טהרות פרק עשירי
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

הקדמה

"עם הארץ" [אדם שאינו מקפיד לאכול חולין בטהרה, ואינו בקי בדיני טומאה וטהרה], מטמא מדרבנן במגע ובהיסט כמו אדם שהוא זב, ואינו נאמן לומר על עצמו שאינו טמא.

חבר שרוצה לעשות שמן בבית הבד בטהרה, ויש לו פועלים עמי הארצות, הרי הוא צריך להטביל אותם שיהיו טהורים, [ולהשגיח עליהם בשעת הטבילה שיטבלו כדין, שהרי אינם בקיאים בהלכות טבילה וחציצה[[1]](#footnote-2)], ולשמור עליהם לאחר מכן שלא ייטמאו עד שיגמרו את עבודתם בבית הבד.

השמירה עליהם יכולה להעשות באחד משני אופנים: א. על ידי שחבר ישגיח עליהם ויהא רואה אותם שלא ייטמאו. ב. על ידי שינעול את הדלת של בית הבד, שלא יצאו הם לחוץ, ולא יכנסו עמי הארצות אחרים לתוך בית הבד[[2]](#footnote-3).

**משנה א:**

**הנועל בית הבד מפני הבדדין** [פועלים עמי הארצות העוסקים במלאכת בית הבד], בכדי שלא יצאו הם לחוץ ולא יכנסו אחרים לתוכו, **והיו שם** בבית הבד **כלים** שהם **טמאים[[3]](#footnote-4)** בטומאת **מדרס[[4]](#footnote-5),** שהם מטמאים אדם להיות ראשון לטומאה, ואם אותם עמי הארצות נטמאו מכלים אלו, הרי הם מטמאים את כל השמן[[5]](#footnote-6) שבבית הבד[[6]](#footnote-7).

**רבי מאיר אומר: בית הבד טמא.** דחיישינן שמא נגעו הבדדין בכלים הטמאים, ונעשו ראשון לטומאה, וטימאו לאחר מכן את כל השמן[[7]](#footnote-8).

**רבי יהודה אומר: בית הבד טהור.** דכיון שהחבר טיהר אותם בכדי לעשות את השמן בטהרה, הרי הם נזהרים שלא להטמאות[[8]](#footnote-9).

**רבי שמעון אומר:** יש חילוק בדבר, **אם** אותם הכלים נחשבים כ**טהורין להן,** כגון שהם נעשו מדרס מחמת שישבה עליהם אשת עם הארץ, דבעיני עם הארץ אין זה טמא כלל, הרי **בית הבד טמא,** לפי שאינם נזהרים מטומאה זו, דהם מחשיבים את הכלי לטהור.

**ואם** אותם הכלים נחשבים כ**טמאים להן,** כגון שהם נעשו מדרס מחמת זב דאוריתא, הרי **בית הבד טהור,** לפי שהם נזהרים מטומאה זו, [וכשיטת רבי יהודה דהבדדים נזהרים שלא לטמאות את בית הבד][[9]](#footnote-10).

**אמר רבי יוסי** לרבי מאיר שמטמא את בית הבד: **וכי מפני מה טמאות!?** הרי הבדדין נזהרים שלא להטמאות, כיון שהם הוטבלו לשם כך?

**אלא** מכל מקום יש לטמאות את בית הבד מחמת סיבה אחרת, לפי **שאין עמי הארץ בקיאין בהיסט!** דאמנם הם נזהרים שלא להטמאות, אך אינם בקיאים בטומאת היסט, וחיישינן שהסיטו בלא ידיעה. [ולפיו, כלים שמטמאים במגע בלבד, כגון כלי שנטמא ממת, או כלים כבדים שאי אפשר להסיטן, אין מקום לחשוש שמא הם טמאים, דבטומאת מגע הם בקיאים][[10]](#footnote-11).

**משנה ב:**

**הבדדין שהיו נכנסין ויוצאין[[11]](#footnote-12),** כלומר, שלא נעל בפניהם את הדלת כמו במשנה הקודמת, אלא הם נכנסים ויוצאים, והחבר שומר עליהם שלא ייטמאו מעמי הארצות אחרים,

**ומשקין טמאים** נשפכו על הארץ **בתוך בית הבד,** והרי הבדדין עוברים על גבי המשקין, ונדבקים המשקין ברגליהם, ולאחר מכן הם דורכים את הזתים ברגליהם, ומעתה יש לחשוש שמא נשארו משקין טמאים ברגליהם בשעה שדרכו על הזתים, וכל השמן נטמא[[12]](#footnote-13).

**אם יש בין** מקום ה**משקין ל**בין מקום דריכת ה**זית**יםריווח בקרקע ב**כדי שינגבו** הבדדין **את רגליהם בארץ,** כלומר, שעל ידי הליכתם בקרקע מתנגבים רגליהם בארץ, **הרי אלו טהורין.** דתלינן שעד שהגיעו לזתים כבר נגבו המשקין, ולא נשאר בהם משקה טופח[[13]](#footnote-14).

אך אם אין בקרקע ריווח בכדי שינגבו רגליהם בארץ, כגון שמקום המשקין הטמאים סמוך למקום דריכת הזתים, הרי הזתים טמאים מחמת המשקין שברגלי הבדדין.

וכל זה באופן שהבדדין הולכים יחפים, דהחשש הוא רק לטומאת המשקין עצמם, [ולא לטומאת הבדדין עצמם, שהרי אין משקין מטמאים אדם]. אך באופן שהבדדין הולכים בנעליהם, הרי המשקין הטמאים מטמאים את הנעלים, דמשקה מטמא כלי מדרבנן, והנעלים מטמאים את השמן. ולכן אפילו אם יש בקרקע ריווח בכדי שינגבו רגליהם בארץ, מכל מקום השמן טמא מחמת הנעלים[[14]](#footnote-15).

**הבדדין** הדורכים על הזתים, **והבוצרים** את הענבים[[15]](#footnote-16) שטיהר אותם לשם עשיית השמן והיין בטהרה, [מה שנקטה המשנה בזתים בדדין ובענבים בוצרין, ראה מה שיבואר להלן בהקדמה למשנה ד'], **שנמצאת טומאה לפניהם[[16]](#footnote-17)** בבית הבד, **נאמנים לומר לא נגענו!**

ואינם כשאר עמי הארצות שאינם נאמנים לומר על עצמם שהם טהורים, כיון שהחבר רואה אותם ושומר עליהם. ולא חיישינן שמא נגעו בטומאה שלפניהם ולא ראה החבר[[17]](#footnote-18).

**וכן בתינוקות שביניהן,** הבדדין שהביאו את התינוקות שלהם לבית הבד, והרי התינוקות טמאים[[18]](#footnote-19), לא חיישינן שמא נגעו בהם הבדדין ונטמאו, אלא הם נאמנים לומר לא נגענו בהם.

הבדדין **יוצאים חוץ לפתח בית הבד, ופונים לאחורי הגדר** לעשות שם צרכיהם, **והן טהורין!** ולא חיישינן שמא הם נטמאו מעם הארץ אחר כאשר יצאו לחוץ.

**עד כמה ירחיקו** הבדדין **ויהיו טהורין,** ולא נחשוש שמא נטמאו שם, **עד כדי שיהא** החבר **רואן.** אך אם הרחיקו יותר עד שאינו יכול לראותן, בטלה שמירתו, וחיישינן שמא נטמאו מעם הארץ אחר[[19]](#footnote-20).

**משנה ג:**

**הבדדין והבוצרין** שרוצה להטביל אותם כדי לטהר אותם מטומאת עם הארץ[[20]](#footnote-21), **כיון שהכניסן לרשות המערה** שיש שם מקוה**[[21]](#footnote-22)**, **דיו** בכך, והוא יכול להאמין להם שהם טבלו כדין, **דברי רבי מאיר[[22]](#footnote-23).**

**רבי יוסי אומר: צריך לעמוד עליהן** ולראות אותם **עד שיטבולו** כדין, דחיישינן שמא לא יטבלו כדין, כיון שאינם בקיאים בהלכות טבילה וחציצה[[23]](#footnote-24).

**רבי שמעון אומר: אם** הם נחשבים כ**טהורין להן,** כגון שהם טמאים בטומאת עם הארץ בלבד, דבעיניהם הם נחשבים כטהורים, הרי הוא **צריך לעמוד עליהם עד שיטבלו,** דחיישינן שמא לא יטבלו כדין, כיון שלשיטתם הם טהורים.

ו**אם** הם נחשבים כ**טמאים להן,** כגון שהם נטמאו מטומאה דאוריתא, **אינו צריך לעמוד עליהם עד שיטבלו,** והוא יכול להאמין להם שהם יטבלו כדין[[24]](#footnote-25).

**משנה ד:**

א. אחת משמונה עשר הגזירות שגזרו חכמים בעליית בית חנניה היא, דהבוצר ענבים בשביל לדרוך אותם בגת [לעשות מהם יין], הרי הם מקבלים טומאה אף שלא הוכשרו באחד משבעת המשקין. ובמסכת שבת [יז א] נתבארו כמה טעמים לגזירה זו.

אך אם בצר את הענבים על מנת לאוכלן כמות שהן, לא גזרו בזה חכמים, ולכן אינם מקבלים טומאה עד שיוכשרו באחד משבעת המשקין.

ב. רק בענבים היתה גזירה זו, אך בזתים לא גזרו חכמים, ולכן אינם מקבלים טומאה עד שיוכשרו באחד משבעת המשקין.

ולפיכך, הרוצה לבצור ענבים בטהרה בשביל לעשות מהם יין, הרי הוא צריך לטהר את הפועלים הבוצרים, ואת הכלים שבוצרים בהם, כדי שלא ייטמאו הענבים. אך הרוצה למסוק זתים, או הרוצה לבצור ענבים לאכילה, אינו צריך לטהר את הפועלים ואת הכלים אלא בשעת עשיית השמן והיין, כיון שאין הזתים והענבים מקבלים טומאה עד שיוכשרו.

ג. הבוצר ענבים על מנת לאוכלן, דרכו להניח את הענבים בסל, או על גבי משטח של אדמה, כלומר, על גבי האדמה עצמה. דכיון שהוא רוצה לאוכלן לא איכפת לו שהיין יצא ממנו ויספג באדמה. אך הבוצר ענבים לעשות מהם יין, דרכו להניח את הענבים בעביט, או באדמה על גבי עלים, כדי לשמור את היין היוצא מהענבים, ולא יספג היין באדמה[[25]](#footnote-26).

**הנותן** ענבים בגת **מן הסלים, ומן המשטיח של אדמה,** כלומר, דבשעת הבצירה הוא חשב עליהם לאכילה, ולכן הוא הניח את הענבים בסלים או באדמה, ולאחר מכן הוא נמלך לעשות מהם יין, ולקח את הענבים מהסלים ומהאדמה בשביל להניח אותם בגת ולעשות מהם יין.

**בית שמאי אומרים:** מעתה הענבים מקבלים טומאה אף בלא הכשר מים, שהרי חכמים גזרו על הענבים שעומדים לגת שאינם צריכים הכשר, כאמור. [ואין זה תלוי בדעתו בשעת הבצירה, אלא אף אם חשב עליהם לאחר מכן לגת הרי הם מקבלים טומאה בלא הכשר מכאן ולהבא].

ולפיכך **נותן** את הענבים בגת **בידים טהורות** דוקא, **ואם נתן** את הענבים בגת **בידים טמאות טמאן,** כיון שאינם טעונים הכשר[[26]](#footnote-27).

**בית הלל אומרים: נותן** את הענבים בגת אף **בידים טמאות[[27]](#footnote-28), ו**לאחר מכן הוא **מפריש תרומתו בטהרה[[28]](#footnote-29),** ואין הענבים נטמאים מהידים, כיון שלא הוכשרו לקבל טומאה.

לפי שהם סוברים, דגזירת חכמים על הבוצר לגת היתה רק באופן שבשעת הבצירה חשב עליהם לגת, אך אם בשעת הבצירה חשב עליהם לאכילה, אף שנמלך לאחר מכן להניחם בגת, אינם מקבלים טומאה בלא הכשר[[29]](#footnote-30).

אך אם נטל את הענבים לגת **מן העביט ומן המשטיח של עלים,** דהרגילות היא להניח בכלים אלו כאשר בוצרים את הענבים לגת, **הכל שוין שהוא נותן** דוקא **בידים טהורות, ואם נתן בידים טמאות טמאם,** דבאופן זה תלינן שכונתו מתחילה לתת אותם בגת[[30]](#footnote-31), והרי זה בכלל הגזירה דלעיל, דהבוצר לגת הענבים מקבלים טומאה אף בלא הכשר[[31]](#footnote-32).

[במסכת שבת מבואר דבתחילה הלל חלק על עיקר הגזירה, והיה סבור דאין מקום לגזור כלל על הבוצר לגת, אך לאחר מכן הודה לדברי שמאי, ונחלק עליו רק באופן שנמלך].

**משנה ה:**

**האוכל** ענבים **מן הסלים ומן המשטיח של אדמה,** שהניחם שם על דעת לאוכלם, **אף על פי ש**הענבים **מבוקעות ומנטפות לגת,** ונגע האדם בידים טמאות במשקה המנטף מהענבים, והמשקה נפל לגת, **הרי הגת טהורה.**

דכיון שדעתו לאכול את הענבים, ואין דעתו על המשקה היוצא מהם, הרי זה משקה שיוצא שלא לרצון, וכשם שאינו מועיל להכשיר את הזרעים לטומאה, כך המשקה עצמו אינו מקבל טומאה[[32]](#footnote-33).

אך האוכל ענבים **מן העביט ומן המשטיח של עלים,** כלומר, דמתחילה הוא בצר אותם על מנת לדרוך עליהם בגת, ולכן הוא הניח אותם בעביט ועל גבי עלים, כאמור לעיל, ולאחר מכן נמלך עליהם לאכול אותם, **ונפל ממנו גרגר יחידי** של ענב לתוך הגת. דענב זה טמא מחמת שנגע בו בידים טמאות.

**אם יש לו חותם** [סוגר במקום העוקץ], הרי הגת **טהור,** דכאשר הענב סגור הרי הוא נגע בידיו הטמאות רק בענב מבחוץ, ולא נגע במקום המשקה, ונשאר המשקה טהור. [והענב עצמו אינו יכול לטמאות את הגת, שהרי אין אוכל מטמא כלי, ועוד, דאין בו שיעור כביצה[[33]](#footnote-34)].

**אם אין לו חותם,** כגון שהסוגר נפל ממנו, והרי המשקין שבתוכו מגולים, ונגע בידיו הטמאות במקום המשקה[[34]](#footnote-35), הרי הגת **טמא.** לפי שידים טמאות מטמאות את המשקין להיות תחילה[[35]](#footnote-36), ומשקין שהם תחילה מטמאים כלים, ולפיכך הגת טמא. [וכל שכן ששאר הענבים והיין שבתוך הגת נטמאים מחמת המשקין הטמאים].

**נפלו ממנו ענבים** המחוברים באשכול אחד לתוך הגת, והרי כולם טמאים מחמת שנגע בהם בידים טמאות, **ודרכן במקום המפונה** שאין שם ענבים ומשקין אחרים, אלא הגת בלבד[[36]](#footnote-37), ועכשיו אנו דנים האם המשקין שיוצאים מאשכול זה טמאים ומטמאים את הגת או לא[[37]](#footnote-38).

אם יש באשכול הטמא ענבים בשיעור **כביצה מכוון** [מצומצם], **טהור.** שהרי כאשר יצאה הטיפה הראשונה, כבר לא נשאר בענבים כביצה, ואוכל טמא שאין בו כביצה אינו מטמא אחרים, ולפיכך המשקין טהורים ואינם מטמאים את הגת.

אך אם יש באשכול ענבים **יתר מכביצה,** ודרכן בגת, הרי הגת **טמא. שכיון שיצאה טיפה הראשונה** של יין מהענבים, **נטמאת** הטיפה **בכביצה** שנשארו בענבים, והרי הטיפה הטמאה מטמאת את הגת, [דמשקין מטמאים כלים], ומטמאת את כל המשקין שיוצאים לאחר מכן משאר הענבים[[38]](#footnote-39).

**משנה ו:**

**מי שהיה עומד ומדבר על שפת הבור,** דהיינו עם הארץ או זב[[39]](#footnote-40), שרוקו טמא, **ונתזה צינורא** של רוק **מפיו** לתוך הבור, **ספק הגיעה** הצינורא **ל**תחתית ה**בור,** וטימאה את היין שבבור, **ספק לא הגיעה** הצינורא לתחתית הבור, אלא נקלטה בשפת הבור, ולא טימאה את היין שבבור, **ספיקו טהור.** דתלינן שהצינורא נקלטה בשפת הבור ולא נפלה לתוכו[[40]](#footnote-41).

ובתוספתא מבואר, דהני מילי בבור של יין, אך בור של שמן, דשפת הבור מחליקה מחמת השמן, תלינן שהצינורא החליקה לתוך הבור, וספיקו טמא[[41]](#footnote-42).

**משנה ז:**

**הזולף את הבור -** המוציא שמן או יין מהבור בחביות, [ונקרא "זולף" לפי שהוא ממלא מעט מעט, ולא בבת אחת], ולאחר שמילא את החביות **נמצא שרץ ב**חבית שמילא בה **ראשונה, כולן טמאות.**

דאם השרץ נפל בתחילה לחבית זו, תלינן שהוא נפל לחבית קודם שמילא בו את השמן והיין, ולפיכך שאר החביות טמאות, שהרי כאשר מילא את החבית הראשונה, הבור עדיין היה מלא, והשרץ נגע בכל השמן והיין שבבור.

ואם השרץ נפל מתחילה לבור, ולאחר מכן נכנס לחבית עם מילוי השמן והיין, הרי על כרחיך השרץ נפל לבור בתחילה וטימא את כל השמן והיין, שאם לא כן איך הוא נכנס לחבית הראשונה.

נמצא שרץ **ב**חבית שמילא בה **אחרונה, היא טמאה וכולן טהורות!**

דאם השרץ נפל בתחילה לחבית זו, ודאי כל החביות טהורות, שהרי הוא מילא שמן ויין בחבית זו רק לאחר שהוציא מהבור את כל השמן והיין, והשרץ לא טימא אותם.

ואף אם השרץ נפל בתחילה לבור, ולאחר מכן נכנס לחבית עם מילוי השמן והיין, גם כן אפשר לתלות לקולא, ולומר, דהשרץ נפל לבור רק לאחר שהוציא ממנו את השמן והיין קודם שמילא בו את החבית האחרונה[[42]](#footnote-43).

[וכן על דרך זה, אם נמצא השרץ בחבית האמצעית, החביות שמילא לפני אותה החבית טהורות, והחביות שמילא לאחר אותה החבית טמאות].

**אימתי** אמרינן דאם נמצא השרץ בחבית הראשונה כולן טמאות, **בזמן שהוא זולף בכל אחת ואחת,** כלומר, שהוא ממלא את השמן והיין מהבור בחבית עצמה.

**אבל אם היה זולף במחץ,** כגון שכל החביות עומדות בצד הבור, והוא ממלא בכלי קטן מהבור לחביות, **ונמצא שרץ באחת מהן,** בין בחבית הראשונה בין בחבית האחרונה, **היא טמאה בלבד!**

דתלינן לקולא לומר שהשרץ נפל בתחילה לחבית זו, ולא היה מעולם בתוך הבור, וכיון שמילא את השמן והיין על ידי המחץ ולא בחבית עצמה, הרי השרץ מעולם לא נגע בשאר השמן והיין שבתוך הבור, ולפיכך כולן טהורות, חוץ מחבית זו שנמצא בה השרץ[[43]](#footnote-44).

**אימתי** אמרינן שכולן טהורות, [או באופן שמילא בחבית עצמה ונמצא השרץ באחרונה, או באופן שמילא על ידי מחץ אף אם נמצא השרץ בראשונה],

**בזמן שהוא בודק** את המחץ ואת החבית קודם שעירה לתוכה את השמן והיין לראות שאין בה שרץ, **ו**לעומת זאת, הוא **לא מכסה** את החבית ואת הבור לאחר מכן, דהשתא אפשר לתלות שהשרץ נפל לחבית לאחר שבדק אותה, שהרי היא לא היתה מכוסה. [וכן בנמצאת באחרונה אפשר לתלות גם שהשרץ נפל לבור בסוף, קודם שמילא את האחרונה, שהרי הבור לא היה מכוסה].

**או** בזמן שהוא **מכסה** את החבית ואת הבור, **ו**לעומת זאת, הוא **לא בודק** את החבית בתחילה לראות שאין בה שרץ,דהשתא אפשר לתלות שהשרץ נפל לחבית בתחילה קודם שכיסה אותה, שהרי הוא לא בדק אותה בתחילה.

אך אם הוא **היה בודק** את המחץ ואת החבית בתחילה לראות שאין בה שרץ, **ו**גם הוא **מכסה** את החבית ואת הבור כדי שלא יפול בהם שרץ, **ונמצא שרץ בחבית, הכל טמא!**

דמעתה על כרחיך שהשרץ נפל בתחילה לבור קודם שכיסה אותו, ולאחר מכן נכנס לחבית עם השמן והיין, שהרי הוא בדק את המחץ ואת החבית וראה שלא היה שם שרץ, ולאחר מכן הוא כיסה את החבית[[44]](#footnote-45), ועל כרחיך השרץ הגיע מהבור. וכן אין לומר שהשרץ נפל לבור בסוף קודם שמילא את החבית האחרונה, שהרי הבור היה מכוסה, ועל כרחיך השרץ נפל בו בתחילה קודם שהתחיל לכסות אותו, ולפיכך כל השמן והיין שבשאר החביות טמאות[[45]](#footnote-46).

וכן אם היה בודק ומכסה ונמצא השרץ **בבור, הכל טמא!** דעל כרחיך השרץ היה בבור בתחילה, שהרי הבור היה מכוסה, ולא יתכן שנפל בו במשך המילוי, ולכן כל השמן והיין שבחביות טמאות[[46]](#footnote-47).

וכן אם היה בודק ומכסה ונמצא השרץ **במחץ, הכל טמא!** דעל כרחיך השרץ הגיע מהבור, שהרי הוא בדק את המחץ בתחילה וראה שלא היה שם שרץ. ועל כרחיך השרץ נפל לבור בתחילה, שהרי הבור היה מכוסה במשך זמן המילוי, ולפיכך כל החביות טמאות.

**משנה ח:**

לעיל פרק ו' שנינו אלו מקומות נחשבים לרשות הרבים, דספק טומאה שארע באותו מקום טהור, [אפילו אם באותה שעה לא היו שם שלשה בני אדם], ואלו מקומות נחשבים לרשות היחיד, דספק טומאה שארע באותו מקום טמא [אם לא היו שם שלשה בני אדם].

**בין העגולין לזגין רשות הרבים -** לאחר שדורכים את הענבים שבגת על ידי הרגלים, אוספים את כל הזגים שנשארו, ומניחים עליהם עיגולים של עץ כבדים מאוד בכדי לסחוט את שארית היין שבזגים[[47]](#footnote-48). ובכדי להגביה את העיגולים על הזגים צריכים הרבה בני אדם מחמת כבדן. ולפיכך הרווח שבין מקום הזגים למקום העיגולים נחשב לרשות הרבים[[48]](#footnote-49), לפי שרגילים להיות שם הרבה בני אדם כדי להגביה את העיגולים[[49]](#footnote-50).

**כרם,** המקום שגדלים שם הענבים - **שלפני הבוצרין,** לפני שהבוצרין בצרו את הענבים, הרי הכרם נחשב ל**רשות היחיד.** דאין בני אדם נכנסים לכרם, כדי שלא יחשבו כגנבים.

**ושל אחר הבוצרין,** אחרי שהבוצרין בצרו את הענבים, הרי הכרם נחשב ל**רשות הרבים.** כיון שהעניים נכנסים לשם ללקוט את הפרט והעוללות[[50]](#footnote-51).

**אימתי** הכרם לאחר הבצירה נחשב רשות הרבים, **בזמן שהרבים נכנסים ב**פתח **זו ויוצאים ב**פתח **זו,** דכאשר יש לכרם שני פתחים, בני אדם רגילים להכנס בצד אחד ולצאת בצד שני, ולכן הכרם נחשב לרשות הרבים. אך אם יש לכרם פתח אחד בלבד, [או אפילו אם יש לו שני פתחים, אלא שבפתח אחד עדיין לא גמרו לבצור, ולא עוברים שם בני אדם[[51]](#footnote-52)], הרי הכרם נחשב לרשות היחיד[[52]](#footnote-53).

כלים שספגו לתוכן משקין טמאים, אי אפשר להטביל את הכלים ולטהר אותם בעוד שהמשקין בלועים בהם, שהרי כאשר יפלטו המשקין לחוץ הם שוב יטמאו את הכלים. ולפיכך צריך מתחילה להוציא את המשקין הבלועים בכלים, ורק לאחר מכן יוכל להטביל אותם.

**כלי של בית הבד ושל גת -** כלי שהשתמש בו עם הארץ לדריכת זתים בבית הבד או לדריכת ענבים בגת, **ו**כן **העקל** [סל שעשוי כמין רשת, שאוספים לתוכו את הגפת לאחר שסחטו את הזתים[[53]](#footnote-54)] שהשתמש בו עם הארץ, והרי כלי זה בלע משקין שנטמאו מחמת מגע עם הארץ.

**בזמן שהוא של עץ,** שאינו בולע כל כך, **מנגבן** מקנח את הכלי על ידי שפשוף במים ובאפר[[54]](#footnote-55), **והן טהורין,** דמעכשיו יוכל לטבול את הכלים ולטהר אותם.

**בזמן שהן של גמי,** שהם בולעים יותר, **מיישנן כל שנים עשר חדש,** ממתין שנים עשר חדש כדי שיכלה טעם היין והשמן הבלוע בהם[[55]](#footnote-56), **או חולטן בחמין** [במים רותחים], כדי שהכלי יפלוט את המשקין הטמאים הבלועים בו, ולאחר מכן יוכל לטבול את הכלים.

**רבי יוסי אומר: אם נתנו לשבולת הנהר,** אם הניח את הכלי במקום שרודפים בו המים בנהר[[56]](#footnote-57) [במשך שתים עשרה שעות[[57]](#footnote-58)], **דיו!** דרדיפת המים בנהר גורם למשקין הבלועים בכלי לצאת לחוץ[[58]](#footnote-59).

1. על פי הרמב"ם פי"ג ממשכב ומושב ה"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואם יסגור את הדלת בלי לנעול, עדיין יש מקום לחשוש שהם יצאו או שאחרים יכנסו, ואין זה נחשב לשמירה. וראה **משנה אחרונה** דאם לא נעל לכו"ע לא חיישינן לטומאה, דהם מרתתי שמא יכנס החבר. ודבריו צ"ע, שהרי הוא עצמו פירש בדברי רבי מאיר דחיישינן לטומאה בלא ידיעתו, וכן לרבי יוסי אינם בקיאים בהיסט, ומה יועיל שהם מרתתי? [↑](#footnote-ref-3)
3. **התוספות** במסכת חגיגה [יט ב] הוכיחו ממשנה זו דעם הארץ מטמא כלים במדרס, וכנראה פירשו את המשנה, שאם היו שם כלים הרי הם טמאים מדרס מחמת העם הארץ. ותמה **החזון איש** [סוף סימן ט] איך התוספות פירשו המשך המשנה. וראה עוד **במהרש"א** שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. פלוגתת רבי מאיר ורבי יהודה קיימת גם בכלים שנטמאו ממת, והא דנקטה המשנה מדרס משום דחילוקו של רבי שמעון בין טמאים להן לטהורים להן לא יתכן אלא במדרס. וכן חילוקו של רבי יוסי בין מגע למדרס לא יתכן אלא במדרס. ועוד י"ל, דנקטה המשנה כן לרבותא דרבי יהודה, דאפילו במדרס הוא מטהר את בית הבד. [↑](#footnote-ref-5)
5. כתב **התפארת ישראל,** דדוקא השמן שבבית הבד טמא, כיון שהם ודאי התעסקו עם השמן, ושמן מקבל טומאה מראשון לטומאה, והספק הוא האם הם נטמאו מהכלים. אך שאר כלים שבבית הבד טהורים, שהרי ראשון לא מטמא כלים. וכן שאר משקין שבבית הבד טהורים, דיתכן שהם לא נגעו בהם, והוי ספק ספיקא, [עיי"ש דאפילו ברה"י בכה"ג מטהרינן]. [↑](#footnote-ref-6)
6. כתב **המשנה אחרונה,** דאיירי באופן שהודיע להם שכלים אלו טמאים מדרס, ולא יגעו בהם ולא יסיטו אותם. **ובתפארת ישראל** כתב, דאיירי באופן שהבעה"ב שכח להודיע להם, אך הבדדין עצמם ודאי יודעים שכלים אלו טמאים, שאם לא כן לכו"ע בית הבד טמא. [↑](#footnote-ref-7)
7. אף רבי מאיר לא חייש שמא יגעו במזיד בטומאה, דעם הארץ אינו רשע, ואינו חשוד לטמאות את בית הבד במזיד, אלא רבי מאיר חייש משום שעמי הארץ אינם זהירים, ויכולים ליגע בטומאה בלא דעתם. וכן כתבו **התויו"ט** להלן מ"ג **ובמשנה אחרונה** כאן.

   כתב **החזון איש** [יג א], דמדין תורה לא חיישינן כלל, ונאמנים לומר לא נגענו, ורק מדרבנן מטמאינן. [וכתב שם, דיש לטהר אותם מדין תורה משום דחשיבי אבד"ל, כיון שלא שייך לשאול אותם האם נגעו או לא, כיון שאינם נאמנים בזה. וכתב, דאפילו אם נאמר דחשיבי יבד"ל מכל מקום מהתורה הם נאמנים].

   ועוד כתב החזון איש, דלרבי מאיר שורפים את התרומה על טומאה זו, דכיון שיש שם כלים טמאים וחיישינן שנגעו בהם, הרי הם לא יצאו מכלל גזירת עם הארץ, והם טמאים מדרבנן בודאי ולא בספק, והרי על טומאת שורפים את התרומה. [↑](#footnote-ref-8)
8. יש לעיין בסברת רבי יהודה, מדוע הם נזהרים מכלים שנטמאו בטומאת עם הארץ, הרי כל הטעם שצריך לנעול את הדלת, כתב הר"ש, דחיישינן שמא יגעו בעם הארץ חבריהם, דכלפיהם הם נחשבים טהורים, ומדוע כלים שנטמאו מהם נחשבים כטמאים בעיניהם והם נזהרים? [↑](#footnote-ref-9)
9. כן פירש **הר"ש,** דטומאת אשת עם הארץ טהורה היא בעיניהם, ואינם נזהרים מכך. אך **הרמב"ם** פירש, דאם ראינו שהם נזהרים מכלים אלו שלא להטמאות מהם, הרי בית הבד טהור, ואם לא ראינו שנזהרים מכלים אלו, הרי בית הבד טמא. [↑](#footnote-ref-10)
10. כן פירש **הר"ש,** דרבי יוסי קאי על דברי רבי מאיר, דלרבי מאיר חיישינן משום שאינם נזהרים מטומאה, ולרבי יוסי הם נזהרים, אלא החשש הוא רק משום שאינם בקיאים בהיסט, אך לטומאת מגע לא חיישינן.

    אך **הרמב"ם** פירש דרבי יוסי קאי על דברי רבי שמעון, דרבי שמעון מחלק בין ראינו שהם נזהרים מטומאה זו לבין לא ראינו, וקאמר רבי יוסי דבכל אופן יש מקום לחשוש להיסט, כיון שאינם בקיאים. והא דקאמר וכי מפני הם טמאות יש לפרש כהגר"א, דכל הטעם שחכמים גזרו על עם הארץ הוא משום שאינם בקיאים, ואם כן מהאי טעמא חיישינן גם באופן שהם נזהרים מטומאה.

    וברמב"ם בחיבורו פסק כרבי יוסי, דאפילו אם לא ראינו שהם נזהרים בכך יש מקום לחשוש להיסט, כיון שאינם בקיאים. ומשמע מדבריו, דאם יש בבית הבד כלים שאינם מטמאים בהיסט או שהם כבדים, בזה יש חילוק אם ראינו שהם נזהרים בכך או לא ראינו, ורק אם יש שם כלים שמטמאים במדרס מטמאינן בכל אופן, כיון שאינם בקיאים בהיסט. [↑](#footnote-ref-11)
11. כתב **החזון איש** [יג ב], דהא דנקטה המשנה דין זה באופן שהיו הבדדין נכנסים ויוצאים, ולא נקטה דין זה באופן של המשנה לעיל שנעל בפניהם. משום שאם אינם נכנסים ויוצאים יתכן שלא דרכו על המשקין הטמאים כלל, ובכה"ג מטהרינן גם כשאין ריווח בקרקע, וכדלהלן, ורק באופן שהם נכנסים ויוצאים, והם ודאי דרכו על המשקין הטמאים יש חילוק בין יש מקום בקרקע או לא. [↑](#footnote-ref-12)
12. כתב **המשנה אחרונה,** דאיירי באופן שודאי דרכו הבדדין על המשקין הטמאים, שאם לא כן, הרי ספק משקין לטמא אחרים טהור, ואפילו אם אין בקרקע בכדי שינגבו רגליהם מטהרינן, דתלינן שלא דרכו כלל. [↑](#footnote-ref-13)
13. הטעם שתולים לקולא, משום שספק משקין לטמא אחרים טהור. וכתבו **המשנה אחרונה והחזון איש** שם, דלפי"ז אם יהיה בארץ משקין של זב, לא מטהרינן מספק עד שנדע בודאות שנגבו רגליהם, שהרי משקה של זב מטמא אחרים מהתורה. [אמנם בלא"ה הזתים יהיו טמאים, שהרי משקה של זב מטמא אדם, ורגליהם טמאים אף לאחר שניגבו בארץ].

    אך הקשה החזון איש, מדוע חשיב ספק משקין לטמא אחרים, הרי הספק הוא האם נכנסו המשקין הטמאים בתוך השמן, ובכה"ג חשיב ספק משקין ליטמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. **הר"ש** כתב דגם הזתים טמאים למ"ד חולין הטבולים לתרומה כתרומה דמי, וראה מש"כ שם בשם המשנה אחרונה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ראה **בתפארת ישראל** בועז מדוע נקטה המשנה בוצרים רק הכא, ולא נקטה כן גם ברישא ובמשנה א'. [↑](#footnote-ref-16)
16. כתב **החזון איש** [יג ב], דלעיל במשנה א' נקטה המשנה "והיו שם כלים טמאים", והכא נקטה המשנה "שנמצאת טומאה לפניהם", לפי שלעיל איירי בנעל את הדלת, ואין חבר שרואה אותם, וכאשר יש טומאה לפניהם לכו"ע חיישינן שמא נטמאו, ורק בהיו שם כלים פליגי. אך הכא דאיירי שהחבר רואה אותם, ובזה הרי אין מחלוקת ולכו"ע מהני שמירתו לטהר את בית הבד, הרי זה מועיל גם בטומאה לפניהם. ועיי"ש מה שכתב עוד בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. כן כתב **הר"ש,** דאיירי באופן שהחבר רואה אותם. והקשה **התוספות יום טוב,** מדוע הכא בעינן שהחבר רואה אותם, הרי לעיל פ"ט מ"ח תנן, דאם נמצא שרץ על גבי העלים ישאלו הבדדין לומר לא נגענו, ומשמע דהם נאמנים אף בלא שהחבר רואה אותם, והוא הדין הכא אין צריך שיראה אותם החבר? וצריך להוסיף בכונתו, דאף דבכל מקום חכמים גזרו טומאה על עם הארץ, ואין מאמינים לו לומר על עצמו שהוא טהור, הכא שאני, דהם היו ודאי טהורים, והספק הוא אם נגעו בטומאה או לא נגעו, ובספק מסויים זה אין סיבה שלא נאמין להם כמו לכל אדם.

    וכתבו האחרונים, דבמשנה להלן מבואר להדיא דאיירי באופן שהחבר רואה אותם, דהא תנן עד כמה ירחיקו ויהיו טהורים עד שהחבר רואה אותן, ומבואר דאם אינו רואה אותם חיישינן לטומאה. אך צריך ביאור, מאי שנא מלעיל דלא הוזכר שהחבר רואה, וגם מסברא מדוע לא יהיו נאמנים.

    **א. הרש"ש** תירץ, דיש חילוק בין טומאה דאוריתא, כשרץ וכדו', לטומאה דרבנן כטומאת עם הארץ, דבטומאה דאוריתא הם נזהרים, אך בטומאה דרבנן לא, ולכן אינם נאמנים בזה, כיון שאינם חוששים לטומאה זו. וכתב, דבמשנה כאן שנאמנים לומר לא נגענו איירי בשרץ, וכן לעיל פ"ט, ולכן הם נאמנים אף בלא שהחבר רואה אותם, [ודלא כהר"ש], משא"כ במשנה להלן ולעיל מ"א איירי בטומאה דרבנן, ולכן צריך לנעול את הדלת או שהחבר יראה אותם.

    **ובשושנים לדוד** נמי כתב כן, אלא דיישב בזה גם את דברי הר"ש, דהא דתנן הכא טומאה לפניהם איירי במשקין טמאים, וקאי על רישא דמתניתין, ולכן אינם נאמנים בלא שהחבר יראה אותם כמו בסיפא, משא"כ לעיל פ"ט איירי בשרץ, ולכן אין צריך חבר רואה אותם. וראה עוד **בתפארת ישראל** דאיירי הכא באופן שלא ידעו מתחילה שהם טמאים, דהם לא נזהרים שלא ליגוע בכל דבר אלא אם כן החבר עמהם, עיי"ש.

    **ב. החזון איש ונימוקי הגרי"ב** כתבו, דלעולם בעינן שיהא חבר רואה אותם, או שינעול את הדלת בפניהם לשיטות התנאים דמהני, [לרבי יהודה, או לרבי שמעון במדרס מחמת זב, או לרבי יוסי בכלי טמא מת], ואם לא כן חיישינן לטומאה. וכן לעיל בפ"ט לגבי שרץ איירי בכה"ג שנעל את הדלת וכפי השיטות דמהני, או שהחבר רואה אותם, אך בלא"ה חיישינן. [עוד כתב החזון איש, דלפי מש"כ לעיל דברישא איירי באופן שהיו כלים שם, ולא באופן שהכלים בפניהם, על כרחיך איירי התם בחבר רואה אותם, דנעילת דלת לא סגי לזה].

    והא דאינם נאמנים לומר לא נגענו, יתכן לבאר, דכיון שגזרו חכמים טומאה על עם הארץ, אינו טהור עד שיהא ודאי טהור, וכל שיש שם טומאה לפניהם וחיישינן שיגעו בה, הרי הוא בכלל הגזירה דטומאת עם הארץ, ולכן אינם נאמנים בלא שהחבר רואה אותם.

    **ג. הרא"ש** כתב, דהכא לא איירי בנועל בפניהם כדלעיל, אלא איירי שהחבר עמהם בבית הבד, וקמ"ל וכו'. ומדבריו נראה, דמה שצריך שהחבר רואהו אין זה בשביל הנאמנות שלא נגעו בטומאה שלפניהם, אלא בשביל שלא יצאו לחוץ ויטמאו במגע עם הארץ, שהרי הוא לא נעל בפניהם. וכן בסיפא בעינן שהחבר רואהו כדי שלא יחזור להיות כסתם עם הארץ שגזרו עליהם טומאה. אמנם לאחר שהחבר רואהו ולא חיישינן לטומאה שבחוץ, עדיין יש מקום לחשוש לטומאה שלפניהם, ועל זה קתני מתניתין דהם נאמנים לומר לא נגענו. [↑](#footnote-ref-18)
18. **בחידושי הגר"א** כתב, דהתינוקות טמאים מחמת שנשים נדות מגפפות אותם, [ולא משום טומאת עם הארץ]. והקשה **הרש"ש,** אם כן מה החשש שמא נגעו הבדדין בתינוקות, הרי התינוקות נחשבים ראשון לטומאה, ואינם מטמאים אדם? ותירץ, דהחשש הוא שמא נגעו הבדדין בידיהם בתינוקות, ונעשו ידיהם טמאות, ומטמאים את השמן. וראה עוד **בחזון איש** [יג ג]. [↑](#footnote-ref-19)
19. כן פירשו **הרא"ש הרע"ב והגר"א,** ד"וכן התינוקות שביניהם" היא בבא בפני עצמה, ואיירי בתינוקות טמאים, וקמ"ל דלא חיישינן שמא נגעו הבדדין בתינוקות ונטמאו מהם, אף דדבר מצוי הוא ליגוע בהם. ואח"כ קתני, דהבדדין יכולים לצאת אחורי הגדר ולא חיישינן שמא נטמאו, כיון שחבר רואה אותן.

    **וברמב"ם בפיה"מ** כתב, דהחשש הוא שמא התינוקות הטמאים נגעו בשמן, וקמ"ל דהבדדין נאמנים לומר דהתינוקות לא נגעו בשמן.

    אך הר"ש ביאר, דכולה חדא בבא היא, דאם הבדדין הביאו את התינוקות שלהם וטיהרום כדי שלא יטמאו את השמן, הרי התינוקות יכולים לצאת לחוץ ליפנות מאחורי הגדר. **ובחידושי הגר"א** כתב, דאשתמטתיה הסוגיא בברכות [סב ב]. והיינו, דהתם הגמרא דנה האם מותר להתפנות מאחורי הגדר, ומייתי ממשנתינו דשרי, ודחינן, דהקילו בשביל עושי טהרות. ואם איירי בתינוקות, מה הראיה מכאן לכל אדם דשרי. **ובנימוקי הגרי"ב** כתב דאיירי הכא בתינוקות שהגיעו לחינוך, ושפיר מייתי ראיה.

    **רש"י** בברכות שם כתב, דיוצאים חוץ לגדר קאי על חבר ששומר טהרות, וקמ"ל דהוא יכול לצאת מאחורי הגדר ואינו צריך לחשוש שמא בתוך כך נכנס שם עם הארץ וטימא את הטהרות. ובחידושי הגר"א כתב דפירושו צ"ע. והיינו, דכולה מתניתין איירי בבדדין ולא בחבר ששומר טהרות. [↑](#footnote-ref-20)
20. הרמב"ם העמיד את המשנה בטבילת גופם, והר"ש העמיד בנתן להם כלים להטביל, והרע"ב פירש כתרוויהו, ואין בזה חילוק לדינא. [↑](#footnote-ref-21)
21. נחלקו האחרונים האם צריך להכניסם לרשות המערה, **המשנה אחרונה** נקט דלפי רבי מאיר אין צריך להכניסם כלל, אלא יאמר להם לטבול והם נאמנים לומר שטבלו. והא דנקט שהכניסם לרשות המערה הוא לרבותא דרבי יוסי, דמכל מקום אין נאמנים. [אמנם מכל מקום צריך לשמור עליהם משעה שעולים מהמקוה עד שיגמרו לעסוק בבית הבד, שאם לא כן חיישינן שמא נטמאו לאחר מכן מעם הארץ אחר].

    אך **החזון איש** [יג ד] כתב, דאם לא הכניסם לרשות המערה לכו"ע אין נאמנים, דלפעמים כבד עליהם הטורח לטבול, ואינם מושלים על יצרם. והוכיח כן מהא דתניא בתוספתא [הובא בר"ש לעיל פ"ח מ"א], דנאמנים עמי הארץ על טבילת טמא מת, ואין נאמנים על טבילת מדף. ומשמע דאפילו ודאי נטמאו במדרס, דומיא דטמא מת, אין נאמנים, ואילו לפי רבי שמעון בטמאים להם אין צריך לעמוד עליהם? ועל כרחיך דאף דאין צריך לעמוד עליהם מכל מקום צריך להכניסם למערה, משא"כ בטמא מת הם נאמנים אף שלא הכניסם למערה. [↑](#footnote-ref-22)
22. הקשה **התויו"ט,** מדוע הכא לא חייש רבי מאיר שמא לא יטבלו, ואילו לעיל מ"א חייש רבי מאיר שמא יגעו בכלים הטמאים? ותירץ, דרבי מאיר אינו חושש שמא יפשעו ויטמאו במזיד, דסתם עם הארץ אינו רשע, ואינו רוצה לטמאות את בית הבד. אלא התם חייש שמא לא נזהרו ונטמאו בלא שימת לב, משא"כ הכא דיורדים לטבול אין מקום לחשוש. [↑](#footnote-ref-23)
23. כן כתב **הרמב"ם** בפיה"מ ובחיבורו. ואף דלעיל מ"א חילק רבי יוסי בין מגע להיסט, הכא דמי להיסט ולא למגע, דאינם בקיאים בהלכות טבילה וחציצה כמו שאינם בקיאים בהלכות היסט.

    ובדעת רבי מאיר דלא חשש לזה, כתב **המשנה אחרונה,** דכיון דמהתורה לא הוי חציצה אלא ברובו המקפיד, ושאר דיני חציצה הם דרבנן, לא החמירו חכמים שלא להאמינו, וכמו שמאמינים לאשת עם הארץ לומר דטבלה לנידתה. ולדעת רבי יוסי טבילת אשה מנידתה שאני, דלא יבטלו מפו"ר.

    **ובחזון איש** שם הקשה על ביאור הרמב"ם, דבתוספתא מבואר שעם הארץ נאמן על טבילת טומאת מת, ורק על טבילת טומאת מדרס אינו נאמן, ואם רבי יוסי חייש משום שאינם בקיאים בהלכות טבילה וחציצה, מאי שנא טומאת מת מטומאת מדרס?

    ולכן כתב החזון איש, דרבי יוסי מצריך שיעמוד עליהם עד שיטבלו, משום שקודם לכן לא יצאו מגדר טומאת עם הארץ, ולא משום שאינם נאמנים, אלא דחכמים גזרו טומאה על עם הארץ עד שיראה החבר שטבלו כדין. [וכן להר"ש דאיירי בטבילת כלים, חכמים גזרו טומאה על כלי של עם הארץ עד שיראה החבר שנטבלו כדין].

    וראה עוד **בתפארת ישראל** שביאר בטעמא דרבי יוסי, דאין ספק טבילה מוציא מידי ודאי טומאה, משא"כ לעיל משנה א' דהספק הוא אם נטמאו לא חייש רבי יוסי. [↑](#footnote-ref-24)
24. כתב הר"ש, דרבי שמעון לטעמיה לעיל מ"א דמחלק בין טהורים להן לטמאים להן, ואין הבדל בין הכא להתם. [↑](#footnote-ref-25)
25. כן כתב **המשנה אחרונה. והרא"ש** כתב, דהוא מניח על גבי עלים כדי שלא יתלכלכו במשקה היוצא מהן, כיון שהם רכים. [↑](#footnote-ref-26)
26. הקשה **הר"ש** מדוע לא יוכל ליטול את הענבים בידים טמאות, הרי טומאת הידים היא שני בלבד, ואין שני עושה שלישי בחולין? ותירץ, דאיירי בידים שהם ראשון לטומאה, והם מטמאות חולין. ועוד תירץ, דקסבר האי תנא חולין הטבולים לתרומה כתרומה דמי, והענבים מקבלים טומאה אף משני כתרומה.

    **ובחזון איש** [יג ו] הקשה על תירוץ ראשון, דבמשנה משמע דבעינן ידים טהורות לגמרי? ועל תירוץ שני הקשה, דבמסכת טבול יום רפ"ד מבואר דמותר להפריש תרומה בידים מסואבות? ולכן כתב ליישב באופן אחר, דחיישינן שמא יש על הענבים מעט משקין, ואם יטול בידים מסואבות הרי המשקין יקבלו טומאה ויטמאו את הענבים, וכן כתב **המשנה אחרונה,** עיי"ש. וראה עוד **בתפארת ישראל** שיישב, דאיירי בענבים שנעשו על טהרת תרומה, ולכן הם מקבלים טומאה משני.

    **הרמב"ם** פי"א מטו"א ה"ד כתב, דצריך ליקח מהן בידים טהורות כדי שלא יטול מהן הטמא ויטמאן. וביארו **האור שמח והחזון איש** [מכשירין ח יד], דחכמים גזרו שלא יטול את הענבים בידים טמאות כדי שלא יטול אותם אדם טמא ממש. אך **המשנה אחרונה** פירש בדברי הרמב"ם, דידים מסואבות לאו דוקא, אלא איירי בטמא ממש.

    וכתב **החזון איש** שם, דהרמב"ם לא יכול לתרץ דאיירי בידים תחילות, שהרי פסק בפ"ח מאה"ט הי"ז דידים שניות לעולם, וכן אינו יכול לתרץ דטבול לתרומה כתרומה, שהרי פסק בפ"ח מטו"א הי"ז שאין ידים פוסלין הטבולין לתרומה ולחלה. ולכן הוצרך לתרץ דהוי גזירה מיוחדת שלא יטול בידים מסואבות שמא יטול אדם טמא לגמרי. [↑](#footnote-ref-27)
27. כתב **התפארת ישראל,** דאפילו טמא מת יכול ליטול את הענבים, כיון שלא הוכשרו, אלא איידי שנקטו ב"ש דאפילו בידים טמאות אסור ליטלן, נקטו נמי ב"ה ידים טמאות. [↑](#footnote-ref-28)
28. **הרמב"ם בפיה"מ** פירש, דאפילו שבית הלל סוברים שהענבים לא הוכשרו לטומאה, וחכמים לא גזרו בזה כלל, מכל מקום לא יפריש תרומה בידים מסואבות. ותמה **החזון איש** [יג ו] בזה, היכן מצינו שאסור להפריש תרומה בידים מסואבות מפירות שלא הוכשרו? ומדוע לא פירש כפשוטו, דיכול להפריש תרומה אף בידים מסואבות ואינו חושש לטומאה, כיון שהם לא הוכשרו, וכמו שפירש הר"ש? וראה **משנה אחרונה** שפירש דבריו, דלאחר שהניח כבר את הענבים בגת, הרי הם מוכשרים לקבל טומאה לכו"ע, וכדעת הראב"ד בהשגות, עיי"ש. וראה עוד **במקדש דוד** [מג ט] מה שיישב דעת הרמב"ם, דכיון שהוא צריך לעשר גם את המשקין שעל גביהם חשיבי לרצון ומעתה הם מכשירים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-29)
29. כן כתב **הרע"ב,** דכיון דבצרן מתחילה לאכילה לא הוכשרו. **והרא"ש** כתב, דמילתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן, ונמלך לגת מילתא דלא שכיחא היא. [ובפשטות טעמייהו דב"ה דהטעמים שחכמים גזרו על הבוצר לגת לא שייכים אלא אם בצר מתחילה על דעת כן]. [↑](#footnote-ref-30)
30. הר"ש כתב, דהשתא ודאי בצרן לגת, והרע"ב כתב, דהשתא מוכחא מילתא דהבוצר ענבים הללו מתחילה לגת בצרן ולא לאכילה, וכן כתב הרא"ש, דהשתא ניכר שדעתו לגת. **ובחזון איש** [מכשירין ח יג בסוגריים] הקשה, מדוע לא נשאל את הבעלים אם בצרו לגת או לאכילה, וכאשר אמרו שבצרו לאכילה אף שהניחו בעביט מדוע הוכשרו? וכתב, דאפשר שמשום הרואין אמרו דהוכשרו לעולם. [עוד יתכן ליישב, דבכל המשנה איירי באופן שחשב לאכילה ונמלך עליהם לגת, אלא דאם הניח בתחילה בעביט ועלים אמדינן לדעתיה שמתחילה היה דעתו על אפשרות שמא ימלך, ולכן הניח בעביט, ובאופן זה מודו ב"ה דגזרינן].

    **ובחידושי הגר"א** כתב, דאע"פ שבצרן מתחילה לאכילה דומיא דרישא, מכל מקום אם הניח בכלים אלו הוכשרו. אך כתב, דהיותר נכון דמתניתין מיירי כולה בבוצר בסתמא, ובזה מחלקינן אם הניח בסלים או בעביט. [↑](#footnote-ref-31)
31. א. כן פירשו **הר"ש הרא"ש והרע"ב,** דבין ברישא בין בסיפא הטומאה היא מדרבנן, אלא דברישא איירי בבצרן לאכילה ונמלך לגת, ולכן פליגי ב"ש וב"ה, ובסיפא איירי שבצרן מתחילה לגת, ולכן לכו"ע גזרו חכמים.

    ב. **הגר"א באליהו רבה** פירש, דכל המשנה איירי באופן שבצר את הענבים לאכילה, אלא דברישא שהניח את הענבים בסל, שהמשקה שבהם הולך לאיבוד, אינו טמא אלא מחמת גזירת חכמים, ובנמלך פליגי ב"ש וב"ה האם גזרו או לא. אך בסיפא דהניח את הענבים בעביט, שהכלי סגור מלמטה, והיין הזב מהענבים משתמר בתוכו, בכה"ג הענבים מוכשרים לטומאה מעיקר הדין, וכמבואר בגמרא בשבת שם, שאם הניח בקופה מזופפת הענבים מוכשרים לטומאה מעיקר הדין. וכן כתב **החזון איש** [יג ו].

    ג. **הרמב"ם** פירש, דמשנתינו נשנית קודם שחזרו בהם בית הלל, ולכו"ע אין חילוק בין בצר מתחילה לגת לבין בצר לאכילה ונמלך לגת, אלא לב"ש בכל אופן גזרו חכמים, ולב"ה בכל אופן לא גזרו. והא דנקטה המשנה הנותן מן הסלים וממשטח של אדמה ולא נקטה המשנה הבוצר לגת, עיין **חזון איש** [מכשירין ח יג].

    ובסיפא דהניח בעביט ובעלים הרי הענבים מוכשרים מעיקר הדין, לפי שהמשקה לא הולך לאיבוד, וכמש"כ לעיל בדעת הגר"א.

    ויש נפק"מ בין הר"ש להרמב"ם איך לפסוק ברישא, דלפי הר"ש דמתניתין לאחר חזרה, ומכל מקום ב"ה מחלקים בין בצר לגת לבין נמלך, אם כן צריך לפסוק דבנמלך לא גזרו חכמים, כמו בכל דוכתא דקיי"ל כב"ה. אך לפי הרמב"ם דמתניתין קודם חזרה, ואין חילוק בין בצר מתחילה לנמלך לכו"ע, אם כן צריך לפסוק כב"ש, שהרי ב"ה חזרו בהם, ולפי מה שחזרו בהם אין לחלק בין בצר לגת לבין נמלך. וכן באמת פסק הרמב"ם בפי"א מטו"א, דבתחילה פסק לגבי עביט ועלים, דהענבים הוכשרו במשקין היוצאים מהם, שהרי דעתו על המשקין, ולפיכך שטח על העלין או נתן לתוך העביט שהוא כמו בור, וזהו דין הסיפא דהענבים מקבלים טומאה מעיקר הדין. ולאחר מכן פסק לגבי סלים ואדמה, דאם לקח מהן לדרכן הוכשרו, והיינו משום דפסק כב"ש, וטומאה זו היא מחמת גזירה בלבד. וראה **חזון איש** מכשירין שם. [↑](#footnote-ref-32)
32. **החזון איש** [יג ז] כתב, דלדעת ב"ה במשנה הקודמת דין המשנה קיים גם באופן שבצר מתחילה לאכילה ונמלך עליהם לגת, ושוב נטל אותם לאוכלן, ומכל מקום המשקה טהור, דגם לאחר שנמלך עליהם לגת לא הוכשרו הענבים. [כלומר, דהמשקה שיוצא מהם אח"כ הולך לאיבוד, ומעיקר הדין אינו מכשיר אף שחושב עליהם מעתה לגת, ולכן גם המשקה עצמו אינו מקבל טומאה]. [↑](#footnote-ref-33)
33. **התויו"ט** כתב, דהענב הטמא אינו מטמא את הגת לפי שאין אוכל מטמא כלי, והמשקה היוצא ממנו אינו טמא לפי שאין בענב שיעור כביצה, וכמבואר בהמשך המשנה. **הגר"א** כתב, דהענב לא מטמא את הגת לפי שאין בו שיעור כביצה. [ומטעם זה אף הענבים והיין שבגת טהורים]. **והתפארת ישראל** כתב, דאינו מטמא את הגת לפי שהידים שני לטומאה, והענב שלישי, ואין שלישי מטמא אחרים. אך לפי מש"כ הר"ש דאיירי בידים תחילה, עדיין צריך לטעמים דלעיל. [↑](#footnote-ref-34)
34. כן איתא בתוספתא, דאיירי באופן שנגע במקום המשקה, והביאה **הראב"ד** בהשגות, [דאף דהרמב"ם לא פירש דאיירי באופן שנגע במקום המשקה מכל מקום כן איתא בתוספתא]. **והתויו"ט** העתיק את הראב"ד על הרישא, דאם יש לו חותם טהור דוקא אם לא נגע במקום המשקה, ודבריו צ"ע, דאם יש לו חותם אין מקום משקה כלל. [↑](#footnote-ref-35)
35. **החזון איש** [מכשירין ח יא] נסתפק האם הידים מטמאות את המשקין מעיקר הדין, דכיון שחשב מתחילה לגת, אע"ג דנמלך לאכילה, מכל מקום המשקה היוצא לגת שב למחשבתו הראשונה, והוא נחשב כמשקה היוצא לרצון. או שמא, כיון שנמלך לאכילה, הרי המשקה יוצא שלא לרצון, ומכל מקום הוא מקבל טומאה מחמת גזירת חכמים, דכשם שגזרו על הבוצר לגת שהאוכל נחשב מוכשר לטומאה אף אם ימלך לאחר מכן לאכילה, כך המשקה היוצא שלא לרצון כיוצא לרצון דמי. [↑](#footnote-ref-36)
36. יש לעיין מדוע הענבים מטמאים את המשקין שיוצאים מהם [כשיש בהם יתר מכביצה], הרי הידים שניות, והענבים שלישי, ואין שלישי מטמא משקין? [↑](#footnote-ref-37)
37. כתב **התויו"ט,** דאם יש שם ענבים אחרים הרי הם נטמאים מהכביצה אף שיש כביצה מצומצם. והקשה **הרש"ש,** הרי ענבים אלו אינם אלא שני לטומאה, וכמו שיבואר להלן, ואין שני מטמא אוכל לעשותו שלישי? [ואף אם הענבים שבגת הם תרומה או טבולים לתרומה, מכל מקום הם יהיו שלישי בעלמא, ואינם מטמאים אחרים].

    ולכן כתב, דאם יש שם ענבים אחרים, הרי הוא דורך גם אותם, והמשקין שיוצאים מהענבים הטהורים נעשים תחילה מחמת הכביצה של הענבים הטמאים, ומטמאים את הגת. **ובחזון איש** במכשירין שם הוסיף, דאפילו אם ידרוך את הענבים הטמאים קודם, ונחסר מהם שיעור כביצה קודם שידרוך את הענבים הטהורים, מכל מקום גם למשקין שיצאו מהענבים הטמאים יש תורת טומאת אוכלין, כמש"כ הר"ש, והרי הם מצטרפים להשלים שיעור כביצה לטמאות את המשקין שיצאו מהענבים הטהורים. [↑](#footnote-ref-38)
38. הר"ש במשנה הקודמת הקשה, איך הידים מטמאים את הענבים, הרי הידים שניות, ואין שני עושה שלישי בחולין? ותירץ, דס"ל להאי תנא טבול לתרומה כתרומה דמי, והידים מטמאות את הענבים להיות שלישי. ועוד תירץ, דאיירי בידים שהם תחילה, וס"ל כרבי עקיבא. והתפארת ישראל תירץ עוד, דאיירי בענבים שנעשו עטה"ת. והנה הכא אי אפשר לתרץ אלא דאיירי בידים תחילה, דאם הענבים נטמאו מחמת שהם טבולים לתרומה או שנעשו עטה"ת, הרי הם שלישי, ואין שלישי עושה משקין להיות תחילה, ועל כרחיך איירי בענבים שהם שני לטומאה.

    וברמב"ם בפיה"מ כתב, דהענבים נטמאו מחמת הידים באמצעות המשקה, כלומר, דבזמן שנגע בהם בידים טמאות היה משקה טופח עליהם, והמשקה נעשה תחילה מחמת הידים, והמשקה מטמא את הענבים להיות שני. ובתפארת ישראל [בועז ח] כתב, דבבא זו היא המשך לדין הקודם, דאיירי בנטל ענבים שאין בהם חותם ונפלו לגת, דהגת טמא, ואם נטל ענבים מגת זה ודרכן בפני עצמן במקום המפונה, אם יש בהם יתר מכביצה הגת טמא.

    והוסיף החזון איש [יג ז], דאיירי באופן שכאשר דרכן במקום המפונה כבר ניגבו המשקין הטמאים, דאל"ה הגת טמא מחמת המשקין הטמאים, ואף אם אין בהם כביצה כלל.

    ועוד כתב, דלפי דעת הרמב"ם בחיבורו דמשקה הבא מחמת ידים אינו מטמא כלים, צ"ל דהנידון במשנה אינו על הגת, אלא דאם יערב אח"כ את היין שיוצא מהענבים הטמאים בענבים אחרים או ביין אחר, הרי הוא מטמא, כיון שהיין קיבל טומאה מהענבים הטמאים. [↑](#footnote-ref-39)
39. הר"ש כתב דאיירי בעם הארץ, והרמב"ם פי"ח מאה"ט הט"ז כתב, טמא שהיה עומד ומדבר וכו', וראה בהערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-40)
40. יש לעיין מדוע תלינן לקולא, הרי ספק רוק של זב או עם הארץ הוי ספק אב הטומאה, ואפילו בדברי סופרים תלינן ברה"י לחומרא, כדתנן לעיל פ"ד מי"א. וכן תנן שם מ"ה, דעל ספק מגען ברה"י תולים? ונאמרו בזה כמה ביאורים באחרונים:

    **א. בביאור הגר"א** לתוספתא כתב, דהוי קרוב לודאי שלא נפל לבור, שאינו מחליק לתוך הבור, ולכן לא מחזקינן שנפל לבור, אך בשמן הוי קרוב לודאי שנפל לבור. ולפי"ז ביין הוי קרוב לודאי שלא החליק, ולכן טהור אפילו ברה"י, ואילו בשמן הוי קרוב לודאי שהחליק, ולכן מטמאינן אף ברה"ר. וכן משמע **בפירוש הרא"ש,** עיי"ש.

    **ב. הגר"א באליהו רבא ובחידושיו** כתב, דטהור מדין טומאה נזרקת. דלא מטמאינן בספק טומאה אלא אם כן הטומאה נחה וספק נגע ספק לא נגע, אך טומאה נזרקת ספק הגיע ספק לא הגיע, ספיקו טהור, משום שאין לטומאה מקום. אמנם לעיל פ"ד מ"ט כתב להדיא, דבכה"ג לא חשיב טומאה נזרקת, כיון דבשעת הנגיעה כבר נחה הטומאה.

    וכן כתב **בתפארת ישראל,** והוסיף, דלפי"ז הא דמטמאינן בשמן אף דהוי טומאה נזרקת, משום דהוי קרוב לודאי שהצינורא החליקה לתוך הבור.

    **ג. החזון איש** [יג ט] כתב, דלפי דעת הר"ש ריש פ"ד דזורק נחשב אבד"ל, יש לומר דהכא נמי הצינורא חשיב כאבד"ל, ולכן ספיקו טהור. אך דחה, דכאשר שואב את היין מהבור חשיב ספק בדבר שיבד"ל? ואין לומר דבאותה שעה חשיב שבע לה טומאה, דהא השתא מתווסף נידון על הכלי שמילא בו, ובמשנה משמע שהבור טהור ויכול למלאות בכלי המק"ט.

    **ד. עוד כתב החזון איש** שם, דיש לטהר מדין טומאה צפה, דהצינורא צפה על גבי היין. אך דחה תירוץ זה מג' טעמים: חדא, דלא שייך לטהר טומאה צפה אלא היכא דאיכא ודאי טומאה שהיא צפה, והספק אם נגע בה, אך היכא דהספק במטמא, או דהספק אם הגיעה כאן הטומאה, [ואם באמת יש כאן טומאה היין ודאי טמא], לא שייך בזה טומאה צפה. ועוד, דרוק על היין היינו הנחתו, ולא חשיב טומאה צפה. ועוד, דלשיטת הרמב"ם לא מטהרינן טומאה צפה אלא בשרץ.

    **ה. המשנה אחרונה** תירץ, דאיירי באופן שהצינורא ודאי הגיעה לשפת הבור, ומספק"ל האם נפלה לאחר מכן לתוך הבור, ובכה"ג יש לומר דאין מחזיקים טומאה ממקום למקום, ואזלינן בתר מקום מציאתן. אך החזון איש שם דחה תירוץ זה, דאין מחזיקים ממקום למקום שייך לומר רק היכא דמסברא לא מסתפקים כלל, ורק משום שמצאנו טומאה, וכיון שלא מחזיקים ממקום למקום לגבי המקום השני אין ספק, אך הכא דצינורא לפנינו, ויש לנו ספק האם היא נפלה לתוך הבור, אין זה שייך כלל להא דאין מחזיקים ממקום למקום. [↑](#footnote-ref-41)
41. **הרמב"ם** שם פסק לגבי שמן, דברה"ר טהור וברה"י טמא. והיינו דביאר את התוספתא, דלגבי שמן הוי ספק השקול, ולכן איכא חילוק רשויות, ולגבי יין הוי קרוב לודאי דלא החליק, וכמש"כ הגר"א בביאורו לתוספתא, ולכן מטהרינן אף ברה"י. [אלא דהגר"א כתב דלגבי שמן הוי קרוב לודאי דהחליק, ולפי"ז אף ברה"ר מטמאינן, ואילו הרמב"ם סובר דלגבי שמן הוי ספק השקול, ולכן איכא חילוק רשויות].

    וכתב **החזון איש** [יג י], דלפי הרמב"ם על כרחיך צ"ל דלא חשיב טומאה נזרקת, [משום שהנגיעה היא לאחר שנחה הצינורא בבור], ולא חשיב אבד"ל, [משום שזורק נחשב יבד"ל כמש"כ הרמב"ם עצמו ברפ"ד, או משום הכלי שממלא בו], ולא חשיב טומאה צפה, [כמש"כ לעיל ג' טעמים]. דאם לא כן, מדוע מטמאינן בבור של שמן ברה"י? ואין לומר דשמן חשיב קרוב לודאי שנפל לבור, ולכן מטמאינן. דאם כן ברה"ר נמי נטהר, ועל כרחיך דהוי ספק השקול, ומכל מקום מטמאינן ברה"י. [↑](#footnote-ref-42)
42. כן כתבו **הר"ש הרא"ש והרע"ב.** ויש לעיין מדוע תולים לקולא שהשרץ נפל לבור בסוף, הרי כל הטומאות כשעת מציאתן, ותלינן שהשרץ היה שם מעיקרא? ויש ליישב בתרתי, חדא על פי התוספות בריש נדה, דכל מה דאזלינן לחומרא כשעת מציאתן נגד חזקה דמעיקרא זה רק מדרבנן לחומר תרומה וקדשים, ואילו הכא איירי בחולין, ולכן אזלינן לקולא כחזקה דמעיקרא ולא אזלינן בתר שעת מציאתן.

    ועוד יש ליישב, דהכא איירי בבדק את הבור בתחילה ולא היה שם שרץ, ובכה"ג מבואר בתוספתא לגבי נגע באחד בלילה, דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא ולא בתר שעת מציאתן. [אך צ"ע, דבהמשך המשנה תנן, אימתי, בבדק ולא כיסה או בכיסה ולא בדק, ומבואר דאיירי אף באופן שלא בדק? ויתכן לומר, דכיסה ולא בדק קאי רק על מילא במחץ, והתם לא תלינן כלל שהיה השרץ בבור, כיון שהשרץ נמצא בחבית, והחבית לא נגעה מעולם בשמן והיין שבבור. אך רישא דמילא בחבית איירי רק בבדק ולא כיסה, ודוחק].

    אך הקשה **התויו"ט,** דאם מבואר הכא דאזלינן לקולא לומר שהשרץ נפל לבור בסוף, מדוע אם נמצא בחבית הראשונה כולן טמאות, נימא דתלינן לקולא לומר דהשרץ נפל לחבית רק לאחר המילוי, ובשעת המילוי עדיין לא היה שרץ כלל? ובאמת כבר הקשה כן הרא"ש, ותירץ, דהחבית שמילא בה לפניו, ולא זזו עיניו ממנו עד שהעלה החבית, ואם נפל בה השרץ משעה שמילא החבית עד שהעלה אי אפשר שלא יראנו נופל. [וצ"ל דמצא את השרץ מיד לאחר שהעלה את החבית, דאל"ה מדוע לא תלינן לקולא דהשרץ נפל לאחר שגמר למלאות, דהשתא אינו רואה את החבית].

    אך **הגר"א ותוספות חדשים ושאר אחרונים** ביארו את המשנה באופן אחר, דבאמת אזלינן בתר שעת מציאתן לומר דהשרץ היה מעיקרא, [ולדעת התוספות ריש נדה צ"ל דאיירי לתרומה וקדשים], אלא דכל זה דוקא מזמן לזמן, דכשם שנמצא כאן השרץ כך תלינן שהיה כאן מעיקרא כשעת מציאתן, אך ממקום למקום לא, דלא אזלינן בתר שעת מציאתן לומר דהשרץ היה מעיקרא בכלי הראשון שעירה ממנו. [ואע"ג דרבי יוחנן סובר בנדה ד. דאף ממקום למקום אזלינן בתר שעת מציאתן לתלות, צ"ל כמש"כ הראב"ד בהשגות פי"ז ה"א, דמכלי לכלי מודה רבי יוחנן דמטהרינן לגמרי].

    ולפיכך, אם נמצא השרץ בחבית הראשונה, תלינן דהיה בחבית בתחילה, דמזמן לזמן אזלינן בתר שעת מציאתן, ולכן כולן טמאות, דכאשר מילא את בחבית נטמאו כל השמן והיין שבבור מחמת השרץ שבחבית. ואם נמצא השרץ בחבית האחרונה, תלינן דהיה השרץ בחבית ולא בבור, דלא מחזיקינן טומאה ממקום למקום, ולכן שאר החביות טהורות.

    והשתא לא קשה מידי קושית התויו"ט, שהרי מזמן לזמן תלינן לחומרא שהיה השרץ מתחילה. [אך עדיין יש לעיין, דבהמשך המשנה מבואר דאיירי גם בבדק ולא כיסה, ובאופן שבדק מתחילה אזלינן בתר חזקה דמעיקרא ולא בתר שעת מציאתן, כמבואר בתוספתא לגבי נגע באחד בלילה, ואם כן מדוע נמצאת בראשונה לא תלינן שהשרץ נפל רק לאחר המילוי?]. [↑](#footnote-ref-43)
43. הא דלא תלינן לחומרא כשעת מציאתן לומר שהשרץ נפל לבור והיה שם בתחילה, יש לומר, לפי שהשרץ נמצא בחבית, והחבית מעולם לא נגעה בבור, ואין סיבה לחשוש שמא השרץ הגיע מהבור דרך המחץ. ובפרט לדעת האחרונים הנ"ל דאין מחזיקים טומאה ממקום למקום. [↑](#footnote-ref-44)
44. את המחץ אין צריך לכסות, שהרי הוא הולך עם המחץ כל זמן המילוי, ואין צד שנפל שרץ למחץ בזמן המילוי. אך לבדוק את המחץ בעינן, דשמא היה השרץ במחץ מעיקרא, ולא היה בבור. [↑](#footnote-ref-45)
45. לדעת הר"ש וסייעתו דתלינן לקולא אף באותו מקום, על כרחיך צ"ל דאיירי אף בכיסה את הבור, דאל"ה נמצא באחרונה מדוע הכל טמא, נימא דנפל לבור רק בסוף, אלא על כרחיך צ"ל דכיסה גם את הבור. אך לדעת הגר"א וסייעתו דבאותו מקום תלינן כשעת מציאתן דהיה השרץ שם למפרע, אין צריך לומר דכיסה את הבור אלא את החבית, דהשתא השרץ ודאי הגיע מהבור, וממילא תלינן דהיה בבור כבר בתחילה, שהרי מזמן לזמן תלינן טומאה כשעת מציאתן, ולכן הכל טמא. [↑](#footnote-ref-46)
46. לדעת הר"ש וסייעתו על כרחיך האי בבא נמי קאי על היה בודק ומכסה, שאם לא היה מכסה לא אמרינן דהכל טמא, דדלמא נפל לבור רק בסוף. אך לדעת הגר"א וסייעתו האי בבא מצי קאי גם בלא היה מכסה, דכיון דנמצא השרץ בבור, תלינן דהיה השרץ שם מעיקרא, ולכן הכל טמא. וכן בנמצא במחץ תלינן שהיה השרץ במחץ מעיקרא, אף שלא היה בודק ומכסה, דמזמן לזמן תלינן כשעת מציאתן, ולכן בכל אופן הכל טמא, שהרי הוא השתמש במחץ לכל השמן והיין. [↑](#footnote-ref-47)
47. כן פירשו הר"ש הרא"ש והרע"ב. אך **הרמב"ם בפיה"מ** כתב, דהם הכלים שבהם הענבים צבורים לדריכה. [↑](#footnote-ref-48)
48. כן ביאר **התפארת ישראל,** דכל הרווח שבין שתי המקומות נחשב לרה"ר. [↑](#footnote-ref-49)
49. כתב **המשנה אחרונה,** דמשמע שכל ימות השנה המקום נחשב לרה"ר, ואף שלא בשעת הגתות, לפי שרק לדריכת הענבים בגת יש זמן קבוע, אך לדריכת הזגים בעיגולים אין זמן קבוע. ועוד כתב, דמשמע אפילו אם דורכים את הזגים בבית ובחצר הרי זה נחשב לרה"ר, כיון שמצויים שם הרבה בני אדם לסייע בהגבהת העיגולים. [↑](#footnote-ref-50)
50. כן כתבו הרא"ש המלאכת שלמה והתפארת ישראל. [↑](#footnote-ref-51)
51. כן כתבו הגר"א ותפארת ישראל. [↑](#footnote-ref-52)
52. ביאר התפארת ישראל, דבשביל פתח אחד בלבד אין המקום נחשב לרשות הרבים, אפילו שרגילים בני אדם להכנס שם, כיון שהמקום מוקף גדר. אך מקום פתוח שאינו מוקף גדר, הרי הוא נחשב רשות הרבים אף שיש לו פתח אחד בלבד. [אך אין לפרש דעל ידי שיש לכרם שני פתחים רגילים בני אדם לעבור שם לקצר את דרכם, שהרי הרא"ש פירש דהכרם נחשב לרה"ר מחמת העניים שלוקטים שם פרט ועוללות, ואם כן אין סברה לחלק בין פתח אחד לשני פתחים]. [↑](#footnote-ref-53)
53. כן ביאר הרע"ב. אך הרמב"ם ביאר דהוא הקף שעושים סביב הזתים בעת הדריכה, שלא יפלו לחוץ מחמת כובד הקורה. ורש"י במסכת ע"ז [עה א] הביא את שני הפירושים הללו על ענבים ולא על זתים. [↑](#footnote-ref-54)
54. כן מבואר במסכת ע"ז שם, דניגוב פירושו שפשוף במים ובאפר, ויש כמה חילוקי דינים באופן הניגוב, ראה בסוגיא שם. [↑](#footnote-ref-55)
55. כן כתב הר"ש, דלאחר י"ב חדש כלה מהם טעם היין והשמן, משמע מדבריו דהמשקה הנפלט לאחר י"ב חדש אינו מטמא, כיון שכלה הטעם ממנו. **ובמשנה אחרונה** הקשה על זה ממסכת כלים פ"ט מ"ה, דאם ידוע שיצא מהם משקין אפילו לאחר ג' שנים טמא, ומשמע דכל הטעם הוא דלאחר יב"ח לא חיישינן שיפלוט, אבל אם פלט טמא? ובמשנה אחרונה בכלים שם יישב, דהתם איירי בנבלע בהם משקה של זב, משא"כ הכא דנבלע בהם משקה הנטמא מעם הארץ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-56)
56. כתב הרא"ש, דלפי שהספינות הולכות שם נקרא שבולת, מלשון שביל. [↑](#footnote-ref-57)
57. על פי הסוגיא במסכת ע"ז. [↑](#footnote-ref-58)
58. הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב כתבו דאין הלכה כרבי יוסי. אך הרמב"ם בחיבורו סוף פי"א מטו"א פסק כרבי יוסי, וביאר הכסף משנה, דס"ל שרבי יוסי לא בא לחלוק אלא להוסיף. [וחזר בו ממה שסבר בפיה"מ]. [↑](#footnote-ref-59)