64 כל האסורין ב_ 
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

] נתן לה ואח"כ בא עליה בא עליה ואח"כ נתן לה אתננה מותר, וליחול עליה אתנן למפרע, אמר רבי אלעזר שקדמה והקריבתו, היכי דמי אי נימא דאקניה ניהליה לאלתר פשיטא דמותר דעד כאן לא בא עליה, ואלא דאמר לה לא ניקני ליך עד שעת ביאה מי מציא מקרבה ליה איש כי יקדיש את ביתו קדש לה' אמר רחמנא מה ביתו ברשותו אף כל ברשותו, לא צריכא דאמר לה לא מקניה לך עד שעת ביאה ואי מצטריך לך ניקני לך מעכשיו, בעי רב אושעיא קדמה והקדישתו מאי, תפשוט ליה מדרבי אלעזר דאמר רבי אלעזר קדמה והקריבתו הקריבתו היא דהא ליתיה בשעת ביאה אבל הקדישתו אסור, היא גופה קמיבעיא ליה הקריבתו והא ליתיה בשעת ביאה מותר, אבל הקדישה בשעת ביאה אסור, או דלמא כיון דתנן אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט הקדישתו מותר וכל שכן הקריבתו, תיקו, ע"כ הסוגיא, וכל סוגיא זו במעט שנויי לשון גרסינן גם בע"ז ר"פ השוכר את הפועל.

] והנה נחלקו הראשונים בגונא שנתן לה הטלה קודם הביאה והקנה לה מעכשיו, והטלה קיים בשעת ביאה, אם חייל עליו איסור אתנן, וכמו שיתבאר להלן בעזה"י.

והנה בד' הר"ן בר"פ השוכר את הפועל מבו' דזה תליא בב' גירסאות בגמ', דהנה גירסא דילן בע"ז שם היא דאי דאמר לה מעכשיו פשיטא דמותר דהא ליתי' בשעת ביאה, ולגיר' זו הרי מפורש דכל הא דשרי הוא משום דליתי' בשעת ביאה, אך אם ה"ז קיים בשעת ביאה חייל ע"ז איסור אתנן, אך כתב הר"ן שם די"ל דאף היכא דה"ז קיים בשעת ביאה שרי, ואף דכה"ג כבר אי"ז פשיטא, אך תמה ע"ז דא"כ לוקמה ר"א כגון דאמר לה קני מעכשיו והקריבתו לאחר מכן דשרי ול"מ לאקשויי פשיטא, אך לאידך נוסחי דגרסי פשיטא דמותר מתנה הוא דיהיב לה ולא גרסי דהא ליתי' בשעת ביאה משמע דשרי אף אם איתא בשעת ביאה, ומ"מ דן הר"ן בה, דגם לגיר' זו כל הא דהוי פשיטא הוא רק משום דליתי' בשעת ביאה, ולפ"ז מוכח דהיכא דאיתי' בשעת ביאה ה"ז נאסר, דאל"כ מ"ט לא מוקמי' לה בכה"ג, דכה"ג אי"ז פשיטא.

אמנם הנה התוס' בע"ז דס"ב: גרסי דהא ליתי' בשעת ביאה, ותמהו על הגיר' דמתנה בעלמא הוא דיהיב לה, שהרי אי"ז מתנה, וכתבו לפרש גיר' זו דכמו מתנה הוא כיון שהקריבתו כבר, ולכאו' מבו' מזה שדעתם דכל דאיתי' בשעת ביאה ה"ז נאסר אף שהקנה לה מעכשיו, אך צ"ע שהרי הר"ן שם נקט דלדעת התוס' דס"ל דבמכר יין נסך בהקפה אין הדמים נאסרין, הגם שכשפרע לו הדמים אכתי היי"נ בעולם, ודימו ד"ז לדין אתנן שאין נאסר בשנתן לה הטלה לאחר הביאה, הרי דה"נ אם נתן לה הטלה קודם הביאה, נמי אינו נאסר אף אם הוא קיים בעולם בשעת הביאה, עיי"ש בדבריו, וא"כ אף התוס' דילן דס"ל דאין חליפי יי"נ נאסרין בשפרע לו הגוי המעות לאח"ז, א"כ ה"נ אין לאסור משום אתנן היכא שהקנה לה הטלה קודם ביאה, ועמש"כ בזה באבנ"ז אהע"ז סי' קי"ט, דהיכא שנתן לה הטלה קודם ביאה, כיון דאם לא תיבעל לו בטל קנין הטלה, ע"כ שפיר חשיב הטלה שכר הביאה, ומשא"כ בנתן דמים אחר שזכה ביי"נ, כיון שהי' מחויב בדמים אף אם לא הי' היי"נ בעולם, ע"כ לא חשיבי הדמים כדמי היין, עיי"ש בדבריו.

] אמנם היטב אשר כתב בזה בחי' חת"ס בע"ז שם, ז"ל, והנה הר"ן הקשה לשיטת הר"י מדגרסי' בש"ס פשיטא הא ליתי' בשעת ביאה, משמע טעמי' דליתי' אבל איתי' בעולם אפי' קדם ומשך או מכר לאחר לא, הנה הראשונים ז"ל מפרשי הש"ס נתן לה כפשוטו שנתן לה לחלוטין ע"כ קשי' לי', אך התוס' פירשו דכל הסוגי' לא מיירי נתן לה לחלוטין אלא פי' בהדי' הרי לך לכשאבוא עליך, ואלו לא אמר מעכשיו הרי זה אתנן גמור דקאי בחצרה טלה זה, אלא מיירי שאמר קני מעכשיו וכשאבוא עליך, אעפ"י שאינו מפורש בש"ס שאומר לכשאבוא עליך מ"מ סתמא בהכי מיירי, ולרש"י משמע דסתמא הכי הוא ודברי' שבלב כאלו הוה דברי' דכל כונתו שלא יהי' קנוי' לה אלא לכשיבוא עלי' ואי לא אמר נמי מעכשיו היינו אתנן גמור טלה זה בחצרה אך אמר מעכשיו ולכשאבוא עליך ומתחיל הקנין מעכשיו וגומר והולך לכשיבוא עליה ולכשיבוא עליה נקנה למפרע מעכשיו וקדוש למפרע והוה קרבן למפרע ובהכי ריהטא כולי' שמעתא לרש"י ותוס' וכו', מיירי שהתנה בהדי' שלא תקנה עד שאבוא עליך, אע"ג דאמר מעכשיו מ"מ אי הוה בשעת ביאה ולא קדמתה והקריבתה, מה דמשכה לרשותה לא הי' מועיל, כיון דעדיין תלוי' בביאה, אבל בעלמא במוכר בלי תנאי ע"ז או יי"נ כיון שמשך זה את האיסור מרשותו של מוכר בהקפה, שוב אין הפירעון חליפיו, עכ"ל.

והדברים מפורשים בד' התוס' שם דס"ב:, ז"ל, אבל לשון גירסת הספרים מתנה בעלמא הוא דיהיב לה ק"ק דהא לא מתנה הוא "שהרי אמר לה לכשתבעל תהא נגמרת כדפרישית", עכ"ל, ולהדיא דאילו לא אמר לה שתהא נגמרת המתנה לכשתבעל, חשיב כמתנה בעלמא, ול"ה נאסר אף אם איתי' בשעת ביאה.

ומה שהוכרחו התוס' לפרש דאיירי בכה"ג שאמר לה דבשעת ביאה תהא נגמרת מתנתה, נ' דהוא משום הא דפריך בגמ' בנתן לה ואח"כ בא עלי' דליחול עלה אתנן למפרע, וס"ל להתוס' דאם נתן לה הטלה ואח"כ בא עלי' אין מקום כלל לאסור הטלה, דלא חשיב כלל כשכר ביאה כיון שעדין לא בא עלי', וקשיא להו דא"כ מאי פריך דליחול עלה אתנן למפרע, הרי כיון שנתן לה קודם הביאה אי"ז כלל שכר ביאה ואין מקום לאסור בכה"ג, וע"כ פירשו התוס' דמכוון הגמ' הוא בגונא שאמר דבשעת ביאה תהא נגמרת מתנתה, וע"ז הוא דפריך דבכה"ג כיון שתלה המתנה בביאה, שפיר הוי אתנן, וא"כ ליחול עלה אתנן למפרע, והא דהגמ' הוכרחה להעמיד בכה"ג, הוא משום דאל"כ פשיטא הוא דל"ה אתנן דל"ח שכר ביאה כלל, ומאי קמ"ל, (ושלא כד' הר"ן שכתב דכה"ג ל"ה זה פשיטא, אך לדעת התוס' מוכח דאף כה"ג הוי זה פשיטא, דאל"כ מ"ט לא מוקים לה הגמ' בכה"ג וכמו שהק' כן הר"ן ע"ד התוס'), וז"ב בדעת התוס'.

] ולכאו' יש להוכיח מתוך הסוגיא דהא דשרי האתנן בכה"ג שנתן לה קודם הוא רק בדליתי' בשעת ביאה, וזה מהא דבעי רב אושעיא בקדמה והקדישתו מהו, ולכאו' כל האיבעיא מתישבת רק אי נימא דכל שהוא בעולם ה"ז נאסר אף בשהקנה לה מעיקרא, וזהו דמיבעי לי' בקדמה והקדישתו אם ה"ז נאסר כיון שהוא בעולם, או דכיון דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט וחשיב כמכרתו לאחר, ע"כ לא מיתסר, דכל הא דמיתסר בדאיתי' בעולם הוא רק בדהוי ברשותו, ולא בשמכרו לאחר, וכאשר עד"ז כ' התוס' בתחילת דבריהם דאין חליפי יי"נ אסורין, היכא שמכר הגוי היי"נ לאחר קודם שנתן לו הדמים, אך אי נימא דכל שהקנה לה מעיקרא לא מיתסר אף היכא דאיתי' בשעת ביאה, א"כ מה מיבעיא לי' בקדמה והקדישתו, הרי ודאי דלא מיתסר, דהגם דאיתי' בשעת ביאה, מ"מ כיון שהקנהו לה קודם הביאה לא מיתסר.

והנה אמנם לדעות אלו צל"פ, דהא דמיבע"ל בקדמה והקדישתו הוא כמו שפירש הריטב"א שם, ז"ל, קדמה והקדישתו מהו כו', פירוש מי אמרינן שאין דעתו להקנותו לה כל זמן שהוא בעולם כלל והכא הא איתי', או דילמא דעתו להקנותו לה כל זמן שאינו ברשותה והכא ליתי' ברשותה דאמירתו לגבוה כמסירתה להדיוט דמי, והיינו דאצטריכינן לטעמא דאמר מר וכו', ודוק, עכ"ל, ולפי' זה ניחא שפיר, דהאמנם כל שהקנה לה מעיקרא שרי אף בדאיתי' בעולם, ואך דע"ז גופא קמיבע"ל אם כה"ג הקנה לה מעיקרא.

והנה בד' הריטב"א מבו' שהוכרח לפרש כן איבעיא דגמ', מכח מש"א בגמ' כיון דאמר מר אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט וכו', ולכאו' נ' בכונתו, ???

אמנם הנה בד' התוס' שם מבו' שאינם מפרשים כד' הריטב"א, דז"ל התוס' שם, או דלמא השתא מיהא קאי בעיניה, ואע"פ שאין אתנן חל על המוקדשין דכתיב לכל נדר פרט לנדור, שמא הכא מאחר דאיתיה בשעת ביאה חל איסור אתנן למפרע משעה דיהיב לה ואז לא היה הקדש, עכ"ל, ולפי' הריטב"א הרי קו' מעיקרא ליתא, שהרי הצד דמיתסר בכה"ג הוא משום דלא חייל כלל ההקדש, ומד' התוס' מוכח דמפרשי דהא מילתא פשיטא דכל שהקדישתו חשיב דמצטריך לה וקניא לי' מעכשיו,[[1]](#footnote-2) ואך דאפ"ה איבעיא לי' שמא ה"ז נאסר, וזהו שהק' התוס' שהרי אין אתנן חל על המוקדשין.

ועכ"פ לפ"ז הרי נמצא שלדעת התוס' מוכח מתוך הסוגיא דלא שרי הטלה שנתן לה קודם ביאה רק בדליתי' בשעת ביאה, אך לדעתם היינו רק משום דאיירי שאמר לה דלכשתבעל תהא נגמרת המתנה, וע"כ בכה"ג כל דאיתי' בעולם בשעת ביאה ה"ז נאסר, אך כל שהקנה לה לגמרי מעיקרא אי"ז נאסר אף אם איתי' בשעת ביאה, וכמש"פ החת"ס בדבריהם.

] אמנם העירוני דלכאו' יש לפקפק על עיקר הדברים בדעת התוס', דס"ל דכל שקנה הטלה מעיקרא ל"ה אתנן, ורק היכא שהתנה שתגמר המתנה כשתיבעל לו הוא דהוי זה אתנן, דלפ"ז הרי ה"נ הוא לענין ע"ז ויי"נ אין תופסין דמיהן אם נתן לו הדמים קודם שזכה שכנגדו בע"ז וביי"נ, שהרי התוס' דימו דין אתנן לדין חליפי ע"ז ויי"נ, ובד' התוס' בע"ז דע"א. ד"ה שקילו מפורש דאם נתן לו הגוי דמים תחילה ואח"כ נעשה יין נסך ברשות ישראל, נעשו המעות שביד הישראל למפרע דמי יין נסך, והאמנם הי' מקום לומר שהטעם בזה הוא משום דלא זכה הישראל במעות עד שזכה הגוי ביין, (וכאשר כן דעת התוס' בע"ז דס"ג. ד"ה והא, דכל שאין המעות קונות אינו זוכה במעות עד שיזכה שכנגדו בחפץ, ואף לדעת התוס' ב"מ דמ"ג שנסתפקו בזה, הוא רק לדעת ר' יוחנן דמעות קונות, דלדידי' י"ל דלא הפקיעו חכמים כח שיש למוכר במעות, אך לדעת ר"ל דאין מעות קונות כתבו התוס' שם דודאי אינו זוכה במעות), אך לכאו' מד' התוס' שם מבו' דלא מהני שיתנה עם הגוי שיקנה המעות מיד, רק אם יתן לו הגוי המעות במתנה, עיי"ש בדבריהם, אך עיי"ש בחי' חת"ס שנ' שפירש ד' התוס' דהוא משום דלא זכו בהמעות, וצ"ע בזה, וכ"ה בשו"ע יו"ד סי' קל"ב ס"א, דהיכא שנתן המעות תחילה לכו"ע אסור, והיכא שתחילה לקח היין ואח"כ נתן המעות לדעת התוס' שרי.

ולכאו' מוכח מזה דהגם דס"ל להתוס' דכל שקנה תחילה היין ואח"כ פרע המעות אין המעות נאסרין, מ"מ בגונא דתחילה נתן המעות ואח"כ משך היין נאסרין המעות, ולכאו' זה שלא כד' הר"ן שדימה האופנים זל"ז, דלדעת התוס' דאם נתן הדמים אחר שמשך היין אינו נאסר, ה"ה אם נתן לה טלה וקנאתו קודם הביאה אינו נאסר, ועכ"פ כיון שמוכח בד' התוס' דס"ל דהיכא שנתן מעות קודם שמשך הגוי להיין נאסרין המעות, הרי דה"נ היכא שנתן לה טלה קודם הביאה נאסר הטלה, ול"ב לאוקמי כשאמר לה שלא תגמר המתנה עד שעת ביאה.

אך ל' התוס' נ' להדיא דהא דנאסר הטלה הוא רק משום שאמר לה שלא תגמר המתנה עד שעת ביאה, וכמש"כ החת"ס, וצ"ע דבלא"ה נמי ליתסר וכמש"כ התוס' לגבי דמי יי"נ.

] והנה בהא דס"ל להתוס' דס"ל דהיכא שנתן הדמים אחר שקנה להיין ל"ח חליפי יי"נ, ואילו היכא שנתן הדמים קודם שקנה להיין חשיב חליפי יי"נ, פשוט שהטעם בזה הוא, דכל שקנה היין ואח"כ נתן הדמים, לא חשיבי הדמים כלל כדמי יי"נ, אלא הוו הדמים פירעון על חובו שחייב לו דמי היי"נ, ומשא"כ היכא שנתן הדמים קודם שקנה היין, הרי כל זכייתו בהדמים הויא בתורת דמי היין, ואשר ע"כ בכה"ג שפיר מיתסרי משום דמי יי"נ.

וצ"ע ד' הר"ן דפשיטא לי' דלדעת התוס' דכל שנתן הדמים אחר שמשך היין שרי, דה"נ היכא שנתן לה טלה קודם הביאה אינו נאסר, ולכאו' הרי יש לחלק ביניהם טובא, וכנ"ל.

] אך העירוני דיל"פ בזה, ע"פ המבו' בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיא בע"ז שם, דהיכא שנותן לה טלה קודם הביאה, דייני' לזה דהטלה הוא החפץ והביאה היא הדמים, והוא במש"א שם היכי דמי וכו' ואי דלא אמר לה קני לך מעכשיו היכי מציא מקרבא וכו', והק' הרשב"א, ז"ל, קשיא לי דהא משיכה קונה אפי' בלא נתינת דמים ואם נשרפו או נאבדו ברשות לוקח ללוקח נאבדו או נשרפו ולא למוכר אלמא דידי' נינהו, וא"כ למה אינה יכולה להקריבו דהא קונה לה במשיכה, וז"ל הריטב"א שם, הקשה מורי הרשב"א נ"ר דהכא שלו וברשותו הוא דכיון דמשכתיה קניתיה במשיכה ואי משום דלא בא עליה אין הבעילה אלא דמים וכל שמשך ופסק דמים קנה אף על פי שלא פרע ואין המעות אלא כחוב אצל הלוקח, ויעו"ש ברשב"א שתירץ, ז"ל, ונראה דה"ק אי דלא אקנייה ניהליה מעיקרא במשיכה אלא שיהא אצלה עד שעת ביאה ואם יבא עליה יהא שלה היכי מציא מקרבא ליה קודם ביאה, עכ"ל, והריטב"א תירץ, ז"ל, והנראה לי בזה דבעלמא כל שהמשיך פירותיו אחר פסיקת דמים גמר והקנה, דסמיך דפרע ליה לוקח שפיר, וכי לא פרע ליה נמי כייף ליה בדינא דלא כסיפא ליה מילתא למתבעי', אבל הכא דכסיפא מילתא למתבעי' לביאה אנן סהדי דלא מקני כלל אלא שיהא בפקדון אצלה עד שיבעול, עכ"ל, והמאירי שם כתב, ז"ל, יראה לי שלא נאמר כן אלא במשיכה שבמקום דמים שהוא דבר הראוי לגבותו ע"י בי"ד, אבל אתנן שאין מסור לבי"ד לכופה על הביאה, אין משיכת האתנן קונה בו על סמך זה, עכ"ל.

ועיי"ש בחי' חת"ס שכתב ע"ז, ז"ל, ומ"מ לא הבנתי דודאי הקונה חפץ ופסק דמי' מכיון שמשך החפץ קנאו והדמים עליו חוב, אבל אם לקח המוכר דמי המקח טרם שמשך הלוקח החפץ לא נקנה לו הכסף, ואפי' לתי' ב' שבתוס' ב"מ מ"ג ע"א דהוה שואל אבל לא קנאום, והכא הבעילה היא החפץ שרצה לקנות והטלה הוא דמים, ונהי דבשמעתין משמע אי כסף קונה קנאתה טלה בדמי ביאה היינו לענין דיני קנין נעשו שניהם דמים זה לזה אבל לענין מ"ש רשב"א הדבר פשוט שהיא אינה מהדרת לקנות טלה כ"א הוא הלוקח חפץ הבעילה בעד דמי הטלה, עכ"ל, וכבר כ"כ המאירי שם, ז"ל, ואיני רואה בה קושיא, דאדרבה האתנן הוא הדמים והוא נקנה בביאה ואין הביאה נקנית בו, עכ"ל.

אמנם מד' הרשב"א והריטב"א מבו' שדעתם דהאתנן הוא החפץ והביאה היא הדמים, וכאשר כ"ה להדיא בל' הריטב"א "אין הבעילה אלא דמים".

ולפ"ז מבו' היטב ד' הר"ן שנקט שלדעת התוס' דכל שנתן הדמים אחר שמשך הין שרי, ה"נ היכא שנתן לה טלה קודם הביאה ל"ה זה אתנן, דהאמנם אי נימא דהטלה הוא הדמים והביאה היא החפץ, הרי ודאי דאף אם הקנה לה הדמים מיד נמי חשיב זה אתנן, כיון דזכייתה בהטלה הויא בתורת דמי הביאה, ול"ד להיכא שנתן הטלה אחר הביאה, דל"ה הטלה כלל דמי הביאה, אך לפי המבו' בד' הרשב"א והריטב"א דהטלה הוי החפץ והביאה הויא הדמים, הרי דבדין דכל שזכתה בטלה ואח"כ בא עלי', ל"ה הביאה דמי הטלה, וממילא ל"ה הטלה אתנן.

ולפ"ז ניחא גם מה שהוצרכו התוס' להעמידה בשאמר לה דבשעת ביאה תהא נגמרת מתנתה, דאם לא אמר לה הכי ל"ה הטלה אתנן, דל"ד למש"כ התוס' בדע"א. דאם נתן תחילה דמים ואח"כ משך הגוי להיין נאסרין הדמים, דשאני הכא דהטלה אינו דמים אלא הוי החפץ הנקנה, וכל שזכה תחילה בחפץ ואח"כ בא עלי' אין הביאה דמי הטלה וממילא אין הטלה אתנן, וע"כ בעי' לאוקמי שאמר לה דבשעת ביאה תהא נגמרת מתנתה, דכה"ג חזינן להביאה כדמי הטלה, וממילא דחשיב הטלה לאתנן.

אך הראוני בביאור הגר"א סי' קל"ב סק"ג, עמש"כ בשו"ע שם דאם נתן לו המעות קודם שיתן לו הישראל היין המעות אסורים בהנאה, (וזהו דינא דהתוס' בדע"א.), וכתב ע"ז הגר"א, ז"ל, דהוי כמו נתן לה ואח"כ בא עלי' דפרכינן שם ליחול עלי' איסור, עכ"ל, והרי שדימה הגר"א סוגיא דילן לד' התוס', ונ' דעתו שמפרש דהטלה הוי כדמים והביאה הויא החפץ, וכדעת המאירי, וע"כ דמיא להתם.

**[**ובעיקר ד' התוס' בדע"א. הנז', הנה הרשב"א בתוה"ב בית ה' סוף שער ב', ז"ל, אפ"ה כיון שפסק ונתן מעות ע"ד להוציאן, נתנן ולקנותם במעכשיו ע"מ שיתן לו יין לבסוף, נמצא בשעה שנתנן לו לאו דמי יין נסך הוי, וכשנוטל הנכרי יינו אותה שעה אין ישראל נוטל מעות ולפיכך מותר, עכ"ל, והרי דפליג על התוס' וס"ל דאף כה"ג שנתן לו הגוי המעות ואח"כ נתן לו הישראל היין אין המעות נאסרות, וע' ב"י סי' קל"ב שכבר הביא ד' הרשב"א דפליג בזה ע"ד התוס'**]**.

] ובדומה לשיטת התוס', מצינו גם בדעת הרמב"ם, ואך דפליג על התוס' בפשט הסוגיא וכדלהלן, דהנה בהא דמשני בסוגיין דאיירי כגון שאמר לה לא תיקני לך עד שעת ביאה ולכי מצטריך וכו', הנה בד' הרמב"ם מבו' שלא הי' גירסתו כן, דהנה ז"ל הרמב"ם פ"ד מאיסורי מזבח הי"א, נתן לה אתננה ולא בא עליה אלא אמר לה יהי אצליך עד שאבוא עליך כשיבוא עלי' יאסר, קדמה והקריבתו קודם שיבוא עליה כשר, והוא שיאמר לה בעת שנתן אימתי שתרצי לי קני אותו מעכשיו, אבל אם לא אמר לה כן אינה יכולה להקריב דבר שאינה שלה, עכ"ל, ומבו' דגריס בסוגיין דמשני דאמר לה "לכשתרצי לי" תקני לך מעכשיו.

ובחי' חת"ס בע"ז שם פי' ד' הרמב"ם, ז"ל, פי' בשעה שתתרצה בדעתך להבעל לי אז יהי' קנוי, נמצא הטלה עומד אצלה בספק אם תתפייס להבעל לו או לא, ושוב כשמקריבתו יודע שנתרצית להבעל לו ע"י ההקרבה, וקמ"ל אפ"ה לא הוה אתנן כיון שעדיין לא נבעלת בשעת הקרבה, ע"ש, עכ"ל, וצ"ב.

אמנם המנ"ח מ' תקע"א פי' ד' הרמב"ם בפשיטות, ז"ל, היינו כשתרצי לי היא שעת ביאה, ונתן לה על תנאי שכשתבעל לו יהא שלה מעכשיו ככל התנאים, א"כ בקדמה והקריבתו דלאחר ביאה קנתה למפרע ומ"מ ע"י הזנות קנתה, הי' סברא דבשעת הקרבה הו"ל אתנן זונה, כיון דע"י הביאה נקנה לה, מ"מ כיון דקדמה והקריבתו קודם ביאה ולא הי' בשעת ביאה ל"ה אתנן, ובקדמה והקדישתו הוא ספק וכו', עכ"ל.

ולפ"ז יש ללמוד מד' הרמב"ם לדינא כד' התוס', דהיכא שהקנה לה הטלה מעכשיו ולא התנה שה"ז בתנאי שתיבעל לו, ל"ח אתנן אף אם ה"ז קיים בשעת ביאה, ומשא"כ היכא שאמר לה דלכשתירצי לי תיקני לך מעכשיו, הרי דכל שה"ז קיים בשעת ביאה הוי אתנן, ורק אם קדמה והקריבתו ל"ה אתנן, דאין לומר שלדעת הרמב"ם אף אם הקנה לה הטלה מעיקרא בלא תנאי, נמי הוי אתנן אם ה"ז קיים בשעת ביאה, דא"כ מ"ט אמרינן דא"א לאוקמה בשאמר לה קני לך מעכשיו, והאמנם די"ל דלא מוקמי' לה בכה"ג משום דכה"ג פשיטא שאי"ז נאסר כל דליתי' בשעת ביאה, אך שפיר י"ל דאם איתי' בשעת ביאה ה"ז נאסר אף בכה"ג, אך סתימת ד' הרמב"ם נ' שאי"ז נאסר רק בשלא הקנה לה מעכשיו, או אף אם אמר לה לכשתירצי לי וכו', אך אם הקנה לה מעכשיו ולא תלה בביאה, אי"ז נאסר אף אם איתי' בשעת ביאה.

ואך דבפי' הסוגיא חלוק הרמב"ם על התוס', דלדעת התוס' כבר מעיקרא מפרשי' דאיירי בשהקנה לה בתנאי שתיבעל לו לבסוף, אך לדעת הרמב"ם מעיקרא ס"ד דגמ' דלא תלה הנתינה בביאה, והא דפריך דליחול עלה אתנן למפרע, צ"ל דסתמא דמילתא אינו קונה הטלה עד שעת ביאה, וע"כ כל שבא עלי' יש לאסור הטלה משום אתנן, וזהו גם הא דפריך דאם אמר לה קני לך מעכשיו פשיטא דשרי מתנה הוא דיהיב לה, והיינו דמה"ט אף אם איתי' בעולם נמי שרי, וע"ז משני דאיירי בשהקנה לה מעכשיו בתנאי שתיבעל לו לבסוף, וע"כ כה"ג אם ה"ז קיים בשעת הביאה חייל ע"ז איסור אתנן, והיכא שקדמה והקריבתו קמ"ל הברייתא דאי"ז נאסר, וז"ב.

יש להסתפק, בדינא דבא עלי' ואח"כ נתן לה אתננה מותר, ורק אם זכתה באתנן בשעת ביאה הוי זה אתנן, ויל"ע אם בעינן לזה שכבר תקנה האתנן בשעת ביאה, או דסגי במה שמחויב ליתן לה טלה זה לחשבו לאתנן, ורק היכא שאין מחויב לה אלא דמים או טלה סתם, ונותן לה טלה הוא דל"ה זה אתנן, דאתנן זה ל"ה דמי הביאה, אלא נתנו לסילוק חובו.

ויש להעיר בזה, דמקו' התומים והקצוה"ח שהבאנו להלן, מוכח דנקטו דאף חיוב סגי לדין אתנן, דאל"כ הרי הגם דצריך ליתן לה לצי"ש או לקיים דיבורו מ"ט יהא זה אתנן, אך לפמש"כ הבית אפרים אין ראי' משם.

ויש להעיר עוד במה שהוכיחו הראשונים מסוגיין דאינו חייב ליתן לה מדין שכירות טלה מסוים, ובקצוה"ח סי' של"ב סק"ד הביא תשובת מהר"ם ד"פ סי' קס"ה שדחה הראי', והקצוה"ח תמה עליו, והחזו"א חו"מ ליקוטים סי' ט' סק"ב פי' ד' מהר"ם שכונתו לזה, דהגם דחייב ליתן טלה מסוים, מ"מ כיון שעדין לא קנאתו אי"ז אתנן, עיי"ש, אך לכאו' מד' הראשונים שהוכיחו מזה דלא חייל חיוב על טלה מסוים, מוכח דאי הוה חייל חיוב על דבר מסוים הי' זה אתנן, וע' חזו"א שם שתמה ע"ד הראשונים, אך יש לדחות דבאמת עיקר הוכחת הראשונים הוא דאינה קונה את הטלה וכל' הרא"ש, והא דמכח זה פשיטא להו דאף אינו מתחייב לה טלה זה, יל"פ בתרי גווני, חדא, דאילו הי' מתחייב לה טלה מסוים, אף ממילא היתה קונה אותו, ויל"פ הטעם בכמה גווני, עוד י"ל, דהא פשיטא להו להראשונים דל"ש חיוב ממון על דבר מסוים, ע' קצוה"ח בזה, וע"כ אם אינה קונה את הטלה הזה, אף ודאי אינו מתחייב בזה.

והנה בדין אפותיקי אם הוי אתנן, הנה לפ"ד הנתיה"מ סי' של"ב סק"ה דאף לתי' הראשונים בע"ז שם שאינו מתחייב ליתן לה טלה זה, מ"מ הוי זה אפותיקי מפורש, הרי מוכח דאפותיקי לא סגי ליחשב אתנן, ומש"א בסוגיין אפותיקי היינו קנין על תנאי, וכ"מ ל' רש"י בסוגיין, וכ"ה ל' הרמב"ם, אך ל' רש"י בע"ז נ' להדיא דהוי אפותיקי בעלמא, וכן דקדק הגרי"ז, וע' גם בבית אפרים יו"ד סי' ע"א ד"ה ומה שהקשית, ז"ל, התם בטלה מבורר וחל על טלה זה שם אתנן אלא שכשנותן המעות מסלק שעבודה מעליו, אבל עכ"פ כל כמה שלא נתן לה שם אתנן מיתלי תלי וקאי על טלה זה, וכיון דמייחד שעבודה מיתסר וכו', עכ"ל, אך בסוף התשובה כתב בתו"ד, ז"ל, ולא עדיף מאפותיקי היכא דלא אמר מעכשיו וכו', עכ"ל.

התומים סי' כ"ח הק' דמאי פריך והא מחסרא משיכה, דהא מחויב לצאת ידי שמים משום מי שפרע, ועיי"ש שהוכיח מזה כד' מהרש"ל, דשאני חיובא דלצי"ש בקלב"מ, דשורת הדין דחייב ורק משום תרי קטלי קטלינן לי' איפטר בדיני אדם, (וע"כ מהני בזה תפיסה), ומשא"כ במחוסר משיכה, והקצוה"ח סי' כ"ח הקשה עמש"כ הר"ן בסנהדרין דע"ב בשם רבינו דוד, דלגבי אתנן האדם צריך לעמוד בדיבורו אע"פ שלא יתחייב מן הדין וכו', והק' הקצוה"ח דא"כ מה פריך בסוגיין הא מחסרא משיכה, הרי ג"כ מחויב הוא לעמוד בדיבורו כיון שהבטיח לה.

ובשו"ת בית אפרים יו"ד סו"ס ע"א כתב לישב היטב, ז"ל, ונפלאתי עליו מאד, דודאי מחמת החיוב לצי"ש לבד ל"ה אתנן כ"ז שלא קנתה בשעת ביאה קנין גמור בדיני אדם, וההיא דאתנן אסרה תורה היינו בדיהיב לה או קיימא בחצרה, ואנן הכי אמרינן דאם איתא דבבא על אמו אינו חייב לצי"ש, ל"מ מה דיהיב לה, כיון דאי תבעה לי' לא אמרינן זיל הב לה, אף דיהיב לה מדנפשי' ל"ה רק מתנה בעלמא, ע"ש בב"ק דף ע' ובתוס' שם דמבואר כן להדיא, אבל פשיטא דבכה"ג דלא משכה בשעת ביאה ל"ה אתנן אף דמחויב ליתן לה משום חיובא דמי שפרע וכו', דכוונת הר"ד כמש"כ, דכיון דצריך אדם לעמוד בדיבורו לכן כיון דיהיב לה בשעת ביאה אית עלי' תורת אתנן ולא דייני' לי' כמתנה בעלמא, אבל אי מחסרא משיכה בשעת ביאה, בשביל חוב דיבורו לא חל שם אתנן, ולבתר שעתא כי יהיב לה לא חייל שם אתנן, כי הביאה אינה בעולם, עכ"ל.

ושם סי' ע"ד הביא תשובת הקצוה"ח ע"ז, ופי' שם הקצוה"ח ד' התוס' בב"ק, דלעולם איירי דלא קאי בחצרה, ואך דאתיא כר' יוחנן דד"ת מעות קונות, והש"ס דפריך והא מחסרא משיכה היינו לבתר תקנת חכמים דכסף אינו קונה, וע"כ פריך דהיאך קנתה הרי קלב"מ ואין מגיע לה השכירות, ולזה פירש"י ותוס' משום דלצי"ש ולא שיהא חייב לה בדין ממש, ולפי מש"כ הר"ד הטעם משום דחייב לעמוד בדיבורו לזה הוי אתנן אפי' בא על אמו ואפי' אינו בחצירה וכו' ואינו אלא משום דצריך לעמוד בדיבורו, ולזה הקשיתי מה דמקשה והא מחסרא משיכה, עכ"ד.

והבית אפרים שם בסי' ע"ד תמה מאד ע"ד הקצוה"ח, דודאי אין כונת התוס' לזה, דא"כ ל"ה צריכים להאריך, אלא לשנויי דהכא איירי בדינא דאורייתא, אלא כוונת התוס' דכיון דחייב לצי"ש אפי' ל"ה עומד בחצירה, ע"כ השתא דעומד בחצירה וקנתה אותו בקנין המועיל חשיב אתנן ולא מתנה, שאם קלב"מ אינו חייב לצי"ש, ל"ה דין אתנן עליו אף שעומד בחצירה אלא מתנה בעלמא כיון שאין מחויב אף בדיני שמים, וכן מבו' להדיא בתוס' דב"מ דצ"א ובתוס' בתמורה ד"ח וכן מבו' להדיא באורך בשו"ת הרשב"א סי' ש"ב באר היטב, עכ"ל, וכתב שם דמה דלא פירשו דהך דאתנן אסרה תורה היינו משום דד"ת מעות קונות, הוא משום דרבא ס"ל כר"ל, (ע' תוס' ב"מ דמ"ח. ובכורות די"ד וע"ז דע"א. שנחלקו בזה), ואף אי ס"ל כר' יוחנן מ"מ בעינן לפרש ד' רבא דאליבא דכו"ע היא ואף לר"ל.

ועיי"ש שכתב עוד, דאף אי נפרש דגבי אתנן אסרה תורה אליבא דר"י קאי ולפום דינא דאורייתא, מ"מ נראה דלק"מ מהא דפריך והא מחסרא משיכה ואף לפמש"כ התוס' דפריך אף אליבא דר' יוחנן, דהתם שפיר כיון דעכ"פ קנין מעות כמאן דליתא דמי וכו' שוב אין כאן מקום לשם אתנן לחול, דאף שזה מחויב לעמוד בדבירו ולקבל מי שפרע וכו', מ"מ לא עדיף חוב זה מאם נשבע לתת לה טלה זה או אפי' התחייב את עצמו לתת לה טלה זה, מ"מ אין עליו שם אתנן, כיון דעכ"פ בשעת ביאה אין לה שום זכות בגוף טלה זה, אלא חיובא אקרקפתא דגברא מנח לתת לה, ובשעתא דיהיב לה כבר אין הביאה בעולם וכו', משא"כ בהא דאתנן אסרה תורה, דבאמת מגיע לה שכירות, וכיון דכן היא זוכה בגוף הטלה, כיון דמעות קונות והקנין הוא חל בשעת ביאה, רק מחמת דקלב"מ אינה יכול להוציא ממנו בדיינים, וכיון שאין כאן פטור גמור רק בדעתו הדבר תלוי, ואנן אמרינן זיל הב לה, "ולפי אמירתינו יש לה קנין בגוף הטלה" ושפיר הוי אתנן, משא"כ התם דאף דאמרי' זיל הב לה אין כאן זכות בגוף הטלה רק חובת גברא בלבד, כללא דמילתא גבי אתנן אותו הדבר שהוא מתחייב בו לצאת ידי שמים ולקיים דיבורו אנו רואים כאילו הוא מתחייב עליו בבי"ד, והתם כיון דבידי שמים הוא מחויב לשלם לה שכירותה, ואנו רואין אותו כאילו הוא מתחייב בדיני אדם, "הרי קנתה בקנין מעות שקונה ד"ת",

1. ויל"פ דזהו מכח הא דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט וכמו שפירש הריטב"א, ויל"פ עוד דאף בלא הא דהוי כמסירתו להדיוט נמי חשיב דמצטריך לה, והא דפירש ר"א הטעם משום דכמסירתו להדיוט דמי, היינו משום דאי ל"ה כמסירתו להדיוט ודאי הי' חל ע"ז איסור אתנן, דכה"ג ליכא לדינא דאין אתנן חל על מוקדשין, וע"כ כל הצד שיהא מותר הוא משום דכמסירתו להדיוט דמי, וכיון דהוי ברשות אחרת לא הוי אתנן, וכמש"נ לעיל בזה, אך אי"ד כ"כ במשמעות ד' התוס', דא"כ הי' להתוס' להעמיד דבריהם גם על צד האיבעיא דלא מיתסר, דמ"ט בעינן בזה לטעמא דכמסירתו להדיוט, תיפו"ל דאין אתנן חל על מוקדשין, ומ' מתוס' דזה הוי ניחא להו, ונ' מזה דמפרשי דהא דהוצרך לטעמא דכמסירתו להדיוט דמי הוא כ"ה שיהא זה חשיב דמצטריך לה, וכמו שפירש הריטב"א.

   ויל"פ לפ"ז, דזהו מש"כ התוס' "שמא" הכא מאחר דאיתי' וכו', ויל"פ דמה שכתבו שמא, היינו דבזה גופא קמיבעיא לי' לר' אושעיא, אם אף בכה"ג אמרי' דאין אתנן חל על מוקדשין, ול"ב לטעמא דכמסירתו להדיוט, אלא כדי לחשבו דמצטריך לה, או דכיון דאיתי' בשעת ביאה חל איסור אתנן למפרע משעת ביאה ואז לא הי' הקדש. [↑](#footnote-ref-2)