שביעית שיעור 8
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בסייעתא דשמיא, שיעורי שביעית, שבט תשפ"ב, שיעור 8

**שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**שביעית פ"ו מ"א**

# דין א"י שמעכו לכזיב

מתני' (פ"ו מ"א) ג' ארצות לשביעית, כל שהחזיקו עולי בבל מארץ ישראל ועד כזיב לא נאכל ולא נעבד וכו', וכ"פ הרמב"ם (שמיטה, פ"ד הכ"ו) דעד כזיב חשיב עולי בבל, וכיוצ"ב בהל' מעשרות (פי"ג ה"ג) לענין גזירת דמאי (שגזרו רק בעולי בבל) דעד כזיב חשיב עולי בבל.

אמנם בהל' תרומות (פ"א ה"ז) כתב הרמב"ם דא"י שהחזיקו בה עולי מצרים הוא מרקם שבמזרח א"י עד הים הגדול ומאשקלון בדרום עד עכו שבצפון, ורצועה נפקא מעכו לכזיב שההולך בה מימינו הדרך טמאה משום טומאת ארץ העמים ופטורה ממעשר ושביעית, ומשמאלו הדרך טהורה וחייבת במעשר ובשביעית.

ולפי פשוטו מבואר דכל השטח שמעכו לכזיב לצד מזרח חשיב חו"ל ופטורה ממעשר (והיינו לגמרי, וכמש"כ החזו"א סי' ד' סק"ג, וציינו בדר"א שם סקע"ז) ושביעית (שאין בה איסור עבודה כלל, וצ"ע בחזו"א שם שפי' דנאכל ולא נעבד, ועי' בדר"א שם סקע"ח), ורק השטח שלצד מערב הוא עולי בבל וטהור משום ארץ העמים וחייב במעשר ובשביעית, וכבר מבואר ברמב"ן (גיטין ב' א') דעכו יושבת על שפת הים במערב, וא"כ מבואר דכל שטח א"י שמעל עכו חשיב חו"ל למעט מערב הרצועה שבין עכו לכזיב.

אלא שצ"ע לפי"ז מה שסותם הרמב"ם בהל' שמיטה ומעשרות דגבול עולי בבל לצפון הוא כזיב, אף שאין שטח עולי בבל מגיע רק לעכו ומשם ולצפון הוי הכל חו"ל חוץ מהרצועה הנ"ל.

וכמו"כ קשה, ממה שסיים הרמב"ם (תרומות, שם ה"ח) דמכזיב ועד אמנם ועד נחל מצרים לא החזיקו עולי בבל, והיינו דאיכא רצועה דנפקא מכזיב ועד אמנם (שבקצה גבול צפון מערב של א"י) שאותה לא כבשו עולי בבל[[1]](#footnote-1), ומינה משמע שכל שאר החלק הצפוני שבמזרח הרצועה כבשוהו אף עולי בבל, וכבר תמה כן בחזו"א (סי' ג' סקל"ב אות א').

ועיי"ש שהכריח מזה דדעת הרמב"ם, וכמש"כ בכפתור ופרח (פי"א, וציינו בתיו"ט שם) שמצא כן בכת"י של הרמב"ם, דגבול עולי בבל בצפון בצד המזרחי מגיע עד כזיב, וחוץ מהרצועה שנפקא מעכו לכזיב שחלק ממנה הוא חו"ל, ושלפי"ז כוונת הרמב"ם שגבול א"י מגיע עד עכו היינו דעד עכו כבשו את כל הריבוע (למעט מקומות בודדים שאותם לא כבשו), ומעכו ואילך יש מקומות שלא כבשו, והיינו דמכזיב ולמערב לא כבשו אפי' עולי מצרים, ומכזיב לאמנם כבשו רק עולי מצרים ולא עולי בבל.

וכעין שיטה זו דממזרח לרצועה לצד צפון א"י הוי עולי בבל, נקט ג"כ ר' משה בר חסידאי (הובא ברמב"ן וריטב"א גיטין ז' ב', וציינו בביה"ל תרומות, פ"א ה"ז ד"ה היה מהלך) אלא שהוא נקט איפכא (וגרס כן בגמ' בגיטין שם, ושכ"ה גי' הירושלמי והתוספתא) דרצועה דנפקא מעכו לכזיב מימין ההולך הדרך טהורה וחייבין במעשר ובשביעית ומשמאל הדרך טמאה ופטורין ממעשר ושביעית, עיי"ש, וכ"נ הגר"א (גיטין שם, ובשנו"א שביעית שם), ולפי"ד מבואר ג"כ דממזרח הרצועה לכזיב עד הקצה המזרחי כבשוהו עולי בבל.

וברמב"ן נתקשה ע"ד, דא"כ למה במשנה בגיטין (ב' א') מנו דא"י הוא עד עכו, דמאחר שכל השטח שממזרח הרצועה ועד גבול א"י המזרחי הוי עולי בבל זולת הרצועה שמעכו לכזיב הול"ל דא"י מגיעה עד כזיב, (ובע"כ דממזרח הרצועה הוי עולי מצרים ורצועה עצמה לחוד הוי א"י, וגרסי' דמימינו למזרח הדרך טמאה), וכוונתו דמשום שטח הרצועה לחוד לא הול"ל לתנא להחשיב דא"י היא עד עכו, עיי"ש.

אמנם דצ"ע לפ"ד הרמב"ן, דהא מתני' דשביעית וחלה נקטו איפכא וסתמו דגבול עולי בבל הוא עד כזיב, ולא בעכו, וצ"ע, אך לדעת הרמב"ם והרמב"ח ניחא מאוד.

ולדינא, עי' בחזו"א (שם) שהכריע כדעת הרמב"ם ודעימיה, ונקט עוד דאף אפשר לעשר מצפונית לעכו על עולי בבל, וכן מצפונית לכזיב על של א"י, דבזה"ז (דתרומה דרבנן) מעשרין מעולי מצרים על עולי בבל (דיש לסמוך על רוב המקומות שהם א"י גמור, ובצירוף שיטת הגר"א דטבל ודאי חייב במעשרות אף בסוריא, עיי"ש, וצע"ק אמאי לא חשש לאותן מקומות שם דהוו חו"ל גמור ובזה לא שייך צירופא דהגר"א, ועי').

# חובת ביעור בעולי מצרים

ובעיקר דינא דמתני' דבעולי מצרים נאכל ולא נעבד, ופי' הר"ש והרא"ש דאף שאסרו לעבוד שם בשביעית מ"מ לא החמירו להצריך את הפירות בביעור (ויש שלמדו מזה דה"ה דלא נהגא קדו"ש בפירות עולי מצרים), אכן דמבואר במתני' (להלן פ"ט מ"ב) דפירות של עבר הירדן חייבים בביעור, ובתוס' (יבמות ט"ז א') הכריחו מזה דעולי בבל כבשו אף בעבר הירדן[[2]](#footnote-2).

אולם בראב"ד (שמיטה, פ"ד הכ"ח) נקט דעבר הירדן הוא רק עו"מ, ובחזו"א (סי' ג' סקכ"ה) הוכיח שאף הרמב"ם (שם) מודה לזה, אלא שלדבריהם מה שאמרו דבעו"מ נאכל ולא נעבד היינו רק שאין איסור ספיחין (וכמש"כ הרמב"ם שם הכ"ו[[3]](#footnote-3)), אך י"ל דקדושת שביעית וחובת ביעור יש אף בעו"מ, והיינו דתנן דיש ביעור בעבר הירדן.

ומ"מ, לכו"ע עמון ומואב (בחלק שלא טהרו בסיחון) אין נוהג בהם איסור שביעית כלל, וכ"ה בתוס' (שם, לתי' ב') והרמב"ם (שם הכ"ז).

# עבודה בשביעית בעולי מצרים

והנה, מבואר בגמ' דבאותן מקומות שהניחום עו"מ מלקדשן אין בהן איסור עבודה בשביעית, וכ"כ רש"י (שם, ובחולין ז' א') דבאותן מקומות התירו לחרוש ולזרוע בשביעית כדי שיסמכו העניים ע"ז ליטול לקשו"פ ומ"ע, אכן דהוא תמוה ממתני' (הנ"ל) דבעולי מצרים לא נעבד, וכבר תמה כן במל"מ (שמיטה, פ"ד הכ"ז).

ותי' בחזו"א (סי' ג' סקכ"ד) דרק במקומות מסויימים שהניחו עו"ב מלכובשם כדי שיסמכו עליהם העניים לא נאסרו בעבודה ואין בהם דין שביעית כלל, אך במקומות שלא כיבשום משום שלא נתיישבו שם ולא מחמת צורך העניים בזה לא הקילו לפוטרם משביעית אלא אמרו דנאכל ולא נעבד.

וכעי"ז פי' בדעת הרמב"ם (תרומות, שם ה"ה) שכתב דעו"ב החזיקו רק במקצת הארץ והניחו את שאר המקומות שלא לפוטרם ממעשר כדי שיסמכו ע"ז העניים בשביעית, דכוונתו רק על מקומות מסויימים שהניחום מלכובשן רק לצורך העניים כדי שיתחייבו במעשרות בשביעית, אך שאר הארץ שלא כבשום עולי בבל נוהג בהם הדין דנאכל ולא נעבד.

אכן דבל' הרמב"ם הוא דחוק מאוד, שסתם דבעולי מצרים הניחום כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית, ולא משמע דמיירי 'רק במקצת מקומות.

ובאמת שדעת המל"מ (שם) דבעו"מ אסור לעבוד בשביעית, ושלפי"ז צ"ל דהעניים סומכים על הספיחין שגדלין שם מאליהן או ירקות שנזרעו בשישית, עיי"ש, וכמו"כ משמע כן לפי מש"כ הרמב"ם בתשו' (פאר הדור, סי' ט"ו) דאיסור עבודה בעו"מ הוא מה"ת (וכתב דזהו דאמרי' דנאכל ולא נעבד), אלמא דאף שקדושה ראשונה בטלה ולא חזרו וקידשום עוד מ"מ נאסרו בשביעית מה"ת.

# חיוב מעשרות בעולי מצרים

והנה, מבואר מיהא דבאותן מקומות שהניחום עו"ב מלכובשן יש חובת מעשרות בשנת שביעית והעניים סומכים ע"ז, אכן, דבשלמא לדעת החזו"א דבאותן מקומות לא נוהג שביעית כלל ואף מותרים בעבודה א"כ ה"ה דאין הפירות קדושים ואינם הפקר, ושפיר חייבין במעשרות, אך לדעת המל"מ (וכפשטות ל' הרמב"ם, וכנ"ל) דאפי' אותן מקומות אסורים בעבודה בשביעית, מבואר דאפי' שאסורין בעבודה חייבין במעשרות, אכן, דלכאו' אם גזרו עליהן שביעית משמע דה"ה דאף הפירות קדושים בקדו"ש והוו הפקר ופטורין מהמעשרות, וא"כ אין שייך לחייבן במעשרות כלל.

ובקה"י (יבמות סי' י') נקט מכח זה דס"ל לרמב"ם דבאותן מקומות של עו"מ כיון שהוצרכו לדאוג לתועלת העניים שיהיה להם מה לאכול תיקנו שהגם שהפירות קדושים הם לא יהיו הפקר כלל, וממילא נתחייבו הפירות במעשרות אף שהם קדושים בקדו"ש.

ובאמת, שלשיטת המבי"ט דשנת השביעית אין בה חיוב מעשרות כלל (ואפי' כשעבר ולא הפקיר) א"כ אין שייך לחייב מעשרות בפירות שיש בהן קדו"ש, ורק לשיטת הב"י דטעם פטור פירות שביעית ממעשרות הוא מצד הפקר, שייך לומר כן דתיקנו חז"ל דאף שהפירות קדושים מ"מ לא יהיו הפקר ויתחייבו במעשרות.

[ואין לומר, דבעולי מצרים הגם שגזרו עליהן שביעית שאסורים בעבודה מ"מ תיקנו שלא תנהג בהן קדו"ש כלל ושממילא הם חייבין במעשרות (ושלפי"ז נמצא דאף לדעת הרמב"ם שפי' דנאכל ולא נעבד היינו דאין בהם איסור ספיחין, אין כוונתו דמ"מ יש בהן קדו"ש, אלא לאידך גיסא דאפי' איסור ספיחין לא גזרו בהם, אך גם קדו"ש לא גזרו עליהם[[4]](#footnote-4)), דהא להדיא תנן (פ"ט מ"ב) דבעבר הירדן יש ביעור, ולשיטת הרמב"ם עבר הירדן כבשוה רק עולי מצרים ולא עולי בבל, וכנ"ל].

ולפי"ד הקה"י מתבאר דלרמב"ם יש חיוב מעשרות בשביעית בכל עולי מצרים, וצ"ע ממש"כ הרמב"ם (מתנ"ע, פ"ו ה"ה) דבשנת השביעית כולה הפקר ואין בה לא תרומה ולא מעשרות כלל וכו' ובחו"ל שאין בה שמיטת קרקע מפרישין בארץ מצרים ועמון ומואב וכו', הרי להדיא דבא"י אפי' במקומות שהם רק עו"מ אין בהם חיוב מעשרות כלל[[5]](#footnote-5).

ובע"כ צ"ל שאף שלדעת הרמב"ם אסור לעבוד בכל עו"מ (וכנ"ל, דלא כחזו"א) ושמכח זה נוהגת קדו"ש בפירות, ואף הוו הפקר ולא שייך לחייבן במעשרות, מ"מ במקומות שהוצרכו מפני תקנת עניים תיקנו שלא יהיו הפירות הפקר כדי לחייבן במעשרות, אך בשאר מקומות השאירו על עיקר הדין ולא פטרו אותן מההפקר ושוב ממילא פטורין מהמעשרות.

והנה, בר"ש (ידים, פ"ד מ"ג) הוכיח דא"א לומר דמה ששנינו (שם) דעמון ומואב מעשרין מ"ע בשביעית היינו אף ארץ סיחון ועוג שכבשום עו"מ, דהא קתני דבעבר הירדן יש ביעור וש"מ דנוהג שם קדו"ש, וא"כ אין שייך בהם תרו"מ בשביעית, עיי"ש, ומבואר דס"ל דדין הפקר הפירות תלוי בקדו"ש וחובת הביעור, ודלא כהקה"י, ולדבריו בע"כ צ"ל דהמקומות שהניחו עולי בבל מפני תקנת העניים אין בהם מצות שביעית כלל, ולפי"ז מותרים אף בעבודה (וכדעת רש"י הנ"ל), ומוכרח כחילוק החזו"א בין אותם מקומות לשאר עולי מצרים.

# מסקנת הדברים:

א. שיטת הרמב"ם ורמב"ח מבוארת דגבול עולי בבל מגיע עד כזיב, אלא שיש רצועה מעכו לכזיב שחלק ממנה הוא חו"ל גמור (ופטור ממעשר ושביעית), והרמב"ן ועו"ר פליגי ונקטו איפכא דרק מהרצועה עצמה כבשו עולי בבל אך ממזרח לרצועה עד גבול א"י המזרחי כבשוהו רק עולי מצרים ולא עולי בבל.

ב. עבר הירדן, לדעת התוס' כבשום גם עולי בבל, אך לדעת הרמב"ם והראב"ד הם רק עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל, ועמון ומואב (שלא טהרו בסיחון) לכו"ע חשיב כחו"ל ולא תקנו בהם שביעית.

ג. ברש"י ור"ש (ידים) מבואר דבמקומות שהניחום עו"ב ולא קידשום אין בהם איסור מלאכה בשביעית, וכתב בחזו"א דלפי"ז צ"ל דמה ששנינו דעו"מ נאכל ולא נעבד היינו רק במקומות שלא הוצרכו בהם לתקנת העניים, אולם בל' הרמב"ם משמע דאסור לעבוד בכל עו"מ (ובתשו' כתב דאף יש בהם איסור עבודה מה"ת) אף במקומות שהניחום עו"ב לצורך תקנת העניים, וכ"נ במל"מ בפשיטות, אך בחזו"א דחק דאף כוונת הרמב"ם לחלק כדעת רש"י והר"ש.

ד. ומה שאותם מקומות שעו"ב הניחום מלקדש לצורך תקנת העניים חייבים במעשרות, לדעת רש"י והר"ש ניחא דבאותם מקומות לא גזרו שביעית כלל, ולדבריהם בשאר עולי מצרים שגזרו עליהם דנאכל ולא נעבד אין בהם חיוב מעשרות כלל, וכן הוא להדיא ברמב"ם (מתנ"ע) דאין חיוב מעשרות בשביעית בעו"מ רק בחו"ל ובמקומות שהניחום עו"ב לצורך תקנת העניים, (וזה ניחא לדעת החזו"א הנ"ל, ולדעת הקה"י צ"ל דבכל עו"מ לא תיקנו שהפירות לא יהיו הפקר אלא רק במקומות שהניחום לצורך העניים, וצ"ע).

1. ועי' בחזו"א (סי' ג' סקל"ב אות א' ד"ה ותניא) שצ"ל שמכזיב ולדרום עד נחל מצרים הייתה הרצועה ברוחב של כזיב, אך מכזיב ולצפון עד אמנם התרחבה הרצועה יותר מרוחב כזיב, דאל"כ תיקשי למה נקט התנא מכזיב ועד אמנם ועד נחל מצרים, והול"ל מאמנם ועד נחל מצרים, עיי"ש, (וצ"ע בדר"א (שמיטה, פ"ד ס"ק ק"צ) שהעתיק מהחזו"א דרוחב הרצועה היה שוה מאמנם ועד נחל מצרים, ומה שנקט התנא מכזיב ועד אמנם ונחל מצרים הוא לאשמועינן דרוחב הרצועה הוא כרוחב העיר כזיב, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-1)
2. ובר"ש בידים (פ"ד מ"ג) נסתפק אי עבר הירדן כבשוהו עולי בבל (ודקדק כן במל"מ שמיטה פ"ד הכ"ז), וכתב דאפי' את"ל דהוא עולי מצרים מ"מ יש בו ביעור (וכדתנן בפ"ט מ"ב), והוא תמוה דלדבריו (בפ"ו) שנינו דבעו"מ נאכל בלא ביעור, וע"ע ברמב"ן (ויקרא כ"ה ז') שצידד דהאיסור לאכול אחר הביעור הוא מדרבנן (ואפשר דאף עיקר הביעור הוא מדרבנן), וסיים שלפי"ז ניחא מתני' דג' ארצות לשביעית דבעו"מ נאכל ולא נעבד שהקילו באכילה לאחר הביעור יותר מן העבודה, עיי"ש, ולצד זה בעו"מ חייב לבער (דהוא מה"ת) ואם לא ביער לא נאסר, ולפי"ז ניחא דעת הר"ש בידים (אך צ"ע בל' הר"ש בשביעית פ"ו שלא רימז לחילוק זה כלל), וכבר צידד כן בחזו"א (סי' ג' סס"ק כ"ד, וסי' י"ב סק"ז, וראייתו מהירושלמי דבסוריא נהגא ביעור). [↑](#footnote-ref-2)
3. ובראב"ד (שם, הט"ו) דאפשר שבעבר הירדן אין איסור נזרע לפירות שנזרעו באיסור, ויתכן דכוונתו דאפשר לפרש כן במתני' דנאכל היינו שאין איסור נזרע (וכמו שהביא הרמב"ם בתשו' בשם רי"ץ גיאות). [↑](#footnote-ref-3)
4. ולפי"ז, מה שהוצרכו להשמיענו דאין איסור ספיחין הגם דאין הפירות קדושים בקדו"ש, שמעינן דשייך איסור ספיחין אף בדבר שאין בו קדו"ש, ודלא כמש"כ חזו"א (סי' י' סקי"ב) דאין שייך ספיחין בלא קדו"ש (ובשיעור הקודם ביארנו לפי"ז כוונת החזו"א בסי' כ' סק"ז, ד"ה ראיה העיקרית שהוכיח מכח זה שנוהגת קדו"ש בפירות נכרים, דהא כתב הרמב"ם דבעכו"ם ל"ג ספיחין לפי שמותר בעבודה, ומינה דאם היה שייך לגזור אף בעכו"ם היה נוהג בהן ספיחין, ובע"כ דיש בהן קדו"ש, עיי"ש), אכן י"ל דהיא גופא כוונת הרמב"ם דנאכל ולא נעבד היינו אף דאין בהם איסור ספיחין, דכיון שאף מדרבנן לא תיקנו בהן קדו"ש א"כ ודאי דאף אין בהם איסור ספיחין. [↑](#footnote-ref-4)
5. עי' בפיה"מ (ידים שם) שכתב דמה שאמרו עמון ומואב מעשרין מ"ע בשביעית היינו ארץ סיחון ועוג, וצ"ל דלדינא הדר ביה הרמב"ם ופוסק דרק בעמון ומואב שלא טהרו בסיחון (דהוי חו"ל) יש חיוב מעשרות ולא בארץ סיחון ועוג (שהוא א"י), [וע"ע בחזו"א (סי' ג' סקכ"ה) שהוא ט"ס בפיה"מ], ודו"ק עוד ברמב"ם (תרומות, פ"א ה"ו) שחילק דעבר הירדן הוא מא"י ועמון ומואב הוא מחו"ל. [↑](#footnote-ref-5)