14. בדין שותפות עכום
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

י' אד"ב ע"ד

**הערות בדין שותפות עכו"ם – סימן רמ"ה**

**האופנים דנאסרו בסוגין מצד מחזי כשלוחו**

א]מבואר בגמ' ע"ז כ"ב. שעכו"ם וישראל שקיבלו שדה בשותפות לא יאמר לישראל טול אתה בשבת ואני בחול ואם התנו מתחילה מותר ואם באו לחשבון אסור ע"כ דהינו שבקיבלו מעיקרא ללא תנאי והמלאכה מוטלת על שניהם כל שחולקים בעשית המלאכה בצורה שביום השבת העכו"ם לבד עובד וכנגד זה הישראל עובד ביום חול חשיב העכו"ם שעובד בשבת כשליח הישראל ואסור והנה הגמ' מדברת בישראל ועכו"ם שקיבלו בקבלנות אמנם מבואר בראשונים שה"ה אם יש שותפות של עכו"ם וישראל [ועיין חזו"א שיש כאן חידוש שלא דנים שהעכו"ם מחל לישראל על החובה לעבוד בשבת וכנגד זה הישראל עובד ביום חול] והנה מבואר בגמ' שאם התנו מעיקרא מותר ובפשוטו היה מקום לומר שהכונה שכיון שבעצם עשיית השותפות התנו שצורת החלוקה תעשה שביום השבת העכו"ם עובד, והישראל עובד ביום אחר, זה סברא שלא חשיב שלוחו אמנם בלשונות הראשונים מבואר שיסוד התנאי שחשיב שבשבת זה רק שדה העכו"ם וביום שכנגדו זה רק שדה הישראל ורק לכן לא חשיב שהעכו"ם שלוחו של הישראל ועיין סימן רמ"ו ס"ה דמובא בשו"ע בשם הריב"ש שבהתנו מעיקרא זה עוזר גם לענין שביתת בהמתו דהינו שלא חשיב שבהמתו עובדת בשבת ומצד שלגבי יום השבת זה כאילו שזה רק של העכו"ם

והנה האופן הפשוט של הגמ' שחלוקת הרוחים היא ביחד והנידון רק על חלוקת המלאכה כמבואר בב"י בשם ספר התרומה בביאור סוגין ויש לדון מה הדין בדבר שחלוקת השבת וכנגדו יום חול אינה רק על המלאכה אלא ממילא גם על חלוקת הרווחים וכגון שיש להם מרחץ או תנור דבעלמא הרוחים של שניהם וכגון ששניהם עובדים ועכשיו בשבת רוצים שהעכו"ם לבד יעבוד והוא יקבל כל הרוחים וכנגד זה הישראל יעבוד יום אחד בחול והוא יקבל כל הרוחים דפה יש מקום גדול לדון מסברא שכיון שהרוחים של שבת יהיו רק של העכו"ם אין שום סיבה שזה יראה כשלוחו של הישראל וכן הביאו התוס' בשם ר"י [אמנם הב"ח ביאר שדעת ר"י שטעם האיסור מצד שכר שבת ולא מצד מחזי כשלוחו ולכן כאן שזה החלפה זה לא שייך וע"ש שהביא כן מר"ג אמנם בפשוטו מפורש במרדכי שזה כשכירו ורק דימה את דין הדמים של שכר שבת לסוגין] אמנם ר"ת חלק ונקט שגם כאן כל שלא התנו מעיקרא כיון שהחפץ עומד ששניהם יעבדו וירויחו בשוה כל שחולקים בצורה אחרת חשיב כאילו הישראל צריך לעבוד באותו יום והעכו"ם השליח שלו וכלשון התוס' דחשיב כמעמיד פועל בידים והראשונים נקטו כולם כר"ת וכן הביאו התוס' מהתוספתא

ומצאנו עוד אופן בר"ן כגון שכל השבוע הם חולקים בשוה ועובדים יחד וביום השבת שהישראל לא יכול לעבוד העכו"ם עובד לבד ובכל אופן חולקים בשוה שבזה כתב הר"ן שכיון שהעכו"ם עובד אדעתיה דנפשיה מותר דהינו שרק אם הישראל עובד יום כנגד היום שהעכו"ם עובד חשיב כשלוחו אבל אם הישראל לא עובד נגד יום זה אין העכו"ם חשיב כשלוחו והב"י כתב שפשטות לשון הרמב"ם לא כך [ובסוף דחה הדיוק אמנם בשו"ע לא העתיק את הר"ן] והסברא בזה שכיון שהעבודה מוטלת על שניהם מה שהעכו"ם עכשיו עובד לבד זה נחשב בתור שליחות הישראל

**בנידון ר"א לענין אופה עכו"ם**

ב]ועיין תוס' שהביאו עוד נידון כגון בישראל שיש לו תנור ויש לו עכו"ם שאופה קבוע והנה בפשוטו אם הוא מקבל כל יום חלק מהרוחים הרי זה אריס גמור שאין בזה איסור וכן הוא במג"א סק"ו אמנם במקרה שהאופה מקבל חלק מימי השבוע ושאר השבוע שייך לישראל בזה תוס' כתבו שצריך התנו מעיקרא ובשם ר"א כתבו תוס' שלא מועיל התנו מעיקרא כיון שהאופה הרי אין לו חלק בתנור ואופה לישראל משך השבוע ומקבל בעד זה את האפיה של שבת חשיב שהישראל משכיר לעכו"ם את יום השבת ולאחר מכן כתבו התוס' שר"ת הורה לחזור ולבטל גבית התנור ולהקנותו אם תנאי וכתב הב"י דמבואר שחלקו על פסק ר"א וס"ל שגם בפועל מועיל התנו מעיקרא אמנם המג"א כתב שר"ת מדבר שהיה בהבלעה שאין חיסרון של שכר שבת כגון שחלקו שבת ויום ראשון נגד יום ב' וג' ובדעת הב"י צ"ל שנקט שמדובר בר"ת גם בחולקים יום כנגד יום כאופן הר"א ולא התנו מעיקרא

והנה מבואר שגם כה"ג שאין חיסרון של שכר שבת בכל אופן צריך התנו מעיקרא שהרי ר"ת אמר לעשות התנו מעיקרא ובפשוטו הוא מצד האיסור שהוא כשלוחו שזהו איסור דסוגין והקשו האחרונים עיין בדבריהם במג"א סק"ו דכאן כיון שהמלאכה מוטלת רק על האופה א"כ כל שהרווח הוא רק לו עצמו למה שזה לא יהיה כמו אריס או כמו גונא דהר"ן לעיל שאין הישראל עובד נגד העכו"ם שמותר שכיון שהרוח שלו לכן זה מותר ועיין מחצית השקל ולבושי שרד ויד אפרים שכתבו שכיון שאם לא יעבוד ביום חול לא יתן לו את השבת זה גם סיבה שיחשב כשלוחו על מה שעובד בשבת ולכאורא הכונה שדנים שהתנור עדין של הישראל רק שהוא משלם לאופה בשכר העבודה שמקבל וכאילו העבודה היא לישראל והאופה גובה השכר [אמנם צ"ע שאם הוא מצידו נתן לעכו"ם גם אם הוא לא רצה לעבוד בשבת הוא חייב לעבוד ביום חול] אמנם בתו"ש כתב שרק אם בתחילה היה ההסכם אחרת ועכשיו משנים ההסכם זה נראה כמחליף אמנם הגר"ז בקו"א סק"ד הקשה דהישראל הרי יכול לתת לו מתי שרוצה ולא חל איזה חיוב לתת לו יום מסוים שזה יחשב כמחליף והנה צ"ע מה חל על ידי הקנין וצ"ל שהשכר הוא ישר לעכו"ם ולא שחל לישראל וממנו הוא גובה והנה צ"ב למה יש כאן שכר שבת וצ"ל שאפילו שזה קנוי לו עצם הזכות מלאכה אבל כיון שבזה משתלם לו מה שעובד משך השבוע ואם לא יעבוד לא יקבל את זה חשיב שכר שבת

והנה עיין הגהות אשר"י שכתב שאם יעשה קנין לעולם זה יעזור וצ"ב מה הכוונה לעולם וכי קנין לשנה זה לא מספיק הרי כל התנו זה כמו קנין ליום זה ועוד למה שלא יחשב שכר שבת ועיין גר"ז שביאר שאם יקנה לו שגם אם לא יעבוד ביום חול נותן לו את זה א"כ אין זה שכר שבת כלל

והנה עיין בריב"ש סימן קנ"א הובא בב"י סוף סימן רמ"ה ובשו"ע סימן רמ"ו ס"ה דכתב לגבי בהמה שיש בה שותפות עכו"ם והיו משכירים אותה לטחון קמח דכיון דהעכו"ם יכול לעבוד בה בע"כ אין בזה איסור שביתת בהמתו אמנם אם התנו יש איסור שכר שבת ואם לא התנו חשיב הבלעה ועיין מג"א שכתב שכל ההיתר בהבלעה זה כשיטת רש"י שסתמא מותר אבל לדעת הרמב"ם אסור אמנם העירו דלפ"ז בהתנו אסור מצד עיקר דינא דגמ' ולמה כתב לאסור רק מצד שכר שבת ועוד צ"ע שפסק נגד הרמב"ם והר"ן בסתמא שאסור אמנם ע"ש דמדובר דהעכו"ם היה אחראי כל השבוע לטחון אם הבהמות ולפ"ז יתכן דס"ל כנ"ל שאין שם לאסור אלא מצד שכר שבת כי אין מוטל על הישראל העבודה כלל

והנה בעיקר מה דמבואר בר"א שיש כאן חיסרון דשכר שבת יש כאן חידוש שהרי אין העכו"ם מתחיב לשלם על תשמישו בתנור אלא שהישראל נותן לו בשכר עבודתו את זכות השימוש בתנור ומבואר שגם כה"ג חשיב שכר שבת ובדעת הב"י שנקט שר"ת חולק על ר"א יתכן שזה מטעם הנ"ל

והנה יש לעיין בשיטת ר"י דבדבר שכל אחד לוקח הרוחים לעצמו באותו יום אין איסור של מחזי כשלוחו למה שלא יהיה איסור של שכר שבת שזה נחשב שמשכיר את חלקו לאותו יום ובעד זה מקבל את חלק חברו ביום אחר ויתכן שלגבי שכר שבת דנים שזה צורך חלוקה ויתכן עוד שזה כמו הדין המבואר ברמ"א רמ"ו שאם מחליף שימוש בעד שימוש של חפץ לא חשיב שכר שבת וכדין שמור לי ואשמור לך וכן ביאר בב"ח

**בנידון הגמ' לענין ערלה**

ג]עוד מבואר בגמ' לענין ערלה שאם ישראל ועכו"ם קיבלו שדה בשותפות [וברמב"ם כתב שהישראל ועכו"ם שותפין] מותר אם הישראל סיכם שהעכו"ם יקבל את הג' שני ערלה והוא את השנים של אחרי זה ועיין רש"י שנקט שכאן מדובר בלא התנו מעיקרא ובכל אופן מותר שהרי מצד עצם המלאכה אין איסור לעבוד בעצי ערלה ומצד השכר כיון שזה הכלל שמי שעובד הוא מקבל השכר ממילא לא חשיב נהנה מערלה מה שהוא מקבל את השנים שאחרי זה נגדם אמנם הרמב"ם כתב שמותר רק בהתנו מעיקרא בזמן קנית הקרקע אבל ללא זה אסור ועיין חזו"א יור"ד סימן קע"ז סק"ט שכתב שזה ודאי אם הפירות היו גודלים בתור שותפות והישראל נותן לעכו"ם והוא מקבל נגדם את השנים שזה לא ערלה ודאי אסור אלא ודאי כונתו שהישראל נותן לעכו"ם את שני הערלה בתור שדה לפירותיה שאין בזה איסור ונגד זה מקבל שלש שנים של קרקע לפרותיה [ועיין שפת אמת שכתב לדון שרש"י דיבר בקיבולת והרמב"ם דיבר בשותפין שללא עשית קנין חדש תמיד יש לישראל זכות בפירות ולכן אסור אמנם כולם נקטו שיש כאן מחלוקת]

ובדעת הרמב"ם כתב שודאי הוא מודה שכך זה חל אלא שס"ל שגם כה"ג אסור מצד שחשיב רוצה בקיומו של הערלה דמבואר בגמ' בע"ז שיש דין שאסור לעשות הסכם עם עכו"ם שהאדם רוצה בקיומו של ע"ז ולכן זה ודאי כאן אם יקנה דקל לפירות וישלם רק אם יצא פירות זה אסור וס"ל לר"מ שגם כאן שהרי כל ההסכם מצד מה שהדרך שזה מוציא פירות ערלה זה גם בכלל רוצה בקיומו של הערלה שזה אסור מדרבנן אמנם לכאורא יתכן שהר"מ ס"ל שזה לא חל בצורה כזו אלא כל שלא התנו מעיקרא זה כאילו נותן לו הפירות אחרי זה ובפשוטו בזה נחלקו הש"ך והגר"א דהנה מבואר בתשובות הרשב"א שאם ישראל אומר לעכו"ם תאכל אתה את שדי בשנות ערלה ואני יאכל נגד זה את שדך שהיא לא ערלה שמותר ומצד שנתן לו את הקרקע לפירותיה ולא נחשב שהחליף ערלה ועיין ביאור הגר"א שנקט שזה רק לדעת רש"י אבל לדעת הרמב"ם זה אסור אמנם הש"ך כתב שכאן שזה קרקע לפירותיה לכן זה מותר וכן מבואר בשו"ע ולכאורא כונתו שבשותפין זה לא חלות חו"מ אלא רק הסכם חלוקה וכנ"ל ויתכן עוד שכאן נקט לאסור שכיון שהקרקע של שניהם וביסוד השותפות המלאכה מוטלת על שניהם זה יותר נראה שהם חולקים הפירות אחד נגד השני ועיין ר"ן שכתב שסברת הרמב"ם שהוא נהנה באיסור הנאה ומשמע שזה מעיקר הדין ועיין ש"ך שהדין סתמא תלוי בספק הגמ' ולכאורא אם כאן לא חל חלות חו"מ אין סיבה שזה לא יאסר מעיקר הדין וצ"ע

והנה עיין ב"י סימן ת"נ לגבי תנור ששיך לישראל ועכו"ם, ואופים בו כל השנה ובפסח העכו"ם אופים בו חמץ דהביא שיש ראשונים שנקטו שמועיל שאומר לו קודם פסח תאפה אתה בפסח ואני אופה נגד זה לאחר פסח ויש שחלקו ועיין גר"א ומג"א שכתבו שזה תלוי ברש"י והרמב"ם דלדעת רש"י שלענין איסורי הנאה אין חיסרון ה"ה כאן ולדעת הרמב"ם אסור והנה כאן אין התנור איסור הנאה רק שאת הכסף מקבל מהעכו"ם על אפיה של איסורי הנאה וצ"ל שלרש"י כה"ג מתפרש שמקנה לשותפו הזכות להשתמש בו וממילא מה שמשכיר לחמץ אין זה ענין לישראל משא"כ לרמב"ם הביאור כנ"ל או שלא חל חלות חו"מ וכאילו הישראל משכירו או שזה גם נחשב רוצה בקיומו וכטעם הנ"ל וצ"ע אמנם המג"א ביאר בדעת השו"ע שפסק כרמב"ם ולגבי פסח נקט שמותר וביאר שכאן הרי העכו"ם יכול לאפות חמץ ולכאורא הכונה שודאי שחל חלות חו"מ שהתנור שיך לו לימים אלו ורק שאין כאן רוצה בקיומו כיון שהרי ההסכם יכול להעשות גם ללא האיסור הנאה שכאן וצ"ע [ועיין בב"י שהביא תשובת רש"י שמבואר לאיסור וצ"ע שהרי בערלה התיר ועין פרישה]

**בביאור הכוונה באו לחשבון**

ד]עוד מבואר בגמ' שאם באו לחשבון אסור ומצאנו בגמ' כמה ביאורים רש"י ביאר שהכוונה בלא התנו מעיקרא אמנם בשעת החלוקה הישראל אמר שכל אחד יטול נגד יומו שזה אסור ומבואר ברש"י וכן בתוס' שאם התנו מעיקרא אפילו שבאו לחשבון בסוף מותר אמנם בחידושי הראב"ד הובא בר"ן ביאר שהכונה שגם אם התנו בתחילה אבל בסוף עשו חשבון שאחד לא יקבל יותר מהשני אסור ובש"ך ביאר בדעת הרמב"ם שהכונה שאם בתחילה התנו שאפילו שהעכו"ם מקבל את השבת או את שני הערלה אבל הישראל יקבל כנגד מה שקיבל ולא יפסיד מזה אסור ומצד שזה מראה שכל התנאי אינו נכון ועיין בגר"ז שכתב שאין ראיה שרש"י חולק על הרמב"ם והראב"ד דהוא דיבר על שדה שבחלוקה של הרווחים לא שייך חשבון אחר ממה שהתנו וכל מה ששיך שיגידו שיום אחד נגד השני ועד כמה שהתנו בתחילה גם אם יגידו שזה יום נגד יום אין בזה חיסרון כיון שזה נכון אמנם באופן כמו מרחץ שכל אחד מקבל ביומו את הרוחים באמת מודה לרמב"ם והראב"ד והנה באמת צ"ב איך הראב"ד ביאר סוגין שבאו לחשבון שהכונה שבסוף עשו חשבון, ועיין במאירי שביאר עוד אופן בסוגין שמדובר שסיכמו שכל אחד מה שמלקט באותו יום זה שייך לו וכן משמע שביאר בחידושי הראב"ד ולפ"ז א"ש ששיך שבסוף יעשה חשבון שמראה שהכל הערמה בעלמא

והנה בעיקר הדין שבאו לחשבון אסור ביאר רש"י ששכר שבת הוא נוטל דגלי דעתיה דעכו"ם שלוחו הוי ובפשוטו לא ביאר סתם שזה שלוחו כיון שבשעת העבודה הוא לא היה כשלוחו אמנם אין כונתו שזה אסור רק מצד שכר שבת דא"כ בהבלעה זה יהיה מותר אלא כונתו שכיון שלוקח כסף זה נחשב כאילו הוא שלוחו וכן הר"ן השמיט מילים אלו ולכאורא בהכרח שאין הכונה שזה שכר שבת דהרי אין איסור לתת שכר שבת אלא רק לקבל שכר שבת

**בביאור הגמ' סתמא מאי**

ה]הגמ' מסתפקת סתמא מאי ורש"י ביאר שהכוונה שבשעת חלוקה לא פירטו שהישראל לוקח נגד מה שעבד בשבת והעכו"ם נגד מה שעבד ביום חול אבל אם פרטו אסור ובבה"ל הביא מרבינו ירוחם שגם במרחץ שכל אחד לקח נגד יומו בין רב ובין מעט מותר כל שלא פירשו מפורש ודעת הרא"ש שמספק מותר אמנם הרמב"ם נקט להחמיר והנה השו"ע לגבי ערלה סתם לאסור ועיין ביאור הגר"א שזה הרמב"ם לשיטתו דהינו דלרש"י שקי"ל להקל ה"ה כאן והנה לכאורא אם לא דיברו מפורש החלות חו"מ בקרקע נשאר וא"כ לכאורא ודאי שיהיה אסור וצ"ל שעצם זה שהעכו"ם בא לעבוד בקרקע בשנות ערלה מונח בזה אומדנא שמקנה לו הקרקע לזמן זה

**בדין שכר שבת בסוגין**

ו]עיין ר"ן שכתב לענין אם ביום השביעי העכו"ם לבד עובד במרחץ והישראל לא משלם לו נגד זה כלום שמותר ובלבד שלא יהיה כאן שכר שבת כגון שיום החול יהיה בהבלעה עכ"ד והנה לכאורא כאן השכר שבת הוא מה שאנשים משלמים על הכניסה למרחץ דהשותף לא משלם כלום וצ"ב א"כ מה עוזר שיחשב הבלעה בזה שהשותף נותן לו חצי מהרוחים אם שאר ימי השבוע הרי האיסור מצד מי שבא להתרחץ וזה תשלום נפרד וחזינן כאן חידוש גדול שכיון שהעכו"ם נותן הכל ביחד לישראל זה גם חשיב הבלעה וכן כתב המג"א סק"א שאם הגוים באים לאפות בתנור וכל אחד אופה בעצמו אין איסור אלא מצד שכר שבת ואם זה בהבלעה דהינו שהעכו"ם נותן לו את שאר השבוע ביחד מותר ובפשוטו הוא מוכח גם מהא דמותר אריסות במרחץ והרי כל עכו"ם שבא להתרחץ משלם בנפרד [ועיין במגיה על התו"ש שהביא מהמהר"ם שיק שנקט שזה לא הבלעה בכה"ג] והנה בפשוטו באופנים הנ"ל העצים היו נותנים השותפים ולא מי שבא להתרחץ ומבואר שיש כאן איסור שכר שבת וזה לכאורא דלא כנוב"י שחשיב הבלעה מצד העצים לחמם המים והתנור והנה מבואר בר"ן שבאופן הנ"ל זה רק מחזי כשכר שבת וצ"ב הטעם וביאר הגר"ז שכיון שהעכו"ם הרי לא צריך לעבוד ולתת חלק לישראל א"כ זה כמו מתנה בעלמא והנה לכאורא כל זה אם השכר שבת הוא מהשותף אבל בפשוטו זה מתיחס לאנשים הרוחצים וצ"ל שכמו שלענין הבלעה חזינן שדנים הקבלה מהשותף כהבלעה ממילא שיך לדון שגם השכר שבת על המרחץ זה ממנו וצ"ע

ועיין סימן רמ"ג שדנו האחרונים בגירסת הטור לענין מרחץ האם גורסים בקבלנות וכתבו שזה אסור מצד מראית העין או מעיקר הדין וצ"ע שכיון שכל הרוחים של הבעל הבית אפילו שהעכו"ם עובד בתור קבלן למה שכל אדם שבא להתרחץ זה לא יחשב שכר שבת ואין כאן שום הבלעה וצ"ע