חלה טז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

בלילה רכה ואח"כ אופה איך משערים שיעור החלה

המשך סעיף א. כבר נתבאר לעיל (סוף שיעור טו) שבבלילה רכה ואח"כ אופה מתחייב בחלה רק לאחר אפיה, ולכך א"א להפריש קודם אפיה חלה. ויל"ד איך לשער החלה, שהרי בכל עיסה השיעור לפי קמח כמו שנתבאר לעיל סי' שכד (סעי' א), אכן י"ל דכל זה דוקא בעיסה שחייב עליה משעת הלישה, דבזה אזלינן אחר שעת החיוב, ולא משתנה הדין אף אם תפחה העיסה אח"כ (כמבואר בשו"ע סי' שכד סעי' יג), אבל כאן ששעת החיוב הוא רק בשעת האפיה, ראוי לילך אחר שעת האפיה, וכן באמת דעת התורת הארץ (פ"ד אותיות צב, צד) שמשערים הכל לפי שעת האפיה, ומצרפים האווירים [ועי' לעיל שיעור ד' שנתבאר המחלוקת לעניין ברכות, ושיעור מצה, אם לצרף האווירים, וסתירת המשנ"ב בזה, וא"כ גם כאן תלוי במחלוקת זו, ולדעות שמצרפים האווירים (וכן קיי"ל) הוא הדין כאן. ומצד שני כשמשערים לאחר אפיה מסתבר שהקמח נדבק יותר ותופס פחות נפח מזמן שהוא קמח, וא"כ אם לא תפחה העיסה הרי השיעור קטן יותר].

והנה יש נפק"מ בזה גם לקולא, שאם עושים עיסה גדולה בבלילה רכה, ואח"כ מחלקים אותה לתבניות קטנות קודם האפיה, לכאורה בזה לא שייך חיוב חלה, שהרי בשעת החיוב אין כאן שיעור חלה, וא"כ לא יתחייב בחלה [מיהו כבר נתבאר לעיל שפעמים מתחייב מחמת צירוף סל].

ובדרך אמונה (פ"ו ס"ק קיד) כתב שאין לשער אלא כשיעור הקמח, אבל אין מצרפים את המים והתבלינים. ונראה שכיון שיש לחשב כשעת האפיה אחר התפיחה כמו שנתבאר, א"כ צריך לחשב כל אחד כשיעורו, שאם נתן מחצה קמח, גם בתפיחה מחשבים כמו שמחצה ממנו מחוייב בחלה, וצריך שיהיה שיעור העיסה כפול משיעור חלה כדי להתחייב. וכמו"כ נפק"מ לעניין עיסה של גוי, שמבואר להלן בסוף הסימן שעיסה שעשאה גוי אינה חייבת בחלה, אף אם נתגייר אח"כ או מכרה לישראל, אבל בעיסה שבלילתה רכה, אם קודם אפיה באה לידי ישראל יהיה חיוב חלה, כיון שכל החיוב הוא רק משעת אפיה.

והנה מדברי הגרח"ק נראה שדעתו שאפילו אם יש רוב קמח אין מצרפים את התבלין לשיעור, מיהו במשנ"ב סי' תנה (ס"ק מה) מבואר לעניין מה שכתב בשו"ע שם שהלש מצה בקצח ושומשמין ובמיני תבלין כשרה כיון שיש בה טעם מצה, ובמג"א כתב שמ"מ צריך לאכול כזית מצה בלא התבלין, אולם המשנ"ב (שם) כתב לדמות דין התבלין למה שביאר בסי' תנג (ס"ק יד) שכל שיש רוב דגן נחשב הכל כעיסה של דגן. וכבר נתבאר לעיל (שיעור ה') מחלוקת הראשונים בזה, ודעת החזו"א (דמאי סי' יג ס"ק י) שלפי הרמב"ן אין מצרפים שאר מינים אף ביש רוב דגן, אבל דעת הרא"ש שמצטרף וכן מוכח במשנ"ב.

[סעיף ב] עיסה שבלילתה רכה ואפאה בתנור או במחבת, בין שהרתיח ואחר כך הדביק, בין שהדביק ואח"כ הרתיח, חייבת בחלה ובלבד שלא על ידי משקה.

ודוקא אפאה, אבל אם בשלה אינו חייב בחלה, דבעינן תורת לחם וליכא, וכן יבואר להלן סעיף ה' לגבי טריטא שאינה חייבת בחלה כיון שאין לה תואר לחם.

[סעיף ג] עיסה שבלילתה עבה, וגלגלה על דעת לבשלה או לטגנה או לעשותה סופגנין או ליבשה בחמה, ועשה כן, פטורה. גלגלה לעשות ממנה לחם, ונמלך לבשלה או לטגנה או לעשותה סופגנין או ליבשה בחמה, חייבת, שכבר נתחייבה משעת גלגול. גלגלה על דעת סופגנין וכיוצא בהן ונמלך לעשותה לחם, חייבת.

בלילה עבה שדעתו לבשלה

כבר הובאה לעיל (שיעור טו) המשנה שעיסה שתחילתה עיסה וסופה סופגנים או שתחילתה סופגנים וסופה עיסה חייבת, אבל תחילתה וסופה סופגנים פטורה, והבאנו לעיל מחלוקת הראשונים מהו תחילתה וסופה, שדעת ר"ת שכל שעשה עיסה חייב בחלה אע"פ שדעתו לבשלה, כיון שכבר נתחייב בשעת עיסה, אבל רוב הראשונים סוברים שכל שעשה עיסה על דעת לבשלה זה תחילתו וסופו סופגנים ואינו מתחייב בחלה, וכן דעת הר"ש והרמב"ם, וזהו מה שפסק השו"ע שכל שדעתו לבשלה פטורה אף אם עשאה עיסה. אולם הש"ך (ס"ק ד) הביא דעת ר"ת וכתב 'לכן יש להחמיר להפריש חלה בלא ברכה או לאפות מעט ממנה שע"י כן תתחייב כולה בחלה וכדבסעיף שאחר זה'.

כשאחר האפיה לא יהיה תוריתא דנהמא

ובביאור שיטת ר"ת מצאנו מחלוקת, וכמו שהובא בדרכי משה (סק"ב) שנחלקו הראשונים אם לדעת ר"ת עיסה שעושים כדי לעשות אטריות או קרעפלך ופשטיד"א חייבת בחלה, שהמרדכי (פסחים סי' תקצב) כתב שלדעת ר"ת היא חייבת בחלה, אבל מפירוש רבינו יונה (ברכות כז. ד"ה מזה) משמע שאף לדעת ר"ת היא פטורה. והיינו משום שרבינו יונה ס"ל שאף שלדעת רבינו תם כל שעשה עיסה חייבת אף כשבישלה לבסוף, זה דוקא אם אחר האפיה יהיה לה תוריתא דנהמא. ובפתחי תשובה (סק"א) הביא בשם הפנים מאירות שלא משמע ברבינו יונה מידי, וממילא יש לחשוש לדעת ר"ת ולעולם להפריש חלה מעיסה של אטריות שבשלה. אכן בחזו"א (ליקוטים סי' ה ס"ק ב) תמה עליו שודאי משמע כן ברבינו יונה, וביאר שגם לדעת ר"ת כל שבשעת עשיית העיסה דעתו שלא לעשות לחם אינו חייב בחלה, אלא שהוא סובר שכל שעושה בלילה עבה ומבשלה גם זה נקרא לחם ולכך חייב בשעת עיסה. והעושה סופגניות שמטגנים אותם במחבת, זה ודאי בלילתו עבה וגם יש לזה תוריתא דנהמא, וא"כ ודאי חייב להפריש חלה לשיטת ר"ת, ולמעשה נוהגים להפריש גם מאטריות כדעת המרדכי, אלא שעכ"פ גם בסופגניות יפריש בלא ברכה כיון שמתחילה דעתו ע"מ לטגן בשמן שהוא כבישול. ואם דעתו לבשל ולבסוף אפה, זה ודאי חייב בחלה ויפריש בברכה, שהרי זה לא גרע מתחילתה סופגנים וסופה עיסה. ואם בישל ואח"כ אפה יתבאר להלן.

סעיף ד אפילו כשעושה אותה על דעת לבשלה וכיוצא בו, אם דעתו לאפות ממנה מעט, ואפאו, אפילו אין באותו מעט שיעור חלה, כולה מתחייבת על ידו.

ע"מ לבשלה ואפה מעט התחייב הכל בחלה משום גזירה

הנה הש"ך (סק"ד) אחר שכתב גבי העושה עיסה שבלילתה עבה ע"מ לבשל שיפריש חלה בלא ברכה לצאת ידי שיטת ר"ת, הוסיף עצה שיאפה מהחלה מעט שע"י כן תתחייב כולה בחלה. והיינו כמבואר בשו"ע (סעי' ד) שאם אפה מעט אפילו פחות משיעור חלה מתחייבת כל העיסה בחלה, והוא עפ"י הירושלמי (חלה פ"א ה"ד) שמבואר שגזרו חכמים שאם אפה מעט הכל חייב בחלה, שחששו שמא ימלך לאפות הכל, וכמו שלמד הר"ש (חלה פ"א מ"ה) בדברי הירושלמי. והנה בטור כתב שאם חשב על מנת לאפות אפילו מעט חייב בחלה, ומשמע שאפילו לא אפה עדיין מחוייב בחלה, והבית יוסף חולק וכתב שדוקא אם כבר אפה מעט אז מתחייב בחלה על כל העיסה, אבל במחשבה לאפות מעט לא מתחייב על הכל, שהכל הוא משום גזירה, וכל מה שמצאנו בירושלמי הוא באופן שכבר אפה והבו דלא לוסיף עלה. אבל הב"ח הביא לדייק מלשון הרא"ש (פסחים פ"ב סי' טז) כדברי הטור, שאפילו אם רק היה בדעתו לאפות מעט מיד מתחייב בחלה, וכתב דאדרבה מצד הסברא שייכא טפי הגזירה קודם שאפה, שכל שחושב לאפות מעט חוששים שמא יבא לאפות כשיעור, אבל אם כבר אפה מעט מהיכ"ת לחשוש שמא יבא לאפות עוד. והט"ז (סק"ד) עשה פשרה בזה, שאם בשעת גלגול העיסה נתכוין לאפות מעט באמת מתחייב בחלה מיד, אבל אם בשעת גלגול העיסה הייתה כוונתו לבשל הכל, ורק אח"כ חשב לאפות מעט, בזה מודים כו"ע שאין לחייב את כל העיסה בחלה מחמת מחשבה בלבד, ורק אם יאפה מעט מחוייב הוא בחלה על הכל.

כשמפריש מחמת הגזירה אם יברך

והב"ח הביא ממהרי"ל שכשמפריש חלה מחמת גזירת חכמים זו מפריש הוא בברכה, כיון שתקנ"ח היא, ואף שמהרש"ל בביאורו לטור כתב שלא לברך, כתב הב"ח לחלוק עליו, שהרי מבואר ברא"ש (שם) שהמהר"ם היה מצוה לבני ביתו כשהיו עושים עיסה שבלילתה עבה על דעת לבשלה שיאפו ממנה מעט כדי להתחייב בחלה, ואי נימא שאף כשאופה מעט אינו מברך, מה הועיל בזה המהר"ם, הרי בין כך היה יכול להפריש בלא ברכה, אלא ודאי ע"י שעושה כן שאופה מעט מתחייב הוא בברכה.

כשאפה מעט מאיזה זמן חל החיוב

והנה בעיקר דין זה שחייבוהו בחלה מחמת החשש שמא ימלך אח"כ לאפות, צריך ביאור מה הטעם בתקנה להצריכו להפריש שמא ימלך, הרי עיקר הגזירה שייכת אם ע"י ההפרשה עכשיו יועיל לתקן את העיסה גם אם יחזור בו ויאפה הכל, וכיון שהוא עתה קודם זמן הבישול הרי עכשיו זה קודם זמן חיובו, שכל זמן שאינו אופה אלא מבשל אין כלל חיוב חלה, ולכאורה אם באמת אח"כ ימלך לאפות יצטרך לחזור ולהפריש כיון שלא הפריש את החלה בזמנה, וא"כ לא הועילו כלום בתקנתם. ועל כרחך צריך לומר כדעת מהרי"ל והב"ח שאם דעתו לאפות כבר מעתה מחוייב הוא להפריש, אבל לדעת הבית יוסף צ"ע. וצ"ל לדעתו שאם אח"כ אפה חל החיוב למפרע משעת גלגול של העיסה.

אפיה אחר בישול

ועד עכשיו נתבאר דינו כשדעתו לבשל ואח"כ אפה, ויל"ד באופן שדעתו לבשל ובאמת בישל אלא שאח"כ אפה, אם מחוייב בחלה. ולהלן סעיף ח' כתב השו"ע ז"ל עיסה שנלושה במים רותחין, בין שנתן רותחין על גבי קמח בין שנתן קמח ברותחין, חייבת, בין שאפה בתנור או באלפס בלא משקין. ודעת הרמב"ן בפסחים (לז.) שכיון שלא היה בישול גמור האפיה מבטלת את הבישול ולכך מתחייב בחלה. אולם במגן אברהם (סי' קסח ס"ק לט) מבואר שכל שבישל ואח"כ אפה ודאי מתחייב בחלה וכן פשטות הפוסקים [וכשיטת היראים שאפיה מבטלת הבישול, מובא בשו"ע או"ח סי' שיח סעי' ד], ואף שבהלכות שבת מצאנו מחלוקת אם אפיה מבטלת בישול, לעניין ברכות מסיק המג"א שמברך המוציא, וכן פשטות מסקנת הפוסקים לעניין חיוב חלה.

הפרשת חלה מקוגל

והנה לעניין קוגל לכאורה כיון שאופין אותו בתנור ממילא חייב הוא בחלה כמו שנתבאר, אלא שאם כבר הפרישו חלה על האטריות מחמת שחוששים לדעת ר"ת כמבואר בש"ך (ס"ק ד) וכמו שנתבאר, יל"ד אם צריך להפריש עכשיו פעם נוספת. ודעת הגרש"ז אוריירבך (עי' שש"כ ח"ג עמ' עג בהערה סה) שהקוגל אינו מחוייב בחלה, שכיון שנותנים אותו בשמן זה לא נחשב אפיה כלל אלא בישול, וכמו שמבואר בחזו"א בהל' שבת (סי' לז ס"ק יד) שיש חילוק בטעם בין בישול לאפיה, ודבר שטעמו כבישול אי"ז נחשב אפיה, ולפי"ז יש לפטור את הקוגל מחלה. והגריש"א חשש שזה נחשב כאפיה. והמנחת יצחק (ח"ח סי' קח) דעתו דחשיב אפיה והוא מחוייב בחלה, אבל כיון שהבית חרושת כבר מתחילה כשעושה את האטריות דעתו שיעשו מזה קוגל, שהרי הרבה מהאטריות עשויים בשביל זה, ממילא חשיב שדעתו מתחילה כבר לאפיה, וא"כ מה שמפרישים מהעיסה של האטריות מהני לאחר כך, ואי"צ לחזור ולהפריש. אבל דעת הגריש"א שכיון שחלק מהאטריות עשויות לבישול, לא נחשב שעושה על דעת לאפות, ואף שנתבאר שכל שאופים מעט גזרו חכמים שהכל יתחייב בחלה וממילא כאן שברור שהרבה מהאטריות הולכים לאפיה ממילא מתקנ"ח תתחייב כל העיסה בחלה, מיהו י"ל שלא שייכי הגזירה רק באופן שאותו אדם שעושה את העיסה הוא אפה מעט, וחששו שמא יבא לאפות עוד, אבל כאן שהבית חרושת שעושה את האטריות אינו אופה כלל, לא שייך גזירה.

ומצד הסברא היה נראה כדברי המנחת יצחק, דהא כבר נתבאר לעיל דיני עיסה שעשה ע"מ לחלקה שהיא פטורה מן החלה, אולם אם יש צד שלא תתחלק העיסה שוב מחוייב הוא כבר מתחילה בתורת ודאי, וא"כ ה"נ כיון שהבית חרושת יודע שיש מהאטריות העשויים לאפיה, הרי כבר בשעת עשיית העיסה של האטריות יש לו צד שיאפו את האטריות, וממילא נתחייב, ואולי דעת הגריש"א שכיון שהיא מתחלקת ויש שאינם אופים, ממילא להם לא שייך חיוב מתחילה. ונמצא שלדעת המנח"י הועילה ההפרשה בתחילה, והגרשז"א סובר שכלל אינו חייב, ודעת הגריש"א שמחוייב להפריש.

הדין לעניין קביעות סעודה על הקוגל

ונפק"מ בכל זה גם לעניין קביעות סעודה על הקוגל, אם חייב בברכת המזון, ולכאורה בזה בין להגריש"א ובין למנח"י הוי קביעות סעודה, ולהגרשז"א אין בזה קביעות סעודה, ויש אומרים שלכך נהגו העולם להביא קוגל בקידושים, כדי שלא יבואו לחשש ברכת המזון.