שביעית פ_ו מ_ה
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ו מ"ה**

א] **אין מוציאין שמן שריפה וכו' לחו"ל,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו שמן של תרומה שנטמא ועומד לשריפה, והא דאין מוציאין אותו לחו"ל, הוא משום דעשו מעלה להצריך לשרפו בארץ, כדאשכחן גבי קדשים פסולין ששריפתן במקומן, והא דחשבינן לא"י כמקומם, לכאו' הוא משום דחיוב תרו"מ הוא בארץ, אך צ"ע דל"ד לקדשים פסולין דשריפתן היא במקום "אכילתן".

וצ"ע בזה לדעת רש"י בשבת דכ"ג: ושם דכ"ה. בפי' בתרא דעיקר דין שריפה בתרומה טמאה אינו אלא משום חשש תקלה, והראשונים בדכ"ה. שם כתבו בדעתו דל"ד שריפה אלא ה"ה כל איבוד ואפי' זורה לרוח או מריצה לפני כלבו, (וכאשר כ"ה בד' רש"י בפסחים דמ"ו. ובביצה דכ"ז: דמותר להאכילה לבהמתו), ולפ"ז לכאו' אין מקום להצריך לשרפה בארץ, כיון דליכא דין שריפה כלל, וא"כ מ"ט אסור להוציא שמן שריפה לחו"ל.

ב] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפ"ב מתרומות הי"ז, אין מוציאין תרומה מהארץ לחו"ל אפי' טמאה וכו', עכ"ל, ומ' מדבריו דהא דאסור להוציא תרומה טמאה לחו"ל, הוא חד דינא עם הא דאסור להוציא תרומה טהורה, ונתחדש במשנתינו דאף תרומה טמאה אסור להוציא, - והנה הא דאסור להוציא תרומה טהורה לחו"ל, בפשוטו הוא משום דמטמאה בטומאת ארץ העמים, וכ"כ במעדני ארץ שם, וכתב דאף אם לא הוכשרה אסור להוציאה, משום דעי"ז טומאתה מצוי', עיי"ש, וי"ל דמה"ט הוא דאסור להוציא אף תרומה טמאה, דאף דכבר טמאה היא ואין איסור לטמאותה, מ"מ אסרו בזה משום גזירה, וכמש"כ הרמב"ם שם דאם הביא תרומה מחו"ל לארץ לא תאכל מפני שהיא טמאה בארץ העמים וכו' ולא תחזור לחו"ל שמא יאמרו מוציאין תרומה לחו"ל, ונתחדש בזה דאף בתרומה שנטמאה בטומאה ידועה, גזרו שלא להוציאה, וצ"ע.[[1]](#footnote-1)

ויש להוכיח כן, דהנה בס' משנת יעקב בהל' תרומות שם כתב להעיר, במה שסתם הרמב"ם דאין מוציאין תרומה טמאה לחו"ל, ומ' דבכל תרומה טמאה הוא כן, וצ"ע דהרי איכא תרומה טמאה דאין דינה בשריפה, וכמש"כ הרמב"ם שם פי"ב הי"ב דמשקין שאין ראויין להדלקה שנטמאו כגון היין קוברין אותן, ואמנם י"ל דלא חילקו חכמים בדבר, אך צ"ע דמנ"ל להרמב"ם הך מילתא, הרי במשנתינו לא נתפרש אלא דאין מוציאין שמן שריפה לחו"ל, ומנ"ל דאף יין טמא דאין דינו בשריפה אין מוציאין, ובע"כ מזה בדעת הרמב"ם דהא דאין מוציאין תרומה טמאה לחו"ל, אי"ז משום דצריך לשרפה בארץ, אלא הוא דומיא דהא דאין מוציאין תרומה טהורה לחו"ל, וע"כ אסור להוציא אף יין טמא שאין דינו בשריפה.

ג] אמנם הנה בעיקר מש"נ דהא דאסור להוציא תרומה לחו"ל הוא משום דמטמאה בטומאת ארץ העמים, יש לדון בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפ"א מביכורים ה"ו, ז"ל, ואין אוכלין תרומות וחלות של ארץ ישראל אלא בא"י, עכ"ל, ובדרך אמונה בביאוה"ל שם עמד בזה דמל' הרמב"ם משמע דאף אם הוציאן לחו"ל אסור לאכלן שם ואף אם לא נטמאו בארץ העמים, כגון שלא הוכשרו, ועיי"ש שעמד ע"ז דמנ"ל להרמב"ם הך מילתא.[[2]](#footnote-2)

ולכאו' נראה דהרמב"ם למד להך דינא ממש"א בירושלמי בשלהי חלה דאין מוציאין תרומה מא"י לחו"ל, ומפרש דאי"ז משום שהוא מטמאה בטומאת ארץ העמים, ואפשר דלא ניח"ל לפרש כן, משום דמשמע דאסור להוציא אף תרומה שלא הוכשרה, אף שאינו מטמאה, אלא הוא משום דדינא הוא דאין תרומת א"י נאכלת אלא בארץ, וע"כ אין מוציאין אותה מהארץ לחו"ל, - ואמנם גם לפ"ז י"ל דהא דאין מוציאין אף תרומה טמאה אף דבלא"ה אינה נאכלת, הוא גזירה שגזרו שמא יאמרו מוציאין תרומה לחו"ל, - ועמש"נ להלן אות ז'.

ד] **אין מוציאין וכו' ופירות שביעית מהארץ לחו"ל,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דהן צריכין ביעור בארץ, וכתבו דסתמא כרשב"א דס"ל דפירות שביעית שיצאו מהארץ לחו"ל מביאן בארץ ומבערן, - וי"ג בד' הר"ש דסתמא דלאו כרשב"א, והיינו דלרשב"א דאף אחר שהוציא עליו להחזירן לארץ ולבערן, אין לאסור להוציא, כיון שיהא עליו להחזיר, ורק לדעת רבי דא"צ להחזיר ולבער, הוא דאסור להוציא, ולגיר' זו ניחא משה"ק הר"ש והרא"ש בהא דפסיק בפסחים כרשב"א דהיכי שביק מתניתין, וכתבו דשמא לכתחילה אפי' רשב"א מודה דאין מוציאין קודם הביעור, והיינו דמעיקרא ס"ל דלרשב"א אין לאסור להוציא, כיון דאף אחר שיוציא יהא עליו להחזיר, וזהו שכתבו דאפשר דאפי' רשב"א מודה דלכתחילה אסור להוציא, וכ"נ בד' הגר"א בשנו"א שפירש כן בד' הר"ש, עיי"ש.

ה] אמנם הנה בתו"כ פר' בהר תניא, אשר בארצך, מה שבארצך אוכלין לא מה שהוציא עקילס לעבדיו לפונטוס, ובפי' הראב"ד שם כתב ללמוד מזה, דאם הוציא פירות שביעית לחו"ל אסורין באכילה, וכ"ה בביאור הגר"א שם, ופירש הטעם בזה דהוא כדי שלא יתחלפו בפירות חו"ל ויהיו פירות שביעית יוצאין לחולין, וכ"ה גם בפי' המיוחס להר"ש שם בסו"ד דמה"ט הוא דאין מוציאין אותן לחו"ל,[[3]](#footnote-3) ועמש"נ להלן אות ח' בדבריו.

ו] והנה כתב הרמב"ם בפ"ה משמו"י הי"ג, ז"ל, פירות שביעית אין מוציאין אותן מהארץ לחו"ל וכו', ואין מאכילין אותן לא לנכרי ולא לשכיר וכו', עכ"ל, וממה שכלל הרמב"ם להך דינא דאין מוציאין אותן לחו"ל, עם הך דינא דאין מאכילין אותן לנכרי ולשכיר, מ' דהא דאין מוציאין אותן לחו"ל אי"ז משום דין הביעור, דא"כ הו"ל להרמב"ם להביא לדין זה בפ"ז בכלל דיני ביעור, אלא הוא דין בפנ"ע דאין אוכלין פירות שביעית אלא בארץ, וזה מתפרש כמש"כ הראב"ד, דהוא גזירה שגזרו חכמים שלא יהיו פירות שביעית נאכלין אלא בארץ, כדי שלא יתחלפו בפירות חו"ל.

וי"ל עוד בדעת הרמב"ם דהוא דין בפנ"ע דילפינן לי' מהך קרא דבארצך, דאין פירות שביעית נאכלין אלא בארץ, וכ"ה מבו' בפי' הרש"ס, עיי"ש שדקדק מד' התו"כ דאם הוציאן לחו"ל אינם נאכלין, וכתב דנראה דהטעם משום דמיקרו קדש, ובדבריו לעיל מינה מ' דהיינו דנלמד מקרא דאין דין אכילתן אלא בארץ, כ"ה דקדשים אין אכילתן אלא במחיצתם, אך בגליון הרש"ס שם כתב, דהא דאינם נאכלין בחו"ל הוא משום דדיינינן בהו דין יוצא דקדש, (ולפ"ז לכאו' אף אם החזירן לארץ אינם נאכלין) וצ"ע.

ז] ויש להוסיף, דהנה לעיל נת' דפליגי הר"ש והרמב"ם בטעם הא דאין מוציאין שמן שריפה לחו"ל, דדעת הר"ש דהוא משום דצריך לשרפה בארץ, ודעת הרמב"ם דהוא דין בפנ"ע דאין מוציאין תרומה לחו"ל, ונת' לעיל אות ג' דמשמעות ד' הרמב"ם דהוא משום דאין אכילת תרומה אלא בארץ, ומכח זה גזרו שלא להוציא אף תרומה טמאה, - ולפ"ז נמצא דפלוגתת הר"ש והרמב"ם בטעם הא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל היא לטעמייהו, דהרי משנתינו כללה יחד להא דאין מוציאין שמן שריפה ופירות שביעית לחו"ל, ומ' דחד טעמא הוא, וע"כ להר"ש דהא דאין מוציאין שמן שריפה לחו"ל הוא משום דצריך לשרפה בארץ, הרי דה"נ הא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל הוא משום דצריך לבערן בארץ, אך להרמב"ם דהא דאין מוציאין שמן שריפה לחו"ל, הוא משום דאין אכילת תרומה אלא בארץ, הרי דה"נ הא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל הוא משום דאין אכילת פירות שביעית אלא בארץ, והיינו או מגזירה שלא יתחלפו בפירות חו"ל, או דהוא דין בפנ"ע הנלמד מקרא דאין אכילתן אלא בארץ.

ח] **אמר ר"ש שמעתי בפירוש שמוציאין לסוריא,** בפי' הר"ש לתו"כ פר' בהר, כתב דטעמא דר"ש הוא משום דס"ל דכיבוש יחיד שמי' כיבוש והו"ל כא"י, וכ"כ בפי' הרש"ס בפי' קמא, וזה ניחא אם כבשו עולי בבל לסוריא, - ועיי"ש בד' הר"ש שכתב עוד דשמא טעמא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל שלא יתחלפו בפירות חו"ל ויהא נוהג בהן כמו פירות חולין, ומ' דכונתו היא, דלפ"ז מתפרש בע"א טעמא דר"ש דמוציאין לסוריא, דכיון דאף בסוריא נוהג קדו"ש בפירות, וזה למש"נ לעיל מ"ב אות ו' להוכיח מד' הר"ש והרא"ש דלא הותר בסוריא אלא אכילה אחר הביעור, אך שאר דיני שביעית נוהגין שם, ע"כ אין לחוש שם לחילוף הפירות, וע"כ מותר להוציא לשם, ועד"ז כתב בפי' הרש"ס בפי' בתרא, אך בדבריו משמע, דאף דאין נוהג קדו"ש בפירות סוריא, (וכמבו' בפי' הרש"ס במהדו"ב לעיל מ"א), מ"מ כיון דנוהג בהן שביעית דלא נעבד, לא חיישינן דיפשע ולא ינהוג בהן קדו"ש.

ט] **שם בר"ש, ושמא לכתחילה אפי' רשב"א מודה דאין מוציאין אפי' קודם הביעור,** עי' לעיל אות ד' מש"נ לפרש בזה, - וגיר' הר"י לנדא, דשמא לכתחילה אפי' רבי מודה דאין מוציאין, ובבית רידב"ז סימן ה' סקי"ח פירש בזה, דאף דלרבי אם יצאו הפירות לחו"ל מבערין אותן במקומן, מ"מ מודה דלכתחילה אין להוציא הפירות לחו"ל ויש לבערם בארץ, ויליף לה מקרא דבארצך, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, אך בחזו"א סימן י"ג סק"ג כתב דהא דלרבי אין מוציאין לכתחילה, אי"ז דינא דאורייתא, אלא הוא מעלה בעלמא, עיי"ש.

ובחזו"א שם כתב להוכיח כדרך זו דהר"ש דאף לרבי אסור לכתחילה להוציא, דאי נימא דמתניתין כרשב"א ואסור להוציא משום שצריכין להתבער במקומן, א"כ הוי הנידון באיסור דאורייתא, וכמשמעות הסוגיא בפסחים דנ"ב: דרשב"א יליף לה מקרא, וא"כ מ"ט דר"ש דאמר מוציאין לסוריא כיון דמה"ת היא חו"ל, אלא ודאי דהאיסור הכא להוציא הוא מעלה בעלמא, והקיל ר"ש בסוריא כיון שהיא קדושה מדרבנן, עכ"ד, אך למש"כ בפי' הר"ש לתו"כ שהבאנו לעיל אות ח' דטעמא דר"ש דמוציאין לסוריא, הוא משום דכיבוש יחיד שמי' כיבוש, שפיר י"ל דנידון מתניתין הוא באיסור דאורייתא, ואפ"ה שפיר התיר ר"ש להוציא לסוריא, אך לכאו' כ"ז מתישב רק אם כבשו עולי בבל לסוריא, ונת' הדעות בזה לעיל מ"ב, עיי"ש.

י] **שם, ורב ספרא דאפיק גרבא דחמרא דשביעית מארץ לחו"ל בשוגג הוה,** כ"כ התוס' בפסחים דנ"ב: בתי' בתרא, ובתי' קמא כתבו דהא דאסרינן הכא להוציא מהארץ לחו"ל מיירי לאכילה ורב ספרא אפיק לסחורה דיש סחורה שמותרת, וכתבו לישב עוד, דבשוגג הוציאו, - ובבית רידב"ז סימן ה' סקי"ח פירש דהוא משום דאסור לעשות סחורה אלא בדבר מועט, וכמש"א בסוכה דל"ט: דבכדי מן שנו, ובזה לא אסרו להוציא לחו"ל, דמתקיים בזה והיתה שבת הארץ לאכלה, וכן נראה בד' הפאה"ש שם סקנ"ו, וכ"כ בכתבי הגר"ש סלנט סימן קט"ז, אך בחזו"א סימן י"ג סק"ד תמה ע"ד התוס', דאין סברא שיהא מותר להוציא לסחורה ויהיו הלוקחין מותרין לאכלן והוא עצמו אסור לי' להוציא לצורך מזונו בדרך, ועוד דבפשוטו רב ספרא אפיק לנפשי' ולא למכור, ועיי"ש שכתב דט"ס נפלה בד' התוס', וצ"ל דהתם מיירי לסחורה ורב ספרא אפיק לאכילה, והיינו משום שלא אסרו חכמים להוציא אלא ע"מ למכור, דאף דמותר למכור מעט, מ"מ להוליך לחו"ל לשם מכירה אסור, אך להוציא לאכילה מותר, עכ"ד, אך כד' התוס' שלפנינו, כ"ה גם בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש ותור"פ שם, וצ"ע.

יא] בב"ב ד"צ: תניא דאין מוציאין פירות מא"י דברים שיש בהן חיי נפש כגון יינות שמנים וסלתות, ובשערי צדק בבינת אדם שער משפטי הארץ פי"א סק"ה הק', דא"כ מהו דתנן הכא דאין מוציאין פירות שביעית ושמן שריפה לחו"ל הרי הכל אסור, ועיי"ש שכתב די"ל דפירות שביעית ר"ל תבלין וצבעים, ושמן שריפה אינו עומד לאכילה, ולי"ב משום חיי נפש, וזהו דקמ"ל הכא דאפ"ה אסור, - ועיי"ש שכתב עוד, דאף דאין מוציאין מא"י דברים שיש בהן חיי נפש, מ"מ דבר מועט מותר, דבזה לא יתייקר השער, וזהו דאשמועינן הכא דפירות שביעית אסור להוציא אף דבר מועט.

ובפאה"ש סימן כ"ד (ה) סקנ"ו נחלק ע"ז, וכתב דהאיסור להוציא לחו"ל דברים שיש בהן חיי נפש הוא אף בדבר מועט, ועי' בבית רדב"ז שם סקי"ח שנקט כד' הבינת אדם דבדבר מועט לא אסרו להוציא אף בדברים שיש בהן חיי נפש, וכ"כ בכתבי הגר"ש סלנט סימן קט"ז, וכתב דהא דתנן הכא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל, איייר בירות שביעית לאחר הביעור, דלדעת הרמב"ם והראב"ד ה"ה טעונין שריפה, ולי"ב משום חיי נפש, וזהו דתנן דאין מוציאין אותן לחו"ל משום שצריך לבערן בא"י.

ובבית רידב"ז שם סקי"ח כתב דהא דתנן הכא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל, הוא משום דהאיסור להוציא לחו"ל דברים שיש בהן חיי נפש, אינו אלא מדרבנן, ודינא דהכא הוא מדאורייתא, כשמוציא סמוך לזמן הביעור, (אך כשמוציא רחוק מזמן הביעור, אי"ז אסור אלא מדרבנן שמא ישתייר עד הביעור), - ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה, בכמה גווני דליכא להאיסור משום חיי נפש, כגון בזה"ז שלא מיחו ביד המוציאים לחו"ל.[[4]](#footnote-4)

יב] בבית רידב"ז שם כתב, דכיון דהאיסור להוציא פירות שביעית לחו"ל הוא משום דין הביעור, ע"כ במינים דאין בהן דין ביעור, מותר להוציאן לחו"ל, וכתב עפי"ז להתיר להוציא אתרוגים לחו"ל, וזה לפ"מ שנקט שם דאין בהן דין ביעור, ואכמ"ל, וכן כל שהגיע זמן הביעור והפקיר הפירות וחזר וזכה בהן, דתו לי"ב דין ביעור, מותר להוציאן לחו"ל.

יג] בקונט' סדר השביעית שנד' ע"פ החזו"א אות ז' כתב, דאסור להוציא פירות שביעית לחו"ל רק מה שצריך צידה לדרך, ולא נתפרש טעם ההיתר בזה, - ושמא הוא לפמש"כ החזו"א דלתי' קמא דהתוס' בפסחים מותר להוציא פירות שביעית לחו"ל לאכילה, וסמך ע"ז להתיר להוציא לצידה לדרך דהוא שעת הדחק, - ויש שפירשו דאיירי כשאי"ז סמוך לזמן הביעור, ובהוצאת מעט פירות, אין לחוש שישארו עד זמן הביעור, וע"כ מותר להוציאן, וצ"ע בזה, וגם דלפמש"נ לעיל אות ה' מד' הראב"ד והמיוחס לר"ש דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל דמיחלפי בפירות חו"ל, לכאו' יש לאסור אף במוציא מעט צידה לדרך.

יד] בחזו"א סימן י' סק"ו כתב, דאם שולחין אתרוגים לחו"ל, יש בזה משום אין מוציאין פירות שביעית לחו"ל, וכ"ה בכתבי הגר"ש סלנט סימן נ"ה ? ועיי"ש בסו"ד במש"כ לדון בזה, ועיי"ש שכתב דמ"מ אין הפירות נאסרין ויוצאין בהן, אך לעיל אות ה' נת' מד' הראב"ד בתו"כ דאם הוציאן לחו"ל אסור לאכלן שם, וצ"ע, - ובמכתב החזו"א שנד' בסו"ס דרך אמונה אות י"ד כתב דלשלוח אתרוג בלתי מורכב [ובלתי משומר] לקיום מצוה במקום שיש להסתפק שיבוטל המצוה בהעדר המשלוח הדעת נוטה להתיר, עכ"ל.

1. וי"ל עוד בזה, כמש"כ בפי' הרש"ס במשנתינו, דאף דכבר טמאה היא, אסור להוציאה שלא להוסיף להרבות טומאה על טומאתה, - אך צ"ע שהרי קדש ותרומה שנטמאו מותר אף להוסיף טומאה על טומאתם, כדתנן בספ"ק דפסחים, וכ"ש שיהא מותר לטמאות תרומה טמאה בטומאת ארץ העמים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. והי' מקום לומר למש"נ לעיל אות א' להעיר, דהא דבקדשים שריפתן היא במקומם, היינו במקום אכילתן, וא"כ היאך שייך הך דינא בתרומה, ומזה הוא שלמד הרמב"ם דגם בתרומה הוי מקום אכילתה בא"י, וע"כ אף שריפתה היא בארץ, - אך למש"נ לעיל אות ב' להוכיח מד' הרמב"ם דהא דאין מוציאין תרומה טמאה לחו"ל, אי"ז משום דשריפתה היא במקומה, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. אך לא נתפרש בדבריו דאף אם הוציאן ה"ה אסורין באכילה, וי"ל דמפרש כמש"כ בפי' רבינו הלל שם, דמש"א דלא מה שהוציא וכו', היינו דהא דכתיב לך ולעבדך ולאמתך וכו' אשר בארצך, לאשמועינן מה שבארצך מן העבדים וכו' דאיתנהו בארצך אוכלין, ולאו אי איתנייהו בחו"ל תוציא להן לאכול, עכ"ד, ולפ"ז לא נתפרש אלא דאסור להוציאן, ולא מצינו דאם הוציאן ה"ה אסורין באכילה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא, ועי' בכתבי הגר"ש סלנט סימן קט"ז שכתב להתיר בזה ע"ד מש"כ בשו"ע חו"מ סימן רל"א ס"כ ובסמ"ע שם סקל"ח, בהאיסור להשתכר יותר משתות בדברים שיש בהן חיי נפש, דאם שאר המוכרים משתכרין יותר, אינו חייב למכור בזול, וה"נ הכא דכוותה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)