בגדרי היתר אוכל נפש ומתוך בבונה
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

**שיעור י'**

**בגדרי היתר מלאכת או"נ ביו"ט**

**(ובדין 'מתוך' בשאר מלאכות)**

**שיטת רש"י ודעימיה בגדר אפשר מאתמול**

שנינו במש' ריש פ' אין צדין, אין צדין דגים מין הביברין ביו"ט, ומבואר שמלאכת צידה אסורה ביו"ט, ובגמ' בד' ג' מבואר שיש גזירה לאסור פירות הנושרין גזירה שמא יעלה ויתלוש ומבואר שיש נמי לאיסור תלישה וקצירה ביו"ט.

וברש"י ריש אין צדין ביאר שהחילוק בין מלאכת אפייה ובישול ושחיטה שמותרות ביו"ט לבין צידה הוא משום שצידה אפשר מאתמול ולכן אסורה ביו"ט משא"כ בישול וכעי"ז אינו דומה מה שהכין מאתמול למה שהכין היום ולא חשיב אפשר מאתמול ולכן מותר אף ביו"ט.

ומקור הדברים בשיטת רש"י נראה ברור שהוא מהסוגיא בשבת קלד,א שהגמ' דנה מהו לגבן ביו"ט ומקשה מאי שנא מלישה שמותרת ומסקנת הגמ' משום שלישה לא אפשר שפת חמה עדיפא ומגבן אפשר מאתמול, וא"כ מבואר קמן החילוק של רש"י שיש חילוק במלאכות שרק מה שלא אפשר מאתמול הותר ביו"ט.

ואמנם יעוי' ברמב"ן בשבת צה' שביאר שלא נתבאר בגמ' בשבת קלד', כלל בכל המלאכות אלא דווקא מגבן שיש בזה משום עובדין דחול שם יש חילוק שאם אפשר מאתמול אסור לעשותו ביו"ט מדרבנן, אך בשאר מלאכות דאין בהם משום עובדין דחול גם באפשר מאתמול מותרות אף מדרבנן.

וכלפי שיטת רש"י האם כללא דהגמ' הוא מדאורייתא או מדרבנן, יעוי' ברש"י בעירובין לט,ב כמו שציין הירושלמי בסוגיין שמפורש שצידת צבי אסורה מדאורייתא ביו"ט. ומביא הפנ"י ריש אין צדין את המגיני שלמה שביאר שיטת רש"י שהוא דרבנן אך מעיר הפנ"י שמפורש ברש"י בעי' לא כך [ויעוי' בבאר יצחק סי' יג' בשיטת רש"י שלעולם הוא דרבנן ומהדר אחר ישובים בשיטת רש"י בעירובין][[1]](#footnote-2).

ובאמת מצאנו חבל ראשונים כשיטת רש"י זו שאפשר מאתמול אסור מדאורייתא הלא הם הסמ"ג והסמ"ק והאו"ז בהל' פסח והתוס' במגילה ז,ב וכמו שביאר במהרש"א שם [דלא כהפר"ח ודעימיה שביארו דעת תוס' שרק במה שיהיה יותר טוב מאתמול נאסר ולא כל שאפשר מאתמול וע"ע בקרב"נ על הרא"ש בסוגיין], ועי' בשעה"צ תצה' סקי"ב מה שחשש לשיטה זו לדינא.

**שיטת הרמב"ם באפשר מאתמול**

והנה ע"ד שיטת רש"י בביאור הגמ' בשבת קלד' שיש כלל בכל המלאכות שכל שאפשר מאתמול אסור לעשותם ביו"ט, מצאנו נמי להדיא בשיטת הרמב"ם. אמנם בדעת הרמב"ם מבואר שהוא רק מדרבנן, משום שלא יתעסק כל היום במלאכות וימנע משמחת יו"ט.

והנה בר"ן הק' לדרך זו שאפשר מאתמול אסור מדאורייתא ממה שמצאנו גבי הולכת סכין אצל הטבח שמותרת ביו"ט אף שאפשר מאתמול, וברמב"ם לדרכו ולטעמו נראה שיישב כן שכתב שגבי הוצאה אין את האיסור כיוון שהוצאה נצרכת לצורך שמחת יו"ט שלא יהיו ידיו כבולות עיי"ש.

**אפשר מאתמול לסעודת הלילה**

ובאמת יש לדון בעיקר האי כללא שכל שאפשר מאתמול אסור לעשותו ביו"ט, כלפי סעודת הלילה, באופן שכלפי מחר א"א לעשותו מאתמול ויפגם טעמו אם יבשל מבעוד יום אך כלפי סעודת הלילה שמבשל סמוך אליה מבעוד יום לא יפגם טעמו, האם הוא בכלל אפשר לעשותו או שדנים כלפי כל היום כולו.

והנה לדברי המ"מ בדעת הרמב"ם שכלפי אפשר לעשותו מאתמול דנים כלפי רובה של מלאכה, שכל שרוב המלאכה אפשר לעשותה מאתמול א"כ הוא כלל ב'שם' של המלאכה וא"כ כלפי זה נראה שאין מחלקים כל מק' לגופו.

אך למבואר בפוסקים סי' תצה', שדין אפשר מאתמול דנים על כל דבר ודבר בפני עצמו ולא אזלינן בתר רובה של מלאכה, יש להעמיד נידון זה.

ומטו בספרי דורינו משמיה דהגרי"ש זצ"ל שלא מצאנו בפוסקים חילוק בזה ומסתימת הפוסקים נראה שנקטינן להיתר בזה, וכל שמפיג טעם כלפי סעודת הבוקר כבר חשיב א"א מאתמול ויהיה מותר לבשלו ביו"ט אף אם אוכלו ללילה.

ואמנם נראה שכך ההוראה המקובלת אך יעוי' בתשובת מהר"ח או"ז שכתב שאם רק כלפי סעודת הלילה אינו נפגם אם יעשה מאתמול הוי שפיר בכלל אפשר לעשותו מאתמול ואסור לעשותו ביו"ט.

**מקור הדין של אפשר מאתמול באו"נ לשיטת רש"י**

ובדברי הר"ן מצאנו ששו"ט בשיטת רש"י בהאי כללא דאפשר מאתמול אם הוא דרבנן או דאורייתא. ובתחילה פירש שהוא דאורייתא ומקשה שלא מצאנו חילוק של אפשר מאתמול רק גבי מכשירי או"נ ולא גבי או"נ גופיה. ויעוי' בכל בו[[2]](#footnote-3) שביאר בהאי הקושיא שהנה מצאנו בגמ' שלאסור מכשירים שאפשר מאתמול בעינן פס' ולאו"נ לא מצאנו פס' ולכן לא מסתבר שהוא כלל גם באו"נ גופיה, עיי"ש.

וישוב לקושיא זו נמצא שם בכלבו בשם רבנו פרץ [וכ"ה בהגהות סמ"ק] וז"ל יש לומר דלעניין אוכל נפש גופא לא בעי קרא לחלק בין אפשר לשאי אפשר, דמסברא נפקא לן דלא קרי ביה היתרא אך אשר יאכל לכל נפש יעשה, היכא דאפשר לעשות מערב יו"ט בלא קלקול כלל דמשמע יעשה לכם דעשייה דיו"ט צריכה לכל נפש והיינו היכא דלא אפשר בלא קלקול כלל כדתריץ בתוספות רבינו יהודה עכ"ל.

ועד"ז מבואר במהרש"א במגילה ד"ז בדעת תוס' שבאו"נ שאם יעשה אתמול לא יתקלקל אסור לעשות ביו"ט מסברא וכל ההיתר הוא רק במה שיתקלקל אם יעשה מאתמול. אך לגבי מכשירים שיש ריבוי שמותרים ביו"ט א"כ במכשירים אין חילוק אם יתקלקל או לא וא"כ בפשטות כל האופנים היו מותרים וע"ז בעינן קרא למיעוטי שדווקא מכשירים שא"א לעשותן מאתמול הותרו.

והנפק"מ בזה כגון במה שדנו הפוסקים שמי שהיה טרוד ולא הספיק להכין קודם יו"ט אם חשיב אפשר מאתמול, ולהאמור זה נידון באמת כלפי מכשירים ששם התחדש שאפשר מאתמול זה סיבת האיסור ואז יש לדון אך הסברא בעיקר מלאכות או"נ תלויה האם בכלל נחשב מלאכה שהותרה או לא וכלפי זה לא איכפת לן אם היה טרוד או לא והעיקר תלוי אם מתקלקל מאתמול או לא, וע"ע לקמיה.

ואמנם יש לדון שכל מלאכת או"נ שאינו מתקלקל מאתמול שמדין או"נ אסור לעשותו ביו"ט, אך סו"ס יהיה מותר דלא גרע ממכשירי או"נ. ואמנם כלפי מכשירים יהיה תלוי אם אפשר לעשותו או לא, אך יכול להיות נפק"מ, כגון במלאכה שאינו מתקלקל מאתמול באופן שהיה טרוד שאז מותר מדין מכשירים, שאז גם עיקר המלאכה תהיה מותרת, ודוק'.

אך א"כ קשה שיהיה לפי"ז נפק"מ בין ר"י ורבנן גם באו"נ עצמו, שלרבנן שאוסרים מכשירים אז כל מלאכת או"נ שאינו מתקלקל תאסר ולר"י שמתיר מכשירים באפשר מאתמול גם יתיר מלאכת או"נ שאינו מתקלקל מדין מכשירים ובאופן שא"א לעשותו מאתמול, ובגמ' לכאו' לא משמע כן, אך אולי יש מקום לומר שאין להתיר או"נ מצד מכשירין ואכ"מ.

**אפשר מאתמול במלאכת הוצאה ודיכת תבלין**

ובר"ן מקשה עוד ממה שמצאנו בגמ' יא,א שמוליכים סכין אצל הטבח ביו"ט ואף שאפשר לעשותו ביו"ט. וכאמור הרמב"ן לדרכו שהאיסור הוא דרבנן יישב לדרכו שכלפי ההוצאה אין את טעם האיסור דרבנן, אך הר"ן מקשה לצד שאפשר מאתמול הוא דאורייתא.

וכלפי הוצאה כבר נמצא ביש"ש שהוצאה הוי מלאכה גרועה שלגביה אין את הכלל של אפשר מאתמול, עיי"ש. אך מק' הר"ן עוד מדיכת תבלין בגמ' ד' יד' שהתירו אף שאפשר לעשותה מאתמול. ויעוי' בכל בו בסו"ד שדן ליישב קושיא זו בדרך שמא, שכיוון שכל הדיכה של התבלין היא לצורך תבשיל, והתבשיל א"א לעשותו מאתמול הלכך תבלין נמי שרי.

ובאמת יש לחקור בעיקר האי כללא של אפשר מאתמול, האם הוי בגדר דחייה שכביכול כל אפשר מאתמול יעשה מאתמול ואין נדחית איסור יו"ט מפני המלאכה, והיינו שהתורה לא התירה אלא באופן שא"א לעשות מאתמול[[3]](#footnote-4) וכעי"ז, או שמא כל שאפשר מאתמול אינו נידון כמלאכת היום טוב וכביכול אינו לצורך אותו היום מצד עצמו, ועי' בזה.

ונראה מדברי הכלבו כמו הצד השני שהרי לצד הראשון צריך לדון בפועל האם אותה פעולה אפשר לעשותו מאתמול או לא, ופשוט. אך לצד השני אפשר לכלכל דבריו שאם באנו לדון שדיחת תבלין אינה לצורך היום כיוון שאפשר מאתמול, כאן אפשר לדון סברא שכיוון שכל מהות התבלין הוא למתק את הקדירה א"כ נטפל לקדירה ושפיר חשיב צורך היום, ועי'.

ולהאמור יש לדון לבאר עיקר החילוק של המהרש"א והכל בו כלפי אפשר מאתמול שגבי או"נ הוא מילתא דסברא וכלפי מכשירים בעינן קרא. ולהאמור היינו שהסברא של אפשר מאתמול אינה הגבלה בעלמא בהיתר של מלאכת או"נ, אלא הוא הגדרה שאינה מלאכה לצורך היום וא"כ זה אפשר להבין שמתבאר היטיב במלאכת או"נ עצמה ששם אם האוכל מתקלקל מאתמול נידון כמלאכה לצורך היום ואי לאו אינה לצורך היום שהרי יכל להכינה מבעוד יום ולא הייתה מתקלקלת.

אך כלפי מכשירים מצד עצמם אינם כ"כ מלאכת היום כגון הכנת השפוד לצלייה וכעי"ז, ואם נתחדש שהם מותרים לצורך יו"ט א"כ בכל גווני מותרים ולכן בעינן מיעוט מפורש שההיתר הוא רק על מה שא"א לעשותו מאתמול, ודוק' היטיב.

**בסברת 'הלכו אחר רובה של מלאכה'**

ויעוי' עוד בר"ן שדן לאידך גיסא דכללא דרש"י הוא מדרבנן, ולזה מקשה שהוא לא מסתבר כלפי צידה שהרי לא חשיב אפשר מאתמול ועוד עיי"ש וכן מקשה מגבי פירות הנפסדים מיום לחבירו אמאי נאסרו.

ומדויק בדבריו שמה שהק' מהוצאה ודיכת תבלין לק"מ עד כמה שהדין של אפשר מאתמול הוא רק מדרבנן. ולכאו' כוונתו, שכלפי הוצאה אפשר לבאר ע"ד הרמב"ם או המהרש"ל, וס"ל שסברות להקל בהוצאה זה רק עד כמה שהאיסור הוא דרבנן ולא אם הוא דאורייתא.

וכלפי דיכת תבלין צ"ל שהרי התירו רק בהצלאה מועטת שהוי שינוי, וכנראה ס"ל שהוי שינוי להתיר רק עד כמה שאסור מדרבנן ולא עד כמה שהוא דאורייתא. ויעוי' בדבריו שמכריח ברש"י [ומכח הגמ' בקלד'] שהך כללא הוא מדרבנן, אלא שאכתי קשיא ליה שאין לאסור מחמת כן בצידה ובפירות הנתלשין.

והעולה א"כ בשיטת הר"ן, שבתחילה הק' ג' קושיות בשיטת רש"י אי נימא שיש כלל של אפשר מאתמול מדאורייתא, ובדברי הכלבו מצאנו ישוב לכל הג' קושיות וכמו שנתבאר. והר"ן ס"ל שהוא דין דרבנן אלא שקשיא ליה שסו"ס אמאי אסרו לקיטת פירות הנפסדים הרי א"א מאתמול וכן גבי צידה.

ובאמת כלפי הקושיא מפירות הנפסדין, כבר הק' כן הראב"ד בדעת הרמב"ם שלדבריו אמאי אסרו פירות הרי א"א מאתמול. ובמ"מ יישב דעת הרמב"ם שהלכו אחר רובה של מלאכה וכיוון שעיקר מלאכת קוצר בחיטים אפשר מאתמול וכעי"ז א"כ לא חילקו ואסרו גם בפירות שנפסדים אם תשלם מבעוד יום.

והנה הר"ן למס' דבריו ביאר שמה שנאסר בצידה ותלישת פירות הוא משום שכל שדרכו ליעשות לימים רבים נאסר מדרבנן ושם שפיר חילק שגם אם חלק מהמלאכה אינה לימים רבים לא חילקו במלאכה.

וחזינן בדבריו שאם באנו לאסור מצד אפשר מאתמול אין מקום לומר שהלכו אחר רובה של מלאכה, ורק לדבריו שגדר האיסור משום מה שדרכו לימים רבים אז שפיר הוי חיסרון בשם של המלאכה ואז יש מקום לדון שהלכו אחר רובה של מלאכה, ודוק'.

וכאמור במ"מ מבואר בדעת הרמב"ם שגם שגדר האיסור הוא כל שאפשר מאתמול לעולם הלכו אחר רובה של מלאכה. ושמא יש מקום לדון ששורש המח' תלוי בגדר האי דינא דאפשר מאתמול האם הוא כעין דחייה להיתר או שחשיב שאינו מלאכת היום כאמור לעיל [ויל"ע בזה לדעת הרמב"ם גופיה ודוק'].

ומ"מ שורש הדברים עיקרו בביאור דברי הגמ' בשבת קלד' [וכן מבואר שם בכלבו עי"ש] שמבואר לכאו' שיש הגבלה בהיתר או"נ כל שאפשר מאתמול, שלרמב"ן הוא דווקא במלאכה שיש בה שהוא עובדין דחול ולרש"י ודעימיה הוא סברא דאורייתא אך לרמב"ם [וכ"נ בר"ן] הוא סברא דרבנן [וע"ע בבעה"מ ביאור נוסף בגמ' שם].

**ישוב מחודש בשיטת רש"י מפירות הנפסדין**

וכאמור הר"ן הק' בשיטת רש"י מפירות הנפסדים שאם כל הדין שנתבאר גבי צידה הוא מצד אפשר מאתמול א"כ קשה גם מפירות הנפסדים אמאי נאסרו הרי בהם א"א מאתמול, והבאנו ישוב המ"מ בדין זה.

והנה נתבאר מח' הר"ן והמ"מ האם הסברא לומר שהלכו אחר רובה של מלאכה שייכת גם באפשר אתמול או לא. אך הנה בדבריהם שנינו סברא זו רק עד כמה שהאיסור של אפשר מאתמול הוא מדרבנן, ויל"ע אי שייך נמי בדאורייתא.

אך יעוי' בדברי הרא"ה שפירש כדברי הר"ן רק שס"ל שכל מלאכה שדרכה לימים רבים נאסרה אף מדאוריתא ולא רק מדרבנן, וכשיטת הרמב"ן והרשב"א. אמנם שם כתב שגם בדאורייתא אמרינן שהלכו אחר רובה של מלאכה וכל שעיקר המלאכה דרכה לימים רבים לא חילקו וכל אופני המלאכה אסורים, ואמנם ברמב"ן מבואר לכאו' שלא שייכת סברא זו בדאורייתא, עיי"ש.

ומעתה אם ניזל כסברת המ"מ שגם כלפי הסברא של אפשר מאתמול שייך לומר שהלכו אחר רובה של מלאכה, ונאמר גם כדרכו של הרא"ה שעיקר הסברא של הלכו אחר רובה של מלאכה היא סברא אף בדאורייתא [ואף שהוא כתב כן לשיטתו שהוא מצד מלאכה לימים רבים], אם נאמר שרש"י צירף שני השיטות יחד מצאנו ישוב מרווח לקושיית הר"ן מפירות הנפסדין.

והיינו שאפשר מאתמול הוא סברא בדאורייתא אך גם בזה אמרינן שהלכו אחר רובה של מלאכה וא"כ סברת המ"מ בישוב הרמב"ם בדרבנן נאמר בדעת רש"י גם בדאורייתא.

**בדין 'מתוך' בבונה**

שנינו בגמ' שבת צה,א המכבד והמרבץ והרודה חלות דבש שגג בשבת חייב חטאת הזיד ביו"ט לוקה את הארבעים. ומבואר שהזיד ביו"ט לוקה את הארבעים ומקשים תוס' הרי הוי מלאכה לצורך יו"ט ומותר ובאו"נ ליתא לכללא דאפשר מאתמול. ותירצו שאיירי באופן שאינו לצורך היום כמו סמוך לחשיכה או במידי שאינו ראוי לאכילה.

ואחר כן הקשו עוד שמגבן ביו"ט מותר מדאורייתא ואפשר מאתמול הוא רק דין דרבנן, וכוונתם לגמ' בשבת קלד' כמו שציין שם בהגהות הב"ח. וכאמור לעיל ביאור זה בגמ' תלוי במח' רש"י והרמב"ם האם הכלל של אפשר מאתמול הוא כלל בדרבנן או בדאורייתא, ושיטת תוס' כדעת הרמב"ם שהוא רק דרבנן.

ומקשים שא"כ יהיה דין מתוך שהותרה מלאכת בונה לצורך יו"ט במגבן הותרה נמי שלא לצורך במי שנפל ביתו ביו"ט שיוכל לבנותו ובלבד שיהיה צורך היום לאכול בתוכו[[4]](#footnote-5) ומתרצים שאה"נ שמדאורייתא מותר לבנות ביתו ביו"ט אלא שיהיה אסור מדרבנן משום עובדין דחול וכמו שאסור טחינה והרקדה ביו"ט[[5]](#footnote-6).

והנה להל' קיי"ל בסי' תצה' בדעת הרמ"א שכל מלאכה אף באו"נ גופיה שאפשר מאתמול אסור ביו"ט, אלא שאיסורו מדרבנן כמש"כ שם בשעה"צ דלא קיי"ל כשיטת התוס' במגילה שהאיסור דאוריתא, וכאמור.

וא"כ ע"כ קיי"ל שביאור הגמ' בשבת קלד' שמגבן אסור בגלל שאפשר מאתמול, היינו מדרבנן וא"כ שפיר נקטינן כקושיית תוס' שאם מדאורייתא מגבן מותר א"כ יהיה דין מתוך ויהיה מותר לבנות ביתו ביו"ט כל שהוא לצורך יו"ט [וא"א מאתמול].

וידועים דברי הבאר יצחק סי' יג' שדן במי שנפלה סוכתו ביו"ט האם יוכל לסמוך על דברי התוס' שיש מתוך במלאכת בונה ויהיה מותר לבנות את הסוכה ביו"ט. [ועיי"ש שנוקט שגם בסותר יהיה בונה ולכאו' לא מצאנו סותר שהותר באו"נ לצורך יו"ט ולומר שכיוון שסותר הוא סתירת הבניין ובבונה יש במגבן לאו"נ ה"ה לסותר, הוא דבר מחודש מאוד וצ"ע].

ומביא לדברי הפנ"י, שבדעת הרמב"ם מבואר שאו"נ שאפשר מאתמול הוא רק מדרבנן וא"כ מגבן יאסר רק מדרבנן ואילו בפ"א מהל' יו"ט מפורש ברמב"ם שהבונה ביו"ט לוקה מדאורייתא, ומבואר דלא כהכרעת תוס' שלעולם בונה יהיה רק דרבנן כי יש מתוך [וכש"כ לשיטת הרמב"ם שבפשטות לא בעינן צורך כלל וא"כ בכל גווני יהיה מותר מדאורייתא].

והנה בשיטת הרמב"ם היה מקום לדון שיתבאר כשיטת הפר"ח ועוד שדייקו בדעת הרמב"ם שדין מתוך אינו אלא בהוצאה והבערה ולא בשאר מלאכות וא"כ אף שכנים דברי התוס', אך סו"ס מתוך ל"א בשאר מלאכות.

אך באמת יש להעמיד את הקושיא גם בשיטת הרמב"ן, שבדבריו בחי' בשבת מבואר נמי שהגמ' בשבת קלד' גבי מגבן הוא כלל בדרבנן וא"כ יהיה מתוך ויהיה מותר מדאורייתא. ועי' ברמב"ן שם לעיל מיניה שמכבד ומברץ שנאסר מדאורייתא אינו משום אשווי גומות אלא דהיא גופא מלאכה שהקרקע משתווה בהן ומתיפה והוי בונה או גמר מלאכה דבנין ומכה בפטיש הוא.

וא"כ הקושיא ניצבת גם לדעת הרמב"ן אמאי בונה נאסר מדאורייתא הרי עד כמה שנקטינן שמגבן אסור רק מדרבנן א"כ נימא מתוך ויהיה מותר כל בונה לכה"פ מדאורייתא.

**'מתוך' מתולדה לאב**

ועיי"ש בבאר יצחק וכן בחת"ס ועוד אחרונים שנקטו שכיוון שמגבן הוי תולדה דבונה, א"כ לא אמרינן מתוך מתולדה לאב. והיינו שכיוון שבאב מלאכה שהוא בונה לא מצאנו היתר לצורך או"נ ורק בתולדה של מגבן, על זה לא אמרינן מתוך, ועי' בזה.

**'מתוך' במכה בפטיש**

ועיי"ש שמקשה עוד בדברי תוס' שהנה בנפל ביתו חוץ ממלאכת בונה בבניית ביתו בגמר הבית יש גם מכה בפטיש וא"כ מצד מה יהיה מותר כלפי איסור מכה בפטיש. ומביא לדברי הירושלמי שהובאו בתשו' הרשב"א, שיש מכה בפטיש באוכלין, וא"כ מצאנו מכה בפטיש לצורך או"נ, באוכלים וא"כ יהיה מתוך גם על מכה בפטיש וכמו שכתבו התוס' גבי בונה.

והנה מכה בפטיש באוכלין בפשטות הוי אב ולא תולדה וכלפי זה שפיר אמרינן מתוך לכו"ע. וא"כ הדרא קושיא לדוכתא בדעת הרמב"ן שכתב שטעמא דמכבד ומרבץ הוא משום בונה או מכה בפטיש והנה לצד שנאסר משום מכה בפטיש אמאי נאסר מדאורייתא הרי כיוון שיש מכה בפטיש באוכלין נימא מתוך וכל מכה בפטיש יהיה מותר מדאורייתא.

והרי כאן ליכא לתירוץ האחרונים שאין מתוך מתולדה לאב שהרי מכה בפטיש באוכלין לכאו' הוי אב. ואמנם ידועים דברי הבאה"ל סי' שי"ח שהסיק שאין מכה בפטיש באוכלין ולא הביא לדברי הירושלמי ותשו' הרשב"א, וא"כ לדבריו גם לא יהיה מתוך במכה בפטיש ומיושבת התמיהה ברמב"ן אך לדברי הירושלמי וכמו שנקט בבאר יצחק הדרא קושיא לדוכתא בדעת הרמב"ן, ודוק'.

**ישוב נוסף בדין 'מתוך' בבונה**

אך לכאו' היה מקום ליישב קושיית הבאר יצחק באופ"א. שהנה מבואר במאירי בד' יב' שכל מה שמצאנו לדין מתוך הוא רק במלאכות שמצויות באו"נ ועיקרם באו"נ, עיי"ש. ובאמת כך מורה סתימת המשנ"ב סי' תקיח' בגדר ההיתר של מתוך [ויעוי' עוד בשיעור בדין מתוך].

ובאמת סתימת הראשונים נראה דלא כהתוס' בשבת ולעולם אין מתוך בבונה, ויתבאר לכאו' כדברי המאירי שהוא רק במלאכות שעיקר החפצא של המלאכה ענינה באו"נ. וא"כ מיושב בקל דעת הרמב"ם והרמב"ן שלעולם אין מתוך בבונה וכן במכה בפטיש כיוון שהם מלאכות שאין עיקרם באו"נ ולא נאמר בהם דין מתוך.

ובאמת לפי"ז לא בעינן לדברי האחרונים שאין מתוך מתולדה לאב, שאפשר שכו"ע לא פליגי על דברי התוס' בזה ששפיר עבדינן מתוך מתולדה לאב אלא שלמצד אחר לא ס"ל כדברי תוס' שעיקר דין מתוך לא נאמר במלאכת בונה ודוק'.

ובאמת הכי מבואר במ"מ לדעת הרמב"ם שדין מתוך לא נאמר אלא במלאכות שעיקרם לאו"נ וא"כ לק"מ לכאו' בדעת הרמב"ם לביאור המ"מ בדעתו. ולהאמור כן צ"ל נמי בדעת הרמב"ן. אלא שיש לדון שלכאו' מצאנו שאומרים מתוך במלאכת כיבוי והתם לכאו' לא ברירא שנידון כמלאכת או"נ וא"כ צ"ע אם הכי קיי"ל, ויש עוד לעי' במקומו אי"ה.

**'מתוך' בטוחן**

יעוי' עוד בבאר יצחק [וכמדומה שכן נמצא נמי בספר שמחת יו"ט למהרא"ל צינץ], שהנה בדעת הרמב"ן במלחמות בביצה מבואר שמלאכת טוחן נאסרה ביו"ט דהוי מלאכה שהיא לימים רבים. ואמנם דיכת תבלין מותרת כיוון שהיא סוג מלאכה שעיקרה ליו"ט עיי"ש.

ומקשה שם אמאי לא נימא מתוך, שמתוך שהותרה מלאכת טוחן לצורך או"נ בדיכת תבלין תותר גם לצורך טחינת חיטים. ומזה הביא ראיה ליסוד דבריו, שהנה כתב הר"ן בסוגיין שדיכת תבלין הוי תולדה דטוחן, וא"כ ל"א מתוך מתולדה לאב, ולכן אין מתוך מדיכת תבלין לטחינת חיטים.

אך באמת יל"ע בעיקר דברי הרמב"ן שכתב שמלאכה לימים רבים נאסרה ביו"ט. שמצאנו כעי"ז בדברי המ"מ ושם מבואר מצד שהמלאכה מצד עצמה לא הותרה דהוי מלאכת עבודה ומלאכת אדון לרבו, ונראה שלביאור זה פשיטא שלא יעזור מתוך, שהרי זה גופא מה שנאמר שלא שייך היתר מלאכה עד כמה שהיא מלאכת עבודה, ועי'.

אך באמת בלשונות הרמב"ן וכן ברשב"א בעבודת הקודש נראה שאין כוונתם ע"ד המ"מ שמלאכות אילו הוי מלאכת עבודה בחפצא שלא שייך לגביהם היתר ביו"ט אלא שכך אמרה תורה יתקן כדרכו מחול ליו"ט שלא יתקן מיו"ט לימים הרבה כלשון הרמב"ן שם, ועי'.

ומ"מ גם לדרך זו שיש הגבלה בסברא על היתר המלאכות ביו"ט, אכתי נראה שהגבלה זו וודאי ישנה גם על מה שמותר מדין מתוך, ועי' בזה. וממילא לק"מ קושיית הבאר יצחק אמאי לא נימא מתוך בטוחן לשיטת הרמב"ן וגם מזה לכאו' אין מקור ליסוד דידיה של"א מתוך מתולדה לאב, ודוק' [ויש עוד להאריך בפנ"ע בעיקר שיטת הרמב"ן, וכעת קיצרנו].

**העולה לדינא בדין 'מתוך' בבונה**

וכאמור יעוי' בבאר יצחק שנוטה להתיר שלמי שנפלה סוכתו שיכול לחזור ולבנותה אף שאינו לצורך או"נ כדעת התוס' בשבת שכתבו מפורש שיש היתר של מתוך וממילא מדאוריתא הוא מותר, וכלפי האיסור דרבנן של עובדין דחול יהיה מותר באמירה לעכו"ם מדין שבות דשבות, וכן נמצא נמי בשואל ומשיב שסמך להקל כדעת התוס' בשבת.

ויעוי' בדברי השעה"צ שציין לדברי הבאר יצחק להקל בבונה ביו"ט באמירה לעכו"ם בצירוף דעת העיטור שפסק הרמ"א בסי' רעו' שנהגו להקל באמירה לעכו"ם אף באיסור דאורייתא, ואף שכתב להקל רק במקום צורך גדול והמשנ"ב הביא מהאחרונים להחמיר בעיקר הדבר, מ"מ בצירוף הבאר יצחק היקל בזה[[6]](#footnote-7).

**הדלקת חשמל ביו"ט ע"י גוי לצורך מצווה**

והנה עיקר נידון זה של נפלה סוכתו ביו"ט אינו מצוי כ"כ בינינו, אך להאמור יש לדון במי נפל לו הגנרטור ביו"ט והוא בכלל צורך מצוות יו"ט, האם יהיה מותר באמירה לעכו"ם שירים את החשמל [וכן בכל הדלקת חשמל ע"י גוי בצורך מצווה].

והנה ידוע שבכל הדלקת חשמל יש מקום לדון מצד הבערה וזה וודאי מותר מדין מתוך כדקיי"ל ומצד איסור מוליד עיקר הדין שהוא רק דרבנן [דלא כהט"ז] והוי בכלל שבות דשבות במקום מצווה. אלא שיש לדון לדעת החזו"א שנקט שבכל הדלקת חשמל יש איסור בונה דאורייתא.

ומעתה לדברי התוס' בשבת יהיה מקום להתיר אף לדעת החזו"א, שלעולם גם גבי בונה שייך מתוך. וכמדומה שכן רגילים להורות בנידון זה להקל באמירה לעכו"ם.

אמנם יש מקום להעיר שהנה בדברי החזו"א יש שני צדדים ודן בתחילה שחשמל הוא בכלל מתקן מנא וממשיך שקרוב לומר שזה בונה ולפי חלק מהראשונים זה מכה בפטיש ולא בונה.

ולפי המשנ"ב שאין מכה בפטיש באוכלין א"כ ע"ז לא שייך ההיתר של הבאר יצחק כי בעינן לדין מתוך ובמכה בפטיש לא יהיה מתוך. ואמנם יש לדון שס"ס אית ביה, שספק אם חשמל הוא מדין בונה או מכה בפטיש וגם על הצד שהוא מכה בפטיש ספק אולי יש מכה בפטיש באוכלין ואז גם יהיה מתוך וא"כ יש מקום להקל.

אך מ"מ הערה אית ביה, לצדדים בחזו"א שחשמל אסור מצד מכה בפטיש ולהכרעת המשנ"ב שאין מכה בפטיש באוכלין א"כ נפל בבירא היתרא דהבאר יצחק. וכאמור יש להעיר שעיקר דברי הבאר יצחק נסמכים על שיטת התוס' בשבת וכאמור יש מקום גדול לדון ששאר ראשונים לא סבירא ליה כן, וא"כ ההיתר בזה אינו מוחלט.

1. ויש שהביאו עוד ראיה מרש"י בד' ג' שתלישה אסורה מדאורייתא, אך שם היה מקום עוד לבאר שכוונת רש"י שתלישה מצד עצמה אסורה מדאורייתא בשבת ולא ביו"ט, וכאמור ברש"י בעי' הוא מפורש גבי צידה ביו"ט. [↑](#footnote-ref-2)
2. בדין אין כותשין את הריפות [אחר שהעתיק כל דברי הרמב"ם, ובהוצאה החדשה עמ' רסו']. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואף אי נימא שמלאכת או"נ הותרה ביו"ט ואינה דחויה אכתי יש לדון הגבלה זו, ועי'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולכאו' דקדקו לומר שנפל ביו"ט בעצמו דאי לאו חשיב אפשר מאתמול ולכה"פ מדרבנן יהיה אסור. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואגב שמענו שיטת תוס' שס"ל שטחינה והרקדה אסורים רק מדרבנן וכן שגדר האיסור הוא רק משום עובדין דחול וכמו שמבואר בשיטת הרא"ש ריש אין צדין ודלא כמו שמשמע שם בתוס' ובתוס' בד' ג'. [↑](#footnote-ref-6)
6. וע"ע במשנ"ב סו"ס תרכ"ו שמפורש עולה לא כך ולכאו' הוא סתירה וכמדומה שבספר מלכים אומנייך עמד בזה עיי"ש מש"כ. [↑](#footnote-ref-7)