מזוזה כ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / מזוזה

סעיף ה' צריכה עיבוד לשמה לכתחלה, אבל במקום שאם ימתין לעור מעובד לשמה יתבטל מהמצוה, יכתבנה על עור שאינו מעובד, הנמצא, ויקיים המצוה מיד בעוד שמבקש עור מעובד לשמה.

והוא מחלוקת ראשונים, שדעת הרמב"ם (תפילין פ"א הי"א) שמזוזה אינה צריכה עיבוד לשמה, והביאוהו התוספות במנחות (מב: ד"ה תפילין), וכן דעת רש"י [מנחות שם, אלא דרש"י ס"ל שאף ס"ת לא בעי עיבוד לשמה, והרמב"ם סובר שס"ת בעי ומזוזה לא בעי]. אולם התוספות וכן שאר ראשונים חולקים, וסוברים שאין חילוק וגם מזוזה בעי עיבוד לשמה כמו תפילין וספר תורה.

ולעניין הלכה פסקו כל הפוסקים דבעינן במזוזה עיבוד לשמה, אלא שכתב הבית יוסף שאם אין לו אלא עור שאינו מעובד לשמה, יכתוב עליה מזוזה עד שימצא מזוזה שעיבודה לשמה. וזהו שפסק השו"ע שיכתבנה על עור שאינו מעובד לשמה עד שימצא אחרת. ודעת הב"ח שלא יתן מזוזה שאינה מעובדת לשמה, משום שחשש שאח"כ יתעצל ולא יחליף, והביאו הט"ז (ס"ק ב). אולם הש"ך (ס"ק ד) הסכים שאין לבטל מן המצוה, וכל זמן שאין לו מזוזה אחרת יתן מזוזה בלא עיבוד לשמה [דכדאי הוא הרמב"ם לסמוך עליו בשעת הדחק], עד שימצא אחרת, ומ"מ לא יברך.

סעי' ו' כתבה על הקלף או על הגויל, כשרה. לא אמרו: דוכסוסטוס, אלא למצוה. הגה: וקלפים שלנו כשרים לכל.

ביאור העניין שהעור כשלא נחלק נקרא גויל, ומגרדים במקום שיער וכותבים על הצד של השיער, וזהו הגויל שכשר בס"ת, וכשחולקים את העור לשנים, החלק החיצון הסמוך לשיער נקרא 'קלף', והחלק הפנימי הסמוך לבשר נקרא דוכסוסטוס, והתפילין נכתבים על הקלף וכותבים בצד של החיתוך, ונמצא הכתיבה בחלק הקרוב יותר לבשר, והמזוזה נכתבת על הדוכסוסטוס שהוא החלק הפנימי של העור, וגם בזה כותבים על הצד של החיתוך והיינו בצד של השיער [וכמו שפירשו כל זה התוס' בשבת עט: ד"ה קלף]. ופסק השו"ע (או"ח סי' לב סעי' ז) שהתפילין נכתבים על הקלף ולא על הדוכסוסטוס, ומזוזה נכתבת על הדוכסוסטוס למצוה, וכשירה גם על הגויל או על הקלף.

וכבר כתבו הראשונים [וכן הוא בזה"ז] שכהיום אין חולקים את העור לשנים, ודינו כקלף לא כדוכסוסטוס, כיון שאין מגרדים מצד השיער אלא מעט, ונשאר כל הקלף, ומצד הבשר מורידים הרבה עד שנשאר רק הקלף, וכיון שדינו כקלף כותבים עליו מצד הבשר וכשר הוא בין לתפילין ובין לס"ת ומזוזה, שהרי הקלף כשר בכולם.

ובביאור הלכה (סי' לב סעי' ז ד"ה לתקנו) הביא מחלוקת אחרונים בזה, שהנשמת אדם (ריש כלל יד) ביאר שהקלף הוא חלק הדק הסמוך לשיער, וא"כ נמצא שהדוכסוסטוס עבה, וא"כ מה מהני שמורידים הרבה מצד הבשר, הא מ"מ עדיין הוא דוכסוסטוס, דרק חלק דק הסמוך לשיער הוא קלף. ועל כן כתב לבאר שההדוכסוסטוס הוא חלק דק הסמוך לבשר והקלף הוא חלק דק הסמוך לשיער, וכשחולקים העור בחציו הצד של השיער מתבטל לקלף, והצד של הבשר מתבטל לדוכסוסטוס, ולכן נקרא זה קלף וזה דוכסוסטוס, ולכך כתב שאם מגרדים מצד הבשר הרי אין כאן דוכסוסטוס והכל בטל לקלף ולכך נחשב קלף. ולפי"ז כתב להחמיר שאסור לגרור מצד השיער יותר ממה שנצרך לתקנו ולהחליקו, שהרי אם יגרור יותר נמצא שלא יהיה בו קלף כלל. אמנם הביא הביאור הלכה שהחת"ס (או"ח סי' ג) שדעתו להקל בזה. ויש המקפידים בזה.

עוד כתב הביאור הלכה (שם ד"ה ומצד הבשר) בשם המחצית השקל, דפעמים מצוי שאינו קולף כל הדוכסוסטוס (וגם היום אפשר למצוא כן), והסימן לזה הוא שיש קלף שבחלקו הוא חלק ובחלקו אינו חלק כל כך, והחלק החלק נקלף בסכין, וחלק זה הוא מה שנשאר מהדוכסוסטוס, וא"כ פסול לתפילין [זולת לדברי הנשמת אדם שהדוכסוסטוס הוא רק החלק הדק הסמוך לבשר ולדבריו כיון שקולף מצד הבשר לא נשאר כלל מהדוכסוסטוס], וגם לעניין מזוזה אינו מועיל כיון שעל הדכסוסטוס צריך לכתוב מצד השיער, ואם נשאר על הקלף מהדוכסוסטוס נמצא שכותב בצד הבשר ופוסל.

מיהו בזה יש דעות שבדיעבד כשר אף שכותב בצד הבשר, דהחת"ס (שם) ס"ל שכל שקולף החלק סמוך לבשר [שאין אפשרות לכתוב עליו], כותב על מקום החתך ולא במקום שיער, דזה נקרא 'נחושתו' (כמו שהביא הבית יוסף סי' רעא מהירושלמי מגילה פ"א ה"ט), ורק אם נשאר המקום שסמוך לבשר ממש אין לכתוב עליו ומטעם זה בגויל שהוא עור שלא נחתך כותבים במקום השיער דהא נשאר המקום הסמוך לבשר ושם א"א לכתוב.

סעיף ז. דינה לענין הדיו והכתיבה והתגין של שעטנ"ז ג"ץ, כמו בספר תורה.

ובט"ז (ס"ק ג) הביא מהטור דיש חילוק בין מזוזה לס"ת, דבמזוזה אין צריך לכותבה מן הכתב, והוסיף דאע"ג דלגבי תפילין כתב הטור דלכתחילה יש לכותבה מהכתב, מ"מ לעניין מזוזה אי"צ, כיון שהכל בקיאים בפרשיותיה, דהא אומרים אותם בכל יום. אכן כתב הט"ז וכן מובא בפוסקים דמ"מ יש לכותבה מהכתב כדי שלא יטעה בחסירות ויתירות, וכן מנהג כל הסופרים.

והנה בגר"א כאן כתב ז"ל 'והתגין. עי' ברמב"ם עוד ז' תגין, אלא שכולם על שעטנ"ז ג"ץ, וכשיטתו וכמ"ש באו"ח ס"ס ל"ו, ומ"מ גם בתפילין מקצתן על שעטנ"ז ג"ץ, וכתבו המפרשים שהן תגין גדולות.

והיינו שבאו"ח סי' לו (סעי' ג) הביא השו"ע שהסופרים נהגו לתייג אותיות אחרות ולא שעטנ"ז ג"ץ, וכן הוא ברמב"ם שהאריך בזה בהל' תפילין (פ"ב הלכה ח-ט), וכתב שם שהתפילין יש להם תגין כמו שכתובים בס"ת, והעתיק שם התגין הנצרכים לתפילין, ושם חזינן שלא תייג רק על שעטנ"ז ג"ץ אלא גם על אותיות אחרות, וכפי הנראה העתיק הרמב"ם התגין שהיו רגילים לכתוב על ספר תורה לפרשיות התפילין. אכן בהלכות מזוזה (פ"ה ה"ג) כתב הרמב"ם התגין הנצרכים למזוזה, וכל התגין שכתב שם הם על שעטנ"ז ג"ץ. וזה ביאור דברי הגר"א שבמזוזה כל התגין הם רק על שעטנ"ז ג"ץ, אבל בתפילין אינו כן.

ונראה מבואר ברמב"ם שהתפילין דינם להיות כמו ספר תורה ממש [שנקראת תורה כמ"ש הגר"א סי' תרצא ס"ק ד מהגמ' בשבת כח: וקח.], אבל במזוזה הם תגין מיוחדים ואינה כספר תורה, ורק במזוזה נאמר הכלל שהתגין על שעטנ"ז ג"ץ. וכמו שיבואר להלן.

והנה להלן סעיף יג העתיק השו"ע דברי הרמב"ם (שם ה"ב) שבין פרשת שמע לפרשת והיה אם שמוע מצוה לעשותה פרשה סתומה. ואם עשאה פתוחה, כשרה, לפי שאינה סמוכה לה בתורה. והוא מהגמרא במנחות (לב.) שהביאו ברייתא שרבי מאיר היה עושה במזוזה פרשיותיה פתוחות, ושאלו רשב"א מה הטעם שעשאה פתוחות, והלא בתורה הם סתומות, ואמר לו רבי מאיר לפי שאין סמוכות מן התורה [והיינו שפרשת 'שמע' כתובה ב'ואתחנן', ופרשת 'והיה אם שמוע' כתובה ב'עקב']. אולם בהלכות תפילין כתב הרמב"ם (פ"ב ה"ב) וצריך להזהר בפרשיות שאם עשה הסתומה פתוחה או הפתוחה סתומה פסלן, ושלשת הפרשיות הראשונות כולן פתוחות ופרשה אחרונה שהיא והיה אם שמוע סתומה. וכבר תמהו האחרונים אמאי פסק הרמב"ם שאם עשה הסתומה פתוחה פסולה, ומאי שנא ממזוזה, והרי מבואר בגמרא הטעם שיכול לעשותה פתוחה משום שאינה סמוכה מן התורה, וטעם זה שייך גם בתפילין. ועי' חזו"א (סי' י ד"ה ועפ"ז) שדחק לבאר ברמב"ם שבאמת אין כוונתו לפסול את התפילין אם עשה בין פרשת שמא לוהיה אם שמוע פתוחה.

אולם הגרי"ז כתב לבאר שדעת הרמב"ם שהתפילין דינם להיות כמו ספר תורה, ומהאי טעמא פסק הרמב"ם שהתפילין צריכין עיבוד לשמה כמו ספר תורה, אבל המזוזה אין דין לעשותה כספר תורה, ואי"צ עיבוד לשמה. ומהאי טעמא מצינו גם שיש למזוזה תגין אחרים, שהתפילין דינם להיות ממש כמו ספר תורה, ותגיה כמו בספר תורה, וכמו שנתבאר, אבל המזוזה דין אחר יש לה. ובזה כתב לבאר מה שכתב הרמב"ם דבתפילין צריך לעשות בין שמע לוהיה אם שמוע פתוחה, דהוא משום שצריך לעשותה כמו בספר תורה ואין זה כמזוזה, וכיון שבספר תורה פרשת והיה אם שמוע פתוחה, כך צריך לעשות גם בתפילין.

ובזה כתב לבאר דברי הרמב"ם שכתב שג' פרשיות ראשונות כולן פתוחות, ולכאורה הדבר צ"ע מה שייך לומר על הפרשה הראשונה שצריך לעשותה פתוחה, והרי אין לפניה פרשה אחרת, ובאמת בהלכות מזוזה לא כתב הרמב"ם שפרשת שמע צריכה להיות פתוחה, אלא רק כתב מה צריך לעשות בין פרשת שמע לפרשת והיה אם שמוע. ולפי דבריו מיושב היטב, שכיון שיש דין לעשות התפילין כמו בספר תורה, לכך יש דין גם על הפרשה הראשונה להיות פתוחה, וכמו בספר התורה שהיא פתוחה, אולם מזוזה שאין דין לעשותה כספר תורה באמת לא שייך לכתוב על הפרשה הראשונה שתהיה פתוחה.

ואם לא עשה במזוזה ריווח כלל בין הפרשיות, עי' בספר מזוזות ביתך (ס"ק כו) שבבית יוסף משמע קצת שהיא פסולה, אבל בפרישה כתב דכשירה, וכן הוא בפסקי הרי"ד.

סעיף ח

צריכה שרטוט. ואם כתב בלא שרטוט, פסולה.

ומבואר בפתחי תשובה (ס"ק ה) בשם רע"א דבעינן לעשות השרטוט קודם כתיבה, ולא מהני אם כותב ואח"כ משרטט [ועיי"ש שנקט שאי"ז מדין כסדרן, אלא שכל שכותב בלא שרטוט לא מיקרי כתיבה].

והשרטוט הוא דוקא חריץ בקלף ולא ע"י עופרת [וכמו שכתב הטור סי' רעא, ועיי"ש בבית יוסף שהביא כן מכמה ראשונים, וכן פסק השו"ע סי' לב (סעי' ו) וסי' רעא (סעי' ה)]. ובטעם דלא מהני ע''י עופרת מצינו כמה ביאורים: א] כדי שיתקיים. ב] הלכה למשה מסיני לעשות חריץ [ואין השרטוט רק כדי ליפות הכתב]. ג] שהעופרת עצמה כתיבה, וא"כ אם יגיעו האותיות עד לעופרת נמצא שהעופרת עושה חיבור בין האותיות, ולא יהיו האותיות מוקפות גויל. אכן למעשה אם עשה חריץ וגם עופרת מקילים בדיעבד, וא"כ מוכח דבדיעבד אין חוששים לטעם הג', והטעם שאין חוששים משום חיבור האותיות, הוא עפ"י מה שמבואר במשנ"ב (סי' לב ס"ק עח) שאם נתחברו האותיות ע"י התפשטות הדיו וניכרים האותיות עצמם שאינם נוגעים זה בזה שרי [והיינו דמקום החיבור אינו באותו צבע של האותיות אלא בהיר יותר וניכר שאין האותיות נוגעים]], וא"כ גם כאן בנתחבר ע"י העופרת דמי לזה ולכך כשר בדיעבד.

והנה השרטוט צריך להיות קיים גם לאחר כתיבה, ויש לשים לב לזה, כי פעמים שבשעת הכתיבה הסופר מוחק קצת כתיבתו ועי"ז מצוי שנמחק השרטוט, וא"כ המזוזה תהיה פסולה. אכן אם ניכר קצת השרטוט יש להקל, דבפתחי תשובה (סי' רעא ס"ק יד) הביא מהבני יונה שאינו פסול בדיעבד כשנמחק קצת מהשרטוט כל שיכול ליישר הכתב, אכן לכתחילה ודאי יש להקפיד בזה.

ודין השרטוט הוא לשרטט בין השורות ומן הצד. ובביאור הלכה (סי' לב סעי' ו ד"ה וי"א) נסתפק אם שרטט בין השורות אם צריך גם לשרטט מן הצד, וכתב שנראה שבדיעבד אין להחמיר בזה אף במזוזה, כי לא נזכר בכל מקום רק שירטוט בין השיטין, וכ"ש לפי מה שנראה מרדב"ז הובא בפ"ת ביו"ד עיין שם דטעם השירטוט אפילו במזוזה הוא כדי ליישר השיטין בודאי אין להחמיר בזה, עכ"ל. אכן מה שכתב עפ"י הרדב"ז צ"ת, דהא השרטוט הוא הל"מ, ואף כשיש עופרת דעת רוב הפוסקים שמעכב אף שסגי בזה ליישר השיטין.

והנה אם כותב הסופר והאותיות לא באין עד לשרטוט, יש לדון בזה דלכאורה אינו משתמש בשרטוט, וכמו"כ אם יורד מתחת לשרטוט, ובמקדש מעט (סי' רעא ס"ק לג) הביא מחלוקת הפוסקים בזה. ובודאי ראוי ליזהר לכתוב האותיות בדיוק עד מקום השרטוט.

ומקום השרטוט, הנה בביאור הלכה (סי' לב סעי' ו ד"ה וכן נוהגין) כתב ז"ל ועיין בספר ברוך שאמר שכתב שנ"ל שטוב לשרטט להשיטין לצד השיער ולמעלה ולמטה ולהצדדים ישרטט לצד הבשר, עכ"ל. וטעמו של הברוך שאמר, דהיות ודעת ר' שמחה שאם שרטט בתפילין בין שיטה לשיטה פסול, לכך עושים השרטוט לצד שיער, אבל השרטוט מהצדדים שהוא נצרך גם בתפילין יש לעשות בצד בשר (שהוא הצד שכותבים על הקלף). ולעניין מזוזה שחייבים לשרטט בין שיטה לשיטה צריך לעשות כל השרטוט רק מצד בשר. ועי' גם במקדש מעט (סי' לב ס"ק כא) שהביא ג"כ את דברי הברוך שאמר. אבל למעשה אין הסופרים נוהגים כן ולא חששו לדעת רבינו שמחה וצ"ע.

ונראה דהיינו דוקא בתפילין שאין דין שרטוט בין השורות, לכך כתב שישרטט להשיטין לצד השיער, אבל במזוזה שהשרטוט מעכב, נראה שצריך לשרטט הכל מצד הבשר, כיון ששם הוא מקום הכתיבה, ודומה לשרטוט מן הצד בתפילין.