מ_מ שבת קמ_ח א_ - קמ_ט ב, ובדין שטרי הדיוטות_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענינים שונים בשבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ג' מנ"א פ"א

דף מס' 1

הלואה בשבת

קמ"ח א'- ובלבד שלא יאמר לו הלויני, בפירש"י כתב דהוא משום דהלויני משמע לזמן מרובה דסתם הלואה ל' יום, ויבא המלוה לכתוב על פנקסו כך וכך הלויתי כדי שלא ישכח, וע"כ צריך לומר לו השאילני, וכן הסכימו הרמב"ן וש"ר, וכ"כ הבעה"ע באות עיסקא וחוב טז., - אך התוס' כתבו בשם ר"י דהוא משום דבהלואה שאינה חוזרת בעין יבא לכתוב, אך בשאלה דחוזרת בעין לא יבא לכתוב, ואע"ג דבהלואת כדי יין וכדי שמן אף כשמזכיר לשון שאלה אי"ז חוזר בעין, מ"מ מתוך שמזכיר לו לשון שאלה זכור הוא ולא יבא לכתוב.

הרשב"א כתב דהא דשרי כשמזכיר לשון שאלה, אע"ג דאינו חוזר בעין, ול"ש בזה לשון השאלה אלא לשון הלואה, הוא משום דכל שאומר לו השאילני ה"ז מתפרש דיחזיר לו כ"ז שירצה כמו שאלה, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן,[[1]](#footnote-2) וכ"כ הר"י מלוניל, - ומשמע להדיא דאם יאמר לשון שאלה ויפרש שהוא לזמן מרובה, יש לחוש שיבא לכתוב וה"ז אסור, - אך התו"ש בסימן ש"ז סקכ"ו נסתפק דשמא יש להתיר בכה"ג, דכיון דאמר לשון שאלה מינכרא מילתא ולא יבא לכתוב, והביאו הפמ"ג באש"א שם סקי"ד, והביאוה"ל שם סי"א ד"ה אלא יאמר, וצ"ע.[[2]](#footnote-3)

הרשב"א כתב דאף אם אומר לו הלויני ע"מ שאחזיר לך כ"ז שתרצה אסור, דכיון דהלואה היא שהיא ניתנת לו להוצאה והוא אומר לו בלשון הלואה, אע"פ שהתנה עמו שיחזיר לו כ"ז שירצה, אפ"ה אין דרכן של מלוים לתבוע ולדחוק את הלוה תוך ל' יום ויבא לכתוב,[[3]](#footnote-4) - והריטב"א כתב דאף דבכה"ג שורת הדין להתיר, מ"מ לא פלוג רבנן, וכתב דהוא משום דאם שרית לי' למימר הכי, אתי למגזיי' ויאמר הלויני סתם, - והפמ"ג באש"א סימן ש"ז סקי"ד והמ"ב שם סקמ"ג פירשו גם בד' הרשב"א דהאיסור בכה"ג הוא משום דלא פלוג רבנן.[[4]](#footnote-5)

בד' הרשב"א וש"ר מבו' דעיקר האיסור הוא כשאומר לו לשון הלואה, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ז סי"א, - אך התורי"ד כתב דא"צ לומר לו לשון שאלה, דאין לשון שאלה נופל בדבר שאינו חוזר בעינו, אלא הא דתנן שואל, היינו שאומר לו שישלם לו מיד למוצ"ש, והא דתני שואל, הוא משום דבסתם שאלה דהדרא בעינא יכול לתבעו מיד, וע"כ כל שלווה ממנו לזמן מועט קרי לי' שאלה, והא דתנן דבלבד שלא יאמר לו הלויני, היינו שלא יקבע לו זמן לפרעו לזמן מרובה,[[5]](#footnote-6) והביאו הריבב"ן.

הרשב"א כתב דנשים שאין מכירות בין הלויני להשאילני, צריכות לומר תן לי וכיו"ב מלשונות שאין משמען לשון הלואה, ועד"ז כתב הריטב"א, ועד"ז כתב הר"ן בשם תוס' דבלשון לע"ז שאין חילוק בין הלויני להשאילני, צריך לומר תן לי וכיו"ב, שלא יהא משמע לשון הלואה, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ז סי"א,[[6]](#footnote-7) - והגר"א שם הוכיח כן מהא דפריך בסוגיין דכיון דבחול זימנין וכו', והרי דאף בלשון שאלה הי' לנו לאסור, אלמלי הא דמינכרא מילתא, וע"כ יש לאסור כשאין חילוק בין הלויני להשאילני, ולא אמרינן דכל האיסור הוא רק בלשון המיוחד להלואה.

התו"ש בסימן ש"ז סקכ"ו נסתפק לדעת רש"י ודעימי' דעיקר הא דאסרינן בהלואה הוא משום שהיא לזמן מרובה, אם מכח זה יש לאסור אף בדבר החוזר בעין כשמשאילו לזמן מרובה, או דמודו לד' התוס' דבדבר החוזר בעין לא חיישינן שמא יכתוב, ורק בשאלת כדי יין שאין חוזרין בעין, הוא שלא הותר אלא משום דהוא לזמן מועט, - ובד' הפמ"ג באש"א שם סקי"ד והמ"ב שם סקמ"ג בדין ספרים משמע דס"ל לאסור בכה"ג, וכ"ה מבו' בד' החפץ ה' בסוגיין והאבנ"מ בסימן כ"ח סק"נ, עיי"ש.

**וכן האשה מחברתה וכו',** התורי"ד כתב דקמ"ל דאע"ג דנשים קפדן אהדדי, לא אמרינן השאלתן כהלוואת אנשים דמיא, וכ"כ הריטב"א, וכתב לפרש עוד דקמ"ל דאע"ג דנשים אין רגילות לכתוב, אסור להם לומר הלויני, - ועיי"ש שכתב דהא דתנן וכן ערב פסחים וכו', קמ"ל דאע"ג דאמרינן בעלמא דכמה דלא יהיב איניש זוזי לא יהבי לי' חיותא, אפ"ה לא חיישינן שמא אף כשאומר לו השאילני יבא לכתוב.

**מניח טליתו אצלו,** התורי"ד כתב דקמ"ל דלא אמרינן דעובדין דחול קעבדי ונראה כמו"מ וליתסר, - והריטב"א בכתובות ז' א' כתב דהכא אינו משכון גמור אלא שיסמוך דעתו בכך, וע"כ שרי להניחו בשבת, ועמש"כ הרשב"א שם, ומש"כ החת"ס בסוגיין.

**הלואה שלא לצורך שבת**

המג"א בסימן ש"ז סקי"ד כתב דמשמע בגמ' דלא הותר אלא ביין ושמן ודבר שהוא צורך שבת, אבל דבר שאינו צורך שבת אסור,[[7]](#footnote-8) וזהו דתנן וכן ער"פ שחל וכו' מניח טליתו, משמע דבשאר דברים אסור רק לצורך קרבן או אכילה ושתי', ומשמעות דבריו וכ"כ הפמ"ג שם דכל הא דאסור כשאינו לצורך שבת, הוא במה שמניח טליתו, אך עיקר ההלואה מותרת אף שלא לצורך שבת.[[8]](#footnote-9)

אמנם הנה הרשב"א בסוגיין ולקמן בע"ב כתב דכל מה שהתירו להלוות כשאומר לו השאילני, אף דגם בכה"ג איכא למיחש דאתי למיכתב, הוא משום שמחת יו"ט, ופירש כן למה שאמרו לקמן בע"ב דאי אמרת לא ניתנה לא יהיב לי' ואתי לאימנועי משמחת יו"ט, ולפ"ז ודאי דלא הותר להלוות שלא לצורך שבת ויו"ט, - וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן תקכ"ה סק"א כמש"כ המחה"ש שם דאף ההלואה עצמה אסורה כשאינה לצורך שבת.[[9]](#footnote-10)

**ועושה עמו חשבון לאחר השבת,** הפסקי רי"ד כתב דלא איירי הכא בהלואה, אלא במקח בהקפה שרוצה ליתן לו דמים ולא יין ושמן, וזהו דתנן דעושה עמו חשבון לאחר השבת, שאסור להזכיר לו דמי שוין שיאמר לו תן לי זה בכך וכך דהוי סכום מקח, אלא אומר לו תן לי כדי יין וכדי שמן, והוא סומך עליו ובוטח בו שיפרענו שויו למוצ"ש, וכ"כ בקצרה בתורי"ד, והביאוהו הריטב"א והריבב"ן.

\***מניח טליתו אצלו ונוטל את פסחו ועושה עמו חשבון לאחר יו"ט,** המחנ"א בהל' קנין משיכה סימן ב' כתב דאותם שקונים אתרוג למצוה ופורעים את דמיו לאחר החג, לאו יאות עבדין, דכל כמה שלא נתן את הדמים לא קנאו אלא מדרבנן, ואנן בעינן לכם שיהא שלכם מדאורייתא, והביאו המ"ב בסימן תרנ"ח סק"י, - ובהגה' תפארת יעקב על המשניות עמד ע"ז מהא דתנן הכא דנוטל את פסחו ועושה עמו חשבון לאחר יו"ט, והרי דאף דאינו משלם לו דמים קודם הפסח שפיר דמי,[[10]](#footnote-11) - ובפשוטו צ"ל דאיירי הכא כשהוא מביאו לרשותו, וחצר קונה מדאורייתא אף במקח, וכ"כ הפתח הדביר בסימן רס"ו.

**והא כיון דבחול זימנין דבעי למימר לי' הלויני וכו',** הרמב"ן פירש דהיינו שהרי בכה"ג שאינו חוזר בעין ראוי לומר הלויני, וע"כ אף יאמר לו השאילני יבא לכתוב, וע"ז משני דאף דבחול ליכא קפידא, מ"מ בשבת הואיל ואסרו לו חכמים לומר השאילני אפי' בדבר שאינו חוזר בעינו, ה"ה יודע שלא אמר זה השאילני אלא לומר שזמן הלואה זו כזמן שאלה, ולא יבא לכתוב, וכ"כ הרשב"א והריטב"א.

המג"א בסימן ש"ז סקי"ד כתב דבמקום שנוהגין שסתם הלואה רשאי לתבעו לאלתר רשאי לומר הלויני, והביאוה"ל שם ד"ה לזמן מרובה עמד בזה, שהרי בגמ' פרכינן דאף כשאומר לשון שאלה הי' לנו לאסור, ומשני דאיכא הכירא במה שהצריכוהו לומר השאיליני, וזה ל"ש כשאומר הלויני, ועמש"כ הגנזי חיים שם לישב, - וצ"ב, דכל הא דפרכינן דהי' לנו לאסור אף בלשון שאלה, הוא משום דכיון דלא הדרא בעינא, הו"ל כהלואה שהיא לל' יום ויבא לכתוב, אך במקום שנוהגין שסתם הלואה רשאי לתבעו לאלתר, לא יבא לכתוב, וליכא למיחש למידי,[[11]](#footnote-12) אך הרשב"א לקמן בע"ב הזכיר גם להא דכשכותב לו לשון שאלה מינכרא מילתא, עיי"ש, וצ"ע.[[12]](#footnote-13)

**הני נשי דמליין חצבייהו וכו',** בביאור סוגיין, ובהא דמוטב יהיו שוגגין ואל יהיו מזידין, נתבאר באורך במ"מ ביצה פ"ד דף מס' 1, ואכמ"ל.

**בשבת הוא דאסיר אבל בחול שפיר דמי לימא מתניתין דלא כהלל וכו',** בפירש"י כתב דקאי אהא דבשבת אסור לומר הלויני, וע"ז קאמר דלהלל אף בחול אסור לומר לשון הלואה, דחיישינן לרבית, ומבו' דכל שאומר בלשון שאלה לי"ב משום רבית, וע"כ לא מייתי אלא מהא דאסרינן בשבת לומר בלשון הלואה, ומשמע דבחול שרי אף בלשון הלואה, וכ"כ הרמב"ן דבשאלה שאינה לזמן מרובה אין חוששין שמא יוקרו החטים הרבה ונמצא רבית בככרות, אך בלשון הלואה שהוא לזמן מרובה חוששין שמא יוקרו החטים הרבה ונמצא רבית אפי' בככרות, וכ"כ ש"ר,[[13]](#footnote-14) והוכיחו מזה כפירש"י דשאלה אין לה זמן.

הרמב"ן הק' דאף בהלואת סאה בסאה לא נאסרה ההלואה עצמה, ולא נאסר אלא לפרוע סאה כשהוקרה,[[14]](#footnote-15) אלא אם הוקרה נותן דמי', וכתב דבככר אסר הלל ההלואה עצמה, לפי שאין הנשים מקפידות ביוקר הככרות, וע"כ אסורה אשה להלוותן עד שיעשנה דמים, גזירה שמא יוקרו ולא תרצה לשום שלא תראה כצרת עין, א"נ שלא תדע ביוקר החטים.

והרשב"א כתב דכיון דסתם ככרות של בעה"ב אינן עשויין במדה ידועה ואין להן קצב אחד לכל, והם אינם מקפידין זע"ז להשיב לחמן במשקל, ע"כ חייש הלל שמא יוקרו החטים, וכיון דלא קייץ דמיהם אינם יודעין כמה הי' שוה ובאין לידי רבית בסופן,[[15]](#footnote-16) וכ"כ הר"ן.

התוי"ט כתב דמה שהעמידו להנידון אם אתיא מתניתין כהלל בהלואת ככרות, ולא העמידו לזה בהלואת כדי יין ושמן,[[16]](#footnote-17) הוא משום דדברי הלל בככרות נשנו, - ובתוס' הגרע"א תמה ע"ז, עיי"ש, וכתב לישב בע"א, דלמש"כ הרמב"ן והרשב"א אין לאסור רק בככרות דמתוך שהוא דבר מועט חוששין שאע"פ שהוקרו תתן לה הככר, או משום דאין הככרות של בעה"ב עשויין במדה ידועה וכו', אך בכדי יין שרי ללוות, ואם יוקרו יתן דמיהן.[[17]](#footnote-18)

**הא באתרא דקייץ דמי',** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דקייץ דמייהו דככרות לא אתי לידי רבית שאם יוקירו יתן דמיהן, והרשב"א הוסיף לפרש דהיינו דלמש"כ הרמב"ן דהא דאסרו ללוות ככר הוא משום גזירה שמא יוקרו ולא תרצה לשום שלא תראה כצרת עין, הרי דכל דקייץ דמייהו אם יוקרו החטים תעשה עצמה כאילו אין לה ככר ותתן לה דמיו שהם קצובין וידועין בשעת ההלואה, והריטב"א כתב בע"א, עיי"ש, ולפי דבריו דהא דאסרו ללוות ככר הוא משום דסתם ככרות של בעה"ב אינן עשויין במדה ידועה וכו' וע"כ חיישינן שמא יתיקרו וכיון דלא קייץ דמיהם אינן יודעין כמה הי' שוה ובאין לידי רבית, הרי דמה"ט דכל דקייץ דמייהו שרי, דאינן באין לידי רבית, שכבר ידוע להן דמיו ואם יוקרו תתן לה דמיו, - והריטב"א כתב די"מ דהא דשרי בדקץ דמייהו, היינו היכא דיצא השער, דבכה"ג ליכא משום רבית,[[18]](#footnote-19) וכתב דאין הלשון משמע כן.

**הלואת יו"ט**

**הלואת יו"ט רב יוסף אמר לא ניתנה ליתבע,** בפירש"י כתב דהיינו דלא ניתנה ליתבע בבי"ד שאין בי"ד נזקקין לה לתבעה, והריטב"א כתב דבינו לבינו תובעה, דאם לא ניתנה ליתבע כלל, ודאי דלא יתן לו ויבא לימנע משמחת יו"ט, וכ"כ הרשב"א והר"ן בתו"ד, וכ"כ בחי' הגרע"א דפשיטא דהוא עצמו חייב לשלם הלואתו, ורק בבי"ד לא ניתנה ליתבע, - אך בפי' ר"ח משמע קצת דלמ"ד דלא ניתנה ליתבע פטור הוא מלשלם, עיי"ש, וכן צידד הקר"א.

לקמן בסוגיין אמרו דרבה בר עולא מערים איערומי, ובפירש"י כתב דהיינו דלאחר יו"ט לוקח ממנו שום חפץ ומעכבו, והרמב"ן וש"ר כתבו ללמוד מזה, דאף דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע היינו דאין בי"ד נזקקין לה, אך אם תפס לא מפקינן מיני',[[19]](#footnote-20) אך הרמב"ן כתב דיש לדחות, דל"ה הערמתו מועילה לו לרבה בר עולא, אלא שהי' בע"ד בוש מלתבעה ממנו, והרמב"ן הוסיף לפרש דהוא משום שלא אמרו חכמים אלא שלא ניתנה ליתבע בבי"ד, כדי שלא יבא לכתוב, וכיון שאין בי"ד נזקקין לו, בודאי יודע הוא שעל אמונתו הלוהו, ולא יכתוב אלא יבקש ממנו מיד, וע"כ שפיר מהני בזה תפיסה.

הרמב"ן כתב דאף אם חזר הלוה ותפס ממנו משכון או מעות כשיעור שתפס המלוה משלו, מוציאין מידו, דכיון דתפס המלוה נפרע החוב, וכשחזר הלוה ותפס, אין אנו באים לגבות ממנו הלואת יו"ט, אלא מוציאין ממנו גזילה, ועיי"ש כתב דאם לא תפס ממנו מעות, אלא תפס ממנו משכון, וחזר הלוה ונתחו ממנו לאחר זמן, אין נזקקין לו, שהרי לא קנה משכון, והלה את שלו ראה ונטל, וכ"כ ש"ר,[[20]](#footnote-21) ומבו' בדבריהם דאף שלא נפרע החוב כשתפס ממנו משכון, אין מוציאין מיד המלוה את המשכון, ועמש"כ הריטב"א להוסיף בזה, - אך בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ה המ"ה מבו' דלמ"ד דלא ניתנה ליתבע אם תפס המלוה ממנו כלי למשכנו מוציאין אותו מתחת ידו, ורק משום דמספק"ל בזה, אין מוציאין אותו מידו, וצ"ע.

**דאי אמרת ניתנה ליתבע אתי למיכתב,** התוס' כתבו דאע"פ שמזכיר לו לשון שאלה אתי למיכתב, והרשב"א הוסיף לפרש דאף דאמרינן דכל שאומר השאילני מינכרא מילתא ולא אתי למיכתב, מ"מ כיון דאף זו הלואה היא וניתנה להוצאה ומידע ידע דלאו לאהדורי מיד שאיל מיני', אע"ג דאמר לי' בלשון שאלה איכא למיחש דלימא אתי למיכתב, וע"כ לא התירו אלא כשאומר בלשון שאלה וגם גומר בעה"ב בדעתו שאם לא רצה הלה להחזיר לו מדעתו לא יתבענו בבי"ד דכעין מתנה היא, ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן.

אך הפסקי רי"ד דהא דחיישינן הכא שיבא לכתוב, אי"ז שיבא לכתוב על הפנקס שמא ישכח, אלא הוא שמא יבא לכתוב שטר, וע"ז הוא דמהני הא דלא ניתנה ליתבע שלא יבא לכתוב שטר, כיון שאינו יכול לכפותו, ואכתי יש לחוש שיבא לכתוב על הפנקס שמא ישכח, וע"ז מהני הא דאומר השאילני דהוא לזמן מועט, ואינו חושש שישכח.

**רבה אמר ניתנה ליתבע דאי אמרת לא ניתנה לא יהיב לי' ואתי לאימנועי משמחת יו"ט,** העו"ת בסימן תקכ"ה סק"א כתב דמהא דפריך לרבה ממשנתינו, מבו' דכ"ה דהלואת יו"ט ניתנה ליתבע, ה"נ הלואת שבת ניתנה ליתבע, וכ"ה מבו' בל' התוס' בד"ה דאיגלאי, וכ"כ המאירי והריא"ז ורי"ו בנתיב ד' ח"א ונתיב י"ב ח"ז, וכ"כ הב"י בסימן ש"ז סי"א, והמלבושי יו"ט בסימן תקכ"ה סק"א, והא"ר שם סק"א, והמ"ב שם סק"ג.

אך העו"ת שם דקדק מל' השו"ע דרק הלואת יו"ט ניתנה ליתבע כדי שלא ימנע משמחת יו"ט, אך הלואת שבת לא ניתנה ליתבע, וכ"כ הרד"ע בפ"ד מיו"ט הכ"ה בדעת הרמב"ם שם, וכן צידד החת"ס בסוגיין בדעתו, וכתב דהא דפריך ממשנתינו הוא מסיפא, עיי"ש, - ועמש"כ המרכה"מ בהל' יו"ט שם.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין הלואת יו"ט, דבפי' ר"ח כתב בשם רבותינו דקי"ל כרב יוסף דלא ניתנה ליתבע, אך בשם גאון כתב דקי"ל כרבא דניתנה ליתבע וכתב דכן הדעת נוטה, והרי"ף הביא לב' הדעות בזה, - והרמב"ם בפ"ד מיו"ט הכ"ה כתב דהלואת יו"ט ניתנה ליתבע, וכ"כ הבעה"ע באות חוב ח"ב, וכ"כ התוס' והפסקי רי"ד והרא"ש והריטב"א והמאורות בסוגיין, והשו"ע בסימן תקכ"ה ס"א, - אך הריא"ז כתב דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע, - ועמש"כ בזה הרשב"א והר"ן.

**אא"ב לא ניתנה ליתבע משו"ה מניח טליתו אצלו ועושה עמו חשבון לאחר שבת,** בד' החת"ס מבו' דהיינו דאף דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע, מ"מ כל שמניח טליתו אצלו אף למש"כ הריטב"א בכתובות ז' א' ניתנה ליתבע, וכן משמע קצת בד' הב"י בסימן תקכ"ה, ולכאו' היינו משום דכל שמניח טליתו אצלו אין לחוש שיבא לכתוב, וכמש"כ הרשב"א, וע"כ בכה"ג שפיר ניתנה ליתבע.

**אם הי' חדש מעובר משמט,** השיטה להר"נ כתב להוכיח מזה כדעת רש"י דהא דסתם הלואה ל' יום הוא רק בהלואה ולא בשאלה, דאם אף שאלה הויא לל' יום, מ"ט הוא משמט, הרי הו"ל כמלוה לי' שנים דאין שביעית משמטתו,[[21]](#footnote-22) ומבו' בדבריו דאין שביעית משמטת סתם הלואה קודם שהגיעו ל' יום, וכ"כ האו"ז בע"ז סימן קכ"ג, ופירש כן בד' הירושלמי בשביעית פ"י, - אך הב"ח בחו"מ סימן ס"ז או י"ג כתב ללמוד מהכא דשביעית משמטת סתם הלואה אף קודם שהגיעו ל' יום, וקרינן בי' לא יגוש, ול"ד למלוה לזמן קבוע דלא קרינן בי' לא יגוש, וכן פירש התומים שם סקט"ז בד' הירושלמי, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - ועמש"כ בזה הדבר אברהם בח"א סימן ל"ב, והתורת זרעים בשביעית פ"י מ"ב, ובשיעורי הגר"ש מכות ג' ב' אות קע"ו קע"ז, ואכמ"ל.

**ואם לא ניתנה ליתבע מאי משמט,** בפירש"י כתב דפריך על לישנא דמשמט, דאם לא ניתנה ליתבע הרי בלא"ה שמוטה היא ועומדת דאין בי"ד נזקקין לכופו,[[22]](#footnote-23) ועד"ז כתב בפי' ר"ח, - אך הרמב"ן וש"ר כתבו דפריך דאם לא ניתנה ליתבע הרי דאף אם בא לפרעו א"צ לומר לו משמט אני, כיון דלא קרינא בי' לא יגוש, וכ"כ הר"ש בשביעית פ"י מ"ב.

ובדעת רש"י והר"ח דס"ל דשביעית משמטת להלואת יו"ט, אף דלא ניתנה ליתבע, כתב הבית רידב"ז בהל' שביעית פ"י סקי"ז, דהוא משום דאף דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע, מ"מ מהני בזה תפיסה, וכמש"כ הראשונים בסוגיין, וע"כ קרינן בי' לא יגוש,[[23]](#footnote-24) וכמש"כ המהר"י קורקוס בפ"ט משמו"י ה"ט דכל שחייב לפרוע לצי"ש וגם מהני תפיסה, נגוש ועומד הוא, וכ"כ בשיעורי הגר"ש מכות ג' ב' אות קע"ח,[[24]](#footnote-25) - ועמש"כ התוס' הרי"ד לירושלמי בשביעית שם.

הר"ש בשביעית שם הק' דמ"ט לא פריך אף למ"ד דניתנה ליתבע, דהרי עד כאן לא פליגי אלא אחר יו"ט, אבל ביו"ט כולהו מודו דלא ניתנה ליתבע, ולא קרינן בי' לא יגוש בשביעית, דמה דקרינא בי' לא יגוש אח"כ ל"מ כלום, כמו המלוה לי' שנים דאין שביעית משמטתו.[[25]](#footnote-26)

ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"ט כתב לישב, דרק היכא דהמלוה גורמת שלא ניתנה ליתבע, כגון מלוה לי' שנים או הלואת יו"ט למ"ד דלא ניתנה ליתבע אחר יו"ט, לא קרינן בי' לא יגוש ואינו משמט, אבל מה שאיסור יו"ט גורם, שביעית משמטת, וקרינן בי' שפיר לא יגוש וכו', עכ"ל, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ה אות י"ג,[[26]](#footnote-27) - ולכאו' לפ"ז צ"ל דהא דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע, אי"ז איסור בעלמא, דא"כ שפיר הוה קרינא בי' לא יגוש, אלא היינו דמדרבנן אין לו זכות לתבעו, וזהו דפריך דא"כ מ"ט שביעית משמטתו.[[27]](#footnote-28)

\*המהר"ח או"ז שם הק' ע"ד הר"ש שנקט דמכח מה דאסור לתבוע ביו"ט, הי' בדין דלא תהא שביעית משמטתו, דאטו אם יום אחרון של שביעית חל בשבת לא תשמט אותו שביעית, ובע"כ דכל שאינו יכול לתבעו רק מחמת האיסור שביעית משמטתו, וכן הק' הגידו"ת שם, - ובתשו' אהל משה להגרא"מ הורוויץ סימן ל"א עמד עוד, דלפ"ז לעולם לא תהא שביעית משמטת, כיון דאין שביעית משמטת אלא בסופה, וכבר אינו יכול לתבוע את החוב דהו"ל תוספת יו"ט, וגם דבבין השמשות אינו יכול לתבוע, למ"ד דגזרו על שבות בין השמשות, עיי"ש.[[28]](#footnote-29)

**שאני התם דאיגלאי מילתא דחול הוא,** בפירש"י כתב דכיון דהי' חדש מעובר ול"ה יו"ט עד למחר, אי"ז הלואת יו"ט, והרשב"א כתב ללמוד מזה דהלואה ביו"ט שני דרבנן ניתנה ליתבע, וכן משמע ממש"כ התוס' דרב יוסף לא איירי אלא בשבת ויו"ט ודאי, ועמש"כ הקר"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ה המ"ו - אך הריטב"א כתב דשאני הכא דאיגלאי מילתא דחול גמור הוא, דהרי איירי בזמן שהיו מקדשין את החדש ע"פ הראי', אך השתא ביו"ט שני, תיקנוהו חכמים כעין יו"ט ראשון, ולא ניתנה הלואתו ליתבע,[[29]](#footnote-30) וכן צידד הר"ן.[[30]](#footnote-31)

**מאי אינו משמט דאי יהיב לי' שקיל, מכלל דרישא אי יהיב לי' לא שקיל,** בחי' הגרע"א הק' דמ"ט לא משני דהא דאינו משמט היינו דחייב הלוה לפרוע לצי"ש, וברישא דמשמט א"צ הלוה לשלם, - והקר"א לעיל בסוגיין הוכיח מזה דלמ"ד דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע, אין חייב הלוה לפרוע לו, עיי"ש.

\***רישא צריך למימר לי' משמט אני סיפא א"צ למימר לי' משמט אני,** הבעה"ע באות פרוזבול עו: כתב דאיירי כשנותן לו ביו"ט, דאם נותן לו לאחר יו"ט משומט הוא דשביעית סופה משמט, והא דתנן דהמחזיר חוב לחבירו צריך לומר לו משמט אני, דוקא בשביעית, אבל לאחר שביעית לא, וצ"ב.

**מקדיש אדם פסחו בשבת וחגיגתו ביו"ט,** בפירש"י כתב דאף דאין מקדישין ביו"ט, הני כיון דהקרבתן דוחה קדושתן דוחה, - אך בפי' ר"ח כתב דהא דמותר להקדישן, הוא משום דקבוע להן זמן, ואם לא יעשה היום אינו יכול לעשותן למחר, והיא מצוה עוברת,[[31]](#footnote-32) וכ"כ המאירי לעיל במתניתין, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן נ', ועיי"ש שכתב לדמות לזה דה"נ מותר לפסוק צדקה לעניים שהן צריכין לכך היום, ולא אסרו להקדיש אלא משום דאפשר להמתין עד למחר.

התורי"ד הק' ע"ד רש"י דכל דהקרבתן דוחה קדושתן נמי דוחה, דהרי נדרים ונדבות קריבין ביו"ט ואסור להקדישן, דלא הותר להקדיש ביו"ט אלא חגיגתו ולא נדרים ונדבות, וכמו שאמרו לקמן דלא הותר אלא בחובות שקבוע להן זמן, - והשפ"א כתב בדעת רש"י, דדוקא בפסח וחגיגה דהקרבתן דוחה שבת וי"ט,[[32]](#footnote-33) וכל' רש"י, ע"כ אף קדושתן דוחה, ומשא"כ בהא דנדרים ונדבות קריבין ביו"ט, דאי"ז משום דהקרבתן דוחה יו"ט, אלא משום דהוו צורך היום, וזה אינו טעם להתיר להקדישן,[[33]](#footnote-34) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

\*בפירש"י כתב דהא דמקדיש אדם פסחו בשבת, היינו כשחל י"ד בשבת, והטו"א במגילה כ"ט ב' הוכיח מהכא דלדין ביקור ד' ימים דבעינן בפסח, מהני ביקור קודם ההקדש, דאל"כ היאך הוא מקדיש פסחו בשבת, הרי הוא פסול להקרבה,[[34]](#footnote-35) ועיי"ש שכתב דיש לדחות דלא מיירי בי"ד שחל בשבת, אלא כשיום הראשון של ימי הביקור חל בשבת, או בפסח שני דא"צ ביקור וחל י"ד בשבת, אך הוכיח מהא דס"ד לפרש למתניתין דערב פסח שחל בשבת מניח טליתו אצלו וכו' דהוא מקדישו בערב פסח, והרי דשפיר מהני להקדישו בערב פסח ומתקיים דין הביקור במה שביקר קודם ההקדש, ואין לומר דאיירי בפסח שני, שהרי תנן דעושה עמו חשבון לאחר יו"ט, ועיי"ש שכתב דאי נימא דדין ביקור ד' ימים אינו מעכב, י"ל דלעולם לא נתקיים בכה"ג דין ביקור, ואפ"ה הפסח כשר.[[35]](#footnote-36)

**והא מקדיש קתני, הקדש עילוי מדרבנן,** נתחדש בזה דאף דיש בזה מעלה שיקדישו הבעלים, מ"מ אי"ז בכלל הקדש האסור ביו"ט, - ועמש"כ בס' מנחת אריאל בדין בכור דמצוה להקדישו אם מותר להקדישו בשבת ויו"ט.

ד' מנ"א פ"א

דף מס' 2

קמ"ט א'- גזירה שמא ימחוק,**[[36]](#footnote-37)** בפירש"י כתב דשמא ימחוק מן האורחים וכו' כדי שלא יקראם השמש, והב"ח בסימן ש"ז ובתשו' סימן קכ"ז כתב דמשמע דכל האיסור הוא בבעה"ב הקורא, אך השמש מותר לקרות מתוך הכתב, מאחר שאין בכוחו למחוק, וכתב דכן דייק לשון המשנה דנקט אורחיו ופרפרותיו ולא נקט אורחים ופרפראות,[[37]](#footnote-38) וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם סוסקי"א.

הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דמשום הגזירה שמא ימחוק אין אסור לקרוא אלא ביחידי, אך שנים יחד מותרין לקרות דמדכרי אהדדי, וע"ד הא דמותרין ב' לקרוא לאור הנר, וכ"כ הריטב"א בשם רבותיו, - אך הריטב"א נחלק ע"ז, דדוקא לקרוא בתורה התירו בב' בנ"א, אך הכא דהוא לדבר הרשות, גזרו אפי' בב' דילמא לא מדכרי אהדדי.[[38]](#footnote-39)

שטרי הדיוטות

גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות,**[[39]](#footnote-40)** **ביסוד האיסור דשטרי הדיוטות דאטו זה גזרו שלא למנות אורחין מן הכתב, נחלקו הראשונים,** א **הרא"ש בסימן א' כתב דה"ז אסור משום ממצוא חפצך, וכ"כ הריא"ז בפירקין, והאו"ז בהל' ער"ש סו"ס ב', והשבה"ל בסימן קכ"ב.[[40]](#footnote-41) -** ב **הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ט כתב דהוא שלא יהא כדרך חול ויבא למחוק, וכ"כ המאירי בסוגיין בפי' בתרא, והסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, ובפי' הר"ן לעיל קט"ז ב', והארחות חיים בהל' שבת סקפ"ט, והכל בו בסימן ל"א. -** ג הריטב"א בסוגיין כתב דהוא משום דאסור להוציא שעת שבת לעיין ולהסתכל בשטרי הדיוטות,[[41]](#footnote-42) ועד"ז כתב החיי אדם בכלל ס"א ס"ח שאסרו חכמים לעיין וכ"ש לקרות בשום דבר כדי שיהי' לבו פנוי לקרות בתורה. - **ד** בפי' הר"י מלוניל כתב דאיסורא דשטרי הדיוטות הוא משום דאין בהן תועלת וצורך יו"ט ואין ראויין לטלטלן, וכ"כ השיטה להר"נ, והמאירי הוסיף לפרש דה"ז אסור משום איסור טלטול.[[42]](#footnote-43) - **ה** הר"י מלוניל והשיטה להר"נ כתבו לפרש הוא דהוא משום דגזרינן שמא יכתוב תשובה לשואל ממנו דבר.

**מהו דהוי בכלל שטרי הדיוטות**

**נחלקו הראשונים מהו דהוי בכלל שטרי הדיוטות, ואלו דברים אין אסורין אלא מגזירה אטו שטרי הדיוטות,[[43]](#footnote-44) ותליא בפלוגתייהו בטעם איסורא דשטרי הדיוטות, דבפירש"י בסוגיין כתב דשטרי הדיוטות היינו שטרות של מו"מ, וכ"כ התוס' לעיל קט"ז ב' ד"ה וכ"ש והפסקי רי"ד והרשב"א והריבב"ן בסוגיין, והרא"ש בסימן א', ובתשו' הרשב"א ח"ז סימן שמ"ו, - אך בפירש"י לעיל קט"ז ב' ד"ה שטרי הדיוטות כתב דאגרות השלוחות למצוא חפץ הוו בכלל שטרי הדיוטות, והתוס' לעיל שם ובסוגיין עמדו בסתירת דבריו, ובדבריהם לעיל שם משמע דרש"י הכא חזר בו, וכ"כ הגר"א בסימן ש"ז סי"ד,[[44]](#footnote-45) והתוס' והריטב"א שם פירשו בדעתו דכל אגרות שלום הוו בכלל שטרי הדיוטות,[[45]](#footnote-46) וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין ובתשו' שם בשמו, והריטב"א בסוגיין בשם הגאונים, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, ועמד ע"ז המ"מ בפכ"ג משבת ה"ט.**

**ובפשוטו טעם הפלוגתא בזה הוא בטעם איסורא דשטרי הדיוטות, דלדעת הסוברים דהוא משום ממצוא חפצך, הרי דרק שטרי מו"מ הוו בכלל שטרי הדיוטות, אך אגרות שלום אינם בכלל שטרי הדיוטות, דרק קריאה שטרות מחפצים האסורים לעשות בשבת אסורה משום ממצוא חפצך,[[46]](#footnote-47) - ולדעת הסוברים דהוא מגזירה שמא ימחוק, ג"כ בפשוטו ל"ש כן באגרות שלום, כמש"כ כן בס' הבתים בשערי המלאכות שער י"ז, והט"ז בסימן ש"ז סקי"א, (ועמש"נ בזה להלן), - אך לדעת הסוברים דאיסורא דשטרי הדיוטות הוא משום דאסור לעיין בשבת בדברי חול,[[47]](#footnote-48) או משום איסור טלטול, או שמא יכתוב תשובה לשואל ממנו דבר, הרי דאף אגרות שלום הוו בכלל שטרי הדיוטות עצמן.**

**עוד מצינו שנחלקו בזה, בדין כתב שתחת הצורה,** **אם הוא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, או דהוי בכלל שטרי הדיוטות, ונתבאר בדף מס' 3, - ובפשוטו גם פלוגתא זו תליא בטעם איסורא דשטרי הדיוטות, דלדעת הסוברים דהוא משום ממצוא חפצך או מגזירה שמא ימחוק, הרי דבכתב שתחת הצורה דלי"ב להני טעמי, ל"ה בכלל שטרי הדיוטות עצמם, אך לדעת הסוברים דאיסורא דשטרי הדיוטות הוא משום דאסור לעיין בשבת בדברי חול, אף כתב שתחת הצורה הוי בכלל שטרי הדיוטות, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 3 ובהערה שם.**

**בדעת הרמב"ם דאיסור שטרי הדיוט הוא שמא ימחוק**

הט"ז בסימן ש"ז סקי"א הק' על מש"כ הרמב"ם דאיסורא דשטרי הדיוטות הוא שמא ימחוק, דא"כ במאי פליגי רב ביבי ואביי, הרי לתרוייהו הוי טעם האיסור שמא ימחוק, וכתב לפרש דלרב ביבי הא דאסור למנות את אורחיו הוא משום דאיכא בזה להחשש דיבא למחוק, וס"ל דמשום זה אין לאסור אלא אם יכתוב במקום שיכול למחוק, אך לאביי אסור בכל ענין, גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות שאסרו לקרותם מגזירה שמא ימחוק, - ועמש"כ המרכה"מ בהל' שבת שם באורך לפרש לסוגיין לדעת הרמב"ם.

האחרונים כתבו לדון בכמה מילי לפ"ד הרמב"ם דאיסור שטרי הדיוט הוא שמא ימחוק, **א** הט"ז בסימן ש"ז סקי"א כתב דלפ"ז אין לאסור כלל באגרות שלום, דלא שייך בהו שמא ימחוק, וע"כ גם אין לאסור בזה מגזירה אטו שטרי הדיוטות, וכבר צידד כן בס' הבתים שערי המלאכות שער י"ז, ועמש"נ בזה להלן. - **ב** בתשו' ב"ח סימן קכ"ז כתב דלדעת הרמב"ם יש להתיר לשמש ולחזן הכנסת לקרוא, כיון דאין בידם למחוק,[[48]](#footnote-49) והיינו דאף דאסרו גם בדליכא חשש מחיקה, גזירה אטו שטרי הדיוטות, היינו רק במי ששייך בו מחיקה, אלא דעשוי בענין שלא יבא למחוק, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן ש"ז סוסקי"א, וכמש"כ הפמ"ג שם. - **ג** בד' הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ז סק"י משמע, דלדעת הרמב"ם יש להתיר לקרוא שטרי הדיוט בב' בנ"א, דמדכרי אהדדי, וכ"כ בס' שלחן שלמה שם סי"ב.

המ"מ בפכ"ג משבת הי"ט כתב בדעת הרמב"ם דאגרות שלום הוו בכלל שטרי הדיוטות, וכמש"כ כן הרמב"ם בפיהמ"ש, ומבו' דאף דעיקר איסורא דשטרי הדיוטות הוא שמא יבא למחוק, איכא להאיסור אף באגרות שלום, ועמד ע"ז הא"ר בסימן ש"ז סקל"א, ותמה מזה ע"ד הט"ז שם סקי"א שהתיר בזה לדעת הרמב"ם, והביא גם מד' הר"ן לעיל קט"ז ב' דאסור לקרוא באגרות שמא ימחוק, ועיי"ש שכתב דהוא משום דגם באגרת שייך שמא ימחוק, וגם י"ל דלא פלוג רבנן דמיחלף בשטרי מו"מ.

ובד' המאירי בסוגיין מבו' שפירש בד' הרמב"ם דהיינו, דאסרו קריאה בכל דבר שאין בו תועלת קריאה ולא צורך יו"ט או שבת, שלא יהא בעיניו כחול ויבא למחוק, וזהו שכתב הרמב"ם שם "שלא יהא כדרך חול" ויבא למחוק, והרי דאי"ז חשש בעלמא שיבא למחוק כשקורא, אלא מתוך שהוא בעיניו כחול יבא למחוק, ולפ"ז גדר האיסור דשטרי הדיוטות הוא שלא לקרוא בשבת בדברי חול, אלא דמה שאסרו לקרוא בדברי חול, הוא משום דעי"ז יהא בעיניו כחול ויבא למחוק, ולפ"ז לכאו' יש לאסור בכל ענין ואף בשמש וחזן הכנסת ובב' בנ"א, דאי"ז איסור דשמא ימחוק, אלא איסור דקריאת דברי חול.[[49]](#footnote-50)

עיון בשטרי הדיוטות

**הרשב"א והריטב"א והר"ן כתבו בשם תוס' דלא אסרו למנות מתוך הכתב, אלא בקורא בפיו דומיא דמונה בפיו דקתני, אבל להסתכל בכתב ולמנות במחשבתו מותר, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשמ"ד בשם רשב"ם דמותר לראות בשטרי הדיוטות בלא לקרוא בפיו,[[50]](#footnote-51) והביאו האו"ז בסימן שנ"ח, וכ"כ השבה"ל בסימן קכ"ב בשם י"מ, והמרדכי בסימן רנ"ד,[[51]](#footnote-52) וכ"כ ההגמי"י בפכ"ג משבת הי"ט בשם ר"ב ממגנצא, ובפ"ו משבת ה"כ בד"ק בשם האו"ז.**

**ובטעם ההיתר בזה כתבו הרשב"א וש"ר בשם התוס' דהוא משום דאית לי' הכירא,[[52]](#footnote-53) - אך השבה"ל שם כתב דהוא משום דעיקר איסור הקריאה בשטרי הדיוטות הוא משום דכתיב ממצוא חפצך ודבר דבר, ורק דיבור אסור אבל הרהור מותר, וכ"כ ההגמי"י שם, וכ"כ הגר"א בסימן ש"ז סי"ד.**

**ונפ"מ רבתא בזה** דלמש"כ השבה"ל ודעימי' דהוא משום דדיבור אסור הרהור מותר, שרי עיון אף בשטרי הדיוטות עצמן, וכאשר כן נראה להדיא בל' הראבי"ה, - אך למש"כ התוס' דהוא משום דאית לי' הכירא, אין להתיר מכח זה אלא בדבר האסור מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, ולכאו' היינו דבעיון בעלמא איכא הכירא ולא יבואו להתיר קריאה בשטרי הדיוטות, אך בשטרי הדיוטות עצמן אף עיון אסור.

**עוד נפ"מ בזה, דלמש"כ השבה"ל דהוא משום דדיבור אסור הרהור מותר, אי"ז טעם אלא דלי"ב לאיסורא דשטרי הדיוטות, אך בקריאה האסורה משום שמא ימחוק, יש לאסור אף בהרהור, וכאשר כ"ה להדיא בד' המרדכי שם, אך למש"כ התוס' דהוא משום דאית לי' הכירא, ה"ז טעם להתיר אף בקריאה האסורה משום שמא ימחוק, וזהו שהתירו התוס' למנות אורחיו במחשבתו, ולא אסרו בזה משום שמא ימחוק.**

**הרשב"א וש"ר כתבו בשם רבינו יונה שאסר אף כשאינו קורא בפה,[[53]](#footnote-54) והוכיח מהא דתניא בתוספתא בכתב שתחת הצורה וכו' דאסור להסתכל בו,[[54]](#footnote-55) וכ"כ הרא"ש בסו"ס א' בשמו, וכן מסיק הריטב"א, וכ"כ השבה"ל שם בשם אחיו ה"ר בנימין, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ז סי"ג, והרמ"א שם סי"ב.[[55]](#footnote-56)**

**ובטעם הא דאסרו בזה ולא התירו משום דהרהור מותר מצינו כמה דרכים,** א **לדעת הסוברים דאיסור שטרי הדיוטות אינו משום ממצוא חפצך, ונתבאר לעיל, ל"ש בזה הא דהרהור מותר, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א דמה"ט הוא דאסור.[[56]](#footnote-57) -** ב **השבה"ל כתב בשם אחיו ה"ר בנימין דהוא משום דא"א שלא ישא ויתן בדברי עניני האגרת, וכ"כ הלבוש בסימן ש"ז סי"ג, והפמ"ג באש"א שם סקי"ט, והלבו"ש שם סי"ג, והמ"ב שם סקנ"ג. -** ג **הגר"ז שם סכ"א כתב דהוא משום דלא הותר הרהור אלא כשאין הדבר ניכר שמהרהר בחפצים האסורים, אך הכא שניכר לכל מהרהר בחפצים האסורים הכתובים בשטר ה"ז בכלל איסור ממצוא חפצך, והיינו דכה"ג דמינכרא מילתא, הרי דמעשה העיון עצמו אסור משום ממצוא חפצך, ול"ה כהרהור דשרי,[[57]](#footnote-58) וכ"נ בד' השאילת יעב"ץ בח"א סימן קס"ב.**

**ותו לשמא ימחוק לא חיישינן והתנן וכו' ואמר רבה אפי' גבוה ב' קומות,** בטעם הא דאסרינן התם אפי' גבוה ב' קומות, נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דהוא משום דהואיל ונמוך אסור גבוה נמי אסור שלא תחלוק, וכ"כ הרמב"ן בחידושיו ובמלחמות והפסקי רי"ד והר"ן, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א והמאירי לקמן בסוגיין, וכ"כ בפירש"י לעיל י"ב ב' ד"ה ואפי' גבוה והר"י מלוניל והריא"ז שם, וכ"כ הריא"ז בפירקין בטעם הא דאסרינן לקרוא כשכתוב ע"ג כותל גבוה.

אך הבעה"מ בסוגיין כתב דהא דאסרינן אף בגבוה ב' קומות הוא משום דחיישינן שמא ילך ויביא סולם ויעלה ויטהו, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וצ"ע בסתירת דבריו, וכ"כ השיטה להר"נ לקמן בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ בעירובין צ"ח א' והרא"ש שם סימן ג', וכ"נ בפי' ר"ח בסוגיין, ובד' הרמב"ם בפ"ה משבת הי"ג, אך הב"ח בסימן ער"ה כתב לדחוק בל' הרמב"ם, עיי"ש.

**אלא לעולם דכתב אכותל ומידלי, ודקא קשיא לך דרבה, דרבה תנאי היא,** נחלקו הראשונים בביאור פלוגתת רב ביבי ואביי להך שנויא, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאיירי כשכתב על כותל גבוה שאינו יכול למחוק, וגם אין לאסור שמא יקרא בשטרי הדיוטות, דגודא בשטרא לא מיחלף, ולרב ביבי ה"ז אסור מכח הגזירה דשמא ימחוק, דס"ל כרבה דאסרו משום שמא יטה אף בגבוה, ולאביי שרי, דלא שייך בזה הגזירה דשמא ימחוק, ולא ס"ל כרבה דאסרו משום שמא יטה אף בגבוה, וכ"כ הבעה"מ. - **ב** התוס' כתבו בשם ה"ר פורת דהיינו דכו"ע ס"ל דאין לאסור בזה משום הגזירה שמא ימחוק, דלא ס"ל כרבה, ולרב דימי ה"ז מותר, דאין לאסור שמא יקרא בשטרי הדיוטות, דס"ל דגודא בשטרא לא מיחלף, ולאביי אסור מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, דס"ל דגודא בשטרא מיחלף, וכ"כ בחי' הרמב"ן והתורי"ד, וכ"כ הרשב"א והר"ן בדעת הרי"ף. - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב בדעת הרי"ף דרב ביבי ואביי באו בדבריהם לפרש האופן דשרי למנות, ורב ביבי דקאמר דגזירה שמא ימחוק, אתא לאשמועינן דכל דליכא שמא ימחוק כגון כותל דמידלי שרי, דס"ל דלא כרבה, וגם גודא בשטרא לא מיחלף, ואביי דקאמר גזירה שמא יקרא, הוא משום דפליג וס"ל דאין לחלק במחיקה, ואף בכותל דמידלי אסור, דס"ל כרבה, וכל הא דיש לחלק הוא רק בחקיקה דלי"ב גזירה שמא ימחוק, ובזה הוא דיש להתיר כשחקוק ע"ג כותל, משום דגודא בשטרא לא מיחלף. - **ד** הרשב"א פירש דאיירי בחקוק בטבלא ופנקס, דלרב ביבי שרי משום דחקק בטבלא ופנקס לא מיחלף בשטר, ולאביי אסור, ומה שאמרו דלעולם דכתב אכותל ומידלי, קאי על הברייתא דמונה אדם את אורחיו, דלעולם איירי בכתב, והא דשרי למנות מכתב שע"ג הכותל הוא בדמידלי, ועיי"ש מש"כ להוסיף בזה.

הרי"ף כתב דקי"ל דמותר למנות מכתב החקוק ע"ג הכותל דגודא בשטרא לא מיחלף, ואסור למנות מכתב הכתוב ע"ג הכותל אף בדמידלי, - ומשמעות דבריו דהא דאסור למנות מכתב הכתוב ע"ג הכותל, הוא רק משום הגזירה שמא ימחוק, דקי"ל כרבה דגזרו אף בגבוה, אך לי"ב משום הגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, וכ"כ הבעה"מ והרשב"א והמאירי, וכ"ה מבו' בל' הר"ן והריא"ז,[[58]](#footnote-59) - וכ"ה מבו' לכל פי' הראשונים בביאור פלוגתא דרב ביבי ואביי, דאף בכתב הכתוב ע"ג הכותל אמרינן דגודא בשטרא לא מיחלף.[[59]](#footnote-60)

אך הטוש"ע בסימן ש"ז סי"ב כתבו דאסור לקרוא בכתב הכתוב ע"ג כותל גבוה הרבה, משום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, אבל אם חקוק בכותל מותר לקרותו, ומבו' דאף דגודא בשטרא לא מיחלף ומה"ט הוא דשרי לקרוא בכתב החקוק בכותל, ול"ד לכתב החקוק בטבלא ופנקס דאסור לקרוא בו, משום דמיחלף בשטר, כ"ז הוא בכתב החקוק בכותל, אך כתב הכתוב בכותל מיחלף בשטר, ויש לאסור בזה מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות,[[60]](#footnote-61) - והעולת שבת שם סק"י תמה ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה המג"א שם סקי"ח והפמ"ג שם והמחה"ש שם סקי"ז, ובמש"כ האלי' זוטא שם סקי"ג, והמאמ"ר שם סקט"ו, וצ"ע.

ונפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא בדין קריאת מודעות שברחובות וקריאת שלטים וכל כיו"ב, דלפ"ד הטוש"ע יש לאסור בזה, ורק בכתב חקוק בחקיקה שוקעת או בולטת יש להתיר,[[61]](#footnote-62) - אך לפ"ד הראשונים בסוגיין יש להתיר בזה, בגונא דל"ה בכלל שטרי הדיוטות עצמן, ולי"ב אלא משום הגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, ויש ללמד עפי"ז זכות על מנהג העולם להקל בזה.[[62]](#footnote-63)

בד' הא"ר בסימן ש"ז סקל"ו והפמ"ג באש"א שם סקכ"א מבו' דבכתב החקוק ע"ג וילון, יש לאסור מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, ולא חשיב ככתב שע"ג כותל דשרי משום דגודא בשטרא לא מיחלף, וסתימת דבריהם דהוא אף בוילון הקבוע תמיד, ולפ"ז יש לאסור אף בכתב הרקום ע"ג פרוכת, וזה דלא כמש"כ בכמה מספרי הזמן להתיר בוילון הקבוע ולהתיר בפרוכת, וצ"ע.

הרי"ף כתב דקי"ל דאסור לקרוא מכתב החקוק ע"ג טבלא ופנקס, והיינו משום דקי"ל דטבלא ופנקס מיחלף בשטר, כדתניא דמונה מכתב שע"ג הכותל אבל לא מכתב שע"ג טבלא ופנקס, ובע"כ איירי בכתב החקוק ע"ג הכותל, (דליכא משום שמא ימחוק), ואפ"ה בטבלא ופנקס אסור, משום דמיחלף בשטר, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והרשב"א והרא"ש והריא"ז, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ז סי"ב, - אך הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ט כתב דאם היו השמות חקוקין ע"ג הטבלא מותר לקרותן לפי שאינו מתחלף בשטר, וכ"כ הבעה"מ, ועמש"כ בזה המרכה"מ בהל' שבת שם.

**אין רואין במראה וכו',** דין זה נתבאר באורך בדף מס' 4.

דף מס' 3

כתב שתחת הצורה

קמ"ט א'- כתב המהלך תחת הצורה ותחת הדיוקנאות אסור לקרותו בשבת**, בפירש"י כתב דהיינו בציורים בכותל של חיות משונות או דיוקנות של בנ"א של מעשים כגון מלחמת דוד וגלית וכותבין תחתי' זו צורת חי' פלונית וזו דיוקנית פלוני ופלונית, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והר"ן והנימו"י והריבב"ן.[[63]](#footnote-64)**

**אך בפי' רבינו פרחי' כתב דהיינו כגון שעושין צורה וכותבין תחתי' זו צורת פלוני וכזה אירע לו, או כותבין צורת חי' וכותבין תחתי' ההנאה הבאה מקרני' וטלפי' בשעה שנותנו על האש, ועד"ז כתב המאירי דכתב שתחת הדיוקנאות היינו שצרין בכותל צורות של בנ"א לזכירת מעשיהם כגון מלחמות המלכים וכבושיהם וכותבין תחתיהם ביאור אותם הענינים, כלומר צורה זו של פלוני שעשה כך וכך במלחמה זו כדי שיבינו הרואים ענין הצורות והדיוקנאות, ועמש"נ להלן די"ל בדעתם דאם אין כתוב אלא דזו צורת חי' פלונית וזו דיוקן פלוני מותר לקרותו, דהוי שם בעלמא, ול"ד לשטרי הדיוטות.**

**בפירש"י כתב דאיסורא דכתב שתחת הצורה, הוא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ורבינו פרחי' והפסקי רי"ד והרא"ש בסימן א' והנימו"י, והשבה"ל בסימן קכ"ב, והמ"מ בפכ"ג משבת הי"ט, - אך בפי' ר"ח כתב דכתב שתחת הצורה הוי בכלל שטרי הדיוטות, וכ"כ המאירי.[[64]](#footnote-65)**

**וכבר נתבאר בדף מס' 2 דבפשוטו פלוגתא זו תליא בטעם איסורא דשטרי הדיוטות, דלדעת הסוברים דהוא משום ממצוא חפצך או מגזירה שמא ימחוק, הרי דבכתב שתחת הצורה דלי"ב להני טעמי, ל"ה בכלל שטרי הדיוטות עצמם,[[65]](#footnote-66) - אך לדעת הסוברים דאיסורא דשטרי הדיוטות הוא משום דאסור לעיין בשבת בדברי חול, אף כתב שתחת הצורה הוי בכלל שטרי הדיוטות.[[66]](#footnote-67)**

**הבעה"מ כתב דהא דאסור לקרוא בכתב שתחת הצורה הוא מגזירה שמא ימחוק, וכ"כ בפי' הר"ן, וכ"כ הסמ"ק בסימן בסימן רפ"ב, - ובד' הבעה"מ מבו' דהיינו דאי"ז כלל משום שטרי הדיוטות,[[67]](#footnote-68) אלא דמי למה שאסרו למנות אורחיו מגזירה שמא ימחוק, וזהו שכתב דהא דאסור לקרוא בכתב שתחת הצורה, אף בדמידלי, הוא משום דקי"ל דאף בכה"ג גזרו שמא ימחוק, אך בד' הסמ"ק מבו' דהוא חד דינא עם הא דנאסרו כל שטרי הדיוטות מגזירה שמא ימחוק,[[68]](#footnote-69) וי"ל כן גם בדעת הר"ן, ואזיל לטעמי' לעיל קט"ז ב' שפירש דאיסור שטרי הדיוטות הוא מגזירה שמא ימחוק.**

**\*התוס' לעיל קט"ז ב' ד"ה וכ"ש בשטרי הדיוטות כתבו לאסור לעיין בספרי מלחמות, ולמדו לזה ממה שאסרו לקרוא בכתב שתחת הצורה והדיוקנאות, וצ"ע דלמש"כ התוס' שם לעיל מינה להתיר לקרוא באגרות שלום כשאין צריך למה שכתוב בה, מ"ט אסור לקרוא בספרי מלחמות אף דא"צ למה שכתוב בהן, וגם עיקר מש"כ התוס' שם להתיר לקרוא באגרת שלום כשא"צ למה שכתוב בה, צ"ע דמ"ש מהא דאסור לקרוא כתב שתחת הצורה ותחת הדיוקנאות, וכמש"כ הרא"ש בסימן א' להוכיח מזה דאף כתב שאין בו צורך כלל נאסר מגזירת שטרי הדיוטות, ועמד ע"ז המהרש"א לעיל שם - ונראה מזה דס"ל דהא דאסור לקרוא בכתב שתחת הצורה והדיוקנאות אי"ז מגזירת שטרי הדיוטות, אלא הוא ע"ד מה שאסרו דברים בטלים בשבת, כמש"כ התוס' לעיל קי"ג ב', וזהו שלמדו מזה לאסור לעיין בספרי מלחמות,[[69]](#footnote-70) ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז יש לאסור לקרוא כתב שתחת הצורה וספרי מלחמות וכיו"ב, אף כשהן חקוקין ע"ג הכותל, (אף דגודא בשטרא לא מיחלף), כיון דאין איסורן כלל מגזירת שטרי הדיוטות, וצ"ע.**

**בעיקר פלוגתא זו אם איסורא דכתב שתחת הצורה הוא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, או הוא שטרי הדיוטות עצמן, כתב הפמ"ג באש"א סימן ש"ז סקכ"א דנפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בכתב שתחת הצורה החקוק ע"ג הכותל, דאם איסורא דכתב שע"ג הצורה הוא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, הרי דכל שהוא חקוק ע"ג הכותל מותר לקרותו, דגודא בשטרא לא מיחלף, אך אם איסורו הוא משום דהוי בכלל שטרי הדיוטות, אסור לקרותו אף כשהוא חקוק ע"ג הכותל.**

**והא"ר בסימן ש"ז סקל"ו ובאלי' זוטא שם סקט"ו נקט להתיר בכתב שתחת הצורה החקוק ע"ג הכותל, וזה לטעמי' בא"ר שם סקל"ז דאיסורו הוא מגזירה שמא יקרא שטרי הדיוטות, ובאלי' זוטא שם כתב לפ"ז, דממש"כ בפירש"י דכתב שתחת הצורה הוא בציורים שבכותל, וכ"כ הפסקי רי"ד והר"ן והנימו"י, יש להוכיח כמש"כ השו"ע שם סי"ב דהא דגודא בשטרא לא מיחלף היינו בחקיקה, אך בכתיבה אף גודא בשטרא מיחלף, ורמז לזה גם בא"ר שם סק"ל, - אך קשיא טובא, דלהדיא מבו' בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה אלא לעולם דהא דגודא בשטרא לא מיחלף הוא אף בכתב שע"ג הכותל, וכ"ה מבו' בד' ש"ר בסוגיין, וכמש"נ בדף מס' 2, וא"כ מ"ט אסרו בכתב שתחת הצורה אף כשהיא ע"ג הכותל,[[70]](#footnote-71) ובהגה' ר"ש מדעסויא כתב דהכא החמירו טפי, וצ"ב.**

**הרא"ש בסימן א' כתב ללמוד דאסור לקרוא באגרות הרשות אף שאין בהן צורך ול"ד לשטרי הדיוטות, מהא דאסור לקרות בכתב שתחת הצורה והדיוקנאות, - ומבו' מדבריו דליכא איסור בפנ"ע בכתב שתחת הצורה, אלא דמי לשאר כתבים שנאסרו מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, - ולפ"ז הדין נותן דבכל גווני שהותרה הקריאה בשאר כתבים, הותרה הקריאה אף בכתב שתחת הצורה, ויש להתיר לפ"ז לקרוא הכתב שתחת הצורה בספר של ד"ת ובספר שלומדים ממנו דברי מוסר ויראה וכיו"ב, דכ"ה דמותרת קריאת כל הספר, ה"נ מותרת קריאת הכתב שתחת הצורה,[[71]](#footnote-72) וצע"ג במש"כ בס' שלחן שלמה סימן ש"ז סט"ו לדון לאסור לקרוא כתב שתחת התמונות שבהגש"פ.[[72]](#footnote-73)**

הסתכלות בצורה עצמה

**מהא דתניא דכתב המהלך תחת הצורה אסור לקרותו בשבת, משמע דבצורה עצמה מותר להסתכל בשבת,[[73]](#footnote-74) וכ"כ החמד משה בסימן ש"א סק"ב, והמאמ"ר שם סק"ב, והפמ"ג באש"א שם סק"ד, וכן צידד הגר"ז בקו"א שם סק"ב, ועיי"ש שכתב לדון בדעת המג"א דאסר בזה, וכן כתבו בשם החזו"א, וצ"ע.**

דין שטרי הדיוטות בשם בעלמא

**בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ז' כתב במה שנהגו שמודדים יין בשבת וכותבין בער"ש פלוני הניח כו"כ מעות וכו', אסור להסתכל באותו כתב שכתוב בו סכום המעות, כמו שאמרו בסוגיין דאסור למנות אורחיו ופרפאותיו מתוך הכתב, מגזירה שמא ימחוק או שמא יקרא בשטרי הדיוטות, והמג"א בסימן שכ"ג סק"ה כתב דאף אם אין כתוב בו שם האיש אלא סכום המעות, אסור לקרות בו דהוי כשטרי הדיוטות, וכתב דמשמע דאם כתב שם האיש לבדו מותר לקרות בו, דלא מיקרי שטרי הדיוטות אלא שטר שכתוב בו איזהו עסק, וכ"נ בד' המ"ב שם סק"כ.**

**אך הא"ר בסימן ש"ז סקל"א כתב דמש"כ הרא"ש סכום המעות היינו דכך הי' המעשה שרואה בו מפני הסכום מעות לידע כמה יתן לו, ולעולם אף בשם בעלמא איכא משום שטרי הדיוטות, ועיי"ש שהוכיח כן, דלא עדיף מכתב שתחת הצורה שאסור לקרותו.**

**והנה אמנם מד' רבינו פרחי' והמאירי משמע דלא נאסר כתב שתחת הצורה, אלא כשכתוב בה ביאור אותם הענינים, ולפ"ז ניחא דאי"ז כשם דעלמא, ואדרבה ממה שהוצרכו לפרש בכה"ג, משמע דס"ל דבשם בעלמא ליכא משום שטרי הדיוטות, אך אכתי קשיא ע"ד המג"א ממש"כ בפירש"י ודעימי' דכותבין דזו צורת חי' פלונית וזה דיוקן פלוני, והרי דאף בשם בעלמא אסרו משום שטרי הדיוטות,[[74]](#footnote-75) - וצ"ל דכיון דכתב זה בא לפרש את הצורה שעליו, דמי לשטר שכתוב בו איזהו עסק, ול"ד לשם בעלמא,[[75]](#footnote-76) ועפי"ז יש לפקפק במש"כ בכמה מספרי הזמן להתיר לקרוא שמות רחובות וכיו"ב משום דהוי כשם בעלמא, (אך לדעת רבינו פרחי' והמאירי יש מקום להתיר בזה).**

ספרי חכמה

**הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין כתב דכל זולת ספרי הנבואה ופירושיהם אסור לקרותו בשבת וביו"ט ואפי' הי' בו דברי חכמה ומדע, ומבו' דאף ספרי חכמה הוו בכלל שטרי הדיוטות, וכ"כ הב"י בסימן ש"ז סי"ז ללמוד מד' הבעה"מ והר"ן לעיל קט"ז ב', דלא הותר לקרוא אלא בדבר שיש בו סרך קדושה, - אך בתשו' הרשב"א ח"ז סימן רפ"ח כתב דמותר לקרוא בספרי חכמה, וכ"ה מבו' בדבריו בתשו' ח"א סימן תשע"ב וח"ד סימן ק"ב.**

**והשו"ע בסימן ש"ז סי"ז הביא לב' הדעות בזה, ונקט לעיקר כדעת האוסרים, והלבוש שם כתב דנוהגין להקל, וכ"כ המ"ב שם סקס"ה, וכתב בשם הא"ר דיר"ש ראוי להחמיר בזה.**

בתשו' הרשב"א בח"ז שם משמע להדיא**, דהא דמותר לקרוא בספרי חכמה, הוא משום דל"ה בכלל שטרי הדיוטות, אלא שטרי חובות, ומשמע דלדעת הסוברים דאגרות שלום הוו בכלל שטרי הדיוטות, אף ספרי חכמה הוו בכלל שטרי הדיוטות, ולפ"ז נמצא דהרמב"ם דאסר בספרי חכמה, הוא לטעמי' דס"ל דאגרות שלום הוו בכלל שטרי הדיוטות, - וצ"ל דאף דגם לדעת הסוברים דאגרות שלום ל"ה בכלל שטרי הדיוטות, ה"ה אסורין מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, וכמש"כ הרשב"א בסוגיין ובתשו' ח"ז סימן שמ"ו, מ"מ אין לאסור מכח זה בספרי חכמה דל"ד לשטרי הדיוטות.**

קט"ז ב' - כתבי הקדש אין קורין בהן כדי שיאמרו בכתבי הקדש אין קורין וכ"ש בשטרי הדיוטות, **הרא"ש לקמן פכ"ג סימן א' כתב בשם רבינו יונה שהוכיח מזה לאסור לקרוא באגרות שלום, שהרי לדעת ר' נחמי' דאין קוראין אף בכתבי הקדש ודאי דאסור לקרוא באגרות שלום, ואף רבנן דפליגי עלי', הוא בכתבי הקדש, אך אגרות הרשות מיחלפי בשטרי הדיוטות ואסור לקרוא בהן.**

**אך בדעת הסוברים דמותר לקרוא באגרות שלום, ונתבאר להלן, צ"ל דלר' נחמי' לא נאסרה קריאה בכתבי הקדש מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, אלא כמו שאמרו הכא דהוא כדי שיאמרו בכתבי הקדש אין קורין וכ"ש בשטרי הדיוטות, וע"כ לדידי' יש לאסור אף באגרות שלום, אך לדידן דלא אסרו לקרוא בכתבי הקדש כדי שיאמרו וכו', ולא אסרו לקרוא אלא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, שפיר י"ל דאין לאסור באגרות שלום דל"ד לשטרי הדיוטות,[[76]](#footnote-77) - ובזה מתישב דעת הסוברים דמותר לקרוא בספרי חכמה, ונתבאר לעיל, אף דלדעת ר' נחמי' ודאי דאסור לקרוא בהן,[[77]](#footnote-78) ועד"ז נתבאר להלן בהערה בדעת המתירים לקרוא בכתבים לצורך מצוה.**

אגרות שלום

**בפירש"י כתב דשטרי הדיוטות הוא כגון אגרות השלוחות למצוא חפץ, והראשונים נחלקו בזה אם אגרות שלום הוו בכלל שטרי הדיוטות, או דלא חשיבי כשטרי הדיוטות, ונתבאר בדף מס' 2, ונתבאר שם דתליא בטעם איסורא דשטרי הדיוטות, עיי"ש.**

**ולדעת הסוברים דלא חשיבי כשטרי הדיוטות נחלקו הראשונים בדינם, דהראבי"ה בסימן תשמ"ד כתב דמותר לקרוא בהן, דלא גזרו שמא יקרא בשטרי הדיוטות, אלא במונה את אורחיו שדומה לשט"ח שדעתו לכתוב למנותם, אך שאר כתבים מותר לקרותם, וכ"כ בפי' הר"ן לקמן קנ"א א' בדעת הרמב"ן שם, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ז סימן שמ"ו והמ"מ בפכ"ג משבת הי"ט בדעתו, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"ז בשם י"מ, - ובס' הבתים שערי המלאכות שער י"ז כתב דלמש"כ הרמב"ם דאיסורא דשטרי הדיוטות הוא מגזירה שמא ימחוק י"ל דלא אסרו באגרות שלום דאין לחוש בהן לכך.**

**אך הרא"ש לקמן פכ"ג סימן א' כתב דכיון שאסרו לקרוא כתב שתחת הצורה ותחת הדיוקנאות מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, ה"נ יש לאסור לקרוא באגרות שלום,[[78]](#footnote-79) וכתב דכן דעת רבינו יונה, והוכיח כן מהא דלר' נחמי' אין קוראין אף בכתבי הקדש, ונתבאר לעיל, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סו"ס ב',[[79]](#footnote-80) וכ"כ הרשב"א לקמן קמ"ט א' ובתשו' ח"ז סימן שמ"ו דאף אם אגרות שלום ל"ה בכלל שטרי הדיוטות, מ"מ אסור לקרוא בהן מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות,[[80]](#footnote-81) וכ"כ עוד מקמאי, ואמנם איכא כמה גווני שדנו הראשונים להתיר לקרוא באגרות שלום, ונתבאר להלן.**

**התוס' בסוגיין ועוד מקמאי עמדו בטעם מנהג העולם לקרוא באגרות שלום, ומצינו בזה כמה דרכים, א** **דעת הראבי"ה ודעימי' דמותר לקרוא באגרות שלום דל"ד לשטרי הדיוטות, ונתבאר לעיל. -** ב **דעת כמה מקמאי דלא אסרו בעיון בעלמא כשאינו קורא בפיו, ונתבאר בדף מס' 2. -** ג התוס' כתבו בשם ר"י דהוא משום דשמא יש בהן פיקו"נ, והריטב"א כתב בשם הרא"ה דהוא משום דשמא יש בהן צורך פיקו"נ או פיקוח צרכי רבים שזמנו עובר,[[81]](#footnote-82) ועוד שאם לא יקראם יהא דואג כל השבת כולה, והמאירי כתב דהוא משום דשמא יש בה דברי תורה או צורך מצוה, ובתשו' מהר"ם וחבריו **סימן נ"ט כתב דהוא משום שמא לצורך הגוף הובאו ול"ד לשטרי הדיוטות שאינם צורך כלל, וכ"כ הטור בסו"ס ש"ז בשם מצאתי כתוב, ועמש"נ להלן בדין זה דצורך הגוף.** - **ד** התוס' כתבו בשם ר"ת דכל שיודע מה שכתוב באגרות ל"ה שטרי הדיוטות, כיון שא"צ למה שכתוב בה, וגם אם אינו יודע מותר לקרוא בהן, דשמא יש בו צורך גדול או פיקו"נ,[[82]](#footnote-83) ועמש"נ בזה להלן.

צורך הגוף

**בתשו' מהר"ם מר"ב וחבריו סימן נ"ט כתב להתיר לקרוא באגרות שלום שהובאו בשבת, די"ל שמא לצורך הגוף הובאו ול"ד לשטרי הדיוטות שאינם צורך כלל, וכ"כ הטור בסו"ס ש"ז בשם מצאתי כתוב, וכ"כ המג"א שם סקי"ט בטעם שהתיר השו"ע לקרוא באגרת השלוחה לו בעיון בעלמא, והגר"ז שם סכ"ה והמ"ב שם סקנ"ג הוסיפו לפרש דהוא משום דכל דיש בו צורך הגוף ל"ד לשטרי הדיוטות שהם צורך ממונו,[[83]](#footnote-84) - ומזה נלמד דשרי לקרוא כל כתב שהוא לצורך הגוף, דל"ד לשטרי הדיוטות.[[84]](#footnote-85)**

**בדעת האוסרים לקרוא באגרת שלום, יש להסתפק אם הוא משום דלא ס"ל כלל להתירא דצורך הגוף, ואף כתב שיש בו צורך הגוף דמי לשטרי הדיוטות, או דמודו דמותר לקרוא כתב שיש בו צורך הגוף דל"ד לשטרי הדיוטות, ואך דס"ל דאין להתיר מכח זה באגרת שלום, דמאן יימר דיש בה צורך הגוף.**

**ונפ"מ רבתא בזה לדינא, אף לפ"מ דקי"ל דשרי לקרוא באגרת שלום, דהרי השו"ע לא התיר לקרוא באגרות שלום אלא בעיון בעלמא, שצירף לדעת הסוברים דלא נאסר עיון בעלמא בשטרי הדיוטות, ולפ"ז הרי דאי נימא דהאוסרים לקרוא באגרות שלום לא ס"ל כלל להתירא דצורך הגוף, הרי דאף כתב שיש בו צורך הגוף אין לקרותו אלא בעיון בעלמא, אך אי נימא דכו"ע מודו להתירא דצורך הגוף, שרי לקרוא בפיו כתב שיש בו צורך הגוף.**

**הב"י בסימן ש"ז סי"ג בסו"ד כתב דכל הא דמותר לקרוא אגרת שלום משום די"ל דשמא לצורך הגוף הובאו, הוא רק כשעדיין לא קראה, אך כל שכבר קראה ויודע מה שכתוב בה אסור לקרותה, וכ"כ המ"ב שם סקנ"ג, - ומסתימת הדברים משמע דבכה"ג שיודע מה שכתוב בה אסור לקרותה אף דיש בה צורך הגוף, - והיינו דהא דמותר לקרוא כתב שיש בו צורך הגוף דל"ד לשטרי הדיוטות, לאו היינו דהכתב עצמו אינו דומה כלל לשטרי הדיוטות, אלא היינו דקריאה לצורך הגוף ל"ד לקריאת שטרי הדיוטות, וכאשר כן נראה מעיקר הא דשרי לקרוא באגרת מכח הא דשמא יש בה צורך הגוף, ואם הא דשרי לקרוא בכתב דצורך הגוף הוא משום דכתב דצורך הגוף ל"ד לשטרי הדיוטות, הי' לו לחוש שמא אין בה צורך הגוף ודמיא לשטרי הדיוטות, ומה מהני הא דשמא יש בה צורך הגוף,[[85]](#footnote-86) וע"כ לא הותר לקרותו אלא כשיש בקריאתו צורך הגוף, אך כל שיודע מה שכתוב באגרת ואין בקריאתה צורך הגוף, אסור לקרותה.**

קריאה שאין בה צורך

**במש"כ התוס' בסוגיין בשם ר"ת להתיר לקרוא באגרות שלום דל"ה שטרי הדיוטות כיון שא"צ למה שכתוב בה לפי שיודע מה שבאגרות, לכאו' יסוד דבריו הוא דכל שאין בקריאה צורך ל"ה בכלל שטרי הדיוטות,[[86]](#footnote-87) ונתחדש עוד בדבריו דאף אם כתוב באגרת דבר שיש בו צורך, מ"מ כל שכבר יודע מה כתוב בו, ועכשיו אין לו צורך בקריאתו, ל"ה כקריאת שטרי הדיוטות.**

**והרא"ש לקמן פכ"ג סימן א' כתב לדון כן דלא אסרו אלא למנות אורחיו ופרפרותיו שהן מענין חשבונות וצרכיו ודמי לשטרי הדיוטות טפי מאגרות הרשות שהן דברי שלומות ואין בהן צורך, - אך הוכיח דלא כן ממה שאסרו בכתב שתחת הצורה ותחת הדיוקנאות שאין בהן צורך כלל, ואפ"ה אסרוהו שמא יקרא בשטרי הדיוטות, וא"כ ה"נ יש לאסור באגרות הרשות,[[87]](#footnote-88) ובדעת ר"ת צ"ל דכתב שתחת הצורה אין איסורו מגזירת שטרי הדיוטות, ונתבאר לעיל.**

קריאה בכתב הכתוב בלה"ק

**התוס' בסוגיין כתבו דאותן מלחמות הכתובין בלע"ז אסור לעיין בהן, ובס' הנייר בהל' שבת בהג"ה מה"ר ברוך חיים כתב דהיינו כשאין כתובין בו אותיות הקדש לשון העברית, וכ"כ הדרכ"מ בסימן ש"ז סק"ז לדקדק מד' התוס' דלא נאסר לקרות בשטרי הדיוטות אלא כשכתובים בלשון לע"ז, אבל אם כתובים בלה"ק מותר לקרות בהן, דהלשון בעצמו יש בו קדושה ולומד ממנו דברי תורה,[[88]](#footnote-89) וכ"כ הרמ"א שם סט"ז.[[89]](#footnote-90)**

**אך הב"ח שם כתב דבד' הפוסקים משמע דכל שטרי הדיוטות ומלחמות אסור לקרוא בהן אף אם הן כתובין בלה"ק, ומש"כ התוס' שכתובין בלע"ז, לא באו אלא להורות מקום האיסור, דהיינו במלחמות של מלכי האומות זע"ז שחיברו האומות בל' לע"ז הוא דאסור, ומשא"כ בס' יוסיפון וכו',[[90]](#footnote-91) וכ"כ הט"ז שם סקי"ג, ובד' הגר"א משמע שהסכים לדבריו, וכ"כ הא"ר שם סק"מ בשם הב"ח והשל"ה והמלבושי יו"ט והבאר שבע, וכ"כ המ"ב שם סקס"ד דכן דעת הרבה אחרונים, ומשמע דנקט לדינא לאסור בזה.**

**הפמ"ג באש"א בסימן ש"ז סקכ"ד כתב בדעת הרמ"א, דלא הותר לקרוא כתב הכתוב בלה"ק, אלא באגרות שלום וכיו"ב דאיסורם הוא משום ממצוא חפצך, אך שטרי הדיוטות חובות וחשבונות אסור לקרותן אף כשהן כתובין בלה"ק, מגזירה שמא ימחוק,[[91]](#footnote-92) והביאו המ"ב שם סקס"ג.**

**קריאה בספר**

**השערי אפרים בשער י' סל"ג כתב במה שקוראים בשבת שמות הנפטרים, דטוב לרשום השמות בדף הכרוך בספר ולא בנייר בפנ"ע, ובפתחי שערים שם סקל"ו כתב דהוא משום דאף שאמרו דגם טבלא ופנקס מחלף בשטר, מ"מ יש להקל בזה טפי מקורא מתוך לוח נייר שרשום עליו, וגם די"ל דדוקא בטבלא ופנקס שרושם הדברים לשעתם מחלף בשטר, ומשא"כ בכה"ג שכותב בתוך ספר דהוא לקביעות לזכור למועדים ולשנים הבאות ול"ד לשטר ולא מיחלף.**

**וצ"ע שהרי להדיא כתבו התוס' בסוגיין דאסור לקרוא בספרי מלחמות, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ז סי"ז לאסור לקרוא בספרי חכמה, והרי דאף קריאה בספר נאסרה משום שטרי הדיוטות, - וצ"ל דס"ל דהא דאסור לקרוא בספרי מלחמות ובספרי חכמה, אי"ז מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, אלא הוא משום דכל דבר חול הוי בכלל שטרי הדיוטות, אך בקריאת שמות הנפטרים דהוא לצורך, אין לאסור אלא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, דומיא דמה שאסרו למנות אורחיו ופרפרותיו, ובזה יש מקום להתיר כשהוא כתוב בספר, דלא מיחלף בשטרי הדיוטות.[[92]](#footnote-93)**

צורך מצוה

**האו"ז בהל' ער"ש סו"ס ב' כתב דאסור לקרוא באגרות שלום אף כשכתוב בו מדברים המותרים בשבת כגון לשדך לתינוקת ליארס ותינוק ללמדו ספר, והא"ר בסימן ש"ז סק"ל כתב ללמוד מדבריו דכתב האסור לקרוא בו מגזירת שטרי הדיוטות, אסור לקרוא בו אף לצורך מצוה,[[93]](#footnote-94) וכ"ה מבו' ממש"כ הב"ח בסימן ש"ז דמה שנוהגין שהשמש קורא לסעודה מתוך הכתב הוא איסור גמור, וכ"כ השכנה"ג בהגב"י שם אות ח'.**

**אך המאירי בסוגיין כתב להתיר לקרוא באגרת שלום דלא מיקרי שטרי הדיוטות שמא יש בה צורך מצוה, ומבו' מדבריו דלא נאסר לקרוא מגזירת שטרי הדיוטות בדבר שיש בו צורך מצוה,[[94]](#footnote-95) וכ"כ המג"א בסימן ש"ז סקט"ז דמותר השמש לקרוא לסעודה מתוך הכתב, משום דחשבונות של מצוה שרי ולא גזרו אטו חשבונות שאינם של מצוה, וכ"ש הכא דהיא גופה גזירה אטו שטרי חשבונות דשרי בשל מצוה,[[95]](#footnote-96) וכ"כ המג"א בסימן שכ"ג סק"ה לצדד להתיר לגבאי צדקה לקרוא בפתקאות, עיי"ש,[[96]](#footnote-97) וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ז סכ"ג והמ"ב שם סקמ"ז ובסימן ש"כ סק"כ,[[97]](#footnote-98) - והפמ"ג בסימן ש"ז שם כתב דמה שהתירו בזה, הוא משום שסמכו ע"ד רש"י ודעימי' דאיסורא דשטרי הדיוטות הוא משום ממצוא חפצך, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דאיסורם הוא מגזירה שמא ימחוק, אין מקום להתיר לצורך מצוה.**

**הא"ר בסימן ש"ז סק"ל תמה ע"ד המג"א מעיקר הא דאסור למנות אורחיו, אף דמצוה היא,[[98]](#footnote-99) - ובדעת המג"א כתב התו"ש שם סוסקל"ד דאיירי בסעודת מרעים שאינה של מצוה, וכ"כ הלבו"ש שם סקט"ז, והגר"ז שם סכ"ג.**

מתענג בקריאתו

הסמ"ק בסו"ס רפ"א כתב דבחורים המתענגים בריצתם ובקפיצתם מותר וכו', וכן לראות כל דבר שמתענגים בו לראותו, וכ"כ הטושו"ע בסימן ש"א ס"ב, והמג"א שם סק"ד פירש דהיינו דאע"פ שאסור לראות דיוקנאות, מ"מ אם הראי' עונג לו מותר לראות.[[99]](#footnote-100)

והחמד משה שם סק"ב והמאמ"ר שם סק"ב תמהו ע"ז, דלא נאסר לראות דיוקנא עצמה, אלא לקרוא את הכתב שתחתי', ובזה ודאי דיש לאסור אף כשהוא מתענג בקריאתו, והגר"ז שם הוסיף, דהרי איסורא דקריאת כתב שתחת הצורה, הוא שמא יקרא בשטרי הדיוטות האסורין משום ממצוא חפצך, או מגזירה שמא ימחוק, ואין מקום להתיר לזה כשהוא מתענג בקריאה, דא"כ נתיר גם מו"מ לצורך עונג שבת כשא"א לקנות בדרך היתר בהקפה,[[100]](#footnote-101) ובד' השעה"צ שם סק"ז משמע דהסכים לדבריהם.

אך בד' המג"א משמע דס"ל דדברים שנאסרו מגזירת שטרי הדיוטות, הותרו כשהוא מתענג בקריאתן, וכ"כ הפמ"ג שם בדעתו, וכ"כ בתשו' שאילת יעב"ץ ח"א סימן קס"ב לדון להתיר קריאת עיתונים משום דמתענגים בקריאתם, עיי"ש,[[101]](#footnote-102) והמאמ"ר בסימן ש"ו סק"ט תמה ע"ז.[[102]](#footnote-103)

דף מס' 4

ראי' במראה בחול

קמ"ט א'- אין רואין במראה, **הריטב"א כתב ללמוד מהכא דמותר לראות במראה בחול אפי' לאנשים ולי"ב משום לא ילבש גבר שמלת אשה.**

**אך התוס' בע"ז כ"ט א' ד"ה המסתפר כתבו דאסור לאיש לראות במראה, משום לא ילבש גבר שמלת אשה דמתרגם לא יתקן גבר בתיקוני איתתא,[[103]](#footnote-104) והביאו כן מירושלמי,[[104]](#footnote-105) - ובישוב הא דתניא הכא דאין רואין במראה בשבת ומשמע דבחול שרי, מצינו כמה דרכים,** א **התוס' שם כתבו דאיירי הכא בנשים, ומה שאמרו לקמן בסוגיין מפני "שאדם" עשוי להשיר בה, ל"ד נקט אדם, דאיש אסור בכל ענין, וכ"כ הסה"ת בסימן קנ"ה, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם יש דוחין.[[105]](#footnote-106) -** ב **הריטב"א בע"ז שם כתב די"ל דאיירי במקום שנהגו בה אנשים כנשים, דבכה"ג לי"ב משום לא ילבש, וכ"כ הר"ן שם. -** ג **הסה"ת שם כתב די"ל דהכא איירי בשל בית רבי שאמרו בירושלמי דהתירו להם לראות במראה.**

**\*במש"כ הריטב"א והר"ן דבמקום שנהגו בכך האנשים לי"ב משום לא ילבש, כ"כ גם הנימו"י בע"ז שם, וכ"כ הארחות חיים בהל' ע"ז ס"ו בשם הרשב"א, וכ"כ בתשו' מהר"י מינץ סימן ט"ו בשם תוס' אחרות, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן קנ"ו ס"ב, ובגל' הגרע"א בסימן קפ"ב ס"ו, - אך הגר"א שם סק"ז כתב לאסור בזה, עיי"ש,[[106]](#footnote-107) ויש להוסיף, דהר"ן והנימו"י כתבו דהטעם להתיר בזה, הוא כמש"כ הגאונים דמותר להעביר שער בית השחי ובית הערוה במקום שנהגו כן, ולפ"ז לכאו' לדעת כמה מקמאי דאסור להעביר בית השחי ובית הערוה אף במקום שנהגו כן, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן קפ"ב ס"א, יש לאסור בזה, וצ"ע.[[107]](#footnote-108)**

**והר"ן שם כתב דאף במקום שנהגו האנשים לראות במראה, מ"מ החברים נמנעין, וכן צידד הנימו"י שם, וכ"כ בגל' הגרע"א ביו"ד סימן קפ"ב ס"ו,[[108]](#footnote-109) ועמש"כ בזה השכנה"ג בהגב"י ביו"ד סימן קנ"ו אות ה'.**

ראי' במראה בשבת

הכא במראה של מתכת עסקינן וכו', **בטעמא דת"ק דאסר לראות אף במראה הקבועה בכותל, מצינו כמה דרכים, ותליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דאסרו לקרות לאור הנר אף בגבוה ב' קומות, (ונתבאר בדף מס' 2),** א **הרמב"ן בחידושיו ובמלחמות כתב דהוא משום דגזרו מראה קבועה אטו שאינה קבועה, וכ"כ הפסקי רי"ד והרשב"א והריטב"א והר"ן. -** ב **הבעה"מ כתב דהוא משום דשמא יראה בשערו שצריך תיקון וילך ויביא זוג של ספרין ויתקן עצמו, ולא אמרינן דאדהכי והכי מידכר שהוא שבת ומימנע. -** ג **בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דחיישינן שיתלשנה וישיר בה נימין, ולא אמרינן דאדהכי והכי יהא נזכר שהוא שבת, דלא מידכר כלל בהאי פורתא.**

**הרי"ף כתב דקי"ל כת"ק דאסר במראה של מתכת אף כשהיא קבועה בכותל, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הי"ד ורבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ב סי"ג, - אך בס' האורה לרש"י בסימן ס"א כתב דמותר לראות במראה של מתכת הקבועה בכותל, וכ"כ בס' המאורות בסוגיין, וכ"ה למש"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן ל"ב דקי"ל דמותר לקרוא לאור הנר בגבוה ב' קומות ודלא כרבה.**

**נחלקו הראשונים בדין ראי' במראה שאינה של מתכת לדעת ת"ק, דדעת הבעה"מ דאסור, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בשם הר"מ ב"ר יוסף, - ונחלקו בטעם האיסור בזה, ותליא בטעם הא דאסר ת"ק במראה קבועה, דהבעה"מ כתב דהוא משום דכ"ה דאסר ת"ק במראה קבועה שמא יביא זוג של ספרים ויתקן עצמו, ה"נ אסור במראה שאינה של מתכת, דכיון דחיישינן שיביא זוג של ספרים ויתקן עצמו, ליכא נפ"מ בין מראה של מתכת למראה שאינה של מתכת, אך הר"מ ב"ר יוסף כתב דהוא משום דכ"ה דגזרו במראה קבועה אטו שאינה קבועה, ה"נ גזרו בשאר מראות אטו מראה של מתכת.[[109]](#footnote-110)**

**אך הרי"ף כתב דאף דמראה של מתכת אסורה אף בקבועה, מ"מ מראה שאינה של מתכת שריא, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הי"ד, והרא"ש בסימן ג', וכ"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין, והטוש"ע בסימן ש"ב סי"ג, - ובטעם הא דשרי ול"ד להא דאסרינן במראה של מתכת הקבועה בכותל נחלקו הראשונים, ותליא בטעם הא דאסר ת"ק במראה קבועה, דהרמב"ן בחי' ובמלחמות כתב דהוא משום דלא גזרו מין זה אטו מין אחר, דהו"ל כגזירה לגזירה, ורק באותו המין שנגזרה בו גזירה ראשונה השוו חכמים מידותיהן ולא חילקו בין קבוע לשאינו קבוע, וכ"כ ההשלמה והרשב"א והריטב"א והר"ן והמאירי והנימו"י,[[110]](#footnote-111) - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דלא אסרו אלא במראה של מתכת דאף דהיא קבועה בכותל יש לחוש שיתלשנה וישיר בה, דלא מידכר כלל בהאי פורתא, אך בשאר מראות דא"א לעשות בהן מידי אא"כ יביא זוג ומספרים בעלמא, הרי דבשיעור גדול כזה מידכר, ול"ד להא דאסרו בנר גבוה ב' קומות, דהתם ליכא שיעורא אלא ההליכה או העלי' לבדה, וכ"כ השיטה להר"נ.[[111]](#footnote-112)**

במש"נ שנחלקו הר"מ ב"ר יוסף והבעה"מ בטעם האיסור במראה שאינה של מתכת, הנה נפ"מ רבתא בזה הוא כמש"כ בחי' הר"מ קזיס במש"כ הריטב"א בשם הר"מ ב"ר יוסף דמה שנהגו הנשים לראות במראה של זכוכית הוא מנהג בטעות, אך הבעה"מ כתב דיש ללמוד עליהן זכות שלא נאסר לראות במראה של זכוכית אלא לאיש שמתקן עצמו בזוג של ספרים אבל האשה שאינה רגילה בנטילת שער בזוג מותרת לראות במראה של זכוכית, ולא נאסרה אלא במראה של מתכת שאינה קבועה לפי שהיא עשוי' להשיר בה נימין המדולדלות ובזה אחד האיש ואחד האשה שוין,[[112]](#footnote-113) והרמב"ן במלחמות והר"ן תמהו ע"ז, עיי"ש, - ואזלי לטעמייהו, דלהר"מ ב"ר יוסף דהא דאסרו לראות במראה קבועה ובמראה של שאר מינים הוא משום דגזרו זה אטו זה, יש לאסור אף לנשים, אך להבעה"מ דהא דאסרו לראות במראה קבועה ובמראה של שאר מינים הוא שמא יביא זוג של ספרים ויתקן עצמו, י"ל דלא שייך כן בנשים שאין רגילות בנטילת שער בזוג.

**הראבי"ה בסימן שנ"ו כתב דכל שאין המראה חדה בשולי' מותר לראות בה אף היא של מתכת, וכ"נ ממש"כ השו"ע בסימן ש"ב סי"ג כתב אין מסתכלין בשבת במראה של מתכת שהיא חריפה כאיזמל, וכ"כ הלבוש שם, ומשמע דכל שאינה חריפה כאיזמל מותר להסתכל בה אף שהיא של מתכת, וכ"נ ממש"כ השו"ע שם דמותר להסתכל במראה שאין בה חשש זה, ומשמע דבכל מראה שאין בה חשש זה שרי, אף כשהיא של מתכת, - אך המלבושי יו"ט שם סקט"ז כתב לאסור בזה, דלא חילקו במין אחד, ודמי להא דאסרו במראה של מתכת אף כשהיא קבועה, והסכים לדבריו הא"ר שם סקל"ד, וכתב דיש לכוין כן גם בד' השו"ע והלבוש, וכ"כ התו"ש שם סקל"ו, - והמ"ב שם סקס"ג כתב להתיר במראה של מתכת כשאינה עשוי' חריפה, דכיון שאינה עשוי' כלל להשיר נימין לא גזרו עלי' כלל,[[113]](#footnote-114) ובביאוה"ל שם הוסיף לפרש דהיינו דכיון שאינה עשוי' להשיר בה נימין כמין אחר חשיבא ולא גזרו בה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן.[[114]](#footnote-115)**

**\*** **בפי' ר"ח כתב דיש מי שאומר דאיסור הראי' במראה בשבת הוא שמא יראה כי עלה בו כעין חלודה בזה המראה ויצחצחנו בשבת ונמצא מתקן מנא, ולעיל מינה כתב דצחצוח הסיג מן המראה הוא מוחק, ודמי להא דשף בין העמודים חייב משום מוחק שדומה למוחק כתב,[[115]](#footnote-116) - ואמנם מבו' בדבריו דלפ"מ דמסקינן דבמראה של מתכת עסקינן נדחה זה הטעם, ועיקר האיסור הוא משום דאדם עשוי להשיר בה נימין המדולדלין, וכ"כ הראבי"ה בסימן שנ"ו דאף לפי' ר"ח, מ"מ כיון שנדחה, אין לחוש אם יקנחנו משום ממחק, מידי דהוה אאבק שעל גבי מנעלו.[[116]](#footnote-117)**

הסתכלות בדיוקנא

ודיוקנא עצמה אף בחול אסור להסתכל בה, **התוס' כתבו דהיינו כשהיא עשוי' לשם ע"ז, אבל לנוי מותר, וכ"כ הרא"ש בסימן ב', וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מע"ז ה"ב ובסהמ"צ לאוין י', והרמב"ן בפר' קדושים י"ט ד', והמושב זקנים שם,** **והסמ"ג לאוין י"ד, והחינוך במצוה רי"ג, ורי"ו בנתיב י"ז ח"ה, והאגודה בע"ז פ"ג סימן ל"ח, וכן משמע בד' היראים בסימן שנ"א, - אך התורי"ד כתב דאף דלא נעשו לצורך לעבדם אלא לצורה בעלמא אסור להסתכל בה, וכ"כ הריא"ז והריבב"ן, וכ"כ התוס' בע"ז נ' א' ד"ה ה"ג בנן של קדושים, וכ"נ בפירש"י והר"י מלוניל ורבינו פרחי' והריטב"א והר"ן והמאירי והשיטה להר"נ,[[117]](#footnote-118) וכ"נ בד' הערוך בע' פן.[[118]](#footnote-119)**

**ובתשו' הרדב"ז ח"ד סימן ק"ז כתב לדינא לאסור להסתכל בכל דיוקנא, עיי"ש, וכ"כ הבגדי ישע בסימן ש"ז למג"א סקכ"ג, והחכמת אדם בכלל פ"ה ס"ט,[[119]](#footnote-120) - אך בד' הב"י ביו"ד סו"ס קמ"ב משמע דנקט כדעת התוס' והרא"ש דמותר להסתכל בצורות העשויות לנוי,[[120]](#footnote-121) וכ"נ בד' השו"ע שם סט"ו, וכ"כ הש"ך שם סקל"ג, וכ"כ הא"ר בסימן ש"ז סקל"ט,[[121]](#footnote-122) וכ"כ המג"א שם סקכ"ג דכן מנהג העולם, ועיי"ש שכתב דאף לדעת האוסרים להסתכל בכל דיוקני, מ"מ ראי' בעלמא שרי.**

**התוס' והרא"ש הוכיחו דמותר להסתכל בצורות העשויות לנוי, ממה שאמרו בע"ז נ' א' דר"מ ב"ר יוסי בנן של קדושים דלא מסתכל בצורתא דזוזא, מכלל דאחריני הוו מסתכלי, - ובדעת האוסרים מצינו כמה דרכים ונפ"מ בזה לדינא דבכה"ג מותר להסתכל בצורה,** א **התוס' בע"ז שם כתבו לדחות דשמא בצורתא דזוזא שרגיל לראות בה תדיר לא שייכא בה הפנאה ואפ"ה לא מסתכל. -** ב **הפר"ח בפ"ב מע"ז ה"ב כתב לישב דלא נאסר להסתכל אלא בצורות לנוי דעבידי אינשי דמסתכלי בהו וקרי בי' אל תפנו אל מדעתכם, משא"כ בצורות מבוזין דלא עבידי אינשי דמסתכלי בהו. -** ג **המער"ק שם כתב די"ל עוד, דדוקא צורות של מעשים אסור לפי שעי"ז גורם המחשבה וההרהור וקרינן בי' אל תפנו אל מדעתכם, ומשא"כ בצורה שבמטבע שאינה אלא צורה של מלך פלוני או צורות אחרות דמוכח שלא נעשו לזכירת מעשים אלא להורות ולהודיע המלך שהדפיסה בימיו. -** ד **בחי' הר"מ קזיס בסוגין כתב די"ל דהכא איירי בצורה הנעשית לנוי כדי ליהנות בראייתה והמסתכל בה להנאה קא מכוין, ומשא"כ בצורה שעל המטבע שלא נעשית אלא לסימן להכיר על ידה המטבע.**

**למש"כ בפירש"י ורבים מקמאי דתחת הצורה הוא צורות חיות משונות ותחת הדיוקנאות הוא דיוקנות של בנ"א, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח, הרי דמהא דתניא דדיוקנא עצמה אף בחול אסור, ולא תני דגם צורה עצמה אף בחול אסור, משמע דלא נאסר להסתכל אלא בדיוקנא של בנ"א, אך בצורת חיות מותר להסתכל, וכ"ה מבו' בד' החכמת אדם בכלל פ"ה ס"ט דלא נאסר להסתכל אלא בצורת אדם משום דנקרא פסל, - אך בתשו' רדב"ז ח"ד סימן ק"ז נקט בפשיטות דאסור להסתכל אף בצורות חיות, וצ"ע.**

שנא' אל תפנו אל האלילים וכו' אל תפנו אל מדעתכם, **בביאור הא דילפינן מהך קרא לאסור להסתכל בדיוקנא מצינו כמה דרכים,** א **הרמב"ם בפ"ב מע"ז ה"ב כתב דאפי' להסתכל בדמות הצורה אסור שנא' אל תפנו אל האלילים,[[122]](#footnote-123) וכ"כ הרמב"ן בפר' קדושים דמהך קרא ילפינן דאף ההסתכלות בהן בכלל האיסור שלא יתן דעתו בענינם כלל, וזה לטעמייהו דהאיסור הוא בדיוקנא של ע"ז. -** ב **בפירש"י כתב דהיינו דאל תפנו אלא אשר אתם עושים מדעת לבבכם וחלל שלכם ואלילים לשון חללים, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דאל תסתכלו למה שעשו ידכם ויצא מחלל לבכם, דאין ראוי להסתכל אלא במעשה השי"ת כדי להכיר נפלאותיו,[[123]](#footnote-124) ועיי"ש דגריס אל תפנו אל האלילים מדעתכם. -** ג הריטב"א כתב בשם הרמב"ם דאל תפנו אל מדעתכם היינו דלא תתפנו להבלים ותהיו מפנים זכרון של הקב"ה מדעתכם, וכ"כ הערוך בע' פן דאל תפנו אל מדעתכם דבזמן שאתם מסתכלים בהם אתם מפנין אל מדעתכם**, והביאו בפי' הר"ן בסוגיין, ועד"ז כתב המאירי דהיינו משום שהם דברים המושכים לבו של אדם ומפנים אותו לבטלה ומיאשים אותו מעבודת בוראו.**

**לדעת התוס' ודעימייהו דהאיסור הוא בדיוקנא של ע"ז, כתב הספר הבתים בסהמ"צ דהא דמפרשינן לה דאל תפנו אל מדעתכם היינו דהפונה אחר האלילים וימשך אחריהם מפנה אל מדעתו, - אך בד' הרמב"ם בסהמ"צ לאוין י' משמע דהאיסור בזה אינו משום שנמשך אחר ע"ז, אלא כדי שלא יתעסק חלק מן הזמן בחלק ממנה, - והחינוך במצוה רי"ג כתב דהאיסור בזה הוא גם משום שהוא סיבה לראות אותה ולטעות אחרי', וגם כדי שלא יבטל חלק מהזמן ויתעסק באותן ההבלים, והאדם איננו נברא רק לעסוק בעבודת בוראו.**

**\*בחי' גלאנטי בע"ז נ' א' כתב בתו"ד דהלאו דאל תפנו אל האלילים אינו נוהג בנשים ומותר לנשים להסתכל בדיוקנאות, ובתשו' דברי מלכיאל סימן נ"א כתב דשמא ס"ל דלמש"כ הרמב"ם בסהמ"צ והחינוך דהוא כדי שלא יבטל הזמן י"ל דהיינו רק באנשים שמצווים על ת"ת להגות בה יומם ולילה, אך כתב דמסתימת ד' החינוך שם שכתב דנוהג לאו זה בזכרים ובנקבות, משמע דאף האיסור להסתכל בדיוקנא נוהג אף בנקבות, וכתב דהיינו משום דקרא דאל תפנו קאי לאזהרה גם על ע"ז, וכיון דבזה מצווים גם נשים, ע"כ הם מצווים בכל דבר שנכלל בלאו זה.**

דף מס' 5

קמ"ט א'- ועם אחר לא מ"ט וכו' בני חבורה המקפידין זע"ז וכו', **בטעם האיסור להפיס עם אחר מצינו כמה דרכים,** א הריטב"א כתב דהיינו משום איסור קוביא, והא דמייתינן מההיא דבני חבורה המקפידין וכו', היינו דכיון דמשמע קפידא איכא משום קוביא, (ומשא"כ בבניו וב"ב שאינו אלא לסלק קנאה מביניהם וליכא משום קוביא), וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ז דאסור להפיס ולשחק בקוביא בשבת מפני שהוא כמו"מ.[[124]](#footnote-125) - **ב** הריא"ז כתב דכיון דמקפידין זע"ז, הו"ל כאילו מודד ושוקל בשבת, וכ"נ בד' המאירי. - **ג** הטור בסימן שכ"ב ס"ז כתב דכיון שמקפידין זע"ז יבואו לידי הלואה שאסור בשבת ולידי מדה ומשקל, וכ"כ השו"ע שם ס"ז דכיון שמקפידין זע"ז יבואו לידי מדה ומשקל, והמג"א שם סק"ז הוסיף לפרש, דכיון שרוצים להטיל גורל חזינן דהם מקפידין זע"ז, וע"כ הוא דאסור.

המג"א בסימן שכ"ב סק"ז כתב דאף דעיקר הא דאסרו להפיס עם אחרים הוא משום דחזינן שמקפידין ויש לחוש שיבואו לידי מדה ומשקל, מ"מ אסור להפיס גם עם שכנים, אף דבלא"ה הם מקפידין זע"ז, ואפ"ה מותר לשאול זמ"ז, דכיון דאין רגילים לשאול זמ"ז תדיר לא חיישינן שיבואו לידי איסור, משום דה"ז דומה למו"מ, וכמש"כ הרמב"ם.[[125]](#footnote-126)

**עוברין משום מדה ומשום משקל ומשום מנין ומשום לווין ופורעין ביו"ט,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** התוס' בתחילת דבריהם ובב"מ ע"ה א' בפי' בתרא כתבו דהיינו דעוברין אף במה ששאר בנ"א אינם עוברין, דבשאר בנ"א מותר לומר לחבירו מלא לי כלי זה כשאינו כלי של מדה, והם כיון שמקפידין כל כלים הוו לגבייהו מדה, וכן עוברים משום משקל במה ששוקלים בידם, והתוס' בב"מ הוסיפו לפרש דאף דמי שאינו טבח אומן מותר לשקול ביד, מ"מ הם שמדקדקים הרבה אסורין, וכן עוברים משום מנין כשאומרים תן לי כ' אגוזים, ואף דבשאר בנ"א שרי, מ"מ בבני חבורה המקפידין אסור שיבא לידי איסור שיזכירו להשלים,[[126]](#footnote-127) וכ"כ ההגמ"ר בסימן תס"ד.[[127]](#footnote-128) - **ב** מסקנת התוס' דהיינו דהן קרובין לבא לידי כך שיעברו משום מדה וכו', דע"י שהן מקפידין זע"ז ורגילין ליקח במדה זמ"ז גם ביו"ט יעשו כן, וגם יבואו לידי משקל ומנין ולווין ופורעין ביו"ט, וגם שאר בנ"א אסורין בכלי של מדה וכו', אלא דלבני חבורה המקפידין זע"ז נותן עצה שלא ישתתפו כיון דקרובין הן לבא עי"ז לידי איסור, וכ"כ התוס' בב"מ ע"ה א' ד"ה בני חבורה בפי' קמא, וכ"כ הריטב"א שם בשם י"מ.[[128]](#footnote-129) - **ג** הריטב"א בב"מ שם כתב בדעת רש"י דהא דעוברין משום מדה וכו' הוא אף בחול, ומה שאמרו ביו"ט קאי רק על לווין ופורעין, דהם אינן משלמין במדה ובמשקל ובמנין שקבלו והמלוין אינם מוותרין להם כלל ואע"פ שאין מדקדקין עליהן ועוברין משום לא תעשו עול במדה, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם י"מ והשיטה להר"נ, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי בב"מ שם, ועד"ז כתב השטמ"ק שם בשם הראב"ד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ז מגניבה ה"י, כמש"כ ההלכה למשה והמער"ק והגר"א שם.[[129]](#footnote-130)

**ומשום לווין ופורעין ביו"ט,** השיטה להר"נ כתב דאגב שיטפא דלווין נקט פורעין, א"נ דה"ק דאין פורעין ביו"ט מה שלוו בחול גזירה שמא ימחוק, וכ"כ התוס' בב"מ ע"ה א' ד"ה ומשום לווין ופורעין דאסור לפרוע חוב בשבת בל' פירעון, וכ"כ בתשו' ריב"ש סימן קט"ו, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ז סי"א.

התוס' בב"מ שם כתבו דלא נאסר לפרוע ביו"ט אלא בלשון פירעון, אך בלשון חזרה שרי,[[130]](#footnote-131) ועד"ז כתב השטמ"ק שם בשם הראב"ד, והביאו המג"א בסימן ש"ז סקט"ו, והמ"ב שם סקמ"ו, ועיי"ש שכתבו דאף בלשון חזרה לא הותר אלא בדבר שהוא מאכל וצורך שבת.[[131]](#footnote-132)

והעירו דלכאו' ד' התוס' הם לטעמייהו בריש פירקין דאיסור הלואה הוא משום דכיון דאינה חוזרת בעין יבא לכתוב, והא דשרי כשאומר לו השאילני הוא משום דמתוך שמזכיר לו לשון שאלה זכור הוא ולא אתי למכתב, ולפ"ז נלמד דמהני שינוי הלשון דעי"ז איכא הכירא, וה"נ יש להתיר לפרוע כשאומר לשון חזרה, - אך לדעת רש"י וש"ר דהא דשרי כשאומר השאילני, הוא משום דהוא מתפרש דיחזיר לו כ"ז שירצה וע"כ אין לחוש שיבא לכתוב, לא מצינו כלל דיש להתיר משום שינוי הלשון, ואין לנו להתיר לפרוע כשאומר לשון חזרה, דיש לחוש שמא ימחוק,[[132]](#footnote-133) וצ"ע לפ"ז במה שהביאו המג"א והמ"ב לדינא לד' התוס'.

**מותר להלוות בניו וב"ב ברבית,** בפירש"י כתב דהיינו דמלוה משלו את בניו וב"ב ברבית, וכיון דמשלו הוא אין כאן איסור רבית, והריטב"א בב"מ ע"ה א' הוסיף לפרש דמיירי בסמוכין על שלחנו דכל מאי דמוספי לי' מדידי' הוא דלי"ב משום רבית, והיינו דגם מה שפורעים לו בתוספת, אי"ז משלהם אלא משלו, ומבו' מדבריהם דמיירי כשמלוה הוא את בניו וב"ב ברבית,[[133]](#footnote-134) וכ"ה בפי' רבינו ברוך בב"מ שם.[[134]](#footnote-135)

אך הרמב"ם בפ"ד ממלוה ה"ח כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום שאינו מקפיד בהם ומתנה הוא שנותן להם, וכ"כ הסה"ת בשער מ"ו ח"ג אות ב', והטושו"ע בסימן ק"ס ס"ח,[[135]](#footnote-136) - ובד' הלבוש שם ס"ח מבו' דאיירי כשהוא לוה מהם ברבית,[[136]](#footnote-137) דבכה"ג הוא דשרי משום דאין נותן להם את התוספת בתורת רבית אלא כמתנה בעלמא, ודמי למה שאמרו בב"מ שם דת"ח מותרין ללוות זמ"ז ברבית משום דמתנה הוא דיהבו אהדדי, וכ"כ הט"ז שם סק"ד, והגידו"ת בשער מ"ו שם.[[137]](#footnote-138)

**כדי להטעימן טעם רבית,** בפירש"י כתב דהיינו כדי שידעו כמה קשה, וכ"כ בפירש"י בב"מ ע"ה א' דהוא כדי שידעו כמה מצטער ומיצר הנותנו ויבינו כמה עונשו גדול, וזה לטעמי' דאיירי כשמלוה הוא אותם ברבית, וכ"כ הדרישה בסימן ק"ס סק"ה, והט"ז שם סק"ד, - אך השטמ"ק בב"מ ע"ה א' כתב בשם ר"ח דהיינו כדי להטעימן טעם הנאה, וכ"ה בתשו' הרי"ף שהביא שם, ופירש דהוא לפי שאם טעמו טעם ונמנעו ממנו הי' שכרם יותר, ומשמע דמפרשי דאיירי כשלווה מהם ברבית.

**אי הכי מנה גדולה כנגד מנה קטנה נמי,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דהכל משלו לי"ב מדינא משום קוביא, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דלי"ב משום קוביא הוא משום שאין ביניהם הקפדה בכדי כך, וכ"נ בדבריו בפכ"ג משבת הי"ז, ואזלי לטעמייהו בטעם הא דמלוה אדם את בניו וב"ב ברבית, דלרש"י הוא משום דהוא משלו, ולהרמב"ם הוא משום דאינו מקפיד בהם.

**חסורי מחסרא וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב לפרש למשנתינו דתרתי קתני, חדא, דמפיס עם בניו וב"ב על השלחן בשבת אבל לא עם אחר, ועוד, דבחול מותר להפיס עם אחר ובלבד שלא יתכוין לעשות מנה גדולה כנגד מנה קטנה משום קוביא.

**מנה גדולה כנגד מנה קטנה אף בחול לאחרים אסור מ"ט משום קוביא,** בפירש"י כתב דהיינו דמשחק בקוביא אסור משום גזל דאסמכתא לא קניא, וכ"כ התוס', וכתבו לפ"ז דלפ"מ דקי"ל דמשחק בקוביא לי"ב משום גזל, מותר להפיס על מנה גדולה כנגד מנה קטנה, וכ"כ ההשלמה והמאורות, וכ"כ האו"ז בסנהדרין סימן כ"ז בשם ר"י, וכ"כ בתשו' הר"ש שנד' בתשו' מהר"ם ד"ל סימן תקכ"ו.[[138]](#footnote-139)

אך הריטב"א כתב דאף דלי"ב משום אסמכתא, מ"מ אסור לעשותו, שאין לאדם לזכות בממון חבירו שלא ברצון שלם וכשמפסיד חבירו הרי הוא עצב ואינו נותנו לו בלבב שלם, ועוד שמא ילמדו לעשות כן בקבע ולא יהיו עסוקים בישובו של עולם, - והמאירי כתב דאף דאין הקוביא פוסלת לעדות, איסור מיהא יש, - והמג"א בסימן שכ"ב סק"ח כתב דאף דאין במשחק בקוביא משום גזל, מ"מ קצת איסור יש,[[139]](#footnote-140) ועמש"כ בזה המחה"ש שם, ומש"כ השעה"צ שם סק"כ.

הרשב"א כתב בשם הראב"ד דקי"ל לאסור להפיס מנה גדולה כנגד מנה קטנה אף עם בניו וב"ב, דכל הא דשרי הוא לדעת ר"י אמר רב דמותר להלוות בניו וב"ב ברבית כדי להטעימן טעם רבית, ואנן קי"ל דאסור משום דדילמא אתי למיסרך, כמו שאמרו בב"מ ע"ה א', וה"נ אסור להפיס עמהם מנה גדולה כנגד מנה קטנה, וכ"ה מבו' בפי' הר"י מלוניל והשיטה להר"נ, וכ"כ הטור בסימן שכ"ב, וכן צידד הב"י שם בדעת הרי"ף והרא"ש, - אך הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ז כתב דמותר להפיס עם בניו וב"ב מנה גדולה כנגד מנה קטנה מפני שאין מקפידין, וכ"כ הראב"ד בפ"ד מיו"ט ה"כ, והבעה"מ והריטב"א ופי' הר"ן בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' המאירי דלא נאסר מנה גדולה כנגד מנה קטנה בחול אלא באחרים, (ומה שהביא המאירי במשנתינו פלוגתא בזה, הוא אם הותר בשבת מנה גדולה כנגד מנה קטנה בבניו וב"ב, עיי"ש) - והשו"ע בסימן שכ"ב ס"ו הביא לב' הדעות, ומשמע דנקט לעיקר לאסור בזה.[[140]](#footnote-141)

בטעמא דהרמב"ם ודעימי' דלא אסרו להפיס עם בניו וב"ב מנה גדולה כנגד מנה קטנה משום דילמא אתי למיסרך, כתב הריטב"א דהיינו משום דלא אסרו דילמא אתי למיסרך, אלא התם דאיכא רבית של תורה, אך הכא דאינו אלא חשש קוביא לכו"ע שרי כדי לשום שלום ביניהם, וכ"כ בחי' הר"ן בסוגיין והמ"מ בהל' שבת שם,[[141]](#footnote-142) - והט"ז בסימן שכ"ב סק"ד תמה ע"ז, ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"י, והנהר שלום שם סק"ב.

\*הפמ"ג באש"א סימן שכ"ב סק"ט כתב לדעת הסוברים דמותר להפיס עם בניו וב"ב מנה גדולה כנגד מנה קטנה, דהיינו כשהוא משל האב, אך כל שהם חולקים משלהם אסור, דהם משלהם מקפידין, - ומבו' בדבריו דאף בכה"ג דהן חולקין משלהן, מותר להן להפיס בחלקים שוים, - והשעה"צ שם סקכ"ב עמד בזה, דבכה"ג שהם חולקים משלהם י"ל דהוו כאחרים דאסורין להפיס אף בחלקים שוים, וכתב דאפשר דנקט הפמ"ג מצד הסברא דכיון שהם אחים אף שמפיסים מ"מ אמרינן שאין מקפידים.

**מטילין חלשים על הקדשים,** התוס' הק' ממה שאמרו בקידושין נ"ג א' דאין חולקין זבחים נגד זבחים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמה שאמרו דאין חולקין, היינו דאין מועלת בהן חלוקה וגורל שיהא ממונו לקדש בו את האשה ולהוציאו בדיינים, אך מ"מ היו מטילין גורל לתת לכל אחד חלקו פן יריבו ביחד. - **ב** התוס' בקידושין שם ד"ה וקאמר כתבו דהא דאין חולקין זבחים נגד זבחים, היינו דאין חולקין זבח נגד זבח אחר, אך היו חולקין זבח אחד מיני' ובי', וכ"ה מבו' בפירש"י שם ד"ה יכול וד"ה הצנועין, וכ"כ השיטה להר"נ בסוגיין. - **ג** התוס' במנחות ע"ג א' ד"ה איש חולק כתבו לישב עוד, דאף דליכא דין חלוקה כלל בקדשים, מ"מ מפני דרכי שלום בעלמא היו מטילין חלשים.

המג"א בסימן שכ"ב סק"ט כתב ללמוד מהא דמטילין חלשים על הקדשים ביו"ט, דמותר להטיל גורלות ביו"ט לדבר מצוה, והשעה"צ שם סקכ"ד עמד בזה, די"ל דלא התירו רק לצורך אכילת בשר קדשים שהיא מ"ע גמורה, ולא לשאר דבר מצוה, והוכיח כן מהא דאסור להפיס על המנות עם אחרים, והיינו אף מנות דשבת ויו"ט שמצוה לאכלן, ואפ"ה אסור.

המג"א שם כתב לדקדק מהא דתנן דמטילין חלשים על הקדשים "ביו"ט", דלא הותר להטיל גורלות לדבר מצוה, אלא ביו"ט ולא בשבת, דאל"כ הרי משכח"ל להך דינא אף בשבת בחלוקת לחם הפנים, - והשעה"צ שם סקכ"ג כתב דיש לדחות דבלחם הפנים דל"ה מגיע לכל אחד כ"א דבר מועט מאד כזית או כפול לא הטילו גורל, ועוד די"ל דהא דנקט ביו"ט, הוא משום סיפא דאבל לא על המנות לאשמועינן דביו"ט נמי אסור.

המג"א שם כתב, דכל הא דאסור להטיל גורלות בשבת, היינו לחלק איזה דבר, אך להטיל גורל מי יאמר קדיש או מי יעלה לתורה מותר,[[142]](#footnote-143) והוכיח כן ממש"כ רבים מקמאי דביוה"כ היו מפיסין מי שוחט מי זורק, - ובתשו' שבו"י ח"ג סימן כ"ד כתב להתיר בזה משום דהוי הגורל על דבר מצוה,[[143]](#footnote-144) ולכאו' הוא דלא כמש"כ המג"א דלא הותר להטיל גורלות לדבר מצוה בשבת,[[144]](#footnote-145) - ועמש"כ התהל"ד שם סקי"א בדין זה.

\*בכמה מספרי הזמן כתבו לאסור ליתן פרסים לילדים ע"י גורל בשבת, משום איסור עשיית גורל, - ולכאו' אין מקום לאסור בזה, דלי"ב משום איסור גורל דהוא משום דדמי למו"מ, כיון דהכל הוא משל הנותן ואי"ז משל הילדים עצמן,[[145]](#footnote-146) ודמי להא דמפיס אדם עם בניו ועם ב"ב,[[146]](#footnote-147) וגם לדעת הטוש"ע דאיסור גורל הוא משום דמקפידין זע"ז ויבואו לידי מדה ומשקל, ל"ש כן כלל בהך גוונא.[[147]](#footnote-148)

**אבל לא על המנות של חול ביו"ט,** בפירש"י כתב דהיינו מנות של קדשים של אתמול, וכ"כ המאירי והר"ן והנימו"י בסוגיין, והראב"ד והרמ"ך בפ"ד מיו"ט ה"כ, והראבי"ה בסימן שנ"ח, - ובטעם האיסור בזה כתב הפסקי רי"ד לעיל קמ"ח ב' דהוא משום שהי' להם לחלקן מאתמול, וכ"כ הר"ן והשיטה להר"נ בסוגיין,[[148]](#footnote-149) - והשיטה להר"נ כתב לפרש עוד דהוא משום דלא התירו אלא בקדשים דשבת שניתן שבת לידחות אצלם.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דמנות של חול היינו מנות של חולין,[[149]](#footnote-150) דלא הותר להטיל גורלות, אלא על מנות של קדשים לפי שיש מצוה בהשתדלות באכילתן ובזכי' בחלק הגדול, וכ"נ בד' הרמב"ם בהל' יו"ט שם,[[150]](#footnote-151) ופירש דלא התירו אלא בקדשים כדי לחבב את המצוה,[[151]](#footnote-152) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל.[[152]](#footnote-153)

**כל שחבירו נענש על ידו אין מכניסין אותו במחיצתו של הקב"ה,** בפי' הר"י מלוניל בס"פ החובל כתב דהיינו כשצעק להקב"ה עד שהענישו מחמת אותו חמס שנעשה לו, אך אם לא צעק להקב"ה ולא מסר עליו דין, אע"פ שנטרד חבירו מן העולם מחמת אותו היזק שהזיק לאותו צדיק, אינו נחשב לעון כלל לאותו צדיק אע"פ שלא מחל לו, כיון שלא פייסו ולא השתטח לפניו שימחול לו, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' מר זוטרא ברי' דר"נ, וכ"כ בליקוטי ר"ב אשכנזי בסוגיין, ועד"ז כתב המאירי בב"ק שם, וכן נקט בתשו' צ"צ הקדמון סימן ו' - אך בד' התוס' בב"ב כ"ב א' ד"ה אנא ענישתי' והריטב"א שם מבו' דהוא אף בכה"ג שענשוהו מן השמים בלא שצעק ומסר דינו לשמים, עיי"ש, וכ"ה מבו' בתשו' מהרי"ו סימן קכ"ה, - ועמש"כ בזה בקובץ תשו' להחת"ס סימן י"ח, והשפ"א בסוגיין.

**צדקי' צדיקא מאי הו"ל למעבד לי',** הפרשת דרכים דרך המלך דרוש י"א הוכיח מהכא דכל הא דמי שנענש חבירו על ידו אין מכניסין אותו למחיצתו של הקב"ה הוא רק כשהוא חוטא במה שנענש חבירו על ידו, דאל"כ מאי הו"ל למעבד הרי כדין עשה.

אמנם הנה ממש"כ התוס' ודעימייהו דהא דנענש חבירו על ידו היינו אף כשענשו את חבירו מן השמים בלא שצעק ומסר דינו לשמים, מבו' דאף דלא חטא כלל, מ"מ הוי בכלל מי שנענש חבירו על ידו, - וצ"ל דל"ד לההיא דצדקי' דמאי הו"ל למעבד, ומשא"כ בגוונא דהתוס' והריטב"א שהי' בידו למחול לו, הרי דהגם דל"ה מחויב בכך, מ"מ חשיב דנגרם העונש על ידו במה שלא מחל לו, והוי בכלל מי שנענש חבירו על ידו.

1. ולקמן בסוגיין פירשו דמה"ט אין לאסור בכה"ג שאומר לשון שאלה משום סאה בסאה, משום דאי"ז לזמן מרובה ואין לחוש שמא יתיקר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועמש"נ בדף מס' 5 במש"כ המג"א בסימן ש"ז סקט"ו עפי"ד התוס' בב"מ ע"ה א' להתיר לפרוע חוב כשאומר לשון חזרה, ונתבאר להעיר בזה דלכאו' ד' התוס' הם לטעמייהו דהא דשרי להלוות כשאומר השאילני הוא משום דמתוך שמזכיר לו לשון שאלה זכור הוא, וה"נ יש להתיר לפרוע חוב כשאומר לשון חזרה, אך לדעת רש"י וש"ר לא מצינו דיש להתיר משום שינוי הלשון. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לקמן בסוגיין דהא דשרי בכה"ג אף דהלואת יו"ט ניתנה ליתבע, הוא משום דשרו לי' רבנן משום דלא ליתי לאימנועי משמחת יו"ט, - וזה מתפרש למש"כ הרשב"א לקמן שם דהא דבעינן לה"ט דשמחת יו"ט, הוא משום דאף כשאומר לשון שאלה יש לחוש שיבא לכתוב, משום דאף זו הלואה היא וניתנה להוצאה, ומידע ידע דאי"ז ע"מ להחזיר מיד, והרי דאף דדבריו מתפרשים שיהא רשאי לתבעו מיד, מ"מ כיון דסתמא דמילתא אי"ז ע"ד כן, הי' לנו לאסור, וע"כ אף דמשום שמחת יו"ט התירו כשאומר לשון שאלה דמינכרא מילתא, מ"מ כשאומר לשון הלואה יש לאסור אף כשאומר שהוא לזמן מועט. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בד' הריא"ז משמע דאף דמפרש למשנתינו כפי' ש"ר, דע"י שאומר לו השאילני ה"ז מתפרש שהוא לזמן מועט, וע"כ הוא דשרי, ודלא כמש"כ זקינו הרי"ד, מ"מ אף כשאומר לשון הלואה שרי כשאומר שהוא לזמן מועט. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"כ הרי"ד בפסקיו דליכא נפ"מ אם יוציא בפיו לשון שאלה או לשון הלואה, שאין כל העולם בקיאין בזה להבחין מה יש ביניהם, אלא כ"ז שרוצה שיקיף לו לזמן מועט קרי לה שאלה, וכ"ז שרוצה שיקיף לו לזמן מרובה קרי לה הלואה, - ועיי"ש לעיל מינה שהוסיף, דהכא אף אי"ז הלואה, דכששואל כדי יין וכדי שמן, אינו ע"מ להחזיר לו יין ושמן, אלא קונה הוא בהקפה ורוצה ליתן לו דמים, דומיא דפסח שא"צ להחזיר לו טלה אלא דמיו, וכדתנן דעושה עמו חשבון לאחר השבת, והביאו הריטב"א. [↑](#footnote-ref-6)
6. האבנ"מ בסימן כ"ח סק"נ כתב דכ"ז הוא משום דשאל להוצאה, ומן הדין הוי זמנו ל' יום, ורק כשאומר לשון שאלה מתפרש דזמנו לאלתר, אך בלשון לע"ז דאין חילוק בין הלויני להשאילני צריך לומר תן לי, כדי שיהא זמנו לאלתר, אך כששואל דבר החוזר בעינו, לי"ב כלל לדינא דל' יום, וע"כ שרי אף כשמדברים בלשון לע"ז, וא"צ לומר תן לי, וכ"ה מבו' בד' החפץ ה' בסוגיין. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שהוכיח כן ממשה"ק הר"ן בכתובות ז' א' דהיאך מותר להתפיס מטלטלין לכתובתה הא הוי קונה קנין בשבת, והרי דלא הותר הכא להניח משכון אלא לצורך שבת, - ויש להעיר, דהרשב"א והריטב"א בכתובות שם כתבו דאף התם יש להתיר בגונא דדמי להנחת טלית דהכא. [↑](#footnote-ref-8)
8. והפמ"ג שם סקט"ו כתב דלפ"ז חלוק דין הלואה מדין פירעון, דפירעון שאינו לצורך שבת אסור אף בלשון חזרה, והלואה מותרת אף שלא לצורך שבת בלשון שאלה, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם יש להסתפק אם כל הא דאסור בכה"ג הוא משום דינא דסוגיין דבהלואה חיישינן שיבא לכתוב, או דיש לאסור בזה גם משום איסור מו"מ, ועמש"נ בזה במ"מ ביצה פ"ה דף מס' 3 אם יש לאסור בהלואה ובפירעון משום מו"מ. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואף אי נימא דכדי למנות על הקרבן ל"ב זכי' בדיני ממונות, מ"מ לפ"מ שדנו בגמ' דאיירי כשהלוקח מקדישו בשבת, הרי דאם אינו שלו מדאורייתא, לא חייל ההקדש מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-11)
11. וגם למש"כ הרשב"א והריטב"א לאסור בלשון הלואה אף כשאומר שיפרע מיד, הרי כתב הרשב"א דהוא משום דאין דרך המלוה לתבוע ולדחוק את הלוה בתוך ל' יום, והריטב"א כתב דהוא משום דחיישינן דילמא אתי למגזיי', והני טעמי לא שייכא במקום שנהגו דבסתם הלואה רשאי לתבעו לאלתר, אך יש מקום לדון דאחר דלא פלוג רבנן ואסרו בכל ענין, אסרו אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה אמנם לדעת התוס' דכל הא דשרי בלשון שאלה הוא משום דזכור הוא ולא אתי למיכתב, י"ל דיש לאסור אף במקום שנוהגין שסתם הלואה רשאי לתבעו לאלתר, דמ"מ כיון דליכא הכירא יש לחוש שיבא לכתוב, דלדעתם לא מצינו דהא דחיישינן דאתי למיכתב הוא מכח הא דסתם הלואה ל' יום, וכ"כ המאמ"ר שם סקי"ד, והחמד משה שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואך דבד' הרמב"ן משמע דרק בככרות שהם דבר מועט שרי כשמלוה לזמן מועט, משום דלא חיישינן שיוקרו הרבה, אך הלואת סאה בסאה אסורה אף לזמן מועט, - אך התורי"ד כתב דהא דשרי כשאומר בלשון שאלה דהוא לזמן מועט, הוא משום דדמי להלואת סאה בסאה עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דשרי, ולפ"ז שרי אף בסאה בסאה, אך לא הותר אלא כשיש לו, ואך דעיקר מש"כ הרי"ד לדמותו להלואה עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, צע"ג, דהרי הלל גופי' אסר בב"מ ע"ה א' אף כשאומר הלויני עד שיבא בני או שאמצא מפתח. [↑](#footnote-ref-14)
14. בד' הריטב"א משמע דהוא משום דהכא אינה אומרת לה ככר בככר, אלא לווה ככר סתמא, ובכה"ג ליכא איסורא, אלא דאם הוקר תתן דמיו, וכ"ה מבו' בתוס' הגרע"א, וכן נקט הט"ז ביו"ד סימן קס"ב סק"ג לדינא, ומשמע דכל שלווה ככר בככר איכא איסור בההלואה עצמה, - אך בל' הרמב"ן משמע דאף כשלווה סאה בסאה ליכא איסור בההלואה עצמה, אלא דאם הוקר נותן דמיו, - ונחלקו בזה הראשונים, דהריטב"א בב"מ מ"ד ב' כתב בדעת רש"י דאיסורא דסאה בסאה הוא משעת הלואה, אע"ג דאפשר דל"ה רבית, דכיון דאפשר דיוקירו ואתי לידי אבק רבית אסור משעת הלואה, וכתב דמורינו פירש בשם רבותיו דליכא איסור בהלואה עצמה, ולא נאסר אלא ללוות ולפרוע סאה בסאה כשהוקרו, והריטב"א שם כתב דללוות סתם מותר, אלא דאם הוקירו הפירות אסור לתת לו אלא כפי מה שהי' שוה בשעה שלוה, ואם התנה בפירוש שיפרע סאה ואפי' יוקירו אסור, וכ"כ בתשו' הריטב"א סימן קל"ה, ומשמעות דבריו דכל שלא התנה בפירוש שיפרע סאה "ואפי' יוקירו" שרי אף ללוות סאה בסאה. [↑](#footnote-ref-15)
15. והריטב"א הוסיף דכל שלא הוקרו חטים שרי, אף אם פורעת ככר שהוא גדול מן הראשון, דעין יפה בעלמא הוא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. ויש להוסיף, שהרי הא דשרו רבנן בהלואת ככר, כתבו הראשונים בב"מ ע"ה א' דהוא משום דהוי דבר מועט ולא החמירו לדקדק באיסור סאה בסאה, או משום דאין בנ"א מקפידין על התוספת, או משום דאע"פ שאין לזה יש לזה, ולכאו' בכדי יין וכדי שמן ליכא לה"ט, ויש לאסור אף לדעת רבנן, ואמנם י"ל דלדעת רבנן שרי אף בכדי יין משום דיש לו, וכמש"כ כן בתוס' הגרע"א בפירקין, אך מ"מ לא הוצרכנו להא דאסר הלל אף בככרות. [↑](#footnote-ref-17)
17. אמנם הנה הרשב"א בד"ה בשבת הוא דאסור כתב להדיא דהו"מ למיפרך אהא דתנן דשואל מחבירו כדי יין וכדי שמן דלימא מתניתין דלא כהלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. לכאו' מכוון דבריהם הוא משום דכל שיצא השער לי"ב לאיסור סאה בסאה, וכמו שאמרו בב"מ ע"ב דלוין על שער שבשוק, - אך צ"ע, דלכאו' לדעת הלל דס"ל בב"מ ע"ה א' דאסור ללוות סאה בסאה אף כשיש לו, אסור אף כשיצא השער, וכ"ה להדיא בד' הראשונים בב"מ שם. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך בפי' ר"ח שם כתב לפרש דהא דמערים אערומי היינו שלא הי' תובעו להדיא אלא הי' אומר לו הלויני וכשיתן לו ויבואו המעות לידו אומר לו יש לי אצלך הלואת יו"ט נשתלמתי אותם, וכ"כ הרי"ף, - ולפ"ז לכאו' לא מצינו דמהני תפיסה בעלמא, וי"ל דלהר"ח לטעמי' דמשמעות דבריו דהא דלא ניתנה ליתבע היינו דהוא פטור מלשלם, אף ל"מ תפיסה. [↑](#footnote-ref-20)
20. והמחנ"א בהל' מלו"ל סימן י"א כתב דאף דבע"ח קונה משכון, מ"מ בהלואת יו"ט דלא ניתנה ליתבע לא קנה המלוה למשכון. [↑](#footnote-ref-21)
21. מבו' מדבריו, דפלוגתת רש"י ור"ת אם סתם שאלה ל' יום, אי"ז פלוגתא מסוימת בשאלה, אלא עיקר הפלוגתא היא אם רק בהלואה אמרינן דסתמה לל' יום, או דאף בשאר חובות אמרינן הכי, וע"כ תלי בזה גם דין הקפת החנות. [↑](#footnote-ref-22)
22. הריטב"א כתב דהו"מ לשנויי דה"ק דאם רצה חבירו לפורעו בלי שיתבענו בבי"ד צריך לומר משמט אני, אלא דמשמעות לישנא דמשמט הוא שישמטנו ולא יתבענו, כאשר כ"ה מבו' מהא דפריך מסיפא דאי אמרת לא ניתנה ליתבע אמאי אינו משמט, ואמנם הו"מ לשנויי כן דנפ"מ בהא דמשמט דצריך לומר משמט אני, כדמשני הכא אסיפא, אלא דעדיפא לי' לשנויי אפי' לפום דעתי' דמקשה. [↑](#footnote-ref-23)
23. וי"ל עוד דס"ל דהא דלא ניתנה הלואת יו"ט ליתבע, הוא איסור גרידא, וע"כ שפיר קרינן בי' לא יגוש, וזה למש"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"ט דכל דאיסור יו"ט גורם שאסור לתבעו קרינן בי' לא יגוש, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועיי"ש במש"כ בטעמא דהרמב"ן וש"ר דפליגי ע"ז, - ועמש"כ בזה התומים בסימן ס"ז סקט"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-25)
25. ומשמע בל' הר"ש דלא קשיא לי' אלא דמ"ט לא פריך למ"ד דניתנה ליתבע, אך לפ"מ דמשני דשאני התם דאיגלאי מילתא דחול הוא, ניחא אף הא דמשמט אף דביו"ט עצמו א"א לתבוע, דכיון דאיגלאי מילתא דהי' רשאי לתבעו, ורק מחמת חיסרון ידיעה ל"ה בידו לתבעו, הו"ל כהיכא דאינו יכול לתבעו מחמת אונס, דשביעית משמטתו, וכ"ה מבו' לפ"מ שפירש הרש"ס בשביעית שם דהא דפריך בירושלמי דאין ראוי לתבעו בר"ה, הוא משום דביו"ט אסור לתבעו, וע"ז משני הירושלמי דכיון שראוי להאמינו וכו' ופירש הר"ש דהיינו משום דאיגלאי מילתא דחול הוא וכו', והרי דגם על קו' זו דאינו יכול לתבעו ביו"ט, מהני הא דאיגלאי מילתא דחול הוא, וזה דלא כמש"כ בשיעורי הגר"ש מכות ג' ב' הערה ש"נ דקו' זו אינה מתישבת בשנויא דגמ', ומשום דאף דאיגלאי מילתא דחול הוא, מ"מ כיון דמחמת ספק ל"ה בידו לתבעו, לא קרינא בי' לא יגוש. [↑](#footnote-ref-26)
26. אך בפי' הרש"ס בשביעית שם פירש בהא דפריך בירושלמי שם דאין ראוי לתובעו בר"ה, דהיינו דאסור לתבעו משום ודבר דבר, - ומבו' לפ"ז דאף דהא דל"מ לתבעו הוא משום איסור, לא קרינן בי' לא יגוש, וזה כד' הר"ש. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך בשיעורי הגר"ש במכות ג' ב' אות קע"ח כתב די"ל, דאף אם הא דלא ניתנה ליתבע אי"ז אלא איסור בעלמא, מ"מ כיון דהוי האיסור מדיני החוב עצמו שאינו רשאי לתבעו, ע"כ לא קרינא בי' לא יגוש, ומשא"כ בהא דאיסור יו"ט רביע עלי' ומונעו מלגבות חובו, דאי"ז אלא מניעה צדדית, ול"ה אלא כחלה או נאנס וכיו"ב. [↑](#footnote-ref-28)
28. וי"ל בדעת הר"ש, דלעולם לא בעינן דבשעת חלות השמיטה יהא החוב בר נגישה, אלא אף אם הוי קודם לכן בר נגישה, קרינא בי' לא יגוש ושביעית משמטתו, ול"ד לגונא שהאריך לו את זמן הלואתו לאחר השביעית, דאין שביעית משמטתו, דהתם כיון שהאריך לו את זמן ההלואה, חשבינן לה כהלואה חדשה, דלא קרינא בי' לא יגוש, וע"כ כל החובות שהי' יכול לנגשם קודם לכן, שפיר שביעית משמטתן, אף אם בשעת חלות השמיטה אינו יכול לנגשו, משום דחל יום אחרון של שביעית בשבת, או משום תוספת יו"ט, ולא קשיא לי' להר"ש אלא בהלואה זו שהלוה ביום אחרון של שביעית, ובזה הוא דס"ל דאם אינו יכול לתבעו מחמת איסור, לא קרינא בי' לא יגוש ואין שביעית משמטתו. [↑](#footnote-ref-29)
29. ובדעת הרשב"א שהביא מזה, י"ל דהוא משום דאף אם לא באו עדים ונתעבר החדש, מ"מ עושין אף את היום הראשון קדש, ותורת יו"ט עליו, ואפ"ה ניתנה הלואתו ליתבע, - ולא מיבעיא למש"כ הרשב"א בביצה ה' א' וה' ב' דאף אם לא באו עדים כלל ביום הראשון עושין אף את היום הראשון קדש, אלא אף למש"כ הרשב"א בעירובין ל"ט ב' דרק אם באו עדים ביום הראשון מן המנחה ולמעלה שהי' ראוי לקדש את היום הראשון עושין את היום הראשון קדש, ונתבאר במ"מ ביצה פ"ק דף מס' 9, הרי הכא סתמא תני דאם הי' חדש מעובר משמט, ואיירי אף בגונא שבאו עדים מן המנחה ולמעלה, דבכה"ג עושין את היום הראשון קדש. [↑](#footnote-ref-30)
30. והאו"ש בפ"ד מיו"ט הכ"ה כתב דאף כשנתברר שיום זה הוא חול לא ניתנה ליתבע, דהרי אם יעלה ספק ביד הנותן שמא יהא מעובר והיום חול וניתנה ליתבע, יבא לכתוב, ושמא לא יתעבר ונמצא יתחלל יו"ט, וכל מה שאמרו הכא דניתנה ליתבע משום דאיגלאי מילתא דבחול הויא, הוא רק בר"ה של שנה שמינית, דממ"נ, אם לא יתעבר ויהא זה יו"ט, לא ניתנה הלואתו ליתבע, ואם יתעבר, הרי איגלאי מילתא דחול הוא ושביעית משמטתו, ואינו רשאי לגבות כלום, וע"כ לא יבא לכתוב, ועיי"ש שכתב דזה מתישב לגירסת רש"י דפריך דמאי משמט, דשמוטה היא ועומדת, אך לגירסת הרשב"א ודעימי' דפריך דמ"ט משמט כיון דלא קרינן בי' לא יגוש אין לפרש כן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-31)
31. וצ"ל דאף דחגיגה יש לה תשלומין כל ז', מ"מ כיון דאחר הרגל אין לה תשלומין, התירו להקדישה, שמא יאנס ולא יקריבנה בשאר הימים, וע"ד שכתב בפירש"י בביצה י"ט א' (ד"ה אבל נדרים ונדבות), - וי"ל עוד, דהא דמקדיש אדם חגיגתו ביו"ט, איירי ביו"ט אחרון דאין לו תשלומין, ונסתפק בזה הטו"א במגילה כ"ט ב', אך בס' שבת של מי לעיל קכ"ז ב' כתב בפשיטות דאף ביו"ט ראשון מקדיש אדם חגיגתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-32)
32. וי"ל דאף למ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, דלדידי' יש להתיר בהקרבת שלמי חגיגה ביו"ט גם משום דהוי כצורך היום, מ"מ גם בלא"ה הקרבת שלמי חגיגה דוחה יו"ט, דמה"ט אף עולת ראי' קריבה ביו"ט, הגם דעולת נדבה אינה קריבה, וע"כ ה"נ קדושתן דוחה. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובדעת התורי"ד שהק' כן, י"ל דס"ל דהא דחגיגה קריבה ביו"ט, אי"ז משום דהקרבתה דוחה יו"ט, אלא הוא משום דהו"ל כצורך היום, וכמש"נ במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 11 די"ל דהא דעולת ראי' קריבה ביו"ט הוא משום דחשיבא כצורך היום, ואפ"ה ה"ז מועיל שיהא מותר להקדישה, וזהו שהק' דא"כ מ"ט אסור להקדיש נדרים ונדבות. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך בדעת הרמב"ם נתבאר במק"א דל"מ ביקור קודם ההקדש, או עכ"פ קודם שהוא מזומן לו להקריבו, ולדעתו אין להוכיח מהכא דמהני ביקור קודם ההקדש, דמשמעות דבריו דס"ל דל"ב כלל ביקור בפסח דורות, עמש"כ החזו"א בסימן קכ"ד לדף צ"ו, ולפ"ז י"ל דבתמיד דבעינן ביקור, בעינן שיקדישנו קודם הביקור. [↑](#footnote-ref-35)
35. ועיי"ש שעמד בזה, דא"כ למה לי' לתנא למיתני למילתי' בדעביד שלא כמצותו שלא הקדישו וביקרו עד ער"פ, ולא תני לה לכתחילה כמצותו וכשחל יום ראשון מימי הביקור בשבת דמקדישו, - וכתב דלק"מ די"ל דלא התירו חכמים בכה"ג להקדישו בשבת, ול"ד להא דמקדיש אדם חגיגתו ביו"ט, דהוא משום דהקרבתו דוחה יו"ט וקדושתו נמי דוחה וכמש"כ רש"י, וזה ל"ש אלא כשמקדישו ביום הקרבתו, אבל ביום ראשון של ביקור דאינו מקריבו בו ביום וליכא למימר הואיל אין הקדישו דוחה שבת. [↑](#footnote-ref-36)
36. הריטב"א כתב דאף דאין במחיקה אלא איסור דרבנן, דאי"ז מוחק ע"מ לכתוב במקומו, מ"מ כיון דשכיח למחוק גזרו בו, - ועד"ז צ"ל במה שאמרו לקמן בסוגיין דאין רואין במראה בשבת שמא יגלח נימין המדולדלין, דאף לדעת התוס' לעיל צ"ד ב' דהו"ל משאצל"ג ואין בזה אלא איסור דרבנן, מ"מ כיון דשכיח דיגלח גזרו בו. [↑](#footnote-ref-37)
37. ועיי"ש בסימן ש"ז שכתב, דלטעמא דשמא יקרא בשטרי הדיוטות, אף לשמש אסור, ול"ד נקיט מתניתין אורחיו ופרפרותיו, דאפילו לאחר שאינם אורחיו ופרפרותיו נמי אסור משום שמא יקרא. [↑](#footnote-ref-38)
38. ונחלקו בזה הט"ז בסימן ער"ה סק"ג והמג"א שם סק"ה בדרך קמא, וכמש"כ המ"ב שם סק"ו, ועמש"כ בזה המחה"ש שם. [↑](#footnote-ref-39)
39. הריטב"א כתב דאף דקריאת שטרי הדיוטות אינה אסורה אלא מדרבנן, מ"מ אסרו למנות אורחים גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, משום דאי לא הא לא קיימא הא וכולה כחדא גזירה היא. [↑](#footnote-ref-40)
40. והגר"ז בסימן ש"ז סכ"א הוסיף דהיינו דכל שטרות מחפצים האסורים לעשות בשבת, אסור לקרותם בשבת משום ממצוא חפצך, ולפ"ז אף קריאה בספרי בישול או בספר טלפונים וכיו"ב אסורה משום ממצוא חפצך. [↑](#footnote-ref-41)
41. וכ"ה משמעות **ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין דעיקר האיסור הוא משום** שכל זולת ספרי הנבואה ופירושיהם אסור לקרותו בשבת ביו"ט, אך בד' המ"מ בפכ"ג משבת הי"ט מבו' שפירש לד' הרמב"ם בפיהמ"ש כדבריו בהלכותיו, וכ"כ הא"ר בסימן ש"ז סקל"א. [↑](#footnote-ref-42)
42. נתחדש בזה, דאף דדרך בנ"א לקרוא באגרות שלום, מ"מ כיון דחשיב דאין בהן תועלת וצורך יו"ט, הן אסורין בטלטול, וצ"ל עוד, דכיון דאין תורת כלי עליהן, ל"מ הא דהן ראויין לצור ע"פ צלוחיתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
43. ו**נפ"מ רבתא בזה, דדברים דהוו בכלל שטרי הדיוטות, אסורין בכל ענין, אך דברים שאין אסורין אלא מגזירה אטו שטרי הדיוטות, אין אסורין בכתוב או עכ"פ בחקוק על הכותל, משום דגודא בשטרא לא מיחלף, וכמש"כ כן הפמ"ג באש"א בסימן ש"ז סקכ"א דשטרי הדיוטות עצמן אסורין אף כשהן חקוקין ע"ג הכותל.** [↑](#footnote-ref-44)
44. אך בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל שם כתב לישב סתירת ד' רש"י, דלעולם עיקר איסורא דשטרי הדיוטות הוא משום שטרי מו"מ, אלא דמשום דידהו גזרינן בשאר אגרות, וכשאמרו לעיל שם כ"ש בשטרי הדיוטות, יש בכלל זה גם אגרות, אך אין עיקר הגזירה משום לתא דידהו. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך הגר"ז בסימן ש"ז סכ"ה כתב דיש לאסור טפי באגרות השלוחות למצוא חפץ, מבאגרות שלום, דבאגרות השלוחות למצוא חפץ, אע"פ שהוא מחפצים המותרים לעשותם בשבת, יש לגזור בהן משום חפצים האסורים. [↑](#footnote-ref-46)
46. וכ"ה להדיא בד' הרא"ש בסימן א' דאין לאסור משום ממצוא חפצך אלא בשטרי מו"מ, ולא באגרות שלום, אלא שצידד לאסור בזה מגזירה אטו שטרי הדיוטות, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן ש"ז סקי"א, דכיון דאף דבר שיש אופן היתר לעשותו מותר לומר בשבת, כ"ש דבקריאת אגרות שלום ליכא משום ממצוא חפצך, ותמה ע"ד הט"ז שם שנקט דגם באגרות שלום יש לאסור משום ממצוא חפצך. [↑](#footnote-ref-47)
47. והא דבסוגיין לא אסרו אלא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, הוא משום דהכא הוי קריאת האורחים והפרפראות לצורך שבת, ואין לאסור בזה משום עיקר איסור קריאה בדברי חול, אלא שאסרו בזה מגזירה אטו שטרי הדיוטות. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובד' הב"ח שם משמע דה"נ יש להתיר היכא דאימת ציבור עליו, ולא יבא למחוק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-49)
49. ובזה מתפרש גם הא דאיסורא דשטרי הדיוטות הוא אף בגבוה דליכא להחשש דשמא ימחוק, משום דאי"ז גזירה בעלמא דשמא ימחוק, אלא הוא איסור שאסרו חכמים לקרוא בדברי חול, ואף דטעם האיסור הוא משום חשש מחיקה, מ"מ מכח זה אסרו כל קריאה בדברי חול. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועיי"ש שדימה ד"ז להא דתנן לעיל י"א א' דלא יקרא לאור הנר באמת אמרו החזן רואה היכן התינוקות קוראין, ודבריו מתפרשים למש"כ בפסקי מהרי"ח לעיל י"ג א' דהא דהותר החזן לסדר ראשי פרשיותיו היינו בהרהור בעלמא, וזהו דתנן אבל הוא לא יקרא עמהן, דאסור לקרוא בהוצאת דיבור, והביאו ההג"א שם סימן ל"א, - אך לדעת ש"ר דפליגי ע"ז, וכמש"כ הב"י בסימן ער"ה ס"י דבד' ש"ר מבו' דמותר לסדר ראשי פרשיות אף בהוצאת דיבור, אין להביא משם, וכ"כ הריטב"א בסוגיין דלענין קריאה לאור הנר ודאי דליכא חילוק בין קריאה לעיון. [↑](#footnote-ref-51)
51. ואמנם בל' המרדכי משמע דלא הותר אלא עיון בדרך העברה, ושמא הוא משום דכל שמעיין שלא בדרך העברה, לא חשיב כהרהור, וע"ד מש"כ הגר"ז בטעם האוסרים, דהוא משום דמעיין מתוך הכתב ומינכרא מילתא, לא חשיב כהרהור, (ונתבאר להלן). [↑](#footnote-ref-52)
52. ובד' הריטב"א משמע קצת דה"ט דאית לי' הכירא, אינו אלא להא דלא גזרינן בזה שמא ימחוק, אך הא דלי"ב מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות אי"ז מה"ט, ועיי"ש שתמה ע"ד התוס', דלמאן דמפרש דטעם האיסור הוא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, ודאי דיש לאסור אף להסתכל בכתב ולמנות במחשבתו, אך בד' הרשב"א והר"ן מבו' דהוי זה טעם דלי"ב להגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, וזהו שהק' ע"ז מכתב שתחת הצורה דאסור להסתכל בו, והרי דאף כשאינו קורא בפה גזרו שמא יקרא בשטרי הדיוטות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. ובד' הב"י בסימן ש"ז סי"ג מבו' דלדעתם אסור אף בעיון דרך העברה בעלמא, וזהו שכתב דהמרדכי בסימן רנ"ד שהתיר בעיון דרך העברה, הוא כדעת המתירים בהרהור. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובדעת החולקים כתב המרומי שדה לעיל קט"ז ב' דאדרבה מהא דתניא בסוגיין דכתב המהלך תחת הצורה וכו' אסור "לקרותו" ודיוקנא עצמה אף בחול אסור "להסתכל" בה, יש ללמוד דבכתב שתחת הצורה מותר להסתכל ולא נאסר אלא לקרותו, וקי"ל כנוסח הברייתא שבגמ' דילן. [↑](#footnote-ref-55)
55. ואמנם אף דהשו"ע אסר בזה, מ"מ שם סי"ד צירף לדעות אלו בדין אגרת שלום, וכמו שפירשו הגר"א שם, והשעה"צ שם סק"ס. [↑](#footnote-ref-56)
56. וכ"כ הערוה"ש בסימן ש"ז ס"ג דמה"ט פירשו הרמב"ם ודעימי' דאיסור שטרי הדיוטות הוא משום שמא ימחוק, דמה"ט אסור אף עיון בלא קריאה, ואם הי' איסורם משום ממצוא חפצך, הי' מותר עיון בלא קריאה, דדיבור אסור הרהור מותר. [↑](#footnote-ref-57)
57. ועיי"ש שכתב **דדמי להא דאסור לטייל בשדהו לראות מה היא צריכה, אף דהטיול בשדה מצ"ע הוא דבר המותר וגם ההרהור בצרכי שדהו הוא דבר המותר, ואפ"ה כיון שניכר לכל שמטייל שם בשביל כך אסור משום ממצוא חפצך**. [↑](#footnote-ref-58)
58. ולכאו' מוכח כן מהא דפליגי ת"ק ור' אחא אם מותר למנות אורחיו מכתב שע"ג הכותל, ולפ"מ דקי"ל כרבה, בע"כ דפלוגתייהו היא בדינא דרבה, דת"ק ס"ל כרבה דיש לאסור משום הגזירה שמא ימחוק אף בגבוה, ור' אחא ס"ל דלא כרבה, ובע"כ דאיירי בכתוב ע"ג הכותל, דיש בזה משום שמא ימחוק, ואפ"ה שרי ר' אחא ולא אסר מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות דגודא בשטרא לא מיחלף, ואף ת"ק דאסר הוא מגזירה שמא ימחוק, אך מודה דלי"ב משום הגזירה דשמא יקרא בשטרי הדיוטות, דמהיכ"ת דפליג על ר' אחא בתרתי. [↑](#footnote-ref-59)
59. וגם למש"כ הרשב"א דפלוגתייהו היא בטבלא ופנקס, הרי פירש דהברייתא דמונה אדם איירי בכתב אכותל ומידלי דליכא למיגזר שמא ימחוק, ובע"כ דהא דלי"ב משום שמא יקרא בשטרי הדיוטות, הוא משום דגודא בשטרא לא מיחלף, - וכ"ה מבו' גם למש"כ הרשב"א לתמוה על דרכו של הרי"ף, דעד השתא הוה פשיטא לן דגודא בשטרא לא מיחלף, והשתא הדרינן לסברא אחריתי דפליגי אם גודא בשטרא מיחלף, והרי דקי"ל כמו שאמרו מעיקרא דגודא בשטרא לא מיחלף, והרי הא דאמרו כן מעיקרא, קאי על כתב הכתוב ע"ג הכותל, והרי דאף בזה קי"ל דגודא בשטרא לא מיחלף. [↑](#footnote-ref-60)
60. והתוס' בסוד"ה לעולם כתבו לחלק כן למ"ד דגודא בשטרא מיחלף, דמ"מ היכא דחייק ואיתא נמי בכותל ודאי דלא מיחלף, וכ"כ הרשב"א בתו"ד לפ"מ שפירש בדעת הרי"ף דלרב ביבי ואביי פלוגתא דת"ק ור' אחא הוא אם גודא בשטרא מיחלף, דלא תיקשי מהא דקתני מונה אדם וכו' מכתב שע"ג הכותל, דאלמא גודא בשטרא לא מיחלף, דההיא בדחייק מיחק וכו' ובכי הא ודאי לא מיחלף, דל"ד לי' לשטרא כלל, אבל כי כתיב מיכתב דדמי לי' קצת דהאי מיכתב והאי מיכתב כתב בכתב מיחלף. [↑](#footnote-ref-61)
61. ואף דהשו"ע לא התיר אלא בחקיקה שוקעת ולא בבולטת, הרי היינו מגזירה שמא ימחוק, וכאשר כ"נ בד' המג"א שם סקי"ז, וכמש"כ המחה"ש שם, והלבו"ש למג"א שם סקי"ח, והגר"ז שם סכ"ב, והמ"ב סק"נ, וזה ל"ש בנידו"ד, וצ"ע בד' הא"ר שם סקל"ו דמשמעות דבריו דיש לאסור בכתב שע"ג הצורה בחקיקה בולטת, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א שם סקי"ז. [↑](#footnote-ref-62)
62. ואמנם יש מקום לדון, דבמודעות התלויות על הכותל, כיון דדרך בזה"ז לתלות אף דברים דהוו בכלל שטרי הדיוטות, יש לאסור אף בשאר דברים, גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, אך יותר נראה דכיון דבזמן חכמים ל"ה הדרך כן, לא אסרו חכמים בכה"ג, ואין לנו לאסור בזה מדעתינו. [↑](#footnote-ref-63)
63. והערוך בע' דיוקן כתב דכתב שתחת הדיוקנאות, היינו צורת אדם המצוירת בכותל אסור לקרוא הכתב שתחתיו, פ"א מציירין כיצד נעקד יצחק ושאר מעשים, והביאו ההגמי"י בפכ"ג משבת הי"ט. [↑](#footnote-ref-64)
64. והב"י בסימן ש"ז סט"ו כתב דכתב שתחת הצורה הוי שטרי הדיוטות, וכ"נ בד' הלבוש שם סט"ו, - והא"ר שם סקל"ז תמה ע"ז, דזה דלא כמש"כ רש"י והרא"ש בשבה"ל דאין איסורו אלא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, - ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א שם סקכ"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. אמנם הנה בד' הבעה"מ מבו' דגם בכתב שתחת הצורה איכא להגזירה דשמא ימחוק, וכן משמע קצת בד' הסמ"ק והר"ן, ונתבאר להלן, - אך בד' הסמ"ק והר"ן י"ל למש"נ בדף מס' 2 דגם למש"כ הרמב"ם דהוא מגזירה שמא ימחוק, עיקר האיסור שאסרו חכמים הוא לקרוא בדברי חול, וכאשר כ"ה להדיא בד' המאירי, וע"כ איכא לעיקר האיסור גם בכתב שתחת הצורה, ובזה מתפרש גם מש"כ המאירי דכתב שתחת הצורה הוי בכלל שטרי הדיוטות, אף שפירש לעיל דאיסור שטרי הדיוטות הוא מגזירה שמא ימחוק. [↑](#footnote-ref-66)
66. ולמש"כ הר"י מלוניל דאיסור שטרי הדיוטות הוא משום איסור טלטול, צ"ל דבכתב שתחת הצורה אינו עשוי לטלטול, וע"כ אי"ז אסור אלא מגזירה אטו שטרי הדיוטות, אך המאירי כתב דכתב שתחת הצורה אין לך שטרי הדיוטות גדול מזה, אף דלעיל מינה כתב די"ל דטעם איסורא דשטרי הדיוטות הוא משום איסור טלטול, - ולמש"כ הר"י מלוניל עוד דאיסורא דשטרי הדיוטות הוא משום דשמא יכתוב תשובה לשואל ממנו דבר, אין לאסור מכח זה בכתב שתחת הצורה, וע"כ אינו אסור אלא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות. [↑](#footnote-ref-67)
67. **י"ל דהוא משום דה"ז כתוב ע"ג הכותל וגודא בשטרא לא מיחלף, וע"כ לי"ב משום שטרי הדיוטות, ועמש"נ בזה להלן, - אך בד' הא"ר בסימן ש"ז סוסקל"ז בדעת הסמ"ק והר"ן מבו' די"ל דאף כשאינו ע"ג הכותל לי"ב משום שטרי הדיוטות, עיי"ש, וי"ל דהוא כדעת הסוברים דאגרות שלום ל"ד לשטרי הדיוטות.** [↑](#footnote-ref-68)
68. ולפ"ז יש לאסור לקרוא בכתב שע"ג הצורה בדמידלי, אף למאן דלית לי' דרבה, דדמי לכל שטרי הדיוטות דאסורין אף בדמידלי, אף דעיקר איסורם הוא מגזירה שמא יכתוב, - וצ"ע לפ"ז במש"כ הא"ר בסימן ש"ז סקל"ז דלמש"כ הסמ"ק והר"ן דהא דאסור לקרות בכתב שתחת הצורה הוא מגזירה שמא ימחוק, יש להתיר בחקיקה שוקעת דלי"ב משום שמא ימחוק, ותיקשי דמ"ש מכל שטרי הדיוטות דאסורין אף בחקיקה שוקעת, ולא התירו בחקיקה שוקעת אלא ע"ג כותל, וכמפורש לעיל בסוגיין דבחקיקה בטבלה ופנקס יש לאסור מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, אף דעיקר איסורא דשטרי הדיוטות הוא מגזירה שמא ימחוק, אך מד' הא"ר מבו' שפירש בדעתם כמש"כ הבעה"מ, דכתב שתחת הצורה אין איסורו כלל משום שטרי הדיוטות, אלא מגזירה שמא ימחוק, (וכ"ה מבו' גם בדבריו שם סקכ"ט), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
69. ויש להוסיף, דהרי התוס' שם כתבו דאף בחול לא ידע ר"י מי התיר דהו"ל כמושב לצים, וע"כ כ"ש דבשבת אסור לקרותן דומיא דכתב שתחת הצורה, ואף דכתב שתחת הצורה אין בקריאתו משום מושב לצים, וכמש"כ המהרש"א לעיל שם דהוא משום דאינו אלא דבר מועט, מ"מ כיון דהוא קריאה שאין בו תועלת ה"ז אסור בשבת, וכ"ש בספרי מלחמות דאסור לקרותן, ומשא"כ באגרות שלום, דאף דאין צריך למה שכתוב בה, מ"מ לא חשיב כקריאה שאין בה תועלת, והרי ודאי דאין לדון לאסור קריאת אגרות שלום משום מושב לצים, וע"כ מותר לקרוא בהן בשבת. [↑](#footnote-ref-70)
70. ולמש"כ הפמ"ג באש"א בסימן ש"ז סקכ"א דמש"כ רש"י דאיסורא דכתב שתחת הצורה הוא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, ל"ד הוא, אלא הוי שטרי הדיוטות ועובדין דחול, ניחא דע"כ ה"ז אסור אף כשהוא ע"ג הכותל. [↑](#footnote-ref-71)
71. ולכאו' יש להתיר אף בגוונא דקריאת הכתב שתחת הצורה אינה מסייעת ללימוד דברי מוסר ויראה, דכ"ה שהתירו הפוסקים לקרוא ספר יוסיפון, אף שלא מכל דבר הכתוב בו יש ללמוד דברי מוסר ויראה, והיינו משום דדנים על כל הספר כדבר אחד, וכיון דעיקרו למדים ממנו דברי מוסר ויראה, לא דמי לשטרי הדיוטות, ולא גזרו בו, ה"נ מותר לקרוא את הכתב שתחת הצורה שבו, ואף למש"כ המו"ק בסימן ש"ז לאסור לקרוא סיפורי הבלים שנקבעו בספר יוסיפון, היינו משום דהם ענין לעצמו וחולקים שם לעצמן, אך כל שאין כתב זה חולק שם לעצמו מותר לקרותו אף אם אין ללמוד ממנו דברי מוסר ויראה. [↑](#footnote-ref-72)
72. ובגונא שהכתב שתחת התמונה מסייע ללימוד עניני ההגדה, ודאי דיש להתיר לקרותו, ככל כתב של ד"ת שמותר לקרותו. [↑](#footnote-ref-73)
73. והנה אמנם בהא דתני כתב שתחת הדיוקנאות, י"ל דהוא משום דבדיוקנא עצמה אסור להסתכל אף בחול, וא"צ בזה לאיסורא דשטרי הדיוטות, ורק בכתב שתחת הדיוקנא הוצרכנו לאיסורא דשטרי הדיוטות, - אך מהא דתני כתב שתחת הצורה, אף דבצורה עצמה מותר להסתכל בחול, וכמש"נ בדף מס' 4 דמשמעות הברייתא דרק בדיוקנא עצמה אסור להסתכל אף בחול, אך בצורה מותר להסתכל בחול, משמע דלא נאסר הסתכלות בצורה עצמה משום שטרי הדיוטות. [↑](#footnote-ref-74)
74. והנה אמנם למש"כ בפירש"י דדיוקנאות היינו דיוקן של מעשים כמלחמת דוד וגלית, י"ל דמה"ט הוא דאסור לקרוא את הכתב, דכיון דיש בצורה עצמה סיפור דברים, מצטרף הכתב לצורה, ול"ה כשם בעלמא, וי"ל דגם בכתב שתחת הצורה, למש"כ בפירש"י דהיינו בצורת חיות משונות, הרי דכיון דהצורה באה ללמד צורת חי' זו, חשיב דיש בצורה סיפור דברים, ואף הכתב המצטרף לצורה ל"ה כשם בעלמא, ולפ"ז הרי דבצורת חי' דעלמא, דהויא לנוי בעלמא, ואי"ז בא ללמד צורת חי' זו, מותר לקרוא את הכתב שתחתי', - אך בפי' ר"ח משמע דכל כתב שתחת דיוקן אדם אסור לקרותו, וכ"נ בד' הערוך בע' דיוקן בפי' קמא. [↑](#footnote-ref-75)
75. וי"ל דמה"ט הוצרכו רש"י ודעימי' לפרש דכתב שתחת הצורה היינו תחת צורות חיות משונות, דאם אי"ז חי' משונה וידוע דהיא חי' פלונית, הרי הכתב שתחתי' אינו בא לפרש את הצורה, דהרי ידוע מה היא הצורה, אלא הוי כתב בעלמא, וכיון דהוא שם בעלמא ל"ד לשטרי הדיוטות, ורק בצורת חיות משונות דבא הכתב לפרש את הצורה, הוא דדמי לשטרי הדיוטות. [↑](#footnote-ref-76)
76. **ויש לדון עוד עפי"ז, דלדעת ר' נחמי' דאסרו לקרוא בכתבי הקדש כדי שיאמרו וכו', אין להתיר לקרוא בכתב החקוק ע"ג כותל, דהרי אין האיסור כלל מכח הא דמיחלף בשטרי הדיוטות, אלא כדי שיאמרו וכו'.** [↑](#footnote-ref-77)
77. **אך לדעת רבינו יונה והרא"ש שלמדו מר' נחמי' לדידן, לכאו' יש לאסור לקרוא בספרי חכמה, וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-78)
78. ובדעת המתירים לקרוא באגרות שלום, צ"ל כמש"נ לעיל דדעת הבעה"מ דאיסורא דכתב שתחת הצורה אינו מגזירת שטרי הדיוטות, אלא מגזירה שמא ימחוק, ודעת התוס' דהוא ע"ד מה שאסרו לדבר דברים בטלים בשבת, וע"כ שפיר מותר לקרוא באגרות שלום דאין בהן לטעמים אלו, - ונפ"מ בין הטעמים, אם יש להתיר לדעתם לקרוא בספרי מלחמות, דאם איסורא דכתב שתחת הצורה הוא שמא ימחוק, אין לאסור מכח זה לקרוא בספרי מלחמות, אך אם הוא עד מה שאסרו לדבר דברים בטלים בשבת, יש לאסור מכח זה לקרוא בספרי מלחמות, (כמש"כ התוס' בסוגיין). [↑](#footnote-ref-79)
79. ואך דבדבריו משמע דלא נאסר לקרוא בהן אלא כשכתוב בהן דבר צורך, ואף אם הוא מדברים המותרין בשבת כתינוק ללמדו ספר, אך אם אין בהן אלא דברי שלומות מותר לקרוא בהן, וזה כיסוד דברי התוס' בסוגיין דכל שאין בו צורך כלל ל"ד לשטרי הדיוטות. [↑](#footnote-ref-80)
80. ובתשו' שם כתב דמ"מ מי שדעתו נוטה לדברי הרמב"ן אין כח בידינו למחות בידו, וכענין שאמרו מאן דאית לי' כר' יהודה מאן דעביד כר"מ מילט לייט לי', ולפיכך כל מי שנוהג כאחד מן הגדולים ואין בידינו ראי' מוכרחת אין בנו כח למונעו, - והפמ"ג במש"ז בסימן ש"ז סק"י הביא לזה לדינא דהסומך ע"ד הרמב"ן וקורא באגרות שלום וה"נ בשמש הקורא דלי"ב משום שמא ימחוק אין לגעור בו. [↑](#footnote-ref-81)
81. מבו' דכל הא דשרי הוא משום דזמנו עובר, אך אם אין זמנו עובר אסור, - וי"ל דהוא להריטב"א לטעמי' דס"ל לקמן קמ"ח ב' דעיקר איסורא דשטרי הדיוטות הוא משום דאסור להוציא שעת שבת לעיין ולהסתכל בשטרי הדיוטות, ומה"ט ס"ל דאגרות שלום הוו בכלל שטרי הדיוטות, וע"כ אין להתיר אלא כשיש צורך לקרוא בהן בשבת. [↑](#footnote-ref-82)
82. וכ"כ בס' הנייר בהל' שבת בהגה"ה בשם ר"ת דאף אם אין בהן פיקו"נ, מ"מ כל שיש בהן צורך גדול מותר לקרוא בהן. [↑](#footnote-ref-83)
83. ולא נתפרש לן, דמ"ש ממה שאסרו למנות אורחיו ופרפרותיו מתוך הכתב מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, אף דקריאה זו היא לצורך הגוף דהאורחים ולצורך הכנת הסעודה, ואינה לצורך ממונו. [↑](#footnote-ref-84)
84. ולכאו' כיון דטעם ההיתר בזה הוא משום דל"ד לשטרי הדיוטות, הדין נותן דשטרי הדיוטות עצמן לא הותר לקרותן אף לצורך הגוף, דרק בשאר כתבים דאיסורם הוא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, הרי דכל שקורא לצורך הגוף ל"ד לשטרי הדיוטות, אך שטרי הדיוטות עצמן אסור לקרותן אף בכה"ג, ונפ"מ רבתא בזה לדינא, דלמש"נ בדף מס' 2 בהערה דספר טלפונים חשיב כשטרי הדיוטות, אסור לעיין בו אף לצורך הגוף, - אך יש מקום לדון, דאף בשטרי הדיוטות עצמן, כל הא דאסור לקרותן אף כשקורא שלא לצורך מו"מ ואי"ז אסור משום ממצוא חפצך, הוא מכח מה שגזרו שמא יקרא בשטרי הדיוטות, וע"כ שפיר יש להתיר לקרותן לצורך הגוף, דל"ד לקריאה דשטרי הדיוטות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-85)
85. והיינו דמזה נלמד **דהא דשרי לקרוא בכתב דצורך הגוף הוא משום דקריאה לצורך הגוף ל"ד לקריאת שטרי הדיוטות, וע"כ שפיר י"ל דכל דאפשר דיש בה צורך הגוף, הו"ל הקריאה כקריאה לצורך הגוף, וה"ז מותר בודאי, -**  אך הנה בס' איל משולש סו"ס ו' הביא מד' השבו"י דנקט דהשולח לחבירו אגרת שלום שאין בה צורך הגוף, חשיב כמכשילו באיסור, וכן נסתפק בזה החת"ס, ומבו' דס"ל דאי"ז היתר ודאי במקום שקריאתו היא משום דאפשר שיש בה צורך הגוף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-86)
86. וכ"נ בד' האו"ז בהל' ער"ש סו"ס ב' שלא נאסר לקרוא באגרות שלום אלא כשכתוב בהן דבר צורך, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-87)
87. ו**לפ"ז פשוט דלדעת הרא"ש ודעימי' אין מקום להתיר לקרוא באגרות שלום כשיודע מה כתוב בהן, שהרי לדעתם אף כתב שאין בו צורך נאסר לקרותו מגזירת שטרי הדיוטות, וצ"ע במש"כ הדרישה בסימן ש"ז סק"ז לדון בטעם מה שלא הזכיר הרא"ש לד' ר"ת אלו.** [↑](#footnote-ref-88)
88. אך למש"נ לעיל בדעת התוס' דאיסור ספרי מלחמות אינו מגזירת שטרי הדיוטות, אלא הוא הוא ע"ד מה שאסרו לדבר דברים בטלים בשבת, י"ל דע"כ הוא שלא אסרו כשהן כתובין בלה"ק דיש בו קצת קדושה, אך כתב הנאסר לקרותו מגזירת שטרי הדיוטות, אסור אף בלה"ק, וניחא בזה הא דתנן דאסור למנות אורחיו ופרפאותיו מתוך הכתב, אף דהוא בלה"ק, (דהרי בזמן המשנה היו בנ"א מדברים בלה"ק). [↑](#footnote-ref-89)
89. והדרכ"מ שם כתב **די"ל דאף האוסרים לקרוא בספרי חכמה, הוא בימים הראשונים שהיו כותבים כל הפירושים והחכמות בלשונות אחרות, אך בלה"ק שרי, - וכתב עוד, דמש"כ הראשונים להתיר לקרוא בגט משום שאדם יכול ללמוד ממנו כמה הלכות, ומשמע דבלא"ה אסור, הוא משום דגט נכתב בכל לשון, אך בלה"ק שרי אף בלא"ה.** [↑](#footnote-ref-90)
90. ועיי"ש שכתב די"ל עוד, **דמש"כ התוס' שהן כתובין בלע"ז, הוא משום שכתבו בסו"ד דאפי' בחול לא ידע ר"י מי התיר דהו"ל מושב לצים, והיינו רק כשהן כתובין בלשון לע"ז, דאם היו כתובין בלה"ק לא הו"ל מושב לצים, ול"ה אסור לקרוא בהן רק בשבת, אך הט"ז שם סקי"ג נקט דאדרבה כל שבאנו לדון משום מושב לצים אין לחלק בין כתובין בלע"ז לכתובין בלה"ק, דבליצנות אין חילוק בלשון, ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"מ.** [↑](#footnote-ref-91)
91. צ"ב, דלדעת רש"י ודעימי' אף שטרי הדיוטות עצמן לא נאסרו מגזירה שמא ימחוק אלא משום ממצוא חפצך, ולדעת הרמב"ם ודעימי' דאיסורא דשטרי הדיוטות הוא מגזירה שמא ימחוק, אף דברים שנאסרו מגזירת שטרי הדיוטות הוא מכח הגזירה דשמא ימחוק ולא משום ממצוא חפצך, וא"כ מ"ט חלוקין הן זמ"ז בדין כתב הכתוב בלה"ק, ולכאו' יש לדון לאסור בזה מטעם אחר, דכל הא דשרי בכתב הכתוב בלה"ק, משום דלומד ממנו ד"ת, היינו דמה"ט ל"ד לשטרי הדיוטות, וע"כ אין להתיר בזה בשטרי הדיוטות עצמן. [↑](#footnote-ref-92)
92. אך לא סמך השערי אפרים להתיר מכח זה, אלא בצירוף כמה טעמים אחרים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-93)
93. ושמא יש מקום לדחות דאיירי כשאין קורא בו לצורך מצוה, ואה"נ דכל שקורא בו לצורך מצוה שרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-94)
94. ואמנם י"ל דלא התיר המאירי אלא בשאר כתבים האסורים מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, דכל שיש בו צורך מצוה ל"ד לשטרי הדיוטות, אך שטרי הדיוטות עצמן אסור לקרוא בהן אף לצורך מצוה, - אך בד' המג"א מבו' דאף בשטרי הדיוטות עצמן מותר לקרוא לצורך מצוה, וכמש"כ דאף בשטרי חשבונות שרי בשל מצוה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן שכ"ג. [↑](#footnote-ref-95)
95. ועיי"ש שכתב להתיר גם לצרכי רבים, וכ"נ בתו"ד הב"ח שם שהתיר בזה, והא"ר שם הביא מד' הרמב"ן לקמן קנ"א א' דשרי לקרות בשטרות של עסקי רבים, אך כתב דהיינו להרמב"ן לטעמי' דשרי באגרות שלום, אך להאוסרים באגרות שלום אף צרכי רבים אסור, ובד' הריטב"א בסוגיין מבו' דאף דאסור לקרוא באגרות שלום, מ"מ מותר לקרוא בצרכי רבים שזמנם עובר. [↑](#footnote-ref-96)
96. ?ועיי"ש שכתב דטוב להחמיר היכא דאפשר בגרעין, וכן נהגו הקדמונים, וכ"כ המ"ב שם סק"כ, ולפ"ז לכאו' בכל קריאה לצורך מצוה טוב להחמיר. [↑](#footnote-ref-97)
97. וצ"ע דלמש"כ הרא"ש לקמן פכ"ג סימן א' בשם רבינו יונה ללמוד לאסור לקרוא באגרות שלום **מהא דס"ל לר' נחמי' בסוגיין דאין קוראין בכתבי הקדש גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, ואף רבנן לא פליגי עלי' אלא בכתבי הקדש, לכאו' ה"נ יש ללמוד מהתם לאסור לקרוא בשאר כתבים אף לצורך מצוה, דהרי לר' נחמי' ודאי דאסור, ואף רבנן לא פליגי עלי' אלא בכתבי הקדש, ולא בקריאת שאר כתבים לצורך מצוה, - ושמא דעת המג"א הוא ע"ד מש"נ לעיל בדעת החולקים ע"ד רבינו יונה,** דלר' נחמי' לא נאסרה קריאה בכתבי הקדש מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, אלא כמו שאמרו בסוגיין דהוא כדי שיאמרו בכתבי הקדש אין קורין וכ"ש בשטרי הדיוטות, וע"כ לדידי' ה"ז אסור אף לצורך מצוה, אך לדידן דלא אסרו לקרוא בכתבי הקדש כדי שיאמרו וכו', אלא מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, שפיר י"ל דאין לאסור בקריאה לצורך מצוה, אך לפ"ז נמצא, דלדעת רבינו יונה והרא"ש שלמדו מדר' נחמי' לדידן, יש לאסור לקרוא בכתבים לצורך מצוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
98. ובד' הפמ"ג באש"א שם סקט"ז משמע דמיישב דשאני בבעה"ב הקורא דה"ז אסור אף לצורך מצוה מגזירה שמא ימחוק, והביאו השעה"צ שם סקנ"ד, - ולא נתפרש לן, דהרי בגמ' אמרו דיש לאסור בזה גם מגזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, ולדעת רש"י ודעימי' היינו משום ממצוא חפצך. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך כתב דהב"ח פירש דהיינו דמותר לרוץ כדי לראות דבר עונג, וכ"כ הא"ר שם סק"ו, והחמד משה שם סק"ב, והמאמ"ר שם סק"ב, והגר"ז בקו"א שם סק"ב, והמ"ב שם סק"ז, - והדרישה שם סק"ה כתב דקמ"ל דמותר לראות דבר שמתענגים בו, דס"ד לאסור כמו שיחה בטילה, וכ"כ הט"ז שם סק"א, והמאמ"ר שם סק"ב תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-100)
100. ועיי"ש שכתב לא התירו כשהוא מתענג אלא דברים שאיסורם הוא משום דהוא דרך חול, כגון שלא יהא דיבורך והילוכך בשבת כבחול, דכשמתענג בהן יש כאן ענין עונג שבת ולא דרך חול. [↑](#footnote-ref-101)
101. ובסו"ד שם משמע דכל שקורא מעניני מו"מ אין להתיר מכח הא דמתענג בקריאתו, ורק בקריאת שאר דברים דאין אסורין אלא מגזירת שטרי הדיוטות הוא דיש להתיר כשמתענג בקריאתם. [↑](#footnote-ref-102)
102. גם יש לתמוה ע"ז ממש"כ הראשונים לאסור לקרוא ספרי מלחמות מגזירת שטרי הדיוטות אף דבנ"א קוראים אותם כדי להתענג, וגם אסרו לקרוא אגרות שלום, אף דמצוי הדבר שמתענגים בקריאתם, ורמז לזה המאמ"ר שם. [↑](#footnote-ref-103)
103. האו"ז בע"ז סימן קנ"א כתב דהאיסור בזה הוא מדרבנן משום דדמי לשמלת אשה, ובזה מתפרש מה שאמרו בירושלמי דהתירו לבית רבי, דכיון דאין האיסור אלא מדרבנן, התירו חכמים למי שהוא קרוב למלכות, - אך בפי' רבינו בחיי בפר' כי תצא כ"ב ה' משמע דהאיסור בזה הוא מדאורייתא, וכ"נ השכנה"ג בהגב"י יו"ד סימן קנ"ו אות ה' בדעת הר"ן, עיי"ש, - ובזה מתפרש מה שהוצרך הר"ן בע"ז שם לפרש דהא דהתירו לבית ר"ג, הוא משום דהחברים נמנעין בכל מקום, ולא ניח"ל לפרש דאיירי במקום שאין דרך האנשים לראות במראה, שתמה ע"ז הגר"א ביו"ד סימן קנ"ו סק"ז, והיינו משום דה"ז אסור מדאורייתא, ול"ה מתירין בזה למי שהוא קרוב למלכות, אך לפ"מ שפירש הר"ן מעיקרא, צ"ל דהא דהתירו לשל בית רבי הוא כמש"כ הב"י ביו"ד סימן קע"ח ס"ב דמשום הצלת ישראל יש כח בידם להתיר אף לדבר האסור מדאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-104)
104. והמרדכי בע"ז סימן תתט"ז כתב דיש דוחין דמה שאמרו התם דאסור לאיש לראות במראה בחול, היינו ללקט לבנות מתוך שחורות, - אך הסה"ת בסימן קנ"ה הק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי דשל בית רבי התירו לראות במראה, משמע דלאחריני אסור, וכ"כ האו"ז בע"ז סימן קנ"א דלא משמע כלל דאיירי כשמלקט לבנות מתוך שחורות. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך אי"ז מתישב בד' הבעה"מ בסוגיין והראבי"ה בסימן שנ"ו שהעמידו להא דאין רואין במראה דאיירי באנשים, וכבר עמדו הרמב"ן במלחמות והר"ן ע"ד הבעה"מ דאי"ז כמו שאמרו בירושלמי דאיירי בנשים. [↑](#footnote-ref-106)
106. וכן משמע קצת ממש"כ התוס' ועוד מקמאי להעמיד להא דתניא הכא דאין רואין במראה בשבת, דאיירי באשה, ולא ניח"ל לפרש דאיירי אף באיש ובמקום שדרך האנשים לראות במראה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-107)
107. אך צ"ע לפ"ז במש"כ הארחות חיים בשם הרשב"א להתיר בזה, אף דדעת הרשב"א בתשו' ח"ד סימן צ' לאסור גילוח בית השחי ובית הערוה אף במקום שנהגו כן האנשים, עייי"ש, וי"ל. [↑](#footnote-ref-108)
108. אמנם הנה הרמ"א ביו"ד סימן קנ"ו ס"ב סתם בזה, אך בסימן קפ"ב ס"א כתב כן בדין גילוח בית השחי דהחברים נמנעין בכל מקום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-109)
109. וצ"ע בד' הר"ן שהביא לד' הר"מ ב"ר יוסף והבעה"מ כדעה אחת, ועמד ע"ז בחי' הר"מ קזיס, וכתב דצ"ל דהוא משום דלדינא דעת שניהם דלת"ק אסור לראות אף במראה של זכוכית, - ועיי"ש שכתב דמש"כ הר"ן בתו"ד לדעתם דמה שאמרו דהכא במראה של מתכת לפרושי טעמא דגזירה הוא דאמרינן הכי, הוא רק לדעת הר"מ ב"ר יוסף דעיקר הגזירה היא משום מראה של מתכת, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בשמו, ומדמי לה למה שאמרו בביצה ב' ב' דהכא ביו"ט שאחר השבת עסקינן, אך לדעת הבעה"מ הרי עיקר הגזירה היא אף בשאר מראות דחיישינן שמא יביא זוג של ספרים ויתקן עצמו. [↑](#footnote-ref-110)
110. אך משמע דחלוקין הן בטעמא, דהמאירי כתב דהוא משום דמין אחד אינו מתחלף במין אחר, ורק במין אחד יש לגזור קבוע אטו שאינו קבוע, אך בד' הרמב"ן והרשב"א משמע דהיינו משום דכלל לא גזרו זה אטו זה, דהו"ל כגזירה לגזירה, אלא דהשוו חכמים מידותיהם. [↑](#footnote-ref-111)
111. ומד' כל הני רבוותא יש ללמוד להתיר לקרוא לאור הנר במין נרות דלי"ב חשש הטי', וכמש"כ המ"ב בסימן ער"ה סק"ד, ולא מיבעיא לדעת הסוברים דהא דאסרו אף בגבוה ב' קומות, הוא משום דחיישינן שיעלה ויטה, דל"ש כן בכה"ג, אלא אף לדעת הסוברים דהא דאסרו אף בגבוה ב' קומות הוא משום שלא חילקו חכמים, הרי אין לאסור במין אחר, דדמי להא דלא אסרו במראה שאינה של מתכת, וצ"ע במש"כ בשם החזו"א לאסור בזה, ואסר אף לקרוא לאור החשמל. [↑](#footnote-ref-112)
112. והראבי"ה בסימן שנ"ו כתב להתיר לנשים לראות אף במראה של מתכת חדה, דאין לחוש שיגלחו בה נימין המדולדלין, שאין דרכן בכך. [↑](#footnote-ref-113)
113. ולמש"כ הר"י מלוניל והשיטה להר"נ דמה שאסרו במראה של מתכת קבועה הוא משום דיש לחוש שיתלשנה וישיר בה, פשוט דאין מקום לאסור כלל במראה של מתכת שאינה חריפה. [↑](#footnote-ref-114)
114. ויש מקום לדון דתליא בטעם הא דלא גזרו במראה שאינה של מתכת, דלמש"כ המאירי דהוא משום דמין אחד אינו מתחלף במין אחר, יש מקום לומר דמראה של מתכת שאינה חריפה מיחלפא במראה של מתכת חריפה ויש לגזור בה, אך למש"כ הרמב"ן והרשב"א דהוא משום דלא גזרו כלל זה אטו זה, והא דאסרו במראה של מתכת קבועה הוא משום דהשוו חכמים מידותיהם, אין לאסור במראה של מתכת שאינה חריפה, דבמין מראה זו ליכא למיחש כלל, ול"ש בזה הא דהשוו מידותיהם. [↑](#footnote-ref-115)
115. צ"ב, דלעיל ע"ה ב' אמרו בשף בין העמודים דחייב משום ממחק, וכ"נ ממש"כ בפי' ר"ח לעיל לדמותו לממרח את הרטי', ומש"כ שם דחייב משום מוחק, לכאו' הוא משום דקרי לממחק מוחק, וכ"כ הראבי"ה בסימן שנ"ו בשם הר"ח הכא, וא"כ מהו שכתב הר"ח לדמותו למוחק כתב. [↑](#footnote-ref-116)
116. וצ"ע לפ"ז במש"כ הראב"ן בסימן שפ"ג לאסור לראות במראה בשבת, גם משום דשמא יראה בה שמעלה חלודה וישפשפם וקא מתקן, ותמה בזה הא"ר בסימן ש"ב סקל"ד. [↑](#footnote-ref-117)
117. וכ"כ בתשו' רדב"ז ח"ד סימן ק"ז בדעת רש"י והר"ן, וכתב דכן דעת כל פוסקי ההלכות, וכ"כ השיורי ברכה בסימן קמ"ב אות ג' בדעתם, - אך בד' הנימו"י משמע דפירש"י בהא דאל תפנו אל מדעתכם, מתישב גם למש"כ הרא"ש דלא נאסר אלא בעשוי' לע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-118)
118. כמש"כ בדעתו השיורי ברכה ביו"ד סימן קמ"ב אות ג', והבגדי ישע בסימן ש"ז למג"א סקכ"ג. [↑](#footnote-ref-119)
119. והשיורי ברכה בסימן קמ"ב אות ג' כתב דהירא דבר ד' יחוש לדעת האוסרים בכל צורה דעלמא, אך כתב דיש לקצר בזה משום דמוטב יהיו שוגגים וכו', - ובס' שלחן שלמה סימן ש"ז סט"ז כתב דלדעת האוסרים אסור להסתכל בכל הדיוקנאות שבהגדות, וצ"ע, דכל שמטרת הדיוקנא הוא ללימוד עניני ההגדה, ודאי דאי"ז בכלל דיוקנא האסורה, ולי"ב משום אל תפנו אל האלילים, ואמנם בד' רש"י מבו' דאסור להסתכל בדיוקנא של מלחמת דוד וגלית, ובד' הערוך (בע' דיוקן) מבו' דאסור להסתכל בדיוקנא של עקידת יצחק, אך כפי הנראה ל"ה מטרת דיוקנאות אלו לצורך לימוד וידיעת ענינים אלו, וע"כ הו"ל ככל דיוקנא האסורה. [↑](#footnote-ref-120)
120. אך הנה השו"ע בסימן ש"ז סט"ז כתב דמליצות ומשלים של שיחת חולין ודברי חשק וכן ספרי מלחמות אסור לקרות בהם בשבת, ואף בחול אסור משום מושב לצים, ועובר משום אל תפנו אל האלילים לא תפנו אל מדעתכם, והא"ר שם סקל"ט עמד בזה, דלמש"כ התוס' ודעימייהו דליכא משום אל תפנו אל האלילים אלא בדיוקני העשוי' לשם ע"ז, לכאו' אף בספרי חשק ליכא משום אל תפנו אל מדעתכם, ולי"ב אלא משום מושב לצים, כמש"כ התוס' והרא"ש, וכתב דאפשר דספרי חשק גרע מדיוקנאות, והגר"ז שם ס"ל לא הביא אלא דיש בזה משום מושב לצים, - ועמש"כ בתשו' ויען יוסף יו"ד סימן ע"ה בשם ערוגת הבושם. [↑](#footnote-ref-121)
121. ועיי"ש שכתב דהתוס' בע"ז יחידאה הוא, - וצ"ע דכד' התוס' בע"ז כ"ה משמעות ד' רש"י ורבים מקמאי בסוגיין, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-122)
122. והכס"מ שם הק' דא"כ מאי פרכינן עלה דמאי תלמודא ומשני דאל תפנו אל מדעתכם הרי פשטי' דקרא הכי משמע דלא יפנה ויביט אל האלילים, וכתב דמשמע לי' דאל תפנו היינו שלא יפנה ללכת בדרכיהם, ולא לאסור להסתכל בצורה, וזהו דפריך דמאי משמע, ומהדר לי' דנדרוש בי' אל תפנו אל מדעתכם דהיינו בהסתכלם בצורת הע"ז, ובספר הבתים בסהמ"צ כתב לפרש דהיינו דהפונה אחר האלילים וימשך אחריהם מפנה אל מדעתו, ועמש"כ ע"ז המים חיים שם. [↑](#footnote-ref-123)
123. ועד"ז כתב התורי"ד דמהא דכתיב אלילים ולא כתיב אלהים אחרים דייק דלא מיירי בנעשו לשם ע"ז, דלא אשכחן בשום דוכתא דע"ז איקרי אלילים, אלא ה"ק דבר ריק שלא עשיתם אותם לעובדן אלא מדעתם ומרצונכם לציור בעלמא, אל תפנו בהן, וכ"כ הריבב"ן דדייק מדכתיב אלילים ולא כתיב אלהים אחרים. [↑](#footnote-ref-124)
124. התוס' בב"מ ע"ה א' ד"ה ומשום לווין ופורעין כתבו דאין לפרש דהא דבני חבורה עוברים משום מדה וכו' היינו אף בחול ומשום גזל, דהרי בסוגיין מייתי לה לענין שבת, - אך למש"כ הריטב"א דהא דמייתי מההיא דבני חבורה המקפידין היינו דכיון דמשמע קפידא איכא משום קוביא, ניחא, דאף אם הא דבני חבורה הוא אף בחול ומשום גזל, מ"מ מייתינן מינה דמשמע קפידא, וע"כ יש לאסור בזה בשבת משום קוביא, וכמש"כ כן הריטב"א בשם י"מ, - ומתישב בזה ד' הרמב"ם בפ"ז מגניבה ה"י דמפרש להא דבני חבורה וכו' דהוא אף בחול ומשום גזל, ולא תיקשי ע"ז מסוגיין, דאזיל לטעמי' דמפרש דהאיסור הכא הוא משום דהו"ל כקוביא האסורה משום מו"מ. [↑](#footnote-ref-125)
125. צ"ב, דאם אסור להפיס אף עם אחרים משום דה"ז דומה למו"מ, מ"ט הוצרכנו בהא דאסור להפיס עם חברים להחשש שיבואו לידי מדה ומשקל, ומ"ט לא אסרינן לה משום דה"ז דומה למו"מ, ועד"ז הק' התהל"ד שם סק"ט. [↑](#footnote-ref-126)
126. ומבו' בד' התוס' דזהו גם מה שאמרו דמשום לווין ופורעין ביו"ט, דאף דשאר בנ"א מותרין כשאומר השאיליני, מ"מ בבני חבורה המקפידין זע"ז אסור, וזהו שהק' דא"כ בע"כ דמתניתין איירי כשאין מקפידין, וא"כ מ"ט קאמר לעיל דלימא מתניתין דלא כהלל. [↑](#footnote-ref-127)
127. והריטב"א בסוגיין כתב קצת בע"א דהיינו דעוברים ביו"ט משום מדה וכו', כיון שכל משאם ומתנם במדה ובמנין ובמשקל, וכיון שדרך קפידא עושים עוברים משום מדה ומנין ומשקל דאסור ביו"ט, ומשא"כ בשאר בנ"א שאין עושין כן אלא לעין יפה בעלמא, וכ"נ בד' הבעה"מ והמאירי והשיטה להר"נ, וכ"ה משמעות פירש"י לקמן בסוגיין (ד"ה להטעימן טעם רבית), וזהו דמשני דבבניו וב"ב ליכא משום מדה משקל ומנין, כיון דלאו קפידא הוא אלא להשוותן בלא קנאה. [↑](#footnote-ref-128)
128. והב"י בסו"ס תקי"ז כתב דמה"ט השמיט הרא"ש בפירקין לדין זה, דס"ל כפי' זה דהתוס', ונמצא דלענין הדין אין חילוק בין בני חבורה לשאר בנ"א, וכתב כן גם בדעת הרי"ף והרמב"ם והסמ"ג והטור, וצע"ג שלא הביא לד' הרמב"ם בפ"ז מגניבה ה"י שהביא לדין זה. [↑](#footnote-ref-129)
129. והמ"מ שם פירש לדעתו דהא דעוברין משום לווין ופורעין ביו"ט, היינו שאסור כל אחד לומר לחבירו הלויני אלא השאילני כיון שהם מקפידין ה"ה כנכרים, - ולכאו' מכוון דבריו, דדינא דמתניתין דלא יאמר לו הלויני הוא רק בנכרים, דיש לחוש שמא יכתוב, וזהו דקמ"ל דבני חבורה המקפידין זע"ז הוו כנכרים ויש בהן לאיסורא דהלואה ביו"ט, וכ"נ בד' השטמ"ק בב"מ ע"ה א' בשם הראב"ד, וזה להיפך ממש"כ התוס' בפי' קמא דלא הותר לומר השאילני אלא כשאין מקפידין זע"ז. [↑](#footnote-ref-130)
130. ועיי"ש שפירשו דזהו שאמרו דעוברין משום לווין ופורעין ביו"ט, דאסור לומר לחבירו לשון הלואה ופריעה אלא יש לומר לשון שאלה וחזרה, והם אינם רוצים לומר כן דלשון שאלה משמע דהדר בעיני' ומחשב בלבו השואל שאם יזכור לשון שאלה שיזקוק להחזיר מיד, והמחה"ש בסימן ש"ז סקט"ו הוסיף לפרש לדבריהם, דכיון דאין אומרים לשון שאלה אלא לשון הלואה, אף כשפורעין אין אומרים לשון חזרה אלא לשון פירעון. [↑](#footnote-ref-131)
131. ועמש"נ לדון בזה במ"מ ביצה פ"ה דף מס' 3 בהערה אם הוא רק מכח הגזירה המסוימת שגזרו בהלואה שמא יכתוב וה"נ גזרו בפירעון שמא ימחוק, ולא התירו ע"י שינוי הלשון אלא לצורך שבת, או דיש לאסור בזה גם משום גזירת מו"מ. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועמש"נ בדף מס' 1 דמד' הראשונים משמע דכל שאומר לשון שאלה ומפרש דהוא לזמן מרובה, יש לחוש שיבא לכתוב וה"ז אסור, ולא שרינן מכח שינוי הלשון, - ואמנם התו"ש בסימן ש"ז סקכ"ו נסתפק להתיר בזה, והביאוהו הפמ"ג באש"א שם סקי"ד והביאוה"ל שם סי"א, וזה מתישב עם ד' המג"א והמ"ב הכא שהביאו לדינא להתיר לפרוע כשאומר ל' חזרה. [↑](#footnote-ref-133)
133. אמנם הנה הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות ב' כתב בדעת רש"י בב"מ דאיירי כשהוא לוה מבניו וב"ב, ומש"כ שידעו כמה מצטער וכו', היינו דע"י שיטעמו שכר הקבלה מהנאת הקבלה ירגישו צער הנתינה, כי ידיעת ההפכים אחת, אך אי"ז מתישב בפירש"י הכא. [↑](#footnote-ref-134)
134. ועיי"ש שפירש למה שאמרו דלית הלכתא הכי דדילמא אתי למיסרך, דהיינו שיבואו ללוות מאדם אחר, ודלא כמש"כ בפירש"י דהיינו שיחמוד לבם השכר. [↑](#footnote-ref-135)
135. ולדעתם י"ל דרק בכה"ג קי"ל לאסור משום דאתי למיסרך, כיון דיש בזה הלואה, וע"כ אף דמדינא אין בזה איסור רבית משום דהוא מתנה בעלמא, יש לחוש דאתי למיסרך, אך כל דההלואה והפרעון הוא משלו, דאין בזה הלואה כלל, י"ל דלא אסרו חכמים. [↑](#footnote-ref-136)
136. אך הפרישה שם סקי"ג כתב דאיירי כשמלוה להן, ועיי"ש במש"כ לפרש למש"כ הרמב"ם ודעימי' דטעם ההיתר בזה הוא משום דנותן להם במתנה, ועמש"כ בזה הכנה"ג בהגה"ט שם אות כ"ט, והמל"מ בהל' מלו"ל שם, והכנה"ג שם הביא מירושלמי בפ' איזהו נשך ה"ה שאמרו להדיא דלווה אדם מבניו ומבנותיו ברבית. [↑](#footnote-ref-137)
137. אך בחי' תלמיד הרשב"א בב"מ שם כתב דאיירי בין כשלווה מהן ובין כשמלוה להן, דבב' האופנים אמרינן דבדרך מתנה הן נותנים זל"ז, וכן גריס הש"ך בנקוה"כ בסימן ק"ס בד' השו"ע שם דאיירי בב' האופנים, עיי"ש, (וכתב דמש"כ השו"ע דטעם ההיתר משום דנותנו להם במתנה, הוא בגונא שלווה מהן. [↑](#footnote-ref-138)
138. אך הר"ן בסנהדרין כ"ו ב' הוכיח מהכא דמשחק בקוביא הוי גזל דרבנן, וע"כ אסרו אף בחול להפיס מנה גדולה כנגד מנה קטנה, והא דאינו פסול לעדות אלא כשאין לו אומנות אלא היא, הוא משום דלא שמיע לאינשי דיש בזה איסור, וכן הוכיח המ"מ בפ"ו מגזילה ה"י, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל בסוגיין. [↑](#footnote-ref-139)
139. ואמנם צ"ע ממש"כ הרמ"א בחו"מ סימן ש"ע ס"ג שנהגו לשחק בקוביא, ומשמע דלי"ב איסור כלל, - אך בתשו' רב פעלים ח"ב יו"ד סימן ל' סוד"ה מיהו האדם כתב דאין מכוון הרמ"א לומר שפשט המנהג להתיר איסור משחק בקוביא, דהרי לכו"ע איכא איסורא בקוביא, אלא מכון הרמ"א הוא לענין הפסול, שפשט המנהג שאין פוסלין לעדות רק מי שאין לו אומנות אלא זו של הקוביא בלבד. [↑](#footnote-ref-140)
140. ויש להעיר לפ"ז במש"כ בתשו' חוו"י סימן ס"א בעובדא שהטילו בני הסעודה גורלות ביניהם על כוס זהב, דלכאו' אף דמדינא לי"ב משום קוביא, כיון שכל אחד הביא מעותיו לבעל הכוס בודאי, ולי"ב משום אסמכתא, מ"מ מ"ט לא אסרינן מה שנותן בעל הכוס כוסו למי שזכה בגורל, דילמא אתי למיסרך, - וי"ל דלא אסרו משום דילמא אתו למיסרך, אלא בשחולקין מנה גדולה כנגד מנה קטנה, דכה"ג ה"ז נראה כעשיית גורל ביניהם, אך היכא דליכא אלא מנה אחת ונותנה בעה"ב למי שעולה בגורל, לי"ב איסורא, וע"כ ה"נ בגוונא דהחוו"י ליכא למיחש דאתי למיסרך.

     אך אכתי יש לעורר בדבר המצוי שנותנים לילדים ע"פ גורל לזה דבר פלוני ולזה דבר אחר וכו', ובכה"ג לכאו' דמי ממש לדינא דמנה גדולה כנגד מנה קטנה דאסור משום דילמא אתי למיסרך, - והעירו די"ל דלא אסרו אלא במנה גדולה כנגד מנה קטנה, דאלמלי הגורל, היו כולן נוטלין את המנות וחולקין אותן בשוה, וע"כ דמי למשחק בקוביא, אך בגוונא דאלמלי הגורל לא היו נוטלין כולן בשוה, ל"ד כלל למשחק בקוביא, - אך גם לפ"ז יש לאסור בגונא דאלמלי הגורל היו נוטלין כולן יחד, וכמדומה דאין נזהרין בזה, ואמנם למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דטעם הא דלי"ב משום קוביא הוא משום דאין ביניהם הקפדה בכדי כך, י"ל דרק בכה"ג חיישינן דאתי למיסרך, אך כל דהכל הוא משלו, דל"ש בזה קוביא כלל, י"ל דלא אסרו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-141)
141. והמ"מ שם הוכיח כן, דאל"כ תיקשי דמ"ש בניו וב"ב מאחרים, דהרי כל עיקר הא דמפלגינן בין בניו וב"ב לאחרים הוא כדר' יהודה אמר רב, ועמש"כ הכס"מ שם ובב"י בסו"ס שכ"ב לישב בכמה אנפי לדעת הראב"ד ודעימי'. [↑](#footnote-ref-142)
142. ומסתימת דבריו משמע דאי"ז בצירוף הא דהוי לצורך דבר מצוה, אלא הוא משום דליכא בזה לעיקר איסור עשיית גורל, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל שם ד"ה זה על זה שכתב לדמות לזה דה"נ מותרין האורחים להפיס זע"ז מי שיטול חלקו תחילה, כיון דאין שום נפ"מ בממון רק מי שיטול תחילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-143)
143. ועיי"ש שכתב דהיינו דווקא מה שהוא צורך היום, אבל גורל על הקדיש של מוצ"ש ודאי דאסור, כמו שאמרו הכא דלא מנות דחול ביו"ט, ולכאו' כ"ז הוא לטעמי' דהא דשרי הוא משום דהוי גורל על דבר מצוה, אך למש"כ המג"א דהוא משום דאיסור גורל הוא רק כשהוא לחלק איזה דבר, ליכא איסור בגורל זה אף כשהוא על קדיש של מוצ"ש, ול"ד למה שאסרו במנות דחול ביו"ט, דהתם שמחלק המנות בגורל איכא לאיסור עשיית גורל, ולא הותר כשאפשר לעשות מאתמול. [↑](#footnote-ref-144)
144. והמ"ב בסימן שכ"ב סקכ"ד כתב דמשמעות ד' השבו"י דלא הותר רק להטיל גורל מתוך הספר כנהוג, אבל להטיל גורל ע"י פתקאות וכו' אסור, - וצ"ב, דהשבו"י שם כתב לדון להתיר בזה מטעם נוסף משום דאותן גורלות שעושין מתוך הספר אפשר דלא דמי לגורל שבש"ס דדמי טפי לקוביא ואפשר דשרי בכל ענין, אך עיקר מה שהתיר אינו מכח זה, אלא משום דאין איסור כלל בגורל על קדיש או לעלות בתורה כיון שהוא חפץ דמצוה, וזהו שאסר השבו"י שם לעשות גורל על הקדיש של מוצ"ש, ולמש"כ לדון להתיר משום דגורלות שעושין מתוך הספר שרי בכל ענין, יש להתיר אף בכה"ג, דליכא איסור כלל בעשיית גורל כה"ג. [↑](#footnote-ref-145)
145. ואמנם כ"ז הוא כשהנותן עושה את הגורל, אך כל שהילדים עצמן עושין את הגורל ה"ז אסור, כדתניא בתוספתא שהביא הביאוה"ל בסימן שכ"ב ס"ו דהאורחים מפיסין זע"ז מי שיטול חלקו תחילה, אבל לא שיטול חלקו וחלק חבירו, והרי דאף דאין להן זכות ממון במנות, מ"מ כל שהן מפיסין זע"ז, ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-146)
146. ורק בגונא דיש להם זכות לקבל את הפרסים, חשיב דהוי הגורל על דבר שלהם, ויש לאסור בזה משום מו"מ. [↑](#footnote-ref-147)
147. ואמנם לדעת האוסרים להפיס על מנה גדולה כנגד מנה קטנה אף עם בניו וב"ב, הי' מקום לאסור אף בחלוקת פרסים ע"י גורל, - אך אם אכן יש לאסור מטעם זה, ה"ז אסור אף בחול, וממה שנהגו להתיר בזה, בע"כ דל"ד למפיס מנה גדולה כנגד מנה קטנה, וכמש"נ לעיל בהערה, וא"כ שפיר יש להתיר אף בשבת. [↑](#footnote-ref-148)
148. והמג"א בסימן שכ"ב סק"ט כתב לפ"ז לדינא, דאין להתיר גורל לדבר מצוה כל שהי' אפשר לעשות מאתמול. [↑](#footnote-ref-149)
149. והלח"מ בהל' יו"ט עמד ע"ז ממה שאמרו דמהו דתימא הואיל וכתיב עמך כמריבי כהן וכו', ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, ומש"כ בזה החת"ס והקר"א בסוגיין, - ויש להוסיף דבד' השיטה להר"נ משמע קצת דגריס להא דעמך כמריבי כהן, דזהו טעם הא דשרי להטיל חלשים על הקדשים, ובזה מתפרש מש"כ הר"י מלוניל דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא ליתי לאינצויי, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שפירש טעם אחר בהא דשרי להטיל חלשים על הקדשים. [↑](#footnote-ref-150)
150. ובס' דבש תמר שם הוכיח כן מד' הרי"ף שהביא להך דינא דלא על המנות, אף דאין לנו קדשים בזה"ז, ובע"כ דמפרש דקאי על מנות של חול, ועיי"ש שכתב דהרא"ש בפסקיו שהשמיט לדין זה, הוא משום דמפרש כפירש"י דקאי על מנות קדשים של אתמול, וזה ל"ש בזה"ז. [↑](#footnote-ref-151)
151. והלח"מ שם הק' ע"ז דא"כ מ"ט הוצרך התנא לומר אבל לא על המנות, כיון דכבר אשמועינן ברישא מפיס אדם עם בניו וכו' דמשמע דוקא עם בניו ולא אחר, ועוד, דמ"ט הוצרכו בגמ' לדקדק מרישא דעם בניו וב"ב אין עם אחר לא, הרי מפורש הוא בסיפא דאבל לא על המנות, - אך קו' אלו מתישבות למש"כ השיטה להר"נ לפרש לפי' זה, דאיירי במנות של בניו שנתותרו מן החול, דאע"ג דמפיס אדם עם בניו, מ"מ בכה"ג דאפשר להטיל מבעו"י אסור, ועיי"ש שהוכיח כן, דאם איירי במנות של אחרים, הרי אף בחול אסור להפיס עליהן כיון דמקפידין זע"ז, - ועמש"כ המער"ק והמרכה"מ שם לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-152)
152. אך פירש שם דטעם הא דבשל קדשים שרי, הוא משום דלא ליתי לאינצויי, ול"ד למנות של חול דאסור משום דהוה אפשר לי' להטיל גורל מבעו"י, וצ"ב, ושמא היינו דבכהנים יש לחוש לאינצויי משום דכתיב ועמך כמריבי כהן, ומשא"כ בישראל דליכא למיחש להכי, וע"כ אסרו בזה כשהי' אפשר להטיל גורל מבעו"י. [↑](#footnote-ref-153)