30 בדין מי שיצא לרה_ר וחפץ בכיסו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

א] המג"א בסימן רס"ו סק"י כתב דמי ששכח והוציא כיס לרה"ר בשבת, מוליכו פחות פחות מד' אמות, והדגמ"ר שם תמה ע"ז, דכל שהוציא בשבת ועשה עקירה מרה"י, אסור להוליכו פחות פחות מד' אמות, דתיכף כשעומד בתוך ד' אמות הוי הנחה ברה"ר, ונמצא שעשה עקירה ברה"י והנחה ברה"י והוי הוצאה גמורה וחייב סקילה, וכתב דצ"ל דדברי המג"א קיימי כשעקר חפץ להוליכו מזוית לזוית ושוב הוציאו, - ובתשו' נפש חי' סימן ה' תמה ע"ז, דאף בגונא שעקר ע"מ להוציא, הרי כיון ששכח שהכיס אצלו הו"ל מתעסק ואינו חייב, ודמי להיכא דעקר חפץ להוליכו מזוית לזוית דג"כ פטורו משום מלאכת מחשבת.[[1]](#footnote-2)

ולכאו' בדעת הדגמ"ר צ"ל דס"ל דפטורא דעקר חפץ להוליכו מזוית לזוית, אי"ז משום מלאכת מחשבת, אלא משום דבכה"ג אין מצטרפת העקירה להנחה, וכמש"נ במק"א מד' הרשב"א, ולא חשיב דנעשתה מלאכה גמורה, ומשא"כ כשעקר ע"מ להוציא, אף ששכח שהכיס אצלו, ואי"ז מלאכת מחשבת, מ"מ כיון דנעשית מלאכה גמורה, לא התירו בזה.[[2]](#footnote-3)

ב] והדגמ"ר שם כתב דבכה"ג שהוציא מרה"י לרה"ר בשבת אין לו תקנה אלא לרוץ ולחזור לאותו רה"י שהוציא משם, והנפש חי' בסימן ה' עמד בזה, שהרי אמרו בגמ' דכי מטי לביתי' א"א דלא קאי פורתא, ונמצא דאם יחזור לאותו רה"י משם, הרי דקודם שיכנס לשם עומד מעט והו"ל הנחה, ונמצא דעשה מלאכה גמורה, וכתב דצ"ל דס"ל כמש"כ הפמ"ג דהא דא"א דלא קאי פורתא אי"ז הנחה גמורה, וע"כ צריך לעשות כן כדי שלא יעשה מלאכה גמורה מדאורייתא, וצ"ע אם זה מתישב לפי הנ"ל דבלא"ה אי"ז מלאכה דאורייתא משום דהו"ל מתעסק.

ג] והנה רבים הורו, דכל שמצא חפץ בכיסו בשבת ברה"ר כשהוא מהלך, ילך עד שיגיע למקו"פ ויניחנו שם, ולכאו' הי' מקום לדון בזה, דהרי העברה ד' אמות ברה"ר אסורה אף בלא עקירה והנחה, כמש"נ במק"א, וא"כ מנ"ל להתיר בזה לילך ד' אמות ברה"ר עד שיגיע למקו"פ, ושמא אדרבה יש לו להניחו במקום שהוא שם, דאף דהוא משלים את ההוצאה או ההעברה שעשה, מ"מ כיון שתחילתה היתה במתעסק, ג"כ לי"ב איסורא דאורייתא, - ומנ"ל דהעברה ד' אמות בלא עקירה והנחה, קיילא טפי ממלאכה שנעשית במתעסק.

ד] ובד' המ"ב בסימן רס"ו סקל"ו מבו' להדיא, דכששכח חפץ בכיסו והוציאו לרה"ר, דינא הוא דיניחנו במקום עמידתו כלאח"י, עיי"ש, - ובאמת נראה דלדעתו הוא מוכרח כן, שהרי נקט בההיא דרץ תחתי' וכו' דכשמגיע סמוך לביתו א"צ להקפיד לזרוק קודם שעמד, אלא רשאי לזרוק אחר שעמד, והרי דאף דכשזורק קודם שעמד אינו עושה מלאכה גמורה, וכשזורק אחר שעמד עושה מלאכה גמורה, מ"מ כיון דבלא"ה הו"ל איסור דרבנן והתירוהו חכמים, ליכא נפ"מ בזה, - ועכ"פ מבו' דליכא חומרא במלאכה הנעשית כלאח"י מכח הא דהיא מלאכה גמורה, וא"כ ודאי דהדין נותן דיניחנו במקום עמידתו כלאח"י, דאף דנעשה עי"ז מלאכה גמורה, מ"מ ליכא תוספת חומרא בזה, ובפרט בכה"ג דתחילת עשייתו היתה במתעסק.

אך באמת יש לדון בזה, שהרי המ"ב שם כתב דכל שמצא הכיס כשהוא עומד, לא התירו לו לרוץ, אף דיעשה אח"כ הנחה כלאח"י, והרי דלא התירו אלא כשזורק לרה"י כלאח"י, דגם ההכנסה היא כלאח"י, אך כל דעושה עקירה והעברה כדרכה, אף דההנחה היא כלאח"י, לא התירו לזה, וא"כ ה"נ בנידו"ד י"ל דלא יתירו להניח כלאח"י, כיון דעיקר המלאכה נעשית כדרכה, - אך מסתברא מילתא דאף אם כנים הדברים, מ"מ הכא דהמלאכה עצמה נעשית במתעסק, ובאנו לאסור עליו להניח, הרי דכל שההנחה היא כלאח"י, אין לאסור בזה.

ה] וכשבאנו לדון בגונא דא"א לו להניח כלאח"י, אם מותר להניח כדרכו, הנה הנפש חי' כתב דאף שהעקירה וההוצאה היו במתעסק, מ"מ כשהוא מניח יש בזה ב' שבותים, חדא דעושה מלאכה שלימה במתעסק, ועוד, דעושה הנחה, - וזה חידוש, דהרי אי"ז אלא חד איסורא, דהרי גם העושה מלאכה שלימה אינו עובר אלא באיסור אחד, אלא דיש ב' טעמים דהוי בכלל שבות דהוצאה, וי"ל דה"ז חמיר טפי משאר שבות, אך מ"מ אי"ז ב' שבותים.

עוד יש להוסיף, דאף אם נימא דמותר לו לילך ולהניח במקו"פ, או לחזור לרה"י שממנה יצא, מ"מ בפשוטו הוא צריך לרוץ, דאל"כ דילמא אתי למעבד עקירה והנחה, ולדעת הרמב"ם ה"ה חשוב מדרבנן כעוקר ומניח, - ולדעת הרמב"ן ודעימי' הרי דבכיס לא התירו אף כשהוא רץ, אך הפוסקים כתבו די"ל דלדידן דלית לן רה"ר שרי, - וכ"ה מבו' בל' הדגמ"ר בסימן רס"ו למג"א סק"י.

ואמנם בס' ארחות שבת כתב די"ל דכיון דמשנה את הילוכו, הוי הכירא, וא"צ לרוץ, - ולכאו' זה נסתר ממש"כ הרמב"ן ודעימי' לאסור בכיס, ואי נימא הכי הרי אית לי' תקנתא לילך למקום אחר, - אך י"ל דכיון דרק היכא דמכח האיסור הוא צריך לילך למקום אחר, אית לי' הכירא, ומשא"כ בכה"ג.

**העתקה ממש"נ במק"א**

בגמ' עירובין ט"ו א' מבו' להדיא דמי ששכח והוציא חפץ למקום שאינו מתוקן בלחי, יש לו לעמוד במקומו, והביא לזה בס' ארץ צבי להגרא"צ פרומר זצ"ל, ועיי"ש שדן דשמא עשה שלא כדין, אך הנה בספרי הראשונים גרסינן אחוי רב לשמעי' "קום אדוכתך", וכ"ה בכת"י ודפו"ר, ולפ"ז ודאי הוי כדין, - אך הנה בחי' הרשב"א שם מבו' דע"י שנעמד שם הותר המבוי בטלטול, ולפ"ז אין ראי' מזה, ואדרבה י"ל דממה שלמד הרשב"א מזה דנעשה מחיצה, ולא פירש דא"ל קום אדוכתך ולא תמשיך לטלטל, מוכח דבלא"ה הי' אסור לו לעמוד במקומו.

הנפש חי' שם כתב דאין לומר דכיון שעשה העקירה וההעברה במתעסק, אין איסור כלל בגמר המלאכה, אי נימא דמתעסק אינו אסור כלל, דודאי לא עדיף זה מהיכא שעשה כן בער"ש, דאסור לגמור המלאכה.

וכתב דעדיף לרוץ מלהניח, דכשמניח עושה ב' איסורים, א' דעושה הנחה לבד, והב' דגומר המלאכה ואיתעבידא מלאכה מבינייהו, ומשא"כ כשהולך עושה רק שבות א', - ודבריו צ"ע, דלכאו' כשמניח אי"ז אלא איסור א', דגם האיסור לעשות הנחה לבד, הוא משום דגומר המלאכה, ונתחדש דגם לגמור מלאכת ער"ש אסור, ואי"ז ב' איסורים, - ומאידך כשמחזיר לביתו, מעביר ד' אמות ברה"ר, וגם מכניס מרה"ר לרה"י, ואף שלא הי' בזה עקירה, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן.

והנפש חי' שם כתב כתב עוד דאסור להכניס החפץ לחצר אחרת, מדינא דאיתעבידא מחשבתו, ואך דהיכא דלא ידע כלל דהחפץ אצלו, ל"ש הך דינא, - אך כבר נת' במק"א דכ"ז הוא רק אם עביד איסורא.

עיקר הך מילתא דאיכא איסור בהעברת ד' אמות בלא עקירה והנחה, בפשוטו מבו' כן ממה שאמרו בסוגיין דאף כשמניחו עלי' כשהיא מהלכת, בחבירו פטור אבל אסור, אף דלדעת הרמב"ם אין הבהמה עושה לא עקירה ולא הנחה, - אך י"ל דהוא משום דאיתעבידא מלאכה מבינייהו, - ומ"מ אין האיסור אלא על הבהמה ולא על האדם, וזה לדעת התורי"ד בדף ג' ב' דלא אסרו בעקירה או בהנחה לחודה.

מהא דלא התירו במי שהחשיך לכתחילה לרוץ, אלא הצריכו לילך פחות פחות מד' אמות, לכאו' ליכא ראי', די"ל דהתם עשה מתחילה עקירה, - אך לכאו' מ"ט עדיף פחות פחות מד' אמות, הרי גם בזה עביד הנחה והרי כבר הלך ד' אמות, ובע"כ דעדיף להניח כשעשה העקירה מבעו"י או במתעסק, מלילך עוד ד' אמות אף שלא יעשה הנחה, - ונמצא בזה חידוש רב, דאף דבכה"ג שירוץ יעשה הנחה ברה"י ולא יעשה הנחה על הד' אמות, מ"מ עדיף טפי לילך פחות פחות מד' אמות, אף דבכה"ג יעשה הנחה ברה"ר על העברת ד' אמות שקדמה לה, ובההכנסה לרה"י, הרי ליכא נפ"מ בין ב' האופנים, וכל הנפ"מ היא שיעשה גם העברת ד' אמות נוספת, וצ"ע בזה.

ויל"ד אם כשהוא נעמד מיד במקומו, יש לאסור משום איתעבידא מלאכה מבינייהו, או דבהנחה גרידא בלא מקצת העברה ליכא איסור כלל, ואף לא אסרינן לה משום איתעבידא מלאכה מבינייהו, וע"ד ד' התורי"ד, וע"כ ה"ז עדיף מלרוץ דעושה עוד העברת ד' אמות, וצ"ע רב בכ"ז.

ועי' ארץ צבי עמ' ער"ב שעמד בזה, דמשמע דהנחה זו שמניח כשנזכר, מותר להניחה כדרכו, אף שעשה הוצאה או העברת ד' אמות, כיון דהי' מתעסק.

וכתב שם ד"ה נשוב לנ"ד לדון עוד, דיש לו לעמוד במקומו לפוש, דומיא דשמעי' דרב, משום דהו"ל כשוא"ת, ואין לו לעשות מעשה בידים ולהוליך, אך לכאו' א"צ לזה, דגם אם יכניס מרה"ר לרה"י הו"ל איסור גמור דרבנן, דאסרו הכנסה והנחה בלא עקירה.

במש"כ בארחות שבת דבמצא דבר עליו ילך עד מקו"פ, הוא צ"ע, דאסור לו להעבירו ד' אמות, ויש לו להניחו במקומו ולא לילך למקום אחר אם צריך להעביר ד' אמות, אך בפחות מד' אמות יש לדון דה"ז מצטרף להעברתו שכבר העביר, אך זה לא גרע מלהניח דג"כ מצטרף למה שעשה, אי לא דנימא כמש"כ לעיל לדון דההנחה גרידתא לאו כלום היא.

1. ושמא יש לדחוק דדברי הדגמ"ר שם קיימי על תחילת דברי המג"א, דמשמעות דבריו דגם כשהוציא במזיד יש מקום להתיר להוליך פחות פחות מד' אמות, וזהו שכתב הדגמ"ר שם דהוא חייב סקילה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונתחדש לפ"ז, דאף דשכח דכיסו אצלו, מ"מ ל"ד למפנה חפצים ממקום למקום, דהכא כיון שהיתה דעתו בשעת העקירה לצאת לרה"ר, הרי דכלפי דינא דמפנה חפצים, חשיב כדעת להוציא את הכיס לרה"ר, אף שלא ידע שהכיס עליו והוי מתעסק. [↑](#footnote-ref-3)