ד_ אמות א - גדר הקנין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ד' ט"ו טבת תשע"א

ב"מ ד"י., אמר ר"ל משום אבא כהן ברדלא, ד' אמות של אדם קונות לו בכל מקום, מ"ט תקינו רבנן דלא אתי לאנצויי.

**א**

א] בגדר תקנת ד' אמות נחלקו הראשונים, דהנה בחי' הריטב"א להלן בסוגיין כתב, ז"ל, וא"ת וכיון דמדאורייתא לית לה ארבע אמות לענין גט ולא מגרשא התם, היכי תקון רבנן דתתגרש ושרינן אשת איש לעלמא, י"ל דהפקר ב"ד הפקר וכיון דאקנו לה רבנן מקום הגט הו"ל כחצרה דאורייתא, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א בגיטין דע"ח. בפי' בתרא, ז"ל, א"נ כיון דרבנן אמרו דד' אמות של אדם קונות לו עשאום כחצירו ממש והפקר ב"ד הפקר, ובאותה שעה שהוא עומד שם זכה באותו מקום וקנאו דרבנן הקנוהו לו, וכיון שכן מדינא מגורשת, עכ"ל, וכ"כ הר"ן בגיטין שם, ז"ל, ואע"ג דד' אמות לכו"ע אינן קונות ד"ת, כיון דרבנן תקנינהו ואמרו שיהיו קונות הרי הקנום לו ועשאום כחצירו והפקר בי"ד הפקר, עכ"ל, וכ"נ גם בתור"פ בסוגיין, עיי"ש.

ומבו' בדבריהם דגדר התקנה דד' אמות הוא, שהקנו לו חכמים את הד' אמות והוי זה כחצירו לזכות לו., ועמש"נ להלן סקי"ח לדון דשמא לא כתבו כן אלא בדין ד' אמות בגט.[[1]](#footnote-2)

ב] אמנם מד' כמה מקמאי יש להוכיח דפליגי ע"ז, דהנה הרמב"ן והרשב"א בגיטין שם כתבו דהא דמהני ד"א בגט, הוא משום דכל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש ואפקעינהו רבנן לקידושין מינה, עיי"ש, וכבר הוכיח מזה באבנ"מ סימן ל' דס"ל דלא הקנו לה חכמים את הד' אמות, וע"כ לא זכיא בגט מדאורייתא, עיי"ש.

האמנם דבזה הי' מקום לדחות, דהגם דהקנו לה חכמים את הד' אמות, מ"מ כיון דאי"ז קנוי לה אלא מדרבנן, לא מגרשא בזה מדאורייתא, דקנין דרבנן ל"מ לדאורייתא, אך האבנ"מ שם נקט בדעת הרמב"ן דקנין דרבנן מהני לדאורייתא, עיי"ש, וע"כ כל הא דבגט ל"מ מדאורייתא הוא משום דלא הקנו לה כלל את הד' אמות.

ג] אך יש להוכיח בזה ממש"כ התוס' בגיטין דע"ח:, ז"ל, ור"י אומר דרבי אלעזר גופיה מספקא ליה אם מה שתיקנו חכמים ד' אמות תיקנו גם באויר ואע"ג דלא מינטר עשאוהו כמינטר, כמו שעשו ד' אמות רשותו ואע"פ שאינה רשותו, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם.

והנה אם הא דמהני ד' אמות בגט הוא משום שהקנו לה את הד' אמות, הרי אין לדמות דכ"ה דעשו ד' אמות רשותו אע"פ שאינה רשותו ה"נ אע"ג דלא מינטר עשאוהו כמינטר, שהרי הא דעשו ד' אמות רשותו הוא ע"י שהקנו לה את הד' אמות, וממילא הוי זה רשותו מעליא, אך כל דלא מינטר, דאף שהקנו לה אכתי ל"מ משום דלא מינטר, מהיכ"ת נימא דהי' בזה תקנה נוספת דלא ניבעי מינטר, ולד' הר"ן דלא ניח"ל לפרש דמהני בגט משום כל דמקדש וכו', הרי ודאי דהיכא דלא מינטר ל"מ, שהרי בכה"ג ודאי ניבעי לדין כל דמקדש וכו'.

ובע"כ מד' התוס' והרשב"א דהא דמהני ד' אמות, לאו היינו שהקנו לה את הד' אמות, אלא היינו כל' התוס' שעשו ד' אמות רשותו אע"פ שאינה רשותו, ואם הקנו לו את הד' אמות, הרי נמצא שאחר שהקנו הוי זה שפיר רשותו, ול' התוס' מ' דאע"פ שאינה רשותו עשאוהו כרשותו, וזהו שכתבו התוס' דה"נ י"ל דאף דאי"ז מינטר עשאוהו כמינטר.

ד] ולכאו' יש להוכיח עוד בזה גם מן המבו' בד' התוס' בגיטין דע"ח: בתי' קמא, דד' אמות קונות לו אף בשאינו יכול לשמרו, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המאירי שם, וכ"נ בד' הרמב"ם פ"ה מגירושין הט"ו, והוא מפורש כן בד' הגר"א חו"מ סימן ק"כ סק"ג.

והנה אי נימא דהא דד' אמות קונות בגט, הוא משום שהקנו לה חכמים את הד' אמות והוו כחצרה, א"כ הרי ודאי דכל שאינם משתמרות לה ע"י עמידתה אינם קונות, דלא עדיף זה מחצרה גמורה דאינה קונה לה כשאינה משתמרת ע"י עמידתה, ומד' הני קמאי דס"ל דד' אמות קונות אף בשאינם משתמרות, מוכח דגדר הא דד' אמות קונות לו, היינו דהגם דמן הדין אין הקבלה בד' אמותיו מועלת, תיקנו חכמים דיהא סגי בקבלה זו לקנות, וע"כ שפיר י"ל דבכלל התקנה הי', דיהא סגי בקבלה דד' אמות לקנות אף בשאינם משתמרות לו.

אך במק"א נת' די"ל דלעולם אין ד"א קונות לו אלא בשהן משתמרות לו, ומש"כ הני קמאי שהן קונות אף בשאינה יכולה לשמרו, היינו דאינה יכולה לשמור שמירה גמורה, דבעינן לה לדינא דקרוב לה מגורשת, אך ודאי היא יכולה לשמור שמירה דסגי בה לדין חצר דעלמא, עיי"ש, ואכמ"ל, ולפ"ז אין ללמוד מדבריהם דהא דד' אמות קונות בגט, אי"ז משום שהקנו לה את הרשות, אך בד' מהר"ם שיף בגיטין שם מבו' שפירש ד' התוס' דד' אמות עדיפי משאר חצר, ול"ב שיהיו משתמרות לו, עיי"ש.

ה] עוד יש להוכיח בזה, ממש"כ בתשו' הריב"ש סימן שמ"ה, דאין ד' אמות קונות לו שלא מדעתו, עיי"ש, והנה לדעת הר"ן דהא דד' אמות קונות לו, הוא משום שהקנו לו את הד' אמות והוו כחצרו, הרי דכ"ה דחצרו קונה לו שלא מדעתו, ה"נ ד' אמותיו קונות לו שלא מדעתו,[[2]](#footnote-3) ובאמת כבר הוכיח המחנ"א חצר סימן ט"ז מד' הר"ן בנדרים דל"ד: דד' אמות קונות לו שלא מדעתו, וזה מתישב היטב לטעמי' דהוי כחצר גמורה, ובע"כ מד' הריב"ש, שלא הקנו לו חכמים את הד' אמות, אלא תיקנו שיהא סגי בקבלה זו דד' אמות לקנות לו, ובזה י"ל, דאף דחצרו גמורה קונה לו שלא מדעתו, מ"מ חצר זו דד' אמות דגריעא, אינה קונה לו אלא מדעתו.

ו] עוד יש להוכיח בזה, ממש"כ בתוס' הרא"ש לעיל ד"ט:, בהא דפריך דהיתה מהלכת ברה"ר וזרק לה גט לתוך קלתה דחצר מהלכת היא, והק' הראב"ד דתיפו"ל משום ד' אמות דידה, וכתב בתוס' הרא"ש לישב, ז"ל, מה שנתון תוך קלתה לא קנתה, דקלתה מבטלת כח הקרקע, דקנין חצר דאורייתא וקנין ד' אמות תקנ"ח, ואין הקרקע קונה לה, וקלתה הויא חצר מהלכת, עכ"ל, ואי נימא דהא דד' אמות של אדם קונות לה בגט, היינו דהקנו לה את הד"א, ותו ה"ז קונה לה מדאורייתא, אין מסתבר לומר דתבטל קלתה כח הקרקע, שהרי הקרקע עצמה קנוי' לה, ואחר שהיא קנוי' לה, ה"ה קונה לה מדאורייתא, ובע"כ דהא דד' אמות קונות לה, היינו דתיקנו דתועיל הקבלה דד' אמות לקנות, וכיון דקנין זה אינו אלא מדרבנן, ע"כ אמרינן דקלתה שהיא רשותה מדאורייתא מבטלת כח הקרקע.

ז] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בהא דאיבע"ל בגיטין דע"ח: בד' אמות אם יש להן אויר, כתב הר"ן, ז"ל, מי אמרינן כיון דד' אמות תקנתא דרבנן הוא כ"ה דלא ליתי לאנצויי וכו' ארעא תקון אוירא לא תקון וכו', ומיהו פשיט"ל דברשות הקנוי' לאדם לגמרי יש לו אויר, דהא שלו הוא מתהום ארעא עד רום רקיעא דרה"י עולה עד לרקיע, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ן, דכל הא דאיבע"ל בד' אמות אם יש להן אויר, הוא משום דכל הא דאויר חצרו קונה לו, הוא משום שהוא קנוי לו עד הרקיע, וזהו דמיבע"ל בד' אמות, אם הקנו לו גם את האויר.

אמנם כבר נת' במק"א דמד' התוס' והרשב"א יש ללמוד דפליגי על יסוד ד' הר"ן, וס"ל דהא דאויר חצרו קונה לו אי"ז משום דמקום האויר קנוי לו, וזה ממש"כ התוס' והרשב"א בגיטין דע"ט: דהא דאויר שמעל הכלי אינו קונה לו, הוא משום דלא מינטר, עיי"ש, והרי דביסוד הדין אף אויר שמעל הכלי מהני לקנות, הגם דאויר זה אינו קנוי לו כלל, ובע"כ מד' התוס', דכל שהמקום עצמו קנוי לו והוי רשותו, ה"ז מועיל לקנות את הנמצא באויר מקום זה, אף שהאויר עצמו אינו קנוי לו.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז תיקשי לדעת התוס' והרשב"א, דמאי קמיבע"ל בד' אמות אם יש להן אויר, ומ"ש מרשותו גמורה דכל שהקרקע עצמה הויא רשותו, ה"ה קונה גם להנמצא באוירה.[[4]](#footnote-5)

אמנם פשוט דלהתוס' והרשב"א לטעמייהו מעיקרא לק"מ, דכל עיקר קו' הר"ן אתיא לטעמי', דס"ל דהקנו לה חכמים את הד' אמות, וזהו דקשיא לי' דכיון שהקנו לה את הד' אמות, ממילא תזכה בגט הבא לאוירם, דומיא דאויר חצרה דקונה לה, אך לדעת התוס' והרשב"א דלא הקנו לה את הד' אמות כלל, אלא תיקנו דיקנה לה ד' אמותי', הרי שפיר י"ל דלא תיקנו אלא בקרקע הד' אמות ולא באוירם.

ויש להוסיף, שהרי קבלה באויר החצר הוי קבלה פחותה מקבלה בקרקע החצר, וע"כ אף שתיקנו דתועיל קבלה דקרקע ד' אמות, אכתי י"ל דלא תועיל קבלה דאויר ד' אמות דגריעא טפי.

**ב**

ח] בדעת הני קמאי דס"ל דלא הקנו לו חכמים את הד' אמות, כבר נודע לפרש דגדר הא דד' אמות קונות לו, הוא משום שד' אמות הם מקומו של אדם, ואך דלא סגי בזה ליחשב כרשותו לקנות לו, ובזה הוא שתיקנו חכמים דרשות זו דד' אמות תקנה לו.

ומצינו כן בד' הראשונים בכ"ד, דהנה ז"ל בעה"מ ר"פ הזורק, ז"ל, אלא כל ד' אמות בר"ה גמרא גמירי לה, וכולהו תולדות דרה"י לרה"ר נינהו, לפי שד' אמות של אדם בכל מקום קונות לו וכרשותו דמיין, וכשמוציא חוצה להן בזורק או במעביר כמוציא מרה"י לרה"ר דמי, עכ"ל.

ובבעה"מ עירובין דמ"ח., ז"ל, ואמר רבא ח' על ח' איכא בינייהו, לרבנן אית להו וכו', לענין ד' אמות של שביתה נקטינן כרבנן ומשחי להו ח' על ח', ונראה בעיני ה"ה לכל ד' אמות שקונות לו לאדם בכ"מ כולן ח' על ח' הן והוא באמצען, עכ"ל, והביאוהו הרשב"א והרא"ש והר"ן שם, והרי דשוה דינא דד' אמות של אדם קונות לו, לדינא דד' אמות דשביתה שהוא מקומו של אדם.[[5]](#footnote-6)

ומ' להדיא מד' הבעה"מ שם, דכל הא דד' אמות דקונות לו הם ח' אמות, הוא רק לרבנן דהתם דלענין שביתה יש לו ח' אמות, אך למאן דפליג התם דאין לו אלא ד' אמות, ה"נ בקנין אין לו אלא ד' אמות, ועמש"נ בזה ב?.

ומצינו עוד בב"י יו"ד סימן של"ד, בדין מוחרם, שכתב בשם קונדריסי משפטי החרם והנידוי והנזיפה, ז"ל, ונ' לי דד' אמות שאמרו שאסור לישב עם המנודה והמוחרם הטעם משום דהוו חצרו, ולכך הוא יכול לאסרם עלינו, ונ' לי דד' אמות אלו הוא באמצען וכו', אלא שהרז"ה כתב בעירובין דכל ד' אמות שאמרו בכל מקום הם שמונה אמות והוא באמצען וכו', ויש לחוש לדבריו, ונראה דד' אמות שאמרו תפסי אפילו ברה"ר, אע"ג דבמציאה לא אמרו ד' אמות אלא בסימטא או בשדה הפקר, משום דשאני גבי מציאה משום דתקנתא דרבנן היא משום דדחקי ביה רבים ומיערבן ד' אמות דידהו ואתו לאינצויי, אבל במוחרם תפסי ד' אמות אפי' ברה"ר כמו שאמרו בגט, אבל מ"מ בשום מקום לא תקנו ד' אמות בשדה חבירו, הילכך מוחרם אינו אוסר ד' אמותיו אלא ברה"ר או בסימטא או בשדה הפקר אבל לא בבית אחר, כן נ"ל, ויל"ע ד' אמות שהזכירו גבי מוחרם אי אמרינן דאפילו מהלך תופס ד' אמות או דוקא יושב או עומד, לפי שראיתי להראב"ד ז"ל שכתב גבי מציאה דאין ד' אמות קונות אלא בעומד אבל במהלך לא וצ"ע, עכ"ל.

ומבו' בכל דבריו, דיסוד התקנה דד' אמות קונות לו, הוא משום דד' אמות מדינא חשיבי כחצרו, ואף ברה"ר שלא תיקנו שיזכו לו ד' אמותיו, מ"מ חשיבי כחצרו ליאסר בהן, ודומיא דגט דמהני בהו ד' אמות אף ברה"ר.

ומבו' עוד בדבריו, שנסתפק לומר, דמש"כ הראב"ד דאין ד' אמות למהלך, אי"ז במסוים בהתקנה שד' אמות קונות לו שלא תיקנו כן במהלך, אלא הוא בשורש הדין דד' אמות, דלא חשיבי ד' אמות כחצרו מדינא כשהוא מהלך, ועי' רמב"ן עירובין פ"ד שדן לומר דהמהלך אין לו ד' אמות דשביתה, עיי"ש.

ט] ויש להוסיף בזה, מש"כ התורי"ד והמאירי בסוגיין דד' אמות בגט, והרי"ד כתב דהוא הלמ"מ,[[6]](#footnote-7) והמאירי כתב דהוא משום דליכא מערער, ובחי' מכת"י גיטין דע"ח: כתב, ז"ל, וניכרים הדברים שהם ד' הרמ"ה, ז"ל, וההיא דאמרינן כי תקינו רבנן בסימטא אבל ברה"ר לא תקינו, התם דוקא לענין מציאה, אבל גבי גט אפי' ברה"ר קנו, דהלכתא גמירי לה, א"נ דיליף משבת דד' אמות של אדם אפי' ברה"ר כחצרו דמיין לענין טלטול וכו', עכ"ל.

והנה לדבריהם מסתבר מאד, דגדר הא דד' אמות קונות במציאה הוא מיוסד ע"ז דד' אמות חשיבי כמקומו ורשותו מדאורייתא, והרמ"ה מדמי לה להא דד' אמות הוו כחצרו לענין שביתה, וסגי בזה לקבלת גט, ותיקנו חכמים שתועיל רשות זו גם במציאה.

י] ויש להסתפק לדעתם בגדר התקנה דד' אמות קונות לו, אם היינו דהחשיבו חכמים לרשות זו כרשותו גמורה, אף שמן הדין אינה רשותו גמורה, וע"כ היא מועלת לקנות לו, וכן מ' טפי בל' התוס' דעשו ד' אמות רשותו אע"פ שאינה רשותו, או היינו דהגם שאי"ז רשותו גמורה, מ"מ חשיב זה כקבלה מסוימת, ולדעת הרי"ד והרמ"ה והמאירי מדאורייתא סגי בקבלה זו בגט, ותיקנו חכמים דיהא סגי בקבלה זו לקנות,[[7]](#footnote-8) ועמש"נ לעיל סק"א בהערה, שהדרך השני' אינה מתישבת בל' הר"י מיגש בשו"ת סימן ק"ו.

ויש לסייע לאופן השני, ממש"א בירושלמי שהביאו הראשונים בסוגיין, דמה אם מציאה שאינו זוכה בה מדעת אחר הרי הוא זוכה בתוך ד' אמות, מתנה שהוא זוכה בה מדעת אחר לא כ"ש, והנה לכאו' ד' הירושלמי מתפרשים ע"ד מש"א לקמן די"א: דדעת אחרת מקנה אותן שאני, ופירש"י דנוחה מתנה זו ליקנות, ומצינו כן גם בד' התוס' פסחים דצ"א: ובד' הרמ"ה ב"ב דנ"ג: ובד' הריטב"א עירובין דע"ט:, (ועד"ז הוא בד' רה"ג בס' המקח בדין משיכה בגמל והנהגה בחמור, ובד' הב"י בסימן קצ"ב בדעת הטור בדין העמדת דלתות, ובד' הש"ך סימן קצ"ה סק"ו בדין יכול לנתקו), וע"כ אם מהני ד' אמות לקנות במציאה דליכא דעת אחרת מקנה, כ"ש דמהני לקנות במתנה דאיכא דעת אחרת מקנה.

והנה אם גדר התקנה דד' אמות הוא דהחשיבו חכמים לד' אמותיו כרשותו גמורה, והוי זה כחצר מעליא, ובאנו לדון אם תיקנו כן גם לגבי מתנה, לכאו' ל"ש ע"ז הק"ו, ומ' מזה דגדר התקנה דד' אמות, הוא דתיקנו דסגי בקבלה זו לקנות, וע"ז שפיר אמרינן, דאם סגי בקבלה זו לקנות מציאה, אף דליכא דעת אחרת מקנה, כ"ש דמהניא לקנות מתנה דאיכא דעת אחרת מקנה.[[8]](#footnote-9)

**ג**

יא] והנה בגיטין דע"ח. מוקי ר"ש ב"ר יצחק, דהא דתנן מחצה על מחצה מגורשת ואינה מגורשת, הוא כגון שהיו שניהן עומדין בד' אמות, ופריך עלה וליחזי הי מינייהו קדים, ופירש"י, ז"ל, וליחזי הי מינייהו קדים לבא במעמדו, אם קדם הוא לבא זכה בכל ד' אמות, ואם קדמה היא לבא זכתה בכל ד' אמות הסמוכות לה ושוב לא נכנסה זכותו לתוכו, עכ"ל.

ובשו"ת הגרע"א מהדו"ת סימן צ"ו כתב להקשות, ז"ל, דהא חז"ל תקנו ד"א לטובת הקונה אבל לא בע"כ, וכדאמרי' פ"ק דמציעא בנפילה ניחא לי דליקני בד"א לא ניחא ליה דליקני, והיינו דאינו רוצה לזכות בד"א שיהי' חצירו וכו', וכיון שכן דקנין ד"א אינו בע"כ דאדם, מה בכך דקדם הבעל לד"א, הא רצונו להקנות לה גט בד"א אלו והוי כאומר לא ניחא לי דליקני לי הד"א, ועכ"פ באמר כן במפורש תהי' מגורשת,[[9]](#footnote-10) ואינו במשמע שיהי' הדין כן, דסתמא אמרינן קרוב לו אינה מגורשת, ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, אלא ע"כ אף אם אין קנויים לו, מ"מ בתוך הד"א של אדם אין קנין לאחר לצאת בזה מרשות המוכר, דהד"א הם שייכים לאדם ולא תקנו חז"ל שיצא החפץ מרשות המוכר מתוך ד"א שלו שיהי' הד' אמות קונים לאחר, עכ"ל.

יב] והנה מסו"ד הגרע"א נ', דרק כאשר באנו לדון שיקנו הד' אמות דהמוכר לאחר, הוא דאמרינן דלא תיקנו חכמים שיצא החפץ מרשות המוכר מתוך ד' אמות שיהיו הד' אמות קונות לאחר, אך אם לא באנו לדון שיקנה הלוקח מכח ד' אמות אלו, אין מעכב מה דהוא בד' אמות דהמוכר, כיון שלא זכה המוכר כלל בד' אמותיו.

אך צ"ע בזה ממש"א התם, דבח' אמות מצומצמות וגט יוצא מד' אמות שלו לד' אמות שלה, דאינה מגורשת משום דאגיד גבי', ובכה"ג הרי באנו לדון שתקנה האשה בד' אמות שלה אשר אין לבעל זכות בהן, וא"כ מה לי דהגט יוצא לד' אמותיו, הרי לא זכה הבעל בד' אמות אלו, דלא ניח"ל דליקני, וא"כ אי"ז אגיד גבי'.

עוד ילה"ע בזה, ממש"כ בתוס' הרא"ש בגיטין שם ובקידושין ד"ח:, דכל שבאו שניהם יחד לתוך ד' אמות, הו"ל כחצר השותפין, ותליא בהפלוגתא בחצר השותפין אם קונין זמ"ז, ואם לעולם לא זכה הבעל בד' אמות, והא דאם קדם הוא לד' אמות אינה מגורשת הוא משום שלא תיקנו חז"ל שיהיו הד' אמות קונות לאחר להוציא מרשות המוכר, אם הוו הד' אמות שלו, צ"ע אם יש לדמות דין בבאו שניהם בב"א, לדין חצר השותפין, ועד"ז ילה"ע גם במשה"ק הרשב"א הריטב"א והר"ן שם, דכה"ג דבאו שניהם בב"א נימא דאגיד גבי'.

ולכאו' צ"ל, דמש"כ הגרע"א דלא תקנו חז"ל שיצא החפץ מרשות המוכר מתוך ד"א שלו שיהי' הד' אמות קונים לאחר, ל"ד הוא דד' אמות אלו אין קונות לאחר, אלא היינו, דכל דאם היו הד' אמות שלו ל"ה האחר זוכה, לא תיקנו חכמים שיזכה האחר בד' אמותיו, וע"כ אם כשהי' זוכה בד' אמותיו ל"ה מגורשת משום דאגיד גבי' או משום דהוי זה כחצר השותפין, הרי דאף שבפועל אינו זוכה בד' אמות, מ"מ לא תיקנו חכמים שתהא מגורשת.

יג] ואמנם בעיקר קו' הגרע"א, לכאו' פשוט דהיא רק לדעת הר"ן דהא דד' אמות קונות בגט, הוא משום שהקנום לה חכמים והוו כחצרה, וע"כ מן הדין דאף אם קדם הוא לד' אמות, מ"מ כל שלא זכה בהן, שפיר מציא איהי לזכות בהן.

אך לדעת ש"ר דהא דד' אמות קונות בגט, הוא מכח הא דד' אמות הוו כמקומו ורשותו, ותיקנו חכמים דסגי בקבלה דרשות זו לקנות, הרי נמצא דאף כד לא ניח"ל להבעל לקנות בד' אמותיו, לא פקע מינייהו תורת ד' אמותיו, שהרי אכתי הוו כמקומו ורשותו, ואך דבפועל אינו זוכה בהן.

ואשר ע"כ, כיון דדינא דד' אמות הוא דאזלינן בתר מאן דקדים, שתיקנו חכמים שיהיו ד' אמות קונות למי שקדם, הרי דאף כד לא ניח"ל לבעל שיזכו לו ד' אמותיו, מ"מ כיון דהוי זה מקומו ורשותו של הבעל, ל"מ האשה לזכות בהן, וז"פ.

יד] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה למש"נ דדינא דד' אמות קונות לו הוא מיוסד על הא דד' אמות הוו מקומו ורשותו מדאורייתא, הרי י"ל דהא דאם קדים איהו אינה מגורשת, אי"ז דין מסוים בהתקנה דד' אמות, שתיקנו שיקנו למי שבא ראשון, אלא הוא משום דלגבי הא דד' אמות חשיבי כרשותו מדאורייתא, איכא דין קדימה, וכל דקדם הוא לד' אמות, חשיב זה כרשותו טפי מרשותה, וע"כ הוא דבכה"ג אינה מגורשת בד' אמות אלו.

והנה אמנם הדברים מחודשים, דבפשוטו הי' נ' דבדין ד' אמות דאורייתא ליכא נפ"מ מאן קדים, כ"ה דלענין שבת דחשיבי ד' אמות כרשותו לא שאני לן אם קדם אחר לעמוד בד' אמות אלו.

אך באמת הוא מוכרח כן, לדעת הני קמאי שהבאנו לעיל סק"ח דס"ל דד' אמות קונות בגט מדאורייתא, ולדעתם הרי בע"כ דהא דאם קדם הבעל לבא לד' אמות אינה מגורשת, הוא משום דכה"ג לא חשיבי הד' אמות כרשותה מדאורייתא.

ומצאנו בד' הרמ"ה שהביא בחי' מכת"י שעמד ע"ז, ז"ל, ואע"ג דגבי שבת אפי' היו מקצת אמותיו של זה לתוך אמותיו של זה מביאין ואוכלין באמצע ואפי' היכא דקדים בהו חד מינייהו, התם לענין טלטול דכיון דחזי לתרוייהו לטלטולי' בי' תרוייהו משתרו בי', אבל גבי גט לאפוקי מרשותא דבעל ועיולי ברשות אשה בעינן, ובתר ההוא דקדים בהו אזלינן, עכ"ל.[[10]](#footnote-11)

ולפ"ז הרי שפיר י"ל כן גם לדעת ש"ר, דהא דאם קדם הבעל אינה מגורשת, הוא משום דמדאורייתא לא חשבינן לד' אמות אלו כרשותה להוציא מרשות הבעל, וע"כ הוא דאין ד' אמותי' זוכות לה מתקנ"ח.

ולפ"ז הרי פשוט דמה"ט כל שקדם הבעל אינה מגורשת, אף דלא ניח"ל להבעל לזכות בד' אמותיו, שהרי כל שקדם הבעל ל"ה הד' אמות רשותה מדאורייתא להוציא מרשות הבעל, וע"כ ליכא בה לתקנת ד' אמות.

טו] ובזה ניחא גם הא דאם קדם הבעל לד' אמות אינה מגורשת, אף להסוברים דתיקנו ד' אמות בגט משום עיגונא, אשר לדידי' לכאו' לא תיקנו אלא לאשה ולא לבעל, ונמצא שלא זכה הבעל כלל בד' אמותיו, ומ"ט אינה מגורשת, ועי' נתיה"מ סימן ר' סק"ד שעמד בזה.

ולהנ"ל ניחא, דאף דלא תיקנו דד' אמות ברה"ר יקנו אלא לאשה ולא לבעל, אך הרי עיקר הדין דד' אמות הוו מקומו ורשותו הוא אף ברה"ר, וע"כ ממילא דכל שקדם הבעל לד' אמות אלו, אין האשה זוכה בהן, או משום דתקנת ד' אמות הוא שיזכה בהן מי שקדם לרשות זו, או משום דגם בדינא דד' אמות דאורייתא דהוו מקומו ורשותו איכא דיני קדימה.

וניחא נמי הא הא דבגט יוצא מד' אמות שלה לד' אמות שלו ל"מ משום דאגיד גבי', וכן הא דבבאו שניהם יחד הו"ל כחצר השותפין, ויש לדון בזה משום דאגיד גבי', אף דלא ניח"ל להבעל לזכות, דמ"מ כיון דהוי זה מקומו של הבעל, הרי דבה במידה שנתקבל הגט אצל האשה, ה"ה גם ביד הבעל, שהרי כל קבלת האשה היא מכח הרשות דד' אמות, ורשות זו היא גם להבעל.

**ד**

טז] אמנם כ"ז ניחא לדעת התוס' ודעימייהו דפליגי ע"ד הריטב"א והר"ן וס"ל דהא דד' אמות קונות בגט אי"ז משום שהקנום לה חכמים, אלא שתיקנו שתועיל רשות זו לקנות, אך לדעת הריטב"א והר"ן דהא דד' אמות קונות הוא משום שהקנום לה חכמים והוו כחצרה, הרי הדר קשיא דמ"ט אם גט יוצא מד' אמות שלה לד' אמות שלו חשיב כאגיד גבי', אף דלא ניח"ל להבעל לזכות בד' אמותיו, וכן מ"ט כשבאו שניהם בב"א לתוך ד' אמות חשיב כחצר השותפין וגם יש לדון משום אגיד גבי', אף דלא ניח"ל לזכות בד' אמותיו.

יז] אמנם הנה ז"ל הריטב"א בגיטין דע"ח:, א"ל שמואל וכו' כדי שתשוח ותטלנו וכו', אלא הכא ברה"ר ממש דאין ד' אמות קונות לו וכו', אבל משום תקנה תקנו דאפי' ברה"ר כיון שהוא קרוב לה כ"כ תהא מגורשת, ואפשר לומר דהאי נמי דאף קרוב לו כדי שישוח ויטלנו הויא מגורשת, דהא לא אגיד ביה כיון דחוץ לרשותו הוא ואפי' תוך ד' אמות הויא חוץ לרשותו כיון דברה"ר הוא שאינן קונות לו, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הריטב"א, דכל הא דבגט יוצא לתוך ד' אמותיו חשיב כאגיד גבי', הוא רק משום דאיירי בסימטא דד' אמות קונות לו, אך ברה"ר שאינם קונות לו, לא חשיב כלל כאגיד גבי', וע"כ אם הוי קרוב לה כדי שתשוח ותטלנו, ה"ה מגורשת גמורה, אף אם הוי בתוך ד' אמותיו של בעל, ואף בדקרוב לו כדי שישוח ויטלנו.

ועד"ז כתב הריטב"א שם לעיל מינה, בדין שניהם אין יכולין לשמרו, דהיינו שאין יכולין לשמרו כל א' לבדו אלא שניהם יחד, וקשיא ע"ז דא"כ מ"ט היא מגורשת, הרי הגט אגיד גבי' כיון שצריך לשמירתו, וכתב הריטב"א לישב, ז"ל, דלא מיקרי אגיד אלא כשהוא ברשותו הזוכה לו ממש או בתוך ד' אמות דאז הוי אגיד בי' וה"ה כאילו הוא אוחז בראש הגט, אבל כאן כיון שיצאה חוץ לרשותו לא מיקרי אגיד בי' וכו' דלדידה הוא דתיקון רבנן דתזכה לה אותו מקום אבל לא רשותו שלו הוא כלל, עכ"ל, והרי דכל הא דחשיב כאגיד גבי', הוא רק בד' אמות בסימטא, שתיקנו חכמים שיקנו לו והוו כרשותו.

ולפ"ז בעכצ"ל, דתקנה זו שיהיו ד' אמותיו כחצירו, לא תליא בדעתו, ואף אם לא ניח"ל בזה, אין בידו להפקיע לעיקר התקנה, וחשיב כרשותו, אלא שלא יזכה בדברים הנמצאים שם אם לא ניח"ל בזה, וע"כ כל שהגט יוצא מד' אמותי' לד' אמותיו אינה מגורשת, אף דלא ניח"ל שיזכו לו ד' אמותיו.

ולפ"ז נ', דהריטב"א והר"ן בגיטין שם שפירשו דל"מ ד' אמות בגט אלא בסימטא, ולא ניח"ל לפרש כד' הרשב"א שם דבגט תיקנו ד' אמות ברה"ר משום עיגונא, לטעמייהו אזלי, דכיון דס"ל דגדר תקנת ד' אמות הוא שהקנו לו חכמים את ד' אמותיו והוו כחצרו, הרי מסתבר דכל הא דאם קדם הבעל אינה מגורשת, הוא רק במקום שהקנו לבעל את ד' אמותיו,[[11]](#footnote-12) וע"כ אם תקנת ד' אמות בגט היא גם ברה"ר, הרי דהיתה מגורשת אף אם קדם הבעל, שהרי הבעל אינו זוכה בד' אמותיו ברה"ר, וממש"א בגמ' דאם קדם הבעל אינה מגורשת, בע"כ דאיירי בסימטא דזוכה הבעל בד' אמותיו, וז"ב.

יח] אך בדעת הר"ן אכתי צ"ע, שהרי הר"ן כתב בסוגיין במש"א דגלי אעתי' דבד' אמות לא ניח"ל דליקני, דהוא משום דהו"ל כאומר אי אפשי בתקנ"ח דשומעין לו, וכבר כתב הגרע"א שם דבע"כ היינו דמהני אמירת אי אפשי שלא יזכה כלל בד' אמותיו, דאם הוא זוכה בד' אמותיו, תו ה"ה זוכה במציאה מדאורייתא, ול"מ בזה אי אפשי בתקנ"ח, והרי דתקנה זו שיהיו ד' אמותיו קנויים לו תליא בדעתו, וכל דלא ניח"ל בתקנה זו, אין ד' אמותיו קנויים לו, ולפ"ז הדר תיקשי דמ"ט אם קדם הבעל לד' אמות אינה מגורשת, ומ"ט אם גט יוצא מד' אמותי' לד' אמותיו חשיב כאגיד גבי', אף דהבעל לא ניח"ל דליקני.

אמנם י"ל, דלמש"כ הר"ן בשם הרשב"א דאף בקניות דאורייתא אינו קונה בכה"ג, תו שפיר י"ל דל"מ אמירת אי אפשי להפקיע לעיקר תקנת ד' אמות, והוו ד' אמות כחצרו אף בדלא ניח"ל בהו, וע"כ שפיר אמרינן דכל דקדם הבעל לד' אמות ודכל דגט יוצא לד' אמותיו, אינה מגורשת, ודעה קמייתא שהביא הר"ן, דמהני אמירת אי אפשי, י"ל דס"ל כדעת ש"ר, דלא הקנו לו חכמים את ד' אמותיו, אלא תיקנו שיקנו לו ד' אמותיו, וכנ"ל.

יט] ויל"ד עוד בזה, דהנה בחי' הר"ן לקמן די"ב. כתב, ז"ל, ואם תרצה תפרש דחצר המשתמרת שהיא קונה במציאה תקנ"ח היא כ"ה דתקון לה ד' אמות, וכ"ש זו שהיא כידה ממש, וכנ"ל, עכ"ל, וצ"ב שהרי לדעת הר"ן הא דמהני ד' אמות הוא משום שהקנו לו את ד' אמותיו והוו כחצרו, אך לא מצינו שתיקנו חכמים דאף חצר שאינה גמורה תקנה לו, וא"כ מה מייתי מינה הר"ן דה"נ תיקנו שתזכה לו חצר המשתמרת אף שאינו עומד בצידה, ודתיקנו חכמים דתזכה לו אף חצר שאינה ראוי' לזכות מן הדין, וי"ל.

ושמא באמת לא אזיל הר"ן בפירקין עם דבריו בגיטין דגדר התקנה הוא שהקנו לו את ד' אמותיו, ולפ"ז ניחא בפשיטות מש"כ הר"ן בסוגיין דמהני אמירת אי אפשי בד' אמות, דהוי זה אי אפשי על זכיית המציאה בד' אמות, דאינו זוכה בה אלא מדרבנן, ולפ"ז שוב י"ל כמש"כ לעיל דלדעת הר"ן בגיטין שהקנו לו את ד' אמותיו, ל"מ אמירת אי אפשי להפקיע לזה.

ונ' מזה, דודאי מודה הר"ן דעיקר תקנת ד' אמות היא דסגי בקבלה זו לזכות, וזהו שדימה הר"ן דה"נ תיקנו חכמים דסגי בקבלה דחצר שאינו עומד בצדה לזכות, וכל מש"כ הר"ן שהקנו לו את ד' אמותיו, הוא רק בגט, דלא מצינו להתירה אלא ע"י שהקנו לה את המקום וה"ז זוכה לה מדאורייתא, אך ל' הר"ן לא משמע כן, ומ' דאף לענין ממון הקנו לו את ד' אמותיו. ?ועי' בס' פתח הבית שכתב כן.

ולפ"ז מתישב גם לדעת הר"ן, הא דאם קדם הבעל אינה מגורשת, אף דלא ניח"ל לזכות בד' אמותיו, וכמש"נ לעיל לדעת ש"ר, שהרי מודה הר"ן דעיקר דינא דד' אמות הוא דסגי בקבלה זו לזכות, ואך דבגט דלא סגי בהכי, הקנו לה חכמים את ד' אמותי', אך היכא דמצד קבלת ד' אמות ל"ה לה לזכות כלל, לא הקנו לה חכמים את ד'א אמותי'.

1. וכ"נ גם בד' הר"י מיגש בשו"ת סימן ק"ו, ז"ל, ואין דרך זה דומה למה שאמרו כיון דנפל גלי אדעתיה דבנפילה ניחא ליה דליקני בד' אמות לא ניחא לי', לפי שהטעם שם שלא קנו לי' ד' אמות, לפי שמכיון שגלה בדעתו דלא ניח"ל דליקני לי' ד"א דידי', איגלאי מילתא דהני ד' אמות לאו חצרו הן כלל כדי שתקנה לו, לפי שלא תקנו שד' אמות קונות לו בכל מקום אלא א"כ היתה כונת אותו אדם שיהיו לו אותם ד"א כחצרו, אבל אם אינו מתכוון לזה ואינו מתרצה בו, הנה חזרו להיות ד"א הללו שאין לו בהם זכות כלל, והם לגבי' כמו שהם לגבי שאר בנ"א שאינם עומדים בהם, וע"כ הי' מן הדין שלא יקנו לו, עכ"ל, והרי דהא דד' אמות קונות לו, הוא משום דנתנו לו בהם זכות ועשאום כחצרו.

   אך באמת י"ל שאין מכוון הר"י מיגש דהקנו לו את הד' אמות, אלא היינו שהחשיבו לרשות ד' אמות כחצרו גמורה לקנות בה, וכל דלא ניח"ל בזה, לא חשבינן להו כחצרו, וזה ניחא להדרך הא' שנת' להלן סק"ט, אך הדרך השני' שנת' שם שתיקנו חכמים דסגי בקבלה זו דד' אמות לקנות, לכאו' אינה מתישבת בד' הר"י מיגש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושמא י"ל, דאף שהקנו לו חכמים את ד' אמותיו לזכות בהן, היינו רק לגבי זכיית מציאות שהוא יודע בהן.

   עוד יתכן, דס"ל דחצר שאינה משתמרת שהוא עומד בצידה אינה קונה לו שלא מדעתו, וה"נ ד' אמות שמצ"ע אינם משתמרות, אף שהוא עומד בצידם, אינם קונות לו שלא מדעתו, ומצינו כן בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ונראה לומר דמ"מ צריך שידע באותו דבר שסביבותיו, אבל שלא מדעתו אין ד' אמות קונות לו, שאפי' חצירו שאינה משתמרת אינה קונה לו שלא מדעתו, כמו שיתבאר לפנינו, עכ"ל, ועי' עוד בד' הריא"ז בסוגיין בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם הר"ן שם פירש בע"א, ולדבריו לא מצינו דאויר שמעל הכלי מהני לקנות, עיי"ש, והעירוני דיש להוכיח כן מד' הראב"ד בע"ז דע"א:, שכתב דבדעת אחרת מקנה מהני אויר כלי לקנות משום דל"ב שיהא משתמר, עיי"ש, ומ"מ מבו' בדבריו דרק אויר שבתוך הכלי קונה, והרי דהא דאויר שמעל הכלי אינו קונה, אי"ז משום דלא מינטר, אלא הוא משום דלא חשיב כלל כרשותו לקנות לו. [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל בזה, למש"כ הגרע"א במהדו"ת סימן צ"ו דלא הקנו לו את הד' אמות לכל דבר אלא לפרטי דברים, עיי"ש, וי"ל דה"נ לא הקנו לו את הד' אמות אלא לגבי מה שהגיע לקרקע, ולא לגבי דבר שהגיע לאויר. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ל דאף לדעת הר"ן דהא דד' אמות קונות לו הוא משום שהקנו לו את ד' אמותיו, מ"מ ודאי דמה שהקנו לו את ד' אמותיו, ולא הקנו לו ג' או ה' אמות, הוא משום שהד' אמות הם מקומו, וע"כ שפיר יש ללמוד דין ד' אמות דקונות לו מדין ד' אמות דשביתה, ועי' באבנ"ז אהע"ז סימן רל"ט שמבו' כן בדבריו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש לדמות לד' הרי"ד גיטין דע"ח: דקרוב לה מהני מדאורייתא, משום שנתינת גט היא בע"כ וכו', עיי"ש, ולד' תורי"ד קידושין ד"ח: בדין תנם ע"ג סלע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומש"כ התוס' בגיטין דמיבע"ל דה"נ אע"ג דלא מינטר עשאוהו כמינטר, הוא תלוי בב' האופנים הנז', דאי נימא דגדר תקנת ד' אמות הוא דהחשיבו לד' אמות כרשותו גמורה הגם שמן הדין אי"ז רשותו, הרי דה"נ י"ל דהגם דמן הדין ל"מ האויר לקנות כיון דלא מינטר, החשיבוהו כאויר דמינטר הראוי לקנות, ואי נימא דגדר תקנת ד' אמות הוא דסגי בקבלה זו דד' אמות לקנות, י"ל דכ"ה דתיקנו דסגי בקבלה דד' אמות אף שאי"ז רשותו גמורה, ה"נ סגי בקבלה דאויר דלא מינטר, אף שאי"ז קבלה מעליא, ומן הדין לא סגי בה לקנות. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף, דהנה בעיקר הא דיליף הירושלמי מתנה ממציאה, צ"ב, שהרי במציאה תיקנו ד' אמות משום דלא ליתי לאנצויי, וה"ט ל"ש במתנה, והיאך מצינו למילף זמ"ז, ומד' הריטב"א והמיוחס לריטב"א נ' לפרש, דהא דמהני במתנה הוא משום דלא פלוג רבנן, ומה שהוצרך הירושלמי ללמוד בק"ו, היינו משום שהי' מקום לומר דל"מ בזה לא פלוג, דהגם שתיקנו חכמים דסגי בקבלה זו לקנות במציאה, מ"מ במתנה לא סגי בזה, דומיא דהבטה דאיכא למ"ד דהיא קונה בהפקר, וע"ז אמרינן דאדרבה, אם סגי בקבלה זו לקנות במציאה דליכא דעת אחרת מקנה, כ"ש דסגי בה לקנות במתנה דאיכא דעת אחרת מקנה. [↑](#footnote-ref-9)
9. נ' מד' הגרע"א דלא פסיקא לי' דכה"ג שזרק לה הגט שם הוי כאומר לא ניח"ל דליקני, וי"ל דל"ד לנפל דאמרינן דבד' אמות לא ניח"ל דליקני, ונ' שהטעם בזה הוא, דאף שזרק לה גט שם ורוצה לזכותו לה, הרי מ"מ הוא הוא רוצה שיזכו לו ד' אמות אלו מציאה שתפול לשם, ונמצא שהוא רוצה שיהיו הד' אמות כחצרו, ול"ד לההיא דנפל, דגלי דעתי' דלא ניח"ל כלל שיהיו הד' אמות כחצרו. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפי דבריו נ' פשוט, דאם קדם אדם אחר לאשה, ה"ה מגורשת, וכמש"כ התור"ג סימן קל"ט והגרע"א בכ"ד, ושלא כד' הב"ש סימן קל"ט, ונ' עוד, דגם במציאה אם קדם א' לחבירו הוי כחצר השותפין וזוכין שניהם, דרק בגט דרשות הבעל ורשות האשה סותרין זל"ז, הוא דאזלינן בתר מאן דקדים, וניחא בזה מש"כ הטור בסימן רס"ח דאם היו שניהם עומדין ונפלה המציאה בתוך ד' אמותיהן זכו שניהם, ותמהו האחרונים ז"ל דמ"ט לא אזלינן בתר מאן דקדים, ולהנ"ל ניחא, אך אכתי נראה, דאם היו המוכר והלוקח בתוך ד' אמות, אזלינן בתר מאן דקדים.

    אך בד' הר"ן בגיטין מבו' שלמד מהכא לכל דוכתא, דאזלינן בד' אמות בתר הקודם, עיי"ש? [↑](#footnote-ref-11)
11. אך אי"ז מוכרח, שהרי נת' לעיל סק"ז בהערה, דגם לדעת הר"ן, הא דהקנו לאדם את ד' אמותיו הוא משום שהם מקומו, ואשר ע"כ שפיר י"ל דכל שקדם הבעל ולא חשיב זה כמקומה של האשה לקבלת גיטה, וכמש"נ לעיל סקי"ג, לא הקנו לה את ד' אמותי'. [↑](#footnote-ref-12)