שביעית שיעור יג יד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורים שביעית מהדו_ק

בס"ד.

**אם שביעית משמטת, כסף המופקד בבנק**

א] המפקיד כספו בבנק, אינו פקדון אלא הלואה, וא"כ צריך לעשות פרוזבול, שלא ישמטו הפקדותיו, ואם שכח ולא עשה פרוזבול, וכן בעל תשובה, שרוצה למשוך כספו מהבנק, יש לדון אם מותר לו למשוך את כספו, כיון ששביעית השמיטה את החוב.

ומטו בשם הגרי"ש אלישיב זצ"ל, דבמלוה כזה אינו משמט, והסתמך על דעת התומים (סי' סז ס"ק כו) דס"ל דלוה שמת, אפשר לגבות מהיורשין, ואינו נשמט בשביעית, כיון דלא ירשו אלא שיעבוד נכסים, דהרי אין חייבים לפרוע אלא מנכסי אביהם, ולא השמיטה תורה, אלא במקום שיש שיעבוד הגוף דבזה הקפידה התורה שלא יגוש אותו, אבל במקום שיש שיעבוד נכסים לבד אינו משמט, ופי' כן בתוספתא (שביעית פ"ח הלכה ו) דאיתא התם "ר' שמעון אומר הוא משמט, ואין יורשין משמיטין, שנאמר כל בעל משה ידו אשר ישה ברעהו". ודעת הרבה ראשונים, דבא למעט את את יורשי המלוה, שאין חובתיהם נשמטין, אמנם דעת התומים שם, וכן פי' בדעת רש"י דקאי על יורשי הלוה. ודעת הגריש"א דאף בבנקים כן הוא, דאין שם בעלים שמשועבדים שיעבוד הגוף, דזה חברה בע"מ, ואין ל עליהם אלא שיעבוד נכסים, וכל כה"ג אין שביעית משמטת. [והאגרו"מ (יו"ד ח"ג סי' מא) הקיל משום כן דמותר להפקיד בבנק, אף שצובר ריביות, כיון דאין כאן בעלים, אלא הוא חברה בע"מ, אמנם דעת הגריש"א דאין להקל בזה, ולא הקיל אלא בשמיטת כספים דרבנן].

ב] אמנם באמת דברי התומים צ"ע, דבגמ' (גיטין יח.) פליגי רב ושמואל בכתובה, ממתי משמט, דדעת רב משתפגום ותזקוף, ודעת שמואל, דבחד מייניהו סגי, משתפגום אע"פ שלא תזקוף, או שתזקוף אע"פ שלא תפגום, וכן פסקו הרמב"ם והשו"ע כדעת שמואל [והתבאר בשיעור יב] ותביעת כתובה, שייך או באלמנה או בגרושה, ובפשוטו איירי גם באלמנה שגובה מהיורשים, ולדעת התומים כל כה"ג אינו משמט. ובאמת ברמב"ם (פ"ט הי"ג) כתב "המגרש את אשתו קודם השמיטה" וכו', וכן כתב בשו"ע (סעיף יז) הרי דהעמידו הדבר על גרושה, ולא על אלמנה, אמנם בשו"ע באהע"ז (סי' קא סעיף א) מפורש להדיא גם באלמנה. וא"כ מבואר להדיא דלא כדעת התומים, דשביעית משמטת, גם ביורשים.

ג] ומ"מ בנידו"ד גבי בנקים, עדיין אפש"ל דאינו משמט, דבאמת מבואר בתומים (סי' סו ס"ק מג) דיש ליורש אף שיעבוד הגוף [וסותר לדבריו בסי' סז] דידוע דעת ר"ת (בב"ב עו: ד"ה קני לך, ובעוד מקומות) דטעם דהמוכר שט"ח לחבירו, יכול למחול, כיון שלא מכר לו אלא שיעבוד נכסים, ושיעבוד הגוף נשאר ביד המוכר, וכיון שמחל את שיעבוד הגוף, פקע גם שיעבוד הנכסים, דהם מדין ערבות, והקשה שם התומים, איך גובים מירושים, הרי לא ירשו את שיעבוד הגוף, ותי' דע"כ צ"ל דיורשים גם את שיעבוד הגוף, עיי"ש. וא"כ אפשר דמשום כן נוהג שמיטה בכתובת אלמנה, כיון דיורשים את שיעבוד הגוף, משא"כ בבנקים באמת אין להם שיעבוד הגוף, וא"כ אפשר דאינו משמט. [אלא דא"כ צ"ב מנלן דין זה, דהתומים סמך דבריו על התוספתא, דאיירי ביורש. וביורש מוכרחים לומר דיורשים גם את שיעבוד הגוף, ובהכרח צריך לבאר בתוספתא כדעת הראשונים, דקאי על יורשי המלוה]. ומ"מ לכתחילה בוודאי יש ליזהר ולעשות פרוזבול, ובדיעבד כשלא עשה, דעת הגריש"א להקל בזה וכנ"ל.

**הלווה מהבנק, או מאדם שאינו שומר תו"מ**

ד] אמנם כל זה לענין מי שמפקיד לבנק, אבל הלוה מהבנק והגיע זמן הפרעון, שביעית משמטת, דהרי הוא הלוה ויש כלפיו שיעבוד הגוף. וע"כ אם אפשר ראוי לדאוג שהבנק יעשו פרוזבול, דאל"כ הרי הוא מכשילם בכך בתביעתם את החוב, ובפריעת החוב. [ובאופן שהגיע זמן הפרעון, וכגון אובר דארפט וכדו', אבל מי שיש לו משכנתא, וכדו', שנגבה ממנו כל חודש, בתאריך מסויים, חשיב כמלוה לעשר שנים, ואין שביעית משמטתו]. ויש שרצו לומר דכיון שהבנקים סגורים מחצות היום בערב ר"ה, א"כ חשיב שלא הגיע הזמן ואינו משמט. אמנם יש שסוברים דאינו כן, כיון שבכוחם לגבות, אלא שמסיבות שלהם סגורים באותו זמן, והרי זה דומה למלוה שישן, ולא יכול לגבות, דוודאי משמט.

וכן מי שנצרך ללוות מאדם חילוני, ראוי לבקשו לעשות פרוזבול, דאל"כ הרי הוא מכשילו, בתביעת ופרעון החוב. ובספר מנחת אליהו הביא בשם החזו"א (כמבואר בשכ"כ פט"ז סעיף יד טו) דאפשר לעשות פרוזבול לאחר מדין זכין, ומ"מ דעת החזו"א דלא מועיל אלא לשומר תו"מ, אבל לחילוני א"א לעשות שלא מדעתו. וע"כ אם אפשר ראוי לבקשו לעשות שטר פרוזבול.

**סתם הלואה, והוא בתוך שלושים יום, אם שביעית משמטת**

ה] כתב השו"ע (סי' סז סעיף י) "המלוה את חבירו וקבע לו זמן לעשר שנים, או פחות או יותר, אין שביעית הבא בתוך הזמן משמטתו דהשתא לא קרי ביה לא יגוש". והנה קיי"ל דסתם הלואה שלושים יום, כמבואר בשו"ע (סי' עג סעיף א) וז"ל "המלוה את חבירו, סתם, ולא קבע לו זמן, במקום שאין להם מנהג, יש לו זמן שלשים יום, שאינו יכול לתבעו קודם" וכו'. ודנו הפוסקים, אם שביעית משמטת סתם הלואה, וז"ל הדרך אמונה (פ"ט ס"ק מט) "ובסתם הלואה שאינו יכול לתובעו על ל' יום, והגיע השמיטה תוך ל' יום, יש דעות בזה אם משמט, ובמקום שנהגו לתבוע אף בתוך ל' בודאי משמט". ודעת המג"א (או"ח סי' שז ס"ק יד) דכיום המנהג שאפשר לתבוע גם בתוך ל' יום, וא"כ לדבריו בוודאי דמשמט.

ובאו"ז (פסקי ע"ז סי' קכג) כתב להדיא דאינו משמט, וכן מבואר בחידושי הר"ן (שבת קמח:), אמנם דעת הב"ח (סי' סז ס"ק יג) והקצוה"ח (שם ס"ק ד) דמשמט, וכן דעת התומים (שם ס"ק טז) וביאר הטעם, כיון שהמלוה יכול לתפוס בתוך הזמן, הרי הוא בכלל לא יגוש [משא"כ במלוה לי' שנים דאינו יכול לתפוס בתוך הזמן]. וכן נראה דעת הרמב"ם דכתב (פ"ט הלכה ט) "התנה עמו שלא יתבענו, שביעית משמטת". וביארו שם במהר"י קורקוס, ובכס"מ, דכיון שמועיל תפיסה לכך אינו משמט. ובבעל התרומות (מה ח) כתב על דברי הרמב"ם דלא ברירא, ומבואר דס"ל דאע"פ דיכול לתפוס, מ"מ אחר שלא יכול לתובעו, אינו בכלל לא יגוש ואינו משמט. הרי דדעת האו"ז והר"ן ובעל התרומות, דאינו משמט, ומנגד דעת הרמב"ם והב"ח הקצוה"ח והתומים דמשמט.

ו] ובגמ' בשבת (קמח:) נחלקו רבה ורב יוסף, בהלואת יו"ט אם ניתנה ליתבע או לא, ודעת ר"י דלא ניתנה ליתבע, גזירה שלא יבואו לכתוב את ההלואה, ומקשינן שם, מברייתא, דשחט את הפרה ביו"ט ראשון של ר"ה ונתעברה השנה, ונמצא שהוא אלול הרי זה משמט, ומוכח דניתנה ליתבע, דאל"כ מדוע משמט, עיי"ש. והנה בהלואת יו"ט אע"פ שלא ניתנה ליתבע מועיל תפיסה, ומוכח בגמ' דאינה משמטת, דאינו בכלל לא יגוש, ולכאו' יש ללמוד מכאן דאף בסתם מלוה אינה משמטת, ולא מועיל מה דאפשר לתפוס את החוב. אמנם יש לחלק דשאני התם, דהחוב מצד עצמו לא ניתן ליתבע, וא"כ אפשר דחוב כזה אינו בכלל לא יגוש, משא"כ סתם מלוה, והמתנה שלא יתבענו, דמצד עצם החוב, נחשב שכבר חייב, אלא דבפעול לא יכול לתבוע עד ל' יום, וכיון דמועיל תפיסה שפיר הוי בכלל לא יגוש.

**גדר שטר פרוזבול, אם הוא כשטר קנין, או שטר ראיה**

ז] דעת הקצוה"ח (סי' סז ס"ק ו) דשטר הפרוזבול עצמו, פועל שהחוב לא ישמט, ונחשב כשטר חלות וקנין, דאם נימא דהוא ראיה למה שמסר לב"ד, ועיקר הפרוזבול, אינו בשטר אלא במסירה לב"ד, א"כ מדוע צריך שטר פרוזבול, הרי נאמן אדם לומר שפרוזבול היה לי ואבד. ועוד דאם הוא ראיה, איך העדים נאמנים הרי זה מפי כתבם, כיון דאין כאן דעת המתחייב. וכן מבואר בשו"ת הר"ן (סי' עז). אמנם בשו"ת הריב"ש (סי' שפב) כתב בשם הרא"ה דעיקר הפרוזבול חל במסירה, והשטר הרי הוא לראיה על מסירתו, וכתב שם דאין פה משום מפי כתבם, דכיון שנכתב בע"כ של לוה, א"צ דעת המתחייב. [ועדיין צ"ע כיון שנאמן לומר פרוזבול היה לי ונאבד א"כ למה צריך שטר ראיה].

ח] ולכאו' הוא תלוי במחלוקת השו"ע והרמ"א. דכבר נתבאר דדעת הרמב"ם והשו"ע (סעיף כ) דפרוזבול אינו מועיל באמירה, אלא בכתיבה דווקא [חוץ מת"ח דמועיל בהם אמירה, כמבואר בגמ' דרבנן דרב אשי מסרי מילייהו להדדי, וכמבואר בשו"ע שם]. אמנם דעת הרמ"א שם דאפשר באמירה לכל אדם. וא"כ נראה דלדעת השו"ע דצריך כתיבה דווקא, א"כ השטר פועל זאת, והרי הוא שטר חלות וקנין, אמנם לדעת הרמ"א דמועיל באמירה בלבד, א"כ אין השטר אלא לראיה. וכן מבואר בשו"ת הר"ן (שם) דפי' שם דהשטר פועל את הפרוזבול, ומ"מ בת"ח שאפשר להם באמירה, אין השטר אלא לראיה. [ועיין עוד לקמן, במה שביאר החת"ס המחלוקת בהיה לו פרוזבול ונקרע, אם צריך השטר להיות קיים בזמן השמיטה, דהיינו מוצאי שביעית].

**פרוזבול המאוחר**

ט] כתב השו"ע (סעיף לב) "פרוזבול המקודם כשר, והמאוחר פסול". ומקורו במשנה (פרק י משנה ה). ויש להקשות דלדעת הרמ"א דפרוזבול מועיל באמירה, א"כ מאי נ"מ דזמן הפרוזבול מאוחר, הרי לא צריך כלל את השטר, וכיון שמסר דבריו לב"ד שפיר דמי. ובריטב"א בגיטין (רבינו קרשקש לז: ד"ה דין פרוזבול) כתב דדווקא בפני ב"ד של גדולי הדור סגי בדיבור, אבל בפני ב"ד רגיל צריך כתיבה, וא"כ מובן דבאופן זה פרוזבול המאוחר פסול. אמנם דעת הרמ"א דאף בדיבור א"צ ב"ד חשוב, וא"כ קשה מדוע מאוחר פסול. וכן הקשה בתומים (ס"ק כז) וכתב דבאמת דווקא בזמן המשנה דצריך דווקא כתיבה, הדין שמאוחר פסול, אבל מזמן רב נחמן דאמר, אדרבא אקיימינה (גיטין לו:) הקילו בפרוזבול דא"צ ב"ד חשוב, וכן א"צ כתיבה [וכמו שנתבאר בשיעור יב] ובאמת כיום שסגי באמירה, אף מאוחר כשר. אמנם דעת הרמ"א לא נראה כן, דלא חולק על הדין דפרוזבול המאוחר שפסול, וצ"ל בדוחק דכל שכתב גרע טפי, וקנסו אותו שלא כתב כדין [אלא דהוא דוחק גדול, כיון שהוא טעות של הב"ד, והוא עשה כדין, ומדוע קנסו אותו].

**אין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע**

י] כתב השו"ע (סי' סז סעיף כב) "אין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, ואפילו קרקע כל שהוא סגי, ואפילו אין לו וכו'. ואפילו אין לזה ולא לזה, ויש למלוה או למי שחייב לו, מזכהו אפילו על ידי אחר, ואפילו שלא בפניו. הגה. מיהו אם הלוה לפנינו וצווח איני רוצה לזכות בקרקע של אחרים, אין מזכין לו לאדם בעל כרחו". ובירושלמי (פ"י ה"ג) נראה דאף המלוה צריך שיהיה לו קרקע, ועיין לקמן מה שביאר בזה השבט הלוי בדעת בעל התרומות.

**אם אפשר לזכות לו בע"כ**

יא] ומבואר דאפשר לזכות ללוה בע"כ, כל שאינו עומד וצווח. והנה בט"ז בהלכות ריבית (יו"ד קסב ס"ק ח) כתב דה"ה גבי ריבית, דהמלוה לחבירו סאה בסאה, דאסור מדרבנן, אלא א"כ יש ללוה מזה בשעת ההלואה, דאם אין לו יכול המלוה לזכות לו בע"כ. ובש"ך שם (בנקוה"כ) חולק ע"ז ודעתו דלא הקילו בזה אלא בשמיטת כספים דרבנן, עיי"ש. ובדעת הט"ז נראה דס"ל דאף דבאמת אינו זוכה בזה, מ"מ יש קנינים שמועילים לענין איסורא, אף שלגבי ממונות אינו שלו, ומצינו כן גבי עירוב חצירות דמזכה את הפת לכל דיירי החצר, ואף שבאמת נשאר שלו, דמותר לאוכלו, מ"מ מועיל לענין עירוב. וכן מה דמועיל לשכור מהעכו"ם הדר בחצר, אף שאינו שכירות אמיתית, אלא רק לענין עירוב חצירות, וה"ה לענין פרוזבול וריבית כן, אף דבאמת לא זוכה בזה, מועיל להתיר את האיסור.

ועיין לקמן. דנחלקו הראשונים לענין אם היה לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול, ובשעת השמיטה לא היה לו.

**אם מזכים השטרות ממש לדיינים**

יב] כתב השו"ע (סעיף יט) "זהו גופו של פרוזבול, מוסרני לכם פלוני ופלוני הדיינים שבמקום פלוני, שכל חוב שיש לי שאגבנו כל זמן שארצה, והדיינים או העדים חותמים מלמטה". ומקורו במשנה (פ"י משנה ד) וברמב"ם (פ"ט הי"ח).

ובספר התרומות (שער מה אות יז) הוסיף בנוסח שטר הפרוזבול, שהמלוה מקנה את החובות לב"ד אגב קרקע,[[1]](#footnote-1) וכמ"ש שם "ויהבית לכון במתנה בקנין ד' גרמידי מן ארעא דאית לי על גביהון". וסמך דבריו מהירושלמי דגם המלוה צריך שיהיה לו קרקע. וכן נהגו בבד"ץ העד"ח בירושלים לכתוב נוסח זה. וכתב השבט הלוי (ח"ז סי' רכ) דטעם שהוסיף כן בבעה"ת, דס"ל דלא מועיל פרוזבול אלא בב"ד חשוב כרב אמי ורב אסי, וכמבואר ברמב"ם ובשו"ע. אמנם כל זה בתקנת הלל דכתיבת פרוזבול, אבל המוסר שטרותיו לב"ד, אינו משמט מדאורייתא, וכיון דכיום אין ב"ד חשוב, העצה לזה שיקנו את החובות עצמם לב"ד אגב קרקע, דהרי הוא כמוסר שטרותיו לב"ד. [אמנם בהערה שם כתב "והשתא שנת תשס"א עיינתי עו"פ והדרנא מזה" וכו'. דמבואר שם בבעה"ת דאין כוונתו שמקנה להם החובות ממש, עיי"ש].

יג] אמנם באגרו"מ (חו"מ ח"א סי' יט) הקשה ע"ז דא"כ הרי החובות שייכים לדיינים עצמם, והרי הם נשמטים, וע"כ כתב שם דיותר נראה לא להוסיף כן בשטר הפרוזבול. וכן נראה דעת החזו"א, והוא דבארחות רבינו (ח"ב עמו' שפט) כתב דהחזו"א שלח שליח לעשות פרוזבול, בפני בד"ץ העד"ח בירושלים. דסבר שנחשבים לב"ד החשוב באותו זמן, אמנם אח"כ התעורר לו חשש, שעשו לפי הנוסח שלהם, ולא סמך על הפרוזבול עד שנודע לו שעשו כנוסח ששלח להם[[2]](#footnote-2). ולכאו' נראה דחשש שהחובות נקנים לדיינים, ודינם לישמט, וכמ"ש האגרו"מ. ואף בשטרות שנהגו הגרי"ש אלישיב זצ"ל, והגר"נ קרליץ שליט"א, לא הוסיפו כן, דחששו שהחובות נקנים לדיינים עצמם.

**פרוזבול, אם הוא שטר של המלוה, או של הב"ד**

יד] ובעיקר כתיבת הפרוזבול, הנה הנוסח המקובל כיום, הוא שב"ד כותבים וחותמים שפלוני בא לפנינו ומסר שכל חוב שיש לו שיכול לגבות זאת כל זמן שירצה[[3]](#footnote-3). וכן מבואר בר"ש בשביעית (פ"י מ"ג) דהוא שטר שב"ד עושין, ודינו כמעשה ב"ד. אמנם ברש"י במו"ק (יח: ד"ה פרוזבלין) מבואר דהמלוה כותב את השטר, וז"ל "שכותב מלוה בשטר שאינו משמט, ולא משמיט ליה שמיטה". הרי דהמלוה כותב זאת, אלא דב"ד חותמין כדי לאשר את הפרוזבול. וכן משמעות הרמב"ם והשו"ע, דסתמו וכתבו דגופו של פרוזבול 'מוסרני לכם וכו', והדיינים או העדים חותמין מלמטה'. הרי דהוא שטר של המלוה. ועיין בדרך אמונה (פ"ט ס"ק צט) דכתב את הנוסח של החזו"א [[4]](#footnote-4). ונראה דרצה לצאת ידי כל הדעות, וע"כ קודם כתב בעצמו, ושוב קרא לפניהם, וזהו המסירה שמסר לפניהם, ואח"כ כתבו הב"ד עצמם, וכדעת הר"ש דהוא שטר של הב"ד, וכמו שמקובל ברוב השטרות בזמנינו.

**אם מוסר את החובות, או רק מודיע בב"ד**

טו] "מוסרני לכם שכל חוב שיש לי שאגבנו כל זמן שארצה", הנה מלשון המשנה והרמב"ם שכתבו 'שכל חוב שיש לי' נראה דענין פרוזבול שמודיע לב"ד שיוכל לגבות את חובתיו ותו לא, וכן הוא בנוסחאות המקובלות בזמנינו. אמנם יש שגרסו 'כל חוב שיש לי' וכו', וענינו שמוסר את החובות עצמם לב"ד, וכן משמע ברש"י בגיטין (לו. ד"ה מוסרני) "מוסרני לכם. את שטרותי שאתם תהיו נוגשים ואני לא אגוש, ולקמן מוקי דיש כח בידם להפקיע ממונו של זה וליתן לזה במקום שיש סייג ותקנה". אמנם בנוסח המקובל בזמנינו, אין הפי' כן אלא הוא הודעה לב"ד בלבד, דשמיטת כספים, מדרבנן, ותקנו דבאופן זה לא משמט. וב"ד חותמין לאשר ולהסכים לענין זה.

**נקרע או נאבד הפרוזבול קודם ר"ה**

טז] כתב הר"ש (פרק י משנה ה) דאם נקרע הפרוזבול או נאבד, אחר כתיבתו קודם ר"ה, הרי הוא תלוי במחלוקת של רשב"ג וחכמים, המובא בתוספתא בשביעית (פ"ח ה"י), דדעת חכמים דצריך לעשות פרוזבול חדש, ואם לא עשה הרי הוא משמט. ודעת רשב"ג, דאי"צ לעשות עוד פרוזבול, ואינו משמט.

ועיין בחת"ס (קובץ תשובות סי' פו) דביאר דתלוי בהגדרת פרוזבול, דדעת רשב"ג דענינו דמוסר את החוב לדיינים, ובשעת מסירתו הרי הוא כגבוי, וא"כ עכשיו אין הפרוזבול אלא לראיה בעלמא, [ולכך מועיל בת"ח באמירה] וא"כ לא איכפ"ל שנקרע השטר או שנאבד, כיון שכבר נמסר לב"ד, והכי קיי"ל כדעת רשב"ג. ודעת חכמים, דאין ענין פרוזבול דהוא כגבוי, אלא כל זמן שארצה לנגוש, אתם ב"ד הנוגשים, וכמבואר ברש"י (לו. ד"ה מוסרני), וא"כ כל חלות הפרוזבול הוא מכוח השטר, וצריך השטר להיות קיים בזמן השמיטה, דהיינו במוצאי שביעית. א"כ זה פועל דווקא מכח השטר, וצריך להיות קיים בשעת השמיטה, דהיינו בסוף שביעית. [ועיין לקמן מה שהקשנו עליו מדברי הר"ן]. ודעת החת"ס דקיי"ל כרשב"ג. אמנם בכפתור ופרח (שער החמישים] כתב דצריך לעשות פרוזבול חדש, וראוי ליזהר בזה לכתחילה.

**הגדרת מי שאין לו קרקע**

יז] נתבאר לעיל דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, כמבואר במשנה (פרק י משנה ו). ואם אין לו מזכה לו בתוך שדהו, כמבואר בשו"ע (סעיף כב כג) עוד מבואר בגמ' (גיטין לז.) דאפי' השאיל לו מקום לתנור וכירים כותבין לו, וה"ה כשיש לו קרקע בשכירות, וכן מבואר בשו"ע (שם). ובאמת קשה למצוא מי שאין לו קרקע, לכה"פ בשאלה או בשכירות, ועיין בשו"ת חת"ס (חו"מ סי' נ) דמשכחת לה באכסנאי או שדר בחצר חבירו, באופן שהבעלים יכול להוציאו מביתו בכל עת שירצה, ודנו הפוסקים לענין בחורי ישיבות, אם נחשב שיש להם קרקע. ויסוד הספק, האם אפשר להוציאם בכל רגע, או שמא כיון דלא שכיחא שיסלקום לאלתר, חשיב שיש להם קרקע.

**היה לו קרקע, ובשעת השמיטה אין לו**

יח] היה לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול ועכשיו אין לו, מבואר בר"ן (יט: בדפי הרי"ף) דתלוי בטעם הדין דאין כותבין אלא על הקרקע, דדעת רש"י (לז. ד"ה אלא) דלא תקנו אלא במילתא דשכיחא, ורוב האנשים יש להם קרקע. ולפ"ז כל שהיה להם בשעת כתיבת הפרוזבול מועיל [ויש לעיין מדוע לא יהיה נמדד לפי שעת ההלואה אם היה לו קרקע או לא] אמנם דעת הר"ש משום דע"י הקרקע דנחשב כגבוי ואינו בכלל לא יגוש, ולפ"ז צריך שיהיה בפועל בשעת השמיטה.

יט] והנה נתבאר דעת החת"ס דלטעם דהוי כגבוי, אף אם נקרע הפרוזבול שפיר דמי, כיון דכבר נגבה. אמנם מבואר כאן בר"ן לא כך, דלטעם זה צריך שבזמן חלות השמיטה יהיה לו קרקע, ולכאו' ה"ה לענין שטר הפרוזבול. אמנם בריטב"א שם (רבינו קרשקש, לז.) מבואר כדעת החת"ס וז"ל "וכתב רבינו נר"ו מסתברא היכא דאית ליה קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול אע"פ שמכרו קודם שביעית דאינו משמט, כיון ששעה אחת היה לו קרקע דהא באותה שעה החוב נגוש היה, וכיון שכן שוב אינו משמט, ונכון הוא". ומבואר להדיא דמטעם דהיה נגוש, סגי שיהיה לו קרקע בזמן כתיבת הפרוזבול, וכמבואר בחת"ס.

**איזה קרקע יקנה המלוה ללוה**

כ] והנה ראיתי בנוסחאות של בני ספרד, שסותמים וכותבים בנוסח הפרוזבל, שאם אין ללוה קרקע מקנים לו קרקע שלהם, ויש לעיין דא"כ אדם שיש לו הרבה לווין, יש לו בביתו הרבה קרקעות ששייכים לאנשים אחרים, [וכן המפקיד כספו בגמ"ח דחשיב פקדון, והוא הוא המלוה, וא"כ אפשר שכספו מחולק להרבה אנשים, והרבה מביתו מוקנה לאנשים אחרים]. ולכאו' יותר טוב להקנות חלק מסויים בשכירות או בהשאלה. והנה בגמ' מבואר (לז.) דרב אשי הקנה גידמא דדיקלא, והיינו גזע עץ דקל קצוץ, והגזע מחובר לארץ, כמבואר ברש"י שם, ואפש"ל דקמ"ל בזה, דלא רצה שהלוה יאמר לו שיש לו חלק בביתו, ולכך הקנה חלק מגזע הדקל, ותיכף אחר ר"ה יכול לקוצצו, ושוב אין לו עליו כלום.

**פרוזבול שלא בפני הב"ד**

כא] כתב הרמ"א (סעיף כא) "ואין חילוק בין אם המלוה בעיר הדיינים או לא, כי יכול לומר אפי' שלא בפניהם, אני מוסר שטרותי לב"ד פלוני שבעיר פלוני". ומקורו מהמרדכי (גיטין רמז שפ) והביא ראיה לזה מהירושלמי (פ"י ה"ב) דאיתא שם דאפי' הן נתונין ברומי, ופי' המרדכי דקאי על הדיינים. והקשה התומים (ס"ק כא) דא"כ מה התחבטו כל הראשונים, איך יעשו בפני ב"ד חשוב, הרי אפשר לעשות שלא בפניהם. וכתב שם, דבאמת בר"ן (יח. בדפי הרי"ף) וברמב"ן (לו.) פי' דקאי על השטרות, דאפי' אם השטרות לא אצלו, אלא ברומי אפשר לעשות פרוזבול.

כב] והגרי"ש אלישיב זצ"ל. כתב שטר פרוזבול, לפני ג' דינים רגילים. והוסיף וכתב בשטר, שמוסר את חובתיו, לב"ד חשוב. וסברתו, דמעיקר הדין נקטינן כדעת הרמ"א, דא"צ ב"ד חשוב, וסגי בכל ב"ד [כג' אברכים] אלא דרצה להחמיר את דעת הרמב"ם והשו"ע, ובזה הקיל לסמוך על דעת הרמ"א והמרדכי, דאפשר לעשות זאת שלא בפניהם. [אמנם יש שעוררו, דדעת הרמ"א להקל בזה, הוא משום דס"ל כדעת ר"נ דאמר שאקיימניה, לפרוזבול, דכל מה שאפשר להקל בזה מקילים, וכמו שנתבאר לעיל, דמשום כן לא צריך ב"ד חשוב, וסגי באמירה, וכמו שבאר הר"ן בשם הרמב"ן, אך הגריש"א חשש לדעת המחבר דצריך ב"ד חשוב, ולדידיה בוודאי שאין מקום להקל לעשות זאת שלא בפניהם].

**אם כיום צריך ב"ד חשוב**

כג] נתבאר (שיעור יב) דלדעת השו"ע דצריך ב"ד חשוב, אין כיום ב"ד שכוחם יפה להוציא ממון, ובארנו לעיל מה יעשה, אמנם דעת הערוך השולחן (סי' סז ס"י) דרבנן לא תקנו שמיטה כספים, אם יבואו מחמת כך לעבור באיסור מן התורה שלא להלוות, ולכן תקנו פרוזבול, אמנם בזמנינו שאין ב"ד חשוב, א"כ אין את תקנת שמיטת כספים. וחידוש הוא, ועיין באגרו"מ (חו"מ ח"ב סי' טו) דדחה דבריו, וכתב דכיון דב"ד קבוע יכולים לשלוח לערכאות א"כ חשיב שיכולין להוציא ממון, ואפשר לכתוב בפניהם פרוזבול.

**פרוזבול ע"י שליח**

כד] דנו הפוסקים אם אפשר לעשות פרוזבול ע"י שליח. ומ"מ השליח צריך לומר שפלוני אמר לי שמוסר חובתיו לב"ד, דאין השליח מוסר עבורו, אלא אומר בפניהם שהמשלח מוסר.

דינים העולים:

1. המפקיד כספו בבנק, הרי הוא כהלואה, ויזהר לעשות פרוזבול, ובדיעבד, כגון בעל תשובה, או ששכח ולא עשה, דעת הגריש"א דכיון דאין בעלים לבנק, דהוא חברה בע"מ, אין שביעית משמטת שעבוד נכסים לבד, וכדעת התומים. אך הלוה מהבנק והגיע זמן הפרעון, וכן הלוה מאדם שאינו שומר תו"מ, יראה להשתדל שיעשו פרוזבול, שלא יכשילם בנגישת החוב שהושמט.
2. דעת החזו"א דאפשר לעשות פרוזבול לאחר מדין זכין, אמנם אינו מועיל אלא לאדם ששומר תו"מ.
3. המלוה לעשר שנים אינו משמט, ובסתם הלואה שאינו יכול לתבוע בתוך שלושים יום, או שהתנה עמו שלא יתבענו, דעת האו"ז והר"ן ובעל התרומה דאינו משמט. אמנם דעת הרמב"ם הב"ח והקצוה"ח והתומים דמשמט, כיון שיכול לתפוס בתוך הזמן, והרי הוא בכלל נגישה. ודעת המג"א דכיום המנהג שאפשר לגבות בתוך ל' יום, ולדבריו בוודאי משמט.
4. דעת הר"ן והקצהו"ח דשטר פרוזבול הרי הוא כשטר חלות וקנין, וכן נראה דעת השו"ע. אמנם דעת הריב"ש דהוא שטר ראיה, וכן נראה דהוא דעת הרמ"א.
5. פרוזבול המקודם כשר, והמאוחר פסול. אמנם דעת התומים, דכל זה בזמן המשנה, אבל מזמן ר"נ דאפשר למסור באמירה, וכן דעת הרמ"א, אף מאוחר כשר. אמנם ברמ"א סתם ונראה דס"ל דפסול.
6. דעת בעל התרומה, שיוסיף בשטר הפרוזבול שמקנה השטרות לב"ד אגב קרקע, וצריך שיהיה למלוה קרקע, וכן הוא מנהג בד"ץ העד"ח בירושלים. אמנם דעת האגרו"מ והחזו"א. דלא יוסיף זאת, כיון דהדיינים זוכים בחוב ונשמט אצלם. וכן נקטו הגריש"א והגרנ"ק.
7. דעת הר"ש דפרוזבול הוא שטר שהדיינים כותבים, ודעת רש"י דהוא שטר של המלוה. וכן פשטות לשון הרמב"ם והשו"ע. והנוסח המקובל, הוא שטר של הב"ד. והחזו"א עשה שניהם, דכתב בעצמו, ואח"כ מסר באמירה, ושוב כתבו וחתמו הדיינים.
8. נקרע הפרוזבול קודם ר"ה, לדעת חכמים צריך לכתוב חדש, ולדעת רשב"ג א"צ לכתוב חדש [ר"ש] ודעת החת"ס דקיי"ל כרשב"ג, ודעת הכפתור ופרח, דצריך לעשות פרוזבול חדש, וראוי ליזהר בזה לכתחילה.
9. אין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע. ואם אין לו יזכה לו בע"כ. ומועיל גם קרקע בשכירות או בהשאלה, להניח עליו תנור או כירים. ואין לו קרקע חשיב אכסנאי, שאפשר לסלקו כל רגע, ודנו הפוסקים בבחורי ישיבות אם חשיב שיש להם קרקע.
10. היה לו קרקע בשעת הפרוזבול, ובשעת התקדש החג אין לו, לדעת רש"י מהני, ולדעת הר"ש לא מועיל. [ר"ן] ודעת הריטב"א, דאף לר"ש מהני.
11. דעת המרדכי דאפשר לכתוב פרוזבול שלא בפני הדיינים, וכן פסק הרמ"א. אמנם דעת התומים, דלא מועיל. והגריש"א מסר לפני ג' דיינים רגילים, ומסר גם לב"ד חשוב שלא בפניהם.
12. המוסר פרוזבול ע"י שליח, צריך השליח לומר שהמלוה מוסר לב"ד. ולא שהשליח מוסר עבורו.

1. וז"ל "וזהו נוסח שטר פרוזבול. אנו ב"ד החתומים כך היה שבא לפנינו פלוני בן פלוני ואמר לפנינו רבותי הרי שיש לי חובות על פלוני ופלוני והריני מוסר לכם פרוזבול ויהבית לכון במתנה בקנין ד' גרמידי מן ארעא דאית לי על גביהון ארשיתי יתכון למגבא כל ש"ח דאית לי על איניש ומעתה תהוו לי דייני ותגבוהו ותקבלוהו לי, ואם לא תגבוהו אתם מעתה כיון שמסרתי לפניכם פרוזבול זה הרי אני גובה כל חוב שיש לי עד היום אצל כל אדם כל זמן שארצה, ואנו ב"ד כיון שראינו דבריו נכונים והואיל ומסר קדמנא מילי דפרוזבולא כדאמור רבנן כתבנא וחתמנא ביום פלוני בירח פלוני לשנת פלוני האי שטרא דפרוזבולא כדנהגא מימי הלל הזקן וכדתקון רבנן מיומא דנן ולעלם, ומדאתעביד הדין עובדא קדמנא ייפינו כחו דלא תשמט ליה להדין פלוני כל חוב ורשות שיש לו אצל כל אדם עד יומא דנן, וכן החזקנו כחו בתקנתא דרבנן והכל שריר וקיים, ע"כ. [↑](#footnote-ref-1)
2. וז"ל שם "השליח של מרן למסור את הפרוזבול לבד"צ בירושלים הרמ"ד שליט"א, סיפר לי שהבי"ד בירושלים כתבו למרן פרוזבול לפי הנוסח שלהם, ואח"כ בקשם ר"מ וכתבו כפי רצון מרן זצ"ל, ומרן לא ידע מהשני רק שמע שכתבו כנוסח שלהם שלא כרצונו, ואמר למקורביו שהשנה ישמטו החובות שלו, ואח"כ כשחזר ר"מ מירושלים לב"ב וספר למרן שכתבו אח"כ גם כרצונו ואמר מרן דתו לא משמט". [↑](#footnote-ref-2)
3. וזהו הנוסח של ב"ד של הגר"נ קרליץ שליט"א כמבואר בחוט שני עמו' תצב. "במותב תלתא כחדא הוינא, ובא לפנינו הרב..... ואמר לנו מוסרני לכם הדיינים שבעיר..... שכל חוב שיש לי בין בשטר ובין בע"פ שאגבנו כל זמן שארצה. ואנחנו ב"ד הואיל ומסר לפנינו מילי דפרוזבול כתבנו שטר פרוזבל זה כמנהג חז"ל, וייפינו כחו של הנ"ל שלא ישמט לו כל חוב שיש לו על כל אדם עד היום הזה, ויגבה כל חובותיו על ידי פרוזבול זה כתקנת הלל וחז"ל. ובאנו על החתום ביום..... לחדש אלול באחרית שנת השביעית תש.... והכל שריר וקיים. נאם..... נאם ..... נאם ..... [↑](#footnote-ref-3)
4. וז"ל הדר"א, "נוסח הפרוזבול של מרן. מוסרני לכם הרב פלוני והרב פלוני והרב פלוני הדיינים היושבים כעת בזכרון מאיר, שכל חוב שיש לי שאגבנו כ"ז שארצה, באתי עה"ח יום ה' כ"ח אלול תשי"ב פה זכרון מאיר, נאם פב"ב. וקרא לפניהם הנוסח, מוסרני לכם הדיינים (בלי להזכיר שמותם) היושבים כו'. ואח"כ כתבו לו הדיינים על הכתב ההוא, במותב תלתא הוינא ושמענו דבריו והכרנו חתימת ידו הנ"ל ויפינו כחו דלא תשמט לי' ויגבה כל חובותיו ע"י פרוזבול זה כתקנת הלל וחז"ל, ובעה"ח היום לחדש אלול זכרון מאיר בני ברק נאם נאם נאם. [↑](#footnote-ref-4)