3  נתקל בתקיעות
קטגוריות: ש_ס / טז ראש השנה / שופר - הרב משה חדש / חבורות

**בדין נתקל בתקיעות [לא נאמר בחבורה]**

הרא"ש בסי' י"א במעשה דמגנצא כתב ופעמים רבות שהתוקע מתחיל לתקוע ואין הקול עולה לו יפה ופוסק ומתחיל לתקוע או להריע ולא מפסיל בשביל שהפסיק בקול קצר שהשמיע בשופר דלא מקרי הפסק כיון שאין זה קול אחר כיון שהוא מעין התקיעה או התרועה אלא שלא היה בו כשיעור.

ודנו פוסקי הזמן באופן שנתקל אם רוצה לתקן צריך להפסיק ביניהם כדי נשימה [או לנשום ממש] או לא, דיש לומר שאם לא הפסיק ביניהם הוי כהתחיל התקיעה עצמה בקול פסול, והוי קלקול בתקיעה עצמה, עוד מצינו בתרוה"ד שכתב דאף לר"ת דבמעומד עבדינן רק תשר"ת דאפי' אם תרועה היא רק ילולי מהני ולא חיישינן להפסק [ורק במיושב חיישינן לדעת ר"י לכתחילה אבל מדינא לא חיישינן להפסק] מ"מ צריך להפסיק ביניהם כדי נשימה וא"א לעשות באותה נשימה כשיטת הרמב"ן דלהצד דצריך רק תרועה אם התחיל בשברים באותה נשימה לא נחשב תרועה כיון שהתחיל בשברים [ויש לדון להצד דבעינן רק שברים אם כשגומר בתרועה נמי מתקלקל השברים]. ולפי"ז ה"נ בנתקל אם לא יפסיק ביניהם הוי הקול פסול שמתחילה מגרע בתקיעה, וליכא למימר דל מהכא דהוי קול אחד שתחילתו שברים או קול אחר פסול. וע"כ צריך להפסיק ביניהם בנשימה.

אמנם מש"כ להוכיח מהתרוה"ד דבנשימה אחת גרע דחשיב כאילו אינה תקיעה יל"ד דשאני התם דהתחיל בקול אחר דהשברים חשיבי קול בפ"ע ולכן אף כשהמשיך בתרועה חשיב כהמשך לשברים משא"כ הכא דהתחיל לתקוע ונתקלקל לא חשיב קול אחר אלא הוא חלק מהתקיעה ואדרבא עיקר הקול הוא תקיעה, ולכן לא איכפ"ל שהתחיל בקול פסול. ומ"מ אף שאינו דומה לדברי התרוה"ד עדיין יתכן דאע"פ דחשיב תקיעה מ"מ הוי תקיעה מקולקלת. כלומר דהתרוה"ד כתב דלא חשיב כלל תרועה ובזה מסתבר דהכא לא חשיב כאילו אינה תקיעה כלל אבל מ"מ אפשר דמקלקל התקיעה. וצל"ע.

והנה לאידך גיסא מצינו במ"א ס"ק י"א והובא במ"ב ס"ק ל"ד שהביא דין זה דנתקל שאם התחיל לתקוע ואין קולו עולה יפה ומתחיל לתקוע שנית נחשבת הכל כתקיעה אחת. ומשמע דכל מה דמהני הוא רק משום שהכל נחשב כתקיעה אחת ובלא זה הוי הפסק, וא"כ בעינן דוקא שיהא בנשימה אחת דאל"כ לא הוי תקיעה אחת והוי הפסק. ועי' חוט שני שנסתבך בזה וכן אמרו בשם הגרא"י זלזניק. אך א"כ יקשה להיפך דלדברי התרוה"ד הרי בכה"ג הוי קול מקולקל מחמת שהתחיל אותו בקול אחר ומהו שכתב המ"א דהוי תקיעה אחת, וע"כ משמע כמש"כ דהכא שלא התחיל בשברים אלא שנתקלקל בתקיעה עצמה לא חשיב כקול אחר, ויהא מוכח מזה דגם לא חשיב תקיעה מקולקלת ודלא כמו שצידדנו לעיל.

אמנם לענ"ד היה נראה דמש"כ המ"א דחשיב תקיעה אחת אין כוונתו דחשיב ממש תקיעה אחת אלא ר"ל דהוי עסק של תקיעה ולא הוי כקול אחר נוסף על התקיעה אבל לעולם אף אם הוא בב' נשימות חשיב הכל תקיעה אחת. ואמנם מש"כ המ"א לפני כן שאם תקע שברים ואח"כ התחיל להריע שאם היה הכל בתקיעה אחת כשר כמש"כ בסעי' ז', והתם ע"כ היינו בנשימה אחת שבזה הוא חלוק מסעי' ח' בתקע ג' שברים והפסיק ואח"כ הוסיף שבר אחד דהוי קול אחר, דשאני התם שהפסיק ביניהם ואינו המשך השברים אלא כשברים אחרים, משא"כ הכא שהיה בלא הפסק נשימה וכ"כ הגר"ז וכן בשעה"צ ס"ק ל"ב להדיא. אבל י"ל דמש"כ אח"כ וה"ה אינו אותו הדין ממש אלא כוונתו שגם בכה"ג אין הקול מפסיק אבל אין הטעם משום דהוי ממש המשך הקול אלא דלא חשיב כקול אחר באמצע כיון שעסוק בתקיעה. [מיהו בלשון המ"ב ס"ק ל"ד משמע טפי דהוי אותו הדין ממש וצל"ע].

והנה הרא"ש במעשה דמגנצא כתב דאם התחיל ב' שברים והתחיל להריע ואח"כ חזר ועשה שבר אחר דחכמי מגנצא אמרו דמהני ומצטרפים השברים, והרא"ש כתב שלפי מש"כ לעיל דבשברים בעינן שיהא באותה נשימה א"כ לא מצטרפים, [ועי' בהגר"א שגם הראב"ן שהכשיר מיירי בגדי נשימה אבל בהפסק נשימה מודה להרא"ש והו"ד במ"ב ס"ק כ"ז], ומבואר דמיירי בהפסיק כדי נשימה ואפי"ה ס"ל להרא"ש דאמנם השברים נפסלו וצריך לחזור עליהם מ"מ אי"צ לחזור לראש הסדר אלא רק לשברים. וזה דלא כמו שנראה מהמ"א והמ"ב שאינו פוסל רק משום שנחשב הכל כתקיעה אחת.

ושמעתי לפרש כמדומה בשם הגר"א גורביץ שליט"א, דלעולם גם למ"א אי"צ שיהא בנשימה אחת דווקא אלא להיפך דלא נימא שאם עושה הכל בנשימה אחת גרע כמש"כ לעיל דהוי קלקול בתקיעה עצמה לזה כתב דהכל כתקיעה אחת כלומר דאף הקול הפסול נחשב חלק מהתקיעה ואינו פוסל את התקיעה עצמה.

ולכאורה יש להוכיח לאידך גיסא דאף אם תקע באותה נשימה לא נפסל הקול ממש"כ הגר"א בדעת הראב"ן דמיירי באותה נשימה ואפי"ה אם גמר התרועה אף שהשברים נפסלו לא נפסל כל הסדר דנקטינן בזה כהרא"ש, וחזינן דאי"צ להפסיק כדי נשימה. אולם יש לדחות דאמנם בין השברים לתרועה הפסולה לא היה הפסק, אבל בין התרועה לשברים שאחריה היה הפסק כדי נשימה. אולם אם הנידון לפסול הקול עצמו שפיר יש להוכיח מהגר"א דלראב"ן אף הקול עצמו לא נפסל שהרי ס"ל שיכול להשלים השברים אחר שהתחיל להריע ולא אמרינן שכיון שבאותה נשימה התחיל להריע נחשב חלק מהשברים ונתקלקל הקול, אמנם יל"ד דהרי לא הכשיר הראב"ן אלא משום דמענינא הוא דקעסיק בשברים תרועה אבל בתש"ת דאין התרועה חלק מהשברים הוי הפסק, [ואף לפמ"ג דלא נפסל הסדר מ"מ מודה דהשברים עצמם נפסלו], ומ"מ אינה ראי' לפסול דשאני התם דלא נתקל ממש שהרי נתכוון להריע אלא שטעה שחשב שכבר גמר כל ג' השברים משא"כ בנתקל בתקיעה עצמה איכל"מ דאין הקול הפסול פוסל התקיעה וכמשנ"ת עפ"י המ"א, ועי'.

ב. בעיקר דברי הרא"ש שאם נתקלקל בתקיעה והפסיק בקול קצר לא מקרי הפסק, בפשוטו נמצא דהוי שבר שהרי תקיעה קצרה היא שבר ואם הוא טרומיט אחד היינו תרועה לדידן, ואפי"ה לא נפסל כיון שעסוק בתקיעה ולא נתכוון שיהא קול אחר. אמנם יש שההביאו בשם הגרש"ז והגרי"ש זצ"ל דבכה"ג פסל ולא הכשיר הרא"ש אלא בקול אחר דאינו שברים או תרועה. וצ"ע איך יפרשו את דברי הרא"ש. ובדוחק יש לפרש שהקול היה בשיעור ב' כוחות דלא הוי שבר להפוסקים אליבא דריב"ם ולכלל תקיעה לא בא, או כשתקע שיעור ג' כוחות ובתשר"ת פסול משום דבעינן כאורך שברים ותרועה ביחד, ובכה"ג לרש"י עפ"י התוס' והרא"ש לא הוי שבר אלא תקיעה קצרה ופסול לשבר. מיהו דוחק טובא להעמיד דוקא בכה"ג. וצ"ע. אמנם מסברא נראה דאם היה באותה נשימה ובאנו להכשיר משום דהוי חלק מהתקיעה לכאורה אם יצא לו שיעור שבר אי אפשר להחשיבו כחלק מהתקיעה וצל"ע.