כלים פי_א מ_ח
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"א מ"ח**

א] **קסדא טמאה ולחיים טהורין,** בטעם הא דלחיים טהורין, כתב הרמב"ם פ"ט מכלים ה"ב דהוא משום שאין להן שם בפנ"ע, וכ"ה בפי' הר"ש מכת"י לעיל מ"ב, ובמשנ"א עמד ע"ז, דאיזה שם לווי יש ללחיים, וכתב דאפשר שהן מחוברין לקסדא, אך לפ"ז הו"ל למיתני ובשעת חיבורן הכל טמא, עכ"ד, אך ל' הרא"ש דטהרת הלחיים הוא משום שאין שם כלי עליהן, וכ"ה בחי' הגר"א, ז"ל, ולחיים טהורין, דעכ"פ צריך שיהיו כלי וכו', עכ"ל, ובמשנ"א פירשה דאין עליהן צורת כלי, אך בד' הרא"ש יל"פ שכונתו כד' הרמב"ם, ומש"כ דאין שם כלי עליהן, היינו דכיון דבפנ"ע לא חזיין וגם אין להן שם בפנ"ע, אין שם כלי עליהן בפנ"ע, (ועד"ז מתפרש ל' הרא"ש להלן מ"ט שכתב דעדשה שם תכשיט עלי' וגרגירי האשכול אין שם כלי על כל א' בפנ"ע, עיי"ש).

והראב"ד בפ"ט מכלים ה"ג כתב ע"ד הרמב"ם דכל מ"ש משום שיש לו שם בפ"ע או משום שאין לו שם בפ"ע, אני איני תולה אותם בשם, אלא הטהורים מפני שאינם משמשים בפנ"ע כלום אלא ע"י חבורם עם השאר, והטמאים מפני שמשמשים בפנ"ע, עכ"ל, ולא ברירא אם כונתו גם על דינא דלחיים טהורין שהביא הרמב"ם בה"ב, ועיקר דבריו יתבארו בעזה"י להלן מ"ט. ?שו"ר במהרש"ם ח"ד סימן קי"ד שכתב בתו"ד, ז"ל, ובעיקר ד' ראב"ד צע"ק מה יענה להא דטסין של ברזל המבואר ברמב"ם שם ה"ב דבע"כ טעמא משום דא"ל שם בפ"ע ולהראב"ד לא תליא כלל בשם בפ"ע, עכ"ל?.

ב] **אם יש בהן בית קיבול מים טמאין,** לדעת הרמב"ם והר"ש דטהרת הלחיים הוא משום שאין להן שם בפנ"ע, הרי דהא דאם יש להן בית קיבול מים טמאין, הוא משום דכל שיש לו בית קיבול ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, ונת' הטעם בזה לעיל מ"ב אות ד', ולדעת הרא"ש דטהרת הלחיים הוא משום שאין שם כלי עליהן, הרי דכל שיש להן בית קיבול, ה"ז חושבן לכלי, ומצינו בכ"ד בד' הרמב"ם במכילתין, דכלי שטהרתו משום שאין עליו צורת כלי, אם יש לו בית קיבול ה"ה טמא.

ג] ומהא דתני אם יש בהן בית קיבול "מים", מבו' דלא סגי במה שיש בהן בית קיבול, אלא בעי' שיהא עומד לקבלת מים, וזה כמו שפירש הר"ש מכת"י והרא"ש דשותים בהן מים במלחמה, ונלמד מזה, דהא דכלי קיבול ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, הוא רק כשהוא עשוי לקבלה, ועמש"נ בזה לעיל מ"ה אות ו' בהערה ולהלן מ"ט אות ?.

ד] **כל תכשיטי נשים טמאין,** הר"ש כתב דאע"פ שאין עשויין למלאכה אלא לנוי, מרבינן לה מספרי זוטא מדכתיב וכל אשר לא יבא באש תעבירו במים, אך בפירש"י שבת דנ"ב. ודס"ג: פירש, דילפי' לה מדכתיב במדין אצעדה וצמיד וגו' וכתיב תתחטאו אתם ושביכם, והתוס' בדס"ג: הקשו ע"ז דע"כ תתחטאו לא אכל השבי קאי דהא בהמות נמי הוו בשבי ולאו בני קב"ט נינהו, וע"כ פירשו דילפי' לה מדכתיב בתרי' ויקח וגו' כל כלי מעשה, דקאי אכל הכלים שנלקחו, וילפי' מינה לקבלת טומאה בגז"ש דכלי כלי, וכ"ה בחי' הריטב"א והר"ן שם, וכעי"ז כתב ר"ת בספה"י סימן רמ"ו, והרשב"א בשבת שם כתב, דילפי' לה מדכתיב גבי טומאת מת והזה על האהל ועל הכלים, והני כלים הוו נמי בכלל כלים דקרא.

ה] והא דבעינן בזה קרא לרבויי, יל"פ למש"כ הגר"ח פ"י מכלים דבקבלת טומאה בעינן דוקא כלי מעשה ובלא"ה לא מקב"ט, וע"כ ס"ד דכל שאינו עשוי למלאכה לא חשיב ככלי מעשה, וזהו דילפי' מקרא דאף העשוי לנוי חשיב ככלי מעשה, ועיי"ש בחי' הגר"ח שהביא למש"א בשבת דס"ג: דתכשיט כ"ש טמא מכל כלי מעשה, והרי דכל הא דתכשיט טמא הוא רק משום דגם תכשיט חשיב כמעשה, והוי בכלל כלי מעשה, ועי' עוד בפירש"י שבת דס"ד. שכתב דקרא דכתיב בשרצים כל כלי אשר יעשה מלאכה, לאו כלי תכשיט משמע, וי"ל דמה"ט בעינן קרא לרבויי, ועי' פנ"י שם דס"ג: ובמשנ"א.

ו] בפשוטו הי' נראה, דכל הא דתכשיט טמא, הוא רק משום דפשוטי כלי מתכת טמאין, ונתחדש בדינא דתכשיט, דאף כלי שאינו עומד למלאכה אלא לנוי מקב"ט, אך בשאר מינים דפשוטיהן טהורין, הרי דכ"ה דהן טהורין אף שהן משמשין למלאכה, ה"נ כשהן משמשין לנוי אינם מקב"ט, וכ"ה מבו' להדיא מהא דתנן לקמן פי"ג מ"ו, דטבעת של אלמוג טהורה, ופי' הר"ש והרא"ש דהוא מין ארז, והא דהיא טהורה, פירש"י בשבת דנ"ב: ודנ"ט: דהוא משום דהויא פשוטי כלי עץ, וכ"ה בתוס' ובחי' הרשב"א ובמאירי שם דנ"ב: ובחי' הריטב"א שם דנ"ט:.

אך הנה בחזו"א סימן ל' סקכ"ז נקט לא כן, וכתב דבתכשיט ל"ב מטלטל מלא וריקן, אך מבו' בדבריו שם דיל"ד בזה מטעם אחר, דלא נתרבה טומאת תכשיט אלא בכלי מתכת ולא בשאר כלים, ועיי"ש שדן בדין תכשיט של אריג אם הוא טמא משום תכשיט, וע"כ ה"ה טמא אף בשאינו מטלטל מלא וריקן, ושם סקל"ב הביא מש"כ הרמב"ם פ"ז מכלים הי"א בדין עור, דאם כרת ממנו ועשה חוליא לתכשיט מקבל טומאה, עכ"ל, והוא מתוספתא ב"מ פ"א, והגר"א שם פירשה בשל מתכת, וכתב ע"ז דלא מצינו בעור שיהא טמא משום תכשיט ולא מרבינן בשבת דס"ג: אלא של מתכת, אך מד' הרמב"ם מבו' דאף דילפי' מציץ מ"מ כל תכשיט איתרבי, עכ"ד.

ואמנם קשיא ע"ד הרמב"ם מהא דתנן לקמן פי"ג דטבעת של אלמוג טהורה, ובס' משנת טהרות כתב לישב היטב, דהרמב"ם בפיהמ"ש שם פירש דאלמוג הוא צמח בקרקעית הים, ולפ"ז ניחא הא דלי"ב לטומאת תכשיט, דכל שבים טהור, וז"פ.

ז] ובפשוטו תלי דין זה ביסוד טומאת תכשיטין, דאם דינא דטומאת תכשיטין הוא שנתחדש דגם כלי המשמש שימוש דנוי חשיב כלי מעשה, וכ"כ הגר"ח פ"י מכלים, וכ"נ בל' הר"ש בתו"ד שכתב בחוליות דכל חד באפי נפשי' חשיב כלי מעשה, פשוט דהני כלים שפשוטיהן טהורין, אף אינם נטמאין מדין תכשיט, אך אם טומאת תכשיטין הוי טומאה מחודשת שנתרבתה בתכשיטין, י"ל דאף הני כלים שפשוטיהן טהורין, ה"ה טמאין מדין תכשיט, ודמי להא דבטומאת מדרס אף פשוטי כ"ע מקבלין טומאה.

ח] **וטבעת בין שיש לה חותם ובין שאין לה חותם,** בשבת דנ"ט: מדייקינן ממתניתין דאם יצאה אשה בטבעת שיש עלי' חותם חייבת, אלמא לאו תכשיט הוא, ופריך עלה מהא דתניא תכשיטי נשים טמאין ואלו הן תכשיטי נשים וכו' וטבעות וטבעת בין שיש עלי' חותם בין שאין עלי' חותם, ומשני רב זירא ל"ק הא ר' נחמי' דס"ל דבטבעת הלך אחר חותמה, והא רבנן דס"ד דהולכין אחר הטבעת עצמה, ופירש"י, דלר' נחמי' דאמר עיקר טבעת אדעתא דחותם, ל"ה זה תכשיט לאשה, אך לרבנן דגמרי דגופה של טבעת עיקר, הוי זה תכשיט, ורבא משני דלצדדים קתני, יש עלי' חותם תכשיט דאיש אין עלי' חותם תכשיט דאשה, ורנב"י משני דל"ד טומאה לשבת, דטומאה כלי מעשה אמר רחמנא וכלי הוא וכו', ופירש"י דהא דקתני וטבעת בין שיש עליה כו', לאו ארישא קאי דקרי ליה תכשיט נשים, אלא ה"ק וטבעת שאמרו שנטמאת בין שיש עליה חותם דלאו תכשיט הוא מיהו כלי מעשה הוא, בין שאין עלי' חותם דהוי תכשיט, וכי קתני רישא תכשיטי נשים אשאין עלי' חותם, עכ"ל, ובחי' הריטב"א שם כתב דהא דקתני רישא כל תכשיטי נשים טמאין קאי גם על טבעת שיש עלי' חותם, דכיון שהוא טמא מפני שהוא כלי, ראוי הוא למנותה עם תכשיטי נשים הטמאין, אע"פ שאין טומאתו משום תכשיט, דסו"ס מתקשטת היא לפעמים בו, וה"ק אלו הן תכשיטי נשים שרגילים בהם שהם טמאים או מדין כלי או מדין תכשיט, עכ"ד.

ט] והרמב"ם בפ"ח מכלים ה"ו כתב, ז"ל, וכל תכשיטי האדם כגון וכו' והטבעות בין שיש עליהן חותם בין שאין עליהם חותם וכו', עכ"ל, ובפשוטו הי' נראה דפסק כשנויא דרבא, וזהו שכתב כל תכשיטי "האדם", דכשיש עלי' חותם אינה תכשיט דאשה אלא תכשיט דאיש, אך הנה בפיהמ"ש כתב דחותם הוא מלואת אבן כמו שעושים במקצת הטבעות אבני פטדה וברקת וכיו"ב משאר האבנים, עכ"ל, ולפ"ז ניחא הא דטבעת שיש עלי' חותם נמי הויא בכלל תכשיטי נשים, אך צ"ע מקור ד' הרמב"ם לנטות מסוגיא דשבת דמפרשא דחותם הוא צורה לחתום בה.

י] **נפסק החוט החוליות טמאות שכל אחת ואחת כלי בפני עצמה,** הר"ש פירש דכל חד באפי נפשי' חשיב כלי מעשה, ובחי' הגר"א כתב דכל א' כלי בפנ"ע משום שראוי לתלותו בפנ"ע.

ולדעת הרמב"ם דפרקי כלי שיש להן שם בפנ"ע מקבלין טומאה, יל"פ דמה"ט הוא דכל חוליא בפנ"ע מקבלת טומאה, דיש לה שם בפנ"ע, וזהו דתנן שכל א' וא' כלי בפנ"ע, דכל שיש לה שם בפנ"ע חשיבא ככלי בפנ"ע, אך למש"כ הגר"ח דכל הא דפרק כלי שיש לו שם בפנ"ע מקב"ט בפנ"ע, הוא רק כשההדיוט יכול להחזירו, דבלא זה לא חשיב ככלי מעשה, הרי דכ"ז הוא במקום שכל פרקי הכלי קיימים, אך הכא שנפסק החוט, ל"מ הא דיש לחוליא שם בפנ"ע, ובע"כ דהא דהחוליא מקב"ט בפנ"ע, הוא משום שהיא ראוי' לתלותה בפנ"ע, אך שמא י"ל, למש"נ לעיל אות ז' בדעת הרמב"ם דטומאת תכשיט אי"ז משום דחשיבי ככלי מעשה, אלא היא טומאה מחודשת בתכשיטין, ולפ"ז י"ל, דחלק מן התכשיט שיש לו שם בפנ"ע מקב"ט, אף היכא שאין כל חלקי התכשיט קיימין, וצ"ע בזה.

יא] **חוט של מתכת וחוליות של אבנים טובות ומרגליות,** הר"ש פירש דטמא מפני החוט של מתכת, עכ"ל, ובשיעורי הגרי"מ דקדק מדבריו, דכ"ז שהחוליות קיימות, אף החוליות מקבלות טומאה מפני החוט, אך אפשר דצ"ל בד' הר"ש, מפני "שהחוט" של מתכת, וכאשר כ"ה ל' הרע"ב, (שהרי ד' הר"ש קיימי על מתניתין דאיירי בשנשתברו החוליות), ולפ"ז אין ללמוד מזה, וכ"ה מבו' להדיא בפי' הרא"ש בשלהי מתניתין, וכ"נ גם ל' הר"ש שם, וכן נקטו במשנת חכמים ובתפא"י, וזה דלא כמש"כ בחי' מהרי"ח ובמשנ"א דכ"ז שהחוליות קיימות אף החוט אינו מקב"ט, כיון דהוי כמתכת המשמש את העץ.

יב] **נשתברו החוליות והחוט בפנ"ע קיים טמא,** בפשוטו הטעם בזה הוא משום דהחוט בפנ"ע חזי לתכשיט, ולדעת הרמב"ם יל"פ דהוא משום דהחוט יש לו שם בפנ"ע, וע"כ חשיב ככלי בפנ"ע, ועמש"נ לעיל אות י' לדון בזה.

יג] **שיירי קטלא,** הר"ש הק'?, ועי' פי' הרא"ש, ופי' התוי"ט והגר"א, ופי' התוי"ט בשם מהר"ם, ויל"ד כמה פרטים בדבריהם.?