שביעית פרק ג
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב אי_ש סטפנסקי

**דין דבר שאין מתכוין בשביעית**

במשניות דלהלן מבואר דמעיקר הדין מותר לזבל לסקל ולעקור אילנות כאשר אינו מתכוין, אע"ג דהוי פס"ר שעושה בזה מלאכה האסורה בשביעית. ואסרו חכמים היכא דאיכא חשש מראית העין שכונתו למלאכה, והתירו במקום שיש היכר. וצ"ב מאי שנא מכל דיני התורה דהיכא דהוי פס"ר אין היתר של אינו מתכוין.

והנה בריש מו"ק נחלקו ראב"י וחכמים האם מותר לעשות אמה בשביעית, ושם (ד ע"ב) מבארינן דראב"י אוסר משום דמחזי כעודר, או משום שמכשיר אגפיה לזריעה. וכתבו תוס' שם דחיישינן למראית העין, דהרואין סבורים שמתכוין לעדור או להכשיר קרקע לזריעה. ועוד כתבו דחשיב ליה ראב"י עבודת קרקע אף שאינו מתכוין לכך, דהו"ל פס"ר. ורבנן סברי דע"י שינוי לא חשיב מלאכה ולא שמיה חרישה.

ומבואר בתירוצם השני, דהסיבה שמותר לעשות מלאכה בשביעית כשאינו מתכוין אע"ג דהוי פס"ר, משום שעושה כן ע"י שינוי, ולא שמיה מלאכה. והקשה הגרי"ש אלישיב (במכתב שהובא בספר משפטי ארץ) מדוע שינוי מותר בשביעית, הא ההיתר של שינוי מבואר בחלקת מחוקק סי' קכג דהוא מצד מלאכת מחשבת, ובשאר דיני התורה אף כלאחר יד חשיב מלאכה, ולגבי שביעית אין היתר של מלאכת מחשבת כמש"כ תוס' מו"ק יג ע"א. ותירץ, דיש שני סוגי שינוי, דכלאחר יד השינוי הוא רק בצורת הפעולה, וזה שרי רק בשבת משום מלאכת מחשבת. אך היכא דהוי שינוי באיכות הפעולה, דהמלאכה עצמה אינה נפעלת כראוי, הוי פטור בכל התורה אף בלא מלאכת מחשבת, וכן כתב בשם האגלי טל.

ולפי"ז כל הני דשרינן באינו מתכוין הוא משום שלא רגילים לעשות כן בשאר שנים, וחשיב שינוי. [ומשמע דע"י שינוי מותר מהתורה אף במתכוין לכך, ורק חכמים אסרו היכא דמתכוין].

ולפי תירוצם הראשון משמע דאינו מתכוין שרי בשביעית ואף בלא שינוי, ולא ביארו הטעם. [אין זה מוכרח כ"כ, דיתכן שלפי תירוצם הראשון כו"ע מודו דע"י שינוי מותר וראב"ע אוסר משום מראית העין, ולפי תירוצם השני בזה גופא פליגי. אך לקושטא דמילתא יותר משמע בתירוצם הראשון שההיתר הוא משום אינו מתכוין לחוד].

ובחזון איש סי' יח סק"ו וסי' יט סק"ב משמע דשביעית שונה מכל התורה, ולא אסרה התורה עבודות קרקע אלא במתכוין לכך, ולא ביאר החזון איש מדוע שביעית קיל משאר איסורים.

ובמנחת שלמה עמ"ס שביעית כתב, דיש מלאכות שכאשר אינו מתכוין למלאכה אין בזה שם מלאכה כלל, דכאשר אדם אוסף אבנים מחמת שהוא צריך אותם אין כאן שם סיקול כלל, וכן כאשר מוציא זבל לשדה אין בזה שם זיבול כלל, ולכן מותר אפילו בפס"ר ואפילו בלא שינוי. [ולפי"ז צ"ל דכל הני דשרינן במתני' אף בשבת שרי, כיון שאין בזה שם מלאכה כלל].

וז"ל החזון איש (סי"ח סק"ו): ונראה דבשינוי לכו"ע אינו אסור מהתורה. ואפשר דמהתורה אינו אסור אלא במתכוין, וכל שאינו מתכוין לעבודת הארץ אינו אסור אלא מדרבנן, [כלומר היכא דאיכא למיחש למה"ע], ונראה דכונתו לב' הטעמים דלעיל.

כתבו תוס' במו"ק יג ע"א וגיטין מד ע"ב, דהא דתנן פ"ד מ"ב שדה שנתווצה תזרע במוצאי שביעית היינו בקוצים תלושים, אך קוצים מחוברים דאסור מהתורה [כלומר, לאביי דתולדות דאורייתא, ולרבא דתולדות דרבנן מכל מקום בשבת הוי דאורייתא, ומהתורה חשיב מלאכה] לא תזרע במוצ"ש. וכתבו, דאין לומר דהא דתנן תזרע במוצ"ש איירי גם בקוצים מחוברים ובאופן שסיקל בארעא דחבריה, דבשבת כה"ג מותר משום מלאכה שאצל"ג, ולכן תזרע למוצ"ש. דהא בשביעית אין פטור מלאכה שאצל"ג, ואף בארעא דחבריה אסור.

ותמה החזון איש (סי"ט סק"ב) דבמשניות מבואר דבשל חבירו מותר, דתנן והקבלן מביא מכל מקום. ועל כרחיך דאינו מתכוין מותר בשביעית. ונראה ליישב דבריהם בפשיטות, דהא דתנן תזרע למוצ"ש ודאי איירי במתכוין לסקל לתועלת הקרקע, דאם אינו מתכוין לסקל הרי באמת מותר ולא עבר איסור כלל, ואף אם עבר על איסור דרבנן מחמת מראית העין לא מסתבר לאוקמי מתני' בהכי, ועל כרחיך איירי במתכוין. אלא דמכל מקום ס"ד דתוס' לאוקמי בארעא דחבריה דהוי מלאכה שאצל"ג, וע"ז כתבו דאם מתכוין למלאכה אף בארעא דחבריה אסור. והא דתנן במתני' דבשל חבירו מותר היינו באינו מתכוין.

תנן פ"ד מ"ה: אין קוצצין בתולת השקמה בשביעית מפני שהיא עבודה, ר' יהודה אומר כדרכה אסור, אלא עושה באופן שודאי קשי לה. וצ"ב מאי שנא מהא דתנן התם דמותר לשרש בזיתים ולהבקיע בזיתים ולקצוץ קורות שקמה ולזנב בגפנים ולקצוץ קנים כשאינו מתכוין למלאכה, כמש"כ הרמב"ם, ואילו הכא אסור אף באינו מתכוין. וי"ל בזה ב' תירוצים:

א. יתכן לומר דבתולת השקמה שאני כיון דאיסורו מדאורייתא, כמבואר ברשב"ם בב"ב פ ע"ב, דאם לא ודאי קשי ולא ודאי מעלי אסור משום דספק דאורייתא לחומרא. דכל היכא שרגילים לקצוץ בדקדוק וחוזר ומצמיח יותר טוב אסור מהתורה משום זימור, ובאיסור דאורייתא לא התירו אינו מתכוין, משא"כ בשאר מילי דהוי רק דרבנן התירו אינו מתכוין.

אך צ"ע לפי"ז לאביי דכל התולדות דאורייתא מדוע לא החמירו בכל התולדות כשאינו מתכוין. ודוחק לומר דכל המשניות איירי בזמן הזה ואליבא דרבי, דאם כן בתולת השקמה נמי. ויתכן דמדין תורה אף באיסור דאורייתא שרי באינו מתכוין, וכמש"כ לעיל, אלא דחכמים החמירו באיסור תורה והקילו באיסור מדבריהם, ולאביי נמי החמירו באיסור אב והקילו באיסור תולדה.

ובמס' סנהדרין (כו ע"א) איתא בההוא דהוה כסח בכרמי, דלמא לעקל בית הבד הוא צריך. והקשו תוס' הא אכתי יש לאסור כמו בשבת דהזומר וצריך לעצים חייב שתים, דאף שאין כונתו לעצים חייב משום דהוה פס"ר. ותירצו, דאיירי בקוצר במקום שודאי קשי לה, דאם אינו מתכוין שרי כיון שאינו משביח את האילן ואין בזה מלאכת קרקע. ויש לעיין, דאם כן אף אם מתכוין יש להתיר, כיון שאין בזה עבודת קרקע, והתם אמר ר"ל הלב יודע אם לעקל אם לעקלתון, ומבואר דאם מתכוין אסור.

וביאר המהרש"ל שם דמכל מקום איכא קצת תועלת, אלא שהנזק מרובה. ולכן אם מתכוין לתועלת האילן הרי אחשביה למלאכה, ואם אינו מתכוין לתועלת לא חשיב מלאכה. ומבואר דאם קוצר במקום שמעלי לה אסור אף באינו מתכוין. ולהנ"ל מבואר שפיר, דהיכא דודאי מעלי לה אסור מדאורייתא משום זומר, ולכן גם אינו מתכוין אסור, משא"כ היכא דקשי לה חשיב מלאכה רק מדרבנן, ולכן אינו מתכוין שרי.

ב. החזון איש (סי' יט ס"ק יד) נקט דבתולת השקמה נמי אסור מדרבנן, והקשה על הרשב"ם הנ"ל. וביאר את החילוק בין קוצץ בתולת שקמה לשאר מילי באופן אחר, דבבתולת שקמה התועלת היא לשייר ג' טפחים, וכיון שהוא צריך את העצים עדיף לו לקצוץ הכל, ומהא דשייר ג' טפחים נראה כמתכוין לתועלת האילן, ולכן אסרו חכמים וחייבוהו לקצוץ שלא כדרכה. אך בשאר מילי שהתועלת לאילן הוא לקצוץ הכל ולא לשייר, כאשר קוצץ הכל כדרכה אין זה נראה כמכוין לתועלת האילן, ולא אסרו חכמים.

ועפי"ז ביאר את התוס' בסנהדרין הנ"ל, דכל זימור צריך דקדוק וחכמה, וכאשר אינו מדקדק הרי הוא מגרע את האילן, ומכל מקום איכא קצת תועלת, ולכן אם עושה בענין דודאי מעלי לה, כלומר שמדקדק לזמור כדרך כל הזומרים, אסרו חכמים אף שאינו מתכוין, דמהא דדקדק נראה כמכוין לתועלת. אך כאשר עושה בענין דודאי קשי לה, כלומר שאינו מדקדק כדרך הזומרים, אין זה נראה כמכוין לתועלת, ולכן כאשר אינו מתכוין מותר.

והא דאמר ר"ע לגבי מזנב בגפנים וקוצץ קנים דמותר לקצוץ כדרכו, היינו כדרך כל קוצץ לצורך העצים, דאם קוצץ כדרך הקוצצים לתועלת האילן ודאי אסור כמו בתולת שקמה וזומר גפנים, דאף אינו מתכוין אסור.

ועפי"ז פסק החזון איש לדינא דמותר לקצור ענפים ועצים היכא שאינו מתכוין לתועלת ואינו עושה בדקדוק כדרך הזומרים, [כגון הקוצר לסכך, או בכדי שלא יפריע לעוברים ושבים, וכן הביא הדרך אמונה בשמו, וכן כתב במשפטי ארץ סי' ד' סעי' כו]. אך כאשר עושה בדקדוק אסור אף שאינו מתכוין, או משום דהוי מלאכה דאורייתא, או משום דנראה כמתכוין, וכמש"כ לעיל.

ובמשפטי ארץ סוף סי' ד' כתב, שהשוטף רצפה והמים מקלחים לגינה, ואין במים חומר ניקוי שיזיק לצמחים, הגר"נ קרליץ הורה להיתר, והגרי"ש אלישיב הורה לאיסור, כיון שניחא ליה במלאכה. ולכאורה זהו ספיקו של החזון איש האם כאשר עיקר המטרה שלו להיתר וניחא ליה במלאכה חשיב מתכוין או חשיב אינו מתכוין. אמנם היכא דאין לו ניחותא במלאכה לכו"ע שרי.

**משנה א**

**מאמתי מוציאין זבלים לאשפתות**

חכמים התירו להוציא זבל לשדה בשני תנאים, שיוציא אחר שפסקו עובדי עבודה, ושיעשה אשפתות. ויל"ע מדוע לא מהני ההיכר שעושה אשפתות גם קודם שפסקו עו"ע, הא ניכר הדבר שאינו רוצה לזבל השדה. ויתכן לומר, דדרך עו"ע להוציא את הזבל לשדה באשפתות ונוטלים משם לזבל את כל השדה, ולכן כאשר עושה אשפתות קודם שיפסקו עו"ע אכתי איכא מה"ע שיאמרו שיקח משם לזבל את כל השדה כדרך כל עו"ע. אך לאחר שפסקו עו"ע החשש הוא שיאמרו שעכשיו שמניח זבל בשדה הוא מזבל את השדה, ולזה מהני אשפתות שניכר הדבר שעכשיו אינו מזבל את השדה. וכן מדוייק בלשון הר"ש, דקודם שפסקו עו"ע כתב שלא יאמרו לזבל שדהו הוא מוציא, ולאחר שפסקו עו"ע כתב דמחזי כמזבל שדהו. ועי' חזון איש סי"ח סק"ו ד"ה שם בר"ש.

הר"ש כתב דאיירי במוציא זבלו מביתו לרה"ר ואח"כ מכניס לשדהו, והנידון במשנה לגבי להכניס מרה"ר לשדהו. ופירש כן משום דהכי אורחא דמילתא, אך ודאי הוא הדין במוציא מביתו לשדהו, [כמבואר בירושלמי לגבי פתר לה בתרי פתרין]. אמנם בריבמ"צ משמע דאיירי על ההוצאה מביתו לרה"ר, דחיישינן שמא יוציאו כדי שיהא נישוף ברגלי אדם ויאמרו אנו לאשפה השלכנוהו. ועי' בפי' ה"ר נתן ובדרך אמונה פ"ב ה"א בביה"ל מש"כ בזה.

בירושלמי נחלקו אמוראי האם מותר להוציא מביתו לפתח חצרו קודם שיפסקו עו"ע. ולבתר הכי מקשה מדוע לא ניחוש גם לאחר שפסקו עו"ע שמא יאמרו שמוציא לזבל בית השלחין, [פי' התויו"ט דלבית השלחין רגילין להוציא כל השנה]. ומשני דיודעין בני עירו שאין לו בית השלחין, ולכן ליכא למיחש למה"ע, ולאורחין לא חיישינן.

ובמגן אברהם סי' רמ"ד הקשה מדוע לגבי שבת החמירו לחוש לאורחין. ותירץ, דלגבי שביעית הקילו. ופירשו התוס' חדשים המשנה ראשונה והתפארת ישראל דהקילו בשביעית משום דזיבול דרבנן. ולפי"ז אתיא כרבא דכל התולדות דרבנן, דלפי אביי זיבול אסור מהתורה בזמן הבית. וברש"ש תמה ע"ז דהתם נמי איירי במלאכה דרבנן דהא עביד לה ע"י עכו"ם.

עוד פירש התוס' חדשים, דבשביעית הקילו לפי שאיסורו מושך כל השנה.

הרש"ש פירש, משום שאיסור שבת חמור שהוא בסקילה, משא"כ איסור שביעית בלאו גרידא.

כתב הרא"ש, דלפי הירושלמי עולה דמי שיש לו בית השלחין באמת אסור אף לאחר שפסקו עו"ע, ולא מהני עשיית אשפתות. אך הרמב"ם לא הביא דין זה. וי"ל עפ"י מש"כ החזון איש (סי"ח סק"ז) דכל קושיית הירושלמי דניחוש למה"ע שיאמרו לבית השלחין הוא מוציא, זה רק למ"ד דאסור להוציא לפתח חצירו, דלדידיה חזינן דאיכא למיחש שמא יאמרו שדעתו להוציא משם למקום אחר, ולכן חיישינן נמי שיאמרו שיוציא אח"כ משדה הבעל לבית השלחין, אך למ"ד דמותר להוציא לפתח חצירו לא חיישינן שיאמרו שיוציא משם לבית השלחין. [החזון איש סיים דלמאן דשרי לא אסרו חכמים אלא את ההנחה בשדה, משמע קצת מדבריו דאפילו אם מצד מה"ע אין מקום לחלק מכל מקום חכמים נתנו גדר לדבריהם ואסרו רק את ההנחה בשדה].

ולפי"ז י"ל דכיון דהרמב"ם לא הזכיר לאסור להוציא לפתח חצירו, הוא הדין לבית השלחין לא חיישינן.

בירושלמי מספק"ל באיסור שני פרקים מהו שיהא מותר לעשות כסדר הזה. וביאר החזון איש (סי"ח סק"ז), דמצד חשד אין הבדל בין קודם ר"ה לאחר ר"ה, דאותן שדעתן לעבוד בשביעית מוציאין זבל גם קודם ר"ה, ויש מקום לאסור להוציא זבל גם קודם ר"ה משום מראית העין. ומספק"ל לירושלמי דיתכן דלא גזרו קודם ר"ה משום שאין שביעית מורגל עדיין בפי הבריות, וליכא חשד.

ובירושלמי פשט להיתר מהתוספתא פ"א ה"ה דמותר למכור ולהוציא עם החשוד על השביעית בששית עד ר"ה, וביאר החזון איש שם דטעם ההיתר משום דאיכא למיתלי שיוציא אשפתות בהיתר, וכל היכא דאיכא למיתלי בהיתר תלינן, ומכאן מוכח דמותר להוציא אשפתות בתוספת. ועי' מה שכתבנו על התוספתא לעיל פ"ב מ"ד.

והנה לעיל פ"ב מ"ב תנן מזבלין ומעדרין במקשאות ומדלעות עד ר"ה, וכתב התויו"ט דלא גזרו על זיבול מפסח ועצרת כלל כמו שלא גזרו בכל התולדות, והא דתנן במקשאות ומדלעות קאי רק על מעדרין. והקשה ע"ז החזון איש (סי"ז ס"ק יח) מהירושלמי כאן דפשיטא ליה דאסור לזבל מפסח ועצרת, וכל הספק הוא אם מותר לעשות אשפתות. ומבואר דהבין את הירושלמי דאיירי בזמן הבית ומדין תוספת שביעית. אך לכאורה יש מקום לפרש את הירושלמי אף בזה"ז, ואע"ג שמותר לזבל בתוספת בזה"ז [ולהתויו"ט אף בזמן הבית] מכל מקום אסור לעשות אשפתות בשדה, לפי שנראה הדבר שעושה כן בשביל לזבל בשביעית, ואין זה שייך לדין תוספת שביעית כלל.

**משיפסקו עובדי עבודה דברי ר' מאיר**

גי' הרע"ב עוברי עבירה, והיינו רשעי ישראל שעובדים בשביעית. ולגי' דידן עובדי עבודה היינו בשאר שנים, או עכו"ם בשביעית, ועי' רמ"ז.

**ר' יהודה אומר משיבש המתוק**

א. הר"ש הרא"ש והרע"ב פירשו משיבש הזבל שנותן מתיקה לפירות.

ב. בירושלמי איתא דמתוק הוא פקועה דבקעתא. ופירש הר"ש דהיינו ביקוע השדות. ופירש הרע"ב דהיינו סדקים שבבקעה, שכאשר המטר יורד מתמלאים מים ואינם מתייבשים אלא לאחר זמן. ונקרא מתוק על שם מתקו רגבי נחל. והרא"ש בפ"ט מ"ו ביאר דנקרא מתוק משום שלחלוחית הקרקע ממתקת את הפירות.

ג. הערוך בשם הר"ר דניאל פירש דהוא כמו פקועות שדה. וכן פירש הרמב"ם דהוא עשב מר הנקרא חנט"ל, ונקרא מתוק מלשון סגי נהור. וכן פירש הגר"א בדברי הירושלמי, דפקועא דבקעתא הוא עשב מר הגדל בבקעה. והקשה ע"ז הר"ש פ"ט מ"ו מדוע לא תני בהדיא פקועות כדאשכחן בכמה דוכתי.

והטעם בשיעור זה כתב התויו"ט, דכאשר מתייבש הזבל אין מזבלים הארץ לעבודה, וניכר שהוא צוברו לאוצר ולא לזבל. והבין בתוס' אנ"ש דמצד הזבל עצמו אין רגילים להשתמש בו לאחר שמתייבש. והקשה, אם כן מדוע לר' יוסי סגי בהתחיל להתייבש, הא אכתי רגילים לזבל בו. [ויתכן דמכל מקום ניכר מדהמתין עד שיתחיל להתייבש שאינו רוצה לזבל עכשיו, ועי' תפארת ישראל].

וברמב"ם בפיה"מ כתב שבזמן ההוא אין מזבלין הארץ לעבודה. וביאר התוס' אנ"ש, דהוי סימן לפסקו עו"ע, דר' מאיר לא נתן סימן לדבר ור' יהודה ור' יוסי נתנו סימן, אך טעם השיעור הוא משום שפסקו עו"ע.

**ר' יוסי אומר משיקשור**

לדעת הר"ש קאי על מתוק דר' יהודה, דמשעה שיעשה הזבל קשרים קשרים מחמת שהתחיל להתייבש.

לדעת הירושלמי דמתוק היינו השדה, כתבו התוס' אנ"ש דר' יוסי לא קאי על מתוק דר' יהודה, אלא על הזבל.

ולדעת הרמב"ם קאי על מתוק דר' יהודה, דמשעה שיקשור העשב הנקרא מתוק שרי.

**משנה ב**

**עד כמה מזבלין**

כתב החזון איש (סי"ח סק"ה) דצ"ל שיש שיעור מסויים לצורת האשפה, דפשיטא שאינו יכול לעשות אשפה אחת ולרדד אותה עד שתתפשט על כל השדה.

**מוסיפין על המשפלות ואין מוסיפין על האשפתות**

בירושלמי איתא, אמר ר' ירמיה בפוחת מן המשפלות, הא שתים מותר. וביאר החזון איש (סק"ז), דלפי ר' ירמיה איירי ביש לו ל' משפלות, ובמקום לחלקן לג' אשפות [עשר משפלות בכל אשפה] רוצה לחלקן לד' או ה' אשפות [פחות מעשר בכל אשפה], או שהוא רוצה לחלקן לב' אשפות [ט"ו משפלות בכל אשפה]. וע"ז תנן דמוסיפין על המשפלות, כלומר דמותר לחלקן לב' אשפות, אך אין מוסיפין על המשפלות, דאסור לחלקן לד' אשפות, כיון שיהא בכל אשפה פחות מעשר משפלות.

ומקשה לו ר' יוסי, אם בפחות מן המשפלות הא שתים אסור. כלומר, דאם רוצה לחלק ל' משפלות לד' אשפות ויהא בכל אשפה פחות מעשר משפלות, הרי אפילו שתי אשפות בכה"ג אסור, דאין מתחילים אשפה חדשה קודם שתתמלא אשפה ראשונה בעשר משפלות.

והוכיח ר' יוסי כן מהתוספתא, דר' מאיר ס"ל אין מוסיפין לא על המשפלות ולא על האשפתות, וטעמו משום שאסור להוסיף יותר מל' משפלות, ואם כן לא איירי בבא לחלק ל' משפלות אלא בבא להוסיף יותר מל' משפלות, וע"ז קאמרי חכמים מוסיפין על המשפלות.

וכתב החזון איש שם דר' ירמיה לא פליג לדינא על ר' יוסי, דודאי לדינא אסור להוסיף על האשפתות אפילו כאשר מוסיף על המשפלות, אלא דפליגי בביאור המשנה.

ועכ"פ מבואר דהנפק"מ בשיעור עשר משפלות הוא שאסור לעשות אשפה פחות משיעור זה. ואע"פ שיכול להתחיל אשפה בפחות מעשר עד שיתמלא לו עשר משפלות, ואין צריך להוציא עשר בבת אחת כמבואר בסוף מ"ג, מכל מקום אינו יכול להתחיל אשפה חדשה עד שתתמלא האשפה הקודמת עשר משפלות.

**משנה ג**

**עושה אדם את שדהו שלש אשפתות לבית סאה**

הרמב"ם פ"ב ה"א כתב ולא יעשה בכל בית סאה יתר משלש אשפתות, ואח"כ בה"ב כתב והרוצה לעשות כל שדהו שלש שלש אשפתות לתוך בית סאה עושה. וכתב הכסף משנה, דהרמב"ם ביאר דרישא דמתני' היא מלתא בפ"ע, וקמ"ל דיכול לעשות את כל שדהו שלש אשפתות בכל בית סאה.

**יתר מכאן מחצב**

כתב הכסף משנה פ"ב ה"ב דצ"ל יתר מכאן מותר. ואף אי גרסינן מחצב הביאור הוא שמותר לעשות ערימה כמו מחצב. אמנם בשנות אליהו משמע דהוי תנאי להיתר, דכתב ובלבד שיחציב. ובתפארת ישראל כתב דמחצב היינו בעיגול, דכאשר מוסיף עליהם יניחם בעיגול ולא בשורה דאז נראה כמזבל טפי. ועי' משנה ראשונה.

**יתר מכאן מחצב דברי ר"ש וחכמים אוסרין וכו'**

לכאורה היינו פלוגתייהו דלעיל, האם מוסיפין על האשפתות או לא. וכתב הר"ש, דבדברי חכמים איכא חידוש דמותר להוסיף כאשר מעמיק או מגביה ג'. ובדברי ר' שמעון יש חידוש דמותר להוסיף על האשפתות אפילו כאשר אין עשר משפלות בכל אשפה, וכמבואר בירושלמי דלפי ר' שמעון סגי בג' משפלות. ולפי"ז ר' שמעון וחכמים בתרתי פליגי, האם מותר להוסיף על האשפתות, והאם שיעור אשפה הוא עשר משפלות או שלש משפלות. [ולדעת ר' שמעון נמי אסור להתחיל אשפה חדשה עד שיהא ג' משפלות בראשונה]. ועי' משנה ראשונה.

הרש"ש כתב דיתכן לומר דג' שיטות איכא, דמאחר שמבואר בירושלמי דאיירי הכא כשאין עשר משפלות בכל אשפה, משמע דחכמים אוסרים רק להוסיף על האשפתות, אך ג' אשפות שרי בג' משפלות לכל אשפה. וכן כל האיסור להוסיף על האשפתות הוא בג' משפלות, אך בעשר משפלות מותר להוסיף על האשפתות. והשתא חכמים דמשנה ב' ס"ל דתרתי בעינן, ג' אשפות ותו לא, ובכל אשפה עשר משפלות, חכמים דמתני' ס"ל דסגי בחד מינייהו, או עשר משפלות או ג' אשפתות, ור' שמעון סובר דאפילו כשיש ג' משפלות מותר להוסיף על האשפתות.

**עד שיעמיק שלשה**

כתב הרמב"ם פ"ב ה"ג: היה מעמיד הזבל על הסלע, או שהעמיק בארץ שלשה טפחים והערים הזבל, או שבנה על הארץ גובה שלשה והעמיד עליו הזבל, אינו צריך שיעור. אפילו עשה כן כמה אשפתות לתוך בית סאה, בין גדולות בין קטנות מותר, שהרי הדבר ניכר וכו'. ובמש"כ דבמעמיק ומגביה אפשר להוסיף על האשפתות ולפחות מהמשפלות, כתב החזון איש (סק"ח) דמוכח כן ממתני' דידן, דמשמע שאם מעמיק או מגביה מודים חכמים לר' שמעון, ובירושלמי מבואר דר' שמעון איירי במוסיף על האשפתות ובפוחת מהמשפלות. אמנם אכתי אין מכאן ראיה על פוחת מג' משפלות. אמנם אכתי מוכח כן מסיפא דמתני', דלפי ראב"ע אסור להוציא מעט מעט אלא אם כן העמיק או הגביה, ומשמע דבכה"ג מותר אפילו מעט ממש.

**או עד שיגביה שלשה**

רש"י כת"י במו"ק ד ע"ב כתב, עד שיגביה שלשה - גל של עצים או של אבנים גבוה שלשה, וזורקן עליו. או שיעשה גומא שלשה טפחים, דאינו נראה כמזבל, דאינו יכול לזרוע שם לאחר שהעביר את זבלו אלא אם כן ממלאהו קרקע. ומבואר דיגביה שלשה היינו על ידי עצים ואבנים, וכן כתב בתוס' רא"ש שם בשם הראב"ד, דהקשה למ"ד התם דאסור לעשות אמה בתחילה מפני שמכשיר אגפיה לזריעה מדוע לא קשה נמי איך מגביה שלשה, הא מכשיר הקרקע שלמעלה לזריעה. ותירץ, דמגביה שלשה באבנים וקנים ולא בעפר.

אך ברמב"ם משמע דבכל אופן מהני, וכן המאירי שם כתב דמגביה שלשה בעפר או באבנים. ולכאורה מוכח כן מהא דתנן בסיפא עד שיעמיק שלשה או עד שיגביה שלשה או עד שיתן על הסלע, ואם גם בסלע צריך להגביה שלשה היינו יגביה שלשה. וכן כתב התויו"ט דאף שבדברי הכסף משנה מבואר דבנותן על הסלע נמי צריך שיגביה שלשה, נראה דזה טעות סופר, וכונתו כנ"ל דאם בנותן על הסלע צריך להגביה שלשה היינו יגביה שלשה ול"ל תרתי.

ובדעת רש"י והראב"ד דנקטו דיגביה שלשה היינו באבנים כתב הדרך אמונה בביה"ל, דצריך לחלק בין סלע שאין תחתיה קרקע ראויה לזריעה, דהתם אין צריך להגביה שלשה, לבין קרקע הראויה לזריעה שמניח עליה אבנים ועצים, דצריך להגביה שלשה.

כתב החזון איש שם, דאף כאשר מעמיק או מגביה צריך לעשות אשפה, ואינו יכול לפזר על כולה. אך ע"ג הסלע יכול לפזר על כולה, דלא שייך בזה זיבול כלל.

והקשה, אי מהני להעמיק שלשה הרי יכול להעמיק כל שדהו ולעשות אשפתות כמה שירצה. ותירץ, דצריך שלא יהא בין האשפה לשפת החריץ יותר מג' טפחים.

ובמשנה ראשונה נסתפק היכא שרוצה להוסיף על האשפתות ומגביה או מעמיק, האם מותר לו להשאיר ג' אשפתות בשדה, ורק את היותר מג' צריך להניח במקום גבוה או נמוך, או שמא השתא צריך להניח הכל במקום גבוה או נמוך.

נראה דקודם שפסקו עו"ע אסור אפילו במגביה או מעמיק, דהא החשש הוא שמא יאמרו שרוצה לקחת משם לזבל את כל השדה, כמש"כ לעיל, ולא משום שמזבל אותו המקום, ולזה לא יועיל שינוי.

**עושה אדם את זבלו אוצר ר' מאיר אוסר וכו'**

הכא איירי בעושה אשפה אחת יותר מל' משפלות, ור' מאיר אוסר משום שהזבל מתפשט על שטח גדול בתחתית האשפה, ולא התירו כולי האי. אך פחות מל' משפלות מבואר בירושלמי דשרי, דהשתא בג' אשפות שרי באחת מבעיא.

והנה בירושלמי סוף הל' א' איתא, דר' מאיר סובר אין מוסיפין לא על המשפלות ולא על האשפתות, ופליג על סתם משנה. וביארו התוס' חדשים והחזון איש (סק"ו), דלפי ר' מאיר י"ל ק"ו להיפך, השתא באשפה אחת אסרו לעשות יותר מל' משפלות, כל שכן בשלש אשפתות אסור לעשות יותר מל' משפלות. [אכתי איכא אופן שמותר להוסיף על המשפלות אם יש רק ב' אשפות, דבכל אשפה יכול ליתן עד ט"ו משפלות לאשפה].

ועפי"ז כתב הרא"ש: ולא ידענא מאי קמ"ל, כיון דמוסיפין על המשפלות כל שכן שבמקום אחד יכול ליתן כמה שירצה. כלומר, דר' מאיר דפליג ס"ל דאין מוסיפין על המשפלות, אך לת"ק כיון דאשמועינן במשנה לעיל דמוסיפין על המשפלות כל שכן שעושה את זבלו אוצר, ומאי קמ"ל תו הכא. ועי' דרך אמונה בביה"ל.

התוס' רא"ש במו"ק ד ע"ב כתב בשם הראב"ד, דר' מאיר אוסר שמא לא יזדמן לו זבל הרבה ונמצא מזבל אותו. ועי' בדרך אמונה שהאריך בזה.

**היה לו דבר מועט מוסיף עליו והולך ראב"ע אוסר וכו'**

לפתרא קמא בירושלמי, היכא דלא היה בשדה זבל כלל מערב שביעית לכו"ע אסור להתחיל לעשות אשפה עד שיהא לו בביתו שיעור עשר משפלות ויוציא עשר בבת אחת. ופליגי ת"ק וראב"ע היכא דהיה בשדה מעט זבל מערב שביעית, האם יכול להוסיף בשביעית מעט מעט עד שיתמלא אשפה או לא.

לפתרא בתרא בירושלמי, היכא דהיה בשדה מעט זבל מערב שביעית לכו"ע מותר להוסיף בשביעית מעט מעט, ופליגי היכא דלא היה בשדה כלל, האם יכול להוציא מביתו מעט מעט עד שיתמלא אשפה, או שמא צריך להמתין עד שיהא לו בביתו עשר משפלות ויוציא בבת אחת.

ומקשה בירושלמי והלא הוא מזובל מערב שביעית. כלומר, לפי פתרא קמא דפליגי בהיה בשדה מעט זבל מערב שביעית, מדוע ראב"ע אוסר, הא השדה כבר מזובלת ואין כאן חשש מראית העין. ומשני, דאכתי איכא חשש מראית העין עד שיוציא עשר משפלות בבת אחת. וביאר החזון איש (סק"ז) דבני אדם אינם מבחינים שיש מעט זבל בשדה מערב שביעית.

והדר מקשה לפתרא בתרא דפליגי היכא דלא היה בשדה זבל מערב שביעית, מדוע רבנן מתירים להוציא פחות מעשר משפלות, הא איכא חשש מראית העין, דהשתא לא רואים שיש אשפה. ומשני, סלו ומגרפו מוכיחים עליו.

ומשמע קצת בירושלמי דהא דאסרינן באין לו מעט בשדהו [לפתרא קמא לכו"ע ולפתרא בתרא לראב"ע], היינו משום מזבל ממש, ולא משום מראית העין. ואע"ג שאינו מתכוין לזבל ועושה ע"י שינוי, מכל מקום נראה לחכמים לאסור.

וברמב"ם פ"ב ה"א סתם כלשון המשנה היה לו דבר מועט מוסיף עליו והולך, וכתבו הר"י קורקוס והמלאכת שלמה דמסתימתו משמע כפתרא קמא לחומרא, דדוקא בהיה לו דבר מועט בשדהו שרי. וכן הוא בפיה"מ, וברש"י כת"י מו"ק ד ע"ב. אך החזון איש (סק"ח) נקט דמסתימת הרמב"ם משמע לקולא דאפילו היה לו דבר מועט בביתו שרי, [וביאר דהיינו כשמוסיף עליו והולך, אך להתחיל אשפה חדשה אסור עד שיהא בראשונה עשר משפלות]. וקצת משמע כן ברדב"ז שכתב דהרמב"ם פסק כחכמים שלא הצריכוהו להוציא עשר בבת אחת, משמע דאיירי כשלא היה בשדהו כלום.

**ראב"ע אוסר עד שיעמיק שלשה וכו'**

במו"ק ד ע"ב מקשינן מהא דראב"ע אוסר לעשות אמה בתחילה בשביעית מפני שנראה כעודר או מפני שמכשיר אגפיה לזריעה, ומדוע הכא הוא מתיר להעמיק שלשה. ומשני, דהכא הוא מתיר באופן שהעמיק שלשה מערב שביעית, אך לחפור בשביעית אסור. ועוד משני דהכא זבלו מוכיח עליו, ולכן מותר לחפור בשביעית, אך התם אין דבר המוכיח עליו.

והנה לתירוץ שני מוכח דחכמים מתירים לחפור אפילו כשאין דבר המוכיח עליו. וצ"ע דהא בירושלמי פריך לפתרא בתרא דאיכא חשש מראית העין ומשני דסלו ומגרפו מוכיח עליו, והתם איירי לחכמים דראב"ע, ומבואר דאף לדידהו בעינן הוכחה. וצ"ל דבמוציא זבל איכא חשש למראית העין טפי, ובלי שסלו ומגרפו מוכיחים עליו יש לאסור אף לחכמים, אך בחופר אמה ליכא חשש כולי האי, ולכן חכמים מתירים לחפור אמה בשביעית אפילו היכא דאין זבלו מוכיח עליו.

ובר"ש הקשה מדוע לא מקשה מרישא דתנן עד שיעמיק שלשה, ותירץ דעדיפא ליה לאקשויי דראב"ע אדראב"ע. ותמה החזון איש (סק"ט) הא חכמים התם מתירים לחפור בשביעית, ולית להו הני טעמי דנראה כעודר ומכשיר אגפיה, ואם כן לחכמים לא קשה מידי. ותירץ, דבחופר פחות מג' טפחים שהוא שיעור עומק המחרישה חיישינן טפי, ומודו בהו חכמים דחיישינן לנראה כעודר. ועי' מה שיתבאר בזה בסוף הפרק.

**משנה ד**

**המדייר את שדהו וכו'**

בירושלמי מקשה מהא דתנן לקמן פ"ד מ"ב שדה שנדיירה לא תזרע למוצאי שביעית, ומבואר דאסור לדייר. ומשני, כיני מתני' הרוצה להעמיד צאן בתוך שדהו. ונחלקו הראשונים בביאור תירוץ הירושלמי: הר"ש פירש דהכא איירי באופן שאין לו מקום פנוי להעמיד הצאן, ואינו מתכוין להדיא כדי לזבל, ולאחר שיתמלא הזבל דעתו לאסוף הזבל לאשפתות, ולכן מותר להעמיד הצאן, אך התם איירי במעמיד הצאן כדי לזבל את השדה, וזה אסור מעיקר הדין.

ומבואר בדעת הר"ש דהמזבל ע"י בהמות נמי נחשב מזבל, ורק כשאינו מתכוין לזבל שרי. ואכתי חששו חכמים למראית העין שמא יאמרו שהוא מתכוין לזבל, והתירו בג' תנאים, שיעמיד בבית סאתים ולא יותר, שישייר מקום בשדהו פנוי, ושיוציא לאחר מכן את הזבל לאשפתות.

והשתא הא דתנן בפ"ד שדה שנדיירה לא תזרע למוצ"ש יתכן בד' אופנים: א. אם העמיד הצאן בכונה לזבל. ב. אם הוסיף על בית סאתים. ג. אם לא שייר בשדהו כלום. ד. אם לא פינה הזבל לאשפתות. וכן כתב הר"ש שם, דשדה שנדיירה היינו שעשה סהר של בהמות ולא עשה ממנו אשפות אלא הניחו כדי שיזדבל בו השדה. כלומר, דהעמיד את הבהמות כדי לזבל את השדה, דזה אסור משום מזבל. והרא"ש שם כתב שהוליך לה זבל יותר מן השיעור המפורש במשנה א', או שעשה סהר יותר ממה שהתירו חכמים. דהיינו יותר מבית סאתים או לא שייר כלום או לא פינה הזבל.

[החזון איש (סי"ט ס"ק יג) נקט בפשיטות דחכמים קנסוהו שלא תזרע למוצ"ש בכל הד' אופנים הנ"ל. ואילו המשנה ראשונה נקט דדוקא אם נתכוין לזבל קנסוהו, אך אם עבר על גזירת חכמים משום מראית העין לא קנסוהו. והנה מהרא"ש ודאי מבואר דקנסוהו אף כשעבר על מראית העין, אך בדעת הר"ש שפיר יתכן לומר דדוקא אם נתכוין לזבל קנסוהו, ולכן העמיד את המשנה בכה"ג].

אך הרמב"ם פירש דמתני' איירי במזבל ע"י העמדת צאן ואין זה נחשב למזבל כלל, ואילו הא דתנן בפ"ד שדה שנדיירה לא איירי בהעמדת צאן אלא במזבל בידים. וכן כתב הרמב"ם פ"א הי"ג, או זבלה בשביעית וכו', ולא הזכיר העמדת צאן.

והא דהצריכו חכמים לעשות סהר בית סאתים ותו לא, היינו משום שחששו למראית העין שכאשר יראו את השדה מזובלת יאמרו שזיבל בידים, אך אם ידעו שזיבל ע"י צאן שרי, דהעמדת צאן לא נחשב לזיבול כלל.

ועפי"ז פירש בסיפא ומוציא מן הסהר ונותן לתוך שדהו דאין זה תנאי להתיר העמדת צאן, אלא קמ"ל דמותר להוציא מהסהר לשדהו, עי' להלן.

כתב הרע"ב דאיירי הכא באופן שאין לו מקום פנוי להעמיד בהמותיו אלא שם, ואינו מתכוין לזבל שדהו. וכתב החזון איש (סי"ט ס"ק יג), דאם יש לו מקום אחר אלא שיותר נח לו להעמיד בשדהו מותר, ואפילו אם יש לו ניחותא בזיבול השדה, כיון שעיקר המטרה שלו אינה הזיבול אלא העמדת הבהמות, ולא הטריחו אותו להניח אבנים או קורות עץ מתחת הבהמות כדי שלא תזדבל הקרקע, ורק אם יש לו מקום אחר נח יותר ומעמיד בשדה כדי לזבל אסור. וכתב, דגם כאשר מעביר את הצאן לסהר השני מותר רק אם עיקר המטרה שלו לטובת הצאן.

וכתב הר"י קורקוס, דלפי הרמב"ם אפילו אם מתכוין לזבל מותר לעשות סהר בית סאתים, דע"י בהמה אין זה זיבול כלל. אך הדרך אמונה כתב דאם הוא מתכוין לזבל אסור לכו"ע. [כן כתב בשם החזון איש, אך יתכן דהחזון איש כתב כן לדעת הר"ש ולא לדעת הרמב"ם, וצ"ע].

**עושה סהר לבית סאתים**

כתב החזון איש שם, דאף אם יש לו הרבה צאן לא התירו לו יותר מבית סאתים, ויצטרך להעמיד את שאר הצאן בקרקע שאינה נזרעת, או יניח לוחות עץ מתחת הבהמות. אמנם בתוספתא איתא דאם יש לו צאן מרובה אפילו כור או כוריים מותר, עי' להלן בביאור התוספתא.

**עוקר שלש רוחות ומניח את האמצעית**

כתב החזון איש שם, דצריך לעשות סהר השני סמוך לראשון, ויהיה רוח אחת של שני שוה לראשון כדי שיתאחדו כסהר אחד מרובע. ואינו רשאי לעשות אחד של ק' על נ' ואחד ר' על כ"ה וכיוצ"ב. [אך עדיין יכול לעשות ב' סהרים של ע' אמה ושיריים, כיון שרוח אחת שוה בשניהם, ובדרך אמונה לא נקט כן].

ונסתפק החזון איש שם אם יש לאחד שדות במקומות הרבה, האם מותר לעשות סהר בכל שדה ושדה. ועי' דרך אמונה שהאריך בזה בביאור התוספתא.

ובחזון איש שם דייק מלשון הר"ש, דאם העביר לסהר שני ופינה את הראשון, יוכל להוציא לאחר מכן לסהר שלישי, דלאחר שפינה את הראשון נתבטל, ונידון השני עכשיו כסהר ראשון.

**רשב"ג אומר בית שמונת סאין**

דעת הר"ש והרא"ש דרשב"ג מתיר לעשות ד' סהרים, והביא הר"ש את הירושלמי דרשב"א אומר אם רצה תוקע יתד בארץ ועושה ארבעה סהרים מארבע רוחותיה של ח' סאין. וכתבו התויו"ט והחזון איש שם דלפי"ז רשב"ג ורשב"א אמרו דבר אחד.

אך המשנה ראשונה כתב, דלפי רשב"ג מותר לעשות בבת אחת בית שמונת סאין, ודלא כרשב"א דמותר רק בזה אחר זה.

דעת הרמב"ם בפיה"מ דרשב"ג מתיר לעשות ה' סהרים, דיכול לעשות סהר של בית סאתים סביב הסהר הראשון לכל רוח. וכתב התויו"ט דלפי"ז איכא ג' שיטות, דרשב"א מתיר לעשות רק ד' סהרים, ורשב"ג מתיר ה' סהרים.

**היתה כל שדהו בית ארבעת סאין משייר מקצת**

ואם היתה כל שדהו בית סאתים, הרא"ש נקט דאין צריך לשייר מקצת, והמשנה ראשונה נקט דצריך לשייר. ולכאורה זה מחלוקת בתוספתא, עי' להלן.

וכתב הדרך אמונה, דלפי הרא"ש מסתבר דהמוציא זבלים מחצרו לשדה ועושה ג' אשפתות לבית סאה, הרי זה מותר גם בשדה קטנה שהג' אשפתות הם על פני כולה.

**ומוציא מן הסהר ונותן לתוך שדהו כדרך המזבלים**

לדעת הר"ש הוא חובה, דלא התירו לו לדייר אלא אם כן אחר שיוציא לסהר אחר יאסוף את הזבל לאשפתות. ונסתפק החזון איש שם דלא נתפרש כמה זמן יוכל להמתין עד שיפנה את הסהר הראשון. אמנם אם עבר שביעית ולא פינה מותר לו לחרוש את השדה עם הזבל.

לדעת הרמב"ם הוא רשות, דמותר להוציא מהסהר הראשון את הזבל לשדהו. וביאר המשנה ראשונה דס"ד דדוקא מן החצר מותר להוציא לפי שבני אדם תולים שהוא מוציא כדי לנקות את החצר, אך כאשר מוציא מהסהר לשדה אסור, קמ"ל דגם זה שרי.

ועי' תורת זרעים שדייק ברמב"ם דכאשר מוציא מהסהר לשדה אין צריך שיעור ג' אשפתות ועשר משפלות, אלא יעשה איך שירצה. ו"כדרך המזבלין" דתנן במתני' היינו כדרך המזבלין כל השנה. ולפי"ז צ"ל סברא להיפך, דכאשר מוציא מהסהר הכל יודעים שעושה כן כדי שיוכל להעמיד בהמותיו, ואין בזה חשש למראית העין כלל, וכן כתבו בתוס' אנ"ש, עיי"ש. [וכעין זה מצינו בירושלמי דמספק"ל האם מותר להוציא מהסהר לשדהו גם קודם שפסקו עובדי עבודה, ומבואר דכאשר מוציא מסהר יש פחות חשש למראית העין].

**תוספתא**

**הלכה י"א - אין מלקטין עשבים מגבי זבל, אבל מלקטין ממנו קישושות**

כלומר, אם הוציא לשדהו אשפות של זבל באופן המותר, ועלה ע"ג עשבים, אסור ללקט אותם דמחזי כמתקן את השדה. אך מותר ללקט את הקש, לפי שניכר הדבר שהוא צריך את הקש, ואינו צריך לנקות את השדה, וכמו דשרי ללקט הגס הגס.

**נותנין עליו קש או תבן כדי שירבה, ונותנין עליו מים כדי שיפרח, ועודרין אותו כדי שיתפח**

כלומר,

**הלכה י"ב - אין מוסיפין לא על המשפלות ולא על האשפות דברי ר' מאיר. ר' יהודה אומר מוסיפין על המשפלות ואין מוסיפין על האשפות. ר' שמעון אומר אף על האשפות, ובלבד שלא יפחות משלש אשפתות** [צ"ל משפלות] **לבית סאה**

ר' מאיר אזיל לשיטתו דאסור לעשות את זבלו אוצר, כלומר, דאסור להוסיף על ל' משפלות בכל אופן, לפי שתחתית האשפה מתפשטת על מקום גדול ונראה כמזבל את השדה. לדעת ר' יהודה [וכך היא סתם משנה] מותר לעשות את זבלו אוצר, ולכן מותר להוסיף על ל' משפלות, אך אסור להוסיף על ג' אשפתות. ור' שמעון פליג על ר' יהודה בתרתי, חדא דשיעור כל אשפה הוא ג' משפלות ולא עשר, ועוד, דמותר להוסיף על ג' אשפתות.

**הלכה י"ג - המדייר את שדהו עושה סהר לבית סאתים, נתמלאת עוקר מתוך הסהר ועושה אשפתות בתוך שדהו כדרך המזבלין**

מכאן משמע דלא כמש"כ התורת זרעים בדעת הרמב"ם דמותר לפזר את הזבל בשדה כדרך המזבלין כל השנה, דהכא קתני ועושה אשפתות בתוך שדהו, משמע דדוקא בשיעור אשפה שרי.

**אמר ר' יהודה בד"א בזמן שהיתה צאנו מועטת, אבל אם היתה צאנו מרובה אפילו בית כור אפילו בית כוריים מותר**

כלומר, דשיעור בית סאתים הוא למעט צאן, אך אם הצאן לא נכנס שם מותר להוסיף עד שיכנס שם הצאן. ומסתבר דהשיעור הוא כפי הרגילות כל השנים.

והנה החזון איש (סי"ט ס"ק יג) נקט דלעולם אסור להוסיף על בית סאתים, ואם יש הרבה צאן על כרחו יעמיד שאר הצאן בקרקע שאינה ראויה לזריעה, או יניח לוחות עץ מתחת הצאן. וכתב בדרך אמונה, דהתוס' בחולין (פח ע"א ד"ה רבנן) נקטו דכל מקום שאמר ר' יהודה בד"א בברייתא אתא לחלוק, ואם כן ר' יהודה יחידאה ולא קיי"ל הכי.

**ר' שמעון בן אלעזר אומר תוקע יתד באמצע ומקיף לה ארבע סהרים מארבע רוחותיה**

התויו"ט והחזון איש שם נקטו דרשב"א היינו רשב"ג במשנתינו, ועי' מש"כ במשנה בשם המשנה ראשונה.

**הלכה י"ד - היתה כל שדהו בית סאתים לא יעשה כולה סהר, אלא משייר הימנה מקצת מפני מראית העין, דברי רבי מאיר. רבי יוסי מתיר**

לכאורה נחלקו בזה הרא"ש והמשנה ראשונה, ועיין

**עוקר מסהר זה ונותן לתוך סהר אחר, ובלבד שלא יחזיר לראש, דברי רבי מאיר. וחכמים מתירין**

**עוקר מסהר זה ונותן לתוך סהר אחר ובלבד שלא יהא בינו לחבירו בית שמונה סאין דברי ר' דוסתאי ברבי יהודה, ר' יוסי בן כיפר אמר משום ר' אליעזר בית סאתים**

**ובית סאתים זה חולב וזה גוזז לתוכה ומכניס ומוציא בדרך עליה**

**הלכה ט"ו - בכל עושין סהרין באבנים ומחצלות בקש בקנים ובקילחות, אפילו שלשה חבלים זה למעלה מזה וזה למעלה מזה ובלבד שלא יהא בין חבל לחבירו שלשה טפחים כדי שיכנס הגדי**

**הלכה ט"ז - אין מדיירין לא בשבתות ולא בימים טובים ולא בחולו של מועד אפילו בטובה אם באו מאליהן אין מסייעין אותן ואין מותר להושיב שומר ולנער את הצאן אם היו מדיירין לשבתות לחדשים ולמועדים מותר להושיב שומר ולנער את הצאן רבי אומר מדיירין בשבת בטובה ביו"ט במזונו בחולו של מועד אפילו נוטל שכרו**

**הקדמה למלאכת מסקל**

מדין תורה אסור לסקל שדהו בשבת משום תולדת חורש. ובשביעית - לאביי דכל התולדות דאורייתא אסור לסקל מהתורה, ולרבא אסור מדרבנן כשאר מלאכות. [ובחזון איש סי"ט סק"ב יש צד דמסקל לכו"ע דרבנן, דכיון שמחוסר חרישה לא חשיב שבח קרקע לענין שביעית].

ישנם שלשה אופנים שאין איסור תורה לסקל אבנים:

א. כאשר אוסף אבנים או קוצים שהם תלושות מהקרקע, כלומר שאינם דבוקות לקרקע, אמנם מדרבנן חשיב מלאכה אף בתלושות, וכן מבואר ברש"י ותוס' מו"ק יג ע"א גיטין מד ע"ב ובכורות לד ע"ב.

ב. כאשר משייר אבנים על פני הקרקע ואינו גומם עד פני הקרקע. וברמב"ם פ"ב ה"י משמע דחכמים אסרו אף בכה"ג היכא שמתכוין לתקן השדה, וכן נקט תוס' חדשים מ"ז, ועי' חזון איש שם סוף סק"א.

ג. כאשר אינו מתכוין לתקן שדהו אלא שהוא צריך את האבנים, ומדרבנן אסרוהו מפני מראית העין.

והנה התוס' שם נקטו דבשביעית אין היתר של אינו מתכוין, והקשה החזון איש שם סק"ב מהמבואר בפירקין דהיכא שאין חשש מראית העין מותר, ואם אינו מתכוין אסור מהתורה מה איכפת לן שאין חשש מראית העין, הא אכתי אסור מהתורה. ותירץ במנחת שלמה עמ"ס שביעית, דלגבי סיקול כאשר אינו מתכוין לתיקון השדה אין זה מוגדר כמלאכה כלל, אלא כאיסוף אבנים, ולא דמי לכל אינו מתכוין דמכל מקום שם מלאכה איכא. [ולכאורה לפי"ז גם בשבת שרי, וצ"ע]. ועי' מקדש דוד סי' נט סק"ו ד" כתבו התוס'.

במקום שהאיסור הוא רק מפני מראית העין, כגון שאינו מתכוין לתקן שדהו, התירו חכמים באופן שניכר הדבר שעיקר מטרתו היא לצורך האבנים. ויש כמה אופנים של היכר שאין כונתו לתקן השדה:

א. האוסף אבנים בשדה חבירו, דכיון שאין לו צורך בתיקון השדה בני אדם תולים שכונתו לצורך האבנים.

ב. התחיל בערב שביעית, דנתפרסם הדבר שיש כאן מוצא אבנים.

ג. האוסף אבנים גדולות בלבד, דניכר הדבר שהוא צריך את האבנים.

ד. הבונה גדר ונוטל עד מקום שידו מגעת, דגדרו מוכיח עליו שנוטל בשביל בנין.

ה. קבלן הבונה בניינים, דכולם יודעים שהוא צריך אבנים לבנין.

ו. המשייר את האבנים הנוגעות בארץ, דניכר הדבר שאינו רוצה לתקן הקרקע. וכן גל אבנים שעל גבי סלע או קש, שאין הקרקע שתחת הגל ראויה לזריעה.

וכל זה מועיל להסיר את החשש למראית העין, אך כאשר מתכוין לתקן שדהו שהאיסור לסקל הוא מהתורה, אסור בכל אופן, פעמים מהתורה ופעמים מדרבנן. אמנם לדעת ר' יהודה יש היתר נוסף, דהיכא שאינו מתכוין כלל לתיקון השדה לא אסרו חכמים מפני מראית העין, וכל חילוקי הדינים במשנה הוא כאשר ניחא ליה בתיקון השדה, [אך אינו עושה בשביל זה, דאם עיקר כונתו לתיקון השדה הרי זה אסור מהתורה]. סיכום הדינים עי' להלן משנה ז'.

**משנה ה**

**לא יפתח אדם מחצב בתחילה לתוך שדהו וכו'**

שיטת הר"ש דאיירי במחצב שחלקו מגולה וחלקו מכוסה בעפר, וקמ"ל דאם יש בחלק המגולה שיעור כ"ז אבנים, כגון שבולט מעל הקרקע לגובה, מותר לפתוח אף את החלק המכוסה, דניכר הדבר שיש כאן מחצב אבנים. אך אם אין בחלק המגולה כ"ז אבנים אסור לפתוח את החלק המכוסה. [ומשמע דבחלק המגולה מותר להמשיך לחצוב אף שאין בו שיעור כ"ז אבנים, וכל הנידון הוא לפתוח את החלק המכוסה].

ובטעם האיסור כתב הר"ש שלא יאמרו לתקן שדהו הוא מתכוין להיות ראוי לזריעה בשביעית. [צ"ב מדוע הוצרך לזה, הא אף בדעתו לזורעה בשמינית אסור, שהרי הוא מתקן שדה לזריעה, והוי תולדת חורש]. ועוד פירש, שכאשר חופר לגלות המחצב יאמרו עודר כדי לזרוע. כלומר, דלפי פירוש ראשון עצם החציבה בשדה גורמת למראית העין, שיאמרו שרוצה לעשות שם שדה. ולפי פירוש שני גילוי המחצב הוא גורם למראית העין, שיאמרו חופר כדי לזרוע.

ולכאורה יש נפק"מ בין הפירושים באופן שהמחצב נתגלה בשביעית על ידי רוח וכדו', דטעם דנראה כעודר לא שייך כלל, שהרי אינו מסיר את העפר שע"ג המחצב, אך הטעם שיאמרו שרוצה לעשות שדה יתכן דשייך אף הכא, כיון שלא היה מגולה מערב שביעית. [ויש לדון מה הדין באופן שהיה מגולה מערב שביעית פחות מכ"ז אבנים, ונתגלה עוד ע"י רוח והושלם לכ"ז אבנים, האם מותר מעתה לחצוב גם את החלק המכוסה].

עוד כתב הר"ש, דאף היכא דאיכא שיעור כ"ז אבנים מהמגולה, לא שרי אלא עד טפח, אך לגמום כולו אסור. ולפי"ז משמע דהיכא דליכא שיעור כ"ז אבנים מהמגולה אסור ליטול כלל, ולא סגי לשייר טפח, וכן נקט הר"י קורקוס בדעת הרמב"ם. אך הרא"ש נקט דהיכא דאיכא כ"ז אבנים מותר אפילו ליטול כולו, והיכא דליכא כ"ז אבנים מותר ליטול ולשייר טפח. [וצ"ב מדוע לא כתב הר"ש כהרא"ש, דדברי הר"ש דחוקים שכל שיעור המשנה נאמר בשביל לחצוב עד טפח].

שיטת הרמב"ם דאסור לחצוב בשביעית אלא אם כן התחיל לחצוב מערב שביעית שיעור כ"ז אבנים, דבזה נתפרסם הדבר שיש כאן מחצב אבנים. ואף דבכל הדינים דלהלן היכא דהתחיל מעט קודם שביעית מותר הכל, מכל מקום מחצב גרע ובעינן להתחיל מער"ש כ"ז אבנים. והיכא דלא התחיל מער"ש כ"ז אבנים אסור לחצוב כלל, ולא מהני לשייר טפח, [והא דתנן להלן פחות מכאן מחצב וגוממו עד פחות מהארץ טפח לא קאי כלל על מחצב].

והא דלא סגי לשייר טפח כמו בגדר כתב הר"י קורקוס ג' טעמים: א. דהרואה אותו חוצב לא ידע שישייר טפח. ב. אף הרואה שמשייר טפח סבור שלאחר מכן יסיר הכל לתקן שדהו. ג. כיון שהמחצב הוא מגוף השדה החמירו בו טפי, משא"כ גדר הוי נטילת אבנים בעלמא. [ויתכן דמהאי טעמא החמירו נמי בהתחיל מער"ש דצריך להתחיל כ"ז אבנים].

שיטת הרא"ש דאם יש במחצב כולו שיעור כ"ז אבנים מותר ליטול כולו, לפי שבני אדם יתלו שהוא נוטל את האבנים כדי לבנות בנין קטן בתוך ביתו, ואף שאינם רואים אותו בונה. אך אם יש במחצב יותר משיעור זה אסור לחצוב כלל, לפי שיחשדוהו שנוטל כדי לתקן שדהו, שהרי אינם רואים אותו בונה בנין, וגם יש בו יותר מדאי לבנין קטן שבתוך ביתו. [ומשמע דאם יש במחצב הרבה אבנים, לא התירו ליטול כ"ז אבנים מתוכם. ויל"ע לדעת הרא"ש איך יוכל לדעת כמה אבנים יש בעומק המחצב].

הרש"ס הקשה על פירוש הרא"ש מלשון המשנה עד שיהיו בו שלש מורביות וכו', משמע דבפחות מכאן אסור. ותירץ הדרך אמונה, דמש"כ הרא"ש שהמשנה באה לאפוקי יותר מכ"ז אבנים היינו דשיעור כ"ז אבנים הוא מדוייק, לא פחות ולא יותר. דהא במשנה ו' כתב הרא"ש פחות מכאן מחצב וגוממו דקאי אף על מחצב, ומבואר דפחות מכ"ז אבנים נמי אסור.

לשיטת הר"ש והרא"ש היכא דהתחיל מער"ש לחצוב אפילו מעט מותר בכל אופן, דהא דתנן להלן מ"ו בד"א בזמן שלא התחיל מער"ש קאי גם על מחצב.

לשיטת הרמב"ם והרא"ש הא דתנן "לא יפתח" אורחא דמילתא קתני, שדרך מחצב להיות מכוסה וצריך לפותחו, אך אין זה תנאי להיתר או לאיסור. משא"כ להר"ש האיסור הוא רק באופן שצריך לפתוח מחצב מגולה.

**תוספתא**

**פרק ג הלכה א - לא יפתח אדם מחצב בתחלה בתוך שדהו עד שיהו שלש מרביות שהן שלש על שלש על רום שלש**

**אמר ר' יהודה בד"א בזמן שמתכוין לעשות שדה אבל בזמן שאין מתכוין לעשות שדה אפילו דבר מרובה מותר**

הקשה הר"ש מדוע קאמר אפילו דבר מרובה, הו"ל למימר אפילו דבר מועט מותר, דכיון שאין מתכוין יש להתיר אפילו אין בו כ"ז אבנים. ובאמת הגר"א גרס אפילו דבר מועט. ולשיטת הרא"ש שהובא לעיל דשיעור כ"ז אבנים בא לאפוקי דיותר מזה אסור, שפיר קתני הכא דאם אינו מתכוין אפילו יותר מזה מותר.

ותירץ הר"ש, דדינו של מחצב שלא ליטול כולו אפילו כשיש בו כ"ז אבנים, וע"ז קאמר דאם אינו מתכוין אפילו דבר מרובה מותר, כלומר אפילו כשנוטל הכל. ולפי"ז יתכן דאם אין כ"ז אבנים אסור ליטול אפילו באינו מתכוין, דר' יהודה לא איירי בזה כלל.

ובדעת הרמב"ם כתב הר"י קורקוס דהתוספתא איירי רק בגדר ולא במחצב, וס"ל לר' יהודה דבאינו מתכוין מותר ליטול כולו אפילו אין בו עשר אבנים של משאוי שנים, ואין צריך לשייר טפח. [והוכיח כן הרי"ק דהרמב"ם כתב לגבי מחצב דהאיסור הוא שמא יאמרו נתכוין לתקן שדהו, אלמא במתכוין ודאי אסור. ועוד הוכיח כן מהרמב"ם בפיה"מ דלהלן]. וטעם החילוק בין מחצב לגדר ביאר, דבמחצב הוי תיקון גמור לפי שמתחילה לא היה ראוי לזריעה. ועוד, שהוא חופר בארץ עצמה, ולא רק נוטל האבנים שעל גבה, ולכן החמירו בזה טפי לאסור אף באינו מתכוין.

ובחזון איש (סק"ג) הקשה מדוע התיר ר' יהודה אפילו במתכוין, הא יש בזה מלאכה דאורייתא של חורש. ותירץ, דמחצב וגדר אינו מתקן את השדה אלא יוצר שדה חדשה, שהרי מקודם לא היה כאן שדה לזריעה כלל, והרי זה בכלל תולדת בונה ולא בכלל תולדת חורש, ומותר בשביעית, אלא דחכמים אסרו במחצב כשאין כ"ז אבנים ובגדר כשאין עשר אבנים.

אך אח"כ כתב דברמב"ם לא משמע כן, דהא כתב שהאיסור במחצב הוא שמא יאמרו לתקן שדהו נתכוין, ומבואר שאם נתכוין לתקן שדהו אסור מעיקר הדין. ולכן כתב דאין כונת ר' יהודה להתיר במתכוין להדיא לתקן שדהו, דבזה ודאי אסור מעיקר הדין, אלא איירי באופן שעיקר כונתו לצורך האבנים וניחא ליה נמי בתיקון השדה, ומהתורה בכה"ג שרי, ואסרו חכמים במחצב כשאין כ"ז אבנים ובגדר כשאין עשר אבנים. [לפי הטעם הראשון ר' יהודה איירי רק במחצב ובגדר, אך במסקל אבנים קבועות או אבנים תלושות יש לאסור במתכוין מעיקר הדין. אך לפי הטעם השני יתכן דר' יהודה איירי בכל גוונא. ובאמת נקט החזון איש דאבנים קבועות שרי לגמרי באינו מתכוין, אך ברמב"ם מבואר לגבי אבנים תלושות דכל ההיתר במניח את הנוגעות בארץ הוא באינו מתכוין].

וברדב"ז הקשה מדוע באינו מתכוין התירו חכמים לגמרי, הא אכתי איכא למיחש למראית העין. ולכן כתב לחדש דכל ההיתר באינו מתכוין הוא כאשר הוא בונה בנין דאיכא למיתלי שצריך את האבנים לבנין. אך הדרך אמונה כתב דמסתימת הרמב"ם לא משמע כן. ולכן יישב דבאמת בגדר ליכא חשש למראית העין כיון שאין דרך לפנות גדר בשביל לזרוע שם, וכמש"כ לעיל. אלא דכאשר מתכוין לתקן שדהו, כלומר, כאשר ניחא ליה נמי בתיקון השדה, חיישינן טפי למראית העין דבני אדם יסברו שעיקר כונתו לתיקון השדה [שהרי באמת ניחא ליה בזה] וזה אסור מעיקר הדין, ולכן הצריכו חכמים היכר.

**אמר רשב"ג בד"א בזמן שאין מתכוין לעשות שדה אבל בזמן שמתכוין לעשות שדה אפילו כל שהוא אסור**

הרמב"ם בפיה"מ כתב כדברי רשב"ג במחצב, דאם מתכוין לעשות שדה אסור בכל גוונא. אמנם בחיבורו הביא דין זה על גדר ופסק כר' יהודה, דאם אין מתכוין מותר ליטול כל הגדר. ובאמת הר"י קורקוס נקט בדעת הרמב"ם דבגדר כל האיסור כשאין עשר אבנים הוא במתכוין, אך אינו מתכוין הכל מותר, ובמחצב כל ההיתר כשיש כ"ז אבנים הוא באינו מתכוין, אך במתכוין הכל אסור. אך החזון איש סק"ד ד"ה במחצב כתב: ומכל מקום כלול גם דין מחצב בדברי רבנו להתיר במתכוין. כלומר, דבמחצב אין הבדל כלל בין מתכוין לאינו מתכוין.

**הלכה ב - סלע שצף על גבי הארץ ואיגד יוצא ממנה, אם יש בו כשיעור הזה מותר ואם לאו אסור**

לדעת הר"ש היינו דין משנתינו, דאם החלק המגולה [האיגד] הוא בשיעור כ"ז אבנים מותר ליטול כולו.

לדעת הרא"ש י"ל כמש"כ במנחת בכורים, דאיגד יוצא ממנו היינו לתוך הקרקע, ולפי"ז י"ל דאם יש בכל המחצב שבתוך הקרקע שיעור כ"ז אבנים מותר ליטול כולו. אך לשיטת הרמב"ם צ"ב מאי ואיגד יוצא ממנו, ומה זה שייך להתחיל ליטול מער"ש. [מש"כ הרא"ש תדע דבתוספתא קתני בסיפא וכו', יתכן דלא בא להוכיח כדעת הרמב"ם, אלא בא להוכיח שדרך המחצב להיות מכוסה בעפר. אך עי' דרך אמונה].

החסדי דוד פירש בתוספתא דלא קאי על מחצב כלל, אלא דאם יש סלע קטן ע"ג הקרקע, אם יש בו כשיעור משא של ב' בני אדם מותר ליטול אף את הקטנות. וקאי על הא דתנן או שהיו אבנים מכוסות ונתגלו.

**משנה ו**

**גדר שיש בו עשר אבנים**

כתבו הר"ש והרא"ש דאיירי באבנים קטנות, דאילו אבנים גדולות שרי אפילו כשהם בפני עצמם על פני השדה. והנה במשנה מבואר שאפילו אם אין בגדר עשר אבנים מותר ליטול הגדר עד טפח, ולהאמור איירי על האבנים הקטנות, דבטפח האחרון צריך לשייר את האבנים הקטנות, אך את האבנים הגדולות שבטפח האחרון מותר ליטול.

והר"י קורקוס נקט כן אף בדעת הרמב"ם, דכל הנידון בגדר הוא על האבנים הקטנות, אך בחזון איש (סי"ט סק"ג) נקט בדעת הרמב"ם דאיירי על האבנים הגדולות, אך האבנים הקטנות אסור בפחות מטפח גם כשיש שיעור גדר. ולפי"ז כל השיעור גדר נאמר על האבנים הגדולות שלמטה מטפח.

[ובחזון איש סק"ה כתב לדעת הר"ש והרא"ש דאף במחצב הנידון רק על האבנים הגדולות, וצ"ב הא מחצב כולו גוש אחד, ואין בו אבנים קטנות וגדולות].

והנה לדעת הר"ש [ולר"י קורקוס אף לדעת הרמב"ם] יש קולא בגדר יותר משאר אבנים, דכאשר יש שיעור גדר מותר ליטול אף האבנים הקטנות, ואין צריך לשייר טפח. והטעם בזה כתבו המשנה ראשונה ותוס' אנ"ש בשם לח"מ, דאין דרך לפנות גדר כדי לזרוע תחתיו, ולכן ניכר הדבר שרוצה את האבנים.

**של משאוי שנים שנים**

הראשונים פירשו שכל אבן היא משאוי שני בני אדם, אך הריבמ"צ כתב שנוטל אדם מהן במשואו שנים. ולפי"ז שנים שנים קאי על האבנים ולא על הבני אדם, ועי' מלאכת שלמה ותוס' אנ"ש שהקשו ע"ז טובא. [ולגבי אבנים שזעזעתן המחרשה גם הריבמ"צ פירש כשאר הראשונים שבכל אחת ואחת משוי שני בני אדם].

**פחות מכאן מחצב וגוממו עד פחות מהארץ טפח**

דעת הר"ש דאם אין בגדר עשרה אבנים או שאין בהם משאוי שנים שנים או שאין בו עשרה טפחים דינו כמחצב שצריך לשייר טפח, [במחצב צריך לשייר טפח אפילו כשיש בו כ"ז אבנים כמש"כ לעיל]. והעיר החזון איש (סי"ט סק"ז) מדוע תלה התנא דין גדר בדין מחצב, הא אכתי לא אשמועינן שכך הוא הדין במחצב אלא כאן.

ובירושלמי איתא פחות מכאן לא מחצב ולא גדר, כלומר, דפחות מטפח אין לו דין מחצב ולא דין גדר שמותר ליטלו, אלא אסור ליטלו. והעיר החזון איש שם דלפי הר"ש שכל מחצב צריך לשייר טפח מה שייך לומר שאין לו דין מחצב, הא זהו דין מחצב בכל דוכתא שצריך לשייר טפח.

דעת הרא"ש דאם אין במחצב כ"ז אבנים או שאין בגדר עשרה אבנים מותר ליטול כולו ובלבד שישייר טפח. וביאור הירושלמי כנ"ל לדעת הר"ש.

דעת הרמב"ם דבמחצב אין חילוק בין טפח לפחות מטפח, דאם התחיל לחצוב כ"ז אבנים מער"ש מותר לחצוב כולו, ואם לא התחיל אסור לחצוב אפילו מעט. ומתני' איירי רק לענין גדר. וכתב הר"י קורקוס דיתכן שהרמב"ם לא גרס מחצב, אלא פחות מכאן גוממו וכו'. והחזון איש שם כתב דהרמב"ם מפרש פחות מכאן חוצב את הגדר וגוממו עד פחות מהארץ טפח. ובירושלמי כתב החזון איש שצריך לגרוס כהגר"א פחות מכאן מחצב, והוא תחילת פסקא.

והא דהצריכו בגדר [ולהר"ש והרא"ש אף במחצב] שיעור טפח, ולא סגי במניח את הנוגעות בארץ, ביאר החזון איש (סק"ה) דכיון שהכל גוש אחד חששו שאם סגי במניח את הנוגעות בארץ לא ידקדק בכך ויסיר את כל המחצב והגדר, ולכן נתנו שיעור טפח.

והמשנה ראשונה כתב, דיתכן דגם בהא דתנן מניח את הנוגעות בארץ בעינן טפח. ועוד כתב לחלק דגדר שמקומות מועט לא ניכר השיור בפחות מטפח.

**במה דברים אמורים מתוך שלו וכו'**

לדעת ר' יהודה בתוספתא דאינו מתכוין שרי אין צריך להתיר מתוך של חבירו, שהרי אפילו מתוך שלו בכה"ג שרי, וצ"ע.

האחרונים נחלקו לדעת הרמב"ם דכל המשנה כאן איירי רק בגדר, האם גם בבא זו איירי דוקא בגדר, ובמחצב אסור אפילו מתוך של חבירו, המשנה ראשונה לעיל מ"ה נקט דאסור, אך הערוך השולחן נקט דמותר, והחזון איש סק"ג נסתפק בזה לדעת הרמב"ם, אמנם לדעת הר"ש והרא"ש ודאי מותר, דמתני' קאי גם על מחצב.

**משנה ז**

**הרי אלו ינטלו**

הר"ש פירש אפילו הקטנות, דהגדולות מוכיחות על הקטנות שדעתו לצורך האבנים. וברמב"ם פ"ב ה"ט כתב הרי זה מותר ליטול אותן, ודייקו הרש"ש והחזון איש סק"ד דרק את הגדולות מותר ליטול. ולפי"ז דינם חמור מאבנים תלושות לגמרי דאפילו אבני כתף מותרים, והכא לא התירו אלא אבנים גדולות ממש. אך הר"י קורקוס והרדב"ז נקטו אף בדעת הרמב"ם דכל האבנים מותרות. ומש"כ הרמב"ם "ליטול אותן" יישב הרדב"ז דקאי על האבנים שהמחרשה מזעזעתן, ולעולם אפילו הקטנות. [ומשמע מדבריו דהגדולות מתירות את הקטנות שהמחרשה מזעזעתן, אך אינו יכול ליטול אגב כן אבנים קטנות שעל פני השדה, וכן נקט הדרך אמונה].

ובחזון איש שם נקט דהכא לא מהני התחיל בערב שביעית, דאין זה סיבה להתיר אלא במחצב וגדר, שנתפרסם שיש כאן מוצא אבנים, אך באבנים שעל פני השדה לא מהני מידי.

**המסקל את שדהו נוטל את העליונות וכו'**

הכא איירי באבנים תלושות לגמרי, וכפי שכתבנו לעיל מ"ה כל איסורן מדרבנן, ומכל מקום גזרו משום מראית העין. וכתב התפא"י דגם הכא שרי באופן שיש שני אבנים של משאוי שנים שנים. והא דחילקם התנא לתרי בבי י"ל דברישא איירי באבנים קבועים בארץ, ולא שייך לנקוט בהם מניח את הנוגעות בארץ.

אך המשנה ראשונה נקט דהכא לא מהני שני אבנים של משאוי שנים שנים, דלגבי אבנים שעתידה המחרשה לזעזעתן יש הוכחה שאינו מתכוין לתיקון הארץ מדאינו ממתין שהמחרשה תזעזע אותן ויקל עליו לאוספן, ולכן בצירוף שני אבנים גדולות לא חיישינן למראית העין, אך באבנים תלושות ליכא הוכחה זו, ולא סגי בהוכחה דאבנים גדולות לחוד.

והנה הכא נקט הרמב"ם פ"ב ה"י המסקל שדהו מפני שהוא צריך לאבנים, ומבואר דהכא לא מהני ההיתר של אינו מתכוין, וצ"ע מאי שנא מדלעיל. וכן ההיתר של התחיל מערב שביעית לא מהני, כמש"כ לעיל בשם החזון איש. אך ההיתר של שדה חבירו מהני, וכן אבני כתף שרי בכל אופן, כדתנן במ"ח.

בירושלמי מקשינן מדוע הכא מותר לסקל אבנים בשביעית, ואילו לעיל פ"ב מ"ג תנן מסקלין עד ר"ה, אלמא בשביעית אסור. ומשני כאן בתלוש כאן במחובר. והבין התויו"ט בתירוצו דכל ההיתר לסקל בשביעית זה רק באבנים תלושות, אך באבנים מחוברות הכל אסור, והקשה מדוע השמיט הרמב"ם תנאי זה דבמחובר הכל אסור. ועי' משנה ראשונה וחי' מהרי"ח.

ותירצו התוס' חדשים והחזון איש (סי"ז סקכ"ו ד"ה שם תמן תנינן), דיתכן לבאר בתירוץ הירושלמי דהנוגעות בארץ קרי מחובר, ובזה בשביעית אסור וקודם ר"ה מותר. ודין זה באמת הביא הרמב"ם.

אך אכתי צ"ב מדוע לא משני בירושלמי דהתם איירי במתכוין לתקן את השדה, דזה אסור בשביעית בכל אופן לכו"ע, ומכל מקום שרי בער"ש עד ר"ה.

והנה להבנת התויו"ט מוכח בירושלמי דאסור לסקל אבנים מחוברות אפילו היכא שמניח את הנוגעות בארץ. וצ"ב מאי שנא ממחצב וגדר שאף כשאין בהם שיעור הראוי מותר ליטול עד טפח אע"ג שהם מחוברים. וצריך לחלק בין גדר ומחצב לאבנים שעל השדה. אמנם להחזון איש דהירושלמי לא חילק בין מחובר לתלוש יתכן שאם מניח את הנוגעות בארץ מותר אפילו במחוברות, ובסק"ב נסתפק בזה לדינא.

**אם יש תחתיהן סלע או קש הרי אלו ינטלו**

הר"י קורקוס נסתפק היכא דאיכא סלע וקש מתחת למקצת מהגל, האם מחמת כן מותר לפנות את כל הגל ואף את המקום שעל השדה. ודייק מהר"ש שכתב לא מחזי כמתקן כיון דאין כל המקום ראוי לזריעה, משמע דסגי במה שאין כולו ראוי לזריעה, ואין צריך שיהיה הסלע תחת כולו, אך כתב דהרא"ש לא כתב תיבת "כל". [ובר"ש כת"י נמי ליתא לתיבת כל].

**סיכום דיני מחצב גדר אבני מחרשה ומסקל**

**מחצב -** כשיש שיעור כ"ז אבנים [להר"ש בחלק המגולה, להרמב"ם התחיל בערב שביעית, להרא"ש בכל המחצב], מותר ליטול את כולו ואפילו אבנים קטנות, ואין צריך לשייר סמוך לארץ. ולדעת הר"ש צריך לשייר טפח.

לדעת ר' יהודה מותר אפילו מתכוין, כלומר שיש לו ניחותא בתיקון השדה, ולדעת רשב"ג דוקא באינו מתכוין. לשיטת הרמב"ם לפי הר"י קורקוס אף לר' יהודה איירי דוקא באינו מתכוין, ולפי החזון איש במחצב אין חילוק בין מתכוין לאינו מתכוין.

כשאין שיעור כ"ז אבנים [כל חד כדאית ליה], אסור אפילו להתחיל לחצוב, [ולדעת הרא"ש מותר לחצוב ולשייר טפח], ואפילו אבני כתף, [החזון איש סק"ה נקט בדעת הר"ש דאבני כתף שרי בכל אופן].

לדעת ר' יהודה כשאינו מתכוין מותר הכל, ולשיטת הרמב"ם ר' יהודה לא איירי במחצב.

התחיל מערב שביעית לדעת הר"ש והרא"ש מותר הכל, אך לדעת הרמב"ם צריך להתחיל כ"ז אבנים.

החוצב בקרקע של אחר, המשנה ראשונה התיר, הערוך השולחן אסר, והחזון איש סק"ג נסתפק לדעת הרמב"ם, אך לדעת הר"ש נקט בפשיטות דשרי [אפילו קטנות ואפילו לא התחיל מערב שביעית].

**גדר -** כשיש שיעור גדר [עשר אבנים של משאוי שנים וגובה עשרה טפחים] מותר ליטול את כולו, ואין צריך לשייר טפח. וכתבו הר"ש והרא"ש דאפילו הקטנות שרי, אך החזון איש נקט בדעת הרמב"ם דדוקא הגדולות שרי.

לדעת ר' יהודה מותר אפילו מתכוין, אך לרשב"ג דוקא באינו מתכוין.

כשאין שיעור גדר צריך לשייר טפח, לדעת הר"ש והרא"ש באבנים הקטנות, אך אבני כתף מותר הכל, ולדעת החזון איש ברמב"ם בין אבנים גדולות בין אבנים קטנות צריך לשייר טפח.

התחיל מערב שביעית או שדה של חבירו או אינו מתכוין לר' יהודה מותר לפנות הכל ואין צריך לשייר טפח.

**אבני מחרשה -** כשיש שני אבנים של משאוי שנים מותר ליטול אף הקטנות, והחזון איש נקט בדעת הרמב"ם שדוקא את הגדולות שיש בהם משאוי שנים מותר. ואין צריך להניח את הנוגעות בארץ. ולדעת ר' יהודה שרי אפילו במתכוין, אך לרשב"ג דוקא באינו מתכוין.

כשאין שני אבנים של משאוי שנים אסור ליטול את הקטנות, ומותר ליטול אבני כתף, ולדעת החזון איש ברמב"ם אסור ליטול אפילו אבנים גדולות. והכא לא מהני להניח את הנוגעות בארץ, ולא מהני התחיל בער"ש.

והיכא שאינו מתכוין לר' יהודה מותר ליטול הכל, וכן שדה שאינו שלו.

**מסקל -** מותר ליטול אבני כתף בכל אופן, וכן מותר ליטול אבנים קטנות אם מניח את הנוגעות בארץ. וכל זה באינו מתכוין, אך אם מתכוין לתקון שדהו אסור בכל אופן אפילו לר' יהודה. ואין הבדל בין משלו לשל חבירו, ואין הבדל אם התחיל מערב שביעית או לא התחיל.

**משנה ח**

**אין בונין מדרגות על פי הגאיות ערב שביעית וכו'**

**א. שיטת הר"ש והרא"ש** דאיירי בבונה מדרגות לרדת לגיא למלאות מים כדי שלא יחליק, ואסרוהו חכמים בערב שביעית משפסקו הגשמים וכן בשביעית עד שלא פסקו הגשמים, לפי שמחזי כרוצה להשקות שדותיו בשביעית. משא"כ בשביעית לאחר שפסקו הגשמים לא אסרו, לפי שעושה כן כדי להשקות שדותיו בשמינית דשרי.

והקשו המשנה ראשונה והרדב"ז והתוס' אנ"ש הא מותר להשקות שדה בית השלחין, וכן שדה אילן לכל מ"ד כדאית ליה, ומדוע חששו למראית העין שיאמרו שישקה באיסור. ובחזון איש (סי"ט סק"י) באמת כתב דכל האיסור הוא בגיא הסמוך לשדה הבעל, אך בסמוך לשדה שמותר להשקותה מותר לבנות מדרגות תמיד.

**ב. שיטת הריבמ"צ** דאיירי בבונה גדר שלא יכנסו בני אדם ויטלו את המים, והובא במלאכת שלמה בשם י"א. ומשמע דאף לשיטתו החשש הוא שיאמרו שהוא רוצה לשמור את המים כדי להשקות שדותיו בשביעית באיסור. [עיי"ש שנקט דהזמן שיפסקו הגשמים הוא עצרת].

**ג. ביאור הכסף משנה ברמב"ם** דרישא אסיפא סמיך והכל דין אחד, דהעושה מדרגות עפ"י הגאיות לא ישליך את העפר לגיא. והקשה מדוע לא חילק הרמב"ם בין קודם שיפסקו הגשמים לאחר שיפסקו. וכבר תמה החזון איש שם איך יתכן לומר כן, הא להדיא פסק הרמב"ם בפ"ג ה"י את הרישא של המשנה בפ"ע, והכס"מ עצמו ציין שם דמקורו ממשנתינו.

**ולא יסמוך בעפר אבל עושה הוא חייץ**

**א. שיטת הר"ש** דאיירי בבונה סכר שלא יצאו המים, ואסרו חכמים לבנות את הסכר מאבנים עם עפר וטיט, והתירו בלא עפר וטיט, לפי שהעושה סכר באופן קבוע נראה הדבר כרוצה להשקות שדותיו בשביעית. וכתב החזון איש שם סק"ט, דלפי"ז האי בבא נמי איירי בערב שביעית משיפסקו הגשמים ובשביעית עד שלא פסקו הגשמים, אך בשביעית לאחר שפסקו שרי.

**ב. שיטת הרא"ש** דאיירי בבונה גדר סביב הגיא כדי שלא יכנסו בני אדם ויטלו את המים, וכמו שפירש הריבמ"צ ברישא. ומשמע דאפילו לאחר שפסקו הגשמים בשביעית דמותר לבנות את הגדר מכל מקום לא יבנהו בעפר וטיט אלא באבנים בלבד, וצ"ע טעם האיסור.

**ג. שיטת הרמב"ם** פ"ב הי"א דאיירי בממלא את הגיא בעפר או מתקנו בעפר, ואסור משום אשווי גומות, דמתקן את השדה לזריעה ואסור משום תולדת חורש. ועי' חזון איש שם שהקשה הא אין השדה עומדת לזריעה. [וצ"ב מדוע כתב הרמב"ם ב' דוגמאות ממלא בעפר ומתקן בעפר, הא במשנה הוזכר רק ולא יסמוך בעפר].

ובסיפא אבל עושה הוא חייץ היינו גדר על שפת הגיא [אולי עושה כן שלא יפלו לשם בני אדם]. וכתב הכסף משנה דהשייכות לדין הקודם הוא, דאע"פ שגם בזה יש קצת תיקון השדה, שהיא חשובה יותר כשהיא מובדלת משאר השדות, מכל מקום שרי דאין זה תיקון ממש.

**ד. שיטת הראב"ד** דאיירי בעושה מדרגות לגיא כדתנן ברישא, וקמ"ל דהמדרגה העליונה שהיא שוה לשטח השדה לא יעשנה בעפר, לפי שמתקן את הקרקע, אלא באבנים. ובחזון איש שם הקשה מדוע המדרגה העליונה צריכה תיקון כלל, הרי היא חלק מהשדה. ותירץ, דקשה לטפס בעפר, וגם עשוי ליפול לרוב דריס בכח בעליה מן הגיא, ולכן מתקנין את שפת הגיא בעפר או באבנים. ועי' ר"י קורקוס מש"כ בדעת הראב"ד.

**ה. שיטת ה"ר יהוסף** הובא במלאכת שלמה, דקאי על מדרגות דרישא, דכאשר בונה מדרגות לגיא בשביעית לאחר שפסקו הגשמים לא ימלא אותם בעפר וטיט. וכן הבין הרדב"ז בדעת הר"ש.

וכתב החזון איש שם, דלדינא מודו כו"ע לרמב"ם וראב"ד דאסור להשוות פני הקרקע בעפר משום תולדה דחורש, וזה נלמד מלהלן משנה י', ונחלקו רק בביאור המשנה.

**וכל אבן שהוא יכול לפשוט את ידו ולטלה תנטל**

**א. שיטת הר"ש** דאיירי בבונה את הסכר מאבנים, וקמ"ל דיכול ליטול אבנים קטנות משיעור אבני כתף כל שיכול לפשוט את ידו, לפי שהסכר מוכיח עליו שנוטל לבנין.

**ב. שיטת הרמב"ם** דאסור לרדת לגיא ללקט אבנים, שמא יאמרו שירד לגיא כדי ליטול מים להשקות שדותיו.

**ג. שיטת הראב"ד** דאיירי ברוצה ליטול אבנים משדה חבירו ולגבי איסור גזל, וקמ"ל דכל אבנים שיכול ליטול מרה"ר בהושטת יד אינו חושש משום גזל, אך בתוך שדהו לא יכנס, לפי שניחא לבעל השדה באבנים אלו. ועי' רדב"ז מש"כ בזה.

**תוספתא**

**הלכה ב - ר' נחמיה אומר בונין מדרגות על גבי גאיות בערב שביעית, ובשביעית סומך להם עפר ונותנן על גבי גאיות**

ביאר החסדי דוד דר' נחמיה פליג על ב' הדינים במשנה, דס"ל שמותר לבנות מדרגות בערב שביעית, ומותר לסמוך בעפר בשביעית.

ובירושלמי גרס: רבי יהודה ורבי נחמיה אוסרין. כלומר, דאסרי לבנות מדרגות בשביעית לצורך שמינית. [וברש"ס הגירסא רבי יהודה אוסר ורבי נחמיה מתיר]. ועי' להלן.

**ירושלמי:** ר' יוחנן מעמיד את האיסור לבנות מדרגות בזמן הבית שנהג איסור בב' פרקים, אך בזה"ז ליכא איסור לבנות מדרגות כלל. ויל"ע הא כל המלאכות שאסרו בתוספת שביעית הם מלאכות האסורות בשביעית גם בזה"ז, ואילו הכא בניית מדרגות אינה נחשבת למלאכה כלל, שהרי לאחר שפסקו הגשמים שרי אף בשביעית. ועוד, דלגבי שביעית עצמה עד שפסקו הגשמים אין מקום לחלק בין זמן הבית לזמן הזה. ועוד, דכיון שהאיסור הוא שמא יאמרו שרוצה להקשות שדותיו בשביעית הרי זה שייך גם בזה"ז.

ותירץ החזון איש (שם סק"י), דמכל מקום ס"ל לר' יוחנן דכיון שהאיסור הוא מחמת דחשיב הכנת השדה לשביעית לא אסרו אלא בזמן שנהג תוספת, ואף בשביעית עצמה קודם שפסקו גדר האיסור הוא דחשיב הכנת השדה לשביעית, ולכן בזה"ז דמותר להכין את השדה לשביעית מערב שביעית מותר לבנות מדרגות אף בשביעית. ועי' דרך אמונה שהניח דבריו בצ"ע.

ומייתי ראיה מהתוספתא דלעיל דר' נחמיה אוסר לבנות בשביעית לצורך מוצ"ש, ועל כרחיך איירי בזמן הבית שנהג דין תוספת שביעית במוצ"ש, ולכן אסור להכין את השדה לשמינית, אך בזה"ז דאין דין תוספת במוצ"ש איך יתכן לאסור לבנות מדרגות בשביעית לאחר שפסקו גשמים.

ומקשה ר' שימי אי איירי בזמן הבית מאי טעמא דתנא דמתני' שהתיר לבנות בשביעית אחר שפסקו גשמים, הא מכל מקום מכין את השדה לשמינית ובשמינית אסור מדין תוספת. ואם איירי בזה"ז מדוע אסור לבנות בערב שביעית. ומשני דלעולם איירי בזה"ז ומכל מקום אסור בתוספת שביעית משום שמתקנן לשביעית. ופירש החזון איש שם, דבחרישה לא אסרו בזה"ז לפי שמצוי שאדם יחרוש את השדה בששית לצורך שמינית כדי שלא תתקשה ותפסד, אך אין זה מצוי שאדם יבנה מדרגות בששית כדי ליטול מים בשמינית, ומחזי טפי כרוצה להשקות שדותיו בשביעית.

והנה מסקנת ר' שימי דמתני' איירי בזמן הזה, אך בזמן הבית אסור אפילו בשביעית אחר שפסקו הגשמים. ולפי"ז צ"ל דר' נחמיה אוסר אף בזה"ז בשביעית אחר שפסקו הגשמים, וצ"ע מדוע.

אך הרמב"ם פ"ג ה"י פסק כרבי יוחנן דמתני' רק בזמן הבית, ואילו בזה"ז הכל מותר.

וכתב החזון איש, דהא דתנן בריש מו"ק דמותר לעשות אמה בתחילה בשביעית, ולראב"ע מותר לתקן, ולא חיישינן שיאמרו שרוצה להשקות שדותיו בשביעית כבניית מדרגות, דהתם איירי באמה הסמוכה לבית השלחין וכדו' דמותר להשקותה בשביעית. ועוד י"ל דאיירי בשביעית אחר שפסקו גשמים. ועוד י"ל לפי ר' יוחנן דמתני' בזמן הבית, התם איירי בזה"ז דהכל מותר.

**משנה ט**

**והקבלן מביא מכל מקום**

הר"ש פירש דהיינו קבלן שבונה בניינים, ומותר לו ללקט אבנים קטנות אפילו משלו, דבני אדם יתלו שהוא צריך את האבנים לבנין שהוא בונה. עוד פירש דהיינו אריס שעובד בקרקע של חבירו, וקמ"ל דחשיב כשדה של חבירו ולא כשדה שלו. וכן פירש הרמב"ם בפיה"מ.

וברמב"ם פ"ב הי"ב כתב: וכן הקבלן מביא מכל מקום ואפילו אבנים קטנות [כן הגירסא בכת"י ועי' תויו"ט] בין משדה שקבלה בין משדה שלא קבלה. והבינו המפרשים דגם בחיבורו איירי באריס, וכפירושו בפיה"מ. אך החזון איש (סק"ח) הקשה דאם כן מאי בין משדה שלא קבלה, הא בשדה זו אינו קבלן כלל. ולכן פירש בדעת הרמב"ם בחיבורו דהיינו קבלן שבונה בניינים, וע"ז כתב דמותר לו ללקט הקטנות בין משדה שקבלה באריסות בין משדה של אחר. ועיי"ש שביאר מה הרבותא בשדה של אחר.

הראב"ד שם השיג: פירוש קבלן שקיבל לעשות החריץ, ואין חוששין שהוא מתכוין לחלוק את שדהו. ומבואר שהראב"ד פירש כפירוש ראשון בר"ש, דאיירי בקבלן שבונה בניינים. אך מש"כ לחלוק שדהו תמה הכסף משנה, דהא מותר לבנות גדר בשדהו בשביעית. ובחזון איש שם פירש דלחלוק היינו לעשות את השדה חלקה.

כתב הרדב"ז, דלפי הראב"ד דוקא קבלן שבונה מותר, אך אריס דינו כבעה"ב ואסור, לפי שגם הוא מתכוין להשביח את השדה. ובדעת הרמב"ם כתב הרדב"ז, דכיון שהוא מקבל עליו לשנה זו ואפשר שלא יקבלנה לשנה אחרת לא מחזי כמתקן את השדה והוי כנוטל משל חבירו. ובדרך אמונה הקשה דעל כרחיך לא שכרו בשביעית, אלא לשאר שנים. עיי"ש מה שכתב בזה.

**משנה י**

**הבונה גדר בינו לרשות הרבים וכו'**

בירושלמי איתא לא שנו אלא בינו לבין רה"ר, אך בינו לבין חבירו אסור. ופירשו הר"ש והרא"ש דבינו לחבירו חיישינן דלמא ממלך וזרע ליה. [יתכן דהיינו שיזרע בשמינית, ומכל מקום הוברר דתיקן הקרקע לזריעה]. אך בינו לרה"ר אין דרך לזרוע, ולא חיישינן לממליך.

עוד פירשו הר"ש והשנות אליהו, דגזרינן אטו עודר בשדה, אך בינו לרה"ר אין דרך לזרוע ולא נראה כעודר.

ולפי"ז מותר לבנות גדר בלא חפירה, וכל האיסור הוא בחפירה לצורך בניית הגדר, ואם היה חפירה בינו לחבירו מערב שביעית מותר לבנות עליו גדר בשביעית.

אך הרמב"ם פ"ב הי"ד כתב, אסור לו לבנות גדר בשביעית בין שדהו לשדה חבירו, אבל בונה גדר בינו לרה"ר, ומשמע דעצם בניית הגדר בינו לחבירו אסורה. ופירש הר"י קורקוס בדעתו דהאיסור הוא משום דנראה כרוצה לשמור פירותיו בשביעית, משא"כ בינו לרה"ר דאיכא הפסד לא גזרו. ומבואר דאסור לבנות גדר גם בלא חפירה, וכן נקטו התוס' אנ"ש בדעת הרמב"ם. ועי' להלן מש"כ בשם החזון איש שלמד ברמב"ם כדעת הר"ש.

עוד כתב הרי"ק דדוקא בכותל גינה אסור אך בכותל של חצירו שרי, דלא שייך בזה חשש שרוצה לשמור פירותיו. [ויל"ע לדעת הר"ש דהאיסור הוא שיאמרו שרוצה לזרוע או שמא ימלך, האם זה שייך גם בכותל של חצירו].

במס' מו"ק (ו ע"ב) תנן: ומקרין את הפרצה במועד, ובשביעית בונה כדרכו. ובגמ' אמרינן דכותל חצר פשיטא דשרי, אלא קמ"ל מתני' דאף כותל גינה שרי, ואע"ג דמחזי כמאן דעביד נטירותא לפירי. וכתב המאירי שם: ואע"פ שנראה כמכוין לשמור את הפרי, מכל מקום הואיל ואין מתכוין אלא לשמירת גוף הקרקע שלא ידרס מותר. ובמכילתא אמרו "ובשביעית תשמטנה ונטשתה" מגיד שהוא פורץ בה פרצות, אלא שהקילו חכמים וגדרו מפני תקון העולם שלא להפחית את השדות, ומשנתינו אחר שגדרו חכמים בכך היא שנויה. כלומר, דמעיקר הדין היה צריך לפרוץ את הגדרות בשביעית, וכל שכן שאסור לבנות גדר, אלא שחכמים התירו שלא לפרוץ וכן התירו לבנות גדר כדי שלא ישחיתו את הקרקע והאילנות.

ובירושלמי שם וכאן איתא, דדוקא פרצה שאינה סוגה בעפר מותר לבנות בשביעית, אך פרצה שהיא סוגה בעפר אסור, ואם היא מכשלת את הרבים שרי בכל אופן. וכן פסק הרמב"ם שם הי"ג. וביאר הר"י קורקוס, דאם נפרץ הגדר שבינו לרה"ר ועדיין יש תל עפר שסותם את הפרצה, ואותו תל אינו מפריע לרבים, אסור לבנותה, כיון שיכול להניחה כך עד מוצ"ש. אך אם אין תל שסותם את הפרצה והשדה פרוצה לרה"ר, או שהתל מפריע לבני רה"ר, ומותר לבנות את הגדר בתחילה.

והעולה מהנ"ל לגבי בניית גדר בשביעית, דבמשנתינו מבואר דבינו לבין רה"ר מותר ובינו לרה"ר אסור, ובמו"ק מבואר דאם הפרצה סתומה ע"י תל אסור ואם אינה סתומה או מכשלת את הרבים מותר. ולדעת הר"ש אין שייכות בין הדינים, שהרי משנתינו אסרה בינו לחבירו בחפירה, אך בניית גדר בעלמא מותרת, וע"ז מחלקינן במו"ק בין סוגה בעפר לאינה סוגה בעפר. אך להרמב"ם דאף בניית גדר בעלמא אסורה לכאורה צ"ל דיש שני תנאים להתיר לבנות גדר, חדא בינו לרה"ר, ועוד שאינה סוגה בעפר. וכן מבואר במאירי שם, שכתב על המשנה שם דבשביעית הותר לבנות גדר בגינתו אף כדרכו, אלא שיש במקום אחר תנאי על זה דוקא בינו ובין רה"ר אבל לא בינו לבין חבירו. ומבואר דב' המשניות שייכי אהדדי, וב' תנאים איכא להתיר בניית גדר.

אך החזון איש (סי"ט ס"ק יא) נקט דהרמב"ם לא פליג על הר"ש והרא"ש, והאיסור לבנות גדר בינו לחבירו זה דוקא בחפירה ומשום מחזי כעוקר, ולפי"ז אף להרמב"ם אין שייכות בין המשניות, עיי"ש.

**מותר להעמיק עד הסלע**

בפשטות י"ל דקמ"ל שמותר לחפור הרבה ולא חיישינן לממלך או למחזי כעודר. ונקט תנא עד הסלע דהכי אורחא דמילתא לחפור עד הסלע להעמיד הגדר. אך התויו"ט נקט דלפירוש קמא דהר"ש שהחשש הוא שמא ימלך קמ"ל מתני' דלא מתירים לו לחפור בינו לרה"ר אלא אם כן יעמיק עד הסלע, וכן נקט התפארת ישראל בועז ב' עיי"ש.

ובדעת הרמב"ם נקט התויו"ט דקאי על ההמשך, דמותר להעמיק עד הסלע ולהוציא העפר לרה"ר או לשדהו, כלומר, דאע"פ שמוציא הרבה עפר מותר לצבור ברה"ר או בשדהו כדרך המזבלין. ונראה דהרמב"ם אזיל לשיטתו דעצם בניית הגדר אסורה, ואין חידוש כלל בהא דמעמיק על הסלע אלא רק לגבי הוצאת העפר לרה"ר או לשדהו.

**מה יעשה בעפר צוברו ברה"ר ומתקינו**

ביאר התפארת ישראל, דלאחר שיוציא לרה"ר יוכל להחזיר לשדהו, ומעתה לא נראה כמתקן את השדה לזריעה אלא כמתקן את רה"ר. אך לכתחילה לא יוציא לשדהו אפילו ע"י אשפתות כדרך המזבלין, דאכתי חיישינן שנראה כמתקן את השדה לזריעה. והשתא ס"ל לר' יהושע דעדיף להוציא לרה"ר מאשר לשדהו לפי שנראה כמתקן את השדה, ור' עקיבא ס"ל דעדיף להוציא לשדהו כדרך המזבלין מאשר להוציא לרה"ר, לפי שאסור לקלקל את רה"ר אפילו על מנת לתקן לאלתר.

הגר"א בשנות אליהו פירש דלפי ר' יהושע צריך למלאות בעפר גומות שברה"ר, ולתקן את רה"ר. ולפי ר' עקיבא אפילו זה אסור, דלמא צריך אדם באותו עת את המקום הנ"ל. [ובתפא"י העתיקו דלמא איכא דניחא ליה בגומא]. אך להוציא לרה"ר סתם אסור אף לר' יהושע. וכן נקט החזון איש (סי"ט ס"ק יב), דר' יהושע נמי לא התיר אלא בזמן שרה"ר צריכה תיקון.

**צוברו בתוך שדהו כדרך המזבלין**

כתב המשנה ראשונה דהיכא שאין לו מספיק עפר כדי שיעור אשפה לא יוציא לשדהו כלל, דנראה כמתקן את השדה לזריעה. אך כתב דיתכן שיש להתיר משום שגדרו מוכיח עליו. ויל"ע אם כן מדוע כשיש הרבה עפר בעינן כדרך המזבלין, הא גדירו מוכיח עליו. וצ"ל דכאשר יש הרבה עפר ומפזרו בשדה נראה טפי כמתקן את הקרקע.

**וכן החופר בור שיח ומערה**

הר"ש והרא"ש פירשו דאשאר ימות השנה קאי, דלפי ר' יהושע מותר לקלקל את רה"ר על מנת לתקן מיד, ולפי ר' עקיבא אסור, וצריך לצבור העפר לשדהו. והקשה המשנה ראשונה מדוע יתיר ר' יהושע לקלקל את רה"ר בכדי, הא יכול לצבור בשדהו. ובשלמא בשביעית חיישינן לנראה כמתקן שדהו ולכן התירו לו לצבור ברה"ר, אך בשאר ימות השנה מדוע התירו לו לעשות כן.

הרמב"ם כתב וכן אם חפר בור ושיח ומערה בשביעית צובר העפר בתוך שדהו כדרך כל החופרים. ולדידיה נקט התנא עוד אופן של צבירת עפר, והיינו הך. ובתוס' אנ"ש ביארו את הרבותא בסיפא, דאע"פ שאין ניכר לכל שעושה שם בור שיח ומערה כמו שהגדר ניכר לכל, מכל מקום שרי. והנה הכא לא התנה הרמב"ם דמותר לבנות רק בינו לבין רה"ר, לפי שגדר בינו לחבירו אינה צורך כל כך, ולא התירו, משא"כ בור שיח ומערה בכל מקום בשדה הוא לצורך.

**תוספתא**

**הלכה ג - מסקלין דרך רשות הרבים דברי רבי יהושע, רבי עקיבא אומר כשם שאין לו רשות לקלקל כך אין לו רשות לסקל, ואם סיקל יוציא לים או לנהר או למקום הטרשין**

פירש הר"ש דאיירי ביחיד הבא לתקן אבנים שברה"ר בשאר שני שבוע, דלפי ר' יהושע מותר לו לאסוף את האבנים למקום אחד ולאחר מכן יוציא אותם מרה"ר, ולפי ר' עקיבא חיישינן שמא ימלך וישאיר את האבנים בערימה ונמצא קלקל יותר, ולכן לא יאסוף את האבנים למקום אחד אלא כל אבן שנוטל ישליך מיד לחוץ. [אך לרבים הממונים על כך ודאי מותר לאסוף את האבנים למקום אחד, דלא שייך לומר שמא ימלך. ובחזון איש שם למד בדעת הרא"ש דאף לרבים אסור].

**מסקלין מפני דרך היחיד [וי"ג דרך הישר] ומפני דרך הרבים ומפני דרך העפר**

הר"ש לא גרס תיבת מסקלין, אלא הכל המשך אחד, דאם נטל האבנים ישליך אותם לנהר מפני דרך וכו'. וביאר החזון איש שם, דהא דאסר ר"ע לאסוף את האבנים למקום אחד הוא בין כאשר בא לעשות דרך הישר שלא יהא בדרך רה"ר גומות, ואוסף את האבנים כדי לפזרן בתוך הגומות, ובין בבא לתקן לעשות דרך לרבים, ואוסף את האבנים כדי להוציאן לחוץ, ובין בבא לתקן מפני העפר שנשקעין בו העוברין ואוספן למקום אחד. ועי' חסדי דוד שפירש התוספתא לגירסתינו באופן אחר.

**ועושין ספיחין שבראש גגות ומקיימין אותו ואין חוששין לא משום שביעית ולא משום עבודת הארץ**

**הלכה ד - זיתי ערב שביעית שנכנסו לשביעית מסלקין מקומן, ממלאין נקעין שתחתיהן עפר, ועושין עוגיות לגפנים מזו לזו, ולא עוד אלא אף זיתי שביעית שיוצאים למוצאי שביעית מותר לעשות כן**

**בדין חפירת בורות בשביעית**

בריש מו"ק נחלקו ראב"ע וחכמים האם מותר לעשות אמה בתחילה בשביעית, ובגמ' ד ע"ב איתא ב' טעמים מדוע ראב"ע אסר, חדא משום שנראה כעודר, ועוד משום שמכשיר אגפיה לזריעה. ואמרינן דהיכא דאתו מיא לאלתר ליכא לטעם דנראה כעודר, שהרי המים מוכיחים שאינו רוצה לזרוע שם. והיכא שמשליך את העפר למרחוק ליכא לטעם שמכשיר אגפיה, דהא אינו מניח שם עפר כלל. עוד אמרינן דכו"ע מודו לשני הטעמים, אלא פליגי באופן שמשליך את העפר למרחוק, האם אסור מיהא מצד נראה כעודר, או דבכה"ג אינו נראה כעודר.

והא מעיקר הדין מותר לעשות אמה ואין בזה משום תיקון הקרקע, משום דילפינן בתורת כהנים פ"א ה"ד: ושבתה הארץ יכול מלחפור בורות ושיחים ומערות ומלתקן את המקואות ת"ל שדך לא תזרע. דעצם חפירת הבור לא נחשבת לתיקון הקרקע בשביעית, ורק מצד החששות הנ"ל ס"ל לראב"ע דחכמים אסרו.

ונחלקו הראשונים בדעת חכמים האם הם מתירים לגמרי, דהמאירי במשנה שם כתב: וחכמים לא חששו על כך מפני שהחופר לזריעה חופר ומניח במקומו, וזה חופר ומטיל לחוץ וכו', ואם היה חופר ומתקן העפר על אגפיה אף חכמים מודים באיסור מפני שמכשיר אגפיה לזריעה, ואע"פ שאינו מתכוין לכך מכל מקום עבודה גמורה היא, ואין כאן הוכחה שלא יהא מתכוין לכך. וכן כתב בנמוקי יוסף שם: וחכמים מתירין, דכל שנראה כעודר לא הוי עבודה, דעודר לא הוי כיון שמשליך את העפר למרחוק והעודר מניחו במקומו.

והקשה התוס' רעק"א שם הא בסוגיא פליגי תרי טעמי בדעת ראב"ע מדוע אסר לעשות אמה, אך חכמים דמתירים משמע דלית להו הני טעמי כלל. ותירץ, דלפי מ"ד דטעמא דראב"ע משום שמכשיר אגפיה לזריעה ודאי חכמים פליגי לגמרי, אך לפי מ"ד מפני שנראה כעודר וראב"ע אסר אף במשליך העפר למרחוק, יתכן לומר דאפושי בפלוגתא לא מפשינן ואף חכמים מודים לאסור היכא דמכשיר אגפיה לזריעה.

אך התוס' שם כתבו דחכמים לית להו טעמא דמכשיר אגפיה משום שהוי ע"י שינוי. [ויתכן דכתבו כן למ"ד מפני שמכשיר אגפיה, אך למ"ד נראה כעודר מודו חכמים]. וכן דייק התויו"ט מסתימת הרמב"ם דעושין אמה בתחילה בשביעית דבכל אופן שרי, ואף באופן שמניח העפר באגפיה ואינו משליך למרחוק.

והקשה החזון איש (סי"ח סק"ט) מדוע התם לדעת חכמים מותר להניח את העפר באגפיה, ואילו במשנתינו תנן מה יעשה בעפר צוברו בתוך שדהו כדרך המזבלין, ולפי ר' יהושע אף זה אסור עד שיוציא קודם לרה"ר, וכן בחפירת בור שיח ומערה לדעת הרמב"ם דאיירי בשביעית, ומבואר דחיישינן לנראה כמתקן את השדה. והנה כל זה קשה לדעת תוס' והרמב"ם דחכמים מתירים לגמרי, אך לדעת המאירי ונימוקי יוסף אף התם חיישינן לכך ולק"מ.

ותירץ החזון איש, דבאמה יש להתיר טפי לפי שניחא ליה להגביה אגפיה כדי שתהא האמה עמוקה, וכיון דיש כאן מחשבה אחרת לא חייל שם חרישה עליה.

ובדרך אמונה תירץ, דהמים מוכיח עליו שעושה אמה, וכמבואר בגמ' שם דאם זבלו מוכיח עליו שרי ולא חיישינן למכשיר אגפיה לזריעה, משא"כ בבור ובגדר שיש עפר מרובה חיישינן טפי.

עוד הקשה החזון איש, מדוע הכא אסרו חכמים לחפור לצורך בניית גדר בינו לחבירו, דחששו שמא ימלך, והתירו רק בינו לרה"ר שאינו מקום זריעה, ואילו בחפירת אמה חכמים מתירים ולא חיישינן שמא ימלך. ותירץ, דבחפירת אמה לא חששו שמא ימלך. אמנם אכתי יל"ע לפי הטעם שנראה כעודר מאי שנא הכא מהתם.

ובדרך אמונה תירץ דאמת המים כו"ע ידעי דכל שדה צריכה אמת המים, ולא אתו למחשדיה שנראה כעודר לזריעה, אבל בגדר לאו כו"ע עבדי גדר בינו לבין חברו.

ולענ"ד לא ידעתי מה קשה להו, הא במתני' מבואר דהתירו חפירת בור שיח ומערה בכל מקום, ולהרמב"ם איירי בשביעית, ועל כרחיך דגדר בינו לבין חבירו אינו צורך כל כך ואסרוהו, משא"כ בור שיח ומערה. והשתא י"ל דמהאי טעמא לא אסרו חפירת אמה כיון שיש בזה צורך.

עוד הקשה הדרך אמונה, מדוע לראב"ע אסור לעשות אמה בשביעית משום שנראה כעודר או שמכשיר אגפיה לזריעה, והכא בינו לרה"ר מותר. [לכאורה זה לא קשה כלל, שהרי בינו לרה"ר אינו מקום זריעה, ואת העפר הוא צובר לאשפתות. אך אכתי יש להקשות מבור שיח ומערה דשרי ולא חיישינן לעודר]. ותירץ, דאמה שהיא צרה וארוכה יש לחוש טפי לנראה כעודר, שכן דרך עודרין לחפור מעט, משא"כ כשחופר בור ליכא חשש כולי האי.

והנה הר"ש במשנה ג' הקשה מדוע לא מקשינן במו"ק מדברי חכמים דמעמיק שלשה. ותמה החזון איש שם הא חכמים מתירים לעשות אמה בשביעית ומה קשה לחכמים. ותירץ, דכל מה שחכמים מתירים לעשות אמה בשביעית זה רק כאשר חופר יותר מג' טפחים, אך בתוך ג' טפחים שהוא שיעור עומק המחרישה נראה כעודר טפי ואף חכמים אוסרים.

העולה לדינא: אדם שבא לחפור בקרקע לאיזה צורך יש לפניו ב' חששות, חדא, דבחפירה עצמה נראה כעודר. ואף דחכמים לא חששו לזה והתירו לעשות אמה, הא כתב החזון איש דתוך ג' טפחים מודו חכמים דחיישינן. [וכן בחפירה לצורך גדר בינו לחבירו אסרי חכמים, לפי שאין בזה צורך כולי האי].

ועוד חשש, דכאשר מניח את העפר הרי הוא מכשיר אגפיה לזריעה, ואף דחכמים התירו לעשות אמה, הא כתבו המאירי והנימוקי יוסף דאם אינו משליך העפר למרחוק אסור לכו"ע. והחזון איש כתב דבאמה יש טעם מיוחד להתיר, דהא לגבי גדר ובור שיח ומערה מודו חכמים דחיישינן.

אך לב' החששות הנ"ל מהני היכר כמו זבלו מוכיח עליו שהוא חופר ומניח את העפר לצורך תיקון מסויים, ולא לצורך זריעה ועידור.

וכן כאשר בא לסתום את הבור צריך היכר שאינו מתקן את השדה, ועי' במכתב של הגריש"א שהובא במשפטי ארץ שכתב להניח בטפח העליון חצץ או כל דבר אחר שאינו ראוי לזריעה.

והיכא שחופר במקום העומד לבנין או להילוך הרבים, כתב האגלי טל (חורש ס"ק טז) דמותר לכו"ע, ואין בזה חשש כלל של נראה כעודר וכדו'. ואף דבשבת אסור משום בונה, לגבי שביעית רק חורש אסור, ובמקום שאינו מיועד לזריעה חשיב בונה ומותר בשביעית.