שיעורי שבת טז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור טז

**חולב לצורך רפואה סגולית אם הוי מלאכה הצריכה לגופה**

א] [סעיף לה – המשך] **מותר לאשה לקלח מהחלב כדי שיאחוז התינוק הדד ויניק. הגה: אבל אסור להתיז מחלבה על מי שנשף בו רוח רעה דלית בו סכנה.** ובמג"א (ס"ק מא) וצערא יתירא נמי ליכא שם, הא לאו הכי שרי דמלאכה שאינה צריכה לגופה הוא. והקשה התהל"ד (ס"ק ס) אמאי חשיב מלאכה שאינה צריכה לגופה, והא הוא צריך לחלב עצמו. ותי' דאינו צריך לגוף החלב אלא לסגולה שבו, ונחשב שהחלב עצמו הולך לאיבוד ומשו"ה הוי אצל"ג.

**להעביר ריח הפה אם חשיב רפואה או לא**

ב] [סעיף לו] **אין לועסין מצטכי ולא שפין בו השינים לרפואה ואם משום ריח הפה מותר.** ובמשנ"ב (ס"ק קטז) דמפני ריח לא מיקרי רפואה. והקשה רע"א (כאן וכן במשניות פ"ו מ"ה) ממה דנפסק לעיל סי' שג (סעיף טו) שאסור ליתן בשבת פלפלין לתוך פיה, ופי' הראשונים (הר"ר פורת בתוס' בשבת סד: ד"ה ובלבד) הטעם, דהיא נותנת את הפלפלים בפיה כדי להעביר ריח רע מהפה, ואסור גזירה משום שחיקת סממנים [ובמשנ"ב שם (ס"ק מט) הביא דעה זו], ומבואר דלהעביר ריח חשיב רפואה. ועל כן כתב רע"א (במשניות שם) דעיקר הטעם שאסור ליתן פלפלים בפיה בשבת הוא משום דמיחזי כמתכוונת להוציא [וכדמסקו התוס' בשבת שם], ולעולם ריח אין בו משום רפואה. וכן כתב התהל"ד (שם ס"ק ג) דלטעם זה שלא תיתן לפיה בשבת משום רפואה, צ"ל דמש"כ במשנה שלא תיתן בשבת לא קאי על פלפלין, אלא על שאר הדברים שם.

אמנם המשנ"ב לא ס"ל כן, דהא פירש על פלפלים שאסור משום רפואה, וראיתי בשם הגרח"פ שיינברג זצ"ל שחילק, דפלפלין מעביר את סיבת הריח ומשו"ה נחשב לרפואה, משא"כ מצטכי אינו מרפא את סיבת הריח אלא עושה ריח טוב, וע"כ לא נחשב רפואה [אמנם תירוץ זה קצת דוחק, דאדרבה נראה להיפך, דהא פשטות הסעיף כאן הוא לאסור מצטכי דהוא דבר שמרפא, ומ"מ לריח מותר, ומשמע דמעביר הריח ע"י ריפוי סיבת הריח, ואילו סתם פלפלין נראה דמתוך חריפותן מעבירין הריח, ולא אשכחן שפועלים בצורה של ריפוי]. ונפק"מ למעשה, דלדעת רע"א והתהל"ד בכל גווני שרי להעביר הריח גם אם הוא בדרך ריפוי, משא"כ לדעת המשנ"ב שפסק שם טעם זה דרפואה, וכמו שחילק הגרחפ"ש, א"כ כל שמתקן את סיבת הריח אסור.

ולעניין מֵי פה נראה דשרי, כיון דרוב בנ"א לוקחים אותו כדי ליתן ריח טוב בפה ולא משום רפואת השיניים, ושרי כמו 'מצטכי'.

**מאכל בריאים ומוכח שהוא לרפואה, אם שרי לחולה שאב"ס**

ג] [סעיף לז] **כל אוכלים ומשקים שהם מאכל בריאים מותר לאכלן ולשתותן לרפואה אף על פי שהם קשים לקצת דברים ומוכחא מילתא דלרפואה עביד אפילו הכי שרי.** ובמשנ"ב (ס"ק קיז) כתב דאע"פ שמוכח שהוא לרפואה, כיון שהוא אוכל לא גזרו ע"ז. אמנם בתהל"ד (ס"ק סב) חולק, וס"ל דאם מוכח שהוא לרפואה ודאי אסור, ופי' דהחידוש כאן דס"ד דכיון דקשין לקצת דברים מוכח שהוא לרפואה ואסור, קמ"ל דלא מוכח ושרי, אבל במקום דמוכח מילתא שהוא אוכל לרפואה באמת אסור.

**נטילת תרופה לרעבונו או לצמאו**

ד] **וכל שאינו מאכל ומשקה בריאים אסור לאכלו ולשתותו לרפואה ודוקא מי שיש לו מיחוש בעלמא והוא מתחזק והולך כבריא אבל אם אין לו שום מיחוש מותר.** ובבה"ל (ד"ה אבל) הביא דנחלקו הפוסקים אם שרי לחולה ליקח רפואה כשהוא לרעבונו ולצמאו, ומסיק דצ"ע למעשה, ובמשנ"ב (ס"ק קיט) הכריע להחמיר דאסור, וביאור הדבר דמתוך שהוא חולה והוא ג"כ רפואה שאינו מאכל בריאים, יאמרו שלוקחו לרפואה, ומשו"ה אסרוהו. ומ"מ מבואר דבריא שאין לו שום מיחוש, אם הוא רעב או צמא מותר ליקח רפואה להשקיט רעבונו וצמאונו, ובס"ק ק"כ כתב המשנ"ב בשם המג"א דבריא אסור ליקח רפואה לחיזוק מזגו, וא"כ גם בבריא היה לנו לאסור אף לרעבונו ולצמאו, דיאמרו דהוא לחיזוקו ואסור משום מראית העין, וצ"ל דבסתמא כל שהוא בריא לא מיחזי שלוקחו לרפואה, ומ"מ אם באמת לוקחו לרפואה אסרו חז"ל משום גזירה דשחיקת סממנים.

**דין בריא בלקיחת ויטמינים ותרופות לחיזוק**

ה] ובעיקר דברי המג"א דגם בריא אסור ברפואה כל שהוא לחיזוק מזגו. כתב האגרו"מ (ח"ג סי' נד) לבאר דדווקא בבריא שהוא חלוש ורפואה זו מחזקתו אסור, אבל בבריא גמור שלוקח רפואה כדי להתחזק יותר, לא נחשב רפואה ושרי. ועוד כתב דאם לוקח ויטמינים למניעת חולי [כגון ויטמיןC בחורף למניעת הצטננות] שרי, וכמבואר לעיל סעיף כ"ז לעניין מכה שנתרפאה, שמותר להניח עליה רטיה שאינו אלא כמשמרה, אלמא כל דבר שהוא רק למניעת החולי לא נחשב רפואה ומותר. אמנם דעת הגרשז"א (שש"כ פל"ד הערה פה) לאסור בכל גווני כל שהוא לחיזוק מזגו, ובכלל זה לקיחת כל סוגי הויטמינים דאסור וכדעת המג"א. ולמעשה נקטינן כהגרשז"א לאסור, ומ"מ אותם הלוקחים דרך קבע ויטמינים כתחליף למאכל, נראה דנחשב לאוכלין ולא לרפואה ושרי, ובחוט שני (ח"ד פרק פט סק"ג) החמיר גם באופן זה ולא נראה כן.

ולעניין כדורי שינה, דעת החוט שני לאסור דנחשב כרפואה, ומ"מ באופן שאם לא יקח זאת יחסר לו שינה וייחשב עי"ז לחולה שאב"ס, אז מותר ליטול כדורי שינה.

ומי שלוקח באופן קבוע כדורים לחיזוק [וכגון נשים בזמן ההריון שלוקחות תוספת ברזל וכדו'] יש לדון לפי הדעות הנ"ל שמחמירים אם שרי, ע"פ מה שידוע בשם החזו"א להקל בלקיחת תרופה הנלקחת כסדרה רצופה [הובא בהליכות והנהגות של החזו"א פט"ו סעיף א, וכן בארחות רבינו ח"א אות ריד בשם ר' גדליה נדל ששמע כן מהחזו"א]. אמנם בשש"כ (פל"ב הערה טו) כתב שאין להקל רק אם הפסקת יום אחד יפריע את הטיפול, ולפי"ז גם כשלוקח ויטמינים באופן קבוע אין להקל כיון שיכול הוא להפסיק יום אחד. ולכאו' לפי"ז אין להקל באופן שיכול ליקח התרופה בער"ש סמוך לחשיכה וכן מיד במוצ"ש. אמנם עיין באגרו"מ (ח"ג סי' נג) שנראה שלא חילק באופנים אלו ואסר ליקח רפואה בשבת אע"פ שע"י שמפסיק יום אחד יפריע את הטיפול, ובמקום צורך יש להקל באופן שיפריע לטיפול הקבוע אם לא יקח.

**בטעם דשרי לחולה שאב"ס ליקח רפואה ולא גזרו משום שחיקת סממנים**

ו] **הגה: וכן אם נפל למשכב שרי.** וכתב המשנ"ב (ס"ק קכא) להקשות דהא קיי"ל (לעיל סעיף יז כדעה ג') דשבות שיש בו מעשה אסור ע"י ישראל ואינו מותר כי אם ע"י שינוי, ותירץ דצ"ל דשאני התם שמיירי במלאכות דרבנן או בדברים שמחזי כעין מלאכה, אבל הכא דאין בזה משום סרך מלאכה דהא לבריא מותר ורק למי שיש לו מיחוש גזרו משום שחיקת סממנים, בחולה גמור לא גזרו. ומתירוצו עולה שכל ההיתר למי שנפל למשכב הוא רק מחמת דשרי לבריא כה"ג, וא"כ קשה לדעת המג"א דאסר אף לבריא לקיחת תרופה לחיזוק מזגו, ותי' בשעה"צ (ס"ק צ) דלדברי המג"א צ"ל דהוא באופן שאינו מכוון בפירוש לרפואה דשרי. ובביאור דבריו נראה דאע"פ דבאופן זה שלוקח החולה הרי הוא מכוון לרפואה וכה"ג אסור לבריא, כיון דסו"ס מצינו היתר בנטילת זו התרופה, א"כ אינו איסור חפצא, אלא הוא איסור על הגברא, וכה"ג לא החמירו לחולה.

**לגמוע ביצה לשיפור הקול**

ז] [סעיף לח] **מותר לאכול שרפים מתוקים ולגמוע ביצה חיה כדי להנעים הקול.** וכתב השבט הלוי (ח"ח סי' פג) דדוקא באופן שקולו טוב ורוצה ליפות ולהנעים ביותר את קולו אז שרי, אבל באופן שצרוד ומטרתו להבריא את קולו וודאי אסור, והוא בכלל מה הא דאיתא לעיל (סעיף לב) דהחושש בגרונו לא יערענו בשמן, וכל צרידות הוא מחמת שפשוף ודלקת בגרונו ואסור משום רפואה.

**אם מותר לגרום קיא, כשמצטער**

ח] [סעיף לט] **אין עושין אפיקטויזין דהיינו גרמת קיא אפילו בחול משום הפסד אוכלים ואם מצטער מרוב מאכל בחול מותר אפי' בסם ובשבת אסור בסם ומותר ביד.** וצ"ב מ"ש מהא דאיתא לקמן (סעיף מג) דכל דברי רפואה שרגילים לעשותו בסם אסור לעשותו ביד. ותי' התהל"ד (ס"ק סח) דלהקיא לא נחשב מחלה ורפואה, רק דהוא דומה לרפואה, ולכן לא גזרו שלא יעשנו ביד אטו שיעשנו בסם דהוי כגזירה לגזירה.

**אם שרי להניח בקבוק חם כשחש בבטנו**

ט] [סעיף מ] **החושש במעיו מותר ליתן עליהם כוס שעירו ממנו חמין אע"פ שעדיין יש בו הבל.** ולעניין בקבוק חם אם שרי להניחו על בטנו, עיין במשנ"ב (ס"ק קכה) דציין למש"כ בסי' שכו. ושם (סעי' ו) כתב השו"ע דאסור ליתן ע"ג בטנו כלי שיש בו מים חמין ואפילו בחול מפני הסכנה שפעמים שהם רותחים. ובמשנה בשבת (מ:) משמע דבשבת יש איסור נוסף ליתן כוס עם מים רותחים ע"ג בטנו, ובמשנ"ב (שם ס"ק יט) הביא מחלוקת ראשונים מה האיסור שנוסף בשבת, שדעת רש"י והר"ן דבשבת אסור שמא ישפכו עליו ונמצא כרוחץ בשבת בחמין, אבל דעת הרא"ש דבשבת אסור משום רפואה, והוא בכלל גזירת שחיקת סממנים. ונפק"מ בכלי סגור שאין חשש שישפך, דלדעת רש"י והר"ן כיון שאין חשש שישפך שרי, אבל לרא"ש אסור משום רפואה, והכריע שם המשנ"ב דלצורך גדול יש להקל. אמנם כבר כתבו הפוסקים דבזמנינו דגם אנשים בריאים רגילים להתחמם במיטה עם בקבוק חם, א"כ אינו ניכר שהוא לרפואה ושרי לכו"ע, אכן כ"ז דוקא במקומות שרגילים הבריאים ליתן את הבקבוק החם, אבל להניח על אוזנו וכדו' שאין דרך בריאים בכך, ניכר שהוא לרפואה ואסור.

**דין שימוש בשמיכה חשמלית בשבת**

י] כתב באגרו"מ (ח"ג סי' נ) להתיר להשתמש בשמיכה חשמלית כיון שהוא דרך בריאים ואין בו משום רפואה בשבת. אלא דנחלקו הפוסקים אם יש בו איסור מוקצה, מחמת החוטים שמתאדמים בתוכו ומחממים אותו, אם הוא כשלהבת או לא. דדעת האגרו"מ (שם) דדווקא נר הוי מוקצה משום דהשלהבת אינו כלי וחשיב מוקצה מחמת גופו, ומחמת זה נאסר גם הנר כיון שהוא בסיס לשלהבת, משא"כ חוטי חשמל המתאדמים דחשיבי כלי שרי בטלטול [אלא דכתב דאם יש בו אפשרות לשנות את עוצמת החום יש לכסותו כדין כגרופה וקטומה]. ובכלל זה כל דבר חשמלי המתאדם ס"ל להאג"מ דשרי לטלטלו. וכתב עוד שאף כשיש בו נורה הדולקת ומראה על פעילותו שרי [ושאלו את האגרו"מ דא"כ יהיה מותר גם להזיז פנס וכדו', והשיב דזה וודאי אסור דדומה לנר. ומ"מ נורת פלרוסנט לכאו' דומה יותר לשלהבת, דהאור שבתוכה אינו כלי, ולא דמי לחוט חשמל המאדים שכיון שהוא קיים בעולם שייך להחשיבו ככלי ולכן הוי מוקצה]. אמנם יש להקשות דלשיטתו שאיסור טלטול בשלהבת הוא משום שאינו כלי והוי כמוקצה מחמת גופו, א"כ אמאי מותר לטלטל שלהבת ביו"ט, והא מוקצה מחמת גופו לא הותר לטלטל ביו"ט וצ"ע. מיהו דעת הגרי"ש אלישיב זצ"ל (שבות יצחק פי"ד סי' א סק"ד) דלא ידוע לן מ"ט שלהבת הוי מוקצה, ומשו"ה יש לאסור לטלטל כל חוט חשמל המאדים כיון שיש לחשוש שיש לזה דין שלהבת, וכן יש לאסור כל מכשיר חשמלי שיש לו נורה המראה על פעילותו, דאותה נורה אסורה בטלטול משום שלהבת [ולמתבאר עולה דביו"ט שהותר לטלטל שלהבת ה"ה דמותר לטלטל פנס וכדו', אמנם לא ראינו שנוהגים כן]. וכ"ז הוא בחוט חשמל שמתאדם דהוי כשלהבת, אבל מאוורר וכדו' שאינו כן, לכו"ע מותר ואינו מוקצה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**