כב - בדין וסת הפלגה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן כב**

**בדין וסת הפלגה**

**א**

א] **נדה ס"ד א',** איתמר ראתה יום ט"ו לחדש זה ויום ט"ז לחדש זה ויום י"ז לחדש זה, רב אמר קבעה לה וסת לדילוג ושמואל אמר עד שתשלש בדילוג וכו', לא דכו"ע כרשב"ג, והכא בהא קמיפלגי, רב סבר ט"ו ממנינא, ושמואל סבר כיון דלאו בדילוג חזיתי' לאו ממנינא הוא

**ובחי'** הרשב"א שם כתב, דלא נחלקו רב ושמואל אלא בוסת הדילוג, אך בוסת ההפלגה לכו"ע בעינן ד' ראיות, לפי שאין ג' הפלגות אלא בד' ראיות דהראי' ראשונה לא היתה בהפלגה, וכ"כ התוס' בב"ק ל"ז ב', והראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הי"ט, והרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"א, וכ"ה מבו' בפשוטו גם בד' התוס' בסוגיין.

**אך** בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות, אף שאין בהן אלא ב' הפלגות, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ג' ט., וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

ב] **והנה** בב"ק ל"ז א' תניא דראה שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח, נעשה מועד לסירוגין לשוורים, ובפירש"י בע"ב שם כתב דד"ז תליא בפלוגתא דרב ושמואל, דלרב הוא נעשה מועד בג' נגיחות, ולשמואל אינו נעשה מועד אלא בד' נגיחות, וכ"כ עוד מקמאי שם.

**ומבו'** מדבריהם, דאף דבוסת הפלגה לכו"ע בעינן ד' ראיות, מ"מ הך גוונא דמועד לסירוגין, ל"ד לוסת הפלגה, אלא תליא בהפלוגתא דרב ושמואל בוסת הדילוג, וצ"ב.

ג] **והתוס'** בב"ק שם ובסוגיין נקטו דגוונא דמועד לסירוגין דמי לוסת הפלגה, והק' לפ"ז דמ"ט הוא נעשה מועד בג' נגיחות, ומ"ש מוסת הפלגה דלכו"ע אינו נקבע אלא בד' ראיות, וכתבו דיש לחלק בין סירוגין של ימים לסירוגין של שוורים, ומבו' מדבריהם דמכח זה גם ל"ד לוסת הדילוג, ואף לדעת שמואל דוסת הדילוג אינו נקבע אלא בד' ראיות, מ"מ להעדאה לסירוגין סגי בג' ראיות.

**והר"ן** בסוגיין כתב לישב, ז"ל, דהתם לא מצד ההפלגה נעשה מועד, אלא מצד הנגיחות, אלא שמפני שסירג בנגיחותיו לא נעשה מועד אלא לסירוגין אבל באשה שקובעת לה וסת מפני הפלגותי' אפי' רב מודה דד' ראיות בעי, עכ"ל, והיינו דבשור עיקר ההעדאה היא להחזיקו בנגחן, ולזה סגי בג' נגיחות, ול"ב שיסרג ג' פעמים, ואך דמ"מ כיון שבאו נגיחותיו בסירוג, אינו מתייעד עי"ז אלא לסירוגין, והיינו דהרי הא דראה באמצע ולא נגח, הוי זה סתירה להעדאתו, וע"ז הוא דאמרינן דכלפי קביעות דהעדאה לסירוגין, אין מה שראה ולא נגח סותר את העדאתו, וע"כ הוא נעשה מועד לסירוגין, ומשא"כ באשה דעיקר וסתה אינו להחזיקה ברואה, אלא להחזיק את קביעות ההפלגה, ע"כ בעינן ג' הפלגות, דהיאך תצטרף הראי' הראשונה שלא באה בסדר זה דהפלגה, וכ"כ הפליתי בסימן קפ"ט סק"ה.

**וצ"ב** בד' התוס' שדימו דין מועד לסירוגין לדין וסת הפלגה, ולא חילקו אלא דשאני סירוגין דשוורים מסירוגין דימים, ולכאו' הרי ודאי חלוקין הם זמ"ז וכמש"כ הר"ן, דבהעדאה עיקר ההעדאה היא לעשותו נגחן, ובוסתות עיקר קביעותה הוא לקבוע את סדר הראיות, וכנ"ל.[[1]](#footnote-2)

**וביותר** צ"ע בד' הרא"ה בבדה"ב שם שהוכיח דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות, מהא דבמועד לסירוגין סגי בג' נגיחות, וכ"ה מבו' בתו"ד הרמב"ן בסוגיין שלמד לדין זה מהתם, וצ"ע וכנ"ל, דלכאו' חלוק הוא דין קביעות וסת מדין העדאה, וכמש"כ הר"ן.

**ב**

ד] **והנה** מד' הרמב"ן והרא"ה דלקביעות וסת הפלגה סגי בג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, יש ללמוד דבוסת הפלגה הויא אף הראי' הראשונה מכלל סדר זה, וע"כ היא מצטרפת לקביעות הוסת.

**ואמנם** הדבר צ"ב, דלכאו' עיקר הקביעות דוסת הפלגה, הוא קביעות זמן לראי' עצמה, דהיא כו"כ ימים אחר הראי' הקודמת, דומיא דוסת החדש דהוא קביעות זמן לראי', שהיא ביום פלוני, וא"כ נמצא דהראי' הראשונה שלא באה בהפלגה, אינה כלל מכלל סדר הראיות דהפלגה, וא"כ מ"ט היא מצטרפת לקביעות הוסת.

**ולכאו'** מוכח מזה, דעיקר הקביעות דוסת הפלגה, אינה קביעות זמן לראי' עצמה, אלא הוא קביעות זמן להריחוק שבין הראיות, דדרך אשה זו שראיותי' באות בסדר זה דיש ביניהם ריחוק דכו"כ ימים, וב' הראיות שההפלגה ביניהם, הוו מכלל סדר זה, וע"כ הוא דאף הראי' הראשונה מצטרפת לקביעות הוסת.[[2]](#footnote-3)

**ויש** לסייע לזה מד' התוס' בסוגיין דקרו לוסת הפלגה "סירוגין דימים", ומשמע דעיקר הקביעות דהפלגה, אי"ז קביעות זמן לכל ראי' בפנ"ע שהיא באה בהפלגת כו"כ ימים, אלא הוא קביעות זמן לכל ראיותי', שהם באות בסירוג כו"כ ימים,[[3]](#footnote-4) ובזה מתפרש טפי עיקר מה שדימו התוס' והרא"ה וסת הפלגה למועד לסירוגין, כיון דאף וסת הפלגה, הו"ל קביעות דראי' בסירוג דכו"כ ימים.

ה] **ואמנם** אכתי צ"ע בזה, דלכאו' כ"ז ניחא באשה בתחילת ראיותי', דבזה שפיר י"ל דאף הראי' הראשונה שראתה, היא מכלל סדר זה דהפלגה, ואך דראי' זו לא באה בהפלגה, דאין לה ממה להפליג, אך באשה שראתה בהפלגת כ' ואח"כ ראתה בהפלגת כ"ה, היאך נימא דגם הראי' הראשונה שראתה בהפלגת כ', היא מכלל סדר זה דהפלגת כ"ה, דא"כ מ"ט לא באה ראי' זו עצמה בהפלגת כ"ה.

ו] **ונראה** לישב, דהנה הרא"ה שם כתב להוכיח דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות, מהא דתנן דהיתה למודה להיות רואה יום ט"ו ושינתה ג"פ ליום כ', הותר ט"ו וקבעה לה יום כ', ואם בעינן ג' הפלגות, א"כ מ"ט קבעה לה יום כ', הרי ליכא אלא אלא ב' הפלגות, דההפלגה הראשונה אינה מצטרפת לקבוע, כיון שהיתה למודה לראות ביום ט"ו, וראיית לימודה אינה מצטרפת לדעת רב, עכ"ד, ועי' גם בחי' הרמב"ן בסוגיין שכתב לדון בזה, עיי"ש.

**והדברים** צ"ב, דאף דלדעת רב אמרינן דלמודה שאני, וראיית לימודה אינה מצטרפת לקביעות הוסת, הרי במשנתינו ל"ב לצרף את ראיית ט"ו לקביעות הוסת, אלא היא קובעת את הוסת בג"פ שראתה בהפלגת כ', ומה איכפת לן דראיית ט"ו היתה ראיית לימודה, וכבר כתב כן החוו"ד בסימן קפ"ט סק"ו דמה"ט הוא דבוסת הפלגה לא איכפת לן דהראי' הראשונה היתה ראיית לימודה, עיי"ש.

ז] **ונראה** ללמוד מד' הרמב"ן והרא"ה, דכיון דקביעות הפלגה היא קביעות להריחוק שבין הראיות, ע"כ כל עיקר הקביעות דהפלגה, היא רק כלפי הראיות שבאו בסדר זה, דהיא רואה אותם באופן שיש ריחוק כו"כ ימים ביניהם, אך כלפי ראיות שלא באו בסדר זה, ליכא לעיקר הקביעות דההפלגה,[[4]](#footnote-5) - ואשר ע"כ אם הראי' שראתה ביום ט"ו, היא ראיית לימודה, ולא באה מכח הסדר דהפלגת כ', הרי דאף הראי' הראשונה שראתה בהפלגת כ', אינה נמנית במנין ההפלגות, ומהא דראי' זו מצטרפת, מוכח דקביעות וסת הפלגה הוא ע"י ג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, ול"ב ג' הפלגות.[[5]](#footnote-6)

**ולפ"ז** ניחא הא דקביעות וסת הפלגה הוא ע"י ג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, ולא אמרינן דבע"כ דהראי' הראשונה אינה מכלל סדר זה, שהרי באה בהפלגה אחרת, - והיינו משום דלעולם י"ל דאף הראי' הראשונה היא מכלל סדר זה, ומה שלא באה בהפלגה זו, הוא משום דהראי' שקדמה לה לא באה בסדר זה, וקביעות ההפלגה היא רק כלפי הראיות שבאו בסדר זה.[[6]](#footnote-7)

**ג**

ח] **אמנם** אכתי צ"ע בזה, דאף דנימא דגם הראי' הראשונה שראתה, הויא מכלל סדר זה, מ"מ היאך היא מצטרפת לג"פ דקביעות וסת, הרי דינא דחזקת ג"פ הוא, דכל שבאו ג' מעשים המורים על דבר מסוים, מהני זה להחזיק כן, והכא הרי הראי' הראשונה אינה מורה כלל על הסדר דהפלגה, שהרי ראי' זו לא באה בגרמת סדר זה, וא"כ היאך היא מצטרפת לחזקת ג"פ.[[7]](#footnote-8)

ט] **ונראה** לישב, דהנה בעיקר קביעות וסת בג"פ יש להעיר, דהנה מה שמצינו בעלמא חזקת ג"פ, הוא בגונא דכשאירע כן פעם אחת הוא שינוי מן הרגיל, וה"ז מעורר לחוש שהוא דבר קבוע, ובזה הוא דאמרינן דכל שאירע הדבר ג"פ הוחזק דהוא כן, אך בגונא דמה שאירע כן פעם אחת, אינו כלל שינוי מן הרגיל, לכאו' ליכא לעיקר דינא דחזקת ג"פ.

**ומצאתי** כן באבנ"ז יו"ד סימן של"ג סק"ב, ז"ל, דלפי הנראה חזקה לא שייך אלא בדבר היוצא מן הסדר, כגון שור שנגח דסתם שור לאו נגח, וכשנגח פעם אחת אמרינן מקרה הוא, אך כשנגח ג"פ אמרינן המקרה לא יתמיד ש"מ יצא זה מחזקת שאר שוורים, וכן במילה סתם ילדים חיים וקיימים ואינם מתים מחמת מילה וכשמתו שב' בנים מחמת מילה אמרינן יצאו אלו מחזקת שאר ילדים, אבל וכו' מה שנתרפאו, זה טבע החולים אף המסוכנים רובם לחיים, ומ"מ אפשר השלישי ימות ככל מסוכנים רוב חיים ומיעוט מתים, ולא שייך בזה חזקה, עכ"ל.

**ולפ"ז** תיקשי, דא"כ מ"ט אשה קובעת וסת בג"פ, הרי לכאו' כשראתה פעם אחת ביום זה, אי"ז מעורר כלל לחוש שקביעותה הוא ליום זה, שהרי בע"כ יש עלי' לראות ביום אחד, ומה שראתה ביום זה, אי"ז שינוי מן הרגיל כלל, ומ"ט קבעה וסת בג"פ.

י] **ונראה** לפרש בזה וכבר נת' עיקר הדבר בסימן י"ז סק"כ, דעיקר קביעות וסת בג"פ, אינו מכח מה שראינו ג"פ שהיא רואה ביום זה, ותלינן שלא נזדמנו כל הראיות לאותו היום מחמת מקרים שונים, אלא הוא משום הראיות עצמם, והיינו דכיון דדרך אשה שראיותי' באות בדרך קביעות וסת, ע"כ כשהיא רואה ראי' אחת, הוי זה טעם לחוש שראייתה זו באה בדרך קביעות, ומכח זה יש לנו לחוש שקביעותה היא לחדש או להפלגה, וכל שראתה ג"פ, אין אנו תולים את הראיות בג' מקרים, אלא אמרינן דהם באים בדרך קביעות אחת.[[8]](#footnote-9)

**וסמך** ליסוד הדברים נראה, מהא דחיישינן בראי' אחת לראייתה כוסת שאינו קבוע, אף דממה שראתה ביום פלוני ליכא סרך הוכחה דיש לה וסת ליום זה, שהרי כיון שדרך אשה לראות, בע"כ יש עלי' לראות ביום מסוים, ואין מזה הוכחה כלל דיש לה וסת ליום זה, ובע"כ דהוא משום דדרך אשה שראיותי' באות בקביעות וסת, ומכח זה הוא דיש לנו לחוש שיש לה וסת ליום זה,[[9]](#footnote-10) ולפ"ז קרוב הדבר דגם קביעות וסת בג"פ, הוא מכח הך מילתא, וכמש"נ.[[10]](#footnote-11)

יא] **ולפ"ז** נראה, דע"כ שפיר נקבע וסת הפלגה בג' ראיות, אף שלא ראינו את סדר ההפלגה אלא ב' פעמים, דכיון שראתה ג' ראיות, יש לנו לתלות שהם באים בדרך קביעות אחת, וע"כ יש לנו לומר דבאו ג' ראיותי' בדרך דוסת הפלגה, כיון דאף הראי' הראשונה, הויא מכלל קביעות זו.[[11]](#footnote-12)

יב] **ויש** להוסיף בזה, דהנה הי' מקום לפרש, דהא דנקבע וסת ההפלגה בג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, הוא רק משום דאיכא ב' הפלגות המוכיחות על סדר זה, ומכח זה הוא דתלינן דאף הראי' הראשונה באה בסדר זה, וזה ע"ד מה שמצינו בכ"ד במכילתין דמכח מה שראינו בב' ראיות מתפרש גם הראי' השלישית.[[12]](#footnote-13)

**אך** יש להוכיח דא"צ לזה, ממש"כ הרא"ה שם דלדעת רבי דבתרי זימני הוי חזקה, נקבע וסת הפלגה בב' ראיות שיש בהן הפלגה אחת, ובד' הרמב"ן לא נתפרש להדיא ד"ז,[[13]](#footnote-14) ובכה"ג הרי ליכא הוכחה כלל על סדר ההפלגה, שהרי בע"כ יש לה לראות בהפלגה מסוימת, ואפ"ה היא קובעת וסת הפלגה, ובע"כ דל"ב כלל להוכחה על סדר ההפלגה, אלא כיון דמכח ב' הראיות עצמם יש לנו להחזיק שהם באות בדרך קביעות, ע"כ כל שדרך הקביעות המתישבת בב' הראיות היא קביעות דהפלגה, ע"כ היא קובעת עי"ז וסת הפלגה.[[14]](#footnote-15)

**ד**

יג] **ובזה** נראה לפרש מש"כ הרא"ה ללמוד להא דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות, מהא דבמועד לסירוגין סגי בג' נגיחות, וגם התוס' דנו לדמות זל"ז, אשר לכאו' צ"ע, שאני מועד לסירוגין דעיקר ההעדאה הוא להחזיקו בנגחן, ומשא"כ בוסת הפלגה דעיקר הקביעות היא להחזיק את סדר ראיותי'.

**ולפמש"נ** נראה דמה שלמד הרא"ה זמ"ז, הוא משום דאף בקביעות וסת, אין עיקר דין החזקה להחזיק את סדר ההפלגה, אלא עיקר דין החזקה הוא להחזיק שראיותי' הם ראיות וסתה, וע"כ דמי להעדאה דעיקרה הוא להחזיק שנגיחותיו הם נגיחות מועדות, - וזהו שכתב הרא"ה, דמהא דבמועד לסירוגין סגי בג' נגיחות, דמחזקינן שבאו ג' הנגיחות מכח מועדות, אף דלא ראינו ג"פ את סדר הסירוג שבין הנגיחות, ה"נ בוסת הפלגה סגי בג' ראיות, דמחזקינן דהם ראיות וסתה, אף שלא ראינו ג"פ את סדר ההפלגה שבין הראיות.

יד] **ובדעת** ש"ר דפליגי ע"ז וס"ל דוסת הפלגה אינו נקבע אלא בד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, הי' מקום לפרש דהוא משום דפליגי בעיקר יסוד הדברים, וס"ל דהראי' הראשונה אינה כלל מכלל הסדר דוסת הפלגה, וע"כ אינה מצטרפת לקביעות וסת.

**אך** מד' הראב"ד יש להוכיח דלא כן, דהנה הראב"ד בשער הוסתות סימן ג' הכ"א כתב בטעם פלוגתת רב ושמואל בוסת הדילוג, ז"ל, דרב מדמי לי' לקביעת ימי החדש הסדור, ושמואל מדמי לי' לקביעת הפלגה, מ"ט כיון דדילוג האחרון עוקר את הראשון וכשקבעה הוסת הותרו הראשונים כולן, הלכך לא דמי לקביעות ימי החדש הסדור אלא לקביעת הפלגה דמי וקמייתא לאו ממניינא הוא, עכ"ל.

**והנה** אי נימא דטעם הא דבוסת הפלגה בעינן ד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, הוא משום דהראי' הראשונה אינה כלל מכלל הסדר דההפלגה, הרי דאין מקום לדמות וסת הדילוג לוסת ההפלגה, דבוסת הדילוג הרי הויא הראי' הראשונה מכלל סדר זה.[[15]](#footnote-16)

**ובע"כ** מד' הראב"ד, דלעולם בוסת הפלגה הויא הראי' הראשונה מכלל סדר זה, והא דאין הוסת נקבע אלא בד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, הוא משום דבעינן לראות ג"פ את סדר ראיותי', וזהו דס"ל לשמואל דה"נ בוסת הדילוג, כיון דדילוג האחרון עוקר את הראשון, ל"מ להחזיק את סדר ראיותי' מכח ג' ראיות, כיון דכל ראי' היא מחמת גורם אחר, ובעינן שתשלש בדילוג, דעי"ז מצינו להחזיק את סדרה לדלג.[[16]](#footnote-17)

טו] **אמנם** הנה בדעת רש"י ודעימי' דס"ל דדין מועד לסירוגין תליא בפלוגתת רב ושמואל בוסת הדילוג, ולא מדמי לה לוסת הפלגה דלכו"ע בעינן ד' ראיות, הי' מקום לפרש דהוא משום דס"ל דהא דבוסת הפלגה בעינן ד' ראיות, הוא משום דהראי' הראשונה אינה מכלל סדר זה, אך במועד לסירוגין, הרי עיקר ההעדאה היא להחזיקו כנגחן, ואף הנגיחה הראשונה הויא מכח זה, וע"כ שפיר סגי בג' נגיחות, - ואך דאכתי תליא בפלוגתת רב ושמואל בוסת הדילוג, דלדעת שמואל דבוסת הדילוג בעינן שתשלש בדילוג, אף דהראי' הראשונה הויא מכח סדר זה, והרי דכיון לראות את סדר הדילוג ג"פ, ה"נ במועד לסירוגין בעינן לראות את סדר הסירוג ג"פ, ואינו נעשה מועד אלא בד' נגיחות.

**אך** יש לדחות בזה, דלעולם י"ל דמודו דבוסת הפלגה הויא אף הראי' הראשונה מכלל סדר זה, והא דאינו נקבע אלא בד' ראיות, הוא משום דלקביעות וסת בעינן לראות ג"פ את גורם הראי', וע"כ אין הראי' הראשונה מצטרפת לכך, ואשר ע"כ במועד לסירוגין שפיר סגי בג' נגיחות, דכיון דעיקר ההעדאה היא להחזיקו בנגחן, שפיר מצטרפת הנגיחה הראשונה לכך, - ואך דאכתי לדעת שמואל דבוסת הדילוג בעינן שתשלש בדילוג, והרי דאף דהראי' הראשונה באה מכח גורם זה, מ"מ בעינן לראות ג"פ את סדר דילוגה, הרי דה"נ במועד לסירוגין בעינן לראות ג"פ את סדר הסירוג, ואינו נעשה מועד אלא בד' נגיחות.

**ה**

טז] **בעיקר** מש"כ הרא"ה דלדעת רבי נקבע וסת הפלגה בב' ראיות שיש בהן הפלגה אחת, הנה לכאו' לפ"ז נמצא דלא משכח"ל אשה שאין לה וסת קבוע, שהרי לעולם היא קובעת וסת הפלגה בראייתה.

**והעירו** דתיקשי לפ"ז, דלדעת רבי לא משכח"ל לטומאת מעל"ע, שהרי לעולם יש לה וסת, וכל דיש לה וסת די' שעתה.[[17]](#footnote-18)

יז] **ונראה** לישב, דכיון דדינא הוא דאין אשה קובעת וסת אלא כשבאו הראיות באותה העונה, ע"כ ה"נ בוסת הפלגה אינו נקבע בב' ראיות שיש בהן הפלגה אחת אלא כשבאו הראיות באותה העונה, אך כל שלא באו באותה העונה, אינה קובעת וסת הפלגה בכך, ובכה"ג היא מטמאה מעל"ע.

יח] **והנה** אמנם יש להעיר בזה, דהנה הך מילתא דאינה קובעת וסת הפלגה בב' ראיות לרבי ובג' ראיות לרשב"ג כשלא היתה הראי' הראשונה באותה עונה, הוא משום דדרך הראיות הבאות באותו סדר, שהן באות באותה העונה, וכל שבאה הראי' הראשונה בעונה אחרת, בע"כ דאינה מכלל סדר זה.

**ואמנם** לפ"ז לכאו' הי' בדין, דה"נ לפ"מ דקי"ל דאין וסת הפלגה נקבע אלא בד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, ניבעי שתהא הראי' הראשונה באותה העונה, - וזה לפמש"נ לעיל סק"ז מד' הרמב"ן והרא"ה דעיקר הקביעות דהפלגה, היא רק כלפי הראיות שבאו בסדר זה, אך כלפי ראיות שלא באו בסדר זה, ליכא לעיקר הקביעות דהפלגה, ומה"ט הוא דס"ל דהפלגה שבאה מראי' שהיא מכח סדר אחר, אינה מצטרפת לקביעות וסת הפלגה, וכיון דראי' שבעונה אחרת לא באה מכח סדר זה, אין מונים ממנה הפלגה, ובחזו"א סימן פ"ה סקע"ב כתב כן מטעם אחר.

יט] **אמנם** הנה מד' הרמב"ן גופי' נראה להוכיח דל"ב שתהא הראי' הראשונה באותה העונה, דהנה מסתימת ד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ו ה"ד וה"ז נראה, דהך דינא דכל שיש לה וסת הפלגה וראתה בזמן אחר, היא חוששת להפלגתה מראי' זו, הוא אף כשראתה בעונה אחרת.

**והנה** אי נימא דכל שהיתה הראי' הראשונה בעונה אחרת, א"א למנות ממנה הפלגה, הרי ה"נ בדין דאף כשקבעה וסת הפלגה, ואח"כ ראתה ראי' בעונה אחרת, א"צ לחוש להפלגתה הקבועה מראי' זו, כיון דראי' זו אינה באה מכח סדר ראיותי', ואין מונים ממנה הפלגה, וכאשר כ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן פ"ה סקע"ג, עיי"ש, - ובע"כ מד' הרמב"ן דשפיר מצינו למנות הפלגה מראי' שראתה בעונה אחרת, ולפ"ז ה"נ בוסת הפלגה הנקבע בד' ראיות אין להצריך שתהא הראי' הראשונה באותה העונה.

כ] **ואמנם** יש להעיר בזה, דאם מצינו למנות הפלגה מראי' שראתה בעונה אחרת, בע"כ דאף ראי' זו היא מכח סדר ראיותי', דאל"כ לא היו מונים ממנה הפלגה, וכנ"ל, וא"כ מ"ט אינה מצטרפת לקביעות וסת לדעת הרמב"ן בחי' והרא"ה דוסת הפלגה נקבע בג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות.

כא] **ונראה** הטעם בזה, דהנה באמת בעיקר מש"נ מד' הרמב"ן והרא"ה דאין מונין הפלגה אלא מראי' שהיא מכח סדר זה, צ"ע דלפ"ז מ"ט אם קבעה וסת הפלגה ואח"כ ראתה בזמן אחר, היא חוששת להפלגתה מראי' זו, הרי ראי' זו לא באה מכח סדר ההפלגה, שהרי לא באה ביום הפלגתה.

**ובע"כ** צ"ל בזה, דכל דיש לה וסת קבוע להפלגה, הרי דאף ראי' שלא באה לגמרי כפי סדר זה, מ"מ אכתי הויא בכלל סדר זה לענין דהראי' שאחרי' תבא כפי קביעות ההפלגה, וע"כ היא חוששת להפלגתה מראי' זו.

**ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דהיא חוששת להפלגה מראי' שראתה בעונה אחרת, דגם בזה אמרינן דאף דאין ראי' זו לגמרי כפי סדר ראייתה, מ"מ הויא בכלל סדר זה לענין דהראי שאחרי' תבא כפי קביעות ההפלגה, - ואשר ע"כ אף דשפיר מצינו למנות הפלגה אף מראי' שבאה בעונה אחרת, מ"מ אין ראי' זו מצטרפת לקביעות הוסת, שהרי לא באה ראי' זו כפי דרך וסתה, וא"א לצרפה לקביעות, ואכתי צ"ע בכ"ז.

1. ויש להעיר עוד בזה, דבד' התוס' מבו' דאף לדעת רב דבוסת הדילוג סגי בג' ראיות, מ"מ במועד לסירוגין הי' לנו להצריך ד' נגיחות, דומיא דוסת הפלגה דמודה רב דבעינן ד' ראיות, וצ"ב, דכיון דבוסת הדילוג סגי בג' ראיות, אף שלא ראינו את סדר הדילוג ג"פ, והרי דמ"מ כיון דאף הראי' הראשונה באה מכח סדר זה, סגי בג' ראיות, וא"כ ה"נ במועד לסירוגין, הי' בדין דיהא סגי בג' נגיחות, כיון דאף הנגיחה הראשונה הויא מכח העדאתו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם הרמב"ן בתו"ד כתב דהא דקביעות וסת ההפלגה, הוא משום שכבר נתמלאת סאתה של זו, והאורח בזמנו הוא בא מתמלא ונופצת לזמן הקבוע שכן טבען של בנ"א, עכ"ד, ולכאו' לפ"ז עיקר הקביעות דהפלגה הוא קביעות זמן לראי' שהיא באה אחר שנתמלאה כו"כ ימים.

   אך נראה, דמכוון ד' הרמב"ן הוא, דהטעם שדרך האשה שיש לה זמן דהפלגה לראייתה, הוא מכח שהיא ממלאה ונופצת, אך לעולם עיקר הקביעות דהפלגה אינה דאחר מילוי דכו"כ ימים היא נופצת, אלא עיקר הקביעות היא להריחוק שבין הראיות, דאף דהטעם שדרך אשה לקבוע זמן הפלגה הוא מכח שהיא ממלאה ונופצת, מ"מ אין קביעותה בפועל למילוי וניפוץ, אלא מכח זה היא קובעת זמן לראייתה, ושפיר י"ל דהקביעות היא להריחוק שבין הראיות.

   והך מילתא דאין עיקר הקביעות דוסת ההפלגה לשיעור המילוי, יש ללמוד לזה מהא דס"ל לר"פ לעיל ל"ט ב' דאזלינן בתר מנין הראוי, והרי דאין עיקר הקביעות דוסת הפלגה לשיעור המילוי, וד' הרמב"ן הכא דקביעות ההפלגה הוא מכח דהיא ממלאה ונופצת, בע"כ דהם גם לדעת רב פפא, דאל"כ מ"ט לדעתו היא קובעת כלל וסת להפלגה.

   עוד יש ללמוד לזה, מהא דאם היתה בשעת וסתה במחבא ולא ראתה ויצאה אח"כ מן המחבא, אינה אסורה, ואם עיקר הקביעות דוסת הפלגה הוא לשיעור המילוי, הדין נותן דכל שלא ראתה בשעת וסתה משום שהיתה במחבא, דתהא אסורה אח"כ, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. .ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן קפ"ד סק"ד שהביא מד' התוס' אלו דהפלגה דמיא לסירוגין דשוורים, וכתב ללמוד מזה דמונים את ההפלגה מסוף הראי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש מקום לפרש כן גם במש"כ הרשב"א לעיל ט' ב' ד"ה ועוד ק"ל דאין מונין הפלגה מראיית המקרה או מראי' הבאה מחמת אונס, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם יש להעיר בזה ממש"כ הרמב"ן לעיל ט"ו א' דהיא חוששת לעונה בינונית שאחר הוסת, והרי דאף דראייתה הקודמת הויא ראי' דוסתה להפלגת כ"ה, מ"מ חוששין שתראה בהפלגת ל' מראי' זו, ואם כל הקביעות דהפלגה הוא רק כשגם ראייתה הראשונה באה מכח זה, הי' בדין דבכה"ג דראייתה הקודמת הויא ראיית וסתה להפלגת כ"ה, לא תחוש לעונה בינונית מראי' זו, ועד"ז צ"ע במש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג' דכשיש לה וסת קבוע לימים וקפיצות היא חוששת לעונה בינונית, והרי דאף דראייתה הקודמת היתה ראי' דוסתה לימים וקפיצות, מ"מ חוששין שתראה בהפלגת ל' מראי' זו, וצ"ל דהקביעות דעונה בינונית ל"ה ככל קביעות דהפלגה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובאמת דאיך שיהי' הטעם בד' הרא"ה, מ"מ כיון שנקט דליכא הפלגה מראי' שראתה מחמת לימודה, ע"כ לעולם י"ל דהראי' הראשונה שממנה מונים ההפלגה הויא מכלל קביעותה, ומה שלא ראתה אותה בהפלגה זו, הוא משום דהראי' הקודמת לה היתה מכלל קביעות וסדר זה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והי' מקום לדון דלקביעות וסת בג"פ, ל"ב כלל שיהיו ג' דברים המורים על הגורם, אלא כל שראתה ג"פ בסדר מסוים, קבעה לה וסת, וע"כ כיון דאף הראי' הראשונה באה בסדר זה, ה"ה מצטרפת לקביעות הוסת, - אך מהא דתלינן לה בפלוגתא דרבי ורשב"ג, מבו' דדין קביעות וסת בג"פ, הוא כדין חזקת ג"פ בעלמא, אשר הוא מכח הא דאיכא ג' מעשים המורים על דבר מסוים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובסימן י"ז שם נת' לפרש בזה ד' הב"י דכשפיהקה ג"פ ביום קבוע וראתה, חיישינן שמא עיקר וסתה הוא לפיהוק לחודי', ולא אמרינן דממה שבאו ראיותי' באותו היום, יש להחזיק דוסתה הוא גם לימים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. וטפי יש להוכיח כן, למש"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' ריש שער ב', דעיקר החשש דוסת שאינו קבוע הוא מדאורייתא, עיי"ש, - אך י"ל דהרא"ה לטעמי' אזיל דס"ל שם דאין חוששין לוסת שאינו קבוע, אלא אם הי' לה תחילה וסת אחר קבוע, ולפ"ז י"ל דרק מכח זה הוא דיש לנו לחוש שראיותי' באות בסדר קבוע, אך בלא"ה אין לחוש לכך. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להוסיף בענין זה, דהנה הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט ט. ד"ה והנה כתב, דהא דחוששת לוסת שאינו קבוע, אף דאי"ז אלא ספק אם זהו קביעותה, וכיון דוסתות דרבנן הו"ל ספק דרבנן ולקולא, הוא משום דהוא ספק הרגיל דרוב הנשים יש להן וסת קבוע, וע"כ חיישינן שמא גם זו תקבע לה וסת כדרך רוב הנשים, וכתב דמה"ט הוא דאם יש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת שאינו קבוע, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

    אך לכאו' ממש"כ הראב"ד בשער הוסתות סימן ג' הכ"ה דבקפצה וראתה חוששין לוסת המורכב לימים וקפיצה, אף דאי"ז דרך הנשים, שהרי דרך קביעות הוסת דאשה הוא דאי"ז תלוי בקפיצה, שהרי בכה"ג דהוא תלוי בקפיצה לא תראה אם לא תקפוץ, נראה כמש"נ, דהא דחוששת לוסת שאינו קבוע, הוא משום דמסתבר טפי לתלות ראייתה בקביעות מלתלותה במקרה, וכ"נ מדעת הסוברים דאף אם יש לה וסת קבוע, חוששת לוסת שאינו קבוע אחר. [↑](#footnote-ref-11)
11. והעירוני דלפמש"נ בדעת הרא"ה, הי' בדין דנגח ב' שוורים וחמור, יהא מועד לכל, דכיון דיש לנו להחזיק דג' הנגיחות הם מחמת גורם א', ויש בידינו לתלות את כולם במה שהוא נגחן לכל המינים, הי' בדין שיהא מועד לכל המינים, - והיינו שהרי בוסת הפלגה, אין הוכחה כלל מן הראיות על קביעות "הפלגה", אלא כיון דיש לנו הוכחה מכח החזקה דראיותי' הם ראיות וסתה, ע"כ תלינן להו בהפלגה, וה"נ הי' בדין בהעדאה, דכיון דאיכא הוכחה מכח החזקה דנגיחותיו הם מכח טבעו ליגח, יש לתלותם בהעדאה לכל המינים.

    וי"ל דבאמת הרא"ה לטעמי' אזיל, דס"ל דבכה"ג נעשה מועד לשוורים וחמורים, וכמש"כ בשטמ"ק ב"ק דל"ז. בשמו, - וי"ל דהוא מכח טעם זה, והיינו דאף דהי' הדין נותן דבכה"ג לא יהא נעשה מועד עכ"פ לחמורים, דכיון דליכא ג' הוכחות על העדאתו לחמורים, והרי מצינו למימר שאינו מועד אלא לשוורים, ונגיחת החמור היא מקרה, וכל דין חזקה הוא שלא לתלות בג' גורמים, אך הכא הרי סגי לתלות בב' גורמים, דהוא מועד לשוורים, ודהוא נגח את החמור במקרה, ונת' עוד בזה במק"א, מ"מ כיון דמכח ג' נגיחות יש לנו להחזיק, דהוו נגיחות מועדות, ע"כ בע"כ יש לנו לייעדו, וכיון דמבו' בגמ' דאינו נעשה מועד לכל, בע"כ דנעשה מועד עכ"פ לשוורים וחמורים, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
12. ויש לסייע לזה ממש"כ הרמב"ן דהא דבדילוג לשמואל בעינן ג' ראיות, הוא משום דבראי' השני' לא נודע וסתה, ורק בראי' השלישית נודע וסתה, ואינה ראוי' לקבוע בתחילתה, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' כל הא דוסת הפלגה נקבע בג' ראיות, הוא רק משום דגם בראי' השני' נודע ההפלגה, ואם כנים הדברים נמצא, דהרא"ה שכתב דלדעת רבי היא קובעת וסת הפלגה בב' ראיות, הוא לטעמי' שפירש בע"א בטעם הא דשאני וסת הדילוג. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם העירוני דלכאו' יש ללמוד לזה ממה שאמרו לעיל דלימים שנים, ולמש"כ הרמב"ן דליכא קביעות לימי החדש, בע"כ דאיירי התם בוסת הפלגה, ובזה הוא שאמרו דסגי בב' ימים, ובע"כ המכוון הוא לב' ראיות, דאם המכוון הוא לב' הפלגות, הרי לדעת הרמב"ן סגי בזה אף לרשב"ג.

    אך יש מקום לדחות, דהנה לדעת הרמב"ן דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, הרי דהא דתנן דאינה קובעת וסת אלא בג' הפלגות, הוא משום דלמודה שאני, וכמש"כ הרמב"ן, ולפ"ז י"ל דבכה"ג הוא שאמרו דלדעת רבי לימים שנים וסגי בב' הפלגות, אך לעולם י"ל דבב' ראיות שיש בהן הפלגה אחת, אינה קובעת וסת, - ואמנם יש לפקפק בזה, די"ל דלדעת הרמב"ן דמהני הא דלמודה שאני, דההפלגה שבאה אחר ראיית לימודה, אינה מצטרפת לקביעות, הרי דאף אם הא דלימים שנים איירי בכה"ג, מ"מ יש ללמוד מזה דלדעת רבי סגי בב' ראיות שיש בהן הפלגה אחת. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה אמנם כתב הרא"ה שם דכל הא דקבעה וסת הפלגה לרבי בב' ראיות, הוא רק כשאין השואה אחרת לא ליום ידוע ולא לימי החדש ולא ענין דילוג, ומבו' דכל דאיכא השואה בדילוג, קבעה וסת לדילוג ולא קבעה וסת להפלגה, - ונראה דהטעם בזה הוא, דאף דוסת הפלגה שכיחא טפי מוסת הדילוג, מ"מ בב' ראיות דלא ראינו כלל דבר המוכיח את סדר ההפלגה, ע"כ יש לתלות טפי בסדר דדילוג שראינו אותו בראיותי', - ומה"ט משמע בד' הרא"ה שם, דכ"ז הוא בב' ראיות לדעת רבי, אך הא דקובעת וסת הפלגה בג' ראיות לרשב"ג, הוא אף כשיש ביניהם השואה אחרת, והיינו משום דבכה"ג דראתה ג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, ראינו בראיותי' דבר המוכיח את סדר ההפלגה, וע"כ שפיר יש לתלות דוסתה הוא להפלגה. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכאשר כ"ה מבו' מד' הראב"ד, שלא פירש דטעמא דשמואל הוא משום דהראי' הראשונה אינה מכלל סדר זה, אלא טעמו הוא משום דדילוג אחרון עוקר את הראשון.

    ובביאור טעם זה נראה, דעיקר הקביעות דוסת הדילוג, הוא דיום החדש גורם לראייתה, ואך דבקביעות וסת החדש השוה, אותו יום החדש גורם לכל ראיותי', ובקביעות דוסת החדש בדילוג, הוי קביעותה דבכל חדש יום אחר גורם לראייתה, - וע"כ אף דהוי זה סדר אחד לכל ראיותי', מ"מ כיון דכל ראי' היא מחמת גורם אחר, לא סגי בג' ראיות, דל"מ חזקת ג"פ, אלא כשראינו בכל הג"פ דבר אחד, ומשא"כ הכא דכל ראי' היא מחמת גורם אחר, אף דהוי זה סדר אחד, דבכל חדש יום אחר גורם לראייתה, וע"כ בעינן שתשלש בדילוג, כדי להחזיק בג"פ את סדר השינוי של גורם ראייתה. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכ"ה משמעות ד' הראב"ד בסימן ג' הי"א שכתב דהא דאין חוששין להפלגה עד שתראה ראי' השני', הוא משום דאין ההפלגה "ידועה" עד הראי' השני', וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה ה"כ, - וכ"ה גם משמעות דבריו שם לעיל מינה, דאף ראייתה הראשונה שראתה בר"ח ניסן היא מכלל קביעות ההפלגה, וכמש"כ שם, ז"ל, לפי שהראיות שראתה "בראש ניסן" ובראש אייר לא נדע וכו', או שמא בהפלגת ל"א קבעתן, עכ"ל, ומשמע דאף ראיית ר"ח ניסן היא מכלל קביעות ההפלגה.

    וכ"נ גם מד' התוס' ודעימייהו שדנו לדמות דין וסת הפלגה לדין סירוגין דשוורים, והרי בסירוגין דשוורים ודאי דאף הנגיחה הראשונה היא מכלל העדאתו, ונראה מזה דה"נ בוסת הפלגה הויא אף הראי' הראשונה מכלל קביעות ההפלגה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ואמנם לפ"מ דמסקינן לעיל ד' ב' דבראתה שלא בשעת וסתה מטמאה מעל"ע, שפיר משכח"ל טומאת מעל"ע כשראתה שלא בשעת וסתה, ואינה קובעת וסת הפלגה בראי' זו, כיון דראי' הראשונה דהיא ראיית לימודה, אינה מצטרפת לקביעות וסת ההפלגה, וכמש"כ הרא"ה שם, - וצ"ע במשה"ק הרשב"א במשמה"ב שם ע"ד הרא"ה, דלפי דבריו לדעת רבי נעקר וסת בפעם אחת, עיי"ש, ולכאו' למש"כ הרא"ה, הרי ראיית לימודה אינה מצטרפת לקביעות וסת הפלגה, וא"כ הרי דכל שוסתה הוא להפלגת כ', וראתה פעם אחת בהפלגת ל', לא קבעה וסת להפלגת ל', ולא נעקר וסתה להפלגת כ', ועמש"נ בזה בסימן כ"ח בהערה ב'. [↑](#footnote-ref-18)