עח,   א           ד 
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / הזורק - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**ונחלקו הראשנים מה החסרון בכנסי שט"ח**. הרמב"ן וסייעתו ביארו דהא דמהני הכא אם לא היה אומר לה כנסי שט"ח, היינו משום שמיירי בעסוקין וכו' משום שמה"ת בעינן אמירה . אך בתוס' מבואר דהחסרון אינו בנתינה אלא במשלחה וחוזרת. אלא שלא נתבאר בתוס' כ"צ האם כוונתם על דין האמירה במתני', או על דינו של הר"י. ועי' בביאור התוס' במהרש"א ובמהר"ם שיף. וע"ע בזה האבנ"מ קלו סק"ב.

**או שמצאתו מאחריו וכו',** לראשונים דאיירי מתני' בעסוקין מדוע צריך לחזור ולומר, ועי' בר"ן ובמלחמות.

**נתן לה כשהיא ישינה.** עי' בר"ן וברשב"א ושא"ר שנחלקו אי הוי חסרון דאינו משתמר או דאין לה יד כלל. ועוד נחלקו האם מהני לתת בחצרה המשתמרת כשהיא ישינה בתוכה ולכאו' תלוי אי הוי חסרון ביד או במשתמרת. ועי' ברשב"א שהביא שיטת הראב"ד שמהני והק' עליו טובא.

וחזינן במתני' שאפילו שהנתינה לא הועילה לגרושין, מ"מ ס"ל לרבי שאי"צ לחזור ולתת לה. ומכאן הוציא הר"ן דאף שנתן לשם פקדון מהני. ונחלקו עליו הראשנים עי' בתורי"ד. ובביאור דברי הר"ן עי' בחי' הגר"ח סטנסיל על הסוגיא לעיל כא. נתנו ביד עבדה. ובאמר"מ סי' כ' אות א-ג.

**לא צריכא ששלפתו מאחוריו**. עי' רש"י רא"ש ופי' הר"ח ברא"ש. ועי' בריטב"א כת"י.

**חצר מהלכת.** עי' ברא"ש שהחסרון שחצר מהלכת הוא דאינו דומיא דיד, ולכך בעינן כפות שהוא קבוע. אך ברש"י ב"מ ט: ד"ה מי מבואר דהוא חסרון דאינו משתמר. ועי' בגר"ח סטנסיל סי' קמט.

**והלכתא בכפות.** עי' רש"י ותוס' לעיל כא. והרא"ש דבעינן תרתי. אך ברמב"ם מבואר דכפות בלא ישן וישן בלא כפות מהני. ועי' בר"ן וביאור הגר"א קלט סקי"ט. וע"ע בקצה"ח ר' סק"ב.

**מתני' אמר כנסי שט"ח זה אינו גט עד שיאמר לה הא גיטך.**

וכתבו הראשונים דודאי בעינן אמירה בכל גירושין ולא סגי שיתן לה בשתיקה אפילו שהלשון שכתוב בתוך השטר הוא לשון הרי את מגורשת וכו'. ורק כשעסוקין באותו ענין אי"צ לומר לה כלום. כמבואר בקידושין ו. עוד מבואר בגמ' לעיל נה. דסגי באמירת הא גיטך לעדים ואי"צ לומר דוקא לאשה.

וביסוד דין אמירה מצינו כמה שי' בראשונים. וכל אחד מבאר דברי המשנה לשיטתו.

**א.** שי' הרמב"ן במלחמות ובעה"מ הרשב"א הריטב"א והר"ן דאמירה זו היא מדאורייתא, ואינה בשביל לפרש המעשה כמו בכל קנינים, אלא הוא דין מיוחד בגו"ק, וילפי' לה בספרי 'ונתן בידה ושלחה מביתו, מכאן אמרו כתב גט לאשתו וא"ל כנסי שט"ח זה אינו גט', וסברו הראשונים דאף שהספרי איירי כשא"ל בלשון גרוע כנסי שט"ח, מ"מ בכלל הילפותא זו שצריך ליחד הנתינה לגירושין ע"י אמירת הא גיטך, ועי' ל' הבעה"מ 'נהי דלא בעינן דעתה, אבל בעינן שיוציא הבעל השלוחין בפיו לאחר כתיבת הגט, בענין שיתבונן הדבר לעדים או לאשה, וכיון שפי' לעדים אי"צ דעת האשה, וכן בקידושין וכו', כי יקח ולא שיקח את עצמו, גבי גירושין כתיב ושלחה ולא שישלח את עצמו'.

והא דמהני עסוקין באותו ענין, היינו דע"י העסוקין הוי דהדברים אינם דברים שבלב אלא 'דברים'. [והאריך בזה בקה"י קידושין ה ואכ"מ].

ועפ"י שיטתם ביארו מתני' באופן שלא אמר מעיקרא לעדים ראו גט זה שאני נותן, אלא שהיו שעסוקים באותו ענין, ובכה"ג אם היה נותן בשתיקה היתה מגורשת כמבואר בקידושין ו. היה מדבר עמה על עסקי וכו', וקמ"ל מתני' דכיון דא"ל כנסי שט"ח זה הרי ביטל את מעלת העסוקין, ונמצא שאין כאן אמירה ודיבור, ולכך צריך לחזור ולפרש לה הא גיטך דהוי נתינת גט בלי אמירה כלל. ולפי"ז פשוט דאינה מגורשת למפרע משעת נתינה אלא משעה שאמר לה הא גיטך. וכן בסיפא כשמצאתו מאחריו כיון שאין הוא נתינה מעליתא מידו לידה, אלא שהיא לקחה [ואפילו שהגמ' מעמידה שהבעל סייע לה ע"י שערק ליה חרצה מ"מ לא הוי נתינה גמורה]. בכה"ג לא מועיל העסוקים באותו ענין.

ב. שי' הרמב"ם פ"א מגירושין הי"א דצריך שיאמר לה כשיתן לה הגט הי"ז גיטך, ואם נתן בידה ולא אמר כלום הרי"ז פסול, הרי דדין אמירה הוא רק מדרבנן כמוש"כ הרמב"ם פ"ב ה"ט דכל מקום שאומר פסול הכוונה מדרבנן. וכתבו הב"ש קלו סק"א ובאבנ"מ סק"א דהא דאי"צ מהתורה לומר לה הא גיטך, דהרמב"ם ס"ל כראשנים הנ"ל דצריך אמירה ולהוציא השלוחין מפיו, אלא שבכל גט כיון שגופו של גט כתוב בו הכריתות הוא מפרש את עשית הבעל שנתינתו היא לשם גירושין, [משא"כ בקידושין שאין הכסף מפרש את עצמו, וכן נמי בקידושי שטר, כיון דבעינן דעתה, לכך בשתיקה ליכא פי' על דעתה. והאריך בזה באבנ"מ שם].

והוסיף הרמב"ם שם בה"ט 'ומנין שאינו נותנו לה אלא בתורת גירושין, שנ' ספר כריתות ונתן בידה שיתן בתורת כריתות, אבל אם אמר כנסי שט"ח או מזוזה או שנתנו בידה כשהיא ישינה ונעורה והרי היא בידה אינו גט'. הרי דדין האמירה הוא מהתורה שהבעל יתן לכריתות, [ולא בגלל שיש כאן ספק מה כוונתו או שמא הוא ביטל את הגט] אלא דס"ל לרמב"ם שכל עוד שהוא שותק אמרינן שדברי הבעל מפורשים בתוך הגט, משא"כ היכא דאמר כנסי שט"ח וכדו' חסר בצורת המעשה של כריתות שהוא נתינה לשם גרושין.

וגם לשיטתו צ"ל דכיון דאמר כנסי שט"ח זה, חסר בצורה של הכריתות, וממילא קלקל את מעשיו וצריך אמירה של הא גיטך. ולא משום שחסר דעת על הגירושין. ואפ"ה מהני מה שאומר לה אח"כ הא גיטך.

ג. הראשנים הביאו סברת הראב"ד דיש סברא לומר כשאמר לה כנסי שט"ח חיישינן שבטוליה בטליה לגט, ואין דעתו לגרש בה, עד שיאמר הא גיטך. ויסד דבריו הם מהגמ' לעיל נה. דאמר רבא מעדותו של רב יוחנן וכו', באמר לעדים ראו גט שאני נותן לה ואח"כ אמר לאשה כנסי שט"ח זה דמהני, ואמרינן בגמ' דקמ"ל שלא אמרינן שכשאומר לאשה כנסי שט"ח ביטל האמירה לעדים, משום דהתם יש לתלות דמשום כיסופא אמר לה כנסי שט"ח, מבואר שהסברא שלא לומר שבטליה היינו משום שאמר קודם לעדים, אבל הכא שלא אמר לעדים שפיר חיישינן שבטליה. והנה לא נתבאר בדברי הראב"ד את מה הוא מבטל, האם הוא מבטל את גוף הגט, או שהוא מבטל את הנתינה, ולשונו הוא 'דביטל הגט ואין דעתו לגרשה בהאי נתינה', ובתחילה פתח שהוא מבטל את הגט, ולבסוף כתב שיש כאן ביטול על הנתינה.

ובבעה"מ תמה ע"ז 'א"ה נימא תהוי תיובתא דרב ששת דאמר אינו חוזר ומגרש בו', דהיינו דהבין הבעה"מ שהביטול הוא על גוף הגט. וזה תימא גדול דאם יש כאן ביטול על גוף הגט מה מהני מה שאומר אח"כ הא גיטך, הא הגט בטל. ואם אין הביטול על הגט אלא על הנתינה א"כ מה קשה לר"ש. וצ"ע. [[1]](#footnote-2)

**שי' התוס'.** מקודם נבאר דברי התוס'.

ר"י היה מצריך לנותן גט לאשתו וכו' כדמשמע בהמגרש שהיו רגלים לומר ג"כ ודן. ובפנ"י העיר מה הוכיח ר"י מפרק המגרש, הרי שם כתוב על גופו של שטר מה צריך לכתוב בו, אבל על אמירה לא איירי שם כלל[[2]](#footnote-3).

והק' התוס' לדברי ר"י שאומר שבכל נתינת גט צריך הבעל לומר הא גיטך, הא בהנזקין משמע וכו'. ולכאו' צ"ב מה הוצרך התוס' להק' על ר"י דוקא, הא ממתני' לחודא נמי קשה, דחזינן דבעינן למימר לאשה הא גיטך, ובאמת כן הק' שא"ר. וביאר במהרש"א ומהר"ם שיף דממתני' היה אפשר לפרש דמיירי כשלא אמר לעדים מידי, ולכך אם הוא היה נותן בשתיקה אין צריך לומר לה הא גיטך [כסברת הרמב"ם שדברי הגט כתובים בתוכו]. אבל כיון שאמר לה כנסי שט"ח זה אולי אין כוונתו לגרושין, וצריך לפרש הא גיטך. אבל בהנזקין כיון שאמר מקודם לעדים מסתמא ע"ד זה נתן, והא דא"ל כנסי שט"ח אינו אלא כמשחק עמה. אבל לדברי ר"י דבעינן לומר לאשה בכל גט קשה וכו'.

וע"ז תי' התוס' דאין ה"נ צריך שהאשה תדע שהיא מתגרשת כדי שלא תהא משלחה וחוזרת, ועל החלק הזה מספיק שהוא אומר לעדים, דמסתמא העדים יאמרו לה.

ולפי הבנה זו בתוס' עולה שאם הוא לא אמר לעדים כלום ואמר לאשה כנסי שט"ח הרי שאין כאן נתינת גט כלל, וצריך אמירה של הא גיטך מעיקר ההלכה בכדי שיהיה כאן נתינת גט. [או כראשנים שצריך אמירה או כרמב"ם שצריך אמירה כדי שיהיה כאן מעשה כריתות]. וכל מה שחידשו התוס' שמספיק שהעדים יאמרו לה זה בגוונא שהיה כאן מסירת גט, דהיינו דאם בתחילה הוא מסר בפני עדים, בזה חידשו התוס' שאפילו שיש הלכה שהאשה תדע שהתגרשה ולא תהא משלחה וחוזרת, בכל אופן סגי שהוא אומר את זה לעדים.

וכיון שלפי פירוש זה מתני' איירי כשלא אמר לעדים כלום, א"כ ברור שגם שהוא אומר אח"כ לאשה הא גיטך אין כאן גרושין למפרע אלא משעת אמירה. ועוד עולה לפי פירוש זה דקמ"ל מתני' שאפי' שהנתינה הראשונה לא הועילה [דאין כאן אמירה של גרושין כלל, ושמא לאו לגרושין נתנו, או משום שצריך צורת כריתות וליכא] אפ"ה מהני מה שאומר לה אח"כ הא גיטך, וא"כ [לכאו'] ה"ה אם נתן לה בתחילה לשם פקדון, וכדינו של הר"ן

**והעירו בני הישיבה** דאם מיירי מתני' גם כשלא היו עסוקין וגם שלא אמר לעדים קודם לכן ראו גט זה וכו', א"כ דל מהכא שצריך שיאמר לאשה הא גיטך [אפי' אם לא היה דין אמירה, כמו לשיטת הרמב"ם שמה"ת אי"צ לומר לה כי הדברים מפורשים בתוך הגט], מ"מ כיון שהעדים לא ראו את הגט ליכא עדות על מעשה גרושין והוי כמגרש ללא עדים. וצ"ע.

**ומצינו עוד שיטה בביאור דברי התוס'.**

באבנ"מ קלו סק"ב פי' שהתוס' בתירוצם סברי דה"נ במתני' נמי איירי שאמר לעדים ראו גט זה וכו', ורק לאשה אמר כנסי שט"ח, ובזה חידשו התוס' שדין אמירה זו הוא בכדי שהאשה תדע שהיא התגרשה, ואין נפק"מ בין אם הוא אומר לעדים או אומר לאשה. העיקר שלא תהא משלחה וחוזרת.

ולדבריו צריך לפרש שהתוס' הק' דבין הכא במתני' ובין התם בהנזקין מיירי שאמר לעדים בתחילה ראו גט זה וכו' וא"כ למה כאן כתוב שצריך לומר לה הא גיטך, ותי' התוס' דאין ה"נ דין אמירה הכא הוא דין צדדי שלא תהא האשה משתלחת וחוזרת. ובשביל דין זה אין צריך שהבעל דוקא יאמר לה ומהני גם אם העדים אמרו לה. וזה מחודש מאד לפרש שכל הדין שכתוב במתני' שצריך לומר לה הא גיטך, הוא לא מעכב אם הבעל יאמר לה או שהעדים יאמרו לה.

ולפי"ז כתב באבנ"מ שם דכשיגידו לה שהיא מגורשת חלו הגירושין למפרע משעת נתינה, שהרי אין החסרון בעצם הגרושין, שהרי הוא אמר מתחילה לעדים ראו גט זה[[3]](#footnote-4). והוסיף שם שאפי' אם יאמרו לה העדים לאחר שנקרע הגט או שאבד נמי מהני כמבואר בתור"ג קלו סעי' ה'. דאין זה חסרון בעצם מעשה הגירושין, אלא הוי תנאי בגירושין שיהיו גירושין המשלחין ואינם חוזרים[[4]](#footnote-5).

והנה הר"ן הוציא ממתני' דין דאפי' שאין הנתינה הראשונה מועילה אפ"ה מהני מה שא"ל אח"כ הא גיטך אף שהגט כבר בידה, תי' בזה הר"ן דונתן בידה מיקרי אף שהנתינה הראשונה לאו כלום היא, ומכאן הוציא דין מחודש שה"ה כשנותנו לה בתחילה לשם פקדון וכו', ויתבאר בעזהי"ת בסמוך. וכתב האבנ"מ שאין ראיה מתוס' שמהני נתינה של פקדון, שהרי כאן מתחילה היה כאן נתינה של גרושין.

ובמלואי חותם שם תמה עליו טובא, דהרי מבואר בגמ' דרשב"א חולק על רבי ס"ל דצריך לחזור וליתן לה, ולדברי האבנ"מ הרי היה כאן נתינה גמורה והגירושין חלים למפרע, אלא שבעינן שהעדים יאמרו לה שנתגרשה. ואין זה חסרון בגירושין כלל. ולא דמי כלל למגרש שהיא ישינה דחסר בעצם הגירושין. והגמ' עושה צריכותא.

**או שמצאתו מאחריו וכו'** עד שיאמר הא גיטך. ובגמ' מוקים לה דערק ליה חרציה וכו'. והנה לראשונים דאיירי מתני' בעסוקין באותו ענין, וגם איכא נתינה ע"י דערק ליה חרציה, מה חסר בגירושין אלו שצריך לומר לה הא גיטך, וכתב הר"ן 'שאין עסוקין באותו ענין מועיל כשנתנו סתם, אלא היכא דאיכא נתינה מעליתא, אבל בזו שהיא נתינה גרועה כדאוקי לה בגמ' דערק ליה חרציה לא מהני', משמע מדבריו דזהו סברא שחסר באומדנא שנתן לשם גירושין.

אך עי' ברמב"ן במלחמות שכתב 'כיון דאיהי היא דשדיא ביה ידא אינו גט, דכל שמדבר עמה אתן לך גט, ונתן לה גט הוכיח סופו על תחילתו שהוא הגט והוא הגירושין דמשלים דיבורו הוא, אבל זו שתפסה לעצמה שטר ממנו אינו גט'. וביאור דבריו נראה עפ"י מה שיסד הגרב"ד זצ"ל על הא דמהני מדבר עמה על עסקי גו"ק ונתן לה הגט, דלכאו' הרי אינו אלא אומדנא דמוכח, אבל אמירה מפורשת ליכא, וא"כ לדברי הראשנים דבעינן דין אמירה איך מהני עסוקין, והנה כאן גילה הרמב"ן דנתינת הגט במקום שעסוקין באותו ענין חשוב כמשלים דיבורו, דמכיון שדיבר עמה בתחילה ונתן לה בסוף הוי כאילו הוכיח סופו על תחילתו שכל הדיבור היה למטרת הנתינה שבסוף, נמצא שיש כאן דיבור של גיו"ק ונתינה. ולפי"ז נראה דכ"ז הוא באופן שהבעל גמר את מעשה הנתינה אבל אם האשה גרמה לנתינה שתקפתו מאחריו, אף שהבעל סייע בידה להשלים הנתינה, מ"מ א"א לומר עוד הוכיח סופו על תחילתו שהדיבור שבתחילה היא לנתינה שבסוף, משום שהגורם לנתינה שבסוף היא האשה, נמצא שאף שבעסוקים מועיל שנדע כוונת הבעל והאשה, ואיכא אומדנא על הכוונה, מ"מ כיון שחסר דיבור של גירושין לכך בעינן שיאמר.

**חסרון דישינה**

נתן בידה והיא ישינה וכו' אינו גט עד שיאמר הא גיטך. ומבואר בגמ' דבעוד שהיא ישינה לאו בת איגרושי היא. ונחלקו הראשנים מהו החסרון. הבעה"מ הריטב"א והר"ן פי' משום שאין הגט שמור בידה, ולכך כתב הר"ן דאף שמתני' מיירי בעסוקין באותו ענין ואפי' אמר לעדים שהוא נותן לה לשם גירושין, מ"מ כיון שהיא ישינה לאו בת גירושין היא, ואף דלא בעינן דעתה, מ"מ כיון שצריך מקום המשתמר וכשהיא ישינה אינה משתמר.

ברא"ש מבואר דישנה אין לה יד כלל, וגרועה מחרשת דחשיב כשוטה המופקעת מקבלת גירושין[[5]](#footnote-6).

ועוד מצינו שנחלקו הראשנים בנתן לחצרה כשהיא ישינה בתוכו, הרשב"א לעיל בסד"ה אמר עולא כתב 'וכן צ"ע בין לעולא בחצרה הסמוכה ובין לר"א בשמורה לדעתה, אם מקרו לה בחצרה והיא ישינה אם היא מתגרשת. דאיכא למימר דלא עדיפא מידה, ומסתברא הואיל ואין לה יד אין לה חצר'. ומזה שהעמיד הרשב"א את הספק בין לעולא ובין לר"א הרי שאין החסרון בישינה מחמת שאינה משתמרת, שהרי לר"א מיירי שהחצר משתמרת, אלא ע"כ ששורש הספק הוא האם הוי דומיא דידה או לא, וע"ז הסיק הרשב"א שלא מהני דמסתמא אם אין לה יד אין לה גם דין חצר אפי' שהוא משתמא. ובאמת בראב"ד ובריטב"א כתבו דמהני, דרק בנתינה לתוך ידה כשהיא ישינה לא מהני, כיון שאינה משתמרת, אבל חצרה אם יהי' משתמרת והיא בתוכה מהני[[6]](#footnote-7). והר"ן שהביא את דינו של הרשב"א כתב דלא מהני מטעם אחר 'דאין זה נחשב שעומדת בצידה', דהמעלה של עומדת בצידה הוא משום שהוא משתמר ע"י וזה נחשב יד גדולה, אבל כשהיא ישינה לא הוי כעומדת בצידה. אבל כשהיא מינתה שליח קבלה לכו"ע מהני אף שהיא שינה, כ"מ בר"ן וברשב"א.

וע"ע ברשב"א בסוגיין ד"ה אבל מ"ש רבינו ז"ל 'דאפי' זרקו לה בחצרה והיא ישינה דמתגרשת, הא ודאי צ"ע, ומסתברא דלעולם אינה מגורשת וכו'. ואח"כ כתב שאפי' את"ל דמהני בנתן לחצרה והיא ישינה, היינו משום 'דלא מחוסרת מעשה וסימה בידן', כוונתו שכיון שהחצר מצד עצמה ראויה אלא שלא הוי דומיא דיד, ע"ז כתב שכיון שאפשר בכל רגע להעירה ותהי' לה יד, ממילא כבר עכשיו אפשר להשיר, ולא דומה לשוטה דלא סימה בידן.

**נתן לשם פקדון.**

מבואר במתני' שגם במקום שהבעל עשה נתינה שלא מועילה אינו צריך לחזור וליטול ממנה ולתת לה כמו שסובר רשב"ג. ודבר זה צריך הסבר דאם הנתינה לא הועילה א"כ הוי כטלי גיטך, דחסר כאן נתינה של הבעל. ומצינו בזה כמה דרכים.

א. בהמשך הסוגיא נתבאר שאם נתן לה גט ביד עבדה ישן ומשמרתו אינו גט דהוי כחצר מהלכת, ורק בגוונא שהוא כפות מהני. והרמב"ם פ"ה הי"ח כתב דאם נתן ביד עבדה אינו גט, והוסיף הרמב"ם 'עד שיגיע גט לידה'. ודייק הרשב"א לעיל כא. דמבואר מדברי הרמב"ם שאין הבעל צריך שוב לתת לה אלא סגי בזה שהעבד נתן, וזה צ"ב הרי הוא כטלי גיטך דאין כאן נתינה של הבעל, שהרי הנתינה של הבעל לעבד לא מהני. ומפורסם בשם הגר"ח בסטנסיל על הסוגיא שם ובאמר"מ סי' כ' שהרמב"ם סבר שאפשר להפריד בין מעשה הנתינה של הגט, ובין חלות הגרושין, ומעשה הגרושין יכול להתבצע מיד אפי' שהחלות גרושין הוא רק אח"כ שבא הגט לידה, וגם נתינה כזו שאינה מועילה לחלות גרושין מהני, ויסוד הדברים הם ממתני' דידן שאף שיש כאן נתינה שאינה ראויה לעשות חלות גרושין, מ"מ מהני הנתינה הראשונה, ואי"צ לחזור וליטול ולתת לה. הרי שאפשר להפריד בין הנתינה לבין עשיית חלות הגרושין[[7]](#footnote-8). ולכך גם נתינה ביד עבד שאינו כפות מהני[[8]](#footnote-9).

והרשב"א סבר שאין ממתני' ראיה כלל, שאין הכוונה במתני' שמהני נתינה גם בגוונא שאין הנתינה ראויה לעשות חלות גרושין, אלא הכוונה שהנתינה הראשונה עדין קיימת, דכ"ז שהוא בידה מכח הנתינה הראשונה, הרי כח הנתינה הראשונה קיימת עד שעת גרושין. ולכך רק אם הוא נתן בידה כשהיא ישינה וכדו' בזה אמרינן שכח נתינתו קיימת גם אח"כ כשהיא ניעורה. נמצא שבסוף יש גם נתינה וגם חלות גרושין. ובראשנים הזכירו סברא זו 'דהו"ל כמאן דיהיב לה השתא בידה'. אבל אם הוא נתן ביד עבדה הרי העבד צריך לתת את הגט לאשה וא"כ שוב פסק כח הנתינה הראשון שלו.

אבל הרמב"ם נקט שאפי' שהמעשה הראשון לא מהני אפ"ה הוא מעשה שלא מחייב חלות גרושין, והוסיף הגר"ח דכ"ז הוא רק לשיטת רש"י שהחסרון בשליח מהלך הוא דלא הוי משתמרת כמבואר ברש"י ב"מ ט: ובזה י"ל דהנתינה לעבד מועילה אפי' שהוא אינו משתמר. אבל לשיטת התוס' והראשנים שהחסרון הוא דלא הוי דומיא דיד לכאו' בזה א"א לומר דהוי נתינה לגרושין כיון שלא הגיע כלל לידה.

ולפי הבנה זו מובן מש"כ הרא"ש בשם הרמ"ה דאם אין הגט בידה בשעה שניעורה, אינו גט אף אם אח"כ הגט יבא לידה, עד שיחזור ויתננה ולא סגי באמירת הא גיטך, וכתב הרא"ש 'וכן מסתבר דמה שנתן בידה בשעה שהיא ישינה אינה נתינה כיון שנפל מידה בשעה שניעורה'. והיינו כנ"ל דאין הכוונה במתני' שהנתינה הראשונה הועילה כבר מיד אפי' שאינה יכולה לפעול גרושין, אלא הכוונה במשנה שכח הנתינה הראשונה עדין קיימת, ולכך כתבו שאם יצא הגט מידה שוב לא מהני[[9]](#footnote-10).

ב. כתב הר"ן במתני' דמהכא שמעינן שאף שהנתינה הראשונה לאו כלום היא, מהני מה שיאמר לה אח"כ הא גיטך, וא"כ ה"ה כשנתנו לה לשם פקדון ואח"כ אמר לה הא גיטך מגורשת, כיון שמיד הבעל בא לידה, ומה שלא נתגרשה מיד אין בזה חסרון דטלי גיטך מעג"ק. והרא"ש והתורי"ד כאן נחלקו ע"ז וס"ל דלא מהני בנתן לשם פקדון. ולכאו' הוא תלוי הנ"ל דאם התחדש במתני' שאפשר לעשות נתינה גם כשאינה ראוי לגרושין, ואפ"ה הנתינה מהני, א"כ י"ל דכ"ז הוא רק במקום שהוא נותן לשם גרושין מהני הנתינה, אבל במקום שהוא נותן לשם פקדון ודאי לא מהני. אבל אם נפרש שהנתינה הראשונה קיימת עד שעת חלות הגרושין [כ"ז שהוא ברשותה], א"כ י"ל דמהני גם בנתינה לשם פקדון, דאף שהנתינה הראשונה לא הוי נתינה כלל [וביותר הרי האשה מחזקת את הגט בשביל הבעל לפקדון]. אפ"ה כיון שכח הנתינה הראשונה קיימת, הדבר נחשב שיש נתינה בסוף, אפי' שהנתינה הראשונה בתחילה לא מהני, מ"מ עכשיו גם יש נתינה כשהוא אמר לה על הפקדון הא גיטך. [[10]](#footnote-11)

ג. הובא לעיל שיטת הרשב"א והר"ן שאם נתן גט לחצרה בזמן שלא עמדה בצידו, ואח"כ באה בצידו או שאמרה תזכי לי חצרי מהני. ולכאו' הוא כנ"ל כמו המבואר במתני' שאפי' שהנתינה הראשונה בחצר לא הועילה, אפ"ה אם אח"כ האשה עמדה בצידו או שאמרה תזכה לי חצרי מהני. ולשני הדרכים הנ"ל או שסגי לקיים מעשה נתינה בתחילה אפי' שזה נתינה שאינה ראויה לגרושין, או משום שהנתינה הראשונה בחצר עדין קיימת.

אבל הרמ"ה נחלק על הרשב"א הנ"ל וכתב שלא נתקיים ונתן כיון שבזמן הנתינה לא היה החצר ראוי לגרושין. וזה דבר פלא מ"ש מאם נתן לה כשהיא ישינה.

וביאר באמר"מ הנ"ל אות ג' דבודאי גם הרמ"ה מודה שונתן מתקיים גם בתוך יד שאינה ראויה לעשות חלות גרושין, ולכן בישינה מהני אפילו שאין היד ראויה, דסו"ס הוא מקיים את הנתינה לתוך היד. אבל בחצר שאינה עומדת בצידה דאינו דומיא דידה לא נחשב כלל שהוא נתן את הגט לתוך ידה אלא כאילו שהוא הניח אצל אחר, ולכך לא מהני מה שאח"כ הוא נעשה ידה או שלוחה. ונמצא שיד שאינה משתמרת חשיב טפי יד מחצר שאינה עומדת בצידה.

עוד נחלקו הרשב"א והר"ן לעיל בגוונא שנתן בחצרה כשלא היתה סמוכה לחצר ואח"כ אמרה תזכה לי חצרי, וגם הרשב"א וגם הר"ן סברו שאי"צ לחזור ולתת לה, אבל נחלקו האם הוא צריך לחזור ולומר לה הא גיטך, דעת הרשב"א שאי"צ לחזור ולומר לה הא גיטך, אבל הר"ן כתב דזה ממש דמי למתני' שהבעל צריך לחזור ולומר הא גיטך. ובביאור מחלקתם עי' באמר"מ שם אות ט'.

**כי אמר לה הא גיטך מאי הוי הו"ל טלי גיטך** מע"ג קרקע וכו'. מבואר בגמ' דיש ב' הל' בדין ונתן בידה. חדא שיבא הגט מרשות הבעל לרשות האשה, ועוד שיבא מרשותו ע"י הבעל ולא ע"י האשה, שלא תקח מעצמה מיד הבעל, ודקדקו כן בחי' ר' ראובן סי' יח ובשיעורי הגרש"ר אות רמג, דבתחילה קא מקשה הגמ' איך מהני הא גיטך הא אמר רבא טלי גיטך מעג"ק לא מהני, וה"נ כיון שלקחה מאחריו אינו גט. וע"ז תי' לא שמצאתו מאחריו אלא ששלפתו מאחריו, דהיינו שהאשה לא לקחה מהקרקע אלא מגופו של הבעל. ומ"מ הק' בגמ' דעדין בעינן ונתן בידה שהבעל יעשה את מעשה הנתינה. ומשני דערק ליה חרציה דחשוב שיש כאן מעשה נתינה מכח הבעל, ואין צורך שהוא יעשה את כל מעשה הנתינה, וסגי במה שיקרב את הגט לאשה. [אך עי' ברש"י שפי' כבר בתחילה דהחסרון של טלי גיטך הוא משום ונתן, וא"כ צריך הסבר מה התירץ לו בתחילה ששלפתו].

ועי' פרש"י שעיקם מותניו וכו' והיינו דסגי שמקרב הגט לאשה, וכן כתב הרא"ש דה"ה בקירב ידו ולקחה האשה משם, דאין צריך שייסיע ממש בנטילה. והוסיף הרא"ש דלפי"ז אם אחזו בראש אחד והושיט לה, ולקחתו בראש השני, או שהייתה ידו פתוחה והגט עליה וקירב ידו אליה ונטלה הגט, הר"ז גט כיון שקירב אליה. אבל אם היתה ידו פתוחה ולא קירב אליה והאשה לקחה משם הגט לא מהני. ובר"ח פי' ושהיה הגט דבוק במותניו בדוחק, וע"י שצמצם מתניו נתחלחל ונטלתו, [והראשנים הוסיפו שגם לדבריו צ"ל שהוא קירב עצמו אליה]. הרי דבעינן תרתי גם שיקרב לה הגט וגם שייסע ממש בנטילה שע"י פעולתו היא תוכל לקחת את הגט. ולפי"ז בקירב ידו פתוחה ונטלה ממנו לא הוי גט וצ"ע. ועי' בריטב"א כת"י.

וכתב בריטב"א שם דכיון שצריך שייסיע ממש בלקיחתה, היכא שזרק לה הגט בחצרו קרוב לה וא"ל טלי גיטך, אפי' שהקריב לה הגט לא הוי גט, דמ"מ לא בא מידו לידה ולא דמי לשלפתו מאחריו דהתם חשוב כמסייע ממש כדלעיל. והביא ראיה לזה מסוגיא דלעיל כד. דאם אמר הבעל לאשה להיות שליח הולכה עד מקום פלוני, ואח"כ להניחו ע"ג קרקע כדי שתקחנו משם, אינה מגורשת דהוי טלי גיטך, אע"פ שהיא שליח של הבעל והוי כאילו הבעל עצמו הניח לה ע"ג קרקע כדי שתקחנו להתגרש בו לא מהני, הרי דמלבד מה דבעינן שיקריב לה הגט, בעינן נמי שיסייע לה בנתינה ויבא מידו ממש. [ועי' באבנ"מ קלח סק"ב שכ' שבכה"ג מהני].

**אמאי חצר מהלכת הוא וכו'.** עי' ברא"ש דהא דלענין חצר מהלכת פשיטא ליה לגמ' דאף שהוא ישן לא מהני, ואילו לענין שאינו משתמר מהני ישן, היינו משום דחסרון דחצר מהלכת הוא גזה"כ דבעינן דומיא דידה, ואפי' אם חצר משום שליחות כיון דאפקא רחמנא בל' יד בעינן דומיא דידה, ולכך לא סגי בזה שהוא ישן אלא בעינן מצב קבוע שאינו מהלך והיינו כפות, אך לענין שאינו משתמר כיון שהוא מסברא שהדרך להניח חפצים רק במקום משתמר, לענין זה סגי מה שעכשיו הוא משתמר אף שאינו קבוע. [והוסיף הרא"ש דאין ללמוד מיד דבעינן משתמר, משום דגם יד אינו משתמר כשהוא ישן].

אך דעת רש"י ב"מ ט: ד"ה מי פי' שחצר שנתרבה מגגו וחצרו הוא רק חצר דלא ניידי והוי משתמרת, משא"כ מהלכת שמהלך ממנו ואינו משתמר. ובאמת לפי' זה צ"ב למה לענין משתמר סגי בזה שהעבד ישן, ואילו לגבי חצר מהלכת שהוא גם חסרון של משתמר לא סגי בישן ובעינן כפות.

ועי' ברא"ש בתוך דבריו שהק' הרי גם יד מהלך ואפ"ה קונה. ותי' דיד אינו מהלך אלא הגוף הוא מהלך. וכמבואר בתוס' ב"מ שם. והק' רע"א שם דאם זה התירוץ שהיד עומדת במקום והאדם הוא המהלך, וכי רק 'יד' קונה הרי כל הגוף כולו קונה אף שהוא מהלך. וביאר שם דדוקא חצר שהוא מהלך מהאדם לא הוי דומיא דידו, אבל יד עצמו אף שהוא מהלך מ"מ כל מקום שהולך עם בעליו הוא הולך ואין מתרחק ממנו. ועי' ברמב"ן והר"ן לעיל כא.

**והלכתא בכפות.** כתב רש"י דקאי על דברי רבא שעבד ישן מגורשת דמיירי בכפות, דבעינן תרתי. וכ"ה שי' התוס' לעיל כא. והרא"ש בסוגיין דבעינן תרתי, כפות שהוא קבוע כדי שלא יהי' חסרון של חצר מהלכת, וישן שיהי' משתמר לדעתה. אך לדעת רש"י דהחסרון בחצר מהלכת הוא שאינו משתמר צ"ב.

אך שי' הרמב"ם דכפות בלא ישן הוי גט, ובישן בלא כפות הגט פסול מדרבנן, ותמה ע"ז בר"ן דמבואר בגמ' דישן בלא כפות הוי חצר מהלכת ואמאי אין הגט בטל מה"ת. וכתב ה"ה דהדין דכל דשמהלך אינו קונה ישן נמי אינו קונה, אינו אלא גזירה דרבנן. והא דמהני כפות בלא ישן כתב הגר"א קלט סקי"ט שהרמב"ם מפרש דלא קאי על דברי רבא כפרש"י, אלא פליג על רבא וס"ל דבכפות לא בעינן ישן.

1. ומצאתי בגמ' עוז והדר שהביאו השגות הראב"ד באות ב' ד"ה וכתוב שם. ובא ליישב קו' הראשנים הנ"ל מ"ש מהסוגיא דלעיל נה. וז"ל. אמר אברהם דברים שהם פשוטים בגמרא איך בלבל אותם כי זה שאמר לה כנסי שט"ח זה חיישינן דילמא בטולי בטליה, ואילו היה מדבר עמה על עסקי גיטה אפי' הכי כי שקלא מיניה ואמר ליה הא גיטיך הוא מגורשת, דספיקא בעלמא הוא דהוי, והשתא הוא דמגלי דעתיה דלא בטליה אלא משום כיסופא הוא דאמר לה הכי, אבל כי אמר לעדים וכו'. ומבואר בכל דבריו דכיון שאמר לה כנסי שט"ח ונותן לה את הגט מתעורר לנו ספק דילמא ביטולי בטליה, ואח"כ כשאומר לה הא גיטיך מתברר שהוא נתן את זה לגרושין. ולכך אם הוא אמר קודם לעדים בכה"ג אין לנו ספק. ונמצא לפי דבריו דבר חידוש שאחר שהוא אמר לה הא גיטיך היא מגורשת מלמפרע משעת נתינה, שהרי כשהוא אמר לה הא גיטיך כתב הראב"ד דגלי דעתיה דלא בטליה, וסברא מחודשת זו כתב האבנ"מ שמובא לקמן וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. וביאר הפנ"י דהוכחת התוס' הוא מאיבעיית הגמ' שם כשאמר לאשתו הרי את לעצמך מהו וכו'. ופשט רבינא שם מדתנן במתני' גופו של גט הרי את מותרת לכל אדם וכו', הרי שצריך הבעל לומר בע"פ מה שכתבו בגופו של שטר. מ"מ מרש"י אין שם ראיה כלל שרש"י פירש כל הסוגיא שם לא לענין אמירה אלא שציווה לסופר לכתוב כן. ועי' בביאור הגר"א בשו"ע קלו סק"ג שרמז לכל זה. ובפתח"ת קלז סק"ב כתב שעיקר ההוכחה היא מהמשנה בריש המגרש דאמרינן כיצד יעשה יטלנו וכו' ויאמר הרי את מותרת לכל אדם. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצריך להדגיש כאן שרק ברישא זה חל למפרע, אבל בהמשך מתני' שנתן לה כשהיא ישינה בודאי שאינו חל למפרע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועוד כתב שם התור"ג דאפי' אם בסוף לא יאמרו לה העדים נמי כשר, העיקר שהבעל מצידו יעשה פעולה של גרושין שאינם משחה וחוזרת, וכיון שמסתמא העדים יאמרו לה בזה סגי. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכתב באבנ"מ שם דבכה"ג דישינה גם לשי' הרא"ש והתוס' [המובא לעיל דהא דמהני ברישא הא גיטך, היינו שהגירושין חלו למפרע], הכא לא יועיל האמירה דהא גיטך למפרע אלא מהני האמירה שתוכל להתגרש רק מכאן ולהבא, והוה כנותן גט ואומר אל תתגרשי בו אלא בבי"ד פלוני, וה"נ כיון שנתן לה הגט לשם גירושין, אף שבפועל לא יהי' לה יד מ"מ כשמתעוררת ויכולה לקבל הגט חל הגירושין באותה שעה. [↑](#footnote-ref-6)
6. בריטב"א כתב שכל מה דמהני חצרה גם כשהיא ישינה הוא רק לשיטת ר"א, דבעינן דומיא דידה שמשתמרת לדעתה, בזה סבר הריטב"א דכיון שהחצר משתמרת מהני. אבל לעולא דבעינן דומיא דידה בסמוכה לה, לא מהני דהמעלה של היד אינה מחמת שהיא משמרת את החצר, אלא דהוא גזה"כ דבעינן דומיא דידה וצ"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. והעירו בזה דאם דברי הרמב"ם הם ממתני' א"כ למה הרמב"ם לא כתב גבי עבד שצריך הבעל לחזור ולומר לה הא גיטך, כמו במתני'. וזה קו' גדולה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולפי יסוד זה ביאר מהו גדר הדין דשליח הבאה, דהרמב"ם ס"ל שהוא שליח רק על הנתינה, ולא שליח לעשות חלות גרושין. וביאר האמר"מ סי' כ' אות א-ג בטו"ט. [↑](#footnote-ref-9)
9. ודייק מזה הט"ז קלח סק"ה דדוקא דנפל מידה כשהיא ישינה וניעורה, אבל אם ניעורה ואח"כ נפל ממנה ונטלתו וא"ל הא גיטך מהני, וביאר בשיעורי הגרש"ר דדוקא אם נפל מידה כשהיא ישינה דאין לה יד, [אף דליכא חסרון בנתינה הראשונה] מ"מ צריך שלא תפסק אותה נתינה, אבל אם נשאר בידה עד שניעורה שכבר יש לה יד ממש, תו הוי כנמצא בידה דאיכא נתינה מעליתא אף שחסר הא גיטך, בזה לא מפריע אם נסתלק בנתים. [↑](#footnote-ref-10)
10. והאמר"מ בתוך הדברים כתב דאפשר שהרשב"א יסבור שהנתינה הראשונה מועילה לא מחמת הסברא שכח הנתינה קיימת גם בסוף, ויש נתינה גם בסוף. אלא שהנתינה מתחילה מתחילה ועד סוף ויש כאן נתינה אריכתא. ולפי זה לא יועיל נתינה לפקדון, שהרי הנתינה בתחילה לא היתה לשם גרושין. [↑](#footnote-ref-11)