30. בדין יחוד לזמן ובדין גיזי צמר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

בס"ד

פ' בהר

**בדין יחוד לזמן**

**א]ביאור דברי הרשב"א לגבי יחוד אבן**

**ב]ביאור ראית הרשב"א מגזי צמר בדין יחוד לזמן**

**ג]ביאור ראית הרשב"א מאבן על פי החבית שלא מועיל יחוד לזמן וביאור דעתו בחריות**

**ד]בביאור החילוק בין חריות לאבן על פי החבית וביאור דברי הרשב"א לפ"ז**

**ה]בקושיות החזו"א מנסרים של אומן ומדין עורות**

**ו]האם בעפר בעינן יחוד לעולם**

**ז]בדין פורפת על האבן והמטבע**

**ח]האם מועיל יחוד לעולם בדבר שאין דרכו**

**ט]בביאור סברת הר"ן דהפתק שאני ובהגדרת הדברים שאין עליהם שם כלי וביאור דברי המג"א בהפתק**

**י]בדין יחוד לזמן לענין זמן שאחרי זה**

**ביאור דברי הרשב"א לגבי יחוד אבן**

א]עיין שו"ע סימן ש"ח סכ"ב שלא מועיל ליחד אבן לכסות חבית וכל זה ביחוד לזמן אבל ביחוד לעולם עוזר וכל זה בדבר שאין דרכו לכך אבל דבר שדרכו בכך מועיל גם יחוד לזמן וי"א שגם בזה צריך יחוד לעולם וי"א שצריך גם מעשה ליחד אותו אפילו שזה לעולם ומקור הדברים בשו"ת הרשב"א ח"א תשנ"ו ז' ובח"ה סימן רכ"ה דהרשב"א נשאל האם מועיל ליחד אבן לפצוע בו אגוזים והרשב"א ענה דהרי מבואר שנחלקו רשב"ג ורבנן האם מועיל חשב וקי"ל כרשב"ג שמועיל חשב ומבואר בגמ' בהמשך דבמיחד עפר זה מועיל אפילו לרבנן מצד שזה מידי דלאו בר עביד מעשה וה"ה כאן זה עוזר אלא דבח"א משמע שכוונתו שכאן זה גם אליבא דרבנן ובח"ה משמע קצת שכוונתו שכיון שקי"ל כרשב"ג לכן זה מועיל דהינו שנקט שכאן חשיב שזה מידי דבר עביד מעשה וע"ש שהוסיף שכיון דמבואר בגמ' שבפקורים צריך יצא בה מבעוד יום או שצבען בשמן א"כ יתכן שגם כאן צריך שהשתמש בהם מבעוד יום עכת"ד

והנה בהא דמבואר בבריתא דמועיל יצא בהם מבעוד יום או אם צבען בשמן הקשו הראשונים כיון שהרי חשב עדיף מישב א"כ בכל צבען בשמן מונח חשב ומה צריך את הצבען בשמן ונאמרו בזה כמה דעות בראשונים דעת הרמב"ן שבאמת ישב עדיף מחשב והבריתא סוברת שחשב לא עוזר ולכן צריך דוקא דברים אלו אמנם כל הראשונים חלקו עליו ונקטו שוודאי שחשב עדיף מישב כמבואר בלשון הגמ' ועיין תוס' שנקטו שבחשב המחשבה על שבת משא"כ בישב אפילו אם לא חשב להשתמש בזה בשבת בכל אופן זה עוזר ומבואר מדבריהם דס"ל דהמחשבה לזמן עוזרת רק לענין זמן זה ולא לאחרי זה דהינו שכל החלות כלי הוא רק לזמן וכן מבואר מהרמב"ן שביאר שאביי שס"ל שמוכין אסור זה לשבת הבאה דהינו שההטמנה הועילה רק לשבת זו ולא לאחרי זה דשייך שיחול תורת כלי לזמן זה בלבד ועיין רא"ש כאן שחלק שוודאי שמחשבה על ערב שבת נותן לזה שם כלי לעולם ולא צריך מחשבה מיוחדת על שבת וברא"ש כתב שהגמ' לאו דוקא וברשב"א הביא בשם רבינו יונה דהתם לא מוכחא מילתא דמיחדי למכתו ומחזי כמוציא בשבת אבל יצא בהן מבעוד יום מוכחא מילתא עכ"ל ועיין מג"א וביאור הגר"א שביארו כוונתו שמצד הלכות מוקצה וודאי מועיל חשב ורק שיש כאן עדין איסור מצד הוצאה ולזה צריך דוקא מעשה וכן נקט הב"י בדעת הרמב"ם שהעתיק דין זה בהלכות הוצאה ועיין ביאור הגר"א שלפ"ז יתכן שצריך דוקא יצא בהן לרה"ר ומיושב קושית התוס'

והנה צ"ב ספק הרשב"א שיצטרכו כאן מעשה שימוש הרי הוא נקט שחשב עוזר ועיין חזו"א מ"ב ז' ובתהלה לדוד שביארו שהספק שלו אולי כרמב"ן שישב עדיף מחשב וחשב לא עוזר עוד הוסיף החזו"א שיתכן שרק בדבר שאפשר על ידי מעשה לא מועיל חשב אבל כאן שאי אפשר מעשה גם הרמב"ן מודה שמועיל חשב עכ"ד אמנם הדברים פלא דבח"ה סימן רכ"ה באותה תשובה כתב שקי"ל שישב עוזר וכ"ש חשב דהינו שנקט כדבר פשוט דלא כהרמב"ן ובהכרח צ"ל כמו שביאר בא"ר שכוונת רבינו יונה שזה סברא לא רק לענין הוצאה אלא גם לענין מוקצה שדבר שצורתו לא שיכת למכה ממילא כאן לא יעזור יחוד ללא מעשה ישיבה וצ"ע

**ביאור ראית הרשב"א מגזי צמר בדין יחוד לזמן**

ב]והנה עיין רשב"א סימן תשנ"ז שהוסיף דביחוד דאבן צריך יחוד לעולם ויחוד לשבת אחד לא עוזר והוכיח דבר זה משני מקומות א. מהא דרבא ס"ל דגיזי צמר לא עוזר אלא אם יחד אותם והכוונה יחוד לעולם דהרי אם מטמין בהם יש בזה כבר יחוד לשעה ובכל אופן רבא נקט שצריך דוקא יחוד לעולם והוסיף שזה כקופת עפר שמיחד לה מקום לעשות בה צרכיו דהינו דגם שם זה יחוד לעולם ב.דהגמ' קכ"ה: הרי מביאה מחלוקת אמוראים האם אבן שכיסה בה החבית פקע מזה שם מוקצה ושם מדובר ביחדה לשעה מהא דרב יוסף חולק דאם היה יחוד לעולם וודאי שהיה עוזר והרי לא קי"ל שם כרב יוסף א"כ לא מועיל יחוד לשעה עכ"ד

והנה עיין ר"ן שדחה את ראיתו הראשונה ששם זה הפתק ורק בזה לא מועיל אבל בסתם גיזי צמר מועיל [ויבואר בס"ד לקמן] והנה צ"ע דהרשב"א הביא את רבא והר"ן הביא את רבינא ולפ"ז מחלוקתם איך לפסוק אמנם נראה שכוונת הרשב"א כמו שביאר החזו"א מ"ב ט"ז שגם המ"ד שחולק זה מצד שסתם הטמנה בגיזי צמר מונח בזה שהוא מיחד דבר זה לעולם והוא לא מקפיד להטמין בזה וכוונת הר"ן דהמאן דאמר שתמיד לא מועיל דתמיד זה כמו הפתק דהינו שזה דבר שודאי יחזירו לאחר שבת וכמבואר ברמב"ם שזה מצד שהוא מקפיד על זה ודבר זה מוכרח דאל"כ יקשה קושית הר"ן למה הגמ' לא הביאה שדברי רבא שלא מועיל יחוד תלוי במחלוקת רשב"ג ורבנן עוד יתכן בכוונת הרשב"א שהמ"ד שטמן עוזר זה בגלל שזה ישב אבל לא מצד המחשבה שבזה ועיין בזה לקמן [אמנם צ"ע דהר"ן הביא את הרמב"ן שאביי שאסר מוכין כי מדובר לשבת הבאה הרי מבואר שלא חל כאן יחוד לעולם וא"כ עדין קשה למה הגמ' לא הביאה שדברי רבא תלוי בת"ק ורשב"ג וצ"ע]

**ביאור ראית הרשב"א מאבן על פי החבית שלא מועיל יחוד לזמן וביאור דעתו בחריות**

ג]והראיה השניה שהביא הרשב"א פשטות לשונו משמע שהמחלוקת אמוראים האם מניח אבן על פי החבית זה עוזר זה מצד שזה יחוד לשעה ובזה עצמו נחלקו האם מועיל יחוד לשעה ואם יהיה שם יחוד לעולם וודאי יעזור וכן מבואר בביאור הגר"א סימן רנ"ט שכתב על דין השו"ע דלא מועיל יחוד לזמן בדבר שאין דרכו ליחדו ולכן אבנים שטמן בהם צריך יחוד לעולם דזה כיון דקי"ל כרבה ולא כר' יוסף וכן הוא בדבריו בסימן ש"ח סכ"ב ע"ש אמנם צ"ע דהרי לשון הגמ' קכ"ה: במאי קאמיפלגי מר סבר בעינן מעשה ומר סבר לא בעינן מעשה ומבואר שהמחלוקת האם צריך מעשה או לא וצ"ל שכוונת הגמ' שנחלקו ביחוד לזמן האם צריך מעשה או לא אבל על ידי מעשה גמור בזה וודאי שהיה מועיל אפילו יחוד לזמן

והנה עיין ר"ן שחלק על הרשב"א וכתב שכל הגמ' שלא מועיל יחוד לשעה כיון שזה דבר שאין דרכו ליחדו אבל דבר שדרכו ליחדו כמו אבן לפצח אגוזים בזה וודאי מועיל יחוד לשעה והוכיח דבר זה דנקט שלדעת הרשב"א גם בחריות לרשב"ג צריך יחוד לעולם ולפ"ז הקשה כמה קושיות א. מהא דרש"י ביאר שישב בחריות הכוונה אפילו שלא חישב עליהם למחר ומבואר שגם במאן דאמר שצריך חשב לא צריך אלא מחשבה למחר ב.דכל מחלוקת רשב"ג ורבנן אם לא יחד לעולם אבל אם יחד לעולם ודאי שזה עוזר ג.דרבא אמר בגיזי צמר שאם יחדן זה עוזר והגמ' לא אמרה שזה תלוי במחלוקת רשב"ג ורבנן אלא בהכרח שמחלוקתם בלא יחדן לעולם וכאן שזה יחדם לעולם זה וודאי עוזר [אמנם עיין שלטי הגבורים שכתב שגיזי צמר חשיב מידי דלאו בר עבידי מעשה וא"כ לכו"ע זה עוזר ועיין עוד ברמב"ן במלחמות לקמן קכ"ה: דנקט שהבריתא של חריות מדובר ביחוד לעולם ובכל אופן איכא מ"ד דצריך קשר וכן נראה בפשוטו בריטב"א והרי"ד דהקשו מהדין שמועיל יחוד בגיזי צמר ולא צריך קשר ע,שמה שחילקו והרי שם בפשוטו מדובר ביחוד לעולם כמבואר בראשונים דהרי כלי הטמנה לשבת יש בזה יחוד לזמן] ד. שלשון הגמ' שר' חנינה בן עקיבא אמר להם צאו וחישבו כדי שנשב עליהם למחר הרי מפורש שמספיק מחשבה למחר עכ"ד והנה מבואר מדברי הר"ן שנקט שלדעת הרשב"א גם בחריות צריך יחוד לעולם וצ"ע א"כ מה עוזר ישב ומבואר ברשב"א שזה פחות מחשב הרי כאן זה רק לשעה ואם יחוד לשעה לא עוזר ה"ה ישב זה לא צריך לעזור וביותר שכמו שבאבן הרי יש מעשה ישיבה שהניחה על פי החבית ובזה כתב הרשב"א שזה לא מועיל א"כ גם כאן זה לא צריך להועיל ואם ס"ל שכאן זה עדיף כיון שדרכו בכך וכחילוק הר"ן א"כ איך הוכיח משם שלא מועיל יחוד לשעה גם בדבר שדרכו בכך הרי בהכרח שלענין ישב ס"ל שזה סברא לחלק א"כ ה"ה זה סברא לחלק לגבי חשב וצ"ע דברי הרשב"א

ולכאורא היה מקום לומר שבאמת הרשב"א ס"ל שלענין ישב יש סברא לחלק בין דבר שדרכו לכך או אין דרכו לכך ורק לענין חשב ס"ל שאין מקום לחלק והסברא בזה דבישב שהסיבה שזה מועיל כיון שהאבן הזו במציאות משמשת ככלי א"כ בזה בדבר שדרכו בכך זה מתפרש ככלי לעולם משא"כ בדבר שאין דרכו זה מתפרש כשימוש ארעי שזה לא סיבה לראות שיש כאן שימוש כלי אבל בחשב זה לא יכול להועיל יותר מאשר מחשבתו ואם חשב ליום אחד א"כ אין סיבה שזה יקבל שם כלי יותר מיום אחד ואם על ידי שנתן לזה שם כלי ליום אחד זה סיבה שיהיה כלי לעולם בזה אין סברא לחלק אם דרכן ליחדו לעולם או לא ויסוד לסברא זו מדברי התוס' שכתבו שמה שצריך צבען בשמן ותיפו"ל מצד חשב וביארו שכאן לא חשב לצאת בהם לשבת דהינו דמבואר מדבריהם שהמחשבה עוזרת רק על הזמן שחשב ולא לגמרי וצ"ע א"כ למה ישב מועיל יותר אלא בהכרח כסברא הנ"ל דישיבה זה מראה על עצם החפצא מהו אבל מחשבה זה לא מועיל יותר ממה שבפועל חושב

והנה לפ"ז באבן שיחדה לפצח אגוזים אם פיצח בה אגוזים שזה כמו להניח על פי החבית זה יתירה גם ללא שמיחדה לעולם אמנם לכאורא מדברי הרשב"א מבואר לא כך שהרי כתב לדון שזה כמו פיקורים וצריך שישתמש בזה ולא כתב שאם עושה כך לא צריך ליחד לעולם אלא נשאר שזה וודאי שצריך ליחד לעולם ובהכרח שנקט שכמו דבאבן על פי החבית לא מועיל יחוד לזמן אפילו אם מעשה ה"ה כאן וא"כ הדרא קושיא לדוכתא למה ישב עוזר בחריות יותר מאשר אבן על פי החבית

ובפשוטו מוכרח מכל זה כמו שכתב הגר"א שהרשב"א מודה בחריות ששם מספיק יחוד לזמן וכמו שהקשה הר"ן ובזה א"ש כל קושיות הר"ן וכן א"ש שמועיל ישיבה לתת לזה שם כלי אלא שצ"ב מה זה שונה מיחוד אבן שדרכו בכך לפצח אגוזים

**בביאור החילוק בין חריות לאבן על פי החבית וביאור דברי הרשב"א לפ"ז**

ד]והנה בעיקר הדבר המבואר בסוגין דנחלקו אמוראים להלכה האם צריך קושר או חשב או אפילו ישב הקשו הראשונים דהגמ' לקמן מביאה מחלוקת אמוראים לגבי אבן על פי החבית האם זה נותן לזה שם כלי ומה זה שונה מנידון חריות ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים הבעל המאור לקמן וכן הריטב"א וכן בפסקי הרי"ד שם נקטו שבאמת כיון שמבואר כאן בגמ' שמועיל ישב ה"ה שם קי"ל כר' אסי שאבן על פי החבית זה לא מוקצה ודעת ר"ת הובא שם במהרש"ל ובתוס' בסוגין ובמרדכי שבאמת זה אותו נידון אלא שכיון שלהלכה קי"ל שם כרבה שהאבן אסורה ה"ה כאן קי"ל כמ"ד שצריך קשר ובאמת צריך מעשה כדי ליחד מוקצה אמנם דעת הר"ן והרמב"ן לחלק דיש הבדל אם זה דבר שדרכו ליחד אותו לכזו מטרה או לא וחריות שדרכם ליחדם למטרה זו דהינו לישיבה כה"ג מועיל ישב או אפילו חשב משא"כ אבן על פי החבית שאין דרכה ליחדה לישיבה כה"ג לא מועיל ישב ולפ"ז תמה הר"ן על הרשב"א שליחד אבן לדבר שדרכו בכך אין בזה חיסרון

אמנם עיין מ"מ פכ"ה הובא במג"א שכתב חילוק אחר דחריות מצד עצמם אינם מוקצה אלא הם עומדים לשבת עליהם וכל הסיבה שהם נהיו מוקצה מצד הקצאתו לשריפה וכה"ג על ידי מחשבה גרידא או ישיבה זה מחזיר אותם למצב הקודם משא"כ סתם אבנים שהם מוקצה וכל מה שזה יכול לקבל שם כלי על ידי יחודו כה"ג לא מועיל חשב וישב והנה לכאורא לפ"ז מיושב שיטת הרשב"א דבחריות באמת מודה דלא צריך יחוד לעולם כיון שמצד עצמו זה כלי משא"כ באבן שמצד עצמו זה לא כלי בזה דימה לסוגיא דלקמן שלא מועיל ישב

אמנם עיין נתיב חיים על המג"א שהקשה דהרי השו"ע פסק בסימן שי"א דסתם קש ותבן הוי מוקצה שהוא עומד להסקה והרי הגמ' מביאה ראיה שמועיל ישב מקש שעל גבי המטה ולדברי המ"מ הרי כאן שסתמו להסקה לא מועיל ישב וכתב שצ"ל שדעת המ"מ אינו כן אלא דקש סתמא להסקה אמנם צ"ע דהמ"מ עצמו כתב בדעת הרמב"ם בפכ"ו דסתמא להסקה וכן הרשב"א עצמו בדף קכ"ח. כתב שסתמא להסקה ועיין תהלה לדוד שכתב לחלק בין קש לחבילי קש והדברים צ"ע דמהיכי תיתי לחלק ביניהם ובפשוטו מוכרח מזה כמו שכתב החזו"א סקי"א שכוונת המ"מ כר"ן שזה דבר שדרך ליחדו וזה דבר שאין דרך אלא שהוסיף להוכיח שזה כך דבסתמא זה לא מוקצה וצ"ע ולנ"ל הדרא הקושיא בדעת הרשב"א

והנה עיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שכתב לגבי יחוד של אבן וז"ל ולא דמי לחריות של דקל דמותר לישב עליהן ואין צריך לקשור דאבן שאני דצריך מעשה הניכר מערב שבת עכ"ל ופשטות לשונו שלא כתב דוקא על אבן לגבי חבית שאין זה הדרך משמע דבאבן יש גריעותא מיוחדת שבה היה מקום לדון שלא מועיל יחוד ובאמת שכן משמע בב"י שלאחר שהביא את תשובת הרשב"א שמעיל יחוד באבן ואת הר"ן שיתכן שלא צריך לעולם כי דרכו בכך הוסיף ומ"מ צריך לעשות מעשה כדי ליחד אותו כמו דמבואר בגמ' לענין אבנים ודחה ששם צריך מעשה רבה ופה מספיק מעשה זוטא ואחרי זה כתב שאולי לא צריך מעשה כלל וצ"ב עד כמה שכאן באבן זה כמו חריות כי זה הדרך מה הנידון ומהיכי תיתי שיצטרכו מעשה ומבואר שנקט שיש סברא באבן שיש בה חיסרון אלים שצריך בה מעשה

וכן משמע בשו"ת הרשב"א הנ"ל שבתחילתו שדן האם בכלל עוזר יחוד באבן הוכיח מהדין של עפר והאריך בזה ומה צריך להגיע לזה תיפו"ל שכאן זה דבר שהדרך ליחדו ואין סיבה שלא יועיל כמו חריות שכבר כתב שהלכה שמועיל חשב וכן עיין ביאור הגר"א על דין השו"ע שמועיל יחוד באבן כתב כתב כמו בעפר נ. רשב"א, רש"י ס"ה: ד"ה אתאן וכו' עכ"ל וכוונתו דברש"י מבואר שלפרוף באבן מועיל אם יחדה והנה שם הרי הדרך ליחדה וצ"ע מה מצא מיוחד בזה הרי זה כל הדין של חריות

ומכל זה מוכח שיש סברא מיוחדת באבן לדון שלא יועיל יחוד ולזה טרח הרשב"א והגר"א להוכיח שגם בזה מועיל יחוד וצ"ל דבאבן שמציאותו שאינה עומדת לשימוש האדם ללא תיקון ויצירת הדבר כה"ג זה חסר יותר בשם כלי משא"כ דבר שהוא עומד כבר לשימוש האדם כגון עצים שסתמן עומדים להסקה כה"ג גם כדי להחיל שם כלי זה יותר קשה דהוא יותר מופקע משם מוכן ולכן חיפס הרשב"א והגר"א מקור מיוחד על אבן וכן עפר סתם מציאותו אינה עומדת לשימוש האדם ולפ"ז יתכן שגם מה שכתב הרשב"א שצריך יחוד לעולם זה רק דבר כמו אבן שבזה יש סברא שיותר קשה ליחדו וזה עיקר הסברא שאבן על פי החבית לא מועיל משא"כ בחריות ובזה גם א"ש שהרשב"א הוכיח מגזי צמר שצריך יחוד לעולם שגם שם זה דבר שמצד מציאותו הוא עדין לא עומד לשימוש האדם אלא שעדין צ"ב שהרשב"א בתחילה שכתב שעוזר באבן כתב שהרי קי"ל כרשב"ג שמספיק חשב והרי שם זה יותר קל אמנם צ"ל שכל החילוק זה בסברא האם צריך לעולם או לא אבל בחלק זה האם צריך מעשה או מחשבה בזה אפשר ללמוד מחריות שקי"ל שמועיל מחשבה ואדרבא כל ראיתו שהגמ' מדמה עפר לחריות לגבי רשב"ג דהינו שגם בעפר ואבנים מועיל מחשבה כל אחד כדינו דחריות מועיל משבה לזמן ובאבן ועפר צריך לעולם ועדין צ"ע בכל זה

עוד אפשר לומר סברא דסתם אבנים זה דבר שאינו מוכן לשימוש ולכן גם אם עכשיו מיחד לדבר שרגילים ליחד צריך דבר יותר אלים להחיל עליו שם כלי משא"כ עצים יותר מצוי שהם עומדים לשימוש האדם ושם יותר קל להחיל עליהם שם כלי

אלא שצ"ע א"כ מה הביא הרשב"א מגיזי צמר שלא מועיל יחוד לזמן והנה אם נימא כחילוק הראשון בין דבר שעומד לשימוש האדם א"כ א"ש שגיזי צמר לא עומד לשימוש האדם אמנם אם החיסרון הוא מיוחד באבן שבסתמו לא עומד לשימוש כלי א"כ לכאורא מנ"ל שגיזי צמר זה כמו חריות ואולי דבר זה הוא הכרח מהגמ' אמנם יתכן לומר שהרשב"א ס"ל שאם באבן מועיל יחוד לזמן וודאי שאין הגדר שחל יחוד לעולם דהינו שיש לזה שם כלי לעולם אלא שמספיק שמה שיש לו שם כלי לזמן ולזה הוכיח מגיזי צמר שס"ל ששם לשעתו אין סיבה שלא יוכל לחול על זה שם כלי ובכל אופן מבואר שיחוד לזמן לא עור ובהכרח שכיון דזה דבר יקר ולא חל יחוד לעולם ממילא לא חל יחוד כלל ובאמת בחריות גדר הדבר שחל לעולם על ידי היחוד לזמן וכמבואר ברא"ש ודו"ק [ובעיקר הנידון בתוס' וכן ברמב"ן לענין מוכין מבואר שיש מושג של יחוד לזמן]

**בקושיות החזו"א מנסרים של אומן ומדין עורות**

ה]והנה מבואר בגמ' מ"ט: דנסרים של אומן הוי מוקצה כיון שהוא לא יושב על זה אבל אם חשב לתת פת לאורחים אינו מוקצה והקשה החזו"א מ"ג כ"ג דהרי זה יחוד רק לשבת אחת ולדעת הרשב"א אין סיבה שזה יעזור וע"ש שכתב שכה"ג שהדרך יותר ליחד הרשב"א מודה וצ"ע דא"כ מנ"ל לרשב"א לדמות אבן שדרכה בכך לאבן על פי החבית ולא לכאן וי"ל ולכאורא יש מקום לומר לפי הסברא שנתבארה לעיל שכאן שסתם נסרים אינם מוקצה דהם כלי בעצם ורק בשל אומן זה מוקצה מצד הקצאתו כה"ג יותר קל לתת להם תורת כלי וגם הרשב"א מודה שמועיל יחוד לשבת אחת והנה החזו"א נקט שכאן עד כמה שהוא יחד אותם לסחורה אין להם שם כלי ולא רק שזה מוקצה מחמת חסרון כיס אמנם עיין בגר"ז שנקט שכאן זה רק מוקצה מחמת חסרון כיס ולא שחסר בשם כלי וצ"ל הסברא דהרי בעיקר החילוק שכאן עד כמה שמיחדים לשימוש של חומר גלם אין לו שם כלי ולא שזה רק חסרון כיס כתב הגר"ז ש"ח ס"ג שההבדל בין דבר שהוא כלי לבין דבר שיש לו רק תורת כלי שבזה כל שלא עומד לשימוש הוא מאבד תורת כלי ולכן נקט שנסרים משופים חשיב כלי ממש ולא רק תורת כלי לפ"ז יש מקום לומר שבזה וודאי מועיל יחוד לשבת אחת דרק לענין דבר שהוא לא כלי צריך יחוד לעולם ולא לענין להפקיע הקצאה וזה לא גרע מחריות שהוכחנו שכה"ג גם הרשב"א מודה אמנם עדין צ"ע הרי מבואר ברמ"א שלגבי ארנקי להפסיקו מלהיות מיועד למעות שצריך דוקא מעשה וא"כ למה כאן זה עדיף והאריכו בזה האחרונים עיין גר"ז בקו"א סימן רנ"ט וברעק"א סימן ש"ח ס"א

עוד הקשה החזו"א קושיא אלימתא דהרי מבואר בגמ' שעורות עד כמה שהוא לא מקפיד על זה לא הוי מוקצה וכן בנסרים ומשמע שמדובר אפילו שזה עומד למלאכה וכגון באומן ובפשוטו הביאור שכיון שיש שמיחדים אותם למיזגא עליהו ממילא חשיב כאילו יחדו אותם לזה אמנם לכאורא כל זה אם בדבר שדרכו ביחוד מועיל יחוד לזמן אבל אם צריך יחוד לעולם הרי כאן וודאי שזה לא יחוד לעולם דהרי הוא עומד לעשות מהם מנעלים וכה"ג זה לא מקבל שם כלי ועיין חזו"א שכה"ג שזה יותר עומד גם הרשב"א מודה ולנ"ל דבחריות הרשב"א מודה ומצד שז דבר שיותר דרך בני אדם ליחדו וכל דברי הרשב"א באבן א"כ א"ש שעור זה כמו חריות

**האם בעפר בעינן יחוד לעולם**

ו]והנה יש לעיין האם בעפר בעינן יחוד לעולם ועיין תהלה לדוד סקכ"ט דזה שנוי במחלוקת הרשב"א והר"ן דלרשב"א בעינן יחוד לעולם אבל לר"ן דביחוד לעולם לא נחלקו והגמ' דנה שזה תלוי במחלוקת רשב"ג ורבנן בהכרח שכאן מדובר שלא היה יחוד לעולם והנה צ"ב מה שייך יחוד לעולם בעפר הרי משתמש פעם אחת ובתו"ש משמע קצת שהכונה שדנים את כל קופת העפר כדבר אחד והנידון מה שישאר אחרי שבת האם ישתמש בזה או לא אמנם עיין רעק"א סכ"ב לגבי מיחד נייר אחד שגם כתב הנידון שאם זה אין דרכו ביחוד צריך יחוד לעולם ובהכרח שהכונה שעד כמה שלא ישתמש בשבת האם ישאיר את זה לאחר שבת לשימוש או שיזרקנו ויתכן שבדבר שוודאי ישתמש חשיב כמו יחוד לעולם ועיין תו"ש סל"ח שהקשה לר"ן מה הגמ' שואלת שזה תלוי ברשב"ג ורבנן שהגמ' תתרץ שפה היה יחוד לעולם [ולכאורא יש לדחות שהגמ' תירצה האמת] ומכח זה חידש שדבר לאחר שמשתמשים בו זורקים אותו אין לו את המעלה של יחוד לעולם ולכן לרבנן כה"ג לא יועיל יחוד אם זה היה מידי דלאו בר עביד מעשה אמנם הגרעק"א נקט לענין נייר חסרון כיס שמועיל בזה יחוד לעולם דהינו שיש בזה המעלה של יחוד לעולם

**בדין פורפת על האבן והמטבע**

ז]והנה מבואר לעיל ס"ה: פורפת על האבן ועל המטבע ובלבד שלא תפרוף לכתחילה בשבת והגמ' שואלת והאמרת רישא פורפת ופירש רש"י שבהכרח הכונה שיכולה לפרוף לכתחילה דאל"כ כבר ברישא מבואר שאין איסור טלטול מצד הפריפה והגמ' עונה שלענין מטבע באמת אסור לפרוף ועיין רש"י שהכוונה שאבן שהקצה אותה לכך מותר ועין ב"י שכאן חשיב שזה דרך ליחד אבן ולא מטבע והנה לשיטת הר"ן א"ש דמדובר שלא היה יחוד לעולם ולכן באבן מותר ובמטבע אסור אמנם לשיטת הרשב"א בהכרח מדובר שהיה יחוד לעולם וא"כ גם במטבע יעזור דהרי מבואר ברשב"א שבאבן על פי החבית עוזר יחוד לעולם ועיין רשב"א שבאמת נתקשה בזה אמנם בריטב"א כתב שמטבע כיון שאין דרך ליחדו לא מועיל הזמנה ומשמע שגם לעולם והנה מבואר שאם פירפה מערב שבת מותר גם במטבע ועיין ב"י וחזו"א שכתבו לפרש מצד שזה טלטול מהצד [ולכאורא יש כאן חידוש שכאן הרי יש לו ענין בטלטול האבן עצמה] אמנם המג"א כתב שזה חשיב מעשה וביאר החזו"א שזה כמו למדו דדעת הרמב"ם שהכונה שעל ידי מעשה זה מועיל וע"ש שהוא חידוש שכה"ג זה מעשה וזה לא כמו גיזי צמר שלא חשיב מעשה

**האם מועיל יחוד לעולם בדבר שאין דרכו**

ח]יש לדון האם דבר שאין דרכו ליחד אותו לעולם דמבואר שזה לא כמו חריות וקי"ל שלא עוזר מה שמיחדו לזמן האם יחוד לעולם עוזר ועיין חזו"א סימן מ"ב סק"ט שכתב שאבן על פי החבית אם מיחדו לעולם לא נתבאר בראשונים להיתר והנה בפשוטו דבריו צ"ע דהרי הרשב"א בתשובותיו כתב מפורש שכל הסיבה שלא מועיל כי זה לא יחוד לעולם אבל אם יהיה יחוד לעולם זה מועיל אמנם צ"ל שכוונתו שלדעת הרשב"א שאין חילוק בין דבר שדרכו או אין דרכו ממילא מהא דביחוד עפר מועיל בהכרח שה"ה כאן מועיל אמנם לדעת הר"ן שיש הבדל בין דבר שדרכו בכך או לא וחריות ועפר שעוזר כי זה דרכו בכך א"כ מנ"ל דבדבר שאין דרכו בכך מועיל יחוד לעולם ולמה שנתבאר לעיל יש מקום לדון ביותר דכל דברי הרשב"א מצד שס"ל שאבן זה דבר שחשיב דרכו בכך ורק שהחיסרון כי זה אבן וכנ"ל וכדחזינן שגם בעפר או אבן לפצע בו אגוזים הצריך יחוד לעולם אבל אם יהיה דבר שאין דרך בני אדם ליחד אולי זה גרע והנה בשו"ע סכ"ב מפורש שגם דבר שאין דרכו ליחוד מועיל יחוד לעולם וכן נקטו האחרונים לגבי מטבע שאפילו שאין דרכו ביחוד מועיל יחוד אמנם לכאורא אין לזה מקור וכנ"ל אמנם צ"ל בדעתם דס"ל שכל הסברא שדבר שאין דרכו ביחוד לא יעזור זה רק ביחוד שלא לעולם שכה"ג שדבר שאין דרכו דנים שזה נשאר סתם אבן שמשתמשים בו שימוש ארעי אבל עד כמה שהוא מיחדו לעולם שבאמת מעמידו להיות כלי שימוש אין סברא דמה שלא רגילים שזה סיבה שלא יהיה לזה שם כלי

ועיין חזו"א שכתב לדון מנגר דמבואר בגמ' שצריך תורת כלי והרי שם בפשוטו מדובר שהיה יחוד לעולם וכמו שהגמ' אומרת שהיו רגילים בבית הכנסת של אנשי טבריה לסגור בו והגמ' דנה שזה יאסר עוד הקשה שם סק"ז מהא דזמורה שיחדו למלאות לא עוזר ללא קשירה בטפיח הרי בפשוטו משמע שהיה יחוד לעולם

ולכאורא יש לדון בזה בדברי הרמב"ן דעיין בדבריו במלחמות שביאר החילוק בין חריות לאבן על פי החבית שדרכו ליחד לעולם והוסיף שכאן מדובר שיחד לעולם דהינו דלא ס"ל כר"ן שבזה אין מחלוקת ומשמע שכה"ג באבן על פי החבית לא יעזור [וכן עיין ריטב"א שם בסוגיא דאם זה היה כלי ורק היה חס"כ וודאי שהיה חל יחוד ולכאורא כל זה אם היה יחוד לעולם אבל אם זה לזמן הרי בהפתק נקט שלא עוזר טמן דהינו יחוד לזמן וצ"ע]

**בביאור סברת הר"ן דהפתק שאני ובהגדרת הדברים שאין עליהם שם כלי וביאור דברי המג"א בהפתק**

ט]והנה מבואר דעת הר"ן דדבר שאין דרכו בכך צריך יחוד לעולם ולא מועיל יחוד לשבת אחת והנה יש לעיין בדבר שאין דרכו ליחודי מצד שזה דבר יקר ולא מצד שאין זה מתאים לתשמיש הנ"ל האם חשיב שאין דרכו ליחודי ולא חל תורת כלי על ידי יחוד לשבת אחת או שבאמת חל על זה תורת כלי ורק שאם זה דבר יקר יתכן שיהיה בזה חיסרון של חסרון כיס [והנה הרמב"ן במלחמות קכ"ה: לגבי אבנים כתב שזה לא רגיל ליחד כי זה יקר ועוד שזה לא נוח לישיבה אמנם הר"ן רק העתיק את הטעם שזה לא נח לישיבה] והנה הר"ן כתב דמה שבגיזי צמר צריך יחוד לעולם זה מצד שמדובר בהפתק ועיין חזו"א מ"ב ט"ז שביאר שהכוונה שממילא זה דבר שאין דרכו ליחודי אמנם לכאורא יש מקום לדון בזה וכדלקמן ובאמת בר"ן שרק אחרי זה כתב על אבן בחבית שזה אין דרכו משמע שבתחילה לענין גיזי צמר שתירץ שזה הפתק אין זה הטעם

והנה המג"א כתב שבהפתק מה שזה אסור מצד חסרון כיס ולכן כתב שאם הניח לאוצר וזה לא דרגא שהוא מקפיד אין זה מוקצה ועיין אבן העוזר ובית מאיר וחזו"א שהקשו הרי גיזי צמר מצד עצמם אין זה כלי ורק שאם יחד להטמנה זה מועיל וכאן שלא יחד להטמנה שהרי בדעתו להחזירם לסחורה א"כ אין לזה שם כלי כלל ולא רק שזה חסרון כיס וכן דייקו מרש"י שכתב שעיקר החיסרון בהפתק שהוא מחזירם ומשמע שממילא יש כאן את החיסרון של סתם גיזי צמר שאין להם תורת כלי

דהינו דבדבר שאדם מחליט לא להשתמש מצאנו בזה שני סוגי דברים וכמו שביאר הגר"ז ש"ח ס"ג דדבר שהוא כלי תשמיש רק שאדם מקצה אותו לסחורה וכדו' שם זה לא איבד שם כלי אלא שהוא רק מוקצה מחמת חסרון כיס משא"כ בעצים אפילו דבסתמא הם לא מוקצה כי ראוים לישיבה בכל אופן אם יחדם להסקה זה נהיה מוקצה אפילו שאין כאן דרגא של הקצאה וביאר הגר"ז שכיון שאין זה כלי אלא רק תורת כלי א"כ כל שמעמידו לדבר שהוא סיבה שאין לזה שם כלי אפילו שזה לא דרגא של הקצאה זה מפקיע ממנו תורת כלי והוי מוקצה והיה מקום לומר שבאמת עיקר הטעם כיון שהוא קובע הדבר לדבר שהוא חומר גלם ואפילו אם זה יהיה כלי גמור אמנם בפשוטו אם יקבע כלי להסקה זה לא יאבד שם כלי ובהכרח כדבריו שרק בדבר שאין לו שם כלי על ידי שמיחדו לשימוש של חומר גלם הוא מאבד תורת כלי ומבואר בגמ' שבלבנים שנשתירו מהבנין אם העמידם לבנין הוו מוקצה וכתב בפסקי הריא"ז וכן ביאר המג"א דכה"ג זה בגדר שזה איבד תורת כלי דהינו שזה לא מצד מוקצה מחמת חסרון כיס אלא שזה מוקצה בעצם וכנ"ל ועיין חזו"א שנקט שגם בעורות דמבואר בגמ' דאינם מוקצה דחזי למיזגא עליהו אבל באומן שזה מוקצה לחד מ"ד הוי גדר שאין לו תורת כלי ולא רק שזה חסרון כיס וכן לענין נסרים באומן דמבואר בגמ' שזה מוקצה ביאר החזו"א שזה נהיה דבר שאין לו תורת כלי אמנם הגר"ז נקט שזה רק חסרון כיס דהינו שנקט שנסרים חשיב כלי גמור ובזה צריכים להגיע לדין הקצאה והנה גיזי צמר בפשוטו מה שהם מוקצה זה מצד שאינם עומדים לשימוש ואין להם שם כלי וכן הוא בלשון רש"י והר"ן ולפ"ז נקטו האחרונים מסברא שכל שאדם מקפיד שלא להשתמש בהם שימוש אחר ממילא זה מוקצה גמור ולא רק חסרון כיס ולכן תמהו על המ"א שכתב שבגיזי צמר שלא מתכונן להשתמש הוי רק חס"כ

ועיין בגר"ז שכתב שכל דברי המג"א רק שכיון דמבואר בגמ' לשיטת הרמב"ם שגם בלבנים דשרגינהו אקצינהו בכל אופן על ידי למדום שזה מעשה גדול מותר לטלטלו לצורך להשתמש בו ה"ה כאן כיון שהטמין בו חשיב מעשה וממילא מותר לטלטלו כדי להשתמש בו ולפ"ז כל דברי המג"א רק כיון שטמן בהם ועשה בהם מעשה לכן כל סיבת איסורם רק מצד חסרון כיס עכ"ד והנה הדברים מחודשים שמעשה הטמנה זה יותר ממעשה ישיבה או כיסוי החבית ועיין חזו"א שנקט כדבר פשוט דלא הוי מעשה עוד צ"ע מה שהקשו מרש"י דמשמע שזה נשאר מוקצה אמנם לנ"ל א"ש דהרי שיטת רש"י שלמדום הכוונה שזה נשאר מוקצה ולא עוזר מעשה בכה"ג

ושמעתי לבאר דס"ל למג"א דגיזי צמר כיון שמצד עצמם הם ראוים להטמנה ורק מחמת יקרותם אנשים לא מטמינים בהם חשיב כדבר שדרכו בהטמנה ולכן אפילו שכל זמן שלא הטמין בו או ייחדו להטמנה אין לו תורת כלי דכיון שזה לא כלי גמור כל שהוא לא עומד לשימוש הוא מוקצה אבל ביחדו להטמין בו אפילו לזמן חל על זה שם כלי כמו תמיד ורק מצד חס"כ זה אסור ובאמת שכן מדויק בדברי הר"ן שרק לענין אבן כתב שזה מידי דאין דרכו בהטמנה אבל לענין גיזי צמר כתב כיון שזה הפתק ומבואר שבסתם העמדה לתפירה זה לא מספיק סיבה ובהכרח כנ"ל אמנם כל זה לשיטת הר"ן אבל לשיטת הרשב"א דגם בדבר שדרכן בהטמנה בעינן יחוד לעולם א"כ כאן וודאי שכיון שדעתו לתפור בזה אחרי זה אין כאן יחוד וסיבה שזה יהיה כלי ולפ"ז יתכן שרש"י ס"ל כרשב"א אבל המג"א הרי פסק כר"ן ולפ"ז א"ש אמנם הנה הר"ן הרי נקט שדעת רש"י שמועיל יחוד לזמן וראיתו מחריות אמנם למה שנתבאר לעיל שבחריות מודה הרשב"א א"כ אין שום ראיה שרש"י לא ס"ל כרשב"א וצ"ע בכ"ז

והנה ברמב"ם מבואר שטעם הדין מוקצה בגיזים הוא מצד חסרון כיס דהינו שנקט שסתם גיזים מצד עצמם הם ראוים לשימוש רק שאדם לא משתמש בהם וכן הוא בריטב"א ועיין בריטב"א לקמן קכ"ד: שנקטו באמת שגם אבנים שהקצם לבנין זה רק חסרון כיס ובפשוטו מבואר בדעתם שגם דבר שיש לו רק תורת כלי ולא שם כלי בכל אופן כל שהוא ראוי לשימוש יש כאן רק נידון של הקצאה ולא שחסר בשם כלי וצ"ע מה זה שונה מעצים שיחדם להסקה ואולי דבר שאדם לקח כדי ליצור ממנו משהו זה יותר סיבה שברגע שהוא ראוי לשימוש ממנו שם כלי משא"כ עצים להסקה שזה שימוש של כילוי זה עדיף וצ"ע

והנה בגמ' מבואר שארזי ואשוחי ר"ש מודה ומבואר שהגמ דנה שזה מוקצה מחמת חסרון כיס וצ"ע כיון שזה עומד לעשות מזה בנין א"כ אין לו שם כלי כלל ולמה הגמ' אומרת שזה רק מוקצה מחמת חסרון כיס וצ"ל כיון ששם מדובר ביו"ט וסתם עצים עומדים להסקה א"כ מצד עצמו יש לו שם ראוי לשימוש כיון שהוא ראוי להסקה ורק שיש עליו הקצאה של חס"כ ולפ"ז בשבת באמת זה יחשב מוקצה גמור ולא שיש על זה רק מוקצה של חסרון כיס וצ"ע וכן מבואר בתו"י מ"ה: שביצת אפרוח זה חסרון כיס וצ"ע תיפו"ל שזה עומד לאפרוח וממילא זה כמו גיזי צמר אמנם לנ"ל דדבר שראוי לשימוש כמו שהוא על ידי כיליו צריך להגיע לחסרון כיס א"ש וצ"ע בזה

והנה בעיקר הא דמבואר כאן בראשונים דבמוקצה מחמת חסרון כיס כל שלא עושה יחוד לעולם לא עוזר צ"ע הרי למעשה אין כאן הקצאה לשבת זו ולכאורא מוכח מכאן שבחס"כ נתחדש שכל שמצד החפצא הוא מוקצה משימוש אפילו שלמעשה הוא מתכונן להשתמש הוי מוקצה וצריך שבעצם החפצא שלו יחול בו שהוא עומד לשאר שימושים ולפ"ז אין זה ככשמל"א שאין לו שימושי היתר וכמדומה דהגרעק"א דימה דבר זה [בהגהותיו לאבן העוזר סימן רס"ו]

**בדין יחוד לזמן לענין זמן שאחרי זה**

י]הנה בהא דמבואר דמועיל יחוד לזמן יש לעיין האם באמת חל יחוד רק לזמן שייחד או שחל יחוד לעולם והנה בפשוטו הרי בתוס' מבואר שחשב צריך מחשבה על שבת ומבואר שמחשבה על ערב שבת לא יעזור על שבת דהינו שלא אומרים שכיון שחל שם כלי חל לעולם וכן מבואר ברמב"ן לענין מוכין שטמן בהם שלאותו שבת זה לא מוקצה אבל לשבת אחרת זה כן מוקצה אמנם הרא"ש חלק על תוס' וכתב שגם מחשבה על ערב שבת עוזר ובפשוטו מבואר שחל יחוד לעולם אמנם עיין תהלה לדד שדן שאולי כוונתו דבסתמא זה מתפרש כיחוד לעולם ועיין תהלה לדוד שלכל הפחות יש פה יחוד שעד שישרוף החריות זה עומד לישיבה אבל אם מפורש מיחד את זה רק לזמן ואחרי זה לא ישתמש גם אם זה לא ישרף כה"ג זה כן מוקצה

ועין תהלה לדוד שכתב לדון שאם כה"ג הרא"ש מודה אז למה לא העמיד את הדין של צבען בשמן כה"ג שמצד מחשבה זה לא יועיל ומצד שצבע בשמן זה יועיל ושמעתי לדחות שכה"ג גם ישב לא עוזר שס"ל לרא"ש כלשון רש"י שכל מה שעוזר שמונח בזה יחוד לעולם אבל אם חושב מפורש שרק לרגע זה יושב כאן ולא יותר זה לא יעזור כלל ובפשוטו צבע בשמן זה דומיא דישב בהן ולפ"ז אדרבא כיון שיש תוס' ורמב"ן שלא מועיל וודאי מסתבר שכמה שלמיעוטי בפלוגתא עדיף

]עיין שלטי הגבורים שהקשה למה הגמ' אומרת שמטה שיחדה למעות לא חל על זה שם מוקצה אלא על ידי שהניח עליה מעות הרי קי"ל שחשב עוזר ורצה להוכיח מזה כר"ת שצריך קשר ולדעת שאר הראשונים כתב שצ"ל שיש הבדל לקולא או לחומרא ולכאורא היה אפשר לחלק בין דבר שהוא לא כלי שרוצים לעשותו כלי לבין דבר שהוא כלי ורוצים לשנות את יעדו לדבר אחר שזה ביטול מהכלי ובזה צריך מעשה וכדאשכחן לענין טומאה