גזילת קרקע
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב דוד דרוטמן-ישיבת נתיב הדעת

**גניבה וגזילה בקרקע**

**בשמעתין** ממעטי' קרקע מגניבה וטוט"ג, ו**אילו לקמן קיז:** איפלגו ר"א ורבנן אי מעטי' קרקע מגזילה, וכבר **תמה בקוב"ש** אות ב למ"ל תרי מעוטי, **ויעוין בברכ"ש**,

**והנה** כיון דאיכא בחיובי גנו"ג כמה דינים, **יש לידע** ביחס למה אמרי' להך כללא קרקע אינה נגזלת, **ויעוין לקמן קיז:** דשם איירי לגבי חיוב תשלומים כששטפה נהר, **ובדף קיח.** איירי לגבי לגזול פרה אגבה ע"ש, **וע"ע לקמן צה.** דאיירי לגבי לגבי לקנות בשינוי, **ובסוכה ל:** לגבי לקנות ביאוש, ועולה מזה דזה ברור דהך כללא דקרקע אינה נגזלת איירי לגבי חיוב אונסין ולגבי קניני גזילה, [ויעוין תוס' סוכה לא. ורש"י ותוס' סוכה ל: דכתבו להלשון "קרקע בחזקת בעליה עומדת"]

**ואכתי יש לידע** האם עובר בלאו והאם יש לו דין והשיב על הבעין, [ונפק"מ גדולה לגבי עבדים שהוקשו לקרקעות]

**ואכן מצינו פלוגתא גדולה** ברבותינו הראשונים האם עובר בלאו, **יעוין בתוס' בב"מ סא.** ד"ה אלא לאו, **ובמהרש"א והפנ"י** שם, ועולה מדבריהם שאינו עובר בלאו או מסברא או מקרא, **וכ"כ הרא"ש בשו"ת** כלל צה א, **אומנם ברש"י עה"ת** דברים יט, יד, **והרמ' פ"ז מגניבה הי"א** כתבו שבמסיג גבול עובר בלאו דלא תגזול, [וכ"כ הקה"י סימן לו ביישוב קושיית הגרע"א בגליון הש"ס ע"ד תוס' בסוכה דף לא. ד"ה אבל, עש"ה. ויש להתבונן שאם בין כך עובר בלאו אמאי אמרי' בתמורה דף ו דלמ"ד אי עביד לא מהני לא יקנה בשינוי, והלא הגרע"א - שו"ת מהדו"ק סימן קכט, כתב דמה דאי עביד לא מהני, היינו כדי שלא יעבור על האיסור,]

**בעיקר דברי התוס' ב"מ סא. שכתב הפנ"י** דמסברא אינו עובר בלאו כיון שאין מציאות של גזלה בקרקע, וצע"ר דא"כ למ"ל קראי למעוטא, **ומקובל ללמוד עפ"ד הגר"ח** פ"ט מהלכות גזילה הלכה א, שאם היה בקרקע קניני גזילה בזה עצמו היה עובר על הלאו.

**והנה לקמן קטז:** מתני' דהגוזל שדה ונטלו מסיקין מחמתו חייב, **ותמהו הראשונים** הלא קרקע אינה נגזלת, ו**אכן שיטת תוס' והרשב"א** שכל חיובו אינו אלא מקנס וגרמי, **אומנם בשטמ"ק שם הביא מהרבינו יונתן והמאירי** שזהו מעיקר הדין, **וכ"כ בחידושי הראב"ד**, ועולה מדבריהם שכל מה שקרקע אינה נגזלת היינו לגבי חיוב אונסין אבל לגבי חיוב תשלומים באופן של איבוד החפץ מחמתו, קרקע נגזלת, **וכן משמע ברמ'** פ"א מהלכות גזלה ה"א,

**וכ"כ היש"ש** פ"ט סי' יט, **לגבי גזילת שטרות**, שכל שנאבדו מחמתו יש לחייבו מדין גזילה, וכן העלה **הפסקי תוס' בשבועות** אות נה מדברי התוס' שבועות לז: **וכבר תמה עליו הש"ך** בסימן שפו סקי"ג דאישטמיתיה כולהו סוגיות דממעטי' קרקע ושטרות מחיובי גזילה,

**ומקובל להביא לדברי הגמ' ורש"י בסהנדרין עב.** דעולה מדבריו עכ"פ בדעת רבא שהחיוב תשלומים הוא קיום של הוהשיב, ואלא שאין זה מספיק לחייב באונס אי לאו דאוקמא רחמנא ברשותו (ועוד ידובר הרבה מזה בסוגיות בהמשך פרקין, ואכמ"ל) ולפי"ז י"ל דמיעוטא דקרקע אינו אלא לגבי הא דאוקמא רחמנא ברשותו להתחייב באונסין, **וכעי"ז בגרנ"פ** אות יג

**רש"י דברים פרק יט פסוק יד "**לא תסיג גבול - לשון נסוגו אחור (ישעיה מב יז), שמחזיר סימן חלוקת הקרקע לאחור לתוך שדה חבירו למען הרחיב את שלו. והלא כבר נאמר (ויקרא יט, יג) לא תגזול, מה תלמוד לומר לא תסיג, למד על העוקר תחום חבירו שעובר בשני לאוין. יכול אף בחוצה לארץ, תלמוד לומר בנחלתך אשר תנחל וגו', בארץ ישראל עובר בשני לאוין, בחוצה לארץ אינו עובר אלא משום לא תגזול"

**רמב"ם הלכות גניבה פרק ז** הלכה יא **"**המסיג גבול רעהו והכניס מתחום חבירו בתוך תחום שלו אפילו מלוא אצבע, אם בחזקה עשה הרי זה גזלן ואם הסיג בסתר הרי זה גנב, ואם בארץ ישראל הסיג הגבול הרי זה עובר בשני לאוין בלאו של גניבה או של גזילה ובלאו של לא תסיג גבול רעך, ואין חייבין בלאו זה אלא בארץ ישראל שנ' בנחלתך אשר תנחל"

**תוספות מסכת בבא מציעא דף סא עמוד א "**אלא לאו דגזל למה לי לכובש שכר שכיר - וא"ת ולוקמיה בגזל גופיה ובגזל עבדים דלא אתי מרבית ואונאה דאין אונאה לעבדים כדקאמר לעיל (דף נו:) דהא קרקע אינה נגזלת אינו מן המקרא אלא משום דאי אפשר לזוזה ממקומה אבל עבדי דניידי אף על גב דהוקשו לקרקעות יעבור בלא תגזול"

**פני יהושע מסכת בבא מציעא דף סא עמוד א** בד"ה אלא לאו דגזל כו' דהא דקרקע אינה נגזלת אינו מן המקרא כו' עכ"ל. עיין במהרש"א שהקשה לו אחד מהחכמים הא בפרק הגוזל ממעטינן קרקעות ועבדים מכלל ופרט וכלל והאריך מהרש"א ליישב ודבריו אינם נראין לי בכוונת התוספות. ולענ"ד הדברים כפשטן דהא דאמרינן בכל דוכתי קרקע אינה נגזלת וממעטינן לה מכלל ופרט וכלל היינו לענין השבון וכן לענין שאין הגזלן קונה אותה בשינוי ומכל מילי דכתיבי בעניינא דוהשיב את הגזילה דהתם כתיב כלל ופרט וכלל, אבל למעט מאיסור גזילה לא שמענו דהא לאו דגזלה לא כתיב בהאי ענינא, ואם כן שפיר כתבו התוספות דמסברא שייך למעט קרקעות אף מאיסור גזילה כיון שאי אפשר לזוזה ממקומה, אבל בעבדים שפיר יש לומר דשייך מיהא באיסור דלא תגזול, אלא על כרחך דממעטינן ליה לשאר מילי דכתיבא בענינא דהשבון ודו"ק:

**שיטה מקובצת מסכת בבא קמא דף קטז עמוד ב "**ואף על גב דקיימא לן דקרקע אינה נגזלת בכי האי גוונא שנטלוה מסיקין שאין יכול להכנס בה נגזלת ונגזלת דכמו שחפר בה בורות שיחין ומערות שהזיקה והוציאה מן העולם דמי דבה היא ודאי נגזלת ולא מצי אמר ליה הרי שלך לפניך שהרי על ידו הפסידה אבל שטפה נהר לאו על ידו הפסידה והבעלים עצמן לא היו יכולים להצילה משום הכי מצי אמר ליה הרי שלך לפניך כיון דקיימא לן דקרקע אינה נגזלת דאי הוה סבירא לן דקרקע נגזלת אפילו שטפה נהר חייב להעמיד לו שדה אחרת במקומה כדין פרה שגזלה ושטפה נהר דאמרינן מזליה גרם. ה"ר יהונתן ז"ל,"

**שיטה מקובצת מסכת בבא קמא דף קטז עמוד ב "**וזה לשון הרב המאירי ז"ל: הגוזל שדה מחברו ונטלוה מסיקין מיד הגזלן אם מכת מדינה הוא שלא נתכוונו האונסין לגזול את של זה לבדו אומר הרי שלך לפניך שאף אם היה ברשותך אירע לה כן ובמטלטלין אפילו אנסו של כל בני העיר אומר הנגזל אני הייתי מבריח אותם מן האנסין ואם מחמת הגזלן כגון שלא נטלו אלא את של נגזל או אחרים עמו שהן כיוצא בו באיזה אונס כל זמן שאם היתה ביד הנגזל לא היתה נגזלת הימנו חייב להעמיד לו שדה. שטפה נהר וכן נשרפה באש של שמים וכיוצא בו מאונסין הבאין מאליהן שלא מחמת הגזלן אומר לו הרי שלך לפניך שהרי קרקע בחזקת בעליה עומדת ואין אחריות אונסין על הגזלן במטלטלים ועבדים אלא באונסין הבאים מחמת גזלן כמו שביארנו. ע"כ.**"**

**חידושי הראב"ד בב"ק קטז:** "מחמת הגזלן היכי דמי אילימא דאנסוה לכולהו אדעתיה דגזלן ואנסו הא נמי בהדיהו מרישא שמעינן דחייב אם מכת מדינה היא אין, ואי לא לא, קשיא לי היא גופא גרמא היא, א"כ בהדיא שמעית לה מיהא דדיינינן דינא דגרמי, ועוד אי קרקע אינה נגזלת אמאי חייב לימא ליה הרי שלך לפניך, ואיכא למימר אע"ג דאינה נגזלת צריך שיאמר לו הרי שלך לפניך טול אותו, וכיון דנטלוהו מסיקין ממנו אין יכול ליטלה ובעי השבה, ואין כאן גרמא אלא גזלה בידיים הייתה ובעיא השבה ואינו משיב"

**רמב"ם הלכות גזלה ואבדה פרק ט** הלכה א **"**הגוזל קרקע מחבירו והפסידה כגון שחפר בה בורות שיחין ומערות או שקצץ את האילנות ושחת המעיינות והרס הבנין חייב להעמיד לו בית או שדה כשהיו בשעת הגזלה או ישלם דמי מה שהפסיד. אבל אם נשחתה מאליה כגון ששטפה נהר או נשרפה באש שירדה מן השמים אומר לו הרי שלך לפניך, שהקרקע בחזקת בעליה קיימת ואין אחריות הפסדה עליו אלא אם כן הפסיד בידו, מה שאין הדין כן במטלטלין כמו שביארנו. /השגת הראב"ד/ אבל אם נשחתה מאליה וכו' מה שאין הדין כן במטלטלין או בעבדים כמו שביארנו. א"א אמת הוא זה אלא שהוא לא ביאר כן שהרי עשה עבדים כקרקעות לענין גזלה שהרי הזקינו אומר לו הרי שלך לפניך מיהו הני מילי לענין כחשה אף על גב דלא הדרא גזלה מיהא בעינה איתא ואומר לו הרי שלך לפניך אבל מ"מ נגזלים הם ונקנים ביאוש כדכתיב וישב ממנו שבי ואמרינן (גטין לז) העבד שנשבה ופדאוהו אם לשם בן חורין ואחר יאוש לא ישתעבד לא לראשון ולא לשני אלמא לאו כקרקע דמי דהא קני נפשיה ביאוש הילכך כשמת העבד או נשרף משלם את דמיו שהרי משמת אין שלו לפניו וכשמת לגזלן מת.**"**

**פסקי תוס' שבועות אות נה** "נטל שטרות חבירו בידו ושרפן לכולי עלמא חייב" – ד"ה מיעט דף לז:

**חידושי ר' חיים הלוי הלכות גזלה ואבדה פרק ט** הלכה א

[א] הגוזל קרקע מחבירו וכו' אבל אם נשחתה מאליה כגון ששטפה נהר או נשרפה באש שירדה מן השמים אומר לו הרי שלך לפניך שהקרקע בחזקת בעליה קיימת ואין אחריות הפסדה עליו אלא א"כ הפסיד בידו מה שאין הדין כן במטלטלין או בעבדים כמו שביארנו עכ"ל.

ובהשגות ז"ל א"א תימה הוא זה שהוא לא ביאר כן שהרי עשה עבדים כקרקעות לענין גזילה [ר"ל שפסק לעיל בפ"ג שגם עבדים אינן נגזלים] שהרי הזקינו אומר לו הרי שלך לפניך [ר"ל וקשה דאיך פסק הכא דעבדים נגזלים] מיהו הני מילי לענין כחושה אף על גב דלא הדרא גזילה מיהא בעינה איתא ואומר לו הרי שלך לפניך אבל מ"מ נגזלים הם ונקנים ביאוש דכתיב וישב ממנו שבי ואמרינן העבד שנשבה ופדאוהו לשם בן חורין אחר יאוש לא ישתעבד לא לראשון ולא לשני אלמא לאו כקרקע דמי דהא קני נפשיה ביאוש הילכך בשמת העבד או נשרף משלם את דמיו שהרי משמת אין שלו לפניו וכשמת לגזלן מת עכ"ל, ועיין במגיד משנה שחולק על הראב"ד וס"ל דגם בנאבדו לגמרי אמרינן ג"כ דעבדים אינן נגזלים ופטור מאחריותן, והך או בעבדים שהוזכר ברמב"ם כתב ע"ז המ"מ דהוא טעות סופר עיין שם. והנה לכאורה דברי הראב"ד תמוהים, דאיזה חילוק יש בין נאבדו לגמרי לנאבדו מקצתם ע"י הכחשה, וגם זה שהביא מיאוש דאלמא דעבדים לאו כקרקע דמי ג"כ צ"ע, והא כיון דאיתקשו להדדי צריכין להיות שוין בדיניהם בכל, ועיין בתוס' בב"ב דף מ"ד [ע"א] שהוכיחו מהא דמועיל יאוש בעבדים דגם בקרקע מועיל יאוש, כיון דאיתקשו להדדי, ודברי הראב"ד שמחלק ביניהם בין לענין יאוש ובין לענין חיובם בנאבדו צריך ביאור.

והנה בדברי הראב"ד שהבאנו הרי מבואר עוד, מה דקשה דמאי שנא קנין שינוי דלא מהני בעבדים, וכדתנן בב"ק דף צ"ו [ע"ב] גזל בהמה והזקינה עבדים והזקינו משלם כשעת הגזילה ר"מ אומר בעבדים אומר לו הרי שלך לפניך, ומבואר בסוגיא שם דפלוגתייהו היא אם עבדים נגזלים אם לא, ומאי שנא קנין יאוש דמהני גם בעבדים, וכדתנן בגיטין דף ל"ז [ע"ב] עבד שנשבה ופדאוהו וכו' אם לשום בן חורין לא ישתעבד, ומוקי לה שם בסוגיא דמיירי לאחר יאוש דקנה שבאי ועל כן מהניא הפדיה של חירות, והרי עבדים אינן נגזלים, וא"כ היה צריך להיות דלא יועיל בה יאוש כמו דלא מהני שינוי. והנראה לומר בזה, דשאני הך קנינא דיאוש מהך קנינא דשינוי, דשינוי עיקר קנינו הוא קנין של גזילה, ומדינים האמורים בגזילה, משא"כ יאוש עיקר קנינו אינו דין קנין של גזילה, וכמבואר בב"ק דף ס"ו דקנינא דיאוש בגזילה ילפינן ליה מאבידה, ושם הוא עיקר קרא דיאוש, ואם גם ילפינן גזילה לדין יאוש אבל אין עיקרו מדין גזילה, ורק דאמרינן דגזילה היא ג"כ כאבידה לחשבה אינה ברשות בעלים שיהא נוהג בה דין יאוש. וא"כ הרי י"ל, דבעבדים דאינן נגזלים, כל זה הוא רק לענין דינים המסויימים בגזילה, ולא חיילי בהו קנינים של גזילה, וממילא דלית בהו קנין שינוי, דהוא ג"כ מדיני גזילה, משא"כ יאוש, דדינו נוהג גם באבידה, ולא מתחשב מדיני גזילה, ורק מעשה גזילה בלבד הוא דבעינן כדי שיהא נוהג ביה דין יאוש, מזה לא אימעוט עבדים, ושפיר נקנין ביאוש. עוד י"ל, דחלוק דין שינוי מדין יאוש, דבשינוי הרי השינוי מצד עצמו לא הוי קנין כלל, ולאו השינוי הוא שגורם לו לקנות את החפץ, רק מקנין גזילה הוא שקונה אותו, וכך הוא הגזירת הכתוב דהשבה דבנשתנית ואינה כעין שגזל דמים בעלמא בעי שלומי, ועל כן בעבדים דאינן נגזלים ולית בהו קנין גזילה, ממילא לא שייך בהו שינוי כלל, משא"כ ביאוש, הרי עצם היאוש הוא דבר המועיל ומהני כמו הפקר, ועל כן שפיר מועיל זה גם בעבדים דאינן נגזלים, דהיאוש הרי מועיל שיחול בהם דין קנין שלא בתורת גזילה, ואין זה שייך כלל עוד להא דאינם נגזלים.

אלא דגם לפי תירוץ זה מוכרחין אנו לומר, דאע"ג דאין עבדים נגזלים מ"מ מעשה גזילה אית בהו, דאי לאו הכי הרי ליכא בהו חלות דין של יאוש כלל, כיון דהרי הן ברשות בעלים, ולגבי יאוש הא בעינן או מעשה גזילה או מעשה אבידה. ולפי זה הרי ניחא ג"כ הא דחלוקין עבדים מקרקע, דבקרקע לא מהני יאוש משום דאינה נגזלת, ובעבדים אף על גב דאינן נגזלין מ"מ יאוש מהני בהו, דבאמת הרי בקרקע לא שייך כלל לא מעשה גזילה ולא אבידה, דהרי היא עומדת ברשות בעליה כמו שהיתה, ורק אם היה בה דינא דנגזלת, והיה חל בה קנין גזילה, על ידי זה הוא דהיינו מוצאין בה מעשה גזילה ואבידה ע"י קנין גזילה שבה, ועל כן לפי מה דקי"ל דקרקע אינה נגזלת ולא חל בה קנין גזילה, א"כ זה ממילא דאין כאן מעשה גזילה ואבידה כלל, ולהכי הוא דקי"ל דכיון דקרקע אינה נגזלת על כן לא חייל בה קנין יאוש ג"כ, כיון דאין כאן גם מעשה גזילה ואבידה כלל, שבלא זה לא שייך ענין יאוש כלל, אבל עכ"פ הא מיהא דעיקר הדין הנאמר בקרקע הוא דאינה נגזלת, ולא חל בה קנין גזילה, וזה ממילא מצד

הסברא, דכיון דלית בה קנין גזילה, ממילא דאין בה גם מעשה גזילה ואבידה, וא"כ בעבדים דההיקש שהוקשו לקרקעות הרי לא שייך רק על הדינים שנאמרו בקרקעות, אבל לא במה שחלוקין הן בסברא, ועל כן ממילא דלענין שאין נגזלים גופם ושיחול בהן קנין גזילה ילפינן להו מקרקעות דדינם דאינם נגזלים, משא"כ בזה דלית בהו מעשה גזילה ואבידה, דהוא מצד הסברא, בזה לא שייך כלל למילף עבדים מקרקעות, ושפיר אית בעבדים מעשה גזילה ואבידה, ולהכי מועיל בהו יאוש.

והנה ברמב"ם פ"א מהל' גזילה הל"א ז"ל כל הגוזל את חבירו שוה פרוטה עובר בלא תעשה שנאמר לא תגזול ואין לוקין על לאו זה שהרי הכתוב נתקו לעשה שאם גזל חייב להחזיר שנאמר והשיב את הגזלה אשר גזל זו מצות עשה ואפילו שרף הגזילה אינו לוקה שהרי הוא חייב לשלם דמיה וכל לאו שניתן לתשלומין אין לוקין עליו עכ"ל, הרי דמחלק הרמב"ם, דבאיתא לגזילה אינו לוקה משום דהוי לאו הניתק לעשה ובליתא לגזילה לא לקי משום דהוי לאו שניתן לתשלומין, דמבואר בזה דס"ל דתרי חיובי בפני עצמן נינהו, חיוב השבת עצם הגזילה, דהוא מקרא דוהשיב את הגזלה, וחיוב תשלומין משלו, דהוא כשאין הגזילה קיימת, והוא מקרא דושלם, [וכמבואר כן להדיא בספרא פ' ויקרא עיין שם], ומקור הדברים הוא מהסוגיא דמכות דף ט"ז [ע"א] דפריך שם הגמ' ותו ליכא והאיכא גזל דרחמנא אמר לא תגזול והשיב את הגזלה וכו' ומשכחת לה בקיימו ולא קיימו וביטלו ולא ביטלו, התם כיון דחייב בתשלומין אין לוקה ומשלם, הרי להדיא דאית בגזילה גם דין חיוב תשלומין. ולפי זה נראה לומר, דהראב"ד ס"ל, דבעבדים דאינן נגזלים, מ"מ כיון דחזינן דאית בהו דין מעשה גזילה, וכדחזינן דמועלת בהו הגזילה לחול בהו דין יאוש, ובעל כרחך דדין גזילה שלהם מתחלק, דגופם אינו נגזל, ומעשה גזילה מ"מ איתעביד בהו, וא"כ ממילא גם דינם וחיובם מתחלק, וכל דיני הגזילה דאיתנהו בעצם הגזילה, דהם מדין השבה, אימעוט עבדים מינייהו, ומשום דלא חייל על גופם דין גזילה, אבל חיוב תשלומין שפיר אית בהו, ומשום דעל מעשה גזילה בלחוד ג"כ מתחייב הוא בתשלומין, ועל כן כשאיתנהו לעבדים אלא דנשתנו בזה שפיר אומר לו הרי שלך לפניך, ולא בעינן בהו כאשר גזל, ואין השינוי קונה בהן, כיון דהן גופן אינן נגזלים, משא"כ כשמתו ואינם עוד בעולם שפיר חייב בתשלומין משום מעשה גזילה דאיתעביד בהו. וגם דכיון דאמרינן דהא דעבדים אינן נגזלים היינו דגופן אינו נגזל אבל מ"מ מעשה גזילה מיהא איתעביד בהו, א"כ ממילא דיש לחלק גם בחיוב תשלומין גופיה ובמעשה גזילה עצמה ולומר, דהיכא דאיתנהו לעבדים בעין אז שפיר אמרינן דהואיל וגופם אינו נגזל ע"כ ממילא לא חלה המעשה גזילה וחיובא דידה כלל, כיון דהרי הן ברשות בעליהם בכל מקום שהן, מה שאין כן בליתנייהו בעין אז חיילא המעשה גזילה ומתחייב ע"ז בתשלומין, וזהו דתלי הראב"ד הכא חיוב תשלומין בדין יאוש, כיון דמדין יאוש הרי חזינן דאע"ג דאין בגופם חלות דין גזילה מ"מ איתעביד בהו מעשה גזילה, ועל זה הוא דחייב תשלומין כשאין הגזילה קיימת, וכמו שנתבאר.

והנה בפ"א מהל' גניבה הל"ט כתב הרמב"ם ז"ל העבד שגנב פטור מן הכפל ובעליו פטורין שאין אדם חייב על נזקי עבדיו אף על פי שהן ממונו מפני שיש בהם דעת ואינו יכול לשמרן שאם יכעיסנו רבו ילך וידליק גדיש באלף דינר וכיוצא בזה משאר נזקין עכ"ל, והוא מתני' במס' ידים והובאה בסוגיא דריש ב"ק, אלא דקשה דשם הא מיירי לענין עבדו ואמתו אם חייב בנזקיהן, דשם הוי דינא דכל שהוא ממונו שמירתו עליו וחייב בנזקיו, וזהו דבאה המשנה להשמיענו דהואיל ועבדו ואמתו הויין בני דעה ע"כ אין שמירתן עליו, אבל למה הביא זאת הרמב"ם לגבי גנבה, דחיובא הוא רק מחמת עצמו, ואשר גם אם היו הבעלים מתחייבים בשמירת עבדם ואמתם הרי ג"כ לא שייך זאת לחיובא דגנבה וגזילה, וצ"ע למה שינה הרמב"ם משנה זו והביאה בדין גנבה. ואשר נראה מוכרח בדעת הרמב"ם, דס"ל דבגניבה וגזילה חיובן חלוק, דנהי דדין השבה הוא חיוב דרמיא אבעלים לבד, ולא שייך בזה כלל דין שמירתן עליך, אבל מ"מ חיוב תשלומין שבהן, כיון דהוא גם מדין מזיק, שפיר יש לחייבן גם מדין שמירתן עליך, והא דמיפטר בעבד ואמה הוא רק משום טעמא דבני דעה נינהו ואין שמירתן על הבעלים. ולפי זה גם נזק גנבה וגזילה ג"כ איכלל בהך מתני' דידים, וזהו דקבעה הרמב"ם בדין גנבה ולא בדין נזקין כדי להשמיענו זה גופא דגם בגנבה וגזילה אית בהו דין נזקין. עכ"פ מצאנו, דגם בלא חיובא דהשבה שבא ע"י קנינא דגזילה, איכא עוד חיוב תשלומין בגזילה מה דמעשה הגזילה עצמה מחייבתו בתשלומין, וכדחזינן דמתחייב גם על גנבת ממונו מדין שמירתן עליך, דהוא רק משום מעשה הגנבה וההיזק לחוד, ולפי זה שפיר נוכל לומר בדעת הראב"ד כמו שכתבנו, דבעבדים נהי דאינן נגזלים, מ"מ שפיר מתחייב בתשלומין, משום דמעשה גזילה מ"מ איתעביד בעבדים, וקרקע שאני משום דבלא קנין ודין גזילה בגופה לא שייך בה כלל מעשה גזילה, וזהו שכתב הראב"ד דעבדים אינן כקרקע, וכמו שנתבאר.