כד - בדעת ר_ יהודה בדין שבוי_
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אלו נערות

יום ועש"ק בא תשפ"ד

**א**

א] כתובות ל"ו ב', ואלו שאין להן קנס הבא על הגיורת ועל השבוי' ועל השפחה וכו' ר' יהודה אומר שבוי' שנפדית הרי היא בקדושתה אע"פ שגדולה וכו', א"ר יוחנן ר' יהודה ור' דוסא אמרו דבר אחד ר' יהודה הא דאמרן ר' דוסא דתניא שבוי' אוכלת בתרומה דברי ר' דוסא אמר ר' דוסא וכי מה עשה לה ערבי הלז וכי מפני שמיעך לה בין דדי' פסלה מן הכהונה וכו', וסבר ר' יהודה בקדושתה קיימה והתניא הפודה את השבוי' ישאנה מעיד בה לא ישאנה ר' יהודה אומר בין כך ובין כך לא ישאנה וכו' קשיא לר' יהודה, א"ר פפא אימא ר' יהודה אומר בין כך ובין כך ישאנה וכו'.

והנה לר' יוחנן דהא דאית לי' לר' יהודה דשבוי' בקדושתה קיימא הוא אף לענין אכילת תרומה, לא נתפרש להדיא אם ה"נ הוא לענין כהונה דלר' יהודה שבוי' ה"ה בקדושתה ומותרת לכהונה, או דמודה ר' יהודה דשבוי' אסורה לכהונה.

ומצאנו דברים מפורשים בזה בד' השטמ"ק בשם תר"י, ז"ל, דלר' יהודה השבוי' בקדושתה עומדת ומותרת לכהן, עכ"ל, וכ"כ המאירי, ז"ל, ר' יהודה אומר שבוי' שנפדית ה"ה בקדושתה אע"פ שהיא גדולה ויש לה קנס ואם היא בת כהן אוכלת התרומה וכן אם היא אשת כהן מותרת לו, עכ"ל.

ב] ומקור דבריהם פשוט דהוא מהא דפרכינן דסבר ר' יהודה בקדושתה קיימה והתניא הפודה את השבוי' ישאנה מעיד בה לא ישאנה ר' יהודה אומר בין כך ובין כך לא ישאנה וכו' קשיא לר' יהודה, א"ר פפא אימא ר' יהודה אומר בין כך ובין כך ישאנה וכו', והרי דר' יהודה דשבוי' בקדושתה קיימא פליג על עיקר איסורא דשבוי' לכהן, וזהו דפריך דא"כ מ"ט לא ישאנה.

**ב**

ג] ולכאו' כ"ה מבו' גם ממשה"ק התוס' הרא"ש דמ"ט לא פליג ר' יהודה אהא דתנן לעיל כ"ב א' דאם יש עדים שנשבית אינה נאמנת לומר לא נשביתי, וכן הק' הרשב"א והריטב"א, והתוס' הרא"ש כתב לישב דנטר להו לרבנן עד לבסוף ופליג על כל מילתיהו, והרי דפליג ר' יהודה על עיקר איסור שבוי' לכהן, וכ"ה מבו' גם בחי' רבינו קרשקש לקמן בסוגיין דאם ס"ל לר' יהודה דשבוי' בקדושתה קיימא הרי דאף כשאינו מעיד בה ישאנה, עיי"ש.

אך צע"ק במשה"ק הראשונים דמ"ט לא פליג ר' יהודה אהא דתנן דאם יש עדים שנשבית אינה נאמנת, ולא הק' דמ"ט לא פליג ר' יהודה על עיקר איסור שבוי' שנשנה לעיל בפ"ב, ובפשוטו צ"ל דהוא משום דהמשנה הראשונה שנתפרש בה איסור שבוי' הוא הך מתניתין דאם יש עדים שנשבית אינה נאמנת.

ד] אמנם הנה מצאתי בעזה"י בחי' רבינו קרשקש לעיל כ"ד א', ז"ל, למימרא דר' יהודה חייש לגומלין ורבנן לא חיישינן לגומלין והא איפכא שמעינן להו וכו', הא וכו' ולא מקשי לר' יהודה ממתניתין דב' נשים שנשבו דלא חיישינן לגומלין וכו', שאני שבוי' דקסבר ר' יהודה דבקדושתה קיימא ואפי' היא עצמה נאמנת לומר טהורה אני וכדאמרינן בפרק אלו נערות, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דאף דס"ל לר' יהודה דשבוי' בקדושתה קיימא, מ"מ מודה לעיקר איסור שבוי' לכהן, אלא דכיון דבקדושתה קיימא נאמנת היא עצמה לומר טהורה אני, וע"כ הוא דגם לדידי' יש לדון בדין ב' נשים המעידות זא"ז, ואך דכיון דלדידי' אף נאמנת השבוי' עצמה לומר דטהורה היא, כ"ש דנאמנת היא על חברתה אף היכא דאיכא למיחש לגומלין.

ולפ"ז מתפרש גם מה שאמרו בסוגיין דלר' יהודה ודאי דהפודה את השבוי' ישאנה, דסתמא דמילתא איירי שהיא עצמה אומרת דטהורה היא ולר' יהודה דבקדושתה קיימא נאמנת לומר דטהורה היא, ואף כשאינה אומרת דטהורה היא, הרי כיון דאף היא עצמה נאמנת לומר דטהורה היא, כ"ש דהכהן המעיד בה שהיא טהורה נאמן ומותר לשאת אותה, (דאף דיש לחוש דמעיד כן כדי לשאת אותה, לא גרע מהיא עצמה דנאמנת).[[1]](#footnote-2)

ה] ובטעם הא דאף דפשיטא להגמ' דאף דמודה ר' יהודה לאיסור שבוי' מ"מ כל שאומרת טהורה אני נאמנת משום דבקדושתה קיימא, נראה דהיינו משום דאף דשבוי' אסורה מספק, מ"מ הי' בדין דתהא נאמנת לומר טהורה אני, והא דאינה נאמנת לומר טהורה אני אמרו לעיל י"ג ב' דהוא משום דרוב נכרים פרוצין בעריות וחשבינן לה כודאי נבעלה, עיי"ש, - וע"כ כ"ז הוא לדידן, אך לדעת ר' יהודה דבקדושתה קיימא ולא חשבינן לה כודאי נבעלה, הרי דאף דהיא אסורה מספק, מ"מ הדין נותן דתהא נאמנת לומר טהורה אני.

**ג**

ו] ובדעת התוס' נראה שפירשו להגמ' בע"א, דהנה התוס' לעיל כ"ד א' כתבו דלפ"מ דמפרשינן דטעמא דר' יהודה הוא משום חשש גומלין, הרי דהא דלא פליג בב' נשים שמעידות אחת על חברתה דטהורה היא הוא משום דבשבוי' הקילו, והק' ע"ז במסל"ת אשכחן איפכא דמסל"ת נאמן בתרומה אפי' ע"פ עצמו ובשבוי' אינה נאמנת על עצמה אף כשהיא מסל"ת, ובחי' הגרע"א שם הק', ז"ל, ק"ל הא י"ל דהך אוקימתא אזלא לר' יוחנן לקמן ל"ו ב' דר' יהודה ור' דוסא אמרו דבר אחד ולר' יהודה שבוי' מותרת ולא הו"מ למפלג על ב' נשים שנשבו, וצע"ג, עכ"ל.

ולכאו' מד' התוס' מבו' כמש"כ החת"ס בסוגיין, ז"ל, לענ"ד בדר' יהודה ובדר' דוסא אין הכוונה שהיא בקדושתה ממש ומותרת לכהן, כי לא לישתמט תנא דמתיר שבוי' לכהן ועובדא דינאי יוכיח, אך ס"ל דחששא דכהונה חומרא בעלמא מחומרא דיוחסין היא, ואין ראוי לגזור קנס אטו כהונה או אכילת תרומה דרבנן ושהיא נאמנת על עצמה כל זה נגזור אטו כהונה, וכן כשהוא בעצמו מעיד ויודע בה לא ישאנה כולי האי גזרינן, עכ"ל, וכיון דמודה ר' יהודה לאיסור שבוי' וגם לא פליג על הא דאינה נאמנת לומר טהורה היא, אלא דפשיטא להגמ' דלדידי' מותר הכהן המעיד בה לשאת אותה, הרי דשפיר הק' התוס' דמ"ט לא פליג ר' יהודה בב' נשים שנשבו וכו' דיש לחוש לגומלין.

ז] ובביאור הך מילתא דפשיטא להגמ' דלר' יהודה דס"ל דשבוי' יש לה קנס ואוכלת בתרומה דרבנן, ה"נ מותר הכהן שמעיד בה לשאת אותה, משמע דבד' החת"ס דהיינו דסברא הוא דכיון דלא מחמיר ר' יהודה באיסור שבוי', ע"כ לא נגזור דהמעיד בה לא ישאנה.

ולכאו' י"ל עוד בזה למש"נ בסימן כ"ג מד' הנוב"י דהא דלדידן שבוי' אין לה קנס הוא משום דאיסור שבוי' הוא איסור ודאי, - ולפ"ז י"ל דבזה הוא דפליג ר' יהודה וס"ל דאי"ז איסור ודאי, וע"כ יש לה קנס,[[2]](#footnote-3) וע"כ נמי ס"ל דאוכלת בתרומה דרבנן, דכיון דאי"ז איסור ודאי אין לאסרה בתרומה דרבנן דספיקא דרבנן לקולא, - ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דלדידי' המעיד בה ישאנה, דכיון דאין איסורה אלא מספק, הרי דכל שהיא והכהן שבא לשאת אותה אומרים דטהורה היא, אין בידינו למנעם, והוי כב' אומרים מת וב' אומרים לא מת דאם נשאת לאחד מעדי' ואומרת ברי לי לא תצא,[[3]](#footnote-4) והא דלדידן שבוי' אסורה לבעלה אף ששניהם אומרים שלא נטמאה ולא שרינן לה משום שאומרים ברי לי, הוא כמש"כ האחרונים דהוא משום דאיסור שבוי' הוא איסור ודאי, אך לר' יהודה דלא חשיבא כודאי נבעלה ואין איסורה אלא מספק, שפיר מהני מה שאומרים ברי לי.

ח] אך באמת לא נתישבו בזה ד' התוס' לעיל, דאף דנימא דמודה ר' יהודה לאיסור שבוי' לכהן וס"ל דאף אינה נאמנת לומר דטהורה היא, מ"מ מאי קשיא להו להתוס' דלר' יהודה חזינן דהקילו בשבוי' טפי מבתרומה ומאידך לענין מסל"ת הקילו בתרומה טפי מבשבוי', הרי שפיר י"ל דלר' יהודה דס"ל דשבוי' בקדושתה קיימא קייל דין שבוי' מדין תרומה, ולדידן דלאו בקדושתה קיימא חמיר דין שבוי' מדין תרומה, וכן הק' ההפלאה לעיל שם, עיי"ש,[[4]](#footnote-5) וצ"ע בזה.

1. וכ"נ מהא דמשני רב פפא דאימא ר' יהודה אומר בין כך ובין כך ישאנה, ואם פליג ר' יהודה על עיקר איסורא דשבוי' ל"ה לי' למימר הכי, דמשמעות הך לישנא דהא דישאנה הוא מכח שמעיד בה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והכי מסתברא, דאם כל הא דלדידן אין לשבוי' קנס הוא מכח הא דיש בה איסור ודאי, הרי דאין ללמוד מהא דפליג ר' יהודה וס"ל דיש לה קנס דפליג על עיקר איסור שבוי', ולא מצינו אלא דפליג על הא דיש בה איסור ודאי. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך יש לפקפק בזה, שהרי בתרי ותרי אף דאם אומרת ברי לי ונשאת לאחד מעדי' לא תצא, מ"מ לכתחילה היא אסורה לינשא, והכא שרינן לה לינשא לכתחילה, ועוד דלחד לישנא ביבמות פ"ח ב' באיסור כהונה ל"מ אמירת ברי לי בספיקא דתרי ותרי, ויש מקום לדון דתרי ותרי שאני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. וממה שהעמיד ההפלאה הקו' באופן זה נראה דס"ל כמש"כ החת"ס דמודה ר' יהודה לעיקר שבוי', אלא דכיון דס"ל דבקדושתה קיימא ע"כ לא אמרינן דהכהן המעיד בה לא ישאנה, וע"כ לא הק' ההפלאה אלא דמ"מ י"ל דאף דלדידן חמיר דין שבוי' מדין תרומה מ"מ לר' יהודה דמיקל בשבוי' קייל דין שבוי' מדין תרומה, - וכ"ה להדיא בדבריו לעיל י"ג א', ז"ל, אלא די"ל דלא הוצרכו התוס' לחזקה דבודקת ומזנה אלא לענין יוחסין אבל לא לענין תרומה דהא איכא מ"ד לקמן דף ל"ו דס"ל דשבוי' אוכלת בתרומה, ואפי' לחכמים דפליגי שם, מ"מ לא שייך מעלה עשו ביוחסין, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דאף לר' יהודה שבוי' אסורה לכהן משום מעלת יוחסין, ולא פליג אלא דאוכלת בתרומה דבזה ליכא למעלת יוחסין. [↑](#footnote-ref-5)