1 באיסורא דקדירה שאינה בת יומה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / הגעלת כלים

יום ד' ה' מרחשון תשע"ה

**א**

א] בדינא דקדירה שאינה בת יומה, מבו' בל' התוס' בפסחים דהיינו דלכתחילה אסור ובדיעבד שרי, וע"כ הק' דמ"ט אסרו את הקדירה ומ"ש מאין מבטלין איסור לכתחילה, ועי' חי' הר"ן שם דבאמת בתנור י"א דשרי דהוי הפסד טפי.

אך התוס' בשלהי ע"ז כתבו דלא אסרו אלא את הקדירה שנבלע בתוכה בעודו מושבח, והרא"ש כתב עוד טעם בזה, ומבו' דאין החילוק בין לכתחילה לבדיעבד, אלא בין הכלי לבין המאכל.

ועי' רמ"א בסימן צ"ה ובסימן קכ"ב דבמים נוהגין איסור, וב' טעמים מצינו בזה, חדא, משום דמים לא חשיבי והוי כלכתחילה, ועוד דמים עדיין לא התחילה הנאתם, עי' פמ"ג סימן צ"ד שפ"ד י"ט ומש"ז ט' וב' טעמים אלו הוא אם ההיתר הוא בדיעבד, ובזה הוא דאמרינן דמים לא חשיבי כבדיעבד מכח הני טעמי, אך לפ"ד התוס' והרא"ש לכאו' אין הדין כן.

והרמ"א בסימן קכ"ב כתב דמותר לקנות מן הגוי דבר שנתבשל בכלי שאינו בן יומו, דחשיב כדיעבד, ומבו' ג"כ דכל ההיתר הוא רק בדיעבד,.

והעירוני עוד לד' הרמ"א בדרכ"מ בסימן צ"ה בשם האו"ה, דבבישל בקדירת בשר שאינה בת יומה לא אסרינן לאכול התבשיל עם חלב, משום דמצרפין התירא דנ"ט בר נ"ט, ומבו' דלדעת האוסרים נ"ט בר נ"ט בבישול מדינא הי' אסור, וכ"ה בד' הרמ"א שם, והגר"א שם סק"י פליג ע"ז, דלא עדיף מקדירת איסור שאינה בת יומה דאין המאכל נאסר, - אך הרמ"א לטעמי' אזיל, דהא דהמאכל מותר הוא משום דהו"ל כדיעבד, והכא אי"ז כדיעבד כיון שיכול לאכלו שלא עם חלב.

ועוד העירוני לד' הרמ"א בדרכ"מ בסימן ק"ח, דלקנות מן הגוי לא חשיב כלכתחילה, והוכיח מהא דמותר לקנות מן הגוי דבר שנתבשל בכלי שאינו בן יומו, עייש"ה, ומבו' להדיא דאם הוה חשבינן לי' כלתחילה, הוה אסרינן בזה.

ובאמת דגם בד' התוס' בע"ז מצינו דהך גזירה אינה אוסרת בדיעבד, והוא במש"כ התוס' בדס"ו: בדין המרדה, דהגוי לא ישמע לנו לעשות אחרת, והובא דין זה בשו"ע סימן ק"ח ס"ג, וזה ניחא אם מצינו דאי"ז אוסר בדיעבד, וה"נ חשיב כבדיעבד, אך להתוס' לטעמייהו דאין ההיתר משום "דיעבד", צ"ע מהיכ"ת להתיר בזה, אך באמת מצינו עד"ז בתשו' הרמ"ע סימן כ"ז שהביא הפר"ח לענין אין מבטלין איסור לכתחילה, דכל דא"א לנו לעמוד בזה, לא גזרו חכמים.

והעירוני דיש מקום לומר בזה, דבאמת ב' נידונים יש בזה, חדא, דמ"ט לא גזרו גזירה בפנ"ע על המאכל, שמא יבואו להתיר מאכל שנתבשל בכלי בן יומו, כמו שגזרו על הכלי, וע"ז כתבו התוס' דשאני המאכל שלא נבלע בו איסור בשבחו, והרא"ש כתב עוד דעל המאכל ליכא למיחש שיבואו להתיר גם מאכל שנתבשל בכלי בן יומו דלא שכיח, - אך יש בזה נידון אחר, דמ"מ אחר שאסרו את הבלע שבכלי, והחשיבוהו כטעם מושבח, תו ממילא מכח זה יאסר גם המאכל, וע"ז הוא דאמרינן דהך איסורא שאסרו את הכלי, הוא רק על שימוש בכלי לכתחילה, אך אי"ז אוסר בדיעבד את המאכל שבישלו בו.

ואמנם דכ"ז הוא רק משום דלא גזרו על המאכל עצמו, ובאנו לדון לאסרו מכח שאסרו את הכלי, ובזה הוא דאמרינן דאיסורא דהכלי, אינו אוסר בדיעבד את מה שנתבשל בו, אך אם היו גוזרים על המאכל עצמו, ל"ה שייך בזה כלל הך התירא, ודו"ק.

ולפ"ז נראה דזהו שורש התירא דמרדה, דכיון דכל האיסור דהכלי, הוא רק איסור לכתחילה לבשל בו, אך אם כבר בישל בו אין המאכל נאסר, הרי דה"נ י"ל דכל שא"א שלא לבשל בו מותר לבשל בו, דכל האיסור הוא שלא להכניס עצמו לכתחילה להיתר זה, וכל דא"א לו והו"ל כדיעבד, שרי, - וזה ע"ד מש"כ התוס' בפסחים ד"ל. באיסורא דאין מבטלין איסור לכתחילה, דכל דאיכא פסידא שרי, והיינו דכל דהאיסור הוא לכתחילה, שלא להכניס עצמו לכך, הרי דכל דא"א לו בע"א, לא חשיב כמכניס עצמו לכך, ודו"ק.

וארוחנא בזה, משה"ק הרא"ש היאך מהני ההגעלה הרי חוזר ונבלע, ולא ניח"ל לישב כד' הרשב"א והר"ן דבמים לא נבלע איסור מושבח, ולהנ"ל ניחא, דכל ה"ט הוא רק דע"כ ל"ה הגזירה על המאכל מצ"ע אטו מאכל שנתבשל בכלי בן יומו, אך אכתי מכח הגזירה על הכלי, יש לאסור גם את המאכל, ואך דבדיעבד לא אסרו, אך בהגעלה אי"ז מועיל כלום, דמה נשתנה ע"י ההגעלה, ודו"ק היטב, - אך לכאו' מד' הרשב"א והר"ן מוכח לא כן, וצ"ע.

ובעיקר ד' הרא"ש יל"פ בע"א, חדא דקאי לתי' בתרא דעל המאכל ליכא גזירה, וה"ט לא שייך על מי ההגעלה, ודו"ק, - ועוד, לפמש"כ הפמ"ג בשפ"ד סימן צ"ג סק"ג דכל הא דשרי כשלא נבלע בפגמו, הוא רק בדיעבד, אך לכתחילה אסרינן אף בכה"ג, עיי"ש שפירש דכל קו' התוס' היא מכלי חרס דהו"ל דיעבד, וכאשר כ"ה בהג"א, וע"ז הוא שחילקו דלא אסרו כשלא נבלע בפגמו, אך בדבר דהוי כלכתחילה, ה"ז אסור אף אם נבלע בפגמו, ואמנם בדרך זו יל"ע, די"ל דכיון דאם נאסור בכה"ג, אין בידינו להגעיל, הו"ל כדיעבד.

והנה הרמ"א בסימן צ"ה ס"ג בדין הדחת קערות כתב דהכלים מותרין והמים נוהגין בהן איסור לכתחילה, והיינו משום דהמים דלי"ב פסידא חשיב כלכתחילה, והעירוני דהיאך נימא דהמים לא חשיב כדיעבד והכלים חשיב כדיעבד, והרי בכל כלי שאינו בן יומו חזינן להיפך, דאוסרין את הכלי ולא חשבינן לה כדיעבד ומתירין את המתבשל בו.

אך נראה פשוט, דהא דאוסרין את הכלי ומתירין את המתבשל, אי"ז משום דלהפסיד את המתבשל הוי פסידא טפי מלאסור את הכלי, אלא הוא משום דעיקר הגזירה היא על הכלי, ובאנו לדון דבתולדה מזה יאסר גם התבשיל, ובזה הוא דאמרינן דאף דאסרו את הכלי לכתחילה, מ"מ אי"ז אוסר בדיעבד את התבשיל, וע"כ מה"ט גם אי"ז אוסר בדיעבד את הכלי שהודח בתוך כלי זה, דליכא נפ"מ בזה בין כלים לאוכלין, אלא הנפ"מ הוא בין הכלי שעליו הי' הגזירה, למה שנתבשל בו.

אך להני דס"ל לאסור במים לאפי' משום שעדיין לא התחילה הנאתם, הרי לכאו' מה"ט הי' לנו לאסור גם בכלים שהודחו, וצ"ע בזה.

ובאמת דעיקר הדברים מבוארים גם בד' הרא"ש דאחר שכתב דבהגעלה שרינן משום דהו"ל נ"ט בר נ"ט וכו', הק' דמ"ט לא גזרינן אטו הגעלת כלי בן יומו, והרי להדיא דיש בזה ב' נידונים וכנ"ל, - דמתחילה דן דאין ההגעלה מועלת כלום, דכיון דכל ההיתר בזה הוא משום דהו"ל בדיעבד, מה הועילה ההגעלה, ואח"כ הק' דמ"ט לא גזרו על ההגעלה עצמה, ולכאו' ע"ז הו"מ לשנויי דלא גזרו היכא דנבלע בפגמו, אך י"ל דאף דלא אסרו את הנבלע בפגמו, מ"מ כשבאנו לדון לגזור שלא להגעיל כלי שאינו בן יומו אטו הא דאין להגעיל כלי בן יומו, הרי דכלפי הכלי אי"ז נבלע בפגמו, וצ"ע בזה.

עיקר מש"נ יש להוכיח כן מד' הרא"ש, שכתב בפסקיו ובתוס' בע"ז דל"ח: דלא התירו למה שנתבשל בקדירה שאינה בת יומה אלא בדיעבד, וע"כ אסור לבשל, עיי"ש, והרי דטעם החילוק בין הקדירה למאכל הוא משום דלכתחילה אסור ובדיעבד מותר, ומאידך כתב בשלהי ע"ז דהוא משום דנבלע כשהוא פגום, או משום אין מקום לגזור דלא שכיח שיבשלו בקדירה בת יומה.

בד' התוס' בפסחים ד"ל. מבו' דגם בדינא דאין מבטלין איסור לכתחילה יש להתיר במקום דא"א בע"א, וכ"ה בתשו' הרמ"ע בדין מלח, וצ"ע מ"ש משאר איסורים דרבנן דאין מתירין אותן גם במקום הפסד מרובה מאד.

והפשוט בזה, דכל ד' התוס' הם באיסורא דאין מבטלין איסור לכתחילה, דהוא רק דינא דלכתחילה, - והיינו דהגם דמהא דשרי בדיעבד אין להוכיח דהוא איסור דלכתחילה, אלא היינו דאף דאסור לעשות כן, מ"מ אי"ז אוסר, - מ"מ כיון דאחר שביטל מותר, הרי דעיקר האיסור לבטל, הוא שלא להכניס עצמו להתירא דביטול, וכל היכא דהאיסור דרבנן הוא שלא להכניס עצמו לכך, שרינן כל היכא דא"א בע"א,

ובזה הוא דאמרינן דכל האיסור הוא כשמכניס עצמו מרצונו לכך, אך כל שא"א לו בע"א, לא אסרו חכמים, - וזה הוי חד דינא עם הא דבדיעבד ה"ז מותר, דאם אסרו חכמים איסור גמור אף בדיעבד, אין מקום להתיר כשא"א לו בענין אחר, אך כיון שלא אסרו בדיעבד, וכל האיסור הוא שלא להכניס עצמו לכך, ע"כ כל שא"א לו בע"א לא חשיב כמכניס עצמו מרצונו לכך ושרי.

ועד"ז הוא גם באיסורא דקדירה שאינה בת יומה, דכיון דאין התבשיל נאסר בדיעבד, הרי דכל האיסור הוא שלא להכניס עצמו להתירא דנטל"פ, וכל דא"א לו בע"א, שרי.

ועי' עד"ז בתשו' הגרע"א מהדו"ק דלמש"כ הרמ"א דבדיעבד מהני הגעלה בשאר משקין, אף די"ל דהיינו רק אם כבר בישל דאין אוסרין את התבשיל, מ"מ מכח זה יש להתיר בשעת הדחק להגעיל בשאר משקין, דשעת הדחק כדיעבד דמי, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכיון דבדיעבד אין המאכל נאסר, הרי דכל הא דאין מגעילין היינו דלכתחילה אין להכניס עצמו לכך, וע"כ כל דהוא שעת הדחק וא"א לו בע"א, שרי.

ביסוד דינא דמרו"ש, נראה בד' התוס' והרא"ש דהוא משום בליעת האיסור שלא תאסור, ונראה דגדר הדין הוא, דאסרה תורה להניח כלי איסור, ולא חשבינן לי' ככלי איסור, אלא כשהוא אוסר את התבשיל בבליעתו, - וכאשר כ"ה גם לדעת קמאי דל"מ טבילה קודם ההגעלה, דהוא משום דעדיין הכלי בטומאתו, אשר כ"ז הוא כשהכלי אוסר, אך כל שאינו בן יומו, הגם דהבלע עצמו אסור, לא חשיב דהכלי הוא כלי איסור, ומהני לי' טבילה, - וגדולה מזו כתבו הלבוש והש"ך, דאף אם יש בו בלע איסור, אם מייחדו להשתמש בו בצונן, מהני לי' טבילה, והיינו משום דבתורת כלי דצונן, ל"ה כלי איסור, וע"כ כיון שהוא עומד עכשיו לתשמיש דצונן והו"ל כלי דצונן, לא חשיב כעודנו בטומאתו, ומהניא לי' טבילה.

ובזה מבו' מש"כ הרא"ש דכיון דחל דין מרו"ש לא פקע, והיינו דאם הי' דין מרו"ש על הבלע, ל"ה שייך לומר דלא פקע, ורק משום דדין מרו"ש הוא על הכלי דהוא צריך הכשר, ע"כ שייך לומר דכיון דכבר נתחייב בהכשר זה, תו לא פקע.

וגדר הדין דהכלי צריך הכשר, היינו משום דכיון שהכלי יאסור בבישול זה, ע"כ חשיב דהכלי הוא כלי האסור, ואיכא דין הכשר על הכלי, - והרי חזינן דחשיב דהכלי הוא כלי האסור, דמכח זה ל"מ טבילה קודם ההגעלה, ואם הוה חשבינן דהכלי הוא כלי היתר ואך דיש בו בלע דאיסור, ל"ה זה מעכב הטבילה, ודו"ק.

אמנם לדעת הר"ן דדין מרו"ש הוא משום ביעור הנותר, צ"ע דמ"ש לומר דכיון דחל תו לא פקע, הרי לכאו' הוי הדין על הבלע, וכל דכבר ליכא להבלע ל"ש דין זה.

אך נראה פשוט דגם לדעת הר"ן הוי דין מרו"ש על הכלי, והגם דיסודו הוא משום ביעור הנותר, מ"מ מכח זה חייבתו תורה במרו"ש על הכלי, - והוא מוכח כן מדינא דבישול בלא בלוע, ואף אי נימא דדינא דבישול בלא בלוע רק רק בשבירה בכלי חרס, הרי גם ע"ז כתב הר"ן דהוא משום ביעור הנותר, - ויל"פ הגדר בזה, דל"ש שיחול דין ביעור על הבלע בעצמו, ודין הביעור חל על הכלי שבו הבלע.

ובזה מבו' הא דמתקיים דין ביעור ע"י השבירה, אף דהבלע נשאר במקומו, והיינו משום דכל דין הביעור הוא מכח דהבלע הוא בתוך כלי, וע"כ חשבינן דה"ה קיים, אך כל שנשבר הכלי, חשיב הבלע כעץ בעלמא, וע"כ מתקיים בזה דין הביעור, וצ"ע עוד בזה.

יש להסתפק אם הא דבעינן ליבון בשפוד ואסכלא בקדשים למאן דס"ל הכי, הוא מכח דינא דמרו"ש, או דהוא רק כדי שלא יאסור את התבשיל, או שלא יהא אסור לבשל בו.

והנה לפ"ד הרמב"ן בפסחים דכל שבלע התירא והשתא לי"ב אלא משהו מותר לבטלו, הרי תיקשי דמ"ט בעינן בשפוד ואסכלא ליבון, הרי כל שהגעילן ולא נשתייר בהן כדי נתינת טעם מותר לבטל האיסור, ובע"כ דהוא מכח דינא דמרו"ש.

אך בגדר הדברים י"ל בתרי גווני, די"ל דמכח דין מרו"ש נתחייב גם לעשות הליבון, ובעינן שיהא הליבון במקום קדוש וכו', - וי"ל דלעולם דין מרו"ש הוא במרו"ש עצמם והליבון אינו בכלל זה, ואך דכיון דבלא הליבון עדיין נשתייר בלע דאין המרו"ש מועילין להוציאו, אין מתקיים דין מרו"ש כ"ז שלא עשה ליבון, - וזהו ע"ד הא די"ל לדעת רבי דמרו"ש בצונן, דל"מ אם עשה מרו"ש קודם ההגעלה, דלאו מידי הוא.

והנה הרשב"א והריטב"א הק' ע"ד הרמב"ן, דמאי פריך דכי מבשל למחר וכו', הרי כבר עשה הגעלה ולי"ב כדי נתינת טעם, והריטב"א תירץ דאסור לבטל לכתחילה, וזה אינו מתישב לד' הרמב"ן בפסחים, - אך הנה בעיקר קושייתם צ"ב, דמ"ט לא הקשו על עיקר מש"א דכל יום נעשה גיעול לחבירו, דמאי בעינן לזה, ותיפו"ל שהגעיל וכבר לי"ב כדי נתינת טעם, ובע"כ דאף אם לא נשתייר כדי נתינת טעם, מ"מ אסור להשהותו מדינא דמרו"ש, ומבו' דמכח דינא דמרו"ש צריך לעשות ליבון, וכמש"נ לעיל, וא"כ מאי קשיא להו ע"ד הרמב"ן, וכנראה דלישנא דגמ' קשיא להו דפליט נותר וכו', ומ' דלא רק דאי"ז תקנה, אלא דגם אסור לעשות כן, וע"ז הוא שהקשו, - אך אכתי צ"ב במשה"ק הרשב"א בסו"ד דמ"ט לא משני באמת דבכה"ג בעינן להגעלה, ולכאו' להנ"ל הרי לא נתישב בזה עיקר הקושיא, וצריך לדחוק דמכוון הרשב"א להקשות דיעשה הגעלה קודם זמן האיסור, ותועיל ההגעלה ע"ד הא דמהני גיעול, (וכמבו' בד' הרשב"א דגיעול לא עדיף מהגעלה), אך אי"ז מתישב היטב בל' הרשב"א, וצ"ע רב בזה.

ובדעת הרמב"ן נראה, דמש"א דפליט נותר וכו', היינו דבזה הוא מבטל לדינא דמרו"ש, והיינו דהרי לא מצינו שאסור להשתמש בכלי כלל בצונן קודם מרו"ש, אך לבשל בו אסור, משום שהוא מפליט את הבליעה לתוך התבשיל, ובזה הוא עובר על דינא דמרו"ש, דלא מיבעיא לדעת התוס' והרא"ש דדינא דמרו"ש הוא שלא יהא הכלי אסור, ודאי דכל שמשתמש בו והוא פולט את האיסור שבתוכו, ה"ז סתירה לדינא דמרו"ש, אלא אף אם דינא דמרו"ש הוא משום ביעור הנותר, מ"מ כל שהוא מבשל בו ויוצא הבלע לתוך האוכל והוא נאכל, ה"ז סתירה לדין מרו"ש, ודו"ק.

בדינא דרב אשי, מ' דהיינו רק משום דליתא לאיסורא בעינא, והיינו דאף אם דמי לדינא דנ"ט בר נ"ט דאין חל ע"ז איסור, מ"מ התם אי"ז שייך למה דליתא בעינא, אלא הוא משום דה"ז קלוש, אך הכא יסוד הדין הוא משום שאינו בעולם, ובזה הוא דאמרינן דרק אותו הבלע שיוצא ע"י הגעלה, הוא חשוב אף כשהוא בלוע, ומשא"כ בלע שאינו יוצא אלא ע"י האור שאין בו כדי נתינת טעם לא חשיב, וי"ל דהיינו דכל חשיבות הבלע היא רק אם בכחו להטעים בחוץ, שהרי בתוך הכלי אין עליו תורת אוכל, ודו"ק.