ד - הילך
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים ב_מ פרק שנים אוחזין

**סימן ד**

**בדין הילך**

**א**

א] **ב"מ ד' א',** אלא כי איתמר ותנא תונא אאידך דר' חייא איתמר, דא"ר חייא מנה לי בידך והלה אומר אין לך בידי אלא חמישים זוז והילך חייב, מ"ט הילך נמי כמודה מקצת הטענה דמי, ותנא תונא שנים אוחזין בטלית והא הכא כיון דתפיס אנן סהדי דמאי דתפיס הילך הוא וקתני ישבע.

**ופירש"י,** ז"ל, קס"ד דלר"ח טעמא דמתניתין משום דאנן סהדי דמאי דתפיס דילי' הוא, והוי כמנה לי בידך וכו' והעדים מעידים אותו שיש לו חמשים, וכי אידך דר"ח דמחייב לי' שבועה דאורייתא וכו', עכ"ל.

**והתוס'** שם הק' ע"ז, דכיון דלא מצי לאוכוחי מינה דהילך חייב, אלא משום דהו"ל כהעדאת עדים, מ"ט לא אמרו דהא דתנא תונא הוא אקמייתא, והריטב"א כתב דאה"נ לפי הס"ד הכא, יש לסייע ממשנתינו אף לדר"ח קמייתא, וכתבו דאנן סהדי ל"ד, דמאי דתפיס מחשבינן לי' השתא טפי מהעדאת עדים, וחשיב כאילו מודה לי' דדידי' הוא, והק' דאכתי הו"ל למיפרך דכי היכי דהאי מודה להאי האי מודה להאי.

**אך** השטמ"ק שם כתב בשם הראב"ד, דמה שאמרו דמאן דתפיס הילך הוא, לא קאי על מחצית הטלית, אלא קאי על מה שבתוך ידו, דחשיב כהודאה, משום דהוא נוטל על מקום שידו מגעת, והכפירה היא על שאר הטלית שאינה בין שניהם, וע"כ ליכא בזה לה"ט דכי היכי דאנן סהדי להאי אנן סהדי להאי, וכ"כ הגרע"א והנחל"ד.

**וצ"ב** בד' התוס' שעמדו בזה, דמ"ט לא אמרינן בזה כי היכי דהודאה להאי האנן סהדי להאי אנן סהדי להאי, ומ"ט לא ניח"ל לפרש כן דכל הא דחשבינן לה כהודאה הוא במה שבתוך ידו,[[1]](#footnote-2) וע"כ שפיר הן נשבעין על שאר הטלית, דליכא ע"ז הודאה כלל.[[2]](#footnote-3)

ב] **והתוס'** הרא"ש כתב לישב, דהא דלא מיפטרי מן השבועה מכח הא דאיכא אנן סהדי להאי ולהאי, הוא משום דבאת ליכא בזה אנן סהדי, מאי שאנו רואים שהוא תפוס בחצי הטלית לא חשיב כעדים מעידים שיש לו בידו חמישים, דשמא שלא כדין תפס בו, ואינם מעידים שהוא שלו, וכתב דלא גרסינן הכא אנן סהדי.

**ולא** נתפרש בדבריו, דאם לא חשיב כהעדאת עדים וגם ליכא הודאה, וכמש"כ הרא"ש דאף גרע מהעדאת עדים, א"כ מ"ט יש בזה כלל שבועה כעין דאורייתא.

**ב**

ג] **והנה** הבעה"מ פירש להא דמייתינן ממתניתין דהילך חייב, ז"ל, הילך נמי כמודה במקצת דמי, ולא אמרינן כמאן דנקיט להו בידי' דמי ואע"פ שמזומנין לתת ודלא כרב ששת, דאי ס"ד כרב ששת וכיון שמזומנין לתת כמאן דנקיט להו דמי והא מתניתין דשנים אוחזין שהם מזומנין לחלוק וכו', אי ס"ד כיון דמזומנין לחלוק כמאן דפליגי דמו א"כ ליכא שבועה כלל, דהא ודאי פשיטא לן דאילו פלגואה עד דאתי לקמן תו לא משביעינן להו אלא אמרינן המע"ה, וכי היכי דהכא לא אמרי' הילך דמזומנין לחלוק כמאן דפליגי דמי, ה"נ במודה מקצת לא אמרי' הילך שמזומנין לתת כמאן דנקיט להו דמי, והיינו דאמרינן ותנא תונא ולאו למימרא שיהא דין משנתנו דין מודה מקצת וכו', עכ"ל, והביאוהו הרמב"ן והרשב"א.

**ומבו'** בדבריהם דיסוד הפלוגתא אם הילך חייב, אי"ז פלוגתא מסוימת בחיובא דמודה במקצת אם הוא אף בגונא דהילך, אלא הויא הפלוגתא בדין הילך, - והיינו דכו"ע מודו דכל דנקיט התובע להמעות אין הנתבע חייב שבועה, ונחלקו בדין הילך אם מכח הא דהוא מזומן ליתן הוי כמאן דנקיט להו, והוא פטור מן השבועה, או דאף דהוא מזומן ליתן ל"ה כמאן דנקיט להו, וע"כ הוא חייב שבועה,[[3]](#footnote-4) - וזהו דמייתינן לה ממשנתינו, דאם הילך הוי כמאן דנקיט להו, ה"נ במשנתינו דהן מזומנין לחלוק הוי כמאן דפליגי, ול"ה בזה לשבועת המשנה

ד] **והנה** לפ"ז נמצא, דאף לדעת ר' חייא דהילך חייב, כ"ז הוא כשהמעות מזומנין ליתן ועדיין לא נתן, דבכה"ג ס"ל דלא חשיב כמאן דנקיט בידי', אך כל שנתן לו את המעות, מודה ר' חייא דפטור.

**וכ"ה** להדיא בפי' ר"ח בסוגיין, ז"ל, דאע"ג דאמר לי' הילך כיון דעדיין לא נתן מודה במקצת הטענה הוא, עכ"ל, ולהדיא דכל הא דהילך חייב הוא משום דעדיין לא נתן, אך כל שנתן מודה ר' חייא דהוא פטור מן השבועה.

ה] **ולפ"ז** מתפרש בפשוטו מה שלא פירשו התוס' וש"ר כפי' הראב"ד דכל הא דחשבינן לה כהודאה הוא במה שבתוך ידו, דא"כ מ"ט תליא בפלוגתא דהילך, הרי אף למ"ד דהילך חייב, כ"ז הוא כשאינו תחת ידו ולאו כמאן דנקיט להו דמי, אך חלק הטלית שתחת ידו, הרי ודאי הוי כמאן דנקיט לה, שהרי כמאן דפסיק דמי, ומ"ט הוא חייב שבועה.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ו] **אמנם** הנה הרמב"ם בפ"א מטונ"ט ה"ג כתב, ז"ל, או שהודה במקצת ונתנו מיד ואמר אין לך בידי אלא זה והילך, עכ"ל, ומבו' דאף שנתנו לו מיד תליא בפלוגתא דהילך, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א בסוגין, ולכאו' הוא דלא כדעת הר"ח והבעה"מ דכל שנתנו לו לכו"ע פטור.

**ולפ"ז** צ"ל, דעיקר הפלוגתא אם הילך חייב, אינה אם חשבינן לי' כמאן דנקיט לה בידי', דכו"ע מודו דהילך כמאן דנקיט לה בידי', אלא טעמא דמ"ד דהילך חייב, הוא משום דאף דעכשיו הוי כמאן דנקיט בידי', מ"מ כיון דמעיקרא הי' ע"ז תביעה גמורה, הוא חייב שבועה, ועיקר הפלוגתא אם הילך חייב, הוא אם סגי במה דמעיקרא הי' תביעה על כל המנה והודה במקצתו, או דכיון דבשעת ההודאה כבר בטלה התביעה, ל"ה כמודה במקצת,[[5]](#footnote-6) וכ"כ בחו"ש הגרב"ד סימן י"ב.

**ומצינו** כן בפי' הר"י מלוניל בפ' שבועת הדיינים, ז"ל, והילך וכו' חייב וכו' דכיון שבתחלה הכנסתו בפני בי"ד הי' תובעו זה מנה אשתכח דמודה במקצת קרינא בי', ורב ששת אמר הילך פטור, דבתר השתא אזלינן שאין תביעה ביניהם אלא בחמשים זוז שזה תובעם וזה כופר בהם, עכ"ל, וכ"ה גם בדבריו בסוגיין, ז"ל, דהילך נמי מודה מקצת טענה הוא דכיון דבתחלת הדברים תבעו המלוה מנה ואיהו לא הודה לו אלא חמשים מודה מקצת הוי, עכ"ל.[[6]](#footnote-7)

ז] **והנה** בחי' הריטב"א כתב דלדעת רש"י דהילך הוא כשמעות ההלואה קיימים, הרי דבמלוה שהוציאה, אע"פ שנותן לו מעות אחרים בבי"ד לא חשיב הילך.

**והדברים** צ"ב, דאף דנימא דלמ"ד דהילך חייב הוא חייב אף בכה"ג שנתן לו המעות, דסגי במה דמעיקרא הי' תביעה על כל המנה, מ"מ למ"ד דהילך פטור משום דכמאן דנקיט לה בידי', כ"ש דיש לפטור כשנתן לו המעות, דנקיט בידי' ממש, ומה מקום י"ל דבכה"ג חייב לכו"ע.

**ד**

ח] **והנה** בחי' הגר"ח בפט"ז מאישות כתב, ז"ל, ור' חייא דפליג שם וס"ל דגם הילך חייב, היינו משום דס"ל דגם היכא שעושה אותו כפרוע ג"כ הוי מודה במקצת, וכדחזינן דמחייב גם בהילך דהרי שלך לפניך דפשיטא דהוי פרוע, אבל הא מיהא מודה דבהילך חל דין פרוע ודין תשלומין, עכ"ל, ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"נ בד' הרמב"ם, דלכו"ע הילך הוי כמאן דנקיט בידי', וטעמא דר' חייא דחייב הוא משום דסגי במה דמעיקרא הי' תביעה על כל המנה והודה במקצתו.

**ולדעת** הר"ח והבעה"מ דכל דנקיט להו בידי' פטור לכו"ע, והא דהילך חייב הוא משום דל"ה כמאן דנקיט להו בידי', צ"ע דמ"ט הוא חייב בהילך דהרי שלך לפניך, אף דהוי כפרוע.

**ובפשוטו** צ"ל בדעתם, דאף דמדינא הוי כפרוע, מ"מ כיון דאכתי ה"ז מחוסר גוביינא, שייך ע"ז תביעה וטענה, וע"כ הוא דחייב.

ט] **אך** שמעתי להקשות בזה מהא דפריך לקמן בסוגיין דלמ"ד דהילך פטור מ"ט איצטריך למעוטי קרקע משבועה, הא כל קרקע הילך הוא, ומבו' דלמ"ד דהילך חייב ניחא הא דאיצטריך למעוטי קרקע בשבועה, דאף דהו"ל כהילך, מ"מ הי' לנו לחייבו שבועה.

**והנה** הרי קרקע לא מחסרא גוביינא, וכל שהוא מודה שהיא של התובע, הויא ביד התובע ממש, ואפ"ה הוא חייב שבועה, - וזה דלא כמש"נ מד' הר"ח והבעה"מ דכל דנתן לו את המעות לכו"ע פטור מן השבועה.

**ה**

י] **והנה** בטעם פטורא דהילך כתב בפי' הר"י מלוניל בסוגיין, ז"ל, הנך דקא מודה לי' בגויהו ואיתנהו בעינייהו כמאן דנקיט להו בידי' דמלוה דמו, ואישתכח דליכא הודאה במקצת כלל, דאיהו קא תבע מיני' חמשים ואיהו לא מודה לי' מידי, עכ"ל, וכ"כ הר"י מלוניל בפ' שבועת הדיינים, ז"ל, דבתר השתא אזלינן שאין תביעה ביניהם אלא בחמשים זוז שזה תובעם וזה כופר בהם, עכ"ל, וכ"כ המאירי, ז"ל, שאותם חמשים הרי הן כמי שבאו ליד מלוה ואינם בכלל הטענה, ונמצא שאין הטענה אלא בחמשים שכפר ונמצא שהוא כופר בכל הטענה, עכ"ל, והיינו דליכא תורת טענה, אלא על ממון שאינו תחת ידו, וע"כ הוא דהממון דהילך דחשיב דהוא תחת ידו ליכא ע"ז טענה, ואין הטענה אלא על המחצה שכפר, ובמחצה זה הוא כופר הכל.

**וכ"כ** ר"ה גאון בס' משפטי שבועות ח"א ש"א, ז"ל, אבל אם נותנו לו מיד אין חייב גזירה, וזה כגון הטוען לחבירו ק' דינרים והודה לו הנתבע שאין לך בידי אלא נ' והא לך אינו חייב גזירה, שאפי' שהוא נראה כמודה מקצת הטענה, באמרו הא לך קח שלך מיד עכשיו נמצא כאלו פרעו, ובמה שטענו, בכולו כפר לו וכו', עכ"ל, וכ"ה בד' רבים מקמאי.[[7]](#footnote-8)

יא] **וכמדומה** דהוא מבו' כן בלישנא דגמ' שפירשו לטעם פטורא דהילך, דהוא משום דכיון דא"ל הילך הני זוזי דקא מודי בגוייהו כמאן דנקיט להו מלוה דמי, באינך חמשים הא לא מודי, הלכך ליכא הודאת מקצת הטענה, ואי נימא דפטורא דהילך הוא משום דאי"ז חשוב כהודאה, א"כ מ"ט הוצרכו לפרש להא דבאינך חמשים הא לא מודי, הרי אי"ז טעם פטורו,[[8]](#footnote-9) - ובע"כ דאף הודאה דהילך הויא הודאה מעליא, והא דפטור הוא משום דעל הממון דהילך ליכא טענה, ונמצא דלא הודה על מה שטענו, וזהו שאמרו דאף דהודה על חמשים, אי"ז הודאה במקצת הטענה, דעל מה שהודה הו"ל הילך ואי"ז מכלל הטענה, ועל מה שטען לא הודה, וזה כמו שאמרו בכ"ד דהא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, הוא משום דמה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו.[[9]](#footnote-10)

יב] **ובזה** מתפרש מש"כ הר"ן בשלהי שבועות בשם תלמיד הרשב"א, דמה שאמרו בירושלמי דכל שנתחייב שבועה ובאו לגלגל עליו שבועות אחרות ואמר הא טריפין לך, ל"מ זה לפטרו מן הגלגול, היינו כשאמר שאתנם לך, או בעינן לשלומי לך, דאי לא הא קי"ל הילך פטור, - והיינו דאם נתרצה לשלם לו ומעותיו בידו מזומנות לפרוע, א"א לגלגל עליו שבועה אחרת, מכח דינא דהילך פטור.

**והדברים** צ"ב, דהרי הא דהילך פטור הוא משום דבכה"ג לא חשיב כמודה במקצת הטענה, ומה ענין זה לדין שבועת גלגול.[[10]](#footnote-11)

**ולכאו'** הוא מתפרש ע"פ הנ"ל, דעיקר פטורא דהילך הוא משום דכל דמעותיו בידו מזומנות לפרוע חשבינן לה כמאן דנקיט להו בידי', וכבר ליכא תביעה על מעות אלו, וכיון דבטלה התביעה, כבר אינו מחויב ע"ז שבועה, וע"כ א"א לגלגל עליו שבועה אחרת.

**ו**

יג] **והנה** אמנם התוס' הרא"ש בסוגיין כתב, ז"ל, כיון שמונחין בעין כמאן דנקיט להו קודם שהודה "וכמי שלא הודה שום דבר דמי", עכ"ל, וכ"כ הבעה"ת בשער ז' ח"ב אות ה' בשם התוס', דהוי כמאן דנקט להו מלוה מעיקרא קודם שהודה הלוה אותם, "והו"ל כמי שלא הודה לו כלום", עכ"ל, ויש שפירשו בדבריהם דפטורא דהילך הוא משום דאין ההודאה מחייבתו והוי כמו שלא הודה,[[11]](#footnote-12) ועמש"כ בחי' הגר"נ לפרש בזה.

**אך** יש להוכיח דלא כן, ממש"כ התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין דלמ"ד דהילך פטור הו"ל ככופר הכל, ואין אדם מעיז פניו לכפור הכל, וזה מתישב רק אי נימא דפטורא דהילך הוא משום דאי"ז בכלל הטענה, ואין הטענה אלא על המחצה שכפר ובמחצה זו הוא כופר הכל, והו"ל העזה, אך אי נימא דלעולם חשבינן דהטענה היא על כל המנה, ופטורא דהילך הוא משום דאין ההודאה מחייבתו והוי כמי שלא הודה, אי"ז טעם לחשבו כהעזה, ואדרבה עדיף מכל מודה במקצת דכיון דמודה על מקצתו אי"ז העזה, וכ"ש בהילך שהוא נותן לו את המקצת.

**ומש"כ** התוס' הרא"ש ובעה"ת דכמי שלא הודה שום דבר דמי, צ"ל דהיינו דכיון דכמאן דנקיט לה בידי' ואי"ז בכלל התביעה, נמצא דלא הודה כלל על התביעה, והו"ל ככופר הכל.

יד] **ויש** להוסיף בזה, דהנה הגרע"א בשבועות ל"ט ב' כתב לדון בגונא דטענו שתי כסף והודה באחד ואמר הילך על פרוטה, אם נימא דמה שאמר הילך אינו מכלל הטענה וליכא שתי כסף, עיי"ש.

**ובחו"ש** הגרב"ד סימן י"ג כתב לפרש טעם הספק בזה, בעיקר הא דהילך פטור משום דה"ז מבטל את הטענה, אם היינו דה"ז מועיל לבטל לעיקר הטענה דבעינן לחיוב שבועת מודה במקצת, או דל"מ זה לבטל לעיקר הטענה אלא ה"ז מועיל דכבר ליכא להדררא דמודה במקצת דמודה על הטענה, - דאם ה"ז מועיל לבטל לעיקר הטענה, אף אי"ז מצטרף לשתי כסף, אך אם אי"ז מועיל לבטל לעיקר הטענה, אלא ה"ז מבטל להדררא דמודה במקצת, שפיר ה"ז מצטרף לשתי כסף.

**ובביאור** צד זה דאי"ז מועיל לבטל לעיקר הטענה, אלא להדררא דמודה במקצת, שמעתי מהגר"י גולדשטיין שליט"א לפרש דהוא משום דמעיקרא הי' טענה על כל המנה, וסגי בזה לדין הטענה דבעינן לחיוב השבועה, אלא דכיון דבשעת ההודאה כבר בטלה הטענה, נמצא דאין ההודאה על הטענה, ולי"ב להדררא דמודה במקצת, אך הגרב"ד שם פירש לזה בע"א.

טו] **ולפ"ז** י"ל דזהו מש"כ התוס' הרא"ש והבעה"ת דפטורא דהילך הוא משום דכמי שלא הודה שום דבר דמי, והיינו דהא דפטור אי"ז משום דליכא לעיקר הטענה המחייבת שבועה, אלא הוא משום דכיון דבשעת ההודאה כבר בטלה הטענה, נמצא דלא הודה על טענתו, והוי כמי שלא הודה כלום.

טז] **והדברים** מתאימים, דהנה הבעה"ת שם אות ו' כתב דהא דהילך פטור היינו דוקא שלא יהא כמערים, אבל אם נראה לדיין שהוא כמערים לדחות השבועה מעליו, חייב שבועת התורה, והב"י בסימן פ"ז כתב דזה נלמד ממה שאמרו בשבועות מ' ב' דאם טענו חטים וקדם והודה לו בשעורים קודם שיטען גם שעורים אם כמערים חייב.

**וזה** מתפרש למשמעות ד' הבעה"ת, דעיקר פטורא דהילך הוא משום דאין ההודאה על הטענה, ובכה"ג אין ההודאה מחייבת שבועה, וע"כ כ"ה דכשקדם והודה קודם הטענה במערים חייב, והיינו משום דבכה"ג חשבינן דההודאה היא על הטענה שטען אח"כ, אף שלא היתה הטענה קיימת בשעת ההודאה, ה"נ הוא כשאומר הילך במערים דחייב, משום דחשבינן לה כמודה על הטענה שטען מעיקרא, ויש בזה להדררא דמודה במקצת.

**ז**

יז] **והנה** התוס' הרא"ש והבעה"ת כתבו דפטורא דהילך הוא משום דכמאן דנקיט לי' בידי' קודם ההודאה, ומבו' דלא סגי במה דבשעת ההודאה הוי כמאן דנקיט לי' בידי', וכל הא דמיפטר הוא משום דכמאן דנקיט לי' בידי' קודם ההודאה.[[12]](#footnote-13)

**ובביאור** הא דחשבינן לה כמאן דנקיט בידי' קודם ההודאה, נראה דהיינו משום דכל שהודה ואמר הילך, הרי גם קודם ההודאה הי' המעות מזומנים ליתנם לו, וע"כ חשיב כמאן דנקיט בידי' קודם ההודאה.[[13]](#footnote-14)

יח] **ובטעם** הא דלא מיפטר אלא אם הוי כמאן דנקיט בידי' קודם ההודאה, נראה דהוא משום דאם ל"ה כנקיט בידי' קודם ההודאה, ונמצא דקודם ההודאה עדיין היתה הטענה קיימת, נמצא דהויא הודאתו על הטענה, ואף דבשעת ההודאה עצמה נתבטלה הטענה, אי"ז טעם לפטרו, וזה מתפרש היטב למש"נ בדעתם דפטורא דהילך הוא משום דאין ההודאה על הטענה, - וכל הא דפטור הוא משום דהוה כמאן דנקיט לה בידי' קודם ההודאה וכבר בטלה הטענה קודם ההודאה, ונמצא דאין הודאתו על הטענה, וכמי שלא הודה לו כלום דמי.[[14]](#footnote-15)

יט] **ועיקר** הך מילתא דלא מיפטר אלא היכא דנקיט לה בידי' קודם ההודאה, נראה דיש לסייע לזה ממש"כ הראשונים לקמן בסוגיין בדעת הרמב"ם, דהא דהמודה בממון שאינו יכול לכפור בו פטור, הוא משום דהו"ל כהילך, והחי' הרי"מ בסימן ע"ה סק"י הק' דא"כ מודה במקצת דכתב רחמנא היכי משכח"ל, הרי לעולם אחר שהודה שוב אינו יכול לכפור, וכיון דמה שאינו יכול לכפור חשיב כהילך וכנקיט לי' מלוה בידו, נמצא דלעולם אחר ההודאה נעשה כמאן דנקיט לי' מלוה, והוי כמו שנתן לו המקצת שהודה דפטור מן השבועה.

**ועיי"ש** שכתב דבע"כ דדוקא כשנתן לו המקצת שהודה דגם בלא ההודאה הו"ל כמאן דנקיט לי' פטור, ומשא"כ בזה דע"י ההודאה נעשה זה ובהכי חייב רחמנא, - ויש לפרש לזה עפמש"נ, דפטורא דהילך הוא רק היכא דמעיקרא קודם שהודה הוי כמאן דנקיט לה בידי', אך הא דע"י ההודאה נעשה כמאן דנקיט לה בידי', אי"ז פוטרו.[[15]](#footnote-16)

**ח**

כ] **והנה** לפ"ז נראה, דאף דעיקר הפלוגתא אם הילך חייב הוא אם הוי כמאן דנקיט לה בידי', וכמש"כ הבעה"מ ודעימי', וכל שנתן לו את המעות ונקיט להו בידי' ממש פטור לכו"ע, כ"ז הוא היכא דנתן לו את המעות קודם ההודאה, דכיון דנקיט להו בידי' קודם ההודאה פטור, אך כל שלא נתן לו המעות אלא בשעת ההודאה, כיון דלא נקיט להו קודם ההודאה, דאף שהוא מזומן ליתנם לו, מ"מ למ"ד דהילך חייב לא חשבינן לה כמאן דנקיט להו בידי', הוא חייב שבועה.[[16]](#footnote-17)

**ונמצא** לפ"ז דמש"כ הרמב"ם והריטב"א דאם הודה במקצת ונתנו לו מיד תליא בפלוגתא דהילך, אי"ז סותר לד' הר"ח והבעה"מ דכל שנתנו לו פטור לכו"ע, - והיינו משום דדוקא כשנתנו לו קודם ההודאה הוא דפטור, אך כל שנתנו לו אחר ההודאה, לא מיפטר אלא למ"ד דהילך פטור, דלדידי' חשבינן לה כמאן דנקיט לי' קודם ההודאה.[[17]](#footnote-18)

כא] **ובזה** מתפרש מש"כ הריטב"א דלדעת רש"י דהילך הוא כשמעות ההלואה קיימים, הרי דבמלוה שהוציאה, אע"פ שנותן לו מעות אחרים בבי"ד לא חשיב הילך, - והיינו משום דפטורא דהילך הוא רק היכא דנקיט להו בידי' קודם ההודאה, וע"כ אין לפטור כלל מכח הא דנותן לו את המעות מיד, וכל מה דיש לפטור בזה, הוא מכח הא דהי' מזומן ליתנם לו, והוי כמאן דנקיט להו קודם ההודאה, וע"כ לדעת רש"י דל"ה כמאן דנקיט להו בידי' אלא כשמעותיו קיימים דהם שלו בכל מקום שהם, ובכה"ג דנותן לו מעות אחרים, ל"ה כמאן דנקיט להו קודם ההודאה, לי"ב לפטורא דהילך.

כב] **ובזה** מתישב משה"ק הגר"ח דאם היכא דכמאן דנקיט לה בידי' הוא פטור לכו"ע, מ"ט הוא חייב בהילך דהרי שלך לפניך, אף דהוי כפרוע, - והיינו משום דמה דהוי כנקיט בידי' מכח ההודאה ל"מ לפטרו, וכל הא דהילך פטור, הוא משום דגם קודם ההודאה הוא מזומן ליתן לו, ומ"ד דהילך חייב ס"ל דמה שהוא מזומן ליתן לו לא חשיב כמאן דנקיט בידי', וע"כ אף דכשאומר לו הרי שלך לפניך הוי כפרוע, מ"מ כיון דקודם ההודאה ל"ה כמאן דנקיט לה בידי', ע"כ הוא חייב שבועה.

**ומתישב** בזה גם הא דלמ"ד דהילך חייב איצטריך למפטר קרקע משבועה, אף דבקרקע דלא מחסרא גוביינא כל שהוא מודה שהיא של התובע הויא ביד התובע ממש, - דאף דאחר ההודאה הויא הקרקע ביד התובע ממש, מ"מ כיון דקודם ההודאה ל"ה הקרקע בידו, שפיר הי' לנו לחייבו שבועה, ורק למ"ד דהילך פטור אין לחייבו שבועה, משום דלדידי' גם קודם ההודאה הוי כמאן דנקיט בידי' ע"י שהוא מזומן ליתנה לו.

**ט**

כג] **והנה** הריטב"א בסוגיין כתב בסו"ד, ז"ל, וה"ז דומה כאלו כל אחד מהן תובע לחבירו כל הטלית וחברו כופר מה שבידו, כי הכפירה במה שביד חבירו אינה כלום ומילי בעלמא נינהו לצערו והילך גמור חשיב, וכאומר לחבירו הריני נותן לך מחצה אע"פ שאיני חייב לך והוי כעין דאורייתא, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דבר חדש, דהתובע את חבירו מנה, והנתבע משיב לו דהוא נותן לו חצי מנה אף שאינו חייב לו, הוא חייב שבועה דמודה במקצת, דאף דלא הודה לו כלום, מ"מ כיון דהוא נותנו לו, אין ע"ז תורת כפירה, והו"ל כמודה במקצת.[[18]](#footnote-19)

כד] **ולפ"ז** יש להעיר בעיקר הא דהילך פטור, ונתבאר לעיל מד' הריטב"א דכל הא דפטור הוא משום דהוי כמאן דנקיט לה בידי' קודם ההודאה, וע"כ לדעת רש"י אף אם נותן לו בבי"ד מעות אחרים ל"ה כהילך, כיון דלא נקיט להו בידי' קודם ההודאה, וזה ניחא רק אם באנו לחייבו מכח ההודאה, דכיון דכבר קודם ההודאה הוי כמאן דנקיט לה בידי', אין ההודאה על הטענה, אך אם נתינת המעות עצמה מחייבת שבועה, ל"ה לנו לפטור מכח הא דהוא נותן לו את המעות והוו כמאן דנקיט לה בידי', שהרי זה עצמו מחייבו שבועה.

כה] **ונראה** די"ל בזה בדעת הריטב"א, דבאמת זהו טעמא דמ"ד דהילך חייב, דאי"ז כמש"כ הבעה"מ ודעימי' דהוא משום דל"ה כמאן דנקיט לה בידי', אלא הוא הוא כלישנא דגמ' דהילך נמי כמודה במקצת הטענה דמי, והיינו דכ"ה דהודאה במקצת הטענה מחייבת, ה"נ הילך במקצת הטענה מחייב, דזה עצמו שהוא נותן לו את מקצת הממון ה"ז מחייבו שבועה, וע"כ ל"ש בזה פטורא דהילך, וכנ"ל.[[19]](#footnote-20)

**וטעמא** דמ"ד דהילך פטור, נראה דהוא דפליג בעיקר הך מילתא, וס"ל דהילך לאו כמודה במקצת הטענה דמי, ואין ההילך במקצת מחייבו שבועה על השאר, ואין לחייבו אלא מכח הודאתו, וכיון דהו"ל כמאן דנקיט לה בידי' קודם ההודאה, אינו חייב שבועה.

**ונמצא** לפ"ז דמש"כ הריטב"א דהאומר לחבירו הריני נותן לך מחצה אע"פ שאיני חייב לך חייב שבועה, הוא רק למ"ד דהילך חייב, דלדידי' נתינת המעות עצמה מחייבת שבועה, ומכח זה הוא דלי"ב לפטורא דהילך, אך למ"ד דהילך פטור אינו חייב שבועה בכה"ג, דלדידי' אינו חייב שבועה אלא כשהודה לו, ואמנם בלא"ה אין לחייב שבועה בכה"ג למ"ד דהילך פטור, משום דהו"ל כהילך.[[20]](#footnote-21)

כה] **והך** מילתא דלמ"ד דהילך חייב היינו משום דההילך עצמו מחייב שבועה, נראה כן ממשה"ק התוס' הרא"ש בסוגיין בתו"ד דמ"ט לא אמרינן כי היכי דלהאי הילך להאי נמי הילך, - ולהדיא דההילך הוא המחייב שבועה, וזהו דקשיא לי' דכ"ה דמחייבינן שבועה מכח ההילך על מחצה, ה"נ הי' לנו לפטרו משבועה על המחצה השני משום דלדידי' נמי הילך הוא, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' הרא"ש לישב דנהי "דשייך הילך בזה ובזה" מ"מ משתבעי וכו', והרי דהטעם לפטור הוא משום דחשיב הילך גם להאי.

כו] **ולפ"ז** נראה לדעת התוס' הרא"ש, דזהו טעם הא דלמ"ד דהילך חייב איכא בשנים אוחזין שבועה כעין דאורייתא, אף דליכא אנן סהדי והודאה, והיינו משום דההילך עצמו מחייב שבועה, וכיון דבשנים אוחזין הוא נותן לו מחצה, הו"ל כהילך המחייב שבועה, ואמנם דאי"ז שבועה דאורייתא, משום דאינו נותן לו מדעתו אלא בעל כרחו נוטלו, (וכמש"כ התוס' הרא"ש בתו"ד), אך מ"מ הוי שבועה כעין דאורייתא.

**ולפ"ז** מתפרש בע"א הא דפרכינן דלמ"ד דהילך פטור הוי שבועה דליכא דכוותה בדאורייתא, דאי"ז משום דבדאורייתא כה"ג הוא פטור מן השבועה משום הילך, דאי משום הא, י"ל דשפיר הי' חשוב דאיכא דכוותה בדאורייתא, אלא היינו משום דבדאורייתא ליכא בכה"ג לעיקר המחייב שבועה, שהרי אין בזה לא הודאה ולא העדאת עדים, ומה שחבירו זוכה במקצת הממון, אי"ז טעם כלל לחייב שבועה למ"ד דאין ההילך מחייב שבועה, - ורק למ"ד דהילך חייב, דההילך גופי' מחייבו בשבועה על השאר, הוא דהוי שבועה דמתניתין כעין דאורייתא.

**י**

כז] **והנה** לקמן ק' א' תנן דהיו לו ב' עבדים אחד גדול ואחד קטן והלוקח אומר גדול לקחתי והמוכר אומר קטן מכרתי ישבע המוכר שהקטן מכר, ובגמ' שם פריך דאמאי ישבע מה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו, ועוד הילך הוא, ומשני דהא דנשבע הוא כר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, ופריך דאכתי הילך הוא.

**ובחי'** הגר"נ בסוגיין הק', דלמש"כ הראשונים דפטורא דהילך הוא משום דנסתלקה הטענה, מ"ט שייך התם פטורא דהילך, הרי התם לא נסתלקה הטענה כלל, שהרי הלוקח טוען שזכה בגוף העבד הגדול, והיאך נסתלקה מקצת טענה זו ע"י שהמוכר מתרצה ליתן לו עבד קטן.

כח] **והנה** התוס' בב"ק ל"ה ב' ד"ה לימא ובשבועות מ' א' ד"ה והודה לו בשעורים כתבו די"ל דמודה ר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מדמי שעורים, ואפ"ה הוא חייב שבועה, עיי"ש.

**והנתיה"מ** בסימן פ"ה סק"ג ובבית יעקב בכתובות ק"י א' הק', דכיון דהוא פטור מדמי שעורים, מ"ט הוא חייב שבועה, הרי לא גרע מהילך דפטור מן השבועה, וכן הק' הנחל"ד לקמן ה' א', דאין לך הילך גדול מזה כיון דא"צ לשלם כלל והוי כאילו כבר שילם לו, וכן הק' החי' הרי"מ בסימן פ"ז סקי"ט, והגרש"ש בב"ק סימן ל"ח סק"א, וכן נקט הפרי יצחק בח"ב סימן ס"ו דבכה"ג יש לפטור משום הילך, עיי"ש.

כט] **ואמנם** הנה באמת בעיקר מה שאמרו לקמן ק' ב' דגם לר"ג איכא לפטורא דהילך, צ"ב, דהרי עיקר פטורא דהילך הוא משום דהמחצה שהודה לו הוי כמאן דנקיט בידי', ואנו בכלל הטענה ונמצא דלא הודה לו על מה שטענו, - וא"כ הדין נותן דכ"ז הוא לרבנן דאינו חייב אלא כשהודה על מה שטענו, אך לדעת ר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב אף דלא הודה על מה שטענו, א"כ מה לי דהמחצה שהודה בו אינו בכלל הטענה, מ"מ כיון דהטענה על המחצה השני קיימת, יש לנו לחייבו שבועה מכח מה שהודה לו.[[21]](#footnote-22)

**יא**

ל] **ונראה** לישב, דהנה בעיקר הא דמחייב ר"ג בטענו חטים והודה לו בשעורים, בפשוטו הי' נראה דהיינו משום דס"ל דל"ב שתהא הודאתו על הטענה, אלא כל שטען התובע והודה לו הנתבע שהוא חייב לו, סגי בזה לחייבו שבועה.

**אך** הנה בפירש"י במהדו"ק בכתובות ק"ח ב' שהביא השטמ"ק שם כתב, ז"ל, והיכא דטענו חטים והודה לו בשעורים, ואע"ג דמודה מקצת הטענה הוא "דחטים שוין יוותר משעורים", פטור וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף לר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, היינו כשהחטים שוין יור מן השעורים, אך אם הודה בשעורים בשווי החטים פטור, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד בב"ק ל"ד ב', וכן נקט הגרע"א בשבועות מ' ב'.

**ועד"ז** מצינו בד' הר"י מיגש בשבועות ל"ט ב' דלמ"ד דבעינן כפירת ב' כסף, הרי דאם טענו חטים שוין ב' כסף והודה לו בשעורים שוין פרוטה, אינו חייב שבועה, משום דליכא כפירת ב' כסף, עיי"ש.[[22]](#footnote-23)

**והנה** אם הא דמחייב ר"ג שבועה כשהודה לו בשעורים, הוא משום דל"ב שתהא ההודאה על הטענה, ואף כשהודה לו בדבר אחר הוא חייב שבועה, הדין נותן דאף אם הודה לו בשעורים בשווי החטים, מ"מ כיון דהוא כופר בכל החטים, הוא חייב שבועה, ול"ד לכל מודה בכל הטענה דאין מקום לחייבו שבועה, משום דאינו כופר ממון כלל, אך בכה"ג דהוא כופר בכל החטים, יש לנו לחייבו שבועה, וגם הו"ל כפירת ב' כסף.

לא] **ויש** ללמוד מזה, דהא דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, הוא משום דהו"ל כהודאה על הטענה, והיינו משום דחשבינן להטענה כטענת "ממון", וכיון דהוא מודה שהוא חייב לו ממון, הו"ל כמודה על הטענה,[[23]](#footnote-24) - ואשר ע"כ כל שהודה בשעורים בשווי החטים, ליכא כפירת ממון כלל, ואינו חייב שבועה, דאף דהוא כופר בחיוב החטים, הרי בחיוב זה לא הודה כלל, וכל הודאתו היא בחיוב הממון, ובחיוב זה לא כפר כלל,[[24]](#footnote-25) וכל שטענו חטים שוין ב' כסף והודה בשעורים שוין פרוטה, ליכא כפירת ב' כסף.

לב] **ונראה** דמה"ט הוא דאיכא לפטורא דהילך אף לדעת ר"ג, שהרי אף לדידי' אינו חייב אלא כשהודה על מה שטענו, ואך דס"ל דאף כשטענו חטים והודה לו בשעורים, כיון שהודה לו על תביעת הממון, חשיב כהודאה על הטענה, - אך כל שאמר לו הילך, והחצי שהודה לו אינו בכלל הטענה, נמצא דלא הודה על מה שטענו, וע"כ הוא פטור מן השבועה.

**יב**

לג] **ולפ"ז** מתישב בפשיטות הא דכשטענו עבד גדול והודה לו בעבד קטן הו"ל כהילך, אף דלא נסתלקה בזה הטענה על העבד הגדול, - והיינו משום כל הא דחשבינן לה כמודה במקצת הטענה, הוא משום דהודה לטענתו שהוא חייב לו ממון, והטענה שעל הממון, שפיר נסתלקה ע"י העבד הקטן, - ואך דהטענה על העבד הגדול לא נסתלקה ע"י שנותן לו את העבד הקטן, הרי טענה זו אינה מועלת כלל לחייב שבועה, שהרי לא הודה עלי' כלל, וכל הודאתו היא על הטענה שעל הממון, וטענה זו נסתלקה ע"י ההילך.

לד] **ובזה** מתישב מש"כ התוס' די"ל דמודה ר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מדמי שעורים, ואפ"ה הוא חייב שבועה על החטים, ול"ד להילך דפטור מן השבועה.

**והטעם** בזה הוא, משום דאף דהוא פטור מדמי שעורים, וליכא דו"ד כלל על השעורים, הרי תביעת הממון שבחטים לא נסתלקה כלל מכח זה, שהרי לפי טענת התובע שהוא חייב לו חטים, אכתי הוא חייב לו את כל החטים, ולא נפטר כלל מחיובו, ואף דהוא פטור מן השעורים וליכא דו"ד עליהן, הרי בלא"ה לא טענו על השעורים, אלא טענו על החטים, וטענה זו לא נסתלקה כלל, וע"כ הוא חייב שבועה.

1. ובשיעור א' סקי"ז נתבאר דיש לפרש בזה, דהוא משום דס"ל דבמה שנוטל עד מקום שידו מגעת דהוא בחזקתו דכמאן דפסיק דמי, ואין חבירו מוחזק בו כלל, ליכא ע"ז תביעה מעיקרא, ודמי לתובע את חבירו ב' כלים, והלה משיב דכלי אחד נמצא בביתך וכלי אחד שלי הוא, דלא חשיב כמודה במקצת, אף למ"ד דהילך חייב, דכיון דאותו כלי שמודה לו בו, אינו כלל בידו, ל"ה כמודה במקצת מן "התביעה", דליכא תביעה כלל על הכלי שביד חבירו. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל דהתוס' לטעמייהו אזלי דס"ל לקמן ז' א' דדין השבועה דשנים אוחזין הוא אף במה שידו מגעת, וע"כ אף אי נימא דההודאה היא רק במה שתחת ידו, אכתי תיקשי דמ"ט הוא צריך לישבע על מה שתחת ידו, הרי כי היכי דהאי מודה להאי וכו', - אך אי"ז מתישב, שהרי לא נתפרש במשנתינו דדין השבועה הוא אף במה שידו מגעת, אלא דהתוס' שם כתבו דכיון דהשבועה הוא מתקנ"ח כדי שלא יהא כל אחד הולך ותוקף, הוא צריך לישבע אף ע"ז, ושפיר י"ל דלהס"ד דהגמ' הכא דהשבועה הוא מדינא דמודה במקצת, ל"ה צריך לישבע על מה שתחת ידו, ועד"ז מצינו בד' הרמב"ן והרשב"א בסוגיין שכתבו די"ל דלדעת ר' חייא א"צ לישבע על מה שתחת ידו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"ה משמעות פירש"י, ז"ל, ולא אמרינן הני דקמודי ליה בגוייהו, הואיל ואיתנהו בעינייהו כמאן דנקיט להו דמי, אלא כשאר מודה במקצת הוא וחייב, עכ"ל, ומשמע דהא דחייב הוא משום דלא אמרינן דכמאן דנקיט להו דמי. [↑](#footnote-ref-4)
4. והך מילתא דהמקום שידו מגעת חשיב כמאן דנקיט בידי' לכו"ע, משום דכמאן דפסיק דמי, הוא מפורש כן בד' הרמב"ן והרשב"א בסוגיין שכתבו דלפ"ד הבעה"מ י"ל דלר' חייא נוטל עד מקום שידו מגעת בלא שבועה, משום דכמאן דפסיק דמי, וכ"ה דס"ל דאם הילך פטור, ל"ה חיוב שבועה בשנים אוחזין, משום דהן מזומנין לחלוק והוי כמו שחלקו, ה"נ בהחלק שתחת ידו דכמאן דפסיק דמי ליכא חיוב שבועה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וי"ל דמה"ט לא הביא הריטב"א לפי' הבעה"מ בהא דמייתינן ממתניתין דשנים אוחזין, ומשום דלדעתו דלכו"ע הילך כמאן דנקיט ביד' דמי, והפלוגתא אם הילך חייב היא בדין מודה במקצת אם סגי במה דמעיקרא היתה תביעה על כל המנה, אין מקום לפרש כפי' הבעה"מ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם יש להעיר לפ"ז בהא דמייתינן לה במשנתינו, ולכאו' במשנתינו הרי כבר בשעת התביעה הו"ל כהילך, ואם כו"ע מודו דהילך כמאן דנקיט לה בידי', נמצא דמעיקרא ל"ה תביעה על כל הטלית, ומ"ט יש בזה לשבועת מודה במקצת, וילה"ע כן גם בההיא דסלעים דינרין, דהתם הרי מעיקרא הו"ל כהילך, וי"ל לדעת הסוברים דל"ה השטר כהילך אלא כשמודה בו, וצ"ע, - אך באמת בל' הר"י מלוניל בסוגיין משמע להדיא דבמשנתינו ל"ה כהילך אלא ע"י הגמ"ד דבי"ד, ונמצא דשפיר הי' תביעה מעיקרא על כל הטלית, אלא דבשעת הגמ"ד הוא דנסתלקה התביעה, וע"כ תליא בפלוגתא דהילך, וזה ניחא אם האנן סהדי דמאי דתפיס וכו' הוא מכח הפס"ד, וכיון דבשעת הפס"ד נסתלקה התביעה, הו"ל כהילך דפטור.

   אמנם הנה בד' הבעה"מ בסוגיין נראה להדיא דכבר מעיקרא כשבאו לפנינו הו"ל כהילך, עיי"ש, - וי"ל דלטעמייהו אזלי, דהבעה"מ לטעמי' דכל שהוא מזומן ליתן הו"ל כהילך, וע"כ כיון דדינא דשנים אוחזין הוא דחולקין, וה"ז מזומן ליחלק, הו"ל כהילך, אך הר"י מלוניל לטעמי' דלא חשיב כהילך אלא משום דהוא שלו בכל מקום שהוא, והר"מ מלוניל בשבועות כתב דלא חשיב כהילך אלא כשהוא פורע עכשיו, וכ"כ הבעה"ת בדעת הרמב"ם, הרי דע"כ כל הא דשנים אוחזין חשיב כהילך, הוא רק מכח הגמ"ד דישתייר החצי תחת ידו. [↑](#footnote-ref-7)
7. כ"כ הרז"ה בס' דברי הריבות תשו' הראב"ד סימן מ', וכן אני אומר בכל דין הילך לדברי הפוטר משום דכמאן דתפיס לי' בידי' דמי "מעתה אין בו שום דו"ד", עכ"ל, וכ"כ הרז"ה שם סימן ל"ח, ז"ל, ובזה הטעם אנו מעמידים גירסת מה שהודה לו לא טענו כלל, הפרה העומדת בעין שהודה בה "אין הטענה באה עלי' כלל", אי משום שאינו תובעה וכו' "אי משום דהו"ל הילך", מכל מקום אי"ז הודאה במקצת הטענה, - וכ"כ הראב"ד שם סימן ל"ט, ז"ל, כיון דאמר ליה הילך כמאן דתפיס לי' דמי, "ומאי דקא טעין לי' הא לא קא מודה בי'", עכ"ל, - וכ"כ הריא"ז בפ' שבועת הדיינים ה"ב דין ז' ח', אבל אם היתה בעין וה"ה מזומנת לו וכו' ה"ה כאילו החזירה לו כבר, ונמצא שעל השאר ה"ה כופר בכל וכו', וכן כל מודה במקצת הטענה אם אמר לו וכו' הילך מה שאני מודה בו, שהי' בעין והי' מצוי לו, ה"ה ככופר בכל על השאר, ופטור, עכ"ל, - וכ"כ השטמ"ק בכתובות ט"ו ב' בשם שיטה ישנה, ז"ל, כיון שאי אפשר לו לכפור במנה הרי המנה כהילך ול"ה בכלל התביעה, עכ"ל, - וכ"כ האורים בסימן ע"ה סקי"ח, והנתיה"מ בחידושים שם סקט"ו, והקצוה"ח בסימן ת' סק"ב, והגרע"א בשבועות ל"ט ב', וע"כ נקט הגרע"א שם מסברא דה"ז ממעט משתי כסף. [↑](#footnote-ref-8)
8. דאמנם ודאי דאם הי' מודה בחמשים אלו הי' חייב, אך א"צ לפרש לזה, אלא עיקר טעם הפטור הוא משום דהודאתו לאו הודאה היא, - ואטו בהא דטענו כלים וקרקעות והודה בקרקעות דפטור, נפרש דטעם פטורו הוא משום דהודה לו בקרקע, "ובמטלטלין לא הודה לו", הרי הגם דאם הי' מודה במטלטלין הי' חייב, אך עכשיו שלא הודה אלא בקרקעות, והודאה זו אינה מחייבת, א"צ לפרש להא דלא הודה במטלטלין. [↑](#footnote-ref-9)
9. וזהו מש"כ הריטב"א בסוגיין, ז"ל, דכל שנותן מעות בב"ד זה הילך גמור הוא כאילו פרע "והוי באידך כופר בכל", עכ"ל, וכ"כ הרשב"א לקמן ל"ז א, ז"ל, דהילך פטור וכו' ומשום דכל מה שהוא מחייב עצמו בו נתון בידו ליתן, "ואידך הו"ל ככופר בכל", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואמנם בד' תלמיד הרשב"א שם מצינו דמדמה דין שבועת גלגול לדין מודה במקצת, כלפי דינא דקדמה הודאה לתביעה, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. והך מילתא דפטורא דהילך הוא משום דליכא הודאה, מצינו כן בד' הקצוה"ח בסימן פ"ז סק"ה בדעת הב"י, - אך מבו' מתו"ד דאי"ז מתישב אלא לדעת הרמב"ם דל"ה כהילך אלא כשנותן לו המעות בבי"ד, אך לדעת ש"ר דבפיקדון הוי הילך אף שאינו לפנינו, אין לפרש כן, עיי"ש, והקצוה"ח גופי' בסימן ת' סק"ב כתב עפי"ד הבעה"מ דפטורא דהילך הוא משום דאי"ז בכלל התביעה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם יש מקום לפרש דלעולם בהילך לא חשיב כמאן דנקיט בידי' קודם ההודאה, אלא כמאן דנקיט בידי' בשעת ההודאה, ומש"כ התוס' הרא"ש והבעה"ת דהוא כמאן דנקיט בידי' קודם ההודאה, הוא דרך דמיון, דכ"ה דאם הוה נקיט בידי' קודם ההודאה פטור, ה"נ בכה"ג דנקיט בידי' בשעת ההודאה פטור, - אך בד' הקצוה"ח בסימן ת' סק"ב מבו' להדיא דפטורא דהילך הוא משום דחשיב כמאן דנקיט בידי' מעיקרא. [↑](#footnote-ref-13)
13. והקצוה"ח בסימן ת' סק"ב כתב דבהילך הוי כמאן דנקיט לה בידי' קודם התביעה, וכ"כ הגרע"א בשבועות ל"ט ב', - ולכאו' בע"כ דל"ד הוא, דהרי פטורא דהילך הוא גם בגונא דקודם התביעה ל"ה בדעתו כלל לפרוע לו, ורק מכח התביעה בא לפרוע לו, - וביותר, דהרי פטורא דהילך הוא אף בגונא דבשעת התביעה כפר בכולו ואח"כ חזר בו והודה במקצתו, ובכה"ג אין מקום לומר דהוי כמאן דנקיט לה בידי' קודם התביעה, ואין לומר דבכה"ג באמת הוא חייב, דמלבד דלא מצינו כן, גם הוא נסתר מהא דפריך לקמן בסוגיין דמ"ט איצטריך למיפטר קרקע משבועה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך בד' הר"י מלוניל בפ' שבועת הדיינים משמע להדיא דטעמא דמ"ד דהילך פטור הוא משום דעכשיו שפרעם בטלה התביעה, ולא משום דהוה כמאן דנקיט לה בידי' קודם ההודאה, עיי"ש, - וי"ל דמה"ט הוא שהוצרך לפרש דטעמא דמ"ד דהילך חייב הוא משום דמעיקרא הי' תביעה על מנה, ול"ה מצי לפרושי דהוא משום דלאו כמאן דנקיט בידי' דמי, שהרי עכשיו שפרעם ודאי דהוי כמאן דנקיט בידי'.

    ויש להוסיף, דלמש"כ הר"י מלוניל דטעמא דמ"ד דהילך חייב הוא משום דמעיקרא הי' תביעה על מנה, הרי בע"כ דל"מ הא דהילך דעי"ז הוי כמאן דנקיט לה מעיקרא, דאם מהני לחשבו כמאן דנקיט לה מעיקרא, הי' בדין דהיכא דכבר הי' מזומן ליתן לו קודם התביעה, יהא פטור לכו"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך בדברי החי' הרי"מ נראה דכונתו בע"א, דהגם דפטורא דהילך הוא אף כשהודה ונתנו לו, אף דל"ה כמאן דנקיט בידי' קודם ההודאה, וכאשר כ"ה מבו' בדבריו בסימן פ"ח סקי"ט (ד"ה אמנם) דפטורא דהילך הוא משום דבשעת ההודאה הוי כמאן דנקיט בידי', ומה"ט פטור אף כשנתנו לו תוכ"ד להודאתו, עיי"ש, כ"ז הוא משום דמה שהוא בידו אינו מכח ההודאה, אך כל דאינו בידו אלא ע"י ההודאה, אי"ז פוטרו מן השבועה. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך בל' הר"ח בסוגיין לא משמע כן, אלא אף נתן לו את המעות בשעה שאמר הילך פטור מן השבועה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. ונמצא לפ"ז, דגם לדעת הרמב"ם דפטורא דהילך הוא כשנתנו לו, מ"מ עיקר הפטור הוא משום דעי"ז חשיב כמאן דנקיט בידי' קודם ההודאה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הבעה"ת שפירש כן בד' הרמב"ם, עיי"ש, ואך דס"ל דרק כשנותנו לו מיד אחר ההודאה, מצינו לחשבו כמאן דנקיט בידי' קודם ההודאה, אך כל שאינו נותנו לו מיד, אף דמעותיו בידו מזומנין לפרוע, לא חשבינן לה כמאן דנקיט להו בידי'.

    ובזה נראה לפרש עיקר מש"כ הרמב"ם דהודה במקצת ונתנו לו "מיד", ולא נתפרש בדבריו מהו דחשיב כמיד, והחי' הרי"מ בסימן פ"ח סקי"ט (ד"ה אמנם) כתב דהוא בתוכ"ד, - ולמש"נ נראה דהיינו כל שהוא נותן לו מיד אחר ההודאה, בלא לעסוק בדברים אחרים, דבכה"ג מצינו לחשוב קודם ההודאה דהוא עומד ליתנם לו, וכמאן דנקיט להו דמי. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואמנם פשוט דכ"ז הוא כשהוא נותנו לו בעד התביעה, דאף דהוא אומר דאינו חייב לו, מ"מ הוא מקבל את תביעתו, אך אם נותנו לו כמתנה בעלמא, אינו חייב שבועה. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכ"נ להדיא ממש"כ הריטב"א שם דהכפירה במה שביד חבירו אינה כלום ומילי בעלמא נינהו לצערו "והילך גמור חשיב" וכאומר לחבירו הריני נותן לך מחצה אע"פ שאיני חייב לך וכו', ומשמע להדיא דחיוב השבועה בכה"ג הוא מכח הא דהוי הילך גמור, כיון דהכפירה במה שביד חבירו אינה כלום ומילי בעלמא נינהו לצערו, והיינו דההילך עצמו מחייב שבועה. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואמנם דלכאו' לא בכל גווני הו"ל כהילך הפוטר מן השבועה, שהרי כשאומר לו הריני נותן לך מנה ואין המעות מזומנים בידו, ל"ה כהילך הפוטר מן השבועה, - אך באמת נראה דכל מש"כ הריטב"א דכשאומר הריני נותן לך מנה חייב שבועה, הוא רק כשאומר כן בבי"ד באופן דחשיב הילך, דבכה"ג הוא מתחייב שבועה מכח הא דנותן לו מחצה, אך בגוונא דלא חשיב כהילך, אינו חייב שבועה, שהרי לא הודה לו כלל, ואין לחייבו אלא מכח ההילך עצמו, וע"כ אינו חייב אלא בשנתנו לו באופן דחשיב כהילך. [↑](#footnote-ref-21)
21. ויש להוסיף, שהרי הריא"ז בס' דברי הריבות בתשו' הראב"ד סימן ל"ח פירש למה שאמרו דמה שהודה לו לא טענו, דהוא גם משום דהו"ל הילך, והרי דפטורא דהילך הוא משום דמה שהודה לו לא טענו, וא"כ הרי דלדעת ר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב אף דמה שהודה לו לא טענו, ל"ה לנו לפטור כלל בהילך. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך השער משפט בסימן ע"ה סק"ב כתב דלמש"כ התוס' דמודה ר"ג דפטור מדמי שעורים, אף אם הודה בשעורים בשווי החטים הוא חייב שבועה, - והחת"ס בשבועות ל"ט ב' והחי' הרי"מ בסימן פ"ח סססק"ה וסקכ"ג, נקטו דלדעתם אם טענו ב' כסף חטים והודה לו בשעורים פרוטה, חשיב ככפירת ב' כסף. [↑](#footnote-ref-23)
23. וכ"ה מבו' בד' הנימו"י בס"פ המניח שכתב דהא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מדמי שעורים הוא משום דלא תבעו בהם והודאה בלא תביעה אינה מחייבת, דיכול לומר משטה אני בך, ופירש שם דמייתינן לה מהא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן השבועה, דמזה נלמד דלאו הודאה ממין הטענה היא לחייבו שבועה, וה"נ אי"ז מחייבו ממון, - ולהדיא דמ"ד דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, הוא משום דחשיב כהודאה על הטענה, וע"כ אף הוא חייב ממון, דחשיב כמודה על התביעה, ול"מ למימר משטה אני בך.

    ומצינו עוד בד' הנימו"י שם, שפירש במה שאמרו התם דמהו דתימא דפטור מדמי חטים וחייב בדמי שעורים, דהיינו דכיון דדמי הני שעורים דמודה ליה נתבע איתנהו בכלל הנהו דמי חטים דקא תבע לי' תובע, הו"ל כמאן דטעין לי' דמי כור חטין וקא מודה לי' בדמי כור שעורים, - וזה כנ"ל דיש מקום לחייב בטענו חטים והודה לו בשעורים, משום דהו"ל כתביעת דמים והודה בדמים, והויא ההודאה על הטענה. [↑](#footnote-ref-24)
24. והנה התוס' והריטב"א בכתובות שם הק' דמ"ט לא מפרשינן דהא דמחייב אדמון התם הוא משום דס"ל כר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, והשטמ"ק כתב לישב דהוא משום דאי"ז מתישב בלישנא דאדמון דהואיל והודה במקצת הטענה, שהרי לא הודה במקצת הטענה כלל, אך כתב דבפירש"י במהדו"ק מבו' דחשיב הודאה במקצת הטענה, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דבל' ד' רש"י י"ל דטענו חטים והודה לו בשעורים ל"ה הודאה במקצת הטענה, שהרי לא הודה לו כלל בחטים, והא דמחייב ר"ג הוא משום דל"ב שיודה על הטענה, וא"כ אי"ז מתישב בלישנא דאדמון דחיובו הוא משום דהודה במקצת הטענה, והרי לפ"ז הוא חייב אף כשהודה בשעורים בשווי חטים, ובכה"ג ודאי דאי"ז הודאה "במקצת" הטענה, - אך למש"כ רש"י דהא דמחייב ר"ג, הוא משום דהודה לו על חיוב הממון, וע"כ אינו חייב כשהודה בשעורים בשווי חטים, שפיר י"ל דהא דאמר אדמון דהואיל והודה במקצת הטענה ישבע, הוא משום דס"ל דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, - ונמצא דמד' התוס' והריטב"א שכתבו די"ל דהא דמחייב אדמון הוא משום דס"ל כר"ג, מבו' דס"ל כדעת רש"י דטעמא דר"ג הוא משום דהודה לו על חיוב הממון. [↑](#footnote-ref-25)