10 בדעת הרמב_ם בדין האומר איני יודע
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' כ"ז מרחשון תשע"ג

סנהדרין די"ז., ואמר רבי אבהו במוסיפין עושין בי"ד שקול לכתחילה, פשיטא מהו דתימא האי דקאמר איני יודע כמאן דאיתי' דמי ואי אמר מילתא שמעינן לי', קמ"ל דהאי דקאמר איני יודע כמאן דליתי' דמי ואי אמר טעמא לא שמעינן לי'.

**א**

א] כתב הרמב"ם בפ"ח מסנהדרין ה"ב, ז"ל, א' אומר זכאי וא' אומר חייב וא' אומר איני יודע או שאמרו ב' זכאי או חייב והשלישי אומר איני יודע, יוסיפו הדיינים ב', נמצאו ה' נושאים ונותנים בדבר וכו', עכ"ל.

והראב"ד שם השיג ע"ז, שהרי האומר איני יודע כמאן דליתי' דמי ואם אמר טעמא לא שמעינן לי', נמצא לאחר שהוסיפו אינם אלא ד'.

אמנם ישוב ד' הרמב"ם מתבאר בדבריו שם פ"ט ה"ב, ז"ל, זה שאמר איני יודע הרי הוא כמי שאינו שהרי אינו חוזר ומלמד חובה, ונמצאו אחר התוספת כ"ד חוץ מזה המסתפק, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דהאומר איני יודע כמאן דליתי' דמי, הוא משום דבדיני נפשות המלמד זכות אינו חוזר ומלמד חובה, ואשר ע"כ כ"ז הוא בדיני נפשות, אך בדיני ממונות הוי האומר איני יודע כמאן דאיתי', וכ"כ הכס"מ שם, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שנ"ו ובחי' הר"ן לקמן דמ"ב. דהרמב"ם מחלק בזה בין דיני ממונות לדיני נפשות.

ב] ועיי"ש בתשו' הרשב"א בסו"ד שכתב, דמה"ט כתב הרמב"ם שם, ז"ל, אבל אם אמרו ד' זכאי או חייב וא' אומר איני יודע, או שאמרו ג' זכאי וא' חייב ואמר א' איני יודע וכו' הולכים אחר הרוב, עכ"ל, ומ' דרק כשהיו ג' שאמרו זכאי הולכין אחר הרוב ומזכין אותו, אך אם היו ב' שאמרו זכאי וא' אמר חייב וב' אמרו איני יודע, אין הולכין אחר הרוב, והיינו משום דהאומר איני יודע כמאן דאיתי' דמי, וע"כ עד שיהיו ג' מזכין או ג' מחייבין אין כאן רוב, עכ"ד, ולפי דבריו נמצא לדעת הרמב"ם, דאם אמרו ג' זכאי וב' אמרו איני יודע מזכין אותו, דבכה"ג הרי איכא רוב מזכין, וכן נקט המהרש"ל שהביאו הסמ"ע והב"ח בסימן י"ח בדעת הרמב"ם.

אך הב"ח בסימן י"ח נחלק ע"ז, ז"ל, וליתא דאם כן הו"ל להרמב"ם לאשמועינן רבותא דאפילו ג' מזכים או מחייבים וב' אומרים איני יודע וכו' דאפי' בכה"ג הולכים אחר ג' שדנין בדבר וגומרין את דינו דהולכים אחר הרוב וכו', אלא הדבר ברור דלא אמר הרמב"ם דהולכים אחר הרוב אלא לגבי הוספה, דהיכא דא' אומר זכאי וא' אומר חייב וא' אומר איני יודע והוסיפו ב', א"כ בשעת הוספה נחתי אדעתא דליהוו גמ"ד בד' כיון דהחמישי אומר איני יודע, ושוב אין גומרין אותו בג', אלא בעינן דד' אומרים זכאי או חייב וא' אומר איני יודע או א' זכאי וא' חייב וא' איני יודע, אבל בג' מזכים או מחייבים וב' אומרים איני יודע וכו' אע"ג דאיכא ג' שדנין בדבר, אין גומרין את דינו וכו', עכ"ל, ובהמשך דבריו כתב דהרמב"ם פסק כרב אילא בירושלמי, עיי"ש.

ג] והנה עיקר ד' הב"ח דכל שאמרו ד' זכאי או חייב וא' אומר איני יודע, ל"ש לדון בזה משום דאדעתא דה' יתבי, כיון דמעיקרא נחתי אדעתא דיהא גמ"ד בד', לכאו' הם מוכרחים, דאי נימא דבעינן שיאמרו כל הה' זכאי או חייב, א"כ מה הועלנו בהוספה זו, הרי כ"ז שלא יחזור בו זה שאמר איני יודע ויאמר זכאי או חייב לא יהני.

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן דכ"ט. כתב, ז"ל, ויוסיפו הדיינין, הוא שיוסיפו ב' שיהיו ה', ואם יארע עוד כמקרה הזה עצמו ואמרו ב' זכאי וב' חייב וא' איני יודע, או שאמרו הד' זכאי או חייב וא' איני יודע, יוסיפו ב', עכ"ל, וזה שלא כדבריו בהלכות דכה"ג אין מוסיפין, וצ"ע דמ"ט מוסיפין בכה"ג, הרי ודאי לא נחתי אדעתא דה', ועוד דאם אכן מוסיפין בכה"ג, מה הועלנו בהוספת הב', וכנ"ל, וצ"ע כן גם ע"ד הרמ"ך בהשגות הרמב"ם בפ"ח, שצידד ג"כ דכל שא' מהה' אומר איני יודע יוסיפו הדיינים.

ונ' ברור, דכל מש"כ הרמב"ם דאם ב' אומרים זכאי וב' אומרים חייב וא' איני יודע וכו' יוסיפו הדיינים, הוא דוקא כשאי"ז אותו א' שאמר תחילה איני יודע, ובכה"ג שפיר י"ל דמוסיפין, כיון דנחתי אדעתא דד' אלו, ולא ס"ל כמש"כ הב"ח דכיון דנחתי אדעתא דד', מהני אם יאמרו ד' מתוך הה' חייב או זכאי, ול"ב שיהיו אלו אותם הד' דנחתי אדעתא דידהו, אך אה"נ כל שאמרו כל הד' זכאי או חייב, והאחד שאמר תחילה איני יודע עומד בדעתו, ודאי דא"צ להוסיף עוד.

ועיקר המקום לחלק בזה, יש ללמוד מל' הרמב"ם בפ"ח ה"ב, ז"ל, אבל אם אמרו ד' זכאי או חייב וא' אומר איני יודע או שאמרו ג' זכאי וא' חייב ואמר א' איני יודע, "בין שהי' זה שאמר איני יודע הוא שאמר איני יודע בתחילה בין שאמר אחר", הולכים אחר הרוב, עכ"ל, ונרמז בדבריו דהי' מקום לחלק בין אם האומר איני יודע הוא שאמר בתחילה או שהוא אחר, ולמש"נ מכוון הרמב"ם לאפוקי מדבריו בפיהמ"ש דס"ל לחלק בזה, וכמש"נ.

ד] והנה הרשב"א בתשו' שם הק' ע"ד הרמב"ם דהאומר איני יודע כמאן דאיתא, ז"ל, ושתים זו שמענו מכאן, חדא דאין האומר איני יודע נחשב מכלל הבי"ד, מדקאמר ר' אילא שנראה דינו ליגמר בד', עכ"ל.

ובחי' הגר"ש סימן ו' סק"ג פירש דמכוון הוכחת הרשב"א, הוא דמהא דקאמר שנראה דינו ליגמר בד', ולא קאמר שנראה דינו ליגמר בה', דבע"כ שהא' מהראשונים שאמר איני יודע כמאן דליתא דמי.

אמנם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי כבר נת' דאף אי נימא דהאומר איני יודע כמאן דאיתא דמי, מ"מ הרי ודאי לא נחתי אדעתא דה' שיאמרו כולם זכאי או חייב, והרי פשיטא דאם אמרו הד' זכאי או חייב והא' שאמר תחילה איני יודע עומד בדעתו, דהדין קיים, וא"כ מאי קשיא לי' להרשב"א דמ"ט לא אמרו דאדעתא דה' נחתי.

ה] ואשר ע"כ הי' נראה בביאור קו' הרשב"א, דמעיקר הא דקאמר רב אילא דל"מ בכה"ג משום שנראה דינו ליגמר בד', מוכח דהאומר איני יודע כמאן דליתא, וע"כ כל שאמר א' מהן איני יודע נמצא שאין הדין נגמר בד' ול"מ, אך אי נימא דהאומר איני יודע כמאן דאיתא, חשיב שפיר דנגמר הדין בד', וכמש"כ הרשב"א לדעת הרמב"ם, דבעינן שיהיו רוב גם כנגד האומר איני יודע, משום דה"ה כמאן דאיתא, ומ"ט דרב אילא דל"מ.

ו] ובישוב דעת הרמב"ם נראה, דהגם דהאומר איני יודע כמאן דאיתא דמי, מ"מ חשיב דאין הגמ"ד על פיו, משום דאינו פוסק את הדין לזכות או לחיוב, וכאשר כ"ה מוכח מהא דבבי"ד של ג' שאמר א' מהם איני יודע ל"מ, והרי דהגם דהאומר איני יודע כמאן דאיתא דמי, מ"מ אינו מצטרף למנין ג', והיינו משום דאינו מכלל גומרי הדין, וע"כ אינו מצטרף למנין ג' דבעינן לדיני ממונות.

ולפ"ז מתישב הא דס"ל לרב אילא דכל שנראה הדין ליגמר בד' ל"מ אם אמר א' מהם איני יודע, דהגם דהאומר איני יודע כמאן דאיתא דמי, מ"מ אינו מכלל גומרי הדין, וכל שנראה הדין ליגמר בד' ובעינן שיהא הדין נגמר ע"פ ד', ל"מ אם אמר א' מהם איני יודע.

וצ"ע באמת בדעת הרשב"א שהק' מזה ע"ד הרמב"ם, הרי בפשוטו כ"ה דהאומר איני יודע אינו מצטרף למנין דג', ה"נ אם נראה הדין ליגמר בד', לא יצטרף האומר איני יודע למנין דד', וכנ"ל, ולכאו' מוכח מזה דמכוון קו' הרשב"א הוא בע"א, וצ"ע בזה.

ז] וצריך להוסיף בזה, דהגם דהאומר איני יודע אינו מכלל גומרי הדין, מ"מ בעינן שיהא רוב גם כנגדו, וע"כ אם אמרו ב' זכאי וא' חייב וב' איני יודע ל"מ, והטעם בזה, דאף דאינו מכלל גומרי הדין, מ"מ כמאן דאיתא דמי והוי מכלל הבי"ד, וא"א לנו להוציאו מן הבי"ד מכח מה שאומר איני יודע, וע"כ כל דליכא רוב כנגדו, נמצא דליכא הכרעה דרוב לזכות או לחיוב, והיינו משום דגם איני יודע דעה היא, דאין הדבר ברור לזכות או לחיוב.[[1]](#footnote-2)

ובזה מתישב משה"ק בחי' הגר"ש סימן ו' סק"ג בעיקר דעת הרמב"ם דכשהוסיפו ב' ואמרו ג' זכאי וב' אמרו איני יודע מזכין אותו, ואילו כשאמרו ב' זכאי וא' חייב וב' איני יודע אין מזכין אותו, והק' הגר"ש דממ"נ, אם אמרינן דאדעתא דד' יתבי ומה"ט אין גומרין הדין אלא כשג' כיונו לדעה א' ויש רוב כנגד כל הה', א"כ מאי מהני מה דהג' כיונו לדעה א', הרי כיון דאדעתא דד' יתבי אם אמר א' איני יודע שוב א"א לגמור את הדין, ואם לא אמרינן דאדעתא דד' יתבי, א"כ מ"ט בעינן שג' יכונו לדעה א' ולא סגי במה שב' אמרו חייב וא' זיכה, דאף שהאחר אמר איני יודע, יגמר הדין בג', וכמבו' לעיל ד"ה: דאלמלי הא דאדעתא דתלתא יתבי, הי' נגמר הדין בב' למ"ד דב' שדנו דיניהם דין, וה"נ הכא יגמר הדין לכו"ע בג', עיי"ש בדבריו.

ולפמש"נ הוא מתפרש בפשיטות, דהגם דלא אמרינן אדעתא דד' יתבי, ול"ב שיהא גמר הדין ע"פ כל הד', מ"מ כל דליכא רוב כנגד האומרים איני יודע ל"מ, כיון דגם האומרים איני יודע הוו מכלל הבי"ד, וליכא הכרעה דרוב לזכות או לחובה.

ואשר ע"כ ל"ד כלל למש"א לעיל דאלמלי הא דאדעתא דג' יתבי הי' נגמר הדין בב', דהתם דב' אומרים זכאי וא' אומר איני יודע, הרי איכא רוב כנגד האומר איני יודע, והוברר לנו הדין לזכות, ואך דאתינן עלה משום דל"ה הגמ"ד ע"י ג' דיינים ול"מ, ובזה הוא דאמרינן דאם סגי בב' שידונו, שפיר מהני בכה"ג, ומשא"כ הכא דליכא רוב כנגד האומר איני יודע, ולא הוכרע הדין לזכות או לחיוב, ל"מ מידי מה דל"ב לכל הדיינים, דמ"מ אחר דהוו כל הדיינים בכלל הבי"ד, בעינן שיהא רוב כנגד כולם.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ז] אמנם בעיקר מש"נ בדעת הרמב"ם, דהא דהאומר איני יודע אינו עולה למנין, הוא משום דאינו בכלל גומרי הדין, יש בזה מקום עיון.

דהנה יש להעיר במש"כ הרמב"ם בפ"ט ה"ב, דזה שאמר איני יודע הרי הוא כמי שאינו שהרי אינו חוזר ומלמד חובה, וצ"ע דהרי קי"ל דרק בשעת מו"מ אינו חוזר ומלמד חובה, אך בשעת גמ"ד ה"ה חוזר ומלמד חובה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"י ה"ב, וא"כ מ"ט הוא כמי שאינו, ומה לי שאין בידו לחזור וללמד חובה בשעת המו"מ.

ונראה דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דהנה כתב הרמב"ם בפי"א ה"ז - ה"ט, ז"ל, דיני ממונות וכו' האב ובנו הרב ותלמידו מונין אותן בשנים וכו', זה שאנו מונין האב עם הבן בין באחד בין בשנים, כגון שהי' האחד מהן בסנהדרין והשני הי' מן התלמידים שאמר יש לי ללמד זכות או חובה שומעין דבריו ונו"נ עמו ונמנין עמו, ובשעת גמ"ד אין גומרין את הדין בקרובים וכו', עכ"ל.

והראב"ד בהשגות שם תמה ע"ז, ז"ל, איני רואה וכו' בדברים אלו, כי למו"מ מאי מנין איכא ובשעת גמ"ד אז הוא המנין, עכ"ל.

ובכ' הגרי"ז החדשים כתב בדעת הרמב"ם, דבכל דין מלבד מה שעומדים למנין לגמור הדין, עומדין למנין קודם להכריע ההלכה, ולמנין זה עולים גם קרובים למנין, ורק להמנין שבגמר הדין אין הקרובים עולין.

ועיי"ש שפירש בזה גם מש"כ מש"כ הרמב"ם בפ"י ה"ח, ז"ל, אפי' אמר הנדון עצמו יש לי ללמד על עצמי זכות שומעין לו ועולה למניין, והוא שיהיה ממש בדבריו, עכ"ל, והרמ"ה והרמב"ן נחלקו ע"ז, דהנידון עצמו הרי פסול לדין ואינו עולה למנין הדיינים, אך הרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דהי' תחילה מנין א' להכרעת ההלכה, ואף קרובים עולין למנין זה, וע"כ ה"נ הבע"ד עצמו עולה למנין זה, דלא חשיב כדין על עצמו, אלא הוי זה הכרעת ההלכה עצמה.

ועיי"ש שכתב עוד, דלפ"ז הא דהמלמד זכות אינו חוזר ומלמד חובה בשעת מו"מ, לאו היינו רק דאינו חוזר ומעלה צדדי חובה, אלא היינו דגם בהמנין שבשעת מו"מ אינו חוזר ונמנה לחובה, ורק במנין דבשעת גמ"ד יש לו לחזור ולהתמנות עם המחייבים, ועיי"ש מש"כ עפי"ז בביאור פלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם נמנה במנין המצוות להא דהמלמד זכות אינו חוזר ומלמד חובה.

ח] ולפ"ז נראה, דע"כ הוא דהאומר איני יודע כמאן דליתא דמי, משום דאינו חוזר ומלמד חובה, דהגם דבהמנין שבשעת גמ"ד ה"ה חוזר ונמנה לחובה, מ"מ כיון דבהמנין דבשעת מו"מ להכרעת ההלכה, אינו חוזר ונמנה לחובה, ל"ה מכלל מכריעי ההלכה.[[3]](#footnote-4)

ט] אך עיקר ד' הגרי"ז זצ"ל לא נתפרשו, דאם בלא"ה חוזרין ועומדין למנין בשעת גמ"ד, מאי נפ"מ במה שעומדין תחילה למנין בשעת מו"מ, - גם צ"ע דלא נתפרש להדיא בד' הרמב"ם דבכל דין היו ב' מנינים.

ונראה הביאור בזה, לפמש"כ המהר"ם חביב בס' גט פשוט כלל א' בביאור ד' התוס' בב"ק דכ"ז:, דבדיינים כשהוכרע הדין ע"פ הרוב, מיעוט הדיינים מבטלין דעתם מפני סברת הרוב, וכולם גומרים את הדין כן, עיי"ש בדבריו, ולכאו' היינו רק כלפי נידון זה, דההלכה עצמה לא הוכרעה, עכ"פ בגונא דחכמים אחרים שלא ישבו עמהם בבי"ד סוברים כדעת המיעוט.

ולפ"ז נראה בדעת הרמב"ם, דכל שעמדו למנין בשעת מו"מ ונתברר הדין לזכות או לחובה, שוב אין עומדין למנין נוסף לגמ"ד, כיון שכבר נתברר הדין, ועל כל הדיינים לפסוק כן.

וכל הא דעומדים למנין נוסף בשעת גמ"ד, נראה דהוא רק היכא דבהמנין שבשעת מו"מ הי' המזכים כנגד המחייבים ולא הוכרע לזכות או לחובה, או בדיני נפשות שהיו המחייבים יתירים א' על המזכים, ובכה"ג כיון שלא נתבררה ההלכה, כל א' מן הדיינים עומד בדעתו, וה"ה עומדים למנין בשעת גמ"ד, ובכה"ג הוי הנפ"מ בהא דהקרובים פסולין למנין זה, ובהא דהמלמד זכות חוזר ומלמד חובה במנין זה.

וי"ל דע"כ סתם הרמב"ם ולא פירש דבכל דין היו ב' מנינים, משום דבאופן הרגיל לא הי' אלא מנין א', ורק בגונא שבמנין הראשון לא הוכרע הדין, וגם נשתנה מנין הדיינים משעת מו"מ לשעת גמ"ד, כגון שהי' א' מן התלמידים שאינו עולה למנין דבשעת גמ"ד, או שהי' א' שלימד זכות שאינו חוזר ומלמד חובה אלא בשעת גמ"ד, דבכה"ג חוזרים ועומדים למנין בשעת גמ"ד, ואכתי צ"ע בזה.

י] והנה אמנם לפ"ז הדר צ"ע, דמ"ט בבי"ד של ג' שאמר א' מהם איני יודע יוסיפו הדיינים, ואין האומר איני יודע עולה למנין, דאין לומר דהוא משום דהאומר איני יודע אינו מכלל גומרי הדין, וכמש"נ לעיל ענף א', שהרי כיון שנתבררה ההלכה ע"פ הב' שהוא זכאי, תו גם האומר איני יודע פוסק לזכות, ונמצא דנגמר הדין ע"פ ג'.

יא] ונראה דהטעם בזה הוא כמש"כ הסמ"ע בסימן י"ח סק"ד, ז"ל, דאין שייך לומר דהולכין אחר הרוב אלא כשכל הג' ישבו ונו"נ בדבר וכל א' אומר טעם לדבריו וב' הסכימו לדעת אחת, אז בטלה דעת השלישי ברוב, משא"כ כשאומר איני יודע דמחשב כאילו לא ישב עמהן, ואמרינן שמא אם ישב עמהן שלישי שהיה אומר דעתו היו השנים מסכימין עמו, עכ"ל, והוצרך הסמ"ע לטעם זה, משום דקי"ל כדעת הרמב"ם דהאומר איני יודע כמאן דאיתא דמי, וע"כ מן הדין הי' לו לעלות למנין ג', אך לדעת ש"ר דהאומר איני יודע כמאן דליתא דמי, הרי דמה"ט אינו עולה למנין ג', וכמו שפירש"י לקמן דכ"ט..[[4]](#footnote-5)

אך צ"ב לפי דבריו, דא"כ מ"ט כשהוסיפו ב' ואמרו ב' מהם איני יודע, מהני, הרי כיון דבעינן שתהא הכרעת הרוב גם כנגד האומרים איני יודע, וכדחזינן מהא דכשאמרו ב' זכאי וא' חייב וב' איני יודע ל"מ, וכמש"כ הסמ"ע גופי' שם סק"ו בשם מהרש"ל, הי' בדין דכל שאמרו איני יודע ל"מ הכרעת הרוב כנגדם, וכמש"כ הסמ"ע.

שוב נתבוננתי דלק"מ, דהרי פשיטא דכיון שדעת האומר חייב בטלה ברוב המזכים, כ"ש שדעת האומר איני יודע בטלה ברוב המזכים, ומה לי דאם הי' אומר דעה הפוכה מדעתם שמא היו מסכימין עמו, הרי מ"מ עכשיו שאמר איני יודע, בטלה דעה זו ברוב, ומש"כ הסמ"ע דל"ש לומר דהולכין אחר הרוב בזה, היינו דכיון שהצריכה תורה הכרעה דג', ע"כ אמרינן דכל שא' מהם אמר איני יודע, אין בזה למעלת הכרעה דג', כיון דשמא אם ישב עמהן שלישי שהי' אומר דעתו היו מסכימין עמו, אך כל דאיכא הכרעה דג', תו שפיר מהני הכרעת הרוב גם כנגד האומרים איני יודע, וז"פ.

**ג**

יב] והנה כתב הרמב"ם בפ"ח ה"ב, ז"ל, הגיעו לע"א ואמרו ל"ה חייב ול"ה זכאי וא' אומר איני יודע וכו', ואם לא חזר לא הוא ולא אחד מהן הרי הדבר ספק ומעמידין את הממון בחזקת בעליו, עכ"ל.

ובחי' הר"ן לקמן דמ"ב. נחלק ע"ז, ז"ל, וכשיגיעו הב"ד לע"א ואמר א' איני יודע, א"א להוסיף בהם שכבר הוא הב"ד שלם, אלא שנוציא מן המנין זה שאמר איני יודע ויכנס א' וכן לעולם וכו', וכן הסכים ה"ר דוד ז"ל וכו', אבל הרמב"ם ז"ל כתב וכו' דבב"ד של ע"א אם אמר א' איני יודע והי' ל"ה מזכין ול"ה מחייבין הרי הדבר ספק ומעמידין הממון בחזקת בעליו ולא כתב שנחליף זה שאמר איני יודע באחר ולא מיחוור, עכ"ל.[[5]](#footnote-6)

ובפשוטו הי' נראה דהרמב"ם והר"ן לטעמייהו אזלי, דהר"ן לטעמי' אזיל דס"ל דהאומר איני יודע כמאן דליתא דמי, דס"ל דבכה"ג מעמידין הממון בחזקת בעליו ואין מחליפין זה שאמר איני יודע באחר, לטעמי' אזיל, דס"ל דאיני יודע כמאן דאיתא דמי, וע"כ חשיב דליכא אלא ע' דיינים, ומוסיפין עליהן עוד א', אך הרמב"ם לטעמי' דס"ל דהאומר איני יודע כמאן דאיתא דמי, ע"כ נמצא דהוי בי"ד של ע"א, וע"כ אין מחליפין זה שאמר איני יודע באחר.

אמנם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי הרמב"ם בפ"ט ה"ב כתב גם בדיני נפשות להך דינא דל"ה אומרים חייב ול"ה אומרים זכאי וא' אומר איני יודע פוטרין אותו, והרי בדיני נפשות מודה הרמב"ם דהאומר איני יודע כמאן דליתא דמי, ואפ"ה לא אמרינן דחשיב דליכא אלא ע' דיינים ומוסיפין עליהן עוד א'.

יג] עוד צ"ע בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ט ה"ב, ז"ל, או שאמרו י"א זכאי וי"א חייב וא' אומר איני יודע וכו' יוסיפו שנים, זה שאמר איני יודע ה"ה כמי שאינו שהרי אינו חוזר ומלמד חובה ונמצאו אחר התוספת כ"ד חוץ מזה המסתפק, אמרו י"ב זכאי וי"ב חייב ה"ז זכאי וכו', אמרו י"ב זכאי וי"ב חייב וא' אומר איני יודע מוסיפין ב' אחרים, עכ"ל.

ובטעם החילוק בין גוונא דרישא די"ב זכאי וי"ב חייב ה"ז זכאי, לגוונא דסיפא די"ב זכאי וי"ב חייב וא' אומר איני יודע דמוסיפין ב' אחרים, מבו' בהגה' מהר"ם פדוואה שם, דהוא משום דבסיפא איירי דא' אומר איני יודע, וברישא איירי דאין א' שאומר איני יודע, שהרי אין בבי"ד אלא כ"ד חוץ מזה המסתפק, ומתוך כ"ד אלו אמרו י"ב זכאי וי"ב חייב, ואותו המסתפק אמר איני יודע, והוא אינו מכלל המנין.

ובפשוטו נראה לפ"ז, דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דאף האומר איני יודע כמאן דאיתא דמי, ומה"ט היכא דב' אומרים זכאי וא' אומר חייב וב' אומרים איני יודע, כיון דליכא רוב גם כנגד האומרים איני יודע, יוסיפו הדיינים, וע"כ ה"נ בי"ב אומרים זכאי וי"ב אומרים חייב וא' אומר איני יודע, אין מזכין אותו, משום דהמזכין אינם אלא מיעוט.

אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי בדיני נפשות מודה הרמב"ם דהאומר איני יודע כמאן דליתא דמי, וא"כ הי' בדין דכ"ה דמזכינן לי' בגונא די"ב אומרים זכאי וי"ב אומרים חייב ה"ה זכאי, ה"נ יש לזכותו בגונא די"ב אומרים זכאי וי"ב אומרים חייב וא' אומר איני יודע, שהרי האומר איני יודע כמאן דליתא דמי.[[6]](#footnote-7)

יד] ונראה לישב, דהנה בטעם הדין השנוי במשנתינו לקמן דכ"ט. וד"מ. דכשא' אומר איני יודע יוסיפו הדיינים, פירש"י לקמן דכ"ט., ז"ל, אפילו ב' וכו' והשלישי אומר איני יודע יוסיפו הדיינין, ואע"ג דאי הוה פליג עלייהו הוי בטל במיעוטא, כי אמר איני יודע הוי "כמי שלא ישב בדין" ונמצא הדין בשנים, ואנן תלתא בעינן, עכ"ל, ועד"ז פירש"י לקמן ד"מ., ז"ל, אפי' כ"ב וכו' וא' אומר איני יודע יוסיפו הדיינין, דהאי דאמר איני יודע "כמאן דליתי' דמי", ואין דנין דיני נפשות לא לזכות ולא לחובה בפחות מכ"ג, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י דכל הא דכשא' אומר איני יודע יוסיפו הדיינים הוא רק משום דהאומר איני יודע כמאן דליתא דמי, וצ"ע דא"כ מאי קמ"ל רב אבהו בסוגיין דהאומר איני יודע כמאן דליתי' דמי, הרי זה נלמד מהא דכשאחד אומר איני יודע יוסיפו הדיינים.

טו] ונראה פשוט, דבאמת ב' ענינים הם, דלעולם הא פשיטא לן דהאומר איני יודע כמאן דליתי' דמי, וכאילו לא ישב בהכרעת הדין, וע"כ ודאי דאינו נמנה במנין הדיינים, וכל דליכא כשיעור בי"ד צריכין להוסיף, אך אכתי י"ל דכשבאין להוסיף דיינים לשוב ולדון בדין זה, הוי אף זה שאמר תחילה איני יודע בכלל הבי"ד, דהגם דכשהכריעו הדין מתחילה ל"ה הוא בכלל המכריעים, מ"מ שפיר מצי ליכלל בכלל הבי"ד כשהוסיפו עליו ובאין לדון בדין זה, וזהו דקמ"ל רב אבהו, דכיון דכשאמר איני יודע ל"ה בכלל הבי"ד המכריעים, ע"כ אף אחר שמוסיפין עליהן אינו כלל בכלל הבי"ד, וע"כ אם אמר טעמא לא שמעינן לי'. דכמאן דליתא דמי ה"ה יוצא מכלל הבי"ד.

טז] והנה הרי הרמב"ם נחלק על עיקר הדין בזה, וס"ל דהאומר איני יודע הוא בכלל מכריעי הדין, ולא חשיב כמאן דליתא, ונ' לפ"ז בדעתו, דאף דבדיני נפשות האומר איני יודע כמאן דליתא דמי, היינו רק דכשמוסיפין עליהן ל"ה הוא בכלל המו"מ, משום דאינו חוזר ומלמד חובה, וכמו שפירש הרמב"ם, אך בהכרעת הדין שהכריע תחילה, ודאי דהוא בכלל המכריעים, דכלפי זה אין מקום לחלק בין דיני ממונות לדיני נפשות, ודו"ק.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דס"ל להרמב"ם דבל"ה אומרים חייב ול"ה אומרים זכאי וא' אומר איני יודע, אין מחליפין את האומר איני יודע באחר אף בדיני נפשות, שהרי גם בדיני נפשות הוי האומר איני יודע מכלל הבי"ד, ונמצא דהוי הבי"ד של ע"א, וע"כ אין מוסיפין עליהן.

ולפ"ז ניחא נמי מש"כ הרמב"ם דבי"ב אומרים זכאי וי"ב אומרים חייב וא' אומר איני יודע מוסיפין ב' אחרים, והיינו משום דאף בדיני נפשות הוי האומר איני יודע כמאן דאיתא והוא בכלל מכריעי הדין, ואך דכשבאין להוסיף עליהן, אינו בכלל המו"מ, ונמצא דהמזכין אינם אלא מיעוט, וא"ש היטב ד' הרמב"ם.

ונראה דיש ללמוד כן גם מד' רש"י שכתב לקמן דכ"ט., ז"ל, אפילו ב' וכו' והשלישי אומר איני יודע יוסיפו הדיינין, ואע"ג דאי הוה פליג עלייהו הוי בטל במיעוטא, כי אמר איני יודע הוי כמי שלא ישב בדין ונמצא הדין בשנים, ואנן תלתא בעינן, עכ"ל, ועד"ז פירש"י לקמן ד"מ., ז"ל, אפי' כ"ב וכו' וא' אומר איני יודע יוסיפו הדיינין, דהאי דאמר איני יודע כמאן דליתי' דמי, ואין דנין דיני נפשות לא לזכות ולא לחובה בפחות מכ"ג, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דכל הא דכשא' אומר איני יודע דכמאן דליתי' דמי יוסיפו הדיינים, רק הוא בבי"ד של ג' בדיני ממונות ובבי"ד של כ"ג בדיני נפשות, דכל שאמר א' איני יודע, אין דנים דיני ממונות בפחות מג' ואין דנים דיני נפשות בפחות מכ"ג, אך ?

וכבר עמד ע"ז בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שנ"ו, דבד' רש"י מבו' דכל הא דכשאחד אומר איני יודע יוסיפו הדיינים, הוא רק משום דלא נשתייר שם מיעוט הראוי, ועפי"ז כתב דהיכא שהוסיפו הדיינים והיו ב' מזכין וא' מחייב וא' אומר איני יודע, הולכין אחר הב' שהם רובו של בי"ד, שהאומר איני יודע כמאן דליתי' דמי, והו"ל כבי"ד של שלשה שהולכין אחר הרוב.

במש"כ הסמ"ע והגר"א בסימן י"ח שבד' הרשב"א גופי' מבו' דמחלק דלא אמרינן אדעתא דתלתא יתבי אלא בעיקר הבי"ד ולא במוסיפין, צ"ע דלכאו' בד' הרשב"א שלפנינו מבו' דכלל לא ס"ל להך דינא דאדעתא דתלתא יתבי, וכל הא דבאמר א' איני יודע יוסיפו, הוא רק משום דבעינן ג' בדיני ממונות וכ"ג בדיני נפשות, וכמו שהביא הרשב"א מד' רש"י.

ומש"כ הרשב"א בבררו י' ואמר א' איני יודע דל"מ, נראה דהתם כיון שבררו י' א"א לדון אלא בכל הי', דזהו מה שביררו, ונידון הרשב"א שם הי' אם כל שרוב הי' הכריעו חשיב כהכרעה דכל הי', וזה דימה הרשב"א להא דבג' שדנו ל"מ כשאמר א' איני יודע, אך אה"נ מודה הרשב"א דאם הי' ה' שדנו מתחילה, ואמר א' איני יודע, דנים ע"פ הנותרים.

אך באמת גם בד' הב"י בסו"ס י"ג ובסימן י"ח מבו' שדימה דינא דהרשב"א לדינא דהג"א דאדעתא דתלתא יתבי, וצ"ע.

בד' הרמ"ה והרא"ש בדל"ג. שכתבו שאם דנו ה' וחייבו ג' מהם וטעו בשיקול הדעת, ה"ה חייבים בתשלומי כל ההפסד, ול"מ אמרי אי לאו אתון, שהרי גם אם היו האחרים מסתלקים היו הם מחייבים, מבו' דס"ל דלא אמרינן אדעתא דה' יתבי, אף בשישבו ה' מתחילה, - ובאמת הגר"א בסימן כ"ה תמה עליהם כן, דאם יסתלקו האחרים לא יגמר הדין משום דאדעתא דה' יתבי.

בדעת הר"ן צ"ע סתירת דבריו מדף ה: לפ"ד הקצוה"ח לדף מב., דהתם כתב דגם כשנראה הדין ליגמר בד' ל"מ כשאמר א' מהם איני יודע, ותיקשי ממש"כ בדף ה': דכל הא דל"מ הוא רק משום דאין בי"ד חצוף.

ונראה לישב להיפך ממה שחילקו האחרונים, דמה שבפועל יש מספר דיינים לא איכפת לן, רק אם הקפידו ע"ז, דבזה אמרינן סוף דינא כתחילת דינא, וזהו מש"כ הר"ן בד"ה: דל"מ משום דאין בי"ד חצוף, דאין כונתו דהא דל"מ הוא משום דעכשיו הו"ל בי"ד חצוף, אלא כונתו דמתחילה כשישבו הקפידו שיהיו ג', וזה נראה להדיא בלשונו דמש"כ דהוי בי"ד חצוף היינו דמה"ט מתחילה היו צריכין ג', וע"כ אין גומרין את הדין בב'.

ואשר ע"כ ה"נ הוא במוסיפין, דכיון דבע"כ הי' עליהן להוסיף ב', אמרינן דאדעתא דד' יתבי, וזהו שאמרו בתוספתא שלא הוסיפו אלא א', והיינו דכיון דאם הוסיפו מתחילה א' ל"מ, בע"כ עליהן להקפיד שיהא ד', ע"כ אין נגמר הדין אלא בד', ודו"ק.

וי"ל דבדיני נפשות יש טעם אחר בזה, דא"צ להוסיף עוד א', דבלא"ה לא יתברר הדין עי"ז, ולא אמרינן דשמא יאמר הנוסף טעם לחובה ויודו לו שאר הדיינים, - ובאמת דלמש"נ בדעת הרמב"ם לא משכח"ל, דאף אם יודו לו שאר הדיינים, מ"מ א"א להם לחזור ולחייב, דהמלמד זכות אינו מלמד חובה בשעת מו"מ, וכבר יוכרע הדין לזכות, ושוב יש להם לגמור הדין עפי"ז.

ונראה לדעת הרמב"ם, דזהו גדר החילוק בין דיני ממונות לדיני נפשות בדין מחצה על מחצה, דבדיני נפשות כל דאיכא מחצה על מחצה, נקבע הדין שהוא פטור משום ספק נפשות להקל, וע"כ פוסקין כולם שהוא זכאי, והתם ל"ש לומר כד' הגר"ח, שהרי אין בזה רובו ככולו, וא"כ היאך פוסקין זכאי, ובע"כ כנ"ל, וד' הגר"ח צע"ג, אך בדיני ממונות, כל דאיכא מחצה על מחצה, חשיב דהדין מסופק אצלינו, וע"כ א"א לפסוק דין ע"פ מחצה, וע"כ מוסיפין הדיינים.

1. והגע עצמך, הרי שהיו בי"ד של ע"א ואמרו ג' זכאי וס"ח אמרו איני יודע, הרי ודאי מסתברא מילתא דא"א להכריע שהוא זכאי, שהרי ס"ח אומרים דליכא הכרעה בזה, ואותם הג' שמכריעים בזה לזכות הוו מיעוט, וע"כ ה"נ כשב' אומרים זכאי וא' אומר חייב וב' אומרים איני יודע, ליכא הכרעה לזכות. [↑](#footnote-ref-2)
2. והדברים מבוארים כן גם בד' הרשב"א בתשו' שם, שכתב דהא דכשהוסיפו ב' סגי דב' אומרים זכאי וא' אומר חייב, הוא משום דהאומר איני יודע כמאן דליתא דמי, והרי דאם הי' כמאן דאיתא, ל"ה מהני, הגם דס"ל להרשב"א דלא אמרינן דאדעתא דד' יתבי, והיינו משום דהגם דלא אמרינן דאדעתא דד' יתבי ומצי הדין ליגמר בג', מ"מ כיון דהאומר איני יודע כמאן דאיתא דמי והוי מכלל הבי"ד, א"א לנו לסלקו, ונמצא דליכא רוב מזכין. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז י"ל, דבאמת כל הא דהאומר איני יודע בדיני נפשות הוי כמאן דליתא, הוא רק בשעת מו"מ, שאינו נמנה עמהם, אך בשעת גמ"ד, ה"ה חוזר ונמנה לזכות או לחובה, ומש"א דחשיב בי"ד שקול, הוא משום דבהמנין דבשעת מו"מ הוי הבי"ד שקול.

   ומדוקדק בזה ל' הרמב"ם בפ"ט ה"ב שנראה דלא חשבינן לי' לגמרי כמאן דליתא, וכמש"כ, ז"ל, ונמצאו אחר התוספת כ"ד "חוץ מזה המסתפק", עכ"ל, ונ' דגם המסתפק הוא מכלל הבי"ד, ויותר נראה כן ממש"כ שם, ז"ל, י"א אומרים זכאי וי"ג אומרים חייב, אע"פ שהאחד מן הראשונים אומר איני יודע ה"ז חייב, שהרי המחייבין רבו בשנים, עכ"ל, ובפשוטו מש"כ שהא' מן הראשונים אומר איני יודע, היינו אותו א' שאמר כן מתחילה, ולפ"ז צ"ב מאי ס"ד דכה"ג לא יגמרו דינו לחובה, הרי הוי כמאן דליתא, ואם ל"ה כמאן דליתא, א"כ מ"ט באמת מחייבין אותו, (אך בזה י"ל דל"ב שיהא רוב דב' אלא כנגד המזכין, דבעינן שירבו המחייבין על המזכין ב', ודו"ק), ובע"כ מד' הרמב"ם דל"ה לגמרי כמאן דליתא, והא דבאמת מחייבין אותו, הוא משום דבהמנין דהמו"מ הוי כמאן דליתא, וע"כ שפיר הוכרע הדין כהמחיבים, ותו פוסקים כל הדיינים לחובה, וכמש"נ להלן, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בתשו' הרשב"א ח"ב סימן ק"ד כתב, ז"ל, דבר ברור הוא זה שאילו היו אלו העשרה נבררים לדין, אם נסתלק הא' נתפרדה, ולא עוד אלא אפילו אמר איני יודע אינן יכולין לדון ולגמור הדין ע"פ הט' הנותרים, שאין הולכין אחר הרוב אלא כשרבו וכו' מתוך מו"מ של כולם, אבל כשהמיעוט איננו לא, שאילו הי' שם אותו הא' שמא הי' מראה טעם להיפך ממה שהסכימו הרוב ויודו הרוב בכך, וכן כשהיחיד אומר איני יודע, ותנן אפי' ב' מזכין או מחייבין ואחד אומר איני יודע יוסיפו הדיינין, וכן אם נסתלק הא' אינן יכולין לחתוך הב' את הדין, וכמש"א וכו' ולימרו לי' אי לאו את בהדן לא סליק דינא וכו', ואין רוב בכל מקום אלא רוב מתוך הכלל ומתוך מו"מ, אבל רוב הנפרד מן הכלל דנין או בוצעין לעצמן שלא מתוך מו"מ עם הכלל או שלא במעמדן לא עשו ולא כלום, עכ"ל.

   ויש שהביאו מד' הרשב"א אלו דהא דהאומר איני יודע אינו עולה למנין, הוא משום דלא הי' מו"מ עמו, וכד' הסמ"ע, וזה דלא כמש"נ דלדעת הסוברים דהאומר איני יודע כמאן דליתא דמי, א"צ לטעם זה.

   אך באמת הרשב"א גופי' בח"ג סימן שנ"ו הביא לד' רש"י דהא דהאומר איני יודע אינו עולה למנין הוא משום דכמאן דליתא דמי, ובאמת המדקדק בד' הרשב"א בח"ב יראה, דמש"כ לה"ט דבעינן שירבו מתוך מו"מ של כולם, היינו להא דאם נסתלק א' מהם ל"מ, אך בהא דכשאמר א' מהם איני יודע ל"מ, לא כתב הרשב"א לטעם זה, וטפי נראה מדבריו שכונתו לדמותו להיכא שנסתלק א' אחר המו"מ, דג"כ ל"מ, וכמש"כ הרשב"א בהמש"ד דאם נסתלק הא' אינם יכולין "לחתוך הב' את הדין", והרי כבר כתב הרשב"א לדין זה לעיל מינה, אלא נ' דכונתו לחדש, דאף אם נסתלק אחר המו"מ אין ביד הב' "לחתוך" את הדין, וזה משום דבעינן שיהא רוב מתוך הכל, ומה"ט גם ל"מ כשא' אומר איני יודע משום דכמאן דליתא דמי, וחשיב דאין הרוב מתוך הכל, וזהו שסיים הרשב"א דרוב הבוצעים את הדין שלא מתוך מו"מ עם הכלל או שלא במעמדם ל"מ, דב' דינים נפרדים הם, חדא דבעינן שיהא הרוב מתוך מו"מ עם הכלל, וזה מתקיים גם כשא' אומר איני יודע, דה"ה בכלל המו"מ, ועוד דבעינן שיהא הרוב במעמד הכל, וזה אינו מתקיים כשא' אומר איני יודע, כיון דהאומר איני יודע כמאן דליתא דמי, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובשו"ת הרדב"ז ללשונות הרמב"ם כתב דטעמא דהרמב"ם הוא, משום דלעולם אין מוסיפין פחות משנים, עיי"ש, ולפי דבריו יתחדש, דגם אם לא היו כלל ע"א, אלא ע"י ההוספה היו ע' דיינים, אין מוסיפין עליהן, דאין הוספה פחות מב'. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם בד' הלח"מ שם מבו' דהטעם דבסיפא אין מזכין אותו, הוא משום דא' מאלו שהוסיפו אמר איני יודע, והוי כמו שלא הוסיפו אלא א', וזה כלישנא דהתוספתא שהביא הראב"ד בפ"ח, ולפ"ז ניחא, - אך לפי דבריו יתחדש, דאם ב' הנוספים אמרו א' זכאי וא' חייב וא' מן הראשונים המחייבים חזר בו ואמר איני יודע, מזכין אותו, וזה סתום בד' הרמב"ם, וצ"ע בזה.

   שוב נתבוננתי דיש לסייע לד' הלח"מ בזה, ממש"כ הרמב"ם שם דל"ה אומרים חייב ול"ה אומרים זכאי וא' אומר איני יודע פוטרין אותו, והמאירי עמד ע"ז דמ"ט לא אמרינן בזה דדנים אלו כנגד אלו, דומיא דל"ו אומרים חייב ול"ה אומרים זכאי, וביותר צ"ע, דבדיני ממונות כה"ג כתב הרמב"ם בפ"ח ה"ב דנו"נ עמו עד שיחזור וכו', ומ"ש דיני נפשות מדיני ממונות.

   ולפ"ד הלח"מ הוא מתישב היטב, דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דבדיני נפשות מזכין אותו כשמחצה אומרים חייב ומחצה אומרים זכאי, וע"כ ה"נ בל"ה אומרים חייב ול"ה אומרים זכאי מזכין אותו, והגם שכתב הרמב"ם דבי"ב אומרים זכאי וי"ב אומרים חייב וא' אומר איני יודע מוסיפין ב' אחרים, כ"ז הוא משום דהוי כמי שלא הוסיפו אלא א', וע"כ יש להם להוסיף ב', אך בל"ה אומרים וכו' דא"א להוסיף עליהן, פוטרין אותו, - אך לפמש"נ דטעמא דהרמב"ם דבי"ב אומרים זכאי וי"ב אומרים חייב וא' אומר איני יודע מוסיפין, הוא משום דהוו המזכים מיעוט, הדק"ל דמ"ט בל"ה אומרים חייב ול"ה אומרים זכאי וא' אומר איני יודע פוטרים אותו.

   אך מאידך ממש"כ הרמב"ם שם דל"ה אומרים חייב וכו' "פוטרים אותו" ולא כתב דהוא זכאי כמש"כ כן בי"ב אומרים זכאי וי"ב אומרים חייב, מ' דאין פוסקין עליו פס"ד דזכאי, אלא פוטרים אותו משום דא"א להכריע דינו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)