תש_פ המתוקן בגדר לאו דמחמר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 24 פרק מי שהחשיך

**בגדר לאו דמחמר**

1. **יעוין היטב בגמ' ריש פרק מי שהחשיך דאיתא התם פלוגתא אי בלאו דמחמר איכא חיוב סקילה למחמר או דלחיוב סקילה בעינן שיעשה מעשה בגופיה והוי לאו דעלמא.** ויעוין בראשונים דפליגי אי לאו דמחמר הוי רק בבהמה דידיה או גם בבהמה דאחריני דהנה יעוין ברשב''א ובריטב''א דף קנג ע''ב בקושית הגמ' והלא מחמר דהוכיחו מהא דלא הוקשה לגמ' מדין שביתת בהמתו דאיירי בבהמה שאינה שלו ומבואר דאיסורא דמחמר הוי גם באינה שלו וכן מבואר בר''ן בע''ז טו ע''א בסוגיא דאין מוכרין בהמה גסה לעכו''ם דאיסורא דמחמר הוי גם באינה שלו. וז''ל, איסור מחמר וכו' אין הפרש בין בהמתו לבהמת חבירו ''שהרי איסור זה הוא עצמו עושה אותו'' שאם אי אתה אומר כן בטלת איסור מחמר לגמרי. שכיון שאין במחמר חיוב מלקות ולא קרבן מהו איסורו אם הבהמה היא שלו אפי' לא שמעא לקלי' עובר משום שביתת בהמתו ואם אינה שלו אפי' שמעא לקלי' אין כאן איסור כלל, אלא ודאי כל היכי דשמעא לקלי' בין בהמתו דידיה בין אינה שלו הוי לי' מחמר ''לפי שבשבילו נעשית מלאכה זו'' עכ''ל.

**אולם בהגהות אשר''י ספ''ק דע''ז הביא בשם רבינו אפרים** וז''ל, ישראל ששכר פרה וחמר אחריה חייב משום דשכירות קנייא קצת עכ''ל. ומבואר דבעינן שיהא שלו. ויעוין במנחת חינוך מצוה ל''ב ס''ק ל''ט דכתב דמסברא היה נראה דבעינן בהמתו כלישנא דקרא.

1. **ובפשטות היה נראה לבאר דשרש פלוגתתם אי איסורא דמחמר הוי מלתא דשביתת בהמתו**, ולמרות דשביתת בהמתו הוי רק ''עשה'' במחמר כיון דמשתתף במלאכת הבהמה בהא נתבע על שביתת הבהמה באיסור לאו, או דנימא דמחמר הוי צורה מחודשת של מלאכה דנעשית בשיתוף הבהמה ונתחדש בתורה דמציאותו כ''מחמר אחר בהמתו'' הוי חפצא דמלאכה רק כיון דלא עביד מעשה בגופו הוי לאו דעלמא. ויעוין בפרי מגדים אשל אברהם סימן רסו סק''ה וז''ל, ובאליה רבה אות א' הביא בשם לחם משנה [על המשניות] פרק מי שהחשיך [שבת פרק כד סוף משנה א] דנראה מפוסקים דבהמת חבירו אין חייב משום מחמר [דבתרוייהו כתיב בהמתך שמות כ, י.] ולר"ן יש לומר הואיל הטעם מלאכה הנעשית בין שניהם הוא [רש"י שבת קנג, ב ד"ה ורחמנא], מה לי בהמתו או של חבירו
2. **והשתא אי נימא דבעי דיהא בהמתו דידיה א''כ לכאורה מבואר דהוי מלתא דשביתת בהמתו ולכן בעי דיהא בהמה דידיה**, אולם אי הוי חפצא מחודשת של מלאכה א''כ עיקר המחייב הוא מצד הגברא ותו לא איכפת לן דין הבהמה דהבהמה הוי היכי תימצי למעשה הגברא. ויעוין בשו"ת שאגת אריה (ישנות) סימן עג דגם נקט דאיסורא דמחמר הוי איסור מלאכה ולכן גם ביוהכ''פ איכא להאי איסורא רק דכתב דהוי ''כגרזן ביד החוצב בו''. וז''ל, אבל איסור מחמר הוי בכלל אזהרת איסור מלאכה הנאמר ביה"כ שהרי מלאכה זו האדם בעצמו גורם לה שתעשה ע"י בהמה ''והו"ל בהמה זו כגרזן ביד החוצב בו שחייב עליה'' וה"ה מחמר אלא שהתורה הקילה בלאו זה של מחמר שאין חייבין עליה ''ודמי למ"ד הבערה ללאו יצאת'' ואפ"ה אסורה ביה"כ מדאורייתא כמ"ש למעלה וה"נ דכוותיה כיון שאין לבהמה דעת וכי אזלא מחמת ששומעת לקליה ואזלא מחמתו ועושה את המלאכה ''ודומה לליבה והרוח מסייעתו דחייב לגבי שבת'' כדאמרינן בפ' לא יחפור עכ''ל. ומה דמדמה לגרזן ביד החוצב בו צ''ב דא''כ אמאי לא הוי כחורש דמחייב סקילה ומוכח דהוי אופן מחודש של מלאכה בצירוף עשית הבהמה ובבאור החילוק מחורש יעוין לקמן.

**ובגוף ראית הר''ן מהא דאיכא קרא במסוים לאיסור מחמר יעוין באגל''ט** חורש י''ג וז''ל, הוכחה זו אינה רק לפי שיטתו דשביתת בהמתו נמי לאו אית בי' מקרא דוכל בהמתך וכן דעת רש"י בע"ז שם. א"כ אם תאמר שגם מחמר אין חיוב רק בבהמתו. א"כ במה שמחמר בעצמו אינו מוסיף איסור כלל. דבלא מחמר עובר מקרא דובהמתך ועכשיו שמחמר נמי עובר מקרא דובהמתך. אך לדעת התוס' ר"פ במה בהמה והרמב"ן פרק מי שהחשיך בד"ה והלוא מחמר. דשביתת בהמתו אינו אלא בעשה דלמען ינוח. אתא קרא לומר דכשמחמר עובר גם בל"ת.

1. **ובעיקר גדר איסורא ד''מחמר'' יעוין בברכ''ש שבת סימן ל' דהוכיח מהגמ' בפסחים ס''ו ע''ב דמבואר התם דהיכא דמניח הסכין על ראש הטלה הוי הוצאה כלאחר יד**, ומקשה הברכ''ש דאמאי חשיב כלאחר יד הרי כלאחר יד תלוי ביחס לעושה המלאכה אי אצלו הוי כדרך המלאכה כמבואר בדף יא ע''ב דפריך אלא מעתה הדיוט שחקק קב בבקעת ה''נ דלא מחייב, וא''כ צ''ב אמאי חשיב כלאחר יד ומוכיח הברכ''ש דהמחייב מכח הגברא ומאחר דאצל הגברא הוי שלא כדרך ''מחמר'' דדרך המחמר לחמר ולהוליך משא על החמור הלכך כששינה והוליכה על הטלה שינה מדרך מחמר ופטור.

ומבואר לפי''ז דעיקר המחייב מכח הגברא ונראה דבזה יבואר הנידון הגמ' איכא איכא בזה חיוב סקילה דמאחר דנתחדש אופן מחודש של מלאכה בשיתוף הבהמה א''כ שייך לדון אי מאחר דליכא מעשה בגופו ליכא בזה חומרא דסקילה.

1. **והשתא נראה דגם לשיטת רבינו אפרים דבעינן בהמה דידיה לא מוכרח דהוי מלתא דשביתה** אלא דמאחר דלא הוי כחורש דהוי כגרזן ביד החוצב בו, אלא דהוי שותפות עם מעשה הבהמה, א''כ אפשר דבעינן את הקנין בשביל היחס בינו לבהמה דרק היכא דעשיתו הוי מימוש של בעלותו בבהמה איכא בזה יחס למעשה הבהמה. ויעוין במשנת הגרח''ש סימן כ''ב סק''ו דמוכיח דכל מה דנקט רבינו אפרים דשכירות חשיב קנין הוי רק לגבי איסורא דמחמר ולא לגבי דין שביתת בהמתו, דאיסורא דשביתת בהמתו תלוי בנידון הגמ' אי שכירות קניא כמבואר בגמ' בע''ז. ומוכח דגם אי בעינן לקנין לא הוי בשביל שיחול דין שביתה בבהמה אלא רק כסיבה ליחס אליו את מעשה הבהמה. ולפי מה שנתבאר דסיבת היחס מחמת דחשיב עשיה שיש בה מימוש לזכותו א''כ פשיטא דלא בעינן דיהא יחס של קנין בגוף הבהמה דהעיקר תליא ביחס לשימוש אי חשיב קיום של זכותו בממון.
2. **ויעוין בפסקי רי'ד דף קנג דנקט דבאיסורא דמחמר בעינן שיתחיל מבעוד יום על דעת לעשות בשבת** ונראה דס''ל דחיובא מכח השתתפותו עם מעשה הבהמה והלכך בעינן דיהא יחס במעשה הבהמה כלפי שבת וכל כמה דהמעשה לא עומד כעשיה בשבת ליכא יחס למעשה הבהמה כחילול שבת, וממילא ליכא לחייבו על השתתפותו במעשה הבהמה, ויעוי''ש דמחדש עוד דבאיסור שביתת בהמתו בעינן שתעשה את המלאכה בשבת אבל אם התחיל מבועד יום ליכא בזה איסורא דהוי כנעשה ממילא ורק בזה מהני מה דמחמר לחייב על הך מעשה ובבאור דבריו נראה דבבהמה מאחר דהוי בעל חי דשייך לדון את מעשיו כעושה מעצמו הלכך כל מה דשייך לדון את מעשיו כמנגדים לשבת הוי רק היכא דגוף עשיתו נעמדה כחילול שבת, אולם היכא דהתחיל מע''ש בזה כבר דנים את המשך מעשהו כעושה מעצמו וכנעשה ממילא, ורק במחמר כיון דאיכא יחס במעשה החימור גם להמשך הלכך גם ההמשך נידון מכח הגברא ולכן נידון כחילול שבת דמעשה האדם ודאי מתיחס כעשיה ביחס לשבת.
3. **ולפי מה שנתבאר בגדר איסור מלאכה דמחמר דהוי השתתפות עם מעשה הבהמה יש לעיין אי בעינן לדון את מעשה הבהמה ביחס לעצמה**, או דגם אי ביחס לעצמה לא חשיב מלאכה מ''מ כיון דסיבת החיוב הוא מחמת השתתפות האדם בהך מעשה א''כ עצם הדבר דיש לו שייכות למעשה במה הוי סיבה לאשוויי כמלאכה מכח השתתפותו.

**ויעוין באגלי טל חורש י''ג דמביא מהמאירי ביצה ל**"**ו** ע''ב בהא דאסרו רכיבה גזירה שמא יחתוך זמורה. וז"ל, לא נאסרה רכיבה אלא מגזירת חיתוך זמורה, ואעפ"י שאם היה מניח עליה משאוי ומחמר אחרי' חייב משום מחמר, כי רכיב עלה מיהא לא מקרי משוי דחי נושא את עצמו עכ"ל. ובאגלי טל כתב וז''ל, ומדהוצרך לטעם דחי נושא את עצמו משמע דס"ל דאיסור מחמר הוא רק בבהמתו ומשום שמצווה על שביתתה והוא מוציאה משביתתה. וע"כ ה"נ כיון שמשאוי הרוכב על הבהמה היה חייב משום מחמר אי לאו טעמא דחי נושא את עצמו. דאי נימא דחיובו משום מלאכה דידיה א''כ לגבי דידיה פשיטא דלאו מלאכה היא כלל מה שמוליך את עצמו עכ''ל. ונראה דלפי מה שנתבאר דהוי צירוף עם מלאכת הבהמה א''כ ניתן לומר דגם אי הוי איסור מלאכה בעינן לדון את היחס בבהמה מצד עצמה.

1. **ויעוי''ש באגל''ט דאי הוי איסור מלאכה מצד הגברא אי יוציא משאוי ע"י ג' בהמות** ובהמה אחת לא היתה יכולה להוציא משאוי כזו ושתים יכולין בלא השלישי, דלגבי הבהמות לא נחשב מלאכה דהויא כל אחת מסייע שאין בו ממש ואין איסור משום שביתת בהמתו, דמ"מ אסור משום מחמר שעשה מלאכה ע"י בהמותיו. ויעוין באו''ש שבת פ''כ הי''א וז''ל, וראיתי להמקו"ח בהלכות שבת דלהוציא ע"י ב' בהמות יהא בכלל שבחבירו פטור בבהמתו מותר, וזה בדותא, דכמו דאמרו בירושלמי (שבת פי"א ה"ב) גבי מושיט, בכל אתר את אמר ע"י שנים פטור וכאן אמרת חייבין, ומשני שכך היתה עבודת הלויים, כן הכא גבי הוצאה דמשכן דהיו ארבע עגלות ושמונת הבקר, והיתה הוצאת העגלה ע"י שני בקרים, חזינא דכן אורחייהו דבהמות לשאת שנים במשא, ולא שייך לפטור משום שנים שעשאוהו, וכד ניים ושכיב אמר להא מלתא עכ''ל. ומבואר במקו''ח דהוכיח מהאי כללא דכל שבחבירו פטור בבהמתו מותר דתליא ביחס לבהמה, וגם האו''ש מודה בעיקר היסוד דדנים את המעשה ביחס לבהמה רק דנקט שביחס לבהמה ליכא לפטורא דשתים שעשו.
2. **ויעוין בברכ''ש שבת סימן ל' דהקשה מכח האי כללא דכל שבחבירו פטור דא''כ במאי פליגי ר''י רבנן במשנה בדף נ''ב אי רחילין יוצאות כבולות** שחוזות כו' דפליגי אי חשיב משא, והרי לפי מה דמבואר בפסחים דאין דרך להוציא משא על טלה א''כ צריך להיות בזה להאי כללא דכל שבחבירו פטור בבהמתו מותר, דהאי כללא איתא גם לגבי לגבי לאו דמחמר כמבואר בדף קנג. ומישב הברכ''ש לפי מה דביאר דהחסרון דכלאחר יד הוי רק ביחס לגברא, וביחס לבהמה חשיב כדרך המלאכה, והאי כללא דכל שבחבירו פטור מתיחס למעשה הבהמה דרק היכא דביחס לבהמה ליכא איסורא תו ליכא בזה לאיסורא דמחמר, ולכן רק לגבי הא דאיתא בדך קנג דמניחו עליה כשהיא מהלכת ומוציאה כשהיא עומדת [או עומדת לעמוד כשיטת הרמב''ם יעוין בשו''ע רסו ב'] דליכא בזה עקירה והנחה בהא הוי חסרון בגוף המלאכה, משא''כ בחסרון דלאחר יד דהוי רק ביחס לגברא בזה הוי ככל איסור מלאכה דהגברא אסור מדרבנן בלאחר יד, ולכן כל כמה דחשיב משא ס''ל לר' יוסי דאסור לכה''פ מדרבנן. ובזה יבואר ג''כ הא דמבואר בגמ' פסחים סו דלאחר שמישבת דהוי מחמר כלאחר יד עדיין הוקשה לגמ' דיהא אסור מדרבנן.
3. **ובעיקר הך כללא דכל שבחבירו פטור בבהמתו מותר יעוין בפמ''ג בא''א סימן ש''ה סק''ו דמביא בזה פלוגתא בין רבותינו הפוסקים אי מה שאמרו בבהמתו מותר אינו אלא משום אבידת כיסו**, אבל בל"ז ודאי אסור ומש"ה תנן אם אין עמו נכרי מניחו על החמור הא אם יש נכרי אסור אפי' בכה"ג דלא עבידא הבהמה עקירה והנחה, ויעוין עוד בשו''ת משיב דבר ח''א כ''ז דמוכיח מהתוס' בדף יח דשביתת כלים לב"ש בשבת (דף יח) דאסור מה"ת אפי' איסור דרבנן אסור יעוי''ש בתוס' בד"ה ולימא מר, דבארו דהא דלרב יוסף לא תקשה אמאי לא אסרי ב"ש טעינת קורה משום שביתת כלים, דהתם אתי ממילא, ולא יישבו כפשוטו משום דטעינת קורה אינו אלא איסור דרבנן כדאי' (דף יט), אלא פשיטא להו דאפי' איסור דרבנן אסור, וא"כ לדידהו נוכל לומר דמש"ה לא קאמר הגמ' בפסחים שם הטעם משום דבבהמתו מותר דלדידהו דוקא באבידת כיסו אבל בלא זה אסור, אבל דעת הרמב"ם דכל שבבהמתו אפי' שלא בשעת הדחק והכי משמעות מימרא דר"פ דכללא כייל ולא מיירי בכיסו כלל עכ''ד.
4. **ויעוין עוד באגלי טל חורש סקי''ג דמביא מהיראים דס''ל דבבהמת עכו''ם ליכא איסורא דמחמר** [ויעוי''ש דהוכיח כן גם מהתוס' ותורא''ש ביבמות ה' ע''ב] ובאגל''ט נקט דהוי אותו נידון אי בעינן שיהא בהמה דידיה. אולם יעוין במשנת הגרח''ש סימן כ''ב סק''ו דנקט דהוי רק לגבי בהמת עכו''ם דבעינן דהבהמה תהא בת חיוב. ובבאור בדבר נראה דכיון דבעינן את התיחסותו למעשה הבהמה א''כ כל כמה דבמעשה הבהמה ליכא כלל יחס של הפקעה משבת דבהמת עכו''ם הוי כחלק מהטבע הלכך ליכא למעשה הגברא יחס התעסקות במלאכה.
5. **ובשיטת הרמב''ם ביסוד איסורא דמחמר איכא שתי דרכים יסודיות.** דהנה יעוין בדבריו פרק כ הלכה א' ב' וז''ל, אסור להוציא משא על הבהמה בשבת שנאמר למען ינוח שורך וחמורך וכו' ואם הוציא על הבהמה אף על פי שהוא מצווה על שביתתה אינו לוקה לפי שאיסורו בא מכלל עשה, לפיכך המחמר אחר בהמתו בשבת והיה עליה משאוי פטור, והלא לאו מפורש בתורה שנאמר לא תעשה כל מלאכה אתה ובנך ובתך ועבדך ואמתך ובהמתך, שלא יחרוש בה וכיוצא בחרישה ונמצא לאו שניתן לאזהרת מיתת בית דין ואין לוקין עליו. ויעוין במ''מ דמביא את הרמב''ן ספר מצוות שורש י''ד דהוכיח מהרמב''ם שאין במחמר לאו כלל, דלא תעשה כל מלאכה לא בא אלא למלאכות שחייבין עליהן מיתה כגון חרישה. אולם במ''מ מוכיח מלשון הרמב''ם דהוי לאו שניתן לאזהרת למיתת ב''ד דודאי איכא ללאו גם על מחמר רק דלא לקי מחמת שיש בלאו זה אזהרה למלאכה שיש בה מיתת ב"ד.

**רק דעדיין יש לעיין הא דפתח הרמב''ם בדין שביתה דבהמה ומבאר לפי''ז הא דלא לקי אלאו דמחמר** ובלח''מ הוכיח מזה כדעת הרמב''ן דליכא בזה רק עשה והוי מחיובא דשביתת בהמתו ולכן כתב דלפיכך פטור דכונתו לפטורא דמלקות. אולם יעוין במשנת הגרח''ש סימן כ''ב סק''ח דמבאר דכונת הרמב''ם דמאחר דלא הוי כגרזן ביד החוצב בו אלא הוי הצטרפות למעשה הבהמה לכן בעינן לחידושא דפרשת שביתת בהמתו, דבזה נתחדש יחס לעשית הבהמה כסתירה לשבת ולמרות דלפי באור המ'מ איכלל בלאו דחרישה ונמצא דגם בחרישה לא הוי כגרזן ביד החוצב בו והוי הצטרפות למעשה הבהמה, וא''כ צ''ב אמאי בחרישה לא בעינן בהמה דידיה. ונראה דבחרישה מכיון דאיכא יחס בעשיתו לגוף המלאכה הלכך בהא היחס למלאכה נעשה מחמתו ותו לא איכפת לן היחס של המלאכה כלפי הבהמה משא''כ במחמר דהיחס של הגברא הוא לא בגוף המעשה הלכך בהא בעינן את היחס של המלאכה מכח הבהמה ולכן תליא בדין שביתה, ונראה דבא למעט רק בהמת עכו''ם דבהמת אחר סכ''ס לא מופקעת משביתה רק חובת השביתה מוטלת רק על בעליה.

1. **ונראה דלפי זה יבואר הא דנקט הרמב''ם בהלכה ו' דגם היכא דהניחו עליה כשהיא מהלכת ועוקרה כשבאה לעמוד דליכא עקירה והנחה היכא דהנהיגה בקול איכא בזה איסורא דמחמר.** ויעוין במ''מ וז''ל, ונראין דבריו שהרי החמור הזו טעונה ואף על פי שאינה עושה עקירה והנחה מ"מ אין לו להנהיגה שהרי אם הוא היה עושה כיוצא בזה היה אסור וכשהוא מנהיג בקול כמי שעשה המעשה דמי. ויעוין עוד בבהגר'א רס''ו סעיף ב' וז"ל, ב"מ דף צ' ע"ב הנהיגה בקול ולא התירו אלא מעשה בחמור וכמ"ש אי הכי חבירו נמי אר"פ כל וכו' וכה"ג הוי מעשה בעצמו עכ"ל. ונראה לפי מה שנתבאר דמעליותא דחרישה הוי מחמת דאיכא יחס בעשיתו כלפי גוף המלאכה א''כ גם במנהיג איכא יחס לגוף המלאכה ולכן בזה היחס למלאכה נקבע כפי היחס של הגברא ולא בעינן את היחס מצד הבהמה, רק דמ''מ כיון דלא עשה מעשה בגופו כמו בחרישה הלכך ליכא בזה חיוב סקילה.

**ובעיקר באור דברי הרמב''ם באיסורא דמנהיג יעוין במג"א** סי' רס"ו ס"ק ז' וז''ל, והרמב"ם סובר היינו שאינו אסור משום שביתת בהמה אבל אם היה מנהיגה הרי הוא עשה מעשה בידים ואסור עכ"ל. ומבואר במג''א דהאי כללא דכל שבחבירו וכו' לא אמרינן אלא דלא הוי שביתת בהמה בכה"ג ויש לעיין מלשון הגמ' והלא מחמר. ויעוין בשו"ת משיב דבר חלק א סימן כג וז''ל, ובפי' המשניות להרמב"ם בפ' מי שהחשיך משמע דמפרש והלא מחמר אתי לידי מחמר וזה אסור וממילא מיושב דלהכי לא מקשה הגמרא תיפוק לן משום שביתת בהמתו דאלו משום שביתת בהמתו הוי אפשר לתלות על החמור באופן שיהא כלאחר יד אבל כדי שלא יחמר אסור, ומשני הגמ' דלא עביד עקירה והנחה ובזה יזהר דלא יחמר, אבל לחמר דהיינו להנהיגה בקול ודאי אסור, כפי שיטת הרמב"ם.

1. **ובעיקר באור החילוק בין מחמר לחורש** יעוין ברמב''ן בספר המצוות דנקט דחורש לא בעי קרא וחשיב מלאכה מצד עצמו וקרא דלא תעשה כל מלאכתך בא לאיסורא דמחמר והא דלא לקי הוי מחמת דלא עשה מעשה. וז''ל, שאין המלאכה עם בהמתו חשובה כמי שעושה הוא אותה להתחייב עליה מלקות ''אבל היא נחשבת כמלאכת בנך ובתך ועבדך ואמתך'' שמוזהר עליהם בלאו ואינו לוקה שאין מלקות במעשה אחרים. מבואר דשאני ''שביתת בהמה דהוי רק עשה דלמען ינוח שורך וחמורך'' כמבואר ברמב'ן בשבת קנ''ג ע''ב, לבין איסורא דמחמר דהוי איסור לאו כאיסורא דבנו ועבדו. ובבאור הדבר נראה דס''ל לרמב''ן דמחמר לא הוי כלל מעשה המחייב אלא הוי סיבה להטלת אחריות על מעשה בהמתו ובזה הוי כבנו ועבדו דגם התם סיבת האיסור מחמת אחריותו על מעשיהם ולא הוי כשביתת בהמתו דלא נובע מתביעת אחריות על מעשי הבהמה כיון דמעשה הבהמה לא הוי עשית אדם דאיכא בעצם המעשה סתירה לשבת אלא הוי רק ביטול שביתה.

**ויעוי''ש דהוכיח דחורש הוי מלאכה מצד עצמה מהא דביו''ט ושביעית איכא גם לאיסורא דחרישה** ואי נימא דבעי קרא מיוחד לאיסורא דחורש א''כ בשביעת ויו''ט דליכא קרא לחיובא מנלן דאסיר.

1. **ובעיקר באור החילוק בין חורש למחמר** יעוין ברמב''ן שבת קנ'ג ע''ב וז''ל, אלא שמכל מקום צריך טעם בדבר שהרי החורש בבהמות אתה ובהמתך הוא כמחמר, שהחרישה בכח הבהמה היא נעשה, ונאמר בזה שמפני שהחורש בבהמה הוא נותן עליה עול והוא כובש אותה תחת ידו וברשותו היא עומדת, כל המלאכה על שם האדם היא ובו היא תלוי' ואין הבהמה אלא ככלי ביד אומן, ואינו דומה למחמר שהבהמה היא הולכת לנפשה אלא שיש לה התעוררות מעט מן המחמר עכ''ל. ומבואר דע''י נתינת העול וכבישתה תחתיו הוי סיבה לדון את השתמשותו בבהמה כהשתמשות דידיה כמו שמשתמש בכוחות טבע קיימים ובמחמר מאחר דליכא לו יחס בגוף העשיה עצמה הלכך בהמה נדונית כשותפת בעשיה. ויעוין בחזו''א דמוסיף בזה עוד כמה נתונים וז''ל, ולכארוה מחלק הרמב''ן בין מחזיק את הבהמה ע''י העול שנתן עליה ובין משא שעל הבהמה ואין האדם מחזיק בה ולפי''ז גם במחמר אם נתן עליה עול ומחזיק בה והוציאה מרה''י לרה''ר חייב חטאת וזה לא שמענו, ואפשר דוקא בחורש שמחזיק את הבהמה לתלמיה ואינו נותן לה להטות על צדה וגם לפניה אי אפשר להלוך אא''כ תעקור רגבי העפר במחובר וחשיבא כקשורה למחובר ובאמת החרישה מכבדת עליה יותר משאר נשיאת משא ובזה נחשבת ככלי אומן עכ''ל.

ויעוין במשנת הגרח''ש סימן כ''ב סק''ב דמבאר דגם הרמב''ם מודה דבחורש חשיב עשיה דידיה רק דכל זה מהני ביחס בינו למעשה דחשיב עשיה דידיה, אולם בשבת היחס לאדם הוא לא רק כהיכי תימצי ליחס אליו את המעשה אלא דהוי כחלק מגוף המלאכה דבעינן את הגברא בגוף המלאכה ובזה לא יהני מה דעשית הבהמה לא נדונית כ''עושה'' כיון דסכ''ס ליכא את הגברא במעשה החרישה, ולזה בעינן לחדש דהוי צורה חדשה של מלאכה בהשתתפות הבהמה, ונמצא דהיחס הנדרש מצד האדם בגוף מעשה המלאכה נשלם בעצם מה דחימר את הבהמה. ולפי'ז ניחא היטב הא דילפינן יו''ט משבת כיון דהוי גילוי על אופן המלאכה ולא ביחס הנדרש בין האדם למעשה דבזה לא בעי קרא. וכן ניחא לפי''ז היטב הקושיא משביעית דבשביעית הנושא הוא רק היחס למעשה ולא בעינן את הגברא בגוף המלאכה כיון דלא הוי ''מעשה מלאכה'' אלא רק ''שביתת הקרקע''.