40 מהדו_ב  -  אבר היוצא א - בדעת התוס_ במכות, ובמש_כ הראשונים דכ_ז שלא חזר יש לאסור משום בהמה בבהמה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

אור ליום ועש"ק בשלח י"ד שבט תשע"ז

**עיקרי הדברים נתבארו בכסליו תש"ע, ולא נשנו כאן אלא משום דברים שנתחדשו בהם**

**א**

א] חולין דס"ח., בהמה המקשה לילד והוציא העובר את ידו והחזירו מותר באכילה וכו', ובגמ' שם, אמר ר"י אמר רב ואבר עצמו אסור, מ"ט דאמר קרא ובשר בשדה טרפה לא תאכלו, כיון שיצא בשר חוץ למחיצתו נאסר.

והאחרונים דנו בגדר איסור זה דאבר היוצא, אם הוי זה איסור חדש שנאסר הבשר היוצא ממחיצתו כטרפה, ודומיא דאיסורא דבשר היוצא בקדשים, או היינו דכל שיצא הבשר אינו ניתר בשחיטת אמו, וע"כ הוא דאסור, ועי' תבו"ש ופמ"ג סימן י"ד שהאריכו בזה.

ב] והנה בסוגיית הגמ' מצינו כמה ראיות דאי"ז איסור מחודש דיוצא, אלא היינו דאין השחיטה מתירתו, חדא, הוא בהא דבעי לקמן דס"ט. מהו לגמוע את חלבו, ופירשו הרשב"א והר"ן דהצד דמותר, ול"ד לחלב טריפה דאסור, הוא משום דהכא כל איסורו הוא משום שאינו ניתר בשחיטת אמו, עי' בדבריהם.

עוד מוכח כן מהא דבעי בהוציא עובר את ידו בין סימן לסימן, והנה כבר הוכיחו באתו"ד ובאחיעזר מאיבעיא דניקבו בני מעים בין סימן לסימן, דטרפה אין שחיטתה מתירתה לאכילה, וזהו דמיבע"ל שלא יצטרפו ב' הסימנים זל"ז, וכמו שפירש"י, וא"כ ה"נ יש להוכיח מהא דבעי בהוציא את ידו בין סימן לסימן, דאין השחיטה מתרת אבר היוצא.

עוד מוכח כן, מהא דס"ל לר"מ דאין שחיטת האם מטהרת את האבר היוצא משום נבילה, והרי דיסוד דינא דאבר היוצא הוא דאין שחיטת האם מתירתו, וע"כ מדמי לה ר"מ לבהמה טמאה שאין שחיטתה מטהרתה מידי נבילה, וכמבו' כן בפיהמ"ש להרמב"ם שם, ואין לומר דבהא גופא פליגי רבנן, שהרי הא דמטהרי רבנן הוא משום דילפי לה מטרפה, וכ"ה דבטרפה אין שחיטתה מתירתה לאכילה, וכמו שהוכיחו האחרונים, ה"נ הוא באבר היוצא.

ועד"ז יש להוכיח, מהא דס"ל לרבנן דאבר היוצא מטמא במוקדשין, דומיא דטרפה דמטמאה במוקדשין, והנה כבר כתב באתו"ד דמהא דטרפה מטמאה במוקדשין, מוכח דשחיטת טרפה אינה מתירתה לאכילה, וע"כ גזרו בה חכמים טומאה, דאל"כ מ"ט גזרו בה טומאה, ואטו אם הבשר אסור באכילה מחמת איסור אחר, יהא מטמא במוקדשין, ולפ"ז הרי ה"נ מהא דאבר היוצא מטמא במוקדשין, מוכח דשחיטת אמו אינה מתירתו באכילה.

ג] אמנם הנה בד' התוס' מכות די"ח. מפורש דאיסורא דאבר היוצא, הוא חד איסורא עם בשר היוצא במוקדשין, וע"כ אי"ז לאו שבכללות, ומבו' מזה דאיסורא דאבר היוצא לאו היינו דאין שחיטת אמו מתירתו, אלא הוי זה איסור מחודש דיוצא, והוי חד איסורא עם בשר היוצא.[[1]](#footnote-2)

וקשיא לדעת התוס' מכל הני דוכתי, דמבו' להדיא דאיסורא דאבר היוצא הוא משום דאין שחיטת אמו מתירתו.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ד] ונראה לישב בפשיטות, ובהקדם, דהנה בפירש"י בסוגיין מבו' דלא בעינן לאיסורא דבשר בשדה טרפה, אלא לאסור כשהחזיר העובר את ידו, אך כ"ז שהאבר בחוץ בלא"ה ה"ז אסור משום דל"ה בהמה בבהמה, וע"כ אם שחט כשהאבר בחוץ אף מקום חתך אסור, משום דאי"ז בהמה בבהמה, ואם החזיר העובר את האבר קודם שחיטה, הגם דהאבר עצמו אסור משום ובשר בשדה טרפה, מ"מ מקום חתך מותר, וכ"ה גם בפסקי רי"ד שם ובחי' הרשב"א דע"ג., ומדבריהם מוכח דלא שיש שכתבו דד' רש"י אינם לפי האמת.[[3]](#footnote-4)

ה] והנה אמנם הפמ"ג בסימן י"ד עמד בזה, דאם כשהאבר הוא בחוץ ל"ב לאיסורא דבשר בשדה טריפה, אלא אין שחיטת אמו מועלת לו כלל, משום דאי"ז בכלל בהמה בבהמה, א"כ מ"ט דרבנן דמועלת שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, ועיי"ש שכתב מכח זה דד' רש"י קיימי לדעת ר"מ דשחיטת אמו אינה מטהרתו מידי נבילה, אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א שכתב לדינא דזהו טעם האיסור במקום חתך.

ונראה דצ"ל בזה, דהא דהאבר היוצא אסור משום דאינו בכלל בהמה בבהמה, לאו היינו דגלי קרא דעל מה שאינו בתוך הבהמה ליכא לעיקר סיבת ההיתר דשחיטת אמו, דמדינא ודאי דשחיטת האם מועלת על כל העובר כיון שעיקרו בפנים, רק נלמד מקרא דבהמה בבהמה, דמה שאינו בתוך הבהמה אין שחיטת אמו מועלת עליו, וי"ל עוד עד"ז, דכיון דעל עיקר העובר חיילא השחיטה, ממילא הי' לנו להתיר גם להאבר היוצא, אף שהוא בפנ"ע אינו בכלל בהמה בבהמה, ואך דמקרא דבהמה בבהמה ילפינן דאין שחיטת אמו מועלת עליו, והפקעה זו לא נאמרה אלא לענין אכילה.

ו] והך מילתא דהא דאין האבר היוצא ניתר בשחיטת אמו אי"ז משום דלי"ב לעיקר סיבת ההיתר דשחיטת אמו, אלא הוא דין בחיוב דמה שאינו בתוך הבהמה אין שחיטת אמו מועלת עליו, יש ללמוד כן מהא דמיבע"ל בהוציא ידו בעזרה אם מיגו דהוי מחיצה לגבי קדשים הוי נמי לגבי דהאי, ובל' רש"י נראה דמיבע"ל אף כששחט את אמו כשהיד בחוץ, ורק במה שאמרו דתיבע"ל קק"ל בירושלים, פירש"י דאיירי כשהחזיר את ידו, ועמש"כ בזה המהרש"א והמהר"ם שם, ואי נימא דכל שאינו בתוך הבהמה ליכא לעיקר סיבת ההיתר דשחיטת אמו, מה יועיל ע"ז הא דהוא במחיצת העזרה, ובאמת הרש"ש בסוגיין כתב מה"ט דכל האיבעיא הוא רק כשהחזיר את ידו, עיי"ש, ובע"כ דאף כשאינו בתוך הבהמה איכא לעיקר סיבת ההיתר דשחיטת אמו, וכל הא דאינו ניתר בשחיטת אמו הוא משום דילפינן מקרא דכל שאינו בתוך מחיצת הבהמה אינו ניתר בשחיטת אמו, ובזה הוא דמיבע"ל דשמא מהני לו מחיצת העזרה.

**ג**

ז] והנה לפ"ז נמצא, דגם לדעת התוס' במכות דאיסורא דאבר היוצא הוי איסור מחודש, ולאו היינו דאין שחיטת אמו מתירתו, כ"ז הוא בשהחזיר את האבר קודם שחיטה, אך אם שחט את האם בזמן שהאבר בחוץ, אין שחיטת אמו מתירתו, משום דל"ה בהמה בבהמה.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז ניחא היטב כל הני דוכתי דמבו' דאבר היוצא אין שחיטת אמו מתירתו, דבכל הני דוכתי איירי כשהאבר בחוץ בשעת שחיטה, ובכה"ג אין שחיטת אמו מתירתו.

ומצינו כן בד' הפמ"ג בסימן י"ד סק"ג בתו"ד שדן לומר כן, דכל הא דס"ל לר"מ דאין שחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה, הוא רק בששחט כשהאבר בחוץ, אך כל שהחזיר את האבר ואח"כ שחט את אמו, מטהרתו השחיטה מידי נבילה, וכ"ה מבו' להדיא בחי' הרשב"א דס"ח: בשם התוס', וכמו שעמד ע"ז הראש יוסף בדס"ח: ובדע"ב:, עיי"ש, וזה מתפרש היטב לפמש"נ, דרק כשהאבר הוא בחוץ דאין השחיטה מתירתו, הוא דס"ל לר"מ דאף אינה מטהרתו מידי נבילה, אך כשחזר ומהניא לו שחיטת אמו, והוא אסור באיסור בפנ"ע דיוצא, אין מקום שלא תועיל לו שחיטת אמו לטהרו.

ח] ובזה מתישב גם האיבעיא דמהו לגמוע את חלבו, דהגם דאבר היוצא אסור גם באיסור יוצא, מ"מ י"ל דמכח איסור זה פשיטא דאין לאסור את חלבו, וכ"ה דלא אסרינן החלב מכח שבא מן הדם והחלב, וכל מכח לא אמרינן, וכל האיבעיא אם חלבו אסור, הוא רק מכח הא דמקצתו הוי אבר מן החי, וכמש"כ הברוך טעם בגל' הפליתי סימן י"ד, ועי' גם באבי עזרי הל' מאכ"א ובקה"י מה שפירשו בזה כ"א לפי דרכו.

אך מד' הרשב"א והר"ן שנקטו שאם הי' אסור האבר היוצא באיסור טרפה, הי' החלב אסור, מבו' שלא כדבריהם, אלא אף באבר האסור באיסור אחר, יש לאסור את החלב, וצ"ע מ"ש מהא דלא אסרינן לי' משום החלב והדם, ועי' יד"י סימן י"ד סק"ז מש"כ לישב.

**ד**

ט] ובזה מתישב היטב משה"ק הראשונים בסוגיין, לדעת הר"ח והרי"ף דלל"ב דר' יוחנן, מודה ר' יוחנן דאבר היוצא אסור אף אחר חזרה, ממה שאמרו לקמן דע"ג. דאבר אית לי' תקנתא בחזרה.

ולמש"נ בדעת התוס' במכות, הוא מיושב היטב, דהגם דאבר היוצא אסור אף אחר שהחזירו, אך הרי הפלוגתא אם שחיטה עושה ניפול, היא רק מכח הא דאבר היוצא אין שחיטת אמו מתירתו, והך דינא הוא רק בשלא החזיר את ידו, אך כל שהחזיר את ידו שחיטת אמו מתירתו, ואך דה"ז אסור משום איסור יוצא, וזהו שאמרו דאית לי' תקנתא בחזרה, דלהך דינא דאבר היוצא אין שחיטת אמו מתירתו, איכא תקנתא בחזרה, ודו"ק.

י] ובאמת עד"ז כתב הרשב"א בשם תוס', דמה שאמרו דאית לי' תקנתא בחזרה, הוא דשחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה, - אך הרשב"א תמה ע"ז דהרי לרבנן בלא"ה שחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה, ואי דשחיטת אמו מטהרתו מידי טומאת טרפה במוקדשין, הרי כל עיקר טומאת טרפה למוקדשין אינה אלא מדרבנן, - אך למש"נ יל"פ דגם מכוון התוס' הוא לזה, דאית לי' תקנתא בחזרה דשחיטת אמו מתירתו, ואינו אסור אלא משום איסור יוצא, ואך שכתבו התוס' דהנפ"מ בזה הוא דשחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה, וכן נפ"מ בזה דלי"ב לטומאת טרפה במוקדשין, וז"ב.

יא] ונראה, דגם לדרך זו אזיל ר' יוחנן לטעמי', דלדעת רב דיש לידה לאברים, הרי מסתברא מילתא דאף כשהחזיר את ידו אין שחיטת אמו מתירתו, דל"מ החזרה לבטל את הלידה, וכאשר כן מבו' ממש"א בסוגיין דלהך מ"ד ודאי דאם הוציא ידו והחזירה וחזר והוציא את ידו והחזירה עד שהשלימו לרוב, הוי כילוד, ונאסר אף המיעוט שבפנים, ורק לר' יוחנן לטעמי' דאין לידה לאברים, הרי דהגם דבעוד האבר בחוץ אין שחיטת אמו מתירתו דאי"ז בהמה בבהמה, מ"מ כשחזר קודם שחיטה, שחיטת אמו מתירתו, ואינו אסור אלא משום ובשר בשדה טרפה.

**ד**

יב] אמנם הנה מד' הרשב"א שהק' כן ע"ד התוס', נראה דס"ל דאיסורא דובשר בשדה טרפה אי"ז איסור בפנ"ע, אלא היינו דאין שחיטת אמו מתירתו, ועמש"נ בדעתו בסימן ב' סק"?, וע"כ ל"ה מצי לפרש דהא דאית לי' תקנתא בחזרה הוא דאחר שהחזיר את ידו שחיטת אמו מתירתו.

יג] אך צ"ע לפ"ז דמ"ט ניח"ל הרשב"א למימר דמודה ר"מ דאחר שהחזיר את ידו שחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה, הרי כיון דס"ל לר"מ מסברא דכיון דאין שחיטת אמו מתירתו, אף אינה מטהרתו מידי נבילה, א"כ כיון דאף אחר שהחזיר את ידו אין שחיטת אמו מתירתו, מ"ט לא נימא דאף אינה מטהרתו מידי נבילה.

ונראה דצ"ל בזה, דכיון דהא דאף כשהחזיר את ידו אין שחיטת אמו מתירתו, ה"ז נלמד מקרא דובשר בשדה טרפה לא תאכלו, ע"כ כל הא דאין שחיטת אמו מתירתו הוא רק לענין אכילה, אך לענין טומאה, הו"ל ככל בן פקועה דשחיטת אמו מטהרתו לגמרי, וביותר ניחא אי נימא דדינא דובשר בשדה טרפה דאין שחיטת אמו מתירתו, הו"ל דין איסור, וכמש"נ בסימן ב' סק"?, וע"כ כ"ז הוא לגבי איסור, אך לגבי טומאה, מהני שחיטת אמו לגמרי.[[5]](#footnote-6)

יד] אך אכתי צ"ע בזה בד' הרשב"א, דהנה הרי ד' הגמ' לקמן שאמרו דאבר אית לי' תקנתא בחזרה, באו לפרש מ"ש אבר המדולדל דשחיטה עושה ניפול, מאבר היוצא דאינה עושה ניפול, וע"ז אמרו דהוא משום דאבר היוצא אית לי' תקנתא בחזרה.

ולפ"ז צ"ע דמאי קשיא לי' להרשב"א דלל"ב דר' יוחנן אין לאבר היוצא תקנה בחזרה, הרי הגם דלגבי האיסור אין לו תקנה בחזרה, מ"מ לגבי מה שבאנו לדון דתהא שחיטה עושה ניפול ולא תועיל לטהר האבר מידי נבילה, הרי דע"ז שפיר אמרינן דכיון דאף אם תעשה שחיטה ניפול מ"מ יהא לזה תקנה בחזרה, שהרי אף לדעת ר"מ דאין השחיטה מטהרת מידי נבילה, מ"מ כל שהחזיר את ידו, מועלת השחיטה לטהר מידי נבילה, ע"כ אינה עושה ניפול, ול"ד לאבר המדולדל דאין לו תקנה בחזרה, וע"כ שחיטה עושה ניפול, ושו"ר בס' יבין דעת סימן י"ד סק"ג שכנראה כיון לזה.

1. ויש לסייע לזה גם ממש"כ התוס' בפסחים דכ"ב. בשם הר"י דאורלייניש, דבעינן קרא להתיר אבר היוצא בהנאה, דס"ד לאסרו בהנאה מדאיתקש ליוצא דקדשים דאסור בהנאה, עיי"ש, ומבו' לפ"ז דאף דאבמה"ח ונבילה שריין בהנאה, מ"מ ס"ד דאבר היוצא אסור בהנאה, והרי דאיסורא דאבר היוצא הוא איסור בפנ"ע וכאיסור יוצא בקדשים, ואי"ז משום לתא דאבמה"ח ונבילה, אך יש לדחות, דאה"נ אם הוה ילפינן לאסרו בהנאה מדהוקש ליוצא דקדשים, הי' נלמד מזה דאיסורא דאבר היוצא הוא איסור בפנ"ע, אך אחר דילפינן מקרא דאינו אסור בהנאה, שפיר י"ל דאיסורו הוא משום אבמה"ח.

   ובעיקר ד' התוס' אלו נתחדש, דלא אמרינן דכל הא דחשבינן להאבר היוצא כיוצא חוץ למחיצתו, הוא רק לענין מה דבעינן למחיצה זו, עמש"נ בזה בסימן ?, דלפ"ז הרי נמצא דלענין הנאה, ל"ה כלל בכלל יוצא חוץ למחיצתו, ול"ה מצינו לאסרו בהנאה מהקישא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם יש מקום לומר, דאף אם איסורא דובשר בשדה טרפה הוא איסור בפנ"ע, מ"מ מכח זה גם איכא חיסרון בהיתר השחיטה, וע"ד שכתבו האחרונים בדין טרפה, - אך לכאו' למש"כ התוס' דאיסור אבר היוצא הוא איסור אחד עם איסורא דיוצא בקדשים, אי"ז טעם כלל דמכח זה יהא חיסרון בהיתר השחיטה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע מד' הרשב"א והר"ן לעיל דנ"ז. שכתבו בדין אבר המדולדל דאסור, דאף מקום חתך אסור, וכן הביא הב"י סימן נ"ה מהג"א ורי"ו, וכן פסק בשו"ע סימן נ"ה, וצ"ע דלמש"כ הרשב"א בדע"ג. והר"ן בחי' בריש פירקין דאיסורא דמקום חתך הוא משום דאי"ז בכלל כל בבהמה תאכלו, וע"כ אם החזיר את ידו, מותר מקום חתך, מ"ש איסור זה באבר המדולדל, ומצאתי במאירי לקמן דע"ו: שעמד ע"ז, ז"ל, י"א שצריך לחתוך מקום השבר וכו' וכמש"א למעלה באבר של עובר לא נצרכה אלא למקום חתך, ואיני מודה בזה שאם אמרו בעבר של עובר ודין הוא מפני שאין מקום החתך בכלל כל שבבהמה תאכלו הואיל ופי' כלפי חוץ, אבל באבר המדולדל א"צ לכך, עכ"ל, וכן הראוני באו"ה להר"י מבניולש הובא בקוש"ק לקמן דע"ו: שעמד ע"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש מקום לפרש, דכל עיקר הא דהאבר היוצא הוי בכלל בשר בשדה טריפה, הוא רק מכח הא דילפינן מקרא דבהמה בבהמה דכל שיצא מן הבהמה אינו ניתר בשחיטת אמו, דמזה נלמד דמחיצת השחיטה של העובר היא בתוך הבהמה, וע"כ כל שיצא הו"ל כיוצא ממחיצתו, אך אלמלי קרא דבהמה בבהמה, ל"ה חשבינן להאבר שיצא כיוצא ממחיצתו.

   אך הנה ז"ל הרשב"א לקמן דע"ד., הוציא ידו ולא החזירה לכו"ע בין אבר בין מקום חתך אסור, אבר אסור משום בשר בשדה טרפה, ומקום חתך אסור דאע"ג דאינו בכלל בשר בשדה מ"מ אינו בכלל וכל בבהמה תאכלו דהא אינן בפנים ממש, עכ"ל, ומשמע להדיא דהא דהאבר היוצא אסור משום בשר בשדה טרפה, אי"ז מיוסד על הא דאינו בכלל בהמה בבהמה, - וכ"נ גם בד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' כח:, ז"ל, שנא' ובשר בשדה טרפה לא תאכלו וכו' לימד על בשר היוצא חוץ למחיצתו שהוא אסור, "ומחיצות עובר אמו היא", עכ"ל, ומשמע דהא דמחיצת עובר אמו הוא, סברא הוא, כיון דהתירו הוא בשחיטת אמו. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך אכתי צ"ע, דמ"מ הרי נמצא דהאיסור הנלמד מקרא דבהמה בבהמה יש לו תקנה בחזרה, ואך דמ"מ ה"ז אסור מקרא דובשר בשדה טרפה, וכיון דכשבאנו לדון שלא תועיל שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, הוי הנידון מכח האיסור הנלמד מקרא דבהמה בבהמה, וכדחזינן דאם החזירו מועלת שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה אף לדעת ר"מ, הרי דשפיר אמרו דאיסור זה יש לו תקנה בחזרה.

   ולכאו' מוכח מד' הרשב"א, דאיסורא דובשר בשדה טרפה אינו איסור בפנ"ע, אלא היינו דנלמד מהך קרא דכל שיצא חוץ למחיצתו הופקע ממחיצתו, ואף אחר שחזר הוי כמו שהוא חוץ למחיצתו, וע"כ הוא דאין שחיטת אמו מתירתו, - וע"כ שפיר כתב הרשב"א דהאיסור הנלמד מקרא דבהמה בבהמה אין לו תקנה בחזרה, אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ סק"ז בהערה לדקדק מל' הרשב"א לקמן דע"ד. דהאיסור מקרא דובשר בשדה טרפה, אינו מיוסד על האיסור הנלמד מקרא דבהמה בבהמה, וצ"ע.

   וכן נראה גם ממשה"ק הראשונים בסוגיין ע"ד רש"י, דאם לל"ב ס"ל לר' יוחנן דאבר החוזר מותר, א"כ פשיטא דאי"ז מצטרף לרוב לאשוויי לי' כילוד, ומבו' דאם האבר החוזר אסור, היינו משום דכשיצא הופקע ממחיצת אמו, ואף כשחזר חשבינן לי' כמו שהוא חוץ למחיצתו, וע"כ ה"ז מועיל להצטרף לרוב לאשוויי לי' כילוד, - אך אי נימא דלעולם כשחזר ה"ה חוזר למחיצתו, ואך דיש עליו איסור בפנ"ע דובשר בשדה טרפה, מה טעם יש בזה דיצטרף זה לרוב לאשוויי לי' כילוד, ועמש"נ בזה בסימן ב' סק"?.

   [↑](#footnote-ref-6)