כלים פרק יד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

# כלים פי"ד משנה א'

כלי מתכות כמה הוא שיעורן וכו'

**א]** *כלי מתכות כמה הוא שיעורן הדלי כדי למלאות בו, קומקום כדי ליחם בו, מיחם כדי לקבל סלעים, הלפס כדי לקבל קיתונות, קיתונות כדי לקבל פרוטות, ע"כ.*

**בר"ש וברא"ש** כ' דהדלי והקומקום איירי על נתרועעו, ואילו שאר הכלים של המשנה המיחם והלפס והקיתונות איירי על ניקבו, אולם **ברמב"ם** מבואר דהכל איירי בנשברו, **וברע"ב** כ' כדעת הרמב"ם, ויש לעי' מהו יסוד הנידון כאן. [ועי' משנה אחרונה].

**ובמשנה אחרונה** כ' לדייק כדברי הר"ש מלשון המשנה דבדלי וקומקום הלשון הוא כל אחד לפי מלאכתו הדלי 'למלאות בו' וקומקום 'לייחם בו', אבל במיחם לפס וקיתונות הלשון בכולם "כדי לקבל", וע"כ דבתחילה איירי בנתרועע, ובג' כלים האחרונים מיירי בניקב.

**ויש לעי'** מדוע בשני כלים הראשונים נקטו אופן של נתרועע ואילו בג' כלים האחרונים נקטו אופן של נקב. ו**עי' חזו"א** סי' [י"ח סק"ח] מש"כ בזה.

**ב] עוד יש לעי'** מה הדין בדלי וקומקום שניקבו, וכן מה הדין במיחם לפס קיתונות שנתרועעו, ובאמת מצינו כאן בתוספתא שנזכר גם דין מיחם שנתרועע דשיעורו כדי לייחם בו, וכן נזכר הדין של קומקום שניקב. אבל שאר הדינים לא נזכרו.

![](data:image/x-emf;base64...)

והנה **בתוספתא** [פ"ד ה"א] כאן איתא לגבי מיחם דאם נתרועע שיעורו כדי לייחם בו, ואם ניקב שיעורו כדי לקבל סלעים, ומשמע דמיחם עומד גם לשימוש של סלעים וגם לשימוש של ליחם בו, וקשה דממ"נ אם שברו תלוי באינו מקבל סלעים, מדוע בנתרועע לא תני במתני' דצריך שלא יקבל בסלעים, ואם תלוי באינו ראוי לייחם בו מדוע בניקב צריך שיהיה בו נקב המוציא סלע, והרי אפילו נקב קטן יטהר אותו שכבר אין יכולים לייחם בו, ואם נימא דצריך שיבטל הכלי משניהם, א"כ מדוע לא נזכר בנתרועע שתלוי במה שאין ראוי גם לייחם וגם אינו ראוי לקבל סלעים, [ועי' בביאורים סימן.. דיש ליישב בתרי אופנים].

## ביאור החזו"א דחלוק דין נקב בכל הכלים מנקב בכלי מתכות

**ג]** **בחזו"א [ריש סימן י"ח**] שכ' באריכות להביא כל דיני שבירת הכלים ושיעורן, וכ' דלא מצינו בשום כלי שהוא תלוי בעושה מעין מלאכתו אלא רק בכלי מתכת, דבכלי חרס מבואר לעיל פ"ג דשיעור הנקב בכלי העשוי לאכלין שיעורו "בכזית" ובכלי העשוי למשקין "שיעורו במשקין", ו'חבית' שיעורו "באגוזים" [פ"ג מ"ב], ואילו לגבי כלי עץ מבואר ריש פי"ז כל כלי בעלי בתים "שיעורן ברימונים", וכן לגבי כלי עור מבואר בפי"ז דשיעורו "בפקעיות של שתי", ואילו בכלי מתכת לא נתפרש שיעור מסויים, אלא מבואר במתני' דהכל תלוי בעושה מעין מלאכתו הראשונה, דהדלי כדי למלאות בו, וכו'.

ועיי"ש בחזו"א שביאר בטעם הדבר וז"לדבכלי מתכות כיון דאין דרך לנתק תשמישו לתשמיש אחר אלא לתקנו משום דתקנתו קלה משאר כלים, וגם מפני שתשמישו חשוב, הלכך כל שאין משמש מעין מלאכתו הראשונה טהור עכ"ל[[1]](#footnote-1).

**אך הקשה החזו"**א דהא מצינו ברש"י שבת טז: דכ' גם לגבי כלי מתכת דשיעורו ברימונים. וכן הקשה החזו"א דמבואר ברא"ש פרק מרובה דים שעשה שלמה שהיה כלי מתכת שיעורו ברימונים. ועי' ספר משנת טהרות מש"כ ליישב.

**ד] ברע"ב** כ' דהנידון במתני' הוא כמה יהא השבר הנשאר מהם ויקרא עושה מעין מלאכתו ויהיו חשובים כלים ליטמא, משמע דהנידון הוא לקבל טומאה מכאן ולהבא, אבל מטומאה דלשעבר ודאי נטהר בשבירה, אולם יעוי' **בתוי"ט** דכ' בדברי הרע"ב דהנידון הוא גם על טומאה דלשעבר וגם על טומאה דלהבא, וכן ברמב"ם פי"א מכלים הא וב' מבואר דהנידון גם לטהר מטומאה דלשעבר וגם שלא יקבל טומאה להבא.

הלפס כדי לקבל קיתונות

**ה]ברמב"ם** **ובר"ש וברא"ש** ביארו דרוחצים בכלי זה כלים קטנים דהיינו קיתונות, **ובחזו"א** [י"ח ח'] הקשה מדוע שיעורו כדי לקבל קיתונות, והרי כל שיש בכלי זה נקב קטן אין המים עומדים בו ושוב אינו יכול לרחוץ הקיתונות ואינו עושה מלאכתו הראשונה, ומדוע צריך נקב גדול של לקבל קיתונות. ועי' בביאורים מש"כ לבאר בזה.

ר"ע אומר המחוסר חטיפה טמא והמחוסר לטישה טהור

**ו] ברמב"ם** **בר"ש וברא"ש וברע"ב** ביארו דהוא דין גלמי כלי מתכות טהורים, והיינו בתחילת עשייתן, דלא נגמר עשייתו, **ומחוסר חטיפה,** אינו חסרון בגמר הכלי ולכן הכלי מקבל טומאה, ואילו **מחוסר לטישה** הוי חסרון בגמר הכלי ולכן הכלי טהור מדין גלמי כלי מתכות טהורים.

**מחוסר חטיפה** – מצינו כמה פירושים באיזה אופן קמיירי

**א) הר"ש, והרע"ב** ביארו דאיירי על כיסוי הכלים, והיינו דכלים המחוסרים כיסוי הכלי אינו חסרון בגמר הכלי ולא חשיב גלמי ולכן מקבלים טומאה, מבואר לכאו' דהכיסוי אינו חלק מעצמו של כלי, וכן להדיא **ברמב"ם** [פ"ח מכלים ה"ג], וז"ל כלי מתכות שאינו מחוסר אלא כיסוי מקבל טומאה מפני שאין הכיסוי חשוב מגוף הכלי עכ"ל, אולם **הרמב"ם** כאן **בפיהמ"ש** פי' באופ"א וכדלהלן.

**ב)**. **בר"ש** כאן כ' בשם הערוך דמחוסר חטיפה היינו מחוסר גרידה, והר"ש נחלקו עליו והקשה מחולין דף כה. דמבואר שם דמחוסר גרידה חשיב גלמי וטהור.

**ג). עוד פי' הר"ש וכן ברא"ש** דאיירי בכלי עגול ורוצה לשפע את פיו לצד אחד שמתוך כך כשמערה ממנו מים יוצאין ומקלחין דרך אותה שפה, ואף שלא גמר לחקוק את פיו טמא זהו מחוסר טפיחה שטמא עיי"ש. ובאמת צריך להבין מדוע אין בזה חסרון של גלמי כלי מתכת, והרי לא נגמר מלאכת הכלי וצ"ע, ועי' ר"ש שהביא תוספתא [בב"מ פ"ד ה"ז] דפליגא אדר"ע, דאיתא שם קיתון שהוא עשוי לטפוח על פיו טהור.

**ד)**. **ברמב"ם** פיהמ"ש שפירש מחוסר חטיפה היינו שחסר מירוק וצחצוח, ומחוסר לטישה הוא שחסר מעשה אומן, מבואר דאם חסר גמר מלאכה שההדיוט יכול לגמרו לא הוי חסרון של גלמי כלי מתכות.

**ה). באליהו רבה כאן** מבואר ביאור חדש דלא איירי כאן בדין גלמי כלי מתכות כלל, אלא על שברי כלי מתכות, **דמחוסר חטיפה** היינו שנשבר הכלי באופן שהדיוט יכול לתקנו, ולכן הכלי טמא, אבל **מחוסר לטישה** הוא צריך מעשה אומן והוי שבירה גמורה. הנה האליהו רבה פירש דלא כהראשונים כאן, אבל יש סייעתא גדולה לדברי הא"ר מדברי התוספתא המובאים כאן בדברי הר"ש עיי"ש היטב.

#

# פרק י"ד משנה ב'

מקל שעשה בראשו מסמר כמין חזיינא טמא, סמרו טמא

## החילוק בין מסמר כמין חזיינא ל'סמרו'

**א]. ברא"ש** כ' **חזיינא** היינו חתיכת ברזל עגולה כמין רימון שנותנין אותה בראש המקל, **סמרו טמא** קבע בראשו מסמרים שלא תהא הארץ אוכלתו או להכות בו וכו', וכן מבו' ברמב"ם פיהמ"ש דחזיינא הוא חתיכת ברזל כמין רימון, והוסיף וכן נועצים מסמרים בקצוות המקלות כדי שהמכה בהם תהיה קשה יותר, וזה לכאו' 'סמרו'.

**ויש לעי'** לאיזה מטרה עושים את החזיינא שהיא הרימון, ועי' סדרי טהרות שכ' דהוא גם למטרה של להכות בו שהוא עשוי כמין כפתור שמכה בו, אך א"כ צ"ע מדוע המשנה נקטה ב' אופנים אלו, ומה נפק"מ אם מכה ברימון או במסמר.

**ויש לבאר** בזה דבסמרו מצינו דר"ש נחלקו עד שיעשה שלשה סדרים של מסמרים, אבל בחזיינא יתכן דר"ש מודה, דהנה ביאור הטעם דר"ש דצריך ג' מסמרים, כ' המשנ"א משום דהרגילות שנותנין מסמרים ג' סדרים ורק באופן שהמתכת היא כצורתה המקל בטל למתכת, ומעתה י"ל דכל זה דוקא במסמר, אבל בחזיינא שהוא כמין רימון גם ר"ש מודה דטמא כיון דכן הוא הדרך ליתן רימון של מתכת בראשה. ואתי שפיר דתני במתני' לב' דינים נפרדים, 'מסמר כמין חזיינא', ו'סמרו'.

**ב]** **ברמב"ם** ביד החזקה [פ"ד ה"ט] כ' דין סמרו טמא ולא נזכר חזיינא כלל, ובכ"מ שם כ' דכלל הרמב"ם שניהם בסמרו, **ועי' חזו"א** [י"ח ט'] שתמה ע"ז דאם התנא חלקו לשנים מה יתחכם רבינו על לשון המשנה ואי"ז דרך רבינו להשמיט לשון המשנה, ולכן כ' החזו"א דלהרמב"ם היה גירסה במשנה כמין חזיינא 'טהור', והיינו כמין רמון להיות אוחז בידו, וזה מש"כ הרמב"ם [שם ה"ח] דטהור עיי"ש, ודבריו מחודשים ובפרט דהרמב"ם בפיהמ"ש גרס חזיינא טמא. ועי' משנ"ט].

והיה אפשר לפמש"נ לעיל אות א' דכיון דסמרו קתני במתני' משום דר"ש חולק, וכיון דהרמב"ם פוסק הלכה דלא כר"ש אלא מסמר אחד טמא בוודאי רימון טמא.

## ביאור דברי הר"ש במסמר של חזיינא וסמרו

**ג]** **בר"ש** כ' ד'חזיינא' ברזל שנותנים בראשו [במקום] המנקת, ושם 'המסמר' נקרא חזיינא, ו'סמרו' היינו שקבע בראשו מסמר שלא תהא הארץ אוכלתו או להכות בו. ומשמע בר"ש דגם חזיינא הוא סוג של מסמר וא"כ יש לעי' מה החילוק בין שני הני מסמרים, בין חזיינא, לסמרו[[2]](#footnote-2).

**ואפשר** שיש לבאר בזה דהנה יעוי' היטב [בר"ש כת"י] שהקשה במה דנתבאר דהחזיינא היא המנקת, דמאי שנא מהא דתני' בסיפא מנקת טהורה, ותי' דבסיפא איירי על מה שמחזיק בידו כדי שלא ישמט המקל ממנו, והוא נותן שני מסמרים דהוי כמו בית אחיזה וזה מתכת המשמשת את העץ וטהור, אבל סמרו היינו מלמטה בכדי שלא תאכל הארץ את המקל והוא טמא.

והקשה הר"ש דהא אכתי גם סמרו מלמטה הוי מתכת המשמשת את העץ שלא תאכלנו הארץ, וביאר הר"ש דכיון דהמנקת גם מועיל שלא יחליק לא חשיב מתכת המשמש להעץ[[3]](#footnote-3), [ובעיקר קושיא זו עי' עוד להלן].

**מבואר** בדברי הר"ש דמסמר של חזיינא נעשה לב' מטרות, האחד שלא תאכלנו הארץ, ויש עוד מטרה שלא יחליק שהוא שימוש להאדם ומטעם זה הוא טמא. ולכאו' קשה דמה עדיף השימוש שלא יחליק והרי מ"מ הוא בא גם בכדי לשמור על המקל שלא תאכלנו הארץ וזה מתכת המשמשת את העץ.

וע"כ מבואר בזה דכשיש שני מטרות במתכת האחד לשמש את העץ והשני לשמש את האדם, כל שהמשמש את האדם הוא לא פחות חשוב מהמשמש את העץ, אין המתכת מתבטלת להעץ כיון שיש בה גם תשמיש בפנ"ע לשמש האדם.

**ומעתה** יש לבאר דהנה לגבי סמרו כ' הר"ש "שהוא בכדי שלא תאכלנו הארץ או להכות בו", [ועי' להלן שנתבאר די"ל דכוונת הר"ש דהמקל בא לשני מטרות גם שלא תאכלנו הארץ וגם להכות בו], ואשר מבואר בזה דסמרו הוא סוג אחר של מסמר והיינו דמסמר של חזיינא הוא בא לשני מטרות "שלא תאכלנו הארץ, ושלא יחליק", ואילו 'סמרו' הוא בא למטרה אחרת דהיינו "שלא תאכלנו הארץ, וגם להכות בו".

**ו**יש בזה חידוש נוסף דגם 'סמרו' שבא לשני מטרות שלא תאכלנו הארץ ושלא להכות בו, המטרה של הכאה היא עיקרית לא פחות מהמטרה שלא תאכלנו הארץ, ולכן אין המתכת בטלה להעץ כדין מתכת המשמשת את העץ, [ואף דכבר למדנו דשלא יחליק הוא שימוש עיקרי כלפי שלא תאכלנו הארץ, צריך לחדש דגם שימוש של הכאה הוא יותר עיקרי מהשימוש שלא תאכלנו הארץ].

סמרו טמא

## בדין מסמר שעשאו בכדי שלא תאכלנו הארץ

**ה] בר"ש** **וברא"ש** כ' קבע בראשו מסמר שלא תהא הקרקע אוכלתו או להיות מכה בו עכ"ל. ויש להקשות דלכאו' אם המטרה היא שלא תהא הקרקע אוכלת המקל, הרי זה מתכת המשמשת להעץ, ועוד דכן מבואר בהמשך המשנה עשה בראשו מנקת טהורה, [ועי' בבועז אות א' מש"כ בזה].

ובאמת דכבר יש להקשות כן על **התוספתא** פ"ד ה"ב דאיתא שם מקל שעשה בראשו מסמר בשביל שלא תהא הארץ אוכלתו טמא וצ"ע דהא הוי מתכת המשמשת את העץ ומדוע טמא, **אמנם גירסת הגר"א** בתוספתא שם 'טהור', ובאמת ביאר בזר זהב דטהור משום דהוי מתכת המשמשת את העץ[[4]](#footnote-4), אמנם הר"ש כאן הביא התוספתא וגרס 'טמא', וקשה מדוע לא יחשב מתכת המשמשת לעץ.

ועי' **מים טהורים** דכ' דזה הטעם דהרע"ב השמיט זאת ולא כ' כהר"ש שעשה המסמר בכדי שלא תאכלנו הארץ, משום דבכה"ג הוי מתכת המשמשת את העץ ויהיה טהור, אך צ"ע בדעת הר"ש. [וצ"ל דהרע"ב גרס בתוספתא [פ"ד ה"ב] כהגר"א דגרס טהור].

ובביאור דעת הר"ש י"ל כמש"נ לעיל אות ד' דכוונת הר"ש בסמרו שנעשה לב' מטרות גם שלא תאכלנו הארץ וגם להכות, ובכה"ג נידון כמתכת בפנ"ע דטמאה, ועל דרך מה דמבואר בר"ש כמין חזיינא דנעשה לב' מטרות וטמא משום המתכת.

## בשיטת הרמב"ם בדין מסמר שעשאו כדי שלא תאכלנו הארץ

**ו] וברמב"ם** [פ"ד מכלים ה"ח] כ' וז"ל מקל שעשה בראשו מסמר כמין רמון כדי שיהיה אוחז בו אינו מקבל טומאה, "עשאהו שלא תהיה הארץ אוכלת את העץ מקבלת טומאה" עכ"ל. ובכ"מ כ' דמקור דברי הרמב"ם הוא מהתוספתא בב"מ פ"ד ה"ב, וקשה להרמב"ם דהא הוי מתכת המשמשת את העץ וכפי שכ' לעיל, ואין לומר ברמב"ם כהר"ש דמועיל שלא יחליק, דלכאו' הוי ליה להרמב"ם לפרש זאת. ועי' בכ"מ שהביא הר"י קורקוס שביאר דברי הרמב"ם עיי"ש.

ונראה לבאר בדברי הרמב"ם באופן אחר דהכא לא שייך כלל דין מתכת המשמשת את העץ, ומשום די"ל דדין מתכת המשמשת את העץ הוא דוקא בגוונא שהמתכת משמשת את העץ בעיקר התשמיש של הכלי עץ כגון טבעת המשמשת את החותם לחתום או מקל שאוחז המסמרים ע"מ להכות בהם, אבל כל שהכלי עץ משמש לדבר אחד דהיינו להכות בו, והמתכת משמשת למטרה אחרת שהיא לשמור על העץ, ואינה מועילה לכלי עץ בעיקר התשמיש שלה, הרי המתכת נחשבת כדבר לעצמו, ולא נאמר בזה הכלל דמתכת המשמשת את העץ בטלה להעץ. דרק כשהיא משמשת עם העץ יחד בעיקר התשמיש של העץ היא בטלה להעץ, אבל כל דהמתכת משמשת בפנ"ע אפילו שהיא שומרת על העץ אינה מתבטלת לעץ, ומקבלת טומאה. [ועי' לקמן פי"ד מ"ה].

ובאמת כבר מצינו לסברא זו בתפא"י לעיל [פי"ב מ"ד אות סב] בדין עגלה של מתכת טמאה, דכ' דאף שהעגלה משמשת את הארון של עץ מ"מ העגלה היא נחשבת כדבר לעצמו, כיון דאינה משמשת את הארון העץ בעיקר תשמיש של העץ עיי"ש.

**מיהו אכתי** יש לעי' בדברי הרמב"ם [פ"ד ה"ח] מדוע לא יהיה המסמר כתשמיש כלים, וכמו בירית דטהורה בשבת נב. וסג: משום שהיא משמשת את הכלי. [ובעיקר הדין דכלי המשמש את הכלי אינו מקבל טומאה עי' לעיל מה שנתבאר פי"ב מ"א].

ויתכן לפי הנתבאר דהנה בעיקר הדין דתשמישי כלים טהורים, [עי' לעיל פי"ב מ"א שנתבאר בתרי אופנים] ועיי"ש דאפשר דהוא דין טפלות דהוא טפל לכלי אחר ואין לו חשיבות עצמית, ומעתה יתכן דהוא דוקא באופן שהוא משמש את הכלי בעיקר תשמישו וכמו בירית שהוא להחזיק הבגד שלא יפול, ולכן הוא בטל לתשמיש הבגד, אבל במנקת שהוא משמש את המקל שלא תאכלנו הארץ, ואינו משמשו בעיקר תשמישו י"ל דאינו בטל אליו, וצ"ע בזה.

## בענין מקל שסמרו דגם המקל עצמו מקבל טומאה אף שהוא כלי עץ

**ז] ברמב"ם בפיהמ"ש וכן ברע"ב** [ד"ה עשאן לנוי] כ' דמקל שסמרו גם המקל טמא מדין עץ המשמש את המתכת מפני שהוא משמש את המסמר להכות בו. והיינו דלא רק המסמר טמא אלא גם כל המקל טמא, ומדין עץ המשמש המתכת [ולעיל פי"ג מ"ו איתא עץ המשמש את המתכת דינו ככלי מתכת].

**ובתפא"י** כ' להקשות דהא מצינו לעיל [פרק י"ג מ"ו] לגבי טבעת של אלמוג וחותמה של מתכת דטהור, והתם מבואר דהעיקר הא הטבעת, והכא נמי נימא דהעיקר הוא המקל ולא המסמר, ויש לבאר קושייתו דהא בגמ' שבת דף ס. מבואר מחלוקת ת"ק ור' נחמיה גבי טבעת וחותם, שיטת ת"ק דאזלי' בתר הטבעת מפני שהיא המעמיד, ואילו ר' נחמיה סבר דאזלי' בתר המשמש שהוא החותם, ומתני' לעיל פי"ג מ"ו מבואר דאתיא כת"ק דאזלי' בתר המעמיד, וא"כ הכא נמי ניזיל בתר המעמיד שהוא המקל, ועי' מה שתי' בזה.

**ונראה בזה**, דכל מה דת"ק סבר דאזלי' בתר המעמיד הוא דוקא באופן שהכלי מורכב משני חלקים, יש את חלק הטבעת שיש לו חשיבות בפנ"ע שהוא טבעת, ויש גם את החלק של החותם שהוא משמש לחתום בו, וכיון דהוי שם כלי אחד, בזה נחלקו אי אזלי' בתר המעמיד שהוא הטבעת או בתר המשמש שהוא החותם, אבל באופן ששני החלקים משמשים כאחד למטרה אחת כגון להכות בו, דהיינו שהמקל אינו רק בית יד לאחוז את המסמר אלא המקל גם משמש בגוף פעולת ההכאה, שהרי החבטה של המכה נעשית מכח הכאת המקל, אי"ז נידון כמעמיד ומשמש, אלא הכל נחשב משמש, ולכן הכל מודים דאזלי' בתר המתכת וטמא.

## בדין עץ המשמש את המתכת, [ובפלוגתת ר"נ וחכמים בדין מעמיד ומשמש]

**ח] אך קשה** דמאי אולמיה דהמתכת טפי מהעץ ואדרבה כיון דגוף המקל נחשב משמש והוא פשוטי כלי עץ מדוע יקבל טומאה, ומדוע יחשב לעץ המשמש את המתכת והרי הוא שוה למתכת בתשמישו.

**ויש לבאר** דבאמת כל שיש כלי המורכב מב' חלקים, המשמשים כאחד למטרה אחת, וחלקו מעץ וחלקו ממתכת, לעולם המתכת היא עדיפא כיון דמתכת בהחפצא היא דבר חשוב יותר מן העץ, ולכן כשיש עץ ומתכת המשמשים כאחד לעולם המתכת עיקר והיא קובעת הגדרת הכלי למתכת, אלא דכל המחלוקת דר' נחמיה וחכמים היא דוקא באופן שהעץ משמש לדבר אחד והמתכת משמשת לדבר אחר בזה נחלקם האם העיקר הוא המעמיד הוא המשמש, אבל כל שהעץ והמתכת משמשים כאחד לעולם המתכת עיקר.

**וראיה לזה** מלעיל פי"ג מ"ו גבי פין של מתכת דמבואר דאם יש פין אחד של מתכת הכל טמא, וקשה דהרי יש עוד פין שהוא של עץ, ומדוע כל המפתח טמא מחמת פין אחד של מתכת, ואשר ע"כ מבואר בזה דאם כלי מורכב משני חלקים המשמשים כאחד למטרה אחת וחלק ממנו של מתכת הכל טמא, כיון דהמתכת כשהוא שוה בתשמישו לעץ לעולם המתכת עדיפא.

**וכן יש להוכיח** מלעיל [פי"ג מ"ז] גבי שן של מעדר, וכן [במ"ח] גבי שן של מסרק דאם שן אחד של מתכת הכל טמא, וקשה דהרי יש גם שינים של עץ, וע"כ דכיון ששניהם משמשמים למטרה אחת לעולם המתכת עדיף וקובע דין כל הכלי. ורק באופן שיש שני חלקים שכל אחד יש לו מטרה בפנ"ע כמו טבעת וחותם, בזה נחלקו אם עיקר הוא המעמיד או העיקר הוא המשמש [וכן עוד מצינו בשבת דף ס. דנחלקו בסולם ושליבות, דהסולם הוא מעמיד את שליבותיו, והשליבות משמשות לעלות, אבל גוף הסולם אינו משמש לעלות בו, ובזה נחלקו אי אזלי' בתר המעמיד או בתר המשמש וכנ"ל].

והנה **בר"ש [כת"י]** כאן נתבאר דמקל שעשאו כמין חזיינא טמא, והיינו שבראש המקל למטה יש מנקת של מתכת, וביאר הר"ש דהטעם דאי"ז נחשב למתכת המשמשת את העץ, משום שהמתכת נעשית בכדי שהמקל לא יחליק, ונמצא שהמתכת משמשת להאדם בהילוכו. אך קשה דנהי דאין המתכת נחשבת משמשת להעץ, אבל מ"מ גם המקל אינו נחשב למשמש למתכת שהרי הוא גם משמש לאדם בהילוך, וא"כ מדוע המקל טמא דמאי אולמיה דהמתכת טפי מהעץ.

ולהאמור א"ש היטב דכיון דגם המקל מועיל לשמש אדם בהליכתו נמצא ששני החלקים גם המקל וגם המתכת הם מועילים להיות משמשי האדם בהליכתו, ולכן בכה"ג העיקר הוא המתכת, והכל טמא.

ר"ש אומר עד שיעשה בו ג' סדרים

**ט]** בביאור דעת ר"ש דטהור עד שיעשה בו ג' סדרים, **במשנ"א** מבאר דדרך רוב המקלות עשויים בג' סדרים וסבר ר"ש דבפחות מזה לא בטל המקל לגבי המסמרים. **ובתפא"י** [אות ט"ז] כ' דסבר ר"ש דכיון והמסמרים קטנים אין הכאתו חזקה ובפחות מג' סדרים לא הוי רק לנוי.

עשה בראשו מנקת וכן בדלת טהורה

**י] א). ברמב"ם בפיהמ"ש** [וכן בפ"ד מכלים ה"י] **וברא"ש** כ' דהמנקת טהורה משום שהיא עשויה לנוי, וביארו [בפיהמ"ש, וברא"ש] משום דהוי מתכת המשמשת את העץ, ולכאו' יש לעי' מדוע לא כ' דטהורה מדין נוי הכלים דטהור וכמבואר לעיל ריש פי"ב, [ועי' להלן מש"כ בזה במשנה ד'].

**ב) בר"ש** כ' בזה ב' פירושים, א' הביא הערוך דמנקת טהורה הוא כמו כוס של ברזל ומכניסים לתוכו מקל של עץ וכ' וי"מ כמו שפופרת של מתכת והכניס בה המקל וכן תחת הדלת שלא תאכלנו הארץ עכ"ל, מבואר בר"ש דיש כאן ב' פירושים, ויש לעי' מה החילוק בין ב' הפירושים. ואפשר דלהערוך הוא עשוי לנוי, וכמו שפי' הרמב"ם והרא"ש, ואילו להי"מ הוא נעשה שלא תאכלנו הארץ, ועי' הערה[[5]](#footnote-5).

**ג) בר"ש בכת"י** דביאר דמנקת דטהורה היינו מנקת שעושה בראשו לצד ידו מקום שהוא תופס בו, וביאר דזה נמי כוונת התוספתא להיות תופס בו במקום הדייש דטהור משום דהוי מתכת המשמשת את העץ להיות אוחז בו.

[וכ' ליישב לפי"ז הא דמבואר ברישא דמתני' דחזיינא טמא, דשם מיירי שעושה המסמר לצד הקרקע שלא תהא הארץ אוכלתו והוא טמא כדאיתא בתוספתא, ואילו הכא מיירי לצד ידו ולכן טהור דהוא משמש את העץ, ועי' לעיל מה שנתבאר מדוע לצד הארץ לא יהיה טהור מדין מתכת המשמשת את העץ].

היתה כלי וחיברה לו טמאה, וכו'

**יא]** מתני' *היתה כלי וחיברה לו טמאה, מאימתי היא טהרתה בי"ש אומרים משיחבל וב"ה אומרים משיחבר ע"כ.*

מבואר דהמשנה חלקה דין זה לב' חלקים א. היתה כלי וחיברה לו טמאה, ב. מאימתי היא טהרתה ונחלקו בזה בי"ש וב"ה.

**ברמב"ם פיהמ"ש וברא"ש** ביארו הדין דהיתה לו כלי וחיברה טמאה**,** דמיירי במנקת שהיא כלי ליין או לדבר אחר, וחיבר אותה למקל אע"פ שקבע אותה במקל וסתם בית קבול שלה מקבלת טומאה.

**ויש להקשות** מהמשך המשנה 'מאימתי טהרתו בי"ש אומרים משיחבל וב"ה אומרים משיחבר', הרי מבואר דלבית הלל כל שחיבר הכלי למקל טהור, וזה לא כהרישא דאמרי' דהיתה כלי וחיברה טמאה, ולכאו' מבואר דהרישא כבית שמאי, **ועי' תוי"ט** דעמד בזה, וכתב דדוחק לומר דסתמא דמתני' אתיא כב"ש.

ומצינו בזה ג' דרכים לבאר החילוק בין הדין של הרישא 'דהיתה כלי וחברה' להדין של הסיפא 'מאימתי טהרתו'.

**א)** בתוי"ט הביא המהר"ם דגרסי' בית הלל אומרים "אף יחבר" והיינו דלבית הלל בעינן תרתי גם שיחבל וגם שיחבר, ונמצא דרישא דמתני' דאיירי בחיבר בלבד לא מהני לטהר, ואתיא ככו"ע דלא מועיל לטהר את המנקת בחיבור בלבד.

**ב)** **בראב"ד** [סוף פי"א מכלים] וכן ברע"ב כאן מבואר דהחילוק הוא דברישא איירי בחיבר בלא מסמרים וכפי שכ' הראב"ד "דאחר שחיבר יכול להשתמש בכלי", ובסיפא מיירי בחיבר במסמרים, ובזה סברי ב"ה דטהור. וכ"כ הרע"ב, וביאור החילוק הוא דברישא דשלא חיבר במסמרים כיון דיכול להוציא המנקת מהמקל ולהשתמש בו כמעיקרא לא בטל ממנה שם כלי, אולם בחיבר במסמרים הוא מבטל תשמיש הכלי ולכן טהור.

**אולם עי' בר"ש כת"י** דכ' דלא מהני חיברו במסמרים, והביא מהגמ' שבת נח: דחיבר הזוג במסמרים הזוג טמא, ויש לעי' מה יענה הראב"ד על הגמ' בשבת, ונראה דהראב"ד והרע"ב יתרצו דלא דמי דהתם החיבור של הזוג במסמרים לא ביטל שימוש הזוג ולכן הוא נשאר בטומאתו, אבל כאן מאחר וחיבר המנקת למקל במסמרים שוב א"א להשתמש במנקת ששמשה לקבלה.

**ג) ברמב"ם** [פי"א מכלים הכ"ד]מבואר חידוש דאם כבר נטמאה המנקת, סגי בזה שחיבר למקל לטהרה מטומאתה, אבל לענין להפקיע שלא תקבל טומאה מכאן ולהבא לא סגי בחיברה, אלא צריך שינוי מעשה בגופו, וז"ל "מניקת של מתכת שהיא כמו שפופרת שנטמאה משיקבענה במקל או בדלת ויחברנה עם העץ תטהר, לא נטמאה וקבעה במקל או בדלת הרי זו מקבלת טומאה במקומה שכל כלי מתכות שקבעם בקורה או בכותל מקבלין טומאה כשהיו עד שישנה את מעשיהם וכו'. עכ"ל. אך צ"ב בטעם הדבר ועי' להלן.

ועכ"פ להרמב"ם מיושב היטב דאין סתירה בין רישא לסיפא, והיינו דברישא הנידון לענין שלא יקבל טומאה מכאן ולהבא, ובזה כ' המשנה ד'טמאה' והיינו דאף שחיברו למקל עדין מקבלת טומאה מכאן ולהבא, אבל בסיפא מיירי במנקת שכבר נטמאה, והנידון הוא לענין לטהרה מטומאתה, ובזה סגי במעשה חיבור גרידא לטהר וכמ"ש הרמב"ם.

ובאמת דהדברים מדוייקים היטב ברמב"ם בפיהמ"ש כאן לשיטתו [וכן ברא"ש], דביאר ברישא דמתני' דמיירי בכלי טהור וחיברה לכלי 'וטמאה' הכוונה שמקבל טומאה מכאן ולהבא, ובסיפא מיירי בכלי שכבר נטמא ולענין לטהרו מטומאתו עיי"ש.

אכן בר"ש כ' דברישא נמי הנידון לטהרה מטומאתה, דכ' "זו המנקת חברה למקל או לדלת אין יוצאה מידי טומאתה", [וכן מבואר ברע"ב בסוגריים דמיירי בין לקבל טומא ובין לענין שלא נטהר מטומאתו עיי"ש]. ולדברי הר"ש צ"ע איך יפרש המשנה כאן, דהא אין יכול לפרש כאחד מג' פירושים דלעיל, א. דהא כ' דלא כהרמב"ם כדנתבאר, ב. וכן דלא כהראב"ד והרע"ב, דהר"ש בכת"י הביא הגמ' בשבת נח. דמסמרים לא מועיל להפקיע טומאה, ג. וכן כ' בר"ש דלא כגירסת המהר"ם בתוי"ט, וא"כ הדק"ל דסתמא דמתני' כבית שמאי וצ"ע, ועי' משנ"א עוד ביאור במתני'.

## בשיטת הרמב"ם דהחיבור למקל מועיל להפקיע הטומאה דלשעבר ולא טומאה מכאן ולהבא

**יב]** ובעיקר דברי הרמב"ם יש לעי' מה ביאור החילוק ומדוע להפקיע טומאה סגי בחיבור, ואילו לגרום שלא יקבל טומאה מכאן ולהבא צריך שינוי גמור, והרי אדרבה מסברא לכאו' צריך יותר שינוי להפקיע טומאה, מאשר שלא יקבל טומאה, [עי' רש"י קידושין נט.]. ועי' **מים טהורים שעמד בזה** וכ' דזה כוונת הראב"ד להקשות בהשגתו על הרמב"ם.

**ובחזו"א** [סי"ח סקי"א] עמד בזה, וכ' בביאור הרמב"ם דכוונתו כפי שכ' הראב"ד, והיינו דברישא מיירי בחברו בלא מסמרים ולכן מקבל טומאה, ובסיפא מיירי במסמרים ולכן נטהר מטומאתו, ורישא לרבותא קמ"ל דהלבישה בלא מסמרים לא מהני כלל ואפילו מקבל טומאה מכאן ולהבא, ובסיפא ריבותא קמ"ל דחברו במסמרים מועיל לטהר ואפילו נטמאת מטהרת ע"י מסמרים. אולם הראב"ד והכ"מ למדו ברמב"ם כדמשמע בפשטות דבריו דיותר קל לטהר מלגרום שלא יקבל טומאה כאן ולהבא, וצ"ע טעם הדבר.

ובספר משנת טהרות ביאר בכוונת הרמב"ם דכשם שמצינו שיטת רש"י בחולין קכג., דלהפקיע טומאה סגי במעשה שבירה ואפילו דהשבר ראוי לקבל טומאה וכדכ' רש"י שם לגבי בגד שחתכו דכל חלק בפנ"ע מקב"ט ואפ"ה בטל טומאתו, הכא נמי סגי במעשה חיבור דהוי כמעשה שבירה על המנקת, ולכן בטל טומאתו אבל אכתי מקב"ט דלא בטל ממנו שם כלי כיון דיכול להחזירו לקדמותו, אך הקשו דמאותו הטעם דחשיב שבירה מחמת חיבורו לקרקע או לעץ א"כ מהאי טעמא נמי שלא יקבל טומאה מכאן ולהבא וצ"ע.

**ובישועות יעקב** [או"ח סימן קנ"ט סק"ז ויו"ד סימן ר"א סקכ"ג] כתב לפרש ברמב"ם בדרך מחודשת, דדין תלוש ולבסוף חיברו תלי בדעת האדם, [עי' חולין טז: דשאני סכין דלא מבטל לי'], ואם היתה כבר טמאה וחיברה בקרקע, הוא גומר במחשבתו לבטל שתהי' מחוברת למען יפקע טומאתה, ומשא"כ בהיתה טהורה, לא מבטל לה בעת החיבור, ולכן עדין היא מקב"ט, ועי' מרכה"מ על דרך זה עכ"ד [מהגרר"ש שליט"א].

**ובענין הסתירה ממגירה עי' לקמן משנה ג' מש"כ בזה**

# פרק יד משנה ג

הקנטר של בנאי והדקור של חרש הרי אלו טמאין

**א] ברא"ש והרע"ב** פי' דהוא מטה של ברזל שיש לבנאים ועשוי לחתוך בו את 'הכותל', ועי' **בר"ש** כ' שהוא עשוי לחתוך בו את 'הברזל', [**ועי' בא"ר**], ויש לעי' מה החידוש שהם טמאים והרי הוי כלי גמור, ועי' להלן אות ב'.

והדקר של חרש

**ב] ברמב"ם** כ' דהוא כלי שחוקקים עמו העץ, **ובר"ש וברע"ב** כ' כמו יחפור בדקר ומשמע שהוא כלי דחופרין עמו בקרקע, ועי' תפא"י [אות כו]. וגם בזה יש לעי' מה החידוש דטמא, והרי הוא כלי גמור.

ומצינו בזה כמה דרכים **א) ברא"ש** כ' טמאים "דכלי מעשה נינהו", מבואר שיש כאן חידוש דהוי כלי מעשה, וצ"ע מה החידוש בזה.

**ב) ברמב"ם** [פ"ט מכלים הט"ז] משמע דהחידוש הוא דיש להם שם בפנ"ע.

**ג) במשנ"א ביאר** דקנטר הוא כלי המשמש בעיקר לחתוך עצים, וסד"א דלכך הוא נחשב כמתכת המשמש את העץ, וכן סד"א בדקר של חרש דהוא משמש הקרקע דהיא טהורה, ויהיה טהור. וקמ"ל דדין מתכת המשמש את העץ הוא רק במחובר לעץ, אבל כאן הוא לא מחובר[[6]](#footnote-6), ויש לעי' בדבריו דמאי קס"ד דיחשב משמש העץ וקרקע, והרי הוא כלי בפנ"ע שפועל עמו בהקרקע, אכן בתוספתא באמת מבואר דטהור מטעם זה, כדלהלן.

**בתוספתא** [בב"מ פ"ג ה"ג] איתא ר' יוסי ב"ר יהודה אומר קנטור של בנאי [טהור] שלא נעשה אלא לשמש את הקרקע, מבואר דפליג על משנה דידן דבאמת הוא נחשב משמש את הקרקע וטהור, ולפי"ז א"ש דקמ"ל מתני' דלא כהתוספתא, אך אכתי צ"ב מאי טעמא דר' יוסי בר"י בתוספתא.

**ובביאור הגר"א** שם עמד בזה וכ' דקנטר של בנאי הוא כמו יתד שהבנאי תוחב בארץ ותולה בו הכלים שלו ולפי"ז באמת הוא משמש עם הקרקע, והביא פירוש הר"ש ותמה עליו מאי משמש עם הקרקע איכא, ותי' דאפשר שמחמת כבדו אינו יכול לחתוך עמו אא"כ תוחב אותו תחילה בקרקע ונמצא שמשמש עם הקרקע. [ועי עוד להלן לגבי העשויות לעצים מש"נ].

יתדות אהלים ויתדות המשוחות טמאות

## ביאור החילוק בין יתדות במתני', לבין אונקלי שבכתלים, ומסמר של שולחני דטהורים

**ג] בר"ש ברא"ש וברע"ב** ביארו דאין היתדות נחשב תשמישן עם הקרקע משום דלדבר המטלטל הם משמשין, והיינו דכיון דמשמש לאהל והוא דבר המטלטל לכן היתדות טמאות.

**והקשה המשנ"א** ממתני' לעיל פי"א מ"ג דתנן 'אונקלי שבכתלים טהורה' והטעם מדין משמש עם הקרקע [**וכ"כ הר"ש והרע"ב שם**], וקשה דהרי האונקלי משמש לתלות עליו בגדים וכלים המטלטלין, ולפי המבואר כאן בכה"ג חשיב כמטלטל וטמא.

**וכן הקשו** מלעיל [פי"ב מ"ה] "מסמר של שולחני" שהוא מסמר הקבוע בקיר לתלות עליו התריסים, דר' צדוק מטמא וחכמים מטהרים, וכ' **הר"ש והרע"ב** דהטעם דרבנן מטהרין הוא מפני שתשמישו עם הקרקע, וקשה דהתריסין הם דבר המטלטל, וא"כ מבואר דגם משמש לדבר המטלטל כל שמשמש עם הקרקע טהור, ומדוע הכא במתני' טמא [ספר דעת יוסף].

**וביאר המשנ"א** דהכא ביתדות אין דרך לקבוע אותם בקרקע לעולם אלא הדרך לטלטל את היתדות ממקום למקום, וזה הטעם דלא נחשב מחוברים לקרקע אלא הוי דבר המטלטל, משא"כ באונקלי שבכתלים הוא קבוע לעולם ולכן דינו כקרקע, ולפי"ז י"ל דגם מסמר של שולחני הוא קבוע לעולם, [וכן משמע בר"ש פי"ב מ"ה עיי"ש], ויסוד הדברים מבואר גם בתפא"י [אות ל'] שביאר שהיתדות טמאים משום שמטלטלים.

**ד]** **אך יש להקשות** לביאור המשנ"א והתפא"י, דהנה במסמר של שולחני [בפי"ב מ"ה] כ' הר"ש הטעם דחכמים מטמאין משום שמשמש עם הקרקע, והטעם דר' צדוק מטמא ביאר התפא"י שם [אות ע'] דכיון שמטלטל לפעמים את המסמר לכן לא בטל לקרקע וטמא, הרי מבואר דלרבנן אף שמטלטל לפעמים נמי טהור כיון שמשמש עם הקרקע, וקשה דהא הכא ביתדות מבואר דכיון דמטלטלו לפעמים טמא, [ואמנם להמשנ"א ביאר שם באופ"א, עיי"ש].

**ועוד יש להקשות** מלעיל מדברי הרא"ש לעיל [פי"ב מ"ג] גבי אונקלי שבכתלים טהורה, דכ' הרא"ש דאיירי "שאינם מחוברים תמיד לכותל אלא פעמים מסירים אותם, דאי לאו הכי פשיטא דטהורים מדין מחובר לקרקע", הרי מבואר דגם בכה"ג שלפעמים מסירים את האונקלי מהכתלים טהורה.

**אכן** באמת דמצינו **ברא"ש** [פי"א מ"ב] דכ' דאונקלי הוא דבר שאין לו שם בפנ"ע, וא"כ י"ל דלהרא"ש האונקלי אינו טהור מדין מחובר לקרקע, אלא משום דאין לו שם בפנ"ע, [ועי' לעיל פי"ב מ"ג מש"נ דכן שיטת הרמב"ם], **אבל אכתי** יש לעי' דמבואר בדבריו דאונקלי אינו דבר קבוע בכותל אלא רגיל להטלטל.

**ונראה** דיש לבאר בדברי הר"ש דהכא מיירי ביתדות שלא מחוברים כעת לקרקע, אלא שגם דבר שלא מחובר לקרקע, כל שתשמישו עם הקרקע הרי הוא בטל לקרקע, אלא שכ' הר"ש דיתדות אלו כיון דלדבר המטלטל הם משמשין אינם בטלים לקרקע, אכן כל זה בשעה שאינם מחוברים לקרקע, אבל בשעה שהם מחוברים לקרקע אפילו בכה"ג שמשמשים לדבר המטלטל מ"מ בשעה שמחבורים הרי הם כקרקע,

ומעתה י"ל דבמסמר של שולחני מיירי במתני' בשעה שהוא מחובר לקרקע, [וכן להדיא שם בר"ש], ובזה נחלקו ר"צ וחכמים, דחכמים סברי דאף שעשוי לשמש דבר המטלטל, מ"מ בעודו מחובר לקרקע דין קרקע עליו וטהור, ואילו ר"צ סבר דכיון דפעמים מטלטלין אותו גם כשהוא מחובר שם דבר המטלטל עליו. וכן באונקלי שבכתלים דטהורה י"ל דמיירי בעודו מחובר לקרקע, ואם יהיה תלוש באמת יחשב מטלטל כיון שעשוי לשמש מטלטלין .

**ונראה עוד** לבאר בדברי הר"ש דיש חילוק בין יתדות אהלים, לבין אונקלי ומסמר של שולחני, דיתדות אהלים הם מיוחדים לאהל מסויים, ולכן אע"פ שמחוברים לקרקע הם נחשבים לחלק מהאהל, ולכן מקבלים טומאה דהוי דבר המטלטל, משא"כ אונקלי שבכתלים ומסמר של שולחני, הרי הם מחוברים לכותל להיות הם עצמם כלי בפנ"ע לכל מה שירצה לתלות עליהם, ואינם מיוחדים לכלי מסויים, ולכן הם בטלים לקרקע.

## יתדות של אהל שהאהל אינו מקבל טומאה

**ה]** בטומאת אהלים מצינו במתני' בשבת [דף כח:] דכל היוצא מן העץ אינו מטמא טומאת אוהלים אלא פשתן בלבד, מבואר דיש אהל המקבל טומאה ויש אהל שאינו מקבל טומאה [וכן פסק הרמב"ם פ"ה מטמואת מת].

ומעתה יש לעי' ביתדות המיוחדים לאהל שאינו מקבל טומאה, האם היתדות גם לא יקבלו טומאה, או דגם יתדות של אהל שאינו מקבל טומאה נמי מקבלים טומאה, כיון דהם משמשי דבר המטלטל והם חשיבי לעצמם.

והנה בזמן שהם מחוברים לאהל לכאו' הוא נחשב למתכת המשמשת את העץ ויהיה טהור, אבל בזמן שאינם מחוברים יש לעי' האם גם בזה נאמר ההלכה של מתכת המשמשת את העץ.

שלשלת של משוחות טמאה

**ו]** בפי' **הר"ש ורב האי גאון וברע"ב** ביארו דהוא חבל למדידת קרקע, ולפי שיש עוול בחבלים דכתיב "לא תעשו עוול במשפט" דקאי על מדידת קרקע, לכן עושין שלשלת של מתכת. הרי מבואר בתרתי א. שלשלת של מדידה נחשבת כלי מעשה, ב. מבואר כאן דאף שהיא למדידת קרקע לא חשיב מתכת המשמשת את הקרקע, [וכן נתבאר לעיל גבי קנטר של בנאי].

העשויה לעצים טהורה

**ז]** **ברמב"ם פיהמ"ש** כ' דהוא חבל המשמש לקשור בו עצים, **ובר"ש וברא"ש** כ' או למדוד בה עצים.

ובהטעם דטהור כ' **הרמב"ם בפיהמ"ש וכ"כ הרא"ש**  משום דאין לו שם בפנ"ע, **וביד החזקה** [פ"ט מכלים הי"ד] כ' הטעם משום דהוי מתכת המשמש את העץ וכ"כ **בר"ש וברע"ב** דהטעם משום דהוי מתכת המשמשת את העץ.

**ובמשנה אחרונה** הקשה ע"ז דהא מתכת המשמש את העץ הוא דוקא במחובר לעץ והכא הרי אינו מחובר לעץ,

**ועי' עוד בר"ש כת"י** שהקשה מאי שנא מכלי העשוי למדידת קרקע דטמא, וביאור קושייתו דמבואר דכלי העשוי למדידת קרקע לא נחשב למתכת המשמשת את העץ, ויותר קשהלהביאור ד'עשויה לעצים' קאי למדידת עצים טהורה, דהא כבר חזינן דכלי מדידה לקרקע טמא, ועי' במשנה אחרונה דביאר ביאור חדש במתני'.

ועי' **בבועז [אות ב]**. **ובהגהות הרש"ש** על המשניות, שביארו הקושיא מאי שנא מקרדום מעצד ומקדח וכל הכלים השנויים [בפרק י"ג] דכולם עשויין לשמש את הקרקע והעצים ומבואר שהם טמאים, וע"כ דדין מתכת המשמשת את העץ הוא דוקא במחובר ממש, **וא"כ קשה לרמב"ם והר"ש** דביארו דהכא החסרון בעצים הוא משום מתכת המשמשת את העץ.

**ויתכן לומר** בזה דמה דכ' הטעם דמתכת המשמשת את העץ איירי דוקא בזמן שהחוט של מתכת קושר את העצים דבשעה שהוא משמש את העץ הוא בטל אליו, משא"כ כל הכלים עומדים בפני עצמם ואינם מחוברים לעץ אלא שהם פועלים בעץ אבל אינם משמשים העץ בצורה שהם כאחד, ולכן אין בהם הדין משמש את העץ.

**אך** אכתי קשה להר"ש והרא"ש דביארו דהוא עשוי למדידת עצים מדוע טהור, והרי הוא דומה למעדר וכל הני כלים[[7]](#footnote-7), ובאמת דברמב"ם לא נזכר בעשויה לעצים כלי מדידה. מיהו בר"ש וברא"ש כ' דגם כלי מדידת עצים טהור, ולדבריהם באמת קשה דמאי שנא ממעדר.

מיהו להרא"ש ל"ק כיון דכ' הרא"ש דהטעם שטהור הוא משום דאין לו שם בפנ"ע, [וצ"ל דמשוחות של קרקע יש לה שם בפנ"ע, אך צ"ע מדוע מדידת עצים אין לה שם בפנ"ע והרי הוי כלי תשמיש בפנ"ע]. אך להר"שקשה דכ' הטעם מתכת המשמשת את העץ, ומאידך כ' דגם כלי העשוי למדידת עצים טהור וקשה דמאי שנא ממעדר, ובאמת דהר"ש עצמו הקשה מאי שנא ממדידת קרקע והניח בצ"ע.

שלשלת דלי גדול ארבעה טפחים ושל קטן עשרה

**ח]** יש לעי' מדוע השלשלת לא תקבל טומאה מדין שלשלת של מתכת, **וברמב"ם** [פ"ט מכלים הט"ו] מבואר דהחסרון הוא דאין לה שם בפנ"ע, ולכאו' יש לעי' דהא ברמב"ם ריש פ"ט מבואר דכל דבר שאין לו שם בפנ"ע "בשעת חיבורן הכל טמא", וא"כ הכא השלשלת מחוברת לכלי ומדוע לא יהיה טמא.

**אכן י"ל** דכל מה דמהני שעת חיבורן הוא רק כשמתחבר להיות חלק מגופו של הכלי אבל כאן הרי אינו נעשה לחלק מגוף הכלי אלא הוי רק יד לכלי, ולכן אין בו טומאה עצמית אלא רק טומאה מדין ידות, [ובזה חילקה המשנה בין דלי גדול לדלי קטן שהיות וצורת השימוש בדלי גדול נעשית ע''י שלשלת קצרה יותר רק עד אותו אורך נחשבת ליד של הדלי, אבל יותר מזה לא הוי יד, ואין בו דין טומאת ידות], ומעתה אם נרצה לטמאותו משום דהוי שלשלת של מתכת בזה כ' הרמב"ם דאין לו שם בפנ"ע.

**ט]** ויש לדון בשלשלת גדולה מד' טפחים האם נימא שד' טפחים הסמוכים יקבלו טומאה, ושאר השלשלת לא תקבל טומאה, או שמא מאחר ואין רגילות לעשות שלשלת כזו לא נחשבת יד הדלי כלל ואף הסמוך לדלי לא מקב"ט, ולשון הרמב''ם בפיהמ''ש משמע שעד ד' טפחים השלשלת מקבלת טומאה, והשאר אינו מקבל טומאה, והיינו דהשלשלת עצמה מתחלקת.

ובעיקר הדבר מצינו ידות דמתחלקים באמצען וחצי מהיד טמא וחצי מהיד טהור, עי' לעיל פ"ה מ"ב לגבי יד של תנור, ועי' עוד פרק כ"ט משנה ג' דמבואר כן, אלא דכאן יש לדון דשלשלת יותר מד' אינה משמשת כלל כיד.

חמור של נפחין טמא

**י] ברמב"ם** פירש שהוא ברזל וכו' שהאומן רוכב בקצהו ומכה על הקצה השני, **וברע"ב** ביאר כוונתו שהוא משמש לכלים הגבוהים שהאומן רוכב עליו ומכה בגובה, ויש לעי' מה החידוש בזה דהוא טמא והא הוי פשוטי כלי מתכות שמקב"ט, ועי' רמב"ם [פ"ט מכלים הט"ז] דמבואר דהחידוש דחשיב כלי בפנ"ע.

**ובר''ש וברא''ש** ביארו שהוא מין עץ שעליו הנפח סומך את המפוחות שלו. ולכאו' קשה דהא לדבריהם הוא פשוטי כלי עץ ומדוע מקבל טומאה.

**ועי' תפא"י** בועז [אות ג'] שעמד בזה וביאר שהבול מחובר למפוח ומקבל טומאה מדין עץ המשמש את המתכת עיי"ש.

**ובמים טהורים** כ' דע"כ הכא מיירי בשל מתכת, אלא דכוונת הר"ש והרא"ש דסתם חמור הוא של עץ, [וציין לתוי"ט מ"ד והתם נמי כ' הר"ש דמיירי בקטרב של עץ וביאר שם תוי"ט דרגילים לעשותו של עץ וכאן הוא של מתכת].

מגירה שעשה שיניה בתוך החור טמאה וכו'

## בדברי התוספתא דאם קבע המגרה בדלת בעודה טהורה שוב אינה מקבלת טומאה

**יא]** **בר"ש וברא"ש** הביאו התוספתא דכל החילוק דמתני' בין למעלה למטה, הוא דוקא בהיתה טמאה דבזה הדין דאם עשאה שיניה לצד חור הדלת נשארה בטומאתה, ואם הפכה ששיניה לצד תוך הדלת טהורה, אבל אם היתה טהורה וקבעה בדלת בכל גווני בין למעלה ובין למטה שוב אינה מקבלת טומאה, וכן פסק הרמב"ם פ"י הי"ז.

**ובמשנה אחרונה** הקשה דצ"ב טובא דמה טעם יש לחלק בזה, והיינו דמאותו טעם דבקבעה בדלת אין המגרה מקבלת טומאה משום דנתבטל לדלת ולא הוי כלי. מהאי טעמא נמי נימא שאם קבעה בדלת שיפקע הטומאה, כיון דנתבטל המגרה מתורת כלי וא"כ לא שייך בו טומאה.

ועי' **מים טהורים** כאן שעמד בזה וכ' להביא דברי המגיני שלמה בשבת דף נב., דלמנוע קבלת טומאה סגי בשבירה פורתא אבל להפקיע טומאה צריך שבירה יותר, ומצינו בכמה דוכתי כן, וכן מצינו לענין טומאת אוכלים [[8]](#footnote-8) אך צ"ע בטעם הדבר.

**ויתכן לבאר** ויסוד הדברים כבר מבואר בקובץ **כנסת ישראל תרצ"ד ממרן הגר"א וסרמן זצ"ל** [סימן קמ"ט] דלענין להפקיע טומאה שכבר חלה לא יועיל מה שנתבטל ממנו שם כלי, אלא צריך מעשה שבירה דוקא, ומשום דטומאה פורחת או ע"י טבילה או ע"י מעשה שבירה, אבל כל שנשאר בצורתו ובתשמישו אף אם בטל ממנו שם כלי לא יטהר מטומאתו, ומעתה בנידו"ד י"ל דאם קבע המגרה בעודו טהורה אינה מקבלת טומאה, דמאחר וקבעו בדלת בטל לדלת ופקע מהמגרה שם כלי, אכן כ"ז מועיל שלא יקבל טומאה מכאן ולהבא, אבל לענין להפקיע טומאה אין מועיל מה שקבע בדלת דנהי דבטל שם כלי, אבל לא היה מעשה שבירה, כיון שממשיך לשמש וגם נשאר בצורתו.

**אולם** אם חיברו במסמר מבואר בתוספתא דנטהר, והטעם בזה י"ל או דחשיב שינוי מעשה בגופו וצורתו של הכלי וא"כ הוי כמעשה שבירה דהוא מטהר, או דנימא משום דנעשה מחובר לקרקע ממש ודין קרקע עליו, אבל בקבעו בלא חיבור אינו נעשה קרקע ממש, אלא רק בטל לקרקע, **אך צ"ע** מאי שנא מזוג שבדלת דמבואר בשבת דף נח: דגם חברו במסמרים טמא, ועי' עודלקמן פרק ט"ו מ"ב [ועיי"ש עוד בכנסת ישראל סימן ק"נ מש"כ בזה].

## בסתירת דברי הרמב"ם ממגירה למנקת

**יב] הקשו במים טהורים ובמשנ"א ותפא"י** [לט] דהרמב"ם סתר משנתו דפי"א הכ"ד כ' הרמב"ם "מניקת של מתכת שהיא כמו שפופרת שנטמאה ואח"כ קבעה במקל או בדלת נטהרה, ואם לא נטמאה וקבעה במקל או בדלת הרי זו מקבלת טומאה מכאן ולהבא", מבואר ברמב"ם סברות הפוכות דלגבי מנקת מהני קביעות במקל להפקיע טומאה, ולא מועיל קביעות במקל שלא יקבל טומאה להבא, משא"כ לגבי מגירה מבואר להיפך דקביעות בדלת לא מהני לטהר מה שכבר נטמא, ואם לא נטמא מהני הקביעות שלא יקבל טומאה מכאן ולהבא. ועי' מים טהורים שכ' דלזה נתכוין הראב"ד בהשגתו דכ' דדבריו סותרין זה את זה, [ועי' שו"ת אור שמח ח"ב ס"ו].

**ובסדרי טהרות** כאן כ' ליישב הרמב"ם דמגירה כיון דלא נתבטל שימושה דעדיין משמשת בעוד שהיא קבועה בדלת, א"כ מסתבר דכך היא עומדת להשאר בדלת, וחשיב קביעות גמורה, ובטל ממנה שם כלי, ולכן אינה מקבלת טומאה מכאן ולהבא, משא"כ באופן שנטמאה המגרה קודם לא פקע הטומאה בקביעות בדלת דנהי דבטל שם כלי אבל כיון דאין כאן מעשה שבירה, שהרי היא ממשיכה לשמש כמו קודם, לא נטהרה [וכפש"נ לעיל], משא"כ מנקת שקבעה במקל נתבטל שימושה וחשיב שבירה, ולכן פקע טומאתה, ומאידך עדין מקבלת טומאה להבא דלא בטל שם כלי כיון דעומד להחזירה לשימוש הקודם לא הוי קביעות גמורה ואכתי שם כלי עליה, ומ"מ אף דהוי כלי כיון שנתבטל שימושה הראשון חשיב שבירה המטהרת עכ"ד,

**אך אכתי קשה** דלכאו' מאותו טעם דמקבלת טומאה מכאן ולהבא כיון דעומד להחזירה לשימוש הקודם והוי כלי, נימא דלא יחשב שבירה ולא יפקע טומאתו, [ועי' משנ"ט לעיל מ"ב], וצ"ל דכיון דכעת נתבטל שימושה חשיב שבירה, ואף דיכול להחזירה למקודם לכן וצ"ע.

וכל הכסוין טהורים

**יג]** בהטעם דכיסויין טהורים מצינו ב' דרכים **א. הרמב"ם** **פיהמ"ש** כאן, וכן **ביד החזקה** [פ"ט מכלים] דהוא משום דכיסוי אין לו שם בפנ"ע, **וכ"כ הראב"ד** בהשגות [פ"ט ה"ג], וכ"כ הרע"ב. **ב.** **הרא"ש והר"ש בכת"י** לעיל [פי"ב מ"ג] כ' דהטעם משום דנתמעט מקרא "בהם" פרט לחיפויי הכלים. [**וברא"ש** מבואר לעיל פ"ב מ"ב כ' דכיסוי יש לו חסרון דאין לו שם בפנ"ע, ואילו בפי"ב מ"ג כ' הטעם משום בהם פרט לחיפוי הכלים וצ"ע, ועי' בביאורים מש"נ בעזהי"ת].

וביארו **דהרמב"ם והר"ש** פליגי לשיטתם, דהנה **הרמב"ם** מפרש לעיל פי"א מ"ד דילפי' מ"בהם" פרט לחיפוי הכלים דכל כלי המצופה טהור, וכ' דנתמעט כל שאינו עושה מלאכה בגוף הכלי אלא בציפוי שלו, [וכ"כ בפ"ד מכלים ה"ד], **אולם הר"ש** נחלק בזה וכ' לעיל [פי"א מ"ז] דכלי עץ המצופה מתכת אזלי' בתרי הציפוי וטמא, ומעתה א"ש דהר"שיליף מהאי קרא ד'בהם' לכיסויין, והרמב"ם דדריש מ'בהם' פרט למצופה, ביאר הכא משום דאין לו שם בפנ"ע. [והרא"ש נמי כ' הקרא דבהם פרט לחיפוי הכלים הוא לשיטתו פי"א מ"ד דכ' דכלי מצופה טמא, ולא כהרמב"ם], [מהגרר"ש].

**ויש לדון נפק"מ** בין שיטת הר"ש להרמב"ם, בכיסוי דאינו מכסה את הכלי, אלא מכסה האוכלים ומונח על השולחן או על הארץ, ומועיל שלא יתקלקל מזבובים, וי"ל דלהרמב"ם דהחסרון הוא משום דאין לו שם בפנ"ע, הכא אין חסרון זה, כיון דהוא כיסוי המשמש לבדו, אולם אי נימא דהחסרון בכיסוי הוא דלא הוי תשמיש חשוב כיון דהוא משמש להגנה, ולא הוי כלי מעשה א"כ הכא נמי לא יהיה טמא, [ועי' לעיל מש"כ בפרק ב' מ"ה].

[ועי' תפא"י אהלות בועז פ"ט אות א' שכ' דאם החסרון הוא משום שאין להם שם בפנ"ע טמא, אבל בכלי חרס כה"ג יהיה טהור דהטעם הוא משום שאינו עשוי לתוכו].

**עוד יש לדון נפק"מ** בנטמא בשעה שהוא מכסה את הכלי, דלכאו' אי נימא הר"ש דהחסרון הוא משום דהוא לא תשמיש חשוב גם כאן יהיה חסרון זה, אולם להרמב"ם דהחסרון הוא משום דאין להם שם בפנ"ע, יתכן דכיון דתנן לעיל פי"א מ"ה דבשעת חיבורן הכל טמא [וכ"כ הרמב"ם ריש פ"ט], והיינו דבשעת חיבורן אף דאין להם שם בפנ"ע טמא, הכא נמי בשעה שמכסים את הכלי חשיב שעת חיבורן ויקבל טומאה, או דילמא דחיבור בעינן שיהיה מחובר ממש להיות כלי אחד, משא"כ כאן שהוא לא ממש כלי אחד וצ"ע.

**יש לדון** בכיסוי שאין הכלי יכול לשמש בלא הכיסוי האם יחשב חלק מהכלי ויקבל טומאה מדין כלי, ואילו דין כיסוי דטהור כאן הוא רק כיסוי שבא לשמש כהגנה בעלמא דהוא תשמיש כיסוי, אבל הכא הכיסוי נצרך לעיקר תשמיש כלי ויהיה טמא, או דלעולם כיסוי טהור.

חוץ משל מיחם

**יד]** בהטעם דכיסוי של מיחם טמא, עי' **רמב"ם פיהמ"ש** דכ' לפי שהיה כיסוי זה כלי בפני עצמו, כמו כיסוי טני של רופאין דמבואר לעיל פי"ב מ"ג דהכל מודים בו דטמא, עיי"ש, **וכ"כ הר"ש** דאיכא כיסוי של רופאין דטמא לכו"ע, וכוונתו דאף מיחם יש הטעם דכיסוי של רופאין.

**וביאור הדין** דכיסוי של רופאין טמא, לעיל [פי"ב מ"ג] נתבארו כמה דרכים, להרמב"ם הוא משום שמניח בו האיספלנית והיינו דמשתשמש בו בבית קיבול, וצ"ל דכן נמי משתשמש בבית קיבול של כיסוי המיחם, וכן צ"ל להר"ש שמשתמש בו וכדלעיל שם, [ועי' לעיל מה שכ' הראב"ד בעדויות לבאר בפי' הב' בהטעם דכיסוי של רופאין טמא, וזה לכאו' לא שייך כאן].

**ברא"ש** כאן הביא התוספתא [בב"מ פ"ד ה"ד] דמבואר שם עוד סוגי כיסויים טהורין והיינו "כיסוי קביא, ומיחם, כיסוי טני, וכיסוי בית הדיו דטמאים ושאר כל הכסויים טהורים" עיי"ש, מבואר עוד ב' סוגי כיסויין קביא ובית הדיו דטמאים **וברמב"ם** [פ"ט מכלים ה"ו] כ' דכל הכיסויין טהורים חוץ מכיסוי מיחם וכיסוי של רופאין דטמא, ולא הזכיר כיסוי קביא וכיסוי בית הדיו, והביאו חסדי דוד [תוספתא בב"מ פ"ד הי"א] שעמד בזה וכ' לבאר דמתני' פליגא בזה.

**ובענין כיסוי טני של מתכת**, מבואר לעיל [פי"ב מ"ג] דנחלקו בזה דלר"ג טמא ולחכמים טהור, ועי' לעיל שנתבאר יסוד המחלוקת.

#

# פרק י"ד משנה ד'

הטמאין שבעגלה העול 'של מתכת'

**א]** העול של מתכת הוא פשוטי כלי מתכות, ויש לעי' מה החידוש בזה, והא כבר נתבאר לעיל פי"א דפשוטי כלי מתכות טמאים.

**ולהלן מ"ה** הטהורים שבעגלה וכו', וכ' התוי"ט בשם מהר"ם דאיירי בעגלה של עץ, ולכאו' כוונתו דהוא מין עגלה הטהורה [ועי' הערה [[9]](#footnote-9)מה שביארנו כוונתו בהרחבה], ומעתה י"ל דהחידוש הוא דסד"א דיחשב מתכת המשמשת את העץ וטהור, וקמ"ל דמקבל טומאה[[10]](#footnote-10).

**אך יש לעי'** בטעם הדבר מדוע באמת לא יחשב מתכת המשמשת להעץ, **ואפשר לבאר** דהנה יסוד הדין דמתכת המשמשת את העץ הוא דוקא באופן שיש בכלי עיקר וטפל והמתכת הוא הטפל לעיקר, ומעתה י"ל דהעול אינו טפל לשאר העגלה, אלא הוא חלק עיקרי בעגלה, ולכן לא שייך כאן דינא דמתכת המשמשת את העץ, אלא מקבל טומאה בפנ"ע, [ועי' לעיל פי"א מ"ח לגבי קטלא דמצינו כה"ג] ואכתי צ"ע בזה.

ולהלן [אות ד'] יבואר בדעת הרמב"ם דאפשר דאיירי בעגלה המקבלת טומאה, ולפי"ז יתכן דהחידוש כפי שיתבאר להלן אות ב' דחשיב שיש לו שם בפנ"ע.

## האם מתני' מיירי בזמן שחלקי העגלה שהם מחוברים

**ב]** **יש לעי'** בכל חלקי העגלה דמתני' דמבואר דמקבלים טומאה, האם מיירי דוקא בזמן שהם מחוברים לעגלה והעגלה שלימה כתיקונה, ובכה"ג הם מקבלים טומאה, או דמיירי באופן שהחלקים מופרדים בפנ"ע.

**ובמשנה אחרונה** כ' דאיירי באופן שהחלקים מופרדים ואינם מחוברים לעגלה, וראייתו דאם איירי במחובר מה החידוש והרי הוא מחובר לטמא, והוי כידות, ולכן כ' דע"כ מיירי שהחלקים מופרדים, **והוסיף המשנ"א** לפי דבריו דצ"ל דכולם "יש להם שם בפנ"ע", והיינו דמאחר ומיירי שכל חלק עומד לעצמו בע"כ צ"ל דיש להם שם בפנ"ע [ועי' הערה כאן[[11]](#footnote-11)]. ולפי"ז יתכן דזה גופא החידוש דכל חלק יש לו שם בפנ"ע, וטמאים אפילו בפנ"ע, ועי' הערה[[12]](#footnote-12).

**ועי' חזו"א** [סי' י"ט סק"ח] מש"כ דע"כ לא איירי דוקא במחוברים זה לזה, דהא מבואר לקמן פכ"א מ"ב דהעול והקטרב אינם חיבור, והיינו דאם נגע באחד מהם הוא בלבד טמא ואין שאר חלקי המחרישה חיבור, וכן אם נגע במחרישה הוא אינו נטמא, וע"כ דהנידון כאן הוא על כל כלי בפנ"ע. אולם כ' דאפשר דהוא דוקא בעול וקטרב דבהם מפורש במתני' דאינם חיבור, אבל בשאר כלים אפשר דהם טמאים בחיבור[[13]](#footnote-13).

עול

**ג] הרמב"ם והרא"ש** פירשו דהוא העץ המונח לאורכו בין שני הבהמות, וכאן הוא עשוי ממתכת, **ולהר"ש** לכאו' הוא המונח על צווארי שני הבהמות מצד לצד, [כן משמע בדבריו גבי קטרב עי' להלן], וכן נקט ב**אליהו רבה** דהקשה להרמב"ם דהרי 'עול' הוא המונח על צאוורי הבהמות דכתיב אשר לא עלה עליה עול, ולא ביניהם.

קטרב

**ד]** **בר"ש** **וברע"ב** כ' דהם שני עצים מצד זה מן העול ומצד זה מן העול ויש בהם נקב, ומכניסים באותו נקב עץ אחר והוא הנקרא קטרב, **וברמב"ם** כ' דהוא העץ המונח על צווארי שני הבהמות, והוא הנקרא קטרב **וכ"כ** **הרא"ש**, [ולהר"ש והגר"א הוא נקרא עול כדלעיל], וברע"ב הביא לשני הפירושים.

## בהקושיא מדוע הקטרב לא הוי פשוטי כלי עץ

ה] **הר"ש** בכת"י הקשה מדוע הקטרב טמא והא הוי פשוטי כל עץ, וסיים ושמא ענין אחר הוא. **ועי' תוי"ט** שתי' דבמתני' איירי בעול וקטרב של מתכת, ומש"כ הרמב"ם והר"ש דהקטרב הוא של עץ, היינו בעלמא שכן רגילים לעשותו, אבל במתני' כאן מיירי בקטרב של מתכת, **וכ"כ במשנ"א** דכל הכלים דמתני' איירי במתכות.

[ומצינו כעי"ז ברמב"ם פיהמ"ש לגבי "עול" דבתחילת דבריו כ' דהוא ה'עץ' שבין שתי הבהמות, וכתב ד"אם היה עול זה של מתכת טמא", הרי מבואר דרגילים לעשותו מעץ וכאן עשאו ממתכת, וא"כ י"ל אף בקטרב דרגילים מעץ וכאן עשו אותו ממתכת וכדברי התוי"ט].

**ויש להעיר לתוי"ט והמשנ"א** מלשון המשנה "העול של מתכת" דלכאו' משמע דרק העול הוא של מתכת, אבל שאר הכלים שלא נזכר בהם מתכת, הם לא ממתכת, **ועי' משנ"א** דעמד בזה וביאר דדוקא בעול כתבה המשנה מתכת משום דבמשנה ה' איתא להעול המצופה עיי"ש.

אך דברי **התוי"ט והמשנ"א צ"ב** דלהלן גבי "כנפיים המקבלות את הרצועות" הרמב"ם פירש דהם מחוברים לקטרב, וכ' הרמב"ם והרע"ב דהטעם דאם הכנפיים של נוי טהורים, משום דהוי מתכת המשמשת את העץ, הרי להדיא בדבריהם דהקטרב הוא של עץ, והכנפיים הם משמשי העץ, ולא כהתוי"ט דהוא קטרב של מתכת וצ"ע [ועי' להלן אות ז'], [אמנם בדעת הר"ש אפשר לקיים דברי התוי"ט], אך להרמב"ם אכתי קשה מדוע הקטרב טמא והא הוי פשוטי כלי עץ[[14]](#footnote-14).

**ויתכן לבאר** דהקטרב מחובר לעול ונחשב משמש את העול, דהעול הוא של מתכת, והקטרב מקבל טומאה מדין עץ המשמש את המתכת, שהוא משמש את העול, וזה חידוש [אך יש לעי' לפי"ז אם איירי שמקבל טומאה בעודו מחובר לעול, או דכיון שהוא משמש את העול אפילו באינו מחובר לו].

**ועוד י"ל** לבאר דהנה **בחזו"א** כ' [סי"ט סק"ח] בתו"ד דאפשר ד'הכנפיים של מתכת' אינם טמאים בפנ"ע, אלא דמה שהם מחוברים לעול הם עושים את העול לדבר המקבל טומאה, כיון דמחמת הכנפיים חשיב דחלק מהעול הוא של מתכת, וא"כ י"ל **דלהרמב"ם** דהכנפיים מחוברים לקטרב הם עושיין את הקטרב לדבר המקבל טומאה.

כנפיים המקבלות את הרצועות

**ה] הרמב"ם והרא"ש פי'** שיש בשני צדדים של "הקטרב" שני חתיכות ברזל שיש בהם נקבים ובהם נותנים את הרצועות להדקן על ראשי הבהמות, **ובר"ש** כתב בראש "העול" נקוב שני נקבים ושמן כנפיים עכ"ד, ומשמע בדבריו דהנקבים הם בגוף העול[[15]](#footnote-15).

**ויש לדקדק** דאין כאן מחלוקת בין הרמב"ם להר"ש במציאות הכלי הנקרא כנפיים, דלתרוויהו איירי בשני ברזלים המחוברים בקצה "המוט המונח על צווארי שני הבהמות", אלא **שהרמב"ם** **ס"ל** דמוט המונח על צאוורי בהמה הוא הנקרא קטרב, **והר"ש ס"ל** דמוט זה הנקרא עול, וכפש"נ לעיל בדבריהם דפליגי בזה, אלא **שברע"ב** מבואר שיטה נוספת דפירש קטרב כר"ש דהם שני עצים מצידי העול וכ' דהכנפיים מחוברים לקטרב .

**ו] ברמב"ם וברא"ש וברע"ב** כ' דאם כנפיים אלו עשויין למטרה של נוי טהורין [וכמבואר להלן מ"ה], וכ' **הרמב"ם והרע"ב** הטעם דלנוי טהורים דהוא מדין מתכת המשמש את העץ.

והנה בר"ש לא פירש כהרמב"ם והרע"ב בזה, ולכאו' הטעם בזה משום דהר"ש לשיטתו ס"ל דהכנפיים היו מחוברים להעול, והרי במתני' מפורש להדיא דעול הוא של מתכת, משא"כ להרמב"ם הכנפיים היו מחוברים לקטרב המונח על צאוורי הבהמות, וכ' הרמב"ם דהקטרב היה של עץ. [ודברי התוי"ט שכ' דגם להרמב"ם איירי בקטרב מתכת צ"ע וכדלעיל אות ד'].

## בענין כנפיים העשויין לנוי ובדין תכשיטי כלים

**ז] ובהגהות הרש"ש** כאן הקשה מדוע לא פי' הרמב"ם דכנפים העשויין לנוי טהורים מדין תכשיט בהמה וכלים, וכמבואר לעיל [פי"ב מ"א] טבעת הבהמה וכלים טהורות.

**ויתכן ליישב** דהנה ברמב"ם כ' דהוי מתכת המשמשת את העץ **כמו שביארנו** ולכאו' כוונתו למשנה ב' לגבי מקל שסמרו לנוי דטהור, וכ' הרמב"ם שם דהטעם דטהור הוא מדין מתכת המשמשת את העץ, והתם נמי יש להקשות מדוע לא כ' מדין תכשיט כלים.

ואפשר לבאר דכל דין תכשיט כלים דטהור הוא דוקא באופן שהוא כלי בפנ"ע, ומטרתו לקשט הכלי האחר, וכגון טבעת בהמה וכלים דהטבעת היא כלי בפנ"ע והיא מונחת על הבהמה או על הכלי ובזה נאמר הדין דנוי כלים טהור, אבל באופן שהתכשיט מתחבר להכלי להיות אחד עמו, אף שנעשה למטרה של תכשיט לא שייך בזה דין תכשיט כלים, כיון דהוא חלק מן הכלי מעשה בעצמו, ולכן צריכים כאן לדין מתכת המשמשת את העץ דהיא טפילה לעץ[[16]](#footnote-16), וזהו נמי כוונת הרמב"ם במשנה ב' לגבי מקל שסמרו דהוא מדין מתכת המשמשת את העץ.

**ומעתה י"ל** גבי כנפיים העשויות לנויעפמש"כ החזו"א [סי"ט סק"ח] דהכנפיים כאן אינם טמאים בפנ"ע, אלא שהם מחוברים לעול ולקטרב ומחמתם העול והקטרב הוו כלי מתכת, ומעתה כיון דהם חלק מן העול והקטרב א"ש דלא שייך בהם דיני נוי בהמה.[[17]](#footnote-17)

**אמנם יעוי' בתוספתא** [פ"ד ה"ב] דמבואר נמי דמסמר שעשה על הכלי לנוי טהור, ו**ביאר הגר"א** שם מדין תשמיש כלים וזהו לכאו' דינא דתכשיט כלים, ומבואר בגר"א דגם באופן שהתכשיט מחובר לכלי להיות חלק ממנו נמי איכא לדין תכשיט כלים ולא כהנ"ל.

## בדין משמש את המשמש

**ז] במשנ"א** הקשה על מש"כ הרמב"ם והרע"ב דהכנפיים העשויית לנוי טהורים מדין מתכת המשמש את העץ, **א.** מנ"ל דהקטרב של עץ, והרי כל הכלים של המשנה מיירי בשל מתכת, **ב.** עוד הקשה דאפילו נימא דהוא של עץ אבל מבואר במשנה דהקטרב טמא, ונמצא דהכנפיים משמשים לדבר טמא, והיה צריך להיות טמא [כדין משמש המתכת]. וסיים בסוף דבריו דהטעם הוא משום תכשיטי כלים טהור.

ויתכן ליישב הרמב"ם, דהנה הרמב"ם למד דהקטרב הוי כלי עץ, וקשה מדוע לא יהיה פשוטי כלי עץ, ונתבאר דטמא מדין עץ המשמש את המתכת, כיון דמשמשים את העול, ומעתה יתכן דכנפיים שהם משמשים את הקטרב הרי הם משמשים את המשמש, ובכה"ג יהיה טהור, דלא נאמר הלכה של טפל לטפל. ולפי מה דנקט החזו"א דהטעם דהעול חשיב כלי מתכת הוא משום הכנפיים, לק"מ דאם הכנפיים באים לנוי שוב אין כאן טעם לטמאות כלל.

והברזל שתחת צאוורי בהמה

ח] **עי' חזו"א** סי' [י"ט סק"ט] שהקשה מדוע ברזל זה טמא, והא לכאו' הוי משמשי בהמה ולא הוי משמשי אדם, ועי' מש"כ בזה, ועי' עוד **משנ"ט** דהקשה דהא לכאו' לית ליה שם בפנ"ע ועיי"ש מש"כ.

הסומך

**ט] ברמב"ם** כ' דהוא יתד מברזל שעושין בראש עגלה כלפי הזנבות שתסמך בו העגלה, **והר"ש** כ' טבעת גדולה בין מעור ובין מעץ ובין ממתכת ובו נכנס ראש המחרשה וראש העגלה, [ואפשר דשניהם נתכוונו לדבר אחד].

מחגר

**י] להרמב"ם** הוא יתד מברזל בקצה העול בכדי שלא תטה העגלה לצדדים. **להר"ש** הוא חבל שקושרין תחת צואר השור, ועי' **אליהו רבה** שהקשה דמתני' בשל מתכות קחשיב, ועיי"ש מש"כ ליישב, ועי' **תוי"ט** דביאר כדלעיל [גבי קטרב] דרגילים בשל חבל והכא מתני' איירי בשל מתכת.

תמחויות

**יא] להרמב"ם** הוא בתי קיבול שנותנין בהם את מה שמובילים [לכאו' הוא המושב של העגלה מבפנים] ולכאו' יש לו בית קיבול ויש לעי' מה החידוש ואולי אגב דכ' כל פרטי העגלה כלל גם זה וצ"ע,

ועי' לשון הרמב"ם "מקבל אבנים או מה שנושאין בהם", ויש לעי' מלקמן פכ"ד דאיתא שם עגלה של אבנים טהורה, וא"כ צ"ב מש"כ כאן הרמב"ם מקבל אבנים מדוע טמאה, ואפשר דהא דמבואר שם אבנים היינו דיש להם חורין שאינם יכולים לקבל דבר אחר אלא רק אבנים, והכא אבנים דנקט, היינו גם אבנים, אבל באמת מיירי שמקבל עוד דברים וכמו שכתב או מה שנושאין.

**ובר"ש ביאר** דהוא קערות קטנות תחת העול, והוא עומד על ראש צוואר בהמה מתחת לעול.

**באליהו רבה** כ' להקשות להרמב"ם דהכא איירי בעגלה של מחרישה ואינו שייך עיי"ש, **ויש לעי** בדברי הא"ר דהא לקמן [פכ"א מ"ב] נתבאר כלי מחרישה ושם נתבאר שמות כלים אחרים, עין עבות חרב ובורך ויצול וכו' ואילו הכא לא נזכרו כלים אלו ומשמע דמתני' כאן לא מיירי במחרישה אלא בעגלה.

הענבל

**יב] ברמב"ם** כ' הפעמון, **ובר"ש וברע"ב** כ' הוא הברזל שבתוך הפעמון המקיש בפנים, ועי' **משנ"א** דאיירי בזמן שהוא מחובר לפעמון, אבל כשהוא בפנ"ע אינו טמא וכמבואר בגמ' שבת נח.

ועי' בגמ' שבת נח: דיש ילפותא מיוחדת למשמיע קול שהוא טמא, ועי' **בחידושי הגר"ח** [כלים פ"י] דביאר דנתחדש דמשמיע קול נמי נחשב כלי מעשה.

ומסמר המחבר את כולם

**יג] ברמב"ם פי'** כל מסמר שמחבר את חלקי העגלה עד שנעשה אחד הרי הוא מתטמא, ואילו מסמרים שנעשו לנוי טהורים, ומבואר דכל המסמרים טמאים.

**וקשה** דהא נתבאר לעיל [פי"ב מ"ה] דרק מסמר שהתקינו לפתוח ולנעול טמא אבל סתם מסמרים טהורים, **וכ"כ הרא"ש** פי"א מ"ג. **ועי'** **משנ"א** מש"כ בזה,

ובמשנת טהרות הביא דברי **הנודע ביהודה** [יו"ד סי' קל"ז] דכ' דאחר שחיבר המסמר לכלי ונשבר נשאר בטומאתו, והכא איירי במסמר שכבר חיבר עגלה דנשאר בטומאתו. [ועי' רא"ש שהביא התוספתא דמיירי במסמר שמחבר את הגלגל שלא ישמט].

**ובחזו"א** [סי"ט סק"ט] כ' להקשות לפי' הרמב"ם דמסמר המחבר את כולם משמע דאיירי על מסמר אחד ולא על כל המסמרים שעשויים לחבר, ועוד כ' דלכאו' מסמרים המחברים הוא מתכת המשמש את העץ, וסיים בדבריו ואין בידנו להכריע אימתי מקרי עץ המשמש את המתכת ואימתי הוא להפך עיי"ש

# פרק י"ד משנה ה'

הטהורין שבעגלה

**א]** **בתוי"ט הביא בשם מהר"ם** דאיירי בעגלה של עץ, ועי' **משנ"א** מה שהקשה ע"ז ועי' בהערות לעיל מ"ד מה שהארכנו בזה.

העול המצופה טהור

**ב] כ' הר"ש** משום דהוא ברזל המשמש את העץ, **וצ"ע** דהא שיטת הר"ש [פי"א מ"ז] דפשוטי כלי עץ המצופין במתכת אזלי' בתר הציפוי וטמא, ומדוע הכא טהור.

**ועי' חזו"א** [סי"ד סק"ח] דנקט דכל הדין דעץ המצופה מתכת טמא הוא דוקא כשהציפוי משמש, אבל כשהציפוי בא לנוי לעץ הוי כמתכת המשמש את העץ דטהור.

**ובדעת הרמב"ם** יש לפרש לשיטתו [פי"א מ"ד, וכ"כ בפ"ד מכלים ה"ד] דס"ל דכל כלי מצופה טהור ואפילו כלי קיבול המצופה נמי טהור, ומהאי טעמא נמי טהור כאן.

**וברא"ש** כאן משמע דהעול שהוא עשוי מברזל טהור ומצופה מברזל טמא, ויש לעי' מה כוונתו, האם כוונתו לטומאה ישנה או לדין אחר, וצ"ע.

הסובב של גלגל הטסים והצפויים

**ג]** **ברמב"ם** כ' דהוא עשוי לנוי, [ומשמע בדבריו דהוא מדין מתכת המשמש את העץ], **וברע"ב** כ' "עגלה של עץ עושים סביבותיה של ברזל שלא ישבר בטרשים ובסלעים".

## בביאור החילוק בין סובב של גלגל למנקת שעשאה בכדי שלא תאכלנו הארץ

**ועי' בחזו"א** [סי' י"ט סק"ט] דהקשה להרע"ב דמאי שנא ממסמר שעשה למקל שלא תאכלנו הארץ דכ' הרמב"ם [פ"ד מכלים ה"ח] שהיא טמאה ומקורו מהתוספתא, ומדוע הכא טהור והא גם כאן הוא למטרה שלא תאכלנו הארץ, עיי"ש.

**ויתכן לבאר** בזה דהנה יש לעי' בעיקר הטעם דמסמר שעשה בכדי שהארץ לא תאכלנו טמאה, דלכאו' קשה מדוע לא נימא דיחשב מתכת המשמש את העץ, ועי' לעיל מ"ב שנתבאר משום דדין מתכת המשמש את העץ הוא דוקא שהוא משמשו בגוף תשמישו, אבל כל שתשמיש המקל הוא למטרה אחת, ואילו המנקת אינו מועיל למטרה של תשמיש המקל, אלא המתכת הוי שמירה שהארץ לא תאכלתו א"כ אינו שייך לעיקר שימוש המקל, ואינו בטל להמקל ולכן יש למתכת חשיבות עצמית ומקבלת טומאה, [עי' לעיל פי"ד מ"ב שנתבאר].

**ומעתה** יש לומר דהכא בגלגל כיון דבלא הסובב הוא עלול לישבר בטרשים ובסלעים וכמו שכ' הרמב"ם, א"כ נמצא דהסובב משמש בעיקר תשמיש הגלגל, דרק ע"י הסובב הוא אפשר להניעו בקלות שלא ישבר, ולכן הוא בטל לעיקר הגלגל שהוא העץ, וחשיב כמתכת המשמשת את העץ שטהור.

# משנה מסכת כלים פרק יד משנה ו

כסוי טני של מתכת שעשה בו מראה

**א]** מתני' כסוי טני של מתכת שעשה בו מראה רבי יהודה מטהר וחכמים מטמאין ע"כ, ויש לעי' בביאור המחלוקת דר"י וחכמים, ומצינו כמה דרכים כדלהלן.

**א) בר"ש וברא"ש וברע"ב** ביארו דר' יהודה סבר דמראה לא משוי ליה מנא, ואילו חכמים סברי דמשוי ליה מנא.

**וביאור הדברים** י"ל דהנה מהא דפליגי דוקא בכיסוי טני שעשה ממנו מראה, ולא פליגי בסתם מראה, מוכח דסתם מראה הוי כלי לכו"ע, [וכן מוכח בתוספתא בב"מ פ"ד ה"ד[[18]](#footnote-18)].

ומעתה יש לבאר דהנה **הר"ש והרא"ש** ביארו [בפי"ב מ"ג] דילפי' מגזה"כ ד'בהם' דכיסוי אינו טמא, ולכאו' הכוונה דאינו נחשב לכלי מעשה כיון דהוא בא רק להגן ולא משתמשים בו, וא"כ הנידון כאן כשעושה מהכיסוי גם מראה, והוי כלי המשמש גם לכיסוי וגם למראה, דר' יהודה סבר דהעיקר הוא הכיסוי ועדין יש החסרון דכסוי דלא הוי כלי מעשה, ולחכמים המראה עיקר כמו הכיסוי, וא"כ יש להחשיבו לכלי מחמת המראה.

**ב) הרמב"ם בפיהמ"ש** כ' בהטעם דחכמים מטמאין וז"ל ואם הבריקו עד שעשה ממנו מראה הרי מתטמא "לפי שאז הוי כלי בפני עצמו"עכ"ד.

**ונראה** דגם הרמב"ם מפרש דהנידון אם העיקר הוא הכיסוי, או המראה גם עיקר, אלא דנחלק על הר"ש בהטעם דכיסויין טהורים, דהרמב"ם פי' לעיל [פי"ד מ"ג] דהטעם דכיסויין טהורים הוא משום דאין להם שם בפנ"ע, ולכן כ' דכיון דעשה בו מראה יש לו תשמיש עצמי, ולכן אין בו חסרון של אין בו שם בפנ"ע, [ועי' בתורת כהנים המבוא ברא"ש פי"א מ"ב דכל שהוא משמש בפנ"ע אין בו חסרון של אין בו שם בפנ"ע], וי"ל דר' יהודה דמטהר ס"ל דהעיקר הוא הכיסוי ושימוש המראה לא מגדיר את שם הדבר, ולכן עדין יש בו החסרון דאין לו שם בפנ"ע.

**ג)**. בתוי"ט הביא פירוש הרע"ב לבאר דעת ר' יהודה דסבר דטהור "דמראה לא משוי מנא", ואח"כ הביא **פירוש מהר"ם** דר' יהודה סבר דלא נתבטל הכיסוי למראה, וחכמים סברי דנתבטל הכיסוי למראה, **ומשמע בדברי התוי"ט** דהמהר"ם הוא ביאור אחר מהרע"ב, והיינו דלהרע"ב הביאור הוא המראה אינה חשובה כלי כלל, ואילו להמהר"ם משמע דהוי כלי אלא שנתבטל להכיסוי.

**וצ"ב** דהרי גם להרע"ב הכל מודים דמראה בפנ"ע חשובה כלי [וכדמשמע במשנה ובתוספתא כדלעיל], וע"כ הטעם דהמראה לא חשובה כלי הוא משום הכיסוי חשוב יותר והמראה בטלה אצלו, וא"כ יש לעי' מה החילוק בין המהר"ם להרע"ב, וצ"ע.

**ד) ברמב"ם** [פ"ט מכלים ה"ז] כ' וז"ל "כסוי של מתכת ששפו ולטשו ועשהו מראה הרי זה מקבל טומאה" עכ"ל, וגם בפיהמ"ש כ' הרמב"ם "ואם הבריקו עד שנעשה מראה" וכו', מבואר בדבריו שהדגיש דנעשה כאן מעשה מיוחד בהכיסוי לעשותו למראה.

**ועי' משנ"א** דכ' לבאר עפי"ז ביאור חדש בפלוגתא במשנה, דהנה בתוס' בב"מ נב: מבואר דכל שצריך תיקון לא מהני מחשבה להורידו לידי טומאה אלא צריך מעשה [לעיל פי"ב מ"ז], וכאן המחלוקת כמה מעשה צריך להורידו לידי טומאה, דר' יהודה למד דצריך לבטל שימושו הראשון, וכאן שהוא משמש גם לכיסוי שהוא שימושו הראשון לא חשיב שינוי מעשה, וחכמים למדו דגם שינוי מעשה זה מועיל, **והרמב"ם פסק** כחכמים ולכן כ' ששפו ולטשו, והיינו שזהו השינוי מעשה שעשה.

**ב]** **הר"ש הרא"ש והרע"ב** הביאו דלעיל [פי"ב מ"ג] נחלקו ר"ג וחכמים "בכיסוי טני של מתכת" דלר"ג טמא ולחכמים טהור, וכתבו דמתני' כאן אזלא כרבנן.

**ועי' משנה אחרונה** שהקשה מה טעם נקטה המשנה כיסוי טני של מתכת דיש בזה מחלוקת, ומתני' כרבנן, ומדוע לא נקטה המשנה סתם כיסויין, דלעיל פי"ד מ"ג מבואר דבסתם כיסויין הכל מודים דטהור.

**וביאר המשנ"א** דהכא איירי בכיסוי של טני דמשתמש בו לגרוטאות, ולכן לא מבטל תשמיש הכסוי דיכול להשתמש בו גם לכיסוי וגם למראה, אבל בכיסוי של קדרה התבשילין ממחין את המראה ונמצא דכבר לא ישתמש בו לכיסוי, וגם ר' יהודה מודה דטמא.

ויש להעיר על דברי המשנ"א מהראב"ד עדויות [פ"ג מ"ט] דכ' 'דטני' הוא על דרך מה דאיתא בתמיד [פ"ו מ"א] מי שזכה בדישון מזבח הפנימי נטל את הטני וכו', וביאר דאף כאן היו עושין מוגמר בטני עיי"ש, וא"כ לכא'' זה דמי לתבשילין דהמראה נשחקת, ולא כמשנ"א דטני נעשה לגרוטאות, אולם ברע"ב לעיל [פי"ב מ"ג] כ' דמניחין בו שברי מתכות, וכ"כ הרמב"ם פיהמ"ש שם להגירסא הישנה, וזה מתישב למשנ"א.

**ועוד** יש להעיר על דבריו מהרמב"ם [פ"ט מכלים ה"ז] דכ' בלשונו "כיסוי של מתכת" ולא הזכיר 'טני' של מתכת, ומשמע דאיירי במתני' על כל הכיסויין, ולדברי המשנ"א הרי דינא דמתני' הוא רק בטני אבל בשאר מתכות הכל מודים דטמא, וא"כ מדוע לא הזכיר טני, ודוחק לומר דהרמב"ם פסק כר' יהודה, ולכן לא הזכיר טני, אלא רק מתכת, ובכ"מ נמי מבואר דפליגי בזה ר' יהודה וחכמים, וצ"ע.

**ג]** **בר"ש הביא תוספתא** מראה 'שנשברה' אם משמשת מעין מלאכתה ראשונה טמאה ואם לאו טהורה, 'ניטשטשה' אם מראה את רוב הפנים טמאה ואם לאו טהורה, ועי' עוד **גירסת הגר"א** דגורסים בתחילה נטשטשה, ואח"כ נשברה. ויש לעי' מה החילוק בין שני הציורים, דהרי לכאו' הכל תלוי בעושה מלאכתו הראשונה.

**ובסד"ט** ביאר החילוק דבנשברה צריך שיראה בחתיכה אחת את רוב הפנים, ואילו בנטשטשה סגי אפילו אם רואה בשני מקומות וצ"ע.

**ואפשר** לבאר **לגרסת הגר"א** דבנטשטשה דיש חסרון בעיקר תשמיש המראה שאין רואים בה, הכלל הוא משמש מעין מלאכתה, היינו כל שעדין רואים סגי בזה, אבל בנשברה סד"א דהעיקר שרואים במראה ברור, ואפילו נשאר מקצת מראה נמי יחשב עושה מעין מלאכתו הראשונה, וקמ"ל דצריך רוב הפנים.

**ברמב"ם** [פי"א הי"ג] כ' וז"ל מראה של מתכת שנשברה או שנטשטשה אם אינה מראה רוב הפנים טהורה עכ"ל, מבואר דלא חילק בין נשברה לנטשטשה.

מראה שנשברה

**ד]** מתני' מראה שנשברה אם אינה מראה את רוב הפנים טהורה ע"כ.

**במשנ"א** כ' ד"רוב הפנים" נקבע לפי פנים של הבעלים של המראה, דאם פניו קטנות יהיה סגי ביותר קטן, ואם פניו גדולות צריך שיהיה יותר גדול, [והיה אפשר לדון לולי דבריו דהוא תלוי ברוב העולם].

ועי' **משנת טהרות** דכ' לדון במראה של תפילין דאינה מראה את רוב הפנים, ומ"מ היא עשויה במיוחד לראות התפילין, האם מקבלת טומאה דלמה שהיא עשויה היא בשלמותה.

# פרק י"ד משנה ז

כלי מתכות מיטמאין ומיטהרין שבורין

**א] מתני'** *כלי מתכות מיטמאין ומיטהרין שבורין דברי ר' אליעזר רבי יהושע אומר אינן מיטהרין אלא שלימין וכו'***.**

**מבואר במתני'** דלר"א אם הזה בעודו שלם ונשבר וחזר ותקנו, לאחר שתקנו דחזר לטומאתו הישנה יכול לחזור ולהזות בו ביום, ולא צריך להמתין עד היום השביעי, דהשבירה היא במקום ימים.

**ועי' בתוספתא [הובא בר"ש]** דה"ה אם נשבר ביום שנטמא והתיכו דיכול להזות בו ביום שנטמא וחשיב כמו יום השלישי ואח"כ יזה לאחר ד' ימים [דהוא כיום השביעי], מבו' דהשבירה היא במקום הפסק ימים, גם קודם ההזאה הראשונה, וגם קודם הזאה השניה עיי"ש.

## ביאור הטעם דלר"א שבירה במקום ימים

**ב] וביאור** הטעם דר"אכ' הר"ש [בכת"י] והרע"ב דכיון דר"א סבר דגזירת טומאה ישנה הוא משום גדר מי חטאת, לכן סגי במה שמזה שני הזאות עם הפסק שבירה ביניהם, [דהוי הפסק כל דהו], ולר' יהושע כעין דאוריתא תקון וצריך דוקא הפסק ימים, **והוסיף הר"ש בכת"י** דר' יהושע מצי סבר גם כמ"ד דגזרו טומאה ישנה לכל טומאות.

**ובמשנה אחרונה** הקש' להרע"ב מדוע ר"א מוכרח דוקא לסבור כר"ג דגזרו רק בטומאת הנפש, והרי אף ת"ק מודה דבטומאת הנפש גם גזרו, אלא שהוסיף ת"ק גם שאר טומאות, וא"כ אפשר ליישב ר"א לכו"ע, ועי' מה שביאר בזה.

**ג] בחזו"א** [סי"ט סק"ג] בי' הטעם לר"א דכיון דנטהר מדאוריתא בשבירתו, וחזרה טומאה ישנה הוי כמרחק נצחי מהההזאה הראשונה, כיון דנטהר וחזרה טומאה ישנה עיי"ש,

**והנה** שיטת רש"י קידושין סב. דצריך הפסק בין הזאה ראשונה לשניה ד' ימים לא פחות ולא יותר, והקשו דוכי השבירה תחשב כמנין ד' ימים בדיוק, והא נהי דהוי הפסק מ"מ לא הוי ד' ימים, וצ"ל דבדרבנן לא הצריכו שיהיה מנין זה, **אבל להחזו"א קשה** דאם הוי מרחק נצחי הרי הוא יותר מד' ימים וצ"ע.

## ביאור לשון המשנה מטמאין ומטהרין שבורים

**ג] ביאור לשון המשנה** "מיטמאין ומטהרין שבורין", **עי' ברא"ש** שכ' דמטהרין 'שבורין' יותר בקל ממה שהיו מטהרין שלמים [דהשבירה במקום ימים], ואילו ר' יהושע סבר אינן מטהרין אלא שלמים הכוונה היא כדין שלמים [דבעינן ספירת ימים ולא מהני שבירה], אך אכתי קשה מהו הלשון 'מיטמאין', **ובמשנה אחרונה** כ' דגרסי' כלים "המיטמאין" מטהרים שבורין. והיינו דקאי על כלים שנטמאו, ועי' **באליהו רבה** כאן ביאור חדש במתני' [להלן אות ה'] ולדבריו מבואר היטב הלשון מיטמאין שבורין, **ועי' תפא"י** כאן דאזיל בשיטת הגר"א, **ועי' בחזו"א** [סי"ט סקי"ג] מש"כ עוד לבאר לשון המשנה.

רבי יהושע אומר אינן מיטהרין אלא שלימין וכו'

**ד] להר"ש והרע"ב** לר' יהושע לאחר ששברו וחזר והתיכו צריך להמתין עד יום השביעי ולא אהני השבירה מידי, **אולם ברמב"ם** בפיהמ"ש מבואר דלר יהושע השבירה מגרע גרע מאם לא היה נשבר כלל, דבאופן שהזה על הכלי יום השלישי ואח"כ נשבר הכלי וחזר והתיכו, צריך לחזור ולהזות עליו גם שלישי וגם שביעי, דשני ההזאות צריכים להיות באותו הכלי אחד.

**וכ"כ הרמב"ם** [פי"ב מכלים ה"ג] דצריכים שני ההזאות בכלי החדש שתיקן, ועיי"ש שכ' דגם הטבילה צריכה להיות באותו הכלי שהזו עליו, [דאם הזה שלישי ושביעי ונשבר קודם שטבל צריך לחזור ולהזות על הכלי החדש שלישי ושביעי, **וכ"כ החזו"א** סי"טסקי"ג] **ובראב"ד בהשגה** שם כבר הקשה מנ"ל להרמב"ם דין זה. **ועי' משנ"א** כאן בסוף דבריו מה שביארבטעמו של הרמב"ם**.** ועי' להלן [אות ה'] עוד בביאור הרמב"ם.

**ה] ובאליהו רבה** כ' לבאר ביאור חדש דיש כאן ב' מחלוקות במשנה ולא גרס כיצד, ופלוגתא א' באופן שנשברו ונגע בהם אדם או כלים בעודם שבורין דאם חזר ותקנם וחזרו לטומאה ישנה למפרע, שוב נטמאו גם האדם והכלים שנגעו בעודו שבור, ומהאי טעמא נמי אם יזה על הכלי בעודו שבור יועיל ההזאה, הואיל ולא נטהרו לגמרי בשעת שבירה, ור' יהושע פליג דאין מטמאין אלא א"כ נגעו בהם בעודם שלמים, אבל לא בנגעו שבורין. ועוד נחלקו בענין כלי שהזו עליו ונשבר וחזר ותקנו אם צריך המתנת שלישי ושביעי או דשבירה במקום ימים לאו.

ועי' חזו"א [י"ט סקי"ג] שכ' על הא"ר דזה מילתא דתמיהא שיטמא הנוגע למפרע וכו'.

**ובחידושי הגרי"מ** זצ"ל [קונטרס י"ח דבר סימן י'] ביאר דיש לחקור בגדר תקנת טומאה ישנה האם גדר התקנה הוא שהטומאה הישנה לא פקעה מעולם, או דגזרו טומאה חדשה,

ומדברי האליהו רבה כ' להוכיח דלא פקעה הטומאה ישנה ואפילו בעודם שבורים היו טמאים, ולכן מי שנגע בהם בעודם שבורים נטמא. [ויש לדון לר' יהושע דמטמא רק כשהוא שלם ולא שבור, האם נחלק דטומאה ישנה הוי טומאה חדשה מכאן ולהבא ולא למפרע, או דילמא דגם לר' יהושע טומאה ישנה היא למפרע, אלא דלא גזרו רבנן טומאה אלא רק על נוגע בשלם ולא נוגע בשבור], ועי' עוד לעיל [פי"א מ"א] מש"נ בזה.

**ובמים טהורים** כאן כבר העלה ב' צדדים אלו, וכ' לתלות בזה פלוגתת הרמב"ם והראב"ד, דהרמב"ם למד דהוי טומאה חדשה ולכן צריכים בכלי שתיקנו מחדש גם הזאת שלישי וגם הזאת שביעי, ולא מהני הזאה שהזו עליו קודם שנשבר כיון דאין זה הטומאה הישנה כלל, אלא הוי טומאה חדשה, אבל הראב"ד ודעימיה למדו דגזירת הטומאה ישנה היא דאותה הטומאה שהיתה קודם השבירה לא נתבטלה בשבירה לכן מועיל מה דכבר הזה עליו שלישי, ועי' בהערה [[19]](#footnote-19).

## להרמב"ם האם צריך להמתין ג' ימים מהתיקון עד הזאת שלישי

ו] **ויש לדון** האם לפי **הרמב"ם** צריך להמתין עוד ג' ימים אחר שתיקן הכלי עד הזאת שלישי, או דיכול להזות עליו, מיד וסגי במה שעבר עליו כמה ימים מאז שכבר נטמא, **ובחזו"א** [סי"ט סקי"ג] דן בזה וכ' דצריך להמתין עוד ג' ימים לאחר שתיקן הכלי עד הזאת שלישי.

ובאמת דזה מבואר היטב לפמש"נ במים טהורים דהרמב"ם סבר דהוי טומאה חדשה, ומטעם זה צריך שוב הזאת שלישי ושביעי, וא"כ מובן היטב דצריך להמתין עוד ג' ימים מהיום שתקנו כאילו באותו יום נטמא, שו"ר דכ"כ **במים טהורים כאן** דצריך להמתין עוד ג' ימים מזמן שנתקן הכלי.

## האם מועיל הזאה בעודן שבורין

**ז] באליהו רבה** נתבאר דמועיל הזאה בעודן שבורין לר"א אבל לר' יהושע צריך הזאה דוקא בשלמים, **וברמב"ם בפיהמ"ש** כ' לחדש דאף לר' יהושע אם הזה עליו שלישי ושביעי בעודו מותך, אח"כ כשעשה ממנו כלי יהיה טהור, כיון דכבר הזה עליו, ולכאו' מבואר דמועיל הזאה גם בזמן שהוא שבור ואפילו לר' יהושע, וכ"כ החזו"א [סי"ט סקי"ג], ועיי"ש דכ' דכן מבואר ברמב"ם בפיהמ"ש, אבל בחיבורו לא משמע כן, **ועי' מים טהורים שכ"כ** נמי דיש חילוק בזה בין הרמב"ם בפהימ"ש לרמב"ם בחיבורו בענין זה עיי"ש.

**ויש לעי'** דאיך יועיל הזאה בעודן שבורין, והרי אין בהם טומאה בשעה שהם שבורין, ואי נימא כהגר"א דהטומאה ישנה חלה למפרע ואפילו בשברים א"ש, אמנם נתבאר ברמב"ם דס"ל דהוי טומאה חדשה לאחר שתיקן הכלי, וא"כ קשה מה יועיל מה שהזה עליו בשעת שבירה.

**אכן י"ל** בזה דהגדר הוא דאם הזה עליו הזאות שלישי ושביעי בעודו מותך, בכה"ג לא גזרו עליו טומאה כלל דכיון דנעשה בו מעשה טהרה לא גזרו בו, וצ"ע.

# פרק י"ד משנה ח'

מפתח של ארכובה שנשבר מתוך ארכובתו

**א]** מתני' מפתח של ארכובה שנשבר מתוך ארכובתו טהור רבי יהודה מטמא מפני שהוא פותח בו מבפנים ע"כ.

**יש לעי'** מה הטעם של ת"ק דטהור, ומדוע נחלק על סברת ר' יהודה דהא אכתי המפתח ראוי לשמש לפתוח מבפנים.

**וברמב"ם** [פי"א מכלים הי"ח] ביאר הטעם של ת"ק דטהור משום דאין עושה מעין מלאכתו, ומבואר כאן דמה שיכול לפתוח מבפנים היא לא נחשבת מעין מלאכתו, ואכתי צ"ב בטעם הדבר.

והביאו מספר **דעת יוסף** דביאר דלפתוח הדלת ע"י מפתח של ארכובה מבפנים, הוא רק ע"י הדחק, ולכן הוא תלוי בפלוגתא דר' יהודה וחכמים לשיטתם ריש פי"ג לגבי מספורת שנחלקה, שנחלקו אם תשמיש ע"י הדחק חשיב מעין מלאכתו הראשונה או לאו, ושם פסק הרמב"ם [פי"א ה"ט] כת"ק דלא הוי תשמיש, ולכן גם כאן פסק טהור.

**מיהו יש להעיר** דלגבי מספורת הרמב"ם פירש דבריו וכ' דהטעם דטהור וז"ל מספריים שנחלקה לשנים טהורה לפי שאינה מעברת את השיער אלא בדוחק עכ"ל, וא"כ מדוע הכא לא פירש זה.

**ובסד"ט** ביאר באופ"א דהטעם הוא משום דאין אדם עשוי לייחד את המפתח של ארכובה לפתוח בו מבפנים, [שאדם עושה מפתח מיוחד לפנים, ואינו משתמש במפתח זה], ולכן לא מהני מה דיכול לפתוח מבפנים, ור' יהודה נחלק בזה גופא ונקט דאדם עשוי לייחדו לבפנים, והנה לפי"ז באופן שייחד להדיא את המפתח לבפנים לכאו' לכו"ע יהיה טמא.

ושל גם שנשבר מתוך גומו טהור

ב] **עי' חידושי הגר"א** שביאר דשל "גם" שנפגם ר' יהודה מודה דטהור כיון דאינו יכול לפתוח בו כלל, ונמצא דאינו עושה מעין מלאכתו הראשונה כלל.

היו בו חפין ונקבין טמא נטלו חפין טמא וכו'

**ג]** מתני' היו בו חפין ונקבין טמא נטלו חפין טמא מפני נקבין נסתתמו נקבין טמא מפני חפין נטלו חפין ונסתתמו נקבין או שפרצו זה לתוך זה טהור ע"כ.

**במשנה אחרונה** כ' דיכול לפתוח או ע"י החפין או ע"י הנקבים ולכן גם רבנן מודים דטמא משום דאכתי חזי לתשמישתיה מבחוץ, ועי' **חידושי מהרי"ח** שמפתח זה עשוי לפתוח שני סוגי מנעולים אחד ע"י נקבים ואחד ע"י חפין, ולדבריו מבואר דאפילו נשבר לענין מנעול אחד מ"מ טמא משום שמשמש לתשמשי השני.

**ויש לדון** במה דמבואר במתני' 'דטמא מפני חפין או מפני נקבים' האם הכוונה דמקבל טומאה מכאן ולהבא, או דילמא דאף הטומאה דמעיקרא נשארה בו, והיה מקום לדון דהוא תלוי בשני הדרכים דלעיל דאי נימא כהמשנ"א נמצא דאכתי חזי לתשמישו הראשון הרי נמצא דלא נעשה כאן שבירה כלל ואף ישאר בטומאתו,

**אולם אי נימא כמהרי"ח** נמצא דהשתא לאחר השבירה לא חזי לתשמישו הראשון דמקודם היה ראוי לשני סוגי מנעולים ועכשיו רק לסוג אחד.

ו**אפשר** לדון עודדיהיה תלוי בפלוגתת הראשונים רש"י ותוס' בגדר דין שבירה המטהרת, דלרש"י חולין קכג. דאפילו אם נשאר על השבר שם כלי [בגד ג' אצבעות] נמי טהור והגדר דמעשה שבירה הוי מעשה המטהר הכא נמי טהור אלא שמקבל טומאה מכאן ולהבא, ואילו לתוס' חולין ע"ג, שבירה מטהרת רק באופן שהשבר אין עליו שם כלי, וא"כ הכא דלאחר השבירה יש עליו שם כלי אף ישאר בטומאתו הישנה, [ועי' לעיל פי"ג מ"א' ב' ג' כמה גווני שנשברו הכלים ואכתי ראויין למלאכה].

מסננת של חרדל שנפרצו בה שלשה נקבים

**ד] עי' ר"ש** מה שהביא התוספתא כאן, ועי' **תוס' חדשים**, ועי' הגהות **הרש"ש**.

**והאפרכס של מתכות טמאה**

**ה] עי' רמב"ם** [פ"ט מכלים הט"ו] שכ' דנחשב שיש לו שם בפנ"ע, ועי' משנ"א כאן כ' דהאפרכס בע"כ אין לו בית קיבול, דאם היה לו בית קיבול לא צריך לפרש דיש לו שם בפנ"ע, דתיפו"ל דטמא משום בית קיבול, ועיי"ש מה שביאר לפי"ז באפרכסת של זכוכית.

## בענין דין שבירה המטהרת בקומקום מיחם ולפס של כלי מתכות [פרק יד]

א] פרק י"ד משנה א' כלי מתכות כמה הוא שיעורן הדלי כדי למלאות בו קומקום כדי ליחם בו מיחם כדי לקבל סלעים הלפס כדי לקבל קיתונות קיתונות כדי לקבל פרוטות.

**בר"ש והרא"ש** כ' דהדלי והקומקום איירי על נתרועעו, ואילו שאר הכלים של המשנה המיחם והלפס והקיתונות איירי על ניקבו, ואילו **ברמב"ם** מבואר דהכל איירי בנשברו, **וברע"ב** כ' כדעת הרמב"ם, ויש לעי' מהו יסוד הנידון כאן. [ועי' משנה אחרונה].

**ובמשנה אחרונה** כ' לדייק כדברי הר"ש מלשון המשנה דבדלי וקומקום הלשון הוא כל אחד לפי מלאכתו הדלי למלאות וקומקום לייחם בו, אבל במיחם לפס וקיתונות הלשון בכולם "כדי לקבל", וע"כ דבתחילה איירי בנתרועע ובג' כלים האחרונים מיירי בניקב.

ויש לעי' מדוע בשני כלים הראשונים נקטו אופן של נתרועע ואילו בג' כלים האחרונים נקטו אופן של נקב. ועי' חזו"א סי' י"ח סק"ח מש"כ בזה.

עוד יש לעי' מה יהיה הדין בדלי וקומקום שניקבו, וכן מה הדין במיחם לפס קיתונות שנתרועעו, ובאמת מצינו כאן בתוספתא שנזכר גם דין מיחם שנתרועע דשיעורו כדי לייחם בו, וכן נזכר הדין של קומקום שניקב. אבל שאר הדינים לא נזכרו.

![](data:image/x-emf;base64...)

**בדברי התוספתא גבי מיחם דנאמר שיעור גם בנתרועע וגם בנקב**

ב] ונראה לבאר בס"ד דהנה בתוספתא [פ"ד ה"א] כאן איתא לגבי מיחם דאם נתרועע שיעורו כדי לייחם בו, ואם ניקב שיעורו כדי לקבל סלעים, ומשמע דמיחם עומד גם לשימוש של סלעים וגם לשימוש של ליחם בו, וקשה דממ"נ אם שברו תלוי באינו מקבל סלעים, מדוע בנתרועע לא תני במתני' דצריך שלא יקבל בסלעים, ואם תלוי באינו ראוי לייחם בו מדוע בניקב צריך שיהיה בו נקב המוציא סלע, והרי אפילו נקב קטן יטהר אותו שכבר אין יכולים לייחם בו, ואם נימא דצריך שיבטל הכלי משניהם, א"כ מדוע לא נזכר בנתרועע שתלוי במה שאין ראוי גם לייחם וגם אינו ראוי לקבל סלעים.

ויש לבאר בזה דבאמת מיחם בשלימותו עומד רק לחמם בו מים, ולא להניח בו סלעים ועל זה תני בתוספתא בתחילה דכל שנתרועע נטהר, כיון דאינו ראוי למלאכתו הראשונה לייחם בו חמין, אלא דבסיפא מיירי במיחם שניקב, דהוי מיחם חזק שנעשה בו נקב וכבר אין ראוי להחם בו חמין, ובזה הדרך לייחדו להניח בו סלעים, ועל זה תני בתוספתא דכל שניקב בשיעור סלעים מקבל טומאה, מכיון דהוא כלי להנחת סלעים[[20]](#footnote-20), [ויש לדון במיחם שלם טמא, שניקב דנטהר, האם נימא דיחזור מאליו לטומאה ישנה, כיון דעכשיו חזר להיות כלי דמייחדים אותו להנחת סלעים, או דלא חזר לטומאה ישנה, אלא דהתוספתא מיירי לענין קבלת טומאה מכאן ולהבא, ועי' לעיל פי"ג מ"ד הובא דהחזו"א נקט דבכה"ג חזר לטומאה ישנה ואילו לתפא"י בעינן מעשה].

ומעתה יש לבאר במתני' דמתחילה תני דלי וקומקום שלמים שנתרועעו דנאמר בהם דצריך שיהיה ראוי למלאכתו הראשונה, והיינו לאותו פעולה שהיה רגיל קודם לכן, ואין צריך לפרט בזה כל סוגי הכלים, אלא דאח"כ תני "מיחם לפס קיתונות" שנקבו כיון דבהני כלים רגילים לייחד אותם אחר שניקבו, ולכן צריך לפרט כל כלי למה מייחדים אותו.

ולפי"ז יש ליישב מה דהקשה החזו"א [י"ח ח'] בהדין של המשנה הלפס כדי לקבל קיתונות, וביארו הראשונים דהוא כלי שרוחצים בו קיתונות, ושיעורו כדי לקבל קיתונות, וקשה דהרי כל שיש בכלי זה נקב קטן אין המים עומדים בו ושוב אינו יכול לרחוץ הקיתונות ואינו עושה מלאכתו הראשונה, ומדוע תלוי בנקב גדול של לקבל קיתונות. ולהנתבאר יש לבאר דמתחילה היה עומד לרחוץ בו, אבל אחר שניקב שוב הוא משמש לאכסון בו קיתונות.

אולם בתפא"י [אות ה'] כ' דלא כהנ"ל אלא בעודו שלם משתמשים בו גם לסלעים, וראייתו דאי נימא דרק אחר שנשבר משתמשים בו לסלעים היה צריך יחוד, ולא נזכר במתני' יחוד, אכן נראה לבאר ע"פ החזו"א י"ז ג' [הובא לעיל פי"ג מ"ד] דנקט דכל שרגילים ליחדו לא צריך בו יחוד אלא הוא נעשה מאליו עומד לזה. מיהו עכ"פ לפי דרכו של תפא"י הדק"ל כל הקושיות דלעיל.

## ב' מיני שבירות בכלים

ג] ויתכן לבאר באופ"א בתוספתא דמצינו במיחם עצמו ב' שיעורים גם לייחם וגם לקבל סלעים, וצ"ע דהרי דאם תלוי בלייחם הרי בנקב קטן כבר אינו יכול לייחם ומדוע צריך נקב כסלע, וי"ל בזה דיש ב' מיני שבירות לטהרת כלים וחלוקים הם ביסודם, א. כלי שנתרועע חוזקו של הכלי שאם ישמש מלאכתו ישבר ויתפרק לגמרי ויבטל צורת הכלי, בכה"ג בטל כל החפצא של הכלי, ולא חשיב כלי כלל ב. יש שבירה שהכלי עומד בחזקו ובצורתו אלא שניקב, ובכה"ג החסרון בהשבר הוא מה שמגרע ביכולת השימוש של הכלי למטרתו, וזהו חסרון רק בדין כלי מעשה שנאמר בכלים שצריך שיהיה ראוי לתשמיש, אבל לא חסר בעיקר שם הכלי, ונמצא דשם כלי עליו אלא דמ"מ אינו מקב"ט כיון דלא הוי כלי מעשה [ובאמת דיסוד זה נתבאר בחידושי הגר"ח כלים פ"י לגבי כלי חרס עי' לעיל מתני' פ"ג מ"ג דמצינו חילוק בין שבירה של נקב לבין שבירה שבטל צורת הכלי].

ומעתה י"ל בביאור התוספתא דבכלי שנתרועע החסרון הוא שאם ישמש למלאכתו הראשונה יתפרק לגמרי, ויחסר בכל צורת הכלי, נמצא דבטל ממנו שם כלי לגמרי, ולכן לא יועיל מה שהוא ראוי לשמש לקבל סלעים להחשיבו לכלי, כיון דעיקר תשמישו מבטל ממנו שם כלי, משא"כ בכלי חזק שניקב, דאינו חסרון בעיקר השם כלי, אלא החסרון בו הוא משום דלא הוי כלי מעשה שאינו ראוי לתשמיש. בזה שפיר אמרי' דאף אם ראוי לשימוש הנלוה עליו שהוא קבלת סלעים נמי חשיב כלי מעשה ומקב"ט.

נמצא דהחידוש בתוספתא הוא דבאופן שנסדק דהוא חסרון בעיקר צורת הכלי בעינן שיהיה ראוי לעיקר השימוש שלו, והיינו דלי למלאות, ומיחם להחם בו לשתות, וכן קיתונות בכדי לשמש בו את האורחין, ואילו לגבי נקב דהוי חסרון בכלי מעשה בעי' שיהיה ראוי לאיזה שימוש וגם לקבלה מהני ולכן במיחם תלוי בלקבל סלעים, וקיתונות כדי לקבל פרוטות וכו'.

ומה דגבי לפס לא חילק התוספתא בין נסדק לניקב י"ל משום שלפס יש לו רק שימוש אחד כדי לקבל קיתונות, והיינו לרחוץ בו קיתונות, [ולא כמ"ש לעיל] ואין חילוק בין נסדק לניקב שלעולם כל שלא ראוי לשימושו הראשון בטל ממנו שם כלי בין אם נסדק שחסר בצורת כלי ובין אם ניקב שחסר בשימוש של הכלי[[21]](#footnote-21).

**בביאור דברי המשנה לשיטת הר"ש דרק בדלי וקומקום איירי בנתרועע ואילו בשאר הכלים קאי על נקב**

ד] אך אכתי יש לעי' לפי"ז בביאור המשנה מדוע נקטה המשנה רק בדלי וקומקום נתרועע, ואילו בשאר הכלים מיירי בנקב.

וי"ל דבדלי וקומקום יש חידוש מיוחד דאין בשאר הכלים במה שנתרועע ולכן תני להו ואח"כ תני לשאר דיני הכלים שנקבו כל כלי למה שהוא ראוי.

וביאור החידוש בדלי י"ל דאם היה נקב זה פשוט דהוא טהור דאינו עושה מלאכתו הראשונה, ואין רגילים להשתמש בו להחזיק דבר אחר, אלא דרבותא קמ"ל דדלי שנתרועע שיעורו למלאות בו, והיינו למלאות מן הבאר וכמ"ש התפא"י [אות ג'], וא"כ יש בזה חידוש דאף שהדלי שלם ויש בכוחו להחזיק מים סתם, מ"מ כל שאין בכוח הכלי לשאוב מים מן הבאר טהור, [שהוא צריך כלי יותר חזק משום לחץ המים], ובתפא"י כ' עוד חידוש דאפילו נשבר הבית יד של הדלי נמי טהור כיון דאין יכול למלאות בו מן הבור, והיינו דסד"א דמ"מ יהיה כלי מעשה משום שראוי להחזיק מים קמ"ל דאין זה נחשב שימוש בהכלי כלל וכלל.

ובתוספתא הלשון דלי "למלאות לשתות בו", ויש ביארו דהחידוש כאן דאפילו שאם ימלא כל הדלי ישבר, מ"מ אם הוא יכול למלא בכדי שתיית אדם אחד נמי חשיב מעין מלאכתו הראשונה וטמא וזהו חידוש, אמנם במתני' לא נזכר לשתות [ספר סייעתא דשמיא].

והחידוש ב"קומקום" שנתרועע, י"ל דנאמר בזה החידוש דתני בתוספתא דאף שיש בהקומקום עוד שימושים וכדאיתא בתוספתא גבי קומקום שניקב, מ"מ כיון דאם יעשה עיקר מלאכתו הראשונה שהיא מלאכת החימום יבטל ממנו צורת כלי טהור.

ומה דתני במתני' קומקום ולא תני מיחם, והא לכאו' יכול לפרש חידוש זה גם במיחם, ביאר בספר סייעתא דשמיא [הערות סוף הספר] ע"פ אליהו רבה לעיל [פ"ג מ"ז] דביאר ההבדל בין מיחם לקמקום, דמיחם רגילים לחמם בו, ואילו קומקום משתמשים בו לשפוך המים מן המיחם לכלי, ומשמע דאין רגילים לייחם בו, וזהו דקמ"ל דאפילו בקומקום נמי תלוי בלייחם בו, אך צ"ע בטעם הדבר, וי"ל דקמ"ל מתני' זה גופא דגם קומקום עומד לחימום וחשיב עיקר תשמישו אף שמשתמש למזוג בו.

[והנה בתוספתא איתא דקומקום שניקב תלוי בלקבל בו חמין, ויש לעי' מה הכוונה לקבל חמין, ואפשר דהכוונה בזה למש"כ בא"ר דמשתמשין בקומקום לקבל מים מהמיחם ולמזוג בכוסות ואם הוא נקב קטן הרי עדין הוא ראוי להוציא מים מן המיחם ולמזוג בכלים וחשיב כלי מעשה]

1. ביאור דבריו דבכל הכלים דהיינו כלי חרס וכלי עץ אפילו אם אינו עושה מעין מלאכתו הראשונה נמי לא נטהר, אלא רק באופן שינקב בכלי חרס כמוציא זית, ובכלי עץ כמוציא רימון, משא"כ בכלי מתכת נטהר מיד שאינו עושה מעין מלאכתו.

   וביאור החילוק ביאר החזו"א, דבשאר כלים אם נשברו אפילו אינם עושין מעין מלאכתם, עדיין ממשיך להשתמש בהם לתשמיש אחר עד שיעור שבירתו כמוציא זית, אבל בכלי מתכת כיון ששימושו חשוב, ותקנתו קלה משאר כלים, לכן כל שאין עושה מעין מלאכתו אין משתמש בו, אלא ממתין לתקן אותו.

   [ויש לעי' אם יש נפק"מ לאידך גיסא והיינו דבשאר כלים נשברו ונטהרו אפילו עדין עושה מעין מלאכתו כיון שנשברו, ואילו במתכת יהיה טמא כיון דהוא תלוי בעושה מעין מלאכתו הראשונה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ב**משנ"א** כ' לדייק דתני במתני' 'מסמר' כמין חזיינא טמא, דמיירי דוקא במסמר, אבל חזיינא עצמה דהיינו הרימון טהור, [ולא כפי שמשמע ברא"ש והרמב"ם], וביאר משום דהחזיינא עצמה היא לנוי, אבל מסמר ודאי הוא לתשמיש ולכן טמא, [וכבר נתבאר בדעת הרא"ש דגם חזיינא הוא משמש להכות בו]. **והקשה המשנ"א** מה נוסף בבבא של 'סמרו' יותר ממסמר של חזיינא, דהרי שניהם מסמרים הם, ותי' דמסמר הוא מסמר אחד, ואילו סמרו הוא כמה מסמרים, ולא זו אף זו קתני, והריבותא היא לדעת ר"ש דאפילו סמרו בכמה מסמרים טהור, אא"כ יקבע שלשה סדרים של מסמרים עכ"ד. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובר"שבכת"י כ' דלא איירי במקל שאדם נשען עליו, דא"כ אפילו פשוטי כלי עץ נמי היה טמא מדין מדרס, [וציין לסוגיא שבת דף סו.], לתרוצי סוגיא, ופי' רש"י שם "לתקן פסיעותיו ולזקוף קומה, מפני שרגליו ושוקיו רותתות, ולא לסמיכת כל גופו". וזה הכוונה שלא יחליק, ואי"ז בגדר מדרס כיון שאינו נשען עליו וכמבואר בגמ' שם. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' בביאור הגר"א על התוספתא שם שכ' משום דהוי תשמיש כלים, ויש לעי' מדוע צריכים לב' הטעמים, והא תיפו"ל משום מתכת המשמשת את העץ, [ועי' מש"כ בזה במ"מ להגר"ר שמואלביץ שליט"א]. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולכאו' קשה למש"כ הר"ש דטהורה משום דנעשה שלא תאכלנו הארץ, דהרי הר"ש כ' לעיל סמרו טמא היינו "קבע בראשו מסמר שלא תאכלנו הארץ או להיות מכה בו", ומבואר בדבריו דשלא תאכלנו הארץ הוא טמא, וכן מבואר בתוספתא, וקשה מש"כ כאן דשלא תאכלנו הארץ טהורה, ובאמת יעוי' בר"ש בכת"י שעמד בזה וביאר באופ"א ויבואר להלן, אבל צ"ב בדברי הר"ש כאן, ובאמת יעוי' בחזו"א [סי' י"ח סק"י] שעמד בזה וכ' דכוונת הר"ש לטהר רק במחובר לדלת, ומשום דמשמש עם הקרקע, אבל במקל יהיה טמא.

   ואפשר ליישב בזה עפמש"נ לעיל דמה דכ' הר"ש דסמרו טמא הוא משום דנעשה לשני מטרות גם להיות מכה בו וגם שלא תאכלנו הארץ, וכיון דנעשה גם להיות מכה בו הוא סגי להחשב משמשי האדם, אבל הכא במנקת הוא נעשה רק לצורך שלא תאכלנו הארץ וזה נחשב לעץ המשמש את המתכת, וכן בדברי התוספתא נתבאר לעיל שנעשה לשני מטרות וגם שלא יחליק וכדכ' הר"ש בכת"י ולכן טמא, וי"ל דס"ל להר"ש דדוקא במסמר שהוא חד שייך הטעם שלא יחליק, אבל במנקת אינו מועיל שלא יחליק, ולכן הוא רק משמש להעץ וטהור, אולם הר"ש בכת"י נקט דאין חילוק בין מנקת למסמר ולכן ביאר דמנקת היא לצד ידו וכדלהלן, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויש לעי' מ**הר"ש** דכ' דקנטר של בנאי הוא כלי המשמש לחתוך את "הברזל" וא"כ אכתי קשה דהוא כלי המשמש את הברזל ולא את העץ, ומאי קמ"ל, ויעוי' באליהו רבה ובחידושי הגר"א דכ' דט"ס יש בר"ש וצריך לגרוס לחתוך הכותל, [מיהו עי' בפי' הגר"א בתוספתא שהביא דברי הר"ש בגירסא דלחתוך הברזל], ואולי י"ל דאיירי בברזל הקבוע בקרקע ולכן דינו כקרקע.

   [↑](#footnote-ref-6)
7. ואין לומר משום דמדידה לא הוי מעשה בגוף הכלי, ולכן אינו חשוב כלי מעשה, דהא מבואר דשלשלת של מדידת קרקע טמאה וע"כ הוי כלי מעשה, ועוד דבר"ש כ' דהטעם משום דהוי מתכת המשמשת את העץ. [↑](#footnote-ref-7)
8. ומצינו בכמה דוכתי כהאי דינא דלהפקיע טומאה צריך שבירה יותר, מאשר לגרום שלא יקבל טומאה, עי' רש"י קידושין נט. [ד"ה אלא] כ' ואין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, "שיעשה בה מעשה לקלקלם שישברם או ינקבם, וכן עד שלא יקבלו טומאה אין עולין מתורת קבלת טומאה שירדו במחשבה זו אלא בשינוי מעשה עד שיתחיל לשוף לשבץ ולגרר עכ"ל. מבואר דכל שכבר חל עליו הטומאה לא יועיל מה שמשבץ ומגלה דעתו שהוא עושה לגלמי, אלא צריך שבירה ממש לקלקלם.ועי' שבת נב: ובמגיני שלמה שם, ועי' שבת נח: [↑](#footnote-ref-8)
9. התוי"ט הביא מהר"ם דמיירי בעגלה של עץ, ולכאו כוונתו דהיא עגלה טהורה ויש לעי' בביאור כוונתו בזה מדוע עגלה של עץ תהיה טהורה.

   ואפשר לבאר דהנה בעיקר הדין המבואר להלן [פכ"ד מ"ב] דעגלה של אבנים דטהורה ביארו הר"ש והרא"ש הטעם משום דיש בה נקבים יותר ממוציא רימון ונותנים בה אבנים ולכן היא טהורה וכ"כ רש"י שבת פד, והנה דין נקבים דמוציא רימון הוא הלכה בכלי עץ וכמבואר ריש פי"ז, אבל בכלי מתכות מבואר ריש פי"ד דהוא תלוי לפי תשמישו ולא לפי מוציא רימון [וכפי שהאריך בחזו"א סי' י"ח סק"א,], והיה אפשר לחדש דבאמת מתני' בפכ"ד דעגלה של אבנים טהורה מיירי בעגלה של עץ, אבל עגלה של מתכת של אבנים באמת תהיה טמאה, [ועי' ר"ח שבת פד. בתו"ד דעגלה של אבנים עושים אותה מעץ עיי"ש], ומעתה יתכן דזהו מש"כ המהר"ם דאיירי בעגלה של עץ דלכן היא טהורה, דאי נימא דהיה ממתכת אפילו של אבנים היה טמא, [אך זה חידוש דעגלה של מתכת נקובה יותר ממוציא רימון טמאה, ועי' חזו"א שם שהביא מרש"י דמבואר דגם במתכות הוא תלוי במוציא רימון ועי' משנ"ט ריש פי"א].

   ויתכן עוד לבאר בזה דהמהר"ם קאי על מ"ה והתם מבואר דהעול של עץ מצופה מתכת טהור, ולכן כ' דאיירי בעגלה של עץ, אבל אם היתה עגלה של מתכת היה טמא, וקשה דהא אף עגלה של עץ טמאה.

   אכן יש לבאר דהנה מבואר במתני' פכ"א דהקטרב והעול אינם חיבור לעגלה, והיינו דאם העגלה טמאה אין העול והקטרב טמאים מדין חיבור, אך י"ל דמ"מ אם היתה העגלה של מתכת העול המצופה היה טמא מדין עץ המשמש את המתכת, ואפילו שאינו מחובר [וכמבואר לעיל מ"ג לגבי שלשלת העשויה לעצים, וכן מבואר גבי פיקה לעיל פי"א מ"ו ברמב"ם שם], אבל השתא דאיירי בעגלה של עץ, אפילו שהעגלה עצמה טמאה מ"מ העול יהיה טהור, כיון דלא יתכן דהעול המשמש את העץ יהיה יותר חמור מהעץ עצמו, וכיון דהעץ עצמו טעון בית קיבול א"כ גם העול יהיה צריך בית קיבול, וכיון דלית ליה בית קיבול לכן טהור. אא"כ הוא של מתכת, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועי**' משנ"א** דכ' דעגלה מקבלת טומאה וציין [לפכ"ד מ"ב], דמבואר שם דמיירי בעגלה טמאה, וזה לכאו' דלא כהנ"ל דנתבאר דמיירי בעגלה הטהורה, מיהו יעוי' בפכ"ד דמבואר ג' סוגי עגלות שנים טמאים ואחת טהורה, וא"כ אפשר לומר דהכא איירי על סוג עגלה טהורה, ולכן סד"א דיהיה מתכת המשמשת את העץ וקמ"ל דלא. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועיקר מש"כ המשנ"א דפשיטא דאם מחוברים טמאים מדין ידות, הוא קשה דהא לקמן פכ"א מ"ב מבואר דהעול והקטרב אינם חיבור, ועי' בראשונים שם דאין בהם דין ידות, ואולי קושייתו היא על שאר כלים ולא בעול וקטרב, [וכפי שהבאנו מהחזו"א סי"ט סק"ח].

    ומה שהביא במשנ"א המשנה לקמן [פכ"ד מ"ב] דעגלה היא טמאה, באמת דמצינו שם כמה מיני עגלות, ומבואר שם דעגלה העשויה לישיבה טמאה מדין מדרס, וכן עגלה העשויה כמטה עיי"ש, ומאידך עגלה העשויה לקבל אבנים טהורה, וא"כ אפשר דהכא איירי על עגלה של אבנים שהיא טהורה, [ועי' רמב"ם שהזכיר בתמחויות שנותנים בהם אבנים]. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועי' להלן שנתב' להרמב"ם דהטעם דקטרב טמא הוא מדין עץ המשמש את העול, ויש לעי' לפי"ז האם הקטרב טמא גם כשהוא מחולק מהעול, או דכיון דהוא טמא מדין משמש את המתכת צריך שיהיה מחובר ממש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. ואין לחלק דהתם איירי בעול של מחרישה, וכאן בעול של עגלה, משום דהרמב"ם בפיהמ"ש פכ"א כ' להדיא עול של מחרישה או של עגלה הרי דאיירי גם בעגלה, וכן הסברא דמאי נפק"מ אם העול מחבר את המחרישה או את העגלה לבהמה, ועוד דהגר"א בא"ר כ' דכאן נמי איירי במחרישה. [↑](#footnote-ref-13)
14. **והיה אפשר** לבאר דהרמב"ם למד דאיירי בסוג עגלה שהיא עצמה מקבלת טומאה וכמבואר לקמן [פרק כד מ"ב], וא"כ הקטרב יחשב כעץ המשמש את המתכת כיון דהוא משמש את העגלה המקבלת טומאה כיון דא"א להניע את העגלה רק ע"י העול והקטרב, נמצא דהוא משמש את הדבר הטמא ולכן יהיה טמא.

    **אך יש לדחות** ביאור זה דא"כ מדוע קאמר במתני' דאיירי בעול של מתכת, והא אפילו עול של עץ נמי יהיה טמא מהאי טעמא דהוא משמש את העגלה, ולהדיא לקמן מ"ה דהעול של עץ המצופה במתכת טהור, ומדוע לא יטמא מדין משמש העגלה, וע"כ מבואר דמה דהעול והקטרב משמשי העגלה אינם נחשבים לעץ המשמש את המתכת, אך יש לעי' בטעם הדבר.

    ואפשר דאיירי בעגלה טהורה כמבואר בפכ"ד, או דנימא דמתני' בחלקים שאינם מחוברים לעגלה וכמ"ש המשנ"א, ולכן אי"ז נחשב לעץ המשמש את המתכת, אמנם לפי"ז נמצא דאם יהיו מחוברין לעגלה הטמאה באמת עול של עץ יהיה טמא. אך בחזו"א [י"ט ח'] מבואר דאפילו מחוברין לעגלה הטמאה נמי לא יטמאו, וכדלקמן [פכ"א מ"ב] דקטרב ועול אינם חיבור, אך צ"ב בטעם הדבר.

    אכן אפשר די"ל דכיון דאיירי בעגלה של עץ [וכמ"ש מהר"ם הובא בתיו"ט] יהיה דין המשמשים כמו העץ, וכשם שעיקר העגלה צריכה בית קיבול, ה"ה דהעץ המשמש יהיה צריך בית קיבול, לקבל טומאה עצמית, דלא יהיה עדיף הטפל על העיקר, ולכן צריך שיהיה העול דוקא של מתכת ואפילו מחובר לעגלה טהור. [↑](#footnote-ref-14)
15. וקשה להר"ש דהכנפיים הוא מגופו של עול, דא"כ הרי הוא נכלל בדין העול, וע"כ צ"ל דהכנפיים הם חלק נפרד העשוי ממתכת אלא שהוא מחובר לראש העול ובו הנקבים, [ועי' עוד בר"ש כת"י שהביא התוספתא שהם טבעות עשויות להכביד את הרצועות, ולפי"ז מפורש שהם טבעות המחוברות לעול] [↑](#footnote-ref-15)
16. ויש לבאר הדברים דהנה עיקר הטעם דתכשיטי כלים טהורים, נתבאר לעיל פי"ב מ"א ע"פ הגר"ח [פרק י'] דמסברא תכשיט לא הוי כלי מעשה כיון דהוא בא ליפות האדם, אלא דנתרבה מקרא דתכשיט אדם טמא דהוי כלי מעשה, וכיון דהריבוי הוא רק באדם ולא בכלים, א"כ בתכשיט כלים נשאר דלא הוי כלי מעשה. והשתא י"ל דכל זה רק אם התכשיט הוי כלי בפנ"ע אבל כל שהוא מחובר לכלי אחר והוא חלק מהכלי נחשב כלי מעשה בהדי הכלי האחר, וא"ש דאין כאן חסרון דתכשיטי כלים. ומעתה לולי דין מתכת המשמש את העץ היה מקבל טומאה כיון דהוא חלק מכלי מעשה, וקמ"ל מתכת המשמש את העץ דהוא בטל לעץ. [↑](#footnote-ref-16)
17. ועוד ראיה ליסוד זה דכל שהוא חלק מכלי לא נאמר בו דין תכשיטי כלים, דהנה שיטת הר"ש [פי"א מ"ז] דפשוטי עץ המצופים מתכת אזלי' בתר הציפוי ונחשב כלי מתכת, ויש להקשות מהא דמבואר להלן מ"ה העול המצופה טהור, ובר"ש [כת"י] ביאר דהוא מדין מתכת המשמשת את העץ, וקשה מדוע לא יהיה כדין עץ המצופה מתכת דאזלי' בתר הציפוי, ובחזו"א [סי' י"ד סק"ח] עמד בזה וביאר החזו"א דכל מה דאזלי' בתר הציפוי הוא דוקא באופן דהציפוי הוא בא לצורך תשמיש הכלי, אבל באופן שהציפוי בא ליפות את העץ חשיב מתכת המשמשת את העץ, ובעול המצופה הוא בא לנוי עכ"ד, [והובאו דבריו לעיל פי"א מ"ו לגבי סמפוניא, וכן לעיל פי"א מ"ג], ומעתה אתי שפיר מש"כ הר"ש כאן בעול המצופה דהוא טהור מדין מתכת המשמשת את העץ, אך אכתי קשה דכיון דהוא בא לנוי, מדוע לא פירש הר"ש דטהור מדין תכשיטי כלים, אכן להנתבאר א"ש דכיון דבעול המצופה המתכת מחובר לכלי הרי הוא ככלי עצמו ולא שייך כאן דין תכשיטי כלים. [↑](#footnote-ref-17)
18. בתוספתא איתא [לגירסת הגר"א] מודה ר' יהודה לחכמים בכסוי טני של מתכות שעשה בו מראה נשבר ובטל מתשמישתו טמא, ובביאור הגר"א ביאר דכיון דבטל מתשמיש הכיסוי הוא מראה בפנ"ע, הרי להדיא דר' יהודה מודה מראה בפנ"ע טמאה, אולם בר"ש כאן הביא "תניא בתוספ' מודה ר' יהודה לחכמים בכסוי טני של מתכת ועשה בו מראה שהוא טמא נשבר ובטל מתשמישו **טהור,** וחכ"א בין כך ובין כך טמא ע"כ וצ"ב כוונת התוספתא בזה, ועכ"פ אין מקור מהתוספתא דר' יהודה מודה במראה בפנ"ע, וצ"ע.

    [↑](#footnote-ref-18)
19. ובמשנת טהרות כאן ביאר דגם הראב"ד ס"ל דהוי טומאה חדשה ואין הגדר דלא בטלה הטומאה הישנה, אלא דביאור המחלוקת הוא דיש לחקור בגדר דין הזאת שלישי ושביעי, האם הגדר הוא דאחר הזאת שלישי קלשה טומאתו במקצת, והזאת שביעי מטהרת לגמרי, או דילמא דהוא סדר הזאות שלישי ושביעי ואח"כ נעשה טהרה לגמרי אבל כל שלא עשה הזאת שביעי לא קלשה טומאתו כלל, והנה הרש"ש חגיגה דף כג: כ' דאם נגע חרב כחלל באדם לאחר כמה ימים יעלה לרגלו וצריך למנות ימים כמו האדם שנגע בו, ולפי"ד אם הזה שלישי לא יהיה צריך רק הזאת שביעי, וכל יום שעבר קלשה טומאתו, [ועי' מקד"ד סי' נ"א סוף סק"ג] ומאידך הנצי"ב עמק דבר במדבר [ל"א כ"א] נחלק על הרש"ש, וכן הוכיחו מהצל"ח פסחים פ. דכ' דאפשר דרק הזאת שביעי אסורה בשבת מדין מתקן מנא, אבל הזאת שלישי מותר בשבת כיון דאינו מתקן, הרי דס"ל דלא קלישה טומאתו כלל, [ועי' מקד"ד סי' מ"ט סק"א, ועי' קה"י סי' י"ח מש"כ בזה].

    ומעתה ביאר דבזה נחלקו הרמב"ם והראב"ד, דהראב"ד למד דאחר שהזו הזאת שלישי קלשה טומאתו, ולכן עכשיו חזרה טומאתו הקלושה ולכן סגי בשביעי [וכהרש"ש], אבל הרמב"ם למד דכשהזה עליו טומאת שלישי לא קלשה טומאתו, אלא כיון שנשבר ותקנו חזרה לטומאתו הישנה כפי חומר טומאתו שהיתה קודם לכן, ולכן צריך להזות מחדש הזאת שלישי ושביעי.

    [↑](#footnote-ref-19)
20. וכן משמע במלאכת שלמה בשם הערוך דרק אחר שניקב מייחדים אותו לסלעים וז"ל ובערוך כ' מיחם כדי לקבל סלעים, פי' מיחם שניקב ממלאים אותו סלעים, מאם לא יצאו ממנו הרי הוא כלי ומקבל טומאה עכ"ל, מבואר דמיחם אחר שניקב הדרך למלאות אותו בסלעים, וכן הסברא נותנת דאטו נימא דביחם שמחמין בו מים לשתות יתנו בו סלעים. והרי יהיה צריך בכל עת לפנות הסלעים להחם בו מים, ואין תועלת במיחם להנחת הסלעים. [↑](#footnote-ref-20)
21. ומה שהקשה החזו"א מדוע תלוי בלקבל קיתונות והר כל שאינו מקבל המים כבר אינו ראוי לרחוץ בו קיתונות, י"ל דנקב קטן אינו חסרון ברחיצת הכלים מה שהמים יוצאים לחוץ, ואינו מעכב רחיצת הכלי, אלא רק אם הנקב יהיה גדול מאד הוא מעכב רחיצת הקיתון, וי"ל דבאמת לא צריך שיהיה נקב בגודל קיתון אלא בגודל שהוא מעכב את השימוש של רחיצת הקיתון שהוא נקב יותר גדול ולא נקב קטן של משהו וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-21)