כלים פרק יח
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**זכור ליצחק**

**כלים**

**פרק יח**

**יו"ל**

**בסייעתא דשמיא**

**ע"י כולל זכור ליצחק**

**לעילוי נשמת הגאון רבי יצחק יחיאל ב"ר חיים יוסף**

**והרבנית שפירנצא בת ר' בנימין הלוי זצ"ל**

# פרק יח משנה א

## השידה בית שמאי אומרים נמדדת מבפנים ובה"א נמדדת מבחוץ.

**א] בעיקר דין כלי הבא במידה**, דין זה נוהג בכלי עץ כלי עצם וכלי עור, כמבואר ברמב"ם [פ"ג ה"ב], אבל בכלי מתכת לא נאמר דין כלי הבא במידה, [כמבואר פ"א ה"ט], וכן בכלי חרס לא נאמר דין כלי הבא במידה [רמב"ם פי"ט ה"ג], אלא אפילו גדול מ' סאה נמי מקבל טומאה.

**ב]** בביאור מחלוקת דבי"ש וב"ה, **ביאור דעת בית הלל** כ' בתפא"י דהנה הטעם דארבעים סאה פקע ממנו שם כלי הוא משום דילפי' משק דבעינן שיהיה מטלטל מלא וריקם, וכל שהוא כבד אינו מטלטל, וא"כ הרי גם הדפנות מצטרפין לכובד שלו דלכן אינו מטלטל מלא וריקם.

**וביאור דעת בית שמאי**, לכאו' צ"ע מדוע הדפנות לא יחשבו לחלק מן הכובד דהא סוף סוף א"א לטלטל הכלי משום הכובד שלו[[1]](#footnote-1).

**מיהו** גם דעת בית הלל צ"ב, דאם הוא משום כובד של עובי הדפנות א"כ מדוע לא משערים את הרגלים ולזבזים והרי סוף סוף הוא משלים לשיעור עובי הכלי, [ועי' תפא"י אות ד' מש"כ בזה וצ"ב כוונתו][[2]](#footnote-2).

**עוד יש להקשות** מדעת ר"ש שזורי דמבואר בדבריו דאם הרגלים פחות מטפח מודדים את החלק שבין הרגלים, וקשה דאם הוא שייך לכובד הרי החלק שתחת הרגלים אינו מוסיף לכובד הכלי ותכולתו.

**ובחזו"א** [כ"ד א'] כ' להוכיח מהקושיות הנ"ל דדין ארבעים סאה אינו משום כובד, אלא הוי דין שיעור כמו כל שיעורי תורה, ושיעור תורה דכלי הוא מ' סאה. ובשיעור זה נפלה המחלוקת והא הוא נקרא בן מ' סאה שטהרתו תורה עיי"ש.

והנה זה ודאי דדין מ' סאה נלמד משק דבעינן מטלטל מלא וריקם, ומ' סאה אינו מטלטל מלא וריקם משום שהוא כבד, אלא שיסוד דברי החזו"א דמה דילפי' משק, אי"ז דין 'שיהיה הכלי מטלטל' אלא דנאמר בזה דין שיעור בשם כלי, אלא שהתורה גילתה זאת באופן דבעינן דומיא דשק, והשתא א"ש דבזה נחלקו בית שמאי ובית הלל מה נאמר בשיעור זה האם שיעור מבפנים או מבחוץ.

**וראיה לדבר** זה דאי נימא דהוא תלוי בכובד הרי היה צריך לשער במשקל, דהרי יש לפעמים שחומר הכלי הוא כבד ויש לפעמים שחומר הכלי הוא קל, וכן תכולת הכלי לפעמים הוא ממין כבד ולפעמים הוא ממין קל, הרי מבואר בזה דע"כ נאמר שיעור נפח בגודל הכלי כלי של מ' סאה וכאן נחלקו האם הוא בפנים או בחוץ האם הוא כולל את הרגלים או אינו כולל את הרגלים וכו'[[3]](#footnote-3).

אך קשה מהא דמבואר לעיל פט"ו דדרדור עגלה וקוסטות המלכים וכו' טמאים, ואפילו שהוא גדול מ' סאה, כיון שהוא עומד לטלטול טמא, וקשה דאם הוא דין שיעור של מ' סאה, מדוע טמא והרי אינו כלי, אכן יעוי' בתו"כ שמיני דמבואר דאיכא דרשא דדרדור עגלה מקב"ט, והיינו דמבואר בזה דכל שהוא עומד לטלטול הוא דין אחר וצ"ע.

## מודים אלו ואלו שאין עובי הרגלים ועובי לזבזין נמדד

**ג]** הביאור הוא משום דעובי הרגלים והלזבזים אינו מגופו של כלי, והנה יש לעי' דלכאו' אם דין מ' סאה הוא דין של כובד שמחמתו לא מטלטלין הכלי מדוע לא יצטרפו הרגלים למ' סאה, וזה ראיה לחזו"א דביאר דדין מ' סאה הוא דין שיעורי תורה, וא"ש דכך נאמרה ההלכה שיהיה מ' סאה מגופו של כלי.

## ר' יוסי אומר מודים שעובי הרגלים ועובי לזבזין נמדד וביניהם אינו נמדד

**ד]** עי' ברע"ב שכ' והלכה כבית הלל ואליבא דת"ק, מבואר בזה דר' יוסי אמר שיטתו בדעת בי"ש וב"ה ולא דעת עצמו, וצ"ע דהא לבית שמאי אין עובי דפנות הכלי נמדד, ואיך יתכן דהרגלים והלזבזים נמדדים, ועי' רש"ש שכ' דהמודים קאי על בית הלל ורק על מה דמסיים וביניהם אינו נמדד דבזה גם בית הלל מודים, [ועי' חזו"א כ"ד א'].

אולם יעוי' בשטמ"ק מנחות לא. דגם בית שמאי מודים דהרגלים עצמם נמדדים, והקשה שם מה טעם הדבר דלא גרע מהדפנות דלא נמדדים עיי"ש, ועי' תפא"י כאן, ועי' סדרי טהרות מש"כ כאן.

ועי' רא"ש ור"ש כאן שמשמע בדבריהם דר' יוסי הוא שיטה נוספת, וז"ל הרא"ש "לב"ש אין מודדים אלא החלל, ולב"ה אף עובי הדפנות ושוליים, ולר' יוסי אף עובי רגלים והלבזבזין, ולר"ש אף האויר שבין רגלים אם אינם גבוהות טפח", ומשמע דכל אחד הוא שיטה נוספת, ואי"ז מחלוקת בדעת בית הלל, מיהו לשון המשנה מודים משמע דהוא מחלוקת בדעת בי"ש וב"ה.

## ר' שמעון שזורי אומר אם היו הרגלים גבוהות טפח אין ביניהם נמדד ואם לאו ביניהן נמדד

ה] הטעם משום דכל שהוא פחות מטפח הוא טפל לגופו של כלי, אבל כל שגבוה טפח לא הוי חלק מגופו של כלי ולכן אינו נמדד, ועי' במשנ"א שכ' דהוא מדין לבוד לקולא בטומאה.

ולעיל הובא להקשות מדוע פחות מטפח לר"ש מודדים והרי האויר שבין הרגלים אינו מוסיף כובד למ' סאה, וכ' החזו"א שם להוכיח יסוד דבריו דדין מ' סאה הוא לא משום הכובד אלא משום דכך ניתנו שיעורים.

**"השידה**"

ו] שיטת רש"י דהיא מרכבת נשים, **ועי' ר"ש כת"י** כאן שהקשה דכיון דמרכבה היא טמאה במדרס, אפילו יש בו מ' סאה נמי מקבל טומאה מדרס, דכל שהוא מדרס לא הוקש לשק וכמבואר בבכורות לז. דפשוטי כלים דחזו למדרסות טמאים דלא הוקשו לשק, עיי"ש. ומעתה שוב קשה דהרי כל המטמא מדרס מטמא טמא מת וכמבואר בגמ' בב"ק כה., וא"כ מאי נפק"מ איך מודדים את השידה למ' סאה, והרי אפילו יש בה מ' סאה נמי מקבל טומאה מדין מדרס, וכן הקשו תוס' שבת מד: [ד"ה מוכני] ובתוס' מנחות לא. [ד"ה שידה],

ולכן הר"ש והתוס' נחלקו על רש"י וכ' דשידה אינה מרכבת נשים אלא היא שידה להניח בה כלים. [ועי' להלן מ"ב עוד כמה דעות בביאור המוכני], אך אכתי צ"ב מה הישוב על שיטת רש"י.

והנה שיטת הרמב"ם דדין זה שכל הטמא מדרס מטמא טומאת מת בשאר טומאות הוא דין דרבנן, ולפי"ז שפיר יש ליישב קושיית התוס' דהנפק"מ אם יש מ' סאה, הוא לענין טומאה דאוריתא, דכל שאין מ' סאה מקבל טומאת מת מדאוריתא, וכל שיש מ' סאה הוא מקבל טומאת מת רק מדרבנן, אולם בדעת רש"י יקשה דהא בפשוטו דין כל כמטמא מדרס מטמא טמת מת הוא דין הנלמד מק"ו והא דין דאוריתא.

בישוב שיטת רש"י

**ז]** מצינו כמה דרכים בישוב קושיא זו א) בר"ש ובתוס' מנחות לא. ב) הריטב"א בשבת מד:**, ג)** חדושי הר"ן בשם הרא"ה, שבת מד:, [ורמב"ן שבת פג:] ויבואר להלן בס"ד.

**א)** **בר"ש** בהמשך דבריו וכ"כ **בתוס' מנחות** [דף לא.] ליישב שיטת רש"י, דשידה לא חשיבא עשוי למדרס כיון דהיא עשויה לילך ממקום למקום ולא נעשית להנאת מדרס עיי"ש. והביא ראיה מלוקטמין עי"ש,[[4]](#footnote-4).

ויש להעיר בזה מאי שנא מאוכף דמבואר בעירובין כח. דהוא מטמא מרכב, והרי גם אוכף מטרתו למסע ולא למדרס, ולכאו' הוי כמו מרכבת נשים שיש בה מקום לשבת עליו ואמרי' דהוא נעשה למטרה של לעבור ממקום למקום ולא להנאת מדרס ואין בו טומאת מדרס.

אכן י"ל פשוט דלא דמי כלל, דהאוכף הוא כלי בפנ"ע וכל מטרתו הוא רק להנאת ישיבה ולכן הוא טמא במרכב, משא"כ המוכני אף שעשוי בתוך מרכבת הנשים מקום מיוחד לישיבה, אין המושב חשיב כלי בפנ"ע, אלא הוא כלי אחד בהדי המרכבה, וכיון דעיקר המרכבה נעשית למטרה של העברה ממקום למקום לכן המרכבה לא נחשבת לכלי מדרס. ולפי"ז יוצא לדינא דאם יהיה בתוך המרכבה גם ספסל שהוא כלי בפנ"ע, אבל אינו מגופו של המרכבה באמת יקבל טומאה, כיון דהוא כלי בפנ"ע[[5]](#footnote-5).

**ב) בריטב"א** שבת מד: כ' להביא תי' זה בשם הר"ש וכ' דזה נכון ואח"כ כ' עוד לבאר בזה וז"ל אבל אין צורך לכך, כי יש לפרש כי השידה הזאת אינה אלא להניח בה כלים ומיני סחורות עכ"ל, והנה גם הר"ש הזכיר סברא זו, אלא דכתב זה תירוץ על הקושיא מספינה, אבל מוכני פשיטא ליה דהוא מרכבת נשים ולא מרכבת משאות[[6]](#footnote-6).

**ג) ובחידושי הר"ן בשם הרא"ה** שבת שם, כ' ליישב בדעת רש"י, דרש"י ס"ל דאף דלענין פשוטי כלי עץ לא ילפי משק ומקבל טומאה משום שהוא עשוי למדרס, אבל לענין כלי עץ הבא במידה ילפינן משק דאינו כלי ואף אינו מקבל טומאת מדרס[[7]](#footnote-7). וכ"כ הרמב"ן שבת פג:[[8]](#footnote-8). וכ"כ הריטב"א שם בשם יש מי שפירש, ועי' משנ"א כלים סוף פכ"ד שכ' לדייק כן ברמב"ם, וא"ש היטב דשידה שיש בה מ' סאה אינה מקבלת טומאה כלל.

אמנם ברש"י שבת פד. [ד"ה טהורה מכלום] מבואר להדיא דכלי הבא במידה נמי מקבל טומאת מדרס, עיי"ש היטב. ומעתה לרש"י אכתי קשה קושיית הראשונים.

וביארו בזה [משנת טהרות] ע"פ יסוד התוי"ט דכ' פכ"ד מ"ד בדעת הרמב"ם ורש"י דנהי דיש כלל דכל הטמא מדרס טמא אף בשאר טומאות, מ"מ הוא דין דוקא בפשוטי כלים אבל בכלי הבא במידה אף דמקבל טומאת מדרס, מ"מ לא נאמר בו הדין דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת. ומעתה א"ש היטב דהכא איכא נפק"מ במדידת השידה האם מקבלת טומאת מת, או לאו[[9]](#footnote-9).[[10]](#footnote-10)

# פרק י"ח משנה ב'

## מוכני שלה בזמן שהיא נשמטת אינה חבור

**א] בביאור הכלי מוכני** מצינו כמה דרכים בראשונים.

א) **הר"ש והרא"ש** פירשו שהוא אופן כעין אופני העגלות שהשידה נישאת עליו, וכן פירש"י בשבת מד: וזהו גלגלים המורכבים מצידי העגלה. ואם הגלגלים נשמטים מהעגלה אינם חיבור לעגלה, ואם אין הגלגלים נשמטים הרי הם חיבור[[11]](#footnote-11).

ב) **ברמב"ם פיהמ"ש** ביאר דהוא תיבה שיש בתוכה מגירה, והמגירה הוא המוכני, ונשמטת היינו שמגרה נשלפת מהשידה ואינה קבוע שם, ואינה נשמטת היינו שהם יוצאות עד גבול ידוע ושם יש להם מעצור מלצאת. וכן מבואר ברמב"ם פרק ג' הלכה ה'.

ג) **הראב"ד בהשגתו** על הרמב"ם כתב דמוכני אי"ז תיבה, [כמ"ש הרמב"ם] אלא הוא גלגל שמעלין התבואה לשידה באותו גלגל, והוא מונח למעלה או על שפתו עכ"ד, והביא ראיה מיומא לז. דמבואר שם דבן קטין עשה מוכני לכיור, והתם הוא גלגל לשקע את המים.

ד) **התוס' בשבת דף מד:** כתבו בשם ר"ת, דהוא בסיס שהשידה יושבת עליו, דומיא דכיור וכנו, וכ"ה בפי' ר"ח שם עיי"ש[[12]](#footnote-12) ה) והמאירי שם פירש דהוא כלי קטן שבצד השידה, עיי"ש.

הכלל העולה לכל השיטות שהמוכני הוא חלק נוסף על עיקר הכלי, וכל שהוא נשמט מגופו של כלי, אינו נחשב לחלק מהכלי, אלא הוא נחשב לכלי בפנ"ע, ואף שהוא משמש עמו ביחד, ולכן אם נטמא הכלי הוא לא נטמא, אבל אם אינו נשמט הרי הוא חלק מגופו של כלי לגבי כל נפק"מ המבוארות בהמשך המשנה.

## בזמן שהיא נשמטת אינה חיבור לה

ב] הר"ש בכת"י הקשה דמאי שנא ממספורת של פרקים ואיזמל של רהיטני דאמרינן בגמ' שבת מח: ובדף נח: דדבר תורה בשעת מלאכה חיבור בין לטומאה ובין להזאה.

וכתב הר"ש "דצריך לחלק", ולא ביאר מה החילוק, וכ"כ התוס' בשבת דף מ"ח: [ד"ה דבר תורה] ו"צריך לחלק" ולא ביארו החילוק.

**ובחידושי הריטב"א** שבת מח: כתב לישב, וז"ל, ונראה דל"ד דהתם כל אחד באנפי נפשי' ל"ה כלי שלם ולא חזי ומצטרפין שניהם לפעולה אחת, אבל הכא דכל חד מינייהו כלי שלם באנפי נפשי' כ"ז שנשמטים זה מזה לא מבטיל חד לגבי חבריה, עכ"ל. [ועי' חזו"א כ"ד סק"ב].

ולכאו יש לעי' בביאור דברי הריטב"א דהרי גם לרש"י דמוכני הוא 'האופן' הרי אינו משמש בפנ"ע אלא כל תשמישו הוא להוליך העגלה, וגם השידה ללא האופן אין לה שימוש, וכן יש לעי' לפי ר"ת בתוס' מד: דמוכני הוא 'בסיס לשידה' ודאי הוא משמש כאחד עם השידה, וגם להרמב"ם קשה דמיירי 'במגירה' הרי היא משמשת יחד עם השידה. אא"כ נימא דיש שימוש בפנ"ע במגירה וצ"ע [ועי' מאירי שפירש דמוכני הוא כלי קטן בצד השידה ולפי"ז י"ל דהכלי משמש בפנ"ע אלא דמניחין אותו מאיזה טעם בתוך השידה].

וי"ל דמיירי שיש במוכני שהוא האופן בית קיבול, וכן מבואר בתוס' שבת דף מד: בתו"ד דריב"א פירש דאי"צ לומר שיש בית קיבול במוכני, ומשמע דלרש"י יש בית קיבול באופן עצמו, וכן צ"ל דיש שימוש בשידה גם באופן שהיא לא נוסעת.

**ועי שפת אמת** שכ' ליישב קושיית הר"ש ותוס', דשאני מספורת ואיזמל שהן מחוברין יחד, אלא שלא קבעום, וצריך מעשה להתיר החיבור שנתחב בדוחק, אבל מוכני נשמטת היינו שאינו דבוק בו כלל אלא שהשידה מונחת בתוכו ויכולין לשמטו תמיד שהוא נכנס ויוצא, ולהכי ל"ה חיבור, עכ"ד.

## ואינה נמדדת עמה

עי' רש"י שבת מד: דכ' דהחידוש הוא לשיטת בית הלל דמודדים מבחוץ דהכא המוכני לא נמדדת, ולכאו' כוונתו משום דלבית שמאי דמודדים מבפנים, גם במוכני שאינה נשמטת אינה נמדדת עמה, כיון דהמוכני הוא האופן שמחוץ לשידה ולא גרע מדופן השידה דאינו נמדד עמה, מיהו אי נימא דיש במוכני גם בית קיבול, וכפי שמוכח מהתוס' שבת מד: [הובא לעיל], לכאו' אפשר לבאר זאת גם לדעת בית שמאי דיהיה נמדד תוכו של מוכני.

ועי' ר"ש ורא"ש כאן שכ' במוכני השנמטת "ואפילו לר' יוסי אינה נמדדת עמה" ע"כ, ועי' חזו"א [כ"ד ב'] שכ' לדייק בר"ש דגם במוכני שאינה נשמטת דנמדדת הוא רק לשיטת ר' יוסי דאמר לעיל משנה א' עובי הרגלים ועובי לזבזבין נמדד, ולא קאי לבית הלל, ויש לעי' בזה.

והעירו דא"כ הוא מחלוקת ואח"כ סתם וצריך שיהיה הלכה כר' יוסי, וברמב"ם כ' אין הלכה כ' יוסי, אכן להרמב"ם מיירי במגירה ולפי"ז הרי ודאי אינו שייך לר' יוסי ורק להר"ש שמיירי על האופן צ"ל דהוא לר' יוסי. עכ"פ להר"ש לכאו' הוא מחלוקת ואח"כ סתם.

[ועי' חזו"א כ"ד ז' דכ' דמיירי שהיא משמשת רק בשעת מלאכה ואם היתה משמשת בין בשעת מלאכה ובין שלא בשעת מלאכה היתה טמאה, ויש לדון בזה שהרי במוכני הוי סברא של טפלות]

## ואינה מצלת עמה באהל המת

ג] מצינו בזה ב' פירושים

א) הר"ש והרא"ש בפי' קמא וכן הרע"ב כאן פירשו דאי"ז 'אהל המת' ממש, אלא מיירי בבית הקברות שהשידה גדולה מ' סאה מונחת על הקברות, ומצלת על הכלים שבתוכה מדין אהל, **ומיירי שהמוכני מחובר סמוך לעובי השידה והכלים בולטים על עובי המוכני מלמעלה.** והדין דמתני הוא דבכה"ג במוכני הנשמטת דמקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה, אבל במוכני שאינה נשמטת היא חיבור לשידה ואינה מקבלת טומאה מפני שהוא חלק מן השדה הגדולה מ' סאה וחוצץ בפני הטומאה. [וכ"כ בתוס' הרא"ש שבת מד. ובריטב"א שם, בביאור דברי רש"י שם[[13]](#footnote-13)].

ב) עוד פירשו הר"ש והרא"ש, וכן פירש בתוס' שבת מד: בשם הריב"א, דאיירי בשידה שהיא כלי המוקף צ"פ ומונחת באהל המת, והיא נקובה בצידה מקום שהמוכני חופפת וממעטת את הנקב מהשיעור, ולפי"ז כשהמוכני נשמטת אינה מצלת, משום דאינה מכלל השידה, ואינה מועלת לסתום הנקב לדין צמ"פ, אבל אם המוכני אינה נשמטת, הרי היא מכלל השידה עצמה ומצלת.

מדוע שידה מצלת והרי היא מקב"ט מדרס

**ד]** **בתוס' מנחות לא.** הקשו לרש"י דכיון דמיירי בשידה והיא עשויה למרכב הרי היא מקבלת טומאת מדרס מדין מרכב ומדרס, וא"כ מדוע מצלת באהל המת, והרי כיון דהיא מקבלת טומאת מדרס, הרי כל המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה.

ובמי נפתוח [פרפר לה ה'] כ' לבאר בשיטת רש"י בדין טומאת מדרס, דאם הוא רק ראוי לקבלת טומאת מדרס, ועדין לא נטמא במדרס הרי הוא חוצץ בפני הטומאה[[14]](#footnote-14). וכ"כ בחידושי חת"ס שבת פד: בדעת רש"י, ועי' הערה בטעם הדבר[[15]](#footnote-15).

והנה תוס' שבת פד: נסתפקו בדין זה, ומ"מ בדעת רש"י ביארו האחרונים דנקט דחוצץ בפני הטומאה, ומאידך הביאו דהרמב"ן והרשב"א שבת פד: נקטו דגם ראוי לקבל טומא מדרס אינו חוצץ בפני הטומאה.

וצריך להוסיף כאן מה שכ' התוי"ט פכ"ד מ"ד בדעת רש"י בכלי הבא במידה שמקבל טומאת מדרס, אינו מקבל טומאת מת, דהרי בטמא מת ודאי נאמר הלכה דכל הראוי לקבל טומאת מת חוצץ בפני הטומאה, אלא הוא דין מסוים בטומאת מדרס.

***אין גוררין אותה בשבת בזמן שיש בתוכה מעות ואם אינה נשמטת וכו' וגוררין אותה בשבת אף על פי שיש בתוכה מעות.***

**ה] בביאור דין זה מצינו ד' פירושים**

א) **בר"ש וברע"ב** כאן כ' דמוכני השמטת הוי כלי בפנ"ע ונעשה בסיס לדבר האסור, אבל באינה נשמטת המוכני לא נעשה בסיס, ועיי"ש שהוסיף דהמעות לא היו בתוך השידה שהיא עיקר הכלי. וכן כ' תוס' שבת מד: ד"ה אין גוררין.

מבואר בדבריהם דמוכני שאינה נשמטת דיש עליה מעות מותר לטלטל את המוכני, **ולענין אם מותר לטלטל השידה** [באופן שהמעות על המוכני], כתב הרמב"ן בשבת מד: להדיא בדעת תוס' דמותר לטלטל את השידה, וכן כ' המשנ"א, [ועי חזו"א כ"ד ב' ,ובאו"ח מ"ז סק"ה מש"כ בזה], וביאור הדבר עי מש"כ [עזמ"ק על מוקצה], דהגדר הוא דרק המונח על עיקר הכלי מגדיר אותו לבסיס, אבל הונח על הטפל לכלי לא עושה אותו לבסיס.

**ב) אמנם בפירוש הרא"ש** כאן מבואר דמוכני שאינה נשמטת מותר לטלטל את המוכני, אבל את עיקר השידה אסור לטלטל, ויש לעי' בביאור כוונתו. [ולפי דבריו לכאו' במוכני הנשמטת יהיה הדין דאסור לטלטל את המוכני, אבל יהיה מותר לטלטל את השידה דשני כלים נינהו], ובדקדוק לשונו של הרמב"ם פיהמ"ש מהדורה חדשה מבואר כהרא"ש[[16]](#footnote-16).

**ג) אמנם במג"א** [ס' ש"י סק"ז] מבואר דאת המוכני לעולם אסור לטלטל, והחילוק בין מוכני הנשמטת לבין מוכני שאינה נשמטת הוא לגבי השידה, דבנשמטת אסור לגרור את השידה, ואילו באינה נשמטת מותר לגרור את השידה,[[17]](#footnote-17) וכן מבואר בחידושי הרשב"א דף מד:, וצ"ב בטעם הדבר, עי' משנ"א שתמה על דבריו.

**ד) שיטת רבינו אפרים** הובא **בתוס' הרא"ש שבת מד: [וברעק"א כאן] דמוכני שאינה נשמטת באופן שמונח המעות על המוכני גם המוכני וגם השידה אסורים בטלטול, ומה דמבואר במתני' דבמוכני שאינה נשמטת 'גוררין אותה', מיירי באופן שיש על השידה דבר היתר דבכה"ג השידה והמוכני הוו בסיס לאיסור ולהיתר ולכן מותר, משא"כ במוכני הנשמטת אף שיש דבר היתר על השידה, אי"ז מתיר את המוכני כיון דהוא כלי בפנ"ע.**

*הקמרון שלה בזמן שהוא קבוע חבור לה ונמדד עמה, ואם אינו קבוע אינו חבור לה ואינו נמדד עמה, כיצד מודדין אותו ראש תור*

ו] **ביארו הראשונים כאן הוא כעין כיפה על גג השידה להגן עליה מן הגשמים, והדין אם הוא קבוע בשידה מודדים אותו עמו למ' סאה, ואם אינו קבוע בשידה אלא לפעמים מורידים אותו אינו נמדד עם השידה לשיעור של מ' סאה .**

**ומצינו בראשונים כמה אופנים בצורת הקמרון, ובצורת המדידה.**

א) **להר"ש והרע"ב הוא כיסוי עגול כעין כיפה שעושים על גבי השידה להגן מן הגשמים, ומודד ראש תורה משום דהכיפה אינה מכסה אלא חצי השידה, וכשמודדים מודד באלכסון, למדידה של מ' סאה, ובחזו"א הוכיח מכאן דדין מ' סאה הוא דין בהל' שיעורים ולא דין משום שהכובד מכביד. דהרי כאן הוא מודד האלכסון שאינו מכלל הכובד כלל.**

ב)להרא"ש **הוא כיפה המכסה את השידה מצד לצד והיא יותר רחבה מהשידה, [וצ"ל שעומד על גבי יתידות העומדות המונחות בראש השידה] וכשמודד את הראש תור הוא מותח חוטים מכותל השידה עד אמצע ראש הכיפה וכן מהצד השני [בצורת משולש] והתוך הוא נמדד למ' סאה.**

ג)ולהרמב"ם **מבואר נמי על דרך הרא"ש, אלא שלא נזכר ברמב"ם שהכיפה יותר רחבה מהשידה, ומשמע דהיא אותו גודל, ומודדים ראש תור רק את המשולש שבאמצע, והטעם שלא מודדים את הכל ביאר הרמב"ם מכיון דצורות הקמרון משתנות, ומדידת הצורות טעונה דיוק רב, ולכן צמצמו את מידת הקמרון, לענין לצרף לשידה אלא רק באופן זה ע"כ.**

ועי' חזו"א כ"ד סק"ד **שכ' בתחילה לצדד דהוא דין לחומרא ומדרבנן, ואח"כ כ' דהוא דין בתורת ודאי, וכוונת הרמב"ם שלא מודדים קשת שא"א לעמוד על אמיתת מדתו, ולכן אלא מודדים באופן של משולש, וצריך לעשות זאת באופן שמושך קוים ממרכז העיגול לשפתי השידה עיי"ש. [ונפק"מ האם מחמירין לענין לשרוף עליו תרומה וקדשים], [ועי' עוד חזו"א ראש השנה קלח. סק"ד].**

## רבי יהודה אומר אם אינה יכולה לעמוד בפני עצמה טהורה

**ז] הר"ש והרע"ב** ביארו דאין השידה עומדת אא"כ מניח עליה את הקמרון, וס"ל לר' יהודה דהשידה טהורה דדין פשוטי כלי עץ עליה כיון דאינה השידה עומדת כלל,

ולכאו' צ"ע דהא סוף סוף היא עומדת ע"י הקמרון ומדוע הוי חסרון בהכלי, ובאמת יעוי' בתפא"י בועז [אות ב'] דמיירי שאין הקמרון קבוע בה, ולכן השידה בפנ"ע טהורה דאין לה קיום, אבל באופן שהקמרון קבוע בה ודאי יהיה טמא כיון דזה צורת הכלי.

וברע"ב כ' ואין הלכה כ' יהודה, מבואר דת"ק חולק על ר' יהודה וס"ל דהשידה מקבלת טומאה, ויש לעי' בטעם הדבר והרי אין לה קיום, ועי' תפא"י אות כ"ג בתו"ד ד"ה מיהו דביאר טעמו של ת"ק דהוא כמו מה דמבואר בפ"ב מ"ח לגבי לפיד דאין לו קיום בפנ"ע אלא הוא מונח ע"י תמיכה ואפ"ה מקבל טומאה כיון דנעשה מתחילה על דעת להניחו באופן זה ואף כאן הוא נעשה מתחילתו להיות מונח ל ידי הקמרון ואי"ז חסרון.

וברמב"ם מבואר דפירש להיפך דאם השידה אינה יכולה לעמוד משום שהקמרון גורם שהשידה אינה עומדת יציב, ולכן טהורה, אבל ת"ק ס"ל דכיון דהשידה עצמה עומדת יציב בלא הקמרון מקבלת טומאה ואף שהקמרון גורם לה ליפול. ובמשנ"א כ' ביאור נוסף במתני' עיי"ש.

# פרק י"ח משנה ג

***השדה והתבה והמגדל שנטלה אחד מרגליהם, אף על פי שמקבלין טהורים, ושאינם מקבלים כדרכן רבי יוסי מטמא***

בעניין שבירת רגל הכלי האם מקבל טומאה

**בביאור דינא** דמתני' מצינו ג' דרכים א) שיטת הר"ש ב) שיטת הרמב"ם פיהמ"ש, ג) שיטת הרמב"ם ביד [הובא להלן אות ח].

א] בביאור דינא דמתני' מצינו ב' דרכים בראשונים, להר"ש מיירי בכלי שאינו בא במידה, ונשבר אחד מרגליו, והוא עדין מקבל אלא שהוא מוטה לצידו, הדין הוא דטהור כיון שאינו מקבל כדרכו, ור' יוסי נחלק וס"ל דטמא. ועי' חזו"א [סי' כ"ד סק"ה] שכ' דיסוד המחלוקת היא, דלת"ק חשיב אינו מקבל כדרכו ולכן חשיב שבור, ולר' יוסי הוא נחשב מקבל כדרכו.

אבל הרמב"ם בפיהמ"ש כאן למד דיש במתני' שני דינים נפרדים, א). נשברה אחת מרגלי השידה ובזה לכו"ע טהורה[[18]](#footnote-18), ב). ועוד דין כלי שמחזיק מ' סאה רק כשהוא מטה אותו על צידו, אבל כשמונח כדרכו אינו מקבל מ' סאה, [כגון שדופן אחת יותר גובהה מהדופן השניה, דאם מטה אותה על צידה הרי היא מקבלת יותר], לת"ק חשיב כלי הבא במידה וטהור, ולר' יוסי לא חשיב כלי הבא במידה וטמא.

**ב]** ונחלקו לשיטתם בגירסה במתני', דלהר"ש גרסי' "שאינם מקבלים כדרכן" והיינו דהוא המשך ונתינת טעם להדין הראשון שנשברה רגלה, ולפי הרמב"ם הגירסא במתני' "ושאינם מקבלים כדרכן" בוי"ו החיבור, והיינו דנאמר כאן דין נוסף דנחלקו בו[[19]](#footnote-19).

מאי שנא מחרס שניטל אוזנו

ג] והנה בפרק ד' משנה א' איתא החרס שאינו יכול לעמוד מפני אוזני טהור, ולכאו' הוא כדינא דמתני', ולכאו' יש להקשות לפי הר"ש דהכא מבואר דפליגי תנאי, והתם מבואר דלכו"ע טהור, ובשלמא להרמב"ם א"ש דהכא נמי לכו"ע טהור, אבל להר"ש צ"ע.

אכן י"ל בפשיטות דלעיל פרק ד' מיירי שכיון שנטלה אזנו הרי הכלי נופל לגמרי, וא"כ אינו מקבל כלום, משא"כ הכא הרי להדיא במתני' "אף על פי מקבלים" הרי דמיירי במקבלים, ולכן בזה נחלקו דמ"מ לא הוי כדמעיקרא דאינו מקבל כדרכו הראשונה, אבל עכ"פ הוא מקבל משא"כ לעיל פרק ד' אינו מקבל כלום.

מאי שנא מחבית שנחלקה ומקבלת בדופנותיה

**ד]** אך אכתי יש לעי' דהנה שם פ"ד מ"א פליגי תנאי בחבית שנחלקה והרי היא מקבלת על דופנותיה דלחכמים טמא, ואילו לר' יהודה טהור, וקשה דהכא לא נזכר פלוגתא בזה, וביותר יש להקשות דהתם פסק הרמב"ם כחכמים דטמא, ואילו כאן להרמב"ם הכל מודים דטהור בכה"ג שאינה מקבלת כדרכו הראשונה, ולכאו' הרי דברים ק"ו דאם לעיל מיירי דמקבלת רק כשהיא מוטה על צידה ואפ"ה טמא, כ"ש הכא דמקבלת באופן שהיא נוטה על צידה ודאי יהיה טמא, דהרי הוא יותר דומה לדרכו הראשונה.

אכן נראה הביאור בזה דהנה לעיל יעוי' בראשונים וברע"ב שהביאו התוספתא דמבואר דהטעם דטמא לחכמים הוא משום דמעיקרא נמי החבית פעמים משתמש בה כשהיא מוטה על צידיה ולכן חשיב מעין מלאכתה הראשונה וטמאה, משא"כ כאן הרי לא היה מתחילה מצב שהכלי היה מקבל באופן של מוטה על צידו, כיון דהיה לו רגלים ועכשיו שנשבר נחלקו תנאי האם הוא נחשב מעין מלאכתה הראשונה או לאו.

ניטל אחת מרגליה וסמכה על דבר אחר

**ה]** יש לעי בשידה שנטלה אחת מרגליה, אלא שסומך הרגל שנשברה על דבר אחר, ובאופן שעומד יציב ולא מוטה, האם בכה"ג יקבל טומאה או לאו.

והנה לעיל פ"ב מ"ח איתא "הלפיד טמא", ובר"ש וברא"ש שם ביארו שהוא לפיד שתחתיתו מחודד ואינו יכול לעמוד בפנ"ע אלא רק באופן שהוא נסמך על מעמיד אחר, הרי מקבל טומאה, וכן איתא פ"ד מ"ד שולי קורפיות ושולי קוסים הצידוניים אע"פ שאינם יכולים לישב שלא מסומכים טמאין שלכן נעשו מתחילתן ע"כ, מבואר דאפילו שאינו יכול לעמוד אלא רק על ידי סמיכה הוא גם טמא, וא"כ יש לעי' הכא אם יסמוך על דבר אחר האם יקבל טומאה, ועי' תפא"י כאן.

אכן נראה דהתם מיירי באופן שנעשו מתחילת עשייתן לעמוד באופן של מסומכין, וזהו צורת הכלי, וכלשון המשנה [פ"ד מ"ד] ומהאי טעמא מקבל טומאה, דכך הוא צורת הכלי שעומד על ידי דבר אחר, אבל כאן נשברה רגלו לא נעשה מתחילה לכך ולכן לא יועיל סמיכה.

אלא שיש לדון מה הדין באופן שעושה יחוד, ומייחד איזה אבן שיסמוך בו הכלי האם מכאן ולהבא יחשב כמו כלי חדש שנעשה להיות מסומך או דנימא דבעינן שכל תחילת עשייתו תהיה לשם כך, אבל יחוד לא יועיל בזה וצ"ע, ועי' עוד להלן.

מייחד הכלי שנשבר לשימוש כשהוא מוטה האם מקב"ט

**ו]** יש לעי' מה הדין באופן שאחר שנשבר הרגל הוא מייחד את הכלי להשתמש באופן שהוא מוטה על צידו, [דהרי נתבאר לעיל אות ג' דמיירי באופן שאף שהוא מוטה על צידו אינו נופל אלא מקבל], דאם לא היה מקבל היה דינו כמו בפ"ד לגבי חרס שאינו יכול לעמוד מפני אוזנו שהכל מודים שטהור, האם בכה"ג מועיל יחוד או לאו.

ולכאו' נראה יש להוכיח דמועיל יחוד דאפילו בכלי שנשבר מבואר בתוס' בכמה דוכתי דמועיל יחוד, דאיתא במתני' פ"ב מ"ב הדקין שבכלי חרס וקרקרותיהן ודופנותיהן יושבים שלא מסומכין שיעורן מכדי סיכת קטן ועד לוג, ועי' תוס' נדה דף מט. דביארו דמיירי באופן שהכלי כבר נשבר ונטהר בשבירתו, מ"מ מקבל טומאה מכאן ולהבא משום שהוא מייחד אותו לשימוש בכה"ג, ולכן מקבל טומאה עיי"ש. וכן מבואר בתוס' חולין נה. וע"ג. עיי"ש, ומעתה מסתבר דאף כאן יועיל יחוד שהרי כבר נתבאר דמיירי שהוא מקבל כשהוא מוטה [לעיל אות ה'], וא"כ מסתבר דיועיל יחוד להשתמש בו בכה"ג[[20]](#footnote-20).

אולם נראה דדין זה יהיה תלוי בפלוגתת הראשונים כאן, דהנה בעיקר החסרון בשידה שנשברה רגלה מבואר דנחלקו בזה הראשונים, שיטת הר"ש מבואר דהחסרון הוא בקבלה והיינו שאין מקבלים כדרכן, וכלשון המשנה לפי הר"ש, שהוא נתינת טעם להדין של נשברה רגלו. אולם ברמב"ם פיהמ"ש ביאר הטעם שטהור "לפי שכבר נפסדה צורתן" נמצא דהוא חסרון בצורת הכלי, וזה נמי רמב"ם לשיטתן שפירש דהמשך המשנה "שאינם מקבלים כדרכן" קאי על כלי הבא במידה, ולא קאי על כלי שנטלה רגלו.

ובאמת דעיקר דין זה דיש חסרון של צורת כלי, הוא רמב"ם לשיטתו בפרק ה' מכלים ה"א דכ' הרמב"ם וז"ל כל עץ שאין עליו צורת כלי אע"פ שמשתמשין בו אינו מקבל טומאה, ארוכות של נחתומין וכו' מתטמאות שהרי צורת הכלי עליהם, ושל בעלי בתים אינן מקבלים טומאה ואם צבע אותן בסקרא או ברכרכום וכיוצא בהן מתטמאות שהרי נעשית להן צורת כלי עכ"ל מבואר ברמב"ם דיש דין צורת כלי.

ועיי"ש בראב"ד דנחלק וכ' דהחסרון בארוכות של בעלי בתים שאין תשמישן תדיר, ואין מייחדו לכלי, ואם יחדו טמא והכי איתא בתוספתא, עכ"ד. מבואר דלפי הראב"ד אין החסרון משום צורת הכלי, אלא משום שאינו מיוחד לתשמיש, וראייתו דלא כהרמב"ם הוא מהא דמבואר בתוספתא דמועיל יחוד.

ועי' בכ"מ שביאר דיש כאן השגה על הרמב"ם, מדוע לא הזכיר הדין יחוד מהני, וביאר הכ"מ בדעת הרמב"ם דהרמב"ם יפרש דיחוד היינו ע"י שסרקו או כרכמו עיי"ש וזה גופא הכוונה יחוד דנעשה כאן צורת כלי.

והשתא נראה דמבואר כאן להדיא דאם יש חסרון בצורת הכלי לא יועיל יחוד ולכן הרמב"ם לא הזכיר דין יחוד אלא א"כ עשה מעשה תיקון בהכלי ונעשה צורת הכלי, וא"כ נמצא בנידו"ד דכ' הרמב"ם דיש חסרון בעיקר צורת הכלי בזה לא יועיל יחוד.

אולם לדעת הר"ש דלא כ' דהחסרון הוא בצורת הכלי, [ויתכן דס"ל כהראב"ד דאין חסרון זה], אלא כ' דהחסרון הוא במה שאינם מקבלין כדרכן בזה לכאו' יועיל יחוד כמו דמבואר במתני' פ"ב מ"ב[[21]](#footnote-21).

בשיטת הרמב"ם בהחילוק בין כלי שנשברה רגלו ומקבל על צידו לבין כלי הבא במדה המקבל על צידו

**ז]** יש להקשות לשיטת הרמב"ם דנקט דיש תרי דינים במתני', ובדין הא' מבואר דהכל מודים דאם נשבר הרגל הכלי טהור, "ואף דהוא מקבל על צידו אינו מועיל להחשב כלי", ואח"כ נחלקו תנאי בענין כלי הבא במידה שרק באופן שהוא סמוך אותו על צידו הוא מקבל מ' סאה, דחד סבר דמה דמקבל על צידו מחשיבו לכלי הבא במידה וטהור, ור' יוסי מטמא דלא מעיל קבלה על צידו להחשב כלי הבא במידה.

ולכאו' קשה דלכאו' הוי תרתי דסתרי, דהא מאותו טעם דמבואר דהכל מודים בנשברה רגלו אחת דטהור משום דקבלה על צידו לא נחשב לקבלה ולכן לא הוי כלי, מהאי טעמא נמי לא יחשב לכלי הבא במידה, במה דהוא מקבל על צידו מ' סאה דהרי קבלה על צידו לא נחשב לקבלה, ומדוע לענין דין כלי הבא במידה סגי במה דמקבל על צידו לטהרו.

אכן נראה לבאר בזה דבאמת הרמב"ם לשיטתו ל"ק מידי דהנה הרמב"ם ביאר דהחסרון בנשברה רגלו ומקבל על צידו אין זה חסרון בקבלה, דשפיר הוי קבלה, אלא דהוא חסרון בצורת הכלי, דהוי כלי שבור. ומעתה יש לבאר דהכא בכלי הבא במידה דכ' הרמב"ם דהוא מקבל רק בזמן שהוא נסמך על דבר אחר צ"ל דמיירי בכלי שמצד החפצא של הכלי אין חסרון בצורת הכלי, כיון שהוא עומד על שוליו כראוי, אלא מיירי שדופן בצד אחד יותר גבוה מהדופן בהצד השני השני ולכן כשמטה הכלי על צידו הרי הוא מקבל יותר והיינו מ' סאה, ובזה נחלקו תנאי אם קבלה על צידו חשיב מקבל או לאו, אבל אי"ז שייך לדין של תחילת המשנה דהתם הוא טהור משום שהכלי מצד עצמו שבור, ואין הנידון כלל מדיני קבלה כשהוא מסומך.

אולם הר"ש לשיטתו דלמד דאין חסרון של צורת כלי וכל הנידון במתני' הוא משום קבלה על צידו והיינו דהפלוגתא היא בדין קבלה על צידו אם הוי קבלה או לאו, א"ש היטב דלא יכול לבאר כהרמב"ם דיש במתני' עוד מחלוקת לענין דין כלי הבא במידה אם מקבל על צידו חשיב מקבל, כיון דהוא גופא הנידון ברישא דמתני, ולכן ביאר דבזה גופא נחלקו ברישא אם קבלה על צידו הוי קבלה או לאו.

[העולה מזה דגם להרמב"ם וגם להר"ש המחלוקת תנאי במתני' הוא בדין קבלה על צידו אם הוי קבלה או לאו, אלא דלהרמב"ם ברישא דמתני' איכא עוד חסרון בדין צורת כלי].

ובזה יש ליישב נמי מה דלכאו' יש להקשות להרמב"ם דהרי לעיל פ"ד מ"א מבואר דכלי שנשברה אוזנו לכו"ע טהור משום שאינו מקבל, ולכאו' קשה דהא אפשר לסמכו על צידו ולקבל בו, והרי הכא במתני' מבואר דלת"ק מועיל גם לסמוך על צידו, להחשב לכלי הבא במידה, והיינו לקולא, וא"כ כ"ש דצריך להיות מועיל מסומכין לחומרא להחשיבו לכלי המקבל דמקבל טומאה, ולעיל פ"ד הוא נזכר כדין ברור לכו"ע דמקבל טומאה[[22]](#footnote-22).

אכן להאמור א"ש היטב דבאמת מה דמסומך האם נחשב מקבל הוא תלוי בפלוגתא דתנאי וכמבואר במתני' כאן, אבל הכא מיירי שאין חסרון בצורת הכלי ולכן באנו לפלוגתא דתנאי אם יחשב מקבל או לאו, אבל התם מיירי באופן שיש חסרון בעיקר צורת הכלי כיון שנשברה אוזנו, ובזה לא יועיל מה דמקבל על צידו כשהוא מסומך כיון דאינו כלי מחמת חסרון צורתו.

ביאור המשנה לשיטת הרמב"ם ביד החזקה

**ח]** וברמב"ם ביד החזקה פ"ג ה"ח מבואר ביאור חדש במתני' דדין א' דמתני' נמי מיירי בשידה שיש בה מ' סאה ונשברה רגלה אחת, והנידון הוא מכיון דיש הלכה בכלי הבא במדה דטהור רק בגוונא דיש לו שוליים וכמבואר לעיל פט"ו ה"א, דבעינן שיהיה לו שוליים האם משום שנעקר רגל אחת הוי חסרון שאין לו שולים או לאו, ובזה מבואר דטהורים משום דאינו חסרון בשוליים, [ועי' משנ"א, ועי' חזו"א כ"ד סק"ה מש"כ בזה].

## נקליטי המטה וחמור וחיפוי טהורים

ט] ובביאור הדין דנקליטי המטה וחמור וחיפוי טהורים, מצינו כמה דרכים, בר"ש כאן כ' דלאו ככלי חשובים עכ"ד. והיינו דהוא לא חלק מעצם המטה אלא הוא נוסף על המטה ואינו חלק מהמטה.........................

## וחמור

**י]** עי' תוי"ט דקרי ליה חמור, לפי שהמלבן והמטה נישאין עליו.

בר"ש הביא תוספתא דמפורש דהחמור יש לו בית קיבול, "דאע"פ שחקוקים ומקבלים טהורים ואין בהם משום כלי קיבול", ועי' ברע"ב שכ' דהוא עץ חלול ומשמש דיש לו בית קיבול עיי"ש. וצ"ע א"כ מדוע אינו מקבל טומאה, והרי יש לו בית קיבול.

ובחסדי דוד על התוספתא [בב"מ פ"ח ה"ג], כ' משום דהוי בית קיבול העשוי למלאות ולא הוי בית קיבול, ובענין בית קיבול העשוי למלאות, עי' לעיל פי"ז מי"ז מה שנתבאר בזה.

ואפשר לומר עוד משום שלא עשוי לטלטל על ידו וכפי שכ' רש"י שבת סו. לגבי קב הקיטע, דבית קיבול צריך שיהיה עשוי לטלטל על ידו[[23]](#footnote-23).

**יא]** עוד יש להקשות דאפילו דהנקליטין והחמור הוי פשוטי כלי עץ אבל מדוע לא יטמאו מדין פשוטי כלי עץ המשמשים אדם וכלים [עי' לעיל פט"ז מ"ז], וביאר בתפא"י דהנקליטין אינם נחשבים משמשי האדם, אלא משמשי המטה בלבד, והמטה היא המשמשת את האדם.

## חיפוי

**יב]** **בר"ש** כ' כעין חיפוי האלה והקשת [לעיל סוף פט"ז], ולכאו' היינו כיסוי מעל המטה, אולם ברמב"ם פיהמ"ש כ' כוונתו לציפויין המקשטים את המטות, ומשמע דהוא ציפוי ממש.

וי"ל דפלוגתת הרמב"ם והר"ש היא לשיטתם, דשיטת הרמב"ם דכל כלי המצופה טהור, [ועי' רמב"ם ביד החזקה פ"ד מכלים ה"ד, ועי' פיהמ"ש פי"א מ"ד מש"כ שם], ואילו להר"ש ציפוי מתכת לפשוטי כלי עץ טמא כדין הציפוי [כן מבואר בדברי לעיל פי"א מ"ז], הרי דהר"ש פליג על הרמב"ם וס"ל דכלי המצופה מקבל טומאה.

ומעתה א"ש דפליגי לשיטתם בביאור מתני', דלהרמב"ם הוא מדין ציפוי, דס"ל כל כלים המצופין טהורים, ואילו להר"ש דפליג וסבר דכלים המצופין טמאים, פירש במתני' דחיפוי היינו כמו חיפוי האלה והקשת, ועי' חזו"א כ"ד ה'.

ועי' רש"ש שכ' בביאור דברי הרמב"ם דהוא מדין תכשיט כלים ולכן טהור, וצ"ע מדוע הוזקק לדין תכשיטי כלים דטהור ולא ביאר מדין כלים המצופים דהם טהורים וצ"ע [ועי' לעיל' מש"כ פי"ד]]..

**יג]** **עי' ר"ש כת"י** דכ' הטעם דחיפוי טהור הוא משום דמשמש תשמיש ארעי, ובאמת דכ"כ לעיל סוף פט"ז לגבי חיפוי האלה דהוי תשמשי ארעי, ויש לעי' בביאור כוונתו.

**יד] ברע"ב** כ' דהוי כמתכת המשמש את העץ, ויש לעי' בביאור כוונתו. ולכאו' כוונתו דהמיטה היא פשוטי כלי עץ, והחיפוי אפילו שהוא מתכת טהור מדין מתכת המשמשת העץ.

והקשו **הרש"ש והמשנ"א** על הרע"ב כאן דהרי המטה עצמה מקבלת טמאה, וא"כ מה שייך כאן מתכת המשמשת את העץ והרי הוא משמש לעץ המקבל טומאה.

**ובמשנ"א** כ' דכל הני לאו צורך שכיבה הם, דנקליטים הוא לצורך אהל, וחמור למשוי, שלא תכבד המטה על הרגליים, וחיפוי לנוי.

## אין טמא אלא מטה וכו'

טו] בעיקר גדר טומאת המטה יש לעי' דהרי הוא פשוטי כלי עץ ומדוע מקבל טומאה, ונחלקו הראשונים בגדר הדין טומאה, דברמב"ם פ"ד מכלים ה"א מבואר דהוא מדין משמשי אדם ומשמשי כלים, ולפי"ז הוי טומאה מדרבנן מדין פשוטי כלי עץ משמשי אדם ומשמשי כלים.

אולם בתוס' עירובין לא. ומנחות צו: כ' דהוא מדין טומאת מדרס, וכל המטמא מדרס מטמא בטמא מת. ונפק"מ דלהרמב"ם הוא טומאה דרבנן, ואילו להתוס' הוא טומאה דאוריתא.

ובספר מי נפתוח [פרפר ל"ד אות ב'] הקשה מדוע הרמב"ם לא פירש מדין טומאת מדרס, ואף דשיטת הרמב"ם הוא דכל שטמא מדרס מטמא בטמא מת הוא דין דרבנן, אכתי יש לעי מדוע לא פירש כן, ועי' משנת טהרות משנה ד' מש"כ עוד לבאר בזה.

## ומלבן

**טז]** בר"ש וברע"ב ביארו דמטלטלין אותם עם המטה, ולכן חשיב חלק מן המטה, [והיינו דאין דרך לנתק אותם זה מזה] ומשא"כ מלבני בני לוי הם מפרקים אותם כשהם הולכים ולכן אינו נחשב לחלק מן המטה ממש.

ועי' תפא"י בועז אות [ד] דכ' להקשות מדוע צריך לומר דהוא חלק מן המטה, והרי תיפו"ל דהוא טמא משום דיש לו בית קיבול, ומתרץ משום דהוי בית קיבול העשוי למלאות, ועי' עוד מה שביאר שם.

ובמשנת טהרות כ' עוד לבאר על דרך רש"י שבת סו. דהכא לא מטלטלין על ידו, ולכן אין לו דין שם בית קיבול, ואולי אפש"ל עוד דהכא יש חידוש נוסף דאפילו נגע טומאה במטה נטמא המלבן כיון דהוא חלק מן המטה..

## ומלבני בני לוי

**יז]** עי' ברע"ב וכ"כ בר"ש שכ' דאין מוליכין המטות אלא רק את המלבנים, ועי' משנ"א שהקשה לאיזה צורך נושאין את המלבנות, ועי' עוד בבועז אות [ד'] דביאר דכיון דהיו נושאין עמם את המלבנים לא ימנעו בני אדם במלונם להשאיל להם המטות מחשש שיתקלקלו רגלי המטה. ועי' עוד בתפא"י ביכין [לד] דכ' לבאר דהמלבנים הם לוחות של עץ ארוכות ומשכיבים אותם על ב' כיסאות ושוכבים עליהם[[24]](#footnote-24).

ובתוס' אנשי שם נמי הקשה לאיזה צורך נושאין המלבנות, וכ' דצ"ל שהיו נוטלים את המטות והיו משאירים את המלבנות, **וכ"כ הרא"ש** להדיא כאן דנוטלין המטות ומשאירין המלבנות.

**יח]** וברמב"ם ביאר באופ"א המלבן ולפי"ז ביאר שנושאין בני לוי ותולין על המלבנות כלי שיר, ועי' משנ"א דביאר דצ"ל דהם משמשים רק שלא בשעת מלאכה ולכן אינם מקבלים טומאה מדין פשוטי כלי עץ.

# פרק י"ח משנה ד

## מלבן שנתנו על לשונות ר' מאיר ורבי יהודה מטמאין ר' יוסי ור' שמעון מטהרין

א] בר"ש ורא"ש ורע"ב מבואר כאן דלשון היינו תחתית המחוברת מתחת למלבן, ודוגמת החמור במשנה הקודמת, אלא שהחמור אינו מחובר והלשון הוא מחובר למלבן [ומטרת מלבן זה ראיתי שביארו במקום שהקרקע עקומה בכדי שיעמוד יציב],

וביאור המחלוקת מבואר דהטעם של ר"מ ור' יהודה משום שהוא מחובר ומטלטל עם המטה הרי הוא חלק מן המטה, אבל לר' יוסי ור"ש טהור כיון שפעמים מפרקים אותו מן המטה ואינו קבוע לגמרי במטה, ולכן הוא לא נחשב חלק מן המטה, ור' יוסי הביא ראיה לדבריו ממלבני בני לוי, והיינו דגם מלבני בני לוי הם מחוברים למטה ומ"מ כיון דהדרך לפרק אותם מן המטה אינם נחשבים לחלק מן המטה.

**ב]** **ברמב"ם** כאן ביאר באופ"א דהלשונות הם עמודים סביב ד' צידי המטה ובהם מתחברים המלבנים, ולפי"ז ביאר דהכא הנידון הוא על המלבן המתחבר ללשונות.

ועי' משנ"א ביאר באופ"א כאן, דהוא מוט המחובר בנקבים שיש בלשונות והוא עשוי לתלות עליו בגדיו, והמחלוקת היא האם נחשב למחובר ונעשה אחד בהדי המטה או לאו.

חסר פרק יח משנה ה ומשנה ו', ועי' להלן מ"ט ועי' בסימנים שנתבאר בהרחבה בס"ד

# פרק יח משנה ז'

## כרע שהיתה טמאה מדרס וחברה למטה כולה טמאה מדרס

מצינו ב' דרכים בראשונים באופן הטומאה של הכרע

**א]** **ברמב"ם פיהמ"ש והרע"ב** כ' דמיירי שהכרע נטמא משום שהזב דרס על הכרע בפנ"ע ונטמא, ואח"כ חיברו למטה, ולכן כל המטה טמאה מדרס.

**בר"ש וברא"ש ובתוס' סוכה טו:** ביארו דמיירי שנטמאה כל המטה בעודה קיימת, ואח"כ פרקה, ונהי דהטומאה פרחה בזמן שפירקה כיון דלא נשאר קצרה ושני כרעים, מ"מ לאחר שחזר וחיברה ואפילו למטה אחרת היא חוזרת לטומאתה.

**ב]** והגר"א בא"ר וכן במשנ"א הקשו לדברי הר"ש והרא"ש דכיון שנטהר איך יחזור לטומאה לאחר שחיברו, והרי לא מצינו שחוזר לטומאה ישנה אלא רק בכלי מתכות ולא בשאר כלים[[25]](#footnote-25).

**וביאר הגר"א והמשנ"א** דמיירי שהמטה נטמאה ופירק את המיטה על דעת להחזירה לתיקונה, וא"ש היטב דמעולם לא נטהרו האברים כשפירק אותם, דנשארו כל הזמן טמאים[[26]](#footnote-26). [[27]](#footnote-27)

ג] **ובדעת הרמב"ם והרע"ב** דמיירי שנטמא הכרע בפנ"ע יש להקשות איך מקבל הכרע בפנ"ע טומאה, והרי מבואר לעיל מ"ה לרבנן דניטלה ארוכה ושני כרעים המטה טהורה, ואיך יתכן דהכרע בפנ"ע יקבל טומאה, ועוד קשה דבגמ' סוכה דף טז., וכן ברמב"ם פכ"ו הי"ג מבואר דרק ארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים מקבלת טומאה אבל כרע בלבד טהור[[28]](#footnote-28).

ובביאור הגר"א מ"ה כ' לבאר ברמב"ם דמיירי שהכרע בפנ"ע הוא רחב וראוי למדרס ולכן טמא, ומה דמבואר בגמ' סוכה טז. דבעינן ארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים, התם הוא בכדי לטמאות את הארוכה או את הקצרה שהיא זקוקה לכרעים, אבל הכרעים מצד עצמם מקבלים טומאה דראויין למדרס.

**ד]** ובדעת הר"ש דמבואר דחוזר לטומאה ישנה, ועי' חזו"א סט"ז סק"ה' שכ' בביאור דין זה דאחר שחיבר הכלי חוזר לטומאה ישנה, דהוא הלכה דוקא במדרס, ולא בשאר כלים, ומשום דמבדרס לעולם השם מדרס לא בטל ממנו כל שהוא מיוחד למדרס, משא"כ בשאר כלים אם מפרק הכלי וחוזר ובונה אותו לא יחזור לטמאותו עיי"ש.

פרשה היא טמאה מדרס והמטה מגע מדרס

**ה] ברא"ש** כ' דנטמא בזמן שבא לחברה, מיהו יש לדון עוד דכיון דמחובר למטה והיה מדרס ממש שוב ממילא הרי הוא מטמא את עצמו וכחזינן ברש"י שבת קיב: דמקבל טומאה מעצמו ונחשב מגע מדרס ועי' תוס' שם

## היא טמאה טומאת שבעה והמטה טמאה טומאת ערב

**ו]** **עי תוי"ט** שהקשה דהרי חרב הרי הוא כחלל להרמב"ם הוא דין בכל כלים ולא רק במתכות, וא"כ לכאו' הכא נמי כל המטה צריכה להיות טומאת שבעה.

**ועי' משנ"א** מש"כ ליישב דטומאת המטה הוא דרבנן מדין פשוטי כלי עץ, ולא נאמר בזה דין חרב הרי הוא כחלל[[29]](#footnote-29).

והוסיף עוד **המשנ"א** דאף הדין של כל הראוי לטמא טומאת מדרס מטמא טמא מת [המבואר בגמ' בב"ק כה. אי נימא דהוא דאוריתא] לא נאמר בו דין חרב הרי הוא כחלל כיון דלא נתפרש כן להדיא.

**ז] בראב"ד** בהשגה על הרמב"ם מכלים כ' דוקא באופן שמטה צריכה להכרע כל המטה נטמאת בטומאת הכרע, אבל בלא"ה אינו מטמא את כל המטה במדרס, אלא המטה מגע מדרס, ומשמע דמ"מ הכרע חזרה לטומאתו ויש לעי' בזה.

ועי' במשנ"א כאן שכ' דאם חבר הכרע לשולחן או לדבר שאינו בר מדרס כלל הדין הוא דפרח מכולו טומאת מדרס, ומ"מ מבואר בדבריו דיש מגע מדרס.

## היתה טמאה טומאת ערב וחברה למטה כולה טמאה טומאת ערב

בגדר דין המחובר לטמא טמא

**ח]** מבואר במתני' דין טומאה מדין חיבור לטמא, ומיירי שנתחבר לאותו חלק הטמא עוד חלק והרי הוא נעשה טמאה כמוהו ממש, ודין זה מצינו במתני' כאן וכן להלן משנה ח' לענין תפילין, וכן בפ"א טהרות מ"ח גבי מקרצות,

ויש בזה כמה נידונים

**א)**. **בחזו"א** עוקצין א' י"ד [ד"ה חולין קכח], נסתפק האם הוא טומאה של התפשטות הטומאה או מדין ידות, והיינו דכיון שנתחבר לטמא הרי הוא יד של הטמא ומכניס ומוציא טומאה,

**ובקובץ הערות** סי' י"ט סק"ה מבואר גדר אחר, דהוא דין קבלת טומאה מהחלק הטמא, אלא שנשאר באותו דרגת טומאה, ולא נחית חד דרגא, ועיי"ש מה שביאר לפי"ז ממקרצות עי' להלן, ועוד בגדר הדין של אין אדם וכלים מקבלים טומאה אלא מאב הטומאה.

**ב). הקשו הראשונים** [טהרות פרק א' משנה ח'] מאי שנא ממקרצות המבואר שם דאם חיבר למקרצת [בצק] שהוא שלישי לטומאה עוד מקרצת בצק לא נטמא הבצק אפילו בעודו מחובר, ובראשונים ביארו שם דכל שהטומאה היא קלישה ואינה מטמאה אחרים אף המחובר לה לא נעשה כמוהה ואילו הכא מבואר דמועיל חיבור אפילו בכה"ג שחיבר למטה טומאת ערב דאינה יכולה לטמא אחרים.

**ועי' חזו"א** טהרות [סימן א' סקי"א], שביאר דבאוכלים כיון דאין אוכל צריך חבירו אינו נחשב לחיבור כ"כ ואילו הכא דאחד צירך לשני חשיב חיבור גמור, ובאמת אפשר להביא ראיה לזה מדברי הראב"ד סו"פ כ"ז מכלים עיי"ש.

**ועי' בראב"ד** בהשגה סוף פרק כ"ז שכ' שם לחדש שאפילו עיקר הדבר הטהור והחלק הטפל הוא הטמא נמי מתפשט הטומאה וכמו דמואר כאן גבי כרע ומשום שהמטה צריכה לכרע, ועיי"ש שכ' דבאופן שאין שניהם צריכים אזלי' בתר העיקר, ולפי"ז צ"ל דבמקרצות אין עיקר. ולכן לא נטמא השאר.

**ג)**. **עוד הקשה החזו"א** סי' ה' סק"ח מהא דמבואר [פרק ב' מ"ז] כלי שיש לו ב' תוכות נטמא אחד לא נטמא חבירו, [וכן יש להקשות מבית הפך ובית התבלין לעיל פרק ה'], ומדוע לא יהיה טמא מדין המחובר לטמא.

ובחזו"א כלים פרק ה' סק"ח כ' ליישב בזה דרק טומאה שבשעת המגע הכל היה נטמא גם אח"כ נטמא אבל לא מה שלא היה נטמא, ועוד הביא מכריתות דף כא., ולפי דברי הראב"ד יש ליישב, ולכאו' י"ל עוד דהכל הוא מדין חפצא אחד אבל לא משום חביור והתם הוי שני כלים המחוברים ובזהאין הטומאה עוברת ויש לעי' בזה. [ועי' עוד מש"נ לעיל פ"ב מ"ז].

## חברה למטה כולה טמאה טומאת שבעה

**ט]** ויש לעי' דהא לכאו' הוא חלק טפל ומדוע משפיע טומאה על כל המטה, וצ"ע. [ואדרבה לכאו' היה צריך להיות דאפילו טומאת מגע מדרס לא יהיה כיון דדנעשה חלק ממנה ולא נגע בה, מיהו זה כבר מבואר לעיל דגם זה חשיב מגע מדרס].

**ועי' משנ"א** דכ' דדוקא אם המטה צריכה לכרע, אבל אם אין המטה צריכה לכרע אין המטה טמאה מדרס, אלא טמאה מדכ מדרס,

ועי' עוד שכ' המשנ"א דאם חיבר את הכרע לשולחן או לכלי דלאו בר מדרס לא מקבל טומאת מדרס, אלא הוי מגע מדרס.

## וכן השן של מעדר

**י]** וביארו הראשונים,דכיון שהשינים הם של פרקים הרי הוא כמו מטה דידן, ומבואר דשן אחת קובעת כל דין המעדר ועי' לעיל פי"ג מש"נ בענין שן של מעדר.

# פרק י"ח משנה ח

## תפלה ארבעה כלים

**א]** יש להעיר מהו לשון המשנה "תפילה ארבעה כלים", ועי' תפא"י יכין [אות ס"ו בתו"ד] ועי' מש"כ בזה.

## התיר קציצה

**ב]** **עי' תוי"ט** שהביא מהערוך ב' טעמים מדוע קרי ליה קציצה, א. משום לפי שכל בית קצוצה מחברתה, ב. משום שקצוצה ונפרדת מן התיתורא, ועי' תוס' אנשי שם [בשם שושונים לדוד] שכ' נפק"מ לדינא בין שני הדרכים אם צריך שיהיו שני הקציצות חרוצים עד למטה ותלוי באשלי רברבי עיי"ש.

## התיר קציצה הראשונה ותקנה

תפילין אם צריך שיהיו מעור אחד

**ג]** **באליהו רבה** כ' להוכיח מכאן דתפילין של ראש אין צריכים להיות מעור אחד מדקתני התיר ותקנו משמע דהוכשרו התפילין.

**אמנם בביאור הגר"א** על השו"ע או"ח סימן ל"ב אות ל"ח כ' דצריך שיהיה הכל מעור אחד, ועיי"ש מ"ב וביאוה"ל, ובספר עמודי אור סימן א' מה שדחה הראיה ממתני' דאפשר שנפשט העור ובזה נתבטל הבית קיבול אבל לא נתלש לגמרי, **ועי' עוד קהילות יעקב טהרות סימן י"ב מש"כ בזה.**

## התיר קציצה הראשונה ותקנה טמאה טמא מת

ב"ק העשוי למלאות

**ד]** בתוס' סוכה יב: ובר"ש לקמן פכ"ו מ"ב הוכיחו ממתני' דמבואר דתפילין מקבלות טומאה, דבית קיבול העשוי למלאות הוי בית קיבול, דהרי כלי עור צריכים בית קיבול.

וקשה לשיטת הרמב"ם פ"ב מכלים ה"ג דס"ל דבית קיבול העשוי למלאות לאו בית קיבול, וקשה ממתני' דמקבל טומאה.

ותי האחרונים בכמה אופנים **א). במשנ"א** כ' דהכא הוא טומאה דרבנן והיינו מדין פשוטי כלי עור[[30]](#footnote-30). **ב). בערוך לנר** סוכה יב:, שתי' דתפילין עשויין להוציא הפרשיות, ולא חשיב עשוי למלאות עולמית, **ג).** **עי' חזו"א** [כ"ז ג'] מש"כ בזה כיון דהפרשיות מונחות שם באופן רפוי לא בטל הכלי קיבול, ועי' סדרי טהרות מש"כ[[31]](#footnote-31).

בביאור הדין דשבירת הקציצה מטהרת

**ה]** יש להקשות מדוע הקציצה שנשברה לא מקבלת טומאה, והרי יש בהקציצה בית קיבול בפנ"ע, ומדוע לא מקבלת טומאה כדין בית קיבול, ויתכן לומר דהגדר הוא שנעשה שבירה המטהרת, ואפילו שנשאר בית קיבול מ"מ חל טהרה, [ואפשר שיהיה תלוי בפלוגתת רש"י תוס', ועי' מש"כ בזה בעזהי"ת].

**ו]** יש להקשות דאם הקציצה שהותרה נטהרה מדין שבירה, מדוע לא נטהרו גם שאר הקציצות שהרי שבירה היא בכל הכלי, ועי' תפא"י יכין [אות ס"ו] מש"כ בזה דכיון דהוי ד' כלים נפרדים אין שייכות בין כלי אחד להשני.

כשחוזר ומחברה לתפילין – טומאת חיבור

**ז]** מבואר במתני' שכשחוזר ומתקן הקציצה לתפילין, היא חוזרת לטומאת טמא מת, מדין חיבור לשאר הקציצות שלא נשברו.

ובגדר הטומאה מדין חיבור לטמא, נתבאר לעיל מ"ז כמה דרכים, **א. החזו"א** עוקצין צידד דהוא מדין ידות, **ב. קובץ הערות** סימן י"ט מדין מגע מקצתו מגע כולו, **ג. החזו"א** שם צידד דהוא דין פשטה של הטומאה בכל הכלי, [ובקובץ הערות כ' דהוא מתפשט בכל הכלי מדין מטמא ונטמא, והדברים נתבארו בהרחבה בס"ד במשנה לעיל].

## התיר את הרביעית טהורה מטמא מת אבל טמאה מגע טמא מת

מדוע פורח טומאת החיבור כשהותר הרביעית

**ח]** מבואר דבזמן שהתיר את הקציצה הרביעית פרחה טומאת מת מכל הקציצות, ויש להעיר דאם חל טומאת מת בכל הקציצות, איך פרחה בזמן שהתיר הקציצה הרביעית, והנה אי נימא כדברי החזו"א דהוא מדין ידות, או מדין מגע מקצתו מגע כולו א"ש היטב דמעולם לא חל עליהם טומאה, אבל אם פשטה טומאה איך פרחה הטומאה, [וכן קשה לעיל משנה ז' מדוע כשנפרד הכרע נטהר המטה, והרי כבר חל עליה טומאה],

אשר ע"כ מבואר בזה דיש טומאה דאינה חלה בגופו של הכלי אלא רק מחמת היותו מחובר לשאר הכלי, ולכן כשנפרד מהכלי פרחה טומאה ממנו.

באיזה זמן חזרו הקציצות למגע טמא מת

**ט]** יש לעי' מאימתי קבלו הקציצות טומאת 'מגע טמא מת', דהרי קודם שחיבר הקציצה לתפילין היתה הקציצה שבורה ולא היתה מקבלת טומאה כלל בנגיעה, ורק אחר שחיברה לתפילין מקבלת טומאה, וקשה דאז כבר נעשה לטומאת מת מדין חיבור ושבע להו טומאה[[32]](#footnote-32).

אכן הביאור הוא דבזמן שחיברה לתפילין חל עליה תרי טומאות בב"א, גם טומאת מת מדין חיבור לתפילין שיש בהם טומאת מת, וגם מדין מגע שנוגע בטומאת מת של התפילין, ומבואר בגמ' מנחות כד. דבבת אחת לא אמרי' שבע להו טומאה.

מדוע לא הוי טומאת בית הסתרים

**י]** יש לעי' איך חל טומאת מגע טמא מת על הקציצה לאחר שנתחברה, והרי קודם שנתחברה אינה מקבלת טומאה ואחר שנתחברה הרי הוי בית הסתרים, וכדאיתא בגמ' חולין עב: דקבלת טומאה מדבר המחובר לה נחשב למגע בית הסתרים, [ורק לר"מ מקבל טומאה בכה"ג, ולא קיימ"ל כר"מ][[33]](#footnote-33).

**וכן קשה במשנה ז'** לגבי "כרע", דמבואר דבזמן שהכרע נתחבר למטה, הרי הוא מטמא את כל המטה במגע טמא מת, והנה שיטת הר"ש לעיל מ"ז דהכרע מתחילתו היה טמא, ואח"כ נתפרק ונטהר מטומאתו, וכשחזר שוב למטה נתחדש עליו הטומאה, ומעתה קשה איך מטמא את המטה במגע טמא מת, והרי הוי מגע בית הסתרים[[34]](#footnote-34).

**וכן יש להקשות במשנה ו'** בהדין של נשברה ארוכה ותקנה שהיא טמאה מדרס ומגע מדרס, וקשה דהרי הארוכה אינה מקבלת טומאה בפנ"ע אלא רק בעודה מחוברת למטה, [כמבואר בגמ' סוכה טז. דצריך גם שני כרעים], וא"כ אחר שחיברה למטה הרי הוי בית הסתרים,

**וכן הקשו** תוס' עירובין כד. ושבת קיב: [במתני' לקמן פכ"ו מ"ד], גבי סנדלשנפסקה אוזנו אחת ותקנה, ואח"כ נפסקה אוזן שניה טהור ממדרס וטמא מגע מדרס [לקמן פכ"ו מ"ד] ואיך נעשה מגע מדרס והא טומאת בית הסתרים[[35]](#footnote-35).

ובתוס' שם תי' דבזמן שחיבר את האוזן לסנדל חל עליו גם טומאת מדרס וגם טומאת מגע טמא מת בבת אחת, ומבואר דאין בזה חסרון של מגע בית הסתרים, וצ"ע בטעם הדבר, ובחזו"א כ' לבאר בזה בתרי גווני כדלהלן.

**יא]** **ובחזו"א [סי' ל"א סק"ב]** ביאר בתרי גווני גבי אוזן סנדל מדוע לא הוי בית הסתרים, א' משום דלאחר שתפר את האוזן מצד אחד כבר נעשה חלק מן הסנדל, ועכשיו האזן נוגעת מהצד השני שלה הרי זה נחשב מגע גמור ולא בית הסתרים. מבואר חידוש דבגד שמקפלו ונוגע משני צדדיו לא יחשב בית הסתרים, וכן אם יקבל את יד העובר ויגע בשאר הבשר יטמא אותו[[36]](#footnote-36).

ותירוץ זה י"ל גם בתפילין דנהי דמחוברת בתיתורא ושם הוא בית הסתרים, אבל יש בה גם מגע בחלק העליון של הקציצה שנוגעת ברביעית חברתה ושם הוא מגע גמור, אך בכרע של מטה שאין בה מגע מצד שני שהרי צד אחד מחובר וצד שני עומד על הארץ, אכתי קשה.

ועוד ביאר החזו"א וז"ל אי נמי כיון דמגעו והוויות בית הסתרים באים כאחד, חשיבא נגיעה,וכן צ"ל פי"ח מ"ז פרשה היא טמאה מדרס והמטה מגע מדרס, ולא אמרי' כשחברה היא כבר נגיעת בית הסתריםואין כאן מגע, [ומיהו שא"ה דאיכא נגיעה קדם חיבור שהמטה בלא כרע מקבלת טומאה] עכ"ל.

מבואר בחזו"א דכיון דהמגע נעשה באותו הזמן שנתחבר לכלי להיות בית הסתרים, אינו חשיב מגע בית הסתרים, דרק לאחר שהוא כבר מחובר לא שייך לקבל במגע דחשיב מגע בית הסתרים, אבל בב"א באותו החיבור גופא לא נחשב לבית הסתרים וזה חידוש.

**ובכל ענין זה** עי' עוד לקמן פכ"ו משנה ד' ובביאורים שם.

## התיר את השלישית טהורה, שהרביעית במגע ואין מגע עושה מגע

**יב] עי' פירוש הר"ש והרא"ש והרע"ב** דאחר שנטלו ג' הקציצות הרביעית טהורה והטעם משום דכל טומאת הרביעית היא רק מדין חיבור לג' הקציצות, ולכן כל שנטלו הג' קציצות, שוב ממילא הקציצה הרביעית נטהרה, ואף אינה מטמאת אחרים וא"ש.

אבל הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דגם לאחר שנטלו ג' הקציצות, מ"מ הרביעית נשארת בטומאתה, אלא שאינה מטמאת את הקציצות האחרות שאין מגע עושה מגע.

והדברים צ"ב טובא חדא מדוע הרביעית נשארה בטומאתה, והרי כל טומאתה היה מדין חיבור, ועוד קשה אם נשארה בטומאתה מדוע לא תטמא את השאר מדין חיבור וצ"ע.

ועי' עוד ברמב"ם ביד החזקה דביאר נמי דהרביעית טמאה, אלא שביאר באופ"א קצת וצ"ע כוונתו.

# פרק יח משנה ט

## מטה שנגנב חציה או אבד חציה או חלקוה אחין או שותפין טהורה

קושיית הראשונים סתירה מרישא לסיפא

**א] בראשונים** הקשו מסיפא דמתני' דמבואר דלחכמים מטה מטמאה אברים ומטהרת אברים, ובגמ' סוכה דף טז. מבואר דמיירי בארוכה ושני כרעים או בקצרה ושני כרעים, ומעתה קשה מדוע נגנב חציה טהורה, והרי נשאר בה ארוכה ושני כרעים ובסיפא מבואר דלחכמים טמאה.

**ב]** מצינו בזה כמה תירוצים

**א) בר"ש, וברא"ש,** **ובתוס'** סוכה דף טו:, ובתוס' ברכות דף נ:, כ' דכל מה דארוכה ושני כרעים מקב"ט מיירי דוקא בדעתו להחזירה, אבל בנגנב נאבד ואין דעתו להחזירה, אפילו ארוכה ושני כרעים טהורה.

מבואר דבעינן לתרתי, והיינו גם שיהיה על דעת לחברה לכלי, וגם שיהיה ראוי לסמוך אגודא, וצ"ע הסברא בזה[[37]](#footnote-37), ועי' חזו"א ט"ז ו' מש"כ לבאר בזה.

**ב) עי' תוס' הרא"ש** ברכות נ: וכן בר"י חסיד שם שתי' ב' תירוצים [והובא לשונו בהערה [[38]](#footnote-38)], א. דנגנבה או שאבדה מיירי בגוונא דלא נשאר ארוכה ושני כרעים, ולכן טהורה, אבל אם היה נשאר ארוכה ושני כרעים היה טמא. עכ"ד[[39]](#footnote-39)

**ג) עוד תי' דרישא** היינו נגנבה טהורה קאי על טומאה דלשעבר, והיינו דנטהרה מטומאה שהיתה בה ואפילו היתה ארוכה ושני כרעים, ואילו בסיפא מיירי על טומאה דמכאן ולהבא אברים מקבלים טומאה.

## מטה מיטמאה חבילה ומיטהרת חבילה דברי רבי אליעזר, וחכמים אומרים מיטמאה איברים ומיטהרת איברים.

קושיית הראשונים ממשנה ה'

**ג] בגמ' סוכה טז.** מבואר דמתני' כאן מיירי בארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים דחזי למסמך אגודא וראוי לשימוש.

**והקשו הראשונים** דלעיל מ"ה מבואר בנשברה ארוכה ושני כרעים לרבנן נטהרה המטה, ולר' נחמיה טמאה, ואילו הכא מבואר דאפילו אברים בלבד כגון ארוכה או קצרה ושני כרעים טמאה.

אם מתני' כר' נחמיה או כרבנן

**ד] ובר"ש וברא"ש** לעיל מ"ה, ובתוס' סוכה טו: כ' דמתני' הכא אתיא לר' נחמיה.

**ובחידושי הגר"א** [לעיל מ"ה] הקשה דגם לר' נחמיה כל מה דהמטה טהורה הוא רק בגוונא שנשארה כל המטה חוץ מהארוכה ושני כרעים, אבל אם נשאר רק ארוכה ושני כרעים גם לר' נחמיה טהורה[[40]](#footnote-40).

**ה] וברמב"ם** פרק כ"ו ה"י מבואר דפסק כרבנן, ואפ"ה פסק בהי"ג דארוכה ושני כרעים טמאה הרי דאתיא גם לרבנן, והדק"ל

תירוץ הכסף משנה

ותי' הכסף משנה דמתני' לעיל מיירי לטהר מטומאה דלשעבר, ואילו הכא במתני' מיירי לקבלת טומאה מכאן ולהבא, דאם יש ארוכה ושני כרעים טמאה מכאן ולהבא.

תמיהת החזו"א על דרכו של הכסף משנה

**ו]** ובחזו"א ט"ז סקי"ד הקשה דדברי הכ"מ תמוהים דהרי מבואר דמטה מטהרת אברים היינו דאם נשברה יכול לטבלה כמו שהיא אברים, וצ"ע דהא כבר נטהרה בשבירה, ועוד הקשה מהא דמבואר בתוספתא דאפילו נתפרקה לשמונה אברים טמאה. וכן קשה מר"א מטהרת חבילה וביאר הרמב"ם דצריך לבנותה להטבילה, וקשה דהא משפירק כבר נטהרה, וכן יש להקשות מפרק י"ט משנה א' דמיירי שפ במפרק המטה להטבילה, הרי דלא נטהרה בשבירה, וצע"ג...

ביאור הגר"א בישוב הסתירה ממשנה ה'

**ז]** ובחידושי הגר"א כ' ליישב הסתירה ממשנה ה' למשנה ט' ולפי"ז נמי מיישב שיטת הרמב"ם, דבמשנה ה' מיירי 'בנשברה' ולכן טהורה, [ונחלקו רבנן ור' נחמיה בנשברה ארוכה וכל המטה קיימת אם נשאר טומאה על המטה], אבל משנה ט' מיירי בנתפרקה ועתיד לחברה, ולכן טמאה כל שנשארה ארוכה ושני כרעים, אבל נגנבה הוי כמו נשברה שנטהרה עיי"ש[[41]](#footnote-41).

קושיית הראשונים ממשנה' ז' גבי כרע

**ח]**. בגמ' סוכה מבואר דבעינן ארוכה ושני כרעים, וקשה דלעיל משנה ז' מבואר דאפילו כרע בלבד טמא, וכשנתחבר למטה הוא מטמא את כל המטה.

ומצינו בזה ג' תירוצים

**א) הר"ש** תי' כאן דכרע טהור, אלא שאם יחברה יחזור טומאתו, ואילו ארוכה ושני כרעים הוא טמא גם כשהוא מפורק.

**ב) הרמב"ם [לפי ביאור הגר"א**], דכרע הוא רחב וראוי למדרס מצד עצמו, ונטמא בפנ"ע כשדרס עליו הזב, ומה דמבואר בגמ' דצריך ארוכה ושני כרעים הוא בכדי לטמאות הארוכה.

**ג) הגר"א במשנה ז'** ביאר דאם המטה נטמא בעודה שלימה ופרקה ונשארו הפרקים בטומאתם, [דהגר"א נחלק על חוזר לטומאה ישנה], אך קשה דהא בגמ' מבואר דבעינן ארוכה ושני כרעים ולא סגי בכרע אחד, ואילו להגר"א כיון דמיירי בפירוק סגי אפילו בכרע אחד[[42]](#footnote-42).

## מטה מיטמאה חבילה ומיטהרת חבילה

**ט]** מצינו ב' דרכים בראשונים בביאור מתני'

**א)** **עי' ר"ש כאן ותוס' סוכה טו:** דבפי' קמא בארו דמיירי שהמטה נטמאה ופירקה על מנת לטבלה, ואין מועיל טבילה אלא צריך שיחזור לחברה למטה שלימה,

ועיי"ש שכ' דבזמן שהמטה מפורקת אין בה טומאה ורק אחרי שחוזר ומחברה חוזר הטומאה לקדמותה, [והטעם שהוכרח לזה משום דאם יש טומאה בעדו מפורק מדוע לא מהני טבילה].

**ובגר"א לעיל מ"ז** הקשה דאיך תחזור לטומאה ישנה, והא לא מצינו טומאה ישנה אלא בכלי מתכות, ולכן הגר"א עצמו מבואר במ"ז דאין הטומאה פורחת מהחלקים שנתפרקו, ולכאו' קשה דא"כ מדוע לא יהני טבילה, ועי' חזו"א ט"ז י"ד דס"ל לר"א דצריך שיהיה כלי חשוב לטבילה, ואילו חכמים נחלקו בזה, [וצ"ל דאף שנשבר ונשאר בו טומאה מ"מ לא הוי כלי מספיק חשוב לטהרו, אלא צריך שיהיה כלי בדרגה של קבלת טומאה, ואילו חכמים נחלקו בזה גופא].

**ב)** **ובר"ש כאן הביא פירוש התוספתא** שביאר באופ"א מחלוקת ר"א וחכמים, וגם הרע"ב פירש כאן כהתוספתא, וכן בתוס' וכה טז. הביא פירוש התוספתא, ולפי דברי התוספתא נמצא דכרע אחד לכו"ע טמא.

**ועי' מהרש"א** סוכה דביאר דהא דאמרי' בגמ' ארוכה ושני כרעים וקצרה ושני כרעים מיירי לשיטת ר"א עיי"ש. ועי' עוד באור גדול מש"כ בזה בסוף דבריו.

**ביאורי ענינים בסוגיא דמיטה**

**סימן א**

ביאור מחלוקת רבנן ור' נחמיה בנטלה ארוכה וב' כרעים

מתני' פי"ח מ"ה מטה שהיתה טמאה מדרס נטלה קצרה ושתי כרעים טמאה ארוכה ושתי כרעים טהורה ר' נחמיה מטמא

בביאור דינא דמתני' מצינו ב' דרכים, **ברמב"ם** פיהמ"ש וכן בהלכותיו [פרק כ"ו מכלים הלכה י'] מבואר דהנידון הוא על טומאת המטה הנשארת, והיינו דבאופן שנתפרק החלק הקצר ושתי כרעים, המטה הנשארת טמאה, אבל באופן שנתפרק ארוכה ושתי כרעים, המטה הנשארת טהורה,

אולם בר"ש ובתוס' כ' החזו"א [סי' ט"ז סק"ו] דהנידון במתני' הוא על החלק הנטל, ולא על המטה הנשארת, ויבואר להלן.

**ביאור החילוק בין נטלה קצרה לנטלה ארוכה**

בשיטת הרמב"ם דהנידון הוא על החלק הניטל, ביאר הרמב"ם בטעם החילוק בין נטלה הקצרה לנטלה הארוכה, כ' הרמב"ם בפיהמ"ש וגם בהלכותיו משום דכשניטל החלק הקצר ונשארו שני ארוכות וקצר אחד לא בטל צורת המטה, אבל כל שניטל החלק הארוך ונשארו ב' קצרות וארוכה אחת בטל צורת המטה ולכן טהור,[[43]](#footnote-43).

ויש להקשות דהנה בתוספתא [פ"ח ה"ב] הובא בר"ש בסוף המשנה, איתא "ניטלה קצרה ושתי כרעים טמאה מפני שהיא כשיירי מטה לישן עליה", מבואר דהטעם דניטלה הקצרה טהורה משום דכל שניטל הקצרה עדין אפשר להשתמש במטה שעדיין יכול לישן על המטה בדוחק, אבל כל שניטל ארוכה כבר אינו יכול לישן על המטה, ומדוע לא פירש הרמב"ם כפי שמבואר בתוספתא, אלא פירש דהחסרון משום דבטל צורת המטה.

**תרי דינים בכלים**

ונראה בזה דהנה הרמב"ם [בפ"ה מהל' כלים ה"א], כ' וז"ל וכל כלי עץ שאין עליו צורת כלי אע"פ שמשתמשין בו אינו מקבל טומאה" עכ"ל [ועיי"ש בראב"ד בהשגה בארוכות של נחתומין דלכאו' פליג על הרמב"ם], והנה זה ברור דגם להרמב"ם צריך שיהיה אפשר להשתמש בכלי, נמצא דלהרמב"ם איכא תרי דינים בכלים, א) שיהיה ראוי לתשמיש, ב). שיהיה לו צורת כלי.

ומעתה י"ל דהתוספתא ביאר דאכתי יש שימוש במטה ובוודאי גם הרמב"ם סובר כן, אולם הרמב"ם העמיד הדין הנוסף שיש הלכה של צורת כלי, וכ' דנטלה קצרה לא בטל צורת הכלי, ואילו נטלה ארוכה בטל צורת הכלי.

אך יש לעי' בזה גופא מדוע הרמב"ם העמיד הדין של צורת הכלי, ולא ביאר דמטה שניטלה קצרה שלה ראויה לתשמיש, דהרי צריך גם שיהיה ראויה לתשמיש.

**בביאור הפלוגתא דרבנן ור' נחמיה**

ונראה דהנה בעיקר יסוד המחלוקת דרבנן ור' נחמיה, יש לדון בתרי אופנים, א) דלרבנן כל שנטילה ארוכה שלה אינה ראויה לשימוש, ואילו ר' נחמיה דגם זה נחשב ראוי לשימוש, משום דראוי לסמוך על הכותל, [והנידון אם צריך שיהיה ראוי לשימוש מצד עצמו, או גם על ידי סמיכות לכותל נחשב שראוי לשימוש], ב). י"ל דהכל מודים דנחשב ראוי לתשמיש משום דחזי לסמוך על הכותל, אלא דהמחלוקת היא אם מטה שנטל ארוכה בטלה צורתה או לאו.

ומעתה י"ל דהרמב"ם למד כהצד הב' דהכל מודים דמטה שנטלה ארוכה שלה לא בטל שימוש הכלי, וכפי שמבואר ברמב"ם פכ"ו הי"ג דחזי לסמוך על הכותל הוא שימוש חשוב לקבלת טומאה, אלא דיסוד המחלוקת דרבנן ור' נחמיה הוא בנטל הארוכה האם נשאר צורת כלי על המטה או לאו, דלרבנן כל שנטלה הארוכה בטל צורת הכלי הראשון, ואף שיכול להשתמש בה ע"י שסומך לקיר מ"מ נתבטל צורת הכלי דמעיקרא, ואילו לר' נחמיה כיון דיכול לסמוך על הכותל י"ל דהוא טעם דלא בטל צורת הכלי כלל[[44]](#footnote-44). וא"ש דמהאי טעמא ביאר הרמב"ם בנטלה הקצרה דלא בטל צורת הכלי, כיון דזהו עיקר החילוק בין הארוכה לקצרה, [ולא משום חזי לתשמיש].

אולם בדברי התוספתא נראה דעיקר החידוש בתוספתא הוא בהדין שימוש בכלי, דמאחר וצריך שיהיה שימוש בככלי, א"כ קשה שהרי כיון שניטלה ארוכה או קצרה הרי יש חסרון בשימוש הכלי, ובזה חידש התוספתא דאף שימוש גרוע במטה נמי מועיל להחשב שימוש, וזהו ביאור המשך התוספתא "מפני שהוא כשיירי מטה", "ואם מתחילה עשאה לכך טהורה", והיינו דכיון דהוא שימוש גרוע, מהני רק בשיירי מטה, דכבר חל עליה שם מטה, אבל לא מהני שימוש גרע זה להחשיב המטה מתחילה.

וא"ש היטב דכיון דנתבאר דאיכא תרי הלכות האחד שיהיה שימוש בכלי, וגם שיהיה צורת המטה, א"כ התוספתא איירי בדין השימוש, דאף שימוש גרוע מועיל להחשב שימוש בשיירי מטה, ואילו הרמב"ם העמיד זאת שנחשב שימוש בכלי בהי"ג דחזי לסמוך על הכותל, אלא דבה"י העמיד הדין של צורת מטה, כיון שזהו טעם החילוק בין הארוכה לקצרה, ובזה נחלקו ר' נחמיה ורבנן[[45]](#footnote-45).

**בשיטת הראב"ד בפלוגתת רבנן ור' נחמיה**

ובנה בעיקר מש"כ הרמב"ם בפרק ה' דבהל' כלים נאמר הלכה נוספת שיהיה צורת מטה, יעוי' בראב"ד שם בהשגה דלכאו' פליג על הרמב"ם, וס"ל דהכל תלוי בראוי לשימוש, וכל שראוי לשימוש טמא ולא נאמר הלכה של צורת כלי.

ולפי דברי הראב"ד צ"ל דיסוד המחלוקת דרבנן ור' נחמיה במתני' הוא האם נטלה ארוכה ושני כרעים חשיב ראוי לשימוש או לאו, דלרבנן לא חשיב ראוי לשימוש ואילו לר' נחמיה חשיב ראוי לשימוש ומשום דחזי למסמך על הכותל, אבל לרבנן צריך שיהיה ראוי לשימוש מצד עצמו ולא סגי בחזי לסמוך על הכותל, ולא כהרמב"ם דיסוד המחלוקת היא בדין צורת כלי. [ויבואר להלן בעזהי"ת דפליגי לשיטתייהו בסוגיין].

**ב**

**פלוגתת הראשונים אם משנה ט' אתיא כר' נחמיה או כרבנן**

במשנה ט' איתא מטה מטמאה חבילה ומטהרת חבילה דברי ר"א, וחכמים אומרים מטה מטמאת אברים ומטהרת אברים. ובגמ' סוכה דף ט. מבארת דהא דאמרי' "מטה מטמאת אברים ומטהרת אברים", מיירי בארוכה ושני כרעים, או בקצרה ושני כרעים. מבואר בגמ' דמתני' מיירי על טומאת החלק הקצר וב' כרעים, או על טומאת החלק הארוך וב' כרעים, ולא על כל המטה הנשארת. ופריך בגמ' למאי חזיא, ומשני לסמוך אגודא ולמיתב עלייהו.

ונחלקו הראשונים האם חכמים דמתני' [מ"ט] היינו ר' נחמיה, או דאזלי' אף לשיטת רבנן [מ"ה], הר"ש במשנה ה' כ' דמתני' התם אזלא כר' נחמיה, וכ"כ תוס' סוכה דף טו: [ד"ה בארוכה]. וביאור דבריהם משום דלרבנן מבואר במ"ה דאם נטלה ארוכה וב' כרעים בלבד טהורה, ואילו התם מבואר דארוכה עצמה וב' כרעים טמאה, וע"כ אזיל כר' נחמיה.

**בישוב הכסף משנה על השגת הראב"ד**

אולם ברמב"ם פכ"ו מכלים, מבואר דאתיא אפילו כרבנן, דהרי הרמב"ם פסק בפכ"ו מכלים ה"י כרבנן דאם נטלה ארוכה וב' כרעים המטה טהורה, ואילו שם בהי"ג פסק הרמב"ם דינא דגמ' דאם נתפרקו אברי המטה ונשאר ארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים טמאה מפני שראויין לסמוך לכותל עיי"ש, הרי מבואר בזה דמתני' שם אזלא אף כרבנן.

ובראב"ד שם בהשגה השיג בתרתי על הרמב"ם, א' כ' זה לדעת ר' נחמיה ולא לרבנן, ועוד הקשה הראב"ד על הרמב"ם דקשיא דידיה אדידיה, ולמעלה לא כתב כן עכ"ל,

וביאור קושייתו של הראב"ד דהרמב"ם סתר משנתו, דאם בהל' י"ג כ' הרמב"ם דאם נותר רק "ארוכה ושני כרעים" טמאה מפני שיכול לסמוך לכותל, כ"ש דאם ניטלה ארוכה וב' כרעים ונשארה כל המטה [דהיינו ב' קצרות וארוכה אחת] חוץ מהארוכה מהנטלת, ודאי תהיה המטה הנשארת טמאה מפני שראוייה לסמוך לכותל, ואילו הרמב"ם בה"י כ' דנטלה ארוכה ושני כרעים המטה הנותרת טהורה.

ובכסף משנה כ' לבאר דברי הרמב"ם דאין שייכות בין שני הדינים, דמשנה ה' מיירי לענין לטהר הטומאה דלשעבר שכבר חלה במטה, דכל שנשבר ארוכה נטהרה המטה, ואילו משנה ט' מיירי לענין לקבל טומאה ומכאן ולהבא ובזה כיון דראוי לתשמיש מכאן ולהבא הרי הוא מקבל טומאה, וכ' דהוא מדוייק בלשון הרמב"ם, וגם בלשון המשנה, דבמ"ה איתא מטה שהיתה טמאה מדרס, והיינו דכבר היתה טמאה והנידון הוא לטהר המטה, ואילו במ"ט הלשון מטמאת אברים היינו קבלת טומאה ומכאן והלבא.

אך באמת הא גופא צריך ביאור דכשם שנטלה ארוכה וב' כרעים נטהרה המטה מפני שבטל ממנה צורת מטה, מהאי טעמא נמי לא יקבל טומאה מכאן ולהבא, כיון דאין כאן צורת מטה.

**ביאור פלוגתת הרמב"ם והראב"ד לשיטתם**

אכן יש לבאר בזה דנהי דאין כאן צורת המטה דלשעבר, אבל יש כאן צורת מטה לענין לסמוך לכותל שהוא גם צורת מטה, אלא שאי"ז צורת המטה הראשונה, ולכן המטה הראשונה נטהרה, ויקבל טומאה מכאן ולהבא, וכן מדוייק בלשון הרמב"ם בפיהמ"ש דכ' "הואיל וצורת המטה נשארה כפי שהיתה", וגם ביד החזקה כ' "שעדיין צורת המטה עומדת", והיינו דמיירי על צורת המטה דמעיקרא, אבל עכשיו יש צורת מטה אחרת שסומכין אותה לכותל.

אולם בראב"ד מבואר דפליג על הרמב"ם ולא קיבל החילוק בין טומאה דלשעבר לטומאה דמכאן ולהבא, ונראה דהטעם דהראב"ד לא קיבל זאת, משום דהראב"ד למד דאין הלכה של צורת כלי, אלא הכל תלוי בתשמיש הכלי, דאם ראוי לשימוש טמא, ואי לאו טהור ולכן אפילו שנשתנה צורת הכלי אבל כיון שתשמיש הכלי נשאר לא נטהר הכלי.

נמצא דהרמב"ם והראב"ד פליגי לשיטתם, דהרמב"ם לשיטתו דס"ל דיש דין צורת כלי, לכן כל שנפסד צורת הכלי נטהר הכלי, ואפילו שהוא ממשיך בתשמישו הראשון, כיון דצורת כלי הוא מהחפצא של הכלי הרי נשבר הכלי, אבל הראב"ד ס"ל דאין דין צורת כלי, אלא שם הכלי תלוי בתשמיש הכלי, ולכן כל שהוא עדין משמש תשמישו הראשון ע" שסומך אותו לכותל, נמצא דלא נשבר הכלי, ולא איכפת לן מה ששינה את צורתו כיון דמהות הכלי לא תלוי בצורתו אלא בתשמישו, [ואף אם נמצא דגם להראב"ד יש דין צורת כלי מ"מ אינו מהחפצא של הכלי אלא הוא תנאי בעלמא שצריך צורת כלי].

**בפלוגתת רש"י והתוס' בדיני שבירת כלים תלוי בהנ"ל**

ויתכן עוד דביסוד זה נחלקו רש"י ותוס', בהא דמבואר בפ"ב מ"ב הדקין שבכלי חרס וקרקרותיהן ודופנותיהן יושבים שלא מסומכין שיערן מכדי סיכת קטן ועד לוג, דלשיטת רש"י לא צריך יחוד, אלא כיון שהם ראויין לשימוש מקבלים טומאה מכאן ולהבא, אולם תוס' כ' דע"כ צריכים יחוד לשימוש, דאל"ה כיון שנשברו ובטלה טומאתם ודאי לא יקבלו טומאה מכאן ולהבא דאין כאן כלי אא"כ הוא מייחד את הכלי לשימוש והוי כלי חדש. [עי' תוס' חולין נה, וע"ג, ועי' נדה מט., ועי' ר"ש פ"ב].

ובקובץ שיעורים ביאר יסוד המחלוקת בגדר דין שבירה המטהרת דלרש"י הוא דין מעשה המטהר ולכן אפילו שהכלי ראוי לתשמיש מ"מ כיון שנעשה בו מעשה שבירה נטהר כמו מקוה, ואיל לתוס' א"ז דין שבירה המטהרת אלא הוא דין דנטהר כיון דאין כאן כלי, נמצא דלרש"י יתכן דאכתי יהיה כלי, ומ"מ נטהר מדין שבירה, ואילו לתוס' אין דין שבירה המטהרת, והכל תלוי אם בטל מיניה שם כלי, ולכן אם בטל כלי צריך שיהיה יחוד מחדש להיות כלי.

מיהו יש להוכיח מתוס' סוכה דף טז. דגם תוס' ס"ל דיש דין שבירה המטהרת, דכ' תוס' בדברי מתני' להלן "מטה מטמאת חבילה ומטהרת חבילה, דהמטה כשפרקה אין בה טומאה, ומ"מ כשיחזור ויחברה תחזור לטומאתה, וביאור דבריהם דכיון דמיירי במטה של פרקים, כל שמפרק אותה אין כאן מעשה שבירה המטהרת כיון דיכול לחברה, אלא דמ"מ בזמן שהיא מפורקת אין בה טומאה כיון דאינה ראויה לתשמיש, וחסר בה בשם כלי, עיי"ש. [וכן מבואר בתוס' סוכה טו: לגבי כרע, וכן מבואר בר"ש כאן].

נמצא דמשכח"ל דאע"פ שבטל הטומאה משום שאין כאן כלי תשמיש, מ"מ לא נטהר כל שלא נעשה מעשה שבירה, ולכן כל שיחזרו ויבנה את הכלי חזרה הטומאה, הרי מבואר בזה דגם תוס' ס"ל דדין שבירה הוא מעשה המטהר, וא"כ יש לעי מהו יסוד המחלוקת דרש"י ותוס'[[46]](#footnote-46).

אכן נראה לבאר דיסוד פלוגתת רש"י ותוס', דבאמת הכל מודים דבעינן מעשה שבירה שהוא מעשה המטהר, אלא דיסוד המחלוקת היא במה נחשב שנעשה כאן מעשה שבירה, דיסוד הפלוגתא הוא בעיקר דיני הכלי וכדלעיל האם שם כלי תלוי במה שהוא משמש, או שהוא תלוי בצורת כלי, דרש"י סבר דשם כלי תלוי גם בצורת הכלי וממילא כל שאיבד צורתו הראשונה חשיב שבירה כל הכלי, אבל התוס' למדו דעיקר שם כלי תלוי בדמה שהוא משמש, [ואולי יש גם תנאי שיהיה צורת כלי, אבל אי"ז החפצא של כלי], ומעתה כל שעדין ראוי לשימוש לא נחשב שנשבר הכלי, ואף ששינה צורתו, כל שלא בטל תשמישו לא חשיב מעשה שבירה וא"ש היטב.

ולהאמור יבואר היטב דמצינו בכמה דוכתי דשיטת הרמב"ם כרש"י דשבירה הוי מעשה המטהר, ואפילו הכלי ראוי לשימוש נטהר ואף שהוא מקבל טומאה מכאן ולהבא, עי' ברמב"ם כאן לענין ארוכות המטה, וכן מבואר ברמב"ם לגבי מגירה עי' לעיל פרק י"ד, וכן מבואר ברמב"ם פ"ז ה"ט, ועוד, והוא א"ש היטב דהרמב"ם לשיטתו ס"ל כרש"י, [ויש לעי' מהו שיטת הראב"ד בדין שבירה המטהרת].

סימן ב

בשיטת הר"ש ותוס' סוכה טו: בפלוגתת ר' נחמיה ורבנן במתני

הר"ש והרא"ש במתני', והתוס' בסוכה דף טו: ד"ה בארוכה כ' דמתני' דמטמאת אברים קאי כר' נחמיה, והטעם משום דבגמ' סוכה מבואר דמטמאת אברים היינו ארוכה ושני כרעים וקצרה ושני כרעים, משום דחזי למסמך אגודא, ואילו לרבנן מבואר דנטלה ארוכה ושני כרעים הדין הוא דטהורה, ולא מהני מה דחזי מסמך אגודא.

והנה בחידושי הגר"א בהגהות על המשניות מ"ה, הקשה דהא גם לר' נחמיה הרי כל מה דמבואר במתני' בנטלה ארוכה ושני כרעים דטהורה, הוא משום דיש שני קצרות וארוכה אחת וב' כרעים ובזה טמא, אבל ארוכה ושני כרעים בלבד מנ"ל דלר' נחמיה טמא, ומה עדיף מרבנן.

מיהו בחזו"א ט"ז סק"ו כ' דלהר"ש והתוס' המחלוקת במשנה כאן הוא לא על 'המטה הנשארת' אלא המחלוקת היא על 'החלק הניטל', והיינו דלרבנן רק קצרה ושני כרעים שנטלה טמאה, אבל ארוכה ושני כרעים שנטלה טהורה, ואילו לר' נחמיה בין קצרה ובין ארוכה טמאה, [וכן נקט במלאכת שלמה פי"ט מ"א עיי"ש]. ולפי"ז מבואר היטב הא דאמרי' בגמ' בסוכה טז. דגם ארוכה ושני כרעים טמאה וגם קצרה ושני כרעים טמאה דכ' הראשונים דבע"כ אזיל כר' נחמיה, ולא כרבנן[[47]](#footnote-47).

מיהו יש לתמוה על זה בטעמא דרבנן מה החילוק בין ארוכה ושני כרעים לקצרה ושני כרעים, והרי כל השימוש בהם הוא רק על ידי מה דחזי לסמוך אגודא, וא"כ אדרבה הרי ארוכה ושני כרעים חזי למסמך טפי אגודא מאשר קצרה ושני כרעים.

ובחזו"א [ט"ז סק"ו] כ' דלרבנן יותר יש לסמוך הקצרה ושני כרעים מטה מאשר הארוכה ושני כרעים למטה עיי"ש, וצ"ע בטעם הדבר.

ושמעתי מאחי הרב בן ציון שליט"א לבאר, דהנה עוד יש להקשות דהא להדיא בתוספתא דיש כאן נידון גם על המטה עצמה, דאיתא בתוספתא הובא בר"ש סוף משנה ה' "ניטלה קצרה ושתי כרעים טמאה מפני שהיא כשירי מטה לישן עליה וכו' "ניטל ארוכה וב' כרעים ר' נחמיה מטמא מפני שנותנה בצד המטה או בצד האבוס וישן עליה וחכמים מטהרין" ע"כ, ולכאו' להדיא דהנידון הוא על המטה עצמה דבנטלה קצרה מבואר דהיא כשיירי מטה לישן עליה.

ולכן יתכן דגם להר"ש ודאי המחלוקת במשנה ה' היא על המטה, דלרבנן באופן שנטל הארוכה המטה הנשארת טהורה, ולר' נחמיה המטה הנשארת טמאה, אלא שמזה נפקא לן פלוגתא נוספת גם על חלק הניטל והיינו דהחלק הקצר ושני כרעים לכו"ע טמא, ואילו נחלקו "בארוכה ושני כרעים", ובטעם הדבר צריך לבאר דגם כשניטל הארוכה דמהני משום דיכול לסמוך אגודא, מ"מ מבואר בתוס' סוכה דף טו: דאם נגנבה לא מהני והוא משום דאיכא תנאי שיהיה יכול להחזיר למטה הראשונה, והיינו דמלבד דצריך שיהיה אפשר לסמוך לכותל צריך שיהיה גם אפשר להחזיר למטה הישנה, ומעתה יתכן דתוס' למדו דצריך שיהיה אפשר לחבר למטה שצורתה קיימת.

ומעתה נמצא דאם נטל הקצרה ושני כרעים לכו"ע טמא כיון דלכו"ע יכול לחברה למטה שצורתה קיימת, דהכל מודים במטה שניטל הקצרה שהיא טמאה, אלא שנחלקו בנטלה ארוכה ושני כרעים, דלרבנן נהי דיכול לסמוך לכותל, אבל כיון שהמטה דמעיקרא נתבטלה צורתה, אין מטה קיימת שיכול להחזיר אליה לכן החלק הארוכה טהור, אבל לר' נחמיה כיון דגם בנטלה ארוכה המטה הנשארת טמאה, נמצא שנשאר עליה שם כלי, ולכן גם החלק הארוכה הניטלת מקבל טומאה כל שאפשר לסמוך לכותל שהרי יכול להחזירה למטה.

ונראה להביא ראיה שהר"ש למד במתני' דהנידון הוא על המטה הנשארת ולא על החלק שניטל, דהא הר"ש הקשה בהמשך המשנה בגידד שני לשונות לוכסן טהורה, והרי כיון דמיירי על חתך שני חבלים מדוע טהורה והרי כל המטה נשאר בה ארוכה וגם קצרה וכרעים, ולכן כ' ונראה דלענין טהרהת החבלים מיירי מתני', אבל המטה באמת טמאה, ועיי"ש שכ' עוד ליישב באופ"א דבאמת מיירי על המטה, ואי נימא דלמד הר"ש את המשנה דהנידון הוא על החלק הנטל מאי קשיא ליה והרי פשיטא תרוצו דהנידון הוא על החבלים, הרי להדיא דנקט בפשיטות דהמשנה מיירי על המטה בעצמה ולא על החלק הנשבר, [ומה הוסיף לתרץ עוד], וע"כ דוודאי פשטות המשנה היא דמיירי על המטה ולא על החלק הנטל, אלא דבלשונות חידש לאור הקושיא שמיירי על החלק הנטל ודוק היטב].

והשתא מבואר היטב מש"כ תוס' סוגיא דשמעתין כר' נחמיה, ולא כרבנן, ומשום "דרבנן לא מטמאי **ב**ארוכה ושני כרעים", והביאו ראיה ממתני' פי"ח מ"ה, ולהאמור א"ש היטב, דהוכיחו ממתני' פי"ח דכשם שהמטה הנשארת שנטל ממנה הארוכה טהורה אף החלק הארוכה שנתפרק נמי טהור, כיון דהוא תלוי זה בזה וכדנתבאר.

ואם כנים הדברים יבואר היטב השייכות בין תחילת דברי התוס' להמשך התוס', דבתחילה כ' דלרבנן ארוכה עצמה טהורה, ומיד לאחמ"כ כ' תוס' **"ודוקא כשכל המטה קיימת"** וכולה של אדם אחד שספו לחזור ולחברה וכו', ולהאמור המשך התוס' הוא חלק מעיקר הראיה של תוס', וכוונתם "כל המטה קיימת היינו בצורתה", דכיון דצריך שיהיה אפשר לחזור ולחברה למטה קיימת, לכן הסוגיא כאן אתיא כר' נחמיה ולא כרבנן, דלרבנן בנטלה ארוכה אין צורת כלי של המטה קיימת.

מיהו יש כאן חידוש גדול דלפי"ז ארוכה ושני כרעים דטמאה מיירי רק בגוונא דכל המטה קיימת בשלמותה, דהא בפשוטו "מטמאת אברים" היינו מפורקת לאברים אברים, אלא שיש בהם גם ארוכה ושני כרעים, מיהו ראיתי ברא"ה סוכה שם דהבין בדברי הגמ' דאברים היינו ג' חלקים של המטה, והיינו דאם ניטל ארוכה הרי הוא סומך את המטה הנותרת שיש בה שני קצרות וארוכה אחת לצד הכותל, הרי דלמד דאברים של הגמ' הוא ג' רבעי המטה, וא"כ אפשר לדידן נמי הכי אלא דגם הרבע יהיה טמא וכדנתבאר וצ"ע.

סימן ג

בשיטת הרמב"ם בענין מטה שנטל ממנה ארוכה או קצרה ושני כרעים

**הרמב"ם בהל' י"ג כ'** דמטה שנפרקו איבריה אם נשארה ארוכה ושתי כרעיים או קצרה ושתי כרעיים הרי אלו מתטמאין מפני שראויין לסומכן בכותל ולישן עליהן, עכ"ל. ומקור דבריו הוא מסוכה טז. דהגמ' מפרשת המשנה לקמן ט' "דמטה מטמאת אברים" דמיירי בקצרה ושני כרעים וארוכה ושני כרעים.

ועי' ראב"ד דהרמב"ם סותר משנתו בהלכה י', וביאור קושייתו דהתם מבואר ברמב"ם דפסק כרבנן דאם נטלה מהמטה ארוכה ושני כרעים, המטה טהורה דאין לה צורת המטה, ואפילו שיש למטה שלש דפנות, וא"כ כ"ש דהיכא שיש למטה רק דופן אחת דאין לה צורת מטה, ומדוע טמאה.

ועי' כסף משנה שם שכ' ליישב דהרמב"ם בהל' י' מיירי על טומאה דלשעבר דנטהר בשבירה, ואילו הרמב"ם בהל' י"ג מיירי על טומאה דמכאן ולהבא. ומבואר בדבריו חידוש דמעשה שבירה הוי מעשה המטהר אף שהשברים יכולים לקבל טומאה מכאן ולהבא[[48]](#footnote-48) [וכן מבואר בתו' הרא"ש ברכות נ: בתי' השני], ובחזו"א סי' ט"ז סקי"ד הביא דברי הכ"מ שהוא נחשב לפנים חדשות ומשמע דטמא מדין טומאה חדשה.

אמנם בחזו"א [סי' ט"ז סקי"ד] הקשה על הכ"מ, א). איך יפרש הא דאמר ר"א מטהרת חבילה ולא אברים, והא כיון שנתפרקה לאברים נטהרה[[49]](#footnote-49). ב). ועוד הקשה מהא דתנן בתוספתא דנחלקה לשמונה חלקים טמאה ועיי"ש בחזו"א מש"כ בזה[[50]](#footnote-50).

ובביאור הגר"א כ' ליישב דברי הרמב"ם באופ"א, דיש חילק בין שבירה לפירוק, דהרמב"ם בהלכה י' מיירי על שבירה, ולכן כל שניטלה ארוכה ושני כרעים המטה הנשארת טהורה, ואילו הרמב"ם בי"ג מיירי על כלים שנתפרקו וכלשון הרמב"ם ובזה כיון שיכול להחזיר החלקים ולחברם בחזרה טמאים. ומבואר בזה דאף שהרמב"ם ס"ל דבעינן שיהיה יכול לסמוך לכותל, מ"מ צריך גם שיהיה יכול לחברה ולתקן את המטה הראשונה. ומצינו בזה מחלוקת ראשונים ויבואר להלן בעזהי"ת.

מצינו ב' דרכים יסודיים בשיטת הרמב"ם, שיטת הכ"מ דאין חילוק בין פירוק לשבירה, אלא החילוק הוא בין טומאה לשעבר לטומאה דלהבא, והיינו דלטהר מטומאה דלשעבר אפילו נתפרק ארוכה אחת ושני כרעים, ונשארו שני קצרות וארוכה אחת נמי נטהר, ואילו מכאן ולהבא כל שיש בו או ארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים מקבל טומאה[[51]](#footnote-51).

ומאידך להגר"א אין חילוק בין טומאה דלשעבר לטומאה דמכאן ולהבא, אלא יש חילוק בין פרוק לשבירה, והיינו דפרוק אינו מטהר אף טומאה לשעבר, אלא שצריך שיהיה ארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים דחזי למסמך אגודא, ואילו שבירה מטהרת לגמרי ואף לא יועיל בזה ארוכה ושני כרעים אא"כ נשאר ג' חלקי המטה, ולרבנן דוקא ג' חלקי המטה שני ארוכות וקצרה אחת ולר' נחמיה אף שני קצרות וארוכה אחת, אבל כל שנשבר יותר מזה נטהר לגמרי ואף אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא. ולפי הגר"א מבואר עוד דאף אם יחזור ויבנה המטה לא יחזור לטומאה ישנה דיעוי' שהביא תוס' לגבי כרע דחוזר לטומאה ישנה והקשה עליו שהרי טומאה ישנה יש רק בכלי מתכות.

העולה מזה נפק"מ, א) באופן שנתפרק המטה ונשארו בה ארוכה ושני כרעים [וחלקי מטה קיימים], דלהגר"א לא בטל טומאה דלשעבר, ולהכ"מ בטל טומאה דלשעבר, ומקבל טומאה מכאן ולהבא, ב) באופן שנשבר או ארוכה ושני כרעים או ב' ארוכות בלא כרעים, להגר"א אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא ואילו להכ"מ יקבל טומאה מכאן ולהבא כל כמה דנשאר ארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים ודוק.

ויבואר להלן דב' דרכים אלו הם נפק"מ בביאור המשניות דלהלן

**בביאור המשניות דפירקין**

**הנה במתני' משנה ה' איתא** "מטה שהיתה טמאה מדרס ונטלה קצרה ושני כרעים טמאה ארוכה ושני כרעים טהורה, ור' נחמיה מטמא".

ובמתני' לקמן מ"ט איתא דחכמים אומרים דמטה מטמאת אברים היינו שהיא מקבלת טומאה גם כשהיא אברים, ובגמ' מבואר דמיירי בארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים,

ונחלקו הראשונים בביאור דינא דמתני', דלשיטת תוס' סוכה טז:, והר"ש במתני' לקמן הוא כר' נחמיה כאן. והיינו דלר' נחמיה טמא גם בארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים בפנ"ע, [ועי' לעיל שנתבאר בהרחבה מהיכן למדו זאת וכו'].

ואילו לשיטת הרמב"ם מתני' לקמן אזלא גם כרבנן, דהרי הרמב"ם בפכ"ו ה"י פסק כרבנן, ואפ"ה בהי"ג פסק הדין דמטה מטמאת אברים כשיש ארוכה ושני כרעים.

וביארו בדברי הרמב"ם בתרי אופנים, א) להכ"מ במ"ט דבעינן ארוכה ושני כרעים מקבל טומאה רק מכאן ולהבא, ומה דמבואר במ"ה דלרבנן טהור היינו מטומאה שהיתה בו, ב) ולשיטת הגר"א במ"ט מיירי בפרוק ולא בשבירה ולכן גם רבנן מודו דארוכה ושני כרעים טמא, משא"כ במ"ה מיירי בשבירה ולכן רבנן מטהרים, [ויעוי' לעיל שנתבאר בהרחבה].

\*

ויש להקשות כמה קושיות בדיני מטה מפרקין דלהלן, א) בהמשך משנה ה' איתא גדד שתי לשונות לוכסן וכו' טהורה, והנה הר"ש ביאר דמיירי באופן שחתך שני חבלים והקשה על זה דהרי כל המטה קיימת גם ארוכה ושני כרעים וגם הקצרה ושני כרעים, ומדוע הדין הוא דטהור, ותי' דהנידון הוא על החבלים עצמם.

וצ"ע א"כ מדוע בעינן שירדו שני חבלים, והרי גם חבל אחד שנפרד לכאו' נטהר, דלענין החבל הנפרד מאי נפק"מ אם הוא אחד או שנים, ואילו לגבי המטה עצמה בכל גווני טמאה, וצ"ע. ובחידושי הגר"א כ' ועי' ר"ש שדחק בזה[[52]](#footnote-52).

ב) עוד יש להקשות ממשנה ו' דמבואר שם דמטה שהיתה טמאה מדרס ונשברה ארוכה ותקנה טמאה לא הספיק לתקן את הראשונה עד שנשברה שניה טהורה, ולכאו' קשה והרי נשאר שני קצרות ושני כרעים ומדוע לא יהיה טמא מדין קצרה ושני כרעים דטמא.

ג) יש להקשות ממשנה ז' כרע שהיתה טמאה מדרס וחברה למטה מדרס היינו שהיא מטמאה את כל המטה להיות עמה במדרס, וצ"ע היכא משכח"ל שיהיה הכרע טמא מדרס והרי במשנה ה' מבואר דאם נשבר חלק מהמטה הכל טהור[[53]](#footnote-53).

ד) ועוד הקשה הגר"א [מ"ה] קושיית הראשונים ממשנה ט' דמבואר דהמטה לחכמים מטמאת אברים ומטהרת אברים, וקשה איך מקבלת טומאה אברים, והרי במשנה ה' מבואר דאפילו נשבר רק ארוכה בלבד וג' חלקי המטה קיימים נמי טהורה.

והנה הר"ש ותוס' בסוכה ביארו דמתני' כר' נחמיה, אלא דהגר"א [מ"ה] נקט דגם לר' ר' נחמיה דנטלה ארוכה ושני כרעים טמא הוא דוקא באופן שנשארו כל ג' חלקי המטה [דהיינו שני קצרות ושני כרעים וגם ארוכה אחת], אבל באופן שהארוכה ושני כרעים עומדים בפנ"ע גם לר' נחמיה טהור, וקשה דברי המשנה במ"ט מטה מטמאה אברים דהוא דלא כמאן[[54]](#footnote-54).

וליישב כל הקושיות האלו נתבאר בתרי אופנים וזהו תלוי בדרכו של הכסף משנה והגר"א כדלהלן.

הגר"א ביאר לפי שיטתו דיש שבירה ויש פירוק, ומשנה ה' מיירי בשבירה ולכן נטהרה המטה, וגם לר' נחמיה דאפילו נשברה ארוכה ושני כרעים המטה טמאה הוא משום שנשארה מטה מג' רוחות, דהיינו ב' קצרות וארוכה, [אבל נשברו שני ארוכות שאין צורת מטה יהיה טהור גם לר' נחמיה כמבואר במשנה ו], משא"כ במשנה ט' דמבואר דהמטה מקבלת טומאה אפילו באברים בלבד מיירי בפירוק שנתפרקה ולא נשברה ולכן מקבלת טומאה,

ולפי"ז דהא דמבואר במשנה ו' דנשברה שני ארוכות טהורה ואפילו שנשאר ארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים, הוא משום דמיירי בשבירה, ובזה נטהרה המטה אפילו אם נשאר ארוכה ושני כרעים.

ולפי"ז ביאר הא דאיתא במשנה ה' גדד שתי לשונות לוכסן המטה טהורה, וזהו משום דכל שנשברו הלשונות, ואין זה פירוק אלא שבירה והמטה טהורה שהרי אינה ראוייה לשימוש, וצ"ל לפי"ז שנשברו שתי לשונות גרע מקצרה שנשברה, משום דנשברה קצרה אפשר להשתמש בה בדוחק [וכמבואר בתוספתא דאפשר לישן עליה], אבל גדד לשונות שנשברו א"א להתשמש במטה[[55]](#footnote-55).

וכן ביאר לפי"ז מה דמבואר במשנה ז' דכרע בלבד טמא, דמיירי בכרע שנתפרק ולא נשבר, ולכן מקבל טומאה כיון דנתפרק לעולם מקבל טומאה.

אלא ש'בכרע' עדין קשה דבגמ' סוכה טז. מבואר דגם בנתפרק הכרע בעינן ארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים, כיון דצריך שיהיה חזי למסמך אגודא, והיינו שיהיה בו שימוש פורתא, ואילו הכא מבואר דהכרע בפנ"ע טמא וקשה דהכא מבואר דאפילו כרע בפנ"ע נמי טהור, והנה הר"ש במ"ז כבר עמד בזה ועי' מש"כ בזה[[56]](#footnote-56)

וביאר הגר"א דהנה הרמב"ם כבר ביאר דמיירי שהזב דרס על הכרע וטמא אותו, וביאר הגר"א דהכרע עצמו רחב וראוי למדרס לישב עליו, ולכן מקבל טומאה, ומה דמבואר בגמ' סוכה דבעינן ארוכה ושני כרעים, או קצרה ושני כרעים הוא משום דין הארוכות שהם לא מקבלי טומאה אא"כ מחוברות לשני כרעים, [דבסוכה טו. במתני' מבואר דהארוכות פסולים לסכך, ומפרש בגמ' הטעם דפסולים לסכך משום דמקבלים טומאה כיון דמחוברים לשני כרעים, הרי להדיא דהנידון בגמ' הוא על טומאת הארוכה, ושפיר יתכן לומר דהכרע עצמו ראוי לשימוש גם בלא הארוכה וא"ש][[57]](#footnote-57).

**ביאור המשניות לפי ביאור הכסף משנה בדעת הרמב"ם**

להכסף משנה מבואר הישוב לכל הסתירות במשניות באופ"א, דהא דמבואר במשנה ה' דנתפרקה ארוכה ושני כרעים טהור מיירי לטהר את המטה מטומאה שהיתה לה, אבל באמת תחזור ותקבל טומאה מכאן ולהבא ואפילו אברים אברים, וזהו מה דמבואר במשנה ט' דמטמאה אברים ומטהרת אברים, והיינו קמיירי על קבלת טומאה מכאן ולהבא, וזה מבואר בגמ' דצריך שיהיה ראוי לסמוך על אגודא, והיינו שיהיה ראוי לשימוש.

[ועיקר ביאור דברי הכסף משנה מאי טעמא נטהר לשעבר ומקבל טומאה להבא כבר נתבאר לעיל]

ולפי"ז נמי מיושב היטב הקושיא מהא דמבואר במשנה ו' דאפילו אם נתקו שני ארוכות ונשארו קצרות ושני כרעים הרי נטהר ממדרס, והקשה הגר"א והרי לא גרע מקצרה ושני כרעים דנשאר בטומאתו, אולם לפי הכסף משנה לק"מ כיון דארוכה ושני כרעים מהני שיחזור ויטמא מכאן ולהבא, ואילו במשנה ו' מבואר דנטהר מטומאה דלשעבר וא"ש היטב.

וכן מיושב הקושיא מגדד שתי לשונות טהור להרמב"ם נמי א"ש מתרי טעמים חדא דנטהר מטומאה דלשעבר אבל מכאן ולהבא יתכן דמקבל טומאה, ועוד דהרמב"ם עצמו בפיהמ"ש ביאר דלא מיירי על החבלים כמו להר"ש, אלא דמיירי שנטלו שני העמודים המחברים את הקצרה והארוכה, ולאחר שנטלו שוב נשארו קצרה וארוכה וכרע אחד, ועוד קצרה וארוכה וכרע אחד, ובכה"ג גם לא יקבל טומאה מכאן ולהבא, כיון דלא ראויין לתשמיש.

ומה דמבואר במשנה ז' דכרע טמא, וקשה מדוע הכר לא נטהר בשבירה, באמת הרמב"ם לשיטתו ביאר בפיהמ"ש דמיירי שדרס הזב על הכרע בעודו מופרד מהמטה, ולכן מקבל טומאה מכאן ולהבא, [וזהו כפי שביאר הגר"א שהוא רחב וראוי למדרס], וא"ש היטב דהרמב"ם לא פירש כהר"ש שהכרע ניתק מהמטה הטמאה, משום דא"כ היה נטהר בשבירה, ושוב לא היתה טומאה חוזרת אליו.

**קושיית החזו"א להכ"מ ממטה מטהרת חבילה**

אך אכתי קשה לדברי הכסף משנה קושיית החזו"א, מהא דמבואר במתני' דמטה מטמאה חבילה ומטהרת חבילה, הרי מבואר דאפילו אם פרק את המטה, אינו יכול לטבלה עד שיחזור ויחברה, ורק אחרי שחזר וחיבר המטה נטהרה, יכול לטבלה, וקשה דאם פרק המטה הרי היה צריך להיות טהור לגמרי, וכן קשה ברמב"ם דפסק כחכמים דמטה מטמאה אברים ומטהרת אברים ועי' בהלכה י"ד דכ' הרמב"ם וז"ל ומטה שנטמאת 'כולה' אם הטבילה אברים אברים טהורה עכ"ל, ותמוה דהרי כיון שפרקה כבר נטהרה, ועי' עוד חזו"א שהקשה מהתוספתא דמבואר דמטה שפרקה לשמונה חלקים טמאה עיי"ש.

והנה לפי' הגר"א בדברי הרמב"ם באמת לק"מ דבאמת פירוק אינו מטהר את המטה אלא רק שבירה, וכאן במשנה ט דמטה מטהרת חבילה י"ל דמיירי שפרק ולא שבר הכלי, ולכן נשאר בטומאתו.

מיהו גם להגר"א יש כאן הערה דברמב"ם בהי"ג כ' דמטה שנתפרקו אבריה אם נשאר ארוכה ושני כרעים מקבלת טומאה, אולם בהי"ד שכ' הרמב"ם דמטה מטהרת אברים לא הזכיר שצריך שיהיה ארוכה ושני כרעים, ומשמע דמטהרת אפילו אברים אברים וצ"ע דכיון שנתפרקה אברים יותר משני כרעים כבר נטהרה, [ובאמת דהגר"א גופיה במשנה ז' לגבי כרע ביאר דאם פירק אברים אפילו כרע אחד טמא, ומבואר בדבריו דאפילו פירק לגמרי טמא, ולדבריו צ"ל דהא דבעינן שני כרעים הוא לקבלת טומאה דבעינן ראוי טפי ועי' להלן בעזהי"ת] [[58]](#footnote-58).

**בישוב קושיית החזו"א על הכסף משנה**

ואשר נראה בזה בס"ד, דהא דמבואר במשנה ה' דמטה שנטלה ארוכה ושני כרעים טהורה מיירי שנטל בסתם, ולא על מנת להחזירו ולכן נטהרה דחשיב שבירה המטהרת, אבל מה דמבואר במ"ט דמטה מטמאת חבילה ומטהרת חבילה מיירי באופן שהוא מפרק את המטה על מנת להטבילה ומיד לחזור ולתקנה בהכ"ג לא חשיב שבירה המטהרת, דלא הוי מעשה שבירה לכו"ע.

אלא שנחלקו ר"א וחכמים אם בזמן שהוא מפורק שם כלי עליו, או דלא הוי כלי כלל, לדעת ר"א לא הוי כלי ולכן אינו מקבל טומאה בזמן שהוא מפורק ומ"מ כיון דלא היה כאן שבירה המטהרת לכן יחזור לטומאתו כשיחזור ויחברה, ואילו לחכמים אכתי חשיב כלי, ולכן מקבלת טומאה ומטהרת גם בעודה מפורקת.

ומה דמבואר בגמ' דצריך שיהיה ארוכה ושני כרעים בכדי לסמוך אגודה, להאמור צ"ל דמיירי שמפרק בסתם ולא על מנת להחזירה, ולכן נטהרה כל המטה מדין שבירה המטהרת, אלא דמ"מ לענין לקבל טומאה מכאן ולהבא מבואר בגמ' דצריך שיהיה ארוכה ושני כרעים שיהיה בו שימוש מכאן להבא.

ולפי"ז נמצא דהא דאמרי וחכמים אומרים "מטה מטמאת אברים ומטהרת אברים" לצדדים קתני, דאילו "מטהרת אברים" בע"כ דמיירי באופן שמפרק על מנת להטבילה ולחזור ולבנותה, ומטעם זה לא נטהרה בשבירתה דלא בטל שם כלי ממנה בכה"ג, ולכן צריכה טבילה, אבל "מטמאת אברים" דמבואר בגמ' סוכה דמיירי בנשאר ארוכה ושני כרעים, מיירי במפרק בסתם ולא על מנת להחזירה, דאם על מנת להחזירה הרי לא בטל ממנה שם כלי ואפילו בלא ארוכה ושני כרעים נמי מקבל טומאה דלא נתבטל המטה דמעיקרא כלל.

אכן באמת אי"ז קושיא כלל, ומשום דהי"ג דמיירי על מטה מטמאה אברים, ובזה הרי מיירי במטה שהיתה טהורה ונתפרקה ואמרי' דמקבלת טומאה מכאן ולהבא, וא"כ בפשוטו באמת מיירי בפרקה שלא על מנת להחזירה כיון דאינו צריך לטבלה וא"כ מסתבר דנתפרקה בסתם, אבל מטהרת אברים הרי מיירי שנטמאה המטה ומפרקה על מנת להטבילה וע"כ מיירי בפרק על מנת להחזירה ולבנותה ולכן לא נטהרה.

ונראה עוד דבאמת גם במטה 'מטמאת אברים' היינו שמקבלת טומאה אברים, יתכן דמיירי באופן שהוא מפרקה על מנת להטבילה, ודומיא דמטהרת אברים, והכל מיירי בחד גוונא, ואפ"ה יש חילוק דמטמאה אברים צריך ארוכה ושני כרעים ומשום דמיירי לקבלת טומאה וזה צריך שיהיה כלי המשמש בפעל, ואפילו שדעתו להחזירה ולא בטל ממנו שם כלי מ"מ צריך שיהיה בו שימוש בכדי לקבל טומאה, משא"כ לענין מטהרת אברים דמיירי שכבר נטמא בעודו שלם, ובזה אמרי' דלא בטל ממנה שם כלי כיון דלא הוי שבירה המטהרת, ורק בהלכה י' דמיירי בנשברה שלא על מנת לתקנה בזה נטהרה[[59]](#footnote-59).

ועיקר יסוד זה דכל שדעתו לחזור ולחברה לא פקע טומאתו, מצינו כן להדיא בדברי המהרש"ל בחכמת שלמה סוכה דף טז. ועי' קרני ראם על המהרש"א שביאר בדברי החכמת שלמה כן עיי"ש.

ונראה ראיה גדולה לזה מהא דמבואר פרק י"ט המפרק את המטה כדי להטבילה והנוגע בחבלים טהור, והנה התם מבואר דמפרק המטה להטבילה, ועיי"ש בראשונים דמיירי שאינו יכול להטביל המטה מחמת גדלה, ולכן מפרק אותה. ויש לעי' לפי הכסף משנה כיון דמפרק את המטה כבר נטהרה המטה בפירוק עצמו ומדוע צריך לטבלה.

ועוד יש להקשות דהא מבואר במתני' דהנוגע בחבלים טהור ועי' בר"ש שביאר דהחבלים אינם חיבור למטה, ומשמע דהנוגע בחלקי המטה עצמה טמא, וכן מדוייק ברמב"ם[[60]](#footnote-60), וקשה דהרי כיון דפרק את המטה הרי נטהרה המטה ואיך תטמא את הנוגע בה,

אכן להאמור א"ש היטב, דכיון דמיירי בגוונא דמפרק את המטה על מנת להטבילה ולחזור ולבנותה א"כ לא חשיב שבירה ולא נטהרה המטה כלל, וא"ש היטב דאף מטמאה את הנוגע בה, אלא דמ"מ מבואר בגמ' דלענין לקבל טומאה צריך ארוכה ושני כרעים, אבל לענין להיות טמא ומטמא סגי במה שעתיד לחברה.

ונראה דכן הוא לשיטת הגר"א דכ' בפי"ח מ"ז גבי כרע דאם פרק ודעתו לחברה נשאר בטומאתו, ולכאו' קשה דהא מבואר בגמ' דצריך ארוכה ושני כרעים [וגם שם כ' באליהו רבה דמיירי בדעתו להחזירה], וצ"ל לפי דבריו דלענין לקבל טומאה צריך ארוכה ושני כרעים, דהיינו שיהיה חזי לתשמיש, אבל לענין שישאר בטומאתו דמעיקרא אפילו נתפרק לשמונה חלקים כיון שדעתו להחזירה נשאר בטומאתו, וא"ש גם לדבריו דמבואר במתני' דאם פירק את המטה ונגע בחלקי המטה מטמאה אותו, ואפילו נתפרק לגמרי.

והנה לקמן פכ"ו משנה א' אמר ר' יוסי כל שההדיוט יכול להחזירה טמא, והתם מיירי דבזמן שפירק את הכלי אינו חזי לתשמיש ואפ"ה מבואר דכיון דיכול להחזירו ומקבל טומאה, וכן פסק הרמב"ם פרק ז' הלכה ט עיי"ש, ובאמת הקשה החזו"א והמשנ"א מהא דמבואר בשבת דכל שההדיוט יכול להחזירו תלוי במחלוקת אביי ורבא ומסקנת הגמ' כרבא דאינו מקבל טומאה, ומדוע לא מייתי מהשמה כו. דמבואר דלר' יוסי מקבל טומאה, ועי' חזו"א כלים סימן ל' מה שביאר בזה, ועי' עוד משנה אחרונה מה שביאר בזה.

אכן לפי האמור יתכן לבאר בזה דהתם מיירי במפרק על מנת לחזור ולחברה ובכה"ג הדין הוא דמקבל טומאה גם בעודו פרקים משום שההדיוט יכול להחזירו [ועומד להחזירה], והא דמבואר בגמ' שבת נט. דפליגי אביי ורבא בהדיוט יכול להחזירו מיירי שאם ירצה יחזירו אבל לא נתפרק על דעת כן, ובזה נחלקו אביי ורבא דכיון דאינו חזי לתשמיש האם מקבל טומאה משום שההדיוט יכול להחזירו או לאו.

ולפי"ז נמצא דכל שפרק על דעת להחזירה אף מקבל טומאה, דהא במתני' פרק כ"ו מבואר ברמב"ם דאף מקבל טומאה מכאן והלבא כיון דההדיוט יכול להחזירו, ואם כנים הדברים צ"ל דהא דמבואר במתני' דבעינן לארוכה ושני כרעים מיירי בגוונא דפרק שלא על דעת להחזירה ולכן צריך שיהיה ראוי לשימוש.

וכבר נתבאר לעיל די"ל דאורחא דמילתא קתני דכיון דמיירי במטה שהיא טהורה, בפשוטו מיירי גם בפרקוה בסתם ולא רק על מנת לחברה, ולכן צריך לאוקימתא דארוכה ושני כרעים, אבל בסיפא דמטהרת אברים הרי בהכרח מיירי שמפרק על מנת לחברה שהרי מפרק לטהרה, ולכן אפילו פרק לגמרי טמא כיון דעתיד להחזירה, ועכ"פ להאמור נמצא דאם מפרק על מנת לחברה באמת יקבל טומאה.

והנה התם מבואר דאף מקבל טומאה בעודו מפורק, ויהיה תלוי בב' הדרכים דלעיל, דהיינו האם כל שעומד להחזירה ואין בה שימוש האם מקבל טומאה, או שרק נשאר עליו הטומאה ואי נימא דמקבל טומאה א"ש היטב דיכול להחזירה מקבל טומאה, אולם אי נימא כהצד השני דאינו מקבל טומאה לכאו' קשה מדוע בפכ"ו מקבל טומאה,

אכן יעוי' בחזו"א שביאר בזה באופ"א דהתם מיירי בגוונא דהוא עשוי משני חלקים דיש חלק העור ויש השנצים שמכווצים אותה ועי"ז נעשה כלי, ועיי"ש שביאר דאם פירק את השנצים אי"ז שבירה על הכלי כיון דצורת הכלי היא משני חלקים וכיון דעתיד להחזירה אין כאן שבירה כלל, משא"כ בזוג וענבל וה"ה במטה דהוי חפצא אחד בזה לא יועיל כל שעתיד להחזירה לקבלת טומאה, מיהו לענין שישאר בה הטומאה הראשונה י"ל דבאמת מועיל.

**סיכום הדברים לשיטת הכסף משנה והגר"א**

העולה מהנ"ל בשיטת הכסף משנה דבאמת יש בזה ג' חילוקי דינים, א). אינו יכול לחברה כמו בנגנבה, ובכה"ג נטהר מטומאתו שהיתה וגם אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא כלל, ב). יש נשבר ויכול לחברה ובזה נטהר מטומאתו שהיתה, אבל לענין לקבל טומאה מכאן ולהבא צריך שיהיה ראוי לשימוש כל דהו כמו ארוכה ושני כרעים, ג). יש נתפרק על דעת לחברה ובזה לא נטהר כלל, ואפילו נתפרק לגמרי ואינו ראוי לשימוש כעת. [ולגבי קבלת טומאה מכאן ולהבא בכה"ג שנתפרק לגמרי על דעת לחזור ולחברה יש לדון בזה כפש"נ לעיל].

אולם לשיטת הגר"א לכאו' מבואר דיש ב' חילוקי דינים, יש נשבר ואינו יכול לחזור ולחברה טהור מטומאתו דלשעבר, וגם אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, ומשמע בהגר"א [באליהו רבה מ"ה ומ"ט] חידוש דה"ה אם מפרק המטה ודעתו שלא להחזירה יטהר לגמרי ולא יחזור לטומאתו, ב. באופן שיכול להחזיר ודעתו להחזיר לא נטהר מטומאתו כלל, ואפילו אינו ראוי לתשמיש וכמו דמבואר בגר"א לגבי כרע, וכן מבואר מ"ט ופי"ט מ"א, אולם לענין לקבל טומאה מכאן ולהבא מבואר דצריך שיהיה ראוי לשימוש וכמו ארוכה ושני כרעים.

סימן ד'

סיכום בענין טומאת המטה שנתפרקה

***סיכום*** *תמצית העולה מן המשניות [פרק י"ח משנה ה' ו' ז' ט'] הנוגעות לדין מטה שנתפרקה מכיון שהדינים והשיטות בזה מורכבים, כתבתי זאת באופן של סיכום, [ואף דהרבה מהדברים כאן כבר נתבארו לעיל].*

## משנה ה' – נטלה קצרה ושני כרעים, נטלה ארוכה ושני כרעים

א] פרק י"ח משנה ה' איתא "**מטה שהיתה טמאה מדרס נטלה קצרה ושתי כרעים טמאה ארוכה ושתי כרעים טהורה ר' נחמיה מטמא**", מבואר דאם נטלה מהמטה החלק הקצר ושני כרעים לכו"ע טמא, ואם נטלה החלק הארוך ושני כרעים, לת"ק טהור ולר' נחמיה טמא.

**נחלקו הראשונים** בביאור הנידון במתני', **להרמב"ם** הנידון במשנה הוא על טומאת המטה הנשארת, וכן נקט בחידושי הגר"א שם, דאם ניטל החלק הקצר לכו"ע המטה טמאה, ואם ניטל הארוך לת"ק המטה טהורה ולר' נחמיה טמאה.

**ולדעת הר"ש** לא נתפרש להדיא, ובחזו"א סי' [ט"ז ו'] כ' בדעת הר"ש דהנידון במשנה הוא על החלק שניטל מהמטה, והיינו דלפי"ז המטה הנשארת ודאי טמאה, אלא הפלוגתא היא על החלק הניטל, דהקצר ושני כרעים לכו"ע טמא, ובארוכה ושני כרעים נחלקו ת"ק ור' נחמיה, [וכן נקט המלאכת שלמה פי"ט מ"א][[61]](#footnote-61).

## משנה ה' – גדד שתי לשונות לוכסן

ב] עוד איתא במשנה ה' "**גדד שתי לשונות לוכסן וכו' טהורה**", ומצינו בזה ג' דרכים בביאור המשנה,

**א)** **להרמב"ם** לשונות הוא העמוד שעומד מעל גבי הכרע, ולעמוד זה מתחברים הארוכה והקצרה, ובאופן שכשנתפרקו שתי לשונות באלכסון, נתפרקה המיטה ונשארו ארוכה וקצרה וכרע אחד, ועוד ארוכה וקצרה וכרע אחד.

**ב.)** **להר"ש** הלשונות הם החבלים שעליהם מונח המזרון, ומיירי שנטלו שני חבלים בשני קצוות המטה באלכסון, וביאר הר"ש דטהורה קאי על החבלים שנטהרו ולא המטה[[62]](#footnote-62).

**ג) הגר"א** הביא דברי הר"ש וכ' דהוא דוחק לפרש דמיירי על החבלים, שהרי הנידון במשנה הוא על המטה, ונקט הגר"א דאם נגדדו ב' חבלים כל המטה טהורה, אך קשה להגר"א כפי שהקשה הר"ש דוכי שני חבלים שנחתכו, יותר גרועים מנתפרק כל החלק הקצרה ושני כרעים, שהמטה טמאה, ויבואר להלן בס"ד........ באות מש"כ הגר"א לבאר בענין זה.

## משנה ו' – לא הספיק לתקן את הראשונה עד שנשברה שניה

ג] במשנה ו' איתא "מטה שהיתה טמאה מדרס נשברה ארוכה ותקנה וכו' **לא הספיק לתקן את הראשונה עד שנשברה שניה טהורה** ע"כ. מבואר במתני' דאם נטלו שני ארוכות בלא כרעים, והיינו שנשארו במטה שני קצרות וכל כרע מחובר לשני כרעים טהורה[[63]](#footnote-63), ולא נתפרש מחלוקת במשנה זו, הרי דגם ר' נחמיה דס"ל דנטלה ארוכה ושני כרעים המטה טמאה, מודה דנטלו שני ארוכות בלא כרעים המטה טהורה.

**ובר"ש וברא"ש** הקשו ממשנה ה' דמבואר דקצרה ושני כרעים טמאה, ואילו הכא מבואר דאפילו נשארו שני קצרות וארבע כרעים טהורה,[[64]](#footnote-64).

ותירצו דהכא במ"ו מיירי 'בנשברה' שאין סופה להחזירה, משא"כ מה דמצינו דקצרה ושני כרעים טמאה מיירי בגוונא ד'נתפרק' ויכול להחזירה, ועיי"ש שביאר דנגנבה חציה דמבואר במ"ט דטהורה, הוא מטעם זה דאין סופה להחזירה, אבל מטה מטמאת אברים [בסיפא דמ"ט] מיירי בסופה להחזירה, וכן במשנה ה' מיירי בנתפרקה דסופה להחזירה[[65]](#footnote-65).

## משנה ז' - כרע שהיתה טמאה מדרס, וחברה למטה כולה טמאה מדרס וכו'

ד] מצינו ג' דרכים באופן טומאת הכרע,

**א). הרמב"ם פירש** מיירי שהזב דרס על הכרע, וצ"ע דאיך יקבל הכרע טומאה, והרי מבואר במשנה ה' דאפילו מטה שלמה שנטל ממנה ארוכה ושני כרעים טהורה, כ"ש כרע אחד שיהיה טהור, ועי' הערה[[66]](#footnote-66).

**ב) להר"ש והרא"ש** מיירי בכרע שפירש ממטה שלימה, שנטמאה מדרס בעודה מטה שלימה, והקשו הרא"ש והר"ש דהא הכרע לחודה קאי, והרי נתבאר שצריך שיהיה ארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים, ותי' דאף שהכרע נטהר כיון דאין כאן ארוכה ושני כרעים, מ"מ כשיחזור ויחבר הכרע למטה יחזור הכרע לטומאתו ויטמא המטה[[67]](#footnote-67).

**ג) שיטת הגר"א** באליהו רבה מ"ז [דעת עצמו] הקשה להר"ש והרא"ש דהא לא מצינו דחוזר לטומאה ישנה אלא רק בכלי מתכות, ולכן ביאר דמיירי במטה שקבלה טומאה בעודה שלמה, ואח"כ שנתפרקה לא פרח ממנה הטומאה, ולכן כל כרע בפנ"ע נשאר טמא.

ולדברי הגר"א קשה ממשנה ה' דמבואר דניטלה ארוכה ושני כרעים כל המטה נטהרה, ואילו כאן מבואר שאם נתפרקה המטה אפילו נשאר כרע אחד טמא, וכן קשה ממשנה ו' דמבואר דנטלו שני ארוכות המטה טהורה, ותמוה דהא לא גרע מנשאר בה כרע אחד דמבואר דנשאר בטומאתו. והגר"א עצמו עמד בזה, וביאר הגר"א במ"ה ומ"ו דמיירי "בנשברה" ולכן אינו עתיד להחזירה למטה הראשונה ולכן טהור, אבל הכא בכרע מיירי "שנתפרק" ועתיד להחזיר הכרע למטה, ולכן נשאר בטומאתו. ובעזהי"ת יבואר עוד בזה להלן משנה ט.

## משנה ט' – מטה שנגנב חציה או אבד חציה וכו' טהורה

ה] הר"ש והרא"ש כ' "ואפילו איכא ארוכה ושני כרעים, הכא הואיל ואין בדעתם להחזיר" [לכן טהורה] ע"כ.

מבואר דהוקשה להר"ש והרא"ש מדוע נגנבה חציה טהורה, והרי גם אחר שנגנבה נשאר אצלו ארוכה או קצרה ושני כרעים, וקשה דבסיפא דמתני' מבואר ד'מטה מטמאה אברים', ובגמ' סוכה מבואר דמיירי בארוכה ושני כרעים דמקבלת טומאה, וא"כ קשה מדוע נגנבה טהורה[[68]](#footnote-68). ומצינו בזה ג' תירוצים.

**א)** בר"ש וברא"ש מבואר שתירצו דהא דארוכה ושני כרעים טמאה מיירי בסופה להחזירה למטה הראשונה ולכן טמאה, אבל בנגנבה חציה כיון דאין סופה להחזירה למטה הראשונה לכן טהורה,[[69]](#footnote-69), [[70]](#footnote-70).

מבואר בדברי הר"ש והרא"ש דהא דארוכה ושני כרעים מקבל טומאה הוא רק בתנאי שיכול להחזירה למטה הראשונה, והנה בגמ' סוכה טז. פריך ארוכה ושני כרעים למאי חזיא, ומשני דחזי למסמך אגודא, הרי מבואר דבכדי שאברי המטה יקבלו טומאה בעינן לתרתי, א) שיהיה סופו להחזירה למטה ראשונה, ב) שיהיה בו שימוש לסמוך לכותל וזהו חידוש, וכן מבואר בתוס' סוכה טו: וכן בתוס' ברכות נ:, ובאמת צ"ב בטעמא דמילתא מדוע בעינן לשני התנאים הללו[[71]](#footnote-71).

**ב)** בתוס' רא"ש ברכות נ: וכן בתוס' ר"י חסיד, תי' באופ"א דהא דנגנבה טהורה מיירי שאין בה ארוכה ושני כרעים, אבל אם היה בא ארוכה ושני כרעים היתה טמאה גם בנגנבה.

ולפי דבריהם מבואר ב' חידושים, א' דארוכה ושני כרעים מקבלת טומאה אפילו בלא הטעם דסופה להחזירה. [וזהו דלא כפירוש הרא"ש בסוגיין], ב. עוד מבואר חידוש להתוס' הרא"ש דמאחר ובנגנבה מוקמי שהמטה נתפרקה לגמרי ואין בה אפילו ארוכה ושני כרעים, בהכרח דאם לא נגנבה חציה אף מפורקת לגמרי נמי מקבלת טומאה, אלא דצריך שיהיה את כל החלקים שיהיה אפשר להחזירה ולבנותה, [ואילו בנגנבה אין יכול להחזירה ולכן טהורה], וכן נקט באור גדול בדברי הרא"ש.

אולם החזו"א [סי' ט"ז סק"ז וסקי"א] תמה על זה מהגמ' סוכה טו: דמפרש הא דמבואר במתני' שם דארוכות המטה מקבלים טומאה דמיירי בארוכה ושני כרעים, ואילו להרא"ש צ"ב מדוע צריכים לדחוק דמיירי בארוכה ושני כרעים והרי כל שנתפרקו ממטה שלמה אפילו ארוכה בפנ"ע מקבלת טומאה וכפש"נ וזה תמיהה גדולה, ובחזו"א סי' ט"ז סקי"א כ' לבאר זה בתרי אופנים ונתבארו בהרחבה בהערה[[72]](#footnote-72).

עוד הקשה החזו"א [סט"ז סקי"א] בדברי הרא"ש, דיש לתמוה ממ"ו "לא הספיק לתקן את הראשונה עד שנשברה שניה טהורה" ומיירי שנשברו ב' ארוכות ונשארו ב' קצרות וארבע ארוכות, וצ"ע דכיון שנשאר קצרה וב' כרעים מדוע לא יטמא, ומאי שנא מנגנבה דמבואר להרא"ש דאם נשאר קצרה ושני כרעים טמאה. ואפילו שאינו יכול להחזירה, וה"ה הכא אף שנשברה מדוע לא יקבל טומאה, וצ"ע, וכן הקשה החזו"א ממשנה ה' דמבואר דלרבנן נשברה ארוכה ושני כרעים טהורה, וצ"ע דהרי לא גרע מקצרה ושני כרעים במ"ט דמבואר דמקבלת טומאה עיי"ש עכ"ד [ובהערה נתבאר ליישב הקושיות[[73]](#footnote-73)].

**ג)** ועוד תירץ התוס' רא"ש תירוץ נוסף וז"ל א"נ דהא דקאמר מטמאה איברים היינו להבא, אבל טומאה ישנה פרחה ממנה, ואף על גב דחזיא למיסמך אגודא עכ"ל, מבואר בדבריו דהא דמבואר במשנה כאן דנגנבה טהורה, מיירי מטומאה דלשעבר, אבל באמת גם בזמן שנגנבה יקבל טומאה מכאן ולהבא.

ולכאו' יש להקשות דהכא במשנה תנן "החזירוה מקבלת טומאה מכאן ולהבא", ומדוייק דקודם שהחזירוה אינה מקבלת טומאה מכאן ולהבא, וקשה לתוס' הרא"ש שכ' דבאמת מקבלת טומאה גם לשעבר, וצריך לדחוק לפי דבריו, דהא דאמרי' במשנה דמקבלת טומאה מכאן ולהבא אתי לאפוקי דלא תימא דאחר שהחזירוה יחזור לה הטומאה דמעיקרא, [וכשפ שמצינו בר"ש וברא"ש מ"ז גבי כרע דאחר שמחזירו חוזר הטומאה דמעיקרא], אלא כיון דנגנבה נטהרה לגמרי, ואפילו החזירוה תקבל טומאה רק להבא ולא לשעבר[[74]](#footnote-74).

## משנה ט' - מטה מטמאת חבילה ומטהרת חבילה דברי רבי אליעזר וחכמים אומרים מטמאת אברים ומטהרת אברים

מבואר דמטה שנתפרקה לאברים טמאה, ומפרש בגמ' סוכה טז. דאברים היינו ארוכה ושני כרעים או קצרה ושני כרעים ובכה"ג טמאה.

ובנו"כ על המשניות הקשו כמה קושיות מפרקין.

**א)** לעיל מ"ה מבואר לת"ק דמטה שנתפרקה וניטל ממנה ארוכה ושני כרעים כל המטה נטהרה, ואילו הכא מבואר דאפילו ארוכה ושני כרעים בלבד טמאים. ובר"ש וברא"ש תי' דמתני' כאן אזלא כר' נחמיה שמטמא, וכן כ' תוס' סוכה דף טו:.

אולם עי' בגר"א [מ"ה] דהקשה להר"ש, וכ' דגם לר' נחמיה דמטמא הוא דוקא באופן שנשאר ג' חלקי המטה היינו שני קצרות וארוכה אחת,, אבל קצרה ושני כרעים בלבד גם לר' נחמיה טהור[[75]](#footnote-75).

וברמב"ם נמי מבואר דלא כהר"ש, דהא פסק בפכ"ו ה"י כרבנן דנטלה ארוכה ושני כרעים טהורה, ומאידך פסק בהי"ג הדין דמשנה ט' דמטה מטמאה אברים בארוכה ושני כרעים וקצרה ושני כרעים טמאה דחזי למסמך אגודא.

**ב)** עוד הקשה הגר"א ממשנה ו' דמבואר דנטלו שני ארוכות המטה טהורה, וצ"ע דהרי נשאר במטה קצרה ושני כרעים.

**ג)** עוד הקשה הגר"א לשיטתו מגדד שתי לשונות דהמטה טהורה, וצ"ע דהא נשאר בה יותר מארוכה ושני כרעים.

ונתבאר תרי אופנים ליישב הקושיות א. הכסף משנה ב. דברי הגר"א

ביאור הכסף משנה

**הכסף משנה תירץ** דהא דמבואר לעיל משנה ה' דנטלה ארוכה ושני כרעים טהורה היינו מטומאה שהיתה בה לשעבר, אבל עדין מקבלת טומאה מכאן ולהבא, וזהו מה דמבואר במ"ט דחכמים אומרים דאברים מקבלים טומאה מכאן ולהבא, ובגמ' סוכה טז. מבואר דצריך שיהיו האברים ראויין לשימוש מכאן ולהבא, ולכן מפרש דחזי לסמוך אגודא.

ובזה ביאר הכ"מ דברי הרמב"ם דפסק כרבנן דאם נטלה ארוכה טהורה, ומשום דין שבירה דנשברה צורת המטה, ואפ"ה כ' בהי"ג דמקבלת טומאה מכאן ולהבא.

ולפי"ז מיושב היטב הקושיא ממשנה ו' דנשברו ב' ארוכות נטהרה המטה מטומאה דלשעבר, אבל מכאן ולהבא באמת יקבל טומאה וכמבואר במשנה ט'.

בהקושיא מכרע

והנה במשנה ז' לגבי כרע, מבואר דשייך טומאה גבי כרע, ויש לעי' איך שייך טומאה בכרע והרי כיון שנפרק מהמטה נטהר, אולם הרמב"ם לשיטתו פירש דכרע מקבלת טומאה היינו מכאן ולהבא, ע"י הזב שדרס עליו, וביאר הגר"א לפי' הרמב"ם שהכרע הוא רחב ונח לישיבה ולכן טמא מדרס.

אך קשה מהא דמבואר בסוכה טז. דבעינן ארוכה ושני כרעים, אכן ביאר הגר"א [מ"ה] ליישב דעת הרמב"ם דהא דבעינן ארוכה ושני כרעים הוא בשביל טומאת 'הארוכה', שהיא אינה ראויה למדרס, ולכן צריכה אפשרות של תשמיש, וזה רק במצורף לשני כרעים שעי"ז חזי למסמך אגודא וכדלעיל.[[76]](#footnote-76). ועי' עוד להלן סיכום דברי הכסף משנה.

[ומה דמבואר דנגנבה טהורה ואינה מקבלת טומאה מכאן ולהבא אף דלכאו' הכרע בפנ"ע חזי למדרס וכן ארוכה ושני כרעים חזי למסמך אגודא, אכן הביאור הוא כבר נתבאר לעיל משום דבכדי לקבל טומאה מכאן ולהבא, צריך שתי תנאים, א. שיהיה ראוי לשימוש ב. חזי לחברה למטה שהיתה, ובנגנבה לא חזי לחברה למטה דמעיקרא, ויש לעי' מדוע ב' תנאים [ועי' חזו"א ט"ז סק"ו], וביותר קשה להכ"מ בדעת הרמב"ם דנעשה שבירה בהכלי הקודם, והנידון הוא על קבלת טומאה דמכאן ולהבא, מדוע בעינן לתנאי שיהיה אפשר להחזיר למטה דלשעבר, והרי המטה דלשעבר כבר נשברה וחל בה דין שבירה[[77]](#footnote-77)].

שיטת הגר"א

אולם הגר"א לשיטתו ביאר כל הסוגיא באופ"א, והוא דיש חילוק בין נשברה המטה לנתפרקה המטה, ויסוד החילוק הוא דנתפרקה הוא עתיד לחברה, אבל נשברה אינו עתיד לחברה, ולכן במשנה ה' דמבואר דנטלה ארוכה ושני כרעים טהורה ביאר הגר"א דמיירי 'בנשברה' ואינו עתיד להחזירה ולכן טהורה, והוי כמו נגנבה חציה דטהורה, ומשום דאינו עתיד להחזירה למטה הראשונה, וכן ביאר לפי"ז גדד שתי לשונות טהורה [מ"ה] כיו שנשבר ואינו חזי לתשמיש, וכן ביאר מ"ו דנשברו שתי ארוכות טהורה, אולם במשנה ט' מטה מטמאה אברים מיירי בנתפרקה ועתיד להחזירה ולכן טמאה. ומה דמבואר דכרע טמא ביאר הגר"א משום דמיירי בנתפרק ועתיד להחזירה למטה, ולכן נשאר בטומאתו.

אך קשה להגר"א דהא מבואר בגמ' דצריך ארוכה ושני כרעים, ומשום דחזי למסמך אגודא, ואילו הכא מבואר דנשאר טמא אפילו בכרע אחד.

אכן הביאור הוא [וכ"כ החזו"א........], דהא דמבואר בגמ' דבעינן ארוכה ושני כרעים הוא לקבל טומאה מכאן ולהבא, ולכן באמת כרע אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא כיון שאינו ראוי לשימוש בפנ"ע, אלא דמ"מ אם כבר חל עליו טומאה בהיותו חלק ממיטה שלימה, לא פקע ממנו הטומאה גם אחר שנתפרק, והביאור הוא דלענין לקבל טומאה מכאן ולהבא צריך שיהיה כלי חשוב יותר, ולכן צריך שיהיה ארוכה ושני כרעים דחזי לתשמיש, אבל לענין שיפקע ממנט הטומאה אפילו אין בו שימוש לא פקע כל כמה שעתיד להחזירו נחשב שלא נעשה בו שבירה[[78]](#footnote-78).

ובאמת דכן מבואר בתוס' שבת דף נט. [ד"ה אלא] דכ' להוכיח ממתני' כאן דאם כלי נתפרק והדיוט יכול להחזירו נשאר בטומאתו, ולא פקע ממנו הטומאה וראיה ממטה דדוקא משום שנגנבה נטהרה אבל לא נגנבה טמאה, וע"כ הטעם משום דהדיוט יכול להחזירו, ולכן כ' תוס' דכל שהדיוט יכול להחזירו נשאר בטומאה שהיתה בו, ומה דאמר רבא דלא מהני הדיוט יכול להחזירו הוא דאינה מקבלת טומאה מכאן ולהבא, אבל גם רבא מודה דלא פקע טומאה דלשעבר.

ועיקר יסוד זה דלענין לקבל טומאה צריך שיהיה יותר חשיבות כלי, ואילו להפקיע טומאה סגי במה שיש עליו קצת שם כלי, כבר מבואר ברש"י קידושין דף נט. ד"ה אלא בשינוי מעשה עיי"ש, [והעירו לכאו' זהו סברא הפוכה ממה שנתבאר בכסף משנה דנתפרק פרח טומאה לשעבר, אבל מקבל טומאה מכאן ולהבא, אכן נראה דאי"ז סתירה כלל, ועי' הערה[[79]](#footnote-79)].

דינים העולים לשיטת הגר"א

נמצא להגר"א ג' דרגות, **א)**. נשברה ואין עתיד להחזירה טהורה לגמרי, [מ"ה, מ"ו, מ"ט נגנבה], **ב).** נתפרקה ועתיד להחזירה ויש בה תשמיש כמו ארוכה ושני כרעים אף מקבלת טומאה מכאן ולהבא, [מ"ט גמ' סוכה טז.] **ג)**. נתפרקה ועתיד להחזירה אלא שעכשיו אין בה שימושים כגון כרע וארוכות, אינה מקבלת טומאה, אבל נשארת בטומאתה שהיתה בה מקודם, [מ"ז כרע, ומ"ט אברים לשיטת ר"א, וכן מוכח פי"ט מ"א].

יסוד הפלוגתא בין הכ"מ להגר"א הוא בדין שבירה המטהרת

העולה מהנ"ל דיסוד הפלוגתא בין הכסף משנה להגר"א, הוא "בדין שבירה המטהרת" באיזה אופן נחשב לשבירה המטהרת, דלשיטת הכסף משנה אף 'פירוק' בלא שבירה 'ואפילו הדיוט יכול להחזירה' נמי חשיב שבירה המטהרת מטומאה דלשעבר, ואילו להגר"א רק 'שבירה גמורה' 'שאינו יכול להחזירה לתחילתה' מטהרת מטומאה שהיתה בה למפרע, ולענין לקבל טומאה מכאן ולהבא לכו"ע צריך שיהיה ראוי לשימוש, וצריך ארוכה ושני כרעים כמבואר בגמ' בסוכה טז., אלא שצריך תנאי נוסף שיהיה ראוי להחזיר את המטה שהיתה, ולכן נגנבה לא מועיל, [ולשיטת התוס' הרא"ש, ותוס' שבת נט. סגי בארוכה ושני כרעים בלבד, ולא צריך יכול להחזירה].

קושיית החזו"א לדעת הכסף משנה

הנה לשיטת הכסף משנה הקשה החזו"א..... מהא דמבואר במ"ט דמטה מטהרת אברים, ולכאו' אי נימא דנטהרה בפירוק מדוע צריך להטבילה והרי כיון שנתפרקה המיטה נטהרה מטומאתה, וכן יש להקשות מפרק י"ט "המפרק את המטה להטבילה", מבואר דאף שפרק המטה עדין צריך להטבילה, וכן פסק הרמב"ם פרק כ"ו הי"ד דאפשר לטבול את המטה אברים, [וכן מוכח משיטת ר"א במשנה ט' דמטהרת חבילה, מבואר דאם פרק צריך לחזור ולבנותה ולטבלה] וקשה דכיון שפירק את המטה כבר נטהרה, ומדוע צריך לטבול אותה,

וכן הקשה החזו"א מכרע של מטה דמבואר בתוספתא דאפילו חלק לשמונה חלקים וחברם לשמונה מטות כולם טמאות, וצ"ע דהא כיון שנתפרק הכל טהור, [ואין לומר דמיירי שקבלו טומאה בעודם מפורקים מכאן ולהבא, דהתינח בכרע שהזב ישב על הכרע נטמא, אבל 'ארוכה' הרי בהכרח אינה מקבלת טומאה בפנ"ע, וכדמוכח בגמ' סוכה טו: דמוקי למתני' שם דמבואר דארוכות המטה פסולים לסיכוך, ומוקי בארוכה ושני כרעים, אבל ארוכה שנתפרקה בפנ"ע אינה מקבלת טומאה].

בישוב שיטת הכסף משנה מקושיית החזו"א

ואשר נראה לבאר בס"ד ליישב דהא דנתבאר בכ"מ דנתפרקה ארוכה ושני כרעים נטהרה המיטה מדין שבירה המטהרת, דחשיב שבירה בכל הכלי, הוא דוקא באופן שנתפרק בסתמא ולא על מנת לחזור ולבנותה, אבל כל שמפרק על מנת לחזור ולבנותה, אינו נחשב לשבירה כלל, ולכן מפרק על מנת להטבילה, הרי כל פירוקו הוא על מנת להטבילה ולחזור ולבנותה, ובזה הכל מודים דאינו נחשב לשבירה כלל, ולכן גם להכ"מ נשאר הכלי בטומאתו, וא"ש היטב, ואולי י"ל זה גם הביאור במפרק לשמונה חלקים או כרע אחד דנשאר בטומאתו, דמיירי בכלי שנתפרק על מנת לחברה ולכן לא נטהר בשבירתו[[80]](#footnote-80).

סיכום דינים העולם להכסף משנה

נמצא להכסף משנה **א).** באופן שנתפרקה המטה נטהרה, וזה מ"ה ומ"ו, **ב).** הפרקים שנתפרקו ממיטה וראויין לשימוש מקבלים טומאה מכאן ולהבא, וזהו [מ"ט] מטה מטמאה אברים, ובסוכה טז. משום דחזי למסמך אגודא, [וכן מ"ז] דכרע דמקבל טומאה ביאר הגר"א, דכרע מקב"ט מכאן ולהבא דראוי לישיבת הזב עליו, [אלא שנחלקו הראשונים אם צריך תנאי נוסף גם ראוי לחזור למטה ישנה, ולכן במ"ט נגנבה חציה טהורה[[81]](#footnote-81)], **ג)**. באופן שמפרק על מנת להחזירה מיד בזה הדין הוא דלא נטהרה כלל [מ"ט מטהרת אברים פי"ט מ"א, ותוספתא חלקה לשמונה מטות] , ויש לזה כמה ראיות כדלעיל.

סימן ה

בפלוגתת ר"א וחכמים בדין מטה מטמאה אברים ומטהרת אברים

**מטה מטמאה חבילה ומיטהרת חבילה דברי רבי אליעזר וחכמים אומרים מיטמאה איברים ומיטהרת איברים**

מצינו ב' דרכים בביאור המשנה – א) – רמב"ם ר"ש ורא"ש בפי' קמא, [וכן שיטת רבי בתוספתא לפי הגר"א], ב). עוד מצינו שיטת ר' שמעון בתוספתא דהוא ביאר חדש במתני', והביאו הר"ש והתוספות סוכה טז. וכן ביאר הרע"ב כאן.

א. הרמב"ם הר"ש והרא"ש בתחילת דבריהם ביארו המחלוקת דר' אליעזר סבר דמטה שנתפרקה אפילו יש בה ארוכה ושני כרעים אינה מקבלת טומאה, וכן אינה נטהרת מטומאתה והיינו שלא מועיל בה טבילה בעודה מפורקת,[[82]](#footnote-82) ואילו חכמים למדו דארוכה ושני כרעים מקבלת טומאה ואף מועיל בה טבילה אברים.

וביאור המחלוקת נראה דהוא תלוי ביסוד אחד, דלר"א ארוכה ושני כרעים בפנ"ע "לאו שם כלי עליו" ולכן אינה מקבלת טומאה, וכן מהאי טעמא נמי א"א לטבלה, והטעם משום דנאמר הלכה לענין טבילה דצריך שיהיה שם כלי וא"א לטבול דבר דלאו כלי הוא, [וכ"כ החזו"א.....], אבל חכמים סברי דארוכה ושני כרעים "יש לה שם כלי" משום דחזי למסמך אגודא, ולכן מקבלת טומאה וגם נטהרת בטבילה.

מיהו יעוי' בפי"ט משנה א' המפרק את המטה להטבילה והנוגע בחבלים טהור ע"כ, ובר"ש כת"י וברע"ב כ' דמיירי שנתפרקה לגמרי ואין ארוכה ושני כרעים, ולכן גם המפרק טהור, הרי מבואר דגם כשנתפרק לגמרי ואין בה שם כלי, דהרי אין בה אפילו קצרה ושני כרעים, ואפ"ה מועיל בה טבילה, וביאר הר"ש דהטבילה מועילה שלא תחזור לטומאתה כשיחברנה[[83]](#footnote-83). והנה דין זה דפי"ט דמועילה טבילה כשהיא מפורקת הוא רק לחכמים ולא לר"א, דהרי לר"א צריך להטבילה רק כשהיא שלימה, [וכ"כ בא"ר].

הרי מבואר בזה דלפי חכמים דס"ל דמועיל טבילה באברים, ה"ה דמועיל טבילה באברים שאין בהם שם כלי, וא"כ נמצא דפליגי ת"ק ור' אליעזר בתרתי, **א)** פליגי בארוכה ושני כרעים אם חשיב כלי, דלר"א אינה מקבלת טומאה דלא הוי כלי, ואילו לחכמים הוי כלי ולכן מקבל טומאה, **ב).** עוד פליגי אם מועיל טבילה באברים שאינם כלי והיינו שאינם מקבלים טומאה מצד עצמם, ויש כאן קושיא דמבואר כאן ב' מחלוקות.

אמנם יתכן לבאר בזה ויסוד הדברים שמעתי מאחי הג"ר בנציון שליט"א, דהנה יעוי' ריש פי"ט בר"ש וברא"ש שכ' "אף על פי שמיטהרת שלימה פעמים שאינה יכולה ליכנס במקוה וצריך לפרקה" ע"כ והדברים צ"ב מה צריך לומר "אע"פ שמטהרת שלימה", והרי מה שאפשר לטבול שלימה זה פשוט, אלא החידוש כאן דאפשר גם אברים, ונראה דכוונת הר"ש לפרש דמתני' קאי גם לר' אליעזר דאמר דמיטה מטהרת שלימה, וזהו שכ' דגם לר"א דמיטה צריכה להיות שלימה אבל פעמים שמטהרת אברים וכגון שאינה יכולה ליכנסל מקוה וצריך לפרקה דבכה"ג הכל מודים דמטהרת אברים, והביאור דכיון דמפרק על מנת להטבילה ואח"כ יחזירה לתיקונה לאו שם שבירה עליה, ואכתי יש בה שם כלי וסגי לענין שם כלי דצריך לטבילת כלים, מיהו לקבלת טומאה אפשר דלא יועיל ויהיה צריך כלי שלם. [וכפי שכבר מצינו דלקבלת טומאה צריך כלי יותר חשוב], ואם כנים הדברים נמצא דאין כאן ב' מחלוקות, אלא מחלוקת אחת, והיינו דבמפרק על מנת להחזירה לכו"ע לא בטל ממנה שם כלי לענין טבילה, ומהני טבילה וזה מש"כ פי"ט דאזיל ככו"ע, ואילו נתפרקה מאליה, ונשארו בה ארוכה ושני כרעים, בזה נחלקו דלר"א פקע ממנה שם כלי, ואילו לת"ק לא פקע ממנה שם כלי.

**שיטת התוספתא**

והנה הר"ש כאן הביא התוספתא --. דר"א סבר מטמאה חבילה היינו כשם שהמטה עצמה אם נגע טומאה בכרע אחד נטמאת כל המטה אף כאן אם הכרע מחובר לקצרה ופירש מכל המיטה אם נטמאת הכרע נטמא גם הקצרה שעמו, וה"ה לגבי טבילה דאם טובל את הכרע יחד עם הקצרה שעמו אי"ז חציצה, וכמו שבמטה שלמה אי"ז חציצה, ואילו לחכמים מטמאה אברים היינו דוקא אברים דאם נטמא הכרע רק הוא טמא ולא הקצרה שמחוברת לכרע, וה"ה לטבילה דהקצרה הוי חציצה לכרע ולא הוי חיבור.

מבואר בדברי התוספתא חידוש - דהכל מודים **"דהכרע מקבל טומאה בפנ"ע"**, אלא דהפלוגתא היא אם חשיב הכרע חיבור לקצרה, שמחוברת עמה, לענין לטמאותה, ולענין שלא יהיה חציצה בטבילה.

והנה לפי דברי התוספתא צ"ב הא דמבואר בסוכה דף טז. דמוקמי למתני שם "בארוכה ושני כרעים", דהא מבואר בתוספתא, דאפילו כרע אחד נמי מקבל טומאה.

ובמהרש"א ביאר דהגמ' פריך לר"א, דס"ל דהקצרה חיבור לכרע ולא הוי חציצה, למאי חזיא, ומשני לסמוך אגודא ולכן חשיב חיבור ואינו חוצץ וכו'. והוסיף המהרש"א להקשות אבל אכתי צ"ב לדעת רבנן דכרע מקבל טומאה למאי חזיא.

ויש לעי' מדוע המהרש"א הקשה קושייתו רק לדעת רבנן, והרי מבואר בתוספתא דגם לר"א הכרע ודאי מקבל טומאה אלא הנידון האם גם הקצרה טמאה עמה, והאם היא חוצצת בטבילה, וא"כ קשה גם לר"א למאי חזיא וצ"ע.

ועוד יש להקשות בעיקר פירוש התוספתא ועמד בזה החזו"א, דהא בגמ' סוכה טז. פריך היכא משכח"ל ארוכות שפסולים לסכך, ומשני בארוכה ושני כרעים, והנה לפי התוספתא הרי ארוכה בלבד גם מקבלת טומאה, ומדוע הגמ' נדחקת לארוכה ושני כרעים,

ועי' מהרש"א בסוף דבריו דכ' ואפשר דתלמודא דשמעתין ליה ליה פירוש התוספתא, אלא אזיל בפירוש קמא של התוס,

וגירסת הגר"א בתוספתא דרבי מפרש דמחלוקת ר"א וחכמים הוא ממש כמתני' דידן, וכסוגיא דידן וכפירוש קמא שפירוש הראשונים כאן, ועי' בביאור הגר"א על התספת דכ' דמתני' דידן כרבי, עיי",ש ועי' בחזו"א שהביא כמה פעמים דברי הגר"א דע"כ סוגיא דידן כרבי בתוספתא וזהו כפירוש קמא של הראשונים כאן וא"ש היטב.

**בכלי שנתפרק לחלקים האם מקבל טומאה בעודו מפורק [להתוספתא]**

ועכ"פ לדינא העולה מהתוספתא חידוש גדול לדעת ר"ש דהכרע מקבל טומאה וצ"ע בטעם הדבר, ועי' חזו"א סי' ט"ז בתו"ד כמה פעמים כ' דכיון דהדיוט יכול להחזירו לכן מקבל טומאה גם בעודו מפורק, והנה כבר מצינו כן בשיטת התוס' שבת נט. לענין דנשאר טומאה דלשעבר אולם כ' התוס' שם דלשיטת רבא אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, ואילו הכא בתוספתא מבואר חידוש דכל שההדיוט יכול לחברו מקבל טומאה מכאו ולהבא

אולם החזו"א בסימן ט"ז כ' להקשות מדוע הגמ' בשבת נט. דנחלקו בנידון זה אביי ורבא לא מייתי מכאן ראיה דמקבל טומאה אפילו בראוי לקבל טומאה מכאן ולהבא, וביאר החזו"א דדוקא הכא מיירי במדרס, ולכן נאמר דין זה משום דאף בזמן שנתפרק לא בטל מיניה שם מדרס, ולכן חוזר לטומאתו, אבל בכלי אפילו בהדיוט יכול לחברו לא יועיל דכיון שנתפרק בטל מיניה שם כלי ושוב אם בונה אותו הוי כלי חדש ואינו שייך כלל לכלי דמעיקרא. ויש לעי' בזה.

סימן ו'

בענין כל של פרקים דהדיוט יכול להחזירה לטומאה

**מתני כלים פרק כו מ"א** סנדל עמקי וכיס של שנצות ר' יהודה אומר אף כפיפה מצרית רשב"ג אומר אף סנדל לדיקי כיוצא בהן הרי אלו מיטמאין ומיטהרין שלא באומן, אמר רבי יוסי והלא כל הכלים מיטמאין ומיטהרין שלא באומן אבל אלו אף על פי שהן מותרין טמאין שההדיוט יכול להחזירם וכו'.

מבואר דמשכח"ל היכ"ת של כלי המתפרק שאין בו שימוש עכשיו ואפילו הכי לר' יוסי מקבל טומאה כיון שההדיוט יכול להחזירם, וכן פסק הרמב"ם הלכות כלים פרק ז הלכה ט "כלי עור שיש לו לולאות ושנצות כגון סנדל עימקי וכיס של שנצות אף על פי שכשהן מותרין אין עליהן צורת כלי הרי אלו מקבלין טומאה כשהן מותרין הואיל וההדיוט יכול במהרה להכניס השנצות בלולאות ויחזור כלי קיבול כשהיה" עכ"ל.

וצ"ע דהרי בגמ' שבת נט. מבואר מחלוקת בדין הדיוט יכול להחזירה אם מועיל או לאו, לאביי מועיל הדיוט יכול להחזירה, ולרבא לא מועיל הדיוט יכול להחזירה, **ונחלקו רש"י ותוס'** בביאור הסוגיא שם, דלרש"י המחלוקת היא אם נשאר בה טומאה שהיתה בה, דלאביי נשאר טומאה שהיתה, ולרבא פקעה טומאה שהיתה, ומסקנת הגמ' כרבא, **אמנם בתוס'** ביארו דהכל מודים דהדיוט יכול להחזירו מועיל לענין שלא יפקע הטומאה דלשעבר, אלא המחלוקת היא לקבל טומאה מכאן ולהבא, דלאביי מקבל טומאה מכאן ולהבא, ולרבא לא מקבל טומאה מכאן ולהבא.

ויש להקשות מדוע הגמ' לא מייתי ראיה ממתני' פכ"ו מ"א דמבואר דלר' יוסי מקבל טומאה מכאן ולהבא הואיל וההדיוט יכול להחזיר, וביותר קשה להרמב"ם דפסק כרבא דהזוג והענבל טמאים רק משום שראוי להקישו, אבל אינו טמא מחמת שהדיוט יכול להחזירה, ואילו הרמב"ם פ"ז מכלים ה"ט פסק כר' יוסי דמקבל טומאה מכאן ולהבא מחמת שההדיוט יכול להחזירו. ועי' משנ"א שהקשה מדוע הגמ' לא מייתי ראיה ממתני' כאן פכ"ו, ועיי"ש מת שתירץ בזה.

ועי' בחזו"א שביאר בזה סי' ל' סק"א וסק"ב כתב, דלעולם מודה ר' יוסי בכלי שנתפרק דאינו מקב"ט אף דההדיוט יכול להחזירו, והא דמטמא הכא, הוא משום דס"ל דחשבינן דזהו תשמישו לתת את הסנדל על רגלו ולשום את הרצועה ולקשור, וע"כ אין ניתוק הרצועה מנקביו כשבירתו כיון דבקל להכניסו, וגם דרך להוציאו לפרקים, והרצועה אינו מעיקר הכיס והסנדל אלא הכשר כלי, וע"כ הוא טמא, עכ"ד, וכעי"ז כתב החזו"א גם בסימן ט"ז סקי"ב. [ויש לדקדק בדבריו דכ' כמה טעמים מדוע הכא לא חשיב שבירה כלל, ויש לעי' האם צריכים לכולם או רק לחלק מהם].

אולם מצינו שיטת הראב"ד בהשגות פ"י מכלים הט"ו דמבואר בדבריו דכל שההדיוט יכול להחזירם מקבל טומאה מכאן ולהבא, עיי"ש, ועוד ראיתי שהביאו שיטת הריטב"א בשבת נח. דיסוד מחלוקת אביי ורבא הוא דאביי סבר דהדיוט יכול להחזירם ואילו רבא נחלק בזה גופא, וס"ל דאי"ז נחשב הדיוט יכול להחזירו ולפי"ז נמצא דהכל מודים דיכול להחזירו מקבל טומאה. וזהו חידוש, דבשאר ראשונים וברש"י ותוס' מבואר שם דהדיוט יכול להחזירה לא מהני לקבלת טומאה, [ולתוס' מהני להשאיר טומאה שהיתה בו].

סימן ז

דינים העולים במטה של פרקים שנתפרק

א. כלי של פרקים שנתפרק או נשבר, "ונשאר בו צורת כלי", אותו החלק שנשאר בו צורת כלי, אם היה טמא נשאר בו הטומאה ולא נחשב לשבירה, וכ"ש שיקבל טומאה מכאן ולהבא,[[84]](#footnote-84)

**ב. כלי של פרקים שנתפרק, ואין בפרקים את צורת כלי הראשון,** אם יש אפשרות להשתמש בפרקי הכלי בפני עצמם מקבלים טומאה[[85]](#footnote-85), ואפילו באופן שהשימוש כל דהו[[86]](#footnote-86),כגון מטה שנתפרקה ונשאר ארוכה ושני כרעים, ויכול לסמוך את הארוכה ושני כרעים לכותל על ידי שיקשור חוטים ויסרג בה לישן עליה, מקבלים טומאה, ואפילו שאין בה צורת הכלי הקודם. **ויש אומרים** שכל שאין בה צורת כלי אינה מקבלת טומאה[[87]](#footnote-87). [ובאופן שהיתה המטה קודם טמאה ונתפרקה יבואר להלן בעזהי"ת].

**במה דברים אמורים** דהפרקים של הכלי שיש בהם שימוש מקבלים טומאה, בזמן שכל חלקי הכלי קיימים, ויכול לחזור ולחברם כבראשונה, אבל אם נאבדו מקצת חלקי הכלי, או נשברו באופן שא"א לחזור ולבנות הכלי, אפילו יש בהם שימוש [דהיינו במטה לסמוך לכותל] אינו מקבל טומאה[[88]](#footnote-88), ויש אומרים שאין צריך לתנאי זה ואין צריכים כל הפרקים קיימים, אלא כל שיש שימוש בפרק בפנ"ע מקבל טומאה[[89]](#footnote-89).

'[[90]](#footnote-90)], **ויש הסוברים** דגם כשאין כל החלקים קיימים מקבל טומאה כל שראוי הפרק בפנ"ע לשימוש, סגי לקבל טומאה[[91]](#footnote-91).

[דבר פשוט הוא שאין לסמוך ע"ז להלכה למעשה, אלא נכתב לסיכום הדינים לפי היוצא מהסוגיא]

1. ואפשר דשיעור הכובד דשיערו חכמים מ' סאה דבטל ממנו שם כלי, הוא בתוספת של עובי הדפנות, והיינו דהוא שיעור של מ' סאה ועוד משהו של דפנות, ולכן אם ימדוד מבחוץ והוי מ' סאה אינו נחשב לכלי הבא במידה, דמתחילה חישבו חכמים שימדוד מבפנים מ' סאה ואז בהכרח יהיה מ' סאה ועוד משהו וזהו השיעור, וא"ש דמודדים מ' סאה מבפנים, **אך א"א לומר כן** דפעמים שהדפנות הם עבים יותר מהרגיל, ובכה"ג אפילו אם יהיה פחות ממ' סאה מבפנים יהיה כלי הבא במידה כיון דעם הדפנות יש יותר ממ' סאה, וע"כ דהוא דין מסויים למדוד מבפנים וצ"ע בטעם הדבר . [↑](#footnote-ref-1)
2. ויתכן לבאר בזה דהנה נחלקו הראשונים בעירובין יד: בהטעם דשיערו במ' סאה דהריטב"א הקשה דהרי גם פחות מזה א"א לטלטל, ותי' דשיערו לפני דור המדבר, אולם הר"ן תי' דבכתפים הרבה אפשר לטלטל, אבל בתכולת מ' סאה אף שיש כתפים הרבה 'ישבר הכלי', והיה אפשר דבי"ש למדו דהחסרון הוא מצד תכולת הכלי שהכלי ישבר ולכן מודדים מבפנים, ואילו בית הלל למדו דהוא משום כובד הכלי ולכן א"א לטלטלו, והנה לפי הריטב"א שפיר י"ל דביאר דבריו לדעת בית הלל ולבית שמאי יהיה ההסבר משום תכולת הכלי, אבל להר"ן קשה לומר שיבאר הדין כמו בית שמאי ואילו בית הלל נחלקו, וע"כ דזה נמי טעמו של בית הלל, וא"כ באמת קשה מדוע מודדים מבחוץ. עוד יש לעי' האם להר"ן שייך לפרש כהחזו"א שהובא כאן. [↑](#footnote-ref-2)
3. אולי י"ל עוד דבאמת הוא תלוי בכובד אלא שיערו חכמים לפי כובד הרגיל והוא תלוי במ' סאה ובמילוי הרגיל שהוא מילוי בינוני, ואף באופן שהוא פחות או יותר לא פלוג בזה, והוא סברא נמי בהגדרת הילפותא משק דכלי שיש בו שיעור מ' סאה אין מטלטלין אותו ולכן בטל ממנו שם כלי ולפי"ז אין כאן סברת החזו"א, אלא דאכתי יקשה מר' שמעון שזורי דמודדים גם את השיעור של האויר שביניהם. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובסדרי טהרות ר"פ ט"ו הקשה דרש"י ע"כ לא ס"ל כן, דהא רש"י סו: תמה מדוע לוקטמין לא יטמאו במדרס, וע"כ דלא ס"ל סברא זו. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויש לעי' לפי"ז ברכב בזמנינו האם נחשב למרכבה דעיקר מטרתו הוא לטלטל ממקום למקום, או דנימא דיש כאן סברא דהוא גם משמש לישיבה להיות בתוכו, דפעמים דאדם נכנס גם לא למטרת נסיעה, מיהו לכאו' ודאי אינו מטרת הכלי וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. יש להסתפק מה הדין באופן שיש ספינה גדולה שרובה משמשית למשא ומיעוטה לאנשים אם ניזיל בתר רובא, עוד יש לעי' בספינה שרוב פעמים משתמשים בה למשא, אבל פעמים יחידות משתמשים בה למטרה של מדרס, [וזה לכאו' דומה לכלי שמלאכתו לאיסור דמבואר במ"ב דיש חילוק בין עיקרו לאיסור לבין משמש לאיסור ולהיתר ורוב פעמים לאיסור ומיעוט להיתר], עוד יש לעי' באופן שהספינה היא למשא אבל יש אנשים הנמצאים בספינה לצורך המשא, אם יחשב כמדרס או לאו, ויש לדון בכל זה. [↑](#footnote-ref-6)
7. וז"ל השיטה להר"ן-"תירץ הרא"ה ז"ל דהא לא קשיא לרש"י ז"ל דכי אמרי' בבכורות דלא גמרי' משק בראויין למדרסות ה"מ לענין דלא בעינן בית קיבול דהכי גמירי דלא גמרי' לגבי הא מלתא משק כיון שהן ראויין למדרס אבל לענין שיוצא מתורת כלי מתוך גדול בהא ודאי גמרי' לה משק ואפי' לענין טומאת מדרס דנפק לי' מתורת כלי ואינו מטמא שום טומאה בעולם והכי מוכח לקמן בפר' ר' עקיבא" ע"כ. [↑](#footnote-ref-7)
8. וז"ל הרמב"ן – "ושמא אין שיטתן עיקר אלא כל הבאין במדה טהורין אף על פי שהן ראויין למדרס דגרעי מפשוטי כלי עץ, ושמא איכא רבויי בקרא לפשוטי כלי עץ דחזו למדרסאות והבאין במדה נתמעטו מכלום".

   מבואר ברמב"ן שצידד שיש דרשא דפשוטי כלי עץ מקבלים טומאה במדרס, משא"כ כלי הבא במידה לא הוי כלי, והנה לכאו' לפי דבריו הגדר הוא דילפי' משק דלא הוי כלי ומ"מ נתחדש דלמדרס מועיל ומקבל טומאה ואפשר דהוא אפילו דלא הוי כלי, אולם לפי ביאור הישטה להר"ן משמע דלענין מדרס פשוטים הוי כלי, משא"כ כלי הבא במידה לא הוי כלי גם למדרס ומשמע דהוי מסברא. ויש לעי' אם הוא שייך למה דכ' לחקור בדין פשוטי כלים דילפי' משק יעוי' זכור ליצחק ריש פרק י"א. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועיקר יסוד התוי"ט מצינו כעי"ז במל"מ לענין כלי העשוי לנחת מקבל טומאת מדרס ומ"מ לא נאמר בו הדין דכל הטמא מדרס מטמא טמא מת עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
10. מיהו יש לעי' בזה דהנה תוי"ט עצמו ביאר שיטתו לשיטת הרמב"ם דנקט דהך דינא דכל הטמא מדרס טמא שאר טומאות הוא להרמב"ם דס"ל דהוא דין דרבנן, וכ' הרמב"ם דהוא משום דפשוטי כלי עץ גזרו עליהם טומאה, אולם במדרס דלא נזכר ברמב"ם דגזרו מדרבנן א"כ אף הכא נמי לא נאמר הדין דכל הטמא טמא מת טמא אף שאר טומאות. אכן כל זה נכון לדעת הרמב"ם אבל לרש"י הרי הך דינא הוא דין דאוריתא הנלמד מק"ו וכן כ' המשנ"א לדייק ברש"י שהוא דין דאוריתא וכן פשטות הגמ' בב"ק כה. ושבת פד., אכן ראיתי במשנת טהרות לבאר בדברי רש"י ע"פ מה שכ' רש"י בסוכה דף כ. ביסוד הדין דכל המטמא מדרס מטמא טמת מת, דהוא דין דוקא משום דתשמיש מדרס משוי ליה כלי, ומעתה לפי"ז יתכן דהוא דוקא בפשוטים דהחסרון בהם הוא חשיבות כלי, ובזה המדרס משוי ליה שם כלי, אבל בכלי הבא במידה החסרון הוא גדלו של כלי ובזה לא יועיל מה דמשוי ליה בתשמישו שם כלי, [ואפשר שהוא תלוי בשיטות הראשונים מדוע מדרס חלוק מפשוטי כלי עץ, הא מסברא או מקרא עי' לעיל מש"כ בזה], וא"כ יתכן גם לרש"י יסוד זה אף שטומאת מת הוא טומאה דאוריתא. [↑](#footnote-ref-10)
11. בחי' הריטב"א שבת הקשה דהא בשבת פד. אמרינן דטלטול על ידי שוורים שמי' טלטול, וכיון דמטלטל ע"י הגלגלים מדוע לא יקבל טומאה, והיינו דאף כלי הבא במידה כל שהוא מטלטל על ידי שוורים מקבל טומאה, דנחשב מטלטל מלא וריקם, וכעי"ז הקשה בשיטה להר"ן שם, ובהשגות הראב"ד פ"ג מכלים ה"ה, [ועי' בפי' מהר"ם אהלות פ"ד מ"ב].

    ובחזו"א [סימן כ' סקי"א] כתב להוכיח מזה דבעינן מטלטלת מלאה, ודלא כדעת ר' נחמי' בתו"כ שהביא הר"ש לעיל פט"ו מ"א דסגי במה שמיטלטל במשויר שבו, וכיון שמלאה א"א לטלטלה גם על ידי גלגלים טהורה עיי"ש, ולפי"ז נמצא דבאופן שיהיה אפשר לטלטלה גם כשהיא מלאה יהיה הדין דמקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-11)
12. והנה הר"ש גם כ' דומיא דכיור וכנו, ואף שהר"ש עצמו ס"ל דהוא מוכני כמו אופנים של שידה, ואולי לדבריו כיור וכנו כוונתו כמו שהכן מחזיק את הכיור שעומד עליו, ה"ה כאן הגלגל מחזיק את השידה שלא תנוח על הארץ. [↑](#footnote-ref-12)
13. ברש"י שם כ' וז"ל "והמוכני, אם הוא גבוה מדופני השידה, וכלים [והיעב"ץ הגיה 'בולטים'] מלמעלה מדופני השידה, וגובה המוכני מגין עליהם - אינו מצילן, דמוכני כלי הוא לעצמו ומקבל טומאה, ואינו חוצץ בפני הטומאה. משמע דהמוכני הוא מגן שלא יפלו הכלים לצדדים מראש השידה,] ועי' בתוס' שם הביאו פרש"י וז"ל פי' בקונט' בבית הקברות שהכלים על דופני השידה וקשה דמי יביא טומא' על הכלים וכו' עכ"ל, מבואר דהתוס' הבינו ברש"י דהכלים מונחים רק על השידה והאופן מגן שלא יפול מן הצד, ולכן הקשו דאיך יבא טומאה לכלים המונחים על השידה, ועי' מהרש"א דכ' דלפי פי הרע"ב בסוגיין הוא מיושב כיון דמיירי שהכלים בולטים מחוץ לשידה ומאהילים על בית הקברות והמוכני חוצץ ביניהם לבין הקברות, והנה באמת כן מבואר בר"ש וברא"ש כאן, וכן הגיה ברש"י שם היעב"ץ בכדי ליישב קושיית התוס', וכן מבואר שם בריטב"א ובתוס' הרא"ש שם האריך לבאר כן בביאור שיטת רש"י, ועייש שכ' לבאר לשון רש"י שכ' דהמוכני בולט למעלה מדופני השידה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ובמי נפתוח צידד לחדש יותר דאפי' נטמא במדרס נמי חוצץ בפני הטומאה וממעט, וזהו חידוש גדול. [↑](#footnote-ref-14)
15. ובטעם הדבר ביאר החת"ס שבת פד: משום דכיון דבאהל הטומאה היא טומאת מת, כל שראוי לקבל טומאת מת, אינו יכול לחצוץ בפני טומאת המת, אבל כל שראוי לקבל טומאה אחרת דהיינו טומאת מדרס, אי"ז טעם שלא יחצוץ באהל המת שהוא טומאת מת והוי טומאה אחרת. וראיתי עוד סברא במשנת טהרות לבאר עפמש"כ [חי' ר' ליב, שערי חיים, הגרי"מ] דדין טומאת מדרס הוא לא בדרך קבלת טומאה כמו מגע או משא, אלא הגדר הוא דעל ידי שדורס נעשה לחפצא של משכב הזב, ולכן הוא טמא מדרס, ומעתה א"ש דאין משמעות למה שהוא ראוי לקבלת טומאת מדרס לענין לחצוץ בפני הטומאה, כיון דהוא עדין לא נעשה בפעל משכב וכל טומאתו הוא כשנעשה בפעל חפצא של מדרס.

    [↑](#footnote-ref-15)
16. ובמג"א הביא פיהמ"ש באופ"א כדלהלן, וזהו כפי המהדורה הישנה ברמב"ם. [↑](#footnote-ref-16)
17. ז"ל מגן אברהם סימן [שי ס"ק ז] וז"ל והוי יודע דגבי מוכני כתבו התו' דף מ"ד דאפי' הניח עליה מעות בכונה מותר לטלטל השידה כיון שאין המעות על עיקר הכלי וא"כ ה"ה בכיס תפור בבגד והא דנקט רמ"א שכח היינו דלכתחיל' אין להניחו בתוכו דחיישינן שמא יצא בו עכ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
18. **במשנת טהרות כ' לדקדק כאן פלוגתת הרמב"ם והר"ש ביסוד החסרון בנשברה אחד מרגליו, דלהר"ש החסרון הוא מה דאין מקבלים כדרכן והיינו דהוא חסרון בקבלה, אבל ברמב"ם כ' ונפסדה צורתן מבואר דהוא חסרון בצורת הכלי.**  [↑](#footnote-ref-18)
19. נמצא ב' חילוקים בין הר"ש להרמב"ם, דלהר"ש לא נזכר במתני' מה דין מקבל מ' סאה כשהוא מוטה על צידו, ומאידך להרמב"ם יש בזה מחלוקת תנאים, ועוד חילוק בין הר"ש להרמב"ם, בנשבר רגל אחת מרגלי הכלי להרמב"ם לכו"ע טהור, ולהר"ש יש בזה מחלוקת תנאים. [↑](#footnote-ref-19)
20. ועי' עוד לעיל פ"ב מ"ב מש"כ בזה דנחלקו הראשונים שם אם צריך יחוד, ואם מועיל יחוד, ואמנם יש שכ' שם סברא מסויימת שלא מועיל יחוד משום דבכלי חרס נאמר הלכה דכל שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה עולמית אולם כאן אי"ז שייך. [↑](#footnote-ref-20)
21. ואף דהתם מבואר דאם הכלי היה מעיקרא מלוג ועד סאה שיעורו ברביעית, ולא מועיל יחדו על פחות מרביעית יעוי' בתוס' נדה מט. שהקשו מה טעם הדבר וביארו דבכה"ג בטלה דעתו אצל כל אדם שאין רגילות ליחדו כיון דבא מכלי גדול כ"כ, מיהו באופן שנשברה רגלו והוא ממשיך לקבל מסתבר דאין כאן בטלה דעתו ויועיל יחוד. [↑](#footnote-ref-21)
22. ולעיל כ' לבאר בזה דצ"ל דהתם מיירי שאין הכלי מקבל כלום ואילו הכא הכלי מקבל, אכן לענין נידו"ד לא יועיל מה דהכלי מקבל, כיון דאינו מקבל מ' סאה וחשיב כאילו אינו מקבל כלל. [↑](#footnote-ref-22)
23. אך יש לעי' לשיטת הרמב"ם דהמקד"ד סי' נ"ד כ' דהרמב"ם נחלק בזה ונקט דגם שאין עשוי לטלטל על ידו לא הוי בית קיבול. [↑](#footnote-ref-23)
24. ולפי"ז ביאר באות ל"ה דהם משמשים רק אדם ולא כלים דאם היו משמשי גם כלים צריכים לקבל טומאה מדין פשוטי כלי עץ. [↑](#footnote-ref-24)
25. ועיקר דבר זה דהטומאה הישנה חוזרת כן מבואר בתוס' סוכה דף טז. לגבי מטה מטמאת חבילה ומטהרת חבילה, דכל שפירק אותה הרי היא נטהרה וצריך לחזור ולחברה ואז הטומאה חוזרת לכלי וצריל להטבילה, וצ"ע בטעם הדבר איך חזור הטומאה הישנה, ועי' משנת טהרות מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-25)
26. ולכאו' קשה לדברי הגר"א דהרי מבואר לקמן מ"ט דחכמים אומרים מטה מטמאה אברים ואיתא בגמ' סוכה דמיירי בארוכה ושני כרעים וקצרה ושני כרעים, והגר"א משנה ה' הקשה דבמשנה ה' מבואר דנטילה ארוכה ושני כרעים טהורה, ולכאו' הרי נשאר שני קצרות וארוכה ושני כרעים ומדוע לא יטמא, וכן הקשה ממשנה ו' דלא הספיק לתקן את הראשונה עד שנשברה שניה טהורה וקשה שהרי נשארו שני קצרות ושני כרעים, וביאר הגר"א דבמשנה ה' ומשנה ו' מיירי בנשברה ואינו יכול לחזור ולתקנה ולכן נטהרו, אבל במשנה ט' מיירי בנתפרקו ובזה כיון דיכול לחזור ולחברה טמאה, ועכ"פ מבואר דאפילו דיכול לחזור ולפרקה נמי טמאה רק בקצרה ושני כרעים אבל כרע לבד טהור, וא"כ מדוע הכא הכרע טמא.

    ונראה לבאר בזה דיש חילוק בין יכול להחזירה לעומד להחזירה ובהקדם לזה הא דמבואר במתני' פרק כ"ו דהדיוט יכול להחזירו מהני, ומאידך בגמ' שבת מצינו בזה מחלוקת אביי ורבא, והלכה כרבא דלא מהני הדיוט יכול להחזירה, ועי' משנ"א שביאר דהיכא דהוא עומד להחזירה והיינו דמפרק על מנת להחזירה בזה הדין דלכו"ע מקבל טומאה גם בעודו מפורק, ובשבת נט. מיירי שנתפרק מאליו ולא נתפרק על דעת להחזירו ולכן מקבל טומאה רק באופן שיש בו שימוש של קצרה ושני כרעים, ומעתה יתכן דהכא נמי מיירי באופן זה, ולכן שייך שיחול טומאה על הכרע, ונראה דזה ביאור התוספתא דמבואר דאם פירק את המטה להרבה חלקים הדין הוא דכל החלקים מקבלים טומאה וזה מהאי טעמא, וכן נראה לבאר הא דמבואר ברמב"ם דאם פירק להטבילה טהורה, ולכאו' קשה דהא כבר נטהר קודם לכן, מהרגע שפירק, וי"ל דכיוו שפירק על מנת לחברה לכן הדין הוא דטמא עד שיטבול, ומעתה י"ל דזה נמי הביאור ברמב"ם, דהכא נמי מיירי בכרע זה שנטמא בכה"ג ואח"כ החזירו למטה.

    העולה מזה ג' דרגות, א. אין יכול לחברה בזה טהור לגמרי וזהו נגנבה, ב. יש דין יכול לחברה וכאן צריך שיהיה חזי לתשמיש קצרה ושני כרעים ארוכה ושני כרעים חזי לסמוך על הכותל, וזהו תשמיש כל דהו דמהני, ג. אם פירק לגמרי ואין בו שימוש אבל הוא עתיד להחזירה טמא לגמרי וזהו דין פרק כ"ו. [↑](#footnote-ref-26)
27. וכ' הגר"א דלפי"ז מיושב נמי מה דקשה על תוס' ממשנה ו' דמבואר דלא הספיק לתקן את הראשונה עד שנשברה שניה טהורה, וקשה וכי גרע מכרע אחד שנתפרק והחזירו דנטמא מחמתו כל המטה טמאה, ואף כאן הוא מחובר למטה חדשה עכ"ד, ויש לעי' איך יתיישב קושיא זו לדברי הגר"א, [והרי כמו שהכרע שנתפרק נשאר טמא, גם במשנה ו' נימא דישאר טמא], וי"ל דעיקר החילוק הוא מש"כ הגר"א דהכא מיירי על דעת להחזיר, ובמ"ו מיירי בנשבר ולא על דעת להחזירה. [↑](#footnote-ref-27)
28. והינו דאף שהכ"מ פכ"ו מכלים הי"ג ביאר דבמשנה ה' מיירי לטהר מטומאה שהיתה בו, ובזה אפילו נטלה ארוכה ושני כרעים טהורה, ואילו בגמ' סוכה טז. מיירי על קבלת טומאה מכאן ולהבא דארוכה ושני כרעים וקצרה ושני כרעים טהורה, כיון דחזי למסמך אגודא, מ"מ כרע בפנ"ע טהור, [ועי' תוס' אנשי שם מש"כ כאן, ובאור גדול על המשניות מ"ט בסוף דבריו עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-28)
29. ויש לעי' להשיטות דס"ל דפשוטי כלי עץ המשמשים אדם וכלים מטמאים מדאוריתא ולא מדרבנן [הובא לעיל פ"ב מ"א ולהלן פכ"ב], דאכתי קשה מדוע לא יהיה מדין חרב כחלל מטמא טומאת שבעה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
30. ויש לעי' בפשוטי כלי עור שטמאים מדרבנן [כמבואר ברמב"ם פ"א ה"י, וכן פרק ז' ה"ד], האם נאמר דין שיהיה משמשי אדם וכלים וכמו שמצינו בכלי עץ, והנה בפשוטו משמע שהוא נכלל באותו התקנה דרבנן של פשוטי כלי עץ וא"כ כמו דמבואר ברמב"ם ריש פרק ד' דצריך שיהיה משמש אדם וכלים ה"ה כאן, וא"כ יש לעי' בתפילין אם חשיב משמש אדם וכלים, ועי' רמב"ם פכ"ז הי"ד דמבואר דביענן שיהיה משמשי אדם, ועי' עוד חזו"א כלים סי' ל' סקי"ד, וחזו"א על הרמב"ם פ"ז ה"ד ושם מבואר בחזו"א דרבנן גזרו על "כלי עור החשובים" [ולא הזכיר דין משמשי אדם וכלים ויש לעי'].

    אכן י"ל דאף אי נאמר בהם דין משמשי אדם וכלים, הכא התפילין באמת משמשי אדם ללבישת התפילין, וגם משמשי כלים לכאו' להניח בתוכן הפרשיות, ואף שהוא לצורך האדם מ"מ הוא נחשב משמשי כלים וכמו דמבואר ברמב"ם [פ"ד מכלים ה"א] לגבי שולחן שנחשב משמש משמשי אדם בזה שמניח הקערות על שולחן אף שהם גם לצורך האדם עיי"ש. [↑](#footnote-ref-30)
31. והיה אפשר לדון כאן עוד סברא דבית קיבול העשוי למלאות הנידון הוא דנחשב מלא וסתום ואין כאן כלי קיבול, אבל בתפילין כיון דיש קיום מיוחד בהנחת הפרשיות ויש עוד דין של בתים, אי"ז מילוי בתים, אלא יש כאן ב' קיומים דינים, ולכן אינו נחשב כלי סתום, אלא אדרבה האו כלי המקבל, ואפילו אם לא יפתח עולמית נמי יחשב לבית קיבול, מהרב בנימין בהגרמ"ש שליט"א [ובעיקר דין בית קיבול העשוי למלאות עי' זכור ליצחק פרק י"ז י"ז מהרב שלמה בר שהרחיב]. [↑](#footnote-ref-31)
32. אכן אפשר לדון דלא יהיה כאן דין שבע להו טומאה, משום שהטומאה החמורה היא רק מדין חיבור, ולא מבעיא אי נימא דטומאת חיבור הוא לא טומאה עצמית אלא מדין ידות או מדין מגע מקצתו מגע כולו, ודאי לכאו' לא שייך שבע להו טומאה כיון דהטומאה קלה חלה בעצם הכלי, אלא אפילו אי נימא דהוא התפשטות הטומאה על כל הכלי, נמי יש לדון דכיון דאם ינתק מהטומאה תפקע טומאתו א"כ אין זה טומאה בחפצא, ואילו הטומאה קלה חלה בחפצא ולכן לא שייך בזה שבע להו טומאה, אולם בתוס' שבת קיב. בסוף דבריהם בשם ר"י מבואר דשייך בזה שבע להו טומאה אלא דלא שייך שבע להו טומאה משום דהוי בבת אחת וכמו שנתבאר. [ולכאו' מבואר בדבריהם דטומאת חיבור הוא טומאת התפשטות, ואילו רק מדין ידות או מגע מקצתו מגע כולו]. **ובכל ענין זה עי' מה שנתבאר בהרחבה בפרק כו בדינא דסנדל.** [↑](#footnote-ref-32)
33. והעירו דאפשר לומר דהקציצה תקבל טומאה בעודה מפורקת, דאה"נ דנטהרה בשבירתה, אבל כיון דחזי למידי ויש בה בית קיבול תקבל טומאה מכאן ולהבא, ונמצא דטומאת מגע מדרס תחול בו עוד לפני שנתחבר לתפילין, ולא הוי בית הסתרים. מיהו יש לדון בזה דכיון דהוא עומד לחברה לתפילין א"כ אין בו שימוש אחר חוץ מתפילין וכיון דלא נתחבר לתפילין, אלא עתיד להתחבר נמצא דעדין לא ראוי לתשמיש ולכן לא יקבל טומאה עד שיתחבר, וראיה לדבר דהנה [שיטת תוס' נדה מט. וחולין נה. עג.] בהדין של הדקין שבכלי חרס וקרקרותיהן וכו' דמקבלים טומאה מכאן ולהבא רק על ידי יחוד, והיינו דכיון דהוא תשמיש חדש צריך יחוד, וא"כ הכא שלא יחד לשימוש אחר ודעתו להחזיר לתפילין הרי אין בו שימוש אחר, וא"כ הרי לא יקבל טומאה עד שיתחבר והדק"ל דהא לאחר שנתחבר הוי טומאת בית הסתרים. [↑](#footnote-ref-33)
34. ולשיטת הרמב"ם לעיל ל"ק משום שהכרע טמא בפנ"ע עוד קודם חיבורו למטה ולכן מטמא את מטה במגע לפני שתחבר לגמרי, ועי' באליהו רבה משנה ז' דמיירי באופן שנתפרקו וכ' דלא פקע טומאתם. [↑](#footnote-ref-34)
35. ושם הקשו מתחילה דהא שבע להו טומאה, והביאו תי' רבנו שמשון דנגע בעצמו אין חסרון של שבע להו טומאה, ומ"מ הקשו דהא הוי מגע בית הסתרים, ולכן תי' ר"י דהאוזן מקבלת טומאה בשעה שחיברה, וזה לא חשיב בית הסתרים, ולא ביארו הטעם וזה ביאר החזו"א בתרי גווני כדלהלן. [↑](#footnote-ref-35)
36. העירו הערה גדולה לפי החזו"א מדוע לא נימא שבע להו טומאה והרי כיון דהטומאת מת חלה מיד בחיבור צד אחד של האוזן, ואילו המגע טמא מת חל כשחיבר ונגע הצד השני של האוזן הרי כבר שבע להו טומאה נמצא שאי"ז בבת אחת ומדוע לא נימא שבע להו טומאה, אכן החזו"א עצמו כבר כ' שם דבאותה שעה שחיבר האוזן האחת לסנדל, נגע הצד השני בסנדל ונמצא דהיה בבת אחת, אך זה גופא קשה דהא להחזו"א הוא אוקימתא, שלא נזכרת במתני' ובגמ' וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
37. דממ"נ אם הטעם דעתיד לחברה לכלי דמעיקרא מועיל שלא בטל מיניה שם כלי גם בעודו מפורק, א"כ מדוע צריך יכול לסמוך אגודא, ואם יכול לסמוך אגודא מחשיב זאת לתשמיש חשוב מדוע צריך יכול לחברה. [↑](#footnote-ref-37)
38. **וזה לשון** ת**וספות הרא"ש מסכת ברכות דף נ עמוד ב**

    וז"ל מטה שנגנבה חציה וכו'. מיירי שלא נשאר יחד ארוכה ושתי כרעים וקצרה ושתי כרעים, דהא תנן בפ' י"ח דכלים חכמים אומרים מטה מטמאה איברים פי' לא נטהרה ע"י שנחלקה לאיברי' ומפרש לה בפרק קמא דסוכה כגון שנשאר ארוכה ושתי כרעים וקצרה ושתי כרעים למאי חזי למסמך אגודה ומשדא אשלי, א"נ הא דקאמר מטמאה איברים היינו להבא אבל טומאה ישנה פרחה ממנה ואף על גב דחזיא למיסמך אגודא. עכ"ל [↑](#footnote-ref-38)
39. מבואר נחלקו הראשונים, דלתוס' הרא"ש דארוכה ושני כרעים הוי טעם בפנ"ע לטמאות, ואף שאינו יכול לחברה. ולכן כ' דבנגנבה מיירי דאין ארוכה ושני כרעים, ואילו לשיטת תוס' סוכה והר"ש נקטו דבעי 'לתרתי גם יכול להחזירה וגם ארוכה ושני כרעים, **ויש לעי' מה יסוד המחלוקת.**

    **עוד מבואר בתוס' הרא"ש** דדוקא נגנבה טהורה משום דאינו יכול להחזירה, אבל אם לא נגנבה ויש לו את כל החלקים אפילו אין ארוכה ושני כרעים, כל שיכול להחזירה יהיה טמא.

    ובאמת מצינו כן בתוס' שבת דף נט. דכל דיכול הדיוט להחזירו נשאר בטומאתו אפילו נתפרק לגמרי ואין ראוי לשימוש, והוכיח דבריו ממטה שנתפרקה, דדוקא בנגנבה נטהרה, אבל אם לא נגנבה מותר וע"כ מבואר בדבריו דנפרקה לגמרי ונשארה בטומאתה דלשעבר, אבל מה דמקבל טומאה מכאן ולהבא הוא דוקא בראוי לשימוש כגון ארוכה ושני כרעים.

    [מיהו בתוס' הרא"ש אפשר שיש לדחות, דאין הכרח לזה דלעולם כל שנתפרק לגמרי נתבטלה הטומאה, אלא דאם לא נגנבה לאחר שיבנה את המטה תחזור לטומאה שהיתה, ועכשיו לא חוזרת לטומאה דלשעבר אלא רק טומאה דמכאן ולהבא]. [↑](#footnote-ref-39)
40. ובאמת יש לעי' מנ"ל להגר"א דלר' נחמיה בכה"ג יהיה טהור, נימא דלר' נחמיה טמא, אלא דפליג על רבנן דאמרי דטהור אפילו בנשארה כל המטה חוץ מארוכה אבל אה"נ דגם אבר בפנ"ע מטמא משום שיכול לסמוך אגודא, וצ"ל דדייק מהא דר' נחמיה לא אמר אפילו נתפרקה המטה לגמרי לאברים טמאה, ומשמע דרק בכה"ג שהמטה בעין חוץ מהארוכה ושני כרעים טמאה, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-40)
41. ולפי"ז ביאר הגר"א מה דמבואר במשנה ה' דגדד שתי לשונות טהורה [ולהר"ש היינו חתך ב' החבלים של המטה], וקשה דהא נשאר ארוכה ושני כרעים, וע"כ ביאר משום שנשברה המטה ואינה ראויה לשימוש, נטהרה, ומה דמצינו דארוכה ושני כרעים טמאה היינו נתפרקה שעתיד להחזירה.

    וכן ביאר לפי"ז משנה ו' דמיירי בנשברו שני ארוכות בלא כרעים, המטה טהורה ממדרס, וטמאה מגע מדרס, וקשה דהא נשארו ב' קצרות וד' כרעים ומדוע נטהרה , וביאר דכיון 'שנשברה' טהורה.

    ומאידך במשנה ז' מבואר ד'כרע' בלבד טמא, ולכן חברה למטה אחרת כל המטה טמאה, וביאר הגר"א שהתם מיירי בנתפרקה ולא בנשברה ולכן נשארה בטומאתה. ועי' עוד להלן בענין כרע בס"ד. [↑](#footnote-ref-41)
42. אכן י"ל דיש חילוק בין קבלת טומאה להשאיר הטומאה, ולקבלת טומאה צריך כלי יותר חשוב ולכן צריך שימוש ובעינן ארוכה ושני כרעים, אבל כרע נהי דאין בו שימוש ולא יקבל טומאה מיהו טומאה שהיתה בו לא פרחה ממנו, וכבר מצינו בכמה דוכתי דלהחיל טומאה יותר קשה מלהפקיע טומאה. [↑](#footnote-ref-42)
43. הרמב"ם פיהמ"ש ביאר הטעם לב' הצדדים והיינו דאם נטלה קצרה לא בטל צורת המטה ואם נטלה ארוכה בטל צורת המטה, אולם הרמב"ם ביד החזקה כ' רק דאם נטלה הקצרה לא בטל צורת המטה אכן לא ביאר מה החסרון בניטל הארוכה עיי"ש, ומסתבר דהוא מאותו הטעם דמכלל הן אתה שומע לאו דהחסרון הוא מה דניטל צורת המטה. [↑](#footnote-ref-43)
44. וזה קצת קשה דנשאר צורת מטה על חלק אחד, וי"ל דמ"מ כיון דשם מטה עליו, והוא משמש מצד צורתו באותו אופן של מקודם, אלא דמתחילה היה מצד השני ארוכה וכרעים, ועכשיו יש מצד שני כותל, אבל מצד הארוכה היא משמשת אותו שימוש חשיב שנשאר עליה צורת מטה וצ"ע.

    ואולי י"ל עוד בביאור פלוגתת רבנן ור' נחמיה, דיש לחדש דלר' נחמיה לא בעינן צורת כלי כלל, אלא הכל תלוי בראוי לתשמיש, והיינו דכשם דלהראב"ד נתבאר דלא צריך צורת כלי אלא סגי בראוי לתשמיש, י"ל דהרמב"ם למד דבזה גופא נחלקו ר' נחמיה ורבנן, דלרבנן בעינן צורת כלי, ולר' נחמיה אי"צ צורת כלי ולכן מטמא, והרמב"ם פסק כרבנן. [↑](#footnote-ref-44)
45. אך אכתי יש לעי' דהנה בתוספתא בהמשך מבואר דלר' נחמיה הטעם דטמא הוא משום שנותנה בצד המטה או בצד האבוס ויושב עליה ע"כ, וקצת משמע דרבנן דנחלקו הוא משום דסברי דלא חשיב שימוש מה דיכול לסמוך על הצד, אלא צריך שיהיה שימוש במטה מצד עצמה, וא"כ הוא דלא כהרמב"ם דנקט דהפלוגתא היא בצורת המטה.

    אכן י"ל דיעוי' היטב בלשון התוספתא, דלא נזכר הטעם דרבנן חולקים על ר' נחמיה, אלא דהתוספתא מעמיד בתחילה הדין דנטלה קצרה ושני כרעים טמא לכו"ע משום דחזי לתשמיש, ואח"כ הדין של נטלה ארוכה דחזי לתשמיש משום שחזי לסמוך לכותל וזה גם לכו"ע, ואח"כ מסיים וחכמים מטהרין ולא ביאר טעמו של חכמים וי"ל דלהרמב"ם הטעם הוא משום חסרון דצורת מטה. ובדעת ר' נחמיה או דלא חסר בצורת המטה או דאין דין צורת מטה ודכדלעיל ופשוט. [↑](#footnote-ref-45)
46. מיהו יש לדון בתרי אנפי בביאור התוס', א. דכל שנתפרק לא הוי כלי, ומ"מ חוזר לטומאתו הישנה כיון דלא נעשה כאן מעשה שבירה שהוא מעשה המטהר, וא"כ מבואר כהנ"ל דלתוס' יש דין מעשה שבירה, ב. אך אפשר באופ"א דכיון דהוא כלי שמתפרק לא בטל מיניה שם כלי ולכן יחזור לטומאתו, אלא דהטומאה בטלה ממנו בעודו מפורק כיון דיש דין כלי מעשה וכמו שביאר הגר"ח בספרו דיש ב' הלכות יש כלי ויש כלי מעשה, וא"כ יתכן דכלי שנתפרק לא בטל מיניה שם כלי אבל לא הוי כלי מעשה ולכן כשבונה אותו יחזר לטומאתו כיון דכל שלא בטל מיניה שם כלי לא פרחה ממנו הטומאה לגמרי, ולפי"ז אין מקור לדין מעשה שבירה לפי תוס' ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-46)
47. ויש שרצו לדחות ולפרש דבאמת המחלוקת דר' נחמיה ורבנן במתני' הוא על טומאה המטה, וכדמשמע בלשון המשנה דמיירי על טומאת המטה, אלא דכוונת הראשונים הוא דלרבנן באמרי' דנטלה ארוכה המטה טהורה בהכרח דאין ההיתר דלסמוך אגודא, וא"כ הגמ' בסוכה טז. דמבואר דאיכא לסברא זו דחזי לסמוך אגודא, היא בהכרח דלא כרבנן, אבל לר' נחמיה מבואר דמועיל מה דחזי לסמך אגודא וא"כ שפיר יש לקיים דברי הגמ' בסוכה דגם הארוכה בפנ"ע טמאה וגם הקצרה בפנ"ע טמאה דחזי למסמך אגודא. ואף דכאן ר' נחמיה מיירי על מטה דיש בה שני קצרות וארוכה אחת, מ"מ ר' נחמיה מיירי על זה אגב רבנן דחדשו דאפילו בהכה"ג נמי המטה טהורה ועל זה אמר ר' נחמיה דטמאה, אבל אה"נ גם קצרה וארוכה בפנ"ע נמי טמאה.

    אולם מהתוס' בסוכה טו: [ד"ה ארוכה], הוכיחו דנקט דהמחלוקת במתני' היא כדברי החזו"א והיינו על הארוכה ועל הקצרה ולא על המטה הנשארת, דכ' תוס' וז"ל סוגיא דשמעתין כרבי נחמיה דרבנן לא מטמאי **בארוכה ושתי כרעים** דתנן במסכת כלים פרק י"ח מ"ה וכו' עכ"ל, ויש לדקדק מהלשון דכ' רבנן לא מטמאי בארוכה ושני כרעים, ולא כ' בנטלה ארוכה, ומשמע דמיירי על הארוכה עצמה דרבנן מטהרים, ואי נימא דמתני' מ"מ הפלוגתא היא על המטה הנשארת ולא על הארוכה הנטלת, א"כ הרי גם בארוכה ושני כרעים וגם בקצרה ושני כרעים הנטלים רבנן מטהרים, והוי ליה לתוס' להקשות דהא בין בארוכה ובין בקצרה רבנן מטהרין, ומדוע הקשו רק בארוכה ושני כרעים, ומכאן משמע דהמחלוקת במ"ה היא על החלק הנטל ובזה בקצרה רבנן מטאמים ובארוכה רבנן מטהרים.

    [↑](#footnote-ref-47)
48. ועי' תוס' דף נט. דמבואר דנחלקו על יסוד זה אלא מבואר דיותר קשה להפקיע טומאה שכבר חלה ואילו לגרו שלא יקבל טומאה יותר קל, [ועי' משנ"א כאן במתני' דכבר העמיד שנחלקו בזה], ואפשר דהוא רש"י ותוס' לשיטתם, חולין ע"ג וחולין נ"ה, [ובפלוגתת רש"י ותוס' עי' מש"נ פ"ב מ"ב, וכן יעוי' בפי"ד משנה ג' בענין מגירה, ובשיטת הרמב"ם הוכיחו דס"ל כרש"י, ועי' עוד ברמב"ם פ"ז ה"ט לגבי סנדל עמקי וכיס של שנצות דלגבי שיקבל טומאה מכאן ולהבא סגי בזה שיכול ההדיוט לחברו אבל לענין שיטהר מטומאתו לא מהני אפילו הדיוט יכול להחזירו כבר נטהר מטומאתו עיי"ש], ובמה דמשיג הראב"ד על הרמב"ם י"ל דהראב"ד פליג בזה וס"ל כהתוס' ויש לעי' בכל זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-48)
49. הנה החזו"א הקשה מדעת ר"א 'דמטה מטמאת חבילה ומטהרת חבילה', אכן על דרך זו יש להקשות גם לחכמים, דמבואר במשנה ט' דלחכמים מטה מטמאה אברים ומטהרת אברים, והרמב"ם פכ"ו הי"ד כ' דהכוונה היא דמטה שנטמאה שלימה, אם הטבילה כשהיא אברים נטהרה, הרי מבואר בזה דאף שמפרק את המטה לא נטהרה עד שיטבילנה. [↑](#footnote-ref-49)
50. עוד הקשה מהא דפסק הרמב"ם נגנב חציה טהורה, וע"כ מיירי באופן שלא נשאר בחציה ארוכה ושני כרעים, דאם היה נשאר ארוכה היה מקבל טומאה, ואי נימא דלא נשאר בה ארוכה ושני כרעים א"כ אפילו לא נגנב נמי טהור עיי"ש. [↑](#footnote-ref-50)
51. אולם כל זה לשיטת חכמים, אבל לשיטת ר"א דמטה מטמאת חבילה ומטהרת חבילה, הרי אינה מקבלת טומאה כשהיא קצרה ושני כרעים אלא צריך את כל המטה, וא"כ לכאו' הרי כשפירק כבר נטהר ומשמע בזה דכשיחזור ויבנה את המטה תחזור לטומאה ישנה, וא"כ בהכרח צ"ל דגם לשיטת חכמים נהי דהמטה נטהרה מטומאה כשפרק ומ"מ מקלבת טומאה מכאן ולהבא, אבל אם יחזור ויבנה יחזור לטומאתו, דהרי דאין סיבה לומר דחכמים יחלקו בזה על ר"א, מיהו לכאו' צ"ע בזה דהרי לחכמים מבואר דהוא מקבל טומאה מכאן ולהבא הרי דאכתי יש עליו שם כלי, ומ"מ נטהר וע"כ שנעשה כאן מעשה שבירה וא"כ איך יחזור לטומאתו דבלשמא לר"א הגדר הוא דלא נעשה מעשה שבירה ולכן לא נטהר, אבל עכשיו אינו מקבל טומאה כיון דמ"מ אין כאן כלי, ולכן גם אינו יכול לטבול המטה במצב זה כיון דאין כאן כלי וצריך לטבול כלי וכמו שכ' החזו"א, אבל לחכמים הרי עכשיו הוא כלי וא"כ מדוע טהר וע"כ דיש כאן מעשה שבירה, אלא" א"כ נימא דבאמת גם לחכמים אין כאן מעשה שבירה, אלא דהכלי הקודם בטל ואפילו שלא נשברה ולכן הטומאה יכולה לחזור ומ"מ יש בו אפשרות לכלי חדש, כיון שיש בו תשמיש חדש וא"כ הוי טומאה חדשה, נמצא שיש בו בכח את הכלי הישן ולכן יחזור לטומאתו ועוד יש בו כלי חדש ולכן מקבל טומאה מכאן ולהבא, ואם כנים הדברים נמצא דגם לפי הכסף משנה יש חילוק בין פרוק לשבירה לענין חזרת טומאה ישנה, והדברים מחודשים מאד ואני תפילה שה' יעזרני להבין הסוגיא על בוריה. [↑](#footnote-ref-51)
52. וברמב"ם מבואר פירוש אחר דגדד שני לשונות היינו יחד עם ב' כרעים ובזה נתפרקה המטה להיות ארוכה וקצרה בהדי כרע אחד, ועוד ארוכה וקצרה וכרע אחד ובכה"ג הדין הוא דטהור כיון דאין כאן אפילו חזי למזמך אגודא דאין כאן ארוכה ושני כרעים וקצרה ושני כרעים, אך לשיטת הר"ש צ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
53. ויש להוסיף דאפילו לר' נחמיה דס"ל נטלה ארוכה טמא, מ"מ להגר"א צריך שישאר ג' צדדי המטה שלמים, ואילו הכא במתני' מבואר דאפילו כרע בלבד טמא, ע"כ העמדת קושיית הגר"א, אך באמת יותר קשה כפי שכבר הקשה הר"ש דבגמ' סוכה ט"ז. מבואר דיש הלכה שישאר ארוכה ושני כרעים בכדי שיהיה חזי למסמך אגודא ואילו הכא מבואר דכרע בלבד טמא. [↑](#footnote-ref-53)
54. ובאמת דכן קשה גם מדעת ר"א דאמר מטה מטמאת חבילה ומטהרת חבילה דמבואר דאם פירק את המטה לא יועיל טבילה אלא א"כ יחזיר את המטה לקדמותה ויטבילה, הרי מבואר דמה דחילק את המטה לא טיהר את המטה, אלא המטה חוזרת לטומאתה, ולכאו' מאי שנא ממשנה ה' דמבואר דמטה שניטל חלק הארוכה ושני כרעים דטהורה ומשמע דאפילו יחזור ויתקנה לא יחזור הטומאה אלא נטהרה המטה. [↑](#footnote-ref-54)
55. ואולי היה אפש"ל עוד דבשני ארוכות חדשות שחיבר למטה גרע משום דהתם פנים חדשות באו לכאן, ומשפיע גם על הקצרה ושני כרעים, מיהו יעוי' תוי"ט שכ' דהא דאמרי' ותקנו הוא משום הרישא, ולהנ"ל יקשה דהא אם לא תקנו מדוע לא יטמא משום הקצרה ושני כרעים. [↑](#footnote-ref-55)
56. והר"ש שם תי' על קושיא זו דמיירי שהזב דרס על המטה בשלמותה ונטמאה, וכשנתפרקה המטה לאברים פרחה הטומאה ממנה, וכשחוזר ומחבר את הכרע למטה ואפילו למטה אחרת, חזרה לטומאה דמעיקרא, [בתנאי דחלקי המטה מעיקרא קיימים], ועי' להלן מש"כ בדבריו בעזהי"ת, אבל הרמב"ם כ' דמיירי שהזב דרס על הכרע עצמו וטמא אותו, וביאר הגר"א שהרמ"ם לא רצה לפרש כהר"ש משום דאין טומאה ישנה אלא רק בכלי מתכות. [↑](#footnote-ref-56)
57. והקשו דלכאו' מאחר ומבואר דהכרע בפני עצמו מקבל טומאה א"כ כיון שהארוכה מחוברת לכרע המקבל טומאה, הרי היא מחוברת לטומאה וכמבואר במ"ז דהמחובר לטמא טמא, וא"כ מדוע צריכים ב' כרעים, והא בכרע אחד סגי דהוא טמא והארוכה מחוברת לטומאה, אכן נראה ליישב זאת, חדא ע"פ המבואר בחזו"א דכל דין חיבור הוא דוקא באופן ששני החלקים צריכים זה לזה וכמו במטה דהמטה דצריכה את הכרע, אבל אם אינם צריכים זה לזה אינם חיבור זה לזה, [וראיה לזה ממקרצות טהרות פ"א מ"ח, והובא להלן מ"ז שהובא בעזהי"ת], וכאן אין הכרע צריך את הארוכה, מיהו לדון עוד, דהנה בעיקר דין חיבור לטומאה המבואר במ"ז, האם הוא דין דכל המחובר לדבר המקבל טומאה הוא גם מקבל טומאה, או דילמא דכל שהוא מחובר לטמא הוא טמא דפשטה טומאה, אבל לא נאמר דין דכל המחובר למקבל טומאה הרי הוא עצמו מקבל טומאה, ומעתה י"ל פסול סכך צריך שתהיה הארוכה מקבלת טומאה, ואם משום חיבור הרי אינה מקבלת טומאה, דאם ישב הזב על הארוכה אינה מקבלת טומאה, ולכן צריכה הגמ' למימר ארוכה ושני כרעים דגם הארוכה תקבל טומאה, וצ"ל דמה דמקבלת טומאה מדין חיבור לכרע לא פוסל לסכך, ועי' משנת טהרות בענין זה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
58. **בשיטת הגר"א בענין כרע, ועתיד להחזירה, [משנה ז' וט']**

    הנה הגר"א באליהו רבה משנה ז' שפירש בהדין דכרע מקבל טומאה דמיירי שהמטה קבלה טומאה בעודה מחוברת, ואח"כ כשפרק את המטה הרי חלקי המטה נשארים בטומאתם. ולכאו' מבואר כאן ביאור חדש, [ולא כהרמב"ם דפירש דהכרע חזי למדרס באותו מפורק], דאי נימא כפי שפירש בדברי הרמב"ם דהכרע ראוי למדרס מדוע צריך לפרש שפרק ממטה ומדוע לא פירש דהכרע נטמא שדרכו עליו.

    ונראה דהגר"א כאן אזיל בדרך נוספת דמשכח"ל שתשאר על הכרע טומאה דמעיקרא, [ולא כהר"ש שבטל הטומאה בשעת פירוק ושוב חוזרת, אלא דכיון דחל הטומאה לא בטלה הטומאה כלל], אך צ"ע דהרי נתפרקו אברי המטה מבואר בגמ' סוכה דבעינן שיהיה ארוכה ושני כרעים, ויתכן דלזה נתכוון הגר"א במה שהוסיף, "והוא שעתיד להחזירה אבל אם נתפרקה שלא על מנת להחזירה טהורה". והיינו דהכא מיירי בעתיד להחזירה ובזה לא פרחה הטומאה, אבל נתפרקה סתם טהורה אא"כ יהיה בה ארוכה ושני כרעים דבזה אכתי טמאה וכנ"ל.

    אולם זה אינו דהגר"א באליהו רבה מ"ט כ' גם לגבי מטה 'מטמאה אברים' דמיירי נמי בעתיד להחזירה, ואף דמבואר בגמ' סוכה דמיירי התם בארוכה ושני כרעים, הרי דאפילו בעתיד להחזירה נמי צריך שיהיה ארוכה ושני כרעים, וע"כ דאין חילוק זה נכון.

    ונראה ביאור כוונת הגר"א שם דע"כ צ"ל דהגר"א למד דאם אינו עתיד להחזירה הוי כמו נגנבה דפרחה טומאה ממנו, והוי כמו נשברה דמ"ה ומ"ו דפרחה טומאה ממנו, ורק בפרקה נשאר בטומאה והטעם כיון דעתיד להחזירה, ולכאו' לפי הגר"א אם יפרק המטה וכל החלקים קיימן, וגמר בדעתו שאינו עתיד להחזירה יהיה טהור, דהוי כמו נגנבה.

    אך קשה מהא דמבואר בגמ' דצריך שיהיה ארוכה ושני כרעים, ולכאו' הוא סתירה לדברי הגר"א בכרע שכ' דאפילו נתפרק לגמרי המטה, הכרע נשאר בטומאה ונראה דצ"ל להגר"א דדברי הגמ' דצריך שיהיה ארוכה ושני כרעים מיירי לענין לקבל טומאה מכאן ולהבא דבזה צריך שיהיה יותר כלי חשוב, אבל כל שכבר חל עליו הטומאה לא פקע ממנו כל זמן שהוא עתיד להחזירה, וזה על דרך מה שמצינו במכה מקומות דלהחיל טומאה יותר קשה, מלהפקיע טומאה, [מצינו גבי נפסל מאכילת אדם, וכן מצינו בקידושין נט. כל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה ואינם עולים עד שיעשה מעשה, ועי' רש"י שם]. [↑](#footnote-ref-58)
59. ויש קצת ראיה לדרך זו, דבאמת אינה מקבלת טומאה בעודו מפורק לגמרי ואפילו בעומדת להחזירה, דאי נימא כמו שנתבאר בתחילה דכל שעומד להחזירה אף מקבל טומאה בעודו אברים, ש להקשות בגמ' סוכה דף טז. דמוקי למתני' דארכות המטה פסולות לסיכוך בבא לסכך "בארוכה ושני כרעים", ולכאו' אפשר לאוקמי למתני' בגוונא דמפרק המטה על מנת להחזירה, ולא צריך לאוקמי בארוכה ושני כרעים, אלא אפילו ארוכות בפנ"ע נמי מקבלי טומאה להאמור, ויתכן לומר דאורחא דמילתא קתני דאינו מסכך בדבר שעתיד להחזירו למטה. אכן אי נימא כהדרך הב' דלעולם הכל מיירי בעומד להחזירה, ומ"מ לענין קבלת טומאה צריך ראוי לשימוש, א"ש ביטה דארוכה בפנ"ע אינה ראויה לשימוש ולכן אינה מקבלת טומאה וא"א לסכך בה, ומיהו יהיה מוכח מגאן דמותר לסכך בדבר טמא כל כמה דאינה מקבל טומאה. וצ"ע.

    ועיקר מה דנתבאר דיש חילוק בין לקבל טומאה לבין להפקיע הטומאה, מפורש כן בתוס' שבת נט. לענין מתני' דידן, אלא דלא נתבאר בדבריו חילוק דידן בין עתיד לחברה לבין יכול לחברה, ועכ"פ היסוד מבואר בדבריו, ונראה דמה שנתבאר כאן י"ל לשיטת רש"י שם, והראשונים כאן, והרמב"ם וכו'. [ועיקר יסוד זה שיש חילוק בין קבלת טומאה לבין הפקעת הטומאה מבואר ברש"י קידושין דף נט. ועי עוד לענין טומאת אוכלים דנתבאר כאן ברמב"ם, ואכמ"ל]. [↑](#footnote-ref-59)
60. כן מדוייק בר"ש וברא"ש דכ' דהחבלים אינם חיבור למטה, מבואר דהוא דין מסויים בחבלים, וכן מבואר ברמב"ם פכ"ו הט"ו דהוא דין מסויים בחבלים, אולם בר"ש כת"י וברע"ב כ' שם דאף הנוגע בחלקי המטה טהור עיי"ש, ועי' תוס' חדשים דכ' דהרע"ב חזר בו מזה עיי"ש ולעולם גם להרע"ב הנוגע במטה טמא. [↑](#footnote-ref-60)
61. ועי' סימן מש"כ.. במחלוקת הר"ש והרמב"ם בענין זה. [↑](#footnote-ref-61)
62. ובאמת צ"ע דאם הנידון במשנה על החבלים, מדוע צריך דוקא שיגדוד שני חבלים, והרי גם חבל אחד לכאו' יהיה טהור כשהוא לעצמו, דבשלמא אם הנידון על המטה א"ש דכשנחתכו שני חבלים המטה גרועה יותר, אבל לגבי החבלים צ"ע מה החילוק. [↑](#footnote-ref-62)
63. כן מבואר ברא"ש ובר"ש כת"י ובגר"א דמיירי שנטלו ארוכות בלא כרעים, וכן לשון המשנה והרמב"ם בפיהמ"ש. [↑](#footnote-ref-63)
64. ולכאו' קושיית הר"ש והרא"ש ממשנה ה' הוא לשטתייהו, דס"ל דמיירי במשנה ה' על החלק הניטל, [וכפי שנתבאר לעיל אות א' מהחזו"א], וכיון דמבואר דקצר ושני כרעים טמא תמוה מדוע הכא שני קצרות ושני כרעים טהורים,

    אבל להרמב"ם דמשנה ה' מיירי על טומאת המטה הנשארת לא קשה כלל, דדוקא התם המטה טמאה כיון שכשניטלה ארוכה אחת או קצרה אחת, נשארה צורת המטה כיון שנשארו ג' צדדי המטה מחוברים זה לזה, אבל כאן שנחתכו שני ארוכות הרי נתחלקה המטה לשני חלקים נפרדים, ונתבטלה צורת המטה ולכן טהרים, ומוכח מכאן כהחזו"א דלהר"ש והרא"ש במשנה ה' מיירי על החלק הנטל ולא על המטה הנשארת. [↑](#footnote-ref-64)
65. אולם הגר"א נקט דגם משנה ה' מיירי בנשברה, [הובא להלן], וא"כ לא שייך תירוץ זה, מיהו להגר"א לק"מ, כיון דהגר"א למד דמשנה ה' דנטלה ארוכה ושני כרעים טמאה היינו המטה שיש בה שני קצרות וארוכה אחת, ולא הארוכה עצמה. [↑](#footnote-ref-65)
66. וקשה על הרמב"ם בתרתי א) מהא דמבואר במשנה ה' דנטלה ארוכה ושני כרעים כל המטה טהורה, אכן י"ל דהתם מיירי לטהר מטומאה שהיתה בה כיון שנשברה, אבל כאן מיירי כשדרס הזב על הכרע דמקבל טומאה מכאן ולהבא.

    ב) אך עוד קשה מהגמ' בסוכה טז. דמבואר דמטה מקבלת טומאה רק בארוכה ושני כרעים, ואילו הכא מבואר דאפילו כרע בפנ"ע מקבל טומאה. ובחידושי הגר"א מ"ה ביאר בדעת הרמב"ם דמיירי שהכרע רחב וראוי למדרס, ולכן כשדרס עליו הזב נטמא, ומה דמבואר בגמ' סוכה טז. דצריך ארוכה ושני כרעים מיירי לענין לטמאות את הארוכה שהיא דקה ואינה ראויה לתשמיש, אא"כ היא מחוברת לשני כרעים ועי"ז היא ראויה לסמוך אגודא, [ואין להקשות מדוע צריך שהארוכה תהיה מחוברת לב' כרעים והרי מיד כשתהיה מחוברת לכרע אחד כבר תקבל טומאה משום חיבור לכרע, די"ל דשני חלקים אלו אינם חיבור, דדין חיבור הוא רק כשיש צורך בחיבור זה, ועי' תוספתא כאן ועוד יש להאריך בזה במשנה ז'.....]. [↑](#footnote-ref-66)
67. ועיי"ש שהוסיף אפילו חברה למטה אחרת, והביא ראיה מהתוספתא של שמונה מטות טמאות עיי"ש, והטעם דטמא משום שיכול להחזיר למטה הראשונה, ועי' בתוספתא, ובלבד שלא יקבע במסמר, והיינו משום שאם יקבע במסמר שוב אינו יכול לחזור למטה הקודמת, והוי כמו מטה שנגנבה חציה דטהורה.

    ועיקר דברי הר"ש והרא"ש צ"ב היאך יתכן דאחר שנטהר יחזור לטומאתו, עוד יש להעיר לפי דבריהם מהמשך המשנה פרשה היא טמאה מדרס והמטה מגע מדרס, והרי כיון שפירשה נטהרה, ובמתני' איתא היא טמאה מדרס, ובפשוטו צ"ל דיש בה טומאת מדרס היינו לענין שאם תתחבר למטה תחזור טומאתה, [ועי' עוד מה שנכתוב בזה בעזהי"ת בענין זה], ובמשנת טהרות כ' דטהורה היינו דאינה מקבלת טומאה, ואף אינה מטמאה אחרים, אבל גם להר"ש הטומאה לא פרחה ממנה, ולכן כשיחזור ויחברה תחזור הטומאה למקומה לטמאות, והוי כמו אוכל שנפחת משיעור כביצה וחזר וטפח, וא"ש הלשון טמאה מדרס דעדין היא טמאה מדרס, כיון דיש בה טומאה, ובזה נמי נתיישב הקושיית הגר"א דלא מצינו טומאה ישנהא אלא במתכות. ועי' עוד לשונות הר"ש במ"ט, ומש"כ שם בענין זה. [↑](#footnote-ref-67)
68. והנה דין זה דארוכה ושני כרעים טמא מבואר ב' פעמים בפרקין, א. במ"ה לשיטת הר"ש [להחזו"א] דמיירי שם על החלק הנטל ומבואר דקצרה ושני כרעים טמא, ב. וכן מבואר להלן סיפא דמ"ט דמבואר "מטה מטמאה אברים" ומפרש בגמ' סוכה טז. דמיירי בארוכה ושני כרעים.

    אכן יש לדקדק דממשנה ה' קשה על טומאה שהיתה בה לשעבר דלא פרחה, ואילו הכא מבואר במתני' בנגנבה שנטהרה ואפילו שנשאר קצרה ושני כרעים, [ולהרמב"ם שפירש מ"ה דמיירי על המטה הנשארת אפשר די"ל דדוקא בנשאר ג' חלקי המטה נשארה בטומאתה, אבל נגנבה חציה מיירי שלא נשאר ג' חלקי המטה, והוי כמו גדד שתי לשונות להרמב"ם דטהורה לכו"ע, אבל להר"ש צ"ע דאפילו קצרה ושני כרעים בלבד נמי טמאה], ואילו הקושיא ממשנה ט' היא מטומאה דלהבא, דאיתא "מטה מטמאה אברים" מכאן ולהבא ובגמ' סוכה טז. אמרי' דמיירי שיש בה קצרה ושני כרעים, ואילו ברישא גבי נגנבה איתא "החזירוה מקבלת טומאה מכאן ולהבא" הרי מדוייק שקודם שהחזירוה, אינה מקבלת טומאה מכאן ולהבא, ואף שיש בה ארוכה ושני כרעים. [↑](#footnote-ref-68)
69. ויש לדון בנתפרק ולא נגנבה, אלא שגמר בדעתו שלא להחזירה למטה הראשונה, האם גם בזה נטהרה המטה, ואולי יהיה חילוק בין טומאה דלשעבר לבין טומאה דלהבא, והיינו דלהפקיע טומאה דלשעבר לא יועיל, אבל יועיל לענין שלא יחול מכאן ולהבא, ומשום שנעשה כאן מציאות של שבירה, ואף דקיימ"ל כל הכלים אינם עולים מידי טומאה במחשבה אלא ע"י מעשה, ועי' רש"י קידושין נט. דאף אינם עולים מתורת קבלת טומאה, מ"מ אפשר דהכא שאני דנעשה שבירה אלא שגומר בדעתו לא להחזירה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
70. **עוד** הקשו הר"ש והרא"ש ממשנה ז' דמבואר דכרע טמא בפנ"ע, ומעתה קשה, דגם בנגנבה הרי נשאר כרע אחד ומדוע לא יהיה טמא מדין כרע אחד, ותי' דכרע אחד טמא מיירי לאחר שהחזירה למטה דחזרה לטומאה ישנה, אבל קודם שהחזירה למטה הכרע טהור לגמרי עכ"ד. **ולכאו' אכתי קשה** דהא בנגנבה מבואר דאפילו חזר וחברה אינו חוזר לטומאה ישנה, וכמבואר במתני' דמקבל טומאה רק מכאן ולהבא ומאי שנא מכרע דחוזר לטומאה ישנה, **ואשר צ"ל** דגם לגבי הקושיא מכרע, התירוץ הוא כמו שהתחיל הר"ש בתחילת דבריו דכרע סופו להחזיר למטה ולכן טמא, משא"כ נגנבה אין סופו להחזיר למטה ולכן טהור לגמרי ואף לא יחזור לטומאה ישנה, וצ"ל לפי"ז דעיקר כוונת הר"ש שהקשה מכרע הוא מאחר והזכיר דצריך ארוכה ושני כרעים לקבלת טומאה, קשה דבכרע מבואר דאפילו כרע בלבד טמא ואף שאין ארוכה ושני כרעים ועל זה תי' דטהור וחוזר לטומאה ישנה, [אך צ"ב דהר"ש כבר הקשה קושיא זו לעיל מ"ז וצ"ע].

    יוצא להר"ש ג' דרגות **א)** בארוכה ושני כרעים וכל החלקים של אדם אחד מקבל טומאה, וכן אם ניטל ממטה גדולה לא בטל הטומאה, דסופה להתחבר **ב)** כרע אחד שפירש ממטה גדולה וכל החלקים ביד אדם אחד פרח לה הטומאה כיון שאין בה שימושים, אבל כשיחבר יחזור לטומאה ישנה משום שסופה להתחבר למטה **ג)** נגנבה טהורה אפילו יש בה ארוכה ושני כרעים, ואף אינה חוזרת לטומאה ישנה, כיון דאין סופה להתחבר למטה. [↑](#footnote-ref-70)
71. וצ"ע בטעם הדבר, דלכאו' מאחר והנידון בגמ' סוכה לקבל טומאה מכאן ולהבא מדוע לא סגי במה שראוי לסמוך אגודא, ומדוע בעינן שיהיה גם ראוי לחזור למיטה הישנה, וי"ל דשימוש זה של לסמוך אגודא הוא שימוש גרוע ואינו סגי להחשב כלי מתחילה, [וכן מבואר להדיא בתוספתא הובא בר"ש מ"ה דאם עשה מתחילה קצרה ושני כרעים לא יקבל טומאה], אלא שמועיל להחשיב שלא נתבטלה המטה דמעיקרא דעדיין היא משמשת שימוש הראשון, דשימוש המטה היה לישן עליה ועדין לא בטל שימושה שאפשר לישן עליה, ולכן ס"ל דנשאר הטומאה דמעיקרא וכמבואר במ"ה, וגם מקבלת טומאה כיון שנשאר כאן מטה, ולכן צריך ב' תנאים גם שיוכל לחזור למטה הישנה, וגם שיהיה בה שימושים של מטה, ועי' בחזו"א סי' ט"ז סק"ו -ז' מש"כ. [↑](#footnote-ref-71)
72. מיהו י"ל בדעת הרא"ש דבכה"ג דנפרק לגמרי ודעתו להחזיר נשאר בו הטומאה דלשעבר, אבל אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, וזהו כהגר"א, ובאמת מצינו כן שיטת תוס' שבת נט. דכל שיכול להחזירה ע"י הדיוט נשאר בו טומאה דלשעבר, אבל אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, [וכן מוכח לכאו' כהנ"ל, דבגמ' שבת נט. מבואר דאף דהדיוט יכול להחזירו אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, ולא נזכר התוספתא שם, מיהו עי' חזו"א סק"ט דכ' דאי משום הא י"ל דמדרס שאני דגם כשנתפרק הוא אכתי עומד למדרס ולא בטל ממנו שם מדרס אבל בכלי הכל מודים שנתבטל טומאתו. [וכ"כ החזו"א ט"ז י"א לבאר הר"ש, והנה לפי"ז יוצא חידוש בהלכות סכך דגם טמא ומטמא נמי מסככין בו, ורק מטמא אחרים אין מסככין בו].

    וי"ל עוד [כפי שכ' החזו"א ט"ז י"א] דיתכן לדעת תוס' רא"ש דאף טומאה דלשעבר לא נשארת בחלקים [וכשיטת רש"י בשבת נט עיי"ש], אלא דאם לא נגנבה היתה הטומאה חוזרת לאחר שיחזירה וכמו שביאר הר"ש בדעת ר"א דמטה מטמאה חבילה ומטהרת חבילה, ואילו הכא בנגנבה לא יחזור לטומאה דלשעבר, ואולי יש להסמיך דקדוק לזה מלשון המשנה החזירוה מקבלת טומאה "מכאן ולהבא", ואתי לומר בזה דלא יחזור לשעבר, אלא רק מכאן ולהבא, ובאמת הרמב"ם הרגיש בזה וביאר מקבלת טומאה מכאן ולהבא כמו דמבואר במשניות נשברו טהרו חזר ועשה מהם כלים מקבלים טומאה כאן ולהבא. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-72)
73. הנה קושיא זו שהקשה החזו"א ממשנה ה' לא הבנתי קושייתו, דהרי כבר כ' הר"ש והרא"ש במתני', ותוס' בסוכה, דמשנה ט' אזלא כר' נחמיה דס"ל דאפילו קצרה ושני כרעים או ארוכה ושני כרעים טמא, אבל לרבנן באמת גם במ"ט יהיה טהור, אולם עי' היטב בחזו"א דכוונתו להקשות אי נימא כהגר"א דביאר במ"ה דנטלה ארוכה ושני כרעים דטמאה לר' נחמיה, רק המטה טמאה, היינו אותה שנשאר בה ג' חלקים שני קצרות וארוכה אחת, אבל הארוכה עצמה טהורה גם לר' נחמיה, ולכן הקשה החזו"א דהרי להרא"ש במ"ט מבואר דגם ארוכה ושני כרעים בלבד טמאה וזהו דלא כמאן, מיהו ליישב קושיית החזו"א לכאו' נראה דהרא"ש לא למד כהגר"א, אלא למד כהר"ש דהנידון הוא על הארוכה ושני כרעים בפנ"ע דגם הם טמאים, ולפי"ז אתי שפיר דמתני' לקמן מ"ט אזלא כר' נחמיה. [ובדעת הגר"א באמת יעוי' שהוא ישב הסתירה בין מ"ה למ"ט, דמשנה ה' מיירי בנשברה ולכן טהורה, ואילו משנה ט' מיירי בנתפרקה ויכול להחזירה ולכן טמאה, אבל להרא"ש א"א לומר חילוק זה, דהא במ"ט מיירי בנגנבה ואינו יכול להחזירה דהוי כנשברה, וגם בזה נקט דארוכה ושני כרעים טמא].

    אולם הקושיא ממ"ו היא תמיהא גדולה להרא"ש, והרא"ש עצמו במ"ו הקשה מדוע נשברה שני ארוכות טהור, והרי נשאר קצרה ושני כרעים, ותי' דארוכה ושני כרעים דטמאה מיירי בסופו לחברה, אבל במ"ו דמיירי 'בנשברה' אין סופו לחברה ולכן טהורה וכ' דומיא דנגנבה דטהורה, והנה לדברי התוס' הרא"ש ברכות מבואר דנגנבה באופן שנשאר ארוכה ושני כרעים טמאה ואפילו שאין סופו לחברה וא"כ שוב הדק"ל.

    ויתכן לבאר בזה דהא דכ' הרא"ש דבנגנבה מיירי בלא נשאר ארוכה ושני כרעים, היינו משום דבנגנבה מבואר דלא מקבל טומאה אף מכאן ולהבא, ואילו ארוכה ושני כרעים ס"ל דמקבלים טומאה מכאן ולהבא, אבל מטה שנשברה ונשאר בה ארוכה ושני כרעים באמת תטהר מטומאתה שהיתה בה כיון שנעשה בה שבירה. אלא שתחזור ותקבל טומאה להבא, ולפי"ז הכל א"ש היטב, דמשנה ה' מיירי בנתפרקה ולא נשברה ולכן לא נטהר מטומאה שהיתה בה, ואילו מ"ו מיירי בנשברה המטה ובכה"ג באמת נטהרה מטומאה שהיתה בה וזה כוונת המשנה טהורה, מיהו אכתי מקבלת טומאה מכאן ולהבא, כיון דמעכשיו היא ראויה לסמוך לכותל וכמבואר בגמ' סוכה טז. ולכן בנגנבה בהכרח מיירי דאפילו אין ארוכה ושני כרעים, ולכן אינה מקבלת טומאה מכאן ולהבא. [↑](#footnote-ref-73)
74. דוק היטב דאין חילוק לדינא בין פירוש הראשון בתוס' רא"ש לפי' השני, דלשני הפירושים בנגנבה חציה טהורה מטומאה דלשעבר, ואם נשאר בה ארוכה ושני כרעים מקבלת טומאה מכאן ולהבא, אלא דלפי' קמא בנגנבה דמתני' אף אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, משום דמיירי שנגנבה ולא נשאר בה אפילו ארוכה ושני כרעים [ואם היה נשאר ארוכה ושני כרעים היה מקבל טומאה מכאן ולהבא], ולפי' השני מיירי במתני' שנשאר ארוכה ושני כרעים, ובאמת יקבל טומאה מכאן ולהבא, אלא דכוונת המשנה טהורה דנטהר מטומאה דלשעבר, נמצא דשני הפירושים הוא רק בפשט המשנה אבל אין מחלוקת לדינא. [↑](#footnote-ref-74)
75. והעירו מנ"ל להגר"א דר' נחמיה מטהר בארוכה ושני כרעים, דהכא במתני' ר' נחמיה איירי על דברי ת"ק דמטהר כל המטה, ולכן ר' נחמיה טמא את המטה, אבל באמת לר' נחמיה יהיה טמא אפילו בארוכה ושני כרעים בלבד, וכן למדו הר"ש, וצ"ל דהגר"א סבר דאם ר' נחמיה היה מטמא בכל גווני הוי ליה למימר דכל אברי המטה טמאים ולא לסתום טמא דמשמע דוקא המטה טמאה, ולא כל האברים של המטה. [↑](#footnote-ref-75)
76. ויש לעי' לפי הרמב"ם במה דמבואר בתוספתא כאן דמטה שנתפרקה לשמונה חלקים טמאה, דלכאו' לדברי הרמב"ם בהכרח מיירי שדרס על החלקים בפנ"ע, וקשה דהרי לא שייך טומאה אלא רק בכרע דהוא רחב, אבל בארוכות הרי יקשה איך יקבלו טומאה מכאן ולהבא, ובלשמא להגר"א יבואר להלן דא"ש כיון שנשאר בוטמאתו, וכן להר"ש כוונת המשנה חוזר לטומאה דמכאן ולהבא, אבל להרמב"ם, וצ"ל דהרמב"ם יפרש דהסוגיא בשבת פליגא על התוספתא ובהכרח צ"ל כן דהא מבואר דבעינן ארוכה ושני כרעים לגבי שיקבלו הארוכות טומאה, והרמב"ם פסק הסוגיא בסוכה ולכן לא הביא דין זה. [↑](#footnote-ref-76)
77. **ואין לומר דהרמב"ם למד כהתוס' הרא"ש** [ברכות נ:] דנגנבה מיירי באין בה ארוכה ושני כרעים, אבל אם יהיה ארוכה ושני כרעים באמת יהיה טמא גם בנגנבה, ונמצא דלא צריך ב' תנאים אלא סגי רק בתנאי של שימוש מכאן ולהבא, דא"כ להרמב"ם גם כרע בפנ"ע צריך להיות טמא, דהרי שיטת הרמב"ם דכל מה דבעינן ארוכה ושני כרעים הוא בשביל הארוכות, אבל הכרע עצמו טמא, ומדוע נגנבה ויש לו כרע בפנ"ע טהור, והרי אפילו כרע בפנ"ע חזי לשימוש ומקבל טומאה בפנ"ע, וע"כ דגם כרע שטמא הוא משום שיכול להחזירה למיטה דמעיקרא.

    ובביאור הצירוף של ב' התנאים הללו יתכן לבאר בתרתי, [ויסוד הדברים בחזו"א], **א.** משום דתשמיש של לסמוך אגודא הוא תשמיש גרוע ואינו מועיל לאשויי כלי, אלא דהכא שבעצם הכלי דמעיקרא לא בטל משום דחזי להחזירו למעיקרא, סגי גם בתשמיש גרוע, [אך קשה לפרש כן להכ"מ דיש דין שבירה המטהרת, וכיון שהכלי הקודם נשבר, א"א לומר שנדון את מה שיכול להחזיר את הכלי שלא בטל הכלי, דא"כ הרי גם לא נשבר]. **ב.** אכן מלשון החזו"א היה נראה עוד אופן, דבאמת כל מה דצריכים הוא רק שיהיה ראוי לשימוש מכאן ולהבא, וחזי לסמוך אגודא סגי בזה, אלא דכיון שלסמוך אגודא הוא שהוא שימוש גרע הדרך הוא שאדם זורק הארוכה ושני כרעים לבין העצים, אא"כ ראוי להחזירו לכלי הקודם אינו זורקו ומשתמש בו מכאן והלבא, נמצא דכל מה דבעינן האפשרות להשתמש להחזירו הוא בשביל לא יזרוק לבין העצים, אבל עיקר מה דמשוי ליה כלי הוא משום דמשמש מכאן ולהבא. [↑](#footnote-ref-77)
78. ועיקר הטעם דהגר"א לא ביאר כהר"ש משום דס"ל דאין חוזרת המטה לטומאה ישנה אלא רק במתכת, ומהאי טעמא נמי י"ל דכן ביאר הגר"א שיטת ר"א במשנה ט' דמטה מטמאה חבילה ומטהרת חבילה, והנה מבואר דגם באופן שפרק את המטה לא נטהרה לגמרי שהרי מבואר דצריך לתקנה ולהטבילה, ואם היתה נטהרת בפרוק שוב לא היתה חוזרת לטומאה ולא היה צריך להטבילה, וע"כ מבואר דגם אחר שנתפרקה נשארת בטומאתה, אלא שאינה מקבלת טומאה מכאן ולהבא. [↑](#footnote-ref-78)
79. ונראה דאי"ז סתירה, דהנה מש"כ הכ"מ הוא דין שבירה המטהרת, ויסוד זה כבר מבואר ברש"י וברמב"ם בכמה דוכתי דשבירה הוי מעשה המטהר וכמו טבילה, אולם לענין קבלת טומאה מכאן ולהבא כיון דגם אחר השבירה שם כלי עליו ויש בו צורת כלי ושימושים הרי הוא מקבל טומאה מכאן ולהבא, ולכן כל שנשאר ארוכה ושני כרעים מקבל טומאה מכאן ולהבא,

    אבל בדברי התוספת שבת דף נט. מבואר עוד חידוש, דכל פרוק שההדיוט יכול להחזירו לא חשיב מעשה שבירה לטהר, [ובפרט זה נחלק התוס' על הכ"מ בדעת הרמב"ם, דהכ"מ ס"ל דגם זה נחשב מעשה שבירה וכן שיטת רש"י בשבת נט. אבל תוס' למדו דזה לא נחשב למעשה שבירה], מיהו אחר שנתפרק נהי דלא נעשה שבירה ולא הוי מעשה המטהר, מ"מ אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, ומשום דאין כאן כלי חשוב לקבלת טומאה שהרי נתפרק הכלי, מיהו כיון שכבר חלה עליו הטומאה בעודו כלי שלם, אף שנתפרק לא פרחה הטומאה ממנו כיון שסוף סוף לא נעשה שבירה אלא פירוק ולכן נשאר בטומאתו.

    ובאמת נראה דגם להכסף משנה משכח"ל היכ"ת של כלי שאם נטמא ונתפרק נשאר בטומאתו, ואם נתפרק בכה"ג בעודו טהור לא יקבל טומאה מכאן ולהבא, ומשכח"ל בגוונא דמפרק על מנת להטבילה ולהחזירה ולבנותה דבכה"ג גם להכ"מ לא נטהר הכלי ולא חשיב שבירה, וראיה לזה יבואר להלן דמוכח כן מהא דמבואר במשניות דהמפרק על מנת להטביל צריך להטביל ולא נטהר הכלי בפירוק גופיה, [עי' פי"ח מ"ט ופי"ט מ"א ופסק כן הרמב"ם פכ"ו הי"ד], וע"כ הביאור הוא דפירוק על מנת לחזור ולבנות לא חשיב שבירה ונשאר בטומאתו, מיהו יש להוכיח דאם פירק כלי טהור על מנת לחזור ולבנותו לא יקבל טומאה בעודו מפורק, והראיה דאי נימא דאף יקבל טומאה מכאן ולהבא, א"כ מדוע בסוכה טו: צריך לאוקמי מתני' בארוכה ושני כרעים והא אפשר נמי בארוכה לבד באופן שנפרקה על מנת לחברה, וע"כ דאינו מקבל טומאה, והסברא הוא דכל שמפרק על מנת להחזירה מהני לענין דלאו שם שבירה עליו, אבל שם כלי כשהוא מפרק לית ליה, ולכן אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא אבל לא נטהר ומשום שלא נעשה כאן שבירה. [מיהו אי"ז הכרח דאפשר לדחוק דבאמת אף יקבל טומאה דבאמת לא פקע ממנו שם כלי גם בעוד מפורק, ומה דהגמ' לא מוקי לה בכה"ג הוא משום דהוא אופן דחוק דאם מפרק על מנת להחזירה הרי אינו מסכך בה ולא שכיח כהאי גוונא לא יסכך בה].

    [ובעיקר מה שנתבאר דמשכח"ל שלא נשבר הכלי, ומ"מ בטל ממנו שם כלי, ונפק"מ דלא פקע טומאתו, יש לדון אם צריך לומר דמ"מ קצת שם כלי יש בו, ומועיל לענין שלא יפרח הטומאה הקודמת, אבל אם בטל מיניה שם כלי לגמרי ממילא הטומאה פורחת דאין לטומאה על מה לחול, או דנימא דכל מה דבעינן דין כלי הוא רק הלכה לענין קבלת הטומאה, אבל כל שכבר חל טומאה שוב אינו פורח מהחומר אפילו אם בטל ממנו שם כלי, אא"כ נעשה מעשה טהרה כגון שבירה, או מקוה.

    ועי' מש"כ זכור ליצחק פי"ד מ"ג אות י"א דמוכח כן בתוספתא גבי מגירה שקבעה בראש הדלת דאם קבעה בעודה טמאה וראשה לדלת נשארת בטומאתה, אבל אם קבעה בעודה טהורה לא חל עליה טומאה שהרי היא מחוברת לקרקע, ועי' כנסת ישראל תרצ"ד סי' קמ"ט ממרן הגר"א וסרמן זצ"ל שביאר דכל שכבר חל טומאה אף דבטל שם כלי לא פקע טומאתו אא"כ נעשה שבירה, ודין כלי הוא רק לחלות הטומאה. ועוד הביאו בענין זה רש"י קידושין נט. [ד"ה אלא בשינוי מעשה] דמבואר בדבריו דכל שלא חל טומאה על הכלי, אם התחיל לשבץ ולגרר אותו לא יקבל טומאה, כיון דלא נגמרה מלאכת הכלי, אבל אם כבר חל טומאה על הכלי וכגון שגמר בדעתו שלא לגרר, ואח"כ התחיל לגרר לא בטל טומאתו עד שישברו ממש, ועי' מהרש"א שם, ומבואר יסוד זה דאף דכל שמגררו אכתי לא כלי הוא לענין קבלת טומאה, כיון דלא נגמרה מלאכתו, מ"מ אם כבר חל טומאה לא פרחה עד שיעשה שבירה שהוא מעשה המטהר, ואולי ברש"י קידושין יש לדחוק דלא בטל מיניה לגמרי שם כלי אלא הוי כלי גרוע, וא"כ הכא נמי נצטרך לומר דלא בטל מיניה לגמרי שם כלי].

    [↑](#footnote-ref-79)
80. ושמעתי מאחי הרה"ג ר' בן ציון שליט"א להוכיח יסוד זה, דהנה בריש פרק י"ט איתא המפרק המטה להטבילה וכו' ובר"ש כ' אע"פ שמטהרת שלימה פעמים שאינה יכולה ליכנס למקוה וצריך לפרקה ע"כ והדברים צ"ב במש"כ אע"פ שמטהרת שלימה דהרי אדרבה מתני' זו לכאו' אזלא כחכמים [וכפי שכתב באליהו רבה] דמטמאת אברים, ומטהרת אברים, אבל לר"א הרי אינה מטהרת אברים אלא דוקא שלימה.

    ונראה בביאור כוונתו דהר"ש והרא"ש אתו למימר דמתני' פי"ט מ"א אזלא גם לר"א, ומשום דאף דס"ל מטהרת שלימה היינו אם נתפרקה מאליה בטל ממנה שם כלי ולכן לא מהני בה טבילה, מ"מ הכא שכל מטרת הפרוק הוא על מנת להחזיר בזה הכל מודים דלא בטל ממנה שם כלי ולכן יכול לטבלה ויש לעי' בזה. וזה כהיסוד הנ"ל דכל שמפרק על מנת להחזירה לכו"ע לא פקע טומאה, וכל הנידון דנחלקו ר"א וחכמים היינו במטה שנתפרקה מאליה, או שלא על מנת להחזירה, וכמבואר בלשון הר"ש משנה ט', ולכן כאן בפי"ט מ"א כ' הר"ש אע"פ שמטהרת שלימה דכוונתו בזה דאזיל ככו"ע, וזה מוכיח היסוד הנ"ל ודוק. [↑](#footnote-ref-80)
81. מיהו לתוס' הרא"ש ברכות נ: כבר נתבאר דארוכה ושני כרעים בלבד נמי סגי לקבלת טומאה, ולא צריך ראוי להחזירה, ויש לעי' לשיטת הרמב"ם איך סובר בזה, דיעוי' ברמב"ם פכ"ו הי"ג דכ' בסתמא מטה שנתפרקו אבריה אם נשאר בה ארוכה ושני כרעים טמאה ולא הזכיר דצריך גם שיהיה יכול להחזירה. והנה לעיל כ' להוכיח דהרמב"ם אינו סובר כהרא"ש והראיה היא דהגר"א ביאר בדעת הרמב"ם דהכרע בפנ"ע מקבל טומאה, וא"כ יקשה מדוע נגנבה טהורה והרי ודאי יש בידו כרע אחד והרי הוא חזי לקבל טומאה ומדוע בנגנבה נטהר וע"כ צ"ל דשימוש של ישיבת הזב על הכרע הוא שימוש גרוע וכמו ארוכה ושני כרעים ולכן צריך שיהיה גם האפשרות להחזירה למטה ומהאי טעמא כל שנגנבה טהורה בכה"ג, וזה ראיה דהרמב"ם למד כהר"ש ותוס' סוכה טו: דצריך שני תנאים ולא כתוס' רא"ש דסגי בתנאי אחד.

    מיהו כל זה מוכרח לשיטת הגר"א בדעת הרמב"ם דהכרע ראוי למדרס ומקבל טומאה מצד עצמו וכן מבואר ברמב"ם פיהמ"ש דהזב דרס על הכרע הר ידכרע בפנ"ע מקב"ט, אולם היה אפשר להבין ברמב"ם ביד החזקה [פכ"א] דכ' בסתמא דהכרע טמא ולא פירש איך הוא נטמא, ויתכן דמיירי בפרק את הכרע ממטה שלימה שנטמאה, והטעם דלא פרחה טומאתו הוא משום שפרקה על מנת להחזירה וכפי שנתבאר דבכה"ג לא הוי שבירה ולא פרחה טומאה, ואם כנים הדבריפ אין הכרח ברמב"ם דלא כהתוס' רא"ש, דלעולם אפשר דלענין לקבל טומאה מכאן ולהבא סגי בראוי לשימוש בלבד, ובנגנבה מיירי שאין ארוכה ושני כרעים [וכדכ' תוס' הרא"ש], ומש"כ להקשות מדוע בנגנבה הכרע בפנ"ע לא יקבל טומאה, י"ל דס"ל להרמב"ם דהכרע בפנ"ע אינו ראוי לשימוש, [ולא כהגר"א בדעת הרמב"ם], ולכן בנגנבה אינו מקבל טומאה, [מיהו יש בזה דוחק דהא מיירי שמחברה למטה אחרת ומטמא אותה וכי נימא דזה נחשב על מנת להחזירה למטה הישנה והרי הוא מרכיבה על מטה אחרת אא"כ נימא דהוא באופן ארעי וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-81)
82. ועיי"ש שהוסיף הר"ש דאם יחזור ויחברה תחזור לטומאתה והיינו גם לגבי לטמאות אחרים, ומחד גיסא משמע דכל דלא החזירה הרי היא טהורה לגמרי, ואח"כ שוב חוזרת לטומאתה, אולם יש לדקדק לשון הר"ש שכ' אינה מקבלת טומאה, ומשמע דרק אינה מקבלת טומאה אבל באמת היא טמאה, ולכן אחר שיחזירנה הרי חוזרת להיות גם מטמאה אחרים, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-82)
83. אכן רוב הראשונים נחלקו על הר"ש כת"י והרע"ב, וגם בר"ש [לא כת"י] עצמו מבואר דהטעם דהנוגע בחבלים טהור הוא משום ד"החבלים אינם חיבור", ומשמע דאם יגע בחלקי המטה אפילו כשאין בהם ארוכה ושני כרעים יקבל טומאה, ורק בחבלים יש סברא דאינם חיבור, [וגם חבלים מיירי כשפרק אותם מהמטה וכמו שכ' הראשונים עיי"ש, הרי דחלקי המטה אפילו כשהם מפורקים מטמאים], ועי תו"ח דהרע"ב חזר בו ממש"כ דגם הנוגע בחלקי המטה טהור, דהא אח"כ כ' הרע"ב הטעם משום דאין החבךים חיבור.

    אך קשה מדוע באמת חלקי המטה מטמאים והרי אין בהם ארוכה ושני כרעים דומיא דחבלים דמפורק לגמרי, ויש שהוכיחו מכאן כהגר"א דאף מטה שנתפרקה אינה מקבלת טומאה אלא בארוכה ושני כרעים אבל היא עצמה לא פרח טומאתה, ולכן מטמאת הנוגע בה.

    ועכ"פ היוצא מכל זה דחכמים למדו דאף דהפרקים אינם כלי לקבלת טומאה, מ"מ מהני בהם טבילה כיון דמ"מ יש בהם שם כלי לענין דלא פקע מנייהו הטומאה, ואילו ר"א ס"ל דלא מועיל בכה"ג טבילה דנהי דנשאר טומאה אבל צריך כלי חשוב הראוי לקבלת טומאה.

    והעיר לי ידידי הרה"ג שמשון וייס שליט"א דלפי"ז נמצא דמה דמבואר ברש"י קידושין נט. דמשכח"ל כלי שכבר קיבל טומאה והתחיל לגררו לא יועיל להפקעת טומאתו ומ"מ מועיל שלא יקבל טומאה מכאן ולהבא, וא"כ לא יועיל בו טבילה בכה"ג לשיטת ר"א, דכל שאינו כלי לקבלת טומאה ס"ל לר"א דלא מועיל בו טבילה, מיהו לחכמים מהני טבילה, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-83)
84. פי"ח מ"ה מטה שנשבר קצרה ושני כרעים טמאה, ופירש הרמב"ם משום שנשארה צורת מטה, וכן כתב הרמב"ם הלכות כלים פרק כ"ו ה"י. [↑](#footnote-ref-84)
85. בגמ' סוכה טז. מוקי למתני' בכלים פי"ח בארוכה ושני כרעים מקבל טומאה כיון דחזי לסמוך לכותל לקשור חבלים ולישן עליה, וכן פסק הרמב"ם פלים פרק כ"ו הלכה י"ג עיי"ש, **אמנם הראב"ד** בהשגה שם נחלק וכ' דהגמ' בסוכה כדעת ר' נחמיה, אבל הלכה כרבנן שפרקים אלו אינם מקבלים טומאה אא"כ יש בהם צורת כלי [כלים פרק י"ח מ"ה], אולם הרמב"ם ס"ל דהלכה כרבנן, ואפ"ה נמי ארוכה ושני כרעים מקבלים טומאה, אך קשה דהרי אם כשנשבר מהמטה ארוכה ושני כרעים אינה מקבל טומאה איך יתכן דארוכה ושני כרעים בלבד יקבל טומאה, ועי' בכסף משנה שביאר דיש חילוק בין טומאה דלשעבר לבין טומאה מכאן ולהבא, ואילו לשיטת הגר"א החילוק בין נשבר לנפרק, והיינו דבפרוק גם לרבנן טמא, ומה דצריך שישאר צורת כלי הראשון הוא דוקא בנשבר.

    והנה שיטת תוס' סוכה טו: וגם הר"ש כאן והרא"ש דמ"ט דמטה מטמאה אברים, וכן הסוגיא בסוכה טז. אזלא כר' נחמיה, ולכאו' לפי"ז נמצא לכאו' דלרבנן יהיה טהור, וא"כ אפשר דס"ל להלכה כהראב"ד, דיחיד ורבים הלכה כרבים, אולם לכאו' נראה כפי שכ' הכ"מ דכיון דחכמים במ"ט ס"ל כר' נחמיה הוי נמי רבים, וכן י"ל דכיון דסתמא דסוגיא בסוכה כר' נחמיה זה גופא ראיה דהלכה כר' נחמיה. [↑](#footnote-ref-85)
86. כן מבואר בתוספתא דהעושה לכתחילה ארוכה ושני כרעים אינו מקבלת טומאה, ורק משום שהוא שיירים מהמטה הראשונה, וכ"כ בחזו"א סי' ט"ז שכ' דאף תשמיש כל דהו מועיל, וזה גם הטעם דצריך גם את האפשרות להחזיר למטה הראשונה.

    אמנם משמע **שצריך שיהיה מעין השימוש הראשון של הכלי מתחילתו**, דבגמ' סוכה טז. איתא דהטעם דמקבלת טומאה הוא משום שראוי לסמוך על הכותל ולשכב עליה, וזהו מעין השימוש של המטה, ומשמע דשימוש אחר שאינו מעין שימוש המטה לא יועיל. [ועוד מסתבר כן שהרי מבואר דצריך שיהיה אפשר להחזיר ולחבר לכלי הראשון, והיינו דעדין לא בטל הכלי הראשון, וא"כ מסתבר דיהיה צריך מעין השימוש הראשון].

    **מבואר חידוש בהתשמיש הנצרך לקבלת טומאה**, דאפילו שאין בפרקים אפשרות להשתמש כמו שהם עכשיו, אלא שצריך לחברם ע"י שיקשור בהם חבלים ויסרג לכותל [וכפי שמבואר בסוכה טז. וברש"י שם], כבר מועיל להחשב שימוש לקבלת טומאה, ולהראשונים דס"ל שצריך שיוכל להחזיר את הכלי לתחילתו א"ש דאין כאן שבירה, וסגי בתשמיש כל דהו. [וכפי שהובא לעיל מהתוספתא ובחזו"א].

    **ובאופן שאחר השבירה נוצר שימוש חדש בשברי הכלי, ולא מעין השימוש הראשון,** אם הוא שימוש גמור, בזה לכאו' על ידי יחוד יקבל טומאה, וכמו כלי שנשבר שמועיל יחוד בשברים לקבלת טומאה, עי' תוס' נדה מט. [ועי' עוד פי"ג מ"ד באופן שבסתמא כן מייחדים אפשר דלא בעינן יחוד], אבל כאן מכיון שהוא מעין שימוש הראשון, לכאו' לא צריך יחוד. [↑](#footnote-ref-86)
87. שיטת הראב"ד בהשגה כלים פכ"ו הי"ג, ועי' לעיל בהערה מש"נ דיש לדון לשיטת הר"ש ותוס' איך ס"ל בזה. [↑](#footnote-ref-87)
88. פרק י"ח מ"ט איתא נגנב חציה אבד חציה וכו' טהורה, ועי' בר"ש שם שכ' דאפילו יש בה ארוכה ושני כרעים טהורה הואיל ואין סופו להחזיר עיי"ש, וכ"כ הרא"ש, וכ"כ תוס' סוכה ו: וכ"כ תוס' ברכות נ: עיי"ש. ויש לעי' בטעם הדבר מדוע בעינן לב' תנאים הללו גם שיהיה אפשר להחזירה וגם שיהיה בה שימוש כל דהו. [ועי מש"נ]. [↑](#footnote-ref-88)
89. שיטת תוס' הרא"ש ברכות נ: וכן שיטת הר"י חסיד שם דארוכה ושני כרעים הוי מקבל טומאה אפילו נגנבה, ומה דמבואר דנגנבה חציה טהורה, מיירי דאין בהם שני כרעים, ובשיטת הרמב"ם יש לדון, ועי' מש"נ להוכיח בדבריו כשיטת רוב הראשונים דאין מקבל טומאה כל שאין יכול להחזירה. [↑](#footnote-ref-89)
90. דיעוי' פרק י"ח משנה ט' דמבואר דנגנבה חציה או אבד חציה טהורה, וכ' הראשונים דאפילו לר' נחמיה דיש ארוכה ושני כרעים, מ"מ צריך שתהיה האפשרות להחזיר לכלי הקודם, מבואר דצריך ב' תנאים, א' שיהיה ראוי לשימוש, ב. ועוד שיהיה ראוי להחזיר לכלי הקודם. מיהו זה ברור שאם משמש שימוש גמור ודאי לא יהיה צריך האפשרות להחזיר שהרי הוא כלי גמור, אלא מיירי כאן בשימוש גרוע ובזה צריך שיהיה אפשר להחזיר לכלי הקודם. **נסתפקתי** אם צריך שיהיה הדיוט יכול להחזירו ולתקנו, או דאפילו אומן, דהנה לשון התוס' סופו להחזירה ולא הזכיר הדיוט יכול להחזירה, ומשמע אפילו סופו להחזירה על ידי אומן גם מועיל. [↑](#footnote-ref-90)
91. שיטת תוס' רא"ש והר"י חסיד בברכות נ:, דהא דאמרי' נגנבה חציה טהורה מיירי שאין בה ארוכה ושני כרעים, אבל אם יהיה בה ארוכה ושני כרעים תהיה טמאה אפילו כשהיא חציה, ובדעת הרמב"ם יש לעי' דהרמב"ם סתם מחד גיסא וכ' בהי"ג דאם יכול לסמוך לכותל טמאה, ולא כתב שצריך שגם יהיו כל החלקים קיימים ומשמע כתוס' רא"ש, ומאידך בהי"ב בנגנבה חציה כ' דטהורה ולא כתב שאם יש ארוכה ושני כרעים טמאה, ומשמע אפילו נשאר ארוכה ושני כרעים נמי טהורה, [ועי' עוד מש"כ בזה להוכיח מדברי הגר"א ברמב"ם דאפילו כרע בפנ"ע נמי מקבל טומאה, דא"כ מדוע נגנב לא יהיו טמאים וע"כ דבעינן גם אפשרות של להחזיר לחברה למטה הראשונה, וכרע הוי שימוש גרוע ולכן אינו מקבל טואמה וא"כ מבואר ברמב"ם כמו רוב הראשונים ועיי"ש שכ' דאפשר שיש לדחות זה]. [↑](#footnote-ref-91)