טומאת מגע ומשא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / יבש ביבש

בכורות כג. טומאת מגע ומשא

**א. ביאור הסוגיא-**

סוגיית הגמ' בכורות כב. הלוקח ציר מע"ה משיקו במים וטהור ממ"נ, אם רובו ציר אינו מק"ט מעיקרא ואם רובו מים הא עבד ליה השקה.

ואמר ר' ירמיה התם דל"מ היתר זה אלא לאכול את הציר אבל לבשלו בקדירה עם תוספת מים לא, שכיון שנוספו בו מים הרי הטומאה חוזרת וניעורה, ואביי ס"ל התם דלא אמרינן שהמים חו"נ לטמא.

ומבואר שם בסוגיא דהא וודאי אף לר"י שאם הוסיף מים טמאים עד שאין רוב ציר וודאי חו"נ לטמא, וכל הנידון הוא שמוסיף מים טהורים ובזה פליגי ר"י ואביי אם טהרה מעוררת טומאה.

ובגמ' כג. מקשינן מאפר כשר שנתערב באפר מקלה אם רובו אפר מקלה לא מטמא, ומקשינן ואי אמרת טומאה כמאן דאיתא דמי נהי דבמגע לא מטמא ליטמא במשא.

ובתוס' שם דקדקו לשון רש"י דקו' הגמ' היא אף לאביי דכיון דמודה עכ"פ דטומאה מעוררת טומאה ע"כ טומאת כמאן דאיתא דמי, וא"כ ה"נ יטמא במשא.

אבל בתוס' חלקו ע"ז ונקטו דכל קו' הגמ' היא ר' לר"י דטהרה מעוררת טומאה ובזה לחוד מוכיח דטומאה כמאן דאיתא דמי וע"ז מקשי דא"כ יטמא במשא.

וביאור ד' התוס', דדעת ר"י צ"ב דהא כיון שכבר נתבטלו המים ואין בהם טומאה מה אכפ"ל שהוסיף מים הרי הם טהורים ומה יעורר את הטומאה?

וע"כ דס"ל לר"י דדין הטומאה קיים כל שעתא וטומאה כמאן דאיתא דמי, אלא שמה שיש כל שעתא התנגדות אל הרוב הוא מפקיע את דינו, אבל לו יצוייר אופן שלא יהיה סתירה לדין הרוב הרי אף אחר שכבר נתבטל ברוב מ"מ יחזור לטמא.

ולכך ס"ל לר"י שאם הוסיף מים הרי כעת אין הרוב מתנגד להמיעוט שלא יטמא שהרי אם יטמא לא יהיה כאן רוב שהמים הטהורים ג"כ יטמאו ואין כאן התנגדות חיובית של הרוב לדין הטומאה וממילא חוזרת הטומאה.

וע"ז מקשינן בגמ' דא"כ דכל היכא שאין התנגדות להרוב חוזר לטמא א"כ ה"נ לענין משא יטמא שהרי לענין משא שהוא נושא את הכל אין הרוב מתנגד לטומאתו שהרי הוא נטמא מחמת שנשא גם את המיעוט, ול"ש בזה התנגדות של הרוב, ולכך אף שכבר נתבטל מ"מ יטמא במשא, ועיין בשער"י ג-כח כעי"ז, ובמשנת ר"א חולין-ז ושו"ת משנת ר"א-כב.

**ב. היאך הדין לענין איסורא-**

והנה יל"ע אם נידון הסוגיא דטומאה כמאן דאיתא הוא נידון מיוחד לענין טומאה או גם לענין איסורא, והנה בד' הראשונים מבואר להדיא שדין טומאה כמאן דאיתא אינו דין מיוחד בטומאה, דבתוס' שם וברא"ש חולין נתקשו מ"ט לענין איסורא מותר לאכול כל החתיכות ולענין טומאה לא, ומאי קושיא והרי שאני טומאה דכמאן דאיתא דמי משא"כ לענין איסור, וע"כ ס"ל שאין לחלק בזה.

וכן מצאנו גם לענין הדין דטהרה מעוררת טומאה, עיין בסוף תשובת מהר"ם בשו"ת הרשב"א-תשל הביא לשון התוס' בכורות כב. ואח"כ כתב בזה"ל:"ומטעם זה גם אינם אוסרות אם בשלם בקדירה יחד, ואע"ג דאמרינן איסור מעורר איסור אין היתר מעורר איסור, כדקאמר אביי אם טומאה מעוררת וכו' ואף לר"ד דאית ליה טהרה מעוררת טומאה באיסורין מודה דאין היתר מעורר איסור, חדא משום דהחמירו בטומאה כדפרישית לעיל, ועוד טעם נכון לעורר טהרה את הטומאה משום שהטומאה מטמאת את כל המים הטהורים לכך אין חילוק בין טמאים לטהורים", והנה גם דבריו מורים דמצ"ע היה הדין גם לענין איסור שאם בשל חזר ונאסר שהיתר מעורר איסור, אלא שחילק דכל הדין דטהרה מעוררת טומאה הוא מכח שהכל ייטמא משא"כ לענין איסור, אבל הא מיהת שאין חילוק מהותי בין טומאה לאיסורין דכל הדין בסוגיא בכורות הוא לענין טומאה דכמאן דאיתא היא משא"כ לענין איסור.

וכן מבואר עוד בלשון הרא"ש בסו"ד דכיון דאיסור חו"נ ע"כ כמאן דאיתא דמי ונתקשה מזה דא"כ ה"נ ייאסר לאכול הכל, עיי"ש בלשונו.

ומבואר בזה דס"ל לתוס' ומהר"ם שאין כאן חילוק מהותי ואף לענין איסורא יש מקום לומר דאיסורא כמאן דאיתא דמי וכל היכא שמתעורר יחזור לאיסורו, וליישב הקו' מ"ש מאיסור שמותר לאכול הכל כתבו הראשונים כמה אופנים ויתבארו לקמן.

אבל בשער"י ג-כח (ד"ה ועפ"י) יצא לחדש בשיטת הר"מ דבאמת כל הדין הוא ענין מיוחד בטומאה ולא באיסור והיתר, ועיי"ש באר הענין דבדין איסור הרי אנו דנים על אופן של אכילה לכתחילה מן התערובת ולענין זה אנו דנים בע"כ על כלל התערובת שהרי אין האיסור ידוע והנידון הוא בכלל התערובת אם שרי לאוכלה, וע"ז אמרינן שאין בכח האיסור לאסור את הכלל ובטל ואיסורא כמאן דליתא, אבל לענין טומאה הנידון הוא לענין דיעבד היאך יהיה הדין אם כבר נשא הטומאה אבל אין כאן נידון על התערובת עצמה רק על האדם הנוגע אם נטמא, ובכה"ג הנידון הוא בכל מקום על האיסור כמות שהוא בפנ"ע אם יהיה בכוחו לטמא את האדם, ואינו נוגע לכלל התערובת ובזה אמרינן כמאן דאיתא דמי, עיי"ש מש"כ ביאורים דקים בזה, ועיי"ש מש"כ לבאר כל שיטת הר"מ עפי"ז.

ושם לעיל מיניה (בד"ה ועפי"ז) באר עפי"ד גם הא דמבואר כג: שאם נתרבה המים למע"מ כבר חוזרים לטמא, ואילו גבי איסור והיתר דעת הרבה פוסקים [עיין פר"ח צט-כא וכו"פ שם ושער"י ג-יא ובמש"כ במקו"א] כפשטות המשנה תרומות ה-ז דלא סגי מה שנתווסף איסור למע"מ דמ"מ כבר חל בו היתר של רוב ואי"צ שבכל שעה ושעה יהיה בו ההיתר של רוב, ורק אם נתרבה להיות רוב הרי הוכר האיסור ובכה"ג נעקר הביטול, ולמה כאן לגבי טומאה סגי במע"מ?

ובאר רשש"ק דהכי הוא דין טומאה דכמאן דאיתא דמי ובעי כל שעתא שהרוב יסתור את דינו ולכך אינו מטמא, אבל היכא שאין כאן רוב רק מע"מ וודאי יחזור לטמא ולא דמי לאיסור והיתר.

**ג. דעת רש"י-**

ועד השתא נתבאר שיטת התוס' בסוגיא שם, אבל בתוס' בכורות שם נקטו בדעת רש"י דקו' הגמ' דלטמא במשא משום דטומאה כמאן דאיתא דמי הוא גם לאביי דס"ל טומאה מעוררת טומאה ואין טהרה מעוררת טומאה.

ולפי"ד רש"י מבואר דנידון הגמ' הוא לענין חו"נ בנתרבה האיסור והטומאה וע"ז אמרינן דתלי בשאלה אי טומאה כמאן דאיתא דמי.

וכנראה דעת הרא"ש-לז הוא כשיטת רש"י ז"ל הרא"ש בסו"ד:"א"כ איסור שנתבטל נמי כיון דע"י מינו שנתווסף עליו חו"נ אלמא כמאן דאיתיה דמי", והנה גבי איסור לא מצאנו אלא שאיסור חו"נ אבל היתר מעורר איסור לא מצאנו א"כ לשיטת התוס' אין הכרח לומר דאיסור כמאן דאיתיה דמי, וכנראה ס"ל כדעת רש"י.

ועיין בשער"י ג-ח שנתקשה מה חידוש מצאנו בזה שנצטרך לומר כמאן דאיתא דמי והרי דעת הרא"ש דאף לגבי איסורין נמי כל שנתרבה האיסור חוזר לאיסורו ולא מהני מה שכבר ניתר ע"י ביטול, והוא מבואר במשנה תרומות להדיא לכו"ע שאם נתרבה עד שנעשה רוב איסור אסור ומה נתחדש בסוגיא שם לענין טומאה טפי?

והנה כל קו' לכאו' אינה אלא לדעת רש"י אבל לדעת התוס' היה נראה דלק"מ די"ל דכל נידון הגמ' הוא לענין טהרה מעוררת טומאה וזה לא מצאנו באיסורין.

אבל לפי"מ שהוכחנו לעיל מד' הראשונים הרי מבואר דאף לענין איסור אמרינן כמאן דאיתיה דמי, וצ"ב לפי"ז מהו הנידון המיוחד לענין טומאה אי כמאן דאיתא דמי, והרי אף לענין איסורין אמרינן כן ולמה ישתנה דין טומאה?

[כמדומה שקו' זו הק' בכו"פ ואיני מוצא כעת].

ופי' בשער"י ג-ח דחלוק דין איסור מטומאה, דאיסור הוא שינוי וחלות בגוף החפץ דחייל בו שם איסור ונעשה החפץ סיבת האיסור, אבל טומאה אינו ענין שחל בגוף החפץ רק שהחפץ נושא את הטומאה, אבל אין בו סיבת טומאה בעצמו, ולכך כיון שנתבטל ברוב ופקע הטומאה תו ליכא כאן דין טומאה ומהיכן יחזור, ורק באיסור הרי גם בשעה שנתבטל יש בו סיבת האיסור כל שעתא.

[והוסיף דאף בנבילה שהוא טומאה עצמית שלה ולא שהיא נושאת טומאה שקיבלה מאחר מ"מ כל דין טומאה שנתנה בה תורה הוא מחמת מעשה המיתה והוא דין טומאה שנתנה בה תורה, ואם פקע מהיכן יתחדש טומאה, עיי"ש].

וזה הוכיחה הגמ' דאם חו"נ בטומאה ע"כ כמאן דאיתא דמי, והביאור דלא פקעה הטומאה ע"י ביטול ברוב שטומאה הוא ענין מציאות ולא דין [ואכ"מ], ורק כל הדין ביטול הוא על הדין שיש בחפץ שהנוגע בו מקבל ממנו את הטומאה, עיי"ש מש"כ לחלק עפי"ז בין מגע למשא דבמגע הרי הוא מקבל את הטומאה מכח נגיעתו בחפץ הרי הוא מוליך אליו את הטומאה, ודין זה יכול להתבטל, אבל במשא חשבה תורה את הנושא כנושא את הטומאה עצמה ובזה לא שייך ביטול, עיי"ש.

ולפי"ד מסיק שם שאין חילוק בין משא בב"א למשא בזא"ז דמ"מ לענין משא לא שייך ביטול כלל ולא הועיל הביטול, עיי"ש מש"כ לדון בשיטת הר"מ דמשמע כן שלא חילק בין נשא בב"א לזא"ז, ועיין לקמן הבאנו דבריו.

ומיהו ברש"י יש לדקדק ביאור אחר בזה, ערש"י בכורות כג. "נהי דהאי אפר במגע לא מטמא דכיון דרובו טהור אמרינן באפר מקלה נגע שהוא הרוב במשא מיהא לטמא" משמעות לשונו דהוא מתורת הלך אחה"ר, וע"ע בלשון רש"י מנחות כג. בילה בטלה בשחוטה "שאם נגע באחת מהן אינו טמא דאמרינן שחוטה היא", וג"ז מתורת הלך אחה"ר.

ויתכן לבאר בזה, דהוקשה לרש"י כיון דטומאה כמאן דאיתא היינו לומר שאין ביטול על הטומאה וכש"כ רשש"ק, א"כ אף לענין מגע יטמא?

וע"ז תי' רש"י טומאה כמאן דאיתא דמי הוקשה לרש"י היאך נימא ביטול ברוב והרי הטומאה הוא דבר חיצוני כש"כ רשש"ק, ולכך הוצרך לדין הלך אחה"ר, ובמשא שנושא בב"א לא שייך ענין זה, ועיקר החילוק לפי"ז הוא בין מגע למשא שבמשא הוא נושא בב"א ודלא כפי מה שרצה לבאר רשש"ק בשיטת הר"מ.

**ד. ביאור החילוק בין מגע למשא-**

מבואר בסוגיין דלענין מגע אמרינן שמועיל ביטול ברוב על הנבילה אבל לענין משא לא.

והנה עיקר הטעם דלענין משא אינו מטמא בפשטות ד' הראשונים משמע שאינו אלא בב"א, ויסודו הוא משום שהוא נושא את כל הנבילה יחד.

וביאור הטעם שאינו מתבטל משום שאין כאן סתירה בין הרוב למיעוט, דכל מה שיש סתירה בין הרוב למיעוט הוא רק בנושא מקצת שהמיעוט הטמא מספק את הרוב, אבל בכה"ג שנושא את הכל הרי הוא נטמא מכח הטמא בלא שיש כאן ספק כלל ואי"צ לספק את הרוב כדי לטמאו שהרי הוא נטמא מכח נשיאת הטמא לחוד, וכ"כ במשנת ר"א חולין-ז ובשו"ת-כב.

אלא דצ"ב דא"כ לענין מגע נמי אם הוא נוגע בב"א בכולו יטמא?

ובאמת בתוס' נראה דפשיטא להו בכל דבריהם דאף במגע אם נוגע בכל יחד וודאי נטמא.

ובביאור הסוגיא כתבו שתי אופנים:

א. כתבו דאיירי בנוגע בזא"ז, ולענין מגע טהור שהרי בכל נגיעה בפנ"ע דנים שאינו נטמא ממילא הוא טהור.

ואכתי צ"ב דאי איירי בזא"ז א"כ דומיא דהכי אף במשא טהור, ואכתי לא בארו חילוק בין מגע למשא, ובשטמ"ק אות כא הביא מגליון שהק' זה על שיטת התוס', וצ"ע, ומשמע מזה שיטת התוס' דמשא אף בזא"ז טמא, וצ"ב לפי"ז מ"ש ממגע, ועיין לקמן בד' רשש"ק שנקט בדעת הר"מ דבמשא אף בזא"ז טמא, ואולי הוא פתח לד' התוס' נמי.

ב. עוד פי' התוס' דאיירי במרודד ודבוק וע"י שנושא הרי נושא את הכל ונטמא, משא"כ לענין מגע נוגע רק במקצת אלא דבעלמא במרודד הדין הוא דחשיב כנגיעה בכולה אבל הכא שנתבטל ברוב אין הנגיעה במקצתה מטמאת, אבל במשא הרי ע"י נשיאת מקצת הוא נושא הכל לכך נטמא.

ועדיין הק' בתוס' דכיון דחשיב חיבור ע"י שהוא מרודד א"כ אף במגע יטמא דחשיב כנוגע בכל וטומאה כמאן דאיתא, וכתבו שיש לחלק ולא פי' החילוק.

והיה מקום לבאר עפ"י מה שצידד בשער"י ג-כח (ד"ה ועפי"ז) נבוא די"ל דדין חיבור לטומאה עיקרו הוא שנגיעה במקצת חשיב כנוגע וחוזר ונוגע גם בשאר, ואינו חשוב כנגיעה אחת בכל החפץ אלא הוי לעולם כנוגע בזא"ז.

אבל מלבד שלשון התוס' 'ויש לחלק' אינו הולם כ"כ מהלך זה דאין כאן חילוק בעיקר הדין רק דכה"ג חשיב כנגיעה בזא"ז והדר דינא דהוי כנוגע בזא"ז, הנה עוד יש לתמוה לפמש"כ בחזו"א יו"ד לו-ב דלמסקנת התוס' אף בנוגע בזא"ז טמא א"כ וודאי לא מהני מהלך זה.

ועוד שהרי בשער"י שם הוכיח מסוגיא מנחות דדין חיבור הוא דחשיב נגיעתו הראשונה בכולו בב"א, וצ"ע החילוק בזה.

[ועיין בחזו"א כתב דד' התוס' איירי בנגע ממש בכולו ומ"מ חילקו בין מגע למשא וכחילוקו של מהריק"ו בכס"מ פ"א אבה"ט הי"ז בשם מהריק"ו שיו"ד לקמן דמגע לעולם נידון כהרבה מגעות שונות ואף אם נגע בב"א בכולן אינו מטמא, משא"כ משא חשיב נשיאה אחת על כלל הנבילה.

ולפי"ד נמצא דלשיטת תוס' זו הרי גם אם נגע בב"א טהור וצ"ע דכל ד' התוס' בסו"ד כתבו דאכילה דמי למגע בזא"ז משמע דבב"א פשיטא להו דאסור אף במגע, וצל"ע, וזה מלבד שעיקר דבריו במה דאוקי לד' התוס' דנגע בכולו ל"מ כן רק איירי דנגע במקצת וחשיב נגיעה בכולו ע"י חיבור.

וגם דבריו תמוהים לפמש"כ בחזו"א עצמו שם דלמסקנת התוס' בהאי תי' הרי אף בנגע בזא"ז נמי טמא].

**ה. דעת הר"מ דנוגע בב"א טהור-**

וכ"ז שיטת התוס' בכורות אבל ברא"ש חולין-לז משמע שאם נוגע בכולם בב"א נמי טהור ואינו דומה למשא, דעיי"ש שהק' לנפשיה אם אכילת כולם בב"א מותרת מ"ש מטומאת משא שאסור, ומשמע דלענין מגע פשיטא ליה דשרי אף בב"א, וכן דקדק החזו"א יו"ד לו-ב מדבריו.

וכן מוכח עוד ממש"כ הרא"ש שאם נתבטל דין הדבר בזא"ז ממילא גם בב"א לא יחול דין זה, וא"כ כשם שכתבו התוס' דבזא"ז במגע טהור ה"נ לענין בב"א יש לטהר לשיטת הרא"ש.

וצ"ע להרא"ש מ"ש מגע ממשא דבב"א מטמאינן ליה, וצ"ב.

וכעיקר שיטה זו הביא בכס"מ פ"א אבה"ט הי"ז עיי"ש שדקדק מלשון הר"מ דמשמע דבכל ענין במגע אינו נטמא אף בב"א, והביא ממהריק"ו שכתב הביאור בזה דבמגע אף אם נגע בכולו יחד אינו נטמא, וטעמו משום דחשבינן כל נגיעה ונגיעה לעצמה משא"כ במשא הוא מעשה נשיאה אחד על הכל ולכך נטמא דכלפי מעשה זה ליכא ספק כלל והוא נטמא מכח המיעוט ואין הרוב סותר אותו כלל.

וכנראה ה"נ הוא דעת הרא"ש וזה החילוק בין מגע למשא דלענין מגע חשיב כל נגיעה בפנ"ע, וכל נגיעה בפנ"ע א"י לטמא, משא"כ לענין משא הרי הוא נשיאה אחת וכלפי מעשה זה אין כאן סתירה בין הרוב למיעוט לכך נטמא ול"ש בזה ביטול ברוב.

**ו. מגע בזא"ז-**

והנה למסקנת התוס' שחזרו בהם מתי' קמא לא נתבאר להדיא היאך הדין בנוגע בזא"ז, ועיין בחזו"א יו"ד לו-ב דלפי מסקנתם חזרו בהם ונקטו שאם נגע בכל בזא"ז נטמא [וה"נ למשא].

ונראה בחזו"א שם שנקט טעמם משום דאזלי לטעמייהו חולין ק. דאף לענין אכילת איסור הוא כן ואין לאכול הכל יחד.

אבל י"ל עוד דשאני טומאה מאכילה שלענין טומאה הרי הנידון הוא על האדם אחר שאכל הכל והוא ממ"נ טמא, ול"ש בזה דין רוב דכלפי אופן זה חשיב כבב"א שהרי כלפי הנידון על האדם אין כאן ספק כלל.

וכעי"ז מצאנו דעת התורי"ד ב"ב לא: שאם אכל הכל בזא"ז חייב חטאת, והביאור דלענין חיוב חטאת שלו ממ"נ הוא חייב ולא שייך לדון בזה ביטול ברוב.

[אלא דדעת התורי"ד צ"ע שהרי כיון שכל אכילה היה לו היתר בפנ"ע איך יתחייב חטאת ועיין קו"ש סוף פ"ב דכתובות ובשו"ת הרי"מ-ט, ונתבאר במקו"א עוד, ועכ"פ לענין מגע בזא"ז וודאי יש מקום לזה].

ודעת התוס' מתחילה לצדד דבמגע בזא"ז נמי טהור, צ"ב לכאו' שאין כאן נידון לענין נגיעה לכתחילה רק כל הנידון הוא אם נטמא בנגיעתו ומה לי אם נגע בב"א או בזא"ז והרי לעולם הנידון הוא על האדם והשתא ממ"נ הוא טמא?

וצ"ל הביאור בזה דאף דממ"נ הרי הוא טמא כעת מ"מ דנים על כל נגיעה ונגיעה שאין בה כח לטמאו בפנ"ע וממילא אף אם אח"כ נצטרף וממ"נ טמא מ"מ אין דין נגיעה כזו לטמא.

ומ"מ נראה דלענין היתר של חזקה או הלך אחה"ר דיסודו בתליה מכח הספק בזה וודאי לא שייך לומר קם דינא להתיר היכא דהשתא הוא ממ"נ טמא, וכמבואר בתוס' כתובות כז. גבי שני שבילין שאם נגעו שניהם בככר אחת אסורה, דשא"ה שאינו אלא הנהגה להאדם לתלות שאינו טמא אבל כלפי ממ"נ ל"ש להמשיך הנהגה זו משא"כ הכא עיקר דין ביטול הוא שההאיסור נהפך להיתר והטמא א"י לטמא.

ועכ"פ שמענו מד' התוס' שתי חידושים, חדא דבמגע בב"א בכל וודאי נטמא, ועוד דנושא בזא"ז טהור כמו מגע [אלא דלתי' השני של התוס' נקט בחזו"א דאף במגע אם נוגע בזא"ז טמא ממ"נ וא"כ ה"נ לענין משא].

ועיין בחזו"א יו"ד לו-ג דלשיטת הרשב"א דאף באכילה אסור לאכול כולם בב"א ה"נ במגע בב"א בכולם וודאי נטמא.

**ז. שיטת הר"מ-**

והנה נתבאר דבתוס' בכורות כג. משמע בפשטות שאם נשא בזא"ז טהור [מלבד לתי' הראשון דמשמע לא כן וצ"ב, וכשה"ק בשטמ"ק שהבאנו], וכל הנידון הוא לענין מגע בב"א או בזא"ז אם יש לטהר.

אבל בשער"י ג-ח באר שיטת הר"מ באורך שיש לו שיטה חדשה דבמגע לעולם טהור אף בב"א [כש"כ כבר בכס"מ פ"א אבה"ט הי"ז בשיטת הר"מ] ובמשא לעולם טמא אף בזא"ז.

ותו"ד עפ"י מה שהבאנו לעיל משמו לבאר דטומאה כמאן דאיתא דמי הוא הלכה מיוחדת לענין טומאה שאינה בטלה ברוב כלל, שטומאה היא ענין מציאות ולא ענין דין, ורק לענין מגע יסודו הוא בדין התורה שיש כח במטמא לטמא את הנוגע ויש בו דין להעביר את הטומאה ע"י נגיעה בחפץ ודין זה יכול להתבטל.

אבל לענין משא הנושאה נטמא מחמת שנושא את עצם הטומאה שהיא מציאות ולא חלות דין, א"כ הרי הוא נושא את עצם הטומאה, ומקבל את הטומאה לא משום שיש בחפץ דין לטמא את הנוגע, ולכך שפיר טמא ואף בנושא הכל בזא"ז יטמא דסו"ס ידוע לנו כעת שכבר נטמא.

ועיקר החילוק בין משא למגע הוא בעיקר הדין ולא משום שהוא מתייחס לכולו יחד, ודלא כשא"ר דיסוד הטעם במשא משום שנושא כולו בב"א.

ועיי"ש באר בזה מימרא דר"ח מנחות כג. נבילה בטלה בשחוטה וכו' באופן מחודש.

ועפי"ז כתב לדון (בד"ה אמנם) חידוש מופלא שכל הדין דטומאת מגע יש בה ביטול הוא רק לענין טומאה עצמית של הנבילה וכה"ג שבזה דין הוא בנבילה שיש לה כח להעביר את הטומאה, אבל מה שכבר נגע בנבילה ונטמא הרי לא מהני בו ביטול כלל, והביא לזה סמך מירושלמי.

מיהו בכס"מ משמע שאין העיקר מה"ט רק הטעם דלהר"מ בב"א טהור הוא משום דחשיב כל נגיעה בפנ"ע משא"כ במשא ודלא כשער"י בזה.

[ועיין לקמן מה שהבאנו מד' השער"י ג-ז באר ד' הרא"ש באופן שנמצא לפי"ד דה"נ לשיטת הרא"ש הרי במשא טמא גם בזא"ז, עיי"ש].

**ז. ביאור החילוק בין טומאה לאכילת כל החתיכות-**

ובתוס' ושא"ר הק' מ"ש דין טומאת משא מהא דגבי איסור מתירים לאדם אחד לאכול כל החתיכות?

ובתוס' תי' דלענין אכילה כל חתיכה וחתיכה שנכנסת לבית הבליעה נידונית כאכילה לעצמה ואין אוכל האיסור וההיתר ממש יחד לכך שייך בו ביטול על כל בליעה ובליעה שיש כאן סתירה בין הרוב למיעוט כלפי כל בליעה ובליעה.

והוסיפו התוס' דאף דמסתברא דדין טומאה כמאן דאיתא דמי בין לענין חו"נ ובין לענין טומאת משא הוא חומרא דרבנן שכל היכא שאין דין הרוב מתנגד אל הטומאה הרי חוזרת לטמא, מ"מ באיסור לא החמירו מטעם זה דחשיב כל בליעה בפנ"ע.

ועיקר דבריהם שנקטו שאינו אלא מדרבנן הנה ברא"ש משמע שהוא דין דאורייתא דקשיא ליה מ"ש מאכילה ולא תי' דלא גזרו לענין זה, כש"כ בשער"י [וכ"כ בפמ"ג בפתיחה לסי' תמב לדקדק מלשון הר"מ][[1]](#footnote-2).

ב. וברא"ש-לז כתב בזה"ל:"אמנם צריך לדקדק וכו' אבל במשא שהוא נושא כולו כאחד מטמא וכו' א"כ איסור שנתבטל נמי נימא כיון שע"י מינו שנתווסף עליו חו"נ אלמא כמאן דאיתא דמי וכו' וממ"נ קאכיל חתיכה דאיסורא וכן אם נפלו לקדירה.

וי"ל משום דלא דמי טומאה לאיסור, דבטומאה יש שני מיני טומאה מגע ומשא, ולאותה טומאה שראוי שיטמא כגון משא שהוא נושא את כולו לענין זה לא נתבטל אע"פ שלענין מגע נתבטל וחוזר עוד וניעור אבל לענין איסור אם נשאר בו צד איסור לא היה מותר באכילה [היינו אף בזא"ז] אלא וודאי אמרה תורה אחרי רבים להטות ונעשה המיעוט כרוב ולא נשאר בו שום איסור ומותר לאוכלם כאחד ולבשלם בקדירה".

וביאור קו' הרא"ש דקשיא ליה דאכילת כל החתיכות בב"א נמי דמי לטומאת משא, ולא שייך כלפיה ביטול, ורק ההיתר הוא ע"י שהותר לענין בזא"ז פקע כל האיסור מן החתיכות והותר אף בב"א וכמבואר לעיל בלשון הרא"ש.

וע"ז הוקשה לו דא"כ ה"נ נימא דכיון שפקע הטומאה ממגע ה"נ תפקע טומאת משא.

והנה שמענו מד' הרא"ש דלא ניח"ל בסברת התוס' בכורות כג. דבאכילה לעולם חשיב כזא"ז שכל בליעה ובליעה נידונית לחוד, שהרי א"כ לא הוצרך הרא"ש לכל דבריו רק דלעולם הוי כזא"ז, וברא"ש משמע שהבין דחשיב שהוא אוכל בב"א וע"ז הוצרך ליסוד דכיון דהותר לאכילת כ"א בפנ"ע הותר ג"כ בב"א.

אבל מ"מ ד' הרא"ש תמוהים טובא דכל ביאורו של הרא"ש אינו אלא לחלק בין מגע ומשא ששתי טומאות הם ויש לומר שנטמא לענין זה ולא לענין זה, משא"כ לענין אכילה הרי כיון שהותר לאכילה בזא"ז פקע ממנו איסור אכילה וממילא אין בו איסור אף בב"א.

אבל לא באר החילוק בדין משא עצמו מ"ש אכילת איסור בב"א דשרי מטומאת משא בב"א דטמא ולא אמרינן דכיון שאם נושא בזא"ז טהור הרי פקע כל הטומאה ויהיה מותר גם בנושא בב"א כמו לענין אכילה?

ויש בזה שתי אופנים:

א. עיין חזו"א יו"ד שם וקה"י-כד שחילקו בזה, דחלוק טומאה מאיסור, דלענין טומאה אין הנידון לענין לכתחילה אם שרי לישא הנבילה שאין בזה איסור, רק הנידון הוא על האדם אם נטמא ע"י נשיאה, משא"כ לענין אכילה הרי דנים מעיקרא אם שרי ליה לאכול.

ולכך לענין אכילה הרי אנו דנים על כל חתיכה וחתיכה אם יש בה דין איסור ופקע איסורה מינה ואף אם אכל הכל יחד אין בו איסור, אבל לענין משא הרי לא היה נידון על כל חתיכה כלל רק הנידון הוא על המשא שהוא נושא ואם נשא הכל יחד הרי כלפי נשיאה כזו לא שייך היתר של רוב כלל.

ויש להוסיף ביאור בזה דלענין טומאה הרי כשנושא הכל יחד הוא נטמא מכח המיעוט ואין כאן סתירה בין הרוב למיעוט, אבל לענין אכילה הרי סו"ס האיסור גורם לו שלא יוכל לאכול גם את ההיתר, שאם בא לאכול את כולם אמרינן ליה שא"י לעשות מעשה אכילה כזה ובכה"ג נמצא שהאיסור אסר גם את ההיתר וע"ז שייך שפיר ביטול ברוב, אבל לענין טומאה הרי אין כאן איסור לכתחילה רק מה שנטמא בדיעבד וטומאתו הוא מכח המיעוט ואין האיסור פועל כלום על ההיתר, וכעי"ז במשנת ר"א-ז.

[ועיין בשער"י פכ"ח באר בשיטת הר"מ כחילוק הנ"ל עפי"ד שם דחילוק זה הוא סברא לומר דלענין טומאה אמרינן כמאן דאיתא משא"כ לענין איסור כמאן דליתיה דמי, עיי"ש כעין חילוק הזה].

ב. ובשער"י ג-ז באר ד' הרא"ש באופ"א עפמש"כ שם דהנה זה מבואר בד' הרא"ש שאין מקום לומר דלענין בזא"ז יהיה ביטול ולענין בב"א לא יתבטל, דדין הדבר בב"א הוא כדינו בזא"ז.

ולכך לענין משא נמי היה הדין נותן שא"א לחלקם זמ"ז והיה בטל לגמרי אף בב"א, שהרי יש כאן סתירה בין הרוב למיעוט שהמיעוט מונע ממנו לישא בזא"ז.

רק כיון דלענין מגע אין הנידון אלא לענין זא"ז [שהרי לדעת הרא"ש גם בנוגע בב"א חשיב כמו כמה נגיעות שונות וכש"כ לעיל כדעת מהריק"ו] א"כ לענין מגע וודאי נתבטל, והוסיף רשש"ק לייסד דכל שנתקיים דין הרוב לאיזה ענין תו הדרינן לכללא דהמיעוט מספק את הרוב בכל מה שניתן.

ולכך כיון שכבר נתקיים הדין ביטול ברוב לענין מגע ממילא לענין משא שיש לנו ספק אם להכריע כפי הרוב בין בב"א ובין בזא"ז או שהמיעוט יספק את הרוב בתרוייהו, תו הדרינן לכללא דהמיעוט יכול לספק את הרוב [ככל דין תורה אי לאו ביטול ברוב], וממילא בין לענין זא"ז ובין לענין בב"א טמא.

ולפי"ז נמצא כאן חידוש גדול בד' רשש"ק דלדעת הרא"ש הרי נושא בזא"ז נמי יהיה טמא שהרי אין כאן ביטול כלפי משא כלל שאם אך יהיה בטל בזא"ז הרי אף לענין בב"א לא יהיה בו טומאה, וזה כשיטת הר"מ לפמש"כ בשער"י פכ"ח בשיטתו דאף משא בזא"ז טמא אלא דהתם אתא עלה מטעם אחר וכמו שהבאנו לעיל.

אבל דבריו הם חידוש מתמיה מה"ת נאמר שאם כבר נתקיים דין ביטול לאיזה ענין הרי לכל שאר מילי לא אמרינן ביטול, וצ"ע.

והנה בעיקר תי' התוס' והרא"ש תמהו אחרונים שתירוציהם אינם מועילים אלא ליישב דין יבש ביבש, וע"ז תי' התוס' דכל בליעה ובליעה הוא נפרדת ויש לדון עליה בפנ"ע ובטל האיסור ברוב, והרא"ש תי' דכיון שבטל לענין בזא"ז ממילא גם בב"א אין בו איסור.

אבל לענין לח בלח הרי הוא אוכל מן האיסור וההיתר יחד ובזה וודאי הוי כטומאת משא ולמה יתבטל?

וכמה אחרונים תי' עפ"י שיטת מהריק"ו דלח בלח אינו מטמא במשא דאדרבה לענין זה הרי לעולם הרוב סותר את המיעוט ומה לי שהכל הוא בב"א, עיין לקמן שהבאנו שיטה זו באורך. עיין קו"ב בכורות-ד וקה"י תי' שיטתם כן, ועיין לקמן ביאור הסברא בדברי מהריק"ו.

אבל בחזו"א יו"ד לו-ד כתב בזה"ל: "דלא קשיא ליה להרא"ש אלא מיבש ביבש אבל לח בלח אע"ג דמטמא במשא כשה"ק התוס', אפשר דס"ל דלח בלח שנתבטל לא מיקרי אכילה כלל", וצ"ב מ"ש ממשא, וכנראה הוא סברא מיוחדת לענין אכילה, וצ"ב.

**ז. בדין לח במשא-**

הנה בסוגיא שם מקשי בגמ' מהא דבהמה ששפעה חררת דם אינה מטמאה לא במגע ולא במשא שהיא בטלה ברוב וע"כ אף לענין משא בטל ברוב, ומשני משום דהוי כנבילה סרוחה, ותלי לה בפלוגתא אי בעי עד שא"ר לכלב או לגר.

והנה הר"מ פסק גבי נבילה סרוחה שהיא מטמאת כל שאכתי היא ראויה לכלב, ומ"מ פסק דחררת דם אינה מטמאת, וע"כ טעמו כש"כ הר"מ שם שהוא משום ביטול ברוב ולא משום נבילה סרוחה.

ותמה בכס"מ דהא לענין משא אין ביטול ברוב?

והביא שם ד' מהריק"ו דכל הסוגיא איירי בביטול דיבש אבל בלח הרי הוא בטל אף לענין טומאת משא [ועיין חזו"א יו"ד לו-ד בסו"ד שכתב דבתוס' משמע שנקטו דאף בלח אין ביטול למשא].

וביאור הדברים י"ל כמה אופנים:

א. לפמש"כ במקו"א דעת חי' הרי"מ דעיקר דין ביטול ברוב משום שהמועט אין בכוחו לסתור דינו של המרובה, בפשוטו נראה דכל דין משא שייך לענין יבש דבזה יסודו הוא שאין כאן סתירה בין הרוב למיעוט שהרי יכול לישא כאו"א בפנ"ע וכל הסתירה היא במה שהמיעוט הוא מספק את הרוב ואם נושא הכל יחד הרי אין המיעוט מספק את הרוב רק מצ"ע מטמא.

אבל לענין לח בלח הרי לעולם כל שהוא נושא את ההיתר הוא נושא גם את הנבילה ולעולם דין אחד עליהם שהנבילה גורמת שלא יוכל לישא גם את ההיתר, ולעולם המיעוט סותר את הרוב בזה יש דין ביטול ברוב אף במשא, ופשוט, וכ"נ בשער"י.

ב. לפי מהלך הפשוט בדין ביטול ברוב שהוא מכח שצריך לתת שם אחד לתערובת, שוב צ"ב החילוק בין לח ליבש.

בקו"ב-ד וקה"י שם בארו באופ"א דחלוק דין ביטול דלח מביטול דיבש, דדין ביטול דיבש הרי כל השייכות בין האיסור לההיתר הוא רק בדין האיסור וכל הביטול הוא על האיסור, אבל בביטול דלח הרי הכל נעשה כדבר אחד וכל מציאות הדבר בטלה ברוב, ויסוד זה חידוש גדול, ועיי"ש מש"כ לבאר עפי"ד ד' התוס' חולין פז: ונתבאר במקומו.

[ועיי"ש מש"כ לבאר בזה ד' הרשב"א בתוה"ב דביבש אסור לאכול הכל בב"א ותיקשי למה בלח שרי אי לאו גזירת שישים, (ועיין מש"כ כמה אופנים בזה בביאור ד' הרשב"א), ותי' דלח בלח הוא ביטול על המציאות, אבל באמת אי"צ לדבריו בזה וכש"כ במקו"א].

אמנם אי"צ לומר ממש כדבריהם שהוא ביטול על המציאות דהא חזינן דהיתר בהיתר לא בטיל, וגם מסתבר דביטול ברוב הוא דין התורה ורק לענין דינא.

רק העיקר בנו"א דבלח הרי הכל הוא תערובת אחת ויש לדון על כל התערובת מה היא אף שאין האיסור בא לאסור את ההיתר ולסתור אותו, ויש לדון איזה שם ודין יש לתערובת וממילא גם לענין משא הוא כן [וכחזינן בדם הפר והשעיר שגם שאין סתירה ביניהם יש לדון ביטול], והוא ממש כעין רובו ככולו.

משא"כ לענין יבש א"א לומר שהביטול הוא מצד שהוא תערובת אחת שהרי אין שייכות בין זל"ז רק מצד הסתירה שיש כאן בדין שבא המועט להטיל דין על המרובה ובזה מהני טומאת משא שאין כאן סתירה, וע"ע מש"כ בענין תערובת וביטול ברוב.

וכעיקר חילוק הנ"ל בין לח ליבש, כנראה מבואר במקו"ח תמז-ח בדעת הריק"ו, וע"ע בנפש חיה יו"ד-יח ובאר יצחק יו"ד-יח.

ג. עוד יש לדון לבאר בנו"א בזה, עפ"י לשון הנוב"י יו"ד-מה דשאני ביטול יבש שאם יבוא אליהו ויאמר מהו האיסור יחזור לאיסורו לכך יש בו איסור ביטול לכתחילה, וביאור דבריו יתכן שהוא בתורת סימן וראיה שיש כאן חפצא דאיסורא.

אבל באמת י"ל שהוא גופא טעם וסיבה לומר שהאיסור קיים, כיון שיש עדיין מציאות של קיום לאיסור אם יוכר הרי עדיין יש חפצא דאיסורא, משא"כ בלח שכבר לעולם לא יחזור לאסור פקע בזה מציאות האיסור לגמרי ולכך יש להתיר גם במשא משא"כ ביבש [ומ"מ חוזר וניעור שפיר אמרינן גם בלח].

**ח. יישוב הסוגיא לדעת הריק"ו-**

אבל עצ"ע ד' הר"מ מן הסוגיא דמדמי דין חררת דם ואפר מקלה ומבואר דאף בזה במשא אינו בטל, וגם הר"מ עצמו פסק דין אפר שאינו בטל לענין משא, ועיין מל"מ פ"א אבה"ט עמד בזה וכתב דדעת הר"מ דאפר הוי כיבש, עיי"ש, אבל עצ"ע בביאור הסוגיא מחררת דם.

ועיין בשער"י ג-ח מש"כ בשיטתו באורך, ועיי"ש בדברים עמוקים ומ"מ בכל ד' השער"י שם מבואר עיקר הטעם דלח בלח בטל הוא משום שא"א לתת דין לכל פרט ופרט בנפרד שהכל הוא דבר אחד ולכך נקט דחררת דם ואפר לא חשיב כלח לענין זה, עיי"ש מש"כ לבאר באורך.

אבל בפשוטו עיקר ענין לח בלח שבטל הוא כש"כ דלעולם א"א לישא את ההיתר בלא האיסור לכך לעולם יש כאן סתירה וא"כ אפר נמי הוא כדין לח בלח, וצ"ע.

וע"ע במג"א תצח-כח לענין אפר מוקצה שמעורב עם אפר אחר והתיר לכסות בו משום ביטול, וצ"ע דהא הוי כטומאת משא שהנידון לענין לטלטל את האפר?

וע"כ לכאו' כש"כ דאפר הוי כלח ואין בו דין טומאת משא, אבל צ"ע מהסוגיא כנ"ל.

ואח"כ חשבתי ליישב בקל דטלטול מוקצה לא דמי למשא והוי כנגיעה שנוגע בכל חלק וחלק בפנ"ע, ורק בדין טומאת משא שהוא מכח מעשה הנשיאה של האדם בזה חשיב נשיאה אחת, ופשוט.

והנה במרכה"מ הק' על מהריק"ו מדין של ר"י בתחילת הסוגיא דטומאה מעוררת טומאה אף גבי ציר ומים דאיירי בלח ומבור בגמ' הטעם משום טומאה כמאן דאיתא דמי ומבואר דאף בלח אמרינן כן?

ולפמש"כ לבאר ענין לח בלח תי' בשער"י קו' מרכה"מ בפשטות דעיקר טעם מהריק"ו הוא משום דבלח לעולם יש כאן סתירה בין המיעוט לרוב לכך בטל אף לענין משא, אבל בציר הרי אחר דאמרינן טומאה מעוררת טומאה תו הרוב הוא טמא, ולא שייך כלל ביטול ברוב.

אבל לפי"ד הקו"ב וקה"י בדעת הריק"ו שהוא משום דלח בלח בטל במציאות לא שייך לומר כמאן דאיתא תיקשי קו' מרכה"מ [וכנראה כן פי' מרכה"מ יסודו של מהריק"ו].

ובקה"י כתב לבאר עפ"י מה שיסד שם דכל ד' ריק"ו הוא דוקא באינו מינו דבטל במציאות משא"כ במין במינו שכל הביטול הוא על האיסור.

וממילא לא תיקשי מציר דהתם לא שייך ביטול על המציאות שהרי כשהוסיף עוד מים הרי במים הם הרוב ותו לא שייך כאן ביטול במציאות שהרי יש כאן הרבה מים, עיי"ש ובזה לא אמר ריק"ו ובזה טומאה כמאן דאיתא.

ובמל"מ פ"א משכב הי"ד הק' על הסוגיא בכורות דבמשא אין ביטול א"כ בגד שאבד בו כלאים איך יש בו ביטול והרי הוא לובש הכל והוי כמו משא?

וכתב דכל קו' התוס' כלפי דין דאורייתא משא"כ דין טומאת משא אינו מתבטל רק מדרבנן, אבל תמה ע"ז בשער"י דהרא"ש משמע דמשא דאורייתא ומ"מ הק' כקו' התוס' גבי כלאים.

ותי' שער"י דכלאים הוי כמו אכילה שהרי נאסר כל הבגד מחמתו ועדיף יותר מאכילה, ונמצא דדמי ללח שלעולם יש כאן סתירה בין המיעוט להרוב, ולא דמי לטומאת משא ביבש.

[והוסיף דאף בצמר רחלים וגמלים מהני רוב ולא דמי למשא שהרי לבישת כל הבגד נאסרת].

[אח"כ ראיתי בבי"מ קט-ב מש"כ דממשנה זו מוכרח כהרא"ש דבביטול ברוב מותר לאכול הכל יחד ורק בטומאה אמרינן שאסור לישא את הטומאה וכחילוק הרא"ש בסו"ד].

**ט. מהלך הגרי"ד בד' הריק"ו-**

ובמש"כ האחרונים לבאר חילוקו של הריק"ו בין לח ליבש דחלוק גדר הביטול בין לח ליבש, הנה ראיתי להגרי"ד סולובייצ'יק [נדמ"ח בסוף חי' הגרי"ז עהש"ס קונ' מחידושי הגרי"ד-לד, וכן במנחת אברהם בכורות] שבאר הדברים באופן חדש.

ותו"ד עפ"י המבואר חולין קכד: ונפסק בר"מ פ"א אבה"ט הי"ב דכל נבילה שאינה מטמאת במגע אין בה טומאת משא, וכדעת ר"ע שם, ומבואר שם בכס"מ דה"מ היכא שאין דינו לטמא במשא אבל אם בעצמותה קיימת הטומאה לענין מגע אף שאינה מטמאת בפועל מ"מ מטמאת במשא.

ולפי"ז באר דביטול דלח הרי הותר כולו ואין בו דין טומאת מגע וכיון שכן ה"נ לית ביה טומאת משא, וזהו טעמו של הר"מ גבי חררה, משא"כ ביטול דיבש הרי לאוכלם יחד אסור לכמה ראשונים ומבואר בהגר"א דכל דינו הוא כהלך אחר הרוב, אבל לא פקע הדין לגמרי, לכך אכתי מטמא במשא, וזה כוונת חילוקו של הריק"ו.

ולפי"ז מתיישבות כל הקו' על הריק"ו, קו' מרכה"מ מציר ומים דהתם אין בו דין מגע ומשא כלל, וכן קו' האחרונים מאפר חטאת דהתם ליכא דין דכל שאינו מטמא במגע ומשא רק בטומאת נבילה.

ומה שהגמ' דנה גם לענין חררה דיטמא במשא היינו שהגמ' אזלא לדעת רי"ש דלית ליה כללא דכל שאינו מטמא במגע אינו במשא, וע"ז דנה הגמ' אי יטמא במשא או שנתבטל גם לענין זה, אבל הר"מ פסק כר"ע לכך לשיטתו וודאי אין טומאת משא בלח וחררה, ובכ"ז כבר קדם לו בשער"י ג-ז בסוף הפרק עיי"ש.

1. בתיבת גומא פ' מקץ דן אם מותר באיסוה"נ שנתבטל חד בתרי ביבש אם יכול למכור כל החתיכות יחד לעכו"ם או דנימא דהוי כטומאת משא ול"מ, וכתב שעוד דבר בזה במקו"א, ולע"ע לא מצאתי.

   ובפשוטו לד' הרא"ש שיובא לקמן הרי גם בכה"ג שרי כיון שכ"א בפנ"ע הותר ממילא פקע כל האיסור, ובפרט שי"ל עוד דכל שפקע האיסור אכילה ממילא אין בו איסוה"נ עיין מל"מ פי"ד אבל הכ"א.

   אבל לד' התוס' בכורות שעיקר הטעם דבטל לענין אכילה משום שהאכילה נידונית כל בליעה בפנ"ע, יל"ע לענין מכירה של איסוה"נ וכנראה לפי יטתם דן בפמ"ג. [↑](#footnote-ref-2)