12 יב. ערב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

בס"ד י"א טבת ס"ט

**סוגיא דערב לענין ריבית**

א]ביאור שיטת רש"י כמבואר ברשב"א

ב]ביאור הגר"ח בדבריו והוכחה מהרמב"ן דלא כנ"ל והנפק"מ בין הביאורים

ג]שיטת הרשב"א בער"ק

ד]שיטת הר"ן והעיטור וביאור דבריהם

ה]המקומות שמצאנו שגם בערב ש"ד הלוה חשיב לווה ותלוי בגדרים הנ"ל

ו]בדברי התוס' דבמלוה ישראל ולווה עכו"ם לא צריך תנאי וביאור דעת החולקים

ז]ביאור הדין דהערב חשיב מלוה

ח]בדברי הרשב"א דבער"ק מותר כי זה לא מלוה למלוה ובדין חיוב הלוה לערב

ט]ביאור נידון הראשונים דבמלוה ישראל גם בערב רגיל יאסר

י]לראשונים שערב זה מדין כאילו קיבל למה שלא יאסר בסוגין דהוא חשיב מלוה

**ב**

**סוגיא דמלוה ישראל מעותיו דעכו"ם**

י"א]ביאור תוס' בסוגין ובדברי התוס"ר ביאור שיטת הרשב"א

י"ב]בביאור שיטת הרשב"א

י"ג]ביאור שיטת הריטב"א והטור

י"ד]ביאור שיטת רש"י בסוגין

ט"ו]ביאור המיוחס לריטב"א

ט"ז]בענין יצירת חוב מדין ע"כ ובדין תשלום חוב ע"י חלות חוב ובגדר דין ע"כ

י"ז]הוכחה מתוס' בדין חלות חוב למישהו אחר

י"ח]בדין פדיון הבן ע"י אחר ובגדר ע"כ

י"ט]קושיא בסוגין למה שלא יועיל בתור פירעון חוב וממילא יחשב מלוה

כ]קושיא על הנתה"מ שמועיל יחוד מעות לפירעון

כ"א]בדין תן לפלוני והפטר ובביאור כוונת הרמב"ן

א]ת"ר אל תקח מעמו נשך ותרבית אבל אתה נעשה לו ערב והגמ' מעמידה שהכוונה לנכרי והגמ' שואלת שכיון שדיניה דנכרי דאזיל גבי ערב א"כ הוא ניהו דקשקיל ריבתא והגמ' עונה בשקיבל עליו לדון בדיני ישראל והגמ' שואלת א"כ ריבית גם לא יקח והגמ' עונה שקיבל עליו לזו ולא קיבל עליו לזו ע"כ והנה גירסתינו דאיירי שהגוי המלוה ונאמרו כמה שיטות בדין זה וכדיבואר לקמן

**ביאור שיטת רש"י כמבואר ברשב"א**

א.שיטת רש"י כפי שהביאו הראשונים דבערב קבלן אסור בין במלוה גוי לישראל ובין מלוה ישראל לגוי והתנאי הוא שיהיה ערב רגיל ולא ערב קבלן ובפשוטו החילוק דערב רגיל החוב הוא של הלוה והערב רק התחייב לשלם את חובו של הלוה אם לא ישלם וכיון שהחיוב בין העכו"ם לישראל בהיתר מותר לערב לשלם הריבית ומה שאחרי זה גובה מהלוה גם הריבית מצד שהוא שילם כל מחיר זה אמנם בערב קבלן יש לו דין לוה על עיקר החוב דהינו שעד כמה שיגבו ממנו חשיב כאילו הוא הלוה ולכן אפשר לגבות ממנו לפני הלוה וממילא על צד זה שיגבו ממנו א"כ עד כמה שהוא הלוה חשיב שגם הוא המלוה ללוה ולכן אם הערב ישראל והלוה ישראל יש כאן הלואה בריבית ועיין רעק"א ס"ב. שביאר כן שזה מיתלא תלי וקאי מי הלוה האם הערב או הלוה וכן משמע בשו"ת המיוחסות לרמב"ן ס' רכ"ג וצ"ע למה אין כאן חיסרון דברירה ואולי כל זה מחלות דין ערב ומפרשת ערב וצ"ע ובפשוטו לפ"ז וודאי שזה רק צד אחד בריבית דעד כמה שהלוה ישלם לכאורא הערב לא חשיב לוה וכן הוא ברשב"א שם, וכדעת רש"י כן הוא דעת הראב"ד ובפשוטו כן הוא דעת הרמב"ן והטור

**ביאור הגר"ח בדבריו והוכחה מהרמב"ן דלא כנ"ל והנפק"מ בין הביאורים**

ב] אמנם עיין חידושי הגר"ח הלכות לווה ומלוה ומבואר מדבריו דהעמיד הגמ' בערב קבלן ונקט שבכה"ג חשיב שיש כאן שני מלוים על הלואה זו וכיון שגם הישראל חשיב מלוה ממילא יש כאן הלואת ישראל ואסור וצ"ל שיסוד הדין הוא שהלוה מתחייב והערב מתחיב את חיוב זה וכיון שהוא התחיב מפרשת ערב על הלואה זו לכן הוא מקבל שם מלוה על הלואה זו ומשמעות דבריו שזה גם הגדר בערב ש"ד ע"ש והנה לפ"ז לכאורא אין זה צד אחד בריבית אלא יש כאן וודאי איסור ודלא כמבואר ברשב"א הנ"ל שרק אם הערב ישלם יש כאן איסור

והנה לכאורא יש להוכיח שגם כוונת הרמב"ן דלא כגר"ח אלא שחשיב שעד כמה שהוא משלם שהוא המלוה לבד דעיין בדבריו קידושין ט: דגם בזרוק מנה לים יכול להתחיב מדין ערב וכתב הרמב"ן להוכיח דבר זה מערב קבלן והנה לא הוכיח מכל ערב דשם הוא מתחיב את חיוב הלוה והוכיח מע"ק שהחיוב רק עליו ואם כגר"ח א"כ גם כאן הוא מתחיב את חיוב הלווה וצ"ע

ושמעתי בזה נפק"מ בעכו"ם שהלוה לישראל בריבית ולאחר מתן מעות ישראל רוצה להיות ערב ש"ד ע"י קנין דלפי ביאור הרשב"א כה"ג אין סיבה שהוא יחשב מלוה כלפי הלוה אמנם לגר"ח כל שהוא התחייב בחיוב ההלואה זה עושהו מלוה על הלואה זו וא"כ לגבי הריבית שמכאן ולהבא חשיב שהוא מלוה בריבית וצ"ע בזה אמנם אם כל ריבית זה שכירות המעות יתכן שזכות שימוש במעות מתיחס אליו

**שיטת הרשב"א בער"ק**

ג] ב.עיין רשב"א שחלק וס"ל שוודאי שגם ערב קבלן הגדר שהלוה הוא הלוה והערב רק התחייב לשלם את חובו של הלוה ולכן אין כאן הלואה בריבית מהערב ללוה כיון שהוא וודאי לא לוה אלא שאם שילם את חובו של הלוה שזה קרן וריבית הוא יכול לגבות את זה ממנו כהדין תמיד שהערב גובה מהלוה עיין לקמן אמנם סוגין מדובר בערב שלוף דוץ שכה"ג חשיב שרק הערב הוא הלוה וממילא חשיב שהוא המלוה ויש כאן הלואה בריבית מהערב ללוה וה"ה בלוה גוי יש כאן הלואה בריבית מהמלוה לערב

**שיטת הר"ן והעיטור וביאור דבריהם**

ד] ג.שיטת הר"ן הובא בנימוק"י דבערב שלוף דוץ תמיד אסור בין אם המלוה עכו"ם והלוה ישראל או הפוך אבל בערב קבלן כה"ג יש הבדל דבמלוה עכו"ם וערב ישראל מותר ובמלוה ישראל לעכו"ם וערב ישראל אסור ומבואר בלשונו הטעם דכה"ג חשיב דממונו של הישראל מתרבה אצל הישראל וצ"ב ממ"נ אם הוא הלוה א"כ הוא גם המלוה ללוה ותמיד שיהיה אסור ואם הוא משלם את חובו של הלוה א"כ אין כאן תשלום ריבית וכמו בערב רגיל

ולכאורא צ"ל שבערב קבלן שיכול לגבות מאיפה שרוצה כה"ג ס"ל שגדר הדברים שיש כאן שני לווים דהינו שהלואה זו חייבה את שניהם את חוב ההלואה ולכן במלוה ישראל לעכו"ם וערב ישראל חשיב שהישראל הלוה בריבית לישראל,אבל במלוה עכו"ם שכה"ג שני הלוים ישראל כה"ג מצד זה אין סיבה לאסור וגם אם הערב ישלם הוא לא יחשב כמלוה של הלוה אלא שצ"ע עד כמה שהוא לא מלוה שלו וכן מה שהוא משלם זה בתור שהוא עצמו הלוה א"כ איך הוא יכול לגבות מהלוה את מה שמשלם

והנה בעיקר הדין שהלוה צריך לשלם לערב בשו"ת הרא"ש כתב שזה מצד פורע חובו וכאן חייב כיון שזה על פיו שבעשיתו ערב מונח הסכמה לכך שישלם וחשיב מדעתו אמנם עיין שו"ע סימן ק"ל ומבואר לכאורא דגם במקום שהלוה כבר פרע אמנם הערב היה צריך לפרוע מצד ההלכה בכל אופן צריך לשלם לו ואפילו אם הערב מאמין ללוה שהוא שילם ומשמע שקיבל על עצמו כל הפסד שיהיה לערב מחמת ההלואה וצ"ל שזה חל שכיון שע"פ קיבל ההלואה זה סיבה לחייב דבר זה

ולפ"ז א"ש דאפילו שהערב דינו כלוה אבל הלוה התחיב שכל הפסד שיהיה לערב מחמת ערבותו על ההלואה הוא ישלם לו ואין כאן ריבית כיון שעד כמה שהערב שילם הריבית א"כ זה השיעור שהתחייב לו וזה כלל לא בעד הלואה דבאמת הערב לא מלוה של הלוה

אמנם כל זה בערב רגיל אבל בערב שלוף דוץ כיון דחזינן שלא יכול כלל לגבות מהלוה בהכרח שהוא לא לוה כלל ורק הערב הוא הלוה ממילא יש כאן סיבה שהוא יחשב גם מלוה ולכן בכל מקרה זה אסור

ד. אמנם עיין ב"י שהביא מהעיטור שסוגיין אירי שהישראל מלוה לעכו"ם וישראל הערב ומירי בשלוף דוץ ורק כה"ג אסור אבל אם המלוה עכו"ם אין בזה איסור ולכאורא הביאור שס"ל שבאמת רק הערב הלוה אמנם אין הוא מלוה לישראל שהרי לא הלוה לו כסף וכל מה שהלוה צריך לשלם לו כיון שקיבל על עצמו כל הפסד שיהיה לו ממה שקיבל על עצמו להיות ערב וממילא גובה הריבית לא בתור ריבית על חובו אלא בתור ההפסד שהיה לו ולכן אין כאן חשש ריבית

**המקומות שמצאנו שגם בערב ש"ד הלוה חשיב לווה ותלוי בגדרים הנ"ל**

ה] והנה בפשוטו לעניין ערב שלוף דוץ שם וודאי הגדר שרק הערב חשיב לווה וממילא הוא המלוה ללוה אמנם עיין ט"ז שכתב שזה רק צד אחד בריבית ומבואר שעד כמה שהלוה ישלם והמלווה יסכים לזה יחשב שהוא הלוה ויתכן שזה סברא שלא היה מעונין בערבותו אלא עד כמה שהלוה לא ישלם אמנם מצאנו כמה דוכתי שנראה שהלוה יש לו גם דין לוה להלואה זו

א.עיין שו"ע חו"מ ס' קכ"ט בערב שלוף דוץ שאם אין לו לשלם המלוה יכול לגבות מהלוה מדין שיעבודא דר"נ ועיין ש"ך שכתב שהערב לא יכול למחול ללוה כדין כל שיעבודא דר"נ שהמלוה לא יכול למחול כי זה חב לאחריני ועיין קצוה"ח שהביא מהתומים שכל זמן שהערב לא שילם עדין לא נתחייב הלוה לערב וא"כ יכול למחול ועיין קצוה"ח שהקשה הרי חשיב שהערב הוא הלוה וא"כ וודאי שהוא כבר חייב לו ויש כאן שיעבודא דר"נ ועיין נתה"מ שהסכים אם התומים בגדר ערב וכתב שזה וודאי שאם המלוה יהיה גר שמת ואין לו יורשים הערב שלוף דוץ לא יוכל לגבות מהלוה חזינן שרק בזה שמשלם הלוה מתחיב לו ומשמעות הנתה"מ שם שזה וודאי שהלוה חשיב גם לוה וממילא הערב לא חשיב מלוה אלא ערב ע"ש וצ"ע מסוגין דמבואר שיש כאן דין ריבית אמנם לשיטת העיטור הנ"ל א"ש

ב.עיין רמ"א סי' ק"ע ס"א שהביא מהגהות אשר"י שאם הוא נהיה ערב שלוף דוץ על הקרן ולא על הריבית מותר ועיין ט"ז סק"ה שחלק על זה ולכאורא תוכן כוונתו שכיון שהוא נהיה לוה על הקרן א"כ אין שום סיבה שהלוה יתחיב ריבית למלוה אלא רק שייך שיחול חיוב לערב ושחיוב זה ישלם למלוה וא"כ זה ריבית קצוצה שמשלם את חובו לערב שהוא ישראל ועיין ביאור הגר"א סק"ח שכתב וז"ל כיון דאין נותן הריבית אע"ג שהוא הלוה מ"מ אינו נותן הריבית בשבילו ועיין ס' ק"ס סי"ג עכ"ל ומשמע שס"ל ששיך שע"י הלואה זו של הגוי לישראל יחול חיוב של הלוה לעכו"ם ללא קשר לישראל ובפשוטו הוא מדין ערב והוי ריבית שאינה מישראל לעכו"ם

אמנם עיין ש"ך שם בנקה"כ שכתב שבכל הסימן שמבואר שיש איסור זה רק בזה שמשלם הריבית והכונה שאסור לו לקים ההלואה דהינו לשלם הריבית אבל עד כמה שלא משלם הריבית אין סיבה לאסור וצ"ע הרי נחשב שהוא הלוה וממילא הוא המלוה ומה זה תלוי בזה שמשלם הריבית וצ"ע ומשמע שזה וודאי שהלוה גם לוה ועד כמה שהוא משלם זה מחמת עצמו ודבר זה שייך אפילו על הריבית לבד וצ"ע בכ"ז

ג. עיין הגהות אשר"י הובא בשערי דעה סק"ג דאם המלוה עכו"ם והישראל נעשה ערב שלוף דוץ באיסור ושילם כבר הקרן יכול עדיין הלוה לשלם לעכו"ם הריבית וזה וודאי פלא כנ"ל דעד כמה שהוא שילם א"כ כה"ג וודאי שהוא הלוה וממילא הוא המלוה והוא חייב את הריבית והישראל שמשלם לעכו"ם זה בתור חיובו לישראל וכבר הקשה כן הגרעק"א בדו"ח ובפשוטו מבואר שזה וודאי שגם הוא חשיב לווה וגם אם הגביה מהערב יש לו דין לוה וממילא יכול לשלם ריבתו מצד שהוא חייב ריבית זו וצ"ע אם גם הוא לוה למה אם רוצה לשלם המלוה יכול לסרב

ולפי מה שהבאינו לעיל מהגר"ח שחשיב שיש כאן שני מלוים א"ש שזה וודאי שהלוה נתחיב גם למלוה אלא שהערב הוא גם חשיב מלוה ולכן יש פה איסור ריבית אמנם עד כמה שהלוה משלם זה על הלואתו מהמלוה

ד.ועיין מים חיים על השו"ע שדן האם ישראל יכול להלות לישראל אחר ועכו"ם הוא ערב שלוף דוץ ומסברא נקט שמותר ולכאורא לקצוה"ח והר"ן הנ"ל דמבואר שרק הערב הוא הלוה והמלוה א"ש אמנם לנתבאר בגר"ח ובהגהות אשר"י הנ"ל לכאורא וודאי אסור וכן לט"ז זה יהיה צד אחד בריבית ובעיקר דבריו לכאורא זה וודאי יאסר מדרבנן מצד הערמה כמבואר בשו"ע ס' קס"ח לענין שאסור לישראל להלות לעכו"ם בריבית ושהוא ילוה לישראל

**בדברי התוס' דבמלוה ישראל ולווה עכו"ם לא צריך תנאי וביאור דעת החולקים**

ו]עיין תוד"ה כגון דמבואר שכל מה שצריך תנאי זה רק במלוה עכו"ם ולא במלוה ישראל ועיין רעק"א על השו"ע וכן הוא בחוו"ד דס"ל שסתם ערב בעכו"ם זה ערב קבלן וממילא אם העכו"ם המלוה כה"ג חל ע"ק כיון שהעכו"ם יגש למי שהוא רוצה אבל בישראל המלוה הרי הישראל לא יוכל לגשת ישר לערב דהרי הוא ישראל ויאמר לו תלך קודם ללוה שכך הוא בדינינו לכן לא צריך תנאי והראשונים שכתבו שצריך תנאי דס"ל שבעכו"ם תמיד זה ערב ש"ד וממילא גם במלוה ישראל זה חל כך דהוא הרי לא יכול לגבות מהעכו"ם דהוא יגש ידחה אותו לערב

והנה ההגהות אשר"י הביא בזה מחלוקת האם צריך תנאי בכה"ג והיה מקום לומר שנחלקו האם בדיניהם זה ע"ק או ש"ד אמנם בד"מ מובא שהם חולקים על תוס' ולנ"ל אין כאן שום מחלוקת ובאמת מסברא ברור שעד כמה שחל ערב קבלן בעכו"ם כה"ג שהמלוה ישראל אין שום סיבה שלא יחול לפי דיני ישראל כדין ערב רגיל וצ"ל שהרמ"א הבין דגם תוס' ס"ל שאירי בש"ד וס"ל שבמלוה ישראל הוא יגבה מהעכו"ם והעכו"ם לא ידחה דהחלות ש"ד הוא לטובת המלוה ולא הלוה ולכן עד כמה שהמלוה ישראל זה לא שייך ובזה יתכן לחלוק וכמו שס"ל לשאר הראשונים

והנה במה שרצינו לבאר בתוס' שסתם עכו"ם זה ערב קבלן באמת הרשב"א הביא כן מרש"י אמנם ברש"י אצלינו משמע שזה וודאי שסתם עכו"ם זה שלוף דוץ אמנם בתנאי ביאר שצריך שיהיה ערב רגיל ובפשוטו מזה משמע שאחרת יש איסור אמנם יתכן שהאמת נקט וכן הוא ברשב"א בשו"ת שביאר שבעכו"ם זה ש"ד ובקיבל עליו ביאר שהכונה ערב רגיל והוסיף ה"ה שלוף דוץ ועיין ברשב"א שהביא מהראב"ד שגם ביאר כך שבעכו"ם זה ש"ד אלא שס"ל שגם קבלן אסור וכן מבואר ברמב"ן ויתכן שזה מסברא או שלשון הגמ' בדיני ישראל משמע ערב רגיל דאל"כ היתה צריכה לומר ערב קבלן ועיין בטור בסתירה שהקשה הב"י ולנ"ל י"ל

**ביאור הדין דהערב חשיב מלוה**

ז]בעיקר הא דמבואר בסוגין דבערב ש"ד או ער"ק לרש"י דהערב הוא המלוה צ"ע אפילו שהוא מתחיב מדין ערב על ההלואה אבל למה שהוא יחשב מלוה על הלואה זו הרי הוא לא זכה בכסף שיחשב שהוא הלוה לו את זה וכבר הקשה כן רעק"א בסוגין ולכאורא צ"ל שכיון שהוא התחייב לשלם את הכסף שהלוה קיבל זה סברא שהוא יחשב מלוה על כסף זה וכאילו קיבל את זה ממנו ועיין בעל התרומות הובא בדברי סופרים בבה"ל מה שביאר בזה ועיין בזה עוד לקמן אמנם בדעת בעל העיטור הנ"ל שכתב שגם בש"ד אם העכו"ם מלוה מותר בפשוטו הוא מטעם הנ"ל שאין סיבה שהישראל יחשב מלוה

והנה אם נימא שעד כמה שהערב משלם חשיב שרק הוא לווה יתכן לומר שזה מדין ע"כ דהיינו שדנים את נתינת המלוה לנתינת הערב אמנם בפשוטו מבואר בסוגיא דלקמן או שלא מועיל להחשב מלוה מדין ע"כ או שאין ע"כ לעכו"ם

**בדברי הרשב"א דבער"ק מותר כי זה לא מלוה למלוה ובדין חיוב הלוה לערב**

ח] עיין שו"ת הרשב"א במיוחסות ס' רכ"ג ד"ה מעתה שכתב שבערב קבלן שאין איסור הטעם וז"ל וכשחוזר הקבלן וגובה מן הלוה כל מה שפרע עליו אינו כגובה ממנו ריבית והיאך יקרא זה מלוה בריבית והוא פרע עליו כל ממון זה אחר שנתחייב הוא בכל לגוי "ולא אסרה תורה אלא ריבית הבאה מלוה למלוה" עכ"ל וצ"ע הרי מה שהוא גובה הקרן והריבית זה מצד דין פורע חובו או מצד שנהיה לו הפסד וא"כ גם אם היה איסור ריבית לא מהלוה למלוה כאן זה לא תשלום ריבית וכלשון זה הוא בבעה"ת

ושמעתי לבאר דס"ל לרשב"א שבפירעון הערב חשיב שהוא קונה את ההלואה וגביתו אחרי זה גבית הריבית ואם היה אסור ריבית גם לא מהלוה למלוה א"כ היה אסור כאן לישראל לגבות הריבית ורק מטעם הנ"ל אין איסור ועיין שם בשו"ת בהמשך בביאור הגמ' ס"ב. דאם את הלאו של לא תשימון לא עוברים עד שעשו מעשה א"כ הערב לא עובר אלא בגביתו מהלוה עכ"ד ובפשוטו צ"ע הרי זה רק גביה מדין פורע חובו או ההפסד שנהיה לו ומה פתאום שזה קיום לשימה של ריבית ולנ"ל א"ש שכיון שהגדר שהוא קנה החוב א"כ גביתו זה גבית ההתחיבות דהריבית והוי בזה קיום לשימה ומבואר שם עוד דלמ"ד ריבית קצוצה יוצאה בדינים הוא צריך להחזיר את זה ועיין הלכות פורזבול דהב"י הביא משו"ת הרשב"א דישראל שהיה ערב לישראל על הלואתו מעכו"ם אין זה משמט דחשיב חוב עכו"ם וחזינן כנ"ל שגבית הערב מהלוה הוא לא סתם התחיבות אלא זה גבית החוב עצמו שעבר אליו ע"י ששילמו וצ"ע בזה

**ביאור נידון הראשונים דבמלוה ישראל גם בערב רגיל יאסר**

ט] עיין רמב"ן ועוד ראשונים שדנו האם בערב רגיל והמלוה ישראל לעכו"ם והערב ישראל האם כה"ג גם מותר והוכיחו מהתוספתא והירושלמי להתיר וצ"ב מה טעם לאסור הרי כיון שחזינן שבמלוה עכו"ם מותר חזינן שהוא רק מתחיב לשלם את חובו של הלווה ולא שהוא עצמו לוה וממילא הוא נהיה מלוה וא"כ למה כשהמלוה הוא ישראל זה יאסר ובפשוטו צ"ל שהיה מקום לדון על דרך הר"ן בערב קבלן שחשיב שיש כאן שני לווים על הלואה אחת וממילא זה רק סיבה לאסור אם המלוה הוא ישראל וכנ"ל

**לראשונים שערב זה מדין כאילו קיבל למה שלא יאסר בסוגין דהוא חשיב מלוה**

י] עיין מחנה אפרים הלכות ערב סימן א ובקה"י על קידושין סימן י"ב שדנו בגדר ערב האם זה חל מצד בהאי הנאה שהוציא מעות על פיו או שחשיב כאילו הוא קיבל ועיין בדבריהם שנראה שס"ל שעד כמה שיש כזה מושג כאילו הוא קיבל א"כ כל ערב זה חל בצורה כזו ולכן מהר"ן בכתובות פ' הנושא שכתב שזה מצד בהאי הנאה מוכח שאין גדר שקבלתו כקבלתו ושמעתי מר' יצחק קרליבך להעיר דלכאורא שאפילו אם יש כזה מושג שחשיב כאילו קיבל אבל הרי מבואר בסוגין שבערב רגיל מותר בלווה עכו"ם א"כ בהכרח שכאן זה לא חשיב כאילו קיבל והטעם שכיון שהלוה עצמו מתחייב כנגד זה א"כ זה לא מצב של הוציא מעות על פיו ולכן הוצרך הר"ן לבהאי הנאה ובפשוטו זו קושיא עצומה [ועיין חידושי הגרש"ר קידושין סימן ט' שבאמת דן שערב רגיל זה בהאי הנאה וע"ק זה כאילו קיבל]

וצ"ל שיש פה שני נידונים א. מה סיבת החיוב ובזה אמרינן שחשיב כאילו הוא קיבל ב. מה הוא התחייב ובזה חובתו כנגד זה הוא לפי מה שקבעו בינהם והוא רק התחייב לשלם את חוב הלוה ולא יותר וא"כ הריבית הוא לא על המתנת חובתו והראיה שזה מה שהוא התחייב ולא יותר דהרי לא יכול לגבות ממנו תחילה אמנם עדין היה מקום לומר שבערב רגיל לא שייך לדון כאילו קיבל דהרי זה כבר חייב הלוה ולכן כאן זה מדין בהאי הנאה אמנם הבאינו לעיל מהר"ן שיתכן שיש שני לווים וא"כ גם בערב רגיל יש לדון כן וצ"ע

**ב**

**סוגיא דמלוה ישראל מעותיו דעכו"ם**

י"א] עיין סוגית הגמ' במלוה ישראל מעותיו של נכרי וכו' ומבואר בגמ' שעכו"ם שהלוה לישראל בריבית ובא ישראל אחר ורוצה ללוות כסף זה בריבית אם העמידו אצל העכו"ם מותר ומבואר בגמ' שזה רק אם יש שליחות לנכרי עוד מבואר שישראל שהלוה מעותיו לעכו"ם וישראל רוצה ללות אותם אם העמידו אצל הישראל אסור ומבואר בגמ' שזה רק מצד שיש שליחות לעכו"ם לחומרא עכת"ד הגמ'

**ביאור תוס' בסוגין ובדברי התוס"ר**

ועיין תוס' שהקשו במלוה ישראל מה איכפת לן שאין שליחות לעכו"ם אבל הישראל זוכה לישראל ותירצו שאם זה היה הפקר באמת היה יכול לזכות לו אבל עכשיו שיש בעלים הוא לא יכול לזכות לו ובפשוטו משמע שכוונתם כדעת הנימוק"י לעיל שכדי לזכות בממון לחברו אם יש לזה בעלים איכא חיסרון של שלוחו של בעל הממון ואין הישראל יכול לזכות אלא בשליחות העכו"ם והרי אין שליחות לעכו"ם והנה לפ"ז כל נידון הבריתא האם הלוה השני זוכה למלוה הראשון ולוה ממנו או שלא יכול לזכות לו וזה תלוי בדין שליחות לעכו"ם והנה לפ"ז כשהגמ' עונה שאפשר להיות שליח של עכו"ם א"ש גם הסיפא שהישראל זוכה לחברו בשליחות העכו"ם

אמנם עיין תוס"ר שכתב כלשון התוס' והוסיף וז"ל השתא מיהת שלא הפקירן אלא נתנם לו שיזכה בהן למלוה ויפטר הוא ממנו רוצה הנכרי שיהא הוא שלוחו לזכות במעותיו לישראל חברו כדי שיפטר הוא בקבלתו ואין הישראל נעשה שלוחו של נכרי וכו' עכ"ל והנה כל אריכות לשונו בכונת העכו"ם מיותרת אלא עיקר התשובה שהוא לא יכול לזכות לישראל ומשמע שבדיני ממונות יכול לזכות לו אלא שלא יפרע בזה החוב והוא לא מוכן להקנות לו אלא א"כ זה יעשה בשליחותו וע"י זה יפרע החוב ולכאורא הכונה דהנה בעצם זה שנכנס ממון לרשות המלוה לא נפרע החוב כמבואר בגמ' בגיטין י"ד הולך מנה לפלוני שאני חייב לו אם רצה לחזור אינו חוזר אבל הוא עדיין חייב באחריותו דהינו שלא חל פירעון וא"כ כאן כיון שלא היה כאן קביעות שבזה יפרע החוב א"כ רק עד כמה שהוא ממנה אותו שליח לזכות לישראל א"כ חשיב שהוא המקנה וע"י זה יכול להיפרע החוב אבל אם לא אפילו שפלוני זוכה ממני ממון למלוה אין יכול להיפרע בזה החוב וצ"ע

**ביאור שיטת הרשב"א**

י"ב] והנה עיין רשב"א שכתב מפורש שאיכא חיסרון שהוא לא יכול לזכות ממון לחברו מהעכו"ם דהינו שזה חיסרון בהלכות זכיה ובפשוטו זהו דין שלוחו של בעל הממון אמנם כתב שללשון שישראל נהיה שליח לעכו"ם זה רק תשובה על הרישא אבל בסיפא מה שזה אסור הוא רק מצד לחומרא וצ"ע הרי עד כמה שישראל יכול להיות שליח לעכו"ם א"כ יכול להיות שלוחו לזכות מהלוה לישראל וצ"ע

ובפשוטו מבואר שכדי לזכות הממון למלוה צריך שהעכו"ם הלוה יחשב לשליח של המלוה לזכות לו דהינו שכל שרוצים לזכות ממון לבן אדם דרך אדם אחר לא שייך לעשות דבר זה אלא בצורה שהוא פועל בשביל המקבל ודבר זה הוא בגדר שליחות ולכן כאן צריך שהעכו"ם יהיה שליח של הישראל וזה רק לחומרא וצ"ע בזה

**ביאור שיטת הריטב"א והטור**

י"ג] אמנם עיין בריטב"א דמבואר בדבריו שזה וודאי שישראל יכול לזכות לחברו מהעכו"ם לישראל אלא שבזה לא יפרע החוב אלא אם העכו"ם הלווה היה נהיה שליח של המלוה להקנות ללוה השני וכיון שאין שליחות לעכו"ם ולא יכול לפעול בצורה זו א"כ לא נפרע החוב כה"ג וא"כ זה נשאר הלוואת ישראל לישראל וע"ש שביאר שמה שהגמ' אומרת שיש שליחות לחומרא הכוונה שחוששים שהוא יסכים שהישראל יזכה לישראל שלא בשליחותו ויסמוך עליו שלא יגבה ממנו. והביאור במה דלא נפרע החוב ללא שזה יחשב הקנאה שלו שאז חשיב שהוא עצמו קיבל הוא כנ"ל שלא מספיק שנכנס הממון לרשותו אלא צריך שיקבל את זה בתור פירעון וכיון שהוא לא סיכם אם המקבל שהוא יהיה שליח לקבל הפירעון והנה בפשוטו כן הוא ברמב"ן שנקט שדברי רבינא או לישנא דרב אשי שיש שליחות לעכו"ם עדין צ"ל שסיפא לחומרא שכדי שיחשב פירעון חוב צריך שהלוה ישלם בשליחות המלוה והרי עכו"ם לא יכול להיות שליח של ישראל

והנה כתב הטור שגם לר"ת שאין שליח לעכו"ם גם לחומרא אבל אם המלוה הישראל שלח את השליח לקבל החוב מהלווה וודאי שזה אסור וצ"ע שעד כמה שהסברא שהוא לא יכול לזכות לו הממון למה שיהיה כאן איסור דאוריתא אמנם לתוס"ר והריטב"א הנ"ל א"ש שהרי בדיני הממון הוא יכול לזכות לו ורק שיש כאן חיסרון שלא יחול פירעון אבל עד כמה שהמלוה שולח מישהו לקבל הפירעון א"כ אין שום סיבה שלא יחול פירעון וממילא הוא זכה בזה ויש כאן הלואה גמורה מישראל לישראל ודו"ק ועיין ריטב"א שביאר בכונת רבינא שיש זכיה לעכו"ם שהמלוה אומר ללוה השני תזכה לי את זה ומבואר כנ"ל שע"י זה נפטר

**ביאור שיטת רש"י בסוגין**

י"ד] עיין רש"י בד"ה אדעתיה שכתב בפשוטו שאם הישראל נותן לעכו"ם הכסף להלות לישראל אין כאן ריבית אלא לחומרא מצד שיש שליחות לעכו"ם ועיין ראשונים שתמהו על זה שכיון שהכסף של הישראל א"כ זה ריבית גמורה מעיקר הדין וע"ש מה שדחקו בכוונת רש"י אמנם עיין רעק"א וב"מ שהביאו כן תשובת רש"י שישראל שנותן לגוי להלות מעותיו אין כאן איסור ריבית ובפשוטו מבואר שכל שהוא לא קוצץ את תנאי ההלואה אלא נותן למישהו אחר לעשות דבר זה ויתכן שזה זכות מסוימת במעות חשיב ההלואה של הקוצץ ולכן אם אין שליחות לעכו"ם אין כאן ריבית של הישראל ועין פסקי ריא"ז בקונטרס הראיות על דרך זה והנה לפ"ז כוונת הגמ' כפשוטו דבסיפא אפילו אם הישראל זוכה בזה אבל את ההלואה לישראל עשה העכו"ם וכן ברישא זה אסור כיון שאת קציצת ההלואה עשה הישראל אמנם הדברים מאוד מחודשים

**ביאור המיוחס לריטב"א**

ט"ו] עיין במיוחס לריטב"א שנקט שכשהלוה נותן ללוה השני אפשר לעשות בשני צורות אפשר לתת לו בתור נתינה של המלוה אמנם זה רק אם יש שליחות ואפשר לתת בתור שנותן הוא עצמו ללוה אלא שקוצץ שאת הקרן והריבית הוא יתן למלוה וכה"ג לא צריך להגיע לפרשת שליחות אמנם אם זה מישראל לישראל והמלוה עכו"ם כה"ג איכא ריבית קצוצה דנותן לישראל כסף שיתחייב קרן וריבית ולא איכפת לן שזה לגוי משא"כ אם זה מעכו"ם לישראל א"כ העכו"ם נותן לישראל בתור שישלם מאה ועשרים לישראל וכה"ג אין איסור אמנם ע"ש שכ"ז אם קובע מאה בעד מאה ועשרים ולא אם כל חודש משלם עוד שאז הריבית על החוב של הישראל ע"ש ולפ"ז א"ש הגמ' דברישא כיון שאין שליחות לעכו"ם א"כ לא שייך להחשיב שזה הלואה של העכו"ם א"כ זה ריבית קצוצה ובסיפא מעיקר הדין זה הלואה של העכו"ם לישראל ואין כאן איסור ריבית אלא מדין שליחות לחומרא

והנה בפשוטו הדין שיכול לתת בתור נתינה של המלוה הוא מדין ע"כ וזה אין בעכו"ם והדין השני הוא דין כללי בצורת חלות חוב ההלואה וזה יש בעכו"ם וצ"ע

**בענין יצירת חוב מדין ע"כ ובדין תשלום חוב ע"י חלות חוב ובגדר דין ע"כ**

ט"ז] בעיקר הא דמבואר בסוגין דבמלוה עכו"ם כיון שאין שליחות לעכו"ם חשיב הלואת ישראל לכאורא צ"ע למה שלא יוכל לתת לישראל הלוה השני בתור נתינה של המלוה ושיחשב שהעכו"ם המלוה וממילא בזה יפרע החוב דיחשב שהוא קיבל כסף להלותו למישהו אחר וכמו שמצאנו לענין קנינים שמועיל מדין ע"כ שמישהו אחר יתן עבורי ה"ה לענין הלואה אפשר להחיל הלואה לראובן ע"י נתינת שמעון ועיין חידושי הגר"ח שהוכיח מכאן שע"כ יסודו הוא מדין שליחות וכיון שאין שליחות לעכו"ם לכן גם אי אפשר לפעול דין ע"כ לעכו"ם

והנה בעיקר דין עבד כנעני יש לבאר בשני אופנים או שחשיב כאילו מי שנתנו בעבורו הוא נתן אמנם יש לבאר שזה הלכה בקנין כסף שלא צריך דוקא שזה יגיע מהקונה אלא גם מישהו אחר יכול לתת בשבילי כסף אבל באמת אין הגדר שזה כאילו שמי שנתנו עבורו הוא נתן ועיין ברכת שמואל קידושין סימן ו' שכתב בזה נפק"מ האם אפשר להלוות כסף מדין עבד כנעני שאם כצד הראשון א"כ וודאי אפשר וחשיב כאילו הוא הלוה אמנם אם כצד השני א"כ זה רק סברא בקנינים אבל הלואה שיסודה להחזיר מה שקיבלתי והרי הלוה לא קיבל ממי שנתנו עבורו וא"כ לא יכול לחול חיוב אליו וע"ש שהביא מהגר"ח שנקט שמועיל הלואה כה"ג ובהכרח כצד הראשון

והנה היה מקום לומר שבאמת אין הגדר שזה כאילו השני נתן אלא שנתינת ראובן יוצרת סיבת קנין אליו ואת זה אפשר ליחס למישהו אחר ומסתבר שדבר זה הוא שייך גם לעניין הלואה שכיון שיש כאן נתינת ממון שזה סיבה לחייב נתינת תמורתו אפשר ליחס חוב זה למישהו אחר [אמנם אם גדר תשלום חוב הוא מדין ממוני גבך יתכן שלא שייך ליחס את זה למישהו אחר דלמעשה אין כאן ממון המלוה] ולפ"ז יתכן אבל שפירעון חוב אי אפשר בצורה זו שיסוד דין פירעון חוב הוא לתת ממון דהרי חוב הוא כבר חייב לו קודם ולכן בזה שמעמיד לו שמישהו אחר חייב לו כסף זה לא מועיל אמנם וודאי שאם יתרצה לפרעון בכזו צורה זה יועיל דלא גרע ממחילה אמנם אין הגדר שהיה כאן פירעון ולפ"ז היה מקום לומר שזה כוונת סוגין דעד כמה שלא אמר והיפטר אין זה יכול להועיל בתור פירעון ללא דין שליחות כיון שלא נתן לו ממון

אמנם עיין ברשב"א דמבואר בדבריו שגם ע"י והיפטר לא שייך שיחול חוב לעכו"ם ללא דין שליחות ובהכרח שבדין עבד כנעני יש חיסרון בעכו"ם וכגדר הגר"ח אמנם יתכן שגם הגדר שרק את הסיבה מיחס לחברו גם יש על זה חיסרון של שליחות לעכו"ם אמנם עיין לעיל מהריטב"א וכן הוא בר"פ בסוגין שאפשר ליחס חוב לעכו"ם אמנם יתכן שזה לא מדין ע"כ עיין לעיל

והנה נפק"מ בגדר עבד כנעני הנ"ל הוא באופן שהמלוה לא מוכן לקבל הפירעון אמנם הלווה הרי יכול לפרוע בע"כ ויש לדון האם גם מישהו אחר יכול לפרוע בע"כ דאם הגדר כאילו הלוה נתן לכאורא הוא יכול משא"כ אם זה רק שמיחס את הסיבה לפלוני א"כ כאן לא יכול להתחיל ליצור סיבה דהמלוה לא רוצה לקבל וכן אם הגדר שבקנינים לא צריך דוקא שהוא יתן אלא גם מישהו אחר יכול לתת אבל יתכן שלענין פרעון חוב שזה תשלום הממוני גבך צריך דוקא שהלוה ישלם ודו"ק

ועיין חזו"א נדרים ל"ג דפשיטא ליה דפרעון בע"כ זה גם ע"י אחר וכתב שבהכרח שדין פרעון ע"י אחר עוזר מדין ע"כ ומבואר מדבריו שללא דין ע"כ לא שייך פירעון ע"י אחר אמנם עיין שערי חיים גיטין בעניין ע"כ שכתב שיתכן שבדין פרעון ע"י אחר לא צריך להגיע לדין ע"כ אמנם כתב שהדין נתינה בע"כ אין כאן והוכיח דבר זה מהגמ' ב"מ ט"ו שדנה האם לוקח יכול לסלק בזוזי ולכאורא שתמיד יתן מדין פרעון ע"י אחר אלא בהכרח שכה"ג אי אפשר בע"כ ועיין שיעורי הגרש"ר על ב"מ אות רכ"ד מה שהביא לדחות מהגרי"ז

ושמעתי עוד נפק"מ לכאורא האם שייך להלות כסף לחברו ע"מ שאת החוב ישלם לו והריבית ישלם למישהו אחר ולכאורא אם יסוד דין עבד כנעני שזה כאילו השני נתן א"כ כאן שאת עצם הנתינה זה לא כאילו הוא נתן ממילא גם חוב הריבית לא יחול אליו משא"כ אם כנ"ל שרק את סיבת החיוב מיחס אליו א"כ יכול ליחס רק הריבית ולא החוב

**הוכחה מתוס' בדין חלות חוב למישהו אחר**

י"ז] והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם אפשר ליצור הלואה ע"י אחר ראיתי בשיעורי הגר"א דויטש שליט"א על ריבית שהוכיח מתוס' לעיל נ"ז: ומנחות צ. שכתבו שאין ריבית להקדש זה כגון שנותן הלואה לחברו מאה זוז ע"מ שישלם להקדש מאה ועשרים והנה אם נימא שלא חל חיוב להקדש כה"ג אלא רק אליו ורק שצורת הפירעון אליו בזה שנותן להקדש והוא יכול למחול על זה וודאי מסתבר שזה לא ריבית הקדש ובפשוטו הכונה שכה"ג חל חיוב להקדש בדיני ממונות ובהכרח שמועיל כזה דבר והנה בתוס' מבואר שזה אסור מצד שחשיב ריבית דישראל מדין ערב ולכאורא אם כגר"ח שזה חל מדין ע"כ דהינו שחשיב כאילו הקדש מלוה א"כ לא שייך לאסור מצד דין ערב שאין כאן הלואת ישראל כלל וכמבואר בגר"ח ובהכרח שזה יכול לחול בתור מעשה הלואה של הישראל ויתכן שזה מדין ע"כ אלא שגדר ע"כ דלא כהגר"ח ויתכן עוד שזהו לא מדין ע"כ אלא שמסברא זה מועיל ולא שייך לדון מדין ע"כ דכמו שאין לעכו"ם כך אין להקדש דהרי אין שליחות להקדש אמנם האחרונים כולם נקטו שיש חצר להקדש אם חצר מטעם שליחות דיש שליחות להקדש א"כ אין סיבה שלא יועיל מדין ע"כ ובהכרח שס"ל בגדר ע"כ דלא כגר"ח ולכן יש מקום לאסור דחשיב שהוא קוצץ ריבית ודו"ק

**בדין פדיון הבן ע"י אחר ובגדר ע"כ**

י"ח] ובעיקר הנידון הנ"ל בגדר ע"כ עיין חזו"א [ע"ס הדף] נדרים ל"ג שהביא מהדה"ח שלא מועיל לעשות פדיון הבן ע"י דין ע"כ והנה אם כגר"ח שזה כאילו הוא נתן אין סיבה שלא יועיל שהרי זה כאילו נתן אמנם אם זה רק סיבה ליצור קנין אבל לא חשיב שהוא נתן א"כ כאן שיש מצוה שהוא יתן א"ש שלא יעזור דין ע"כ ועיין חזו"א שהקשה הרי מבואר שלענין מצות שקלים מועיל שמישהו אחר שוקל בשבילו וה"ה כאן והביאור שיסוד המצוה שיש כאן חוב וצריך לפרוע החוב ועד כמה שלענין פרעון החוב מישהו אחר יכול לתת ממילא מתקימת המצווה אמנם לכאורא עיקר הדין שמבואר שפרעון חוב אפשר ע"י אחר ובשקלים זה לא מדין מחילה מוכח לכאורא שזה לא רק הלכה בקנינים וצ"ע

עוד שמעתי דהרדב"ז כתב שבמקדש אשה ע"י דבר שאצל הנותן זה לא ש"פ והמקבל זה ש"פ זה מועיל ומדין ע"כ והמשנ"ל למד מזה לענין אשה חולה שאפשר לקדשה באיסורי הנאה והנה כל זה שייך אם גדר הדין שבאמת לא צריך שהוא יתן אלא העיקר שהיא קיבלה אבל אם הגדר כגר"ח שזה כאילו הוא נתן או שמיחס את הסיבה אליו א"כ כאן שאצלו זה לא ש"פ זה לא שייך וז"ב

**קושיא בסוגין למה שלא יועיל בתור פירעון חוב וממילא יחשב מלוה**

י"ט] לכאורא קשה בסוגין למה לא נימא שיתן את המנה ללוה השני בתור שזה יחייב אליו כסף ומדין ערב זה צריך לחייב העכו"ם כי זה הוציא על פיו וכדין ערב שלוף דוץ ויתנו שלא יחול החוב בתור פירעון וממילא הוא יהיה מלוה של הלוה כיון שהוא התחיב את חובו של המקבל ובזה יפרע החוב וכדאשכחן בסוגיא דלעיל דבערב ש"ד הערב נהיה מלוה שלו והטעם כמו שביארנו שם דכיון דהוא התחייב את חיוב ההלואה ממילא הוא חשיב מלוה ומאי שנא אם הוא התחיב בפועל או שמה שלא חל חיוב אבל זה היה בתור פירעון ולכאורא צ"ל שבאמת אם יעשו בכזו צורה זה יחול אבל הם לא עשו בכזו צורה

אמנם קשה שלכאורא גם עד כמה שנותן את זה בתור פירעון החוב שהוא חייב א"כ זה עצמו סיבה שהלוה יתחייב לעכו"ם המלוה דמאי שנא אם הוא התחייב בעד זה או שבזה נפרע חובו ועיין חות דעת סק"ח שהקשה כן וע"ש שישב דלא עשו כן אמנם צ"ע דברשב"א מבואר שגם ע"י והיפטר זה לא יכול לחול וצ"ע

**קושיא על הנתה"מ שמועיל יחוד מעות לפירעון**

כ] הגמ' אומרת כגון שאמר לו הניחם ע"ג קרקע והיפטר ומבואר ברשב"א שזה נהיה הפקר וע"ש שאין צורה שיחול בהלכות התורה שהעכו"ם יהיה המלוה ולכאורא צ"ע לדברי הנתה"מ שחידש שאם הלוה מיחד זוזי למלוה ממילא זה נהיה שלו א"כ בזה צריך שזה יהיה שלו ואחרי זה הלוה השני יחשב לווה והיה מקום לומר שגם אם לא כנתה"מ שזה נהיה שלו אבל היה מקום לומר שמתיחד שזה הממוני גבך שלו וממילא יכול להשתמש להלות את זה למישהו אחר אמנם מדברי הרשב"א חזינן לא כך ודו"ק

**בדין תן לפלוני והפטר ובביאור כוונת הרמב"ן**

כ"א] הגמ' אומרת כגון שאמר לו הניחם ע"ג קרקע והיפטר והקשו הראשונים למה אם אומר תנם ללוה השני והפטר זה יהיה אסור והריטב"א נקט שבאמת כה"ג יהיה מותר אמנם בתוס' מבואר שכה"ג יהיה איסור דרבנן דזה נראה כאילו יש כאן פסיקה של הלוה כיון שע"י נתינתו בצורה של חוב הוא נפטר ובתור"פ מבואר שכה"ג איכא איסור דאוריתא ומשמע מצד שקובע ללוה שהוא יתחיב ריבית לעכו"ם וזה עצמו קציצית ריבית אפילו שזה למישהו אחר

ועיין רמב"ן שכתב שכל שלא נפטר קודם שהיה ההלוה חשיב פוטר עצמו בהלואתו של שני והנה היה מקום לומר שכה"ג באמת חל חיוב של הלוה לעכו"ם בריבית ובדיני ממונות אמנם הרמב"ן בהמשך כתב מפורש שאין כאן חיוב בדיני ישראל לעכו"ם ובריטב"א משמע שכוונת הרמב"ן שזה רק נראה כריבית אבל אין כאן ריבית דאוריתא והיה מקום לומר שבאמת חל כאן לישראל חיוב לשלם הריבית למלוה העכו"ם וס"ל לרמב"ן שעד כמה שאין לו מזה שום תועלת לא חשיב קבלת ריבית ורק איפה שע"י חיוב זה נפטר מחובו כה"ג חשיב שהוא מקבל משהו מהלואה זו וכל זה אינו מסתבר והדברים מחודשים וצ"ע