נא - פורים המשולש
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - נא, נמסר בש"ק צו, פורים המשולש תשס"ח

# מצוות ימי הפורים; פורים המשולש

א) אמרינן בגמרא (מגילה ד.) אמר רבי יהושע בן לוי, פורים שחל להיות בשבת שואלין ודורשין בענינו של יום. פרש"י: מעמידין תורגמן לפני החכם לדרוש אגרת פורים ברבים. ובתוס' משמע (וכן מפורש בריטב"א בדעתם) שדורשים בהלכות פורים. וכן כתב הרמב"ם (מגילה א,יג). ודיוקם כפי הנראה הוא ממה שהשוו בגמרא הלכה זו לתקנת משה רבינו שיהו שואלין ודורשין בענינו של יום, הלכות פסח בפסח הלכות עצרת בעצרת הלכות חג בחג, ומשמע דהכא נמי הדרשה היא בהלכות הפורים. וצריך א"כ ליישב פירוש רש"י.

הריטב"א הקשה על פירוש התוס', הלא כבר קראו את המגילה קודם השבת ומה טעם לדרוש עתה בהלכותיה. עוד הקשה הפרי-מגדים (בא"א תכט) ממה שכתבו התוס' בדיבור הסמוך דדוקא כשחל פורים בשבת דורשים לפי שאין קורין אז המגילה, אבל בחול אין צריך שהרי קורין המגילה וטפי איכא פרסומי ניסא - הרי מדבריהם אלו משמע כפרש"י שהדרשה היא בענינו של הנס ולא בהלכות, שעל כן רק כשאין קוראים הנס במגילה הצריכו לדרוש בענינו של נס משום פרסומי ניסא, אבל אם הדרשה היא בהלכות, מה לי אם קוראים המגילה היום או אין קוראים.

ונראה שהתירוץ מבואר ברמב"ם שם שפירש 'שואלין ודורשין בהלכות פורים באותה שבת כדי להזכיר שהוא פורים'. כלומר זה שדורשים בהלכות אינו כדי לידע המעשה אשר יעשון אלא להזכיר ענינו של יום.

דהנה הראשונים עמדו ליישב המאמר שואלין ודורשין הלכות הפסח קודם הפסח שלשים יום, עם מה שאמרו שמתקנת משה לדרוש בענינו של יום ביום עצמו (ע' ר"ן פסחים ו וב"י ר"ס תכט). ויש שפירשו שאין הכוונה לחייב לדרוש שלשים יום קודם, אלא לומר שהשואל באותו הפרק נחשב 'שואל כענין' להיזקק לו תחילה (כן כתבו הרשב"א הר"ן והריטב"א). ואולם בדעת הרמב"ם ועוד ראשונים נראה ש'שואלין ודורשין' כפשוטו, אלא שהחילוק בין הדרישה קודם החג לדרישה בחג עצמו, הוא ששלשים יום קודם הפסח צריך לדרוש בהלכותיו בשביל ההנהגה המעשית, ואילו ביום עצמו דרשת ההלכות נועדה להזכיר ענינו של יום, בדומה לתקנת משה רבינו לקרוא בתורה בימים טובים, שענינה להזכרת היום.

וכן מבואר ברמב"ם, שהכליל הלכה זו בהלכות קריאת התורה (תפלה יג,ח), וכרכן יחדיו: 'ומשה תיקן להם לישראל שיהו קוראין בכל מועד ענינו, ושואלין ודורשין בענינו של יום בכל מועד ומועד'. וכן בפורים שחל בשבת, שואלין ודורשין להזכיר ענינו של יום.

ועל כן דקדק רש"י לכתוב 'לדרוש אגרת הפורים ברבים' - שאילו היתה הדרשה כדי לידע המעשה, הלא היא חובת כל יחיד ויחיד ואין הקפדה על הדרשה ברבים דוקא, אלא משמע שענינה כדי להזכיר את היום, והריהי כתקנת קריאת התורה שהיא בעיקרה חובת הציבור, על כן הדרשה ברבים דוקא. וכן משום פרסומי ניסא, וכקריאת המגילה הנעשית ברוב עם.

והרי מיושבות הקושיות דלעיל, כי אעפ"י שכבר קראו המגילה ביום אתמול, יש מקום לדרוש בהלכותיה שהרי לא באה הדרשה לידע המעשה אשר יעשה העם אלא משום הזכרת היום. ומאותו הטעם כשחל בחול וקוראים המגילה אין צריך לדרוש, שכבר מזכירים את היום בקריאה. ורק כשחל בשבת צריכים להזכירו בדרשה בהלכות הפורים.

וממילא מתורצת גם שיטת רש"י, שלדעתו דין זה של הזכרת היום מתקיים בדרשת סיפור המגילה, שהיא באה כתחליף לקריאת המגילה. ודיוקו הוא - כמו שכתב הפני-יהושע - ממה שאמרו בגמרא שם, מהו דתימא נגזור משום דרבה [שמא יעבירנו ד' אמות ברשות הרבים], קמ"ל. משמע שדורשין המגילה, ועל כן יש מקום לחוש שמא יוליכנה למקום הדרשה, אבל אם הדרשה היא בהלכות, מה מקום לחוש שמא יוציא, ומאי שנא משאר ימים טובים החלים בשבת שאין לחוש לכך. על כן נקט רש"י שאמנם בשאר החגים הזכרת היום בדרשה מתקיימת בלימוד ההלכות[[1]](#footnote-2) אבל בפורים שחל בשבת ואין קוראים המגילה בו ביום, תקנו לדרוש בסיפור הנס, בדומה לקריאת המגילה.

\*

ב) עיקרו של עשיית 'פורים משולש' מבואר בירושלמי (פ"ק דמגילה): סעודת פורים מאחרים ולא מקדימים. ויעשו אותו בשבת? - לעשות אותם ימי משתה ושמחה כתיב. את ששמחתו תלויה בב"ד, יצא זה ששמחתו תלויה בידי שמים [ששמחת שבת אינה מתקנת מרדכי אלא שמחתו בידי שמים היא. ר"ן]. וכבר הביא הר"ן קושית הראשונים כיצד מאחרים והלא 'ולא יעבור' כתיב, שמזה למדנו שאין לאחר קריאת המגילה מי"ד לפרזים ומט"ו למוקפים, והרי הוקשה עשיה לזכירה. ופירש הר"ן (ג בדפי הרי"ף) ד'ולא יעבור' נאמר רק כלפי דין הקריאה שיש בו זמנים הרבה, עליו נאמר להקדים ולא לאחר, אבל משתה ושמחה שאין בו זמנים הרבה, לא נאמר בו 'ולא יעבור'. ודבריו טעונים באור.

עוד צריך לבאר מה טעם לא קבעו מצות משתה ושמחה ביום ששי עם קריאת המגילה [ואכן כן דעת המאירי שהסעודה ביום ששי]. וכבר הביא הטו"א שהר"ן רמז לתרץ זאת ופירש משום דאכתי לא הגיע זמן חיובא. כלומר רק לאחר שהגיע זמנו להעשות ולא היה יכול לקיים חובתו, תקנו שיקיימנה למחרת, כענין דין תשלומין (כמו שכתב הרשב"ץ בח"ג רחצ), וכשאר דברים שמאחרים ולא מקדימים. וצריך להבין מאי שנא מקריאת המגילה שמקדים לזמן חיובו [ורק לענין חגיגה והקהל וזמן עצי כהנים אמרו בגמרא סברא זו, לאחר ולא להקדים, כיון שיש להם קיום גם אחר עבור היום, משא"כ מצוות הפורים שאינן אלא ביומן]. ומחמת קושיא זו נטו הטורי-אבן והנוב"י (קמא או"ח מב) מדברי הר"ן ופירשו טעמים אחרים. וצריך לעמוד על דעת הר"ן.

ג) הנה דעת בה"ג שאעפ"י שאמרו (במגילה ד) נשים חייבות במגילה שאף הן היו באותו הנס, אינן מוציאות את האנשים ידי חובתם. ופירש הרא"ש דבריו, שהנשים חייבות בשמיעת המגילה אבל לא בקריאתה. ובבאור הדברים כתב בספר מרחשת (כב), וכן כתב בקהלות יעקב (מגילה ג), ששני דינים יש במצות המגילה: קיום קריאת 'הלל', ופרסומי ניסא. כי הנה נאמרו בגמרא (שם יד וערכין י:) כמה טעמים שאין אומרים הלל בפורים. ורב נחמן אמר: קרייתה זו היא הלילא. ולהלכה הביאו הרמב"ם ובה"ג את הטעם הזה בלבד. נמצא אם כן שבקריאת המגילה ישנו קיום דין 'הלל'. ומלבד זאת יש בקריאתה קיום פרסומי ניסא. וכמו שאמרו בגמרא (יח.): 'מצות קריאה ופרסומי ניסא'. והם הם שני הדינים האמורים. ונקט בה"ג שהנשים פטורות מקיום קריאת ה'הלל' כשם שפטורות מהלל בשאר ימים טובים[[2]](#footnote-3), ורק חייבות בגדר פרסום הנס, ולענין זה די בשמיעה [אף בלא דין 'שומע כעונה'] ואין צריך לזה דין 'קריאה'. ויש לדון עוד בדבריו ואכ"מ.

ויש לציין כאן את חידושו של המאירי (בדף יד, והובא בברכי יוסף) שלפי הטעם הזה דקריאתה זו הלילא, מי שאין לו מגילה לקרוא בה צריך לקרוא את ההלל בפורים, שהרי הקריאה היא ההלל וכשאין מקיים מצות קריאה נשארת עליו חובת אמירת הלל. ובתשובת חתם סופר (או"ח קצב) הקשה לפי מה שהרמב"ם נקט כטעם זה להלכה (בהלכות חנוכה ג,ו), מדוע לא הובא דין זה של המאירי בפוסקים. וכן עמד על הטעם שכשחל בשבת אין קוראים הלל בו ביום. יעו"ש, וכן בתשובת בנו הכתב-סופר (או"ח קמ). [[3]](#footnote-4)

אך נראה שדברי הרמב"ם אינם עולים בקנה אחד עם חידוש המאירי, שכן לשון הרמב"ם היא 'ולא תקנו הלל בפורים, שקריאת המגילה היא ההלל' - נראה שלדבריו לא תקנו מעיקרא הלל מפני הטעם האמור, על כן אף היחיד שאין לו מגילה אינו חייב בהלל, כי מתחילה לא תקנו אמירת הלל בפורים[[4]](#footnote-5). ואילו לדעת המאירי בעצם קיימת חובת הלל בפורים אלא שהיא מתקיימת בקריאת מגילה[[5]](#footnote-6).

ד) בקהלות יעקב (שם) כתב לבאר דברי בה"ג בדרך נוספת: קריאת המגילה, יש בה חובת קריאה כעין קריאה בתורה שתיקן משה רבינו לקרוא וללמוד מענינו של יום, וזאת מלבד מצות פרסומי ניסא שיש במגילה. והואיל וחובת קריאה בתורה איננה בנשים הלכך אינן מוציאות את האנשים במגילה, כי כלפי חובה זו אין הנשים בנות חיובא. [ואף בלילה דליכא קריאת התורה, מאחר ונתחייבו לקרוא משום פרסומי ניסא, לא פלוג רבנן והכלילו בה גם כן חובת 'קריאת התורה' שבמגילה][[6]](#footnote-7).

ויש להביא כמה סייעתות ליסוד זה, שיש בקריאת המגילה מצות קריאה דומיא דקריאת התורה, מלבד ענין פרסומי ניסא; -

א. במסכת סופרים (יד,ג) כרכו מגילת אסתר עם שאר ארבע המגילות שמברך עליהם 'על מקרא מגילה'. והרי בשאר המגילות אין שייך ענין פרסומי ניסא אלא חובת קריאה גרידא. וגם שנו שם (בסוף הפרק): 'כשם שקורין בתורה ומפטיר בנביא ביום כך חייב במגילה לקרותה ביום' - הרי שמלבד חובת פרסומי ניסא יש בה חובת קריאה כקריאה בתורה ובנביאים.

ובזה מוסבר היטב מה ששנו במסכת סופרים שמברכים על מגילת אסתר שתי ברכות: 'על מקרא מגילה' ו'שעשה נסים'. וכבר עמדו האחרונים על כך דבעלמא אין מברכים שתי ברכות על מצוה אחת - אך לפי האמור י"ל שברכת על מקרא מגילה מתיחסת על מצות 'קריאה' הקיימת גם בשאר מגילות, ו'שעשה נסים' באה משום מצות פרסום הנס.

ב. הנה נחלקו ראשונים בהא דמגילה צריכה עשרה, לרב - שלא בזמנה דוקא, ולרב אסי - בין בזמנה בין שלא בזמנה (מגילה ה); לדעת בעל המאור אין דין זה לעיכובא. והוכיח כן מדלא תנן במשנה במגילה (כג:) בין כל הדברים שאינם נאמרים בפחות מעשרה 'מקרא מגילה' - אלא משום שדין עשרה במגילה הוא לכתחילה ומשום הידור מצוה. ואולם דעת כמה ראשונים שדין זה לעכובא [וכן נקט המשנ"ב לחוש לדעה זו גבי פורים המשולש, שאם אין עשרה יקרא בלא ברכה]. ופירש הרמב"ן שלכך לא שנינו 'מקרא מגילה', כי בעצם חיוב הקריאה הוא חיוב היחיד כשאר מצוות, אלא שצריך לקרותה בעשרה משום פרסומי ניסא, ויחיד שלא שמע מגילה, קוראה בעשרה בין אם אותם עשרה שמעו כבר בין אם לא שמעו, משא"כ כל שאר הדברים המנויים במשנה, חלות חיובם מלכתחילה אינו אלא לציבור ולא ליחיד, וצריך עשרה [או עכ"פ רוב עשרה] שלא יצאו ידי חובתם כדי לקיים המצוה. [ואף לפי הצד באחרונים שכל יחיד ויחיד חייב בקריאת התורה, מ"מ תחילת החיוב הוא על הציבור, ודוקא במקום שיש ציבור, ואז יתכן שהחובה מוטלת על כל אחד ואחד מן הציבור].

ואולם ב'חדושי הר"ן' על מגילה [אשר כפי הנראה אינם להר"ן] מובא לתרץ שזהו הטעם שאין קוראים אותה בפחות מעשרה, שהיא כקריאת התורה והנביא, ואם כן הרי דין זה של עשרה בקריאת המגילה נכלל בדברי המשנה. הרי מבואר מדבריו להדיא שמלבד ענין פרסומי ניסא ישנו קיום דין כ'קריאת התורה', שעל כן צריך עשרה [ודלא כסברת הרמב"ן שהעשרה נצרכים מפני פרסומי ניסא, ואפילו אותם עשרה כבר שמעו[[7]](#footnote-8)].

ג. אמרינן בגמרא (ד.) אמר רבי יהושע בן לוי חייב אדם לקרות את המגילה בלילה ולשנותה ביום. סבור מינה למקרייה בליליא ולמיתנא מתניתין דידה ביממא ['ולשנותה' לשון שינון משנה]. אמר להו רבי ירמיה, לדידי מיפרשא לי מיניה דרבי חייא בר אבא כגון דאמרי אינשי אעבור פרשתא דא ואתנייה [כלומר 'לשנותה' לשון חזרה שנית]. ומהו טעם הסברא הראשונה, לשנות משניות מגילה ביום - אך הואיל וכבר קראו המגילה בלילה, סלקא דעתך שאין לקיים מצות קריאה באותה קריאה ממש, אלא בערב קורא מ'תורה שבכתב' של המגילה וביום מ'תורה שבעל פה' דידה, ובכך מתקיימת מצות קריאה, וכפי המבואר ברמב"ם הנ"ל שכרך תקנת משה רבינו לקרוא בתורה בענינו של יום, עם התקנה לשאול ולדרוש בהלכות חג בחג. וכן מתקיים בלימוד ההלכות מצות פרסומי ניסא.[[8]](#footnote-9)

ונראה שאף על פי ששאר הראשונים פליגי אבה"ג וסוברים שנשים מוציאות את האנשים, מכל מקום יש לקיים את עיקר דברי הקה"י אליבא דכולי עלמא, שקריאת המגילה יש בה חובת 'קריאה', ועוד ענין פרסומי ניסא, וכלשון הגמרא הנ"ל 'מצות קריאה ופרסומי ניסא'. אלא שאין זו 'קריאת התורה' ממש אלא חובת קריאה מסוימת של מגילה, שאף הנשים חייבות בה.

דהנה אמר הגרי"ז (מובא ב'לקוטי הגרי"ז') על מה שאמרו בגמרא מבטלין תלמוד תורה למקרא מגילה, שאעפ"י שהמגילה היא מכתבי הקודש וא"כ קריאתה היא כקריאה בתורה, מ"מ כיון שיש למגילה פן של 'אגרת' וכך היא כתובה, לא בפרשיות פתוחות וסתומות כפי שהיא כתובה בתורת ספר מכ"ד ספרים אלא בסתומות לבד, כאגרת [כמוש"כ האו"ז, וכפי שהאריך בענין זה הגרי"ז בספרו (הל' מגילה) על תורת כתיבת 'מגילה' שהוא חלוק מכתיבת 'תורה'[[9]](#footnote-10)], על כן אין בקריאתה קיום של לימוד תורה, מאחר שהיא נקראת בתורת חיוב קריאה אחר ולא כקורא בתורה. וכן הוכיח מהא דקראה על פה יצא, וכן בירושלמי אמרו שאין מדקדקין בטעויותיה, בניגוד לקריאת התורה שצריך לקרוא הכל מתוך הכתב ואם טעה גורעים בו או מחזירים אותו - הרי שתורת קריאה מיוחדת לעצמה היא של 'קריאת המגילה', ואינה בכלל קריאה בתורה, וממילא י"ל שאף הנשים חייבות בקריאה זו.

ה) והנה כעיקר הדברים הללו כתב בקצרה בספר צפנת פענח (הל' מגילה א,ג), ששני דינים במגילה: מצות קריאה ופרסומי ניסא. והוסיף שקריאת כפרים שלא בזמנה יש בה רק ענין פרסומי ניסא, אבל מצות 'קריאה' אינה מתקיימת אלא בזמנה, והקלו על בני הכפרים לפטרם מחובה זו. ובזה פירש מה שבני הכפרים קוראים רק ביום ולא בלילה (כפי שצדד הר"ן), שעיקר ענין פרסומי ניסא הוא ביום ולא בלילה [וכן מבואר בתוס' (ד.) שעיקר פרסומי ניסא בקריאת היום[[10]](#footnote-11)], והרי בני הכפרים הקלו עליהם לפטרם מחובת קריאה, ורק בחובת פרסומי ניסא חייבים, הלכך סגי להו בקריאת היום.

ולבאר הדבר יותר, נראה דיש לחקור בגדר ה'מחייב' במצות קריאת המגילה, האם הנס הוא המחייב להיות מזכירים אותו, והיום אינו אלא הזמן הראוי לציין את הנס שארע בו, או היום עצמו הוא המחייב למצוה, שהקריאה היא ממצות היום בעצם. ונראה ששני הצדדים הם הם שני הגדרים דלעיל; חובת הקריאה מצות היום היא, כמו שאר קריאות של כל יום ומועד, שהיום המסויים מחייב קריאה מענינו של יום, אבל ענין פרסום הנס י"ל שהנס וההצלה הם המחייבים מצוה זו. והנה מה שתקנו להם זמנים הרבה, גדר הדבר הוא שגם הימים שמי"א עד י"ד ראויים לקיים בהם מצות 'והימים האלה נזכרים', אבל כלפי המצוה שהיום עצמו מחייב, אין זה אלא בי"ד לפרזים ובט"ו למוקפים שהם ימי המנוחה שנהפכו מאבל ל'יום טוב' והם בלבד ימי משתה ושמחה. ואם כן, כלפי חובת קריאה כדוגמת קריאת התורה, כיון שהיא מצות היום עצמו, אין בה תורת הקדמה לבני הכפרים [והקלו עליהם לפטרם מחובה זו כאמור], ורק כלפי מצות פרסומי ניסא שהיא מחויבת מהנסים ולא מהיום, בזה שייך להקדים לאותם ימים שגם הם שייכים לנס ההצלה אעפ"י שאינם ימים טובים בעצם.

בזה יש לבאר דברי רש"י (בדף יט.), לענין מה שאמרו שם שבן כפר שהקדים וקרא ביום הכניסה והלך לעיר והיה שם בי"ד - קורא עמהם, ופירשו בגמרא מאי טעמא, האי כבני העיר בעי למקרי ורבנן הוא דאקילו על הכפרים, הני מילי כי איתיה בדוכתיה אבל כי איתיה בעיר, כבני עיר בעי למקרי. והנה התוס' שם פירשו שנעשה 'בן עיר' כיון שהיה שם בתחילת י"ד. אבל רש"י כתב שאפילו עתיד לחזור ולצאת משם קודם היום, קורא עמהן בלילה. ומדויק מדבריו שביום אינו צריך לקרוא, דס"ל שלא נעשה 'בן עיר'. וצריך באור אם כן מדוע בלילה חלה עליו חובת קריאה והלא כבר יצא ידי חובתו בקריאתו ביום הכניסה. אך נראה לפי הנ"ל שכיון שידי חובת 'קריאה' לא יצא בקריאתו ביום הכניסה, ורק ידי פרסומי ניסא יצא, א"כ כשהוא בעיר בלילה צריך לקיים מצות קריאה, אעפ"י שאין עליו תורת בן עיר[[11]](#footnote-12).

ועוד מתישבים בסברא זו דברי רש"י (בדף ב.), על מה שאמרו בגמרא י"ג זמן קהילה לכל ולא צריך קרא לרבויי שיהא ראוי לקריאה, כי אצטריך לי"א ולי"ב. ופרש"י הואיל ונקהלו ביום י"ג להנקם מאויביהם בכל המקומות, הרי עיקר הנס היה בו ול"צ קרא לרבותו שיהא ראוי לקריאה. והקשה הרא"ש הרי לא זמן המלחמה גורם אלא זמן המנוחה כדכתיב כימים אשר נחו בהם היהודים. אך נראה שדעת רש"י שאמנם ימי המנוחה הם הימים שקבעום לימי משתה ושמחה ככתוב, ואכן אין שייך להקדים את הדינים שבעיקרו של יום ליום אחר, אבל הקדמת הזמן לבני הכפרים היתה רק כלפי מצות פרסומי ניסא השייכת גם בימים הסמוכים, ואילו דין קריאה של מצות היום אינו מתקיים קודם י"ד כאמור, הלכך מצד זה הזכרת הנס, ודאי יום המלחמה שבו היה עיקר הנס, ראוי הוא להזכרה ולמצות פרסומי ניסא.

ו) וכן מובנים בזה דברי רש"י במגילה (ה.), שפירש הטעם שמגילה שלא בזמנה אינה נקראת אלא בעשרה, משום שאין הכל קוראים אותה ובעינן פרסום הנס. והקשו בפני יהושע ובטורי אבן הלא בגמרא מבואר שגם בי"ד שחל להיות בשבת [בזמן שקדשו עפ"י הראיה] שמקדימים הקריאה ליום ששי, צריך עשרה. והלא אז הכל קוראים אותה. [וכן דעת רוב הראשונים לענין ט"ו שחל בשבת, ודלא כפי שדייק החזו"א מהרמב"ם. והרי כל העולם קוראים אותה באותו יום ומדוע צריכה עשרה]. אך לפי האמור הדברים מובנים, כי בכל מקום שהמגילה נקראת משום פרסומי ניסא בלבד ולא משום מצות היום של קריאה, הצריכו בה עשרה דוקא[[12]](#footnote-13). והואיל וכאן אין קוראים אותה בו ביום, אעפ"י שבפועל הכל קוראים אותה, מ"מ חובת קריאתה אינה אלא מצד פרסומי ניסא, לכך צריך עשרה.

ויש להביא סיוע לסברא זו מדברי הר"י מלוניל (בריש המסכת) שעמד על השאלה מדוע בפורים שחל בשבת תקנו לקרוא ביום אחר, ואילו בשופר ובלולב כשחל יום טוב בשבת, נתבטלה המצוה לגמרי. והרי כולן גזרה אחת היא, ומה ראו חכמים לחלק בהן. ופירש דהוי כבני הכפרים שהקדימו להם הקריאה, ותקנו כן משום פרסומי ניסא *<לע' בפנים הלשון>.* הרי שהשוה פורים שחל בשבת להקדמת בני הכפרים, והיינו משום שבשניהם אין מצות היום מתקיימת אלא פרסום הנס הוא המחייב קריאה.

ז) עתה יש לחקור כמו כן לענין שאר מצוות היום, מהו גדר ה'מחייב' בהן; היום או הנס. ופשוטם של דברים שמשתה ושמחה היא מצות היום עצמו, ומשום כך אמרו בגמרא (ה.) שאעפ"י שכפרים מקדימים ליום הכניסה אבל שמחה אינה נוהגת אלא בזמנה. ומה ענין חילוק זה, והלא 'זמנים הרבה תקנו להם' ולבני כפרים זהו זמנם - אלא שיש לחלק בין הדינים השייכים לפרסום הנס, ובין הדינים השייכים ליום עצמו. ומשתה ושמחה הם מדיני היום עצמו, 'ימי משתה ושמחה'.

וכן נראה לדקדק מלשונות הרמב"ם, שבתחילת הלכות מגילה כתב 'קריאת המגילה בזמנה מצות עשה מדברי סופרים וכו'. איזהו זמן קריאתה - זמנים הרבה תקנו לה חכמים שנאמר 'בזמניהם', ואלו הן זמני קריאתה וכו'. ולענין שאר מצוות היום, כתב (בפ"ב הי"ד) 'מצות יום י"ד לבני כפרים ועיירות ויום ט"ו לבני כרכים להיותן יום שמחה ומשתה ומשלוח מנות לריעים ומתנות לאביונים'. הרי מדוקדק בדבריו ששאר המצוות מלבד קריאת המגילה, מוגדרות כאופי היום בעצמו, להיות הימים ימי שמחה ומשלוח מנות וכו', ואילו מצות המגילה היא כדבר נפרד, לקרותה בזמנה, כלומר בזמן הראוי והשייך לה בהתאם לכל מקום ומקום.

ואולם בתרומת הדשן (קי) מבואר שיש מקום לגדר אחר, שכתב ליישב קצת מנהג העולם שמתחילים סעודת פורים לפנות ערב ועיקרה נעשית בלילה [אם כי הוא עצמו נמנע מלנהוג כן, וכמנהג רבותיו], שהואיל והתחיל לאכול מבעוד יום הרי הכל אותה סעודה, גם אם עיקרה בלילה. ולכאורה אין הסברא מובנת הלא סוף סוף אינו מקיים משתה ושמחה ביום הפורים עצמו - ומשמע דסגי בשם 'סעודת פורים' הגם שאינה ביום פורים גופא, והיינו משום שי"ל שעיקר המחייב לסעודה היינו הנסים וההצלה, לקבוע עליהם סעודת הודיה, הלכך כל שהתחיל סעודה זו בזמן הנס הרי כבר מישך שייכא לנס וחל שמה עליה, אעפ"י שעיקר המשתה אינו ביום עצמו, כי לא היום לבדו גורם אלא הנס גורם והיום אינו אלא משייך את הסעודה לנס.

והנה המגן-אברהם (תרצה סק"ט) הביא ממהרש"ל שאם לא הזכיר בפורים 'על הנסים' בברכת המזון - חוזר, שהרי מחויב הוא בסעודה [שלא כחנוכה]. והקשה הלא אף בתפילה שמחויב בה ודאי, אם שכח 'על הנסים' אין מחזירים אותו, וכל שכן ברכת המזון. וכתב הנצי"ב לבאר סברת מהרש"ל על פי דברי השאלתות (שאלתא סז) 'דמחייבין דבית ישראל למיכל ומשתי בפוריא ואודויי ושבוחי קמי שמיא על כל ניסייא דעבד לן' - ופירש שהכוונה לומר שהסעודה עצמה נתקנה להלל ולשבח ולהודות בה על הנסים, וההודאה נעשית לעולם בברכה, וזו היא אמירת 'על הנסים' שהיא עיקר בסעודה. ועל כן סובר רש"ל שמחזירים אותו אם לא אמר.[[13]](#footnote-14)

[יש להעיר שלפי סברא זו, בפורים המשולש שאין אמירת 'על הנסים' בסעודה, יש ענין מיוחד לומר שירות ותשבחות על הנס בתוך הסעודה, שהרי זה הוא עיקר ענין הסעודה, לעשותה סעודת הודיה ושבח[[14]](#footnote-15)].

והרי נראה מכך שתקנו סעודה בפורים המשולש ביום שלמחרת, שצריך סעודה הניכרת שהיא באה על הנס, כי מהותה של הסעודה היא להיותה סעודת הודיה ושבח.

ומיושבת בזה הקושיא הנוספת שבמג"א על הרש"ל, שאף על פי שאכל פת בבוקר אמר מהרש"ל שאמירת 'על הנסים' מעכבת בסעודת פורים. והקשה הלא כבר אכל פת ואינו חייב יותר מסעודה אחת - אך כיון שסעודת פורים עיקרה בשביל ההודיה, אין יוצא ידי חובתו בארוחת הבוקר. וגם אם הזכיר בה הנס בברכת המזון, אך סוף סוף אינו יוצא בה ידי חובת משתה ושמחה שהרי לא נתכוין לכך ואינה ניכרת שהיא באה על הנס, ושפיר סובר רש"ל שהזכרת 'על הנסים' בבסעודת פורים דוקא היא לעכובא[[15]](#footnote-16).

וכן מוכח מדברי הרא"ם (בהגהותיו לסמ"ג), שעמד על דברי הרמב"ם בסוף מנין המצוות הקצר שלו (שבפתיחת ספר היד) שמנה מצוות דרבנן ולא הזכיר ממצוות הפורים אלא מקרא מגילה; 'וצוו לקרוא המגילה בעונתה כדי להזכיר שבחיו של הקב"ה ותשועות שעשה לנו והיה קרוב לשועתנו כדי לברכו ולהללו וכדי להודיע לדורות הבאים שאמת מה שהבטיחנו בתורה ומי גוי גדול אשר לא אלקים וגו'. - ומה טעם השמיט שאר מצוות היום? ופירש שכולן נכללו בדברי הרמב"ם כי ענין כולן אחד הוא, משום הזכרת נסי הקב"ה ונתינת ברכה והלל, ונקט הרמב"ם אחת מהן כדוגמא. הרי לנו שגדר הסעודה להיות סעודת הודיה והלל.

וכן יש להביא מדברי רש"י בפירוש המגילה שפירש 'והימים האלה נזכרים ונעשים בכל דוד ודור משפחה ומשפחה' - מתאספין יחד ואוכלין ושותין יחד. וציין אליו בהגהות חשק שלמה (שבת כד), ופירש בזה מדוע כשנסתפקו בגמרא (שם) מהו להזכיר של חנוכה בברכת המזון, לא הזכירו פורים - שהרי כתבו התוס' שלכך נסתפקו רק בברכת המזון ולא בתפילה משום דליכא פרסומי ניסא כולי האי, וא"כ בפורים פשוט היה שצריך להזכיר משום דבפורים גם בבית יש פרסומי ניסא כמו בבית הכנסת, כי הכל מתאספים וכפרש"י]. הרי שענין הסעודה עצמה היא פירסום הנס ולכך היא נעשית ברוב עם, וכדכתיב 'וירוממהו בקהל עם'.

ומבואר בזה שחלוק גדר סעודה זו משאר סעודות שבת ויום טוב, שבהן הסעודה עיקרה כאמצעי לעונג ולשמחה, ואילו בפורים המשתה והסעודה הם מעיקר המצוה, שמראה בזה פירסום הנסים והודאה עליהם, וכדברי הגרי"ז שלכך חובת המשתה בפורים 'עד דלא ידע' וכו' שלא כשאר המועדים, כי שם די במה שהוא מגיע לשמחה ולעונג על ידי שתייתו, ואילו בפורים השתיה עצמה מצוה, וכל עוד יודע בין ארור לברוך נמשך עליו חיובו זה.

והוא שאמרו בגמרא (פסחים סח:) מר בריה דרבינא כולה שתא הוה יתיב בתעניתא לבר מעצרתא ופוריא ומעלי יומא דכיפורי. עצרת - יום שניתנה בו תורה. פוריא - ימי משתה ושמחה כתיב וכו'. ופירוש הדבר, במה נתיחדו ימים הללו משאר ימים טובים שיש בהם מצות שמחה - שבשאר הימים האכילה היא בשביל השמחה והעונג, אם כן כשחפץ בתענית ומצטער באכילתו, כגון בתענית חלום [שבזה מדובר כאן, כמו שפירשו התוס' בברכות מט:] - היה יושב בתענית, משא"כ אותם שלשה ימים האכילה עצמה היא המצוה וכנ"ל לענין סעודת פורים, וכן לענין עצרת - שרק על ידי אכילה ושתיה מראה שנוח ומקובל יום זה לישראל (וכפרש"י). וכן בערב יום הכפורים האכילה עצמה היא המבוקשת.

# נמצא מבואר עד עתה שלסברת התרומת-הדשן עיקר המחייב בסעודה הוא הנס, שלכך די כשמתחיל הסעודה ביום עצמו. ואילו ברמב"ם משמע שהיום הוא המחייב לעשות הסעודה, ואולם סעודה זו צריכה להיות ניכרת שהיא סעודת הודיה ופרסום הנס.

# ח) והנה הר"ן (בדף ה:) סובר שחיוב משתה ושמחה קיים גם באדר ראשון, שלכך אמרו שיש בו איסור הספד ותענית [ודלא כדעת התוס' שנקטו שאסור בהספד ובתענית אעפ"י שאין בו משתה ושמחה. וכבר ביאר הגר"א דבריהם בהל' תענית, שקיים איסור הספד לעצמו בכל התאריכים הכתובים במגילת תענית, והרי מגילת תענית בטלה מלבד חנוכה ופורים, ולענין זה אדר ראשון הוא אותו תאריך], ואעפ"י שאין בו מקרא מגילה. *< צריך להשלים כאן ההסבר >.*

# מעתה נשוב לדברי הר"ן הראשונים, ד'ולא יעבור' קאי רק אמגילה ולא על משתה ושמחה, שכלפי שנתנה תורה זמנים נוספים לקריאת המגילה, הוצרכה לומר 'ולא יעבור' עליה, אבל משתה ושמחה שלא נאמר עליהם 'זמניהם' לרבות זמנים הרבה, לא נאמר בהם 'ולא יעבור', ואדרבה מאחרים אותם ולא מקדימים משום דאכתי לא מטא זמן חיובא. ובאור הדברים הוא שקריאת המגילה לבני הכפרים עיקרה משום חובת פרסומי ניסא כנ"ל שהיא באה על הנסים ולא משום 'מצות היום', ונתרבה שגם הימים הסמוכים לי"ד וט"ו, שייכים הם לנס וראוי להזכיר הנסים בהם. ולכך הוצרך הכתוב לומר שהימים שלאחר מכן אינם בכלל אותם זמנים הראויים להזכרה. משא"כ משתה ושמחה שהם ממהותו של היום עצמו [כן נקט הר"ן, ויתכן שאין זה כסברת התרומת-הדשן הנ"ל], הרי לא שייך כלל לומר בהם 'ולא יעבור', דאטו ימי המנוחה מאויביהם יכולים להשתנות ליום אחר, וכשם שעל היום עצמו אין שייך להעבירו, כך גם על הדינים שהם מגדירים את היום, אין שייך בהם 'ולא יעבור'. ואם כן מה שעושים סעודה בפורים המשולש ממחרת, היינו כעין דין תשלומין לחובה שלא יכלו לקיים ביום המנוחה, אבל מקודם לאותו יום אין שייך לעשותם שהרי המצוה הזו היא מחיובי היום ועדיין לא הגיע היום. ורק לגבי מקרא מגילה שייך לפרסם הנס ולהזכירו בימים הסמוכים, שכן תקנו בה 'זמנים הרבה' הראויים ומתאימים להזכרתה, אבל לא בדבר שהוא עיקר היום, וכלשון הרמב"ם 'להיותן יום שמחה ומשתה ומשלוח מנות לריעים ומתנות לאביונים' [נראה שאף המתנות לאביונים מעיקר דין השמחה הוא, וכפי שמדוייק בלשונו בסוף הלכות מגילה, ודוק'].

# עיקרי דברים

# א) הדרשה בענינו של פורים כשחל להיות בשבת, באה במקום קריאת המגילה, כדי להזכיר ענינו של יום, וכתקנת משה רבינו שיהו דורשין בהלכות חג בחג. והיא נעשית ברבים כקריאת המגילה.

# להתוס' והרמב"ם, שואלים ודורשים בהלכות כמו בשאר ימים טובים, ולפרש"י דורשים באגרת הפורים. ואולם לפי שתי הדעות אין המטרה ללמד לעם המעשה אשר יעשון, אלא להזכיר ענין היום כאמור. (א)

ב) קריאת המגילה, יש בה חובת קריאה בדומה לשאר קריאות המיוחדות לימים מסוימים [אם כי אינה בגדר 'קריאת התורה' ממש אלא תורת קריאה מיוחדת של מגילה, כקריאת 'אגרת' - כדברי הגרי"ז], ויש בה ענין נוסף של 'פרסומי ניסא'.

חובת קריאה מוגדרת כחובת היום עצמו, ואילו חובת פרסומי ניסא מחויבת מצד הנסים, ואילו היום אינו אלא הזמן הראוי להזכרת הנסים. (ד ה)

ג) בני הכפרים המקדימים ליום הכניסה, פטורים מחובת היום של קריאה, שהיא אינה שייכת אלא ביום עצמו. חיובם אינו אלא משום פרסומי ניסא, ועל כן שייך לפרסם הנס גם בימים הסמוכים שמי"א עד י"ד.

יש סוברים שקריאת הלילה אין עיקרה משום פרסומי ניסא אלא חובת 'קריאה' בלבד, ועל כן בני כפרים פטורים ממנה, שהרי כאמור אין בהם חובת 'קריאה' אלא חובת 'פרסום'. ובן כפר שהלך לעיר בליל י"ד - קורא עמהם (לרש"י) שהרי לא קיים מקודם מצות קריאה. (ה)

ד) גם קריאה שלא בזמנה בפורים שחל בשבת, חובתה מצד פרסומי ניסא ולא מחובת קריאת היום. ועל כן צריכה להיות בעשרה, אעפ"י שהכל קוראים באותו יום - שכל שחובת הקריאה הוא משום פרסומי ניסא, צריך לו עשרה. (ו)

ה) המאירי חידש שבעצם יש חובת אמירת הלל בפורים, אלא שקריאת המגילה היא קריאת הלל [ובדרך זו פירש המרחשת את שיטת בה"ג לענין נשים, שחייבות בפרסום הנס אבל לא ב'הלל'], ומי שלא קרא המגילה - יקרא הלל. אבל ברמב"ם ושאר פוסקים אין נראה כן. (ג)

ו) מצות משתה ושמחה, לפי סברת התרומת-הדשן יש לומר שהנס הוא המחייב סעודת הודיה, והיום אינו אלא לשייך הסעודה לנס [שלכך י"ל דסגי שיתחיל הסעודה ביום, הגם שעיקרה בלילה]. ואולם ברמב"ם ובר"ן נראה שהיום עצמו הוא המחייב בעשיית סעודה, להיותו 'יום משתה ושמחה'.

ומכל מקום לדברי הכל הסעודה צריכה להיות ניכרת שהיא סעודת הודיה על הנסים ולפרסם הנס, כנראה מבואר בדברי ראשונים ואחרונים. הכר זה נעשה ע"י נתינת הודיה ושבח (שאלתות), הזכרת 'על הנסים' בברכת המזון (נצי"ב עפ"י רש"ל), ועשייתה באסיפת עם (רש"י). (ז)

ז) הסעודה והשתיה בשאר ימים טובים, ענינם כאמצעי לשמחה או לעונג [והמצטער באכילתו פטור מלאכול, כגון בתענית חלום]. ואילו בפורים [ובעצרת, כמר בריה דרבינא] הן עצמן מעיקר המצוה, שבכך מבטא את שמחת הנס ומפרסמו. (ז)

ח) לא נאמר 'ולא יעבור' אלא כלפי קריאת המגילה שחיובה אינה דוקא משום היום עצמו אלא מצד הנס. משא"כ משתה ושמחה שהן מצות היום דוקא [להרמב"ם והר"ן עכ"פ], אין בהם דין הקדמה וגם אין שייך להזהיר עליהם שלא לעבור, שהרי היום עצמו אינו משתנה. ומה שבפורים המשולש מקיימים מצוות אלו למחר, זהו כעין דין תשלומין על החובה שלא נתקיימה אתמול. ומפני כן אין שייך להקדימן קודם היום כי עדיין לא הגיע זמן החיוב, כדברי הר"ן. (ח)

1. ואולם י"ל שאף בשאר החגים הדרשה ביום עצמו יכולה להיות בענינו של יום ולאו דוקא בהלכות מעשיות, וכדמשמע במג"א (תכט,א) לענין פסח [ודייק כן מהשוואת הגמרא לפורים, וכפרש"י]. וכ"כ בשו"ע הגר"ז שה"ה בכל מועד דורשים בטעמים שבעבורם נצטוינו לעשות המועד. [ומצינו לשון 'הלכה' במובן רחב של חק ותורה, כמו 'הלכה ובידוע שעשו שונא ליעקב', 'נתעלמה ממנו הלכה' וכו']. וכ"כ הפמ"ג בדעת התוס'. וגם ברמב"ם יש לדקדק כן, שכתב 'שואלין ודורשין בענינו של יום בכל מועד ומועד' ולא נקט 'הלכות'.

   אך בר"ן משמע שבפסח דורשים בהלכות. וכ"מ לכאורה במגילה טז. במרדכי שדרש לחכמים בהלכות קמיצה ביום ט"ז בניסן כמוש"כ רש"י. אך גם שם יש מקום לפרש 'הלכות קמיצה' - שדרש בתורת קמיצה ול"ד בהלכות המעשיות שלא היו נוהגות אצלם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ? לפי מה שכתבו התוס' בסוכה לח: שנשים חייבות בהלל דליל פסח מסברא דאף הן היו באותו הנס, מסתבר לכאורה שה"ה לענין 'הלל' שבמגילה. אך שמא יש לחלק ולומר דדין הלל בלילי פסחים שונה שהוא בגדר שירה על הנס כדברי רב האי גאון, משא"כ 'הלל' של פורים שהוא בדין קריאת ההלל שבשאר ימים טובים (עפ"י קה"י). [↑](#footnote-ref-3)
3. כשחל בשבת שאין קוראים המגילה בו ביום - מה שלא תקנו לומר הלל בו ביום, צ"ל שיוצאים ידי חובת ההלל בקריאת המגילה המוקדמת, וגם זה בכלל מצות זכירה שתקנו לה 'זמנים הרבה'. ולפי"ז נראה שאם לא קרא מגילה ולא הלל ביום ששי, אף להמאירי י"ל שאינו אומר הלל בשבת, שהרי זמן הזכירה שתקנו לו הוא בשישי. וכן לענין קטן שהגדיל בשבת.

   [↑](#footnote-ref-4)
4. ע' שע"ת תרצג,א. *< לבדוק מנ"ח רפד,כד >* [↑](#footnote-ref-5)
5. נראה שהחת"ס הולך לפי שיטתו שנקט במקום אחר (יו"ד רלג) שקריאת ההלל בחנוכה חובה מהתורה, בקל וחומר מנס יציאת מצרים משעבוד לחירות, כ"ש ממות לחיים. וא"כ בדין הוא לקרוא הלל אם אינו קורא המגילה. [↑](#footnote-ref-6)
6. יש להעיר שצ"ל לפי"ז שאף קריאת התורה היא חובת 'קריאה' של כל אחד ויוצאים בה ע"י 'שומע כעונה'. ולכאורה מסתבר יותר לומר שחיוב 'קריאה' הוא רק לציבור ככלל, אבל היחיד אינו חייב אלא בשמיעה ולא מדין 'שומע כעונה' (וכבר חקרו בזה האחרונים). ובפרט לפי מה שמבואר בקה"י שהכל כלול בתקנת משה רבינו לדרוש בענינו של יום - ואטו יש שם ענין הוצאת ידי חובה לשומע, וא"כ מדוע שלא תוציא האשה את האיש ידי חובה זו. תדע שכן הוא, שהרי אמרו (במגילה כג) אשה לא תקרא בתורה מפני כבוד הציבור, ומשמע דמעיקר הדין מוציאה את האנשים בקריאת התורה הגם שאינה חייבת (עתוס' ר"ה לג.).

   עוד צ"ע מאין פשיט"ל שהמחויב בדבר משום דין אחד אינו מוציא את חברו המחוייב בו משום דין נוסף, והלא שני החיובים באותה דרגת חיוב.

   עוד יש להעיר הלא חובת קריאת התורה ודורשין בענינו של יום הוא במקום שיש ציבור דוקא, ואילו במגילה חייב כל יחיד גם כשאין ציבור, ואף בכגון זה אין האשה מוציאה את האיש לבה"ג. ועוד יש להעיר כשם שבלילה אעפ"י שאין בה קריאת התורה בדרך כלל, אך הואיל וכבר חייב מצד פרסומי לא פלוג רבנן ונתנו לזה גדר 'קריאת תורה', כך י"ל לענין אשה [וכשם שלהשיטות דאשה מחויבת במצות זכירת עמלק, מסתבר דממילא תקנו גם לנשים קריאה בספר כשר (ובברכות?) ובשבת זו דוקא, הגם דבעלמא אינה מחויבת בקה"ת]. גם יש לציין לדברי המג"א (רפב סק"ו) שהנשים גם כן בכלל תקנת קריאת התורה.

   ואולי יש לפרש בפשיטות דברי בה"ג והרא"ש, שסברו שאין נראה שחייבו את הנשים בקריאה אלא בשמיעה, לפי שרובן לא היו בנות קריאה בזמנן, וכעין דאמרינן גבי הקהל 'אנשים ללמוד נשים לשמוע' - הלכך אין חיוב הנשים אלים כחיוב האנשים. [וקרוב לזה נראה לענין ברכת הזימון בנשים, שכשם שלהתוס' אעפ"י שהנשים חייבות בברכת המזון אינן חייבות בזימון (אולי משום שאינו דבר המצוי ולא היו הנשים בקיאות בדבר), כך גם לשיטת הסמ"ג והשו"ע שחייבות דוקא כשאוכלות עם אנשים ויוצאות בזימון של איש אבל כשאוכלות לבדן - רשות היא, דהיינו משום שלא חייבו חכמים את הנשים לזמן רק חייבון להשתתף ולענות לזימון האנשים. ובזה זכינו להבין דברי ה'יד הקטנה' שאין לאשה לזמן ולהוציא את האנשים אלא שומעת מהם, אעפ"י שהיא בעצם חייבת בזימון כשיש אנשים]. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולהרמב"ן צריך לומר שהפרסום הוא תנאי בעיקר קיום הקריאה, שהרי משמע לכאורה ברמב"ן שאם אין עשרה, אין היחיד חייב לקרותה כלל. ואם כן נמצא שברמב"ן לא שמענו אלא חובה אחת, חובת קריאה באופן של פרסום. [אבל מדברי בה"ג שמענו שיתכן הא בלא הא, חובת פרסום בלא חובת קריאה]. ובאגרות משה (או"ח ח"ד קה,ז) כתב שמסתבר שאף לדעת הרי"ף והרמב"ן אם אין ליחיד כל אפשרות לקרוא בעשרה, קורא ביחיד. [↑](#footnote-ref-8)
8. יש להעיר לפי הסלקא דעתין כיצד מתפרש 'חייב אדם לקרות את **ה**מגילה בלילה ולשנותה ביום' - מדוע שינון המשנה בכלל משמעות 'לשנותה' - את המגילה. ומכאן נראה סיוע למש"כ הר"צ הכהן (ריש צדקת הצדיק) שכל בנין לימודו יהא על המקרא אשר צוה ה', וזה יהא נוכח עיניו כי על זה הוא דן, על מה שציוה השי"ת בתורתו, וכפתיחת המשניות דתנא אקרא קאי. הלכך שפיר שינון משנת מגילה חשיבא כשניית המגילה עצמה.

   [↑](#footnote-ref-9)
9. ראה בפרטות בשיעור יט,ה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובריטב"א (ד): 'מסתבר לי דבקריאת לילה ליכא קפידא בעשרה ואפילו שלא בזמנה לכ"ע, דהרי כפרים המקדימין ליום הכניסה בללה במקומן היו קורין אותה.. ובמקומן לא היה להם עשרה, ואף בלילה לא מכנפי להאי'. הרי שבקריאת לילה אין קיום דין דפרסומי ניסא כעיקר המצוה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ומסתבר לפי"ז שגם אם יבוא לאחר תחילת יום י"ד לעיר, קורא עמהם משום מצות קריאה, וכמו בן כפר שבא לעיר שקורא עמהם בתורה. וזה א"ש לפי פרש"י והמאירי בדף ד ששכר הוא לבני הכפרים על שמספקים מים ומזון לאחריהם. ואילו התוס' שנקטו כאן לפטור בן כפר שבא בתוך יום י"ד לעיר, היינו לפי דבריהם [כמדויק בלשונם] שמספקים ביום הפורים מים ומזון לאחיהם ופטרום משום כך (וכפירוש המובא בריטב"א דף ד).

    ולכאו' יש מקום לפרש ברש"י כפשוטו, שדוקא בלילה חייב לקרוא כיון שלא קרא קריאת לילה בכפר, אבל ביום לא כיון שכבר קרא ביום [ולפי"ז אפילו בא לעיר ביום פטור]. אך בגמרא משמע שהסברא תלויה אם הוא נמצא כעת במקומו או בעיר, ולא משמע לחלק בין לילה ליום, שא"כ הו"ל בקיצור כיון דלא קרא בלילה צריך לקרוא עמהם בלילה. [↑](#footnote-ref-12)
12. עתה מבואר שלדין 'קריאה' סגי ביחיד ורק משום דין פרסומי ניסא צריך עשרה. וזה תואם עם דברי הרמב"ן דלעיל, אבל ל'חדושי הר"ן' הנ"ל מבואר שדין עשרה הוא משום מצות קריאה, כקריאה בתורה ובנביא [אך יתכן שזה רק לרב אסי, כמדויק בלשון הר"ן, אבל לרב שבזמנה קוראין ביחיד, ע"כ דלאו כקריאת התורה היא. והא דלא תנן בהדי הנך, כי עצם הקריאה קיימת גם בעשרה]. וכן נראה לכאורה במסכת סופרים לפי ההסבר הנ"ל, שהרי שאר המגילות אינן נקראות בברכה אלא בעשרה. [↑](#footnote-ref-13)
13. וא"ת מאי שנא מחנוכה שקבעוה בבהודאת הנס בתפילה ואעפי"כ אם לא הזכיר אין מחזירים אותו, וא"כ מאין פשוט למהרש"ל שתקנה זו דהודיה בסעודה אלימה טפי? יש לומר דשאני התם שעיקר התפילה וההודאה שבתפילה לא קבעוה על הנס, אלא שתקנו להוסיף בה הודאת הנס, משא"כ כאן שעיקר מצות הסעודה היתה להודות על הנס ולהזכירו בברכה. [↑](#footnote-ref-14)
14. לכאורה נראה שמכאן קושיא על חידוש הנצי"ב שעיקר ההודאה היא באמירת 'על הנסים', שא"כ בדין היה לתקן כן גם בפורים המשולש, שהרי זה הוא עיקר ענין הסעודה. ומ"מ יש לומר בדעת השאלתות כנ"ל שעיקר הסעודה בהודיה ושבח, אך לאו דוקא באמירת 'על הנסים'. [↑](#footnote-ref-15)
15. ומסתבר לפי"ז שאם שכח בבוקר - אינו חוזר אף לרש"ל. ואעפ"י שחייב בסעודה אחת, אך אין חובת פת גורמת אלא סעודת פורים היא הגורמת. ולשון הפוסקים (ע' באה"ט ומשנ"ב שם) 'סעודה ראשונה שאוכל בפורים' אינה מורה כן. וצ"ע [ומהמג"א גופיה אין ראיה, שכוונתו רק לחלק אם סעודת פורים ששכח בה היא הסעודה הראשונה שלו היום או השניה, אבל לא אמר שבסעודת הבוקר חוזר]. *< לע' ברש"ל בפנים, בתשובה מח >* [↑](#footnote-ref-16)