כלים פ_ה הקדמה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**הקדמה לפרק ה' - בדין טומאת תנור**

א] הנה דין דין טומאת תנור שוה לדין טומאת כלי חרס, שאינו נטמא אלא מתוכו, ואין לו טהרה במקוה, ואינו נעשה אב הטומאה, וגם כל המטמאין בגדים שאינם מטמאין אדם וכ"ח, אף אינם מטמאין תנור, כדתנן בזבים פ"ה מ"ט.

ובפשוטו היינו, דעיקר טומאת תנור הוא משום דהוי בכלל כלי חרס, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דמתני' לקמן פ"ח מ"א, דאמר ר"א אם הצילה במת החמור אל תציל בכ"ח הקל וכו', אמרו לו וכו' תציל בכ"ח הקל שכן אין חולקין כ"ח, וכ"ה בלישנא דמתני' שם מ"ג, השרץ בתנור אוכלין שבתוכה טמאין שאין מצילין מיד כ"ח אלא כלים, וכ"ה משמעות ל' התוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ו בדין תנור שמילאהו עפר עד חציו וחכ"א אין חולקין כ"ח וכו', וכ"ה בל' התוספתא שהביא הר"ש לקמן מי"א, ריבר"י אומר משום אביו אינו מטמא וכו' שאין כ"ח מטמא מאחוריו, וכ"ה עוד שם, כללו של דבר כל שהוא טמא משום כ"ח נידון משום כ"ח וכו', וכ"ה בל' התוספתא שהביא הר"ש לקמן פ"ח מ"ג, הכל מצילין מיד כ"ח וכו' חוץ מן האדם, כיצד טהור שהיו אוכלין ומשקין לתוך פיו הכניס ראשון לאויר התנור הטמא נטמאו וכו', וכ"ה משמעות ל' הר"ש לקמן מ"ג, ז"ל, שאם נפל השרץ באויר הכירה וכו' היא טמאה דכ"ח מיטמא באויר, עכ"ל, וכ"ה משמעות ל' הר"ש בכ"ד, ומכללם לעיל רפ"ב בכת"י, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ח מ"י, ז"ל, וכן אם הי' התנור טמא והכניס אדם טהור ראשו לאוירו ובפיו אכלין ומשקין טהורין נטמאו בהמצאם באויר כ"ח הטמא, עכ"ל, ובפיהמ"ש זבים פ"ה מ"ט פירש דהא דהבולע נבלת עוף טהור אינו מטמא תנור, הוא משום דהתנור הוא מכלל כלי חרס, גם בתו"כ בפרשת טומאת כ"ח בתוכו, תני הרבה דינים שנתחדשו בדין טומאת תוכו בגוונא דתנור, ומ' דטומאת תוכו דתנור הוא משום דהוי מכלל כ"ח.

ב] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"א מכלים הי"ג, כל כלי העשוי מהעפר מן העפרות ואח"כ שורפין אותן בכבשן הרי זה כלי חרס, והתנור והכיריים והכופח וכיוצא בהן משאר הבניינות שאופין בהן או מבשלין בהן הכל מקבלין טומאה דין תורה, וטומאתן וטומאת כ"ח שוה, עכ"ל, ובזכר יצחק סימן ס' ובמקד"ד קונט' מעניני טהרות סימן ב' כתבו ללמוד מד' הרמב"ם, דתנור וכירים אין טומאתן משום דהוו כ"ח, אלא שטומאתן וטומאת כ"ח שוה, וכ"ה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש במתניתין, התנורים והכירות וכו' כולם מקבלים טומאה וכו' ודינם לטומאה כדין כ"ח, ובפיהמ"ש פרה פ"י מ"ד כתב, ז"ל, היות ומין זה של הכלים אינו נעשה לעולם אב הטומאה לטמא אדם, כלומר כלי חרס, שדין התנור ודינם א' הוא.

ועיי"ש שהוכיחו כן מהא דממעטי' בתו"כ מדכתיב יותץ, דאת שיש לו נתיצה יש לו טומאה את שאין לו נתיצה אין לו טומאה, פרט לתנור של אבן ושל מתכת ולכירה של אבן ושל מתכת, ע"כ, והרי דטומאת תנור הויא טומאה בפנ"ע, ומן הדין הי' שאף תנור של אבן ושל מתכת יהא טמא, ואך דכיון דאין לו נתיצה אי"ז בכלל תנור דקרא, ועיי"ש שפירשו בזה טעמא דמ"ד דתנור טמא אף בלא היסק, ויתבאר בזה בעזה"י במשנה א', וכעי"ז כתב בחזו"א סימן ז' סק"ז, ועיי"ש שכתב ללמוד כן מתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ח דחרסית אדמה סיד וגפסיס עושין מהן תנור, ומשמע דיש לי' דין תנור אף שאינו בכלל חרס, עכ"ד, אך יש לדחות, דלעולם תנור העשוי מהן אינו מקבל טומאה, ואך דמ"מ כיון שדרך לעשות מהן תנורין ה"ה מחברין את הסדקין, ועי' בפי' הרא"ש לעיל פ"ג מ"ד דמבו' שהן מחברין אף שברי כלי חרס, וכ"נ בפי' הר"ש שם, ועי' עוד בחזו"א שם סקל"ב שכתב בהא דתנן במשנה י"א דתנור של מתכת שניקב ועשה לו טפילה טמא, דדין זה אינו בשאר כלים, (דאף למ"ד דהלך אחר המעמיד היינו דוקא בניקב כדי טהרתו), ואולי טעם המשנה משום דכיון דהוא משותף בטיט הוא בכלל נתיצה וטמא תנור של מתכת בדין תנור, עכ"ד, ועי' בפי' הראב"ד לתו"כ דמשמע דכל הא דתנור של אבן אינו מקבל טומאה, הוא רק בשעשאו מאבן אחת, דכה"ג אינו בר נתיצה, אך אם עשאו מכמה אבנים ה"ה מקבל טומאה, וכן מ' קצת בפי' רבינו הלל שם, אך בד' הרמב"ם פט"ו מכלים הי"א והי"ג מפורש לא כן.

ג] ובאמת מצינו כן בד' הראשונים שטומאת תנור היא אף בשאינו של חרס, והוא במש"כ בשו"ת הרמב"ם סימן ק"צ, במה ששאלוהו, מה הדין בתנור וכיריים האם הוא תנור של חרס או תנור של בנין ואיך צורת קבלת טומאתם, והשיב, ז"ל, ואין הבדל בין תנור וכיריים של חרס ושל בנין, דין זה הבנין כדין כ"ח ויטמא מאוירו לבד לא בנגיעה מגבו. ואם תעיינו בכל החוקים שבחלק הראשון ממסכת כלים במשנה או בחבורנו יתבאר לכם זה, עכ"ל, ונ' שאין מכוון הרמב"ם דאף תנור של אבנים טמא, שהרי להדיא תנן במשנה י"א דתנור של אבן טהור, ובד' הרמב"ם בהל' כלים מבו' דהיינו אף בתנור העשוי מחיבור כמה אבנים, וכנ"ל, אלא היינו דאף תנור שעשוי מבנין טיט שלא נצרף בכבשן מקבל טומאה, והרמב"ם לטעמי' דס"ל דטיט שלא נצרף בכבשן לא חשיב כחרס אלא כאדמה.

וכ"ה להדיא בפי' הרמב"ן ויקרא י"א ל"ה, ז"ל, תנור וכירים יתץ, בא הכתוב ללמד שיהי' דין התנור והכירים שהן עשויין מן הטיט ומסיקין האור בתוכן ואופין הפת בהן בחבורן לקרקע, כדין כלי חרש שהן הקדרות והקיתוניות האפויין בכבשן והן מטלטלין, שאף הם יקבלו טומאה ואין להם טהרה במקוה, עכ"ל, והרי דבטומאת תנור נתחדש דאף שלא הוסק טיט התנור והכירים בכבשן ואין תורת חרס עליו, מ"מ הן מקבלין טומאה, ועי' גם בפי' הר"א מזרחי שם שכתב כן.

אמנם י"ל דלעולם טומאת תנור היא מדינא דטומאת כלי חרס, ובאמת אינו טמא אלא בשעשאו מטיט שהוא מין שעושין ממנו כלי חרס, וכ"נ להדיא מד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ט מ"ג שהבאנו להלן סק"ו, (ואך דבדבריו שם נ' דבעי' נמי צירוף כבשן, וצ"ע), והגם דטומאת כלי חרס היא רק בשנצרף הטיט בכבשן, נ' דאי"ז משום דבלא זה הוי כמין אחר, אלא הוא משום דבלא זה אין ע"ז חשיבות כלי, שהרי עיקר דינא דכלי גללים כלי אבנים וכלי אדמה אין מקבלין טומאה, הוא משום דאין תורת כלי עליהן לגבי טומאה, וכדחזינן במקואות פ"ד מ"א ובידים פ"א מ"ב דתנן דהן פוסלין את המקוה והן כשרין לנט"י, דס"ד דאין עליהן תורת כלי אף לדינים אלו, וע"כ שפיר י"ל דתנור חשבו רחמנא ככלי אף בשעשאו מטיט שלא נצרף בכבשן.

וגדולה מזו מצינו בד' הר"ש בכת"י לקמן רפ"ו שכתב בהא דתנן התם דהעושה ב' אבנים וחיברם בטיט טמאה, ז"ל, ואע"ג דכלי אבנים אינם מקבלין טומאה אפי' מד"ס, הטיט שבראשן נותן להן תורת חרס, א"נ תנור וכירים כתיב ואפי' של אבנים במשמע כיון דרגילין לעשות כירה של אבנים, עכ"ל, והרי דבפי' בתרא דטומאת כירה היא אף בכירה של אבנים, וכפי הנראה כיון דדרך לעשות כירה של אבנים, והוי זה בכלל קרא דכירים, ע"כ לא ממעטי' לה מקרא דיותץ, וצ"ע, ועמש"נ להלן מי"א ופ"ו מ"א בע"א?, וגם לפי' קמא מ' דלא קשיא לי' אלא אסיפא דמתני' בדין כירה של אבנים, אך ברישא דמתני' דהעושה ג' פטפוטין וכו' ניח"ל הא דה"ז נטמא מאוירו כדין כירה, וכמפורש כן בתו"ד הר"ש שה"ז נטמא באוירו כדין כ"ח, הגם דהוי זה כלי מתכת, ונ' הטעם בזה דברישא דהוי כלי מתכות דהוי מין המקבל טומאה, ודאי דיל"פ דכל דתורת תנור עליו ה"ז מקבל טומאת תנור, ומשא"כ בסיפא שעשה כירה מאבנים שאינם מין הראוי לקבל טומאה כלל, הוא דקשיא לי' להר"ש דמ"ט הן מקבלין טומאת תנור, אך ילה"ע ע"ז מד' הר"ש שם ד"ה טהורה, עי' מה שפירש בדבריו בחזו"א סימן ח' סק"ה, וצ"ע?צריך בדיקה בקו' זו אם אכן קשיא?.

?ועי' עוד להלן מ"א בסופו שהבאנו מפי' הראב"ד לתו"כ שמבו' להדיא דבתנור ל"ב שיהא עליו תורת כלי חרס, אלא שיהא עליו תורת "תנור", והיינו דהא דכלי חרס קודם צירוף כבשן אין מקבלין טומאה הוא משום שאין עליהן שם כלי חרס, כיון שיש להן תקנה, אך תנור ל"ב שיהא עליו תורת כלי חרס, אלא חשיבותו היא מכח תורת תנור שעליו, ולא מכח עשייתו מחרס, וזה ע"ד שנת' לעיל לפרש דגם בלא צירוף כבשן הוי אותו המין, אלא שאין עליו חשיבות כלי?.

ד] אמנם הנה בפי' הר"ש בכת"י לעיל ספ"ד הוכיח שלא כדעת ר"ת דכלי חרס קודם צירוף כבשן הוי כלי אדמה, ז"ל, ועוד יש תנורים שמקבלין טומאה בהיסק של אפי' לחודי' אע"פ שלא היו בכבשן מעולם כמו שנפרש בפרק שאח"ז, עכ"ל, והיינו דמהא דיש תנורים שמקבלין טומאה בלא היסק כבשן, יש ללמוד דגם קודם היסק כבשן תורת כ"ח עליהן, דאם קודם היסק כבשן הוו כלי אדמה, ל"ה נטמאין בטומאת תנור, וזה שלא כד' הרמב"ם והרמב"ן שהבאנו דבטומאת תנור נתחדש שהוא טמא אף בשעשאו מטיט שלא נצרף בכבשן אף שאין תורת חרס עליו, (וע"פ דבריהם מתישב דעת ר"ת), ומבו' בד' הר"ש דפשיטא לי' דתנור של אדמה אינו מקבל טומאה, ולכאו' היינו משום דטומאת תנור היא משום שהוא מכלל כ"ח, ועכ"פ תנור של אדמה שהוא מין שאינו מקבל טומאה, לי"ב טומאת תנור, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הר"ש בפרק ו' דאפי' כירה של אבנים טמאה, ?ומד' ר"ת לכאו' מוכח דתנור ל"ב שיהא של חרס, אא"כ נימא דבחתכו חוליות סגי שעיקר התנור של חרס, וביורות הערביים מפרש בע"א?.

ובמקד"ד שם הביא גם מה שפירש"י בברכות די"ט., ז"ל, חתכו חוליות, תנור של חרס וכו', ואם נתצו וכו' וחזר וחיברו בטיט של חול בין חוליא לחוליא, ר"א מטהר עולמית שאינו עוד ככ"ח שלא נשרף בכבשן וכו', עכ"ל, ובפירש"י ב"מ דנ"ט., ז"ל, ר"א מטהר, שאי"ז כ"ח אלא בנין כעין כלי גללים וכלי אדמה שאין מקבלין טומאה, עכ"ל, ולהדיא בד' רש"י דתנור אינו מקבל טומאה אלא כשהוא כ"ח, ותנור של אדמה אינו מקבל טומאה, ויש להוסיף, שבד' רש"י שם מפורש דאין התנור טמא אלא בשצירפו בכבשן כדרך כלי חרס, וזה הוא דלא כמש"כ הר"א מזרחי בפר' שמיני בדעת רש"י דתנור טמא אף בשלא צרפו בכבשן, ונ' להדיא דטומאתו היא מדין כלי חרס.

אך י"ל דרש"י לטעמי' בפי' התורה ויקרא י"א ל"ה שפירש לקרא דתנור וכירים, ז"ל, כלים המטלטלים הם והן של חרס ויש להן תוך, עכ"ל, והרי שדעתו דאין תנור וכירים טמאין אלא בשהן מטלטלין, וכ"נ גם בל' רש"י בברכות שם, וכ"כ המאירי שם, וית' בזה בעזה"י במשנה א'?ו', ולדעתו אין לנו מקור לומר דחלוק דין טומאת תנור מדין שאר כ"ח, אלא טומאת תנור היא משום טומאת כ"ח, וכאשר כ"ה גם בל' רש"י בסוטה דכ"ז, ז"ל, להכי נקט ככר לפי שהוא מצוי בתנור "שהוא כ"ח", עכ"ל, ועי' גם בל' רש"י שם דכ"ט: ד"ה הצד השוה.

ומה שהוכיחו האחרונים מהא דבעי' קרא למעט תנור של מתכת ושל אבנים, הנה מצינו בפס"ז פר' שמיני, ז"ל, תנור וכירים יותץ את שיש לו נתיצה יש לו טומאה כגון כלי חרש ואת שאין לו נתיצה אין לו טומאה, פרט לתנור של אבן ושל מתכת וכירה של אבן ושל מתכת, וה"ה לכל כלי אבנים וכלי גללים שאינן מקבלין טומאה, ע"כ, ונ' מזה דהגם בלא מיעוטא דיותץ הו"א דכל תנור טמא אף משאר מינים, מ"מ מקרא דיותץ ילפי' דטומאת תנור שוה לכל טומאת כלי, וע"כ אם הוי של אבנים אינו מקב"ט דומיא דכל כלי אבנים שאין מקבלין טומאה, ולפ"ז יתכן דאחר מיעוטא דקרא דאין טומאת תנור אלא בשעשוי מטיט, שוב הויא טומאתו מדין טומאת כ"ח, וכאשר כ"נ בל' הפסיקתא, דאין תנור טמא אלא בשהוא כלי חרס.

ה] והנה התוס' בחולין דנ"ה. ובנדה דמ"ט. והר"ש והרא"ש לעיל פ"ב נקטו בפשיטות דדינא דכ"ח שטהר שעה א' שוב אין לו טומאה עולמית הוא אף בתנור, ובמקד"ד שם כתב דאי נימא דגם תנור של אדמה מקבל טומאה, י"ל דל"ש לטהר בזה מדינא דכיון שטהר, דאף דכ"ח שטהר אין השברים שלו ראויים לקבל טומאה, מ"מ לא עדיפי מאדמה ואבנים דג"כ אין ראויים לקב"ט ומ"מ תנור שאני, דכל שהוא ראוי לנתיצה מקבל טומאה, וה"נ בעושה תנור משברי כ"ח כיון דהתנור ראוי לנתיצה מקבל טומאה, עכ"ד, גם בחזו"א סימן ג' סקי"ז דן בזה, די"ל דבתנור לא אמרי' כיון שטהר וכו', משום דטומאת התנור אינו מתורת שאר הכלים אלא מחידוש התורה שיטמא מחובר, עיי"ש.

ואמנם מד' הראשונים שנקטו בפשיטות דגם בתנור איכא לדינא דכיון שטהר, אין להוכיח דס"ל דטומאת תנור היא משום שהוא בכלל כ"ח, די"ל דאף אם הוי דין טומאה בפנ"ע, מ"מ כיון שדין טומאתו שוה לדין טומאת כ"ח, אי"ב לדינא דכיון שטהר, וגם י"ל לפי המבו' בד' הר"ש לעיל פ"ב דדינא דכיון שטהר בכ"ח, לא תלי בדין טומאת כ"ח, אלא תלי בהמין דחרס, ואף כד אתינן לטמאותו מדין כלי מתכת כגון שניקב והטיף לתוכו אבר למ"ד דהכל הולך אחר המעמיד, וע"כ גם בתנור של חרס שייך דינא דכיון שטהר, ומה"ט גם אם לא נצרף תנור זה בכבשן ולא חשיב כחרס אלא כאדמה, מ"מ לא עדיף טיט שלא נצרף בכבשן מטיט שנצרף בכבשן, ואי"ב נמי לדינא דכיון שטהר.

ו] עוד שמעתי להעיר בזה, דאי נימא דטומאת תנור אינה מכלל טומאת כלי חרס, א"כ מנלן הך דינא שהוא נטמא באויר ואינו נטמא מגבו ככ"ח, ואף דבקרא כתיב תנור וכירים יותץ אחר טומאת כלי חרס, אך הרי מפסיק בינייהו קרא דוכל אשר יפול מנבלתם עליו יטמא, דלא קאי אכלי חרס, ואולי י"ל דילפי' לה ממה שמצינו דדמי לכ"ח שנטהר בנתיצה ואין לו טהרה במקוה, אך צ"ע מה מקור יש מזה שאף הוא נטמא באויר, ולא מצינו בתו"כ ילפותא לזה.

ובאמת מצינו בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ט מ"ג שפירש טעם הא דאין תנור נטמא אלא מאוירו, ז"ל, וכבר ידעת שאין התנורים ומקומות היקוד מתטמאין אלא מאוירן, לפי שהן וכלי חרס עניינם אחד, דהיינו טיט צרוף, עכ"ל, והרי דהא דתנור וכירים אין נטמאין אלא מאוירן הוא משום שהן עשויין מאותו מין של כלי חרס, אך מ"מ משמעות ל' הרמב"ם דאין טומאתן ממש טומאת כ"ח, אלא הן ענין א' עם כ"ח, וצ"ב.

ז] והנה בחזו"א שם כתב עוד, וכ"ה בקצרה בזכר יצחק שם, דכיון דאין טומאת תנור וכירים מדין כ"ח, ע"כ טמא אף בבנאו בארץ שאינו כלל בשם כלי, עיי"ש, וכ"ז הוא אי נימא דנתחדש בתנור שהוא טמא אף שהוא מחובר חיבור גמור לקרקע, אך למש"כ התוס' בב"ב דס"ה. בשם הר"ש דהא דתנור מחובר טמא הוא משום דאין חיבורו חשוב חיבור, אין מקור לזה, ונתחדש בדבריו, דטומאת תנור אינה כלל משום דתורת כלי עליו, אלא אף בשאין עליו תורת כלי ה"ה טמא משום תורת תנור שעליו.

ועי' עוד בדבריו שם סק"ט שדן לומר יותר מזה, דתנור יצא בדבר החדש ואינו טמא כלל משום תורת כלי שעליו, וע"כ אף תנור תלוש אינו טמא קודם היסק, דכל שטהור מדין תנור טהור מדין כלי, דכיון דנידון התנור כדבר החדש לטמא במחובר יצא מדין הכלים אף בתלוש, ועיי"ש סקי"ט שדן כן בדין מוסף התנור למש"כ שם דטהרתו הוא דוקא בתנור אך בשאר כלים כה"ג הי' דינו ככלי, ונסתפק עפי"ז היכי דהתנור מטלטל ונצרף בכבשן ועשוי מטיט דאפשר לטמאותו מדין כלי קיבול אי טמא המוסף, או לעולם אין המוקדים בכלל הכלים, ועיי"ש עוד סקכ"ג.

והראוני באלי' רבה אהלות רפי"ב, ז"ל, וריב"נ מטהר, קסבר תנור ישן נמי אע"ג דאטמויי קמטמא גזה"כ הוא דליטמא אבל כלי לא הויא ולענין חציצה בכלי תליא מילתא ולא בדבר המקב"ט וכו' ותנור נמי טהור הואיל ולאו כלי הוא אלא אהל וכו', עכ"ל, ועיי"ש לעיל מינה שכתב בדעת ת"ק, דתנור קודם שהוסק ל"ה כלל כלי הואיל ופתוח מלמעלה ולמטה, עכ"ד, והרי דאיהו ס"ל דאחר שהוסק תורת כלי עליו.

ח] אמנם צ"ע בזה מסוגיא דשבת דקכ"ה., דתלי דין טלטול תנור תלוש בשבת, בפלוגתא דרבנן ור' יהודה לקמן מ"ו אם הוא מקבל טומאה, ועיי"ש בראשונים מה שפירשו בזה, ואם טומאת תנור אינו משום דחשיב ככלי, א"כ אין דין טומאתו ענין כלל לדין טלטול תנור בשבת דהוא משום תורת כלי שעליו.

ועיי"ש עוד בחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, דשאני תנור כי שורת הדין אינו כלי שהרי אין לו שולים וכשהוא תלוש אינו כלום, אלא כשהוא עושה מעשה שלו לאפות בו הרי הוא מחובר לקרקע על ידי מעשה טפילה שלו וכדפרש"י ז"ל, אלא "דרחמנא אחשבי' כלי לענין טומאה" וכיון דכן כל היכא דלא אחשבי' רחמנא לענין טומאה לא חשיב דאיכא עלי' תורת כלי וכו', עכ"ל, ומש"כ דשורת הדין אינו כלי שהרי אין לו שולים, נ' שאין כונתו דהוי זה חידוש דין מסוים בתנור דל"ב שולים, שהרי הריטב"א שם דט"ז. הביא ד' הר"ש דכל כלי חרס ל"ב שולים, ואך דזה גופא הוי חידוש הכלי דכלי חרס חשיב ככלי אף בשאין לו שולים, (גם י"ל דלדעת ר' יהודה דתנור אינו טמא אלא במחובר, הוי זה גזה"כ מסוימת בתנור שטמא אף שאין לו שולים, ושאר כלי חרס אינם טמאין רק בשיש להם שולים, ודו"ק), ולהדיא בדבריו דהא דתנור מקבל טומאה הוא משום דרחמנא אחשבי' כלי, ומה"ט אף איכא עלי' תורת כלי לדין טלטול בשבת.

והעירוני עוד בזה, מהא דתנור מציל בצ"פ כדתנן בפרק ט', ואם לאו כלי הוא, ולגבי קבלת טומאה נתחדש שהוא מקבל טומאה הגם שאינו כלי, א"כ מ"ט הוא מציל בצ"פ, הרי אין מצילין בצ"פ אלא כלים.

ט] בפי' הר"ש בכת"י לעיל רפ"ב כתב, והובא בפי' הרע"ב שם ובחי' הריטב"א שבת דט"ז., ז"ל, וכלי חרס וכו' ל"מ למיתני בהדי הנך, משום דכל הני טהורין כשאין להן בית קיבול אע"פ שיש להן תוך, כגון חבית של עץ שאין לה שולים ומפולשת מעבר אל עבר וכו', וכה"ג בחרס טמא, כגון תנור שכל תנור מפולש מעבר אל עבר וכקרקע הוא נחושתו של תנור כשמחברו לקרקע וכו', וטעמא משום דבתוכו תלה רחמנא וכיון דמוקף מחיצות היינו תוך, ואפי' ג' פטפוטין מיטמאין מאוירן וכו' דהיינו תוך דידי' האויר שביניהן, עכ"ל, וכ"ה בתו"י שבת דט"ז..

אמנם הנה בחי' הגר"א שם מבו' דעתו דגם בכלי חרס בעי' שיהא לו בית קיבול, ופירש דהא דלא תני כ"ח בהדייהו, הוא משום דשאר כלים טמאין מדרבנן כשהן ראויין לקבל אפי' אין להן תוך, עיי"ש, וכן נ' בל' הרמב"ם שם מ"ג, וצ"ב לדעתם הא דתנור טמא אף שאין לו שולים.

ומצינו דברים מפורשים בזה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ז מ"ב, ועמד ע"ז בחזו"א סימן ד' סק"ז, ז"ל, והחילוק בין היותו טמא משום כירה או משום כלי קבול, לפי שאם היתה טומאתו משום שהוא כלי מקבל וכו' וכן אם ניקב עד שיוצא ממנו דבר שהוא עשוי לקבלו אינו מתטמא כמו שנתבאר בפרק ג' ואין כן הכירה וכו', וכן אם נטמא וכו' דנין בו משום שהוא כלי קבול אשר אם ניקב השעור הידוע טהר ואינו מתטמא, ואין דנין בו משום שהוא כירה שהוא מטמא כ"ז שהוא ראוי לבשל עליו כמו שיתבאר, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הרמב"ם, דתנור וכירים אין טומאתן כלל מכח שהן כלי קיבול, אלא מכח שראויין לאפות ולבשל בהן, וע"כ תנור שנחלק טמא כל שנשתייר רובו, אף שאינו ראוי לקבל כלל.

ונ' פשוט דזה מתישב גם אי נימא דטומאת תנור הוי מכלל טומאת כלי חרס, דמ"מ שפיר י"ל דל"ב שיהא לו בית קיבול, והיינו משום דהגם דכ"ח שאין לו בית קיבול אינו מקב"ט, מ"מ תשמיש דתנור וכירים מהני ג"כ להחשיב הכלי, ול"ב שיהא בו בית קיבול, וע"ד הא דכלי עץ אינו מקב"ט אא"כ יש לו בית קיבול, ומ"מ אם הוא מיוחד למדרס ה"ה מטמא ט"מ, וי"מ דהוא משום דאיכא עלי' תורת כלי מכח הא דהוא מיוחד למדרס (ועמש"נ בזה להלן פ?), וכן אם הוא משמש אדם ומשמשי אדם הוא מקב"ט וי"א שהוא מה"ת, והיינו דכלי עץ איכא עלי' חשיבות כלי בכמה גווני, או בדאית לי' בית קיבול, או בשהוא מיוחד למדרס, או בשהוא משמש אדם ומשמשי אדם, ועד"ז הוא בכ"ח, דאיכא עלי' חשיבות כלי או בדאית לי' בית קיבול או בשהוא משמש כתנור וכירים, וז"ב.

ויש להוסיף בזה ד' הרמב"ם פי"ז מכלים ה"ו דמבו' בדבריו דאיכא גוונא דכירה מקבלת טומאה אף שאין לה תוך כלל, ונת' בזה להלן ?, ומצינו כן גם בד' הגר"א לקמן פ"ו מ"ב, עיי"ש, ונת' בזה להלן שם אות ?, וכ"ז הוא לטעמייהו דחלוק דין תנור וכירים מדין שאר כ"ח, דתנור וכירים ל"ב שיהא להן בית קיבול, וע"כ י"ל דאף אם אין להן תוך כלל ה"ה מקבלין טומאה, וכה"ג הן מקבלין טומאה אף מגבן, ויתבאר בזה בעז"ה במקומו.

?פי' הראב"ד עדיות בדין טבלא שנחלקה לב' דחלוק כלי עץ שאינו מקב"ט משום שאין לו בית קיבול, מדין תנור שטמא כשחתכו, משום דהוי כ"ח ואית לי' תוך, וכ"ה גם בפירושו לתו"כ, ועי' חזו"א סוף סימן ? שכתב כן מדעתו.

?הגרי"פ עשין קס"ט דקדק מה שמנה רס"ג טומאת כלי חרס וטומאת תנור וכירים לב' מצוות, ופירש עפי"ד הרמב"ן דדיניהם חלוקין.