29מתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / קונטרס דעת המחשבת

**מתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה**

**האם בכל איסורין אמרי' שכן נהנה**

הנה בר"ן בחולין (סוף פ' גיד הנשה) מבואר שלא בכל האיסורין אמרי' שכן נהנה, אלא רק באיסורין שבאכילה ושתיה, אבל באיסור הנאה, שהאיסור הוא ההנאה, יתכן דלא אמרי' "שכן נהנה". [ובי' הר"ן דבהכי איפלגו אביי ורבא אם ריחא מילתא, דיתכן שריח חשיב כאכילה ושתיה ולכן אסור אפילו אם אינו מתכוין]. וכן לכאו' מוכח בגמ' בפסחים (כה:) דיש פטור דאינו מתכוין גם באיסורי הנאה ולא אמרי' שחייב שכן נהנה [ועי"ש בפנ"י].

וכן משמע ברש"י בפסחים לג. שגם במעילה לא אמרי' שכן נהנה, דאיתא בגמ' שם שאם רצה להתחמם בגיזי צמר של חולין והלכה ידו לגיזי צמר של מעילה, יש בזה חיוב מעילה, ופירש"י שם שהטעם שבמעילה אין לפטור מטעם מתעסק משום שהרי הילפותא שילפינן לפטור מתעסק בשאר מצוות היא מ"בה" ופסוק זה לא נאמר לגבי מעילה. ולכאו' משמע שבכה"ג היה אפשר לפטור משום מתעסק, ולא אמרי' שכן נהנה[[1]](#footnote-1). [אמנם עיי"ש בפנ"י משכב"ז, וע"ע או"ש מאכ"א פט"ו הי"ד].

אמנם בתוס' בסנהדרין (סב:) מבואר שגם בחילול שבת שייך סברת נהנה בגוונא שנהנה מהמלאכה, עיי"ש, וכן בתוס' רשב"א (פסחים לג.) תוס' רא"ש ותוס' ר"פ (שם) נקטו שגם במעילה חייב במתעסק משום דנהנה. וכן ברעק"א (סי' ח') מבואר שבאיסור כלאים אמרי' שכן נהנה מהחימום, וכן בטמא שאכל קודש.

וסברת החולקים דסברי שלא כל היכא שיש הנאה חייב משום שנהנה, יתכן לבאר דס"ל דמחייבינן רק היכן שההנאה היא **מעצם האיסור ממש**, אבל בחילול שבת וכדו' האיסור אינו בעצם ההנאה, וכן בטמא שאכל קודש האיסור הוא על הטומאה ולא משום עצם ההנאה. [עי' בספר עמודי אור (סי' כ') קוב"ש (ח"ב סי' כג סק"י), חזו"א (סי' קכד לדף לג), ועוד.]

**טעם הדין**

יש אחרונים שביארו שהטעם שאם נהנה חייב, הוא משום שבעריות וחלבים האסור הוא **בעצם ההנאה**, וממילא אין שייך לפטור בהו מתעסק משום שהפטור במתעסק הוא היכן שהאיסור הוא משום המעשה, ומתעסק חשיב שלא עשה את המעשה, אבל בחלבים ועריות שהאיסור אינו משום המעשה אלא בעצם ההנאה, אין שייך לפטור משום מתעסק. [עי' אתוון דאורייתא סי' כד, שערי יושר ש"ג פכ"ה, קוב"ש ח"ב סי' כג, ועוד],

אמנם לכאו' דבריהם נסתרים מהמבואר בתוס' סנה' סב: דמבואר שגם לענין **שבת** שייך שכן נהנה, עיי"ש, ובשבת הרי האיסור הוא במלאכה ולא בהנאה. ועוד יש להקשות שהרי מצינו האי סברא שכן נהנה גם בראשונים לענין אכילת מצה, ולענין אכילת מצה דוחק גדול לומר שהמצוה היא בהנאה.[[2]](#footnote-2) ועי' בקה"י (שבת סי' לה) שעמד בזה, וביאר דהטעם שנהנה חייב הוא משום שמחמת ההנאה יש לאדם שייכות אל המעשה, עיי"ש. ויתבאר טפי לפמש"כ בסי' \* שיסוד הפטור של מתעסק הוא משום שחסר ברצון של האדם לעשות את המעשה, וכאשר יש הנאה יש כאן רצון ושייכות אל המעשה.[[3]](#footnote-3)

**שכן נהנה לענין אינו מתכוין**

עי' ברמב"ן בפסחים (עו במלחמות) ובע"ז (סו:), והובא גם ברשב"א ובריטב"א בע"ז שם, וכ"ה בר"ן בחולין (פ' גיד הנשה). שגם לענין אינו מתכוין חייב אם נהנה, שכפי שבמתעסק אין פטור היכא דנהנה, ה"ה לענין אינו מתכוין.

וכעי"ז מבואר בכמה ראשונים לענין מצוות אינן צריכות כוונה, שאם אכל מצה בלי כוונה למצוה, יצא י"ח, משום שנהנה באכילת המצה. (אמנם יש חולקים, עי' בסי' תע"ה ס"ד ובמשנ"ב שם].

אמנם הפנ"י (פסחים כה:) נקט שלענין אינו מתכוין אין שייך לחייב משום שכן נהנה, ועי' בקובץ שעורים (פסחים אות קו) שדייק כן מהרמב"ם (מאכ"א פי"ד הי"ב). וע"ע בקוב"ש (ח"ב סי' כג) שהקשה היאך למדו הראשונים ממתעסק לענין אינו מתכוין, והרי לא דמי להדדי ואינם תלויים זב"ז, שהרי פטורא דמתעסק הוא אף לפי ר' יהודה דס"ל שאינו מתכוין חייב.

וצ"ל כמבואר ב\* דחזי' כן בכמה דוכתי שדינא דמתעסק ודינא דאינו מתכוין ביסודם אחד הוא, דענין שניהם הוא שאין לאדם רצון בפעולה, ואע"פ שיש חילוקים בפרטי הדינים ביניהם, מ"מ שורש שניהם חד הוא שהפעולה אינה מתייחסת אל האדם כיון שאינו מעונין בה. ולכן כיון דחזי' לענין מתעסק שאם נהנה הרי זה חשיב שיש לו רצון במעשה, ממילא ה"ה לענין אינו מתכוין.

1. אמנם עי' בקונטרס הראיות לריא"ז שבועות יט. שביאר באופן מחודש (לפי גרסתו בגמ' בכריתות) דדוקא לפי ר' יהושע אמרינן שהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, אולם לפי ר' אליעזר פטור אף בנהנה. וביאר לפי"ז הא דנקט רש"י בשבועות שם שאף בעריות יש פטור של מתעסק, עיי"ש. [והבי' בזה הוא לפי המבואר ברש"י בכריתות יט. שיש חילוק בין ר"א לר"י מהיכן ילפי' פטור מתעסק, דלר"א ילפי' מ"בה", ולכן אין חילוק אם נהנה או לא, ואילו לר"י ילפי' ממלאכת מחשבת ויסוד הפטור הוא שהמעשה אינו מתייחס אליו ולכן היכן שנהנה אמרי' שיש כאן כוונה ורצון, אבל אם ילפי' מ"בה", א"כ יסוד הפטור אינו משום שחסר **במעשה** אלא משום עצם הדבר שלא נתכוין לעבור את האיסור, ולכן גם אם נהנה פטור. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם אולי יתכן לומר דאין הכוונה שהחיוב הוא על **ההנאה**, אלא על **מציאות האכילה**, והיכן שיש מציאות של אכילה הרי היא מתייחסת אליו גם אם הוא מתעסק או שאינו מתכוין, ורק היכן שצריך לייחס את התוצאה אל הגברא שייך פטור של מתעסק וכדו'. [ושו"ר שכ"כ החזו"א (הריות סי' ו סק"ט). ומה שהקשנו מהתוס' בסנה', יתכן לומר דבאמת התוס' פליגי וס"ל שבכל אופן שנהנה זה מייחס אליו, אולם להר"ן שחילק בין עריות לאיסוה"נ, צ"ל כנ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. ונפק"מ בגוונא שאוכל ואינו נהנה באכילה, ובשו"ת שיבת ציון לבן הנוב"י (סי' כח) כתב שהאוכל מאכל שטעמו פגום במתעסק פטור משום שאין בזה הנאה, ובפמ"ג (פתיחה כוללת ח"ג סק"ה) הסתפק אם האוכל מרור בלא כוונה יצא אם אמרי' שכן נהנה, או"ד רק במצה אמרי' כן משום שנהנה משא"כ במרור "מר ומזיק לגרונו". וכ"ה בשו"ת עמודי אור סי' כ'. אולם באמרי בינה (בב"ח סי' ד') כתב שאין חילוק אם נהנה או לא. [↑](#footnote-ref-3)