13 _בהא דבמעביר ד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בהא דבמעביר ד''א לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לפוטרו

1. יעוין בתוס' דף ה' ע''ב דמביא מהירושלמי דהקשה דלבן עזאי כמהלך כעומד דמי אמאי מחייב במעביר ד''א. ומיישב דמשכחת לה בקופץ. ובתוס' מוכיח מש"ס דידן דלא הקשה כן דלא חשיב ליה פירכא ומבאר תוס' דהוי מחמת דד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה. ומוסיף תוס' דכמו כן קלוטה לר"ע אף על גב דכמי שהונחה דמיא בזורק ד' אמות ברשות הרבים חייב ולא אמרינן כמי שהונחה תוך ד' אמות ברשות הרבים. ומביא מהריב''א דנסתפק שתי ספיקות. האחד. היכא דעמד לפוש תוך ד''א אי גם בזה אמרינן להאי הלכתא לחייבו. שנית. אי לאחר ד' דיינינן למהלך כעומד לחייבו.
2. ובפשטות היה נראה דהוי שתי ספיקות נפרדים. דהספק הראשון הוי בחידושא דהלכתא דד''א דלא דיינינן למהלך כעומד אי הוי רק ביחס לדין הנחה מכח מהלך כעומד, או דכל יחס של הנחה שנעשה דרך הילוכו לא דיינינן ליה כהנחה לענין ד''א וגם בעמד לפוש סכ''ס הוי בדרך הילוכו. ויעוין ברשב''א דף ו ע''א בד''ה וטעמיה וז''ל, וא"ת אם כן אפילו עמד לפוש תוך ארבע יהא חייב, י"ל דהא נמי הלכתא גמירי לה מהלך חייב עומד פטור.ומבואר דהוי חלק מההלכתא דהוי רק לענין דין הנחה מכח מהלך כעומד.

ונראה פשוט דהיכא דיניח בקרקע בהא לא נסתפק התוס', דכל מה דשייך לדון דההלכתא גלתה לנו דלא דנים יחס של מונח בהליכתו אולם היכא דמניח בקרקע ודאי דדיינין ליה כהנחה וכן מבואר בקה''י סימן ו' ענף ב' ס''ק ג', יעוי''ש דמיישב לפי''ז את קושית המהרש''א דאמאי תוס' לא הסתפק לר''ע דקלוטה כמי שהונחה דמי דגם גלי קרא דלא דיינינן להך הנחה אי היכא דהניח בקרקע גם מחייב, ומיישב הקה''י דהך הנחה דע''ג קרקע אינו מענין הנחה של קלוטה דקלוטה הוי הנחה באויר וכשנח ע''ג משהו הוי הנחה ממש.

והספק השני הוא דכל כמה דלא דיינינן למהלך כעומד בתוך הד''א תו לא שייך לתפוס את החבל בשני ראשין ולענין גמר הד''א לדונו כעומד. וכן ביאר הרעק''א ולפי''ז מוכרח דהוי שתי ספיקות נפרדים, ובדבריו נראה דהספק הוי בהא גופא אי שייך לדון את ההלכתא באופן זה דרק לענין לא להפקיע לחיובא דד''א לא דיינינן ליה כעומד. וז''ל, אם מ''מ חייב מטעם דאחר ד''א אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא או לא כיון דתוך ד''א היינו דנים דמהלך לאו כעומד דמי וקלוטה לאו כמ''ש דמיא אין אוחזין בחבל בשני ראשין עכ''ל.

אולם יעוין בשפת אמת דף ה עמוד ב וכן בקה''י סימן ו' א' דמבאר דהא הוה פשיטא לתוס' להך סברא דתרתי דסתרי, רק שרש ספיקו הוא בגדר הך הלכתא אי נתחדש בה דלא דיינינן למהלך כעומד וא''כ איכא בזה תרתי דסתרי או דלמרות דהוי כעומד ואיכא הפסק במלאכה מחייב עליה, ובזה לא שייך תרתי דסתרי כיון דגם לצד החיוב דיינינן כעומד ולכן בגמר ההעברה חשיב כעומד ולפי''ז מבאר דזהו גם שרש הספק הראשון אי בעמד לפוש פטור דאי גדר ההלכה דלא דיינינן למהלך כעומד א''כ הוי רק במהלך אולם אי גדר ההלכתא דלמרות דאיכא הפסק מכח המהלך מחייב א''כ גם בעמד לפוש מחייב.

ויש לעיין בדבריהם דמה שייך למימר דהתורה גלתה דלמרות דאיכא הפסק במלאכה מחייב הרי החפצא דמלאכה הוי מעביר ד''א ואי לא חשיב העברה רצופה לא שייך למימר דבהכי חייבא רחמנא וצ''ב.

אלא דגם בהא דלא דיינינן ליה לעומד יש לעיין בגדר הך דינא, ובפשטות היה נראה דלא הוי הלכתא שלא לדון את היחס של בן עזאי דמהלך כעומד, אלא דלמרות דמהלך כעומד לא הוי כהנחה מוחלטת, ונתחדש בהלכתא דלחיובא דד''א סגי בהך שיעורא דחסר להנחה המוחלטת, רק דלפי''ז פשיטא דלא שייך לדון בגמר ההעברה למהלך כעומד בשביל לחייבו דכל כמה דדיינינן להך העברה בשיעורא דהנחה דמהלך כעומד הדר דינא דליכא בה העברה כיון דבהך שיעורא דהנחה איכא הפסק. וברעק''א חזינן דלא הוי סברא מוחלטת דהרי בדבריו מבואר דתוס' דן בהא גופא אי ניתן לתפוס את החבל בשתי ראשין. ומוכח ברעק''א דהגדר בהלכתא הוא דלא דיינינן ליה למהלך כעומד, ורק דהנידון הוא אי איכא בזה סתירה בהנהגה היכא דלענין גמר ההעברה נדון את המהלך כעומד.

רק דיעוי''ש דהקשה מהא דמבואר בדף צ''ח דבזורק מרה''י לרה''ר והחפץ המשיך ד''א ברה''ר דבתחילה ס''ל לגמ' דר''י מחייב תרתי מכח דינא דקלוטה כמי שהונחה דמיא, דמיד שנכנס לרה''ר איכא בזה איסור הוצאה וממילא איכא גם לאיסורא דמעביר ד''א, ואי נימא כהך סברא דלא אוחזין החבל בשני ראשין א''כ איך מחייבינן על העברה הרי בשביל לחייב על העברה בעינן למימר מהלך לאו כעומד דמי וממילא לא שייך לדון דהיה כאן כלל העברה דהעברה היא ממצב של מהלך כעומד.

ויעוי''ש דמוכיח מזה דהא הוה פשיטא לתוס' דליכא בזה תרתי דסתרי, כיון דגדר ההלכתא הוא דלא דיינינן למהלך כעומד אלא רק כשהגיע למקום חיוב וכל זמן לא הגיע לד''א חשיב כנמצא במקום פטורא, ובזה לא דיינינן ליה כעומד. ורק דשורש כוונת הספק הוא, בגדר ההלכתא אי הוי הגבלה בדין מהלך כעומד דלא נאמר במקום פטור, או דעיקר הסברא היא דדוקא מרשות לרשות נעשה כמי שמונח, אבל לא בחד רשותא, כמ"ש הרשב"א בחידושיו, וא"כ גם בסוף בעי הנחה ממש כיון דהוי חדא רשותא, אבל בהאי דר"י דנזרק מרה"י לרה"ר, ברגע שבא מרשות לרשות הוי כמונח.

ועיקר הך צד דתוך ד''א חשיב כמקום פטור יעוי''ש דמביא כן מהמהרש"א דף ק עמוד א ד''ה ואין נראה. וז''ל, לא שייך למימר קלוטה כמי שהונחה דמי אלא כשבאת לרשות אחר דאיסורא כגון המוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר וכגון חוץ לד' אמות אבל תוך ארבע אמות דרשות דהיתרא נינהו לא שייך למימר ביה דכמי שהונחה דמי.

רק דעדיין הקשה מעיקר דינא דזורק מרה"י לרה"ר דאיך נחייב אותו משום קלוטה, נימא דבאותו רגע שיצא ראש א' מהחפץ מפתח הבית והיה עדיין ראש השני מהחפץ בבית יהיה כמונח הראש שיצא, ואח"כ כשיצא כלו הוי כעקירה, דבכה"ג אינו חייב כמו שפירש"י בפרק המצניע (דף צ"ג ע"ב). ויעין גם ברש''ש בדף צ''ג דתמה בזה. ולמרות דברעק''א שם מעמיד את הקושיא ביחס להך סברא דלא דיינינן לחבל בשתי קצוות [דהך מהלך דספיקא דתוס' הוי מכח סברת הרשב''א, מובא מבנו בשם אביו] מ''מ גם על הראשונים קשיא דהרי התם הוי מרשות לרשות וא''כ מיד איכא יחס דקלוטה כמי שהונחה.

1. ונראה בהקדם באור סברת הראשונים דבאותה רשות לא אמרינן קלוטה, דברעק''א נראה דבעינן את המעבר בין הרשויות בשביל למידן לקלוטה כמי שהונחה, דרק בכה''ג איכא יחס של קליטה להך רשות, ולכן נקט הרעק''א דבזורק מרשות לרשות דיינינן כמי שהונחה גם לענין לחייב על ההעברה דד''א, למרות דביחס להעברה הוי חד רשות, מ''מ כיון דהחפץ עבר מרשות לרשות נתפס בו היחס דקלוטה כמי שהונחה וממילא מהני למשווי גם כמעביר ד''א בהך רשותא. ויעוין בריטב"א דף ה ע''ב וז''ל, ורבינו הגדול ז"ל תירץ דלא אמרו בן עזאי ור"ע אלא כשיש שם שינוי רשויות אבל כשהכל ברשות אחת לא אמרו.

אלא דיש לעיין מהא דמבואר בכתובות דף לא דדיינינן למהלך כעומד בפסיעה האחרונה מהך רשות שהיה שם. ואי נימא דהך סברא דבחדא רשותא לא אמרינן הוי רק לענין קלוטה כמי שהונחה ל''ק מידי וכן מוכח ברמב''ן ה' ע''ב וברשב''א דף ו' ע''א דנקטו להך טעמא רק כלפי קלוטה, אולם במאירי והריטב''א ושיטה לר''ן ה' ע''ב נקטו להך יסוד דחד רשותא גם לענין מהלך כעומד. ונראה דבאמת יש לעיין מה שייך במהלך כעומד דבעינן שתי רשויות דבשלמא בקלוטה שהיחס של ההנחה נובע מכח הקליטה בהאי רשות א''כ איכא למימר דבעינן לשינוי בין הרשויות בכדי שיהא יחס של מקום הנחה חדש בחפץ, אולם במהלך כעומד שהיחס נובע מגוף ההילוך צ''ב מה מוסיף השתי רשויות.

ויעוין בקה''י ס''ס ו' דנקט דעיקר יסוד הראשונים הוא ביחס של קלוטה ומהלך כמונח דלא הוי ביחס למקום מסוים ברשות אלא רק לענין שנדון אותו כמונח בהאי רשות או כעומד בהך רשות, אולם ליכא בזה סיבה ליחס אותו למקום מסוים, ולכן רק מרשות לרשות דבזה הנידון ביחס לרשות מהני האי יחס דקלוטה ומהלך, ויעוין ברמב''ן וז''ל, ואיכא למימר כי אמר ר"ע קלוטה כמי שהונחה דוקא בשנכנסה לרשות אחרת דקלטוה מחיצות אבל בחד רשות לא אמרי'. ומדייק הקה''י מלשונו דהוי גדר בקלוטה דהוי ביחס לרשות, והא דנקט מחיצות אין כונתו למחיצות ממש דהרי דינא דקלוטה איכא גם ברה''ר, אלא דכונתו דקלטהו הרשות.

אלא דלפי''ז עדיין קשה קושית הרעק''א מהא דמחייב תרתי בזורק לרה''ר, דהרי בשביל למידן תורת מעביר מכח היחס דקלוטה בעינן שהחפץ יתיחס למקום מסוים ברשות. ויש שרצו לומר דלמרות דחשיב כמונח לענין לחייב מ''מ ליכא בזה ביטול על המעשה דלבטל את המעשה הוי גדר הנחה אחר מדין הנחה לחיוב וכבר בארו לעיל בדף ג' דלביטול המעשה בעינן מעשה הנחה ולכן הנחת גופו לא מהני לבטל את העקירה, והדברים צ''ב דביטול המעשה לא הוי דין בפני עצמו אלא דכל כמה דאיכא קיום להך מעשה ממילא בטל המעשה הקודם כיון שהגיע לתכליתו, רק דהא מיהא איכא למימר דהוי דרגה בהנחה כמו שבארנו לעיל רק דבזה פשיטא דלא שייך לתפוס את החבל בשתי הקצוות.

אולם נראה דשייך למימר דכיון דהתורת הנחה דאיכא בקלוטה ומהלך לא הוי מכח ההנחה בגוף הרשות, א''כ שייך למימר דכל כמה דבהך מעשה דבו אנו רוצים לדון להך יחס דקלוטה כהונחה ומהלך כעומד איכא יחס של המשך וחלק מעשיה שלימה, לא שייך לדון בזה תורת הנחה, ונראה דזהו יסוד הראשונים דבחד רשותא לא דיינינן ליה כמונח דבחד רשותא דיינינן לכל המשך המעשה כחדא מעשה וממילא לא שייך לחלק את המעשה ולדונו כמונח בכל חלק וחלק ברשות. ורק מרשות לרשות דאיכא בזה שלב שניתן לראותו כגמר בעשיה הקודמת וכהתחלה מחודשת בהא שייך למידן כמונח, ולפי''ז כונת הרמב''ן בקלטוה מחיצות לא להגדיר את גדר דינא דקלוטה כמי שהונחה אלא רק כיחס של גמר בהך מעשה ע''י דקלטוה מחיצות וצע''ק.

ולפי''ז נראה דשרש הנידון אי גם בהך דינא דמהלך כעומד נקטינן דהוי רק באותה רשות, הוי מחמת דבמהלך כעומד דהוי הנחה ממשית בקרקע בהא לא שייך לבטל להאי יחס דהנחה מכח מה דהוי בתוך המעשה.

ובזה ניחא היטב ההיא דכתובות דדיינינן למהלך כעומד בפסיעה האחרונה ברשות שעקר ממנה למרות דהוי באותה רשות, דעיקר החסרון באותה רשות דהוי מעשה אחד דלא ניתן לחלקו וא''כ כל היכא דכעת עוקר מרשות לרשות והוי מעשה מחודש הדר דינא דניתן לדון בזה למהלך כעומד בסוף המעשה שנעשה בהך רשות, והא דעצם הביטול לעקירה הראשונה לא חשיב כנתינת יחס דהנחה בתוך המעשה נראה דהוי מחמת דניתן לדון את עקירתו כעת כעקירה ע''מ להוציא ואת העקירה הראשונה כעקירה להצניע בהך רשות.

1. ונראה דבזה יתיישב היטב קושית הרעק''א מהא דבזורק מרשות לרשות נדון מהלך כעומד בכל חלק מהחפץ וע''י כך יהא חסרון בעקירה, ונראה דבזה ודאי חשיב חלוקה בגוף המעשה ולא מהני מה דהוי מרשות לרשות ולכן בהא פשיטא דלא מחלקינן את גוף המעשה לשתי חלקים.

ונראה עוד דבזה יתבאר היטב ספיקא דהריב''א אי דיינינן למהלך כעומד בסוף הד''א, דמאחר דסוף ד''א הוי גמר מסוים כמו שמבואר ברז''ה ריש הזורק דד''א הוי מקומו של אדם הלכך לא חשיב שמחלקים את המעשה, או דמאחר דסכ''ס הוא ממשיך במעשה ההעברה חשיבא חדא העברה ותו לא שייך לדון למהלך כעומד בתוך המעשה.

1. ועיקר היסוד דבשביל לדון את היחס של כמונח מכח קלוטה ומהלך כעומד בעינן לדון את המעשה שבו אנו דנין את היחס של ההנחה לא כאמצע מעשה. יעוין בשטמ''ק כתובות ל'א ע''א בד''ה הב''ע כשעמד, בבאור הא דמהני מהלך כעומד גם בגוונא שעקר בתחילה ע''מ להוציאו, וז''ל, דאפילו ע"מ להוציאו נמי כל שעמד הרי נעקר עקירה ראשונה ולא חשבינן אלא מעקירת גופו ואילך, ''ועקירה ראשונה אף על גב דהויא להוציאו חשבינן לה כאילו לא היתה אלא להצניעו'' דכיון דכלתה עקירתו בעמידתו הויא ליה כאילו לא נעקרה מעיקרא אלא כדי שיהא מוצנע אצלו ולא תחשב עקירה להוציא אלא מעקירת גופו ואילך, ואפשר נמי לומר דהיינו דקאמר תלמודא לא תימא ע"מ להצניעו וכו' פירוש כי מתרצנא לך מעיקרא כגון שהגביהו ע"מ להצניעו וכו' לא דעביד הכין להדיא שהגביהו ע"מ להצניעו, אלא להדיא הגביהו על מנת להוציאו ומיהו אנן עבדינן לה כאילו הגביהו ע"מ להצניעו ונעשה כאילו הגביהו ע"מ להצניעו קא אמינא לך וכדכתי' ונמצא לפי פירוש זה דתירוצא דמעיקרא דאמרינן כגון שהגביהו ע"מ להצניעו בדוכתא קיימא.
2. ויעוין עוד בשטמ''ק בדף ל''א ע''ב דמדייק מהתוס' בדף ה' ע''ב דמביא את הרשב''א דהוכיח מההיא דכתובות דבהגביה ע''מ להצניעו ואח''כ נמלך להוציאו דמחייב מדין מהלך כעומד דמי. ולכאורה צ''ע דהרי לאחר דמעמידה הגמ' דחיובו משום מהלך כעומד דמי לא בעינן למימר שהגביה ע''מ להצניע וא''כ מאי ראיה להגביה ע''מ להצניע. ומוכיח השטמ''ק דס''ל לרשב''א דבהגביה ע''מ להוציאו לא שייך לדון להא דמהלך כעומד. וז''ל, משום דמשמע לן דע"כ לא קאמר בן עזאי אלא כשיש מקום פטור באמצע וכדקתני להדיא בפלוגתיה המוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו וכו' והיינו דאפי' לדידיה מעביר ד' אמות בר"ה חייב, ומיהו בההיא דר' יוחנן דהמפנה חפציו מזוית לזוית וכו' קא מחייב דלא חשבינן עקירה ראשונה למידי כיון דהיתה עקירה לפטורא וחיובו אתיא ליה משעה שנמלך להוציא דמהלך כעומד דמי, ודמי לההיא דהמוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו וכו', ''דמה לי הפטור באמצע או בתחלה אלא שזה לפטורא וזה לחיובא והכל עולה לטעם אחד'', אבל המוציא מרשות לרשות ומתחלה עקר ע"מ להוציא אפי' לבן עזאי לא אתיא חיובא דעקירה אלא מחמת עקירה ראשונה ''דלא שבקינן עקירה דלהדיא משום עקירה דמדמיא דהמהלך כעומד כיון דעקירה ראשונה הויא דחיובא''.

ונראה דיסוד דבריו הוא דמאחר דבעינן למידן את העקירה הראשונה כעקירה להצניע דאל''כ נמצא דדיינינן לכמונח בתוך המעשה, הלכך ס''ל לרשב''א דכל כמה דעקר ע''מ להוציא לא שייך להפקיע את היחס למעשה הראשון ולדון את העקירה מהפסיעה האחרונה, ורק היכא דעקר ע''מ להצניע דהוי עקירת פטור בהא הוי כשתי מעשים נפרדים ובזה שייך לדון את עקירת החיוב מהפסיעה האחרונה. ובשטמ''ק מבואר דזהו גם היסוד דבמקום סטיו דיינינן לעקריה חדשה ממקום פטור, דעצם הדבר דהוי עקירת פטור הוי סיבה לדון כעקירה נפרדת.

1. ובעיקר הא דהוצרך הרשב''א להביא ראיה דבמגביה ע''מ להצניע איכא דין מהלך כעומד נראה דיסוד ספיקו אי שייך לדון מהלך כעומד בחדא רשותא כיון דהוי בתוך המעשה, ובאמת לפי''ז לא הוי ספק רק במגביה ע''מ להצניע אלא בעיקר הדבר אי שייך מהלך כעומד בחדא רשותא וזה מה דהוכיח מכתובות דבמגביה ע''מ להצניע שייך לדון את זה כשתי מעשים.

אלא דיעוין בחתם סופר דף ה' ע''ב דמבאר דהא הוה פשיטא לתוס' דבעקר להוציאו דיינינן למהלך כעומד רק דדן בעקר להצניע [ובבאור הוכחתו יעוי''ש דמבאר דס''ל כהנך דמפרשי' דשינויי' דהתם דבן עזאי הוא קאי אמפנה חפציו מזוית לזוית דהובא בריש הסוגיא]. ובבאור הסברא לחלק בין עקר להוציאו לעקר להצניע. יעוי''ש וז''ל, והיינו משום די"ל מהלך הוה כעומד אי הי' תחלת עקירה לשם כך, אבל אי היה תחלת עקירה לפנות חפציו, לא הוה שינוי מחשבה אלא בעומד לפוש ומתבטל מחשבתו הראשונה ע"י העמידה, ושוב עוקר ע"מ לצאת, אבל כשאין שום שינוי בין תחלת עקירה שהיתה ע"מ לפנות חפציו, ובין היציאה לר"ה, אף על גב דהליכה הוה כעומד מ"מ אינינו גורם שינוי מחשבה.

ונראה דגם בדבריו מבואר דאיכא יחס בין תחילת המעשה דאיכא בו עקירה ממשית לעקירה מכח דינא דמהלך כעומד, רק דלא הוי בעיקר היחס של המעשה כמעשה עקירה מחודש ולא כאמצע מעשה, אלא בהגדרת המעשה, דכל כמה דתחילת העקירה הוי ע''מ להצניע הוי סיבה שלא נוכל לדון את המעשה עקירה בסופו כמעשה עקירה ע''מ להוציא.

1. אלא דעדיין יש לעיין בקושית הרעק''א ממוציא מרשות לרשות דאמאי לא דיינינן קלוטה כמי שהונחה בכל חלק מהחפץ לפי תרוץ הראשונים דהלכתא גמירי לה בד''א דלא דיינינן מהלך כעומד דהרי לדבריהם הוי הלכתא במלאכת ד''א ולא במוציא מרשות לרשות דהרי זה מה שבאו לישב אמאי במוציא מרשות לרשות דרך מק''פ ס''ל לבן עזאי דפטור. ובאמת יעוין ברשב''א בדף ו' דהקשה להך פירושא דאמאי לא נילף לדעלמא, ומיישב וז''ל, י"ל דלמא שאני התם דמקום חיוב הוא לכולי עלמא כדאמרינן בגמרא אבל סטיו דמקום פטור הוא לכולי עלמא אין דנין קל מחמור להחמיר עליו, ומבואר בדבריו דהוי הלכתא דלא דנים קל מחמור ובראשונים שלא הוקשה להו הך קושיא מוכח דס''ל דהוי הלכתא רק בד''א. אלא דגם לדברי הרשב''א קשה קושית הרעק''א דהרי התם הוי ברה''ר דהוי מקום חיובא ושוב שייך למילף מד''א.
2. ובעיקר הבאור בהא דלא דיינינן במעביר ד''א לקלוטה כמי שהונחה דמיא יעוין בתו''י בדף ד' ע''ב דמוכיח מזה דלא אמרו קלוטה כמי שהונחה דמיא אלא להחמיר ולא להקל. וברשב''א בדף ד' מביא להך פירושא בזה''ל, ויש מי שתירץ דלא אמר רבי עקיבא אלא לחייב אבל לפטור לא אמר, ואינו מחוור בעיני דהא לענין גיטין נמי אמרו כן בפרק הזורק (גיטין ע"ט א') והתם מאי חיוב איכא ומאי פטור איכא. ונראה בדבריו דלהחמיר הוי חלק מסיבה לדונה כהונחה ולכן הקשה מההיא דגט. אולם בפשטות נראה בכונת התו''י דשיעור ההנחה דאיכא בקלוטה לא מחשיב שנגמר המעשה והגיע לתכליתו ולכן איכא עוד מקום לחייבו על המשך מעשהו רק כיון דאיכא בזה שיעור הנחה סגי בהכי לחייב על הך מעשה ולכן גם לענין גדרי הנחה בגט סגי בהך יחס דהנחה. אלא דצ''ע לפי''ז הא דמבואר בגמ' דבמוציא מרשות לרשות דרך מקום סטיו פטור לבן עזאי דס''ל דמהלך כעומד [ואין לחלק בין מעביר ד''א למוציא דהרי התו''י איירי בזורק מרשות לרשות] . ומבואר דגם דלענין להקל דיינינן ליה להאי יחס דהנחה ונראה דניתן ליישב קושיא זו בשתי אופנים. או דסברת התו''י הוי רק בהך הלכתא דקלוטה כמי שהונחה כיון דלא הוי הנחה בגוף הקרקע. ולפי''ז ליכא דין קלוטה בזורק דרך מק''פ. או דנימא דענין לגרע למלאכת הוצאה מחמת המעבר במק''פ לא בעינן לתת יחס גמור של הנחה עד כדי ביטול המעשה הקודם אלא סגי דהיה בו תורת הנחה במק''פ למרות דהוי בתוך המעשה. ויסוד הדברים מהא דמצינו בדף ו' דדנה הגמ' בעיקר דינא דמוציא דרך מק''פ גם אי לא נח שם דהיכן מצינו שמתחייב בהוצאה בכה''ג דאיכא הפסק. ויעוי''ש מה דמביאה ראיות דאיכא בזה חיובא. ומבואר דשייך לדון דעצם הדבר דהיה יחס למק''פ באמצע איכא בזה גרעון ביחס של ההתעסקות של ההוצאה מרשות לרשות. וא''כ איכא למימר דגם לאחר שהוכיחה הגמ' דאיכא בזה חיובא כל זה היכא דכל הגרעון מכח המעבר גרידא אולם היכא דאיכא בזה תורת הנחה איכא למימר דתו איכא בזה גרעון במלאכה. רק דלפי''ז צ''ל דשאני למעלה מי' דגוף המקום הוי רה''ר כיון דמקום ההנחה הוי רה''ר להיכא דעצם המקום הוי מק''פ, דבשביל לגרע את המלאכה בעינן שהיחס למק''פ לא יהא למקום דעיקר מציאותו הוא כמעבר דלמעלה מי' לא הוי מקום הנחה אלא רק כמעבר.
3. ובעיקר היחס למק''פ כסיבה לקולא יעוין בתוס' כתובות דף ל"א ע"ב ד"ה מהלך כעומד, וז''ל, ומעביר ד"א הלכתא גמירי לה ולא ילפינן מינה דהתם מקום חיובא הוא אבל בן עזאי מיירי במקום פטור, ויעוין עוד ברשב''א בדף ו' דגם נקט דהלכתא גמירי לה ומקשה דליליף מינה בעלמא דמהלך לא כעומד דמי, ומיישב וז''ל, י"ל דלמא שאני התם דמקום חיוב הוא לכולי עלמא כדאמרינן בגמרא אבל סטיו דמקום פטור הוא לכולי עלמא אין דנין קל מחמור להחמיר עליו. ונראה מדבריו דהוי כסברת הגמ' בדף ו' דהיכא דהוי דרך מק''פ לא ניתן למילף ממוציא מרשות לרשות דעלמא.

רק דעדיין יש לעיין במה דתמה במהרש"א בכתובות דהרי גם במקום חיוב אמרי' מהלך כעומד דמי בנטל חפץ ע"מ להצניע ונמלך והוציאו דחייב לבן עזאי, ומיישב וז''ל, אף על גב דהכא ה"נ מקום חיוב הוא ואמרינן ביה מהלך כעומד דמי היינו לענין דהקניה הוה מקמי העקירה דחיוב שבת אבל לענין חיוב שבת הכא ודאי דאין חילוק אם מהלך כעומד אם לאו משא"כ במקום פטור דאפילו לפטור אמרינן מהלך כעומד. וברעק''א הבין בכונתו דלחיובא אמרינן בכ"מ מהלך כעומד, וממעביר ילפינן דלקולא ל"א מהלך כעומד ובזה נקט תוס' דהוי רק במקום חיובא. ומבואר ג''כ דאיכא חילוק להחמיר ולהקל דלהחמיר אמרינן בכל גווני ולהקל איכא חילוק בין מק''פ למקום חיוב.

אלא דבעיקר הבאור במהרש''א יעוין ברש''ש דף צא עמוד ב דמבאר דתוס' אזיל כהנך ראשונים דמפרשי דתורץ הגמ' דהא מני בן עזאי אזיל להך אוקימתא דעקר ע''מ להוציא ונמצא דגם לולי הא במהלך כעומד יתחייב וכל הנפק''מ לדון מהלך כעומד הוי רק לענין לדון שקנה את החפץ קודם החיוב בהגבהה הראשונה אולם לענין החיוב ליכא נפק''מ. וז''ל, ובמחילה מכתה"ג שחילוק זה איננו לא בתוס' ולא במהרש"א. רק המהרש"א כתב דלענין חיוב תשלומין דגניבה נשאר הסברא החיצונה דמהלך כע"ד. ול"ג ממעביר. כיון דלענין שבת אין נ"מ.

והמבואר בדבריו דעיקר היסוד הוא דהך הלכתא דלא דיינינן מהלך כעומד הוי היכא דאיכא נפק''מ לחיוב שבת ובזה דיניינן בין לחומרא ובין לקולא.

1. ובעיקר קושית המהרש''א מהא דדיינינן מהלך כעומד גם במקום חיוב יעוין בשיטה ישנה בכתובות דתמה בזה. וז''ל, וכ"ת לא אמרה בן עזאי אלא כשעמד במקום פטור הא אמרינן לה הכא במהלך בתוך הבית, יש לומר לא אמרה בן עזאי לעקור חיוב מן התורה ברשות אחת. ומבואר בדבריו כסברת הרעק''א דאיכא חילוק בין להחמיר ללהקל, ורק מסוף דבריו דנקט ''ברשות אחת'', נראה דאי החילוק הוי מחמת דהוי במקום פטור לא היה שייך לחלק בין להקל ללהחמיר ורק לאחר שנקט דיסוד החילוק הוא בין רשות אחת לשתי רושיות בהא איכא למימר דהא דברשות אחת לא אמרינן מהלך כעומד הוי רק להקל אבל להחמיר אמרינן.

ונראה דהשטמ''ק ס''ל דכל כמה דדיינינן ליה כמונח בקרקע לא שייך שיהא חילוק בדרגת המונחות דיהני רק למשווי הנחה לענין לאחשובי כהוצאה אבל לא לענין שיחשב גמר מלאכה, ורק דאי הוי אמרינן דבעינן למקום פטור הגדר בזה הוא כמו שנתבאר דכל דינא דבן עזאי הוי לענין למשווי כמעביר דרך מק''פ ולכן למרות דלא חשיב כלל כהנחה היכא דבעינן להנחה.מ''מ הוי סיבה לפטור. ורק דאי יסוד החילוק הוא בין רשות אחת לשתי רשויות בהא איכא למימר דהוי שתי גדרים בעיקר הקלוטה דבשתי רשויות הקליטה מתיחסת לרשות ובחדא רשותא הקליטה מתיחסת למקום המסוים ברשות ובזה שייך למימר דהך קליטה דרשות אחת דהוי ביחס למקום הוי הנחה קלישתא כיון דהגברא עדיין במצב של הילוך ומהני רק להחמיר ולא להקל.

1. ובעיקר הקושיא על בן עזאי דס''ל מהלך כעומד ומדינא דמעביר ד''א יעוין בשטמ''ק בכתובות ל''א מה דמביא מהרשב''א והראב''ד וז"ל, א"נ יש לומר דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברה"י או במקום פטור תדע לך דהא לא מייתי לה הכא אלא עלה דמי שהגביה ברה"י אבל ברה"ר לא אמר בן עזאי דלא עדיף מעומד לכתף כן תירץ הראב"ד ז"ל. ומבואר בדבריהם דכיון דבמהלך כעומד בעינן למידן את התורת הנחה בגוף ההילוך בהא אמרינן דכל כמה דמהלך ברה''ר כיון דהוי מקום הילוך דיינינן ליה כחדא מעשה והוי כעמד לכתף ורק ברה''י או מקום פטור דלא הוי מקום הילוך בהא דיינינן להליכה כעמידה.