9. בגדרי מי שלקות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

כ"א סיון ע"ד

**סימן ט'**

**בגדרי מי שלקות**

**א]שיטות הראשונים בדין מי שלקות**

**ב]ביאור דברי שו"ת הרא"ש**

**ג]ביאור שיטת הרמב"ם**

**ד]הנפק"מ בין ההבנות הנ"ל בגדר מי שלקות**

**ה]סיכום פרטי הפוסקים בדין מי שלקות**

**ו]בגדר הדין מי שלקות ביחס לשאר המים**

**שיטות הראשונים בדין מי שלקות**

א]הגמ' ל"ט. אומרת אמר רב פפא פשיטא לי מיא דסלקא כסילקא ומיא דליפתא כליפתא ומיא דכולהו שלקי ככולהו שלקי והגמ' מסתפקת לגבי שבת האם זה להעבורי זוהמא או למתוקי טעמא והגמ' מסיקה שזה למתוקי טעמא וביארו הראשונים שהכונה שברכתו האדמה עכת"ד הגמ' והנה שיטת הרא"ה והריטב"א והמאירי שכונת הגמ' שמי השלקות נפטר על ידי השלקות כיון שטעמם מגיע מהפרי ומשמעות לשונם גם במקרה שמצד האכילה המים עיקר ולא טפלים לפרי בכל אופן כאן שטעם המים זה מהפרי זה סברא שיחשבו טפל אמנם עיין שער הציון ר"ב סקס"ו שדן לגבי אם אוכל פרות שנתבשלו במימיהם האם המים טפלים לפרי ודן מסברא שזה טפל וכן הוכיח מהרא"ה ולכאורא כאן זה סברא מיוחדת לא מצד צורת האכילה אלא רק מצד שטעם המים הוא מהפרי ובפשוטו סברא זו כיון שאין זה הביאור בגמ' לא קי"ל כך וא"כ אדרבא מבואר בראשונים הנ"ל שמצד שהמשקה טפל לפרי זה לא סיבה אמנם יתכן שהם לא דיברו על אופן המ"ב וצ"ע

אמנם דעת רוב הראשונים שכונת הגמ' כפשוטו שגם אם ישתה המשקה לבד בכל אופן ברכתו כשלקות והנה מבואר כאן חידוש שאפילו שעיקר הדבר זה מים והירקות רק נתנו טעם בהם בכל אופן ברכתם כברכת הירקות ועיין ט"ז סימן ר"ב שביאר שאפילו שבעלמא הולכים אחרי הרוב אבל כאן כיון שלמים אין בהם טעם לכן חומרי הטעם הם חשובים העיקר והנה מצאנו כמה שיטות בראשונים מתי נאמר כלל זה דמי שלקות כשלקות ונבאר הדברים בס"ד

א. עיין רשב"א שרק בפירות שדרכם בבישול חשיב מימיהם כמותם אבל אם אין דרכם בבישול בזה הטעם שיוצא הוא זיעה בעלמא וברכתו שהכל ודעת הבה"ל שדוקא אם רוב אכילתם מבושלים ודעת הגר"ז שגם אם חצי חצי זה מספיק והחזו"א צידד שגם אם כולם עושים את זה לפעמים לא חשיב זיעה בעלמא

ב. עיין מרדכי שכתב שרק אם המים עומדים לטבל בהם את המאכל חשיב עדין אוכל אבל אם לא זה חשיב זיעה דהינו שכל שזה מים שעומדים לשתיה כמו שהם חשיבי זיעה וממילא לא יעזור שהם עיקר כי כה"ג גם עיקר ברכתם זה שהכל ועיין תר"י שגם כתב שרק במקום שזה לטבל חשיב אוכל אמנם בפשוטו סברתו מטעם אחר דע"ש שהקשה בתחילה מה שונה מי שלקות ממי פירות שזה זיעה ותירץ שכאן זה השתנה למעליותא וחזר והקשה למה שכר זה שהכל הרי שם זה השתנה למעליותא ותירץ שרק בעומד לאכילה לא חשיב שינוי אבל בעומד לשתיה חשיב שינוי ולכאורא עיקר כונתו שאפילו שבאמת זה לא זיעה כמו שביאר אבל עדין עצם זה שזה רק משמש כשתיה זה סיבה שיחשב שינוי שברכתו שהכל ולכן לגבי ברכה רק אם זה עומד לאכילה חשיב עדיין כברכתו הקודמת ונפק"מ שלגבי דיני זיעה כגון שכר של חדש זה יהיה אסור כיון שכאן זה לא זיעה ומאידך בדבר שעומד לכך שיוציאו את מימיו כגון שבת יש מקום לדון שלדעת רבינו יונה חשיב נשתנה אבל לדעת המרדכי כיון שהכל זה מצד זיעה א"כ יתכן שכאן שזה בעיקר עומד לכך זה לא זיעה וכן איפכא בסוחט שלקות לדעת רבינו יונה יהיה חיסרון של השתני לגריעותא ולדעת המרדכי כה"ג יחשב זיעה

והנה עיין מג"א שציין על זה את דברי התוס' ל"ח. ובפשוטו כונתו למה שכתבו דבשתיה אומר שהכל דהינו שרק אם זה משמש כאוכל בזה הוא חשיב עיקר אבל כל שזה לא משמש כאוכל לא חשיב עיקר והנה בפשטות כונתו שזה כרבינו יונה שרק אם מטבלים בזה את הפת אמנם יתכן שכל שאוכלים את המרק ביחד אם הירקות זה גם נחשב שזה משמש כאכילה וסברא זו מבוארת בגר"ז באריכות ובעיקר דבריהם בפשוטו סברת התוס' רק לגבי מיני מזונות ולא שזה סברא בעצם לגבי הדין האם המים עיקר או הטעם עיקר ועיין מה שהארכנו בסוגיא דשתיתא

ג. עיין מג"א סימן ר"ד סק"ט שהביא בשם המהר"ם שרק במי שלקות סמיכים הטעם חשיב עיקר אבל כל שזה רק טעם בעלמא חשיב המים עיקר ועיין שער הציון שדן שלפ"ז בשכר אם יהיה כזית בכדי אכילת פרס יהיה ברכתו אדמה אמנם בתוס' הרשב"א בפסחים ב: משמע שכונתו כנ"ל וכתב ששכר זה שהכל גם אם יש כזית בכדי אכילת פרס

**ביאור דברי שו"ת הרא"ש**

ב] ד. עיין תשובת הרא"ש כלל ד' סט"ו שהשואל דן במי בישול שעורים האם ברכתם מזונות כדין מי שלקות ענה לו הרא"ש שבשכר מבואר שזה שהכל אפילו שיש בזה את כל כח השעורים ולא מברכים בורא פרי האדמה והטעם או כי זה חשיב אשתני לגריעותא ובפשוטו הכונה שזה זיעה בעלמא כמשמעות התוס' בב"ב או שכונתו שזה סברא בדיני ברכות וכדין קמחא דחיטי או אפילו אם נימא שזה למעליותא אבל המים עיקר אמנם הרי כאן זה מין דגן שחשיב עיקר וכתב שבשתיה זה לא חשיב עיקר ואחרי זה חזר והקשה אבל מה זה שונה ממי שלקות דמבואר בגמ' שזה כברכת השלקות ותירץ שכל דין הגמ' רק במקום שהבישול לצורך השלקות אבל כאן שזה לצורך המים אין דין מי שלקות דמים עיקר ובביאור כונת קושיתו יש אחרונים [לכאורא הדרכי משה פנים מאירות ח"ב סימן ק"צ בית מאיר והגהות הגר"ח מצאנז] שנקטו שכונתו שזה גם על תירוץ שזה השתנה לגריעותא הרי במי שלקות מבואר שזה לא כך ולפ"ז נקטו דמבואר ברא"ש עוד חילוק בין מי שלקות למי פירות דכאן זה לצורך המים וכאן זה לצורך הפרי דהינו שהרא"ש הרי מבאר שגם אם זה נשתנה לגריעותא יש עוד תנאי שזה יהיה לצורך הפרי וא"כ בזה עצמו חלוק שלקות ממי פירות אמנם בזרע אמת סימן ל' וכן בתהלה לדוד סק"ו ביארו שכל קושית הרא"ש רק לצד שזה השתני למעליותא ולא הוי זיעה שזה מי שלקות דלא הוי זיעה בכל אופן יש עוד הגבלה שזה יהיה לצורך הפרי ולא לצורך המים דהינו דמבואר כאן ברא"ש שיסוד הסברא של מי שלקות שהטעם עיקר זה רק מצד שרואים הטעם והפרי כדבר אחד וממילא הטעם ביחד אם הפרי נחשבים כעיקר ביחס למים אבל כל זה שיך אם המים באו לצורך הפרי אבל אם אדרבא יש כאן מטרה לצורך המים זה סברא לראות את המים כדבר לעצמו וממילא אדרבא מים עיקר [עיין דרישה סימן ר"ד סק"ב שנראה שכן ביאר דברי הרא"ש וכן האריך ביד הקטנה סקמ"ב. ובעיקר ביאור הרא"ש הארכנו בסימן הקודם]

והנה יש לדון האם זה רק עד כמה שעומדים לשתות המים יחד אם אכילת הפרי אבל אם המים לא עומדים לשימוש אם השלקות בזה לא שיך לדון שהטעם אחד אם הפרי או שעצם זה שהמים באים לתקן הפרי זה סיבה לדון את הטעם שבפנים כאחד אם הפרי ורק עד כמה שכל המטרה לצורך המים בזה הטעם עומד לעצמו וממילא מים עיקר ובפשוטו נפק"מ במקום שהמים עומדים לזריקה ועיין מג"א שהביא מהשיבולי הלקט וכן הוא ברי"ד שגם מי בישול אטריות חשיב מי שלקות והריא"ז חולק כיון שזה לא עומד לשימוש ועיין מג"א שסברת הרי"ד כרא"ש ומבואר שגם כה"ג שאין דרך שתיתם אם האוכל חשיב מי שלקות

והנה יש לדון במבשל לצורך המים אבל גם לצורך המשקה האם גם כה"ג יש דין מי שלקות והנה אם אוכל ביחד אם הירקות בזה נקטו כל האחרונים שזה ודאי חשיב מי שלקות דאדרבא רואים הכל כאכילה אחת ויש כאן עדין הסברא שהטעם הוא כחלק מהפרי אמנם בדעתו לשתות המים בלבד יש מקום לדון דיתכן שזה כמו לשפוך שכל שזה גם לצורך הפרי זה סברא לראותו כאחד אם הפרי אמנם יתכן שכל שמשתמשים בו בנפרד זה עצמו סברא לראות הטעם כדבר נפרד ועיין חיי אדם כלל נ"ב ס"ב והגר"ז דנקטו לדינא שכה"ג ברכתו שהכל אמנם עיין מ"ב סק"י שמשמעות דבריו שרק אם עשה רק לצורך המים ולא לצורך הפרי כה"ג זה לא מי שלקות אבל כל שזה גם לצורך הפרי אפילו שאוכלו לבד בכל אופן ברכתו כדין מי שלקות וצ"ע בזה

והנה בעיקר חידוש הרא"ש שכל שהוא עושה לצורך המים אין על זה דין מי שלקות צ"ע מהגמ' של שבת ל"ט. דמפורש בגמ' שזה עומד למתוקי טעמא ויש לזה דין מי שלקות והרי בפשוטו אין הירק נאכל כלל כמו שהגמ' אומרת שלאחר הבישול הוא עץ בעלמא ועיין בית מאיר סימן ר"ה שרצה לומר שכל דברי הרא"ש רק בנשתני לגריעותא אבל בנשתנה למעליותא תמיד חשיב עיקר וצ"ע שהרא"ש לגבי שכר נסתפק אם זה נשתנה למעליותא א"כ לצד שזה למעליותא הדרא קושיתו שזה כמו מי שלקות ואולי הגמ' איירי באופן שאוכלים גם הירק ולא מבשלים עד שהוא נהיה כעץ בעלמא ודוחק ובפנים מאירות ח"ב סימן ק"ץ כתב שכל דברי הרא"ש רק בדבר שאפשר לאוכלו כמו שהוא אבל דבר שאי אפשר לאוכלו כמו שהוא וכל שימושו לתת טעם בדבר אחר בזה גם אם זה לצורך המשקה יש לו דין מי שלקות דהינו שכאן יש חשיבות מיוחדת שזה חשיב עיקר גם ביחס למים כי זה כל צורת אכילתו אמנם כל זה אם טעם זה אינו זיעה וכן הגמ' נקטה שאם זה להעבורי זוהמא אין לזה חשיבות במים והנה צ"ע דהגמ' בנדה נ"א. אומרת שעיקרו לטבל בו את הפת וצ"ל שכיון שיש לו גם שימוש של תבלין לכן זה עדיף וצ"ע אמנם הרבה אחרונים דימו דין תה לדברי הרא"ש עיין פר"ח יור"ד סימן קי"ד וכן השבות יעקב סימן ה' ופרח מטה אהרן שהובא בביאר היטב ויתכן לדחוק שבאמת הדין של שבת זה במקום שזה עומד לטבל שכה"ג עיקר הטיבול זה בטעם ובזה מודה הרא"ש ויתכן עוד דהנה לשון הגמ' לעבורי זוהמא וביאר רש"י בקדירה ומשמע שמתבשל כאן אוכל אחר וצ"ע א"כ אם זה בשר הברכה כמהו ואם זה שאר ירקות תיפו"ל שמצידו הברכה כך וצ"ל שלשבת יש טעם חזק ואם הוא שהכל לא היה כאן דין מי שלקות ולפ"ז יתכן לחדש לדעת הרא"ש שדנים כל הירקות וכל הטעמים כדבר אחד ולא איכפת לן שהוציא ירק אחד וצ"ע אמנם המג"א סימן ר"ד סקי"ד והמ"ב סקכ"ב העתיקו דין השבת בשלקו לשתות מימיו וצ"ע

**ביאור שיטת הרמב"ם**

ג] ה. עיין רמב"ם פ"ח ה"ד שכתב וז"ל ירקות שדרכם להישלק ששלקן מברך על מי שלק שלהם בורא פרי האדמה והוא ששלקן לשתות מימיהם שמימי שלקות כשלקות במקום שדרכן לשתותם עכ"ל ועיין נשמת אדם כלל נ"ב סק"א ובמאמר מרדכי ונהר שלום סימן ר"ה שכתבו שזה ודאי משמעות לשונו במקום שדרך לשתותן משמע כדרך שתיה שגם אז יש להם דין מי שלקות ובזה ודאי חולק על הרא"ש והנה עיין דרכי משה שכתב שמשמעות הרא"ש דלא כרמב"ם ועיין מאמר מרדכי שכתב שפשטות הדברים שלרמב"ם דוקא אם עשה לצורך המים אבל אם עשה לצורך הפרי אפילו שהדרך לאכול הפרי אם המים אין ברכתו כשלקות ובזה הרי מפורש ברא"ש שגם כה"ג חשיב מי שלקות אמנם עיין נשמת אדם כלל נ"ב ס"ה שביאר שכונתו שברמב"ם משמע דוקא אם משתמשים אם המים ולא אם שופכים אותם וברא"ש משמע שגם כה"ג וכן משמע שנקט הכס"מ שכוונת הרמב"ם רק למעט להעביר הזוהמא דהינו לשפוך המים וכן ביאר בעולת תמיד והנה לפ"ז ודאי מבואר ברמב"ם בהבנת סוגיא דמי שלקות שזה לא מצד שהטעם והפרי כדבר אחד ביחס למים דא"כ במקום שכל כונתו רק לצורך המים לא שיך סברא זו כמבואר ברא"ש אלא שיסוד הסברא שהטעם שבמים זה עיקר אלא שיתכן שזה רק במקום שכל נתינת הטעם לצורך השימוש בטעם אבל אם זה מאליו שם ולא נתכונו לזה אינו כך או שגם כל שבפועל רגילים לאוכלו אם המים חשיב עיקר [והנה הנשמת אדם כתב שבעומדים לשפיכה כולם מודים לדין הרמב"ם אמנם לנ"ל שיש כאן מחלוקת בהגדרת הדין א"כ ודאי יתכן שזה הרמב"ם לשיטתו שגם כשהמטרה רק למים זה סיבה שיחשב עיקר א"כ ודאי שהפוך זה לא סיבה כלל ודו"ק]

והנה המג"א נקט כדבר פשוט שבכונתו למים לא חשיב מי שלקות והיה מקום לומר שפסק דלא כרמב"ם אמנם לפ"ז אין שום מקור להחמיר בשופך המים כיון שזה הרמב"ם לשיטתו בהבנת הסוגיא וכנ"ל ובפשטות משמע שנקט שעד כמה שכונת הרמב"ם לאפוקי לשפוך א"כ יתכן שכונתו למים זה רק אם אוכלם יחד אם הפרי ולפ"ז גם הוא ס"ל כהבנת הרא"ש רק שהוסיף עוד תנאי שהמים יהיו לשימוש וצ"ע שזה נגד משמעות לשונו שדרך לשתות המים דמשמע שזה דרך שתיה אמנם אם נימא שכיון שזה גם משמש לפרי כה"ג הרא"ש מודה א"כ יש מקום לנ"ל

**הנפק"מ בין ההבנות הנ"ל בגדר מי שלקות**

ד]והנה העולה מהנ"ל דבפשוטו יש כאן שני הבנות שונות בדין של מי שלקות דבשו"ת הרא"ש מבואר שיסודו שרואים הטעם כאחד אם הפרי והמים טפלים אליהם ולכן ברכת המים כברכת הפרי אמנם בפשטות דעת הרמב"ם שזה סברא שהטעם חשיב עיקר מצד עצמו ולא מצד טפילותו לפרי ועיין ט"ז שכתב שאם למים יש טעם עצמי בזה לא שיך לומר שהטעם של הירקות הוא העיקר וכתב הגר"ז ר"ב סט"ו שכל זה לראשונים שגם אם זה לא לצורך הפירות אבל לדעת הרא"ש שכל הנידון רק אם זה לצורך הפירות שחשיב המים טפל לטעם והתבשיל א"כ גם כאן חשיב הטעם עיקר

והנה עיין במג"א הובא בבה"ל לגבי מי תאנים וכן במג"א סימן ר"ד ס"ו לגבי המחלוקת רא"ש ורשב"א שדן שישתה יין ויוסיף בברכה על העץ ומבואר שזה לא נפטר כדין יין שפוטר שאר משקים וצ"ע שאפילו שטעם עיקר אבל זה מציאות של משקה ומבואר במג"א שדן שזה גדר של אוכל ומשמעות המג"א שדן גם אם מראש רוצה לשתות יין ואחרי זה מי תאנים ועיין פמ"ג ר"ב א"א כ"ו שתמה בזה ובגר"ז סימן ר"ד סי"ב באמת כתב לחלוק על המג"א ושזה נפטר בברכת היין [ועיין מג"א קע"ד סקי"א ובלבושי שרד לגבי שתה המשקין קודם היין לגבי האם נפטר בברכת היין] ולכאורא זה רק להבנת הרא"ש שכל יסוד הדין שרואים את זה ביחד אם התבשיל וכחלק ממנו אבל לדעת הרמב"ם הדבר מחודש מאוד וכן מה שדן הבה"ל שזה לא נטפל לאוכל וצריך ברכה לכאורא אם זה גדר משקה הדבר מחודש ורק אם זה בתור טפל לתבשיל וחשיב כאוכל א"ש ודו"ק ויתכן שיש בזה גם נפק"מ האם ברכה אחרונה בכזית או רביעית אמנם יתכן שכאן זה תלוי במציאות של דרך השתיה ועיין סימן ר"י במ"ב בשם החיי אדם

והנה עיין בה"ל סימן ר"ב ס"י ד"ה על, לגבי נידון הרשב"א שבאין דרך אין דין מי שלקות וכתב שמשמע שעל הפירות עצמם מברך העץ דאל"כ מה הנידון דודאי שהמשקה לא יותר מהפרי וכן בסוף דבריו כתב שבשרית תפוחים שהתפוח ודאי נהרס שגם לרא"ש ברכתו שהכל והנה לכאורא אם זה מקרה שאין הדרך לעשות דהינו שגם הטעם שיוצא אין דרכו כך א"כ ודאי שאותו חיסרון שיש על הפרי שאוכלו חי יש גם על הטעם אמנם במקרה שהדרך לעשות כדי שיהיה מים טעימים ורק שהפרי נהרס כבר בתחילה לכאורא אין סיבה שלא יהיה כאן די מי שלקות דהרי הטעם העיקר אמנם לרא"ש שגדר הדין מי שלקות שדנים הפרי והטעם כדבר אחד לגבי המים בזה יתכן שזה רק שייך כל שברכת הפרי כברכת הטעם אבל אם ברכת הפרי זה שהכל מצד הטעם לבד זה לא סיבה אבל לדעת הרמב"ם לכאורא אין לזה מקום [ועין מור וקציעה סימן ר"ד לגבי שבת דפשיטא ליה שאם הפרי ברכתו שהכל גם המים וצ"ע]

והנה לענין תבלין מבואר בטור סימן ר"ד שדבר שעביד לטעמא ברכתו שהכל ואחד הדוגמאות זה שבת ועיין ביאור הגר"א שהקשה הרי הגמ' אומרת שהמים אדמה וכתב שצ"ל שחלוק המים מהפרי בעצמו והסברא בזה דבפשוטו הטעם שכיון שזה רק לטעם אין לזה שם פרי ולפ"ז אין סברא לחלק בין המים לפרי אמנם יתכן שזה מצד שזה כמו דבר שדרכו לאוכלו תבלין ואוכלו לבד זה כמו חי ומבושל ולכן אם יאכלו כדרך אכילתו שזה בתור תבלין אין בזה חיסרון ומבואר דלא כסברת הבה"ל אמנם זה תלוי במה שישבנו לעיל הקושיא על הרא"ש משבת

ועיין רשב"א שהקשה על חומץ סתוניות הרי זה עומד לכך ולמה זה חשיב זיעה והנה שיטת המהר"ם הובא בטור שזה כמו נובלות שברכתם שהכל ולפ"ז מבואר ברשב"א שבכל אופן הקשה שמימיו יהיו העץ ולנ"ל א"ש שכאן כל החיסרון ביחס אליו ולא ביחס למימיו אמנם בפשוטו ודאי שיטת הרשב"א כטור שזה העץ דאל"כ בפשוטו אותו חיסרון שיש על הפרי שזה קודם זמנו זה גם ביחס לחומץ שבפנים ואין מקום לקושיתו וז"ב

**סיכום פרטי הפוסקים בדין מי שלקות**

ה]והנה לענין הלכה זה ודאי שחוששים לשיטת הרא"ש שאם זה לצורך המים ברכתו שהכל כמבואר במ"ב סק"י לגבי מי בישול תפוחים וכן זה ודאי שחוששים לשיטת הרמב"ם שאם לא רוצה לשתות המים כגון מי לביבות לא מברכים מזונות וכן זה ודאי שחוששים לשיטת הרשב"א שדבר שאין דרך לבשלו שאין על המים דין מי שלקות ולענין שיטת המרדכי שרק בעומד לטבל בהם פתו וכן שיטת המהר"ם שרק אם זה סמיך סתימת הפוסקים שדנו בכל מקום ולא הזכירו לדון האם זה סמיך או לא, לא משמע כן וכן נקט בזרע אמת סימן ל' אמנם הדרך החיים העתיקו להלכה

והנה האחרונים כאן דנו בכמה מקרים ונסכם הדברים בס"ד ומה שיש להעיר בזה א. המג"א כתב שמי תפוחים כיון שעיקרו לצורך המים לכן ברכתו שהכל וצ"ע למה לא חשש לרמב"ם שגם אם זה לצורך המים חשיב מי שלקות ואולי כאן שיש צירוף שיטת הרשב"א לגבי ברכה ראשונה נקט להקל אמנם יתכן שנקט שכה"ג גם הרמב"ם מודה וכדלעיל

ב. עיין במג"א ר"ה סק"ו לענין מי לביבות שכתב שאם עשה לאקשין ואין כונתו למים לרמב"ם הוי שהכל ולרא"ש הוי מזונות כמבואר ברי"ד וצ"ע מה זה שונה מהגמ' של להעבורי זוהמא וצ"ל ששם הכונה שזה לצורך זוהמא של הקדירה ולא של הירק המתבשל וצ"ע עוד צ"ע למה לא כתבו שגם לרשב"א אין ברכתו מזונות כיון שלכאורא קמח לא חשיב שרובו לבישול וכמו שכתבו הראשונים לגבי שעורים וצ"ע

ג. עיין ט"ז הובא במ"ב ר"ה סק"ח דאם כובשים רק כדי שיחמיצו הירקות לא מברכים על מי שריתם ועיין פמ"ג שביאר שזה מצד שחשש לשיטת הרמב"ם וצ"ע הרי לגבי מי לביבות המ"ב חשש לרא"ש ולמה כאן לא חשש לרא"ש ואולי בדבר שאף אחד לא רגיל לשתות גרע שבטלה דעתו ואין חשיבות לטעם שבפנים

ד. עוד כתב המג"א שם דאם עשה רק קצת לביבות כה"ג ודאי שברכתו שהכל דהיינו שגם בבירך מזונות יברך שהכל וצ"ע הרי לשיטת הרמב"ם גם אם זה לצורך המים ברכתו מזונות ואולי זה רק שם שהנידון על מזונות ס"ל שכל שזה לא לצורך המים הוי כמו שתיתה אמנם עיין בדבריו סימן ר"ח סק"ז שכתב גם לגבי גרעיני שעורים שברכתם אדמה שלא חשיב כל שיש בו ובפשוטו משמע שלא חשש לרמב"ם הנ"ל או שלמד שאין זה כונת הרמב"ם וכנ"ל ובנשמת אדם דן שכה"ג אין הרבה טעם ולא חשיב מי שלקות וזהו יסוד שלא כל טעם חשיב מי שלקות

ה. עיין מ"ב סק"י שכתב שאם בישל רק כדי לשתות המים אין דין מי שלקות ומשמעות דבריו שאם גם אוכל הירקות אפילו ששותה המים לבד חשיב מי שלקות אמנם החיי אדם כלל נ"ב ס"ב והגר"ז נקטו שכה"ג כיון שהוא אוכל המים לבד אין בזה דין מי שלקות ויתכן שזה מצד הרא"ש שנקטו שרק אם אוכל יחד אם הירקות חשיב כאכילה אבל אם אוכלן לבד זה לא שייך ויתכן עוד שהמג"א הביא מתוס' שבשתיה אומר שהכל דהינו שכל שזה עומד לשתיה זה סיבה לשהכל ורק אם אוכל ביחד אם הירקות לא חשיב כשתיה וכמו שהאריך בזה הגר"ז אמנם לפשטות לשון הרמב"ם ודאי דיש לו דין מי שלקות

ו. עיין שו"ע לגבי מי שרית צימוקים ותאנים שכל שזה לא יין לא הוי הגפן וזה תלוי ברא"ש וברשב"א ועיין נשמת אדם שתמה ששם הרי זה לצורך המים וא"כ הרי בזה בפסק המג"א כדברי הרא"ש שאין דין מי שלקות והמג"א מטעם אחר העמיד שמדובר שאוכל ביחד אם הצימוקים אמנם האחרונים נקטו לא כך ע"ש במ"ב וצ"ע

**בגדר הדין מי שלקות ביחס לשאר המים**

ו]בעיקר הדין מי שלקות בפשוטו הוא רק כדין עיקר וטפל דהטעם חשיב עיקר והנה עיין שו"ע סימן ר"ב ס"י לגבי מי תאנים שכתב שיש גם ספק לענין ברכה אחרונה וצ"ע הרי אין כאן רביעית של המים שיצאו ומה זה שונה מכל שיש בו שקי"ל שצריך שיאכל כזית דגן ומשמע שכאן גדר הדין מי שלקות שגם המים מקבלים את דין הטעם ויתכן שמקור הדברים דהרי לשיטת הרא"ש שרק אם עשה לצורך הפרי זה עוזר ויסוד הסברא שדנים הטעם אם הפרי כעיקר ביחס למים וצ"ע הרי עכשיו הוא הפריד המים מהפרי ובדין עיקר וטפל למה שלא ישתנה דינו והניחא לשיטת הרמב"ם א"כ עיקר הסברא שהטעם עיקר רק שיש מקומות שהמים עיקר אבל לדעת הרא"ש שזה רק מצד שזה כחלק מהתבשיל א"כ הרי עכשיו זה השתנה ומוכח כנ"ל שכאן זה לא רק מדין עיקר אלא כבר נקבע שברכת המים הוא העץ ויתכן דאל"כ תמיד היה נחשב המים עיקר והנה מבואר בטור שבבישל יחד אם בשר כיון שטעם הבשר הוא העיקר לכן לא חשיב מי שלקות וכתב המ"ב סקי"ב ובשער הציון שם שאם זה מים שכבר קיבלו טעם שלקות ואחרי זה בישל אם בשר מה שזה השביח טעמם זה לא סיבה שהברכה האדמה יפקע וצ"ע שאם זה גדר שזה עיקר מה שיך שיפקע הרי עכשיו טעם הירקות הוא לא עיקר אלא בהכרח כנ"ל שכבר חל כאן דין ברכה של מי שלקות

והנה מבואר במג"א סימן ר"ב סי"א שבספק יכול לברך בורא נפשות ועיין בבה"ל שהביא את הפמ"ג שציין למג"א לקמן סוף סימן ר"ח שאם יש דבר שספק בורא נפשות או מעין ג' שלא יברך כלל וכתב שלפ"ז גם כאן לא יברך ושמעתי לדון שלכאורא אין זה דומה שכאן שזה רק מדין טפל א"כ יש כאן שתית מים רק שהנידון שזה יפטר בברכת הטעם לכן כל שלא מברך על הטעם ממילא מברך על המים אבל בסוף סימן ר"ח אם זה מעין ג' אין כאן שום דבר לברך עליו בורא נפשות ולנ"ל אינו נכון שגם כאן הכל קיבל דין מי שלקות אמנם בעיקר הדבר עיין שער הציון ר"ח סק"ע לגבי אם שתה פחות מרבעית יין ושתה רביעית מים שלא יכול לברך בורא נפשות דאולי צריך לברך על היין וממילא אין חיוב ברכה על המים ועיין אגרות משה ח"ד סימן מ"ב שהקשה הרי כאן שתה ודאי רביעית מים ועד כמה שלא מברך על הגפן יכול בתורת ודאי לברך בורא נפשות אמנם מדברי המ"ב חזינן שכיון שעכשיו צורת חיובו זה מעין ג' לא יכול לברך ב"נ והארכנו בזה בדין צירוף אוכלים לברכה אחרונה

ועיין מ"ב ר"י סק"א שמי שלקות שברכתם האדמה מצטרף אם הירק לכזית ועיין אגרות משה שתמה שזה רק סברא שזה עיקר אבל ודאי שזה משקה ובפשוטו מבואר כנ"ל שהגדר דרבנן שזה נחשב על שם הטעם שזה אוכל אמנם צ"ע הסברא שזה רק בצירוף ולא כשהוא לבד וצ"ע

**הוספה**

**סברות האחרונים בתה וקפה**

]דנו האחרונים לענין תה וקפה למה שלא יהיה בזה דין של מי שלקות ודעת הפנים מאירות שבאמת ברכתו האדמה אמנם האחרונים נקטו שזה שהכל מכמה טעמים א. לדעת המרדכי שזה רק בלטבל אמנם הזרע אמת דחה שהפוסקים לא חששו לדעת הנ"ל ב. למהר"ם שזה רק אם זה סמיך ג.לרא"ש שזה לא לצורך המים ג. השבות יעקב דן מצד סברת הרא"ש שזה לצורך המים אמנם בפשוטו קשה משבת ובהכרח כמו שכתב הפנים מאירות שדבר שכולו לטעם זה אחרת וא"כ ה"ה כאן ד.והנה יש לדון שדבר שכולו לתבלין מבואר בטור סימן ר"ד מהראב"ד שזה שהכל ובפשוטו כי זה לא פרי אמנם בפשוטו זה נסתר משבת ובהכרח שזה רק סברא עליו עצמו ולא על טעמו וכנ"ל אמנם עיין ברכת ראש שכתב שבגמ' בנדה מבואר שעיקרו לכמך וא"כ הוא ראוי לאכילה ומה שכתב הראב"ד שזה שהכל כי היום השתנה המציאות ובאמת היום גם מימיו זה שהכל ולפ"ז באמת הנ"ל שזה רק טעם ברכתו שהכל אמנם עיקר דברי הראב"ד אינם מוסכמים דהראשונים בפלפלים כולם נקטו שגם דבר שהוא תבלין חשיב פרי וכן הוא ברשב"ץ מ"ג: ע"ש ה. עיין בית מאיר שדן שכתב הרשב"א לגבי חומץ סיתוניות שכיון שזה פרי גרוע גם מה שיוצא ממנו זה זיעה אפילו שעומד לכך אמנם דבריו צ"ע ששם מפורש בדבריו שכל מה שכתב כי גם המשקה שיוצא גרוע לכן אין לו חשיבות אבל כאן שמה שיוצא לתוך המים זה לא גרוע אין שיך סברא זו וצ"ע