3- שיעורי ציצית סי יא יב 
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / ציצית, סדר ב תשפג

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בשיעור אורך החוטין, ודין גרדומין**

# שיעור אורך החוטין

גמ' (מנחות מ"א ב') וכמה תהא משולשת, בש"א ד' (אצבעות) ובה"א ג', וג' שב"ה אומרים א' מארבע בטפח של כל אדם וכו', ומסיק, אר"פ הלכתא וכו' משולשת ד' (אצבעות), ולעיל (שם, ל"ט א') תכלת שכרך רובה כשרה ואפי' לא כרך בה אלא חוליא א' כשרה, ונויי תכלת שליש גדיל וב' שלישי ענף.

ובשיעור ד' אצבעות, דייק ברא"ש (הל' ציצית, סי' י"ב) דלרש"י קאי אענף לבד מהגדיל, ושלפי"ז צריך להיות ו' אצבעות (דהא הגדיל הוא שליש וענף ב' שליש), ולר"ת קאי אגדיל בלא הענף, ושלפי"ז צריך להיות י"ב אצבעות, אך כתב שפשטיה דמילתא משמע דקאי אגדיל בהדי ענף שהכל ביחד יהיה ד' אצבעות, וכ"ה דעת הרמב"ם (פ"א ה"ו), ובטור (סי' י"א, ד') סתם כדעת ר"ת, ובשו"ע (שם) הביא בסתם כהרמב"ם וי"א כר"ת[[1]](#footnote-1).

ובמ"ב (שם, סק"כ, ובביה"ל ד"ה אין) בשם הלבוש דשיעורים אלו רק מדרבנן[[2]](#footnote-2), וציין למש"כ בחי"א (כי"א דין ט"ז) דכדי עניבה מיהא בעי' מה"ת[[3]](#footnote-3), אמנם בחזו"א (סי' ג' סק"ב) נוקט שהוא מה"ת, וס"ל דאף בגרדומין השיעור של כדי עניבה הוא מה"ת[[4]](#footnote-4).

# אי שיעור י"ב גודלין הוא לעיכובא

ולדעת ר"ת דבעי' י"ב גודלין, מבואר בשו"ע (סי' י"ב סעי' א') שהוא לעיכובא, וכ"נ בפמ"ג (סי' י"א מש"ז סק"ג) דכשאין לו י"ב גודלין, אף שבדיעבד סומכים שיכול ללבוש את הבגד, מ"מ אינו יכול לברך עליו, ופי' שמדרבנן בעי' י"ב גודלין לעיכובא, (וכ"כ בא"א סק"ח), עיי"ש.

ובמ"ב (שם, סק"כ) העתיק כדעת הפמ"ג, אך בביה"ל (שם, ד"ה וכן נוהגים) הניח בצ"ע לדינא, שכן בחי' מהר"ם בנעט (ע"ד המרדכי סי' תתק"מ) הסתפק אם י"ב גודלין הוו לעיכובא, ושכן משמע בחינוך (פר' שלח) דהוא רק למצוה בעלמא, עיי"ש.

ובאמת שבמהר"ם בנעט הכריח דדין זה תלוי בפלוגתא דגרדומין (וכדלהלן) אם בעי' שיעור כדי עניבה בענף או שסגי כדי עניבה בגדיל, דדוקא לשיטות שצריך כד"ע בענף מוכח דמתחילה בעי' טפי מכד"ע, וכיון שלא נתפרש השיעור בהכרח ללמוד מהדין של שליש גדיל וב' שליש ענף, ולר"ת ששיעור הגדיל הוא ד' אצבעות בהכרח ששיעור הענף ח' אצבעות, אך אם שיעור כד"ע הוא בגדיל אין מקור כלל דיש שיעור לעיכובא בענף ואולי סגי בענף משהו, וכן לשיטות דשיעור ד' אצבעות קאי אענף נמי אין מקור לי"ב גודלין (רק לשיעור ו' גודלין).

ודעת החזו"א (סי' ג' סק"ב) דודאי מה"ת יש שיעור לחוטין (וכנ"ל), אך שא"א לומר שכל שיעור י"ב גודלין הוא לעיכובא, שהרי כל המקור של ר"ת להצריך י"ב גודלין הוא משום שפי' דד' גודלין קאי אגדיל לחוד, וכיון שצריך שליש גדיל וב' שלישי ענף נמצא דצריך י"ב גודלין, וכנ"ל, ומכיון שמבואר בגמ' דדין זה של שליש גדיל וב' שלישי ענף הוא רק לכתחילה לנוי הציצית, ובדיעבד אפי' כרך רובה, או רק חוליה א', כשרה[[5]](#footnote-5), א"כ בהכרח שהשיעור של י"ב גודלין הוא רק לכתחילה, וא"א שיהיה לעיכובא.

ונקט שלפי"ז אף לר"ת שיעור אורך החוטין לעיכובא הוא ד' גודלין, אלא שלכתחילה צריך שכל הד' יהיו בגדיל וממילא הענף יהיה ח', אך לעיכובא סגי שיש ד' בענף ועוד משהו בגדיל[[6]](#footnote-6).

# בדין גרדומין

בגמ' מבואר דלרבי שתכלת ולבן חדא מצוה היא יש דין גרדומין, שאם נקרעו חוטי הלבן ונותרו חוטי תכלת כשר, וזהו ששנינו הלבן אין מעכב את התכלת, ובראשונים דנו אם גם לרבנן יש דין גרדומין, ויש בזה כמה שיטות, ובתוס' מסקו דלרבי שהכל מצוה א' סגי אף כשניתקו חוטי הלבן לגמרי, כיון שיש כאן מין שלם שמציל על השני, אך לרבנן שזה ב' מצוות א"א שמין א' יציל על השני ובעי' שישתייר כד"ע בכל ד' החוטין.

וברמב"ם (פ"א ה"ד) כתב, דלבן אין מעכב את התכלת היינו שאם עשה לבן ותכלת ונפסק הלבן ונתמעט עד הכנף ונשאר התכלת לבדו כשר[[7]](#footnote-7), ובסו"ד (הי"ח) כתב אם נתמעטו חוטי הציצית אפי' לא נשתייר מהן אלא כדי עניבה כשר ואם נפסק החוט מעיקרו אפי' חוט א' פסולה, וצ"ב סתירת דבריו.

ובכס"מ (שם, וכ"ה בב"י סוסי' י"ב) כתב ג' דרכים בדעתו, א', שאם ניתקו כל ד' החוטין צריך שישתייר כדי עניבה, אך אם נשאר מין א' שלם כשר אפי' כשניתק המין השני לגמרי, ב', דמש"כ להכשיר בנפסק לגמרי היינו שנשתייר כדי עניבה, ג', שבד' חוטי לבן בעי' שישתייר כד"ע, אך כשיש ג"כ תכלת א"צ כד"ע, וסגי כשלא נפסק לגמרי, כיון שהתכלת מצילה על הלבן.

ובמהר"ם בנעט (על המרדכי, שם) חולק ע"ד, ונקט דלעולם בעי' שישתייר כד"ע, דאין מין מציל על השני, וכוונת הרמב"ם שכשנחתכו חוטי הלבן מעיקרן כשר היינו רק לקיים מצות תכלת, אך מצות לבן א"א לקיים כיון שלא נותר בהן כד"ע[[8]](#footnote-8).

# גרדומין בענף או בגדיל

בעיקר דין גרדומין דבעי' שישתייר כדי עניבה, נח' רש"י ותוס', דלרש"י בעי' שישתייר כד"ע בענף, ולר"י סגי אף בכד"ע בגדיל, ובתוס' (ל"ח ב') התקשו על פרש"י, דבגמ' דייק ממה שסגי בכד"ע דש"מ שצריך לקשור אחר כל חוליא, דאי לא קשר לא סגי בכדי עניבה דאכתי החוט מתנתק מהבגד, ובשלמא לר"י דשיעור כדי עניבה הוא בגדיל ניחא דאי לאו דקושר בין חוליא לחוליא יתנתק החוט, אך לרש"י דשיעור כדי עניבה הוא בענף א"כ הוא מתחבר ע"י הקשר האחרון ולא מתנתק אפי' כשלא קשר ג"כ בין החוליות, ובתוס' דחקו דלרש"י צ"ל דלמאן דדייק כן ס"ל דא"צ שישתייר אפי' כד"ע.

ובחזו"א (סק"ג) תמה ע"ד, דא"כ רבא חולק על כל האמוראים שסברו שיש דין כדי עניבה, ובגמ' (ל"ט א') משמע דרבא מודה לר"נ בזה, ועיי"ש שיש ליישב פי' רש"י, חדא בגרדומין דרבי, שנקרעו ב' חוטין ממין א' ונותרו רק חוטין של מין השני, דבזה כשר אף כשלא נשתייר כד"ע, (כמש"כ תוס' שם), ועוד, דאפי' בגרדומין דרבנן שצריך שישתייר כד"ע היינו רק מצד א' של החוט, אך בצד השני של החוט הוא נקרע לגמרי ולא נשתייר מידי, ושפיר מתנתק מהקשר מצד זה, ואי לאו דקושר בין חוליא לחוליא לא יתקיימו הכריכות כלל, עיי"ש.

# נתמעט מי"ב גודלין ע"י הכריכות

בביה"ל (סי' י"א סעי' ד') דן באופן שמעיקרא היה בחוט י"ב גודלין, אלא שלבסוף נתמעט הענף ע"י הכריכות, דאולי יתכשר מדין גרדומין, והביא לדייק בל' הפמ"ג ששיעור י"ב גודלין הוא לאחר גמר כל הכריכות והקשירות, וצידד הטעם, דכיון שמעיקרא היה בדעתו להשלים את הכריכות עדיין לא נגמרה עשיית הציצית ולא חשיב גרדומין, וכמבואר בהל' שבת (או"ח סי' של"א) דכל זמן שלא סילק ידו מהמילה חוזר אף על ציצין שאין מעכבין, שנחשב שלא גמר עדיין את עשייתו, עיי"ש.

וכ"כ להלן (סי' י"ב סעי' א', ד"ה שמא נפסק) דה"ה בנפסק החוט לאחר שכרך בו חוליה א' (פי' כריכה ראשונה וקשר לאחריו) דשמא א"א להחשיבו כנעשה בהכשר כיון שהיה בדעתו להשלים את כל הכריכות, והניח בצ"ע למעשה.

ולכאו' יש להכריח כסברא זו מהגמ' (מנחות ל"ט א') דציצית שכרכה כולה פסולה דבעי' ענף לעיכובא, ולכאו' לדעת ר"י (וכנ"ל) דשיעור הגרדומין הוא בכריכות א"כ למה לא נכשיר מצד גרדומין, ובע"כ כסברת הביה"ל דכשדעתו להשלים לא חשיב גרדומין[[9]](#footnote-9), (אך לדעת רש"י ודעימיה דבעי' גרדומין אף בענף, אין ראיה דבכה"ג א"א להכשיר דלא נשאר ענף כלל).

ובחזו"א (סי' ג' סק"ג, ד"ה ויש לעי') דייק דלפי"ד הביה"ל היכי שעשה מעיקרא רק חוליה אחת (שהציצית כשירה מעיקר הדין) ואח"כ נמלך להוסיף בה חוליות נוספות ונתמעטו עי"ז מהשיעור כשרה מדין גרדומין, אך הוא גופיה פליג ע"ז וס"ל דמה שנעשה לשם גדיל לא יכול להיות גרדומין לענף, ודייק כן (לעיל שם) מהא דלרש"י בנפסק מעיקרו פסול אף שנפתח קצת מהגדיל ונעשה ענף, ובע"כ דלא חשיב גרדומי ענף ממה שנשתייר מהגדיל (דזה בקדושת גדיל וזה בקדושת ענף) אלא צריך שישתייר מהענף גופא[[10]](#footnote-10).

והוסיף שלפי"ז אין להכשיר אף כשנתמעט החוט ע"י הכריכות, דכיון שהחוט ראוי לגדיל ולענף, נמצא שכשעשה ממנו גדיל מתברר שלא היה נחשב ענף מעולם, א"כ חשיב כציצית חדשה ונחשב תחילתו ולא גרדומין, וכתב עוד טעם, לפי שהפתיל השני חשיב חולין ומפסיק בין הגדיל הקדוש לבין הענף.

# תולמ"ה בנעשה בהכשר

והיכי שנפסקו החוטין עד הגדיל, כתב בשו"ע להלן (סי' י"ב סעי' ג') דמנהג העולם כרש"י דצריך שישתייר כד"ע בענף, והיכא דלא אפשר יש לסמוך על ר"י, ובביה"ל (שם) הביא מהפמ"ג (סי' י"א מש"ז סק"ג) דבכה"ג עדיף טפי שיתיר הגדיל שהוא ד' גודלין ויותר ויעשה קצת גדיל וקצת ענף (דלשו"ע יוצא בזה לכתחילה, ואף לדידן זה רק ספק) וכה"ג עדיף טפי מאשר לסמוך על שיטת ר"י.

ועיי"ש בביה"ל בשם הפמ"ג (שם) ורע"א (סי' י"א סעי' י"ד) דמ"מ לא סגי לפתוח רק מקצת מהגדיל, דחשיב תולמ"ה, אלא צריך להתיר את כולו ולחזור ולקשור מתחילה, והעיר בביה"ל שהפמ"ג סתר דבריו (במש"ז ססי' י"ג) ונקט שאין שייך בזה תולמ"ה כיון שתחילת עשייתו בכשרות (וכ"כ בהל"ק (ח"ב סי' קי"ח, הו"ד בבאה"ט סי' י"ב סק"ו)).

ולעיל במ"ב (סי' י"ב סק"ז) הביא מהט"ז (סק"ג) דכשנחתך החוט לגמרי מב' הצדדין לא סגי לקשור לו חוט אחר להאריכו (בלא להתיר את כל החוטין) דחשיב תולמ"ה, אך כשנפסק מעיקרא רק מצד א' והאריכו בחוט אחר ואח"כ נפסק מצידו השני דכשר, כיון שבעת הקשירה היה אותו החוט כשר, וברע"א (סי' י"א, על המג"א סק"כ, מכת"י) פי' סברת הט"ז משום דתחילת עשיית החוט בהכשר ושוב לא חשיב מן העשוי, והאריך להחזיק כסברא זו דבתחילת עשייתן בהכשר מהני (וכתב דסברא זו מוכרחת בהרבה מקומות).

אכן שבדין זה מצינו סתירות רבות, עי' במ"ב סי' י' סקי"ב בנחתך כנף א' מהציצית ותפרו צריך להתיר כל הד' כנפות ולהטילם מחדש משום תולמ"ה[[11]](#footnote-11), ובסי' ט"ו סק"ה הביא מח' ט"ז (שם סק"ג) ומג"א (שם, סק"ג) בנחלקה הטלית אי יכול לחזור ולחברה בלא להתיר הציציות מתחילה, ואף המג"א (שהתיר) נקט להלן (סי' כ"ג סק"א) בקושר ציציותיו קודם שנכנס לבית הקברות דאי היו נפסלים עי"ז לא היה מועיל מה שחוזר ומתירם אף שמתחילה נעשו בכשרות, וחלק על הלבוש (שם) שהתיר והוכיח מהא שמכסין את הסוכה בגג מפני הגשם ואח"כ חוזרין ופותחים את הכיסוי ולא חשיב תולמ"ה כיון שמתחילה נעשה בהכשר, ובמג"א חילק דהיכי שפסולו בגוף הציצית חשיב שמתבטלת העשייה הקודמת.

וע"ע בפמ"ג (סי' י' א"א סק"ח) בהטיל למוטלת (ונתכון להוסיף) ששניהן פסולים לא מועיל לחתוך את האחרונים כדי להכשיר את הראשונים דחשיב תולמ"ה אף שנעשו בהכשר, אמנם ברע"א (שם) תמה בזה למה בהטיל למוטלת לא נכשרות הראשונות בפסיקת האחרונות מצד שתחילת עשייתן בכשרות, והניח בצ"ע[[12]](#footnote-12).

# שיטת החזו"א

ובחזו"א (שם) חולק וסובר דאפי' האריך את החוט קודם שנפסק הצד השני ג"כ חשיב תולמ"ה, לפי שאף שהציצית עצמה הייתה כשרה מ"מ החוט עצמו לא הוכשר להיות חלק מהציצית וא"א לצרף אותו אח"כ להכשר הציצית, ודחק שכוונת הט"ז שיקשור החוט היינו שיכול לקשור את החוט כדי שתיראה שלימה אך אי"ז מועיל להחשיבו כחוט שלם[[13]](#footnote-13).

# מסקנת הדברים:

1. בראשונים נח' בשיעור אורך החוטין, וג' שיטות בדבר, י"א ד' גודלין בגדיל ובענף, י"א ד' גודלין בגדיל לחוד, וי"א ד' גודלין בענף לחוד, ובביה"ל הביא מהלבוש ששיעורים אלו הם רק מדרבנן, אך בחזו"א נקט שהם מה"ת.
2. בפמ"ג נקט דשיעור י"ב גודלין הם לעיכובא מדרבנן, ובביה"ל הביא דמהר"ם בנעט מסתפק בזה, ועיי"ש בדבריו שהוכיח דלשיטת ר"י מוכח דאי"ז לעיכובא, ובחזו"א תמה שבגמ' מבואר דאי"ז אלא לכתחילה, אך בחזו"א תמה דבגמ' מבואר דשיעור הגדיל הוא רק למצוה גרידא, ושלפי"ז לעיכובא סגי בד' גודלין בענף וגדיל משהו.
3. בהכשר גדומין, פי' הראשונים דלרבנן בעי' שישתיירו ד' חוטין דוקא, ובשיטת הרמב"ם יש כמה דרכים, וכמו"כ נח' רש"י ור"י אי שיעור כדי עניבה בגרדומין הוא בגדיל או בענף, והיכי שנתמעט החוט ע"י הכריכות אין להכשיר מצד גרדומין, לביה"ל משום שכשהיה דעתו להשלים לא נגמרה עשייתו, ולחזו"א משום שע"י הגדילים נעשה כתחילתו, או שדעתו לגדיל לא יכול להועיל מדין ענף.
4. בשו"ע כתב דכשא"א בענין אחר יש לסמוך על ר"י דסגי בגרדומי גדיל, אך בביה"ל הביא מפמ"ג ורע"א דעדיף טפי שיתיר החוטין ויקשור מחדש ויסמוך על השיטות דסגי בד' גודלין, ומ"מ מסיק בביה"ל דלא סגי לפתוח רק חלק מהגדיל, דחשיב תולמ"ה אף שתחילת עשייתו בכשרות, ודלא כאחרונים שחלקו ע"ז מצד שתחילת עשייתן בכשרות, עיי"ש, ויש בדין זה סתירות רבות, ושיטת החזו"א דבכה"ג אף לא חשיב תחילת עשייתו בכשרות כיון שלא נעשה מעיקרו לשם ענף רק לשם גדיל.
5. כשנקרע צד א' של החוט וקשר לו חוט אחר להאריכו ואח"כ נקרע צידו השני של החוט, מבואר בט"ז דכשר ולא חשיב תולמ"ה, וכ"פ המ"ב, אולם בחזו"א תמה דבכה"ג לא הוכשר החוט מעולם ופסול מדין תולמ"ה ולמד שהט"ז כדבריו.

1. ולהלן (סי' י"ב סעי' א') סתם כשיעור י"ב גודלין, והעיר כן בביה"ל (שם), וכתב דצ"ל שהוא מחמת שהשו"ע שם איירי בשיטת ר"ת ומשו"ה תפס כשיטתו שצריך י"ב גודלין, ובפרט שהשו"ע מודה שצריך לחוש כן לכתחילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. בדעת נוטה (ציצית, מכתבים שבסוה"ס, מכתב א', שאלה ז') הביאו קו' הגרד"ל להגרח"ק, מהירושלמי (סנהדרין, פי"א ה"ד) דזקן ממרא נוהג רק בדבר שעיקרו מד"ת ופירושו מד"ס, ואפ"ה פריך התם שבהורה ששיעור הגדיל פחות מד' אצבעות שיעשה זקן ממרא (והוצרכו לתרץ דהתם גורע בגדיל אך לא מוסיף בענף) עיי"ש, ומוכח דהשיעור הוא מה"ת (ושלא כדעת הלבוש), והגרח"ק השיב לו ע"פ הרמב"ם (ממרים, פ"ד ה"א) דאפי' כשחלק עליהם בגזירה מן הגזירות בדבר שזדונו כרת ושגגתו חטאת נעשה זקן ממרא, וא"כ ה"נ בהורה על שיעור החוטין שהוא מדרבנן כיון שעיקר ציצית מה"ת, עיי"ש, אמנם צ"ע בעיקר קו' הירושלמי שיעשה זקן ממרא בהוראה על שיעור הגדילין, דהא לכו"ע אי"ז לעיכובא ומהני אפי' חוליא כל שהוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובחיי"א ציין למתני' (פרה פי"א מ"ט) דגרדומי אזוב כל שהוא, ובתוי"ט (שם, בשם הר"ש) דמדגרדומין בכ"ש ש"מ דתחילתו יש לו שיעור, עיי"ש, אך צ"ע דבב"י (סי' י"ב א') כתב דשיעור כד"ע בגרדומין הוא מדרבנן, וא"כ אפשר דמה"ת אף מתחילתו בכ"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ומ"מ אף לשיטות שהוא מדרבנן אין להקל בחוטין פחות מד' גודלין אפי' כשהוא בדרך ואין לו חוטין אחרים, ולא אמרי' דלכה"פ יטילם כדי לקיים את הדאורייתא, כמבואר בביה"ל (ד"ה יותר ארוך), ולא דמי למש"כ במ"ב (סי' תרכ"ט סק"נ) דבשעת הדחק יכול לסכך בדבר שאסרוהו חכמים משום גזירה, דכבר חילק בזה הפמ"ג (שם, א"א סקכ"ב, בפי' א') בין דבר שאסרו לסכך בו מטעם גזירה שבשעת הדחק אפשר שיש לברך, לבין סכך שפסול מדרבנן (וכגון סכך שטמא מדרבנן) שאפי' בשעת הדחק פסול, ולכן כאן בפחות משיעור י"ב גודלים שהוא פסול מדרבנן א"א לברך עליו. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובמ"ב (סי' י"א ס"ק ס"ו) הורה לסמוך כן למעשה היכי שהוא בער"ש ואין לו שהות לגמור את כל הכריכות שיעשה רק חוליה א' ויקשור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולהלן (סק"ז ד"ה או"ח) כתב דמדינא סגי שיהיה ד' גודלין בין הכל, וצ"ע, ובשונה"ל (סי' י"א סעי' נ"ג) העתיק בשמו שצריך ד' גודלין בענף לחוד (וציין שכ"כ בס"ק ז', וצ"ע). [↑](#footnote-ref-6)
7. ועיי"ש שלגבי הדין דתכלת אין מעכב את הלבן פי' כפשוטו דעושה חוטי לבן בלא תכלת, וצ"ב למה לא פי' כן אף בדין דלבן אין מעכב את התכלת שעושה ד' חוטי תכלת בלא לבן, ומשמע דס"ל דבכה"ג לא מהני, דא"א לתכלת בלא לבן, וכ"ד בכס"מ (שם, אך בסוה"פ נסתפק בזה), וכ"נ בחי' הגרי"ז (מנחות), ואפשר שהרמב"ם לשיטתו שעושים רק חצי חוט תכלת, א"כ א"א להיות תכלת בלא לבן, ומיהו להלן (הל' ה') משמע דאפשר לקיים תכלת בלא לבן, וכשיטת רש"י (ל"ח א' במתני'), וכ"כ בחי' רד"ע (בסוף הרמב"ם, שם) בדעת הרמב"ם, ועי'. [↑](#footnote-ref-7)
8. וזה אתי רק כרבנן שאפשר לקיים תכלת בלא לבן, אך לרבי שהוא מוכרח לקיים גם מצות לבן צריך שישתייר כד"ע בלבן, והרמב"ם פוסק כרבנן ולא כרבי. [↑](#footnote-ref-8)
9. מיהו, עי' בחי' הגרי"ז (מנחות שם) שעמד כבר בראיה זו, ודחה דכיון שאין הכריכה מתקיימת עד שיקשור לבסוף ובאותה שעה כבר ליכא ענף ופסול, נמצא שלא הוכשר מעולם, ואין שייך בזה דין גרדומין, עיי"ש, אכן דמשמע בגמ' דאיירי בכל ענין אפי' כשהקפיד על ה' קשרים דשפיר מתקיימת הכריכה קודם שגמר לכרוך כולה, ועי'. [↑](#footnote-ref-9)
10. והוסיף דלפי"ז כשנפתח מהגדיל ד' גודלין ונעשה שיעור גמור לענף (וא"צ לדינא דגרדומין) יש להכשיר, אך אפשר דהוי תולמ"ה, כיון שנעשה מעיקרא לשם גדיל ולא לשם ענף, וסיים שכ"ה במ"ב סי' י"ב סעי' ג' בשם הפמ"ג ורע"א דלא מהני לפתוח הגדיל, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-10)
11. ודלא כדעת מהרי"ל (חדשות, סי' י') שסגי במטיל מתחילה לכנף שנחתכה. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכיוצ"ב דנו לגבי מזוזה, עי' ברע"א (יו"ד סי' רפ"ט סעי' ה') דאם סתר את הפתח שיש בו מזוזה ואח"כ החזירו למקומו, דלדעת המג"א אין בזה משום תולמ"ה כיון שמחילה נעשית בכשרות, וכעי"ז תי' בשו"ת ארבעה טורי אבן (סי' י"ד) את קו' הפר"ח בסיכך על בית שדר בו כל השנה שלאחר סוכות אמאי לא צריך להסיר את המזוזה ולקובעה שנית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
13. וכעי"ז עי' בלשכת הסופר (סי' ט' סק"ו) בנידון דומה לגבי סת"ם, שאם כתב אות כשרה והרחיבה, דאם חוזר וגורר מהצד של האות המקורית ע"מ להשתמש בחלק שהרחיב באות, פסולה, ועיי"ש במשנת הסופר (סק"י) שהביא שכן דעת הרבה אחרונים, וציין לתשו' החת"ס (ח"ה, השמטות סי' קפ"ט) שדימה כן לגמ' (שבת קי"ב ב', עירובין כ"ד א') ותוס' (שם) לגבי סנדל שנפסקה א' מאזניו ותיקנה דנעשה חלק מהסנדל ומטמא מדרס, ואפ"ה כשחזר ונפסק האזן השני של הסנדל אמרי' דפנים חדשות באו לכאן ונטהר הכל למפרע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)