ד - בדין שבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תחומין מהדו_ב

**סימן ד**

**בדין שבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה**

**א**

א] **עירובין מ"ב א',** וא"ר נחמן אמר שמואל, שבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה בשבת, מהלך אלפים אמה וכו'.

**ובפירש"י** שם כתב, ז"ל, מהלך בה אלפים, דל"ח לי' הנך מחיצות להיותה לו כד' אמות, דכי אמרינן כל הבית כולו כד' אמות, היכא דשבת באויר מחיצות מבעו"י, אבל הכא דבשעת שביתה ל"ה מחיצות לא, ואפי' לר"ג דאמר בהוציאוהו נכרים ונתנוהו בדיר או בסהר דאע"ג דלא שבת באויר מחיצות נעשית לו כד' אמות וכו', התם הוא דמי שהוציאוהו נכרים אין לו אלא ד' אמות, הקילו חכמים אצלו להיות לו היקף מחיצות כד' אמות, אבל הקונה שביתה שיש לו אלפים אמה, לא הקילו חכמים אצלו להיות לו היקף מחיצות כד' אמות, אא"כ שבת באוירן וכו', ובמתניתין נמי הכי תנן לקמן וכו' אפי' סוף מדתו כלה במערה אינה לו כד' אמות, ואילו הוציאוהו נכרים ונתנוהו בה מהלך את כולה, והא דברי הכל היא, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

**אמנם** הנה התוס' שם והרא"ש בסימן ב' הביאו מירושלמי דמוקי לה כר' יהושע, דלר"ג מהלך את כולה, כיון דהויא כד' אמות,[[2]](#footnote-3) אך לדינא נראה שהסכימו לפירש"י דאתיא אף כר"ג, ולא פירשו היאך יתישב לפ"ז מתניתין דאפי' סוף מדתו כלה במערה אין לו ד' אמות, ולא פליג עלה ר"ג, אשר מזה הוכיח רש"י דהקונה שביתה שיש לו אלפים אמה, לא הקילו חכמים אצלו להיות לו היקף מחיצות כד' אמות אא"כ שבת באוירן.[[3]](#footnote-4)

ב] **והנה** אמנם ההג"א בשלהי פירקין כתב דלדעת הירושלמי דהא דשבת בבקעה והקיפוה נכרים אינו מהלך אלא אלפים אתיא כר' יהושע, א"כ לדידן דקי"ל כר"ג הרי דאף אם כלתה מדתו באמצע העיר או המערה מהלך את כולה, והרי דאה"נ מתניתין דאפי' סוף מדתו כלה במערה, אתיא דלא כר"ג, וכ"ה בד' הריטב"א לקמן בע"ב, דאם דינא דשבת בבקעה הוא דלא כר"ג, הרי דה"נ דינא דכלתה מדתו בחצי דיר או סהר הוא דלא כר"ג, אך בד' התוס' שסתמו בזה, לא משמע כן.[[4]](#footnote-5)

**ב**

ג] **ונראה** די"ל בדעת התוס', דאף לדעת הירושלמי דשבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה מהלך את כולה, כ"ז הוא כשהקיפו מחיצה את מקום שביתתו, דיש לו בו ד' אמות, וכיון דחשבינן לההיקף כד' אמות, מותר להלך את כולו, - אך בההיא דסוף מדתו כלה במערה, הרי אין לו ד' אמות במקום זה, דהוא בסוף תחומו, וע"כ אף דהמערה חשובה כד' אמות, לא הותר להלך את כולה, הרי אסור לצאת חוץ לתחום אפי' אמה אחת.[[5]](#footnote-6)

**ובאמת** צ"ב בד' רש"י שנקט דאם הוה חשבינן להמערה כד' אמות אף שלא שבת באוירה, הי' מותר להלך את כולה, אף דאין לו ד' אמות במקום זה.

ד] **ובפשוטו** הי' נראה בביאור ד' רש"י, דאם הוה חשבינן להמערה כד' אמות, הרי דגם לגבי מדידת התחום היתה חשובה כד' אמות, דומיא דכלתה מידתו בסוף העיר דחשבינן להעיר כד' אמות לגבי מדידת התחום, וע"כ הי' מותר להלך את כולה, דעדיין הוא בתוך אלפים אמה דתחומו.

**אך** הנה לפ"ז נמצא, דאי נימא דדינא דכלתה מדתו במערה הוא דלא כר"ג, הרי דלר"ג דהויא המערה כד' אמות, אינה עולה לו למידת התחומין, ומהלך את כולה וחוצה לה עד אלפים אמה, - ובד' ההג"א בשלהי פירקין מבו' דאף לדעת ר"ג אינו מהלך חוצה לה, ול"מ הא דכל המערה כד' אמות, אלא להתירו להלך את כולה.[[6]](#footnote-7)

**ולפ"ז** הדק"ל, דכיון דאף לר"ג עולה לו המערה למידת התחום, הרי נמצא דכל שסוף מידתו כלה במערה, כלו אלפים אמה דתחומו באמצע המערה, וא"כ מ"ט יהא מותר להלך את כולה.

ה] **ובאמת** דגם בעיקר הדברים צ"ב, דאם לדעת ר"ג חשבינן להמערה כד' אמות אף שלא שבת באויר מחיצותי', וע"כ הוא מותר להלך את כולה, א"כ מ"ט היא עולה למידת התחום, ול"ה ככלתה מידתו בסוף העיר דאין העיר עולה לו למידת התחום.

**ג**

ו] **ומצינו** עוד עד"ז, בדינא דעיר שלן בה, דבפירש"י לעיל ל"ח ב' ד"ה מערב אדם כתב דהמניח עירובו בסוף אלפים אמה מעירו, יכול להלך את כל העיר, דכיון דלן בה דמיא לי' כד' אמות, - ובד' התור"פ לקמן בע"ב משמע דיסוד הדין בזה הוא, משום דכל שלן בה ושבת באויר מחיצות, הויא כולה כד' אמות, וכ"כ האהעו"ז לקמן נ"א ב'.

**ויש** להוסיף, דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דאלמלי הא דבעינן שבת באויר מחיצות, הרי דכל שסוף מדתו כלה במערה הי' מותר להלך את כל המערה, וכל הא דאינו מהלך את כל המערה, הוא משום דלא שבת באויר מחיצותי', וע"כ כ"ז הוא כשלא שבת בה, אך בעיר שלן בה דשבת באויר מחיצותי', מהלך את כולה אף שמידת תחומו כלתה באמצע העיר.

ז] **והנה** אמנם כ"ה דבסוף מידתו כלה במערה, אף אלמלי הא דבעינן שבת באויר מחיצות והי' מותר להלך בכולה, מ"מ עולה המערה לתחומו ואסור להלך חוצה לה, ה"נ הוא בעיר שלן בה, דאף דמותר להלך את כולה, מ"מ עולה מידת העיר לתחומו, ואסור להלך חוצה לה.

**וגם** בזה צ"ב וכנ"ל, דכיון דחשבינן לה כד' אמות ומכח זה מותר להלך בכולה, א"כ מ"ט עולה מידת העיר לתחומו, ומ"ש מכלתה מידתו בסוף העיר דאין מידת העיר עולה לתחומו, - וגם דכיון דמידת העיר עולה לתחומו, וכלה תחומו באמצע העיר, מה מהני הא דהעיר חשובה כד' אמות, ומ"ט הוא מותר להלך בכולה.

ח] **וביותר** צ"ע, דהנה החזו"א בסימן ק"ט סקט"ז ד"ה נ"א ב' כתב דדינא דעיר שלן בה הוא רק כשיש ד"א מתחומו בתוך העיר, ובזה הוא דאמרינן דכל שלן בה, חשבינן לה העיר כד' אמות דידי', אך אם אין לו בעיר אלא פחות מד' אמות, אינו מותר להלך את כולה, ואין לו רק עד כלות תחומו, עיי"ש.

**אמנם** הנה בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב כתב להדיא דדינא דעיר שלן בה הוא אף כשכלה מידת תחומו אמה אחת בתוך העיר, וכ"ה בהגמי"י ד"ק בפכ"ז משבת ה"ז, ועמד ע"ז האלי' רבה בסימן ת"ח סק"ז.

**אך** הדבר צ"ב, דכיון דאין לו בתוך העיר אלא אמה אחת, א"כ מה מהני הא דהעיר חשובה כד' אמות, והיאך יהא מותר להלך את כולה, הרי יוצא הוא מתחומו.

**ד**

ט] **והנה** התורי"ד בסוגיין כתב בטעם הא דאף שהקיפוהו נכרים מחיצה אינו מהלך את כולה, ול"ד לנתנוהו בדיר וסהר דמהלך את כולה, ז"ל, התם אין לו אלפים אמה אלא ד' אמות, וכל דבר שהיא מוקף מחיצה הוא כד"א ואע"ג דלא שבת שם מבעו"י, אבל זה שיש לו אלפים אמה אין לו דין ד' אמות, שאין דין ד' אמות להתיר כל ההיקף אלא ליוצא חוץ לתחום או לשובת בעיר או לנותן בדבר המוקף מחיצה, אבל מי שיש לו אלפים אמה אין לו אלא האלפים, ואפי' נכנסין בתוך מחיצה אין לו אלא באלפים, בין זה בין המודד אלפים אמה וכלתה מדתו בחצי העיר, עכ"ל.

**וצ"ב** דמאי קאמר, הרי כ"ה דהיוצא חוץ לתחום יש לו ד' אמות, ה"נ השובת יש לו ד' אמות, ובד' התורי"ד לקמן נ"ב א' מבו' דחד דינא הוא, וא"כ כיון דחזינן דהיוצא חוץ לתחום מהלך את כל הדיר וסהר, והרי דחשבינן להו כד' אמות, ומכח הא דיש לו ד' אמות הוא מהלך את כולם, ה"נ בדין דהשובת בבקעה דיש לו ד' אמות, יהא מותר להלך את כל ההיקף.

י] **והנה** כתב הרמב"ם בפכ"ז משבת הי"ד, ז"ל, מי שיצא חוץ לתחום שלא לדעת והוקף במחיצה בשבת יש לו להלך כל אותה המחיצה, והוא שלא תהי' יתר על אלפים אמה, עכ"ל.

**והמ"מ** שם כתב בדעתו, ז"ל, שרבינו סבור שיוצא שלא לדעת יש לו ד' אמות, וכל מה שנחשב לו כד' אמות אם שבת שם נחשב לו ג"כ כשיצא כד' אמות, וזהו דיר וסהר, אבל בנתון במקום שלאחר מכן נעשית בו מחיצה, שהרי אם שבת שם לא הי' נחשב לו המקום ההוא כד' אמות אפי' לאחר היקף המחיצה וכו', כאן שלא שבת כ"ש שלא יחשב לו כד' אמות, ודי אם נתיר לו אלפים אמה כהיתרו אם שבת שם, עכ"ל.

**ובגל'** הגרע"א בד"י בסימן ת"ה כתב לפרש בזה, ז"ל, דיוצא שלא לדעת דנין כאילו הי' תחילת שבת באותו מקום, דהי' נחשב לו כל העיר כד' אמות, וזה שייך בנתנו במקום מוקף מחיצות מבעו"י, דאם הי' שם בתחילת שבת הי' נחשב לו כל ההיקף כד' אמות, אבל בנתנוהו למקום שנעשה ההיקף מחיצה בשבת, דבזה אם הי' תחילת שבת לא הי' לו אלא אלפים אמה בתוך ההיקף ההוא וכו', ה"נ זה שיצא שלא לדעת יש לו רק אלפים בתוך ההיקף, עכ"ל, וצ"ב בגדר הך מילתא דדנים אותו כאילו הי' בתחילת השבת באותו מקום.

**עוד** יש להעיר בזה, דהנה הרמב"ם כתב להך דינא בגונא שיצא חוץ לתחום, ואח"כ הקיפוהו מחיצה, וכ"ה בל' המ"מ, דהוא נתון במקום שלאחר מכן נעשית בו מחיצה, - אך לדרך זו הרי הדין נותן דאף אם הקיפו מחיצה תחילה ואח"כ נתנוהו שם, אינו מהלך את כולה, ואי"ז במשמעות ל' הרמב"ם.

**ה**

יא] **והנה** במש"נ מדברי ההג"א דכל שסוף מדתו כלה במערה, אף אם חשיבא כד' אמות ומהלך את כולה, מ"מ עולה המערה למידת תחומו, ואינו מהלך חוצה לה, וה"נ בשבת בבקעה והקיפוהו נכרים מחיצה אף אם מהלך את כולה, אינו מהלך חוצה לה, נראה דיש לפרש בזה, דהוא משום דקביעות התחומין נקבע בתחילת השבת, ואף אם נשתנית מידת המקום באמצע השבת, אכתי הוי התחום כפי מקומו בתחילת השבת.[[7]](#footnote-8)

**ולפ"ז** י"ל דמה"ט הוא דכשסוף מדתו כלה במערה, עולה המערה למידת תחומו, אף אם חשיבא כד' אמות, די"ל דאף דלר"ג חשיבא המערה כד' אמות אף כשלא שבת באויר מחיצותי', כ"ז הוא כשהוא עכשיו בתוכה, אך כל שאינו בתוכה אינה חשובה לו כד' אמות, - ונמצא דכל שסוף מדתו כלה במערה, ל"ה העיר חשובה כד' אמות בתחילת השבת, וע"כ אף דכשנכנס לתוכה היא חשובה לו כד' אמות, מ"מ היא עולה למידת תחומו, - ובזה מתפרש גם הא דשבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה, אף אם מותר להלך בכולה, מ"מ הוא אסור להלך חוצה לה.

יב] **ואמנם** בזה לא נתפרש הא דעיר שלן בה עולה למידת תחומו, אף דחשובה כד' אמות, - דהתם הרי חשבינן לה כד' אמות בתחילת השבת, ואפ"ה היא עולה למידת תחומו.

**ונראה** דהטעם בזה הוא, דאף דהוא שבת בעיר וחשיבא לדידי' כד' אמות, מ"מ כלפי שביתתו שבמקום עירובו אין העיר חשובה כד' אמות, שהרי שביתתו זו הויא חוץ לאויר העיר, וע"כ כלפי מדידת אלפים שממקום שביתתו אין העיר חשובה כד' אמות, ול"ד לכלתה מידתו בסוף העיר, דהא דחשבינן להעיר כד' אמות, הוא מכח שביתתו שבמקום עירובו, (דהעיר מובלעת בתוך אלפים של שביתה זו), וע"כ חשיבא העיר כד' אמות אף כלפי מדידת אלפים ממקום השביתה.

**ו**

יג] **ואמנם** אף דבהני גווני אין העיר חשובה כד' אמות כלפי מדידת התחום, מ"מ מהני הא דהעיר והמערה חשיבי כד' אמות, דמכח זה הוא מותר להלך את כולם.

**והטעם** בזה הוא, דהנה בפי' ריו"נ והמאירי לקמן ס' ב' כתבו דהיכא דכלתה מידתו בסוף העיר, אין העיר עולה כלל מחשבון מידת התחום, ואין חושבין אותה אף כד' אמות, וכ"נ בפירש"י לקמן ס"א א' ד"ה מאן דתני.

**ומבו'** לפ"ז, דמה שאמרו דעיר הויא כד' אמות, לאו היינו דהעיר מצ"ע חשיבא כד' אמות, דא"כ מ"ט אינה עולה כלל מחשבון מידת התחום, אלא היינו דהעיר הויא מקום א' ממש, ומה שאמרו שהיא כד' אמות, היינו דדמי לד' אמות דחשיב כמקום א'.

יד] **ונראה** דגם לדעת ש"ר דבכלתה מידתו בסוף העיר עולה לו העיר עצמה לד' אמות מתחומו, ג"כ יסוד הדין בזה הוא דהעיר הויא מקום א', והא דהיא עולה לו לד' אמות מתחומו, הוא משום דגם ד' אמות הוו מקום שביתה א', וע"כ הוא דעיר שהיא מקום שביתה א', חשבינן לה כד' אמות.

**ומקור** נאמן לזה נראה, ממש"כ התוס' לקמן ס' ב' ד"ה כאן שכלתה דאם הנותן עירובו אין לו ד' אמות, גם העיר המובלעת תוך תחום העירוב נחשבת לו כמשהו,[[8]](#footnote-9) ועד"ז כתב התוס' הרא"ש שם דלמ"ד דהנותן עירובו יש לו ח' על ח', אף העיר חשובה כח' על ח',[[9]](#footnote-10) - ובע"כ דהיינו, דהא דלדידן חשיבא העיר כד' אמות, הוא משום דזהו שיעור מקום שביתה, אך למ"ד דשיעור מקום שביתה הוא כ"ש, אף העיר חשיבא ככ"ש, ולמ"ד דשיעור מקום שביתה הוא ח' אמות, אף העיר חשיבא כח' אמות.

טו] **ולפ"ז** נראה דמה"ט הוא דכל דהעיר והמערה חשיבי כד' אמות מותר להלך את כולן, אף דאינם חשובין כד' אמות כלפי מדידת התחום, והוא משום דהוו כולם כמקום אחד, וע"כ אף שכלתה מידת תחומו באמצעם, מותר להלך בכולם, ולא חשבינן לה כיציאה ועקירה מתחומו, כיון דהם מקום אחד עם תחומו.[[10]](#footnote-11)

**ומה"ט** הוא דבעיר שלן בה מותר להלך בכולה, אף אם כלה מידת תחומו אמה אחת בתוך העיר, דכיון דאמה אחת מן העיר הויא בכלל תחומו, הוא מותר להלך בכל העיר, דהויא מקום אחד עם תחומו, ואי"ז חשוב כיציאה מתחומו.

טז] **והעירו** דנפ"מ רבתא לדינא בזה, דהנה התו"ש בסימן ת"ה סק"ז כתב דמי שהוציאוהו נכרים ונתנוהו סמוך לדיר וסהר באופן שכלו ד' אמותיו בתוך הדיר וסהר, אין לו אלא ד' אמות, ואסור לילך חוץ לד' אמות, שלא אמרו אלא דרה"י נחשב כד' אמות המגיעים לו באותו מקום, אבל לא הקילו לעשות רה"י כמקצת ד' אמות, דד"ז לא מצינו בשום מקום, עכ"ד.

**אך** לכאו' למש"נ נמצא דבגונא שכלו ד' אמותיו בתוך הדיר וסהר מותר להלך את כולה, דכ"ה דבעיר שלן בה מותר להלך את כולה אף דכלה מידת תחומו אמה אחת בתוך העיר, ה"נ בדיר וסהר דכוותה, אף אם אין לו בתוכה אלא אמה אחת, מותר להלך את כולה, והיינו משום דחשבינן להדיר והסהר כמקום אחד, וכיון דיש לו אמה אחת בתוכה, מותר להלך את כולה, ואי"ז חשוב כיציאה מתחומו.

?אך העירו דלכאו' בירושלמי בפירקין מבו' דלא כן, עייש"ה, וצ"ע.

**ז**

יז] **אמנם** הנה מד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין יש ללמוד לפרש בזה בע"א, דהנה הרמב"ן שם כתב, ז"ל, היוצא אמה אחת חוץ לתחום שתקנו לו חכמים ד' אמות ועומד בהן, דאסור לו לצאת מהן שזהו תחומו, ואפי' כלה בתוך תחום ראשון אינו יוצא ממנו, דומה למודד שאפילו כלתה מדתו בחצי העיר אין לו אלא חצי העיר, עכ"ל.

**והדברים** צ"ב, דהנה דברי הרמב"ן שם באו לחדש, דאסור לצאת מתחום לתחום, וע"כ אף דד' אמות שלו כלים בתוך התחומו הראשון, אסור לצאת מד' אמותיו לתחומו הראשון, - וצ"ע דא"כ מה מדמי לה להא דכלתה מדתו בחצי העיר דאין לו אלא חצי העיר, הרי התם אין כל העיר תחומו, ומ"ט יהא מותר לצאת לשאר העיר.[[11]](#footnote-12)

יח] **ולכאו'** יש ללמוד מד' הרמב"ן דבר חדש, דדין אמות דשובת, אינו חל רק בתחילת היום, אלא אף כשהולך למקום אחד יש לו שם ד' אמות, דלעולם יש לו את מקומו, שהוא ד' אמות, - וע"כ כל שכלתה מידתו באמצע העיר, הי' לנו להתירו לילך בכל העיר, משום דהיא מכלל ד' אמותיו,[[12]](#footnote-13) והא דאסור לילך בכל העיר, הוא משום דהיא חוץ לתחום אלפים אמה דילי', דתחום אלפים אמה נקבע בתחילת השבת, וכמש"נ לעיל סקי"א, ול"מ הא דנתרחבו הד' אמות דילי' להגדיל את מידת התחום, ואסור לצאת מתחום דאלפים אמה לתחום דד' אמות, וזהו דמדמי הרמב"ן דה"נ אסור לצאת מד' אמותיו לתחומו הראשון, וצ"ע.

יט] **ואם** כנים הדברים, הרי יש לפרש כן גם בד' רש"י, דהא דס"ל דאם היתה המערה חשובה כד' אמות הי' מותר להלך את כולה, אי"ז משום דחשיבא כמקום אחד ואי"ז יציאה מתחומו, אלא הוא משום דכשנכנס למערה יש לו בה ד' אמות, וכל המערה הויא כד' אמותיו, וע"כ הוא מותר להלך שם, ולא ס"ל למש"כ הרמב"ן דאסור לצאת מתחום לתחום, (וי"ל דהוא מכח דינא דהבלעת תחומין), ואכמ"ל.

**ח**

כ] **ונמצא** לפ"ז לדעת הרמב"ן, דהא דשבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה אינו מהלך את כולה, אי"ז משום דלא שבת באויר מחיצות ובכה"ג ל"ה היקף המחיצות כד' אמות, וכמו שפירש"י, אלא הוא משום דאף דהיקף המחיצות חשיב כד' אמות, מ"מ אסור לו לצאת מתחום דאלפים אמה דילי', להיקף זה דהוא תחום דד' אמות.

כ] **ובזה** נראה לפרש לד' הרמב"ם דכל שהוציאוהו נכרים ואח"כ הקיפוהו מחיצה אינו מהלך אלא אלפים אמה, דהנה המאירי לעיל מ"א ב' כתב בשם הגאונים, דהא דבהוצרך לנקביו מותר להתרחק, הוא דוקא בתוך כדי אלפים ממקומו, וכ"כ האהל מועד שער עירובין דרך ו'.

**ונתחדש** בזה דהיוצא חוץ לתחום, מלבד הא דיש לו ד' אמות ואסור לצאת מהן, גם יש לו אלפים אמה, ואיכא איסור בפנ"ע לצאת מאלפים אמותיו.[[13]](#footnote-14)

**ולפ"ז** י"ל, דמה"ט הוא דכשהוציאוהו מתחומו ואח"כ הקיפוהו מחיצה אינו מהלך את כולה אלא כשאינה יתירה על אלפים אמה, - והיינו דאף דחשיב כל ההיקף כד' אמות, והוי זה ד' אמותיו, מ"מ אי"ז מועיל להגדיל את מידת תחום אלפים אמה דילי', שכבר נקבע תחום דאלפים אמה בשעה שהביאוהו לשם, וע"כ הוא אסור לצאת מאלפים אמותיו לשאר ההיקף, דאסור לצאת מתחום דאלפים אמה לתחום דד' אמות, ודמי להא דשובת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה, דאסור להלך בכולה, משום דאסור לצאת מתחום דאלפים אמה לתחום דד' אמות, וכמש"נ לדעת הרמב"ן.

**ט**

כב] **והנה** לפמש"נ עפי"ד הרמב"ן נמצא, דגם משה"ק רש"י דיהא מותר להלך את כל היקף המחיצה, הוא משום דדין ד' אמות אינו נקבע בתחילת השבת, אלא יש לו בכל שעה ד' אמות, וזהו שהק' דמ"ט אסור להלך את כל היקף המחיצה, ולא חשבינן לי' כד' אמות.

**ובזה** נראה לפרש למש"כ הרי"ד דהא דבשבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה אינו מהלך את כולה, הוא משום דזה שיש לו אלפים אמה אין לו דין אמות, - והיינו דנחלק על יסוד דברי הרמב"ן, וס"ל דליכא דין ד' אמות אלא ליוצא חוץ לתחום, או לשובת בשעת קניית השביתה, אך כל שקנה שביתה במקום א', ויש לו שם ד' אמות ואלפים אמה, לית לי' דין ד' אמות בכל מקום שהולך, - וכיון דכבר נקבע בתחילת השבת מקום ד' אמות ואלפים אמה דתחומו, ל"מ מה שהקיפוה נכרים מחיצה להגדיל את מידת ד' אמותיו ומידת תחומו.[[14]](#footnote-15)

1. והנה אמנם בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה לא גזרינן כתב בפי' קמא דדינא דשבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה, הוא דלא כר"ג, והריטב"א שם תמה ע"ז דמ"ט שינה פירושו, והריטב"א הכא כתב דרש"י לקמן חזר בו.

   והשפ"א שם כתב לישב היטב, דמש"כ רש"י הכא דדינא דשבת בבקעה הוא גם לר"ג, הוא לפ"מ דמסקינן לקמן בסוגיין דהא דלר' יהושע אינו מהלך את כולה הוא מעיקר הדין משום דלא שבת באויר המחיצות, ולפ"ז מסתברא מילתא דאף ר"ג דשרי הוא רק כשאין לו אלפים אמה, אך ד' רש"י לקמן הרי קיימי בהס"ד דלכו"ע מותר להלך את כולה אף דלא שבת באויר המחיצות, וטעמא דר' יהושע דאסר הוא משום גזירה, וע"כ לר"ג דלא גזר, שפיר יש להתיר אף בשבת בבקעה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הרשב"א והריטב"א פירשו בד' הירושלמי דמסקינן דאתיא אף כר"ג ומשום דבמי שקנה שביתה לא הקילו שיהא היקף מחיצות כד' אמות כשלא שבת באוירן, וכמו שפירש"י. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז ילה"ע בד' הבעה"מ לקמן מ"ג ב' שכתב בפי' קמא דהא דהכא אינו מהלך בכל ההיקף ול"ד לנתנוהו בדיר וסהר, הוא משום דשאני דיר וסהר שהיו המחיצות מבעו"י, אלא שהוא לא שבת בהן, ומשא"כ הכא דלא היו המחיצות כלל מבעו"י אלא בשבת הוא שהוקפה, עיי"ש, ותיקשי דא"כ מ"ט היכא דסוף מידתו כלה במערה, אינו מהלך את כולה, אף דהיו המחיצות מבעו"י [↑](#footnote-ref-4)
4. והעירוני דכ"ה משמעות דברי המהרש"א בשלהי פירקין, דדעת התוס' דגם לד' הירושלמי אתיא דינא דכלתה מידתו באמצע העיר אף כר"ג, ורק ההג"א כתב דאתיא דלא כר"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ונפ"מ רבתא בזה לדינא, דהנה הריטב"א בסוגיין כתב בשם הרא"ה דכל ששבת בבקעה והקיפוהו מחיצה והוציאוה נכרים מן האלפים אמה שלו לשאר ההיקף אינו מהלך את כולו, כיון דכבר נאסר מתחילתו באותו ההיקף, אך הר"ן בסוגיין כתב דבכה"ג הוא מהלך את כל ההיקף, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל, ועכתב דלפ"ז ה"נ מי שכלתה מדתו בחצי העיר וחזרו והוציאוהו לחצי' האחר, אין לו אלא ד' אמות.

   ונראה דכ"ז הוא להריטב"א לטעמי', דס"ל כדעת רש"י דכל הא דכלתה מידתו בחצי העיר אינו מהלך את כולה, הוא משום דלא שבת באויר מחיצותי' ולא חשיבא לדידי' כד' אמות, וכיון שכבר נאסר מתחילתו באותו ההיקף ולא חשבינן לי' כד' אמות, ל"מ מה שהוציאוהו מתחומו דעי"ז נחשוב ההיקף כד' אמות, אך לדעת התוס' דאף אם חשיבא העיר כד' אמות, מ"מ אסור להלך את כולה כשכלתה מידתו בחצי', הרי נמצא דמעולם לא דנו דאין העיר חשובה לו כד' אמות, וע"כ ודאי דכל שהוציאוהו נכרים לחצי' האחר, הויא כד' אמות ומהלך את כולה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומבו' בדבריו דה"נ בשבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה, לא הותר לדעת ר"ג להלך אלא בתוך המחיצה, אך אין לו אלפים אמה חוץ למחיצה, - וזה דלא כמו שנקט הרש"ש בסוגיין. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומשכח"ל בהר ששיפועו עולה למידת התחום, ונתישר בשבת, דאף דאם היינו מודדין עכשיו את התחום הי' מאריך יותר, מ"מ אין התחום אלא כפי מידתו בתחילת השבת.

   והנה אמנם בד' הב"ח בסימן רס"ג והט"ז שם סק"ג מבו' דאם בנו גוים בורגנין בשבת ונתחברו עי"ז ב' עיירות מותר לילך מזל"ז, והאהעו"ז שם תמה ע"ז, דדמי לשבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה, דאינו מהלך את כולה משום דלא שבת באויר מחיצות מבעו"י, וה"נ התם דכוותה, (דאף דשבת באויר העיר מבעו"י, מ"מ המקום הנוסף על העיר, לא שבת בו מבעו"י), - וי"ל דלא התירו בכה"ג אלא להלך את ב' העיירות, דחשיבי כד' אמות, אך אין לו אלפים אמה מחוץ לעיר השני', דמידת התחום נקבעת בתחילת השבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומשמעות לשונם דטעמא קאמרי, דכיון דלנותן עירובו אין לו ד' אמות, הדין נותן דגם העיר לא תהא חשובה כד' אמות, ואין כונתם רק דאם הנותן עירובו אין לו ד' אמות, מוכח ממתניתין דבכלתה מדתו בסוף העיר נחשבת לו העיר כמשהו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובדעת החולקים ע"ז נראה דהוא משום דס"ל דהא דהנותן עירובו יש לו ח' אמות, לאו היינו דשיעור מקום שביתה הוא ח' אמות, אלא היינו דיש לו שיעור מקום שביתה לכל רוח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש לסייע ליסוד הדברים, ממש"כ בתשו' הר"א ממיץ שבראבי"ה סימן שצ"א, דאף דאם נתנוהו בעיר שאינה מוקפת מחיצות אינו מהלך את כולה, מ"מ פירות שהובאו מחוץ לתחום מותר לבני העיר לטלטלם בכולה, אף שאין העיר מוקפת מחיצות, משום דלדידהו כד' אמות דמיא, - והרי דאף דבפשוטו כלפי דין ד' אמות דהפירות עצמן, ל"מ הא דלמוליכים אותם הויא כל העיר כד' אמות, ולגבי דידהו אין להן אלא ד' אמות, מ"מ כיון דכלפי המוליכין אותם הויא כל העיר כמקום אחד, מותרים הם להוליך הפירות בכולה, ולא חשבינן לה לגבי דידהו כהוצאת הפירות ממקומם, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואי נימא דהוא משום דכל העיר חשיבא כמקום אחד, ואי"ז יציאה מתחום לתחום, וכמש"נ לעיל, א"כ לא יועיל ע"ז הא דאסור לצאת מתחום לתחום, שהרי אין העיר תחום אחר, אלא מכח תחומו הראשון באנו להתירו לילך בכל העיר. [↑](#footnote-ref-12)
12. ול"ד להא דאסור לצאת מן התחום אפי' אמה אחת, ולא אמרינן דכל שהוא עומד בסוף התחום הוי האמות הסמוכים לתחום בכלל ד' אמותיו, דשאני ד' אמות שאינם מקום אחד מצ"ע, אלא מכח שנקבע דהוא מקומו, וזהו דפליגי אם יכול לברר ד' אמות לצד א', וכל שהוא עומד בקצה תחומו, לעולם דנים דד' אמותיו הם כלפי תוך התחום, ומשא"כ בעיר דהויא מקום א' ממש. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף בזה, מש"כ הרמב"ן לקמן מ"ג א' דלמ"ד דתחומין דאלפים אמה דאורייתא, הרי דכל שיצא מתחומו בהיתר, מותר להלך משם עד אלפים אמה, ומבו' דכשיצא מתחומו, יש לו דין אלפים אמה מהמקום שעומד שם, ואי"ז מכח תחומו הראשון, אלא מכח המקום שעומד עכשיו, וע"כ הוא דהוא מותר לילך משם לרוח אחת אלפים אמה, ולחזור ולילך לרוח השני' אלפים אמה, אף שהוא מהלך ד' אלפים אמה, ואכמ"ל, וע"כ אף לפ"מ דקי"ל דתחומין דרבנן, י"ל דמלבד דינא דד' אמות יש לו אלפים אמה. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך העירו דלפ"ז הדין נותן דמי שהוציאוהו נכרים חוץ לתחומו דיש לו ד' אמות, והקיפוה מחיצה, לא יהלך את כולה, דכבר נקבע הד' אמות דיוצא חוץ לתחום בד' אמות אלו, ול"מ הא דהקיפוה מחיצה להגדיל את מידת ד' אמותיו, ובסוגיית הגמ' לקמן מ"ג ב' בההיא דנחמי' ברי דרב חנילאי מבו' דלא כן, ושמא י"ל דבד' אמות דיוצא חוץ לתחום, שלא נקבעו בתחילת השבת, שפיר מהני מה דהקיפוה מחיצה, להגדיל את מידת ד' אמותיו, וצ"ע.

    ובעיקר ד' הרי"ד הי' מקום לפרש בע"א, דאף אם מהני הא דהקיפוה מחיצה להגדיל את מידת ד' אמותיו, מ"מ אי"ז מועיל להגדיל את מידת תחום אלפים אמה, וע"כ הוא אסור לצאת מאלפים אמותיו, דאסור לצאת מתחום לתחום, וכמש"כ הרמב"ן, - אך אי"ז מתישב היטב בל' הרי"ד. [↑](#footnote-ref-15)