80 בפלוגתת הראשונים באיסור בשר עוף בחלב, ובדיני בב_ח האסור מדרבנן, והמתסעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק דברים ה' מנ"א תשע"ד

**א**

א] חולין דק"ג: כל הבשר אסור לבשל בחלב חוץ מבשר דגים וחגבים, ובחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, האי דלא קתני ונוהג בחולין ובמוקדשין וכו' משום דגבי בב"ח פשיטא לי' שנוהג במוקדשין וכו' ואי בישל חלק גבוה נמי אין כאן אלא איסור בב"ח וחייב, משו"ה לא קתני דע"כ נוהג במוקדשין וכו', ומיהא לא ניחא למ"ד כל היכא דלא לקי אאכילה לא לקי אבישול וכו' הו"ל מיתני בחלק גבוה שאסור להדיוט וכו', עכ"ל, וכ"כ הר"ן.

ומבו' להדיא בדבריהם, דמפרשי דהא דתנן דכל הבשר אסור לבשל בחלב, קאי על איסור בישול, וזהו שכתבו דפשיטא דאיסור בישול נוהג במוקדשין ואף בחלב גבוה, משום דאין אסור לבשלם אלא משום איסור בב"ח, ול"ש בזה הא דאאחע"א, וכ"ה להדיא בסו"ד הר"ן שם, ז"ל, אבל הכא לפרושי גופא דאיסורא איצטריך לומר שבישולו בלבד אסור ואפי' לא אכלו, שלא תאמר בישול שאסר הכתוב היינו דוקא בשאכלו, קמ"ל דאפילו לא אכלו מוזהר על בישולו, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

וכ"ה להדיא בחי' הרא"ה והריטב"א והנימו"י בסוגיין דהא דתני דכל הבשר אסור לבשל בחלב קאי על איסור בישול, עיי"ש, וכ"נ גם בל' הרשב"א, עיי"ש, וכ"ה להדיא בדבריו בתוה"ב בית ג' ש"ד פה:.

ולפ"ז הרי דלפ"מ דמוקים אביי בסוגיין למתניתין כמ"ד דבשר עוף בחלב דרבנן, מבו' להדיא דכ"ה דאסרו חכמים לאכול בשר עוף בחלב, ה"נ אסרו לבשלו בחלב, ושו"ר בראש יוסף שכבר עמד דיש ללמוד כן מד' הרשב"א והר"ן.

וכ"ה להדיא בפסקי הריא"ז בריש פירקין, ז"ל, כל הבשר אסור לבשלו בחלב וכו', ובשר בהמה בחלב לוקין על בישולו מן התורה וכן על אכילתו, אבל בשר חי' ועוף בחלב איסור "בישולו" ואכילתו אינו אלא מדברי סופרים, עכ"ל, ולהדיא דמדרבנן אסור לבשל בשר חי' ועוף בחלב, וכ"ה ברי"ו נתיב ט"ו ח"ה ובאהל מועד שער או"ה דרך ו', וכן נקטו לדינא המהרש"ל בפירקין סימן ק' והב"ח בסימן פ"ז.

ב] אמנם הנה הרמב"ם בפ"ט ממאכ"א ה"ד כתב, ז"ל, וכן בשר חי' ועוף וכו' אינו אסור באכילה מה"ת לפיכך מותר לבשלו ומותר בהנאה, ואסור באכילה מדברי סופרים וכו', עכ"ל, ומבו' בפשוטו בד' הרמב"ם, דלא אסרו חכמים בשר עוף בחלב אלא באכילה ולא בבישול, אך הב"ח שם כתב לדחוק לפרש ד' הרמב"ם בע"א.

וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן דקי"ג., ז"ל, ר"ע סובר שחי' ועוף אסור לאכלן בחלב מדרבנן ומותר לבשלן לפי שלא אסר הכתוב אלא בשול בהמה טהורה בחלב בהמה טהורה, עכ"ל, ועי' ביד יהודה סימן פ"ז סוסק"ד שפירש דמקור ד' הרמב"ם דבשר חי' עוף בחלב מותר בבישול ובהנאה, הוא מהך מתניתין, עיי"ש, וכ"כ הטוש"ע בסימן פ"ז, וזה דלא כמש"נ מד' כל הני קמאי דבשר חי' ועוף בחלב אסור בבישול,[[2]](#footnote-3) וצ"ע טעם הפלוגתא בזה.

ג] עוד צ"ע בזה, דהנה כתב הרמב"ם שם ה"ו, ז"ל, וכן המבשל בשר במי חלב או בחלב מתה או בחלב זכר או שבשל דם בחלב פטור ואינו לוקה על אכילתו משום בשר בחלב, עכ"ל, וכ"ה בשו"ע סימן פ"ז ס"ו, - ובפר"ח שם סקי"ב כתב ללמוד מד' הרמב"ם, דאף דבהני גווני ליכא לאיסור בב"ח דאורייתא, מ"מ מדרבנן אסרו אף לבשלם, וכ"כ בתפארת למשה שם, וכ"ה להדיא בד' הרמ"א שם דאף בבישול יש לאסור לכתחילה.[[3]](#footnote-4)

ועיי"ש בתפארת למשה שעמד, דמ"ש מבשר חי' ועוף בחלב שלא אסרו חכמים לבשלם, וכתב בזה, ז"ל, וצ"ל דשאני כל הני דחשיב הכא שהם ממין בהמה טהורה שנאסר מדאורייתא ולכך גזרו אף בבישול אבל אם הם מין אחר לא גזרו רק אאכילה, עכ"ל, והובא בגל' הגרע"א שם, וצ"ב הטעם בזה.

ד] ועיי"ש בגל' הגרע"א שעמד ע"ז בתרתי, חדא, דמהו המקור להך מילתא, הרי לא מצינו בגמ' שנאסרו הני גווני מדרבנן אלא באכילה, ומנ"ל דה"ז אסור אף בבישול, ועיי"ש שהק' עוד, במה שכלל הרמב"ם בכלל זה לדם שבישלו בחלב, דלמאי אמרו חז"ל לגזרו באיסור בב"ח, הא בלא"ה לא יאכלו משום דם, וא"כ הוי כמו טמאה דמותר בישול והנאה לכו"ע, והניח בצע"ג.

**ב**

ה] ונראה לדון בזה, דהנה בטעם הא דאסרו חכמים לבשר עוף בחלב, כתב הרמב"ם שם, ז"ל, ואסור באכילה מדברי סופרים כדי שלא יפשעו העם ויבואו לידי איסור בב"ח של תורה ויאכלו בשר בהמה טהורה בחלב בהמה טהורה, שהרי אין משמע הכתוב אלא גדי בחלב אמו ממש, לפיכך אסרו כל בב"ח, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מממרים ה"ט, ז"ל, אבל אם אמר בשר העוף מותר מה"ת ואנו נאסור אותו ונודיע לעם שהוא גזירה שלא יבא מן הדבר חובה ויאמרו העוף מותר מפני שלא נתפרש כך החי' מותרת שהרי לא נתפרשה, ויבא אחר לומר אף בשר בהמה מותרת חוץ מן העז, ויבא אחר לומר אף בשר העז מותר בחלב פרה או הכבשה שלא נאמר אלא אמו שהיא מינו, ויבא אחר לומר אף בחלב העז שאינה אמו מותר שלא נאמר אלא אמו, לפיכך נאסור כל בב"ח אפי' בשר עוף, אי"ז מוסיף אלא עושה סייג לתורה, עכ"ל.

ונתחדש בד' הרמב"ם דמה שאסרו חכמים בשר עוף בחלב, אי"ז גזירה בעלמא שגזרו עוף אטו בהמה, אלא היינו משום דאם נתיר בשר עוף בחלב, יסברו בנ"א דכ"ה דעוף אינו בכלל איסור בב"ח משום דאינו בכלל גדי, והרי דלא נאסר אלא מה שנתפרש בקרא, ה"נ בשר שאר בהמות טהורות מותר ולא נאסר אלא בשר גדי, ואף בשר גדי אינו אסור אלא בחלב אמו ולא בחלב אחרת, וע"כ הוא שאסרו חכמים בשר עוף בחלב.

ו] ולפ"ז נראה דבזה הוא שנחלקו הרמב"ן ודעימי' אם הרמב"ם אם בשר עוף בחלב אסור אף בבישול או אינו אסור אלא באכילה, דהרמב"ן ודעימי' ס"ל דאיסורא דבשר עוף בחלב הוא גזירה עוף אטו בהמה, ומכח גזירה זו השוו חכמים דין עוף לדין בהמה, וע"כ כ"ה דבשר בהמה אסור לבשלו בחלב, ה"נ בשר עוף אסור לבשלו בחלב, ועוד, דגם על בהבישול עצמו יש לגזור עוף אטו בהמה, - אך הרמב"ם לטעמי' דאיסורא דבשר עוף בחלב אי"ז גזירה עוף אטו בהמה, דנימא מכח זה, דגדר הגזירה הוא דשוה דין עוף לדין בהמה, אלא הוי זה גזירה מחודשת לאסור בשר עוף, כדי שלא יטעו ויסברו שלא נאסר אלא בשר גדי בחלב אמו, ולזה סגי לאסור לאכול בשר עוף בחלב, דתו לא יטעו ויסברו כן.[[4]](#footnote-5)

ואמנם צריך פירוש, דמה מהני מה שיאסרו בשר עוף בחלב באכילה, הרי אכתי כיון דשרי לבשל בשר עוף בחלב, אף דבקרא כתיב לא תבשל, יסברו שלא נאסר מה"ת אלא בשר גדי בחלב אמו, ויבואו לבשל בשר בהמה טהורה בחלב, - אך כנראה היינו, דאחר שאסרו חכמים לאכול בשר עוף בחלב, שוב לא יסברו שלא נאסר מה"ת אלא בשר גדי בחלב אמו, דא"כ לא היו חכמים אוסרים בשר עוף בחלב, דל"ד כלל לבשר גדי בחלב אמו, וע"כ לא יטעו להתיר בשר בהמה טהורה בחלב.

ח] והנה במה שאסרו חכמים בשר במי חלב וכו', נראה דאף לדעת הרמב"ם הוי זה ככל הגזירות דעלמא, שאסרו מי חלב אטו חלב, ואסרו חלב מתה וחלב זכר אטו חלב נקבה חי', ואסרו דם בחלב אטו בשר בחלב, - דהאמנם בהא דאסרו חלב מתה וחלב זכר ודם בחלב, י"ל דהוא ג"כ כדי שלא יסברו דאין אסור אלא גדי בחלב אמו, אך הא דאסרו מי חלב, בע"כ דהוא גזירה מי חלב אטו חלב, ולפ"ז מסתבר דאף שאר דברים אלו שנאסרו הוא עד"ז, - ול"ד לבשר חי' ועוף בחלב דלדעת הרמב"ם לא אסרוהו אלא מגזירה שמא יסברו דלא אסרה תורה אלא בשר גדי בחלב אמו, דבשר חי' ועוף דהוו מין אחר, ל"ד כלל לבשר בהמה, ואין לאסרם מגזירה דחי' ועוף אטו בהמה,[[5]](#footnote-6) אך בכל הני מילי דהוו מין א', ה"ה אסורים אטו בשר בחלב.

ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דהן אסורים אף בבישול, דכיון דאסרום חכמים מגזירה אטו בשר בחלב דעלמא, הרי דמכח זה השוו חכמים דינם לבב"ח דעלמא דאסור אף בבישול, ועוד, דכ"ה דאסרו לאכלם אטו בב"ח, ה"נ יש לאסור לבשלם אטו בב"ח, - ול"ד לבשר חי' ועוף בחלב, דל"ד כלל לבשר בהמה, ואין לגזור בהן אטו בהמה, וכל הא דאסרו לאכלם, הוא כדי שלא יסברו וכו', ולזה סגי במה שאסרו לאכלם, וכמש"נ.

ולפ"ז יש מקום לישב למשה"ק הגרע"א דמנ"ל הך מילתא דה"ה אסורין אף בבישול, דבגמ' לא מצינו אלא דהן אסורין באכילה, ולפי הנ"ל י"ל, דא"צ מקור לזה, דכיון שאסרום חכמים באכילה גזירה אטו בב"ח גמור, ה"נ יש לאסרם בבישול, דהרי גזירה זו שייכא אף על הבישול, ורק בשר חי' ועוף הוא דלא נאסרו בבישול, משום דלא גזרו בהן אטו בשר בהמה, וכנ"ל.

ט] ובמשה"ק הגרע"א דמ"ט גזרו חכמים לאסור דם שבישלו בחלב באיסור בב"ח, הא דבלא"ה לא יאכלו משום דם, וא"כ וא"כ הוי כמו טמאה דמותר בישול והנאה לכו"ע, נראה די"ל בזה דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דהנה המ"מ בהל' מאכ"א שם כתב במקור ד' הרמב"ם דבשר חי' ועוף בחלב מותר בבישול ובהנאה, ז"ל, ולא יפו כחם מבשר בהמה טהורה עם חלב טמאה שמותרין בבישול ובהנאה וכו' אלמא לא גזרו בישול והנאה אטו בישול והנאה ואין הגזירה אלא על אכילה בלבד, ואע"פ שיש לדחות דשאני התם שיש אחד מהם כבר אסור באכילה ואין לחוש שמא יאכלם, אבל בחי' ועוף בחלב שכל אחד בפני עצמו היתר גזרו על הבשול ועל ההנאה שמא יבא לידי איסור אכילה וכו', זהו דעת רבינו שלא נאסרו אלא באכילה בלבד, עכ"ל.

והנה מבו' לפ"ז בדעת הרמב"ם, דס"ל דכל הא דבשר בהמה טהורה בחלב טמאה ובשר טמאה בחלב טהורה, מותר בבישול ובהנאה, הוא רק משום דלא גזרו במינים אחרים אלא באכילה ולא בבישול ובהנאה, וע"כ למד הרמב"ם מזה דה"נ בשר חי' ועוף בחלב אינם אסורין בבישול ובהנאה, - אך אילו היו בשר חי' ועוף בחלב אסורין בבישול ובהנאה, היו חכמים אוסרין בבישול ובהנאה אף לבשר טהורה בחלב טמאה ובשר טמאה בחלב ובהנאה, ולא אמרינן דכיון דבלא"ה לא יאכלם, לא גזרו בזה.

ולפ"ז נראה דע"כ הוא דס"ל להרמב"ם דבשר דם בחלב אסור בבישול מדרבנן, אף דבלא"ה הוא אסור משום דם, - דכיון דבדם בהמה יש לגזור אטו בשר, שפיר יש לאסור לבשלו, אף דבלא"ה הוא אסור באכילה, ודמי לחלב טמאה ולבשר טמאה, דכל הא דלא אסרוהו בבישול, הוא רק משום דבמינים אחרים לא אסרו אלא באכילה, וכמש"נ הטעם בזה, אך באותו המין שאסרו חכמים אף בבישול, אסרו אף לדבר דבלא"ה אסור באכילה, וז"ב.

ומכלל הדברים נלמד, דלדעת ש"ר דפליגי ע"ד הרמב"ם וס"ל דבשר חי' ועוף בחלב אסורין בבישול, אשר לפי דבריהם בע"כ דהא דחלב טמאה ובשר טמאה מותרין בבישול ובהנאה, הוא משום דבלא"ה הן אסורין באכילה משום איסור טמאה ואין לחוש לכך, הרי ממילא דה"נ הוא בדם בחלב, דאי"ז אסור בבישול ובהנאה, - והרמב"ם שאסר לבשל דם בחלב, הוא לטעמי' דס"ל דכל הא דחלב טמאה ובשר טמאה מותרין בבישול ובהנאה, הוא רק משום דבמינים אחרים לא אסרו חכמים אלא באכילה, וע"כ ס"ל דבדם בהמה בחלב, אסרו חכמים אף בבישול, וכמש"נ.

**ג**

י] ונראה להוסיף עוד בדעת הרמב"ם, דהנה דעת רב יוסף בסוגיין דהא דאסור להעלות בשר עוף עם הגבינה, הוא רק למ"ד דבשר עוף בחלב דאורייתא, אך למ"ד דבשר עוף בחלב דרבנן, מותר להעלותו בשר עוף עם החלב, דהו"ל גזירה לגזירה, ודעת אביי דאף למ"ד דבשר עוף בחלב דרבנן, אסרו חכמים להעלותו, - ודעת ב"ש לקמן דק"ד: דהעוף עולה עם הגבינה, ובפשוטו טעמם משום דהו"ל כגזירה לגזירה.

ולפמש"נ בדעת הרמב"ם נראה דכ"ז הוא בבשר עוף בחלב, דאין איסורו אלא שמא יסברו דלא אסרה תורה אלא בשר גדי בחלב אמו, וע"כ בזה י"ל דאין לאסור להעלותו דהו"ל כגזירה לגזירה, - והיינו משום די"ל דמשום מה שמעלהו על השלחן, לא יבואו לטעות דלא אסרה תורה אלא בשר גדי בחלב אמו, וכל מקום הגזירה בזה הוא, דאם יעלהו על השלחן, יבא אף לאכלו עם הבשר, ואחר שיאכלנו עם הבשר, יבא לסבור דלא אסרה תורה אלא בשר גדי בחלב אמו, וע"כ הו"ל כגזירה לגזירה, וזהו דמדמינן לה לחלת חו"ל, דאיסורא דחלת חו"ל באכילה אינו גזירה אטו חלת א"י, אלא כיון דמדרבנן יש תורת חלה עלי', ממילא היא אסורה באכילה, וכל שבאנו לאסור להעלותה שמא יבא לאכלה, הו"ל כגזירה לגזירה, - אך בבשר בהמה בחלב שחוטה וכיו"ב דהוי איסורו מגזירה אטו בב"ח גמור, י"ל דלכו"ע יש לאסור מכח זה להעלותם על השלחן, דאם יעלו בשר בהמה בחלב שחוטה וכיו"ב, יבואו להעלות ולאכול בשר בהמה בחלב, ואי"ז גזירה לגזירה, דכולה חדא גזירה היא, ודו"ק.[[6]](#footnote-7)

יא] ועד"ז נראה גם במש"א לקמן דק"ד: דעוף וגבינה נאכלין באפיקורן, ולפ"מ שפירש הרמב"ם בפ"ט ממאכ"א הכ"ז מבו' דהטעם בזה הוא משום דבשר עוף בחלב אינו אסור אלא מדרבנן, - ולפי הנ"ל נראה לדעת הרמב"ם, דכ"ז הוא בעוף וגבינה, דכיון דאין איסורו אלא שמא יסברו דלא אסרה תורה אלא בשר גדי בחלב אמו, ע"כ לא החמירו חכמים בזה להצריך קינוח והדחה, אך באיסורא דמי חלב וחלב שחוטה, דהוי איסורם אטו בב"ח גמור, י"ל דהשוו חכמים דינם לבב"ח גמור, ואחר מי חלב או חלב שחוטה ה"ה צריך קינוח והדחה, ובאמת דבחלב שחוטה בלא"ה מסתברא מילתא כן, דכיון דחזינן דלא הקילו חכמים בכך אלא בבשר עוף ולא בבשר חי', ופירשו הראשונים דהוא משום דדמי לבשר בהמה, כ"ש דלא הקילו חכמים בכך בחלב שחוטה, אך במי חלב צ"ע אם שייך טעם זה.

יב] ומן האמור נלמד, דעיקר מה שפירש הרמב"ם דטעם הא דאסרו בשר חי' ועוף בחלב הוא כדי שלא יפשעו העם וכו', ולא פירש כפשוטו דהוא גזירה חי' ועוף אטו בהמה, למד לזה מהא דלא אסרום חכמים בבישול ובהנאה, אשר היינו רק משום דלא גזרינן חי' ועוף אטו בהמה, וכמש"נ, וממה שנחלקו אם אסור להעלותן על השלחן או דהו"ל כגזירה לגזירה, וממה שמותר לאכלם באפיקורן, וכמש"נ.[[7]](#footnote-8)

**ד**

יג] והנה במש"כ הרמב"ם דבשר חי' ועוף בחלב מותרין בהנאה, הנה בתשו' מהר"ח או"ז סימן קמ"ו כתב, ז"ל, גם בבשר עוף בחלב אם יש לאסור בהנאה, כי המיימוני מתיר ולדברי התוס' אין להקל כלל, עכ"ל, והרי דדעת התוס' היא דבשר עוף בחלב אסור אף בהנאה.

ובפשוטו נראה בביאור הפלוגתא בזה ע"פ הנ"ל, דהנה התפארת למשה והגרע"א בסימן פ"ז שם נקטו, דכ"ה דבבשר במי חלב וכו' אסרו חכמים אף בבישול, ה"נ הן אסורין אף בהנאה, אך הפר"ח שם סק"ג נקט דאף דה"ז אסור בבישול, מ"מ אי"ז אסור בהנאה, וכ"כ היד יהודה שם סק"י, והביא דכ"ה להדיא באו"ה כלל י"ח דין ט"ו בדין חלב שחוטה, וכ"ה משמעות ד' הרמ"א שם ס"א, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהא דבשר חי' ועוף בחלב מותרין בהנאה, הוא דומיא דהא דהן מותרין בבישול, דהיינו משום דאין איסורם אלא שמא יפשעו וכו', ולזה סגי לאסרם באכילה, אך בבשר במי חלב וכו' שאסרום חכמים אטו בב"ח גמור, השוו חכמים דינם לבב"ח גמור, וכ"ה דהן אסורין באכילה אטו בב"ח גמור, ה"נ הן אסורין בהנאה.

ולפ"ז הרי נמצא, דכל הא דס"ל להרמב"ם דבשר חי' ועוף בחלב מותר בהנאה, הוא רק לטעמי' דמה שאסרו חכמים בשר חי' ועוף בחלב אי"ז אלא שמא יפשעו וכו', ולזה סגי לאסרם באכילה, אך לדעת ש"ר דמה שאסרו חכמים בשר חי' ועוף בחלב, הוא אטו בשר בהמה, יש לאסרם אף בהנאה, דומיא דבשר במי חלב וכו' דדעת התפארת למשה והגרע"א דמודה הרמב"ם גופי' שהם אסורין אף בהנאה.

**ה**

יד] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה מצאנו שנחלקו הראשונים בדין בשר שנבלע בו חלב שלא בדרך בישול, אם הוא אסור בהנאה, דבד' תוס' הר"ש משאנץ בע"ז דל"ה. מבו' להדיא דהוא אסור אף בהנאה, וכ"ה בתורי"ד שם, וע"כ הק' דמ"ט לא אסרו גבינות הגוים אף בהנאה, משום שמעמידין אותם בעור הקיבה, (והתורי"ד שם במהדו"ב כתב דבמעמיד דליכא נתינת טעם לא אסרום חכמים בהנאה, עיי"ש), - ובאו"ז ע"ז סימן רפ"ו נסתפק בזה וצידד להתיר בזה, ומסיק דהמתיר בהנאה אין מוחין בידו כל כמה דלא אשכחן ראי' לאיסורא, וכ"כ המרדכי בע"ז סימן תתכ"ח,[[8]](#footnote-9) וכ"ה בשו"ע סימן צ"א ס"ח וברמ"א סימן פ"ז ס"א, וכ"כ הרדב"ז בח"ד סימן ע"ד ובתשו' מכת"י סימן ק"ב,[[9]](#footnote-10) והמהרש"ל בפירקין סימן ק' כתב לאסור בזה, אך הב"ח בסימן פ"ז נקט להתיר בזה, אף דבבשר חי' ועוף בחלב כתב דהן אסורין אף בהנאה, עיי"ש.

והנה בפשוטו הי' נראה, דלדעת הרמב"ם דבשר חי' ועוף בחלב דאינו אסור אלא מדרבנן אינו אסור בהנאה, ה"נ בשר שנכבש בחלב דאינו אסור אלא מדרבנן אינו אסור בהנאה, וכן נקטו כמה מרבוותא.

אך לפמש"כ התפארת למשה והגרע"א בדעת הרמב"ם דבשר בהמה במי חלב וכו' אסור אף בהנאה, ורק בשר חי' עוף בחלב אינו אסור בהנאה, ונת' דהיינו משום דבבשר חי' ועוף בחלב לא אסרו חכמים מגזירה אטו בהמה, אלא הוי גזירה מחודשת שמא יפשעו וכו', הרי דשפיר י"ל לדעתו, דבשר בהמה שנכבש בחלב, אסור אף בהנאה, אף דאין איסורו אלא מדרבנן.

ומאידך י"ל, דאף לדעת ש"ר דבשר חי' ועוף בחלב אסור אף בהנאה, מ"מ בבשר שנכבש בחלב לא אסרו אלא באכילה ולא בהנאה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הב"ח שחילק בזה, וי"ל דהוא משום דבכבוש הרי לא אסרו חכמים לעשות כן, ול"ד לבב"ח דדרך בישול, וע"כ י"ל דגם לא דימוהו לבב"ח דאורייתא לאסרו בהנאה, - אך יש לדחות, דהא דלא אסרו לעשות כן, הוא משום דהא דמותר מדאורייתא לכבוש בב"ח ואין אסור אלא לבשלו, אי"ז רק משום דאינו נאסר ע"י כבישה וע"כ מותר לעשות כן, אלא הוא גם משום שלא נאסר אלא פעולת הבישול ולא פעולת כבישה, וגם אם הי' נאסר ע"י כבישה, ל"ה אסור לכבשו, וע"כ אף שאסרו חכמים לבשר שנכבש בחלב, לא אסרו לעשות כן, דפעולת כבישה אינה כלל פעולה האסורה, וצ"ע בזה.[[10]](#footnote-11)

**ו**

טו] עוד יש להוסיף בזה, דהנה הפר"ח בסימן צ"ב סקי"ז כתב דבב"ח האסור מדרבנן לא אמרינן חנ"נ, ולמד לזה מד' הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הי"ז דמבו' בדבריו דבשר עוף שנתבשל בחלב לא אמרינן חנ"נ, עיי"ש.

אך לפמש"נ בדעת הרמב"ם יש מקום לדון, דדוקא בבשר עוף בחלב הוא דלא אמרינן חנ"נ, דאיסורא דבשר עוף בחלב אינו אטו בשר בהמה, אלא הוי זה גזירה בפנ"ע שמא יפשעו, וע"כ י"ל דלא נתנו ע"ז דין בשר בחלב, והרי חזינן דאי"ז אסור בהנאה, אך בבשר בהמה שנכבש בחלב וכיו"ב, אף דאינו אסור אלא מדרבנן, י"ל דמ"מ מדרבנן יש ע"ז דין בב"ח גמור, ואמרינן בזה חנ"נ, - ואי נימא בדעת הרמב"ם דבהני גווני הוא אסור אף בהנאה, ול"ד לבשר עוף בחלב דאינו אסור בהנאה, ודאי מסתבר דאף אמרינן בזה חנ"נ, ודו"ק.

1. ואמנם ילה"ע בזה בד' התוס' ותוס' הרא"ש שכתבו בהא דתנא בתוספתא דבב"ח נוהג בחולין ובמוקדשים, מאי דשייר במתניתין פירש בברייתא ואשמועינן דחייל איסור מוקדשין על איסור בב"ח, ואי נימא דהא דתנן דכל הבשר אסור לבשלו בחלב, קאי על איסור בישול, הרי דשפיר ניחא הא דלא תני במתניתין דנוהג במוקדשין, כיון דאיסור בישול פשיטא דנוהג במוקדשין וכמש"כ הרמב"ן, והתוספתא דלא איירי באיסור בישול אלא בעיקר איסור בב"ח, הוצרך להשמיענו דהוא נוהג אף במוקדשין וחייל איסור בב"ח על איסור מוקדשין, - ולכאו' מוכח מד' התוס' והרא"ש דמפרשי למשנתינו דקאי על איסור אכילה, והא דתני אסור לבשל לישנא דקרא נקט, וע"כ הו"ל למיתני דנוהג במוקדשין לאשמועינן דאיסור בב"ח חל על איסור מוקדשין, ומאי דשייר במתניתין פריש בברייתא, - אך י"ל בדעת התוס' והרא"ש דס"ל דמתניתין קאי בין על איסור בישול ובין על איסור אכילה, דתרוייהו מיכללו בלישנא דאסור לבשל וכלישנא דקרא, וע"כ שפיר הו"ל למיתני דנוהג במוקדשין, לאשמועינן דאף איסור אכילת בב"ח נוהג במוקדשין. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובס' המאורות לקמן דקי"ג. שנד' במורי' שבט תשנ"ח הביא לד' הרמב"ם אלו וכתב ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבו' בד' הרמב"ם דאף חלב זכר אסור מדרבנן, אך הרשב"א בתוה"ב בית ג' ש"ד כתב דבחלב זכר ליכא איסורא אף מדרבנן, עיי"ש, - ועי' ביבין דעת סקי"ב שכתב לפרש היטב דפלוגתא זו תליא במה שנחלקו בהא דתנן בשלהי מכשירין דחלב זכר אינו מכשיר, דהר"ש שם פירש דהוא משום דהו"ל זיעה בעלמא, ואינו בכלל חלב, והרמב"ם בפ"י מטו"א ה"ד כתב דהוא משום דאינו לרצון, וע"כ להרמב"ם לטעמי' דאף חלב זכר חלב הוא, ה"ה אסור מדרבנן, אך לדעת ש"ר דחלב זכר אינו בכלל חלב כלל, אינו אסור מדרבנן, - ועיקר הך מילתא דטעם הסוברים דחלב זכר מותר אף מדרבנן הוא משום דאין עליו תורת חלב כלל, וכדחזינן דאינו מכשיר, כבר כתב כן בביאור הגר"א שם סקי"ז, אך באו"ה כלל ל"א דין י"ג מבו' לכאו' דהוא משום דהו"ל מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן.

   ויש להוסיף, דחזינן דבחלב הקיבה לדעת הסוברים דאין עליו תורת חלב, לי"ב איסורא אף מדרבנן, והרי דכל דאין תורת חלב עליו, לא אסרוהו חכמים, וזהו דס"ל להרשב"א דה"נ הוא בחלב זכר, דנמי אין תורת חלב עליו, ובאמת הרשב"א בתוה"ב כייל להו יחד, והרמב"ם דמחלק ביניהם, הוא משום דס"ל דחלב זכר יש תורת חלב עליו, ול"ד לחלב הקיבה דאין תורת חלב עליו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך הנה המ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, ז"ל, דאי בבישול בלא אכילה לא נאסרו חי' ועוף אפי' מדבריהם, שלא אסרו אותם אלא באכילה בלבד "מפני אכילת בשר בהמה המצוי", אבל בבשול והנאה לא נאסרו, עכ"ל, ומבו' בדבריו שמפרש טעמא דהרמב"ם בע"א, דהוא משום דאכילת בשר בהמה בחלב הוא דבר המצוי טפי, וע"כ לא אסרו חכמים בשר חי' ועוף בחלב אלא באכילה, וזה דלא כמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם ילה"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ט ממאכ"א הכ"ו כ"ז, דהא דעוף וגבינה נאכלין באפיקורן, היינו דוקא עוף וגבינה, אבל בשר חי' וגבינה אינם נאכלין באפיקורן, והרמב"ן ועוד מקמאי לקמן בסוגיין פירשו דהטעם בזה הוא משום דבשר חי' נראה כבשר בהמה, ולפ"ז צ"ע דמ"ט לא אסרו בשר חי' אלא מגזירה שמא יפשעו וכו', ולא אסרוהו מגזירה דחי' אטו בהמה. [↑](#footnote-ref-6)
6. שו"ר בס' חדרי דעה בסימן פ"ח שנסתפק לדינא דשמא בחלב שחוטה לא החמירו ומותר להעלותו עם הבשר על השלחן, עיי"ש, וזה להיפך ממש"נ בדעת הרמב"ם, - ואמנם לדעת הט"ז בסימן צ' סקי"ב ובסימן צ"ח סק"ה, לכאו' הדין כן, דחלב שחוטה מותר להעלותו עם הבשר על השלחן, ויש מרבוותא שפירשו לדעתו, דאף מותר לאכול חלב שחוטה עם הבשר, ונת' במק"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. וי"ל עוד, דלמד הרמב"ם לזה מהא דלא אסרו בבשר דגים וחגבים, ואם עיקר הגזירה היתה בבשר חי' ועוף אטו בשר בהמה, הי' לנו לאסור גם בבשר דגים וחגבים אטו בשר בהמה, ובע"כ דכל הגזירה היא כדי שלא יפשעו לומר דלא אסרה תורה אלא גדי בחלב אמו, וע"כ אין לאסור מכח זה אלא בבשר חי' ועוף, ולא בבשר דגים וחגבים, דודאי אינם נכללים בקרא דלא תבשל גדי, ולא יבואו לפשוע מכח זה להתיר לכל שאינו גדי בחלב אמו, - ולדעת ש"ר צ"ל, דרק בשר חי' ועוף מיחלפי בבשר בהמה, אך בשר דגים וחגבים דהוי מין חלוק לגמרי, לא מיחלף, ובד' הלבוש בסימן פ"ז מבו' דהטעם בזה הוא משום דבשר דגים וחגבים לא מיקרי בשר, וע"כ לא אסרוהו חכמים, וזה ע"ד מש"נ לעיל סק"ג בהערה בטעמא דהרשב"א דחלב זכר מותר אף מדרבנן. [↑](#footnote-ref-8)
8. והוכיחו לזה ממש"א דאיסורא דגבינת גוים הוא משום דמעמידין אותן בעור קיבת נבילה, ולא פריך דא"כ תיאסר בהנאה, עיי"ש, ובגל' הגרע"א ר"ס פ"ז הק' ע"ז, דבלא"ה תיקשי דמ"ט אמרו דמעמידין בעור קיבת נבילה אפי' בעור כשרה נמי, ובע"כ כמש"כ התוס' דמשום זה לא היו אוסרין כיון דאין איסורו אלא מדרבנן, או כמש"כ הר"י מיגש דכל האיסור בזה הוא משום מעמיד ואין בזה משום בב"ח, וא"כ אין ללמוד מזה דבב"ח שלא בדרך בישול אינו אסור בהנאה, עיי"ש, אך בדעת האו"ז והמרדכי נראה דס"ל כמש"כ התורי"ד במהדו"ב בע"ז שם דאה"נ אפי' בעור כשרה נמי, ונקט עור קיבת נבילה משום דכל שחיטת גוי נבילה, וע"כ שפיר הוכיחו מזה דבב"ח שלא בדרך בישול אינו אסור בהנאה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכן מ' מד' הר"י מיגש ועוד מקמאי שהק' בהא דאמר שמואל דאיסור גבינות הגוים הוא מפני שמעמידין בעור קיבת נבלה, דאף אם מעמידין בעור קיבת שחוטה יש לאסור משום בב"ח, ולא הק' טפי דמ"ט הן מותרין בהנאה, וכמשה"ק כן הר"ש והרי"ד, ומ' מזה דס"ל דבב"ח שנתערב שלא בדרך בישול, אינו אסור בהנאה, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה אמנם לכאו' מסתבר טפי דהא דלא נאסר לכבוש בב"ח, הוא רק משום דבשר שנכבש בחלב אינו אסור, - אך י"ל דזה תליא במש"נ במק"א אם עיקר איסור בב"ח הוא באכילתו, ואיסור בישול הוא דכ"ה דאסור לאכלו, אף אסור לבשלו וליצור את החפצא דבב"ח, או דהוי זה איסור בפנ"ע לבשל בב"ח, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-11)