קד א ב ג_1
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

**סימן קד'**

**הקדמה**

**בגמ'** ע"ז סח: ההוא עכברא דנפל לחביתא דשיכרא אסריה רב לההוא שיכרא, אמרוה רבנן קמיה דרב ששת נימא קסבר נט''ל אסור, אמר להו רב ששת בעלמא סבר רב נט''ל מותר והכא חידוש הוא דהא מימאס וכו', הלכך נט''ל נמי אסור, אמרו ליה רבנן לרב ששת אלא מעתה וכו' מתקיף לה רב שימי מנהרדעא ומי מאיס והלא עולה על שלחן של מלכים אמר רב שימי מנהרדעא לא קשיא הא בדדברא הא בדמתא, אמר רבא הלכתא נותן טעם לפגם מותר ועכברא בשיכרא לא ידענא מאי טעמא דרב, אי משום דקסבר נותן טעם לפגם אסור ולית הלכתא כוותיה, אי משום דקסבר נותן טעם לפגם מותר ועכברא בשיכרא אשבוחי משבח ע"כ, הנה מבואר שבתחילה היה פשוט לגמ' שעכברא נוטל"פ הוא, ורב ששת סבר שע"כ התורה אסרה עכברא אע"פ שהוא מאוס, וממילא גם הטעם הפגום שבו אסרה תורה, ורבא פליג דמ"מ לענין טעמא אינה אוסרת דחשיב שפיר נטל"פ, אלא שבשכר יש להסתפק אם נותן טעם לפגם או לא.

שני דרכים בביאור קושיית ר' שימי בר אשי

**והנה** בהא דהק' רב שימי בר אשי והא עולה על שלחן מלכים, אפשר לפרש בתרי אנפי, דאפשר לומר שעיקר הקושיא כלפי מה שאמר רב ששת הכא חידוש הוא דהא מימאס, וע"ז הק' ר' שימי דחזינן שעולה על שלחן מלכים ולא מימאס, וממילא לא הוה חידוש ושוב יש לנו לומר שדינו ככל האיסורים שנטל"פ שרי, ולפ"ז לר' שימי ע"כ רב התיר אפי' עכברא דדברא שעולה על שלחן מלכים, ומוכח שאפי' שעולה על שלחן מלכים מ"מ הוא נותן טעם לפגם, ובגמ' לא נראה שדוקא בשכר נוטל"פ אלא שטעמו של עכבר פגום אף שהוא עצמו אינו פגום.

ומאידך אפשר לבאר שכוונת ר' שימי להקשות דהנה חזינן שהיה פשיטא לגמ' שעכברא בשכרא נוטל"פ לולי זה שבשכר הוא מתחזק ונותן בו טעם לשבח, ומנין פשיטא לגמ' שעכברא בשכרא נוטל"פ, ע"כ משום שעכברא מאיס ולהכי היה פשיטא לגמ' שנותן טעם לפגם, ולזה הק' ר' שימי דחזינן שעולה על שלחן מלכים ולא מאיס, ומתרצינן הא בדדברא הא בדמתא, ולפ"ז עכברא דדברא דלא מאיס באמת נוטל"ש בכל דבר.

הספק בנפל לגו חלא

**ושם** בגמ' איבעיא להו נפל לגו חלא מאי א''ל רב הילל לרב אשי הוה עובדא בי רב כהנא ואסר רב כהנא א''ל ההוא אימרטוטי אימרטט ע"כ, והנה עצם הספק של הגמ' אפשר לפרש דקאי אהא דאמרינן עכברא בשכרא אשבוחי משבח, דהיינו דודאי בשאר איסורים הרי הוא נותן טעם לפגם, אבל בשכרא מכיון שטעמו חזק עכבר נותן בו טעם לשבח, ואיבעיא להו האם גם חומץ דומה לשכר לענין זה שעכבר נותן בו טעם לשבח, וצד זה אפשר לפרש לשני הפירושים דלעיל, שאם כל עכבר נוטל"פ ודוקא בשכר נוטל"ש, איבעיא להו מה הדין עכברא בחלא, ואי קאי דוקא על אותו עכבר דמאיס ומ"מ בשכר נוטל"פ, איבעיא להו חלא מאי האם דומה לעכבר.

וכן באמת מבואר בר"ן שכל עיקר הספק של רבא הוא דוקא בשכר וחומץ משום שחריפי ולהכי משוי ליה לשבח, אבל שאר דברים פשיטא שאינה אוסרת, והיינו משום דמיירי בעכברא דמתא דמאיס, וכ' שם הר"ן דשמעינן מהכא שכל דבר שמאיס אינה אוסרת פליטתה ואפי' נמחה גופו, דמדאורייתא בטלה ברוב ואינה אוסרת כי אם משום טעמא והכא ליכא טעם דהוה טעם [[1]](#footnote-1)פגום[[2]](#footnote-2).

אולם אפשר לפרש כוונת הגמ' שהספק הוא על חלא עצמו האם שייך בו איסור בנתינת טעם דכיון שחומץ חריף לא מורגש בו טעם איסור, וא"כ הספק של הגמ' קאי דוקא על הצד שעכברא בשכרא אשבוחי משבח, וכן נראה ברש"י ותוס' ועיין הערה[[3]](#footnote-3).

ולפי הצד הזה ע"כ צריך לומר שהספק של רבא בעכברא בשכרא הוא בגוף עכבר אם נותן טעם לשבח או לפגם, ועל הצד שמשוי ליה לשבח האם אוסר הוא בחלא, דאי נימא שהספק הוא משום שבאמת נותן טעם לפגם ורק בשכר משוי ליה לשבח, א"כ לא שייך לאיבעיא בחלא אם שייך בו איסור של נתינת טעם, שהרי עכבר לעולם נותן טעם לפגם, וע"כ לפי הפירוש הנ"ל הספק של רבא בעכברא הוא בשכר דוקא.

בדין אימרטוטי אימרטט

**ושם** בגמ' ת"ש דהוה עובדא וכו' והיינו שהגמ' רצתה להוכיח מהא דרב כהנא ודחינן התם אמרטוטי אמרטט, ופירש"י דשרץ איסורו כעדשה וחיישינן שמא יבלע שרץ כעדשה ע"ש, וצ"ב דאכתי ק' מדוע לא בטלה ברוב, דמי גרע מכזית איסור שנתערב בהיתר שבטלה ברוב, ועיין בזה לקמן בדברי הפוסקים.

ובאמת בריטב"א פירש דברי הגמ' באופן אחר, שאמרטוטי אמרטט היינו שנשרו כל שערותיו, והיינו שעיקר מה שהעכבר נותן טעם לפגם הוא משום השערות שמתערבות בתערובת, ואותו שנשרו שערותיו שפיר נותן טעם לשבח ע"ש, ולפ"ז יבואר חידוש גדול שגם טעם לפגם שנגרם מחמת דבר אחר ג"כ חשיב טעם לפגם, אולם בפוסקים נקטו פירוש דברי הגמ' כרש"י.

שו"ע

עכברא דדברא נוטל"ש **או** נוטל"פ

**עכברא** דדברא נותן טעם לשבח הוא, שהרי עולה על שלחן מלכים ע"כ, והיינו שנקט השו"ע שעכברא דדברא מאחר שמבואר בגמ' שעולה על על שלחן מלכים ה"ה שנותן טעם לשבח בכל המאכלים, ועיין בש"ך ובגר"א שחלקו על השו"ע שבגמ' לא אמרינן כן רק לענין הא דאמרינן חידוש הוא אע"ג דמאוס אסרה תורה, אבל לענין טעמא לא מוזכר בגמ' שום נפק"מ בין עכברא דדברא לעכברא דשכרא, ולכן אפי' עכברא דדברא שעולה על שלחן מלכים ג"כ נותן טעם לפגם, ועיין פרי חדש שצידד כהשו"ע, וע"ע מטה יהונתן מה שכ' ליישב שיטת השו"ע ועיין מה שנתבאר בהקדמה בארוכה ע"ש.

**עכברא דדברא ביין ודבש**

**עיין** ש"ך ס"ק א' שכ' שלפי השו"ע שעכברא דדברא מכיון שעולה על שלחן מלכים נותן טעם לשבח, ה"ה בשאר דברים כגון יין ושמן נותן טעם לשבח ע"כ, ולכאו' הדברים תמוהים שהרי לפי השו"ע לעיל קג' ד' בשר בשמן ודבש וכן ביין (כמבואר ברמ"א שם) נותן טעם לפגם, וא"כ אפי' אי נימא שעכברא דדברא נותן טעם לשבח אכתי מי עדיפא מחתיכת בשר שביין שמן ודבש נותן טעם לפגם, וכן הק' ביד יהודה ע"ש, ועיין לקמן בדברי הרמב"ם.

לסנן מסננת

**אבל** עכברא דמתא, מספקא לן אם משביח בשכר וחמץ, או אם הוא פוגם ולפיכך, אם נפל לשכר או לחמץ, בצונן, והסירו שלם, אם לא שהה בתוכו מעת לעת, מותר אבל אם היה רותח, או אפלו צונן ושהה בתוכו מעת לעת, בין שהסירו שלם, בין שנחתך לחתיכות דקות ויכול לסננו במסננת ע"כ, מה שהזכיר השו"ע שיכול לסננו במסננת דמשמע שחייב לסננו במסננת לכאו' הכא אין שום נק"מ שהרי אם אינו יכול לסננו ג"כ אסר השו"ע לקמן וא"כ קצ"ע מה שהזכיר השו"ע כאן ענין הסינון במסננת, וע"ע דרכי משה.

כבוש בחומץ

**שם** ניתר על ידי שיהא ששים בהתר כנגד העכבר ע"כ, והיינו שהיכא שהסירו שלם ולא נכבש בחומץ מעת לעת אין כאן פליטת טעם ולכן אינה אוסרת, משא"כ היכא שנכבשה שם מעת לעת, ועיין ש"ך ופמ"ג שהק' שבחומץ אמרינן לקמן שדינו כציר שאפי' בזמן מועט הוה כבוש, ועיין מש"כ בזה ביד יהודה.

נחתך לחתיכות דקות

**ואם** נחתך לחתיכות דקות, והוא בענין שאינו יכול לסננו כגון שנתערב השכר או החמץ במאכל עב, הכל אסור ואין שם בטול, דחישינן שמא יפגע בממשו של אסור ולא ירגיש, הג"ה ודוקא בשרץ יש לחוש אם נשאר שם שלא יוכל להוציאו, אבל בשאר אסורין אין לחוש ע"כ, ובביאור הדבר נחלקו הפוסקים, דהנה בדרכי משה כ' הטעם דכיון ששרץ שיעורו כעדשה דינו כבריה דלא בטלה ברוב, ותמה עליו הט"ז (וכן במנחת כהן השיג על הדרכי משה והוכיח מדברי הרשב"א בשו"ת ח"א סי' תקי"ב ותוה"ב ב"ד ש"א יד: דלא כדבריו, הביא דברי בפרי חדש ע"ש) ותוכן דבריו דפשיטא שלא שייך כאן ענין בריה, דעדשה בשרצים לא עדיפא בכזית בשאר איסורים, ואי נימא שבריה לא בטלה ה"ה בכל איסורים כזית לא בטלה והא פשיטא שאין הדין כן, וכן הק' הר"ן על רש"י, ולכן כ' הט"ז שעיקר טעם החומרא משום שכל שנחתך לחתיכות ולא נימוח אין כאן ביטול ברוב, ולא דוקא שרצים אלא כל איסורים שלא נימוחו דינא הכי.

ובביאור הדברים עיין בפרי חדש ובביאור הגר"א דביטול ברוב שייך דוקא יבש ביבש או לח בלח, אבל יבש בלח אף שאינו ניכר מ"מ אין כאן ביטול ברוב, ולכן חיישינן שמא יאכל חתיכה קטנה בתוך התערובת, ועיין פלתי שכ' באופן אחר דחשיב כתערובת יבש ביבש ע"ש[[4]](#footnote-4).

קושיית הט"ז מהרשב"א בקום

**אלא** שהק' הט"ז שמבואר ברשב"א שקום בטל בחמאה, ואף שניכר מ"מ מאחר א"א להפרידו בטל לגביה, וא"כ ה"ה בהך עכברא מאחר שאינו יכול להפרידו מהתערובת בטל לגביה ע"ש, והנה יסוד דברי הרשב"א הוא כמו שמבואר בכמה מקומות, שיש דין שהטפל בטל לעיקר, ואין זה מדין ביטול ברוב אלא דין ביטול בעצם, והכי נמי הכא כל שא"א להפרידו הרי הוא בטל לגביה, וא"כ למה יש לחשוש שיאכל חתיכת האיסור הא אין זה אלא היתרא בעלמא.

דין ביטול של טפילות

**ותי'** הט"ז דהכא חיישינן שמא יאכל בפיו האיסור לבדו ע"ש, וכוונתו דהיכא שיש בו דין ביטול ברוב נהפך האיסור להיתר ואפי' כשהוא לבד עכ"פ כל שלא הוכר האיסור דין ביטול עליו ואין כאן איסור, משא"כ בדין ביטול של טפילות שהטפל בטל לגבי העיקר בזה כל שהוא עומד לעצמו ודאי איסורו עליו כיון שלעולם לא היה כאן דין שנהפך האיסור להיתר כן נראה בביאור דבריו, והיוצא מדברי הט"ז שבכל האיסורים אפי' נתחתך לחתיכות קטנות פחות מכעדשה, אסור לאכלו התערובת שמא יאכל האיסור בעצמו, והוא נפק"מ גדול בכל תערובת יבש בלח אף שהיבש קטן מאד, מ"מ אסור לאכול הלח שמא ישאר היבש בפיו לבד.

ועיין חוו"ד שנקט ג"כ כדרך הט"ז, אלא שחי' שם שהדבר תלוי שיעור מלקות, שכל שהאיסור ניכר בהיתר רק שא"א לבררו, אם יש שיעור מלקות אסור ולוקין עליו, ואם אין בו שיעור מלקות בטלה לגבי התערובת ע"ש שביאר כן בדברי הגמ' פסחים ונזיר, ולכן שרף שלוקה בכעדשה כל שניכר אף שא"א לבררו לא נהפך להיתר ולוקין עליו ע"ש.

ביאור דין בריה לא בטלה

**אולם** בש"ך נקט כפי' הדרכי משה שהאיסור כאן מדין בריה, ודוקא שמונה שרצים שאיסורים כעדשה אבל שאר שרצים לא, ואף שאין זה בריה באמת, מ"מ הכא אסרוהו חכמים כדין בריה, דכיון שאיסורו בכעדשה ולוקה עליו אפי' פחות מכזית החשיבוהו חכמים כדין בריה ע"ש, ולכאו' עיקר הנידון תלוי ביסוד דין בריה דלא בטלה, אם הוא משום חשיבות בריה, או משום שלוקה עליה כמו שהוא, דהכא לא שייך דין בריה של חשיבות, אבל אם עיקר דין בריה הוא מחמת שלוקה עליה בפחות מכזית, פשיטא דהכא ג"כ דין בריה דלא בטלה עליו, אולם אכתי אפשר לחלק, עוד דנו האחרונים מה הדין בנתערב אבר של מהנך שרצים ועיין הערה[[5]](#footnote-5).

עיין ט"ז שהוכיח דלא בעינן כעדשה מתוס' ע"ז סט. ד"ה ההוא שהק' היאך אנו אוכלים דבש שהרי רגלי הדבורים מעורבים בו ע"ש, והתם פשיטא שאינו אוכל כעדשה מרגלים הדבורים ואעפ"כ הק' התוס' שלא בטלה, ובנקוה"כ כ' שאין מזה ראיה דרגלי הדבורים שאני שהוא אבר שלם ואבר שלם חשיב שפיר בריה אפי' אם אין בו כעדשה, וכדאמרינן האברים אין להם שיעור ע"ש, ובאמת דבריו תמוהים שהרי תוס' בתירוצם נקטו שם שדין אברים אין להם שיעור נאמר רק לגבי טומאה ולא לגבי איסור אכילה, ואולי הש"ך פי' תי' התוס' באופן אחר וצ"ע.

מח' הרמב"ם והרשב"א בדין אברים של שרצים

**ובעיקר** דין אברים של שרצים עיין פלתי שהביא מח' הרמב"ם והרשב"א, שהרמב"ם פ"ב מאכ"א הל' ח' כ' שגם אברים צריכים כעדשה ללקות עליו, אבל ברשב"א תורת הבית (ב"ד ש"א י"ד) מבואר שלוקין אפי' בכלשהו כדין בריה, אלא שהרשב"א עצמו כ' שם שלא חשיב בריה לענין ביטול וצ"ב[[6]](#footnote-6), וע"ש מה שכ' לבאר בדברי הרשב"א, וע"ש שכ' שמהאי טעמא גופא לא בטלה דודאי יש בו אבר קטן לאותו עכבר שלא נחתך ולא בטלה, וכן הוזכר ג"כ בביאור הגר"א, אבל בש"ך הנ"ל, מבואר שלא חיישינן לזה והאיסור משום כעדשה ממנו.

סעיף ב'

עכבר ביין שמן ושאר משקים

**שו"ע** אם נפל ליין ושמן או לשאר משקין פוגם בודאי ואין צריך ששים לבטל פליטתו ע"כ, והיינו שכל הספק של הגמ' הוא דוקא בחלא ושכרא משום דחריפי, אבל שאר משקים פשיטא שטעמו פגום, והיינו משום שהשו"ע לשיטתו שעכבדא דדברא משביח בכל המשקים, וכל הספק של הגמ' זה דוקא בעכברא דמתא דמאיס, וע"כ כל הצד לאסור בשכרא וחלא הוא משום דחריפי, אבל שאר משקים פשיטא דפוגם.

שיטת הרמב"ם

**אולם** ברמב"ם פט"ו מאכ"א הל' לא' כ' נפל ליין שמן ודבש מותר שאלו צריכים להיות מבושמים ע"ש, משמע שרק משקין אלו שרי שצריכים להיות מבושמים, אבל כל שאר משקין דינם כשכר וחלא שהוא ספק אי פוגם או משביח, ועיין ט"ז ס"ק ב' וביאור הגר"א ס"ק ח' ע"ש, ולכאו' הרמב"ם לשיטתו שלא חילק בין עכברא דמתא לעכברא דדברא, וא"כ עיקר הספק של הגמ' בשכר הוא בעיקר הטעם של עכבר אם פוגם או משביח, וממילא אין שום נפק"מ בין שכר חומץ לשאר משקים, ודוקא יין ושמן ודבש שמצאנו במקום אחר שבשר פוגם בהם ה"ה שעכברא פוגם בהם[[7]](#footnote-7) ועיין הערה[[8]](#footnote-8).

נפל לתבשיל

**עיין** פ"ת ב' שהביא משו"ת רדב"ז ח"ב תשי"ז שבתבשיל פשיטא דפוגם ע"ש, ולכאו' לפי הרמב"ם שדוקא ביין ושמן ודבש פוגם משום שצריכים להיות מבושמים, אפשר שלא כל התבשילים שוים, ובאמת בתשובה הנ"ל נקט כהשו"ע שבכל שאר משקים פוגם, אלא שקצת פלא שהביא כן גם בשם הרמב"ם וברמב"ם נראה שדוקא ביין ושמן פוגם כנ"ל וצ"ע.

רמ"א

פסק הרמ"א בשאר משקין

**ולפ"ז** אם נפל לשומן נמי דינא הכי ויש מחמירין בשומן ע"כ, עיין ביאור הגר"א אפשר ה"ה שאר משקין, משמע דלא פשיטא ליה, ובאמת ברמ"א לקמן סי' ק"ז ס"ק ג' פסק להקל בנפל זבוב לתבשיל, והיינו שהרי זבוב הוא דבר מאוס וילפינן מעכברא בשכרא שכיון שהוא מאוס אינו אוסר בפליטתו, ואי נימא שהרמ"א החמיר בשאר משקין, א"כ היה לו להחמיר גם בזבוב, וע"כ הרמ"א הקל בכל שאר איסורים וצ"ע בדברי הגר"א, אולם עיין הגהות הגרעק"א לקמן ס"ק ג' מה שהק' על הט"ז ובמה שתי' שם יתישב גם דברי הגר"א כאן, עיין בזה לקמן.

עוד בהנ"ל

**הנה** ברמ"א מבואר שהחמיר בשומן, ועיין ט"ז וש"ך ומבואר בדבריהם שדוקא בשכר וחומץ יש להקל ולא בשאר משקין, אולם בהגהות הגר"א בסוף דברי הרמ"א ובבית מאיר שם, נקטו שדוקא בשומן החמיר הרמ"א משום שדומה לשכר ע"ש, ולא נתבאר במה דומה שומן לשכר, ועיין ערוך השלחן שכ' באופן אחר שדוקא ששומן כיון שהוא עצמו בשר אין העכבר פוגם בו דאין בשר פוגם בשר, אבל בשאר דברים מודה הרמ"א שפוגם ע"ש.

עירו שומן רותח

**ויש** מחמירין בשומן ואפילו אם הוא קשה לפנינו, אם שפכו מדי יום ויום שמּן בּקדרה ויש לספק שמא העכבר היה שם כשערו עליו שמן רותח, הכל אסור, אפלו יש ס' בשמן נגד כל העכבר ע"כ, הנה בפשוטו הא דלא אמרינן בזה קמא קמא בטיל הוא משום שכל מה שנוגע נעשה חנ"ן, אלא שא"כ כל הך דינא אינו אלא למ"ד חנ"ן בשאר איסורים, ובאמת כן נקט הפר"ח ס"ק ו' שכל הדין הנ"ל הוא רק למ"ד חנ"ן בשאר איסורים, והק' עליו הפלתי שהרי שיטת הרא"ש דלא אמרינן חנ"ן בשאר איסורים (כמו שכ' הטור בשמו בסי' צ"ב סס"ד) ומקור הדין הנ"ל הוא בשו"ת הרא"ש (כלל כ' דין א') וא"כ קשה אהדדי.

ולכן כ' הפלתי דהכא שאני שאינו לח בלח גמור שהרי הוא נקרש מיד, ואינו נבלל יפה ואפשר לסוחטו אסור ע"ש, אמנם בביאור הגר"א נראה שכל העירוי נוגע בעכבר ונאסר כדי קליפה, ואף שיש ששים כנגד העכבר, אבל כמו שאם נפל איסור לשתי קדירות צריך ששים בשניהם ולא אמרינן שע"כ אינו אוסר יותר מששים כנגדו, והטעם כמו שכ' הגר"א שם שכל מה שבולע האיסור ג"כ נאסר, וממילא ה"ה הכא כל מה שבלע העכבר נאסר וממילא כל מה שנוגע בו נאסר, ושוב ממילא נאסר כל השומן, וכן מבואר בשו"ת חת"ס יו"ד סי' פ' שכל השומן נוגע בעכבר בכדי קליפה ולכן אפי' למ"ד דלא אמרינן חנ"ן ג"כ אסור ע"ש, וע"כ ההסבר כמו שנתבאר בדברי הגר"א.

למה לא חשיב כא"א לקלפו

**עוד** הק' הפלתי שהרי קי"ל שכל שנאסר כדי קליפה וא"א לקלפו שרי ולא בעינן לבטולי וא"כ למה כאן אסרו אפי' יש בו ששים ע"ש, אולם למה שנתבאר לעיל מהגר"א והחת"ס ניחא דהכא הוה רובא דאיסורא, אולם בלשון הרא"ש משמע שנאסר ונתערב משמע שמשום תערובת אסורה ולא משום שיש רוב איסור ועיין מה שכ' בזה ביד יהודה.

ההיתר בספק ספיקא

**שם** ואם לא עירו עליו, או שעירו עליו וידוע שלא היה שם העכבר כשעירו עליו, והשומן בא לפנינו כשהוא קשה, וכן נמצא העכבר עליו, סגי ליה בנטילת מקום ולא מחזקינן איסור שמא היה השמן רך כשנפל שם וכבוש הוי כּמבשל, דמתר מכח ספק ספיקא, ספק נפל שם כשהיה קשה, ואם תמצא לומר כשהיה רך, שמא נתקשה קודם שעור כבישה ע"כ.

הנה יסוד ההיתר כשהשומן בא לפנינו כשהוא קשה היינו מטעם ס"ס וממילא דוקא היכא שלא ידענו שהיה רך בתחילה, אבל אי ידעינן שהיה רך בשעת נפילה אין כאן כי אם ספק אחד שמא נתקשה תוך מעת לעת, ולכן הכל אסור, וכן מבואר להדיא בתורת חטאת כלל כב' דין ט' ע"ש, אלא שצ"ב טובא דלכאו' גם אי לא ידעינן אם היה רך או קשה בשעת נפילה אין כאן ס"ס שהרי הכל שם ספק אחד, דשעת הנפילה לא מעלה ולא מוריד, שהרי העיקר תלוי אם היה שם שיעור כבישה דגם אי נפל כשהיה רך ג"כ אינו אוסר כי אם כשהיה שם כשיעור כבישה, וא"כ מה איכפת לן בשעת נפילה, ועיין יד יהודה וערוך השלחן שאין הכוונה לס"ס ממש ע"ש.

שיטת האיסור והיתר

**ועיין** ט"ז שכ' בשם האיסור והיתר שגם אי ידעינן שהיה רך בשעת הנפילה מותר, והיינו משום שאזלינן בתר השתא ועכשיו קשה הוא ע"ש, וכוונתו דאזלינן בתר חזקה דהשתא היכא דמסייע לה חזקה דמעיקרא, והכא נמי יש לנו לצרף חזקת היתר של השומן עם חזקה דהשתא קשה הוא, ונימא שנתקשה תוך שיעור כבישה[[9]](#footnote-9), ודעת הרמ"א והפוסקים צ"ל כמו שכ' הפלתי שדוקא לחומרא דתרומה וקדשים אזלינן בתר השתא ולא לקולא, ועיין מה שהאריך בזה ביד אברהם[[10]](#footnote-10).

בידוע שהיה רך מעת לעת

**אמנם** היכא דידעינן שהיה השומן רך מעת לעת ולא ידעינן מתי נפל העכבר, כ' הגהות זר זהב שם שבזה מודה האיסור והיתר שיש לאסור, משום שיש להחזיק העכבר שהיה כאן מכבר מטעם כאן נמצא כן היה, והכא חזקה דהשתא של השומן לא מהני כיון שידעינן ודאי שהיה רך בשיעור של מעת לעת ע"ש[[11]](#footnote-11), אולם לפי הרמ"א לכאו' יש מקום להקל גם בזה מדין ס"ס.

אולם בפלתי כ' שגם בזה יש לנו להתיר מטעם חזקת היתר של השומן ונימא שעכשיו נפל בו העכבר, והן אמנם לשיטת הרשב"א שבידעינן שלא ברגע זה נעשית שוב א"א להעמיד אחזקה, ה"ה הכא כיון שעכשיו הוא קרוש וא"א לומר עכשיו נפל שוב א"א להעמיר אחזקה, אבל לפי מה שפסק הרמ"א דלא כהרשב"א יש לנו להתיר גם בזה, וממילא גם באופן שידעינן שהיה רך מעת לעת מותר מטעם חזקת היתר, וגם לא אמרינן בזה כאן נמצא כאן היה, דדוקא לתרומה וקדשים אמרינן ע"ש.

אולם בחוו"ד כאן פליג עליה שכל שיש ריעותא בגוף הדבר לא מעמידין אחזקה, כמו שמבואר בהלכות טריפות שכל שנמצא מחט בגוף הבהמה אחרי שחיטה, הבהמה אסורה משום שנמצא ריעותא בגוף הבהמה, והכי נמי הכא נמצא ריעותא בגוף השומן ע"ש[[12]](#footnote-12).

ס"ס מצד ספק שפוגם בשומן

**בש"ך** ס"ק ב' הק' מדוע לא חשבינן לכל ספק כבוש בשומן ס"ס שהרי שומן לא עדיף משכר וחומץ דאיבעיא להו בגמ' אי פוגם או לא, ותי' הש"ך דדמיא לחסרון ידיעה דלא חשיב ספיקא ע"ש, ועיין חכמ"א כלל נ"ח דין ו' שהק' שהרי בב"י סי' נט' פסק לענין ספיקא דגלודה מהו שעלתה בתיקו ומבואר שם שאפשר לצרפו לס"ס, וא"כ למה כאן לא מצרפינן ליה לס"ס ע"ש, ולכאו' אפשר לחלק שכיון שעלתה בתיקו א"כ הוכרע שא"א להכריע בזה ולכן לא חשיב ספק של שוטים, אבל הכא שלא מצאנו הכרעה בגמ' אין לנו הכרע שא"א לעמוד על אמיתם של דברים ולכן אף שהענין נעלם מאיתנו מ"מ לא חשיב ספק כיון שיש אפשרות להכריע בזה.

**כ'** פמ"ג שפ"ד ס"ק ז' שאם טלטלו הכלי ממקום למקום שרי, דלא מחזקינן איסורא ממקום למקום, והיינו דוקא שהוא רך עכשיו, אבל אם הוא קשה ע"כ לא נפל עכשיו ומחזקינן שפיר ע"ש, וע"ע פ"ת שהביא משו"ת חח"ס שגם אם ידעינן שהיה חי בתוך מעת לעת ג"כ אסור דחי מיפלט פליט ע"ש, ונחלקו בזה האחרונים.

שומן מאוס לנר מצוה

**שם** ובמקום שהשומן מאוס לאכול אסור להדליקו ג"כ בבית הכנסת ע"כ, בדין זה נחלקו הט"ז והש"ך, דעת הט"ז שהכוונה שבמקום שהשומן אסור לאכול אסור להדליקו, אבל אם יש בו ששים מותר להדליקו אף שהוא מאוס, אולם דעת הש"ך שאפי' אם שרי לאכול כל שהוא מאוס עליו אסור לו לאכלו משום בל תשקצו, וה"ה שאסור להדליקו בבית הכנסת ע"ש, ועיין יד יהודה שתמה על הט"ז למה יהא מותר להדליקו באופן שהוא מאוס עליו לאכלו, ועיין פמ"ג ס"ק ד' שצידד שהט"ז לא פליג כי אם בפירוש דברי הרמ"א אבל לדינא מודה להש"ך ע"ש, אולם במשנ"ב סי' קנ"ד ס"ק מט' נראה בדעת הט"ז דלא כהפמ"ג ועיין הערה[[13]](#footnote-13).

וע"ע שם בפמ"ג שנקט להיפך שאפי' אם הוא אסור באכילה מותר להדליקו למצוה והביא כן מהשער אפרים לח', והיכא שהוא מאוס לדידיה ולא לאחרים או להיפך ע"ש שהביא בזה דעות חולקות ע"ש, ודין זה הוא בכל נר מצוה ולגבי נרות שבת כ' שיש למנוע, משמע שאינו נר מצוה כל כך כיון שעיקרו נעשה להנאתו.

**שם** ובמקום הפסד גדול יש לסמוך אמקילין ע"כ, עיין ט"ז ס"ק ה' שבמקום הפסד יש להקל בכל המשקין חוץ משכר וחומץ ע"ש, מבואר שגם בשומן יש להקל, אולם בהגהות הגרעק"א נקט שכוונת הרמ"א להחמיר היכא שאין הפסד גדול דוקא בשומן, אבל בשאר משקין יש להקל אפי' כשאין הפסד ע"ש, וכן נקט הבית מאיר ע"ש, ועיין לקמן ס"ג מה שנתבאר בזה ע"ש.

סעיף ג'

דברים המאוסים

**שו"ע** דברים המאוסים, שנפשו של אדם קצה בהם, כנמלים וזבובים ויתושים שכל אדם בודל מהם למאוסן, אפלו נתערבו בתבשיל ונמחה גופן לתוכו, אם ההתר רבה עליו, מתרים ומכל מקום כל שאפשר לבדק ולהעביר במסננת, בודק ומסנן ע"כ, הנה הכוונה בנמחה גופן היינו שנעשה כמו מים, דאילו היכא שיש חתיכות אפי' קטנות מאד כבר נתבאר לעיל הל' א' שלא בטלה אי משום דין בריה אי משום טעמו של הט"ז, ומ"מ גם בזה אפשר להעביר במסננת כיון שהוא יותר עב מהמים.

והנה יסוד ההיתר נלמד מעכבר לעיל שכל שהוא מאוס אינו אוסר בטעמו ואפי' נמחה גופו בטל ברוב ולא שייך ביה דין טעם כעיקר כיון שהוא מאוס, אולם המהרש"ל פסק להחמיר כמו שכ' הט"ז ס"ק ו', והט"ז כ' שאין לשנות המנהג שנהגו להקל שהרי הרמ"א לקמן סי' קז' כ' שנהגן להקל בזה והיינו בתבשיל, אבל בשכר וחלא כ' כאן להחמיר, משום שגם בעכברא נפסק להחמיר בשכר וחלא, ולפ"ז מבואר להדיא בדברי הרמ"א שמה שהחמיר לעיל בשומן היינו שומן דוקא, דאילו שאר משקין הרי פסק לקמן להקל אפי' בתבשיל ולא ביין שמן ודבש.

ועיין הגהות הגרעק"א שהק' שהט"ז לעיל בעכברא פסק להחמיר בשאר משקין זולת ביין שמן ודבש, וא"כ למה כ' כאן להקל בשאר משקין, וכ' שצ"ל שבזבוב וכד' יש מקום להקל יותר מעכברא, שבמרדכי מבואר שזבוב אינו נותן טעם כלל (יש ט"ס בלשון הגרעק"א) וא"כ יש לצרף לזה שיטת הראשונים שגם בעכברא אפי' בשאר משקים נוטל"פ וממילא בזבוב וכד' יש להקל ע"ש, ועיין לעיל ס"א שכן מבואר ג"כ בביאור הגר"א ע"ש.

1. ועיין חזו"א סי' ל' שהוכיח מזה שגם הר"ן מודה שנטל"פ שרי דוקא בביטול ברוב ודלא כהגרעק"א שנקט שלפי הר"ן דינו של נטל"פ הוא מדין אינה ראויה לגר ולא בעינן לביטול ברוב ע"ש, אולם כבר כ' האחרונים שיש לדחות דהכא בדברים המאוסים ואעפ"כ אסרינהו רחמנא, כל שנתמעך גופן והם רוב בתערובת לא שייך להתיר מטעם נטל"פ שהרי חשיב כאוכל האיסור עצמו, וצריך להוסיף בזה, שהרי כבר נתבאר שיטת הגרעק"א בדעת הר"ן בדין נטל"פ, שאף שהוא עצמו אינו פגום רק שפוגם בתערובת, אעפ"כ כל שנתערב בהיתר אפי' האיסור רבה על ההיתר שרי מטעם נטל"פ, ולמה לא אמרינן שחשיב כאילו אוכל האיסור עצמו כיון שהוא הרוב, ואין לומר שאפי שאוכל האיסור עצמו אכתי שרי מכיון שהוא פגום, שהרי כבר נתבאר שלפי הר"ן אפי' באופן שאינו פגום בעצמו אלא שפוגם בתערובת ג"כ שרי, וא"כ כיון שכשהאיסור הרוב חשיב כאילו אוכל האיסור עצמו, מן הדין היה לנו לומר שבאופן הנ"ל ליכא היתר של נטל"פ.

   אלא שכבר נתבאר לעיל, שכל שנתערב איסור בהיתר והאיסור פוגם בתערובת ומרצונו לא היה מתערב, חשיב לענין זה כנפסלה מאכילה הגר וחל דין היתר על האיסור עצמו, ולכן ממילא לא דמי כלל לדברים המאוסים שלא שייך בהם היתר אינה ראויה לגר כשהם לעצמם, שהרי מאוסים הם והתורה אסרתם, משא"כ היכא שבטל ברוב ורק מדין טעם כעיקר אתינן עלה, בזה סבר הר"ן שבדין טעם כעיקר לא נתחדש חידוש בתורה שטעמו אסור אע"פ שהוא מאוס כמו שסבר ר' ששת, אלא כרבא שלענין טעם לעולם בעינן טעם משובח ופשוט. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומבואר עוד בר"ן דקאי דוקא אעכברא דמאיס והיינו דמתא, דאי קאי אעכברא דדברא א"כ מוכח שאפי' דבר שאינו מאוס אלא שנוטל"פ ונמחה גופו אינו אוסר תערובתו ולה כ' הר"ן דוקא דברים המאוסים, ומבואר שהר"ן למד דקאי אעכברא דמאיס, אבל עכברא דדברא שעולה על שלחן מלכים אוסר בפליטתו כמו שנקט השו"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה לכאו' אפשר להוכיח מרש"י ותוס' שפירשו דברי הגמ' שהספק של רבא בעכברא בשכרא הוא בעכברא דדברא דעולה על שלחן מלכים, ומ"מ אפשר שטעמו פגום ולהכי הסתפק רבא אם יש לאסור עכברא בשכרא וה"ה שאר כל משקים, דהנה שם בגמ' אמר רבא הלכתא נותן טעם לפגם מותר ועכברא בשיכרא לא ידענא מאי טעמא דרב אי משום דקסבר נותן טעם לפגם אסור ולית הלכתא כוותיה אי משום דקסבר נותן טעם לפגם מותר ועכברא בשיכרא אשבוחי משבח ע"כ.

   והנה לפי הב"י שנקט שעכברא דדברא שעולה על שלחן מלכים פשיטא שנותן טעם לשבח ע"כ כל הספק של רבא הוא דוקא בעכברא דמתא, (דלא יתכן לומר שדוקא בשכר פוגם וגם לשון הגמ' מורה לא כן) א"כ פשיטא שהספק של רבא הוא רק בשכר משום שחוזק השכר משוי ליה לשבח, דפשיטא שמכיון שהוא מאוס גם טעמו מאוס ורק בשכר יש סברא מיוחדת שהשכר מחזק טעמו, וא"כ מה שהגמ' הסתפקה על חומץ הוא על דרך הנ"ל האם נימא שחומץ מחזק את טעם העכבר לאשווי לשבח כמו שכר או לא.

   אבל אם נפרש שהספק של רבא קאי גם על עכברא דדברא שעולה על שלחן מלכים, א"כ אפשר לפרש שהספק של רבא הוא בכל עכבר אם נותן טעם לשבח או לפגם, והיינו שאף שעולה על שלחן מלכים מ"מ אפשר שטעמו פוגם במאכלים, אלא שלפ"ז צ"ל שרבא הסתפק רק בעכברא דדברא, דאילו עכברא דמתא מאחר שהוא מאוס פשיטא שטעמו פגום ופוגם בכל המאכלים, ואפי' בשכר אינו אוסר שהרי לפי הצד הזה לא נמצא שום חומרא בשכר רק שמעשה שהיה כך היה, רק שבצד הזה ק' למה היה צד פשוט לגמ' שעכברא נותן טעם לפגם הא הוא עצמו מושבח.

   ורק אי נימא שהספק הוא רק בשכר מחמת חוזק השכר אז ע"כ גם בעכברא דמתא הסתפק רבא, ואפשר שגם בעכברא דדברא הסתפק רבא, והיינו אי נימא שהיה פשיטא לגמ' שטעמו פגום כמו לםי הצד הנ"ל.

   והנה שם סט. תד"ה איבעיא להו הק' וז"ל וא''ת מ''ש משאר איסורין כמו בשיכרא וי''ל משום דחלא חזק מאד ואגב חורפיה נותן טעם לשבח כמו גבי חילתית וכו' ע"כ, והנה דברי התוס' צ"ב לכל הצדדים הנ"ל, דהנה אי נימא שרבא הסתפק בעיקר טעמו של עכבר אם נותן טעם לפגם או לשבח, א"כ צ"ב באמת מה איבעיא להו חלא מאי, הא היא היא דאם עכברא נותן טעם לפגם ה"ה בחלא, ואם לשבח ה"ה בחלא, ועיין מהרש"א מה שכ' בזה וביאור דבריו כך, דהנה ברש"י ד"ה נפל לגו חלא מאי וז"ל מי אמרינן החומץ טעמו קשה ואין השרץ מפיגו לתת בו טעם ע"כ, והיינו שהספק של הגמ' קאי על הצד שעכברא נותן טעם לשבח, ומ"מ יש להסתפק בחלא שכיון שטעמו חזק אין האיסור נותן בו טעם דאינו נרגש, ולפ"ז שפיר הק' התוס' למה לא הסתפק בכל האיסורים ומ"ש עכברא דנקט.

   ותי' התוס' שהספק של הגמ' לפי הצד שעכברא נותן טועם לפגם, ואיבעיא להו חלא מאי האם חוזק החומץ משוי ליה לשבח, ולפ"ז ניחא שלא הסתפק הגמ' בשאר איסורים דעיקר הספק הוא רק אטעמו של עכברא שאף שהוא פגום מ"מ אפשר שטעם החלא משוי ליה לשבח, ואין להסתפק בשאר איסורים דאפשר שבאמת בשאר דברים הפוגמים לא מהני חוזק החומץ ודוקא בטעם פגום של עכבר מהני חוזק החומץ.

   אלא שצריך להוסיף בזה שלפי זה תוס' בתירוצם שינו מן הקצה אל הקצה, שבקושייתם למדו התוס' שעיקר הספק של רבא בעכברא הוא האם נותן טעם לשבח או לפגם וממילא בזה תלוי הנידון של חומץ אף שאין שום דבר מיוחד בחומץ, ולפ"ז לפי הצד שעכברא נוטל"פ אין להסתפק בחלא כלל דודאי גם בחלא אינו אוסר, וע"כ לפי תירוצם נקטו שהספק של רבא הוא בשכר דוקא ומשום שחורפיה משוי ליה לשבח, וא"כ הספק של רבא אינו בכל עיקר טעם עכבר אלא בשכר דוקא וקאי שפיר אעכברא דמתא, וזה דחוק מאד שתוס' שינו בתירוצם לגמרי, וגם המהרש"א לא הזכיר מזה.

   ולשיטת הב"י שהספק של הגמ' קאי רק בעכברא דמתא דמאיס, וע"כ הספק הוא רק מחמת חוזק השכר דמשוי ליה לשבח, א"כ ע"כ האיבעיא דחלא הוא על דרך הנ"ל האם חוזק החומץ משוי ליה לשבח, וא"כ לא ק' כלל קושיית התו', וכן רש"י שפירש האם חוזק החומץ מונע את טעם האיסור, ע"כ צ"ל שהגמ' קאי להצד שעכברא נותן טעם לשבח כמו שנתבאר לעיל, וא"כ ע"כ רבא קאי בעכברא דדברא ואעפ"כ הסתפק הגמ' בשכרא מאי, והיינו משום שאף שהוא עכברא דדברא מ"מ אפשר שטעמו פגום, וא"כ מוכח מרש"י שפי' דברי הגמ' אעכברא דדברא ודלא כהב"י, וכן בתוס' בקושייתם ע"כ פי' דברי הגמ' אעכברא דדברא שנותן טעם לשבח, והצד שמותר משום שנותן טעם לפגם בכל האיסורים, ולפ"ז גם לתירוצם של תוס' לא מסתבר שחזרו מזה שאפי' שהוא עצמו מושבח מ"מ נוטל"פ, רק שנקטו שאדרבא כל עכבר נוטל"פ להך צד, ורק שחורפיה של שכר משוי ליה לשבח ואיבעיא להו חלא מאי..

   והנה המהרש"א הניח דברי רש"י בצ"ע, שהרי לרש"י ק' קושיית התוס' למה לא איבעיא להו בשאר איסורים, אולם במראה כהן כ' להגיה דברי רש"י דצ"ל ואין השרץ מפיגו לתת בו טעם לפגם ע"ש, וא"כ באמת לפ"ז הגמ' קאי אהצד שעכברא נותן טעם לפגם ובשכר הסתפק רבא אם חוזק החומץ משוי ליה לשבח, ועל דרך זה איבעיא להו חלא מאי, וא"כ לפ"ז אין ראיה מרש"י שלמד דלא כהב"י. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיין פר"ח שכ' שהיכא שיש עוד חתיכות דקות של היתר בתוך התערובת שלא ניכר איזה היתר ואיזה איסור בזה בטיל שפיר ברוב ע"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. הנה בהא דבריה לא בטלה אפשר לפרש שכיון שלוקה אפי' במשהו א"כ אין לו שיעור כלל ולא שייך ביה ביטול וכמו שיבואר, ובאמת בעיקר סברא זו נחלקו רבותינו בעלי התוס' בגמ' ע"ז סח., בהא דסבר ר' שמעון כלשהוא למלקות, דרבינו יקר נקט שמ"מ בטל ברוב, אבל ר' שמואל מקינון וכן ר"י נקטו שלא שייך ביטול ברוב לר"ש, ויסוד הדברים שביטול שייך אשיעורא, אבל דבר שאין לו שיעור כמה שתבטלו אכתי ישאר בו משהו, (ולא דמי לדין חצי שיעור אסור מן התורה דנימא שלעולם יש בו איסור חצי שיעור אפי' אחרי ביטול, דהתם עיקרו מדין שיעור רק שאפי' חצי שיעור יש לו מעט דין שיעור אי משום חזי לאצטרופי אי מטעם אחר, אבל היכא שאין בו דין שיעור כלל לא שייך ביה ביטול כלל) ותוס' חלקו בזה ואין כאן מקומו, וא"כ אפשר לומר שזהו יסוד דין בריה שלא שייך ביה ביטול, אבל הכא בשרץ שעכ"פ שיעורו בכעדשה אף שאין זה כזית אבל עכ"פ שיעור יש לו וא"כ לא דמדי לבריה כלל. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולמה שנתבאר לעיל אפשר לבאר, שדוקא בריה שאין לו שיעור כלל, ועיקר דינו משום שנאסר מתחילת ברייתו ולהכי לוקה אפי' במשהו, בזה אפי' בתערובת לא בטלה ממנו דינו, אבל אבר של שרץ עיקר דינו מחמת חשיבותו שיש לו שם אבר שלם, וכל שהוא מחמת חשיבותו בטלה שפיר בתערובת, שבתערובת כבר אין לו שום חשיבות וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. הנה בביאור דברי הרמב"ם צריך להוסיף, דהנה למה שנתבאר שהרמב"ם לא חילק בין עכברא דדברא לעכבדא דמתא, ה"ה שהרמב"ם סבר שיש צד שעכברא דמתא משביח, והנה בשלמא לפירוש השו"ע שעכברא דמתא משביח דוקא בשכר וחומץ והיינו משום דחריפי, ניחא דאף שעיקרו מאוס, אכתי בשכר וחומץ נותן הוא טעם לשבח, אבל לפי הרמב"ם שאין זה דין שכר וחומץ א"כ מבואר שלא רק בשכר וחומץ אלא אפי' בשאר משקין, וזה חי' שעכברא שהוא עצמו מאוס מ"מ טעמו משביח.

   וצ"ל שלפי השו"ע עיקר מה שנקטה הגמ' שעכברא דמתא פוגם היינו משום שהוא מאוס בעצם, וממילא עכברא דדברא שעולה על שלחן מלכים אינו פוגם, והיינו ששורש הנידון הוא בעכבר עצמו ומהאי טעמא היה פשיטא ליה לשו"ע שעכברא דדברא שעולה על שלחן מלכים אינו פוגם, וממילא ע"כ כל הצד שעכברא דמתא לא פגים בטעמו היינו דוקא בשכר וחומץ דחריפי.

   אבל הרמב"ם למד שאין חילוק בין עכבר לעכבר, וכל החילוק הוא רק שעכברא מאיס מחמת שנמצא באשפתות וכד' לא אינו עולה על שלחן מלכים, אבל מצד הטעם אין שום חילוק בין עכבר לעכבר, וממילא גם אפשר לומר שהעכברא דמתא לא פגים טעמו כיון שהתמצית שלו משביח, וממילא הצד שמשביח הוא בכל המשקים, ורק ביין שמן ודבש יש סברא מיוחדת וכמו שנתבאר.

   אלא שאכתי צריך לבאר לפ"ז מה איבעיא להו חלא מאי, מ"ש חומץ משאר משקין, בשלמא הספק בשכר באמת אינו אלא משום מעשה שהיה כך היה, והספק הוא על עצם טעם עכברא אי נותן טעם לפגם או לשבח, אבל מאי איבעיא להו חלא מאי, ועיין ביאור הגר"א שאיבעיא להו חלא מאי לאפוקי יין שמותר ע"ש, וכוונתו לכאו' שהיה הו"א שחומץ דינו כיין שהרי עיקרו יין קמ"ל שדינו כשאר משקין.

   אולם לפי פי' רש"י יבואר היטב שאיבעיא להו חלא מאי האם בכלל שייך איסור נתינת טעם בחלא, אלא שברמב"ם לא משמע כך שהרי כלל הספק של שכר וחומץ בחדא מחתא ולהנ"ל אינו ענין זה לזה כלל. [↑](#footnote-ref-7)
8. הנה באמת בדעת הרמב"ם יש לעיין קצת, שכ' נפל ליין ושמן שרי שאלו צריכים להיות מבושמים, משמע שבעכבר כיון שאינו טעם משובח לכן פוגם, ואילו בפרק יז' הל' כב' וכג' מבואר שכל בשר פוגם בשמן ודבש, וא"כ הכא בעכבר פשיטא שפוגם ואפשר שזהו גופא סברת הרמב"ם שם וצ"ע, ועיין יד יהודה. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועיין דרכי משה שהק' עליו שהרי לענין ספק שמא שפכו עליו שומן רותח אזלינן לחומרא, אף דלא ידעינן אם היה שם העכבר, אלא שמחמירין מספק כיון שעכשיו העכבר לפנינו, והכי נמי הוה לן למיזל לחומרא, אולם להנ"ל לא דמי כלל דהכא משום טעם שהשומן קרוש לפנינו יש להקל ומשום חזקה דהשתא, משא"כ התם שאדרבה חזקה דהשתא מסייע לאסור ופשוט. [↑](#footnote-ref-9)
10. הנה לכאו' להא דמקוה אינו דומה, דהתם הספק על שעת הטבילה ולא ידעינן אם חסרה המקוה באותו שעה או לא, ואף שיש לנו חזקה דמעיקרא על המקוה ממה שנמדד בעבר, אבל השתא בשעת טבילה הגברא אין לנו ידיעה ברורה, ולזה מהני חזקה דהשתא דאמרינן שבאותו שעה היה חסר כמו שעכשיו הוא חסר, אבל הכא דידעינן שבשעת נפילה היה רך א"כ לא מהני החזקה לפסוק על אותו שעה, רק שאנו באים לדון מכח החזקה דהשתא שהיה קשה קודם שעבר מעת לעת על העכבר, ובזה אפשר שכיון שאינו זמן מוגדר לא שייך חזקה דהשתא, וזה אין לומר שאנו דנים על אותו רגע דמישלם מעת לעת, דאינו כן שהרי לא חל האיסור באותו רגע, רק שכל הזמן של מעת לעת יחד גורם לאיסור ולכן אין לדון דוקא על אותו רגע.

    ואדרבה נראה שזהו גופא הביאור בדברי הרמ"א דחשיב ס"ס, שבאמת רגע הנפילה הוא תחילת הכבישה שגמרו הוא אחרי מעת לעת, ולכן שפיר חשיב שתי ספיקות משני שמות, ספק אם בכלל התחיל כבישה, וגם אם היה תחילת כבישה שמא לא נגמרה הכבישה שיהא בו כדי לאסור, וממילא כל שא"א לדון מכח חזקה דהשתא שלא היה כבישה כלל א"א להתיר מכח חזקה דהשתא.

    אמנם היכא דלא ידעינן על זמן הנפילה אם היה רך או קשה, בזה לכאו' אפשר להתיר מכח חזקה דהשתא ולא בעינן לדין ס"ס, שהרי בזה שפיר אפשר לדון מכח חזקה דהשתא שכבר בשעת הנפילה היה קשה ולא התחילה בו כבישה כלל, אמנם בתורת חטאת כ' שהוא כעין ספק ספיקא וכך דייקו הערוך השלחן ויד יהודה. [↑](#footnote-ref-10)
11. וע"ע יד אברהם שנקט שגם כי האי גונא יש להתיר בפשיטות מטעם חזקה דהשתא המסייע וכו', אבל דבריו צ"ע דהכא לא מסייע שום חזקה דהשתא שהרי ידעינן שודאי הי רך ואדרבה חזקה דהשתא על העכבר שכמו שהוא עכשיו כאן כן היה מזמן והרי הוא נאסר מחמת דין כבוש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. אולם יש לדון בזה אי חשיב ריעותא, שהרי עכשיו נמצא כשהשומן קשה, וכשהוא קשה אין נותן בו שום טעם, ועכשיו שלא נפל עכשיו שהרי ע"כ נפל כשהיה רך דאל"כ לא היה שוקע בתוכו כמו שכ' הפוסקים, אבל עכ"פ גם שעת נפילתו אינו ריעותא שהרי אינו נותן בו שום טעם עד שלא ישהה בו מעת לעת וא"כ כל שלא חזינן שהעכבר נמצא שיעור כבישה או עכ"פ בצורה של כבישה לא חשיב ריעותא, אלא שזה לכאו' תלוי במה שהסתפקנו לעיל אם כבר מתחילת הנפילה מתחלה ביה כבישה, ואולי בזה נחלקו הפלתי והחוו"ד. [↑](#footnote-ref-12)
13. לכאו' אפשר ליישב שיטת הט"ז, שהרי מבואר בגמ' שכל נר הוא מוקצה מחמת מיאוס, וא"כ כל שמן שניתן לתוך נר כבר נעשה מאוס, וממילא אין שום גריעותא אם השמן קודם שניתן בנר הוא מאוס שהרי בשעת הדלקתו בין כך הוא מאוס, ולכן נקט הט"ז שהעיקר תלוי באיסור. [↑](#footnote-ref-13)