אורח חיים קפח - ציונים ומראי מקומות_1
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**המשך ציונים והערות קפ"ו-קפ"ח**

**הזכרת "תורה" בברכת הארץ**

**מקור**

להזכרת תורה מצינו שני מקורות. בתחילה מבואר בברייתא דהזכרת התורה נדרשת מפסוקי ברכת המזון עצמה. ובברייתא השניה מזכירה הברייתא את תורה יחד עם ברית, ומשמע שטעמם שווה. וביאר רש"י שהוא משום שבזכות ברית ותורה זכו בארץ. והנה עצם סברא זו שמחמת שבזכותם זכו בארץ צריך להזכיר, מחודשת היא, דסו"ס חובת ההודאה היא על הארץ. ויש לחדש – הר"מ מרקוביץ שליט"א – שלעולם המקור להזכרת תורה הוא הדרשה הנ"ל, אלא שהבנו שסברת דין זה הוא מחמת שבזכות התורה זכו בארץ, וממילא לומדים מזה גם לברית.

**דאורייתא או דרבנן**

בטור המשמעות היא שחיוב ההזכרה דאורייתא, וכן נקט הב"ח. אמנם הב"י צדד שהחיוב הוא רק מדרבנן. ולמבואר בתוס' (כ:) שהסיבה לפטור נשים בברכת המזון הוא מחמת שאינן בברית ותורה, הרי עולה במפורש שהאזכרה היא דאורייתא. ומבואר בתוס' שגם לצד שנשים חייבות מדאורייתא אין זה מחמת שאין האזכרה דאורייתא אלא משום שבנשים אינה נצרכת, עיי"ש.

**לעיכובא או לא**

בגמ' מבואר שהיו דעות בין האמוראים האם הוא לעיכובא. וברשב"א מבואר שגירסתו בגמ' שלדעת רב חננאל אף לכתחילה לא מזכירים. והראשונים נקטו לעיקר שהוא לעיכובא כפשטות הגמ' שנקטה כן, וכ"ה בשו"ע. אמנם ברמב"ם נראה שאינו לעיכובא (ודלא כמו שהביא הב"י בשמו, וצ"ע), וביארו בדעתו שהוא משום שפשטות לשון הברייתא (מ"ח:) משמעה שהוא רק דין לכתחילה ואינו לעיכובא.

**נשים**

בגמ' מבואר בפשיטות שהנשים אינן שייכות (או עכ"פ פחות שייכות) בהזכרה זו ומכח זה נקט האמורא רב חננאל שכל הזכרה זו כלל אינה לעיכובא. וברמ"א פסק שאינן אומרות כלל, ומקורו בכלבו בשם הראב"ד. וכן מבואר בתוס' בדף כ: שאף אם נשים חייבות בברכת המזון מדאורייתא, אינן מזכירות ברית ותורה. אמנם הב"י נקט שיכולות (עכ"פ) לומר, כיון שחייבות במצוות. ולא התפרש בדעת הב"י האם חייבות והאם לעיכובא הוא אצלם. ואף שלכאורה גמ' מפורשת הוא שאינן בברית ותורה, וממילא ברור שאינו לעיכובא, יש לומר שהיינו דווקא לדעות שברית ותורה כלל אינו לעיכובא אף אצל האנשים. אבל לדעות שלעיכובא הוא – וכ"פ השו"ע – יש לומר שזה גופא סיבה שגם נשים תהיינה חייבות בזה ואף יהיה לעיכובא אצלן.

**האם נשים יכולות להוציא את האנשים בהזכרת "תורה"**

מבואר בגמ' (כ:) שלצד שנשים חייבות מדאורייתא, יכולות להוציא את האנשים. וכתב הביאוה"ל שאף לפי הרמ"א שבעלמא לא אומרות ברית ותורה, כאן יאמרו כדי להוציא את האנשים. אמנם נשאלת השאלה כיצד יצאו בזה הגברים ידי חובה עד כמה שבהזכרה זו הנשים אינן בנות חיובא. ותלוי במחלוקת לגבי ערבות. דאם נשים חייבות בערבות על אותן מצוות שמצוות בהן, הרי יש לומר שכיון שמצווות בברכת המזון, הריהן ערבות עליה גם כלפי אנשים. וכיון שצורת המצווה אצל האיש היא דווקא באזכרת ברית ותורה, ממילא מחוייבת האשה באזכרה זו בשבילו. אך אם נשים אינן כלל בנות ערבות, הרי סו"ס לגבי הזכרה זו כלל אינה בת חיובא. ועי' רעק"א בחידושיו על הש"ס שכתב דלא כהמ"ב, אלא שכשמוציאות הנשים את האנשים, יאמרו האנשים עצמם את אזכרות הברית והתורה (ונכנסים בזה לשאלה של חצי ברכה באמירה וחצי בשמיעה מהשני, ואכ"מ)[[1]](#footnote-1). ואולי יש ליישב שאזכרת הברית והתורה אינה חלק מעצם ברכת המזון אלא תוספת מחוייבת, וכעין תנאי בקיום המצווה, ואם זה גדרה ייתכן שאין דין שתאמר דווקא על ידי בר חיובא. ועי'.

**הזכרת "ברית" בברכת הארץ**

המקור להזכרת ברית הוא מהסברא, כיון שבזכות הברית זכו לארץ. וכל הנידונים הנ"ל בהזכרת "תורה" שייכים גם באזכרת ברית. לבד מהנידון האם שייכת הזכרה זו בנשים. אשר נאמרו בזה שתי סברות בפוסקים מדוע שייך שגם הנשים תזכירנה את ה"ברית". הב"י כתב שהוא משום שהאיש והאשה גוף אחד הם וממילא יכולה גם האשה לומר בריתך שחתמת בבשרנו. והמ"א כתב שהוא משום שגם נשים נחשבת מהולות. (והוא חידוש, דנהי שמהולות ולא ערלות, אבל לכאורה לא שייך לומר ש"ברית חתומה בבשרם".)

**הזכרת "מלכות בית דוד" בברכת ירושלים**

**מקור**

לא התפרש בסוגיא מקור ההזכרה, ומצינו בזה שלוש לשונות במפרשים. רש"י כתב שהוא משום שדוד קידש את ירושלים. הרמב"ם כתב שהוא משום שאין נחמה גמורה עד חזרת מלכות בית דוד לירושלים. והב"י הביא מהשבולי הלקט שהוא החובה לבקש את מלכות בית דוד. והנה טעמו של רש"י נראה שמצטרף לטעמי אזכרת ברית ותורה בברכת הארץ, והיינו שצריך להזכיר גם את מה שהביא את הארץ, וכמו כן צריך בברכת ירושלים צריך להזכיר את דוד, אשר הוא החיל את קדושתה. אמנם טעמו של הרמב"ם נראה שמשייך את הזכרת בית דוד יותר לעצם הברכה. וייתכן שהרמב"ם לשיטתו שהזכרת מלכות בית דוד חמורה שהרי מעכבת היא ודלא כהזכרת ברית ותורה, הוצרך לומר שהיא חלק בלתי נפרד מהברכה.

**דאורייתא, דרבנן, לעיכובא**

בהכל שווה לברית ותורה, מלבד דעת הרמב"ם (לפי פשטות לשונו) שלעיכובא היא, אף שברית ותורה אינן לעיכובא.

**נשים** באותה גמ' שהוזכר שנשים אינן שייכות בברית ותורה, הוזכר גם שאינן שייכות בהזכרת "מלכות בית דוד", כיון שאינן בנות מלכות. וצ"ב הכוונה, דאף אם אינן ראויות למלוכה, הרי מהות ההודאה היא על כך שדוד מולך על ישראל, ומדוע נשים לא שייכות, ואולי עיקר עניין המלכות הוא על ה"ציבור", והנשים אינן מכלל הציבור. והנה התוס' כשביארו אמאי נשים אינן בברכת המזון הזכירו רק שאינן שייכות בברית ותורה ולא הזכירו מלכות בית דוד, וצ"ע. וכן הכל בו בשם הראב"ד אשר כתב שנשים אינן בברית ותורה, ופסקם הרמ"א, לא הזכירו מלכות בית דוד, וצ"ע מאי שנא. ואולי פשיטא להו שגם אם אינן מחוייבות, ודאי שייך שיזכירו, וכל הנידון הוא האם גם ברית ותורה 'שייך' שיזכירו.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מוציא  יוצא | **איש ששבע** | **איש שלא שבע** | **אישה ששבעה** | **אישה שלא שבעה** | **קטן ששבע** | **קטן שלא שבע** | **קטנה ששבעה** | **קטנה שלא שבעה** |
| **איש ששבע** | מ | מ | ל | ל | ל | ל | ל | ל |
| **איש שלא שבע** | מ | מ | מ | מ[[2]](#footnote-2) | מ | מחלוקת[[3]](#footnote-3) | מ[[4]](#footnote-4) | מחלוקת[[5]](#footnote-5) |
| **אישה ששבעה** | מ | מ | מ | מחלוקת[[6]](#footnote-6) | ל | ל | ל | ל |
| **אישה שלא שבעה** | מ | מ | מ | מ | מ | מ[[7]](#footnote-7) | מ | מחלוקת[[8]](#footnote-8) |
| **קטן ששבע** | מ | מ | מ[[9]](#footnote-9) | מ[[10]](#footnote-10) | מ | מחלוקת[[11]](#footnote-11) | מ[[12]](#footnote-12) | ראה הערה[[13]](#footnote-13) |
| **קטן שלא שבע** | מ | מ | מ | מ[[14]](#footnote-14) | מ | מ | מ | מ[[15]](#footnote-15) |
| **קטנה ששבעה** | מ | מ | מ | מ | מ | מ[[16]](#footnote-16) | מ | מחלוקת[[17]](#footnote-17) |
| **קטנה שלא שבעה** | מ | מ | מ | מ | מ | מ | מ | מ |

**[העתק מ"מסכת ברכות"]**

**כ"ו:**

הביאו בתוס' את דברי רבינו יהודה שהשוכח יעלה ויבוא במנחה של ר"ח, לא יתפלל במוצאי ר"ח ערבית שתיים. ופשטות סברתו שהתפילה תפילה היא אלא שתמיד חוזר מצד חובת האזכרה ובמוצאי ר"ח ממילא לא יזכיר. **ויש לעיין** א"כ מה בכלל המקור ששייך על עניין זה חובת השלמה, אף אם גם הלילה הבא ר"ח הוא - אולי נתקנה השלמה לחובת תפילה ולא לחובת אזכרה. ואף שמסתבר שחובת האזכרה חלק מחובת התפילה היא, דהא בלא"ה אף באותו יום לא היה שייך להצריכו לחזור בשביל האזכרה, סו"ס תשלומין לא מצאנו, וצ"ע.

והביאו התוס' דהרי"ף פליג, וחילייהו ממה מביאור הרי"ף לדינא דברייתא שם, אשר השוכח מנחה בשבת ומתפלל ערבית של מוצ"ש שתיים, ולא הזכיר אתה חוננתנו אלא בשניה, אינו יוצא ידי חובתו בתפילה הראשונה. וביאר הרי"ף שהוא משום שגילה בדעתו שהראשונה היא להשלמה, והרי זה נגד הדין שההשלמה צריכה להיות אחרי התפילה העיקרית. וצ"ע מהו דמיון התוס', וביאר המלא הרועים שהוכיחו התוס' שאדם שלא מתפלל כתקנת חז"ל, תפילתו אינה תפילה. וזו הסיבה שלא יצא ידי חובה בתפילת ההשלמה שהתפלל לפי תפילת החובה (ואין לומר שיחזור ויתפלל כדי שתהיה לו תפילת השלמה לאחר תפילת חובה, דזו אינה סיבה לחזור ולהתפלל, שהרי אין זה פגם בתפילה עצמה). וממילא הוא הדין גם שחסרון הזכרת יעלה ויבוא מבטל את התפילה וברור שצריך השלמה.

והרא"ש הביא שחכמי פרובינציא חלקו על רבינו יהודה, משום שהוי ליה כאילו לא התפלל. (ונשמע שרבינו יהודה סובר שנחשב שהתפלל.)

ועולה כאן מחלוקת האם תפילה ללא אזכרה מחוייבת תפילה היא או שאינה תפילה. ונאמרו בזה באחרונים הרבה נפ"מ. הפר"ח דן לגבי תפילת תשלומין לאחר כזו תפילה, האם זו נקראת תפילת תשלומין לאחר תפילה בזמנה. ונפ"מ גם לתפילה המחוייבת בשתי אזכרות כאשר בכל תפילה הזכיר רק אזכרה אחת.

והנה לגבי ברכת המזון ביו"ט שחל בשבת, פסק המ"א שאם שכח יעלה ויבוא, בברכה השניה יזכיר שוב רצה. ונחלקו בטעמו. הגר"ז למד שבכל ברכה וברכה שמברך בשבת צריך להזכיר רצה. אמנם הפמ"ג והמ"ב למדו בדעתו שהוא משום שהתבטלה הברכה הראשונה. ולכאורה היא היא המחלוקת דרבינו יהודה וח"פ, וצ"ע שלא הזכירם רבינו המ"ב.

והנה נפסק בשו"ע בפשיטות [וללא שום הסבר של הנו"כ כולל המ"ב] ששלושה שאכלו ושכחו להזכיר אזכרה המעכבת, כשחוזרים אין צריכים לזמן שוב. ויש לדון אם הוא משום שגם הברכה הראשונה יש לה שם של ברכת המזון, או דילמא שלא מעכב מה שהיה הפסק בין הזימון לבין ברכת המזון.

[והלום ראיתי שהגרשז"א נקט בפשיטות שאין שם ברכה לברכה ששכחו בה אזכרה המעכבת, ועל כן ס"ל שמי ששכח אזכרה בליל הסדר – כשחוזר ומברך יעשה זאת על הכוס. וביאר שצריך לחלק בין תפילה לברכת המזון. והגרח"ק פליג, וראייתו מדין השו"ע הנ"ל לגבי הזימון.

ולגבי בקשת גשמים – בפר"ח נראה לכאורה שהוא אותו נושא, וכ"ה בפמ"ג, אשר כתב שאדם ששכח טו"מ במנחה של ערב שבת, לא ישלים בליל שבת, משום שממילא לא מזכיר טו"מ, ותלה זאת במחלוקת הנ"ל. אמנם הגר"ח בסטנסיל נקט שחלוקה הזכרת גשמים שהיא דין בתפילה עצמה וכאן כו"ע מודו שכאילו לא התפלל. והקשה הגר"א זנגר שליט"א מדוע לא נימא שיתפלל תפילת י"ח בליל שבת כדי שיוכל להזכיר טו"מ. אמנם לכאורה הלא יש קפידא שלא להתפלל תפילת י"ח בשבת, ומהיכ"ת שבשביל לאפשר ספק תפילת תשלומין, יוכל לעשות כן.

1. והמ"ב אולי סמך על מה שהכריע בפשיטות בהלכות קידוש שנשים בנות ערבות הן. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואף שחיובה הוא רק בתרי דרבנן, מוציאה מתרי טעמי: א, דהוי סד"ר לקולא (כיון שחיובו של האיש רק מדרבנן ויש צד שהאישה חייבת מדאורייתא בברכת המזון). ב, כיון שנשים בערבות, הרי ברת חיוב של דרבנן אחד. [↑](#footnote-ref-2)
3. והצדדים: אם קטן בערבות, הרי הוא בר הכי להגיע לחיוב של חד דרבנן. אבל אם אינו בערבות, כעת חייב רק בתרי דרבנן. [↑](#footnote-ref-3)
4. אף שאם אין האשה חייבת מדאורייתא, אין באפשרותה להגיע לחד דרבנן, כיון שייתכן שחייבת מדאורייתא, הוי סד"ר לקולא. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכאן נוסף לחומרא הצד שאשה אינה בערבות. [↑](#footnote-ref-5)
6. אם אישה בערבות, מוציאה. ואם לאו, אינה מוציאה. והמ"ב הכריע שאשה בת ערבות. [↑](#footnote-ref-6)
7. כיון שלצד שהאשה אינה חייבת מדאורייתא, הרי גם אצלה הוי תרי דרבנן, וסד"ר לקולא. [↑](#footnote-ref-7)
8. וכאן נוסף לחומרא הצד שאשה אינה בערבות. (ולא יצטרף כאן לקולא הצד שאשה אינה חייבת מדאורייתא, כיון שאז אצל הקטנה יחשב תלת דרבנן.) [↑](#footnote-ref-8)
9. כן הוא לכאורה. הן מצד שסד"ר לקולא, והן מצד ששניהם חד דרבנן (גם לצד שאשה אינה חייבת מדאורייתא). [↑](#footnote-ref-9)
10. גם כאן הפשטות שמוציאה כיון שהוא חד דרבנן, והיא יש צד שבשביעה חייבת מדאורייתא, וממילא גם היא רק חד דרבנן. ואף שיש צד שאינה חייבת מדאורייתא וממילא הוי תרי דרבנן, סו"ס הוי ספק דרבנן לקולא. ובלא"ה, יש לה ערבות לחד דרבנן, לצד שנשים ישנן בערבות. [↑](#footnote-ref-10)
11. תלוי בשאלה האם הקטן בערבות. [↑](#footnote-ref-11)
12. אף שאישה ששבעה אינה מוציאה את האיש ששבע מחמת הספק, כאן לכאורה הוי ספק דרבנן לקולא. [↑](#footnote-ref-12)
13. אי נימא שאשה חייבת בברכת המזון ושנשים בערבות ושקטנים בערבות, הרי היא יכולה להוציא. [↑](#footnote-ref-13)
14. דגם אם תרי דרבנן היא, הרי גם הקטן הוא תרי דרבנן (אא"כ נימא שמצד הלכות חינוך דנים כאילו גדול הוא). [↑](#footnote-ref-14)
15. בפשטות מוצייאה כיון שספק דרבנן לקולא. [↑](#footnote-ref-15)
16. דגם אם קטנים אינם בערבות, עד כמה שנשים לא חייבות בברכת המזון, הרי גם היא תרי דרבנן, והוי סד"ר לקולא. [↑](#footnote-ref-16)
17. תלוי אם נשים בערבות. [↑](#footnote-ref-17)