א- טעם וגדר איסור אמירה לגוי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / אמירה לעכו_ם - הרב יעקב עובדיה / אמירה לגוי א

בס"ד

**טעם וגדר איסור אמירה לגוי**

**במשנה [קכא.]** נכרי שבא לכבות, אין אומרים לו כבה ואל תכבה - מפני שאין שביתתו עליהן. אבל קטן שבא לכבות אין שומעין לו, מפני ששביתתו עליהן. **וברש"י,** אין אומרים לו כבה - רבנן גזור על אמירה לנכרי משום שבות.

מבואר במשנה שאסור לומר לגוי לכבות, והיינו מדרבנן וכמש"כ רש"י, ובטעם איסור חז"ל מצאנו כמה דרכים בראשונים.

**א' - טעם איסור אמירה לגוי – לרמב"ם הרחקה, ולהגה"מ משום שנעשה שלוחו**

**א.** **הרמב"ם [פ"ו משבת ה"א]** כתב וז"ל, אסור לומר לגוי לעשות לנו מלאכה בשבת אף על פי שאינו מצווה על השבת ואף על פי שאמר לו מקודם השבת ואף על פי שאינו צריך לאותה מלאכה אלא לאחר השבת, **ודבר זה אסור מדברי סופרים כדי שלא תהיה שבת קלה בעיניהן ויבואו לעשות בעצמן.**

והיינו שדין זה הוא הרחקה מן האיסור, כדי שלא יבא לבסוף לעשותו בעצמו.

ואילו **ההגהות מיימוניות** **[פ"ו אות ב']** נתן לזה טעם חדש, וז"ל, אסור ליתן לנכרי מעות בע"ש שיקנה לו למחר ביום השוק כי יש שליחות לנכרי לחומרא.

ולדבריו האיסור הוא משום שעשיית הגוי בשליחות הישראל מתייחסת אליו ככל עשיית שליח המיוחסת למשלח.

**ויש בדבריו ב' חידושים. הא'** דאף שאין שליחות לגוי [כמבואר **בב"מ עא: ובשולחן ערוך חו"מ קפח' ס"א**], מ"מ מדרבנן לחומרא יש לו שליחות. [וכן מבואר **בב"מ עא: ונפסק ביו"ד קסח' ס"ו**.]

**והב'** דאף שבעלמא אין שליח לדבר עבירה, כאן יש שליחות, ואזיל כהסוברים בב"מ י: שכשהשליח לאו בר חיובא יש שליח לדבר עבירה.

**ביאור הגרעק"א דדמי לשליחות**

**ב.** בדברי **הגרעק"א** יש דרך דומה, וז"ל **[בהגהות ע"ד המג"א בסימן שז' סקכ"ט]**, ולענ"ד י"ל דאמירה לעכו"ם דאסרו חז"ל דדמי לשליחות, דאף דאין שליחות לנכרי, מ"מ כיון דבישראל כה"ג יש בו שליחות אסרו חז"ל.

ומשמעות דבריו שאי"ז מכח הדין הכללי של שליחות בגוי לחומרא, אלא זהו דין בפנ"ע שאמירה לגוי אסורה משום דדמי לשליחות.

**סתירה בדברי רש"י והיסוד שהוציאו האחרונים מדבריו**

**ג**. **בשיטת רש"י ישנה לכאורה סתירה.** דמחד, **לקמן קנג. [בד"ה מאי טעמא]** כתב שהטעם לאסור הוא דהוי שלוחו, ומעי"ז משמע מדבריו בסוגיין [**בד"ה כבה**], ומאידך, **בע"ז [טו. ד"ה כיון]** כתב וז"ל, מה שאסור לישראל לומר לעובד כוכבים עשה לי כך זהו משום ממצוא חפצך ודבר דבר (ישעיהו נח) דבור אסור.

**נמצא, שמרש"י בשבת משמע** שהאיסור הוא בעשיית הגוי כשלוחו, **ואילו מרש"י בע"ז** משמע שעצם האמירה היא דיבור חול האסור מדברי קבלה.

וביאר ה**אבני נזר או"ח סימן מג' אות ו'** וז"ל, ולולא שאיני כדאי להכניס ראשי בין ההרים הגדולים הי' נראה לי לפרש. דהנה באמירה לגוי יש שני איסורים. **הא') משום ודבר דבר כמ"ש רש"י ע"ז (דף ט"ו ע"א) וזה לשונו ומה שישראל אסור לומר לגוי עשה לי כך הוא משום ודבר דבר אפילו דיבור אסור. הב') משום שהגוי נעשה שלוחו של ישראל.** וכמ"ש רש"י ריש מי שהחשיך [קנג ע"א]. והנה לטעם הראשון אפילו אומר לו בשבת לעשות אחר השבת אסור. אך כשאומר לו בערב שבת לעשות בשבת אזיל טעם הראשון. אך משום טעם השני אסור בזה. וכשאומר בשבת לעשות לאחר השבת אסור רק מטעם הראשון. וכשאומר בשבת לעשות בשבת יש שני הטעמים:

**והיינו,** דלרש"י יש ב' טעמים לאיסור, האחד דהוי כשלוחו ומעשהו הוי כמעשה הישראל, והשני דעצם הדיבור על עשיית מלאכה נאסר מדברי קבלה משום ודבר דבר.

**ויש נפק"מ מכל טעם.** מכח הטעם הראשון אסור גם כשמצווהו מע"ש לעשות מלאכה בשבת, ומכח הטעם השני אסור גם כשמצווהו בשבת לעשות מלאכה במוצ"ש.

וכעין זה כתב ה**ערוך השולחן בסימן רמג' ס"ד**, ועיין ב**קהילות יעקב בסימן נה'** שהאריך בזה בטוב טעם ודעת.

**הקולא בדין 'דבר דבר'**

**ד.** אמנם כתבו האחרונים **[רדב"ז תשובה תרפד', פמ"ג שז' משב"ז סק"א],** דחלוקים האיסורים במהותם, דהאיסור לומר לגוי לעשות מלאכה בשבת הוא איסור 'שבות', אבל האיסור לומר לו לעשות בחול הוא דין דיבור חול בעלמא וקיל טפי.

**וז"ל** **הפמ"ג**, הדיבור השני, אמירה לעכו"ם, **פירשתיו [לעיל] דנפקא מינה אף למצוה אסור.** וכל מה שמותר לומר לחבירו מותר לעכו"ם, עיין מ"א [ואשל אברהם] אות י'. **ואם אומר לו שיעשה בשבת, יש בו שבות מדרבנן אטו יעשה בעצמו, ונראה כשלוחו, ולוקה מכות מרדות,** כמו שכתב הר"מ ז"ל בפירוש [שם] בפרק ו' הלכה א' ח', יע"ש. **אבל אם אמר לו לעשות מלאכה אחר השבת לית ביה שבות, כי אם ממצוא חפציך ודבר דבר, ואפשר שאין לוקה מכות מרדות על זה,**

**נמצא** שיש ב' קולות בדין 'דבר דבר', האחד דאיתיה רק בחפצי הרשות, והשני דאפשר שאין עליו מכת מרדות.

**ב' - אסמכתא לדין זה ושיטת הסמ"ג שהוא מן התורה**

**ה.** **במכילתא** מובאת אסמכתא מן התורה לאיסור אמירה לגוי, וז"ל **המכילתא [בא, פרשה ט']**, כל מלאכה לא יעשה בהם. לא תעשה אתה ולא יעשה חברך ולא יעשה גוי מלאכתך.

**ופירש הרמב"ן על התורה בפרשת בא [פרק יב' פסוק טז']**, ובודאי היא אסמכתא בעלמא שבאו לאסור מדבריהם אמירה במלאכת שלנו, וסמכו אותה למקרא הזה.

אולם **הבית יוסף בסוף סימן רמד'** מביא שיטה חדשה בזה, וז"ל, **כתב סמ"ג** במצוות לא תעשה סימן ע"ה (כד ריש ע"ד) תניא במכילתא (בא פרשה ט) כל מלאכה לא יעשה בהם לא תעשה אתה ולא יעשה חבירך ולא יעשה הגוי מלאכתך. משמע מכאן שאסור לישראל להניח לגוי לעשות מלאכתו בין ביום טוב בין בשבת דאורייתא אבל אם מסר לו הישראל [המלאכה] מערב שבת מותר ובלבד שיהיה בביתו של גוי כאשר ביארנו בהלכות שבת (יט ע"ג), אמנם י"ל שהיא אסמכתא בעלמא שאם היתה מן התורה לא היו חכמים מתירין לעשותה אף בביתו של גוי ואף [מסרה מע"ש]. **ולשון לא יעשה הכתוב בתורה מוכיח קצת שהיא דרשה גמורה** ע"כ:

ומשמעות הסמ"ג, שאיסור אמירה לגוי שיעשה מלאכה עבור ישראל הוא מן התורה.

והובאה שיטתו ב**לבוש בסימן רמג' סעיף א' ושם כתב על דבריו,** **מיהו אפילו לפי היש אומרים אינו אסור אלא כשמוסר לו הישראל המלאכה לגוי בשבת, אבל אם מסרה לו הישראל המלאכה מערב שבת מותר** ובלבד שיעשה אותה הגוי בביתו, אבל בבית ישראל אסור מפני מראית העין, שיאמרו היום מסרה לו.

וכתב ע"ז ה**אליה רבה שם**, איסור דאורייתא וכו'. כן כתב ב"י סוף סימן רמ"ד בשם סמ"ג [לאוין עה כד ע"ד]. ועיין בחזקוני פרשת בא [שמות יב, טז] בפסוק לא יעשה מלאכה מה שהקשה [על] רש"י, דאשתמיטתיה דברי סמ"ג ולבוש אלו. גם מצאתי בספר יראים (סימן קי"ג סי' דש) וזה לשונו, **הא דאמרינן אמירה לנכרי שבות כשאינו מלאכת ישראל, כגון שאומרים לנכרי עשה האש שלך לצרכי, אבל להוציא קדרות של ישראל מן הגחלים דישראל אסור מדאורייתא** ע"כ. ובזה יש ליישב מה שהקשיתי בסק"ח על הסמ"ג, מכל מקום מפוסקים משמע דלעולם דרבנן:

**למדנו מדבריהם** ב' הגבלות לאיסור דאורייתא אליבא דהסמ"ג, **הא'** דרק כשאומר לו בשבת אסור **[לבוש]**, **והב'** דרק כשהגוי עושה בשל הישראל אסור אבל אם עושה בשלו עבור הישראל אין איסור מן התורה. **[א"ר]**

אולם כבר כתב האליה רבה שהשיטה העיקרית היא שלעולם אמירה לגוי היא מדרבנן.

**ג' - קושייתם הנפלאה של האחרונים שמדין שליחות יהא איסור גמור באמירה לנכרי**

**ו. ישנה קושיא מעניינת** שהקשו גדולי האחרונים, למה אמירה לגוי אינה אסורה מן התורה, והלא הגוי הוא שלוחו, ויתחייב על ידו. ואף דאין שליח לדבר עבירה, מ"מ לרבינא הסובר בב"מ י: שכשאין השליח בר חיובא יש שליח לדבר עבירה, א"כ בכה"ג שהגוי לאו בר חיובא, שפיר יתחייב שולחו.

**הפותח בקושיא זו הוא שו"ת פנ"י [אבהע"ז סימן ג']**, והוא תירץ על כך דאין שליחות לגוי מן התורה, אך עדיין מתקשה דהא לחומרא מדרבנן יש שליחות לגוי. [וכבר נתבאר דאכן זהו טעם האיסור להגה"מ]

ואמרו רבותינו האחרונים ב' דרכים בתירוץ הקושיא, והם יסודות נכבדים בשבת.

**יישוב ראשון דשביתה בשבת היא מצוה שבגופו שאין עליה שליחות**

**ז.** הדרך האחת היא דרכם של ה**בית מאיר והחת"ס**, דיסוד דין השביתה בשבת הוא מנוחת הגוף ממלאכה, וממילא לא שייך לחייבו על שיצר את עשיית השליח שהרי סוף סוף גופו נח, והוי כמצוות שבגופו שאין בהם שליחות.

## וזו לשון ה**בית מאיר [אבה"ע סימן ה'**], ע' תשו' פ"י חלק י"ד סי' ג'...שהקשה שם לשיטת רש"י פרק איזהו נשך דקים לן יש שליחות לא"י לחומרא, מה מיבעי' אם יש איסור אמירה לא"י שבות בחייבי לאוין ת"ל מטעם שליחות דחשוב כעושה בעצמו.

## וכ"ת אין שליח לדבר עבירה תינח למ"ד דתלוי' באי בעי עביד אז אפי' לאו בר חיוב נמי אין שליח שפיר אבל למ"ד היכי דשליח לאו ב"ח יש שלד"ע ק'. וכ"ת דהאיבעי' אך למ"ד איבעי עביד מ"מ ק' איך מיישב המ"ד דכל דלאו בר חיובא יש שלד"ע, המפורסם בכל הש"ס אמירה לא"י שבות ת"ל מטעם שליחות.

## והנה לפו"ר רציתי לומר **דבאיסור שבת לא שייך כלל בגוי צד שליחות לדבר עבירה, דדוקא בעבירה שהמעשה מצד עצמו מתועב להמקום ב"ה דומיא דסירוס או חסימה ואפילו עשאה א"י כדאיתא בתוספות פרק כל הבשר דלולא שמוכח מדאסר לגבוה מכלל דלהדיוט שרי, הי' שייך לאסור אף סירוס של א"י מכל שתעבתי שפיר שייך שליח לדבר עבירה, דהעבירה מ"מ נעשתה. אבל שבת דאיסור מלאכה אך למען ינוח ישראל וכל אשר לו. והמלאכה מצד עצמותה י"ל דאינה כלל עבירה. וראי' דמן התורה מותר להעמיד קדירה אצל האש קודם שבת ויתבשל בשבת. וכן אדרבא מצינן א"י ששבת חייב מיתה, נמצא א"י העושה בשליחות ישראל ל"ש כלל יש שליח לד"ע דהא העבירה לא נעשתה דהא הישראל נח. וכיוצא בזה מצינן לגבי שליחות לדבר מצוה דלא בכל ענין הוא ומצות שעל גופו דומי' דהנחת תפילין ודאי בלתי אפשר לקיים ע"י ש' וע' בר"ן ריש פסחים. וכו'.**

## אבל שוב עיינתי ברש"י ריש פ' מי שהחשיך שפי' באמת קושי' הגמרא מ"ט שרו ליה למיהב לא"י, והרי הוא שלוחו לישאנו בשבת, הרי שבהדי' פי' מצד שליחות, וכנראה מדעתו מדלא פירש פשוט מצד אמירה שבות כבמס' שבת ק"ן.

## **ומביא את דבריו החתם סופר בחידושיו [קנ.],** ובספר תשו' פני יהושע חי"ד סי' ג' הקשה לרש"י ורוב הפוסקים דס"ל בב"מ ע"ב ע"ב יש שליחות לנכרי להחמיר א"כ לאיזה צורך אסרו אמירה לנכרי תיפוק לי' משום שלוחו כמותו.

## **ולענין שבת יפה כתב בית מאיר סי' ד' דלענין למען ינוח לא שייך שלוחו כמותו כיון דגופו של ישראל נייח. ואפי' במצוה דיש שליח לא אמרינן במצוה שבגוף שיהי' שלוחו כמותו להניח תפלין וליטול לולב. ומכ"ש הכא שלא יהי' עבודת אברי השליח כאברי המשלח ופשוט.**

## אלא שחזר בו ממ"ש רש"י לקמן ר"פ מי שהחשיך דפריך ש"ס אמאי שרו לי' רבנן למיתב כיסו לנכרי ופירש"י הא הוה שלוחו. ובאמת אי משום הא לק"מ אין כוונת רש"י שיהי' מטעם שלוחו כמותו אלא דחכמים אסרו כל המלאכה שעשה גוי על דעת ישראל אבל לא משום דבעלמא שלוחו כמותו לחומרא אלא דבשבת גזרו חכמים על מלאכת גוי לדעת ישראל ועיין לשון רש"י לעיל קכ"א ע"א ד"ה כבה הא דלא אמרינן לי' וכו' וע"ש קכ"ב ע"א תוס' ד"ה ואם בשביל ישראל וכו' ע"ש. נמצא משבת לק"מ.

## **יישוב שני דמלאכת גוי אינה חפצא של חילול שבת**

## **ח.** הדרך השניה היא דרכו של ה**נתיבות המשפט [שמח' סק"ד]** שכתב, והנה בתוס' בשבועות דף ג' [ע"א] בד"ה על הזקן, משמע דלמאן דס"ל דכשהשליח אינו בר חיובא חייב המשלח, אפילו בשליח גוי חייב, ע"ש, וכ"ה בשיטה בב"מ דף [י' ע"ב] ע"ש. [ועיין מה שכתבתי לעיל בסימן קפ"ב [סק"א] ליישב שלא תקשה הא אין שליחות לגוי, ע"ש]. ולכאורה קשה דלפי"ז אמירה לגוי בשבת יהיה דאורייתא.

## **ולכך נראה דדוקא עבירה שנעשית בישראל שהוא מצווה עליו, המשלח חייב כשהשליח אינו בר חיובא, כגון כהן שאמר לישראל קדש לי אשה גרושה שע"י השליחות נתקדשה הגרושה לכהן, וכן באקפי לי גדול שנעשה ישראל מוקף על ידו, אבל באומר לגוי בשל לי בשבת שהגוי מותר לבשל בשבת ולא נעשתה עבירה כלל, ומה שאכל הישראל כשנתבשל אין בו איסור מדאורייתא כלל.**

והיינו שהגם שע"י השליחות מתייחסת הפעולה למשלח, מ"מ ה"ז נחשב שהישראל יצר 'מלאכת גוי בשבת', ואין בזה איסור כלל.

**חידוד החילוק בין הדרכים, והנפקותא ביניהם**

**ט.** ולחידוד החילוק בין הדרכים יש להביא את דברי ה**קהילות יעקב בסימן נה'.** דהנה ידועים דברי **הנמוק"י בבא קמא כב.**, שהתקשה היאך מותר להדליק נרות שבת מע"ש כאשר הם דולקים בשבת, והלא כיון שאשו משום חיציו נחשבת דליקת האש בשבת כנעשית על ידו, ותירץ, דכשהדליק מע"ש דיינינן כאילו נגמרה המלאכה מע"ש.

**ומדבריו מוכיח הקה"י דלא כהבית מאיר,** שהרי כשהדליק מע"ש וודאי שגופו נח, ומ"מ קשיא ליה לנמוק"י שיהא בזה איסור, והרי שעצם הווצרות מלאכה ע"י ישראל אסורה בשבת גם כאשר עדיין גופו נח.

ופשוט שדברי הנמוק"י סותרים רק את סברת הבית מאיר ולא את סברת הנתיבות, כי עדיין מצינן למימר שגדר האיסור הוא 'מלאכת ישראל בשבת', ולכן מלאכת גוי אינה בכלל האיסור.

**כמו"כ,** יש נפקותא גדולה בין דרך הבית מאיר לדרך הנתיבות. דהלא ידועה שיטת ה**תוס' בקידושין [מב: ד"ה אמאי]** שכשהשליח שוגג יש שליחות לדבר עבירה, ומעתה, אם שלח ישראל את חבירו לחלל שבת והיה השליח שוגג, ל**בית מאיר והחת"ס** לא שייכא שליחות כיון שסוף סוף המשלח נח, אבל ל**נתיבות**, כאן שייך שליחות, כי נמצא שהמשלח יצר 'עשיית מלאכת ישראל בשבת'.