ה (א) - בחיוב כופר בנגיחה ג_ לדעת רש_י, וביסוד דין העדאה בכופר, ובגדר חיוב נזקי ממונו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ג' י' כסליו תשע"ה

**א**

א] ב"ק דמ"א., וכי מאחר דמתם קטלינן לי' מועד היכי משכח"ל, אמר רבה הבמ"ע כגון שאמדוהו לג' בנ"א וכו', רב זביד אמר כגון שהרג ג' בהמות וכו', אלא א"ר שימי כגון שהרג ג' נכרים וכו', אלא אמר ר"ל כגון שהרג ג' בנ"א טריפה וכו'.

והתוס' שם ד"ה כגון שאמדוהו כתבו דכולה סוגיא מוכחא דלא מיחייב בשלישי נ"ש, והיינו ממש"א דאמדוהו לג' בנ"א ולא אמרו דאמדוהו לב' בנ"א, וממש"א שהרג ג' בהמות וג' נכרים וג' טריפות, ולדעת רש"י הול"ל שהרג ב' בהמות וב' נכרים וב' טריפות, וכן הוכיח גם בפי' ר"ח לעיל דכ"ג:, עיי"ש, - וקשיא מזה ע"ד רש"י דס"ל דבנגיחה שלישית חייב נ"ש, דא"כ מ"ט לא אמרינן דאמדוהו לב' בנ"א, ולא אמרינן שהרג ב' בהמות וב' נכרים וב' טריפות.

ב] ובס' משנת ר"א סימן ב' ענף ב' כתב בזה, דהא דלרבא בנגיחה שלישית משלם נ"ש, לאו היינו דנעשה השור מועד בב' נגיחות, דלעולם אין נעשה השור מועד אלא בג' נגיחות, והא דמשלם נ"ש על נגיחה שלישית, היינו משום דאף באותה הנגיחה שנעשה בה מועד ה"ה משלם נ"ש, ועמש"נ בזה בסימן ב' (ב), - וע"כ כ"ז הוא לענין חיוב תשלומי נ"ש, אך לענין כופר דהוא חיובא דבעלים, אינם חייבין אלא בנגיחה רביעית שכבר הועד השור ולא שמרוהו.

ועיי"ש שכתב עד"ז גם בישוב משה"ק התוס' לעיל דכ"ג: ע"ד רש"י שם, דהיאך אפשר שיתחייב נ"ש קודם שהעידו בו, והא והועד בבעליו כתיב, ולהנ"ל ניחא, דקרא דוהועד בבעליו הרי קאי על חיוב כופר, והתם חיובא דבעלים הוא שמתחייבים על שלא שמרו את שורם, ובזה בעינן שיתרו בבעלים תחילה, וכדכתיב והועד בבעליו, אך לענין חיוב נ"ש לא כתיב והועד בבעליו, וע"כ ה"ה חייב נ"ש אף קודם שהעידו בו, עכ"ד.

ג] אך הדברים צע"ג, חדא, דלהדיא אמרינן בגמ' לעיל דכ"ד. דהא דאין השור נעשה מועד עד שיעידו בו בפני בעלים ובפני בי"ד, הוא נלמד מהא דכתיב והועד בבעליו, ואמנם בגמ' שלפנינו ליתא לזה, אך כבר כתב מהר"ם שם דכצ"ל, וכאשר כ"ה בפירש"י שם וברמב"ם פ"ו מנז"מ ה"א, (ואף אם ל"ג הכי בגמ', אך עכ"פ מבו' כן בד' רש"י והרמב"ם), - ועוד, דבד' רש"י בסוגיין ד"ה שסיכן וד"ה שהוזמו וד"ה רבינא מבו' להדיא דאף לענין כופר ה"ה חייב בנגיחה שלישית,[[1]](#footnote-2) וגם דלפי דבריו בד"ה שהוזמו, מבו' דלמ"ד לייעודי תורא ה"ה חייב כופר, אף אם לא התרו בו קודם הנגיחה, עייש"ה, ודו"ק.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז הדק"ל, דאם בנגיחה שלישית ה"ה חייב כופר, א"כ מ"ט לא אמרינן דאמדוהו לב' בנ"א, ולא אמרינן שהרג ב' בהמות וב' נכרים וב' טריפות, ואין לישב דסוגיא דהכא דלא כרבא, שהרי פירש"י לסוגיין כדעת רבא דחייב כופר בנגיחה שלישית.

**ב**

ד] ונראה די"ל בזה, ובהקדם, דהנה כתב הרמב"ם בפ"י מנז"מ ה"ג, ז"ל, וכן אם וכו' או הרג ג' בהמות ה"ז מועד להריגה ובעליו משלמין את הכופר, עכ"ל.

והמ"מ שם הק' ממש"כ הרמב"ם שם פ"ו ה"ח דאף מועד לאדם אינו מועד לבהמה, וכתב הכס"מ לישב, דהתם במועד להזיק והכא במועד להרוג, וזה שדקדק רבינו לכתוב ה"ז מועד להריגה, עכ"ד, וכ"כ המאירי בסוגיין בדעת הרמב"ם.

והנה מבו' בדבריהם, שלא חילקו בין דין העדאה לענין כופר לדין העדאה לחיוב נ"ש, אלא חילקו בין מועד להזיק למועד להרוג, - ונמצא לפ"ז, דכל הא דמועד למין א' אינו מועד למין אחר, היינו רק במועד להזיק, אך כל שהועד להרוג, ה"ה מועד לכל המינים, וצ"ע בסתימת ד' הרמב"ם בפ"ו בזה.

ה] ובחי' הגרנ""ט כתב בדעת הרמב"ם, וכ"ה במשנת ר"א סימן ב' ענף א' ובשיעורי אא"ז הגר"ח זצ"ל סימן א', לפמש"א לקמן דמ"ד: דחיוב תשלומי נזיקין הוא חיובי' דשור וחיוב כופר הוא חיובי' דבעלים, ופירש"י דחיוב נזיקין הוא חיובא דשור כיון דמחמת השור הוא בא, וחיוב כופר הוא חיובא דבעלים דהוא כפרת נפשו, וכעי"ז בתלמיד ר"ת שם, וגדר הדברים נת' להלן ענף ה'.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז י"ל בדעת הרמב"ם, דכל הא דמועד למין א' ל"ה מועד למין אחר, הוא רק בחיוב נזיקין דהוא חיובא דשור, בעינן שיחול על השור תורת מועד, וכל שהועד למין א' אינו נעשה מועד למין אחר, ומשא"כ לענין כופר דהוא חיובא דבעלים, ל"ב שיחול על השור תורת מועד, אלא שלא יהא בחזקת שימור, ובזה קי"ל דמועד לבהמה הוי מועד לאדם, דכיון דהועד לבהמה יצא מחזקת שימור גם לגבי אדם, ועיי"ש שהוכיחו לזה ממש"כ הרמב"ם בפ"י שם, בההיא דמכירין את בעל השור ואין מכירין את השור, דה"ה חייב כופר, אף דלא נודע לנו דהשור שהועד הוא שהרג, ואכמ"ל.

ו] ונראה להוסיף בזה, דהנה בפירש"י לקמן דמ"ח: מבו' דשור שהי' מתחכך בכותל בכונה להפילו על האדם והועד בכך, ואח"כ נתחכך בכותל להנאתו ונפל על האדם ומת, ה"ה חייב כופר, למ"ד דאף אם אין השור בסקילה הבעלים משלמין כופר, וכ"כ הרמב"ם בפ"י מנז"מ ה"י, וכתב כן גם במועד ליפול על בנ"א בבורות וראה ירק ונפל לבור בשביל הירק ונפל על האדם ומת, דה"ה חייב כופר.

והתוס' לקמן שם כתבו ע"ז, ז"ל, וגם תימה הוא לומר דהוי מועד בהפלת כותל אחרונה שהיתה שלא בכוונה ע"י הראשונות שהיו בכוונה, עכ"ל.

ונראה דלענין חיוב תשלומי נ"ש מודו רש"י והרמב"ם דבכה"ג אינו משלם נ"ש, דהא דמועד משלם נ"ש, היינו על נגיחה דהיא מכח המועדות, וע"כ ודאי דכל שהועד להזיק בכוונה, ואח"כ נגח שלא בכוונה, דאין לו דין מועד, ודוקא לענין כופר הוא דס"ל דה"ה חייב בכה"ג, משום דלענין כופר ל"ב שתהא נגיחתו נגיחת מועדות, אלא כל שהשור עצמו מועד הוא להריגה זו, ה"ה חייב עלי' כופר, אף דלא היתה הריגה זו מכח המועדות, - והיינו משום דכופר הוא חיובא דבעלים שהי' לו לשמור על שורו המועד, וע"כ כל שהוא מועד להריגה זו והי' לו לשמרו מכך, ה"ה חייב עלי' כופר.

ואשר זהו דשאני חיוב כופר דמועד לבהמה הוי מועד לאדם, מחיוב תשלומי נ"ש דמועד למין א' ל"ה מועד למין אחר, דבחיוב תשלומי נ"ש דבעינן שתהא נגיחתו נגיחת מועדות, הרי דכיון דמועד למין א' אינו מועד למין אחר, ול"ה נגיחה זו נגיחת מועדות, אינו חייב עלי' נ"ש, ומשא"כ בחיוב כופר דל"ב שתהא נגיחתו נגיחת מועדות, אלא סגי במה דהשור מועד הוא, הרי דלזה סגי אף בהעדאה לבהמה, כיון דאף שור המועד לבהמה אינו בחזקת שימור גם לגבי אדם.

ז] ושוב מצאתי בעזה"י הדברים מפורשים כן בד' הרי"ד, דהנה בפסקי רי"ד לקמן דמ"ד. פירש להא דמועד להתחכך על בנ"א בכתלים, ז"ל, במתחכך בכותל להנאתו, פי' ג' פעמים עשה בכונה להמית והועד בכך וערק לאגמא ומשו"ה לא קטלינן לי' והשתא נתכוון להנאתו ולא נתכוון להמית וכו', והלכך פטור מן המיתה וחייב בכופר, עכ"ל, וכ"ה בפסקי רי"ד לקמן דמ"ח: בההוא דחזא ירוקא ונפל, עיי"ש, והרי שדעתו כדעת רש"י והרמב"ם, דכל שהועד ג' פעמים להרוג בכונה, וחזר והרג שלא בכונה, ה"ה חייב כופר.

ולכאו' הדברים סותרים למש"כ בתורי"ד לקמן דמ"ד:, ז"ל, דבע"כ בנזקין שלא בכוונה לא תוכל לחייב נ"ש, שאע"פ שהי' מועד, כיון שעכשיו עשה שלא בכוונה אינו משלם אלא ח"נ, עכ"ל, וס"ל דפלוגתת ר"י ור"ש בנזיקין שלא בכונה היא רק בנזקי קרן, וזהו שכתב דבנזקי קרן שלא בכונה לעולם אינו משלם אלא ח"נ, וזהו שאמרו דהו"ל חיובא דשור, והרי דאף שהועד לנזקין בכונה, מ"מ כל שהזיק שלא בכונה אינו חייב נ"ש.

ובע"כ מזה כמש"נ, דשאני בזה חיוב תשלומי נ"ש מחיוב כופר, דחיוב תשלומי נ"ש הוא רק בנגיחת מועדות, וע"כ אף אם הועד השור להיזק זה, מ"מ כל שהזיק שלא בכונה ואין ההיזק מכח המועדות, אינו חייב ע"ז נ"ש, ומשא"כ בחיוב כופר דל"ב שתהא נגיחתו נגיחת מועדות, אלא כל שהשור מועד להריגה ה"ה חייב כופר, ע"כ כל שהועד לנגיחות בכונה והרג שלא בכונה, אף דהריגה זו אינה מחמת המועדות, מ"מ כיון דהוי השור מועד להריגה זו, ה"ה חייב כופר, וברוך ד' שהנחני בדרך אמת.

ובאמת דלפו"ר הוא מוכח כן מיני' ובי' מד' התורי"ד, שפירש דבנזיקין שלא בכונה אינו חייב אלא ח"נ אף שהי' מועד, והרי התם אמרינן דכופר הוא חייב שלא בכונה, ואין לומר דהוא בכופר דשן, דבפשוטו לפ"ד הרי"ד דפלוגתת ר"י ור"ש היא רק בנזקי קרן, בע"כ דגם ההיא דכופר הוא בכופר דקרן, ובע"כ דאף דמועד להזיק בכונה והזיק שלא בכונה אינו משלם אלא ח"נ, מ"מ בכופר כה"ג ה"ה חייב כופר, וכמש"נ.

**ג**

ח] ולפ"ז נראה די"ל בדעת רש"י, דס"ל דאף למ"ד דאמדוהו לג' בנ"א ודהרג ג' בהמות או ג' נכרים או ג' טריפות הוי מועד לאדם, לאו היינו דמהני זה לעשות השור עצמו מועד להריגת אדם, אלא היינו כדעת הרמב"ם, דאף דבהני גווני אין השור עצמו נעשה מועד להריגת אדם, מ"מ כיון שהוא נעשה מועד להריגת בהמה או נכרים או טרפות, וכן באמדוהו לג' בנ"א דכבר אינו בחזקת שימור, חייבין הבעלים כופר על מה שהרג, אף דאין נגיחה זו נגיחת מועדות.

ולפ"ז י"ל, דאף לדעת רבא דמשלם כופר על נגיחה ג', כ"ז הוא בשהרג אדם ג"פ, דהוי נגיחתו השלישית נגיחת מועדות, ובזה הוא דאמרינן דהעדאתו וחיובו באין כאחד, וכמש"כ הרשב"א לעיל דכ"ג: בטעם דעה זו דבנגיחה ג' משלם נ"ש, ונת' בסימן ב' (ב) ענף א', אך בכל הני גווני דאינו נעשה מועד להריגת אדם, ואין נגיחת האדם נגיחת מועדות, ואך שבאנו לחייבו כופר משום דהשור הוי מועד, וכל דהשור מועד ה"ה חייב כופר אף על נגיחה שאינה נגיחת מועדות, הרי דכ"ז הוא בנגיחה רביעית שכבר הועד השור תחילה והי' להבעלים לשמרו, אך בנגיחה שלישית דלא הועד השור תחילה, אינו חייב כופר, דבזה ליכא למימר דהעדאתו וחיובו באין כאחד, כיון דכל הא דמחייבינן לי' כופר בכה"ג, הוא רק משום דהשור עצמו מועד והי' לו לשמרו, וזה שייך רק אחר שנעשה מועד.

ט] ואמנם הנה נמצא לפ"ז, דאיכא תרי גווני בדינא דמועד משלם כופר, חדא, בגונא דהויא נגיחתו נגיחת מועדות, דבכה"ג הוא חייב אף אם לא הועד קודם הנגיחה, וע"כ הוא חייב כופר על נגיחה שלישית, ועוד, בגוונא דהוי השור מועד להריגה, אף דנגיחה זו אינה נגיחת מועדות, דבכה"ג הוא חייב רק אם הועד קודם הנגיחה, וצ"ב מנ"ל הני תרי גווני.

**ד**

י] ונראה די"ל עוד בזה ע"פ הנ"ל, דהנה התוס' לעיל ד"ב: כתבו דאף דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, מ"מ אם נגח אדם שור וחמור הוי מועד לכל ואף לאדם, וכ"כ הרא"ה ותלמיד הרשב"א לעיל דל"ז., ונת' בזה בסימן ד' (ב).

ונראה דלדעת רש"י יש ללמוד מסוגיית הגמ' הכא דאין הדין כן ובכה"ג אינו נעשה מועד לאדם, דאי נימא דבכה"ג ה"ה נעשה מועד לאדם, א"כ מאי דחינן לאוקימתא דרב זביד, דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, הרי הו"מ לאוקמה בשהרג ב' בהמות ובשלישית הרג אדם, וה"ה נעשה מועד בנגיחה זו, ומשלם עלי' כופר, ובע"כ דכיון דמועד לבהמה אינו מועד לאדם, ע"כ אף בכה"ג דנגח ב' בהמות ואדם א', אינו נעשה מועד לאדם, וע"כ ל"ה מצי לאוקמה בכה"ג, וז"ב.

יא] ולפ"ז יש מקום לחדש, דאף לדעת רב זביד דמוקי לה בהרג ג' בהמות ומועד לבהמה הוי מועד לאדם, כ"ז הוא כשהרג ג' בהמות, אך אם הרג ב' בהמות ואדם, אינו נעשה מועד כלל, ואף אם בנגיחה רביעית ישוב ויהרוג אדם, לא יהא חייב כופר, ועד"ז הוא גם בהרג ב' נכרים וישראל, או ב' טריפות ובן קיימא.

והטעם בזה, דבכה"ג שנגח ב' בהמות ואדם, כיון דאינו נעשה מועד לאדם, ואמרינן דנגיחת האדם מקרה היא, תו בטלה עיקר ההעדאה, דכל הא דבג' נגיחות נעשה מועד, הוא רק אם מצינו להחזיק דכל ג' הנגיחות היו מכח המועדות, אך משא"כ בנגח ב' בהמות ואדם, דנגיחת האדם לא מחזקינן לה שהיא מכח המועדות, ל"מ נגיחה זו להצטרף להעדאתו, ועי' בחי' ר' שלמה סימן י"ג שעמד כן ע"ד הרמ"ה ודעימי' דס"ל דנגח אדם שור וחמור נעשה מועד לבהמה ולא לאדם, דכיון דלא מחזקינן דנגיחת האדם היא מכח המועדות, היאך היא מצטרפת להעדאתו, וי"ל דכ"ה דעת רש"י, דבאמת מה"ט אין נגיחת האדם מצטרפת להעדאתו.

ואמנם כ"ז הוא אי נימא בדעת רש"י כמש"נ לעיל סק"ז, דאף להך מ"ד דמועד לבהמה הוי מועד לאדם וכו', לאו היינו דנעשה השור עצמו מועד אף לאדם ונגיחת האדם הויא נגיחת מועדות, אלא היינו דאף דאינו נעשה מועד להריגת אדם, מ"מ כיון שהוא נעשה מועד לבהמה וכו', חייבין הבעלים כופר על מה שהרג, אף דאין נגיחה זו נגיחת מועדות, - וע"כ שפיר י"ל דכ"ז הוא כשהרג ג' בהמות או ג' נכרים או ג' טריפות, דכיון דהוא נעשה מועד להן, ה"ה חייב כופר על מה שהרג, אך כל שהרג ב' בהמות או ב' נכרים או ב' טריפות, אין הריגת הישראל מצטרפת להעדאה, דכיון דלא מחזקינן דנגיחה זו היא מכח מועדותו, אף אינה מצטרפת להעדאה, ודו"ק.[[4]](#footnote-5)

**ה**

יב] בעיקר מש"א לקמן דמ"ד: שהבאנו לעיל סק"ה, דנזיקין הוא חיובא דשור וכופר הוא חיובא דבעלים, פירשו בחי' הגרנ"ט ובמשנת ר"א שם, דהיינו דבחיוב נזקי ממונו אין חיובו על מה שלא שמר, אלא עיקר החיוב הוא על נזקי ממונו, ומשא"כ בחיוב כופר דחיובו הוא על מה שלא שמר, שהרי חיובו הוא לכפרת נפשו, וודאי דחיוב המיתה בידי שמים, אינו על מעשה ממונו, (דע"ז אין מקום לחייבו מיתה), אלא על מה שעבר ולא שמר על שורו, עי' בדבריהם.

אך באמת נראה דמש"א דהוא חיובא דשור, מתישב היטב אף אי נימא דעיקר חיוב נזקי ממונו הוא על מה שפשע בהן, - דהנה נראה פשוט, דאף אם חיוב נזקי ממונו הוא על מה שפשע בהן, מ"מ ודאי דעיקר החיוב הוא על מעשה המזיק דהשור, וכדחזינן דבעינן קרא למעט דשור הפקר פטור, אף דהתם ליכא פשיעת הבעלים, והיינו משום דעיקר חיוב נזקי ממונו על המעשה מזיק דהשור, וע"כ מכח זה יש לנו לחייב את השור עצמו, (שו"ר בחי' ר' נח סימן ב' שהוכיח מהא דבעינן קרא למעוטי לשור של הפקר, דעיקר החיוב הוא על נזקי ממונו, ובמש"נ נתישב), ואך דהא דהבעלים אחראי על המעשה מזיק דשורו, הוא משום דפשע בו, והוא הכשיר את השור להזיק,[[5]](#footnote-6) ומשא"כ בחיוב כופר, דכל עיקר החיוב הוא משום פשיעת הבעלים, (ומה"ט פשוט דל"ב קרא למעוטי דשור הפקר שהמית אינו חייב כופר, דכל עיקר חיוב כופר הוא חיובא דבעלים).

והדברים מבוארים כן בסוגיית הגמ' לעיל ד"ד: וד"י:, דאמרינן בחיוב דנזיקין דהוא היזק דבידים, ואמרינן נמי דאי"ז נזקי גופו אלא נזקי ממונו, ואילו בחיוב שומרים אמרינן דהוי היזק דממילא הוי נזקי גופו, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דאף אם חיוב הבעלים בנזקי ממונו הוא מכח פשיעתו, אך ל"ד לחיוב שומרים, דבחיוב שומרים הוי חיובו על ההפסד שנעשה בפשיעתו, דחשיב הוא עצמו כמזיק היזק זה, וע"כ הו"ל היזק דממילא והו"ל נזקי גופו, ומשא"כ בחיוב נזקי ממון, הוי חיובו על המעשה מזיק דהשור, ומעשה מזיק זה הוי היזק דבידים, ואי"ז נזקי גופו, וז"ב.

יג] ונתפרשו הדברים בד' הגר"ח בספרו בפי"א משכנים, ז"ל, דלפ"מ וכו' דאסו"מ וכו' הוי חיובן משום ממונו, א"כ הא נמצא דחיובו הוא על מה שעשה הדבר המזיק, "וכמו שאר כל המזיקין כגון שור ובור דחייב משום עשיית המזיק", משא"כ היכא דהוי חציו, א"כ הא הוי חיובו על עצם הנזק שעשה הוא, דהא הוי אדם המזיק גם בשעת הנזק, וא"כ הרי ניחא דברי הרמב"ם וכו' דחיובו הוא משום גרמא, ונראה דזה לא שייך רק היכא דחיובו הוא על עשיית הנזק, דאמרינן דכיון דהוא גרם הנזק ע"כ חייב, משא"כ בעשיית המזיק, בזה לא מצינו דין גרמא, שיתחייב אם עשה את המזיק ע"י גרמא, עכ"ל.

ולהדיא בד' הגר"ח דחיוב הבעלים בנזקי שורו, אינו חיוב בעלמא על נזקי ממונו, וגם לאו היינו דכיון שפשע בו חשיב כעשה את הנזק, דרק בחיובא דחציו הוי חיובו על הנזק שעשה הוא, אלא חיובו הוא על עשיית המזיק, וזה צ"ב דהיכן עשה את שורו למזיק, ובע"כ מכוון הגר"ח, דכיון דלא שמרו ומכח זה יש בידו להזיק, חשיב דהבעלים עשה את המזיק, וע"כ הוא חייב בנזקיו, דזהו דינא דנזקי ממון, דכל דעשה את המזיק, ה"ה חייב בנזקיו, וז"ב.

ושו"ר הדברים מפורשים כן בשיעורי הגר"ח בשלהי ב"מ, ז"ל, הרי דעל עשיית המזיק ליכא לחיובי' אלא משום שור וכו', אבל בשור הכל תלוי אם פשע בשמירתו אם לא, וא"כ הכא דמחייבינן לי' על דעביד שור וכו', כיון דעיקר החיוב שלו הוא משום "שעשה שור המזיק" וזה תלוי רק בפשיעה, עכ"ל, - ולהדיא בדבריו דגם בשור הוי עיקר חיובו משום שעשה את השור המזיק ע"י פשיעתו, וזה כמש"נ בדבריו בהל' שכנים.

יד] ושו"ר בגל' הגרמש"ש לחי' הגר"ח בהל' שכנים שם שהביא דהדברים מפורשים כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במתניתין דכל שחבתי בשמירתו הכשרתי את נזקו, ז"ל, הכשר שבמשנה זו שם שהונח על "התקנת הדבר והכנתו לחול עליו דין מסויים" כמו שביארנו בתחלת עירובין, אמר שכל מה שנתחייב האדם בשמירתו כדי שלא יזיק בני אדם והזיק, "הרי אותו הדבר מוכן", וכ"ז שהזיק ואפי' שלא ברצון בעליו חייב לשלם וכו', וכן כל דבר שהכשיר מקצת נזקו חייב עליו כמו שהי' חייב אלו הכשיר כל נזקו, המשל בזה כגון הבור וכו' או שחפר טפח בבור שיש בו תשעה טפחים ועשאו עשרה, כי משעשאו "מוכשר להזיק" כאילו חפרו מתחלתו, עכ"ל, ולהדיא בד' הרמב"ם דעיקר חיובא דנזקי ממונו הוא במה שהכשיר את המזיק להזיק, וזהו הא דתנן הכשרתי את נזקו, דלאו היינו דחשיב דהכשיר את הנזק, אלא חשיב דהכשיר את המזיק והכינו להזיק.

1. ואמנם בס' שנו"ס הביאו מכמה כת"י דל"ג הכי בד' רש"י, וכ"ה ביש"ש סימן כ"ג, אך בכת"י אלו ל"ג לזה גם בד' רש"י לעיל דכ"ג: ודכ"ד. ודל"ז:, וכנראה דהוא ממה שהגי' רש"י אחר שחזר בו. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצע"ג בזה מהא דפריך בשלהי סוגיין דבמכירין את בעל השור ואינם מכירין את השור, מאי הו"ל למעבד, ופירש"י דאמאי מחייבת לי' כופר, וכיון דהבעלים חייבין כופר על נגיחה ג' אף כשהעידו בהן אחר הנגיחה, ואף דלא נודע להם כלל קודם הנגיחה, א"כ מה מקום י"ל דבאינם מכירין את השור מאי הו"ל למעבד, הרי ל"ב כלל שידעו הבעלים שהועד שורם ושיהא בידם ליזהר בו מכח זה ולשמרו, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם הנה בתורי"ד שם כתב, ז"ל, דנין חיובי' דשור מחיובי' דשור, פי' ח"נ אינו משתלם אלא מגופו של שור וכו', עכ"ל, והרי דמפרש דמש"א דנזיקין הוא חיובי' דשור, הוא רק בחיוב ח"נ דהוא מגופו דשור, וס"ל דכל פלוגתת ר"י ור"ש היא רק בנזקי קרן, - אך בתלמיד ר"ת שם כתב, דמש"א דנזיקין הוא חיובי' דשור, היינו אף כשהוא מועד ומשלם מן העלי', דמ"מ אותו החיוב חייבתו תורה מחמת השור שהזיק, ובס' שנו"ס הובא דכ"ה בכת"י א' בפירש"י. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם לא נתישב בזה מש"א דאמדוהו לג' בנ"א, והול"ל דאמדוהו לב' בנ"א, דלהעדאה זו דמכח מה שאמדוהו, ודאי מצטרף מה שנגח נגיחה שלישית והמית, דגם בנגיחה זו נכלל אומדנא, - אך באמת מד' רש"י בכת"י שהובאו בס' שנו"ס נראה, דלפ"מ שפירש בתחילה דחייב כופר על נגיחה ג', ה"נ באמדוהו לג' בנ"א ה"ה חייב כופר על הנגיחה הג', ואמדוהו לג' בנ"א ל"ד הוא, אלא היינו דרדף אחר ג' בנ"א ואת השלישי המית, ורק אחר שחזר בו דאינו חייב כופר על נגיחה ג', פירש בההיא דאמדוהו דאיירי בשחזר ונגח נגיחה רביעית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומתפרש בזה מש"כ במשנת ר"א שם ובחי' הגר"נ לעיל ד"ד. בדינא דעבד ואמה, דתורת המזיק שעליהן הוא מזיק דאדם המזיק, וחיוב האדון על נזקיהן הוא מדין נזקי ממונו, ולפי הנ"ל היינו, דעיקר חיובם, הוא על מעשה המזיק דאדם, ואך דהא דהאדון אחראי על מעשה מזיק זה, הוא מדין נזקי ממונו, דכל שפשע בממונו ה"ה אחראי על הנזקין שהזיק. [↑](#footnote-ref-6)