זבים פ_א מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"א מ"ה**

א] **א"ר יוסי לא אמרו אחת מרובה אלא אם יש בה כדי ג',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דדעת ר' יוסי שאם ראה אחת בלבד מרובה כב', ולא קדמה לה ראי' ולא היתה אחרי' ראי' אחרת, ה"ז נחשבת אחת, ומבו' בדבריו, דאם קדמה לה או היתה אחרי' ראי' אחרת, מודה ר' יוסי דהראי' המרובה כב' חשיבא כב' ראיות, והו"ל כזב בעל ג' ראיות לקרבן, ולא נחלק ר' יוסי אלא בגונא דלא קדמה לה הראי' ולא היתה אחרי' ראי' אחרת, (וי"ל דלמד הרמב"ם לזה מהא דלא פליג ר' יוסי לעיל משנה ד').

ובפשוטו הטעם בזה, דהך דינא דראי' מרובה חשובה כב' ראיות, לא נתחדש אלא בטומאת זב בעל ג' ראיות, ולא בטומאת זב בעל ב' ראיות, וכמש"כ הרמב"ם דהוא משום דהכתוב שלמדנו ממנו ענין זה בזב בעל ג' ראיות הוא אמור, וע"כ רק כשיש בה כדי ג', או שקדמה לה או היתה אחרי' ראי' אחרת, דהו"ל זב בעל ג' ראיות, חשיבא הראי' המרובה כב' וג' ראיות.

ב] והנה להלן פ"ב מ"ב אות ? נת' לדון אם טומאת זב בעל ב' ראיות וטומאת זב בעל ג' ראיות, הוי ב' טומאות נפרדות, או דגם זב בעל ג' ראיות עיקר טומאתו היא מכח הב' הראיות, והראי' השלישית אינה מוספת עליו שום טומאה אלא לענין קרבן, עיי"ש.

והנה מדינא דר' יוסי דראי' מרובה לא חשיבא כב' ראיות אלא לענין טומאת זב בעל ג' ראיות, לכאו' יש ללמוד דעיקר טומאת זב בעל ג' ראיות הויא טומאה בפנ"ע, וע"כ אף דלענין טומאת זב בעל ב' ראיות אין ראי' מרובה חשובה כב' ראיות, מ"מ לענין טומאת זב בעל ג' ראיות ה"ה חשובה כב' ראיות.

אך יש מקום לומר דבהא גופא הוא דפליגי רבנן עלי' דר' יוסי וס"ל דילפינן מהך קרא דגם בזב בעל ב' ראיות חשובה ראי' מרובה כב' ראיות, והיינו משום דס"ל דליכא טומאה בפנ"ע דזב בעל ג' ראיות, אלא לעולם הויא טומאתו מכח ב' ראיות, והראי' השלישית אינה מוספת עליו טומאה אלא מביאתו לידי חיוב קרבן, וע"כ מהא דבזב בעל ג' ראיות חשובה ראי' מרובה כב', יש ללמוד דגם בזב בעל ב' ראיות הוא כן, וצ"ע בזה.

ג] והר"ש כתב דר"י סבר כיון דלא הפסיק "לעולם" אין חולקין אותה עד שיהא בה כדי ג' וכו', ומ' מדבריו דאם אין בה כדי ג', אין חולקין אותה לעולם, אף אם קדמה לה או ראה אחרי' ראי' אחרת, וכ"כ התוי"ט לעיל מ"ד, וכ"ה מבו' להדיא בד' התורי"ד בשבת ל"ד ב', וכמש"נ להלן מ"ו אות א', - ולפ"ז יסוד דינא דר' יוסי הוא, דלא נתחדש הך דינא דראי' מרובה, רק בראי' מרובה כדי ג' ראיות, ולא בראי' מרובה כדי ב' ראיות.

ובקונט' נר לרחל כתב, דזה ניחא טפי אי נימא דדינא דראי' מרובה, אי"ז משום דחשבינן לה כראיות נפרדות, ונתחדש בזה דאין רציפות הזיבות גורמת לחשבם כראי' אחת, אלא גזה"כ הוא דאף דהיא ראי' אחת מ"מ דינה כג' ראיות, וכמש"נ לעיל מ"ד אות ו' ז' בדעת הראב"ד והתוס', ולפ"ז שפיר י"ל דלא נתחדש דין זה אלא בראי' מרובה כדי ג' ראיות שדינה כג' ראיות ולא בראי' מרובה כדי ב' ראיות, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דדינא דראי' מרובה היא דחשבינן לה כג' ראיות נפרדות, וכמש"נ לעיל שם אות ד' ה', הרי דאי נימא דראי' מרובה כדי ב' ראיות לא חשיבא כב' ראיות נפרדות, א"כ מ"ט כשהוסיף וראה כדי ג' חשיבא גם תחילת הראי' כב' ראיות נפרדות.

וי"ל דע"כ הרמב"ם לטעמי' פירש לדינא דר' יוסי בע"א, דליכא נפ"מ בין ראי' מרובה כג' לראי' מרובה כב', אלא דלא נתחדש דינא דראי' מרובה אלא בטומאת זב בעל ג' ראיות ולא בטומאת זב בעל ב' ראיות.

ד] ובחי' הגר"א פירש לדינא דר' יוסי בע"א, ז"ל, דסבר מה שרואה כאחת קייל מאם הפסיק בינתים, ולכך אינו טמא אלא כשראה כדי ג', ואפ"ה פטור מן הקרבן עד שיראה כדי ד', עכ"ל, וכ"ה בביאור הגר"א לתוספתא, דכשיש ביניהם כדי ב' טבילות נחשב לב' ראיות, וכשיש ביניהם כדי ג' טבילות נחשב לג' ראיות.

והנה אי נימא דהא דראי' מרובה חשיבא כב' ראיות, הוא משום דחשבינן לה כב' ראיות שהפסיק ביניהם, הרי הי' בדין דלדעת ר' יוסי דלא חשיבא ראי' מרובה כב' ראיות אלא בשיש ביניהם כדי ב' טבילות, ובכה"ג הוא דחשבינן לתחילתה ולסופה כב' ראיות חלוקות, ה"נ לא תהא חשובה ראי' מרובה כג' ראיות, אלא בשראה כדי ה', דבכה"ג יש הפסק ב' טבילות בין הראי' הראשונה לשני' ובין השני' לשלישית.

וממש"כ הגר"א דכשראה כדי ד' דיש ביניהם כדי ג' טבילות נחשב לג' ראיות, נראה דהא דראי' מרובה חשיבא כב' ראיות, גזה"כ הוא דאף דראי' אחת היא דינה כב' ראיות, ובזה הוא דס"ל לר' יוסי דלא חשיבא כראי' מרובה כב' אלא בשיש בה כשיעור ב' טבילות, ומשום דשיעור ראי' אחת הוא כדי טבילה וסיפוג, וכל שיש בה כדי ב' טבילות וב' סיפוגין ויש בה שיעור ב' ראיות, דינה כב' ראיות, וה"נ כשיש בה כדי ג' טבילות ויש בה שיעור ג' ראיות דינה כג' ראיות.

ה] והנה יש להסתפק לדעת ר' יוסי בגונא דראה ראי' אחת כדי טבילה וסיפוג והפסיק מעט באמצע, אם בכה"ג מודה ר' יוסי דחשיבא כב' ראיות, או דכיון שלא הפסיק בין הראיות כדי טבילה וסיפוג, לא חשבינן לה כב' ראיות, ואמנם יש מקום לדון דבכה"ג גם לדעת רבנן לא חשיבא כב' ראיות, וכמש"נ לעיל מ"ד אות ח'.

ויסוד הספק בזה הוא, בהא דבכה"ג דראה ראי' מרובה כב' והפסיק מעט באמצע חשיבא כב' ראיות, אם בעינן בזה לדינא דראי' מרובה כב', דאלמלי הך דינא ל"ה חשיבא כב' ראיות אלא בשהפסיק בין הראיות כדי טבילה וסיפוג בלא זיבה, או דנימא דל"ב לדינא דראי' מרובה, אלא בשלא הפסיק כלל, דהויא ראי' אחת ממש, אך כל שהפסיק מעט בינתים והוו ב' ראיות, הרי דהגם דלענין ליטמאות בזיבה לא סגי בב' ראיות אלו אלא בשיש ביניהם כדי טבילה וסיפוג, מ"מ לזה מהני מה דיש בין תחילת הראי' הראשונה לסוף הראי' השני' כדי טבילה וסיפוג, ול"ב בזה לדינא דראי' מרובה.[[1]](#footnote-2)

ובזה הוא דתליא הדין לדעת ר' יוסי, דאי נימא דהא דבכה"ג חשבינן לה כב' ראיות הוא רק מכח דינא דראי' מרובה, הרי דלדעת ר' יוסי דלית לי' לדינא דראי' מרובה, לא חשבינן לה כב' ראיות, אך אי נימא דבכה"ג חשבינן לה כב' ראיות אף בלא דינא דראי' מרובה, הרי דאף לדעת ר' יוסי חשבינן לה כב' ראיות.

וממש"כ הר"ש, דמרובה כשתים היינו "שלא הפסיק" מראש החבל עד סוף נ' וכו' ור' יוסי סבר כיון דלא הפסיק לעולם אין חולקין אותה וכו', משמע דכל שהפסיק מעט באמצע, מודה ר' יוסי דחשבינן לה כב' ראיות, וכן נראה מל' הרמב"ם פ"ב ממחו"כ ה"י, ז"ל, הי' הזוב נגרר ויוצא "ולא פסק" אם יש מתחלת הראי' עד סופה כדי טבילה וספוג וכו' ה"ז נחשבת כב' ראיות וכו', ואם לא היתה ארוכה כשיעור הזה אפי' פסק הזוב בינתיים ה"ז ראי' אחת, עכ"ל, ומ' דל"ב לדינא דראי' מרובה כב' אלא בשלא פסק הזוב כלל, וצ"ע בזה.

ו] **שם בר"ש, כדי הקפת הר הבית וכו' היינו אלפים אמה והאי משלו משל לת"ק ולא לר"ש, ותימה הוא שכ"כ חלוקין הן זמ"ז,** מבו' בד' הר"ש דשיעורא דק' אמה הוא כדי ב' טבילות וב' סיפוגין, ונת' לעיל מ"ד אות א' דכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, ולא נתפרש לפ"ז אם ר"ש דפליג וס"ל דהשיעור הוא באלפים אמה, פליג בשיעור ב' טבילות וב' סיפוגין וס"ל דהוא כדי הילוך אלפים אמה, או דס"ל דשיעור הפסק שבין הראיות ל"ה כלל כדי טבילה וסיפוג, אלא הוא כדי הילוך אלף אמה, ובשו"ת חת"ס ח"ו סימן ט"ז נקט לדרך זו, דפליגי ת"ק ור"ש בשיעור טבילה וסיפוג, ותמה ע"ז דהיאך יחלקו במציאות שיעור טבילה בפלוגתא רחוקה כזו והא אפשר לנסות ונחזי אנן.

וגיר' הגר"א כדי הקפת הבית מבפנים, ופירש דהיינו ההיכל ולא חשיב אלא הג' דפנות (דצד מערבי הוא שייך לקדש הקדשים) והוי ההיקף ק' אמה, דב' דפנות של צפון ודרום היינו פ' וכ' של מזרח היינו ק', ולפ"ז משלו משל קאי ע"ד ר"ש, - ובשו"ת חת"ס שם כתב לפ"ז, דלדעת ר"ש אין שיעור ההפסק כלל כדי טבילה וסיפוג, אלא כדי הילוך נ' אמה, ולת"ק שיעור ההפסק הוא כדי טבילה וסיפוג שהוא מרובה מנ' אמה, עיי"ש בדבריו.

ולעיל מ"ד שם נת' ללמוד מד' הרמב"ם, דהא דמשלו משל לחבל של ק' אמה, הוא משל בעלמא, ולעולם אין שיעורו נ' אמה, ולפ"ז ניחא דאין שיעורא דת"ק ודר"ש חלוקין כ"כ זמ"ז.

1. ועד"ז יש להסתפק במש"כ התוס' בנדה ל"ה א' דבלא קרא דראי' שני' של זב מטמאה במשא, הרי דאותה ראי' שנעשה בה זב ל"ה מטמאה במשא, ואף דבמשהו ראשון נעשה זב, מ"מ אין המשך הראי' מטמא במשא, ויש להסתפק לפ"ז בגונא שהפסיק באמצע הראי' השני' מעט, ואין בה כדי טבילה וסיפוג, אם הוה חשבינן לה כראי' אחת ממש, ול"ה סוף הראי' מטמאה במשא, או דכיון שהפסיק מעט בינתים חשיבא כב' ראיות, ואף דלענין טומאת זיבה לא סגי בב' ראיות אלו, מ"מ כיון דב' ראיות הם, יהא סוף הראי' מטמאה במשא. [↑](#footnote-ref-2)