שביעית פרק ז
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב אי_ש סטפנסקי

**הנאתו וביעורו שוה**

**ביאורים בסוגיא דבבא קמא**

**דף קא ע"א**

**בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק**

פירש רש"י דאסור לעשות סחורה בפירותיה. ואע"ג שמותר לצבוע בפירות שביעית, צ"ל דאיירי בצביעה בשכר דאסור. אך צ"ע מדוע ידלק, וכי משום שעבר על איסור סחורה וצבע בשכר צריך לשרוף את הבגד. ועוד צ"ע איך מוכיח מהכא דחזותא מילתא ומאי משני אמר קרא תהיה, הא לגבי האיסור צביעה בשכר אין הבדל אם הצבע נשאר בהוייתו או לא.

ובהגהות מראה כהן וברש"ש כתבו דאיירי הכא לאחר זמן הביעור, וידלק מדין שצריך להתבער. ולפי"ז מבוארת הסוגיא שפיר, דהגמ' הוכיחה מכאן שחזותא מילתא, דאל"ה מדוע צריך לשרוף את הבגד הרי הצבע שעליו אינו נחשב בעין, ולא שייך בו דין ביעור. ומשני אמר קרא תהיה בהוייתה תהא, דהכא איכא גזיה"כ שנשאר על הצבע קדושת שביעית אף שחזותא לאו מילתא, והרי הוא חייב בביעור.

ועי' חזון איש (סי"ג סק"ח) דכתב, דאיירי הכא דוקא באופן שצבע את הבגד לאחר הביעור, אך אם צבע קודם לכן והגיע הביעור אינו צריך לשרוף את הבגד, דעל ידי הצביעה עצמה כלה הצבע ונתבער, עיי"ש.

**דף קא ע"ב**

**תנן ממין הצובעין ספיחי סטים וקוצה**

פירש רש"י, להכי נקט "ספיחי" דבשביעית ליכא אלא ספיחין. כלומר, דספיחין הוא דבר שגדל מאליו בלא זריעה, ובשביעית כיון שאסור לזרוע כל הגידולין נקראים ספיחין. ואע"פ שמשכח"ל גידולין שהתחילו לצמוח בששית, וגידולין אלו אינם ספיחין, מכל מקום סתם גידולי שביעית הם ספיחין. ויל"ע מדוע לא יאסרו הסטים והקוצה באיסור ספיחין, [ובפרט להשיטות שספיחין אסורים אף בהנאה, דמטעם זה יהיה אסור לצבוע]. וי"ל דרש"י אזיל לשיטתו במס' פסחים נא ע"ב דאיסור ספיחין הוא רק לאחר הביעור, ואין איסור קודם הביעור כלל.

ובתוס' הקשו על רש"י דלגבי מעשר אי אפשר ליישב כך, דהא איירי אף בשאר שנים שזורעים בידים. וצ"ל בדעת רש"י דנקט בכל מקום לשון זה אגב שביעית.

רש"י בפסחים שם יישב, דנקט ספיחין לפי שאין דרך ללקטן בשנה שנזרעים אלא לבסוף ד' או ה' שנים שהשרשים משביחין בארץ. כלומר, דספיחין הוא דבר שאינו עיקר הגידול, ובכל שנה לוקטים רק את הספיחים, אך את העיקר שהוא השורש משאירים בקרקע כמה שנים כדי שישביח.

רש"י במס' נדה נ ע"א כתב: לא ידעתי אמאי נקט ספיחים, וכמדומה לי שהראשונים ראויים לאכילה. ולפי"ז נקט ספיחין לפי שהעיקר ראוי לאכילה ואינו מין של צביעה. ועי' תוס' שם ובשבת סח ע"א מה שכתבו לגבי מעשר.

**יש להן שביעית ולדמיהן שביעית**

פירש רש"י, שאין עושין מהן סחורה, דרחמנא אמר לאכלה ולא לסחורה ואסור לצבוע בהן דהיינו סחורה, אבל מותרים הן להסיקן קודם זמן הביעור. והקשו האחרונים הרי הדין הוא להיפך, דצבע של שביעית מותר לצבוע בו ואסור להסיק בו.

לגבי צביעה תירצו הרש"ש והמראה כהן, דרש"י איירי בצביעה בשכר דאסור, כדתנן פ"ז מ"ג הצבע צובע לעצמו אבל לא בשכר, דהוי סחורה בפירות שביעית.

ולגבי הסק מצינו כמה תירוצים:

א. המראה כהן כתב להגיה ברש"י אבל מותרים הן לצבוע בחינם. אמנם רש"י להלן ד"ה סתם כתב ואסירי לאחר הביעור אף להיסק, ומבואר דקודם הביעור מותר להסיק בו אף שקדוש בקדו"ש, וכן הקשה הרש"ש.

ב. המקדש דוד (סי' נט סק"ד ד"ה כתב רש"י) יישב עפ"י מה שכתב הכסף משנה לגבי מיני כבסים, דכל דבר שאינו ראוי לאכילת אדם ובהמה מותר בכל הנאות, אע"ג שנוהג בו קדושת שביעית, (עיי"ש בריש סק"ד). וצ"ל דעל אף שמותר בכל הנאות מכל מקום לצבוע בשכר אסור משום איסור סחורה. ועי' תורת זרעים שיישב כעין זה.

ג. הפני יהושע כתב ליישב, דכל מה שהותר לצבוע במיני צבעים הקדושים בקדו"ש, זה רק בצבעים שאין להם ביעור, כגון שאינם כלים לחיה מהשדה, [ומש"כ שם דלקליפי אגוזים אין ביעור צ"ע], אך מין שיש לו ביעור אסור לצבוע בו, שהרי הוא צריך להתבער קודם הביעור. ובמתני' איירי במינים שיש להם ביעור, ולכן כתב רש"י שאסור לצבוע בהן. ומש"כ רש"י דהיינו סחורה אזיל לשיטתו במס' סוכה דכל שמצניע לאחר הביעור חשיב סחורה.

ד. היפה עינים יישב דצביעת בגדיו אסור בדבר שיש בו קדושת שביעית, וע"ז כתב רש"י דחשיב סחורה, ודלא כהחזון איש (סי"ג סק"ז) דצביעת בגדיו חשיב כצביעת גופו. ועי' מקדש דוד (נט סק"ה ד"ה כתב רש"י) מה שהקשה עליו.

**יש להן ביעור ולדמיהן ביעור**

כתבו התוס', כגון שלקט מתחילה לאכילה, דיכול למוכרן. כלומר, דהוקשה לתוס' איך יתכן לדמיהן ביעור הא אסור למכור פירות שביעית משום סחורה. ותירצו, דאם לקטן לאכילה מותר למכרן, ובכה"ג יש לדמיהן ביעור. והוסיף המהרש"א, דברישא דתנן יש להן ולדמיהן שביעית לא הוקשה להם איך יתכן לדמיהן שביעית הא אסור למכור, דבזה יש לפרש יש להן שביעית שאסור לצבוע, ולדמיהן שביעית שאסור למכור. אך בהא דתנן יש לדמיהן ביעור מבואר שלאחר שמכר חלים על הדמים דיני שביעית, ובזה הוקשה להם הא אסור למכור.

ובמש"כ התוס' דאיירי בלקט לאכילה הקשה המהרש"א, אם יתכן ללקוט את מין הצובעין לאכילה, מדוע הגמ' מקשה מה ההבדל בין מין הצובעין לעלי קנים שלקטן לעצים, דלמא גם במין הצובעים יש קדושת שביעית רק אם לקטן לאכילה, ולעולם דינם שוה. ועי' מהדורה בתרא מה שיישב.

ותירצו הפני יהושע והרש"ש, דמה שנקטו התוס' ליקטן לאכילה קאי על מאכל אדם ומאכל בהמה, אך במין הצובעין איירי בליקטן לצבוע לעצמו, ולעולם לא שייך ללקוט לאכילה במין הצובעין. [במהרש"א נראה שנקט כפשטות דברי רש"י שאסור לצבוע במין הצובעין כלל, ואף בחינם, ועל כרחיך צ"ל גם במין הצובעין דאיירי בלקטן לאכילה, ולכן לא יכל המהרש"א לתרץ כהרש"ש].

**אמר קרא לאכלה במי שהנאתו וביעורו שוין**

הטעם דאכילה נחשב להנאתו וביעורו שוה, כתב רבינו חננאל בסוכה: ודרך המאכל ללעוס, ולבער המאכל בלעיסתו מתורת אוכל, וכיון שמגיע בחניכיו נהנה חכו מן המאכל בלעיסתו, ונתבער אותו הפרי, נמצאת הנאתו ועת ביעורו באין כאחד.

והטעם שהסקה נחשב להנאתו אחר ביעורו, רש"י פירש שלאחר ביעורן שנעשים גחלים הוא דהויא עיקר הנאתן. וכן פירש בסוכה, דמשנעשו גחלים אופין בהן. ומשמע דשעת ההנאה היא בשעת אפיית הפת.

אך הריטב"א בסוכה כתב, יצאו עצים שאין בהם הנאה במה שנתבשל, אלא לאחר ביעורן כשאדם נהנה מאותו פת ומאותו תבשיל. ומשמע דאילו היה נחשב שעת ההנאה בשעת אפיית הפת, הרי זה היה נחשב הנאתו וביעורו שוה, ורק משום ששעת ההנאה היא כשנהנה מהפת חשיב הנאתו אחר ביעורו.

והנה מבואר בגמ' דצביעה חשיב הנאתו וביעורו שוה, ולהלן בגמ' מבואר דמשרה וכבוסה חשיב הנאתו אחר ביעורו, ונאמרו בזה ג' ביאורים:

רש"י כאן פירש דשעת הביעור הוא כאשר כלה השורש או היין ששורים בו את הבגד, ושעת ההנאה הוא כאשר הבגד מקבל את הצבע. והשתא לגבי צבע הביעור וההנאה באים כאחד, דכאשר השורש כלה מקבל הבגד את הצבע, ולכן חשיב הנאתו וביעורו שוה, אך לגבי משרה וכבוסה הביעור הוא מיד, לפי שהיין מתקלקל כאשר שורים בו את הבגד, וההנאה היא לאחר כמה ימים שיהא הבגד שרוי.

וכן מבואר ברבינו חננאל [לפי הגהת חשק שלמה], דמשרה וכבוסה חשיב הנאתו אחר ביעורו לפי שהבגד מתכבס ומתלבן אחר ביעורן. ומבואר ששעת ההנאה היא כאשר הבגד נעשה נקי.

רש"י בסוכה פירש, דבמשרה וכבוסה הביעור הוא מיד כשכלה היין, וההנאה היא כאשר הוא לובש את הבגד. והקשו התוס' שם מאי שנא מצביעה דחשבינן את ההנאה בשעה שהבגד קולט את הצבע, ולא בשעה שלובש את הבגד. ובדעת רש"י יש לחלק, דבצביעה ההנאה היא עצם מה שהבגד צבוע, אך במשרה וכבוסה אין שינוי בעצם הבגד, וכל ההנאה היא מה שהוא לובש בגד נקי. [ובזה יש ליישב נמי מדוע לגבי עצים להסקה כתב רש"י דשעת ההנאה היא אפיית הפת, ולא כתב כהריטב"א דההנאה היא בשעה שאוכל ונהנה מהפת, ומאי שנא מהכא דשעת ההנאה היא כאשר לובש את הבגד. ולדברינו י"ל דלגבי כביסה אין הנאה במה שהבגד נקי, דאין זה שינוי בעצם הבגד, משא"כ בפת עצם הדבר שיש לו פת היא ההנאה, ודמי לצביעה דההנאה היא מה שיש לו דבר חדש].

והקשו תוס' על רש"י, דבגמ' לעיל מסקינן שלגבי שביעית חזותא מילתא לכו"ע, דכתיב תהיה בהוייתה תהא, ואם כן מדוע חשיב הביעור משעה שכלה השורש, הא גם לאחר מכן חשיב הצבע בעין. ותירץ המקדש דוד שם, דבגמ' ילפינן מתהיה בהוייתה תהא רק לגבי דיני שביעית, דיש דין ביעור על הצבע שעל גבי הבגד, אך לגבי שעת ביעורו של הצבע אזלינן בתר המציאות שלאחר שכלה השורש תו לא חשיב הצבע בעין.

תוס' פירשו דשעת ההנאה של הבגד מהצבע ומהמשרה הוא בשעה שלובש את הבגד, אך לגבי שעת הביעור יש הבדל, דשעת הביעור של היין הוא מיד כאשר מתקלקל על ידי השריה, ולכן חשיב הנאתו אחר ביעורו, אך שעת הביעור של הצבע הוא כאשר לובש את הבגד ומתקלקל מיום ליום, דהא קיי"ל חזותא מילתא היא, וגם לאחר שכלה השורש ועבר הצבע לבגד חשיב עדיין הצבע בעין, ואין זה שעת ביעורו.

**והאיכא עצים דמשחן דהנאתן וביעורן שוין וכו'**

לרש"י עצים דמשחן היינו עצים העומדים להאיר, וע"ז משני דסתם עצים אלו עומדים להסקה ולא להאיר ולכן אין בהם קדושת שביעית, וכמו שביארו התוס'.

רבינו חננאל פירש עצים דמשחן היינו שעומדים להתחמם כנגדן, דהנאתן וביעורן שוה. ומשני, דסתם עצים להסקת תנור ניתנו דהוי הנאתן אחר ביעורן, ולכן מותר אפילו להתחמם כנגדן דלא חלה עליהם קדושת שביעית. ומשמע מדבריו דעצים שעומדים להתחמם כנגדן חלה עליהם קדושת שביעית ואסור להסיקן. והנה לדעת הר"ח יתכן שעצים שעומדים להאיר בהם יש בהם קדו"ש, ודלא כרש"י, דלהר"ח לא מצינו שסתמן עומדים להסק.

הריטב"א בסוכה כתב, דסתם עצים להסקה עומדין ובתר רובא אזלינן, ושריא אפילו מיעוטו דקיימי למשחן, שלא חילק הכתוב בהם. והנה התוס' הביאו פירוש זה, ודחו מלולב שיש בו קדושת שביעית ולא אמרינן דבטל אגב שאר עצים.

ובמגיה שם יישב דעת הריטב"א עפ"י מש"כ הכפות תמרים, דהנה הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב במשנה בסוכה שם נקטו דאין בלולב קדושת שביעית, ולכן יכול להבליע את האתרוג בלולב. והקשה הכפו"ת מהסוגיא בסוכה דיש בלולב קדושת שביעית לפי שהנאתו וביעורו שוה. ותירץ, דהם פירשו שלמסקנא הגמרא חוזרת בה, וכיון שסתם עצים להסקה הם עומדים בכל העצים אין קדושת שביעית ואפילו אותם שהנאתן וביעורן שוה. ולפי"ז יתיישב נמי הריטב"א.

**דף קב ע"א**

**ועצים להסקה תנאי היא**

רש"י בסוכה גרס ועצים דהסקה תנאי, ופירש, דעצים להסקה גופייהו שהנאתן אחר ביעורן תנאי היא אי נוהג בהם קדושת שביעית או לא, דלפי ר' יוסי כשם שמותר להשתמש עם הפירות למשרה וכבוסה אע"פ שאין הנאתו וביעורו שוה, כך דבר שעומד למשרה וכבוסה נוהג בו קדושת שביעית, דחד דינא הוא. וכן הסקה דינה כמשרה וכבוסה, ולפיכך לדעת ר' יוסי איכא קדושת שביעית בכל העצים, אלא שמותר להשתמש בהם להסקה.

והקשו תוס' מדוע לא יתחייבו בביעור, ותירצו דבאמת חייבים בביעור אלא שבטלים בשאר עצים ברוב. אך אם ידוע לו על עצים מסויימים שהם של שביעית הרי הם חייבים בביעור. ועוד כתבו תוס' לחלק שאע"פ שמותר להסיק פירות שביעית מכל מקום עצים העומדים להסקה אין נוהג בהם קדו"ש לכו"ע. ועי' מקדש דוד (נט ריש סק"ד) שתמה על קושייתם, מדוע יהיה לעצים דין ביעור, הא אע"ג שנוהג בהם קדושת שביעית לר' יוסי מכל מקום כיון שאינם כלים מהשדה לא שייך בהם ביעור.

אך רש"י כאן גרס וסתם עצים להסקה תנאי היא, וקאי על תירוצו של רבא דאפילו ליקטן להאיר אין בהם קדו"ש לפי שסתם עצים עומדים להסקה, וע"ז קאמר דלפי ר' יוסי אם ליקטן להאיר יש בהם קדו"ש ולא אזלינן בתר סתם עצים. ובריטב"א ובתוס' רא"ש ובמהרש"א שם תמהו על פירושו מדוע הוצרך ר' יוסי ללמוד מלכם לאתויי משרה וכבוסה, הא ר' יוסי נמי מודה שאם ליקטו לאכילה אסור לעשות בו משרה וכבוסה, וכל המחלוקת היא האם מהני לקיטה לדעת משרה וכבוסה, ואין זה שייך לילפותא דלכם ולאכלה.

הבעל המאור בסוכה פירש, דהגמ' שם קאי על הקושיא מדוע יש קדושת שביעית בלולב, מאי שנא משאר עצים שאין בהם קדו"ש. וע"ז תירצה הגמ' דתלוי האם הנאתן וביעורן שוה, וסתם עצים להסקה, אך לולב עומד לכבד בו את הבית והנאתו וביעורו שוה. וע"ז אמרינן דעצים להסקה גופה תנאי היא, דלפי ר' יוסי בכל עצים יש קדו"ש, וכל שכן בדבר שהנאתו וביעורו שוה, וכל שכן בלולב שהנאתו קודם ביעורו.

ויתכן שכונתו לומר שהגמ' באה ליישב באופן אחר מאי שנא לולב משאר עצים, דבאמת אין הבדל אלא דפליגי בזה תנאי, דלפי ר' יוסי בכל העצים יש קדו"ש, ולפי ת"ק בכל העצים אין קדו"ש ואף בלולב, לפי שהוא בטל לשאר עצים כמו עצים דמשחן לרבא. ולפי"ז להלכה אין בלולב קדושת שביעית. אך אם זה כונתו צ"ע איך יבאר הבעה"מ את הסוגיא כאן, שהרי הכא לא באנו ליישב את הקושיא מלולב. ולכן נראה יותר דאין כונת הגמ' לתרץ את הקושיא מלולב באופן אחר, אלא להוסיף על דברי רבא דסתם עצים להסקה הם עומדין, דאיכא תנא דאפילו בעצים להסקה עצמם איכא קדו"ש.

ועי' עוד ברשב"א כאן בשם הראב"ד, ובחזון איש (סי"ג סק"ו) מה שכתבו עוד לפרש בגמ'.

והנה בגמ' מבואר שהנידון במה חל קדושת שביעית תלוי בנידון האם שימוש זה מותר לעשותו בפירות שביעית. והקשה החזון איש שם, הא מאכל אדם אסור להאכילו לבהמה על אף שמאכל בהמה קדוש בקדושת שביעית. ויתכן לומר, דרק דבר שנתמעט מקרא דלאכלה מדמינן להו, לפי שהנידון במה חל קדושת שביעית נמי נלמד מקרא דלאכלה, ולכן הגמ' השוותה אותם. אך הא דאין נותנים מאכל אדם לבהמה יליף להו בתוספתא מבארצך תהיה כל תבואתה לאכול, ודין אחר הוא, ובזה לא מצינו להשוותם.

**אין מוסרין פירות שביעית לתוך המשרה**

פירש רש"י דהוי סחורה. וביאורו, דבמה שאמרה התורה לאכלה ולא למשרה וכבוסה נתבאר רק שפירות שביעית ניתנו לאכילה ולא למו"כ, ואכתי אין סיבה לאסור לעשות כן, דאמנם לא ניתנו לכך אך מה איסור יש בדבר. ולכן כתב רש"י דהוי סחורה, דכל שנוטל מפירות שביעית שימוש שלא ניתן לו חשיב סחורה, דהוא מרויח מהפירות מעבר למה שהתורה נתנה לו, ויש איסור לעשות סחורה בפירות שביעית.

**ור' יוסי הא כתיב לאכלה ההוא מבעי ליה לאכלה ולא למלוגמא**

יל"ע האם מלוגמא חשיב הנאתו וביעורו שוה, ומכל מקום נתמעט משום שאינו שוה בכל אדם. ולפי"ז לת"ק ב' דינים נאמרו בלאכלה דומיא דאכילה, לאפוקי הנאתו אחר ביעורו, ולאפוקי אינו שוה בכל אדם. ולר' יוסי נאמר רק לאפוקי אינו שוה בכל אדם. או שמא חשיב שהנאתו אחר ביעורו, ולת"ק נתמעט רק דבר שהנאתו אחר ביעורו, וליכא ב' דינים.

ויש להוכיח מהא דאמרינן בגמ' דהברייתא דלאכלה ולא למלוגמא כר' יוסי דאי ת"ק האיכא נמי משרה וכבוסה, והא אף לת"ק איכא ב' דינים, והברייתא נקטה דין אחד, ומדוע זה ראיה שאין דין נוסף של הנאתו וביעורו שוה. אך אם נאמר דמלוגמא חשיב הנאתו אחר ביעורו ניחא, דהגמ' מקשה שלא רק מלוגמא אסור אלא כל דבר שהנאתו אחר ביעורו אסור.

ובמשנה ראשונה פ"ח מ"ב נקט דחשיב הנאתו אחר ביעורו, לפי שכאשר מניחים אותו על המכה הוא מתבער, ואין נהנין ממנו עד שנתרפאת המכה. אך בר"ש פ"ח מ"ב כתב דאיסור מלוגמא הוא משום שאינו שוה בכל אדם, ומשמע דכתב כן אף לת"ק, ואם נאמר דחשיב הנאתו אחר ביעורו תיפו"ל דאסור לעשות מלוגמא ככל דבר שהנאתו אחר ביעורו.

**ספיקות הירושלמי**

**א. צבעין לאדם**

בירושלמי ריש פ"ז מספק"ל צבעין לאדם מהו שיהא עליהן קדושת שביעית. והגר"א גרס מנין שיהא עליהן קדו"ש, דהא במתני' מבואר להדיא דמיני הצובעין יש בהן קדו"ש, וכל הנידון בירושלמי הוא מה המקור לכך. ולגירסא דילן צ"ל דהספק האם מותר להשתמש בפירות שביעית לצביעה.

ומשני [לגירסת הגר"א], דילפינן שמותר לצבוע בפירות שביעית מדכתיב "לכם" כל שהוא צורך לכם, או מ"תהיה כל תבואתה לאכול", ודרשינן בתו"כ "תהיה" לרבות צביעה והדלקת הנר. ועל כרחיך איירי במיני הצובעין שאינם ראויים לאכילת אדם, דאי איירי באוכלי אדם מדוע באמת מותר לצבוע, הא הוי הפסד פירות שביעית. ומהא דאצטריך לרבות שמותר לצבוע במיני צובעין מוכח להדיא שיש בהם קדושת שביעית, ומכאן המקור שמיני צבעין יש בהם קדו"ש.

ודחי הירושלמי, תיפתר באוכלי בהמה ולית שמע מינה כלום. כלומר, דיתכן להעמיד את הפסוק שמותר לצבוע באוכלי בהמה שיש בהם קדו"ש, וכיון שהצביעה היא לאדם לא חשיב הפסד, אך במין המיוחד לצביעה יתכן שאין בו קדושת שביעית כלל.

והנה מדברי הירושלמי לביאור הגר"א עולה, שפירות שעומדים לאכילת אדם אסור לצבוע בהם משום הפסד פירות שביעית, ורק מיני צבעים או פירות העומדים לאכילת בהמה מותרים בצביעה. ותמה החזון איש (סי"ג ס"ק כא) דהא תנן בפ"ח מ"ב קל מהם שביעית שניתנה להדלקה, וצביעה והדלקה שוים, ומבואר שפירות שביעית ניתנו לצביעה ולא חשיב הפסד. וכן הקשה מהסוגיא בסוכה ומהא דאסרינן מלוגמא ושרינן צביעה, ומשמע דאיירי בחד גוונא, ואיסור מלוגמא הוא בפירות הראויים לאכילה.

ובקהלות יעקב סי' יז תירץ, דאין כונת הירושלמי לומר אליבא דאמת דפירות שראויים לאכילה אסורים בצביעה מטעם הפסד. אלא דהיה פשוט לירושלמי דהנידון אם יש קדושה בפירות שביעית והנידון האם מותר לצבוע בפירות שביעית תלויים זה בזה, דתרוייהו ילפינן מלאכלה, וכמבואר ברש"י בסוכה. והשתא מוכיח הירושלמי מהקרא דקדושת שביעית נוהגת במיני צבעים, דאם נאמר דאינה נוהגת במיני צבעים הוא הדין דאסור לצבוע פירות שביעית, דהא בהא תליא, ובמה מרבה הקרא דמותר לצבוע בדבר שיש לו קדושת שביעית. ודחי דלעולם אין קדושת שביעית נוהגת במיני צבעים, ופירות שיש בהם קדושת שביעית אסור לצבוע בהם, וקרא מרבה צביעה במאכל בהמה, ואין ראיה מהאי קרא.

**ב. צבעים לבהמה**

הירושלמי מייתי ברייתא דמינים העומדים לצביעת בהמה אין בהם קדושת שביעית. ולפי"ז מאכל בהמה שיש בו קדושת שביעית אסור לצבוע בו לבהמה. וכן כתב הרמב"ם פ"ה ה"ט: אבל אין צובעין לבהמה מפירות שביעית אפילו מאכלי בהמה, שאין קדושת שביעית חלה על צבעי בהמה.

ובחזון איש (סי"ג סק"ו) כתב, דצביעה לצורך תשמישי אדם חשיב צביעה לאדם, וצביעה לצורך תשמישי בהמה חשיב צביעה לבהמה. והוכיח כן מהא דהוצרכה הגמ' לאסור הסקה במאכל אדם, והא הסקה אינו שימוש בגוף האדם אלא לצרכו, ומבואר דכל לצורך אדם חשיב כאדם עצמו.

**ג. מיני כביסות**

הירושלמי נסתפק האם יש קדושת שביעית בפירות העומדים לכביסה, ופשיט מברייתא דהבורית והאוהל יש להם קדושת שביעית. והנה בסוגיא בב"ק ובסוכה מבואר דלפי ת"ק אין מוסרין פירות שביעית למשרה וכבוסה ורבי יוסי מתיר, ואם כן האי ברייתא אזלא כר' יוסי דמותר להשתמש בפירות שביעית למשרה וכבוסה, ולכן חלה על מינים אלו קדושת שביעית, אך לדידן דקיי"ל כחכמים אין קדושת שביעית חלה עליהם.

אך הרמב"ם פ"ה ה"י כתב: מיני כבסים כגון בורית ואהל קדושת שביעית חלה עליהן ומכבסין בהן, שנאמר "והיתה שבת הארץ לכם" לכם לכל צרכיכם, אבל אין מכבסין בפירות שביעית ואין עושים מהם מלוגמא וכו' ולא למשרה וכבוסה. ומבואר דהרמב"ם פסק לתרוייהו, דבפירות שביעית אין עושין משרה וכבוסה, כדעת ת"ק, ומאידך קדושת שביעית חלה על מיני כבסים.

א. הר"י קורקוס כתב דאין זה סתירה כלל, דכאשר מכבסים בפירות הראויות לאכילה, הפרי מתקלקל מיד והבגד נעשה נקי רק לאחר כמה ימים, וחשיב הנאתו אחר ביעורו, ולכן אסור להשתמש בפירות שביעית למשרה וכבוסה. אך כאשר מכבסים בבורית ואהל הנאתו וביעורם שוים, ולכן חל עליהם קדושת שביעית, ומותר לכבס במינים אלו.

ב. הכסף משנה כתב בדעת הרמב"ם, דאע"ג שאסור לעשות משרה וכבוסה בפירות שביעית, מכל מקום קדושת שביעית חלה על מינים המיוחדים למשרה וכבוסה. והקשה, אם כן מדוע מותר לכבס במיני כבוסה, הא דבר שיש עליו קדושת שביעית אסור במשרה וכבוסה. ותירץ, דרק פירות הראויים לאכילה אסורים במשרה וכבוסה, אך פירות שאינם ראויים לאכילה אע"פ שיש בהם קדושת שביעית מכל מקום מותרים במשרה וכבוסה מקרא דלכם.

והקשה המקדש דוד (נט ריש סק"ד), מדוע באמת חל קדושת שביעית על מיני כבסים, הרי כל דבר לשימוש האסור בפירות שביעית אין בו קדושת שביעית כלל. ותירץ, דבורית ואהל ראויים גם לרחיצת גופו, ורחיצת גופו הוא שימוש שמותר בפירות שביעית כיון שהנאתו וביעורו שוה, ומטעם זה חלה עליהם קדושת שביעית. אלא דכיון שאינם עומדים לאכילה לא נאסרו במשרה וכבוסה. [המקדש דוד נקט דאף בהיסק מותרים, ולעיל הובא שיישב בכך מש"כ רש"י בב"ק דמיני צבעים מותרים בהיסק].

ג. החזון איש (סי"ג סק"ו) תירץ, דיש הבדל בין ההגדרה של הנאתו וביעורו שוה לגבי שימוש בפירות שביעית לבין ההגדרה של הנאתו וביעורו שוה לגבי מינים שחל עליהם קדושת שביעית, [ואף דתרוייהו ילפינן מלאכלה]. דלגבי שימוש בפירות שביעית רק שימוש שהנאתו וביעורו שוה ממש מותר, כגון צביעה והדלקה, אך משרה וכבוסה שאינם שוים ממש אסור. אך לגבי חלות קדושת שביעית נתמעט רק עצי הסקה, דההסקה היא הכשר הנאתן ואין ההנאה בשעת ההסק כלל, אך מינים העומדים למשרה וכבוסה לא נתמעטו, לפי שמינים אלו מתבערין דרך הנאתן אלא שלא נגמרה עדיין הנאתן עד שתגמר השריה והכביסה, ולכן חל עליהם קדושת שביעית.

ועי' עוד תורת זרעים מש"כ בדעת הרמב"ם.

**ד. בשמים**

נסתפק הירושלמי האם יש בבשמים קדושת שביעית. ופשיט מברייתא דפרח לבן אין בו קדושת שביעית. ודחי דאתיא כר' שמעון שאין לקטף קדושת שביעית לפי שהוא בטל לעץ, או דאף רבנן מודים הכא לפי שחשיב כנסורת בעלמא, ולכו"ע בטל לעץ, אך בשאר מיני בשמים שאינם מתבטלים לעץ יש להסתפק האם יש בהם קדושת שביעית.

ובחזון איש (סי"ד סק"ט) הקשה מאי שייטא לקטף, הא סברת ר' שמעון בקטף דאין קדושת שביעית משום שאין דעת בני אדם עליו, ובטל אגב העץ, אך בשמים ופרח לבן בני אדם מגדלים את הפרחים בשביל הריח, ומהכי תיתי שיתבטל אגב העץ. ותירץ, דאף פרח לבן איירי בכה"ג שאין הפרח חשוב ובטל אגב העץ, אך בשאר מיני בשמים נשאר הספק בין לחכמים בין לר' שמעון.

ובביאור הספק מצינו ג' ביאורים:

א. בגליון הרש"ס ביאר, דמספק"ל בדבר שהנאתו קודם ביעורו, האם דינו כהנאתו וביעורו שוה או כהנאתו אחר ביעורו.

ב. הקהלות יעקב סי' יט סק"ב כתב, דבפשטות הספק האם נתרבה בשמים מ"לכם" לכל צרכיכם, אך הנאתו קודם ביעורו הוי כהנאתו וביעורו שוה.

ג. החזון איש שם כתב, דהספק האם שימוש של ריח מועיל לקדושת שביעית, כיון שאינה אלא לתענוג בעלמא, ואינה שוה בכל אדם, וכמו שלגבי יו"ט מוגמר אסור לפי שאינו שוה בכל אדם.

ועי' בקהלות יעקב שם סק"ד שהקשה על הריטב"א בסוכה ובע"ז שאין קדושת שביעית חלה אלא בשימוש שמכלה את החפץ, והא הבשמים אינם כלים מחמת ההרחה, ופשיטא שאין בהם קדושת שביעית.

ולגבי הדסים עי' משפטי ארץ פי"ג אות י' שכתב, שאם ליקטן למצוה אין בהם קדושת שביעית ואם ליקטן לריח יש בהם קדושת שביעית.

**ה. מיני הדלקות**

בירושלמי מספקא לן האם חל קדושת שביעית על מין המיוחד להדלקה, כגון פקועה שעושים ממנו שמן פקועות. ולביאור הפני משה הירושלמי נשאר בספק, אך לביאור הרש"ס והגר"א הירושלמי פשט דיש במינים אלו קדושת שביעית.

והנה לגבי עצים העומדים להאיר, לפי מש"כ לעיל בביאור תירוץ הגמ' לדעת רש"י ורבינו חננאל יש בהם קדושת שביעית, ולפי הריטב"א אין בהם קדושת שביעית, דבכל העצים אזלינן בתר רוב עצים להסקה עומדים. ולדעת הריטב"א צריך לחלק בין עצים העומדים להאיר לבין מיני הדלקות, וצ"ע.

**ו. מיני מלוגמא**

הירושלמי בריש פ"ח נסתפק האם מותר לעשות ממיני מלוגמא צבעין לאדם, ופשיט דשרי מק"ו, דאם אוכלי אדם שאין עושין מהם מלוגמא מכל מקום עושין מהם צבעין לאדם, מיני מלוגמא שעושין מהן מלוגמא כל שכן שעושין מהן צבעין לאדם. ומבואר מיהא דקדושת שביעית חלה על מיני מלוגמא, וזה סותר לירושלמי בריש פ"ז.

**דיני השימושים בפירות שביעית**

**א. מלוגמא**

קיי"ל בפ"ח מ"א דכל המיוחד למאכל אדם אין עושין ממנו מלוגמא לאדם, וכל שאינו מיוחד למאכל אדם עושין ממנו מלוגמא לאדם אך לא לבהמה. וילפינן לה בתו"כ מדכתיב "לכם לאכלה", דוקא במאכל אדם בעינן דומיא דלאכלה, אך במאכל בהמה אין צריך דומיא דלאכלה. ומכל מקום לבהמה אין עושין מלוגמא דכתיב "תהיה כל תבואתה לאכול", לאכול ולא למלוגמא, והאי קרא קאי על מאכל בהמה.

האיסור לעשות מלוגמא ממאכל אדם הוא אפילו בדבר שעומד לכך, דאי אינו עומד למלוגמא בלא"ה אסור, כדתנן פ"ח מ"ב לאכול דבר שדרכו לאכול וכו'. ומסתבר שאף ההיתר לעשות מלוגמא לאדם ממאכל בהמה הוא דוקא בדבר שעומד לכך.

מאכל אדם שנתקלקל וראוי רק לבהמה, נחלקו הר"ש והגר"א בפ"ז מ"ב האם נשאר בו איסור מלוגמא, לדעת הר"ש עדיין הוא אסור במלוגמא, ואף דמיו אסורים במלוגמא. ולדעת הגר"א אינו אסור במלוגמא, אלא רק הדמים שבאו מחמת קודם קלקולו. [ויתכן דפליגי האם החילוק בין מאכל אדם למאכל בהמה באיסור מלוגמא תלוי בחילוק המינים, דמין שנחשב מאכל אדם אסור במלוגמא, או שמא החילוק תלוי בראוי לאדם בפועל].

**ב. מאכל אדם לבהמה**

מאכל אדם אסור להאכילו לבהמה משום הפסד פירות שביעית, ואפילו כאשר הדבר עומד לאדם ולבהמה אסור לתתו לבהמה. אולם כאשר מאכל אדם נתקלקל ואינו ראוי אלא לבהמה נראה דמותר לתתו לבהמה, שהרי הר"ש פ"ז מ"ב כתב דמותר למוכרו על מנת ליקח בדמיו מאכל בהמה.

מאכל בהמה מותר להאכילו לאדם, ונראה דדוקא בעומד לכך, אך אם אינו עומד לאדם כלל לכאורה חשיב הפסד פירות שביעית ואסור.

**ג. צביעה**

מותר לצבוע בפירות שביעית הראויים למאכל אדם לצורך אדם, ובלבד שדרכו בכך. אך אסור לצבוע לצורך בהמה, שהרי אפילו להאכילו לבהמה אסור, כנ"ל. וכתב החזון איש (סי"ג סק"ו) דלצורך תשמישי אדם מותר, דחשיב כצורך אדם, ולצורך תשמישי בהמה אסור, דחשיב כצורך בהמה.

פירות שביעית הראויים למאכל בהמה מותר לצבוע בהם לאדם, [שהרי אפילו הראויים למאכל אדם מותרים בצביעה], ובלבד שדרכו בכך. אך אסור לצבוע בהם לבהמה, דצביעת בהמה אסור בפירות שביעית. ולפיכך מיני צבעים של בהמה אין בהם קדושת שביעית כלל.

**ד. משרה וכבוסה**

לדעת ת"ק מאכל אדם אין עושין ממנו מו"כ לאדם, לפי שאין הנאתו וביעורו שוה, ולפי ר' יוסי מותר לפי שהוא שוה בכל אדםף, ובלבד שדרכו בכך. אך לעשות ממנו מו"כ לבהמה אסור לכו"ע אף אם דרכו בכך, שהרי אפילו להאכילו לבהמה אסור.

כתב החזון איש, דמאכל בהמה עושים ממנו מו"כ לאדם לכו"ע, וכמו שעושין מלוגמא לאדם ממאכל בהמה.

מינים העומדים למו"כ לדעת רש"י אינם קדושים כלל, ולדעת הרמב"ם הם קדושים ואסור להפסידם, אך מותר לעשות מהם מו"כ לכו"ע. ולגבי להסיקן לדעת הר"י קורקוס אסור ולדעת הכסף משנה מותר.

**הנאתו קודם ביעורו**

לגבי לולב כתב הבעה"מ בסוכה, דחשיב הנאתו קודם ביעורו, ואם הנאתו וביעורו שוה שרי בשביעית כל שכן שהנאתו קודם ביעורו שרי. אך רש"י בסוכה כתב דלולב חשיב הנאתו וביעורו שוה, וכתב הקהלות יעקב סי' יט סק"ב דמשמע קצת דאם היה הנאתו קודם ביעורו לא היה בזה קדושת שביעית.

ובתוס' בבכורות (יב ע"ב) הקשו מדוע אסור לקנות בהמה טמאה בדמי שביעית, הא בהמה למלאכה חשיב הנאתו וביעורו שוה. וכתב הקה"י שם דלכאורה יש מלאכות בבהמה שאינם מכחישות אותה, ובמלאכות אלו הנאתן קודם ביעורה של הבהמה, ומשמע דאף הנאתו קודם ביעורו שרי.

והביא הקה"י מגליון הרש"ס שביאר בספק הירושלמי האם נוהג קדושת שביעית במיני בשמים, האם הנאתו קודם ביעורו שרי או לא.

**בהמה טמאה, תבן לכר, פשתן, כלים**

לגבי הנאתו וביעורו שוה מצינו כמה קושיות:

א. תוס' בבכורות שם הקשו מדוע אסור לקנות בהמה טמאה מדמי שביעית, הא בהמה למלאכה חשיב הנאתו וביעורו שוה. ועי' מקדש דוד וקהלות יעקב שם שתירצו, דדמי שביעית גרע, דהא מצינו בירושלמי שאם לקח שמן של חולין בדמי יין של שביעית השמן אסור בהדלקה, לפי שהשמן מקבל את דין היין שבא ממנו. [וביאר הקה"י דאם יהיה מותר השמן בהדלקה חשיב סחורה, דהוא הרויח על ידי המכירה שימושים נוספים]. וכן הכא אילו היה שימוש של מלאכה בפירות שפיר היה יכול ליקח בהם בהמה טמאה ולהשתמש בה למלאכה, דחשיב הנאתו וביעורו שוה, אך כיון שאין בפירות שימוש של מלאכה אילו ישתמש בבהמה למלאכה חשיב סחורה ואסור.

ב. החזון איש (ס"י ס"ק יב ד"ה ועיקר) הקשה, מדוע אין קדושת שביעית בפשתן, כמבואר בירושלמי, הרי כאשר יעשה מהפשתן בגד וילבש אותו ישתמש בו בשימוש של הנאתו וביעורו שוה, דהא כתבו התוס' דצבע חשיב הנאתו וביעורו שוה לפי שהצבע מתבער בשעה שלובש את הבגד, וכן הפשתן כלה בשעה שלובשו, ומדוע אין בו קדושת שביעית מהאי טעמא.

ג. עוד הקשה החזון איש (הוספות שביעית סק"י), מדוע אין קדושת שביעית בעצים העומדים לעשות מהם בנין וכלים, הא השימוש בבנין ובכלים הוא באופן שהנאתו וביעורו שוה.

ד. עוד הקשה החזון איש (סי"ג סק"ח) על המבואר בירושלמי ופסקה הרמב"ם פ"ה הכ"ג, דאין נותנין תבן של שביעית לתוך הכר, ואם נתנו הרי הוא כמבוער. ומדוע לא יחשב השימוש בכר כהנאתו וביעורו שוה, מאי שנא מצבע שכתבו התוס' דחשיב הנאתו וביעורו שוה לפי שמתבער בשעה שמשתמש בבגד.

ובקה"י שם סק"ה יישב דתבן בכר גרע מכל הנהו דלעיל, לפי שעיקר השימוש של תבן הוא לאכילת בהמה, ומחמת כן יש בתבן קדושת שביעית, וכאשר נותן את התבן בכר הרי הוא מפקיע את השימוש של אכילת בהמה, דמעתה אינו ראוי לכך, ולכן הנתינה בכר נחשבת להפסד. משא"כ בצבע ובכל הנהו דלעיל עיקר הקדושת שביעית היא בשביל שימוש זה שדנים עליו, והצביעה לא נחשבת לביעור ולהפסד של הצבע.

ומצינו ב' דרכים ליישב את ארבעת הקושיות הנ"ל:

א. הריטב"א בסוכה (לט ע"א) כתב, דהטעם שאסור ליקח טלית וחלוק ובהמה טמאה בדמי שביעית לפי שהם מתקיימים לזמן מרובה, והתורה חייבה לאכול פירות שביעית או דמיהן ולבערם בזמן הביעור. וכן כתב במס' ע"ז (סב ע"א), דהתורה אמרה לאכלה ולא לסחורה היינו לאכלן בפני עצמן או לקנות בדמיהן דברים הנאכלין שיכולין להתבער בזמן הביעור, משא"כ דבר המתקיים כגון בהמה טמאה ועבדים ובגדים ושאר מטלטלין דעלמא חשיב סחורה לפי שהם מתקיימים.

ועפי"ז מתיישב בפשיטות קושיית התוס' מדוע אין לוקחין בהמה טמאה מדמי שביעית הא הנאתן וביעורן שוה, דכיון דהוי דבר המתקיים חשיב כסחורה, שהרי לא יבער אותו עד שעת הביעור.

והנה בפשטות דברי הריטב"א קיימים רק בדמי שביעית, דאסור ליקח בדמיו דבר המתקיים לאחר הביעור, וחשיב סחורה. אך כאשר דנים על הפירות עצמם אם יש קדושת שביעית, בזה י"ל דאע"פ שעומדים לשימוש המתקיים יש בהם קדושת שביעית כל זמן שהנאתן וביעורן שוה, דלא שייך בזה סחורה, שהרי הנידון על הפירות עצמם. אך הקהלות יעקב (סי"ט סק"ה) נקט דדברי הריטב"א קיימים גם בפירות עצמם, דרק שימוש שמכלה את החפץ הוי דומיא דלאכלה, אך שימוש שהחפץ נשאר קיים ואינו מכלהו אינו בקדושת שביעית כלל.

והקשה ע"ז מדוע בלולב איכא קדושת שביעית, הא השימוש בלולב אינו מכלה אותו. ותירץ, דההשתמשות בלולב מחסרת אותו תדיר עד שנפסד, וקודם הביעור יכול להשתמש בו הרבה עד שיתכלה, אך לגבי חלוק ובהמה טמאה השימוש עצמו אינו מכלה אותם אלא הבגד מתכלה מחמת השפשוף בשעת הלבישה והבהמה מתה מחמת זקנה וחולי וכדו', אך השימוש עצמו לא גורם להם להתכלות.

וכתב הקה"י דבזה מיושבות כל הקושיות, דהשימוש של תבן בכר והשימוש של כלי בעצים והשימוש של בגד בפשתן על אף שהנאתן וביעורן שוה מכל מקום אסורים בשביעית, לפי שהם שימושים שאינם מכלים את החפץ. וכתב, דלפי"ז צריך לבאר דצביעה מותרת בפירות שביעית לפי שהביעור הוא בצביעה עצמה, וכשיטת רש"י, אך לפי תוס' שהביעור הוא בשעת הלבישה אין זה מתיר לצבוע את הבגד, לפי שהשימוש אינו מכלה את הבגד. ותוס' בבכורות שהקשו מדוע אסור ליקח בהמה טמאה אזלי לשיטתייהו דגם שימוש שאינו מכלה את החפץ מותר בפירות שביעית.

אך הקשה מספק הירושלמי לגבי בשמים, והא בבשמים אין ההרחה מכלה את הבשמים, ומדוע יהא בהם קדו"ש.

ב. החזון איש (סי"ג סק"ח) יישב, דכל דבר שמשתנה לחפץ אחר חשיב שעת ביעורו בזמן שמשתנה, וקדושת שביעית פוקעת ממנו מיד, וכיון שהחפץ נשאר גם לאחר מכן חשיב סחורה, שהרי הוא נהנה מפירות שביעית גם לאחר שפקעה מהם קדושתן. ולכן אסור לתת תבן בכר, שבשעה שנותן את התבן פקעה קדושתן, וכן כשעושה בגד מפשתן וכלים מעצים חשיב שעת ביעורן כשעושה את הבגד ואת הכלים, ופקעה קדושתן. והא דמותר לצבוע בפירות שביעית, לפי שהעיקר כלה בשעת הצביעה כפירוש רש"י, ונמצא הנאתן וביעורן שוה וחשיב דומיא דלאכלה. [ולפי"ז אכתי קשה קושיית התוס' בבכורות מדוע אין לוקחין בהמה טמאה מדמי שביעית].

**משנה א**

**כלל גדול אמרו בשביעית**

במס' שבת (סח ע"א) איכא ג' שינויי מדוע תנן לגבי שבת ולגבי שביעית "כלל גדול". לשינויא קמא כל מקום שיש אחריו כלל אחר שהוא קטן ממנו תני כלל גדול, והכא איכא בסיפא כלל קטן ממנו דאין לו ביעור. וכן לגבי שבת איכא כלל קטן ממנו דיש בו רק ב' פרטים. ומקשינן, דלגבי מעשר לגירסא דילן לא תנן גדול ומכל מקום יש אחריו כלל קטן ממנו. [ומה שהקשו תוס' שם דאין אחריו כלל קטן ממנו צ"ב, דהתם תנן עוד כלל אחר ויש בו רק דין אחד, וכן ביאר התוס' רא"ש שם]. אמנם לבר קפרא דגרס כלל גדול לגבי מעשר שפיר י"ל כתירוץ זה.

עוד משני, דכל דבר שיש בו איסור מלאכה שיש בהם אבות ותולדות תני כלל גדול, ולכן לגבי שבת ושביעית תני כלל גדול, אך לגבי מעשר ליכא אבות ותולדות, ולכן לא תני לגירסא דילן כלל גדול. אמנם לבר קפרא דגרס כלל גדול לגבי מעשר ליכא למימר כתירוץ זה.

עוד משני, דכל מקום שיש בו איסור שכולל יותר מדבר אחר תני כלל גדול, ולכן לגבי שבת תני כלל גדול דאיסורו גדול משל שביעית, שהרי הוא אסור אף בתלוש. ושביעית איסורו גדול משל מעשר, דהוא אסור אף במאכל בהמה. ולבר קפרא דתני כלל גדול לגבי מעשר חשיב מעשר איסורו גדול משל פיאה דנוהג גם בתאנה וירק. והרמב"ם בפיה"מ כאן הביא את מסקנת הסוגיא.

ובפיה"מ להרמב"ם בשבת שם כתב, דהמשנה נקטה כלל גדול לגבי שבת משום שעונשו חמור משל שביעית, דהוא בסקילה. וביאר המהרש"א שם דהרמב"ם ביאר את הגמ' שם דתרתי קאמר, דבכל דבר איכא ב' חומרות מחבירו, גם בעונש וגם באיסור, דשבת חמור משל שביעית בעונש דהוא בסקילה ובאיסור דנוהג אף בתלוש, ושביעית חמור ממעשר בעונש כמבואר במס' קידושין גדול עונשה של שביעית וכו' ובאיסור דנוהג אף במאכל בהמה. ומעשר חמור מפיאה בעונש דטבל במיתה ובאיסור דנוהג אף בתאנה וירק.

**עלה הלוף השוטה**

אך לעיקר הלוף השוטה אין ביעור כמבואר במשנה ב', דהעלה כלה מהארץ והעיקר אינו כלה. ובירושלמי לעיל פ"ה מ"ג מספק"ל האם דבר שיש לו ביעור שמחובר לדבר שאין לו ביעור חייב בביעור או לא. כלומר, דאע"פ שהעלים כלים מהארץ, כיון שהם מחוברים לעיקר שאינו כלה מהארץ חשיב הכל מין אחד, וחלק ממין זה קיים בארץ ואינו כלה, ולכן גם לעלים אין ביעור. וכתב הר"ש שם דאין להקשות ממתני' דיש לעלים ביעור אע"ג שלעיקר אין ביעור, די"ל דמתני' איירי בתלש את העלים בשביעית, ולכן אינם נידונין כהעיקר שאין לו ביעור, וכל הספק בירושלמי שם הוא באופן שהעלין מחוברים לעיקר בשעת הביעור.

**עלה הלוף השוטה**

לגבי לוף פיקח מצינו ג' שיטות: דעת הר"ש לעיל פ"ה מ"ג, דבין העיקר ובין העלים אינם מתקיימים בארץ ויש להם ביעור. והנה הר"ש כאן הקשה מדוע נקטה המשנה עלה הלוף השוטה ולא נקטה עלה הלוף סתם, [שהרי לגבי העלים אין הבדל בין פיקח לשוטה, ועי' תוס' אנ"ש]. ותירץ, דנקטה המשנה לרבותא, דאע"פ שאין בהם טומאת אוכלין יש בהם קדושת שביעית, אך בלוף פיקח איכא גם טומאת אוכלין.

ובמשנה ב' דייק הר"ש מדנקטה המשנה עיקר לוף שוטה דעיקר של לוף פיקח דינו שונה, והיינו כשיטתו דלעיקר הלוף הפיקח יש ביעור. והא דאיתא בירושלמי תני תלת מילי וכו' כתב הר"ש דקאי על וורד, וגרס הר"ש "פיקה שלו", ולפי"ז לא איירי בלוף פיקח כלל ואין זה ענין לכאן. ועי' חזון איש (סי"ג ס"ק כב).

דעת הרא"ש, דהא דאיתא בירושלמי תני תלת מילי וכו' קאי בלוף, וגרס "פיקח שלו". ולפי"ז מבואר להדיא בירושלמי דעלה של לוף פיקח יש בו קדו"ש ואין בו ביעור, ועיקר לוף פיקח אפילו קדו"ש ליכא. ולפי"ז אתי שפיר מדוע נקטה המשנה לוף שוטה בין בעלים ובין בעיקר, דבלוף פיקח הדין שונה בשניהם.

ומה שסיים הרא"ש עוד מפרש בירושלמי דלוף שוטה אצטריך ליה וכו' אינו ענין לתחילת דבריו, דבתחילה הוקשה לו מדוע תני לוף שוטה ולא תני לוף סתם, וע"ז כתב דבלוף פיקח הדין שונה. ואח"כ הוקשה לו מאי קמ"ל מתני', וע"ז תירץ דמתני' קמ"ל שיש קדו"ש אע"פ שאין טומאת אוכלין. [והר"ש יישב בכך מדוע תני לוף שוטה ולא תני לוף סתם, וכשיטתו דלגבי העלים דינם שוה]. אך הדרך אמונה פ"ז הי"ג בביה"ל נקט בדעת הרא"ש דהירושלמי בא לתרץ ב' תירוצים מדוע תני לוף שוטה ולא תני לוף סתם.

דעת השנות אליהו לעיל פ"ה מ"ג, דבלוף פיקח בין לעלים בין לעיקר יש קדושת שביעית ואין ביעור. ולפי"ז הא דתנן במשנה א' לוף שוטה הוא בדוקא, והא דתנן במשנה ב' לוף שוטה צ"ל דהתנא בא לאשמועינן שיש הבדל בין העיקר לעלים, וזה שייך רק בלוף שוטה.

**עלה הלוף השוטה**

במס' עוקצין פ"ג מ"ד תנן: לולבי זרדים ושל עדל ועלי הלוף השוטה אינן מטמאין טו"א עד שימתוקו. ובתוספתא שם פ"ג ה"ה תני: אבל הלוף והחרדל והתורמוסין ושאר כל הנכבשים, בין שהמתיקן בין עד שלא המתיקן מטמאין טו"א. והחילוק ביניהם מבאר בירושלמי, דעלי הלוף השוטה אינם עומדין למתקן, ולכן קודם מיתוק אין בהם שם אוכל לגבי טו"א, אך עיקר הלוף והחרדל והתורמוסין אע"פ שהם מרים ואינם ראויים לאכילה בלא מיתוק מכל מקום הם מטמאים טו"א כיון שהם עומדים למיתוק.

והדר אמר בירושלמי, לא צורכה דלא שמעינן שאין קדו"ש חלה עליהם עד שימתקו וכו'. ונחלקו המפרשים בביאור הסוגיא:

הר"ש ביאר, דהירושלמי בא ליישב מה החידוש בכל הני דמתני' שיש בהם קדו"ש. ולגבי עלה הלוף השוטה מבאר הירושלמי, דקמ"ל שאע"פ שלגבי טו"א בעינן מיתוק בכדי שיחשב אוכל, מכל מקום קדושת שביעית חלה עליהם. וכתב החזון איש (סי"ג ס"ק כא) דנראה שהר"ש גרס "לכך צריכה לאשמועינן דקדושת שביעית חלה עליהן". [ואכתי לא נתבאר האם קדו"ש חלה מיד בלקיטה, או שמא רק לאחר מיתוק, ויבואר להלן].

ולגבי עולשין מקשה הירושלמי מאי קמ"ל מתני', הא בשנה השביעית איכא טומאת אוכלין גם בעולשי שדה, כיון שאין עולשי גינה מצויים, והוי אוכל גמור. ומשני, דלאחר שהתיר רבי להביא ירק מחו"ל אין עולשי שדה מטמאין טומאת אוכלין בלא מחשבה, וקמ"ל דמהני מחשבה בעולשי שדה גם לגבי קדושת שביעית כמו דמהני לגבי טומאת אוכלין. [אך בלא מחשבה היה פשוט לירושלמי דליכא קדושת שביעית בעולשי שדה, וכן הבין התוס' חדשים. אך התוס' אנ"ש הבין בדברי הר"ש, דאף לאחר שהתיר רבי איכא קדושת שביעית וטומאת אוכלין בלא מחשבה].

ופריך, ומצינו דבר וכו'. כלומר, הא כיון שאין הלוף מקבל טומאה עד שימתקו, גם קדושת שביעית ליכא עד מיתוק. ואיך יתכן שעל ידי מיתוק יחול עליו קדו"ש, הא מסתבר שאין קדושת שביעית חלה אלא בשעת לקיטה.

ומקשה, והא לגבי סיאה אזוב וקורנית מבואר דמהני מחשבה, וסבר הירושלמי דאף לאחר שליקטו לעצים יכול לחזור ולחשוב עליו לאכילה, ויחול עליו מעתה קדושת שביעית, ואם כן מצינו קדו"ש חלה לאחר הלקיטה.

ודחי, דרק מחשבה לאכילה יכולה לחול אף לאחר לקיטה, לפי שיש לו אפשרות לחשוב עליו לאכילה מיד בלקיטה, אך מיתוק שאינו יכול לעשותו מיד בלקיטה, מסתבר דאף לאחר לקיטה לא יחול עליו קדושת שביעית. וכיון דמסיק בקושיא על כרחיך צ"ל דהלוף קדוש בקדו"ש אף קודם מיתוק, דאל"ה אף לאחר מיתוק לא יחול עליו קדו"ש. וכן ביארו החזון איש שם, וביתר ביאור בדרך אמונה שם, וכן ביאר המעדני ארץ פ"ח מ"א, והביא כן מהריבמ"צ שם, דמהני מחשבה לאחר לקיטה.

אך התורת זרעים (פ"ח מ"א) הבין במסקנת הירושלמי דאף מחשבה לא יכולה לחול רק בשעת לקיטה, והקשה ע"ז מברייתא דמייתי בירושלמי ריש פ"ח דשייך מחשבה אצל הלוקח, והיינו אחר לקיטה, והניח בצע"ג. ולפי הבנת החזון איש והמעדני ארץ מיושב שפיר.

ובחזון איש שם הקשה למסקנת הירושלמי, מדוע באמת הלוף קדוש בקדו"ש מיד ואינו טעון מיתוק, אע"פ שלענין טומאת אוכלין צריך מיתוק, ואילו העולשין אינן קדושים בקדו"ש עד שיחשוב עליהן, כמו שלענין טומאת אוכלין צריך מחשבה. ובדרך אמונה תירץ, דשאני לוף שעומד למתקו, ואף שאין מטמא טו"א עד מיתוק מכל מקום לענין שביעית סגי בהכי, אך עולשין אינם עומדים למאכל אדם בלא מחשבה. [לכאורה לגבי טומאת אוכלין נמי סגי בעומד לכך, דהא חיטים ושעורים מק"ט אע"פ שאינם ראויים עכשיו לאכילה, ועל כרחיך צ"ל שאינם עומדים למיתוק. ואולי עלי הלוף גרעי מחיטים ושעורים דהם מופקעים עכשיו משם אוכל, ואע"פ שעומדים למיתוק אין בהם עכשיו שם אוכל, וכמו שמצינו בתוס' בנדה נא ע"ב ובר"ש בעוקצין פ"ג מ"ה לגבי קור, וצ"ע].

הגר"א בשנות אליהו ביאר, דהנידון בירושלמי מתחילה הוא האם קדושת שביעית חמורה מטומאת אוכלין, וקדו"ש חלה על הלוף אפילו קודם מיתוק, או שמא דינם שוה ואף לגבי קדו"ש צריך מיתוק. ופשיט מעולשין דבשביעית יש בהם טומאת אוכלין בלא מחשבה, ומבואר דבשנה השביעית איכא חשיבות אוכל טפי משאר השנים, והוא הדין לגבי לוף אין צריך מיתוק בשביעית. ודחי, דלאחר שהתיר רבי להביא ירק מחו"ל ליכא חשיבות בשביעית טפי משאר שנים, ואין ראיה מכאן ללוף שיחול בו קדו"ש גם קודם מיתוק.

ולבסוף מסיק הירושלמי מסברא דאיכא קדו"ש בלוף גם בלא מיתוק, דאם צריך מיתוק גם מיתוק לא יועיל לפי שאין קדושת שביעית חלה אלא בשעת לקיטה. ומקשה מסיאה ואזוב וקורנית דצריכים מחשבה, ומהני מחשבה אף לאחר לקיטה. ומשני דהתם מהני מחשבה משום שיכול לחשוב עליהן מיד בלקיטה, אך לגבי לוף אם צריך מיתוק לא סגי במחשבה בשעת לקיטה, ועל כרחיך דאין צריך מיתוק. ולמסקנא אין הבדל לדינא בין הגר"א לר"ש.

הרא"ש והרע"ב כתבו, דלגבי עולשין קמ"ל מתני' דאיכא קדושת שביעית בלא מחשבה. ואע"פ שבשאר שנים צריך מחשבה להחשיבו אוכל, מכל מקום בשביעית דאין עולשי גינה מצויים אין צריך מחשבה. ולפי"ז צ"ל דמתני' איירי קודם שהתיר רבי להביא ירק מחו"ל, דהא לאחר שהתיר אף בשביעית צריך מחשבה. אמנם בדרך אמונה שם הקשה על הרא"ש מסוגיית הירושלמי, וכתב לדחוק דהרא"ש נקט דאין צריך מחשבה גם לאחר שהתיר רבי, דמכל מקום אין עולשי גינה מצויים, ועולשי שדה עומדים לאכילה גם בלא מחשבה, וביאר עפי"ז את הירושלמי.

וכתב, דיתכן שאף דעת הרמב"ם כן, דהא הרמב"ם סתם דעולשין קדשי בקדו"ש, ולא התנה דצריך מחשבה. [וכן הבין התוס' חדשים בדעת הרא"ש והרע"ב, דגם אחר שהתיר רבי אין צריך מחשבה, והקשה עלייהו מדברי הר"ש שנקט דלאחר שהתיר רבי צריך מחשבה. ועי' תוס' אנ"ש שנקט אף בדעת הר"ש שאין צריך מחשבה].

**והרגילה ונץ החלב**

כתב הר"ש דכולן מאכל אדם על ידי הדחק, דסתם חציר לבהמה, וקמ"ל דמכל מקום יש בהם קדו"ש. וצ"ע מה החידוש בזה, הא במאכל בהמה נמי איכא קדו"ש, ולמאכל בהמה הם ראויים אף בלא שעת הדחק. וצ"ל דמכל מקום איכא חילוק לדינא בין מאכל אדם למאכל בהמה, וקמ"ל דחשיבי מאכל אדם. וכן כתב במעדני ארץ.

**משנה ב**

**ועוד כלל אחר אמרו כל שהוא מאוכל אדם וכו'**

כן גרסו הראשונים (ר"ש ורא"ש, תוס' רשב"א תוס' רא"ש ומאירי בשבת סח ע"א, ועי' רש"ש שם), דכל שהוא מאכל אדם או מאכל בהמה או מין הצובעין, והוא מתקיים בארץ, יש בו קדושת שביעית ואין בו ביעור. והקשה המשנה ראשונה מדוע נקטה המשנה "עוד כלל אחר אמרו", הא היינו דיוקא דכללא קמא, דאם אינו מתקיים בארץ יש לו ביעור ואם מתקיים בארץ אין לו ביעור, ואין זה כלל אחר. ובתוס' אנ"ש תירץ, דהכלל הראשון נאמר לגבי קדושת שביעית, דכל שהוא מאכל אדם או בהמה או צובעין יש לו קדו"ש, והכלל השני נאמר לגבי ביעור, דכל שמתקיים בארץ אין לו ביעור, עיי"ש.

אך גירסת הרמב"ם במשנה: כל שאינו מאוכל אדם ואוכל בהמה ומין הצובעין וכו'. וביאר הכסף משנה בשיטת הרמב"ם דהמשנה כוללת ב' דברים שאין להם ביעור, חדא כל שאינו מאכל אדם ולא מאכל בהמה ולא מין הצובעים, ואע"פ שאינו מתקיים בארץ מכל מקום יש בו קדו"ש ואין לו ביעור. ועוד דין דכל דבר שמתקיים בארץ ואינו כלה יש בו קדו"ש ואין לו ביעור מחמת שאינה כלה. ובתחילה נקט התנא דוגמאות לדברים שאינם מאכל אדם ובהמה ואינם מתקיימים בארץ, והם עיקר הלוף השוטה ועיקר הדנדנה וכו', והדר נקט התנא דוגמא לדבר שאינו כלה, ונקט במין הצובעין והוא הדין למאכל אדם ובהמה.

והרש"ש כתב, דהרמב"ם גרס ברישא כל שאינו מאכל אדם ומאכל בהמה ומין הצובעין ואינו מתקיים בארץ וכו'. ולפי"ז ניחא טפי, דהרישא איירי רק בדבר שאין לו ביעור מחמת שאינו ראוי למאכל אדם ובהמה, ואח"כ התחיל התנא בדבר אחר, דממין הצובעין דבר שאינו מתקיים בארץ אין לו ביעור. וכן משמע ברמב"ם בפיה"מ, וכן היא הגירסא במהדו' קאפח.

והנה לדעת הרמב"ם עיקר הלוף השוטה וכו' אינם ראויים למאכל אדם ובהמה, ואינם מתקיימים בארץ, ולדעת שאר הראשונים הם ראויים למאכל אדם ומתקיימים בארץ. ובתוס' אנ"ש הקשה איך יתכן דפליגי במציאות, עי' מש"כ בזה. [התויו"ט כתב שהרמב"ם נחלק על הראשונים לפי שידע את המציאות שעיקר הלוף השוטה אינו מתקיים בארץ ומכל מקום אין לו ביעור. אך בחידושי מהרי"ח כתב דאין צריך לזה, אלא שלפי גירסתו במשנה כל שאינו וכו' פירושו מוכרח].

וכן פסק הרמב"ם פ"ז הי"ד: וכל שאינו מיוחד לא למאכל אדם ולא למאכל בהמה ואינו ממין הצובעים, הואיל ואינו לעצים יש לו שביעית ולדמיו שביעית, אבל אין לו ביעור ולא לדמיו ביעור אע"פ שאינו מתקיים בארץ וכו', כגון עיקר הלוף השוטה ועיקר הדנדנה והעקרבנין.

והשיג הראב"ד: אי אפשר לזה בלא שבוש, שאם אינו ממאכל אדם ולא ממאכל בהמה ולא ממין הצבעים ואינו לעצים, הרי הוא תלוי במחשבה וכו'. כלומר, דברמב"ם מבואר שמינים אלו אינם עומדים לא לאכילה ולא לעצים, ולכן דינם שיש להם קדו"ש ואין להם ביעור, דלגבי קדו"ש סגי במה שאינם עומדים לעצים ולגבי ביעור בעינן שיהיו עומדים לאכילה. ואילו להלן פ"ח מ"א תנן לגבי סיאה אזוב וקורנית, שהם עומדים או לאדם ובהמה או לעצים, ותנן דדינם תלוי לפי מחשבתו, שאם חישב לאכילה יש בהם קדו"ש ואם חישב לעצים אין בהם קדו"ש, ודין ביעור לא תנן התם. [וכונתו דהתם משמע שאם חישב לעצים אין בהם קדו"ש כלל, ואם חישב לאכילה יש בהם קדו"ש לכל דבר, ואף לענין ביעור, ולא מצינו חילוק בין קדו"ש לביעור].

ובדעת הרמב"ם נקט הכסף משנה דאיירי הכא בסתמא, שלא חישב עליהם לא לעצים ולא לאכילה, ולכן יש בהם קדו"ש הואיל ואינם מיוחדים לעצים, ואין בהם ביעור הואיל ואינם מיוחדים לאכילה, ולגבי ביעור בעינן עומד לאכילה טפי מלענין קדו"ש. [אם חישב עליהם לעצים ודאי אין בהם קדו"ש כלל, אך אם חישב עליהם להדיא לאכילה יל"ע האם יש בהם ביעור או לא]. וכן נקט המשנה ראשונה במתני' ובריש פ"ח, עיי"ש.

אך החזון איש שם נקט בדעת הרמב"ם, דמינים אלו עומדין לאכילה בשעת הדחק, ולגבי ביעור בעינן ראויים לאכילה טפי מלענין קדושת שביעית, ולכן יש להם קדו"ש ואין להם ביעור. וגריעי מכל הני מיני דמשנה א' דאע"פ שהם ראויים לאכילה ע"י הדחק [כמש"כ הר"ש] יש להם ביעור, דהכא נאכלים רק ע"י דחק גדול יותר. וכתב, דיתכן שלגבי סאה אזוב וקורנית אין הבדל בין קדו"ש לביעור, לפי שהם ראויים לאכילה בלא דחק, אלא שאינם עומדים לכך, ולכן אם חשב עליהם לאכילה יש בהם קדו"ש וביעור, ואם חשב עליהם לעצים אין בהם קדו"ש כלל, ורק בדבר שראוי לאכילה ע"י הדחק יש קדו"ש ואין ביעור.

ועפי"ז ביאר מדוע נקטה המשנה דוגמא למתקיים בארץ רק במין הצובעים, ולא נקטה דוגמא גם במאכל אדם ובהמה, דכונת המשנה לומר שלגבי מאכל אדם ובהמה משכח"ל שיש קדו"ש ואין ביעור בדבר שנאכל לאדם ולבהמה רק בשעת הדחק, אך במין הצובעים לא משכח"ל שיש קדו"ש ואין ביעור אלא בדבר שמתקיים בארץ.

במס' נדה (נא ע"ב) תנן כל שיש לו ביעור יש לו שביעית, ויש שיש לו שביעית ואין לו ביעור. ואמרינן בגמ' כגון עיקר הלוף השוטה ועיקר הדנדנה דיש לו שביעית ואין לו ביעור, דכתיב ולבהמתך וכו' והני לא כלו להו. ומבואר בגמ' כדעת הראשונים דעיקר הלוף השוטה מתקיים בארץ ולכן אין לו ביעור. ותירץ הר"י קורקוס דלפי הרמב"ם צריך לגרוס בגמ' "כגון הפואה והרכפא", דאין להם ביעור משום שהם מתקיימים בארץ.

ובחזון איש שם הקשה, דאכתי יקשה מדוע הגמ' נקטה פואה ורכפא ולא נקטה רישא דמתני', דהוא חידוש גדול יותר שאפילו שאינם מתקיימים בארץ אין להם ביעור. ולכן כתב ליישב שיטת הרמב"ם בלא לשנות את הגירסא, דהטעם שאין ביעור משום דכתיב ולבהמתך וכו' קאי על כל המשנה, דברישא אין ביעור משום דכתיב ולבהמתך, והני אינם ראויים לבהמה אלא בשעת הדחק, ובסיפא אין ביעור משום שאינם כלים לחיה, ונקטה הגמ' והני לא כלו משום סיפא.

ובמקדש דוד (נט ריש סק"ד) הקשה על הרמב"ם מהא דאיתא בתוספתא, דבורית ואהל יש בהם קדושת שביעית ויש בהם ביעור, והא בורית ואהל אינם ראויים לאכילת אדם ובהמה אלא לכביסה או לרחיצת גופו, ומכל מקום יש בהם דין ביעור. והנה לדעת הכסף משנה י"ל דכיון שהם מיוחדים לרחיצת גופו דחשיב הנאתו וביעורו שוה שפיר יש לו ביעור, דהא אף המיוחד לצביעה יש לו ביעור, ורק דבר שאינו מיוחד לאכילה ולא להסקה יש לו קדושת שביעית ואין לו ביעור. ולדעת החזון איש נמי לא קשה מידי, דכיון שהם ראויים לרחיצת גופו בלא דחק שפיר יש להם ביעור, ורק דבר שראוי לאכילה ע"י הדחק אין בו ביעור.

**ומתקיים בארץ**

יל"ע איך יתכן לומר שדבר המתקיים בארץ אין לו ביעור, הא כיון שאינו כלה, לעולם לא יגיע זמן הביעור. ויתכן לומר דאפילו אם יארע שכלה כל המין מהשדות מחמת שדפון וכדו' מכל מקום אין לו ביעור, לפי שהוא מין שאינו כלה. ועי' להלן מה שביאר החזון איש בכונת הרמב"ם ליישב קושיא זו.

הקשה החזון איש (סי"ג סק"י), מדוע אין ביעור לדבר שמתקיים בארץ, הא גידולי שמינית אינם מצילין מחיוב מהביעור, וגידולי שביעית כלים מהארץ לאחר שנה או שנתיים, וכשיכלו כל גידולי שביעית מהארץ יתחייב בביעור. ותירץ, דכיון דאזלינן בתר לקיטה, לא משכח"ל ירק שנלקט בשביעית שישאר עד לאחר שיכלו כל גידולי שביעית מהארץ. [לכאורה מיד בר"ה של שמינית נגמרו גידולי שביעית מהארץ, שהרי כל הירקות נחשבים מעתה גידולי שמינית ואין בהם קדושת שביעית, דהא אזלינן בתר לקיטה. וצ"ל דלגבי להציל מביעור גם ירקות שגדלו בשביעית ונלקטו בשמינית מצילין, ואינו חייב בביעור עד שיכלו אותן ירקות שגדלו בשביעית]. ואכתי הקשה דמשכח"ל על ידי כבישה וכדו'. ותירץ, דכיון שעל הרוב אין לו ביעור, לא נאמר בו חובת ביעור כלל. ועי' מעדני ארץ מש"כ בזה.

**רבי מאיר אומר דמיהן מתבערין עד ראש השנה**

בפשטות ר' מאיר איירי בדמים של דבר המתקיים בארץ, וס"ל דאע"פ שהפרי עצמו אין לו ביעור מחמת שהוא מתקיים בארץ, מכל מקום הדמים שבאים מחמתו יש להם ביעור, כיון שאין ניכר על הדמים מחמת מה הם באים, ויבאו לומר שאין דין ביעור בדמי שביעית. וקבעו חז"ל זמן הביעור בראש השנה של שמינית כיון שאין זמן אחר, שהרי הפרי עצמו מתקיים בארץ ואין זמן שהוא כלה.

אך דמי שביעית שבאים מחמת דבר שיש לו ביעור, זמן הביעור של הדמים הוא כפי זמן הביעור של הפרי שבא מחמתו, שהרי יש זמן לקבוע על פיו. וכן כתב רש"י בע"ז (נד ע"ב ד"ה מתבערין), דדמי שביעית נאכלין קודם שיכלה לחיה מן השדה אותו המין שמכר. וכן כתב הרמב"ם פ"ז ה"ז. ואף שכתבו כן אליבא דחכמים, מסתבר שאף לר' מאיר הדין כן, וכל מה שנקט דמיהן מתבערין עד ר"ה זה רק בדמי שביעית של דבר שאינו כלה.

אך התוס' במס' נדה (ח ע"א ד"ה יש) כתבו: אע"ג דשביעית תוספת דמיה, יש חילוק בין דמיה לעצמה, כדתנן ר' מאיר אומר דמיה מתבערים עד ר"ה, אבל הן עצמן מתבערין עד הפסח. ומבואר מדבריהם שאף בדמי שביעית הבאים מחמת דבר שיש לו ביעור זמן הביעור הוא ראש השנה של שמינית, ומחמירים בדמי שביעית יותר מהפרי עצמו. ובערוך לנר שם כתב דבזה גם חכמים מודים, וכל מה דפליגי זה בדמי שביעית שבאים מחמת דבר שאין לו ביעור כלל, וס"ל דאף לדמים אין ביעור, אך דמי שביעית שבאים מחמת שבר שיש לו ביעור מודו לר' מאיר דזמן הביעור של הדמים הוא ראש השנה, [ודלא כרש"י והרמב"ם הנ"ל].

ועי' תוס' רא"ש שם דכתב, דהתנא הדגיש יש להן שביעית ולדמיהן שביעית לפי שיש חילוק בין הפרי עצמו לדמים, דבעיקר הלוף השוטה לר' מאיר לדמים יש ביעור ולפרי עצמו אין ביעור. ואולי גם כונת התוס' כן, ודוקא בעיקר הלוף יש חילוק בין הפרי עצמו לדמים, ולפי"ז לא נחלקו התוס' על שאר הראשונים.

**ר' מאיר אומר דמיהן מתבערין עד ראש השנה**

כתב הרא"ש: וטפי הוי ניחא אי הוה תני ומתבערין לאחר ראש השנה. והרע"ב כתב: הכי קאמר, דמיהם צריך שיתבערו מהעולם קודם ר"ה של שמינית, וה"ה דהמ"ל מתבערים אחר ר"ה, שאם ישנן לאותן דמים בעולם אחר ר"ה של שמינית חייב לבערם בקדושת שביעית. ודבריהם צ"ב.

ובתוס' אנ"ש הגיה בדברי הרע"ב, וביאר את דברי הרא"ש והרע"ב, דעד שיגיע זמן הביעור מותר לאכול בקדו"ש, ורק לאחר זמן הביעור צריך לבער את הפירות מהעולם. והא דנקט ר' מאיר מתבערין עד ר"ה אינו מדוקדק, דהא זמן הביעור מדרבנן הוא ר"ה של שמינית, ועד זמן זה יכול לאכול ואין צריך לבער, ורק לאחר ר"ה צריך לבער מהעולם. ולכן כתב הרא"ש דטפי הוי ניחא אי הוה תני מתבערין לאחר ר"ה, דהיינו מתבערין מהעולם. והרע"ב יישב גירסא דידן, דמתבערין עד ר"ה היינו שהם נאכלין בקדושת שביעית עד ר"ה, ואם נשארו לאחר ר"ה הרי הם מתבערין מהעולם.

והנה לשיטת הרמב"ם שהובא לעיל נתבארו במשנה ב' אופנים שאין חיוב ביעור, דבר שאינו מאכל אדם ומאכל בהמה, ודבר המתקיים בארץ. ונקט החזון איש (סי"ג סק"ט) דבשניהם ר' מאיר מחייב את הדמים בביעור, לפי שטעמו של ר' מאיר הוא שאין ניכר בדמים אם יש בהם קדו"ש, וטעם זה שייך בתרוייהו.

**אמרו לו להם אין ביעור קל וחומר לדמיהן**

כתב הרמב"ם פ"ז הי"ג: ואם היה מתקיים בארץ כגון הפואה והרכפא וכו' אין לו ביעור ולא לדמיו ביעור, שהרי מתקיים בארץ, אלא נהנין וצובעין בו עד ראש השנה. וכן כתב בהי"ד לגבי דבר שאינו מיוחד למאכל אדם: אבל אין לו ביעור ולא לדמיו ביעור אע"פ שאינו מתקיים בארץ, אלא נהנין בו או בדמיו עד ראש השנה. והשיג הראב"ד, מדוע נקט הרמב"ם עד ר"ה, הא מצינו כן לדעת ר' מאיר בדמיהם, אך בהם עצמם אפילו ר' מאיר מודה, וכל שכן שלפי חכמים אפילו בדמיהם ליכא ביעור כלל.

ויישב הר"י קורקוס דמש"כ הרמב"ם עד ר"ה הוא הדין לאחר ר"ה, אלא שהרמב"ם בא לאפוקי משיטת ר' מאיר שצריך לבער קודם ר"ה, וכשיגיע ר"ה כבר יהיו הדמים מבוערים, ולזה כתב הרמב"ם שמותר להנות אפילו מדמיהם עד ר"ה ואין צריך לבער קודם, ובאמת גם לאחר מכן אין צריך לבער. ובחזון איש שם כתב דצריך להגיה ברמב"ם אחר ר"ה.

וביאר החזון איש מה שנקט הרמב"ם ראש השנה לגבי פואה ורכפא שהם מתקיימים בארץ, לפי שלכאורה יש להקשות מה שייך לומר שאין להם ביעור, הרי לעולם לא יגיע זמן הביעור שלהם, וכמו שכתבנו להקשות לעיל. ולכן פירש הרמב"ם דהיה מקום לומר שחכמים גזרו דין ביעור בכל דבר, ואילו היה הדין כן, חכמים היו קובעים שראש השנה של שמינית הוא זמן הביעור לדבר שאינו כלה, קמ"ל מתני' דדבר שאינו כלה אין לו ביעור כלל, ואף לאחר ר"ה אפשר לאוכלו.

אך במה שכתב הרמב"ם כן לגבי עיקר הלוף וכו' אכתי קשה, דהא עיקר הלוף כלה מהארץ, ויש בו זמן מסויים שאפשר לקבוע בו ביעור, והיה צריך הרמב"ם לומר דנהנין בו ובדמיו אף לאחר שכלה. ותירץ, דלפי ר' מאיר חכמים חייבו בביעור את הדמים של עיקר הלוף, וקבעו זמן הביעור בראש השנה ולא בזמן שכלה עיקר הלוף, דכיון שאין דין ביעור לעיקר הלוף לא מתחשבים בזמן שכלה כלל. וכנגד זה כתב הרמב"ם דנהנין בו ובדמיו אף לאחר ר"ה ולאפוקי משיטת ר' מאיר.

אך התוס' אנ"ש כתב בשם פאת השולחן ושושנים לדוד דהרמב"ם פסק כר' מאיר שצריך לבער את הדמים עד ר"ה. והגיהו ברמב"ם: אין להם ביעור אלא לדמיהן, שהרי מתקיים בארץ, אלא נהנין וצובעין בו או בדמיו עד ר"ה. וכונתו, דבו עצמו נהנין וצובעין לעולם, ובדמיו עד ר"ה. וכל זה דלא כהר"י קורקוס והכסף משנה והחזון איש הנ"ל.

ובמקדש דוד (נט סק"ב ד"ה והנה יל"ע) יישב דברי הרמב"ם עפ"י מה שייסד שם, דמלבד חיוב ביעור יש איסור לשמור לזמן מרובה מדין סחורה, ואיסור זה קיים גם בדברים שאין נוהג בהם חיוב ביעור, עיי"ש.

**תוספתא**

**הלכה ג - ר' מאיר אומר דמיהן מתבערין בראש השנה. אמרו לו: להם אין ביעור ק"ו לדמיהן. אמר להם: מחמיר אני בדמים יותר מן העיקר, שמן של שביעית מדליקין בו, מכרו ולקח בו שמן אחר אין מדליקין בו**

דעת הר"ש, דהא דקאמר ר' מאיר "מכרו ולקח בו שמן אחר" פירושו מכר את השמן של שביעית וקנה בו שמן חולין. ולפי"ז מבואר בתוספתא דאפילו מכר שמן ולקח בדמים שמן אסור השמן בהדלקה, דחכמים גזרו על דמי שביעית שיהיו אסורים בהדלקה אפילו כאשר הם באים מחמת שמן. והטעם שגזרו כן ביאר הר"ש, לפי שאין ניכר על הדמי שביעית אם באים מחמת שמן או מחמת דבר אחר, וכאשר באים מחמת דבר אחר הרי הם אסורים בהדלקה מעיקר הדין (הטעם בזה עי' להלן), ולפיכך גזרו על דמי שביעית שיהיו אסורים בהדלקה בכל אופן.

ולפי"ז שפיר השיב ר' מאיר לחכמים, דכמו שמצינו לגבי הדלקה שהחמירו על דמי שביעית לאסור בהדלקה אפילו כאשר בא מחמת שמן, לפי שאין ניכר על הדמים מחמת מה הם באים, כך יש להחמיר לגבי ביעור, ולחייב דמי שביעית שבאים מחמת דבר שאינו כלה לפי שאין ניכר על הדמים מחמת מה הם באים. ולדעת חכמים צריך לחלק בין איסור הדלקה לחיוב ביעור.

דעת הגר"א, דהא דקאמר ר' מאיר "מכרו ולקח בו שמן אחר" פירושו מכר פרי של שביעית [שאינו שמן] ולקח בו שמן, אין מדליקין בו מעיקר הדין, לפי ששמן זה בא מחמת פרי שאסור להדליק בו, ודין הדמים כדין העיקר. אך אם ימכור שמן של שביעית ויקח בדמיו שמן של חולין פשיטא שמדליקין בו, ולא גזרו בזה חכמים מעולם.

ולפי"ז צ"ב מה השיב ר' מאיר לחכמים, הרי מה שהשמן של חולין אסור בהדלקה הוא משום שבא מפרי שאסור בהדלקה, ומה זה שייך למשנתינו. ותירץ הגר"א בשנות אליהו, דר' מאיר הבין מסברא שצריך לגזור חיוב ביעור על דמי שביעית שבאו מחמת דבר שאינו כלה, לפי שלא ניכר על הדמים מחמת מה הם באים, ויבואו לומר שאין חיוב ביעור בדמי שביעית. אלא דחכמים אמרו לו איך אפשר להחמיר בדמים יותר מהעיקר, הא מחזי הדבר ככוכא ואיטלולא, ואף שיש טעם לגזור מכל מקום כל עוד שלא מצינו חומרא בדמים יותר מהעיקר אי אפשר לעשות גזירה כזו. וע"ז השיב להם ר' מאיר דמצינו חומרא בדמים יותר מהעיקר לגבי הדלקה, ואף דהתם החומרא היא מעיקר הדין ואין זה שייך להכא, מכל מקום כיון שמצינו חומרא תו לא הוי ככוכא ואיטלולא. וכן משמע במלאכת שלמה.

**ירושלמי: ר' אמי בשם ר' יוחנן, החליף שמן בשמן שניהם אסורים. כיצד הוא עושה, ר' חזקיה בשם ר' ירמיה מחליף שניהם של חולין**

הר"ש גרס: כיצד הוא מחליף ר' חזקיה בשם ר' ירמיה שניהם של חולין. וביאר הר"ש, דאם החליף שמן של שביעית בשמן אחר שניהם אסורים בהדלקה. דמתחילה גזרו חכמים על שמן של דמי שביעית, וכמש"כ לעיל דאין ניכר על דמי שביעית אם הם באים מחמת שמן או מחמת דבר אחר, ולאחר מכן הוסיפו חכמים וגזרו שאם החליף שמן בשמן, גם השמן של שביעית ייאסר בהדלקה, לפי שיטעו ויסברו על השמן של שביעית שהוא שמן של דמי שביעית, ועשו גזירה לגזירה.

ומשמע בר"ש שדוקא אם החליף שמן של שביעית בשמן של חולין שניהם אסורים, אך אם החליף שמן של שביעית בשמן של שביעית, אין בזה את הגזירה כלל, ושניהם מותרים בהדלקה. וכן נקט בדרך אמונה, דהרמב"ם פ"ה ה"ח פסק: מכרו ולקח בו שמן אחר או שהחליף שמן בשמן שניהם אסורים בהדלקה, שאין מדליקין בדמי שביעית. וכתב הדרך אמונה, דהחליף שמן בשמן היינו שמן של שביעית בשמן של חולין, ומשמע דאם שניהם של שביעית לא גזרו כלל ושניהם מותרים בהדלקה.

הפני משה ביאר לפי גירסא דידן, דאם החליף שמן בשמן שניהם אסורים בהדלקה מעיקר הדין, ואפילו שניהם של שביעית. וביאר, דלאחר שגזרו חכמים על שמן של דמי שביעית שיהא אסור בהדלקה, נקבע שכך הוא הדין, שכל שמן שיש עליו קדושת "דמי שביעית" הוא אסור בהדלקה. ומעתה אם החליף שמן של שביעית בשמן של שביעית, בכל אחד מהם יש שני סיבות לקדושת שביעית, חדא, מה שהוא עצמו פרי של שביעית, ועוד, שהוא דמי שביעית, שהרי הוא הוחלף בשמן של שביעית. ואף שמחמת הקדושה הראשונה שהוא פרי של שביעית הוא מותר בהדלקה, מכל מקום מחמת הקדושה השניה שהוא דמי שביעית הוא אסור בהדלקה, שהרי חכמים אסרו שמן של דמי שביעית בהדלקה, ונמצא ששניהם אסורים בהדלקה משום שיש עליהם שם דמי שביעית.

וע"ז אמר הירושלמי, כיצד הוא עושה שיוכל להתירן בהדלקה, ר' חזקיה אמר ר' ירמיה מחליף שניהם בחולין. כלומר, דלגבי שביעית קיי"ל דפרי ראשון אסור ואחרון אסור, דכל דבר שקדושתו רק מחמת דמי שביעית, אפשר להעביר את הקדושה לדמים אחרים. והשתא אם יחליף את השמן [שיש עליו ב' קדושות כנ"ל] בדבר אחר של חולין, הקדושה הראשונה שהיא פרי של שביעית תשאר, והקדושה השניה שהיא דמי שביעית תעבור לחולין. והשתא השמן מותר בהדלקה, דשוב אינו דמי שביעית אלא פרי של שביעית שמותר בהדלקה.

ולדעת הפני משה מסתבר שאם החליף שמן של שביעית בשמן של חולין, רק השמן של חולין אסור בהדלקה, אך השמן של שביעית אינו דמי שביעית, ולא מצינו שחכמים גזרו לאוסרו בהדלקה, ודלא כהר"ש.

הגר"א לפי שיטתו [דס"ל שאם החליף שמן בשמן מותר בהדלקה, ולא גזרו בזה חכמים מעולם] גרס בירושלמי: ר' אמי בשם ר' יוחנן החליף שמן ביין ויין בשמן שניהם אסורים. כלומר, דאם החליף שמן של שביעית ביין, היין אסור בהדלקה, לפי שחל על היין קדושת שביעית, ואין דרך היין בהדלקה. ואם החליף יין של שביעית בשמן, השמן אסור בהדלקה, ואע"פ שדרך השמן בהדלקה, מכל מקום כיון שהוא בא מחמת יין של שביעית והיין אסור בהדלקה, גם השמן אסור בהדלקה.

וע"ז אמר הירושלמי, כיצד הוא עושה להתיר את השמן או את היין [שהם דמי שביעית] בהדלקה, ר' חזקיה בשם ר' ירמיה מחליף שניהם בשל חולין, דכיון שמחליף אותם בדבר אחר הקדושה פוקעת מהם ועוברת לאחרון, והרי הם מותרים בהדלקה לפי שאין בהם קדושת שביעית כלל.

תו איתא בירושלמי: **החליף יין בשמן כמה דאת אמר יין אין סכין אותו ואין מדליקין בו ודכוותיה שמן אין סכין אותו ואין מדליקין בו**

כן גרס הר"ש. והנה לדעת הר"ש הוא דין אחר, דנותנים על דמי שביעית חומרי עצמו וחומרי הפרי שבא ממנו. ולדעת הגר"א הוא ביאור לדין הקודם, וכמש"כ.

והנה בירושלמי מבואר, שאם מכר יין של שביעית ולקח בדמיו שמן, מעיקר הדין השמן אסור בהדלקה, לפי שהוא בא מחמת יין שאסור בהדלקה. [ובזה מודו כו"ע, דהר"ש והרמב"ם נחלקו עם הגר"א מה הדין בהחליף שמן בשמן, האם חכמים הוסיפו לגזור שכל שמן שהוא דמי שביעית ייאסר בהדלקה, אך אם החליף יין בשמן לכו"ע השמן אסור בהדלקה מעיקר הדין].

ויל"ע מדוע השמן אסור בהדלקה, הרי כל מה שהיין היה אסור בהדלקה הוא מחמת שאין דרכו בהדלקה, וכלפי הדלקה חשיב הפסד, אך השמן שדרכו בהדלקה ולא חשיב הפסד מדוע ייאסר. ומצינו בזה ב' דרכים:

התורת זרעים ביאר דשביעית ניתנה לאכילה ושתיה, ובשמן ניתנה אף להדלקה, אך ביין לא ניתנה להדלקה אלא לאכילה ושתיה בלבד. דכיון שאין דרך להדליק יין הרי היין לא ניתן כלל לדבר זה, ואין זה רק משום הפסד. ולכן השמן שבא מחמתו לא ניתן להדלקה, דלא יהא בו יותר מאשר הפרי עצמו.

הקהלות יעקב (סי"ט סק"ג) כתב, דאי אפשר להתיר את השמן בהדלקה, שאם נתירו בהדלקה ייחשב החליפין כסחורה, שהרי ביין של שביעית לא היה לו שימוש של הדלקה, ועל ידי החליפין הוא הרויח שימוש נוסף של הדלקה, וכל סחורה אסורה בשביעית, ועל כרחיך צריך לאסור את השמן בהדלקה כדי שלא ייחשב כסחורה. ועי' עוד באור שמח פ"ה ה"ח.

תו איתא בירושלמי: **החליף עלין בלולבין, כמה דתימר עלין יש להן ביעור ודכותיה לולבין יש להן ביעור**

דגם לגבי ביעור דמי שביעית מקבלים את דין הפרי עצמו, ובזמן שהפרי כלה מהארץ גם דמי שביעית טעונים ביעור.

**תוספתא**

**הלכה יב - מוכרין אוכלי אדם ואוכלי בהמה ליקח בהן אוכל אדם, ואין מוכרין אוכלי בהמה ליקח בהן אוכלי בהמה, ואצ"ל אוכלי אדם ליקח בהן אוכלי בהמה**

צ"ב מדוע אסור למכור אוכלי בהמה בשביל ליקח אוכלי בהמה, בשלמא אוכלי אדם בשביל ליקח אוכלי בהמה אסור משום שהוא מוריד מקדושתו, [יל"ע מדוע אסור, הא הקדושה של האוכלי אדם נשארת, והוא רק מוסיף קדושה על אוכלי בהמה. ואולי י"ל דמה שהוא עושה חלות קדושת שביעית על אוכלי בהמה באופן שאסור במלוגמא ואסור להאכילו לבהמה, הרי זה נחשב להפסד פירות שביעית]. אך אוכלי בהמה ליקח אוכלי בהמה אינו מוריד מקדושתו.

ותירץ החזון איש (סי"ג ס"ק כד), שמין זה שמכר אינו ראוי לבהמה זו שהוא נותן, והוי כמוכר יין ולקח שמן שאין מדליקין בו. ולפי"ז אם המין שלקח ראוי לאותם בהמות של המין שקדוש בקדו"ש מותר להחליף.

בירושלמי מייתי דאם החליף אוכלי אדם באוכלי בהמה, כמו שאוכלי אדם אין עושין מלוגמא כך אין עושין מלוגמא מהדמים אף שהם אוכלי בהמה. ומקשה מהתוספתא דאסור למכור אוכלי אדם ליקח אוכלי בהמה. ומשני, דאיירי באוכל שהתייבש ואינו ראוי יותר לאדם. ונחלקו הר"ש והגר"א בביאור התירוץ:

הר"ש ביאר, דאוכלי אדם לאחר שנתייבשו מותר למוכרן כדי לקנות מהם אוכלי בהמה, דכיון שעכשיו אינן ראויין לאכילת אדם פקע האיסור לקנות בהם אוכלי בהמה. וע"ז איתא בירושלמי שאם החליף אוכלי אדם באוכלי בהמה אף האוכלי בהמה אסורים במלוגמא. ומבואר דאף שהאיסור לקנות בהם אוכלי בהמה פוקע, מכל מקום האיסור לעשות מהם מלוגמא לא פוקע, ואף בדמים אסור לעשות מלוגמא. והטעם בזה צ"ל, דמלוגמא אינו אסור מטעם הפסד, אלא גזיה"כ הוא דמאכל אדם אסור במלוגמא ומאכל בהמה מותר במלוגמא, וגם לאחר שנתייבש לא פקע ממנו שם מאכל אדם לגבי איסור מלוגמא, אך האיסור למכור כדי ליקח אוכלי בהמה הוא מטעם הפסד וחילול הקדושה, וכיון שעכשיו אינו ראוי לאדם לא חשיב הפסד.

ומהאי טעמא נקט החזון איש (סי"ג ס"ק כד), דכשם שמותר ליקח אוכלי בהמה כך מותר להאכיל לבהמה בין את הפרי עצמו שנתייבש ובין את הדמים, ורק איסור מלוגמא לא פקע.

הגר"א ביאר, דאיירי בהחליף אוכלי אדם באוכלי אדם, ולאחר מכן המאכל השני [שהוא דמי שביעית] נתייבש ואינו ראוי לאכילה, דההחלפה היתה בהיתר, וע"ז איתא בירושלמי דמכל מקום הוא אסור במלוגמא. וביאר הגר"א, דאע"ג שמאכל אדם שנתייבש מותר לעשות ממנו מלוגמא, הכא שאני שקדושתו מחמת דמי שביעית, ואם החליף מאכל אדם במאכל בהמה נמי אסור לעשות מלוגמא במאכל בהמה, ולכן גם לאחר שנתייבש אסור לעשות ממנו מלוגמא. וכתב החזון איש שם דהוא הדין אסור להאכילו לבהמה, שהרי כל דיני מאכל אדם חלים על הדמי שביעית. והקשה מדוע נקט הירושלמי איסור מלוגמא ולא נקט דאסור להאכילו לבהמה.

ומבואר דהר"ש והגר"א פליגי האם מותר לעשות מלוגמא ממאכל אדם שנתקלקל ועכשיו אינו ראוי לאדם, לדעת הר"ש מוכח דאסור [דהא כאשר החליף במאכל בהמה כבר נתייבש, ומכל מקום יש איסור מלוגמא אפילו על הדמים], ולדעת הגר"א מוכח דמותר [דהא ביאר שדוקא הדמים אסורים במלוגמא, אך הפרי עצמו אם היה מתייבש היה מותר].

ומסתבר שלפי הגר"א לאחר שנתקלקל מותר למוכרו בשביל לקנות אוכלי בהמה, שהרי אפילו מלוגמא מותר כל שכן שהאיסור לקנות בו אוכלי בהמה פוקע.

הקשה הפאת השולחן, מה מועיל שהמאכל אדם נתקלקל ואינו ראוי לאכילה, הא אפילו מאכל בהמה אין מוכרין ליקח בהם אוכלי בהמה. ותירץ הדרך אמונה עפ"י מש"כ החזון איש שדוקא אם המין השני לא ראוי לאותם בהמות של המין הראשון אסור ליקח, אך אם הוא ראוי לאותם בהמות אין איסור בזה כלל, והכא איירי בראוי לאותם בהמות.