עירוב תבשילין
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

אור ליום ג' כ' אד"א תשס"ח

א

א] ביצה דט"ז: ת"ר יו"ט שחל להיות בע"ש אין מערבין לא עירובי תחומין ולא עירובי חצירות.

והר"ן שם כתב, ז"ל, לא עירובי תחומין, דלא שרו עירובי תבשילין אלא דבר שהוא דומה לתיקון סעודה כגון אפי' ובישול וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתבו בחי' הרא"ה ובחי' תלמיד הרמב"ן.[[1]](#footnote-2)

ובאו"ז סימן שמ"ג אות ז' כתב דאם הניח עירוב תבשילין ה"ז מערב עירובי חצירות ביו"ט שחל להיות בער"ש, ועיי"ש אות ט' שהביא מקור לזה מירושלמי, ועיי"ש בסוף דבריו מה שהביא ד' רבינו ברוך ב"ר יצחק, וצ"ב.

ב] ויש בזה מקום עיון, דהנה כתב בעה"מ בפ' אלו עוברין, ז"ל, ומפרש בגמ' טעמי' דרבה קסבר אמרינן הואיל וכו', אלא ודאי דלא פליג רבה אלא לענין מלקות דקא סבר דליכא איסורא דאורייתא, ובכל שעת הדחק הוי שרי רבה בכה"ג אפילו לכתחלה כגון מיו"ט לשבת, אלא דאצרכוה רבנן עירובי תבשילין כטעמי' במסכת יו"ט דאמר כדי שיברור מנה יפה לשבת ומנה יפה ליו"ט וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' בעה"מ, דלמ"ד דאמרי' הואיל, הא דמותר לאפות מיו"ט לשבת כשעירב עירוב תבשילין, לאו היינו דהעירוב תבשילין מתיר לאפות לשבת, אלא עיקר ההיתר הוא משום דאמרי' הואיל, והגם דמשום הואיל לא שרינן לכתחילה, מ"מ בכה"ג דהוי כשעת הדחק שרי אפי' לכתחילה, וכל הא דבעי' עירוב תבשילין הוא כדי שיברור מנה יפה וכו'.

וכ"ה בל' בעה"ע הל' יו"ט, ז"ל, וקי"ל כרבה, וה"מ לענין מלקות אבל לכתחלה אסור וכו' ומיהו לגבי מצוה כגון מיו"ט לשבת שרינן לכתחלה משום הואיל, והאידנא אצריכוהו רבנן עירוב תבשילין כדי שיאמרו אין אופין מיו"ט לחול או משום ברירה שיברור מנה יפה לשבת ומנה יפה ליו"ט, עכ"ל, וכ"ה בל' חי' הרשב"א לעיל ד"ד:, ז"ל, ורבה נמי באופה מיו"ט לחול אינו לוקה קאמר ומשום הואיל אבל איסורא מיהא איכא ומדרבנן, ומיו"ט לשבת דאיכא צורך מצוה שרי ובעירוב כטעמיה דרבא או כרב אשי.

ולכאו' יש ללמוד כן מתוך הסוגיא בפסחים דמ"ו:, דא"ל רבה לרב חסדא לדידך דאמרת לא אמרינן הואיל היאך אופין מיו"ט לשבת, א"ל משום עירובי תבשילין, ומשום עירובי תבשילין שרינן איסורא דאורייתא, אמר ליה מדאורייתא צורכי שבת נעשין ביו"ט ורבנן הוא דגזרו ביה גזירה שמא יאמרו אופין מיו"ט אף לחול וכיון דאצרכוה רבנן עירובי תבשילין אית ליה היכירא.

וצ"ב, בהא דמשני ר' חסדא מעיקרא משום עירוב תבשילין, הרי גם לרבה הא דשרי לאפות הוא משום עירוב תבשילין, ואך דפריך לר' חסדא דלדידי' בדין דלא יהני עירוב תבשילין להתיר משום דהוי זה איסור דאורייתא, וע"ז לא משני ר' חסדא מעיקרא מידי, וגם בל' הגמ' אין מ' דפירכת רבה מעיקרא היתה דל"מ עירובי תבשילין להתיר איסור דאורייתא, דרק אחר דמשני ר"ח משום עירובי תבשילין, פריך עלי' ומשום עירובי תבשילין שרינן איסורא דאורייתא.

ונ' מזה, דלדעת רבה הא דשרי לאפות מיו"ט לשבת אי"ז כלל משום עירוב תבשילין, אלא הוא משום דאמרי' הואיל, ולצורך מצוה דהוי כשעת הדחק שרי אפי' לכתחילה, ול"ב עירובי תבשילין אלא כדי שיברור וכו', אך ההיתר לאפות אינו כלל מכח העירוב,[[2]](#footnote-3) וזהו דפריך רבה לר"ח דלדידך דאמרת לא אמרי' הואיל, היאך אופין מיו"ט לשבת, דלרבה גופי' אופין מכח דאמרי' הואיל ובמקום מצוה שרי אפי' לכתחילה, וע"ז משני ר' חסדא משום עירובי תבשילין, דהעירוב מתיר לאפות, וע"ז פריך רבה דמשום עירובי תבשילין שרינן איסורא דאורייתא, ומשני ר"ח דאי"ז אלא איסור דרבנן, ומהני העירוב להתירו, דע"י העירוב אית לי' הכירא.

והדברים מבוארים כן להדיא בפי' ר"ח שם, ז"ל, בשלמא לדידי דאית לי הואיל לפיכך אופין מיו"ט לשבת, כיון דלא אפשר שרינן לי', אלא לדידך וכו', עכ"ל, וזה מתישב עם מש"כ בביאוה"ל ר"ס תקכ"ז לדקדק בל' ר"ח בפסחים, דפלוגתת אמוראי בריש פירקין בטעם ע"ת, תליא בפלוגתת רבה ור"ח אם אמרי' הואיל, ולרבה דאמרי' הואיל ל"ב עירוב אלא כדי שיברור וכו', ולפ"ז נמצא דלדעתו ל"ב כלל להעירוב להתיר איסור אפי', אלא מדינא שרי לאפות.

ג] והנה לפ"ז הי' נראה, דכל הא דמי שהניח עירוב תבשילין מותר לעשות מלאכה מיו"ט לשבת, הוא רק בגוונא דיש להתיר משום הואיל, דמהני זה להתיר לכתחילה לצורך מצוה, אך בגוונא דאין להתיר משום הואיל, הרי דאף בדבר שאינו אסור אלא מדרבנן, ל"מ עירוב תבשילין להתירו, דלדעת רבה דקי"ל כוותי' לא מצינו כלל דבכח עירוב תבשילין להתיר איסור דרבנן לצורך שבת.

וביותר, שהרי בד' בעה"מ נ', דהך מילתא דבשעת הדחק אמרי' הואיל לכתחילה, יש ללמוד כן מהא דשרי לאפות מיו"ט לשבת, והרי דאילו הי' בזה איסור דרבנן, ל"ה שרינן לאפות מיו"ט לשבת אף שעירב ע"ת, וכ"ה משמעות ד' ש"ר שהבאנו, דכל הא דשרי למי שהניח ע"ת לאפות מיו"ט לשבת, הוא רק משום דבמקום מצוה אמרי' הואיל לכתחילה, ולפ"ז הרי דבגוונא דל"ש הואיל, הרי דאף אם אין איסורו אלא מדרבנן, ל"מ עירוב תבשילין למשריי'.[[3]](#footnote-4)

וגם לדעת ר' חסדא לא מצינו דבכח עירובי תבשילין להתיר איסור דרבנן לצורך שבת, אלא היינו דמדינא צרכי שבת נעשין ביו"ט, ומדרבנן אסרו לעשותן שמא יבא לאפות מיו"ט לחול, וכיון דעביד עירובי תבשילין אית לי' הכירא וליכא למיחש להכי, והדר דינא דצרכי שבת נעשין ביו"ט.

ולפ"ז אין לדון להתיר לערב עירובי תחומין ועירובי חצירות מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, שהרי הם לא חזיין כלל ליו"ט ול"ש בזה הואיל, וע"כ אף דכל עיקר האיסור לערב מיו"ט לשבת אינו אלא מדרבנן, מ"מ אין לנו להתיר לזה ע"י העירוב תבשילין, שהרי אין בכח עירוב תבשילין להתיר איסור דרבנן, וכמש"נ.

אמנם לדעת ר' חסדא דצרכי שבת נעשין ביו"ט, שפיר יש מקום להתיר למי שהניח עירוב תבשילין לערב מיו"ט לשבת, דכ"ה דצרכי שבת נעשין ביו"ט, ה"נ מדינא מותר לערב מיו"ט לשבת, וכל האיסור בזה הוא משום הגזירה שלא יבא לעשות מיו"ט לחול, והגם דעל עירוב גופי' ל"ש הגזירה, דל"ש עירוב מיו"ט לחול, מ"מ גזרו אטו שאר מילי, וכיון דעביד עירוב תבשילין אית לי' הכירא.

ד] אמנם מד' הני ראשונים שהבאנו שדנו בזה להתיר למי שהניח עירוב תבשילין לערב מיו"ט לשבת, יש ללמוד שדעתם דבכח עירוב תבשילין להתיר איסור דרבנן לצורך השבת, וע"כ שפיר יש מקום להתיר למי שהניח עירוב תבשילין לערב מיו"ט לשבת, כיון דכל עיקר האיסור לערב מיו"ט לשבת אינו אלא מדרבנן, ומהני עירוב תבשילין להתירו, שו"ר שכבר עמד ע"ז באבנ"ז סימן שצ"ז סק"ג.

אמנם הנה הי' מקום לומר, דד' הראשונים שדנו להתיר למי שהניח עירוב תבשילין לערב מיו"ט לשבת, הם למ"ד דצרכי שבת נעשין ביו"ט, דלדידי' שפיר יש מקום להתיר בזה וכמש"נ לעיל סוסק"ג.

ויש להביא מקור לזה ממה שפירש הרא"ה שם דהטעם דאסור לערב עירובי תחומין ועירובי חצירות מיו"ט לשבת הוא משום מיקני ביתא, והר"ן שם פירש דהטעם דאסור לערב עירובי חצירות הוא משום דמיחזי כמתקן, וצ"ע שהרי בסוגיא דעירובין דל"ח. מבו' דה"ז אסור משום הכנה, ובחי' הר"ן שם מבו' דאף עירובי חצירות אסורין משום הכנה, ובע"כ דהרא"ה והר"ן באו לפרש למאן דלי"ל הכנה, ולדידי' צ"ל דטעם האיסור הוא משום מיקנא ביתא או משום דמיחזי כמתקן.[[4]](#footnote-5)

והנה בחי' הרא"ה לעיל דט"ו: מבו' דמאן דלי"ל הכנה ס"ל דצרכי שבת נעשין ביו"ט, אשר לפ"ז י"ל דכל מה שדנו להתיר ע"י עירוב תבשילין, הוא רק להך מ"ד דלי"ל הכנה, דלדידי' צרכי שבת נעשין ביו"ט, וע"כ שפיר יש מקום להתיר למי שהניח עירוב תבשילין לערב מיו"ט לשבת.

אך לדעת הר"ן שכתב בפ' אלו עוברין, דלפ"מ דקי"ל דשבת ויו"ט ב' קדושות הן אין צרכי שבת נעשין ביו"ט, אף בלא איסור הכנה, אין הדברים מתישבים, וגם אי"ז מתישב בד' האו"ז שהתיר למי שהניח עירוב תבשילין לערב ע"ח מיו"ט לשבת, ועיי"ש שמפורש יוצא בדבריו דדבריו קיימי גם למ"ד דאין צרכי שבת נעשין ביו"ט.

ובאמת מצינו הדברים מפורשים כן בד' הרא"ה והר"ן, דהנה ז"ל הרא"ה לעיל דט"ו:, אלא ודאי מה"ת מישרא שרי לרבה וכו' אית לי' הואיל וכו', אלא מדרבנן הוא דאסרו, ושרו בעירובי תבשילין ובעו להו, עכ"ל, וז"ל הר"ן בריש מכילתין, ההיא מדרבנן בעלמא היא דמשום הואיל לא פקע אלא איסורא דאורייתא ואכתי אית בי' איסורא דרבנן, ולהכי מצטרכי עירובי תבשילין למשריי', עכ"ל.

ומצינו כן גם בד' הריטב"א בריש פירקין, ז"ל, וא"ת והא אע"ג דאמרינן הואיל לא שרינן לאפות לכתחלה מיו"ט לחול והוא הדין מיו"ט לשבת אליבא דרבה, י"ל דהתם איסורא דרבנן הוא, וכן עיקר, ומיהו אפילו למאן דסבר דהוי איסור תורה ה"מ לחול אבל לשבת איסורא דרבנן הוא ובעירוב שרי אפילו לכתחילה, עכ"ל, וכ"ה בל' שיטה לחכמי איברא ריש מכילתין, ז"ל, וי"ל דס"ל הואיל וכו' אלמא מה"ת שרי, ורבנן הוא דאסרו אפי' מיו"ט לשבת ובעירוב התירו, עכ"ל, אך יש לדחות דדבריו קיימי לדעת רב אשי, דגזרו אטו מיו"ט לחול.

וכ"ה מבו' גם בד' הגר"א בסימן תק"ג, ז"ל, ואע"ג דקי"ל הואיל היינו למלקות אבל איסורא איכא כמ"ש בפסחים שם לדידך היאך אופין מי"ט לשבת כו' ואם איתא לדידיה קשה ל"ל לערובי תבשילין, עכ"ל.[[5]](#footnote-6)

ובמ"ב סימן תקכ"ז סק"ג, ז"ל, דמ"מ אין כאן אלא איסור מד"ס דמדאורייתא אמרינן הואיל וכו', ורק מדרבנן אסרו, ובשביל שבת שהוא שעת הדחק התירו ע"י עירוב שנחשב בזה כאלו כבר התחיל להכין מעיו"ט לשבת ורק שגומר ביו"ט, עכ"ל, ועי' גם בנובי"ת או"ח סימן כ"ה ד"ה ואמנם שמבו' כן.

ה] והנה בריש פירקין פליגי בטעם שתיקנו עירוב תבשילין, דדעת רבא דהוא כדי שיברור מנה יפה לשבת ומנה יפה ליו"ט, ודעת רב אשי דהוא כדי שיאמרו אין אופין מיו"ט לשבת קל וחומר מיו"ט לחול.

ובפשוטו מבו' מזה, דמעיקרא דדינא הי' לנו להתיר לאפות מיו"ט לשבת אף בלא עירוב תבשילין, והיינו משום דמהני הואיל להתיר לכתחילה לצורך מצוה, או משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט, וכל מה שהצריכו ע"ת הוא כדי שיברור, או כדי שלא יבואו להתיר לאפות מיו"ט לחול.

וצ"ב היאך הדברים מתישבים עם ד' הרא"ה והר"ן דטעם הא דבעי' עירוב תבשילין, הוא משום דהואיל ל"מ להתיר אלא מדאורייתא ואכתי אי"ב איסור מדרבנן, ומהני עירוב תבשילין להתירו.

אמנם הישוב לזה למדנו מד' הרא"ה שם, ז"ל, והיינו דאמרי' מ"ט, כלומר מ"ט תקינו להו רבנן לעירוב תבשילין "שלא יהא אפשר לזכרו אלא בכך", עכ"ל, והיינו דלעולם מעיקרא דדינא יש לאסור לאפות מיו"ט לשבת, משום דהואיל ל"מ להתיר מדרבנן, והתירו חכמים לאיסור זה ע"י עירוב תבשילין, וכמו שפירש הרא"ה לעיל מינה למש"א זכרהו מאחר שבא להשכיחו, דהיינו מאחר שבא להשכיחו שא"א לו לבשל ביו"ט לצרכו, וכיון דכן עשה לו זכירה שיהא אפשר לבשל וכו', וע"ז הוא דבעי דמ"ט קבעו שההיתר לאפות מיו"ט לשבת יהא רק ע"י עירוב תבשילין, וע"ז הוא דמשני כדי שיברור וכו' או כ"ה דליהוי הכירא, ועי' בס' ראש יוסף שם שפירש כעי"ז, והביא כן בשם בעה"מ ואינו לפנינו.[[6]](#footnote-7)

ו] והנה בשאג"א סימן ק"ב הק', דאי נימא דבר"ה אין בו משום שמחת יו"ט ואין בו אלא איסור תענית בלבד ככל ר"ח דעלמא, א"כ כיון דטעמא דתיקנו ע"ת ליו"ט הוא כדי שיברור מנה יפה לשבת וכו', מה יום מיומים לתקן ע"ת זה בר"ח זה של תשרי יותר משאר כל ר"ח שחל בע"ש שלא תיקנו ע"ת ולא חיישי' לכדי שיברור מנה יפה לשבת משום שאין מצוה כ"כ להרבות בסעודה של ר"ח וכו' ולא חיישי' שמא יכלה הכל בר"ח ולא ישייר לשבת לפי כבודו, כמו דלא חיישי' להכי בכל ערב שבת וכו', וה"נ בר"ה שחל בע"ש למה תיקנו ע"ת שחשו כבנן לכדי שיברור מנה יפה לשבת ולא יכלה הכל בר"ה, כיון דאין מצוה באכילתו משום שמחת יו"ט אלא משום ר"ח לחוד לא עדיף משאר ר"ח, עכ"ד.

ובשו"ת בנין שלמה הק' על מש"כ השאג"א דמה שלא תיקנו ע"ת מר"ח לשבת ולא חיישי' לכדי שיברור מנה יפה לשבת, הוא משום שאין מצוה כ"כ להרבות בסעודה של ר"ח וכו' ולא חיישי' שמא יכלה הכל בר"ח, וקשיא ע"ז דאכתי מ"ט לא תיקנו עירובי תבשילין מפורים לשבת.

אמנם לפ"ד הרא"ה והר"ן קו' מעיקרא ליתא, שהרי לפי דבריהם לא חידשו חכמים איסור לאפות מיו"ט לשבת בלא עירוב תבשילין כדי שיברור, אלא היינו דמדינא הי' לנו לאסור מדרבנן לאפות מיו"ט לשבת, ולא התירו לאיסור זה אלא ע"י עירוב תבשילין כדי שיברור וכו', אך בר"ח ופורים שחלו בערב שבת דמדינא אין איסור כלל לאפות מהן לשבת, אין מקום להצריך עירוב תבשילין, ולפ"ז שוב אין להוכיח דיש מצות שמחת יו"ט בר"ה, וז"פ.

והדברים מוכרחים כן בד' הר"ן, שהרי הוכיח דאף דאמרי' הואיל אי"ב איסור מדרבנן, מהא דבעי' עירוב תבשילין למשריי', וכ""ה בביאור הגר"א סימן תק"ג, והרי להדיא דבמקום דליכא איסורא כלל, ל"ש להצריך עירוב תבשילין.[[7]](#footnote-8)

ובאמת גם למשמעות ד' הר"ח ובעה"מ ודעימייהו דלמאן דאית לי' הואיל יש להתיר מדינא לאפות מיו"ט לשבת, דלצורך מצוה אמרי' הואיל לכתחילה, וכל הא דאסור למי שלא הניח עירוב תבשילין לאפות מיו"ט לשבת, הוא כדי שיברור וכו', נמי י"ל דלאו היינו שמכח ה"ט דכדי שיברור אסרו איסור חדש לאפות מיו"ט לשבת, ועי' פנ"י שעמד בזה דמשום ה"ט דכדי שיברור וכו', מה טעם יש לאסור בדיעבד לבשל מיו"ט לשבת בשלא הניח ע"ת, אלא היינו דהגם דמדינא יש להתיר לאפות מיו"ט לשבת משום הואיל, ובמקום מצוה אמרי' הואיל לכתחילה, מ"מ מכח ה"ט דכדי שיברור הגבילו לזה, ולא התירו לסמוך על הואיל אלא אם הניח עירוב תבשילין, ולעיל סוסק"ד נת' לדון כן בביאור ד' הגר"א, ואשר ע"כ כ"ז הוא ביו"ט שחל בער"ש, אך בר"ח ופורים שחלו בער"ש אין מקום להצריך עירוב תבשילין.

שו"ר מובא מהגה' ברוך טעם למג"א סימן רס"ג סק"ל, ז"ל, אמנם י"ל דרק היכא דהמלאכה אסורה מחמת שהמצוה היא שביתת האדם ומנוחתו שבת ויו"ט מעשות מלאכה אין לומר דין שליחות, דהא אף דשלוחו של אדם כמותו מ"מ המשלח נח ושבת, ולא טרח במלאכה וכו', אבל במי שלא הניח ע"ת שאסרו חכמים משום גזירה או משום כדי שיברור מנה יפה, י"ל דשפיר שייך דין שליחות, וא"ש מש"כ הר"ן שלוחו של אדם כמותו, עכ"ל, והרי דפשיט"ל דהא דמי שלא הניח ע"ת אסור לעשות מלאכה, אי"ז כלל מלתא דאיסור מלאכה ביו"ט, אלא הוי זה איסור מחודש שאסרו לעשות מלאכה מיו"ט לשבת, וזה דלא כמש"נ.

ז] ונפ"מ רבתא במש"נ נ', דהנה במג"א ר"ס תקכ"ז כתב, דאף מי שהניח עירוב תבשילין, אסור לבשל לשבת סמוך לחשיכה, שהרי לפ"מ דקי"ל דצרכי שבת אין נעשין ביו"ט, כל הא דמותר לאפות מיו"ט לשבת אם הניח עירוב תבשילין, הוא משום דאמרי' הואיל, וע"כ סמוך לחשיכה דל"ש הואיל, ל"מ עירוב תבשילין להתיר לאפות לשבת, כתבו התוס' דסמוך לחשיכה ל"ש הואיל, וכ"ה בתור"פ פסחים דמ"ו:, וכ"נ בהגמי"י יו"ט רפ"ו.

ויש להסתפק אם כ"ז הוא רק במלאכות דאורייתא, דכיון דסמוך לחשיכה ל"ש הואיל ואי"ב איסורא דאורייתא, ל"מ ע"ת להתיר איסור דאורייתא, אך במלאכות דרבנן שפיר יש להתיר אף סמוך לחשיכה משום ע"ת, או אף במלאכות דרבנן אין להתיר לעשותן סמוך לחשיכה דל"ש הואיל.

והנה אי נימא כמש"נ מל' ר"ח ובעה"מ ודעימייהו דלמאן דאי"ל הואיל טעם ההיתר לאפות מיו"ט לשבת הוא משום דבמקום צורך מצוה דהוי כשעת הדחק שרי לאפות לכתחילה משום הואיל, ואך שהצריכו ע"ת כדי שיברור וכו', הרי לכאו' אף במלאכות דרבנן אין לנו להתיר לעשותן לשבת, אלא בגוונא דשייך הואיל, אך סמוך לחשיכה דל"ש הואיל אין לנו להתירן, והרי בלא תקנת ע"ת, הי' מותר לאפות מיו"ט לשבת, דמשום צורך מצוה שרי לאפות מדין הואיל, והי' אסור לעשות מלאכות דרבנן לצורך שבת סמוך לחשיכה דל"ש הואיל, וה"נ אחר שתיקנו ע"ת לא נתחדש להתיר מלאכות דרבנן עי"ז.

אך לדעת הרא"ה והר"ן ודעימייהו, שפיר יש להתיר לעשות מלאכות דרבנן לצורך שבת סמוך לחשיכה, דמהני עירוב תבשילין להתירן הגם דל"ש בזה הואיל, והרי חזינן שדנו להתיר לערב מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, הגם דל"ש בזה הואיל, והרי דכל דאינו אלא איסור דרבנן יש להתירו ע"י עירוב תבשילין, וע"כ ה"נ יש להתיר לעשות מלאכות דרבנן לצורך שבת אף בגוונא דל"ש הואיל.

ז] ויש לדון כמה מילי עפי"ז, חדא, במה דילה"ע דאם אכן אסור לאפות מיו"ט לשבת סמוך לחשיכה, משום דל"ש הואיל, א"כ ה"נ בדין שיהא אסור להטמין מיו"ט לשבת סמוך לחשיכה, והנה הרי סתם הטמנה היא סמוך לחשיכה, ואם ירצה לאכול מיד, אין ההטמנה מועלת לו כלל, ול"ש בזה הואיל, ואם אכן אסור להטמין סמוך לחשיכה, היאך לא אישתמיט בד' הראשונים דאסור להטמין סמוך לחשיכה.

אך אי נימא דבמלאכות דרבנן שרי ע"י עירוב תבשילין אף סמוך לחשיכה, הרי שפיר ניחא דע"כ בהטמנה שאינה אסורה אלא מדרבנן, שרי להטמין לצורך שבת אף סמוך לחשיכה, וז"פ.

ח] ועד"ז הוא במש"כ האחרונים לדון בד' המג"א שאסור לבשל סמוך לחשיכה, די"ל דכל שלא יביא שליש עד אחר חשיכה, לי"ב איסור בישול, דכל שנגמר הבישול בחול לי"ב איסור בישול, וה"נ בשנגמר הבישול בשבת, וע"כ שפיר יש להתיר בזה.

אמנם הנה הגם דנימא דלי"ב איסור מה"ת, מ"מ לכאו' ה"ז אסור מדרבנן, ויל"ד לאסור בזה מכמה טעמים, חדא אי נימא דמדרבנן אסור לבשל אף בשלא יגיע למאב"ד, ונת' בזה במק"א, ועוד יש מקום לאסור בזה משום איסור נתינה בתחילה בשבת, (וזה תלוי במש"נ במק"א פלוגתת הראשונים בכעי"ז, ואכ"מ), וגם י"ל דאף אם מה"ת מותר להעמיד קדירה בשבת שתתבשל בחול, מ"מ מדרבנן ודאי אסור, (שו"ר באבנ"ז סימן שצ"ז סק"ב שכתב דודאי ה"ז אסור, כמו הכובש כבשים דאסור, אף שאין נעשה כבוש רק אחר מעל"ע שהוא חול), וממה שנקטו האחרונים דמ"מ יש להתיר בזה, נ' דעתם דבדבר האסור מדרבנן יש להתיר ע"י עירוב תבשילין, אף דל"ש בזה הואיל, ושו"ר שכבר עמד ע"ז באבנ"ז סימן שצ"ז סק"ג.

ולפ"ז יתכן, דהמג"א דמשמעות דבריו לאסור בזה, אין טעמו משום דס"ל דאף שנגמר הבישול בשבת אית בי' איסור בישול, אלא טעמו משום דה"ז אסור מדרבנן, ולא התירו איסור דרבנן ע"י עירוב תבשילין, אלא היכא דאיכא למימר הואיל.

ט] עוד ילה"ע בזה, במש"כ הגרע"א במהדו"ק סימן ה' להוכיח כד' השאג"א דהשוחט בהמה ביו"ט שהיא טרפה מדרבנן לא עבר אדאורייתא, דכיון דמדאורייתא היא כשרה אמרינן הואיל, דאל"כ יקשה מי שדר רחוק ממקום ישוב וסביבותיו לא שבת אדם בבין השמשות, נימא דאסור לו לאפות ולבשל מיו"ט ע"י ע"ת, דהרי ל"ש בזה הואיל ומיקלעי לי' אורחים, כיון דכשנכנס יו"ט לא שבת אדם תוך אלפים להעיר וליכא באפשרות דלקלעי אורחים, ובע"כ כיון דתחומין דרבנן אמרינן הואיל דלא יהיה אסור מדאורייתא, עכ"ד.

והנה הרי פשוט דכל הא דס"ל להשאג"א דבדבר האסור מדרבנן אמרי' הואיל, היינו רק לגבי איסורא דאורייתא, דכיון דמדאורייתא ה"ז ראוי, אמרי' הואיל, אך מ"מ ודאי דמדרבנן ל"ש בזה הואיל כלל, כיון דמדרבנן אי"ז ראוי, והוא מוכרח כן ממה שדנו תוס' וש"ר בפ' אלו עוברין בדין אפיית חלת חו"ל טמאה, והרי דאף דאין איסורה אלא מדרבנן, מ"מ ל"ש בזה הואיל, והיינו משום דאף אם מדאורייתא אמרי' בזה הואיל, מ"מ בדרבנן ל"ש למימר בזה הואיל, וז"פ.

והיינו דהגם דבאפיית חלה טמאה בפסח התירו לכתחילה משום הואיל, כ"ז הוא בגוונא דשייך בי' הואיל אף מדרבנן, וע"כ אף דלכתחילה לא סמכינן על הואיל, מ"מ משום איסור בל יראה סמכינן על הואיל לכתחילה, אך משא"כ בדבר האסור מדרבנן דמדרבנן ל"ש בו הואיל כלל, לא התירו לאפותו, דלא התירו כל איסורים דרבנן משום בל יראה, שהרי גם כל האיסור לשרוף את החלה, דנו התוס' לומר שאינו אלא מדרבנן, וגם דנו התוס' שם לומר בחד גוונא דאסור משום מוקצה, הגם דאי"ז אלא איסור דרבנן.

ומזה מקור למש"נ, דעד"ז י"ל בדין עירוב תבשילין, דאף שהניח עירוב תבשילין לא שרי לאפות מיו"ט לשבת, אלא בגוונא דשייך בי' הואיל, ומשום צורך שבת סמכינן על הואיל לכתחילה, ומשא"כ בגוונא דל"ש בי' הואיל, הגם דכל האיסור בזה אינו אלא מדרבנן, ל"מ עירוב תבשילין למישריי'.

ולפ"ז הרי אי נימא כמש"נ מד' ר"ח ובעה"מ ודעימייהו דכל הא דשרי לאפות מיו"ט לשבת בשהניח ע"ת, הוא רק משום דבמקום הדחק אמרי' הואיל לכתחילה, אך בגוונא דל"ש הואיל, הרי דהגם דאין איסורו אלא מדרבנן, ל"מ ע"ת למישריי', הרי דה"נ בגוונא דמדרבנן ל"ש הואיל כלל, אין לנו להתיר לאפות מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין.

אך מד' הגרע"א שנקט דלדעת השאג"א יש להתיר בזה, מבו' שדעתו דכל היכא דאין האיסור אלא מדרבנן, מהני ע"ת למישריי', וע"כ אף באופן שמדרבנן ל"ש הואיל כלל, יש להתיר ע"י עירוב תבשילין, וזה מתאים עם ד' הגרע"א בגל' שו"ע סימן תקכ"ח שדן בד' הר"ן בהא דל"מ עירוב תבשילין להתיר לערב מיו"ט לשבת, והרי שדעתו דמן הדין מהני עירוב תבשילין להתיר דבר האסור מדרבנן.

י] ועד"ז נ', דהנה בפסחים דמ"ו: מותיב רבה לר"ח מהא דתנן בהמה המסוכנת לא ישחוט אלא כדי שיכול לאכול הימנה כזית צלי מבעו"י, יכול לאכול אף על גב דל"ב למיכל, בשלמא לדידי דאמרי הואיל הואיל ואי בעי למיכל מצי אכיל משו"ה ישחוט.

ובחי' הרמב"ן חולין די"ב. כתב בתו"ד, ז"ל, והוינן בה והא אנן כרב הונא תנן בהמה מסוכנת לא ישחוט ממנה וכו', ל"ק דהתם מדאוריתא קאמרינן וגבי מסוכנת אוקמוה אדאוריתא, לא שיאכל אלא כיון שהיא מותרת באכילה מה"ת ואי בעי אכיל מלאכה דאוכ"נ היא, תדע דאפי' סעד ואין דעתו לאכול דבעלמא אסור כאן התירו וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן דאף דמדרבנן אסור לאכלה, מ"מ כיון דמה"ת היא מותרת באכילה, אמרי' בזה הואיל ושרי לשחטה דמלאכה דאוכ"נ היא, וזה כד' השאג"א דמה"ת אמרי' הואיל אף בדבר האסור מדרבנן.

אמנם הנה הרא"ש בפ' אין צדין סימן ד' כתב בדין בהמה המסוכנת, ז"ל, והתירו לאכול כזית מבית טביחתה בלא בדיקה משום הפסד ממונו, עכ"ל, וכ"ה בטור סימן תצ"ח.

ובעוניו"ט סימן מ"ד בהג"ה כתב, דממה שהוצרכו לומר דרשאי לאכול משום הפסד ממונו בלי בדיקה, דמשמע דאם לא הי' רשאי לאכול בלי בדיקה הי' אסור לשחוט, ולא שרינן ליה לשחוט משום דמה"ת לא צריך בדיקה והבדיקה הוא רק מדרבנן ואמרינן הואיל, ומשום הפסד ממונו שרינן איסור דרבנן, ואף דכל היכא דאמרינן הואיל איכא איסורא דרבנן מ"מ משום הפסד ממונא שרינן איסור דרבנן, מוכח דמשו"ז ל"ה שרי דכיון דאיכא איסור דרבנן שוב בטל דין הואיל, ושלא כד' השאג"א, וע"כ הוצרכו הרא"ש והטור לומר דשרינן לי' לאכול בלי בדיקה, עכ"ד.

והנה אמנם פשטות ל' הרא"ש והטור מ' דלא שרי לשחוט אא"כ דעתו לאכול ממנה, וכן דקדקו הב"י והב"ח בסימן תצ"ח, והיינו דהגם דלפ"מ דמותיב רבה מינה, הרי מבו' דהתירו לשחוט אף שאין דעתו לאכול משום דאמרי' הואיל, מ"מ לבתר דמשני ר"ח דמשום הפסד ממונו גמר לאכול כזית בשר, שוב יל"פ כן גם למ"ד דאמרי' הואיל, ואין לנו מקור שהתירו בבהמה מסוכנת לשחוט לכתחילה מכח הואיל, ולפ"ז הרי ודאי דאסור לשחוט אא"כ רשאי לאכול ממנה בלא בדיקה, וז"פ, אך לפ"מ שדן הב"י שם לפרש דאף שאין דעתו לאכול שרי לשחוט משום הואיל, ולפ"ז הרי שפיר הי' מקום לומר דאף דמדרבנן אסור לאכול בלא בדיקה, מ"מ כיון דמה"ת שרי אמרי' הואיל ושרי לשחטה, וכמש"כ כן הרמב"ן.

אמנם לפמש"נ יש לדחות, שהרי הגם דבדבר האסור מדרבנן אמרי' הואיל, היינו רק מה"ת, אך מדרבנן ל"ש בזה הואיל כלל, וי"ל דע"כ ס"ל להרא"ש ולהטור דהגם שבבהמה מסוכנת התירו לשחוט ולסמוך לכתחילה על הואיל, כ"ז הוא בגוונא שהוא רשאי לאכלה ואף מדרבנן שייך בו הואיל, דבכה"ג הרי דהגם דבעלמא לא התירו לסמוך לכתחילה על הואיל, מ"מ משום הפסד ממונו התירו, אך בגוונא שאינו רשאי לאכלה מדרבנן ומדרבנן ל"ש בו הואיל כלל, י"ל דלא התירו לשוחטה, וע"כ הוצרכו לפרש דהתירו חכמים לאכול ממנה כזית בלא בדיקה, וע"כ שפיר שייך בזה הואיל אף מדרבנן, ומשום הפסד ממונו התירו לסמוך על הואיל לכתחילה ולשחטה.

אך יש לפקפק קצת בזה, דמהיכ"ת דהתירו להאיסור דרבנן לאכול בלא בדיקה, ולא התירו להאיסור דרבנן לשחוט משום דמדרבנן ל"ש בזה הואיל, וי"ל.

אך בד' הרמב"ן נתחדש לא כן, אלא בבהמה מסוכנת התירו לשחטה משום הפסד ממונו, אף בגוונא דמדרבנן ל"ש בו הואיל כלל.

וילה"ע במש"כ הרמב"ן, ז"ל, תדע דאפי' סעד ואין דעתו לאכול דבעלמא אסור כאן התירו, עכ"ל, וצ"ב דבסעד ואין דעתו לאכול, הרי יש להתיר משום הואיל, וע"כ הגם דלכתחילה לא סמכינן על הואיל, מ"מ משום הפסד ממונו סמכי' ע"ז לכתחילה, כדחזינן כמה גווני שהתירו לסמוך על הואיל לכתחילה, ע' בחי' הרשב"א לקמן דכ"א. בדין עיסת הכלבים, ועי' בד' הרא"ה שם בהני בני באגי (וכ"ה מבו' במלחמות פ' אלו עוברין), ועי' בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן דכ"א: בהא דשרו ב"ש לחמם מים הראויין לשתי' לצורך רחיצה, ומנלן ללמוד מזה להתיר אף בגוונא שאסור לאכול הבשר מדרבנן דבכה"ג הרי מדרבנן ל"ש בזה הואיל כלל, וצ"ע בזה.

יא] ויש להעיר עוד בענין זה, דהנה בהא דביצה שנולדה בשבת שאחר יו"ט אסורה משום דאין יו"ט מכין לשבת, כתב בשעה"צ סימן שכ"ב סק"ג, ז"ל, ודע דבזה לא מועיל התיקון של עירוב תבשילין דלא אתי דרבנן ועקר דאורייתא, תוספות שם עיי"ש, עכ"ל.

אמנם צ"ע, דלפ"ז הי' בדין דביצה שנולדה ביו"ט דאסורה בשבת דדעת הרבה מן הראשונים דאין איסורה אלא מדרבנן, יועיל בזה עירוב תבשילין להתירה, וזה ודאי אינו.

וי"ל דל"ש כלל התירא דעירוב תבשילין בהכנה דממילא, דכל עיקר התירא דעירוב תבשילין הוא משום דה"ז תחילת הבישול, וזה ל"ש כלל בהכנה דממילא, וד' התוס' לעיל ד"ב: דהא דל"מ ע"ת להתיר הוא משום דה"ז אסור מה"ת, קיימי על הכנה דבידים, והשעה"צ שכתב טעם זה, הגם דבהכנה דממילא בלא"ה ל"מ ע"ת, י"ל דעדיפא מינה קאמר, ושו"ר כן בד' ראבי"ה סימן תשמ"ח והבאנו דבריו להלן סקי"ב.

ולמש"נ לעיל בדעת הר"ח ובעה"מ ודעימי' הוא מתישב בפשיטות, דאף בביצה שנולדה בזה דאסורה בזה, הגם דכל איסורה אינו אלא מדרבנן, מ"מ ל"מ עירוב תבשילין למישריי', דאין בכח עירוב תבשילין להתיר איסור דרבנן, ול"מ עירוב תבשילין אלא בגוונא דאיכא למימר הואיל, דמשום צורך שבת התירו לסמוך ע"ז לכתחילה, וז"פ.

יב] שו"ר שכבר עמדו רבותינו הראשונים בזה, דז"ל ר"ת בספה"י סימן שפ"ה, מכן סמכו חכמים לעירובי תבשילין מן התורה. כלומר מן התורה מצאו סמך לדבריהם, ואי קשיא הא דאמר בשמעתא קמייתא דאין מכינין מיום טוב לשבת מה"ת וקשיא דרבה אדרבה, דרבה אמר לעיל שיברור וכו' ולא יבא להשתכח משו"ה תקינו רבנן עירובין, איכא למימר הא דאמר רבה התם לא אמר אלא לענין הכנה דאסורה לטלטל בו ביום כגון קינין שאין מוכנין, ואינו אסור אלא דבר שאסור לו "ואפי' ע"י עירוב אסור" דעירוב אינו מתיר מוקצה – כ"ה בל' חי' תלמיד הרמב"ן בריש פירקין, וכצ"ל, אבל יונים שמוכנין הם לא אסרה תורה להכין אפי' בלא עירוב, ואתו רבנן וגדרו גדר אסור להכין אפי' לדבר שמוכנת ליו"ט, דיש בידיהם לאסור אפי' דבר המותר לו משום דנראה כמתקן, אבל אם עירב בתבשיל מערב יו"ט מותר, עכ"ל, ועיקר דבריו צ"ב רב, ואכ"מ.

וז"ל ראבי"ה סימן תשמ"ח, וביצה שנולדה ביו"ט לכאו' נראה דמותרת למחר בשבת לגומעה חי', דכיון דאסורה לרב משום הכנה שרי לגומעה בשבת על ידי עירוב תבשילין, ורפיא, דעירוב תבשילין לא מהני אלא לדבר שגמרו בידי אדם, כדגמרינן לי' מדכתיב אשר תאפו אפו, עכ"ל.

ובאו"ז סימן שמ"ג אות ט' כתב, ז"ל, פי' ה"ר ברוך בר' יצחק מריגנשבורג דדוקא לעירובי חצירות מהניא ערובי תבשילין, אבל לעירובי תחומין לערב מעיו"ט לשבת לא מהני ע"ת דכל דבר שאסור בי"ט אינו יכול לעשותו לצורך שבת ע"י ע"ת, דמה"ט ביצה אסורה מיו"ט לשבת ול"מ ע"ת, הואיל דביו"ט אסורה ואפי' למ"ד צרכי שבת נעשין ביו"ט ומדרבנן הן ע"ת, אעפ"כ לא מהני אלא דבר שמותר בו ביום, כגון שוחט מסוכנת אם אפשר לאכול ממנה כזית וכו', עכ"ל.

והמאירי בבית הבחירה בריש מכילתין כתב בזה, ז"ל, ואע"פ שמכינין ביו"ט הכנת מעשה לשבת מיהא ע"י עירוב, כבר פירשו הטעם משום הואיל ואי מיקלעי אורחים וכו' ואף זו לכתחילה ע"י עירוב, ומ"מ אלמלא טעם הואיל אף ע"י ערוב הי' נאסר כמו שהתבאר בפרק אלו עוברין, אבל הכנת הזמנה כלל וכלל לא אפילו ע"י ערוב, שאין הכנת הזמנה מיו"ט לשבת ומשבת ליו"ט, עכ"ל, ובחידושיו לעיל ד"ב: כתב, ז"ל, ועירוב נמי ל"מ וכו', דל"מ עירוב אלא להכנת מעשה כגון אפי' ובישול שיו"ט מכינה לעצמו ולא נאסר שלא יכין מיו"ט לשבת אלא מדרבנן ואתי עירוב דרבנן ומבטל דרבנן, ועוד דאמרי' הואיל, אבל הזמנה דהוי דאורייתא דוקא מחול ליו"ט ומחול לשבת, עכ"ל, וע' עוד בחידושיו בריש פירקין מש"כ בזה.

ומד' כולם נלמד, דעירובי תבשילין מהני להתיר איסור דרבנן אף במקום דל"ש הואיל, וע"כ הוא שדנו שתהא ביצה שנולדה ביו"ט מותרת בשבת, הגם דל"ש בזה הואיל, ושמא יש לדחות דדבריהם קיימי לדעת ר' חסדא דצרכי שבת נעשין ביו"ט, ולדידי' היתר עירוב תבשילין אינו מיוסד על דין הואיל, אך אי"ז נראה.

**ב**

יג] בגל' הגרע"א סימן ש"ב למג"א סק"ו כתב, ז"ל, אין מציעין המיטות משבת למוצ"ש וכו', אבל מיו"ט לשבת ואף שלא הניח ע"ת, דהרי הר"י ס"ל דמציעים מיוה"כ לשבת דשבת קדושתו חמורה אבל לא משבת ליוהכ"פ וס"ל שם דחלבי שבת קריבין ביוהכ"פ, אלא דר"ע פליג וס"ל דשניהם שוין וחלבי שבת אין קריבין ביוהכ"פ ומ' ג"כ דס"ל דאין מציעין מיוהכ"פ לשבת, אבל מ"מ כיון דשבת בודאי קדושתו חמורה מיו"ט וחלבי שבת קריבין ביו"ט יש ללמוד דמציעין מיו"ט לשבת כמו דמותר לר"י מיוהכ"פ לשבת, אח"כ ראיתי בא"ר סק"ח כ' רש"ל פסק ממהר"ש צ"ל מהר"א שטיין נ"ל דטליתים חדשים שרי לקפל ביו"ט שחל להיות בע"ש כשעשה ע"ת, ולענ"ד בלא ע"ת ג"כ שרי כמו מיוהכ"פ לשבת לר' ישמעאל וי"ל, עכ"ל.

והנה בס' דעת תורה שם הק' ע"ד מהרש"ל שהתיר לקפל הטלית בשעשה ע"ת, שהרי מהרש"ל גופי' בפירקין סימן י"א הסכים לד' הר"ן דאף מי שהניח ע"ת אסור לערב עירובי חצירות לשבת, דלא שרי ע"ת אלא דבר שהוא דומה לתיקון סעודה, וא"כ היאך מהני ע"ת להתיר לקפל הטלית לצורך שבת, הרי אי"ז מכלל תיקון סעודה.

ובאמת מצינו כן בד' האחרונים בכ"ד שנקטו כן דל"מ עירוב תבשילין להתיר הכנות שאינם מצרכי סעודה, חדא הוא במש"כ בשו"ע הגר"ז ר"ס תק"ג, ז"ל, ואפי' דבר שאין בו מלאכה כלל כגון להדיח כלים וכיו"ב אסור לעשות ולהכין ביו"ט לצורך חול ואפי' לצורך שבת שלאחריו אם לא הניח עירובי תבשילין וכו', וכן לא יחפש בס"ת ביו"ט ראשון מה שצריך לקרות ביו"ט שני או בשבת שאחר יו"ט אע"פ שהניח עירובי תבשילין, שאין עירוב תבשילין מתיר אלא תיקון צרכי סעודת שבת אבל לא שאר הכנות מיו"ט לשבת וכו', עכ"ל.

עוד מצינו כן בשו"ת אבנ"מ סימן י', ז"ל, אבל הר"ן כתב פ"ב דביצה דל"מ עירוב תבשילין אלא לאוכל נפש ולא למכשירי אוכ"נ ע"ש, אלא דנראה דגם האידנא מדיחין כלים בי"ט לצורך שבת ע"י עירוב תבשילין, וצ"ע, עכ"ל.[[8]](#footnote-9)

עוד מצינו כן במש"כ בגל' הגרע"א סימן תרס"ז, ז"ל, לחפש הס"ת משבת ליו"ט, משמע מיו"ט לשבת מותר ע"י עירוב תבשילין, ועי' מג"א תקכ"ח ס"ב בשם הר"ן וכו', אבל לטעמא דהר"ן דע"ת אינו מתיר אלא צרכי סעודה, א"כ הכא אסור לחפש הס"ת מיו"ט לשבת, עכ"ל, וסיים הגרע"א שם, ועמ"ש בגליון לעיל סימן ש"ב במג"א ס"ו, וכונתו דלמש"כ שם ל"ב כלל ע"ת להתיר הכנה בעלמא מיו"ט לשבת, כ"ה דחזינן דלר' ישמעאל מציעין את המיטות מיוהכ"פ לשבת.

ועיי"ש באלי' רבה שהעתיק ד' מהרי"ל דאוסר לחפש ס"ת מיו"ט לשבת משום הכנה, ובאבנ"ז סימן שצ"ז סק"ח הביא שכ"ה בפרמ"ג בפתיחה, ובמחזיק ברכה שם סק"ב כתב בדעתו דל"מ לזה ע"ת, משום דאי"ז מצרכי סעודה, וכבר עמדו בזה דסתרי ד' האלי' רבה, למש"כ בסימן ש"ב דמהני ע"ת להתיר לקפל טלית מיו"ט לשבת, וצ"ע.

וצ"ע בד' המהרש"ל שנקט דמהני ע"ת להתיר לקפל הטלית מיו"ט לשבת, שהרי אין ע"ת מתיר אלא דברים שהן מצרכי סעודה.

יד] ונ' לישב, דהנה הרי בעיקר מה שנקט מהרש"ל דאסור לקפל הטלית מיו"ט לשבת בלא ע"ת, תמה הגרע"א מהא דחזינן דלדעת ר' ישמעאל מציעין את המיטות מיוהכ"פ לשבת, משום דס"ל דקדושת שבת חמורה מקדושת יוהכ"פ, וא"כ ה"נ יש להתיר להציע את המיטות מיו"ט לשבת משום דקדושת שבת חמורה מקדושת יו"ט.[[9]](#footnote-10)

ונ' לישב ד' מהרש"ל, עפימש"נ לעיל סק"ו מד' השאג"א, דבתקנת ע"ת נתחדש איסור חדש לבשל מיו"ט לשבת בשלא הניח ע"ת כדי שיברור, וכ"ה להדיא בהגה' ברוך טעם סימן רס"ג, אשר לפ"ז י"ל, דמה"ט הגם שמציעין את המיטות מיוהכ"פ לשבת, מ"מ מי שלא הניח ע"ת אסרו עליו להציע את המיטות מיו"ט לשבת, וה"נ הוא אסור לקפל את הטלית מיו"ט לשבת.

אשר לפ"ז נ' פשוט, דע"כ כל שהניח ע"ת מותר לקפל טלית מיו"ט לשבת הגם דאי"ז מצרכי סעודה, דכל מש"כ הר"ן דל"מ ע"ת להתיר דבר שאינו מצרכי סעודה, הוא רק בגוונא שיש לנו לאסור מדינא לעשותו מיו"ט לשבת, ובאנו לדון דיועיל הע"ת להתירו, ובזה הוא דאמרי' דל"מ הע"ת להתיר דבר שאינו מצרכי סעודה,[[10]](#footnote-11) אך בקיפול מיו"ט לשבת דמדינא ל"ה לנו לאסרו כלל, כ"ה דמציעין את המיטות מיוהכ"פ לשבת, וכל הא דאסרינן לי' הוא משום שלא הניח ע"ת, הרי דכל שהניח ע"ת אין מקום לאסרו, שהרי ל"ב שהע"ת יתיר לקפל, אלא כל שהניח ע"ת אין מקום כלל לאסור עליו לקפל, ודו"ק.

ואמנם לפ"ז נתחדש, דבתקנת ע"ת תרתי איכללו בה, חדא, דהגם דמדרבנן לא אמרי' הואיל, מ"מ כל שהניח ע"ת ה"ז מתיר לו לבשל לשבת, ועוד, דכל שלא הניח ע"ת נאסר עליו לעשות מלאכה ולהכין לצורך שבת, וצ"ע מהיכ"ת נימא כן דבכלל תקנת ע"ת נתחדש איסור מכח מה שלא הניח ע"ת.

**ג**

טו] בעיקר הנידון אם מותר להכין הכנות בעלמא מיו"ט לשבת בלא ע"ת, דפליגי בזה המהרש"ל והגרע"א, ודעת האלי' רבה הגר"ז והאבנ"מ לאסור בזה, כמו שהבאנו לעיל סקי"ג, כבר הביא בישועות יעקב סימן ש"ב ס"ה שמצינו הדברים מפורשים להתיר בירושלמי בפירקין, דגרסי' התם, איתא חמי מציעין את המיטות מיו"ט לשבת ואין אופין ומבשלין מיו"ט לשבת, א"ר אילא ולמה מציעין מיו"ט לשבת שכן מציעין את המיטות מלילי שבת לשבת, ויאפו או יבשלו מיו"ט לשבת אין אופין ומבשלין מלילי שבת לשבת.

ומפורש בד' הירושלמי דמותר להציע את המיטות מיו"ט לשבת, אף שלא הניח ע"ת.[[11]](#footnote-12)

ובמה שאמרו בירושלמי דהטעם בזה הוא משום שמציעין את המיטות מלילי שבת לשבת, פירש הצל"ח לעיל דט"ו: דהיינו דמזה חזינן דלי"ב שום איסור מלאכה, וע"כ לא אסרו לעשות כן מיו"ט לשבת.[[12]](#footnote-13)

ועיי"ש שדן לומר דכ"ז הוא לדעת ר"ח דצרכי שבת נעשין ביו"ט, וכל האיסור הוא גזירה אטו מיו"ט לחול, ולא אסרו בדברים שאינם מלאכה מה"ת, אך לדעת רבה דכל ההיתר הוא משום הואיל, הרי י"ל דבגוונא דל"ש הואיל, יש לאסור אף בהכנה בעלמא, אך לא הכריע לאסור בזה, וילה"ע ע"ז, מהא דלדעת ר' ישמעאל מציעין את המיטות מיוהכ"פ לשבת, הגם דלכאו' צרכי שבת אין נעשין ביוהכ"פ, אך י"ל דלמש"כ הרמב"ם דשבת ויוהכ"פ קדושה א' הן, צרכי שבת נעשין ביוהכ"פ, וצ"ע בזה.

ומצינו עוד כמה נפ"מ בזה, חדא הוא במש"כ האחרונים לפרש טעם הסוברים דל"ב ע"ת להדלקת הנר, דהוא משום דס"ל דמותר להדליק נר של בטלה, ובס' מלאכת יו"ט אות ע"ט עמד בזה, דהגם דמותר להדליק נר של בטלה, מ"מ יש מקום לאסור להדליק מיו"ט לשבת, משום איסור הכנה, עיי"ש בדבריו.

והנה המלאכת יו"ט שם נקט שיש לאסור בזה משום איסור הכנה דרבה, עיי"ש, אך יש לדון בזה, דכיון דמותר להדליק נר של בטלה ביו"ט, ל"ש בזה איסור הכנה בידים, שהוא רק בעשיית מלאכה,? אך בד' הר"ן שהביא השעה"מ פ"א מיו"ט מבו', דגם אם דינא דמתוך מתיר אף שלא לצורך, מ"מ יש לאסור לאפות מיו"ט לחול משום איסור הכנה,? והאמנם אי נימא דכל הכנות אסורות מיו"ט לשבת כמו שאסורין מיו"ט לחול, יש לאסור משו"ז בהדלקת נר מיו"ט לשבת, ובחי' הגרע"א לקמן דכ"ב: כתב דממש"א ר"ה לקמן דכ"א: דמי שלא הניח ע"ת וכו' ומדליקין לו את הנר, מבו' דס"ל דהבערה הויא מלאכה האסורה ביו"ט, עכ"ד, ואזיל לטעמי' דס"ל דהכנות בעלמא לא נאסרו מיו"ט לשבת.

עוד עמד בזה בקה"י סימן י"ד, במש"כ הגרע"א להקשות בסוגיא דלקמן דכ"ב., דכיון דכל איסור הטמנה הוא שמא יחתה, א"כ כל שהותר לו לבשל מיו"ט לשבת, מ"ט אסרינן עלי' להטמין, ודבריו צ"ע רב, שהרי מבו' בד' התוס' בדי"ז: ובד' בעה"מ, דהחילוק בין בישול להטמנה, לאו היינו משום דהטמנה הויא איסור אחר, אלא הוא משום חילוק מיני התבשילין, ולפ"ז ל"ק כלל, וכבר תמה ע"ז בס' בני ציון סימן מ', וכתב הקה"י דיש לאסור בזה משום איסור הכנה מיו"ט לשבת, אך הגרע"א לטעמי' דהכנה בעלמא לא נאסרה מיו"ט לשבת.

וראיתי להעיר עוד בזה, במש"כ המג"א סימן תקכ"ז סקט"ז בהא דהתחיל לבשל ונאבד העירוב גומר אותו תבשיל, דנ"ל דאפי' לא הניח הקדירה עדיין אצל האש רק שהתחיל בתקונו כגון שחתך הלפתות וכדומה מותר לבשלו, עכ"ד.

והנה אי נימא דהכנה בעלמא לא נאסרה מיו"ט לשבת, א"כ חתיכת הלפתות שאין בה משום מלאכה מותר לעשותה מיו"ט לשבת אף בלא עירוב תבשילין, וא"כ לכאו' בדין דלא חשיב כהתחיל בעיסתו, דרק אם התחיל להכין על סמך העירוב הוא דשרי לגמור, וכאשר כ"ה פשטות ל' רש"י בדי"ז:, ז"ל, אם התחיל בעיסתו לתקנה ולאפותה "על ידי עירובו", עכ"ל, ובע"כ מד' המג"א דאף הכנה בעלמא נאסרה מיו"ט לשבת בשלא עירב, וע"כ כל שחתך ראשי הלפתות חשיב כהתחיל בעיסתו דגומר.

אך ראיתי מובא מס' בינה לעיתים פ"ו ה"ה שפירש ד' המג"א בשחתך ראשי הלפתות לחתיכות דקות דיש בזה משום טוחן, עיי"ש, ולפ"ז אין להביא משם.

וע' מ"ב סימן ש"ב סקי"ז וסקכ"ג ושעה"צ סימן תרס"ז סק"ז מש"כ בדין זה דהכנות בעלמא מיו"ט לשבת למי שלא הניח ע"ת.

טז] והנה לכאו' יש להביא ראי' גדולה דליכא איסור בהכנות בעלמא מיו"ט לשבת, מדעת רבי דמערבין עירובי חצירות מיו"ט לשבת, והתוס' בעירובין דל"ח. כתבו לפרש דלי"ל הכנה, או דס"ל דל"ש הכנה בדבר המותר ביו"ט, עיי"ש, וצ"ע דהגם דלי"ב לאיסור הכנה דרבה, מ"מ מ"ט אי"ז אסור דומיא דהצעת המיטות והדחת הכלים, ולכאו' מוכח מזה כד' הגרע"א דהכנות בעלמא לא נאסרו מיו"ט לשבת.

האמנם יש לדחוק, דאיירי בשעירב עירוב תבשילין, והגם דל"מ ע"ת להתיר לערב מיו"ט לשבת, מ"מ אם כל האיסור בזה הוא משום הכנה בעלמא, שפיר מהני ע"ת להתירו, וכמש"נ לעיל סק"? בדעת מהרש"ל, אך משמעות הדברים דמותר לערב עירובי חצירות אף בשלא הניח ע"ת, ודעת האו"ז דאם הניח ע"ת מותר לכו"ע לערב עירובי חצירות.

ומצינו באבנ"ז סימן שצ"ז סק"ט שכבר עמד בזה, וכתב לישב דרבי לטעמי' דשבת ויו"ט קדושה א' הן, וע"כ מותר לערב עירובי חצירות מיו"ט לשבת, ואי"ז אסור משום איסור הכנה, וזה לפ"מ שפירש שם דהא דלר' ישמעאל מציעין את המיטות מיוהכ"פ לשבת, הוא משום דקדושה א' הן.

אך צ"ע, דלפ"מ דמפכינן לה דחכמים מתירין לערב עירובי חצירות, תיקשי דמ"ט לי"ב משום איסור הכנה דומיא דהצעת המיטות, ולא מצינו דהני חכמים ס"ל דקדושה א' הן.

גם תיקשי דבעירובין דל"ח. מבו' דאף לר"א דס"ל התם דשבת ויו"ט ב' קדושות הן, אין אסור לערב מיו"ט לשבת אלא משום איסור הכנה דרבה, עיי"ש, וצ"ע בזה.

והעירוני דשמא י"ל דליכא איסור הכנה אלא בהצעת המיטות ודכוותה, ולא במערב עירובי חצירות שאינו משתמש במה שהכין, אלא ה"ז מתיר לו איסור טלטול, וצריך בדיקה בזה.

**ד**

יז] התוס' בביצה דכ"א. כתבו, ז"ל, ובהאי דביצה דאמרינן כלי שנטמא בולד הטומאה מטבילין אותו ביו"ט ואקשינן הא בעי הערב שמש, ותירץ הר"ר אלחנן דביו"ט שחל להיות ע"ש עסקינן דיו"ט מכין לשבת הלכך מטבילין אפילו ליומא אחרינא, עכ"ל.

ובשו"ת אבני מילואים סימן י' תמה ע"ד התוס', ז"ל, איברא ראוי להתבונן בעיקר דברי הר' אלחנן שכתב בפשיטות דמיירי בי"ט שחל להיות ע"ש דיו"ט מכין לשבת, ובש"ס משמע דאין יו"ט מכין לשבת עי' במסכת ביצה דט"ז יו"ט שחל להיות ער"ש אין מערבין לא עירובי תחומין ולא עירובי חצרות, ואמרו בגמרא במס' עירובין דל"ח. מיו"ט לשבת מ"ט לא משום הכנה ע"ש, ומבואר דאין יו"ט מכין לשבת וכו', ועיין תוס' פ' המביא כדי יין ד"ל ד"ה עד מוצאי י"ט האחרון דמבואר ג"כ דאין יו"ט מכין לשבת ע"ש, ובריש ביצה אמר רבה וכו' ואין יו"ט מכין לשבת, ואפשר דה"ר אלחנן סובר כדעת הגהת אשר"י פ"ב דביצה דאע"ג דאין י"ט מכין לשבת ה"מ היכי דלא הניח עירוב תבשילין אבל אם הניח ע"ת מותר ע"ש, וא"כ שפיר משכחת לה דיו"ט מכין לשבת כשהניח ע"ת, אבל הר"ן כתב פ"ב דביצה דל"מ עירוב תבשילין אלא לאוכ"נ וכו', עכ"ל.

ובקה"י ביצה סימן י"ד כתב לישב, עפמש"א בירושלמי בפירקין דמציעין את המיטות מיו"ט לשבת שכן מציעין את המיטות מלילי שבת לשבת, ולפ"ז הרי דמה"ט שרי להטביל כלי שנטמא בולד הטומאה מיו"ט לשבת, שהרי בד' התוס' לקמן די"ח ד"ה נגזור השקה מבו' דשרי להטביל כלי שנטמא בולד הטומאה בשבת בשיהא בזה תועלת ליומו, וע"כ ל"ש בזה איסור הכנה מיו"ט לשבת, עכ"ד, ועי' גם בישועות יעקב סימן ש"ב שכתב להתיר להטביל כלים מיו"ט לשבת עפי"ד הירושלמי.

אמנם הדברים צ"ע, דכל מה שהתירו בירושלמי להציע את המטות מיו"ט לשבת, פשוט דהוא רק משום דבהצעת המיטות אין לאסור משום דין הכנה דרבה, וכל האיסור בזה הוא משום טירחא לצורך חול, אך אם הי' בזה משום הכנה דרבה, ל"ה מהני מידי הא דמציעין את המטות מלילי שבת לשבת, שהרי בכל איסור הכנה דרבה מיו"ט לשבת, קי"ל דשבת מכינה לעצמה, ומ"מ הכנה מיו"ט לשבת אסורה.[[13]](#footnote-14)

ולפ"ז הרי לא נתישב משה"ק האבנ"מ ע"ד התוס' בחגיגה דיהא אסור משום הכנה, שהרי ודאי אין כונתו לאיסור הכנה משום טירחא, אלא לאיסור הכנה דרבה, וכמו שהביא מסוגיא דריש מכילתין, וגם כתב דהא דמהני ע"ת ע"ז הוא רק לפמש"כ בהג"א דמהני ע"ת להתיר איסור הכנה, וכ"ז הוא רק בשבאנו לאסור משום הכנה דרבה, אך בהכנות בעלמא ודאי מהני ע"ת להתירן, שהרי בכל אפי' מיו"ט לשבת יש לאסור גם משום הכנה, ומשום זה יש לאסור להטביל כלים מיו"ט לשבת, אף אם מותר להטביל כלים בשבת, וז"פ.

וצריך להוסיף, דמה שדן האבנ"מ דשמא מהני ע"ת להתיר לזה, הגם ודאי ל"מ ע"ת להתיר לאיסור הכנה דרבה דהוא איסור מה"ת, אך היינו משום דבכלי שנטמא בולד הטומאה אין טומאתו אלא מדרבנן, וע"כ שפיר י"ל דיועיל ע"ת להתירו, הגם דל"ש בזה הואיל, ועמש"נ לעיל סקי"ב.

יח] ובישוב ד' רבינו אלחנן נ' די"ל בתרי גווני, חדא י"ל כמש"כ הראשונים בפסחים בשם התוס' דכל איסור הכנה דרבה הוא רק בהכנה דממילא ולא בהכנה דבידים, ולפנינו לא נמצא זה בד' התוס', ואשר ע"כ שפיר מותר להטביל כלים מיו"ט לשבת, ואין לאסור לזה משום דין הכנה דרבה.

וי"ל עוד, לדעת הסוברים דכל דין הכנה דרבה הוא רק בביצה שהיא דבר חדש, ולפ"ז י"ל דבטבילת כלים ל"ש איסור הכנה.

הרשב"א הביא די"א דל"ב לעירוב תבשילין להדלקה ולהוצאה, וע' כן באו"ז, ומבו' בדבריהם דהטעם הוא משום דלא הצריכו עירובי תבשילין רק לתיקוני סעודה, וזה מתבאר היטב לטעמא דכדי שיברור מנה יפה ליו"ט ומנה יפה לשבת, דכ"ז ל"ש אלא בתיקוני סעודה, אך לטעמא דרב אשי צ"ע בזה.

עי' היטב באבנ"ז סימן שצ"ז, ולמש"נ יש לדון בכמה דברים שכתב שם, עיי"ש.

ובמש"כ לאסור להניח הקדירה ביו"ט סמוך לחשיכה משום הכנה, צ"ע שהרי הכנה לא חשיב רק כשהדבר משתנה עי"ז, אך הכנה בעלמא לי"ב איסור הכנה דרבה, והרי בגמ' עירובין מבו' דכל הכנה דרבה הוא רק אם חלות העירוב חל ביו"ט, עיי"ש.

1. ובגל' הגרע"א סימן תקכ"ח כתב בזה טעם אחר, ז"ל, דע"ת אינו מתיר רק מה דמותר ביו"ט לעשות לצורך עצמו, מותר לעשות לצורך שבת, וגם דאפשר שיהי' לצורך יו"ט אם יקלעו לו אורחים, אבל לענין עירוב דלא משכחת ד"ז לצורך יו"ט עצמו, דע"ת להיתר יו"ט צריך להיות קודם יו"ט, וגם המעשה דעירוב בודאי אינו לצורך היום וכו', בכה"ג דודאי לצורך שבת הוא אין ע"ת מתיר ודו"ק וכו', עכ"ל.

   ובביאור מש"כ הגרע"א דאפשר שיהי' לצורך יו"ט אם יקלעו לו אורחים, הי' נ' שכונתו דלא התירו ע"ת בשניכר שאי"ז לצורך יו"ט, וכמו שכתב בהמש"ד להוכיח ממ"ד דל"מ ע"ת להטמנה, אך בל' הגרע"א בגל' סימן תרס"ז מ' דכונתו משום דאמרי' הואיל, ולפ"ז זה כמש"נ להלן סק"ג לדון דל"מ ע"ת אלא משום דאמרי' הואיל ובשעת הדחק שרי אף לכתחילה, וצ"ע דזה אינו טעם לדעת ר' חסדא דלי"ל הואיל, וגם שהרי לדעתו שרי לאפות מיו"ט לשבת אף סמוך לחשיכה, הגם דא"א שיהא זה לצורך יו"ט.

   עוד ראיתי להעיר ע"ד הגרע"א בס' שלמי תודה סימן ל"ז, מסוגיא דלעיל ד"ד. באושפזינכי' דר"א בר אהבה, דמבו' בפירש"י שם דאף דהביצה אסורה ביומה, מ"מ מותר לצלותה לשבת, אי לאו דאסורה בטלטול, והרי דע"ת מתיר אף בדבר דלא חזי ביומי', והאמנם מהתם קשיא ע"ד הגרע"א ודעימי' שנקטו דלא אמרי' הואיל בדבר האסור מדרבנן, דא"כ היאך הי' מותר לצלותה לשבת, הרי ל"ש בזה הואיל, (ולמש"נ להלן סק"ט הי' מקום לדון לאסור בזה גם לדעת השאג"א), וכבר עמדו ע"ז הרבה מן האחרונים שם, וכתבו דאתיא כר' חסדא דצרכי שבת נעשין ביו"ט, ואכמ"ל, ואולי כל ד' הגרע"א אלו הם רק לדעת רבה דצרכי שבת אין נעשין ביו"ט, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם זה מתישב למש"כ בעה"מ שם, דרבה התם ס"ל דטעם ע"ת הוא כדי שיברור, וגריס בעה"מ בריש פירקין דרבה הוא דאמר לה"ט, אך למש"כ הרמב"ן במלחמות שם לחלוק ע"ז, לא א"ש כ"כ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם יל"ד בזה, במש"כ הרשב"א בח"א סימן תרפ"ה ובח"ג סימן ער"ד לדון לדעת רבה אם מהני עירוב תבשילין להתיר לבשל מיו"ט א' שחל ביום ה' לשבת, והנה אי נימא דכל עיקר התירא דע"ת מיוסד ע"ז דבשעת הדחק אמרי' הואיל לכתחילה, הרי דבכה"ג דאי"ז שעת הדחק, אין מקום להתיר, אך אולי נידון הרשב"א הוא בשאין בידו לבשל ביו"ט שני, דהוי זה שעת הדחק, אך באמת בכה"ג אין ברור הדבר לאסור, עי' באחרונים בזה, אך י"ל דהאמנם למש"כ בעה"מ דההיתר הוא משום דהוי כשעת הדחק, ודאי אין להתיר בזה, אך ל' הרשב"א דההיתר הוא משום צורך מצוה, וע"כ שפיר יש מקום להתיר גם בכה"ג. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף בזה, דהנה בחי' הרשב"א בסוגיין מ', דלמאן דאית לי' הכנה, אסור מה"ת לערב מיו"ט לשבת, והגם דכל דין עירוב אינו אלא מדרבנן, מ"מ אחר דמדרבנן בעי עירוב, הרי דכל שמערב מיו"ט לשבת ה"ז אסור מה"ת משום הכנה, וכ"נ בל' הראשונים בכ"ד, שבאו לפרש דמה"ת לא חשיב הכנה אלא בדבר חדש כביצה שנולדה וכעירוב, ומ' דה"ז אסור מה"ת.

   אשר לפ"ז הרי נמצא, דלמאן דאית לי' הכנה, אין מקום להתיר לערב מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, דל"מ עירוב תבשילין להתיר איסור הכנה דאורייתא, ובע"כ דכל מה שדנו הראשונים להתיר בזה, הוא רק למאן דלי"ל הכנה, וכמבו' בדבריהם שלא אסרו לערב משום הכנה, וכנ"ל.

   אמנם מד' האו"ז שהתיר לערב מיו"ט לשבת בשהניח עירוב תבשילין, הגם דקי"ל כרבה דאית לי' הכנה, הרי בע"כ צ"ל דס"ל דכיון דכל דין עירוב אינו אלא מדרבנן, אף ליכא איסור הכנה במערב מיו"ט לשבת אלא מדרבנן, דמה"ת לא חשיב זה כהכנה כלל, וע" שפיר מהני עירוב תבשילין למשריי', וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך יש לדחות שכוונת הגר"א, דודאי משום ה"ט דכדי שיברור וכו' לא היו אוסרין איסור חדש לאפות מיו"ט לשבת, ובע"כ דמדינא יש לאסור לאפות מיו"ט לשבת דל"מ הואיל להתיר לכתחילה, וע"כ הגם דלצורך מצוה יש להתיר לכתחילה, מ"מ הגבילו חכמים לזה דלא יהא מותר אלא אם הניח ע"ת, כדי שיברור וכו', אך אם מדינא מותר לאפות מיו"ט לשבת משום הואיל, ל"ה מקום להצריך עירוב תבשילין. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה שמעתי להעיר, במש"כ הרשב"א בעבוה"ק בטעם הסוברים דל"ב ע"ת להתיר הדלקת הנר, דהוא משום שלא תיקנו ע"ת אלא לצרכי סעודה, וצ"ב דלמש"כ הרא"ה והר"ן דהא דבעי' ע"ת הוא משום דהגם דאמרי' הואיל אכתי אי"ב איסור דרבנן ומהני ע"ת למישריי', א"כ מה מקום יש לומר דהדלקת הנר שאינה מצרכי סעודה ל"ב ע"ת.

   אך לפי הנ"ל יש מקום לומר, דהרי מבו' בסוגיא דריש פירקין דכל הא דהצריכו ע"ת הוא כדי שיברור וכו' או כדי שיאמרו וכו', והיינו דכל דבר שהותר לעשותו ביו"ט, התירו לעשותו לצורך שבת, הגם דמדינא הי' בזה איסור דרבנן, והגבילו ההיתר שיהא רק ע"י ע"ת כדי שיברור וכו' או כדי שיאמרו וכו', וע"כ שפיר י"ל דבדברים שאינם צרכי סעודה לא הגבילו את ההיתר, והתירו אף בלא שהניח ע"ת. [↑](#footnote-ref-7)
7. שוב הראוני בשאג"א סו"ס ס"ד שכתב, ז"ל, ואע"ג דלרבה נמי אע"ג דאית לי' הואיל מ"מ איסורא דרבנן איכא, דהא ה"ט לדידי' דאצריכו רבנן ע"ת מיו"ט לשבת כדאמרי' התם וכו', עכ"ל, והרי שנקט כד' הר"ן דכל הא דבעי' עירוב תבשילין הוא משום דל"מ הואיל להתיר מדרבנן, וצ"ע דזה סותר לדבריו בסימן ק"ב שדן מ"ט לא תיקנו ע"ת בר"ח שחל בער"ש.

   ואולי יש לחדש בדעתו, דעיקר תקנת עירוב תבשילין לדעת רבה, אינה כלל מכח איסור המלאכה, אלא אף מי שאין דעתו לבשל מחויב להניח ע"ת כדי שיברור וכו', וע"כ שפיר הוי שייכא תקנת ע"ת בר"ח שחל בער"ש, אך הך דינא דמי שלא הניח ע"ת אסור לבשל לשבת, הוא רק מכח איסור בישול מיו"ט לשבת, והגם שהי' לנו להתירו לצורך שבת, מ"מ כל שלא הניח ע"ת לא התירוהו, ומזה שמי שלא הניח עירוב תבשילין אסור לבשל לשבת, הוא דהוכיח השאג"א דל"מ דין הואיל להתיר לכתחילה, וצ"ע אם י"ל כן. [↑](#footnote-ref-8)
8. מש"כ האבנ"מ דהר"ן כתב דל"מ ע"ת למכשירי אוכ"נ, לא נמצא כן בד' הר"ן שלפנינו, ושפיר י"ל דמכשירי אוכ"נ הוו בכלל צרכי סעודה, דמהני להו ע"ת, וכ"ה מוכח מהא דמהני ע"ת להתיר הדלקת הנר, דדעת הר"ן דבעי ע"ת להתירו, ובע"כ היינו משום דחשיב כצרכי סעודה, וכ"ה בלבוש סימן תקכ"ח ס"ב, ז"ל, דע"ת ל"מ אלא לצורך סעודה, והדלקה בכלל צורך סעודה היא שאין אוכלין בלא נר בליל שבת, עכ"ל, ומה"ט יש להתיר להדיח את הכלים מיו"ט לשבת, וכ"ה להדיא בד' הגר"ז בסימן תק"ג, שהגם שכתב דל"מ ע"ת להתיר לחפש בס"ת מיו"ט לשבת משום דאי"ז בכלל תיקון צרכי סעודת שבת, מ"מ כתב דמהני ע"ת להתיר להדיח את הכלים. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובאבנ"ז סימן שצ"ז סק"ח כתב לישב, דמיוהכ"פ לשבת דקדושה אחת הוא חשוב שבת מכינה לעצמה וע"כ לי"ב איסור הכנה, עיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומש"כ הר"ן דהא דמהני ע"ת להתיר אפי' ובישול הוא משום שהם מצרכי סעודה, הוא לטעמי' שדעתו כמו שהבאנו לעיל סק"ד דמדינא הי' לנו לאסור לאפות ולבשל מיו"ט לשבת, דל"מ הואיל להתיר לכתחילה, וכל הא דשרי הוא מכח הע"ת, וע"כ אילו לא היו מצרכי סעודה, ל"ה מהני הע"ת להתירן. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובישוב דעת המהרש"ל ודעימי' דנאסרו אף הכנות בעלמא מיו"ט לשבת, אולי י"ל, דכל ד' הירושלמי הם לטעמי' דס"ל כרב אשי דטעמא דע"ת הוא כדי שיאמרו וכו', והיינו דהוי זה גזירה אטו עשיית מלאכה מיו"ט לחול, ובזה הוא דאמרי' דלא גזרו אלא בעשיית מלאכה גמורה, ולא בהכנה בעלמא, אך לדעת רבה דטעמא דע"ת הוא כדי שיברור, הרי י"ל דהא דמי שלא עירב אסור לעשות מלאכה לצורך שבת, הוי זה איסור מחודש שאסרו מכח זה שלא עירב, וע"כ שפיר י"ל דאסרו אף הכנה בעלמא, וזה כמש"נ לעיל סקי"ד בטעם הא דאף הכנה בעלמא אסורה, וצ"ע בזה, אך הצל"ח כתב דד' הירושלמי הם גם לדעת רבה, (ולא נסתפק אלא אם לדעת רבה שרי אף סמוך לחשיכה דל"ש הואיל). [↑](#footnote-ref-12)
12. אך בקה"י במכילתין סימן י"ד פירש ד' הירושלמי בע"א, דרק דבר שמותר לעשותו בשבת, הוא דמותר לעשותו מיו"ט לשבת, אך דבר שאסור לעשותו בשבת, אסור לעשותו מיו"ט לשבת גם משום איסור הכנה, והדברים צ"ב, ומה שהוכיח כן מהא דאסור לערב עירובי חצירות מיו"ט לשבת, צע"ג, וכמש"נ להלן סקי"ז בהערה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומה"ט תמוה טובא מש"כ בקה"י שם, דמהא דאסור לערב עירובי חצירות מיו"ט לשבת, חזינן דגם בדבר שאין בו דררא דמלאכה כלל, מ"מ אסור לעשותו מיו"ט לשבת משום איסור הכנה, דומיא דהא דאסור להדיח כלים מיו"ט לחול, והאמנם להדיח כלים מיו"ט לשבת מותר, משום דמותר להדיחן בשבת, ומשא"כ בעירובי חצירות שא"א לערב בשבת, אסור לערב מיו"ט לשבת, עכ"ד, והדברים תמוהים, שהרי הא דאסור לערב עירובי חצירות מיו"ט לשבת, הוא משום איסור הכנה דרבה, וכמבו' בסוגיא דעירובין ובד' הראשונים שם, וע"כ ה"ז אסור אף דלי"ב דררא דמלאכה, אך אין ללמוד מזה דשאר הכנות דלי"ב דררא דמלאכה אסורין מיו"ט לשבת, ואדרבה ממה שלא אסרו אלא משום הכנה דרבה, ולא אסרו משום הכנה בעלמא, יש ללמוד דהכנה בעלמא מותרת אף בלא ע"ת, ועמש"נ עוד בזה לעיל סקט"ז, וז"פ. [↑](#footnote-ref-14)