ז (א) - ביסוד התירא דס_ס, ובדין ספק א_ בגוף וספק א_ בתערובת
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ד' כ"ד כסליו תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ט., א"ר אלעזר האומר פ"פ מצאתי נאמן לאוסרה עליו, ואמאי ספק ספיקא הוא ספק תחתיו ספק אין תחתיו ואת"ל תחתיו ספק באונס ספק ברצון וכו'.

והנה כתב בחי' הרשב"א ביצה ד"ג:, ז"ל, דלא אמרי' ספק ספקא להקל אלא בב' ספקות הבאות מכח התערובת, כגון טבעת של ע"ז שנפלה לרובא ומרובא לרובא, דכל חדא וחדא דאיכא ברובא שני יש בה ס"ס וכו', אבל כאן מה תאמר שמא לא זו היא הביצה שנפלה כאן ואת"ל זו היא גופא שריא, והלא מתחלתה אסרתה והיאך תחזור ותתירנה אחרי שהספק בגופה ממש וכו', וק"ל בהא דאמרינן ברפ"ק דכתובות דאומר פ"פ מצאתי נאמן לאוסרה עליו וכו' ואקשי' אמאי ס"ס הוא ספק תחתיו זינתה ספק אין תחתיו זינתה ואת"ל תחתיו זינתה ספק באונס ספק ברצון והתם אין הספקות באות מכח התערובת ואפ"ה אתה דן אותן בס"ס להקל, ויש לתרץ דהתם שאני שא"א לה לדון לפניך אלא בב' ספקות ואי אתה יכול להחמיר עלי' ולומר היאך תתיר וכבר אסרתה כמו שאתה אומר בזו שהיא ספק חול ספק של י"ט שמיד עמדה עלינו באיסור ואח"כ נתערבה באחרות ונתוסף בתערובת ספק זה השני, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כד:.

ב] והנה בעיקר הא דל"מ ס"ס שאינו מכח ב' תערובות, כתב באו"ה שער כ"ו דין א', ז"ל, הואיל והספק הראשון הוי דאורייתא שהיינו קודם שנתערב הי' באיסור ודאית פי' דכשנודע מתחילה שזאב דרסה הוי ספק א' באיסור דאורייתא ונעשית באותו פעם כודאי, וכשנתערבה אח"כ הוי כודאי איסור שנתערב וכו', ועוד דאין הב' ספיקות מענין אחד וכו' ולכך לא נחשב אלא ספיקא אחת, ועוד דאין הב' ספיקות בגוף אחד וכו', אבל בכתובות הוו הב' ספיקות בגוף אחד ספק לא נבעלה ואת"ל נבעלה שמא ל"ה תחתיו וכו', עכ"ל.

ובד' הרשב"א מבו' לכאו' כטעמא קמא דהאו"ה, דהוא משום דכשנודע הספק הראשון מתחילה הוי ספק א' באיסור דאורייתא ונעשית באותו פעם כודאי, וכשנתערב אח"כ הוי כודאי איסור שנתערב.

ואמנם צ"ב בטעמא דמילתא, דאף שאסרנו לחתיכה זו מתחילה, הרי לא אסרנוה אלא מן הספק, ועכשיו שיש לנו ס"ס על כל חתיכה, מ"ט לא יועיל זה להתירם, הרי אין אנו באים להתיר את אותה חתיכה שאסרנו, אלא להתיר לכל חתיכה וחתיכה בפנ"ע שיש בה ס"ס.

ג] וביותר צ"ע בד' הרשב"א, דאחר שפירש מתחילה דטעם הא דל"מ ס"ס בכה"ג, הוא משום דמתחילתה אסרתה והיאך תחזור ותתירנה אחרי שהספק בגופה ממש, א"כ מעיקרא מאי קשיא לי' מסוגיין, והרי הכא ל"ש ה"ט כלל, וכמש"כ הרשב"א בתירוצו.

וביותר קשיא בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א, ז"ל, ור"י ז"ל פירש וכו', ואע"ג דאית בכל הני באותו תערובת תרי ספיקי, ספק זו היא אותה שנתערבה כאן ספק מן האחרות ואת"ל אותה שנתערבה כאן היא גופה מותרת היא וכו', אלא שאין לדון אותה גופה בהיתר שהרי באה לפניך ואסרתה ואחר שאסרתה היאך אתה אומר עכשו שנתערבה שמא מותרת היא וכו', ור"ת ז"ל פירש וכו' אבל בס"ס כולן מותרות משום דבכל חדא וחדא איכא תרי ספיקי וכמו שכתבתי, ולזה דעתי נוטה להלכה, וכדמוכחן לי שמעתא דר"א דאקשינן עלי' והא ס"ס הוא הוי ואע"ג דהתם ליכא ספק תערובות, עכ"ל, - והרי דאף שפירש הרשב"א דטעם הא דל"מ ס"ס שאינו בא מכח התערובת, הוא משום שבאה לפניך ואסרתה ואחר שאסרתה היאך אתה אומר עכשו שנתערבה שמא מותרת היא, מ"מ ס"ל דמה"ט ל"ה לנו להתיר גם בס"ס דסוגיין, ומזה הוכיח הרשב"א שלא כד' ר"י, וזה צ"ב.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ד] והנה הרא"ה בבדה"ב שם כתב, ז"ל, דטעמא דרבנו ז"ל, דלא אמרינן ס"ס שרי בדאורייתא אלא היכא דבספק ראשון שרי מדאורייתא אלא מדרבנן אסור כגון הא דתערובת, הילכך הו"ל ספק שני ספק דרבנן, אבל כל היכא דבספק ראשון מיתסר מדאורייתא, ספק שני אסור מדרבנן דלא חשוב אלא חד ספיקא, עכ"ל.

ובס' יד יהודה סימן ק"י סקנ"ו קסו. פירש בד' הרא"ה, דיסוד התירא דס"ס, הוא דכל היכי דספק א' מותר מדאורייתא, הרי דכל שיש עוד ספק הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וע"כ לא שרינן ס"ס אלא אם יצא מתחילה מדאורייתא מחמת רוב וכיו"ב.

ה] אך הדברים צ"ע בתרתי, חדא, שהרי בד' הרא"ה מבו', דאף בכה"ג דהספק הראשון אסור מדאורייתא, איכא לעיקר התירא דס"ס, ואך דבכה"ג ה"ז אסור מדרבנן, וכ"ה מבו' עוד בד' הרא"ה שם במש"כ לישב לההיא דפ"פ מצאתי, עיי"ש, ואי נימא דעיקר התירא דס"ס הוא משום דהו"ל כספק דרבנן ולקולא, א"כ הי' בדין דכל שהספק הראשון אסור מדאורייתא, לא יהא כלל להתירא דס"ס.

והנה אמנם י"ל, דהגם דמדאורייתא איכא היתר בפנ"ע דס"ס, מ"מ מדרבנן לא סמכו על היתר זה, ולא התירו אלא היכא דהספק הראשון אינו אסור אלא מדרבנן, דכה"ג הו"ל כספיקא דרבנן ולקולא, אך אי"ז מתישב היטב, דא"כ נמצא דהתירא דס"ס מדאורייתא והתירא דס"ס מדרבנן, הוי מב' טעמים חלוקים דלא שייכי זל"ז כלל, ואי"ז במשמע.

עוד צ"ע בזה במש"כ הרא"ה שם בסו"ד, ז"ל, ולישנא אחרינא אליבא דר"י ז"ל, דכל ס"ס בגופו של איסור מותר, וכל ס"ס בתערובות כגון ב' תערובות מותר, אבל חד ספיקא בגופו כיון דמיתסר מדאורייתא לא משתרי בספק שני דתערובות משום טעמא דספק בכל דבר שיש לו ביטול בחד תערובות, עכ"ל, ועי' בס' יד יהודה במש"כ לבאר בזה, - ולדרך זו ודאי דאין עיקר התירא דס"ס משום דהו"ל כספק דרבנן ולקולא, ואי נימא דמכוון הרא"ה בדרך קמא הוא דעיקר התירא דס"ס הוא משום דהו"ל כספיקא דרבנן ולקולא, הרי נמצא דחזר בו הרא"ה ביסוד התירא דס"ס, דאי"ז משום דספיקא דרבנן ולקולא, אלא הוא היתר בפנ"ע, וזה רחוק.

**ג**

ו] והנה בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"א כתב בתו"ד, ז"ל, ותדע לך עוד דהא ספק ספקא עדיף כרוב, ואפשר דאלים התרו יותר מרוב וכו', וכיון שכן כ"ה דאזלינן בתר רובא להתיר בכל איסורין שבתורה ואפילו בדאיתחזק איסור כגון חתיכת איסור שנתערב בשתים של היתר, ה"ה בתרי ספיקי דשריא ואפי' בדאיתחזק איסורא, עכ"ל.

והפר"ח בכללי ס"ס למד מד' הרשב"א, דעיקר התירא דס"ס הוא מטעם רוב, וכן נקטו עוד רבים מרבוותא בדעתו, - ועמש"נ בסימן ז' (ב) ללמוד כן מד' הר"ן דס"ס מהני מטעם רוב, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

ז] אמנם הנה בתשו' משאת בנימין סימן ל"ח כתב בדעת הרשב"א, דל"מ ס"ס במקום דאתחזק איסורא, ולמד לזה ממש"כ הרשב"א בתשו' שם, דהא דאסר ר"ה בשוחט בסכין ונמצאת פגומה אף במקום דאיכא ס"ס, הו אמשום דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה, ומש"כ הרשב"א שם דמהני ס"ס במקום דאתחזק איסורא, היינו רק במקום דאיקבע איסורא,[[2]](#footnote-3) עיי"ש בדבריו.

וצ"ע דכיון דס"ס עדיף כרוב ועדיף התירו יותר מרוב, הרי בדין דכ"ה דרוב מהני נגד חזקה, דרובא וחזקה רובא עדיף ה"נ ס"ס מהני נגד חזקה, והפנ"י בקו"א לקמן די"ד. כתב ג"כ ללמוד מד' הרשב"א דל"מ ס"ס נגד חזקה, ופירש דהוא משום דמדרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, אך בד' המשאת בנימין מבו' דמעיקר הדין ל"מ ס"ס כנגד חזקה, עיי"ש.

ח] והנה המשאת בנימין שם כתב בטעם הא דל"מ ס"ס במקום חזקה, ז"ל, הלכך כל ספק בשחיטה לא חשבינן לי' כספק איסור אלא בודאי איסור, דחזקה ילפי' לי' מקראי וכו', וכיון דחזקה מדאורייתא אין ספק מוציא מידי חזקה ודאית והוי כאלו אין כאן ספק כלל, ואפי' לקולא אזלינן בתר חזקה ואין ספק מוציא מידי חזקה וכו', ובהדיא אמרינן בשמעתא קמייתא דמס' נדה העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, ואמרינן התם דחשבינן לי' להאי טמא כטמא ודאי ואפי' לשרוף קדשים עליו ואע"ג דבספק טמא הוא דשמא ל"ה המקוה חסירה בשעה שטבלה וכו' חשבינן לי' כודאי טמא לשרוף קדשים עליו משום דהעמד טמא על חזקתו וכאלו ל"ה שום ספק כלל, ועוד דגבי גבינות וכו' אלמא דאפי' בנקיבת קרום של מוח דאינו אלא חד ספיקא סמכינן לחזקה ולקולא ואמרינן העמד בהמה על חזקתה והשתא הוא דנטרפה וכו', הרי הוכחנו יפה דסמכינן אחזקה אפי' לקולא. וק"ו דיש לילך אחר חזקה לחומרא כמו שכתבנו, עכ"ל.

ודבריו צ"ב, דהגם דחזינן דאזלינן בתר חזקה לקולא וחשיב כודאי, וכ"ש דאזלינן בתר חזקה לחומרא, הרי מ"מ שפיר י"ל דהכרעת ס"ס עדיפא מהכרעת חזקה, ומהיכא פשיטא לי' דל"מ ס"ס נגד חזקה.

**ד**

ט] והנה הרשב"א בתשו' שם בתחילת דבריו כתב, שאלת עוד ס"ס דקי"ל דמותר אם נאמר כן אפי' במקום דאיתחזק איסורא או לא, וא"ת מותר מה נעשה לאותה שאמרו בפ' בכל מערבין דאפילו בספקא דרבנן היכא דאיתחזק איסורא אזלינן לחומרא וכו', תשובה וכו' תחילה אדון על אותן שהקשו לך לאסור ולהתיר, אותה שבפ' בכל מערבין שאמרת וכו' הא אמרינן התם דטעמי' דרבי יוסי דעביד לה כשל תורה הואיל ואית לי' עיקר בדאורייתא והוה כספקא דאורייתא ולחומרא, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ומבו' בד' הרשב"א דאי נימא דבספיקא דרבנן אזלינן לחומרא במקום דאתחזק איסורא, ה"נ בס"ס אזלינן לחומרא במקום דאתחזק איסורא, וצ"ע דמה ענין דינא דס"ס לדינא דספיקא דרבנן לקולא.

י] ומצינו בד' הרשב"א עוד דמדמי להו, והוא במש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כה:, ז"ל, ומדברי רבנו יעקב ז"ל נלמוד דכל ס"ס אפילו בדשיל"מ מותר לאלתר וכו', וטעמא דכל שהוא בספק ספיקא היתר גמור משוינן לי' וא"צ להמתין, "ואינו דומה לספק אחד בשל דבריהם דשרי כס"ס בשל תורה" ואפ"ה אסיק וכו' דבדשיל"מ ואפי' בספק דרבנן אסור, דהתם שאני דכיון דבספק אחד בכנגדו בשל תורה אסור אלא דמשום שהוא בשל דבריהם תקל בו להתיר בספק אחד, כל שיש לו מתירין לא תקל בו, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א, דהא דספק א' בשל דבריהם מותר, הוי כהא דס"ס בשל תורה מותר, וזהו שדן הרשב"א לדמות דכ"ה דבדשיל"מ אסרינן בספק א' של דבריהם, ה"נ יש לאסור בזה בס"ס, וחילק הרשב"א, דכל הא דספק דרבנן בדשיל"מ אסור, הוא משום שכנגדו בשל תורה אסור וכו', - וצ"ב וכנ"ל, דמה ענין דינא דס"ס לדינא דספק דרבנן לקולא, ואדרבה, כיון דהרשב"א בתשו' מדמי ס"ס לרוב, הי' לו לדמות דינא דס"ס בדשיל"מ, לדינא דרוב בדשיל"מ, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' אות נ"ח כתב דאין הולכין אחר הרוב בדשיל"מ, (ושם אות ס' כתב דס"ס לקולא אפי' בדשיל"מ).

יא] ומצינו כן גם בתשו' רבינו ברוך שהביא המרדכי בפ' החולץ סימן כ"ה, ז"ל, על ספק אחות חלוצה דעתי חוכך בי, כי אע"פ שיש למנות ולהתיר אינו רשאי לעשות מעשה לכתחלה, דהא בכמה מקומות אשכחן דאפילו בספק ספיקא מחמרינן, דכל ס"ס דאורייתא הוה כגון חדא ספקא דרבנן וכו', עכ"ל, והרי דדמי התירא דספיקא דרבנן להתירא דס"ס בדאורייתא, ויש ללמוד זמ"ז, דכ"ה דמצינו בכ"ד דלא מקילינן בס"ס בדאורייתא, ה"נ אין לנו להקל לכתחילה בספיקא דרבנן, וזה צ"ב, וכנ"ל.

**ה**

יב] ונראה ללמוד מד' הרשב"א ורבינו ברוך, דעיקר התירא דס"ס הוא דספיקא דס"ס אף בדאורייתא לקולא, והיינו דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא בספק א', אך כל דאיכא תרי ספיקי להקל, וצד האיסור הוא רחוק, לי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא.

ואשר זהו דמדמו דינא דס"ס לקולא, לדינא דספיקא דרבנן לקולא, דדינא דספיקא דרבנן לקולא בפשוטו אי"ז הכרעה כצד ההיתר, אלא היינו דא"צ לחוש לצד האיסור, וה"נ הוא דינא דס"ס לקולא, דכיון דצד האיסור הוא רחוק, א"צ לחוש לצד האיסור, ואזלינן בזה לקולא.[[4]](#footnote-5)

יג] וזה נראה בביאור מש"כ רבינו ברוך שם, בהא דל"מ ס"ס לטהר בספק טומאה ברה"י, ז"ל, דשאני התם דחד ספיקא ל"ה טמא אלא מגזה"כ דגמרינן מסוטה, כי מן הדין הול"ל אוקי גברא בחזקתי', ואפ"ה גזה"כ ספק טמא, אלמא כודאי משוינן לי', וכיון דהכי הוא מה לן חד ספיקא מה לן תרי ספקי, עכ"ל, וצ"ב, ורבים פירשו דכונתו, דכיון דספק כודאי, ע"כ איכא על כל ספק בפנ"ע הכרעה דכודאי, וליכא ספק ספיקא, אך אי"ז במשמעות דבריו.

ונראה ברור דמכוון רבינו ברוך הוא, דל"ש עיקר התירא דס"ס אלא במקום דליכא הכרעה על הספק, ואך שבאנו לדון דמספק יש לו להחמיר דספיקא דאורייתא לחומרא, וע"ז אמרינן דספק דספק ספיקא הוי לקולא, אך ברה"י דספק כודאי, ולא באנו לאסרו משום הספק, אלא משום דהוי הספק כודאי, ודאי דיש לטמאות גם בספק ספיקא, שהרי ליכא הכרעה בס"ס דנימא שתעמוד כנגד דינא דספק כודאי, וכל דינא דס"ס הוא דא"צ לחוש לצד זה, אך כל דאיכא הכרעה דספק כודאי לטמאות, אין מקום כלל לדינא דס"ס, וז"ב.

יד] ונראה דיש ללמוד לעיקר הדברים, ממש"כ הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז, ז"ל, אבל דבר שאין ברי' ולא חהר"ל בטל ברוב וכו', ויראה שמותר לאוכלן כאחת, ול"ד להא דאמרינן בפ' התערובת וכו' ר"ש בן יהודה אומר משום ר"ש לריבוא אסור מריבוא לג' ומג' למקום אחר מותר, ופירש ר"י דלהכי נקט מג' למקום אחר, להשמיע שיש חלוק בין השלש למקום אחר שהג' אסור לאכלן כאחת אבל התערובת השני מותר לאכלו כאחת, דהתם התערובת השני מותר משום ספק ספיקא דאמר איתי' לאיסורא בתערובת הראשון, ואי אמרת נמי נפל לתערובת השני כל חד וחד כי אכיל לי' אמר היתירא קאכיל, אבל אי אכיל שלשתן כאחד קאכיל חדא מתערובת הראשון והוי חדא ספיקא, אבל חד בתרי בדבר יבש דאפילו מדרבנן בטל "דלא משום ספיקא שרינן לי' דאפילו אי אכיל לי' חדא חדא ליכא אלא חדא ספיקא וספיקא דאורייתא לחומרא", אלא משום דגזה"כ הוא דכתיב אחרי רבים להטות הלכך חד בתרי בטל ונהפך איסור להיות היתר ומותר לאוכלן אפילו כולן כאחת וכו', וגם נמי ל"ד וכו', דהתם ע"י התערובות נאסרו כולן אלא מקילינן לתלות האיסור באותו שפירש וכולי האי לא מקילינן להתירו כולן כאחד, ולא שרינן להו אלא ע"י ספק ספיקא דאמרת דילמא דאיסורא נפיל ואת"ל דלא נפיל דאיסורא כיון דלא אכיל כולן כאחד אמרינן הנשאר הוא האסור, אבל דבר יבש חד בתרי הוא דבטל ברוב "לאו משום ספיקא מותר" אלא דגזה"כ הוא, הלכך מותר לאוכלן כולן כאחד, עכ"ל, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל בתשו' מהר"ם מר"ב.

ומבו' להדיא בדבריהם, דחלוק הוא התירא דספק ספיקא, מהתירא דרוב, דבספק ספיקא אין ההיתר מגזה"כ, אלא הוי ההיתר "משום ספיקא" והיינו דספיקא כי האי דס"ס לא חיישינן לי' והוי לקולא, וע"כ כל שאוכל כל התערובת השני' דהוי חד ספיקא ה"ז אסור, ומשא"כ ברוב, אין ההיתר משום ספיקא, שהרי הו"ל חד ספיקא, וחד ספיקא דאורייתא לחומרא, ואף דאיכא רוב לצד ההיתר, הוי זה ספק גמור ואי"ז ספק רחוק, ובע"כ דההיתר בזה הוא מגזה"כ דאזלינן בתר הרוב, וע"כ מכח זה נהפך האיסור להיתר ומותר לאוכלן כולן כאחד, וזה להדיא כמש"נ, אך אי נימא בדעתם דספק ספיקא דתערובת הוי דין בפנ"ע, ואי"ז מדינא דספק ספיקא בעלמא, (עמש"נ בזה ב?), אין ללמוד מדבריהם גדר דינא דספק ספיקא בעלמא.[[5]](#footnote-6)

טו] ובזה מתפרש היטב ד' המשאת בנימין, דפשיטא לי' דל"מ ס"ס במקום חזקת איסור, משום דאף לקולא אזלינן בתר חזקה וחשיב כודאי, וכ"ש דאזלינן בתר חזקה לחומרא, ולא נסתפק כלל דשמא הכרעת ס"ס מהניא כנגד הכרעת חזקה, - והיינו משום דבס"ס ליכא הכרעה כלל לקולא, וכל הא דס"ס לקולא, הוא דא"צ לחוש לצד ספק זה, וע"כ ודאי דכל דאיכא להכרעת חזקה וחשיב כודאי, אין מקום כלל לדינא דס"ס, וכ"ה דבספק טומאה ברה"י ליכא להתירא דס"ס, משום דהספק כודאי, ה"נ במקום דאיכא חזקה להחמיר ומהני להכריע את הספק, ליכא להתירא דס"ס.

**ו**

טז] ואמנם צ"ע לפ"ז במש"כ הרשב"א דס"ס מהני במקום דאתחזק איסורא, כ"ה דביטול ברוב מהני אף במקום דאתחזק איסורא, וס"ס עדיף כרוב ואפשר דאלים התירו יותר מרוב, ולפמש"נ צ"ע, דהרי חזינן דס"ס גרע מרוב, דס"ס ל"מ נגד חזקה ורוב מהני נגד חזקה, וא"כ שמא חלוקין הן גם בגונא דאתחזק איסורא, - וגם עיקר מש"נ בדעת הרשב"א דס"ס ל"מ נגד חזקה, וגרע מרוב דמהני נגד חזקה, נסתר ממש"כ הרשב"א דאפשר דאלים התירא דס"ס יותר מרוב, והיאך נימא דהוא גרע מיני'.

יז] ונראה הביאור בזה, דהנה בעיקר נידון הרשב"א שם דלא יועיל ס"ס במקום דאתחזק איסורא, אשר היינו דאיקבע איסורא, וכמו שפירש המשאת בנימין שם, הרי אי"ז משום דאיכא הכרעה כנגד החזקה, ד"איקבע איסורא" אי"ז הכרעה כלל, אלא היינו די"ל דהחמירו חכמים במקום דצד האיסור חמור דאיקבע איסורא, שלא לסמוך על התירא דס"ס, ועי' גם בד' הרשב"א בסימן ער"ב שכתב לדון כן בדין ביטול ברוב, דשמא מדרבנן אין סומכין על הביטול משום דאיתחזק איסורא, עיי"ש.

ונראה דבזה הוא שכתב הרשב"א, דהתירא דס"ס אלים מהתירא דרוב, ואם סומכין על התירא דרוב אף במקום דאיקבע איסורא, כ"ש דסומכין על התירא דס"ס אף במקום דאיקבע איסורא.

יח] והביאור בזה הוא, דאף דמחד גיסא גרע ס"ס מרוב, דרוב מועיל להכריע את הספק, וע"כ הוא מועיל אף נגד חזקה, וס"ס אינו מועיל להכריע את הספק, ועיקר דינו הוא דא"צ לחוש לצד האיסור, וע"כ אינו מועיל נגד חזקה, - מ"מ במקום דאיכא להתירא דס"ס, ה"ז היתר מעליא טפי מהתירא דרוב, דבהתירא דרוב הרי יש צד איסור גמור לפנינו, ואילו בהתירא דס"ס אין צד איסור גמור לפנינו, - וזהו שכתב הרשב"א דאלים "התירו" יותר מרוב, דהתירא דס"ס הוי היתר מעליא יותר מהתירא דרוב, אך אין מכוון הרשב"א דהכרעת ס"ס עדיפא מהכרעת רוב, דהרי ס"ס ל"ה הכרעה כלל, וכנ"ל.

ואשר ע"כ, אם באנו לדון שמא החמירו חכמים שלא לסמוך על ס"ס במקום דאיקבע איסורא וצד האיסור חמור טפי, הרי דבזה יש ללמוד, דאם סומכין על התירא דרוב במקום דאיקבע איסורא, כ"ש דסומכין על התירא דס"ס דהוא היתר מעליא טפי במקום דאיקבע איסורא.[[6]](#footnote-7)

וה"נ הוא בהא דמהני ס"ס ביוחסין ורוב ל"מ ביוחסין, דמעלה עשו ביוחסין שלא לסמוך על התירא דרוב, אך התירא דס"ס דהוא היתר מעליא טפי, מועיל אף ביוחסין.

וזה מתישב היטב עם מש"כ הרשב"א בתוה"ב דס"ס מהני אף בדשיל"מ משום דהיתר גמור הוא, ובהכרעת רוב כתב הרשב"א בעבוה"ק דל"מ בדשיל"מ, והבאנו הדברים לעיל סק"י, והיינו משום דבמקום דאיכא להתירא דס"ס, ה"ז היתר מעליא טפי, דליכא צד איסור כלל לפנינו, וע"כ הו"ל כהיתר גמור, ושרינן לי' אף בדשיל"מ, ומשא"כ בהכרעת רוב, דאיכא לצד האיסור לפנינו, הרי דהגם דהולכין אחר הרוב, מ"מ בדשיל"מ לא סמכינן ע"ז.

**ז**

יט] והנה עיקר מש"נ דהתירא דס"ס הוא משום דהו"ל כספק רחוק דלא חיישינן לי', כמדומה דצ"ל כן גם לדעת הני רבוותא שכתבו דלדעת הסוברים דהא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מדרבנן, הרי דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל כספק דרבנן ולקולא.

דהנה בעיקר דבריהם צ"ב, דמה מהני הא דגם ספק א' אינו אסור אלא מדרבנן, הרי בפשוטו מה שבאנו לאסור בס"ס, אי"ז משום דאיכא ספק אם יש כאן ספק איסור, דנימא דכיון דאף ספק א' אינו אסור אלא מדרבנן, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, אלא משום דאיכא ספיקא דס"ס על גוף האיסור, ואם גם בספיקא דס"ס אמרו חכמים דספיקא דאורייתא לחומרא, א"כ מ"ט נימא דהו"ל כספיקא דרבנן.

ונראה מדבריהם, דלא מצינו כלל לאסור מכח הא דאיכא ס"ס על גוף האיסור, דספיקא דס"ס הוי ספק רחוק, ואי"ז בכלל דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, - ואך דמ"מ כיון דספק א' הוי לחומרא, הי' לנו לאסור גם בס"ס, משום דאיכא ספק א' אם איכא ספק איסור, וספק זה אינו ספק רחוק, וע"ז הוא שכתבו דכיון דספק א' אינו אסור אלא מדרבנן, ע"כ אין לאסור בס"ס מכח הספק שמא יש כאן ספק א', דספק זה הו"ל כספיקא דרבנן ולקולא, ודו"ק, ?שו"ר בשע"י ש"א פי"ט שפירש דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהוי ספק אם יש כאן איסור ספק וזה לא אסרה תורה, ועמד דמ"ט לא אסרינן לה משום דאיכא ס"ס על גוף האיסור, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.?

כ] והנה אמנם לפמש"נ כן בד' הרשב"א ודעימי', דעיקר התירא דס"ס הוא משום דהו"ל ספק רחוק דלא חיישינן לי', ולי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, הרי יש להעיר כנ"ל, דהגם דאם באנו לאסור משום הספק על גוף האיסור, הו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', הרי מ"מ יש לנו לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, וספק זה הרי אינו ספק רחוק, והרשב"א הרי ס"ל דספיקא דאורייתא לחומרא מה"ת, וא"כ הרי ספק זה שמא יש כאן ספק איסור, הו"ל נמי ספיקא דאורייתא, - והיינו, דהאמנם אי נימא דס"ס הו"ל הכרעה דאי"ז אסור, ל"ש כלל לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, שהרי הוכרע לנו דלי"ב איסור, אך אי נימא דס"ס ל"ה הכרעה כלל, וכל עיקר דינו הוא דהו"ל ספק רחוק וא"צ לחוש לצד האיסור, הרי תיקשי דמ"ט לא אסרינן משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, דספק זה אינו ספק רחוק.

וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, דההלכתא דספיקא דאורייתא לחומרא, לא נאמרה אלא על ספק איסור ודאי, ולא על ספק איסור האסור מספק, והיינו, שהרי איסור האסור מספק, כל איסורו הוא משום דיש לחוש לצד האיסור, וכל דאיכא ספק אחר ומספק"ל אם יש לחוש לצד הספק, לי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, - וי"ל עוד, דהוא משום דאין קיים לפנינו הספק הראשון בפנ"ע, וע"כ לית לן ספק שמא יש כאן ספק איסור, ודו"ק.

כא] ומעתה נבא לביאור דינא דספק א' בגוף וספק א' בתערובת, שכתב הרשב"א דהוא משום שהרי באה לפניך ואסרתה, ואחר שאסרתה היאך אתה אומר עכשו שנתערבה שמא מותרת היא, - ולפמש"נ נראה דהיינו, דכל הא דס"ס מותר, ולא אסרינן משום הספק שמא הו"ל ספק איסור, הוא משום דאין קיים לפנינו הספק הראשון בפנ"ע, וע"כ כל שכבר באה הביצה לפנינו ואסרתה, ועל אותה הביצה שנתערבה הוי הדין דספיקא דאורייתא לחומרא, יש לנו לאסור לכל התערובת מחמת הספק שמא הוי זו הביצה שנאסרה, דהגם דאם באנו להסתפק על כל אחת מן הביצים אם היא אסורה, הו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', מ"מ יש לנו לאסרה משום הספק שמא הוי זו הביצה שנאסרה, וכנ"ל.[[7]](#footnote-8)

ולפ"ז נראה דזהו מה שדן הרשב"א אם איכא לה"ט גם בס"ס דסוגיין, והיינו דנידון הרשב"א הוא בהך מילתא גופא, אם הא דיש לנו להסתפק אם יש כאן ספק איסור, וספק זה הו"ל חד ספיקא ולחומרא, הוא רק משום שכבר בא לפנינו ונאסר, ובכה"ג יש להעמיד הספק אם ביצה זו היא הביצה שנאסרה, אך כל שלא בא לפנינו ונאסר, אין לנו להסתפק אם יש כאן ספק איסור, כיון דאין קיים לפנינו הספק הראשון בפנ"ע, או דאף בכה"ג יש לנו להסתפק אם יש כאן ספק איסור, וממילא דלי"ב להתירא דס"ס.

?אך צ"ע לפ"ז, דמ"ט אסר הרשב"א בכה"ג אף בדבר האסור מדרבנן, הרי בזה יש להתיר משום ספיקא דרבנן ולקולא, - אך י"ל דהרי בע"כ איירי בדברים שאין מתירין בהן משום ספיקא דרבנן, דאל"כ הרי הספק הראשון ג"כ מותר, וצ"ע אם י"ל כן, - ובאמת בד' הרשב"א לא נזכר כלל דטעם האיסור הוא משום דהספק הראשון אסור מדאורייתא, ורק כשכתב בסו"ד דבחד בחד שחזר ונתערב לא שרינן, פירש דהוא משום דכבר נאסר מדאורייתא ונעשה כגופו של איסור.

כב] ובזה מתבארים גם ד' הרא"ה, שכתב דהגם דמדאורייתא שרי ס"ס בכל גוונא, מ"מ מדרבנן לא שרי אלא היכא דספק ראשון שרי מדאורייתא, דהו"ל הספק השני ספיקא דרבנן ולקולא, - ולפמש"נ נראה דהיינו, דהא דס"ס מותר ולא אסרינן לי' משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, הוא משום דליכא לדין ספיקא דאורייתא לחומרא, אלא על ספק איסור ודאי, ולא על ספק דאיסור האסור מספק, אך מדרבנן אסרו אף לספק זה, וע"כ מדרבנן אין להתיר בס"ס, אלא בגונא שהספק הראשון אינו אלא מדרבנן, דבכה"ג אין מקום לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, דספק זה הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכל המקום לאסור בזה, הוא משום דאיכא ספיקא דס"ס על גוף האיסור, ובזה איכא להתירא דס"ס, דספיקא דס"ס הוי ספק רחוק ולא חיישינן לי'.

ונמצא לפ"ז, דהא דאסרו חכמים כל היכא דהספק הראשון אסור מדאורייתא, לאו היינו דמדרבנן לא התירו לספק ספיקא, אלא היכא דהוי כספיקא דרבנן, והתירא דס"ס מדרבנן הוא מטעם אחר מהתירא דס"ס מדרבנן, - אלא לעולם עיקר התירא דס"ס בין מדאורייתא ובין מדרבנן הוא משום דהו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', ואך דהגם דמכח זה אין לאסור משום הספק על גוף האיסור, מ"מ מדרבנן יש לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, ורק היכא דהספק הראשון אינו אסור אלא מדרבנן, ואין לאסור מכח הספק שמא יש כאן ספק איסור, הוא דאיכא להתירא דס"ס, ודו"ק.

?ועפי"ז יל"פ גם דרך בתרא דהרא"ה, דאין כונתו כד' היד"י, אלא כונתו דבב' ספיקות בגוף א"א לדון על ספק א' בפנ"ע, ומשא"כ בספק א' בגוף וספק א' בתערובת, כיון דאותה חתיכה בתערובת שהיא ספק, ה"ה אסורה משום ספק דאורייתא לחומרא, תו יש לנו לאסור לכל החתיכות משום דספק אם הם אסורות מחמת ספק דאורייתא, ודו"ק, - ושו"ר בבית מאיר שפירש כן בד' הרא"ה, דכל דהוי ב' הספיקות בגוף והם דבוקים יחד, כבר ליכא דבר האסור מספק.

1. והי' מקום לפרש, דאין מכוון הרשב"א דהא דל"מ ס"ס בכה"ג הוא משום שכבר הוכרע לנו ספיקא קמא לאיסור, אלא כונתו ע"ד טעמי בתראי דהאו"ה, דכיון דהוו ב' נידונים נפרדים דכל א' עומד בספק אינם מצטרפין לס"ס, אך גם לפ"ז צ"ב מאי קשיא לי' להרשב"א מסוגיין, והרי הכא הוי נידון א' ממש, - ושמא י"ל, דכיון דהתירא דלאו תחתיו והתירא דאונס הוו ב' מתירים נפרדים, ס"ל להרשב"א דיש לדון על כל א' בפנ"ע, - אך אי"ז נראה במכוון ד' הרשב"א, וגם אי"ז מתישב בד' הרשב"א במשמה"ב שם שעמד גם במש"א בב"ק דאם יש מקצת שליא בלא ולד, הי' לנו להתיר שליא שיצאה מקצתה באכילה משום ס"ס, והתם הרי הוי ב' הספיקות מענין א', ואפ"ה דן הרשב"א דלא יצטרפו לס"ס. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכן נראה ממש"כ הרשב"א דמצינו דמהני רוב במקום דאתחזק איסורא, בחתיכת איסור שנתערב בב' של היתר, והתם אי"ז אלא איקבע איסורא, ולא הביא הרשב"א מהא דרובא וחזקה רובא עדיף, ?וד' הש"ך צ"ע, עי' יד יהודה?, [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש דהשואל כתב, דא"ת אסור, תריץ לי הא דאמרינן בפ"ק דכתובות דקיל ספק ספקא מרוב. דרוב אינו מתיר ביחוסין וספק ספיקא מתיר, ובשחיטה מתיר כדאיתא בההיא דמצא גדייו ותרנגוליו שחוטין היינו, עכ"ל, והרשב"א תמה על דבריו, דבההיא דמצא גדייו ותרנגוליו, אין ההיתר משום ס"ס, וגם תמה על מה שהביא מסוגיא דאלמנת עיסה, דהתם לא איתחזק איסורא, עיי"ש בכל דבריו, - וצ"ע, דלכאו' ד' השואל מתפרשים בפשיטות, דכונתו להק', דמחד גיסא כיון דאף בספיקא דרבנן לא שרינן במקום חזקה, כ"ש דבס"ס אין להתיר במקום חזקה, אך מאידך כיון דחזינן דס"ס עדיף מרוב דרוב אינו מתיר ביוחסין וס"ס מתיר, וזהו כל עיקר מה שהביא מההיא דאלמנת עיסה, ומודה דהתם לא חשיב כאיתחזק איסורא, הרי דכיון דחזינן בההיא דמצא גדייו ותרנגוליו דסמכינן על רוב אף במקום דאתחזק איסורא, וזהו מה שהביא מהתם, ומודה דההיתר התם הוא משום רוב ולא משום ס"ס, כ"ש דיועיל ס"ס במקום דאתחזק איסורא, ומצאתי שכבר עמד ע"ז הפר"ח בסו"ס ק"י, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיקר הך מילתא דדינא דס"ס לקולא, הוא משום דא"צ לחוש לספק רחוק זה, ולא אמרינן בזה ספיקא דאורייתא לחומרא, כבר עמדו דכ"ה משמעות ד' רש"י בב"ק די"א. והרמב"ם בפי"א מביכורים ה"ל, וכ"ה מבו' להדיא בד' רבינו דוד בפסחים ד"י. ובד' הריטב"א ב"ב דנ"ה:, - ויש להוסיף, דכן מ' קצת ד' הראב"ד בספ"ט מטו"מ, ז"ל, דהו"ל ספק ספיקא ואפי' בדאורייתא לקולא, עכ"ל, וכ"ה בשטמ"ק לקמן די"ד. בשם תר"י ובחי' הריטב"א ב"ב דקכ"ז:, ומ' דעיקר דינא דס"ס הוא דאפי' בדאורייתא לקולא, וכ"נ בל' הרי"ף והרא"ש בסוגיין, שכתבו דתרי ספיקא דאורייתא לקולא, - וכ"ה במנחת יעקב כללי ס"ס אות י', ז"ל, הא דאזלינן בספק ספיקא להקל, "כיון שהוא רחוק לאיסורא", היינו דוקא דליכא ס"ס לאיסורא, משא"כ אם יש ג"כ ס"ס לאיסור, א"כ "כמו שרחוק לאיסורא כך רחוק להתירא", ואין להקל בספיקייהו, עכ"ל, וכ"כ בתוה"ש על כללי ס"ס להש"ך סק"כ, ז"ל, וכיון דאיכא חששות רחוקות להחמיר, אזלינן להקל, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז נראה במש"נ במק"א דהא דבכל תערובת דיבש ביבש בעינן לדין ביטול ברוב, ולא סגי בזה בדינא דהלך אחר הרוב, הוא משום דהוי הספק על כל התערובת, וע"כ ל"ש למיזל בזה בתר רוב, והיינו משום דבכה"ג שורש הספק הוא איזה מן החתיכות היא האסורה, ועל ספק זה ליכא להכרעת רוב כלל, וי"ל גם דהוא משום דהו"ל כתרתי דסתרי, - והנה אמנם התירא דס"ס הוא אף בכה"ג, וכדחזינן דבספיקא דתערובת שרינן משום ספק ספיקא, אף דהוי הספק על כל החתיכות, ועי' יד יהודה סימן ק"י סקנ"ו שכתב בדעת כמה מקמאי דבאמת אי"ז ס"ס גמור, ופירש בזה דעת הסוברים דל"מ ספק א' בגוף וספק א' בתערובת, - אך בד' רבים מקמאי מבו' דהוי זה ס"ס גמור, וע"כ נקטו דלדעת שמואל דבע"ז אסרינן אף בכמה תערובות, ה"נ דכל ס"ס ל"מ בע"ז.

   ונראה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהתירא דרוב דהוא מגזה"כ דהרוב מהני להכריע הספק, הרי דבכה"ג דהוי הספק על כל התערובת ל"ש להכריע בזה מכח הרוב, אך התירא דס"ס דאי"ז הכרעה כלל על הספק, אלא היינו דא"צ לחוש לספק דס"ס, הרי דאף דהוי הספק על כל התערובת, מ"מ ה"ה מותר לאכול כל א' מן החתיכות, דהספק שעל כל א' מן החתיכות הוא ספק דס"ס דלא חיישינן לי'.

   אך לכאו' אם הא דל"מ התירא דרוב בכה"ג הוא משום תרתי דסתרי, בדין דגם התירא דס"ס לא יועיל בכה"ג, וכבר עמד ע"ז הגרע"א במהדו"ק סימן מ"ט דמ"ט לי"ב משום תרתי דסתרי, עיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובזה נת' במק"א לפרש עיקר ד' הרשב"א שם שהביא להא דמהני רוב אף במקום דאתחזק איסורא, מהא דמהני ביטול ברוב אף דאתחזק איסורא, וצ"ע שהרי התירא דביטול ברוב, אינו מכח דינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, אלא דין בפנ"ע הוא, וכמש"נ במק"א ללמוד מד' הרשב"א בכ"ד.

   ולפמש"נ נראה, דהאמנם אם הנידון דלא יועיל רוב במקום דאיתחזק איסורא, הוא משום דהכרעת רוב אינה מועלת כנגד איתחזק, אי"ז ענין להא דמהני ביטול ברוב במקום דאיתחזק איסורא, - אך כיון דהנידון דלא יועיל רוב במקום דאיתחזק איסורא, הוא משום דאין סומכין על ביטול ברוב, במקום דאיקבע איסורא, הרי דבזה דמו ביטול ברוב והלך אחר הרוב זל"ז, שהרי אף בביטול ברוב חזינן דחשיב כאיסור, דמה"ט ל"מ ביטול ברוב בדשיל"מ, - וגם חזינן דלענין הך מילתא דמו ביטול ברוב והלך אחר הרוב זל"ז, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק דאין הולכין אחר הרוב בדשיל"מ, ולמד לזה מהא דל"מ ביטול ברוב בדשיל"מ, וגם הר"ן שנסתפק בזה, הוא משום דשמא לא החמירו שלא לילך אחר רוב בדשיל"מ, אלא במקום דאיתחזק איסורא, ונת' במק"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. וע"ד יסוד הדברים כתב בס' יד יהודה ?, דאם הוכרע על חתיכה אחת שהיא אסורה ע"פ חזקה, ואח"כ נתערבה בחתיכות אחרות, ודאי דאין להתיר בזה משום ס"ס, אף לדעת הסוברים דמהני ס"ס כנגד חזקה, דכיון דהוא עצמו הוי ודאי איסור, הרי דכל שנתערב ומספק"ל על כל חתיכה אם היא החתיכה האסור, ליכא ס"ס כלל, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-8)