22 רפת בקר קודמת לאוצר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

אור ליום ה' כ"ג שבט תשע"ב

א] ב"ב ד"כ:, בעי רב הונא בריה דרב יהושע תמרי ורמוני מאי תיקו, ופירש"י, ז"ל, תמרי ורמוני הכניס שם תמרים ורמונים מי הויא התחלת אוצר, או"ד אין אוצר אלא בתבואה ויין ושמן, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י דטעם הספק דשמא אף בהכניס תמרים ורמונים חשיב כרפת בקר קודמת, הוא משום דאין אוצר אלא בתבואה ויין ושמן, ונראה דהיינו משום שאין דרך לאצור באוצר אלא תבואה ויין ושמן, וע"כ כל שהכניס לתוכו תמרי ורמוני עדיין אין ע"ז שם אוצר.

ואמנם צ"ב מה לי בקביעות השם אם איכא ע"ז שם אוצר או לא, הרי לכאו' הטעם לאסור בהכניס תמרים ורמונים הוא משום דהוי זה כהכנה לאוצר דתבואה, ומאי נפ"מ אם יש ע"ז שם אוצר.

ונראה בביאור ד' רש"י, דהא דבעי בתמרי ורמוני, אין הטעם בזה משום דהוי זה כהכנה לאוצר דתבואה, אלא היינו משום דכבר חשיב שפתח את אוצרו, וכל שפתח את אוצרו ודאי דאף דעדיין ליכא תבואה, מ"מ לא חשיב כרפת בקר קודמת, שהרי כבר הי' האוצר קיים, ובזה הוא דבעי אם כשהכניס תמרי ורמוני כבר יש ע"ז שם אוצר, וע"כ לא חשיב כרפת בקר קודמת, או דעדיין אין ע"ז שם אוצר, משום דאין אוצר אלא בתבואה ויין ושמן, וע"כ חשיב כרפת בקר קודמת, ויש להסתפק אם כל הספק בזה הוא רק באת"ל דל"מ הכנות לאוצר, אלא בעינן שיהא האוצר עצמו קיים, ובזה הוא דמיבע"ל אם תמרי ורמוני חשיבי כאוצר, או דנימא דתמרי ורמוני גרעי מכיבד וריבץ וכו', דאי"ז הכנה להכנסת תבואה.

ודוגמא לדבר נראה, דאם בא אדם לסמוך לבית חבירו דבר המזיק לשנתו בלילה, הרי ודאי דגם אם לא נכנס חבירו לדור אלא היום, ועדיין לא ישן בביתו, דחשיב דהניזק קדם, כיון שכבר התחיל לדור בביתו, ושינתו בלילה הוי מכלל הדיורים, אך אם עדיין לא נכנס לדור דירה גמורה אלא בדרך עראי, י"ל דעדיין אין ע"ז תורת דירה, ולא חשיב דהניזק קדם, ועד"ז הוא באוצר, דאם הכניס לתוכו דברים הנאצרים ויש עליו תורת אוצר, ודאי דחשיב דהניזק קדם, אך אם הכניס דברים שאינם נאצרים ואין עליו תורת אוצר, לא חשיב דהניזק קדם, וזהו דמיבע"ל בהכניס תמרים ורמונים אם יש עליו עי"ז שם אוצר או לא.

ב] והנה לפמש"כ רש"י דאין אוצר אלא בתבואה "ויין" ושמן, הרי נמצא דאם הכניס לתוכו יין, ודאי דכבר יש עליו שם אוצר, ולא חשיב כרפת בקר קודמת, אך בד' הרשב"א והריטב"א שהק' דתיפשוט ממתניתין דביין התירו, מבו' דפליגי ע"ד רש"י, וליכא נפ"מ בין הכניס תמרים ורמונים להכניס יין.

והנה הרשב"א והריטב"א כתבו לישב, דהא דביין התירו היינו כ"ז שלא הכניס תבואה, אך כשיבא להכניס תבואה הוא צריך להרחיק, וצע"ק דלפ"ז מ"ט בעי רב הונא ברי' דרב יהושע בתמרי ורמוני ולא בעי ביין, ולפ"ד רש"י ניחא, דביין פשיטא דחשיב כאוצר קדם, כיון דיש ע"ז שם אוצר, וכל האיבעיא היא רק בתמרי ורמוני דשמא אין ע"ז שם אוצר, וכמש"נ.

ג] ובד' רש"י נ' דיש להוכיח דס"ל כמו שנקטו הרשב"א והריטב"א דגם להצד דבתמרי ורמוני חשיב כאוצר קדם, מ"מ א"צ להרחיק קודם שהכניס הלה תבואה, דהנה לעיל די"ח. פרכינן לרבא דהבא לסמוך אינו סומך מהא דתנן לא יטע אדם אילן סמוך לשדה אא"כ הרחיק ממנו ד' אמות וכו' טעמא דמשום כדי עבודת הכרם הא לאו משום כדי עבודת הכרם סמיך ואע"ג דאיכא שרשין דקא מזקי, ופירש"י, ז"ל, טעמא משום עבודת הכרם שהוא מזיקו בידים הא לאו הכי סמיך ואע"ג שיתפשטו שרשיו ויזיקו בשדה בין לעכב המחרישה בין לחפירת הבור, עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן שם תמה ע"ז, ז"ל, אינו נכון לפי דעתי שאם לעכוב המחרישה לכו"ע אמאי סומך, הרי הנזק מצוי מעכשיו שהרי אינו יכול לחרוש שדהו, והיינו עבודת הכרם ממש, והיינו אילן סמוך לבור, דשדה בלא חרישה א"א אבל בלא בור אפשר ובכה"ג לא אמר אביי סומך, עכ"ל, והיינו דכיון דשדה בלא חרישה א"א, ע"כ גם קודם שחרש כבר עומדת השדה לכך, וחשיב כאיתא לניזק.

ובדעת רש"י נראה, דהגם דודאי כה"ג חשיב כאיתא לניזק, מ"מ כיון דבפועל עדיין ליכא להניזק, ה"ה מותר לסמוך, דלדעת אביי אין אסור לסמוך אלא כשהוא מזיקו בפועל בסמיכתו, וכיון דהוא מותר לסמוך, ע"כ אף אח"כ כשבא חבירו לחרוש, ל"מ לתבעו שיעקור את האילן, אלא לקצוץ את השרשים, שהרי האילן אינו מזיק לחרישה זו דחורש עכשיו, אלא השרשים מזיקין לזה, וגם י"ל דכיון כסמך בדין, הוי כאילן קדם דלא יקוץ, ומבו' בל' רש"י לעיל די"ח. ד"ה ה"ג, דהא דאילן קדם לא יקוץ, הוא משום דסמך כדין, (וי"ל דל"ב בזה לדיני קדימה), ודו"ק.

ולפ"ז נראה דלרש"י לטעמי', ודאי דה"נ בהכניס תמרים ורמונים, אף אם יש שם אוצר ע"ז, וחשיב כאוצר קדם, מ"מ כיון דבפועל אי"ז מזיקו, ה"ה מותר לסמוך לו רפת וחנות, ורק כשיבא להכניס לשם תבואה, יהא חבירו צריך להרחיק את הרפת והחנות.

] בנתיה"מ סימן קנ"ה סק"ב כתב, ז"ל, קשה, אמאי לא בעי הש"ס ג"כ לענין קדימת הרפת, שאם בעל הרפת גילה דעתו שחפץ לעשות חנותו לרפת, כגון שתיקן בה אבוסים וכיוצא שניכר שיעשה זה לרפת, ואח"כ הכניס זה יין באוצרו קודם שהכניס זה הבהמות, אם זה מיקרי קדם הרפת או לא וכו', וכעת לא מצאתי גילוי ברור לדין זה, עכ"ל.

והנה בעליות דרבינו יונה בסוגיין כתב, ז"ל, או"ד כיון דכיבד וריבץ העליון לאוצר כמו שקדם אוצר דמי או כמי שבאו לסמוך בב"א דעל המזיק להרחיק את עצמו וכו', עכ"ל, והרי שנסתפק רבינו יונה דאף להצד דבכיבד וריבץ הניזק צריך המזיק להרחיק, לאו היינו דעי"ז חשיב כאוצר קדם, אלא היינו דהוי כבאו שניהם בב"א, ולפ"ז הרי פשוט דבקדימת המזיק לא סגי בהא דכיבד וריבץ, דהרי הו"ל כבאו שניהם בב"א דצריך להרחיק, וכל מקום הספק בזה הוא לפ"מ שנסתפק רבינו יונה דשמא עי"ז חשיב כקדם האוצר, דשמא ה"נ בכיבד וריבץ לרפת, חשיב כקדמה הרפת.

ונ' דיש ללמוד לדין זה ממש"כ המאירי לעיל די"ז:, ז"ל, וכל שבאים לחפור בב"א וכו' כל א' מרחיק שלשה וכו', וכן אני אומר בכל שהתחיל האחד קודם שהשלים חברו, עכ"ל, ונ' להדיא דאיירי אף בשלא הי' דעת השני לחפור בור כשהתחיל הראשון לחפור, דמ"מ כיון שהתחיל השני לחפור קודם שהשלים הראשון, שניהם צריכין להרחיק, וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל די"ח. ד"ה נתחדש בימי, עייש"ה, והנה הרי בכה"ג שהתחיל לחפור בור, עדיף טפי מכיבד וריבץ וכו', ואפ"ה כיון דקודם שהשלים לחפור התחיל השני לחפור, חשיב כבאו שניהם בב"א, ומוכח לפ"ז דלדין קדימת המזיק בעינן שיקדום לגמרי, וכל שעדיין לא גמר לחפור את בורו, לא חשיב כקדם.

] בפשוטו הי' נראה, דכל הא דבעי בכיבד וריבץ וכו', הוא רק משום שאינו עוסק עתה בגמר עשיית האוצר, אלא הוי זה גילוי דעת שדעתו לעשות אוצר בעתיד, וע"כ י"ל דחשיב כרפת בקר קודמת, אך כל שהוא עוסק בעשיית האוצר, ודאי דלא חשיב כרפת בקר קודמת, דומיא דמש"א לעיל די"ז: דכל שבאו לחפור שניהם בב"א לכו"ע שניהם צריכין להרחיק, ולכאו' הוא אף אם האחד זריז מחבירו, דמ"מ כיון שדעת שניהם לחפור עכשיו, חשיב כאיתא לניזק, וצריכין שניהם להרחיק.

ועיקר הך מילתא דאף בכה"ג חשיב כבאו שניהם בב"א, מצינו כן בד' הר"י מיגש זכרון יהושע לעיל די"ז., ז"ל, אבל לעולם אילו קדם אחד מהם וחפר "קודם שירצה חבירו לחפור" חופר סמוך למיצר וא"צ להרחיק כלום, עכ"ל, והרי דכל שכבר רוצה חבירו לחפור, חשיב כבאו שניהם בב"א, ואף שהוא מקדים לחפור קודם לחבירו.

וכ"נ גם בד' הרי"מ לקמן דכ"ו., ז"ל, ואי שדה העומדת לזה ולזה כיון שזה "רוצה" ליטע גפנים וכו', וכופין את חבירו להרחיק וכו', וכיון שכן אפילו אם אינו "רוצה עכשיו" ליטע בשלו כלום, כשיבא חבירו ליטע אילנות יכול הוא לעכב עליו עד שירחיק וכו' דקי"ל כרבא בהא דאינו סומך, עכ"ל, והרי דכל שהוא רוצה ליטע גפנים חשיב כבאו בב"א, וכל שאינו רוצה עכשיו ליטע גפנים, הוא דחשיב כבא לסמוך בצד המיצר דפליגי בזה אביי ורבא.

ויש להוסיף, דהנה בל' הר"י מיגש לקמן שם והרמ"ה לעיל די"ח בכ"ד, מצינו שנקטו להא דלמחר "ממליכנא", גם על שדה העשוי' לכך, ולפ"ז נ' לכאו' דכל הא דהבא לסמוך סומך, הוא רק משום שעדיין אינו בא לעשות, אך כל שהוא בא לעשות, חשיב כבאו לסמוך בב"א, אך אם בפועל קודם לו חבירו בזמן.

] אך הנה ז"ל הנתיה"מ בסימן קנ"ה חידושים סק"ז, ז"ל, ואם באים לעשות יחד זה חנות וזה אוצר צריכין לעשות פשרה, סמ"ע, פירוש דבריו, אף דבעל הרפת ודאי דאינו יכול למחות בבעל האוצר לעשות דהא אינו מזיקו, מ"מ צריך לעשות פשרה משום חשש דאולי יקדמנו לגמור הרפת קודם שיגמור האוצר ויהא הוצאותיו בחנם, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף שבאו שניהם לעשות בב"א, מ"מ כל שקדם לגמור הרפת קודם שיגמור האוצר, הו"ל כרפת בקר קודמת לאוצר וא"צ להרחיק, וצ"ע בזה.

] ובעיקר מש"נ ללמוד מד' הר"י מיגש, הנה באמת יש לדון בזה, דהנה בד' הרי"מ שם משמע, דסגי במה שהוא רוצה לחפור, אף שעדיין אינו בא לעסוק בכך, וכן מ' עוד בל' הרי"מ לעיל בדי"ח., דרק כשאינו רוצה לעשות כן הוא דשרי לסמוך, וצ"ע דלכאו' עכ"פ תליא בהאיבעיא דכיבד וריבץ וכו', ולהך גיסא דאף בכיבד וריבץ חשיב כרפת בקר קודמת, א"כ ה"נ גם בשאר המזיקין לא סגי במה שהניזק רוצה לחפור וכו'.

ונ' לישב, דהר"י מיגש לטעמי' אזיל, דס"ל דבאוצר כיון דאין אדם עושה את דירתו אוצר הוי כשדה שאינה עשוי' לבורות וגרע מינה, וע"כ לכו"ע אם הי' רפת בקר קודמת לאוצר מותר, והנה דעת הרי"מ לקמן דכ"ו. דבשדה שאינה עשוי' מותר המזיק לסמוך אף כשבאו שניהם בב"א, עיי"ש, ולפ"ז הרי דה"נ מותר לסמוך רפת בקר לאוצר אף בשבאו שניהם בב"א, ורק כשהאוצר קדם אסור, וזהו דמיבע"ל בכיבד וריבץ וכו' אם חשיב כאוצר קדם, אך בשאר נזיקין דאף אם באו שניהם בב"א אסור, הרי דכל דרצון הניזק לעשות כן, חשיב כבאו בב"א דאסור המזיק לסמוך.

ולפ"ז אין ללמוד מד' הר"י מיגש לדידן, דכל שדעת שניהם לחפור עכשיו חשיב כאיתא לניזק, וי"ל כמש"כ הנתיה"מ דאם בפועל יקדם אחד לחבירו שרי.

אך הנה שו"ר בד' הרמב"ן לקמן דכ"ו., ז"ל, ודברים הללו לא נאמרו אלא בענין הבא לסמוך בצד המצר שאין חברו "רוצה לחפור בור עכשיו" אבל בבא לחפור לא היו דברים מעולם שבכל ענין מעכב על המזיק שלא יזיקנו בגירי', עכ"ל.

והנה אמנם ד' הרמב"ן קיימי לגבי דינא דשדה שאינה עשוי' לבורות, ובזה הוא שכתב דכל שבא חבירו לחפור לי"ב לדינא דאינה עשוי' לבורות, אך מ"מ כיון שפירש הרמב"ן דלישנא דהבא לסמוך בצד המיצר, הוא כשאין חבירו בא לחפור עכשיו, הרי מ' מזה דכל שחבירו בא לחפור עכשיו לא תלי כלל בהפלוגתא דהבא לסמוך בצד המיצר, ולכו"ע הוא אסור לחפור בור, אף שבפועל הוא קודם לחבירו, וזה דלא כהמבו' בד' הנתיה"מ, וצ"ע בזה.

?] בחי' הרשב"א כתב, ז"ל, תמיהא לי אמאי לא פשטה ממתני' דקתני באמת ביין התירו אלמא כיון דביין גופיה לא מזיק לא הוי קדימה, וי"ל דדילמא מה ששנינו ביין התירו לאו למימרא שיהא מותר לגמרי ואפי' לכשיבא לאצור שם תבואה אלא בעוד שהיין שם ולומר שאינו מזיקו ואינו חייב להרחיק עכשיו, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א.

ומבו' בד' הרשב"א והריטב"א, דאפי' להצד דתמרי ורימוני חשיב כהכנה להאוצר דתבואה, אך כ"ז הוא רק לגבי דכשיביא את תבואתו יהא צריך להרחיק את הרפת, אך קודם שהביא את תבואתו, מותר לסמוך, ופשוט דאי"ז רק בהאיבעיא דתמרי ורמוני, אלא גם באידך איבעיות, שהרי הרשב"א כתב דתמרי ורמוני הוא באת"ל דשאר איבעיות, ומוכח כן עוד, שהרי הרשב"

וצ"ב טעם הדברים, דממ"נ אם חשיב כאוצר קדם ?

ולכאו' המכוון בזה, דבדינא דרפת בקר קודמת לאוצר מותר, נכללו ב' דינים, חדא דמותר לסמוך קודם שבא האוצר, והב' דאף כשבא האוצר א"צ להרחיק, וע"ז כתב הרשב"א דכל האיבעיא היא רק לגבי דצריך להרחיק כשבא האוצר, אך הא דשרי לסמוך קודם שבא האוצר, הוא אף בהני גווני.

ועיקר הך מילתא דהוי זה ב' דינים, הנה לדעת הריטב"א ודאי דהוא כן, דכתב דלמסקנת הגמ' בכל הנזקין מותר לסמוך, וכשבא הניזק צריך להרחיק?, אך גם לדעת הרשב"א הוא כן.

והטעם בזה, דאף דכבר עשה הכנה לאוצר, מ"מ עדיין אינו מזיק, וע"כ אי"ז בכלל על המזיק להרחיק את עצמו לדעת הריטב"א, וגם לדעת הרשב"א עיקר דינא דדירה שאני הוא דאין לנו לאסור דירתו של אדם עליו אלא כשההיזק מוכן, וכמו שהעתיק הרשב"א ל' רש"י, ואף כשעשה ההכנה עדיין אינו מזיק, אך לגבי בדיעבד לא סגי במה שאינו עושה היזק, אלא כיון שסמך קודם שבא הניזק ה"ה זוכה בקדימתו, וע"כ כל שעשה הניזק הכנה לתשמישו, לא חשיב כקדם, ואינו זוכה בתשמישו.

רשב"א ח"ג סימן קנ"ו, ז"ל, עוד נחלקו על מיעוט האויר שממעט אויר אוצרו, וראובן טוען שהוא אוצר וצריך אויר של אוצר נעשה והיו בו מתחלה קנקנים של יין ושל שמן ועוד עתיד לאצור בו יינו ושמנו, ושמעון טוען שאין בו עכשיו כל אוצר ודירה היא ובזה אני אומר וכו' הדין עם ראובן, שכל שקדם האוצר אע"פ שאין שם עכשיו אוצר הרי הוא מוכן לכך שאין צריך שיהא שם אוצר אלא כל שעשהו אוצר אסור לחברו להזיקו, ולא עוד אלא אפי' עשה עלי' ע"ג ביתו של חבירו וכיבד וריבץ לאוצר איבעיא להו אי הויא קדימה, "ומעתה אין בעה"ב רשאי לעשות בביתו שום דבר המזיק את האוצר", כ"ש שקדם וכו' וכנס שם אוצרו כבר והוא עשוי לאוצר כשאר אוצרות שבעיר, ובמקומות הללו מניעת האויר לאוצר כמניעת האור מן החלונות העשויין לאורה, שאם פתח ברשות צריך להרחיקו ממנו, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דבכיבד וריבץ לאוצר אסור כבר לבעה"ב לעשות דבר המזיק את האוצר, וזה דלא כמבו' בדבריו בחידושיו, וצ"ע בזה.

עוד למדנו מד' הרשב"א, דכל שכבר עשה שם אוצר, אף שעכשיו אין שם יין ושמן, יכול למנוע בידו מלהזיק את האוצר, וא"צ שיהא שם עכשיו יין ושמן, ולמדנו מזה כמש"נ לעיל, דודאי דאם כבר פתח את אוצרו אסור לעשות רפת בקר, אף אם עכשיו הוציא את תבואתו ועכשיו אין היזק.