סאה בסאה
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות רבית - הרב יהושע ננקנסקי

**סאה בסאה**

הגמ' הנצרכות ללימוד סאה בסאה:

1. עה. במשנה "לא יאמר אדם לחברו וכו'", ובהמשך הגמ' [במשנה הוזכר האיסור של סאה בסאה וההיתר של יש לו והיתר של קצץ דמים].
2. סב. "אמר רב ספרא כל שאילו בדיניהם וכו'" עד "א"ל אינו בתורת פקדון אתא לידיה".
3. עד: מהמשנה – ריש עה.
4. ריש הזהב מד.-מה
5. ריש פירקין בסוגיא "בתר מעיקרא או בתר בסוף", ובראשונים שם.

**עה.**

★איסור סאה בסאה הוא מדרבנן, כמבואר בראשונים כמה פעמים, וכן הוא בפשטות הגמ' [סב.] שזה רק אבק ריבית ואינו יוצא בדיינים. וברש"י כמה פעמים במשנתנו [עה.] וע"ע [מד: ד"ה "דינרי הוו ליה"].

**והאיסור ללוות סאה בסאה** נאמר במשנתנו. ועי' לעיל [מד:] ברש"י [ד"ה "ואסור"] דתנן לקמן לא יאמר אדם לחברו הלווני כור חיטים וכו'.

וקצת יל"ע למה רש"י לא הביא את המשנה המוקדמת מ-עד: "מלווה אדם את אריסיו חיטין לזרע **אבל לא לאכול**".

**והיתר יש לו** מוזכר במשנתנו "עד שיבוא בני".

וההיתר של יצא השער דנידון כיש לו, לפי חלק מהראשונים זה סיבת ההיתר במשנתנו לחכמים להלוות כיכרות [דלא כהלל דאסר ללוות כיכרות מצד סאה בסאה, ולמה חכמים התירו] דמיירי ביצא השער.

וכן בסוגיא [עב:] "לווין על שער שבשוק" ולבה"ג מיירי בסאה בסאה, עי"ש ברש"י ותוס'.

★והא דנאסר רק מדרבנן ומדאורייתא שרי

ויל"ע אמאי לא נחשב לריבית קצוצה

1. דהחוב בעצמותו הוא חוב חיטים [לפי מידה, ודוגמא לדבר באוכל תרומה דמשלם לפי מידה ולא אכפ"ל כלל בשווי הדבר], וא"כ כשמחזיר חיטים יותר יקרות אין כאן כלל תוספת, זה החוב, וז"ל שו"ת הרא"ש [קח-טו] "אפ"ה כיון דלא הוי אלא ריבית דרבנן **שהרי חיטים הלווהו וחיטים כמותם מחזיר לו** אקילו רבנן וכו'".

וכעי"ז בגמ' [סב.] "אינהו **בתורת פקדון** דאין כאן תוספת וריבית".

ומדרבנן נאסר דביחס לערך הכסף יש כאן תוספת.

ויל"ע אם החוב לפי חיטים למה כשלווה מאה במאה ועשרים ובזמן הפרעון ערך המאה ועשרים הוא אותו ערך שלווה למ"ד בתר בסוף שרי, הרי בעצם חייב מאה ונותן יותר.

1. בריטב"א [ריש פירקין] דסאה בסאה מדרבנן **דבתר מעיקרא אזלינן**, דלמ"ד בתר מעיקרו אין כאן ריבית ותוספת מדאו' ורק מדרבנן אסרו, משא"כ למ"ד בתר בסוף יש כאן ריבית דאו' [ולכן הריטב"א הוכיח מזה שסאה בסאה נאסרה רק מדרבנן ע"כ בתר מעיקרו].

ולכאו' כעי"ז בגמ' [ס:] "אי דאוזיף מאה במאה מעיקרא קימי מאה בדנקא ולבסוף מאה בחומשא, אי בתר מעיקרא אזלת לא נשך איכא ולא תרבית איכא ואי בתר סוף אזלת הרי נשך והרי תרבית".

רק צ"ב למה סאה בסאה תלוי בבתר מעיקרו בתר בסוף. ונראה שכלפי פרי לא שייך לחושבו תוספת שבפרי מונח יוקר וזול, וכביכול למלווה היה את זה קודם, רק אם בתר בסוף נקבע לפי זמן הסוף, ובפועל נתן יותר, משא"כ בתר מעיקרו ביחס להתחלה אין כאן תוספת, **וצ"ב**.

ונראה דהחוב במהותו לפי ערך דמים.

וע"ע בחזו"א [עב-ד].

וע"ע חזו"א [חו"מ טז-ט] וז"ל: "ב"מ מ"ה א' ושאני הלואה כיון דלגבי מקח וממכר כו', מבאור דמעיקר הדין אינו דומה לסאה בסאה, ונראה מכאן דאם גזלו דינר זהב או הזיקו משלם כשעת העמדה בדין דזה מקרי לגבי נפשי' דאם היה דינו לשלם כשעת הגזילה א"כ אם לוה והוקר ודאי חשיב סאה בסאה אלא ודאי דלגבי גזילה טבעא הוי רק לענין רבית החמירו דלמא אתו לאיחלופי בפירי.

וכמו דלדיני מזיק החיוב לפי ערך הכסף ולא לפי מידה.

ויל"ע בגמ' [עה.] דבדלא קצץ דמים והוזלו החיטים נותן לו חיטים כשער הזול.

וקשה הרי החוב הוא לפי ערך הכסף בשעת ההלוואה, בשלמא הוקרו לא נותן יותר דנאסר מצד ריבית, אבל בהוזלו למה שלא יתן את הערך הקודם, וכעי"ז הקשה בשו"ת הריב"ש [סימן שצו].

ועי' בית אפרים [הובא בפת"ש] שבהוזלו ויתן כיוקר הוה ריבית ונאסר.

וכן מפורש בריטב"א [עה.] "הוזלו נוטל חיטים **ואינו רשאי** ליטול דמים כשעת ההלוואה".

וע"ע בפת"ש שמביא מחנה אפרים [ריבית כז] שדן בזה, ומבואר שלמד דהחוב לפי ערך, בעצם חייב כשער היוקר רק יש כאן תנאי חיצוני כעין מחילה שיכול להחזיר פחות [כמו שלווה חמש ומתנה שיכל להחזיר ארבע] וכל זמן שרוצה יכול לתת כיוקר.

1. בט"ז [ריש סי' קסב] דמדאורייתא שרי דהוה **קרוב לשכר ולהפסד** דהיינו איסור ריבית זה תוספת עבור הזמן "אגר נטר אסר רחמנא", כאן התוספת לא עבור הזמן אלא עבור הסיכון שיכול לפחות.
2. יל"ע בגמ' [סג:] "אלא מעתה מותר ללוות סאה בסאה משום דמצי א"ל שקילו טובתך ושדי אחיזרי דאמר ליה **חטי דאקדחאי באכליבאי"** האם זה סברא כלפי הדאוריתא שהמלווה לא מוגדר קבל תוספת שהרי זה מונח בתוך החפץ שהיה לו את הריווח והתוספת של היוקר לא נחשבת תוספת.

וע"ע בתוס' [סב. ד"ה "אינהו"].

ובגמ' [עג.] מבואר דמלווה במקום הזול ע"מ להחזיר במקום היוקר מותר ביש לו [ע"כ דגם כה"ג האיסור מדרבנן דבדאו' לא מקילין ביש לו], ויל"ע דלכאו' תלוי בטעמים הנ"ל, דלטעם א' דהחוב לפי חיטים ה"נ זה החוב ואין כאן תוספת, אבל לטעם הב' שהחוב במהותו לפי ערך של ההלוואה כאן קצץ להחזיר בערך יותר גבוה, ואמאי שרי.

★בגמ' בתר מעיקרא או בתר בסוף יל"ע היטב.

דלווה מאה בתנאי שיחזיר מאה עשרים, וביחס לערך הכסף נשאר אותו דבר, למה למ"ד בתר מעיקרו מוגדר ריבית, ולמ"ד בתר בסוף אין כאן ריבית, ולא נראה בגמ' שמצד שחסר בקציצה אלא חסר בריבית [וגם אם היה נאסר ריבית לא קצוצה נראה בגמ' שלמ"ד בתר מעיקרא מוגדר תוספת, ולמ"ד בתר בסוף אין כאן תוספת כלל] **וצ"ב.**

ומבואר דלמ"ד בתר מעיקרא יש כאן ריבית וקשה ה"ז החוב במהותו, וגם בלי תנאי ריבית היה צריך להחזיר מאה עשרים [כמזיק] לסוברים דהחוב לפי ערך הדמים ולא לפי המידה, וא"כ למה יש כאן ריבית הרי התוספת היא מעיקר הדין.

ותירצו האחרונים [עי' או"ש] דאיה"נ אם לא היה מתנה כלום היה נצרך להחזיר מאה עשרים כיום, השווים בערכם למאה שלווה אז, אבל כשקצץ עבר מסלול ורצה שהחוב יהיה לפי מידה ולא לפי ערך, וא"כ כשמחזיר מאה עשרים יש כאן מאה עבור החוב, ועוד עשרים עבור הריבית. ושפיר יש כאן ריבית.

רק אכתי צ"ב אמאי תלו בבתר מעיקרא או בתר בסוף.

★לא יאמר אדם לחבירו

בפשוטו האיסור בזמן ההלוואה [מפני חשש שמא יתייקר] וע"ע בחכמ"א [קל-ג].

ובריטב"א [מה. ד"ה "תסתיים"] מביא מחלוקת בזה, ועי"ש.

וע"ע ברמב"ן [שבת קמח: ד"ה "הא דאקשינן"] וז"ל: מ"מ קשה לי וכי להלל משעת הלואה הוא אסור, והלא אפי' סאה בסאה אינה אסורה וליכא למימר בה משעת הלואה עביד ליה שומא **אלא לוה הוא אדם סאה בסאה לכתחלה אם הוזלו נותן לו חטיו ואם הוקרו נותן לו דמיהם**, וי"ל לפי שאין הנשים מקפידות ביוקר הככרות אוסר הלל הלואתן מתחלה עד שיעשנה דמים גזירה שמא יוקרו ולא תרצה לשום שלא תראה כצרת עין, א"נ שלא תדע ביוקר החטים, לפיכך הצריכו לשומן מתחלה, וכך משמע הלשון דקאמר והלל אוסר שמא יוקרו החטים.

★סיבת ההיתר ביש לו

ברש"י [מד: ד"ה "דינרי"] "שאלו שבידו נקנין למלוה **וברשותו הוקרו** דריבית סאב"ס דרבנן ובכה"ג לא גזרו".

וכעי"ז ברש"י [עב: ד"ה פוסק עמו"] דכיון דיש לו אין כאן ריבית **דמעכשיו הוא קנוי לו** [רש"י שם מיירי בפסיקה].

וע"ע בב"י בריש הסימן וז"ל: "ונ"ל דלאו למימרא דאי לא עבר אדעתא דלישלם ליה ממה שיש לו עכשיו וכו' אלא עיקר טעמא משום דכיון דמדרבנן הוא **בטעמא כל דהו אקילו בה**". ויל"ע בדבריו אם זו עוד סיבה.

וכן הוא ברעק"א [שיובא לקמן] גבי הספק של רב במטבע שנידון כפרי האם אמרינן היתר יש לו, דלא שייך לחושבו דנקנה, דמטבע אינו נקנה בחליפין.

וא"כ היתר יצא השער צ"ב. דל"ש להחשיב דנקנה לו פירות שבשוק.

וצ"ל כמו שכתוב בשו"ת הרשב"א [הובא בב"י] דכל שיצא השער בשוק אין אנו חוששין שמא ישתנה השער בינתיים, ואפי' אם ישתנה שמא תוך הזמן יקנה הלווה.

וע"ע במאירי [סב.] "כל שיצא השער לבו סמוך על אותו שער ואינו מכוין לשם ריוח, ואם תחוש שהוא מכוין להחליף ישן בחדש, הרי מכיון שיצא השער יכול הוא למכור ולפסוק לאחר על הפירות".

ועדיין יל"ע אי מהני היתר יש לו בקבע זמן שלא יקבל קודם, דדנו בזה הרא"ש והרשב"א, וברמב"ם ולכאו' תלוי בהנ"ל, ואכמ"ל.

וע"ע בחידושי הר"ן [מד.] "וא"ת מאי קמיבעיא ליה לרב הא מתני' וכו' י"ל התם הוא באמר בהדיא אבל הכא נעשה כאומר קאמר".

★יש לו סאה לווה כמה סאים.

יל"ע היטב ברש"י דמשמע דמהני דחשיב יש לו הראשון המקורי שהיה לו, וכאילו לווה אחד, על סמך יש לו, ואח"כ לווה עוד אחד על **ע"ס הראשון שיש לו.**

וקשה אמאי לא חשיב יש לו מצד החדש שקבל, ועי' בשיטמ"ק שהקשה דבר זה וז"ל: "תיפוק ליה שיכול ללוות על סמך מה שלקח השתא, ותירץ, ואפשר דהיינו טעמא משום דודאי לא אסמך דההיא לוה אותה, דהא עכשיו לוה שתיהם בבת אחת, ועוד דכיון דבעין היא ליכא למימר עלה נעשה, ולאו עלה התירו ללוותו, ולפי זה הייתי יכול לומר בעלמא כשיש לו בעין אין לוין מטעם זה, ואם לא מצינו חילוק זה מפורש ואפשר דלא פלוג בין בעין ללא בעין, אלא הכא דמוכחא מילתא, וצ"ת". **וצ"ב בדבריו.**

וברשב"א [סג. ד"ה "ש"מ] וכן הוא בנמוק"י "ונראה דטעמא דמילתא דבלוה כל שיש לו טיפה ולוה עליה כמה טיפין רואים כאילו לוה טיפה כנגד טיפה שיש לו, ואח"כ **כלוה שתי טיפות כנגד שתים** וכן לעולם.

דהיינו שנידון בכמה הלוואות לא אחד אחד כרש"י, אלא כלווה אחד ואח"כ שתים ואח"כ ארבע, וכו'.

וע"ע בתוס' וברא"ש ושא"ר האם לווה בב"א או שלווה בזא"ז.

★ ובדעת הלל יל"ע האם חלק בכל יש לו, או רק כאן, דבראשונים מבואר דיש חידוש עד שיבא בני יותר מכל יש לו, דהכא היה הו"א היות וכעת ממש לא יכול להשתמש בזה לכן לא נידון כיש לו, והתחדש במתניתין דנידון כיש לו, וא"כ אולי רק על זה חלק הלל.

ובתוס' [מד: ד"ה "נעשה כא"ל] משמע דחלק בכל יש לו.

★בגמ' [מד:] רב דינרי הווי ליה

וא"כ מה הסתפק, עי' בתוס' שם.

וע"ע בריטב"א מה שביאר.

וע"ע ברעק"א דביאר את ספק רב וז"ל: "לענ"ד י"ל דספק דרב היה דדלמא דוקא סאה בסאה מותר ביש לו כיון דשייך לומר שהמלוה קנה מדי הסאה שביד הלוה דאם היה רוצה להקנות לו בדרך מקח היה קונה מדין חליפין אם פירי עבדי חליפין, ואף אם פירי לא עבדי חליפין, מכל מקום יכול לקנות בתורת דמים דהיינו דהחיטין שהיה לו הם הדמים לקנות על ידיהם החיטין שביד הלוה שהם הפירי, וכיון דמדאורייתא מעות קונות הוי כמו קנייה להמלוה, מה שאין כן בדינרי דהוי מטבע לענין דאין נעשה חליפין וגם בתורת דמים ל"ש, י"ל דלא מהני יש לו".

★חכ"א לווין סתם.

1. לרש"י לא החמירו חכמים [ואף במקפידים], ועי' בתור"פ משום שהדבר **מועט**.
2. בתוס' דככרות **אין מקפידין**, וכן הוא ברשב"א בשם הראב"ד.
3. תור"פ דאין רגילות להשתנות.
4. לרי"ף ולרמב"ם מיירי ביצא השער ולכן מותר, וגם בלא יצא השער מצוי להשיג כיצא השער דמי.
5. לרמב"ן הותר בסתם ובא לאסור קבע לו זמן.

וע"ע ברשב"א.