סימן פ_א - בדין טענת משטה וטענת להשביע - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

א] הש"ך האריך להוכיח שדעת רוב הראשונים דטענת משטה אני בך היא אף בשלא תבעו, ושלא כדעת הרא"ש והטור דל"מ טעין משטה אלא בשתבעו והודה.

אמנם מצינו חבל ראשונים שכתבו כד' הרא"ש והטור דטענת משטה הוא רק בשתבעו והודה, והם הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, ובבעה"ת שער כ"ח וחי' הרשב"א גיטין די"ד. משמו, וזה דלא כמש"כ הש"ך בדעת הראב"ד, הרמ"ה בההיא דקב רשו ההשלמה רבינו יונה ר"ן והביא כן בשם רבינו דוד ונמו"י בסוגיין, וצ"ע סתירת ד' הרמ"ה והנמו"י לדבריהם בס"פ המניח, דמבו' דמצי טעין משטה אף בשהודה בלא שתבעו, וכמו שהביא הש"ך, וכבר עמד הש"ך בסק? על סתירת ד' הנמו"י, וצ"ל דלעולם הא דיכול לחזור בשלא תבעו הוא בטענת שלא להשביע, ודימו הרמ"ה והנמו"י זל"ז, דכ"ה דבלא תבעו כלל מצי לטעון שלא להשביע, ה"נ בתבעו חטים מצי לטעון משטה, ועיקר מה שהוכיחו הוא דהודאה בבי"ד בלא תביעה, מצי לטעון לבטלה, ודו"ק, ולפ"ז הי' מקום לפרש כן הא דמייתי הגמ' ממתני' דצריך שיאמר אתם עדי, אף דבמתני' איירי לגבי טענת השבעה ובההיא דר' יהודה איירי לגבי טענת השטאה, שעמדו בזה תוס' הרא"ש והגמי"י, אך בדבריהם נ' לא כן, וילה"ע עוד בד' הרמב"ם דבדרך הודאה ל"מ טעין השטאה ומצי טעין השבעה, אם הוא משום דטענת השבעה אלימא טפי, או הוא משום דדרך הודאה אינו ריעותא כ"כ כלפי השבעה, וכעין מש"כ בפסקי רי"ד, בעה"ת שער מ"ב ח"ה בשם הר"מ ב"ר משולם, בעה"ת שער נ"א ח"ח, וסותר לדבריו בשער מ"ב ח"א, וכמו שעמד השער משפט, רבינו ירוחם ועמד הש"ך בסק? בסתירת דבריו, עיי"ש, הריטב"א בב"ב דקע"ה., הגמי"י, והריב"ש.

ובפסקי הרי"ד שבועות פרק שבועת הדיינים נקט דמהני טענת השטאה גם בהודה מעצמו, אך דוקא בהודה בפני התובע, אך אם הודה שלא בפני התובע ל"מ טענת השטאה, והריא"ז בקונט' הראיות שם פליג ע"ז, וס"ל דגם בהודה שלא בפני התובע מהני טענת השטאה.

בדין אמר אתם עדי שלא בפני התובע, כתב הטור דל"מ, והש"ך האריך לתמוה ע"ז.

ועי' בפסקי רי"ד ופסקי ריא"ז בסוגיין שכתבו להדיא כד' הטור, דל"מ אתם עדי אלא בפני התובע, אך בד' הרי"ד יש מקום לפרש דהיינו דכגנד טענת השבעה ל"מ אתם עדי, וזהו שכתב דשלא בפני התובע דמצי טעין להשביע, ל"מ אתם עדי, וצ"ע בדבריו, אך בד' הריא"ז אין לפרש כן, שהרי דעתו בקונט' הראיות בשבועות דבכל גווני מצי טעין בין טענת משטה ובין טענת השבעה.

וע' עוד בחי' רבינו יונה שדן בזה, והביא ד' הראב"ד שפירש להתוספתא דהחילוק בין תבעו והודה ללא תבעו, הוא בשאמר אתם עדי, והרי דל"מ אתם עדי בלא תביעה, ועיי"ש שתמה ע"ז דא"כ מהו שאמרו בתוספתא שיכול לחזור בו משום הפה שאסר הוא הפה שהתיר, ועיי"ש מה שפירש לד' התוספתא בע"א, וצ"ב.

] הרמב"ם רפ"ז כתב דאף בהודה דרך הודאה מצי טעין להשביע, וצ"ע דא"כ מ"ט כשהודה דרך הודאה אין טוענים ליורשים שהודה להשביע את בניו, וכמש"כ הרמב"ם פ"ז מזכי', ולמה שפירש הכס"מ שם דמכוון ד' הרמב"ם דהודה בפניו וע"כ אין טוענים להשביע, ניחא.

ובלח"מ כתב בזה, דטענת להשביע את בניו טענה גריעא היא, וכדחזינן דפלוגתא היא, וע"כ דמי לטענת משטה אני בך דל"מ טעין בשהודה דרך הודאה, עיי"ש.

אך לכאו' הי' מקום לפרש עוד בזה, דהגם דבהודה דרך הודאה אם טעין להשביע נאמן, מ"מ אנן לא מספקא לן בזה, וע"כ לא טענינן ליתמי להשביע, ויל"פ בב' אנפי, או דהוי כטענה דלא שכיחא דלא טענינן, או דליכא כלל דין טענינן לבטל הודאת בע"ד, שהרי כ"ז שלא טען חזינן בזה הודאת בע"ד כמאה עדים, ונתברר החיוב לפנינו, ובכה"ג ליכא לדינא דטענינן.

וכ"ה מבו' בד' המאירי שכתב דלדעת הרמב"ם אם הודה דרך שיחה, טענינן לי' להשביע, וזה להדיא כנ"ל, ושו"ר בתומים שכבר כתב כן, עיי"ש.

ובזה ניחא מה שהביא הרי"ף מקור לזה מגמ' ד"ל. דאם כמוסר דבריו קיימים, והתם הרי לא איירי בשכ"מ, ואפ"ה לא טענינן ליתמי טענת השבעה, אך ראיתי לישב לפמש"כ הקצוה"ח דהתם אי"ז טענת השבעה אלא טענה אחרת, אך א"כ צ"ע מה הביא הרי"ף משם.

ונ' דגם אי נימא כמשמעות ד' הרמב"ם ספ"ו דגם להשביע לא טענינן לי' אם לא טען, אך היינו רק משום דכל דלא טען להשביע הוי זה ריעותא,[[1]](#footnote-2) ואשר ע"כ אם טען להד"מ טענינן לי', כ"ה דאם טען להד"מ טענינן לי' משטה, דנראה מד' בעה"ע שהביא הש"ך דהוא משום דכה"ג ליכא ריעותא מדלא טען משטה, דאם הי' זוכר הי' טוען משטה, אך בד' רבינו יונה מבו' שהטעם בזה הוא, דכל שאומר להד"מ חשיב כטוען משטה, דמכח זה הוא דאינו זוכר, עיי"ש, וכ"נ מד' הש"ך, וה"נ בטענת להשביע דכוותה, ומה"ט נמי טוענים ליורשים להשביע, כיון דליכא ריעותא, ואה"נ יתכן דאם כבר תבעו את האב לדין והי' ריעותא ממה שלא טען, לא יטענו ליורשים.

ונמצא לפ"ז, דביסוד הדין ודאי דטוענים שלא להשביע אף בשלא טען, אם אך ליכא ריעותא מדלא טען, ולמש"נ כ"ז הוא בהודה דרך שיחה, אך בהודה דרך הודאה, אין טוענים שלא להשביע, ורק אם טעין שלא להשביע הוא דמהימנינן לי'.

ואשר ע"כ הדין חלוק בשטוען להד"מ, דאם הודה דרך שיחה, הרי דכל שטוען להד"מ טענינן לי' אף טענת שלא להשביע, אך בהודה דרך הודאה, ואמר להד"מ, לא טענינן לי' שלא להשביע, שהרי בהודה דרך הודאה לא חיישי' דהי' שלא להשביע רק אם טען הוא עצמו כן.

ובזה מתישב משה"ק הש"ך מ"ט בהודה דרך הודאה ואמר להד"מ חייב, ולא טענינן לי' שלא להשביע, והוכיח מזה דבלהשביע ל"ש לומר מילי דכדי לא דכירי אינשי, והקצוה"ח כתב דבהודה דרך הודאה דכירי אינשי, ולמש"נ הוא מתישב בפשיטות, דהגם דבטוען להד"מ טענינן לי' שלא להשביע, כ"ז הוא בשהודה דרך שיחה, אך בהודה דרך הודאה לא טענינן כלל להשביע, אא"כ טעין איהו, ונפ"מ בזה, דאם הודה דרך הודאה ואמר להד"מ וחזר ואמר להשביע, פטור, אך לד' הש"ך והקצוה"ח יהא חייב.

ובזה מתישב היטב משה"ק הש"ך ע"ד השו"ע בסעיף ח', דלדעת השו"ע גופי' דל"מ טעין משטה רק בשתבעו והודה, א"כ מהו שכתב דדרך הודאה חייב אף בשלא בפני התובע, הרי ממ"נ אם טעין להשביע נאמן, ואם טעין משטה אף בדרך שיחה אינו נאמן.

ולמש"נ הוא מיושב היטב, דגם לגבי טענת להשביע חלוק הוא הדין בדרך הודאה מבדרך שיחה, דבדרך שיחה טענינן לי', ואף אם כשאינו טוען לא טענינן לי' משום דאיכא ריעותא, אך באומר להד"מ או ביורשים דליכא ריעותא, טענינן לי', ואילו בדרך הודאה לא טענינן לי', וז"ב, וגם לד' הקצוה"ח ניחא, דנפ"מ דבדרך שיחה אם אמר להד"מ אמרי' דמילי דכדי לא דכירי אינשי ופטור, ובדרך הודאה לא חשבינן לה כמילי דכדי וחייב.

בהא דטענינן להשביע ומשטה לא טענינן, נ' מל' התוס' דהוא משום דטענת להשביע הויא טענה מעליא טפי, וכ"ה בל' כמה מן הראשונים.

אך בל' בעה"מ נ' לפרש בע"א, דהיכא שתבעו והודה לא טענינן לי', ואילו היכא שהודה בלא תביעה טענינן לי', ולמה שפירש הש"ך בדעת בעה"מ דמצי טעין משטה אף בשהודה בלא תביעה, הרי הוא מוכח כן בד' בעה"מ דכונתו לחלק כן, ודו"ק.

וכ"ה מפורש בד' בעה"ת שחילק לגבי טענת משטה עצמו בין תבעו והודה דלא טענינן לי' להודה בלא תביעה דטענינן לי', ושוב הביא די"א דגם בלא תבעו לא טענינן אלא טענת להשביע ולא טענת משטה, עיי"ש.

והנה בטעם החילוק בין תבעו והודה ללא תבעו, בפשוטו הוא חילוק באומדנא, דכשתבעו והודה אין מסתבר כ"כ שלא נתכוין להודות, וע"כ אי לא טעין לא טענינן לי'.

אך ממש"א בתוספתא דהודאת בע"ד כמאה עדים אימתי בזמן שתבעו והודה אבל הודה מעצמו יכול לחזור בו שהפש"א הוא הפה שהתיר, מ' דהוי זה חילוק באלימות ההודאה.

ויל"פ בזה, עפמש"כ הקצוה"ח בסקכ"ב, בדעת התוס' בב"ק דרך הודאה לתביעה מהניא דומיא דהודאת מודה במקצת, והנה זה צ"ב שהרי גם הודאה שלא לתביעה מהניא כל שלא טען להשביע, אך מ"מ י"ל דהוי זה דין אחר, ובדין הודאה זו דקיילא טענינן לי' אנן, ואילו בהודאה לתביעה דאלימא טפי, לא טענינן לי' אנן.

ועד"ז יל"פ בד' הראב"ד דל"מ אתם עדי רק בהודאה לתביעה, וצ"ב, ובפשוטו צ"ל דבלא תביעה, הרי דגם כשאומר אתם עדי י"ל שאין כונתו להודות, אך לפי הנ"ל יל"פ דהוי זה חילוק בדין ההודאה, דבהודאה לתביעה דאלימא טפי, הרי דהגם דמצי למיהב אמתלא ולמיהדר בי', מ"מ כל שאמר אתם עדי דגריעא האמתלא ל"מ הדר בי', אך בהודאה שלא לתביעה, הא דמצי הדר בי' אי"ז מכח האמתלא, אלא כל' התוספתא שהפה שאסר הוא הפה שהתיר, ואך דמ"מ אם אינו נותן טעם להודאתו, ריעא טענתי', וכל שנותן טעם להודאתו מצי הדר בי' מן הדין, וע"כ בזה ל"מ אתם עדי, דאכתי מצי ליתן טעם להודאתו, והיינו דהגם דאי"ז אמתלא מעליא, היינו היכא שכל ביטול ההודאה הוא מכח האמתלא, אך היכא דמצי הדר בי' מן ההודאה, ואך דבעי' לתרץ את הודאתו, שפיר סגי בזה.

ועד"ז יל"פ לד' הראב"ד, הא דבלהשביע ל"ב שיטען להשביע, אלא סגי במה שחוזר בו מהודאתו, ואילו במשטה בעי' שיטען משטה, ולמש"נ הוא מבו' היטב.

אך באמת אין הדבר ברור לי בד' הראב"ד, שחלוק בזה להשביע ממשטה, דאם אכן הוא כן, א"כ מ"ט לא פירש הראב"ד דזהו הא דקמפליג התוספתא בין תבעו והודה להודה מעצמו, דבתבעו והודה ל"מ הדר בי', ורק אם נותן אמתלא להודאתו הוא דמבטל להודאתו, וע"כ אם לא טעין משטה לא טענינן לי', ואילו בהודה מעצמו יכול לחזור בו, אף בשאינו נותן אמתלא, אם אך מצינו לישב הודאתו, וע"כ ל"ב לטעון להשביע, ונ' מזה דכ"ה שכתב הראב"ד דבטענת להשביע סגי במה שטוען שהודאתו היתה דברי הבאי, ה"ה בטענת משטה, ואין חלוקים הם זמ"ז בהך דינא, וצ"ע בזה.

בד' הטור דבהודאה שלא בפני התובע ל"מ אתם עדי, עי' קצוה"ח שמקורו הוא מתוס' ב"ק דק"ח:.

ואמנם צ"ע לפרש כן בד' הטור, שהרי הטור הביא דאם תבעו אחר והודה ל"מ טעין משטה או להשביע, וזה שלא כד' התוס' בב"ק, ועי' חי' הפלאה בב"ק שעמד ע"ז שד' התוס' אינם כדינא דבעה"ת מתשו' לקמאי, עיי"ש מש"כ בזה.

ובעיקר דינא דהתוס' בב"ק, צ"ב, דלכאו' הא דבהודאה שלא בפני התובע אינו חייב, הוא משום דמצי טעין משטה אני בך או להשביע, כמבו' בסוגיין ובד' הראשונים דגם הודאה שלא בפני התובע מהניא מן הדין, אלמלי דטעין להשביע, ועי' קצוה"ח סק"י דאם הוא תפוס שפיר מהניא ההודאה, והיינו משום דכה"ג ל"מ לטעון משטה.[[2]](#footnote-3)

ובפשוטו הטעם לחלק דבהודאה שלא בפני התובע מצי טפי לטעון שלא נתכוין להודות, הוא משום דשלא בפני התובע דרך טפי להודות בכדי.

אך כמדומה שאי"ז מתישב בד' התוס' שם, שהרי בסוגיא שם מפלגינן בתבעו שומר והודה בין נשבע שומר לשקר לבין נשבע באמת, ומספק"ל בעמד לישבע ולא נשבע, וסתימת הדברים דאיירי אף בשאין הגנב יודע כלל שהשומר נשבע ושעמד לישבע, ובכה"ג ממ"נ, אם דעת הגנב שהשומר הוא שליח הבעלים, א"כ גם בנשבע השומר לשקר תועיל הודאת הגנב, ואם דעת הגנב שאינו שליח הבעלים, א"כ גם בנשבע באמת לא תועיל הודאת הגנב.

וע"כ נ' מזה, דהחילוק בין הודאה בפני התובע להודאה שלא בפני התובע, הוא חילוק בדין ההודאה, דעיקר דין הודאה הוא רק בפני התובע, והגם דגם הודאה שלא בפני התובע מהניא, אך הוא דין אחר, ויל"פ עפי"ד התרוה"ד דבפני התובע הוא נאמנות, ושלא בפני התובע הוא מענין שויא, וכמש"כ התרוה"כ שם דהודאה חוץ לבי"ד ל"מ מדין נאמנות משום דל"ה דומיא דמודה במקצת, ה"נ הוא בהודאה שלא בפני התובע, וכמש"כ הקצוה"ח, וצ"ע.

ולפ"ז נ' לבאר דמה"ט ל"מ ההודאה לפטרו מקנס, ואי"ז רק משום דמצי טעין משטה, אלא גם בלא זה, כיון דכל מה דמהניא ההודאה הוא מדין שויא, ל"מ זה לפטור מקנס, וזה כמו שפירש התרוה"כ שם בד' הרמב"ן.

ונראה דמזה הוא שלמדו התוס' דגם לגבי הקרן ל"מ הודאה שלא בפני התובע ומצי טעין משטה, והיינו משום דס"ל להתוס' דהא דבהודאה בבי"ד ל"מ טעין משטה, אי"ז משום דכשמודה בבי"ד חזקה שאינו משטה, אלא הוא משום דל"מ טענת משטה, אלא בהודאה חוץ לבי"ד שהיא מענין שויא אנפשי', ודומיא דהא דמהני אמתלא בדינא דשויא אנפשי', אך בהודאה בבי"ד שהוא מענין נאמנות דומיא דעדים, ל"מ בזה אמתלא, דומיא דל"מ בעדים, ועי' שיעורי אא"ז זצ"ל ב"מ שיעור ג', שכתב מטעם זה דבהודאה בבי"ד ל"מ אמתלא ובהודאה חוץ לבי"ד מהני אמתלא.

ואשר זהו שנקטו התוס', דאחר שנחדש בסוגיא דהתם דהודאה שלא בפני התובע, ל"ה מלתא דנאמנות אלא מלתא דשויא אנפשי', ע"כ נמי ל"מ לחייב קרן, ומצי טעין משטה אני בך.

ובזה יל"פ דעת המהרש"א בתי' התוס שם, דמהניא ההודאה לחייב קרן, ול"מ לפטור מן הכפל, אך המהדו"ב והבית מאיר פירשו לא כן, עי' בדבריהם, וצ"ע דממ"נ אם הוא משטה, מ"ט חייב בקרן, ואם אינו משטה מ"ט אינו חייב בכפל, והרי הוי ממש נידון א', אך י"ל, דלגבי הקרן אינו משטה ולגבי הכפל הוא משטה, ולא גנבו אלא גזלו, אך להנ"ל ניחא, דלגבי הודאת הקרן דהויא הודאה בפני התובע, ל"מ טענת משטה, ואילו לגבי הכפל דל"ה הודאה בפני התובע, וגריעא הודאה זו, מהניא שפיר טענת משטה, ולמש"נ ל"ב להא דמהניא טענת משטה, אלא כיון שאי"ז מתורת נאמנות אי"ז פוטר מן הקנס, ושפיר מצינו לחלק זמ"ז, אף שהן תלויים זב"ז, וככל גוונא דאמרי' פלגינן.

אך באמת א"צ לזה, שהרי כבר נת' דלפ"ז הא דל"מ ההודאה לפטור מן הכפל, אי"ז אך משום דמצי טעין משטה, אלא משום דרק הודאה בפני התובע הוא דחשיבא הודאה לפטור בקנס, ולפ"ז אף אי נימא דבכה"ג ל"מ טעין משטה, מ"מ אי"ז פוטר מן הכפל.

בד' הרמ"ה נ' לדון, דהא דכשתבעו בבי"ד והודה ל"מ טעין משטה, אי"ז משום דבכה"ג אין לחוש כ"כ להשטאה, אלא היינו דבהודאה בבי"ד ע"י תביעה לא מהני טענת השטאה, דזהו עיקר הודאה שמצינו במודה במקצת, וזה ע"ד מה שמצינו בקצוה"ח סימן פ"א סקכ"ב שדן בדעת התוס' דל"מ כלל הודאת בע"ד שלא במקום תביעה, עיי"ש.

ומקור לזה, ממש"כ הרמ"ה דהגמ' מייתי' דכ"ה דפטור מן השבועה, אלמא ל"ה הודאה, ה"נ מצי טעין משטה, וצ"ע מהיכ"ת דתלוי דעת בנ"א, בדין התורה אם חשיב כהודאה על הטענה, אך להנ"ל ניחא.

וכ"ה משמעות ל' התוספתא הודאת בע"ד כמאה עדים דמי, אימתי בזמן שתבעוהו והודה וכו', ומ' דבזמן שלא תבעו, גריעא הודאתו, וע"כ הוא דמצי למימר משטה.

ול' התוספתא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, וצ"ב, ונ' בביאורו ע"פ ד' המ"מ פי"ב מאישות, דהא דאמרה נתקדשתי נאמנת לחזור בה באמתלא, הוא מדין הפה שאסר, והיינו דבלא זה מהיכ"ת תהא נאמנת על חזרתה, ורק משום שהיא אסרה ה"ה נאמנת לחזור בה, ולפ"ז הי' מקום לומר דבתבעו לא חשיב כהפה שאסר, וכדמצינו בד' רש"י כתובות רפ"ב, אך זה מחודש מאד.

בחי' הר"ן הביא בשם רש"י דכל שטען להד"מ דאמרי' דמילי דכדי לא דכירי אינשי, מ"מ צריך לחזור ולטעון משטה, וכ"כ הרמ"ה והרי"ד והריא"ז, ושוב הביא ד' רבינו דוד, וכתב ע"ז ולפ"ז וכו'.

והנה בקצוה"ח סימן פ"א סק"ב נ' שפירש דגם הר"ן בסוף דבריו קאי כן דבעי לחזור ולטעון משטה, עיי"ש.

אך אינו מובן דא"כ מהו שכתב הר"ן ז"ל, ולפ"ז ההיא דאמרינן לעיל דאי לא טען אין טוענין לו, "לאו דקאמר להד"מ בלחוד דודאי מהני כמשטה אני בך", אלא כגון דאמר לו מנה לי בידך והוא אומר להד"מ וזה אומר והלא אמש הודית לי בפני פלוני ופלוני ושתק ולא טען משטה אני בך, בכה"ג אמרינן ליה זיל שלים עכ"ל, הרי לפ"ד רש"י שפיר מתפרש מש"א דאי לא טעין לא טענינן לי' על טענת משטה, שהרי טענת להד"מ לא מהניא אא"כ חוזר וטוען משטה.

שו"ר במהרי"ט ח"א סימן קט"ו שג"כ נקט דגם לד' רבינו דוד אינו נפטר אלא בשטוען משטה, ולא נתחדש בד' רבינו דוד אלא דמצי נמי לטעון פרעתי, כיון דלא הוחזק כפרן, ועמד ע"ז דלפ"ז מהו שכתב הר"ן דלפ"ז וכו', עיי"ש מש"כ בזה דכונתו דגם אם לא טעין משטה יכול לטעון פרעתי.

וע"כ הי' נ' לפרש ד' הר"ן בע"א, דממש"כ רבינו דוד, ז"ל, ולא עוד אלא אפילו אמר פרעתי אחר ההודאה נאמן, ואע"ג דהשתא לא הוי מילי דכדי כיון שאומר שאח"כ פרעו, מ"מ הטענה בעצמה היא מלתא דכדי שלא היה מתחייב עליו ואינו כדאי שיהיה מוחזק כפרן עליו, והיינו דקאמר תלמודא בסתמא שלא הוחזק כפרן, עכ"ל, מוכח דכל שטוען להד"מ פטרינן לי' אף בשאינו חוזר וטוען משטה, דאם לא פטרינן לי' אלא בשחוזר וטוען משטה, הרי נמצא דכ"ז שלא טען משטה הוה מחזקינן לי' בכפרן, שהרי אם הודה שלא בהשטאה וכפר אי"ז מילי דכדי, וכל שכפר ואמר להד"מ הוחזק כפרן, וגם הרי כ"ז שלא טען משטה, ומחזקינן מכח הודאתו שלוה, נמצא שכשכפר דלהד"מ ולא לוה, הוחזק כפרן, ומזה הוא שהוכיח הר"ן דאף כשאינו חוזר וטוען פטור, דלפ"ז נמצא שבלא שהי' מודה שלוה ל"ה מוחזק כפרן כלל, וזהו שכתב רבינו דוד שהטענה בעצמה הויא מילתא דכדי שלא הי' מתחייב עליו, והיינו שבלא הודאתו הוי זה מילי דכדי, ואך דאתינן לדון שיהא כפרן מכח שהודה שלוה, הרי דזה דמי לכל הטוען לא לויתי וחוזר ואומר פרעתי שנאמן.

אך ל' רבינו דוד ד"הטענה בעצמה היא מלתא דכדי שלא הי' מתחייב עליו ואינו כדאי שיהיה מוחזק כפרן עליו", צ"ב לפ"ז, ומשמעות לשונו הוא, דהגם שהודה שלא השטה, וממילא הי' בדין לחשבו ככפרן, מ"מ כיון שהטענה בעצמה היא מילי דכדי שאינו מחייבתו, הרי דבמה שכפר בזה אין להחזיקו ככפרן, שהרי גם אם הי' מודה לזה הי' בידו ליפטר.

אך צ"ע היאך זה מתישב בלישנא דגמ' דמילי דכדי לא דכירי אינשי, ואולי המכוון, דכיון שאי"ז מחייבו דמצי טעין משטה, ע"כ לא דכיר לי', אך אי"ז נראה בל' רבינו דוד, וצ"ע.

ועכ"פ לפ"ז צ"ב דהיאך למד הר"ן מזה דל"ב לטעון משטה, וי"ל בתרי אנפי, חדא, דכל הא דהטענה עצמה היא מילתא דכדי, הוא רק משום דל"ב לטעון משטה, וע"כ אף כשטוען להד"מ, אינו כפרן, שהרי עדין אנו טוענים לו משטה, אך אם כשטוען להד"מ אין אנו טוענים לו משטה, הרי ממילא דהוי כפרן במה שטען להד"מ, ודו"ק.

ויל"פ עוד, דהגם דל"ה כפרן במה שכפר בההודאה, כיון דהוי זה מילתא דכדי, מ"מ יש לחשבו ככפרן מכח מה שכפר בהלואה, וע"ז הוא שכתב הר"ן דכיון דאנן טענינן לי' משטה, א"כ אנו מחזיקין אותו כפטור, ואינו כפרן כלל במה שכפר על ההלואה, וע"כ הגם שחזר וטען שלוה ופרע, הוי כמי שאמר לא לויתי וחזר ואמר פרעתי שנאמן, וצ"ע עוד בכ"ז.

במש"כ הש"ך והקצוה"ח דבטענו חטים והודה לו בשעורים, גם לדעת בעה"ת והשו"ע דהוא משום הודאה נגד הודאה, מ"מ יש בזה גם לטענת משטה, וע"כ זהו שהוכיח הבעה"ת דאם תפס לא מצי טעין משטה, וזהו שפסק השו"ע כן, עכ"ד.

צ"ע בזה, שהרי דעת השו"ע דבהודה בפני בי"ד אף בלא תביעה ל"מ טעין משטה, וא"כ הרי בטענו חטים והודה לו בשעורים ל"ש לטעון משטה, דאף דנחשוב לזה כהודאה בלא תביעה, ל"ה מצי טעין משטה.

אך י"ל כמש"כ הש"ך דשמא טענו חטים והודה לו בשעורים גרע טפי, כיון שתבע ממנו דבר שאינו חייב, ובזה ודאי מצי טעין משטה, אך ד' הש"ך שם מתישבים לדעתו דכל הא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור הוא משום משטה, אך לדעת הראשונים דהוא משום הודאה, א"כ מהיכ"ת לחדש דיש בזה גם משום משטה, ול"ד לכל הודאה בבי"ד שאין בה משום משטה, אך בד' הש"ך שם מבו' שדבריו קיימי גם לדעת הסוברים דפטורא דטענו חטים והודה לו בשעורים הוא משום הודאה, וצ"ע.

בדינא דהמרדכי במי ששתק לצואת שכ"מ בשעת מותו, מצאנו תוספת דברים בראבי"ה סימן תתקכ"ה, ז"ל, ואמתלה שנתן לדבר זה שלא רצה להכעיסה, ליתה, דאדרבה אומדנא הוי דכיון שמחוייב לכבדה עד שתזרוק ארנקי לים כדאיתא בפ"ק דקידושין גמר ומקני, ולמ"ד משל אב מוקמינן לה התם בראוי ליורשו, ואע"ג דקיי"ל כמ"ד משל אב והכא משל בן הוא, שהירושה באה לו מכח אביו, כיון ששתק וכיבדה גמר ומקני, ותו דדילמא שהיתה נשבעת וגובה הילכך אמרינן דמחל. ואם נפש אדם להשיב הלא מחלק בפניה והיא שותקת לא הוי מחילה אי לאו דמקולי כתובתה שנו כאן, כדאמרינן בפרק יש נוחלין וכו', מכלל דבעלמא ל"ה שתיקה מחילה. וכן יש להשיב, חדא דמשום כבוד אמו גמר ומקני, ודבר זה אפילו ליתה להאי מילתא הרי הודה ששלה היו ולא שלו כמו שהסברתי לעיל. ואם שגיתי הבינני מורי כי תורה היא ללמוד אני צריך. ובפרק חזקת הבתים גרסינן והא אחיל ליה ובאת' וסייע בגידא כהאי אי וכו', אלמא בדבר קל אמרינן דהוה גילוי דעת שמחל, ויש לדחות דהתם סייע ממש אבל מחלק לפניה והיא שותקת לא מהני אם לא שמקולי כתובה היא, עכ"ל.

וצ"ב אם כונתו דבאמת ל"מ מתורת הודאה, רק מתורת מחילה, וא"כ צ"ב מה שהאריך לעיל מינה דאין אדם משטה בשעת מיתה, גם צ"ב מש"כ דאפי' ליתא להאי מילתא הרי הודה ששלה היו, הרי כבר כתב לעיל דליכא למיתי עלה משום הודאה די"ל שהודה כדי שלא להכעיסה, וצ"ב בכ"ז.

שו"ת הרא"ש כלל ע"א סימן ב', [תשובה מה שנסתפק, אי הוי הודאה בפני עדים היכא דלא אמר אתם עדי, או לא, דילמא אפילו אמר אתם עדי, לא הוי הודאה עד שתודה בפני ב"ד. תשובה הוי הודאה בפני עדים אפי' לא א"ל אתם עדי דדוקא אדם שאמר לחבירו מנה לי בידך והלה אומר הן, אמרו חז"ל שיכול לומר משטה אני בך, כל זמן שלא אמר אתם עדי. לפי שכן דרך בני אדם, כשתובעו אדם דבר שאינו חייב לו, הוא מודה לדבריו כדי לדחותו מעליו, כל זמן שלא אמר אתם עדי. אבל אם טען אדם לחבירו שהזיקו, והודה לו בפני עדים, לא שייך הכא לומר משטה אני בך, וב"ד נמי לא בעי. כדאמרינן בפרק חזקת הבתים (לא) והיכא דאישתעי מאבראי ואתא לבי דינא וטען, טוען וחוזר וטוען, מ"ט עביד איניש דלא מגלה טענותיו אלא בבי דינא. ופי' רשב"ם וה"מ טענה בעלמא, אבל אם טען בפי' בפני עדים חוץ לב"ד אני חייב לפלוני, הרי הודה, ושוב אינו יכול לכפור בב"ד, עכ"ל, והדברים צ"ב, מאי נפ"מ בין המודה על חיוב ממון, למודה על תביעת נזיקין.

שו"ת מהר"ם חלאוה סימן מ"ו, ז"ל, ומה שאמרת שנמצא לרב סעדיה גאון ז"ל דכל האומר משטה אני בך צריך לישבע שכן היה בדעתו באותה שעה כשהודה, ע"כ.

גם בעיני יפלא שבועה זו מה טיבה, והיה לו ז"ל לומר שמחרימין חרם סתם. נראה שדעת הגאון ז"ל לומר ע"י גלגול, שהרי זה נשבע שבועת היסת מאחר שזה תובעו וזה כופר בכל, בודאי משום דהודה לו בפני עדים, ולא גרע משאר כופר בכל שנשבע שבועה היסת, וכיון שנשבע שבועת היסת מגלגל עליו אם היה דעתו שישטה בו בשעת שהודה לו. ומה שאמר ז"ל שנשבע על זה, כך היה בדעתו אלא שקצר. והדין דין אמת, עכ"ל.

וכנראה כונתו משום דליכא טענת ברי, וע"כ אינו נשבע אלא ע"י גלגול, אך בד' תשו' מיי' מבו' דל"ב לגלגול, ועי' ש"ך שכתב לגבי שבועה על טענת השבעה דהוא משום גלגול, וצ"ב.

בסמ"ק מצוריך רנ"א כתב, ז"ל, דאם תבעוהו עדים והודה להם, יכול לומר משטה, אבל אינו יכול לומר שלא להשביע, "כיון שתבעוהו דודאי אין אדם מודה דבר שתובעין שלא להשביע עצמו", עכ"ל, וזה שלא כד' סה"ת, אך צריך בדיקה שמא ס"ל דמהני טענת משטה אף בלא תביעה, ולפ"ז אי"ז שייך לד' סה"ת.

1. וכאשר כ"ה בקצוה"ח סימן פ' סק"א, ולכאו' ה"נ הוא הא דלא טענינן השטאה, אך מד' הראשונים דביתומים בעינן לדין טענינן ליתמי מבו' לא כן, ויש שפירשו בד' הרמ"ה שכונתו משום ריעותא, אך ממש"כ דבטעין להד"מ בעי' שיחזור ויטען משטה מבו' לא כן, ובאמת כמדומני שאינו מפורש בד' הרמ"ה דבעי' להא דאיכא ריעותא, עייש"ה, אך בד' הרמ"ה בע"ב שכתב בתו"ד דסופו הוכיח על תחילתו נ' כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והאמנם העירוני דא"כ מה הק' הקצוה"ח מההיא דטבי עבדו, הרי התם ודאי נתכוין ר"ג להודות באמת כדי ליפטר, אך נ' דלק"מ, שהרי בההיא דמודה בקנס פטור, ל"ב לטעון משטה, אלא כל דמצי טעין משטה וא"א בפועל לחייבו ע"פ הודאתו, אי"ז הודאה הפוטרת, ועי' כן בפנ"י ב"ק דק"ח: דהא דאין מחייבין אותו בקרן הוא רק כשחוזר בו, אך הא דאינו נפטר מן הכפל הוא אף בשאינו חוזר בו. [↑](#footnote-ref-3)