43. חרדל שלשו ובביאור הכונה לאו בר גיבול
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

י"ב חשון ע"ד

**מהו לאו בר גיבול וחרדל שלשו**

**שיטות הראשונים בלישה בחרדל ק"מ.**

א] מבואר בגמ' שחרדל שלשו למחר ממחהו וכן שחלים ששחקן למחר ממחהו ובפשוטו כל זה על ידי משקין ועיין יראים שהביא ירושלמי שהנותן מים בשום חייב משום לש וכתב ספר התרומה שלפ"ז צ"ל בחרדל ושחליים שהיה נתינת מים בערב שבת ועיין תרוה"ד שכתב לבאר או מצד שקי"ל כרבי או כסברת התוס' שזה לאו בר גיבול ובזה חייבים בנתינת המים [וכן מוכח לכאורא ברבינו ירוחם שפסק כריבר"י ובכל אופן העתיק הירושלמי אם לא דנימא שזה כזרע פשתן שלכו"ע חייב בנתינת מים] אמנם הרי"ף רא"ש ורמב"ם סתמו ולא הצריכו נתינת מים בער"ש ולפ"ז קשה איך מועיל שינוי קל שלא יטרוף בכח והרי שינוי זה לא הוזכר לענין קמח והניחא לרמב"ם שמידי דלאו בר גיבול אין בו לישה כלל מדאוריתא אמנם לראשונים שיש בו לישה א"כ ממ"נ או שיאסר נתינת מים כי זה לאו בר גיבול או שלכל הפחות הלישה היא דאוריתא וכמו בדיו ואפר ועיין תרוה"ד סימן נ"ג שנראה שביאר שכונת הגמ' ביד זה באצבעו ובכלי הכונה שינער הכלי שזה שינוי שמועיל גם בדאוריתא ובפשוטו לפ"ז צ"ל שזה בר גיבול עד כמה שקי"ל כאביי אמנם הב"י כתב שסתימת הראשונים שרק לא מערב בכח ולא ביאר הב"י איך מועיל כזה שינוי קטן ונאמרו בזה כמה ביאורים וכדלקמן

א.עיין בה"ל שכתב לדון שסוגין מדובר שזה נילוש בערב שבת וכל הנידון רק לדלל את זה וכה"ג נתחדש כאן איסור לטרוף בכח שזה דרך לישה ולפ"ז נתחדש שגם במקום שאין לישה יש איסור בכח ולכן המ"ב אסר בתבשיל לבלול בכח שאפילו שאין שם לישה אבל יש איסור חדש של דרך לישה והדברים צ"ע כמו שהקשה החזו"א דהרי מפורש בראשונים שחלקו שמדובר שלא היה נתינת מים בערב שבת

ב. בשו"ת הרשב"א ח"ד סימן ע"ה מבואר שסוגין זה לאלתר ואין בזה איסור דאוריתא אמנם הפוסקים נקטו שבלש אין היתר של לאלתר

ג.עיין לשון הטור שעושה מעט מעט וביאר הב"ח שזה מצד הגמ' שעל יד על יד דהינו שבאמת הצריך כאן שינוי כמו בקלי וזה על דרך התרוה"ד לעיל והאריך בזה האגלי טל ל' י"ג אמנם בפשוטו כונת הטור כמו שביאר המ"ב שזה לא בכח

ד.עיין ספר קדמון פ"ח הי"ד ובפכ"ב הי"ב שפירש בדין של חרדל ובדין של שחליים שעושים מזה שתיה וכן הוא ברבינו פרחיה ולפ"ז אין כאן לישה דאוריתא כלל אמנם כתב הבה"ל דמשמע שמדובר גם בבלילה עבה וכן משמע ביראים שהקשו סתירה מהירושלמי של שום על דין הבבלי בחרדל

ד.עיין חזו"א נ"ח ב' ד' וכן באגלי טל ל' אות ג' שכתבו שצ"ל שכאן זה דבר שאין בו לישה כלל מדאוריתא דזה לא נדבק אחד לשני ואין כאן לישה כלל ורק מדרבנן אסרו בכח דהינו דאפילו דנקטינן שדבר שלאו בר גיבול חמיר טפי אבל יש דברים שלא שייך בהם לישה כלל מדאוריתא ולכאורא כן מבואר ביראים שאפילו שפסק כרבי כתב שכאן מותר נתינת מים ועיין ריטב"א שהביא התרומה שכתב שמשמע שמותר נתינת מים וצ"ל שזה לא דומה למורסן [דהינו שהוא נקט הרי כרבי שאסור נתינת מים במורסן] והוסיף הנ"ל ששם זה דבר יבש וכונתו שכאן זה דבר שלח מחמת עצמו ויתכן כונתו שממילא זה לא נדבק וצ"ע [אמנם יש שדנו שכוונתו לישב דדבר שיש לו לחות הוא כבר נילוש בלחותו ואין תוספת בנתינת המים]

וכן מוכח לכאורא בכוונת השיבולי הלקט דע"ש שכתב שחרדל מדובר בהכרח שלשו מערב שבת דאל"כ הוא דבר שמתגבל אבל שום ושחליים לא צריך להעמיד כך ואחרי זה הביא את הראשונים שמדובר שהיה נתינת מים בערב שבת וחלק עליהם ובכוונת דבריו עיין לבוש שביאר שס"ל שחרדל זה מתגבל ולכן בהכרח צריך להעמיד שזה נילוש קודם השבת משא"כ שום ושחלים זה דבר שלא מתגבל ולכן מותר אפילו אם עושה הכל בשבת ומבואר שזה ודאי שאם יש כאן נידון דאוריתא של בר גיבול לא מועיל שינוי שלא בכח ורק בדבר שאין בו גיבול ובהכרח כנ"ל שאין זה לישה כלל ועיין לעיל

**בנידון דבר שנילוש בלחות עצמית**

ב] והנה צ"ב מה שהקשו הראשונים מהירושלמי של שום על חרדל הרי מפורש בגמ' שמדובר שלשו והרי השיבולי הלקט כתב מפורש שרק כה"ג מותר וא"כ מה מקום יש לשאול משום וביראים כתב השאלה גם משחליים אבל התרומה כתב השאלה רק מחרדל ומפורש בראשונים שפסקו כירושלמי שגם בחרדל העמידו שהיה נתינת מים בערב שבת ודנו שאולי לא צריך וצ"ב הרי מפורש שלשו ועיין פרישה שביאר שכונת הלשון לשו זה בלחות עצמית וכן ביאר בתו"ש ובפמ"ג דהיינו שדנו האחרונים האם לישה בלחות עצמית חשיב לש או שאין זה לישה ונפק"מ א. האם מותר ללוש בשבת בלחות עצמית ב. האם דבר כזה חשיב נילוש ומותר לתת בו מים וללושו או שאסור ועיין חזו"א סק"ח ט' שנקט במסקנתו שלא חשיב לישה דהינו שזה לא חיסרון של כלאחר יד אלא שזה חיסרון בצורה של עיסה ולכן אם נותן אחרי זה מים חשיב מעשה לישה דעכשיו זה נהיה עיסה אמנם בב"ח סימן רנ"ב מבואר שחשיב לישה ואסור לעשותו בשבת [וכמבואר בתהלה לדוד שכ"א סקכ"א] ובפשוטו דעת היראים והתרומה דלא חשיב נילוש ולכן כתבו לאסור נתינת מים אפילו שלשו מערב שבת אמנם דעת השיבולי הלקט שגם דבר שנילוש בלחות עצמית חשיב נילוש ולכן התיר נתינת מים בנתגבל מערב שבת [אמנם היה מקום לדון שאין חיוב על זה דהוי כלאחר יד אמנם אין איסור לגבל אחרי זה במים כיון שבמציאות זה מגובל וכמו בישול לאחר תולדות חמה אמנם א"כ צ"ב למה שלא ילוש בשבת בלחות עצמית ואחרי זה ימחהו ויש לדון שמדרבנן יש איסור ללוש בלחות עצמית או שזה כמעשה ארוך [עיין שביתת השבת שדן בזה בפתיחה סק"ח]

והנה מבואר בתשובות הרמב"ם הובא בב"י סוף סימן שכ"א שמותר להוריד תבשיל הריפות מהאש ולטורפו עד שנעשה כעין דיסה ואין בזה איסור טוחן דהוי כמחוסר שחיקה שמותר ופשטות לשון הרמב"ם שמותר לטרוף בכח והקשה הב"ח מה זה שונה מחרדל שאסור לטרוף בכח ומכח זה נקט שבאמת הר"מ ביד חזר בו ואסור בכח וכן הכריע המ"ב אמנם עיין ט"ז וחזו"א שכתבו שאין זה דומה ששם לא היה נתינת מים מערב שבת וא"כ עכשיו לישתו משא"כ כאן שחשיב נילוש גם לפני הבלילה ולכן אין בזה איסור ובפשוטו זה תלוי בנ"ל דהחזו"א שנקט שלישה בלחות עצמית לא חשיב לישה ממילא אפשר לחלק כנ"ל אמנם הב"ח שנקט שזה לישה וכמו שהוכחנו מהשיבולי הלקט א"כ מוכח שגם כה"ג יש איסור לטרוף בכח ובדעת הר"מ ראיתי מביאים מחכמי ספרד דכל האיסור רק בדבר חשוב שזה מתקנו לאכילה ולא בדבר שאפשר לאוכלו גם ללא הטריפה

אמנם העירוני דבתהל"ד ביאר שכונת השיבולי הלקט שבחרדל מדובר שלשו במים ומה שהביא אחרי זה הנידון של הירושלמי זה רק ביחס לשאר דברים והנה בלבוש ובתו"ש וודאי שהבינו לא כך כמבואר בדבריהם אמנם עיין בפסקי הריא"ז שהביא את דבריו שלשו במשקין וכן מבואר בבה"ל וכן נראה מהא"ר והפמ"ג בקושיתם על הלבוש

עוד העירו דיתכן שזה עצמו כוונת הראשונים להוכיח מהירושלמי שלישה בלחות עצמית זה לא חשוב לישה דהרי בשום לאחר שדכים אותו יש בו תמיד חיבור של לחות עצמית וממילא בהכרח שגם חרדל מה שלשו בלחות עצמית זה לא מספיק ולפ"ז כונת השיבולי הלקט בהכרח כנ"ל שבחרדל צריך מים כיון ששיך בו חיבור גמור וצ"ע

**בפסק הלכה בסוגין**

ג] והנה לענין הלכה השו"ע העתיק שמותר גם בלילה עבה והעיקר שלא ללוש בכח והרמ"א העתיק כתרומת הדשן לעשות בלילה רכה והוסיף גם לשנות בגיבול מצד שלריבר"י זה עיקר האיסור והנה בפשוטו נקט שגם בשתית בבלילה רכה צריך שינוי בנתינה וכמבואר ברבינו ר"ח וכן ביאר החזו"א אמנם צ"ע המ"ב שלגבי שתית לא הזכיר כלל חומרא זו וכן לגבי קמח מצה רק החמיר לשנות בגיבול שמא השינוי בסדר הוא לא שינוי כי אין שם דרך קבועה וכאן לא הסכים אם פסק הרמ"א [ושמעתי לדון שאולי חשש שיש טיבולים שזה בר גיבול כמו קלי שלדעת הרמב"ם לא מועיל שינוי בנתינה וצ"ע]

והנה העולה מהנ"ל דלמאי דקי"ל דלאו בר גיבול זה סברא להחמיר ולא להקל מצאנו מחלוקת בסוגין האם בהכרח שיש כאן נידון של לישה דאוריתא וכמבואר בתרוה"ד והבה"ל ורק מחמת סיבות צדדית אין כאן לישה או שיתכן שיש דברים שאין זה עיסה כלל ואין זה קשור לפרשת לישה וכן הוא בפשוטו דעת השו"ע וכמו שביאר החזו"א וכן מוכרח ביראים [אלא שהשיבולי הלקט נקט שחרדל זה בר גיבול וביראים מוכח שנקט שזה לא בר גיבול דהרי נקט שלישה בלחות עצמית זה לא לישה וכנ"ל וזה כחזו"א] וכן נקט בספר התרומה בתחילתו ויש מקום לבאר ששורש הדברים הוא בהבנה של דבר שהוא לא בר גיבול וכדלקמן

**שיטות הראשונים בביאור לאו בר גיבול**

ד]דהנה מבואר בגמ' י"ח. דנחלקו רבי ורבנן לגבי לישה בקמח דלרבי חיבים בנתינת מים ולריבר"י אין חיוב אלא בלישה ומבואר בגמ' דלגבי דיו ואפר אביי אומר כיון שזה לאו בר גיבול לכו"ע חייבים בנתינת מים ורב יוסף אומר שגם בזה המחלוקת ודעת רוב הראשונים שהכוונה שגם בזה לריבר"י אין חיוב אלא בגיבול ודעת הרמב"ם לפי איך שביאר המ"מ שלריבר"י כיון שצריך גיבול ממילא פטור לגמרי [ועיין בסימן הקודם שכתבנו שיש שדנו (מהר"ם קזיס וחמד משה) שהרמב"ם פסק מכח הגמ' קנ"ו שלאו בר גיבול אין בזה לישה דאוריתא וזה גם לרבי ובהכרח כגירסה בבריתא אפר ע"ש]

והנה בביאור לאו בר גיבול בפשוטו הביאור כמבואר ברמב"ם בפיה"מ באהלות פ"ב מ"ב וכן הוא בפירוש קדמון בפ"ח הט"ז שאין כאן חיבור גמור שזה נהפך לגוף אחד דהינו דריבר"י ס"ל שצריך חיבור כמו עיסה וכיון שדיו ואפר זה לא נהיה דבר אחד לכן זה סברא שאין כאן לישה והנה לדעת הרמב"ם הכונה שלריבר"י צריך חיבור גמור ולכן בדבר שאין חיבור גמור גם אם יגבל פטור ובפשוטו אביי בא לחדש שכל מה שצריך את החיבור הגמור רק בדבר שיש בו החיבור הגמור אבל דבר שאין בו חיבור גמור כגון דיו ואפר אדרבא לכו"ע חשיב לישה גם אם אין בזה חיבור גמור והנה לדעת הראשונים דרב יוסף ס"ל שצריך גיבול באפר ודיו ולא שס"ל שאין בזה לישה כלל אם נימא דביארו כרמב"ם צ"ל הביאור שבאמת גם רב יוסף מודה שחשיב לישה גם ללא החיבור הגמור אלא שבכל אופן יש תוספת חיבור שנעשה על ידי הגיבול וגם בכה"ג אין חיוב לישה עד שיעשה דבר זה וכן לגבי מורסן הגמ' דנה שכיון שאין חיבור גמור גם על ידי הלישה ממילא לא צריך גיבול והגמ' מביאה ראיה שגם בזה נחלקו דלריבר"י צריך גיבול מצד דגם שם נעשה תוספת חיבור על ידי הגיבול ובאמת אם יהיה דבר שלא נעשה שום תוספת על ידי הגיבול יתכן שרב יוסף מודה כמבואר ברשב"א בביצה ובר"ן שם

אמנם יש מקום לדון שהכונה לאו בר גיבול שאין הדרך לגבלו דהינו שזה ודאי שמצד דרגת החיבור שיש באפר ודיו זה סיבה ללישה רק שריבר"י אומר שצריך את החיבור הכי גדול שאפשרי ולכן צריך גיבול והגמ' דנה שכאן שאין הדרך לגבלו ממילא לא צריך גיבול ורב יוסף ס"ל שגם כה"ג צריך גיבול ויתכן שזה מצד שס"ל שגם כאן רגילים קצת לגבלו ויתכן מצד שס"ל שכל שלא עשו את החיבור הכי אפשרי אפילו אם זה לא הדרך אין חיוב עד שיעשה דבר זה והנה ביאור זה הוא לראשונים שאין צד לפטור לגמרי בבר גיבול ועיין לשון הריטב"א והרי"ד שכך משמע מלשונם. ועיין רש"י שכתב שתירוץ הגמ' לגרוס עפר הכוונה שהדרך לגבלו לבנין ועיין שביתת השבת בפתיחה שתמה למה הוצרך רש"י לומר דבר זה וביאר שס"ל שהכונה לאו בר גיבול שאין הדרך לגבל ולכן עפר צריך גיבול כי הדרך לגבל [ולא הדגיש רש"י ששם נעשה גיבול דלא זה היה החיסרון]

והנה עיין רש"י בביצה שכתב שאפר זה לאו בר גיבול ואין בזה לישה ועיין ריטב"א שהקשה הרי הדרך לגבלו ומבואר שנקט שהחיסרון שאין הדרך ולא שאין כאן חיבור מיוחד שנעשה בגיבול ועיין תוס' שהקשו שהגמ' אומרת שדיו לאו בר גיבול הרי מפורש בגמ' לקמן שדנה ששמן זה יפה לדיו לגבל ותירצו שהכונה עירוב בעלמא והנה אם לכאורא המילה גיבול הכונה מעשה עירוב והכונה שהחפצא מתחבר וא"כ צ"ע אפילו שדיו מגבלים אבל הוא לא מתחבר ומשמע שתוס' נקטו שהחיסרון שזה לא הדרך וביותר הדבר מפורש בריטב"א לקמן כ"ג. שכתב לתרץ שלפעמים מגבלים אותו דהינו שנידון סוגין האם הדרך לגבלו או לא ולא שהנידון האם זה מתחבר על ידי הגיבול וצ"ע

ועיין מאירי דמבואר בדבריו דביאר שלאו בר גיבול הכונה שזה לא מחוסר גיבול [ומשמעות דבריו שביאר כן את לשון הראב"ד] וביאר הטעם לגבי דיו ואפר דהינו שהגיבול לא מוסיף דבר וביאר כי זה מתחבר לגמרי גם ללא הגיבול ולפ"ז הגמ' לא דנה כלל שכאן זה דבר שלא נעשה מה שנעשה בגיבול אלא נידון הגמ' שכאן על ידי השריה נעשה מה שנעשה בגיבול והטעם לחייב כי יש כאן חיבור גמור גם ללא הגיבול והתוספת שעל ידי הגיבול קטנה ובזה דנה הגמ' האם חייב ללא הגיבול או שגם כה"ג יש משמעות לגיבול וע"ש דבזה ביאר דהנה הגמ' אומרת שמורסן זה לאו בר גיבול וקשה מזה לאביי בסוגין שנקט שבזה לא צריך נתינת מים וביאר ששם הכונה לאו בר גיבול שאין זה מתחבר גם על ידי הגיבול ובזה הכריע הגמ' שכה"ג זה לא סברא לחייב על ידי נתינת המים לבד והנה היה מקום לדון שלפ"ז גם עד כמה שיגבל זה רק דרבנן דכאן הרי חסר בחיבור וביותר דיתכן שעד כמה שזה חיסרון זה גם סברא לרבי שכל מה שמחיב במים במקום שזה חלק מהגמר וכדביארנו בסימן הקודם עוד יתכן שכמו שבגיבול זה לא מתחבר כך החיבור שעל ידי נתינת מים הוא פחות וכן דייק האגלי טל בדעת הראב"ד שלא השיג על הרמב"ם לגבי מורסן וכן הוא במאמר מרדכי [ואינו מוכרח] [וכן הוא בפשוטו סברת הרי"ד והריטב"א בסוגין שרק דיו ואפר זה סוג עיסה של נתינת הטעם חישב עיסה אבל מורסן אין זה עיסה אלא מצד החיבור ובזה הוא לאו בר גיבול כלל וזה סברא לפטור גם לרבי] אמנם בלשון המאירי מבואר שאם יגבל הוא ודאי חייב לריבר"י ורק דן שזה סברא שלא יהיה את האיסור של נתינת מים לרבי וכן הוא בלשון האור זרוע שבמורסן חייב וכן מבואר בתוס"ר שהקשה למה הגמ' לא מעמידה את מחלוקת רבי ורבנן במורסן אלא בקמח וכן מוכח בפשוטו בתוס' שהקשו מהבריתא של מורסן על אביי ומשמע שזה נידון דאוריתא והנה לפ"ז יתכן שגם במורסן כונת הגמ' שזה לא מחוסר גיבול והכונה ביחס לנתינת המים אין בגיבול תוספת אבל באמת כל הלישה כאן היא דרבנן

**בדין מורסן וקלי האם הוי דאוריתא ויתכן דתלוי בנ"ל**

ה] ובזה א"ש הב"י שדן שלדעת הראב"ד ותוס' מורסן זה דרבנן וצ"ע כיון שלתוס' לאו בר גיבול זה לא סברא לפטור למה כאן זה אחרת וביותר דכבר הקשה המאמר מרדכי שהרי תוס' י"ח. כתבו שכאן זה יותר בר גיבול ולא שזה יותר גרוע אמנם לנ"ל מעצם הלשון לאו בר גיבול זה רק סברא שכאן לא צריך הגיבול אבל יתכן שכל הלישה כאן מדרבנן וכמבואר הסברא במאירי

והנה מבואר בגמ' שקלי תלוי ברבי וריבר"י ומבואר בגמ' שמועיל שינוי של מעט מעט והנה ברמב"ם מבואר שזה אינו בר גיבול אמנם כתב המג"א וכן נקטו האחרונים שכל זה לרמב"ם שכל לאו בר גיבול זה דרבנן אבל לראשונים שלאו בר גיבול אדרבא זה סיבה להחמיר א"כ בהכרח שכאן זה דאוריתא ולפ"ז תמה הבה"ל למה מועיל שינוי של מעט מעט והנשמת אדם כתב שבאמת לשיטות אלו הכוונה כלאחר יד והבה"ל ישב שבדבר שכבר ראוי לאכילה אין בזה לישה דאוריתא ועיין חידושי מהר"ם קזיס שכיון שקמח דרך לישתו כשהוא לא קלי חשיב שינוי ואין כאן נידון דאוריתא והנה השו"ע העתיק אל לשון הרמב"ם שחול גס זה דרבנן ובזה לכאורא ודאי שלרוב הראשונים הוי דאוריתא וצ"ע שהב"י לא הכריע בזה אם כתוס' או כרמב"ם וביותר שלפי כללי ההלכה כיון שהרשב"א והרא"ש נקטו כראב"ד כך קי"ל אמנם שמעתי לבאר דלכאורא למבואר בראב"ד יש מקום לומר שכאן אפילו שזה לא מחוסר גיבול אבל הוי דרבנן כיון שזה לא מתחבר כלל וכמו שדן הב"י לענין מורסן ורק שם החמיר כי לשון הגמ' לאו בר גיבול כמו אפר אבל כאן שאין בגמ' שום ראיה שזה דאוריתא אדרבא קי"ל בזה כרמב"ם שזה דרבנן ובזה מבואר גם מה שבסי"ד לא כתב להחמיר כרבי וכבר תמהו בזה האחרונים ולנ"ל כיון ששם זה נידון דרבנן לא צריך להחמיר כרבי אלא שיתכן שמסברא אין מקום לומר שקמח קלי או שתיתא זה פחות מאשר מורסן וצ"ע

העולה מהנ"ל דדעת האחרונים דעד כמה שמחמירים בלאו בר גיבול א"כ כל דבר שאין בגיבולו לישה דאוריתא ממילא חיבים בנתינת מים ואין דבר שאין בו לישה אמנם יש מקום לדון שיש דברים שזה בכלל לא בכלל מלאכת לישה דחסר כאן בחיבור החלקים ועיקר הסברא מבואר בב"י שדן שמורסן זה דרבנן ויתכן שבאמת זה תלוי בלשון בר גיבול דאם הכונה שזה לא מתחבר א"כ משמעות הגמ' שכל דבר שלא מתחבר יש בו גיבול אמנם אם הכונה שזה לא מחוסר גיבול א"כ אין התיחסות בגמ' מה נחשב חיבור ובאמת שזהו אותו מחלוקת לגבי שום ושחליים דהתרוה"ד והמ"ב נקטו שאין סיבה שלא יהיה לישה דאוריתא אמנם בב"י מבואר שיש מקום לדון שזה דרבנן ובאמת גם אם הכונה לאו בר גיבול שזה לא מתחבר גם אינו מוכרח שבכל דבר זה כך וכנ"ל מהחזו"א לגבי חרדל ועיין מ"ב דנקט שמוץ זה לאו בר גיבול וחיבים בנתינת מים ועיין שביתת השבת בהקדמתו שכתב דיתכן שכאן חשיב שאין חיבור כלל ואין כאן צד איסור דאוריתא