60 תתאה גבר ג - בדין עירוי שנפסק הקילוח ושלא נפסק הקילוח
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ב' פורים תשע"ד

**א**

א] כתב השו"ע בסימן ס"ח ס"י, אין מולגין גדיים וטלאים ועופות בכלי ראשון, אא"כ ניקר את החלב ומלחם, וכן לא יערה עליהם מכלי ראשון, ואם עירה די בקליפת העור וכו', וכתב הרמ"א, ז"ל, ולא מקרי עירוי אלא כשלא פסק הקלוח מכלי הראשון כשנגע למטה, אבל אם פסק כבר לא מיקרי עירוי ואינו אוסר.

והנה עיקר החילוק בין עירוי שלא נפסק הקילוח לעירוי שנפסק הקילוח, כתבו כן התוס' בזבחים דצ"ו. ועוד מקמאי, די"ל דעירוי שלא נפסק הקילוח אוסר בכולו, ומש"א בפסחים דע"ו. דלמ"ד דתתאה גבר אינו אוסר אלא כדי קליפה, הוא בעירוי שנפסק הקילוח, והתוס' בזבחים כתבו דבדעת ר"ת אין לומר כן, אך כמה מקמאי כתבו כן בדעת ר"ת, וכמו שהביא הש"ך בספרו הארוך בסימן ק"ה, אך מה שחילק הרמ"א כן בדינא דכדי קליפה, דהוא רק בעירוי שלא נפסק הקילוח, צ"ע המקור לזה.

ובביאור הגר"א שם סק"ל ציין ע"ד הרמ"א לד' התוס' בזבחים, וכבר עמד ע"ז בחזו"א סימן ט' סק"ה, דמאי מייתי מד' התוס', הרי ד' התוס' שם הם לענין לאסור כולו, אבל הכא לענין קליפה קיימינן, ולמש"כ התוס' בזבחים גם בנפסק הקילוח אוסר קליפה.

ב] והנה הש"ך בסימן ק"ה סק"ה כתב בזה, ז"ל, ואפי' בעירוי שנפסק הקלוח מבליע מיהא כדי קליפה לכו"ע וכמ"ש הפוסקים וכדמוכח בפרק כיצד צולין, ואע"ג דמדברי הרב סי' ס"ח ס"י נראה דאם עירה מכלי ראשון על התרנגולת למולגה ונפסק הקילוח א"צ אפי' קליפה, היינו משום דאינו מפליט ומבליע כאחד אבל מ"מ מבליע, עכ"ל.

והנה ד' הש"ך מיוסדים ע"מ שנקט, דכל דנפלט הדם מן התרנגולת ונבלע במקום אחר, ל"מ תו מליחה, אך כבר עמדו האחרונים דבתשו' הר"ש שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ג, הובא בב"י סימן ס"ט, ובמרדכי ע"ז סימן תתנ"ח, הובא בב"י סו"ס ס"ח, מבו' דאף אם נפלט ונבלע, מ"מ כל שאינו מבשל, מהני בזה מליחה, ולפ"ז יל"פ דמה"ט הוא דכל שנפסק הקילוח א"צ אפי' קליפה, - ואמנם דבפשוטו בד' הרמ"א גופי' אי"ז מתישב, דבדבריו מבו' דגם במליגת טלאים כה"ג א"צ קליפה, הגם דבזה יש לאסור משום החלב, ובע"כ דהיינו משום דעירוי שנפסק הקילוח אינו מפליט ומבליע כאחד, וכמש"כ הש"ך, אך ביד יהודה סימן ק"ה סק"י דחה לזה, דהחלב הוא מכוסה, וכיון דאין עירוי מפליט ומבליע אלא כדי קליפה, ע"כ אין לאסור כלל משום החלב.

והפר"ח בסימן ס"ח סקי"ח נחלק ע"ד הש"ך, ז"ל, ולא דק, שלא כתבו כן הפוסקים הנז', אלא לישב אליבא דר"ת דס"ל דעירוי מבשל בכולו, ובפ' כיצד צולין מ' דאינו אוסר אלא כדי קליפה, לזה תירצו דל"ה עירוי אלא כשלא נפסק הקילוח, אבל כשנפסק אינו מבשל אלא כדי קליפה, אבל לשיטת המחבר וההג"ה שפוסקים דעירוי אינו מבשל אלא כדי קליפה, מינה דכשפוסק הקילוח דלא מיקרי עירוי שאינו אוסר כלל, אלא דינו ככלי שני ממש שאינו מפליט ומבליע כלום לפי שיטתם, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד הרמ"א מסוגיא דפ' כיצד צולין בדין נטף מרוטבו על החרס, דמוכח דגם עירוי שנפסק הקילוח מפליט ומבליע.

ג] ועי' בחזו"א סימן ט' סק"ה שכתב ג"כ דלדעת הרמ"א בע"כ דעירוי שנפסק הקילוח אף אינו מבליע ומפליט כלל, ועיי"ש שכתב לישב לההיא דנטף מרוטבו על החרס, דשאני התם דהי' הרוטב על האש בלי הפסק קדירה, וע"כ אף שנפסק הקילוח חשיב ככלי ראשון, עכ"ד, ובאמת דהדברים מבוארים כן להדיא בד' הגר"א בסימן צ"ב סקמ"ג, עיי"ש.

ועיי"ש בחזו"א שכתב עוד, דממש"א בפסחים שם דבשר חם לתוך חלב צונן לרב אוסר כולו ולשמואל קולף, שמעינן דדבר גוש אפי' נפרד מן הקדירה אין לו דין כלי שני, דבשר הפורש מן הקדירה הוי לעולם נפסק מן הקדירה, וכתב דאף דיש לדחות, דאיירי בנצלה על השפוד על האש, או דמיירי דמים שבקדירה נצוקין יחד עם הבשר ולא נפסק הקילוח, מ"מ סתימת הדברים מ' דאפי' נוטל חתיכת בשר מן הקדירה ומשליך לתוך החלב, אך י"ל דהיינו דוקא בדבר גוש, אך דבר לח שנפסק הקילוח חשיב ככלי שני, וכד' הרמ"א, עכ"ד, ועי' בסוף דברינו מש"נ דהך מילתא דדבר גוש לי"ב לגריעותא דנפסק הקילוח, כ"כ גם הפליתי בסימן צ"ב סקי"ג ובסימן ק"ה סק"ה, ועיי"ש מש"נ להעיר בזה.

ד] אך יש להעיר בזה, דהנה הרי לפמש"כ התוס' בזבחים ודעימייהו דעירוי שלא נפסק הקילוח אוסר ומבשל בכולו, וסוגיא דפסחים הוא בעירוי שנפסק הקילוח, הרי בע"כ דההיא דנטף מרוטבו על החרס, חשיב כעירוי שנפסק הקילוח, ול"מ מידי מה דהי' הרוטב על האש בלא הפסק קדירה, וא"כ מהיכ"ת נימא דלפ"מ דקי"ל דאף עירוי שלא נפסק הקילוח אינו אוסר ומבשל אלא כדי קליפה, אף ההיא דנטף מרוטבו על החרס חשיב כעירוי שלא נפסק הקילוח, וכל שנפסק הקילוח אינו אוסר כלל.

שוב נתבוננתי, דבד' הגר"א שם מבו', דלעולם ההיא דנטף מרוטבו על החרס, חשיב כעירוי שנפסק הקילוח, וע"כ אף אם עירוי שנפסק הקילוח מבשל בכולו, מ"מ בנטף מרוטבו אינו מבשל בכולו, אך מ"מ כיון שהי' על האש, ה"ה מבשל אף שנפסק הקילוח, עייש"ה בדבריו, - ובד' החזו"א שם בסו"ד נראה דהיינו, דמהא דס"ל לר"ת דאף עירוי שלא נפסק הקילוח אינו אוסר אלא כדי קליפה, בע"כ דההיא דנטף מרוטבו על החרס חשיב כעירוי שלא נפסק הקילוח, דאל"כ מנלי' דאף עירוי שלא נפסק הקילוח אינו אוסר אלא כדי קליפה.

וגם מש"כ החזו"א דהא דבשר חם לתוך חלב צונן קולף, הוא משום דדבר גוש אפי' נפרד מן הקדירה אין לו דין כלי שני, הנה לכאו' זה ניחא טפי לדעת מהרש"ל דדבר גוש אף אם הניחו בכלי אחר דינו ככלי ראשון, אך לדעת הרמ"א גופי' דס"ל דאף דבר גוש שהניחו בכלי אחר דינו ככלי שני, אין מקום כ"כ לחלק ביניהם בדין עירוי, וכבר רמז החזו"א שם לזה, וצ"ע בזה.

**ג**

ה] ונראה בביאור ד' הרמ"א, דהנה בעיקר מש"כ התוס' בזבחים ודעימייהו די"ל דעירוי שלא נפסק הקילוח אוסר בכולו, ולא אמרינן בזה דתתאה גבר, בפשוטו הטעם בזה הוא משום דכל שלא נפסק הקילוח והעירוי מחובר למה שבתוך הכלי, חשיב גם העירוי ככלי ראשון גמור, וע"כ ל"מ בזה הא דתתאה גבר, דלא אמרינן תתאה גבר כנגד כלי ראשון, וכמש"כ כן החוו"ד בסימן צ"א סק"ה, ומבו' בדבריו שם שפירש כן לד' התוס' בזבחים, עיי"ש, ומשא"כ כל שנפסק הקילוח, לא חשיב העירוי ככלי ראשון, וע"כ מהני בזה הא דתתאה גבר.[[2]](#footnote-3)

ו] ולפ"ז הרי יש להסתפק לפ"מ שהוכיחו התוס' שם בדעת ר"ת, דאף כשלא נפסק הקילוח אמרינן תתאה גבר ואינו מבשל אלא כדי קליפה, אם הוא משום דס"ל דאף עירוי שלא נפסק הקילוח לא חשיב ככלי ראשון, וע"כ מהני בזה הא דתתאה גבר, או דלעולם קיימי התוס' דחלוק הוא עירוי שלא נפסק הקילוח מעירוי שנפסק הקילוח, ועירוי שלא נפסק הקילוח חשיב ככלי ראשון, ואך דס"ל דמהני הא דתתאה גבר אף כנגד כלי ראשון, וע"כ אף בעירוי שלא נפסק הקילוח אמרינן תתאה גבר, ואינו מבשל אלא כדי קליפה.

ויש להוכיח לזה, ממש"כ הרמ"א בסימן צ"ב ס"ז דאם נתנו קדירה חמה, ע"ג איסור צונן, אי"ז אוסר אלא כדי קליפה, והנה לפ"מ שדנו התוס' דעירוי שלא נפסק הקילוח אוסר את התתאה כולו, ול"מ בזה כלל הא דתתאה גבר, הרי דכ"ש דבכלי ראשון עצמו ל"מ מידי הא דתתאה גבר, ולא סגי בקליפה, ובע"כ מד' הרמ"א דהא דקי"ל דאף עירוי שלא נפסק הקילוח אינו אוסר בכולו, אי"ז משום דלא חשיב ככלי ראשון, אלא אף דחשיב ככלי ראשון, מ"מ מהני בזה הא דתתאה גבר, שלא יאסור אלא כדי קליפה, וע"כ ה"נ בכלי ראשון עצמו, מהני הא דתתאה גבר, שלא לאסור אלא כדי קליפה, וז"ב.

ז] ולפ"ז נראה לבאר מש"כ הרמ"א דעירוי שלא נפסק הקילוח מבשל כדי קליפה, ועירוי שלא נפסק הקילוח אינו מבשל, והיינו משום דקי"ל דאמרינן תתאה גבר אף בכלי ראשון, וכנ"ל, וע"כ אף דעירוי שלא נפסק הקילוח חשיב ככלי ראשון, מ"מ כיון דתתאה גבר, אינו מבשל אלא כדי קליפה, ומשא"כ בעירוי שלא נפסק הקילוח דלא חשיב ככלי ראשון, הרי הגם דהוא מבליע ומפליט, דלהבליע ולהפליט ל"ב שיהא עליו תורת כלי ראשון, והגם דכלי שני אינו מבליע ומפליט, מ"מ כל שלא נתקרר ע"י דפנות הכלי שני, הרי דאף דאין עליו תורת כלי ראשון, ה"ה מבליע ומפליט, מ"מ כיון דאינו בכלל כלי ראשון, אינו מבשל.

ואשר זהו מה שהביא הגר"א מקור לד' הרמ"א, מד' התוס' בזבחים, הגם דהתוס' שם קיימי להצד דעירוי שלא נפסק הקילוח אוסר בכולו, ואנן קי"ל דאינו אוסר אלא כדי קליפה, והיינו משום דבד' התוס' שם מבו', דעירוי שנפסק הקילוח לא חשיב ככלי ראשון, ועירוי שלא נפסק הקילוח חשיב ככלי ראשון, וע"כ הגם דאנן קי"ל דמהני הא דתתאה גבר אף כנגד עירוי שלא נפסק הקילוח, מ"מ בהך מילתא חלוקין הן זמ"ז, דעירוי שלא נפסק הקילוח דחשיב ככלי ראשון, ה"ה מבשל, ואף ה"ה מפליט ומבליע כאחד, ועירוי שנפסק הקילוח דלא חשיב ככלי ראשון, אינו מבשל, ואף אינו מפליט ומבליע כאחד.[[3]](#footnote-4)

ח] ובאמת דעיקר מש"נ דהא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל אף שהוא מבליע, הוא משום דלא חשיב ככלי ראשון, ואי"ז מכח הא דתתאה גבר, הנה הדברים מבוארים כן בד' החוו"ד סימן צ"ב סקכ"ז, עיי"ש שכתב דכל שאין לו דפנות המחממות ולא דפנות המקררות, אינו מבשל, וע"כ עירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, ומשא"כ בעירוי שלא נפסק הקילוח דהוא מקושר בדפנות שהוחמו באור, ה"ה מבשל, וה"נ הוא בדבר גוש שהעבירוהו לכלי אחר, דאף דאין לו דפנות המקררות, מ"מ כיון דאין לו דפנות המחממות, אינו מבשל אף לעילאה, עיי"ש בכל דבריו, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן צ"א סק"ה, - ומבו' להדיא לפ"ז, דהא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, אי"ז כלל מכח דינא דתתאה גבר, אלא הוא משום דאין לו דפנות המחממות, וכל שאין לו דפנות המחממות אינו מבשל אף לעילאה, וכמש"כ דדבר גוש אינו מבשל אף לעילאה.

ושו"ר דהדברים מפורשים כן בד' האו"ה בשער ל"ו דין ז', שכתב בדין דבר גוש, ז"ל, ול"ד לכלי שני שאינו מבשל אפי' כשהיס"ב, דהתם איכא דופני הכלי דמצננין אותה כל שעה, ואע"ג דאין כאן גם דופני הכלי ראשון שמחזיק לו החמימות זמן ארוך ואינו מבשל, מיבלע מיהא בלע, מידי דהוי עירוי שנחשב לחומרא ככלי ראשון אע"פ שאין לשם ג"כ דופני הכלי, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' האו"ה, דהא דעירוי אינו מבשל, הוא משום דליכא דפנות הכלי המחזיקין החמימות, ומ"מ כיון דליכא דפנות המצננות אותו, ה"ה מפליט ומבליע, וזהו שלמד מזה האו"ה, דה"נ הוא בדבר גוש, דהגם דאין לו דפנות המחממות, וע"כ אינו מבשל, מ"מ כיון שאין לו דפנות המצננות, ה"ה מפליט ומבליע.[[4]](#footnote-5)

ט] ועיקר הך מילתא דעירוי מצ"ע לא חשיב ככלי ראשון ואינו מבשל, ואי"ז מכח הא דתתאה גבר, מצאנו כן גם בד' רבינו יונה בב"ב די"ט., שכתב דאסור לערות מקומקום של מים חמים לתוך הקדירה בשבת, ז"ל, איכא למ"ד בירושלמי עירוי אינו ככלי ראשון, וכשמערין המים "לאלתר שיצאו מן הכלי" אע"פ שהן רותחין פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל, ומתבשלין בתוך כלי ראשון, עכ"ד, עכ"ל, וכעי"ז כתב רבינו יונה באגרת התשובה, והובאו דבריו בפי' הר"ן ר"פ במה טומנין, ומבו' להדיא בדבריו, דמיד שיצאו המים מדפנות הכלי, כבר אין עליהן תורת כלי ראשון, דמלבד דיש ללמוד כן ממש"כ דלאלתר שיצאו מן הכלי וכו' פסק כח רתיחתן, גם יש ללמוד כן מעיקר מה שאסר לערות מים אלו לתוך הקדירה, אף דהקדירה רותחת היא, ול"ש בזה הא דתתאה גבר.

וכ"ה מבו' גם בל' בעה"ע שער א' ה:, אלא לאו ש"מ משיצא הקלוח מכלי ראשון כ"ש הוא, עכ"ל, והרי דמיד שיצא הקילוח מתוך הכלי ראשון, ה"ה חשוב ככלי שני, ואינו מבשל.[[5]](#footnote-6)

ואמנם בדבריהם מבו' דגם בעירוי שלא נפסק הקילוח הוא כן, דכל שיצא מן הכלי אינו חשוב ככלי ראשון, וע"כ אסר רבינו יונה לערות מן הקומקום מים חמים לתוך הקדירה, אף שלא פסק הקילוח, אך אנן קי"ל דאם לא פסק הקילוח וה"ה מקושר במה שבתוך הכלי, חשיב ככלי ראשון, ורק אם פסק הקילוח ואינו מקושר במה שבתוך הכלי, לא חשיב ככלי ראשון.

י] אמנם במש"נ דיש ללמוד לזה מד' התוס' בזבחים, העירוני דאי"ז מתישב היטב בדבריהם, שכתבו, ז"ל, ואם היינו מפרשים דעירוי ככלי ראשון לגמרי ומבשל יותר מכדי קליפה, ומאי דאמר שמואל "דאינו מבשל אלא בכדי קליפה" זה דוקא וכו' כגון נטף מרוטבו על הסולת שאותו רוטב אינו כמו עירוי שהרי נפסקה, אבל עירוי שאין כח הכלי ראשון נפסק מבשל לגמרי, לפ"ז יתיישב מה שאומר ר"ת וכו', מיהו ר"ת עצמו ל"ה סובר כן, מדאיצטריך לי' למימר דעירוי אינו מבשל אלא כדי קליפה משום קושיא דתתאה גבר, עכ"ל.

ונראה להדיא בד' התוס', דאף אי נימא דעירוי שלא נפסק הקילוח הוא ככלי ראשון לגמרי ומבשל בכולו, מ"מ גם עירוי שנפסק הקילוח "מבשל" כדי קליפה, והרי דאף עירוי שנפסק הקילוח חשיב ככלי ראשון לבשל, ואך דכיון דאינו ככלי ראשון "לגמרי", מהני בזה הא דתתאה גבר, ואינו מבשל אלא כדי קליפה, ומשא"כ בעירוי שלא נפסק הקילוח דהוי ככלי ראשון "לגמרי", ול"מ בזה הא דתתאה גבר.

ומ' כן עוד מדבריהם, דמשמעות דבריהם דגם לפי דרך זו, לא חזרו בהם ממש"כ לעיל מינה ע"פ הירושלמי, דכל שהוא מבליע, אף הוא מבשל, ולפ"ז הרי דגם עירוי שנפסק הקילוח, כיון שהוא מבליע כדי קליפה, בע"כ דאף הוא מבשל כדי קליפה, וכן נראה גם מד' הראשונים בשלהי ע"ז, שכתבו בדעת ר"ת דעירוי שלא נפסק הקילוח מבליע ומבשל בכולו, ומבו' בדבריהם דד' ר"ת מיוסדים ע"ז דכל שהוא מבליע אף הוא מבשל, עיי"ש.

ושוב העירוני דהוא מוכח כן בד' התוס', שהרי לפי דבריהם דסוגיא דפסחים איירי בעירוי שנפסק הקילוח, הרי בע"כ דההיא דנטף מרוטבו על החרס חשיב כעירוי שנפסק הקילוח, אף שנצלה על האש, ואי נימא דכל שנפסק הקילוח חשיב ככלי שני, א"כ תיקשי ממש"א התם דלמ"ד דעילאה גבר ה"ז אסור, משום דאזיל רוטב ומרתח לי' לחרס והדר חרס ומרתח לי' לרוטב והו"ל צלי מחמת דבר אחר, - ובע"כ מזה דאף כשנפסק הקילוח לא חשיב ככלי שני, ויש בכחו לבשל, ולא חילקו התוס' ביניהם אלא בדינא דתתאה גבר, דכל שלא נפסק הקילוח והוא מקושר לכלי, לא אמרינן דתתאה גבר, והיכא דנפסק הקילוח ואינו מקושר לכלי, אמרינן דתתאה גבר, וז"ב.

יא] גם במש"נ בזה בד' הגר"א, העירוני דבד' הגר"א בסימן צ"ב סקמ"ב וסקמ"ג נראה להדיא, דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבליע כלל אף כדי קליפה, וכמו שנקטו הפר"ח ודעימי' בדעת הרמ"א, - דממש"כ שם סקמ"ג ללמוד מסוגיא דפסחים, נראה שפירש דהא דבחלב מהותך בעינן הגעלה, הוא משום דה"ז אוסר כדי קליפה, וגרירה ל"מ במקום קליפה, ולפ"ז הרי דמהא דבחלב שאינו מהותך סגי בגרירה, בע"כ דעירוי שלא נפסק הקילוח אינו אוסר כלל.

וכן נראה גם בד' הגר"א בסימן ס"ח סוסקכ"ז, עיי"ש שכתב דיש לאסור בעירוי על התרנגולת לכו"ע, דאף דאינו מבשל מ"מ הוא מבליע, והרי דס"ל דכל שהוא מבליע, אף הוא אוסר במליגה, וא"כ הרי ממש"כ הרמ"א שם דבעירוי שנפסק הקילוח שרי, בע"כ דאף אינו מבליע, - וכ"נ גם בד' הגר"א שם סקל"ב, דכל הא דשרינן במליגה בכלי שני, הוא רק משום דאינו מבליע כלל, עיי"ש.

ולפ"ז הדר קשיא במה שהביא הגר"א מקור לדינא דהרמ"א מד' התוס' בזבחים, שהרי בד' התוס' שם מפורש דגם עירוי שנפסק הקילוח ה"ה מבליע כדי קליפה, ומ' דאף הוא מבשל כדי קליפה, וכנ"ל, ומה מקור יש מדבריהם לד' הרמ"א דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבליע כלל, וצע"ג.

**ג**

יב] בעיקר מש"נ עפי"ד האו"ה והגר"א והחוו"ד, דהא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, הוא משום דלא חשיב ככלי ראשון, כיון דאין לו דפנות המחממות, ואי"ז מכח הא דתתאה גבר, הנה בד' הש"ך בס' הארוך סימן ק"ה מבו' דפליג ע"ז, וס"ל דהא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, הוא מכח הא דתתאה גבר, ז"ל בד"ה ומ"מ מודה מהר"מ, וגם בגמ' וכו' מ' לכאו' הכי מדפריך חם לתוך צונן מדיח כיון דחם הוא אדמוקיר לי' א"א דלא בלע פורתא קליפה מיהא בעי, משמע דאפי' מערה מכלי ראשון וחם הוא מ"מ מוקיר לי' אלא דבלע מיהת פורתא מקמי דמוקיר לי', ומ"מ אינו מבשל וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דאינו מבשל, אי"ז משום דלא חשיב כלל ככלי ראשון כיון שאינו מחובר לכלי, אלא הוא מכח הא דתתאה גבר ומוקיר לי', והגם דאדמוקיר לי' בלע, מ"מ אינו מבשל.

ולפ"ז קשיא טובא, דא"כ מ"ט עירוי שלא נפסק הקילוח מבשל, הרי גם בעירוי שלא נפסק הקילוח אמרינן דתתאה גבר ומוקיר לי' ואדמיקר לי' בלע כדי קליפה, וכיון דכל היכא דמיקר לי' תתאה אינו מבשל, א"כ מ"ט כשלא נפסק הקילוח ה"ה מבשל, ועי' בפליתי סימן ק"ה סק"ה שעמד בכעי"ז, וצ"ע בזה.[[6]](#footnote-7)

ויש להוסיף, דאמנם הא דעירוי שלא נפסק הקילוח מבשל, י"ל דהוא מוכרח כן מההיא דמוגלשין ע"ג קמח דפטור מחלה, אשר פירשו התוס' ודעימייהו דהוא משום דמבשל כדי קליפה ובציר לי' משיעורא, אך צ"ע דמנ"ל דבעירוי שנפסק הקילוח מהני הא דתתאה גבר דמכח זה אינו מבשל, ומהיכ"ת לחלק בזה בין עירוי שלא נפסק הקילוח לעירוי שנפסק הקילוח.

יג] ובעיקר הפלוגתא בזה, אם הא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, הוא מכח דאינו חשוב ככלי ראשון כלל, או הוא משום דתתאה גבר, הנה נפ"מ רבתא בזה למ"ד דעילאה גבר, דלד' האו"ה ודעימי' דהא דאינו מבשל הוא משום דלא חשיב ככלי ראשון, הרי דאף למ"ד דעילאה גבר אינו מבשל, אך לד' הש"ך דהא דאינו מבשל הוא מכח הא דתתאה גבר, הרי דלמ"ד דעילאה גבר, אף עירוי שנפסק הקילוח מבשל.

יד] ונראה דהש"ך לטעמי' הוכרח לפרש כן, דהא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, הוא מכח הא דתתאה גבר, דהנה הש"ך שם לעיל מינה בד"ה מיהו בעירוי ודאי נראה כתב, ז"ל, דאפי' נפסק הקילוח מבליע כדי קליפה לכו"ע וכו', ותדע דהא פריך בפ' כיצד צולין נטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יטול את מקומו, בשלמא למ"ד עילאה גבר וכו', אלא למ"ד תתאה גבר, חרס כיון דצוננת היא אקורי מיקר לי' לרוטב אמאי יטול את מקומו וכו', אלמא בין לרב ובין לשמואל הוו קאסרי לי', אלא משום דכיון דצוננת היא אקורי מיקר לי' ושרי לשמואל, ואמרינן התם אדמיקר לי' א"א דלא בלע פורתא קליפה מיהא בעי, אלמא דאפי' נפסק הקילוח בעי קליפה, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הש"ך דס"ל דההיא דנטף מרוטבו על החרס חשיב כעירוי שנפסק הקילוח, ולא ס"ל דשאני התם שהי' הרוטב על האש בלא הפסק קדירה, (וכן נקט גם הפר"ח בסימן ס"ח סקי"ח, ומכח זה דחה לד' הרמ"א) וזהו שהוכיח מזה דאף עירוי שנפסק הקילוח אוסר כדי קליפה, - וצ"ע דא"כ אכתי תיקשי ממש"א בגמ' שם, דלמ"ד דעילאה גבר ה"ז אסור, משום דאזיל רוטב ומרתח לי' לחרס והדר חרס ומרתח לי' לרוטב וכו' ורחמנא אמר צלי אש ולא צלי דבר אחר וכו', והרי דאף החרס שנתחמם מכח הרוטב, יש בכחו לצלות את הרוטב, וכ"ש דהרוטב עצמו יש בכחו לבשל, ותיקשי מינה ע"ד הרמ"א דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל.

ובע"כ מזה, דכל הא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, הוא רק מכח הא דתתאה גבר, אך למ"ד דעילאה גבר, שפיר יש בכח עירוי זה לבשל, וזהו שפירש כן הש"ך, דהא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, הוא משום דמוקיר לי' התתאה, ואף דאדמיקר לי' בלע, מ"מ אינו מבשל, ושו"ר עיקר הדברים בפליתי סימן צ"ב סקי"ג וסימן ק"ה סק"ה.[[7]](#footnote-8)

טו] אמנם לפמש"נ עפי"ד החוו"ד דהא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, אי"ז מכח הא דתתאה גבר, אלא הוא משום דאין ע"ז תורת כלי ראשון, קשיא מההיא דנטף מרוטבו על החרס, דלמ"ד דעילאה גבר חשבינן לי' כצלי מחמת דבר אחר, והרי דאף עירוי שנפסק הקילוח יש בכחו לבשל, וכנ"ל, וקשיא כן גם ע"ד רבינו יונה ובעה"ע שכתבו דמיד שיצא מדפנות הכלי אינו ככלי ראשון, ותיקשי דא"כ מ"ט בנטף מרוטבו על החרס חשיב כצלי מחמת דבר אחר.

ונראה דהחוו"ד לטעמי' אזיל, דעיי"ש בדבריו שכתב דכלי שהניחוהו בתוך כלי שעל האש והוציאוהו משם, ודאי דאינו מבשל, דאין לו רק דין עירוי שנפסק הקילוח, דכלי זה שנתבשל בכלי ראשון עם המים שבתוכו, דינו כשאר בשר ועצמות שנתבשל בכלי ראשון שכשהוציאם ונתנם על דבר צונן יש להם דין עירוי שנפסק הקילוח, דמה הפרש יש בין כלי או עצם שנתבשל בכלי ראשון וכו', ומש"כ הט"ז דהכא נמי יש לו דפנות המחממות שהרי הוחמו בבישול, אינו מובן כלל וכו', דהא בהדיא כתבו התוס' וכו' משום שדפנותיו הוחמו באור וכו', וזהו ודאי דדופן שהוחם באור דהוי תולדות האור וכו', משא"כ דבר שהוחם בבישול תוך כלי ראשון וכו', תדע דהא כלי אינו מקבל חום כ"כ בכלי ראשון כמו שאר דברים המתבשלים וכו', וק"ו הדברים שאם שאר דבר גוש המתבשל אינו מבשל כשהוציאו מכלי ראשון, כ"ש כלי וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' החוו"ד, דליחשב כלי ראשון בעינן שיהא בתוך דבר שהוחם על האור ממש, וע"כ הוא דעירוי שנפסק הקילוח לא חשיב ככלי ראשון, משום דהדבר המתערה לא נתחמם באור עצמו, אלא נתחמם בתוך כלי, וע"כ כתב דה"נ כלי שנתחמם בתוך כלי אחר והוציאוהו ממנו, דמי לעירוי שנפסק הקילוח ולא חשיב ככלי ראשון.

ולפ"ז הרי הדבר פשוט, דרוטב הפסח שנצלה באור עצמו ונטף ממנו, חשיב שפיר ככלי ראשון, ויש בכחו לבשל, וכמש"כ כן הפליתי בסימן ק"ה סק"ה והחזו"א בסימן ט' סק"ה, וע"כ שפיר אמרינן דאזיל וכו' והו"ל צלי מחמת דבר אחר.

ועיקר דין זה נלמד ממש"כ התרוה"ד בסימן קע"ו בנר דחלב מהותך, דכיון שהוא רותח ע"י האור, חשיב ככלי ראשון, אף כשנפסק הקילוח, והובא בשו"ע סימן צ"ב ס"ט, עיי"ש,[[8]](#footnote-9) - וכבר כתב הגר"א שם סקמ"ג ללמוד לזה מההיא דנטף מרוטבו, עיי"ש, ועי' גם ביד יהודה סימן ק"ה סק"י שכתב דבדעת רבינו יונה ע"כ צ"ל כן, עיי"ש.

אך קשיא ע"ז כמשה"ק לעיל סק"ד, דלמש"כ התוס' בזבחים ודעימייהו דבעירוי שלא נפסק הקילוח לא אמרינן תתאה גבר, הרי בע"כ דההיא דנטף מרוטבו חשיב כעירוי שנפסק הקילוח ולא חשיב ככלי ראשון גמור, ומהיכ"ת דלפ"מ דקי"ל דאף עירוי שלא נפסק הקילוח אינו אוסר אלא כדי קליפה, אף ההיא דנטף מרוטבו חשיב כעירוי שלא נפסק הקילוח, וצ"ל בזה כמש"נ לעיל שם עפי"ד הגר"א, ואכתי צ"ע בזה.

**ד**

?] מד' המג"א דדבר גוש מבשל, מבו' דגם לבישול ל"ב שיהיו דפנות המחממות, וסגי במה שאין דפנות המצננות, ובע"כ לפ"ז דהא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, הוא מכח דינא דתתאה גבר, וכמש"כ הש"ך, - אך לפ"ד החזו"א בסימן ט' דדבר גוש חשיב כמו שהי' על האש ממש, אין ללמוד מזה דל"ב דפנות המחממות, ודו"ק.

עוד יש להוסיף, דקו' החוו"ד על דינא דמצקת, דודאי אי"ז מבשל, כיון שלא נתחממו הדפנות באור, היא רק לטעמי' דכל דליכא דפנות המחממות, אי"ז מבשל, ונקט החוו"ד דבעינן דוקא דפנות שהוחמו באור, אך דפנות המצקת שלא הוחמו באור לי"ב למעלת דפנות המחממות, אך לד' הש"ך דל"ב דפנות המחממות לבישול, והא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל הוא משום דתתאה גבר, הרי מתפרש היטב הא דבמצקת ה"ז מועיל לבשל.

] ובעיקר דינא דמצקת, שמעתי להעיר, דלכאו' אף דנימא דאי"ז חשוב ככלי ראשון, משום דאין בכח דפנות אלו לחמם, מ"מ לכאו' לא גרע מעירוי שנפסק הקילוח, וא"כ בדין דכל שעירה מן המצקת לכלי אחר, חשיב ככלי שני, ולא ככלי שלישי, אך במ"ב כתב דחשיב ככלי שלישי.

אך באמת מוכח דמצקת גרע טפי, שהרי מ' דלדעת הסוברים דחשיב ככלי שני, אף אי"ז מבליע ומפליט כלל, ותיקשי דמ"ש מעירוי שנפסק הקילוח, דמבליע ומפליט כדי קליפה.

ובעכצ"ל דמצקת גרע טפי, וזה כמש"כ החזו"א בסימן ל"ב, ז"ל, די"ל וכו' אבל קערה שבתוך הקדירה ירדה ממדרגת קדירה, וכשמעבירה מעל האש שבה לדין כלי שני, עכ"ל, ובהמש"ד כתב, ז"ל, נראה דעת מהרש"ל דגוש הוי כ"ר אף את"ל דקערה שבמחבת הוי כ"ש דהפסק כלי גרע טפי ולא כל כך חום המים שבקערה, אבל בשר שבקדירה הוי כבשר שע"ג האש, עכ"ל.

המג"א כתב דאסור ליתן בשר לתוך רוטב, משום דהוא מבשלו, והבית מאיר שם הק' דהרי הו"ל כעירוי שנפסק הקילוח דאינו מבשל, ועי' חזו"א סימן ט' שכתב דדבר גוש עדיף, ולי"ב להגריעותא דנפסק הקילוח, - ואזיל החזו"א לטעמי' שפירש למעליותא דדבר גוש, דהוא משום דחשיב כמו שהי' על האש, ול"ד לדבר לח שהדפנות מחזיקות אותו, ופירש החזו"א שם דזהו גם טעם הסוברים דדבר גוש מבשל אף בכלי שני, וכ"כ החזו"א גם בסימן ל"ב, ז"ל, ונראה דעת מהרש"ל דגוש הוי כ"ר אף וכו' "אבל בשר שבקדירה הוי כבשר שע"ג האש", עכ"ל, וכעי"ז כתב ביד יהודה סימן צ"א סקי"ב וסימן ק"ה סקי"ד בדעת הש"ך, זה דלא כפשטות דבריהם דהוא משום דליכא דפנות המצננות, ועי' יד יהודה בסימן ק"ה שם, דדעת מהרש"ל דהוא משום דליכא דפנות המצננות, ועיי"ש שתלה בזה דין אורז הנשפך, - אך אי נימא דהמעליותא דדבר גוש הוא דלי"ב דפנות המצננות, הרי דבדין עירוי שנפסק הקילוח דג"כ אין לו דפנות המצננות, אין מקור לחלק בין דבר גוש ללח.

והנה נת' דבעירוי שנפסק הקילוח, להחוו"ד הוא משום דליכא דפנות המחממות, וכ"נ באו"ה, ולהש"ך הוא מכח הא דתתאה גבר, - והנה לפ"ד החוו"ד דהוא משום דליכא דפנות המחממות, לכאו' ודאי דגם בגוונא דהמג"א יש להתיר, וגם אין לאסור בזה משום דבר גוש, דגם דבר גוש אינו מבשל משום דלי"ב דפנות המחממות, וכמש"כ המנחת יעקב בד' האו"ה, - והמג"א שנקט דדבר גוש מבשל, בע"כ דפליג ע"ד החוו"ד, וס"ל דל"ב דפנות המחממות, וכנ"ל, - ואי נימא דהוא מכח הא דתתאה גבר וכד' הש"ך, יש מקום לומר דבבשר הנופל לתוך הרוטב, אחר נפילתו כבר הוי הוא כתתאה, וע"כ הוא מבשל, וזה לדעת החולקים ע"ד הרשב"א, ול"מ הא דהוא במקומו.

ואמנם שו"ר בפליתי סימן צ"ב סקי"ג וסימן ק"ה סק"ה שכתב דבדבר גוש ליכא לגריעותא דנפסק הקילוח, עיי"ש, וי"ל כן גם בדעת המג"א, - אך העירוני דצ"ע לפ"ז במש"כ הפמ"ג והגרע"א בדעת המג"א, דהא דאין הקליפה אלא מחומרא, הוא רק בנפסק הקילוח, אך בלא נפסק הקילוח בעינן קליפה מעיקר הדין, ולפ"ז הרי דאי נימא דבדבר גוש חשיב כלא נפסק הקילוח, ניבעי בזה קליפה מעיקר הדין, ותיקשי דמ"ט בבשר שנפל לתוך חלב א"צ ס' כנגד הקליפה, ומה חילוק יש בין בשר שנפל לתוך חלב, לנותן בשר בתוך הרוטב, וצ"ע בזה.

שוב נתבוננתי די"ל עוד בזה, לפ"ד כמה מרבוותא שהבאנו בסימן ד' ענף ז', דבדבר גוש לא אמרינן דתתאה גבר, וה"ה מבליע בכולו, ולפ"ז הרי דמה"ט אף הוא מבשל, ול"ד לעירוי שנפסק הקילוח, דהא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל הוא מכח הא דתתאה גבר, וכנ"ל, ומשא"כ בדבר גוש דלא אמרינן דתתאה גבר.

היד"י בסימן צ"א סוסקי"ב מסיק, דלדינא יש להקל כד' הרמ"א בנפסק הקילוח דאינו מבשל, אך היינו רק כלפי התתאה, דיש לצרף לזה דעת רשב"ם, אך לגבי עילאה אין להקל בזה, ואף דאין לו דפנות המחממות, ה"ז מבשל, עיי"ש בדבריו.

בעיקר ד' החוו"ד צ"ע, דאם כל שאין לו דפנות המחממות ולא דפנות המקררות, אף דאינו מבשל מ"מ הוא מבליע, א"כ מנ"ל כלל דכלי שני אינו מבליע, הרי בגמ' לא מצינו לדינא דכלי שני אלא לגבי בישול, והראשונים שכתבו דאינו מבליע, הוא משום דבלוע ובישול שוו זל"ז.

ובאמת קשיא כן על עיקר ד' הש"ך דעירוי שנפסק הקילוח מבליע ואינו מבשל, ורמז לזה הפר"ח בסימן ס"ח סקי"ח, ועי' יד יהודה בכ"ד שעמד בזה.

הגרע"א בסו"ס צ"ב פירש בדינא דהתרוה"ד דהוא משום דס"ל דעירוי שלא נפסק הקילוח אוסר בכולו, וע"כ ה"נ בחלב מהותך שנתחמם ע"י האור ה"ז אוסר בכולו, - אך ביד יהודה שם סקנ"ז תמה על פי' זה, דהיאך נימא דכל שנתחמם באור ה"ז אוסר בכולו, הרי בגמ' אמרינן בנטף מרוטבו על החרס דתליא בהפלוגתא אם תתאה גבר או עילאה גבר, - ושמא יל"פ דאף דעירוי שלא נפסק הקילוח מפליט ומבליע בכולו, מ"מ אינו מבשל, אך לכאו' אין טעם לחלק כן, וגם בל' התוס' מבו' דאי נימא דעירוי שלא נפסק הקילוח שאני, אף הוא מבשל בכולו, וצ"ע בזה.

1. וכ"ה פשטות ד' מהר"ם מר"ב בתשב"ץ קטן סימן שמ"ט, עיי"ש שכתב דאם נפל חלב רותח על סכין צונן א"צ אלא גרירה, משום שנפסק הקילוח, והובא בתרוה"ד סימן קע"ו, ובשו"ע סימן צ"ב ס"ט, ובפשוטו מבו' מזה דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבליע כלל, - והאחרונים בסימן צ"ב שם עמדו בזה, וכתבו לדחות לזה בתרי גווני, או לפ"ד הש"ך בסימן צ"ג דגרירה עומדת במקום קליפה, או דכלי שאני, דאין עירוי שנפסק הקילוח מבליע בו כלל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יש מקום לפרש ד' התוס' בע"א, דלעולם מהני הא דתתאה גבר אף כנגד כלי ראשון, והא דבעירוי שלא נפסק הקילוח ל"מ הא דתתאה גבר, הוא משום דהתם הרי מה שבתוך הכלי עומד בחומו, וע"כ גם כל המחובר אליו הוי ככלי ראשון, ומשא"כ כשהתתאה גבר הוא כנגד כל הכלי ראשון, שפיר מהני בזה הא דתתאה גבר, ודרך זו מדוקדקת טפי בל' המרדכי בע"ז סימן תתנ"ח, ז"ל, או אפי' דבר לח כגון נטף מרוטבו על החרס שאותו עירוי אין נוגע כל שעה ברותחין שהן ככלי ראשון, אבל עירוי שאין כח כלי ראשון נפסק מבשל לגמרי, עכ"ל.

   וארווחנא בזה, דהנה לפמש"כ התוס' שם דבעירוי שלא נפסק הקילוח ל"מ הא דתתאה גבר, הרי בע"כ דההיא דנטף מרוטבו על החרס, חשיב כעירוי שנפסק הקילוח, ואף שהי' הרוטב ע"ג האש, מ"מ לא חשיב ככלי ראשון עצמו, וכ"ה בחזו"א סימן ט' סק"ה, - אך לדרך זו שפיר י"ל דכיון שהי' ע"ג האש, חשיב ככלי ראשון, ואך דלי"ב למעלת עירוי שלא נפסק הקילוח, אשר הוא משום חיבורו לכלי ראשון דכלפיו ליכא להתתאה המקררו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובזה מתפרשים גם ד' הגר"א בסימן צ"ב סקל"ו, שהביא מקור לד' הרמ"א דעירוי הנזחל ע"ג הכירה, אם נפסק הקילוח הוי ככלי שני ואם לא נפסק הקילוח הוי ככלי ראשון, מד' התוס' בזבחים, - וזה מתפרש ע"ד הנ"ל, דמד' התוס' מבו' דכל שלא נפסק הקילוח ועדיין הוא מקושר במה שבתוך הכלי, חשיב כמו שהוא בתוך הכלי, וע"כ אף שהוא נזחל ע"ג הכירה דינו ככלי ראשון, ומשא"כ בעירוי שנפסק הקילוח דאינו מקושר במה שבתוך הכלי, הרי דכל שהוא נזחל ע"ג הכירה, הוי ככלי שני, ואינו אוסר כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה גם באו"ה שער נ"ח דין ל"ח, ז"ל, אבל אם חתך בשר רותח שהיס"ב בסכין של חלב או להיפך שאין שם דופני הכלי שמצננין אותו, ודאי נבלע, אע"פ שהוא חוץ לקדירה והוי כלי שני, דהא כלי שני אע"פ שאינו מבשל מ"מ מיבלע בלע, עכ"ל, ופירש בזר זהב שם, דאף דהאו"ה גופי' שם דין ל"ז כתב דכ"ש אף אינו מבליע, כ"ז הוא כשיש דפנות המצננות, אך בדבר גוש דאין שם דפנות המצננות, הרי דהגם דאין דפנות המחממות וע"כ אין דינו ככלי ראשון ואינו מבשל, מ"מ ה"ה מבליע. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם הי' מקום לומר לדעתם דס"ל דעירוי אף אינו מבליע ומפליט, וע"כ ודאי דאי"ז משום דתתאה גבר אלא משום דעירוי לא חשיב ככלי ראשון, וכאשר כן נראה פשוט, דלהמפרשים בד' הרמ"א דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבליע ומפליט כלל, ודאי דאי"ז מכח הא דתתאה גבר, אלא הוא משום דחשיב ככלי שני, דאם הי' זה משום דתתאה גבר, א"כ מ"ט אינו מפליט ומבליע כדי קליפה, מכח הא דאדמיקר לי' בלע, - אך לכאו' אין לומר כן, שהרי ההיא דחם לתוך צונן, בפשוטו הו"ל כעירוי, ואפ"ה מבו' בסוגיא דפסחים דה"ז מבליע ומפליט, - וכ"ה מבו' להדיא בד' בעה"ע שם דעירוי מבליע אף שאינו מבשל, ופירש כן בד' הירושלמי, עיי"ש, - ויתכן דס"ל כדעת הרמב"ן ודעימי' דאף כלי שני מבליע ומפליט.

   אך בדעת רבינו יונה י"ל דמפרש לההיא דחם לתוך צונן, דאיירי בשנצלה ע"ג האש, ובכה"ג ודאי דחשיב ככלי ראשון, וכדמוכח מההיא דנטף מרוטבו על החרס, דמבו' דה"ז ראוי לבשל את הפסח, ובע"כ דכיון שנצלה על האש, דינו ככלי ראשון, וכמש"נ להלן סקט"ו, וי"ל עוד דס"ל דדבר גוש חשיב ככלי ראשון אף אחר שיצא מן הכלי, וכמש"כ בחזו"א סימן ט' סק"ה לב' דרכים אלו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולכאו' צ"ל בזה, דהנה הרי בד' הראשונים נתבארו ב' דרכים בדעת ר"ת, חדא, דס"ל דכ"ה דעירוי מבליע כדי קליפה, ה"נ הוא מבשל כדי קליפה, והב', דעירוי שלא נפסק הקילוח הוי ככלי ראשון גמור וה"ה מבשל ומבליע בכולו, והנה לדרך קמא, אף עירוי שנפסק הקילוח מבשל, ומאידך אף עירוי שלא נפסק הקילוח אינו מבשל אלא כדי קליפה, ולדרך בתרא, עירוי שלא נפסק הקילוח מבשל בכולו, ועירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל כלל, דלדרך זו לא מצינו דס"ל לר"ת דעירוי שנפסק הקילוח מבשל כלל, וע"כ לדינא לא חיישינן לדעת ר"ת, רק בגונא דיש לאסור לפי ב' הדרכים בדעתו, וע"כ בעירוי שנפסק הקילוח מקילינן דאינו מבשל, ומאידך בעירוי שלא נפסק הקילוח מקילינן דאינו מבשל אלא כדי קליפה, ושמא יל"פ בזה ד' הגר"א שהביא מקור לד' הרמ"א מד' התוס' בזבחים, ואכתי צ"ע בזה.

   ויש מקום לפרש עוד בזה, לפמש"כ הפמ"ג והגרע"א בד' המג"א, דבעירוי שלא נפסק הקילוח בעינן קליפה מדינא, ובעירוי שנפסק הקילוח ל"ב קליפה אלא משום חומרא, ומבו' לפ"ז דמרובה כח התתאה כנגד עירוי שנפסק הקילוח, מאשר כנגד עירוי שלא נפסק הקילוח, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל מכח הא דתתאה גבר, ועירוי שלא נפסק הקילוח מבשל אף דתתאה גבר, - אך אי"ז מתישב בד' הש"ך, דלדעתו לא מצינו חילוק בזה בין דיני הקליפה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובזה מתפרש מש"א שם דלמ"ד דתתאה גבר לא חשיב כצלי מחמת דבר אחר, ועיי"ש במהרש"א שהק' דהרי כדי קליפה הו"ל צלי מחמת דבר אחר, משום דאדמיקר לי' וכו', ועיי"ש שכתב לישב לפ"ד ר"ת דבדבר המתערב לא אסרינן כדי קליפה, אך אכתי קשיא לדעת ריב"א דגם בדבר המתערב אסרינן כדי קליפה, ובעינן שיהא ס' כנגד הקליפה, ולפ"ד הש"ך ניחא, דכיון דהתם הו"ל כעירוי שנפסק הקילוח, הרי דרק למ"ד דעילאה גבר ה"ז מועיל לבשל וחשיב כצלי מחמת דבר אחר, אך למ"ד דתתאה גבר, הרי דהגם דאדמיקר לי' בלע, מ"מ אי"ז מועיל לבשל, ולא חשיב כצלי מחמת דבר אחר, שו"ר שזכיתי לכוין בזה לד' הפליתי בסימן צ"ב סקי"ג.

   ויש להוסיף, דאין לדחות לזה ממש"כ התוס' שם בההיא דנגע בחרסו של תנור דלכו"ע חשיב כצלי מחמת דבר אחר, משום דאדמיקר לי' בלע, דהתם הרי בפשוטו איירי שהפסח הוא ע"ג האש, והרי כתבו התוס' שם ד"ה אלא, דאחר שנצלה כל צרכו, לי"ב משום צלי מחמת דבר אחר, וכיון דאיירי שעדיין לא נצלה הפסח כל צרכו, סתמא דמילתא עדיין הוא על האש, - אך עי' בפי' הר"ן בחולין (מא: מדפי הרי"ף) שכתב בההיא דנטף מרוטבו, דאיירי כשאין הפסח ע"ג האש, וצ"ע, וע"כ ודאי דיש בכחו לבשל אף למ"ד דתתאה גבר, ועדיף טפי מעירוי שלא נפסק הקילוח דיש בכחו לבשל.

   ואמנם באמת אי נימא דאיירי התם כשהפסח הוא ע"ג האש, הרי דלמש"כ הפוסקים דכל שהעילאה הוא ע"ג האש לכו"ע ה"ה מחמם את התתאה, הרי תיקשי במש"כ התוס' דהתם נמי אמרינן דתתאה גבר, ואך דאדמיקר לי' בלע, - וכמדומה דמזה מקור למש"נ במק"א לדון, דבד' קמאי לא מצינו דבדבר שעל האש שהוא עילאה אמרינן דעילאה גבר, ולא מצינו אלא דדבר שעל האש אינו מתקרר מן התתאה, אך אם באנו לדון שיחמם את התתאה, י"ל דה"ז תלוי בהפלוגתא אם עילאה גבר או תתאה גבר, ולמ"ד דתתאה גבר אין בכח העילאה שעל האש לחמם את התתאה, ולפ"ז אתיין שפיר ד' התוס'.

   ושוב העירוני, די"ל ככל מש"נ, גם אי נימא דהתם איירי דאין הפסח ע"ג האש, וזה לדעת מהרש"ל ודעימי' דדבר גוש חשיב ככלי ראשון, והמג"א ודעימי' נקטו דאף הוא מבשל, ולפ"ז הרי דאף אם אין הפסח ע"ג האש, מ"מ עדיף טפי מעירוי שנפסק הקילוח, וע"כ אף למ"ד דתתאה גבר ה"ה מועיל לבשל, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועי' בפר"ח סימן צ"ב סקל"ז שנחלק ע"ד התרוה"ד, וכתב דאף שהי' ע"ג האש חשיב כעירוי הנפסק, והוכיח כן מד' הראשונים שכתבו בדעת ר"ת, דסוגיא דפסחים איירי בעירוי הנפסק, - ועי' יד יהודה סימן צ"א סקי"ב עג. ד"ה עוד שכתב דלפ"ד התרוה"ד ניחא ההיא דנטף מרוטבו, אך לעיל מינה עא. ד"ה אבל אבאר ועב. ד"ה והנה עוד יש מקום הוכיח מד' ש"ר שלא חילקו בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)