16. הדברים שקונים ונקנים בחליפין והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

ט"ז אד"א ע"א

**סימן ט"ז**

**הדברים שקונים ונקנים בחליפין והמסתעף**

**א]בביאור הדרשא דחליפין על שוה בשוה ועל קנין סודר**

**ב]בדין חליפי שוה בשוה במטבע**

**ג]שיטות הראשונים מה חשיב כלי ובביאור סוגיא דכל הנישום**

**ד]סיכום שיטות הראשונים האם יש חליפי שוה בשוה והאם בעלי חיים חשיבא כלי**

**ה]במה מועיל חליפין פחות משו"פ**

**ו]האם הנאה חשיבא כלי והחילוק בין זה לחוב שלא נקנה בסודר**

**ז]האם עבודת פועל חשיב חפץ לענין חליפין**

**ח]האם קרקע מועיל בתור סודר לחליפין**

**ט]בקנין סודר בסודר שאול ובדין חליפי שוה בשוה**

**י]בדין הקנאת שכירות בסודר ובחליפי שוה בשוה**

**י"א]בטעם שמטבע לא נעשה ונקנה בחליפין ובדין קנית מטבע ביחד אם מטלטלים**

**י"ב]האם קנין דברים זה חיסרון מיוחד בקנין סודר**

**בביאור הדרשא דחליפין על שוה בשוה ועל קנין סודר**

א]מבואר בגמ' ב"מ מ"ז. כתנאי וזאת לפנים בישראל על הגאולה ועל התמורה לקיים כל דבר שלף איש נעלו ונתן לרעהו גאולה זה מכירה וכן הוא אומר לא יגאל תמורה זו חליפין וכן הוא אומר לא יחליפנו ולא ימיר אותו לקיים כל דבר שלף איש נעלו ונתן לרעהו מי נתן למי בועז נתן לגואל ר' יהודה אומר גואל נתן לבועז ע"כ ומבואר מכאן שלשה דברים, מכירה, חליפין, ושלף איש נעלו, ועיין רש"י שביאר שמכירה זה בעד כסף וחליפין זה החלפת חפצים ובפשוטו לקיים כל דבר זה קנין סודר על קנית חפץ ועל כל הדברים הללו כתוב שלף איש נעלו דהיינו שהמכירה נגמרת על ידי סודר ובפשוטו החלפת החפצים אחד מהם זה הנעל דמבואר בסיפא דקרא וזהו חליפין דשוה בשוה ויש קנין סודר סתם על קנית חפץ

אמנם עיין ברבינו ירוחם ח"ב נתיב עשירי ח"ג [הובא בחידויש הגרש"ר על קידושין סימן ג' סק"ד בהגהה] שכתב וז"ל וזאת לפנים בישראל כשהיו רוצין לקיים מכר אפילו לא משך ולא נתן מעות וכן כשהיו רוצים לקיים תמורה שמחליף דבר בדבר בלא משיכה לאחד מהם, לקיים כל דבר כמו מתנה או שום דבר שמחייב עצמו לחבירו שלף איש נעלו כלומר הקונה ונתן לרעהו המוכר עכ"ל ומבואר דגם באופן של החלפת חפצים על זה עצמו היו נותנים סודר ולא שאחד מהחפצים זה הסודר ובצורה שזה חל אפשר לבאר בשני אופנים או שכיון שזה מקח אחד של החלפה ממילא עשית קנין על חלק ממנו זה מקיים את כל חלקי המקח ולפ"ז גם אם שניהם פירות שלא נעשה חליפין יחול כאן הקנין סודר או שהכונה שהסודר הוא בעד הכלי של השני ובעד מה שקנה כלי זה הוא עושה חליפין על הדבר של השני ועיין ריטב"א שכתב וז"ל תמורה זו חליפין פ' חליפין ממש ואשמועינן קרא שאף במכירות היו עושים חליפי סודר שהם כמו חליפין ממש עכ"ל ובפשוטו כוונתו כנ"ל שיש כאן חליפין ממש דהינו החלפת חפצים וזה חל על ידי סודר

ובתוס' מ"ו: ד"ה ולרב הביאו בשם רבינו תם שביאר שיש כאן שלשה דברים א. זה מכירה שחל לר"י בכסף ולר"ל במשיכה ואין זה ענין לקנין סודר ב. חליפי חפץ בחפץ ועל זה לא נאמר שלף איש נעלו דהינו שזה חל גם בפירות וגם במוריקא ובדבר שאינו מסוים ובזה לכו"ע זה בכליו דקונה ג. לקיים כל דבר שלף איש נעלו דהיינו קנין סדר בעד חפץ ובזה נאמר הלכה של נעל

**בדין חליפי שוה בשוה במטבע**

ב]והנה התוס"ר ובסוגין והרשב"א בקידושין הביאו מר"ת שנקט שהדין של שוה בשוה עוזר גם במטבע אלא שדבר זה עוזר רק בהחלפה באותו מין ולא במין אחר ולכן רק עוזר מטבע במטבע ולא מטבע בחפץ אחר ובספר הישר ס' תקפ"א כתב שגם מטבעות זהב בכסף לא יעזור מצד שזה מין אחר ולכן הגמ' דנה דבר זה רק מצד דמטבע נעשה חליפין וכן רק יעזור קרקע בקרקע או מטלטלין במטלטלין ולא קרקע במטלטלין או איפכא אמנם הרשב"א והתוס"ר חלקו עליו וכתבו שלענין מטבעות במטבעות עד כמה שאין מטבע נעשה חליפין או נקנה בחליפין א"כ גם בחליפי שוה בשוה זה לא יעזור והוכיחו דבר זה מהא דהגמ' שואלת מהיו חמריו ופועליו וכו' דשם מדובר על החלפת מעות שוה בשוה ב. דהגמ' שואלת מר"ל שאפילו כיס מלא מעות בכלי מלא מעות דשם זה חליפי שוה בשוה ומבואר שגם כה"ג לא עוזר בתור מטבע אם מטבע לא נעשה חליפין ולפ"ז כתבו שבחליפי שוה בשוה שמועיל יתכן שלא צריך אותו מין אלא עוזר גם קרקע במטלטלין וכמבואר בתוספתא והנה כשיטת ר"ת הוא גם שיטת הרמב"ם כמבואר בב"י שכתבו לענין פירות שלא עבדי חליפין אבל בתור חליפי שוה בשוה זה מועיל

ובעיקר גדר חליפי שוה בשוה תוס' מ"ו: כתבו שלא צריך שיהיה ממש שוה בשוה אבל צריך שלא יהיה כפליים מהשויות אמנם בתוס' בב"ק ע: מבואר שהעיקר שזה לא על מנת להחזיר וכן נקט הנתה"מ סימן ק"צ לענין הנאה ע"ש וכן סתימת לשון הרמב"ם

והנה יש לעין לצד של הגמ' שמטבע לא עושה חליפין אבל נקנה בחליפין האם בחליפי שוה בשוה זה מועיל ובפשוטו זה תלוי בטעם שלא נעשה חליפין דאם מצד שזה כמו דבר שאינו מסוים כמבואר ברש"י מ"ה: ובתוס"ר מ"ז. ד"ה וללוי או מצד שזה לא דומיא דנעל כיון שדעתיה אצורתא ועבידא דבטלה זה כמו שאינו מתקיים וכאן גם רב ששת מודה כמבואר בריטב"א מ"ה: א"כ לכאורא בחליפי שוה בשוה שעל זה בכלל לא מבואר בתורה נעל שלכן זה מועיל בדבר שאינו מסוים ה"ה זה יועיל במטבע אמנם אם ננקוט שזה סברא שכיון שדעתיה אצורתא חשיב כדבר שאין בו ממש והגמ' בתחילה סברא שזה רק סברא לענין שלא יהיה כסודר ולא לענין שלא יקנה בסודר א"כ יתכן לדון שזה סברא גם לענין חליפי שוה בשוה אמנם מסברא גם זה אינו מוכרח דעד כמה שזה לא סברא לענין שהוא יקנה יתכן שגם לענין חליפי שוה בשוה זה לא סברא

והנה הגמ' מוכיחה שמטבע לא נעשה חליפין מהיו חמריו וכו' ומבואר בראשונים דאם נימא דלר"ת ג"כ במטבעות לא עוזר שוה בשוה א"ש הגמ' וצ"ע הרי כאן הגמ' מוכיחה שלא נעשה ולא שלא נקנה א"כ לפ"ז עדין היה צריך להועיל במטבעות שוה בשוה וכן הגמ' בע"ב כר"ל וצריך לדחוק שהגמ' מתכוונת להוכיח על שני הדברים וכמבואר ברש"י ובתוס"ר לשטתם שיש כאן שני נידונים ע"ש וצ"ע

ולכאורא היה מקום לומר דבמטבעות דהרי מבואר במשנה שהכסף אינו מחייב את הזהב וכן הוא בראשונים לענין פועל כמבואר בקצוה"ח סימן ר"ג דהינו שאי אפשר לקבוע שזה מחייב והטעם דכסף הוא תמיד נידון כדבר הקונה ולא כדבר הנקנה והארכנו בזה בסימן...... א"כ לא שייך בהם חליפי שוה בשוה דיסודם הוא החלפה דהיינו שכל אחד הוא קונה ונקנה וזה לא שיך במטבעות ושם כל מה ששיך לדון רק בתור קנין סודר שזה נעשה בתור מעשה קנין ולפ"ז גם אם מטבע נקנה בחליפין זה דוקא בחליפי סודר שזה מעשה קנין על הכסף אבל לא בחליפי שוה בשוה וא"ש הגמ' ועיקר הסברא מבואר בספר המקח והממכר שער י"ג דכתב שהטעם שאין מטבע נעשה חליפין צד סברת הגמ' דדעתיא אצורתא והסיבה שלא נקנה כיון שקי"ל שהזה אינו קונה את הכסף וכסברא הנ"ל

**שיטות הראשונים מה חשיב כלי ובביאור סוגיא דכל הנישום**

ג]והנה לפי שיטת ר"ת כתבו הראשונים הנ"ל וכן הכריע הגר"א סימן ר"ג דבאמת בעלי חיים זה לא כלי ומה דמבואר בכמה דוכתי שמועיל חליפי בעלי חיים זה מדין שוה בשוה שמועיל גם בפירות וזהו גם הביאור במשנה של החליף שור בפרה ומה שהגמ' שאלה למאי דקא סלקא דעתך מצד שלפי הביאור בהתחלה דמדובר על מטבע א"כ זה מדין קנין סודר והמקור שזה מדין סודר או כיון שמדובר על מין אחר וכה"ג זה רק מדין סודר או מצד שהרי הדין הוא גם באינו שוה בשוה א"כ בפשוטו זה כוונת המשנה א"כ ה"ה סיפא זה גם באינו שוה בשוה ולפי מה שביארנו א"ש דבמטבע בהכרח זה מדין קנין סודר ולא מצד דין שווה בשווה, אבל למסקנא שמטבע לא נעשה חליפין א"כ אפשר לבאר המשנה כל הנישום וזה כולל גם דברים שהם לא כלים ומדין שוה בשוה ולפ"ז לא קשה כלל מהדין של החליף שור בפרה ולפ"ז לא יתכן הגירסא בשר דהרי בין אם זה בעל חי או בשר זה לא כלי

והנה בפשוטו גם לביאור זה בהכרח שמטבע נחשב כלי ואין בו חיסרון של פירות דלא מסתבר שנידון הגמ' האם מטבע נעשה חליפין זה רק לצד שפירות עבדי חליפין כמבואר בראשונים

והנה שיטת רש"י והבעל המאור שבעלי חיים זה נחשב פירות ונקטו שגם בתור חליפי שוה בשוה לא עוזר פירות ודלא כר"ת ולפ"ז ביארו שקושית הגמ' מהמשנה זה גם למסקנא דהרי מבואר במשנה שמועיל חליפין בשור והגמ' דוחה שזה מדין דמים וכמאן דאמר שכסף קונה מעיקר הדין ולפ"ז ר"ל חייב לסבור כמאן דאמר דפירות עבדי חליפין ועיין ראשונים דהקשו דבכמה דוכתי מבואר שעוזר להחליף בעלי חיים אחד בעד השני א. במשנה בב"מ המחליף פרה בחמור ב. בגמ' מ"ז. במחליף פרה וטלה בעד חמור והגמ' דנה שזה בתור חליפין ובהכרח או שזה כלי או שעוזר שוה בשוה

והנה דעת תוס' והרמב"ן ועוד ראשונים דגרסו בגמ' למאי דסלקא אדעתין וביארו דבעלי חיים חשיבי כלי ולפ"ז ביארו דאם הביאור במשנה כפשוטו כל הנישום א"כ צריך לומר שהמשנה מבארת שדבר זה הוא רק בכלי דהינו בבעלי חיים אבל אם כוונת המשנה מטבע א"כ אם מטבע עוזר לחליפין וודאי שכלי עוזר ומהו החידוש ובהכרח לבאר שהכונה על בשר והחידוש שפירות עבדי חליפין והגמ' דוחה שאפשר לבאר כוונת המשנה על דמים במקום שלא שכיח שעוזר רק מצד קנין כסף ולר"ל בהכרח שפירות עבדי חליפין למי דס"ל דמטבע עבדי חליפין אלא שקשה למה אי אפשר לבאר המשנה כל הנישום גם אם ס"ל דמטבע נעשה חליפין וממילא הסיפא זה ביאור המשנה ובבעלי חיים וביאר הרמב"ן דאם הכוונה כל הנישום א"כ מדויק במשנה שמטבע לא נעשה חליפין ולכן למ"ד מטבע נעשה חליפין בהכרח דביאור המשנה הוא כל הנעשה דמים באחר שזה מטבע

ועיין רמב"ן שכתב לדון עוד דיתכן דבשר וודאי שזה לא מועיל אפילו אם פירות עוזר מצד שזה דבר שאינו מסוים אלא שלצד זה של הגמ' שור הוי פירות אמנם לר"נ אין לבאר שזה עצמו חידוש המשנה ששור זה כלי דהרי המשנה לא הזכירה עדיין חיסרון זה ועוד דהתנא לא נסתפק בזה ע"ש

והנה לראשונים דבעלי חיים הוי כלי צ"ב מהו החילוק בין פירות לכלים ומצאנו בזה כמה דעות עיין רמב"ן וכן משמעות הר"ן כמו שהכריע הב"י שרק דבר שמרקיב חשיב פירות אבל כל שאר הדברים מועילים לחליפין וגם חתיכת נסכא יועיל ולכאורא גם מלח או אוכל שמצד עצמו לא מתקלקל יועיל בחליפין ולפ"ז גם קרקע אין סיבה שלא יועיל לחליפין ובפשוטו לפ"ז מטבע וודאי הוי כלי אמנם עיין תוס' שביארו שרק בהמה כי עושים עמה מלאכה לכן זה מועיל ועיין הגהות אשרי שלפ"ז בטלה לא יועיל ויש שחלקו עליו כי עושים ממנו צמר אמנם לפ"ז בנסכא וודאי לא יועיל ומה שמטבע מבואר בגמ' שזה כלי עיין תוס' כי זה ראוי לתלות בצואר בתו והכוונה כי יש לו צורה יפה או לשקול משקולות והכוונה כי יש לזה משקל ידוע עוד ביארו שכיון שזה יוצא בהוצאה זה עצמו הסיבה שיחשב כלי אלא שלפ"ז במטבע שנפסל הוא לא כלי והב"י הביא מהעיטור שהחילוק בין דבר שנעשה בידי שמים לדבר שנעשה בידי אדם דהינו שכלי נעשה בידי אדם משא"כ פירות ולפ"ז בעלי חיים זה פירות בפשוטו וא"כ להלכה שבעלי חיים זה כלי לא קי"ל כדעה זו

והנה גירסתינו מ"ו. דהגמ' דוחה דמדובר בפרוטטות **דשניהם פירא** נינהו וא"ש לשיטות שרק ביוצא בהוצאה הוי כלי אלא שלפ"ז כל תירוץ הגמ' למ"ד פירא עבדי חליפין או לר"ת שבשוה בשוה אין חיסרון אמנם לשאר הראשונים צ"ל שהכונה פירא לענין שזה לא מטבע אבל לא שזה לא כלי לענין חליפין ועיין ריא"ז דהוכיח מגירסא זו שמטבע זה פירא חזינן שהיו שלא גרסו דבר זה

**סיכום שיטות הראשונים האם יש חליפי שוה בשוה והאם בעלי חיים חשיבא כלי**

ד]והנה בפשוטו כל אלו הראשונים שכתבו שבעלי חיים זה כלי בהכרח ס"ל דלא כר"ת שבחליפי שוה בשוה גם פירות עוזר דלדבריו אין מקור לחדש דהוי כלי ועיין ברמב"ן ובריטב"א ובר"ן שהקשו על רש"י שזה פירות מכל חליפי שוה בשוה ומבואר דעתם דלא כר"ת וכן מוכח לכאורא מהרא"ש שכתב שבעלי חיים זה כלי כיון שעושים עמם מלאכה וכן מפורש בסימן ו' הוכיח מהדין של פרה בעד חמור שבעל חי זה כלי ולא דחה שזה מצד שוה בשוה ועיין שו"ת הרי"ף הובא בשטמ"ק מ"ז. שכתב מפורש שחליפי שוה בשוה לא עוזר בפירות ובדעת הטור הב"י נקט שדעתו כר"ת אמנם הגר"א נקט שדעתו כחולקים וכן לכאורא מוכח מהא דנקט שמעות רעות הוי כלי וכן העתיק שבעלי חיים הוי כלי ואין לזה מקור לר"ת וכנ"ל אמנם עיין רמב"ם דמפורש דעתו כר"ת ופשטות לשונו דבדין חליפין שוה בשוה עוזר כל דבר ולא מיעט אלא מטבע ומפורש שנקט שמעות הרעות זה פירות ועוזר מדין שוה בשוה וכתב שחליפין סודר צריך דוקא כלי ומשמע שצריך כלי גמור ובפשוטו לדעתו בהמה זה פירות דלא הזכיר חידוש כזה שזה כלי אמנם לגירסת ר"ח מזה שהגמ' כשרצתה לבאר שמדובר מצד פירא כתבה בשר מזה מוכח שסתם בעל חי נחשב כלי וזה יתכן גם לשיטת ר"ת

והנה העולה מהנ"ל דדעת רש"י בעל המאור שו"ת הרי"ף רמב"ן ריטב"א ר"ן רא"ש דליכא אלא דין חליפין אחד ושוה דין חליפי שוה בשוה לדין חליפי סודר אמנם דעת ר"ת והרמב"ם [ורבינו ירוחם] וכן משמע קצת הכרעת הרשב"א בקידושין דאיכא חליפי סודר וחליפי שוה בשוה ובזה מועיל גם בפירות ובזה לכו"ע זה בכליו דקונה והשו"ע בפשוטו פסק כרמב"ם ור"ת וכן הכרעת הגר"א אמנם הרמ"א הביא בזה שני שיטות אמנם השו"ע וכן בב"י נקט שבהמה חשיבא כלי והוא או מצד הגירסא שגורסים בשר או מצד שס"ל מסברא שזה כלי גם אם אין מקור

**במה מועיל חליפין פחות משו"פ**

ה]והנה מבואר בגמ' קונים בכלי אפילו שאין בו שוה פרוטה ועיין תוס' הטעם דבחליפין אין דין נתינת ממון ולפ"ז וודאי שגם בפירות יועיל פחות משוה פרוטה אמנם עיין ר"ן בקידושין ג. וכן ברשב"א בשבועות ל"ט שכתבו שזה מצד חשיבות כלי שזה כמו שווה פרוטה ועיין נובי"ת יור"ד ר"א שנקט שלפ"ז לר"ש דפירי עבדי חליפין צריך שוה פרוטה ובזה ביאר הבריתא קונים בכלי לר"ש שכיון דשם מבואר אפילו אם אין בזה שו"פ ובזה דוקא בכלי ע"ש והנה לכאורא למה דמבואר ברמב"ן והר"ן שרק פירות שמרקיבים לא מועיל אבל נסכא או שאר דברים מועיל לסודר אבל אין בזה חשיבות של כלי ורק בכלי נתחדש שמועיל פחות משוה פרוטה אמנם לדעת הראשונים שצריך כלי אלא שגם מה שראוי לתלות בצואר בתו חשיב כלי א"כ יתכן שהחשיבות של כלי שיחשב שוה פרוטה זה רק כלי גמור אבל בהמה או מטבע פסול לא יחשב כלי וצ"ב לדעת הר"ן והרשב"א מה יענו על קושית תוס' וצ"ל שבאמת כלי חשיב ממון אלא שזה רק סברא כשהקנין הוא בכלי ולא מתי שהקנין בערך ולכן לענין קידושין זה לא עוזר

ושמעתי דנחלקו בזה הנתה"מ והמשובב בסימן פ"ח דהנתה"מ נקט שכאן צריך שוה פרוטה והקצוה"ח חלק עליו דעד כמה שזה כלי הרי הוא בכלל המימרא דקונים בכלי אפילו שאין בו שוה פרוטה

**האם הנאה חשיבא כלי והחילוק בין זה לחוב שלא נקנה בסודר**

ו] והנה עיין בראשונים קידושין ז. דהביאו מרבינו חננאל דאם המוכר נותן מתנה ללוקח ובזה רוצה להקנות לו הקרקע דהינו בהנאה שהביא לא מתנה זה מועיל ואפילו דבגמ' מבואר שזה מועיל רק באדם חשוב דבר זה בתור כסף אבל בתור חליפין זה מועיל בכל אדם והסכימו עמו הרשב"א והר"ן ועיין רמב"ן שהקשה הרי זה לא כלי ויתכן כוונתו שכה"ג שאין בזה ממש זה גרע מכלי ובקצוה"ח סימן ק"ץ כתב לישב דס"ל דפירות לא עבדי חליפין מצד שזה מרקיב וממילא על הנאה זה לא שייך ולפ"ז לשאר הראשונים שצריך דוקא כלי וודאי לא יעזור על כה"ג אמנם הנתה"מ כתב שזה וודאי שאין לזה חשיבות כלי וזה גרע מדבר שמרקיב ומה שכתב שזה מועיל מדין חליפי שוה בשוה שבזה לא צריך כלי

והנה מבואר בגמ' שלוי ס"ל שחליפין בכליו דמקנה והגמ' מבארת שזה מועיל כיון שיש למקנה הנאה שהקונה קיבל ממנו מתנה ורב חולק שזה לא מועיל והנה בגמ' מקידושין מבואר שלא עוזר בתור כסף אלא באדם חשוב ועיין רמב"ן שהקשה למה שלא יועיל בכליו של מקנה באדם חשוב ותירץ שזה רק מטעם כסף והרי במטלטלין לא קונה כסף ועוד שזה מתנה על מנת להחזיר וס"ל שאין כאן הנאה אמנם עיין ר"ן ורשב"א שהוקשה להם שיועיל בתור חליפין ותירצו שכיון שזה על מנת להחזיר אין כאן הנאה כלל ומבואר מזה דדעתם דעד כמה שהיה כאן הנאה זה היה מועיל גם בתור חליפין של סודר ולא דוקא של שוה בשוה וע"ש שכתבו עוד דמה שללוי עוזר אפילו שלענין קידושין צריך דוקא אדם חשוב דכאן הרי מועיל אפילו פחות משווה פרוטה ובאדם שאינו חשוב מועיל בתור פחות משוה פרוטה וצ"ב הרי הבאינו לעיל דהר"ן כתב שכל מה שמועיל מצד חשיבות כלי א"כ בהנאה שזה לא כלי לכאורא למה שיועיל פחות משו"פ

אמנם הנה בעיקר הקושיא שהנאה זה לא כלי עיין רשב"א שכתב שהרי הנאה של אדם חשוב זה גם לא ממון אלא דהתחדש כאן שכיון שהם החשיבו את זה כממון זה נחשב קבלת ממון א"כ ה"ה אם מחשיבים את זה ככלי זה נחשב ככלי ולפ"ז יתכן שמאותו טעם זה נחשב שיש כאן כלי שיש לו את המעלה של חשיבות כלי וצ"ע אמנם דברי הרשב"א צ"ע שלענין הנאה כל שקוצצים על זה הוא נחשב ממון אבל מה שיך לומר שאפשר להחשיב את זה ככלי וצ"ע

והנה צ"ע עוד דהרי מבואר בגמ' שאין מטבע נעשה חליפין ולא נקנה בחליפין ומבואר בגמ' שדעתיה אצורתא וצורתה עבידא דבטלה ועיין חידושי הר"ן וכן בתוס"ר שכתבו שזה כמו אותיות שאין גופן ממון וצ"ע א"כ אותו חיסרון יש בהנאה שאין בו ממש אמנם דבר זה קשה לכו"ע דהרי מבואר בכל הראשונים דאדם יכול להתחייב ממון בקנין סודר ומה זה שונה ממטבע שלא נקנה בחליפין ובהכרח צ"ל שמטבע החלק שחשיב שאין בו ממש הוא גם לא כלום משא"כ חוב זה ממון קלוש וכאן בחליפין אין בזה חיסרון אלא שעדין צ"ע דהראשונים כתבו שחוב אי אפשר להקנות בחליפין מצד שאין בו ממש וחזינן שגם חיסרון זה יש בחליפין א"כ למה אפשר להתחייב בסודר וכן למה הנאה עוזרת כסודר וצ"ע והיה מקום לומר דמה שחוב לא נקנה בסודר זה לא מצד חיסרון מיוחד בסודר אלא כמו שקנין אגב לא עוזר בחוב ובמלוה בשטר שעוזר אגב לחלק מהראשונים שם זה בתור חלק מהשטר ולגבי זה נתמעט סודר שלא עוזר על הממון שלא מונח בשטר כמו במטבע וזה מה שדימו הראשונים והנה שיטת תוס' בב"ב קמ"ח שמלוה על פה נקנה באגב ולפ"ז אם בסודר זה לא נקנה צ"ע כנ"ל אמנם עיין רש"י כתובות נ"ה: שכתב שאגב עוזר על חוב וביאר שהטעם שלא עוזר סודר כי אין מטבע נקנה בחליפין וכוונתו במקרה שהחוב הוא מטבע דהינו דחזינן חידוש שדנים מה שהחוב בפועל ולא דנים איך להגדיר חוב ולא משנה מהו החוב ועיקר הסברא מבוארת בתשובות מימוני ס' משפטים סימן ל"א ע"ש בהגהה ולפ"ז חוב של כור חיטים יקנה בחליפין ולפ"ז א,ש שלא מצאנו שחוב הוי אין גופו ממון לענין סודר וצ"ע בזה

ובעיקר הנידון האם הנאה חשיב לקנין חליפין עיין במגיה על הקצוה"ח דהביא דבמיחס לריטב"א ב"מ ט"ז וכן בשטמ"ק בב"מ ל"ג הביא מהתוס' שאנץ שזה חשיב לקנין חליפין וכן הבאינו לעיל מהר"ח והרשב"א והר"ן אמנם דעת הרמב"ן והריטב"א שאין זה נחשב כלי

**האם עבודת פועל חשיב חפץ לענין חליפין**

ז] והנה יש לדון האם עבודה של פועל יכולה להחשב כנתינת דבר שיקנה בחליפין ובפשוטו זה כמו הנאה שלכל הפחות זה יכול להועיל בתור חליפי שוה בשוה אמנם עיין גמ' בע"ז ס"ג. דהגמ' אומרת לענין אתנן דבאומר הבעלי לי בטלה שלא זוכה בטלה אלא אם כסף עוזר בעכו"ם ומבואר בראשונים שאם כסף לא קונה אין כאן אתנן ואין צורה להקנות בעבודת פועל שום חפץ וכן הוא בתוס' בתמורה כ"ט: שכתבו שלא משכח"ל אתנן אלא אם קאי בחצירה וצ"ע למה שלא יקנה החפץ בתור קנין חליפין ועיין חזו"א חו"מ ליקוטים ט' סק"א שכתב שמוכח מכאן שעבודת פועל לא מועיל גם בתור חליפי שוה בשוה וכתב שה"ה הנאה ולא ביאר הטעם וכן לראשונים שהנאה מועיל צ"ע למה עבודת פועל זה גרע וצ"ל שעבודת פועל אין הגדר שיש כאן קבלה של דבר אלא יסודו שיש כאן דבר המחייב ובפרט לראשונים שגם אם שכרו לעשות בשל הפקר וא"כ זה יכול להועיל בתור כסף אבל אין כאן דבר שיכול להועיל לחליפין

**האם קרקע מועיל בתור סודר לחליפין**

ח] עיין רמב"ן בקידושין כ"ח שהביא תוספתא דאפשר להחליף קרקע בקרקע ונקט שזה מדין חליפין וכן הוא ברשב"א ריטב"א ועוד ראשונים בקידושין והשטמ"ק בשם תור"פ והגר"א הוכיחו מזה כר"ת דמועיל חליפין שוה בשוה בפירות דפשיטא להו שאין זה כלי אמנם ברמב"ן מבואר שלא ס"ל דין חליפי שוה בשוה ובכל אופן נקט שזה עוזר בתור חליפין ועיין קצוה"ח סימן ר"ג סק"ו שביאר דס"ל דחשיב כלי ויש מקום לומר שזה לשיטתו שרק דבר שמרקיב לא מועיל לחליפין אבל כל שאר דברים מועילים אבל לשיטת שצריך כלי יתכן שקרקע לא הוי כלי ולכאורא זה תלוי בנידון של טלה האם חשיב כלי כי גודל ממנו צמר ויתכן שקרקע יש בו הפקעת שם כלי כדמצאנו לענין טומאה ועיין שו"ת הרשב"א אלף קל"ו הובא בב"י סימן ר"ג שכתב על תוספתא זו וז"ל ואין אלו חליפין גמורים אלא כעין דמים דקנה זה שדה ראובן בדמי שדהו שנתן לו וקרקע נקנה בכסף ובשוה כסף וכו' עכ"ל ומבואר שהוקשה לו שקרקע לא חשיב כלי ולכן ביאר שזה עוזר בתור כסף עוד מבואר מדבריו שלא ס"ל דין חליפין שוה בשוה דלא כדבריו בקידושין דאם בזה פירות עוזר אין סיבה שקרקע לא יעזור ועיין אולם המשפט שכתב שלא יתכן שקרקע מועיל בתור חליפין דא"כ מה צריך לקנין אגב ללוי שמועיל כליו דמקנה וכן דהרי מבואר בב"ק ריש מרובה שזה גרע מדבר שאינו מסוים וצ"ע

**בקנין סודר בסודר שאול ובדין חליפי שוה בשוה**

ט]עיין ב"י סימן קצ"ה דהביא נידון הראשונים האם מועיל סודר שאול לקנין סודר וע"ש הביא מהמרדכי שכיון שצריך כמאן דפסיק א"כ בשאול הרי הוא לא מוכן שיקחו את זה ומקורו מרבינו פרץ ז. ומ"ו. ועיין רמ"א ובביאור הגר"א דמשמע שזה וודאי שעד כמה שיש לו רק זכות שאלה ונותן את זה בתור חליפין זה לא מועיל ורק שיש מקום לדון שמוכן לתת לו בזה זכות לגמרי של הקנאה לענין קנין סודר ובזה כתבו שכיון שאם הוא רוצה להשאיר אצלו ודאי שהמשאיל לא מוכן ולפ"ז למאי דקי"ל שבסודר המקנה חייב להחזיר אין חיסרון זה אמנם עדין משמע ברמ"א שם שאם לא שאל לצורך זה אין לנו כאן שום הקנאה מהמשאיל לשואל לענין להקנות את זה הקנאה גמורה לסודר

והנה ברבינו פרץ משמע שכל החיסרון כי לא שייך בזה כמאן דפסיק ומשמע שאם היה נותן לו סודר שלם אין חיסרון זה וצ"ב הרי רק השאיל לשימוש ולא נתן לו את הדבר ולכאורא משמע דס"ל דמספיק לזכות בזכות שימוש רק כיון שזה רק חלק מהסודר אין לזה חשיבות כלי רק מצד שכמאן דפסיק וכאן שזה רק שאול זה לא שייך וכן עיין ריטב"א שכתב שמועיל סודר שאול ודימה לקנין אגב ושם מדובר שמקנה לחבירו זכות שימוש ואגב זה נקנה הקרקע ומוכח כנ"ל אמנם כל זה דלא כמשמעות הפוסקים והנה הריטב"א כתב מפורש שכיון שמועיל קני על מנת להקנות ה"ה שמועיל בשאול ולפ"ז לראשונים שלא מועיל משמע שצריך הקנאה גמורה ולא יועיל שאול ולכאורא יש מקום לדון שזכות שימוש בכלי אין לזה חשיבות דכלי אמנם לראשונים הנ"ל שכל החיסרון כי זה מרקיב א"כ לכאורא כאן אין חיסרון זה ועיין חזו"א בליקוטים לב"ב ג. דבתור חליפי שוה בשוה עוזר גם שאלה בעד שאלה ע"ש אמנם כל זה לר"ת שלא צריך כלי לחליפי שוה בשוה

**בדין הקנאת שכירות בסודר ובחליפי שוה בשוה**

י]עוד מבואר בשו"ע סימן קצ"ה שיטה אחת שלא קונים שכירות ושאלה בקנין סודר וצ"ב טעמו של דבר ובתוס' בערכין כתבו שזה כמו טובת הנאה ויש לעיין אם בזה יועיל חליפי שוה בשוה והחזו"א נקט שיועיל ובפשוטו דברים שמסברא לא עוזר חליפין על זה לא עוזר שוה בשוה וכמו לענין מטבע וכמו שחוב לא נקנה בחליפין דבפשוטו זה גם חליפי שוה בשוה ורק מה שנתמעט מצד הפסוק בזה המיעו רק על חליפי סודר וצ"ע

**בטעם שמטבע לא נעשה ונקנה בחליפין ובדין קנית מטבע ביחד אם מטלטלים**

י"א]מבואר בגמ' שמטבע לא נעשה חליפין ובתחילה מבואר בגמ' שזה נקנה בחליפין אמנם הגמ' מסיקה שאינו נקנה בחליפין והנה הגמ' בתחילה מבארת שהטעם שהוא לא נעשה חליפין מצד שדעתיא אצורתא וצורתא עבידא דבטלה וביאר רש"י שזה דבר שאינו מסוים והקשו כל הראשונים שכל זה טעם להו"א שהוא רק לא נעשה חליפין אבל למסקנא זה לא שייך והנה עיין שו"ת הרשב"א ח"א סימן אלף ק"ד שנדפס שם תשובה של המהר"ם דנקט שהחיסרון של דבר שאינו מסוים זה גם שהוא לא נקנה בחליפין ולפ"ז כתב המחנ"א דא"ש דברי רש"י, עוד יתכן כפי המבואר בספר המקח שער י"ג שהטעם שלא נקנה מצד שהזהב אינו מחיב את הכסף והטעם שלא נעשה מצד דעתיא וכו' ובזה יתכן הביאור כרש"י שזה דבר שאינו מסוים

והנה עיין רמב"ן ר"ן רשב"א וריטב"א שכתבו שלמסקנא שמטבע גם לא נקנה בחליפין הטעם מצד המבואר בגמ' שדעתיה הצורתא ועבידא דבטלה וביארו שזה כמו שטרות שאין גופן ממון ולכן זה לא נעשה חליפין ולא נקנה בחליפין ומשמעות דבריהם שגם אם נקנה בחליפין אבל לא נעשה זה מאותו טעם אלא שזה רק סיבה שלא יעשה ולא שלא יקנה ובפשוטו לפ"ז הוא מסברא ועיין ר"ן שהקשה למה בתור קנין כסף זה קונה וזה לשיטתם שזה מיעוט מסברא ולא מצד ילפותא מיוחדת בקנין סודר [ וע"ש מה שישב וצ"ב כוונתו עוד צ"ב למה הקשה דוקא על קנין כסף ולא על עצם זה שמטבע נקנה במשיכה ויתכן שכיון שעושה מעשה בגופו זה עדיף עוד יתכן שכמו שחזינן שטובת הנאה נקנה בשאר קנינים ולא נקנה בחליפין ה"ה דבר שחשיב אין גופו ממון ועיין ריטב"א בקידושין שכתב שחליפין מטעם כסף והוסיף אפילו שמטבע לא נעשה חליפין אבל בחתיכת כסף נעשה חליפין וצ"ב כוונתו ועיין ביאור הגר"א באבן העזר סימן ל"ב סקי"ב שכתב שהחילוק בין שבחליפין צריך כלי וזה הטיבוע שבו לכן כיון שדבר זה עבידא דבטלה לכן זה לא מועיל אבל בכסף זה בעצם החפצא ולא דוקא בטיבוע שבו ובפשוטו דבריו שם לשיטת התוס' שזה מצד שיוצא בהוצאה וע"ש שצין לדברי תוס' הנ"ל]

והנה לפ"ז אם מטבע לא נקנה בחליפין כ"ש שהוא לא נעשה וכן נקטו תוס' מ"ו. אמנם עיין תוס' הרא"ש שדיק מהגמ' לא כך אלא שיש צד שזה נעשה חליפין ולא נקנה בחליפין וביאר שיש כאן שני חסרונות דמה שזה לא נקנה בחליפין הוא מצד שדעת הקונה על צורתו וזה דבר שאין בו ממש דחשיבות הצורה הוא על פי המלך ואין קנין סודר נתפס בו כמו קנין דברים דמבואר בגמ' בב"ב ג. שלא חל עליו קנין סודר אבל זה לא סיבה שלא יהיה נעשה חליפין ולפ"ז מה שזה לא נעשה יתכן שזה מצד דבר שאינו מסוים וכן הוא בדבריו מ"ז. בדעת לוי או שזה סברא גם שזה לא דומיא דנעל מצד שזה אין בו ממש ומיושב שיטת רש"י ועיין תור"פ שכתב על דרך הרא"ש אלא שהחיסרון שמטבע חשיב דבר לא חשוב

והנה הרמ"א בסימן ר"ג הביא מרדכי דבמקנה מטלטלים ומטבע בקנין סודר יש דיעות שכיון שלא חל המטבע לכן לא חל המטלטלים ויש דעות שהמטלטלים חלים והמטבע לא חל ויש דעות ששניהם חלים ועיין במרדכי שרבינו שמחה הקשה על דעה זו דהרי מבואר בגמ' דבאגב צריך לומר אגב ואם נימא שכל שהקנין יכול לחול על חלק הכל נקנה א"כ למה צריך לומר אגב ועיין דברי יחזקאל סימן ל"ד שתמה על זה דהרי פה הגדר דכה"ג הקנין סודר מועיל גם על המטבע אבל שם הרי המעשה בקרקע שהוא שטר או חזקה או כסף הוא לא נעשה כלל על המטלטלים וצ"ל שרבינו שמחה הבין שהסברא שמועיל שכל שהמקח שעושים הוא על שני דברים מספיק לעשות מעשה קנין על דבר אחד ולכן תמה מהנ"ל אמנם בפשוטו צריך לומר בדעת המרדכי שזה סברא שכה"ג מטבע נקנה בחליפין וצ"ב הסברא והנה יש להסתפק אם נימא דדבר שאינו מסוים לא נקנה בחליפין מה הדין אם יש דבר המסוים אם אינו מסוים ויש מקום לומר שדנים הכל כדבר אחד וכיון שיש כאן דבר חשוב זה נטפל אליו ולפ"ז יתכן דהמרדכי ס"ל שהחיסרון של מטבע הוא מצד דבר שאינו מסוים כרש"י או מצד דבר לא חשוב כמבואר בתור"פ ולכן כל שזה אם דבר חשוב הוא נקנה בחליפין אמנם לראשונים שזה סברא שלא שייך על כזה דבר קנין סודר צ"ב דברי המרדכי וצ"ע ועיין נתה"מ

**האם קנין דברים זה חיסרון מיוחד בקנין סודר**

י"ב] והנה מבואר מדבר התוס"ר לכאורא דכוונת הגמ' בב"ב שקנין לחלוק לא עוזר שזה קנין דברים שזה לא סברא לכל הקנינים דא"כ מה זה ענין לסוגין אלא שזה סברא מיוחדת לענין קנין סודר שזה לא נקנה בסודר ולפ"ז בשאר קנינים לא יהיה חיסרון של קנין דברים וכן מדויק שם קצת ברש"י שכתב קנין סודר וכן שמעתי דבחידושי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דייק דבתוס' שם הקשו שבגמ' מבואר שמתנה ש"ח להיות כשואל ולחד ביאור הגמ' אומרת שזה בסודר והרי זה קנין דברים וע"ש מה שתירצו ומשמע שאם זה בכסף כמבואר בגמ' שם לא הוקשה להם ובהכרח שנקטו שיש כאן חיסרון מיוחד לענין קנין סודר שלא קונים בו דברים ולא שזה כלל בכל הקנינים שאין זה דבר הנקנה וכן מבואר ברמ"א בסימן ר"ג שהמרדכי כתב שמטבע ביחד אם מטלטלין אחרים נקנים בחליפין וכתב הרמ"א שלפ"ז ה"ה אם אדם מתחייב בסודר שלא יגרש את אשתו שזה קנין דברים שלא חל בסודר אבל אם עוד דבר זה חל [והאחרונים תמהו שזה לא דומה למטבע שרק בחליפין זה לא נקנה ועל זה חידש המרדכי שמועיל מיגו אבל לא על דבר שבשום קנין הוא לא נקנה] וצ"ע מה יעזור כאן קנין סודר הרי זה דברים שלא חל על זה קנין ומבואר שזה חיסרון מיוחד בקנין סודר ובזה חידש שאגב דבר שנקנה אין חיסרון עוד שמעתי להוכיח מדברי שו"ת הרא"ש שנקט שלא שייך קנין לתת לחברו סנדקאות מצד שזה קנין דברים ובכל אופן נקט שעל ידי סיטומתא חל חיוב ולכאורא עד כמה שזה מיעוט מכל הקנינים גם סיטומתא לא יעזור [אמנם מבואר בכמה מקומות בראשונים שיסוד דין סיטמתא זה שהכל כמנהג המדינה גם דינים שאינם בדיני התורה ולפ"ז יתכן שגם קנין דברים אפילו שלא שייך על זה קנין בדיני התורה אבל כיון שזה מנהג המדינה זה עצמו סיבה שיהיה כזה דין וכמבואר ברא"ש שזה עוזר גם על דבר שלא בא לעולם וצ"ע בסברא זו]

ועיין סימן של"ג בש"ך סקי"ד דהביא את דברי הריטב"א דפועל יכול להתחייב לעבוד בקנין סודר והקשה על זה דהרי זה קנין דברים ובפשוטו הדברים צ"ע דהרי דעת ר"ת דבתחילת מלאכה חל הקנין שהפועל לא יכול לחזור בו ועל זה לא הקשה הש"ך כלום ורק כאן הוקשה לו שזה קנין דברים ובפשוטו מוכרח דס"ל שהחיסרון דקנין דברים זה חיסרון מיוחד בקנין סודר אפילו על דבר ששיך כזו התחיבות בדיני ממון וע"ש שהוכיח דבריו מהרמב"ם שאם עשו קנין שילך עמו בסחורה שזה לא חל וכוונתו שבאמת כה"ג זה קנין שיהיה פועל בזה שילך עמו ובכל אופן זה לא חל מצד שזה קנין דברים ובאמת הרמב"ם כתב הדין דקנין דברים בהלכות קנין סודר ולא בתור הלכה כללית בדיני קנין

ועיין תוס' כתובות נ"ד: ריש פ' אע"פ שהקשו איך אדם יכול להתחיב תוספת כתובה הרי זה קנין דברים והנה עצם המציאות שאדם חייב ממון זה וודאי דבר קיים בדני ממונות וכמו לווה מחבירו שגם אם אין לו מאיפה יגבו הוא חייב ובכל אופן הקשו שזה קנין דברים וחזינן שנקטו שהחיסרון הוא מצד המעשה קנין ולא שזה דבר שאדם לא יכול לחייב את עצמו אמנם בתוס' שם משמע שהנידון גם על קנין שטר ולא רק על סודר

אמנם צ"ע א"כ למה בקנין כסף לא יהיה אפשר להתחייב לדברים אם נימא שקנין כסף יכול ליצור התחיבות עיין מה שכתבנו בזה בסימן י"ח וצ"ע ועיין הגר"א קוטלר והגרש"ר שהאריכו בגדר החיסרון דקנין אתן ונקטו דלא כנ"ל אלא שזה חיסרון שזה דבר שלא שיך בו בעלות וצ"ע בכל זה