מכות דף ז_ א_
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים

**א**

א] בהא דאילעא וטובי' הק' הראשונים דמ"ט לא אמרינן פלגינן דיבורא ונקבל עדותם לחייב את הלוה, ולא נקבל עדותם לחייב את הערב.

ובד' הרמב"ן מבו' דקו' זו היא רק למש"כ הראב"ד דאיירי בעדים שהעידו שלא נפרע החוב, אך למש"כ לפרש דאיירי בעדים שהעידו שנפרע החוב, ל"ק קו' זו, - והיינו משום דבכה"ג א"א לחלק ולקבל את עדותם לפטור את הלוה ולא לפטור את הערב, דכיון דנפטר הלוה ממילא פטור גם הערב, ועדיף טפי מהא דבב' יוסף בן שמעון אין גובין מן הערב, אף דכלפי הערב איכא ממ"נ, דמ"מ כיון דהלוה פטור מכח הספק, אין הערב חייב, דחיובו של הערב הוא רק כשאין הלוה מקיים את חיובו, וע"כ כ"ש דהיכא שהלוה נפטר בדין ע"פ עדים, ונתברר לנו שהוא פטור, דאין לחייב את הערב.

ב] והרמב"ן כתב בזה, ז"ל, דכל הני סהדי לחיובי גברא קא אתו או למפסלי', וכיון שכן בעיקר העדות שהם אומרים שרבע או שלוה ברבית נאמנין וזה שאמר לדידי מילי אחריני נינהו ולא מקבלינן מיני', אבל להאמינו שלוה לחייב לוה ולא לחייב ערב אי אפשר, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש בשם י"מ, - וצ"ב במש"כ הי"מ דהוא משום ד"הני סהדי לחיובי גברא קא אתו או למיפסלי'", ומה ענין זה לדבריהם.

ובאמת מצינו עד"ז בפירש"י ביבמות כ"ה ב' ד"ה רבא, ז"ל, פלוני רבעני לרצוני הוא ואחר מצטרף להורגו לרובע "דכיון שזה מתכוין לעדות" נאמן הוא אצל חברו ואין נאמן על עצמו וכו', עכ"ל, וצ"ב דמ"ט הצריך להא דהוא מתכוין לעדות, ואף אי נימא דאין עדות מועלת אלא כשהוא מתכוין לעדות, מ"מ אי"ז דין מסוים הכא.

ג] והנה בעיקר הפלוגתא דהי"מ וש"ר, לכאו' הוא ביסוד דינא דפלגינן, דהנה מד' ש"ר מבו' שדימו גוינא דהעדות מתקבלת לגבי חד דינא ואינה מתקבלת לגבי אידך, לדינא דפלגינן דיבורא בפלוני רבעני לרצוני, ומבו' בדבריהם דלמאן דלית לי' פלגינן דיבורא, אף בכה"ג לא תתקבל עדותו, ולא אמרינן דפלגינן נאמנות.

ומצינו כן גם בד' התוס' ביבמות כ"ה ב', והרא"ש בפ' החולץ סימן ל"ה, דבגונא דנאמן הוא לפסול את עצמו ואינו נאמן לפסול את בניו, תליא בדינא דפלגינן דיבורא דפלוני רבעני לרצוני, - וכ"ה גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי נדרים באומרת טמאה אני לך, דאף דאינה נאמנת והוא מותר בה, מ"מ אינו חייב בכתובתה, - וכ"ה גם בתורי"ד ב"ב קל"ד ב' שהביא בשם רבינו יצחק שהק' דאם לא פלגינן דיבורא, תיקשי מהאומר זה בני שאינו נאמן אלא ליורשו, ומאשה שאמרה מת בעלי שאינה נאמנת לנחלה, ועיי"ש שכתב לישב דל"ב לדין פלגינן אלא דומיא דהתם שנתכוין להעיד על למפרע, אך כל שעל הדברים שאינו נאמן לא נתכוין להעיד עליהם, ל"ב בזה לדין פלגינן, (והיינו דעיקר דבריו ועדותו הם לגבי מה שנתכוין).

ובפשוטו הי"מ פליגי ביסוד הדברים, וס"ל דכל עיקר דינא דפלגינן, הוא רק כשאפשר לחלק הדיבור עצמו, ולקבל את מה שאמר פלוני רבעני ולא את מה שאמר לרצוני, או לקבל שפלוני רבע ולא רבע אותו, אך כל שא"א לחלק את הדיבור עצמו, לא מפלגינן לקבל את דבריו לענין זה ולא לענין זה, - ובדעת ש"ר דפליגי ע"ז, נראה דס"ל דגם עיקר דינא דפלגינן דיבורא אינו דמחלקים את הדיבור עצמו, אלא היינו שמחלקים את תוצאות העדות, וע"כ שייך דין פלגינן גם בהני גווני דא"א כלל לחלק את הדיבור עצמו.

ד] והנה בד' ש"ר לא מצינו שעמדו בהא דהאומרת מת בעלי אינה נאמנת לנחלה, - ויש שפירשו דהתם ל"ב לדין פלגינן, אלא דמידת הנאמנות דע"א סגי בה להתירה לינשא ולא סגי בה לענין ממון, והיינו דהוי ע"ד רוב וכיו"ב שמועיל לדברים מסוימים ואינו מועיל לדברים אחרים, - אך אי"ז מתישב היטב, דמהא דהאיסור בע"א יוחזק נראה דכלפי מה שהאמינה תורה ע"א, הרי הוא נאמן נאמנות גמורה, וע"כ ה"ז מועיל לחייבו מלקות, דאם ל"ה זה נאמנות גמורה, אלא דסגי בנאמנות כ"ד לאסור, לכאו' ל"ה לנו לחייב עפי"ז מלקות, וביותר, שהרי בעדות אשה אמרינן דכל מקום וכו' הרי הוא כשנים, והרי דהוי נאמנות גמורה.

וע"כ נראה קצת בע"א, דל"ב לדין פלגינן, אלא כשהוא כשר לחד מילתא ופסול לחד מילתא, דא"א לקבל את כל עדותו כעדות מעליא, אך כל שלגבי כל העדות הוא ע"א, הרי דכל עדותו היא עדות דע"א, אלא דלגבי חד מילתא האמינתו תורה ולגבי אידך מילתא לא האמינתו תורה, ובזה ל"ב לדין פלגינן, דכל מה שמעיד הויא עדות מעליא.

**ב**

ה] והנה בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ד כתב בתו"ד, ז"ל, ולומר מהא דפלגינן דיבורי' דנבעלה לאחר, דנ"ל דזהו דוקא ברבעני, דעדותו שרבע פלוני ועדותו בזה שפלוני רבע, וכן בהרגתיו דהבא להעיד שבעלה מת בזה מאמינים אותו, וה"נ בנידו"ד אם בא להעיד שכשירה לכהונה ע"י שבא עליה י"ל דפלגינן דבורי' ועדותו שנבעלה לכשר אחר, ובאמת הא לא בא להעיד על כשרותה אלא דתבעה אותו ליתן בדררא דממונא והודה לה, דזהו ל"ש פלגינן דיבורי' דהא הודאתו סובב דוקא על עצמו, וגם אף אם אמרינן דפלגינן והוא לא בא עלי' רק אחר, איך נכלל בעדותו שאחר כשר בא עליה, הא לא בא להעיד על כשרותה, עכ"ל.

וביאור דבריו, דהנה בהא דפלגינן דיבורא בפלוני בא על אשתי ואמרינן דבא על אשה אחרת, נראה דהגם דאין אנו מקבלין לעדותו שבא על אשתו, וא"כ לכאו' מהיכ"ת נימא דבא על אשת איש ודילמא בא על פנוי', אך היינו דחשבינן דעדותו היא דפלוני בא על אשת איש, והוסיף לפרש דאשת איש זו היא אשתו, וע"כ שפיר מצינו לקבל לעדותו שפלוני בא על אשת איש, ולא לקבל לעדותו דאשת איש זו היא אשתו.

ולפ"ז נראה, דע"כ כ"ז הוא היכא שבא להעיד על פלוני להרגו, דבכה"ג הוא דאמרינן דעיקר עדותו היא שפלוני בא על אשת איש, ואך שהוסיף לפרש דאשת איש זו היא אשתו, אך אם הי' בא להעיד על אשתו שנבעלה לפלוני, הרי דבכה"ג א"א לנו לומר דעיקר עדותו היא שפלוני בא על אשת איש והוסיף לפרש דהיא אשתו, אלא בכה"ג עיקר עדותו היא שאשתו נבעלה לפלוני, וכל דנפלוג לדיבורי' ולא נקבל לעדותו דאשתו נבעלה, תו מהיכ"ת נימא דפלוני בא על אשת איש, הרי אף שהעיד שפלוני בא על אשה, מ"מ שמא בא על פנוי'.

ואשר זהו מש"כ הגרע"א, דהיכא דבא להעיד שבא על אשה פלונית משום דררא דממונא, לא מצינו להכשירה מכח דפלגינן דיבורא, והיינו דדוקא אם היתה עיקר עדותו להכשירה, והי' מעיד שבא עלי', הוא דהוה חשבינן דעיקר עדותו היא שנבעלה לכשר והוסיף לפרש דהוי זה איהו, ובזה שפיר הוה מצינו למיפלג לדיבורי' ולקבל לעיקר עדותו שנבעלה לכשר, ולא לקבל לעדותו דהוי זה איהו, אך כיון דעיקר עדותו היא שהוא בא עלי', הרי דכל דפלגינן לדיבורי' ואין מקבלין למה שמעיד שהוא בא עלי', תו מהיכ"ת דבא עלי' כשר.

ו] ולפ"ז נראה דזהו מה שהוסיפו הי"מ לפרש דהא דפלגינן דיבורא בפלוני רבעני לרצוני ובלדידי אוזיף ברביתא, הוא משום דהני סהדי לחיובי גברא קא אתו או למפסלי'.

והיינו דלדעת ש"ר דעיקר דינא דפלגינן אינו שמחלקים את דיבורם ממש, אלא דמקבלים חלק אחד מעדותם, שפיר ניחא הא דאמרינן פלגינן בפלוני רבעני לרצוני ובפלוני בא על אשתי ובלדידי אוזיף בריביתא, שמקבלין את עדותו שפלוני רבע ובא על אשת איש והלוה ברבית, אלא דאין מקבלין את עדותו לגבי חיוב הנרבע והנבעלת והלוה.

אך לדעת הי"מ דדינא דפלגינן דיבורא הוא דמחלקים את הדיבור עצמו, הרי דבזה הי' לנו לומר דכיון דמחלקים את הדיבור, ואין המעשה כמו שהעיד, מהיכ"ת כלל שעשה איסור, - ולא מיבעיא בפלוני בא על אשתי, דאם לא בא על אשתו, מהיכ"ת שבא על אשת איש, אלא אף בפלוני רבעני לרצוני ובלדידי אוזיף בריביתא, הרי דאם ל"ה המעשה כמו שהעיד, מהיכ"ת שהי' המעשה כלל, דהוא לא העיד אלא שרבע אותו ושהלוה לו ברבית, ואם ל"ה מעשה זה, מהיכ"ת שרבע אדם אחר ושהלוה לאדם אחר ברבית.

וע"ז הוא שכתבו הי"מ דהוא משום שהעדים באו לחייב את האדם או לפסלו, וע"כ אמרינן דעיקר עדותם הוא שרבע ושבא על אשת איש ושהלוה ברבית, ואף שהוסיף לפרש שרבע אותו ושבא על אשתו ושהלוה לו ברבית, מ"מ שפיר מצינו לקבל את עיקר עדותו, ולא לקבל את מה שהוסיף, - וזהו גם מש"כ רש"י דהא דפלגינן בפלוני רבעני לרצוני הוא משום דהוא מתכוין לעדות, והיינו שהוא מתכוין להעיד שפלוני רבע וחייב, אלא שהוסיף לפרש דרבע אותו, וע"כ אף אם מקבלים את מה שהוסיף שרבע אותו, אכתי מצינו לקבל את עיקר עדותו שפלוני רבע.