11 חרדל א - בד_ ר_ח ור_ת
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

אור ליום ד' כ"ב שבט תשע"ב

**א**

א] ב"ב די"ח: תוד"ה וסבר, ומפרש ר"ת ור"ח דה"ג, אלא אמר רבינא קסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו, והשתא הד' ביה מכל שינויי דלעיל, דודאי בכולהו מודה רבא דכי ליכא כותל או ירק דסמיך, משום דקא סברי רבנן דדוקא על המזיק להרחיק את עצמו, דהיינו כי איכא דבר הניזוק, אבל כי ליכא דבר הניזוק לא מקרי הסומך מזיק, ולא אסר רבא לסמוך אפי' לרבנן אלא דוקא בור משום טעמא דכל מרא ומרא דקא מחית מרפית לארעאי ולהכי חשוב הסומך מזיק אפילו כי ליכא בור וכו', ולהכי המתין נמי כדי להביא מתניתין דמשרה משום דמינה צריך לחזור מכל שינויי דלעיל, עכ"ל, וכעי"ז כתב בעה"מ.

ויש להעיר בזה, דהנה התוס' לעיל בסוגיין כתבו מהא דפריך מגפת, ז"ל, ותימה מאי קושיא הכא ודאי מותר לסמוך בשאין כותל שאין מזיק כלום וכשיחפוץ זה לעשות כותל יסיר את הגפת, וי"ל דהני נמי מקלקלין את הקרקע ויזיק לכותל לכשיבנה אפי' שוב יסיר, ועוד אומר ר"י דבכל אלו יש טורח בסילוקן וכו', עכ"ל.

והנה לכאו' לדרך קמא דהתוס' דהני נמי מקלקלין את הקרקע וכו', הרי נמצא דשאר נזקין דמו לבור, דכ"ה דבבור הוי מזיק מהשתא משום דכל מרא ומרא, ה"נ בשאר נזיקין הוי מזיק מהשתא משום שהן מקלקלין את הקרקע, ולפ"ז נמצא דגם לפ"מ דמסיק דעל המזיק להרחיק את עצמו, וא"צ להרחיק כשאינו מזיק, מ"מ ה"ה אסור לסמוך כל הנזקין.

אך אי"ז מתישב בד' התוס' והרא"ש, שסתמו וכתבו דלפי' זה הדר בי' מכל שנויי דלעיל, ולא תלו לזה בב' הדרכים שכתבו לעיל, ונ' מזה דגם לדרך קמא דגם גפת וכו' מקלקלין את הקרקע וכו', מ"מ לא אסר רבא לסמוך אלא בבור, וצ"ב הטעם בזה.

ב] ונ' לישב, דהנה התוס' לעיל שם כתבו עוד, ז"ל, וא"ת אכתי מאי פריך לרבא הא מפרש טעמא לעיל משום דכל מרא ומרא דקא מחית מרפית לארעאי, וי"ל דההוא טעמא לא קאמר אלא אליבא דרבי יוסי והכא לא פריך אלא אליבא דרבנן, עכ"ל.

ולכאו' גם קו' התוס' זו לא קיימא אלא לדרך בתרא שכתבו דהא דלרבא אסור לסמוך גפת, הוא משום דיש טורח בסילוקן וכו', אך לדרך קמא שכתבו דהא דאסור לסמוך גפת הוא משום דהן מקלקלין את הקרקע וכו', הרי דמי שפיר לבור דכל מרא ומרא וכו', ושפיר יש לאסור לסמוך גפת גם לדעת ר' יוסי.

אמנם הנה בדרישה סימן קנ"ה סקמ"ז כתב בזה, ז"ל, וקשה אפי' לשנויא קמא דתוס' הנ"ל, דאף דגפת מקלקל הקרקע, מ"מ אין הקלקול מתחיל אלא לאחר שמעמיד הכותל שם, ואז הוי גרמתו ואינו מזיק בידים, משא"כ חפירת בור דבהדי דחפר מרפה לארעא בכל מרא ומרא, עכ"ל.

ונ' בביאורו, דשאני בור דכל מרא ומרא וכו', וה"ה מרפה את הקרקע שאינה ראוי' להיות כותל לבור, וע"כ הו"ל גירי דילי', ומשא"כ בגפת וכו', אין הקלקול פגם בגוף הקרקע, אלא היינו כל' התוס' דמכח הקלקול "יזיק לכותל כשיבנה, והיינו דההבל נבלע בקרקע, וכשיבנה כותל יזיק ההבל לכותל, וע"כ אי"ז גיר"ד.

ג] ולפ"ז נראה, דע"כ למסקנא לא אסר רבא אלא בבור ולא בשאר נזקין, דדוקא בבור דהוא מרפה את הקרקע שאינה ראוי' להיות כותל לבור, חשיב כמזיק, ועליו להרחיק את עצמו, ומשא"כ בשאר נזקין, הרי דהגם דאיכא הפסד בסמיכתו, מ"מ עדיין אינו מזיק כלל, וע"כ אינו צריך להרחיק את עצמו.

**ב**

ד] הרמב"ן במלחמות הק' ע"ד בעה"מ, ז"ל, ואין הגמרא מתפרשת בכך שהי' לו לומר א"צ להרחיק עד שיזיק ואם הי' מדקדק וכו' הי' רואה שלשון על המזיק להרחיק את עצמו הוא בא לרבות את הרחקה ולא למעט, ועוד מאי קסברי רבנן וכי דברי חכמים שנה ותירץ או דברי רבא, הרי דברי חכמים כפשוטן הם עומדים ודברי רבא הוא שפירש בפנים חדשות והול"ל קסבר רבא או לשון אחר, עכ"ל.

ה] ובקצוה"ח סימן קנ"ה סקי"ב כתב לישב, ז"ל, דודאי בדברי רבא לק"מ, כיון דרבא להדיא קאמר טעמא דידי' משום דכל מרא ומרא מרפית לארעאי, וא"כ היכי מקשי מיניה לשאר הנסמכין, אלא דכבר וכו' ותירצו דרבא לא אמר טעמא דכל מרא ומרא וכו' אלא אליבא דרבי יוסי דסבר דבעינן גיריה דיליה, אבל לרבנן דלא בעי גיריה א"כ בכל הנסמכין אסור ע"ש וכו', וכיון דעיקר קושיא אינו אלא אליבא דרבנן, וכיון דלרבנן לא סמיך היכי משכח"ל כיון דר' יוסי עלה קאי. ולזה משני אלא אמר רבינא קסברי חכמים על המזיק להרחיק את עצמו, והיינו דעד השתא קס"ד דלרבא אליבא דרבנן כל הנסמכין אסור אפילו היכא דלא שייך טעמא דכל מרא ומרא, והשתא מסיק רבינא דחכמים סברי על המזיק להרחיק, והיינו היכא דהוא מזיק עכשיו, אבל היכא דליכא דבר הניזק גם לרבנן מותר היכא דלא שייך טעמא דכל מרא ומרא, עכ"ל.

והנה לכאו' ד' הקצוה"ח אינם מישבים אלא לקו' הרמב"ן השנית, דמ"ט קאמר קסברי רבנן, אך לא נתישבה בזה קו' הרמב"ן הראשונה דל' על המזיק להרחיק את עצמו מ' דבא לרבות ההרחקה ולא למעט, אך בד' הקצוה"ח מ' שבזה נתישבו ב' קו' הרמב"ן, וזה צ"ב.

עוד ילה"ע בעיקר מש"כ הקצוה"ח, דהגם דלר' יוסי פשיטא דא"צ להרחיק אלא בבור דכל מרא ומרא ולא בשאר נזיקין, ונמצא דהנפ"מ בד' רבינא דקודם שהוא מזיק א"צ להרחיק עצמו היא רק לרבנן ולא לר' יוסי, הרי לכאו' מ"מ עיקר חידושו של רבינא הוא כלפי דינא דרבא, דמודה רבא דליכא דין הרחקה היכא דליכא לניזק, ואך דלדעת ר' יוסי ליכא נפ"מ בזה, דבלא"ה כל דליכא ניזק אי"ז גיר"ד וא"צ להרחיק, ורק לדעת רבנן דל"ב גיר"ד, הוא דנתחדש בד' רבינא דמ"מ ליכא דין הרחקה בדליכא לניזק, וא"כ אכתי הול"ל קסבר רבא.

ו] ונ' לבאר בזה בד' הקצוה"ח, דהא דלדעת ר' יוסי א"צ להרחיק אלא בדהוי גיר"ד, הוא משום דא"צ להרחיק אף שהוא עושה בתוך שלו, אלא בשהוא מזיק לחבירו, ורק בדהוי "גירי דילי'" הוא דחשבינן לי' כמזיק, וה"ה צריך להרחיק.

ולפ"ז נראה, דזהו דקאמר רבינא קסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו, והיינו דהרי לדעת ר' יוסי ודאי דליכא דין הרחקה אלא על מזיק, וע"כ כל דליתא לניזק דעדיין אינו מזיק א"צ להרחיק, וקמ"ל רבינא דגם לדעת רבנן ליכא דין הרחקה אלא בשהוא מזיק, והא דס"ל דל"ב גיר"ד, הוא משום דגם כשאי"ז גיר"ד חשבינן לי' כמזיק, אך כל דליתא לניזק ולא חשבינן לי' כמזיק, א"צ להרחיק.

ולפ"ז נ', דבזה נתישב גם משה"ק הרמב"ן דל' על המזיק להרחיק את עצמו בא לרבות ההרחקה ולא למעט, והיינו משום דלדרך זו קאתי רבינא לפרש לד' רבנן דס"ל דל"ב גיר"ד, דאי"ז משום דס"ל דל"ב שיהא מזיק, אלא לעולם מודו רבנן דעל "המזיק" להרחיק את עצמו, ואך דגם כשאי"ז גיר"ד חשיב כמזיק, וכיון דאתי רבינא לפרש לעיקר דין ההרחקה לדעת רבנן, שפיר קאמר דקסברי דעל המזיק להרחיק את עצמו, דזהו דין ההרחקה לדעתם, ודו"ק.

ז] ובד' הרמב"ן שהק' כן ע"ד בעה"מ ולא תי' כד' הקצוה"ח, נ' פשוט דאזיל לטעמי' בחידושיו לעיל בסוגיין שכתב בדרך בתרא דקו' הגמ' מגפת וכו' היא גם לדעת ר' יוסי, דכיון דאילו איתי' לכותל הוי גירי השתא נמי כגירי דמו וכו', ולפ"ז הרי נמצא דד' רבינא קיימי גם לדעת ר' יוסי, דא"צ להרחיק אלא בבור ולא בשאר הנזקין, וזהו שהק' הרמב"ן דא"כ לא הול"ל קסברי רבנן.

ונ' עוד, דגם לדרך קמא דהרמב"ן דקו' הגמ' מגפת וכו' היא רק לדעת רבנן, ג"כ ל"ה מצי לישב כד' הקצוה"ח, שהרי בד' הרמב"ן נראה, דהא דמודה ר' יוסי בגירי דילי', אי"ז משום דבגיר"ד חשיב הסומך כמזיק, אלא הוא משום דהדבר שסומך הוי דבר המזיק, ונמצא דלדרך קמא דהרמב"ן דקו' הגמ' מגפת היא רק לדעת רבנן, היינו משום דלדעת ר' יוסי לא חשיב הדבר שסומך כדבר המזיק כ"ז דליתא לניזק, ולפ"ז הרי דהא דקמ"ל רבינא דעל המזיק להרחיק את עצמו וכל דליתא לניזק א"צ להרחיק, משום דלא מיקרי הסומך מזיק, אי"ז חידוש מסוים בדעת רבנן, אלא עיקר החידוש הוא בדעת רבא, ואך דהנפ"מ בזה היא רק לדעת רבנן ולא לדעת ר' יוסי, ולא הול"ל קסברי רבנן, וכמש"נ לעיל.