44 רמב_ם ורא_ש בדיני פו_ס
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' י"ד אלול תשס"ג

**סימן ב'**

א] כתב הרמב"ם רפ"ח מס"ת, פרשה פתוחה יש לה ב' צורות וכו', ומתחיל הפרשה שהיא פתוחה מתחילת השיטה השני' וכו', ומתחיל הפרשה הפתוחה מתחילת שיטה השלישית, פרשה סתומה יש לה ג' צורות וכו', ומתחיל לכתוב וכו' מתחילת הפרשה שהיא סתומה וכו', ויתחיל לכתוב הפרשה הסתומה מאמצע שיטה שני' וכו', ומתחיל לכתוב הסתומה מאמצע השיטה, נמצאת אומר שפרשה פתוחה תחילתה בתחילת השיטה לעולם, ופרשה סתומה תחילתה מאמצע השיטה לעולם, עכ"ל.

אך דעת הרא"ש בהל' ס"ת סי' י"ג, שהסתומה היא שהריוח שבין הפרשיות סתום מכאן ומכאן, וכל שהריוח פתוח מצד אחד למעלה או למטה נקראת פתוחה, ואם סיים פרשה סתומה בסוף שיטה יניח שיטה חלק ויתחיל בשיטה השלישית והויא פרשה סתומה, כיון דאין פתוחה לא בסוף שיטה ולא בתחילת שיטה, ושיטה חלק הוי כמו ריוח באמצע השיטה, עכ"ל.

והנה מבו' בזה דנחלקו הרמב"ם והרא"ש בתרתי, חדא, בשהניח הריוח בתחילת השיטה, דלהרמב"ם הוי סתומה ולהרא"ש הוי פתוחה, ועוד נחלקו בשהניח שיטה שלימה חלק, דלהרמב"ם הוי פתוחה ולהרא"ש הוי סתומה, וצ"ב הפלוגתא בזה.

והנה בפשוטו הי' נ' בביאור הפלוגתא בזה, וכן מפורש בד' מהרש"ל בשו"ת סי' ל"ז, וכדלהלן, דהנה דעת הרא"ש מבוארת בדבריו, דעיקר שם פתוחה וסתומה תליא בהריוח, דכל דהריוח הוא פתוח הויא פתוחה, וכל שהריוח הוא סתום הויא סתומה, וזהו שכתב הרא"ש דכיון דכל דהריוח פתוח הוי פתוחה, א"כ מה לי אם פתוחה למעלה או למטה???ל' זה מורה כמש"נ להלן, דלהרא"ש תלי הפתוחה בפתיחת הכתב ע"י הריוח, ולא בפתיחת הריוח, ודו"ק????.

אך בדעת הרמב"ם נ' דס"ל, דשם פתוחה וסתומה לא תליא כלל בהריוח אם הוא פתוח או סתום, אלא תליא במקום תחילת הפרשה השני', דאם מתחלת בתחילת השיטה הויא פתוחה ואם מתחלת באמצע השיטה הויא סתומה, וע"כ ס"ל דאם הניח ריוח בתחילת השיטה הויא סתומה, כיון דהפרשה מתחלת באמצע השיטה.

וזהו גם טעם פלוגתיהו אם בהניח שיטה חלק הויא סתומה או פתוחה, דלהרא"ש לטעמי' דשם פתוחה וסתומה תליא בהריוח אם הוא פתוח או סתום, ע"כ י"ל דע"י הנחת שיטה חלק הויא סתומה, ומשום דחשבי' לי' כריוח שבאמצע השיטה שהוא סתום, וכמו שפי' מהרש"ל שהבאנו להלן, אך להרמב"ם לטעמי' דשם פתוחה סתומה לא תליא כלל בהריוח אם הוא פתוח או סתום, אלא תליא במקום תחילת הפרשה השני', דכל שהיא מתחלת בתחילת השיטה הויא פרשה פתוחה, הרי דליכא נפ"מ כלל בצורת הריוח שהניח, ואף אי הניח שיטה חלק, כל שמתחלת הפרשה השני' בתחילת שיטה הויא פתוחה.[[1]](#footnote-2)

ב] אמנם צ"ב בזה, דאי נימא דשם פרשה פתוחה וסתומה להרמב"ם לא תליא כלל בהריוח שבין הפרשיות, אלא תליא במקום תחילת הפרשה השני', א"כ לכאו' נמצא דשם פתוחה וסתומה ל"ש כלל לדין ההפסק בין הפרשיות, והוי דין בהפרשה השני' עצמה, וא"כ מ"ט אמר ר"מ במנחות דל"ב. דעושה פרשיותי' של מזוזה פתוחות משום שאינן סמוכות בתורה, וחזינן מזה דדין סתומה ופתוחה מישך שייך לההפסק שבין הפרשיות, דסתומה היינו דהוי זה המשך דהפרשה הקודמת ופתוחה הוי זה ענין חדש, וע"כ כיון דאינן סמוכות זל"ז בתורה יש לעשות פרשיותי' פתוחות, ולמה דמסיק שם רנב"י מהני ה"ט דעכ"פ אי עבדינהו פתוחות שפיר דמי, וכן ביאר הט"ז באו"ח סי' ל"ב סקכ"ה, עיי"ש, ונת' עוד בזה בסי' ד' סק"ב ושם סק"א בהערה, ולכאו' אי"ז מתישב לדעת הרמב"ם דשם פתוחה וסתומה לא תלי כלל בההפסק שבין הפרשיות, אלא הוי זה דין במקום התחלת הפרשה השני'.

גם צ"ע מהא דמבו' בפשוטו מד' הרמב"ם פ"ח מס"ת דפרשיות שבתחילת החומשים אינן לא פתוחות ולא סתומות, ונת' בזה ב???, ולכאו' הטעם בזה הוא משום דכל ענין פתוחות וסתומות הוי בההפסק שבין הפרשיות, וע"כ בפרשת בראשית דליכא פרשה אחרת לפני', וכן בשאר הפרשיות שבין החומשים דהוי כל חומש וחומש חלק בפנ"ע, ליכא בזה דין פתוחה וסתומה, ואי נימא דלהרמב"ם ל"ש כלל שם פתוחה וסתומה להריוח שבין הפרשיות, א"כ מ"ט לא ניבעי לזה גם בפרשיות שבין החומשין, וגם עיקר מה שנתבאר בדעת הרמב"ם דשם פרשה פתוחה הוי במה שמתחלת בתחילת השיטה ושם פרשה סתומה הוי במה שמתחלת באמצע השיטה, צ"ב מה טעם יש בזה דמקום תחילת הפרשה יעשאה פתוחה או סתומה.

ג] אך הנה באמת עיקר מש"נ בביאור פלוגתת הרמב"ם והרא"ש, מצאנו הדברים מפורשים בד' מהרש"ל בשו"ת סי' ל"ז, ומדבריו למדנו לפרש גם טעם שי' הרמב"ם דשם פתוחה וסתומה תליא במקום תחילת הפרשה השני', ז"ל, לדברי הרמב"ם הפתוחה היא לעולם בראש השיטה בהתחלת הענין, כמו בראשית שהיא התחלת התורה, ופתוחה היא מלשון פתיחה שנפתח הענין בלא הקדמה שלפני', והסתומה לעולם מתחלת מאמצע השיטה, שמורה שיש דברים אחרים כתובות לפני', ולדברי שאר המחברים תלוי הכל בריוח והפסק, אם יש ההפסק לפניו היא פתוחה, וחילוק ופתוחה על הריוח קאי, שפתוחה השורה לפניו מבלי כתוב, והתומה לעולם סתומה משני צדדי' ופתוחה באמצע, והא דשיטה חלק הוי פתוחה להרא"ש, היינו משום שכיון שאינה פתוחה בראש השיטה עצמה א"כ חשבי' השיטה חלוקה כאילו היא באמצע הכתב, עכ"ל.

ולפ"ד המהרש"ל נמצא, דגם לדעת הרמב"ם עיקר הענין דפתוחה וסתומה הוי בההפסק שבין הפרשיות, וע"כ מבו' היטב דמה"ט אמר ר"מ דבמזוזה עושה פרשיותי' פתוחות, כיון שאין סמוכות בתורה, והיינו דמה"ט הויא פרשת והי' אם שמע ענין בפנ"ע, וע"כ מהני לעשות פרשיותי' פתוחות, ולחד מ"ד בגמ' מה"ט בעי' בדוקא לעשות פרשיותי' פתוחות, דכיון דפרשת והי' אם שמוע הוי ענין בפנ"ע, ע"כ אין לעשותה סתומה, דסתומה מורה שהוא מחובר לענין שלפניו, וע"כ נמי פרשיות שבתחילת החומשים לי"ב דין פתוחה, כיון שהוי זה חלק בפנ"ע, וא"צ להבדילו מן החומש שלפניו, והאמנם ודאי כיון דהוי זה ענין בפנ"ע, יש להתחיל כל החומשין בתחילת שיטה, שדרך ענין חדש להתחילו בתחילת השיטה, (וכמש"כ מהרש"ל שם לגבי בראשית), אך מ"מ לי"ב דין פתוחה, כיון שאף אם יתחילנה באמצע השיטה לא יראה כהמשך לשלפניו.

ובזה נ' לבאר היטב מה שנחלק הרמב"ם עם ש"ר, דדעת הרמב"ם דאף שהניח ט' אותיות בסוף השיטה, מ"מ אם התחיל הפרשה שאחרי' באמצע השיטה הבאה, הוי זה פרשה סתומה, ובשו"ת מהרש"ל סי' ל"ז כתב, דרבו עליו הגדולים שאמרו דלא גרע בשהוא פתוחה מב' צדדין, והוא מבו' כן, כמו שעמד בזה מהרש"ל שם,???? וע' בזה גם בגדה"ק סי' ער"ה סק"ח, ממה שהביאו התוס' במנחות דל"ב., והרא"ש בהל' ס"ת והמרדכי, וכ"ה בסה"ת ובהגמי"י, דברי ר"ת, דאף לסידור קדמונים דפתוחה הוי במניח ריוח בסוף שיטה, וסתומה הוי במניח ריוח בתחילת שיטה, מ"מ אם יניח ריוח גם בסופה וגם בתחילתה, הוי זה פתוחה, והיינו דכיון דהריוח שבסופה הוי פתוח, מה לי במה שהוסיף עוד ריוח סתום,[[2]](#footnote-3) אך הרמב"ם פליג וס"ל דכה"ג הוי סתומה, וצ"ב הפלוגתא,[[3]](#footnote-4) אמנם ע' בד' מהרש"ל בסי' ל"ז בד"ה על כן נ"ל, (במש"כ שם ע"ד הסמ"ג), שלכאו' כונתו שם, דלהסידור קדמונים אין פתוחה מראשה סתומה, אלא ל"ה לא פתוחה ולא סתומה, וע"כ כל שהניח ריוח בסופה ובתחילתה הוי שפיר פתוחה, ול"ד לד' הרמב"ם, עיי"ש, וע' גם בהגה' הגרמ"ב למרדכי שכתב כן, (וכן דן גם בספר קדושת יו"ט סי' מ"ד, עיי"ש דלא מסיק כן), וע' גדוה"ק סי' ער"ה סק"ח מש"כ ע"ד הגרמ"ב בזה.

ולמש"נ הוא מבו' היטב, דלדעת הרמב"ם שם פתוחה וסתומה ל"ה כלל מכח הריוח, אלא מכח מקום תחילת הפרשה, וע"כ ליכא נפ"מ היאך הי' הריוח שלפני הפרשה, אלא כל שהתחיל הפרשה בתחילת השיטה הויא פתוחה, וכל שהתחיל באמצע השיטה הויא סתומה, וז"ב.

ד] בביאור דעת הרמב"ם, ע' ב"י או"ח סי' ל"ב בשם ר"י אבוהב, בפרשת קדש דהוי פתוחה, אך בדבריו שם מבו' דה"ט מהני גם להרא"ש, הגם דלהרא"ש לא תליא כלל במקום תחילת הפרשה, וכבר נת' לעי' סק"ג ובסי' ד' סק"ג לתמוה בזה, עיי"ש, ועמש"כ בזה מהר"י שוצנא, וע' גם בנובי"ת יו"ד סי' קע"ט, שנקט דלהרמב"ם פרשיות דבריש החומשים הם פתוחות, ולהרא"ש הם סתומות, והגם דד' שיטין אין מעכבין, מ"מ ד"ז מעכב לעשות פתוחה להרמב"ם וסתומה להרא"ש, גם צ"ע בל' הב"י שנר' דגם להרא"ש מתקיים בזה דין פתוחה, עיי"ש, ונ' מזה דשורש שי' הרמב"ם הוא דפתוחה לא תליא כלל בהריוח, אלא היכן היא מתחילה, וכ"כ להדיא הפמ"ג בסי' ל"ב מש"ז כ"ו, ועיי"ש גם במש"ז כ"ה שמבו' כן, עיי"ש מש"כ לפ"ז, וכ"נ ל' הפרישה סי' ער"ה סקט"ו, וכ"נ גם במאמ"ר שם סקל"ד.וכ"נ ל' ארחות חיים סי' כ"ו, ז"ל, פירוש הרמב"ם פתוחות שיתחיל הפרשה בראש השיטה וסתומות שיתחיל הפרשה באמצע השיטה, עכ"ל, וכ"ה גם ל' הריא"ז בהלכות ס"ת דין כ"ה.

וצ"ע רב בד' ר"י אבוהב בפירושו על הטור, עיי"ש מש"כ באורך בביאור דעת הרמב"ם, וצ"ב.

ה] אך בד' מהרש"ל בשו"ת סי' ל"ז שנטה לומר דגם להרמב"ם אם הניח כדי ט' אותיות ותיבה הבאה, הרי שאף אם התחיל בשיטה הבאה באמצע הוי פתוחה,[[4]](#footnote-5) עיי"ש, וכ"נ גם דעת הט"ז בסי' ל"ב סקכ"ו וכמש"כ ביד אפרים ובלבו"ש שם,[[5]](#footnote-6) וכן נוטה דעת החזו"א או"ח סי' י' סק"ב, אך בהגה' הגרמ"ב למרדכי, כתב ע"ד מהרש"ל שד"ז הוא סברא בלא ראי' ועיקר, וגם בגדוה"ק סי' ער"ה סק"ח כ' דזה אין לו טעם, הרי מבו' שדעת כולם דאף הרמב"ם מודה דסתומה לא תליא במקום תחילת הפרשה, אלא תליא במה שהריוח שקודם הפרשה סתום, דאם שורש ד' הרמב"ם הם דכל שהתחיל באמצע השיטה הוי סתומה, הרי ל"ש לחלק היאך הי' הריוח שמקודם, ובכל גוני הי' חשוב סתומה, וכנ"ל.[[6]](#footnote-7)

ולדעתם נ', דהא דס"ל להרמב"ם דאף בהניח ריוח ט' אותיות בסוף שיטה וריוח מעט בתחילת שיטה הוי סתומה, הוא משום דס"ל דמצרפין כל הריוח יחד, וכל ריוח זה הוא סתום, שהרי לדעת הרמב"ם צורת סתומה הוא דהריוח סתום לצד פנים, והכא כיון דמצרפין כל הריוח יחד, הרי נמצא דהריוח סתום כלפי פנים, וזה כעין עצת הט"ז לצאת ידי הרא"ש בתפילין, דבפשוטו הטעם בזה הוא עד"ז דכיון שאין שיעור פרשה בכל ריוח לחוד מצרפין ב' הרוחים יחדיו, וע"כ חשיבי כסתומה כיון דהוי הריוח בין ב' כתיבות, ועמש"נ עוד בסי' ג' סק"?, ובסי' ד' סק"?? בעז"ה, וע"כ ס"ל דכ"ז הוי רק בשלא הי' יכול להתחיל הפרשה הבאה בשיטה העליונה, אך כשהי' יכול להתחילה בשיטה העליונה, הרי דאין לנו לצרף הריוח דבשיטה השני' להריוח דבשיטה הראשונה, שהרי אין הריוח שבשיטה השני' נצרך כלל, וע"כ בכה"ג הוי פתוחה מעליא, וכ"ה להדיא בל' היד אפרים בסי' ל"ב ע"ד הט"ז שם סקכ"ו, דטעם ד' הרמב"ם הוא משום דמצרפין את ב' הרוחים והוי הריוח סתום, עיי"ש, וכן מבו' גם בל' הט"ז שם, עיי"ש. ????וע' עוד בלבו"ש ע"ד הט"ז שם מה שביאר בטעמו???, וכן מבו' גם בד' החת"ס יו"ד סו"ס רנ"ד, עיי"ש.

והנה כבר הבאנו מש"כ המהרש"ל ע"ד הרמב"ם, דרבו עליו הגדולים שאמרו דלא גרע בשהיא פתוחה מב' צדדין, וע"כ הוי פתוחה בכה"ג, ולמש"נ הרי דמהרש"ל לטעמי' בביאור ד' הרמב"ם, שפיר יש לתמוה כן ע"ד הרמב"ם, דמהיכ"ת דנצרף ב' הרוחים להדדי, הרי הריוח שבסוף השיטה בפנ"ע, הוי ריוח דפתוחה, ומה מהני מה שהוסיף עוד ריוח סתום, אך לד' הב"י בביאור ד' הרמב"ם אין להקשות כן כלל ע"ד הרמב"ם, כיון דהריוח אינו קובע כלל לשם פתוחה וסתומה, וכמש"נ.

וע' בגדוה"ק יו"ד סי' ער"ה סק"ח, שהוכיח מד' הב"י שם דפליג לדינא על המהרש"ל ודעימי', וס"ל דלדעת הרמב"ם הוי סתומה אף בכה"ג שהניח חצי שיטה עליונה בסופה, וחצי שיטה תחתונה בתחילתה, ולמש"נ הרי דאזיל הב"י לטעמי', דשורש שיטת הרמב"ם הוא משום דכל שמתחיל באמצע השיטה הוי סתומה, ולא נפ"מ כלל בריוח שקודם לכן, וע"כ אין לחלק כד' מהרש"ל, וכמש"נ.

ו] והנה לדעת מהרש"ל ודעימי', צ"ע ע"ז מד' הרמב"ם דעושה גם לה"קדש" פתוחה, וצ"ע כעת, ויל"ע בד' האחרונים שכמדומה שיש שפירשו בד' הרמב"ם דל"ד נקט דקדש פתוחה היא, וצ"ע כעת, ???וצ"ע בלבוש שם סעיף ל"ו,

וע' כן בשו"ת מהר"מ פאדוא סי' ע"ז שהק' כן על הרמב"ם, דכיון דס"ל דהריוח שלפני' מורה על היותה פרשה פתוחה, א"כ מ"ש בקדש לעשותה פתוחה, ואין לומר דכמו שכשיש חלק לפני' הויא פתוחה כ"ש כשלא נכתב דבר לפני' כלל דנקראת פתוחה, דא"כ כאשר התחיל בספרו למנות הפתוחות והסתומות הי' לו להתחיל ולמנות גם בראשית, והוא לא עשה כן וכו', ואפשר לתרץ דמה שאומר וג' פרשיותי' פתוחות אינו שב על תפילין, רק אמר שככה הם בתורה, ובא להורות לנו דינן בתורה כדי שנדע להתנהג בתפילין.

ובשו"ת רמ"ע מפאנו סי' ק"ו ג"כ עמד בזה דמי עשאה פתוחה לפרשת קדש, ומ"ש מפרשת בראשית שאינה מנוי' בכלל הפתוחות, וכתב ע"ז דאין הנידון דומה לראי', דל' פרשה הוא מלשון פרישה, והכונה שהוא יתברך פרש והפסיק הדיבור שדיבר עם מרע"ה כדי ליתן ריוח להתבונן, וכאשר כ"ה בברייתא בריש תו"כ, (ודעת הרי"ד דמה"ט במזוזה אין עושה הפסק כלל, עיי"ש), וכן צריך שהסופר יפרוש מלכתוב עוד בהמשך אבל גם הוא יפסיק ויניח ריוח פנוי, וזה הענין לא יוצדק רק אחרי ההתחלה, כי מהיכא יפרוש קודם שיתחיל, ולכן לא יוצדק בבראשית פרשה וכו', אמנם קדש להיותה בתורה פתוחה, הנה בתחילתה בראש שיטה היא סימן מובהק ואות נגלה להיותה פתוחה, כי אחר שיצדק בה ענין הפרשה, ר"ל פיסוק והפרשת הדיבור, ההתחלה בראש שיטה עושה אותה פתוחה להרמב"ם והנמשכין אחריו.

ויל"ע עוד בדין תש"ר, שכבר נחלקו בזה הראשונים והאחרונים, ע' מה שהביא בזה הביאוה"ל והגדוה"ק, ובסי' ד' סק"ד הבאנו מד' היראים דס"ל דכל פרשיות תפילין הוו סתומות, ומ"מ בתש"ר ס"ל דא"צ לעשותן סתומות, עיי"ש, ולכאו' לדעת הרמב"ם אי נימא דגם קדש בעי' להתחילה בתחילת שורה הגם שאין פרשה לפני', הרי ודאי דה"נ הוא בתש"ר, ושו"ר בפמ"ג שם אש"א מ"ט שרמז לזה, ויש להוסיף דמ"מ י"ל דא"צ שיהא בין הפרשיות שיעור הפסק פרשה, וכמש"כ כן בביאור הלכה, עיי"ש, וז"פ, וכל מקום הנידון הוא אי נימא דבקדש ל"ב להתחילה בתחילת שיטה, ומשום דל"ש שם פתוחה רק כשיש פרשה לפני', או היינו משום דל"ש פתוחה רק כשיש ריוח לפני', וכמש"נ בד' מהרש"ל ודעימי' דגם להרמב"ם הוי שם פתוחה מכח הריוח, ובזה יל"ד די"ל דבתש"ר הגם דהוו על עורות נפרדים מ"מ דייני' להו כהמשך א', ואך דל"ב שיהיו מחוברים, והרי אף בתש"י ל"ב לעיכובא דיהיו מחוברין, ומ"מ נ' מוכרח דגם כשאינן מחוברין חשיבי כהמשך אחד, וכמש"נ בזה בהערה, עיי"ש.[[7]](#footnote-8)

}}}כתב בשו"ת רמ"ע מפאנו סי' ק"ו, דהרמב"ם הי' גורס בירושלמי פתוחה מראשה סתומה, פתוחה מאמצע פתוחה, פתוחה מכאן ומכאן סתומה, וזהו כדעתו דכל שהריוח בתחילת השיטה, או דהריוח בסופה ובתחילתה הוי זה סתומה, ול' פתוחה המכוון הוא ריוח חלק, וכתב עוד דזהו גם צורת פתוחה דהרמב"ם דהויא פתוחה מסופה, ושיטה שלימה חלק דהויא נמי פתוחה, נמי הויא בכלל זה, כי אחרי שמתחיל בשיטה השלישית, א"כ כל מה שלפני' נידון כסוף השיטה הראשונה, וכל השיטה השני' שנשארת פנוי' הוא כאילו נשאר פנוי סוף השיטה הראשונה, וא"כ היא פתוחה מסופה, ודן שם עוד, דהרמב"ם למד צורת פתוחה זו מן מ"ס שהביאו התוס', עכ"ל.

כתב עוד, דגם סידור הקדמונים מתישב עם הרמב"ם, וציור הסדורה דאיתא התם אינו חולק על הרמב"ם, שהרי הרמב"ם לא איירי כלל בגונא שמתחיל בשיטה התחתונה כנגד המקום שהפסיק בעלינה,

והביא עוד מסמ"ג בשם ר"י, דנוסח המ"ס הוא טעות סופר, ובהגה' סמ"ק כתב בשם מרדכי קצר דבנוסחאות המדויקות מתאים המ"ס לדעת הרמב"ם.

ותמה שם על הרא"ש שכתב דשיטה חלק הוי סתומה, דזאת הצורה היא פתוחה להרמב"ם ולסידור הקדמונים, וגם כפי מש"כ במ"ס שאם הסיים בראש הדף ישייר שיטה אחת למעלה, משמע כי בהניח שיטה אחת חלק אין לך פתוחה גדולה מזו, עכ"ל, והדברים צ"ע רב, דבד' המ"ס מתבאר להדיא דכה"ג הוי סתומה, ??? וע"ז הוא שסמך הרא"ש, והטעם???.

כתב עוד דהרמב"ם לא חילק בין אמצע הדף לסוף הדף מדלא פירש, וגם דר"י חילק כן רק מכח קושיא בירושלמי לפי גירסתו, אך לגיר' הרמב"ם ניחא, וגם דא"כ לא יצדק כללא דהרמב"ם, דהו"ל למעוטי היכא שהתחילה בתחילת הדף.

בסמ"ק סי' קנ"ד נ' שפירש פתוחה מכאן ומכאן סתומה, על המניח פחות מג' אותיות בכל צד, וכד' הרא"ש.

1. ומכבר נתבאר עוד בזה, דזהו גם טעם פלוגתת הרמב"ם והרא"ש, דדעת הרמב"ם דבין פרשה פתוחה ובין סתומה הוי שיעור הריוח ט' אותיות, ודעת הרא"ש, כפי שהביא הטור ביו"ד סי' ער"ה, דפתוחה שיעורה בט' אותיות וסתומה שיעורה בג' אותיות, וכעי"ז הוא דעת סידור קדמונים שהביא ר"ת בהל' ס"ת שלו, והובא בתוס' מנחות דל"ב. וברא"ש בהל' ס"ת שם, ולמש"נ נ' בביאור הפלוגתא, דלהרא"ש לטעמי' דשם פתחה וסתומה תליא בהריוח שבין הפרשיות, הרי י"ל דמלבד דבפרשה פתוחה בעי' ריוח פתוח כדי לחלק הפרשיות זמ"ז לגמרי, ה"נ בעי' ריוח גדול כדי לחלק הפרשיות טפי, ועמש"נ עוד בטעם זה ב???, אך להרמב"ם לטעמי' דשם פתוחה לא תליא כלל בהריוח, אלא במה שמתחלת הפרשה בתחילת השיטה, ולדעתו הרי דין הריוח הוי דין נוסף להפסיק בין הפרשיות, ואין מקום לחלק בזה בין פתוחה לסתומה, שהרי לא הריוח משוי להפרשה לפתוחה ולסתומה.

   ונת' שם עוד לבאר בזה פלוגתת הרמב"ם והרא"ש שהביא הטור ביו"ד ר"ס ער"ה, שדעת הרמב"ם דאם עשה פתוחה סתומה או סתומה פתוחה אין לה תקנה, ודעת הרא"ש דיש לה תקנה, ולהנ"ל יל"פ טעם הפלוגתא, דלהרמב"ם לטעמי' דדין פתוחה וסתומה הוי בצורת הפרשה עצמה, הרי דשפיר י"ל דכל ששינה הפרשה מצורתה מיפסלא וא"א לתקונה, כיון שעשה הפרשה שלא כצורתה, ואשכחן דכוותה בדוכתא אחרינא, אך להרא"ש דדין פתוחה וסתומה הוי בהריוח שבין הפרשיות, ואי"ז דין בצורת הפרשה עצמה, ע"כ שפיר מצי לתקונה, ע"כ נתבאר בזה, אך עתה אין הדברין נראים לי, ובפשטו טעם הרמב"ם הוא כמו שפירש הריב"ש בסי' ז', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והיינו כמש"נ להלן עפי"ד מהרש"ל, דפרשה פתוחה הוי הפסק טפי מסתומה, וע"כ כל דאיכא גם ריוח פתוח וגם ריוח סתום, אמרי' דל מהכי להריוח הסתום, וכיון דאיכא נמי ריוח פתוח ה"ז מופסק טפי, וע"כ הוי זה פתוחה, ומבו' בד' ר"ת דה"נ להיפך, דלדעת מ"ס דפתוחה הוי בשהניח ריוח בתחילת שיטה, וסתומה הוי בשהניח ריוח בסוף שיטה, נמי הוי הדין דבהניח בתרוויהו הוי פתוחה, והטעם בזה הוא כמש"נ, דכיון דאיכא נמי ריוח פתוח דמפסיק טפי, נחלקת פרשה זו ונעשית פתוחה, ומה לי דיש גם ריוח סתום, וכ"ה ל' ר"ת בהלכות ס"ת שנד' במחז"ו סי' תקי"ט, דאם מניח חלק בסוף שיטה ובראשה לא גרע בהכי.

   אך בס' קדושת יו"ט סי' מ"ד ראיתי שתמה בזה, דמ"ט היכא שעושה גם ריוח פתוח וגם ריוח סתום הוי פתוחה, הרי עשה גם ריוח סתום, ואי אמרי' דל מהכא ואיכא ריוח פתוח, הרי שהי' לנו לפסול כמי שהניח ריוח סתומה במקום שא"צ להניח, ועיי"ש שדן לומר דהא דהוי פתוחה הוא רק משום דלהסידור קדמונים פתוחה מראשה ל"ה לא פתוחה ולא סתומה, וכן להמ"ס פתוחה מסופה ל"ה לא פתוחה ולא סתומה, ורק בסוף הדף הויא סתומה, ושוב דחה לזה, וכתב לפרש בזה, דטעם פלוגתת הסידור קדמונים והמ"ס היא, דס"ל דשם פתוחה לא תליא בהריוח שהוא פתוח, אלא תליא במה שכתב הפרשה פתוח, ולהסידור קדמונים תליא בהפרשה הראשונה שתהא פתוחה ע"י הריוח, וכל שהניח ריוח בתחילת שיטה ל"מ לפתוח, ול"מ רק לההפסק שבין הפרשיות, וע"כ ממילא הויא סתומה, ומאידך להמ"ס שם פתוחה תליא בהפרשה השני' שתהא פתוחה ע"י הריוח, וכל שהניח ריוח בסוף שיטה ל"מ לפתוח אלא לההפסק שבין הפרשיות, וע"כ ממילא הויא סתומה, ולפ"ז ניחא הא דכשהניח ריוח בסוף השיטה ובתחילת השיטה הויא פתוחה לכו"ע, שהרי בכה"ג ב' הפרשיות פתוחות, ומה שהניח עוד ריוח אינו מגרע, שהרי הא דבריוח זה הוי סתומה, לאו היינו שריוח זה סותם, רק היינו שאינו פותח לפרשה זו וע"כ ממילא הויא סתומה, ואשר ע"כ היכא דריוח אחר פותח להפרשה שפיר הויא פתוחה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובבי' הגרמ"ב למרדכי ר"ל דפלוגתא זו תליא בפלוגתיהו אם שם פרשה פתוחה וסתומה הוי על הפרשה השני או על הראשונה, וע"כ להרמב"ם דשם פרשה פתוחה וסתומה הוי על השני', אזלי' בתר הריוח הסמוך לשני', אם הוא פתוח או סתום, ומשא"כ להרא"ש דשם פתוחה וסתומה הוי על הראשונה, אזלי' בתר הריוח הסמוך לראשונה אם הוא פתוח או סתום, אך לכאו' לא נתישב זה בהמבו' בד' ר"ת דבין לדעת הסידור קדמונים דריוח בסוף שיטה הוי פתוחה וריוח בתחילת שיטה הוי סתומה, ובין לדעת המ"ס דבריוח בסוף שיטה הוי סתומה ובריוח בתחילת שיטה הוי סתומה, הרי שאם יניח לב' הרוחים הוי זה פתוחה, ולד' הגרמ"ב הרי דהני תרי מילי סתרי להדדי, דממ"נ אילו ס"ל לר"ת כהרמב"ם דשם פתוחה וסתומה הוי על השני', הרי שהי' בדין דלהסידור קדמונים יהא בכה"ג סתומה, ואילו ס"ל דשם פרשה פתוחה וסתומה הוי על הראשונה, הרי שהי' בדין דלהמ"ס יהא בכה"ג סתומה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שפירש הטעם בזה, משום שאין לטעות בה ולומר שהיא סתומה, שא"כ הי' עושה אותן בסוף שיטה, עיי"ש באורך, והעירוני דמש"כ כן שם לגבי תפילין, צ"ע, דבתפילין לכאו' ל"ש טעם זה, כיון שאינו יכול לעשות אותן בסוף שיטה, שהרי כל פרשה ופרשה הויא בדף בפנ"ע, וצ"ע בזה.

   ועיי"ש בכל ל' מהרש"ל, ויש מקום לדון שלא כתב כן רק דהיכא דצריך לעשות פתוחה הרי שאף בכה"ג הויא פתוחה, אך י"ל דהיכא דצריך לעשות סתומה יהא סתומה אף בכה"ג, וצ"ע בזה מסברא. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בל' הט"ז נ' דמפרש דלהרמב"ם שיעור סתומה הוא ט' אותיות ומקום כתיבת תיבה, וע"כ הוא דכל דליכא שיעור זה מצרפין עם הריוח שבשיטה שמתחת, וכבר תמה בזה היד אפרים שם, דלכאו' מכוון הרמב"ם דשיעור הסתומה הוא ט' אותיות לבד, ואך דבעי' דיהא מקום כתיבת תיבה, כי היכי דיוכל להתחיל את הפרשה שאחרי', וצ"ע בזה, [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש לסייע לדבריהם, דהנה במנחות דל"ב. מייתי' הא דתניא דר"מ הי' עושה פרשיותי' פתוחות, ומסקי' התם דמצוה לעשותן סתומות ואי עבדינהו פתוחות שפיר דמי, וצ"ע דכיון שמצוה לעשותן סתומות, מ"ט הי' עושה ר"מ פרשיותי' פתוחות, ומצאנו ברמב"ן ור"ן שבת דע"ט: שעמדו בזה, ומבו' בדבריהם שהישוב לזה הוא, דאה"נ ודאי הי' עושה ר"מ פרשיותי' סתומות, ורק היכא שלא נזדמן לו הי' עושה אותן פתוחות.

   והנה האופן שלא נזדמן לו לעשותן סתומות, הרי שלד' הרא"ש משכח"ל דסיים פרשת שמע באמצע השיטה, וע"כ א"א לו לעשותה סתומה, שהרי כותבין פרשת והי' אם שמוע בשיטה אחרת, אך לדעת הרמב"ם צ"ע היכי משכח"ל שנזדמן לו שא"א לעשותה סתומה, הרי בכל גווני מצי להתחיל פרשת והי' אם שמוע באמצע שיטה ותהא סתומה, ולד' המהרש"ל ודעימי' ניחא, דמשכח"ל שנשתייר לו בסוף שמע יותר מכדי ט' אותיות ותיבת והי', ובכה"ג א"א לו לעשותה סתומה, והאמנם דצ"ע, שהרי הא דבכה"ג א"א לעשותה סתומה, פי' מהרש"ל משום שאין לטעות בה ולומר שהיא סתומה שא"כ הי' עושה אותן בסוף שיטה, וטעם זה לכאו' ל"ש לגבי מזוזה שיש לו להתחיל פרשת והי' כי יביאך בשיטה אחרת, אך כבר הבאנו לעי' בהערה שמהרש"ל כתב לה"ט גם לגבי תפילין, הגם דא"א לו להתחיל הפרשה השני' באותה שיטה, שיש לו לכותבה בעמוד אחר, ואולי יש לדחות, דהי' עושה אותן פתוחות בגונא שלא הי' לו מקום בקלף לכתוב כל פרשת והי' אם שמוע אם יניח עוד ריוח כדי לעשותה סתומה, וצ"ע בזה.

   וילה"ע עוד, שלדעת הרי"ד דהא דעושה פרשיותי' סתומות הוא דלא הי' משאיר ריוח כלל, ונת' בזה בסי' ד' סק"ה, צ"ע אימתי הי' ר"מ עושה פרשיותי' פתוחות, והרי בכל גווני אפשר לו שלא להשאיר ריוח כלל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה כבר עמד בגדוה"ק סי' ל"ב סק"מ דאי נימא דבתש"ר ל"ב לעשותן פתוחות, א"כ אף בתש"י אם אינן פתוחות יכול לחתכן ולהפרידן ולא ניבעי שיהיו פתוחות, וזה ודאי לא שמענו, ונ' להוסיף דגם לא שמענו דאם עשאן על ד' עורות א"צ לעשות פתוחות וסתומה, וצ"ל בדעת הסוברים דתש"ר ל"ב בהו צורת הפרשיות, דל"ד תש"י לתש"ר, דתש"ר דמעיקר דינם הוו על ד' עורות, הרי היינו דכל פרשה עומדת לעצמה, וע"כ ל"ש בזה דיני צורת הפרשיות, ומשא"כ בתש"י כיון דעיקר דינן על עור א', הרי היינו דהוו כל הפרשיות המשך אחד, ואף אם חילקן היינו רק שהסדר הא' דד' הפרשיות הוי בעורות נפרדים, אך לעולם הוי סדר א' דד' פרשיות, וכמאן דמחברי דמי, ודו"ק, ושמעתי להוסיף בזה, דל' הגמ' במנחות דל"ד: ואם כתבה בד' עורות והניחה בבית א' יצא, ויל"פ דכל מה שיצא הגם דהוי ד' עורות הוא משו דהניחן בבית א' והבית מצרפן, ונ' להוכיח כן, ממשה"ק הגר"ח, הובא בחי' מרן הגרי"ז הל' תפילין, דמ"ש פלוגתא דרש"י ור"ת בתש"י, הרי כשר אף על ד' עורות, ומ"ש בזה סדר כיצד יהיו כתובין, ול"ד לתש"ר דמונחין בד' בתים, וע"כ שייך לדון על סדר הנחתן בבתים, אך עי' בביאור הלכה ר"ס ל"ד, שדן לומר דבתש"י היכא שכתבן על עורות נפרדים, יהא זה תלוי בפלוגתת רש"י ור"ת היאך להניחן, עיי"ש, ויש לציין עוד ליראים שצ"ט שמבו' בדבריו דבשל יד מודה ר"ת דכותבן כסדר שהן כתובין בתורה, וכן דן בזה הסמ"ק, ואכמ"ל, ומוכח מזה דהגם דאה"נ אם כתבן על ד' עורות, ל"ש פלוגתא דרש"י ור"ת, אך היינו משום דבכה"ג דייני' להו כהמשך א' כהסדר הראוי, לרש"י כדאית לי' ולר"ת כדאית לי', אך כל שכתובין בעור א', דבע"כ נקבע סדרן כפי שהן כתובין, הרי דתליא בפלוגתת רש"י ור"ת, והגר"ח שהק' כנר' שפירש דכיון דכשר על ד' עורות, הרי דאף בשכתבן על עור א' הוי ד' כתיבות נפרדות, וזשה"ק דא"כ ל"ש לדון בזה לפלוגתת רש"י ור"ת.

   ובעיקר הענין ע' עוד במקד"מ שם ס"ק קמ"ז, וצ"ע כעת.

   ??? וע' עוד בשו"ת רמ"א סו"ס כ"ה, שכתב דהיכא דעושה תש"י בד' עורות א"צ לעשות הפרשה האחרונה סתומה, עיי"ש הטעם בזה באופ"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)