ציונים והערות מלאכת טוחן
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

##### מלאכת טוחן

**גמ' שבת עד: והטוחן א"ר האי מאן דפרים סילקא חייב משום טוחן, אמר רב מנשה האי מאן דסלית סילתי חייב משום טוחן.**

**רש"י** (ד"ה דפרים סילקא) ביאר דהיינו שחותך לחתיכות קטנות, וכעי"ז הביא האו"ז משמיה דהערוך, אולם **הרי"ף (דף לב.) הר"ח והרא"ש (סימן ה) ס"ל דהיינו שיוצא קמח** ע"י שמפרק נימי העץ, והוסיף הרא"ש 'ומה שפרש"י דפרים סילקא שמחתך ירקות דק דק פירוש תמוה הוא דבר שהוא אוכל ומחתך אותו דק דק אין שייך ביה טחינה עכ"ל'.

ובפי' המשנה לרמב"ם מבואר כרש"י, דכת' (פ"ז) וז"ל 'וענין הטחינה הוא כתיתת החלק הגדול ועשייתו חלקים קטנים ולפיכך חתוך הירקות בשבת או נסירת עץ לקבל הנסורת שלו או טחינת שפיית חתיכת מתכת לקחת טחינתו או כריתת עצים לשריפה **כל זה תולדות טוחן**' עכ"ל. וכן כת' המ"מ (פרק ז' הלכה ד') שכל שדומה בדמיון גמור אלא שחלוק הנפעלים כהזורע והנוטע וכן אם חלוק איכות הפעולה כגון חורש וחופר הם אבות מלאכה, שאם נחלק בהן נחלק במיני הזרעים ובמיני הכלים וכו', "אבל בשאין שם אלא קצת דמיון כגון המחתך את הירק שאינו דומה לטחינה רק בהעשות מגוף אחד גופים רבים אע"פ שהטחינה משנה הגוף הראשון לגמרי ואין החתוך כן זו היא תולדה". והרמב"ם (פכ"א משבת הי"ח) והטור **פסקו דלחתוך הירק דק אסור שדומה לטוחן**.

**סעיף ז**

**גמ' שבת דף קמא.** אמר רב יהודה הני פלפלי מידק חדא חדא בקתא דסכינא שרי תרתי אסיר רבא אמר כיון דמשני אפילו טובא נמי.

יעויין בב"י שהביא שיטות הראשונים דפליגי האם דין זה נאמר בשבת או ביו"ט, וטעם מח' האם יש להתיר כה"ג בשבת וכדכת' רש"י (ד"ה חדא) דלאו טוחן הוא **אלא כלאחר יד**, ובגמ' דלרבא מותר משום דמשנה ומותר אפילו הרבה, וברש"י (ד"ה דקמשני) דהשינוי שלא עושה כך ברחיים ובמדוכה, וי"א דאף כה"ג אסור ורק ביו"ט התירו, והכריעו רוב הראשונים דקיי"ל דאף בשבת מותר וכרבא **דכשמשנה מותר אפילו הרבה**. ויעויין ברמב"ן (ד"ה הא) שמביא ראיה מגמ' ביצה (דף כג.) ומהתוספתא (פרק ט"ו הי"ג) דבשינוי מותר. ויעויין במחצית השקל (סק"ט) דביאר כוונת המג"א דבקתא דסכינא **חשיב שינוי גמור** [וכן למעש"ר שם ע"י תרי שינויים וכדלקמיה] **דאל"ה הרי שינוי וכלאח"י אסור מדרבנן** וכדכת' הב"י בשם השבה"ל. ויעויין באג"ט (טוחן כח) דדייק דמדוך עץ הוי שינוי קצת [כדאיתא ברש"י בביצה] אולם ברמב"ן מבואר דהוי שינוי, ולהכי בקתא דסכינא חשיב שינוי גמור, והק' שם מדברי האב"ע (במדבר יא ח) דאת המן כתתו במדוך אבן או עץ, וחזינן דהוי דרך, ויעויי"ש באג"ט מה שחילק בזה בין טחינה דקה שבעינן כלי טוב או לא.

**ומכל הנ"ל צע"ג דברי המג"א** (סקי"ב) דדייק מדברי הגמ' (דף קלג) דאסור לטחון בפה מה שלא אוכל, וטעמא דאף דהוי שינוי מ"מ אסור מדרבנן, והעתיקו המ"ב (סקל"ו). ותמוה **דבפיו ודאי שינוי גמור הוא יותר מקתא דסכינא**. ואולי אפשר לומר כיון דבדרך אכילה לעולם טוחנים, חשיב דרך, ודוחק.

**והוסיף הרמב"ם** (שם הלכה כ) דכ"ז **בקערה** אולם במכתשת חייב. ויעויין בשו"ת הריב"ש (סימן קפד) דה"ה בכל כלי שמיוחד לטחינה חייב. והבין הב"י דכוונת הרמב"ם **דבעינן תרי שינויים**, וכן משמע לשון השו"ע, אולם **המג"א (סק"ט) והמע"ר תמהו מנין זאת** דבגמ' משמע דדי בשינויי דקתא דסכינא. **והמג"א מסיק משו"ה דמותר אפילו בקערה לחודא** יעוייין בדבריו, ולכאורה בדברי האגור (סימן תפח) שהביא הב"י משמע כדבריו, דכת' שם בקתא דסכינא או בשולי הקדרה, אולם המעש"ר פליג וס"ל דהרמב"ם דייק מהגמ' דבעינן שינוי גמור דווקא. ובא"ר (סקי"א) ביאר דבגמ' סתמא נקט דכשעושה בגב הסכין מסתמא עושה בקערה. ובט"ז (סק"ז) ג"כ משמע דבעינן תרי שינויים דווקא, ובביאה"ג ביאר דבמלח די בשינוי אחד, אולם בפלפלין חמיר טפי ובעינן תרי שינויים**, וכן מכריע המ"ב (סקכ"ה)**. אולם מה שחילק הגר"א ממלח בשאר האחרונים לא נזכר חילוק זה, וכן מחמיר המ"ב (סקכ"ח) ויעויי"ש בשעה"צ (סקל"ב). והנה **המ"ב** (סקכ"ה) כת' ד**טעם איסור במכתשת הוא משום עובדין דחול, ואינו מטעם ב' שינויים כלל**, וע"כ דשינוי קתא דסכינא שינוי גדול הוא, וכמשמעות דברי שבלי הלקט שהביא הב"י.

**כת' העול"ש** (סק"ו) דמשמע מהרמב"ם (שם) דההיתר ע"י קתא דסכינא דווקא לצורך לאכול [היינו לאכול באותה סעודה, אולם הפרמ"ג (משב"ז סק"ז) פליג ודייק מדברי השו"ע דלצורך כל השבת מותר, וכן הכריע המ"ב (סקכ"ד) וכת' בשעה"צ (סקכ"ז) וז"ל 'פרי מגדים. ועיין שבת קמ"ה ע"א לענין כבשים דמוכח כדבריו'. וכוונתו לכאורה דאיתא שם דכבשים לגופן, מותר דווקא לשבת ולא למוצ"ש, והיינו שכל מלאכה אף היכא שעושה בצורה המותרת כגון בשינוי או מפרק לא לצורך מימיו, התירו ע"י שינוי לכתחילה, אולם כ"ז לצורך שבת ודו"ק. [והאג"ט (טוחן סעיף יד) כת' כדברי העול"ש, והוסיף (סק"ל אות ה) שרק כה"ג חשיב שינוי גמור {כמבואר בגמ' דחדא חדא הוי שינוי}. אולם לפי מה שהבאנו לעיל מבואר ברי"ד דגם בלא"ה חשיב שינוי גמור]. ויעויין בהג"מ (פכ"א משבת אות י) שפסק דלסחוט ברזא לצורך גופן מותר רק כשאין לו יין אחר משו"ה, וכ"כ היראים (סימן רעד במלאכת הדש). אולם האו"ז (שבת אות נט) פליג.

[**מוליד ריח** יעויין בשש"כ (פכ"ב הערה קנט ד"ה אף יש איסור) שהאריך באיסור זה בכל אופניו].

**סעיף ח**

**כת' הכלבו** דמלח חמור לענין זה ולא די בשינוי דקתא דסכינא, כיון שכך דרכו בחול ע"ג השולחן, אולם **האגור** מתיר, וכן הביא המ"מ (פכ"א משבת ה"כ.) מהתוספתא (פט"ו הי"ג) דמותר בקתא דסכינא או בעץ הפרור [עץ שמגיסין בו הקדירות – רמב"ם פי' המשנה]. וכן פסק השו"ע (סעיף ח). וכן הביא הגר"א ממתני' ביצה (פ"א משנה ז). והנה שם **איתא דבמדוך של עץ** הוא שינוי, אולם מבואר בכל המפרשים שם שהיינו שינוי מועט וביו"ט סגי בזה, וא"כ לענין שבת איסור דרבנן ודאי יש בזה דלא הוי שינוי גדול וכלדעיל.

**הרמ"א** התיר **מלח שנטחן כבר משום טוחן אחר טוחן** וכלדקמיה (סעיף יב), וכת' העול"ש (סק"ט) דמשמע ברמ"א שהתיר רק ע"י סכין **אולם במדוך אסור, וכת' דמשום מראית עין נגעו בה**, והובא במ"ב (סק"ל). ולפי"ז **פומפיה** שעומדת לטחינה [כמבואר בסעיף י] וכל כיוצ"ב אסור, ויעויין באג"מ (אור"ח ח"ד סי' ע"ד טוחן אות ד) ש**כלי חותך ביצים אין בזה איסור מטעם הנ"ל דרק פורס**[[1]](#footnote-1), ויעויין בשש"כ (פ"ו סעיף ג) שהתיר מטעם שהוא כלי סעודה, ויש לדון לפי"ז **בסלייסר**.

**עוד כת' המ"ב** דסוכר שלנו ג"כ מותר כה"ג דכבר טחון הוא ומקורו בפרמ"ג (משב"ז סוס"ק י'). וכוונת הרמ"א והפרמ"ג היא ב**מלח שנהיה גוש** [יעויין בד"מ (סק"א)] וכיון שכבר טחנו אותו מותר וכן בסוכר היינו **קוביית סוכר**, אולם לקחת מלח גס שלנו או סוכר שלנו ולטחון אותם לאבקת סוכר וכדו' אסור, דהרי לא נטחן כך לעולם. אולם **גלולה** וכיוצ"ב מותר לטוחנם שהרי היו אבקה ונדבקו. [ובאג"ט (טוחן ס"ה וסקט"ו) דדן דאם נטחן בע"ש מותר לטחנו אף יותר קטן, וטעמו כעין בישול אחר בישול שי"א שאם נתבשל כמאכ"ד תו אין בישול, אולם מסברא צ"ע, וכן השביתת השבת (סעיף ג) כת' דחייב]. ויעויין בכ"ז במ"ב (סי' תק"ד סק"ה) שחילק בזה.

**האם מלח חשיב גידול"ק:** מבואר לקמיה (סעיף ט) דאין טחינה אלא בגידול"ק, וא"כ מלח צ"ע אם חשיב גידול"ק [תלוי בסוגי המלח], אולם **הגר"ז** (סעיף יב) כת' דמלח דאינו ראוי לאכילה בפ"ע, נידון כתבלין שהוי גידול"ק.

**סעיף ט**

**טחינה בגידו"ק:** כת' תוס' (דף עד: ד"ה האי) דאין טחינה אלא בסילקא אבל בשאר אוכלין שרי, וכ"כ בתוס"ר שם. אמנם מצינו ראשונים שכת' שיש טחינה בפירות וכיוצ"ב, וכת' התרומת הדשן (סימן נו) דלכו"ע אין טחינה אלא בגידול"ק וכמו שמצינו בעימור ועוד מלאכות. ויעויין בשלטי הגיבורים (עד:) מש"כ בזה לענין בשר האם חשיב גידול"ק, אולם האג"ט (סקי"ז אות ז) תמה שבתוס' מבואר שבשר לא חשיב גידול"ק לענין מלאכות שבת. ויעויין בתוספת שבת (סקי"ז) שהביא שיטות הראשונים בזה. [**ויעויין בזה לקמיה סעיף יב]**.

**והוסיף התה"ד** דכ"ז בסתמא, אולם לחתוך **בשר לצורך עופות אסור הואיל ואין יכולין לאוכלן בלא"ה, וכל ההיתר באוכלין שאפשר לאכול אף בלא"ה**, ואמנם אף אדם שאינו יכול ללעוס בשר מבושל מותר לטחון, התם משום שאזלינן בתר רובא דעלמא, ועוד יש לאסור מצד איסור שווייה אוכלא לצורך בהמה ומשום מטרח באוכלין לצורך בהמה.

**והשו"ע** (סעיף ט) פסק להתיר **טחינת בשר מבושל**, וכת' הט"ז (סק"ח) דטעמו כדברי תה"ד הנ"ל, וכן מבואר בגר"א [ויעויין בבאה"ג (אות מ) הביא דמקור השו"ע בתוס' דאין בזה איסור טוחן], והמג"א (סק"י) הוסיף דברי התה"ד דאין טחינה אלא בגידול"ק. [וצ"ע בדין בשר שבזמנינו דרך גם לטחון בשר חי, האם חשיב במינו יש טחינה ויהיה אסור].

**הרמ"א** פסק כדברי התה"ד דאסור לטחון לצורך עופות, **אולם הביא רק את הטעם דאשווי אוכלא**, וכת' לעיין בסימן שכד, וכת' הט"ז (סק"י) דמוכח משם דאין בזה איסור זה, וכעי"ז כת' הגר"א, אולם המ"ב (סקל"ה) הביא דהמג"א חילק דהתם איירי כשאינו חותך דק דק. ובעצם הדבר ביאר הביאוה"ל (ד"ה דהואיל) **דכוונת הרמ"א כפשטות דברי התרומת הדשן דעיקר הטעם לאסור משום טוחן**, והיינו משום שא"א לאוכלו בלא"ה, דרך לטחון אף באוכלין שאינן גידול"ק ואסור, וכת' הביאוה"ל דכך מבואר במג"א ובא"ר, אולם לשון דקמשויה אוכל אינו מדוקדק כ"כ. ויעויין **בד"מ** (הארוך סקי"ב) שה**עתיק רק טעם זה דהת"ד דאיסורו משום טוחן**. ויעויין במחצה"ש (סקי"א) דנפק"מ אם הוי משום טוחן או משום שווייה אוכלא, דאם משום **טוחן אסור מדאורייתא**, משא"כ איסור שווייה אוכלא מדרבנן הוא.

**כת' העול"ש** (סקי"ג) דדבר שאינו ראוי לאכילה שאסר התה"ד היינו שאינו ראוי כלל, אולם אם **ראוי ע"י הדחק אין איסור**, אולם הוא כת' כן משום איסור שוויה אוכלא, אולם לפי הנ"ל שהאיסור הוא **משום טוחן** אפשר לחלק, וכת' הפרמ"ג (אש"א סקי"א) והביאו הביאוה"ל (ד"ה ואינן) דצע"ק בזה. אולם לכאורה במג"א (סקי"ב) והובא במ"ב (סקל"ו) משמע שגבינה כיון שאפשר ללעוס בקושי לא חשיב טוחן וצ"ע [ויעוין לקמיה (סעיף י) אם איסורו משום טוחן או שוויה אוכלא או עובדין דחול].

**סעיף י**

**כת' הריב"ש** (סימן קפד) לענין גרוד גבינה [קשה] בכלי שמיוחד לטחינה [פומפיה], והביא **ב' טעמים לאסור**, **א,** דחייב משום טוחן דבכלי המיוחד לטחינה לא מצינו היתר אפילו לאלתר, וכנפה וכברה לענין בורר, וכדכת' הרמב"ם דבמכתשת חייב. **ב,** משום עובדין דחול, דבכלי לעולם אסור וכדמוכח גבי פלפלין, וא"כ אפילו ביו"ט אסור, ואף שכלי זה אינו מיוחד אלא לטחון לשעתו מ"מ נראה שאפילו ביו"ט צריך לעשות שינוי, ובשבת אסור בלי ספק.

וצ"ב איסור זה מב' אנפי.

1. דהרי מבואר דאין טחינה אלא בגידול"ק, ולהכי מותר לטחון בשר, וא"כ גבינה כ"ש שאינה גידול"ק ומדוע אסור לטוחנה.
2. דגבינה נעשתה מחלב, ולכאורה חשיב טוחן אחר טוחן, שהרי היה טחון ונדבק, וקיי"ל (סעיף יב) דאין טוחן אחר טוחן.

והנה **קו' זו דגבינה לא הוי גידול"ק** הק' העול"ש (סקי"ד). והנה על הריב"ש גופא לא ק' מהכי דכת' הריב"ש (סימן קכא) דבשר הוי גידול"ק לענין שבת, וא"כ לשיטתו אסור בשר וגבינה, אולם ק' על השו"ע שהעתיק דין זה. וכת' העול"ש שאפשר **שהשו"ע שאסר בזה משום עובדין דחול** וכטעמו השני של הריב"ש. וכן נראה כוונת הא"ר (סקי"ד) דתמה על העול"ש והרי איירי בכלי, ונראה דכוונתו ג"כ לומר דהשו"ע אסר מטעם עובדין דחול. וכן דייק המחצה"ש (סקי"ב) בדברי המג"א דהאיסור הוא מטעם עובדין דחול. וכן ביאר הפרמ"ג (אש"א סקי"ב) [אולם מטעם אחר וכדלקמיה, ומה שדייק בדברי המג"א דאסור משום טוחן דכת' המג"א דלועסו בקושי, נראה דאפשר לדחות דבאמת המג"א ס"ל משום עובדין דחול, אולם בא לתרץ מדוע אין בזה טוחן וכדברי הלבוש וכדלקמיה ודו"ק]. ו**כן מדוייק בלשון המ"ב** (סקל"ו) ולקמיה (סקמ"ה).

ולהנ"ל [דהטעם משום עובדין דחול] הק' התוספת שבת (סקי"ט) דא"כ ק' על הרמ"א שמודה כאן לדברי השו"ע, ולקמיה (סי' תקד ס"ג) התיר ביו"ט גבינה, והרי לטעם עובדין דחול אסר הריב"ש אף ביו"ט בלא שינוי. והתו"ש כת' דאולי צירף השו"ע ב' טעמים, די"א דבהמה חשיבא גידו"ק, וגם י"א דיש לאסור משום עובדין דחול, ואף שכל טעם לחודיה יש להתיר, צירפם השו"ע לאיסור. אולם נראה ד**מדוייק בדברי הריב"ש דמחלק בין פומפיה למכתשת, דהיא דרך רק לשעתו**, ולהכי התיר ע"י שינוי קצת, והם **הם דברי הרמ"א** שם, ויעויי"ש במג"א (סק"ז) דמשמע כהנ"ל.

**הלבוש** (סעיף י) כת' דאסור גבינה משום שמתקנו לאוכל, והק' התו"ש (שם) דלא מצינו איסור שוויא אוכלא באדם יעויי"ש. אולם לפי דברי הביאוה"ל לעיל (סעיף ט) דכשמתקנו לאוכל חשיב טוחן אף בדבר שאין דרך וביאר בזה דברי התרוה"ד, א"כ אפשר דזוהי כוונת הלבוש, **ואולי כיוון לתרץ בזה הקו' הנ"ל דאינו גידול"ק, ותי' הלבוש דדמי לבשר לעופות ודו"ק**. [והא דאסור דווקא בכלי, מבואר בריב"ש משום שלאתר מותר, וא"כ בסכין לאלתר מותר, אמנם במג"א ובמ"ב מבואר דבסכין מותר אף לא לאלתר, אמנם הם כת' דאין בזה איסור משום דראוי ע"י הדחק, ואפשר **דבזה נח' הלבוש והמג"א מה הדין בראוי ע"י הדחק**, ויעויין מה שכתבנו בזה לעיל סעיף ט].

**מבואר א"כ בכ"ז: דרוב האחרונים ביארו דהשו"ע אסר מטעמא דעובדין דחול, ולדברי הלבוש איסורו משום טוחן וכהנ"ל.**

**מדוע לא הוי טוחן אחר טוחן**: כך הק' הפרמ"ג (אש"א סקי"ב) ויעויי"ש. אולם יעויין בביאוה"ל לקמיה (סעיף יב ד"ה לפרר לחם) דאף בדבר טחון אין היתר ע"י כלי. והנה הפרמ"ג כת' דע"כ מטעם עובדין דחול [ואפשר דזוהי כוונת הביאוה"ל ג"כ] אולם הריב"ש אסר מטעם טוחן ג"כ וצ"ע. ואולי אפשר לומר ע"פ דברי האחרונים לקמיה [יעויין בחזו"א (סי' נז ד"ה ענין)] דאף בדבר טחון אך לא ניכרת טחינתו כלל, וכגון בברזל שהומס וחזר ונתחבר שנתבטלה טחינה הראשונה לגמרי, אסור, ואולי גבינה קשה דמיא לזה וצ"ע בזה.

**סעיף יב**

**גודל החתיכות**

תוס' (דף קיד ד"ה אלא) כת' דדווקא חתיכות דקות מאד יש טוחן, משא"כ בחתיכות גדולות. וכת' היראים (סימן רעד) וז"ל **'ושיעור דקיקותם ופרירותם לא ידעתי לברר'**, אולם רבינו חננאל (דף עד:) כת' דאין איסור טוחן אלא כעין כתישה ולא כעין חיתוך, וכ"כ הערוך (ערך פרם ל' א), ויעויין באו"ז (שבת ס) דכת' דלפי הר"ח והערוך דווקא דק דק אסור. ולפי"ז כך היא גם שיטת הרמב"ם שכת' דק דק. [ויעויין ברבינו מנוח (פ"א משביתת עשור ה"ג) שכת' דירקות שלא מתבשלים בלא שיחתכם אף חתיכות גדולות חייב משום טוחן]. ויעויין בב"י שיחד עם שאר צירופים לא מתיר בסתמא אלא כת' 'ומ"מ נכון הדבר להזהיר שיחתכום לחתיכות גדולות קצת וכל כהאי גוונא נראה דלית ביה בית מיחוש לדברי הכל'.

**שיעור גודלם למעשה: הביאוה"ל (ד"ה המחתך) הביא דברי היראים הנ"ל, ומבואר בב"י ובמ"ב דסלט ירקות קטן אסור לעשות, וכת' המ"ב דאסור אף בדיעבד** [ויעויין באוצרות השבת (בירורי הלכה עמ' תפה) שהביא דברי הגרחפ"ש שביאר שאף שיש מתירים וקיי"ל (מ"ב שיח סק"ב) דכל שיש מח' מותר בדיעבד, הכא אסור שכך היא הכרעה גמורה].

ויעויין בשש"כ (פ"ו הערה ו) דכת' דבעצים השיעור גדול יותר כיון שבכך ראויים, משא"כ פירות כ"ז שצריך אח"כ עוד טחינה בשיניים אין בזה חיוב אלא רק בדק. וכת' האג"מ (ח"ד סי' עד טוחן אות ג) דדוקא לאורך ולרוחב דק אסור, משא"כ אם ברוחב דק ובאורך ארוך אין בזה טוחן אלא בעצים יעויי"ש. אולם הארח"ש (פ"ה אות ד והערה יב) הביא בשם הגריש"א דאסור לחתוך רצועות דקות. [אולם (שם אות ג) התיר לחתוך לפרוסות]. והחוט שני (ח"ב סק"ג) כת' ג"כ דחלוק הדין בין אוכלין לעצים, אולם כת' דלא תלוי אם צריך עדיין חתיכה בשיניים, אלא כל שמכשירו לאכילה כחתיכות קטנות אסור. ולמעשה לכאורה **כל שלא נקרא בלשון בנ"א קטן [כל דבר לפי מה שהוא]** אין להחמיר, דרוב הראשונים כת' דק דק, ומבואר בר"ח דהיינו כעין כתישה, והב"י כת' דכ"ז שגדול אפילו קצת מותר לכתחילה. **אולם הב"י צירף גם שעושה לאלתר**, וא"כ משמע דכוונתו ד**בלא"ה בעינן גדול ממש**, וכן דייק הביאוה"ל (ד"ה המחתך).

**טוחן אחר טוחן**

כת' הראשונים [הגה"מ (פכ"א משב הי"ח אות ע) סמ"ג (לאוין סה אות ט) ר"ן (דף לב. ד"ה אמר רב פפא) מרדכי (סי' שסה)] בשם רשב"ם דמותר לפרר לחם, וטעמא שכבר נטחן, **ואין טוחן אחר טוחן**. וכן הביא הרמ"א. והק' הגרעק"א מדברי השו"ע (סימן שב סעיף ז) דאין לטחון רגבי עפר, והרי הוי טא"ט. ויעויין בחזו"א (סי' נז ד"ה ענין)] דענין אין טא"ט הוא לא כדין אין בישול אחר בישול שמשמעו כיון שכבר נתבשל, אלא הכא לאו דווקא שנטחן כבר אלא משום שחיבור בנ"א לא חשיב חיבור, ויעויין בארח"ש (שם הערה לה) שהאריך לבאר דברי החזו"א. וכת' השש"כ (שם הערה כז) דלדברי החזו"א מתו' קו' הגרעק"א. וכן מתרוצת הקו' ממתיך ברזל. ויעויין בחו"ש שביאר ביאור חדש בכל זה. ובספר טל אורות (מלאכת טוחן) כת' דהכא החיבור הוא ע"י שמים.

**ויעויין בפרמ"ג** (משב"ז סק"י) שתלה דין טא"ט במה שהוא בתולדה כך, והוסיף דהטוחן לבינה אין חייב משום טוחן, דנשרפה בכבשן ואין בתולדה, אבל **הטוחן רגב עפר הוה טוחן**, דבמשכן סמנים נמי הכין הוא שיש מהם כאבנים באדמה עכ"ל. ובראש יוסף (ביצה דף יד. ד"ה בפירש"י) וז"ל '**אין טחינה דדוקא דבר שגידולו במקובץ לא קיבוץ מלאכתיי'**.

**הרשב"א** נשאל על טחינת לחם, ולא התיר מחמת היתר זה שאין טא"ט, וכת' הח"א (כלל יד סעיף ד) ובנשמ"א (סק"ג) דיש ליזהר בזה. אמנם שאר אחרונים לא הזכירו זאת. ולגבי **שוקולד** בשש"כ (פ"ו סעיף יא) מתיר משו"ה, אולם הארח"ש (שם סעיף כא) אוסר משום דברי החזו"א הנ"ל.

**לאלתר**

כת' הרשב"א (שו"ת הרשב"א ח"ד סי' עה) דאין איסור טוחן כשאוכל לאלתר כעין דין בורר, וטעמא שלא אסרו על אדם לאכול מאכלו חתיכות גדולות או קטנות. והר"ן הביא דבריו, וכת' הב"י דמשמע דליכא מאן דפליג עליה. אולם המג"א (סקט"ו) הביא דהשלט"ג (דף עד:) פקפק בזה, וכן דייק מדברי הב"י דלא סמך על היתר זה לכתחילה אלא בצירוף חתיכות גדולות קצת, **ושיעור לאלתר** כת' המג"א דאסור לעשות עד יציאת ביה"כ וכדין בורר. וקו' השלטה"ג על הרשב"א דכי הותרה מלאכה אם יש בו צורך לאלתר, וברירה שאני דדרך אכילה בכך ולא הוי בורר, כת' המג"א לעיל (סימן שכ סק"ז) דכיון שכך דרך אכילה מותר יעויי"ש במחצית השקל. ועיין בחזו"א (סימן סא סק"א) שאכילה התמידית היא דרך ברירה וטחינה משא"כ שאר מלאכות.

**והנה החזו"א** (סימן נז ד"ה ואמנם) הוכיח מהתוספתא דאין מרסקין לפני הזקנים, דמשמע דאף לאלתר אסור, וכת' דע"כ דחלוק דין ריסוק מדין לחתוך לקטן, דריסור לעולם אסור. אמנם **האג"מ** (שם אות ב) האריך להוכיח דכל הפוסקים לא ס"ל הכי, ונקטו לשון לפני זקנים לאו דווקא שבאים לאכול, ומסיק דאין לאסור בזה, אלא שאולי לבע"נ ראוי להחמיר שלא לעשות דק דק.

ויעויי"ש בדברי החזו"א שהביא צד לחלק דלפני זקנים שכולם לא יכולים לאכול אסור, ולפי"ז אוסר למעך בננות אפילו לאלתר, והתיר ע"י קתא דסכינא או קתא דכף ומזלג**. והאג"מ** שם כת' דבבנות אין כלל איסור טוחן דלא משתנה בטחינתו כלל אלא רק נהיה רך יותר [וכן כת' התהל"ד (השמטות לסי' רנב)]. ומ"מ מסיק שאם אפשר **להחמיר כשיטת החזו"א יחמיר**, ודן שם האם אפשר להתיר ע"י כף עצמה שגם חשיב שינוי, ובשש"כ (שם הערה כא) כת' דעדיף ע"י הכף שחשיב שינוי טפי, אך אוסר שם בעצם הדין ריסוק בננה.

**כת' האגלי טל** (טוחן סעיף יא) שאין היתר לאלתר **דווקא בדברי מאכל אולם בשמים כדי שיהיה ריחו נודף אפילו לאלתר אסור**, ובאות כז הביא שה**ברכי יוסף** (סי' שכא) בשם תשובת בית יהודה הביא שמותר, מ"מ אסור משום שאין דרך הרחה דווקא לחתוך בשעת ההרחה משא"כ גבי אכילה, ומוכיח מביצה (דף ז:) שכותב אסור אף לאלתר לכסות, וכן מדין לועס בשיניו ונותן על המילה (מג"א שכא סקי"ב) ואף שנותן תיכף עיי"ש. [ולדברי החזו"א ב' הראיות נדחו שהרי בכותש אין היתר דלאלתר].

**במה מצינו איסור טוחן**

**בגמ'** דף עד: איתא **סילקא**, תוס' (ד"ה האי) דוקא סילקא ושאר אוכלין לא, ויעוין בתוס"ר שכ' דבסילקא אורחיה בהכי [וכן מבואר בתה"ד]. והב"י דייק מתוס' (דף קיד: ד"ה אלא) שהק' על קניבת ירק ומהראשונים שכת' גבי פת אין טא"ט שלא רק סילקא. ויעויין ברמב"ם (פכ"א הי"ח) ירק לבשלו חייב, וכעי"ז (פ"ז ה"ה) ומשמע דכל ירקות לבישול, והוסיף הב"י דאפילו נאכל חי אם חתך לצורך בישול חייב, ואם אוכל חי מותר, ודוחה דאפשר דאיסור דרבנן איכא.

**כת' התה"ד** (סי' נו) דבשר מבושל וכדו' מותר, דאינו גידו"ק וכדלעיל, וכת' הפרמ"ג (משב"ז סק"י) דמדרבנן אסור אף באינו גידו"ק, וכ"כ הגרעק"א (ח"א סי' כ). ר"ן [מיוחסות] בשם הרא"ה דוקא סילקא שמחוסר הכשר אחר דהיינו בישול משא"כ כל דבר הראוי לאכילה כך, וכ"כ בעל התרומה לענין בצל ומדייק כך מהירושלמי, וכן הביא המאירי (ד"ה המחתך) בשם י"מ, והריטב"א (ד"ה האי) בשם ר"י, והוסיף דכן הורה רבינו [הרא"ה] בשם רבינו הגדול [הרמב"ן]. וכ"כ הכס"מ (פ"ז ה"ה) בשם הרמ"ך, ובמעש"ר כת' דזו כוונת הרמב"ם, וכ"כ הראש יוסף ועוד אחרונים בשיטת הרמב"ם.

הבאנו דהב"י דייק בתוס' (דף קיד: ד"ה אלא) דלא רק סילקא, ויעויין בזה במנח"ח שכת' דתוס' כאן חזרו בהם מדבריהם לעיל דף עד, ויעויין ביראים (סימן רעד) דסתם שכל פירות אסור, וכן הוא בעוד ראשונים.

**הכרעת הטוש"ע** דכל ירק יש בו משום טוחן. וכת' המ"ב (סקל"ח) דמשמע דאפילו ירק שראוי לאוכלו חי חייב משום טוחן. [ויעויין מה שהבאנו לעיל (סעיף ט) בזה שכ"ז בגידול"ק]. והנה **המג"א** (סקי"ד) פי' דברי הרמ"א דמצד הדין **אין כאן טוחן ורק בזקנים שאינם יכולים לאכול** בצירוף השיטות שיש טחינה בזה אסור, ובלא"ה מותר לחתוך דק דק ירקות לפני מי שיכול לאכול כך, ו**הביאוה"ל (ד"ה לפני) פליג** וס"ל דהרמ"א אורחיה נקט, ויעויי"ש שהוכיח כן, והוכיח דכך שיטת הגר"א ג"כ. והוסיף הביאוה"ל דלכו"ע דבר שיש בו תיקון בטחינתו [כגון סלט ירקות] אסור. **ולפי"ז קטן שיכול לאכול מאכל כמות שהוא, אולם עדיף לטחון לו, למג"א מותר ולביאוה"ל אסור, ואם עושה כן לאלתר יש מתירים לכתחילה** [הלכות שבת בשבת אות כ, והערה 48 ו50].

**פירות מבושלים**

**כת' הפוסקים** דאין טחינה בפרי וירק מבושלים שנתרככו מאד ע"י בישולם ומקור הדין לקמיה בסעיף כא ויעויי"ש שכל ההיתר כשחשיב כבר מרוסק, ובעינן בישול גמור שחסר רק מעט ריסוק ויעויין באג"מ (שם אות ה) שכת' דהיינו שנסדקו וניפוחו ע"י הבישול, ובשש"כ (שם הערה כב), ומותר בכ"ז אף בלא שינוי אולם לא בכלי שעומד לכך וכדלעיל משום עובדין דחול.

**וכעי"ז** מתיר השש"כ (שם אות ז והערה יט) לרסק אבוקדו ובננה רכים מאד, שאם אוחז בצד אחד לא נמשך עמו הצד השני, וצע"ג דברי האח"ש בזה יעויין בהלכות שבת בשבת (טוחן הערה 40).

1. יעויי"ש שהאריך בגדר איסור עובדין דחול בהרבה סוגיות, ובענין זה האריך הכלכלת השבת (כללי ל"ט מלאכות אות א ד"ה אמנם) והמאור השבת (ח"א מכתבי הגרשז"א ב ב). [↑](#footnote-ref-1)