5 בדין הכשר כלי גללים כלי אבנים וכלי אדמה, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / הגעלת כלים

מוצש"ק חיי שרה אור לכ"ג מרחשון תשע"ה

**א**

א] כתב הטור באו"ח סימן תנ"א, ז"ל, אין חילוק בין כלי עץ או אבן או מתכת כולן דינם שוה להתירן בהגעלה, וה"ר יצחק מסימפונ"ט כתב דכלי גללים וכלי אבנים די להם בשטיפה, ובתשובה לרב האי דכלי גללים וכלי אבנים שנשתמש בהן ברותחין אין להן תקנה בהגעלה דדמו לכ"ח וצריך להסיקן בתנור עד שיתלבנו באש, ורב אלפס השוה כולם וכן עיקר, עכ"ל.

והמג"א שם סק"ד כתב, ז"ל, ועוד נ"ל דכובי' שעושין מלבנים השרופין בכבשן יש להם כל דין כלי חרס דהא מעשיו ממש ככלי חרס אלא שהוא עב ביותר, ואם נשפך דבר רותח עליו אין לו תקנה אלא בליבון אבל לבנה שנתייבשה בחמה יש לה דין כלי אדמה ועיין בטור די"א דכלי גללים וכלי אבנים דינן ככלי חרס ולא קי"ל הכי, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ובחזו"א סימן ק"כ סק"ב כתב ע"ד המג"א, ז"ל, מדברי הגאון ז"ל נראה שפירש גללים צפיעי בקר, ומזה למד דגם כלי אדמה מהני הגעלה, וכן תפשו אחרונים ז"ל, אבל הדבר תמוה מאד, דכלי אדמה גריעי מכלי חרס ואין סברא כלל שתועיל להן הגעלה, ובורמי דגללי שכתב הרי"ף פי' הר"ן של שיש וכ"ה במפרש שם, וכ"ה בל' השה"ג שם בשם ריא"ז וזה גם כונת הטור,[[2]](#footnote-3) תדע שהרי כתב בשם ר"י סימפונ"ט דסגי בהדחה וכי כלי גללים אינם בולעים אף בחמין, אלא ע"כ בשל שיש קאמר, וכ"ה במרדכי פ' כ"ש וברי"ו נ"ה ח"ה, והא דכתב הר"מ פ"ח ממעה"ק הט"ו כלי גללים וכלי אבנים וכלי אדמה כו' אלא הדחה בלבד, האי הדחה אינה להכשיר את הכלי אלא בשביל ביעור נותר [לבער את הבעין], תדע שהרי דעת הר"מ פ"ה מה' חו"מ הכ"ג דכלי אבנים טעונין הגעלה, אמנם המרדכי פ' כל שעה פי' הדחה דתניא בתוספתא היינו הגעלה וכ"מ בתוספתא שם דקתני בדברי ר"ש דקק"ל טעונין הדחה משום נו"ט, אבל נראה דהמרדכי לא גרס כלי אדמה, - והלכך כלי אדמה אין להם הגעלה כמו שאין הגעלה באוכלין, ואין להקל בזה כלל וכלל, עכ"ל.

ב] והנה מש"כ החזו"א דודאי דכלי אדמה אין להן הגעלה, והמרדכי שכתב דכלי גללים וכלי אבנים יש להן הגעלה, ל"ג בתוספתא כלי אדמה, וגם הר"י מסיפונ"ט דס"ל דכלי גללים וכלי אבנים א"צ הגעלה, היינו בכלים של שיש, אך כלים העשויים מגללי בקר וכלי אדמה, ודאי דאסורין ול"מ להו הגעלה, - הנה מצאנו מפורש לא כן בד' הראשונים, דהנה ז"ל בעה"ע בהל' ביעור חמץ קכג., ובורמי דגללי שקורין לבנו"ש וכלי גללים וכלי אבנים הנקראים מאני דפחרא, דינן כשל מתכות וסגי להו בפליטה וכו' ובשם רבינו יצחק שא"צ כלום והביא ראי' מתוספתא דקדשים דתנן כלי גללים וכלי אבנים וכלי אדמה אינן טעונין מריקה ושטיפה, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דדעת הר"י מסימפונ"ט דאף כלי אדמה א"צ הגעלה.

וכ"ה להדיא בד' ראבי"ה סימן תס"ד, ז"ל, וראיתי שכתב רבינו יצחק מסימפונ"ט בפי' מס' כלים כלי גללים וכלי אבנים וכלי אדמה אין להם טומאה לא מד"ת ולא מד"ס, וה"ה לענין איסורא מדיחן בצונן, דתניא בתוספתא דזבחים פרק כל התדיר כלי גללים וכלי אבנים וכלי אדמה אין טעונין מרו"ש אלא מדיחן, ואני אב"י העזר"י וכו' ונ"ל דפי' מדיחן היינו הגעלה וכו', הלכך נראה לי שצריך להגעיל אפי' כלי אבנים וכו', עכ"ל, והובא הפלוגתא בזה באו"ז ע"ז ע"ז סימן רצ"ו רצ"ז ובארחות חיים הל' טהרת כלים הי"א, ולהדיא בדבריהם דכלי אדמה ניתרין בהגעלה, ודדעת הר"י מסימפונ"ט דאף א"צ הגעלה, - וגם בס' המכריע סימן ס"ב הביא ד' הר"י מסיפונ"ט דכלי גללים כלי אבנים וכלי אדמה א"צ אלא הדחה, עיי"ש.

וז"ל ס' המנהיג הל' פסח, ובתוספתא דזבחים כלי גללים כלי אבן כלי אדמה אינן טעונין מרו"ש אלא הדחה אחר ההגעלה לפי שנתבשלו בהן קדשים ולהכשירן מדין נותר שהוא בכרת, וכן אתה דן כשהן נבלעין מאיסור החמץ שהוא בכרת, וכן מנהג כל ישראל להגעילם, עכ"ל, ולהדיא דאף כלי אדמה מהני להו הגעלה.

ג] וגם מש"כ החזו"א דמש"כ הר"י מסימפונ"ט דכלי גללים א"צ הגעלה, הוא משום דמפרש דכלי גללים הם כלים העשויים משיש, דכלים העשויים מגללי בקר ודאי דהם בולעין, הנה מצאנו מפורש לא כן בד' הרי"ד בס' המכריע סימן ס"ב, ז"ל, על האילפסין שלנו שהם חצובים מאבני שיש ראיתי חלוקות בין החכמים בהגעלתן, ריבמ"צ זצוק"ל כתב בפ"ב דכלים גבי כ"ח וכלי נתר וכו' וי"ל הם האילפסין שלנו שנחפרין מן ההר הקרוב ברומי וכו', ולפ"ז הפירוש אין לטהר האלפסין כפסק כמו הקדירות, וא"כ מאי כורמי דגללי דאמרינן, וי"ל כי הם כלי גללים והדבר צע"ג, ולענין קדשים נמי אמרינן דכלי נתר טעונים שבירה ככ"ח, ותניא בתוספתא זבחים פרק כל התדיר כלי גללים כלי אבנים וכלי אדמה אין טעונין מריקה ושטיפה אלא הדחה בלבד נמצא דכורמי דגללי הם כלי גללים "והם כלי צפיעי בקר", עכ"ד.

ומבו' להדיא, דדעת הר"י מסימפונ"ט דכלי גללים הם כלי צפיעי בקר, והם א"צ הגעלה אלא הדחה בעלמא, אך כלים העשויים משיש, הם כלי נתר, ודינם ככ"ח דאין להן תקנה בהגעלה.

ד] ואמנם צ"ע הטעם בזה וכמשה"ק החזו"א דהיאך מצינו למימר דכלים העשויים מגללי בקר וכלי אדמה סגי להו בהדחה בעלמא ואטו כלים אלו אינם בולעים אף בחמין, - וגם בדעת ש"ר דכלי אדמה ניתרים בהגעלה, צ"ע, דלכאו' ודאי דכלי אדמה גריעי מכ"ח, והם דמיין טפי לאוכלין דאין הגעלה מועלת להן.

ויש להוסיף, דלדעת רוב קמאי דכלי אדמה הם כ"ח שלא נצרף בכבשן, ונמצא דכלי אדמה וכלי חרס מין א' הם, הרי קשיא טפי, דלכאו' ודאי דקודם שנצרף בכבשן ה"ה בולע טפי מאחר שנצרף בכבשן, וגם דקודם שנצרף בכבשן גרע לענין הגעלה מאחר שנצרף בכבשן, וא"כ היאך יתכן דאחר שנצרף בכבשן ל"מ לו הגעלה, וקודם שנצרף בכבשן מהני לי' הגעלה, או דאף א"צ הגעלה.

ומצאתי באו"ז ע"ז סימן רצ"ז שכבר תמה ע"ד הר"י מסימפונ"ט בדין כלי אדמה, ז"ל, הרי פסק שא"צ הגעלה א"כ רוצה לומר דלא בלעי כלל, וא"א לומר דהא קמן שאדמה בולעת, עכ"ל.

**ב**

ה] ותחילה נבאר דעת הר"י מסימפונ"ט דכלי גללים וכלי אבנים וכלי אדמה סגי להו בהדחה, ובהקדם, דהנה הרי"ד בס' המכריע שם כתב בסו"ד בדין כלים העשויים משיש, ז"ל, והנכון בעיני לאוסרן לגמרי ככ"ח וכו', מפני שאנו רואין שהחכמים השוו האילפסין לכ"ח לענין טומאה וכו', וכיון שאנו רואים שהשוו אותם חכמים לענין טומאה ה"ה נמי לענין הגעלה ואין בהגעלה ברותחין ככלי מתכות, ואע"ג דאמרינן כלי אבנים אינם מקבלין טומאה, י"ל דוקא שאר אבנים שאין דרך העולם לעשות מהם כלים, אבל אלה אבני שיש שדרך העולם לעשות מהם כלים ומלאכתן נאה ודקה הם חשובים ומקב"ט, וכך י"ל בכלי אדמה דדוקא טיט המיוחד ליוצרים לעשות ממנו כ"ח אותן הכלים מקבלין טומאה אבל עפר אחר שאינו מיוחד לכך אם גיבלו ועשה ממנו כלים אע"פ שהסיקן בכבשן הן כלי אדמה שאינם מקבלין טומאה מפני שאינם חשובים, עכ"ל.

ומבו' בד' הרי"ד דאף דכלי אבנים א"צ הגעלה וסגי להו בהדחה בעלמא, וכמש"כ הרי"ד שם לעיל מינה, מ"מ כלי העשויים שיש דינם ככ"ח ול"מ להו הגעלה, וכ"ה דחלוק דין כלים העשויים משיש מדין כלים העשויים משאר אבנים לענין טומאה, ה"נ חלוק דינם לענין הכשרם.

והדברים צ"ב רב, שהרי הא דחלוקין הן כלים העשויים מאבן שיש מכלים העשויים משאר אבנים לענין טומאה, פירש הרי"ד דהוא משום דשאר אבנים אין דרך העולם לעשות מהן כלים, ואבני שיש דרך העולם לעשות מהם כלים והם חשובים, וזה הרי אינו טעם אלא לענין טומאה, אך מ"ט יהיו חלוקין הם לענין הכשרם, - ועד"ז צ"ע עוד, דכיון הרי"ד נסתפק אם דין כלים העשויים מאבן שיש ככלי אבנים דסגי להו בהדחה, או דינם ככ"ח דאסורין ול"מ להו הגעלה, מה מייתי ע"ז מהא דלגבי טומאה דינם ככ"ח, הרי אף דלענין טומאה דינם ככ"ח משום שהן חשובין, מ"מ לענין הכשרם מצינו לדמותם לכלים העשויים משאר אבנים דסגי להו בהדחה.

ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרי"ד דהא דכלי אדמה אינם מקב"ט ול"ד לכ"ח דמקב"ט, הוא משום דכלי אדמה עשויים מעפר שאינו מיוחד לעשות כלים, וע"כ אינם מקב"ט משום שאינם חשובים, וצ"ע דא"כ מ"ט חלוקין הם גם לענין הכשרם, דכ"ח אסורין ואף ל"מ להו הגעלה, וכלי אדמה סגי להו בהדחה בעלמא,[[3]](#footnote-4) ושו"ר ביד יהודה סימן ס"ט סוסקפ"א (עט:) שנדחק בד' הרי"ד דודאי דכלי אדמה אלו אסורין ול""מ להו הגעלה, עיי"ש בדבריו.

**ג**

ו] ונראה הביאור בזה, ובהקדם, דהנה בחי' הרשב"א חולין דצ"ח:, ז"ל, נמצא פסק הלכה לענין טכ"ע לפ"ד רש"י ז"ל אם נתחבה כף של איסור בתוך התבשיל, וכן כף חולבת בת יומה בתוך קדרה של בשר או בהפך וכו', וקודם שהספיק לשער אם יש ברוטב ובחתיכות ההיתר ס' לבטל האיסור נשפך הרוטב וא"א לעמוד עליו אם הי' בו ס' לבטלו, הולכין בו להקל ומתיירן אותו מספק, דהא ספיקא דרבנן הוא ולקולא וכו', עכ"ל.

והאחרונים תמהו ע"ד הרשב"א, דבנתחבה כף חולבת בתוך קדירה של בשר, מ"ט הו"ל ספיקא דרבנן, הרי בבב"ח לכו"ע טכ"ע דאורייתא.

ז] ונראה לדון בזה, לפמש"נ במק"א מד' הראב"ן בסימן שי"ג ובתשו' סימן ח' ותוס' ר"י מפאריש ע"ז דס"ז: דאיסור הבלוע בכלי כמאן דליתא דמי ואין עליו תורת איסור, ורק כשהוא יוצא מן הכלי ה"ה נאסר, - ולפ"ז נראה, דאף למ"ד דטכ"ע דאורייתא, בעינן לקרא לאסור גיעולי גויים, דמן הדין הי' לנו לומר דכיון דנבלע בכלי וכמאן דליתי' דמי, לא יחזור ויאסר כשיצא מן הכלי, וזהו שנתחדש בקרא דגיעולי גויים דאף דבעודו בכלי כמאן דליתי' דמי, מ"מ כשהוא יוצא מן הכלי ה"ה חוזר לאיסורו.

והדברים מבוארים כן בד' ר"ת שהביא הר"י מפאריש שם, ז"ל, דנבילה מעיקרא בלאו "וכשנבלעה בכלי שריא והדר אסר רחמנא כשנפלטה במאכל ישראל" לאיסורא קמא חזרה והיא בלאו, קצרו של דבר היכא דאסר והתיר אותו דבר ואסר לאיסורי' קמא אהדרי' וכו', עכ"ל, ולהדיא בדבריו דבקרא דגיעולי גויים נתחדש דכשהבלע יוצא מן הכלי למאכל ה"ה חוזר לאיסורו.

ח] ונראה דגם לדעת החולקים וס"ל דהבלוע בכלי אסור אף בעודו בלוע, אשר כן מבו' מד' הר"ן בשלהי ע"ז דאף דנטל"פ שרי, מ"מ הצריכה תורה מריקה ושטיפה משום ביעור הנותר, וכ"ה מבו' מד' הראשונים בכ"ד, יש מקום לומר דכ"ז נתחדש בפרשת גיעולי גויים, דגלי לן קרא דאף הבלוע אסור, ומשום דאם ל"ה הבלוע אסור בעודו בלוע, ל"ה חוזר ונאסר כשיצא מן הכלי, אך בלא קרא דגיעולי גויים הי' לנו לומר דהבלוע בכלי כמאן דליתא דמי ואין עליו איסור, וזהו שנתחדש בפרשת גיעולי גויים, דאף הבלוע בכלי אסור.[[4]](#footnote-5)

ויש להוסיף טעם בזה, דאף אי נימא דודאי דהבלוע בכלי לא חשיב כמאן דליתי', מ"מ כיון דהוא בלוע בכלי אין עליו תורת אוכל ותורת משקה, וע"כ פקע איסורו ממנו, ואף באיסוה"נ דלא תליין בתורת אוכל, מ"מ דינא דטכ"ע, הוא רק מכח תורת אוכל דיש ע"ז, וכל דפקע מיני' תורת אוכל, לי"ב לדינא דטכ"ע, ודו"ק.

ט] ולפ"ז נראה בדעת הרשב"א, דלמ"ד דטכ"ע לאו דאורייתא, הרי דאף דבבב"ח טכ"ע דאורייתא, מ"מ כל שנבלע החלב בכלי, בטל תורת חלב מיני', וע"כ אף אם נפלט לבשר אינו אוסר, - דהגם דלמ"ד דטכ"ע דאורייתא נתחדש בקרא דגיעולי גויים דאף הבלוע בכלי אסור, אך למ"ד דטכ"ע לאו דאורייתא, ולא נתחדש בקרא להך מילתא דהבלוע בכלי אסור, שהרי לדידי' גיעולי גויים חידוש הוא, ומבו' בד' הרשב"א שם דאין בכלל זה לאסור את המתבשל בכלי האסור, וי"ל דהוא משום דהחידוש הוא רק בכלי גויים, וכמו שדנו בזה הראשונים, הרי דהחלב הבלוע בכלי אין עליו תורת חלב, וע"כ אינו אוסר.

**ד**

י] ולפ"ז נראה בדעת הר"י מסימפונ"ט והרי"ד, דכל הא דגלי קרא דאיסור הבלוע יש עליו תורת אוכל ולא פקע איסורי' מיני', הוא רק בשנבלע "בכלי", דבכה"ג חזינן לי' כמונח בכלי ולא חזינן לי' כבלוע, אך כל שנבלע בדבר דאין עליו תורת כלי, פקע איסורי' מיני', - ואשר ע"כ כל שנבלע בכלי דאין עליו תורת כלי לקבל טומאה, אשר היינו משום דאינו כלי גמור, כמבו' כן בכ"ד, פקע איסורי' מיני', - דכיון דקרא דגיעולי גויים הוא בכלים דיש עליהן תורת כלי גמור, לא מצינו למילף מיני' אלא דהבלוע בכלים אלו יש עליו תורת אוכל, אך הבלוע בכלים דאינם מקב"ט דאין עליהן תורת כלי גמור, אין עליהן תורת אוכל ופקע איסורי' מיני'.

וזהו מש"כ הר"י מסימפונ"ט והרי"ד דכלי גללים כלי אבנים וכלי אדמה א"צ הגעלה, דאי"ז משום דאינם בולעים, דודאי דכלים העשויים מגללי בקר וכלי אדמה בולעים, אלא הוא משום דאין עליהן תורת כלי גמור, והבלוע בהן כמאן דליתי' דמי, - וכ"נ להדיא מל' הר"י מסימפונ"ט שהביא הראבי"ה שכתב דכלי גללים וכלי אבנים וכלי אדמה אין להם טומאה לא מד"ת ולא מד"ס, וה"ה לענין איסורא מדיחן בצונן, ומ' להדיא דהא דלענין איסורא מדיחן בצונן, הוא חד דינא עם הא דאין להם טומאה לא מד"ת ולא מד"ס, ומשמעות דבריו דאילו הי' להם טומאה מד"ס, אף היו צריכין הגעלה מד"ס, וזה מתפרש כמש"נ.

ולפ"ז מתבאר היטב מה שחילק הרי"ד בין כלים העשויים משאר אבנים דאין דרך לעשות מהם כלים לכלים העשויים מאבני שיש שדרך לעשות מהם כלים, ובין כלי חרס העשוי מעפר שדרך לעשות ממנו כלים לכלי אדמה העשויים מעפר שאינו מיוחד לכך, דכיון דכלים אלו העשויים מדברים שאין דרך לעשות מהן כלים לא חשיבי, וע"כ אין עליהן תורת כלי לקב"ט, הרי דמה"ט נמי חשבינן להבלוע בהן כמאן דליתי', ופקע איסורי' מיני', וכמש"נ.[[5]](#footnote-6)

יא] ויש להוסיף להוכיח כן, דהנה בפסקי רי"ד פסחים ד"ל: כתב, ז"ל, הגעלת האילפסין שלנו שהן חצובין מאבני שיש וכו' והנכון בעיני שדינן ככ"ח, שכמו שהשוה אותם התנא במסכת כלים לעניין טומאה לכ"ח וכו' כך הן שוין לעניין הגעלתן ואין להן טהרה לעולם, והרי מעשים בכל יום כשתדליק שברי האלפסין כך הם דולקין כעץ מפני הבליעה שבלעו ואינה נפלטת, ואם תרחץ האילפס יפה ותגעיל אותו ברותחין לעולם הוא מזיע, לפיכך הוא ככ"ח שאינו יוצא מידי דופיו לעולם, עכ"ל.

וצ"ע לפ"ז במה שהאריך הרי"ד בס' המכריע לדון דשמא כלים אלו הם ככלי אבנים דסגי להו בהדחה, וכיון דמעשים בכל יום וכו', וחזינן דבלעי טובא, מ"ט יהא סגי להו בהדחה.

ובע"כ מזה כמש"נ, דאף דודאי דכלים אלו בלעי טובא, מ"מ אם חשיבי ככלי אבנים דאין עליהן תורת כלי לקבל טומאה, חשבינן להבלוע בהם כמאן דליתי' ופקע איסורי' מיני', וסגי להו בהדחה, וזהו שהאריך הרי"ד לדון בדין כלים אלו אם יש עליהן תורת כלים, - וד' הרי"ד בפסחים שכתב דודאי דלא סגי להו בהגעלה כיון דמעשים בכל יום וכו', הוא כלפי הנידון אם דינם ככלי מתכת דמהני להו הגעלה, או הוו ככ"ח דל"מ להו הגעלה, ובזה הוא שכתב דכיון דהבלע שבתוכם אסור, ודאי דלא סגי להו בהגעלה דמעשים בכל יום וכו', - ובזה מתפרש מש"כ הרי"ד בס' המכריע שם בתו"ד, ז"ל, ודברי בה"ג ורבינו יצחק הם נראים לי דחויים לגמרי, שאין פנים לעשותן ככלי מתכות, אלא או ככלי אבנים או ככלי חרס לאוסרם לגמרי, עכ"ל, והיינו דהא קים לי' דהוו ככ"ח דאינו יוצא מידי דפיו, וכמש"כ בפסקיו בפסחים, וע"כ כל מקום הנידון בזה הוא דשמא הם ככלי אבנים דאין עליהן תורת כלי ואין הבלוע בתוכם אסור, אך אי נימא דיש עליהן תורת כלי, ודאי דהוו ככ"ח ול"מ להו הגעלה.

יב] וצריך להוסיף בזה, דהנה הרי"ד בס' המכריע שם למד להא דכלי אבנים סגי להו בהדחה, מהא דגת של אבן סגי לה בהדחה, ורק אם זיפתה ודרך בה בעיא ניגוב, עיי"ש, ולכאו' אי נימא כמש"נ דהא דכלי אבנים סגי להו בהדחה, הוא משום דאין עליהן תורת כלי, וע"כ הוי הבלוע בהן כמאן דליתא ופקע איסורי' מיני', א"כ מ"ט אם זיפתה ודרך בה בעיא ניגוב, דהאמנם אם הא דגת של אבן סגי לה בהדחה, הוא משום דאינה בולעת, ע"כ כל שזיפתה ודרך בה דהיא בולעת, בעיא ניגוב, אך אם הא דסגי לה בהדחה הוא דאף דהיא בולעת מ"מ הוי הבלוע כמאן דליתא, א"כ מ"ט אם זיפתה ודרך בה בעיא ניגוב.

וצ"ל בזה, דכל הא דבלוע כמאן דליתי' דמי ופקע איסורי' מיני', היינו רק בבלוע קלוש שהוא נסרך בכלי, אך בגת שזפתה ודרך בה דבלעא טובא, חשיב הבלוע כבעיני', ולא פקע איסורי' מיני', ואכתי צ"ע בזה.

**ה**

יג] ועד"ז נראה בדעת ש"ר דס"ל דכלי אדמה מהני להו הגעלה, אשר צ"ע דלכאו' כלי אדמה דמיין לאוכלין דאין הגעלה מועלת להן כלל, - וגם קשיא, דאם כלי אדמה הם כ"ח שלא נצרף בכבשן, היאך מצינו למימר דקודם שנצרפו בכבשן מהני להו הגעלה ואחר שנצרפו בכבשן ל"מ להו הגעלה.

ולפמש"נ נראה, דאף לדעת ש"ר דפליגי ע"ד הר"י מסימפונ"ט והרי"ד וס"ל דאף הנבלע בכלים דאין עליהן תורת כלי גמור יש עליו תורת אוכל, כ"ז הוא בנבלע בכלי, דחזינן לי' כמונח בקופסא, אך אם יבלע איסור בעפר, ודאי דבטל תורת אוכל מיני' ופקע איסורי' מיני', - ואשר ע"כ י"ל, דגם בדבר דיש עליו תורת כלי, כל הא דהוא צריך הגעלה, הוא רק משום הנבלע בו כדרך הבליעה בכלים, דהבלע עומד בפנ"ע, אך הנבלע בו כדרך הבליעה בעפר, בטל תורת אוכל מיני', וע"כ אף דודאי דכלי אדמה שלא נצרפו בכבשן, אין הגעלה מועלת להפליט מה שנבלע בתוך האדמה, הרי בלע זה אין עליו תורת אוכל כלל ופקע איסורי' מיני', וכל הא דמצרכינן להו הכשר, הוא משום הבלע העומד בפנ"ע ולא נבלע בתוך האדמה, ולבלע זה שפיר י"ל דמהני הגעלה, ודו"ק.

1. ובס' יד יהודה סימן ס"ט סקפ"א עט: תמה ע"ד המג"א, ז"ל, דהנראה מדבריו דעיקר הריעותא דכ"ח הוא מה דנצרף בכבשן, וזה דבר שקשה להעלות על הדעת, דכפי המבו' לעיל דהטעם דכ"ח מפני שבולעים הרבה ומה שנבלע מסתרך בהם ואינו יוצא, וגם בכלי אבנים וכו' אנן ס"ל דדינו כשאר כלים משום דהם ג"כ אינם בולעים הרבה כמבו' גבי כלי גת, אבל דנימא מחמת דנצרפים בכבשן יהא בולע יותר מנתיבש בחמה הוא דבר שאינו מתקבל עה"ד כלל וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' גם ביד יהודה סימן ס"ט סקפ"א עט: שכתב כן דהא דכלי גללים סגי להו בהגעלה, היינו כלים העשויים מאבן שיש, - וכתב דבעשויים מגללי בקר, כיון דהם עשויים מגללי בקר בתערובת עפר, כמש"כ הרמב"ם בפ"י דכלים, ודאי דאין להן הגעלה, דהעפר שבהן בולע ואינו יוצא מידי דפיו, - ועיי"ש שעמד ע"ז מד' המכריע בשם הר"י מסימפונ"ט דכלים העשויים מגללי בקר א"צ הגעלה, וכתב דשמא מפרש דכלי גללים עשויים מגללי בקר בלא עירובי טיט, ומש"כ דכלי אדמה א"צ הגעלה, י"ל דמפרש דכלי אדמה הוא כלי הנחצב מאדמה קשה, וכמש"כ בשטמ"ק בביצה בשם רש"י, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומצאתי בשבלי הלקט סימן ר"ז שהביא ד' הרי"ד, וכתב ע"ז, ז"ל, תימה לאחי ר' בנימן נר"ו ע"ד הרב זצ"ל איך לא השווה את מדתו שלא למד מתוספתא דזבחים וממתניתין דיי"נ הדומה לו בענין פליטה והגעלה ללמדינו היאך טהרתן ממה שבלעו בין בקדשים בין ביין נסך דחמיר איסורייהו, והביא ראי' מטומאה שאינו דומה לו, וכי מה ענין איסור בליעה אצל טומאה הרי כלי זכוכית שמקבלין טומאה ככ"ח וטהרתן ככלי מתכות, הילכך אין נראה כלל ללמוד איסור מטומאה ואיך נדחה משניות סדורות שהן הלכה ע"י הקישות ודמיונות וכו', עכ"ל, - אך לא תמה השבה"ל אלא על מה שלמד הרי"ד דכלים העשויים מאבן שיש הם ככ"ח ול"מ להו הגעלה ול"ה ככלי מתכת דמהני להו הגעלה, אך לא תמה על מה שחילק הרי"ד בין כלי אבנים לכלים העשויים מאבן שיש ובין כלי חרס לכלים העשויים משאר עפר. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם בד' התוס' בע"ז דס"ז: ד"ה ואידך מבו' להדיא דלא כן, ולמ"ד דטכ"ע דאורייתא ל"ב קרא לגיעולי גויים, אלא להשמיענו דה"ז אסור אף דפגמה פורתא, עיי"ש, אך בדעת ש"ר יש מקום לומר כן. [↑](#footnote-ref-5)
5. שו"ר בס' יד יהודה סימן ס"ט סקפ"א עט: שכתב בפשיטות דלדעת הסוברים דכלי אבנים א"צ הגעלה כלל, ודאי דכלי טיט שנתיבש בחמה, אף דלענין טומאה דינו ככ"ח, מ"מ א"א לומר דאינו בולע ודא"צ הגעלה, עיי"ש, - ואמנם למש"נ שפיר י"ל כן דכלי טיט שנתיבש בחמה א"צ הגעלה כלל, כיון דאין תורת כלי עליו, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-6)