בור ברשותו ואסומ דלא אפקרינה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# בעיקר תורת בור ברשותו ודין אסו"מ דלא אפקרינהו

**א. דף כ"ח:** שמואל אמר וכו' **מכדי אסו"מ מבורו למדנו,** וכולן אני קורא בהן שור ולא אדם, חמור ולא כלים וכו', **ורב הני מילי היכא דאפקרינהו, אבל היכא דלא אפקרינהו, ממונו הוא.** וכן הוא בכמה מקומות במכילתין, דאסו"מ דלא אפקרינהו לרב משורו למדנו ולשמואל מבורו למדנו.

**ומצינ**ו בראשונים ב' דרכים בביאור פלוגתתם, פשטות הדברים, וכן דעת תוס', דפלוגתתם אינה בגדרי בור כלל אלא בגדרי וכללי 'שור', ובסברא פליגי **אם כיון שהוא ממונו סגי לחייבו משום שור** או לא, והיינו דבפשטות **ודאי 'הצורת מזיק' שלו היא כבור, דאינו בע"ח ואינו הולך ומזיק** אלא הוא תקלה קבועה לרבים שעוברים שם וניזוקים, והנידון הוא אם כיון דממונו הוא נוכל לחייבו גם משום שור, ונפק"מ שיתחייב על כלים. וכ"כ הרשב"א ותלמיד ר"ת ותור"פ, דרב ס"ל להוסיף עליו חיוב גם מדין שור ולא איירי רו"ש כלום בדיני בור.

**ב. אולם** רש"י ובעה"מ כתבו דפלוגתתם תליא בפלוגתת ר"י ור"ע בבור ברשותו, דרב ס"ל כר"י דבור ברשותו פטור, ושמואל ס"ל כר"ע דבור ברשותו חייב. **ודבריהם צ"ע טובא**, דמה ענין פלוגתתם בדיני 'שור' לפלוגתא של גדרי בור. **והיה** ניתן לפרש דאה"נ אין דברי רו"ש מיוסדים ועומדים על פלוגתת ר"ע ור"י בבור, אלא דיש נידון מסברא כהנ"ל אם לחייבו אף מדין שור, ורק דשמואל הביא **ראיה והוכחה** מבור ברשותו (דפטור על הכלים), אלמא אע"פ דממונו הוא אין להוסיף עליו חיוב דשור, והא דפירשו דרב כר"י, היינו כדי שלא יקשה לו מבור ברשותו, אבל עיקר דברי רו"ש אינם אותו נידון דר"ע ור"י. אמנם דרך זו אינה נראית ברש"י ובעה"מ, ועי' הערה[[1]](#footnote-2).

**ג. והדרך** העיקרית בדעת רש"י, דדברי רב דבלא אפקרינהו הוה שור מיוסדים ועומדים אהא דבור ברשותו פטור, דעצם דברי רב לחייבו משום שור היא מה דס"ל כר"י דבור ברשותו פטור, ודברי שמואל מיוסדים אהא דבור ברשותו חייב.

**והיינו** דלר"י ורב פרשת בור היא כשהוא במצב דהפקר ולכך אסו"מ דאפקרינהו דומים לבור והוה תולדה דבור, אך **כשלא אפקרינהו אינם כבור והוה תולדה דשור**, ושמואל ס"ל דפרשת בור היא גם בממונו, ולכך גם בלא אפקרינהו הוה תולדה דבור, דהרי בור חייב בין כשהוא הפקר בין כשהוא ממונו.

**ד. אמנם** דבר זה צ"ע טובא, דהרי כתבו כל הראשונים דטעמו דר' ישמעאל אינו אלא משום 'כי אפקרנא' או 'תורך ברשותי', ובלא"ה שפיר היה חייב אף על בור ברשותו, אלמא עצם 'בור' שייך גם כשהוא ממונו, וא"כ באסו"מ דהניחם שלא כדין ברה"ר דליכא הני טעמי שפיר דמו לבור אף שהוא ממונו. **וביותר יקשה,** לרש"י דס"ל דכל הטעם הוא כי אפקרנא, וכתבו תוס' והרשב"א דלדעתו החופר סמוך לרה"ר חייב, (וכך דייקו בדעתו מהרש"ל ומהרש"א, ודלא כמהר"ם שי"ף), הרי **דגם לר"י יש חיוב על בור שהוא ממונו,** וא"כ הגם דס"ל לרב כר"י, מ"מ ר"י עצמו ס"ל דפרשת בור היא גם בממונו, ואיך אמר דבור הוא בהפקר ורק 'אפקרינהו' דמי לבור, והיא קושיא גדולה.

**ה. וי"ל**, דהנה כבר נתבאר (בשיעור הקודם) דפלוגתת ר"י ור"ע אינה בסברות בעלמא אי לומר תורך ברשותי או לא, ואם להסכים לטענת 'כי אפקרנא' או לא, אלא יסוד פלוגתתם היא **דר"ע ס"ל דבבעל הבור כתיב דגם 'ממונו' הוא מחייב בבור**[[2]](#footnote-3), **ור"י ס"ל דרק 'כרייה' היא מחייב,** אבל ממונו אינו מחייב כלום בפרשת בור[[3]](#footnote-4)[[4]](#footnote-5).

**ומעתה** יש ליישב דה"ק, דרב ס"ל כר"י היינו דליכא בבור מחייב של ממונו, **אבל בשור יש מחייב של ממונו וזהו עיקר המחייב בשור,** ומעתה אסו"מ דאפקרינהו ודאי הוה תולדה דבור, אבל כאשר הם ממונו, **כיון שיש להם את המחייב העיקרי של שור זה עושה אותם כשור** וחייב על הכלים, אבל שמואל ס"ל כר"ע דיש גם בבור מחייב של ממונך, ולכך אין לן לדון אותו כשור, דהא ודאי הוה בצורת מזיק דבור, (דההכרח לדונו כשור הוא רק מה שהמחייב של ממונו דשור קיים ביה). **כללא דמילתא**, דודאי צורת המזיק דאסו"מ היא כבור, וכדי לתת לו תורת שור בעינן דיהא בו **דבר עיקרי השייך רק לשור**[[5]](#footnote-6), ולכך לרב מה שיש בו מחייב של ממונו נותן בו דין שור, אבל לשמואל יש גם בבור מחייב של ממונו ואין סיבה המושכתו לתת עליו דין שור אחר שצורתו צורת בור וגם 'מחייב' זה איכא נמי בבור.

**ומיושב** משה"ק דלא שייך הכא טעמא דר"י, דמ"מ עיקר דברי ר"י הם דאין מחייב דממונו, וכן מיושב מחופר סמוך, דהתם חיובו משום הכרייה בלבד.

**אמנם** באמת יל"ע, דהגם דס"ל לרב ולר' ישמעאל דליכא מחייב של ממונו, וזהו דמדמה אותו לבור, אבל מ"מ יש לחייבו גם משום הכרייה, דהרי הוא כורה בור ברה"ר כשמניח שם אסו"מ, וא"כ יתחייב על הכרייה מצד בור, ואיך יתכן דמה שהוא ממונו יגרע אותו מלהיות גם בור. **וי"ל,** דלמהלך זה ע"כ גם לרש"י ובעה"מ יש לחייבו משום בור, וכל דברי רב הם להוסיף **דיש לחייבו אף משום שור**, כ"כ בחי' ר' ליב (וכ"כ הגר"נ במכתב, עומקא 472)[[6]](#footnote-7).

**ו. אמנם** דבר זה דגם לרש"י ודעימיה לא קאמר רב אלא דהוא גם שור, צע"ג מכמה וכמה ראיות, דמתבאר דלרש"י ודעימיה עיקר דברי רב הם לומר דכל תורת בור הם רק בבור הפקר, וכאשר הוא ממונו **א"א לחייבו מדין בור כלל,** וכדלקמיה.

**ראשית,** בתוס' בשמעתין מבואר בדבריהם דלדעת רש"י היינו דחייב רק משום שור, דהרי אחר שחלקו על רש"י כתבו דרב קאתי להוסיף חיוב, וחייב משום בור ואף משום שור, **אלמא** דנקטו דרש"י קאמר דמה שהוא ממונו הוא מפקיעו מלהתחייב בתורת בור. **וכן** ברשב"א חולק על רש"י וכתב "לאו משום **דגריעי לדידיה מבור** אלא דעדיפי מיניה ועביד להו כשורו לחייב על הכלים, אלמא נקט הרשב"א דרש"י קאמר **דכשהוא ממונו הוא גריע מבור**, וכיו"ב בלשון תלמיד ר"ת כאן. **ב.** בבעה"מ כתב דמשום דס"ל לרב דבור שחייבה עליו תורה זהו בור ברה"ר הלכך לרב כל תקלה דאפקריה למדנו מבורו, ואי לא אפקריה למדנו משורו, **דמבורו ליכא למילף** כטעמא דפרישנא. **ג.** רש"י דף ג: ד"ה היינו שור כתב 'ולאו תולדה דבור נינהו'. **ד**. לק' ל"א: איתא גבי כמה בנ"א שנפלו זה מחמת זה, 'דשני חייב בנזקי שלישי בנזקי גופו אבל לא בנזקי ממונו', (דהשני נידון כבור), וקאמר התם הניחא לשמואל איכא למימר דגופו של שני אית ליה תורת בור, אלא לרב דאמר אי לא אפקריה לא הוה בור, בשלמא ממון איכא למימר דמפקיר איניש אלא גוף מי מפקיר, עכ"ל הגמ' ורש"י שם. **הרי** מבואר דרק לשמואל שייך שאדם יהא בו תורת בור, אבל לרב דכל תורת בור הוא בהפקר, א"כ אדם שאינו מפקיר א"ע לא שייך שיהא בו תורת בור, ולא יתחייב כלום, **ומגמ' זו לכאו' מתבאר דלרב אין תורת בור כלל אלא בהפקר,** ומה שאינו מופקר הוא מופקע מלהיות 'בור'. **ובאמת** מגמ' זו הקשה רע"א שם על **תוס'** הכא דכתבו דדברי רב הוא להוסיף לחייבו גם משום שור, ולא קאמר רב מידי בגדרי בור, דא"כ מה קשה לגמ' דאדם לא הפקיר א"ע, והרי שפיר שייך תורת בור באדם גם לרב[[7]](#footnote-8), ועי' הערה[[8]](#footnote-9).

**ובאמת** זהו פשטות דברי רש"י בשמעתין, שכ' דאפקרינהו כי בור, דסבר רב בור שחייבה עליו תורה בהפקיר רשותו ובורו הוא דחייבתו, אבל לא אפקרינהו ממונו הוא. ואי ס"ל לרש"י דלעולם הוה כבור, אלא דנוסף עליו חיובא דשור, א"כ מה יש להאריך ולבאר בהא דבאפקרינהו יש לו חיוב של בור, כי דומה לבור וכו', והרי גם בדלא אפקרינהו הוה בור, ואת כל דבריו דרב ס"ל כר"י היה לו לכתוב על לא אפקרינהו, אלא ש"מ **דעיקר דברי רב הם לומר דבור הוא רק באפקרינהו**, וכאשר הוא ממונו אינו בור, ואין אפי' מחייב על הכרייה, **דזה שהוא שלו הוא סיבה שלא נוכל לחייבו מפרשת בור כלל וכלל.**

**ז. והנה** מכל הנ"ל מתבאר דלרב ור"י 'דבור ברשותו פטור' היינו דמה שהוא ממונו הוא מגרעו שא"א לחייבו מתורת בור, וא"כ צ"ע טובא כמו שהקשינו לעיל איך שייך דמה שהוא ממונו יגרע מפרשת בור, דדל מהכא את ממונו תחייבהו על הכרייה. (וכדחזינן בדברי ר"י גופיה דאי לאו הסברא ד'כי אפקרנא' או 'תורך ברשותי' היה ר"י מחייב על הכרייה, ולא אמרינן דלא שייך תורת בור כשהוא שלו, וכן בדעת רש"י נקטו תוס' והרשב"א דבאמת חייב בחופר סמוך ואע"פ שהוא ממונו), וצ"ע[[9]](#footnote-10), [[10]](#footnote-11).

**עו"ק דהנה** בבעה"מ כתב ומסתברא וכו' בור ברה"ר, אבל ברה"י מצי אמר ליה תורך ברשותי וכו', הילכך אפקריה למדנו מבורו ואי לא אפקריה למדנו משורו, דמבורו ליכא למילף **כטעמא דפרישנא**, עכ"ל. ודבריו תמוהים מאוד, דהרי פתח ואמר דבור ברה"י פטורו מטעמא דתורך ברשותי מאי בעי, וא"כ מהו דקאמר על אסו"מ דלא אפקרינהו, 'מטעמא דפרישנא', דהיינו תורך ברשותי מאי בעי, ומה זה שייך במניח ברה"ר דאין לו שום זכות להניח שם ואין המקום 'רשותו' אלא רה"ר, וע"כ מתבאר דכל שהוא ממונו שייך לומר תורך ברשותי מאי בעי, והוא תמוה, וצ"ע רב.

**ח. והנראה** בכל זה, דהסברא לומר דמה שהוא רשותו וממונו מפקיעו מתורת בור, הוא משום דהנה יסוד חיוב בור הוא לא 'מעשה מזיק' אלא בכרייתו הוא הכשיר מקום לנזק, והוא נעשה אחראי עליו, וכל הדין דאין להכשיר מקום נזק הוא כאשר **לוקח את רה"ר ועושה אותה למקום נזק**, אבל את רשותו שפיר הוא יכול להכשיר למקום נזק, וא"א לחייבו על כך, והיינו דתורת בור הוא **לבוא בגבולם של בני רה"ר ולהכשיר את מקום הילוכם למקום נזק**, משא"כ **ברשותו א"א לתובעו על שהכשיר את מקומו הפרטי למקום נזק,** (וכמובן שאין לו טענה על זה שהם באו בגבולו שהרי הוא התקילם אבל מ"מ אין ראוי לחייבו בענין בור שהוא הכשרת המקום לנזק וכמש"נ).

**ומ"מ** כשהוא ממונו אפשר לחייב את **בורו** משום שור, משום דחלוק בעצם חיוב בור מחיוב שור שבבור, דחיוב בור אינו אלא 'הכשרת מקום נזק', וחיוב שור שבבור היינו תביעה ואחריות על עצם זה שהקרקע שלך מזיקה, וביתר ביאור עי' הערה[[11]](#footnote-12). **ומעתה** על חיוב דשור שפיר הוא חייב דהסברא הנ"ל היא רק כשחיובו על הכשרת מקום נזק, אז אמרינן דנתבע רק כשמכשיר את גבולם, אבל לא יתבע על זה שהכשיר את גבולו, אבל כאשר נתבע על שממונו **עתה מזיק** (ולא על **שמכשיר** נזק) שפיר יתבע אפי' שהוא רשותו דאדם נתבע שלא **יזיק** מ"מ, ובפרט דעיקר המחייב הוא משום **הממונו**, דזה גופא אדם נתבע שממונו לא יזיק א"כ מה שהוא ממונו לא שייך שיהא לו לטענת פטור.

**ט. ומבואר** בשמעתין דסברא זו היא גם באסו"מ, דאע"פ שאפשר שאין לו זכות להניחם שם, אבל מ"מ סוף סוף אני הנחתי את חפצי הפרטיים כאן, והתקלה והחבט נעשים בדבר שהוא שלי, **ולא הכשרתי את מקום הרבים עצמו למקום נזק,** לפיכך לא שייך חיוב בור דפרשת בור כל ענינה להכשיר את גבול הרבים למקום נזק, וליכא הכא אלא כבגבולו הוא.

**ולכאו'** צ"ב הרי בזה שהניח אסו"מ פעל ברה"ר עצמה לעשותה למקום בור **וי"ל** דרב לשיטתו אתי שפיר, דאיירי דדוקא בנתקל באבן ונישוף באבן אבל נישוף בקרקע פטור דקרקע עולם הזיקתו, א"כ ניתן יותר להבין זאת **דבאמת לא עשה את רשות הרבים למקום נזק ולא הכשיר את גבולם למקום נזק** אלא האדם הוא הניח את משאו ברה"ר והגיע אדם ונתקל במשאו ונחבט במשאו, א"כ שפיר א"א לחייבו לבעלים על כך דהוא בא בגבולו ולא שינה את עצם רשות הרבים (גבולם) למקום נזק וכמש"נ, ועי' הערה[[12]](#footnote-13).

**וגדולה** מזו מצינו ברמב"ן בקונטרס דמתבאר בדבריו דאפי' על בור ברה"ר אע"פ שאין לי זכות לחפור מ"מ אחר שחפרתי ויצרתי זאת א"כ **"אתה הוא שבאת בגבולי" ואע"פ שאינה שלו**, ובפרשת בור נתחדש דחייב דהכשיר את גבולם למקום נזק ובזה נחשב שהוא בא בגבולם, ואף דדברי הרמב"ן מחודשים דקאמר זאת לגבי רה"ר[[13]](#footnote-14), מ"מ **באסו"מ שהם שלו ודאי יוכל לטעון 'אתה הוא דבאת בגבולי',** דאף דבאסו"מ אין לו רשות וזכות להניחם ברה"ר, מ"מ **בפועל התקלה והנזק הם נעשים בממוני ובגבולי**, ולכך מצד פרשת בור א"א לחייבו, דכל ענינה הוא הכשרת גבול הרבים למקום נזק, אבל כשפועל 'הכשר נזק' בחפציו ובמשאו ליכא ביה תורת בור, וכמש"נ.

**י'. ונראה** דזו כוונת בעה"מ בדבריו 'תורך ברשותי מאי בעי', היינו כל סברא הנ"ל, ובשור ליכא למימר הכי כמש"נ. אמנם לכאו' צ"ע הרי 'תורך ברשותי מאי בעי' נאמר בש"ס לעיל י"ג: כפטור אף על **מעשה דשור המזיק**, וי"ל ודאי כל עיקר 'תורך ברשותי' דשמעתין אינו דומה לכל שור ברשות המזיק, דהתם השור שנכנס אינו בעל זכות כלל, ולכך הוא פטור כאשר שורו של בעה"ב נוגחו, והוא פשוט, אבל הכא בני רה"ר הם בעלי זכות ללכת הליכה כדרך בנ"א, והוא הוא מתקילם ומכשילם לבורו, ומה דקאמר תורך ברשותי היינו דאע"פ שאתה בעל זכות (ואין 'תימה' איך נכנסת כאן) מ"מ סברא היא דאין ראוי שאני ישלם כאשר אני 'מכשיר מקום נזק ברשותי', וכמש"נ לעיל, ואינו דומה לתורך ברשותי דבעלמא.

**י"א. ובאמת** דברינו נמצאו מפורשים בראב"ד בהשגותיו על בעה"מ, דהקשה דכיון דהפקיר רשותו איך מצי למימר תורך ברשותי מה בעי, ותירץ בזה"ל 'דלמא מדמי ליה למאי דאמרינן [כ"ג:] מאי בעיא דידך בפומא דכלבאי'. והיינו דאיתא שם דפי פרה כחצר הניזק, דאי כחצר המזיק דמי לימא ליה מאי בעי רפתך בפומא דכלבאי וכו', ומבואר דאע"פ שהבהמה עצמה לקחה המאכל, אבל מ"מ **כיון שהנזק נעשה כאשר הדבר ברשותה** (היינו חלל פיה), לפיכך א"א לתבוע על מזיק כהאי, כי האדם לא נתבע על מה שהוא עושה בגבולו, עי' הערה[[14]](#footnote-15), ופירש הראב"ד דזהו דקאמר בעה"מ תורך ברשותי מאי בעי, והיינו דמהתם שמעינן ב' חידושים בטענת תורך ברשותי, **א'**, דיש טענת תורך ברשותי אע"פ שאני הבאתי אותך לכאן, כמו הכלב דהוא הביא את המאכל אליו, א"כ ה"ה הכא שייך טענה זו אע"פ שהפקיר והתקיל את בני רה"ר לבורו. **ב',** שמעינן מהתם שאע"פ שאין לכלב זכות להיות שם בחצרו דבעה"ב, מ"מ סוף סוף הוא 'ברשותו' היינו חלל פיהו, **וה"ה הכא באסו"מ, אע"פ שאין לו זכות להניחם שם, אבל סוף סוף מקום הנזק הוא 'ממוני וחפצי'** ולא גרע מהתם. ודבר נפלא נמצא בנוסח אחר בראב"ד (מופיע בקש"ק) וז"ל מאי בעיא דידך בפומא דכלבאי, **וכעין אבנו סכינו** ומשאו שהניחן ברה"ר ולא הפקירן עכ"ל. והם הם הדברים, דמהסברא דמאי בעי דידך בפומא דכלבאי, **שמעינן נמי לאסו"מ**.

**י"ב. אמנם** לכאו' צ"ע, דהרי מסקנת הגמ' שם דא"א לטעון כן, ופי פרה כחצר הניזק דמי, **וי"ל,** דכבר נתבאר דכלפי חיוב שור לא שייך טענה זו דאתה בא בגבולי, וא"כ א"ש הא דמסקנת הגמ' גבי שן דחייב, משום ששם הוא חיוב על שממונו **מזיק**, ובזה אין טענת פטור, משא"כ הכא דכל תורת בור היינו **הכשרת מקום נזק** גרידא, ולא נתחדש תביעה על זה שאני מכשיר את גבולי ומקומי להיות מקום נזק, וכמש"נ.

**ונמצא** לפי בעה"מ, דרב קמ"ל דבסברת ר"י דתורך ברשותי נכלל גם אסו"מ, דלמדנו יסוד גדול דכל תורת בור הוא רק בהפקר בלבד.

**י"ג. והנה** הניחא לבעה"מ דפירש כולא שמעתא משום תורך וכו' אמנם רש"י פירש דהטעם דר"י הוא 'כי אפקרנא', וא"כ הגם שנתבאר לעיל הבנה וסברא דכל תורת בור הוא בבא בגבולם, אבל אי"ז שייך לטענת 'כי אפקרנא' וא"כ הדק"ל.

**ונראה** בכוונת רש"י, דהברייתא (מ"ט:) דר"י ור"ע דנה באיזה בור דיבר הכתוב אם בבור ברשותו או ברה"ר, ומה דאמר ר"י 'כי אפקרנא' היא הטענה שטען ר"י **להכריח** דא"א לומר דקרא איירי בהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו, כי הרי סברא חזקה של כי אפקרנא איכא שלא לחייב על **הכרייה** הזו. ובשמעתין קאתי רב ואמר דאחר דלא דיברה הפרשה אלא בבור ברה"ר, אין לן להמציא חיוב יותר מזה, דאיכא סברא לומר דאין תביעה על מה שעשה את גבולו ורשותו למקום נזק[[15]](#footnote-16), וא"כ אחר דהקרא לא איירי בבור ברשותו א"כ אין לן לחדש אלא כשבא בגבולם והפך את מקום הילוכם למקום נזק, ואדרבה כאשר הוא ברשותו הוא מגרעו ומפקיעו מתורת בור, ונמצא דרב הוסיף עומק כלל וגדר בדברי ר"י, (וגם שמואל אין חולק ביסוד הדבר, דדבר ברור הוא, אלא דשמואל כר"ע ס"ל)[[16]](#footnote-17).

**י"ד. והנה** המלחמות תמה על רש"י מאוד, איך יתכן דכל פלוגתת רו"ש היא פלוגתת ר"י ור"ע, ולא הוזכר כלל שפליגי בפלוגתת תנאי קמאי, וכן הו"ל להש"ס למימר נימא כתנאי, והיא קושיא גדולה. (וכן צ"ע הא דבאמת רש"י גופיה לא הזכיר כאן ר"י ור"ע, ורק אמר דס"ל דפרשת בור היא בהפקר, ועי' לעיל רש"י כ"א.), ולפי מש"נ מיושב שפיר, דרב באמת הוסיף על דברי ר"י, ואמר דאחר שלא דיבר הכתוב, א"כ אדרבה ממונו הוא מגרע ואי"ז דברי ר"י עצמו.

**ונראה** עוד, דלפי רב יהא פטור גם בחופר ברשותו סמוך לרה"ר, דאף דכי אפקרנא אינו מחייב זאת, וכמש"כ הראשונים דלרש"י חייב בכה"ג, מ"מ אחר דברי רב דהגדיר ואמר **דכיון דלא דיברה תורה על בור ברשותו, יש לן לדון בסברא דכשהוא ממונו גרע,** א"כ **פשוט שיש לפטור בגוונא הנ"ל.** וא"כ מיושב מה שהקשה תוס' נ. מחופר סמוך וכו', דבאמת מצד עצם הסברא של כי אפקרנא אין מקום לפוטרו, אבל למעשה לא מצינו שנתחדש דגם זה נחשב דבא בגבולם, ולכך כל שהוא ממונו פטור[[17]](#footnote-18).

**ט"ו. העולה** מן הדברים דלתוס' והרשב"א ודעימיה אי"ז אלא להוסיף חיוב של שור מפני שהוא ממונו, אבל לעולם הוה בור, ופלוגתתם רק בדיני שור. **אמנם** דעת רש"י דיסוד פלוגתתם היא ביסוד גדול בדין בור, דרב ס"ל דעיקר ועצם תורת בור היינו בהפקר דבא בגבולם של אחרים, אבל בלא"ה א"א לחייבו מתורת בור דהיינו הכשרת מקום נזק, אלא מתורת 'מזיק' דשור וכמש"נ[[18]](#footnote-19).

**ט"ז. יש להעיר** דלדברינו דרש"י מעמיד דרב כר"י וס"ל דכל תורת בור היא רק בהפקר, לכאו' אי"ז ענין לנידון האם כשהוא ממונו הוא שור, ואדרבה עיקר ענינו לגופיה קאתי לומר דכאשר אפקרינהו הוה כבור, דמה דאוקמינהו לתולדה דבור הוא משום דזהו תורת בור**,** אבל באמת זהו גם יסוד הדין לומר דכאשר הוא ממונו הוה שור ולא בור דכיון דכל תורת בור היא בהפקר א"כ

**הערה.** בעיקר המתבאר בשמעתין לרש"י ובעה"מ דרב ס"ל כר"י יל"ע בהא דכתב הרשב"א דף מ"ט. דבור ברה"י ופתחו לרה"ר חייב בו על החבט אף לרב דלהבלו ולא לחבטו משום דחבטה דידיה היא וצ"ע הרי לרב ליכא מחייב של ממונו, והבמואר במק"א דיסוד שיטת ר"י היא דאין מחייב של ממונו, [וכמו כן צ"ע במלחמות במהלך האמצעי שלו דכתב דרב כרבי ישמעאל, וקשה כהנ"ל דלר"י ליכא מחייב של ממונו וכמש"כ של המלחמות ד"ה ועוד וא"כ מהו דאמרינן 'חבטא דידיה'.

וי"ל חבטא דידיה דקאמר רב אי"ז מחייב של ממונו אלא סברא רק כדי לשלול את טענת 'קרקע עולם הזיקתו', והיינו דלעולם המחייב הוא רק ה'כריה' אולם רב ס"ל דבעי ליצור ולכרות גם את החלק המזיק של הבור והיינו ההבל אבל כאשר מעמיד מכשול כנגד 'קרקע עולם' פטור, ואהא אהני מה דהוא דידיה שגם חלק הנזק שייך אליו אבל לעולם אין 'מחייב' בבור מצד זה שהוא ממונו דרק בשור שייך מחייב של ממונו וכמש"נ במק"א.

1. **דרך** זו כתב בחי' ר' לייב (ע"ד) בדרך הראשונה, ובאמת כך נראה שפירש לסוגיין בשו"ת ר"י מיג"ש, וז"ל דשמואל סבר אע"ג דלא אפקרינהו דממונו נינהו אכתי בור נינהו, וחיובן בתורה שהן כבור נינהו דהא בעל הבור ישלם אמר רחמנא הך דאית ליה בעלים ואפ"ה בור הוא וחייב, ורב סבר מאי בעל הבור בעל התקלה וכו' ונ"מ לחיובי ביה אדם וכלים. **והנה** לדרך זו לא העמיד רב את עיקר דבריו על הא דס"ל דבור הוא ברשותו, **אמנם** משמעות רש"י ובעה"מ **דעצם דברי רב הם משום דס"ל בור ברשותו פטור** (וכדלקמיה), וכן לדרך זו עולה דגם בור (ממש) ברשותו יש לחייבו משום שור, דהרי זהו כל דברי שמואל דמהא דפטרה תורה בור ברשותו על כלים מוכח 'דממונו' אינו מחייב כשור, אלמא לרב דממונו מחייב א"כ גם בור ברשותו, וכ"כ ר"פ בדעת רש"י והקשה על זה דא"כ רב הוא דלא כמאן, לא כר"ע ולא כר"י. [↑](#footnote-ref-2)
2. **בדף** מ"ח. מבואר דגם בממונו בעינן לכמאן דכרייה, והיינו דצורת החיוב דבור היא רק כשנחשיבו כורה, ו'מחייב דממונו' היינו דנאמר דאחריות האדם היא שלא יהא ממונו לבור ברה"ר, ולכך אית ליה למלויי וכו'. [↑](#footnote-ref-3)
3. **דס"ל** דמחייב ואחריות משום ממונו שייך רק 'במזיק', אבל בור שענינו **הכשרת מקום נזק** גרידא, אינו תלוי אלא בכרייה. [↑](#footnote-ref-4)
4. **דטענת** כי אפקרנא יסודה הוא הזכות דבעל הבור לקיים את בורו ועדיף זכותו על זכות הרבים משום כי אפקרנא, וכל זה דוקא על המחייב משום הכרייה, אבל אי מה שהוא שלו הוא סיבה להיות אחראי שלא יהא בור בטלה עיקר זכותו, דאדרבה בעלותו היא סיבה לחיוב לסלק הבור, וכן 'תורך ברשותי' יסודו מזכות בעל הבור להחזיק בור. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וארווחנא** לפי"ז נמי, דמבואר כל הענין מ"ט ממונו עושה כשור, דלכאו' צ"ב הרי ודאי הוא בצורת בור ומ"ט דבר זה דממונו עושהו לשור, ולהנ"ל מיושב דממונו דהוא 'המחייב' של שור, אינו מחייב בבור, וא"כ נמצא דאע"פ שצורתו כבור אבל כשלא אפקרינהו יש בו את 'המחייב' של שור שאין בבור, לכך הוה (נמי) כשור, אבל אם יש את המחייב גם בבור אין סיבה בעולם לתת עליו גם דין שור. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וצ"ע** למהלך זה דגם רש"י ס"ל כתוס' דרב רק הוסיף חיוב שור, א"כ מ"ט הוצרך רש"י לתלותו בפלוגתא דבור ברשותו, ולא פירשו כתוס'. וי"ל דעי' הערה לעיל, וס"ל לרש"י דכל מה שהוא נידון נמי כשור, הוא משום שיש לו "מחייב" **שאין בבור,** ותוס' לא חשו לזה, דהרי כתבו דרב ס"ל נמי דיש מחייב של ממונו בבור, ואעפ"כ כיון דסוף סוף ממונא הוא איכא נמי לחייבו משום שור. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ומבואר** בדבריו כמש"נ דלרש"י ופשטות הסוגיא קאמר רב דאין בו תורת בור. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עי' היטב** ברשב"א שם ונראה דקו' הגמ' היא דלרב יש לחייבו משום שור, אמנם רע"א נקט בפשיטות דאין לחייב אדם משום שור, וכל מה דראוי להיתבע ולהתיחס אליו נתבענו מדין אדם אבל אין משמעות לומר דאדם חייב מדין שור, (אבל בור שייך שיהא באדם דאינו גדר של מזיק אלא הכשרת מקום נזק גרידא ואדרבה ענינו דמי טפי לאדם והיינו כריית הבור). [↑](#footnote-ref-9)
9. **וכמה** מבני החבורה שליט"א פירשו, דכלל הוא דא"א לחייב משום ב' אבות, ואי הוא חיוב של שור לא יהא בו חיוב בור, ויש לזה יסוד בדברי האמרי משה (ל"ו ג') וחזו"א (י"א י"ד). אמנם בבעה"מ מפורש דלאו מה"ט הוא, אלא דאין ראוי לחייב בבור וכמש"נ בפנים. וכן הראיה מדף ל"א: ומדברי רע"א במקומה עומדת. וכן צ"ע דהרי בראשונים איתא להדיא לא כן, דשפיר שייך לחייב על שניהם, ומהיכ"ת דבזה נחלקו רש"י ותוס'. [↑](#footnote-ref-10)
10. **במתני'** מ"ט: תנן ברישא החופר בור ברה"י ופתחו לרה"ר, ופרש"י **דכ"ש** אם שניהם ברה"ר, ולכאו' כיון דפתחו ברה"ר מאי רבותא איכא, והרי אין בזה צד כי אפקרנא ותורך ברשותי, ומבואר דהיה צד לפוטרו מעצם זה שהבור עצמו ברה"י, וכן מבואר שם ברשב"א (לכה"פ בשאלתו) שהוצרך למחייב של 'בעל הבור' כאשר חלל הבור הוא ברה"י אע"פ שפתחו לרה"ר, וכן בסיפא דמתני 'ברשות היחיד ופתחו לרשות היחיד', ופרש"י דקמ"ל 'אף על גב דאין כאן צד רשות הרבים', והיינו דהו"א דבעי לכה"פ צד רה"ר, **ומכל זה מבואר דיש סברא דבור כשהוא ברשותו אינו חייב עליו.** [↑](#footnote-ref-11)
11. **כ"כ הברכ"ש סי' י"ב, וביאור הדברים דבחיוב בור אין האדם שייך לנזק אלא רק בהכשרתו, דהרי כרה בור והלך לו, א"כ אין כאן 'מזיק' אלא רק הכשרת מקום לנזק, וזהו כל תורת בור, 'אחריות על מקום נזק שהכשיר בכרייתו', משא"כ שור דבור, ענינו מה דעתה 'כסדר' הממון עצמו מזיק את הנופלים שם.** ואע"פ שאין כאן תורת 'מעשה' מ"מ ילפינן במה הצד (תוס' ג:) לחייבו בלא גדר 'מעשה' והולך ומזיק, אבל מ"מ יש תביעה על הממון שלך שעתה עומד ומזיק. [↑](#footnote-ref-12)
12. **אמנם** באמת נראה דגם שמואל מודה לעצם דברי רב (בדעת ר"י), ולכך הוצרך לומר דס"ל כר"ע, והרי לפי שמואל דעת רוב הראשונים דנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, וביארנו בדברי התוס' והראשונים דהיינו מצד שנעשה 'שם בור' על כל הקרקע שסביבות האבן, וא"כ פעל פעולתו בגבול הרבים, וצ"ע. [ועל הקרקע דתחת המים והאסו"מ ניתן נמי להבין, דאף אם יש לו זכות לפנותו מאיזה דין (כמו אסור לקלקל רה"ר וכדו'), מ"מ אי"ז מגרע את זה שעתה אני הנחתי את חפצי ואני המשתמש כאן וכל עוד שלא פינו אותו נחשב דאתה בא בגבולי, וביאור הדברים דלא מבעיא במקום שיש לו זכות להניח שם דברים מצד זכויות בן רה"ר (מלבד פרשת בור או שור – דאז אמרינן כל הקודם בהם זכה), א"כ ודאי לא נחשב שהוא בא בגבולם אלא אפי' בדברים דיש בהם משום קלקול רה"ר ובי"ד רשאים לכופו על כך לפנותם מ"מ עתה שהם שם משתמש הוא בהם שימוש של בעלים ואין שם בור ותקלה כאשר הוא משתמש בהם בתורת בעלים והחפץ מניב לבעליו שימושים ופירות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. **יעוש"ה** דכתב דלולא פרשת בור, אפי' החופר בור ברה"ר א"א לחייבו מצד גרמי, ומלבד הסברא שאין כאן מעשה דהולך ומזיק, דגם יכול לומר לו אני לא באתי אצלך אתה הוא שבאת בגבולי, אף על פי שאין אותו רשות שלו". ומבואר ברמב"ן דאף על בור ברה"ר יש מקום לומר 'אתה הוא שבאת בגבולי', והיינו דאע"פ שאסור לעשות את הבור, מ"מ אחר שעשה הרי זה מקום שהוא יצר וזהו גבולו, וקמ"ל התורה דחייב על בור זה ונחשב שהוא בא בגבולם. **ודע, דהרמב"ן שם איירי לגבי גרמי, ולגבי זה נשאר כן למסקנא דגם בור ברה"ר יכול לומר לו באת בגבולי, והוא חידוש עצום, ולא הבאנו את דבריו רק לשמוע ולהתעורר קצת לסברא כהנ"ל.** וכיו"ב כתב הרשב"א דף ב: "ועוד שהניזק בא לרשותו של מזיק דהיינו חלל הבור", ובפשטות קאי אפי' על בור ברה"ר, דסוף סוף חלל הבור הוא מקום שאני יצרתי ואתה בא בגבולי, ואמנם להלכה דחייב על בור ברה"ר נתחדש דחייב, אבל ה"מ כשהוא מכשיר את מקום הרבים למקום נזק. [↑](#footnote-ref-14)
14. **הנה** בתוס' שם נתקשו מה אכפ"ל דפי פרה כחצר המזיק דמי, הא הבהמה עצמה לקחה את הפירות לתוך פיה וליכא למפטריה מטעם תורך ברשותי מאי בעי', ותי' דאיירי כשאחר נתנן בפי הפרה. ועי"ש בחי' ר' נחום דרש"י שם פליג, דאף בלקחה מעצמה יש לפוטרו, וכיו"ב הוכיח בדעת הרשב"א יעו"ש. וביאר הדבר כמש"כ בברכ"ש סי' ט"ו בשם הגר"ח דפטורא דרשות המזיק הוי משום דכל היכא דאיכא למזיק רשות להלך שם ולניזק ליכא רשות, לא חשבי' ליה כמזיק כלל, והיינו דתוס' נקטו דפטורא דרשות המזיק הוי משום דליכא עליה חיוב שמירה ואי"ז פשיעה, אבל לפמש"כ הגרב"ד דברשות המזיק ליכא עליה שם מזיק כלל, י"ל דאפי' בכה"ג שהפרה או הנחש עשו כן שייך הך פטורא, דסו"ס בשעת הנשיכה הו"ל ברשות, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-15)
15. **אמנם** מכח סברא זו גרידא א"א להכריח דקרא לא איירי בבור ברשותו, דאדרבא פשטיה דהמקרה המדובר בקרא הוא בור ברשותו, (ואף דר"י ס"ל דלא שייך בבור מחייב מצד 'ממונו' אלא מצד הכרייה, אבל מ"מ בגוונא זו דיבר הכתוב), ורק כי אפקרנא יכול להכריח כן, אולם רב קאמר דאחר דלא דיבר הכתוב, אין לן אפשרות לחדש חיוב גם בעושה בגבולו. [↑](#footnote-ref-16)
16. **וכן** יש לדייק קצת בלשון רש"י כ"א: בעלמא בור ברשותו פטור, **דלא חייבה תורה אלא על בור ברה"ר**, וכדיליף רבי ישמעאל טעמיה התם". והיינו דעצם דברי ר"י הם דבור הוא דווקא ברה"ר דבא בגבולם. [↑](#footnote-ref-17)
17. **אמנם** מעתה צ"ע מנין לן דקרא לא איירי בממונו, והגם דהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו הוא תמוה לחייבו משום כי אפקרנא וכו' אבל עדיין אפשר להעמיד הקרא בחופר סמוך ועי' בסימן בענין פלוגתת ר"י ור"ע דהקשינו זאת ותירצנו דעיקר דברי ר"י לחלוק דאין מחייב של ממונו, וע"כ נדחק לומר דבעל הבור היינו בעל התקלה כי ס"ל דלא שייך שיהא מחייב של ממונו, אבל השתא דקאתי רב לדון דלא אשכחנא דקרא איירי כלל בממונו א"כ מנין דלא איירי בהאי בורא ומשום המחייב של הכרייה, וצ"ע, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-18)
18. **רש"י** פירש ברב דבור שדברה תורה הוא הפקיר רשותו ובורו, והקשה ההפלאה אמאי לא פירש כפשוטו בבור ברה"ר, יעו"ש. וי"ל דלא תימא דיסוד דין ר"י דפטור על בור ברשותו הוא משום 'כרייה ברשות', (ואז באסו"מ לא נוכל לפטור), לכך כתב רש"י דאף **בהפקיר רשותו ובורו חייב,** וע"כ דאין הסיבה משום כרייה ברשות, דא"כ צריך לפטור גם שם (כטענת התוס'), אלא הסיבה היא דבעינן שיהא הבור הפקר, וכמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-19)