שביעית פ_י מ_ה
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"י מ"ה**

א] **פרוזבול המוקדם כשר, מאוחר פסול,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דפרוזבול המוקדם הוא שכתב בו זמן מוקדם לשעת כתיבתו, ופרוזבול המאוחר הוא שכתב בו זמן מאוחר לשעת כתיבתו, והא דפרוזבול המוקדם כשר והמאוחר פסול, הוא משום דאין פרוזבול מועיל אלא כשקדמה המלוה לפרוזבול, אבל למלוה שאחר הפרוזבול ל"מ מידי, ובד' הר"ש מבו' דהטעם בזה הוא, משום דעיקרו של פרוזבול הוא מסירת החוב לבי"ד דעי"ז הו"ל כגבוי ואינו משמט, ול"ה זה מסירה לבי"ד, אלא על החובות שקיימים כבר, אך החובות שלא היו קיימים בשעת הפרוזבול, לא נמסרו לבי"ד, וע"כ שביעית משמטתם,ו[[1]](#footnote-1) וע"כ הוא דפרוזבול המוקדם כשר, משום דהמלוה מפסיד בהקדמת הזמן דל"מ הפרוזבול על ההלואות שהלוה אחר הזמן הכתוב בפרוזבול, ופרוזבול המאוחר פסול, דעי"ז הוא גובה שלא כדין את החובות שהלוה בין שעת כתיבת הפרוזבול לזמן הכתוב בו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב ובפ"ט משמו"י הכ"ג.

ב] אך הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק פירש למשנתינו, דפרוזבול המוקדם היינו שיכתוב הפרוזבול תחילה ואח"כ ילוה לו הממון, ופרוזבול המאוחר הוא שהלוה הממון תחילה ואח"כ כתב פרוזבול, ובזה הוא דתנן דפרוזבול המאוחר פסול, והיינו משום דאין פרוזבול מועיל למלוה שקדמה לפרוזבול, משום שכבר נעשה חוב ונתחייב בדיני חובות שיהי' נשמט בשביעית,[[2]](#footnote-2) וכ"כ הריבמ"צ בשם הר"ש הזקן, - וזה מתפרש למש"נ לעיל מ"א אות ו', דדינא דשמיטת כספים הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, וע"כ כל שכבר נעשה חוב שדינו הוא דשביעית משמטתו, ל"מ ע"ז תקנת פרוזבול.

ג] והבעה"ע באות פרוזבול עו: כתב דפרוזבול מהני להלואות דאחר הפרוזבול, ומה שכותבין כל חוב שיש לי, אשר הק' הריבמ"צ דהך לישנא משמע דהפרוזבול קאי על החובות שקומו לו, היינו דבשעה שמוציא הפרוזבול בבי"ד כתוב בו וכל חוב שיש לי, ולישנא מעליא נקט, ועיי"ש בהגהות שפירש דהיינו, דכותב בו בלשון שישתמש כשמראה אותו לבי"ד, ועל אותה שעה נופל שפיר לשון שיש לי.

ועיי"ש שפירש להא דתנן דפרוזבול המוקדם כשר והמאוחר פסול, דהיינו בפרוזבול שעושה הלוה למלוה, ולמד לזה דהלוה כותב פרוזבול, מהא דתנן לקמן מ"ו דכותבין ליתומים על נכסי אפוטרופוס, ויתבאר שם בעזה"י, ובזה הוא דתנן דפרוזבול המוקדם כשר, דאם הלוה לוה ממנו בניסן וציוה הלוה לדיינים לכתוב הפרוזבול באדר שלפניו כשר, ואם לוה בניסן ואיחר זמן הפרוזבול באייר פסול, מפני שהלוה מייפה את כחו, שבהלואה שהי' קודם הזמן בפרוזבול (משמע) [משמט], עכ"ד, ונתישב לפי פירושו משה"ק הריבמ"צ על דעה זו, דהיאך יתפרש הירושלמי שארמרו דהמוקדם למלוה כשר מפני שמריע כחו, והמאוחר פסול מפני שמייפה כחו.

ובהגהות שם פירש לדבריו, דס"ל כד' הרמב"ם במהדו"ק דאין פרוזבול מועיל למלוה שקדמה לפרוזבול, וע"כ הוא דפרוזבול המאוחר פסול, משום דאינו מועיל להלואה שבניסן שקדמה לו.

אך הנה הבעה"ע שם פירש לפי דבריו להא דתניא דאימתי כותבין פרוזבול ערב שביעית, אשר קשיא, דכיון דפרוזבול מועיל אף להלואות שהלוה אחר כתיבתו, מ"ט אין כותבין פרוזבול אלא בערב שביעית, דלא בא למעט אלא שאין כותבין אותו משנכנס שביעית, עמש"נ בזה להלן אות י"א ואילך, אבל קודם שביעית כותבין אותו בכל שעה עד ערב שביעית, וכותבין זמן ההלואה, או כותבין כל חוב שיש לי משנה ראשונה של שמיטה שאגבנו כל זמן שארצה, עכ"ד, ומבו' להדיא, דאף דאם כתב פרוזבול סתמא, אינו מועיל להלואות שקדמו לו, מ"מ אם כתב בו זמן מוקדם, או שכתב כל חוב שיש לי משנה ראשונה וכו', ה"ז מועיל אף להלואות שקדמו לשעת כתיבתו, ונתיישב לפ"ז משה"ק הריבמ"צ על דעה זו, דא"כ בראש מוצאי שביעית הי' לפרוזבול ליכתב שיהני למלוות שאחריו.

ומבו' לפ"ז, דלאו דינא הוא דאין פרוזבול מועיל לחובות שקדמו לו, וכמש"כ הרמב"ם דכל שכבר חייל בו דין שמיטה, ל"מ פרוזבול, אלא היינו דסתמא דמילתא אין הפרוזבול ניתן על חובות שקדמו לו, וע"כ אם כתב בו זמן מוקדם או שכתב כל חוב שיש לי משנה ראשונה וכו', שפיר מהני הפרוזבול אף על חובות אלו.

ד] ובעיקר הפלוגתא בזה, לכאו' ד"ז תליא ביסוד דין הפרוזבול, דלמש"כ רש"י דהא דמהני פרוזבול הוא משום דהוי כמוסר שטרותיו לבי"ד דאינו משמט, וגם לדעת ש"ר דגדר תקנת הפרוזבול הוא שיהא כמוסר שטרותיו לבי"ד, ונת' לעיל מ"ד אות ה', פשיטא דמהני הפרוזבול לחובות שקדמו לו, וככל מוסר שטרותיו לבי"ד דמועיל אף דמוסר השטרות לאחר ההלואה, ומאידך מסתברא מילתא דל"מ להחובות דאחר הפרוזבול, דכיון דבשעת כתיבת הפרוזבול לא היו קיימים, לא שייך למסרם לבי"ד, אך אי"ז מוכרע, די"ל דשפיר שייך למסור אף חובות שעדיין אינם קיימים, עי' מש"כ לדון בזה במעדני ארץ סימן ט"ו סק"א.

וכן למש"כ הבעה"ת בשער מ"ה אות י"ז, שהבאנו לעיל מ"ד אות ב', דהא דמהני פרוזבול הוא משום דהוא מקנה לבי"ד שטרותיו בכתיבה ובמסירה, ודאי דל"מ פרוזבול אלא על חובות שקדמו לכתיבתו, דמצי להקנותם לבי"ד, אך חובות דאחר הפרוזבול, ודאי דאינם נקנים ע"י כתיבת הפרוזבול, דאין אדם מקנה דשלב"ל, ול"מ הפרוזבול ע"ז.

ה] אך למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ד דהא דתנן מוסרני לכם וכו' היינו שהוא מעיד אותם בכך וכך, ומבו' דענין הפרוזבול שהוא מעיד אותם על ד"ז שיגבה את כל חובותיו, ותיקנו חכמים דכל שהעיד אותם על כך, אין שביעית משמטתו, ונת' לעיל מ"ד אות ה', שפיר י"ל דה"ז מועיל אף לחובות דאחר הפרוזבול, ומאידך יש להבין דאי"ז מועיל לחובות שקדמו לו, דכל דכבר חייל בהחוב דין שביעית, ל"מ מה שמעיד את הבי"ד, להפקיע ממנו דין שביעית, ואמנם למש"נ שם דמשמעות ד' הרמב"ם בהלכותיו דהא דמהני פרוזבול הוא ע"ד דינא דמעשה בי"ד, דהוי כגבוי, מסתבר דל"מ פרוזבול אלא על חובות שקדמו לו, וזה מתישב עם מה שפסק הרמב"ם כן בהלכותיו.

ו] בתוספתא תניא רשב"ג אומר כל מלוה שלאחר פרוזבול ה"ז אינו משמט, ועי' ריבמ"צ ור"ש שכתבו לפרש לזה בכמה אנפי, והריבמ"צ בפי' בתרא כתב, דרשב"ג פליג על ת"ק בהך מילתא, וס"ל דפרוזבול מועיל אף למלוה שאחריו, אך מודה דמועיל הפרוזבול אף למלוה שקדמה לו, וכ"כ בתשו' רבינו נסים שהביא הבעה"ע באות פרוזבול עו:, וכתב שם דלדינא אין סומכין אלא על משנתינו.

ובתשו' הר"א בן הרמב"ם סימן פ"א כתב השואל דמהא דאמר רשב"ג דכל מלוה שלאחר פרוזבול אינו משמט משמע הא קודם פרוזבול משמט וחולק על ת"ק,[[3]](#footnote-3) ונסתפק אם הלכתא כוותי' דכל מקום ששנה רשב"ג במשנתינו הלכה כמותו, או"ד דוקא במשנתינו שסידרה רבי, אבל בברייתא לא, והשיב הר"א בן הרמב"ם, דאין הלכה כרשב"ג, דכי קי"ל הלכתא כמותו במתניתין, אבל בברייתא לא קי"ל, ועי' גם ברדב"ז פ"ט משמו"י הכ"ב שכתב כן דרשב"ג פליג על ת"ק וס"ל דל"מ הפרוזבול אלא למלוה שאחר כתיבתו, ולא קי"ל כוותי'.

ז] הר"ש בפי' בתרא כתב בביאור פלוגתא דת"ק ורשב"ג, דהיינו דת"ק בעי שיהא פרוזבול קיים לכל הפחות במוצאי שביעית, ואתא רשב"ג למימר דכל מלוה הקיימת לאחר שנקרע הפרוזבול, אע"פ שנקרע קודם שתיכנס שביעית, אינו משמט.

ולכאו' יש ללמוד מד' הר"ש, דס"ל כמש"כ בתשו' הר"ן סימן ע"ז דבפרוזבול שטר הפרוזבול עצמו הוא שמפקיע הממון ולא מה שמסר לבי"ד, ונת' להלן אות ח', וע"כ שפיר יש מקום לומר דבעינן שהא הפרוזבול קיים במוצאי שביעית דהוא שעת חלות השמיטה, דלמש"כ בתשו' הריב"ש סימן שפ"ב ונת' להלן אות ט' דעיקר מעשה הפרוזבול הוא במה שמוסר לפני בי"ד, והפרוזבול שחותמין בו אינו אלא לראי' בעלמא, אין מקום להצריך שיהא שטר הפרוזבול קיים במוצאי שביעית.

ושו"ר בקובץ תשו' חת"ס סימן פ"ו שכתב, דבזה עצמו הוא דפליגי ת"ק ורשב"ג, דת"ק ס"ל דשטר הפרוזבול אינו אלא לראי' בעלמא שכבר גבו בי"ד חובותיו, ואפי' נקרע קודם השמיטה נמי מועיל, ורשב"ג ס"ל דהפרוזבול עושה הקנין, וע"כ צריך שיהי' קיים בשעה שיכנס איסור הנגישה שהיא רגע מוצאי שביעית, עיי"ש בדבריו, אך לכאו' הי' מקום לומר, דלכו"ע הפרוזבול עושה הקנין, ואך דת"ק ס"ל דל"ב שיהא קיים בשעת השמיטה, ודמי לכל שטר קנין, דא"צ שיהא קיים אח"כ.[[4]](#footnote-4)

ח] **והמאוחר פסול,** הריבמ"צ כתב דהא דתני דהוא פסול, לאו למימרא דל"מ מידי, אלא ל"מ להלואות דאחר שעת כתיבת הפרוזבול, אך שפיר מהני להלואות דקודם שעת כתיבת הפרוזבול דאינם משמטין, והביא כן מהא דתניא ומייתינן לה בירושלמי דפרוזבול בין מוקדם ובין מאוחר כשר ואינו מונה אלא משעת הכתב, והוא משעה שהוא ראוי ליכתב, דהיינו משעת המסירה.

אך בבעה"ע אות פרוזבול עו: הביא מתשו' רבינו נסים שכתב, דפרוזבול מאוחר אין גובין בו אף מלוה ראשונה, לפי שאיחזרו זמן הפרוזבול וייפו ת כחו שהרי הפרוזבול אומר שלאחר ב' הלואות היו, ומשו"ה פסול לגמרי, ואפי' למלוה הראשונה אינו ראוי, עכ"ד.[[5]](#footnote-5)

ובתשו' הר"ן סימן ע"ז כתב בדין שטר חליצה מוקדם, דהיא מותרת לינשא, ול"ד לגט מוקדם דפסול, ופירש הטעם בזה, דפסול מוקדם אינו אלא שאין עושין בו מעשה שטר, אבל מ"מ מאמינין בכל מה שכתוב בו, ובגט כיון שאינה מתגרשת אלא בו וזה אין עליו תורת גט ושטר נמצא שלא נתגרשה כלל, אבל בשטר חליצה הרי החליצה התירתה, וכיון שאנו מאמינים בהכתוב בשטר, נמצאת אשה זו מותרת, ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, אלא שצריך לדקדק בזה מדתנן וכו' דפרוזבול המאוחר פסול, ואמאי נהי שנכתב זמנו שלא כראוי נאמין בו שנמסר חוב זה בב"ד ולא יהא משמט, לאו קושיא היא, שאלו הי' הפרוזבול מעיד שנמסרו השטרות לב"ד אה"נ, אבל הפרוזבול אין עניינו כך וכו' ששטר הפרוזבול עצמו הוא שמפקיע הממון ולא ישיבת הב"ד שישבו על כך וכו', ולפיכך פרוזבול המאוחר פסול לפי שהשטר היא שעושה מעשה ואין בו דין שטר, עכ"ל.

והתוי"ט כתב, דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם והטור שלא כתבו להך ברייתא דפרוזבול המוקדם כשר משעת הכתב, וכתב בטעמם, דאף דבירושלמי מייתינן לה, מ"מ כיון דסתם מתני' לא משמע כן וכו' ובבבלי לא מצינו שחילקו ביניהם בכך הלכך דחו הירושלמי הזה מהלכה, וגם הברייתא שהביא הירושלמי, מדבבלי לא הביא לברייתא זו וכן לא מצאתי' בתוספתא דשביעית, עכ"ד, ועי' תומים סימן ס"ז סקכ"ז מש"כ בזה באורך.[[6]](#footnote-6)

ט] ועיי"ש בתומים שעמד בזה, דלכאו' כל הא דיש לפסול פרוזבול המאוחר לגמרי, הוא רק לדעת הרמב"ם דבעינן דוקא פרוזבול בכתב, וכ"ז שלא נכתב אינו מועיל להפקיע כח שמיטה, ורק בתלמידי חכמים הקילו דסגי במסירת מילי, מפני שהן יודעים שהשמטת כספים בזמן הזה מדבריהם ובדברים בלבד היא נדחית, אך לדעת הרא"ש בפ' השולח סימן י"ג דסגי במסירת מילי, א"כ דל מהכא הפרוזבול, מ"מ הא המעשה שאמר מוסרני לכם וכו' הוא אמת וכן נעשה, וכמו דכשר שט"ח המוקדם לגוף הלואה, אף כאן יוכשר פרוזבול המוקדם לגוף המסירת דברים, - ואף די"ל דבפרוזבול קנסוהו שלא יועיל כלל, דאי נכשירו ונימא דמעשה כשר, הרי לא הפסיד לגמרי דבר ומה הפסיד הרמאי, ולכך קנסוהו דאף בתורת אמירה אינו, מ"מ מנלן זה בלא ראי', דמהא דתנן הכא דפרוזבול המאוחר פסול אין ראי', דבזמן המשנה ודאי ל"ה אמירה מועיל אלא דוקא כתיבה ושייך שפיר פסול, אך אחר דתיקן רב נחמן דבאמירה בעלמא מהני, א"כ מה פסול יהי' בפרוזבול, עכ"ד.

אמנם הנה בעיקר מה שנקט התומים דבזמן המשנה ודאי ל"ה אמירה מועיל אלא דוקא כתיבה, הנה בתשו' הריב"ש סימן שפ"ב שהבאנו לעיל מ"ד אות י' מבו' דלא כן, עיי"ש שכתב בהא דתנן לעיל דהדייני חותמין למטה או העדים, ומפרשינן בגיטין דל"ג. דהיינו לא שנא כתיב בלשון דיינין וחתימי עדים לא שנא כתיב בלשון עדים וחתימי דיינין, ופירש הריב"ש דהוא משום דכיון שאמר לפני בי"ד מוסרני לכם פלוני ופלוני הדיינין הרי נגמר מעשה הפרוזבול והפרוזבול שחותמין בו אינו אלא לראי' בעלמא" וכו', עכ"ד, ומבו' דאף בזמן המשנה חייל הפרוזבול מכח האמירה לבי"ד ול"ה שטר הפרוזבול אלא לראי' בעלמא, ולפ"ז שפיר יש ללמוד מהא דתנן הכא דפרוזבול המאוחר פסול, דאף דאין הפקעת השמיטה מכח שטר הפרוזבול, מ"מ כל שכתב פרוזבול מאוחר קנסוהו חכמים דלא יועיל כלל ואף לחובות שקדמו לו.

י] **שם בר"ש, דהכי מיתניא בתוספתא אימתי כותבין פרוזבול ערב ר"ה של שביעית וכו',** כגיר' זו שלפנינו, כ"ה גיר' רבינו נסים בתשובתו שהביא הבעה"ע באות פרוזבול עו:, וכ"כ בעה"ע שם, והרא"ש בפ' השולח סימן י"ח וסימן כ', ורבינו ירוחם ריש נתיב ז', והטור בסימן ס"ז, וכ"כ בשו"ת הרדב"ז סימן ב' אלפים רל"ח בשם הר"ש דוראן.

אך בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שי"ד ומיוחסות סימן צ"ח כתב דנוסחא משובשת נזדמנה לבעה"ע, ובגירסאות מדויקות איתא, אימתי כותבין פרוזבול ערב ר"ה של מוצאי שביעית, וכתב דכ"ה בפי' הר"ש, ובפי' מהר"י קורקוס פ"ט משמו"י ה"ל כתב דכ"ה בכת"י פי' הר"ש, וכן גיר' הרמב"ן בפר' ראה, ט"ו א' בסוף דבריו, וכן גיר' הגר"א בהגה' התוספתא.

יא] בטעם דעות אלו דאין כותבין פרוזבול אלא בערב שביעית, אף דקי"ל דאין שביעית משמטת אלא בסופה, כדתניא בפסרי פר' ראה, ובערכין דכ"ח:, כתב הרא"ש שם סימן כ', ז"ל, נראה לפרש הטעם ע"פ המקראות, מקץ שבע שנים תעשה שמטה וזה דבר השמטה שמוט כל בעל משה ידו, מפשטי' דקרא ילפינן דאין שביעית משמטת אלא בסופה כדכתיב מקץ שבע שנים תעשה שמיטה וזה דבר השמיטה שאינו אלא בסוף השבע שמוט כל בעל משה ידו, אבל מיד כשהתחילה שנת השמיטה אין בי"ד בודקין לגבות שום חוב, וגם המלוה בעצמו אין לו ליגוש הלוה דכתיב לא יגוש את אחיו ואת רעהו כי קרא שמטה לד', מיד שנכנסה השמיטה לא יגוש, אבל אם יפרע הלוה מעצמו א"צ לומר משמט אני, וכמו שאין נזקקין לגבות החוב כך אין נזקקין לכתוב פרוזבול מיד כשנכנסה שביעית, עכ"ל, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ד דגובה חובו כל שנת השביעית, וכ"כ הרמב"ן בפר' ראה שם והרשב"א בתשו' שם ובעה"ת שער מ"ה אות ט"ו והחינוך מ' תע"ה.

יב] ובד' בעה"ע נראה שפירש הטעם בזה בע"א, דהנה הבעה"ע באות פרוזבול עו. כתב במש"א בשבת דקמ"ח: בהא דתנן דשוחט את הפרה וחילקה בר"ה אם הי' החדש מעובר משמט, דאף דגם אם ל"ה החדש מעובר הו"ל הלואת יו"ט ולא ניתנה ליתבע, מ"מ נפ"מ ביניהם, דאם ל"ה החדש מעובר אי יהיב לי' שקיל וא"צ לומר משמט אני, ואם הי' החדש מעובר, צריך לומר משמט אני, וכתב ע"ז הבעה"ע, ז"ל, ומסתברא דיהיב לי' ביו"ט, דאי לאחר יו"ט מושמט הוא דשביעית סופה משמט, והא דתנן המחזיר חוב לחבירו צריך לומר לו משמט אני דווקא בשביעית אבל לאחר שביעית לא, עכ"ל.

והנה אף דד' בעה"ע אלו הם כיסוד ד' הרא"ש דגם בשביעית עצמה איכא לדין השמיטה, מ"מ פליגי בדין אמירת משמט אני, דהרא"ש כתב דכשבא הלוה לפרוע בשביעית א"צ לומר משמט אני, ומשום דאיסורא דלא יגוש הוא רק כשבא המלוה לגבות מן הלוה, אך אם הלוה פורע מעצמו לי"ב משום לא יגוש, וע"כ אף דבשביעית עצמה איכא לאיסורא דלא יגוש, מ"מ כל שבא הלוה לפרוע, א"צ המלוה לומר לו משמט אני, אך הבעה"ע כתב דכשבא לפרוע בשביעית צריך לומר לו משמט אני, - ומאידך ס"ל להבעה"ע, דכל הא דצריך לומר משמט אני, הוא רק כשבא לפרוע בשביעית, דעדיין לא נשמט החוב, וע"כ צריך המלוה לומר לו משמט אני, אך אחר השמיטה שכבר נשמט החוב, א"צ לומר לו משמט אני, ולדעת הרא"ש וש"ר אין הדין כן, אלא כשבא לפרעו אחר השביעית צריך לומר לו משמט אני, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

יג] ונראה מזה בדעת בעה"ע, דהא דשביעית אינה משמטת אלא בסופה, היינו דהפקעת החוב אינה חלה אלא בסוף השביעית, אך המצוה דשמוט כל בעל משה ידו, דנצטוה בזה המלוה להשמיט את חובו, היא בשנת השביעית, דאחר השביעית ליכא למצוה זו כלל, דכבר נשמט החוב מעצמו, וא"צ שישמיטנו המלוה, - וע"כ אם בא הלוה לפרוע חובו, צריך המלוה לומר לו משמט אני, משום המצוה דשמוט וגו', ומשא"כ כשבא לפרוע חובו אחר השביעית שכבר נשמט החוב, א"צ לומר לו משמט אני.

ונמצא לפ"ז, דלדעת בעה"ע הא דאין כותבין פרוזבול בשביעית, אי"ז משום איסורא דלא יגוש וכמש"כ הרא"ש, אלא הוא משום המצוה דשמוט כל בעל משה ידו, שנצטוה המלוה להשמיט בשביעית את חובותיו, וע"כ אינו רשאי לכתוב עליהן פרוזבול, ואפשר דגם אם יכתוב עליהן פרוזבול לא יועיל, דכבר חל בחוב זה מצוה דשמוט, ול"מ הפרוזבול להפקיע לזה.

יד] אמנם יש מקום לפרש בד' בעה"ע בע"א, דלעולם ביסוד הדברים ס"ל כד' הרא"ש דדינא דשמוט וגו' הוא רק בסוף השביעית, והא דבשביעית אינו גובה חובו הוא משום איסורא דלא יגוש, ואך דס"ל לבעה"ע דאיסורא דלא יגוש אינו רק כשהוא בא ליגוש את הלוה, אלא גם כשהלוה בא מעצמו לפרוע איכא לאיסור זה, וע"כ הוא דצריך המלוה לומר לו משמט אני, - והא דאחר השביעית א"צ לומר לו משמט אני, הוא משום דעיקר איסורא דלא יגוש, הוא שלא יגבה את החוב ויפקיע עי"ז את דין השמיטה, וע"כ אחר השביעית שכבר נשמט החוב, ליכא להך איסורא.

טו] בעיקר הך מילתא דנת' לדון בד' בעה"ע דאיסורא דלא יגוש הוא רק בשנת השביעית, עי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ט משביעית ה"ד שכתב לדון כן גם בדעת הרא"ש, דס"ל דאין כותבין פרוזבול בשביעית, דקשיא מהא דתניא בתוספתא דכתבו ער"ה של "מוצאי שביעית" וכו' גובה עליו וכו', ובע"כ דאע"ג דאסור לכתוב פרוזבול משנכנסה שביעית, מ"מ בדיעבד אם עבר וכתבו עד ער"ה של מוצ"ש יכול לגבות עליו, וכ"כ המהר"י קורקוס בספ"ט משמו"י, והבאנו דבריו להלן אות י"ז, ותיקשי דהיאך מהני הפרוזבול לענין שיוכל לתבוע את החוב, הרי אין יכול למסור לבי"ד אלא מה שיש לו, וכיון דמשנכנסה שביעית אסור לו לתבוע את החוב, היאך מהני הפרוזבול שיהא מותר לו לגבות את החוב, ועיי"ש שכתב די"ל בדעת הרא"ש, דהלאו דלא יגוש אינו אלא דוקא בשנת שביעית שיש עדיין חוב אסרה תורה ליגוש חוב זה, אבל אחר שביעית ליכא כלל איסור דלא יגוש, דלאו זה לא נאמר אלא בשנת השביעית עצמה וכלשון הפסוקים שדקדק הרא"ש ז"ל, עכ"ד, ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דאחר שכתב פרוזבול וכבר נעשה החוב כגבוי, תו ליכא לאיסורא דלא יגוש.

טז] אמנם בעיקר קו' זו, לכאו' י"ל עוד, דהנה בקצוה"ח סימן ס"ז סק"א הק' ע"ד הרא"ש, מהא דהמלוה ע"מ שלא תשמט בשביעית אין שביעית משמטתו, ובתשו' הרא"ש כלל ס"ד סו"ס ד' ובכ"ד מבו' דה"ז מועיל להתיר לגבות החוב, ותיקשי דאף דמהני התנאי דלא ישמט החוב דזה הוי מילתא דממונא, מ"מ היאך מהני התנאי להתיר לגבות החוב בשנת השביעית, דזה הוי מילתא דאיסורא.[[7]](#footnote-7)

ובשיעורי הגר"ש מכות אות ק"ע כתב לישב, דהא דמהני התנאי דע"מ שלא תשמטני בשביעית, הוא משום דעל דינים שנאמרו לזכותו ולטובתו רשאי הוא לוותר ולמחול, וע"כ י"ל דגם הלאו דלא יגוש מיקרי דבר שבממון לענין זה, דאיסורא דנגישה הוא מדיני הלוה שאינו רשאי לנגשו, ואיסור לחיבור הוא, - ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דאיסורא דלא יגוש אי"ז איסורא גרידא, אלא היינו שהפקיעה התורה את עצם הזכות וכח התביעה של המלוה, דאף דהחוב עצמו לא נשמט עדיין, מ"מ לית לי' כח תביעה, וע"כ שפיר מהני ע"ז התנאי, וכ"כ בשערי חיים גיטין סימן נ"ב סק"ז.

יז] ועיי"ש בשערי חיים בסק"ג שכתב לישב עוד, דהך איסורא דלא יגוש שנאמר בשנת השמיטה כולה, אינו אלא בחוב כה"ג שיחול בו דין שמיטה בסופה, שאסרה תורה לתובעו כבר מתחילת השנה, אבל חוב שהתנה עמו ע"מ שלא תשמטני בשביעית שמכח תנאו אין בו דין שמיטה בסופה, דהא הפקעת החוב הוא מילתא דממונא, שוב אין בו ממילא גם לאו דלא יגוש, עכ"ד.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט אם עבר וכתב פרוזבול בשביעית, מהני אף לענין שיוכל לתבוע את החוב, כיון דכל עיקר איסורא דלא יגוש בשנת השביעית, הוא רק בחוב שעתיד לישמט בסוף השביעית, אך כל שכתב פרוזבול וכבר אין החוב עתיד לישמט, תו ליכא לאיסורא דלא יגוש, - והא דאין כותבין פרוזבול בשביעית, היינו דכתיבת הפרוזבול עצמה אסורה, וכמש"כ הרא"ש, דכמו שאין נזקקין לגבות החוב, כך אין נזקקין לגבות פרוזבול, וכ"ה במהר"י קורקוס ספ"ט משמו"י, ז"ל, והרא"ש כתב דודאי מועיל גם פרוזבול שנכתב בשביעית וכאשר הוא בתוספתא שכתבתי, אלא שכיון שנכנסה שנת השמיטה אין בי"ד נזקקין לכותבו, עכ"ל.

יח] בתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים רל"ח תמה על דעות אלו, דאם אין כותבין פרוזבול אלא בערב שביעית, א"כ המלוה של שנה שביעית מה תהא עלי', וכ"ת דנשמטת, לא ירצה אדם להלוות לעני ועבר על השמר לך פן יהי' דבר וגו', וכן הק' המהר"י קורקוס בפ"ט משמו"י ה"ל.

ולכאו' יש מקום לדון בזה, דלדעות אלו עיקר האיסור דהשמר לך, הוא רק במלוה קודם שנת השמיטה, וכדכתיב בקרא קרבה שנת השבע שנת השמיטה וגו', אך במלוה בשנת השמיטה, דבשעת ההלואה כבר אין בידו לתבוע את חובו, לי"ב איסורא כלל, דלא נצטוה האדם להלוות הלואה שאין בידו לתבעה כלל, וצ"ע בזה.

יט] הב"ח בסימן ס"ז סקל"ב כתב לחדש, דכל מש"כ הרא"ש דמיד כשהתחילה שנת השמיטה אין בי"ד בודקין לגבות שום חוב, וגם המלוה בעצמו אין לו ליגוש הלוה, היינו דוקא בחוב שהלוה בשישית, דבחוב זה הזהירה התורה לא יגוש כי קרא שמיטה לד', אבל בהלוה את חבירו בשביעית מודה הרא"ש דשביעית משמטת בסופה, ועפי"ז כתב דהרמב"ם והרא"ש לא פליגי, דד' הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ד דגובה חובו כל השביעית, הרי קיימי בהלוה בשנת השביעית, ובכה"ג מודה הרא"ש דגובה חובו כל השביעית, עכ"ד, ובזה ניחא קו' הרדב"ז והמהר"י קורקוס ע"ד הרא"ש, דמלוה של שביעית מה תהא עלי'.

אמנם הנה בד' הבעה"ע שהבאנו לעיל אות י"ב מבו' להדיא דאף כשהלוה בשביעית איכא דין שמיטה כבר בשנת השביעית עצמה, וע"כ הוא דהשוחט את הפרה וכו' ובא לפרוע לו באותו היום, צריך לומר משמט אני.

כ] בעיקר ד' הב"ח, עי' בקרבן נתנאל בפ' השולח סימן כ' הביא כן גם בשם הרדב"ז, ולא מצאתי לזה בד' הרדב"ז שלפנינו, ותמה ע"ז דאם אכן חלוק דין חוב שהלוה בשישית מדין חוב שהלוה בשביעית, א"כ הו"ל להרא"ש לתרץ הכי הקראי אהדדי, ועוד מאיזה טעם או סברא נחלק בין החוב שנעשה קודם או בשנת השבע, וגם התומים בסימן ס"ז סקכ"ו תמה ע"ד הב"ח, דפשרה זו מה טיבה, דאם צוותה התורה מבלי לנגוש את רעהו בכל שנת שמיטה, מה הבדל יש אם הלוהו קודם או בשנת שמיטה, סוכ"ס חל שמיטה עליו תיכף לאחר הלואה, ועי' נחל יצחק שם סק"א מש"כ לפרש בזה.

ובתשו' חת"ס חו"מ סימן נ' כתב לבאר ד' הב"ח, דכ"ה דשמיטה דסוף השנה היא ברגע צאת היום ער"ה דשמינית, ה"נ שמיטת הכניסה שבתחלת השנה תלי' ברגע יציאת הככבים דר"ה של שביעית, וכן משמע קרא דכי קרא שמטה לד', דהיינו בשעה שקרא שמיטה שהוא זמן מקרא קדש של כניסת היום, אבל רגע אח"כ כבר עבר לי' זמני', וע"כ כל שהלוה חבירו אחר תחילת השביעית, יכול לנוגשו בשביעית, שלא יצאו עליו כוכבים של כניסת השנה, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז קו' הקצוה"ח ע"ד הרא"ש ממה שנהגו לגבות החוב בשביעית עצמה.

וד' החת"ס מתפרשים לפ"מ שהבאנו לעיל סוף אות ט"ז לפרש, דאיסורא דלא יגוש אי"ז איסורא גרידא, אלא היינו שהפקיעה התורה את עצם הזכות וכח התביעה של המלוה, ונמצא דאף הך איסורא הוי מכח חלות דין שמיטה על החוב, וע"כ י"ל דכ"ה דדין השמיטה על החוב עצמו חייל ברגע צאת היום ער"ה דשמינית, ה"נ דין השמיטה על כח התביעה של המלוה, חייל ברגע יציאת הכוכבים דר"ה של שביעית.

כא] אמנם ראיתי לתמוה ע"ז, דלפ"ז נמצא, דגם לדעת הרא"ש גופי' כותבין פרוזבול בסוף השביעית על החובות שהלוה בשביעית עצמה, דע"ז ליכא לאו דלא יגוש, ונזקקין לכתוב עליהן פרוזבול, ואי"ז במשמעות הא דתניא דכותבין פרוזבול ער"ה של שביעית, ומ' דאין כותבין עוד פרוזבול בסוף השביעית, וכ"נ להדיא גם מד' הרא"ש והטור, וצע"ג.

1. ובפשוטו היינו, דא"א למסור לבי"ד, אלא את החובות הקיימים בשעת המסירה, ול"ש כלל למסור חובות שעדיין אינם קיימים, אך במעדני ארץ שביעית סימן ט"ו סק"א נסתפק דאפשר דרק כשכתב פרוזבול בסתם אין נכלל בזה מסירת חובות שעדיין אינם קיימים, אך אם התנה בפירוש שמוסר לבי"ד גם את החובות שעתיד אח"כ להלוות, אפשר דמהני, עיי"ש מש"כ בזה, - אך לכאו' ממה שתיקנו לכתוב בפרוזבול שכל חוב "שיש לי", ולא תיקנו שימסור את כל החובות, וגם את החובות שיהיו אח"כ, נראה דלא שייך כלל לעשות פרוזבול עכשיו על חובות שיהיו אח"כ, והיינו או משום דל"ש כלל למסור חובות שאינם קיימים והוו דשלב"ל, (ועיי"ש במעדני ארץ במש"כ לדון בזה), או דבפרוזבול דמן הדין אינו כמוסר שטרותיו לבי"ד אלא תקנ"ח הוא דיועיל, לא תיקנו כן חכמים אלא על חובות שכבר קיימים, דדמי טפי למוסר שטרותיו לבי"ד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובשו"ת הרמב"ם סימן רי"ז שאלוהו ע"ד השינוי בין דבריו בפיהמ"ש לדבריו בהלכות, והשיב, ז"ל, מה שכתבנו בחבור הוא הנכון אשר אין בו ספק, וכך כתבנו בפיהמ"ש, וזה אשר בידיכם הוא הנוסחה הראשונה, אשר יצאה מתחת ידינו קודם שדייקנו ונמשכנו בזה המאמר אחרי מש"כ בעל ספר המצוות הרב חפץ ז"ל, והוא טעות מצדו, ובזה שנמשכנו אחריו הי' מצדנו חוסר עיון, ואחרי שעיינו במאמרים ודייקנו בהם, נתבאר מה שכתבנו בחבור שהוא הנכון, ותקנו פרוש המשנה, עכ"ל, וכ"כ בשו"ת הר"א בן הרמב"ם סימן פ"א. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיי"ש שכתב די"ג בד' רשב"ג, כל מלוה שלאחרי' פרוזבול אינו משמט, ולגיר' זו מתפרשים לא פליג על ת"ק, ועי' גם בכס"מ פ"ט משמו"י הכ"ב שכתב דיש ט"ס בתוספתא. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויש להוסיף, דהנה נת' להלן מ"ו אות ו' ז' דפליגי רבוותא בהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, אם סגי במה שיש לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול, או בעינן שיהא לו קרקע אף בשעת השמיטה, ודעת הרא"ה והריטב"א דסגי במה שהי' לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול, דכיון דבאותה שעה הי' החוב נגוש, שוב אינו משמט, ולכאו' לפ"ז אין מקום להצריך שיהא הפרוזבול קיים בסוף השביעית, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
5. ומשמעות ד' רבינו נסים שם, דכל הא דפרוזבול המאוחר פסול, הוא רק כשהיתה הלואה אחת בין שעת כתיבתו להזמן הכתוב בו, וכיון שייפו את כחו שיגבה אף את הלואה זו, ע"כ פסול הפרוזבול לגמרי, אך כל שלא היתה הלואה בינתים, לא פסלו את הפרוזבול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיי"ש שכתב להוכיח כד' הר"ן דהא דתנן דפרוזבול המוקדם פסול היינו דהוא פסול לגמרי, דכ"ה דהא דתנן במתניתין דשט"ח המוקדמין פסולין, מבו' בסוגיית הגמ' בב"מ דע"ב. דודאי היינו דהן פסולין לגבות ממשועבדים אף מזמן שני, והיינו משום דאל"כ פשיטא ומה שם פיסול שייך בזו, ומאי ס"ד שיהא טורף מן הלקוחות שקנו קודם ששטר חיובו הי' ונברא בעולם, ה"נ הא דתנן דפרוזבול המאוחר פסול, ודאי דהיינו דהוא פסול לגמרי, עכ"ד, - אך בדעת הריבמ"צ צ"ל, דאף דהא דתנן דשט"ח המוקדמין פסולין מתפרש דהן פסולין אף מזמן שני, היינו משום דאל"כ פשיטא ומאי קמ"ל, אך הא דתנן דפרוזבול המאוחר פסול, שפיר י"ל דהיינו דאינו מועיל להלואות דאחר שעת הכתיבה, וקמ"ל דאין פרוזבול מועיל אלא להלואות שהיו קיימות בשעת כתיבתו. [↑](#footnote-ref-6)
7. ובשיעורי הגר"ש מכות אות ק"ע עמד בזה, דלמש"כ הקצוה"ח גופי' שם סק"ח דהא דמהני התנאי דע"מ שלא תשמטני בשביעית, היינו דהו"ל התחייבות מחודשת, א"כ מה שייך בזה לא יגוש, הא זהו חוב חדש שאין בו דין השמטה ולא יגוש כלל, דלדרך זו הרי בע"כ דהתחייבות אינה נשמטת בשביעית, - וכתב דמה"ט דקדק הקצוה"ח והק' רק דהיאך מהני התנאי להתיר לגבות החוב בשנת השביעית עצמה, ומבו' דלא קשיא לי' במה שגובין את החוב אחר השביעית, אלא במה שגובין אותו בשביעית עצמה, ולכאו' אם ל"מ התנאי להתיר לאיסורא דלא יגוש, הי' בדין דיהא אסור לגבותו אף אחר השביעית, וי"ל דס"ל להקצוה"ח בדעת הרא"ש דאיסורא דלא יגוש הוא רק בשנת השביעית עצמה, וכמש"נ לעיל אות ט"ו, ולהנ"ל ניחא, דאחר השביעית ודאי מותר לגבותו, דהרי נתחייב לו בהתחייבות חדשה דליכא עלי' דין שמיטה כלל, וע"כ לא קשיא לי' להקצוה"ח אלא בשנת השביעית גופה, דעדיין לא חלה ההתחייבות, דכ"ז שלא פקע חוב המלוה, מהיכ"ת דיתחייב לו עוד פעם נוספת, וע"ז שפיר הק' דהיאך גובה את חובו בשנת השמיטה, - ועיי"ש שכתב דמה"ט ג"כ לא הק' הקצוה"ח לקו' זו אלא על מנהג המדינות דלא נהגו שמיטת כספים, ופירש הרא"ש דהוא משום דהו"ל כמתנה ע"מ שלא תשמטני בשביעית, ולא הק' כן על עיקר דינא דע"מ שלא תשמטני בשביעית, משום דבזה הי' מקום לומר דל"מ התנאי רק להתיר לגבות אחר השביעית, וע"כ לא הק' אלא על המנהג דגובין אף בשביעית עצמה, (אך בפשוטו מה שלא הק' הקצוה"ח כן על עיקר דינא דע"מ דלא תשמטני בשביעית, הוא משום די"ל דבאמת ל"מ התנאי להתיר ליגוש החוב, אלא מהני דלא ישמט החוב). [↑](#footnote-ref-7)