10 - מ_מ בביאור דברי רש_י בפסחים דף ל א
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / מ_מ שעבודים

**בס''ד**

**בדברי רש''י בפסחים דף ל ב בגדר טירפא מלקוחות**

א. כתב רש''י בפסחים ל ב ד''ה כולי עלמא וז''ל אפילו לרבא דאמר עד עכשיו היו ברשות לוה מודה הוא דאין מכירתו לאחרים מכירה ואין הקדישו הקדש שהרי ממושכנין הן למלוה ואף על גב שהן שלו אינן ברשותו ... עכ''ל, ועי' שטמ''ק בכתובות דף צא ב מרש''י ממהדו''ק שכתב וז''ל וכיון דהוי משעבדי לב"ח **אשתכח דלא הוה זביני'** הלכך כתבינן ליה טרפא בחמש מאות כמה דיהבי עכ''ל, ובערכין דף כג ב כתב רש''י בד''ה אלא ובד''ה למה דלא חל ההקדש משום **שאינו שלו**, וכתב החת''ס בגיטין דף מ ב דזהו כוונת רש''י גם כאן ומש''כ אינו ברשותו ''אשגירת לשון בעלמא הוא'', ויש להוכיח כן מהא דאף לשיטת צנועים בב''ק דאדם מקנה דבר שאינו ברשותו, בע''ח גובה ממשועבדים - ולפי''ז אף הרשב''א בב''ק יכול לסבור כרש''י, דאע''פ שכתב הרשב''א שאדם מוכר דבר שאינו ברשותו, ורק אין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו, אך נכסים משועבדים נחשבים אינו שלו - אך הקצוה''ח סי' קי''ז סק''ב נקט בדברי רש''י דהחסרון מצד אינו ברשותו עי''ש, וכן מבואר בנתה''מ סי' ל''ז סקי''ג.

ב. וז''ל ספר התרומות שער מ''ג ח''ב סי' ד' ואמרינן בגמרא כל היכא דאקדיש לוה וזבין לוה, פירוש קודם זמן הפרעון, כ"ע לא פליגי דאתי מלוה וטריף, פירוש סותר מעשיו **למפרע** **וטורף** את מכירתו ... ויטרוף מן הלוקח **מבטל** מכירתו.

ג. ובתוס' בגיטין דף מ ב ד''ה הקדש, מבואר דאף לרבא נחשב ברשותו של הלוה, והוכיחו כן מהא דיכול הלוה להקדיש קדושת הגוף, והקדש מפקיע מידי שעבוד וכ''כ הריב''ש בסי' שנ''ט - בשלמא קדושת דמים כתב רש''י דאע''פ שלא חל כדי שלא יאמרו הקדש יוצא בלא פדיון צריך לפדותו בדבר מועט, אך כיצד קדושת הגוף מפקיע מידי שעבוד - ובישוב דברי רש''י כתב הקצוה''ח בסי' קי''ז סק''ב דקדושת הגוף חל גם בדבר שאינו ברשותו עי''ש, ועי' במלחמות בפסחים דמבואר בתוך דבריו דרק לאביי אין הלוה יכול למכור אך לרבא יכול הלוה למכור עי''ש.

ד. ולכא' נח' רש''י ותוס' והרמב''ן בעיקר גדר גביית בע''ח מלקוחות, דלדעת תוס' והרמב''ן שעבוד נכסים הוא זכות בנכסים, ולכן אף מהקונה גובה כמו שהיה גובה מהלוה, אך ברש''י מבואר דאילו היה חל המכר לגמרי לא היה המלוה יכול לגבות, ולכא' משום דס''ל לרש''י שאין שעבוד נכסים זכות בנכסים אלא זכות בבעלות של הלוה על הנכסים, ולכן אילו היה ללוה כח למכור, לא היה למלוה זכות בבעלות של הקונה, דאין מכירה העברת בעלות, אלא כח הבעלים לעשות אחר בעלים, כדמוכח בדברי רשב''ג בסוגיא דאחריך, דאם מכר אין לאחריך כלום, ומבואר שיש לקונה יותר ממה שהיה למוכר, וה''ה כאן, ואולי רק משום ששעבוד נכסים הוא זכות בבעלות אין לו כח למכור, אך לתוס' שהוא רק זכות הנכסים, א''כ לא חסר לו בבעלות מאומה ולכן יכול למכור - ועי' עוד בביאור ענין זה בענין למפרע הוא גובה -

ה. ועי' נחל יצחק דהקשה על דברי רש''י מכל ירושה, דחל אף כשאינו ברשותו, ומדוע גובים מהיורשים, ותי' שיש שעה''ג על היורש כמוש''כ התומים עי''ש, ואולי י''ל בכוונת רש''י על פי הנ''ל דשעבוד נכסים הוא זכות בבעלות, וירושה הוא ירושת הבעלות, ואינו כמכירה, ולדעת החת''ס דכוונת רש''י לאינו שלו ניחא דלא חל הירושה, אלא דלכא' א''א לומר כן דהרי ר''פ אמר שאין גובים מיתומים קטנים משום דלאו בני מעבד מצוה נינהו, ומדוע צריך שיהיה להם מצוה, אם כלל לא חל הירושה, אלא דאי ס''ל ר''פ דשעבודא לאו דאו' א''כ אין כלל שעבוד, ורק לדעת הרי''ף והרא''ש דס''ל דלר''פ שע''ד ובכל זאת א''א לגבות בלא מצוה יקשה.

ו. הנתה''מ בסי' ל''ז סקי''ג כתב לדינא על פי דברי רש''י דביאוש אין גובה הבע''ח משום דיאוש חל אף כשאינו ברשותו, ועי''ש מה שביאר בגר שמת - ויש לדון אי נימא דכוונת רש''י לאינו שלו מה יהיה הדין ביאוש -

ז. וז''ל הקצוה''ח סי' קי''ז סק''ב וכי תימא א"כ כי אתי אח"כ לוה ומסלק לבע"ח בזוזי נמי תתבטל המכירה כיון דבשעת המכירה הוי דבר שאינו ברשותו, דזה אינו דהא למה זה דומה לאומר לחבירו שדה זו שמשכנתי לכשאפדנה תהא הקדש דחל ההקדש כמבואר בפרק אעפ"י דף נ"ט ומפרש לה בש"ס שם דלא הוי דבר שלא בא לעולם כיון דבידו לפדותו ולהכי כשפודה הלוה חל ההקדש והמכירה למפרע, אלא כי אינו פודה אין המכירה חל משום דמחמת השיעבוד הוי כמו דבר שאינו ברשותו.

ח. עי' בשיעורי ר' שמואל ב''מ דף יד א ''אבל הגר"ש שקאפ והגרח"ע פי' דברי רש"י באופן אחר, דר"ל דהא דגובים מהלוקח אף על פי שאין עליו שעבוד הגוף הוא משום שלענין להפקיע השעבוד הו"ל אינו ברשותו, ולגבי גביית השעבוד לא חלה המכירה וכאילו גובים מהלוה, דלענין זה נשאר ברשותו להגבותו לבע"ח, אבל לענין שאר הדברים ודאי חלה המכירה, ולכן אם פרעו הלוה בזוזי שפיר חלה המכירה ולא חסר בקנין הלוקח מאומה. וא"צ למה שנדחק בזה הקצוה"ח יעוי"ש'', ובכתבי הגרי''ז ענינים סי' ח' כתוב: ואף דכתב רש"י אין הקדשו הקדש אין הביאור בזה דאין ההקדש חל כלל, דבודאי חל כעת, וכדמפורש ברש"י להלן ד"ה ואתי מלוה ופריק, דמקשה דהא הקדש מפקיע מידי שעבוד ומתרץ דהקדש דמים לא מפקיע מידי שעבוד ע"ש, מוכח דההקדש חל, דאל"ה מאי מקשה ומאי מתרץ. אלא דרש"י בא בזה לבאר באיזה דין המלוה טורף מן ההקדש, וע"ז הוא דקאמר רש"י דיסוד דינו הוא משום דאי אפשר להקדיש דבר שאינו ברשותו, דבדין זה נאמר גם הפקעה על ההקדש, ולכן שייך בזה גביה. ובזה חלוקים קדוה"ג מקדו"ד דבקדוה"ג דלא נפדה לא פקע בכדי, מש"ה מפקיע מידי שיעבוד. אבל קד"ד שנפדה פקע בכדי, ורק שלא יאמרו אין הקדש יוצא בלא פדיון, והכי איתא בפירוש בתוס' גיטין דף מ' ע"ב ד"ה הקדש ע"ש.

ט. עי' חידושי מרן רי''ז הלוי בפי''ג מהלכ' שכנים שכתב לבאר את דברי הרמב''ם על פי דברי רש''י וכתב בתוך דבריו ''אפי' למד''א מכאן ולהבא הוא גובה מ''מ כיון דעכ''פ גביתו יש בה דין ביטול המכירה וכמבואר ברש''י פסחים ל ע''ב עי''ש, וביאר לפי''ז דבמכר ובא בע''ח וטרף אין האחריות התחייבות מחודשת, אלא חייב לו מדין ביטול מקח, והקשו על דבריו מהגמ' בפסחים לא א דקנה שדה באחריות, ועדיין לא שילם הקונה, ומת המוכר וטרפוהו בע''ח, חייב הלוקח לשלם ליורשיו את דמי המקח, ואין יכול לגבות את חיוב האחריות מהיורשים כשלא הניח האב קרקעות, ולדברי הגרי''ז צ''ב הרי קנה באחריות וכל כה''ג כשגבאו בע''ח התבטל המקח, ואין הקונה צריך לשלם, וצ''ל דלכן כתוב בגמ' דזקפו במלוה, והראשונים בכתובות דף צא א דנו מדוע כתוב זקפן, אך לדעת רש''י י''ל דזהו הסיבה, ואם כן יהיה כתוב בכל הראשונים שדנו מדוע כתוב זקפו במלוה שלא כדברי רש''י והגרי''ז.

י. הקשו על רש''י מהדין דבע''ח מאוחר שגבה וכו' הא גביית חוב הוא אף בדבר שאינו ברשותו וא''כ מדוע לא חלה הגוביינא, ואם כוונת רש''י לאינו שלו ניחא, אלא שיקשה ממד''א דמה שגבה גבה, אלא שכבר כתבו התוס' בריש מי שהיה נשוי דאינו מן הדין אלא תקנו כן שלא תנעול דלת עי''ש.

יא. כתב הרמב''ם בפי''ח ממלו''ל ה''א ... מוציא מיד הלקוחות או מיד בעלי המתנות **וזהו הנקרא טורף** וברמב''ם פי''א ממלו''ל ה''ד כתב ומלוה על פה גובה אותה מן היורשין ואינו גובה אותה מן הלקוחות לפי שאין לה קול לפיכך **לא יטרוף בה עכ''ל,** ומבואר דטורף הוא מלקוחות, אך מיורשים אינו בגדר טורף, ואולי יבואר על פי הנ''ל דטורף ענינו ביטול המקח, ואינו גובה מהלקוחות אלא טורף מהם - וכן נראה בדברי בעה''ת הנ''ל אות א - משא''כ מהיורשים הרי הוא גובה - על פי חידושי ר' נחום ב''ק דף ט א עי''ש - ועי' עוד ברשב''א בב''ב דף קסט א דדן אם לשון טירפא הוא מיניה או רק מלקוחות, ועי' רטב''א שם.

יב. הקשה הגר''ח שמואלביץ זצ''ל על מהלך הקצוה''ח ברש''י, מהגמ' בב''מ יד ב המוכר שדה לחבירו ונמצאת שאינה שלו ... אמר רב נחמן אמר שמואל מעות יש לו, שבח אין לו, אף על פי שפירש לו את השבח, מאי טעמא כיון דקרקע אין לו שכר מעותיו עומד ונוטל, ופרש''י הואיל ואין קרקע זו שלו, נמצא שאין כאן שום מכר, והמעות מלוה אצלו, וכשמשלם יותר ממה שנטל מחזי כרבית, ובטרפה בע''ח יש לו שבח, ופרש''י שטרפה בעל חוב ממנו בשביל חובו, ולא גזולה היתה, דההיא ודאי אית ליה שבחא, דמכירה מעלייתא היא כל זמן שלא טרפה ממנו, עוד הקשה מהסוגיא שם בדף יד א דכשבא בע''ח וטורף עביד איניש דזבין ארעא ליומיה ופרש''י שם עבור הפירות של אותו יום, וחזינן דחל המכירה אף אם בסוף טרפה בע''ח, וא''א דאין השדה ברשותו כמוש''כ הקצוה''ח.

יג. אי נימא דבמטלטלין יש שעבוד, אלא שתקנו חז''ל שלא לגבות מלקוחות מפני תקנת השוק, צ''ב לדעת רש''י כיצד חל המקח הא אינו ברשותו, ואפשר לומר דכל זה בכלל התקנה שיחול המקח, אך י''ל דהפקיעו חז''ל את השעבוד גם מיניה בכדי שיחול המקח.

יד. אי נימא דלא חל המקח כלל כיצד יכול הקונה לסלוקי בזוזי, ומאי שנא ממה שכתבו תוס' בדף צד א דבע''ח מאוחר שקדם וגבה אינו יכול לסלקו במעות, וי''ל דכל דאינו סתירה לזכות המלוה חל המכר, וכיון דכל זכות המלוה בקרקע הוא רק ערכו של הקרקע, ולא את גופו של הקרקע, לכן את גוף הקרקע יכול למכור, ובין אם כוונת רש''י לאינו שלו, דכל זה רק על ערך הקרקע, וכן אם כוונת רש''י לאינו ברשותו, כל זה לגבי ערך הקרקע, מכיון שיכול הלוה לסלקו בדמי הקרקע, משא''כ בע''ח מאוחר, כלפי בע''ח מוקדם אין לו כלום, דאם אין לו את ערך הקרקע, גם את גוף הקרקע אין לו, דהרי כל זכותו אינה אלא להפרע מהקרקע, ואם אין לו את ערך הקרקע לא נפרע, וא''כ באיזה זכות יש לו את גוף הקרקע, אלא דאכתי יקשה מהסוגיא שם - כתובות צא ב - דמבואר דיכול הלוקח להעלותו בדמיו, ואם לא חל המקח כיצד הוא בע''ד לעשות עילוי.

טו. אולי י''ל בביאור דברי רש''י - באופן אחר מלעיל אות ד' - דס''ל דהזכות שיש למלוה **בקרקע**, אינו זכות המועילה להוציא ממי שבעלים על הקרקע, וכל זכותו אינה אלא כשאין עיכוב מצד הבעלים, כגון בהפקר, וכגון מהלוה עצמו שמכח השעה''ג אין בעלותו מעכבת מהמלוה לגבותו - כמבואר בדברי השערי יושר ש''ה פ''ב - וכשאין עיכוב מצד הבעלים יש לו זכות בקרקע לגבותו, וכיון שהזכות בקרקע, הו''ל אינו ברשותו כמוש''כ רש''י, ולכן לא חל המקח, אך אילו היה חל המקח לא היה בכל זכותו בקרקע להוציאו ממי שהוא בעלים על הקרקע, והתוס' והרמב''ן נח' וס''ל דזכותו בקרקע מועלת לו לגבות מכל מי שיהיה בעלים, ועוד יש נ''מ בשעבוד בקרקע יותר מהשעה''ג, לענין שיגבו לו ב''ד את הקרקע, דבלא שעבוד נכסים לדעת הרשב''א אין גובים ממנו אלא רק כופין אותו לפרוע, וכן אפי' לדעת הרמב''ן דס''ל עד שאתה כופהו וכו' כתב הר''ן דכל זה כשהלוה בפנינו, וא''כ יש נ''מ כשאינו לפנינו, וכן יש נ''מ בנשתטה שאין עליו מצוה, וממילא לא יהיה דין עד שאתה כופהו וכו.

טז. יש לעיין לדעת רש''י - אליבא דהקצוה''ח והנתה''מ דפי' ברש''י כפשוטו - כשהיו לו ב' בע''ח, א' מלוה בשטר וא' מלוה על פה, ומכר הלוה את הקרקע, דלכא' לא חלה מכירתו מכח המלוה בשטר, ואח''כ גבאו זה שיש לו מלוה על פה, ואח''כ נפרע זה שיש לו מלוה בשטר בזוזי, האם חלה גביית בעל המלוה על פה, או מכיון שלבסוף לא גבאו בעל המלוה בשטר חל למפרע המקח, ואין בעל המלוה על פה יכול לגבות ממנו.

יז. כתב בחי' הגרשש''ק ב''מ סי' ט''ז ענין שעבוד נכסים מה שגובים מן יתומים ולקוחות הוא משום שנשארו לפרט זה הנכסים של המוכר לענין תשלומי חובותיו, ולענין כזה יש קנין גם למת היכא שהי' שלו מעיקרא, דרק זכי' חדשה ע"י קנין חדש בזה אמרינן דאין קנין למת, אבל לענין שישארו הנכסים שלו במה שצריך לו לאחר מותו, שפיר שייך קנין גם למת, והוכחנו ענין זה באריכות.