3 דעת הרמב_ם בדין טכ_ע - מהדו_ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ג' כ"ח שבט תשע"ה

**א**

א] נזיר דל"ז., א"ל אביי ממאי דהאי משרת להיתר מצטרף לאיסור הוא דאתא, דילמא ליתן טעם כעיקר הוא דאתא וכו', לכדתניא משרת ליתן טעם כעיקר שאם שרה ענבים במים ויש בהן טעם יין חייב וכו'.

והנה כתב הרמב"ם בפ"ה מנזירות ה"ה, ז"ל, וכן אם שרה פתו ביין והיה הרביעית יין בכדי פרס מן הפת ואכל כדי פרס שנמצא שאכל רביעית יין ה"ז לוקה, ועל זה וכיוצא בו נאמר בתורה וכל משרת ענבים, לאסור דבר שנתערב בו היין וטעמו כטעם היין "והוא שיהי' טעמו וממשו כשאר איסורי מאכלות" וכו', עכ"ל.

והגרע"א בדרוש ח' שהובא בגל' הרמב"ם הנדמ"ח שם כתב, ז"ל, מדהשמיט הרמב"ם ל' הברייתא שרה ענבים במים ויש בהם טעם יין, משמש להדיא דבעי דוקא שיש בתוכו ממשו דיין, אבל בשרה ענבים דנפלט רק הטעם, אף דיש בו טעם כמו ברביעית יין מעורב בכדי פרס, מ"מ אסור רק מדרבנן, ועי' בלח"מ דהעלה בדעת הרמב"ם דמשרת אתי לכזית בכדא"פ ובטעמו וממשו ולא בשרה ענבים במים, עיי"ש, והוא כנ"ל, עכ"ל.

וכד' הלח"מ בדעת הרמב"ם דהא דטעמו וממשו לא בטל ילפינן לה מקרא דמשרת, כ"כ גם הפר"ח בסימן תנ"א, והאריך בזה המנחת ברוך בסימן נ"א, - ועיי"ש שפירשו דבזה הוא דפליגי סוגיא דילן ודפסחים עם הסוגיא דע"ז, דלסוגיא דילן ודפסחים קרא דמשרת אתי לשרה ענבים במים דל"ה אלא טעם גרידא, ולסוגיא דע"ז דס"ל דאין לוקין אלא על טעמו וממשו, הוא משום דס"ל דהא דטעמו וממשו לא בטל, ילפינן לה מקרא דמשרת, ולא אייתר הך קרא למילף מיני' לטעמו ולא ממשו.

ב] אמנם הנה הדברים צ"ע מכמה טעמים, חדא, דמהיכן למד הרמב"ם להך מילתא דדינא דטעמו וממשו לא בטל ילפינן לה מקרא דמשרת, הרי לא נתפרש כן בגמ' בשום מקום, דבסוגיין ובפסחים אמרינן דמקרא דמשרת ילפינן לדינא דטכ"ע, ואף דמסוגיא דע"ז מוכח דלא קי"ל הכי, מ"מ מהיכ"ת נימא דילפינן מהך קרא לדינא דטעמו וממשו, ורחוק לומר שהרמב"ם חידש כן מדעתו בביאור טעמא דסוגיא דע"ז דפליגא על סוגיין.

וביותר צ"ע מד' הרמב"ם המפורשים בסהמ"צ ל"ת ר"ב, ז"ל, והתבאר בגמ' נזירות שאמרו משרת ענבים הוא לאסור טעם כעיקר, עכ"ל, ולהדיא דקי"ל כסוגיין דמקרא דמשרת ילפינן להא דטכ"ע, - ואך דזה צ"ע, שהרי להדיא בד' הרמב"ם בהל' נזירות דלא ילפינן מקרא דמשרת, אלא לחייב בטעמו וממשו, וי"ל כמו שנקטו הנחל"ד והגר"ח בדעת הרמב"ם דלעולם קי"ל דטכ"ע דאורייתא, ואך דבעינן שיהא בו כשיעור כזית בכדא"פ, ולזה הוא דקרינן טעמו וממשו, וצ"ע בזה.

**ב**

ג] ומצאנו דרך חדשה בדעת הרמב"ם בזה, בחי' ר"א מן ההר בסוגיין, ז"ל, טעם כעיקר, פי' רש"י בשלהי ע"ז דטכ"ע הוא טעמו ולא ממשו וכו', והר"ם בנזיר פ"ה דטכ"ע הוא טעמו וממשו שהוא אסור ולוקין עליו וכו', עכ"ל.

ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, דאביי הי' חושב דהך ברייתא דמוקי משרת לטכ"ע הוי אפי' טעמו ולא ממשו, כדאשכחן לאביי דאמר בפ' כל הבשר ש"מ טעמו ולא ממשו בעלמא דאורייתא דגמרינן מבב"ח ולא אמרינן דחידוש הוא, שהי' דעתו דבב"ח אסור אפי' טעמו ולא ממשו, ודחי רבא דרך בישול אסרה תורה שלא אסרה תורה אף בבב"ח אלא טעמו וממשו כלומר שיתבשלו יחד ויתערב בו ממש האיסור, הלכך אליבא דרבא ואליבא דהלכתא האי טכ"ע דמרבו רבנן ממשרת הוא טעמו וממשו וכו', וההיא שיטה דאלו עוברין וכו' אביי קאמר לה דס"ד דטכ"ע הנזכר בברייתא דחזינן ממשרת הוא טעמו ולא ממשו וכו', וכן הוא דעת הר"ם שכתב בנזיר פ"ה דטכ"ע הוא טעמו וממשו, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דלעולם קי"ל כברייתא דמרבינן מקרא דמשרת לטעם כעיקר, ואך שנחלקו אביי ורבא בפירושה, דאביי ס"ל דבכלל טכ"ע נכלל אף טעמו ולא ממשו, וע"כ מפרש לברייתא דאיירי בשורה ענבים במים דהוא טעמו ולא ממשו, והא דתניא שאם שרה ענבים במים וכו', אי"ז מגוף הברייתא, אלא אביי מפרש הכי לברייתא לפ"מ דס"ל דטכ"ע הוא אף טעמו ולא ממשו, ורבא ס"ל דטכ"ע הוא רק טעמו וממשו, ולדידי' מתפרשת הברייתא דמשרת ליתן טכ"ע, בשורה פתו ביין דהוי טעמו וממשו.

ומבו' עוד לפ"ז, דמה שנחלקו אביי ורבא בחולין דק"ח. אם טעמו ולא ממשו דאורייתא, לא נחלקו בעיקר דינא דטכ"ע אם הוא דאורייתא, כאשר כ"ה לדעת ש"ר, שהרי דינא דטכ"ע נתפרש בברייתא דילפינן לה מקרא דמשרת, ולא מצינו מי שנחלק ע"ז, ולדעת ש"ר בע"כ, דאף דבסוגיין ובסוגיא דפסחים לא מצינו דאיכא מאן דפליג על דינא דטכ"ע, מ"מ בסוגיא דחולין ובסוגיא דע"ז נתחדש דאיכא דפליגי ע"ז וס"ל דטכ"G לאו דאורייתא, אלא נחלקו אם טעמו ולא ממשו הוי בכלל טכ"ע, או דרק טעמו וממשו הוי בכלל טכ"ע, וטעמו ולא ממשו אינו בכלל טכ"ע, וע"כ אינו אסור מדאורייתא.

ד] ולפ"ז מתבארים היטב ד' הרמב"ם, דמחד גיסא הביא בסהמ"צ להא דתניא הכא דמשרת ליתן טכ"ע, ומאידך גיסא כתב בפ"ה מנזירות דממשרת ילפינן לדינא דטעמו וממשו, - והיינו משום דגם דינא דטעמו וממשו הוא מכלל דינא דטכ"ע, ואך דלאביי אף טעמו ולא ממשו הוי בכלל טכ"ע, וע"כ מפרש לברייתא בשורה ענבים במים, ואנן קי"ל דטעמו ולא ממשו ל"ה בכלל טכ"ע, ורק טעמו וממשו הוי בכלל טכ"ע, וע"כ הביא הרמב"ם לדינא דברייתא ליתן טכ"ע, בטעמו וממשו.

ה] ואמנם לא ברירא לי' בד' הר"א מן ההר, דמהו טעמו וממשו ומהו טעמו ולא ממשו, דהנה מבו' בדבריו דגם בהא דילפינן לטכ"ע מגיעולי גוים י"ל דהיינו רק טעמו וממשו, והרי דליחשב כטעמו וממשו ל"ב שתהא ממשות איסור גמורה, ואך בפליטה דעלמא מצינו לחשבה כטעמו וממשו, ורק שורה ענבים במים דליכא פליטה כלל מן האיסור, הוא דחשיב כטעמו ולא ממשו, ומאידך ממש"כ בפלוגתא דאביי ורבא בבב"ח אם ה"ז אסור אף בטעמו ולא ממשו, מבו' דרק כשיש ממשות האיסור עצמו, חשיב כטעמו וממשו.

ובפשוטו הי' נראה לפי דבריו, דטעמו וממשו היינו כשיש מן האיסור כזית בכדי פרס, וטעמו ולא ממשו היינו כשאין מן האיסור כזית בכדי פרס, - אך לפ"ז יתחדש לפמש"כ דגם בבב"ח לא אסרינן אלא בטעמו וממשו, דאין בשר שנתבשל בחלב אסור מן התורה, אלא כשנבלע בו כזית חלב בכדי פרס מן הבשר, וזה לא מצינו, ובד' הרמב"ם בפ"ט ממאכ"א מ' דכל דהחלב נו"ט בבשר ה"ז אסור מה"ת, וצ"ע בזה.

**ג**

ו] והנה נתחדש עוד בד' הר"א מן ההר, דמש"א רבא בחולין דק"ח. דדרך בישול אסרה תורה, אי"ז כפי' ש"ר דאתא לפרושי טעם הא דלא אסרינן בבב"ח בדליכא טעמא, אף דחידוש הוא, דהוא משום דדרך בישול אסרה תורה, וכל דליכא נתינת טעם אי"ז דרך בישול, - אלא אתא לפרושי דאף דנימא דבב"ח לאו חידוש הוא, ואחר דילפינן מקרא דמשרת לדינא דטכ"ע, יש לנו לפרש גם לדינא דבב"ח דהוא מכח דינא דטכ"ע, וע"כ לא אסרינן בדליכא טעמא, מ"מ אין ללמוד מזה לאסור בטעמו ולא ממשו, דאף בב"ח לא נאסר אלא בטעמו וממשו, דדרך בישול אסרה תורה, דהוא כשיש ממשות האיסור.

ז] ואמנם ילה"ע בזה, דהנה כתב הר"י מיגש במגילת סתרים שהביא התורי"ד בע"ז דל"ה., בדין מעמיד בקיבת נבילה, ז"ל, קשיא לן הא דשמואל וכו' אי דאית בי' בנו"ט מאי איריא משום נבילה תיפוק לי' משום בב"ח וכיון שכן ואפי' בעור קיבת שחוטה נמי, ואי דלי"ב בנו"ט אפי' איסור נבלה נמי ליכא וכו', ואיתחזי לן בפירוקא דהא דאמר שמואל וכו' בדלי"ב נו"ט הוא דאיכא לאוקמי דליכא בב"ח, ודקא קשיא לך איסור נבילה נמי ליכא דהא ליתי' בנו"ט, כי אמרי' דהיכא דלית בי' נו"ט [שרי] הני מילי היכא דאיכא למימר דאיבטיל לי' ההוא איסורא ואשתקע לי' בגו היתרא, והכא ליכא למימר הכי כיון דאוקמי הגבינה נבילה הוא דקא מוקים לה, אע"ג דלית בה נו"ט נמי חשיב וכמאן דאיתי' לאיסורא בעיני' דמי ולא בטיל וכו', וא"ת אי הכי אפי' איסור בב"ח לא ליבטיל ועל מה תנן המעמיד בעור של קיבה אם יש בה בנו"ט ה"ז אסורה דש"מ דהא אם אין בה בנו"ט ה"ז מותרת, ל"ד איסור בב"ח לאיסור נבילה, דאילו איסור נבילה איסורא מחמת גופה הוא ולא מחמת איערובה בהדי חלב, וכיון שכן ליכא למימר דבטיל לאיסורא אלא היכא דאיכא למימר דבטיל גופה, והכא כיון דלא בטיל גופה דהא אוקומי הגבינה הנבלה היא דקא מוקים לה איסורא נמי לא בטיל, אבל לענין בב"ח איסורא לאו מחמת גוף הבשר ולאו מחמת גוף החלב ניהו, דהא בשר בלא חלב וחלב בלא בשר שריין אלא איסורי' מחמת איערובי הוא, הלכך אע"ג דהא אנן סהדי דאוקומי בשר הוא דקא מוקים לי' וליכא למימר דבטיל גופי', כיון דבשר גופי' לי"ב איסורא אלא מחמת עירוב, [אי] קא יהיב טעמא אין אי לא לא, דכיון דלא יהיב טעם אע"ג דהא איתי' בעיני' הו"ל כבשר דקאי לחודי' בלא חלב דלי"ב איסורא, עכ"ל.

וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממאכ"א הט"ז, ז"ל, אסור להעמיד הגבינה בעור הקיבה של שחוטה, ואם העמיד טועם את הגבינה אם יש בה טעם בשר אסורה ואם לאו מותרת, מפני שהמעמיד דבר המותר הוא שקיבת שחוטה היא ואין כאן אלא איסור בב"ח ששעורו בנו"ט, אבל המעמיד בעור קיבת נבילה וטרפה ובהמה טמאה הואיל והמעמיד דבר האסור בפני עצמו נאסרה הגבינה משום נבלה לא משום בב"ח, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נראה לפרש בזה, דהיינו דהגם דמעמיד לא בטל, מ"מ כיון דאין הבשר נותן טעם בחלב לי"ב איסורא, דעיקר איסורא דבב"ח הוא כשהן נותנין טעם זב"ז, דדרך בישול אסרה תורה, וכ"ה מבו' בד' כמה מקמאי דזהו יסוד התירא דמעמיד בבב"ח, והבאנו דבריהם בדברינו בדין מעמיד סימן ב', עיי"ש.

ואמנם לכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ בדעת הרמב"ם לפ"ד הר"א מן ההר דמש"א רבא בחולין דק"ח. דדרך בישול אסרה תורה, אינו טעם כלל להא דבעינן נתינת טעם, ולפ"ז לא מצינו דאיכא דין בפנ"ע בבב"ח דכל דאינו נותן טעם אי"ז בכלל דרך בישול, ותיקשי דא"כ מ"ט לא אסרינן במעמיד בבב"ח.

אמנם באמת משמעות ל' הר"י מיגש היא, דהא דלא אסרינן במעמיד בבב"ח, הוא משום דעיקר איסורא דבב"ח הוא מכח התערובת, ובמעמיד לא מצינו לאסור מכח התערובת, שהרי אדרבה בתורת תערובת ה"ז בטל, וכל הא דמעמיד אינו בטל, הוא משום דחשבינן לי' כאיתי' בעיני', וזה אינו טעם לאסור בבב"ח דעיקר איסורו הוא מכח התערובת, ואכתי צ"ע בזה.