מראי מקומות                     4                  לח
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / השולח - הרב משה יפהן

**מראי מקומות 4 לח: - לט:**

**תוד"ה גופיה לא קדיש.** **ביאור שי' רש"י בכוליה סוגיא.** מדברי רש"י עולה דיש ג' מיני קדושות יש 'קדושת דמים' דגדרה הוא דלא חלה כלל קדושה בגוף העבד אלא הוא הקדשה על כלל הנכסים שהוא מחייב עצמו דמי העבד להקדש ואין זה קדושה שחלה כלל בעבד עצמו וע"ז אמרה הגמ', דלדמי לא קאמר. ויש קדושה של 'קדושת הגוף' שהיינו שהוא מקדיש שהדבר עצמו ישמש או למזבח או לבדק הבית, ודבר זה לא יתכן לא בעבד ולא בבהמה טמאה שלא שייך להשתמש בגופן לצורך המזבח ולא לבדק הבית. אלא רק בדמיהן. ויש 'קדושה לימכר'. דהיינו שחל קדושה בגוף העבד דהוא קדוש לגבי זה שדמיו ישמשו או לבדק הבית או למזבח ומכל מקום זה קדושה שחלה בגוף העבד. ומבואר מדברי רש"י בסוגייתנו נתחדש קדושה נוספת דהיינו דליהוי עם קדוש. ועולה מדבריו. דשייך מדאוריתא דין מתפיס תמימים לבדק הבית דענינו הוא דכל מי שמקדיש דבר לגבוה ושייך שיחול בו קדושה חשובה יותר אז ממילא דבריו נהפכים לקדושה החשובה יותר הגם שזה לא היה כוונתו. ולכן המקדיש תמים לבדק הבית ששייך שיחול בו הקדושה החשובה למזבח וזה יכול ליתפס בדבריו דהרי אמר לשון קדוש הגם שסיים לבדק הבית יחול בזה הקדש עילוי דהיינו שיחול בזה גם קדושת מזבח חוץ מקדושת בדק הבית. וחי' רש"י דגם הקדושה דליוהוי עם קדוש היא גם ענינה קדושה לגבוה והיא קדושה גבוהה יותר מאשר הקדושה לימכר ולכן באופן שיכול להקדיש לימכר יחול בזה הקדושה של עם קדוש. והנה מדברי רש"י מדויק דלכן הגמ' לא דנה מהם אם הקדש לימכר דאין בזה נפק"מ משום דגם אם כוונתו היא לימכר יחול בזה קדושת חירות דליהוי עם קדוש. ומכל מקום מבואר ברש"י דדנים דכך היתה כוונתו מתחילה דליהוי עם קדוש. והברייתא חלקה וסברא דאין זה בכלל משמעות דבריו שכשאומר שהוא מקדיש אין זה נכנס בדיבורו דליהוי עם קדוש. אמנם בבהמה טמאה דלא ניתן לפרש דליהוי עם קדוש שם באמת הקדושה מתפרשת דהיינו קדושה לימכר.

**בא"ד ומיהו קשה. וכו'**. והתוס' הקשו על רש"י מדוע לא אמרינן שיחול בזה הקדש עילוי דהיינו גם קדושת עילוי דהיינו דליהוי עם קדוש וגם קדושת דמים. ועיין בתורת גיטין מה שתי' בזה. ויתכן דיש ליישב כפשוטו דכאן לא שייך הקדש עילוי דרש"י סבר דכאן עיקר כוונתו היתה דליהוי עם קדוש דהרי רש"י ביאר דהטעם דבבהמה טמאה זה מתפרש קדושה לימכר משום שלא שייך לפרש דליהוי עם קדוש.  **בא"ד ונראה לפרש וכו'.** והתוס' פליגי על ר ש"י וביארו באופן אחר. דהנושא בגמ' היתה איזה קדושה חלה האם חלה קדושה בגופו לגמרי כמו בבהמה טמאה ויש בזה באמת איסור הנאה משום שהקדיש גופו לגמרי לבדק הבית והגם שלא ניתן להשתמש בגופו מכל מקום הנפק"מ היא לגבי הדמים ומכל מקום יש בזה איסור הנאה משום שחיילה קדושה בגופו כמו בבהמה טמאה. או דלמא דהקידוש הוא רק לגבי הדמים ולא לגבי הגוף כלל וחל בזה קדושה בגופו לגבי דמיו אבל לא לגבי הגוף עצמו ולכן לא יהא בזה איסור הנאה. והיינו קדושה לימכר. והקשתה הגמ' לדמי לא קאמר דהוא אמר קדושה על עצם גופו. והנה יל"ע מדוע באמת לא חיילא ביה קדושה כמו בהמה טמאה. ועיין בתורא"ש דכתב דהכי קים ליה לרב מכח דרשא. ועיין בריטב"א כת"י בשם הרמ"ה שכתב בזה סברא דעבד אינו ממש כשורו וחמורו ואינו יכול להקדיש רק את העבדות שיש לו בו ולא שייך להקדיש את העבדות להיות עבד של גבוה ממש. ורק ניתן להקדיש לגבי הדמים. ויל"ע בזה. **בא"ד ומשני דאמר לדמי**. והנה כשתי' הגמ' ה"נ דאמר לדמים אין המכוון דזהו קדושה לימכר דהרי זה חל בגופו ויתכן דגם לא שייך כזה הקדש. אלא המכוון דהקדיש את העבד לדמיו וזה חל בעבד דהוא קדוש לגבי דמיו. בא"ד אי הכי גזברין מאי עבידתיהו. דאותו שהקדישו לדמיו וכו'. וממילא הקשתה הגמ' דהמקדיש יהא לו קדימה לפדות את העבד של עצמו משום שהוא בעלים עליו. וגזברין מאי עבידתיהוו ועיין מהרש"א שפי' באופן אחר דהיינו דיכול להקדיש רק הקנין ממון דהרי הוא מקדיש רק את דמיו. ומי שיקנה מיד ההקדש לא יוכל להוציאו לחירות. וצ"ע בדבריו מאי טעמא קנין האיסור לא יגרר לבתר קנין הממון. ויתכן דהמהרש"א הבין שגם רק הקדיש את דמי העבד ולא את העבד עצמו ובאופן זה לא שייך שהקנין איסור יגרר לבתר הקנין ממון. ועיין בתורא"ש דפליג.

**תודה אין הגזברין** עין בתורא"ש שביאר שכוונת התוס' להקשות על פי' רש"י שביאר שחכמים חולקין על רבי וסוברים שאין הגזברין יכולים לשחררו משום שאין גופן קנוי להם ורבי חידש דלא הוי כסף שחרור אלא כסף קנין. והקשו התו' דהרי הם נחלקו גם לענין אפוטרפסין של יתומים ושם לא ניתן לפרש כרש"י. ובי' התוס' דנחלקו מצד זלזול בנכסי יתומים.

**רש"י ד"ה שלא הקדיש אלא דמיו. והוי כקרקע וכבהמה טמאה**. והקשה הרש"ש. דאם הוי כקרקע וכבהמה טמאה אם כן הוא קדוש לימכר וחלה קדושה בגופו. ומדוע הותר לו להשתמש במעשה ידיו דהרי בהמה טמאה מועלין בה. ועיין פנ"י דחי' דלהאי ס"ד אמרינן שכוונתו לומר דדמיו עלי ורק דדן דלפי"ז יוצא דיש ג' שיטות בדבר דתנא דמקדיש כל נכסיו סבר דהוי קדושה לימכר. ולתנא דעושה ואוכל הוי קדוש לדמיו. ורב סובר דליהוי עם קדוש קאמר. ועיין בריטב"א.

**הא מני ר"מ היא.** עיין ברש"י ומבואר מדברי רש"י דרק לר"מ שייך לדון דמתפרש שהקדיש לדמיו. ולא דהוי קדוש לימכר. ויתכן דהביאור הוא דרק לר"מ הוא עושה ואוכל דהיינו דזה מתפרש לדמיו ולפי האחרים זה או קדוש לימכר או עם קדוש. אמנם עדיין דבר זה צ"ב מדוע אם סוברים כר"מ זה סיבה לומר דאין כוונתו דליהוי עם קדוש. הרי זה גם לא נעשה לבטלה וכל מה שאמר ר"מ היא דאין אדם מוציא דבריו דלא ליהוי לזה משמעות כלל. וצ"ע.

**גר שמת וכו' קנו עצמם בני חורין וכו'.** מבואר מדברי הגמ'. דהגם שמת הגר לא פקע מהעבד שם עבד אלא אם כן העבד זוכה בעצמו. והיינו דחל בעבד שם עבד ושם ממון כשור וחמור והגם שמת האדון לא פקע הקנין איסור ויש בו שם עבד למת וממילא הוא נחשב ממון ורק דכל הנידון הוא מי הוא הקודם לזכות בממון ולעבד יש אפשרות לזכות בממון והוא קודם בעצמו. אבל לולי זכיית הממון היה נשאר עבד. **אבא שאול אומר וכו'.** יל"ע במה נחלקו אבא שאול וחכמים. האם נחלקו בגדרי זכייה דאבא שאול סובר דאין זכייה לקטן אלא בדעת אחרת מקנה. וחכמים סוברים דכיון דכאן איירי לגבי זכייה בעצמו ובזה גם לקטנים יש זכייה. וכן משמע ברש"י ד"ה קנו עצמן.. ועיין תוד"ה וכי דמבואר דלפי שמואל עכ"פ מתפרשת המחלוקת באופן זה דלרבנן יצאו לחירות משום דחשיב שהוי עבד שאין רשות רבו עליו. ולא משום שהם זוכים בעצמן. ולדעת אבא שאול חשוב רשות רבן עליהן הגם שאין זה רב מסוים כיוון שאין להם יד לזכות בעצמם ומשמע דלרבנן. אפי' שאין להם יד לזכות בעצמם חשוב שאין רשות רבן עליהן. **קסבר עולא עבדו דגר כאשתו** ועיין רש"י ד"ה עבדו. ומבואר דנתחדש דשאני הפקר שחל על ידי מיתה שדינו הוא שפקע הקנין איסור. ויל"ע בטעם הדבר האם זה רק הילפותא אמנם גדר הדין הוא דהמיתה מתרת והיינו דבאופן שנשאר רק הקנין איסור המיתה מתרת קנין איסור. או דלמא זהו הלכה ביסוד ההפקר של מיתה דכשהמיתה מפקרת היא מפקרת לגמרי וטעם הדבר דכך הוא גזה"כ דיש ילפותא דההפקר מיתה פועל בממון ובאיסור ויל"ע בזה. ועיין בתוס' קידושין כג. במה שנחלקו ר"י ור"ת. וצ"ע בזה. **רש"י ד"ה נתייאשתי.** דברי רש"י צ"ב רב. וכמו שהקשה הב"י בחי' שהובאו בשו"ת בית יוסף. דהרי לדעת רש"י לרבנן ליכא דררא דממונא גם בעבד קטן דהרי הוא זוכה בעצמו. ומה הראיה דרבי לא דיבר בעבד קטן הרי בשניהם פקע הממון והנידון הוא רק לגבי האיסור וצ"ע רב. ועיין תוס' דביאר דהילפותא הוא על ההתר מיתה דלא יהני בעבד קטן. דעבד קטן לכו"ע אית ביה ממונא כך הוא שי' התו' כמבואר לעיל והקשו דנילף מכאן דליתא להתר מיתה בקטן דלא יחול ההתר מיתה בקטן כיוון דאית ביה ממונא אמנם גט שחרור פשיטא שמועיל בממון והנה לרש"י באמת תיקשי קושיית התוס' דאטו ס"דא דגט שחרור מועיל רק על חלק האיסור ולא מהני על חלק הממון וצ"ב מה יענה רש"י על קושית התוס'