20 טעות הדיינים ו - בדעת רה_ג, ובד_ הש_ך בזה
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' כ"ב כסליו תשע"ג

א] הרי"ף בסוגיין הביא פי' גאון, ז"ל, וקאמר נמי מומחה שטעה בשיקול הדעת ולא נו"נ ביד ושאינו מומחה דטעה בשיקול הדעת ולא נו"נ ביד, שניהן מה שעשו עשוי ואין חייבין לשלם, שהרי לא נשאו ולא נתנו ביד וכו', וחזינן לי' נמי דקאמר, דהאי דאוקימנא למתני' דדן את הדין זיכה את החייב וכו' בשנו"נ ביד כ"ה דלא ליסתמוה כר"מ דדאין דינא דגרמי, והשתא דסבירא לן כר"מ מי שאינו מומחה שטעה בשיקול הדעת אע"פ שלא נו"נ ביד, אם אין הדבר מצוי שיחזור לחבירו ונתברר כי הוא גרם לממונו של זה שיאבד ה"ה חייב לשלם, עכ"ל.

והנה במש"כ הגאון מתחילה דמומחה וכו' שניהן מה שעשו עשוי ואין חייבין לשלם, והדר כתב דה"ה חייבין לשלם מדינא דגרמי, מבו' בבעה"ע אות פסק דין פ. דהיינו דדבריו מתחילה אתיין כרב אילעא דמוקי למתניתין בשנו"נ ביד משום דס"ל דלא דיינינן דינא דגרמי, ולדידי' כל שלא נו"נ ביד אין חייבין לשלם, וע"ז הוא שכתב הגאון דכ"ז הוא למאן דלא דאין דינא דגרמי, אך למאן דדאין דינא דגרמי ה"ה חייב אף בשלא נו"נ ביד.

אמנם צ"ע רב בזה במש"כ הגאון דלפ"מ דקי"ל כר"מ "אם אינו מצוי שיחזור לחבירו" ה"ה חייב לשלם, דכיון דס"ל להגאון דאמרינן קם דינא אף בשלא נו"נ ביד, וכמש"כ בתחילה דשניהן מה שעשו עשוי, ואף שלא נו"נ ביד, א"כ מ"ט אינו חייב לשלם אלא בשאינו מצוי שיחזור לחבירו, הרי כיון דאף בשלא נו"נ ביד אמרינן קם דינא ומה שעשה עשוי, נמצא דבכל גווני אי"ז חוזר לחבירו, וכבר תמה בזה הנתיה"מ בסק"ח, וכתב שם דבד' בעה"ע נראה דל"ג לתיבות אלו.

ב] והנה הרי"ף שם הק' ע"ד הגאון, ז"ל, ועוד אי משום דינא דגרמי דמחייבת ליה אפי' טעה בדבר משנה נמי אם אין הדבר מצוי שיחזור לבעליו ונתברר כי הוא גרם לממון של זה שיאבד לדבריו יהא חייב ולמה יהא פטור, והלא הוא גם הוא גורם לאבד ממונו של זה ,וכי מפני שטעה בדבר משנה יהא נשכר, עכ"ל.

ובעה"ע שם כתב ע"ז, ז"ל, מאי דקשיא לי' לרב דטעה בדבר משנה וכו' ליהוי כדינא דגרמי, התם כיון דאילו איתי' בעינא הדר ודינא לאו דינא הוא, לאו כלום עבד ולא מיחייב, כדאמרי' גבי פרה דר' טרפון, ש"מ כל היכא דהדר דינא לא עבד ולא כלום ולא מיחייבי' ליה משום דינא דגרמי, עכ"ל, וכן עמד ע"ז הש"ך בסקי"ד אות ב', עיי"ש.

אמנם בד' הנתיה"מ שם מבו', דכ"ז ניחא לפי גיר' בעה"ע בד' הגאון, אך לפי הגיר' שלפנינו דכל דאפשר להחזיר הדין מחזירין, ואין הדיין חייב אלא בשא"א להחזיר, והרי דאף דאם איתי' בעינא הדר, מ"מ אם א"א להחזיר חייב הדיין מדינא דגרמי, הרי דשפיר הק' הרי"ף דמ"ש מטועה בדבר משנה דאינו חייב מדינא דגרמי אף כשא"א להחזיר.[[1]](#footnote-2)

ג] ונראה לישב, דהנה הרא"ש בסימן ה' כתב, ז"ל, כתב וכל היכא דקם דינא וחייב הדיין לשלם לא מצי דיין למימר לבע"ד החזר מה שנתן לך כי טעיתי, דאי יחיד שאין מומחה הוא חייבוהו חכמים לשלם כיון שנשתדל לדון יחידי והוא אינו מומחה, ואין הדין חוזר אפילו על ידי גדול הדור דקנסוהו לקיים הדין וישלם מביתו, וג' הדיוטות ויחיד מומחה ולא קבלינהו עלייהו דינייהו דינא ומשלמי, ולא מצו למימר לבע"ד זיל אהדור, ולא כבעל העיטור שכתב בשם רב האי גאון דיחיד שאינו מומחה וקבלוהו עלייהו ואפילו נו"נ ביד אם ישנו לבע"ד שנטל מה שלא הי' לו ליטול יש לו להחזיר מן הדין ולהוציא ממנו, ואם איננו או שישנו ואין לו כח להחזיר משלם הוא מביתו, דלישנא דמה שעשה עשוי לא משמע כלל הכי, עכ"ל.

ד] ונראה לדון בדעת רה"ג, דהנה ממה שהעמיד הרא"ש בתחילתו דבריו להנידון בזה אם מצי הדיין למימר לבע"ד החזר מה שנתן לך כי טעיתי, נראה דכל הנידון שיחזור הדין הוא במקום שחייב הדיין לשלם, דבכה"ג יש מקום לומר דמצי למימר לבע"ד החזר מה שנתן לך כי טעיתי, ויל"ע אם הנידון בזה הוא מעיקר הדין, דכל שהוא מתחייב ממון ע"ז, מצי לתבוע מהבע"ד שיחזיר, או דהנידון בזה הוא מתקנ"ח, דכדי שלא יפסיד הדיין יש בידו להחזיר הדין, ושו"ר בשער משפט סק"ז שפירש דהוא מעיקר הדין, עיי"ש בדבריו.

ולפ"ז מ' מד' הרא"ש דגם מש"כ רה"ג דאפי' אם נו"נ ביד אם ישנו לבע"ד וכו' יש לו להחזיר מן הדין ולהוציא ממנו, היינו רק במקום שהדיין חייב לשלם, דבכה"ג מצי למימר לבע"ד החזר מה שנתן לך כי טעיתי, אך כל שאין הדיין חייב לשלם, ודאי דקם דינא וא"צ הבע"ד להחזיר.

ובזה נתישב היטב ד' רה"ג שהביא הרי"ף, דבתחילת דבריו כתב דאף אם לא נו"נ ביד מה שעשה עשוי, ואח"כ כתב דאינו חייב לשלם אא"כ אין הדבר מצוי שיחזור לחבירו, ולפמש"נ הוא מתישב היטב, דבתחילת דבריו שכתב דמה שעשה עשוי, הרי קאי לדעת רבנן דאין הדיין חייב לשלם, וע"כ אין ביד הדיין להחזיר הדין, אך אח"כ דקאי לדידן דחייב הדיין לשלם מדינא דגרמי, הרי דמכח זה יש ביד הדיין להחזיר הדין, וע"כ אינו חייב אלא בשאין הדבר מצוי שיחזור לחבירו, וז"ב.

ה] ולפ"ז מתישב היטב מש"כ רה"ג דכל שאין הדבר מצוי שיחזיר ה"ה חייב מדינא דגרמי, ול"ד לטעה בדבר משנה שאמרו בגמ' דכיון דאילו הואי פרה דינך לאו דינא השתא נמי לאו מידי עבדת, דדוקא בטעה בדבר משנה דלא קם דינא כלל, לא חשיב כגרמי, אך בטעה בשיקול הדעת דקם דינא מיד, ואך דכל שהדיין חייב בתשלומין יש בידו לבטל הדין, הרי דאין הדיין נפטר אלא כשביטל את הדין וחזר הממון לבעליו, אך כל שכבר אין הדבר מצוי שיחזור הממון, חייב הדיין על עיקר הפס"ד, וז"ב.

ו] ולפ"ז מתישב קצת גם משה"ק הרא"ש ע"ד רה"ג, דלישנא דמה שעשה עשוי לא משמע כלל הכי, והיינו דלפ"ד רה"ג הרי אין הדין קיים כלל, ומהו דתנן מה שעשה עשוי, אך לפי הנ"ל י"ל, דמתניתין עיקר דינא קתני, דכל שטעה בשיקול הדעת קם דינא ומה שעשה עשוי, והגם דמ"מ יש ביד הדיין לבטל את הדין, מ"מ כיון דביסוד הדין מה שעשה עשוי, ע"כ כל שכבר א"א להחזיר ה"ה חייב לשלם, וזהו דתני להא דמה שעשה עשוי, דהגם דהתם דאיירי בדיין שחייב בתשלומין ליכא נפ"מ בזה, משום דהדיין מחזיר את הדין, מ"מ תני לה משום דמכח זה הוא דכשא"א להחזיר חייב הדיין לשלם.

ז] והנה הש"ך בסקכ"ח הק' על ד' הרא"ש בשם רה"ג, מהא דפריך בפ"ק ארב אבהו דב' שדנו אין דיניהם דין ממתניתין דדן את הדין מה שעשה עשוי וישלם מביתו, ומאי קושיא הא התם ל"ב למימר רק דישלם מביתו היכא דא"א בחזרה.

ולפמש"נ ניחא, דהרי הא דתני דמה שעשה עשוי, הוא משום דקם דינא, ואך דכיון שהדיין חייב בתשלומין בידו להחזיר, ורק מכח זה הוא דחייב הדיין לשלם כשא"א להחזיר, דאם ל"ה קם דינא כלל, ל"ה הדיין חייב לשלם כשא"א להחזיר, דומיא דטעה בדבר משנה דאינו חייב לשלם אף כשא"א להחזיר, הרי דשפיר וע"כ שפיר פריך דאם א' שדן אין דינו דין, מ"ט תני דמה שעשה עשוי, וגם מ"ט הוא חייב לשלם כשא"א להחזיר, ומ"ש מטעה בדבר משנה דכיון דאין דינו דין כלל, אינו חייב לשלם אף כשא"א להחזיר.

ז] והש"ך שם הק' עוד ע"ז, דכיון דרה"ג פסק כאוקימתא דרב ששת, מוכח דאע"פ שאפשר בחזרה קם דינא, דהא משני כאן שטעה בדבר משנה כאן שטעה בשיקול הדעת וכו', אלמא דדומיא דטעה בדבר משנה מחזירים בשיקול הדעת אין מחזירים, ופשיטא דדיני ממונות מחזירים מיירי היכא דאפשר בחזרה וכו', וא"כ בכה"ג טעה בשיקול הדעת אין מחזירים, ועוד דהא רב ששת קאמר משמיה דר' אמי טעה בדבר משנה חוזר בשיקול הדעת אינו חוזר, וטעה בדבר משנה חוזר על כרחך היינו היכא דאפשר בחזרה וכו', ואפ"ה בכה"ג טעה בשיקול הדעת אינו חוזר אלמא דבטעה בשיקול הדעת וכו' אע"ג דאפשר בחזרה אינו חוזר.

ולפמש"נ י"ל, דהגם דמתניתין דדיני ממונות מחזירין מיירי היכא דאפשר בחזרה, מ"מ מתניתין דמה שעשה עשוי וישלם מביתו מיירי בשא"א בחזרה, והא דמוקי לה רב ששת בשטעה בשיקול הדעת, היינו משום דרק בטעה בשיקול הדעת הוא דמעיקר הדין מה שעשה עשוי, והוא דאם א"א להחזיר ישלם מביתו, אך בטעה בדבר משנה מה שעשה לאו כלום הוא, וגם אם א"א להחזיר אינו משלם מביתו, וכמש"נ, ועד"ז י"ל גם במשה"ק הש"ך שם דבנו"נ ביד ודאי דאף אם אפשר להחזיר אינו חוזר.

והא דקאמר רב ששת טעה בדבר משנה חוזר בשיקול הדעת אינו חוזר, דמשמע דדינא קאמר דבשיקול הדעת אינו חוזר, ודחוק מאד לומר דכונתו דבשיקול הדעת ביסוד הדין אינו חוזר, ואך דמצי לחזור בו מכח שהוא חייב בתשלומין, נראה דאיירי בדיין שאינו חייב לשלם, דבכה"ג כל שטעה בשיקול הדעת קם דינא ואינו חוזר.[[2]](#footnote-3)

ח] והש"ך שם הק' עוד ע"ז, דא"כ ל"ל לש"ס כל האי שו"ט ול"ל לרב ששת לשנויי כאן שטעה בדבר משנה כו', ול"ל לרב חסדא לשנויי כאן שנו"נ ביד כו', הא מעיקרא לק"מ דפשיטא דדיני ממונות מחזירים מיירי באפשר בחזרה, דאל"כ לא שייך לומר מחזירים, ובבכורות לא קאמר אלא דישלם מביתו היכא דלא אפשר בחזרה.

ולפמש"נ י"ל, דס"ל לרה"ג דמתניתין דדיני ממונות מחזירין, איירי בג' דיינים סמוכין, דומיא דדיני נפשות, וג' סמוכין הרי פטורין מלשלם, וכמש"כ הרמ"ה והטור, (ולדעת הרמב"ן שהביא הר"ן לעיל ד"ה. אף יחיד סמוך חשיב כנקיט רשותא ופטור מלשלם), וכיון שהן פטורין מלשלם, הרי דכל דמן הדין קם דינא, אין ביד הדיין להחזיר הדין, ומהא דתני דמחזירין ש"מ דלא קם דינא, וזהו דפרכינן עלה מדתנן דמה שעשה עשוי, והרי דכל שטעה הדיין קם דינא, ושו"ר שכבר כתב כעי"ז בשער משפט סק"ז, עיי"ש בכל דבריו.

1. וי"ל בזה, לפמש"כ הש"ך שם אות ג' לדון, דדוקא בטעה בדבר משנה דמעיקרא לאו דינא הוא, ה"ה פטור אף כשא"א להחזיר, ומשא"כ בטעה בשיקול הדעת, אף אם אפשר להחזיר הדין, מ"מ כיון דכ"ז שלא החזירוהו הוי הדין דין, ע"כ אם א"א להחזיר ה"ה חייב, ונת' במק"א?. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם בד' הש"ך שם נראה שעמד בזה די"ל כן, וכתב ע"ז דהך מימרא דרב ששת קאי אמתניתין דבכורות כדאיתא בפ"ק דסנהדרין ובפ' אד"מ, והרי דאף באינו מומחה וקיבלוהו אינו חוזר, עיי"ש בדבריו, וצ"ע מהיכא משמע בסוגיין ובפ"ק דמימרא דרב ששת קאי על מתניתין דבכורות, ומ"ט לא נימא דקאי על דין דיין שטעה, ובזה חילק רב ששת דטעה בדבר משנה חוזר וטעה בשיקול הדעת אינו חוזר, ולפ"ז שפיר י"ל דכל הא דטעה בשיקול הדעת אינו חוזר, הוא רק בדיין דאינו חייב לשלם.

   וי"ל עוד בזה, דאף אם מימרא דרב ששת קאי אמתניתין דבכורות, י"ל דאתיא לרבנן דלא דייני דינא דגרמי, דלדידהו כשטעה בשיקול הדעת אין הדין חוזר, משום דאין הדיין חייב לשלם, - וי"ל דאף בנו"נ ביד דחייב הדיין לשלם, מ"מ כיון שהדין קיים גם קודם שנו"נ ביד, ל"מ הדיין להחזיר את הדין מכח מה שנתחייב בתשלומין כשנו"נ ביד, ושפיר קאמר רב ששת דטעה בשיקול הדעת אינו חוזר, - אך לפ"מ דקי"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי וחייב הדיין לשלם, יש ביד הדיין לבטל את הדין. [↑](#footnote-ref-3)