אהלות פרק ג
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה ב**

**נבלעה בכסות אם מתכבסת ויוצא ממנה רביעית וכו'**

במס' נדה סב ע"ב נחלקו ר"י ור"ל במשקין שיוצאין ע"י תנור או ע"י צפון ואינן יוצאין בכיבוס רגיל, לר"י דינן כבלועין ואינן מטמאין כלל, ולר"ל בטומאה דאורייתא דינן כסופן לצאת ובטומאה דרבנן דינן כבלועין. ומקשינן לר"ל ממתני' דאם אין הדם יוצא ע"י כיבוס טהורה, ואע"פ שיכול לצאת ע"י צפון. ומשני, דאיירי בדם תבוסה דרבנן. ושוב מקשה ר"ל לר"י מסיפא דמתני' כל הבלוע שאינו יכול לצאת טהור, ומשמע שאם יכול לצאת ואפילו ע"י צפון טמא, ועל כרחיך דבטומאה דאורייתא טמא אפילו ביכול לצאת ע"י צפון. ומשני שאף לר"י יש אופן שאם יכול לצאת ע"י צפון טמא, והוא באופן שמקפיד עליו, וכל המחלוקת של ר"י ור"ל הוא באופן שיכול לצאת ע"י היסק או צפון ואינו מקפיד עליו.

והקשו התוס' דבמס' ב"ק קא ע"ב מקשה רבא דמהא דבגד שצבעו בקלפי ערלה ידלק חזינן דחזותא מילתא, ואילו במתני' חזינן דאם אינה יכולה לצאת טהורה, אלמא חזותא לאו מילתא. ומשני דאיירי בדם תבוסה דרבנן ולכן חזותא לאו מילתא. והשתא איך יפרש ר' יוחנן את המשנה בלא דם תבוסה, הא אם כן יקשה מדוע לא נימא חזותא מילתא ויאסר מצד חזותא. ותירצו, דלפי ר' יוחנן שרק אם מקפיד עליו חשיב סופו לצאת ואם אינו מקפיד חשיב בלוע מעיקרא לק"מ, שאי אפשר לדמות ערלה לטומאה, דכל מה דאמרינן לגבי ערלה חזותא מילתא היינו משום שניחא ליה בחזותא, משא"כ לגבי טומאה כיון שאינו מקפיד עליו הוי כבלוע, אך לר"ל קשה. ודבריהם צ"ב מה זה שייך לר"י ור"ל, הא לכו"ע יש ליישב שדוקא היכא שניחא ליה בחזותא אמרינן חזותא מילתא, משא"כ בבגד שלא ניחא ליה בחזותא לא אמרינן חזותא מילתא.

והנה יש לחקור מדוע בלוע אינו מטמא, האם הוא דין מיוחד שכל הבלוע בדבר אחר אע"ג שהוא בעין אינו מטמא, או שמא כיון שנבלע ואינו עומד לצאת הרי הוא מתבטל לבגד וחשיב שאין כאן דם כלל. ובלשון התוס' שם וכיון דאינו יכול לצאת ע"י הדחק בטל דטומאה בלועה לא מטמיא, והנה פתחו בלשון בטל וסיימו בטומאה בלועה. וברש"י שם ד"ה טמא כתב דהוי טומאה בלועה.

בכתבי הגר"ח הוכיח שבלוע אינו מטמא משום שמתבטל לבגד מהגמ' בב"ק דמקשה מהכא נימא חזותא מילתא, והא בערלה אין דין בלוע להציל ומאי פריך, ועל כרחיך דאין זה מדין בלוע אלא מדין ביטול. ולכאורה י"ל דבאמת מהני מדין בלוע, אלא שאם חזותא מילתא הרי זה עצמו מחשיבו שאינו בלוע, שהרי זה בעין לפנינו.

**משנה ג**

**והאהיל על מקצתו**

עי' ערוך השולחן שהקשה איך סגי בהאהיל על מקצתו ואפילו בחתיכה אחת, הא בעינן שיאהיל על כזית. ודבריו תמוהים ביותר, דכשם שסגי במגע קצתו כך סגי במאהיל על מקצת הכזית. וכמו דמהני יד לכזית אע"פ שעצם לא עדיף מבשר המת.

**משנה ה**

**איזהו דם תבוסה וכו'**

במשנה זו יש ארבעה מחלוקות תנאים.

א, ראבר"י ושאר החכמים נחלקו בעיקר הגזירה של דם תבוסה, שלפי ראבר"י הגזירה היא באופן שיש ספק אם כל הרביעית היא מחיים או שכל הרביעית היא לאחר מיתה או שחציה מחיים וחציה לאחר מיתה. אך אם ידוע לנו בודאות שאין רביעית לאחר מיתה לא גזרו כלל. ולפי חכמים באופן שיש ספק הרי ספק טומאה ברה"י לחומרא וברה"י לקולא, אלא הגזירה היא באופן שידוע לנו שחצי רביעית לאחר מיתה וחצי רביעית מחיים. ועוד מבואר במס' נדה, שאפילו אם אנו מסופקים האם רוב הרביעית מחיים או רובא לאחר מיתה נמי גזרו חכמים, ורק באופן שידוע לנו שרוב הרביעית מחיים לא גזרו. (הגר"א כתב דראבר"י קאמר רק זה וזה כמים ותו לא, אמנם ברמב"ם פיה"מ לא נראה כן).

ב, בדעת חכמים דהגזירה היא באפן שידוע לנו שרביעית מחיים ורביעית לאחר מיתה נחלקו ר' עקיבא ור' ישמעאל האם בעינן שיחול על הדם שלאחר מיתה שם רביעית ורק לאחר מכן נתערב עם הדם שמחיים, או שמא אפילו יצא מהמת פחות מרביעית גזרו.

ג, באופן שדמו מנטף ונמצא תחתיו רביעית דם נחלקו ר' יהודה וחכמים האם הדם שלאחר מיתה בטל ברוב, או שמא אף בזה גזרו חכמים ואין דם שלאחר מיתה בטל ברוב, והם נחלקו לשיטתם האם מין במינו בטל או לא.

ד, באופן שדמו שותת ונמצא תחתיו רביעית דם נחלקו ר' יהודה וחכמים האם גזרו בזה חכמים או לא. וביאר הגר"א שדרך דם שיוצא מחיים להיות ניתז למרחוק ודרך דם שיוצא לאחר מיתה לטפטף באותו מקום,

וברע"ב משמע שהם נחלקו האם בעינן שיהא בתערובת טיפה שמת בה או לא.

**משנה ו**

**כזית מן המת פתחו בטפח**

פירש הר"ש שגזרו חכמים טומאה על מקום שהוא דרך יציאת טומאה שסופו של מת לצאת דרך שם, וכיון שאין יודעים באיזה מהן יוציאנו הלכך כולן טמאין. וכן כתב רש"י בביצה י ע"א, ודייק רעק"א שם דמשמע דהוי טומאת ספק, דכל פתח מספק"ל האם לבסוף יצא דרך שם, אלא שאין ברירה ולכן כולן טמאים. והקשה, אם כן מדוע כל הפתחים טמאים מספק, [למ"ד אין ברירה אפילו אחר שחשב על אחד מהם, ולמ"ד יש ברירה רק קודם שחשב], הא רק פתח אחד טמא, אלא שלא ידעינן מיהו הפתח שתצא בו הטומאה, והשתא נימא שהכלים שתחת הפתח שיצא בו לבסוף בטלים ברוב בכלים שבשאר הפתחים. ועוד הקשה, נימא ספק דרבנן לקולא, ונתלה בכל כלי שהוא מהפתח שלא תצא בו הטומאה. וכתב, זולת אם נאמר ביסוד הענין דכיון שאינו יודע באיזה פתח יוציאנו הוי כאילו סוף טומאה לצאת בכולם, וכאילו כולם פתוחים, וכולם טמאים בודאי, וכן מורה לשון הר"ש והרא"ש באהלות. כלומר, דכל פתח שיש אפשרות סבירה שתצא בו הטומאה הרי הוא כפתוח כלפי הטומאה.

והנה האחרונים הקשו סתירה בדברי רש"י, דשם כתב שסטל"צ הוא דין דרבנן שגזרו חכמים טומאה וכו', ואילו בביצה לח ע"א כתב רש"י שהוא הלמ"מ, ולהדיא מבואר סוגיא שם שהוא דין דאורייתא, ולכן לר' הושעיא אין ברירה. ולפי"ז יש ליישב הסתירה ברש"י, שבהלמ"מ נאמר שאחד מהפתחים טמא מספק שמא תצא בו הטומאה, ולא ידעינן איזה פתח הוא. וחכמים הוסיפו וגזרו טומאה ודאית על כל הפתחים, דסגי באפשרות שתצא בו הטומאה. ואע"פ שבגמ' שם איתא על הברייתא כאן דהוי דאורייתא, י"ל דכיון דעיקר סטל"צ דאורייתא חשיב ברירה בדאורייתא.

ובעיקר קושיית רעק"א נימא ביטול ברוב על הכלים שבפתח זה, תירץ הצמח דוד עפ"י החוות דעת שביטול ברוב אמרינן רק כאשר הספק נוצר מחמת התערובת, אך כאשר גם בלא התערובת כל חתיכה בפ"ע היא בספק, וספק דאורייתא לחומרא, בכה"ג לא אמרינן ביטול ברוב. ולפי"ז מיושב שפיר דגם הכא כל פתח הוא בספק גם קודם התערובת.

ורא"ג תירץ בשם הגרי"ש כהנמן, דאמנם הספק הוא רק על אחד מהפתחים, אך אין זה ספק קבוע שבמשך כל הזמן אחד מהפתחים טמא, שהרי יש גם צד שרגע אחד הוא עומד לצאת מפתח זה ורגע אחר מפתח שני, שהרי הספק הוא מחודש כל רגע ורגע, ואין קשר בין הספק ברגע זה לספק ברגע הבא. ואם כן יש צד שכולם טמאים ולא שייך כאן ביטול כלל.

**והמת פתחו בד' טפחים**

כלומר שאם חישב להוציא מת שלם בפתח של ד' טפחים הרי זה מציל על שאר הפתחים, לב"ש דוקא בחישב קודם שימות, ולב"ה אף לאחר שימות או למפרע או מכאן ולהבא (תלוי אם יש ברירה). אך אם חישב להוציאו בפתח פחות מארבעה אכתי כל הפתחים טמאים.

והנה הרא"ש כתב, ואם יש בבית כזית מן המת כל החלונות שיש בהם פותח טפח כולם טמאים, וכן אם חישב להוציאו בחלון וכו'. ומשמע שיש ב' הבדלים בין מת שלם לכזית, חדא שבמת שלם מחשבה מועילה רק לפתח ד' טפחים, ועוד, שבמת שלם רק הפתחים טמאים, והוא הדין חלונות שיש בהם ד' טפחים, אך החלונות שיש בהם טפח בלבד טהורים, שהרי מסתמא הוא יוציא את המת בפתח או בחלון שיש בו ד'. וכן כתב הרש"ש להדיא, שבמת שלם רק הפתחים שיש בהם ד' טמאים. אמנם אם יש בבית רק פתחים קטנים מד' טפחים מסתבר שכולם טמאים, שהרי על כרחו הוא יוציא את המת באחד מהם. (אמנם בלא"ה כל הבית מטמא מדין קבר סתום, וכדאיתא בתוספתא לגבי ביב, ונפק"מ לשיטת הראב"ד דאין קבר סתום כשיש חלל טפח פנוי).

**להציל הטומאה על הפתחים**

הרמב"ם בפיה"מ כאן כתב דכל עוד שכל הפתחים נעולין כולן טמאים משום שהבית מטמא כל סביביו. ומשמע שלא נאמר כלל דין של סטל"צ שנידון כפתוח או כאילו המת שם, אלא שבית שאין בו פתחים כולו קבר סתום. ובר"ש פ"ז מ"ג הביא פירוש זה, וכתב שזה לא יתכן כלל, דקבר סתום אינו מטמא אלא בפרץ פצימיו, והכא איירי בנעולין בלבד, ואין בזה דין קבר סתום.

ובחיבורו כתב הרמב"ם פ"ו ה"א בית סתום שהמת בתוכו או שהיה לו פתח ופרץ את פצימיו וכו' המת בתוך הבית ובו פתחים הרבה וכו' מפני שהן נעולין והרי אין הבית כקבר סתום. והביא הכסף משנה את הרמב"ם בפיה"מ, ומבואר שנקט בדעת הרמב"ם בחיבורו שמטמא מדין קבר סתום. אך התפארת ישראל כתב שודאי הרמב"ם חזר בו, שהרי בהל' א' כתב להדיא דבעינן פרץ פצימיו, ומש"כ ואין בזה דין קבר סתום כונתו שאם פתח אחד מהם ליכא לא דין סטל"צ ולא דין קבר סתום.

חקירה בדין סטל"צ

בספר פתח האהל בתחילת הספר נסתפק מהו גדר דין סטל"צ לטמאות את הפתחים אף שהם נעולין, האם זה מטעם שרואין את הפתח הנעול כפתוח מאחר וסוף הטומאה לצאת שם, וכלפי הטומאה כבר מעתה הוי כפתוח. או שמא ההלכה היא שנדון את הטומאה על שם סופה, וכל פתח שהמת יהיה שם לאחר מכן נידון כאילו כבר עכשיו הוא שם.

והוכיח מהא דתנן להלן פ"ח מ"ו ב' חביות ובהן ב' חצאי זיתים וכו' וכן שני חדרים שהן פתוחין לבית. כלומר, דבכל חצי זית אמרינן סטל"צ, ולכן הבית טמא דאנו דנים שיש שם כבר עכשיו כזית מת, אך החדרים טהורים, דבכל אחד יש רק חצי זית, וכלפי החצי זית השני אמרינן אין דרכה להכנס. ואם נאמר דחשיב כפתוח אם כן גם החדרים טמאים, שהרי הדלת שלהם פתוחה ויש טומאה בבית. ודחה במנחת שלמה סי' ע"ב אות ה' דמעיקרא כך נאמרה ההלכה, שהפתח נידון כפתוח כלפי להוציא את הטומאה ולא כלפי להכניס את הטומאה, ואף ששניהם בזמן אחד.

ולכאורה יש להוכיח להפך ממשנה זו, דאם נאמר דחשיב כפתוח שפיר י"ל דב' פתחי החדרים נחשבים כפתוחים והרי יש בבית כזית שלם. אך אם נאמר שאנו דנים על שם סופו, מנלן שיוציאו את ב' החצאים בזמן אחד, ומה"ת לדון שיש כאן כבר עכשיו כזית. וצ"ל דאף לפי הצד שאנו דנים על שם סופו הכונה שאנו רואים את הטומאה כאילו היא עכשיו שם במצב של עכשיו, ואין אנו מתחשבים במה שהבעלים רוצים לעשות לאחר מכן, ואפילו אם יחשבו להדיא להוציא כל חצי זית בנפרד מכל מקום אנו רואים עכשיו לכל חצי זית כאילו הוא עכשיו שם.

ובמנחת שלמה שם אות א' הוכיח מכאן שאם יש סככה שבולטת ממשקוף הבית שאפשר לקפל אותה, והבעלים חשבו שקודם שיוציאו את המת יקפלו את הסככה, אין זה מועיל כלום, וכל מה שתחת הסככה טמא, לפי שבמקום זה עתיד להיות המת, ואנו דנים כאילו המת עכשיו שם במצב של עכשיו.

כתב הרמ"א (יו"ד שע"א סעי' ד') והטעם משום דהואיל וסוף הטומאה לצאת דרך שם רואין כאלו יצאה, ולכן יש מחמירין לכהנים לילך דרך שער העיר שסוף המת לצאת משם, וציין לתרומת הדשן. וכתב דיש מקילין והמיקל לא הפסיד במקום שלא נהגו להחמיר. והגר"א שם הביא מקור ליש מקילין מדתנן לקמן פי"א מ"א הבית שנסדק טומאה בפנים כלים שבחוץ בש"א עד שיהא בסדק ד' טפחים, בה"א כל שהוא. ומבואר שאם יש הפסק כל שהוא בגג הבית לא אמרינן סטל"צ, וכל שכן שער העיר שאין שום חיבור בין תקרת הבית שהמת שם לשער העיר.

ולכאורה משנה זו קשה טובא לשיטת התרומת הדשן. ובשו"ת רעק"א ח"ב סי' י"ח כתב השואל שם ליישב דבית שנסדק איירי שאף הכתלים נסדקו, ואין חיבור בין מקום המת למקום הכלים אף בכתלים, אך לגבי שער העיר איירי באופן שיש חיבור בכתלים, דחומת העיר מחברת בין מקום המת לשער. ודחה לו רעק"א דאין מקום לחלק בזה כלל, לפי ששורש הנידון הוא בחקירה הנ"ל, האם סטל"צ הוא לראות המת כאילו הוא שם, וכל פתח שסופו להגיע נטמא כבר עכשיו, ולפי"ז גם שער העיר טמא, או שהוא לראות הפתח הנעול כפתוח, ולפי"ז צריך שלאחר שיפתח הפתח הוי אהל אחד, ושער העיר אינו אהל אחד. וכיון שמוכח מהמשנה שם דהוי כפתוח שוב אין לחלק בכתלים כלל.

ולכאורה יש מקום לקיים דברי השואל בישוב שיטת התרומת הדשן, דלעולם אנו דנים הטומאה על שם סופה כאילו היא עכשיו במקום ההוא, אלא דיש תנאי לזה דבעינן שיחשב למקום אחד, ואין אומרים כן בכל מקום שסופה להגיע בעתיד. ולכן אם יש איזה חיבור בין בגג הבית בין בכתלים אמרינן סטל"צ על שם סופו, אך אם אין חיבור אף בכתלים לא אמרינן הכי, ולכן בית שנסדק גרע משער העיר.

ובש"ך שם כתב שאף לפי התרומת הדשן שהחמיר בשער העיר, מכל מקום בית של צידוק הדין טהור, דאף שסוף המת להגיע לשם מכל מקום כלפי בית אחר אמרינן אין סופו להכנס. (מבואר בדבריו דהא דאמרינן דרך טומאה לצאת ואין דרכה להכנס אין זה תלוי במחשבת הבעלים, דאפילו אם הבעלים יחשוב להוציא את הטומאה דרך מקום שהוא מוגדר כלהכנס אין זה טמא, שטומאת סטל"צ היא רק באופן שמוגדר כיציאה ולא ככניסה. וכן נקט החזון איש סי"ז סק"ט, שאם יש ב' חדרים ופתח ביניהם, ולכל אחד מהם יש פתח לחוץ, ומת באחד מהם, החדר השני טהור, דכלפי החדר השני אמרינן שאין דרכה להכנס, שהרי יש לו פתח אחד לחוץ. אך אם אין לחדר שבו המת פתח לחוץ הרי החדר השני טמא, דהוא מוגדר כפתח של יציאה. ויותר מזה כתב שאם יש לבית ב' פתחים, באחד מהם גג פורח ובאחד מהם אין גג פורח, זה שיש בו גג פורח טהור דחשיב כלהכנס כלפי חבירו).

וכתב בשם המעדני יו"ט דכל זה בבית שיש לו פתח אחד שבו נכנסים ויוצאים, ואמרינן שהפתח נחשב ככניסה ואין הטומאה נכנסת. אך אם נכנסים בפתח אחד ויוצאים בפתח אחר, הרי הפתח השני מוגדר כיציאה, ושפיר אמרינן ביה סטל"צ. ואף שהמת עדיין לא נכנס לשם לא גרע פתח זה משער העיר. ומשמע לפי"ז שגדר טומאת סטל"צ הוא "טומאת פתחים", שכל פתח שהטומאה יוצאת בו טמא, ולכן אם המת עתיד לעבור דרך ב' פתחים אחד מהם מוגדר ככניסה והשני כיציאה, רק הפתח השני טמא.

והנה בריש פ"ד תנן לגבי מגדל בבית, טומאה בתוכו הבית טמא שדרך הטומאה לצאת. והקשה התפארת ישראל מדוע הבית טמא, נימא דיוציאנו עם המגדל, ולעולם לא תהא הטומאה בבית. ותירץ, דאין צריך להעתיק המגדל ממקומו. ויתכן שכונתו לומר דאיירי באופן שאינו רוצה להזיז את המגדל אלא להוציא את המת מהמגדל, וכיון שהפתח עומד להפתח אמרינן סטל"צ. ובמשנה אחרונה יישב דכיון שיש למגדל פתח הפונה לבית הרי כנגד הפתח מיד טמא, שכל דרך יציאתה טמא מיד. ובביאור כונתו י"ל דכיון שעל כרחו יוציא את המת מהמגדל, בין בתוך הבית ובין מחוץ לבית, הרי פתח המגדל נחשב כבר עכשיו כפתוח, ואם כן כל הבית טמא כמו אם באמת היה הפתח פתוח. ובמנחת שלמה שם כתב לבאר אף לפי הצד שנידון על שם סופו, דמכל מקום השטח שהוא עכשיו חוץ למגדל סופו להיות בו טומאה כשיעביר שם את המגדל, ואע"פ שבאותה שעה הטומאה תהיה בתוך המגדל מכל מקום שטח זה שבבית יטמא, וכיון שאנו דנים על שם סופו הרי זה נחשב שכבר עכשיו הטומאה במקום זה שלא בתוך המגדל, ולפיכך כל הבית טמא.

**אבל להוציא את הטומאה בפותח טפח**

הראב"ד בהשגות פט"ו ה"א כתב שאם סתם חלון תשמיש עד פחות מטפח אין הטומאה עוברת היינו בכזית מהמת, אך במת שלם דיו אם מיעטו לפחות מארבעה. ומבואר שחלון מוציא את הטומאה למת שלם רק בד' טפחים. והקשה הרש"ש ממשנתינו דלהוציא את הטומאה אף במת שלם שיעורו בטפח. ותירץ החזון איש (יז סק"ה) דבאמת אין הטומאה עוברת בפחות מד' טפחים, והכא הטומאה יוצאת מדין סטל"צ, דאיירי באופן שאין פתח ד' טפחים, ובאופן זה סוף הטומאה לצאת בפתח טפח. והיינו שאם לא נפתח אחד מהם כל הפתחים טמאים, ואם נפתח אחד מהם אף שיש בו טפח רק הוא טמא, דאמרינן בההוא קמרווח. והקשה אכתי תיפו"ל לטמאות מדין קבר סתום, שהרי מת שלם ששיעורו בד' כל שאין לבית פתח ד' הוי קבר סתום. ותירץ, דהראב"ד אזיל לשיטתו שאם יש חלל טפח פנוי אין לזה דין קבר סתום.

וצ"ע לפי"ז מדוע שיעורו בטפח, הא גם בפחות מזה יש לטמאות מדין סטל"צ כיון שאין פתח אחר. וצ"ל דרק כשיש טפח אמרינן בההוא קמרווח, אך בפחות מזה הוי כסגור לגמרי והרי הוא טהור בין מדין סטל"צ בין מדין קבר סתום כיון שיש חלל טפח.

ועוד אפשר שאף הראב"ד מודה בחור שבין בית לבית שאף במת שלם שיעורו בטפח, ורק באופן שהיה חור גדול ומיעטו אמרינן שיעורו בד' טפחים. ועי' שיעורי ר' שמואל במס' ב"ב, ובאבי עזרי פט"ו ה"א.

**משנה ז**

**כיצד ביב שהוא קמור תחת הבית יש בו פותח טפח ויש ביציאתו פו"ט טומאה בתוכו הבית טהור וכו'**

הפני יהושע למד דאיירי באופן שפתח הביב כלפי הבית מגולה, ומכל מקום אין הטומאה עוברת מהביב לבית ולהפך, ואע"פ שחלון טפח מעביר את הטומאה מאהל לאהל, התם היינו טעמא לפי ששני החדרים נחשבים כאהל אחד מחמת החלון טפח, וכן טפח שבין בית לעליה שניהם נחשבים על ידי הארובה כאהל אחד, אך אי אפשר להחשיב את הבית והביב לאהל אחד אע"פ שיש ביניהם פתח טפח. והא דלא אמרינן לגג הבית חבוט רמי וייחשב כאהל אחד עם גג הביב, לפי שאם נימא חבוט הרי גג הבית יכסה לגמרי את פתח הביב.

אך בשו"ת חתם סופר יו"ד סי' ש"מ נקט דטומאה עוברת מאהל לאהל אפילו היכא דלא חשיבי לאהל אחד, דדרך טומאה להתפשט תחת אהלים אפילו לאהל אחר. והא דאין הטומאה מתפשטת מהבית לביב ולהפך לפי שאיירי הכא באופן שפתח הביב מכוסה, או שיש שם סריגות שממעטות החלל טפח, ולכן אין הטומאה עוברת.

והנה לפי מה שנקט מהרש"א לפרש במציעתא דטומאה בביב הבית טמא מדין סטל"צ, על כרחיך צ"ל כהחתם סופר דאיירי במכוסה, וסטל"צ מהני דחשיב כפתוח, אך להפנ"י דאיירי בפתוח ומכל מקום אין הטומאה עוברת מה יועיל דין סטל"צ להחשב כפתוח, הא גם בפתוח אין הטומאה עוברת. אלא אם כן נפרש דסטל"צ מהני משום שנידון על שם סופו ולא משום דחשיב כפתוח, ופשוט.

**יש בו פו"ט ואין ביציאתו פו"ט טומאה בתוכו הבית טמא וכו' שדרך הטומאה לצאת ואין דרכה להכנס**

תוס' בב"ב ק ע"ב הוכיחו מכאן שקבר סתום מטמא כל סביביו אפילו כשיש למת חלל טפח, דהא לביב איכא חלל טפח ומכל מקום הבית טמא. ומבואר שפירשו שהבית טמא מדין קבר סתום. וכן מבואר בר"ש דפירש שהבית טמא משום טומאה בוקעת ועולה כיון דאין פתח לטומאה לצאת. (ומש"כ בוקעת אין זה מדין רצוצה, אלא מדין קבר סתום, וצ"ע). והקשה החתם סופר שם מדוע יש כאן דין קבר סתום הא במס' ב"ב יב ע"א מבואר דבעינן פרץ פצימיו וליכא. ותירץ, דהא דתנן ואין ביציאתו פו"ט היינו אף ביציאתו כלפי הבית, והוי ממש קבר סתום דאין לו פתח טפח כלל.

והקשה המהרש"א שם, דבמשנה כאן מפורש שהבית טמא משום שדרך הטומאה לצאת, ואם כן מוכח להפך, שמדין קבר סתום אין לטמאותו אלא מדין סטל"צ. ותירץ, דודאי כזית מת שבביב אינו עומד לצאת דרך הבית אלא עומד לצאת לחוץ עם השופכין, ואם כן לא שייך כאן סטל"צ דבעלמא כיון שבאמת אין סופה לצאת דרך הבית, ועל כרחיך דהא דתנן שדרך הטומאה לצאת עיקרו משום סיפא ואין דרכה להכנס, דטומאה בבית הביב טהור משום שאין דרך הטומאה להכנס דרך הפתח לביב. ועי' בספר ברכת האהל שהקשה טובא על תירוץ המהרש"א, דהא על כרחיך איירי שאין פתח טפח אף ביציאתו לבית, ומה"ת שהטומאה תכנס מהבית לביב, ואף אם היה דרכה להכנס.

ולדעת הראשונים שכשיש חלל טפח ליכא לדין קבר סתום, וכן סובר הראב"ד בהשגות, על כרחיך צריך לפרש משנתינו כהמהרש"א. ואע"פ שאין דעתו להוציא הטומאה מהביב דרך הבית מכל מקום הבית טמא, שהרי החזון איש כתב שאם יש לבית ב' פתחים אחד מהם להכנס לאהל אחר ואחד מהם לצאת לחוץ, רק הפתח של לצאת טמא, ואפילו אם יחשוב להדיא להוציא דרך הפתח לחדר השני מכל מקום חדר שני טהור, דלא מהני מחשבה להכניס אלא לברר באיזה פתח יוציאנו. ואם כן י"ל דהוא הדין כשיש ב' פתחים אחד מהם פותח טפח והשני פחות מטפח, לא מהני מחשבה להוציאו בפחות מטפח, אלא הפתח של הטפח טמא אע"פ שהוא נעול ואע"פ שהוא להכנס לבית, כיון שהוא הפתח היחיד, ולפיכך הבית טמא.

והנה לדעת הראשונים הנ"ל דביארו מתני' מדין סטל"צ על כרחיך צ"ל שהפתח לבית היה בו טפח, והא דתנן ואין ביציאתו פו"ט היינו ביציאתו לחוץ, שאם בשניהם אין פותח טפח אין מעלה לפתח של הבית יותר מהפתח לחוץ, ושוב נימא אין דרכה להכנס לבית. והחתם סופר כתב דאין בכניסתו לבית פו"ט רק להראשונים שמטמאים את הבית מדין קבר סתום. ועי' רמב"ן שם ביאור חדש במתני'.

הרמב"ם בפיה"מ כתב דהטומאה יוצאת מפתח הביב לבית הואיל ואי אפשר לה לצאת דרך יציאת הביב שאין בו טפח, והטומאה אינה יוצאת בפחות מטפח על פי היסוד שטפח על טפח מביא את הטומאה. (ובזה הרויח הרמב"ם שכיצד וכו' קאי גם על הרישא טע"ט מביא את הטומאה, ודלא כהר"ש והרא"ש דקאי רק על חוצץ בפני הטומאה). ובפשטות כונת הרמב"ם לדין סטל"צ, דכיון שאין טפח ביציאה לחוץ ויש טפח ביציאה לבית אמרינן סטל"צ לבית. אך צ"ע מה זה שייך לדין טע"ט מביא את הטומאה, הרי דין סטל"צ אינו שייך להבאת הטומאה כלל.

ויישב בספר ברכת האהל, שהרמב"ם נקט שחלון טפח מביא את הטומאה משום ששיעור אהל להביא את הטומאה הוא טפח, ואין זה מדין פתח. ועוד נקט הרמב"ם דסטל"צ בפתח טפח אינו משום שהוא שיעור הראוי להוצאת מת, אלא שהוא שיעור פתח, וחלון העשוי למאור וכדומה שאין שיעורם טפח הוא הדין לגבי סטל"צ הוי פתח, ודלא כהחזון איש י"ז סק"א, ושפיר תלה הרמב"ם דין סטל"צ בטפח להבאת הטומאה.

בתוספתא מבואר שאם ביציאתו ד' טפחים לחוץ הרי הבית טמא, וביאר הר"ש שהתוספתא איירי במת שלם ששיעורו בד' טפחים. ומבואר לפי"ז שקבר סתום שיש בו מת שלם הרי הוא מטמא כל סביביו אף שיש בו פתחים של טפח, שהרי אין לו פתח הראוי לטומאה זו, ורק אם יש בו פתח של ד' טפחים פקע ממנו דין קבר סתום. וכן הוכיח החזון איש סי"ז סק"ד.

אך הטור בסי' שע"ב כתב שקבר בזמנינו מטמא כל סביביו כיון שהוא סתום, והא דמדלגין ע"ג ארונות היינו בזמנן שהיה בענין שיש ביציאת הקבר פותח טפח, ומבואר דסגי בהכי אף למת שלם. ועי' ט"ז שע"א סק"י ונקודות הכסף שם וחידושי הגרשוני. וכבר הקשה החזון איש כן בסי"ז סק"ו, עיי"ש. ולשיטתם על כרחיך צריך לפרש מתני' כהרמב"ם דאיירי בדין סטל"צ, ולכן במת שלם בעינן ד' טפחים, ודין קבר סתום אין כאן כלל לפי שיש פתח של טפח לצד הבית. אך עי' ברכת האהל שהקשה לשיטת הרמב"ן והרא"ש שפירשו מתני' מדין קבר סתום, ומכל מקום נקטו דלקבר סתום סגי בפותח טפח אף למת שלם.

**ומודה ר' יהודה בשקיפין וסלעים**

עי' מה שיתבאר בזה בפ"ח.