סיכום סוגיית יוקרא דלקמיה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / ארבעה אבות

בס''ד

שיטת הרא''ש

ביאור האבי עזרי

א. כתב האבי עזרי דעיקר הדין הוא דכיון דשעבודא דאו', ויש למלוה זכות גוביינא בכל קרקע וקרקע, ויכול לגבות בלא דעת מקנה אין ביד הלוה לעכב ממנו מלקחת את שעבודו, אלא דגלי קרא והאיש אשר אתה נושה בו וגו' דביד הלוה לקבוע, וחידש הרא''ש דכל זה רק היכא דיש קפידא ללוה, אך כשגילה בדעתו שאין לו קפידא, דהרי מוכן למוכרו כשוויו - וא''ת אולי רק מוכן כי בכך ירויח, כתב החזו''א דמודה שאין זה הסיבה שהיה מוכן - חזר הדין דביד המלוה לקבוע.

ב. ולכא' כן מפורש בדברי הסמ''ע בסי' ק''ב סק''ג שכתב על דברי השו''ע דביד הלוה לקבוע וז''ל ילפינן לה מדכתיב [דברים כ"ד י"א] והאיש אשר אתה נושה בו יוציא אליך [את העבוט] החוצה, דהיינו מאיזה שירצה. גם יש ללמדו מניזקין דכשמשלם לו ממטלטליו נותן לו מאיזה טלטל שירצה דכתיב [שמות כ"א ל"ד] כסף ישיב לבעליו ... עכ''ל, ומבואר בדבריו דצריך דרשא לכך, ומוכח דהסברא הפשוטה הוא שיכול המלוה לקבוע - מקור דברי הסמ''ע הם מהלבוש -.

ג. וא''ת הא מבואר בב''ב דף קע''ד דא''א לגבות מהקרקע לפני שתובעים אותו, משום דאין נפרעין מן הערב תחילה, וא''כ כיון שתובע אותו ופורע לו בקרקע שרוצה, היאך יגבה ממנו המלוה איזה קרקע שירצה - ובגוף דברי הגמ' צ''ב מדוע צריך לגבות מהקרקע מדין ערב, הא יכול שעה''ג לגבות כמוש''כ השערי יושר, ומכח שעבוד הגוף גובים מהיכן שרוצים כדמוכח מהיכא דאין רוצה לפרוע דכתב השערי יושר שיכול לרדת לנכסיו בע''כ, ולכא' מוכח מזה כמוש''כ הגרשש''ק בכמה דוכתי דא''א לרדת לנכסיו מכח שעה''ג, ואין השעה''ג אלא כחיוב פועל -.

ד. וי''ל דכל דברי הגמ' שם שא''א לגבות מן הקרקע, אינו אלא משום שאולי חפץ לפרוע כסף כמבואר ברשב''ם שם, אך אם רוצה לפרוע קרקע, ביד המלוה לגבות איזה שירצה אלמלא קרא.

ה. ואכתי צ''ב דאמנם יכול לגבות מהיכן שירצה, אך מדוע לא יקדימנו הלוה ויפרע בקרקע שהוא רוצה, ובסוגיין איירי בכ''ג, ומשמע שאינו יכול לפרוע לו בע''כ, וצ''ל דאין כלל אפשרות לפרוע בע''כ אלא מעות כמבואר בשו''ע, ולכן יכול המלוה לרדת לאיזה קרקע שירצה, אלא דאכתי הניחא בהלואה, אך במזיק שא''צ לפרוע כסף אלא יכול לפרוע אף קרקע אע''פ שיש לו כסף מאי איכא למימר, והרא''ש פסק כר''ה דיכול לתת לו מיטב או כסף, וא''כ כיצד יכול הניזק לדרוש בינונית, הא יפרע לו בע''כ בעידית וצ''ע.

ו. לדברי האבי עזרי צ''ב בדברי הגמ' א''כ הורעת כוחו וכו' הא אין נוטל הניזק בינונית מדין מיטב, וצ''ל דאע''פ שאינו נוטל מדין מיטב, מכיון שכשנוטל עידית זכותו מדין מיטב לתבוע דבר הקרוב לכסף, ולכן צריך לתת לו כדהשתא, כך גם כשתובע בינונית אע''פ שתובעו שלא מדין מיטב, אכתי מכל הורעת כוחו נשאר לו מכח דין מיטב לתבוע דבר הקרוב כסף, ולפי''ז ע''כ צ'ל דזכותו לתבוע כסף מדין מיטב, דאל''כ ויש דין כסף גם בלא דין מיטב, מהו הורעת כוחו, אא''כ נאמר שבזה נח' אביי וראב''י, דלאביי אינו מדין מיטב ולראחב''י הוא מדין מיטב.

ביאור הלבוש והסמ''ע ועוד.

א. בדברי הלבוש והסמ''ע ועוד נראה דהגילוי דעת מועיל מדין מיטב, דאע''פ שאין יכול לתבוע איזה קרקע שירצה מדין מיטב, היכא דגלי אדעתיה דאין לו נ''מ איזה יגבה, שוב מדין מיטב יכול לבחור איזה קרקע שירצה, דכל הטעם שאין לו זכות הוא משום שלא יפסיד המזיק קרקע החביבה לו, ולכן התורה זיכתה את הניזק רק לתבוע עידית, ולא לבחור בין השדות או לבחור בינונית דוקא, אך אחר שגילה בדעתו יכול לבחור, ולכא' יכול לבחור גם ב' העידיות, דהרי לא ס''ל לרא''ש לחלק בין זכות בחירת בינונית לזכות בחירת איזה עידית ליטול.

ב. וכך גם למד הפנ''י בגיטין בדעת רש''י, דרק אחר הגילוי דעת בידו לבחור בינונית, וכל הכ''ש שכתב רש''י הוא אחרי הגילוי דעת, אך לפני הגילוי דעת אינו כ''ש, דשמא הבינונית חביבה למזיק, ולא יפו את כח הניזק בכך שיוכל לבחור בין קרקעות העידית לקרקעות הבינוניות, ולכא' כך מוכח ממש''כ רש''י דעידית הוא כדינו, ואם מכ''ש גובה גם בינונית, א''כ כולם דינו, ולהנ''ל מיושב קצת, דרק אחרי גילוי דעת הוא דינו, ובאמת ההגהות אשר''י הביא שחולקים על הרא''ש, ולא הזכיר שכן הוא שיטת רש''י.

שיטת ר' יונה ושאר הראשונים בב''ב דף מ''ז א'

א. בדברי הראשונים מבואר שמדין מיטב זכותו לתבוע בינונית, אף בלא גילוי דעת, ונח' על הרא''ש, ולכא' לשיטתם אין מקור שיש משמעות בגילוי דעת.

ב. אך י''ל דלית מאן דפליג אסברת האבי עזרי, וזה היה פשוט אף לפני הסוגיא - ומש''כ ר' יונה דכך מבואר בב''ק, הוא ראיה מדברי הגמ', אך הגמ' לא חידשה דבר זה כאן, אלא הוא דבר פשוט כמוש''כ האבי עזרי - אלא דבנזיקין ובבע''ח אף בלא גילוי דעת זכותו לגבות בפחות מדינו, מכח דין מיטב או בינונית, וא''צ לגילוי דעת.

ג. על פי זה יתיישב כתובת אשה, דצ''ע כיצד יכולה לתבוע בינונית - עי' מה שתי' ר' פרץ ותו''ר - ולהנ''ל י''ל דאחרי גילוי דעת יש לה זכות לתבוע גם בלא דין מיטב, ולכן אחרי שגילה בדעתו שאין לו הבדל, יכולה לכופו לתת בינונית כיוקרא דלקמיה, ומה שלא הוזכר שיאצר לה כנכסי דבר מריון, הוא משום שאם יאמר כן אין כלל גילוי דעת, ורק כשאומר כיוקרא דלקמיה שזה המחיר האמיתי יש מקום לגילוי דעת, ושואלים אותו אם קרקע זו חביבה.

ד. יש לדון בדעת אביי, האם גם ס''ל דבידו ליטול בינונית מדין מיטב, וי''ל דס''ל לאביי דמדין עידית יכול לבחור או קרקע טובה, או מה שטוב לו, ולכן בידו לתבוע בינונית משום שטוב לו, אך אז אינו יכול לתבוע שיהיה קרוב לכסף, דזה דבר טוב בעצם הקרקע, ואם תובע טוב בעצם הקרקע, אינו יכול לבחור איזה שדה וביד המזיק לתת לו איזה שדה שירצה, ויכול לתת לו עידית ולא בינונית, וראב''י נח' וס''ל דבידו לבחור את ב' הדברים, א'' י''ל דמודה לאביי, אלא דבזה נח' וס''ל דמדין הורעת כוחו מדין עידית יכול לתבוע בינונית משום שהיא קרקע יותר טובה, כי גדולה יותר, ואביי ס''ל דאין מעלה בז שגדול יותר, ויכול לתבוע רק משום שהוא קרוב לשדותיו, וניחא היטב מדוע כתב רש''י שבוחר בבינונית משום שקרוב לשדותיו, ולא אמר משום שגדולה יותר, ולפי''ז לאביי יכול לבחור איזה עידית, אך אז יהי מוכרח ליטול כיוקרא דלקמיה, וניחא מש''כ רש''י כ''ש בבינונית, דהא גם ב' העידיות יכול לבחור בשדה הסמוכה לשדותיו, כ''ש שיכול לבחור בין הבינוניות שיש פחות פגיעה במזיק.

בדברי רש''י

כתב רש''י דאי בעי למשקל ניזק סובין כגון שיש לו קרקע סמוך לאותה בינונית של מזיק ... דאי בעי ניזק למישקל סובין שקיל בע"כ של מזיק שאפילו בעידית יפה כחו כל שכן בבינונית.

א. י''ל ברש''י דדוקא בינונית יכול ליטול, אך אין יכול לבחור בין העידיות, כמשו''כ היש''ש, דיש טוב באיכות, וטוב בכמות, ולכן בינונית גם יש בו צד עידית, וביד הניזק לקבוע איזה סוג טוב ליטול, ולפי''ז תובע בינונית משום שזהו עידית, וצ''ב ממש''כ רש''י דתובעו משום שהוא סמוך לשדותיו, וי''ל דחידש רש''י שיכול לבחור בבינונית אע''פ שכוונתו מצד שסמוך לשדותיו, מכיון שבעצם גם בינונית נחשב עידית, ובידו ליטול איזה עידית שיחפוץ, ואין נ''מ בכוונתו.

ב. אך י''ל דכוונת רש''י דמיטב הוא מה שטוב לו, וכיון שקרוב לקרקעותיו הוא טוב לו, והכ''ש הוא שלבחור קרוב שדה בינונית הוא פחות זכות מאשר לתבוע עידית, ולכן הוא כ''ש.

ג. לפי''ז גם בין העידיות יכול לבחור, ויש לדחות על פי המבואר בר' יונה בב''ב דף מ''ז א' דבע''ח יכול לבחור ליטול זיבורית, וגם בידו לבחור בין הזיבוריות, אך אין בידו לבחור בין העידיות, ויש לבאר דילפינן לה מדין בינונית, דכיון שנתנו לו זכות בינונית, לבחור בין הזיבוריות הוא זכות קטנה יותר, וכ''ש שנתנו לו, אך אין מקור שנתנו לו גם לבחור בי הבינוניות.

בביאור מח' אביי וראב''י

א. י''ל דלא נח' בסברת הורעת כוחו, אלא נח' מהו דינו, אביי ס''ל דדינו רק בעדית, ולכן שלא כדינו נוטל כיוקרא דלקמיה, אך ראב''י סובר מכח סברת הורעת כוחו דזכותו גם ליטול בינונית, ולכן גם בינונית הוא דינו, ולכן ממילא נוטל כזולא דהשתא.

ב. ולכא' י''ל כן רק לדעת הרא''ש דאחרי הגילוי דעת נוטל בע''כ בינונית כיוקרא דלקמיה לכו''ע ולא נח' אלא אם גם נוטל כזולא דהשתא, אך אי נימא דאין משמעות בגילוי דעת, א''כ ממ''נ אם אין לו זכות ליטול בינונית מדין מיטב, מדוע לאביי לא אמר לו כנכסי דבר מריון, ומה השייכות לסוגיית מתנות עניים, ואם יש לו זכות מדין מיטב, א''כ לא נח' בזה אביי וראב''י, אלא נח' אם יש לו זכות לקבל דבר הקרוב לכסף כשאינו נוטל עידית.

ג. אך להנ''ל י''ל דלית מאן דפליג על הא דיש לו זכות ליטול בינונית אחרי הגילוי דעת כמוש''כ האבי עזרי, ונח' אביי וראב''י אם יש לו זכות ליטול בינונית מדין מיטב, ואם יש לו זכות לנוטלו מדין מיטב אף בלא גילוי דעת, הרי זה דינו, ובדינו נוטל כדהשתא,

ד. יש לדון לדעת אביי, כרוצה מעידית מסוימת, האם יכול לומר לנוטלו כיוקרא דלקמיה, או אפי' כנכסי דבר מריון, לכא' לדעת הרא''ש להבנת האבי עזרי אחרי שיש גילוי דעת ודאי זכותו לנוטלו, ואחרי שזכותו לנוטלו, לכא' נוטל כדינו, וכדינו גם לאביי נוטל כזולא דהשתא, אך אי נימא דזכותו ליטול אחרי גילוי דעת מדין מיטב, אולי מדין מיטב יכול לבחור דווקא בינונית, אך לא איזה שדה ליטול, דרק בינונית נחשב גם מיטב משום שהשדה גדול יותר כמוש''כ היש''ש, אך איזה שדה ליטול לא נכלל בדין מיטב, וא''כ אינו יכול לנוטלו כלל גם כיוקרא דלקמיה, ועל זה גם לא שייך הורעת כוחו, דסברא זו רק נאמרה כשתובע בינונית טפי פורתא.

בסברת אי שקלת כדינך שקול כדהשתא ואי לא שקיל כיוקרא דלקמיה

א. יש שפירשו שמיטב כלול כל סוגי הטוב, ובכלל זה דבר שאפשר כעת להשיג עמו מעות, ובימי תשרי א''א למוכרו, אא''כ יפסיד חצי ערכו, ויש שפירשו שמדין כסף חייב לתת דבר שיכול להשיג עמו כעת כסף, וריבוי דשוה כסף ככסף הוא משום שאפשר להשיג עמו כסף, ואע''פ שמפורש בקרא שיכול לתת קרקע דכתיב מיטב שדהו, י''ל דאע''פ שאלמלא ריבוי דשוה כסף היה מוכח בקרא דיכול לשלם בקרקע אע''פ שאינו יכול לשלם בשוה כסף, אפילו הכי לאחר דהתרבה דשוה כסף ככסף, תו י''ל דמהני לתת קרקע רק מדין שוה כסף - ויש לעיין לפי''ז האם יכול לקדש אשה בפרוטה ששוה רק בניסן -.

ב. ועל פי זה פירשו דלכן חייב לתת מיטב כדהשתא אע''פ שהוא יותר משוויו - או שיש ב' פנים לערכו, דאל''כ נמצא דחלק מהפרעון לא פרע את החוב, אלא ניתן רק עבור מיטב -.

ג. וכשנוטל בינונית, אי נימא דיכול לתבוע קרוב לכסף מדין מיטב י''ל לפי שיטות הראשונים שיכול ליטול מדין מיטב גם בינונית בע''כ אף בלא גילוי דעת, יכול לומר לו מכיון שכל דינך ליטול בינונית הוא משום שבידך לבחור איזה מיטב ליטול, האם שדה טובה יותר, או שדה גדולה יותר, ורק בטובה יותר כלול טוב של קרוב לכסף, אך אם בחר גדולה יותר, בטל הזכות לתבוע גם טוב של כסף, כי בגדולה יותר הרי פחות קל להשיג כסף, ולכן יאמר לו אם רצונך בטוב יותר, אתן לך עידית, ואם רצונך כפי שהוא טוב לך, דעדיף לך מעלת גדול, בזה אין זכות לתבוע גם מעלת קרוב לכסף, וראב''י ענה לו הורעת כוחו, ויש לו זכות קרוב לכסף גם בבינונית.

ד. ובבע''ח נמי י''ל כן, דאף בע''ח נוטל בינונית כמו שניזק נוטל עידית, ורק בעידית אין לו זכות, ובכתובת אשה צ''ל כמבואר בתו''ר ור''פ, דאף אשה יש לה זכות בעידית כל היכא שאין חשש שתתקוטט עמו, ולכן מדין עידית יש לה זכות ליטול כזולא דהשתא כשתובעת זיבורית, משא''כ כשתובעת בינונית או עידית.

בביאור אי שקלת כדינך שקול כדהשתא ואי לא שקיל כיוקרא דלקמיה

יש לחקור האם ביד התובע לתבוע כיוקרא דלקמיה, או רק אחר שגילה בדעתו שמוכן לתת לו כיוקרא דלקמיה חייב לתת לו.

א. לדברי אביי דלא ס''ל סברת הורעת כוחו וכו', צ''ב היאך כלל יכול לתבוע שלא כדינו, לדברי תוס' דף ח' ב' יכול לתבוע מדין עידית, ולדברי הרא''ש רק כשיש גילוי דעת יכול לתבוע, ואף אביי מודה שע''י גילוי דעת יכול לתבוע, אלא דס''ל דיכול לתבוע בכה''ג רק כיוקרא דלקמיה.

ב. בכתובות אשה, דעת ר' פרץ ותו''ר, דיכול לתבוע בע''כ עידית כיוקרא דלקמיה, דבכה''ג דינו בעידית, וגם הרא''ש יכול לסברו כן, ואי לא נימא כדבריהם, ע''כ רק ע''י שיש גילוי דעת יכול לתבוע כדברי הרא''ש, ולדברי תוס' נמי י''ל דמודו לסברת גילוי דעת וכנ''ל, והיש''ש כתב דאין כוונת הגמ' דיכול לתבוע אפי' כשיש גילוי דעת, ואה''נ יכול לבקש ככל שירצה, וכן נראה דעת הראב''ד לענין בע''ח בעידית.

בקושית הראשונים דיאמר הבע''ח אי אפשי וכו'.

צ''ע וכי יש לו זכות בזיבורית, הא דין זיבורית אינו אלא העדר עידית ובינונית

א. בכתובת אשה פי' דכל היכא שאין חשש שתתקוטט יש לה דין עידית, אך בבע''ח כשאומר אי אפשי לכא' אין לו דין עידית כלל, וא''כ מהיכי תיתי שיכול לתבוע דווקא זיבורית ודווקא כזולא דהשתא.