שביעית פ_י מ_ז
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"י מ"ז**

א] **כוורת דבורים ר"א אומר ה"ה כקרקע וכו',** בב"ב דס"ו. בעי לפרושי דפליגי בדין תלוש ולבסוף חיברו, דר"א ס"ל דהוי כמחובר, ורבנן ס"ל דהוי כתלוש, ודחינן דטעמא דר"א הוא משום דכתיב ויטבול אותה ביערת הדבש, מה יער התולש ממנו בשבת חייב חטאת אף דבש הרודה ממנו בשבת חייב חטאת.

והתוס' שם כתבו, דלפ"מ דס"ד דטעמא דר"א הוא משום דתלוש ולבסוף חיברו הוי כמחובר, איירי בכוורת מחוברת, וחשיבא הכוורת עצמה כקרקע, אך לפ"מ דמסיק דטעמא דר"א הוא משום דאיתקש ליער, הרי דהדבש עצמו הוי כמחובר, ולא תלי כלל בחיבור הכוורת.

ב] והנה התוס' שם כתבו דלפ"מ דס"ד דטעמא דר"א הוא משום דהכוורת עצמה הויא כמחוברת, הו"מ למיפרך, דמ"ט הרודה ממנה בשבת חייב חטאת, הרי הו"ל כרודה פת מן התנור דפטור אע"ג דהתנור מחובר, וגם דמ"ט אין הדבש מקבל טומאה, - אך בפי' רשב"ם שם מבו', דלפום הס"ד, הא דהרודה ממנה בשבת חייב חטאת, הוא משום דחשיבא כמקום גידולו של הדבש, וכיון דהכוורת הויא כקרקע, ע"כ חשיב כתולש מן הקרקע,[[1]](#footnote-1) והא דאין הדבש מקבל טומאה, הוא משום דבטל לגבי כוורת.

וכ"ה מוכרח בד' הר"י מיגש שם, דמשמעות דבריו דגם לפ"מ דמסיק דטעמא דר"א הוא משום דאיתקש ליער, היינו דילפינן מהך קרא דהכוורת עצמה חשיבא כמחוברת, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דהרודה ממנה בשבת חייב חטאת, הוא משום דהויא הכוורת מקום גידולו של הדבש, והא דאין הדבש מקב"ט, הוא משום דבטל לגבי כוורת.

ג] ובאמת נתפרשו הדברים בירושלמי הכא, דאמרינן דברודה פת מן התנור מודה ר"א דפטור, משום דדבש גידולי כוורת ופת אינה גידולי תנור, ומבו' מזה להדיא כד' הר"י מיגש, דאף דטעמא דר"א הוא מקרא דויטבול אותה ביערת הדבש, וכמש"א בירושלמי לעיל מינה, מ"מ לאו היינו דהדבש עצמו חשיב כמחובר, אלא היינו דמהך קרא ילפינן דהכוורת עצמה חשיבא כמחוברת, ומכח זה הוא דהרודה דבש ממנה חייב חטאת, וע"כ הי' מקום לומר דה"נ הרודה פת מן התנור המחובר חייב, וזהו דמפרשינן דל"ד זל"ז, דדוקא הרודה דבש מן הכוורת חייב, משום דהוי הדבש גידולי כוורת, ומשא"כ בפת דאינה גידולי תנור, מודה ר"א דהרודה פטור.

ד] בירושלמי הכא פריך במה אנן קיימין, אם במחוברת לקרקע כו"ע מודו שהיא כקרקע, אם בנתונה ע"ג ב' יתידות כו"ע מודו שאינה כקרקע, אלא כי אנן קיימין במונחת ע"ג קרקע, וכ"ה בתוספתא בשלהי עוקצין, דמייתינן התם לפלוגתא דר"א ורבנן, ותני עלה אם היתה מחוברת בטיט הכל מודין שהיא כקרקע לכל דבר, היתה נתונה ע"ג ב' יתידות הכל מודים שהוא ככלי לכל דבר.

והנה הריבמ"צ והרע"ב במשנתינו הביאו לד' הירושלמי, ובתוס' הגרע"א תמה ע"ז, דלס"ד דהגמ' בב"ב הויא פלוגתייהו דוקא במחוברת בטיט, ולמסקנא דטעמא דר"א הוא מקרא דיערת הדבש, קאי הכל על הדבש, ואיירי אפי' בתלוש לגמרי, וכ"ה להדיא בד' התוס' והריטב"א בב"ב שם, דאף במונח ע"ג יתידות הו"ל כמחובר, עיי"ש, ולרבנן דלא דרשי כן, אפי' במחובר בטיט הוי כתלוש, - ובמכתב הגרע"א שבס' תפא"י כתב בסו"ד, דשמא מש"א בירושלמי מה אנן קיימין וכו' לא אזלא אליבא דסוגיא מקודם דיליף מיערת הדבש, - אך צ"ע דהרי להדיא תניא הכי בתוספתא, והיאך יתישבו ד' הגמ' בב"ב והירושלמי בתחילה עם ד' התוספתא.

ה] והנה אמנם עיקר קו' הגרע"א מיוסדת ע"ד התוס' בב"ב שם דלפ"מ דמסקינן דטעמא דר"א הוא מקרא דיערת הדבש, היינו דהדבש עצמו הוי כמחובר, ולא תלי כלל בחיבור הכוורת, אך לפמש"נ לעיל ללמוד מד' הירושלמי דמהך קרא דיערת הדבש ילפינן דהכוורת חשיבא כמחוברת, אשר כן נראה גם בד' הר"י מיגש בב"ב שם, שפיר י"ל דהא דנתחדש בקרא דהכוורת חשיבא כמחוברת, הוא רק כשהיא ע"ג קרקע, אך כל שהיא ע"ג יתידות, לא חשבינן לה כמחוברת לקרקע.[[2]](#footnote-2)

ו] ומה שאמרו בירושלמי דבמחוברת לקרקע כו"ע מודו שהיא כקרקע, אף דאנן קי"ל דתלוש ולבסוף חיברו ל"ה כקרקע, הי' מקום לומר דהיינו רק לגבי קנינים ולגבי פרוזבול, וזה כמש"כ הרמ"ה בב"ב שם, דלפ"מ דמסקינן דטעמא דר"א הוא מקרא דיערת הדבש, ואיירי בכוורת שאינה מחוברת לקרקע, הרי דכל שהכוורת מחוברת לקרקע, ה"ה כקרקע לקנות בכסף שטר וחזקה ולקנות על גבה מטלטלין וכותבין עלי' פרוזבול, - וזה מתפרש כמש"כ הש"ך בחו"מ סימן צ"ה סק"ח, דאף דתלוש ולבסוף חיברו הוי כתלוש, מ"מ לענין דיני ממון הו"ל כקרקע, והוא נקנה בכסף שטר וחזקה, וחשיב כקרקע לענין דין שומרים ושבועה ואונאה, עיי"ש

אך מל' התוספתא בשלהי עוקצין דתני דאם היתה מחוברת בטיט הכל מודין שהיא כקרקע "לכל דבר", מבו' דכל שהיא מחוברת בטיט חשיבא כקרקע לכל מילי, ולא רק לגבי דיני ממון, ולכאו' אתיא כמ"ד דתלוש ולבסוף חיברו הוי כמחובר, וצ"ע.

ז] ואמנם הנה בפשוטו הי' נראה, דאף דמודו רבנן בכוורת המחוברת לקרקע שהיא כקרקע, מ"מ אף בכה"ג אין הרודה ממנה בשבת חייב, ואף דהויא הכוורת כקרקע לכל דבר, מ"מ לא סגי בזה לחייב את הרודה דבש ממנה.

והטעם בזה, דהנה בירושלמי הכא ס"ד דאף ברודה פת מן התנור מחלוקת ר"א ורבנן, ודחי דפת אינה גידולי תנור, וצ"ע דהרי פלוגתא דר"א ורבנן בכוורת, הוא אם חשיבא הכוורת כמחוברת, אך בתנור דהוי מחובר, מ"ט יהא דין הרודה פת מתוכו תליא בפלוגתא דר"א ורבנן, ואם איירי בתנור שאינו מחובר לקרקע, לכאו' אף לר"א אינו כקרקע, דלא ילפינן מקרא אלא דכוורת חשיבא כקרקע, - ולכאו' מבו' מזה, דמלבד מה דיליף ר"א מהך קרא דיערת הדבש דהכוורת חשיבא כקרקע, גם יליף עוד מהך קרא דהרודה מן הכוורת דהויא כקרקע חייב, וע"כ לדידי' הי' מקום לחייב גם ברודה פת מן התנור המחובר, אך לרבנן דליכא קרא דהרודה דבש מן הכוורת חייב, לא מצינו כלל להך מילתא דהרודה ממקום המחובר חייב, וע"כ ודאי דהרודה פת מן התנור המחובר פטור.

ולפ"ז הרי הדין נותן, דלדעת רבנן אף הרודה דבש מכוורת המחוברת לקרקע דחשובא כקרקע, וכן בגוונא שחצב הכוורת בסלע דלכו"ע הויא כקרקע, (או בגוונא שקבעה ולבסוף חקקה, אם בכה"ג חשיבא כקרקע לכל מילי, ואכמ"ל), פטור, משום דלדידהו דלא דרשי להך קרא דיערת הדבש, לא מצינו דהרודה דבש ממקום גידולו חייב.[[3]](#footnote-3)

ח] אמנם הנה בל' הריבמ"צ במשנתינו משמע קצת דבכוורת המחוברת לקרקע מודו רבנן דהרודה ממנה בשבת חייב, עיי"ש, - וכמדומה דאזיל לטעמי', דהנה הריבמ"צ כתב דטעמא דר"א הוא מקרא דיערת הדבש, וכתב ע"ז, ז"ל, ורבנן שפיר קאמר ר"א, ואמרינן דכו"ע כשמחוברת לקרקע כקרקע וכו', עכ"ל, ומשמע דמפרש, דהא דמודו רבנן דכשהיא מחוברת לקרקע הויא כקרקע, ילפינן לה מהך קרא דיערת הדבש, דהרי שפיר קאמר ר"א דמהך קרא יש ללמוד דהרודה מן הכוורת בשבת חייב, אלא דרבנן מפרשי להך קרא בכוורת המחוברת לקרקע, ועי' בחזו"א בשלהי עוקצין שכתב כן מדעתו, וע"כ זהו שנקט הריבמ"צ דכל שהיא מחוברת לקרקע, מודו רבנן דהרודה ממנה בשבת חייב.

ט] במכתב הגרע"א שבס' תפא"י, הוסיף להוכיח דדינא דר"א הוא אף במונח ע"ג יתידות, ממשמעות ד' הרמב"ם בפכ"א משבת ה"ו והשו"ע בסימן שכ"א סי"ג, דלרבנן אסור לרדות מן הכוורת משום שבות אף כשהיא מונחת ע"ג יתידות, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בשבת דמ"ג:, עכ"ד, - אך לכאו' יש מקום לדון, דאף אם דינא דר"א דהכוורת חשובה כקרקע, הוא רק כשהיא מונחת ע"ג קרקע, מ"מ לרבנן דלא חשיבא הכוורת כקרקע, ואפ"ה אסור לרדות ממנה משום שבות, אין לחלק בין היכא דהיא מונחת ע"ג קרקע להיכא דהיא מונחת ע"ג יתידות, וצ"ע בזה.

י] **וכותבים עלי' פרוזבול,** הרא"ש כתב דאיירי כשאין המקום שאול לו, אלא העמיד כוורת בשדה אחר בלא ידיעתו, דאילו העמיד ברשות אפי' לרבנן נמי דלא גרע מהשאיל מקום לתנור וכירים דכותבים עליו פרוזבול, - אך התוס' בב"ב דס"ה: כתבו דאיירי בכוורת המונחת ע"ג יתידות, וע"כ אין כותבין משום מקומה, וכ"ה בד' הריטב"א שם, וכ"כ הגר"א בשנו"א, והרא"ש דלא ניח"ל בזה, נראה דהוא מכח מש"א בירושלמי דבמונחת ע"ג יתידות מודה ר"א דאינה כקרקע.

יא] והריטב"א בב"ב שם כתב דלפ"מ דס"ד דאיירי בכוורת המחוברת לקרקע, הא דלרבנן אין כותבין עלי' פרוזבול משום מקום הכוורת, איירי בגונא שכלה זמן שאלתו קודם סוף שביעית כשהיא משמטת, וכיון שהוא שאול וההיא שעתא לא חזי לגוביינא כלל, אין כותבין עליו פרוזבול, ועיי"ש דמדמי לה למש"כ שם דמ"ד: בדין שעבוד מטלטלין אגב מקרקעי.

ובפשוטו הי' נראה בביאור דבריו, דס"ל דכל שהי' לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול ומכרה קודם סוף השמיטה, הרי דבמלוה ע"פ שאינו גובה מן הלקוחות ל"מ הפרוזבול, ובמלוה בשטר שגובה מן הלקוחות מהני הפרוזבול, וזה כמש"נ לדון לעיל מ"ו אות ט', עיי"ש, וע"כ כל שהיתה לו קרקע שאולה וכלה זמן השאלה קודם סוף השמיטה, כיון דבשעת סוף השמיטה ל"מ לגבות ממנה כלל, ל"מ הפרוזבול, וזהו דמדמי לה למש"כ בדין שעבוד מטלטלי אגב מקרקעי דאף דאם שעבד כל מטלטלין שיקנה אגב קרקע חייל השעבוד אף אם מכר את הקרקע, מ"מ אם הי' לו קרקע מושאל או מושכר, אין חל עליו שעבוד אלא ממטלטלין שיקנה בעודו ברשותו, דאפשר שיגבה בע"ח אותו זכות שיש בו, אבל בתר דהדרא ארעא למרי' ואין למלוה עליו שום שעבוד, לא משתעבדי נכסי עליו.

אמנם הנה בחי' הריטב"א בגיטין דל"ז. כתב בשם הרא"ה, דמסתברא דהיכא דאית לי' קרקע בשעת כתיבת פרוזבול אע"פ שמכרו קודם שביעית דאינו משמט, כיון ששעה אחת הי' לו קרקע, דהא באותה שעה החוב נגוש הי' וכיון שכן שוב אינו משמט, ונכון הוא, עכ"ד, ולכאו' זה שלא כדבריו בב"ב, דבעינן שיהא השעבוד על הקרקע בסוף השמיטה, - ושמא י"ל, דאף דסגי שיהא לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול, מ"מ בעינן שבשעה זו תהא הקרקע ראוי' לגבות ממנה אף בסוף השמיטה, אך כל שיש לו קרקע שכלה זמן שאלתה קודם סוף השמיטה, ונמצא דאף בשעת כתיבת הפרוזבול, אין הקרקע ראוי' לגבות ממנה בסוף השמיטה, אין כותבין עלי' פרוזבול, וצ"ע בזה.

יב] **ואינה מקבלת טומאה במקומה,** הרא"ש כתב דאם אינה במקומה, ה"ה מקבלת טומאה מדרבנן דדמיא לשאר כלי הבית, אך מן הדין ע"י הדבש חשיבא כמחובר ואפי' שלא במקומה נמי, וכ"כ התוס' בב"ב דס"ו.,[[4]](#footnote-4) - ומבו' לפ"ז, דאף שכתבו התוס' שם דעיקר דינא דר"א הוא דהדבש עצמו חשיב כמחובר, מ"מ מכח זה אף הכוורת עצמה חשובה כמחוברת ואינה מקבלת טומאה, וכ"נ ממש"כ הרא"ש דע"י הדבש חשובה כמחובר, ומ' דיסוד דינא דר"א הוא דהדבש עצמו חשיב כמחובר, ומכח זה חשיבא אף הכוורת עצמה כמחוברת, וע"כ אף הכוורת עצמה אינה מקבלת טומאה, אך יש לדחות, דלעולם יסוד דינא דר"א הוא דהכוורת חשיבא כמחוברת, ואך דכל הא דנתחדש בקרא דהכוורת חשיבא כמחוברת, הוא רק כשיש בה דבש, וזהו שכתב הרא"ש דע"י הדבש חשיבא כמחובר, וצ"ע.

אך בחי' הריטב"א בב"ב שם מבו' דמפרש דהא דתנן ואינה מקבלת טומאה, קאי על הדבש שאינו מקב"ט, ועיי"ש שכתב דהא דתני במקומה, אתא למעוטי דאם הוציא הדבש מן הכוורת, אע"פ שהוא עדיין בצפיחין שלו, אינו חשוב מחובר ואיכא נמי עלה שם אוכל בלא מחשבה, עכ"ד.

1. וצ"ע, דאם חשיבא הכוורת כמקום גידול הדבש, ומה"ט הוא דחשבינן להרודה ממנה כעוקר דבר מגידולו, מ"מ בעינן להא דהכוורת חשובה כקרקע, הרי העוקר דבר מגידולו חייב אף כשאי"ז קרקע כלל, וכמש"א בשבת דק"ח. דמה"ט התולש פיטרא מאונא דחצבא חייב, והא דהתולש מעציץ שאינו נקוב פטור, הוא משום דלאו היינו רביתי', עיי"ש, - ושמא י"ל למש"כ הרמב"ן והרשב"א בשבת שם, דחיובא דעוקר דבר מגידולו הוא רק בגידולי קרקע, ולפ"ז י"ל דרק לדעת ר"א דהכוורת חשובה כקרקע, הוא דחשבינן להדבש כגידו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובחי' הרשב"א ב"ב דס"ו: הביא בשם הראב"ד שהק', דלפ"מ דמיייתינן התם מאידך ברייתא, דר"א ס"ל דתלוש ולבסוף חיברו חשיב כמחובר, א"כ מ"ט הוצרכנו לקרא דיערת הדבש, וכתב דהא דבעינן להך קרא הוא לדבש שבתוכו, אבל לכוורת גופה לא איצטריך, וזה כד' התוס', דאף אם הכוורת עצמה חשיבא כמחוברת, מ"מ הדבש לא חשיב כמחובר, ולזה הוא דבעינן לקרא דיערת הדבש, - ולכאו' מבו' בדבריו, דאף לפ"מ דילפינן לה מקרא דיערת הדבש, איירי רק בכוורת המחוברת לקרקע, וילפינן מקרא דהכוורת והדבש שבתוכה חשיבא כמחוברין, אך אם אינה מחוברת לקרקע, לא חשבינן להו כמחוברין, וזהו דקשיא לי' דכיון דאיירי בכוורת המחוברת לקרקע, תיפו"ל דתלוש ולבסוף חיברו הוי כמחובר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולד' התוס' בב"ב שם ודעימייהו, דהא דמחייב ר"א ברודה ממנה בשבת, הוא משום דילפינן מקרא דהדבש עצמו חשיב כמחובר, הרי ודאי דכ"ז הוא לדעת ר"א, אך לדעת רבנן, אף הרודה מכוורת המחוברת בקרקע בשבת, פטור, וכ"ה להדיא בד' הרמ"ה בב"ב שם. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך הרמ"ה בב"ב שם כתב דהא דתני במקומה, היינו דאם נטלה ממקומה אפי' ר"א מודה, דהא ל"ד ליער, עכ"ד, ומבו' דכל שאינה במקומה מן הדין ל"ה כקרקע, - ויש להסתפק אם מש"כ דבנטלה ממקומה מודה ר"א, היינו כשאינה ע"ג קרקע אלא היא באויר, ולפ"ז ה"ז כמש"א בתוספתא ובירושלמי דבמונח ע"ג יתידות מודה ר"א דאינה כקרקע, או היינו אף כשהיא ע"ג קרקע, דמ"מ כל שאינה במקומה הקבוע לה, אינה דומה ליער, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)