‏‏  לח,א            ד
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ - הרב יחזקאל זילבר

**עיקר הסוגיא היא השקו"ט עד לט. כנסה.**

הנה באשה יש ג' דברים שזוכה בהם במיתת הבעל. כתובה. נכסי צאן ברזל. ונכסי מלוג. ועל כל אחד מהזכויות הנ"ל צריך לדון בעודה שומר"י.

**א.** בכתובה היינו מנה ומאתים ותוספת שהתחייב לה הבעל, ולכאו' בזה עיקר החיוב הוא לאחר מיתה, דהרי לא ניתנה כתובה להגבות מחיים, וכמו דאם מתה בחיי בעלה לא חל עדין חיוב כתובה, כך גם כשמתה בחיי היבם אין לה כתובה, משום שאישות המת לא פקעה וכלפי דיני הממון חשיב כחי. אבל כשחלצה יש לה כתובה מבעלה הראשון דבהכי פקעה אישות המת.

**ב.** נכסי מלוג שהקרן שלה והבעל אוכל פירות, כיון שמת הרי הנכסים שלה, בזה הנידון במתני' איך להחשיב את היבם כל זמן שלא ייבם, האם זוכה בזה או לא.

**ג.** נכסי צאן ברזל דהיינו נכסים שהכניסה לו בכתובה, ושמו אותם שהדין הוא שהבעל זוכה בגוף הנכסים משתמש בהם, ורק בשעה שמגרשה או שמת הוא חייב את דמיהם. ולכך הדין דאם פחתו פחתו לו דהינו שחייב להעמיד הדבר כמו שהיה מעיקרא, ואם הותירו הותירו לו. ובזה נחלקו רש"י ותוס'. דרש"י מדמהו לנכסי מלוג, והתוס' לכתובה. יבואר בסמוך.

**שומרת יבם וכו', מתה מה יעשה בכתובתה ובנכסים וכו'.** כתבו התוס' בד"ה ב"ה דלגבי הכתובה ליכא כלל מחלוקת ולכו"ע הרי הם בחזקת הבעל. וכמבואר בגמ' בע"ב 'ומה יעשה בכתובתה ושבקה'. והטעם דכשמת הבעל והיבמה זקוקה ליבום לא חל עדין חיוב כתובה כלל [ואפי' שמתה כבר], ונחשב כאילו מתה בחיי בעלה שעדין לא חל עיקר החיוב דכתובה, דכל חיוב כתובה הוא רק כשיש התר להינשא לאחר, וממילא אין ליורשי האב זכיה בכתובה אלא היא ברשות יורשי הבעל. ונחלקו ב"ש וב"ה במתני' רק לגבי נכסי מלוג שמתה קודם שנתיבמה האם יש ליבם זכות בנכסים הללו וממילא הדין שיחלקו, או דהם בחזקת נכסי האשה שהרי בעצם זה ממון שלה, וכל זכותו של בעל בנכסים הוא רק כשהוא בעל גמור ולא בזמן שהיא זקוקה, אבל כתובה הוא התחייבות רק כשיהי' לה התר להינשא לאחר, ולכך בזמן שהיא זקוקה אינה יכולה להינשא ליכא חיוב כלל.

**מה הדין של נכסי צאן ברזל.**

א. לענין נכסי צאן ברזל נחלקו רש"י ותוס'. במשנה כתוב נכסין בחזקתן דהיינו שנכסי צאן ברזל הרי הם בחזקתם, והשאלה בחזקת מי. דעת רש"י בכתובות פ: דדבר זה תלוי במחלוקת בגמ' בב"ב לענין נפל הבית עליו ועל אשתו ואמרינן שם שב"ה אומרים שהנכסין בחזקתן, ואמרינן ע"ז בגמ' שם בחזקת מי, ר"א אומר בחזקת יורשי האשה, ר"י אמר בחזקת יורשי הבעל, ור"ל אמר יחלוקו. [בביאור פלוגתם יבואר בסמוך], הרי דס"ל לרש"י שאפילו שהכתובה היא בחזקת הבעל, מ"מ בנכסי צאן ברזל יש מ"ד שהם בחזקת האשה, [דסו"ס האשה היא הכניסה ושמה את הנכסים לבעלה] הרי שנכסי צ"ב חשוב שניתן להגבות מחיים כנכסי מלוג, ולכך תלוי בפלוגתא הנ"ל בב"ב. ועולה לפי רש"י [דבר תימא] דלמ"ד דנכסי צאן ברזל הרי הם בחזקת האשה, הוי טפי בחזקת האשה מנכסי מלוג, דהרי לב"ש בנכסי מלוג יחלקו, וזה תימא כמוש"ק התוס' בכתובות פ: ד"ה נכסים ובתורא"ש כאן.

אבל התוס' נחלקו בזה וכתבו דכמו דלגבי כתובה אנו אומרים שכיון שלא ניתנה להגבות מחיים הרי הוא בחזקת היבם. ה"נ לענין נכסי צ"ב הרי הם בחזקת היבם שלא ניתנה להגבות מחיים. ולכך כתבו התוס' דלגבי נכסי צאן ברזל כו"ע מודו דהם בחזקת יורשי הבעל. [והתם בב"ב שאני שכיון שהנידון הוא מי מת ראשון בזה אזלינן בתר המוחזק, ושפיר נחלקו מיהו המחוזק, אבל הכא הרי האשה מתה והנידון הוא ברשות מי עומדים הנכסים, ובזה ס"ל לתוס' שנכסי צ"ב דמי לכתובה שלא ניתן להגבות מחיים, ולכך הוא בחזקתו של הבעל].

**ב. והק' התוס'** למ"ד בחזקת יורשי האשה מ"ש מנפל הבית עליו ועל אמו דיחלקו. וביאר מהרש"א דלמ"ד הרי הם בחזקת יורשי הבעל ל"ק מ"ש מנפל הבית עליו ועל אמו, [דאם נכסי צ"ב הם בחזקת הבעל, כך נמי הנכסים שלה יהיו ברשותה, ולמה יחלוקו]. [[1]](#footnote-2) ותי' מהרש"א דכיון דאם פחתו פחתו לו חשיב כמוחזק טפי, ולכך כשהנידון הוא כלפיו הרי הוא מוחזק. ולכך נמי לא הק' מנכסי מלוג למ"ד שהם בחזקת האשה, משום שעיקר הממון שלה לכך סברא שהוא נשאר ברשותה, אבל למ"ד דנכסי צ"ב הרי הם בחזקת יורשי האשה מ"ש מנפל הבית וכו'[[2]](#footnote-3).

ותי' התוס' ג' תי', א. דירושת הבעל דרבנן ב. שאפילו אם ירושת הבעל דאו' מ"מ ירושת הבעל לאו מחמת קורבה אלא משום שארות, היינו דכח הירושה הוא מדיני האישות שיש לו בה. וביאר בקוב"ש ב"ב שם אות תקעה שבן בשעה שנולד יש לו דין יורש אצל אמו, אבל בעל מה שהוא עכשיו בעל אינו מזכה אותו בדין יורש אצל אשתו לשעת מיתה, אלא הכל תולה אם הוא בעל בשעת מיתה, ולכך אין לו חזקה על זכות הירושה. ומרן הגרא"מ שך זצ"ל ביאר בכוונת התוס' שאין לבעל שם יורש על אשתו, אלא יש לו זכות על הממון כמו שיש לו זכות בפירות מחיים, וכיון שהוא ספק אם יש לו זכות בממון וליורשי האשה יש שם יורש ודאי אמרינן אין ספק מוציא וכו'. וזה גם הביאור בדברי התוס' שהוא יורש מדרבנן, דהיינו דלא תיקנו שהוא יורש אלא יש לו זכות בממון. אבל בנפל הבית וכו' שניהם מכח קורבה קאתו. ג. משום דרגילות וכו', כוונתם דכיון שכל הסברא לומר שהם ברשות האשה הוא מכח סברא שהממון הוא בחזקת משפחתה, לכך כתבו התוס' דכ"ז הוא רק כנגד הבעל, דכיון שאין עדיפות מי ימות קודם לכך הממון בחזקת יורשי האשה, אבל בנפל הבית עליו ועל אמו כיון שהדרך הוא שהאם מתה קודם וכיון שיש לה בן הרי שהממון עומד לצאת מחזקת משפחתה לכך אין על הממון דין חזקת משפחה. ודו"ק. ומ"מ סברת התוס' מבוארת בתוס' ב"ב שם שהוא סברא דרבנן דלכך תיקנו חכמים באופן זה שנפל הבית עליו ועל אמו שיהיו בחזקת ולפי שהוא עתיד ועומד לירש, אבל בנפל הבית עליו ועל אשתו בעל ואשתו לא תיקנו.

ג. מ"מ מבואר בדברי התוס' שהטעם שהבעל זוכה בנכסי צ"ב כשמתה אשתו הוא מדין ירושה, [ודנו התוס' אי ירושה דרבנן או מה"ת]. ולא משום שלא הגיע זמן הפרעון.

והנה כשמתה האשה בחיי בעלה, לענין כתובה פשיטא שאי"צ הבעל לדין יורשה, אלא מעיקרא לא נתחייב לה בכה"ג, דכל חיובו היה רק לכשיגרשנה או כשימות, וא"כ כשמתה לא חל עליו חיוב כלל, ומאידך לענין נכסי מלוג פשיטא שאין זוכה בהם אלא מטעם ירושה או לוקח ראשון, אבל בנכסי צאן ברזל מצינו שנחלקו בזה האחרונים האם צריך להגיע לדין ירושה או דלא חיל זמן חיובו. הפנ"י הק' בכתובות מז. ד"ה גמ' נקט שהוא מדין ירושה, והק' איך יורש הבעל נכסי צאן ברזל הרי הם רק חוב, והו"ל ראוי ואין הבעל נוטל בראוי כבמוחזק, ע"ש. ובאבנ"מ סי' נב סק"א כתב ליישב דאין הוא מדין ירושה כלל, אלא עפ"י דברי הרשב"א שיסוד זכית הבעל הוא משום שלא הגיע הזמן, דמעיקרא חיובו הוא רק אם יהי' גירושין או שימות. [ועי' בשיעורי הגרש"ר שהביא ראיות לזה].

ולכאו' קשה דכיון דגם נכסי צ"ב הוא מתנאי כתובה שלא ניתנה להגבות מחיים, וא"כ כמו שלגבי כתובה אי"צ להגיע לדין ירושה אלא הוא לא חייב בכלל דלא הגיע זמן חיובו, כך נמי לענין נכסי צ"ב ומדוע צריך הפנ"י לדין ירושה. והביא הגרש"ר זצ"ל בשיעורים אות תמז בשם הגרש"ש צ"ל דלא דמי להתחייבות דכתובה, דכתובה זמן החיוב הוא רק כשהוא מת או גירשה, אבל כשהיא מתה בחיי הבעל ליכא לחיוב כלל, אבל לנכסי צ"ב סיבת ההתחייבות הוא בעבור הנכסים שהיא הכניסה לו בנשואין, ומצד הנכסים הוא היה צריך להתחייב מיד שהרי היא לא נתנה לו מתנה, אלא שהיא הרוויחה לו את זמן הפרעון כל זמן שהוא מחזיק בהם מדין בעל, וברגע שהיא מתה שוב הוא לא יכול להחזיק בהם והוא חייב להחזיר, לכך בעינן לדין ירושה.

ובאמת לשי' האבנ"מ דלא בעינן לדין ירושה צ"ע מ"ט דמ"ד בב"ב שם נכסים בחזקת האשה, הרי ליכא ספק אם יורש אותה או לא, דאין זה מדין ירושה, אלא כל הנידון הוא האם הגיע זמן חיובו של בעל, והוי ודאי בחזקתו ואיך מצו יורשי האשה להוציא מיורשיו מספק. ומאידך צ"ע לדברי הפנ"י דהוא מדין ירושה מ"ט דמ"ד הרי הם בחזקת יורשי הבעל הרי הוי ספק ירושה, וכמו דבספק ירושה דנכסי מלוג הדין שהנכסים בחזקתן. ועי' בחזו"א קיט סק"י שכתב לפרש שזהו שורש פלוגתם האם הבעל זוכה מדין ירושה וממילא הרי הם בחזקת האשה כנכסי מלוג, או שעדין לא הגיע זמן פרעון ככתובה, וממילא הנכסים בחזקת יורשי הבעל.

**קסבר עולא זיקת ארוסה עושה ספק ארוסה וכו'.**

**א. בביאור גדר הספק.** בראשנים ברשב"א וריטב"א כתבו שהספק הוא דלא ידעינן אם תתיבם או תחלוץ. והיינו דאי"ז ספק בעצם, אלא ספק התלוי בעתיד אח"כ האם תתיבם או תחלוץ. ואח"כ יתברר למפרע האם היתה נשואה או לא. ובזה כתבו ליישב קו' רש"י למה עולא אמר שזיקת ארוסה הוי ספק ארוסה, הרי לגבי הנכסים אין לו שום זכות ונמצא שזיקת ארוסה לאו כלום היא. ולהנ"ל ניחא שגם ארוסה וגם נשואה דין אחד הוא, ואם לגבי ארוסה הוה אמר דזיקת ארוסה לאו כלום היא גם לגבי נשואה היינו אומרים כן.

וק' לפי"ז מה הק' רבה ליפלוג בחייה ולפירות, הרי ספק זה יתברר אח"כ, ואיך יאכל פירות מחמת זיקה זו, נמתין ונראה אם ייבם לבסוף או לא. וביותר הרי מתני' איירי גם במתה האם יורשה וכשמתה לא היה יבום לבסוף, ואם מה שמיבם לבסוף נותן לו את כח הירושה, הרי לא נשאה.

ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל את תנא דנראה שהוא ספיקא דדינא, איך הדין בזיקה זו האם היא כנשואה או לא, וכן נראה מלשון רש"י שכתב ד"ה כשהיא 'אבל אם מכרה וכו' משום דספק ארוסה היא דאגידא ביה ולאו אשתו ממש, אלא רק אגידא ביה. הרי שהנידון הוא איך להתיחס למצב של שומר"י. והדברים מפורשים בחי' ר"א מן ההר 'ולב"ה אע"ג דקסברי דארוסה אינה מוכרת לכתחילה, בזקוקה מודו דמוכרת לכתחילה, דקליש זכותא דיבם ביבמתו מזכותא דארוס בארוסתו.

**ב. רש"י ד"ה ה"ג אמר עולא וכו'** ונפלו הנכסים כשהיא שומ"י, הראשנים העירו דמשמע מרש"י שאם נפלו הנכסים בועדה תחת הארוס היה דינה כמו כל ארוסה שלב"ה לכתחילה לא תמכור, אלא שהק' שרש"י בע"ב הק' מאי נפק"מ בזה שדינה להיות כספק ארוסה הרי היא יכולה למכור לכתחילה. ולכאו' רש"י יכל לתרץ דנפק"מ כשנפלו לה נכסים תחת הארוס, דבזה זיקת ארוסה עושה ספק ארוסה ולהכי לא תמכור לכתחילה.

ולכך כתבו הראשנים דמה שכתב רש"י שנפלו לה כשהיא שומר"י אגב נשואה הוא, דבנשואה כשנפל תחת הבעל לא תמכור מספק.

ובסיפא פרש"י בע"ב ד"ה עושה ספק דמיירי כשנפלו בעודה שומ"י ובזה נחלקו ב"ה וב"ש, דלב"ש ידה כידו ולהכי יחלוקו, ולב"ה ידה עדיפא מידו ולהכי הנכסים בחזקתן, אבל כשנפלו לה תחת בעלה הראשון לב"ש ידו עדיפא ולב"ה שוין ויחלוקו. ועי' בכ"ז בסמוך.

**ג. קסבר עולא זיקת ארוסה עושה ספק וכו'.** בחי' הגרש"ש הק' הא מסקנת הגמ' לעיל יט. דליכא מ"ד דסבר דזיקה ככנוסה אלא ר"ש, וגם הוא אתותב שם. לכך פי' דדין זיקה האמור כאן אינו ענין לדין זיקה דלעיל, דהתם הנידון האם מה שהיא זקוקה לו חשיב כקורבה כאשתו שאסור בקרובתיה, ובזה כו"ע אין זיקה ככנוסה. ולכך גם כאן אין הנידון שהוא ירש מכח זיקת היבמה. אלא הכא הנידון האם המת מוריש לו את הממון, דבשביל שיתקים דין יבום צריך שלא רק אישות המת תמשיך, אלא גם כל הזכויות שיש להבעל באשתו נמי ממשיך, ובזכות זו זוכה היבם מיד גם קודם היבום, והוסיף שם דכן משמעות לשון הרמב"ן במלחמות 'ועוד יפה כוחו של בעל דבר זה שאם מתה היא פקעה ידה ונכסיה לבעלה, ואם מת הוא לא פקעה ידו, אלא אע"פ שאין יורשיו יורשים אותה, אם היתה שומרת יבם לא נתרוקנה הרשות לעצמה אלא יבם נוטל את כולה מחמת אחיו, ועל שמו הוא קם ליבום ולנחלה, בין בנכסי עצמו בין בנכסי אשתו שאף נכסיה שלו הם', דהיינו שהוא קם לקנין אישות אחיו המת לכל עניני האישות שהיו לו ע"י הנשואין, אפילו שלענין קנין היבמה צריך מעשה קנין של יבום, מ"מ הזכויות שנשארו מאישות המת זוכה היבם.

ונמצא לפי"ז שכל הזכות שלו הוא רק מכח העתיד, שכיון שהיא עומדת ליבום לכך יש לו היום זכות בנכסים, מכח הבעל הראשון, אבל אם לבסוף הוא יחלוץ אין לו זכות בנכסים, דאין הזכות שלו מכח הזיקה של היבמה, אלא מכח אחיו שהוא נעמד תחתיו.

אלא דלכאו' צריך לבאר דברי אביי ורבא בסמוך דבנכסים שנפלו לה תחת בעלה לכו"ע היבם יורש, ולא פליגי אלא בנכסים שנפלו לה בעודה שומר"י, ולכאו' אי היבם יורש את זכויות אחיו למה נפק"מ מתי נפלו הנכסים, וביאר הגרש"ש דרק בזכויות שהיו כבר לבעל זוכה היבם מכוחו, אבל במה שלא היה אצל הבעל אין הוא זוכה.

[ועוד יש להעיר שמל' רש"י בע"א סוד"ה כשהיא נשואה 'הכא משום דספק ארוסה היא דאדיגא ביה לאו אשתו ממש היא וכו' משמע קצת שהזיקה היא מחמת שזקוקה לו ואגידא ביה. וכן ברש"י בע"ב בד"ה זיקת ארוסה כתב בסוף דבריו דלא מצי למימר קסבר עולא זיקת ארוסה אינה כלום דהא בעיא חליצה, משמע קצת שהזיקה היא מחמת היבם].

[ומצינו בשיעורי הגרש"ר אות קמח באופ"א, דהנה בשטמ"ק בנדרים עד. הק' על הא דאמר ר' יהושע דשומ"י מצי היבם להפר נדריה מחמת הזיקה, ולכאו' ק' מסוגיא דלעיל כט: מבואר שאפי' בעשה מאמר היא גרועה מארוסה, ואיך יכול להפר נדרים מחמת הזיקה. ותי' השטמ"ק דלא אמרו אלא לגבי ירושה ולהטמא דכתיב בהו שארו דבעי שאר בשר, ולענין זה בעלת המאמר גרועה מארוסה, אבל הפרת נדרים שאינו תלוי בשאר אלא בקנין שיש לו בה, אלים קנין זה מקנין ארוסה. הרי עולה מדבריו דכל בעל באשתו יש לו חוץ מהאישות גם קנין, וענין הפרת נדרים לא תלוי באישות אלא תלוי בקנין. ולכך זיקה הוי כקנין, ואיכא מ"ד שם שיכול להפר נדרים. אבל דבר שתלוי באישות כמו איסור בקרובות, לא חשיב ע"י הזיקה כאשתו. ולפי"ז י"ל דסוגיין איירי לענין הזכויות שיש לו בה מכח הקנין שיש לו בה, אבל לענין דיני האישות ולהחשיבה כשאר לא הוי אפי' כספק נשואה.]

ועפי"ז מיושב קו' התוס' בסוגיין, דאמרינן זיקת נשואה עושה ספק נשואה דאי ס"ד וכו' והתנן אלו ואלו מודים שהבעל מוציא מיד הלקוחות. הרי בסיפא מדובר שהיא מתה, וא"כ הגמ' יכלה להביא כמה משניות שהבעל יורש את אשתו ולכך פשיטא שהנכסים שלו. ועפ"י הנ"ל ניחא דאה"נ מצד דיני האישות אין היבם יכול לרשת מחמת זיקה, ואפי' אי היבם עומד תחת אחיו כ"ז שלא יבמה לא חשיבא כאשתו, ולכך משום דין בעל אינו יכול לזכות ואין ראיה מכמה משניות. וכל הנידון כאן הוא רק לענין הזכות ממון שהיבם יעמוד במקום אחיו, ומיתי שהבעל מוציא מיד הלקוחות משום דאית ליה דין לוקח ראשון, ודין זה הוא משום קניני הנשואין.

**בביאור המח' ב"ש וב"ה אליבא דעולא.**

א. מ"ש רישא דלא פליגי ומ"ש סיפא דפליגי, רש"י העמיד שכל קו' הגמ' היא רק לשיטת ב"ש, וכתב בד"ה מאי שנא וכו', 'מ"ש רישא כשהיא קימת דלא פליגי ב"ש אלא בכח דילה מחזקינן לנכסי וכו', ומ"ש סיפא דפליגי כשמתה ולא מוקמי נכסי מלוג בחזקת יורשיה' הרי שכל קו' הגמ' היא רק לב"ש, אבל לב"ה ניחא, והיינו דאותו הזכות ואותו הכח שיש לה [ברישא] בחייה שמוכרת ונותנת וקיים, וזהו אותו הזכות שלאחר מותה הנכסים בחזקת יורשי הבעל, משום שהממון לעולם הוא בחזקתה בין ברישא ובין בסיפא, אבל לב"ש מ"ש רישא שהממון בחזקתה ומ"ש סיפא דפליגי.

ב. אמר עולא רישא דנפלו לה כשהיא ארוסה וסיפא שנפלו לה כשהיא נשואה. ונחלקו ב"ש וב"ה בנכסי מלוג דלב"ש יחלקו, ולב"ה נכסים בחזקת יורשי האשה. ובשיטת עולא משמע שנחלקו בין מחיים ולענין זכות אכילת פירות, ובין לאחר מיתה ולענין הזכות ליירש את גוף הקרקע כמו שמוכח מקו' רבה. ובביאור פלוגתם מצינו שינוי בין רש"י ותוס'.

רש"י פי' דטעמא דב"ש משום דידו כידה וממילא אין לה בהם חזקה יותר מהיבם והממון הוא בין שניהם ויחלקו, ולב"ה חזקה עדיפא דאין ידו כידה 'הואיל ולא נפלו לו כשהיא תחת בעלה', ולכך הנכסים בחזקתן. ועולה מזה שנחלקו ב"ש וב"ה בגדר זכית היבם בפירות, דלב"ש אלים כוחו כידה ולכך חשוב שיש כאן ספק ויחלקו, ולב"ה כיון שהנכסים נפלו כשהיא שומר"י אין ידו כידה בנכסים הללו, ולפיכך הנכסים בחזקתן, ולכאו' נידון זה הוא רק כלפי הזכות שהיבם תובע מחיים ולענין פירות, אבל לגבי הזמן שלאחר מיתה כלפי הזמן הזה צריך להגיע לדין 'ירושה' של נכסי מלוג, ולא תלוי כלל מה שהיו לו זכויות מחיים בפירות שהרי זה פקע כשמתה אשתו. ואם הוא זוכה בהם, הוא זוכה רק מדין ירושה, ומה נפק"מ במה שמחיים היה ידו כידה. וצ"ע.

והנה רש"י פי' בסמוך דלרבה בסיפא דחשיב ספק זיקת נשואה, אין הטעם דחלוקה עדיפא אלא הספק אי זיקה ככנוסה, ולב"ש בספק חולקין ולב"ה נכסים בחזקת משפחה. והק' בקרן אורה מדוע שינה רש"י הכא וכתב דנחלקו אם נחשב כמוציא מחזקת משפחה, ולא כתב כדלעיל גבי עולא שנחלקו אי ידו כידה. והביאור בזה דלעולא דפליגי בחייה ולפירות הוצרך רש"י לפרש הטעם משום ידו כידה, דכל הסברא של חזקת משפחה שייך רק בדין גוף הקרקע ולאחר מיתה, דלפי טענת ירושה של היבם יש סברא שהממון נשאר בחזקת המשפחה, אבל לגבי הספק באכילת פירות מחיים ליכא הוצאה מחזקת משפחה דאינה ירושה, ולכך הוצרך רש"י לפרש שטעמא דעולא הוא משום ידו כידה. אבל לרבה דפליגי לענין ירושה פי' רש"י הטעם משום דמספקא לן אי זיקה ככנוסה, ופליגי אם יחלקו או דחזקת משפחה עדיף.

וצ"ע דהרי גם לעולא פליגי לענין ירושה וכמבואר במשנה, ובזה לכאורה הטעם כרבה, ונמצא דפליגי בתרתי. [לענין פירות מחים אם ידו כידה ולענין ירושה בחזקת משפחה].

ועי' בשי' ר' שמואל לעיל אות קמח שפי' דלעולא הטעם דלב"ש זוכה בנכסיה לאחר מותה לאו משום ירושה הוא, אלא משום תקנת אושא דהבעל נחשב כלוקח ראשון, ונמצא דהטעם דידו כידה לב"ש מהני אף לענין ירושה, ופליגי בחד טעמא, [אך הוכיח מקו' תוס' ד"ה דאי שהק' אמאי לא מייתי מכמה משניות דאיכא לבעל דין ירושה, מבואר דמדין ירושה הוא].

ועוד עולה מדברי רש"י דהא דלב"ה הנכסים בחזקתה משום שאין ידו כידה, היינו משום שנפלו לה הנכסים כשהיא שומרת יבם. מבואר דכלפי הנכסים שנפלו לה כשהיא תחת בעלה גם לב"ה יחלקו כב"ש. וזה נגד דעת אביי בסמוך. דלאביי אדרבא מה שנפלו כשהיא שומרת יבם גם לב"ש הרי הוא בחזקתה, וכמו שפרש"י דלא מהניא זיקה למיקני נכסי דהשתא. ועי' בתורא"ש.

והדברים מדוקדקים מאד מסוף הסוגיא דקאמר ר"פ מתני' דיקא כאביי דקתני נכסים הנכסים והיוצאים עמה וכו' דהיינו נכסי מלוג, הרי שרק לאביי מיירי מתני' בנכסים שהיו לה תחת בעלה, אבל לשאר התי' בגמ' אפי' לשיטת עולא כל הנידון הוא רק מחמת דזיקה ספק נשואין עושה, וכח הזיקה הוא בנכסים שזכתה כשהיא שומ"י, אבל בנכסים שהיו לה תחת בעלה יש ליבם זכות גם בלי דין זיקה.

ג. ובתוס' פי' דלב"ה הנכסים בחזקתן משום שיש להחזיק בחזקת נחלה של אותו השבט. וסברא זו היא גם בנכסים שנפלו לה אצל בעלה דסו"ס הוא מוציא נחלה מחזקתה ואין חילוק בין נפלו כשהיא שומ"י או כשנפלו בעודה תחת בעלה. אך צ"ב הרי על הצד שהיא כנשואה הוא נחשב כמוחזק בזה ולא מוציא מחזקת משפחה, וזה טעמם של ב"ש, ובמה נחלקו. ועוד לב"ה שהוא בחזקת יורשי האשה, נמצא דיש כאן ודאי יורש מאוחר וספק מוקדם [שהוא היבם], ולכאו' נחלקו בזה הראשנים לעיל אם אמרינן בכה"ג אין ספק וכו'. וצ"ל כיון שירושת בעל שאני כמש"כ התוס' בע"א דאין הבעל יורש משום קורבא אלא משום שארות, בכה"ג לכו"ע מאוחר קודם, דנחשב הבעל מוציא מחזקת משפחה. ועי' מש"כ בזה בסמוך בדעת רבה.

אך עדין לא נתבאר סברת התוס' במה נחלקו לענין פירות מחיים.

**אדמפלגי בגופא ולאח"מ ליפלוג בחייה ובפירות.** חזינן שאוכל היבם פירות נכסי מלוג בחייה. והק' ברשב"א הרי פירות דאשה תיקנו תחת פירקונא שחייב הבעל לפדותה וכיון שהיבם לא חייב בפירקונא כדתניא בכתובת נשבית אין היבמין חייבין לפדותה, וא"כ איך אוכל פירות. ועי' בר"ן בכתובות פ: (לט: מדפי הרי"ף) שהביא דברי הרשב"א וחולק עליו, וכתב שאפי' שאינו חייב לפדותה מצי אכיל 'מכח אחיו שהוא עומד במקומו', וא"כ לא איכפת לן דלא חל עליו חיוב פקרונא. והנה דברי הר"ן הם בשי' אביי ורבא דמיירי בנכסים שנפלו כשהיתה נשואה, אבל לעולא דאיירי בנכסים שנפלו כשהיא שומרת יבם אפשר דלא שייך לומר דאוכל מכח הבעל.

וברי"ף פסק דלית ליה פירות. וכתב במלחמות דקו' הגמ' דאה"נ דאין לו פירות, מ"מ הוי לוקח על הקרקע מתקנת אושא, והאשה אינה יכולה למכור הנכסים, וא"כ ה"ה בפירות יש לו דין לוקח לענין זה כיון דיצאו מהקרקע, וצריך להיות דתמכור הפירות ויקח בהם קרקע, וקו' הגמ' דליפלוג בפירות היינו לענין זה דלא תאכל הפירות אלא ילקח בהם קרקע.

**אלא אמר רבה.** רישא וסיפא בנשואה וזיקת נשואה עושה ספק נשואה וכו'. רישא דהיא קיימא והנידון הוא לגבי הפירות הו"ל היא ודאי והוא ספק ואין וכו'. פרש"י ותוס' דכיון שהגוף שלה, ולכאו' צ"ב הרי כל מה שיש לאשה ודאות הוא רק בגוף הקרקע, ומדוע חשיב לה ודאות גם כלפי הפירות, הרי לגבי הפירות יש כאן ספק מי הבעלים, ועמד בזה בתוס' רבינו פרץ. [וליכא למימר שהבעל יש לו רק זכות בפירות, דבכל מקום מבואר שהוא בעלים ע"ז]. וכתב ברבינו פרץ 'דשאני הכא דהפירות בטלי אגב הקרקע', ולכאו' כוונתו דמי שהגוף שלו נחשב כודאי על הפירות כיון שיש לו סיבה בעלות גם כלפי הפירות, ולכך חשובה כודאי לגבי בעל שהוא ספק אם יש לו פירות.

אלא דיש לברר אמאי צריך לסברת אין ספק וכו', הרי היא מוחזקת גמורה דהנכסי מלוג היה שלה, והבעל ממנה זוכה א"כ גם הקנין פירות היה שלה, והנידון האם זכה היבם בפירות הו"ל לומר הכלל דהממע"ה כמו בכל מקום שאחד מוחזק והשני הוי ספק. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות תנב.

**סיפא, דמתה הללו באין לירש וכו'**. פרש"י דזיקה זו עושה ספק ככנוסה ולכך לב"ש יחלקו. והנה הובא לעיל מח' ראשנים לענין ספק בן וודאי אח האם אמרינן דין זה נאמר רק בספק בן וודאי בן. או שגם בודאי אח או ודאי בת כנגד ספק בן נמי הוי בכלל אין ספק מוציא מידי ודאי. דדעת הרא"ש דאין ספק יורש קרוב מוציא מודאי יורש רחוק, והריטב"א והשט"ג נחלקו בזה וס"ל דבכה"ג יחלקו. והנה הכא הוי היבם ספק יורש מוקדם מול יורשי האשה שהם ודאים אבל רחוקים. ולדברי הרא"ש מ"ט דב"ש שיחלוקו, הו"ל למימר אין ספק מוציא. וצ"ע. וכן יל"ע לדברי הריטב"א מ"ט דב"ה דהנכסין בחזקתן הרי יש יורש ודאי רחוק וספק של קרוב. וצ"ל דדין ירושת בעל אינה משום קורבה ולכך תמיד הוא נחשב מוציא מחזקת משפחה, ולכך לב"ה אפי' על הצד שהוא יורש איכא חזקת משפחה ולהכי הנכסים בחזקתן. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות תנג.

**והא הכא יורשי האב ודאי ויורשי הבן ספק ואין ספק וכו'.** פרש"י שבאים מכח ירושת ודאי דאפי' מת האב תחילה נכסי הבן מסתמא נופלים לפניו לירושה, דבע"ח מוחסר גובינא. ולכאו' יל"ע הרי רש"י כתב לעיל דהיכא שאינו יודע מכח מה הוא בא לירש אפי' שהוא ממ"נ יורש לא חשיב ודאי ולא אמרינן אין ספק וכו'. וא"כ גם הכא למה הם ודאים בירושה. צ"ל דהתם הנידון הוא על השם יורש, והאם מה שיש לו ממ"נ במקצת נכסים זה סיבה שיהי' מוחזק בכל, בכה"ג לא מהני אם אינו יודע מכח מי הוא בא לירש, משום שהוא לא ודאי בשם יורש, אבל כאן אין ה"נ הודאות הוא לא בשם יורש, אלא הודאות הוא בפועל שיש לו בעצם זכית הממון, שהרי הוא ממ"נ זוכה בכל הממון, לכך חשיב ודאי. ופשוט.

**מתו בעליהן וכו' וב"ה מתוך שלא שותות לא נוטלות כתובתן.** הק' בהפלאה כתובת פא. ד"ה ואמאי אף אם נימא דהנכסים בחזקת יורשי הבעל, מ"מ כיון שיש לו חוב דהרי ודאי נתחייב כתובה, אלא דיש ספק שמא זינתה, הרי הוא כאומר א"י אם פרעתיך. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות תנח שהוכיח מתוס' בסוטה כה: ד"ה ב"ה דלא הוי כא"י אם פרעתיך אלא כא"י אם נתחייבתי, דהק' שם התוס' למ"ד ברי ושמא ברי עדיף, מ"ט אינה נוטלת כתובה לב"ה מכח טענת ברי שהיא טהורה. הרי דנקטו דרק מכח טענת ברי אפשר לתבוע כתובה, אבל למ"ד לאו ברי עדיף א"א לתבוע מצד טענת א"י אם פרעתיך. והיינו משום דהוי כא"י אם התחיבתי. והסברא בזה הוא דהא דאין לה כתובה כשזינתה אינו כעין קנס, אלא דאדעתא דהכי לא נתחייב לה הכתובה, וא"כ יש לדונו כא"י אם נתחייבתי. אלא דא"כ קשה מה אמרינן בגמ' ששטר העמוד להגבות כגבוי דמי, הרי על הצד שהיא זינתה הוא כלל לא התחייב ואין בידה שטר המועיל. וצ"ל שכיון שהוא בא עם טענה מחודשת להפסיד כתובתה ואומר שהיא זינתה הרי הוא מחדש, ולכך זה נחשב שיש כאן הפקעה מהחיוב שלה. ועי' בזה.

**תוד"ה ב"ש.** ועוד דבארוסה ושומ"י [יש] לחושבה כעוברת על דת וכו'. עי' במל"מ פ"ב מסוטה ה"א שהק' הא כל סוטה תפסיד כתובתה מטעם עוברת על דת במה שנסתרה, וממילא תפסיד וגם אם מתו בעליהם נהי דיכולה להבדק בתחילה הא סו"ס היא עוברת על דת. וכן באומר הבעל איני משקה אותה שהדין הוא שנותן כתובה, מ"ט אינה מפסדת מצד עוברת ע"ד. וכן בכל סוטה אפי' שהיא שותה ונמצאת טהורה, מ"מ תפסיד כתובתה מדין עוברת על דת שנסתרה. וכתב שם בסוף דבריו דהטעם שעוברת ע"ד מפסידה כתובה אי"ז משום שעברה על איסור יחוד, אלא משום שנאסרה על בעלה עי"ז, ולכך כל שהתברר שלא זינתה נהי דעברה על איסור אינה מפסדת כתובה דסו"ס היא מותרת לו. והן הן דברי התוס' כאן דכל שיכולה להבדק לא מפסידה משום עוברת על דת. [אף שיש לדון שעוברת על דת אינו מחמת הזנות אלא מחמת הסתירה. וצ"ע]. ועי' בחזו"א עט סקכ"ז.

**ולותביה כתובה** דמתני', לא פליגי. דעת רש"י ותוס' במתני' דהכי קיי"ל דגם לב"ש כתובה בחזקת יורשי הבעל, וראיה מהא דאמר מתני' נמי דיקא וכו' מוכח שכך באמת. וטעמא דמילתא פרש"י משום דלא ניתנה כתובה להגבות מחיים, וכל שהיא מתה בחיו של יבם לא גבו יורשים כתובה דילה דיבם במקום בעל קאי. ולפי"ז הא דתנן במתני' כתובה בחזקת יורשי הבעל, אינו בתורת ספק [שמא היא נשואה] ומדין חזקה, אלא בתורת ודאי כיון שלא הגיע זמן חיוב.

אך בעל המאור פליג בזה וס"ל דהא דמשני דבכתובה לא פליגי הוא רק ליישב מ"ט לא הקשה כן אביי למאי דנקט בהו"א שטר העומד להגבות לאו כגבוי דמי, אבל אליבא דאמת למאי דמשני דשטר העומד להגבות כגבוי דמי, י"ל דפליגי ב"ש גם בכתובה ולא קשה לרבה מכתובה דמתני' משום דבשטר הוי כגבוי דמי.

[[ומיהו כתב רש"י דבכתובת מבואר דלענין חיוב קבורה, היבם חייב בקבורתה דמינה קא ירית ולא מאחיו, כוונתו דמבואר שם שהטעם שחייב הבעל בקבורת אשתו היא תחת הכתובה, שנפטר מחיוב מנה ומאתים, ומבואר שם דשומרת יבם שמת חייב היבם בקבורתה, הרי דהיבם זכה ממנה את הכתובה ולכך חייב בקבורתה, א"כ מבואר דניתנה כתובה להגבות מחיים. ולזה כתב רש"י דרק לענין להתחייב בקבורתה אמרינן דמינה קא ירית כתובה. נמצא עולה מכאן דכמו שאצל הבעל עצמו אמרינן דלא ניתנה כתובה להגבות מחיים ולא הוי זמן חיוב כלל, [וגם רש"י בתחילת דבריו כתב כן כלפי היבם], ואף שגם אצל היבם אמרינן שלא ניתן להגבות מחיים, והוא בחזקת היבם, מ"מ לענין קבורה חשיב שהיבם זוכה ממנה. וצ"ב רב. ]]

**תוס' ד"ה אביי.** וי"ל וכו', היינו דמה שהיא נוטלת כל הכתובה לב"ש הוא משום ברי ושמא. והק' מהרש"א דאם הטעם בכתובה הוא משום שהיא טוענת ברי, א"כ מה הגמ' רוצה שאביי ישאל על רבה מכתובה להוכיח שספק מוציא מידי ודאי, הרי שם כל הטעם הוא משום טענת ברי ולא משום שספק מוציא מידי ודאי. ותי' דאם אין ספק מוציא מידי ודאי הרי שיש מעלה למוחזק וא"א להוציא ממנו, וא"כ ה"ה נמי שלא הוי אלים טענת הברי שלה, ורק בגלל שספק מוציא מידי ודאי הרי שאין מעלה למוחזק לכך מהני טענת ברי שלה. ושפיר הק' בגמ' שאביי יוכיח מכאן שספק מוציא מידי ודאי. ולפי סברא זו מיושבת עוד קו', דלכאו' קשה הרי הברי שלה הוא ברי גרוע ושמא טוב דלבעל לא הו"ל למידע אם זינתה או לא, [ועי' בסמוך] וא"כ איך מהני כלל טענת ברי, ולסברא הנ"ל ניחא, דכל מה דלא מהני טענת ברי גרוע הוא רק כשבאים להוציא ממוחזק, ובשביל להוציא ממוחזק צריך טענה ודאית וזה רק בברי טוב. אבל עד כמה שב"ש סוברים שספק מוציא מידי ודאי א"כ אין כאן מעלה למוחזק, וא"כ גם לא בעינן טענת ברי טוב. אלא דעדין קשה מאד קו' רע"א, דלר"ה ור"י מהני ברי ושמא גם להוציא ממוחזק, וא"כ שוב קשה דאם אביי סובר שלב"ש מהני ברי ושמא א"כ מה הגמ' רוצה שישאל מכתובה הרי שם זה מדין ברי ושמא, וגזה מהני אפי' להוציא ממוחזק, ואפי' אם אין ספק מוציא מידי ודאי. ועי' בסמוך.

והנה יל"ע מה באמת הגמ' הוכיחה מכתובה ששטר העומד להגבות כגבוי דמי, וביאר רש"י דבכתובה א"א לומר הטעם משום שספק מוציא מידי ודאי, דא"כ למה היא נוטלת 'כל' הכתובה, אלא ע"כ ששטר העומד להגבות כגבוי דמי, ולכאו' עדין צ"ב דאולי באמת שטר העומד להגבות לאו כגבוי דמי, והטעם של ב"ש הוא משום שספק מוציא מידי ודאי ולכך היא נוטלת כתובה, ומה שהיא נוטלת 'כל' הכתובה הוא משום טענת הברי שלה. כמו שכתבו התוס'.

ובאמת שזה קו' רע"א כאן מנין לה לגמ' שהטעם של ב"ש הוא מדין שטר העומד להגבות וכו' אולי הוא מדין ברי ושמא, ולכך היא נוטלת כל הכתובה. וכתב רע"א שהיה מקום לתרץ עפ"י דברי התוס' בסוטה כה: ד"ה ב"ה שהק' לר"ה ור"י דסברי ברי ושמא ברי עדיף למה סברי ב"ה שאינה נוטלת כתובה, ותי' דמאחר שהתורה עשאה ספק עד שתשתה, אינה יכולה לטעון טענת ברי. וא"כ א"א לדון כאן מכח טענת ברי שהרי התורה עשאה ספק. אבל דחה רע"א סברא זו, שהרי התוס' כאן כתבו שהטעם שנוטלת 'כל' הכתובה הוא משום טענת ברי שלה, וא"כ ע"כ שב"ש לא סוברים את סברת התוס' בסוטה, וא"כ חוזרת הקו' אולי הטעם של ב"ש הוא מדין טענת ברי. ותי' רע"א דבאמת אין כאן טענת ברי כלל, שהרי זה ברי גרוע ושמא טוב, ובכה"ג סברי התוס' שלא מהני ברי, וגם לדברי התוס' בסוטה אי"צ למה שתירץ שהתורה עשאה כספק, דאין כאן טענת ברי כלל, שהרי הברי שלה גרוע והשמא הוא טוב. וא"כ מכח טענת ברי לא מהני לב"ש, וכל מה שכתבו התוס' כאן הוא רק לסברת אביי שסבר ספק מוציא מידי ודאי, וע"ז הק' בגמ' למה אביי לא שאל מכתובה, דאם ספק מוציא מידי ודאי גם ברי גרוע מהני. אבל אליבא דאמת אין כאן כלל טענת ברי.

**אביי אמר רישא דנפלו לה כשהיא שומרת יבם**, ופרש"י דבכה"ג לא מהני הזיקה למיקני נכסים דהשתא. וסיפא וכו'. ופרש"י דאביי ס"ל דלב"ש נשואה ידו עדיפא מידה ולכך כשמת איתא ליבם זכות של ידו כידה ולכך יחלקו. ולב"ה כיון שבנשואה ידו כידה לכן נחית אצל היבם דרגא וידו לאו כידה ולכך הנכסים בחזקתה. אבל נכסים שנפלו לה כשהיא שומרת יבם ל"ש לדון שיהיה ידו כידה מחמת הזיקה כמש"כ רש"י לעיל בסוף ע"ב דלא מהני זיקה למקני נכסים ומשמע מרש"י שבתורת ודאי אין לו חלק בנכסים. וכל כח הזיקה הוא להעמידו במקום הבעל בנכסים שכבר הבעל זכה בהם. [וזהו להיפך משי' עולא כמבואר לעיל, דלעולא כל הסוגיא הוא רק מכח שזיקה עושה ספק נשואין, אבל מה שהיה תחת בעלה הראשון לכו"ע יחלוקו].

וכתב בקרן אורה דנמצא דלסברת אביי נחלקו ב"ש וב"ה בין מחיים ולענין פירות ובין לאחר מיתה ולענין גופא של קרקע. דכח היבם בנכסים הוא ידו כידה, ולכך יחלקו גם בפירות לב"ש, וע"ז הק' בגמ' לאביי קשיא מתה וכו' דהרי גם בפירות פליגי ב"ש וב"ה. אלא שיש להק' דכ"ז הוא לענין מחיים, אבל לאחר מיתה דבעינן לדין ירושה, מה מעלה יש לו שהיה ידו כידה מחיים. וכמו שהק' לעיל בשי' עולא. [ועי' לעיל שכ' בשם החזו"א סי' קיט סק"ז (בתירוצו הב') דמה דזוכה היבם בפירות שנפלו תחתיו דבעל אינו משום ירושה אלא משום זכות הבעל כלוקח ראשון אחרי תקנת אושא, ובזה היבם מוחזק מכח בעלה, אבל לענין ירושה לא מהני מה שהיו הפירות תחתיו דבעל וצ"ע].

**א"ל רבא ידו עדיפא מידה** וכו', פרש"י דב"ה מודו לב"ש דשקלי יורשי הבעל בנכסים, ובפשיטות הטעם משום דבבעל ידו עדיפא מידה וביבם ידו כידה ויחלוקו, [וכן משמע הלשון 'דשקלי' דהיינו פלגא]. אך ברש"י בכתובות שם פי' דלרבא אליבא דב"ה ידו עדיפא מידה משום שעומד במוקם המת, ולכך היבם זוכה בכל הנכסים. וכעין שי' הרי"ף ובעה"מ. ועי' בהגה' הגר"א כאן. ושי' הרמב"ם פכ"ב מאישות ה"י שאין לייבם כלום בנכסי מלוג, ודלא כרש"י שיחלקו ודלא כרי"ף. ועי' ברמב"ן.

**רישא דלא עביד בה מאמר וכו'**. כתב רש"י שברישא שלא עביד בה מאמר קודם שנפלו לה הנכסים לכך זיקה לא מהני ליה, מבואר דבסיפא מיירי שנפלו נכסים לאחר המאמר, וכן פירש הנמוק"י שהוא עשה מאמר קודם שנפלו הנכסים. וע"ז נחלקו ב"ש וב"ה אם מהני המאמר. [משמע שאם נפלו קודם הנכסים ואח"כ עשה מאמר, האשה כבר זכתה בזה והוי הנכסים בחזקתה, והמאמר כיון שהוא ספק אין בכחו להוציא ממנה. ומ"מ מבואר בדברי רבא דבלא מאמר אין ליבם כח לרשת את הממון שהיא זכתה בעודה שומ"י, אבל כלפי הנכסים שהיה אצל הבעל הוא זוכה גם בלי מאמר וגם בלי דין זיקה. וצ"ע].

ובקרן אורה תמה בזה הרי מבואר בתוס' דכל הנידון לרבא הוא רק לאחר מיתה, אבל מחיים בלא"ה הנכסים בחזקתה ואין ספק מוציא וכו', ואם כל הנידון הוא רק לאחר מיתה וא"כ מה נפק"מ אם זכתה בנכסים קודם המאמר או אחריו. ואולי רש"י נחלק על התוס' בזה ואין חלוק בין מחיים ובין לאחר מיתה. וכ"ה שי' הרמב"ן.

והנה יש להתבונן דחזינן בדעת רבא דס"ל דרק ע"י מאמר לב"ש יחלקו, אבל בלא מאמר גם לב"ש הכל ליורשי האשה, הרי דמחמת הזיקה לחוד אינו עושה אפי' ספק נשואין כלפי זכויות בממון, ומ"מ על הנכסים שנפלו לה בעודה תחת בעלה בזה הדין שהנכסים ליבם, [לדעת רש"י יחלקו ולדעת הרי"ף הכל ליבם]. וצ"ב רב אחרי דאינה בספק נשואין מהכ"ת שיזכה בנכסים. ועולה מזה דלגבי הנכסים שהיה תחת בעלה זוכה בהם היבם אפי' אינה כאשתו ולאו מכח הזיקה שלו, אלא משום שעומד במקום אחיו המת וצ"ע.

וגם בדברי אביי שלא הזכיר בדבריו שזיקה עושה ספק, הרי שהזיקה לחוד לאו כלום היא ואינה עושה זכויות בממון. אלא כיון שהנכסים נפלו בעודה תחת בעלה וידו כידה לב"ש יחלקו, הרי דבלא כח הזיקה שלו עומד תחת אחיו המת לזכות בנכסים. ועי' במשנת ר"א סי' כא ו'.

1. ולכאו' היה נראה ליישב, דבנפל הבית עליו ועל אשתו עיקר הנידון הוא בחזקת מי עומדים הנכסים, ובזה יש מח' האם בחזקת הבעל או בחזקת האשה. האם נכסי צ"ב הם ברשות הבעל כיון שהם שלו וממילא הם בחזקתו, או שכיון שסו"ס האשה היא הכניסה לו אותם, הרי הם נחשבים בחזקת משפחתה, ויורשה מוחזקים בזה. ובזה שפיר י"ל דלמ"ד שסובר שהנכסים הם בחזקת הבעל, כ"ז הוא רק כלפי האשה. אבל בנפל הבית עליו ועל אמו א"א לדון שהנכסים הם בחזקת האשה כי הם שלה, שהרי גם על הצד שהנכסים הם של האשה מ"מ יש ספק שמא הבן יורש אותם, והרי ירושת הבן הוא גם המשך של הממון של האם, וא"כ כיון שיש ספק מי ירש אותם שפיר איכא למימר יחלוקו. אבל למ"ד שנכסי צ"ב הם ברשות האשה ע"כ שהוא מטעם חזקת משפחה, דכיון שהאשה הכניסה לו את הנכסים לכך הם ברשות משפחתה, וע"ז שפיר הק' התוס' למה בנפל הבית עליו ועל אמו לא אמרינן סברא זו שהנכסים הם בחזקת משפחת האם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ופשוט לא הבנתי דבריו, מה אכפת לי שאם פחתו פחתו לו, הרי המשנה של נפל הבית עליו ועל אמו מדובר על הנכסים שהם שלה בצורה גמורה. וא"כ למה הדין שיחלוקו, למה הממון לא בחזקת האשה, ומ"ש מנכסי צאן ברזל שהם בחזקת הבעל, וכי הזכות שיש לבעל בנכסי צאן ברזל גדולה יותר מהזכות שיש לאשה בממון שלה עצמה, וא"כ למה הדין בנפל הבית עליו ועל אמו שיחלוקו.

   וכן למ"ד נכסי מלוג הם בחזקת האשה, וכי נכסי מלוג הוי טפי בחזקתה מהנכסים שלה עצמם, ולמה בנפל הבית עליו ועל אמו יחלוקו. וצריך כאן הסבר. [↑](#footnote-ref-3)