פרק האורג 5 צידה 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 13 האורג תשעט

**דף קו עמוד ב**

**בדין נעילת דלת אי הוי אב או תולדה**

1. **מתניתין צבי שנכנס לבית ונעל אחד בפניו חייב**. יעוין ביראים לר"א ממיץ [סי' רעד, דף קלז ע"ב] שכתב דאיכא תולדה לצד כההיא דתנן ישב האחד על הפתח ולא מלאהו ובא אחר ומלאהו השני חייב. ומהא דלא הביא רק את המשנה לקמן ולא הביא למתניתין דידן מוכיח האבנ''ז סימן קצ''ה דס''ל דנעילת דלת הוי ''אב''. ובבאור החילוק בין נעילת דלת לישב על הפתח יעוין באבנ''ז וז''ל, נראה לי טעם לזה משום דנעילת הדלת בטל אל הצבי וחשיב עשה מעשה בגופו קצת וכן הי' במשכן. וכשישב על הפתח ומלאהו אין האדם טפל אל הצבי. ואדרבא הצבי צורך האדם.

**אולם ברמב''ם [פ"י הכ"ג] מדייק האבנ''ז דס''ל דהוי תולדה**, מדכתב דין נעל אחר שכתב תולדה לצד, וגם בתחילת דבריו [הי"ט] וז''ל, הצד חי' ועוף כו' כיצד רדף אחר צבי עד שהכניסו לחדר ונעל בפניו או שצד צפור למגדל ונעל בפניו חייב. ואי נימא דהנעילה לבד הוי אב מלאכה אם כן ההכנסה לחדר אינו מכלל המלאכה כלל דבלא נעילה לאו כלום. ואמאי נקט הרמב''ם להכנסה כחלק מהמלאכה ומוכח דהאב הוי כעין דהוי במשכן דאיכא הכנסה והוצאה. ויש לעיין בצירוף בין ההכנסה להוצאה דכיון דלא תופסו בידו א''כ מה המשמעות בהכנסה, ויעוי''ש באבנ''ז דאיכא בזה נפק''מ לענין קלב''מ דאם הזיק בשעת הכנסה יפטר דומיא דעקירה צורך הנחה. אבל אי האיסור בנעילה גרידא אם כן אפשר לנעילה בלא הכנסה.

**ובעיקר הא דנעילת דלת לא חשיבא אב** יעוי''ש באבנ''ז דתמה דמאחר דהוא עשה את הגמר אמאי לא הוי אב ואי נימא דכיון שלא עשה מעשה בצבי והוא ניצוד מאליו חשיב כגורם קצת והוא רק תולדה. א''כ אפילו הכניסו לבית בידים ואחר כך נעל נמי לא יחשב אב דבעידנא שהכניסו הי' יכול לצאת וגמר הצידה על ידי גורם קצת.

1. **נעלו שנים פטורין.** יש לעיין למה הוצרכה המשנה לחדש לדינא דשתים שעשאוה בצידה ובתוי''ט כתב דנכתב אגב מתניתין דשנים שישבו על הפתח. אולם יעוין בשפת אמת וז''ל, ונ"ל דקמ"ל דאע''ג דלצוד גופו של צבי יכול כל אחד לבדו, מ"מ עכשיו דהצידה הוא באופן זה שא"י הוי זה א"י וזה א"י וחייב וכעין זה כתבו התוס' לעיל (צ"ג) ד"ה אמר מר לענין ז"י וזא"י.

**בבאור חיובא דצידת ארי בגורזקי**

1. **גמרא. אמר רבי ירמיה בר אבא אמר שמואל הצד ארי בשבת אינו חייב עד שיכניסנו לגורזקי שלו.** יעוין ברש''י דמבאר דאפילו תופסו אין זו צידתו, שכשכועס משחית והולך ולפי''ז רק בגורזקי לא הוי מחוסר צידה. אולם יעוין **בבית יוסף שט''ז** מה דמיישב את ראית בעל התרומות דאיכא איסור צידה בתיבה עם זבובים מהא דאין פורסין מחצלת על הדבורים וז''ל, אלא אי איכא למידחי דברי בעל התרומה הכי הוא דאיכא למידחינהו שאני דבורים דכוורת היא מקום שהם ניצודין והוי כמכניס אריה לגרזקי שלו (קו:) אבל זבובים דתיבה וכוורת לא הוו מקום צידתם אפשר דלא חשיבי ניצודים עד שיתפסם בידו.

**ויעוין בב''ח** דתמה עליו וז''ל, ותמהני על גברא רבה ב"י דאם לא רצה בדחית רבינו הטור ודאי אין גם בדחייתו ממש דשאני ארי בגורזקי ששם הוא עומד ואינו כועס להשחית מקום סגירתו אבל במקום שאין מקומו הוא משחית ולא הוי ניצוד כדפרש"י בס"פ האורג, משא"כ בזבובים שבתיבה שבכ"מ שאינם יכולים לצאת משם הם ניצודים.

**ויעוין בשו''ע הרב** או''ח סימן שטז סעיף ה וז''ל, ואף שיש מקילין בזבובים במקום שאם יפתח הכלי ליטלם משם יברחו מכל מקום כאן נקרא צידה גמורה מה שהדבורים נצודים בכוורת שלא יוכלו לצאת ממנה, אף על פי שהוא לא יוכל ליטלם משם בידיו מפני שהכוורת היא מקום צידתן שדרכן להיות בכוורת והרי זה דומה לצד ארי והכניסו בכיפה שלו שאף שאינו יכול ליטלו משם בידיו שלא יברח חייב מפני שזהו מקום צידתו. ומבואר דהחסרון בארי הוא כמו בזבובים דאינו יכול ליטלו בידיו שלא יברח ורק הא דמחייב כנמצא בגורזקי הוי מחמת דהו מקום צידתו והכונה דכל כמה דזה הצורה של עמידתו לבני אדם בהכי חשיב כניצוד ועומד.

**ויעוין עוד בשפת אמת דנסתפק היכא דאחד צד את הארי והשני הכניסו לגורזקי אם השני חייב משום שהוא גומר הצידה** או נימא כיון דכבר ניצוד ע"י הראשון אף על גב דאינו חייב קודם שהכניסו לגורזקי ולא נגמר צידתו, מ"מ גם השני פטור והוי כמו שנים שעשאו דשניהם פטורין.

**בדין שנים שעשו בשתי מעשים בתרוייהו אינם יכולים**

1. **מתניתין. ישב האחד על הפתח ולא מילאהו, ישב השני ומילאהו השני חייב**. מבואר במשנה דבשביל לחייב את השני בעינן לדון את הראשון כמצב קיים שעליו בא השני, אולם אי נדונו כ''עושה'' היה פטור, ויעוין באבנ''ז סימן קצ''ב סק''ה דתמה דהא קי''ל זה אינו יכול וזה אינו יכול חייב. ויעוי''ש דמחדש דהיכא דהוי פעולות מחולקות פטורין לכו''ע, ומביא לזה ראיה מהא דמבואר ברמב''ן ב''ב נ''ג לגבי קנינים דהיכא דזה גדר חציו וזה גדר חציו לא הוי קנין כלל, וצ''ב מ''ש משבת דחשיב עשיה דתרוויהו, ומוכח דהיכא דהוי מעשים חלוקים ליכא בזה לחיובא דשתים שעשו, ובבאור הדבר יעוי''ש דמדמי ליה להא דאיתא ברשב"א בבא קמא (דף נ"ג ע"ב) דאף דהכוהו עשרה בני אדם בעשרה מקלות בבת אחת פטורין. כשדחפוהו יחד לבור או לתוך האש כולן חייבין. דכחד חשבינן לי'. ומבואר דבשביל לחייב שתים במעשים חלוקים בעינן למחשבינהו כחדא בהך מעשה.

**בדין שנים שעשו בשתי מעשים בתרוייהו יכולים**

1. **יעוין בחזון יחזקאל דדן דבגוונא דאיכא עשיות נפרדות ליכא כלל לפטורא דשתים שעשאוהו גם בזה יכול וזה יכול,** דכיון דכל חד מינייהו עושה מעשה צידה לבדו, לא שייך לדון דכל חד רק כמסייע לחבירו, וצריך ליהות דשתיהם חייבים, רק מוכיח מהתוספתא פי''ג ה''ו דפוטר בתרוייהו יכולים. וז''ל התוספתא , שנים שישבו על הפתח [כלומר אחד מבפנים ואחד מבחוץ ויש בכ''א מהם כדי לסתום את הפתח] שניהם פטורין שאין ידוע איזה מהם ''קודם''. ומשמע דכל הצד לחייב הוי רק אי ידעינן מי קדם למי, ואז היינו מחייבים את הראשון, אולם אי תרוייהו כאחד נינהו תרוייהו פטורים, דאי נימא דגם בישבו כאחד חיבים א''כ הוה צריך למתני דשניהם פטורים שמא ישב א' מהן באחרונה דהרי כל הצד פטור שמא כל חד מנייהו הוי באחרונה. ויעוי''ש דמחדש שעצם הדבר שמבלתי מעשיו נמי היה הצבי ניצוד ע''י מעשה השני שהוא עושה לבדו מבלי סיוע חבירו א''כ יש לומר על כל מעשה של כל אחד מהם שלא נעשתה צידה על ידו ולפיכך תרוייהו פטירי וכתב שם דהרבה יש לפלפל בהאי פירוקא.

**ביסוד האבנ''ז דבשתי מעשים ליכא לחיובא דשתים שעשו גם בתרוייהו אינם יכולים אי הוי רק בצידה**.

1. **יעוין באחרונים דהעירו על יסוד האבנ''ז** מהכס''מ פ''ט ה''ד דמביא מהמהר''י בי רב דנקט בדעת הרמב''ם דבאחד הביא את האור ואחד את העצים ואחד את הבשר וכו' דאי פעלו בב''א כיון דבעינן לכולהו הוי כזה אינו יכול וזה אינו יכול וחייבי כולהו ומבואר דגם במעשים חלוקים איכא להאי חיובא דשתים שעשו.

**ואולי ניתן לומר על פי הא דמבואר בברכ''ש** ב''ק סימן יז בהא דלא הוקשה לנמוק''י איך פורסים מצודה בע''ש אפי אם יצוד בשבת [כמובאר במתניתין יז ע''ב] ואמאי לא נימא דהוי כעושה המלאכה בשבת דמעשיו פועלים בשבת. וז''ל, דכמו ששמעתי בשם הגאון בעל האבני נזר דאמר דמלאכת צודה בשבת אין בה שום ''מעשה בידיים'' דאינו אלא ''כורה בור'' אבל מעשה בידיים אין בזה, ובכל זה מחויב משום מלאכת צודה, משום דגבי שבת ישנם מלאכות דלא בעינן בידיים כמבואר בדף ס' גבי זורה רוח מסייעתו, דאע''ג דהוי רק גרם מלאכת הבורר, מ''מ גבי שבת לא תלוי דווקא בדין בידיים, דאפילו גרמא נמי חייב דהוי מלאכת מחשבת, וכן גבי צודה בשבת אף דאין כאן מעשה בידיים דאינו אלא כורה בור מ''מ חייב דזהו מלאכת צודה, ''דע''י שהכין שנצודה החיה שזהו גוף המלאכה'' וע''כ לא יקשה איך מותר לפרוס מצודה בע''ש ואף דעיקר המלאכה נעשית בשבת דהא מ''מ אין כאן מלאכת שבת, דהא אין כאן דין דבידיים דנאמר דעי''ז תחשב שעושה בשבת עכ''ל.

**ומבואר דהמעשה מלאכה דצידה** דבזה מוגדר כמתעסק בצידה ''לא הוי מחמת התוצאה של כליאת הדבר הניצוד'', אלא מחמת ''עצם יצירת המציאות דמעמידתו כניצוד'', וזה מה דמדמי ליה הברכ''ש ל''עושה בור'' דעיקר המלאכה בעשית הבור ולא בעשית התוצאה רק דכל כמה דליכא לתוצאה ליכא יחס לעשיתו כמצודה כלפי הבעל חי אולם עיקר המלאכה בהעמדת המצודה, ולכן לא שייך כלל לדונו כעושה מלאכה בשבת מאחר דמהמלאכה נגמרה בהעמדת המצודה. ונראה דגם בתופשו בידיו או סוגר עליו את הדלת עיקר החפצא הוא במה דע''י אחיזתו או נעילת הדלת מעמידו באופן שלא יכול לברוח והוי כהעמדת מצודה.

**ולפי''ז נראה דאפשר לומר דלא הוי יסוד כללי כמו שנראה באבנ''ז אלא הוי יסוד במלאכת צידה** דרק בצידה לא ניתן לחייב בשתים שעשאוהו היכא דכל אחד עשה מעשה נפרד דכיון דהחפצא דמלאכה צריך להיות בגוף המעשה דהעמדת המצודה, א''כ בהא לא שייך להאי תביעה דשתים שעשאוהו דנתבע כמכשיר את מעשה חבירו, דזה שייך היכא דהתביעה מכח התוצאה, ורק היכא דתרוייהו עשו כחד בהא ניתן לדון את עשיתם כחדא עשיה ונתבעים תרוייהו כחד בהך עשיה, **ולפי''ז מיושב היטב אמאי הוצרכה המשנה לעיל לחדש דאיכא חיובא דשתים שעשוהו במלאכת צידה,** דלפי מה שנתבאר איכא חילוק בין חיובא דשתים שעשו בעלמא דאיכא בזה תביעה על הכשר מעשה חבירו לבין צידה דמחויבים רק בחדא מעשה דבזה נתחדש דדנים את עשיתם כחדא עשיה. ויש לעיין בזה.

**ביסוד הרמב''ם דבעמד בפני הצבי וגרם לכלב לתופשו הוי צידה**

1. **ובעיקר היסוד דמלאכת צידה שאני יעוין ברמב''ם פ''י הכ''ב המשלח כלבים כדי שיצודו צבאים וארנבים וכיוצא בהן וברח הצבי מפני הכלב והיה הוא רודף אחר הצבי או שעמד בפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו הרי זה תולדת הצד וחייב עכ''ל**, ומבואר ברמב''ם דלמרות דהוא רק גרם שהאריה יתפסנו חשיב צידה, וצ''ב דאמאי לא הוי גרמא, ויעוין במשנה ברורה שט''ז סק''י דמבאר דהוי מחמת שכך דרך הציידים. ויעוין בשער הציון ס"ק יג וז''ל, הוספתי סברא זו, דאי לאו הכי תקשי על הרמב"ם למה מחוייב בעומד בפניו והבהילו, לו יהי שהיה אדם צודה הצבי והוא הבהילו, בודאי לא היה הוא מחוייב משום צידה בעבור שעמד והבהילו להצבי, ואינו רק מסייע לצידת חברו, וגרע מזה אינו יכול וזה אינו יכול, דשם עושה עצם המלאכה, מה שאין כן הכא דהוא רק גרמא לזה, ואפילו ברודף אפשר דפטור, אבל בסברתי ניחא קצת, ועיין בבא קמא דף ס' לענין זורה עכ''ל.

ולפי מה שנתבאר בברכ''ש דיסוד הגמ' בב''ק דמלאכת שבת לא בעינן דוקא ל''בידיים'' ביחס לתוצאה אלא דאיכא מלאכות שעיקר ענינם הוא בהעמדת המצב שמעמיד את התוצאה א''כ ניחא היטב דגם בזה שמצמצם את הצבי לבעל חי הוי צורה של העמדת מצב המעמיד את התוצאה למרות דביחס לתוצאה הוי גרמא, רק דכיון דלא פעל את גוף העמדת המצודה אלא רק העמיד את הבעל חי בתוכה הלכך הוי תולדה, ובהכי ניחא הא דחשיב ''תולדה'', דאי החפצא דמלאכת צידה הוי בעשית התוצאה נמצא דכל החילוק בין צידה גמורה לעמד בפניו הוי בהא דהוי רק גרמא דסכ''ס גם הוא העמיד תוצאה של צידה רק דהוי בגרמא, וא''כ אמאי חשיב תולדה, הרי ליכא בזה חילוק בגוף המלאכה אלא רק ביחס של האדם לתוצאה, אולם אי החפצא הוא בהעמדת המצודה, א''כ החילוק בין צד גמור לעמד בפניו הוי בגוף המלאכה דבצד גמור מעמיד את גוף המצודה, רק דמאחר דגם בעמד בפניו הוא מעמיד בידיים את הצבי למצודה, הלכך גם בזה חשיב כמעמיד בצבי את המצב שגורם לו להיות ניצוד.

**בבאור הנידון אי נעילת דלת הוי אב**

1. **ונראה עוד לפי''ז יתבאר היטב הנידון אי נעילת דלת הוי תולדה או אב,** וכן הא דנראה ביראים דמצד אחד נעילת דלת הוי אב אולם ישב על הפתח ומלאהו הוי תולדה, ונראה דמאחר דהחפצא דמלאכה הוא בהעמדת המצודה א''כ אפשר דנעילת דלת איכא לה פחות יחס כ''העמדת מצודה'', מאחר דהדלת משמשת לסגירת הבית, וגם אי נימא דנעילת דלת הוי אב הוי מחמת דסכ''ס העמיד מחיצה משא''כ היכא דישב על הפתח מאחר דאדם לא הוי מחיצה, א''כ מעשהו יותר מתיחס כמקום עמידה ולכן בהא ודאי הוי תולדה.

**בדינא דהשו''ע דלוחשין על נחשין ועקרבין שלא יזיקו**

1. **והשתא נראה לבאר הא דאיתא בשו''ע סימן שכ''ח סעיף מה דלוחשין על נחשים ועקרבים בשביל שלא יזיקו ואין בכך משום צידה.** ויעוי''ש במ''ב דמבאר דלמרות דע''י הלחש אינו יכול לזוז ממקומו מ''מ מותר כיון דאין זו צידה טבעית, ולפי מה שנתבאר נראה דכיון דליכא במעשיו שם יחס של העמדת מצב הגורם לצידתו אלא רק עשית תוצאה של צידה א''כ אפשר דבהא ליכא לחפצא דמלאכה דעצם התוצאה של צידה לא הוי תוצאה ממשית שמסיבתה איכא למעשהו חפצא דמלאכה. ורק דיש לעיין היכא דע''י לחש יכניסו למקום המשתמר דאי החסרון הוא מחמת דליכא מצודה א''כ בהא הוי כעמד בפניו והכניסו למצודה. ובאמת יעוין בבאר היטב שט''ז סק''ב דמביא משו''ת מהריט''ץ [ישנות] רמה וז''ל, הגע עצמך שראה צבי ואמר לו תא ניא תא ניא ולא עשה בו מעשה ולא הכניסו למקום המשתמר ובא וישב שם עד הערב אין כאן בית מיחוש כיון שלא נגע בו. ומבואר דכל החסרון מחמת דלא הכניסו למקום המשתמר אולם אי יכניסו למקום המשתמר הוי צידה, רק דלפי מה שנקט המשנה ברורה דהוי חסרון בגוף מעשה הצידה דלא הוי בצורה טבעית א''כ צ''ל דתא ניא הוי צורה טבעית דכך הוי צורת האילוף של הבעל חי.

**ובגוף דינא דהשו''ע דצד ע''י לחש אפשר דחסר בעיקר מצבו כניצוד**, מאחר דליכא יחס למצב זה כשינוי בעצם עמידתו של הבעל חי כמו היכא דנמצא במצודה, או צבי שבור דהוי שינוי בצבי, דבזה הוי חשיב כניצוד ועומד לבני אדם.

1. **ישב הראשון על הפתח ומילאהו ובא השני וישב בצידו אף על פי שעמד הראשון והלך לו הראשון חייב והשני פטור הא למה זה דומה לנועל את ביתו לשומרו ונמצא צבי שמור בתוכו.** מבואר במשנתנו שתי חידושים האחד. דעצם ישיבת השני לא הוי גם מעשה צידה. שנית דגם לאחר שהלך הראשון וכעת סיבת הצידה מחמת עמידת השני לא מוטל עליו להסתלק ולהפקיע את צידת הבעל חי.

**ובבאור הראיה מההיא דנועל את ביתו יעוין בראשונים דאיכא בזה ג' פירושים**. או שהיה הבית מגופה ונעל במנעול, או שהי' הצבי קשור ונעל הדלת, והחידוש הוא דאף שהוסיף שמירה פטור, וגם לאחר שניתר הקשר אין מחייבין אותו לפתוח הדלת, ולהנך פירושי אין כונת המשנה לשמור הבית. אלא אפילו לשמור הצבי. אולם איכא בראשונים פירוש נוסף שלא ידע שיש שם צבי ואחר שנעל ביתו לשומרו נודע לו שיש שם צבי פטור מפני שקדמה צידה למחשבה ושוב אין מחייבין אותו לפתוח הצבי דמה דהוה הוה, ולפי פירוש זה עיקר הראיה היא להא דלא מחיבינן ליה להפקיע את מעשיו. ולפי פירוש זה מדוקדק לשון המשנה לשומרו. וברש"י נראה כשני פירושים ראשונים שפירש ונמצא צבי שהוא "ניצוד כבר".

**בבאור הא דליכא תורת מעשה צידה לראשון**

1. **בפשטות היה נראה דליכא בזה שום חידושא דהרי ליכא שום תוצאה של צידה מכח מעשהו.** אולם יעוין בראשונים דמבארים דאיכא בזה חידושא אף על פי שהוא מוסיף שמירה על שמירתו שאם עמד הראשון והלך לו נמצא שמור מכחו, השני פטור. ויעוין עוד ברשב''א בגוונא דצבי קשור ונעל עליו את הדלת וז''ל, ואפילו נתכוין לשמור גם את הצבי, שגם הוא מכלל חפצי ביתו הוא ונועל לשמרו לכתחלה. ויש לעיין דלמאי בעינן להחשיבו כחפצי ביתו סכ'ס ליכא שום תוצאה של צידה מכח מעשהו.

ולפי מה שנתבאר דעיקר מלאכת צידה היא בהעמדת המצודה א''כ אפשר דכל כמה דאיכא משמעות בהעמדתו לענין אי יותר הקשר של הצבי או יעמוד הראשון, א''כ שייך לדון כבר עכשיו את מעשהו כמעשה צידה לענין שיהא מחויב לסלקו לאחר שפקע צידת הראשון, ולפי''ז ניחא הא דהוצרך הרשב''א לדון אותו כחפצי ביתו דנראה דהרשב''א ס''ל דהא דליכא בעמידתו תורת צידה הוי מחמת דלאחר שכבר הצבי ניצוד ליכא יחס במעשיו כלל כלפי הצבי והוי רק מקום עמידה דידה, ולכן היכא דנעל את הדלת דאיכא בזה יחס לצבי, דנעילה מתיחסת למה שנמצא בבית, בהא הוצרך לומר דגם בגוונא דאיכא יחס בפעולה לצבי הוי כשמירה על חפצי ביתו ולא הוי כלל מעשה צידה.

**בבאור הא דלא דיינינן לעמידת השני כמעשה צידה לאחר שהלך הראשון**

1. **יעוין ברשב''א דתמה על הא דמבואר בגמ' דאיכא צד דפטור אבל אסור דאטו אילו צד הראשון ובא שני ונטלו אחר שניצוד מה איסור יש בדבר**, ונראה דכונתו דכל כמה דפטור נמצא דלא דיינינן למעשהו הראשון כצידה וא''כ בשביל לאסור עליו את משך השהיה בעינן לדון את מעשיו כעת כצידה והא פשיטא דלאחר שכבר ניצוד לא שייך לדון את מעשיו כעת כצידה. ובאמת דיש לעיין אמאי ליכא חידושא מכח המצב כעת דבשלמא בנעל כיון דכעת ליכא שום עשיה מצדו א''כ לא שייך לאוסרו אולם בישב על הפתח שכעת איכא מצדו מעשה צידה בשוא''ת אמאי לא מחייב. ויעוין באבני נזר סימן קצג דבתחילה תלה את זה בפלוגתת רב ושמואל בב''מ צג אי משמר כעושה מעשה דמי רק דהוכיח דבמלאכת שבת כו''ע מודו דליכא חפצא דמלאכה במקיים גם אי חשיב שעושה את הקיום, ועדיין צ''ב דאמאי ליכא בזה חידושא.

**ויעוין עוד בתוי''ט דנקט דכל היתרא דשני לאחר שהלך הראשון איירי בגוונא דהשני לא היה צריך לזוז ממקומו** כגון דהראשון נכנס לבית, אולם אי הראשון יצא מהבית והשני שעמד אחריו היה צריך לפנות לו מקום נמצא דהיה שלב שהפתח היה פתוח וא''כ השני עשה מעשה מחודש

**ויעוין באבני נזר דכתב דלפי מה שנקט דגם היכא דהקיום הוי במעשה לא חשיב צידה א''כ יש לומר שהליכת הראשון וישיבת השני בבת אחת**. ואף שמקיים הצידה במעשה ישיבתו. שלולי ישיבתו הי' נפסק הצידה מותר דמקיים הצידה אפילו במעשה מותר.

**בפלוגתת המג''א והתוי''ט אי גם היכא דהפתח היה פתוח איכא לפטורא דהשני**

1. **ובעיקר הא דנקט התוי''ט דבעינן שלא יהא מעשה צידה מחודש יעוין במג''א דפליג עליו** וס''ל דגם היכא דנסתלק צידת הראשון ואח''כ נתחדש צידת השני פטור. וז''ל, ותימה דאטו מי שיש לו תרנגולת בתוך ביתו ונפתחה הפתח יהא אסור לסותמו אלא ע"כ כיון שהוא ניצוד כבר שרי ה"נ כן דהא רש"י כתב דאין זה אלא כשומרו לצבי שהי' לו מאתמול [וכונתו להוכיח מרש''י דהחסרון הוא מחמת עצם הדבר שהיה כבר המצב של ניצוד וכיון דהוא ממשיך את המצב הקודם ליכא בזה צידה], ונ"ל דלשון הר"ן אטעיתיה ע"ש, [וכונתו ללשון הר''ן דהוסיף שמירה על שמירתו, והתוי''ט הבין דכל הך פטורא הוי בגוונא דהוא עומד כמוסיף על שמירת הראשון, ומילא כל כמה דליכא לשמירת הראשון הדר דינא דנחייב] אבל באמת בא הר"ן לומר שאע"פ שמוסיף שמיר' על שמירתו מותר וכ"ש היכא שאינו מוסיף כלום פשיטא דמותר. ודברי המג''א צ''ע דכל כמה דהיה רגע אחד שפקע שמירת הראשון אמאי חשיב כממשיך את הצידה הקודמת.

**ונראה לפי מה שנתבאר בגדר מלאכת צידה** דעיקר ענינה בהעמדת המצב שגורם את הצידה א''כ אפשר דבזה בעינן לדון את היחס למעשהו וכל כמה דנוכל לראות את מעשהו כקיום למצב שכבר קיים תו לא איכפת לן מה דכעת איכא תוצאה של צידה מכח מעשהו דלעולם מעשהו עומד כעשית מצודה ולפי''ז אפשר דס''ל למג''א דגם דהיה באמצע זמן דהבעל חי לא היה ניצוד כיון דסכ''ס לא הוי התעסקות מחודשת דכך הצורה דדלת נפתחת ונסגרת הלכך לא שייך לדון את הסגירה כעת דהעמדת מצודה ויש לדון היכא דכעת תפסו בידו דבזה עשה מעשה מחודש אי בזה חשיב כבר צידה.

**ויעוין עוד בשש''כ פכ''ז הערה קלו דמובא שם מהגרש''ז דמחדש דגם לדידן דפוסקים כהתוי''ט מ''מ היכא שהצבי ישן ונפתחה הדלת לא חשיב צידה מחודשת** אלא המשך הצידה למרות דבצבי ישן מצד עצמו איכא תורת צידה מ''מ היכא דכבר ניצוד לא דינינן ליה כביטול הצידה הראשונה.

**אלא דבעיקר הבאור בפטורא דהשני יעוין ברבינו פרחיה** וז''ל, שהרי מורא הראשון נכנס בלב הצבי. ואילו לא ישב זה השני לא היה הצבי יוצא. ומבואר דמבחינה מציאותית הוי כניצוד גם כשהלך הראשון ולפי''ז לכאורה גם יגיע אחר יהא פטור, ויש לעיין אי מצב זה חשיב כניצוד, ואולי הוי רק סיבה לדון את מעשה השני כהמשך לראשון וצ''ב.

**בבאור התוספתא דהא לא מחויב לסלק בנעל בית ונודע שהיה שם צבי מחמת דקדמה צידה למחשבה**

1. **ולהך פירושא דנעל את הדלת או ישב שם ולא ידע שהיה שם צבי ואח''כ נודע לו דלא מחויב לשחרר את הצבי יעוין בראשונים דמביאים את התוספתא דמבארת דהא דלא מחייבינן ליה לסלק את מעשהו הוי מחמת שקדמה צידה למחשבה.** ויעוין באבנ''ז ס''ס קצג וז''ל, נסתפקתי בזורק חץ בבהמה שלא בכוונה וקודם שהגיעה החץ אל הבהמה נודע לו ונתכוין להורגה אי אמרינן גם כן שפטור שקדמה זריקת החץ למחשבה. או דילמא כיון שקדמה מחשבה להריגה חייב. ונראה מדבריו דהבין בכונת התוספתא דליכא חסרון במעשה צידה רק דהוי דינא דבשביל להתבע על המעשה בעינן למחשבה בהדי המעשה, ובזה דן האבנ''ז אי סגי במה דקודם גמר מעשהו איכא למחשבה. אולם נראה דכונת התוספתא דכיון דליכא סיבה לתובעו על המעשה צידה אלא רק עכשיו דאיכא למחשבה, וכעת כל מה שניתן לתובעו הוי רק על המשך המעשה, א''כ לא חשיב בהכי ''צידה'', ועיקר הכונה הוא דהמעשה שעליו ניתן להתבע כבר נעשה וכעת הוי רק מחשבה בלי מעשה.

**ובעיקר הך דינא דקדמה צידה למחשבה יעוין בבאור הלכה** סעיף ו' ד''ה חייב דמביא מהרמב''ן דליכא כלל איסורא גם מדרבנן לישב ושלמור את הצבי עד שתחשך ויעוין בשער הציון שי''ט סק''ה דתמה מזה על הפמ''ג דנקט דבורר אוכל מתוך פסולת לסעודה שאוכל כעת ולאחמ''כ נמלך להשאיר לסעודה אחרת דלא אריך למעבד הכי דמ''ש מצידה דכל כמה דקדם מעשה למחשבה ליכא כלל איסורא.

**בבאור סיבת פטורא דהראשון היכא דנעל ולא ידע דאיכא צבי**

1. **בעיקר סיבת פטורו על המעשה הראשון יעוין ברמב''ן** וז''ל, דבשעת צידה ודאי דומה לנתכוין להגביה תלוש וחתך מחובר הוא, ואנוס נמי הוא. ומבואר בדבריו דאיכא בזה לפטורא דמתעסק למרות דנתכון לעשות את המעשה דאיכא בו לאיסור, דהרי סגירת הדלת הוא המעשה איסור כל כמה דאיכא בעל חי, רק דכל כמה דליכא בעל חי לא הוי ''מעשה צידה'', ולא הוי כנתכון להגביה את התלוש דלא חישב כלל למעשה המציאותי של תלישה.

**ויש לעיין לפי''ז בנידון הפוסקים בספק פסיק רישא דלשעבר** יעוין בט''ז שט''ז ג' דנקט דליכא בזה איסורא ובבאור הלכה מוכיח כן מהרמב''ן, וברמ''א יו''ד סימן פ''ז סעיף ו' סתם כדעת המרדכי דאיכא בזה איסורא וברעק''א שם מציין לט''ז דפליג. ויעוין בחידושי הגר''ש כתובות סימן ז' דתלה נידון זה בשרש הך חיובא דפסיק רישא אי הוי כאילו נתכון למלאכה ובספק פס''ר לא שייך לדונו כמכוון, או דכיון דפעולתו מכרחת את התוצאה הוי סיבה לחייבו [או דסגי בכונה על עצם המעשה או כבאור הגרש''ש דעיקר החסרון בלא מכוון הוי בשם המעשה ובפס''ר שם המעשה נקבע מאליו]. וא''כ גם בספק פס''ר על הצד דאיכא לאיסור הוא מחויב מכח המעשה, והשתא אי נימא דגם בגוונא דנתכון למעשה שבו איכא לאיסור חשיב מתעסק היכא דלא ידע דאיכא למציאות שמגדירה אותו כמעשה איסור, א''כ לא בעינן לפטורא דלא מכוון אלא איכא בזה לפטורא דמתעסק.

**ובאמת יעוין בחידושי הגר''ש שם דרצה לחלק בין איסור שבת לשאר איסורים.** דכל מה דהתירו הט''ז והרמב''ן הוי רק בשבת ולכן לא קשיא מהא דמהמרדכי דאסר בבשר בחלב, רק דהגר''ש מבאר על פי הא דחזינן בתוס' בכמה דוכתי דפטורא דלא מכוון בשבת מלבד מה דנפטר כשאר איסורים איכא בו גם לפטורא דמחשבת, אולם לפי מה שנתבאר ברמב''ן דאיכא בזה לפטורא דמתעסק מוכרח דהוי סיבת פטור מחודשת, רק דיש לעיין בהא דתלו הט''ז והרמב''ן בפלוגתא דר'ש ור''י ויעוי''ש בגר''ש מה דמבאר את התליה בר''ש ור''י ויש לעיין אי בפטורא דמתעסק שייך להך תליה.

**בדינא דפתיחת מצודה אי איכא בזה איסור סותר**

1. **בהא דמבואר בראשונים דאיכא חידושא בהא דלא מחויב לפתוח את המצודה** יעוין בבאור הלכה סימן שטז סעיף ו דבמזיד אסור לו להנות ומחויב להסתלק, ורק דן היכא דישב בשוגג ולא כמתעסק אי בזה מחויב אח''כ להסתלק, ומדייק מהא דנקטו הראושנים דטעם ההיתר לישב ולשמור עד שתחשך מפני שלא עבר איסור דאורייתא במה שישב מתחלה משמע דהיכא דאיכא איסורא אסור לישב כשנודע לו. ומבואר דליכא איסורא בפתיחת מצודה וכן מבואר במ''ב שט''ז ס''ק כ''ה בהא דפסק הרמב''ם דמפרק מצודה פטור אבל אסור דמביא מהמג''א [וכן איתא במ''מ] דהאיסור הוי רק היכא שמטלטל מחמת איסור טלטול מוקצה. אולם במרכבת המשנה מבאר דהוי מחמת איסור סתירה כמו בכל המלאכות דחייבים על סתירתם רק דהכא הוי מקלקל כיון דליכא בזה ע''מ לצוד. ולכאורה מסוגין מוכח דליכא איסורא.

**ביסוד הרשב''א דמותר לכתחילה לנעול ביתו גם היכא דידוע דאיכא צבי בבית**

1. **יעוין ברשב''א דהוכיח מהירושלמי דמותר לכתחילה לנעול ביתו לשמור ביתו אף על פי שעל ידי כך ניצוד הצבי ממילא ובלבד שלא יתכוין לשמור הצבי בלבד.** וז''ל הירושלמי, ר"י ב"ר בון בשם ר' חנינא היה צבי רץ כדרכו ונתכוין לנעול בעדו ובעד הצבי מותר, ראה תינוק מבעבע בנהר ונתכוין להעלותו ולהעלות נחלה של דגים עמו מותר, ר' יוסי ב"ר בון בשם ר' חנינא היה מפקח בגל ונתכוין להעלותו ולהעלות צרור של זהובים עמו מותר. ומהא דמדמי הירושלמי להנך גוונא דפקו''נ חזינן דגם הכא מותר לכתחילה לכוון לאיסור. ובר''ן תמה עליו דאיך נתיר לו איסור שבת מכח כונתו ומה דמדמי הירושלמי לההיא דפקו''נ הרי בין כה ליכא שייכות בניהם דבפקו''נ הוי היתר של חז''ל שלא ימנע מלהציל ומוכרח דהוי רק דימוי בהא דאיכא גווני דמכוון לאיסור ולא נאסר וגם הכא לאחר שנודע על הצבי למרות דכעת מכוון לאיסור ליכא לו איסורא. **ובבאור דברי הרשב''א איכא ג' דרכים ברבותינו האחרונים,** או דהוי יסוד בעיקר פטורא דלא מכוון גם בשאר איסורים, או דהוי רק במלאכת שבת, או דהוי רק בצידה.

**בבאור היתרא דהרשב''א אי הוי גם בשאר איסורים**

1. **יעוין בשלטי גבורים**. וז''ל, דמצינו למדים דאע"ג דקיי"ל פסיק רישא אסור היינו דוקא שבאותו מעשה דעביד הפ"ר אינו מתכוון ואינו עושה דבר היתר עמו אבל אם באותו פ"ר שעושה עושה ג"כ דבר היתר עמו ומתכוון גם לדבר ההיתר אז אף על גב דקעביד פ"ר ומכוין גם לו שרי וכו', ודבריו תמוהים כמו שתמה הגרש''ש בכתובות סימן ו' וז''ל, ודבריו מכוסין ממני הלא הבועל בשבת מכוון רק לבעילה וכן גורר ספסל וכל דוכתא כן ולא יצוייר כמעט שיעשה אדם מעשה בלא שום כוונה לאיזה מטרה, ואינני עומד כעת בענין זה למצוא צד זכות להמתיק דברי השה"ג.

**ויעוין בשלטי גבורים בסוף דבריו, וז"ל, ואני כתבתי בחידושי דכל מעשה שאפשר לעשות זולת הפסיק רישא אז אפילו עביד אותו מעשה בפ"ר שרי כי לא מתכוון לעשותו בפ"ר ומדברי הרשב''א סיוע גדול לדברי כי ק''ו הם דברי מדבריו עכ"ל**. ויש לעיין מה כונת השלטי גבורים בחידושו. ויעוין במרכבת המשנה שבת פרק א' דמביא הא דאיתא בזבחים דף צ"א ע"ב המתנדב יין מביא ומזלפו ע"ג אישים ופריך והא מכבה ומשני ר' שמעון היא דאמר דבר שאינו מתכוין מותר, והקשה רש"י וא"ת והא פסיק רישא הוא ותירץ דאפשר דמזלף בטפין דקין הילכך אי נמי מזלף בטפין גסים ומכבה דשא"מ הוא עכ''ל. וצ''ע דכל כמה דמזלף בטיפין גסים הוי פס''ר. ומבואר דכל היכא דלא מוכרח מצד מעשהו שיעשה באופן האסור איכא לפטורא דלא מכוון, ולכן מאחר דמצות ניסוך יכולה להתקיים בטיפין דקין והא מכוון לניסוך עדיין איכא בזה לפטורא דלא מכוון, ומבאר המרכה''מ דזהו גם יסוד השלטי גבורים. ומסיים המרכבת המשנה וז''ל, וכה"ג אפשר ליישב דברי הרשב"א הנ"ל דהנועל בעדו ובעד הצבי כיון דנועל הבית לשמרו נמצא אין מגמתו לנעול הבית אלא לשמור מה שבבית והרי אפשר בעולם לשמור בלא נעילה הילכך כי נעל לא מקרי פ"ר. אלא דיש לפקפק הואיל דאעפ"כ השתא ניחא ליה לשמור הבית ע"י נעילה ומתכוון לנעול חשיב פ"ר משא"כ גבי גרירת ספסל דלא ניחא לי' לטלטל דוקא ע"י גרירא אלא כוונתו להעביר ויש ליישב. **ומבואר לפי''ז דעיקר יסוד הרשב''א הוא דכל היכא דהתוצאה של מעשהו יכולה להתקיים באופן המותר איכא בזה עדיין לפטורא דלא מכוון.**

**ויעוין בחידושי הגרש''ש כתובות סימן ו' בסוף דבריו דכתב דהוי בגוונא דנעילת דלת דהוי גרמא** וז''ל, דבצידה שאינו עושה מעשה בגוף בע"ח לצודו בכה''ג דהוי על ידי נעילת דלת והוה רק כגורם אלא דמלאכה זו נעשה בכה"ג וכעין דאמר ר"א בב"ק דף ס' לענין זורה ורוח מסייעתו בכה"ג אין פסיק רישא וגם כוונה משותפת לא מחשיבו להקרא על מעשה נעילת דלת לשם מלאכת צידה אם לא שעושה בכוונה לשם צידה גרידא ובלא"ה אין שם המעשה מתחשבת על שם צידה. וכן נראה במרכבת המשנה יעוי''ש בתחילת דבריו וז''ל, ואי אפשר ליישב דברי הרשב"א אם לא שנאמר דשאני פ"ר דנעילת בית הואיל שאינו עושה הצידה בידים לא דמי לשארי פ"ר והבן זה. ויעוין בחזון יחזקאל דגם מבאר כן בכונת הרשב''א וכן באבנ''ז קצא.

**ובספר הזכרון אהל אברהם עמוד שפב מובא מהגרש''ש דמבאר על פי דרכו דפטורא דלא מכוון הוי בשם המעשה** [ויעוי''ש דמוסיף דהוי רק היכא שהאיסור הוא במעשה של הגברא כמו במלאכת שבת דהחפצא דאיסורא הוא בעשית האדם ובזה ס''ל לר''ש דבעינן את היחס של האדם למשווי ליה למלאכה] ופסיק רישא הוי סיבה להגדיר את המעשה מכח מה דמוכרח מכח מעשהו התוצאה האסורה. ומחדש הגרש''ש דלפי'ז היכא דאיכא משמעות אחרת למעשה לא יהני מה שמוכרח ממנו תוצאה אסורה למשווי בשם האיסור דאיכא מכח התוצאה, ולכן בסגירת בית כיון דעל פי רוב סגירת הדלת היא כדי לשמור את הבית לכן שם המעשה הוא ''שמירת הבית'' ולא צידת הבע''ח, ורק כשמכוון רק לצוד את הבע''ח בזה נתחלף ע''י כונתו שם המעשה ל''מעשה צידה''.

**ויעוי''ש דמבאר לפי''ז דהא דהתירו הט''ז והרמב''ן בספק פ''ר הוי רק בגוונא דהיחס בין המעשה לתוצאה האסורה הוא מקרי** **ולא בעצם**, כמו בסגירת תיבה שספק אי יש בה זבובים דכל מה דמשווי ליה מעשה צידה הוי הזימון של הזבובים לתיבה בשעת הסגירה, ובזה בעינן את כונתו לאשוויי לשם המעשה ולפי''ז החילוק בין ודאי פס''ר לספק פס''ר הוא בהא דודאי פס''ר הוי תוצאה שמוכרחת מעצם מעשהו ולא מכח מקרה מזדמן.

**ובעיקר יסוד הרשב''א אי הוי גם בשאר איסורים מצינו במחנה ישראל לרבינו הח''ח פרק ל''א בהערה [אשר הושמטה בהוצאות מאוחרות יותר] דמשווה את הנידון של צידת צבי לריבוי בשיעורין,** מאחר דעיקר המעשה הוא הנעילת דלת והצידה שבמעשה נחשבת כריבוי בשיעורין והרשב''א לשיטתו שריבוי בשיעורין אסור רק מדרבנן ובאופן שאינו מוסיף בטירחה לא אסרו רבנן, והר''ן ס''ל דהוי איסור דאוריתא. [ויעוין עוד באהבת חסד פ''ז נתיב החסד סק''ב דהוכיח מהא דמבואר בפסחים דף כו דאיכא איסורא בלצורכו וצורכה למאן דסבר דלא אפשר וקא מכוון אסור כשיטת הר''ן דאסור לנעול את ביתו לשומרו אם עי''ז איכא צידה ומבואר דמדמי ליה ללא אפשר וצ''ב. וביותר צ''ע מהא דמבואר במשנה ברורה שי''ח סקי''ג דכתב שבספרו אהבת חסד פ''ז הביא ראיה מגמרא לשיטת הר''ן דריבוי בשיעורין אסור מה''ת ומבואר כמו שכתב בספרו מחנה ישראל דהך פלוגתא מישך שייכא לריבוי בשיעורין וצ''ב.

**ובעיקר מה דנקט דחשיב ריבוי בשיעורין יעוין בשו"ת ארץ צבי** (סי' ע"ה), דתמה עליו וז"ל, דאיך נימא דהרשב"א בצידת צבי, משום ריבוי שיעור קאתי עלה, כיון דבנעילת ביתו ליכא צידה כלל, דמה ששומר שאר חפצים שבבית, ליכא צידה, רק בצבי שהוא בע"ח, וע"כ ל"ח ריבוי שיעור, אלא כשגם המקצת של היתר הוא מלאכה, כגון המבשל לצורך אוכל נפש ביום טוב, או בחולה שיב"ס, רק שמותר, אזי חשיב ריבוי שיעור, משא"כ נועל ביתו, דלולי הצבי, אין בנעילה צידה כלל, א"כ כל הצידה רק בצבי, הא למה זה דומה, להיוצא בש"ק לבוש במלבושיו, ומוציא גם משא, דפשיטא דלא חשיב ריבוי שיעור, כיון שבמלבושיו, אין בהם מלאכת הוצאה, אם כן עיקר הוצאה הוא רק בהמשא שמוציא, דאל"כ בטלת כל מלאכת הוצאה עכת"ד.

**ונראה מבואר בדבריהם דריבוי בשיעורין ענינו היכא דבגוף המעשה ליכא תביעה כיון דאיכא בו תוצאה המותרת אלא רק מכח התוצאה ע''י דאיכא בו גם תוצאה אסורה,** וה''ה גם הכא כיון דבנעילת הדלת מצד עצמה ליכא יחס לצידה דאיכא בזה מטרה לשמירת הבית, א''כ נמצא שכל הסיבה לאסור את המעשה נובע מכח התוצאה הנוספת דאיכא במעשה.

**ויעוין עוד בתהלה לדוד שכ''ח אות י''ח דגם מדמי ליה לריבוי בשיעורין** עד כדי שתמה דמ''ש הכא דמתירין רבוי בשיעורין וז''ל, ושכלי קטן מהכיל דבר זה דא"כ למה ריבוי בשיעורא אסור, ולמה לא יכרתו העוקץ שיש בו ג', והא בפק"נ אף הר"ן ז"ל מודה [דע''י דמותר לצורך דבר המותר מותר גם לשאר דברים כההיא דמנחות דמותר להעלות דגים עם התינוק], ולא אמצא שום חילוק, רק לומר, דהתם הוי דברים נפרדים, וההיתר לדעת הרשב"א ז"ל, או הפק"נ לדעת הר"ן ז"ל, הוא בפ"ע, ולכן יש בו כח להתיר גם את דבר הרשות, אבל לרבויי בשיעורא, הדבר מעורב בהיתר או בהפק"נ, ולכן אין כח בההיתר או בהפק"נ להתירו, ולע"ע אין לי תי' אחר עד יערה הרוח ממרום, עכ"ל. וצ''ב.

**בבאור היתרא דהרשב''א אי הוי רק במלאכת שבת**

1. **יעוין בעונג יו''ט א' כ''ח דמבאר דהכלל הוא לא כמו שנקט במרכה''מ דתוצאת השמירה יכולה להתקיים בלי נעילה אלא מחמת דבעצם מעשה הנעילה לא מונח צידה.** וז''ל, דדעת הרשב"א דפ"ר אינו אסור אלא משום דהמעשה שהוא עושה עכשיו א"א להעשות בלי מלאכה שאסרה תורה לעשות בשבת כמו הפוסק ראש העוף א"א לפסוק ראש בלי מלאכת נטילת נשמה או הגורר מטה כסא וספסל גדול א"א לעשות גרירה בלתי אם יהא באפשרו לעשות חריץ שהיא מלאכה אסורה, אבל הכא גבי נעילת בית וצבי בתוכו נעילת בית שהוא עושה אין בה סרך מלאכה רק מחמת שנכנס הצבי בתוכו נעשה בנעילה מלאכת צידה להכי כיון שהוא מכוין לנעילה לצורכו לא איכפת לן במה שמכוין גם לצוד דכיון דנעילה אין בו מלאכה והוא מכוין לנעילה לא איכפת לן בכוונתו לצוד דהוי כוונה לצוד בלי מעשה צידה דמעשה נעילתו שהוא עושה רמינן לי' אנעילת בית ולא על צידת הצבי ולהכי שרי אף במתכוין לצוד אם מתכוין לנעול ביתו ג"כ.

**רק דיעוי''ש דנקט דהוי רק במלאכת שבת דאיכא בהו דין מלאכת מחשבת** וז''ל, ונראה שיש חילוק איסור מלאכת שבת לשארי איסורין דבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה להכי אם אין במעשיו סרך מלאכה והיתר גמור קא עביד רק שנזדמן לו שנעשה מלאכה עם המעשה שהוא צריך לעשות רשאי לעשות מה שצריך לעשות אף לכוין להמלאכה שנעשה ע"י מעשיו להכי רשאי לנעול ביתו אף שניצוד הצבי בתוכו משום דבנעילת דלת ליכא סרך מלאכה.

**ויעוין גם בשבט הלוי ח''ג מ''א דמאריך לבאר בדעת הרשב''א דהוי יסוד במלאכת שבת ויעוין בחלק ט' סימן ס''ט דמחדש על פי זה את היתרו הידוע לעבור ברחוב באופן שנדלק אור לפני הבתים שאדם עובר בהם**. וז''ל, דיסוד מלאכת שבת פעולת מלאכה, וגם שיהי' מלאכת מחשבת אבל מחשבת בלי מלאכה המצטרפת לזה לא אסרה תורה, ואין פלוגתא ביסוד זה בין הרשב"א והר"ן סו"פ האורג לענין נעילת דלת בעוד הצבי בתוכו, אלא דהרשב"א דעתו דנעילת דלת היותה פעולת היתר רגילה אינה מתיחסת לצידה כל זמן שעדין לא חישב עליה, ונמצא שיש תוצאה של צידה בלי פעולת המלאכה והר"ן חולק בזה כיון דסו"ס עושה מעשה צידה מובהקת אנו מצרפים מעשה הנעילה ע"י הדלת להכרח של פס"ר כאלו כיון אליה כשאר מלאכת שבת בפועל, ובזה יש לדון אם דברי הרשב"א הלכה הם או לא. אבל לא כן כשאדם אינו עושה כלום ממש והולך לדרכו לפי תומו ואינו מוסיף אף תנועה אחת למען מלאכה אף שבגרמתו נדלק אור או דבר כיו"ב בזה פשיטא שכל זמן שאינו חושב ממש ללכת למען הדליק וכיו"ב שאין אנו מצרפים הליכתו הרגילה להתוצאה הנ"ל, ואין כאן פעולה של מלאכה, ומובן דאין זה דומה לנדון השכיח היום שדלתות בית נפתחות ע"י עין אלקטרי ע"י הנכנס לתוכו דבזה ודאי איכפת לי' בתוצאה של כניסתו ואסור, משא"כ העובר ברחוב גרידא בלי שום ניחותא הנ"ל.

**בבאור היתרא דהרשב''א אי הוי רק במלאכת צידה**

1. **יעוין בחידושי הגרש''ש כתובות ו' דבתחילה נקט דהרשב"א מחלק בין מלאכת צידה לשאר מלאכות,** דבמלאכת חורש המלאכה היא מה שנעשה חריץ בקרקע וכן בנטילת נשמה כן וכל כה"ג אבל בצידה אין המלאכה מה שהצבי נשמר דהרי לא עשה שום שינוי בהצבי אלא המעשה שעושה שיהיה ניצוד זהו מלאכת צידה ומשו"ה כשעשה הנעילת דלת בשביל מטרה אחרת ג"כ אז אין הנעילה מעשה צידה ומה שהוא ניצד ממילא אינה צידה. ודבר זה מתבאר היטב לפי מה שנתבאר לעיל דמלאכת צידה ענינה בעשית המצב שגורם את הצידה ולכן בעינן שיהא יחס מעשהו כהעמדת מצודה. **ויעוי''ש עוד דמקשה מהגמ' בביצה ל"ו ע"א** דאיתא התם, ת"ש פורשין מחצלת על גבי כוורת דבורים בשבת בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים ובלבד שלא יתכוון לצוד ומקשה המג' מהא דמודה ר''ש בפס''ר א''כ הרי מפורש דגם במלאכת צידה איכא דין פסיק רישא. ויעוי''ש דמוכיח דלרש''י והרמב''ם לא גרסו כן בגמ' ואדרבה ס''ל כמו הרשב''א דבצידה ליכא פס''ר לכה''פ בלא מכוין. ויעוי''ש דמבאר כן גם בשיטת הטור או"ח סי' שט"ז דנקט דמותר לסתום דלת של תיבה דאית בה זבובין כיון דלא מכוין לצודם למרות דהוי פס''ר.

**ויעוין באבן האזל מעשה קרבנות פ''ב ה''א דגם נקט דהוי כלל במלאכת צידה רק דמדמי ליה ליסוד התוס' בזומר וצריך לעצים דהכונה הוי מגוף המלאכה** וז''ל, דזה ודאי דצידה לא שייך אלא אם רוצה לצוד הבע"ח דזה עיקר דין צידה וכמו שכתבו התוס' בשבת דף ע"ג גבי זומר וצריך לעצים דהיכי דאין צריך לעצים אינו חייב משום קוצר אפי' לר' יהודה דמחייב במשאצל"ג וא"כ זה פשוט דאם אינו צריך להצבי וכשיפתח אח"כ הבית יניחו לצאת דאינו שייך בזה גדר צידה ומסתבר שגם הרמב"ן והר"נ יודו בזה, ורק דכאן הוא שבאמת שאף שעכשיו אינו מכוין לצידת הצבי מ"מ בדיעבד שניצוד הצבי לא יניחו אח"כ לצאת מן הבית, ובזה הוא שחולקים הרשב"א עם הרמב"ן והר"נ דהרשב"א סובר דעכ"פ עכשיו דאינו מכוין כלל לצידת הצבי לא מיקרי צידה דצידה לא מיקרי אלא היכי שהוא צריך להבע"ח ורוצה בצידתו, והרמב"ן והר"ן סוברים כיון דבאמת ניחא ליה בדיעבד מה שהצבי ניצוד הוי פס"ר, אבל כל זה הוא בצידה דלא שייך צידה אלא כשהוא צריך להבע"ח וכמו קוצר דאינו חייב אלא כשהוא צריך לעצים, אבל בשאר מלאכות כמו מבעיר ומבשל וכה"ג ודאי אין כאן פטור במה שעושה עוד דבר אחר כיון דעכ"פ עושה מלאכה בפס"ר.

**בבאור דימוי הירושלמי בין מפקח את הגל ומעלה תינוק דמותר לכוון למלאכה נוספת לההיא דנעל את הדלת ובעיקר יסוד היתרא דיומא דמעלה תינוק עם דגים**

1. **כבר הבאנו לעיל הא דהוכיח הר''ן דהוי רק דמיון לדין בפועל ששייך היתר גם בכונה לאיסור,** אולם בפקו''נ הוי טעם אחר דהתם הוי היתרא דחז''ל משום פקו''נ והתם מותר גם היכא דמכוון רק לאיסור, אולם יעוין בגרש''ש לפי דרכו דהוי חסרון בשם המעשה דמבאר דהא דמותר בפקו''נ להתכון לאיסור לא הוי היתרא דחז''ל, אלא דליכא בזה כלל חפצא דמלאכה דמאחר דאיכא מצוה לעשות להך מעשה משום פקו''נ א''כ שם המעשה הוא ''מעשה הצלה'' ובזה לא יהני גם אי יתכוון להדיא לאיסורא כיון דסכ''ס מחויב בהך מעשה ולעולם עומד כמעשה הצלה, וממילא מה דנתכון לאיסור לא קובע שם אחר בהאי מעשה, ולפי''ז הוי אותו יסוד היתרא דנעילת דלת, רק בנעילת דלת כל כמה דנתכון לצוד מהני מחשבתו לקבוע את שם המעשה כמעשה צידה.

**ובאמת דיש לעיין בהך היתרא האמור בר''ן דאיך רבנן התירו איסורא מחמת פקו''נ** דמ''ש מריבוי בשעורין שלא הותר במקום פקו''נ ויעוין בשו"ת מנחת יצחק חלק ה סימן לו אות י' מה דמאריך בזה.

וכבר הבאנו לעיל את התהל''ד דנתקשה בהך היתרא וכתב דהתם הוי דברים נפרדים, וההיתר הוא בפ"ע, ולכן יש בו כח להתיר גם את דבר הרשות, אבל לרבויי בשיעורא, הדבר מעורב בהיתר או בהפק"נ, ולכן אין כח בההיתר או בהפק"נ להתירו וצ''ב.

**ויעוין עוד בביאור הלכה סימן שטז סעיף ז בד''ה הצד וכו'. דדן דכל היתרא דדאיתא ביומא הוי רק היכא דמכוין לצורך שתיהם**, אולם אי מכוין רק לצידה יהא אסור וז''ל, ויש לדחות דהכא קמיכוין רק לרפואה ולא לתועלת שניהם [כההיא דיומא] א"כ דומה למה דאמרינן בפסחים כ"ה לא אפשר וקמיכוין אסור ע"ש ברש"י וגם בסוף הסוגיא לענין שטיחת אבידה דעצם השטיחה הוא כראוי והיינו מן התורה כמו שכתבו הפוסקים, וא"כ ה"ה הכא אף דעצם הפעולה הוא מצוה במקום שרגילין להמית אדם מ"מ גרע במה שהוסיף בכונתו. ומבואר בדבריו דיסוד הך היתרא הוא מכח עצם ההיתר על המעשה דבזה דנים את התוצאה האסורה כמידי דממילא אולם לא הוי יותר מלא אפשר דהיכא דמכוין להדיא לתוצאה האסורה חשיב עשיה כלפי האיסור.

**בישוב קושית האבנ''ז מההיא דביצה דף לו דאסור לפרוס מצודה על הדבורים כדי לצודן גם היכא דכונתו גם להגן על הכורת.**

1. **יעוין באבנ''ז קצא דתמה מההיא דביצה לו דמבואר דאיכא איסורא דצידה בפריסת מחצלת על הכוורת גם בגוונא דנתכון להגן על הדבש**, וביותר מבואר שם דאפילו מתכוין רק בחמה מפני החמה רק שבודאי יצודו אסור משום פסיק רישי'. ובאבנ''ז מיישב לפי דרכו דעיקר יסוד הרשב''א הוא בהך גוונא דצידה בנעילת דלת דהוי גרמא דבזה איכא חילוק בין כוורת לנעילת דלת דבכוורת כיון שבטל אל הדבורים כשעשה מעשה בכוורת כאלו עשה מעשה בדבורים, ובנעילת הדלת רק היכא דנתכון לשמור הצבי לבד בזה עשה הדלת בסיס אל הצבי והוי כאלו עשה מעשה בצבי.

ויעוין בגרש''ש בספר הזכרון אהל אברהם דמיישב לפי דרכו דעיקר יסוד הרשב''א הוי בשם המעשה דפריסת מחצלת מאחר דהוי מעשה סתמי ולא הוי כנעילת דלת דעל פי רוב סגירת הדלת היא כדי לשמור את הבית הלכך המעשה מתפרש כפי כונתו ואי נתכון גם לצוד הוי מעשה צידה.

ובחזון יחזקאל מיישב בפשיטות דבשביל להגן על הכוורת לא היה צריך לכסות את כל החורים גם בצדדים.