37 טבחוה ואכלוה, ואדם המזיק באונס
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

א] כתב הרמב"ן ב"מ דפ"ב:, ז"ל, ומצאתי בתוס' בב"ק שמפרשים אותה משום אדם המזיק, וא"כ למה פטרוהו לדברי האומר אנוס הוא, והלא אדם מועד לעולם בין באונס בין ברצון, והם השיבו שאינו חייב באונסין גדולים וסמכו אותה מן הירושלמי שאמרו בישן ובא חבירו וישן אצלו הוא המועד, וא"א להעמידה דהתם משום דשני פשע בעצמו, וכן מה שאמרו באם היה בעל קורה ראשון ובעל חבית אחרון וכולה מתני', וכן מה שאמרו לפי שאין דרכן של בני אדם להתבונן בדרכים, כלם כשהם אדם המזיק משום פשיעה דניזק פטרו בהם וכו', ועוד הביאו טבח אומן שקלקל דפטור בחנם ואמאי אדם מזיק הוא וכי נמי ס"ל אנוס הוא ליחייב, וזה ודאי קשה עליהם דכיון דמיחייב בשכר אלמא כעין גנבה ואבדה הוא ולאו אונס גדול ולאו אונס קטן הוא ופטרוהו בחנם, אלא שאין באומן הטועה במלאכתו משום מזיק, וסוף דבר כיון שהזכירו חכמים באונס נזקין אבן מונחת בחיקו ולא הכיר בה מעולם ונפל מן הגג ברוח שאינה מצוי', הרי הזכירו סוף האונסין כלם, דרוח שאינה מצוי' אפילו כאותה של אליהו במשמע, דרוח מצוי' הזכירו לענין ש"ח אבל רוח שאינה מצוי' לא הוזכרה בתלמוד אלא לענין אונס דהוא מן האונסין הגדולים שבעולם, עכ"ל.

והנה התוס' בב"ק שם הוכיחו עוד דאדם המזיק באונס פטור, מהא דהניח להן אביהם פרה שאולה וטבחוה ואכלוה משלמין דמי בשר בזול, ואינם חייבין בדמי כולה משום מזיק, והרמב"ן לא השיב ע"ז.

ונ' בדעת הרמב"ן, וכמדומה ששמעתי עיקר הדברים מהגרא"א, דהנה במש"כ הרמב"ן דאדם המזיק באונס גמור חייב, נ' דלאו היינו דחיובו של אדם המזיק הוא על מה שהזיק, ולא מכח מה שלא שמר על עצמו, שהרי אמרו בב"ק ד"ד. דאדם שמירת גופו עליו, והרי דחיובו הוא מכח דשמירת גופו עליו, והא דאדם המזיק באונס גמור חייב, הוא משום שהי' בידו לישמר גם מאונס זה, וכל שלא שימר עצמו ה"ה חייב, ואף אם באה רוח שאינה מצוי' כאותה של אלי', מ"מ כיון שהי' בידו לישמר ממנה ולא לעמוד בראש הגג, ומכח שלא שמר עצמו ועמד בראש הגג נפל והזיק, ה"ה חייב.

ונ' דזה יסוד ד' הרמב"ן דכל שבא הנזק בפשיעת הניזק ה"ה פטור, דכיון דעיקר חיובו של אדם המזיק הוא משום דשמירת גופו עליו, הרי דאין מוטל עליו לשמור מנזקים הבאים ע"י פשיעת הניזק, דבזה אדרבה מוטל על הניזק לשמור, וע"כ אינו חייב בנזקים אלו.

ועד"ז יל"פ גם במש"כ הרמב"ן דאין באומן הטועה במלאכתו משום מזיק, דכיון דהא דמזיק חייב הוא משום שעליו לישמר מהיזק זה, הרי דכל דעביד מדעת הבעלים ע"ד שלא לישמר טפי מהכי, ליכא לעיקר החיוב דמזיק.

ולפ"ז נ', דכל הא דאדם המזיק באונס חייב, הוא רק כשהי' לו לשמור שלא יזיק לממון זה, אך בטבחוה ואכלוה שהיו סבורין שהוא שלהן ולא הי' עליהן כלל לישמר שלא להזיק לממון זה, ה"ה פטורין, דרק בממון שמוטל עליו לישמר שלא יזיקנו, מוטל עליו לשמור גם מהיזק רחוק, וכל שלא שמר והזיק ה"ה חייב, אך בממון שאין מוטל עליו לשמור שלא יזיקנו, אין מוטל עליו לחוש לצד רחוק שמא מוטל עליו לשמור ממנו, ודו"ק.

ועד"ז מתפרש מש"כ בקה"י ב"ק סימן כ"ד לישב, דשאני מזיק באונס דמעשה ההיזק אסור לו לעשותו, ואך שהי' אנוס במה שהגיע לכך, ומשא"כ בטבחוה ואכלוה שהי' מותר להן לעשות כן, אינם חייבין מדין מזיק, ונ' דזה מתפרש ג"כ ע"פ הנ"ל, דבכל מזיק באונס, כיון שאינו רשאי לעשות את ההיזק עצמו, גם מוטל עליו לישמר שלא לעשותו אפי' באונס, אך ביתומים שטבחו ואכלו את הפרה, כיון שהי' מותר להן לעשות כן, ליכא ע"ז חיוב שמירת גופו כלל.

ועיקר הך מילתא דגם חיוב אדם המזיק הוא משום דשמירת גופו עליו, ועליו לישמר שלא יזיקנו, נ' ללמוד כן מד' הרמב"ן במלחמות ס"פ הכונס, שמתחילה פירש לסוגיא דהתם, דכל דל"ה לי' לאסוקי אדעתי' פטור אף באשו משום חציו, משום דא"ל אילו הוה ידענא הכי הוינא מינטר טפי, וכתב דה"ט הוא רק במדליק אש בתוך של חבירו ועברה הדליקה והלכה לצד האחר והדליק את הגדיש דפשיעה בעלמא היא, אבל לא במדליק גדישו של חבירו ממש בידים ולא בההוא גברא דבטש בכספתא דאיהו חייב בכל דמאי הו"ל גבי' דאזקתי', ושוב חזר בו הרמב"ן וכתב ע"פ הירושלמי, ז"ל, דלא איתמר נטירותא דהכי קבילי עלי ודהכי לא קבילי עלי, אלא גבי משאיל וכו', אבל במזיק שבשל חבירו ודאי חייב בכל אי משום חציו אי משום ממונו, דהא לאו משום דקביל עלי' נטירותא דהאי מחייבינן לי', אלא משום דרמיא עלי' נטירותא דגופי' או דממוני' דרחמנא חייבי' בהכי ואע"ג דלא ידע במאי דאזיק כלל, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הרמב"ן, דחיובא דאדם המזיק הוא משום דרמיא עלי' נטירותא דגופי', גם ממה שפירש בתחילה דכל דל"ה לי' לאסוקי אדעתי' פטור אף באשו משום חציו, משום דא"ל אילו הוה ידענא הכי הוינא מינטר טפי, ורק במזיק בידים ממש חייב משום דמאי הו"ל גבי' דאזקתי', הרי מבו' דגם באדם המזיק עיקר חיובו הוא משום דהי' לו לשמור על עצמו, ובאמת כן נ' גם ממש"א בגמ' דהזיקתו משלמת של זהב דאמר לה מאי הו"ל גבי' דאזקתי', והרי דבלא"ה היתה פטורה, משום שלא הי' לה לישמר מזה, אך יש לדחות, דבלא ה"ט הי' חשוב שבא הנזק בפשיעת הניזק, וע"כ היתה פטורה.

ונ' דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהגם דאדם המזיק באונס חייב, אך הרי היינו משום שמוטל עליו לישמר גם מן האונסין, ונתבאר דכ"ז הוא כשעליו לישמר מלהזיק לחפץ זה, דיש עליו לישמר מלהזיקו אף באונס, אך כל שלא הי' עליו לישמר מלהזיק לחפץ זה, ליכא בזה לחיובא דאדם המזיק באונס, ומה"ט ביתומים שסבורין שהבהמה שלהם לא מחייבי משום אדם המזיק, כיון שלא הי' עליהן לישמר מלהזיק לבהמה זו.

ולפ"ז נ' דה"נ הוא היכא דל"ה לי' לאסוקי אדעתא דהוי הדינר של זהב, הרי אין עליו חיוב לישמר מלהזיקו רק בערך דדינר כסף, וע"כ הי' לנו לפטרו, ואך דאמרינן מאי הו"ל גבי' דאזקתי', והיינו דכל הא דא"צ לישמר מנזק דינר זהב, הוא רק לגבי דא"צ לשמור על אשו וכיו"ב, אך אין לו להזיקו בידים גם מכח הצד דה"ז דינר של זהב, וע"כ ה"ה חייב.

ואמנם צ"ע היאך כ"ז מתישב בל' הרמב"ן דא"ל אילו הוה ידענא דהכי הוא הוינא מינטר טפי, אך י"ל דמכוון הרמב"ן הוא, דלעולם עיקר פטורו הוא משום דאנוס הוא דלא ידע שצריך לישמר מנזק זה, ואך דמצי הניזק למימר לי' דלא חשיב כאנוס כלל, שהרי בלא"ה הי' לו לישמר מלהזיק ולא נשמר, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דא"ל אילו הוה ידענא דהכי הוא הוינא מינטר טפי, ונמצא שמה שאירע הנזק הוא מכח שלא ידע שעליו לישמר מנזק זה, וע"כ הוא דפטור.