כסף - בדין קניני ישראל וגוי, ובדעת רש_י בזה, רר_ג
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

נחלקו תו' והרמב"ן לרבי יוחנן דמעות קונות מדאו' אם במתנה שאין כסף יקנה במשיכה דד' תו' בע"ז דע"א שקונה [וכ"כ במרדכי בהזהב בשם ר"י] ודעת הרמב"ן שהובא בריטב"א בב"מ דמ"ז ע"ב וכ"כ הריטב"א בע"ז דע"א דאפילו במקום שאין כסף ג"כ אין משיכה קונה מה"ת.

והנה בד' תו יל"פ בב' פנים האחד שהוא דין שבמקום שאפשר לעשות קנין עדיף צריך לעשות והב' שהוא דין שאין משיכה קונה במקום שהוא מחוסר כסף והנה מדברי המרדכי בב"מ שדימה זה לדין האו"ז שכתב שבמקום שאין אפשרות של משיכה קונה כסף בגוי ולמד מזה להיפוך ג"כ בפשוטו נראה להוכיח שהוא דין שצריך לעשות הקנין העדיף וכ"ה לשון הריטב"א בע"ז שהביא בשם תו' עי"ש. אולם בדעת המרדכי אינו מוכרח די"ל שגם כלפי משיכה יסוד הדין שלא יהיה מחוסר משיכה ולא משום שאפשר בקנין עדיף [אלא שיש לעורר הרי בעובר דמיירי באו"ז אף שאין אפשרות של משיכה משום שאינו נחשב משיכה כלפי העובר אבל מ"מ מחסר הכנסה לרשותו שהרי עכ"פ אפשר בחצר ודו"ק וי"ל שמשיכה וכסף המה ב' הפעולות הנעשות בדרך הרגיל לגמר מקח ואם יש אפשרות למשוך ואיננו מושך נחשב שלא נגמר המקח משא"כ חצר הוא דבר הנעשה אח"כ ובשגם אינו בהכרח שיש ללוקח חצר ואינו מכלל דרך המקח ודו"ק]

והנה בקצוה"ח מבואר שאם כבר שילם במלוה קונה במשיכה לדעת התו' וה"ה אם שילם שלא לשם קנין ואם הוא דין שלא יהיה מחוסר כסף פשוט כן אבל אם הוא דין לעשות קנין עדיף היה מקום לדון בזה אם אזלינן בתר השתא שכבר אין אפשרות. ובדעת הב"ח והש"ך ביו"ד שמבואר בהם שבשילם במלוה אינו קונה במשיכה ולכאו' מוכח שאין היסוד שהוא מחוסר כסף שהרי אינו מחוסר אולם יש לדון בדעתם שיש להחשיב ג"כ כמחוסר כסף שאין אפשרות שיגמר זכייתו במלוה עד שיקום לקנות החפץ במשיכה שהרי כיון שמלוה אינו קונה א"א שיזכהו בתורת דמי הדבר קודם שיזכה בהפץ כיון שאין זכייתו במלוה עושה קנין וממילא לעולם בשעת משיכהנחשב למחוסר כסף ויש לדון טובא בזה אם מ"מ כיון שממילא כאחת עם המשיכה יקנה הכסף שוב אינו נחשב למחוסר כסף ועיין בזה.

והנה בפשוטו מוכח בתו' שהיסוד משום מחוסר כסף ולא משום שצריך לעשות הקנין העדיף ממה שבארו בדע"ב לגבי גזל ב"נ פמש"פ שנחשב כמכירה אף שאין כאן מכירה משום שבאיסורא אתי לידיה והנה זה סברא להחשיב למחוסר כסף אבל לכאו' אין כאן אפשרות של מעשה קנין של כסף ודו"ק היטב.

[ובגוף דבריהם יש להבין שלכאו' ממ"נ אם מוחל הישראל למה לא יחשב כמתנה ולכאו' ההכרח שאין כאן מחילה להחשיב מתנה ורק מחילה על התביעה וקונה מכח הקניני גזלה אולם צ"ב שהרי מבואר בתו' שיש חיוב אונסין במשיכה בגוי אף אם אינו מועיל לקנין וא"כ הרי יש לו קניני גזלה לכאו' וההכרח לומר שאף שיש חיוב אונסין אין קניני גזלה ואם יש לו קניני גזלה תלוי אם משיכה קונה שכלפי זה תלוי במחוסר כסף וצ"ע. שוב נתבוננתי שזה אינו שהרי מוכח שבישראל יש קניני גזלה אף לר"י שמשיכה אינו דין תורה והרי קניני גזלה הוא דין דאו' הנלמד מקרא דשינוי קונה ואי נימא דחצר שאני לתו' היה אפשר לדחות שמדאו' רק בחצר יש קניני גזלה אבל למה שיתבאר להוכיח דגם חצר אינו קונה לתו' במחוסר כסף ההכרח שיש קניני גזלה וצ"ל שכאן אין הכונה קניני גזלה רק במצב זה שהוא גזול בידו קונה כל שאין הבעלים מעכבין אף שאין כאן דעת מקנה גמור ליחשב כמתנה וצ"ב יסוד הדבר בזה].

והנה יש לדון לתו' היאך הדין בחצר אם קונה במכירה דאם היסוד שאין קונה במחוסר כסף קנינים של הכנסה לרשות מסתבר ללמוד מזה גם לחצר וכן נקט בקצוה"ח סימן קצ"ח סק"א וסימן שס"א סק"א, ובמשנ"ב בהלכות לולב נקט לא כן ואם הוא דין שצריך לעשות הקנין העדיף מסברא אין לנו לחדש ששייך גם לחצר.

ונראה להביא ראיה שגם חצר אינו קונה ממ"ש נכסי יתומים הרי הם כהקדש ולא קנו אלא בכספא ובטור סקצ"ח מבואר שיסוד הדין הוא משום שהעמידו דבריהם על דין תורה והנה המשמעות בהדיא שאף חצר לא יקנה שזה הרי דרך כל לוקח מקח להביא לחצרו וג"ז נתמעט ממ"ש דלא קנו אלא בכספא וא"כ ראיה שאף חצר אינו קונה מדאו' כהקצוה"ח. וביותר מוכח כן במרדכי בגיטין שנתקשה במ"ש בגמרא שם שהטעם שיתומים קונים בכסף משום דנכסי יתומים הרי הם כהקדש למה לא אמרו משום שמדאו' קונה בכסף העמידו על דין תורה ותירץ דהגמרא נקט טעם שיועיל גם לר"ל והרי נ"מ גם לר"י לענין חצר שהוא נ"מ פשוטה ביותר והיאך כתב שלר"י הו"מ למימר שהעמידו דבריהם על דין תורה וע"כ דחצר ג"כ אינו קונה מדאו' במחוסר כסף [ומה שחצר קונה בגנבה היינו משום שכלפי להיות כגנב אינו שייך למחוסר כסף רק לקנות לגמרי כמבואר בתו' בע"ז].[[1]](#footnote-2) גם יש קצת ראיה ממ"ש בגמרא להוכיח שמשיכה בעו"כ קונה ממה שנהרג על פמש"פ ולא דחו שהיה כולו בתוך ידו שקונה מדין יד ש"מ שאם משיכה אינה קונה אף יד וחצר אינם קונים, ואולם לשיטת תו' גופיה יש לדחות יותר שהרי לענין חיוב לד' תו' אי"צ שיהיה קנין וודאי חייב במשיכה וא"כ ממילא י"ל שהיה משמעות שב"נ נהרג על פמש"פ כפרוטה שנהרג ע"י מעשה קנין לחוד. עי' חזו"א בכורות שנקט דחצר ודאי קונה, ועיי"ש שכתב דהא דמייתינן מהא דנהרג על פמשו"פ הוא משום דאיירי אף בשקנאו במשיכה, ועיי"ש שכתב עוד, דכה"ג שמשכו תחילה, תו לא יתחייב גם כשהכניסו לחצרו, שהרי כבר ציערו לישראל תחילה, ועדין לא קנאו, עיי"ש, וצ"ע, עוד יש לדחות כמו שיבואר להלן בדעת הרמב"ן שרק בגוי שלא נאמר בו חצר כן הוא שאם משיכה אינה קונה אף חצר אינו קונה כיון שלא נאמר בו חצר משא"כ לגבי ישראל שמצינו בו חצר בגנבה וקצרתי כאן.

ומאידך יש לדון להוכיח לד' התו' שחצר יקנה במחוסר כסף שיש להקשות טובא לתו' שמשיכה בעצם קונה מנ"ל שבמחוסר כסף אינו קונה וע"כ דמסברא אחר שכסף קונה אמרינן שאין לנו לחדש על קנין אחר שקונה במקום שמחוסר כסף ומעתה יש לתמוה דא"כ לענין קרקע ג"כ נימא הכי לגבי חזקה שקונה בקרקע שלא יקנה במקום שמחוסר כסף והרי הקראי דמייתי בקדושין על חזקה אינם במחוסר כסף והוא פליאה עצומה והיה נראה מכח זה לחלק בין קנין שכתוב מפורש לקנין שאינו מפורש שבקנין שכתוב מפורש אין לנו לחלק רק לענין משיכה שאינו קנין שמבואר בתורה ורק מסברא אמרינן שאל"כ במה יקנה בזה אמרינן שאין לנו הסברא אלא רק במקום שאינו מחוסר כסף אבל במקום כסף אין לנו ראיה שקונה אבל א"כ הרי חצר שהקנין מבואר בתורה שנלמד מגנב היה מן הדין שיקנה גם במחוסר כסף ושמא יש לחלק בין חזקה למשיכה שחזקה הוא מעשה בעלים יותר שהוא מעשה המוכיח שהוא כבר בעלים ואם הוא קנין יקנה אף במחוסר כסף משא"כ משיכה וצ"ב. או דנימא דשאני חזקה שהפסוק מיירי לענין קנין בזה אמרינן דכיון שאתי לאוריי שנקנה קנין גמור בחזקה אין לנו לחדש שרק במקום שאינו מחוסר כסף משא"כ חצר שהפסוק לא נאמר לגבי קנין שיהיה שלו ויל"ע בזה.

העירוני שאי נימא כן יהיה ראיה מהראשונים בב"מ ד"י שחולקין על התו' ממה שהקשו למה לחכמים לתקן משיכה תפ"ל משום ד"א ואי נימא שחצר שוה למשיכה הרי לא תקנו כלום על משיכה שתקנו רק שאין צריך דוקא כסף שאם היה צריך כסף הרי גם ד"א לא היה קונה שגם חצר אינו קונה במחוסר כסף וממילא בחדא תקנה קונה גם משיכה וראיה שחצר אין צריך לתקנה ורק משיכה צריך לתקנה והנה עיקר קושית הראשונים יש לומר שקאי על עיקר הדין שנכסים שאין להם אחריות נקנים במשיכה אף אי אינו תקנה אולם לשון הר"ן בקושיתו למה הוצרכו לתקן והוא ראיה נפלאה בדעת הר"ן.

בעיקר הענין אי נימא שהוא דין שלא יהיה מחוסר כסף יש לבאר לפ"ז דע"ז הוא שאמרו בבכורות דמהני תנאי של הבעלים שרוצה לקנות בכסף אף שמשיכה אינו קונה ובקצוה"ח סקצ"ח הביא מזה שיועיל תנאי לקנות בכסף אחר שבטלו חכמים קנין כסף ועיין מזה במהרי"ט אלגאזי וי"ל שלא שייך תנאי לקנות בקנינים שאינם קנין ורק כלפי דין זה שיסודו הוא דין זכות של הבעלים שלא יקנו מהן בלא דמים ואינו דין שאינו חשוב קנין כל עיקר כלפי זה יש להבין שמהני מחילת בעלים יותר ודו"ק היטב.

כמו"כ יש להבין כלפי מה שבפשוטו קנין משיכה מהני לדינים דאו' וי"ל שאף אם אין דין הפקר ב"ד להקנות [ושוב יש מקום גדול להבין שלא אמרינן שרבנן יפקירו בשביל להכשיר הקרקע להקנות שבמקום שאין יסוד הדין דין של הפקר לא הפקירו ומה"ט לגבי קטן המקנה סוברים הרבה ראשונים שלא מהני לענין דאו'] מ"מ הכא שייך דין של הפקר ב"ד שעיקר הדין כאן הוא דין של הפקעת זכות שלא יעכב משום מה שמגיע לו כסף והוא ביסודו שלילת הכח מה שיש לו בבעלותו וממילא בזה יש לחכמים כח ודו"ק.

ב

בשיטת הראשונים שמתנה ג"כ אינו קונה משיכה וזהו גם שיטת רש"י בסוגיא דע"ז שפירש ההיא דפרדשני דמייתי בגמרא ראיה שמשיכה קונה דמיירי במתנה הנה יש משמעות שגם חצר אינה קונה יעויין שם בריטב"א שפירש הענין שהיו נותנים להם המתנות בשביל שיעשו להם טובות ולא הוו הדרי בהו אחר שלא עשו להם הטובות ומשמע שהיה לאחר זמן וכאורחא דמילתא הביאו לביתם ומ"מ מייתי ממה שלא הדרי דמשיכה קונה והיינו שאם משיכה אינה קונה אף לא יקנו ע"י מה שהביאו לביתם.

עוד יש להוכיח כן בשיטת רש"י גופיה שנראה בדבריו בכתובות דל"א שהגבהה היינו יד והרי משמע שגם מדברים שדרכם להגביה מייתי עיין ברש"י בפירוש השני דמיירי מקב חיטין ומבואר שבגוי אין קונה הגבהה וכן מוכח כל הסוגיא והרי הגבהה היינו חצר מוכח דאי משיכה אינה קונה אף חצר אינו קונה וקשיא שהרי הרמב"ן כתב דישראל לר"י שמשיכה אינה קונה מדאו' יקנה מתנה ע"י חצר וא"כ ה"ה גוי למ"ד שאינו קונה במשיכה מ"מ יקנה בחצר.

אולם באמת שהרי מפורש כלפי גוי גם לגבי גזלה שאינו קונה בחצר שהרי לפרש"י כל הסוגיא מיירי לענין חיובי גזלה ומייתי מעיקר הדין שגוי נעשה גזלן ומייתי מהא דב"נ נעשה גזלן ומאי מייתי דילמא על ידי חצר וכאן אינו שייך הדחיה שדחינו לעיל דמשמע ליה דומיא דסתם גזלה שכולל אופן של משיכה שהרי הנידון על כל גזלה [ועיין בריטב"א שכתב דהגמרא מצי להקשות גם על עיקר הדין ששנינו גזל בב"נ עי"ש] וביותר מוכרח כן בשיטת רש"י במה שפירש תירוץ הגמרא לא ניתן להישבון דהיינו שכל גזלן לא ניתן להישבון שאין כלל חיוב השבה בגוי שאינו נעשה גזלן והרי במימרא זו לא הוזכר כלל שלא הכניס לחצרו והיאך אפשר לומר בסתמא שאין בב"נ חיוב השבה וניקו ונימא רק משום שלא הכניס לחצרו הרי כללא קתני עיקר היסוד שאין חיוב של גזלה בב"נ והיינו בהכרח משום שאין חצר קונה כלל בגוי. וגם הריטב"א פירש בזה כרש"י [אולם יש לציין דברי הריטב"א בעירובין דס"ב והרשב"א שם שפירשו כתו' עי"ש].

[ויש מקום עיון בסוגיא לפרש"י במאי דמבואר שלא היה לו להתחייב בלא קנין הרי רבינא גופיה דמיירי בסוגיא שם סובר בסוגיא דכתובות דל"א דאף משיכה ברה"ר קונה לענין גזלן אף שאינו משיכה לשאר דינים וא"כ הרי חזינן דגזלה שאני שאי"צ גדרי קנינים וא"כ מאי מייתי דילמא אף אם משיכה אינה קונה בב"נ מ"מ לענין גזלה מהני וי"ל דשאני ישראל שמשיכה קונה בו כיון שעיקר משיכה קונה משו"ה לענין גנב סגי בהוצאה וממילא סגי בחלק זה של משיכה משא"כ בב"נ אם משיכה אינו קנין כלל לא היה מועיל ודו"ק].

ולכאו' צ"ל [ולזה העירני הגרר"ש] שכל מ"ש הרמב"ן שחצר קונה אפילו במקום שמשיכה אינה קונה הוא דוקא לגבי ישראל שיש מקרא שחצר קונה משא"כ לגבי גוי שאם נתמעט שמשיכה אינה קונה ונשתנה דינו מישראל ה"ה שאין ללמוד שיקנה בו חצר כישראל ובפרט שקנינים אלו יש להם צד השוה שהמה גדר של הכנסה לרשותו ודאי שסברא גדולה הוא לומר שאחר שמצינו שנתמעט גוי ממשיכה שוב אין לנו ללמוד חצר בגוי ממה שמצינו שקונה בישראל שהרי חזינן שלענינן חצר נשתנה דינו מישראל.

אולם אינו מספיק [והעירני לזה הגרר"ש] שהרי לביאור הראשונים נידון הסוגיא הוא דמייתי לרבי יוחנן שמשיכה קונה לאפוקי מהצד לומר שאף לר"י משיכה לא קונה בגוי והיינו שאין דורשים כלל עמיתך וא"כ דין קנין גוי וישראל שוים וא"כ אף לענין חצר מנ"ל לפלוגי בינייהו, וביותר שהרי אשכחן ברמב"ן במלחמות בפסחים שסובר שאגב קונה בגוי אף שלא נאמר הפסוק אלא בישראל וא"כ אף לענין חצר נימא שיקנה בגוי אף שלא נאמר אלא בישראל הרי חזינן שלמדין קניני גוי מקניני ישראל.

ויש ליישב דלמאי דס"ד השתא שמשיכה בגוי אינה קונה אף שקונה בישראל גם לרבי יוחנן עכ"פ מדרבנן ומה ראו חכמים לחלק בתקנתם וע"כ ששאני ישראל שמצינו בו קנינים של הכנסה לרשות מדאו' כחצר והוסיפו חכמים לתקן משיכה משא"כ גוי שכל קניניו בכסף עכ"פ מהחילוק לענין משיכה מוכרח שאין גוי קונה בחצר ודו"ק היטב, אולם עדיין אינו מחוור היטב ולמה שית' להלן בשיטת רש"י יתבאר שיטת רש"י מזוקקת היטב בס"ד לבאר גם פרט זה.

ג

הנה בדעת רש"י היה נראה שבאמת אין שום חילוק בין חצר למשיכה ולית ליה מ"ש הרמב"ן שאף אם משיכה אינה קונה במתנה מדאו' מ"מ חצר קונה שאין חלק בין חצר למשיכה שהרי בדעת רש"י בכתובות היה נראה שכל הגבהה קונה מדין יד וזהו היד האמורה בתורה וחצר מדין יד ולא מצינו חילוקים בין משיכה להגבהה וכולהו בני חדא ביקתא נינהו והרי אם משיכה דרבנן ה"ה הגבהה דרבנן וממילא ה"ה חצר ומזה היה נראה שאף חצר שוה ממש למשיכה והגבהה ולית ליה מה שתירץ הרמב"ן היאך יקנה מתנה [אשר הוא קשה גם לפי שיטתו בע"ז שמבואר שם שסובר שגם מתנה אינה נקנית במשיכה אם צריך דוקא כסף].

ונראה שלרש"י התרוץ על קושית הרמב"ן להצד שמשיכה אינה קונה מדאו' היאך יקנה מתנה כמ"ש החת"ס שיש אופן שהקנין בו מסברא בלא מעשה קנין והוא כשנגמר המקח לגמרי והובא לרשותו ונסתלקו הבעלים הראשונים מהמקח מכל וכל הוא קונה מדאו' וזה היה נראה בלשון רש"י בבכורות במ"ש לפרש מ"ש שם בגמרא להקשות אימא ישראל מנכרי אינו קונה מתנה וכתב רש"י כלל וכלל לא עד שתבא לרשותו של ישראל לא קני ואין משמע שכיון על קנין חצר [ויש אחרונים שפרשו כן עיין במהרי"ט אלגאזי] שהיה לו לומר שקונה בחצר ועוד שהרי משמע שכה"ג יפרש גם על מה שאמרו בהמשך כלפי עו"כ הקונה מישראל והרי שם אין גוי קונה בחצר אם אינו קונה במשיכה כמו שכבר הכרחנו מהסוגיא דע"ז לפרש"י שאין חצר קונה בגוי אם אין משיכה קונה בו, אולם אינו מוכרח שבאמת יפרש רש"י כן גם על הא דעו"כ מישראל.

וביותר מוכרח כן, מקו' המהריט"א, דאם כל הא דפריך דכלל וכלל לא היינו דלא יהני לא כסף ולא משיכה אך חצר יהני, א"כ מאי משני עלה דהשתא גופו קני ממונו לא כ"ש, הרי כבר אמרו לעיל מינה דלא ילפי' ממונו מגופו, ובע"כ דהכא מכוון הגמ' דלא יקנה כלל, וע"ז שפיר ילפינן ממונו מגופו, וכמש"כ בתוס' חיצוניות, ולפ"ד החת"ס הוא מיושב היטב, דילפי' ממונו מגופו שנתנה בו תורה מעשה קנין.

אבל היה נראה בכונתו כהחת"ס ואדרבא אין חילוק בין חצר למשיכה לשיטת רש"י ובאמת שזה גופא הטעם מה שאין קונה ישראל אפילו בחצר [ואפילו במתנה שהרי אין חילוק בין מכירה למתנה לדעת רש"י] אף שלכאו' מה ענין חצר אצל משיכה ואם נתמעט ישראל מגוי לענין קנין משיכה מהי"ת למעטו מחצר אבל הן הן הדברים שאין חילוק בין חצר למשיכה לדעת רש"י שהכל הוא קנין של יד ולכן הוכרח רש"י לקנין חדש דהבאה לרשותו והן הן דברי החת"ס.

אולם באמת שברמב"ן שלא כתב תירוץ זה על קושיתו היאך יקנה מתנה מדאו' היה נראה באמת לא כן אלא סובר באמת שאין קנין כזה ואינו קונה אלא על ידי מעשה קנין [אולם החת"ס כתב דבריו בפירוש דברי הרמב"ן דמאי דקאמר חצר היינו הבאה לביתו בגמר המקח אבל פשטות לשון הרמב"ן מה שכלל בהדי אגב וחליפין אינו נראה כן כ"כ] וכן היה נראה באמת גם מדברי התו' ממה שהוצרכו לחדש שמתנה ומציאה קונה במשיכה עכ"פ לפ"ז להרמב"ן והריטב"א יצא שבגוי אינו קונה מתנה בחצר שאין לו חצר וכש"נ וא"כ בדרך הרגיל לא יקנה המתנה ואין גוי קונה מתנה באמת [רק בסודר אם שייך] ובאמת שכן משמע בריטב"א לגבי פרדשני שפירש שמשגרין לשרים ומשמע שלוקחין לבתיהם ומ"מ מייתי ראיה ממאי דלא הדרי בהו [אא"כ נאמר שכיון שעדיין מצפים שיעשו להם הטבות בתמורה עדיין לא נסתלקו ודוחק אך כ"כ החת"ס בחי' סוגיות] אבל רש"י לא פירש כל הפירוש הזה שמיירי משרים שלא עשו טובות וא"כ אדרבא היה משמע שלא מיירי שכבר נסתלקו שאם נסתלקו לגמרי מאי מייתי ממאי דלא הדרי בהו מהי"ת יחזרו לאחר מעשה וע"כ דמיירי שעשו רק קנין ומזה מייתי ראיה שהיו מקפידין אפילו כה"ג שלא לחזור.

עכ"פ לפ"ז נמצא בדעת רש"י שאם משיכה והגבהה הוא דרבנן ה"ה חצר ואין לחלק ביניהם וא"כ יש לתמוה שהרי מבואר ברש"י שהנדון אם משיכה קונה הוא גם במתנה ול"ל החילוק של מחוסר כסף וא"כ נמצא שלא יקנה חצר אפילו במתנה והרי חצר קונה בגנבה וצ"ל דגנבה שאני ולא ילפינן לשאר קנינים אך א"כ נמצא שלרבי יוחנן אין חצר קונה במתנה מדאו' והוא פלא והסוגיא בב"מ די"ב משמע להדיא דחצר קונה במתנה מדאו'.

אך עדיין יש לדחות ולומר שאדרבא כל דברי רש"י שגם לענין מתנה אינו קונה משיכה הוא רק בגוי דלא כתיב ביה חצר אבל לענין ישראל שיש בו פסוק של חצר ודאי שאף לרבי יוחנן חצר קונה מתנה מדאו' וה"ה שאר קנינים של הכנסה לרשות שהם בכלל יד דקרא וכל מה שלר"י משיכה אינה קונה מדאו' בישראל הוא בהכרח רק במחוסר כסף וכמו"כ מ"ש רש"י בבכורות ונימא שאין כונתו לחצר י"ל דהיינו דוקא כלפי ישראל מגוי שנתמעט ממשיכה וי"ל שה"ה חצר אבל כלפי ישראל מישראל לרבי יוחנן אין אפשרות למעטו לגמרי שהרי מצינו חצר בישראל בגנבה ולכן מפרשים המיעוט רק כלפי מחוסר כסף.

אבל באמת שהיה נראה בעיקר שיטת רש"י מילתא חדתא דהנה רש"י בבכורות ד"ג פסק בגוי שאינו קונה אלא בכסף וזה גם שיטתו בביאור הגמרא בקדושין די"ד אשכחן נכרי שכל קנינו בכסף והנה תו' בע"ז דע"א נקטו בשיטתו שפסק כר"ל ובאמת שהוא דבר קשה לפסוק כר"ל כמו שהאריך הגר"א בסקצ"ד שקשה לדחות הרבה סוגיות דאזלי כרבי יוחנן [ערובין דפ"א וחולין דפ"ג וקדושין דכ"ח וב"מ דמ"ז שהמה הלכות פסוקות דאזלי לרבי יוחנן וכן הדין של היתה עליה מושכרת] וכן בהלכה שנקטו הטושו"ע בהלכות בכורות לחוש לשיטת רש"י חידוש הוא לומר שחיישינן לר"ל והרבה הלכות קבועות נשנו אליבא דרבי יוחנן ועי"ש בפו' שנחלקו אם בשעת הדחק מקלינן דלא כרש"י.

אבל המעיין בהגה"מ פ"ג ממכירה נראה שלמד בדעת רש"י שפסק שגוי קונה בכסף אבל לא דפסק כר"ל דמעות אינם קונות מדאו' בישראל והנה היה יתכן בשיטתו כדעת הר"ח כהן שהביאו התו' דסבר דלא דרשינן עמיתך אבל ברש"י מבואר שהוא דין מיוחד בגוי שכל קנינו בכסף ולא שישראל וגוי שוים שכתב בבכורות ד"ג וז"ל דעו"כ לא קני אלא בכסף כדאמרינן לקמן בפ"ב.

והיה נראה בס"ד בדעת רש"י דהנה יש לדיייק בכ"ד ברש"י שסובר שנקטינן בדעת רבי יוחנן שמדאו' קונה בין מעות ובין משיכה [אשר כן הוא דעת הריא"ז והמאירי ויש שבארו כן ברמב"ם אשר נראה כן מאד בדעתו] עיין בדבריו בב"מ דמ"ז שביאר הדרשא דמיד עמיתך שאינו קונה עד שיצא מיד ליד משמע שזה עיקר הנידון רק אם כסף קונה או לא אבל אין הנידון אם יש קנין משיכה כל עיקר וכן הוא בלשונו בקדושין דכ"ו שביאר התקנה לרבי יוחנן ביאר שאמרו חכמים שלא יקנה אלא במשיכה ומשמע שזה כל הנידון ולא היה תקנה לחדש עיקר קנין משיכה.

[ואולם כלפי דיוקים אלו היה גם מקום לומר שלעולם מדאו' במקום קנין כסף אין קונה משיכה אבל רק משום שיש קנין כסף ואדרבא לרש"י גופיה שהגבהה כיד ודאי כן הוא ואף שלגבי גוי מבואר ברש"י שאם אינו קונה במשיכה אף במתנה הוא כן מ"מ לגבי ישראל שנאמר בו חצר נאמר שאינו כן ורק במחוסר כסף אינו קונה [וכמו"כ ד' רש"י בבכורות שלא כתב חצר אפילו בישראל המה רק בישראל מגוי שאחר שנתמעט ממשיכה אמרינן שנתמעט בכ"ג אף שאינו מחוסר כסף] והיינו שהעמיד רש"י הנידון רק אם קונה כסף או שבטלו כסף והעמידו על משיכה היינו שכל העיכוב על משיכה הוא רק מה שיש אפשרות של קנין כסף [והרי כ"כ באו"ז בדעת רש"י גם כלפי משיכה שרק במחסרא משיכה אינו קונה בכסף למ"ד כן]]

ולכן היה נראה בדעת רש"י שלקושטא דמילתא נקטינן שלרבי יוחנן ג"כ מהני משיכה מה"ת ורק בדעת אמימר אמרו בגמרא בבכורות לחדש בדעתו שסובר שבישראל מעות קונות ולא משיכה וממילא דריש לגבי עו"כ להיפוך שמשיכה קונה ואף זה אם נימא דגזל עו"כ מותר אין הכרח לזה די"ל דלא דריש כלל עמיתך ומ"מ משיכה קונה בין בעו"כ בין בישראל אפילו לרבי יוחנן ורק לצד קמא אמרו בגמרא בדעת אמימר שסבר כרבי יוחנן ובמהלך שלר"י משיכה לא אבל לקושטא דמילתא למאי דנקט רש"י לפסוק דלא כאמימר וכפי דאזלא הסוגיא בבכורות אשר נראה בפשוטו שמסקנת ההלכה שאין גוי קונה אלא בכסף וכתירוצא דר"א [ואף בדעת רבינא פרש"י שאינו חולק וכן הסוגיא דקדושין לפרש"י דכל קנינו בכסף וכן הסוגיא בע"ז ובתמורה דקאמר בזונה עו"כ דלא מחסרא משיכה] נקטינן דאדרבא אף לרבי יוחנן בין מעות ובין משיכה מדאו' וממעטינן רק משיכה בגוי מיד עמיתך שאין גוי קונה במשיכה אבל כסף כדקאי קאי וכן משמע טובא בלשון רש"י בע"ז על מ"ש בזונה עו"כ דלא מחסרא משיכה ופרש"י שלא נאמרה משיכה אלא בישראל והיה נראה להנ"ל דרש"י אזיל גם לר"י ואדרבא לר"ל הרי צריך ילפותא לעיקר מה שקונה כסף בגוי אף שאינו קנין בישראל אבל להנ"ל הרי אדרבא מה שכסף קונה הוא פשוט ועיקר מה שבא רש"י לומר למה לא תקנו בו משיכה כשם שתקנו בישראל שלא יקנה אלא במשיכה וע"ז קאמר רש"י שכיון שלא מצינו משיכה בגוי משו"ה לא תקנו בו משיכה ודו"ק.

ולפ"ז א"ש גם הסוגיא בע"ז שהביאו מגנבה שמשיכה בגוי קונה והביאו ראיה בדעת רבי יוחנן ומבואר שאף לרבי יוחנן היה צד שאף חצר לא יקנה בגוי וכש"נ והוקשה לן להחולקים על תו' שאין הנידון משום מחוסר כסף אלא הוא נידון כללי שלא יקנה כלל משיכה וא"כ מבואר שה"נ לגבי חצר היה צד שלא יקנה כלל בגוי ומה טעם לומר כן הרי אזלינן הכא לומר שדינו כישראל לגמרי וא"כ כשם שיראל קונה גם בחצר ה"ה גוי יקנה בכסף וחצר ולא במשיכה ולהנ"ל מיושב היטב שעיקר הנידון היה להוציא מהצד שבישראל קונה בין כסף ובין משיכה ובגוי נתמעט משיכה וקונה רק כסף וכפי שכ הוא לקושטא דמילתא למש"נ בדעת רש"י וממילא שפיר יש למעט גם חצר כמשיכה ודו"ק היטב.

ד

בדעת הרמב"ן שחצר שאני ממשיכה וחצר קונה ומשיכה אינה קונה וקשיא טובא מ"ש כלפי שור אין לי אלא ידו הרי שור אינו נכנס בתוך היד והרי שאר קנינים אינם קונים בגנבה [שאף שבמציאה י"ל ששאר קנינים קונים גם להרמב"ן מ"מ הרי גנבה מבואר בגמרא לפירוש הריטב"א גופיה כרש"י שהנדון שאינו נעשה כלל לגנב ע"י משיכה אולם יש לחלק בין ישראל לגוי שישראל כיון שמצינו בו קנין זה לקנות מגוי עכ"פ הרי בהכרח שחשוב קנין והוא רק דין שמעמיתך אינו קונה בקנינים אלו וממילא שפיר י"ל שלגנבה יהני קנין זה אבל בעיקר הדבר אינו מיושב כלל לומר כן שאם יד דקרא היינו משיכה ונתרבה חצר א"כ מ"ש שלענין מתנה ילפינן שחצר קונה ומשיכה לא ילפינן הרי שניהם במקרא אחד נאמרו.

ויש לדון לחדש בדעת הרמב"ן שמה שהוא מכניס בידו לחצר יחשב יד ממש וזהו ידו דקרא ויש להביא מעין סמך לדבר ממה שמשמע בתו' בכתובות דל"א וביותר בסדה"ג לר"י הזקן בסופו שמה שמחזיקה בקלתה הרי הוא יד ממש ולא רק כלים וזהו מ"ש קלתה קשורה או תלויה שעי"ז נעשה ליד ממש וכמו"כ יש לדון שמה שהאדם מחזיק ממש בחצרו חשוב כיד ממש וממילא יש לומר שכה"ג המכוון במ"ש אין לי אלא ידו.

והראני הגרר"ש מקור נאמן לחידוש זה מ"ש תו' בב"ק דס"ה דמ"ש לרבות חצר בגנבה היינו באופן שהכישה במקל ורצתה לפניו ומשמע שלא כתבו שיכניסנה לרשותו והיינו משום שזה חשוב יד ממש והוא חידוש נפלא ועיי"ש ברש"ש שעמד ע"ד התו' שעכ"פ גם באופן שהכישה במקל עדיין יחשב למשיכה וצ"ע.

1. והנה מ"מ לענין מ"ש המשנ"ב נראה שאין להחמיר על חצר שלא יועיל לדאו' שעיקר הדין שכתב המשנ"ב כלפי משיכה שלא יועיל לדאו' הוא חומרא גדולה ואין להוסיף ע"ז שאינו במשמע כלל בראשונים שיש דין כזה שמשיכה שהיא קנין מטלטלין לא יועיל לדאו' [ואף להשיטות שקנין דרבנן לא מהנינ לדאו' יש לדון מכמה טעמים שיועיל כאן האחד מה שדנו שקנין דרבנן לא גרע מסיטומתא והשני שנחשב שיש עכ"פ יאוש בעלים והרי מהפקר קונה במשיכה [ובהז יש לדון אולי אינו נחשב שיש יאוש כיון שעדיין לא שילם הדמים דעתו על החפץ במה שהוא מחייב עבורו דמים ודו"ק] ועוד שכיון שלהפקיר יכולים שזה בפשוטו מוכרח בראיות שוב הרי יכולים עכ"פ להפקיר שיועיל משיכה ועכ"פ לשלול ממנו הזכות לעכב הקנין ולהצריך משיכה ודו"ק] ודברי המשנ"ב חידוש המה ואין לך בו אלא חידושו וביותר יש להוכיח שממ"נ אם נסבור שגם חצר אינו מועיל מן התורה יש לסבור שקנין דרבנן כי האי מהני לדאו' וראיה שבתו' בע"ז דס"ב ע"ב מפורש שאפשר לקנות אתרוג בהקפה ולדברי המשנ"ב יקנה בחצר אבל אי לא כהמשנ"ב יקשה וע"כ דמהני לדאו' אך יש לדחות קצת שכונתם שיקנה בחליפין ואינו במשמע ועוד ראיה ממה שלא שנינו לגבי מצה שום דין של לכם רק לגבי מע"ש ומצה גזולה וע"כ דבאופן הרגיל מוכרח שיקנה והיינו או דחצר ויד קונה מדאו' וממילא קונה בפיו או דקנין דרבנן מהני לדאו'. [↑](#footnote-ref-2)