רשימות בעניני מוקצה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק אח"ק ט' אייר תשס"ז

א] בד' הרשב"א ביצה ד"ב. מבו', דטעם דינא דר"ת דלא חשיב בסיס היכא שדעתו להסירו באמצע השבת, הוא משום דאף ר"י מודה דהיכא דיושב ומצפה לא איתקצאי לכל השבת, ואך דפליגי ר"י ור"ש אם בנר חשיב כיושב ומצפה, כיון שאינו מסור בידו, וגם במעות שדרכן לינטל או ליפול, ס"ל דאינו יושב ומצפה לכך, אך כל שהוא יושב ומצפה אינו נעשה מוקצה לכל השבת, ואשר ע"כ ס"ל דאחר שהסיר הדבר האסור מותר לטלטל הבסיס.

ומכח זה ס"ל דאף שרי לטלטל כ"ז שהאיסור עליו, שלא נאסר בסיס בטלטול, אלא משום שהקצהו להיות בסיס לדבר האסור, אך כל שדעתו ליטלו באמצע השבת, ולא הקצהו לכל השבת, אי"ז הקצאה כלל, והיינו משום דבכל רגע בידו לנערו, וע"כ ליכא הקצאה כלל לאיסור.

ואשר ע"כ גם לתי' בתרא דס"ל להרשב"א דגם בנר אינו נאסר משום בסיס אחר שכבה, מ"מ לר"ש ה"ז אסור כ"ז שהנר דולק, דהתם כיון דכ"ז שהנר דולק אין יכול לנערו, הרי דלשעה זו ודאי ה"ה מוקצה להיות בסיס, וע"כ הגם דלפי תי' זה גם בכה"ג לא אמרי' מיגו דאיתקצאי, מ"מ לשעה זו ה"ה מוקצה.

אך אי"ז מובן, דמ"ש דמכח איסור טלטול הנר שמא יכבה, אמרי' מיגו דאיתקצאי ואילו מכח איסור טלטול הנר משום בסיס לא אמרי' מיגו דאיתקצאי, ואולי אה"נ אחר שכתב הרשב"א דלר"ש כ"ז שהנר עליו הוי בסיס, תו יש לאסור משום מיגו דאיתקצאי, ומקור לזה יש להביא מהא דפסקי' כר"י בנר, אף דקי"ל דדבר שאינו מתכוין מותר, ובע"כ דלפי האמת יש לאסור משום מיגו דאיתקצאי דבסיס, ואכתי צ"ע רב בביאור ד' רבינו הרשב"א ז"ל בזה.

ב] במג"א סימן רע"ט סק"ב, מבו' דיש לאסור מותר שמן שבנר בהשתמשות, הן משום דאיתקצאי מחמת איסור המסתפק ממנו חייב משום מכבה, והן משום שהוקצה למצותו, ונפ"מ בנר שעוה להסוברים דמותר לקצרו מתחתיו, דמ"מ כיון שהוקצה למצותו אסור, ומאידך נפ"מ לנר שאינו של מצוה, אך נר של שעוה שאינו של מצוה, יהא מותר להסתפק ממנו אחר שכבה, ובאמת גם קודם שכבה מותר.

ג] דעת רש"י דל"ה: נ' דאף חצוצרות אינם אלא ככלי שמלאכתו לאיסור, ושרי לטלטלן לצורך גופן ומקומן.

ולפ"ז מבו' שדעתו כדעת הרי"ד דלר"ש שרי לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור אף מחמה לצל, וכן נ' גם בל' רש"י דקנ"ז. ד"ה כל הכלים.

ולפ"ז נ' בדעתו דאף במיטה שייחדה למעות שרי לטלטלה לצורך גופה ומקומה, דלא חמירא מחצוצרות.

ולפ"ז י"ל היטב קו' התוס', שהרי לפ"ז בע"כ דאף נר ישן אינו אסור לצורך גופו ומקומו, דאל"כ מאי פריך מדקתני אבל לא נר ישן ולא קתני אבל לא נר שייחדו הרי נר שייחדו שרי לצו"ג ומקומו, ואילו נר ישן אסור, ובע"כ דאף נר ישן שרי לצו"ג ומקומו.

אך בנר שהדליקו בו בשבת י"ל דה"ז אסור אף לצו"ג ומקומו, דהגם דכל מוקצה שרי, אך הכא שהוקצה בתחילת השבת אף לטלטול לצו"ג ומקומו, ה"ז אסור כל השבת לצו"ג ומקומו, ולפ"ז התם שפיר קתני חוץ מן הנר שהדליקו בו בשבת, ושו"ר שכבר כתב כן בצל"ח.

ד] הרשב"א בתוה"ב הק' ע"ד הסוברים דגם למ"ד דחלוק ר"ש אף בבע"ח שמתו מ"מ מודה לאסור בשוחט בהמה בשבת, דאדם יושב ומצפה שמא תמות בהמתו אך אינו מצפה שתשחט, והק' הרשב"א שהרי מוכן לכלבים הוי מוכן לאדם.

והיינו דכיון דהוי מוכן לכלבים שדעתו עלי' שמא תמות ותהא ראוי' לכלבים, תו אף ה"ה מוכנת לאדם ויש להתיר היכא שנשחטה.

ומבו' מד' הרשב"א דבר חידוש, דכל היכא דיושב ומצפה שרי אף אם נתקן בסוף בע"א, שהרי כל הא דל"ה הכא מוקצה הוא משום הא דיושב ומצפה שתמות בהמתו, והרי אינו יושב ומצפה שתשחט, וא"כ כל שנשחטה דע"ז ל"ה יושב ומצפה מ"ט לא תהא מוקצה, ובע"כ דיושב ומצפה מהני אף להתיר בענין שלא הי' יושב ומצפה.

אך מד' התורי"ד בדמ"ד. שפירש דטעמא דר"ש דאסר מותר שמן שבנר הוא משום דע"ז אינו יושב ומצפה, מבו' דאף דהוא יושב ומצפה שיכבה הנר, מ"מ כ"ז שהנר דולק דאינו יושב ומצפה, אין להתיר השמן המטפטף, וכ"ה בל' הריטב"א שם דטעמא דר"ש הוא משום דאינו יושב ומצפה, וכ"נ בל' הרמב"ן שם דמ"ה. עיי"ש, ובשיטה להר"נ שם פירש דזהו טעמא דראב"ש דשרי שמן המטפטף, משום דדעתו על מותר השמן לכשיבה הנר, וע"כ שרי אף השמן המטפטף.

ולדעת הרשב"א דמהני יושב ומצפה אף להתיר בע"א שאינו יושב ומצפה, תיקשי דא"כ מ"ט אסר ר"ש בשמן המטפטף, וי"ל דהוא משום ההקצאה למצוה, וכ"ה דסוכה רעועה שנפלה אסירא כל ז' הגם דהוא יושב ומצפה, והיינו משום דה"ז זמן מצותה וכמו שפירש"י, ה"נ שמן המטפטף בעוד שהנר דולק דהוי זמן מצותו, וכמו שפירש"י וכ"ה בשיטה להר"נ, אך למה שפירש הריטב"א שם בטעם הא דסוכה רעועה שנפלה אסירא ול"ד למותר שמן שבנר אחר שכבר הנר, לכאו' לא א"ש, עיי"ש ודו"ק.

והעירוני דלכאו' מוכח מד' התוס' דחשיב כיושב ומצפה שיטפטף השמן מנרו, וזה ממשה"ק התוס' דיועיל תנאי להתיר השמן המטפטף, ואם אי"ז יושב ומצפה א"כ הרי הוי כסוכה בריאה דל"מ תנאי.

אך גם הרמב"ן וש"ר כתבו כן דיועיל תנאי לשמן המטפטף, הגם שמבו' בל' דהא דאסר ר"ש הוא משום דאי"ז יושב ומצפה, וצ"ע בזה.

ה] רש"י בדמ"ד. פירש דראב"ש שרי מותר השמן בנר שכבה והולך, ובתוס' הרא"ש שם פירש טעמו דלי"ב משום כיבוי, או משום דאיסור הסתפקות משמן הוא משום שממהר כיבויו והכא אינו ממהר כיבויו, או דהגם דאיסור הסתפקות הוא משום שמחליש אורו, הכא גם אינו מחליש אורו.

אך הק' התוס' הרא"ש דלפ"ז פליג ר"ש עליו בתרתי ובגמ' אמרו דפליג בחדא.

והנה בטעם הא דפליג ר"ש ואוסרו אף דלי"ב משום מכבה, נ' דאין לומר דהוא משום שאינו יושב ומצפה, דכיון שהוא מצפה לכיבוי הנר, אף ה"ה מצפה לזה, ובע"כ הטעם בזה הוא משום שהוקצה מחמת מצותו, והקצאת המצוה קיימת לכל זמן המצוה, וכיון שעדין הוא זמן המצוה, ע"כ אכתי קיימא הקצאת המצוה.

ומה"ט גם אוסר ר"ש בשמן המטפטף, כיון שעדין הוא זמן המצוה.

ולפ"ז צ"ב קו' התוהרא"ש, דממ"נ, אי נימא דטעם הא דפליג עלי' ר"ש בתרוייהו הוא משום דס"ל דמקצה כ"ז המצוה הגם שאי"ז נצרך למצוה, א"כ הוי זה חד פלוגתא.

ואי נימא דאכתי הוי זה ב' פלוגתות, משום דכ"ז שהוא בנר יש לאסור טפי משום הקצאה למצוה, הגם שאי"ז נצרך כבר, א"כ מהיכ"ת באמת דפליג ר"ש ואסר אף בשמן המטפטף, שהתוס' וש"ר הוכיחו כן מסוגיא דמ"ה. אך לרש"י אין ראי' כלל דיל"פ דקאי התם על שמן שבנר בזמן שהוא כבה ולא על שמן המטפטף, ואה"נ שמן המטפטף שרי.

ולפ"ז מבו' טפי מה שפירש"י בדמ"ה. דהחילוק בין סוכה שנפלה לבין מותר השמן, הוא משום דבסוכה הוי עדין זמן מצותה ומשא"כ במותר השמן, ולפ"ז לכאו' הי' לנו להתיר גם בשמן המטפטף, דשמן זה כבר אינו ראוי למצוה, ולמש"נ באמת הוא כן, דשמן זה שרי.

אך שיטה להר"נ פירש בדמ"ה כמו שפירש"י, ואילו בדמ"ד. פירש דפלוגתת ר"ש וראב"ש היא בשמן המטפטף.

בד' הט"ז סימן שי"ח ב', מבו' דיש ב' דינים במיגו דאיתקצאי, חדא מצד הדין, ועוד מצד האדם, ובזה קי"ל כר"י ובזה קי"ל כר"ש.