שוחט לע_ז
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף מ

חולין לט. שוחט לע"ז

א. תוס' לט. מבואר דמחשבת ע"ז בעי דיבור ולא סגי במחשבה, ובמחנ"ב א-ה נתקשה דהא לר"א לח: מבואר דסתם מחשבת עכו"ם לע"ז אף בלא שפירש בדיבור [ועיין כו"פ ד-ד מש"כ דדוקא במחשבין מעבודה לעבודה בעי דיבו, וצ"ע].

והביא בשם התבו"ש דלר"א מהני אף מחשבה, וביאורו דלר"א שיש אומדנא וסתם מחשבתו כך היא מהני אף במחשבה לחוד דסתם המעשה מאליו מתפרש כן.

ב. מתני' לט: שוחט לשם הרים וכו' ובגמ' הא דאמר להר הא דאמר לגדא דהר.

דעת רש"י דממה שאין מחובר נאסר ש"מ דלא חל בו שם ע"ז, וא"כ אין בו דין תקרובת ע"ז, אבל בע"ח שפיר חייל בהם שם אלהות ויש בהם דין תקרובת רק שאין נאסרים בעצמם.

ומ"מ העובד מחובר חייב מיתה, ובתוס' כתבו הטעם דדוקא לענין איבוד ילפינן דומיא דהרים וילפינן מיניה גם לתקרובת אבל העובד שפיר חייב מיתה.

ועוד כתבו דגלי לן קרא דעובד כוכבים ומזלות חייב אף שהם מחוברים בגלגל הרקיע.

ולפי"ז כתבו דעובד לכוכבים לא חשיב תקרובת שהרי חשיבי כמחובר, ומה דקתני הכא שאסור בהנאה היינו בגדא דידהו כמו גבי הר.

אבל הביאו דברש"י משמע דמזלות וכוכבים הוי כתלוש והשוחט לשמם אסור בהנאה [ומה שהוכיח רש"י מהתם הוא רק לענין צבא השמים דהיינו מלאכים שהם בע"ח, ועיין מהר"ם ולב אריה שיל"פ גם כוונת רש"י ע"ד התוס' משום מחובר אתא עלה].

ולפי"ד רש"י לכאו' צל"פ כפי' הראשון של התוס', וערש"י ע"ז מה.:"והא דתניא עובדיהם בסייף וכו' דאע"ג דלאו ע"ז נינהו לענין איתסורי עובדיהם מיהת לשום ע"ז עבדי להו ולע"ז מכווני", והיינו שיש כאן מעשה ע"ז אף דלא חייל בחפצא שלהם שם אלהות.

אבל דעת הר"מ שחיטה ב-יד ושא"ר דלא כרש"י ובוודאי יש דין תקרובת ע"ז אף במחובר, ומתני' איירי בשאינו שוחט לשם ע"ז ממש רק לשם דברי הבאי ורפואה ואין בו איסור אלא מדרבנן משום מראית העין שנראה כמתכוין לע"ז, ובזה חילוק בגמ' דאם שוחט לשם הר אינו נראה כ"כ כע"ז ולא החמירו בו לאוסרו בהנאה אבל שוחט לשם גדא דהר נראה ממש כע"ז והחמירו בו מדרבנן [וע"ע בב"י-ד].

אבל בר"מ פיה"מ משמע דגוף חילוק בגמ' הוא דהא בשוחט להר היינו לשם דברי הבאי אבל שוחט לגדא דהר והוא עושה אותו ע"ז נאסר.

ג. דעת ר"ה ועולא דאדם אוסר דבר שאינו שלו ע"י מעשה ור"נ ורב עמרם פליגי, ובסוף הסוגיא מייתי פלוגתא דתנאי בזה, ואמרינן דלר"נ ור"ע לא תיקשי דאף למ"ד אדם אוסר דבר שאינו שלו ה"מ בכותי אבל ישראל לצעוריה קמכוין ואינו מתכוין לע"ז.

כתב הר"ן (ח:) דה"מ לענין איסור הנאה אבל איסור אכילה חייל אף לדעת ר"נ ור"ע דלענין איסור אכילה ליכא למימר א"א אוסר דשא"ש דהכא לאו איהו אסר לה אלא דלא שרי לה והויא לה כמתה מאליה.

ביאור דבריו כתב בב"ח-ד:"ר"ל דהוי כסתם שחיטת גוי ומומר דהוי נבילה אף שלא היתה כוונתם לע"ז", וס"ל להר"ן דהוי מומר ע"י פעם אחת, ועפי"ז הבין דה"נ בשני שוחטין ייפסול כמו מומר ועכו"ם ששחט עם ישראל, ונתקשה בד' הר"ן מגמ' מא. דמבואר דלמ"ד אין אדם אוסר ה"נ בשני שוחטין צריך להכשיר את השחיטה והרי לענין אכילה יש לאסור.

בט"ז ד-ד כתב דלא אמר הר"ן אלא דהוי כאילו לא נשחט אבל לא יוכל לתת בו פסול וממילא בשני שוחטין כשר, וצ"ב דבריו איזה חסרון יש בשחיטה והרי השחיטה נעשתה כהוגן ואי משום תקרובת ע"ז אין אדם אוסר דבר שאינו שלו.

בחי' רשש"ק ליקוטים-א הביא מפתחי תשובה-ג שבאר ד' הר"ן עפמש"כ האחרונים דאף דאי"צ כוונה בשחיטה מ"מ כוונה הפכית יכולה לגרע, וממילא כוונת ע"ז פוסלת את השחיטה אף בלא דין תקרובת ע"ז ואסורה באכילה מה"ט [ועדיין יש לעיין אם הועיל ליישב קו' הב"ח].

וברשש"ק תמה ע"ז דא"כ היאך מתחייב שוחט לע"ז בדו"ה והרי אין כאן שחיטה כלל שהרי מהלכות שחיטה אין כאן שחיטה כלל, ואולי למ"ד שחיטה שא"ר שמה שחיטה סגי במעשה שחיטה לחוד לענין דו"ה ואי"צ חלות היתר דוקא.

בתבו"ש ג-יד כתב שאינו אלא איסור אכילה דרבנן, וצ"ע.

וברשש"ק באר באופן מחודש בזה, דאף שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו ה"מ כלפי איסור הנאה אבל כלפי איסור אכילה הרי בלא"ה היה חל כאן איסור במתה מאליה והוא מתיר אותו ע"י השחיטה א"כ לענין היתר אכילה הוי כבעלים להחיל בו דין ע"ז, ואף שאין כאן שום חסרון בשחיטה מ"מ יש בכוחו להטיל בו איסור תקרובת לענין אכילה, עיי"ש [ויתכן לפי"ז ליישב קו' הב"ח דבכה"ג שאף בלא מעשהו יש שוחט אחר שהיה עושה היתר אכילה הרי תו אינו בעלים על ההיתר אכילה].

ועפי"ז כתב דבשוחט להר דאין בו איסור תקרובת יודה הר"ן דשרי, אבל הביא מש"ך יו"ד קמה-ו דלד' הר"ן ייאסר בכה"ג והבין רשש"ק דאזיל ע"ד הפתחי תשובה שאין כאן כוונת שחיטה לכך נאסר באכילה.

ועיין בר"ן מבואר להדיא ששוחט לשם הר אסור באכילה וכנראה אזיל כפי שיטתו דשוחט לשם הרים אינו אלא לרפואה ומ"מ אסרוהו מדרבנן באכילה אטו ע"ז, וס"ל להר"ן שלענין אכילה ייאסר כמו בע"ז.

ד. עוד הק' בהג' רעק"א סי' ד' דתינח בס"ד דגמ' אבל להלכה מסקינן דישראל אינו אוסר דלצעוריה מכוין א"כ גם לענין אכילה לא ייאסר?

והנה דעת הר"מ דאף דקי"ל לצעוריה קמכוין מ"מ היכא דאית ליה שותפות בגויה נאסר, והרא"ש חלק ע"ז דאף אם אית ליה שותפות מ"מ אינו מכוין לשם ע"ז רק לצעוריה לשותף שלו ואינו נאסר.

והנה לשון הר"מ:"אם אין לו בה שותפות אינה אסורה שאין אדם מישראל אוסר דבר שאינו שלו שאין כוונתו אל לצערו" וכבר העירו האחרונים דעירב כאן שני טעמים ובאמת בלשון הגמ' ג"כ משמע שיש שייכות לטעם לצעורי עם טעם א"א אוסר דשא"ש.

וגם העיר רעק"א ע"ד הר"מ למה הוצרך לטעם דלצעורי אם בלא"ה אין אוסר דבר שאינו שלו.

בסמ"ע חו"מ-שפה באר ד' הר"מ דאין דרך אדם לאסור את של חבירו לכך מסתמא מתכוין לצעורי, ובזה מתבאר מה שאסר הר"מ בשותפות דבכה"ג י"ל דמתכוין לאסור.

אבל בחי' רשש"ק באר באופן מחודש בזה דס"ל להר"מ דעיקר טעם לצעורי אינו מספיק שהרי לענין ע"ז בעלמא וודאי חשיב עובד ע"ז, רק עיקר כוונת הגמ' דע"ז גמורה חל בחפצא שם ע"ז ובזה מודו כו"ע דאדם אוסר גם שאינו שלו, אבל היכא שאינו עושה אלא לצעורי ס"ל לר"נ ור"ע שאינו אוסר דבר שא"ש כיון שלא חל בחפצא שם ע"ז רק נעשה בו מעשה ע"ז ואין בו כח לאסור דבר שא"ש.

ולפי"ז מתבאר דעת ר"נ ור"ע שהוא צירוף שא"א אוסר דשא"ש גם סברת לצעורי קמכוין.

ועפי"ז באר שיטת הר"מ דהיכא דאית ליה שותפות אוסר שפיר דלא אכפ"ל דלצעורי קעביד דמ"מ בכה"ג יש בו כח לאסור ע"י שעובד ע"ז ורק בבהמת חבירו אין בו כח אלא ע"י שחל בעצמותה שם ע"ז בזה מהני סברת לצעורי.

וכן יישב בזה ד' הר"ן עפ"י סברתו דלעיל דעיקר טעמו של הר"ן משום דכלפי היתר אכילה אין כאן חסרון שאינו שלו והוא בעלים לאוסרה א"כ לגבי זה לא אכפ"ל סברת לצעורי.

ומ"מ שיטת הרא"ש מבואר דאף שיש לו שותפות בגויה מ"מ אם מתכוין לצעוריה אין כאן איסור כלל, וכנראה סברתו דאף דחשיב עובד ע"ז מ"מ לא חל בחפצא שם ע"ז ואין בו איסור כלל אף בבהמת עצמו.

ה. בהמה רבוצה לפני עכו"ם, כתב רש"י דאיירי שלא הגביהה דא"כ וודאי יכול לאסור לכו"ע ואין חסרון שאינו שלו, ותוס' תמהו ע"ז דהא לית ליה קנין רק קנייני גזילה ואיך יוכל לאוסרה.

כתב קוה"ע סב-ג דדין א"א אוסר דשא"ש אינו משום שצריך בעלות להחיל את האיסור, אלא דיסודו הוא שאין מחשבתו תופסת כל שאינו בעלים, ואי"צ לזה בעלות של מכירה רק כל שהגביהה סגי, וצ"ב רב.

והוכיח כן מהא דמבואר מא. דאיכא למ"ד חטאת כיון דקני לה לכפרה כדידיה דמי, ואף דלענין מכירה א"י למוכרה כדקי"ל מוכר חטאתו לא מהני.

ועוד הוכיח מגמ' ע"ז נג: שהק' הגמ' איך אסרו כנענים ע"ז שבא"י והא א"א אוסר דשא"ש ומשני כיון דפלחו ישראל לעגל גלו דעתייהו דניח"ל בע"ז, ולענין קניינים פשיטא דל"מ בכה"ג.

ויסוד זה מבואר גם בלשון הגמ' מא. הטעם דאין אדם אוסר דשא"ש משום דמצי אמר ליה לא כל הימך שתאסור ייני לאונסי ועמד ע"ז בתפא"י דמשמע שאין חסרון בבעלותו רק שיש כח לבעלים לעכב עליו.

וכן ממה שאוסר שאינו שלו ע"י מעשה ע"כ יסודו אינו משום שצריך בעלות להחיל את האיסור רק לתת שם ע"ז בדבר ל"מ מחשבה של מי שאינו בעלים וע"י מעשה שפיר חייל ביה.

וכנראה אף התוס' מודו לעיקר יסוד זה, אלא דס"ל דבעלות לכפרה שהוא לשימוש האדם בחפץ עדיף טפי מבעלות של קנייני גזילה.