חבורה עקירת גופו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות הוצאה / הוצאה-חבורות

**בס"ד בענין עקירת גופו**

שבת דף ג' -בעי מיניה רב מרבי הטעינו חבירו אוכלין ומשקין ויצא לחוץ מהו עקירת גופו כעקירת חפץ או לא ,

הנה ביסוד הספק כבר נתחבטו רבותינו האחרונים הרי מבואר במשנה דחפץ המונח על האדם חשיב מונח והעוקר ממנו חייב חטאת וכן המניח ביד אדם חייב חטאת וא"כ חפץ המונח על האדם כשהוא עומד ברשות זו הרי חשיב מונח ברשות זו וכשעוקר רגליו הרי נעקר החפץ מרשות זו וכשנח ברשות אחרת נקבע ברשות אחרת א"כ מ"ט לא יתחייב,

והנה הגרע"א בעמוד ב' על תוד"ה היה טעון ביאר הספק וז"ל הא זה ודאי מוכח ממתני' דכשמונח ביד הוי הנחה לענין דהנוטל מידו הוי עקירה כדקתני או שנטל וכו' אלא דהאיבעיא רק דהעקירה מצד עקירת גופו דאפשר דלא חייב עלה, כיון שאינו עוקר חפץ ממקומו, ונשאר במקומו הראשון, וכן לענין הנחת גופו אפשר דלא מקרי הנחה לחייב עלה, כיון דאינו מניח החפץ למקום אחר אלא שמונח במקומו בגופו (וכ"כ המהר"מ לובלין)עכ"ל ובי' דבריו הוא דאף דחפץ המונח על האדם חשיב מונח ברשות שהאדם בו מ"מ מקום החפץ הוא על האדם אלא שהאדם בטל לרשות שנמצא בו[עיין תו' רי"ד לק' קב'] ואפשר דבעקירה והנחה לא סגי בשינוי הרשות אלא בעי' שישנה מקומו של החפץ וזהו דמיבע"ל לרב דכיון דהיה בגופו ועכשיו הוא ג"כ על גופו אין כאן עקירה וה"ה להנחה,

והנה יסוד דבריו דבעי' שינוי מקום בהוצאה ברור שאין זה דין בהלכות הוצאה דבעי' שמלבד שישתנה רשותו ישתנה מקומו[[1]](#footnote-2) אלא זהו דין בעקירה והנחה וכמבו' בסו' שהוא ספק בהל' עקירה והנחה ועיין גם ברש"י כאן וכן מבו' להדיא בל' הגרע"א שם ומוכח הדבר כן דהרי בעקירת גופו ואח"כ הניח החפץ ע"ג קרקע גם מיבע"ל אף דבכה"ג נשתנה המקום של החפץ וע"כ דכיון דבשעת העקירה שהיא קודם ההוצאה לא נשתנה מקום החפץ א"כ אין כאן עקירה קודמת להוצאה ופשוט,

אמנם צריך עיון בדבריו דלכאורה הניחא לענין עקירת גופו והנחת חפץ כבר נ' דאף דאיכא כאן שינוי מקום מ"מ בשעת עקירה שהיא קודם ההוצאה לא היה שינוי מקום וע"כ ל"ח עקירה אמנם אכתי צריך הסבר בגונא דעקירת חפץ והנחת גופו דבשעת הוצאה היה כבר עקירה שנעקר החפץ ממקומו ואח"כ הוציאו ועכשיו בא להניחו ע"י הנחת הגוף דלכאורה היה נ' דהשם הנחה חל כלפי העקירה וכיון דמניחו עכשיו במקום אחר מממקומו של החפץ בתחילה דבשעת ההעברה שהיה מהלך הרי לא היה החפץ חשיב מונח כלל ועכשיו שנח נקבע החפץ על גופו נמצא דעקר החפץ ממקום אחד ועכשיו מניחו ע"י הנחת גופו על גופו דהגוף נעשה מקום הנחה ע"י שנח וא"כ ההנחה הוי על מקום אחר כלפי מקום שנעקר ממנו ומ"ט ל"ח ששינה מקומו בהנחה [ורעק"א חי' בזה חידוש גדול דלא סגי במה שחשיב הנחה כלפי מקום שנעקר ממנו ובעי' ג"כ שינוי מקום כלפי שעת ההעברה והוא דין בפ"ע בדיני מעשה ההנחה דבעי' שיחול הנחתו ע"י מעשה של שינוי מקום וצ"ע בזה] ,

עוד הקשה בס' תוצאות חיים להגר"מ זעמבא מד' הרמב"ן בדף ח' דהביא שם חידושו של הראב"ד דגם היכא דליכא עקירה מן הארץ מ"מ כשהוציא מרשות לרשות יש כאן עקירה ע"י עקירת רשויות וברמב"ן שם הק' עליו ממפנה חפצים מ"ט לא יחשב עקירה מחמת עקירת הרשות עיי"ש והוסיף בקושייתו דהרי עקירת גופו עקירה היא ומבואר דאי עקירת גופו לאו עקירה היא לא קשיא על הראב"ד משם וצ"ע הא כיון דאיירי בדין עקירת רשויות שחידש הראב"ד א"כ בזה לכאורה ל"ש דין שישתנה מקומו מלבד מה שנעקר מן הרשות וכמו דלא בעינן להראב"ד שיעקר מן הארץ משום דהעקירה היא ע"י שינוי הרשות [וי"ל בזה קצת],

עוד יש להקשות לדרכו והיא קושיית הצל"ח בסוגיין שהקשה הא רבי ס"ל רה"י כמאן דמליא דמיא וא"כ נמצא דחשיב החפץ כמונח על הארץ וא"כ מה מיבע"ל לרב מרבי בהטעינו ויצא מרה"י לרה"ר אם עקירת גופו כעקירת חפץ הא לעולם הוי כעקירת חפץ [[2]](#footnote-3),

עוד צ"ע בזה ממה דמבואר בגמ' לק' דף ד' דרבה מוקי למתני' כר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמיא [משום דבלא"ה אינו חייב דבעי' עקירה ממקום ד'] ועיין תו' לק' דף צב' דהא דפטור בהכניס ידו לפנים הוא משום דס"ל אגד יד שמיה אגד עי"ש וקשה דלכאורה הרי בד' רבי מבואר דאי עקירת גופו לאו כעקירת חפץ ניחא מתני' דפטרה בידו ומשום דעקירת ידו לאו כעקירת חפץ וצ"ע הא לרבה לעולם הוי עקירת חפץ ,

עוד קשה מד' ר' אבהו שם בגמ' דאוקי המשנה בפחות מג' דמשו"ה חשיב כקרקע וחשוב מקום ד' ועי"ש בתו' דטעמא דפטור הוא משום אגד יד וא"כ גם לדבריו קשה מאי טעמא אי עקי"ג לאו כעקירת חפץ ניחא דין ידו דמתני' דפטור הא הוי עקירת חפץ כיון דהוא מונח פחות מג' וצ"ע [וכבר עמדו בקו' אלו הגרנ"פ בחבורות ועוד],

ולכאורה מכ"ז מוכח כמוש"נ כאן בד' החזו"א סי' סב' דאין עיקר הדין דעקירת גופו משום דאין החפץ עקור ממקומו וע"כ אין כאן עקירה אלא דזהו דין במעשה העקירה דאף דהחפץ נעשה עקור ע"י עקירת הגוף מ"מ אין מעשהו בגוף מתייחס להחפץ והוי כנעקר החפץ בלא מעשה עקירה [ויש לבאר בכמה אנפי ואכ"מ],

ואשר ע"כ א"ש כל הקושיות הנ"ל דאף בתוך ג' או בקלוטה דחשיב החפץ מונח בארץ מ"מ כיון דעשה כן ע"י עקירת גופו אין כאן מעשה עקירה להחפץ ואף דבדין חשיב החפץ מונח בארץ מ"מ ל"ד למגרר חפץ דהתם המעשה מתייחס להחפץ אבל הכא כיון דבצורת מעשהו אין כאן מעשה ביחס להחפץ ע"כ יש לפטור ,

אמנם עיין תו' לק' בע"ב ד"ה היה טעון דמבואר שם בתו' דבהטעין עצמו מבעוד יום ועמד לפוש אף אם עקירת גופו לאו כעקירת חפץ היה חייב משום עקירה הראשונה ותמה הגרע"א הא כיון דבעיין לא הוי אי הוי כמונח או לא אלא אי הוי מעשה עקירה לחיובא אבל וודאי הוי כמונח לענין שאם יעקור אחר ממנו חייב וכמבואר במתני' א"כ לענין שתתבטל עקירה הראשונה מאי נ"מ דלא מחייבי' על הנחת גופו הא סו"ס החפץ הוי מונח ונתבטלה עקירתו הראשונה [ובפשוטו מבו' כן בריטב"א בסוגיין כד' הגרע"א] וצ"ע דעת תו' בזה [ועיין זכרון שמואל ועוד דבעי' מעשה הנחה לבטל עקירה הראשונה וצ"ע הסברא בזה הא לכאורה כל דבעינן עקירה חדשה נמצא דנתבטלה עקירה הראשונה וכמו דפשוט דבנפל לארץ מאליו נתבטלה עקירתו הראשונה וצ"ע],

עוד יש להעיר מלישנא דברייתא דהיה טעון וכו' חייב לפי שאינו דומה לידו וצ"ע דבשלמא לישנא דרבי דחייב ואינו דומה לידו א"ש דכוונתו דאם עקי"ג לאו כעקירת חפץ א"ש ג"כ יד אבל השתא ע"כ איכא טעמא אחרינא ביד דלא מהני אמנם לישנא דברייתא משמע דהטעם לפטור בעקירת גופו הוא משום דס"ד לדמותו לפטורא דיד וזהו דאמרי' דלפי שאינו דומה ליד ע"כ מחייבי' וצ"ע הא טעמא דיד הוא משום דלא נייח ומ"ש זה לעקירת גופו דהוי נייח וכבר עמד בזה החזו"א בסי' קה' בסו"ד עי"ש ,

ולכאורה נ' מזה כדרך הנ' בד' המהרש"א בסוגיין [ועיין צל"ח בבי' סברת מהרש"א וכ"כ החזו"א שם בסי' קה' בדרך אפשר וכעי"ז בתשו' הגר"ש איגר כתבים סי' ד'] דעיקר הספק בסוגיין הוא משום דאף דמצינו במתני' דחשיב מונח כלפי אדם אחר זהו משום דגוף אחר הוי מקום הנחה כלפי חבירו אבל כלפי עצמו ל"ח גופו מקום הנחה [עי"ש בצל"ח ובתשו' הגרש"א הנ"ל ואכתי צ"ב סברתם] ומשו"ה כ' תו' דאם הנחת גופו לא הוי הנחה לא בטלה עקירה הראשונה והטעם הוא כיון דאף דחשיב מונח כלפי אחר מ"מ כלפי עצמו ל"ח מונח כל שלא מונח על הארץ וע"כ לא בטלה עקירתו הראשונה [וכ"כ בתשובות הגרש"א הנ"ל ליישב קו' אביו הגרע"א] וא"ש גם לישנא דברייתא דלפי שאינו דומה לידו משום דגם טעמא דעקירת גופו דלא מהני הוא משום אותו הטעם דידו דאינו חשוב כמונח,

אמנם דלדרך זו וודאי הדרן לדוכתייהו הקו' דלעיל מביתא כמאן דמליא ומקלוטה ומר' אבהו דהלא התם וודאי חשיב החפץ מונח דהרי אי"צ להנחתו על האדם כדי שיחשב מונח דהחפץ מצ"ע הו"ל כמונח בקרקע וא"כ וודאי חשיב מונח ומ"ט לא תועיל עקירתו וצ"ע בזה ,

והנה יש להקשות עוד בסוגיין דמבואר בגמ' דאם עקי"ג לאו כעקירת חפץ היה ניחא ידו דמתני' ולכאורה צ"ע דבשלמא מה דלא מתחייב העני שהכניס א"ש אמנם הרי מבואר במתני' דגם הבעה"ב שהכניס לתוך ידו אף דפטור מ"מ אסור דכל פטורי דשבת פטור אבל אסור ולכאורה הא איהו לא עביד מידי דכיון דהיד חשיב מונח [להך ס"ד]והוא הניחו ביד חבירו א"כ נתבטלה עקירתו דהרי בעי' עקירה מחודשת דעקירת היד [דאף דלא מהני משום דחסר בהמעשה מ"מ מצ"ע הוי עקירה חדשה] דזה הוי מונח גמור ואפי' לד' מהרש"א הנ"ל הרי גוף אחר הוי מונח כלפי המניח עליו וא"כ יש כאן הנחה גמורה מצידו,

וגם יש להבין מ"ש דהעוקר חפץ מן הקרקע לידו ובא אחר ונטלו פטור ומותר העוקר מן הקרקע [וודאי יהא מותר אף אם חבירו יעקור ממנו כלאחר יד שחבירו לא יתחייב מ"מ הוא לא עביד מידי] והכא מי שנתנו ליד העני אסור אף דתחילת העקירה היא בעקירת העני את ידו [אלא דפטור משום טעמא אחרינא דלא מתייחסת העקירה להחפץ] ,

ולכאורה מבואר מזה דלא דמי מי שעקר החפץ מן הקרקע ובא אחר ועקרו ממנו דבזה לא עביד הראשון מידי והטעם דכיון דהוא עשה מעשה עקירה גמור מידו הרי שוב לא נ"מ מידי במה שהוא על ידו ולא על הקרקע דאותו מעשה הרי יכול לעשות מן הקרקע והו"ל כמשנה מקומו של חפץ ממקום למקום באותו רשות דלא נ"מ מידי במעשהו אבל בנתנו ליד העני שהעני עשה ההכנסה על ידי מה שהבעה"ב הניח על ידו ואין מעשה הכנסת היד תחילת מעשה אלא מחמת שהניח עליו האחר החפץ ע"כ מהניא מעשהו והוי זה תחילת העקירה וע"כ אסור ,

והביאור בזה נ' דהנה בתו' לק' דף צג' כ' דקרא דבעשותה דילפי' מינה לזה עוקר וזה מניח דפטור לא איצטריך קרא רק בהוצאה אבל לכותב אות אחת לא איצטריך קרא דשאני הכא דס"ד דאהוצאה והכנסה קפיד קרא ואי"צ לעשות כל המלאכה וע"ז ילפי' מקרא דבעשותה דהעושה כולה חייב ולא העושה מקצתה ולכאורה קצ"ב הא כיון דס"ד דעיקר ההוצאה תליא בהכנסה והוצאה א"כ מהיכן ילפי' מבעשותה דבעי' גם שיעקור או יניח הא כיון דזהו עיקר המלאכה הא נעשה כולה וע"כ דזה פשוט מסברא דאף דתוכן המלאכה וודאי תליא רק בהכנסה והוצאה מ"מ הא וודאי לעולם לא שייך למיחשב זה תחילת המעשה מלאכה דוודאי תחילתו של המעשה הוא מתחילת עקירתו וסוף המעשה הוא בהנחתו דהרי לעולם ל"ש הוצאה בלא שתקדם לה עקירה מן הקרקע וא"כ וודאי דהמעשה מתחיל מעקירתו אף דהמלאכה נעשית בשעת הוצאה ומשו"ה כיון דילפי' מקרא דבעשותה דבעי' מעשה שלם ולא מקצתו ילפי' מזה דבעי' שהוא יעשה כל המעשה מתחילתו ועיין גם רש"י בפסחים פה: דמבואר שם דעצם דין עקירה והנחה ילפי' מבעשותה וע"כ כנ"ל,

ומעתה נ' דלפי"ז עיקר גדר עקירה והנחה תליא בזה במה דחשוב מעשה שלם כלפי הגברא ומה דחשוב מעשה שלם אין זה תלוי בהגזיה"כ דעקירה והנחה אלא זה תלוי בהסברא ורק אחר דפשיטא לן מסברא דזהו מעשה שלם ילפי' מקרא דבעי' כל המעשה דבעשותה כולה אמר רחמנא ועיקר המעשה השלם מן הסברא הוא מה שנוטלו ממקום קביעותו ברשות זו וקובעו במקום אחר לפי"ז י"ל דאף דחפץ המונח על האדם חשיב מונח והעוקר ממנו חייב זהו משום דהעוקר ממנו חשוב כעושה מעשה שלם וכמוש"נ דהרי עשה מעשה עקירה גמור מרשות זו אבל בגוונא דעקירת גופו י"ל דאין זה חשוב מעשה שלם דהעקירה מן הרשות לא שייכא אלא ע"י שיניחו עליו החפץ וע"כ ל"ש שיחשב מעשה שלם ועל כרחך מתחלת המעשה העקירה מן הקרקע ומשום הכי הוא דהנותן חשוב עוקר החפץ ואסור וא"כ י"ל דזהו מה דאיבעיא לן בעקירת גופו אם מה שנוטל החפץ בגופו הוי ג"כ מעשה שלם דתחילת המעשה היא מן כל מקום ואף מגוף אדם העומד ברשות או דמעשה שלם תלוי במה שהוא עושה כל העקירה מתחילתו ,[[3]](#footnote-4)

ומעתה יש ליישב קו' הגרע"א בד' התו' דכיון דהוי מונח מ"ט לא בטלה עקירה הראשונה ולהנ"ל נ' דכיון דאם עקירת גופו לאו כעקירת חפץ הרי נמצא דכלפי עקירה זו מתחלת העקירה מן הקרקע ומה שהניח עליו הוי זה העקירה א"כ ל"ש לומר דיהא חשוב כמונח לבטל העקירה דהרי אכתי בעי' לעקירה זו וגם עכשיו אם בא לגמור מעשהו ולהוציא המשא שעליו הרי הוא ע"י עקירה זו וכל ענין הנחה לבטל עקירה ענינה שכיון שהונח כבר אי"צ לעקירתו אבל הכא הרי אכתי קיימא עקירה זו וגם בהילך כבר ועמד כיון דהנחת גופו ל"ח גמר המלאכה דהרי מחוסר מעשה הורדה לא הוי הנחה לבטל , וא"ש גם ל' הברייתא שהערנו לעיל דהכא נמי הנידון שאינו חשוב כמונח אלא שאכתי עקור הוא כמו ביד ,

ונ' דהדברים מבוארים בד' הר"י מלוניל בסוגיין דכ' דטעמא דפטור אם אינו כעקירת חפץ הוא משום דהו"ל כשנים שעשאוה עי"ש ומבואר דאם אינו כעקירת חפץ מצטרף מעשהו של המניח להמעשה דהוא חשוב העוקר וע"כ שייך זה לדינא דשנים שעשאוה ,

וביותר מפורשים הדברים בפני יהושע בסוגיין שכ' להדיא דפטורא דעקירת גופו הוא משום הקרא דבעשותה כולה ולא מקצתה והכא חשיב עקירת גופו כעשיית מקצתה עי"ש,

ולפי"ז אפשר ליישב גם הקו' דלעיל מקלוטה ותוך ג' והוא משום דכיון דלצד זה הרי כבר התחילה עקירתו א"כ אפי' אם הוא תוך ג' אין זה מבטל עקירתו וכמו מעביר ד' אמות תוך ג' דלא מבטל עקירה הראשונה [אמנם יש לדון בזה מד' תו' לק' ה: עי"ש אמנם כבר דנו דיתכן דעיקר ד' התו' קאי רק כלפי ד"א עיין חבורות הגרנ"פ ] ואכתי צ"ע בזה,

1. **אמנם עיין תוס' לק' דף ה' ד"ה כשני בנ"א שהביא גירסת הר"ח שם בגמ' דמבואר שם דהזורק חפץ ורץ אחריו וקבלו לאחר ד"א אי הוי כאדם אחד פטור דהוי ליה כזורק מימינו לשמאלו דפטור והיינו דכיון דהונח באותו מקום כבתחילה פטור ומד' התו' מתבאר כשתי ההנחות של הגרע"א האחד דמקום החפץ חשיב על האדם ולא בקרקע וגם מבואר דבעי' שינוי מקום אמנם בתו' לכאורה ע"כ אין הביאור משום דיני עקירה והנחה דהרי בגוונא דהתו' הרי נעקר מן האדם בשעת הזריקה וכן הונח מן האויר ליד האדם ויש כאן שינוי מקום בשעת העקירה וכן בשעת ההנחה ובתו' לכאורה ע"כ מבואר דבדיני הוצאה איכא תנאי דשינוי מקום אמנם לא קשיא מזה על הגרע"א דא"כ מ"ט מספק"ל בגמ' רק משום דיני עקירה ולא דנו משום דכלל ל"ח הוצאה משום דאי משום הא ל"ש זה בעקירת גופו והנחת חפץ דבזה הרי נשתנה מקומו כמושי"ת ורק דבדיני עקירה ג"כ נאמר דכבר בעי' שינוי מקום וע"כ בעי' שינוי מקום כבר בעקירה ואדרבא הוא מקור לד' הגרע"א דבפשוטו צ"ע מנ"ל דאיכא דין שיעקרנו ממקומו ובלא"ה ל"ח עקור ואמאי לא סגי במה שחשוב עקור כלפי הרשות שהיה מונח בו אמנם לד' התו' הנ"ל דבדיני הוצאה איכא ג"כ תנאי דשינוי מקום ובלא"ה אין כאן הוצאה גמורה א"כ גם דין עקירה והנחה נאמר ע"ז שיעקר ממקומו והא דקשה לפי ד' התו' דא"כ גם בכל עקירת גופו והנחת גופו מ"ט מהני הא לא נשתנה המקום עיין באבי עזרי ועוד שביארו דהגדר דעקירת גופו הוא דעקירת הגוף מהני לחפץ שעליו וכיון שכן ל"ש זה אלא היכא דהוא עקר עם החפץ משא"כ התם דאיירי שזרק החפץ והגוף לא נעקר עם החפץ ועיין מש"כ במק"א ביאור נפלא מאוד בירושלמי בסוגיין בבעיא דעקירת גופו לפי ד' התו' הנ"ל ,**  [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי"ש שצ"ל דאיירי ברה"י שאינה מקורה שמבו' בגמ' לק' דרב ושמואל אמרי דלא אמר רבי אלא ברה"י מקורה אמנם אכתי יש להעיר דבגמ' זה מבואר ממימרא דרב ושמואל ולכאורה הא מוכח כן מד' רבי גופיה עוד יש להעיר מל' רש"י שהעמיד סוגיין בבית עי"ש אמנם יש לדון בעיקר קו' הצל"ח דהרי נח' בזה לק' [עיין תו' לק' דף ד' ולק' דף צב']אי חפץ שהוא על ידו של אדם אמרי' קלוטה ולכאורה תלוי בזה גם דין כמאן דמליא [גם י"ל דלענין כמאן דמליא לכו"ע ל"ש במונח על גופו ואכ"מ ] שוב מצאתי שבירושלמי הק' כן להדיא בסוגיין על ד' רבי אמנם עי"ש בירושלמי שהק' כן רק על זריקה לרה"י וא"ש להנ"ל דעל גופו ל"ש כמאן דמליא וכנ"ל [וד' הירושלמי הוא לכאורה דלא כרב ושמואל דרבי איירי רק ברה"י מקורה דלכאורה הגוונא דזריקה לרה"י בד"כ הוא לרה"י שאינה מקורה ומאי ק"ל לירושלמי וצ"ע בזה ] [↑](#footnote-ref-3)
3. **וביתר ביאור נ' לבאר דהנה מצינו דמגרר ד' אמות הוי עקירה לד' רוב הראשונים אף דפשוט דמי שיטול החפץ בשעת גרירה יחשב עקירה גמורה[דהרי בשעה שנכנס לרשות אחרת חשיב הנחה לחיובא אף דאכתי מגרר וכמבו' בפסחים פה: וחשיב הנחה גם כלפיו כ"ש לגבי אחר]ומבואר מזה דעקירה אין גדרה הפקעת השם מונח אלא יסודה דכל שהתחיל מעשה ההוצאה בחפץ חשוב עקירה וע"כ כלפי מי שהתחיל המעשה מתחילתו חשוב עקור משא"כ כלפי אחר שמתחיל המעשה עכשיו אין זה עקור וממילא נ' דה"נ הכא לגבי מי שישתמש בהטענה של חבירו בזה יחשב שהחפץ עקור כבר אף דכלפי אחר שלא ישתמש בזה חשיב מונח והנה עיקר הסברא בזה שחשוב תחילת המעשה בהטענה נ' הביאור דענין הוצאה לעולם היא ע"י שעוקר החפץ ומהלך עמו ואח"כ מניחו אבל היכא שכבר הונח על האדם ואין מחוסר החפץ אלא הילוך בעלמא ושוב אי"צ לעשות שום מעשה בחפץ חשיב בזה שבא על האדם כבר תחילת מעשה ההוצאה וע"כ חשיב עקור כלפי מי שימשיך להלך עם החפץ ונ' שזהו גם בי'ד'המהרש"א בסוגיין במש"כ דכלפי מי שמהלך עם החפץ ל"ח מונח בהנחת גופו והכוונה דמה"ט דכדי להמשיך ולהוציא את החפץ אי"צ רק הילוך בעלמא דהוא עדיין עליו א"כ אף דעמד לפוש אכתי לא נגמרה הנחתו והוא אותו סברא דעקירה דמה דאי"צ אלא הילוך חשיב שכבר התחיל מעשהו ודו'ק** [↑](#footnote-ref-4)