טכ_ע ב - דעות הראשונים בדינא דטכ_ע
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשס_ב

**בדין טעם כעיקר**

**סימן ב'**

**א**

א] נחלקו הראשונים ז"ל בההלכתא דטכ"ע, דדעת רש"י פסחים דמ"ד: ד"ה חייב וד"ה מפת, דמכח ההלכתא דטכ"ע אתעביד כולי' איסור לחייב על כזית מצורף מההיתר והאיסור, וכן דעת ר"ת שהובא ברא"ש חולין פ"ז סי' ל"א, לפ"מ שפי' בדעתו המנח"כ פ"ה והפר"ח סי' תמ"ב והגר"א בס' תנ"ג ופרמ"ג בפתיחה ושאר אחרונים, אך הב"י ביו"ד סי' צ"ח פי' עפ"ד הטור שם שדעתו כד' ר"ח כהן דלהלן, (ואמנם הפר"ח והגר"א כ' דט"ס הוא בטור וצ"ל ר"ח אך כבר העירו דבס' התרומה סי' מ"ט ובסמ"ג ל"ת קל"ח כ' כן בשם רבינו יעקב), וכ"ה בגל' הגרע"א יו"ד צ"ח בש"ך סק"ו, וע' חזו"א סי' כ"ד שנקט כן, - וצ"ע בספר הישר סי' רצ"ד ובתשו' ר"ת שבסו"ס ראב"ן דכמדומה דמבו' להדיא בדבריו דאין ההיתר נהפך לאיסור כלל עיי"ש היטב, - וכן נ' גם ד' הראב"ד שהביא בחי' הרשב"א חולין דצ"ח, ועי' להלן בדעתו.

אך דעת הרמב"ן בחי' חולין דצ"ח: דאין ההיתר מצטרף לשיעור, וע"כ כתב שם דבנתערב טעם רביעית יין במים אין חייב רק כששתה כל המים, וכ"מ גם בד' הרמב"ן בהל' חלה, וצ"ע בביאור הגר"א יו"ד צ"ח סק"ח, שנראה דפירש ד' הרמב"ן בהל' חלה כדעת ר"ח כהן יעו"ש, וכ"ה דעת בעה"מ רבינו דוד ור"ן בפסחים שם, וכן נ' דעת רשב"ם שהביאו תוס' נזיר דל"ו:, שכתב דאם כזית בכדא"פ לאו דאורייתא אין לחייב משום טכ"ע רק כשהבליע כזית יין בב' זיתים פת ובולעו בב"א, וכ"ד הר"ש בטבו"י פ"ב, והתורי"ד ע"ז דס"ז, במהד' תליתאה.

ודעת הר"ח כהן, שהובא ברא"ש חולין שם, ובסוף הל' חלה, לחלק בזה דאם איכא בתערובת כזית בכדא"פ מתחייב אף על אכילת כזית מצורף אך אם ליכא כזית בכדא"פ אין חיב על כל כזית, ועמש"נ להלן ענף ג' בביאור דעתו.

ב] ובדעת הרמב"ם בזה, הנה לפ"ד הגר"א ודעימי' דמפרשים דדעת הרמב"ם דקי"ל טכ"ע דאורייתא, הרי מבו' בדעתו דאין ההיתר מצטרף להשיעור וכמש"כ פט"ו ממאכ"א דאין חייב רק בדאכל כל התערובת, אך לפ"מ שפי' הראשונים בד' הרמב"ם דפסק דטכ"ע לאו דאורייתא י"ל בדעתו דלמ"ד טכ"ע דאורייתא מצטרף ונהפך ההיתר לאיסור וחייב על כל כזית וית' לפ"ז מקורו דהרמב"ם לפסוק להל' דטכ"ע דרבנן ע' במש"נ בסי' ??.

ג] ובדעת תוס' חולין בזה, הנה עי' ביאור הגר"א או"ח תנ"ג ונחל"ד והגה' הגר"ב פרענקיל שפירשו משה"ק התוס' על מ"ד טכ"ע דאורייתא מפסחים דמ"ד גבי ב' קופות, דהוא משום דס"ל דמדין טכ"ע ההיתר נהפך לאיסור ומשלים לשיעורו, ע' בדבריהם, אך יל"ד לפרש דבריהם באופ"א ע' מש"נ בזה בסי' א' סק"ה ולהלן סקכ"ו.

ולכאו' יש להוכיח כן גם מד' תוס' שם ד"ק: דנקטו האחרונים בדעתם דדין חנ"נ בשאר איסורים הוא מה"ת, אך ע' חת"ס שם שדחה הראי' מד' התוס' דאם הי' מפורש בקרא להתיר לא היו חכמים אוסרין, אך בפליתי דלהלן כתב דדוחק לומר כן, ועי' גם סה"ת סי' נ"ב שמפורש בדבריו דכל הקו' מכלי מדין ל"ק רק אם דין חנ"נ בשאר איסורים הוי מדאורייתא, שכ' שם דאם חנ"נ בשאר איסורים הוי מדרבנן ניחא, עיי"ש, והטעם בזה מבו' בפליתי סי' צ"ב סק"ט ובשו"ת הגרע"א סי' פ"ב דהוא משום דינא דטכ"ע דההיתר נהפך ומצטרף להאיסור, ומבו' לפ"ז שד' התוס' דמשום דינא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור וכדעת רש"י ור"ת, אך לפמשי"ת להלן סקכ"ג בד' הרמב"ן ודעימי' דאף דאין ההיתר מצטרף לשיעור דאין לוקין על כל כזית, מ"מ ההיתר נהפך לאיסור יעו"ש, אין להוכיח מד' התוס', לא ממשה"ק מקופות, ולא ממה דס"ל דאמרי' חנ"נ מדאורייתא, ועי' כן בתשו' מהרי"ק שורש קנ"ב, שהבאנו להלן שם, וז"פ.

אמנם בד' התוס' בדק"ח: נ' דס"ל דאין ההיתר נהפך לאיסור עייש"ה בדבריהם., אך בתוס' שם כתבו להדיא דדין חנ"נ בשאר איסורים הוי מדרבנן, ודלא כמבו' בדבריהם בד"ק: הנז'.

וכן נ' גם מדבריהם בד"ק. ד"ה בשקדם, שהביאו ד' רבינו אפרים דרק בבשר בחלב אמרי' חנ"נ משום דכל חד וחד לחודי' שרי וכו' הלכך הבשר עצמו נעשה איסור ולוקה אם אכל חצי זית מבשר וחצי זית מחלב וכו', ואי נימא דמשום דינא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור ולוקה על כל כזית מהתערובת א"כ הרי אי"ז דין מיוחד בבב"ח שלוקה על כזית מהבשר והחלב, ונ' מזה שדעת תוס' דבכל האיסורים אין לוקה על כזית מהתערובת ושאני בב"ח שהבשר גופי' נאסר, ואולי יש לדחות וצ"ע.

וע' ברא"ש בסי' ל"ז שהביא ג"כ ד' רבינו אפרים, ולא הזכיר להא דלוקה על ח"ז מבשר וח"ז מחלב, ונ' דאזיל לטעמי' דבכל תערובת שקיבלה טעם מאיסור לוקה על כל כזית ממנה ואי"ז דין מיוחד בבב"ח, וז"ב.

ועי' סה"ת סי' נ"ב שהביא ד' רבינו אפרים, וכתב לבאר כד' תוס' הנז', דשאני בב"ח וכו' ולוקה אם אכל ח"ז מבשר וח"ז מחלב, אבל משאר איסורים אינו לוקה עד שיאכל מן ההיתר כ"כ שיאכל מן האיסור הבלוע כזית, דאין היתר מצטרף לאיסור, ולהדיא שדעתו דאין ההיתר נהפך לאיסור להשלים השיעור, וכן מפורש גם בדבריו בסו"ס נ"ב ובסו"ס ע"ו, עיי"ש, ואפ"ה מבו' בדבריו די"ל דדין חנ"נ בשאר איסורים הוי מדאורייתא, וע"כ דשייך לומר דדין חנ"נ הוי מדאורייתא אף אם אין חייב רק בדאכל כזית מן האיסור, וממילא דאין להוכיח מד' תוס' בד"ק: הנז' דס"ל דחייב על כזית מן התערובת, והטעם בפשוטו כמש"נ לעיל ולהלן סקכ"ג וסקכ"ד עפי"ד המהרי"ק, ועמש"נ בזה עוד בסוג' דחנ""נ, ועי' פליתי שם מש"כ בביאור ד' תוס'.

ד] ובד' רבינו אלי' שהביאו בתוס' חולין שם ובע"ז דס"ז, וכן הביא הרשב"א בחולין שם ובתוה"ב די"א בשם רבינו יצחק, ע' ביאור הגר"א סי' תנ"ג ובגל' הגרע"א יו"ד סי' צ"ח בש"ך סק"ו שנראה דמפרשים דהיינו כשי' ר"ח כהן דכל דאיכא כזית בכדא"פ נהפך ההיתר לאיסור ולוקין על כל כזית וכל דליכא כזית בכדא"פ אין לוקין, ע' להלן ענף ג' מש"נ לפ"ז, אך בנחל"ד פירש דס"ל דאין ההיתר מצטרף לשיעור, וע"כ בעי' שיאכל כזית בכדא"פ ורק בכה"ג מתחייב, ואם ליכא כזית בכדא"פ הוי ח"ש ואינו חייב ע"ז.

ה] ובד' הרשב"א בזה יל"ע, דבחי' חולין דצ"ח ובתוה"ב ד"י ע"א כתב דנזיר לוקה רק אם נתנו הענבים טעם גדול במים כאילו נתערב בו רביעית יין, ולכאו' מבו' דעתו דס"ל דאין ההיתר מצטרף להשלים השיעור, אך יש לדחות דס"ל דהגם דהיתר נהפך לאיסור ומשלים לשיעורו, אך היינו רק בנתערב שיעור שלם דאיסור אך בנתערב ח"ש לא, (ע' להלן סק"י די"ל כן אף לד' ר"ת ודעימי' יעו"ש), ואדרבה מדויק כן, שהרשב"א פי' טכ"ע כהרמב"ן דנתנו ענבים טעם גדול ביין, ולא סיים כהרמב"ן דשתה כל התערובת.

ולכאו' מוכרח כן ממשה"ק הרשב"א בחי' שם ובתוה"ב שם על השיטות דטכ"ע דאורייתא מסוג' דפסחים גבי ב' קופות, וכבר נת' לעיל ד' האחרונים ז"ל דקו' זו ל"ק רק להסוברים דההיתר נהפך לאיסור ומתחייב על כל כזית, אך כבר נת', בסי' א' סק"ל, ולהלן סקכ"ו ובסי' ??, דיל"פ הקו' באופ"א.

וממה שהביא הרשב"א בחולין ובתוה"ב שם ד' רבינו יצחק דאין לוקין משום טכ"ע רק בדאיכא כזית בכדא"פ מבו' דס"ל דאין ההיתר משלים השיעור, ובד' הרשב"א ריש שער ב' (דכ"ב.) נ' שדעתו כד' רבינו יצחק, אמנם בביאור הגר"א ובגל' הגרע"א הנז' נ' שפי' דעתו כד' ר"ח כהן דכל דאי' כזית בכדא"פ לוקין על כל כזית וכנ"ל, אך יל"פ דעתו דבכל גווני אין חייב על כל כזית ומה"ט בעי' שיהי' כזית בכדא"פ כ"ה שיאכל שיעור שלם, וכנ"ל מד' הנחל"ד.

שו"ר הדברים מפורשים בתוה"ב ד"ז. דאין חייב ברוטב שנבלע מן הנבילה ואכל ממנו עד שיהי' בו כ"כ שיהא בו כזית משמנונית ורוטב של איסור לפי שאין היתר מצטרף לאיסור, וכ"כ גם בסוף ד"ז: ובמשמה"ב ד"ט. ובחידושיו דק"ח., וצ"ע רב מזה על ד' הגר"א והגרע"א הנז' בד' הרשב"א.

שו"ר עוד בד' הרשב"א בע"ז דע"ג: שכתב בטעמא דרבינו אפרים דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים, ז"ל, משא"כ בשאר איסורין שאינו לוקה עד שיאכל כזית מן האסור הבלוע דהא אין היתר מצטרף לאיסור, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דאין ההיתר נהפך לאיסור, וילה"ע, דמ' מד' הרשב"א דאם הי' היתר נהפך לאיסור, הי' זה טעם למימר חנ"נ, ומבו' דהא דהיתר נהפך לאיסור היינו דחייל איסור על ההיתר מכח שקיבל טעם האיסור, וכאשר כן נ' בד' כמה מקמאי בפסחים דמ"ד: ונת' במק"א.

ו] ובד' הראב"ד, הנה מדבריו המובאים בחי' הרשב"א דצ"ח: נ' להדיא דס"ל דההיתר נהפך לאיסור ובנזיר ה"ה לוקה על כל כזית מהתערובת, אך בכל התורה אין לוקה ע"ז כיון דאין מזהירין מן הדין, אך צ"ע בזה בד' הראב"ד בתמים דעים סי' ז' במש"כ להק' בד' הירושלמי בערלה, והובא בפרמ"ג סי' צ"ט בשפ"ד י"ד, דמבו' מדבריו להדיא שאין ההיתר נהפך לאיסור ומשלים לשיעורו כלל, יעוש"ה, והוכיח כן מדאין לוקה על בכותח הבבלי משום דלי"ב כזית בכדא"פ, ועי' בישוב השיטות דההיתר נהפך לאיסור ומשלים לשיעורו, להלן סק"ז, וע"ע בשי' הראב"ד בסי' ???.

**ב**

ז] והנה על דעת הסוברים דמשום ההלכתא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור וחייב על כל כזית ק' מכמה דוכתי, **א'**, הק' בחי' רבינו דוד פסחים דמ"ד: מסוג' דפסחים דמ"ד דמבו' דאין לחייב על כותח הבבלי רק משום המל"א, ואם הי' בזה כזית בכדא"פ הי' חייב משום דכזית בכדא"פ דאורייתא, וכן במקפה הוצרכנו לדין המל"א, ולא אתי' עלה מדין טכ"ע, ובע"כ דאף משום טכ"ע אין לחייבו רק בשיעור האיסור הבלוע וממילא דאין לחייבו רק אם אי' כזית בכדא"פ וכזית בכדא"פ דאורייתא וכמש"כ כן תוס' נזיר דל"ו: בשם הרשב"ם, וכבר הק' כן בתוהרא"ש פסחים שם, ואזיל לטעמי' דההיתר נהפך לאיסור ומצטרף לשיעור, ולא תירץ, ועי' גם בתמים דעים להראב"ד סי' ז' שהוכיח מדפטרי רבנן בכותח הבבלי דאין חייב משום טכ"ע רק כשיעור הטעם יעו"ש.

ח] ומצינו בזה כמה דרכים, ה**א',** לדעת ר"ח כהן דרק בדאי' כזית בכדא"פ לוקה על כל כזית ניחא בפשוטו, וכמש"כ בפר"ח סי' תמ"ב ובהגה' הגרע"א על השעה"מ ובנחל"ד, דע"כ בכותח הבבלי דלי"ב כזית בכדא"פ דאין דרך אכילתו בכך, ל"מ ההלכתא דטכ"ע לחייבו על כל כזית, ובעי' לדין המל"א, וה"נ למ"ד דכזית בכדא"פ לאו דאורייתא הרי דאף אם איכא כזית בכדא"פ ל"מ לחייבו על כל כזית, דכיון דכזית בכדא"פ ל"ד הרי שאם הי' האיסור בעינו והי' אוכל ל"ה חייב, ובכה"ג לא החמירה תורה להפוך היתר לאיסור לחייבו על כל כזית וכמש"פ הרא"ש בד' רח"כ, וע"כ לדעת אביי דכזית בכדא"פ לאו דאורייתא בעי' במקפה ובכותח לדין המל"א.

הדרך ה**ב'**, הוא לפ"ד הראב"ד דאין לוקין משום דינא דטכ"ע דאין עונשין מה"ד, וע"כ במקפה דדיני' ללקות עליו בכזית וכן בכותח שהנדון לענין מלקות, ל"מ לזה ההל' דטכ"ע דנהפך ההיתר לאיסור.

הדרך ה**ג'**, היא כמש"כ הטור בסי' תמ"ב, דבכותח ליכא רק קיוהא בעלמא ואין בזה לדין טכ"ע ואין ההיתר נהפך בזה לאיסור, ועד"ז כתב בעה"מ דבכותח איירי גם בגונא דליכא טעם האיסור אלא טעם חדש, וע"כ בעי' בזה לדין המל"א, וממקפה כ' האחרונים דל"ק כלל לפ"ד תוס' פסחים שם דלא איירי במעורבין ול"ש בזה דין טכ"ע כלל, ואמנם בתוהרא"ש הנז' נראה שהוק' לו גם במקפה הגם דס"ל דלא איירי במעורבין, וכנראה היינו משום דבשעת אכילתן ה"ה מתערבין בפיו ושפיר שיך בזה דין טכ"ע, ע' בזה בקר"א נזיר.

הדרך ה**ד'** היא מש"כ בנחל"ד, דכל הדין דטכ"ע הוי רק בנתינת טעם שע"י בישול שהאיסור נותן טעם בהיתר, אך בתערובת דצונן שאין האיסור נו"ט בהיתר, ל"ש דינא דטכ"ע עכ"פ להפוך ההיתר לאיסור, וכ"כ בחזו"א יו"ד כ"ד סק"ה, וע' בנידו"ז במש"נ בסי' ??, ולפ"ז ניחא דבמקפה ל"ש דין טכ"ע, וכן בכותח י"ל דהוי תערובת בלא בישול ול"ש בזה דין טכ"ע.

והנה כל דרכים אלו אין מתישבים בדעת רש"י, דהרי בפירש"י בפסחים דמ"ה. כתב להדיא דלמאן דאי"ל טכ"ע יש לחייב בכותח הבבלי, והיינו לטעמי' דלמ"ד טכ"ע דאורייתא יש לחייב על כל כזית, וע"כ אף יש לחייב בכותח הגם דלי"ב כזית בכדא"פ, ולפ"ז הדר קשיא סוגיית הגמ' דמק' אביי לר"ד מכותח, והרי לאביי גופי' טכ"ע דאורייתא כמבו' בחולין דק"ח. וא"כ יש לחייב בכותח מדין טכ"ע, וגם בד' רש"י פסחים דמ"ד: מבו' דלא ככל הדרכים הנז' דהרי מבו' בדבריו שם דבשרה חצי כזית פת בחצי כזית יין ופשט הפת בל היין חייב מדין טכ"ע, ולהדיא דנהפך ההיתר לאיסור אף בדליכא כזית בכדא"פ, וגם דמהני ללקות עליו, (אך בזה י"ל דהיינו רק בנזיר אך בשאר איסורין אין עונשין מה"ד), וגם דדין טכ"ע הוי אף בתערובת בצונן, וגם הדרך הג' ל"ש לדעת רש"י דס"ל דמקפה איירי במעורבין השום והשמן, וע' נחל"ד דלדעת רש"י עכצ"ל כמש"כ תוס' נזיר דל"ז. דאביי אכתי לא ידע לדינא דטכ"ע, עיי"ש.

והנה עדין צ"ע לכל דרכים אלו דאם ל"מ בזה דינא דטכ"ע, א"כ מה מהני בזה דין המל"א והא דכזית בכדא"פ דאורייתא והרי האיסור גופי' מתבטל, ולדרך הא' עפי"ד רח"כ ל"ק כלל, רק לפ"מ שפירש הגר"א באו"ח תנ"ג בדעתו דכד ליכא כזית בכדא"פ בטל האיסור מדאורייתא, ע' להלן סקי"ד בזה וא"כ מה מהני ע"ז הא דהמל"א, ועמש"נ בזה בסי' א' סק"ה וית' בזה עוד בעזה"י בסי' ??.

ט] **ב,** ק' בסוג' שם במדוכות וקדירות, מ"ט בעי' לדין המל"א או לדין כזית בכדא"פ דאורייתא תיפול מדין טכ"ע, וע"ז ל"מ רק הדרך הא' והד' שנת' לעיל, אך הדרך הב' לפ"ד הראב"ד דאין לוקין על טכ"ע ל"מ בזה דאכתי כיון דמדאורייתא אסור, היאך אמרי' בזה שאני אומר, וי"ל בזה עפי"ד תוהרא"ש שם שדקדק בל' רש"י דרק היכא דאיכא עוון מיתה לא אמרי' שאני אומר, וצ"ע הטעם בזה, וע' ברוך טעם שער התערובות פ"א דין ג' שביאר דהיינו משום חזקת חולין, והיינו דכיון דמשום דינא דטכ"ע ההיתר נהפך לאיסור שייך בזה חזקת חולין, ע' תשו' הגרע"א סי' פ"ב, וע' להלן סקל"ו בזה, וע"כ הגם דטכ"ע דאורייתא מ"מ כיון שאין לוקין ע"ז אמרי' שאני אומר, וכן הדרך הג' דבכותח הויא קיוהא בעלמא ל"ש במדוכות, - ואמנם עי' במחנ"א בהגה' על הרמב"ם הל' מעשר שמבו' בדבריו דמדוכות וקדירות איירי בדליכא נתינת טעם ומה דאי"ז בטל הוי מדינא דמתבל אינו בטל, ודין זה אינו משום דחשיב נו"ט עכ"פ לדעת הרמב"ם ונת' במק"א, ולפ"ז ניחא דל"ש בזה דין טכ"ע, וע' בהשגות הראב"ד על בעה"מ שכתב דבמדוכות ליכא נתינת טעם, וצ"ע שם.

והנה עד"ז ק' גם בקופות מ"ט בעי' לדין המל"א או כזית בכדא"פ דאורייתא תיפול מדין טכ"ע, ובזה ל"ש גם הדרך הד' הנז' דבצונן ליכא לדינא דטכ"ע כיון דבקופות אם נפרש דאיירי במבשא"מ ע"כ איירי שיאפם ויבשלם אח"כ, דבין לפמש"כ תוס' בפסחים דאיירי בקמח חיטים וקמח שעורים ודאי הנדון לאפותם ולבשלם, וכן לפי המבו' ברשב"א חולין דצ"ח דאי איירי במבשא"מ איירי בניכר, הרי ודאי דאין להתיר משום שאני אומר רק אם יבשלם אח"כ יחד, אך לאכול שלא ע"י בישול ודאי אין להתיר, דהרי בכה"ג אוכל האיסור בפנ"ע ואינו מעורב כלל וז"פ, ואמנם כבר הק' הראשונים כן, ובמק"א נת' אם קו' הראשונים הוי רק משום הא דההיתר נהפך לאיסור, ותי' דקופות אירי במין במינו, ומה דאם כזית בכדא"פ דאורייתא לא אמרי' שאני אומר ע' בסי' ??.

י] **ג,** הק' הגרע"א בחולין דצ"ח., ממש"א בסוג' שם בפלגא דזיתא דתרבא דנפל לתוך הקדירה דסבר מרבר"א לשעורי' בל' פלגי דזיתא הואיל והוי איסור דרבנן דס"ל ח"ש מותר מה"ת, ואי נימא דמשום דין טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור א"כ מה יהני הא דח"ש מותר מה"ת, הרי מכח דין טכ"ע הכל אסור ואיכא שיעור שלם דאיסור ומ"ט סבר מרבר"א להקל בזה, והניח בצ"ע, ועי' מש"כ לישב בזה בחמד"ש יו"ד סי' י"ד סק"ה.

והנה לכאו' לפי שי' הראשונים דס"ל דחֵלב ובשר הוי מין במינו ניחא, דע"כ ליכא בזה לדין טכ"ע ואין ההיתר נהפך לאיסור וע"כ יש להקל בזה, והנה אמנם במק"א נת' דמבו' להדיא בד' הראשונים, דמה דחֵלב ובשר הוי מב"מ, הוא רק לרבא דאזיל בתר שמא, דכ"כ להדיא הראב"ד באיסור משהו שהוא מקו"ד הראשונים דחֵלב ובשר הוי מב"מ, וכן מבו' גם בד' הרמב"ן והרשב"א בחולין דצ"ז., וכמש"כ כן בפר"ח סי' צ"ח, ולפ"ז הרי דבדין טכ"ע דדעת הש"ך בסי' צ"ח והרבה מהאחרונים דתליא בטעמא, הוי מדאורייתא בחֵלב ובשר, אך לדעת הרמ"א שם דדין טכ"ע תליא ג"כ בשמא י"ל כמש"נ דבחֵלב שנתערב בבשר ליכא דין טכ"ע מדאורייתא, אך באמת אי"ז ישוב כלל לפי המבו' ברא"ש דהא דמב"מ בעי' ס' מדרבנן הוי גזירה אטו אינו מינו, וע"כ אם באינו מינו בעי' ס' אף בח"ש כיון שההיתר נהפך לאיסור ואיכא שיעור שלם ה"נ בדין דגם במב"מ ניבעי ס', וביותר למש"כ הגרע"א קמא סי' פ"ב דאף במב"מ מדרבנן נהפך ההיתר לאיסור, וז"פ, אך אי נימא דהא דבעי' ס' במב"מ אינו גזירה אטו מבשא"מ אלא הוי תקנ"ח בפנ"ע דבעי' ביטול בשישים, וכאשר כן נ' מד' הרמב"ם ואכ"מ, ניחא.

ולכאו' בע"כ צ"ל בזה דאף להשי' דההיתר נהפך לאיסור אף בדליכא כזית בכדא"פ, מ"מ היינו רק אם אי' כזית בהתערובת, אך אם ל"ה כלל כזית בתערובת ול"ה בו שיעור חיוב, ואף קליש איסורא וכדחזי' דשבועה חלה עליו, ל"מ להפוך התערובת לאיסור ללקות ע"ז, דטפי ממה שהי' דין האיסור שנתערב ל"מ חייל על התערובת, וע' יבין דעת סי' צ"ח סק"א שכתב כן, וע' בפליתי סי' צ"ב סק"ט בד"ה אך קשה שג"כ נ' שדעתו כן.

ונ' פשוט שאין להק' ע"ז מדעת תוס' והרא"ש בד"ק דס"ל דדין חנ"נ אף בשאר איסורים הוא מדאורייתא, ונת' לעיל סק"ג ד' הכו"פ והגרע"א שהוא משום דינא דטכ"ע שההיתר נהפך לאיסור והרי דאף בכ"ש שנתערב אמרי' שההיתר נהפך לאיסור, דודאי אי"ז ראי' כלל, דאף א"נ דבח"ז שנתערב אין ההיתר נהפך לאיסור, היינו רק לענין ללקות ע"ז בכזית מן התערובת, ומשום דלא חייל על התערובת טפי מהדין שהי' באיסור עצמו, אך ודאי דמ"מ לענין איסור נהפך כל ההיתר לאיסור, וע"כ שפיר אי' בזה לדין חנ"נ, וז"פ.

ולפ"ז מיושב היטב דבפלגא דזיתא דנפל ל"מ דין טכ"ע להפוך ההיתר לאיסור להתחייב על כל כזית וע"כ ל"ה רק ח"ש דמותר מה"ת, - וע' בד' הגרע"א בתו"ד דג"כ הרגיש בזה די"ל דבכה"ג דליכא כזית כלל לא אמרי' דהיתר נהפך לאיסור לחייבו על כל כזית, ואך שהביא מד' רש"י פסחים דמ"ד: הנז' דמבו' דאף בחצי זית שנתן טעם בפת ואכל כזית מפת ויין חייב משום דין טכ"ע, והרי דאף בחצי שיעור שנתן טעם בהיתר נהפך ההיתר לאיסור ולוקין על כל כזית מהתערובת, אך בדעת ר"ת והראב"ד שפיר י"ל כן דבח"ש דנתן טעם ל"מ להפוך ההיתר לאיסור לחשבו כשיעור שלם.

ועל דעת רש"י גופי' בלא"ה ל"ק מהתם כיון דלדעתו קי"ל דטכ"ע דרבנן, אך אי נימא דדינא דטכ"ע דרבנן הוי גזירה אטו קדשים דאי"ב דין טכ"ע מדאורייתא וכמש"כ החת"ס, הדר צ"ע דכיון דבקדשים דטכ"ע דאורייתא בעי' ס' אף בנתערב ח"ש כיון דמשום דין טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור ואיכא שיעור שלם, ממילא דה"נ יש לנו להצריך ס' מדרבנן אף בחולין, - וגם י"ל עוד דכל ד' רש"י הם למה דקי"ל דח"ש אסור מה"ת, אך לר"ל דח"ש מותר מה"ת י"ל דודאי ל"מ ח"ש שנתן טעם בהיתר להפוך ההיתר לאיסור, ויצטרף ההיתר לשיעור, וע"כ למרבר"א דס"ל כר"ל דח"ש מותר מה"ת ליכא איסורא דאורייתא בח"ש שנתן טעם בהיתר, וע' יבין דעת שם דמבו' דיש מקום לחלק בזה דלר' יוחנן אף בח"ש שנתערב מצטרף ההיתר לשיעור, ולר"ל אינו מצטרף, כיון דלדידי' ח"ש היתר גמור הוא.

יא] **ד,** ע' יבין דעת שם שהק' עוד מכ"ד על שי' זו, והם מזבחים דל"ה דאין חייבין על רוטב משום נותר ופיגול, וע' בכעין קו' זו בתורי"ד ע"ז דס"ז, וממנחות דנ"ד דכזית שצמק וחזר ותפח אין לחייב ע"ז רק משום דאין דחוי אצל איסורים, ולשי' זו הי' לנו לחייבו משום דבאכילתו בולע זמ"ז ונאסרין גם המים, והוכיח כן דבכה"ג חשיב נו"ט מזבחים דע"ח בפיגול נותר וטמא שבללן זב"ז, אך י"ל דרק לענין שלא יתבטלו מהני הא דנרגש טעמם אך מ"מ לי"ב לדין טכ"ע ע' כן בחוו"ד סי' ק"ט, ועוי"ל דבצונן ליכא כלל לדין טכ"ע וכנ"ל מהנחל"ד, וביבי"ד תי' די"ל דבח"ש שנו"ט ל"מ לאסור ההיתר שיצטרף לשיעור וכנ"ל, (ולד' רש"י דאף בצונן שייך טכ"ע ואף בחצי שיעור בלא"ה ל"ק כיון דלדידי' קי"ל דטכ"ע לאו דאורייתא), עוד נר' לישב דמשום דינא דטכ"ע אין לחייב על המשקין בכזית אלא ברביעית וגם אין מצטרפין לאוכל, וע' להלן בזה, ומחולין דפ"ז ובתוס' שם דמבו' דדם שנתערב במים בעי' כזית מדם עצמו, וג"ז ניחא א"נ דבצונן ל"ש טכ"ע וכנ"ל, וממנחות דנ"ז ומזבחים ר"פ השוחט והמעלה ומכריתות די"ד יעו"ש בדבריו.

יב] **ה**, ע' פליתי סי' צ"ב, וכ"ה בחזו"א יו"ד כ"ד סק"ה בשם הרש"כ, שהק' מחולין דק"ח: דאמרי' התם בחצי זית בשר וח"ז חלב שבישלן זע"ז דאי ס"ד גדי אסרה תורה ולא חלב אאכילה אמאי לקי ח"ש הוא, והרי מ"מ החלב אסור משום טכ"ע ומ"ט לא לקי ע"ז, יעו"ש בפליתי מש"כ ליישב.

וג"ז ניחא אי נימא דבח"ש שנתערב ונו"ט ל"מ לאסור ההיתר שיצטרף לשיעור וכנ"ל, אך עיי"ש בפליתי שכתב דאין לומר כן דאכתי תיקשי למה דמוקמי' בסוג' שם מילתא דרב בבא מיורה גדולה ונתבשל מתחילה כזית בשר.

וי"ל עוד בזה דהרי בהא דמבו' בסוגיא שם דאף שיעור החלב להתחייב עליו הוי בכזית צ"ע מ"ט ל"ה שיעורו ברביעית, וע' חי' חת"ס שם שכתב דהיינו משום דילפי' מקרא דלא תבשל גדי בחלב אמו דכאילו כתיב לא תאכל גדי בחלב אימו ותלה העיקר בגדי וע"כ גם בחלב בשיעור גדי דהיינו כזית חייב, ונ"פ לפ"ז דאם לא אסרה תורה חלב ואתי' עלה רק משום דין טכ"ע דההיתר נהפך לאיסור ל"ה סגי לחייב על החלב בכזית אלא הוה בעי' רביעית ככל איסורי תורה דבמשקין שיעורן ברביעית, שו"ר שכבר כתב כן ביבין דעת סי' צ"ב סק"א.

וי"ל עוד דאם משום דין טכ"ע ל"ה מצטרף הבשר והחלב יחד דאכילה ושתי' אין מצטרפין כשאין שיעוריהן שוין, וע' מנ"ח מ' קמ"ח דהאריך בבירור שיעור שתיית משקין האסורין יעו"ש, ועי' עוד בחי' הגרע"א בדק"ח: שתמה בזה, מ"ט חייב על החלב בכזית, ומ"ט מצטרפין הבשר והחלב, יעו"ש, ולמש"נ הרי דאף דמכח איסורא דבב"ח דחייל על החלב, חייבין עליו בכזית ומצטרף עם הבשר, מ"מ אם היינו דנים מכח דינא דטכ"ע ודאי הוי בעינן רביעית ולא הי' מצטרף עם הבשר, שו"ר שכיונתי בכ"ז לד' הברוך טעם שער התערובת דין ח' פ"א ופ"ב עיי"ש.

**ג**

יג] שי' ר"ח כהן שהביא הרא"ש חולין סי' ל"א ובסוף הל' חלה, דאם אי' כזית בכדא"פ נהפך ההיתר לאיסור ולוקה על כזית, והיכא דליכא כזית בכדא"פ אע"פ שנתן האיסור טעם בהיתר אין לוקין עליו דמסתבר לומר דלא החמירה תורה בנתינת טעם של איסור בהיתר להופכו לאיסור כשההיתר כ"כ רבה על האיסור שאם הי' האיסור בעין וניכר בתוך ההיתר בלא נתינת טעם ל"ה לוקה עליו דהיינו ביותר מכדא"פ, ובפר"ח בסי' תמ"ב ובנחל"ד מבו' דאף בטעמו גרידא שייך שיהי' כזית בכדא"פ ושיהפך ההיתר לאיסור, בדאיכא טעם כטעם דכזית שנמוח, אך בפרמ"ג בפתיחה נ' לא כן, וע' להלן ? בזה.

יד] ובדין התערובת היכא דליכא כזית בכדא"פ לד' ר"ח כהן, נחל' האחרונים ז"ל, דהפר"ח בסי' תמ"ב והפרמ"ג בפתיחה להלן פסח והגרע"א בגליון הש"ך יו"ד צ"ח סק"ו נקטו דבכה"ג אסור מה"ת ואין לוקין עליו, אך הגר"א באו"ח סי' תנ"ג וביו"ד סי' צ"ח סק"ח דייק מד' הרא"ש דלד' ר"ח כהן אם ליכא כזית בכדא"פ ליכא איסורא דאורייתא כלל, וכן דעת הנחל"ד, ועי' חמד"ש יו"ד סי' י"ז סקי"א שג"כ כתב כן, (אך מה שהוכיח כן מדבעי' כזית בכדא"פ במצה, צ"ע רב), אך כבר כתב הגר"א גופי' ביו"ד שם דבד' הטור מפורש דאף בדליכא כזית בכדא"פ אסור מדאורייתא כדין ח"ש, וכן כתב באו"ח וביו"ד שם, דכ"ה מבו' בד' הרשב"א דאף בדליכא כזית בכדא"פ אסור מדאורייתא, ומבו' שפירש ד' הרשב"א דהוא ע"ד שי' ר"ח כהן ודאם אי' כזית בכדא"פ נהפך ההיתר לאיסור, וע"כ הביא מדבריו דפליג על הרא"ש בביאור הדין לדעה זו היכא דליכא כזית בכדא"פ, אך אם נפרש ד' הרשב"א דלעולם אין ההיתר נהפך לאיסור וע"כ בעי' שיאכל מהאיסור כשיעור וע"כ אין לחייב רק אם איכא כזית בכדא"פ דאוכל כשיעור מהאיסור ואם ליכא כזית בכדא"פ ואין אוכל כשיעור אסור מדין ח"ש, א"כ אי"ז שייך כלל לד' ר"ח כהן וע' בזה לעיל סק"ה.

טו] ואמנם דגם בביאור שי' זו דאף בדליכא כזית בכדא"פ אסור מדאורייתא נחלקו האחרונים, דדעת הגרע"א שם דבכה"ג אין ההיתר נהפך לאיסור כלל, ומ"מ כיון שמרגישים טעמו דהאיסור לא נתבטל האיסור, ומכח זה הק' ע"ד הש"ך שם, ע' בענין זה במש"נ בסי' ??, אך בביאור הגר"א יו"ד שם נ' דפי' שי' זו דאף בדליכא כזית בכדא"פ נהפך ההיתר לאיסור, ורק דל"מ לחייבו מכח זה, והביאור בזה דאם דייני' לחייבו על כל כזית ע"ז אמרי' דמסתברא דלא הפכתו תורה לאיסור לחייבו עליו אם ל"ה מתחייב אם הי' האיסור בעין וניכר בתערובת, אך כד דייני' לענין לאסור ההיתר בזה ל"ש האי טעמא דהרי אי"ז טפי מאם הי' האיסור בעין וניכר דהרי בכה"ג ג"כ הי' אסור, ובזה ניחא ד' הש"ך שם ממשה"ק ע"ז הגרע"א.

ונ' בביאור ד' הגר"א ז"ל בזה, דס"ל דלדעת הסוברים דמשום דין טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, ע"כ דהמקור לזה, הוי או משום דזהו עיקר הטעם דנו"ט אינו בטל משום דאף ההיתר גופי' נאסר וכמש"כ הש"ך סי' צ"ח סק"ו או משום דעל טעם גרידא ל"ש איסור, וכדנר' כן מד' הרא"ש בהל' חלה, ובע"כ דההיתר נהפך לאיסור וכמו שביאר הנחל"ד, וע' להלן סקכ"ח בזה, וע"כ ס"ל להגר"א דבדליכא כזית בכדא"פ ל"ש לומר דאין ההיתר נהפך לאיסור ומ"מ האיסור גופי' קאי באיסורו, דאם הי' באפשר להדין להתחלק כן, א"כ מנ"ל דבאי' כזית בכדא"פ נהפך ההיתר לאיסור, וע' נחל"ד שהוכיח כן, ובע"כ חד מתרתי או דכל ליכא כזית בכדא"פ דאין ההיתר נהפך לאיסור אף האיסור גופי' בטל, או דאף בדליכא כזית בכדא"פ נהפך ההיתר לאיסור ורק דא"א לחייב על כל כזית, וז"פ, ובד' הגרע"א דס"ל דאף בדאין נהפך ההיתר לאיסור מ"מ האיסור גופי' קאי באיסורו צ"ע דא"כ מנ"ל דבדאיכא כזית בכדא"פ נהפך ההיתר לאיסור וע' בזה להלן סק"ל.

שוב אחז"ר ראיתי דברים מפורשים בזה בתוס' ר"י מפאריש ע"ז דס"ז:, ז"ל, וה"ר חיים כהן צדק פירש דמיירי במין שאינו מינו וטעמו וממשו קרי ליה כשיש כבאכ"פ דהוי כממשו של איסור כיון שיש כ"כ איסור לכך לוקין, טעמו ולא ממשו דליכא כבאכ"פ דאז באכילה זו אין ממשו של איסור ולכך לא לקי, ואע"פ שח"ש אסור מה"ת כדאמרינן ביומא, ולא במדרבנן איירי הכא, ואין נראה לרבי דכיון שממשות האיסור אינו גורם אלא כבאכ"פ גורם, א"כ הי' לו לומר כל מבשא"מ דהוי טכ"ע, אם איכא כבאכ"פ לוקין, ואי לא לא לקי, ול"ה לו להזכיר ממשו של איסור, עכ"ל, והרי להדיא שנקט בדעת הר"ח כהן, דאף בדליכא כבאכ"פ ה"ז אסור מה"ת, ואך דכיון דליכא כשיעור, אין לוקין עליו.

וכמדומה גם קו' ר"י ע"ז דל"ה לו להזכיר ממשו של איסור, מיוסדת ע"ז, דאין חילוק בעיקר דין התערובת בין היכא דאיכא כבאכ"פ להיכא דליכא כבאכ"פ, ואלא היינו דאף דטכ"ע מ"מ אין ההיתר נהפך לאיסור, וע"כ אינו לוקה אלא בדאיכא כבאכ"פ, וזה כדרכו של הגרע"א ז"ל, ודו"ק.

אך באמת בד' הר"י מפאריש נראה שפירש בד' הר"ח כהן, דאף בדאיכא כבא"פ אין ההיתר נהפך לאיסור, וע"כ ודאי דאין חילוק בעיקר התערובת בין היכא דאיכא כבא"פ להיכא דליכא כבא"פ, וכנ"ל, אך למש"כ הרא"ש בדעת הר"ח כהן דכל דאיכא כבא"פ נהפך ההיתר לאיסור ולוקין על כזית מן התערובת, וכל דליכא כבא"פ אין לוקין על כזית מן התערובת, שפיר י"ל דכל דליכא כבא"פ ה"ז בטל מדאורייתא, ומאידך י"ל דגם בדליכא כבא"פ נהפך ההיתר לאיסור כאיסורא דח"ש, וז"ב.

טז] ויש לציין לד' המטה יהונתן בסי' צ"ב דמבו' בדבריו דאף לד' ר"ח כהן, מ"מ במין במינו לד' ר"י דמין במינו לא בטל, לוקה על כל כזית אף דליכא כזית בכדא"פ, והוצרך לזה לבאר המבו' בתוס' ד"ק: דאמרי' חנ"נ מדאורייתא אף בדליכא כזית בכדא"פ, ויש להעיר שלד' הגר"א ביו"ד הנז', דאף בדליכא כזית בכדא"פ נהפך ההיתר לאיסור ואך שאין חייב מלקות על כל כזית, ניחא בפשוטו דע"כ אמרי' חנ"נ מדאורייתא אף בדליכא כזית בכדא"פ, וז"פ, וע"ש בהגה' הגאון בעל חשק שלמה שתמה ע"ז דמהיכ"ת יהי' מב"מ לר"י עדיף ממבשא"מ לדידן.

ואולי יל"פ ד' המטה יהונתן אי נימא דלדעת ר"ח כהן היכא דליכא כזית בכדא"פ בטל האיסור, וע"כ ס"ל דבמין במינו לר"י דלא בטל כלל, נהפך ההיתר לאיסור בכל גווני, אך אכתי אי"ז מתישב דלכאו' מה דבליכא כזית בכדא"פ ה"ז בטל הוי בתוצאה ממה שבכה"ג אין ההיתר נהפך לאיסור, וע"כ אף אי נימא דבמב"מ אף בדליכא כזית בכדא"פ אי"ז מתבטל, מ"מ מ"ט נימא דאף נהפך ההיתר לאיסור, וגם נ"פ דלטעמא דהרא"ש דהא דבדליכא כזית בכדא"פ אין חייב על כל כזית, הוא משום דמסתבר דלא החמירה תורה להפוך ההיתר לאיסור בגוונא שאף אם הי' האיסור בעין לא הי' חייב עליו, הרי ודאי דאין מקום לומר דבמין במינו יתחייב אף בכה"ג, וצ"ע בזה בד' המטה יהונתן.

יז] עוד יל"ד לד' הר"ח כהן היכא דאיכא חצי כזית בחצי פרס, אם בכה"ג חשיב כמו דאיכא כזית בכדא"פ, כיון דבתערובת כיוצ"ב הי' כזית בכדא"פ סגי בזה דאזלי' לפי חשבון האיסור וההיתר שבתערובות אם הוו ביחס דכזית בכדא"פ, ול"ב שיהי' בתערובת זו גופה כזית בכדא"פ, או דכל דלי"ב בתערובת זו גופה כזית ל"מ להפוך ההיתר לאיסור להתחייב על כל כזית, וכעי"ז נת' לעיל סי' א' סק"ד לדון בד' הראשונים דטעמו וממשו אין בטל בדאי' כזית בכדא"פ עיי"ש מה שנת' להוכיח בזה, וע"ש שנת' דאם בעי' שיהי' כזית בתערובת ע"כ אזלי' בתר שעת התערובת וצ"ב הטעם בזה, ועי' חזו"א סי' כ"ד סק"ה במה שדן שם בסוג' דק"ח: דמבו' דעתו דל"ב שיהי' כזית בתערובת אלא כל דהוי התערובת ביחס דכזית בכדא"פ סגי בזה.

יח] עוד יל"ד אם שיעור כזית בכדא"פ היינו כזית בכל ג' או ד' ביצים או דהיינו בכל מין ומין לפי משך זמן האכילה, ומין שאכילתו במהרה ואוכל בכדא"פ ה' ביצים בעי' שיהי' כזית בה' ביצים ובמין שדרך אכילתו ב' ביצים בכדא"פ בעי' שיהי' כזית בב' ביצים, וע' לעיל סי' א' שם שנת' דלענין דין טעמו וממשו פליגי בזה הרמב"ם עם הרמב"ן והרשב"א יעו"ש, ונ' ברור דכיון דהטעם בשי' זו הוא כמש"כ הרא"ש דלא החמירה תורה יותר מאם הי' האוכל כל התערובת, ודאי דאי"ז שיעור קבוע דכזית בג' או ד' ביצים אלא תלוי בכל מין ומין, וכן מבו' גם ממש"כ הפר"ח והגרע"א והנחל"ד דלד' רח"כ בכותח הבבלי כיון שאין דרך אכילתו כזית בכדא"פ אין נהפך ההיתר לאיסור ללקות על כל כזית, (הבאנו דבריהם לעיל סק"ח), ומבו' דאי"ז שיעור קצוב דכזית בג' ביצים, אך מד' הבני שמואל שהביא הפר"ח שם מבו' דפליג ע"ז, וצ"ע בל' הטור יו"ד סי' צ"ח שכתב דכל דאיכא כזית בכל ג' ביצים לוקה על כל כזית ומ' דבכל מיני התערובות הוי השיעור כן.

ונ' ברור דמ"מ בגונא דבידו לאכול התערובת במהרה ולאכול כזית בכדא"פ ודאי לא סגי בזה, ובעי' שתהי' דרך אכילתו בכזית בכדא"פ, וכן נ' להדיא מד' הראשונים ז"ל, וכ"כ במנח"ב סי' נ"ג עיי"ש.

יט] עוד יל"ד בשיעור האיסור בתערובת דבעי' שיהי' במשקין דאיסור שנתערבו, ע' בזה בברוך טעם שער התערובות דין ח' פ"ג, ולכאו' נר' דבעי' שיהי' רביעית בכדא"פ, לשי' הראשונים דאף בשתי' הוי השיעור בכדא"פ, ע' בדברינו בסי' א' סק"ד, וגם לדעת הרמב"ם כתב באו"ש פ"ה מנזירות די"ל דבתערובת הוי שיעור הצירוף בכדא"פ, דכיון דבעינן שיהי' שיעור הראוי להתחייב עליו אם הי' בעין וכמש"כ הרא"ש, ע"כ ודאי דבמשקין בעינן שיעור הראוי להתחייב עליו במשקין וז"פ, אך בברוך טעם שם מסיק לא כן וצ"ע.

**ד**

כ] בדעת הסוברים דאין ההיתר מצטרף לשיעור, הנה בפשוטו היינו דס"ל דל"מ ההלכתא דטכ"ע כלל להפוך ההיתר לאיסור, וכל עיקר דינא דטכ"ע הוא דהאיסור גופי' אינו מתבטל ועומד באיסורו, או דאף ממשות האיסור מתבטל, ורק הטעם דהאיסור ה"ה אסור, וכן נ' להדיא מד' הר"ש פ"ב דטבו"י, ומד' התורי"ד ע"ז דס"ז, דזהו כל דינא דטכ"ע דע"י הטעם ה"ז ניכר ואין האיסור מתבטל, וע"כ בעי' שיעור חיוב מהאיסור גופי'.

ולכאו' מוכרח כן גם ממ"ש תוס' נזיר דל"ו: בשם הרשב"ם דלס"ד דאביי דכזית בכדא"פ לאו דאורייתא, אין לחייבו גם משום דין טכ"ע רק אם אוכל כזית מן הטעם בב"א וסברא היא שלא יהי' טעם חמור מן העיקר, ולכאו' כ"ז ל"ש רק א"נ דמשום דין טכ"ע אין ההיתר נהפך כלל לאיסור, וע"כ בעי' שיאכל כזית מן האיסור בב"א, דאי נימא דההיתר נהפך לאיסור ורק אין חייב, רק כפי שיעור האיסור, ע' להלן הטעמים בזה, הרי דלכאו' בזה אף לאביי מצטרף בכדא"פ דהרי הס"ד דאביי דכזית בכדא"פ לאו דאורייתא פי' תוס' שם דהיינו כשאוכלו בתערובת, ואם אף ההיתר נהפך לאיסור אי"ז בתערובת וז"פ, וע' גם בבעה"מ פסחים שמבו' בדבריו ג"כ כד' תוס' נזיר הנז', שהרי כתב שם דכותח הבבלי איירי אף בגונא דאי"ב טעם גמור, וע"כ פרכי' דאמאי פטרי רבנן בזה אם כזית בכדא"פ דאורייתא, ומבו' עכ"פ דגם כד אי' טכ"ע בעי' שיהי' דין צירוף כזית בכדא"פ בתערובת, וכמש"כ תוס' נזיר הנז', וצ"ע בד' בעה"מ שם לעיל מינה שכתב דע"כ דכותח איירי גם בגונא דאין נרגש טעם החמץ גופי', דאל"כ ל"ה בעינן לשעת ר"א לדין המל"א, וצ"ע דאף אם איכא טעם בעי' לדין המל"א כיון דמדין טכ"ע אין לחייבו רק באכילת כזית מן החמץ ואין דרך אכילתו בכך ואכמ"ל בזה.

כא] ואמנם נ' בד' הרמב"ן ודעימי' דפליגי ע"ז, דהנה ברמב"ן במלחמות פסחים שם, ובחי' רבינו דוד שם ובחי' הר"ן חולין דצ"ח. כתבו דבשרה ענבים במים ליכא כלל פליטה מגוף האיסור, ע' בדבריהם, והנה אם גדר הדין דטכ"ע הוא דהאיסור אינו מתבטל כיון שניכר בטעמו, הרי דבשרה ענבים במים, לכאו' ל"ש כלל הך דינא דהרי ליכא כלל איסור בתערובת, ובע"כ מוכרח מזה דאין שורש הדין דטכ"ע רק דהאיסור אינו מתבטל.

ואמנם דאכתי יל"פ דשורש הדין דטכ"ע היינו דטעם האיסור ה"ה אסור, וע"כ אף בשרה ענבים במים הגם דלי"ב כלל פליטה מהאיסור מ"מ כיון דנרגש טעם דאיסור ה"ה אסור.

כב] אך אכתי צ"ע במש"כ הרמב"ן והרשב"א בחולין דצ"ח דהשיעור לחיוב בשרה ענבים במים הוא אם נתנו הענבים במים שיעור גדול כאילו נתערב בו רביעית יין, וצ"ע דא"נ דהחיוב מדין טכ"ע הוא על הטעם בפנ"ע א"כ מה לי דהוי הטעם כטעם דרביעית יין, אך הרי הבעין דהטעם ל"ה רביעית, והרי ודאי דאם יאכל טעם רביעית העומד בפנ"ע ואין בהבעין דילי' רביעית דפטור, וא"כ מה לי דנתערב במים בהיתר, והרי אכתי חיובו על הטעם לחוד ואין בו רביעית, ולדעת הסוברים דמדין טכ"ע החיוב על האיסור לחוד נר' דאה"נ אין לחייב רק בנתערב ממשות או פליטה כזית מהאיסור, וכ"נ להדיא בתורי"ד שם, וצ"ל לפ"ז דשרה ענבים במים איירי כשנפלט רביעית יין מהענבים, וכ"ה להדיא בראב"ד בכתוב שם בפסחים שם, אמנם יש לדחות ולומר דאף לדעות אלו, כיון דאיכא טעם כזית ואי"ל חשיבות דכזית, מהני צירוף ההיתר להחשיב דאיכא מעשה אכילה דכזית וצ"ע בזה, וע' מהר"מ חלאוה פסחים שם דמבו' דעתו דבשרה ענבים במים חייב בגונא דשרה כזית ענבים וקלטו המים טעם הענבים, וגם בזה צ"ע דהגם דקלטו המים טעם שיצא מכזית מ"מ הרי בהטעם גופי' לי"ב שיעור לחייב והיאך יתחייב על התערובת.

כג] וע"כ נר' די"ל, דאף דס"ל להרמב"ן ודעימי' דמדין טכ"ע אין ההיתר מצטרף לשיעור ובעי' שיעור מהאיסור גופי' מ"מ אין הפי' בזה דאין ההיתר נהפך כלל לאיסור, דודאי דמדין טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור וע"כ שפיר יש לחייב בשרה ענבים במים אף דלי"ב פליטה כלל, ומה דאין חייב על כזית ורביעית מהתערובת, ובעי' שיאכל כל התערובת, דנתערב בה כזית ורביעית מהאיסור, יל"פ דהיינו משום שאין בכח האיסור להפוך ההיתר לאיסור טפי ממה שהי' בהאיסור גופי', וע"כ כל דבהתערובת שאכל ל"ה כזית איסור אין לחייבו דהגם דהתערובת גופה נהפכה לאיסור ויש בה טפי מכזית, מ"מ אין איסורה יותר מהאיסור שבתוכה.

וטפי נר' לפרש בזה, דגדר הדין דההיתר נהפך לאיסור, הוא דכל דאי"ל טעם דאיסור ה"ה אסור בעצמו, וע"כ אין לנו לחשוב כל התערובת ככזית איסור, רק אם אי"ב טעם כהטעם דכזית איסור, ואם אי"ב טעם דחצי זית איסור חשיבא כל התערובת כחצי זית, דמידת איסור התערובת הוי כפי מידת הטעם שבה, וע"כ אין לחייבו משום טכ"ע רק בשאכל כל התערובת, דהגם דההיתר נהפך לאיסור מ"מ אכתי ה"ז חשוב כח"ש עד שיאכל תערובת דאי"ב טעם כזית איסור, דאיהי חשיבא כשיעור שלם דאיסור.

ולדרך זו מבו' היטב מה שהצריכו הרמב"ן והרשב"א שיהי' בתערובת טעם שהי' אם נמוח כזית ורביעית דהאיסור, ובפשוטו צ"ב מה טעם יש לשער דניבעי טעם כטעם דכזית ורביעית, אך לפמש"נ הוא מבו' היטב דכדי לחשוב התערובת שנאסרת מחמת הטעם דה"ה כשיעור שלם דאיסור, בעי' שיהי' בה טעם דכזית ורביעית כיון דמידת איסורה הוי כפי מידת הטעם דילה וכנ"ל, וז"ל רבינו דוד פסחים דמ"ד בדין טכ"ע, ובכל אלו הטעם אוסר את ההיתר כעיקר האיסור, אבל אין ההיתר מצטרף לאיסור שאין לוקה עד שיאכל מן (האיסור) (נדצ"ל- ההיתר), כדי שיטעום מן האיסור כשיעור כזית והוא שיהי' בכדא"פ ע"כ, והרי שאף דס"ל דאין האיסור מצטרף, מ"מ פי' דין טכ"ע שהטעם אוסר את ההיתר, אף בלשונו נ' טפי שהגדר בזה הוא כדרך הא' שנת' לעיל וצ"ע בזה.

כד] ול' הרשב"א בתוה"ב ריש שער ב' (דכ"ב.) דלמ"ד טכ"ע דאורייתא הרי שאף כד ליכא כזית בכדא"פ הוי דאורייתא אלא דאין לוקין עליו דהוי "כחצי שיעור", ויש לדייק קצת מלשונו דאי"ז ח"ש גמור רק הוי כח"ש, ולהנ"ל היא מבו' היטב דהרי ההיתר נהפך לאיסור, ורק דמ"מ זה כח"ש כיון דשיעור האיסור דנאסר ההיתר הוי כפי מדת האיסור שנתערב וכנ"ל.

ועי' גם במהרי"ק שורש קנ"ב, ז"ל, דהא דחענ"נ דהיינו מדאורייתא אפי' בשאר איסורים דלאו בב"ח, דהיינו דוקא לאיסור אבל לא למלקות, מידי דהוה אח"ש דאסור מה"ת לר"י ואין לוקין עליו, ונר' כונתו כמש"נ, דמדין טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, וע"כ אמרי' בזה חנ"נ מדאורייתא, אך ל"מ זה לענין מלקות וכמש"נ הטעם בזה.

שוב נתבוננתי דילה"ע ע"ד מד' הרשב"א בע"ז דע"ג: שפירש טעמא דרבינו אפרים דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים, ז"ל, והטעם לפי שהבשר עצמו מותר והחלב עצמו מותר וכשנתערבו נאסרו ואין אחד מהם נקרא היתר אלא איסור הבא משניהם, ואם אכל חצי זית בשר וחצי זית חלב לוקה, מה שאין כן בשאר איסורין שאינו לוקה עד שיאכל כזית מן האסור הבלוע דהא אין היתר מצטרף לאיסור, עכ"ל, ואי נימא דלעולם ההיתר נהפך לאיסור, ואך דאין לוקין על כזית, לכאו' אי"ז טעם דלא נימא חנ"נ, ובאמת ל' הרשב"א שם נראה להדיא דחיובו הוא על כזית האיסור הבלוע שאוכל.

כה] ועי' עוד לעיל סק"ג שהבאנו ד' האחרונים דפירשו ד' התוס' דדין חנ"נ אף בשאר איסורים הוא מדאורייתא, דהוא משום דס"ל דמכח ההלכתא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור וחייב על כל כזית, ועי"ש שנת' דאי"ז ברור בד' התוס' אם ס"ל דחייב על כל כזית, ונת' שם גם ד' סה"ת די"ל דדין חנ"נ הוא מדאורייתא, הגם דס"ל דאין חייב על כזית מהתערובת, אך לפמש"נ אפי' אי נימא בד' התוס' דאין חייב על כל כזית, מ"מ יל"ב היטב דדין חנ"נ הוי מדאורייתא, דהרי אף דאין חייב על כל כזית, מ"מ י"ל דההיתר נהפך לאיסור, ואך דאין חייב רק כפי מידת האיסור שבתערובת, ומכח זה אמרי' דחנ"נ, וכמבו' כן להדיא בד' המהרי"ק הנז', וז"פ.

וע' ש"ך סי' צ"ח סק"ו שכתב דהא דמב"מ אינו בטל בנו"ט הינו משום דההיתר גופי' נהפך לאיסור, וע"כ ל"ש שיבטל להאיסור, וצ"ע דהרי דעת רוב הראשונים דאין חייב רק כשאוכל כשיעור מהאיסור גופי', וכדהבאנו לעיל סק"א, והרי דאין ההיתר נהפך לאיסור, ובע"כ דהא דאי"ז בטל הוי מטעם אחר.

ונ' מד' הש"ך כמש"נ דאף לשיטות אלו נהפך ההיתר לאיסור ורק דאין חייב רק כפי מדת האיסור שבתערובת וכמש"נ הטעם בזה.

ובזה ניחא ד' הש"ך סי' ק"ט שמבו' בדבריו דג' מינים ששחט א' מהם בסכין פגום וא"י איזהו ובישלם אח"כ אסור מדאורייתא מדין טכ"ע, וע' יבין דעת שם סק"ה שתמה דמה מהני בזה טכ"ע והרי גם בלא שבישל ניכר כל מין ומין ומ"מ שרי כיון דא"י מהו האיסור, ומה יהני זה דבישלן וניכר הטעם והרי עדין אין יודע איזה טעם אסור, יעו"ש באורך, והביא שכן הק' בפרמ"ג בפתיחה, אך לפ"ד הש"ך הנז' דמבו' דהא דנו"ט לא בטל הוא משום דנהפך ההיתר לאיסור, ונת' דס"ל דלכו"ע נהפך לאיסור, א"ש היטב וכבר כ' ביבי"ד שם דאם נהפך ההיתר לאיסור ניחא, ובלא"ה י"ל א"נ דגדר הדין דטכ"ע הוא דהטעם אסור ודל"ש ע"ז ביטול, ואי"ז כלל משום ניכר האיסור ואכמ"ל, וגם אי נימא דהא דניכר האיסור אין המכוון בזה משום דאיסור הניכר לא בטיל, וכמש"נ בזה בסי' ד' סק"ב, ניחא, ועי' שם שנת' לישב ד' הש"ך לפ"ז.

כו] ועי' בתשו' רע"א סי' פ"ב שנר' מוכרח לדבריו דלכל הראשונים נהפך ההיתר לאיסור, ועיי"ש בלשונו גוף ההיתר נאסר, ולהרח"כ באכל ממנו כזית לוקה, אך בדבריו בחולין דצ"ז: בד"ה טעים לי' כהן מבו' לא כן עיי"ש, וגם בדבריו בגל' הפרמ"ג בסי' צ"ב על שפ"ד סק"י מבו' לא כן.

ולעיל סק"ה הבאנו קו' הרשב"א בחי' חולין דצ"ח. ובתוה"ב, על השי' דטכ"ע דאורייתא מסוג' דפסחים גבי ב' קופות, והבאנו שם ד' האחרונים ז"ל דקו' זו ל"ק רק להסוברים דמשום טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור יעו"ש בזה, וצ"ע בד' הרשב"א שהק' כן, ובפשוטו הרשב"א ס"ל דמשום טכ"ע אין ההיתר מצרף לכשיעור, עיי"ש מש"כ בבירור שיטת הרשב"א, וא"כ מאי קשיא לי', והרי אף דטכ"ע דאורייתא, מ"מ אין לחייבו כיון דכזית בכדא"פ לאו דאורייתא וע"כ גם ל"מ לצרף לאכילת הטעם, ואי דקשיא לי' דהוי עכ"פ ח"ש דאסור מדאורייתא מאי ניחא לי' אם טכ"ע לאו דאורייתא, וע' מש"כ לישב בזה בסי' א' סק"ה, ולפמש"נ מבו' היטב קו' הרשב"א, דאף דההיתר אין מצטרף לכשיעור, מ"מ נהפך ההיתר לאיסור, וע"כ ל"ש בזה הא דכזית בכדא"פ לאו דאורייתא כיון דאי"ז כזית בכדא"פ בתערובת איסור בהיתר, דהרי כל התערובת נאסרה, וז"פ.

כז] ויש להסתפק לדעות אלו דאין ההיתר מצטרף לשיעור, בדין ח"ש איסור שנתבשל עם ח"ש היתר ופלט טעמו לההיתר ולא נמוח האיסור וה"ה ניכר בפנ"ע, ואכל הח"ש דהאיסור דניכר בפנ"ע, וח"ש דההיתר דמעורב בו טעם דח"ש איסור, אם מצטרפין יחד לכשיעור, דהרי אם יאכל הח"ש דההיתר עם ח"ש אחר דאיסור ודאי חייב, וע"כ ה"נ יש לחייבו כשאוכלו עם ח"ש זה שפלט לו טעמו, או דבכה"ג אין לחייבו, משום דל"ש דמכח דין טכ"ע יאסר טפי ממה שהי' האיסור גופי', ומשמעות הראשונים דבכל גווני לא משכח"ל דמשום דין טכ"ע יתחייב בפחות מכזית איסור שנתערב, ומ' דאף בכה"ג אין לחייבו, וצ"ע בזה.

**ה**

כח] בשי' הראשונים דס"ל דמשום דינא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור וסגי באכילת כזית מן התערובת לחייבו, צ"ב היכי ילפינן להך דינא, ולכאו' הרי לית לן למילף מקרא רק דהטעם גופי' אסור, וע' להלן ענף ו' מש"נ בזה בד' הרא"ש, והוא ע"ד הדרך הב' דלהלן.

ויל"פ בזה בכמה אנפי, **א**, עפי"ד הש"ך סי' צ"ח סק"ו שהדין שהטעם אינו בטל הוי מכח הא דההיתר נהפך לאיסור, דלפ"ז ניחא דמהא גופא דילפי' מקרא דאין הטעם בטל, ע"כ דההיתר נהפך לאיסור.

**ב,** עי' נחל"ד שכ' דס"ל לשיטות אלו דעל טעם גרידא ל"מ לחול איסור, וע"כ דההיתר גופי' נהפך לאיסור.

**ג**, ע' לעיל סי' א' סק"ב שנת' דבד' הפר"ח מוכרח דדין זה הוא מסברא יעו"ש בזה.

**ד**, י"ל דאי לאו דהי' ההיתר נהפך לאיסור, ל"ה שייך להתחייב מדין טכ"ע, ומשום דבגוני דפליטות לעולם לי"ב שיעור כזית בהבעין דהפליטה, וממילא דאף ל"ה לנו לאסור משום ח"ש כיון דח"ש זה לא חזי לאצטרופי, או משום דח"ש בתערובת שרי, וע' בכ"ז בסי' ??, וע"כ בהכרח דההיתר נהפך לאיסור.

כט] ואמנם צ"ע רב בזה, בהמבו' בגמ' פסחים דמ"ד: דמצי' למילף דין טכ"ע מבב"ח, ורק דחידוש הוא ול"מ למילף מיני', וכ"ה דעת אבייי בחולין דק"ח. דילפי' דין טכ"ע מבב"ח, וצ"ע דמהתם הרי לי"ל למילף דנהפך ההיתר לאיסור, דשאני בב"ח דכל שנתערבו תרוייהו אסורין, וא"כ היאך מצי' למילף מינה לכל התורה לאסור בטעמו ולא ממשו, והרי לפמש"נ בדרכים הא' הב' והד', ל"ש לאסור בכל התורה רק משום דההיתר נהפך לאיסור וזה הרי א"א כלל ללמוד מבב"ח, וצע"ג בזה, שו"ר בחי' הרי"ם חולין דק"ח, שנקט דמבב"ח מצי' למילף דנהפך ההיתר לאיסור, כמו בב"ח שנאסר הכל, וצ"ע בזה, וע"ש שכתב דמגיעולי נכרים לא מצינו למילף דנהפך ההיתר לאיסור.

ל] וע' לעיל סקי"ד שהובא פלוג' האחרונים, בדעת רח"כ דאין מצטרף ההיתר לכזית רק בדאיכא בתערובת כזית איסור בכדא"פ, דדעת הגר"א באו"ח סי' תמ"ב דאם ליכא כזית בכדא"פ שרי מדאורייתא, והוכיח כן מד' הרא"ש, אך בדעת הטור והרשב"א כתב הגר"א שם וביו"ד סי' צ"ח דאף בדליכא כזית בכדא"פ אסור מדאורייתא, וכ"ה דעת הפר"ח סי' תמ"ב, והפרמ"ג בפתיחה להלן פסח, והגרע"א בגל' שו"ע יו"ד צ"ח.

וצ"ע לדעות אלו דאף בדליכא כזית בכדא"פ דאין ההיתר מצטרף לשיעור, מ"מ אסור מדאורייתא, וא"כ חזינן דיש לאסור מחמת הטעם אף בשאינו הופך ההיתר לאיסור, וא"כ מנלן דבדאיכא כזית בכדא"פ נהפך ההיתר לאיסור, ויל"פ בזה בכמה אנפי.

**א**', עי' ביאור הגר"א יו"ד שם שנר' דעתו דלדעות אלו דאף בדליכא כזית בכדא"פ אסור מדאורייתא, היינו משום דאף בכה"ג נהפך ההיתר לאיסור, ורק דלא חשיב כשיעור שלם לחייב ע"ז, עמש"נ בזה לעיל סקט"ו.

**ב**', בגל' רעק"א מבו' דבכה"ג לא נהפך ההיתר לאיסור כלל ודלא כד' הגר"א וכ"נ כד' הפר"ח שם, ולדעתם צ"ל בהכרח, כהדרך הג' שנת' לעיל בד' הפר"ח דהא דנהפך ההיתר לאיסור הוי מסברא, אך ילה"ע ע"ז דלעיל סי' א' סק"ב נת' בזה ד' הפר"ח דאף בטעמו וממשו נהפך ההיתר לאיסור הגם דטכ"ע לאו דאורייתא, והתם פליג עלי' הגרע"א, וי"ל בפשיטות דכל הא דההיתר נהפך לאיסור הוי רק מכח דינא דטכ"ע, דהוי האיסור על הטעם, אך בדין טעמו וממשו למ"ד טכ"ע לאו דאורייתא, דאין האיסור מכח הטעם, אלא משום הממשות, אין נהפך ההיתר לאיסור, ועי' כעי"ז במש"נ בסי' ג' סק"ב.

**ג**', ע' נחל"ד שמכח זה נקט דאה"נ בטעם גרידא אין לאסור מדאורייתא רק בדאיכא כזית בכדא"פ, אך בטעמו וממשו שפיר יש לאסור אף בדליכא כזית בכדא"פ ובזה איירי הטור, ואמנם לכאו' כל דרך זו ניחא לדעות הראשונים דבטעמו וממשו אי"ז בטל אף בלא דינא דטכ"ע, אך לפשטות ד' תוס' והרא"ש דאף בטעמו וממשו בעי' לדין טכ"ע, ע' לעיל סי' א' סק"א בזה תיקשי, אך נ"פ, דאף דבטעם גרידא אין לאסור משום ההלכתא דטכ"ע רק אם נהפך ההיתר לאיסור ומשום דעל טעם גרידא ל"ש איסור כמו שביאר הנחל"ד, אך כד אי' ממשות האיסור הגם דבעי' הי' לדין טכ"ע, היינו רק דמשו"ז איכא חשיבות להטעם, ואין הממשות גופה בטילה, ול"ב שיהי' ההיתר נהפך לאיסור, כיון דבכה"ג הוי האיסור על הממשות וז"פ, ועיקר ד"ז דאף להסוברים דגם בטעמו וממשו בעי' לדין טכ"ע, מ"מ אחר דין טכ"ע חלוק דין טעמו וממשו מדין טעמו ולא ממשו, עי' מה שנת' עוד בזה בסי' א' סק"ז.

לא] ובעיקר דין זה דההיתר נהפך לאיסור ומצטרף לשיעורו, יל"ע בגדר דין זה, וע' גינת ורדים כלל ס"ח ובתשו' רעק"א סי' פ"ב שכתבו דאף להסוברים דההיתר נהפך לאיסור, היינו רק כ"ז שהאיסור בתוכו וליכא עליו ביטול, וע"כ ל"ה דין חנ"נ בשאר איסורים מדאורייתא, אך למ"ד דחנ"נ הוי מדאורייתא, ופירשו הפליתי והגרע"א דהוא משום הא דההיתר נהפך לאיסור, מבו' לא כן, אך מ"מ אם נפרד ההיתר מהאיסור לגמרי, י"ל דחזר להתירו, ועי' כן ביבי"ד סי' צ"ח סק"א המובא להלן.

לב] ויש להסתפק לפ"ז, בחתיכה שקיבלה טעם מאיסור, ונתערבה יבש ביבש, ויש בהיתר רוב כנגד האיסור שבחתיכה, אך לי"ב רוב כנגד כל החתיכה, והיינו להשיטות דביטול ברוב תליא ברוב בנין, אם סגי במה דאיכא שיעור ביטול כנגד האיסור שבחתיכה וממילא חוזרת החתיכה להתירה, או דכיון דכ"ז דהאיסור בתוכה ונהפך אף ההיתר לאיסור בעי' שיעור ביטול כנגד כל החתיכה, ויתכן דאף להסוברים דאין ההיתר נהפך לאיסור כלל, בעי' שיעור ביטול כנגד כל החתיכה, ועי' בזה, שו"ר ביד יהודה סימן ע' סקי"א שכתב כן בפשיטות, ועיי"ש בהמש"ד שפירש בזה ד' הש"ך בסו"ס ק"ט.

ונפ"מ בזה למעשה, אף דמדרבנן אף ביבש ביבש בעי' ס', מ"מ במין במינו ל"ב ס', וסגי ברוב, וגם יש לדון בזה אף במבשא"מ, בגונא שקיבלה חתיכה טעם מא' במ' בה, ונתערבה בחתיכה כמותה, דאם דייני' משום דינא דס', הרי דודאי חשיב דאיכא ס' כנגד האיסור, כיון דכל הא דבעי' ס', הוי משום שאם יבשלם יהי' בזה טעם האיסור, וע"כ ודאי סגי שיהי' ס' כנגד טעם האיסור, וז"פ, ואמנם א"נ דהא דבעי' ס' ביבש ל"ה כלל משום שאם יבשלם יהי' בזה טעם האיסור, אלא משום דמדרבנן בעי' שיתבטל האיסור בעוצם מיעוטו, וכמו שנר' כן בד' הרמב"ם, ונת' במק"א, יל"ד דניבעי ס' כנגד כל החתיכה, וצ"ע בזה, ויל"ד אם איכא בכה"ג ביטול ברוב, וצ"ע בזה.

לג] ויש לציין בזה לד' הגרע"א בגל' הפרמ"ג סי' צ"ב בשפ"ד סק"י, שנד' בס' ת' חדשות להגרע"א עמ' קמ"ב, דאם טכ"ע דאורייתא ונהפך ההיתר לאיסור ללקות בכזית, י"ל דל"ש דיחול עליו אח"כ איסור אחר, כיון שכבר אסור הכל מדין טכ"ע ואאחע"א, וע' גם ברעק"א חולין קי"ג וברש"ש שם דקט"ז שנראה כן, ועי' גם בפמ"ג בפתיחה להל' בב"ח, דלפו"ר מבו' כן בדבריו, עיי"ש, ואמנם י"ל דאף לדבריהם מ"מ דבר איסור שנבלע בו טעם איסור אחר יהי' בזה דין טכ"ע ויהפך ההיתר לאיסור, ולא נימא דל"ש שיחול דין טכ"ע משום אאחע"א, ול"ד לדבריהם דעל דבר שאסור משום טכ"ע, ל"ח איסור אחר וז"פ, וע' חי' הגרש"ר פסחים דמ"ד שנקט כן.

לד] עוד יש לציין לד' המחנ"א בהגהתו על הרמב"ם הל' מעשר שהק', דלהסוברים דמשום טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, א"כ הי' בדין דשאור של טבל שנתערב בעיסה שכבר נפטרה, דמשום טכ"ע יתחייב בחלה כשיעור כל העיסה, וק' טובא ממתני' פ"ג דחלה דמבו' לא כן ע' בדבריו, וע' יבין דעת סי' צ"ח שכתב דלק"מ דאף אם ההיתר נהפך לאיסור, מ"מ אם נתוסף עליו ויש בו כדי לבטל האיסור שרי למ"ד דלא אמרי' חנ"נ בשאר איסורים, והיינו דאיסורו הוא רק כ"ז שהאיסור נו"ט בו, ואף להסוברים דאמרי' חנ"נ בשאר איסורים מ"מ היינו רק כשהאיסור בתוכו, אך בנפרש האיסור לכו"ע ל"א חנ"נ, כמש"כ הש"ך סי' ק"ה בשם מהרא"י ואף להחולקים בזה בבב"ח בשאר איסורים מודו, וע"כ אם תיקן הטבל ודאי שרי, והביא תי' זה גם במנח"ב סי' ס"ט סוף ענף ב', אך ע' חזו"א דמאי סי' י"ג סק"ט שנקט כהמחנ"א, וצ"ע בזה.

לה] עוד ילה"ע בד' הש"ך הנז' דמשום הא דההיתר נהפך לאיסור אין הטעם בטל, דזה מתישב טפי, אי נימא דהא דהיתר נהפך לאיסור היינו דחייל איסור על ההיתר גופי', וגם דעת הרא"ש דמשום דין זה אף מהני כזית מהתערובת לצאת יד"ח מצה, הרי דאי נימא כהמקו"ח תנ"ג סק"א והגר"ח הל' מעה"ק דבמצה בעי' שיהי' ממשות מצה, בע"כ דמשום הא דההיתר נהפך לאיסור, חשיבא הממשות גופה מצה, וז"פ.

לו] וע' עוד בתשו' רעק"א שם ובחי' חולין דצ"ז: בד"ה טעים לי' כהן, שנקט דלהסוברים דנהפך ההיתר לאיסור, איכא חזקת היתר לומר דלא חייל דין טכ"ע כיון שע"י דין טכ"ע נאסר ההיתר, וכן נקט בברוך טעם שער התערובות דין א' פ"ג יעו"ש, ואזיל לטעמי' דס"ל דלדעה זו זו ל"מ חייל ע"ז אח"כ איסור אחר דאאחע"א, וכנ"ל.

לז] ויש לציין עוד לד' הפרמ"ג סי' ק"א מש"ז ד', שנקט דלהסוברים דההיתר נהפך לאיסור, הרי דאם החתיכה הויא ראוי' להתכבד איכא לזה דין חהר"ל ולא בטלה, אך בשער התערובות ח"ג פ"ב כתב דאף לשי' זו ל"ח ראוי' להתכבד ול"ד לבשר בחלב, שכתבו בזה הראשונים דחשיב ראוי' להתכבד בכה"ג כיון שכולו אסור, והחילוק קל להבין, עכ"ד. ועי' בגינת ורדים כלל ס"ח שביאר הטעם לחלק בזה, ונת' בביאורו בסוג' דחהר"ל סק"ב.

ויש להעיר בנידו"ז, דמד' הרא"ש דדעתו דמשום דינא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, ומ"מ כתב בחולין פ"ז סי' ל"ו דחתיכה הראוי' להתכבד שבלוע בה טעם איסור ל"ח כחהר"ל, מוכרח לכאו' כד' הפרמ"ג בשער התערובות ודלא כמש"כ במש"ז הנז', וצ"ע בזה.

ויש להעיר עוד, דאי נימא דאף להסוברים דההיתר נהפך לאיסור סגי שיהי' רוב רק כנגד האיסור שבחתיכה, ול"ב שיהי' רוב כנגד כולה, הרי דודאי ל"מ מידי מה דהחתיכה כולה ראוי' להתכבד, דהרי כלל ל"ב דהביטול יחול ע"ז, ומד הפרמ"ג דס"ל דחשיב חהר"ל מבו' דס"ל דבעי' שיחול הביטול על כל החתיכה.

לח] עוד יש לציין לד' הפרמ"ג בפתיחה להל' בב"ח, שהוכיח מסוג' דע"ז דס"ה:, דבאיסור הנאה שנתערב בהיתר לא אמרי' דההיתר נהפך לאיסור לאסור כולו בהנאה, ועי' מנח"ב סי' ס"ט שכתב הטעם דקרא דמשרת לא איירי לענין איסור הנאה, אך צ"ע רב להמבו' ברא"ש דאף לענין מצה אמרי' דחשיב הכל מצה, ולכאו' כ"ש שיש לנו לומר כן לענין איסור הנאה, עי' מנח"ב שם דמכח זה תמה ע"ד הרא"ש, וגם מש"כ המנח"ב דקרא דמשרת ל"ה לענין איסור הנאה, צ"ע מד' הרא"ש בע"ז פ"ה סו"ס ל"ז, והר"ן שם דל"ז: מדפי הרי"ף, שכתבו דדין טכ"ע הוי אף לענין איסורי הנאה, אך בד' הראב"ד והרמב"ן דן הר"ן לומר דס"ל דלענין הנאה ל"ש בי' טעמא וחד בתרי בטיל, ולפ"ז ניחא.

לט] עוד יש לציין למשה"ק הבית מאיר סי' ק"א ס"ו, מ"ט אמרי' במנחות דכ"ג דא"א לשחוטה שתיעשה נבילה הרי אפשר ע"י בישול ונתינת טעם שנהפך ההיתר לאיסור, להשי' דחנ"נ דאורייתא, והביא שהק' כן בבשמים ראש סי' ג', ודן בבית מאיר שם אם שייך חנ"נ לענין טומאה, וע' מנח"ב סי' ס"ט שהוכיח מזה דלענין טומאה ל"מ להפוך הטהור לטמא מדין טכ"ע, ועי' בזה בתוס' בכורות דכ"ב., ועמש"נ בזה במנחות שם סק"ז אות ב'.

מ] עוד יל"ד אם במין במינו בגונא דליכא רוב היתר כנגד הטעם דמבו' בתוס' חולין דצ"ח: דיש לאסור בכה"ג משום דינא דטכ"ע, ע' בזה בסי' ?? דפליגי הראשונים בזה, אם אמרי' בזה דנהפך ההיתר לאיסור, וע' דרכי תשובה סי' צ"ח סקכ"ח שהביא מהמנח"כ חלק א' פ"א, דבזה ודאי אין ההיתר נהפך לאיסור כיון שאין הטעם נרגש וצריך שיאכל כזית מן האיסור גופי', ובסו"ד הביא מס' כנפי יונה דנראה דלא ס"ל כן, ועי' גם במטה יהונתן סי' צ"ב שמבו' בדבריו דגם במב"מ לד' ר"י דמין במינו לא בטל, נהפך ההיתר לאיסור.[[1]](#footnote-2)

ולכאו' ילה"ע בזה להדרך הב' והד' שנת' לעיל דהמקור לדין היתר נהפך לאיסור דבלא"ה ל"ה שייך לאסור הטעם א"כ לכאו' אי נימא דבמב"מ נמי אסרי' בטעם גרידא ע"כ דההיתר נהפך לאיסור גם בזה, וי"ל, ובד' המנחת כהן שם י"ל דס"ל דבטעם גרידא באמת אין לאסור כלל במב"מ, ורק כד איכא ממשות אסור אם ליכא רוב, וע' בכ"ז בסי' ??.

עוד ילה"ע דלד' הש"ך דהא דהטעם אינו בטל הוא בתוצאה מהא דההיתר נהפך לאיסור, הרי בע"כ דבמב"מ ל"מ הטעם להפוך ההיתר לאיסור, דא"כ הרי מכח זה לא הי' להטעם להתבטל אף כד איכא רוב היתר, אך נר' דמ"מ י"ל דכד ליכא רוב היתר מהני להפוך ההיתר לאיסור כיון דהטעם הנרגש בתערובת הוי טעם האיסור ומשא"כ כד איכא רוב היתר ל"ח כלל דהטעם הנרגש הוא טעם האיסור וע"כ ל"מ להפוך ההיתר לאיסור, וע' בסי' ?? שנת' עוד בסברא זו, ונת' בזה ד' רש"י חולין דפ"ז. ואכמ"ל.

**ו**

מא] ז"ל הרא"ש סוף הל' חלה, ולא ידענא מאי קשיא לי' למה יוצא בו כיון דליכא כזית בכדא"פ, חיטי איתא בטעם וממש, דטכ"ע בשאין מינו דאורייתא, וכיון שנתנו החיטים טעם באורז הפך הטעם את האורז להיותו כמו חיטה וקרי' בי' טעמו וממשו חיטה וכו', ותדע דהא ר' יוחנן הוא דאמר טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו, ואיהו גופא הוא דס"ל כר"ע בפ' אלו עוברין ובנזיר טכ"ע דאורייתא, אלא ודאי הטעם עושה אותו כממש, וההוא דטעמו ולא ממשו אין לוקין עליו פי' ר"ת דאיירי במב"מ, והרר"ח ז"ל פי' טעמו וממשו קרי כשיש כזית בכדא"פ וכו' ואז נהפך כולו חיטים וכו', עכ"ל הרא"ש.

והנה מבו' בד' הרא"ש דעיקר מימרא דר' יוחנן היא דעל טעם גרידא אין לוקין, ול"ש ללקות רק אם גם הממשות אסורה, וזהו שהוכיח הרא"ש, דע"כ דמשום טכ"ע נאסר גם הממשות, דאל"כ לא היו לוקין ע"ז לד' ר' יוחנן, וזה נר' כד' הנחל"ד דלעיל סקכ"ח יעו"ש.

ואמנם דזה צ"ע רב דלכאו' דינא דר"י דאין לוקין ע"ז ל"ה כלל משום דעל טעם גרידא לא לקי, רק היינו לפי' ר"ת משום דבמב"מ אין הטעם ניכר, ולפי' ר"ח משום דבדליכא כזית בכדא"פ אין ההיתר נהפך לאיסור וממילא דליכא מלקות על כל כזית מן התערובת, וצ"ע מה שפירש הרא"ש מימרא דר' יוחנן דנאמר בזה דינא דאין לחייב על טעם גרידא.

מב] ונ' מוכרח בד' הרא"ש, דלעולם עיקר דינא דר' יוחנן הוא דעל טעם גרידא אין לוקין, וד' ר"ת ור"ח באו לפרש היכי משכח"ל טעם גרידא, והרי בכל גווני נהפך ההיתר לאיסור, ואיכא ממשות איסור, וע"ז פי' ר"ת דבמב"מ ל"מ הטעם להפוך ההיתר לאיסור, וכמש"פ במנח"כ שהובא לעיל סק"מ, ע' בדבריו הטעם, וזש"א ר' יוחנן דאין לוקין ע"ז כיון דהוי טעמו ולא ממשו, אך מ"מ אם הי' הדין דעל טעם גרידא לוקין הרי דאף במב"מ היו לוקין כיון שהטעם ה"ה קיים, דל"ד למבשא"מ בדליכא טעמא דהטעם נאבד, אך במב"מ הרי נרגש טעם זה ולא נאבד וז"פ, ועד"ז גם פי' ר"ח הוא דמשכח"ל דליכא ממשו ע"י דליכא כזית בכדא"פ דבזה לא נהפך ההיתר לאיסור וממילא דהוי טעם גרידא, וע"כ אמר ר' יוחנן דאין לוקין בזה, ואף אם יאכל כזית טעם, כיון שאין לחייב על טעם גרידא.

ונמצא לפ"ז דעיקר מימרא דר"י מתפרשת בחד גוונא לפי' ר"ת ופי' ר"ח, והוא דאין לוקין על טעם גרידא ורק שנחלקו ר"ת ור"ח בפירושה היכי משכח"ל טעם גרידא, וכמש"נ.

מג] והרא"ש חולין פ' גיה"נ סי' ל"א, פי' לפ"ד ר"ת דמש"א ר"י טעמו וממשו לוקין היינו כשהאיסור בעין ומכירו, עו"כ שם דהו"מ ר"י למימר דאף אם הי' ממש האיסור בעין ורק שאינו ניכר אין לוקין עליו, אלא הא קמ"ל דאפ"ה דליכא ממשו אסור מדרבנן, עכ"ד, וכ"ה בסה"ת סי' מ"ט.

ונ' מבו' מד' הרא"ש דלא כמש"נ בדבריו בהל' חלה, דלמש"נ בדבריו בהל' חלה נמצא דלפי' ר"ת אין ד' ר' יוחנן במסוים על מב"מ, אלא כללא דר"י הוא דאם איכא טעם וממשות לוקין ע"ז, וזה משכח"ל או בדהוי בעין וניכר, או במבשא"מ בנו"ט דנהפך ההיתר לאיסור והוי טעמו וממשו, ואם ליכא ממשות אין לוקין על טעם לחוד, וזה משכח"ל רק במב"מ דאין ההיתר נהפך לאיסור וליכא ממשות, וזה שלא כד' הרא"ש בחולין דלפי' ר"ח טעמו וממשו שלוקין ע"ז היינו כשמכירו, ומבו' דמפרש הרא"ש דלדעת ר"ת כל ד' ר' יוחנן הוו כללי דין התערובת במב"מ, וזה שלא כדבריו הל' חלה.

וגם מש"כ הרא"ש דהומ"ל אף אם הי' ממש האיסור בעין ואין מכירו, כ"ז ל"ק רק כפי דרכו התם דר"י ביאר דיני תערובת דמב"מ, אך לפמש"נ בדבריו בהל' חלה, דר"י השמיענו עיקר הדין דעל טעם גרידא אין לוקין, ונפ"מ בזה הוי במב"מ המעורב דהוי טעם גרידא, לק"מ וז"פ, וצ"ב בזה בסתירת ד' הרא"ש וצ"ע.

ועכ"פ לפמש"נ בד' הרא"ש בהל' חלה, נ' ברור דלפי' הר"ח דטעמו ולא ממשו היינו בדליכא כזית בכדא"פ, הרי דבכה"ג לא יהי' אסור מדאורייתא כלל, וכד' הגר"א באו"ח תמ"ב הנז' לעיל סקי"ד וסק"ל, דהרי זהו הי' עיקר כללא דר' יוחנן דבטעם גרידא אין לאסור, וכמו דלפיר"ת במב"מ אין איסור כלל, ה"נ לפי' ר"ח בדליכא כזית בכדא"פ, דכבר נת' דלתרויי' מתפרש כללא דר' יוחנן כחד גוונא, ורק דנחלקו היכי משכח"ל, וכ"ה מבו' מדהוכיח הרא"ש דע"כ משום טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, דאל"כ מ"ט טכ"ע דאורייתא הרי לר' יוחנן אין לאסור בטעם גרידא, וממילא דמוכרח דבהנך אנפי דאין ההיתר נהפך לאיסור והוי טעם גרידא אין לאסור וז"פ, ואולי יש לדחות לפ"ד הגר"א ביו"ד סי' צ"ח דאף בדליכא כזית בכדא"פ נהפך ההיתר לאיסור, ולפ"ז י"ל דשפיר אסור מדאורייתא, אך צ"ע רב אם ד' הגר"א הללו מתישבים עם מש"נ בד' הרא"ש בהל' חלה, וע' בזה.

מד] ואולי יל"פ עוד בעיקר ד' הרא"ש באופ"א, עפי"ד הש"ך סי' צ"ח סק"ו דהא דמבשא"מ אינו מתבטל היינו משום דההיתר נהפך לאיסור, ולפ"ז יל"פ דזהו כללא דר"י, דכל דטעמו וממשו אסור ולוקין עליו דכיון דאף ממשו אסור אי"ז מתבטל, אך כל דטעמו ולא ממשו דרק הטעם אסור והממשות אינה נאסרת, ממילא דאף הטעם גופי' בטל ואינו אסור מדאורייתא, ולפ"ז זהו שפי' ר"ת דהיינו במין במינו, דבזה כיון שאין טעם האיסור נרגש אין ההיתר נהפך לאיסור, וממילא דאף הטעם גופי' בטל, ור"ח פי' דהיינו בדליכא כזית בכדא"פ דבכה"ג ל"מ להפוך ההיתר לאיסור, וממילא דבכה"ג אף הטעם בטל, ועכ"פ גם לדרך זו קיים כל מש"נ לעיל דאי"ז מתישב עם ד' הרא"ש בחולין, ודלפ"ז בדליכא כזית בכדא"פ ליכא כלל איסור מדאורייתא לד' הר"ח, וז"פ.

בעיקר פי' ר"ת במימרא דר' יוחנן, כתב בתוס' ר"י מפאריש ע"ז דס"ז:, ז"ל, ובספר ר"ת ראה ר' שמחה וי"ו של ולוקין ואין לוקין מחוק, וכן רוצה לומר כל שטעמו אסור לוקין עליו, וכל שטעמו ולא ממשו אסור אין לוקין עליו אפי' הוי בכבכדא"פ דמב"מ בטל דאורייתא, ולפ"ז הוי חידוש דסיפא ממש דאין לוקין עליו, ולא ידע רבי אמאי הוצרך למוחקו, וא"ת לפי שעם הוי"ו לא פירש כל הצורך כשאמר כל שטעמו וממשו אסור ולוקין עליו שהי' לו לפרש וכגון שניכר וידוע האיסור, אבל עתה שמחק הוי"ו פירש כל הצורך כל שטעמו וממשו אסור כגון שהאיסור ניכר לוקין עליו, אבל היכא שלא ניכר האיסור אפי' איסורא ליכא (כגון) [כיון] דליכא בליעה, לכאו' היינו שבא ליישב היכן נתפרש במש"א טעמו וממשו, דאיירי בניכר, וע"כ גריס כל שטעמו וממשו אסור, וה"ק דבכל גוונא דהטעם והממשות אסורין, והיינו בע"כ בגונא דה"ז ניכר, (דאם אי"ז ניכר ה"ז בטל ברוב אף מדרבנן) לוקין עליו, והא אכתי לא פירש כל הצורך דאיכא טעמו וממשו שאסור ואין לוקין עליו כגון דבר הראוי להתכבד בפני האורחים או ברי' או בע"ח דחשיבא ולא בטלה כדאמרינן בהתערובת ואפ"ה מדאורייתא חד בתרי בטל עכ"ל.

ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, וא"ת למה הוצרך לחיבור טעמו כיון דלא מיירי בבליעת האיסור י"ל דקמ"ל דדבר שיש בו טעם דאיסור אסור לאפוקי איסור דלית ביה טעמא והוא בעין כגון רגלי זבובין בדבש דמתיר ר"ת דכעפר בעלמא הן והוו כעצמות דחמור דטהורים, עכ"ל.

1. ולכאו' נ' די"ל כן רק אי נימא דדינא דמב"מ לא בטיל הוי מכח הנתינת טעם דילי',עי' במש"נ בדברינו בדין מב"מ לא בטיל פלוגתת הראשונים בזה, וע"כ י"ל דאף נהפך בזה ההיתר לאיסור מכח שקיבל ההיתר טעם מן האיסור, אך אי דינא דמב"מ לא בטיל ל"ה כלל מכח הטעם אלא משום דהממשות קיימת בתערובת, לכאו' ודאי דלא יהני להפוך ההיתר לאיסור. [↑](#footnote-ref-2)