23משכון עכום ביד ישראל ומכרו לישראל אחר
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

משכון עכו"ם ביד ישראל ומכרו העכו"ם לישראל אחר

(עג:) במעשה דרב מרי בר רחל ורבא, מובא בסוגיא - שרב מרי רצה לשלם שכירות לרבא, ורבא ענה לו שלא ידע שהיה ממושכן "השתא כדיניהם עבדינן לך כל אימת דלא מסלק בזוזי לא שקיל אגר ביתא אנא נמי לא שקילנן מינך אגר ביתא עד דמסלקנא לך בזוזי". והיינו, שאצל הגוי מותר משכנתא בלא נכייתא, וזכות זאת של רב מרי לגור בבית בחינם אינו פוקע - אף שהגוי מכרו לרבא [אף שלדידן - אסור משכנתא בלא נכייתא].

רש"י מפרש "לא שקלינן אגר ביתא – עד שאכוף את הנכרי לשלם לך מעותיך, ואין זה ריבית דהא רבא לא מיחייב מידי אלא נכרי". אמנם לא נתבאר בדברי רש"י, מה היה דעתו של רב מרי ואמאי סבר שחייב לרבא את דמי שכירות הבית.

שיטת הריטב"א בדעת רש"י

הריטב"א מפרש - שאף רב מרי ידע שאין כאן חשש רבית, ודברי רש"י הנ"ל מתייחסים בין לדעת רבא ובין לדעת רב מרי. אלא שרב מרי רצה לשלם - משום חשש גזל "שלא יהא דר בחצרו שלא מדעתו בלא שכר". והיינו, שרב מרי סבר שהבית שייך לרבא - וא"כ יש כאן חשש גזל, ואמר לו רבא - שבדיניהם הבית שייך לרב מרי וממילא אף חשש גזל אין כאן. אולם לרבית לא חיישינן כלל - אף לס"ד של רב מרי שהבית שייך לרבא "שהרי הוא לא הלוה כלום לרבא ורבא אינו חייב לו כלום".

שיטת המרדכי

ההגהות מרדכי (אות תלט, וכן הוא ברבינו פרץ בסוגיין) אינו מקבל פשט זה, שא"כ אין זה שייך לפירקין - שעוסק בדיני רבית. וע"כ שרב מרי חשש באמת לרבית, ומשום כך בא לשלם לרבא.

מבאר המרדכי, שרב מרי סבר שכיון שיכל למנוע את רבא מלהשתמש בבית - עד שהחוב ייפרע ע"י רבא או ע"י הגוי, משום כך נחשב כאילו רבא משכן לו את הבית - ואם ידור בו בחנם הוי רבית. ורבא ענה לו "לפי סברתך אמת אתה אומר דזהו רבית", אמנם היות ובדיניהם הבית שייך לך עד פירעון החוב "כך אני כשקניתי וחפצתי להחזיק בביתך ואמרו לי שמשכון בידך לא נתכוונתי לזכות שיחול המקח עד שיהא לך מעותיך".

והיינו, שאם רבא היה זוכה בבית - היה נחשב כאילו הוא משכן את הבית לרב מרי, וצודק רב מרי – שיש כאן חשש רבית. אולם טען לו רבא, שאם היה יודע שהבית ממושכן – לא היה מתכוון לזכות בו, וא"כ ודאי שאין הבית קנוי לו ולא נחשב שהוא הממשכן לו את הבית, וממילא אין כאן חשש רבית - אף אם בפועל מוטל על רבא לשלם את החוב כדי לפדות את המשכון.

אמנם, לא נתבאר בדברי המרדכי - אם כוונתו לפרש כן את דברי רש"י או שפליג על פירושו של רש"י. דפשטות לשון רש"י אינו מורה כדבריו, שהרי רש"י כותב להדיא "דהא רבא לא מיחייב מידי אלא נכרי" - משמע שאם היה מוטל על רבא לשלם את החוב היה כאן חשש רבית.

והנה, הב"י (סימן קעב ס"ה) מביא את דברי המ"מ (פ"ז ה"ו) וספר התרומות (ח"ד סכ"ה) שדייקו בדברי רש"י כנ"ל - "שמשמע שאם היה מוטל על רבא שהיה הקונה לפורעו הוה אסור משום רבית". לעומת זאת מביא המ"מ, שהרמב"ן והרשב"א (עג(: הביאו בשם אחרים [הוא הראב"ד] - שאף בכה"ג אין חשש רבית. אמנם מסיים הב"י "ומלשון המרדכי משמע שמפרש דברי רש"י דה"ה אם היה מוטל על הקונה לפרעו דשרי".

והיינו שלהבנת הב"י, נחלקו המ"מ וההגהות מרדכי - מה דעת רש"י באופן שהיה מוטל על רבא לפרוע את החוב [והיינו שרבא לא פרע לגוי את כל ערך הבית, ואת השארית חייב לרב מרי כדי לפדות את הבית]. לדעת המרדכי - אף בכה"ג אין חשש רבית, וע"כ שפירש את לשון רש"י - שאף בכה"ג אין חשש רבית, משום שסו"ס הלווה היה הגוי ולא רבא, ורבא לא זכה כלל בזכות שיש לרב מרי לדור בבית, ורבא רק משלם - כדי לפדות את הבית ולא בתור פירעון ההלוואה. ואילו לדעת המ"מ בדעת רש"י - בכה"ג נחשב שרבא חייב לו את החוב, כיון שהגוי אינו מחוייב כלל לפרוע - שהרי נתן לו משכון בלא נכייתא, ואין לרב מרי שום תביעה על הגוי [עיין ריטב"א - שהוא הלוואה בלא קביעות זמן]. וא"כ, כיון שרבא מוכרח לפרוע את ההלוואה כדי לפדות את הבית, שפיר נחשב שרבא הוא הלווה - ויש כאן חשש רבית.

שיטת התוס'

התוס' (ד"ה "נטר שתא") שואלים, אמאי רב מרי רצה לשלם את דמי השכירות "ולמה לא ניכה לו מחובו", והיינו שרב מרי יכל לקזז את זה - מהסכום שרבא היה צריך לשלם לו כדי לפדות את הבית. ועיין מהר"ם שפירש בכוונת התוס', שע"כ איירי שרבא לא שילם לגוי את כל ערך הבית - אף שלא ידע שהבית ממושכן [כמפורש בסוגיא], ולכן סוברים התוס', שאת דמי השכירות - שלדעת רב מרי הוא היה חייב לרבא, יכל רב מרי לקזז מהחוב שהגוי עדיין לא פרע לו. [דברי המהרש"א "דמסתמא לא פרע רבא לעכו"ם כיון שהיה ממושכן" צריכים רב, שנראה בדבריו שרבא ידע שהבית ממושכן אצל רב מרי. ואולי אפשר לדחוק בהם כדברי המהר"ם].

דברי התוס' [ע"פ המהר"ם] דחוקים טובא, שהרי דבריהם נסובים על שיטת רש"י, וברש"י משמע להדיא שרבא לא היה חייב כסף לגוי, שהרי רש"י כותב שרבא אמר לרב מרי שלא יקח את דמי שכירות "עד שאכוף את הנכרי לשלם לך מעותיך", ואם רבא היה חייב כסף לגוי – פשיטא שלא יוכל לאכוף אותו לשלם לרב מרי. וכן מפורש בתירוצם הראשון של התוס' "ושמא בטוח היה מן הנכרי שיפרע לו", ואם רבא היה חייב עדיין כסף לגוי – מנין לו הביטחון שהנכרי יפרע לו ולא ישלח אותו לרבא. ודוחק לומר, שהיה בטוח שהגוי יפרע את חובו – אף שרבא נשאר חייב לו, ושוב ייפרע מרבא את שארית תשלום הבית.

הבאנו את תירוצם הראשון של התוס', ומשמע בתירוץ זה שרב מרי רצה לשלם לרבא – רק משום חשש גזל ולא משום חשש רבית, שהרי סבר שהגוי יפרע ורבא כלל לא נחשב כלווה. ואף בתירוצם השני - נראה שהתוס' לא חזרו בהם מהבנה זו. ואין לדייק שחזרו בהם - מזה שהזכירו בתירוץ זה חשש רבית, שהרי רב מרי רצה לשלם - רק כדי "שלא יהא נראה כיושב בשכר הלוואה" [לשון התוס'] והיינו שחשש רק למיחזי כרבית. ובאמת לתירוץ זה, אין חשש - לא משום גזל ולא משום רבית, וטעמא - שהרי יכל לקזז את זה תמורת החוב.

ביאור הגידולי תרומה

הגידולי תרומה (ח"ד סכ"ה) מביא את דברי המרדכי (אות שלז), והבין הגידולי תרומה בדברי המרדכי שפירש בשיטת רש"י – שרבא לא שילם את כל הכסף לגוי ושארית החוב הוא לכאורה על רבא [ואולי דקדק כן מלשון המרדכי "ושהה שמעון לפדותו" עיי"ש], ואעפ"כ אין בו חשש רבית – כיון שסו"ס הלווה הוא העכו"ם [והוא כהבנת הב"י בדברי ההגהות מרדכי כנ"ל]. ודלא כשיטת המ"מ וספר התרומות שפשיטא להו בשיטת רש"י שבכה"ג יש איסור רבית - כיון שסו"ס רבא מחויב לשלם את שארית החוב כדי לממש את קנינו בבית.

ביאור שיטת הראב"ד ודעימיה

הבאנו את דברי הראשונים שהביאו את שיטת הראב"ד, שאף באופן שנשאר חוב שרבא צריך לפרוע כדי לפדות את הבית, אעפ"כ אין חשש לרבית, וכן הוא בספר התרומות הנ"ל.

בדברי הרשב"א וספר התרומות נראה ביאורו, משום שבדיני העכו"ם - הבית שייך לרב מרי, וא"כ רב מרי לא גר בבית של רבא – שיתחייב לו שכירות ושמשום כך נחשוש לרבית אם לא ישלם את השכירות. והיינו, שהזכות שיש לרב מרי לגור בבית, לא נכלל במכירה שהגוי מכר לרבא - שהרי בדיניהם אין זה בבעלות הגוי אלא בבעלות רב מרי. וא"כ אף אם נחשיב את רבא כלווה [כיון שסו"ס מוטל עליו לפרוע את החוב], אין כאן חשש רבית - כיון שזכות הדירה בבית שייך לרב מרי.

שיטת הריטב"א

בריטב"א חזינן ביאור חדש בביאור דברי הראב"ד. דמכח סוגיא זו למד הריטב"א - שבא מחמת עכו"ם הרי הוא כעכו"ם, "ונ"מ לענין החלונות שכתבנו בפרק ח"ה ולכל דכוותיה". וכוונתו לדין המובא ברמ"א בחו"מ סימן קנד סי"ח וסי"ט, שהקונה בית מעכו"ם - יש לו זכויות של פתיחת חלונות והאפלת חלונות וכדו' – שהיה לעכו"ם בדיניהם, אף שבדיני ישראל לא שייך בזה חזקה. [עיין חזו"א ב"ב סי"ב אות ט', שאף בעכו"ם דציית דינא ובא לפני ב"ד של ישראל – כן הדין, כיון שבדיניהם אין היזק ראיה טענה ואין שימוש אויר טענה].

מקור הגדרה זו ש"בא מחמת עכו"ם הרי הוא כעכו"ם" הוא בב"ב לה:, ולפירוש הרשב"ם שם - הוא דין מקומי בדיני חזקת ג' שנים, שאין ראיה מזה שהמערער לא מיחה בעכו"ם - כיון שפחד למחות בו, וכמו כן פחד למחות בבא מכח העכו"ם. ולפי"ז לא שייך כלל לנידון חלונות וכדו', וע"כ שהריטב"א פירש שם באופן אחר.

והנה, לביאור הרשב"א ודעימיה בשיטת הראב"ד - נראה שאין לזה שייכות כלל לדיני חלונות וכדו'. שהרי הרשב"א ביאר שרב מרי זכה לגמרי בזכות הדיור בבית [בדיניהם], ולא שייך כלל ל"בא מחמת עכו"ם...", ולא שייך כלל ללמוד מכאן לדיני זכות בחזקות וכדו'.

משא"כ לשיטת הריטב"א, צ"ל שהבין שהחוב עבר לרבא, ויש כאן רבית במה שרב מרי דר בבית בלא תשלום דמי השכירות. אלא, שהיות ובדיניהם אין בזה איסור [משכנתא בלא נכייתא], א"כ כשרבא קנה את הבית מהעכו"ם – נחשב כבא מכחו, ואותו ההסכם ממשיך הלאה, ולא אסרינן ליה משום רבית. והוא דומיא לנפסק בשו"ע (סימן קעא) שגוי שהלוה ליהודי ברבית ונתגייר [או שמכר שט"ח זה ליהודי אחר], באופן שזקפן במלוה אחר הגיור, עיקר הדין הוא - שמותר לו לגבות את הרבית שהצטבר עד זמן הגיור (מ"מ, מובא בנו"כ שם), משום שעל הזמן ההוא לא חל איסור רבית, ומשום כך למד הריטב"א מסוגיין לדיני חזקות, שאותה החזקה שהיה לעכו"ם בדיניהם – עוברת הלאה לקונה היהודי.

דוגמא נוספת מצינו בחו"מ סימן סז סי"ז, שהקונה שטר חוב מעכו"ם על ישראל - אין השביעית משמטת, אף שעתה הוא חוב בין שתי יהודים. והוא רק מובן להבנת הריטב"א – הסובר שגם באיסורים אמרינן "הבא מחמת עכו"ם...", והיות ואצל הגוי השביעית לא היתה משמטת, הבא מכחו - כמוהו. משא"כ לשיטת הרשב"א ודעימיה, לא שייך ללמוד מסוגיין לדיני איסורים כלל וכנ"ל.

סיכום

נחלקו המפרשים בביאור דינא דרבא ורב מרי.

שיטת רש"י כמבואר במ"מ וספר התרומות, שאם רבא היה חייב את שארית חובו לרב מרי, היה חשש רבית בזה שרב מרי דר בבית בלא תשלום שכירות, וע"כ בסוגיא איירי - שלא נשאר חוב על רבא. אמנם הגידולי תרומה ס"ל שדברי רש"י לאו דווקא [ודייק כן בדברי המרדכי], וכן דייק הב"י בדברי ההגהות מרדכי, ודלא כהבנת המ"מ וספר התרומות.

שאר הראשונים חולקים על רש"י, ומביאים את שיטת הראב"ד - שאף בכה"ג ליכא חשש רבית, אלא שנחלקו בביאורו.

לרשב"א, הוא משום שבדיניהם - זכות הדיור קנוי לרב מרי, ומשום כך אין חשש רבית באי תשלום שכירות - אף אם נגדיר את רבא כלווה.

לריטב"א, הוא דין כללי בכל התורה - שבא מחמת עכו"ם מקבל את זכויות העכו"ם אף לקולא, וכדמצינו בדין חלונות ובדין שמיטה. ומשום כך, אף שיש כאן אופן של רבית באי תשלום השכירות לרבא - לא אכפת לן, כיון שבא מחמת העכו"ם - שבו לא שייך איסור רבית.