שינוי מקום - הרב משה חדש
קטגוריות: ש_ס / יד פסחים

**בס"ד כ"ח סיון ע"ח**

מראי מקומות שינוי מקום - פסחים דף ק' סוף ע"ב

**גמ' פסחים דף ק' ע"ב אותן בני אדם וכו' - ק"ב ע"א תנו רבנן. גפ"ת ר"ן ורא"ש. [להתמקד בסוגיא דשינוי מקום בקידוש ובברכה הנהנין]. שו"ע סי' קע"ח וסי' רע"ג.**

**שינוי מקום באותו בית מחדר לחדר ומפינה פינה, גמ' ק"א ע"א סבור מינה וכו' ונחית מאיגרא לארעא, גמ' ע"ב יתיב ר"ח וכו' לא שנו אלא מבית לבית אבל ממקום למקום לא, עי' רש"י בע"א ובע"ב ד"ה ממקום למקום, ותוס' דף ק"א ע"א ד"ה אבל ממקום למקום, ועי' גירסת הרי"ף כאן ושם ותורי"ד ור"ן שם. [ועי' מהרש"א] רמב"ם ברכות פ"ד ה"ה שבת פכ"ט ה"ח מ"מ שם שו"ת הרשב"א ח"ד סי' רע"ח, ביאוה"ל סי' קע"ח ס"ב ד"ה בבית אחד.**

**ובטעם החילוק בין קידוש לברכה עי' ר"ן בע"ב ד"ה מפינה לפינה, ומהר"ם חלאוה וכ"כ בשו"ת הרשב"א שם.**

**דעתו לאכול במקום אחר - תוס' ק' ע"ב ד"ה ידי קידוש ק"א ע"א ד"ה דאכלו בשם הירושלמי. ר"ן רא"ש סי' ה' ומהר"ם חלאוה. [ובדברים הטעונים ברכה במקומן עי' מ"ב ס"ק ל"ג]. ועי' מ"א סי' רע"ג סק"א שעה"צ שם ד' וביאוה"ל שם.**

**רואה את מקומו – ר"ן ד"ה ואפי' מארעא לאיגרא, מ"א סי' קע"ח ס"ק ב', אבהעו"ז שם ומ"ב ס"ק י"ב ושעה"צ ט'. ומבית לבית עי' שו"ע סי' רע"ג ס"א ומ"ב ושעה"צ שם ס"ק ח'.**

**פלוגתא דר"ח ור"ש בדברים הטעונים ברכה במקומן, מחלוקת רשב"ם ותוס' אם היינו פת ומיני דגן או גם יין וז' מינים, ועי' ר"ן. [וביאור הגמ' טעונים ברכה במקומן עי' תורי"ד].**

**באינו חוזר למקומו, עי' רש"י ורשב"ם רמב"ם ור"ן ורמ"א סי' קע"ח ס"ב [וע"ע חי' הר"ן ורבינו דוד]. ובהניח מקצת חברים בדברים שאין טעונים ברכה במקומן, עי' מ"א מ"ב ס"ק ל"א.**

**מחלוקת הראשונים אם הל' כר"ח או כר"ש. עי' תוס' ורא"ש, רי"ף ורמב"ם.**

**טעם שינוי מקום אי משום הפסק וגמר האכילה או משום היסח הדעת - רשב"ם ק' ע"ב ד"ה ידי יין, וע"ע בדף ק"א ע"ב ד"ה בדברים. רא"ש חולין פ"ו, תוס' ק"א ע"ב ד"ה אלא וכו' הלכך עמידתו זו היא גמר סעודתו, רמב"ם הל' ברכות פ"ד ה"ה.**

**אם צריך לברך גם ברכה אחרונה על מה שאכל או רק ברכה ראשונה, רמב"ם רא"ש סו"ס ו' ובחולין פ"ו סי' ה', ותלוי בנידון הנ"ל, ועי' מהר"ם חלאוה דף ק' ע"א, ועי' שו"ע ורמ"א סי' קע"ח ס"ב.**

פסחים דף ק' ע"ב, אותן בנ"א שקידשו בביהכנ"ס אמר רב ידי יין לא יצאו - משום דשינוי מקום חוזר ומברך - ידי קידוש יצאו, שמואל אמר אף ידי קידוש לא יצאו, דס"ל שגם בקידוש אם היה שינוי מקום לא יצא ידי קידוש דלא חשיב מקום סעודה.

ולהלן ק"א א' בדין קידוש מסקינן דאף ממקום למקום חשיב מקום אחר ולא חשיב מקום סעודה, ובגמ' בע"ב איתא הא דאמרינן שינוי מקום צריך לברך לא שנו אלא מבית לבית אבל ממקום למקום לא, ומבואר דממקום למקום באותו בית לא חשיב שינוי מקום. והתוס' בע"א ד"ה אבל נקטו דאין לחלק בין קידוש לש"מ [ועי' מהרש"א דכ"ש הוא דהא בקידוש מצינו דלרב קיל טפי דמהני אף בבית אחר ובשינוי מקום מודה, וכ"כ הרשב"א בשו"ת ח"ד סי' רע"ח בדעת הרמב"ם עי' להלן, ולכאורה יל"ד דרב לא בעי מקום סעודה כלל אבל למאי דנקטינן דבעינן אותו מקום דלמא חמיר מקידוש, וצל"ע]. וע"כ פי' דהכא בדין קידוש גרסינן ממקום למקום ומיירי מחדר לחדר באותו בית, ובע"ב בדין ש"מ גרסינן מפינה לפינה ומיירי באותו חדר ולכך לא הוי מקום אחר אבל מחדר לחדר אסור כמו בקידוש וכ"כ הרא"ש.

אולם רש"י בע"ב בדין שינוי מקום גרס ג"כ ממקום למקום ומפרש דהיינו מבית לעליה, ולפי"ז בש"מ אף מחדר לחדר לא הוי ש"מ. והרי"ף גרס בתרוייהו אבל מפינה לפינה והיינו באותו חדר, ומבואר דלענין קידוש אף מפינה לפינה חשיב מקום אחר, והא דיליף לה משמואל שירד מאיגרא לארעא כתב הר"ן דכיון דלאו דוקא בבית אחר מעתה גם מפינה לפינה אסור, ועי' ביאוה"ל סי' קע"ח [ד"ה לבית] דלפי"ז מוכח גם להיפך דבשינוי מקום כמו שמפינה לפינה מותר כמו"כ מחדר לחדר מותר, ועי'.

ולדבריהם איכא סתירה מדין קידוש לדין שינוי מקום. וע"כ דשאני דין שינוי מקום מדין קידוש במקום סעודה. וצ"ב. ועי' ר"ן דהתם ביין דאין קובע עצמו במקום אחד ולכן לא חשיב שינוי מקום מפינה לפינה, וכ"כ רבינו דוד, ולפי"ז בפת אף מפינה לפינה הוי שינוי מקום[[1]](#footnote-1), ועד"ז י"ל לרש"י אף מחדר לחדר דביין קיל טפי.

ובמהר"ם חלאוה פי' דבקידוש במקום סעודה בעינן שיהא מקום אכילתו ולכן אף מפינה לפינה אסור, אבל בשינוי מקום לא נאסר אלא משום שעקר ממקומו וזה דווקא בעקר למקום אחר. וכ"כ רבו הרשב"א בתשובה ח"ד סי' רע"ח.

הרמב"ם פ"ד ה"ה מברכות כתב דמפינה פינה בבית אחד אי"צ לחזור ולברך ובפכ"ט משבת ה"ח כתב בדין קידוש דמזוית לזוית מותר. ועי' ב"י סי' קע"ח דס"ל כתוס' דאין חילוק בין קידוש לשינוי מקום והא דאסרינן בקידוש הוא רק מחדר לחדר, והמ"מ הל' שבת מיישב פסק הרמב"ם אף לגירסא דמפינה לפינה בשינוי מקום אסור, דמפרש דמפינה לפינה היינו מחדר לחדר, אבל מזוית לזוית באותו חדר מותר, ובשו"ת הרשב"א שם צידד לפרש כן בדעת הרמב"ם דמפינה לפינה היינו מחדר לחדר, אך כתב שזה דוחק, ולכך פי' דס"ל דאין לחלק בין קידוש לברכה וכיון דלענין ברכה לא חשיב שנוי מקום כ"ש בקידוש [כנ"ל מהמהרש"א], ומזה הוכיח הרמב"ם דמסקינן דלא כהגמ' בע"א.

ועי' ביאוה"ל שם דלפי' המ"מ נמצא דהגמ' בע"ב לענין שינוי מקום נמי מיירי מחדר לחדר ועל זה אמרו שמותר, וכנ"ל בדעת רש"י דשינוי מקום אף מחדר לחדר אי"צ לחזור ולברך. עי"ש שמסיק כן להלכה בדיעבד. אולם עי' שו"ת פאר הדור סי' ק"א שכתב הרמב"ם שדין שינוי מקום לברכה דומה לקידוש היום [ויש שדחקו דכוונתו רק לענין מחדר לחדר].

ובשו"ע סי' רע"ג ס"א מתיר מפינה לפינה אף בלא היה דעתו לכך. ועי' מ"א ס"ק א' דמהשו"ע משמע שרק בדיעבד התירו אבל הגר"א ורעק"א דחו הראי' עי"ש.

**דעתו לאכול במקום השני**

**תוס' ד"ה ידי קידוש וכו' ואין לומר במקדש כאן על דעת לאכול במקום אחר מודה שמואל וכו' מדפריך לשמואל למה לי לקדושי בבי כנישתא.** אמנם הביאו מהירושלמי דמהני דעתו לאכול במקו"א וכ"כ הרא"ש [בשם רבינו נסים], וכתב הרא"ש דמה שהקשו מגמ' דידן י"ל דכיון שבלא דעת אסור אין לתקן לעשות כן בפרהסיא בביהכנ"ס שמא לא ידעו שדעתו לאכול במקום אחר.

אבל התוס'והרא"ש פי' שדברי הירושלמי מיירי רק מחדר לחדר באותו בית אבל מבית לבית לא מהני דעתו. וכן פסק הרמ"א סי' קע"ח ס"ב. והמרדכי כתב דדוקא מפינה לפינה מהני דעתו אבל מחדר לחדר וכ"ש מבית לבית לא מהני דעתו. אבל הר"ן לא ניחא ליה לחלק בהכי וכתב דלבבלי לא מהני דעתו כלל אף מחדר לחדר דלא קי"ל כהירושלמי.

ופשטות הרא"ש דלא חילק כנ"ל אלא לנפשיה אבל לדעת ר"נ גאון גופיה אף מבית לבית מהני דעתו ולכן הוצרך לתרץ מגמ' דידן. וכ"מ במרדכי דר"נ בא ליישב המנהג שמקדשין בבהכנ"ס ואוכלין בבתיהם, וא"כ אף מבית לבית מהני דעתו. [וכ"כ בביאורי מהרמ"ב שם וגם דברי המרדכי אח"כ אינם בדעת רנ"ג גופיה עי"ש]. אולם הטור כתב בשם הרא"ש דפי' לדעת רנ"ג רק מחדר לחדר, וצ"ל דס"ל דהרא"ש בסו"ד בא לתרץ דברי ר"נ גאון. והשו"ע סי' רע"ג פסק דלא מהני דעתו מבית לבית וכהתוס'. מיהו בלבוש סי' קע"ח וסי' רע"ג משמע דנקט דאף מבית לבית מהני דעתו עי"ש בא"ר.

והנה הירושלמי מיירי מבית לסוכה שמקדש בבית ואוכל בסוכה וכתב הר"ן דבפשוטו מיירי אף בסוכה מחוץ לבית לגמרי ואפי"ה מהני דעתו וע"כ דהבבלי חולק על הירושלמי. אבל התוס' סברי דמסוכה לבית חשיב כמחדר חדר והיינו דמיירי בסוכה בבית כמו במרפסות דידן. ולדברי המרדכי דמיירי מפינה לפינה מבואר דסוכה חשיב כבאותו חדר, ופי' הפוסקים דמיירי שעשה הסוכה בתוך הבית ממש ואין מחיצה ביניהם אלא מחיצת הסוכה דלא חשיבא מחיצה להפסיק כיון דלא עשאה אלא לשם מצות סוכה. עי' במ"ב סי' רע"ג.

ומדברי המרדכי מבואר דמפינה לפינה נמי אסור ורק כשדעתו לאכול במקום השני מהני. והנה להלכה נקט הרמ"א כהרמב"ם והרא"ש דמפינה לפינה מותר אף שלא היה דעתו לכך, אולם לענין מבית לסוכה כתב כהמרדכי דחשיב מפינה לפינה. ועי' ביהגר"א שתמה על זה שעירב שיטת התוס' עם המרדכי, וכוונתו דאי מפרשינן הירושלמי כהמרדכי א"כ נמצא דמפינה לפינה אסור אם אין דעתו לכך, וכיון דקי"ל כתוס' שמותר ע"כ דמבית לסוכה חשיב כמחדר לחדר. וצ"ע. אמנם עי' דגומ"ר ותו"ד נראה דאף שהירושלמי מיירי באופן שנחשב כמחדר לחדר והיינו כשיש מחיצות של הבית בין הבית לסוכה מ"מ מדברי המרדכי למדנו שכשהמחיצות עשויות לסוכה חשיב כמפינה לפינה [וזה לא נלמד מהירושלמי אלא מהמרדכי]. ועי' ביאוה"ל סי' רע"ג בשם הלבוש.

**רואה את מקומו**

בר"ן ד"ה אבל מפינה כו' מיהו איכא למאן דאמר וכו' אבל היכי דחזי ליה דוכתא דקדיש ליה לא צריך וכו' ומדמי לה לשתי חבורות, וכ"כ הטור סי' רע"ג בשם הרב שר שלום. וכ"כ בהשגות הראב"ד הל' ברכות פ"ד ה"ג, ולדבריהם משמע דמהני רואה את מקומו אף מבית לבית וכ"כ השו"ע סי' רע"ג דאף מבית לחצר מהני. אמנם עי' מ"ב סי' רע"ג סק"ז דהפוסקים כתבו דלא מהני רואה את מקומו אלא מחדר לחדר ולא מבית לבית, ועי' שעה"צ שם בשם הדה"ח דאף בדיעבד לא מהני אלא בדעתו לכך. ופי' המ"ב שבזה בדיעבד יש לצרף דעת הר"נ גאון דמהני מבית לבית, [ועי' בר"ן בהא דלא מהני דעתו לאכול במקו"א, שהוסיף **דהא לא חזי ליה**, ומשמע דגם בחזי ליה בעינן שיהא דעתו לכך, אבל לעיל לא הזכיר זאת וצ"ע].

**שינוי מקום בדעתו לכך**

בעיקר הנידון בדעתו לכך אי מהני, לכאורה תלוי אם יסוד דין שינוי מקום הוא משום היסח הדעת דאז מהני דעתו לכך אבל אי משום דעצם שינוי מקום הוי הפסק וגמר האכילה, א"כ אף בדעתו לכך הוי גמר האכילה. עוד יש לדון בקידוש לדברי המהר"ם חלאוה דהתם בעינן שיהא במקום הסעודה א"כ לא יועיל דעתו והרי הירושלמי והראשונים מיירי בדין קידוש. [ואמנם המהר"ם שם נקט דלא מהני דעתו כלל אך סתימת הדברים דחילוקו קיים גם אי מהני דעתו וצל"ע]. ומזה משמע דגם בקידוש עיקר הדין שיהא הקידוש שייך לסעודה ולזה מהני דעתו, וצל"ע.

וי"ל דבבית אחד מהני דעתו ליחשב הכל מקום אכילה אחד אבל מבית לבית אי מהני דעתו הוא רק משום דחשיב אכילה אחת ולא משום דחשיב מקום אחד[[2]](#footnote-2). ולפי"ז למאי דקי"ל כתוס' והרא"ש דרק באותו בית מהני דעתו הטעם משום דחשיב כמקום אחד. והנה יל"ע בדעתו לאכול בחדר שלישי ולבסוף נמלך לאכול בחדר אמצעי דאי משום דחשיב אכילה אחת א"כ זהו דוקא בחדר שהיה דעתו עליו אבל אי משום דחשיב כמקום אחד א"כ אף חדר זה נחשב כמקום אחד עם חדר ראשון דכיון דחדר שלישי נחשב חד מקום עם הראשון ממילא גם חדר אמצעי נחשב כאותו מקום דכל הבית נחשב מקום אחד. ומצאתי בס' פותח דברים [בתוך שו"ת אהל משה קצנלבוגן נדפס בורשא תרמ"ט עי' ביאוה"ל סי' רע"ג ד"ה לאלתר שהביאו בנידון אחר] שכתב ממש כדברים אלו עי"ש.

ברא"ש כתב ליישב דברי הירושלמי עם הבבלי, והנה בירושלמי מבואר דמודה רב דבעינן מקום סעודה אלא דמהני דעתו, ומדברי הרא"ש משמע דבא ליישב גם זאת דגם הבבלי מיירי בדעתו לכך ולרב מהני תנאו אף מבית לבית. וכן דייק הצל"ח מהרא"ש. ויל"ע דהא בגמ' מיירי שכבה נרו והלך למקום אחר לאכול, ובזה אמרו דפליגי אי בעינן מקום סעודה ולהנ"ל הרי בזה כו"ע מודו. ועי' צל"ח. ובחזו"א הכריח מזה דכוונת הרא"ש רק שלדינא מודה שמואל לדינא דרב ומשום דעתו לכך אבל לרב גופיה אי"צ כל מקום סעודה וצל"ע. ועי' לשון הרא"ש בדף ק"ו דלרב אין הקידוש שייך לסעודה ומשמע כהחזו"א וצל"ע.

**שינוי מקום ממזרחה של תאנה למערבה**

בירושלמי סוף כיצד מברכין איתא היה אוכל במזרחה של תאנה ובא לו למערבה צריך לברך. והובא ברמב"ם פ"ד ה"ה. והקשה הכס"מ שהרי זה כמפינה לפינה דכתב הרמב"ם שם דאי"צ לברך. ותי' דבתאנה כיון שאין שם מחיצות לא הוי כמפינה לפינה ובכל דהו הוי שינוי מקום.

והראב"ד שם הוסיף והוא שלא היה דעתו על כך, ומבואר דאם דעתו לכך מותר, אבל הרמב"ם שלא הזכיר זאת משמע דס"ל דאף דעתו לא מהני, וכ"כ בביהגר"א ופמ"ג בס"ג. ויל"פ דס"ל דאף מחדר לחדר לא מהני דעתו וכהר"ן. אמנם לדברי הביאוה"ל עפ"י המ"מ דלרמב"ם מחדר לחדר לא חשיב שינוי מקום, ע"כ דס"ל דבתאנה חשיב מבית לבית. וכ"כ הפמ"ג א"א ט' [אולם כתב שם דבב"י משמע דהרמב"ם מודה לראב"ד דבדעתו לכך מהני]. ולראב"ד יל"פ בג' אופנים, או דחשיב כמחדר לחדר ולהכי מהני דעתו, או דאף מבית לבית מהני דעתו לכך [כרבינו נסים גאון], או דס"ל דחשיב כמפינה לפינה ומ"מ בעינן דעתו כהמרדכי אליבא דהרי"ף.

ובאבהעו"ז סי' קע"ח ס"א האריך בזה וכתב דהראב"ד בא ליישב הקושיא מ"ט בתאנה אסור הא הוי מפינה לפינה, ולא ס"ל תי' הב"י דאין לו מחיצות שאני וגם הרמב"ם לא ס"ל כתי' זה [עי"ש ס"ב], ולזה תי' הראב"ד דהכא אין דעתו לכך [ולפי"ז מבואר כצד ג' דאף מפינה לפינה בעינן דעתו לכך], אבל הרמב"ם מפרש דמפינה לפינה מותר אף באין דעתו לכך, אלא דמהני רק כשרואה את מקומו משא"כ במזרחה של תאנה דאינו רואה את מקומו אסור אף מפינה לפינה. ולפי"ז מש"כ הרמב"ם דמזוית לזוית מותר היינו ברואה את מקומו, וצ"ל דסתם מזוית לזוית רואה את מקומו ולכך סתם הרמב"ם. וצ"ע. והראב"ד לשיטתו בפ"ד ה"ג דברואה מהני אף מבית לבית וע"כ דהא דשרי מפינה לפינה מיירי אף שאינו רואה את מקומו, ומשו"ה פי' דמפינה לפינה בעינן דעתו לכך ובתאנה אין דעתו לכך, ולפי"ז נמצא דמחדר לחדר לראב"ד אף בדעתו לכך לא מהני [שבזה חמור מפינה לפינה] והירושלמי הנ"ל דמהני דעתו לכך מיירי מפינה לפינה כהמרדכי דמבית לסוכה חשיב מפינה לפינה, אבל הרמב"ם ס"ל כתוס' והרא"ש דבדעתו לכך מהני אף מחדר לחדר ומשו"ה פי' דמפינה לפינה אף שאין דעתו לכך מותר כשרואה את מקומו משא"כ בתאנה. ועי"ש שהאריך בזה בלשון הטור דמשמע דהשר שלום שמתיר ברואה והתוס' שמתירין בדעתו פליגי ולהנ"ל א"ש. ומסיק שם דהשו"ע שכתב כהרמב"ם ה"ג דביוצא מפתח ביתו חשיב שינוי מקום ודלא כהראב"ד שמתיר ברואה את מקומו ע"כ ס"ל דרואה א"מ לא מהני אלא מפינה לפינה, וגם הרמ"א ציין לסי' רע"ג די"א שבדעתו לכך מהני, ולא הזכיר די"א שברואה מהני.

והנה הכס"מ שם הוסיף דאפשר דאם רואה את מקומו אף שאין שם מחיצות אי"צ לברך והתם מיירי באין רואה את מקומו. ועי' מ"א סי' קע"ח ס"ק ה' שרק באין לו מחיצות דלא חשיב כמפינה לפינה בעינן רואה א"מ אבל בחדר אחד מפינה לפינה אי"צ רואה את מקומו, וזה דלא כהאבהעו"ז, והיינו שגם בתי' בתרא ס"ל דבאין לו מחיצות לא חשיב כמפינה לפינה אלא שהוסיף שלא אסר אלא רק באין רואה את מקומו, אבל אם רואה מותר אף מחדר לחדר, אבל ביש לו מחיצות מפינה לפינה אף שאין רואה מותר. אמנם הא"ר והמאמ"ר פי' דהכס"מ בפי' בתרא חזר בו ומפרש דאין חילוק בין יש לו מחיצות לאין לו מחיצות אלא הוי כמפנה לפנה ואפי"ה צריך לברך וכהרי"ף ולכך בעינן שיהא רואה את מקומו. ולדבריהם למסקנת הכס"מ מפרש בדעת הרמב"ם כהאבעו"ז.

**שינוי מקום מאילן לאילן - שו"ע ס"ג**

הב"י הביא מהאורחות חיים דמאילן לאילן באותו הגן אי"צ לברך דלא הוי שינוי מקום, אבל מגן לגן הוי שינוי מקום אפי' היה דעתו לכך, והיינו דמבית לבית לא מהני דעתו [ודלא כר"נ גאון] וגם באותו גן שאי"צ לברך זהו רק אם דעתו לכך. וכ"ה בשו"ע ס"ג בשם י"א. וצ"ב מ"ש מאילן לאילן מהא דהירושלמי ממזרחה של תאנה למערבה. והב"י והפרישה פי' דהאו"ח ס"ל כהראב"ד דהירושלמי מיירי דלא היה דעתו לכך אבל בדעתו לכך מהני, וכ"מ בביהגר"א בדברי השו"ע ס"ג דאזלי כהראב"ד, וציין לרמ"א ס"א דמהני דעתו מחדר לחדר, וה"נ כיון שא"ל מחיצות חשיב כחדר לחדר.

אולם כתב הגר"א דלרמב"ם והשו"ע לא מהני דעתו כיון שאין לו מחיצות ואינו רואה מקומו, ור"ל דלשו"ע בס"ב דבמזרחה של תאנה חשיב שינוי מקום ומסתימת דבריו משמע דאף בדעתו לכך לא מהני, ומשו"ה בס"ג כתב כן רק בשם י"א אבל לא ס"ל הכי. וכ"כ הפמ"ג א"א ט' ופי' דאף דמחדר לחדר מהני הכא גרע. והיינו דהשו"ע ס"ל דהכא חשיב כמבית לבית אבל לראב"ד מהני דעתו באין לו מחיצות דס"ל דחשיב כמחדר לחדר [[3]](#footnote-3).

אמנם המ"א ס"ק ט' פי' דמש"כ השו"ע בס"ג דמאילן לאילן מהני מיירי במוקף מחיצות ולכך אפי' אינו רואה א"מ מותר, וכשיטתו דמפינה לפינה מותר אף שאין רוא"מ. וכתב בשעה"צ דלא ניחא ליה לפרש כהגר"א דמיירי באין לו מחיצות ואפי"ה מהני דעתו כהראב"ד כדמשמע בב"י, שהרי בס"ב במזרחה של תאנה משמע דלא כהראב"ד [וכדהעיר הגר"א]. מיהו צ"ב דבמוקף מחיצות דהוי כמפינה לפינה אמאי בעינן דעתו לכך, ולכאורה משמע דס"ל כהאבהעו"ז. אמנם עי' בלבוש ס"ה שאם אין דעתו לכך הוי כנמלך וכ"כ בשו"ע הגר"ז ס"ט, ובא"ר הקשה דמשמע דמטעם שינוי מקום צריך לברך, ועי' נשמ"א.

ולמבואר לדעת המ"א אליבא דהרמב"ם והשו"ע דבאין לו מחיצות לא מהני דעתו לכך, משמע דחשיב כמבית לבית, ואפי"ה ברואה א"מ מהני כמבואר בס"ק ה', וע"כ דס"ל דאף מבית לבית מהני רואה א"מ וכהשר שלום, וכ"כ הפמ"ג משב"ז ט'. ולפי"ז כתב דאף מאילן לאילן מהני רואה א"מ ואף מגן לגן. אמנם עי' שו"ע הגר"ז ס"ט דמשמע דהא דמהני רואה את מקומו אינו משום דמהני רואה אף מבית לבית, אלא דכשרואה א"מ חשיב כבית אחד. וגם מאילן לאילן לדעת המ"א דברואה א"מ לא הוי שינוי מקום הוא מה"ט דחשיב כמקום אחד עי"ש [ומש"כ כיון דאין מוקף מחיצות צ"ב וי"ל דכוונתו דבין אילן לאילן אין מחיצות מפרידות ביניהם לאפוקי מגן לגן שיש מחיצות בכל גן הרי המחיצות מפרידות ביניהם ולא מהני רואה לחברם].

הט"ז סוס"ק ט' כתב דבאין לו מחיצות אף מאילן לאילן חשיב כמגן לגן ולא מהני דעתו לכך, ומשמע דמפרש כהמ"א דהא דמהני דעתו מאילן לאילן היינו במוקף מחיצות [וכ"כ בשעה"צ], אבל באין לו מחיצות ל"מ דעתו דחשיב כמבית לבית. עוד כתב דאף למש"כ הכס"מ דברואה את מקומו מהני היינו רק באותו אילן ממזרח למערב אבל לא מאילן לאילן, וכנראה ר"ל דבאותו אילן ממזרח למערב גם באין מוקף מחיצות חשיב כמחדר לחדר ורק באילן אחר חשיב כמבית לבית. ולפי"ז אף לראב"ד דבאותו אילן מועיל דעתו אבל מאילן לאילן דחשיב כמבית לבית ל"מ.

אולם מש"כ הט"ז דמאילן לאילן לא מהני רואה א"מ, הקשה הפמ"ג דהרי מסתימת הרמב"ם והשו"ע דממזרחה למערבה של תאנה לא מהני דעתו ע"כ דחשיב כמבית לבית ואפי"ה מהני רואה את מקומו וא"כ ה"נ מאילן לאילן. [אמנם כל זה לביאור המ"א ס"ק ה' בב"י, אולם עי' בא"ר דפי' דברי הב"י דאילן מפסיק ואף שרואה לא מהני ולפי"ז א"ש. ועצ"ע]. אמנם להגר"ז דרואה מהני משום דחשיב כמקום אחד א"ש דעת הט"ז, דס"ל דמאילן לאילן לא חשיב כמקום אחד גם כשואה את מקומו.

בגמ' אמר ר"י אף ידי יין יצאו, ומבואר דגם ידי קידוש יצאו ומזה למדו הראשונים דס"ל כרב דאי"צ קידוש במקום סעודה. והקשה השפ"א דכיון שידי יין יצאו וע"כ דלא חשיב שינוי מקום נימא דממילא חשיב כמקום סעודה, וכן הקשה לרשב"ם דס"ל דביין חשיב כדברים הטעונין ברכה במקומן ואי"צ לברך א"כ אמאי לא חשיב קידוש במקום סעודה. ולדברי מהר"ם חלאוה דקידוש שאני משינוי מקום דהכא בעינן מקום הסעודה ממש ולכן אף מפינה לפינה אסור, א"ש דאף דלר"י לא חשיב שינוי מקום מ"מ אינו מקום סעודה וכן ביין לר"ח אף דלענין שינוי מקום אינו שינוי מ"מ עדיין אינו מקום סעודה. וכעי"ז כתב השפ"א שם. אך לראשונים דמדמו אהדדי משמע דפליגי על זה והדק"ל.

ויל"ע בהולכי דרכים דלא חשיב שינוי מקום אי מהני גם לקידוש במקום סעודה, ולדברי מהר"ם חלאוה י"ל דזה סברא רק לענין עקירה אבל מ"מ מקום סעודה לא הוי.

והנה להלן מבואר דגם ביצאו וחזרו חשיב שינוי מקום אף שחוזר למקומו ובפשוטו הוא משום הפסק הסעודה ויל"ע אם גם בקידוש חשיב שאינו במקום סעודה. ולכאורה תלוי בהנ"ל דאי טעמא משום דבעינן שיהא באותו מקום א"כ באופן הנ"ל הוי נפ"מ לקולא דהכא הרי הוא באותו מקום. ועי' מ"ב סי' רע"ג ס"ק י"ב בשם השכנה"ג דפשיטא ליה דחשיב מקום סעודה אף דחשיב שינוי מקום והיינו כנ"ל. אמנם המ"ב שם הביא מהאחרונים דפליגי ובביאוה"ל צידד דלא פליגי אלא בנשתהו אולם הביא מס' פותח דברים דהוי הפסק. וע"ע בשו"ת ר"י מסלוצק בשם הגר"ח מואלוזין דבהניחו מקצת חברים מהני בקידוש, ומשמע דבלא זה הוי הפסק כהפותח דברים. אמנם שם כתב דאף בהניחו לא מהני עי"ש וצ"ע.

**דברים הטעונין ברכה במקומן**

**גמ' אמר ר"ח וכו' אבל דברים הטעונים ברכה במקומן אין צריך לברך דלא הוי ש"מ**. ופי' הראשונים דטעונין ברכה במקומן היינו במקום שאכל, אמנם עי' תורי"ד שמדברי רש"י משמע דהיינו שטעונין ברכה חשובה ולכן כל זמן שלא בירך ב"א עדיין לא נעקר מהסעודה, והתורי"ד מפרש כהראשונים [ועי' לשון הרשב"ם ואי גרסינן **הלכך** צריכין במקומן לכאורה היינו כהתורי"ד].

וטעמא דר"ח דאי"צ לברך משום דלקיבעא קמא הדר, ופרש"י ורשב"ם דעל דעת קביעות הראשונה הוא אוכל עכשיו במקום השני לסיים סעודתו. והרא"ש הוסיף לבאר דכיון שאם לא היה אוכל כאן היה צריך לחזור למקומו ולברך הוי כאילו עדיין במקומו, והיינו שאכילתו במקום השני אם לא יחשב המשך האכילה הרי צריך לחזור ולברך במקומו הראשון אף אחר שעקר [כמו שהביא הרשב"ם מהגמ' בברכות נ"א דאף ב"ה מודו שצריך לברך לכתחילה במקום הראשון]. וכיון דאינו חוזר ומברך ע"כ משום דזה המשך אכילתו, עי' בבית מאיר דמשמע דרק משום שיודע הדין אמרינן כן, וצ"ע. [ועי' ביאוה"ל סי' רע"ג ס"ג ד"ה לאלתר]. ועוד עי' במהר"ם חלאוה דבהלך למקו"א לא אמרינן לקיבעא קמא הדר.

ולהלן אמרינן דבהניחו מקצת חברים מהני דלא נעקרו ממקומם והיינו משום דעומדים לחזור, וכתב המ"א ס"ק ז' דזה לא מהני אלא אם חוזרים למקומן אבל אם אוכלים במקו"א לא מהני דהרי נעקרו מחבריהם, ובמאמ"ר הביא מנהר שלום דטעמא משום דלקיבעא קמא הדר, וזהו רק בחוזר למקומו. אמנם המאמ"ר תמה דהרי בדברים הטעונים נמי אמרינן לר"ח דלקיבעא קמא הדר ומהני אף שאוכלים במקום אחר [אמנם לראשונים הנ"ל גם בדברים הטעונים הוא כן]. ולכאורה יל"ד בפשיטות [כמו שרמז שם שיש לחלק] דלמבואר לעיל דבטעונים ברכה במקומן מטעמא דלקיבעא קמא הדר אמרינן דאף שהולך למקום השני הוא המשך הסעודה דאל"כ יצטרך לחזור, וזה לא שייך בהניחו מקצת חברים דאין קביעותם ממשיכה במקום השני. אמנם באו"ז סי' קנ"ח כתב דבהניחו מקצת חברים אי"צ לברך ואוכל במקום השני וחוזר למקומו ומברך ומבואר כהמאמ"ר. [מיהו מש"כ שם שחוזר למקומו לברך משמע דאף דלא הוי שינוי מקום צריך לברך במקום הראשון וכ"מ בסמ"ק סי' קנ"א ובהגהת סמ"ק שם חולק ע"ז והו"ד בב"י ס"ד].

**כשהם יוצאין מברכין למפרע [ודין דברים שאין טעונין]**

בגמ' כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע. ובתוס' שו"ט אי צריך לברך ברכה אחרונה מדינא ומסקנתם דכיון דלא הוי אלא כהיסח הדעת אי"צ לברך אלא ברכה ראשונה והכא הוא רק שמא ישהו מלחזור עד שירעבו. וכ"כ הרא"ש כאן ובחולין דף פ"ו ושם ביאר דהוי עצה טובה בעלמא, וזה רק קודם שיצאו אבל אם כבר יצאו וחזרו אי"צ לברך ברכה אחרונה. אבל דעת הרמב"ם פ"ד ורמב"ן במלחמות ובר"ן שם דצריכין לברך ברכה על מה שאכלו כבר קודם שאוכלין [ואף דבדיעבד אם אכלו שוב מברכים ברכה אחת על שתיהן מ"מ מעיקר הדין מברכין על אכילתן הראשונה בפ"ע]. ועוד מבואר ברמב"ן ובר"ן דלכתחילה צריך לברך אף קודם שיוצאין ולא להמתין לאחר שיחזור לברך על אכילתו.

ויל"פ דפליגי בכל אכילה אי רשאין לברך ברכה אחת על שתיהן, אבל בלשון הרא"ש והרמ"א משמע דפלוגתתם בעיקר דין שינוי מקום דלרמב"ם הוי גמר אכילה כמבואר בלשונו והרא"ש פליג דלא נגמר האכילה אלא רק היסח הדעת והפסק לענין ברכה ראשונה דאינה מתייחסת על כל הסעודה כיון שהפסיק וכ"מ בלבוש. ולפי"ז גם לרא"ש אי הוי גמר הסעודה נתחייב כבר בברכה אחרונה ולא ימתין לכתחילה לברך ברכה אחת על שתיהן אלא פליגי בדין ש"מ. אולם הרא"ש בחולין פ"ו סי' ה' כתב דאי"צ לברכה אחרונה משום דלא איכפ"ל בהפסק בין מעשה לברכה אחרונה וא"כ אף כשגמר הסעודה אי"צ לברך ואולי כאן כתב זאת לדעת הרמב"ם ועי' רמב"ן לעיל בדין פורס מפה ומקדש דאי"צ ברכה אחרונה ודלא כבעה"מ ולא דמי לשינוי מקום דהוי עקירה גמורה אבל בהיסה"ד אי"צ ברכה אחרונה. [ועי' מאמ"ר דהכריח שאפשר לחלק בין היסח הדעת לשי"מ].

אמנם מדברי הרמב"ן והר"ן מבואר שרק בדברים הטעונים ברכה במקומן צריך לברך אחריהן אבל באין טעונין ברכה במקומן אי"צ לברך אחריהן אלא אחר אכילה שניה, ופי' כן בדברי הגמ' וכדיבואר להלן.

וטעם החילוק מבואר ברמב"ן דבטעונין במקומן שצריך לחזור לברך במקומו יש לחוש שישכח לחזור אבל באין טעונין שיכול לברך במקום שילך אין לחוש שישכח. ומשמעות דבריו כאן ולעיל בסוגיא דפורס מפה דכל מה דחשיב עקירה הוא מחמת שכשיוצא צריך לברך שמא ישכח מלחזור, ובאין טעונין דיכול לברך במקום השני לא הוי עקירה ומשו"ה גם כשיצא וחזר אי"צ לברך למפרע אלא רק ברכה ראשונה. וכ"מ בהשגות הראב"ד, וכעי"ז מבואר בר"ן אלא שלא הזכיר דהטעם שמא ישכח, אמנם הב"י [סוד"ה וזה שכתבתי] כתב גם לדעת הר"ן דהטעם שמא ישכח [וכ"ה לשון הביאוה"ל שם].

ועי' מ"א ס"ק ח' דאי טעמא משום שמא ישכח לברך אם מזמינים אותו לאכול במקו"א אי"צ לברך קודם שיצא דלא שייך שמא ישכח לברך שם שהרי הולך לאכול שם, אולם הביא מהב"ח שאם לא היה דעתו על כך בשעת ברכה צריך לברך במקומו, וכן משמע מהר"ן. ומבואר דנקט דלר"ן אף בלא חשש שמא ישכח צריך לברך במקומו, ודלא כדמבואר ברמב"ן, וכנראה דדייק כן מדלא הזכיר זאת הר"ן ועי' מחה"ש. [ושו"ר בפמ"ג דמשמע דהמ"א מפרש כן גם בדעת הרמב"ן] וצ"ל דמטעמא דצריכין ברכה במקומן נכלל בזה שיברך מיד סמוך לאכילה וכיון שנגמר האכילה צריך לברך מיד, וכ"מ בשו"ע הגר"ז עי"ש.

שם בגמ' מיתיבי בני חבורה שהיו מסובין לשתות וכו' אבל לא הניחו זקן או חולה כשהם יוצאין טעונין ברכה למפרע וכשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחילה, וכן הוא בברייתא שניה אליבא דר"י, אבל לרבנן אף בלא הניחו אין צריכין ברכה למפרע וברכה לכתחילה, ובגמ' אמרינן דע"כ מיירי בדברים הטעונים ברכה במקומן. ומצינו ג' פירושים.

הרשב"ם ותוס' פי' דהראי' מדקתני עקרו, ולגירסת הרשב"ם דמיירי ביין הוכיח מזה דיין הוי דברין הטעונין ברכה במקומן, אבל התוס' פליגי והכריחו דלא גרסינן יין. ולפי"ז כתבו דגם הברייתא להלן ק"ב ע"א חברים שהיו מסובין לשתות לגירסתנו תניא כוותיה דר"ח וע"כ דחשיב דברים הטעונין צ"ל נמי דלא גרסינן יין. אולם הבעה"מ ורמב"ן דחו פי' זה לגירסתם להלן תניא כוותיה דר"י דלית ליה כלל דין שינוי מקום אף בדברים שאין טעונין ואי"צ לברך לכתחילה על מה שישתו אח"כ, והיינו דמפרשים דמיירי באין טעונין, וא"כ חזינן דאע"ג דקתני עקרו יל"פ כן אף על דברים שאינן טעונין, וע"כ דהוכחת הגמ' מברייתא קמייתא דמיירי בטעונין אינו מלשון עקרו. ובעיקר הא דאמרינן תניא כוותיה דר"י קשה מלעיל דאמרינן תיובתא דר"י ועי' רמב"ן שם ובראב"ד דהתיובתא היא בלא חזרו אלא אכלו במקום השני אבל בחזרו ליכא תיובתא, וה"ט דבחזרו לא חשיב שינוי מקום כיון דאכל במקום הראשון ואע"ג דאיכא הפסק כנראה לא איכפ"ל בהפסק אלא שהברכה חלה על מקום הקביעות ולא על מקום אחר. אמנם נחלקו להלכה דהראב"ד ס"ל שבזה הלכה כר"י דבחזרו ליכא שינוי מקום כלל וכ"כ בחי' הר"ן [דלא כבפי'] ובמהר"ם חלאוה, והרמב"ן ס"ל דאף דתניא כוותיה דר"י מ"מ כיון דתניא נמי כר"ח ור"ש נקטינן דאף בחזרו הלכה כוותייהו אף דליכא תיובתא לר"י בזה.

ובעה"מ פי' דמדקתני שיצאו לקראת חתן דהוי דבר מצוה משמע דלדבר הרשות אין רשאין לעקור וע"כ ה"ט משום דטעונין ברכה במקומן ולא התירו לצאת ממקומו שמא ישכח לברך אבל באין טעונין אף לדבר הרשות מותר לצאת בלא לברך. והרמב"ן פי' דהראי' מדקתני **כשהן יוצאין** טעונין ברכה למפרע ומשמע קודם שיוצאין וע"כ משום דצריך ברכה במקומו, עוד כתב דאפי' לאחר שיצא וחזר או שאוכל במקו"א אי"צ לברך על מה שאכל רק בדברים הטעונין ברכה במקומן שמא ישהה ולא יחזור משא"כ באין טעונין ויצא וחזר אין טעון ברכה למפרע, והיינו דכיון שיכול לברך במקומו אין לחוש שישכח. מיהו צ"ב דלאחר שחזר גם בטעונין ליכא למיחש שמא ישכח דהרי עכשיו חוזר לאכול, [וכ"מ במ"א ס"ק ח' דמי שעומד באמצע סעודתו והזמינו חברו לאכול אצלו אין לחוש שישכח מלברך כיון שהולך לגמור אכילתו]. אכן עי' בהשגות הראב"ד שם דכל החיוב לברך כשחזרו הוא משום שהיה אסור לצאת קודם שיברכו שמא ישכחו, ומשמע דעצם העקירה למקו"א לא חשיבא הפסק וגמר הסעודה לברך למפרע אלא רק משום שהוצרכו לברך קודם היציאה, וה"נ יל"פ גם לרמב"ן דכיון שקודם שיצא היה מוטל עליו לברך על מה שאכל מטעם שמא ישכח מלברך הא גופא משוי לה גמר אכילה.

והנה מה שפי' הרמב"ן דכל מה שצריך לחזור לברך למפרע הוא רק כשיש לחוש שמא ישכח, יתכן שבעה"מ חולק ע"ז ואף בליכא למיחש שמא ישכח צריך לברך ברכה אחרונה מעיקר הדין [עכ"פ אחר שחזר קודם אכילה שניה] דאין לברך ברכה אחת על ב' הסעודות, ואף באין טעונין דאין חשש שמא ישכח. וכ"מ מדבריו לעיל בסוגיא דפורס מפה דאם צריך לברך המוציא חייב לברך בכהמ"ז על מה שאכל דאין לברך ברהמ"ז אחת על ב' סעודות, והרמב"ן שם חולק על עיקר דבריו וכתב שרק בשינוי מקום צריך לברך למפרע כיון דהוי עקירה גמורה מטעם שמא ישכח עי"ש. ועוד נפ"מ ביוצא לדבר הרשות דהבעה"מ דייק דאסור לצאת ופי' דזה רק בטעונין ברכה במקומן שמא ישהה וישכח, אבל לרמב"ן איכל"מ דאף בלא החשש שמא ישכח אסור ואף באין טעונין דליכא חשש שמא ישכח אסור לצאת לדבר הרשות בלא ברכה למפרע, ועי' ביאוה"ל ד"ה דחיישינן.

ועכ"פ נלמד מהרמב"ן ובעה"מ דבאין טעונין אי"צ לברך למפרע קודם שיצא ולבעה"מ אף לדבר הרשות מותר לצאת, ואף דחשיב שינוי מקום, והבית מאיר הקשה מהגמ' להלן דמקשינן הא באין טעונין צריכין לברך למפרע וכשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחילה אף לרבנן [ודלא כר"י] וכעי"ז הקשה הביאוה"ל על בעה"מ שכתב דלדבר הרשות מותר לצאת ומהגמ' משמע דאסור לצאת בלא לברך עי"ש שנדחק דכוונת הגמ' דרשאין לברך למפרע ולא שחייבין. וקצ"ע אמאי לא הקשה כן על הרמב"ן ודוחק לפרש ביוצא לדבר הרשות וכנ"ל דלרמב"ן אסור דהרי קאי על יוצאין לקראת חתן. אמנם עי' מאירי דלא גרסינן לה בגמ' ולפי"ז ל"ק[[4]](#footnote-4).

אמנם בעיקר הדין ברמב"ם פ"ד ה"ד מבואר דאף באין טעונין צריך ברכה למפרע, וכ"מ בשו"ע ס"א וכמש"כ הרעק"א שם. וכן פשטות הגמ' להלן דבאין טעונין צריך ברכה למפרע. וה"ט דמדין שינוי מקום צריך ברכה למפרע כיון דחשיב גמר אכילה וחייב לברך על אכילה ראשונה וה"נ באין טעונין. ולהנ"ל כן היא גם שיטת בעה"מ.

והמ"ב הביא מהאחרונים דלכתחילה גם באין טעונין לא יצא קודם שיברך בורא נפשות, אמנם עי"ש בשעה"צ דמשמע דזה רק שמא שיכח ולפי"ז בהולך לאכול במקו"א דאין חשש שמא ישכח אלא רק מטעמא דהמ"א ס"ק ח' דלכתחילה צריך לברך במקומו זהו דווקא בטעונין אבל באין טעונין רשאי לכתחילה לברך במקום השני, ואדרבא יש לחוש לברכה שאי"צ וכ"כ התהיל"ד עי"ש בדין ז' מינים דאף שלהשו"ע צריך לברך מ"מ לר"א נקטינן דהוי ברכה שאי"צ. ונפ"מ בהולך לשלום זכר ודעתו לילך לעוד מקום לא יברך ברכה אחרונה. אך ראיתי שיש חולקים וצל"ע.

**בטעונין ברכה במקומן לר"ח דלא הוי שינוי מקום אם צריך לברך למפרע**

מבואר בברייתא דת"ק ור"י [דפליגי בדין ש"מ בדברים הטעונין] פליגי נמי בדין ברכה למפרע ולת"ק דלא חשיב שינוי מקום ה"נ אי"צ לברך למפרע על מה שאכלו, וכן הוכיח הרעק"א בשו"ע סי' קע"ח ס"ב ובביאוה"ל שם, ולכאורה צ"ב דאי טעמא שמא ישכח אף למ"ד דשינוי מקום לא חשיב הפסק מ"מ יברך למפרע שמא ישכח. ובפשוטו לדברי הרמב"ן גופיה ל"ק דרק אם צריך לחזור למקומו יש לחוש שמא ישכח אבל אי לא חשיב שינוי מקום ויכול לברך במקום השני אין לחוש שמא ישכח לברך. אולם זהו דווקא בהולך לאכול במקום השני אבל בחוזר למקומו ואין אוכל במקום השני דאין יכול לברך במקום שיוצא לשם הרי איכא למיחש שימשך וישכח לברך. ופי' הרעק"א וביאוה"ל דלא אמרינן שיברך קודם שיוצא אלא אם נתחייב כבר בברהמ"ז, דמחשש שמא ישכח חייבוהו לברך עכשיו ולא להמתין, אבל אם לא נתחייב בבהמ"ז לא חייבוהו לברך ואדרבא הוי ברכה שאי"צ. [ואמנם גם לאידך גיסא אף אי חשיב גמר סעודה אי"צ לברך אלא אי איכא למיחש שמא ישכח וכדחזינן באין טעונין דאי"צ לברך למפרע]. וקצ"ע להנ"ל דכל מה דחשיב גמר סעודה הוא משום שהצריכו לברך קודם שיצא שמא ישכח והא גופא משוי לה גמר, א"כ מבואר דמחשש שמא ישכח הצריכו לברך בהמ"ז אף שלא גמר הסעודה.

ועי' בית מאיר שנתקשה בזה ופי' דטעמא דחיישינן שמא ישהה הוא רק משום דאיכא היסח הדעת, וזה רק למ"ד דצריך לברך קודם אכילה שניה אבל למ"ד דלא הוי ש"מ ואי"צ לברך וע"כ דאינו מסיח דעתו אלא דעתו לחזור לגמור סעודתו לא חשיב היסח הדעת ולא חיישינן שמא ישהה, [ומשמע דמפרש דהא דלקיבעא קמא הדר תלוי בידיעתו ועי' בנשמ"א כלל י"ב א'].

ובביאוה"ל שם צידד שלשיטת תוס' והרא"ש דהא דצריכים לברך הוא עצה טובה בלבד שמא ישהה, לכאורה אף למ"ד דלא חשיב שינוי מקום יצטרך לברך קודם שיצא, אולם מסיק הביאוה"ל עפ"י הגמ' הנ"ל דגם לתוס' לא חששו לזה אלא אם נגמרה הסעודה.

וכוונת המ"ב דלרמב"ן דמדינא צריך לברך זהו רק משום שגמר סעודתו ונתחייב בברכה אבל אי משום עצה טובה משום היסח הדעת אף לר"ח נימא הכי [וכן כתב הפמ"ג]. ועל זה הוכיח מהגמ' דלר"ח אי"צ לברך דלא שייך לברך באמצע הסעודה וע"כ דאף משום עצה טובה לא הצריכו לברך באמצע הסעודה. וצ"ב דברי הגר"א. אמנם למש"כ המ"ב בסו"ד לפרש כוונת הרמ"א [עפ"י בעה"מ] דבאמת אין מברכין אלא דמ"מ אסור לצאת לכתחילה קודם שגומר לאכול, יתכן שגם הגר"א נתכוון לזה.

אמנם מש"כ בעה"מ שלדבר הרשות אסור לצאת בלא ברכה יל"פ כן גם לר"ח דאף דלא חשיב שינוי מקום מ"מ לכתחילה לא יצא שמא ישכח לברך, דמה שהוכיחו מהגמ' דלר"ח אין לברך למפרע הוא רק לרמב"ן דזהו פי' הגמ' טעוניןברכה למפרע וע"כ דלר"ח אי"צ לברך, אבל דברי בעה"מ אינם בפי' כוונת הגמ' כשהם יוצאין.

והנה הרמ"א ס"ב פסק כר"ח דבטעונין אין דין שינוי מקום ומ"מ לכתחילה אסור לצאת קודם שיברך, וציין מקורו מהר"ן ורבינו מנוח וכ"כ בתשובה. ותמהו הרעק"א והביאוה"ל דלר"ח אי"צ לברך, והביאוה"ל צידד לפרש דמקורו מהתוס' הנ"ל וכ"כ הגר"א, אך המ"ב דחה מהגמ' דמוכח דלר"ח אי"צ לברך. וצ"ב דעת הגר"א.אמנם מסקנת הביאוה"ל דמקורו מהבעה"מדלדבר הרשות לא יצא וזה שייך אף לר"ח כמשנ"ת.אולם צידד דאפשר דאין כוונת הבעה"מ להצריכו לברך אלא שלא יצא עד שיגמור סעודתואבל לברך אסור משום ברכה שאי"צ.

**הניחו מקצת חברים**

מבואר בגמ' דבדברים הטעונין למ"ד דהוי ש"מ [ר"י בברייתא ורב ששת] מ"מ אם הניחו מקצת חברים מהני, ונחלקו הפוסקים בדברים שאין טעונין, עי' ב"י ס"ה ד"ה ומשמע, דלר"ח אין נפ"מ בדין הניחו דבדברים הטעונין אף בלא הניחו אי"צ לברך ובאין טעונין לא מהני הניחו כיון שאין לו קבע. [וסברא זו דבאין טעונין ליכא קבע מבואר במהר"ם חלאוה, מיהו ע"כ צ"ל דקצת קביעות איכא דאל"כ הוי כהולכי דרכים דליכא כלל שינוי מקום כנלענ"ד]. וכן כתב הט"ז ס"ק א' והוכיח כן מהא דלא קתני הניחו אלא לר"י דס"ל כר"ש, וביאר דבפירות אין שייך ברכה במקומה וצ"ב כוונתו. ועי' רעק"א בשו"ע שצידד כהט"ז והביא מהאשל אברהם שהסכים לט"ז.

אולם עי' הג' סמ"ק סי' קנ"א דבפשוטו מבואר דבהניחו אי"צ לברך לא למפרע ולא לכתחילה אפי' בדברים שאין טעונין, והביאו הב"י בהמשך דבריו. [והב"ח נדחק בסמ"ק]. וכבר העיר כן הדרישה וביאר דכמו לר"ש מהני הניחו בדברים הטעונין אף דס"ל דאיכא ש"מ וע"כ משום דלקיבעא קמא הדר ה"נ לר"ח באין טעונין. וכן הוכיח בשעה"צ ס"ק י"ד מהרא"ש סי' כ"ו עי"ש. וכ"כ הרמ"א שם להדיא. וכ"מ בשו"ע דדינא דהניחו מהני אף בפירות וכמש"כ הדרישה שם והמ"א ס"ק ג' והמ"ב ס"ק י"ח ודלא כהט"ז ג'. [אמנם בדעת השו"ע י"ל שפסק כן רק לשיטתו דפסק כר"ש אבל לר"ח איכל"מ דלא מהני הניחו כלל. אבל הרמ"א פסק כר"ח ואפי"ה בפירות כתב דמהני הניחו וכהרא"ש הנ"ל]. ומ"א ופמ"ג וביהגר"א הוכיחו כן מדלא הוכיחה הגמ' דברייתא קמייתא מיירי בטעונין מדמהני הניחו, [וי"ל לדעת הט"ז דהו"א דשייך הניחו גם בפירות אבל למסקנא דמיירי בטעונין בפירות לא מהני הניחו ומה"ט לת"ק לא הזכיר זאת כמש"כ הט"ז, שו"ר שכיוונתי בזה לרעק"א על המ"א סק"ג].

עי' עוד בדרישה סי' רי"ז לענין ברכת הריח כשיוצא וחוזר דאי"צ לברך עוד וכתב שם דדמי לשינוי מקום בהניח מקצת חברים וה"נ כיון שעומד לחזור הוי כהניח, ומבואר דדין ש"מ הוא משום היסח הדעת ובהניח ליכא היסח הדעת.

**לקיבעא קמא הדר**

כתב הסמ"ק סי' קנ"א דכשהולך לאכול במקו"א אחר שאכל חוזר למקומו ולברך, ובהגהת סמ"ק [לר"פ] שם חולק ע"ז דמברך במקום השני, ומחלוקתם בביאור דברי ר"ח דלקיבעא קמא הדר.

דהסמ"ק מפרש כפשטות הלשון דהשתא אחר שאכל עדיין עומד לחזור למקומו ולכן לא נעקר ממקומו ומה"ט לא חשיב שינוי מקום דעדיין שייך לסעודתו גם לענין ברכה אשונה, אבל ההג' סמ"ק מפרש כהרא"ש דאף שעכשיו אי"צ לחזור למקומו מ"מ כיון שאם לא היה אוכל במקום השני היה צריך לחזור למקומו הוי כאילו הוא עדיין במקומו וגומר סעודתו כאן ומברך כאן בהמ""ז. והיינו דמשום הדין שצריך לחזור למקומו לברך אם לא היה אוכל מפרשינן את האכילה במקום השני שהיא המשך לאכילה ראשונה שאל"כ הוי עבריינא וע"כ מתפרשת אכילתו כהמשך לאכילה ראשונה. וכן נראה ברשב"ם שכתב על דעת קביעות ראשונה הוא אוכל עכשיו לסיים סעודתו. והיינו מטעם הנ"ל דאל"כ הרי אינו מברך כדין. [ועי' ביאוה"ל סי' רע"ג לענין קידוש במקום סעודה].

אמנם מתבאר בהג' סמ"ק דרשב"ם והרא"ש פליגי בפירוש המילים לקיבעא קמא הדר דלהרא"ש היינו שצריך לחזור למקומו [כהסמ"ק] ומפרש דהיינו אם לא היה אוכל כאן, אבל לרשב"ם הפירוש דעצם אכילתו במקום השני שייכת למקומו הראשון, וכ"מ במרדכי עי"ש ובבגדי ישע דאין כאן מחלוקת לדינא.

ובמהר"ם חלאוה מבואר דדברים הטעונין ברכה במקומן הוי הוכחה דאיכא קביעות ומשו"ה לא חשיב עקירה מחמת השינוי מקום. משא"כ בדברים שאין טעונין דליכא קביעות להכי חשיב עקירה.

והנה רש"י פי' שהם טעונין ברכה חשובה ולא הזכיר כלל שטעונין ברכה במקומן היינו לברך במקומן, ועי' תורי"ד דמשמע מרש"י דעצם זה דטעונין ברכה חשובה הוי סיבה דלא חשיב שינוי מקום. והתורי"ד נחלק עליו. ולפי"ז כוונת רש"י נראה דעצם זה שטעונין ברכה הוא סיבה דלא נגמרה הסעודה וה"ט דהברכה היא חלק מהסעודה, משא"כ באין טעונין ברכה חשובה היינו דמברכים בורא נפשות דלא חשיבא ברכה כדמצינו בגמ' סוף כיצד מברכין דקרינן לה דאי"צ ברכה כלל. [אמנם הריא"ז פי' דעת רש"י כרשב"ם ולפי"ז מה דטעונין ברכה חשובה הוא סבה שצריך לברך במקומן]

והנה המ"א סי' ר"י א' כתב דאם אכל פחות מכזית דאי"צ ברכה אחרונה לא אמרינן לקיבעא קמא הדר והוי שינוי מקום, והיינו דרק אם למעשה חייב לברך במקומו אמרינן לקיבעא קמא הדר. וזה כפי' הרשב"ם והרא"ש וכן להסמ"ק אבל למהר"ם חלאוה דתלוי אי הוי אכילה של קביעות מסתבר דגם בפחות מכזית חשיב אכילה של קביעות [עכ"פ כשהיה דעתו לאכול כזית]. וכן לפרש"י הנ"ל י"ל כן. וכ"מ ברש"ש על הרשב"ם עי"ש שהוכיח מקושיות התוס' על הרשב"ם דאפי' שלא אכל כשיעור דינו כדברים הטעונין ומטעם הנ"ל [ונדחק בלשון רשב"ם] ועי' רעק"א על המ"א סק"ג שכתב סברא זו לענין הניח מקצת חברים להב"י והט"ז דבפירות לא מהני משום דליכא קביעות אבל בפחות מכזית איכא קביעות עי"ש. שו"ר בא"א מבוטששט שחילק בזה בין טעונין במקומן להניח, דאי משום דטעונין בלא אכילה כזית לא נעשה קביעות, אבל בהניח אף בפחות מכזית מהני דאית ליה קביעות במקומו. וצל"ע.

הראשונים נחלקו בפירות של ז' מינים אם טעונים ברכה במקומן, ובשו"ע סי' קע"ח הביא ב' הדיעות ולא הכריע [והרעק"א שם תמה לשיטתו דפסק כר"ש למאי נפ"מ, ולשיטת הט"ז והב"ח י"ל דנפ"מ בהניח] וכתב המ"א דמספק לכתחילה יברך במקומו [ולא חייש לברכה שאי"צ עי' תהיל"ד דבספק לא חיישינן לזה], אבל אם יצא לא הוי שינוי מקום ואי"צ לברך דספק ברכות להקל, והרעק"א שם נתקשה בזה דכיון שלדינא אי"צ לחזור לברך א"כ ליכא למימר לקיבעא קמא הדר. והיינו דתלוי במציאות אם צריך לחזור ולברך או לא, וכעין משנ"ת באכל פחות מכזית. [וגם בזה לדברי מהר"ם חלאוה דתלוי בקביעות אין תלוי אם חייב לחזור אכן באמת למהר"ם חלאוה לשיטתו בז' מינים ליכא קביעות אלא רק בפת איכא קביעות] ובגנזי חיים תי' דמאחר דלכתחילה צריך לברך במקומו דעתו על זה דליהוי כהמשך הסעודה, מיהו במ"א נראה דרק קודם שיצא יברך במקומו אבל לאחר שיצא אי"צ לחזור וצל"ע [[5]](#footnote-5).

**דין ברכה במקומן לדעת רב ששת**

נתבאר דפליגי הראשונים כשהלך באמצע הסעודה לאכול במקו"א היכן יברך בהמ"ז דלהסמ"ק מברך במקום ראשון ולרא"ש והג' הסמ"ק [וכ"ה פשטות כוונת הרשב"ם] מברך במקום שני. עוד עי"ש בהג' דרבינו יחיאל נסתפק שמא צריך לברך ב' פעמים בהמ"ז דצריך לברך במקום ראשון על אכילה ראשונה ובמקום שני על אכילה שניה. אבל ברשב"ם מפרוש דאי"צ לברך אלא פעם אחת והיינו במקום שני וכ"כ בשו"ע קע"ח ס"ד. והיינו דתלוי בגמר האכילה ובמ"א סי' קפ"ד כתב דאפי' שאכל במקום השני פחות מכזית מברך במקום שני שהוא מקום גמר האכילה אף שאין כאן אכילה מחייבת בברכה. ועי' שו"ע הגר"ז סי' קפ"ד שהאריך בזה. ועי' בשו"ע סי' ט"ו לענין ברכת אשר יצר דאם עשה צרכיו ב' פעמים מברך ב' פעמים והמ"א והט"ז חולקים והוכיחו מברהמ"ז דיברך פעם אחת וכ"כ הגר"א [ולרבינו יחיאל משמע דגם אשר יצר יברך ב' פעמים].

ולכאורה דבריהם קיימי רק לר"ח דכשאוכל במקום השני לא חשיב שינוי מקום דהוי המשך לאכילה ראשונה וא"כ שפיר מתקיים דין ברכה במקומו כיון שהכל המשך אחד ומברך במקום גמר אכילתו, אבל לר"ש דהוי שינוי מקום דלא אמרינן לקיבעא קמא הדר לא הוי גמר אכילה וא"כ לא מתקיים ברכה במקומו ביחס לאכילה ראשונה אלא במקום הראשון, אלא שלא יועיל מה שיברך במקום הראשון שלגבי אכילה במקום שני צריך לברך במקום השני ואיך שירצה יעשה.

אולם מהשו"ע לא משמע הכי דבסי' קע"ח ס"ד הביא דברי הג' סמ"ק הנ"ל שיברך במקום השני דדמי להולכי דרכים, ומשמע דמהני גם למה שאכל במקום ראשון, אף דפסק כר"ש. וכעי"ז הקשה הב"ח [ד"ה אלא דאיכא לתמוה] והמ"א שם פי' דלכתחילה אסור לעשות כן אלא צריך לברך קודם אכילה השניה אבל אם אכל יברך במקום השני ועי' פמ"ג משב"ז שבא ליישב קושיית הב"ח ודמיון השו"ע להולכי דרכים לאו דוקא. מיהו עצ"ע דמשמע דמקיים בזה דין ברכה במקומו ולר"ש דהוי אכילה נפרדת לא מהני לאכילה ראשונה וגם דלר"ש יברך במקום שירצה וצ"ע. והט"ז שם פי' שהיה דעתו על זה מעיקרא ומזה הוכיח דדעתו מהני לש"מ אף מבית לבית ודלא כהרמ"א. ולפי"ז א"ש.

ויותר ילה"ק דבשו"ע סי' קפ"ד ס"ב משמע שיכול לעשות כן לכתחילה שאם יש לו פת יכול לאכול עוד פת ולברך במקום השני. ומקורו בהג' סמ"ק שם דפי' דהא דאמרינן בברכות דרבב"ח חזר למקומו לברך צ"ל שלא היה לו פת אבל אם היה לו פת יכול לברך במקום השני.

ואמנם הב"י כתב שדבריו הם רק לדעת הפוסקים כר"ח דאילו לדעת ר"ש שצריך לברך קודם אכילה על מה שאכל ודאי דצריך לחזור למקומו. אולם מדברי הפוסקים מבואר דכוונתו רק משום דנקט כהרמב"ם שצריך לברך בהמ"ז קודם אכילה וממילא נגמרה אכילתו ולהכי הוי ברכה רק על אכילה ראשונה וצריך לברך במקום הראשון. עי"ש בדר"מ שחלק עליו דאף אי פסקינן כר"ש מ"מ נקטינן כתוס' והרא"ש דכשחוזר למקומו אי"צ לברך ברכה אחרונה אלא רק ברכה ראשונה על מה שאוכל ואח"כ יברך ברכה אחרונה על כל אכילתו במקום השני ועי"ש בדרישה דהב"י לשיטתו שפסק בזה כהרמב"ם דצריך לברך גם ברכה אחרונה. ועי' בשו"ע סי' קפ"ד ס"ב שהביא דברי הר"פ, והמ"א תמה דסותר דבריו שפסק בסי' קע"ח כהרמב"ם שמברך ברכה אחרונה על מה שאכל קודם אכילה שניה. והפוסקים תי' דכוונת השו"ע שם רק לדעת הרא"ש כדהביא דבריו בסעי' הקודם, עי"ש בערך לחם ובבי"מ [בסוף הענין שם]. וזה א"ש ליישב קושיא הנ"ל שצריך לברך ב"א קודם אכילה שניה, אבל עדיין קשה דאף אי מברך אחר אכילה שניה מ"מ כיון דשתי אכילות הן אין מקיים ברכה במקומה ואיך שרי לכתחילה.

ויש להוסיף שהרי חיליה דר"ח דלקיבעא קמא הדר הוא דכיון שאל"כ יצטרך לחזור למקומו ממילא אמרינן דהוי המשך לאכילה ראשונה ומעתה לר"ש דלא הוי המשך לאכילה ראשונה ולהכי חשיב ש"מ ממילא צריך לחזור למקומו הראשון. ומזה משמע דמפרשים דבעיקר הדבר גם ר"ש מודה דלקיבעא קמא הדר אלא דזה לא מהני לברכה ראשונה. ואולי משום דאע"ג דהוי המשך אכילה ראשונה מ"מ שינוי מקום הוא כהיסח הדעת כמש"כ הרא"ש ודלא כהרמב"ם דהוי גמר אכילה ומשו"ה צריך לברך ברכה ראשונה, אך א"כ צ"ב במה פליג ר"ח. וצ"ע שלא עמדו בזה הפוסקים. [ועכ"פ כל זה לענין ברכה אחרונה אבל לענין ברכה ראשונה ודאי לר"ש הוי ש"מ כמבואר בגמ', וצריך לברך ברכה ראשונה]. ועי' דרישה דמהני דעתו דדמי להולכי דרכים, ולדבריו משמע דגם בפירות מהני דעתו דומיא דהולכי דרכים, ונראה דלא פליג על הרמ"א דלא מהני דעתו מבית לבית דהרמ"א מיירי לענין ברכה ראשונה אבל לברכה אחרונה מהני דאין חייב אלא בגמר הסעודה וצל"ע.

**היסח הדעת בתוך הסעודה בשינוי מקום**

הב"י שם הוסיף שגם ר"ח לא אמר אלא כשלא הסיח דעתו בינתיים אבל אם הסיח דעתו צריך לברך ר"ל ברכה ראשונה קודם אכילה. ובאבהעו"ז חולק ע"ז דהא בתוך הסעודה אף בנמלך לא הוי היסח הדעת דדרכן של בנ"א שפוסקים מלאכול וחוזרים ונמלכים לאכול, ואף דכשיצא ממקומו הוי היסח הדעת אבל כאן דלקיבעא קמא הדר הרי הוא כאילו עומד במקומו כמבואר בלשון הרא"ש, והיינו דנקט דברי הרא"ש כפשטות לשונו דהוי ממש כאילו עומד באותו מקום ובכה"ג לא איכפ"ל בהיסח הדעת. אמנם הבי"מ דחה דלענין היסח הדעת ודאי דתלוי במציאות וכיון דהוי מקו"א אם מסיח דעתו הוי היסח הדעת ורק אי הוי היסה"ד מדין ש"מ מהני לקיבעא קמא הדר דלא חשיב היסה"ד. ועצ"ב. אמנם כתב הבי"מ דמההגהות סמ"ק משמע כאבהעו"ז שהרי מיירי דיצא ממקומו ושכח לברך ואחר שנזכר בא לאכול פת כדי שיכול לברך במקום השני וחזינן דאף שכבר הסיח דעתו אי"צ לברך שנית, וע"כ מטעמא דהאבהעו"ז דבתוך הסעודה לא הוי היסה"ד, ועי"ש שהא גופא כוונת הב"י שגם ר"ח לא אמר כשהסיח דעתו וכוונתו להקשות על הר"פ דבאופן הנ"ל איכא היסח הדעת וגם לר"ח צריך לברך, [אף דהר"פ מיירי בברכה אחרונה מ"מ להב"י דס"ל כהרמב"ם גם בהיסח הדעת צריך לברך לאחריו קודם אכילה שניה וממילא צריך לברך במקום הראשון].

**הליכה מסעודתו לסעודת נישואין**

הפוסקים שו"ט אם מותר לילך מסעודתו לסעודת נישואין וההגהות סמ"ק כתב שנהגו לצאת לסעודת נישואין, ובפשוטו תלוי במחלוקת ר"ח ור"ש ולרמ"א שפסק כר"ח מותר, אמנם כתב המ"א סק"ח דלמש"ע הרמ"א ס"ב דלכתחילה לא יצא עד שיברך אסור ללכת לסעודת נישואין ואף כשהולך לאכול שם, [וצ"ל דס"ל דלא חשיב מצוה עוברת דא"כ הרי כתב הרמ"א שמותר אף לכתחילה].

אמנם אם היה דעתו לכך מבואר במ"א דמותר אף לכתחילה. וצ"ע דהא מבית לבית לא מהני דעתו, ומה שציין המ"א לרמ"א צ"ע דהתם מבואר דרק מחדר לחדר מהני דעתו, ועי' מחה"ש שם דכוונת המ"א רק לר"ח דכיון דמעיקר הדין לא חשיב שינוי מקום אלא לכתחילה בעינן ברכה במקומן מהני דעתו וצ"ב.

אולם לדעת שו"ע דנקטינן כר"ש אסור ללכת לסעודת נישואין וכ"כ הב"ח סוף סי' קע"ח דלר"ש אסור, ומש"כ השו"ע ס"ד דאם אכל במקו"א יברך במקום השני כתב המ"א דמיירי כשכבר אכל אבל לכתחילה צריך לברך במקומו [ועי' מש"כ לעיל בדברי השו"ע סי' קפ"ד ס"ב], אמנם לט"ז שם אם היה דעתו על כך מותר אף לכתחילה, דבפת מהני דעתו אף מבית לבית אף לר"ש דחשיב שינוי מקום, ודלא כהרמ"א ס"א אבל פשטות הפוסקים כהרמ"א ודלא כהט"ז. ואמנם בדרישה כתב דמהני דעתו לכך אף לר"ש משום דדמי להולכי דרכים, וצ"ע דהרי הרמ"א כתב בס"א דאף בפת הוי ש"מ ולא מהני דעתו מבית לבית, ולא משמע דס"ל כהט"ז דלא כרמ"א, ואפשר דכוונתו לענין ברכה אחרונה דמהני דעתו דחשיב כהמשך הסעודה אלא דמ"מ איכא היסה"ד וחייב ברכה ראשונה. וצל"ע. ולפי"ז אף לשו"ע אם כבר הלך אי"צ לברך אלא ברכה ראשונה ולא ברכה אחרונה כיון דהיה דעתו על כך. וצל"ע. [ובעיקר ההלכה עי' כף החיים ובן איש חי פר' בהעלותך שנקטו דלא כהשו"ע דסב"ל. ועי' אור לציון ח"א סי"ז דמ"מ יכול לברך קודם שיצא לחוש לדעת השו"ע ולא הוי ברכה שאי"צ עי"ש].

עי' שו"ע הגר"ז סעי' ד' שמבואר בדבריו שאם הולך לאכול במקום אחר ולחזור לאכול **גם** במקומו הראשון מותר, אף שלא היה דעתו לכך מתחילה. וביאור דבריו בקצרה דכשהולך לאכול במקום אחר אין לחוש שמא ישכח שהרי יכול לברך שם ואי מטעם ב' במ"א שלכתחילה צריך לברך במקומו קודם שיעקור ס"ל להגר"ז דזה רק כשאין דעתו לחזור אבל אם דעתו לחזור לא הוי עקירה ובזה מותר לברך אח"כ, וזה מוכרח מדבריו בסעי' ו' לענין אי שרי למצוה עוברת [עי' מגילת ספר סי' ל"ט]. אך יל"ע דהרי מקור דברי המ"א הוא מהר"ן ושם משמע דאף כשחוזר למקומו צריך לברך קודם שיעקור, ויש להאריך בזה, וצ"ע.

**בדברי התוספתא ביצא לדבר עם חברו ודין שינוי מקום לזמן מועט**

**תוס' ד"ה כשהן יוצאין** בסוה"ד, והא דתניא בתוספתא דברכות וכו' קראו חברו לדבר עמו אי"צ לברך הפליג צריך ברכה למפרע וכשהוא חוזר צריך ברכה לכתחילה וכו', וההיא תוספתא אתיא כר"י. [ובתוס' בחולין כתבו כן רק על הברייתא ביומא ולא על תוספתא דידן, ועי' מהרש"א שם דיל"פ דהתוספתא מיירי באין טעונין]. והנה בטעם דהפליג צריך לברך יל"פ דהיינו ששה לזמן מרובה וכ"מ ברש"י יומא דף ל' ע"א והטעם משום משום היסח הדעת וכ"מ ברא"ש בתענית סי' י"ד שכתב דשינה באונס לא הוי היסח הדעת ולא דמי להפליג דהוי היסח הדעת משום דעסק בדברים אחרים משא"כ בשינה. והא דלא פי' דהכא טעמא משום ש"מ י"ל שקראו חברו לדבר עמו בביתו והפליג היינו רק היסח הדעת בלא שינוי מקום, דאי משום ש"מ אפי' בלא הפליג אסור. עוד י"ל דס"ל כר"ח דבדברים הטעונין ליכא ש"מ[[6]](#footnote-6).

אמנם בתוס' דידן מבואר דדינא דהתוספתא הוא משום שינוי מקום ולכן כתבו דאתיא כר"י דאף בדברים הטעונין הוי ש"מ אבל לרבנן אי"צ לברך ברכה ראשונה. ולפי"ז צ"ב דא"כ אף בלא הפליג צריך לברך.

ובמור וקציעה סי' קע"ח הוכיח מזה דביצא לרגע אחד לא הוי ש"מ דליכא היסח הדעת, [ועי"ש שהוא פשוט והחולק בזה טועה וכו'], וכעי"ז בשו"ע הגר"ז ס"ח ועי' להלן, **וכ"מ בריטב"א בסוכה דף מ"ה** עי"ש, ועי' שו"ת ר"י מסלוצק ס"ז שהעיר דהפוסקים לא הביאו ד"ז, וצ"ע.

אמנם הרמב"ם פ"ד ה"ד כתב קראו חברו לדבר עמו ויצא לפתח ביתו וכו' הואיל ושינה מקומו צריך לברך וכו', ומבואר דאף שיצא לזמן מועט הוי שינוי מקום וכ"כ הכס"מ שם וכ"ה במ"ב סי' קע"ח ס"ק ב' וס"ק ג' וכן בסי' ר"י א' דאף שלא נשתהה כלל הוי ש"מ. ובאמת בהשגות הראב"ד פליג על הרמב"ם דכשיצא לפתח ביתו לאו עקירה היא, וכוונתו נראה כהמו"ק דדוקא אם יצא לזמן מה הוי ש"מ. וקשה מהתוספתא, וי"ל דהרמב"ם מפרש התוספתא בקראו לדבר עמו בבית והפליג אסור משום היסח הדעת כהרא"ש הנ"ל אבל משמעות הרמב"ם דמש"כ שביצא הוי ש"מ מקורו מהתוספתא, וא"כ צ"ע מהו הפליג.

ועי' כס"מ שם וכן הוא ברבינו מנוח דלרמב"ם הא דקתני בתוספתא הפליג היינו שיצא מביתו ורישא דלא הפליג היינו דהלך מפינה לפינה דלא הוי ש"מ, [ובערוך השולחן כתב שזהו דוחק עי"ש מה שפי']. ועי' חזו"א פסחים סי' קכ"ד שכצ"ל לדעת התוס' וכהרמב"ם, וכן נראה באבהעו"ז קע"ח סוף ס"ב. ושם נקט דהיסח הדעת לא מהני בתוך הסעודה וע"כ דההפסק משום דין ש"מ ועי' בי"מ . מיהו יל"ע בתוס' דפי' הגמ' ביומא דהפליג מיירי שלא ידע שיפליג, ומשמע דהפליג היינו לזמן מרובה. וא"כ משמע כהמור וקציעה, וצ"ע.

והנה התוס' כתבו דלשיטתם לעיל דאי"צ לברך למפרע לאחר שחזר למקומו, הא דקתני בתוספתא מברך למפרע היינו כשיצא להפליג אבל לאחר שחזר אי"צ לברך, וכ"כ הרא"ש בחולין. ומבואר דהא דצריך לברך קודם שיצא שמא ישהה היינו דוקא כשיצא להפליג אבל ביצא לזמן מועט אי"צ לברך, וכ"כ המ"ב ס"ק ל"ד עפ"י התוס'. אולם לחזו"א בדעת תוס' דרישא הוא כשלא יצא כלל אין ראי' וע"כ דהמ"ב אינו מפרש כהחזו"א אך לפי"ז מבואר כהמו"ק. וצ"ל דמה שפסק המ"ב דיצא לזמן מועט הוי ש"מ הוא רק לרמב"ם והשו"ע דס"ל כוותיה. וצ"ע.

כתב הרמ"א סו"ס קע"ח [ומקורו מס' אה"מ, ועי' במלחמות פ' ע"פ דף ק"י במתני' ולא יפחתו ד"ה ובתשובה] שאם הפסיק לדבר הרשות כגון שיצא לנקביו לא הוי הפסק ור"ל דלא חשיב היסח הדעת. אך צ"ע דתיפו"ל דהוי שינוי מקום, ובשו"ע הגר"ז שם פי' עפ"י הנ"ל כיון שלא שהה לא הוי ש"מ. ועי' עוד בערך לחם למהריק"ש דביוצא לנקביו כיון דא"א בלאו הכי אי"צ לברך. אולם בביאוה"ל כתב דמיירי בפת והיינו דהרמ"א לשיטתו שפסק כר"ח שלא הוי שינוי מקום, ויל"ע ברמב"ן דנראה דלא הכריע כר"ח.

והנה גם הגר"ז פי' כהמו"ק דהפסק לזמן מועט לא הוי ש"מ כנ"ל, אולם מבואר שם שזה רק באכילת פת דהוי קבע או כשקבע על הפירות דאין הפסק ארעי מבטל סעודת קבע אבל באכילת פירות בסתמא אף לזמן מועט הוי ש"מ.

ועוד דנו הפוסקים ביציאה לצורך הסעודה דהגר"ז שם כתב דכ"ש אם הוא לצורך הסעודה דלא הוי שינוי מקום ועי' רבינו מנוח סוכה פ"ו ובנשמ"א כלל י"ב, אמנם המ"ב כתב דאף שיוצא לצורך הסעודה הוי שינוי מקום.

**שינוי מקום במצוות**

עי' שו"ע סי' ח' סי"ג דאם בירך על טלית קטן בביתו כשמתעטף בטלית גדול בבהכנ"ס צריך לברך עליו ומקורו מהרא"ש בשם מהר"ם, וביאר הב"י דהליכה הוי הפסק וכ"מ בשו"ע, והט"ז שם חולק דהליכה לא הוי הפסק [ופי' טעם הרא"ש משום דהניח תפילין באמצע הוי הפסק], ועי' מ"א שם ס"ק י"ז שנקט כהט"ז דהליכה לא הוי הפסק, ופי' דעת הרא"ש והב"י משום שינוי מקום דדמי לדברים שאין טעונין ברכה במקומן דלכו"ע ש"מ הוי הפסק, אבל באותו חדר אף אם הלך אי"צ לברך, ולאידך גיסא אם יצא מביתו אף אם לא הלך שיעור הליכה הוי הפסק, ואף אם חזר לביתו וכמו בברה"נ. ועי' להלן בדעת הגר"א.

ולדעת הט"ז מבואר דליכא דין שינוי מקום במצוות אבל להמ"א שייך דין ש"מ גם במצוות. ועי' נשמ"א כלל י"ב דטעמא דהט"ז דשינוי מקום משום היסח הדעת ואף אם אין מסיח דעתו לא פלוג, ובמצוות ליכא היסח הדעת שדעתו על המצוה. ובגנזי חיים פי' [וכ"כ במגילת ספר סל"ט מדעתו] דשינוי מקום שייך במילתא דקביעות במקום וזה רק באכילה אבל במצוות דאין שייך למקום לא איכפ"ל דאיכא עקירה מהמקום, אולם העירו מסוכה דמצוותה מחמת המקום.

אולם הקשה המ"א דהא כה"ג מצינו בסוכה דכשיוצא מהסוכה צריך לברך כשחוזר, ומ"מ אם יוצא לזמן מועט כתב המ"מ פ"ו מסוכה דאי"צ לברך וכ"כ בהג"מ שם, ומ"ש מהכא, ותי' דבסוכה כיון שחוזר לאותה סוכה אי"צ לברך אף ששינה מקומו, אבל באכילה שאין חוזר לאותה אכילה אלא אוכל דבר אחר אהני שינוי מקום שצריך לחזור ולברך. וכן כתב בסי' רי"ז ס"ק ב' ג' בברכת הריח שאם יצא וחזר מיד אין צריך לברך כיון שחזר להריח אותו דבר משא"כ בשינוי מקום באכילה עי"ש. ומבואר דפשיטא ליה בדין ש"מ דאף ביצא ע"ד לחזור מיד צריך לברך וכנ"ל מהמ"ב וכסתימת השו"ע ודלא כהמו"ק, אלא דכל זה כשחוזר לאכול דבר אחר אבל באותו דבר עצמו ליכא משום ש"מ ורק משום היסה"ד איכא ובזה מהני דעתו לחזור מיד דליכא היסח הדעת. עוד עי' במ"א בסי' רי"ז שם בתי' ב' דבברכת הריח כשחוזר מריח ממילא ואינו מחוסר מעשה ולכן מהני דעתו לחזור ופי' המחה"ש דמשו"ה כשדעתו לחזור לא הוי סילוק וצ"ב. ואולי כוונתו דכשמחוסר מעשה היציאה מחלקת לב' מעשים משא"כ בריח, וצ"ע.

ובביהגר"א בסי' ח' הוכיח מסוכה וברכת הריח דמהני דעתו לחזור מיד, וכ"כ בסי' רי"ז ודחה תי' המ"א בתי' א' דהא המ"א גופיה בסי' רי"ח כתב דחשיב ריח אחר ואפי"ה בחוזר מיד אין צריך לברך, ולכאורה ר"ל דע"כ צ"ל כתי' ב' וכ"כ הח"א ובשעה"צ שם ס"ק י"ב, ועי"ש במ"ב ז' דלפי"ז אף במריח בשמים אחרים אי"צ לברך כיון שאינו מחוסר מעשה. אך קשה מ"ש סוכה וציצית דהתם הוא מחוסר מעשה [ובנשמ"א כתב דסוכה אינו מחוסר מעשה וצל"ע]. ולכאורה משמע דס"ל כהט"ז דבמצוות ליכא שינוי מקום. ועי' דמש"א וצל"ע.

וע"ע בבי"מ סי' תרל"ט דסוכה הוי מצוה אחת ולכך לא הוי שינוי מקום ולכאורה כוונתו להמ"א אמנם מש"כ דדמי לברכת המוציא שכתב הב"י דכשיוצא לביהכ"נ אי"צ לברך לא מצאתי ולכאורה רק לרמ"א מותר דליכא ש"מ בפת וא"כ מאי ראי' לסוכה ואולי כוונתו דבסעודה בסוכה מהני הא דלקיבעא קמא הדר גם לענין מצות סוכה. וצ"ע.

היסח הדעת בסעודה

פסחים דף ק"ג ע"ב הכי אמר רב כיון דאמריתו הב לן וליברך איתסר לכו למישתי מ"ט דאסחיתו דעתייכו. ובברכות מ"ב ע"א שו"ט בגמר סעודתו אם צריך לברך, דאיכא מ"ד דצריך לברך ואיכא מ"ד דרק בסילק צריך לברך וכו' ומסקינן דלית הלכתא ככל הני שמעתא אלא רק בנטל ידיו מים אחרונים צריך לברך. וקשה מסוגיין דבהב לן ונברך צריך לברך. והתוס' שם ד"ה תכף כתבו דה"ה בהב לן ונברך צריך לברך אף בלא נטל ידיו וכ"כ הרשב"א שם. ורבינו יונה שם תי' דלגבי אכילה לא הוי היסח הדעת אבל לשתיה הוי היסח הדעת. וכ"כ הר"ן בפסחים. והרא"ש שם כתב דזה לא מסתבר ועי"ש דלרש"י ורשב"ם דהב לן ונברך צריך ברכה אחרונה הוי כנטל ידיו ולכאורה כוונתו ליישב קושיא הנ"ל וכתוס' ועי' בסמוך.

הראשונים נחלקו אם כוונת הגמ' דאסור לשתות בלא ברכה לפניה או שצריך לברך בהמ"ז על מה שאכל, עי' רש"י ורשב"ם שצריך לברך בהמ"ז וכ"כ רש"י בברכות מ"ב ע"א וכ"כ הרשב"א שם [בפי' קמא].

אולם רש"י בחולין פ"ו פי' שאסור לשתות בלא ברכה **לפניה**, ומשמע דאי"צ בהמ"ז. כ"כ הרי"ף והתוס' כאן ובדף ק"ב ע"א [ד"ה כשהן] דאי"צ אלא בפה"ג, וכן כתב הרא"ש כאן ובחולין. [אמנם כאן משמע משום דהיסח הדעת אינו גמר סעודה אבל בחולין מבואר דאף אם הוי גמר אין צריך לברך סמוך לסעודה ולא דמי לברכה ראשונה]. וכ"כ הטור והשו"ע סי' קע"ט. ואף שבשינוי מקום פסק השו"ע כהרמב"ם דצריך לברך בהמ"ז היינו משום דהוי גמר סעודה אבל בהיסח הדעת מודה דאי"צ ברהמ"ז. וכ"כ הר"ן בחולין פ"ו. [וכ"מ ברמב"ם גופיה פ"ד ה"ח שאסור לשתות עד שיברכו ואם רצו לחזור לשתות קודם שיברכו אע"פ שאין רשאין צריכין לחזור ולברך בופה"ג. והיינו דאסורים לשתות כיון שקיבלו על עצמם לברך, אבל מדין היסח הדעת סגי בברכה ראשונה ואי"צ ברכה אחרונה].

אמנם בנטל ידיו דאמרינן דאסור לאכול קודם שיברך נחלקו הפוסקים, דהטור כתב דגם בזה אי"צ ברכה אחרונה אלא ברכה ראשונה אבל הב"י כתב דמהרא"ש מבואר דבנטל ידיו לכו"ע אסור לאכול קודם בהמ"ז, מדכתב בברכות דלרש"י ורשב"ם דהב לן ונברך צריך בהמ"ז הוי כנטל ידיו. ומשמע דבנטל ידיו פשיטא דאסור, וקמ"ל דלרש"י אף הב לן ונברך דמי לזה. אבל הב"ח והדרישה תי' דברי הטור דכוונת הרא"ש דלכו"ע הב לן ונברך דמי לנטל ידיו, אלא שלרש"י ורשב"ם דהב לן ונברך צריך ברכה אחרונה ה"נ בנטל ידיו צריך ברכה אחרונה משא"כ אי בהב לן ונברך אי"צ ברהמ"ז ה"ה בנטל ידיו, והפוסקים הביאו מהרא"ש בפ' ע"פ סי' ז' דמפורש כן דאי"צ ברהמ"ז אף בנטל ידיו עי' דרישה מ"א וט"ז וא"ר. וכן הוכיח הדרישה והא"ר מתוס' בברכות דהב לן ונברך כנטל ידיו ולמבואר בתוס' חולין פ"ו דבהב לן ונברך אי"צ בהמ"ז ע"כ כוונתם דצריך לברך המוציא ולא בהמ"ז וה"נ בנטל ידיו. [ואמנם הפנ"י פי' כוונתם שצריך לברך בהמ"ז וצ"ע].

והנה לרש"י ורשב"ם שצריך לברך בהמ"ז בפשוטו הטעם משום דהיסח הדעת מצריך לברך ברכה אחרונה קודם אכילה שניה כמו בשינוי מקום לרמב"ם. ודלא כרש"י בברכות. אבל לסוברים שרק בנטל ידיו צריך לברך בהמ"ז משמע דהטעם משום דין תיכף לנטילה ברכה וכ"מ בתר"י ברכות שם והיינו שצריך להסמיך הנטילה לברכה. אמנם הב"ח והדרישה והט"ז כתבו דשפיר יכול ליטול ידיו אחר אכילה השניה. [ורק בשח צריך לברך ולא מהני נטילה כיון שכבר ידיו נקיות עי' מ"ב]. ובב"י מבואר הטעם משום דהוי כהתחיל לברך ולכן חייב לברך. והט"ז ס"ק א' תמה ע"ז דהא ליכא הזכרת ש"ש לבטלה. ונראה כווונת הב"י דכיון שהתחיל לעסוק בברכהמ"ז אין רשאי להפסיק לדבר אחר. ועוד עי"ש להלן בדעת הרמב"ם דבהיסח הדעת אי"צ בהמ"ז ומ"מ בהב לן ונברך צריך לברך ופי' מטעם הנ"ל שקיבל עליו לברך והוי כהתחיל לעסוק בבהמ"ז, וכ"כ הרשב"א שם והוסיף דכ"ש הוא דבהב לן ונברך קיבל בפירוש [[7]](#footnote-7). וע"ע בדרישה דהיסח הדעת דנטילת ידין גדול כ"כ עד שמצריך בהמ"ז, ויל"פ כוונתו דבנטל ידיו הוי גמר סעודה ממש, משא"כ בגמר בעלמא לא הוי אלא היסח הדעת. ועי' בסמוך בדברי הח"מ.

והנה הרמב"ם פ"ד ה"ז כתב דאם גמר סעודתו ונמלך לאכול צריך לחזור ולברך וקשה מסוגיא דברכות דמסקינן דלית הלכתא כהנך שמעתתא, ועי' ב"י שהאריך בזה. ועי' חמד משה דהרמב"ם מפרש הסוגיא לענין ברכה אחרונה ובזה מסקינן שרק בנטל ידיו אסור לאכול בלא בהמ"ז ולא בשאר היסח הדעת וכהב"י הנ"ל. אמנם אין כוונת הגמ' דלא היו היסח הדעת אלא דאע"פ שהסיח דעתו אי"צ ברכה אחרונה, ומ"מ כיון דהוי היסה"ד צריך ברכה ראשונה. וזה א"ש לשיטתו שבשינוי מקום צריך ברהמ"ז והיינו דאם הוי גמר סעודה צריך בהמ"ז והשו"ט שם בגמ' אי בנמלך חשיב גמר סעודתו.

ולפי"ז כתב עוד דבהב לן ונברך ודאי דהוי גמר סעודתו ולכן צריך גם בהמ"ז כדכתב הרמב"ם לענין שינוי מקום, ותמה על השו"ע שבשינוי מקום פסק כהרמב"ם שצריך לברך בהמ"ז ובהב לן ונברך פסק דיכול לאכול בלא בהמ"ז. [והיינו כנ"ל בדרישה אלא שלדבריו גם בהב לן ונברך הוא כן].

התוס' הקשו להנ"ל דנתחייב בבהמ"ז, א"כ מהיכי מוכח שצריך לברך בופה"ג על כוס דברהמ"ז. ולכאורה צ"ב דכמו שנתחייב בבהמ"ז ה"נ נתחייב ברכה ראשונה דנסתלקה אכילה ראשונה, ובחי' הר"ן הקשה כן לפי' הנ"ל דטעמא משום דקיבל עליו, ולפי"ז איכל"מ דאין זה גמר אלא כיון דקיבל עליו לברך נתחיייב בברכה אבל לא נגמרה הסעודה. ועצ"ע. ועי"ש בחי' הר"ן שנראה שמיישב דבבהמ"ז ודאי צריך לברך בפה"ג על כוס של בהמ"ז וזה רק משום שהסיח דעתו מהשתיה, ועצ"ע

לא נשלמה הסוגיא לע"ע וה' יזכנו לסיימה.

1. ועי' תהל"ד שהקשה מהתוספתא דקראו חברו לדבר עמו אי"צ לברך וע"כ היינו לכה"פ מפינה לפינה עי' כס"מ פ"ד ה"ד בדעת הרמב"ם, אמנם עי' מהרש"א חולין פ"ו דפי' אליבא דתוס' שם דמיירי בדברים שאין טעונין ברכה במקומן ולפי"ז א"ש שבזה ודאי אין קביעות כ"כ ומפינה לפינה שרי. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה יל"ע למבואר בירושלמי שגם רב מודה דבעינן קידוש במקום סעודה אלא דס"ל דמהני דעתו אף מבית לבית ויל"ע דא"כ אמאי ידי יין לא יצאו הא דעתו על זה, ומשמע דשאני קידוש משינוי מקום לענין דעתו על זה. וצ"ע דהא לדידן ילפינן מהירושלמי דמהני דעתו מחדר לחדר גם בשינוי מקום כמבואר ברמ"א סי' קע"ח ואמאי לא נחלק בין קידוש לשינוי מקום. מכתבי הגרמ"ק שליט"א. והארכנו בזה במקו"א. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובב"י כתב דהראב"ד ס"ל כרבינו נסים ולפי"ז אף אי חשיב כמבית לבית מהני דעתו כנ"ל, אך לפי"ז צ"ב אמאי מגן לגן לא מהני דעתו וגם בשו"ע סי' רע"ג ס"א לא הזכיר דיעה זו כלל, וצ"ל דכוונת הב"י כדברי הטור בדעת רבינו ניסים שרק מחדר לחדר מהני דעתו. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויש להעיר אמאי לא הוכיח בעה"מ מעיקר הברייתא דכשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע, דע"כ מיירי בטעונין ברכה במקומן. וראיתי מי שפירש שבעה"מ ס"ל דכשהן יוצאין לאו היינו מיד אלא נתחייבו לברך ויכולים לברך אף כשחוזרים אף אי הוי שינוי מקום, ורק לדבר הרשות צריכים לברך מיד שמא ישכח, אך לפי"ז לא קשה קושית הביאוה"ל על בעה"מ מהברייתא דאף באין טעונין צריך לברך כשהם יוצאין, דאין כוונת הברייתא שיברך מיד ואיכל"מ דבטעונין צריך לברך מיד שמא ישכח לחזור משא"כ באין טעונין. [מיהו לבעה"מ שאף בהניח מברך מיד שמא ישכח וע"כ שאף בלא שינוי מקום צריך לברך מיד אמנם י"ל דבהניח אין יכול לברך במקומו, כהמ"א דקביעותו רק במקום הראשון ולכן חיישינן שמא ישכח משא"כ באין טעונין. וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויש לדון בעיקר דברי רעק"א דאע"ג דאמרינן ליה שאי"צ לחזור מ"מ אם מעיקר הדין צריך לחזור שמא אמרינן לקיבעא קמא הדר ואמנם אי נימא כדמשמע בבי"מ דתלוי בדעתו דמאחר דצריך לחזור דעתו להמשיך הסעודה ודאי דאם אי"צ לחזור אין דעתו לקיבעא קמא אבל להפשטות דהוא דין בעצם הסעודה דכיון שדינו לחזור ע"כ אכילתו מתפרשת כהמשך הסעודה א"כ איכ"מ דכיון דכלפי שמיא חייב לחזור הרי אכליתו היא המשך הסעודה. ואפשר דמשו"ה נסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולפי"ז מבואר דאף לר"ח כשיוצא צריך לברך למפרע שמא ישהה וכפשטות הרמ"א ודלא כהרעק"א והבהיאוה"ל, אבל צ"ע מהברייתא דידן דאי"צ ברכה למפרע. ואפשר דכשיוצא לזמן מרובה אף לר"ח צריך לברך [ועי' ביאוה"ל סוד"ה בלא ברכה]. [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה יש להעיר לב"י בדעת הרא"ש דבנטל ידיו לכו"ע צריך בהמ"ז א"כ אמאי כתב הרא"ש דלרש"י דבהב לן ונברך צריך לברך בהמ"ז משום היסח הדעת הו"ל כנטל ידיו, דהרי טעם אחר הוא. אמנם למש"כ הב"י בדעת הרמב"ם דבהיסח הדעת אי"צ ברכה אחרונה אבל בהב לן ונברך צריך לברך משום דהוי כהתחיל לברך, א"כ שפיר דמי לנטל ידיו. ולפי"ז יהא מוכח דגם לרש"י שצריך לברך בהמ"ז אין הטעם משום היסח הדעת אלא מטעם הנ"ל וכ"כ בדר"מ שם. אמנם לתר"י דטעמא משום תיכף זה לא שייך אלא בנטל ידיו ולכן ס"ל דבהב לן ונברך אי"צ בהמ"ז. [↑](#footnote-ref-7)