פרק ד -מדמ_ד ואילך
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב דוד שלמה שימל

**פרק רביעי**

**דף מ"ד ע"ב**

**בדין מנחת נסכים הבאה בלילה**

**בביאור הדרשא "מנחתם ונסכיהם" אפי' בלילה**

**א.** בגמ' מנחתם ונסכיהם בלילה מנחתם ונסכיהם למחר, וברש"י הביא המבו' בגמ' בתמורה דכל שנתקדשו עם הזבח יכול להקריבם בלילה [ובלא נתקדשו בכלי (ולא נפסלו בלינה) יכול להביאם אפי' למחר]. ויש להעיר דלפו"ר כשבא עם הזבח יש לדונו יותר כאימורים של הזבח שכשר בלילה מבא בפנ"ע שיש מקום לדונו כבא בתחילה שדינו ביום.

ויש לעי' באיזה מנחת נסכים נתחדש שיכולה לבוא בלילה ובמנח"א (עמ' ד"ש) הביא מהשיטמ"ק בזבחים (ד"ח ע"א אות ח') שכ' דה"מ מנחת נסכים של זבח אבל מנחת נסכים הבאה בנדבה דינה כתחילת מנחה. והביא שם דמדברי הר"מ (פ"ד ממעה"ק ה"ה) משמע שהוא בכל מנחת נסכים ואפי' הבאה בנדבה.

אמנם בשמועות חיים (גליונות מקד"ד ס"י סק"א) ציין לדברי הריטב"א סוכה (ד"נ ע"א) שמבו' מדבריו שמנחת נסכים של זבח אפי' בבאה בפנ"ע אין מקריבה אלא ביום [דביאר שם דניסוך המים הוא מחובת היום ולא חובת הקרבן ולא שייך בזה החיסרון דאין המנחות קרבות בלילה ומבו' מדבריו דאעפ"י שלא נתקדש עם הזבח אם היה בא מחמת זבח היה דינו ביום, וכבר עמד בדבריו האבנ"ז סי' תצ"ה עיי"ש.] ולפי"ד מוכרח דהא דדרשי' ומנחתם ונסכיהם אפי' בלילה היינו דוקא מנחת נדבה [ואף שהפרשה איירי במנחת נסכים של זבח דרשי' באם אינו ענין למנחת נדבה] וכ"פ דעת המאירי בתענית (ד"ב ע"ב), ונראה דביאור שיטתם משום סברא הנ"ל דהיאך יהיו נסכים אלו עדיפי מנסכים הבאים עם הזבח [אלא שדבריהם חידוש שנדבת מנחת נסכים נחשבת כאימורים הבאים בלילה ולא כתחילת מנחה שצריכה יום]. ועדין צ"ב לפי הראשונים הנ"ל דפליגי מ"ט בא בפנ"ע עדיף מבא עם הזבח, ויעוי' בחזו"א (או"ח קכ"ו סקי"ט) שכ' ע"ז "ואין אנו יודעים טעמי תורה".

**הטעם שצריך תרי קראי ללילה ולמחר**

**ב.** והנה הביאו התוס' דילפי' ללילה ולמחר מתרי קראי, וצ"ב מ"ט צריך לתרוייהו [ותמיהה זו שייכת רק להראשונים שהאי דינא בנסכים של זבח]. ובגמ' בתמורה איכא צריכותא בזה דמהא שיכול להביאו בלילה ודאי אין ראיה שיכול להביאו למחר דהא בלילה הוא עדין זמן הקטרת האימורים וא"כ שמא דווקא בזה מהני משום שנחשב כנקטר עם הזבח אבל למחר בפנ"ע אין יכול להביאם ומהא שדרשי' שיכול להביאם בפנ"ע למחר עדין אי"ז ראיה שיכול להביאם בלילה דשמא דין הקטרתם כהמנחה הבאה עם הזבח שדינה דווקא ביום וע"ז איצטריך קרא דהקטרת מנחת נסכים שלא נתקדשה עם הזבח דומה להקטרת אימורים שכשרה גם בלילה.

**תמיהה היאך בא בלילה אחר הקטרת התמיד**

**ג.** ויש לתמוה היאך מקריב הנסכים אחר תמיד של בין הערבים [והיה מקום לומר דסגי בהא דמקדיש קודם התמיד (וכמבו' בתוס' להלן דכ"ו ע"ב דמנחות שהם כליל סגי במה שמקדישם קודם התמיד, וכמו מנחות שקמצם קודם התמיד שיכול להקטירם אחר התמיד), אלא שבגמ' בתמורה שם מבו' ש"מקדישן" ומקריבן בלילה ובזה ודאי צ"ע כנ"ל].

ועי' במקד"ד (סי' ט' סק"א) שהוכיח מדברי התוס' במנחות (דמ"ט ע"ב) דלגבי עשה דהשלמה היום הולך אחר הלילה וההקטרה בלילה חשיבא כהקטרה קודם תמיד של שחר ולא כהקטרה אחר תמיד של בין הערבים.[[1]](#footnote-1) אלא שעדין תמה המקד"ד (שם) דא"כ היאך נסכים הבאים בפנ"ע קריבים בלילה קודם תמיד של שחר ודן דשמא כיון שבאים מחמת זבח לא חשיב כתחילת הקטרה, והעיר דאי נימא שמנחת נדבה של נסכים קריבה בלילה [והיינו כשיטות הראשונים הנ"ל] עדין צ"ע דהוי כקודם תמיד על שחר. ואולי בשיטתם מוכרח דאין זה נחשב כקודם תמיד על שחר ולא כאחר תמיד בין הערבים.

והדברים מבוארים להדיא בריטב"א ביומא (דכ"ט) דכ' שם וז"ל: ואי משום שנמלקה אחר תמיד של בין הערבים הא לא חשיב אלא כשנמלקה ביום לאחר התמיד עכ"ל [והיינו כסברת המקד"ד הנ"ל דאין איסור בלילה משום תמיד של בין הערבים] ובהמשך דבריו כ' וז"ל: דלא שייך למיפסל משום דבר הקרב קודם לתמיד של שחר אלא כשהגיע זמן התמיד אבל זו שנמלקה מבעוד לילה לא שייך בה האי טעמא וכו' עכ"ל. הרי דהריטב"א לשיטתו ביאר כמו שנקטנו בדבריו להכריח דאין איסור בקרבנות הלילה בין מצד תמיד של בין הערבים ובין מצד תמיד של שחר.[[2]](#footnote-2)

ויש לתמוה ע"ד מסוגיית הגמ' שתמהה מהקטרת אימורים בלילה והוצרכה לסברא שאתחיל ביממא, ואלי צ"ל בשיטתו דכל קו' הגמ' דווקא משום שהם קרבנות היום וצ"ע.

**בדין מנחת נסכים הבאה בפנ"ע**

**חקירה בדין הסולת והיין האם הם כקרבן אחד (והנפק"מ בזה לדין הקדימה)**

**א.** מתני' הסולת והשמן אין מעכבין את היין ולא היין מעכבן. יש לחקור האם הסולת והשמן עם היין חשיבי חד קרבן או שהם ב' קרבנות נפרדים הבאים על הזבח, ולפו"ר מדינא דמתני' ד"אין מעכבין זא"ז" משמע שהם קרבן אחד אלא שאין אחד מעכב את חבירו. ועדין יש לדון דשמא ה"מ בבאים עם הזבח דכה"ג הזבח מצרפן להיות קרבן אחד על הזבח אולם בבאים בפנ"ע יש לדון האם חשיב כקרבן אחד.[[3]](#footnote-3)

**האם במתנדב מנחת נסכים יש חיוב יין**

**ב.** והנה יש לדון היאך הדין במתנדב מנחת נסכים האם חיובו גם ביין, וברש"י להלן (דק"ד ע"ב) בדינא דרבא דמתנדב אדם מנחת נסכים בכל יום כ' רש"י "סולת שמן ויין בלא קרבן" ונחלקו האחרונים בביאור דבריו דבשפ"א (שם) ביאר כוונתו דהוא אומדנא דכוונתו ג"כ ליין ובמקד"ד (י', ב') ובכתבי הגרי"ז נקטו שס"ל לרש"י שמתנדב מנחת נסכים מחוייב הוא ממילא ג"כ ביין. וכן מבו' ברבינו גירשום שם עייש"ה. [ובמנח"א (עמ' שא') כ' נפק"מ עצומה בזה לדברי שמואל שנסכי נדבה מזלפו ע"ג האישים דלהשפ"א שהוא מדין אומדנא גרידא דינו כנסכי נדבה שמזלפו ע"ג האישים אולם לשי' רש"י חידש הגרי"ז שדינו כניסוך של נסכי קרבן שמנסכו לספלים.]

אמנם בר"מ (רפ"ב ממעה"ק ה"א) כ' שהסולת והיין הבאים עם הזבח נקראים נסכים והסולת שאדם מתנדב בכל יום נקראת מנחת נסכים ובפי"ד ממעה"ק מבו' בר"מ שמתנדב אדם מנחת נסכים לבדה והוכיח מהא הגרי"ז בשי' הר"מ דכל שיכול להתנדב מנחת נסכים של סולת ושמן בלא יין. ובכתבי הגרי"ז ביאר פלוגתם בחקירה הנ"ל דרש"י ס"ל שגם המתנדב מנחת נסכים הם קרבן אחד ומה"ט אין באים בלא יין והר"מ ס"ל שהם כב' קרבנות נפרדים וע"כ יכול להתנדב מנחת נסכים סולת בלא יין. [[4]](#footnote-4)

ולכאו' י"ל דגם לדעת הר"מ ה"מ במתנדב מנחת נסכים אבל בנסכים הבאים בפנ"ע הבאים על הזבח הוא חיוב אחד של סולת ויין והרי הם כקרבן אחד.

**ביאור פלוגתת רבי ורבנן בדין הקדימה (לפי הנ"ל)**

**ג.** והנה מבו' למסקנת סוגין שבנסכים הבאים עם הזבח מודה רבי לרבנן שמקריבים המנחה ואח"כ הנסכים משום דכתיב "עולה ומנחה" וכל פלוגתם רק בנסכים הבאים בפנ"ע האם ילפי' ממנחה הבאה עם הזבח שיש להקדים המנחה או שה"מ התם משום שהתחיל באכילה אבל בבאה בפנ"ע מקדימים היין משום דמתאמרה שירה עלייהו.

ואולי י"ל לשי' הר"מ דיסוד פלוגתת רבנן ורבי היאך לדון נסכים הבאים בפנ"ע דרבנן ס"ל שהם כקרבן אחד כמו מנחה הבאה עם הזבח ומה"ט יש ללמוד סדר הקרבתה ממנחה זו שיש בה סדר שהמנחה ואח"כ נסכים ורבי ס"ל שכשבאים בפנ"ע אין לדונם כקרבן אחד וע"כ יש לדון בהם דיני קדימה ויש להקדים הנסכים מחמת חשיבותם שאומרים שירה עליהם. [וקצת יש להעיר דמדברי הגמ' מבו' דהטעם דלרבי ילפי' ממנחת נסכים משום דהתם אכילה ואכילה היא ולא משום חילוק הנ"ל.]

ובאמת יש להעיר לשי' רש"י דאפי' במתנדב מנחת נסכים הוא כקרבן (ומה"ט חייב גם ביין) א"כ מ"ט לא יהא בזה דין סדר כמו כל מנחת נסכים שיש בה דין סדר הקרבה, וצ"ל שרבי סבר דכיון דהתם דין הסדר הוא מחמת דהתחיל באכילה ע"כ אין ללמוד מהא לנסכים הבאים בפנ"ע וע"כ התם הוא דין קדימה גרידא.

**בביאור הגרי"ז בשי' הר"מ**

**ד.** והנה בר"מ פ"י מתמידים ומוספים פסק לגבי מנחת נסכים הבאה עם הזבח שמקדים המנחה לנסכים ובבאים בפנ"ע לא הזכיר הר"מ כלל האי דינא ועי' באחרונים שעמדו בזה, ובליקו"ה ביאר שהר"מ סמך על מה שכ' בדיני הקדימה שהמנחות קודמים לנסכים, ובכתבי הגרי"ז הוסיף לבאר בזה דלפי"מ שחידש בשי' הר"מ שמנחה הבאה בפנ"ע אי"ז קרבן אחד מעתה דיני הקדימה הם כדיני קדימה דעלמא ומה"ט א"ש מה שסמך הר"מ על מה שפסק במק"א דין קדימת המנחה לנסכים.

מבו' מדברי הגרי"ז שנקט בשי' הר"מ שאין לחלק בין מנחת נסכים הבאה בנדבה ובין מנחת נסכים שעל הזבח ומה"ט ס"ל בשניהם שאין שייכות בין המנחה לנסכים אלא הוא דין קדימה גרידא וא"ש שסמך הר"מ על מה שכתב בדיני קדימה שהמנחה קודמת ליין. [וקצת יש שהעיר דיעוי' בליקו"ה שביאר דכל פלוגתת רבי ורבנן בנסכי ציבור דמתאמרה שירה עלייהו ולא במנחת יחיד ולפי"ז קצ"ב שהר"מ סתם ולא פירש דין קדימת המנחה להנסכים בין במנחת יחיד ובין במנחת ציבור ואעפ"י דמתאמרה שירה עלייהו וצ"ע.]

ולפי דברי הגרי"ז צ"ל דלכו"ע הם דיני קדימה אלא שיסוד פלוגתם האם ללמוד מנסכים הבאים עם הקרבן שיש להקדים המנחה לנסך או לא [וקצת יש להעיר מלשון הגמ' דמשמע שדין נסכים הבאים בפנ"ע לרבנן כדין נסכים הבאים עם הזבח ולביאור הגרי"ז יש חילוק ביניהם].

**עוד בדיני נסכים שלא נתקדשו עם הזבח**

**דין נסכים שלא נתקדשו עם הזבח והקריבם ביום ההקטרה**

**א.** בגמ' מנחתם ונסכיהם אפי' בלילה וכו' ברש"י הביא הגמ' בתמורה דמבו' דנסכים שנתקדשו עם הזבח דינם ביום ובלא נתקדשו עם הזבח דינם אפי' בלילה [וכבר נתבאר לעיל באורך לברר טעם החילוק בזה], ולפו"ר גם בדינא דסוגין כל שלא נתקדשו עם הזבח אעפ"י שמקריבם באותו היום שייך בזה פלוגתת רבי ורבנן האם קודם המנחה או הניסוך.

אמנם רבינו גירשום ביאר הסוגיא בנסכים הבאים למחר, ובמנח"א הביא שהגרי"ד עמד בזה ודן לחדש דשמא לענין דין הקדימה אפי' בלא נתקדשו עם הזבח כל שבאו באותו יום עם הזבח לכו"ע המנחה קודמת לנסכים דהא כל סברת רבי שלא ללמוד מן הבא עם הזבח משום דהתם איידי דאתחיל באכילה גמר וכו' וכל שבא באותו יום שייך בו סברא זו והמנחה קודמת לנסך.

[ויש להעיר דכ"ז רק אם נימא דלכו"ע הוא מדין קדימה וכל סברות פלוגתתם אימתי קודמת המנחה אולם אי נימא כמו שביארנו דיסוד פלוגתתם במנחה הבאה בפנ"ע האם הוא דין סדר או דין קדימה (וכל שהוא מדין קדימה סברא הוא שהיין קודם) ע"כ שגם בזה היין קודם.]

עוד הביא המנח"א לדקדק כן ברש"י ותוס' (ערכין ד"ב) שביארו הספק של הגמ' בנסכים הבאים בפנ"ע האם טעונים שירה דהיינו דווקא בנסכים הבאים למחר ולא בכל נסכים דלא נתקדשו עם הזבח, וגם לענין זה י"ל דכל שבאים באותו היום אעפ"י שלא נתקדשו עם הזבח כיוון שהניסוך על אכילת הקרבן שייך שירה, ועיי' בחזו"א תמורה (לא, יד) שדן בזה.

והוסיף לחדש שם מהר"י פערלוי (בהגהות על המנ"ח מ' שצ"ד) שאפי' בנסכים הבאים בלילה כיון שעדין שייך הקטרת האימורים דהקרבן שייך שיר על אכילה זו. [לולי שהתורה מיעטה שירה בלילה, ועיי"ש במה שישב בזה קו' המנ"ח ואכמ"ל].

אלא שהעיר הר"א הרשטיין דלפי"ז יצא חידוש גדול דלמ"ד אין לינה מועלת בראש המזבח אם ילינו האימורים עד למחר ויביאו הנסכים למחר יהא שירה בהקטרה למחר כיון שהניסוך על הקטרת הקרבן, וחידוש הוא.

**האם לכתחילה יכול להביא הנסכים לאחר עשרה ימים**

**ב.** נחלקו הראשונים האם לכתחילה מביא אדם נסכיו מכאן ועד עשרה ימים, דברש"י (תמורה די"ד) מבו' שדווקא בלא נזדמנו לו ומבו' דלכתחילה יביא עם הזבח וכ"ה שי' התוס' בר"ה (ד"ל ע"ב) [אלא שיש חילוק ביניהם דבתוס' מבו' שהוא דווקא בנסכים הבאים עם הזבח משום השירה וברש"י משמע שגם בלא"ה הדין כן], אמנם ברמב"ם (פ"ב ממעה"ק הי"ב) מבו' דאפי' בקרבן ציבור יכול להביא לכתחילה למחר. וביאור פלוגתתם ביאר בחידושי הגרש"ר (פסחים סי' יז') דנחלקו האם הדין שאומרים שירה על היין הוא משום שהיין מחייב שירה אלא שההכ"ת לשירה שיהא גם אכילה או שהקרבן מחייב שירה, דהתוס' ס"ל שהקרבן מחייב שירה וע"כ לכתחילה יש להביא הנסכים כדי לקיים מצוות שירה והר"מ ס"ל שהיין מחייב שירה וע"כ כל שלא הביא הנסכים לא נתחייב בשירה.

**האם הקטרת האימורים מעכבת הקטרת המנחה**

**ג.** ובטו"א (בר"ה שם) הקשה ע"ד התוס' מהמבו' בפסחים (דס"ה) בא וראה כמה חביבה מצוה בשעתה שהרי הקטר חלבים ואיברים כשר כל הלילה ואין ממתינים עד שתחשך ודוחה שבת, ואי נימא שאין מביאים נסכים למחר כדי שיוכל לומר שירה שמא הטעם שמקריבים בשבת כדי שיהא שירה, ובחי' הגרש"ר שם העיר ע"ד דבלא חביבה מצווה בשעתה היה יכול לקיים הניסוך והשירה בלא הקטרת האימורים ויעבור על דין קדימת האיברים למנחה.

עוד העיר המנח"א מהמבו' בתו"כ שהקטרת האימורים מעכבת הנסכים [ואף אם נימא דלא מעכב המנחת נסכים מ"מ מעכב הניסוך שענינו ניסוך על ההקטרה] וא"כ שפיר יש להקריב האימורים כדי שיוכל לנסך.

אלא שהעירו לקיים דחיית הגרש"ר דלכאו' כל העיכוב דווקא בכזית אימורים וכל שהקטירו כזית אימורים יכול לנסך ולומר שירה וכלפי שאר הקטרת הקרבן שאינו אלא קדימה יכול לעבור על הקדימה וממתני' משמע שבכל גוונא יכול לעשות ההקטרה ומהא הוכיחה הגמ' שחביבה מצוה בשעתה.

אלא דעדין יש להעיר ע"ד הגרש"ר דה"מ אם הוא דין קדימה גרידא אולם אם הוא דין סדר יש מקום לתמיהת הטו"א דאין לעבור על הסדר ולהקטיר המנחה והיין קודם שגמר להקטיר האימורים כדי לקיים השירה.

**דף מ"ד ע"ב – דף מ"ה ע"א**

**בדיני הפרים האילים והכבשים של המועדים**

**האם בקרבנות החג מין מעכב את חבירו**

**א.** מתני' הפרים והאילים והכבשים אין מעכבים זא"ז, העולה מסוגיית הגמ' דבקרבנות החג כתיב "כמשפטם" ומעכבים זא"ז ובקרבנות דשבועות דתורת כהנים [היינו קרבנות הבאים על הלחם (מלבד הב' כבשים)] כתיב הויה שמעכבים זא"ז אבל קרבנות מוסף של ר"ח ושל שבועות שבחומש הפקודים אין מעכבים זא"ז, ובתוס' הביאו דקרבנות דפסח אעפ"י שכתיב "יהיו" אין מעכבים זא"ז [ומה שלא ביארה המשנה בקרבנות פסח משום שאין בהם אילים אלא איל אחד].

ובתוס' הביאו מהסיפרי שדורש בכל המועדות דפרים ואילים וכבשים אין מעכבים זע"ז ולכאו' הוא סותר לסוגיית הגמ' דבסוכות כתיב "כמשפטם", וביאר בליקו"ה דכמשפטם נאמר על מנין הפרים והאילים אבל אין מין מעכב על חבירו. ויש להעיר דלפי"ז מ"ט לא ביארה הגמ' מתני' על קרבנות החג והכוונה שאין הפרים והאילים מעכבים זא"ז, ומבו' שביאור חידוש המשנה הפרים והאילים והכבשים אין מעכבים זא"ז היינו שאין מנין הפרים או האילים מעכב זא"ז ולא מסתבר לבאר המשנה רק לענין שאין מין מעכב את חבירו, ובלא"ה הוא מוכרח מהמשך סוגיית הגמ' שתמהה "אלא פרים דאפי' אהדדי" ודו"ק היטב. [ונראה דמה שאין מין אחד מעכב את חבירו מבו' במתני' להלן דמ"ט ע"א "ולא המוספין מעכבים זא"ז" עיי"ש.]

ובר"מ פ"ח מתמידים ומוספים פסק דאין המוספים מעכבים זא"ז ולא הזכיר הר"מ דבסוכות מעכבי וצ"ע מסוגיין, ובברכת הזבח ביאר דסמך על הסיפרי שמבו' גם לגבי קרבנות החג שאין מעכבים והעיר המנח"א דלהנתבאר מהליקו"ה דהסיפרי איירי לענין עיכוב המין על חבירו ולא על המנין עדיין צ"ע שי' הר"מ דלא הביא דלכה"פ המנין מעכב. וע"ע במנח"א במה שהביא ישוב הברכה"ז ותמיהת המנ"ח ע"ד, ועיי"ש עוד ישוב האו"ש בזה. ובחזו"א (לד, יט) דחק הסוגיא לשי' הר"מ דאין ראיה אליבא דאמת שמעכב עיי"ש.

עוד יש ליישב דהר"מ סמך על הסוגיא בסוכה שמבו' דנחלקו תנאי רק לענין פרי החג אם מעכבים זא"ז ומבו' דשאר הקרבנות לכו"ע אין מעכבין ודלא כסתמא דסוגין [וכבר עמדו האחרונים בסתירת הסוגיות ואכמ"ל].

**טעה בחג והזכיר קרבנות של יום אחר**

**ב.** במנח"י (ח"ח סי' מ"ט) הביא נידון הפוסקים בטעה במוסף של סוכות והזכיר ביום ב' הקרבת יום ד' האם צריך לחזור [ואף שבמוסף סגי שיאמר "ומוספים כהלכתם" מ"מ להמג"א דס"ל דכשמוסיף גם שקר צריך לחזור ה"ה בזה יש לדון שצריך לחזור]. והביא שם דברי הגר"ש וואזנר שפסק דאי"צ לחזור משום המבו' ברמב"ם שגם במוספי החג אין מעכבים זא"ז ונמצא שמה שאמר מספר פחות אינו שקר (ולפי"ז אם יאמר של יום האתמול הוי שקר ויצטרך לחזור).

והעיר ע"ז המנח"י דמ"מ בדאית ליה מעכבין (וכמבו' בסוגיא להלן) ולפי"ז כיון שיכול להזכיר ההזכרה של כל הפרים יש לדון זאת כדאית ליה שיעכב [ומ"מ הסיק דאי"צ לחזור מכמה טעמים עיי"ש].

**איזה קרבנות עצרת דתו"כ מעכבי**

**ג.** בגמ' אי דעצרת דתו"כ הויה כתיב בהו, לפו"ר ילפי' מקרא דכל הקרבנות הבאים על הלחם מעכבים זא"ז, אמנם העיר הליקו"ה דכמו שבחג רק המנין מעכב ואין מין מעכב על חבירו י"ל דה"ה בקרבנות של עצרת שבתו"כ. ובמנ"ח מ' ש"ז מבו' שכל הקרבנות מעכבים.

ובר"מ (פ"ח מתו"מ הי"ז - הי"ט) כ' וז"ל: שני פרים על מוסף היום ופר הבא בגלל הלחם אין מעכבים זה את זה, איל של מוסף היום ושני אלים הבאים בגלל לחם אינן מעכבים זא"ז שבעה כבשים של מוסף היום ושבעה כבשים הבאים מחמת לחם אינם מעכבים זא"ז וכו' עכ"ל. ויש לדקדק מדברי הר"מ דדווקא פרים ואילים וכבשים דתו"כ וחומש הפקודים אין מעכבים זא"ז אבל דתו"כ גופייהו מעכבים. [ואין להקשות דלפי"ז יש לדקדק דשבעת הכבשים דמוספים מעכב דלענין זה ביאר מיד בהמשך דבריו (ה"כ) דבמוספים אין עיכוב אהדדי, כן ביאר בכס"מ.]

ויש להעיר דקצת משמע מדברי הר"מ דלמסקנא כוונת המשנה גם בפרים וכבשים שקרבנות העצרת אין מעכבים אהדדי (היינו קרבנות דחומש הפקודים וקרבנות דתו"כ) ודקדק כן בדבריו בקר"א בסוגיין, וצע"ט מסוגיין שתמהה על החילוק בין פרים לאילים וביארה מילי מילי קתני ולהר"מ אין חילוק ביניהם.

**העולה מגירסת הכס"מ בשי' הר"מ**

**ד.** בכס"מ גרס בדברי הר"מ לגבי פרים וכבשים "אין מעכבים זא"ז" ולגבי אלים כ' הר"מ רק אין מעכבין ולא הזכיר שאין מעכבין זא"ז. וביאר הכס"מ דקדוק דברי הר"מ דבאילים אף שאילים דתו"כ ודחומש הפקודים אין מעכבין זא"ז מ"מ האילים גופייהו מעכבים זא"ז אולם פרים גם המנין שלהם גופא אין מעכבין זא"ז ולפי דקדוק זה גם כבשים דתו"כ אין מעכבי אהדדי וההויה דתו"כ היינו רק לאילים ולא לכבשים [ונמצא לפי"ז ג' שיטות בדבר להמנ"ח אפי' מין מעכב את חבירו ולהליקו"ה דווקא מנין האילים והכבשים מעכבים ואין מין מעכב את חבירו ולהכס"מ בשי' הר"מ דווקא מנין האילים ולא מנין הכבשים].

אלא שהוא חידוש גדול בשי' הר"מ, ואולי צריך לדחוק בדברי הכס"מ בשי' הר"מ דרק פרים שהם קרבנות דחומש הפקודים אין מעכבים זא"ז ומה שנקט הר"מ לשון זה גם גבי כבשים רק משום כבשים דחומש הפקודים ולא משום כבשים דתו"כ [וראיה לזה ממה שביאר הכס"מ גופיה דהר"מ פירש דבריו בה"כ דמוספים אין מעכבים והיינו רק קרבנות דחומש הפקודים].

**בביאור הילפותא דיחזקאל ש"מעכבים זה על זה"**

**ה.** נתבאר בסוגיית הגמ' לפירש"י ללמוד מקרא דיחזקאל דאם יש לו כל הפרים או האילים מעכבים אחד את חבירו ודווקא בדלית ליה מקריב חלקם. ויעוי' בשיטמ"ק שתמה ע"ד רש"י ולא נהירא דהא כבר אמרנו דכמה דאפשר להדורי מהדרינן וע"כ פירש דכוונת הברייתא לאפוקי מדר"ש. ביאור דבריו דס"ל דודאי אין לומר דילפי' "עיכוב" בדאית להו וע"כ הכריח דכוונת רש"י שהוא רק לכתחילה ותמה דכבר ילפי' דבדאפשר להדורי מהדרינן וע"כ פירש"י דכוונת הברייתא לאפוקי מדר"ש וכמו שפירשו התוס' בפירושם הב'.

ובר"מ (פ"ח מתו"מ הי"ט) כ' שכבשים דעצרת ודחומש הפקודים אין מעכבים זא"ז ואם נשחטו כולם מעכבים זא"ז, ובראב"ד תמה ע"ד הר"מ לא ידעתי שחיטה שבכאן מה היא וביאר הברה"ז דמקור דברי הר"מ הוא ברייתא זו דמעכבים זא"ז וס"ל להר"מ דהיינו אם נשחטו, ומדברי הברה"ז משמע דז' כבשים דחומש הפקודים מעכבי אהדדי אם נשחטו. וכבר תמה בזה הקר"א דלהדיא משמעות הר"מ על עיכוב כבשי עצרת דתו"כ עם כבשי עצרת דחומש הפקודים ובהא תמוה טובא שהשחיטה תעכב זא"ז.

ובכס"מ ובמהר"י קורקוס ביארו שהר"מ ס"ל שדברי ר' יוחנן "הכל מודים שאם הוזקקו שמעכבין זה את זה ואיזה זיקה שלהם זהו שחיטה" אין הכוונה דווקא לב' הכבשים אלא גם ארישא דמתני', וצ"ב דבמשנה הנידון לגבי זיקתם ללחם ולא לגבי זיקתם להדדי, ועוד דבר"מ לא איירי שם על זיקת מיני הקרבנות אלא על מנין הכבשים לחוד.

ובחזו"א (לד, יט) גרס "ואם נמצאו כולם מעכבים זא"ז" וציין לזה דברי הספרי דכשכולם נמצאים כולם מעכבים.

ועדיין יש לתמוה [בין על ביאור הכס"מ ובין ביאור החזו"א] הערת הקר"א שהר"מ איירי על עיכוב הכבשים דחומש הפקודים עם הכבשים דתו"כ וכלפי זה מנ"ל שיעכבו זא"ז אם נשחטו או אם נמצאו וצ"ע.

**ביאור שי' ר"ש שמביא פר אחד ונסכיו עמו**

**ביאור סברת דינא דר"ש**

**א.** מתני' ר"ש אומר אם היו להם פרים מרובים ולא היו להם נסכים יביא פר אחד ונסכיו ולא יקריבו כולם בלא נסכים, ונתבאר בגמ' דפר ונסכיו קודמים למנין הפרים. וצ"ב הא בהלכות קדימה הזבח קודם לנסכים, וביותר צ"ע דהלא נסכים קריבים מכאן ועד עשרה ימים ויכול לקיים דין הנסכים בפעם אחרת משא"כ להקרבת הפרים אין תשלומין. ומבו' דנסכי הפר הקריבים בחג הם תוספת מעלה בהקרבת הפר וע"כ פר ונסכיו קודמים לפרים אחרים. ויש לבאר הטעם משום שהוא תוספת באכילת הקרבן ועוי"ל שהטעם משום שדווקא בבאים עמו יש שירה שהוא גופא מעלה בקרבן. [והמנח"א (בשיעורו) הביא אסמכתא לזה מהמבו' בגמ' מנחות (ד"ו ע"א) דהיה בדין שמנחת חוטא לא יהא נסכים כדי שלא קרבנו "מהודר" ודו"ק.]

והעירו דהמקור של ר"ש לא שמענו אלא שמנחת הנסכים קודמת לקרבנות אחרים אולם נסכי היין אין ראיה שהם עדיפים על המנין (ואין ללמוד מנסכים דשמא דווקא מנחת נסכים שהיא גמר אכילה), וממתני' משמע שדינא דר"ש הוא גם בנסכי היין.

**בשי' רבנן דפליגי (ובביאור התוספתא בשי' ר' יהודה בקרבן יחיד)**

**ב.** והנה לא נתפרש במתני' תנא דפליג על ר"ש, ובתוס' (דמ"ה ע"א ד"ה ומנין) ביארו בא' מביאוריהם דכוונת הברייתא דאין מעכבין זא"ז היינו לאפוקי משי' ר"ש אמנם לשאר ביאוריהם שם אין ראיה.

ובר"מ לא הביא דינא דר"ש, והיה מקום לומר דס"ל כביאור התוס' הנ"ל ולפי"ז יש מקור דלא כר"ש אמנם כבר נתבאר לעיל (בביאור דין שמעכבין זא"ז) דהר"מ לפו"ר פירש בנשחטו דכה"ג מעכבין ולפי"ז אין מקור מברייתא זו דלא כר"ש.

ובקר"א הביא התוספתא דר"י חידש שבקרבן יחיד הנסכים קרבים עם הזבח ושאר קרבנותיו יביא למחר וביאר הקר"א דר"י אזיל בשי' ר"ש שנסכי הקרבן קודמים לקרבנות אחרים. אמנם במנח"א כ' דיש לבאר דר"י פליג על ר"ש וס"ל דבנסכי ציבור אין הנסכים קודמים למנין הפרים משום סברא הנ"ל דהנסכים יכול לקיימם למחר והקרבנות אין יכול לקיימם למחר ודווקא בקרבנות יחיד שיכול להביא הקרבנות למחר הנסך קודם לשאר הקרבנות.

והוסיף המנח"א (בשיעורו) לבאר בזה דהנה ברישא דברייתא שם אי' שמקריבים פרים ונסכיהם ואילים ונסכיהם וכו' ובאחרונים הבינו דכוונת הברייתא לסדר ההקרבה ותמהו מסוגיית הגמ' מסוכה (ויבו' להלן) אמנם י"ל דרישא דברייתא הוא שי' ר"ש דיש להקדים הקרבת פר ונסכיו לאילים (בדא"א לקיים שניהם) ועלה קפליג ר' יהודה שה"מ בקרבן יחיד ולא בקרבן ציבור (משום הסברא הנ"ל) והוא מקור שי' הר"מ דר' יהודה פליג עליה דר"ש.

**בשי' רבנן כשאין מביא כל מנין הפרים**

**ג.** והנה בליקו"ה דן דשמא רבנן מודו דכשאין לו כל הפרים עדיף להקריב פר ונסכיו קודם שאר הפרים, [והעיר הר"י לאבנשטיין דמדברי התוס' (דמ"ה ע"א ד"ה ומנין) מוכח דלרבנן גם בששה כבשים הכבשים קודמים דהא קרא איירי בששה וע"ז מבואר שקודמים]. מבו' מדברי הליקו"ה דאין הטעם לרבנן להקדים הפרים משום שיכול להקריב הנסכים מכאן ועד עשרה ימים אלא שיש עדיפות למנין הפרים על הקרבת הפרים עם נסכיהם.

אלא דצ"ב מה החילוק אם מקיים כל המנין או לא, ומבו' דכשמביא כל הפרים יחד ה"ז כקרבן אחד ומה"ט יש עדיפות למנין הפרים על הבאת פר עם נסכיו אבל כשאין מביא המנין הם כקרבנות חלוקים ובזה י"ל דגם רבנן מודו שיש עדיפות לפר ונסכיו קודם פרים אחרים. [ומ"מ יש לקיים הנתבאר לעיל בתוספתא שי' ר' יהודה דווקא במנחת יחיד ולא בציבור משום שדווקא בקרבן ציבור שהם כקרבן אחד יש לעשות מנין הפרים ולא הנסכים].

ואיכא נפקותא עצומה בביאורים אלו כשיש אפשרות להקריב או נסכי הפרים או כבשים, דאם טעם רבנן דהנסכים יכול להקריבם מכאן ועד עשרה ימים יקדמו הכבשים לנסכי הפרים אולם אם הטעם משום שהפרים כקרבן אחד אי"ז אלא סיבה שלא יקדמו הנסכים למנין הפרים אבל נסכי הפרים יקדמו לכבשים וצ"ע בזה. [ועי' רש"י דמ"ה ע"ב דמבו' שחידוש ר"ש הוא ביחס לאילים ולפי"ז רבנן פליגי גם בזה. (הר"א הרשטיין)].

**סדר הקרבת הקרבנות והנסכים**

**ד.** והנה יש לעי' האם צורת הקרבת קרבנות המועדים הוא שמקריבים קודם כל הקרבנות ואח"כ הנסכים או שמקריבים אותם על כל קרבן וקרבן [ולכה"פ אחר כל מין ומין] את נסכיו. ולפו"ר לר"ש שהנסכים הם השלמת הקרבן יש לגמור ההקרבה אולם לרבנן יש מקום לדון דאין מעלה להסמיך הנסכים.

והנה בתוספתא מבו' שמקריבים פרים ונסכיהם אילים ונסכיהם וכו' ולכאו' כוונת הברייתא לבאר סדר ההקרבה, ותמהו האחרונים מהגמ' בסוכה שמבו' שאחר הקרבת כל הקרבנות מנסכים יין של כולם ואומרים שירה. וביאר בחסדי דוד הברייתא אזלא בשי' ר"ש שהנסכים הם מעלה בקרבן ומה"ט יש להסמיכם אולם לרבנן מקריבים כל הקרבנות ואח"כ הנסכים. אמנם להנתבאר לעיל אין הכרח שרבנן פליגי ושמא רק לגבי קדימה ס"ל דיש להקדים הקרבנות [או משום הסברא דהנסכים באים מכאן ועד עשרה ימים או משום שכל מנין הפרים כחד] אולם בצורת ההקרבה מודו שיש להקדים נסכי הפרים להקרבת הכבשים.

ובעיקר דברי התוספתא אין הכרח כדברי החסדי דוד די"ל או כמו שנתבאר לעיל דכוונת הברייתא לר"ש להקדים קניית הנסכים של הפר להקרבת האילים, או שביאור דברי הברייתא כמו שביאר בדעת קדושים לחלק בין יין למנחה דאף שסדר המנחה להקרבה עם הזבח (משום שהוא גמר אכילה) מ"מ הניסוך הוא אחר הקרבת כל הקרבנות, והראוני שכ"כ להדיא ברמ"ע מפאנו.

[והנה כל נידון הנ"ל הוא בקרבנות הבאים משום חיוב אחד (כמוספין וכדו'), ויש לדון עוד בב' חיובים נפרדים האם הנסכים דקרבן אחד קודם להקרבת זבח אחר ועי' בזה בטעמא דקרא פר' מצורע ובמשמר הלוי (זבחים תנינא סי' מ"ו) ואכמ"ל].

**דף מ"ה ע"ב**

**בדיני הקרבת קרבנות עצרת**

**בשי' הר"מ דאיפלגי תנאי בב' סדרי קרבנות עצרת**

**א.** מתני' הפר והאילים והכבשים אין מעכבין את הלחם וכו' פי' דסדר קרבנות עצרת שבתו"כ הבאים משום הלחם אין מעכבים את הלחם ולא הלחם מעכבן, ומ"מ יליף ר"ט בגמ' דבקרבנות עצרת הבאים משום הלחם אין מקריבים אותם קודם שנתחייבו בלחם.

והנה הגירסא בברייתא "ר"ע אומר יכול הן הן הכבשים וכו'" ובאחרונים תמהו דלא פליג בזה ר"ט וע"כ מחקו בברייתא "דברי ר"ע" וכל דברי הברייתא מדברי ר"ט דאעפ"י שקרבנות דתו"כ (הבאים משום הלחם) לא הקריבו כ"ז שאין לחם מ"מ קרבנות דחומש הפקודים (הבאים משום קרבנות המוספים) באים אעפ"י שאין לחם. [והוא מוכרח בשי' התוס' (ד"ה קרבו) שביארו דאליבא דר"ע קרבו כבשים ולחם במדבר ומוכרח בדבריהם דלא גרסו בברייתא "ר"ע אומר" ודו"ק].

אמנם בכס"מ (פ"ח מתו"מ ה"א) ביאר דהר"מ שכ' שיש ב' סדרים של קרבנות אחד של מוספים ואחד של שתי הלחם פסק כר"ע ולא כר"ט, ומבו' שגרס בברייתא ר"ע אומר וכו' ולפי"ז אליבא דר"ט אין ב' סדרים אלא צ"ל בשיטתו כמו שצידדה הגמ' שמביא או ב' פרים איל ושבעה כבשים או פר ושני אלים ושבעה כבשים.

**דיני קדימת ההקרבה בסדרים אלו**

**ב.** במנ"ח (מ' ש"ז) דן איזה סדר קודם האם המוספים משום דתדירי או הקרבנות הבאים על הלחם שהם חובת היום טפי ממוספים, והסיק דשוים הם וע"כ מקריבים שעירי החטאת של שניהם ואח"כ כל הפרים וכל האילים וכו'. ובמנח"א הביא רבינו גרשום מבו' דמוספים קדמו ובדעת זקנים עה"ת (פר' פנחס) מבו' דקרבנות דלחם קדמו ועיי"ש מה שהאריך בביאור פלוגתתם.

**בפלוגתת ר"ע ובן ננס האם הלחם מעכב או הכבשים**

**במח' התנאים האם הקריבו במדבר כבשים או לחם**

**א.** מתני' הלחם מעכב את הכבשים וכו' מבו' במתני' ב' פלוגתות תנאי נפרדות א. האם הלחם עיקר או הכבשים עיקר (וכלשון הגמ' דמ"ו ע"ב) ומה"ט פליגי מי מעכב על מי ב. האם הקריבו כבשים במדבר דר"ש בן ננס הוכיח ממה שהקריבו ישראל במדבר כבשים בלא לחם שכבשים קרבי בלא לחם ור"ש פליג עליה דלא הקריבו ישראל כבשים במדבר ולכאו' מקורו כשי' ר"ט בגמ'.

ובשי' ר"ע בזה מבו' בתוס' דאיהו סבר שהיו במדבר כבשים ולחם (ונמצא לפי"ז דג' שיטות בדבר). וכבר הוכיחו האחרונים דלפי"ז ע"כ לא גרס התוס' בגמ' דר"ע פליג על ר"ט [וכ"ז לשי' התוס' דהטעם דלא הקריבו לחם לבן ננס הוא משום דכתיב "כי תבואו" ולפי"ז ביארו דר"ע פליג ע"ז אמנם לשי' רש"י דהטעם שלא הקריבו לחם משום שלא היה להם לחם ע"כ דר"ע ס"ל כר"ש דלא הקריבו במדבר לא כבשים ולא לחם ודו"ק].

וצ"ב טובא הוכחת בן ננס דאף שס"ל שלא הקריבו לחם (משום סברת רש"י או תוס') מ"מ מנ"ל שכבשים הקריבו [ואי נימא שהלחם מעכב את הכבשים הא גופיה יהא הכרח שגם כבשים לא הקריבו]. וביותר צ"ע דהגמ' להלן הביאה דבן ננס דריש ליה מקרא ולא משום הוכחה זו. ויעוי' בקר"א ובשפ"א שתמהו בזה ועי' בחזו"א (לב, א) מה שביאר בזה.

**ביסוד פלוגתת ר"ע ובן ננס**

**ב.** נתבאר בגמ' דמקור פלוגתת ר"ע ובן ננס הוא מקראי, ולהלן דמ"ו מבו' שיסוד פלוגתתם האם ילפי' מקרא דכבשים עיקר או לחם עיקר. ויעוי' בקר"א שהעיר דמצינו סתירת הסוגיות בזה דבגמ' לעיל (דט"ו ע"ב) מבו' שהלחם גלל כבשים ואין הכבשים גלל לחם ומבו' שהכבשים עיקר ומאידך גיסא בגמ' בהוריות (די"ג) מבו' שהלחם קודם לכבשים, וכ' הקר"א דלכאו' פלוגתת הסוגיות היא פלוגתת בן ננס ור"ע האם הלחם עיקר או הכבשים עיקר. אלא שהוא תימה גדול (וכמו שהעירו האחרונים) דהר"מ פסק כר"ע ומאידך גיסא פסק שהכבשים מפגלים הלחם ולא להיפך משום שהלחם גלל כבשים וכו'.

ובתויו"ט (במתני') ובשפ"א (דט"ו) חידשו דכ"מ שלר"ע הלחם עיקר היינו בלחם בלא כבשים אבל כשהכבשים באים עם הלחם עיקר הקרבן הוא הכבשים ומה"ט הלחם גלל כבשים ואין הכבשים גלל לחם. אלא שלפי"ז תמוה טובא הסוגיא בהוריות שהלחם קודם לכבשים דהא ודאי אין כוונת הגמ' כשיש אפשרות לקנות או לחם או כבשים דהא לר"ע אין הכבשים באים בלא לחם וע"כ יקנו הלחם ולבן ננס ע"כ יקנו הכבשים אלא ע"כ נידון הגמ' לגבי קדימת אכילת הלחם להקטרת הכבשים איזה מהם קודם ואי נימא דבדאיכא כבשים הם עיקר א"כ הם חשיבי חובת היום וכיון דעדיפי מן הלחם יש להקדימם.

וע"כ צ"ל באופ"א לחלק בין הסוגיא דדט"ו לנידון הסוגיא כמ"ש במצפה איתן שם דכלפי פיגול שהוא תלוי במתיר וניתר בזה הכבשים שהם מתירים את הלחם מפגלים אותו ואין הלחם שהוא ניתר מכח הכבשים מתפגל ממנו אולם לענין חובת היום לר"ע הלחם עדיף וע"כ הלחם קודם לכבשים.

**האם לבן ננס הכבשים מתירים את החדש**

**ג.** ויש לברר מאידך גיסא האם סוגיא דהוריות אזלא גם אליבא דבן ננס. ובמצפה איתן כ' סברא בזה די"ל דגם לבן ננס הלחם הוא עיקר חובת היום (וכמ"ש בקרא דהדין הוא להביא מנחה חדשה והכבשים באים על הלחם) אלא דס"ל לבן ננס דבהלכות הקרבה בפנ"ע אין הלחם יכול לבוא בפנ"ע כיון שצריך הוא להיתר הכבשים משא"כ הכבשים יכולים לבוא בלא לחם.

אמנם בהערות לשלמ"י העירו בזה דהוא תלוי בהנידון האם לבן ננס הכבשים מתירים החדש ובשפ"א (ד"ד ע"ב) ובקר"א (דמ"ט ע"א) מבו' דלבן ננס הכבשים מתירים את החדש [וכבר כ' ההג"ה על השפ"א שם שהוא ב' צדדים בתוס' להלן דמ"ח ע"ב עיי"ש], ומעתה התינח אי נימא דלבן ננס הלחם הוא המתיר א"ש י"ל כסברא הנ"ל דגם בן ננס מודה דהלחם עיקר אלא דלגבי דיני ההבאה אין הלחם יכול לבוא בלא הכבשים אולם אי נימא דלבן ננס הכבשים מתירים את החדש ע"כ שגם מדין חובת היום הכבשים עיקר וע"כ לדידיה אין מקום להקדים הלחם לכבשים ודו"ק.

**דף מ"ו ע"א**

**בסוגיא דזיקה**

**ביאור דין הזיקה**

**א.** בגמ' אמר ר' יוחנן הכל מודים שאם הוזקקו זל"ז שמעכבים זא"ז ואיזה היא זיקה שלהם שחיטה. פירש"י הוזקקו זל"ז שהיו ביחד ואח"כ אבד הלחם או כבשים שמעכבין זה לזה והנותר לפנינו יצא לבית השריפה דנדחה באיבוד חבירו עכ"ל. והיינו דאפי' לר"ע שהלחם עיקר ויכול הוא לבוא בפנ"ע כל שהוזקקו זל"ז איבוד הכבשים גורם שהלחם פסול ודינו בשריפה.

והנה לפו"ר ענין הזיקה הוא שע"י שהוזקקו נקבעו זע"ז (היינו לחם זה עם כבשים אלו) ונעשו כקרבן אחד שאין אחד קרב בלא חבירו. אמנם יעוי' במקד"ד (כט, ה) שכ' לדקדק מדברי רש"י דכל דין הזיקה רק לענין אבדו אולם אם רוצים להחליף הכבשים בכבשים אחרים מותר. עוד מבו' במקד"ד (שם) להוכיח מהתוספתא דאפי' הוזקקו זל"ז בתנופה ושחט כבשים שלא לשמן יכול לשחוט כבשים אחרים על הלחם משום דלא "אבדו" הכבשים [וכ"כ הקר"א דמ"ח ע"א], ומבו' שאין הזיקה לעשותם כקרבן אחד שיקרבו יחד אלא כל דין הזיקה רק לענין שאם אבד אחד מהם אבד גם השני והדברים צ"ב.

**בחידוש השפ"א דאחר שהוזקקו חייבים להביא דווקא כבשים עם לחם**

**ב.** ואולי י"ל בביאור הדברים דהנה בשפ"א כ' לדייק מלשון הר"מ דאחר שהוזקקו זל"ז ונאבדו מביא דווקא כבשים עם לחם והיינו דר"ע ובן ננס מודים דאחר שהוזקקו חייבים להביא כבשים ולחם אעפ"י שאין מביא את הלחם והכבשים אלא בא להביא אחרים. ומבו' מדבריו חידוש גדול דענין הזיקה אינו מועיל רק לזקוק הכבשים עם הלחם אלא חל דין במצוות היום שמצוות הכבשים מחייבת לחם ולחם מחייב כבשים.

ומעתה י"ל בביאור דברי המקד"ד והקר"א הנ"ל דבאמת אין הכבשים והלחם זקוקים זל"ז אלא דמחמת שמדין חובת היום צריכים להביא שניהם בדווקא ע"כ כל שאבד אחד "נדחה" חבירו (וכמו שפירש"י) ופסולו מדין דיחוי, אלא דצ"ב דדיחוי מעיקרא הוא שבידו לתקן וי"ל בזה דמחמת ששחט הכבשים ונראה להקרבה הו"ל כנראה ונדחה הפוסל להקרבה.

אמנם ז"א (כמו שהעיר הר"י גנוט) דהא לבן ננס אין הלחם ראוי להקרבה בלא הכבשים ואעפי"כ אחר התנופה או השחיטה מבו' בגמ' דנעשו זקוקים זל"ז וצ"ב מה הוסיפה השחיטה או התנופה שיהיה נראה להקרבה יותר ממקודם שנדון בזה דין נראה ונדחה.

עוד צ"ע ע"ז דכ"ז א"ש לתרץ חידוש המקד"ד שיכולים להביא כבשים אחרים (שמנים דעדיפי מינייהו) משום שאין כאן דיחוי אולם עדיין צ"ע המבו' בקר"א ובמקד"ד ובגרי"ז דכל שנשחט שלא לשמה אעפ"י שעתה אין כבשים לא אבד הלחם ומ"ט לא נימא בזה דיחוי.

עוד צ"ע טובא מהמשך סוגיית הגמ' שתמהה היאך מקריב התודה שלא לשמה כשאין לה לחם והא נפסלה מחמת הזיקה, וצ"ב דכל שדינו להקרבה שלא לשמה אף שנדחה מלהיות קרבן תודה מ"ט יפסל מלבוא שלמים (או שלא לשם תודה ואכמ"ל). וע"כ דמחמת הזיקה אי"ז הכ"ת גרידא שיהא דחוי אלא הוא דין "פסול" דכל שאבדו הכבשים אבד הלחם וצ"ב הדברים.

וע"כ ביאור דברי המקד"ד והקר"א באופ"א שכל דין הזיקה הוא לענין שצריכים להיות ראויים יחד להקרבה ואחד נפסל בלא שחבירו ראוי ולא לענין שיהא דין להקריבם ביחד ועדיין צ"ב.

**דף מ"ו ע"א**

**תנופה עושה זיקה**

**בפלוגתת רש"י והר"מ האם מניפים מחיים הלחם עם הכבשים**

**א.** בגמ' אמר עולא בעי במערבא תנופה עושה זיקה או אינה עושה זיקה, ופירש"י (בד"ה תנופה) כבשים היו מניפים עם הלחם מחיים. ולהלן בגמ' אי' אמר ר' ירמיה את"ל תנופה עושה זיקה וכו' ואת"ל תנופה אינה עושה זיקה הביא לחם וכבשים והונפו וכו' ובר"מ לא הזכיר איבעיא זו וביאר הקר"א הטעם משום שפסק הר"מ שתנופה עושה זיקה ומה"ט אין מקום לאיבעיא זו [וכמו שמבו' בגמ' שאם תנופה עושה זיקה אבד אחד מהם השני נשרף].

אלא דיש לתמוה דהנה שי' רש"י בסוגיין (ולהלן דס"ב) שמלבד התנופה שעשו אחר השחיטה של הכבשים עם הלחם יש דין להניפם חיים אולם בשי' הר"מ (פ"ח מתו"מ) נחלקו האחרונים דיעו"ש שכ' "כיצד הנפת הלחם עם שני כבשי השלמים מביא שני הכבשים ומניף אותם כשהם חיים שנא' וכו' **ואם הניף זה בפנ"ע** **וזה בפנ"ע יצא**" עכ"ל. ולפו"ר כוונת הר"מ שהניף הכבשים בלא הלחם או להיפך ולפי"ז מבו' בר"מ שהיו עושים התנופה עם הלחם מחיים וכפירש"י, אמנם הגרי"ז (פ"ט ממעה"ק) דקדק מדברי הר"מ שלא הזכיר בתחילת ההלכה תנופת הלחם דע"כ דס"ל להר"מ שדין תנופת הלחם עם הכבשים רק שהם שחוטים, [ולפי"ז צריך לדחוק דמש"כ הר"מ "זה בפנ"ע וזה בפנ"ע" היינו שהניף כל כבש לחוד ולא הניפן יחד].

ובלח"מ גם פי' מתחילה כן ותמה מהברייתא דס"ב דמבו' שעושים התנופה עם הלחם כשהם חיים (עיי"ש הכרחו) ודחק בדברי הר"מ דמש"כ בסו"ד שמניחן בצד שתי הלחם איירי גם על התנופה מחיים. אמנם הגרי"ז (שם) ביאר דברי הר"מ כפשוטם דנחלקו האם הברייתא איירי על התנופה מחיים או על התנופה לאח"מ והוסיף לבאר שם דלרש"י דווקא התנופה מחיים היא התנופה מדיני הקרבן (ובזה נחלקו תנאי התם האם בתנופה הכבשים למעלה או הלחם למעלה) אולם התנופה שחוטים הוא מדין שלמים ואין נפק"מ אם הלחם למעלה או למטה, והר"מ ס"ל שהתנופה מדין הקרבן היא כשהם שחוטים (והמח' בברייתא על תנופה זו היאך ישים הלחם למעלה או למטה).

והנה אי נימא כדברי הגרי"ז שלא היו עושים תנופה מחיים צ"ע סוגיין שדנה דין זיקה בתנופה מחיים ובפרט למה שפסק הר"מ להלכה שתנופה עושה זיקה. ועי' הגרי"ז (שם) שעמד בזה וביאר דצ"ל בשי' הר"מ דאע"פ שסגי שעושה התנופה כשהם שחוטים מ"מ יכול לעשות זאת גם מחיים ומועלת לעשות זיקה.

ובשיעורי הגרמ"ד העיר ע"ז טובא מדברי הגמ' "פשוט ליה מדר"י דאמר ר"י שחיטה עושה זיקה מכלל דתנופה אין עושה זיקה" ואי נימא שבסתם עושים התנופה אחר השחיטה א"ש שנקט שחיטה משום שבסתמא השחיטה קודם.

**ביאור בשי' הר"מ דתנופת הכבשים לחוד תעשה זיקה**

**ב.** וי"ל בזה באופ"א (וכ"ה בס' מנח"א בסו"ד בשם הגרי"ד) דנידון הגמ' דגם תנופת הכבשים לחוד שייך שתעשה זיקה להלחם וכמו ששחיטה עושה זיקה היינו שחיטה בכבשים לחוד ה"ה בתנופה י"ל שתנופתן לחודה תגרום לזיקה עם הלחם. אלא דיש להעיר טובא דהתינח שחיטה שמקדשת הלחם א"ש שתעשה זיקה עם הלחם אולם תנופה שאינה מקדשת מנ"ל שתעשה זיקה, אמנם מדברי התוס' (ד"ה ואיזו) מבו' דגם לראבר"ש אעפ"י שהשחיטה אינה מקדשת מ"מ היא עושה זיקה וע"כ שתחילת עבודת הקרבן בכבשים לחודה עושה זיקה ה"ה תנופה לדידן התנופה בכבשים לחוד עושה זיקה ודו"ק. [ולכאו' גם ראיה זו יש לדחות עפ"י המבו' בתוס' (דמ"ח ע"א) דגם אליבא דראבר"ש איכא התחלת קדושה ע"י השחיטה ולפי"ז שמא דווקא כה"ג השחיטה עושה זיקה עם הלחם משא"כ בתנופת הכבשים דאינה מקדשת הלחם כלל, אמנם התוס' דמ"ז ע"א כ' דהחיטה אינה מקדשת מידי לראבר"ש ואעפי"כ עושה זיקה.] ומעתה להנתבאר שסגי במה שמתחיל עבודת הקרבן כדי לקדש י"ל דתנופת הכבשים לחודה ג"כ עושה זיקה.

[ויש לדון האם שחיטת כבש אחד עושה זיקה, ושמא הוא תלוי בהנ"ל דאם הוא משום שהשחיטה מקדשת הלחם י"ל דהיינו דווקא בשחיטת ב' כבשים אולם אם הוא משום התחלת עבודת הקרבן שמא בשחיטת כבש אחד נמי יש זיקה וצ"ע, והעירוני שבשפ"א דמ"ו ע"א עמד בזה].

**האם בהניף בזא"ז שייך זיקה**

**ג.** והנה בסוגיא להלן דנה בהניף הכבשים עם הלחם ונאבד הלחם האם הלחם החדש טעון תנופה ונתבאר בגמ' דאם תנופה עושה זיקה לא תיבעי לך דצריך להביא כבשים ולחם אחר ולהניפן וכל הספק אם אין תנופה עושה זיקה, ובקר"א ביאר דמה"ט לא הביא הר"מ ספק זה משום שפסק שתנופה עושה זיקה. ותמה הקר"א דמשכח"ל גם לדידן באופן שהניף כ"א לחודיה דכה"ג אין זיקה, הרי שס"ל לקר"א שכל דין הזיקה ע"י תנופה דווקא בהונפו יחד, ולהנתבאר גם אם הניף הכבשים לחוד שייך זיקה ולא שייך ספק הגמ'.

אלא דיש לתמוה ע"ז דהנה העיר הקר"א להצד שתנופה עושה זיקה אין מקום לזיקה ע"י שחיטה דלעולם הונפו הכבשים מקודם וביאר הקר"א עפ"י דרכו דמשכח"ל כשלא הונפו ביחד אולם אי נימא שתנופת הכבשים לחודה עושה זיקה א"כ הדרא קושיה לדוכתא. ואי נימא דתנופת הכבשים לא מיעכבא א"ש דמשכח"ל בלא הניף.

ובאמת בר"מ הביא רק הדין דתנופה עושה זיקה ולא הביא הדין ששחיטה עושה זיקה, ולהנתבאר יש לבאר שיטתו דמשום שלעולם עושים התנופה בכבשים קודם השחיטה ותנופת הכבשים זוקקת הלחם א"ש דלא הוצרך להביא הדין ששחיטה עושה זיקה.

**בדין אבד הלחם "אבדו" כבשים ואבדו כבשים "אבד" הלחם**

**[בירור דברי התוס' ד"ה "ואיזו היא זיקה"]**

הקדמה: מן הראוי ללמוד תוס' זה אחר הסוגיא להלן דמ"ז ע"א

**ביאור תמיהת התוס' אמאי "אבד" הלחם**

**א.** בגמ' אמר ר' יוחנן הכל מודים שאם הוזקקו זל"ז שמעכבין זא"ז ואיזו זיקה שלהם שחיטה, נתבאר ברש"י דהנפק"מ לגבי אבדו הכבשים אבד הלחם ולהיפך. וכ' בתוס' דלפו"ר האי דינא כרבי (דאחר שהשחיטה מקדשת תו אין להם פדיון) אבל לרשב"א התינח אבד הלחם אבדו כבשים משום שהם קדוה"ג ואין להם פדיון אבל אבדו הכבשים מ"ט אבד הלחם והא כיון דלא נתקדש בשחיטה לחודה יש לו פדיון ויצא לחולין ויהא ראוי לבוא עם כבשים אחרים [ביאור דבריהם דאעפ"י שיש זיקה גם אליבא דראבר"ש מ"מ כיון דהשחיטה אינה מקדשתם בקדוה"ג יכול הוא לפדות הלחם]. אלא שהוסיפו להקשות דא"כ לאביי (דמ"ז ע"א) דגם אליבא דרבי קדוש ואינו גמור ונתבאר בגמ' להלן (שם) דלדידיה אית ליה פדיון א"כ מ"ט אבד הלחם. [ויש להעיר מאי קשיא להו שמא הנפק"מ לענין חיוב הכבשים והלחם לבוא זע"ז שאם אבד האחד השני לא יקרב ולא לענין שיש דין לאבד הלחם ועי' עול"ש שביאר שדקדקו הלשון "אבד"].

**ביאור דין אבד הלחם "אבדו" כבשים**

**ב.** ויש להעיר על מה שנקטו בפשיטות דבאבד הלחם "אבדו" כבשים (ודינם בשריפה) והא מבו' בגמ' להלן (דמ"ח ע"א) דכבשי עצרת ששחטן לאחר זמנן הדם יזרק והבשר יאכל וכו' ומבו' מדברי הגמ' דכל ששוחט למחר דינם כשלמי נדבה וכשרים וא"כ אמאי "אבדו" הכבשים הא ימתין עמהם למחר ויהיו כשרים כשלמי ציבור שלא בזמנן. ומבו' דכל שהיה זיקה ואבד הלחם "אבדו" הכבשים והיינו דמחמת הזיקה חל בהם דין פסול שאינם ראויים להקרבה (וכמבו' בהמשך הסוגיא לענין לחמי תודה).

ובאמת כבר עמדו התוס' להלן (בד"ה דרחמנא) דלפי המבו' בגמ' דכל שנעקרים להיות שלמים אין הזיקה פוסלתם ה"ה נימא בשלמי ציבור וביארו דאין ללמוד ממה שחידשה התורה כן בשלמי יחיד ולפי"ז טעם הפסול הוא כמבו' בגמ' דמחמת הזיקה נפסלו מלבוא כקרבן נדבה משא"כ באבדו כבשים תמיהת התוס' אמאי אבד הלחם הא שייך בהם פדיון.

**ביאור הצד בתוס' לבאר "אבד" מלהקריבו**

**ג.** ויעוי' בתוס' שצידדו לבאר דשמא "אבד" הלחם היינו מלהקריבו והטעם שגרע מלחם אחר משום שתנור מקדש ועתה ע"י הפדיון בטלה קדושתו וכ' ע"ז שהוא דוחק. ועיקר דבריהם שיוצא לחולין אפי' למ"ד תנור מקדש חידוש הוא דלפו"ר אחר שקדוש קדוה"ג בכלי אין בו פדיה, וע"כ צ"ל בדבריהם כסברתם להלן דמשום שהוא בא עם הזבח הוא טעם שלא יחול בו קדוה"ג גמורה ע"י הכלי. ומעתה ביאור דבריהם דשמא דין קדושתו דווקא ע"י תנור וכל שהתנור קידשו מעט ופדה אותו ופקע קדושתו תו אין ראוי להיות לחם כיון שלא בא קדושתו ע"י תנור, וע"ז כ' התוס' שהוא דוחק דלא מסתבר שיהא הדין לקדשו דווקא ע"י תנור.

אלא שהעיר החזו"א (לב, ח) דיש הכרח שדין הקדושה ע"י תנור בדווקא מהמבו' בגמ' להלן (ע"ב ע"ב) שהיו אופים אותו דווקא בשבת משום שתנור מקדשו ואי נימא שיכול לאפותו בחול ולקדשו אח"כ א"כ יכולים לאפותו בחול מער"ש ולקדשו בשבת וצ"ע.

**ביאור דברי התוס' שתפיס פדיונו ואין יוצא לחולין**

**ד.** וע"כ הכריחו התוס' דענין "תפיס פדיונו" אין הכוונה כל"ק דרש"י לקמן (דמ"ז ע"א) שיוצא לחולין אלא כמו שפירש שם בל"ב ש"תפיס" פדיונו אבל אין יוצא לחולין. והדברים צב"ט דאם הוא קדוה"ג ולא מתחלל קדושתו מ"ט תפיס פדיונו.

ויעוי' בחזו"א (לב, ח) במה שביאר בזה והעולה מדבריו דיש ללחם ב' קדושות נפרדות א. קדושה עצמית כמנחה שמתקדשת בתנור קדוה"ג ב. קדושה הבאה מכח הקרבן ומעתה א"ש דקדושת התנור שהיא קדוה"ג אין יוצאת לחולין אולם הקדושה הבאה מכח הקרבן ס"ל לאביי דאינה אלא קדו"ד ומה"ט עדין תפיס פדיונו [ומה"ט בלחמי תודה שיכול להיות בתנור חול יוצא לחולין ע"י הפדיון].

והנה ברש"י להלן (דמ"ז ע"א) ביאר (בפירושו הב') כדברי התוס' וז"ל: לאביי דאמר אינו גמור עדיין לא חלה עליו קדוה"ג גמורה ואכתי שייך ביה פדיון, ונהי דקדושתיה שחיטה במקצת דלא נפיק לחולין ומיהו אכתי מחוסר גמר קדושה ושייך ביה קדו"ד לתפוס פדיונו. משמעות דבריו דהשחיטה עצמה גורמת שלא חלה עליו קדוה"ג גמורה ועדיין יכול להתפיס הקדו"ד דידיה אלא שהמקצת קדוה"ג שיש בו לא פקע, ולפי"ד שאי"ז מחמת התנור אלא מכח השחיטה עדיין צ"ע מהו האי דינא שיש בו קדושה שמקדשת אחרים ואין יוצא לחולין.

ויעוי' במנח"א שהביא בזה יסוד הגרי"ז בשם אחיו הגר"מ שבכל קודש מלבד הדין פדיון וחילול יש גם דין "תופס דמיו" [ועיי"ש שהאריך להוכיח יסוד זה] ולפי"ז א"ש קצת שי' רש"י.

**בביאור פלוגתת רבי ורשב"א**

**ה.** הקשו התוס' על תמיהת הגמ' מאי איכא בין רבי לרשב"א והא להנתבאר בדבריהם איכא בינייהו טובא דלרבי קדוש ואין יכול לחולין (אלא שתפיס פדיונו) ולרשב"א יוצא לחולין, וביארו דמשום שחילוק זה אינו מחמת השחיטה אלא מחמת התנור א"כ אין נפק"מ ביניהם בקידוש של השחיטה.

ובאמת להלן (דמ"ז ע"א) הביאו התוס' פירש"י (בל"ב) שביאר דאליבא דרשב"א יוצא לחולין ותמהו התוס' ע"ד דלפי"ז מ"ט לא כתבה הגמ' שיש נפק"מ גם לאביי בין רבי לרשב"א, והתם קושייתם על פירש"י דפירש דאליבא דאביי בשי' רבי השחיטה מקדשת שלא יצא לחולין ומה"ט תמהו דא"כ שפיר איכא בין רבי לרשב"א אולם לפי מה שפירשו דהתנור מקדש שלא יצא לחולין שפיר תמהה הגמ' דאין חילוק בין רבי לרשב"א לענין הקידוש הבא ע"י השחיטה (ויעוי' להלן אי"ה במה שיתבאר בשי' רש"י).

והנה עולה מדברי התוס' דאליבא דרשב"א יש בלחם קדושת דמים עד הזריקה ומה"ט יכולים לפדותו ולהוציאו לחולין, והעיר החזו"א (לב, ז) דא"כ היאך מקיים בלחם זה מצוות תנופה ושחיטה כשהוא קדוש רק בקדו"ד וביאר דה"ז כשחיטת ציפורי מצורע ומים חיים שעושים בהם המצוות אף שהם בקדו"ד וה"ה הכא התנופה והשחיטה הם הכנה לקרבן שחל בזריקה והמעשים שנעשים קודם הם מעשה מצוות בקדושת דמים.

**המבו' בדברי התוס' שקדושה הראויה להפדות שיך בה "פסול יוצא"**

**ו.** נתבאר בתוס' לחלק בין אחר תנופהלרבי לאחר שחיטה לרשב"א דלרבי התנור מקדש וע"כ אין יוצא לחולין והא דמבו' בגמ' להלן דשוחט כבשים על ד' חלות מושך שנים מהם ופודן (לראבר"ש) משום שאין התנור מקדשם כיון דלא חזו כולהו. ותמה בטה"ק דבסוגיא שם מבו' דשייך בהם פסול יוצא וא"כ צב"ט דמחד גיסא יש בהם קדושה להפסל ביוצא ומאידך גיסא אין בהם קדוה"ג ויכולים להפדות.

ובאמת דמצינו כן גם לל"ק ברש"י (להלן דמ"ז ע"א) שביאר סוגיית הגמ' שם דלאביי בשי' רבי אחר השחיטה קדוש ואינו גמור תפיס פדיונו ויוצא לחולין גם אליבא דרבי ואעפי"כ מבו' בגמ' שם לבאר אליביה הנפק"מ בין רבי לרשב"א דלרבי נפסל ביוצא ולרשב"א אין נפסל ביוצא, והדברים צב"ט דיש בו קדושה הראויה להפדות ואעפי"כ נפסל ביוצא.

**בחידוש התוס' שתנופה עושה קדושה**

**ז.** עוד כ' התוס' לבאר דאפי' אם אין תנור מקדש הטעם דאחר התנופה אבד הלחם ואין ראוי לפדיון משום שעשה תנופה [ובד' חלות שאין ראויים כולם לא חשיבא לאקבועי]. והנה כוונת התוס' לתרץ בזה תמיהתם מ"ט אחר תנופה לחודה "אבד" הלחם ואין בו פדיון ובזה חידשו שהתנופה עושה קדושה שלא יוכל לפדות. וצב"ט דלעיל בתחילת דבריהם צידדו לבאר דהתנופה תועיל לסייע לקדושה וכ' דכיון דמספק"ל לגמ' דאין תנופה עושה זיקה ק"ו שאין מסייעת לקדושה, ולכאו' הכא הדרא בהו מפשיטות זו וס"ל דשמא התנופה גורמת הקדושה שלא יוכל לפדות אפי' אליבא דרשב"א.

**ביאור דברי רש"י דלרשב"א יכול לשנותן לזבח אחר**

**ח.** בתוס' הביאו דברי רש"י (ס"פ ר' ישמעאל) דלרשב"א יכול לשנותו לזבח אחר והקשו עליו התוס' דהא מספק"ל לגמ' דתנופה עושה זיקה ועוד קשה וכו' פי' דלפי מה שביארו דגם לראבר"ש הועילה התנופה והשחיטה לקדש שיהא תפיס פדיונו אין יכול לשנותו לזבח אחר.

ובדעת רש"י י"ל דלא כמו שנקטו התוס' בכל דבריהם דגם לראבר"ש איכא זיקה אלא ס"ל דכל שהשחיטה אינה מקדשת אין השחיטה עושה זיקה אליבא דראבר"ש ולפי"ז א"ש מה שפירש"י דלדידיה לא הוקבעו ויכול לפדותו, ומתבאר מדבריו להלן (דמ"ז ע"א) דהתנופה והשחיטה לא גורמים שלא יוכל לפדותו ולהוציאו לחולין.

עוד הביא המנח"א יסוד הגרי"ז בשי' רש"י דיש חילוק בין "זיקה" ל"הוקבעו" ויסה"ד דזיקה ענינו שדינם להקרב יחד אבל כל שנפקע דין הכבשים להיות כבשי עצרת (וכגון בהקריבן שלא לשמה) יכול להביא הלחם עם כבשים אחרים משא"כ דין קביעות היינו שנעשו לקרבן אחד, ולפי"ז ביאר דהתם שזרק שלא לשמן ופקע דין זיקה שייך רק דין קביעות ובזה שייך פלוגתת רבי ורשב"א האם השחיטה עושה קביעות זו ודו"ק.

**בדין נפרס בלחמי תודה**

**בירור דין נפרס לחמה לפירש"י**

**א.** בגמ' ושחיטה עושה זיקה ורמינהו עד שלא שחטה נפרס לחמה וכו' פירש"י לא ידענא מנלן דמיפסיל לכולהו משום דנפרסה אחת מהם, ונראה בעיני דמלחם הפנים גמר וכו'. משמעות דברי רש"י דהחלה שנפרסה אינה צריכה מקור שהיא פסולה וכ"מ שהוקשה לרש"י מנ"ל דמיפסל "כולהו". וצ"ב דהתינח בלחה"פ כל חלה נעשית בפנ"ע והרי היא כמנחה נפרדת ומה"ט החיסרון בה אינה חיסרון בכולם [ויעוי' בתוס' די"ב ע"ב דלפו"ר הם ב' צדדים בתוס' האם חיסרון אחד בלחה"פ הוא חיסרון בכולם ואכמ"ל] אולם בלחמי תודה דין העשרה אינו אלא לכתחילה ואם אפאם ארבע חלות יצא וא"כ חיסרון באחד הוא חיסרון בכולם. והעירוני לבאר דכוונת רש"י דאעפ"י שמין אחד פסול מחמת שנפרס מ"מ מנ"ל שנפסלו חלות שאר המינים.

אלא שעדיין צ"ב מנ"ל שהפרוס פסול לולי הגזה"כ מלחה"פ, ובדוחק צ"ל דמנ"ל דמיפסל "כולהו" אין הכוונה רק שאר הלחם אלא כל הלחם ואף החלה הפרוסה ולפי"ז גם הפסול פרוס בחלה עצמה נלמד מלחה"פ [ואין מקום גם לקושיה הנ"ל]. והעירוני שבשיעורי הגרי"ד צידד לפרש כן בדברי רש"י אלא שהעיר דמלשון רש"י לא משמע כן.

ואולי ס"ל לרש"י כמו שכתב בשיטמ"ק שהטעם שפרוס פסול משום שאינו ראוי לתרומה ואעפ"י שהמיעוט לפו"ר הוא רק לדיני תרומה מ"מ הוא גילוי מילתא דחלה זו אינה ראויה לתודה אלא דהוקשה לרש"י מנ"ל דכולם פסולות, ובשיטמ"ק כ' דבעי' שיהיו כולם ראויות לתרומה ובשי' רש"י י"ל דלא ס"ל טעם זה וע"כ כ' דלזה צריך ילפותא מלחה"פ.

אלא שהעירוני בזה דהנה לפו"ר כל שלחם אחד פסול אין כאן לחמי תודה הראויים לקרבן תודה ודינו לזרוק לשם שלמים (וכמו שס"ל לרש"י בסוגיין) ובלא"ה כולם יפסלו דאין מי שיתירם ומ"ט הוצרך רש"י ללמוד מלחה"פ.

ואולי י"ל בזה דאם לא היה כל הלחם פסול היה מתקיים דין התודה גם במה שנשאר מהלחם וכל שבשחיטה היה כל הלחם נתקיים נדרו במה שהביא לחם ואין התודה נפסלת במה שאין עמה כל הלחם וע"כ הוצרך רש"י לפרש שכל הלחם פסול. [ויעוי' להלן בדין תודה בלא לחם האם נפסלת ואכמ"ל].

**בשי' הר"מ בדין נפרס לחמה**

**ב.** בר"מ (פי"ב מפסוה"מ הי"ד) כ' תודה שנפרסה חלה מחלותיה כולן פסולות יצאת החלה או נטמאת שאר החלות כשרות, נפרס לחמה וכו' ואם אחר שנשחטה נפרס או נטמא או יצא הדם יזרק והבשר יאכל והלחם כולו פסול וידי נדרו לא יצא, עכ"ל. וכבר תמהו המפרשים בדבריו דלפו"ר רישא דהר"מ איירי לאחר שחיטה [דקודם שחיטה אין כולם פסולות] וא"כ סתרו דברי הר"מ דבתחילת הסעיף כ' דבנטמא ויצא שאר החלות כשרות ובהמשך דבריו כ' דפסולות. [ועי' בזה בליקו"ה ובחזו"א ובכתבי הגרי"ז ואכמ"ל].

ובחזון יחזקאל (תוספתא פ"ח ה"א) ביאר להכריח בדברי התוספתא דילפי' מקרא שאפי' קודם שחיטה כל שנפרס אחד כולם פסולות ולפי"ז ביאר דברי הר"מ כפשוטו דאיירי קודם שחיטה וכוונת דברי הר"מ מקודם לברר החילוק בין נפרס לנטמא ויוצא האם פסול באחד פוסל כולם ואח"כ בירר הר"מ שמ"מ יכול להביא לחם אחר וכו'. ועיי"ש בהשמטות שדקדק כן גם בשי' רש"י שתמה בד"ה נפרס לחמה "מנ"ל דמיפסל כולהו" ואף שאיירי הברייתא שם בנפרס קודם שחיטה וע"כ שפירש"י כהר"מ שיביא לחם אחר היינו יביא כל הלחם אחר ולא יכול להשלים רק הלחם שנפרס.

**בדין תודה בלא לחם**

**ביאור תמיהת הגמ' דמחמת הזיקה תפסל התודה**

**א.** בגמ' ואי ס"ד שחיטה עושה זיקה כיון שהוזקקו זל"ז השחיטה איפסיל ליה לחם תיפסל נמי תודה. ויעוי' בקר"א שהקשה על סוגית הגמ' דאפי' בלא זיקה היתה צריכה הגמ' להקשות דתפסל התודה משום שאין לה לחם. ביאור הדברים דהקר"א ס"ל דביאור סוגית הגמ' שמקריב זאת כתודה לשמה וא"כ תמה שיפסל בלא לחם, ומה"ט חידש דאפי' שחט תודה בלא לחם אינה נפסלת.

אמנם ברש"י להדיא פי' דזרק לשם שלמים ולכאו' הוא משום דס"ל דלא כחידוש הקר"א וע"כ הכריח ששוחט לשם שלמים, אלא דלפי"ז צ"ב מהי תמיהת הגמ' שיפסל משום הזיקה והא עושהו קרבן שלמים ולא תודה. ובכתבי הגרי"ז ביאר כוונת רש"י דאין הכוונה שעוקרו לשלמים אלא עושהו תודה שלא לשמה שאינה צריכה לחם ומה"ט אינה נפסלת בלא לחם [והיינו דלחם מעכב ומה"ט בעי' שיעשהו שלא לשמה ולא יהא בו דין לחם וע"כ אינו נפסל] ומ"מ תמהה הגמ' דכיון שהוא קרבן תודה הרי יש בו זיקה ללחם ויפסל מחמת פסלות הלחם. [ובשי' רש"י א"א לפרש כביאורו דהא תודה לשם שלמים כשרה.]

עוי"ל בביאור דברי הגמ' דמשום שזיקה גורמת פסול ע"כ תמהה הגמ' דהוא סיבה שיפסל התודה ולא יועיל לעוקרו ולעשותו לשלמים (וכ"ה בחזו"א לב, טו) וע"ז הוצרכה הגמ' לחדש דילפי' מקרא דאעפ"י שהיתה תודה בשעת לחמה חוזרת להיות שלמים בלא לחם.

**בדברי התוס' (דמ"ז ע"ב) בביאור סוגיין**

**ב.** ויעוי' בגמ' (דמ"ז ע"ב) שתמהה הגמ' מדינא דברייתא דמצינו דבר שפסול לשמו וכשר שלא לשמו (דהא התודה פסולה לשמה וכשרה שלא לשמה) ודחתה כמסקנת סוגין. ובתוס' שם כ' בזה"ל: דלית ליה סוגיא דלעיל אלא קסבר דשלא לשמה בעי למזרק. מבו' מדברי התוס' שביאר סוגין שזרק לשמה (וכמו שביאר הקר"א) ולפי"ז מבו' מדברי התוס' שתודה בלא לחם כשרה וכל תמיהת הגמ' רק משום הזיקה וכן פירש בעול"ש. [ועי' מש"כ בתוס' שם לתמוה על ביאורו].

אמנם בברה"ז ובצ"ק תמהו על תמיהת התוס' וביארו דכוונתם לתמוה מהסוגיא בדט"ו, ולפי"ז אין ראיה מדבריהם ואדרבא יש ראיה מהסוגיא שם שביארה הברייתא דווקא כשזורק שלא לשמה. ובקר"א שם הביא דברי האחרונים והעיר על דבריהם וכ' לפרש דברי התוס' בפשיטות דלא ס"ל לגמ' שם בהו"א מסקנת הסוגיא כאן, ולפי"ז אין ראיה מדברי התוס' שם מהו נידון סוגין [ועדין יש לעי' בדברי התוס' שם ואכמ"ל].

**דמ"ו ע"ב**

**הביא לחם וכבשים והונפו ואבד הלחם**

**ביאור ספק הגמ' לר"ע ולא לבן ננס**

**א.** בגמ' ואת"ל תנופה אינה עושה זיקה הביא לחם וכבשים והונפו ואבד הלחם והביא לחם אחר איתו הלחם טעון תנופה או אינו טעון תנופה וכו'. והעולה מדברי הגמ' דאליבא דבן ננס ודאי אי"צ תנופה וכל ספק הגמ' דווקא אליבא דר"ע, וצ"ב מהו ספק הגמ' ובמאי תלי לה בר"ע ובן ננס.

וי"ל בזה דזה פשוט לגמ' דא"א לעשות תנופה שוב בכבשים עם הלחם דכיון שהכבשים כבר הונפו א"א שוב להניפם אלא שספק הגמ' אליבא דר"ע האם אותו הלחם יהא בו תנופה בפנ"ע (כמו בבא בפנ"ע), וצד הספק בגמ' שא"א לעשות בו תנופה דשמא כשהלחם בא עם כבשים אין אפשרות לקיים מצוות תנופה בלחם לחוד ומה"ט אין אפשרות להביא לחם בפנ"ע, ולפי"ז י"ל פשוט דאליבא דבן ננס שאין תנופה בלחם בפנ"ע פשוט שא"א לעשות תנופה בלחם לחודיה וע"כ אין יכול לקיים עוד מצוות תנופה בלחם.

**תמיהות על ביאור הנ"ל**

**ב.** ויש להעיר על ביאור זה מהמשך סוגית הגמ' דבאבדו כבשים ודאי מביא אחרים ועושה תנופה ומבו' בתוס' דכוונת הגמ' דמניף אותם שוב עם הלחם, ומבו' דאעפ"י שעשה בלחם תנופה יכול לחזור ולקיים בו שוב תנופה וא"כ מ"ט הכא לא יוכל לחזור שוב ולהניף הכבשים עם הלחם, ויש לחלק בזה בין הכבשים ללחם (עי' בסוה"ד אות ד' בביאור הדברים).

עוד יש לתמוה על ביאור זה כתמיהת הקר"א אמאי פשיט"ל לגמ' דאליבא דבן ננס לא ליבעי תנופה והא לא יהא גרע ממביא כבשים ולחם שיכול להניף זה בפנ"ע וזה בפנ"ע וה"ה הכא יכול לקיים עתה התנופה בלחם בפנ"ע [וכמו"כ קשה לשי' ר"ע מ"ט מספק"ל לגמ' דא"א לקיים מצוות תנופה].

ויעוי' בחזו"א (לב, יח) שצידד לבאר בזה דגם להר"מ דמהני תנופה בזא"ז היינו בדאיכא שניהם בעזרה והכא שבא הלחם השני אחר תנופת הכבשים לא מהני. [ביאור דבריו דגם אם מהני תנופתן בזא"ז אין הביאור שיש כאן ב' קיומי תנופה נפרדים אלא חשיב כאילו הניפן יחד וע"כ בעי' שיהיו שניהם קיימים בעזרה ויניפן בזא"ז][[5]](#footnote-5). ועדיין יש להעיר דיעוי' במנ"ח (מ' ש"ז אות י"ג) שנסתפק דשמא לבן ננס כשהביא כבשים בתחילת היום והוקרבו יכול אח"כ להשלים הקרבן ולהביא לחם (ועי' לקמיה שנברר דבריו בארוכה), ולצד זה ודאי צ"ע מ"ט לא יכול להביא עתה לחם אחר ולהניפו.

עוד העירוני בזה דאי נימא שלא מקיים בזה מצוות תנופה בלחם מ"ט אין צריך להביא כבשים אחרים עם לחם ולהניפן דכמו שיכול להביא שמנים מהם אפי' אחר שחיטה כך יכול להביא אחרים אחר תנופה לקיים המצווה כהלכתה שתהא התנופה עם הלחם. ואולי דאה"נ ונידון הסוגיא בדלית ליה.]

עוד יש לתמוה להסוברים בשי' הר"מ שאין תנופה מחיים של הכבשים עם הלחם מהו ספק הגמ', ואף אם נימא כמו שחידש הגרי"ז דאעפ"י שאי"צ לעשות מחיים מ"מ יכול לעשות מחיים ולקיים בו מצוות תנופה עדיין תקשי דהכא שנתבטלה התנופה מחיים מ"ט לא יקיים התנופה עם הלחם לאחר שחיטה כמו שיכול לקיימו מעיקר הדין. [ויש ליישב דכל שקיים בתנופת הכבשים דין תנופת קרבן היום עם הלחם אין בו שוב דין תנופה זו ודו"ק.]

**ביאור הקר"א בסוגיין**

**ג.** ויעוי' בקר"א שכ' ליישב תמיהתו הנ"ל (הטעם דלבן ננס אי"צ תנופה) וז"ל: כיון דכבר הונפו הכבשים עם לחם אע"ג דנאבד הלחם הלחם השני אי"צ תנופה וכי מיבעיא ליה אליבא דר"ע דאמר לחם עיקר אי צריך להניפן וכו' לכאו' ביאור דבריו דלבן ננס דעיקר התנופה הוא בכבשים היה פשוט לגמ' דסגי בדין תנופת הכבשים במה שהיה עמו לחם בשעת תנופה [ואעפ"י שאח"כ אבד הלחם ומקיים הקרבת העומר עם לחם אחר מ"מ הלחם הראשון גם הועיל לקיום דין תנופת הכבשים שתהא חשובה הבאת כבשים עם לחם], משא"כ לר"ע מסתפקת הגמ' האם כשבא עם כבשים עיקר התנופה הוא בכבשים משום שהם מתירים את הלחם וסגי במה שהונפו עם הכבשים או שמא גם בזה יש דין תנופה בפנ"ע להלחם, ועדיין צע"ט דאי נימא שבטלה תנופת הלחם היאך יהא סגי לבן ננס במה שהונפו הכבשים עם לחם שלא נתקיים בו המצווה. [ואולי כוונתו ג"כ לביאור החזו"א דלהלן].

**ביאור החזו"א בסוגיין**

**ד.** ובחזו"א (לב, יח) ביאר הסוגיא דהצד בגמ' שאי"צ תנופה בלחם משום שנתקיימה מצוות התנופה בלחם הראשון ולחם הבא אח"כ לא בא אלא בשביל לקיים עמו מצות זריקה [וחידוש גדול הוא ששייך לקיים בלחם הראשון רק מצוות תנופה ובלחם השני רק מצוות הקרבה (היינו לזרוק עליו)], ואליבא דבן ננס שהכבשים עיקר היה פשוט לגמ' דשייך אופן זה משא"כ לר"ע שהלחם עיקר נסתפקה הגמ' שמא פקעה תנופה הראשונה כיון שאין כבשים בלא לחם שמתקיים בו מצוה גמורה.

ויש להעיר דלפי ביאור זה הספק של הגמ' דהכבשים נמי יצטרכו תנופה חדשה ולשון הגמ' "אותו הלחם טעון תנופה או לא", ואולי גם לדברי החזו"א אי"ז אלא טעם שתבטל חלק תנופת הלחם שעם הכבשים אולם תנופת הכבשים מצ"ע עדיין קיימת, וצ"ע בזה.

[וקצת יש להעיר מלשון הגמ' "או דילמא כיון דמתירין דידיה כבשים נינהו לא צריך תנופה" דהתינח לב' ביאורים הראשונים ספק הגמ' דשמא הכא אי"צ תנופה (או משום שא"א לקיים תנופה או משום שעיקר התנופה בכבשים וא"א לקיימו בלחם לחודיה) אמנם להחזו"א הצד בגמ' הוא שנתקיים התנופה בלחם הראשון, וצ"ל פשוט דכוונת הגמ' דאם לר"ע כשבא עם הכבשים עיקר התנופה בכבשים ע"כ אי"צ תנופה שניה ודו"ק.]

ולביאורי הקר"א והחזו"א לא תקשי שי' הר"מ משום שספק הגמ' דשמא סגי בתנופה שאם הלחם הראשון אעפ"י שהיה מחיים (כל חד מטעמיה) וע"כ דנה הגמ' דאי"צ תנופה שוב אחר שחיטה ודו"ק.

**אבדו כבשים אחר התנופה**

**ה.** נתבאר בגמ' דאבדו כבשים ודאי לא תיבעי לך דבעי תנופה ופירש"י "כבשים האחרים בעו תנופה וכו'", ובתוס' פירשו "דודאי בעי תנופה בהדי כבשים", הרי שנחלקו רש"י ותוס' בביאור סוגיית הגמ' דלרש"י הצריכה הגמ' תנופה בכבשים ולהתוס' כוונת הגמ' שצריך שוב תנופת הכבשים עם הלחם.

וקצ"ב מ"ש לעיל מוכח באבד הלחם דספק הגמ' דהלחם צריך תנופה ומשמע דהיה פשוט לגמ' דכבשים אי"צ תנופה [ולביאורים הנ"ל הוא מוכרח מסברא, ולביאור החזו"א כבר נתבאר דאף שמסברא לפו"ר שניהם צריכים תנופה מ"מ משמע בגמ' שרק הלחם בעי תנופה].

וצ"ל בזה דבבטלה תנופת הכבשים שהם המתירים היה פשוט לגמ' שצריך תנופה מתחילה להכבשים וללחם וכל נידון הגמ' רק באבד הלחם דבזה דנה הגמ' האם יש מקום לתנופת הלחם לחוד. [ובזה יתיישב גם להביאור הראשון לעיל דנתבאר דכלפי הכבשים היה פשוט לגמ' דא"א לעשות שוב תנופה דמשום שהם עיקר התנופה היה פשוט דא"א לעשות תנופה אחר תנופה ודווקא באבדו הכבשים נתבאר בגמ' (להתוס') שבטלה תנופת הכבשים והלחם ושניהם צריכים תנופה חדשה].

**בדין לחם הבא בפנ"ע**

**בביאור הפשיטות בגמ' דלאכילה קאתיין או לשריפה קאתיין**

**א.** בגמ' ת"ר שתי הלחם הבאות בפנ"ע (היינו אליבא דר"ע) יונפו ותעובר צורתן ויצאו לבית השריפה, מה נפשך וכו' יש להעיר מ"ט פשוט לגמ' שיהא בהם "דין" אכילה או "דין" שריפה כקדשים הא לפו"ר דין הבאתם הוא רק בשביל תנופה וא"כ כל שנתקיימה התנופה ונעשית מצוותן יצאו לחולין (כמו דם אחר זריקה מעיקר דינו מה"ת שיוצא לחולין). וצ"ל דה"ה פשוט לגמ' שתכליתם אינו רק לתנופה אלא הוא כקרבן גמור או לאכילה או לשריפה.

והנה נחלקו אמוראי בגמ' האם דין השריפה המבו' בברייתא הוא מדינא או שעיקר דינו לאכילה אלא שנשרף משום גזירה, ובטעם הגזירה מבו' בגמ' שמא יזדמנו להם כבשים לשנה הבאה ויאמרו וכו'. ויש להעיר מ"ט לא הביאה הגמ' גם בזה הגזירה המבו' בגמ' לאידך מ"ד דהטעם שאין שורפין לאלתר שמא יזדמנו להם כבשים לאחר מכאן וכו' וה"ה הכא אין אוכלים לאלתר שמא יזדמנו להם כבשים וכו'. וצ"ל פשוט דאי משום האי טעמא הא סגי שיאכלו לערב ואין צריכים להשרף. (אלא דיש להעיר דגם למאי דגזרי' שמא יאמרו לשנה הבאה אין הגזירה אלא ביום ואעפי"כ ביטלו דין האכילה לגמרי וא"כ גם אם מצוותו באכילה י"ל הטעם שמא יזדמנו וכו' ואעפי"כ ביטלו האכילה לגמרי, ויש לחלק ודו"ק והעירוני שעמד בזה השפ"א עיי"ש).

**בביאור דין השריפה למ"ד לשריפה קאתיין (לס"ד דרב יוסף)**

**ב.** בגמ' רב יוסף אמר לעולם לשריפה אתיין והיינו טעמא דלא שרפינן לפי שאין שורפים קדשים ביו"ט א"ל אביי מי דמי התם לאו מצוותן וכו' אלא אמר רב יוסף גזירה שמא יזדמנו וכו' לכאו' ביאור השו"ט בגמ' דמתחילה סבר רב יוסף דענין שריפתן הוא כדין שריפת פסולים שאין שורפים אותם ביו"ט ואביי תמה לו דהכא הוא קיום דין מצוותן ודוחים יו"ט כפר ושעיר של יוה"כ ורב יוסף הודה לו וביאר דהטעם משום שמא יזדמנו וכו'.

ויש לתמוה על ביאור זה דהנה בתוס' העירו דלמאי דס"ל לרב יוסף שהאיסור ביו"ט משום שאין שריפת פסולים דוחה יו"ט הגמ' לאקשויי א"כ עוד במוצאי יו"ט לשרפינהו דמנותר לא יליף "מדמסיק צורת הקרבתן", ותמה הגרעק"א דבהו"א שהוא מדין שריפת פסולים יש ללמוד מנותר ולמסקנא שהודה רב יוסף לאביי שקיום דין שריפתן דוחה יו"ט אלא שהוא שורפן ביו"ט משום גזירה שפיר שורפן במוצאי יו"ט.

ויעוי' בעול"ש שכ' שמדבריהם מבו' דאין למדים שאר פסולים מנותר ושפיר שורפים בלילה וכן נקט השעה"מ (פסוה"מ יט, ה) בשי' התוס' בסוגיין (וכן מבו' בר"מ בפסוה"מ (יט, ד) כלפי מה שביאר דבריו הכס"מ), אלא שכבר העיר השעה"מ מדברי התו"כ (פר' צו) דילפי' לכל הפסולים דאין נשרפים בלילה והכריח לשי' התוס' שהוא פלוגתת הבבלי והתו"כ.

אלא שעדיין תמה העול"ש על דבריהם מה ראיה ממסקנא דהתם למאי דרב יוסף הדר ביה דמצוותו בשריפה אולם לההו"א שהוא מדין פסולין שפיר יש ללמוד מנותר שאין שורפים בלילה. ועיי"ש במה שחידש דלמסקנא שריפתן בלילה מחמת שנפסלו (ויבו' להלן) ולפי"ז א"ש הביאו ראיה מהמסקנא (ואכמ"ל). ודבריו חידוש גדול שיש לדון מצוות השריפה כהקטרת קומץ ולא כהקטרת אימורים.

עוד יש לתמוה על הבנת הרעק"א השעה"מ והעול"ש היאך ס"ל בהבנת דברי הגמ' והתוס' דדין השריפה הוא מדין שריפת פסולים שדינו בשריפה [ודנו האם ילפי' מנותר או לא] הא לפו"ר גם לההו"א שאין מצוותו בשריפה מ"מ אין כאן "פסול" אלא שיש לו חיסרון מתיר גרידא וא"כ כל שאין פסולו בגופו תעובר צורתו ויצא לבית השריפה.

וע"כ צ"ל בזה כמ"ש בחזו"א (לב, כא) דגם בהו"א לא סבר רב יוסף דשריפתו מדין קדשים פסולים אלא סבר שאין "מצוות היום" בשריפתו אבל ודאי שדינו כשריפה ואביי חידש שיש בזה מצוות היום, והוסיף החזו"א וז"ל: וזו כוונת תוס' ד"ה לפי דהשתא נמי אין שייך למילף מנותר כיון שאין כאן פסול וראוי לשורפו בלילה וכו' וכוונתו בזה לתרץ תמיהת רעק"א הנ"ל ודו"ק. ועדיין צ"ב לביאור החזו"א מהי הוכחת התוס' ממסקנת הגמ' הא לפו"ר למסקנא הוא ממצוות היום.

**ביאור מצוות שריפתן (למסקנא דרב יוסף)**

**ג.** ומצינו ב' דרכים באחרונים בישוב הסוגיא והתוס', בביה"ל (ח"א סי' ) חידש דגם לההו"א מצוותן בשריפה אלא דרב יוסף ס"ל דאפי' כשמצוותן בכך אין דוחה יו"ט (כמו שעשה דנותר לא דוחה יו"ט) [ביאור דבריו דענין השריפה ודאי אינו כהקטרת אימורים שהוא תכלית הקרבת הקרבן ומה"ט ס"ל לרב יוסף דאף שיש בזה מצוות שריפה מ"מ כה"ג אי"ז דוחה יו"ט], אלא שאביי הוכיח לו דגם מצווה כעין זו דוחה יו"ט וראיה מפרים הנשרפים, ומעתה לפי"ז ביאר דברי התוס' בפשיטות דכוונתם דגם בהו"א אי"ז כפסולי קדשים אלא מצוותן בכך ומה"ט לא שייך ביה כללא דאין שורפים קדשים בלילה.

אמנם בכתבי הגרי"ז ביאר הסוגיא לאידך גיסא עפי"מ שחקר מהו דין שריפת שתי הלחם הבאים בפנ"ע האם הוא משום "שמצוותן" בשריפה או שעיקר דינם לאכילה וכל שאין להם מתיר "דינם" מה"ת לשריפה מחמת שלא הותרו אבל אין מצוותן בשריפה. והכריח הגרי"ז דודאי אין "מצוותם" בשריפה מהמשך סוגיית הגמ' שיש גזירה שמא יזדמנו להם כבשים אחרים ואי נימא שיש בהם "מצוות" שריפה כיון שחל בהם דין זה היאך ישתנה דינם כשימצאו כבשים אחרים וע"כ שדין שריפתם רק משום שאין להם היתר אכילה וכשיזדמנו כבשים אחרים הדר דינם להיות ניתרים ע"י הכבשים לאכילה.

ומעתה א"ש השו"ט דסוגיין דלעולם לכו"ע אין כאן "מצוות" שריפה אלא "דין" שריפה ורב יוסף בהו"א מדמי לה לשריפת פסולים שאין דוחה יו"ט [אולם מ"מ כיון שדינו בשריפה אין בו דין "עיבור צורה"] ואביי פליג דיש לדמות לפרים הנשרפים שדינם בשריפה [ואף שהתם מצוותם בשריפה מ"מ מדמי ליה דאף שעיקר ההקרבה היא הזריקה אעפי"כ גם המצוות שריפה דוחה וה"ה כ"ד שדינו כשריפה אעפ"י שאין "מצוותו" בשריפה].

ולביאור הגרי"ז א"ש הא דהביאו התוס' ראיה ממסקנת הגמ' משום דבין בהו"א ובין במסקנא אין כאן שריפת "פסולים" ואין כאן "מצוות" שריפה, ועלה הביאו התוס' ראיה דהיה פשוט לגמ' דכה"ג אין דין אין שורפין קדשים בלילה ודו"ק.

[העולה מן הדברים דלהרעק"א והעול"ש והשעה"מ בהו"א ס"ל לגמ' ששריפן כעין שריפת פסולים ודחתה הגמ' שיש בזה מצוות שריפה, ולהביה"ל כל הסוגיא ס"ל שיש בזה "מצוות" שריפה אלא שרב יוסף סבר שמצוה זו אינה דוחה יו"ט, ולהגרי"ז אין בזה "מצוות" שריפה אלא דינו לשריפה והשו"ט בגמ' האם בכה"ג יש לדמות לשריפת פר ושעיר שידחה יו"ט].

**זמן שריפתן (למסקנא)**

**ד.** מסקנת הגמ' דלעולם יש בהם מצוות שריפה הדוחה יו"ט כמו פר ושעיר דיוה"כ ויכול מעיקר הדין לשורפן לאלתר ומה שאין שורפים מיד הוא משום שמא יזדמנו וכו', ומה שכתוב בברייתא "תעובר צורתן" היינו צורת הקרבתן. ונחלקו הראשונים בזמן שריפתם, בתוס' (ד"ה צורת) ביארו דממתינים אתם עד הלילה [ולא אחר התמיד משום שקרבנות ציבור אין דוחים עשה דהשלמה], אמנם בשיטמ"ק ביאר דכוונת הגמ' משקיה"ח (ראשונה) כל זמן חמשת מילין שקודם הלילה שאין ראוי להקרבת התמיד ועדיין אי"ז לילה משום דאין שורפים קדשים בלילה.

והנה ביאור שי' התוס' לכאו' פשוטה דס"ל דמהא שמדמי לפר ושעיר של יוה"כ ע"כ שלמסקנת הגמ' מצוותו לשריפה ואין לדמותן לקדשים פסולים שאין נשרפים בלילה אלא אדרבא דמיא לאימורים שנשרפים בלילה וכמו שהביאו האחרונים מדברי הירושלמי (פ"ו ה"ו) דשריפת פרים הנשרפים כשרה בלילה וכן פסק הר"מ (פ"ז ממעה"ק), ואדרבא צריכים אנו לבאר כוונת השיטמ"ק מ"ט לא יהיו נשרפים בלילה.

ובעול"ש (הנ"ל) ביאר עפ"י דרכו דגם למסקנת הגמ' דין שריפתן אינו כדין אימורים שהקטרתן כשרה בלילה אלא כעין הקטרת קומץ שדין שריפתה ביום ונמצא שבלילה יש בזה דין פסוה"מ ולפי"ז א"ש מה דס"ל להשיטמ"ק שיש בזה דין פסוה"מ דאין שריפתן בלילה.

ובמנח"א ביאר דברי השיטמ"ק עפ"י דברי הגרי"ז שאין בהם "מצוות" שריפה אלא "דינן" בשריפה וכה"ג יש לדונם כפסולים שאין שורפים אותם ביו"ט, ולפי זה יסוד פלוגתת השיטמ"ק והתוס' דהשיטמ"ק ס"ל דכיון שאין מצוותו בשריפה יש לדמותו לדין "אין שורפים קדשים בלילה" והתוס' ס"ל דכל שדינו בשריפה אי"ז כשריפת פסולים ולא נתחדש בזה הדין שאין שורפים קדשים בלילה.

**הביא לחם ואח"כ נזדמנו לו כבשים**

**בביאור הטעם שמא יזדמנו להם כבשים**

**א.** נתבאר בגמ' דטעם מ"ד לחם הבא בפנ"ע לשריפה אתי שאין שורפים ביו"ט שמא יזדמנו להם כבשים וכו' בפשטות היה מקום לבאר דברי הגמ' דאם ישרפו הלחם לא יוכלו לקיים דין הבאת כבשים בפנ"ע (לר"ע שאין כבשים באים בלא לחם). אמנם במנ"ח (מ' ש"ז אות י"ג) נסתפק בבא לחם בפנ"ע והניפם ונשרפו ואח"כ נזדמנו לו כבשים האם מקריבים אותם, ולהצד שמקריבים אותם צ"ב מה החשש שמא יזדמנו הא יקיים מצוות הכבשים. עוד יש לדחות ביאור זה דיעוי' בחזו"א (לב, יט) שחידש דגם אחר שנשרף הלחם אם נזדמנו כבשים מביאים כבשים ולחם אחר ומניפים וא"כ לא בטלה מצוות הכבשים.

וע"כ ביאור הגזירה כמו שמבו' ברש"י דמשהינן כדי שיבואו כבשים ויונפו עמהם ויאכלו והיינו שעיכוב השריפה כדי שיהא אפשרות שלא יצטרכו לשורפם ויאכלו. [וציינו לשו"ת חבצלת השרון ח"א או"ח סי' מ' שהביא ראיה מפירש"י לפשוט ספק המנ"ח דמבו' מדבריו דאי"צ הלחם כדי להביא כבשים אלא רק כדי להביא עמו הלחם ולהניפם יחד, ולהנתבאר שמא ס"ל לרש"י כהחזו"א דבלא"ה יכל להביאם עם לחם אחר וע"כ הוצרך רש"י לבאר הטעם לצורך אכילת הלחם. אמנם לכאו' יש ראיה לפשוט ספק המנ"ח ממשמעות דברי רש"י שצריך להניפם שוב יחד.

**בתמיהת האחרונים היאך יחול דין חדש בלחם**

**ב.** אלא דבעיקר פירש"י בסוגיא שמביאים כבשים ומניפים שוב הלחם עמו ואוכלים אותו יעוי' לעיל שהבאנו לתמוה דאם חל בהם מצוות שריפה היאך יחזור ויביא כבשים ויניף וישנה דינם שיהא בהם דין אכילה, והכריח מהא הגרי"ז שדין השריפה אינה מצוות שריפה וכמו שנתבאר באריכות. היוצא לפי"ז דלמ"ד שתי הלחם הבאות בפנ"ע לאכילה קאתיין לא יהא אפשר להביא כבשים אחרים ולהניף עם הלחם כיון שכבר חל בהם היתר אכילה.

[עוד ציינו בזה להחזו"י שגם נקט כך מטעם אחר דלמ"ד מצוותן בשריפה לא נגמרה מצוותן עד השריפה ומה"ט כל שעדיין לא נשרפו יכול לשנות דינם לתנופה עם הכבשים ולהתירם באכילה משא"כ למ"ד לאכילה קאתו כבר חל בהם דין אכילה].

אמנם העיר המנח"א (עמ' שכ"א) דמהמנ"ח הנ"ל שנסתפק בנאבד או נשרפו האם יביא כבשים אחר שקיים דין הלחם מבו' דבלא נאבדו פשיט"ל שיכולים לבוא עם הכבשים אף שקי"ל דלאכילה קאתו ומבו' דגם להאי מ"ד שייך שיבואו שוב עם הכבשים, ובביאור הדברים צ"ל כמ"ש בחזו"א (לב, יט) שעמד בהערה זו וביאר וז"ל: ואע"ג דהוקדשו הלחם בדין לחם הבא בפנ"ע מ"מ אפשר להניפן פעם אחרת ולשחוט עליהם הזבח שאין לחם הבא בפנ"ע קרבן אחר אלא קרבן לחם הבא בפנ"ע מישך שייך בלחם הבא עם הזבח אלא בזמן שבא בפנ"ע הוי כמחצית של קרבן הגמור וכו' והלכך כשמזדמן כבשים שפיר זוקקים ללחם עם הכבשים אע"ג שכבר הניף אותם וכבר הוחלטו לשריפה וכבר נעשה מצוותם וכו' עכ"ל.

**הביא כבשים ואח"כ נזדמן לו לחם (לר"ש בן ננס)**

**ג.** במנ"ח שם נסתפק עוד האם לבן ננס כשהביא כבשים בבוקר וקרבו ואח"כ נזדמן לו לחם האם יביא עתה שתי הלחם להשלים קרבן היום [ולכאו' ספיקו רק אליבא דבן ננס משא"כ לר"ש הטעם שאין מביא לחם שאין מי שיתירנו וזה שייך גם כה"ג]. והגרי"ז הביא ראיה לנידון זה דהנה דנה הגמ' "כבשים הבאים בפנ"ע וכו'" ופירשו רש"י ותוס' שנידון הגמ' דווקא לר"ע ואי נימא דלבן ננס מביא לחם א"כ שייך ספק הגמ' גם לר"ש בן ננס [דכל שעתה אין הכבשים מתירים אותו שייך גם לדידיה ספק הגמ' האם מתיר את עצמו או שדינו לשריפה] ומהא שביארו הראשונים ספק הגמ' רק לר"ע ע"כ דלבן ננס לא בא הלחם כלל בלא הכבשים.

אלא דיש להעיר דכ"ד הגרי"ז הם לשיטתו שנידון הגמ' שיהא לשריפה היינו שמצוותו לאכילה אלא דמחמת שאין לו היתר דינו לשריפה, אולם לפי"מ שנקטו האחרונים שלר"ע בבאים בפנ"ע "מצוותו" בשריפה כ"ז שייך דווקא לר"ע ולא לר"ש בן ננס ומה"ט ביארו רש"י ותוס' הנידון דווקא לר"ע.

**דמ"ז ע"א**

**האם לראבר"ש גם השחיטה מקדשת**

**א.** בגמ' ת"ר כבשי עצרת אין מקדשים את הלחם אלא בשחיטה כיצד וכו' ראבר"ש אומר לעולם אינו קדוש עד שישחוט לשמן ויזרוק דמן לשמן. יש לברר האם לראבר"ש רק הזריקה מקדשת או שגם השחיטה מקדשת מקצת מהקדושה. ולפו"ר מהא דצריך גם השחיטה מוכח שגם השחיטה מקדשת, וכ"ה ריהטת הגמ' בפסחים (די"ג ע"א) שביארה סברת רשב"א דשני דברים המתירים אין מעלים זה בלא זה ומשמע דשניהם מקדשים.

אמנם יעוי' ברש"י (ד"ה הכל מודים) שכ' "ואי לא הוי לחם בשעת שחיטה לא מקדשא ליה זריקה" עכ"ל משמע שהזריקה מקדשת והשחיטה היא תנאי גרידא שהזריקה תקדש, וכ"ה לשון התוס' (ד"ה בקונטרס) דלראבר"ש שחיטה לא מהני מידי. ויש להעיר דהשחיטה ג"כ מקדשת, וא"ש לשון הגמ' דהשחיטה והזריקה שניהם מקדשים.

ויעוי' להלן בתוס' (דמ"ח ע"א ד"ה הא) שנסתפקו בזה האם השחיטה לא מקדשת או שיש קצת קדושה, ובקר"א שם תמה על דבריהם דודאי אין שום קדושה מהא דיכולים לפדותו, ומאידך הרעק"א שם ס"ל לתמוה על דברי התוס' היאך דנו שאין השחיטה מקדשת והא להדיא אמרי' בדמ"ז ע"א דהכל מודים שצריך שיהא הלחם בשעת שחיטה, וכמו"כ יש לתמוה כנ"ל מהסוגיא דשני דברים המתירים וכו'.

ושמעתי לבאר בזה דגם להצד בתוס' שאין השחיטה מקדשת כלום היינו רק שאחר השחיטה לא חל שום קדושה אולם בזריקה הקדושה חלה מכח השחיטה והזריקה ולפי"ז אין מקור מסוגית הגמ'.

**הטעם דמהני לראבר"ש כל העומד להזרק**

**ב.** והנה כ' בתוס' (ד"ה עד) דאליבא דראב"ש מהני כל העומד להזרק כדי שיחול הקדושה אחר הקבלה, וצע"ט דאם הזריקה פועלת הקדושה היאך מועיל בזה כל העומד, ובכתבי הגרי"ז ביאר בזה דס"ל לראבר"ש דהשחיטה והזריקה כ"א לחודיה יש לו כח לקדש אלא שב' דברים המתירים אין מעלים וכו' היינו שאחד מעכב את חבירו, ומה"ט כל שעומד להזרק אין הזריקה מעכבת על השחיטה מלקדש.

והעירו דלפי"ז יתבאר מסוגיית הגמ' דלאביי אליבא דלראב"ש השחיטה מקדשת טפי מרבי, דלראב"ש השחיטה לחודה יש לה כח לקדש (ומה"ט אחר קבלה מתקדש לגמרי מדין כל העומד להזרק) ואליבא דרבי ע"י השחיטה קדוש ואינו גמור ודו"ק.

**דמ"ז ע"א**

**שחטן לשמן וזרק דמן שלא לשמן**

**תמיהות על פי' קמא ברש"י**

**א.** בגמ' שחטן לשמן וזרק דמן שלא לשמן הלחם קדוש ואינו קדוש דברי רבי ראבר"ש אומר לעולם אינו קדוש עד שישחוט לשמן וכו' מאי קדוש ואינו קדוש אביי אמר קדוש ואינו גמור ורבא אמר קדוש ואינו ניתר וכו'. פירש"י (בלישנא קמא) דלכו"ע אין השחיטה מקדשת קדוה"ג ופלוגתתם האם השחיטה קידשה לדמי שתי הלחם דלרבא השחיטה קידשה לגמרי וע"כ יכול לפדותה ויוצא לחולין ולאביי אין השחיטה מקדשת לגמרי וע"כ לא תפיס פדיונו בקדושת שתי הלחם ויכול לשנות המעות לשאר קרבנות ציבור. [ביאור הדברים לפו"ר דמקודם השחיטה יש לשתי הלחם קדושת "דמי הלשכה" והשחיטה מקדשת אותם להיות קדושת "דמי שתי הלחם" ופלוגתת אביי ורבא האם השחיטה קידשה לגמרי (ועי"ז הדמים קדושים בקדושת שתי הלחם ולא לשאר קרבנות) או לא קידשה לגמרי וע"כ עדיין יש בהם רק קדושת דמי הלשכה וראויים לשאר קרבנות.] ותמה הקר"א מ"ט לא תפיס פדיונו אפי' קודם השחיטה (היינו שיהא במעות קדושת שתי הלחם) הא הקדישם להדיא לדמי שתי הלחם.

עוד יש לתמוה דהנה מדוקדק מרש"י דמלבד מה שלא נתפס על המעות קדושת שתי הלחם עוד חידש אביי שאין הלחם יוצא לחולין וצ"ב מ"ט. ויעוי' בתוס' שהביא דוגמא לפירש"י דלא תפיס פדיונו מחמת שלא אלימא קדושתה, אלא שעדיין צע"ט דהתם אין נתפס הפדיון כלל משא"כ הכא מבו' ברש"י שנתפס הקדושה במעות אלא שיכול לשנות לשאר קרבנות והדברים צ"ב טובא דהא אין כאן קדוה"ג וכלפי הקדו"ד אם לא הועיל הפדיון שיהיו המעות חולין ואם הועיל הפדיון שהלחם יצא לחולין.

עוד תמוה טובא המשך הסוגיא שתמהה בשלמא לרבא היינו דאיכא וכו' ביאור דברי הגמ' (לפי' קמא ברש"י) דלראבר"ש שאין השחיטה מועלת לקדש לא תפיס פדיונו (וכמו שנתבאר לעיל אליבא דאביי) וא"כ לרבא איכא בינייהו אם יוצא לחולין ולאביי תמהה הגמ' מאי בינייהו הא לתרוייהו אין יוצא לחולין. וצב"ט הא לראב"ש שלא הועילה השחיטה לקדש כלל נשאר בו הקדושת דמים ויכול לפדותה ולהוציאה לחולין (ועי' ברש"י שכבר עמד בזה לתמוה על פי' זה). ולכאו' מוכרח לביאור זה דגם לראב"ש הועילה השחיטה במקצת ומה"ט לא תפיס פדיונו, אלא שצ"ב הדברים וכמו שתמהנו לעיל.

עוד צ"ב המבו' בגמ' "איכא בייניהו לאיפסולי ביוצא" והיינו דלרבי נפסל ביוצא משא"כ לראב"ש, ותמוה טובא הא נתבאר לפי' זה דודאי לא חלה קדושת הגוף אלא רק קדושת דמים (ומה"ט אפי' לרבא שייך פדיה ויוצא לחולין) וא"כ היאך קדושת דמים תפסל ביוצא.

**ביאור ל"ב ברש"י**

**ב.** עוד הביא רש"י גירסא להיפך דלאביי תפיס פדיונו ולרבא לא תפיס פדיונו, וביאר הדברים דלרבא חלה ע"י השחיטה קדוה"ג ולא תפיס פדיונו ולאביי השחיטה קידשה במקצת שלא יצא לחולין אבל לא קידשה לגמרי שלא יתפסו המעות בקדושה. ותמיהת הגמ' היא דאליבא דרבא א"ש פלוגתת רבי וראב"ש האם תפיס פדיונו (דלרבי חל קדוה"ג ולא נתפס הפדיון משא"כ לראב"ש) משא"כ לאביי מאי בינייהו הא לשניהם תופס הפדיון. וכבר תמהו התוס' דגם לאביי טובא איכא בייניהו דלרבי תפיס פדיונו ואין יוצא לחולין ולראבר"ש יוצא לחולין. [ולעיל תי' התוס' דלא נקטה הגמ' נפק"מ זו משום שהוא מחמת התנור ואי"ז שייך לפלוגתתם אולם לפירש"י שהוא מכח השחיטה איכא בייניהו טובא].

ובהג' ראמ"ה תי' בזה דע"כ מה שלא יוצא לחולין לרבי הוא רק מדרבנן וע"כ חיפשה הגמ' נפק"מ כלפי הדאורי' כיון דבקראי פליגי, ולפי"ד יש להעיר טובא גם על לישנא זו דמדאורי' יוצא לחולין ונפסל ביוצא ודו"ק.

ויעוי' בקר"א שביאר בזה דכוונת תמיהת הגמ' לברר לאיזה דין חל קדוה"ג במקצת אליבא דאביי אם מועלת בו פדיון ובזה גופא ביארה הגמ' דמועיל הקדוה"ג לענין פסול יוצא. [ועיי"ש שכ' דלפי"ז מצינו דינים הפוכים בין דין פדיון לפסול יוצא דבקדוש בקדושת כלי אין לו פדיון ואין נפסל ביוצא ובקדוש במקצת ע"י שחיטה יש לו פדיון (עכ"פ לתפוס דמיו) ונפסל ביוצא, וביאור הדברים דכל שיש בו מקצת קדוה"ג ע"י עבודה נפסלת קדושה זו ביוצא].

**ביאור הנפק"מ בגמ' לל"ב דרש"י**

**ג.** נתבאר בגמ' הנפק"מ לפסול יוצא ופירש"י דלרבי מיפסל ולא יהא כשר לשחוט עליו כבשים אחרים משא"כ לראבר"ש. ויש להעיר טובא דהנפק"מ בין רבי לראבר"ש ביצא אחר שחיטה קודם זריקה אם ראוי לשחוט עליו כבשים אלו, וצ"ל דס"ל לרש"י שהנפק"מ בגמ' היא ב"שחט לשמה וזרק שלא לשמה" וכה"ג לא שייך נפק"מ בדין הלחם כלפי כבשים אלו וע"כ פירש דהנפק"מ כלפי כבשים אחרים. אלא שצע"ט דהא נזקקו להכבשים בתנופה ובשחיטה ויפסלו בזריקה שלא לשמה. וכבר נתבאר לעיל (בדמ"ו ע"א) דבזריקה שלא לשמה י"ל שנפקע הזיקה ולפי"ז א"ש שראויים לכבשים אחרים.

ובתוס' כ' לקיים גירסא זו ברש"י ולדידהו שבזריקה שלא לשמה אין ראוים לכבשים אחרים מחמת הזיקה יהא מוכרח דכוונת הגמ' ליצאו אחר שחיטה קודם זריקה אם ראויים לכבשים אלו, והוסיפו התוס' בסו"ד "והשתא איכא ביניהו וכו'", וכוונתם דבלחמי תודה שהלחם נאפה בתנור חול איכא בינייהו האם יוצאים לחולין אולם בשתי הלחם שהתנור מקדשם ע"כ כל הנפק"מ רק לגבי להפסל ביוצא ועדיפא ליה לגמ' להביא הנפק"מ בשתי הלחם גופייהו.

**שחטן לשמן וזרק דמן שלא לשמן אותו הלחם מהו באכילה**

**בירור נידון הגמ' שהלחם יהא ניתר בזריקה של"ש**

**א.** בגמ' כבשי עצרת ששחטן לשמן וזרק דמן שלא לשמן אותו הלחם מהו באכילה, ותמה השיטמ"ק דהא הכבשים לא עלו לשם חובה וכל שאבדו הכבשים אבד הלחם ותי' דמה שאבד הלחם היינו דאין ראוי להצטרף לקרבן אחר אולם דנה הגמ' דשמא עכ"פ יהא בו היתר אכילה כגופיה דזיבחא. אלא שעיקר נידון הגמ' חידוש הוא דלכאו' התינח כבשי עצרת עצמם אף שלא עלו לחובת היום מ"מ דין הקרבתן ואכילתם כעין נדבה אולם שתי הלחם כל שאין באים לחובת היום אין שייכים להקרבן ומה יתירם באכילה, ויעוי' בחזו"א (לב, כט) שעמד בזה וביאר דנידון הגמ' שבשתי הלחם השחיטה גורמת שהם כגופיה דזיבחא וכל שהקרבן יש בו היתר אכילה גם הלחם הבא עמו ניתר באכילה. [אלא שהוסיף החזו"א דלמאי דקי"ל שאין הלחם ניתר ע"כ אין השחיטה קובעת שיהיו ממש כחלק מן הזבח אלא צריך גם הזריקה (וכמו שיבו' להלן) וכל שהזריקה שלא לשמה אין זריקה זו מצריכה לחם (ודינו נשחטו שלא לשמו שאין שחיטה זו מצריכה לחם)].

**ביאור דמיון הגמ' לזריקת פיגול בלחם היוצא**

**ב.** נתבאר בגמ' דאי נימא דלדר"ע זריקה מועלת לקבוע הלחם שיצא בפיגול ה"ה מהני לדידיה זריקה שלא לשמה להתיר לחם באכילה, ותמה הקר"א דיש לחלק טובא ביניהם דכ"מ שזריקת פיגול מועלת ללחם לקובעו בפיגול משום שאינה עוקרת שם הזבח משא"כ זריקה שלא לשמה שעוקרת שם הזבח (שאין ראוי לחובת היום) ואין מצריכה לחם היאך תתיר הלחם.

וביאר הקר"א דאין ראיית הגמ' מהא דזריקת פיגול שהיא פסולה מועלת ללחם אלא הראיה מהא דזריקה מועלת ללחם אעפ"י שכבר נפסל ביוצא דמהא יש ללמוד שהלחם כגופיה דזיבחא ומה"ט אעפ"י שכבר נפסל כיוצא עדיין הזריקה עולה עליו.

[ביאור הדברים דהנה נתבאר שיסוד ספק הגמ' היה האם השחיטה גרמה שהלחם יהא כגופיה דזיבחא דמה"ט הזריקה תתירנו אעפ"י שאינה עולה לחובת היום, ומעתה הכרח הגמ' דאליבא דר"ע דמהני הזריקה ללחם שיצא מוכרח דע"כ השחיטה קבעה את הלחם להיות כגופיה דזיבחא ורק מה"ט מועילה להלחם אעפ"י שנפסל ביוצא, ומה"ט כל שנשחט לשמה והואיל לגרום שהלחם נעשה כגופיה דזיבחא גם אם יזרוק שלא לשמה הזריקה תתירנו].

ועד"ז ביאר הגרי"ז קצת באופ"א דאליבא דרשב"א ורבי לא נגמר הקדושה עד הזריקה [וגם לרבא דקדוש ואין ניתר חיסרון ההיתר בזריקה שלא לשמה הוא משום חיסרון הקדושה עיי"ש הכרחו לזה], והביאה הגמ' ראיה מר"ע דע"כ לדידיה הקדושה נגמרה בשחיטה דאל"ה כיון שהלחם יצא ואין הוא בעזרה אין יכול להתקדש בזריקה. [נמצא לפי ביאורים אלו דעיקר נידון הגמ' להוכיח מהא שמועלת הזריקה ליוצא ולא משום הזריקת פיגול כלל אלא דהנפק"מ שתועיל הזריקה ליוצא הוא כלפי לקובעו בפיגול].

ובאמת יש לדקדק בדברי הגרי"ז מהא שהוכרחה הגמ' בביאור זה לבאר דברי ר"ע באופן שהלחם היה אבראי (ורק למסקנא דוחה הגמ' שהיה בראי] ואי נימא שהחיסרון מחמת שאין הזריקה מועלת ללחם שיש בו פסול יוצא א"כ ה"ה כשנפסל ונכנס לפנים.

אלא דיש להעיר לאידך גיסא שאם הביאור כהגרי"ז מ"ט הוצרכה הגמ' לשנות פלוגתתם דנחלקו בפלוגתת רבי וראבר"ש ומה"ט פלוגתתם האם יש פסול יוצא הא גם בלא"ה יכלה הגמ' לתרץ דאיירי כשנכנס לפנים והזריקה יכולה לקדשו אלא שנחלקו אם זריקה מועלת לפסול יוצא. עוד יש לתמוה על ביאור הגרי"ז דנמצא לפי"ד דלמאי דקי"ל כרבי והלחם בחוץ אין שייך שיקבע בפיגול ובר"מ פסק כרבי ואעפי"כ כ' דכשהלחם בחוץ מהני הזריקה לקובעו בפיגול. [ועי' במנח"א במה שהאריך ליישב בזה].

ועדיין יש להעיר היאך יש חיוב פיגול לר"ע הא כיון שהלחם פסול משום יוצא חשיב אבד הלחם וכל שאבד הלחם אבדו הכבשים משום זיקה ונמצא שלא קרב המתיר כמצוותו והיאך הזריקה תביא לידי פיגול. וי"ל עפ"י המבו' בתוס' דמ"ו ע"א דלמ"ד זריקה מועלת ליוצא מועלת הזריקה להחשיבו כמקיים נדרו (אף שהלחם פסול באכילה מ"מ הזריקה עלתה עליו אלא שיש בו פסול צדדי) וה"ה הכא אם זריקה מועלת ליוצא חשיב שהביא לחם לחובת היום (ומועיל לחם זה להתיר חדש במקדש) אלא שהלחם פסול גרידא וא"כ אין כאן אבד הלחם ולא אבדו הכבשים.

אלא שצע"ט דברי התוס' דהא נתבאר בסוגיין דאליבא דרשב"א ורבי ל"מ הזריקה ליוצא להתיר הלחם וכל ספק הגמ' היה דווקא לר"ע [וגם לדידיה ביארה הגמ' דלקולא לא אמרי'] וא"כ היאך ביארו התוס' דאם זריקה מועלת ליוצא מהני הזריקה ללחם, ובאמת בשיטמ"ק שם ביאר דגם למ"ד דזריקה מועלת ליוצא מ"מ אינה מועלת ללחם שאינו מגופיה דזיבחא ודלא כשי' התוס', ודברי התוס' צ"ב. [ועי' בזה בחזו"א (לב, כד) ועוד עי' מש"כ בזה בקמא סי' כ"ו].

אמנם עדיין צ"ע לשי' הר"מ שס"ל דאפי' למאי דקיי"ל זריקה מועלת ליוצא מ"מ ידי נדרו לא יצא ולפי"ז הכא אין מקיים בלחם חובת היום ומ"ט לא יחשב כאבד הלחם שאבדו הכבשים. ואולי צ"ל בשי' הר"מ דשלא לשמה לא חשיב כ"אבד" דאף שאבד מלקיים בו מצוות היום מ"מ לא אבד מלקיים בו דין הקרבן (דהא זריקה מועלת ליוצא) וע"כ יכול לזרוק עליו ועל הכבשים ולקבוע בו דין פיגול.

**ביאור דחיית הגמ' לחומרא אמרי' וכו'**

**ג.** סברת הגמ' לחלק בין קולא וחומרא להנ"ל צ"ב טובא, דלפי מה שהוכיחה הגמ' דהוא כגופיה דזבחא ע"י השחיטה מ"ט לא תועיל בו הזריקה לענין להתירו באכילה. ואולי כוונת הגמ' לחלק בין זריקה המועילה לפסול לזריקה המועלת להתיר דאף שהשחיטה הועילה לקבוע הלחם להיות כחלק מן הקרבן שעי"ז תועיל בו הזריקה לקובעו בפיגול מ"מ אין מועילה קביעות זו לענין שגם זריקה שלא לשמה תתיר את הלחם. [ועי' בשיטמ"ק במש"כ להכריח דמועיל בעלמא גם לקולא להוציאו מידי מעילה וע"כ ביאר דכוונת הגמ' דבזריקה שלא לשמה אין מועיל רק לחומרא ולא לקולא. ומבו' מדבריו דעכ"פ באופן דסוגיין לא מהני גם להוציאו מידי מעילה (משום שהוא קולא) ומבו' שאין סברת הגמ' כמש"כ אלא הכוונה דאעפ"י שהשחיטה לא הועילה לעשותו כגופיה דזיבחא לענין להוציאו מידי מעילה ולהתירו באכילה מ"מ סגי בדרגת קרבו כל מתיריו בכה"ג כדי לקובעו בפיגול, ועדיין צ"ב.

אלא דעדיין יש לעמוד על ביאור דברי הגמ' לשי' הגרי"ז דהנה יש חילוק גדול בין ספק הגמ' לביאור החזו"א מביאור הגרי"ז דלביאור החזו"א הנידון בגמ' במה השחיטה מועלת לאגד את הלחם עם הקרבן שיהא כגופיה דזיבחא [ונפק"מ לגבי פיגול, להוציאו ממעילה, ולהתיר הלחם באכילה] ובזה חילקה הגמ' דלקולא לא הוי כגופיה דזיבחא, אמנם לביאור הגרי"ז כל ראיית הגמ' היתה להוכיח שנגמר הקידוש בשחיטה וכיון שכן שייך האיבעיא האם זריקה שלא לשמה מתרת בשר באכילה [דשמא כמו ששחיטה וזריקה שלא לשמה אין מקדשים כך אין מתירים או דילמא לא], ומעתה כל שיש ראיה שנגמר הקידוש בשחיטה שייך הספק האם מתירו באכילה וצע"ט לפי"ז תי' הגמ' "לחומרא אמרי' לקולא לא אמרי'" הא כלל לא היה הנידון לדמות פיגול להיתר אכילה ע"י זריקה שלא לשמה, וצ"ב.

**דף מ"ז ע"ב**

**שחטן לשמן ואבד הלחם מהו שיזרוק דמן של"ש**

**בסתירת הסוגיות האם זיקה "פוסלת"**

**א.** בגמ' כבשי עצרת ששחטן לשמן וכו' א"ל יש לך דבר שאינו כשר לשמו וכשר שלא לשמו וכו'. ותמה הרעק"א הא לעיל פשיט"ל לגמ' דהזיקה גורמת דכשאבד הלחם איפסיל ליה תודה (לולי סברת תודה איקרי שלמים) וא"כ בכבשי עצרת יפסל מטעם זיקה. [והוסיף הגרעק"א דכבר עמדו בזה התוס' (ד"ה והרי) בדבריהם "והמקשה היה יכול להקשות וכו'" אבל לא ביארו מאי מיבע"ל לגמ' הא ודאי פסול כדמקשינן לעיל].

ובעול"ש מבו' (בשי' התוס') דהסוגיא לעיל איירי ששחט לשם תודה ובזה סוברת הגמ' שהזיקה פוסלת משא"כ בסוגיין שזורק שלא לשמה בזה הוצרכה הגמ' לסברא חדשה, ובזה ביאר כוונת דברי התוס' שכ' "דלית ליה סוגיא דלעיל אלא דקסבר דשלא לשמן בעי למזרק" והיינו דהסוגיא לעיל סוברת שזרק לשמה ומה"ט דנה שזיקה תפסול אולם הסוגיא כאן סוברת דאיירי שזורק שלא לשמה ומה"ט דנה דאעפ"י שאין פסל זיקה מ"מ יהא חיסרון מדין אין לך דבר וכו'.

אלא שדבריו צע"ט דא"כ היאך כ' התוס' בהמשך דבריהם "והמקשה היה יכול להקשות וכו'" הא לדבריו הכא דאיירי שלא לשמה אין לפסול משום זיקה וכמו שחילקו התוס' בתחילת דבריהם בין הסוגיות.

ובקר"א ובטה"ק תירצו דהסוגיא לעיל אתיא כפשיטותא דר' זירא יש לך דבר שכשר לשמו ונדחה וכו' ולפי"ז איפשיטא בעיא דר' ירמיה ואסור לזרוק אפי' שלא לשמו, ומש"כ התוס' "דלית ליה ההיא הסוגיא דלעיל" כוונתם כמו שביארו אחרונים הנ"ל באופ"א (וכמו שנתבאר לעיל דמ"ו ע"א עי"ש). [והוא קצת דוחק מלשון הגמ' לעיל "כיון דהוזקקו זל"ז בשחיטה איפסיל ליה לחם תיפסל נמי תודה" ומשמע שהזיקה "פוסלת", ולהנתבאר אי"ז משום פסול זיקה אלא משום שפסול לשמה ואין לך דבר וכו'].

אלא דבאמת יש לתמוה טובא מ"ט אין פסול משום הזיקה. וע"כ צ"ל בזה דכל דין הזיקה היינו כשעומד למצוותו אולם כשעושה בו דין זריקה שלא לשמו ומעמידו להקרבה שאינה צריכה לחם אין הזיקה פוסלתו מלעמוד להיות כשלמי נדבה ולא כקרבן הבא לחובת היום עם הלחם.

ויש להעיר טובא דלכאו' בסברא זו נחלקו רש"י ותוס', דהנה ברש"י (דע"ב ע"ב) כ' שכל שלא הוקבעו יכול לשנות הלחם לזבח אחר אם זרק שלא לשמו, ותמהו התוס' (דמ"ו ע"א סד"ה ואיזו) דלאחר הזריקה אין יכול לשנותו לזבח אחר אפילו בשלא לשמן, ונתבאר לעיל ביאור הגרי"ז בשי' רש"י דכל שנעשה שלא לשמו אין זיקה ויכול ליקח לזבח אחר ולכאו' הוא כסברא הנ"ל והתוס' פליג עלה וא"כ היאך יבארו התוס' דינא דסוגין.

וצ"ל פשוט דיש חילוק בין הכבשים להלחם, דודאי מודי התוס' שהכבשים עצמם שנעשו שלא לשמה אין הזיקה פוסלתם מחמת שיצאו לדין הקרבה חדש וכל תמיהת התוס' בדמ"ו על שי' רש"י דמ"מ אין זו סיבה שהלחם יוכל להיות לזבח אחר [וכן מתבאר בשיטתם להלן דף מ"ח ע"א ד"ה מושך שנים עיי"ש]. ובזה חידשו האחרונים בשי' רש"י דגם הלחם תלוי בדין הכבשים שאם אין עומדים להמצוה אין הם זקוקים לו אולם לגבי הכבשים סוגיא ארוכה היא כאן שאין הזיקה פוסלת שלא לשמה, ומה שבסוגיא לעיל לגבי תודה פסול ביארו האחרונים שהוא מדינא דסוגין.

**הכרח בשי' הר"מ דלא כהנ"ל**

**ב.** אמנם עדין תיקשי שי' הר"מ (פ"ז מפסוה"מ) שפסק בסוגין שהוא ספק וע"כ דלא ס"ל כביאורי הקר"א והטה"ק דהסוגיא בדמ"ו לבתר פשיטותא דר"ז דא"כ איכא סתמא דגמ' לעיל כסברת אין לך דבר שכשר לשמו. וע"כ צריך לחלק להר"מ בין כבשי עצרת לתודה עפ"י סברת הגרי"ז הנ"ל גם כלפי הכבשים עצמם דכל דין זיקה היינו שהוזקקו לקיום דינם להיות קרבים יחד אבל כל שהפקיע דין השלמי עצרת שבהם ואין מחייבים לחם ל"ש זיקה, ולפי"ז א"ש שדווקא תודה דלעולם תודה היא החייבת לחם בזה סוברת הגמ' דהזיקה היא סיבה לפסול ולא מהני מה שיעשהו לשם שלמים (לולי הגזה"כ דהתם) אולם בשלמי עצרת כל שיעשהו שלא לשמה יפקיע דין זיקתו וע"כ בזה לא שייך שהזיקה תפסול את הכבשים והוצרכה הגמ' לסברא חדשה "אין לך דבר שכשר לשמו וכו'", ויסה"ד כבר כ' בחזו"א (ל"ב, ט"ז) וביאור דבריו כמש"כ. [אלא דיש להעיר דלעיל בגמ' מבו' דאין זריקה שלא לשמה מפקיעה הזיקה. ועי' מש"כ שם מהחזו"א דלמסקנא אי"ז כן ולפי"ז א"ש ודו"ק.]

ויש לדקדק כביאור זה בדברי התוס' דכל דבריהם "והמקשה היה יכול להקשות וכו'" כתבו רק על תודה ולא על כבשי עצרת וע"כ דכלפי כבשי עצרת מודו התוס' דכשעושה אותם שלא לשמה אין הזיקה פוסלתם ורק בתודה כ' התוס' שיכלה הגמ' להקשות כמו שהקשתה לעיל שהזיקה תפסול אותם ודו"ק.

**בביאור דברי התוס' שדינא דסוגין אחר שחיטה**

**ג.** והנה עמדו התוס' על ספיקא דר' ירמיה דהא לעיל ס"ל דאם תנופה עושה זיקה אבד הלחם אבדו כבשים ומ"ט הכא מספק"ל שיש לו תקנה לזרוק שלא לשמה, וביארו התוס' דקודם שחיטה ודאי פשיט"ל לגמ' דאין עושים לכתחילה שלא לשמה ודווקא אחר שחיטה מספק"ל. ויש להעיר טובא דאעפ"י שאין להם תקנה בשחיטה שלא לשמה מ"מ מבו' בברייתא להלן (דמ"ח ע"א) דכבשי עצרת ששחטן לפני זמנן או לאחר זמנן הדם יזרק וכו' וא"כ מ"ט יאבדו הכבשים ימתין עם הכבשים עד למחר ויהא דינם כשלמי נדבה שהדם יזרק ואין טעונים לחם. ואולי צ"ל דלכתחילה אין עושים אותם כשלמי נדבה וע"כ לכתחילה דינם שיאבדו (היינו ירעו עד שיסתאבו ויפלו דמיהם וכו' ויהא דינם כפסולי המוקדשים), וכלשון הבריתא "שחטם דיעבד" ודו"ק.

[ובאמת יש לדון דלמסקנת הגמ' שאחר שנראה ונדחה שייך ביה הסברא דאין לך דבר וכו' שמא י"ל דגם לגבי תנופה שייך סברא זו דחשיב שהתחילה ההקרבה ונדחה ואין לך דבר שנראה לשמו ונדחה וכו', ומ"מ ההערה הנ"ל ע"ד התוס' דמבו' מדבריהם דבהו"א דגמ' נמי אין לו תקנה ולכאו' יש לו תקנה כנ"ל ודו"ק].

**דף מ"ז ע"ב - מ"ח ע"א**

**שחט ב' כבשים על ארבע חלות**

**הטעם דלראבר"ש יכול לברר אחר שחיטה**

**א.** בגמ' ת"ר שחט ב' כבשים על ד' חלות מושך שתים מהם ומניפן והשאר נאכלות בפדיון וכו' העולה מהסוגיא דלרבי השחיטה קידשה שנים מהם להפסל ביוצא ואין יכול להוציא כל הד' חלות ולפדות השנים (שלא נתקדשו בשחיטה) משום שהשנים שנתקדשו יפסלו ביוצא וע"כ יפדם כשהם בפנים [ואין איסור חולין בעזרה כיון דממילא קא הוויין] ויאכל כולם ואליבא דראבר"ש פודן ואפי' בחוץ. ותמוה טובא א"כ היאך יחזור ויכניסם הא קא מעייל חולין לעזרה.

ויעוי' בחזו"א (ל"ב, י') שעמד בזה וביאר דע"כ לראב"ש יכול לברור שנים ולהכניסם והשנים שבחוץ פודם, וביאר דבריו דאעפ"י דגם לר"ש בעי' שיהיו בשעת שחיטה [וא"כ כשקידש שנים מתוך ד' לכאו' הו"ל כמקדש אחת מב' אחיות שאין יכול לברר], וצ"ל דלראבר"ש יכול להכין את כל הד' שיתקדשו ויוזקקו עם הכבשים דכל שלא זרק יכול להזמין ולהכשיר למצוה ד' לחמים [כמו מקדש חטאות הרבה דאפי' אחר שחיטה יכול להקריב אחרת] וקודם זריקה יברר על איזה רוצה להמשיך ההקרבה ולעשות עליו הזריקה, ודווקא לרבי שהשחיטה קובעת את הלחם ע"כ רק שנים נקבעים ואין יכול לברר. [ועיי"ש שחידש לפי"ז דאפי' לרבי אף שתנור מקדש יכול לקדש ד' רגילות ולברר קודם שחיטה על איזה מהם שוחט.]

ובאמת דהוא מבו' ג"כ לפירש"י דהנה מבואר בברייתא ד"מושך שנים ומניפן" דהיינו התנופה שאחר השחיטה, ונחלקו הראשונים בביאור הדברים דברש"י (בד"ה הא ודאי) כ' דהגמ' יכלה להכריח דהברייתא דלא כרבי מהא שיכול להניף רק שנים אמנם בתוס' (ד"ה מושך) כ' דאין להכריח מהא דלא כרבי עיי"ש בביאורם שמניף כל הד', ומבו' מהא דלפירש"י סגי שיניף רק שתים [וכן מבו' בדברי התוס' שהוצרכו לביאורם רק אליבא דרבי], וע"כ הטעם משום דאליבא דראבר"ש מברר איזה שנים עושה עליהם ההקרבה ומה"ט מניף רק שנים.

אלא שתמה החזו"א (שם) טובא ע"ז מהמשך סוגית הגמ' שתמהה מלחמי תודה והא פלוגתתם אליבא דרבי שהשחיטה מקדשת משא"כ לראבר"ש יכול לשחוט על כולם ולברר קודם הזריקה וכמו שנתבאר. [ולפי' התוס' שביארו הברייתא גם לרבי יש לבאר דהגמ' נשארה שהברייתא הראשונה כרבי (ומה"ט הכריחה דאיירי דווקא באמר ליקדשו שתים מתוך ארבע) ורק הברייתא "שפודן בסוף" אזלא כראבר"ש].

ויעוי"ש בחזו"א (שם סקי"א) שכ' לתרץ דגם לראב"ש ל"מ אא"כ היה מעיקרא דעתו לכך שימשוך שנים מתוך ד' אולם אם היה דעתו לקרבן גדול לא קדוש כלל.

**בשי' הר"מ שיכול לברר גם אליבא דרבי**

**ב.** בר"מ פסק כרבי שמתקדשים בשחיטה ואעפי"כ הביא שמושך שנים מהם ומניפן והשאר פודן בפנים ונאכלים אפי' בחוץ. ותמוה טובא דכמו שאין יכול לברר שנים ולהוציאן לחוץ לפדיה כך לא יוכל להוציא לאכילה. ועיין בעול"ש שכ' ב' ביאורים בזה, וע"ע בחזו"א (שם) במה שהאריך לבאר בזה.

**בהמבו' בגמ' דלרבי יכול לאוכלן בפנים**

**ג.** נתבאר בגמ' דאליבא דרבי יכול לפדותם בפנים משום דחולין ממילא קא הוויין, ותמה העול"ש דנהי דאיסור הכנסת חולין לעזרה ליכא ממילא מ"מ אסור לאכול חולין בעזרה [עיי"ש ראייתו לזה], ועיי"ש שהביא י"מ דאיירי בלשכות הפתוחות לעזרה שכשרים לאכילה ואין בהם פסול יוצא ואין בהם משום איסור חולין בעזרה. אלא שיש להעיר בזה דכבר המקד"ד (יד, ט) ע"ד הגמ' שתמהה היאך פודם הא הוי חולין בעזרה דיש לתרץ בפשיטות שיפדם בלשכות הפתוחות ומהא הכריח דאיכא איסור חולין בעזרה אף בלשכות הפתוחות, והק"ל היאך אוכלם שם. ועי' בעול"ש מש"כ לתרץ שהוא מדין עשה דוחה איסור עשה ואכמ"ל.

**דמ"ח ע"א**

**שחט ארבעה כבשים על ב' חלות**

**הטעם ששחיטת כולם ראויה לכבשי עצרת**

**א.** בגמ' שחט ארבעה כבשים על ב' חלות מושך שנים מהן וזורק דמן שלא לשמן שאם אי אתה אומר כך הפסדת את האחרונים וכו'. מבו' מדברי הגמ' דיכול לזרוק השנים הראשונים שלא לשמה ועי"ז יעמדו השנים השניים לכבשי עצרת, וצב"ט הא כל שנשחטו השנים הראשונים והיו ראויים לכבשי עצרת אין יכול לשחוט עוד שנים לכבשי עצרת ומעתה אפי' אם יופקעו הראשונים מלהיות כבשי עצרת (ע"י שיזרוק שלא לשמה) היאך יוכל לקיים בכבשים השניים (שנשחטו בזמן שלא היו ראוים לכבשי עצרת) את מצוות היום.

ובטה"ק ביאר (לתרץ דברי התוס') דאיירי ששחט כולם בב"א ולפי"ז אש"ה. ויעוי' בחזו"א (לב, יז) שביאר בזה דיכול לשחוט ד' כבשים ששניהם מהם לאחריות ויהא נידון שחיטת כולם כשחיטת כבשי עצרת שיתברר איזה מהם יתקיים בו לבסוף מצוות היום, ולפי"ז גם שחיטת כבשים השניים יכולה להיות למצוות היום אם לבסוף לא יקיים בראשונים. והעיר החזו"א מ"ש בד' כבשים דאמרי' דשחיטת כולם ראויה להיות שחיטת כבשי עצרת מד' חלות שנתבאר דרק שנים נתקדשו ואין דנים שכל הארבע חלות ראוים להיות שתי הלחם, וביאר בזה דהלחם שהוא טפל לקרבן אין ראוי שיתקדש אלא שנים משא"כ הכבשים שהם עיקר הקרבן יכולים כולם להשחט לצורך כבשי עצרת (וכמו שיבו' להלן).

**בתמיהת התוס' שנפסל הלחם משום זיקה**

**ב.** והקשו בתוס' תימה הא כיון שהוזקקו וכו' ביאור תמיהתם דאף למה שנתבאר ששחט כולם בשחיטה הראויה להיות מצוות היום מ"מ הכבשים הראשונים שהיו ראוים עשו זיקה בלחם וכשאבדו הכבשים אבד הלחם. וביארו התוס' דשחיטה דהני כבשים לא קבעה כיון דלא נתברר מי הם המוקדשים וכולהו לא חזי, וצ"ב דבריהם דמ"ט הראשונים לא נקבעו שהם הקרבן (דהא היו ראויים בשחיטתם להיות כבשים עצרת) ונתבאר לעיל מהטה"ק דאיירי ששחט כולם בב"א.

ובשיטמ"ק כ' לתרץ תמיהתם דכל שיש אחרים לשמן אי"ז אבד הלחם. ונראה דכוונתו כמ"ש בשיטמ"ק בהשמטות דעצם זה שיש עוד ב' כבשים לאחריות חשיב שלא אבדו הכבשים, והדברים צ"ב הא נזקקו לראשונים וענין האחריות הוא שיהא קרבן אחר לקיום קרבן היום אבל אין "משלימים" את הכבשים שנזקקו להם הלחם, ועיי"ש שהביא דוגמא לזה מהסוגיא במעילה והדברים צריכים תלמוד.

ובחזו"א ביאר עפ"י דרכו הנ"ל דיכולים כולם להיות קדושים אף שהם לאחריות וגם קדושה זו היא סיבה שיזקק הלחם לכולם ולא יפסלו באבידת הראשונים. ובקר"א ובמקד"ד חידשו בזה דכל שקרבים הכבשים אעפ"י שאין עולים לחובת היום לא חשיב שאבדו הכבשים (וכבר כתבנו בתחילת סוגית זיקה לדון בדבריהם).

והנה הא פשוט דגם להקר"א והמקד"ד הטעם שיכול להשתמש בב' הכבשים השניים לקרבן היום משום שעמדו לאחריות, אלא דמ"מ פלוגתתם עם דברי התוס' דהם ס"ל כמו שס"ל התוס' בתמיהתם דאע"פ שכל הכבשים עומדים לאחריות לקיום מצוות קרבן היום מ"מ רק ב' כבשים הראשונים קבעו זיקה עם הלחם ומה"ט הוצרכו לבאר דמ"מ שחיטה שלא לשמו אי"ז אבדו וע"כ יכול להביא הלחם עם כבשים השניים והתוס' פליג על סברא זו ומה"ט הוזקקו לפרש שכל הכבשים נשחטו על הלחם וע"כ הלחם נזקק לכל הכבשים (ומהטעם שנתבאר לעיל).

**עוד ישוב על קו' התוס' שיפסל מחמת הזיקה**

**ג.** עוד יש ליישב תמיהת התוס' לשי' רש"י דבזריקה שלא לשמה פקעה הזיקה וכהסברא שנתבאר לעיל מהגרי"ז דכל הזיקה רק עד כמה שיעמדו הכבשים למצוות היום ויהא בהם דין לחם וע"י זריקה שלא לשמה אין הכבשים מעדים למצות היום ובטלה זיקתם להלחם, והלחם עצמו ראוי לקרבן אחר.

ויסוד הדברים נתבאר לעיל דמ"ו ע"א לתרץ תמיהת התוס' על שי' רש"י והתוס' לשיטתו שהזיקה פוסלת הלחם גם בכה"ג א"ש. [ועדין צ"ב מ"ט אין הוקבעו ויש ליישב]

**החילוק בין סוגין לסוגיא דלעיל [בזורק שלא לשמה]**

**ד.** והסיף החזו"א (שם) לבאר הסוגיא דמה שיכול לזרוק הראשונים שלא לשמה אי"ז שייך לסוגיא דלעיל דהתם אבד הלחם משא"כ הכא הלחם קיים.

ואם זרק הראשונים לשמן השניים פסולים, וביאר החזו"א דאפי' להצד בגמ' לעיל שיכול לזרוק שלא לשמן הכא פסול משום דאידחי בשחיטת הראשונים, וביאור דבריו דלעיל שעדיין לא הוקרבו כבשי עצרת מהני הקרבתו שלא לשמה להכשירו משא"כ הכא שחיטת הראשונים דחתה השניים ופסלתם ודו"ק.

**דף מ"ח ע"ב**

**כבשי עצרת שלא כמצוותן**

**א - הערות בפשט הסוגיא**

**בירור ב' הלשונות ברש"י במה פליגי**

**א.** בגמ' כי אתא רב יצחק תני כבשי עצרת ששחטן שלא כמצוותן פסולים ותעובר צורתן ויצאו לבית השריפה, וברש"י הביא ב' ביאורים מהו "שלא כמצוותן" א. ששחטן שלא לשמן ב. שהביאן בני שתים, ונקט רש"י לעיקר כפירושו הראשון [מהא דקתני "ששחטן" ולא קתני "שהביאן"] ובתוס' נקטו לעיקר כהפי' השני [מהא דלא פריך מברייתא דלעיל דקתני שחטן שלא לשמן כשרים] ומה שלא קתני הביאן משום שדינא דסוגיין גם בשחטן מחוסרי זמן דשייך בהו לשון שחיטה. וכ' החזו"א (לב, כב) דאף לפי' קמא ברש"י מ"מ דינא דסוגיא הוא גם בהביאן בני שתים והראיה מהמשך הסוגיא שהביאה פלוגתת דבי לוי [והראיות מהבריתות] בהבאת בן שתים דחשיב שלא כמצוותן.

עוד יש להוסיף בזה דהנה מבו' בסוגיין דפלוגתתם אינה רק בכבשי עצרת אלא גם בשלמי נזיר ובעולת נזיר יולדת ומצורע שלא כמצוותן (ועי' להלן הטעם בכולהו), ונראה להוכיח דדווקא לגבי כבשי עצרת ס"ל לפירוש קמא דנחלקו בשלא לשמן אולם בשאר קרבנות פלוגתתם דווקא בשהביאן בני ב' שנים (או להיפך) ולא בשלא לשמה, וההכרח לזה מדברי התוס' (ד"ה אשם) דכ' דהטעם שאשם כשר שלא לשמה משום דממעטינן להו מחטאת דכתיב "אותה" ולא דמי לשלמי ציבור דלא ממעטינן אותם מ"אותה" משום שאין ממעטים אלא קרבנות יחיד, ולפי"ז קרבנות הנ"ל שהם קרבנות יחיד ודאי כשרים וכל המח' דווקא בהביאן בני שתים.

אלא דיש להעיר דלעיל (ד"ה כבשי) כ' התוס' דההיקש לחטאת עדיף מה"אותה" ולא כתבו כסברתם כאן דהטעם משום שהם שלמי ציבור, ולפי"ז לסברתם לעיל אין מקום לחילוק זה. ובאמת העיר הר"י לאבנשטיין דמרש"י (ד"ה ושאר) מבו' ששייכים ב' הלשונות גם בשלמי נזיר ומשמעות דבריו דבזה גופא פליג ר' יצחק ולפי"ז מבו' מדבריו דגם בשלמי נזיר ס"ל לרב יצחק דשלא לשמן פסולים (לל"ק), [והעירו שכן מבו' גם בחי' מרן רי"ז הלוי להדיא עייש"ה]. ואולי רש"י ס"ל כסברת התוס' (בד"ה כבשי) דההיקש עדיף על המיעוט ומקישים לחטאת לפסול גם לענין שלא לשמן].

אלא דיש לתמוה לשי' התוס' דבשלמי נזיר לכו"ע שלא לשמן כשרים היאך הביאה הגמ' דינא דתני דבי לוי דשלמי נזיר שלא כמצוותן כשרים כראיה דפליג על רב יצחק הא בשלמי נזיר מודה רבי יצחק דכשרים שלא לשמן. וביאר בעול"ש דגם לפי' קמא דרש"י ד"שלא כמצוותן" כולל גם בני שנה שהביאן בני שתים ומהא מוכח מתנא דבי לוי דלא כרבי יצחק. [אלא דיש להעיר היאך לרבי יצחק ילפי' מקרא גם פסול שלא לשמה וגם שחיטה שלא כמצוותן, ועי' להלן מה שיבו' בזה].

**ביאורי החזו"א באיזה קרבן איירי בסוגיין**

**ב.** כ' בחזו"א (שם) דאם הקדיש כבשי עצרת **לנדבה** אחר עצרת לכו"ע יהיו פסולים (או שלא יהיו קדושים) ודווקא כשהקדישן לשם כבשי עצרת והיו ראויים לדמיהן חל בהן קדושה שאם ישחטו יהיו כשרים לנדבה. ביאור דבריו דלכו"ע אין יכול להקדיש כבשי עצרת שיהיו מעיקרא לנדבה ורק שההקדש לכבשי עצרת יכול לחול בהם הקדושה לצורך כבשי עצרת ובהם מועיל הקרבת נדבה (לתנא דבי לוי).

עוד כ' בחזו"א (שם) דמצינו משניות טובא בהפר לה בעלה או שמיחה ומיחו קרוביו וכדו' שקרבנות הנזיר יקרבו, וחידש החזו"א דכל שההקדשה היתה כהלכתה ואח"כ אין צורך בהבאתה דין הוא שמותריהם יהיו לנדבה וכל פלוגתת התנאים דווקא כשהקדישו מעיקרא בן שתים שתחילת הקדשתן לקרבן חובה והו"ל דחויין וכמו"כ אם שחטן מחוסר זמן ובו נחלקו בו ר' יצחק ותני דבי לוי [וכמבו' בתוס' (ד"ה כבשי) בסוף דבריהם עי"ש][[6]](#footnote-6).

**בדין שחטן קודם זמנן**

**ג.** והנה כ' התוס' שנזיר ומצורע קודם זמנן ששחטן בחוץ חייבים גם אליבא דרב יצחק משום דחזיא לעולת נדבה בפנים וביארו התוס' "משום דאינהו גופייהו חזיא לעולה" וצ"ב הא במחוסר זמן מבו' בתוס' (בד"ה כבשי) דלרבי יצחק פסולים, ויעוי' בח"נ שחילק בין מחוס"ז בקרבן למחוס"ז בבעלים. אמנם בעול"ש כ' לבאר דהתם איירי ששוחטו להדיא לשם עולת נדבה [ואי"ז שלא לשמה משום שכל העולות חדא נינהו] וכן מבו' בחזו"א (שם), ולפי"ז מבו' שגם לרבי יצחק שמחוסר זמן פסול מ"מ אם יעשהו להדיא לנדבה כשר, ולכאו' כ"ז שייך בעולה ושלמים הבאים בנדבה ולא בכבשי עצרת. [והעירו דשמא דווקא בעולת נזיר ולא בשלמי נזיר וכסברת התוס' (ד"ה אשם) דהתם איתפליגו טובא ואכמ"ל].

אמנם יש להוכיח כחידוש זה גם בכבשי עצרת דהנה הקשו התוס' על פירש"י מ"ט לא הקשתה הגמ' מהברייתא דלעיל דשחטן שלא לשמן כשרים, ותמהו האחרונים דתקשי גם לשי' התוס' שביארו פלוגתתם בהביאן בני שתים או במחוסר זמן דהא קתני התם דשחטן קודם זמנם כשרים [ובאמת דכבר עמד בזה בשיטמ"ק (אות כ"א) וכ' לחלק בין בן שנה והביאן בני שתים שהוא פסול גדול לבין מחוסר זמן מחמת ששחטו קודם עצרת ואחר עצרת, אמנם בתוס' ביארו דאיירי גם במחוסר זמן (ומה"ט קתני שחטו ולא הביאו) ולפי"ד עדיין צ"ע כנ"ל].

וכ' בטה"ק ליישב דהתם י"ל דאיירי ששחטן שלא לשמן ובזה גם לרבי יצחק כשר, וחילוק זה מבו' להדיא בגמ' בזבחים (דקט"ו ע"א) דאשם מצורע קודם זמנו פסול ואם שחטו שלא לשמו כשר אליבא דר' חלקיה בר טובי וה"ה הכא, ומש"כ התוס' לעיל דאפי' לשמה כשרים היינו לתנא דבי לוי וכמש"כ שם להדיא. אלא דיש חילוק בין עולת נזיר לכבשי עצרת דבכבשי עצרת שייך בזה סברת הגמ' בזבחים דאליבא דר"ה שם לא יהא כשר משום סברת "אין לך דבר שפסול לשמה וכשר שלא לשמה" משא"כ בעולת נזיר ביאר העול"ש דאין להחשיבו לשלא לשמה כיון שעולה הוא ועושהו לשם עולה ודו"ק. [ויסה"ד שיש חילוק בין עולת חובה לשם עולת נדבה לבין כבשי עצרת יעוי' בחזו"א (ל"ב, סוף ס"ק ל"א) שכ' כחילוק זה].

אמנם בחזו"א (לב, כג) פליג וס"ל דבכבשי עצרת אפי' אם שוחטן לשם שלמי נדבה לא מהני ועיי"ש שכ' ליישב דברי התוס' באופ"א.

**בחילוק התוס' בין עולת נזיר לשלמי נזיר**

**ד.** בתוס' (ד"ה אשם) תמהו מ"ט לא תמהה הגמ' על הברייתא הראשונה שהביאה הדין באשם נזיר ואשם מצורע שהביאן בני שתים פסולים שיהא כשר משום דנילף משלמים [דהא האי תנא ס"ל כתנא דבי לוי דעולת נזיר כשרה], וביארו דבדעת האי תנא שפיר יש לחלק בין אשם שלא בא בנדבה לעולה שבאה בנדבה וכל תמיהת הגמ' על תנא דבי לוי דאפי' שלמי נזיר דלא חזי לנדבה לא מיפסלו.

ותמוה טובא דלפי"ז מבו' מתוס' דיש חילוק בין שלמי נזיר שנחשבים כאין באים בנדבה לעולת נזיר שבאה בנדבה וא"כ תמוה היאך הביאה הגמ' ראיה מהברייתא דעולת נזיר שלא כמצוותן כשרה הא אף שרבי יצחק פליג עם תני דבי לוי בשלמי נזיר מ"מ י"ל דלא נחלק רבי יצחק בעולת נזיר ואין ראיה דהברייתא דעולת נזיר ומצורע אזלא כתנא דבי לוי, וכבר עמד בזה העול"ש.

וצ"ל בזה דאף שכ' התוס' סברא לחלק ביניהם (ומה"ט העדיפה הגמ' להקשות דלוי אדלוי) מ"מ בשי' רב יצחק גופיה שטעמיה משום דמקשי' לחטאת אין לחלק ביניהם ומה"ט הביאה הגמ' האי ברייתא להכריח שאין חילוק ביניהם. [אמנם כ"ז א"ש דווקא טעמיה דרבי יצחק הוא דמקשי' לחטאת אולם להמבו' בחזו"א דלפי' בתרא דרש"י אי"ז משום ההיקש אלא דפליגי בסברא (וכמו שיבו' להלן) צ"ע כנ"ל].

**ב - בירור פלוגתת רבי יצחק ותני דבי לוי**

**האם פלוגתתם מקרא או מסברא**

**א.** בגמ' מר דמקיש להו לחטאת וכו' בפשטות מבו' בסוגיין דלכו"ע מסברא אף שעושהו שלא לשמן או שלא כמצוותן כשרים אלא דרבי יצחק הקיש להו לחטאת דפסולים, אמנם בחזו"א (לב, כב) כ' דלפי' קמא דלר' יצחק גם בשלא לשמן פסולים טעמיה משום ההקיש לחטאת אולם לפי' בתרא דרש"י דס"ל כן דווקא בבני שנה שהביאן בני שתים אי"ז מקרא אלא מסברא [ויבו' הסברא בסמוך], וצב"ט מי הכריחו להחזו"א לבאר דלהאי לישנא פליגי בסברא ולא בהיקשא, ואולי ס"ל דאם הוא משום הקישא יש להקיש גם שלא לשמה, אולם לכאו' יש ליישב דכלפי שלא לשמה יש ללמוד מ"אותה" דחטאת למעט שאר קרבנות ומה"ט מקישים רק לענין בני שנה שהביאן בני שתים.

עוד צב"ט דהוא נגד ריהטת הגמ' דהוא משום ההיקש לחטאת (וכן משמע ברש"י הנ"ל בכל הסוגיא שביאר ההיקש לחטאת ומשמעות דבריו שהוא לב' פירושיו). עוד יש להעיר דמתוס' גופייהו יש להוכיח קצת דע"כ הוא משום ההקיש דאל"ה מנ"ל לגמ' לדמות עולת נזיר לשלמי נזיר (וכמו שהערנו בזה בסוף ענין הקודם עיי"ש).

**ביאור החזו"א בטעמי פלוגתתם**

**ב.** בחזו"א (שם) ביאר פלוגתתם דנחלקו האם שלמי עצרת ושלמי נדבה ב' קרבנות הם, דרבי יצחק ס"ל שהם ב' קרבנות ולא מצינו כבשי עצרת הבאים בנדבה ומה"ט כששחטן שלא כמצוותן פסולים ותנא דבי לוי ס"ל דכיון דרחמנא קריין שלמים דינן כשלמי נדבה שאם הן שלא כמצוותן לא נפסלו אלא כשרים בנדבה, וביתר ביאור ביאר החזו"א (שם, כג) וז"ל: דלתנא דבי לוי שלמים של ציבור **הן הן שלמים של יחיד** אלא נשתנו בדיניהם דשלמים של ציבור קדושתן חמירי כחטאת והלכך אם אינן ראויים לקדושתן כגון ששחטן לפני זמנן וכו' הרי הן בקדושת שלמים מ"מ עכ"ל.

אלא שהביא החזו"א (שם, לא) דברי הגמ' להלן דפ"ט ע"ב דמבו' דיש חילוק בין עולת תמיד ששחטו שלא לשמו לאשם מצורע ששחטו שלא לשמה דעולה יכולה לבוא נדבה וע"כ כשנעשית שלא לשמה אי"צ שני גיזרי עצים ואשם מצורע שלא לשמה טעון נסכים שאם אי אתה אומר כן פסלתו דהא אינו בא בנדבה. ותמהו התוס' שם דא"כ כבשי עצרת היאך באים בלא לחם הא אינם באים בנדבה ושייך בזה סברת הגמ' שאם אי אתה אומר כן פסלתן, ועיי"ש שביארו לחלק בין נסכים ללחם. ותמה החזו"א דאי נימא כביאור הנ"ל דכבשי עצרת יש גם הקרבת נדבה (וכהטעם שנתבאר) צע"ט מאי קשיא להו להתוס'. וע"כ הכריח החזו"א בדבריהם וז"ל: "דכבשי עצרת **כאשם דמו** ואע"ג דכשרים דיעבד שלא כמצוותן מ"מ וכו'" והיינו דמבו' מדברי התוס' דאין בהם אופן הקרבה של "שלמי נדבה" בלא לחם אלא הם כבשי עצרת שלא עלו לשם חובה כמו אשם מצורע שלא עלה לשם חובה.

**הכרח החזו"א בשי' רש"י (ביאור לפי"ז בדברי תוס' דפ"ט ע"ב)**

**ג.** והנה ברש"י (דמ"ח ע"א) כ' דהשוחט כבשי עצרת שלא לשמן או קודם זמנן הדם נזרק "שלא לשמן" ואי נימא כמו שנתבאר בשי' תנא דבי לוי דכבשי עצרת ושלמי נדבה חד קרבן הוא צע"ט מ"ט יזרק "שלא לשמן" הא חד קרבן הוא. ויעוי' בחזו"א (לב, לא) שהכריח מהא בשי' רש"י דלא כמו הנתבאר לעיל אלא ביאור שי' תנא דבי לוי דאעפ"י שכבשי עצרת ושלמי נדבה "ב' קרבנות הם" מ"מ כל שנעשו שלא כמצוותן נעקר מהם דין כבשי עצרת וחל בהם דין שלמי נדבה. והדברים מפורשים ברש"י בפסחים די"ג דלהדיא ביאר דנעקרים מלהיות כבשי עצרת ונעשים שלמי נדבה עיי"ש.

ובאמת צ"ע מ"ש מכל שלא לשמה דאעפ"י שאין עולה לחובה נשאר עליו שם הקרבן הראשון לכל דיניו ודינו להמשיך לעשותו לשמו (כמבו' בריש זבחים ומנחות), וצ"ל דכבשי עצרת כל שמם ככבשי עצרת שייך רק שבאים עם הלחם לחובת היום וכל שעשאן באופן שאין באים לחובת היום ואין צריכים לחם אי"ז "כבשי עצרת" וע"כ נעשים כשלמי נדבה.

ויעוי"ש בחזו"א שכ' דלפי ביאור זה אליבא דשי' דתנא דבי לוי אין מקום לתמיהת התוס' דהא נעשים שלמי נדבה וכל תמיהתם שייכת לרב יצחק דלא יליף ואעפי"כ מכשיר "שלא לשמן" (והיינו כשי' התוס' שבזה רב יצחק מודה) ולדידיה תמהה הגמ' שהלחם יעכב.

**העולה מהנ"ל והתמיהות מסוגיין**

**ד.** העולה מדברי החזו"א דיש ג' ביאורים בשי' תנא דבי לוי**, א.** דכבשי עצרת ושלמי נדבה חד קרבן הם ושייך בקרבן זה ב' אופני הקרבה [כעין עולת תמיד שיכולה לבוא כחובה עם גיזרי עצים וכנדבה בלא עצים וה"ה הכא שלמים אלו יכולים לבוא לחובת היום עם לחם וכנדבה בלא לחם]. **ב.** ששלא כמצוותן דין הקרבן ככבשי עצרת שאין עולה לחובה בלא לחם וכאשם מצורע שיש בו הקרבה גם כשאינו מרצה. **ג.** דכבשי עצרת ושלמי נדבה ב' קרבנות הם וכשאין ראויים להיות כבשי עצרת נעשים לשלמי נדבה ויש דין לזרוק דמן לשם שלמי נדבה. ונפקותא עצומה בביאורים אלו בכבשי עצרת ששחטן לשם נדבה האם הוי שלא לשמה, [ועי' בזה בחזו"א בסוגית לשם אילים].

ויש לתמוה טובא דהתינח לביאורו הראשון שפיר יש ללמוד מסברא שיהא בו הקרבת שלמי נדבה אולם לביאוריו האחרים צב"ט דהיאך יש ללמוד משלמים דשייך בו הקרבת כבשי עצרת בלא שעולה לחובה וביותר צ"ב היאך יעקר משֵם כבשי עצרת ויהא בו דין שלמי נדבה.

עוד יש לתמוה מסוגיין שדנה שגם באשם נלמד משלמים שיהא כשר שלא כמצוותו, וצע"ט דהתינח לביאורו השני דכבשי עצרת יש בהם הקרבת "כבשי עצרת" גם כשאין עולים לחובה שפיר דנה הסוגיא שה"ה באשם מצורע שלא כמצוותן תהא הקרבה כנדבה אעפ"י שאין עולה לחובה אולם אי נימא שבכבשי עצרת דין ההקרבה לנדבה הוא משום ששייך בהם הקרבת נדבה או משום שנעקרים להיות שלמי נדבה היכן מצינו באשם שתהא בו הקרבת נדבה או שיהא "אשם נדבה" (מלבד שלא לשמה שחידשה תורה שבא אעפ"י שלא הועיל לריצוי).

**הטעם שבכל זיקה לא יבואו כנדבה**

**ה.** בחזו"א (לב, כה) תמה תמיהה עצומה בסוגיין דלהמבו' לתנא דבי לוי שבאים בנדבה אע"פ שנדחו ממצוותן א"כ כל נאבד הלחם אחר שנזקק עם הכבשים נימא דכיון שאין ראוי למצוותו יבוא בנדבה וכה"ג אין בו חיסרון לחם. וביאר בזה דדווקא מאורע שאירע בהם חוץ לקרבן כמו קודם זמנן ולאחר זמנן מטה דינם לנדבה אולם כשאירע בהם מאורע בגוף הקרבן וכמו באבד הלחם (אחר שנזקקו) אינו מטה אותם לנדבה אלא לפסול.

**בהנפק"מ שהביא החזו"א והתמיה על דבריו**

**ו.** והנה בחזו"א כ' נפקותא גדולה בין תנא דבי לוי לרבי יצחק בשלמי נזיר שמתו בעליהם בין שחיטה לזריקה דלתנא דבי לוי זורק את הדם כדין שלמי נדבה (וכמבו' להדיא בגמ' בנזיר) ולרבי יצחק שהם ב' קרבנות אף שאם היה שוחט לשם שלמי נדבה היה כשר מ"מ כל שנשחט כמצוותו אין יכול להנתק ולהיות שלמי נדבה. אלא דיש לתמוה דהנה בגמ' דמ"ח ע"א מבו' דשחט ד' כבשים על ב' חלות מושך שנים ושוחטן שלא לשמן שאל"כ הפסדת את האחרונים, וצב"ט מ"ט לא יבואו האחרונים כנדבה אליבא דתנא דבי לוי [ואי"ז דומה לנאבד הלחם שהוא פסול בגוף הקרבן אלא יש לדמותו לשחטו קודם זמנו או שלא כמצוותו שיכולים לבוא לתנא דבי לוי בנדבה].

והיה מקום לומר דכ"מ שיכולים לבוא כנדבה דווקא קודם שחיטה אולם אחר שנשחטו ארבעתן ככבשי עצרת אין יכול לנתקן אחר שחיטה לשלמי נדבה. אמנם צ"ע ממה שהביא החזו"א הנ"ל להוכיח מהסוגיא בנזיר שגם אחר שחיטה יכול לנתק לנדבה. ואולי יש לחלק בזה בין עולת נזיר שיכולה לנתקה אחר שחיטה לכבשי עצרת שאין יכול לנתקן וצ"ע בזה.

**החילוק בין כבשי עצרת לתודה לב' הביאורים הנ"ל**

**ז.** והנה נתבאר לעיל (בסוגיא דמ"ז ע"ב) לבאר מהגרי"ז החילוק בין כבשי עצרת לתודה שדנה הגמ' שתועיל זריקה שלא לשמה דבתודה גם כשנעשית שלא לשמה עדיין תודה היא שדינה עם לחם וע"כ הזיקה פוסלתה משא"כ בכבשי עצרת כל הזיקה רק עד כמה שיש בהם דין כבשי עצרת וכל שהם באים בנדבה אין הם צריכים מדינא לחם וע"כ אין הזיקה פוסלתו [וכ"מ שדנה הגמ' לפסול רק משום שנראה לשמו ותשחט לשמה ונדחה מלשמו וכו'], ולכאו' כ"ז א"ש רק אי נימא כמו שנתבאר בשי' רש"י שכבשי עצרת ושלמי נדבה ב' קרבנות הם וס"ל לתנא דבי לוי דבשלא לשמן נעקרים מלהיות כבשי עצרת ונעשים כשלמי נדבה אולם לשאר ביאורי החזו"א בשי' התוס' שחד קרבן הוא ויש בו דין הקרבת נדבה לכאו' אין מקום לחילוק זה והזיקה צריכה לפוסלו.

וצ"ל בזה [יסה"ד מבו' בחזו"א (לב, כז)] דכל דין הזיקה הוא כשדינו לקיום מצוותו ומעתה י"ל דגם אם הוא אותו קרבן כל שבטל ממנו המצוה להביא לחם אין הזיקה פוסלתו ומעתה החילוק בין תודה לכבשי עצרת שתודה גם כשהיא שלא לשמה היא טעונה לחם אלא שאין השחיטה והזריקה שלא לשמה מקדשת הלחם וע"כ הזיקה פוסלתו משא"כ בכבשי עצרת כשנעשו שלא לשמה אין הם צריכים ללחם ודו"ק.

**ג - בהטעם שטעונים עיבור צורה**

בגמ' שחטן שלא כמצוותן פסולים ותעובר צורתן ויצאו לבית השריפה ופירש"י הטעם משום שאין שורפים קדשים עד שיפסלו בלינה [וע"ע בתוס' ובשיטמ"ק באופ"א ואכמ"ל], וצ"ע מ"ט להלישנא דשלא כמצוותן היינו שלא לשמן לא הוי ככל פסולי מחשבה דהוי פסולו בגופו [וכמבו' בגמ' בפסחים (דע"ג) דפסול שלא לשמו הוי כפסולו בגופו שישרף מיד].

ובחי' מרן רי"ז הלוי (הל' פסוה"מ עמ' 94) תמה בזה וביאר עפ"י מה שיש לדון האם להביאור דשלא כמצוותן היינו שלא לשמן הכוונה מחמת פסול מחשבה או משום שלא באו למצוותן וכמו בהביאן בן שתים ודקדק מהלשון "שלא כמצוותן" דאי"ז משום פסול מחשבה אלא משום שלא באו למצוותן.

ובאמת דיש להוסיף ולהכריח כן עפ"י מה שנתבאר לעיל דגם להלישנא שביארה דשלא כמצוותן היינו שלא לשמן אי"ז רק שלא לשמן אלא גם בני שנה שהביאן בני שתים [עיי"ל ההכרח לזה מהעול"ש] ומעתה לא מסתבר דהם ב' דינים נפרדים אלא כולהו דין אחד להם דכשנעשו שלא כדינן אינם עולים לחובה אלא לנדבה.

ועיקר דברי הגרי"ז שאין בזה פסול מחשבה צ"ל הטעם משום שדינם ככל קרבנות מלבד חטאת שאין בהם פסול מחשבה אלא דהא מיהא ילפי' מחטאת דכל שלא בא לחובה פסול [ועיי"ש בחי' הגרי"ז שהוכיח שגם בחטאת יש האי דינא מלבד הפסול מחשבה שבהם].

אלא דצ"ב טובא דכל שאנו מקישים לחטאת (ואין בזה מיעוט ד"אותה" וכמבו' בתוס') מ"ט נקיש רק לענין זה שאין בה בנדבה ולא נקיש גם לענין מחשבה הפוסלת וצ"ע.

**דמ"ט ע"א**

**סוגית עקירה בטעות**

**החיסרון בשחטו לשם אילים**

**א.** בגמ' כבשי עצרת ששחטן לשם אילים וכו' צ"ב מה החיסרון ב"לשם אילים" ובליקו"ה (זבחים ד"ג ע"א) כ' שהכוונה ששחט הכבשי עצרת לשם האילים של עולה הבאים לקרבן מוסף [וצ"ל דאורחא דמילתא נקט שמחמת טעותו שהם אילים ולא כבשים טעה שהם העולות ולא השלמי כבשי עצרת]. ועיי"ש שכ' להוכיח דעצם מה ששינה לשם מין אחר אינו שינוי קודש דהא שוחט חטאת ע"ז לשם חטאת חלב ל"ה ש"ק אעפ"י שזה בשעירה וזה בכבשה או שעירה.

ובחזו"א (לג, ב) כ' לבאר דאיירי ששחט לשם אילים שהקדישן לשם כבשי עצרת דאליבא דתנא דבי לוי הם שלמי נדבה וגם כה"ג הוי ש"ק. ויש להעיר שזה תלוי בביאורי החזו"א לעיל בטעם ההכשר בשלמי נדבה אליבא דתנא דבי לוי ולפי מה שנקט בסי' ל"ב סקכ"ג דקדושה אחת הם אלא שדיניהם חלוקים לכאו' חידוש הוא שיחשב כש"ק.

והיה מקום לדון דעצם מה שהוא כחובה והוא כנדבה יחשב כשינוי קודש אמנם כבר דן בזה הרש"ש (ריש פ"ק דזבחים) האם כששוחט קרבן שהוא נדר לשם נדבה חשיב כש"ק ונקט לעיקר שאין להחשיב כה"ג לש"ק וא"כ הכא התינח אם כבשי עצרת ושלמי נדבה ב' קדושות הם (כמו שנקט החזו"א שם ס"ק ל"א) א"ש יחשב כש"ק אולם אם חלוקים רק בפרטיהם [והחלוק אם הם קק"ד או קק"ל גם הוי כשינוי פרטים גרידא] לכאו' אין מקום לומר דיחשב כשינוי קודש.

[ובאמת דעיקר דברי הרש"ש צב"ט היאך נדון דלשם נדבה יהא כשלא לשמה הא אין שינוי ביחס לקרבן אלא ביחס לנדרו ונדבתו גרידא, וצ"ל שחל בעצם שם הקרבן שהוא לנדרו ומה"ט היה מקום לדון בזה ש"ק. ויש להביא ראיה לזה מרש"י לעיל (דמ"ח ע"ב) דביאר הילפותא דשלמי חובה משלמי נדבה אם נדר טלה לשלמים והביאו איל וצ"ב דאין כאן שינוי כלל בדיני הקרבן וע"כ כהנ"ל ודו"ק].

**בחידוש החת"ס דלשם שלמים הוי פיגול**

**ב.** והנה עיקר דברי חזו"א לחדש דחשיב כש"ק הוא מהמבו' ברש"י (לעיל דמ"ח ע"א) דהדם יזרק שלא לשמן היינו לשם שלמים וכ"ה ברש"י (דמ"ז ע"ב) בביאור הספק מהו שיזרוק דמן שלא לשמן היינו לשם שלמים אמנם ברש"י בביצה (ד"כ ע"ב) ביאר הברייתא דשחטן שלא לשמן ששחטן לשם עולה, ובחת"ס שם (במהדו' החדשה) ביאר טעמו דודאי לשם שלמי נדבה הוי ש"ק וע"כ מה שפירש רש"י בדווקא לשם עולה משום שאם יחשוב לשם שלמים ה"ז כחושב לשני ימים ולילה והוי כמחשב חוץ לזמנו שהוא פיגול. [ועיי"ש שמכח הכרח זה דחק דברי רש"י בסוגיין דשלא לשמן היינו "שלא לשם שלמים" וכדברי רש"י בביצה הנ"ל].

אמנם הקר"א בסוגיין דקדק דברי רש"י שכ' "ומחשב בה לשום שלמים לאוכלן שני ימים ולילה אחד" דמבו' דסתם מחשבת לשם שלמים אינו פיגול ובמנח"א כ' להוכיח כדבריו מתודה לשם שלמים דלא הוי מחשבת חוץ לזמנו [ועיי"ש בחת"ס שעמד בזה ויישב באופן מחודש].

**בירור עיקר הנידון בעקירה בטעות בשלא לשמה**

**ג.** בעיקר דין עקירה בטעות בשלא לשמה צ"ב דהתינח בפיגול שהוא מחשבה הפוסלת יש לדון דמחשבה בטעות אינה מחשבה אולם בשלא לשמה מה אכפ"ל שהוא בטעות הא יש בזה העדר לשמה, ולכאו' הוא ראיה לביאור הגרי"ז דשלא לשמו הוא מחשבה הפוסלת. אמנם י"ל דמשום שסתמא לשמה וצריך מחשבה לעקור הלשמה שייך בזה הנידון אם מחשבה בטעות הוי מחשבה ואדרבא לשון "עקירה" בטעות משמע שהוא עקירת הלשמה, ויש לדחות ואכמ"ל. [ועי' מנח"א שכ' דאעפ"י שבטעות אין כאן מחשבת שלא לשמה הפוסלת מ"מ הפסיד את המצוה לעשות לשמה ועי"ש במה שישב לפי"ז דברי רש"י זבחים דמ"ו].

אלא דיש להביא ראיה מסוגיין דהוא מחשבה הפוסלת דהנה ביארה הגמ' דמסתברא מילתיה דרב דבסבור אילים ושחטן לשם כבשים שהרי כבשים לשום כבשים נשחטו ותמוה טובא מה החידוש בזה וכבר עמד בזה הקר"א, וכ' דהו"א דכיון דלפי מחשבתו רצה לעשות שלא לשמה יפסל ולכאו' הוא סברא במחשבה הפוסלת.

**בדיני קדימת התמידים והמוספים**

**[ובדין אין מעבירים על המצוות במקום תדיר ומקודש]**

**בחילוק קרבן מוסף של שבת מכל המוספים**

**א.** בגמ' ציבור שאין להם תמידים ומוספים איזה מהם קודם, הכ"ד אילימא תמידין דיומיה ומוספים דיומיה פשיטא תמידין עדיפי דהו"ל תדיר ומקודש אלא תמידים דלמחר ומוספים דהאידנא וכו'. במנח"א דקדק בדברי רש"י דבספק הראשון (תמידים ומוספים דיומיה) פירש"י שהיום **יום טוב** וכו' ובספק השני (מוספים דהאידנא ותמידים דלמחר) פירש"י כגון דיש להם **בשבת**, וצ"ב השינוי בזה.

ועיי"ש שהביא מרמזי המצוות להר"מ בריש הל' תו"מ דמצוות המוסף בשבת הוא "להוסיף שני כבשים עולות בשבת", ובשאר המוספים המצוה היא להקריב קרבן מוסף, ומבו' לפי"ז דבשבת גדר הקרבן מוסף הוא "להוסיף עוד כבש על התמיד" ובשאר מוספים הוא קרבן לעצמו[[7]](#footnote-7), ומעתה חידש המנח"א בתרי אנפי בביאור דברי רש"י או דבתמידים ומוספים דהאידנא בשבת לא שייך הקרבת מוסף קודם הקרבת התמיד דכל שלא הקריב תמיד אין שייך הקרבת מוסף, או משום שממילא הקרבת הראשון תהא לתמיד והשנים האחרים למוסף דכלפי תמידים ומוספים דיומיה לא שייך בשבת קדימת המוסף על התמיד דהראשון לעולם יהא ממילא תמיד והשני מוסף[[8]](#footnote-8) ומה"ט רק במוספים דהאידנא ותמידים דלמחר פירש"י לגבי שבת. אלא שהעיר שם מזבחים (דצ"א) דמבואר ענין קדימת התמיד למוסף גם בשבת.

[והחידוש בביאורו השני הוא הוא דבשבת אין שֵם של קרבן תמיד ושֵם של קרבן מוסף אלא קרבן הבוקר הוא ג' כבשים שבראשון מתקיים הקרבת התמיד ובשניים האחרים מתקיים הקרבת המוסף (ויש לדון בזה אם שייך לפי"ז מחשבת שלא לשמה אם יחשוב בהקרבת התמיד לשם קרבן מוסף דשמא לא יהא שייך לפי"ז לדונו כשינוי קודש וצ"ע)].

והנה במתני' קתני התמידין אין מעכבים את המוספים וכו' ועי' בזה ב' הביאורים בגמ' (ויבו' להלן בענין הבא באורך) אמנם בר"מ מבו' דפירש המשנה כפשוטה [וכן מבו' ברבינו גרשום] וצ"ב מה החידוש בזה, ולביאור המנח"א י"ל דאיירי בתמידים ומוספים דשבת ובא התנא לחדש דהתמידים אין מעכבים את המוספים היינו דאעפ"י שלא הקריב התמיד שייך הקרבת המוסף (היינו אחר ארבע שעות) וכן להיפך ולא אמרי' שהוא קרבן אחד של ג' כבשים שתלויים בהדדי ודו"ק.

**בנידון האחרונים האם מעבירין על המצוה לצורך מצוה שיש דין להקדימה**

**ב.** בגמ' אלא תמידים דלמחר ומוספים דהאידנא וכו' הקשו האחרונים (שאג"א סי' ס"ב וחזו"א לג, ג) דשמא יזדמנו לו למחר כבשים לתמיד ואיך יבטל מצווה ודאית עתה מפני ספק דלמחר [ובשאג"א צידד דמשום שלא ביקרו ודאי לא יהא לו תמיד למחר והוכיח מהסוגיא להלן שיכול למצוא מבוקרים]. והכריחו האחרונים הנ"ל דכל שלפי אומד הדעת לא יהא לו כבשים למחר מקרי ודאי ודנים בזה איזה מהם קודם.

ועדיין יש לברר עיקר דינא דסוגיא היאך מצוה שמחויב בה עתה תדחה מפני מצוה שלמחר, וידוע בזה נידון האחרונים דבתשו' רידב"ז כ' דתפוס שהשר נתן לו יום אחד להתפלל יתפלל באותו יום ולא ימתין על יום כיפור או פורים משום אין מעבירים על המצוות וכן בכל מצוה קלה דהאידנא וחמורה דלמחר, ובתשו' חכ"צ (סי' ק"ו) תמה ע"ד מסוגיין דמבו' דאם המצוה דלמחר עדיפא היא קודמת.

ובמנח"א הביא בזה מהגהות ראמ"ה (סוכה כ"ה ע"ב) שהביא ראיה לדברי הרידב"ז מדברי רש"י שם שאין דוחין מצוה קלה מפני החמורה העתידה לבוא, ודחה ראיית החכ"צ מסוגיין דהכא שהתמיד טעון ביקור ד' ימים מקודם חשיב שמצוותו עתה [והיינו שמצוות ההכנה למחר מחשיבתו שמחויב עתה לדאוג על הקרבתו למחר]. עוד הביא שם חידוש השפ"א שמצוות ה"תמיד" מחייבת שיהא בכל יום וא"כ כבר עתה מחוייב שיהא תמיד למחר.

ויש להעיר דהתינח אם טעם הרידב"ז היה דיש לו לעשות התפילה עתה משום שהוא רמיא עליה והתפילה דיוה"כ לא רמיא עליה א"ש מה שדחו האחרונים הראיה מן הסוגיא דאין ראיה דלא כוותיה משום דהכא יש להחשיב מצוות התמיד כרמיא עליה (או משום דין הביקור או משום חיובו שיהא "תמיד") אולם להמבו' ברידב"ז שטעמו משום אין מעבירין על המצוות לכאו' אין מקום לחילוק הנ"ל וכלפי סברא זו יש ראיה מן הסוגיא דמעבירין על המצוה לצורך מצוה דלמחר[[9]](#footnote-9).

עוד הביא המנח"א תי' המגיה על המשנל"מ פ"א ממגילה הי"א דבמצוות חלוקות יניח המצוה לצורך מחר ובאותה מצוה אמרי' דלא יחמיץ המצוה ויעשנה מיד. והסברא צב"ט הא לכאו' הנידון האם מעבירין על המצוה לצורך קיום מצוה שעדיפא למחר וא"כ מ"ל אם הוא מצוה אחרת שעדיפא מיניה ומ"ל אם אותה מצוה שיש בה מעלה יותר גדולה (שהוא מצוות תפילה ביוה"כ) הא דין הוא שאין מעבירין על המצווה אף לצורך מצוה שעדיפא מיניה.

ובקצוה"ח (סי' ק"ד סק"ג) כ' דלפי פירושו השני של רש"י בסוגיין דהטעם שהמוסף נקרא מקודש משום שהגיע זמנו א"כ יש לו להקדים התפילה עתה שהיא "מקודש" ולא ימתין לתפילת יוה"כ. ופשוט דהקצוה"ח כ' לקיים דינו של התרומה"ד ולא מטעמיה דאיהו ס"ל דהטעם משום אין מעבירין על המצוות ולפי"ז יש להעיר עליו מסוגיין בתמיהת החכ"צ ובזה חידש הקצוה"ח לקיים שי' הרידב"ז מטעם אחר דהמצוה עתה מקודשת ג"כ משום שהגיע זמנה. [והעירו דלביאור הקצוה"ח יצא חידוש גדול דגם בסוגיין יש להעדיף המקודש שזמנו היום מהמצוה שלמחר משום אין מעבירין על המצוות ובסוגיית הגמ' מבו' דלא פסיק"ל לגמ' האי דינא (וכ"ה להדיא בר"מ (פ"ח מתו"מ) דמשום שהדבר שקול יכול להניחם למחר). וצ"ל דבסוגיין השקולים האם עדיף מעלת תדיר או מקודש משא"כ התם שניהם מקודשים ובזה שייך אין מעבירים וצ"ע בכ"ז].

**החילוק בין סוגיין לסוגיית הגמ' בזבחים**

**ג.** בגמ' תמידין עדיפי דהו"ל תדיר ומקודש עי' ברש"י בפירושו הראשון ותמהו התוס' מהסוגיא בזבחים שדנה בנידון זה והתם לא מייתי ההיא דהכא והכא לא מייתי ההיא דהתם [וביאר בטה"ק דמש"ה כ' רש"י פירוש אחר בגמ' כדי שלא יהא דומה לנידון הגמ' שם].

ויעוי' בח"צ (בתשו' הנ"ל) שכ' לחלק דהתם הנידון כששניהם לפניו ואין בזה אין מעבירים והנידון רק איזה הקרבה להקדים משא"כ בסוגיין הנידון כשאין שניהם לפניו והנידון אם להעביר על המצוה (וכעי"ז בקר"א בזבחים פ' כל התדיר עיי"ש).

**דמ"ט ע"א-ע"ב**

**בדין העולה עולה ראשונה**

**ביאור דינא דמתני' "התמידים אין מעכבים את המוספים וכו'"**

**א.** מתני' התמידים אין מעכבים את המוספים ולא המוספים מעכבים את התמידים, נתבאר בגמ' ב' אופנים בביאור דינא דמתני' א. ביש לו ב' כבשים ויכול לקיים או מוסף דהאידנא או תמיד דלמחר ובזה חידשה המשנה ש"אין מעכבים" היינו דיכול לעשות מה שירצה. ב. שאם הקדים מוסף לתמיד כשר [והיינו דהעולה עולה ראשונה אינה לעיכובא]. ויש להעיר דלפי ב' ביאורים אלו הלשון התמידים אין מעכבים אינו ככל דיני ה"אין מעכבין" שנתבארו עד עתה שאם הקריב בלא חבירו יצא, ומ"ט לא ביארה הגמ' המשנה כפשוטה דאם הקריב התמיד בלא המוסף או להיפך יצא, וביאר בקר"א דהא פשיטא כל אחד מצווה לחודיה, וציין שם לדברי הר"מ שכ' המשנה כצורתה ומשמע שפירש המשנה כפשוטה וצ"ע מסוגיין. [ועי' לעיל (בענין הקודם אות א') במה שכתבנו לבאר חידוש המשנה לשי' הר"מ].

ותמהו השיטמ"ק והקר"א לפי' הב' דהתינח "תמידין אין מעכבים את המוספים" אם הקדים המוסף לתמיד אולם מה הכוונה "המוספים אין מעכבים את התמידים" ותי' השיטמ"ק דמשכח"ל בהקדים תמיד של בין הערבים למוסף שאין התמיד מעכבו [והכוונה דדין "עליה השלם" דבין הערבים אינו מעכב לפסול הקרב אחריו (ועי' לקמיה אות ג' שנאריך בענין זה)]. ובקר"א העיר על ביאור זה דלפי"ז החידוש שהתמיד אין מעכב את המוסף ולשון המשנה הוא "המוספים אין מעכבים את התמידים" וצ"ע. ועי' בחזו"א (לג, ג) במה שדחק המשנה כלפי תמיד של שחר ונתחדש שהקרבת המוסף קודם לתמיד אינה פוסלת את הקרבת התמיד (והיינו שיש בו דין הקרבה גם כשאינו ראשון).

**דיני איסור קודם תמיד של שחר ואחר תמיד של בין הערבים**

**ב.** בתוס' תמהו מ"ט איצטריך ב' קראי ד"העולה עולה ראשונה" וקרא "דמלבד עולת הבוקר" [וצידדו לבאר דאיצטריך חד קרא בדלית ליה שהתמיד קודם לקנייה וחד קרא בדאית ליה שהוא קודם להקרבה ודחו מסוגיית הגמ' בזבחים ובמנחות שהביאה התרי קראי בדאית ליה], וע"כ ביארו בב' אופנים א. חד קרא שקודם לכל הקרבנות וחד קרא שקודם אפי' לחביתין שהוא תדיר. ב. חד קרא לעשיה (היינו עבודת הדם שהוא הזריקה) וחד קרא להקטרה. אמנם לגבי עשה דהשלמה (היינו העשה ד"עליה השלם וגו'" שלא להקטיר אחר תמיד של בין הערבים) הכריחו התוס' מהגמ' בפסחים דכל האיסור דווקא להקטיר אחר תמיד של שחר ואין איסור עשיית הדם [ומה"ט מבו' בגמ' שם שאין איסור מליקת חטה"ע והזאת דמו אחר התמיד].

עוד חידשו התוס' בסוגיין דאין איסור הקטרה אחר זריקת דמו של תמיד של בין הערבים וכל האיסור הקטרה הוא רק אחר הקטרת תמיד של בין הערבים. [וצידדו בסוף דבריהם דאיסור דרבנן מיהא איכא].

ובאמת דיש להעיר מה המקור להתיר הקטרת הפסח אחר הקטרת התמיד שמא ימתין מלהקטיר התמיד עד אחר הקטרת הפסח ולא יעבור בזה על עשה דהשלמה, וצ"ל דמקרא ד"יאוחר דבר" מסתבר ללמוד שדין עשיית הפסח אחר כל עשיית התמיד כולל ההקטרה וע"כ אין כלפיו עשה דהשלמה.

ועדיין הקשה הגרעק"א (דו"ח חגיגה מערכה ח') דלפי דברי התוס' מהי קושיית הגמ' בפסחים (דנ"ט) היאך מתקיים לא ילין חלב חגי עד בוקר (היינו היאך קריבים אימורי הקרבנות אחר תמיד של בין הערבים) והא שפיר משכח"ל באופן שעדיין לא הקטירו התמיד. [ועיי"ש ברעק"א שכ' דיש לתרץ דלא שייך לקיים "חלב חגי עד בוקר" משום שצריך זמן מועט להקרבת התמיד לבסוף, ודחה דמדין עשה דהשלמה יכול להקריב שניהם יחד. (וכ"ז דווקא אי נימא שיסוד האיסור להקטיר אחר תמיד של בין הערבים אולם למש"כ הרמב"ן שיסוד הדין דעה דהשלמה להקטיר הקרבנות בין שתי התמידים מסתבר שהדין להקטירם דווקא קודם תמיד של בין הערבים ואכמ"ל בזה)].

**האם עולה עולה ראשונה היא לעיכובא**

**ג.** והנה בתוס' תמהו כמה תמיהות מאי נפק"מ בדין העולה עולה ראשונה תיפו"ל מדין תדיר קודם או מדין יוקדם דבר ודנו לתרץ דשמא איצטריך הכא לקרא לומר שהוא לעיכובא והוכיחו מסוגיין שאי"ז לעיכובא [וכן בהמשך דבריהם הביאו כמה ראיות מסוגיות בפסחים שאי"ז לעיכובא], וצ"ב טובא דסוגיא ערוכה היא בסוגין דדין הקדימה הוא למצוה בעלמא ומ"ט הוצרכו לראיות בזה. וצ"ל דבסוגיין איכא ב' ביאורים בדינא דמתני' ואליבא דר"ח י"ל דהעולה הוא לעיכובא ואביי חידש שהוא למצוה [וכן מדוקדק מדברי התוס' דכ' "כדמסקינן הכא למצוה בעלמא" ומבו' דאליבא דרב חסדא הוא לעיכובא] ומה"ט הוצרכו התוס' להביא ראיות מסוגיות הש"ס שהעיקר כאביי שאי"ז לעיכובא.

אלא דיש להעיר דלר"ח שהוא לעיכובא היאך דנה הגמ' שיקדימו קניית המוסף לתמיד משום מקודש (ודחתה הגמ' דהתדיר נמי מקודש) הא בלא"ה לא יהא אפשר להקריב המוסף קודם התמיד דהא הקרבת התמיד מעכבת את הקרבת המוסף. ושמא כל הקדימה לעיכובא הוא דווקא בדאית ליה וצ"ע. ובכתבי הגרי"ז ביאר דיקריבו המוסף אחר ד' שעות שכבר אינו זמן הקרבת התמיד.

**האם איסורים הנ"ל הם לעיכובא**

עוד נתבאר בתוס' להכריח מכמה דוכתי דכמו דהקטרה קודם תמיד אינה לעיכובא אלא למצוה כך גם דין הקטרה אחר תמיד של בין הערבים אינה לעיכובא אלא למצוה. אמנם בתוס' בהוריות (ד' ע"א) הוכיח מהתוספתא [שהביא התוס' כאן בסוף דבריהם] ומהגמ' בפסחים הנ"ל [שלא תירצה כאן לכתחילה כאן דיעבד] שבדיעבד נמי פסולים ותמה הגרעק"א (במערכה שם) דמה שייך כלפי הקטרה לפסול בדיעבד הרי הוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר.

ובחזו"א (לג, ו) תירץ בזה דמבו' מדברי התוס' שקרבן שמתחילתו אינו ראוי להקטרת אימורים הוא פסול בקרבן וכמו שכתבו סברא זו בהמשך דבריהם. ויש להעיר דבתוס' משמע שחידשו כן רק לגבי ההיתר אכילה בנפסלו האימורים דכל שלא היו ראויים מתחילתן אין ה"אבדו אימורים" מתיר באכילה ובחזו"א חידש לבאר דהוא גם טעם לעכב עצם הזריקה.

**בתמיהת התוס' דתיפו"ל מדין תדיר קודם**

**ד.** תמהו התוס' וז"ל: תימה למ"ל קרא דתמיד קודם למוסף תיפו"ל דתדיר קודם וכו' והנה בקוב"ש (פסחים אות כ"ד) תמה על דברי התוס' בפסחים שתי' דחד קרא לדם וחד קרא להקטרה דמאחר ובדם נתחדש דתדיר קודם מ"ט איצטריך עוד קרא להקטרה, ועי' במשל"מ (פ"א מתו"מ ה"ג) שביאר כוונת תמיהתם כאן כתמיהת הקוב"ש הנ"ל ועלה תירצו התוס' דבהקטרת המוספין שנכתבה בקרא קודם הו"א שתהא הקטרת המוסף קודמת ועלה איצטריך לקרא דהעולה שגם בהקטרה התמיד קודם.

אלא בעיקר תמיהת התוס' דתיפו"ל מדין תדיר קודם העירו האחרונים דאיכא נפק"מ טובא, ובמקד"ד (סי' ט') דן נפק"מ במקריבים שניהם בב"א דאין בזה חיסרון מדין תדיר ויש בזה חיסרון משום עשה דהשלמה [ודלא כהרעק"א שהובא לעיל], עוד כ' נפק"מ באיכא תמיד של בין הערבים שלא נתעכלו מבערב ובא להחזירם ביום דלדעת המפרש בתמיד (בפ"ב) דינו רק אחר התמיד של שחר, והתם מדין תדיר ליכא ומדין העולה עולה ראשונה מחויב להקדים התמיד של שחר.

**התחיל באינו תדיר האם פוסק וחוזר לתדיר**

**ה.** הגמ' בזבחים (דצ"א) דנה בהתחיל באינו תדיר האם פוסק ועובר לתדיר והר"מ פסק דאחר שהתחיל באינו תדיר אינו פוסק, ובשאג"א (סי' כ') הביא ראיה דקיי"ל דגם בתדיר פוסק מדברי התוס' שתמהו ל"ל קרא דהעולה תיפו"ל מדין תדיר ואי נימא שבקדימת תדיר אינו פוסק מהאינו תדיר איצטריך שפיר קרא ד"העולה" לחדש שאפי' התחיל במוסף פוסק וממשיך בתמיד, וע"כ דגם מדין תדיר פוסק.

ויש להעיר טובא ע"ד דבתוס' להדיא בהמשך דבריהם תמהו דתיפו"ל מדין יוקדם דבר וביארו דאי משום האי דינא לא היה פוסק ומבו' שאם הוא מדין קדימה גרידא אינו פוסק ולכאו' ה"ה משום תדיר.

ובאמת במשנל"מ (פ"ג ה"א) כ' דבשי' התוס' בסוגיין מבו' שיש חילוק בין דין תדיר דעלמא לדין קדימת התמיד כלפי שאר הקרבנות לענין שאם התחיל פוסק אלא שדקדק שבתוס' בזבחים בריש כל התדיר לא כתבו לתרץ בדבריהם כאן וע"כ משום דס"ל דאין לימוד לחצאים וע"כ דין קרבנות ודין קדימת התדיר שוים לענין שאם התחיל פוסק.

**דמ"ט ע"ב**

**הערות בדין ביקור בקרבנות**

**דין ביקור בתמיד ובכל הקרבנות**

**א.** בגמ' ת"ש אין פוחתין וכו' מבו' מסוגיית הגמ' דבהו"א דנה הגמ' שמכניסין ללשכת הטלאים את כל הטלאים הנצרכים לשבת ור"ה ומה"ט תמהה הגמ' מ"ט הכניסו רק ששה וע"כ בדלית להו ואעפי"כ תמידים דלמחר עדיפי, ודחתה הגמ' דאין פוחתין מששה טלאים המבוקרים ד' ימים וכדינא דבין בג בג דתמיד צריך ביקור ד' ימים. וצ"ב היאך פירשה הגמ' בהו"א לשון הברייתא דקתני "המבוקרים". וצ"ל בביאור סוגיית הגמ' כמבו' בתו"כ (פרשתא ג' הי"ב) שיש דין בכל הקרבנות לבקר קודם שחיטה ולפי"ז הבינה הגמ' דגם בלא דין ביקור ד' ימים דתמיד ענין הכנסת הכבשים הוא קודם שבת ור"ה הוא כדי שיהיו מבוקרים קודם שחיטה [ואין עושים ביקור זה בשבת ויו"ט אלא מקודם], ועלה תי' הגמ' דהברייתא איירי על הטלאים המבוקרים ד' ימים שהוא רק בתמיד.

**האם הביקור הוא לעיכובא**

**ב.** בגמ' בסוכה (דמ"ב ע"א) מבו' דהשוחט את התמיד שאינו מבוקר כהלכתו חייב חטאת ובתוס' שם מבו' דאם לא ביקר התמיד כהלכתו ד' ימים קודם השחיטה פסול וחייב חטאת. אמנם האו"ז (הל' פסחים אות רט"ז) דן האם ביקור מעכב והביא ראיה מסו"פ מרובה ששלשלו להם התמידים בכל יום והקריבום כשאינם מבוקרים, ומאידך גיסא הביא ראיה שהביקור מעכב מהא שאליבא דר' יוסי אם שחטו כשאינו מבוקר חייב חטאת וצ"ב דבריו.

ובמנח"א הביא מס' הר אפרים על המכילתא שכ' לבאר שי' האו"ז דהביקור ד' ימים בתמיד אינו מעכב והביקור קודם שחיטה שבכל הקרבנות מעכב ולפי"ז אש"ה דברי האו"ז [ועיי"ש שדקדק לשון התו"כ פר' ויקרא דבלא ביקור קודם שחיטה נחשב הקרבן לתמים].

**בדיני הביקור ד' ימים**

**ג.** ברש"י בפסחים (ד"ו ע"א) מבו' ש"מבקרים אותו כל ד' ימים" ומבו' מדבריו שטעון ביקור כל יום מהד' ימים [ובסוגיין מבו' שביקור זה אינו דווקא בביהמ"ק דבתחילה הבינה הגמ' שיקחו כבשים מבוקרים מאחרים], אמנם בר"מ (פ"א מתו"מ) משמע שמבקרים אותו פ"א קודם ד' ימים. וביאור פלוגתתם דרש"י ס"ל שהוא דין בדיקה ד' ימים וע"כ יש לבודקו כל יום והר"מ ס"ל שהוא דין הכנה ד' ימים קודם השחיטה וע"כ סגי שיבדקנו ויכינו ד' ימים מקודם ע"י בדיקה אחת.

עוד מצינו פלוגתת הראשונים האם מבקרים אותו ד' ימים לבד מיום השחיטה דברש"י מבו' שיום השחיטה אינו בכלל הד' ימים ורבינו גירשום פליג [וברש"י בערכין הביא פי' זה ודחאו מהילפותא מפסח עיי"ש], וביאר במנח"א דשמא זה תלוי בפלוגתא הנ"ל דאם הוא דין בדיקה ד' ימים צריך ד' ימים שלמים ואם הוא דין הכנה של ד' ימים סגי ביום ד' במקצת היום ככולו ככל דיני התורה.

**האם צריך להקדישו קודם הביקור**

**ד.** בטו"א (מגילה דכ"ט) דן האם צריך להקדישו קודם הביקור, ויש לתמוה ע"ד מסוגיין דמבו' בהו"א שהיו לוקחים מבוקרים בסתם בנ"א שהיו מבקרים כדי שיהא ראוי לקרבן, ולכאו' ודאי לא היו אותם אנשים מקדישים אותם וא"כ מבו' שסגי בביקור ד' ימים בלא שהקדישום.

**דף נ' ע"א**

**בדין קטורת שחרית ובין הערבים**

**ביאור שי' רש"י בדינא דמתני' "שאין מחנכים וכו'"**

**א.** במתני' (דמ"ט ע"א) אי' לא הקטירו קטורת בבוקר יקטירו בין הערבים אמר ר"ש וכולה היתה קריבה בין הערבים שאין מחנכים את מזבח הזהב אלא בקטורת הסמים ולא מזבח העולה אלא בתמיד של שחר וכו' וברש"י במתני' ביאר "שאין מחנכים אלא בקטורת הסמים של מנה שלמה", לכאו' ביאור דבריו שהוא מקור לדברי ר"ש ש"כולה היתה קריבה" מהא שאין מחנכים את המזבח אלא בקטורת של מנה **שלם** בין הערבים. וכבר תמהו התוס' ע"ד (ד"נ ע"א ד"ה שאין) דלא קתני התם שמחנכים במנה שלם [ומנ"ל לר"ש שגם בכל יום שלא הקטירו שחרית יקטירו מנה שלם ערבית].

והנה יש לדון האם רבנן פליגי על ר"ש ובר"מ מבו' דאליבא דרבנן גם בשלא הקטירו פרס בבוקר מקטירים רק פרס בין הערבים, ויש לבאר פלוגתת רבנן ור"ש היאך לדון ב' ההקטרות האם הם כב' קרבנות נפרדות שחציו בבוקר וחציו בין הערבים וע"כ גם בלא הקטיר בבוקר יקטיר רק חצי בין הערבים או שהוא כקרבן אחד שיש לו ב' זמני הקרבה וכשלא הקטירו בבוקר צריך להקטיר כולו בין הערבים, [ובאמת דבמשנל"מ (כלי המקדש פ"ב ח-ט) הביא פלוגתת הר"מ והרמב"ן האם ב' ההקטרות דשחרית ובין הערבים הם ב' מצוות או מצוה אחת, ובקר"א (ד"נ ע"א) דן שהוא פלוגתת רבנן ור"ש וכמו שנתבאר עיי"ש].

והנה בתוס' (ד"ז ע"א ד"ה במה) ביארו דבלא הקריבו כבש של תמיד בבוקר לא יקריבו שני כבשים בין הערבים גם אליבא דר"ש "אע"ג דגבי קטורת קרב כולה לא דמי כלל דהתם חדא מילתא הוא" וביאור דבריהם דב' כבשי התמיד ב' קרבנות הם וע"כ בין הערבים אין קרב אלא אחד השייך לבין הערבים משא"כ קטורת חד קרבן הוא אלא שהקרבתו מתחלקת וכל שלא הקריבוהו בבוקר צריך להקריב כולו בין הערבים.

ומעתה י"ל דאליבא דרבנן שהם כב' חלקים נפרדים פשוט הוא שבשלא הקטירו בבוקר מקטירים בין הערבים וכמו תמיד שאעפ"י שלא הקטירו בבוקר מקטירים בין הערבים משא"כ לר"ש שהוא כקרבן אחד היה מקום לדון דעיקר הקטרת הקטורת הוא בבוקר ומשלימה בין הערבים ועלה הביא ר"ש ראיה דמהא שמחנכים את המזבח בין הערבים מוכח דבהקטרה של בין הערבים גם שייך בו עיקר הקטרה ויש בו דין הקטרה בפנ"ע וממילא יש לעשות בו הקטרה גמורה שהוא מנה שלם [עיקה"ד נתעוררתי מהר"א הרשטיין].

אלא דעדיין יש לתמוה תמיהת התוס' על רש"י מקו' הגמ' "חינוך מאן דכר שמיה" הא לרש"י א"ש הביא ר"ש ראיה זו לדבריו, ובתוס' כ' לפרש אליבא דרש"י דכוונת הגמ' חינוך דתמיד מאן דכר שמיה ותמהו ע"ד די"ל שאיידי דקטורת נקטה. ויש להעיר דברש"י במתני' משמע שקושית הגמ' על חינוך דקטורת וא"כ צע"ט אליביה כנ"ל. וע"כ מוכרח בשי' רש"י דר"ש לא בא להביא ראיה לדבריו אלא הוסיף שדין חינוך של מזבח הקטורת ע"י ההקטרה של בין הערבים וביארה הגמ' דהוספה זו היא משום תמיד ודו"ק.

**בשיעור "מנה" בקטורת**

**ב.** והנה נתבאר בשי' רבנן שהם כב' חלקי קרבן נפרדים (ומה"ט שייך הקטרת חצי בין הערבים בלא חצי דשחרית) ויש להעיר ע"ז ממש"כ רש"י בכריתות (ד"ו ע"א) דהמפטם את הקטורת אין חייב אלא במפטם מנה שלם וע"כ הביאור דהשם קרבן שלו הוא רק במנה שלם, ולכאו' צ"ל בשי' רש"י דר"ש לא פליג את"ק וכו"ע מודו דיקטיר מנה שלם בין הערבים. ובאמת דהר"מ לשיטתו דס"ל שמקטיר חצי מנה בין הערבים ס"ל דבמפטם פרס נמי חייב וא"ש לשיטתו הנ"ל שלרבנן הם ב' חיובים נפרדים ומה"ט יכול לקיים הקטרת בין הערבים בחצי מנה.

ואולי י"ל גם בשי' רש"י דאף שהשם קרבן שלו הוא רק במנה שלם מ"מ יש בו ב' הקרבות נפרדות. [ופלוגתת ר"ש ורבנן הם ב' קיומים נפרדים או לא] ודו"ק.

והנה בפשטות אליבא דר"ש שמקטירים מנה בין הערבים ע"כ ששם הקרבן הוא במנה שלם ולפי"ז לדידיה החיוב של מפטם את הקטורת הוא דווקא במנה שלם. אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי (הל' כלי המקדש) הוכיח משי' הר"מ שס"ל שבמפטם את הקטורת האיסור אפי' בפחות מפרס וע"כ דה"שם" קטורת הוא בכל שהוא והשיעורים הם דינים במעשה ההקטרה, ולפי"ז שיעור ההקטרה אינו שייך לחיוב הפיטום גם אליבא דר"ש.

**בדין חינוך המזבחות והמנורה**

**חינוך מזבח הקטורת**

**א.** בגמ' שאין מחנכים את מזבח הזהב וכו' מבו' בגמ' דפליגי תנאי האם מחנכים בקטורת של שחר או בקטורת של בין הערבים וטעמי פלוגתתם האם עדיף ללמוד כלי מכלי [ומה"ט איכא מ"ד דילפי' ממנורה שמחנכים בין הערבים] או עדיף ללמוד מזבח ממזבח [ומה"ט איכא מ"ד דילפי' ממזבח החיצון שחינוכו בתמיד של שחר], והעירו דהוא כעין המבו' בזבחים (ד"ס ע"א) האם ילפי' כלי מכלי או חוץ מחוץ ודו"ק.

ויעוי' בחזו"א (ל, ג) שדן דלפו"ר חינוך המזבחות הוא מדין חינוך כלי שרת שעבודתן מחנכתן (היינו לתת בהם קדושה לגבי שיקדשו בכלי וכדו') אלא דיש תנאי במזבח הקטורת שאין מחנכים אותו אלא בקטורת דבין הערבים, ולפי"ז כ' החזו"א דכל קידוש זה הוא כלפי המזבח בעצמו אולם מקום המזבח מתקדש כמו כל קידוש העזרה [אלא דיש בו קדושה טפי שראוי להקטיר עליו].

והעיר החזו"א על ביאור זה דא"כ מ"ט קטורת דשחרית תתעכב מחמת שלא חינכו ע"י קטורת של בין הערבים הא יכול להקטיר מדין מקום המזבח וכל העיכוב דחינוך המזבח שייך רק כלפי הדמים. וע"כ חידש החזו"א דענין החינוך הוא כמו דין חינוך המזבח דמילואים שהבית וכליו יש בהם חינוך מסוים היאך ראויים להיות כלי המקדש.

וכ' החזו"א שם נפקותא עצומה בצדדים אלו היאך הדין בנפגם המזבח ותיקנוהו אם יש בו דין חינוך דמתני' דאם הוא מדין חינוך כלי שרת יצטרך חינוך מחדש ואם הוא מדין חינוך דמילואים אי"ז שייך אלא במזבח של משה ומזבח של שלמה ומזבח שלעתיד לבוא.

ויש להעיר טובא על ראיית החזו"א דאף שמקום המזבח כשר להקטרה מ"מ שמא ראש מזבח אין ראוי להקטרה מדין "מקום המזבח" אלא רק מדין מזבח וע"כ צריך לחינוכו כדי שיהא ראוי להקטיר עליו.

והביאו ראיה מדברי רש"י (מנחות ד"ה מ"ב) שכ' דבנפגם המזבח ותיקנוהו יכול להקטיר עליו הקומץ והא קמיצה אסורה קודם התמיד וא"כ היאך משכח"ל שקמצו אחר שהקטיר התמיד ואעפי"כ יהא ראוי להקטרה באותו היום, וע"כ שנפגם אי"צ חינוך ומבו' דחינוך דסוגיין הוא מדין חינוך דמילואים.

**בחינוך השולחן והמנורה**

**ב.** בגמ' ולא את השולחן אלא בלחה"פ בשבת, אלא בחול איחנוכי הוא דלא מחנך אא קדושי מקדוש, הא גופא קמ"ל דחינוך וקידוש דשולחן בשבת הוא כדקתני סיפא ולא את המנורה אלא בשבעה נירותיה בין הערבים עכ"ד הגמ', ביאור סוגיית הגמ' דמתחילה סברה הגמ' דהמשנה באה לחדש דאעפ"י שמתקדש מקודם מ"מ אין מתחנך אלא בשבת ודחתה הגמ' דלעולם אין מתקדש מקודם ואעפי"כ באה המשנה להשמיע עיקר דין חינוכו וקידושו שהוא בשבת כמו שבמנורה אין ס"ד שיתקדש מקודם ואעפי"כ חידשה המשנה דין חינוכו בשבת.

ובחזו"א (ל, ו) הוסיף בזה דלא באה הגמ' לחדש שמתקדש בשבת ולא מקודם דהא זה פשיטא לגמ' [וכמו דפרכה הא קידושי מקדיש] אלא קמ"ל דצריכים חינוך וממילא חינוכו בזמן עבודתן. והוסיף בחזו"א שם להביא ראיה מסוגיא זו לחידושו הנ"ל שענין החינוך דסוגיין הוא חינוך דמילואים ולא חינוך דכלי שרת דהא מתן שמן בנר עבודה היא וא"כ במנורה י"ל שבאה המשנה לחדש שקידושו דווקא אחר הדלקה ולא בעבודה של מילוי השמן בנר [ועיי"ש שהביא מדברי הרשב"א דאעפ"י שיכול ליתן שמן שחרית מ"מ קודם חינוכו אין נותן השמן], ואי איירי מתני' לענין חינוכו שפיר קאמרה הגמ' דלא באה המשנה למעט כלום אלא לחדש צורת חינוכו.

עוד כ' להכריח כדבריו דאי נימא שהוא מדין עבודתן מחנכתן א"כ במתן שמן יתקדש ויתחנך ולא בהדלקה. ויש להעיר על הוכחה זו די"ל דמ"מ חידשה תורה צורה מסוימת של חינוך וכמו שפתח החזו"א הסוגיא דשמא סוגיין הוא דין חינוך דכלי שרת ואעפי"כ התורה הקפידה על תמיד של שחר וה"ה הכא י"ל שהקפידא שיהא החינוך דווקא ע"י הדלקת בין הערבים ולא ע"י נתינת שמן.

**דף נ' ע"ב**

**חביתי כה"ג**

**האם הקרבת שחרית ובין הערבים הם מצוה אחת**

**א.** מתני' חביתי כה"ג לא היו באים חצאים אלא מביא עשרון שלם וחוצהו ומקריב מחצה בבוקר ומחצה בין הערבים. בחינוך (קל"ו) כ' דאף שנחלקו הר"מ והרמב"ן האם תמיד של שחר ותמיד של בין הערבים הם ב' מצוות או מצוה אחת [ונתבאר לעיל מהמשל"מ שכמו"כ נחלקו בקטורת שמקטירים אותה פרס שחרית ופרס בין הערבים] מ"מ בחביתין כו"ע מודו שהוא מצוה אחת.

ולכאו' יש לדון דהתינח אם אותו כה"ג מביא מחצה בבוקר ומחצה בין הערבים שהוא אותו קרבן אולם במת ומינו כה"ג תחתיו ומביא עישרון אחר מביתו א"כ הו"ל קרבן אחר בין הערבים ונדונו כמצוה בפנ"ע, והביאור פשוט דכל שבעלמא הוא אותו מצוה אף שיש בו דיני הקרבה חלוקים היכן מביא אותו עישרון והיכן מביאו בב' עשרונות נפרדים א"א לדונו מכח זה כב' מצוות. [ונראה דגם באופן שמת ולא מינו כה"ג אחר ומביאים עישרון בבוקר ועישרון בין הערבים אין לדונו כב' מצוות נפרדות אף אם נדונו כב' קרבנות נפרדים].

**לא הקריב חציה בבוקר האם מקריב כולה ביה"ע**

**ב.** ועיקה"ד שהוא מצוה אחת יש להביא ראיה לזה ממ"ד לקמן (דנ"ב ע"א) דאיכא מ"ד שמביא קומץ לבונה וחוצהו מחצה בבוקר ומחצה בין הערבים משום דלא אשכחן עישרון דבעי ב' קמצים וסברא זו א"ש דווקא אם שני החצאים הם קרבן אחד. עוד יעוי' במנח"א שהביא לזה ראיה מהתוספתא (פ"ז ממנחות ה"א) שמבו' שאם לא הקריב חציה בבוקר מקריב כולה בין הערבים וע"כ שהוא מצוה אחת שיש לקיימה לכתחילה בב' הקרבות ובדיעבד כולה כאחד בין הערבים.

אמנם הביא שם דברי המנ"ח מצוה קל"ו (אות י) שנקט שאם לא הקריב בבוקר אין מקריב בין הערבים אלא חצי משום שאין הכ"ג מקריב רק חצי וצ"ע דבריו מדברי התוספתא הנ"ל. [ופשוט דאין ראיה מדבריו דאי"ז מצוה אחת אלא ס"ל שהוא דין בהקרבה שאין מקריב אלא חצי (וכמו שיבו' להלן סמך לזה)].

ולכאו' יש להביא מקור לדברי המנ"ח דהנה כה"ג שמת ומינו אחר תחתיו מביא שלם מביתו ומחצה קרב ומחצה אבד ואם לא מינו אחר תחתיו מבו' במתני' להלן (דנ"א ע"ב) שבאה משל ציבור או משל יורשים ושלמה היתה קרבה [וכ"ה להדיא בר"מ גם כמקריבים באותו היום בין הערבים], ומבו' דאעפ"י שכבר קרב מחצה בבוקר מ"מ אם אין הכה"ג משלים קרבנו בלילה ומביאים הציבור או היורשים מביאים קרבן שלם וא"כ צ"ב מ"ט כשמינו כה"ג אחר ומביא קרבן שלם אין קרב רק מחצה, ומבו' מהא שכללא הוא שכה"ג מקריב מחצה ויורשים או ציבור מקריבים שלם ומה"ט ס"ל להמנ"ח שגם אם שכח מלהקריב בבוקר מקריב רק מחצה בין הערבים.

ובדעת התוספתא צ"ל החילוק באופ"א דכשמינו כה"ג אחר דינו להשלים קרבן הראשון ונמצא שב' העשרונות הם קרבן אחד וע"כ כל שקרב מחצה מהקרבן בבוקר אין מקריבים אלא מחצה בין הערבים משא"כ כשהיורשים או הציבור מביאים עישרון בבוקר ועישרון בין הערבים כל עישרון הוא קרבן בפנ"ע ומה"ט גם כשמקריבים אותו באותו יום שמת בין הערבים אין לו שייכות להקרבת הכהן בבוקר.

אמנם יעוי' להלן (בסוגיא דמת כה"ג ולא מינו אחר) שיתבאר שגם הקרבת הציבור עישרון בבוקר ועישרון בין הערבים הוא קרבן אחד ולפי"ז לפו"ר ה"ה כשמשלימים ומקריבים בין הערבים וא"כ עדיין צ"ב. ויש לחלק בזה דכה"ג יכול להשלים הקרבת כה"ג (וכמו שיבואר באות הבאה באורך) ואין ציבור או יורשים יכולים להשלים הקרבת כה"ג ומה"ט מביאים קרבן שלם ואין לו שייכות עם קרבן הראשון. [ואף שנתבאר בר"מ שהיורשים מביאים עישרון שלם "עבור כפרתו" ולכאו' לפי"ז הוא השלמת קרבנו, י"ל דהיינו השלמת חיובו שנתחייב בבוקר להביא גם את של בין הערבים אבל אין יכולים להשלים את קרבנו ודו"ק].

**ביאור ההו"א שיביא השני עשרונו על ראשון**

**ג.** בגמ' יכול יביא חצי עישרון מביתו או חצי עשרונו של ראשון ת"ל ומחציתה, מבו' בגמ' דבלא גזה"כ דמחציתה יכול השני להביא מחציתו דראשון. וחידש המנ"ח (קלו, ג) דכל הגזה"כ דווקא כלפי הסולת אולם בשמן שאין גזה"כ משתמש בשל ראשון. עוד חידש המקד"ד (ל, ב) שאם עדיין לא הקריב הראשון המחצה ומת יכול להביא השני קרבנו, וצ"ב הטעם בזה.

ויעוי' במקד"ד שביאר דקרבן כה"ג אי"ז חובת גברא כשאר חובות (עיי"ש ראייתו לזה מהירושלמי במגילה) אלא הוא חובה כתמידין שאינה בטלה לעולם ומה"ט במקום שאין גזה"כ יכול הכה"ג להשתמש עם קרבן הראשון.

[ויעוי' במקד"ד (שם) שדן לחקור בכה"ג שהקריב חצי עישרון ומת האם יכולים היורשים להשתמש בחצי הנותר ולהשלים לעישרון שלם דבזה לא שייך קרא דמחציתה. ולהנתבאר י"ל דדווקא הכה"ג משלים הכה"ג הקודם ויכול להשתמש בקרבנו אבל אין היורשים משלימים הכה"ג הראשון (ומה"ט מביאים שלם ולא מחצה) וא"כ אין יכולים להשתמש בקרבנו דראשון וצ"ע]. ולסברת המקד"ד דאי"ז חובת גברא אין לחלק בזה.

**האם הוא נקרא קרבן יחיד**

**ד.** והנה בגמ' (דנ"א ע"א) אי' דמנחת חביתין הוא מנחת יחיד, ובמשל"מ (קרבן פסח פ"א ה"ג) תמה ממש"כ רש"י (זבחים קי"ח ע"א) שחביתין קרב בבמה גדולה כיון שהיא חובה הקבוע לה זמן ומבו' מהא שהוא קרבן ציבור. ולהנתבאר שאי"ז חובת גברא יש ליישב דהוא קרבן המוטל על היחיד ואין דינו כקרבן יחיד. עוד חידשו האחרונים שדין קרבן חביתין הוא כחלק מן הקרבת התמיד וכדמוכח מהא שסדר הקרבתו בתוך קרבן התמיד וכ"ה לשון הראשונים ביומא ד"נ ע"א (עיי"ש בתו"י ובריטב"א).

ובאו"ש (שם) כ' דכיון דבמת ולא מינו תחתיו המנחה באה משל ציבור (לחד מ"ד) יש לדונו כקרבן ציבור לענין הקרבת במה ולפי"ז הוא קרבן יחיד וסגי במה שפעמים דינו בציבור כדי להחשב כקרבן ציבור לגבי במה [עיי"ש ביאורו]. [ובאמת דבר"מ כ' דכשבאה משל יורשים הוא בא לכפרת הכה"ג (ועי' חזו"א דאי"ז ממש לכפרתו אלא לזכותו) ולכאו' מבו' דגם כשאין הכה"ג מביא הוא קרבן עליו ולא קרבן ציבור אמנם י"ל דה"מ למ"ד משל יורשים ולא למ"ד משל ציבור ויבו' עוד בסוגיא להלן בס"ד].

**בדיני עשיית מנחת חביתין**

**[ובדין מנחת חביתין בשבת]**

**בדין לישתן ועריכתן בפנים (בחביתין ובכל המנחות)**

**א.** בגמ' תנן התם חביתי כה"ג לישתן ועריכתן ואפייתן בפנים. ופירש"י וז"ל: ואע"ג דקודם מתן שמן הוא והאי תנא אית ליה מידת יבש לא נתקדשה מדלא מצריך לישת שאר מנחות בפנים הא בעי פנים דקסבר חצי עישרון שבו היה חולק חביתי כה"ג נמשח והאי דלא משחו את העישרון השלם מפני שכל אדם מודד בו מנחתו ופעמים שמוציאו לחוץ אבל זה אינו מסור אלא לכהנים עכ"ל. מבו' מדברי רש"י שכל המנחות היו יכולים לעשות לישתן בחוץ וצ"ב מ"ט דאף שמדת יבש לא נתקדשה מ"מ הא יש בו דין מתן שמן בכלי קודם נתינת הסולת והשמן צריך להיות קדוש בשעת נתינתו (ועוד שמידת הלח נתקדשה) וא"כ היאך יעשה הלישה בחוץ.

עוד יש לתמוה על פירש"י כמו שתמה בעול"ש שסתר משנתו ממש"כ להלן (דצ"ו ע"א) לפרש המשנה שם דבכל המנחות לישתן בפנים. וביאר העול"ש דרש"י שם איירי בכל המנחות (היינו סולת מחבת ומרחשת) וכאן איירי רש"י במנחת מאפה תנור (שהוא דומיא דחביתין) וס"ל לרש"י כהר"מ שבמנחת מאפה תנור לא היה מתן שמן בכלי קודם נתינת הסולת.

ובישר וטוב כ' לבאר לפי' רש"י כוונת המשנה להלן "ואין בהם מעשה כלי בחןץ" דהכוונה כמו שפירש בסוגין שיכול לעשותם בלא כלי שרת בחוץ וביאר הטעם בזה משום שמעיקר הדין יכול ללוש ואח"כ ליתן שמן בכלי וליתן העיסה עליו ויתקיים בזה מתן שמן בכלי קודם נתינת הסולת וע"כ בכל המנחות שאין העישרון קודש שייך באופן זה משא"כ בחביתין שהחצי עישרון יבש ג"כ קודש [אלא דכ' שם שאין ראוי לעשות כן כיון שאם לא יתן כל העיסה ממש לתוך השמן הו"ל חסר].

ובתוס' (דצ"ה ע"ב) פליגי על שיטת רש"י וס"ל דמה שלא נתקדש כלי יבש הוא מקרא וע"כ אין לחלק בין מידת עישרון לחצי עישרון, וביארו דמה שצריך לעשות הלישה והאפיה בפנים הוא משום השמן שנתקדש בכלי ואין חילוק בין מנחת חביתין לכל המנחות.

**בדין מנחת חביתין בשבת**

בגמ' ודוחות את השבת, מנה"מ וכו' וצ"ב הא כיון שיש בה שמן אם תאפה מאתמול תיפסל בלינה. ויעוי' בחזו"א (כ"ה, ה') שעמד בזה וביאר דמשום שאין מתן שמן ובלילה מעכבין ע"כ אין דוחים את השבת. [ותמה שם במוסגר דאם בלל בכלי חול פסול ע"כ מקדש להו ופסל בלינה, וצ"ע.]

ועדין יש להעיר דאף שילפי' שאפייתה בכלי דוחה שבת מנ"ל שהלישה דוחה שבת, ובקר"א בתורף דבריו ביאר בזה דכיון שבאות מצה א"א לעשות הבצק מאתמול ולאפות בשבת וכל מה שדנה הגמ' שיעשו מאתול היינו דווקא אם יוכל לאפות מאתמול ויכבוש בירקא.

ועדין צ"ע הילפותא ממנחת תמיד דמנ"ל התם שהלישה דוחה שבת [והתם הוא מנחת סולת בלא אפיה ואין נותנים שם מים ואי"ז מחמיץ]. ועי' בישר וטוב שביאר דמ"מ היציקה צריך לעשות בכלי שרת ונמצא שעובר על איסור לש בעשייתה ואעפי"כ דוחה שבת.

**בדין חביתי כה"ג**

**[כה"ג שמת ולא מינו כהן אחר תחתיו]**

**בגדר חובת חביתי כה"ג האם הוא קרבן הכה"ג**

**א.** מתני' לא מינו כהן אחר תחתיו משל מי היתה קריבה ר"ש אומר משל ציבור ר"י אומר משל יורשים וכו'. ובגמ' מבו' דפלוגתתם בדרשות הפסוקים האם ילפי' "תחתיו מבניו יעשה אותה" שהיא משל יורשים או "מחק עולם" שהיא משל עולם.

ובפשטות יש לדון דילפי' מהא גם יסוד חיוב מנחת חביתין האם היא מנחת הכה"ג או מנחת הציבור המוטל על הכה"ג דלמ"ד משל יורשים מנחת חביתין היא מנחת הכה"ג וע"כ גם אחר מיתתו אי"ז חובת הציבור אלא חובת היורשים ולמ"ד משל ציבור היא חובת הציבור המוטל על כה"ג וע"כ כשאין כה"ג דין הוא שהציבור יביאו.

אמנם פשוט דיש לדחות דאפי' אם בחיי הכה"ג הוא מנחת הכה"ג מ"מ לאחר מיתתו חייבה התורה את הציבור, ומאידך גיסא אפי' אם החיוב לאח"מ הוא משל היורשים אי"ז ראיה שהוא מנחת יחיד וכמו שמחיים י"ל שהוא מנחת ציבור המוטלת על הכה"ג כך י"ל שאחר מיחה הטילה התורה המשך החיוב שיהא על היורשים.

**בירור גדר חובת היורשים והציבור במנחה זו**

**ב.** ובאמת דיש לברר מהו חובת היורשים והציבור ומצינו בזה פלוגתא באחרונים, דבאו"ש (פ"ג מתו"מ הכ"ב) הקשה היאך מנחת חביתין באה באותו יום משל יורשים והא אוננים הם, ועיי"ש שביאר שהוא גזה"כ.

עוד יש לתמוה תמיהת החזו"א (לד, ב) על המבו' בתוס' (דנ"ב ע"א) דגם לר' יהודה שבאה מדאורי' משל יורשים היה תקנה שיבוא משל ציבור דלא אשכחן דניפלוג אתקנות, ותמוה דאם הוא חובת היורשים היאך הציבור יביאו קרבן חביתין הא אין קרבן זה בא בנדבה.

ובכתבי הגר"ח כ' לחדש עפ"י דברי הר"מ (פ"ג מתו"מ הכ"ב) שכ' דהקרבת היורשים עבור כפרת אביהם ונמצא לפי"ז דהקרבן של אביהם ורק הממון משל יורשים וע"כ שייך דין זה גם כשהם אוננים.

אלא דעדיין צ"ע דהתינח למ"ד משל יורשים אולם למ"ד משל ציבור לפו"ר אי"ז בא על הכה"ג וצ"ב היאך תקנו כשמדחקי לישכה שיבואו משל יורשים והא אוננים פטורים מכל המצוות, וביארו הקר"א והאו"ש (שם) והחזו"א (לד, ג) דע"כ צ"ל שמסרוהו לציבור וא"כ אי"ז קרבן היורשים כלל.

אמנם בכתבי הגר"ח שם כ' לחדש דגם למ"ד משל ציבור הוא קרבן לכפרת הכה"ג אלא שהתורה הטילתו על הציבור, והביא ראיה לזה מהמשך הסוגיא דמבו' דאף שמה"ת הוא חובת הציבור מ"מ כשראו שמדחקי לישכה הטילו על היורשים ואי נימא שאי"ז שייך לכה"ג מ"ט יטילו עליהם הקרבה זו יותר מכל קרבנות הציבור (תמידים וכדו') וע"כ שגם הקרבת הציבור הוא על כפרת הכה"ג אלא הנידון על מי הטילוה.

ובזה מתיישב נמי תמיהת החזו"א היאך תיקנו לר' יהודה שיבוא משל ציבור דבין אם הוא משל יורשים ובין אם הוא משל ציבור לעולם הוא עבור הכה"ג אלא הנידון על מי מוטל להביאו וע"כ אף שמדאורי' הוא דין היורשים שייך לתקן שיבוא משל הציבור על הכה"ג ואין לדונו כנדבה.

אמנם בחזו"א (לד, ג) כ' ליישב תמיהות הנ"ל לאידך גיסא דאף שבזמן שיש כה"ג יש למנחה זו בעלים מ"מ אחר מיתתו הוא קרבן בלא בעלים ולא נחלקו ר"י ור"ש אלא על מי להביאו. ולכאו' יש הכרח כדברי החזו"א דעיקר דברי הגר"ח צ"ב (וכמו שעמד ע"ז הגר"ח עצמו בתו"ד) היאך בא הקרבן על מת, וע"כ ביאור דברי הר"מ כמש"כ בחזו"א (שם, ד) דכוונת הר"מ לבאר למה רמיא החובה על בניו דהא אין הם בעלים וע"כ פירש דיש לו זכות כפרה ואפשר לנדב עבורו באיזה בחינה וע"כ רמיא עלייהו התורה להביא קרבן זה אף שאינם בעלים.

אמנם העירו בזה דמצינו קרבנות של עיר הנדחת שאינם נקרבים משום דכתיב "זבח רשעים תועבה" ומבו' שגם אחר מיתתם חשיב קרבן עליהם ויש בזה דינא ד"זבח רשעים". ויש להביא נפקותא עצומה אם הוא חיוב דידהו או עבור אביהם דאם הוא עבור אביהם יכולים להביאו כל היורשים יחד אולם אם אי"ז חובת אביהם יהא בזה דין שאין מנחה באה בשותפות [אולם אם הם מוסרים לציבור או כקרבן בלא בעלים לא שייך חיסרון זה ודו"ק] ועי' ברש"ש מה שדקדק בזה ברש"י.

**איזה יורשים חייבים להביא מנחה זו**

**ג.** נחלקו האחרונים למ"ד משל יורשים איזה יורשים חייבים בהבאתה, המנ"ח (מ' קל"ו) נקט שגם אם אין לו בן כהן החיוב הוא על בן הבת אף שהוא ישראל אמנם בחזו"א (לד, ג) נקט שהוא חיוב דווקא על בנו הראוי להיות כה"ג [ואף כשיש לו כמה בנים כ"א מהם ראוי להיות כה"ג] אבל אם בנו חלל או שיש לו רק בנות אין שאר היורשים חייבים בהבאה זו. ובמקד"ד (סוס"י ח') הביא ראיה לזה מדברי התוס' (ד"ה שתהא) שכ' דאליבא דמ"ד משל יורשים אי"צ קרא שהוא כליל כיון שהיא מנחת כהנים ומבו' דלא משכחת אליבא דהאי מ"ד שיהא חיוב ע"י ישראל.

ובמנח"א כ' ליישב הוכחה זו להמנ"ח עפ"י המבו' בר"מ (להבנת הגר"ח) שההקרבה היא על הכה"ג ושמא ס"ל להתוס' דה"מ למ"ד שהוא משל יורשים [ומה"ט לדידיה הו"ל מנחת כהן כליל תקטר גם אם מביאו ישראל] משא"כ למ"ד משל ציבור אי"ז עבור הכה"ג ומה"ט לדידיה צריך קרא שהיא כליל. אלא שכבר נתבאר דהוא צע"ג לומר שהוא ממש לכפרת כה"ג דהא אין כפרה למת וא"כ היאך נדון ביה "וכל מנחת כהן כליל תהיה".

עוד יש להעיר על ביאורו דלפו"ר דין מנחת כהן כליל תהיה לא תלוי רק בהמתכפר אלא גם בהבאה, וכמו שהביא הגרי"ז ראיה לזה מהסוגיא (דמ"ו ע"ב) שהוכיחה מעדות בן בוכרי דמחמת שהכהנים משתתפים בהבאה חשיב כמנחת כהן וע"כ לא יבואו וצ"ב הא עכ"פ הם המתכפרים בכלל הציבור וע"כ דכל שלא היתה הבאה אין אנו קורים בהם "וכל מנחת כהן".

והעירני הרי"י רוטשילד דאין מקום לקושיה כלל דאעפ"י שהבאה לחוד היא סיבה להחשב מנחת כהן לגבי דין כליל ה"מ כשהכפרה היא כפרת ציבור שאין היא מתייחסת למתכפר מסוים אבל כשישראל נדב מנחה עבור כהן יהא בזה דינא דמנחת כהן כליל תהיה. וביותר נראה דכשכהן מת והיורש מביא חיובו אף אם היא בתו ואין כהן מביאו כיון שהוא לחובתו הו"ל מנחת כהן שדינה בכליל תהיה ולפי"ז שפיר הכא כשהיורשים מביאים עבורו חשיב כמנחת כהן שדינו בכליל תהיה.

אלא דאף שמדברי התוס' הנ"ל יש ראיה דרק בניו הכהנים מביאים מ"מ מאידך גיסא יש לתמוה דמ"מ כשאין לו יורשים כהנים באה המנחה משל ציבור [ואין לומר דתבטל דהא מבו' בגמ' (דנ"ב ע"א) שהוא כמנחת תמיד שאינה בטילה] ומעתה צע"ט דאכתי איצטריך להאי קרא באופן שאין לו יורשים כהנים שהיא באה משל ציבור וצ"ע.

**האם למ"ד משל יורשים מביאים מנכסיהם**

**ד.** עוד נחלקו האחרונים האם החיוב על היורשים להביא רק מנכסי המת או גם מנכסיהם דבמנ"ח (שם) כ' שהוא גם מנכסיהם אמנם בתויו"ט שקלים (פ"ז מ"ו) כ' שכל החיוב הוא רק מנכסיו. [ויש לתלות קצת נידון זה ונידון הנ"ל זב"ז דאם הוא חיוב מנכסיו יותר נראה שאין מקום לחלק איזה יורשים יביאו ואם הוא מנכסיהם יותר א"ש כדברי החזו"א שהוא חיוב על הבנים הראויים להיות כה"ג, ומ"מ ודאי אי"ז מוכרח ודו"ק].

ויש לתמוה על התויו"ט והרש"ש כתמיהה הנ"ל דא"כ מה פסק בגמ' "האי הך עולם מאי עביד ביה" הא איצטריך באופן שלא השאיר נכסים דקרבה משל ציבור, וצ"ע.

**נטמא או נעשה בע"מ**

**ה.** בר"מ פ"ג מתו"מ ה"כ כ' כהן שהקריב מחצה בשחרית ומת או נטמא או נולד לו מום ומינו כהן אחר תחתיו וכו' ובחזו"א (לד, ה) תמה דבנטמא אין ממנים אחר דאם משום טומאת מת הא דוחה את הטומאה ואי משום זירות יכול לשלח ואם בצרעת הוי כבע"מ.

והנה מקור דברי הר"מ הוא בירושלמי (שקלים פ"ז) עיי"ש, ובר"מ פירש כוונת הירושלמי במינו אחר תחתיו שגם בזה עישרון שלם מביא וכן פירש בקרבן העדה [ולכאו' אין בזה חידוש יותר ממת], אמנם בפני משה ביאר שכוונת הירושלמי שכמחלוקת התנאים במתני' במת ולא מינו רק יהא הדין בנטמא או בבע"מ האם יביאו הציבור או היורשים.

והנה לגבי בע"מ נראה דכ"ז שלא מינו אחר תחתיו לא יביאו היורשים אלא זה יהא חיוב דידיה ומ"מ לפי מה שנתבאר בירושלמי שמביא מדין יורשים יהא דינו להביא עישרון שלם. ולגבי נטמא לכאו' יביאו היורשים משום שהוא לא יכול להביא, אלא שגם בזה שייכת תמיהת החזו"א היאך משכח"ל בנטמא שאין הוא עצמו מקריב.

ולכאו' משכח"ל בזב וכשי' התוס' בב"ק דטומאה היוצאה מגופו אין משלח קרבנותיו, אלא שהעיר הרי"י רוטשילד דלפי"ז יהא ראיה דאין היורשים מביאים עבור אביהם דא"כ שוב יהא בזה חיסרון הנ"ל דאין טמא משלח קרבנותיו אלא דינם להביא לצורך הציבור ודו"ק.

**בירור שי' הר"מ בנידון הנ"ל**

**בסתימת דברי הר"מ האם קי"ל כר"י או כר"ש**

**א.** בר"מ (פ"ג מתו"מ הכ"ב) פסק דבלא מינו אחר תחתיו משל יורשים היתה באה, ובהל' שקלים (פ"ד ה"ד) כ' הר"מ שכה"ג שמת ולא מינו אחר תחתיו מביאין החביתין מתרומת הלישכה, ובכס"מ תמה בסתירת הדברים וכתב דמש"כ בהל' שקלים אגב גרריה נקטיה. ובלח"מ תמה ע"ז והוסיף לתמוה בסתירת דברי הר"מ בפיה"מ דבפירקין כ' דהלכה כר' יהודה ובשקלים פסק דאין הלכה כר"י.

וביאר הלח"מ דהר"מ ס"ל שהם ב' מחלוקות דבפירקין המח' הוא מה"ת ובשקלים הפלוגתא הוא בהלכות תנאי בי"ד (ועיי"ש שכ' הנפק"מ במה שתקנו חז"ל) ולפי"ז בפירקין פסק דמדאורי' הלכה כר"י שמשל יורשים והתם בדין תנאי ב"ד פסק דלא כר"י אלא דינו מתרומת הלשכה, וגם תי' זה צ"ב וכמו שתמה הליקו"ה שדוחק הוא שהר"מ כ' בהלכותיו הדין מדאורי' אף שאליבא דאמת הוא מתרומת הלישכה.

ובליקו"ה ביאר בזה דביום שמת לא חיישי' לפשיעה וע"כ באותו יום אוקמוה אדאורי' שיביא משל יורשים ורק בשאר ימים חיישי' ויביא מתרומת הלישכה, ועיי"ש שדקדק לשון הר"מ דבהל' שקלים איירי להדיא במת קודם שהקריבו בבוקר.

והנה לביאור הליקו"ה הפלוגתא מדאורי' הוא בין ביום המיתה ובין בשאר ימים אלא שביום המיתה ס"ל להר"מ דלא היתה תקנה וע"כ אוקמיה אדאורי' שיהא משל יורשים ובשאר ימים נשאר התקנה דרבנן שיהא משל ציבור משום דפשעי, אמנם באחרונים (חסד"ד, או"ש, זכר יצחק) כ' לחלק דהר"מ ס"ל דכל הפלוגתא במתני' מדאורי' הוא דווקא ביום המיתה ולא בשאר ימים, וביאור החילוק דכל שכבר התחיל להקריב בבוקר ולא השלים חיובו בזה חייבה התורה יורשיו להשלים חיובו משא"כ בשאר ימים מודו כו"ע דהחיוב הוא משל ציבור ולפי"ז א"ש דברי הר"מ בין בהלכות ובין בפיה"מ [דכלפי המשנה בשקלים שהנידון בתקנה דרבנן בשאר ימים פסק דלא כר"י].

אלא שיש להעיר טובא על דבריהם מסוגית הגמ' (דנ"ב ע"א) שדנה בביאור דברי המשנה האם שלמה שחרית ושלמה בין הערבים או שלמה שחרית ובטלה בין הערבים, ומבו' שביארה הגמ' המשנה בשאר ימים ועלה פליגי ר"ש ור"י האם משל יורשים או משל ציבור וצ"ע.

**האם ר"י מודה לתקנה שיבוא משל ציבור**

**ב.** והנה נתבאר מהתוס' להלן (דנ"ב ע"א) שהעירו דלא משמע שר' יהודה פליג על התקנות ותמהו האחרונים הא מפורש להדיא במתני' בשקלים דר"י פליג וס"ל דמשל יורשים, ועי' בחק נתן שביאר בזה בב' אופנים א. דלא גרסי במתני' שם שר"י אומר משל יורשים ב. דר"ש קאמר התם שמדינא הוא של ציבור [והיינו אוקמוה אדאורי' שיהא משל ציבור] ועלה פליג ר' יהודה דמדאורי' הוא של יורשים אולם גם הוא מודה לתקנה דמשום פשיעותא הוא משל ציבור.

ובשי' הר"מ הכרחנו דע"כ פירש המשנה כפשוטו דהא כ' שם "אין הלכה כר"י" וע"כ דס"ל דר"י גם אליבא דאמת ס"ל דהוא משל יורשים ופליג אתקנה ובזה קי"ל כהתקנה שהוא משל ציבור [לפחות בשאר ימים וכמו שנתבאר].

**בדין מנחת חביתין דיורשין או דציבור**

**האם שלמה היתה קרבה לכו"ע**

**א.** מתני' ושלמה היתה באה. יעוי' ברש"י בגמ' שהביא ב' גירסאות אליבא דר"ש שדרשי' שתהא כולה בהקטרה האם הכוונה לאפוקי מהא ששייריו אינם נאכלים או הכוונה שילפי' גם לר"ש שהיה מקריב עישרון שלם. ולפו"ר נחלקו ב' הלישנות האם סיפא דמתני' ד"שלמה היתה קריבה" היינו דווקא לר"י או גם לר"ש. אמנם יעוי' בשיטמ"ק (אות טו) שתמה על המשך סוגית הגמ' "האי אותה מאי עביד ליה" הא מיבעי ליה שהיתה קריבה שלמה, ומבו' מדבריו דודאי סיפא דמתני' הוא לכו"ע ואי"ז דווקא אליבא דר"י.

**האם עישרון בבוקר ועישרון ביה"ע הוי ב' קרבנות**

**ב.** ויש לעי' האם כשבאה עישרון בבוקר ועישרון בין הערבים הוי כקרבן אחד או כב' קרבנות, ובמילואים לקר"א הביא בזה כמה נפק"מ א. אם יהא דין להביאה שלמה היינו ב' עשרונים ולהקריב מחצה בבוקר ומחצה בין הערבים. ב. כשלא הקריבו בבוקר כמה צריך להקריב בין הערבים דאם הוא קרבן אחד יהא דינו כמבו' בתוספתא שאם לא הקריב מחצה בבוקר מקריב שלם ביה"ע וה"ה הכא יקריב ב' עשרונות בין הערבים ג. האם הוכפל מנין החלות.

ויש להביא ראיה ממסקנת הגמ' דאעפ"י שהוכפל סלתה לא הוכפל לבונתה דע"כ הוא כקרבן אחד עם שיעור יותר גדול דאל"ה היאך לא הוכפלה לבונתה הא כל קרבן צריך קומץ לבונה בפנ"ע.

1. בעיקר הכרח המקד"ד מדברי התוס' העירו האחרונים (דבר שמואל ועוד) דצ"ב ראייתו דע"כ הוצרכו התוס' לתמוה רק מצד תמיד של שחר דהא איירו במליקה וקמיצה ולהדיא מבו' בריש פר' תמיד נשחט דאחר תמיד של בין הערבים אין איסור אלא בהקטרה, ועי' בתוס' הרא"ש שבאמת כ' לבאר כך עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. [והעירני הר"י גנוט שעדין תקשי ע"ד החזו"א (מנחות סי' ל"ג) דמחד גיסא דן שם האם יקטירו נסכים של תמיד בלא שהקדשום קודם התמיד, וביאר דמשום שייכי להתמיד שייך להקטירם ומבו' לפי"ז מדבריו ששאר נסכים אין שייך להקטיר אחר תמיד של בין הערבים, וצ"ב לפי"ד היאך מקטירים נסכים שהקדישם בלילה. ולכאו' צ"ל כסברת הריטב"א (והמקד"ד) הנ"ל דאין איסור אחר הקטרת תמיד של בין הערבים. אמנם החזו"א גופיה (שם) ס"ל דלא כסברת המקד"ד בביאור דברי התוס' אלא כ' הטעם שאין חיסרון משום תמיד של בין הערבים מחמת שבמליקה אין איסור ולפי"ד צ"ע היאך מקטירים מנחת נסכים שהקדישם בלילה הא שיך בהם האיסור של עליה השלם וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-2)
3. המתבאר לפי"ז דהמשנה איירי בנתקדשו עם הזבח, אמנם בטה"ק צידד שבבאו עם הזבח כיון שהוזקקו זה לזה כל שנאבד המנחה או הנסכים אין מקריבים אפ' הקרבן כיון שהוזקקו זל"ז עי"ש בדבריו בזה. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה מצינו דינים מסוימים שישנם רק בדין מנחת נסכים דכל מנחת נדבה אין באה בשותפות ומנחת נסכים באה בשותפות, ועוד מצינו דכל המנחות טעונות הגשה ומנחת נסכים לא בעי הגשה ונתבאר בגמ' (דס"א) הטעם משום שיש בו אכילה.

   ויש לעי' האם במנחת נסכים הבאה בפנ"ע יהא דינה לגבי דינים אלו כמנחה הבאה עם הזבח. והעיר המנח"א (בשיעורו) דלפי"ד הוא תלוי בפלוגתת רש"י והר"מ הנ"ל דלרש"י דינם כמנחת נסכים הבאה עם הזבח ולהר"מ הוא כקרבן אחר. אלא שביאר בזה דמ"מ דיני ההקרבה עצמם כדין מנחת נסכים וע"כ אין בהם הגשה ויכולים לבוא בשותפות. [↑](#footnote-ref-4)
5. אלא שהעיר החזו"א שם על כל ביאור הנ"ל דאי נימא שחסר כאן תנופת הלחם הדין נותן שתעכב גם את תנופת הכבשים וכמבו' בתוס' דע"ז ע"א דראוי לתנופה בעי', ועיי"ש מש"כ ליישב בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואין להקשות ע"ד החזו"א דפי' דכל החיסרון דווקא בהקדישן מעיקרא בקדושה דחויה (דומיא דבן שתים) אבל בני שתים שהביאן בני שנה אין חיסרון זה, דכלפי בני שנה ששחטן קודם זמנן כלל לא הוקשה להחזו"א דעדיין לא נעשו מותר ושחיטתם קודם זמנם פוסלתם וכ"מ שהוצרך החזו"א לבאר מ"ש כשאינם ראויים מחמת היותם בני שתים או מחמת שהפר לה בעלה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
7. וכ"כ בספר "ברכת כהן" (פר' פנחס) והביא ראיה לזה מדברי הספורנו ובעלי התוס' דהטעם שבשבת יש כפלי כבשים משום לחם משנה למזבח ומבו' שהוא כהוספה על התמיד. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיי"ש שכ' נפק"מ בביאורים אלו היאך הדין כשעברו ד' שעות ולא הקריבו את התמיד דאם כמו שנתבאר דלא שייך הקרבת מוסף בלא תמיד לא תהא בכה"ג הקרבת מוסף ואם הוא רק משום שממילא הוא קרבן תמיד י"ל דאחר ד' שעות שאין שייך קרבן תמיד יהא עכ"פ קרבן מוסף. [↑](#footnote-ref-8)
9. בעיקר נידון זה האם שייך בזה אין מעבירין יעוי' בתוס' ביומא (דל"ג) דמבו' שתדיר עדיף אפי' כשמעביר על המצוה ולכאו' הוא ראיה ברורה להחכ"צ דכשיש מעלה במצוה השניה (על תדיר או מקודש) לא שייך סברת אין מעבירין וכמבו' בסוגיין. ואולי הרידב"ז ס"ל דתפילה של יוה"כ אינה בגדר "מקודש" דנימא מכח זה שנעביר על המצוה וכוונתו לדון שגם במצוה אחת שאפשר לקיימה היום או מחר שייך אין מעבירין [וכמבו' במגילה ד"ו ע"א ולקמן דס"ה ע"ב ואכמ"ל], ועדיין יש להעיר דלהדיא ברידב"ז כ' שם גם כלפי שאר מצוות שלא יעדיף חמורה דלמחר על קלה דהאידנא, ואולי "תדיר" או "מקודש" שאני וצ"ע.

   אלא דיש להעיר טובא ע"ד החכ"צ דיעויי"ש בסו"ד שכתב לקיים דברי הרידב"ז דיש חילוק אם הוא מצוה אחת או ב' מצוות דבמצוה אחת ששייך לקיים יותר בהידור יכול להעביר על המצוה משא"כ בב' מצוות (ועיי"ש במה שביאר לדחות הראיה מסוגיין דכל הקרבנות כחדא מצוה). ויש לתמוה ע"ד בתרתי א. דהרידב"ז להדיא איירי במצוה אחת האם של היום או של יוה"כ או פורים ואעפי"כ כ' בזה אין מעבירים, ב. דבתוס' הנ"ל מבו' שגם במצוה אחת שיש נידון היכן לקיימה הדין אין מעבירים אפי' לצורך מעלת תדיר וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)