מראי_מקומות_שיח_10
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**סימן שיח**

**סעיפים יד-טו**

השבוע בעז"ה נלמד סעיפים יד-טו-טז

**סעיף יד**

★בענין גזרת הפשר יל"ע האם זה דין במעשה, או המציאות נאסרה.

והנפק"מ בהניח דבר שיגיע לבישול [ב"ד] אחר עשר דק' והניח על דעת ליטלו לפני שיתבשל דהיינו 8 דק' לאחר הנחתו, וד"ז נאסר מגזירת הפשר שמא ישכח ויגיע לבישול, יש להסתפק האם אחרי שכבר הניח יש ענין להוריד כמה שיותר מהר [מפני המציאות שיש כאן דבר שאם ישכח יגיע לבישול] או שחז"ל אסרו את המעשה ואיסור דעבד עבד.

★יש לעיין המ"ב לעיל אסר לערות מים חמים מכ"ר על צונן מועט והתיר רק על מרובים.

א"כ יש להסתפק במערה בברז של מיחם מעט מים חמים על מים מרובים ומדינא שרי [דה"ז לא יגיע ליס"ב] או דג"כ יש גזירת הפשר שמא ישכח לסוגרו [בברז שנפתח, ולא מיירי בברז שצריך ללחוץ כל הזמן דזה יותר מסתבר דשרי] או דכל הגזירות רק **בזמן** שישכח להוריד מהאש וישאר יותר זמן ולא גזרו כה"ג [שנגזור שמא יוסף מים חמים, למרות שגם כאן שייך שכחה].

★יש לעיין האם גזירת הפשר אוסרת בהנאה כדין כל הנאה מדבר שנעשה בו עבירה שאסור וכלעיל דגם באיסור דרבנן נאסר, או דבדיעבד נסמוך על שיטת רש"י ורמב"ם דלא ס"ל גזירת הפשר.

★במג"א [ס"ק לז] גבי הנחת כלי עופרת סמוך לאש האם מותר וכו' וז"ל "ויש לדחות דהתם לא ניחא ליה שישרף או שיתיך והוי דבר שאינו מתכון". יל"ע האם זה שתי סיבות שונות או טעם אחד.

ובמ"ב ס"ק צא משמע שזה טעם אחד.

**סעיף טו**

★במג"א ס"ק לח וז"ל "כיון שהצריכו החכמים להרחיק קצת מן המדורה אית ליה היכרא ולא אתו לאחתויי".

בפשטות כונתו היות ובדר"כ הדרך לבשל מעל האש זה עצמו שחז"ל הצריכו בשבת שיניח בצד האש [לא מעליה] זה גופו היכר.

במ"ב ס"ק צב ממשע שחז"ל הצריכו הרחקה מהאש **בפועל** שירחיק קצת [ולא סגי בהנחה מצידה אלא יוסיף וירחיק].

★במ"ב צד "שאם מניח הקדירה על איזה כלי המפסיק יש להקל" ומשמע דאפי' בקדירה ריקנית סגי, וכן לעיל בס"ק מ"א כתב להדיא "לא יעמידנו על קרקעית התנור אלא ע"י הפסק כל **ריקנית** תחתיה כדי שלא יהיה נראה כמבשל".

ולעיל בסימן רנג-ג בביאה"ל "ויזהר" דנקט **שרק בקדירה מלאה מותר** אבל קדירה ריקנית אסור. וי"ל דהתם נאסר מעל האש וקדירה ריקנית מוגדרת **כיסוי האש** ולכן אסור משא"כ מלאה מהני כגו"ק.

אבל הכא מיירי בתנור שכל האיסור במקום שדרך לבשל ומעל קדירה אפי' ריקנית אין דרך לבשל, ולכן שרי.

★ברמ"א **ונהגו להקל אם לא נצטנן לגמרי**

יל"ע מה הגדרת נצטנן לגמרי, ובפמ"ג [א"א לט] וז"ל "ומ"מ אם נצטנן עד שאין **ראוי לאכול** אסור דנראה כתיקון קצת" מבואר ההגדרה דכ"ז שראוי לאכול שרי.

ובגר"ז שי"ח ט וז"ל נהגו להקל אם לא נצטנן לגמרי אלא **ראוי עדיין לאכול** **מחמת חמימותו** וכו' [דהיינו שאצל בנ"א עדיין **נחשב משקה חם** ושותהו בתור שתיה חמה].

ויל"ע האם אזלינן לכל אחד בפנ"ע או דנמדד לפי רוב בנ"א.

והיה מקום לומר דכ"ז שמורגש עדיין קצת חום [אם זה יותר מטמפרטורת החדר] חשיב עדיין מבושל ושומר על שם בישולו הקודם, ועיין בחזו"א ל"ז סק"א ד"ה "וכתב הרמ"א" לא נהגו להקל בצונן שאין **חמימות ניכרת.** משמע דהמנהג להקל כ"ז **שניכר חומו.**

ועיין עוד בחזו"א לז-יג ד"ה "הרוצה" דכתב "ובמה שהיה צונן פעם אחת בשבת הדבר תלוי" משמע דאפי' בשעת הנחתו ע"ג האש הוא צונן סגי בזה שהיה חם פעם אחת בשבת וצ"ע.

ובעיקר הכרעת הרמ"א בפמ"ג רנג [א"א טז] נקט שנאסר מדאוריתא. דהיינו נחלקו הראשונים, האוסרים אסרו אפי' בחם פחות מיס"ד, המתירים התירו אפי' בצונן, **המנהג הכריע מדינא** שאם זה צונן לגמרי אסור, חם מעט שרי.

ולכן יאסר להחזיר לח שנצטנן גם ע"י גוי ועיין עוד בגר"ז רנג-כב.

ובחזו"א הנ"ל נקט שבעצם הרמ"א ס"ל דאין בישול אחר בישול בלח אפי' שנצטנן ורק **המנהג החמיר** בקר לגמרי.

וכן בפמ"ג [שי"ח א"א ל"ט] וז"ל "ומה שהכריע הר"ב להתיר בלא נצטנן לגמרי אף שאין יס"ד וכו' אלא דנהגו **[ולא מדינא]** להקל כהרשב"א **ומ"מ אם נצטנן עד שאין ראוי לאכול אסור דנראה כתיקון קצת".**

**ולכן שרי לומר לגוי לחמם בשבת לח שנצטנן דהרי אין כאן סרך מלאכה, אלא חומרא דמנהג, וגוי כה"ג שרי.**