927 קדושה ראשונה - א
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' י"ז מרחשון תשס"ג

**בסוגיא דקדושה ראשונה - א'**

**א', בפלוגתת הראשונים אם הנידון בקדושת הבית וירושלים ובקדושת הארץ אם קדשה לע"ל תלוי זב"ז. ב', בפלוגתת הראשונים אם בקדושת הבית וירושלים יש מקום לחלק בין קדושה ראשונה לקדושה שני'. ג', בפלוגתת הראשונים היכא דנפלו מחיצות הבית וירושלים קודם החורבן, אם בטלה קדושתן, (ובמה שיש לדון אם הא דהויא הקדושה לע"ל מיתלי תליא בדעת המקדשים). ד', בפלוגתת הראשונים אם למ"ד דלא קדשה לע"ל הותרו הבמות בזה"ז. ה', בטעם הא דאין מע"ש נאכל בזה"ז בכל ערי ישראל. ו', בדעת הרמב"ם דתרומה בימי עזרא דרבנן, ובמה שדנו האחרונים בהדברים הצריכין ביאת כולם אי תליא בשעת הביאה או בכל**

**רגע, ובמה שנחלקו אם בדברים שא"צ כיבוש וחילוק נמי בטלה קדושת הארץ, ובביאור סוג' דכתובות דכ"ה.**

**א'**

**בפלוגתת הראשונים אם הנידון בקדושת הבית וירושלים ובקדושת הארץ אם קדשה לע"ל תלוי זב"ז**

א] נחלקו הראשונים אם הנידון בקדושת הארץ אם קדשה לע"ל ובקדושת הבית וירושלים אם קדשה לע"ל תלוי זב"ז, או שיש לחלק ביניהם, והנידון בזה מתחלק לתרתי, א', אם אף למ"ד דקדושת הארץ בטלה י"ל דקדושת הבית וירושלים קיימת, ב', אם אף למ"ד דקדושת דהארץ קיימת י"ל דקדושת הבית וירושלים בטלה, ולמ"ד דרק קדושת שני' דהארץ קיימת, עמש"נ לק' ענף ב' אם יש לחלק כן אף בקדושת הבית וירושלים.

[והנה בחי' הר"י מיגש שבועות דט"ז. פי' ז"ל, ר"ה אמר בכל אלו תנן קסבר קדושה ראשונה שקידשו יהושע וישראל את הארץ קדשה לשעתה וקדשה לע"ל וכו', ור"נ אמר באחת מכל אלו תנן, קסבר קדושה ראשונה שקידשו יהושע וישראל את הארץ קדשה לשעתה ולא קדשה לע"ל וכו', עכ"ל, וצ"ב דהרי נידון ר"ה ור"נ הוי על קדושת הבית וירושלים אם הוצרך עזרא לחזור ולקדשן, ומהו שכתב הרי"מ דפליגי בקדושה שקדשו יהושע וישראל את הארץ אם קדשה לע"ל.

ונ' מבו' מד' הרי"מ, דס"ל דהנידון דקדושת הבית וירושלים לא קדשה לע"ל, אינו על קדושת הבית וירושלים עצמן, דודאי דהן קדשו לע"ל, ואולי הטעם כמש"כ הרמב"ם דשכינה לא בטלה, וצ"ע בזה, ומה שדנו שמא לא קדשו לע"ל, הוא משום דכל שבטלה קדושת הארץ ממילא בטלה קדושת הבית וירושלים, והוא כמו שדנו תוס' בסוגיין דל"ש שתיבטל קדושת הארץ, וקדושת הבית קיימת, והפלוג' אם קדושת הבית וירושלים קדשה לע"ל מיתלי תליא בהפלוג' אם קדושת הארץ קדשה לע"ל.

ולדבריו הרי ודאי שאין לחלק בין קדושת הארץ לקדושת הבית וירושלים, ואם קדושת הארץ לא קדשה לע"ל ודאי דאף קדושת הבית וירושלים לא קדשה לע"ל, ואם קדושת הארץ קדשה לע"ל ודאי דאף קדושת הבית וירושלים קדשה לע"ל.

ובמאירי חגיגה ד"ג, הובא בכנסת הראשונים, מבו' דהנידון אם קדושת הארץ בטלה הוי מכח שנחרב ביהמ"ק, עיי"ש, ולדבריו נ' דודאי ל"ש לומר דקדושת הבית קיימת וקדושת הארץ בטלה, דהרי כיון דקדושת הבית קיימת, ודאי שלא בטלה קדושת הארץ, אמנם עיקר דבריו צ"ב, שהרי כבר הוכיחו התוס' דקדושת הארץ לא תליא בקדושת הבית, ממה שבזמן נו"ג לא הי' קדושת הבית, דלא הי' קדושת מקום והיו הבמות מותרות, כן מבו' כוונת הדברים בס' התרומה הל' א"י, ומ"מ קדושת הארץ קיימת, וצ"ע בזה].

ב] והנה בהנידון הא' אם י"ל דהגם שקדושת הארץ בטלה קדושת הבית וירושלים קיימת, דעת הרמב"ם ספ"ו מביהב"ח דל"ד קדושת הבית וירושלים לקדושת הארץ, דאף דבקדושת הארץ קדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, מ"מ בקדושת הבית וירושלים קדושה ראשונה קדשה לע"ל, יעו"ש הטעם בזה, ועמש"נ בזה בסי' ב' סק"ה. [[1]](#footnote-2)

ובתוס' יבמות דפ"ב: ובתוהרא"ש שם, כתבו די"ל דהגם דקדושת הארץ לא קדשה לע"ל מ"מ קדושת הבית וירושלים שהיא קדושת מחיצות קדשה לע"ל, וכתבו בזה ג' טעמים, הא', מאשר לו חומה דדרשי' מינה אע"פ שאין לו חומה עכשיו והיתה לו קודם לכן, וטעם זה כתבו גם תוס' לק' דע"ג., ובס' התרומה הל' א"י, והר"ש שביעית רפ"ו, ובחי' הריטב"א והר"ן שבועות דט"ז, או משום דאיקראי נחלה שאין לה הפסק, וטעם זה כתבו גם תוס' בשבועות דט"ז., והובא גם בחי' הריטב"א מגילה ד"י., או משום דכתיב זאת מנוחתי עדי עד, וטעם זה כתב גם הר"ש בשביעית שם, וכ"ה גם דעת התוס' לק' דס"ב.. [[2]](#footnote-3)

[והנה הפרשת דרכים דרה"ק דרוש ו', כתב דנפ"מ בין ג' הטעמים דלטעם הא' כל קדושת מחיצות קדשה לע"ל ואף קדושת בתי ערי חומה, ולטעמים האחרים דוקא ירושלים קדשה לע"ל אך קדושת בתי ערי חומה לא קדש לע"ל, עיי"ש, אך בד' התוס' שבועות דט"ז. מבו' דהגם דילפי' להא דקדושת ירושלים מקרא דנחלה, מ"מ ל"ה זה דין מסוים בקדושת ירושלים, אלא הוי זה דין בכל קדושת מחיצות, ומדמי' לזה קדושת בתי ערי חומה, וכן הרי מוכרח מסוגיא דמגילה ושבועות, דמדמי' קדושת בתי ערי חומה לקדושת ירושלים, וד' הפר"ד צ"ע, ומאידך בד' הריטב"א בשבועות שם מבו', דאף אי ילפי' לה מקרא דאשר לו חומה, מ"מ קדושת בתי ערי חומה בטלה שכגלו מן הארץ, וית' הטעם בדבריו בסי' ב' סק"ד].

ומאידך דעת ר"ת, שהביאו תוס' מגילה ד"י. חגיגה ד"ג. יבמות דט"ז. ב"ב דנ"ו., מבו' דס"ל דאי קדושת הארץ לא קדשה לע"ל ה"נ אף קדושת הבית וירושלים לא קדשה לע"ל, וכן מבו' גם בתוס' ר"ה דל"א: וביצה ד"ה:, וכ"ה גם בפי' הר"ש ידים פ"ד מ"ג, ובתוס' הרא"ש ר"ה דל"א. יבמות דט"ז. ושבועות דט"ז., וכ"ה דעת הראב"ד בהשגות בהל' ביהב"ח שם, וכ"ה דעת הרמב"ן בשבועות דט"ז., ודעת הרשב"א בשבועות שם ובמגילה ד"י., וכן נוטה דעת הריטב"א במגילה ובשבועות שם, וכ"ה גם דעת הרי"ד בשו"ת סי' י"א והיראים סי' רע"ז, וכן מ' גם מד' רשב"ם ב"ב ד"צ: ד"ה לפוגא.

ג] ובהנידון הב' אם י"ל דהגם שקדושת הארץ קיימת מ"מ קדושת הבית וירושלים בטלה, הנה דעת הראב"ד ספ"ו מביהב"ח דאף דקי"ל דקדושה שני' דהארץ קדשה לע"ל, מ"מ קדושת הבית וירושלים לא קדשה לע"ל, לפי שהי' יודע עזרא שהמקדש וירושלים עתידין להשתנות ולהתקדש קידוש אחר עולמי וכו', ועמש"נ בזה לק' סקי"א, וכן מבו' גם בדעת רש"י בסוגיין, די"ל דקדושת הארץ בטלה וקדושת הבית לא בטלה, אך ע' במש"נ בסי' ב' סק"ב, דהיינו משום דאף קדושת הארץ לא קדשה לע"ל רק בקדושה שני', ובקדושת הבית אין מקום לחלק בין קדושה שני' לקדושה ראשונה, וכדעת הרשב"א והריטב"א במגילה ד"י. שהובאו דבריהם לק' סק"ז, וכ"ה גם דעת תוס' בסוגיין ובמכות די"ט., ובחי' הרמב"ן מכות די"ט. כתב די"ל דהגם דקדושת הארץ קדשה לע"ל, מ"מ קדושת ירושלים והבית לא קדשה לע"ל משום דבאו פריצים וחיללוה, והריטב"א שם הק' ע"ז עיי"ש, ועמש"נ לק' סקי"א דלדעת הרמב"ן לא בטל קדושת הבית כשסתר הורדוס להבית.

אך דעת רשב"ם ב"ב ד"צ: ד"ה, לפוגא מבו' דלמ"ד דקדושת הארץ קדשה לע"ל ודאי דאף קדושת הבית קדשה לע"ל, וכ"ה דעת הריטב"א מכות די"ט. וכן נ' דעת הרבה מן הראשונים שאין לחלק כן, והי' הדבר פשוט בעיניהם, דודאי בלא קרא אין לנו לחלק בין קדושת הארץ לקדושת הבית וירושלים, ולא דנו אלא אם יש לחלק להיפך דהגם דקדושת הארץ לא קדשה מ"מ קדושת הבית וירושלים קדשה, מכח קראי דאשר לו חומה ונחלה וזאת מנוחתי עדי עד.

**ב'**

**בפלוגתת הראשונים אם בקדושת הבית וירושלים יש מקום לחלק בין קדושה ראשונה לקדושה שני'**

ה] יש להסתפק לדעת ר' יוסי דס"ל בקדושת הארץ, דקדושה ראשונה לא קדשה לעתיד לבא וקדושה שני' קדשה לעתיד לבא, אם אף בקדושת הבית וירושלים יש מקום לחלק כן, דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל וקדושה שני' קדשה לע"ל, או דנימא דכל הא דילפי' מקרא דחלוק דין ירושה שני' מירושה ראשונה הוי רק בקדושת הארץ, אך בקדושת הבית וירושלים אין מקום לחלק כן, ואי קדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, ה"נ קדושה שני' לא קדשה לע"ל.

[ולמש"כ הרמב"ם ספ"ו מביהב"ח, שהטעם לחלק בין קדושה ראשונה לשני', הוא משום דקדושה ראשונה הויא בכיבוש וקדושה שני' הויא בחזקה עיי"ש, הרי ודאי דבקדושת הבית וירושלים אין מקום לחלק כן כלל, וכ"ה מוכרח שהרי בפיהמ"ש להרמב"ם סוף עדיות מבו' דליכא מאן דפליג דבקדושת הארץ עכ"פ קדושה שני' קדשה לע"ל, עמש"נ בזה לק' סקט"ו, ואילו בקדושת הבית דעת ר' יצחק דאף קדושה שני' לא קדשה לע"ל, והיינו משום דהגם דבקדושת הארץ נתחדש דקדושה שני' קדשה לע"ל, מ"מ בקדושת הבית אין לחלק כן.??? אך צ"ע דהר"מ כ' כן שם גם על קדושת הבית, וצ"ע שם,???

ולדעת הרי"מ בשבועות דט"ז. שנת לעי' סק"א בדעתו, דכל הנידון שתיבטל קדושת הבית וירושלים, הוא מכח מה שבטלה קדושת הארץ, הרי ודאי דאף לגבי קדושת הבית וירושלים חלוק דין קדושה שני' מדין קדושה ראשונה, כיון דדין קדושת הבית וירושלים הוי בתוצאה מדין קדושת הארץ, וז"פ].

ו] ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בד' הראב"ד ספ"ו מביהב"ח מבו' להדיא דכ"ה דבקדושת הארץ קי"ל דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל וקדושה שני' קדשה לע"ל, ה"נ הי' מקום לומר כן בקדושת הבית וירושלים, ואך דכיון דהי' יודע עזרא שהמקדש וירושלים עתידין להשתנות וכו', לא קדשן לע"ל, וכ"ה מבו' גם בחי' הרמב"ן מכות די"ט., שהק' על גי' רש"י דהיכי אמרי' דסבר ר' יוסי לא קדשה, והא ר"י הוא דאמר שלישית אין להם, ותי' הרמב"ן דהגם דקדושת הארץ קדשה לעתיד, מ"מ קדושת העיר והבית בטלו משבאו פריצים וחיללוה, עוד תי' דהא דידי' הא דרבי', והרי להדיא דגם בקדושת הבית וירושלים יש מקום לחלק כן, ואך די"ל דס"ל לר"י דאי' בזה טעם נוסף לבטל הקידוש משום דבאו פריצים וחיללוה, וכן מבו' גם בחי' הריטב"א שם, עיי"ש, וכ"ה להדיא גם בחי' הריטב"א שבועות דט"ז., עיי"ש בסו"ד שכתב דשמעתין דהתם דלא קדשה לע"ל, בקדושת הבית וירושלים, לענין קדושה ראשונה, אבל לענין קדושה שני' מודה הוא דקדשה לע"ל כר' יוסי, וע"כ ניחא דיכולין העניים להעלות נט"ר לירושלים, וכעי"ז כתב גם בחי' הרמב"ן שם, וכ"ה בס' יראים סי' רע"ז שכתב דע"כ יש לגרוס בסוגיין לעולם קסבר קדושה ראשונה קדשה לע"ל, כיון דהרי ר' יוסי ס"ל קדושה שני' קדשה לע"ל, וכתב שם עוד, דמש"א קדושה ראשונה היינו קדושה שני', וה"ק קדושה ראשונה לפנינו קדומה שקדמה לפני דורינו, אך קדושה ראשונה דבית בטלה לדעת ר' ישמעאל ולדעת ר' יוסי, עיי"ש שהוכיח כן.

ומצי' כן עוד, דהנה בתוס' יבמות דפ"ב:, הק' דר' יוחנן אדר' יוחנן, דהתם קאי ר"י כר' יוסי דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, ובפ' השוחט והמעלה קאמר הש"ס לר' יוחנן דקדשה לעתיד, וע"כ חייב המעלה בזה"ז בחוץ, ועיי"ש בתו"י שתי', דהא דקאמר התם קדושה ראשונה קדשה לע"ל לאו דוקא, אלא ר"ל קדושה שני' וכר' יוסי וכו', ומ"מ קרי לה קדושה ראשונה אע"פ דמיירי בקדושה שקידש עזרא כיון שהיא ראשונה לנו, עכ"ל, ולהדיא בד' התו"י דלדעת ר' יוסי אף בקדושת הבית חלוק דין קדושה שני' מדין קדושה ראשונה, ואמנם מד' התוס' שלא תי' כן, לכאו' הי' נ' דס"ל דבקדושת הבית אין מקום לחלק בין קדושה ראשונה לקדושה שני', וס"ל דאי נדמי קדושת הבית לקדושת הארץ, הרי שלמ"ד דבקדושת הארץ קדושה ראשונה לא קדשה לע"ל וקדושה שני' קדשה לע"ל, יהא הדין בקדושת הבית דאף קדושה שני' לא קדשה לע"ל, דקדושת הבית דינה כקדושה ראשונה, וע' להלן שנת' כן מד' הרשב"א והריטב"א, אמנם באמת אי"ז ראי' כלל, די"ל דקשיא להו אלישנא דהש"ס דאמרי' לר' יוחנן דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, ולא ניח"ל לפרושי דהמכוון לקדושה שני', וכן נ' בדקדוק ל' התוס' דכל קושייתם היתה על ל' הש"ס.

[ונ' דיש להוכיח כן מד' התוס' גופייהו שם דס"ל דאף בקדושת הבית יש לחלק בין קדושה שני' לקדושה ראשונה, דהנה יעו"ש בתוס' שהוכיחו שיש לחלק בין קדושת הבית לקדושת הארץ, מר"ל דאמר דסבר ר' יוסי תרומה בזה"ז דרבנן, ובפ' קד"ק וכו' אמר ר' יוסי וכו' קדשה לע"ל וכו', עכ"ד, ואי נימא דבקדושת הבית אין לחלק בין קדושה שני' לקדושה ראשונה, ודין קדושת הבית דמי לדין קדושה ראשונה דקדושת הארץ, הרי יש להוכיח כן גם מד' ר' יוחנן, דלדידי' ס"ל לר' יוסי בקדושת הארץ דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל וקדושה שני' קדשה לע"ל, ותיק' מהא דס"ל לר' יוסי דקדושת הבית קדשה לע"ל, דהרי בקדושת הבית אין לחלק ולומר דקדושה שני' קדשה לע"ל, ובע"כ מד' התוס' דס"ל דלמ"ד דקדושה שני' קדשה לע"ל, הרי שאף בקדושת הבית קדשה לע"ל, וע"כ לדעת ר' יוחנן אין להוכיח דחלוק דין קדושת הבית מדין קדושת הארץ, דאף אם אין לחלק ביניהם, מ"מ קדושה שני' דבית קדשה לע"ל, וממילא דיל"פ בד' ר' יוסי בסוגיין דמה שדן להעלות מע"ש לירושלים, הוא משום דקדושה שני' קדשה לע"ל, וז"ב].

ונ' דכ"ה מבו' גם מד' התוס' בסוגיין, במש"כ דסוגיא דמגילה הו"מ לאתויי גם ד' ר' יוסי דסדר עולם בפ' הערל, ובשטמ"ק נוספו תיבות - קסבר קדשה, והרי להדיא דלר' יוסי דקסבר דקדושה שני' דהארץ קדשה לע"ל, אף קדושה שני' דהבית קדשה לע"ל, למאי דמדמי בסוגיא דמגילה קדושת הארץ וקדושת הבית זל"ז, וכן מבו' גם ממשה"ק דלגי' הקונטרס קשיא דר' יוסי אדר' יוסי, דהכא קאמר דלא קדשה ובפ' הערל שמעי' לי' לר' יוסי דקדשה וכו', עכ"ד, ואי נימא דבקדושת הבית אין מקום לחלק בין קדושה שני' לראשונה, ודין קדושת הבית דמי לקדושה ראשונה דהארץ, הרי לק"מ, דאדרבה ר' יוסי לטעמי' דס"ל דקדושה ראשונה דהארץ לא קדשה לע"ל, ס"ל נמי הכא דקדושת הבית לא קדשה לע"ל, ובבית הרי אין מקום לחלק בין קדושה ראשונה לשני', ולק' סק"ז נת' שזהו טעמא דר' יוסי לדעת רש"י, ובע"כ מד' התוס' דלר' יוסי דקדושה שני' קדשה לע"ל, י"ל כן אף בקדושת הבית,[[3]](#footnote-4) וז"ב.

ז] אמנם בחי' הרשב"א מגילה ד"י. ז"ל, וקדושה ראשונה ל"ד אלא אפי' קדושה שני', דהא שמעתי שמקריבין בזה"ז קאמר, ומסתברא דמשום דלגבי האי מילתא קדושה ראשונה ושני' חד דינא אית להו, ומאן דאסר משום קדושה ראשונה הוא דאסר, לפום כן נקט קדושה ראשונה וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א דבקדושת הבית אין מקום לחלק בין קדושה שני' לקדושה ראשונה, והיינו משום דהא דבקדושת הארץ לר' יוסי חלוק דין קדושה שני' מדין קדושה ראשונה, הוא משום דילפי' מקרא דשלישית אין להם, ונתחדש בזה דהגם דביסוד הדין ל"מ קידוש לקדש לע"ל, מ"מ קדושה שני' מועלת לקדש לע"ל, אך בקדושת הבית דלית לן קרא, אין לחלק בזה, וכעי"ז נ' גם בחי' הריטב"א שם, וכל ל' הריטב"א שם צריך תיקון, וצ"ע.

ועיי"ש עוד בחי' הרשב"א בסוף הסוגיא שם, אהא דמייתי' התם ברייתא דלמה מנו חבמים את אלו וכו', דחזי' דס"ל דלא קדשה לע"ל, שהביא קו' הר"א דאמאי מייתי הך בריייתא דלא מוכחא אלא דקדושה ראשונה בטלה, והא איכא תנא דאי"ל בהערל דקדושה ראשונה בטלה וקדושה שני' לא בטלה, וא"כ היאך מייתי מהך ברייתא ראי' לבית חוניו דהוי קדושה שלישית, והיא קו' התוס' שם, וכתב הרשב"א דלפמש"כ למעלה אינו קשה כלל וכו', עיי"ש, והיינו משום דבקדושת הבית אין לחלק בין קדושה ראשונה לשני'.

[והנה בתוס' מגילה שם כתבו ליישב קו' זו, דאפי' למ"ד קדושה אחרונה לא בטלה היינו רק לענין תרומה בזה"ז, אבל לכל מילי אחריני ודאי בטלה, עכ"ל, והנה הי' מקום לפרש ד' התוס', דכוונתם כשי' הרשב"א והריטב"א הנז', דכל מה דילפי' מקרא דקדושה שני' לא בטלה, היינו רק בקדושת הארץ, אך בקדושת הבית אין לחלק כן, אמנם עיי"ש בחי' הרשב"א שמבו' שתי' הר"א הוי תי' אחר, והיינו די"ל דחלוק דין תרומה מדין שאר מילי, וכן פי' ד' התוס' בביה"ל ח"ג סי' א' ענף א' סק"ג, והיינו דגזה"כ דירושה שלישית אין להם, הויא רק לגבי תרומה, דלענין זה קדשה הארץ לע"ל, אך לענין שאר מילי ליכא להך גזה"כ ואין לחלק בין קדושה שני' לקדושה ראשונה, וצ"ב מנלן לחלק בזה בקדושת הארץ גופה, ואטו קדושת הארץ לענין כל מצוה מהמצוות התלויות בה הויא קדושה נפרדת].

ומד' רש"י ביצה ד"ה: מ' דס"ל כדעת הרשב"א והריטב"א הנז', דיעו"ש בד"ה כבר, שפי' דהא דהי' ר"א צריך להעלות הפירות לירושלים הוא משום דס"ל קדושה ראשונה קדשה לשעתה וקדשה לע"ל, וצ"ע מ"ט הוצרך רש"י לפרש דס"ל דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, אשר זה צ"ע, דהרי בגמ' מגילה ד"י. ושבועות דט"ז. מספק"ל בדעת ר"א אי קדושה ראשונה קדשה לע"ל, וכמשה"ק כן התוס' ר"ה דל"א: ושבועות דט"ז.,[[4]](#footnote-5) ומ"ט לא פי' דס"ל דקדושה שני' קדשה לע"ל, ונ' מד' רש"י, דאי הוה ס"ל דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, הרי שבקדושת הבית אף קדושה שני' לא קדשה לע"ל, דבקדושת הבית אין לחלק בין קדושה ראשונה לשני', וממילא דלא הי' אפשר להעלותו לירושלים ולאכלו, וע"כ הוכרח רש"י לפרש דס"ל דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, וע"כ ה"נ אף קדושת הבית קדשה לע"ל.

ועמש"נ עוד בסי' ב' סק"ב, שמה"ט דעת רש"י בסוגיין דלדעת ר' יוסי משמי' דר' ישמעאל קדושת הארץ קדשה לע"ל וקדושת הבית לא קדשה לע"ל, דר' יוסי לטעמי' דס"ל דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל ורק קדושה שני' קדשה לע"ל, ובקדושת הבית דלית לן קרא הרי שאף קדושה שני' לא קדשה לע"ל, וז"פ].

והנה לדעת הרשב"א והריטב"א הנז', דבקדושת הבית אין לחלק בין קדושה שני' לקדושה ראשונה, וס"ל שם נמי דקדושת הבית דמי לקדושת הארץ ואין לחלק ביניהם, וכ"ה גם בחי' הרשב"א והריטב"א שבועות דט"ז. דאין לחלק ביניהם, א"כ הרי יש להסתפק לדעת ר' יוסי דבקדושת הארץ קדושה ראשונה לא קדשה לע"ל וקדושה שני' קדשה לע"ל, היכי הוי הדין בקדושת הבית שאין לחלק בה בין קדושה שני' לקדושה ראשונה, אי נימא דבזה אף קדושה שני' לא קדשה, או דבזה אף קדושה ראשונה קדשה.

אך באמת הדברים מתבארים מד' הרשב"א שם בתירוצו על קו' הר"ר אלחנן, יעו"ש שמבו' להדיא דלמ"ד דבקדושת הארץ קדושה ראשונה לא קדשה לע"ל וקדושה שני' קדשה לע"ל, הרי שבקדושת הבית אף קדושה שני' לא קדשה לע"ל, וכן מבו' מד' הריטב"א שם בסוף הסוגיא, יעו"ש שמבו' להדיא דאי קי"ל בקדושת הארץ דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, הרי דהי' לנו להתיר הבמות בזה"ז, ואך דקדושת הבית שאני לגבי איסור במות משום דכתיב בי' נחלה, עייש"ה, והרי להדיא דיש לנו לדמות קדושת הבית לקדושה ראשונה דא"י דלא קדשה לע"ל, וכן מבו' גם מד' הרשב"א בשבועות דט"ז., עיי"ש שכתב דקי"ל כר"נ דלא קדשה לע"ל, ואח"כ כתב דקי"ל דקדושה שני' קדשה לע"ל, עיי"ש, והרי דאף דקי"ל דקדושה שני' דהארץ קדשה לע"ל, מ"מ קי"ל דקדושת הבית לא קדשה לע"ל, אמנם יש לדחות, די"ל דהרשב"א שם ס"ל כשי' ש"ר, דאף בקדושת הבית יש לחלק בין קדושה שני' לקדושה ראשונה, וצ"ע בלשונו שם.

והטעם בזה נ' שהוא משום דלדעת ר' יוסי, הוי עיקר הדין דל"מ הקידוש לקדש לע"ל, וע"כ קדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, והא דירושה שלישית אין להם, הוי גזה"כ בקדושת א"י, אך בקדושת הבית דלית לן להך גזה"כ, הדרי' לעיקר הדין דל"מ הקידוש לקדש לע"ל.

ח] ושי' חדשה בזה, נ' שהיא שי' התוס' בשבועות דט"ז. ד"ה דכו"ע, יעו"ש שנקטו שדעת ר"א שקדושת הארץ לא קדשה לע"ל ואפי' קדושה שני', כיון דמוכח דסבר תרומה בזה"ז דרבנן, וכתבו התוס' דבקדושת מחיצה נסתפקו בגמ' שם דלא בטלה משום דאיקראי נחלה, והק' דאי בקדושת מחיצה נמי לא קדשה לע"ל מה ירויחו עניים וכו', א"נ מודה ר"א דעזרא קידש לע"ל קדושת מחיצה, עכ"ל, ומבו' בד' התוס' דאף למאן דלא דריש לקרא דאשר ירשו למילף דירושה שלישית אין להם, וס"ל דבקדושת הארץ אף קדושה שני' לא קדשה לע"ל, מ"מ י"ל דבקדושת מחיצה חלוק דין קדושה שני' מדין קדושה ראשונה, ואף שקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל מ"מ קדושה שני' קדשה לע"ל, והדברים צ"ב, דמנ"ל לחלק בקדושת הבית וירושלים בין קדושה ראשונה לקדושה שני', אם לי"ל קרא ע"ז, וביותר צ"ע, שהרי התוס' כתבו לעי' מינה שהטעם לחלק בין קדושת הארץ לקדושת מחיצה הוא משום דאיקראי נחלה, והרי דאי לאו ה"ט אין לחלק ביניהם, וכיון שמ"ד דקדושה ראשונה דבית לא קדשה לע"ל, ע"כ לא ס"ל למילף מקרא דנחלה, א"כ הרי מנלן לחלק בדין קדושה שני' בין קדושת הבית וירושלים לקדושת הארץ, וצע"ג.

ואולי י"ל דהנה ל' התוס' נ', שאי"ז חילוק בדין בין קדושה ראשונה לשני', אלא היינו דבקדושה ראשונה לא הי' דעתם לקדש לע"ל, ובקדושה שני' הי' דעת עזרא לקדש לע"ל, ובדעתם הדבר תלוי, ועמש"נ בזה לק' סקי"א, ואולי י"ל לפ"ז, דלתי' זה הרי שאף למ"ד דקדושה ראשונה דבית לא קדשה לע"ל, מ"מ מודה דדרשי' מקרא דנחלה דקדושת מחיצות קדשה לע"ל, ואך שמ"מ ס"ל דבבית ראשון לא הי' דעתם לקדש לע"ל, וע"כ הוא דלא קדשה לע"ל, אך בקידוש עזרא שהי' דעתו לקדש לע"ל שפיר קדשה לע"ל, ומשא"כ בקדושת הארץ דהוי הדין דלא קדשה לע"ל, הרי דל"מ מידי אף אם יהא דעתם לקדש לע"ל, וזהו הטעם לחלק ביניהם בקדושה שני', וצ"ע בזה, וגם דלפ"ז תיקשי, מ"ט מדמי הגמ' קדושת בתי ערי חומה לקדושת הבית וירושלים, ופי' תוס' הטעם דהוי נמי קדושת מחיצה, הרי מ"מ יש לחלק ולומר דיהושע שקידש בתי ערי חומה לא הי' דעתו לקדש לע"ל, ושלמה שקידש הבית וירושלים הי' דעתו לקדש לע"ל, או להיפך, ומנ"ל להש"ס דדמו זל"ז, וצ"ע.

ט] והנה בס' פרשת דרכים דרך הקדש דרוש ו' הק', במש"א לק' דק"ז: דטעמא דר' יוחנן דמחייב מעלה בזה"ז הוא משום דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, ולפ"ז פליגי ר"י ור"ל אי בכל אלו תנן או בא' מאלו תנן, ומנ"ל לומר כן, נימא דאזלי ר"י ור"ל לטעמייהו בפ' הערל, שנחלקו אם קדושה שני' קדשה לע"ל, וכאשר כן פי' תו"י ביבמות וכנ"ל, ותי' הפר"ד, דהא דקדושה שני' קדשה לע"ל היינו בקדושת א"י בכללה שנתקדשה ע"י כיבוש ובהא קמשתעי קרא דאשר ירשו אבותיך ואשמועינן דב' ירושות יש להם, אבל בקדושת מחיצות וכו' אין לחלק בין קדושה א' לב' וכו', עיי"ש, ולפמש"נ הרי כ"ה דעת הרשב"א והריטב"א במגילה, אך דעת ש"ר היא דאף לגבי קדושת הבית יש לחלק בין קדושה ראשונה לשני', והדר תיק' קו' הפר"ד דמנ"ל למימר דטעמא דר"י הוא משום דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, ודילמא טעמי' משום דקדושה שני' קדשה לע"ל, וכדס"ל בפ' הערל, וי"ל דס"ל כד' התו"י, דאה"נ זהו מכוון הגמ', אך לד' תוס' יבמות דלס"ל כן תיקשי, וכנר' צ"ל כמו שדן הפר"ד שם, די"ל דהך טעמא דקדושה ראשונה קדשה לע"ל אמר ר' יוחנן גופי', וס"ל דבאמת אין לחייב רק משום קדושה ראשונה, דלמ"ד קדושה ראשונה קדשה לע"ל, הרי ס"ל דבכל אלו תנן, ול"ה מצי עזרא לקדושי כלל, וכמש"כ כן הפר"ד שם.

ובס' טו"א מגילה ד"י. הק', במש"א במגילה שם, ובשבועות דט"ז תנאי היא, דר"א שאמר כשהיו בונין בהיכל עשו קלעים וכו', ס"ל לא קדשה לע"ל, ור' יהושע שאמר שששמעתי שמקריבין אע"פ שאין בית וכו', ס"ל דקדשה לע"ל, ודחי דדילמא לכו"ע קדשה לע"ל וכו' וקלעים לר"א הוו לצניעותא בעלמא, והק' הטו"א דאף לס"ד דר"א סבר לא קידשה אפ"ה י"ל דלא פליגי, דר"א מיירי מבנין שבימי עזרא שהי אחר קדושה ראשונה ומשו"ה ס"ל דלא קדשה לע"ל, ור' יהושע איירי בזה"ז, שהוא אחר קדושה ב' של עזרא ובהא איכא למימר דאף ר"א מודה דקדש לע"ל, וכדעת ר' יוסי דירושה ראשונה ושני' יש להם שלישית אין להם, עכ"ד.

והנה כל קו' זו לא קשיא רק להראשונים דס"ל דאף בקדושת הבית וירושלים יש לחלק בין קדושה ראשונה לשני', אך לדעת הרשב"א והריטב"א במגילה שם דבקדושת הבית וירושלים אין לחלק ביניהם לק"מ, ויש להוסיף דקו' זו' קשיא טפי לדעת תוס' שבועות הנז', שהוכיחו דר"א גופי' מודה דקדושה שני' דבית קדשה לע"ל, וא"כ ודאי ק' טובא מנלן למעבד פלוגתא בזה).

ועיי"ש בטו"א שתי' דדייק לה מדיהיב ר"י טעמא למילתי' מפני שקדושה ראשונה קדשה לע"ל אלמא ס"ל שקדושה ראשונה שקודם לעזרא לא בטלה, עכ"ד, אמנם למש"כ תו"י יבמות דפ"ב: והיראים סי' רע"ז הנ"ל, דל' קדושה ראשונה יש לפרשו גם על קדושה שני', הרי דה"נ יל"פ דמכוון ר"י הוי על קדושה שני', ומנ"ל למעבד פלוגתא בין ר"א לר' יהושע.

ואולי י"ל, למש"כ התוס' שם להוכיח דס"ל לר"א דבקדושת הארץ אף קדושה שני' לא קדשה לע"ל, וא"כ הרי שלדידי' אין מקום לחלק בקדושת הבית וירושלים בין קדושה ראשונה לשני', כיון שכל המקור לחלק ביניהם הוא מדאשכחן הכי בקדושת הארץ, (כמבו' בד' ש"ר ודלא כדעת התוס' בשבועות הנז'), אך ד' היראים לא נתישבו בזה, דהרי היראים שם ס"ל דאין לחלק כלל בין קדושת הבית וירושלים לקדושת הארץ, וא"כ לדידי' בע"כ דפליג ע"ד התוס' וס"ל שאין להוכיח כלל דר"א ס"ל שקדושת הארץ לא קדשה לע"ל,[[5]](#footnote-6) דאל"כ היאך מצי' למימר דקדושת הבית וירושלים קדשה לע"ל, וממילא דלדידי' שפיר י"ל דר"א מחלק גם בקדושת הארץ בין קדושה ראשונה לקדושה שני', וצ"ע בזה.

ואולי י"ל, דמ' להו דר' יהושע שאמר שמעתי שמקריבין אע"פ שאין בית, קאי אף על זמן גלות בבל שאחר קדושה ראשונה, דהרי הך לישנא שמקריבין אע"פ שאין בית, אמרי' לק' דס"ב. דהעיד להם כן א' מן הנביאים, והתם הרי קאי על אחר קדושה ראשונה, וצ"ע בזה.

**ג'**

**בפלוגתת הראשונים היכא דנפלו מחיצות הבית וירושלים קודם החורבן, אם בטלה קדושתן, (ובמה שיש לדון אם הא דהויא הקדושה לע"ל מיתלי תליא בדעת המקדשים)**

י] יש להסתפק למ"ד דקדושת הבית וירושלים לא קדשה לע"ל, אם היינו שבכל גווני שנפלו חומות ירושלים והבית בטלה קדושתן, או דרק בנפלו בהחורבן בטלה קדושתן, אך אם נפלו בעודן בישובן לא בטלה קדושתן.

והנה מצינו בזה דברים מפורשים בד' הראשונים, דהנה בב"ב ד"ג: מקשי' ובבא בן בוטא היכי אסבי' לי' עצה להורדוס למיסתרי' לביהמ"ק, והאמר ר"ח לא ליסתור אינש בי כנישתא עד דבני בי כנישתא אחריתא, איבע"א תיוהא חזי בי' ואיבע"א מלכותא שאני דלא הדרא בי', וכתב שם הרמ"ה ז"ל וש"מ שאם חזא בי' תיוהא אע"ג דליכא דוכתא אחרינא לצלויי סתרי ובנו, דהא ביהמ"ק לגבי קרבנות כדינא דבי כנישתא היכא דליכא דוכתא אחרינא לצלויי דמי וכו', עכ"ל, וכנ' דעת הרמ"ה דקי"ל דאין מקריבין כשאין בית, וע"כ ס"ל דכשסתר הורדוס לביהמ"ק ל"ה מצו להקריב קרבנות, ועיי"ש בהגה' הרמ"ש שהביא מפירש"י שבד' פיזרו ז"ל, ואי משום דוכתא לאקרובי ולמיכל קדשים הא אמרי' וכו' מקריבין אע"פ שאין בית ואוכלין קדשים אע"פ שאין קלעים, עכ"ל, והרי דלמ"ד שאין מקריבין כשאין בית, ל"ה מצו להקריב כשסתר הורדוס לביהמ"ק, וכן נקטו גם התו"ח שם, והפרמ"ג או"ח קנ"ב סק"ה, ועיי"ש בתו"ח שכתב עוד, דאף למ"ד לא קדשה לע"ל, י"ל דעשו שם קלעים, וע"כ שפיר היו יכולין להקריב ולאכול.

והנה מבו' להדיא מד' רש"י והרמ"ה, דאף דסתר הורדוס הבית ע"מ לבנותו, ולא נחרב הבית, מ"מ למ"ד דלא קדשה לע"ל אין מקריבין ואוכלין שם.

אמנם בתוס' שאנץ ב"מ דנ"ג: הובא בשטמ"ק שם, במש"א שם דנפול מחיצות, ז"ל, דהכא כמ"ד לא קדשה לע"ל, ואע"ג דכ"ז שביהמ"ק קיים מסתבר דכל הקדושות קיימות כמו למ"ד קדשה לאחר חורבן, יל"פ דנפיל מחיצה כגון דחרב הבית, ויעו"ש שהק' דבההיא דפ' חלק לא מצי לאוק' בשחרב הבית, עכ"ל, ומבו' דעתו דאף למ"ד דלא קדשה לע"ל, מ"מ הקדושה קיימת אף כשנפלו המחיצות, ורק היכא שחרב הבית בטלה הקדושה, ולכאו' אין כונתו דתליא בחורבן הבית, אלא עיקר המכוון הוא דאיירי דנפלו מחיצות ירושלים בחורבנן, ולא בדנפלו בעודן בישובן, אך לק' סקי"א נת' שכוונתו דתליא בחורבן הבית.

ומד' התוס' בב"מ שם, נ' להדיא דפליגי ע"ד תוס' שאנץ, וס"ל דאף בשנפלו המחיצות בעודן בישובן בטלה קדושת ירושלים, דיעו"ש בדבריהם ד"ה דנפול שכתבו דהיינו רוב מחיצות, דאי נפול מקצתן וכו' מיקרי מחיצה לענין אכילת קק"ל, וכו' דההיא שמעתתא דהלל צריך להעמיד אחר שנפרצו בה פרצות וכו', ואעפ"כ בלילה היו אוכלין פסחיהם, עכ"ל, והרי דאם אף נפול מקצתן הי' חשוב נפלו מחיצות, לא היו אוכלין קק"ל בירושלים אחר שנפרצו בה פרצות, ואף שלא חרבה ירושלים והבית, ואולי י"ל דכיון שנפרצו הפרצות ע"י היונים, חשוב כנפלו מחיצות בחורבן, ועחזו"א שביעית סי' ג' סקי"ד שהוכיח כן עוד מד' התוס', ממש"כ דאיירי בשנפלה רוב החומה, ואי איירי שחרב הבית, הרי אף אם חומה קיימת בטלה קדושת ירושלים, וכמבו' כן בתוס' בסוגיין, דלא יתכן שקדושת הבית בטלה וקדושת ירושלים קיימת, ובע"כ מד' התוס' דאף בשנפלו המחיצות בעוד הבית וירושלים בישובן, בטלה קדושת ירושלים.[[6]](#footnote-7)

יא] והנה מסברא נ' שהוא תלוי בטעם הא דלא קדשה לע"ל, דאם נפרש כפשוטו דהיינו דל"מ הקידוש רק כ"ז שסיבת הקידוש קיימת, אך אחר שבטלה סיבת הקידוש בטל הקידוש, וע"כ בקדושת מחיצות דהויא הקדושה מכח המחיצות כל שנפלו המחיצות בטל הקידוש, הרי דאין מקום לחלק היאך נפלו המחיצות, דמ"מ כיון שנפלו המחיצות בטלה הקדושה, אך אם נפרש דהא דלא קדשה לע"ל הוא משום שלא הי' דעתם לקדש אחר החורבן, הרי די"ל דאם נפלו המחיצות קודם החורבן שפיר קדושתן קיימת, שהרי הי' דעתם לקדש כ"ז שהן בישובן, ורק להזמן שחרבו לא הי' דעתם לקדש.

והנה מד' הראשונים בכ"ד נ', דהנידון אי קדשה לע"ל, הוא אי מהני הקידוש אחר שבטלה סיבת הקידוש, וע"כ ס"ל דדמו בזה קדושת הבית וקדושת הארץ זל"ז, כיון דאי"ז תלוי בדעת המקדשים, אלא הוי נידון בדין, אם מהני הקידוש אחר שבטלה סיבת הקידוש, אמנם מצי' בכ"ד בד' הראשונים שנקטו דתליא זה בדעתם, **א'**, מש"כ הראב"ד ספ"ו מביהב"ח, דהגם דקדושה שני' קדשה לע"ל, מ"מ ירושלים ומקדש לא קדשו לע"ל, לפי שהי' יודע עזרא וכו', והרי דאף דקדשה לע"ל, מ"מ אם דעת המקדש שלא לקדש לע"ל לא קדשה, **ב'**, ז"ל הרי"מ שבועות דט"ז., קדושה ראשונה שקדשו יהושע וישראל את הארץ קדשה לע"ל, כלומר היו יודעין שישראל עתידין הן להגלות, וכשקדשוה ע"מ שתהא אותה קדושה מתקיימת בה לעולם, עכ"ל, ומבו' בדבריו דכל מה דקדשה לע"ל, הוא משום שהי' דעתם לקדשה לע"ל, כיון שידעו שעתידין ישראל לגלות, והרי שאם אין דעתם לקדש לע"ל, לכו"ע לא קדשה לע"ל, **ג'**, ז"ל הר"ש שביעית פ"ו מ"א, ונפק"מ דלר"י דקדושה במצות הקב"ה קיימת אפי' בזה"ז אע"פ שחרב הבית, אבל לר"א דאמר מאליהן קיבלו, בטלה עכשיו קדושת הארץ, דסתמא לא הי' בלבן לקדש אלא בזמן שהבית קיים הואיל והדבר תלוי בהם וכו', עכ"ל, וכ"כ הגר"א בשנו"א שם, והחזו"א שביעית סי' ג' סק"ט, כתב ע"ז שנראה דלמ"ד קדשה לע"ל, לא הי' מועיל תנאי בי"ד שתפקע קדושתה, כדין מתנה עמש"כ בתורה וקדוה"ג לא פקעה, ואי ילפי' מקדושה דיהושע דלא קדשה לע"ל לא יהני מה שיש עליהם מצוה לקדש, אמנם מד' הר"ש מבו' דאף דקדשה לע"ל, מ"מ אם דעתם שלא לקדש לע"ל לא קדשה, **ד'**, בתוס' שבועות דט"ז. כתבו בסו"ד דמודה ר"א דעזרא קידש לע"ל קדושת מחיצה, ונת' לעי' סק"ח דלשונם נ', דהטעם לחלק בקדושת מחיצות בין קדושת עזרא לקדושה ראשונה, הוא משום שדעת עזרא הי' לקדש לע"ל, ודעת שלמה לא היתה לקדש לע"ל.

והנה מד' כל הנך ראשונים למדנו שהנידון אי קדשה לע"ל מיתלי תלי בדעת המקדשים, אמנם לכאו' נ' דודאי אף לדעות אלו, מ"מ שורש הפלוגתא אי קדשה לע"ל ל"ה נידון בדעתם, אלא הוי פלוגתא בדין, אם מהני הקידוש אחר שבטלה סיבת הקידוש, ולמ"ד לא קדשה לע"ל, לא יהני אף אם יהא דעתם לקדש לע"ל, וע"כ שפיר מדמי' בזה קדושת הארץ וקדושת הבית זל"ז, ואך דאף למ"ד דקדשה לע"ל ומהני הקידוש אף דבטלה סיבת הקידוש, מ"מ כל שאין דעתם לקדש לע"ל לא חייל הקידוש לע"ל, ויש להסתפק אם היינו דבעי' דעת חיובית לקדש לע"ל, ואי לא"ה לא קדשה, או היינו דאם דעתם להדיא שלא יתקדש לע"ל לא קדשה, ומד' הרי"מ והתוס' בשבועות והר"ש נ' דבעי' דעת חיובית לקדש, אמנם בד' הרי"מ נ' דמפרש דבזה הוא דפליגי אם הי' דעתם לקדש לע"ל או לא הי' דעתם לזה, ולדעת הרי"מ גופי' לא תיקשי מה דמדמי' בזה קדושת הארץ וקדושת הבית, כיון שלדעתו כל הנידון שתיבטל קדושת הבית הוא מכח מה שבטלה קדושת הארץ, וכמש"נ לעי' סק"א, וז"פ.

ולפי המבו' נמצא, דאם באנו לדון אם בטלה קדושת הבית כשסתר הורדוס להבית, הרי שהדבר תלוי, דלמ"ד דקדושה שני' לא קדשה לע"ל, אשר לדידי' היינו דל"ש לקדש כלל לע"ל, הרי ודאי דכשסתר הורדוס להבית ונפלו המחיצות בטלה קדושת הבית, אך משא"כ למ"ד דביסוד הדין קדשה לע"ל, ואך שלא הי' דעת עזרא לקדש אחר החורבן, הרי נ"פ דרק אחר החורבן לא הי' דעתו לקדש, אך ודאי הי' דעתו לקדש לכל הזמן שקודם החורבן, ואף להזמן שסתרו להבית, וז"פ, וראיתי בשו"ת ערוגה"ב או"ח סי' כ"ז שכתב כן לדעת הראב"ד.

[וי"ל טעם נוסף דלא בטלה הקדושה כשסתר הורדוס להבית, אף למ"ד דאין מקריבין כשאין בית, למש"כ הרמב"ן במכות די"ט, דהגם דקדושת הארץ קדשה לע"ל מ"מ קדושת ירושלים והבית לא קדשה לע"ל, משום דבאו פריצים וחיללוה, ולדעתו הרי ודאי דלא בטלה קדושת הבית רק בחורבן הבית, אך בזמן שסתר הורדוס להבית לא בטלה קדושת הבית, דל"ש בזה הא דבאו פריצים וחיללוה, וז"פ].

אמנם אכתי לא נתיישבו בזה ד' תוס' שאנץ דפשיט"ל דכ"ז שביהמ"ק קיים כל הקדושות קיימות, והרי דפשיט"ל דכ"ה לכו"ע, ואף למ"ד דס"ל דמעיקר הדין לא מהני הקדושה לקדש לע"ל, מ"מ לא בטלה קדושת ירושלים בנפילת המחיצות, כ"ז שביהמ"ק קיים, וצ"ב הטעם בזה.

ונ' בדעת תוס' שאנץ, דס"ל דאף למ"ד לא קדשה לע"ל, מ"מ לא בטלה קדושת ירושלים ע"י נפילת מחיצותי', דהגם דל"מ לקדש לירושלים רק כד אית לה מחיצות, מ"מ לאו היינו שקדושת ירושלים הויא קדושת מחיצות, וכמש"כ התוס' בכ"ד, אלא הוי זה תנאי בעלמא שיהא המקום מסויים במחיצות, אך כל שהיו לה מחיצות ונתקדשה, תו קדושתה קיימת לכו"ע אף שנפלו מחיצותי', דל"ח שבטלה סיבת הקדושה, כיון דהמחיצות ל"ה כלל סיבת הקדושה, וע"כ לא בטלה קדושת ירושלים למ"ד לא קדשה לע"ל, רק אחר שחרב הבית, ונ' דהיינו דכיון דקדושת הבית בטלה, דקדושת הבית ודאי הויא מכח בית בנוי, וע"כ בטלה בחורבן הבית, ממילא בטלה אף קדושת ירושלים, וכמש"כ תוס' בסוגיין שלא יתכן שקדושת הבית בטלה וקדושת ירושלים קיימת, וניחא לפ"ז מש"כ תוס' שאנץ דנפיל מחיצה כגון דחרב הבית, ולכאו' ל"ה לי' למיתלי בחורבן הבית, אלא בחורבן ירושלים, ולעי' סק"י עמדנו בזה, אך למש"נ ניחא דבאמת ה"ז תלוי בחורבן הבית, דמכח שחרב הבית ובטלה קדושתו, אף בטלה קדושת ירושלים.

ונ' לפ"ז, דמודה תוס' שאנץ דכשסתר הורדוס את הבית בטלה קדושת הבית,למ"ד דלא קדשה לע"ל, דהרי מה דס"ל דלא בטלה קדושת ירושלים בנפילת מחיצותי', לאו היינו משום דרק על זמן החורבן אמרי' דלא קדשה לע"ל, אלא היינו משום דקדושת ירושלים ל"ה קדושת מחיצות, וע"כ אין טעם שתיבטל קדושתה בנפילת המחיצות, ולא בטלה קדושתה רק כשבטלה קדושת הבית, אך קדושת הבית דהויא מכח בית בנוי, ודאי בטלה אף כשסתר הורדוס להבית, וז"פ.

ובזה נ' לבאר מה שהוכיח תוס' שאנץ דלא בטלה קדושת ירושלים בנפילת מחיצותי', כמו למ"ד קדשה לאחר חורבן, והיינו דחזי' דקדשה אחר חורבן ואף שנפלו מחיצותי', וצ"ב דלכאו' הרי הא גופא תליא בהפלוגתא אי' קדשה לע"ל, דלמ"ד דקדשה לע"ל קדושתה קיימת אף שנפלו מחיצותי', ולמ"ד לא קדשה לע"ל בעי' שיהיו מחיצותי' קיימות, וע' חזו"א שם שעמד בזה, אך נ', דזה הוה פשיט"ל לתוס' שאנץ דקדושת ירושלים ל"ה קדושת מחיצות, ומה שדן שתיבטל קדושתה בנפילת המחיצות, הוא משום דהרי א"א לקדשה בלא מחיצות, משום דבעי' שיהא המקום מסויים במחיצות, והוי זה תנאי בקדושתה, וע"כ י"ל דכל שנפלו מחיצותי' ואין המקום מסויים במחיצות, ל"ש שתתקיים בו קדושת ירושלים, וע"ז שפיר הוכיח תוס' שאנץ מהא דלמ"ד קדשה לע"ל קדשה לאחר חורבן הגם שנפלו מחיצותי', והרי דשייך שתתקיים הקדושה אף שאין המקום מסויים, וה"נ הוא למ"ד לא קדשה לע"ל, דבנידו"ז אם שייך שתתקיים קדושת ירושלים במקום שאינו מסויים במחיצות, אין לחלק בין מ"ד דקדשה לע"ל לבין מ"ד דלא קדשה לע"ל,[[7]](#footnote-8) ודו"ק.

**ד'**

**בפלוגתת הראשונים אם למ"ד דלא קדשה לע"ל הותרו הבמות בזה"ז**

יב] נחלקו הראשונים אם למ"ד דקדושת הבית לא קדשה לע"ל, הותרו הבמות בזה"ז, דהנה בתוס' בסוגיין ובמגילה ד"י. כתבו דאף למ"ד דלא קדשה לע"ל, מ"מ מודה דירושלים אין אחרי' היתר כיון דאיקראי נחלה, וכן דעת המאירי מגילה ד"י. ושבועות דט"ז., ול' המאירי דלענין איסור במות קדשה לע"ל, וכן נקטו האחרונים בדעת הראב"ד, והוא ממה שלא השיג ע"ד הרמב"ם פ"א מביהב"ח שכתב דירושלים אין אחרי' היתר, הגם שדעתו בפ"ו שם דקדושת הבית לא קדשה לע"ל.

אך דעת רש"י לק' דק"ז: ד"ד וקידשה, ודקי"ט. ד"ה זו וזו שילה, דלמ"ד דלא קדשה לע"ל הותרו הבמות, וכ"ה דעת תוס' מכות די"ט. וחולין די"ז., והרשב"א והריטב"א במגילה ד"י., והרמב"ן וש"ר בשבועות דט"ז., והרי"ד בפסקי זבחים דק"ז: ומגילה ד"י.

והנה טעם שי' רבינו חיים ודעימי', דס"ל דאף דלא קדשה לע"ל מ"מ לא הותרו הבמות, כבר פירשו דהוא משום דעיקר איסור הבמות הוי מכח שנבחרה ירושלים, אשר כן נ' בל' רש"י לק' דק"ז:, ובל' הרמב"ם פ"א מהלכות ביהב"ח,[[8]](#footnote-9) ובחירת ירושלים הרי לא בטלה, וע' תוס' שבועות דט"ז: ובראשונים שם דמבו' דלכו"ע אחר שנתקדשה ירושלים, שוב אין השכינה שורה במקום אחר, וודאי א"א לבנות ביהמ"ק במקום אחר.

ויל"פ עוד הטעם בזה, וע' בטו"א מגילה ד"י. שכבר עמד בזה, דהרי מבו' בגמ' לק' דקי"ט. דהא דמשחרבה שילה הותרו הבמות, ילפי' לה מקרא דחלקן לשילה וירושלים, ליתן היתר בין זל"ז, והרי דאי לאו דחילקן, הי' לנו לומר דאין אחר שילה היתר, ובפשוטו היינו דהגם דשילה לא קדשה לע"ל, מ"מ הרי בלא הפרשה דאיש כל הישר בעיניו לא הי' היתר במות כלל, ובהפר' דכל הישר בעיניו נאמר כי לא באתם עד עתה אל המנוחה, אשר היינו שילה, ולא נאמר ההיתר רק עד זמן שילה, וע"כ אף אחר שחרבה שילה לא הי' לנו להתיר, דהרי ליכא על זמן זה קרא להתיר, וע"כ בעי' למילף לזה ממה שחילקן קרא, ולפ"ז הרי מבו' היטב הא דירושלים אין אחרי' היתר, אף שלא קדשה לע"ל, דכיון דלית לן קרא להתיר, הרי שאין לנו להתיר מדעתינו, וכדחזי' דאחר שילה הוצרכנו לקרא להתיר הבמות, ודעת ר' יצחק שהותרו הבמות, הוא משום דיליף מקרא דמקיש נחלה למנוחה דיש אחרי' היתר, אך אנן לא סבירא לן היקש זה, וע"כ אין לנו מקור להתיר הבמות אחר ירושלים.

**[**ובדעת רש"י ודעימי' דפשיטא להו דלמ"ד לא קדשה לע"ל הותרו הבמות, אשר צ"ע דאף דקדשה לע"ל מ"מ הרי י"ל דלית לן קרא להתיר הבמות, נ' דאזיל רש"י לטעמי', דבד' רש"י לק' דקי"ט. ד"ה זו וזו שילה, מבו' דאף בלא קרא, מ"מ אי שילה לא קדשה לע"ל ודאי דהותרו הבמות, וע"כ אף לר' ישמעאל דס"ל זו וזו שילה ולא חילקן קרא, מ"מ אחר שחרבה שילה מותרות הבמות, ולדעתו צל"פ דהא דלדידן בעי' קרא דחילקן ליתן היתר בין זל"ז, הוא משום דהו"מ למימר דאף שילה קדשה לע"ל, ואף שאחר שקדשה ירושלים ודאי בטלה קדושת שילה, מ"מ כ"ז שלא נתקדשה ירושלים הו"מ למימר דקדושת שילה קיימת, ומתיישב בזה משה"ק הטו"א שם, עיי"ש, וזהו דילפי' מקרא דחילקן ליתן היתר בין זל"ז, וילפי' מינה דשילה לא קדשה לע"ל, אך לעולם כל שלא קדשה לע"ל, פשיטא דמותרות הבמות, ול"ב קרא לזה, אך עיקר ד' רש"י דמבו' דהי' מקום לומר דשילה קדשה לע"ל צ"ב, ע' קר"א שם.

ומה דיליף ר' יצחק מהקישא דנחלה למנוחה, היינו דמהאי קרא ילפי' לעיקר הא דירושלים לא קדשה לע"ל, אך לעולם כל שלא קדשה לע"ל ל"ב לקרא להתיר במות, וי"ל עוד דהוצרך ר' יצחק להך הקישא, כ"ה דלא נימא דאדרבה מדחילקן מ' דירושלים אין אחרי' היתר, וכמבו' די"ל כן בד' התסו' בסוגיין, וכדהלן.

ולדעת רבינו חיים לדרכו של הטו"א דבלא קרא אין לנו להתיר הבמות, צ"ע דא"כ לדעת ר' ישמעאל דזו וזו שילה מנלן דהותרו הבמות לאחר שחרבה שילה, ואכן התוס' בסוגיין הביאו שדעת רבינו חיים גופי', דלר' ישמעאל לא הותרו הבמות אחר שחרבה שילה, ומבו' בתוס' שלדעתו ע"כ דנו"ג הי' אהל מועד גמור, ע' בדבריהם, והיינו משום דבזמן איסור הבמות גם ליכא הקרבה בבמה גדולה, ומשום דליכא קרא לזה, אך התוס' הרי פליגי ע"ז והוכיחו מקראי שהותרו הבמות, וצ"ב דמהיכן ילפי' לזה, ואמנם הרי התוס' בסוגיין הק' להיפך, דלר' ישמעאל מנלן דירושלים אין אחרי' היתר, וחזי' שדעתם דאדרבה בלא קרא יש לנו לומר דאחר ירושלים הותרו הבמות, ורק מדחילקן מ' דשילה יש אחרי' היתר וירושלים אין אחרי' היתר, וצ"ב**]**.

והנה לדעת רבינו חיים ודעימי' דלא הותרו הבמות בזה"ז, צ"ע דמ"מ מה איסור יש בזה, והרי כיון דלא קדשה לע"ל אי"ז ראוי לפתח אהל מועד, ומד' התוס' לעי' דנ"ט. ד"ה עד מבו' דכל שאינו ראוי לפתח אהל מועד ליכא כלל איסורא, שהרי כתבו דמה דפריך בע"ז די"ג: ולישחטינהו מישחט, הוא משום שאינו ראוי לפתח אהל מועד, והרי דהוי היתר גמור, וא"כ מ"ט אסורין הבמות בזה"ז.

והנה הי' מקום לומר דאה"נ ליכא בזה איסורא, רק הא דלא הותרו הבמות היינו דאין לזה תורת הקרבה, דליכא תורת הקרבה בבמות בזה"ז, אך אה"נ לי"ב איסורא כלל כיון שאינו ראוי לפתח אהל מועד, אך העירוני שמפורש יוצא מד' הראשונים דאיכא בזה איסורא, שהרי הרשב"א והריטב"א במגילה הביאו להוכיח דאף למ"ד לא קדשה לע"ל לא הותרו הבמות, ממש"א ר"ל לק' דק"ז: דהמעלה בחוץ בזה"ז פטור ולא אמר מותר, עי' בדבריהם, והרי להדיא דאי לא הותרו הבמות אי' בזה איסורא, ועי' גם בס' ליקוטי הלכות לק' דק"ז: שכתב דאף בשאינו ראוי לפתח אהל מועד, מ"מ בודאי יש איסורא בדבר, דהלא הוא סתם משנה בפ' בתרא דמשבאו לירושלים נאסרו הבמות ושוב אין עוד היתר, וע"כ אף שנחרב הבית וכו', מ"מ אין היתר במות לעולם, עכ"ד, ולא פי' לנו מהו האיסור בזה.

ונ' די"ל בזה, דהנה בתוס' לק' דקי"ט: ד"ה הקדישן, כתבו דהמקריב בבמת יחיד בזמן היתר הבמות, חובות יחיד או קרבנות ציבור, עובר בלאו הבא מכלל עשה, וע' ח"נ שם, ונ' כוונתם דמהקרא דאיש כל הישר בעיניו נלמד דאין קרבין בבמה רק קרבנות ישרות, ואיכא לאו הבא מכלל עשה להקריב קרבנות אחרים בבמה, ונ' שאין האיסור בזה מכלל איסור שחוטי חוץ, דהרי חובות יחיד לרבנן אינן קריבין כלל בזמן היתר הבמות, ואינן ראויין לפתח אהל מועד, אלא הוי זה איסור במה, והיינו דאיכא איסור הקרבה בבמה בקרבנות שאין ראויין ליקרב בה.

ונ' דה"נ הוא איסור הקרבה בבמה בזה"ז לדעת רבינו חיים, דהרי מקרא דכי לא באתם עד עתה ילפי' דאחר שבאו נאסרו הבמות, וממילא דבקרא דאיש כל הישר בעיניו נלמד דאין להקריב בבמה אחר שבאו לירושלים, והוי זה לאו הבא מכלל עשה שלא להקריב בבמה בזה"ז, וע"כ הגם שאין לאסור הקרבה בזה"ז משום איסורא דשחוטי חוץ, כיון שאי"ז ראוי לפתח אהל מועד, מ"מ יש לאסור בזה משום איסור במה, דאיכא איסור להקריב בבמה בזה"ז.

ונ' פשוט לפ"ז, דכל האיסור ל"ה רק בששוחט בחוץ בתורת הקרבה, אך כל ששוחט שלא לשם הקרבה אין לאסור כלל, דהרי הא דאסרי' בזה"ז ל"ה משום שחוטי חוץ, אלא משום איסור במה, וודאי אין איסור זה אלא להקריב בבמה, ולפ"ז ניחא מש"כ התוס' דשרי בזה"ז לשחוט בהמת קדשים, כיון שאי"ז ראוי לפתח אהל מועד, ולא אסרי' בזה משום איסור במות, כיון שאין דעתו כלל בשחיטתו בתורת הקרבה, וז"פ.

אמנם בהעלאה ליכא נפ"מ בזה, כיון דאף חיובא דהעלאה משום איסור חוץ ל"ה רק במתכוין לד', וכדתנן לק' דק"ח., וזהו מש"כ הראשונים דלא אמר ר"ל מותר, והיינו משום דע"כ איירי התם במתכוין לד', דאל"כ ליכא כלל חיובא דחוץ, ובכה"ג דמתכוין לד' יש לאסור אף לר"ל משום איסור במה, וז"פ.

י"ג] והנה בטו"א מגילה שם, כתב להוכיח כדעת רבינו חיים, ממש"א בחולין דט"ז:, לעולם שוחטין אמר רבה ר' ישמעאל היא, דתניא כי ירחיב וכו' ואמרת אוכלה בשר וכו', ר' ישמעאל אומר לא בא הכתוב אלא להתיר להם בשר תאוה, שבתחילה נאסר להם בשר תאוה, משנכנסו לארץ הותר להם בשר תאוה, ועכשיו שגלו יכול יחזרו לאיסורן הראשון, לכך שנינו הכל שוחטין, מתקיף לה רב יוסף וכו' ועוד מעיקרא מ"ט איתסר משום דהוו מיקרבי למשכן ולבסוף מ"ט אישתרו משום דהוו מרחקי ממשכן, וכ"ש השתא דארחיקו להו טפי, ובתוס' שם ד"ה וכ"ש הק' לספרים באלו הן הלוקין לעולם לא קידשה לע"ל, דא"כ מאי קאמר הכא לר' ישמעאל דארחיקו להו טפי, אדרבה קריבו להו טפי כיון שהותרו הבמות, עכ"ל, ולדעת רבינו חיים ניחא כיון דלכו"ע לא הותרו הבמות בזה"ז.

והנה כל עיקר ראי' זו, הרי הויא רק לגי' רש"י דדעת ר' ישמעאל דלא קדשה לע"ל, וק' מזה לרש"י לטעמי' דס"ל דלמ"ד לא קדשה לע"ל הותרו הבמות, וא"כ מהו שאמר דמרחקי טפי.

אמנם נ' פשוט דלרש"י לטעמי' ל"ק קו' זו כלל, דהרי בפירש"י חולין שם ד"ה נאסר להם, פי' דלר' ישמעאל דנאסר להם בשר תאוה, אם היו שוחטין בלא קרבן היו ענושים כרת, כדכתיב ואל פתח אהל מועד לא הביאו, עיי"ש, ומבו' דעת רש"י דאיסור בשר תאוה ל"ה באכילת הבשר, אלא הוי האיסור על שחיטת בהמת חולין, והויא בכלל איסורא דשחוטי חוץ, ובפשוטו היינו דנאסר להם במדבר שחיטת חולין בחוץ.

ובתוס' שם די"ז. ד"ה ר"ע, מבו' דאיסורא דבשר תאוה הוי אף בנחירה, ונ"פ דאזלי לטעמייהו דהוי האיסור באכילת הבשר, וע"כ ליכא נפ"מ אם הוי בשר שחוטה או בשר נחורה, אך לדעת רש"י דהוי האיסור במעשה השחיטה, הרי פשוט דבנחירה ליכא איסור כלל, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם פ"ד מהל' שחיטה הי"ז,[[9]](#footnote-10) ובתוס' יבמות דע"א: כתבו דערל שאסור באכילת קדשים לא נאסר בבשר תאוה, מידי דהוי אצבי ואיל, דהיכא דלא אפשר בהקרבה שרי בשר תאוה, וג"ז הוי לטעמייהו דס"ל דאיסורא דבשר תאוה הוי באכילת הבשר, וע"כ מי שאינו ראוי לאכול בשר קדשים לא נאסר באכילת בשר תאוה, אך לדעת רש"י דהוי האיסור בשחיטת חולין בחוץ, הרי ודאי דכל בהמה הראוי' ליקרב בפנים, אסורה לישחט בחוץ, ולא תליא כלל בהגברא אם הוא ראוי להקריב, (וביותר, שהרי ערל ראוי להקריב, ואך אינו ראוי לאכול).

ולפ"ז הרי שלדעת רש"י ל"ק כלל קו' התוס', דהגם שבזה"ז הותרו הבמות, מ"מ אין לאסור כלל לשחוט בחוץ, דכיון דהאיסור הוי מכל איסור שחוטי חוץ, הרי שאין לאסור כלל בזה"ז, שאי"ז ראוי לפתח אהל מועד, ומה דה"ז ראוי ליקרב בבמה, אי"ז טעם כלל לענין איסור שחוטי חוץ, וראיתי שכעי"ז כתב הגרי"פ ל"ת קע"ד.

אמנם נ' דבאמת אין לומר כן, דודאי אין הפי' לדעת רש"י דשורש האיסור הוי בהשחיטה בחוץ, דהרי בגמ' שם פריך רב יוסף, לעולם שוחטין ואוכלין מיבעי לי', ופירש"י כיון וכו' אלא להתיר אכילת בשר חוצה לארץ וכו', וא"נ דהאיסור ל"ה כלל בהאכילה, הרי דשפיר תנן הכל שוחטין, ומבו' להדיא דהוי האיסור באכילה וכל' רש"י להתיר אכילת בשר חו"ל, והרי דמתחילה נאסר להם האכילה, ומוכח כן עוד ממה דס"ד בגמ' שם די"ז. דאף בצבי ואיל אסור להן בשר תאוה, ובזה הרי ל"ש כלל איסור חוץ, כיון שאין ראויין ליקרב, וכמשה"ק כן הרשב"א שם, ובע"כ מזה, כמבו' שם בחי' הרשב"א והר"ן, דודאי שורש האיסור הוא כדעת התוס', דנאסר להם לאכול בשר תאוה ולא הותר להם אלא אכילת בשר קרבן, וכדנ' מל' רש"י ד"ה מ"ט איתסר, ואך שמכח זה ס"ל לרש"י דאיכא אף כרת על השחיטה, דכיון דאיתסר בשר תאוה, הרי דכששוחט חולין הוי כשוחט קדשים בחוץ, ויל"פ בתרי גווני, או דכיון דאסור לאכול רק בהקרבה, הרי דרמי עלי' להביאו לקרבן, וע"כ הוי כשוחט קדשים בחוץ, (דחיוב שוחט קדשים בחוץ, הרי הוי משום מה שלא הביאו לפתח אהל מועד ואכמ"ל), וכ"נ מד' הרשב"א, או דכיון דנאסר בשר חולין, הרי דכששוחט הוי זה מעשה דקדשים, וכ"נ מד' הר"ן,[[10]](#footnote-11) ולפ"ז הרי הדר ק' קו' התוס', דאי בזה"ז הותרו הבמות, הרי שפיר י"ל שיאסר בשר תאוה בזה"ז, וצ"ע בזה.

עוד הוכיח הטו"א כדעת רבינו חיים, ממש"א רבא בע"ז די"ג, דבזה"ז שאין ביהמ"ק קיים לית לן בה משום מטיל מום כיון דלא חזי להקרבה, והשתא אליבא דמאן אמרה, אי למ"ד קדשה לע"ל הא לדידי' מקריבין אע"פ שאין בית וחזי להקרבה, וכדמחייבי' מעלה בחוץ בזה"ז וחשיב ראוי לפתח אהל מועד, ואי למ"ד דלא קדשה לע"ל, הרי דא"נ דלדידי' הותרו הבמות, הרי חזיא להקרבה, וע"י המום נפסלין להקרבה, וכדתניא בשלהי מכילתין, וכיון דקרי' בהו תמים יהי' לרצון, קרי' בהו מום לא יהי' בו, אלא ודאי ש"מ דאפי' למ"ד דלא קדשה לע"ל לא הותרו הבמות, וע"כ ניחא שפיר דאי"ז ראוי להקרבה, וכתב שם עוד, דאף למש"כ התוס' בזבחים דס"א. די"ל דאין מעלה בחוץ חייב רק בקטורת דל"ב מזבח, ודלפ"ז הרי י"ל דרבא קאי כמ"ד קדשה לע"ל ואפ"ה לא חשיב ראוי להקרבה כיון שאין מזבח בנוי, ואך דמ"מ יש להוכיח דרבא קאי אף כמ"ד לא קדשה לע"ל, דמוכח מסוג' דהתם דבעי' לאוקמי מילתא דרבא ככו"ע, וא"כ מוכח דלמ"ד לא קדשה לע"ל נמי לי"ב משום מטיל מום, וע"כ דהבמות אסורות, דאל"כ מ"ט לי"ב משום מטיל מום, עכ"ד הטו"א, ועמש"כ הגרי"פ ל"ת קע"ד.

והנה במה שנקט הטו"א דלמ"ד קדשה לע"ל, הרי דאי נימא דמעלה בחוץ חייב דחשיב ראוי לפתח אהל מועד, ה"נ הי' לנו לחייב מטיל מום, כבר עמדו בזה האחרונים שבד' הרמב"ם מוכח דל"ד זל"ז, דהרי הרמב"ם פסק בפי"ט ממעה"ק דהשוחט והמעלה בזה"ז בחוץ חייב, ומ"מ פסק דבזה"ז לי"ב משום מטיל מום, וע' בס' קה"י סי' ל"ב שכתב בזה, לפ"ד החינוך מ' ת"מ, שכתב דאף דמקריבין אע"פ שאין בית מ"מ אין עליו חיוב להקריב,[[11]](#footnote-12) וע"כ שפיר י"ל דלי"ב משום מטיל מום, דאיסור מטיל מום הוי רק במפסיד דבר העומד להקרבה, ול"ד לשחו"ח דחזי' דהוי האיסור אף בפסולין שאם עלו לא ירדו, הגם דליכא כלל מצוה בהקרבתן, ולפ"ז הרי דשפיר י"ל דרבא קאי כמ"ד דקדשה לע"ל, ואה"נ למ"ד לא קדשה אי"ב משום מטיל מום כיון שהותרו הבמות.

אמנם הטו"א הוכיח דד' רבא אתיין ככו"ע ואף כמ"ד דלא קדשה, וזהו שהק' דאי נימא דלמ"ד דלא קדשה לע"ל הותרו הבמות, א"כ מ"ט לי"ב משום מטיל מום, אך לענ"ד יל"ד בזה, לפמש"נ בדברינו בדיני במה סק"ד, להוכיח הא דבעי' בבכורות די"ד: למילף מקרא דמקריב בע"מ בבמה עובר בל"ת, הגם דודאי פשיטא לן דבע"מ פסול בבמה, וכמש"כ רש"י לק' דק"כ. דהוא משום דלית לן קרא למישריי', ומ"מ בעי' לקרא דהמקריב בע"מ בבמה עובר בל"ת, ומוכח מזה, דאף דידעי' דפסולא דבע"מ הוי אף בבמה, מ"מ אין לנו ללמוד דאי"ב איסורא דמקריב בע"מ, די"ל דלא אסרה תורה רק בהקרבה דביהמ"ק ולא בהקרבה דבמה דגריעא, ועיי"ש במש"נ עוד לפ"ז, די"ל דליכא ל"ת בכל הפסולים ששמשו בבמה, כיון דלית לן קרא ע"ז) ולפ"ז יל"ד ולומר, דה"נ הגם דבע"מ פסול בבמה, מ"מ המטיל מום בקדשי במה אינו עובר בל"ת, ויש לחלק, וצ"ע בזה.

**ה**

**בטעם הא דאין מע"ש נאכל בזה"ז בכל ערי ישראל**

יד] בתוס' בסוגיין הקשו, דאי סבר ר' ישמעאל דלא קדשה והותרו הבמות, א"כ יהא נאכל המע"ש בכל ערי ישראל להספרים דגרסי' לקמן פ' בתרא באו לנו"ג הותרו הבמות, קק"ל ומע"ש נאכלין בכל ערי ישראל,[[12]](#footnote-13) וכתבו לתרץ, דאיירי במעשר שגדל בפני הבית והוזקק להבאת מקום.

אמנם בדעת רש"י דנמי ס"ל לק' דקי"ב. ודקי"ט. דבזמן נו"ג נאכל מע"ש בכל ערי ישראל, הרי אין ליישב כן, דהרי פירש"י בד"ה יכול, דקסבר ר' ישמעאל דקדושת הארץ לא בטלה וצריכה הפרשת מעשרות מה"ת, עכ"ל, והרי להדיא דלא אוקים לדברי ר' ישמעאל במעשר שגדל בזמן הבית, דאי איירי בגדל בפני הבית, הרי א"צ לומר דקסבר ר' ישמעאל דקדושת הארץ לא בטלה, ואעפ"כ ס"ל דאינו נאכל בכל ערי ישראל, וכמפורש בדבריו ד"ה יכול, שהמע"ש צריך פדיון.

ונ' פשוט בדעת רש"י, דאזיל לטעמי' דס"ל דאף דקדושת הבית לא קדשה לע"ל, מ"מ אכתי קדושת ירושלים קיימת, ודמה"ט הי' לנו לומר בלא הילפותא מקרא, דיהיו בכור ומע"ש נאכלין בירושלים, וע' במש"נ בסי' ב' סק"ג, דהיינו או דאיירי כשחומת ירושלים קיימת, או דס"ל דרק קדושת הבית לא הי' דעת עזרא לקדש לע"ל, אך קדושת ירושלים קידש לע"ל, ואשר ע"כ ניחא דאין מע"ש נאכל בכל ערי ישראל, דהגם דבזמן נו"ג מע"ש נאכל בכל ערי ישראל, אך שאני התם דליכא כלל מקום הקדוש לאכילת מע"ש, אך בזה"ז דירושלים קדושה לענין אכילת מע"ש, הרי שהגם דבפועל אין נאכל המע"ש כיון דליכא בית ומזבח, מ"מ כל דקדושת ירושלים קיימת אין נאכל המע"ש בכל ערי ישראל, וז"פ.

והנה בד' התוס' מבו', דלהגיר' דקסבר ר' ישמעאל דקדשה לע"ל, ניחא שפיר שאין נאכל המע"ש בכל ערי ישראל, וצ"ע דמ"מ כיון דאינו נאכל בירושלים כיון דליכא מזבח, א"כ נימא דיהא נאכל בכל ערי ישראל, ובפשוטו נ' דלק"מ, דכיון דקדושת ירושלים קיימת, ואך דכיון דליכא מזבח א"א לאכול בירושלים, ודאי ל"מ זה להתירו ליאכל בכל ערי ישראל, וזה עדיפא ממש"נ בשי' רש"י, כיון דלמ"ד דקדשה הרי אי"ב דין אכילה בירושלים אף בזה"ז כשיבנו המזבח, ורק מחסר בניית מזבח, ומשא"כ לשי' רש"י הרי בזה"ז ליכא בפועל כלל דין אכילה בירושלים, כיון דלא קדשה לע"ל וא"א לבנות בית ומזבח.

אך באמת נ' דאיכא טעם נוסף בזה, דהנה ל' התוס' בקושייתם שיאכל המע"ש בכל ערי ישראל, "כיון שלא קידשה והותרו הבמות", ונ' מדבריהם דכל מה די"ל דיאכלו בכל ערי ישראל, הוא רק משום שהותרו הבמות, והדברים מפורשים כן בד התוס' מכות די"ט. ז"ל, דאי לא קדשה וכו' א"כ במות מותרות דהא בהא תליא וכו', וא"כ יביא מע"ש ויהא נאכל בכל ערי ישראל וכו', עכ"ל, וכ"ה ל' תור"פ שם, ולהדיא דרק משום שהותרו הבמות הוא שנאכל מע"ש בכל ערי ישראל.

ולפ"ז הרי פשוט דלמ"ד דקדשה לע"ל, אשר לדידי' נאסרו הבמות, הרי שהגם דאין מע"ש נאכל בירושלים משום דליכא מזבח, מ"מ אינו נאכל בכל ערי ישראל, דרק בשעת היתר הבמות נאכל מע"ש בכל ערי ישראל, ומבו' היטב ד' התוס'.

ומכלל הדברים נלמד, דכל משה"ק התוס' דאי לא קדשה יהא מע"ש נאכל בכל ערי ישראל, הוא רק למה שנקטו בדבריהם שם דלמ"ד דלא קדשה הותרו הבמות, אך למש"כ בהמשך דבריהם דאף למ"ד לא קדשה, מ"מ לא הותרו הבמות, הרי דל"ק כלל שיהא נאכל המע"ש בכל ערי ישראל, כיון דרק בזמן היתר הבמות נאכל מע"ש בכל ערי ישראל, וז"פ, אך ד' רש"י לא נתיישבו בזה, כיון שדעת רש"י לק' דק"ז: ודקי"ט., דלמ"ד לא קדשה לע"ל הותרו הבמות.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, מ"ט נימא דכל הא דנאכל מע"ש בכל ערי ישראל הוא משום דהותרו הבמות, ולכאו' הרי הא דבזמן נו"ג נאכל מע"ש בכל ערי ישראל, ילפי' לה לק' דקי"ט. ממעש"ב, דכי היכי דמעש"ב ל"ה התם מעשר דגם נמי ל"ב לאתויי להתם, וממילא דהרי הוא נאכל בכל ערי ישראל, וא"כ הרי לכאו' לא תליא זה כלל בזמן היתר הבמות, אלא היינו דכל דליכא חובת הבאה לירושלים, נאכל המע"ש בכל ערי ישראל, וא"כ מ"ט בזה"ז לא יהא המע"ש נאכל בכל ערי ישראל אף אם לא הותרו הבמות.

אמנם הנה בפיהמ"ש להרמב"ם בפ' פרת חטאת, כתב דהא דבזמן נו"ג מע"ש נאכל בכל ערי ישראל, היינו לפי שהוא נאכל במקום שנאכלין קדשים קלים לעולם, ועיי"ש דלא גריס במתני' מע"ש, ומ"מ דעתו שה"ה נאכל בכל ערי ישראל, ולא תני לי' במתני' כיון דהוי כקק"ל, ולדעתו הרי ודאי דהיינו רק בזמן היתר הבמות, שנאכלין קק"ל בכל ערי ישראל, וה"נ נאכל מע"ש בכל ערי ישראל, אך בזמן איסור הבמות שאין נאכלין קק"ל בכל ערי ישראל, הרי שה"נ אין מע"ש נאכל בכל ערי ישראל.

האמנם דעיקר ד' הרמב"ם בפיהמ"ש צ"ע, דהרי בגמ' דקי"ט. אמרי' דהא דנאכל המע"ש בכל ערי ישראל הוא משום דילפי' לה ממעש"ב, ולא אמרי שהטעם הוא דכל מקום שקק"ל נאכלין מע"ש נאכל, וע' קר"א לק' דקי"ט. שעמד בזה.

טו] ונ' די"ל בזה בכמה אנפי, **א'**, ע' בדברינו בדין מקום אכילת קק"ל בזמן היתר הבמות סק"ד, שהבאנו שם ד' ר"ת בספה"י סי' שמ"ה ותוס' הרשב"א פסחים דל"ח:, שכתבו שם לדון דבזמן נו"ג יהיו ביכורים נאכלין בכל מושבות, וכתבו ע"ז ז"ל, וכ"ת הכא גזה"כ הוא דכתיב ואכלת שם לפני ד' אלוקיך וכו' וכתיב ותרומת ידך אלו הביכורים, והיינו טעמא שאין נאכלין אלא בירושלים, אין לומר כן, שהרי כתב נמי כל נדריך אשר תדור ונדבותיך, וקי"ל כל הנידר ונידב קרב בבמה קטנה בפ' בתרא דזבחים, אלא קרא אתי לזמן ירושלים, עכ"ל, ונ' דהיינו דמקרא דלא תעשון וכו' איש כל הישר בעיניו, דנלמד בזה היתר הבמות, יש לנו ללמוד נמי דדינא דואכלת שם וכו' לא נאמר בזמן זה.

ונ' פשוט לפ"ז דאף להא דמע"ש נאכל בכל ערי ישראל, לא סגי בהא דמקיש למעש"ב וכו', דהרי בקרא כתיב במע"ש ואכלתם שם, ואכלת שם לפני ד' אלוקיך, ובע"כ דהא דנאכל מע"ש בכל ערי ישראל נלמד מהא דהותרו הבמות, אשר מזה נלמד דקרא דואכלת שם לא נאמר בזמן זה, וזהו בכלל היתר הבמות, דליכא דין אכילה לפני ד', ואך דמ"מ הרי הי' לנו לומר דרק קק"ל הותרה אכילתן בכל ערי ישראל, אך במע"ש איכא דין הבאה לנו"ג, וע"ז ילפי' ממעש"ב דליכא דין הבאה במע"ש בזמן נו"ג, וממילא דהדר הוי בכלל היתר הבמות, אשר נכלל בזה דדינא דלפני ד' לא נאמר בזמן הבמות, וזהו שכתב הרמב"ם דמע"ש נאכל במקום שקק"ל נאכלין, שזהו שורש הדין דנאכל המע"ש בכל ערי ישראל, וע"כ ממילא פשוט דבזמן איסור הבמות אין נאכל המע"ש בכל ערי ישראל, דהרי כיון דלא הותרו הבמות, הרי ודאי דאיכא בזמן זה לדינא דואכלת שם, דהרי אין לנו מקור לומר דקרא דואכלת שם לא קאי על זמן זה, וממילא דאין מקום כלל להתיר אכילת מע"ש בכל ערי ישראל, וז"פ.

**ב'**, י"ל, לפמש"נ בדברינו שם, שמד' תור"פ בפסחים דל"ח. מבו', דהא דבנו"ג נאכל מע"ש בכל ערי ישראל, הוא משום דחשיב כל מקום ומקום לפני ד', כיון דהוי מקום הראוי לבמה, ולפ"ז מבו' היטב, דע"כ למ"ד דבזה"ז הבמות אסורות, אין נאכל מע"ש בכל ערי ישראל, כיון דלא חשיבי כל המקומות לפני ד', דאינן מקום הקרבה, וז"פ.

**ג'**, העירוני די"ל בזה בפשיטות, דהנה בתוס' לק' דקי"ט. הק' על גי' זו דמע"ש נאכל בכל ערי ישראל, דהרי אמרי' בגמ' שם שאיתקש מע"ש למעשר בהמה וכו', והשתא מה"ט דאיתקש למעש"ב לא יהא נאכל כלל כמו מעש"ב וכו', ונ' לפרש דלענין הבאה הי' שייך להקיש וכו', אבל למה שאין מעש"ב קרב לר"ש וכו', לענין זה אין שייך להקיש מע"ש שלא יהא נאכל בכל מקום, דהא דאין מעש"ב נאכל משום דבעי מתן דמים ואימורים ולא אפשר, אבל מע"ש שרי, עכ"ל, ולפ"ז הרי דכ"ז י"ל בשעת היתר הבמות, דבזמן זה הרי שכל מה דאין מעש"ב נאכל הוא משום דבעי מתן דמים ואימורין ולא אפשר, אך משא"כ בזמן איסור הבמות, הרי מה שאין מעש"ב נאכל, אי"ז אך משום דבעי מתן דמים ואימורין, אלא היינו אף משום דאין קק"ל נאכלין בכל ערי ישראל, דרק בזמן היתר הבמות הותרו קק"ל ליאכל בכל ערי ישראל, משום דבכל מקום שהוא עושה במה ומקריבו, וכמו שפירש"י לקמן ר"פ פרת חטאת, וא"כ ממילא דיש לנו להקיש מע"ש למעש"ב, ונלמד מזה שאף מע"ש לא יהא נאכל בכל ערי ישראל, וז"פ וברור.

ועכ"פ נמצא, דלהגי' דס"ל לר' ישמעאל דלא קדשה לע"ל, הא דאין המע"ש נאכל בכל ערי ישראל, מצי' בזה ד' טעמים, **א'**, דאיירי דגדל בפני הבית, **ב'**, להגיר' דס"ל דאף בזמן נו"ג לא הי' מע"ש נאכל בכל ערי ישראל, **ג'**, לדעת רש"י, צ"ל הטעם, דכיון דקדושת ירושלים קיימת, ורק דבפועל אין נאכל בה מע"ש, ל"ד לזמן נו"ג, **ד'**, לדעת רבינו חיים, דאף למ"ד לא קדשה לע"ל נאסרו הבמות, ובזמן איסור הבמות לא הותר לאכול מע"ש בכל ערי ישראל.

**ו**

**בדעת הרמב"ם דתרומה בימי עזרא דרבנן, ובמה שדנו האחרונים בהדברים הצריכין ביאת כולם אי תליא בשעת ביאה או בכל רגע, ובמה שנחלקו אם בדברים שא"צ כיבוש וחילוק נמי בטלה קדושת הארץ, ובביאור סוגיא דכתובות דכ"ה.**

טז] כתב הרמב"ם ספ"א מהל' תרומות ז"ל, התרומה בזה"ז וכו' ואפי' בימי עזרא אינה מה"ת אלא מדבריהם, שאין לך תרומה של תורה אלא בא"י ובזמן שיהיו כל ישראל שם, שנא' כי תבואו ביאת כולכם וכו' לא כשהיו בירושה שני' שהיתה בימי עזרא שהיתה ביאת מקצתן, ולפיכך לא חייב אותן מה"ת, וכן יראה לי שכן הדין במעשרות וכו' עכ"ל, ובחינוך מ' רט"ו, רי"ח, תקצ"ב, מבו' דה"נ לקט שכחה ופאה אינן מה"ת.

[ועיי"ש בכס"מ שמבו' בדבריו דמכוון הרמב"ם הוא דילפי' לה מחלה דבעי' ביאת כולכם, דחלה נמי תרומה היא, וכ"ה במהרי"ט ח"א סי' כ"ה, וע' כן באו"ש הל' תרומות שם, אך בחי' הגר"ח שם כתב דמכוון הרמב"ם הוא כמש"כ רש"י כתובות דכ"ה. דתרו"מ מיתלי תליין בשנות השמיטה, וממילא דקרא דכי תבואו האמור בשמו"י קאי גם לענין תרו"מ, וכעי"ז כתב בס' ישועות מלכו יו"ד סי' ס"ז, אך כבר הקשו ע"ז ממש"כ הרמב"ם ויראה לי שה"ה במעשרות, ואם ילפי' לה משמו"י ומשום דתרו"מ תליין בשנות השמיטה, הרי דעיקר הילפותא הויא על מעשר, אך לד' הכס"מ ודעימי' דילפי' לה מחלה, הרי שהי' מקום לומר דרק תרומה דמי לחלה משום דחלה נמי איקרי תרומה, וכמו שבי' כן האו"ש שם, אמנם יש לדחות דמ"מ כיון דבגמ' לא נז' רק דתרומה דרבנן, ע"כ תלה לה הרמב"ם ביראה לי, וכן צ"ע ממש"כ הרמב"ם פ"ה מהל' ביכורים ה"ה אין חייבין בחלה וכו' ובזמן שכל ישראל שם וכו', לפיכך חלה בזה"ז אפי' בימי עזרא אינה אלא מדבריהם כמו שביארנו בתרומה, עכ"ל, ומ' דחד דינא הוא, וע' מעדנ"א שם שכתב דלד' הגר"ח צ"ל דמכוון הרמב"ם להביא מה שכתב בתרומה דבזמן עזרא ל"ה ביאת כולם].

והמהרי"ט ח"א סי' כ"ה והגר"א יו"ד סי' של"א והקר"א יבמות דפ"ב כתבו, דהרמב"ם מפרש דהא דפליגי ביבמות דפ"ב אי תרומה בזה"ז דרבנן, אין הפלוגתא בזה אם קדושה שני' קדשה לע"ל, אלא הויא הפלוגתא אם בקדושה שני' נתחייבו בתרומה, כיון שהיתה ביאת מקצתן, וכן נ' מד' תשו' הרמב"ם סי' קל"ב ז"ל, וכאשר נתבאר לנו ממס' יבמות וכתובות שתרומה בזה"ז דרבנן כמו שנתבאר שם ביאת כולם ולא ביאת מקצתכם, נתאמת לנו שכך המעשר ג"כ בזה"ז דרבנן, עכ"ל, והרי שפי' כן הרמב"ם בד' הגמ' ביבמות, ומה שהביא הרמב"ם מכתובות, מתבאר לפ"מ שפי' הביה"ל ח"ג סי' א' ענף ד' בשם הגר"ח, והקרית ארבע בהל' תרומות שם, סוגיא דכתובות דכ"ה. לדעת הרמב"ם, ע' בדבריהם.

[ומה שהביא ר' יוחנן שם מברייתא דסדר עולם שחיוב תרומה בזה"ז דאורייתא, כתב המהרי"ט שם דהוא משום דבסדר עולם שם מפורש דהיו חייבין גם במעשר, אך ק' ע"ז דל' זה ממש כתב גם הרמב"ם בפי"ב משמו"י הט"ו אף שדעתו דאין חייבין מה"ת, ועי' מעדנ"א אות ג' שכבר עמד בזה, ובס' אבהא"ז פ"ו מביהב"ח כתב, דהוכיח כן ר' יוחנן מהא דתניא דירושה שלישית אין להם, ואי ליכא חיוב תרו"מ מדאורייתא בקדושה שני' הרי יש להם ירושה שלישית, אך אי נימא דמודה הרמב"ם דאם יבואו רוב ישראל לארץ יתחייבו בתרו"מ מה"ת, (ע' להלן סקי"ח), לכאו' שפיר חשיב דירושה שלישית אין להם, ויל"ע בזה, וע' מה שהבאנו להלן סקי"ט ד' האבהא"ז בזה, ועיי"ש שהביא מד' הרמב"ם ספי"ב משמו"י שכתב דקרא דוירשתה קאי על ירושה שלישית, ודלא כדעת ר' יוסי).

ונ' מקור לזה, ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שלהי עדיות ז"ל, ולדברי הכל שקדושה שני' והיא כל שהחזיקו עולי בבל קדשה לשעתה וקדשה לע"ל, עכ"ל, וצ"ע מש"כ שהוא דברי הכל, והרי ביבמות דפ"ב נחלקו בזה, ובע"כ דהרמב"ם מפרש דהא דפליגי ביבמות שם הוא אי בימי עזרא הי' החיוב מדאורי', אך לכו"ע קדושה שני' קדשה לע"ל, ???אך צ"ע דהרמב"ם כתב כן גם לגבי דין קדושה ראשנה שזה דברי הכל, עיי"ש, וצ"ע?? וע' בכס"מ בהל' תרומות שם ובביאור הגר"א ובקר"א שם, שכתבו כן מדעתם דלכו"ע קדושה שני' קדשה לע"ל, עי' בדבריהם, וצ"ב מה שהוכיח הגר"א כן מחולין ד"ז., ע' מעדנ"א אות ב'.

יז] והנה לדעת הרמב"ם ניחא משה"ק התוס בסוגיין דר' יהושע שמעי' לי' דאמר עיגול בעיגולים עולה בפ"ק דביצה, ובסוף הערל מוכח לר"ל דמאן דאי"ל עולה קסבר תרומה בזה"ז דרבנן, ושמעי' לי' לר' יהושע בכ"ד דאמר מקריבין אע"פ שאין בית, ועד"ז הק' התוס' בשבועות דט"ז. במה שדנו שם בגמ' לומר דדעת ר"א דקדשה לע"ל, דבריש ביצה אי"ל לר' אליעזר עיגול בעיגולין עולה, ומאן דאית לי' הכי סבר דתרומה בזה"ז דרבנן, ולדעת הרמב"ם גופי' ל"ק קו' אלו, כיון דס"ל דחלוק דין קדושת הבית וירושלים, מדין קדושת הארץ, וכמש"כ ליישב כן בתוס' שבועות שם, אך לדעת הרמב"ם ניחא, דהרי הא דתרומה בזה"ז דרבנן ל"ה כלל משום דלא קדשה לע"ל, אלא אף בימי עזרא הויא דרבנן משום דלא הי' ביאת כולכם.

[אמנם באמת אי"ז מיישב רק לדעת האו"ש והישועות מלכו המובאים לק' סקי"ח, דס"ל דאף היכא דבזמן הקידוש הי' ביאת כולכם, מ"מ אם אח"כ גלו ואין רוב ישראל שם בטל חיוב תרו"מ, אך לדעת הכס"מ ודעימי' דס"ל דכל דבזמן הקידוש הי' שם ביאת כולכם, תו הויא חובת תרו"מ מדאורייתא אף כשגלו ואין שם רוב ישראל, הרי דאכתי קשיא קו' התוס', דהרי בגמ' בכ"ד מבו' דס"ל לר' יהושע דאף קדושה ראשונה דבית קדשה לע"ל, וכן בגמ' שבועות דנו לומר דדעת ר"א דאף קדושה ראשונה דבית קדשה לע"ל, וא"כ הרי שאם לא נחלק בין קדושת הארץ לקדושת הבית, ונימא שאף קדושה ראשונה דהארץ קדשה לע"ל, הרי ודאי דהוי תרומה בזה"ז דאורייתא, כיון דבזמן קידוש יהושע הי' ביאת כולכם, וכמש"כ כן הכס"מ להדיא דלמ"ד קדושה ראשונה קדשה לע"ל, הוי תרומה בזה"ז דאורייתא, ואכתי קיימא קו' התוס'].

והתוס' בשבועות שם הק' עוד, דאי אית לי' לר"א דלא קדשה לע"ל, א"כ תיקשי בהא דביקש ר"א להפקיר כרם רבעי וכו' ומה ירויחו עניים כיון שלא יוכלו לאכלו בירושלים, ותי' דמודה ר"א דעזרא קידש לע"ל קדושת מחיצה, וכבר נת' לעי' סק"ח שד' תוס' מחודשים הם, דאף שדעתם דלר"א בקדושת הארץ אף קדושה שני' לא קדשה לע"ל, מדס"ל דעיגול בעיגולים עולה, מ"מ ס"ל דבקדושת מחיצה חלוק דין קדושה שני' מדין קדושה ראשונה, עיי"ש, אך לדעת הרמב"ם הרי ניחא בפשוטו, דהרי לעולם י"ל דס"ל לר"א דקדושה שני' דהארץ נמי קדשה לע"ל, ואך דמ"מ עיגול בעיגולים עולה, כיון דחיוב תרומה ל"ה אלא מדרבנן כין שלא הי' ביאת כולכם, האמנם דלדעת הרמב"ם גופי' אין לחלק בקדושת הבית בין קדושה ראשונה לקדושה שני', וכמש"נ לעי' סק"ו.

יח] והנה יש להסתפק אם לדעת הרמב"ם תלוי חיוב תרומה אם הי' בזמן חלות הקדושה ביאת כולכם, או דתלי בכל רגע אם אי"ב ביאת כולכם, וכאשר כ"ה לענין יובלות, וכמבו' בערכין דל"ב:, דמשגלו ראובן וגד וחצי שבט מנשה בטלו היובלות, ועד"ז יש להסתפק בחיוב חלה דלכו"ע בעי' בזה ביאת כולכם, אם תליא אם הי' ביאת כולכם בזמן חלות הקדושה, או דתלי בכל רגע אם אי"ב ביאת כולכם.

ומצינו שנחלקו בזה האחרונים, דהנה המנ"ח מ' רפ"ד אות כ"א פשיט"ל דאם בזמן הקידוש הי' ביאת כולכם, ודאי דחייבין בחלה ובתרו"מ אף אחר שכבר אין כל יושבי' עלי', ול"ד ליובלות דהוי גזה"כ דכל שבט צריך לישב במקומו, ואף אם היו מעורבין לא הי' נוהג יובל, וכן נקט בפשיטות בס' שאילת דוד בחי' בעניני שביעית די"ח: הגה"ה ה', וכן מבו' מד' הצל"ח ברכות דל"ו. שכתב דהא דבעי' ביובל לקרא דכל יושבי', ולא סגי בקרא דכי תבואו לדעת הרמב"ם דילפי' מינה דבעי' ביאת כולכם, הוא כ"ה דאף דמעיקרא הי' ביאת כולכם, מ"מ אם עתה אין רוב יושבי' עלי' בטלו היובלות, ומד' השאג"א בדיני חדש סי' ח', שכתב דאי קדושה ראשונה קדשה לע"ל לענין חלה, היו חייבין מדאורייתא בימי עזרא אף דבזמן עזרא לאו כולהו סליק.

ונ' שכן מבו' להדיא מד' הכס"מ בהל' תרומות שם, יעו"ש שכתב לבאר הסוג' דיבמות לדעת הרמב"ם, דהא דאמרי' דתנא דסדר עולם ס"ל דתרומה בזה"ז דאורייתא, הוא כפי' ר"ח שם, דירושה שני' היינו ירושת יהושע ומשם ואילך קדשה לעולם, וע"כ הוי תרומה בזה"ז דאורייתא, כיון דבאותה ירושה היתה ביאת כל ישראל,[[13]](#footnote-14) עיי"ש בדבריו, ועכ"פ מבו' להדיא דאי בשעת הירושה היתה ביאת כל ישראל, תו הוי חיוב התרומה מדאורייתא אף בזמן שכבר אין רוב ישראל עלי'.

ובחי' הגר"ח פ"א מתרומות ופי"ב משמו"י כתב, דלגבי תרו"מ וחלה הכל תלוי בתר שעת ביאה וירושה דאז הוא דצריך שיהא ביאת כולכם, ודייק כן מל' הרמב"ם הנז' דמ' דתלוי בשעת ביאה, והוכיח כן עוד מל' הגמ' בכתובות דכ"ה. דבדין ביאת כולכם בחלה, ה"ז תלוי בשעת ביאה וירושה, מדאמר וכי אסיקינהו עזרא לאו כולהו סליק, ולא אמר בפשיטות משום דעתה אין עלי' כל ישראל, ובהל' שמו"י כתב עוד, דכשיבואו רוב ישראל בירושה שלישית, יהא צריך בי"ד לקדש.

אך בס' או"ש הל' תרומות שם נקט דבחלה ודאי בטל החיוב בזמן שגלו בימי חזקיהו, ולענין תרו"מ נסתפק שם אם ג"כ בטל החיוב, או שכיון שחיובן חייל ע"י הכיבוש והכיבוש גורם החיוב, ע"כ כל שבשעת הכיבוש הי' ביאת כולם, לא פקע החיוב כ"ז שהכיבוש קיים, ובס' ישועות מלכו יו"ד סי' ס"ז סוד"ה הן אמת, כתב שלדעת הרמב"ם גם בסוף בית ראשון לא נתחייבו במעשרות, וכתב כן מפני שפי' דהרמב"ם יליף דין ביאת כולכם בתרו"מ מהא שתלה הכתוב מעשר בשנות השמיטה.

והחזו"א שביעית סי' ג' סק"ו וסי' ו' סק"א וסי' כ"א סק"ה נקט דאף דלא נתחייבו בימי עזרא בתרו"מ, מ"מ אם יבואו רוב ישראל לארץ יתחייבו בתרו"מ,[[14]](#footnote-15) ועיי"ש בסי' ו' שהק' מכח זה ע"ד הגר"א ביו"ד סי' של"א, וכבר כתב בס' משנת יעקב בהל' תרומות שם דפשוט דהגר"א ס"ל דבעי' שיהא ביאת כולכם בזמן הביאה והירושה, אך לגבי חלה כתב בסי' כ"א שם, דלא יתחייבו בכה"ג, כיון דקידוש הארץ לחלה הוי ע"י ביאת ישראל לארץ, וע"כ נתחייבו בז' שכבשו, וע"כ כיון שבעליית עזרא לא הי' ביאת כולכם לא נתקדשה הארץ לענין חלה, ואף אם ישובו רוב ישראל לארץ קודם הגאולה לא יתחייבו מה"ת בחלה, שאין קידוש אלא ע"פ מלך או נביא, או משום דל"מ חייל קידוש חדש בזמן הגלות, ול"ד לתרומה דהקידוש חל ע"י הסכמת מלך ונביא וישראל שתתקדש, וע"כ לא נתחייבו בה בז' שכבשו, ולא ילפי' מחלה רק תנאי דביאת כולכם, עיי"ש בדבריו.

יט] והנה ז"ל הרמב"ם פי"ב מהל' שמו"י הט"ו, אף ביאתן בימי עזרא וכו' ונתחייבו במעשר, עכ"ל, ועיי"ש במהר"י קורקוס שכתב ע"ז שכבר כתב הרמב"ם ספ"א מתרומות שיראה לו שהן פטורין, אלא שאין הפטור מטעם הקדושה אלא מטעם שאין כל יושבי' עלי' ואם היו עלי' היו חייבין, וכאן כונתו שנתחייבו מטעם הקדושה, וכעי"ז כתב הרדב"ז בספ"א מהל' תרומות, ולכאו' יש להוכיח מזה דאם ישובו רוב ישראל לארץ יתחייבו בתרו"מ, דאי נימא דבעי' דבשעת הביאה והירושה יהיו רוב ישראל, א"כ הרי נמצא דלא חייל כלל קידוש לענין תרו"מ, ומאי נפ"מ אם הוי הפטור מצד עיקר הקדושה, או שמצד דין ביאת כולכם לא חיילא הקדושה, ובע"כ דאם ישובו כל ישראל לארץ יתחיבו בתרו"מ, והיינו משום דעיקר הקדושה חיילא לענין תרו"מ, ואך דבעי' נמי שיהי' ביאת כולכם, ואשר ע"כ שפיר כתב הרמב"ם דנתחייבו במעשרות.

שו"ר בס' אבהא"ז ספ"ו מביהב"ח שהוכיח כן, והוכיח כן עוד ממש"כ הרמב"ם בהל' ביהב"ח שם ז"ל, ולפיכך כל מקום שהחזיקו בו עולי בבל ונתקדש בקדושת עזרא השני', הרי הוא מקודש היום ואע"פ שנלקחה הארץ ממנו וחייב בשביעית ובמעשרות, עכ"ל, וג"כ משמע דחסר רק תנאי דביאת כולכם, ובהשמטתו בדפ"ט: כתב האבהא"ז, דצ"ל דמ"מ כ"ז דליכא ביאת כולכם לא נתקדשה כלל הארץ ואי"ז רק תנאי בעלמא, דאל"כ ל"ה מצי ר' יוחנן להוכיח מד' ר' יוסי דס"ל דבימי עזרא הוי חיוב תרומה מדאורייתא, וזה לפי דבריו שהבאנו לעי' סקט"ז, עיי"ש בדבריו.

אמנם צ"ע בזה ממה שהוכיח הגר"ח מל' הגמ' בכתובות דכ"ה. ומל' הרמב"ם דהכל תלוי בתר שעת ירושה וישיבה, אשר כן מ' נמי, ממה שלא מצינו שכשגלו ראובן וגד וחצי שבט מנשה בטל חיוב תרו"מ.

אך פשוט בזה, דהגם שנת' בדעת הרמב"ם שכל שישובו רוב ישראל לארץ יתחייבו בתרו"מ, מ"מ ודאי דכל דמעיקרא הי' ביאת כולכם, תו החיוב קיים אף אחר שכבר אין רוב ישראל עלי', והיינו משום דדין ביאת כולכם הוי תנאי בהשלמת הקדושה לענין חיוב תרו"מ, דאין הקדושה נשלמת רק בביאת כולכם, וע"כ אף דבזמן עזרא לא היה ביאת כולכם, מ"מ כשיבואו רוב ישראל לארץ תושלם הקדושה לחיוב תרו"מ, אך כל שהי' ביאת כולם וכבר חיילא הקדושה לתרו"מ, תו לא פקעה אף שכבר אין רוב ישראל עלי', ורק לגבי יובל ילפי' מקרא דבעי' שיהי' רוב יושבי' עלי' בשעת היובל, והוי זה תנאי בניהוג היובל, וכמש"כ הצל"ח והמנ"ח והגר"ח הנז', וע' גם חזו"א שביעית סי' ג' סק"ד, וע' מעדנ"א סק"א מש"כ לבאר עוד טעם החילוק בין תרו"מ ליובל.

ולפ"ז ניחא ל' הגמ' בכתובות דאמרי' דכי אסיקנהו עזרא לאו כולהו סליק, ולא אמר משום דעתה אין עלי' כל ישראל, והיינו משום דאי בזמן עזרא הי' ביאת כולכם, הוי חייל עלי' קדושת הארץ לחיוב חלה, ותו אף שעתה אין כל יושבי' עלי' אי"ב חיוב חלה, ואה"נ אם אחר עזרא היו באין רוב ישראל לארץ הי' נשלם קדושתה לענין חלה, אך הרי לא הי' כן, וניחא גם ל' הרמב"ם ספ"א מתרומות דתלי לה במה שהיתה בימי עזרא ביאת מקצתן, והיינו משום דאי הי' ביאת כולן, הי' נשלם קדושת הארץ לענין תרו"מ, ואה"נ אף אחר עזרא אם יהא ביאת כולכם תושלם קדושת הארץ לתרו"מ, ומדויק כן בל' הרמב"ם שם שכתב שאין לך תרומה של תורה אלא בא"י ובזמן שיהיו כל ישראל שם, ומ' דתלי בכל רגע אם כל ישראל שם, (שו"ר שדקדק כן בס' קה"י זרעים סי' כ"ו), וזה סותר ללשונו אח"כ, אך לפי הנ"ל כוונת הרמב"ם דבזמן שיהיו כל ישראל שם נשלמת קדושת הארץ לתרו"מ.

[ולפמש"נ הרי שאין להוכיח מד' הכס"מ הצל"ח השאג"א המנ"ח והשאילת דוד דס"ל כד' הגר"ח דאף אם יבואו רוב ישראל לארץ בזה"ז לא יתחייבו בתרו"מ מדאורייתא, שהרי הם לא כתבו אלא להיפך דבבית ראשון שהי' ביאת כולכם לא פקע החיוב אף כשגלו גד וראובן וחצי שבט מנשה א הי' ביאת כולכם, מ"מ אם יבואו אח"כ רוב ישראל יהא, אך י"ל שאף הם מודים דאף אם בזמן הביאה והירושה ל נשלם קדושת הארץ לתרו"מ].

כ] ובתוס' יבמות דפ"ב: ד"ה ירושה, הביאו פי' ר"ח שפי' דירושה שני' היינו ירושת יהושע, והק' התוס' ע"ז ממש"א בנדה דמ"ז דלר' יוסי תרומה בזה"ז דאורייתא וחלה דרבנן, וא"כ קדושה שני' היא קדושת עזרא דבקדושת עזרא שייך לחלק בין תרומה לחלה דגבי חלה כתיב בבואכם וכי אסקינהו עזרא לאו כולהו סליק, עכ"ל, ועיי"ש בס' ערוך לנר שכתב בישוב דעת ר"ח, דאף דירושה שני' היינו ירושת יהושע, מ"מ אכתי יש לחלק בין תרומה לחלה, דבחלה דבעי' ביאת כולכם הרי שאף שקדושה ראשונה קדשה לע"ל מ"מ כשגלו ואין כל ישראל עלי' נפטרו מחלה, ומשא"כ לגבי תרו"מ דל"ב ביאת כולכם לא פקע הקדושה כשגלו, כיון דקדושה ראשונה קדשה לע"ל.

אך לכאו' מד' התוס' שהק' כן ע"ד ר"ח מוכח דס"ל דכל שכבר היו כל ישראל ונתחייבו, שוב לא נפטרו אף שעתה כבר אין עלי' כל ישראל, וע' בחזו"א שביעית סי' ג' סק"ד שכתב כן בדעת התוס', וע' גם בקה"י זרעים סי' כ"ו בזה, אך מ"מ אף לדעת התוס' י"ל, דאף אם בשעת ביאה וירושה לא היו כל ישראל, מ"מ אם אח"כ יבואו כל ישראל תושלם הקדושה לחיוב חלה, וכמש"נ לעי' די"ל כן.

אך באמת נ' די"ל דלעולם מודו התוס' דלדידן דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, הרי שה"נ כשגלו ראובן וגד וחצי שבט מנשה בטלה קדושת הארץ לענין חלה, וכל מה דפליגי תוס' על דעת הר"ח הוא משום דלהר"ח סבר ר' יוסי דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, ולמ"ד דקדשה לע"ל ס"ל להתוס' דה"נ לא בטלה הקדושה אף שעתה אין כל יושבי' עלי'.

והטעם בזה הוא, משום דיסוד המחלוקת אם קדושה ראשונה קדשה לע"ל, הרי הוי אם הקדושה בטלה כשבטלה סיבת הקדושה, או שכיון שבשעתה חייל הקידוש אינו בטל אף אחר שבטלה סיבת הקידוש, וע"כ דימו הראשונים קדושת הבית וקדושת הארץ זל"ז, הגם דב' מיני קדושות הם, דמ"מ שורש הנידון בתרוייהו חד הוא, אם הקדושה בטלה כשבטלה הסיבה המקדשת, וע' לעי' סקי"א שנת' עוד בזה, ואשר ע"כ תליא בזה ג"כ הנידון אם בטלה קדושת הארץ לחלה כשגלו ולא הי' רוב ישראל עלי', שהרי בחלה חיילא הקדושה ע"י דאיכא ביאת כולכם, וכל שבטל הביאת כולכם, ה"ז תלוי בהפלוגתא אי קדושה ראשונה קדשה לע"ל אף כשבטלה סיבת הקידוש, וע"כ שפיר הק' התוס' ע"ד הר"ח דמפרש דר' יוסי ס"ל דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, דא"כ אף חובת חלה תהא מדאורי', דאף שבטל הביאת כולכם, הרי קדושה ראשונה קדשה לע"ל ואף אחר שבטלה סיבת הקידוש, אך אה"נ מודו התוס' דלמ"ד קדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, ה"נ בטלה קדושת הארץ לחלה משגלו ולא היו רוב ישראל עלי', ודו"ק, ועמש"נ להלן סוסקכ"א דיל"פ כן בד' הריטב"א בכתובות דכ"ה., עיי"ש.

ובדעת ר"ח דפליג ע"ז, י"ל דס"ל דדין ביאת כולכם ל"ה דין בחלות הקדושה, אלא הוי תנאי דבעי' שיהא עתה כל ישראל עלי', וכדין כל יושבי' עלי' האמור ביובל, וע"כ הגם דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, מ"מ כל שאין רוב ישראל עלי' בטל חיוב חלה, דהגם דעיקר קדושת הארץ לחלה לא בטלה, מ"מ בזמן שאין יושבי' עלי' ליכא לחובת חלה, ול"מ ע"ז מידי הא דקדשה לע"ל, כיון דלא דייני' שתיבטל הקדושה.

וי"ל עוד בדעת הר"ח, דס"ל דהגם דדעת ר' יוסי דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, מ"מ כיון דמסברא מודה ר' יוסי דלא קדשה לע"ל, ואך דיליף כן מקרא דירושה שלישית אין להם דקדשה לע"ל, הרי דלא ילפי' מינה רק על קדושת הארץ דהויא מכח הכיבוש שאינה בטלה כשבטל הכיבוש, דע"ז דרשי' לקרא דוירשתה, וכמבו' כן בל' הברייתא בסדר עולם, אך קדושת חלה דהויא מכח ביאת כולכם, ה"ה בטלה כשבטל ביאת כולכם, דבקדושה זו לית לן קרא שאינה בטלה בהיבטל סיבת הקידוש, וזה כעין מש"נ לעי' סק"ז, דדעת הרשב"א והריטב"א, דלית לן למילף מקרא דירושה שלישית אין להם שאף קדושת מחיצות קדשה לע"ל, כיון דקרא קאי על קדושת הארץ, אך בדעת התוס' ביבמות שם, נת' לעי' שם דס"ל דיש ללמוד מקרא אף על קדושת מחיצות שלא תתבטל, ולא אמרי' שאין לנו ללמוד רק על אותה הקדושה דקאי בה קרא, ולטעמייהו ס"ל דה"נ יש ללמוד מקרא דאף קדושה דהויא מכח ביאת כולכם לא תתבטל, ודו"ק.

כא] והנה בכתובות דכ"ה. ונדה דמ"ז. אמר ר"ה בדר"י אשכחתינהו לרבנן בבי רב דיתבי וקאמרי אפי' למ"ד תרומה בזה"ז דרבנן חלה דאורייתא, שהרי ז' שכיבשו וז' שחילקו נתחייבו בחלה ולא נתחייבו בתרומה, ואמינא להו אנא אדרבה אפי' למ"ד תרומה בזה"ז דאורייתא חלה דרבנן וכו', ת"ל בביאת כולכם אמרתי ולא בביאת מקצתכם וכי אסקינהו עזרא לאו כולהו סלוק, ובבי' המו"מ בזה, ע' שאג"א דיני חדש סי' ח' וטו"א מגילה ד"י, ביה"ל ח"ג סי' א' ענף ד', קרית ארבע ספ"א תרומות ובתיקונים שבסוה"ס, מלבויו"ט ח"ב סי' ב', אבנ"ז יו"ד סי' תל"ג, שאילת דוד דיני שביעית, חזו"א שביעית סי' ג' סק"ד, משנת ר"א זרעים, וקה"י זרעים סי' כ"ו.

והנה בדעת רבנן דבי רב פי' השאג"א והרבה מהאחרונים הנז', דס"ל דכיון דלקדושת הארץ לחיוב חלה ל"ב כיבוש, ע"כ לא בטלה קדושתה בחורבן הארץ, דרק קדושה דהויא מכח כיבוש בטלה כשבטל הכיבוש, אך קדושת הארץ לחלה דל"ה כל מכח כיבוש, אלא הוי זה קביעות זמן שנתחייבו בבואם לארץ, ע"כ ממילא דלא בטל חיובן כשחרבה הארץ,[[15]](#footnote-16) ובפשוטו צ"ל עוד, דודאי מודו רבנן דבי רב דבעי' בחלה ביאת כולכם, ואך דס"ל דכיון דלענין חלה לא בטלה קדושה ראשונה, אשר הי' בה ביאת כולכם, תו אף דהשתא ליכא ביאת כולכם אכתי הקדושה קיימת, דל"ב אלא שבעת חלות הקדושה יהא ביאת כולכם.[[16]](#footnote-17)

והנה למש"כ האחרונים בדעת ר"ח שאף אם מתחילה הי' ביאת כולכם, מ"מ כל שגלו ואין כל יושבי' עלי' בטל חיוב חלה, הרי מבו' בפשוטו דעת ר"ה בדר"י דפליג עלייהו, דס"ל דאף שקדושת הארץ לענין חלה קדשה לע"ל, מ"מ כיון שעתה אין כל יושבי' עלי' בטל חיוב חלה, אך צ"ע לפ"ז ל' הגמ' שאמרי' כי אסקינהו עזרא לאו כולהו סליק, ולא אמרו בפשיטות שעתה אין כל ישראל עלי'.

אך למה שנקטו האחרונים בדעת התוס' הנז', דכל שמתחילה הי' ביאת כולכם, לא פקע החיוב אף כשאין כל יושבי' עלי', הרי בע"כ דטעמא דר"ה בדר"י הוא, כמבו' כן בשאג"א דיני חדש סי' ח', דס"ל דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל אף בהנך מילי דלא תליין בכיבוש וחילוק, וממילא דאין לנו לחייב בחלה רק מכח כיבוש עזרא, וכיון שבימי עזרא לאו כולהו סליק לא חייל כלל חיוב חלה.

אך לפ"ז צ"ע דהעיקר חסר מן הספר, דהו"ל לר"ה למימר דאף למילי דל"ב כיבוש וחילוק בטלה קדושת הארץ, וממילא פשוט דל"מ ע"ז כיבוש עזרא, דהרי לא פליגי עלי' רבנן דבי רב דבעי' ביאת כולכם, ואך דס"ל דלענין חלה לא בטלה קדושה ראשונה אשר הי' בה ביאת כולכם, והי' לו לר"ה לומר דאף לענין חלה בטלה קדושה ראשונה, וממילא ודאי דלא הויא בזה"ז מדאורי', וצ"ע בזה, וע"ע מה שפי' בזה במלבויו"ט ובשאילת דוד שם, ולמש"נ לעי' בהערה מד' הטור והאו"ז דרבנן דבי רב ס"ל נמי דל"ב ביאת כולכם, וע"כ ס"ל דלמ"ד דתרומה בזה"ז דאורייתא ודאי דאף חלה דאורייתא, א"כ א"ש היטב דהוצרך ר"ה בדר"י לפרש לטעמא דבעי' ביאת כולכם.

ולכאו' נפ"מ בזה, כמש"כ כן הקה"י זרעים סי' כ"ו, הוא במה שדנו האחרונים בדין ערלת א"י וכלאים,[[17]](#footnote-18) דל"ב להו כיבוש וחלוק, אי מודה בהו ר"ה בדר"י דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, ונפ"מ לדעת הראשונים דס"ל דאף קדושה שני' לא קדשה לע"ל, דאי נימא דמודה ר"ה דכל דבר שנתחייבו קודם כיבוש וחילוק לא בטלה הקדושה בחורבן הארץ, וחלה שאני דבעי' בה שיהיו כל יושבי' עלי', הרי דבערלת א"י וכלאים דל"ב בהו ביאת כולכם,[[18]](#footnote-19) לא בטלה קדושה ראשונה, אך אי נימא דר"ה בדר"י פליג וס"ל דאף הקדושה לדבר שנתחייבו בו קודם כיבוש וחילוק בטלה בחורבן הארץ, ובכיבוש עזרא ל"ח חיוב חלה כיון שלא הי' ביאת כולכם, הרי שה"נ קדושת הארץ לענין ערלה וכלאים לא קדשה לע"ל.

ועד"ז דנו האחרונים בדין קצירת העומר דאינה אלא מא"י, אם למ"ד דקדושה שני' לא קדשה לע"ל, אין התבואה בזה"ז ראוי' לקציר העומר, או דכיון דקי"ל דחדש בחו"ל דאורייתא והי' העומר נוהג אף קודם ירושה וישיבה, ואף למ"ד דל"ה איסור חדש נוהג עד אחר ירושה וישיבה, מ"מ דעת הגר"א בפי' הירושלמי פ"ב דחלה ה"א, שהביאו עומר אף קודם ירושה וישיבה, הרי דלענין זה לא בטלה קדושת הארץ, ואף הגדל בזה"ז ראוי להביא ממנו עומר.

ומצינו שנחלקו בזה האחרונים, דהשאג"א דיני חדש סי' ח', כתב דלר"ה בדר"י אף אין מביאין עומר מן הגדל בזה"ז למ"ד דלא קדשה לע"ל, אך הקר"א ביבמות דפ"ב כתב דערלת א"י וכלאים נוהגין בזה"ז מדאורייתא לכו"ע, וכן מביאין עומר מן הגדל בא"י, כיון דהוי חיובן קודם כיבוש וחילוק, וכ"ה דעת המלבויו"ט חובת קרקע סי' ב' וסי' י"ז, בערלה וחדש והשאילת דוד בדיני שביעית, ועחזו"א שביעית סי' ג' סקי"ב שדן בזה.[[19]](#footnote-20)

ולמש"נ לעי' סק"כ בדעת התוס', הרי נ' שאף לדעתם י"ל דערלת א"י וכלאים נוהגין בזה"ז מדאורייתא לכו"ע, דלעולם מודה ר"ה בדר"י דקדושה שאינה תלוי' בכיבוש לא בטלה בחורבן הארץ, ומה שאמר ר"ה בדר"י דחלה בזה"ז דרבנן, הוא דכיון דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, ע"כ ה"נ קדושת הארץ לחלה הגם דלא תליא בכיבוש ולא הי' לה ליבטל בחורבן הארץ, מ"מ כיון דחיילא הקדושה ע"י ביאת כולם, הרי שכשבטלה ביאת כולם בטלה הקדושה, אך משא"כ בערלת א"י וכלאים שנתחייבו קודם כיבוש וחילוק ול"ב בהו ביאת כולכם, לא בטל חיובן בחורבן הארץ, וניחא לפ"ז שאין העיקר בד' ר"ה בדר"י חסר מן הספר, דהרי באמת עיקר טעמו הוי משום דבעי' ביאת כולכם, דמשו"ז הוא דבטלה קדושה ראשונה.

וניחא לפ"ז מה שהוצרך ר"ה למימר דכי אסקינהו עזרא לאו כולהו סליק, אשר צ"ע דאי נימא דאי בטל ביאת כולם בטל חיוב חלה, מ"ט לא אמר בפשיטות דעתה אין כל יושבי' עלי', וכמו שהוכיח הגר"ח, אך למש"נ א"ש היטב, דהגם דס"ל לר"ה דכשבטל ביאת כולם בטל חיוב חלה, אך היינו רק בקדושה ראשונה דלא קדשה לע"ל, וע"כ כ"ה דקדושה התלוי' בכיבוש בטלה בהיבטל הכיבוש, ה"נ קדושה התלוי' בביאת כולם בטלה בהיבטל ביאת כולם, אך בקדושה שני' דקדשה לע"ל, הרי שכ"ה דלא בטלה הקדושה התלוי' בכיבוש בהיבטל הכיבוש, ה"נ לא בטלה קדושה התלוי' בביאת כולם בהיבטל ביאת כולם, וזה ניחא להתוס' לטעמייהו, שנת' לעי' שדעתם דהגזה"כ דקדושה שני' קדשה לע"ל, ל"ה במסוים על קדושה שמכח כיבוש, וע"כ הוצרך ר"ה למימר דכי אסקינהו עזרא לאו כולהו סליק, ולא חייל כלל חובת חלה בירושה שני', ודו"ק.

[אמנם בתוס' יבמות דפ"א ד"ה מאי היא, מפורש דכלאים בזה"ז דרבנן, ולכאו' הי' נ' דאזלי לטעמייהו בדפ"ב: הנז', אשר לדעתם מוכח דדעת ר"ה בדר"י דאף בדבר שנתחייבו בו קודם כיבוש וחילוק לא קדשה לע"ל, וע"כ ה"נ בכלאים לא קדשה לע"ל, אך למש"נ די"ל דמודו התוס' דבדבר שנתחייבו בו קודם כיבוש וחילוק קדשה לע"ל, א"כ מ"ט כתבו דכלאים הוי דרבנן, אך י"ל דס"ל דכלאים לא נתחייבו בו קודם כיבוש וחילוק, וכמו שהבאנו לעי' בהערה מהמלבויו"ט והמעדנ"א, והמלבויו"ט שם כתב כן בדעת התוס' הנז'].

ושו"ר עוד בפסקי חלה להרשב"א שער ד', שמפורש בדבריו דלדעת ר"ה ברי' דר' יהושע בטל חיוב חלה בגלות ראשונה, ומ' להדיא דקודם הגלות הי' חיוב חלה דאורייתא, הגם שכבר לא היו רוב יושבי' עלי', והיינו משום דדין ביאת כולכם הוי תנאי רק בתחילת הקידוש, והא דבגלות ראשונה בטל חיוב חלה, הוא משום דלר"ה ברי' דר' יהושע קדושה ראשונה לא קדשה לע"ל אף לגבי חיוב חלה דלא תליא בכיבוש, וזה הוא כדרכם של השאג"א ודעימי', וגם בפי' הרא"ש פ"ד דחלה מ"ח, פירש דמכזיב וכו' אינו א"י ממש, כי כבשוה עולי מצרים ולא כבשוה עולי בבל וקדושה ראשונה בטלה משחרב הבית, עכ"ל, ומשמעות דבריו דאף לגבי חיוב חלה בטלה הקדושה משחרב הבית, וזהו כפי המבו' בד' הרשב"א וכדרכם של השאג"א ודעימי'.

אך ל' הריטב"א בכתובות דכ"ה. נ' להדיא דמפרש דטעמא דר"ה ברי דר' יהושע, הוא משום שאין קדושה ראשונה קיימת לענין חלה אלא כ"ז שרוב יושבי' עלי', עיי"ש, וע"כ נ' בדבריו דאף למ"ד דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, מ"מ חלה בזה"ז דרבנן, וזה כדעת ר"ח שהבאנו לעי' סק"כ,, אך אי"ז מוכרח, דיתכן דמה שנקט קדושה ראשונה ל"ד, והמכוון הוא לקדושה שני', שהרי להא דתרומה בזה"ז דאורייתא ל"ב למימר דקדושה ראשונה קדשה לע"ל אלא דקדושה שני' קדשה לע"ל, אך יל"פ שכונתו היא דהגם דקדושת הארץ לחלה לא תליא בכיבוש, מ"מ כיון דהויא הקדושה בביאת כולם, ע"כ כל שבטלה ביאת כולם בטלה הקדושה, וכהדרך שנת' לעי' סק"כ בדעת התוס', וכ"ה משמעות ל' הריטב"א שם, עיי"ש, ולפ"ז נמצא דלמ"ד דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, יהא אף חלה בזה"ז דאורייתא, וצ"ל דמש"כ הריטב"א קדושה ראשונה ל"ד, וכמש"כ לעי', (אך י"ל כמש"נ לעי' סק"כ די"ל בדעת הר"ח דהגם דגזה"כ הוא דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, מ"מ הקדושה דתליא בביאת כולם לא קדשה לע"ל).

1. וע' מנ"ח מ' רפ"ד שנסתפק לדעת הרמב"ם ודעימי', דקדושת הארץ בטלה וקדושת ירושלים לא בטלה, אם בירושלים יהא חיוב מצוות התלויות בארץ, כיון שקדושתה קיימת, (וכיון דאי"ב קדושה חמורה, אף יתחייב מכח זה בתרו"מ), ועיי"ש שדעתו נוטה דאף בירושלים לא יהא חיוב מצוות התלויות בארץ, (ועיי"ש שהעיר במתני' פ"ק דכלים דתנן דא"י מקודשת מכל הארצות שמביאין ממנה עומר וביכורים ושתי הלחם, ומ"ט לא אמר כל מצוות התלויות בארץ, ובע"כ מזה דחיוב מצוות התלויות בארץ לא תלי בקדושה כלל, אלא במה שהיא ארצם של ישראל, וע"כ שפיר י"ל דאף דירושלים קדושתה קיימת, מ"מ לי"ב חיוב מצוות התלויות בארץ), וע' כן גם בס' קרית ארבע תרומות ספ"א ובספרו ישועות מלכו יו"ד סי' ס"ז, ובחזו"א שביעית סי' ג' סוסקי"ד, שדעתם דאף בירושלים ל"ה חיוב מצוות התלויות בארץ.

   אך ראה זה מצאתי בד' המאירי מגילה ד"י ושבועות דט"ז, דמבו' להדיא בדבריו דלדעת הרמב"ם דקדושת ירושלים לא בטלה, הרי שה"נ לא בטלה קדושת ערי חומה דירושלים, ובדבריו בשבועות שם מבו' נמי דאף הי' שם איסור זריעה בשביעית, עיי"ש, והטעם בזה הוא משום דבכלל קדושת ירושלים הוי אף קדושת הארץ, וכמשכ המנ"ח שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. והרמב"ן בשבועות דט"ז הק' ע"ז, דא"כ מאי מדמי בגמ' שם קדושת בתי ערי חומה לקדושת ירושלים והבית, (וע' ריטב"א שם מש"כ ליישב, והיינו משום שנקט הרמב"ן דקדושת בתי ערי חומה הויא מכלל קדושת הארץ, (וכ"ה גם דעת הרמב"ן במגילה ד"י עייש"ה), והריטב"א שם שהק' כן, נת' בסי' ב' סק"ד דאף דס"ל דקדושת ערי חומה קדושת מחיצות היא, מ"מ ס"ל דמיתלי תליא בקדושת הארץ, וע"כ כל שבטלה קדושת הארץ בטלה קדושתן, ואמנם התוס' שם כתבו דקדושת ערי חומה קדושת מחיצות היא, ומה"ט הוא דמדמי' להו.

   וע' אבנ"ז יו"ד סי' תל"ד שהק' על דעת התוס' ביבמות, ממש"א בערכין, דמ"ד דבתי ערי חומה לא קדשה לע"ל, מייתי ראי' מדכתב על הארץ אשר ירשו אבותיך וירשתה מקיש ירושתך לירושת אבותיך מה ירושת אבותיך בחידוש כל הדברים הללו אף ירושתך בחידוש כל הדברים הללו, והרי דקרא דמייתי לה ר' יוסי לענין ירושת הארץ מייתי' לי' בערכין לענין בתי ערי חומה, והרי בגמ' שבועות ומגילה מדמי' בתי ערי חומה לקדושת הארץ, והרי דאין לחלק בין בתי ערי חומה לקדושת ירושלים, וכיון דבתי ערי חומה דמו לקדושת הארץ, הרי ממילא דבע"כ דקדושת הארץ וקדושת ירושלים דמו זל"ז, עיי"ש בדבריו. (וע' בס' זכרון שמואל סי' פ"ב מש"כ הגרנב"ו דפליגי בזה תרי לישני בערכין שם, אי קדושת ערי חומה דמיא לקדושת הארץ או לקדושת מחיצות, ולדבריו ניחא קו' זו). [↑](#footnote-ref-3)
3. אך העירוני דצ"ע בזה בד' התוס' לעי' מינה, שהקשו דלגי' זו דגרס קדשה קשיא דר' ישמעאל אדר' ישמעאל, עיי"ש בדבריהם, ויל"ע דמאי קשיא להו, הרי לעולם י"ל דאה"נ סבר ר' ישמעאל דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, אך בקדושה שני' ס"ל דקדשה לע"ל כדעת ר' יוסי, וה"נ בקדושת הבית קדשה לע"ל, (וביותר דהכא הרי ר' יוסי קאמר לה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ע בד' התוס' ותוהרא"ש ר"ה דל"א: שהוק' להם בהא דמספק"ל בפ"ב דשבועות אי סבר ר"א קדושה ראשונה קידשה לע"ל, ומ"ט לא פשטי' לה מהא שהוצרך ר"א להעלות הנט"ר לירושלים, (וכתב דאף אם לא קדשה צריך להעלותו כיון דהוי דבר שבמנין), וצ"ע מאי קשיא להו כלל, הרי ליכא למיפשט מהכא כלל דס"ל דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, די"ל דהא דהוצרך להעלותו הוא משום דקדושה שני' קדשה לע"ל, אך לעולם קדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, וכדעת ר' יוסי דירושה ראשונה ושני' יש להם שלישית אין להם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומה שהוכיחו כן התוס' מדאי"ל לר"א עמון ומועב מעשרין מעשר עני, כבר הביאו התוס' בכ"ד דברי ר"ת שדחה הראי' מזה, (וכ"כ גם תוס' בסוגיין בסוד"ה מאי קסבר), ומה שהוכיחו התוס' מדס"ל לר"א עיגול בעיגולים עולה, כבר דחו התוס' בסוגיין די"ל דהא דעיגול בעיגולים עולה הוא משום שאין מקדש אלא ו' דברים בלבד. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולדעת התוס' דמפר' דאיירי בשנפלו המחיצות והבית קיים, צ"ע דא"כ מ"ט א"א לאכול מע"ש, והרי כתב תוס' ותוהרא"ש שבועות דט"ו: ד"ה דקדשה, דקודם שקדשה ירושלים אע"פ שקדשה העזרה הי' מע"ש נאכל בכל הרואה, (וזה שלא כד' הגרי"ז בספרו עה"ת פ' ראה, ואכמ"ל), וא"כ לכאו' ה"נ כשנפלו מחיצות ירושלים ובטלה קדושתה נאכל מע"ש בכל הרואה, ונ' דצ"ל, דכיון שגדל המע"ש בזמן שהיו מחיצות, ל"מ ליאכל בכל הרואה, (ע"ד שכתב התוס' שבגדל קודם החורבן אין נאכל בכל ערי ישראל), שו"ר שכתב כן האבנ"ז יו"ד סי' תל"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה דברים מחודשים, וי"ל עוד בזה, דכיון דאיירי במע"ש שקלטוהו מחיצות, ע"כ הוא דאינו נאכל בכל הרואה, (וגדולה מזו כתב המרכה"מ בדעת הרמב"ם, דאף דקדשה לע"ל מ"מ כיון שקלטוהו מחיצות אינו נאכל בלא מחיצות, וזה חידוש רב). [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז נ' בדעת הרמב"ן מגילה ד"י. דס"ל דמהא דאשר לוא חומה אע"פ שאין לו עכשיו, אין ללמוד דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, וראיתי באבנ"ז יו"ד סי' תל"ה שהק' בזה, דלפ"ז הרי בע"כ דלמ"ד קדשה לע"ל אית לי' ילפותא אחרינא דקדשה לע"ל, וא"כ מה הוצרכנו לקרא דאשר לו חומה דאע"פ שאין לו עכשיו, הרי ודאי קדושת ערי חומה קיימת אע"פ שאין לו עכשיו חומה, כיון דקדשה לע"ל, (עיי"ש מש"כ בזה דברים מחודשים), ונ' לישב ד' הרמב"ן, דהרי עיקר ד' הרמב"ן דס"ל דאין להביא מזה כלל להא דקדשה לע"ל, נ' דהוא משום דס"ל דקדושת ערי חומה ל"ה כלל קדושת מחיצות, אלא הוי מכלל קדושת הארץ, ואך דבעי' שיהא ע"ז תורת ערי חומה, ונתחדש מקרא דסגי לזה דהוי ערי חומה בשעת הקידוש, וממילא דל"ב כלל לדין קדשה לע"ל, כיון שלא בטלה כלל סיבת הקידוש, ונ' לפ"ז דבלא קרא דאשר לוא חומה, הרי דאף למ"ד דקדשה לע"ל, הי' לנו לומר דבטלה קדושת ערי חומה בנפילת חומתן, דהרי הא דבעי' בהו חומה לאו היינו דחיילא הקדושה ע"י החומה, אלא היינו דהחפצא דהקדושה הויא על ערי חומה, וע"כ בעי' שיהא לה חומה, וממילא דע"ז ל"מ כלל הא דקדשה לע"ל, דסו"ס כיון דהשתא לא הויא ערי חומה ל"ש בה קדושת ערי חומה, וע"כ בעי' לקרא דאשר לוא חומה, למילף דשם ערי חומה לא תליא רק במה שהי' לה חומה בזמן הקידוש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומקור לזה הוא מד' ראב"ן סי' נ', (שהובא בס' כנסת ראשונים), דמבו' בדבריו דאף למ"ד דקדשה לע"ל ונאסרו הבמות, מ"מ במקום המקדש אפשר להקריב אף בבמה, עיי"ש, והיינו משום דכל עיקר איסור הבמות הוא משום דנבחרה ירושלים שרק שם יהא מקום ההקרבה, וע"כ נאסרה הקרבת הבמות בשאר מקומות, אך במקום המקדש עצמו שפיר אפשר להקריב בבמה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם האמת נ' שאי"ז דעת הרמב"ם, דהנה עיקר דעת הרמב"ם צ"ע רב, דפסק כר"ע דבמדבר הותר להם בשר נחירה, ומאידך פסק דנאסר להם לשחוט חולין, והיינו כר' ישמעאל דנאסר להם בשר תאוה, ובגמ' שם די"ז. הרי אמרי' דלר"ע בשר תאוה לא איתסר כלל, ולר' ישמעאל בשר נחירה לא אישתרי כלל, והרי דר"ע ור' ישמעאל פליגי זע"ז, וא"כ היכי מזכה הרמב"ם לבי תרי, עוצ"ע בד' הרמב"ם, שכתב שם בהי"ח דמצוה זו אינה נוהגת לדורות אלא במדבר בלבד "בשעת היתר הנחירה", והרי דהא דאחר שבאו לארץ הותר להם לשחוט, הוא משום שאי"ז זמן היתר נחירה, ובגמ' הרי אמרי' דהא דמשבאו לארץ הותרו הוא משום דמרחקי, (וכדכתב בקרא כי ירחק ממך המקום וגו' וזבחת), וגם עיקר מש"א בגמ' דכשבאו לארץ הותרו משום דמרחקי, צ"ב דלפ"ד הרמב"ם דבנחירה הותר להם ורק בשחיטה נאסרו, א"כ מ"ט נימא דמשום דמרחקי יותר להם לשחוט, והרי יכולים לאכול בנחירה, ע' או"ש שעמד בזה, וד' הרמב"ם צ"ב, (עוד צ"ע דאי הוי האיסור בשחיטה לחוד, ומגדר איסור שחוטי חוץ, א"כ מהו דפריך רב יוסף הכל שוחטין ואוכלין מיבעי לי', הרי אין האיסור שייך לאכילה כלל, עוצ"ע דא"כ היכי ס"ד בגמ' די"ז. דאף צבי ואיל נאסר, הרי ל"ש בזה כלל איסורא דחוץ, כיון דלא חזיין כלל ליקרב, וע' רשב"א שם שהק' כן).

   אמנם נ' פשוט בביאור דעת הרמב"ם, דבאמת לא פסק כלל כר' ישמעאל, דלר' ישמעאל הי' אסור במדבר "אכילת" בשר תאוה, (ולא הי' האיסור בדוקא בשחיטה, אלא כל אכילת בשר תאוה נאסרה, ואף למי שלא שחט, וכדעת התוס' בזה), אך לר"ע לא נאסרה במדבר אכילת בשר תאוה, (דהרי ע"י נחירה מותר לאכול, וכן מותר לאכול בשר שנשחט), אלא לדידי' איכא איסור בפנ"ע על השחיטה, (וע' רמב"ן די"מ דאף לר"ע נאסר שחיטת חולין בחוץ מקרא דאל פתח אהל מועד לא הביאו), ונ' דהיינו, דכיון דהותרה נחירה ואין נצרך בדוקא שחיטה כדי להתיר לאכול, הרי שע"כ נאסר לשחוט חולין, דהוי זה מעשה דקדשים, וה"ז אסור בחוץ.

   ונמצא לפ"ז דהא דמשבאו לארץ הותר להם, חלוק הטעם בזה לר' ישמעאל מלר"ע, דלר' ישמעאל דבמדבר הי' אסור אכילת בשר תאוה, כיון דאפשר בבשר קדשים, הרי שע"כ משבאו לארץ וארחיקו, לא נאסר להם אכילת הבשר, אך לר"ע דבמדבר הי' אסור שחיטת חולין, משום דשחיטה הויא מעשה דקדשים, הרי שאין להתיר משבאו לארץ משום דארחיקו, דאי"ז טעם כלל להתיר מעשה דקדשים בחוץ, אלא הטעם בזה משום שנאסר להם נחירה, וממילא דשחיטה ל"ה כלל מעשה דקדשים, כיון דאף חולין אין ניתרין אלא בשחיטה.

   וניחא לפ"ז מש"א דר"ע סבר בשר תאוה לא איתסר כלל, דבאמת פליג ר"ע אדר"י וס"ל דליכא כלל איסור באכילת בשר תאוה, (ואי הי' איסור בשר תאוה, הרי הי' אסור אף בנחירה), ואך דלדעתו איכא איסור על שחיטת חולין בחוץ, (וניחא נמי' מה דפריך שוחטין ואוכלין מיבעי לי', כיון דלר' ישמעאל הוי האיסור באכילה, וניחא מה דס"ד דלר' ישמעאל יהא אסור האכילה אף בצבי ואיל).

   [ומקור לדעת הרמב"ם דלר"ע נאסרה שחיטת חולין, יש להביא ממה דפריך שם בגמ' לר"ע מאי הצאן ובקר ישחט להם ינחר להם מיבעי לי', ומ' מזה דלר"ע לא הותר רק בנחירה ולא בשחיטה]. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפ"ז הרי ודאי דאף בנחירה איכא להאיסור דבשר תאוה, ודלא כמש"כ לעי', (ודעת הרמב"ם דליכא איסור בנחירה, כבר נת' בהע' הקודמת, דהיינו דלא כר' ישמעאל), וכן ודאי דאף לרש"י יהא מותר בערל לשחוט, כיון דל"ש גבי' איסורא דאכילה, כיון שאינו ראוי לאכול בשר קדשים, (וע"כ כתב הראשונים ביבמות כתי' התוס', הגם דהכא בסוגיין ס"ל כרש"י), אך בזה יל"ד ולומר, דכיון דמכח איסור האכילה איכא איסור בשחיטה, י"ל דיש לאסור אף בערל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולפ"ד החינוך נ' עוד, דהנה בתוס' סוכה דמ"א. ד"ה דאשתקד, קשיא להו מ"ט בזה"ז האיר המזרח מתיר, והרי מקריבין אע"פ שאין בית, וכתב התוס' דה"מ כשיש מזבח בנוי אבל בלא מזבח לא, אמנם דעת התוס' לעי' דנ"ט. ובסוגיין דאף כשאין מזבח מקטירין מנחה, (וע' בדברינו בסוג' דמזבח שנפגם מש"נ בבי' השיטות בזה), ולפ"ז הרי שלדידהו הדר תיק' קו' התוס' בסוכה, ונ' דזה מתישב היטב לפ"ד החינוך, דאף דמקריבין אע"פ שאין בית מ"מ מצות הקרבה ליכא, וע"כ שפיר האיר המזרח מתיר, דרק כשמחוייבין להקריב העומר אין האיר המזרח מתיר, וז"פ, ומד' התוס' בסוכה שנקטו דאילו הי' שם מזבח לא הי' האיר המזרח מתיר, נ' ללמוד דפליגי על ד' החינוך, וס"ל דלמ"ד מקריבין אע"פ שאין בית, אף איכא חיוב הקרבה ומחויבין להקריב העומר, וע"כ ודאי דאין האיר המזרח מתיר.

    והנה בכ"ד בגמ', מצינו דחלוק דין זה"ז מזמן שביהמ"ק קיים, וכבר תמהו רבים, דלהרמב"ם ודעימי' דקי"ל דמקריבין אע"פ שאין בית, א"כ מ"ש זה"ז מזמן שביהמ"ק קיים, וע' בס' קה"י שכתב בזה לפ"ד החינוך הנז', דליכא חובת הקרבה בזה"ז, אך לדעת התוס' בסוכה שנת' דפליגי על החינוך, א"כ הדק"ל, אך נ' פשוט, דכמו שתירצו התוס' על קושייתם, דע"כ בזה"ז האיר המזרח מתיר, כיון דליכא מזבח, והיינו דמה"ט חשיב דהשתא אינו ראוי להקרבה, הרי שה"נ לשאר דינים ל"ח ראוי להקרבה בזה"ז, כיון דליכא מזבח, ושוב הראוני כן בחזו"א שביעית סי' ג' סקט"ז, ועיי"ש שדן אם אכן כן הוא דבזמן שנפגם המזבח הוי מרור (ומצה לר"א בר יעקב) דרבנן, עיי"ש בדבריו

    [ושורש ד' התוס', נ' שהוא משום דהא דבדליכא מזבח א"א להקריב, אי"ז היכ"ת בעלמא, (דא"כ ודאי הי' חשיב ראוי להקרבה, דראוי לבנות מזבח ולהקריב), אלא כל דליכא מזבח ליכא דין הקרבה, (וראי' לזה ג"כ, ממה שנ' בפשוטו דכל שנפגם המזבח לא יהני אף זריקה שלא במקומו על מזבח הפנימי, והיינו משום דכל דליכא מזבח ליכא דין זריקה, והוי דומיא דהא דבנפגם המזבח אין אוכלין קדשים), וע"כ הגם שאפשר לבנות מזבח, מ"מ כ"ז דליכא מזבח לא חשיב ראוי להקרבה, וזה ע"ד מה שפי' מרן הגרי"ז בהטעם דמזבח שנפגם עביד דחוי, והביאו שכבר כתב יסוד הדברים בתוס' רבינו אלחנן בע"ז די"ג, ואכמ"ל בזה)]. [↑](#footnote-ref-12)
12. ונ' פשוט שכוונתם אף לדעת ר' יהודה לק' דקי"ט. דאף בזמן נו"ג אין מע"ש נאכל אלא בנו"ג, דמ"מ בזה"ז הי' לנו לומר שיאכל בכל ערי ישראל, דהרי מה דבזמן נו"ג הי' מע"ש נאכל לר' יהודה רק בנו"ג, הוא משום שהי' עליו דין הבאה לשם, אך בזה"ז דליכא במה גדולה, וליכא עלי' דין הבאה לירושלים, הרי דאף לר' יהודה נאכל המע"ש בכל ערי ישראל.

    ועד"ז מש"כ התוס' דלהספרים דלא גרסי שמע"ש נאכל בכל ערי ישראל, ה"נ בזה"ז אינו נאכל, פשוט שהוא אף לדעת ר' יהודה דס"ל דבזמן נו"ג נאכל מע"ש בנו"ג, כיון דבזה"ז הרי ליכא במה גדולה בירולים, וע"כ ודאי דאין מע"ש נאכל שם. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכבר העיר ע"ז בס' משנת יעקב שם, דל' הרמב"ם בהל' תרומות שם, דירושה שני' היינו בימי עזרא, וא"כ היאך אפ"ל דהרמב"ם מפרש דהא דתניא בסדר עולם ירושה שני' היינו ירושת יהושע. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש בסי' ג' סק"ו, שכתב דלגבי תרו"מ ל"ב שיהא כל א' מכיר בשלו, (כדבעי' לגבי יובלות, וכדילפי' לה מקרא בערכין דל"ב:), אלא ביאת כולם. [↑](#footnote-ref-15)
15. יש לציין לפי' הר"ח שם (שהובא בחי' הרא"ה), שפי' מה שחילקו רבנן דבי רב בין חלה לתרומה, דהוא משום דבחלה ל"ב שתהא כל הארץ ביד ישראל, וע"כ נתחייבו מיד בכניסתן לארץ, ומשא"כ בתרומה בעי' שתהא כל הארץ ביד ישראל, וע"כ ס"ל דבזה"ז שאין כל הארץ ביד ישראל, חייבין בחלה ואין חייבין בתרומה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך הנה אח"ז רב מצאתי בטור יו"ד סו"ס שכ"ב, ז"ל, וכ"ש דאיכא מ"ד שהוא מדאורייתא בזה"ז שקדושה שניה לא בטלה ובימי עזרא נתחייבו בחלה אע"פ שלא עלו כולם, עכ"ל, ופירש הב"י שם דהיינו דעת רבנן דבי רב, והנה מבו' לפ"ז דעת הטור, דרבנן דבי רב פליגי וס"ל דכלל ל"ב בחלה ביאת כולכם, וכפי הנראה מפרש כן מש"א רבנן דבי רב דאפי' למ"ד תרומה בזה"ז דרבנן חלה דאורייתא, והיינו דלמ"ד דתרומה דאורייתא דקדושה שני' לא בטלה ודאי דחלה דאורייתא, והרי הא דתרומה דאורייתא הוא משום קדושה שני', ובע"כ דס"ל דלחלה נמי מהניא קדושה שני', דל"ב לה ביאת כולכם, וז"ב, ולפ"ז יל"ד בכל מש"נ למעלה, וצ"ע לעת הפנאי.

    ושו"ר גם באו"ז הלכות חלה סי' רי"ג, שדן לומר דלהלכה למ"ד דתרומה בזה"ז דאורייתא, אף חלה בזה"ז דאורייתא, דבזה לא קי"ל כר"ה ברי' דר' יהושע דאמר דאף למ"ד דתרומה דאורייתא חלה דרבנן, והיינו בע"כ משום דלא ס"ל כלל דבעי' ביאת כולכם. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך עי' במלבושי יו"ט חובת קרקע סי' ד', שכתב דכלאים בעי כיבוש וחילוק והוכיח כן מתוספתא, וע' גם במעדנ"א אות ד', שכתב די"ל דלכלאים נמי בעי' כיבוש וחילוק, ותליא בהטעמים מנלן דבתרו"מ בעי' כיבוש וחילוק, עיי"ש, וע"ע בשאילת דוד דיני שביעית (דט"ז.) דפשיט"ל דבכלאים ל"ב כיבוש וחילוק, וע' עוד במש"נ בדברינו בדין חדש בשל גויים ??? סק"ג בהערה, דלכאו' מד' תוהרא"ש בקידושין דל"ז. מוכח דכלאים דמי לתרו"מ דלא נהג קודם כיבוש וחילוק, עייש"ה.

    וע' עוד בשאילת דוד שם בהגה"ה א', שנסתפק די"ל דאף למ"ד דחדש אינו נוהג בחו"ל, מ"מ בא"י הי' נוהג אף קודם ירושה וישיבה, וקרא דבכל מושבותיכם דריש לי' לתבואת הארץ שיצא לחו"ל, וכמש"א בירושלמי פ"ק דקידושין, עיי"ש, וע' בפרט זה גם בפנ"י בקו"א לקידושין ובמשכנות יעקב יו"ד סי' ס"ז (דרס"ח). [↑](#footnote-ref-18)
18. ולדעת הרמב"ם דבתרומה בעי' ביאת כולכם, נחלקו האחרונים אם אף בערלה בעי' ביאת כולכם, ע' מהרי"ט ח"א סי' כ"ה שכתב דל"ב בה ביאת כולכם, (ואף דכתב בה כי תבואו), אך הצל"ח ברכות דל"ו כתב דבעי' בה ביאת כולכם, וע' מלבויו"ט חובת קרקע סי' ג' שכתב דהא דבעי' בתרומה ביאת כולכם הוי מקרא דבבואכם דכתב בחלה, וע"כ ודאי דבערלה ל"ב ביאת כולכם, (וע' עוד בזכרון שמואל סי' י"ב ובחי' הגר"ש קידושין סי' ב'). [↑](#footnote-ref-19)
19. והמל"מ פ"י ממאכא"ס הי"א כתב דלדעת הרמב"ם ערלת א"י וכלאים הוו בזה"ז מדרבנן, וע' צל"ח ברכות דל"ו שכתב דלדעת הרמב"ם ערלה בזה"ז דרבנן, ועמנ"ח מ' רמ"ו, וע' מלבויו"ט חוב"ק סי' ג' שהוכיח לא כן, עוד העירו ע"ז מד' השו"ע יו"ד סי' רצ"ד שכתב דערלה בזה"ז דאורייתא, הגם דלענין תרו"מ פסק בסי' של"א דהוי דרבנן אף בזמן עזרא, (אך באמת פשוט דלמה שפי' בכ"מ דעת הרמב"ם דבעי' בתרומה ביאת כולכם, דהוא משום דילפי' מחלה דאיקריא תרומה, הרי ודאי דבערלה ל"ב ביאת כולכם), וע"ע באבהא"ז פ"ו מביהב"ח ובמעדנ"א אות ד' שהוכיחו מד' הרמב"ם דכלאים בזה"ז דאורייתא. [↑](#footnote-ref-20)