קונטרס דינא דגרמי עם ציונים - הרב אליהו פנחסי
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

דינא דגרמי לרמב"ן

עם ציונים מאת הרב יהודה אלבוים שליט"א

דינא דגרמי לרבינו אפרים

עם ציונים מאת הרב אליהו פנחסי שליט"א

מראי מקומות לעניני גרמא וגרמי מאת הרב יהודה אלבוים שליט"א

חבורות מאת הרב יהודה אלבוים שליט"א

מראי מקומות לעניני גרמא וגרמי מאת הרב אברהם ישעיהו טויב שליט"א

נכתבו בישיבת מיר חורף תשע"ז

**מפתח ענינים לדינא דגרמי לרמב"ן**

**א.** גרמי

א. גרמי בשב ואל תעשה. אות מח

ב. גרמי דבהמתו. אות י, נו, נז

ג. גרמי חיובו כשגורם להפסיד ממון בלא מעשה. אות יא, כח

ד. שבועה בגרמי. אות יד

ה. גרמי הוא קנס או דין. אות יז, כא, ככ, כג - כה

ו. גרמי האם חייב בנו אחריו. אות כב

ז. גרמי באונס. אות לב, לח

ח. גורם דגורם. אות לה

ט. גרמי קל ממעשה באנוס לא חייבוהו במזיק בדיבור. אות לח

י. החילוק בין גרמי לגרמא. אות מב, מג

יא. האם חייב בד' דברים. אות לב

**ב**. גורם לממון

א. גורם לממון הוא ככיס מלא מעות. אות יא, יב

ב. גורם לממון אינו קשור ואינו תלוי בגרמי. אות יב

ג. זורק מטבע לים הגדול. אות לט, מא

ד. שף מטבע. אות מ, מא

ה. צורם אוזן וכו'. אות מ, מא

ו. הזיק חמץ ביד גזלן חייב על שגרם לו להפסיד מעות מכיסו. אות יג

ז. מונע רווח כשוויה טמון. אות מו, נה

ח. שומר שפושע אין חייב מדינא דגרמי. אות יד

ט. מזיק במחשבה או דיבור ולא במעשה אינו אלא גרמי. אות כח, כט, לג

י. מפגל. אות כט, לז

יא. דן את הדין. אות לח, מג, נט

יב. מוסר.

א. אות ד, ו, כה, מט, נח

ב. מדוע מוסר ודן את הדין לא חייבים באונס. אות לח

ג. מוסר מדוע נחשב ברי הזיקה. אות מט

ד. ראו מסיקין ויעץ להם לקחת. אות נח

יג. האם לירושלמי גרמי הוא קנס. אות ז, יח, לד

יד. הזק שאינו ניכר. אות י

טו. מחיצת הכרם.

א. מדוע בעל הכרם צריך לגדור. אות ח. עד

ב. היאוש הוא האוסר, אות ט, יא, כז, כח, לג, מג, מח.

ג. מסכך גפנו. אות ב, ג, י.

ד. מדוע הכרם אינו שור. אות ח' וכו'

ה. מדוע צריך להתרות בו. אות יח, לג

ו. האם נחשב הזק ניכר אות ג, כז, כח

ז. במתיאש גלי דעתיה דניחא ליה. אות לג

טז. מזיק שיעבודו של חבירו. אות סב

יז. שרף חמץ שביד גזלן חייב מדינא דגרמי שגרם שיוציא מעות מכיסו. אות יג

יח. שומר שפושע האם חייב מדינא דגרמי. אות יד

יט. פורץ גדר בפני בהמת חבירו. מד, מה

כ. כופף קמתו וכו' ברוח שאינה מצויה. אות מו

כא. שוכר עידי שקר. אות מז

כב. גזל חמץ מדוע אין חייב הרי יכל לאוכלו וע''י גזילתו נאסר. אות יט, כ, ל

כג. מעכבו מלהציל את ממונו. אות כ, כד, ל

כד. יודעים עדות וכו' אינו אלא גמ''ח. אות מח

כה. המונע עדים מלהעיד או מנע אחר מלהשיב לו אבידה או לתת לו מתנה. אות מט, ועי' אות ל

כו. משיא עצה רעה ומ''ש משולחני. אות נט, סד

כז. שורף שטר. אות לא

כח. היזק שאינו ניכר

א. כל שאין יכול לומר הש''ל דינו כניכר. אות לב

ב. האם במחיצת הכרם נחשב הזק ניכר אות ג, כז, כח

ג. היזק שאינו ניכר קנסו במזיד אך לא קנסו כשגורם שממילא ינזק כגזלן שמנעו מלאוכלו. אות ל

ד. מדוע בהזק שאינו ניכר אין חייב מדינא דגרמי. אות טז – לב

ה. היזק שאינו ניכר האם קנסו בכל מקום או רק היכן שכתוב. אות כו, כח, לב, נג

ו. שהייה ודריסה מדוע נחשב הזק ניכר. אות לו

ז. מבאיש מימיו מדוע נחשב הזק ניכר. אות נו

כט. עידי שקר. אות נ

ל. נותן סם המוות בפני בהמת חבירו אות. נא

לא. מבעית את חבירו. אות נב

לב. עושה מלאכה במי חטאת. אות נג

לג. שולח בעירה ביד חש''ו. אות נד

לד. מסיר כרים וכסתות. אות נה

לה. בתר תבר מנא. מדוע אין השני חייב על שפטר את הא'. אות נה

לו. שיסה בו את הנחש מדוע אינו גרמי, ומ''ש ממסור. אות נח, ס

לז. משליך כיס חבירו לרה''ר הרי הוא אדם המזיק. אות נח

לח. מצמצם יש לחייבו מדינא דגרמי. אות מב, סג

לט. מוכר פירות ולא צמחו. אות סד

מ. החופר בור האם כשניזוקו בו מוגדר לגרמי. אות סה

מא. בהנ''ל אע''פ שנחשב גרמי אינו חייב מדינא דגרמי. שם

מב. שורף שטר. ה''ה מונע עדים מלהעיד, אות נט

מג. כל מרא ומרא הוי מזיק בידים וחייב גם לרבנן – אות עו

מד. הנוטע אילן והשרשים הזיקו בור, הוי אדם המזיק ולא רק גרמי – אות עג

קונטרס דינא דגרמי

אמר משה בר נחמן

פן יחשדני שומע בהזכירי מקצת דברים שלא בשם אומרן

כעוסק בהן שלא לשמן

אני מנצל את עצמי, כי לא כיוונתי לסתמן ולהעלימן

שמן הידוע שדברי - דברי רבותי, ואנא דמאן ואורייתי דמאן

ודבריהם בפי כדבש למתוק וכמן

ואף כאשר לבי מגמגמן

ידעתי כי נמוקן עמן

אבל יש אשר קולמוס הראשונים סתמן

ועתה נעלם טעמן מעיני תלמידי הזמן

וחכמי הצרפתים אספו רובן אל עמן

הם המורים, הם המלמדים, הם המגלים לנו נטמן

ואף גם זאת יש צריכות עוד נגר והולם להלמן

ומעשה ידי אומן

והצריכות לפי דעתי אל אומן

אספתי אותן כפי יכולתי אל מקומן

ויש לנו בזה תועלת להועיל תועלת גדולה או קטנה, כי אם לא יהיה בדברינו רק השנות הדברים, לא הפסדנו טרחינו ועמלנו אצל היודע ועד הנאמן

אולי יישר בעיניו וימצא בהם דבר נכון או מזומן

כי טוב ומטיב הוא ורחמן

יזכנו ברוב רחמיו לספק צרכן ולהשלימן

וישים חלקנו עם העוסקים במצותיו ובתורתו לשמן

אמן ואמן

א. גרסינן בפרק הגוזל עצים (ק' א') ריש לקיש אחוי דינרא לר' אלעזר [נ"א אלעא] אמר ליה שפירא הוא א"ל חזי דעלך קא סמיכנא אמר ר' אלעזר וכי סמכת עלאי מאי למימרא דאי משתכחא בישא בעינא [לאיחלופי] לך והא את הוא דאמרת ר' מאיר היא דדאין דינא דגרמי מאי לאו ר"מ ולא סבירא לן כותיה אמר ליה לא רבי מאיר וסבירא לן כותיה, ואסיקנא הא ר"מ מחיצת הכרם שנפרצה אומרין לו גדור נתיאש הימנה ולא גדרה ה"ז קדש וחייב באחריותו, יש מי שסובר דהא מתני' היא, ור' מאיר היא משום דקיימא לן סתם מתני' ר' מאיר, והגיהו במקצת הספרים דתנן, ולא היא ברייתא היא דמתניא בתוספתא דכלאים (פ"ג ה"ד), ומשום הכי אמרינן דר' מאיר קתני לה משום דאיפליגו בה במתני' במסכת כלאים פרק ז' דתנן במסכך גפנו ע"ג תבואתו של חברו ה"ז קדש וחייב באחריותו ור' יוסי ור' שמעון אומרים אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, וסתם מתני' ודאי ר"מ, והשתא קאמר ריש לקיש מאן שמעת ליה דאמר גבי כלאים אדם אוסר דבר שאינו שלו ר' מאיר, וקתני חייב באחריותו.

ב. ואיכא דקשיא ליה ר' יוסי ור' שמעון נמי דייני דינא דגרמי דהא אמרי אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, הא אי אדם אוסר דבר שאינו שלו מחייב באחריותו והא גרמא הוא, וכי תימא שאני הכא דהא מסכך בידים, הא מעיקרא קס"ד דר' מאיר דמסכך הוא דדאין דינא דגרמי,

ג. ולאו קושיא היא חדא דכיון דאמרי ר' יוסי ור' שמעון דלא מיתסר כלל תו לא איצטריכו לאיפלוגי אי מחייב אי לא, ולאו אורחא דתנאי למימר אם תמצי לומר אוסר פטור, ואדרבה אי דייני דינא דגרמי הוה להו למימר פטור לפי שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ולא קתני הכי, ועוד דההוא טעמא דאקשינן בגמ' שאני התם דבידים קא עביד, [[1]](#footnote-1)טעמא רבה הוא, ודילמא אי הוה סליק ליה דר' מאיר דמסכך הוא דקא דאין דינא דגרמי הוה מקשי ליה אפילו ר' יוסי ור' שמעון נמי.

ד. תו איכא למידק אמאי לא אוכח דר' מאיר הוא דדאין דינא דגרמי מדתנן (קט"ז ב') אם מחמת הגזלן חייב להעמיד לו שדה וקיימא לן דאחוי אחויי ומשום דינא דגרמי מחייב, ומסור דעלמא נמי משום הכי מחייבינן ליה בפרק הגוזל ומאכיל (קי"ז א' ב'), ולא מצית למימר דילמא הוה דחי ליה שאני התם דמגזל גזלה ואחייב ליה בהשבה, דסיפא בדאחוי ולא גזל מידי היא וכן פרש"י ז"ל, ועוד דהא קרקע היא ואינה נגזלת, ומינה גמיר נמי רב נחמן למסור דעלמא ואף על גב דלא גזל איהו מידי כדאיתא התם, ואיכא למימר אי מההיא מתניתין שמעת מינה דדיינינן דינא דגרמי, אבל מנא ליה לריש לקיש דר' מאיר היא ורבנן פליגי עליה דילמא דברי הכל היא, ואף על גב דקיי"ל סתם מתני' ר"מ היא, לא לאפוקי מדברי הכל קאמרינן ואדרבה כולהו דברי הכל נינהו,

ה. ומשום הכי אייתינן הא דתנן הרי זה קדש וחייב באחריותו דר' מאיר קתני לה ורבנן פליגי עליה ואמרי אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, והואיל ור"מ בלחוד קתני לה [ו]לא שמעינן להו לרבנן דדיינינן דינא דגרמי א"ר שמעון בן לקיש דליכא מאן דדאין דינא דגרמי אלא ר"מ, ושמעינן נמי ממתני' דר"מ דאין ליה, ועוד דלישנא דמתני' דמסכך משמע דר' יוסי ור' שמעון פליגי אכולהו ומשום הכי אייתי הך מתניתא דכלאים, ואף על גב דמעיקרא קא סלקא דעתין למימר דר' מאיר דדן את הדין היא ומשום דסתם מתניתין ר' מאיר, ולא שמעינן מינה דרבנן פליגי עליה אלא מסתמא הוא דקאמרינן דליכא דדאין דינא דגרמי אלא ר"מ, מכל מקום השתא להכי ניחא לן למיפשט תרוייהו, ועוד דרישא דההיא מתניתין ר"מ היא דקתני מי שאינו מומחה וראה את הבכור וכו' ואמרינן בבכורות (כ"ח ב') לימא תנן סתמא כרבי מאיר, ואף על גב דדחינן דילמא בדוקין שבעין, אוקמתא היא ולא קס"ד הכי אלא קס"ד דר"מ בלחוד היא, ועוד דעל כרחך ר"מ בלחוד קתני לה דהוא מחייב טימא את הטהור ואי רבנן אפילו נשא ונתן ביד פטרי דהא אמרי המטמא והמדמע והמנסך בשוגג פטור, אלא ר"מ היא דמחייב התם אפילו בשוגג כדאיתא בהניזקין (נ"ב ב'), ולפיכך קא סלקא דעתין למיגמר מינה דר' מאיר דאין דינא דגרמי.

ו. א"נ התם ההיא אוקמתא היא דמוקמינן לה בדאחוי אחויי ולא מבררא מגופה דמתני' [כי הך] דכלאים, ודילמא נמי הוה משנינן לה בדגזל ואמרינן דמאי דגזלה מיניה חשיב ליה מעשה, אי נמי קנסא הוא הואיל וגזל אוקמוה רבנן ברשותיה כגזלת מטלטלין, והכי איתא בירושלמי ומשמע נמי אליבא דגמ' דילן דהא דקתני רישא אם מכת מדינה היא וכו' דמשמע מינה דאי לאו מכת מדינה חייב, משום קנסא הוא, הילכך מסיפא נמי אי הוה מוכחינן מינה הוה דחקינן ומוקמינן בהכי, והכא לאו קנסא הוא אלא דינא דדינא דגרמי קאמרינן ולא קנסא כדבעינן למכתב לקמן בסייעתא דשמיא,

והיינו טעמא דלא פשיט מברייתא דמראה דינר לשולחני שחייב (צ"ט ב') דאלמא דיינינן דינא דגרמי, דמהתם לא מצי למגמר דר' מאיר הוא דסבר הכי ומשום הכי אייתי הך ברייתא דנפקא מגופא דההיא מתניתין כדכתבינא.

ז. ובירושלמי במסכת כלאים (פ"ז ה"ג) גרסינן חד בר נש חוי סלעיה לרבי אלעזר א"ל טבא היא ונפסלת אתא עובדא קומי ריש לקיש וקנסיה מן הדא המראה דינר לשולחני וכו' עד רבי יוסי ברבי בון לא אמר כן אלא רבי אלעזר אמר קנסא דרבנן ריש לקיש אמר קנסא דר"מ כי אתא עובדא שאל ריש לקיש לרבי אלעזר אמר ליה הדין קנסא דמאן אמר ליה דרבנן אמר ליה פוק שלם, ואף על פי שמוחלפת שיטת הירושלמי למדין אנו שנסתפק הדבר אי לר' מאיר בלחוד הוא דדיינין דינא דגרמי או אף לרבנן, ומשום הכי מהדר בגמרין למפשט תרוייהו כדפרישית.

ח. תו איכא למידק היכי שמעינן מהאי מתניתא דדיינינן דינא דגרמי, [[2]](#footnote-2)הא ממונו הוא דאזיק שהגפנים שלו הם שהולכין ומתערבין עם תבואתו של חברו [ו]אוסרין אותה, ומאחר שעליו לגדור [[3]](#footnote-3)מפני האיסור [[4]](#footnote-4)ולא אמרינן בה על הניזק להרחיק את עצמו אמאי לא לחייב לכולי עלמא, הא שורו הוא דלא טפח באפיה מאחר שהיה לו לגדור ולא גדרה,

ט. ומפרקי לה רבנן ז"ל להך קושיא דלא מתסר מחמת ערבוב לחודיה אלא מפני שנתיאש מלגדור, [[5]](#footnote-5)ויאושו הוא [[6]](#footnote-6)הגורם האיסור [[7]](#footnote-7)והוא הגורם לו להתחייב, וגמרי לה ממתניתין דתנן במסכת כלאים (פ"ה מ"ו) הרואה ירק בכרם ואמר לכשאגיע לו אלקטנו מותר אמר אלך לביתי כשאחזור אלקטנו אם הוסיף במאתים אסור, ומפרשי מאי מותר שלא נאסר הירק ולא הכרם ומאי אסור שקדש, ושמע מינה דרישא אף על פי שהוסיף מותר מפני שלא נתיאש ודעתו לעקור, אף כאן אלו לא נתיאש ודעתו לגדור לא נאסר בתוספת מאחר דלא [ניחא] ליה [[8]](#footnote-8)ויאושו ומחשבתו הוא שאסרו והוא שחייבו לשלם, ותנן נמי (פ"ז מ"ז) הרוח שעלעלה את הגפנים יגדור מיד ארעו אונס מותר, כך תירץ הרב רבי יצחק הצרפתי ז"ל בעל התוספות.

י. ואיכא דסליק אדעתיה לתרוצי שאני הכא שאין כאן נזק אלא מחמת גרמא שאף הגפנים שלו אינן מזיקים את התבואה [[9]](#footnote-9)אלא שהן גורמין לאיסור שיבא, ועדיין צריכין לדברי הרב רבי יצחק ז"ל שא"כ הוה ליה היזק שאינו ניכר ולא שמיה היזק, אלא משום קנסא הוא דמחייב לר"מ ולא סבירא לן נמי כותיה ואף על גב דדיינינן דינא דגרמי, אלא ודאי הערבוב הוא ההיזק וכשורו שנגח דמי, [[10]](#footnote-10)ועוד שא"כ הוה ליה גרמת ממונו [[11]](#footnote-11)וממונו הגורם היזק אם אינו מזיק ממש פטור, למה זה דומה לשור שנפל לבור והבאיש את מימיו מריחו שהוא פטור (מ"ח ב') ואף על גב דדיינינן דינא דגרמי כדבעינן למכתב קמן, [[12]](#footnote-12)ועוד דהא במסכך אמרינן דמזיק בידים הוא והלא לא הזיק אלא שגורם להיזק שיבא, לפיכך לא נראה בזה אלא כדברי הרב רבי יצחק הצרפתי ז"ל.

יא. אשתכח השתא דר' מאיר הוא דדאין דינא דגרמי ולא אשכחן תנא דסבירא ליה כותיה, וכבר פרישנא לעיל דר' שמעון פליג עליה ולא דאין, ואי קשיא לך הא ר' שמעון סבירא ליה דבר הגורם לממון כממון דמי, הא לא קשיא דסמכינן אמאי דאמרינן בגמ' לעיל (צ"ח ב') אימר דא"ר שמעון בדבר שעיקרו ממון בדבר שאין עיקרו ממון מי שמעת ליה, דר' מאיר מחייב אפי' בדבר שאין עיקרו ממון כגון שורף שטרות הואיל והוא גורם להפסד ממון, ואי נמי למאי דקס"ד בגמרא מעיקרא למימר דמחייב ר' שמעון דבר שאין עיקרו ממון כגון שורף שטרות, הני מילי בשורף, שהוא כשורף ממונו של חברו מאחר שדבר הגורם לממון כממון דמי, שהשטר חשוב ככיס מלא מעות והוא מזיק ולא גורם, אבל הגורם להפסיד ממון בלא מעשה כגון מחיצת הכרם שיאושו הוא הגורם, לר' שמעון פטור, וכן במוחל חוב (כתובות פ"ו א') לר' שמעון פטור, וכן במראה דינר לשולחני וכל אביזריהו.

יב. ואף על גב דקיימא לן כר' מאיר לא קיימא לן כר' שמעון דאמר הגורם לממון כממון דמי, ולא מיתליא חדא בחברתה, דהא גרסינן בפרק מרובה (ע"א ב') ואיתא נמי בכתובות (ל"ד א') הכא במאי עסקינן (כמו) [כגון] שמסרו לשומר וכו' ור"מ סבר לה כרבי יעקב וסבר לה כר' שמעון דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי, ואמאי לימא ר' מאיר לטעמיה דדאין דינא דגרמי, אלא ש"מ דלא מיתליא חדא בחברתה, דעד כאן לא דיינינן דינא דגרמי אלא לשלם לו מה שהפסיד ממנו אבל למהוי כממון לא, הילכך אי טבח שור הנסקל לא משלם תשלומי ארבעה וחמשה דלאו כממון דמי, ומ"מ אי סבירא לן כר' יעקב חייב לשלם שור לשומר שהרי הפסידו בדמי השור, כנ"ל.

יג. לפיכך אני אומר שהגוזל חמץ ועבר עליו הפסח ובא אחר ושרפו, שחייב לשלם לגזלן (ב"ק צ"ח ב'), דהא קיימא לן כר' מאיר דדאין דינא דגרמי, ואף על גב דלא קיימא לן כר' שמעון (ו)הרי גרם להפסיד ממון מכיסו שהוא חייב לשלם ממון אחר לבעלים הראשונים.

יד. ובעיקר מילתיה דר' שמעון דאמר (ב"ק ע"ד ב') קדשים שחייב באחריותן חייב, לית הלכתא כותיה, שאינו כממון ואין משלמין עליהן תשלומי ארבעה וחמשה ואף אין נשבעין עליהן, שהרי אין גופו ממון אף על פי שגורמים לממון, ואף על פי שאם הזיק חייב לשלם, אם פשע בשמירתן פטור שלא מצינו דינא דגרמי אלא במזיק[[13]](#footnote-13),

ויש מי שאומר שהפושע מזיק הוא ומשלם, אבל שבועת התורה לעולם אין נשבעין אלא על דבר שגופו ממון ולא על הגורם, שהרי אין נשבעין על השטרות וכן נמי אין בהם אונאה דליתיה לדר' שמעון, ואף על גב דר"מ סבר לה כותיה, אנן לא סבירא לן כרבי מאיר אלא בדינא דגרמי ולא בדבר הגורם לממון. וכך הסכימו הגאונים ז"ל דליתה לדר"ש.

טו. והוי יודע שלשון דבר הגורם לממון כממון דמי הוזכר בתלמוד על דרכים רבים, דמאי דאמרינן בהאי פירקא (ק"ה ב') שלש שבועות הן וכו' ואמר שמואל לחיוב משום דדבר הגורם לממון כממון דמי, התם לענין קרבן שבועה איתמר, ודמי כמאן דאמר כפירה שאפשר לבא לידי ממון הויא ולאו כפירת דברים בעלמא הוי, תדע דהא (רבה) [רבא] מספקא ליה (שם) לענין גזל חמץ ועבר עליו הפסח ונשבע לו מהו ואמרינן מילתא דמיבעיא ליה לרבא פשיטא ליה לרבה ולא פשטוה מפלוגתא דר"ש ורבנן, ורבה נמי לא אמר פלוגתא דר"ש ורבנן כדקאמר לענין תשלומין (צ"ח ב'), אלמא אפילו לרבנן דפטרי ליה ממונא, לענין שבועה אפשר דמחייבי ליה דלא כפירת דברים הוא ולא דמיא לשבועת בטוי, ובענין אחר אסיקנא בפרק כל שעה במס' פסחים (כ"ט ב') דכ"ע דבר הגורם לממון לאו כממון דמי.

טז. עתה הוקשה לנו מאחר דקיי"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי אלמה תנן (גיטין נ"ב ב') המטמא והמדמע והמנסך במזיד חייב בשוגג פטור, ובשוגג אמאי פטור הא דיינינן דינא דגרמי ומה לי שוגג ומה לי מזיד כיון דדינא הוא אדם מועד לעולם לשלם נזק שלם, ועוד דאמרינן התם בפ' הניזקין דבר תורה אחד שוגג ואחד מזיד פטורין מ"ט היזק שאינו ניכר לא שמיה היזק ומפני מה אמרו מזיד חייב כדי שלא יהא כל אחד ואחד הולך ומטמא טהרותיו של חברו, ואמאי הא משום דינא דגרמי מחייב, ועוד דגרסינן התם לימא כתנאי אי היזק שאינו ניכר שמיה היזק או לא, המטמא והמדמע והמנסך בין בשוגג בין במזיד חייב דברי ר' מאיר לאו משום היזק שאינו ניכר שמיה היזק, ודחינן לא משום דקניס שוגג אטו מזיד, ואמאי לר"מ דדאין דינא דגרמי הכי נמי דשמיה היזק דהא מ"מ גורם הוא וחייב.

יז. ומשום הך קושיא איכא מאן דאמר דהא דדאין ר"מ דינא דגרמי משום קנסא הוא דדאין ולאו דינא דאורייתא הוא, הילכך בשוגג פטור משום גורם, והיינו דקס"ד התם בגיטין למימר מדמחייב ר"מ מטמא ומדמע בשוגג שמע מינה דסבר היזק שאינו ניכר שמיה היזק, דאי משום גורם פטור, אלא שמע מינה מזיק הוא וחייב,

יח. והביאו סמך לדבר זה ממה שמצינו בירושלמי בפרק שבועת הדיינים (פ"ו ה"ו) המקרע שטרותיו של חברו חוץ מדעתו רבי חנינא ורבי מונא חד אמר חייב וחד אמר פטור מ"ד חייב משום קנס ומאן דאמר פטור כסותם פי עידי חברו, פירוש חוץ מדעתו של חברו שלא צוהו בעל השטרות לקרען אלא שהוא קרען שלא מדעתו, וכיון דמאן דמחייב משום קנס מחייב ליה, שמע מינה דינא דגרמי לאו דינא הוא אלא קנסא, ומשום הכי תנן במתני' נפרצה אומרים לו גדור נפרצה אומרים לו גדור כלומר שאלו לא התרינו בו דילמא שוגג הוא ומיפטר.

יט. ואי קשיא לך הא תנן (צ"ו ב') גזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הרי שלך לפניך, ואמאי הא איהו גרם ליה שאלו לא גזלו הוה אכיל ליה מקמי דלימטי זמן איסוריה, והא ר"מ קתני לה דסתם מתניתין היא וכדמוכחא נמי סוגיא דהניזקין [ו]משום דהיזק שאינו ניכר לא שמיה היזק,

כ. לא קשיא דכיון דאיסוריה ממילא הוא דאתי ולא מחמת עצמו של גזלן אף על פי שעכבו מלאכלו עד שבא זמן איסורו פטור, דהא איהו לא גרם האיסור אלא שעכבו מלעשות תקנה לאיסורו, והיינו טעמא דאמרינן בגמרא רבי יעקב אומר אף משגמר דינו אומר לו הרי שלך לפניך, משום דקסבר גומרין דינו של שור שלא בפניו וא"ל אי אהדריתיה ניהלך נמי הוה גמרי ליה לדינא, ולא מצי האיך למימר ליה אלו אהדריתיה נהלי הוה שחיטנא ליה, שאין איסורו זה בא מחמת הגזלן ולא מחמת השומר אלא מאיליו הוא בא ולא בידים וכן פרש"י ז"ל, ולא מיקרי גורם אלא היכא דמחמתו בא האיסור הילכך פטור אפילו לר"מ,

כא. ולפי סברא זו אנן דקיי"ל דלא קנסינן שוגג אטו מזיד לעולם לא דיינינן דינא דגרמי אלא במתכוין להזיק, אבל לא בשוגג.

כב. כתבתי זאת הסברא ואינה נכונה, דאי סלקא דעתך קנסא הוא, מסר ומת או שרף שטרות ומת לא נקנוס בנו אחריו כדאמרינן (גיטין מ"ד ב') במטמא ומדמע[[14]](#footnote-14), אלא ודאי דינא הוא, ועוד קשיא הא דאמרינן בדריש לקיש דאחוי דינרא לר' אלעא ואמר דאי משתכחא בישא משלם, והא ודאי לא היה מתכוין להזיק ואעפ"כ חייב ואמאי והא קיימא לן דלא קנסינן שוגג אטו מזיד,

כג. ואיכא מאן דדחי לן מהא דהואיל וצריך למגמר וקא חזי כלל פושע הוא ומזיק הוא, ואף על פי שזה דבר הגון אין אנו שומעין לו אלא בעלי סברא זו טעו בשקול דעתם וצללו במים אדירים והעלו בידם חרס, ואנן דינא דגרמי קאמרינן ולא קנסא דגרמי[[15]](#footnote-15).

כד. ופירוש משנתנו דגזל חמץ ומימרא דרבי יעקב לאו הכי פירושא כדכתיבנא לעיל, [ד]א"כ לרבי יעקב אפילו לא החזירו שומר לבית בעליו יהא פטור כמו שהוא פטור כשאמר לו הרי שלך לפניך, ועוד בתרומה ונטמאת אפילו נטמאת מאיליה באונס גמור לימא ליה [אי] אהדרתה ניהלי לא הות מטמאה וגזלן חייב הוא בכל אונסין שבעולם, אלא טעמייהו משום דגורם היזק שאינו ניכר פטור וכדמפורש בפרק הניזקין, אלא שאין כאן מקום להאריך בזה.

כה. ומסתברא דהא מילתא דאמרינן דינא דגרמי דינא הוא מילתא דאיתמרא בגמ', דגרסינן בפרק הגוזל (קט"ז ב') ההוא גברא דאחוי אכריא דחיטי דבי ריש גלותא, פי' מעצמו, חייביה רב נחמן אמר ליה רב הונא בר חייא דינא או קנסא, פי' דינא דמסור דינא הוא, או קנס שקנסוהו חכמים כיון שהראה מעצמו ולא גמר מינה לדינא דגרמא אחריני כגון מוחל ומראה דינר ונתיאש ממנה ולא גדרה ולא אפילו לשורף שטרות, אמר ליה אנא מתניתא ידענא אם מחמת הגזלן חייב להעמיד לו שדה דקיימא לן דאחוי אחוויי ולא גזל כלום וקרי ליה גזלן, אלמא דינא הוא, וליכא לפרושי קנסא משום דגזלנא עתיקא הוא כדפרש"י ז"ל, דא"כ פשיטא דלא גמרינן מינה למאן דליתיה הכי, וטובא נפקא ליה מינה, ואפשר דממתני' לא פשיט ליה כלום דאמר עובדין מתני' היא, ומיהו כיון דאשכחן ליה לר"מ בעלמא דמחייב בגרמי אפילו שלא במקום קנסא, שמע מינה לר"מ פשיטא דדינא הוא וקיימא לן כותיה.

כו. וזה הטעם נכון לתרץ מה שהקשינו תחלה אמאי לא פשטו דינא דגרמי מהא מתני', משום דאיכא למימר קנסא דמסורות הוא שקנסו בממונן כמו שקנסו מקצתן אף בגופן, ולא גמרינן מינה אפילו לגורמי נזקים אחרים, לרב הונא בר חייא אפילו לגורם נזק במזיד, ולרב יוסף באונס ובשוגג, ואנן ודאי קיימא לן כרב הונא בר חייא דמקנסא לא גמרינן כלל אפילו דכותה וכל שכן דזוטר מינה, דסוגיין בעלמא כותיה כדבעינן למימר קמן, והא דמחייבינן שורף שטרות ומוחל משום דסבירא לן כר"מ דדאין בכולהו מדינא ולא מקנסא.

כז. והנך פירכי דפרכינן לעיל לאו כלום נינהו והכי מפריקנא להו. הוי יודע שר"מ סבור שהגורם היזק אף על פי שלא עשה מעשה בידים חייב והיינו דינא דגרמי, אבל מי שלא גרם היזק לא חייב ר"מ, ולפיכך המטמא והמדמע והמנסך וכל היזק שאינו ניכר פטור מן הדין, לפי שאין היזק לא מחמת גרמתו ולא מחמת מעשיו, אבל במחיצת הכרם שנפרצה הרי יש מחמת יאושו שהוא הגורם, ערבוב שהוא מבטל השורה ואוסר תבואתו של זה, והיזק ניכר הוא שמאחר שנתיאש הערבוב אוסרו ואיסורו ניכר לכל, ואף על פי שאתה יכול לעקור הגפנים ולא יהא האיסור ניכר שם, שנוי החוזר לברייתו בכגון זו שנוי הוא והרי נעשה בו מעשה ניכר בגרמתו של זה, ולא דמי למטמא דאגע בהו שרץ, שהערבוב שנוי הוא עד שאתה מחזירו לברייתו,

כח. ויש לומר דהאי נמי היזק שאינו ניכר הוא ומשום קנסא מחייב ליה ר' מאיר, שכל הגורם לממונו של חברו שיאסר חייב דומיא דמטמא ומדמע ומנסך ומפגל, והיינו דתניא אומרין לו גדור משום דבעי התראה כדכתיבנא לאידך סברא, ואף על גב דהתם קנסא הוא והיכא דגלו רבנן בלחוד כגון מטמא ומדמע חייב וכל היכא דלא פרישו [לא], כדאמרינן חזרו לומר אף המנסך דמקנס לא גמרינן כדאיתא לקמן באידך הגוזל (קי"ז א'), איכא למימר כיון דכל הני מנו, כל האוסרין במשמע ובכולן קנסו, [[16]](#footnote-16)אלא כיון שאין האיסור בא מחמת מעשה אלא מחמת מחשבה גמרינן מינה דמחשבה כמעשה לר"מ ושמע מינה דדאין דינא דגרמי, וכל שכן הוא ומה הכא דהיזק שאינו ניכר הוא ומדינא לא שמיה היזק עביד גרמא כמעשה, בהיזק הניכר לא כל שכן.

כט. [[17]](#footnote-17)ואי קשיא לך אי הכי ממפגל נמי שמעינן דינא דגרמי, דהתם נמי מחשבה היא וחשבינן לה כמעשה ומחייבינן ליה משום קנסא או מן הדין אי שמיה היזק, לא קשיא דהתם מעשה הוא שהוא שוחטו לכך אלא שאין האיסור ניכר בו, ולמאי דקא סלקא דעתך נמי דמתני' דדן את הדין ר"מ הוא, שמעינן מינה דדאין דינא דגרמי בהיזק שאינו ניכר דהיינו טמא את הטהור ואפילו בשוגג דאיהו קניס שוגג אטו מזיד,

ל. וכן נמי גזל חמץ ועבר עליו הפסח לר"מ אומר לו הרי שלך לפניך כדכתיבנא לעיל ואף על פי שגרם היזק מחמת שגזלו ועכבו עד שעבר עליו הפסח, אין כאן היזק שהרי אינו ניכר ומשום הכי פטור, ואפילו (למאן) [למאי] דקיימא לן השתא דבמזיד קנסו ומיקרי היזק, הני מילי במטמא ממש אבל הכא ממילא קאתי ליה ופטור וכגון זו לא קנסו, וכן תרומה ונטמאת דתנן אומר לו הרי שלך לפניך בשנטמאת מאיליה.

לא. כללו של דבר כל שחייב במעשה בידים לרבנן, חייב בגרמא לר' מאיר, וכל הפטור במעשה ממש לרבנן כגון היזק שאינו ניכר, פטור לר"מ בגרמא והוא הדין במעשה ממש, שלא חייב ר"מ אלא על גורם היזק ואין כאן היזק מאחר שאינו ניכר, ומשום הכי דן את הדין חייב לר' מאיר שאלו גזל כיסו ממנו ונתנו לחבירו חייב לדברי חכמים, ובגרמא נמי חייב לדברי ר"מ שהגורם כעושה מעשה דמי, וכן נמי השורף שטרות של חברו כמי שגזל כיסו של חברו וחייב אף על פי שהיא גרמא לענין הממון הכתוב בשטר,

לב. וכל המפסיד ממונו של חברו ממנו היזק ניכר הוא מאחר שאינו יכול לומר לו הרי שלך לפניך, שהרי [[18]](#footnote-18)שבת חייבה עליו תורה בדהרזקיה באנדרונא ובטליה (ב"ק פ"ה ב') אלמא היזק ניכר הוא, [[19]](#footnote-19)ואי קשיא לרבנן דלא דייני דינא דגרמי היכי מחייב והא גורם הוא לבטלו ממלאכתו וגורם הוא לו שלא ירויח, לא קשיא דכיון דהרזקיה מההיא שעתא הוא דאפסדיה עד דפתח ליה והא אמינא דהיזק ניכר נמי הוא ובין לר"מ ובין לרבנן חייב, וכן המראה דינר לשולחני חייב אף על פי שהוא שוגג וקיימא לן היזק שאינו ניכר בשוגג פטור, ואפשר דאפילו במזיד נמי פטור דמקנסא לא גמרינן וכדכתבינא, אלמא המפסיד ממון מחברו כגון מוחל חוב ושורף וכל דדמי להו, היזק ניכר [הוא] דהא לא מהדר ליה ולא מידי, אבל מי שיכול לומר הרי שלך לפניך אינו ניכר ואין שמו היזק ופטור לכ"ע, ומיהו הגורם נזק ניכר חייב לר"מ בין בשוגג בין במזיד בין [[20]](#footnote-20)באונס שאדם מועד לעולם.

לג. וזו ששנויה במשנת ר' חייא ורבי הושעיא אומרין לו גדור, לאו משום התראה הוא לחייבו, אלא מפני שאינו נאסר אלא א"כ התרו בו דמסתמא לא ניחא ליה דליתערב כרמו בתבואתו של חברו ודעתו לעקור, ואף על גב דתנן אלך לביתי ואחזור ואלקטנו אם הוסיף אסור אלמא ביאוש כדי מתסר, התם הוא משום דניחא ליה לקיים ירק שלו, אבל בערבוב כרמו בתבואתו של חברו לא ניחא ליה ודעתו לעקור גפניו או לגדור, ושמא סבור הוא שהלה נמי חייב לגדור[[21]](#footnote-21), אבל מאחר שהתרינו בו ולא גדר ונתיאש בכך אסור דהא גלי דעתיה דמינח ניחא ליה.

לד. ומה שסמכו על הירושלמי במקרע שטרותיו של חברו שהוא חייב משום קנס, מאן לימא לן דאינהו דייני דינא דגרמי דילמא לא דייני והכא קנסא בעלמא הוא דקנסו ולא גמרינן לשאר דוכתא, וכן מה שאמרו בירושלמי במסכת כלאים גבי מראה דינר לשולחני שהוא קנס, מפני שאין להם דינא דגרמי אלא שבזה קונסין אותו מפני שהוא פושע והפסדו מצוי, אי נמי כל דמשלם בגרמא אף על גב דדינא הוא קנסא קרי ליה דתנא ירושלמאה לישנא קלילא תני, ואנן כבר גלינן ברחמי מאריה דשמיא דאפי' היכא דלא קנסינן ליה מחייב.

לה. וכן אני אומר בגורם לשרוף שטרותיו של חברו או שמסר שטרותיו של חברו בין באונס בין ברצון, שהוא חייב, שהגורם כמזיק, [[22]](#footnote-22)ואפילו גורם דגרמי חייב, וליכא לדמוייה כלל לההיא דאמרינן גבי קרבן שבועה במס' שבועות (ל"ב א') הכל מודים בעידי סוטה בעידי קנוי דפטור דהוה ליה גורם דגורם, דהתם לא חייבה התורה שבועה אלא על שבועת העדות המחייבת ממון או גורמת, אבל גורם דגורם כפירת דברים הוא, וממונא ליכא אפילו בכובש עדות גמור ואפילו בשתי עדים, ומי שדמה שני ענינים אלו וערבן חייב משום כלאים.

לו. והדור לעיקרן דאמרן דהיזק שאינו ניכר פטור, אי קשיא לך טבח שקלקל אמאי חייב (צ"ט ב'), בשלמא הגרמה ועיקור היזק ניכר הוא אלא שהייה ודרסה הא לא ידיעא, לא קשיא דכיון שלא שחט כראוי השחיטה עצמה היא ההיזק, שאין זו שחיטה אלא כמתיז ראשה בסייף הוי, והרי ניכר בין חיה לשחוטה,

לז. ואי קשיא לך א"כ מפגל נמי ליחייב דעיקר שחיטתו ליהוי היזק, איכא למימר כי אמרינן הכי הני מילי בפסולי שחיטה, שכל שעשה לה פסול בשחיטה לא שחטה אלא נבלה, אבל כל ששחיטתו כראוי ואיסור אחר גורם לה אין השחיטה כנחירה או כמתיז ראשה בסייף, אלא השחיטה כשרה שהרי הוציאה מידי נבלה ואיסור אחר גורם לה ואינו ניכר בה, כנ"ל.

לח. אבל אפילו לדברינו מצינו צד הקל בגורם יותר ממזיק בידים, והוא שהנאנס להראות והראה פטור, והנושא ונותן ביד חייב אף על פי שנאנס כדעת רבינו הגדול ז"ל, ויש לומר שאינו חשוב גורם אלא האונס, אבל נטל ונתן ביד מדאגבהיה קליה [נ"א קניה] ומתחייב בתשלומים מעליא, אי נמי אף על גב דדינא דגרמי דינא הוא [[23]](#footnote-23)פטרו האנוס ממש כל זמן שלא עשה מעשה, וכן בדן את הדין הורה רבינו ז"ל שאינו משלם אלא בשנשא ונתן ביד, דאנוס מיקרי, דרחמנא אנסיה למידן כיון דחזי למידן וגמיר ולביה אנסיה למטעא בשקול הדעת, ואקילו רבנן בדיבורא ולא עשו בו אונס כרצון, ומיהו ליתיה להאי דינא אלא בהאי גרמא אבל השורף שטרות באונס חייב דהא לאו מחילה הוא.

לט. עוד יש להקשות מאחר דקיימא לן דדיינינן דינא דגרמי היכי אמרינן בפירקין דהגוזל (צ"ח א') הזורק מטבע של חברו לים הגדול פטור מ"ט דא"ל הא מנח קמך, [[24]](#footnote-24)ואמאי והא [[25]](#footnote-25)גורם הוא להפסידו וחייב, ועוד מי גרע ממטמא דבמזיד והאי נמי מזיד הוא, ורש"י ז"ל מפרש דאפשר למשקליה אלא דבעי למיהב זוזא לבר אמוראי וההוא זוזא הוא דאפסדיה, מה שאין כן במטמא דאפסדיה לגמרי, וכן נראין הדברים דאי לא אפשר למשקליה לא פטר ליה רבה דדמי למים עכורין דלא קא חזי ליה ואפסדיה מיניה לגמרי, והאי נזק ניכר הוא שהרי הכהו על ידו והפיל מטבעו מידו לים אף על גב דקא חזי ליה היזק ניכר לעינים הוא, וסוגיא דשמעתא נמי לא אפשר לפרושה אלא בהכי, דאקשינן עליה אין מחללין על המעות שאינו ברשותו, כיצד נפל כיסו לים הגדול אין מחללין, אי אמרת בשלמא בדאפשר לאפוקה עסקינן והיינו טעמיה דרבה דפטר ליה אסלע דכמאן דאפקיה חשיב ליה, ואזוזא דבר אמוראי משום גרמא פטר ליה, היינו פירכא אמאי אין מחללין, אלא אי אמרת לא אפשר לאפוקה וטעמיה דרבה בסלע משום גרמא דפטור עליה, מאי קושיא, גבי מעשר היכי אפשר לחלל על מה שהוא אבוד ממנו לגמרי, ועוד דקתני מעות שאינן ברשותו, משמע[[26]](#footnote-26)אבל שלו הן אלא שאי אפשר ליטלם אלא ע"י טורח ואדם המזומן לכך דומיא דקסטרא או של הר המלך.

מ. אבל עדיין יכולין אנו להקשות קושיתנו שהרי השף מטבע של חברו פטור, והצורם אוזן פרתו של חברו פטור, ומאי שנא ממטמא, וכל שכן דהוה לן לחיוביה שהרי הוא היזק ניכר כדאיתא בגמרא, ועוד מדינא דגרמי ליחייבו, ואיכא למימר אין ה"נ אלא מטמא קנסא הוא ומקנסא לא גמרינן כדאמר רב הונא בר חייא בפרק הגוזל ומאכיל (קי"ז א'), וקיי"ל כל רב ושמואל הילכתא כשמואל בדיני [[27]](#footnote-27) וסוגיין נמי בפרק הניזקין (נ"ג א') כותיה, דאקשינן התם העושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת פטור ואי סלקא דעתך היזק שאינו ניכר שמיה היזק אמאי פטור, ואי אמרת בשלמא לא שמיה היזק ניחא דאפילו במזיד פטור, דמטמא ומדמע קנסא הוא ולא גמרינן מיניה לדינא אחרינא, וכן כתב רבינו חננאל ז"ל,

ורבא נמי סבר דמטמא לא גמרינן דקנסא הוא והיינו טעמא דאקשי ליה [ל]רבה מעשה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת דלא קנסוה רבנן.

מא. ומה שהקשינו והא מכל מקום גורם הוא ואמאי לא דיינינן דינא דגרמי, איכא מאן דאמר לא חסריה ולא מידי [ו]יכול לומר הרי שלך לפניך לא חסרתיך ולא מידי, ולא מיסתבר הכי דהא מינכר היזיקא וכל היכי דמינכר היזיקא אינו יכול לומר לו הרי שלך לפניך כדאמרינן לענין גזל מטבע ונסדק (צ"ז א'), ומאחר דקיימא לן דדיינינן דינא דגרמי בהיזק ניכר והאי נמי ניכר הוא אמאי לא מחייב, ועוד בזורק מטבע של חברו מאי איכא למימר הא חסריה זוזא דבר אמוראי, אלא הנך טעמי חבטי בעלמא נינהו, ברם נראו דברי רבינו חננאל ורבינו יצחק אלפסי ז"ל שהסכימו דליתה לדרבה כלל כיון דקיימא לן כר"מ, ואיהו לא סבירא ליה כותיה כדמפרש בגמ' בשורף שטרותיו של חברו (צ"ח א' ב'), ומדליתה בהא ליתה בהנך, וכיון דמפורש בגמרא דלית ליה לרבה דר"מ לית לן למיזל בתר שינויי דחיקי ולמיתלי בשמעתא בוקי סריקי, ואף רש"י ז"ל כך דעתו דרבה לית ליה דר"מ בכולהו.

מב. עוד צריך לפנים שהרי מצינו גורמי נזקין פטורין בפרק הכונס צאן לדיר (נ"ה ב' נ"ו א'), הפורץ גדר לפני בהמת חברו, והכופף קמתו של חברו בפני הדליקה, והשוכר עידי שקר להעיד, והיודע בעדות חברו ואינו מעיד לו, המבעית את חברו, והעושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת, הנותן סם המות לפני בהמת חברו, ובכללה המכניס פירותיו לחצר בעל הבית שלא ברשות ואכלתן בהמתו והוזקה (מ"ז ב'), והשולח את הבעירה ביד חרש שוטה וקטן (נ"ט ב'), נשברה כדו ולא סלקה נפלה גמלו ולא העמידה (כ"ח ב'), עוד בפרק הכונס צאן לדיר (ס' א') לבה ולבתו הרוח אם אין בלבויו כדי ללבותה [פטור] דכי אמרינן [זורה] ורוח מסייעתו ה"מ לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה אבל הכא גרמא הוא וגרמא בנזקין פטור,

ובפרק כיצד (כ"ו ב') זרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות ובא אחר וסלקן או קדם הוא וסלקן פטור, ובפ' הפרה (מ"ח ב') נפל לבור והבאיש את מימיו לא שנו אלא שהבאיש מגופו אבל הבאיש מריחו פטור מ"ט גרמא בעלמא הוא וגרמא בנזקין פטור, ובפרק כיצד הרגל (כ"ד ב') שיסה בו את הכלב שיסה בו את הנחש פטור מדיני אדם לפי שהוא גרמא בנזקין, ובפרק המניח את הכד (ל"ג ב') שחטו מה שעשה עשוי וא"ר הונא בריה דרב יהושע זאת אומרת המזיק שעבודו של חברו פטור וכו', ובפרק השולח גט (מ' ב') העושה עבדו אפותיקי ושחררו שורת הדין אין חייב כלום ומפרשי לה בגמרא התם שהמזיק שעבודו של חברו פטור, ובפרק ואלו הן הנשרפין (ע"ו ב') ההוא גברא דצמצמא לחיותא דחבריה במיא ומתה וסוגיין התם דפטור, ובפרק המוכר פירות (צ"ג ב') מהו נותן לו דמי זרע ויש אומרים אף הוצאה מאן יש אומרים רבן שמעון בן גמליאל וכו' וקיי"ל דליתא לדרשב"ג, ואמאי הא דיינינן דינא דגרמי.

מג. וזה הטעם לכל אלו. [[28]](#footnote-28)כלל גדול יהיה בידך כל הגורם ומחמת גרמתו בא היזק שאי אפשר אלא באותו היזק ואינו תלוי בדעת אחרים, אלא בשעה שגרם בא ההיזק או שהוא עתיד לבוא, כגון זה חייב ר"מ ונקרא בגמ' ברי היזיקא, לפיכך דן את הדין לדברי האומר אין מחזירין, חייב דמעידנא דאמר איש פלוני אתה חייב ונתחייב לשלם ממון ועל פיו שלם, מההיא שעתא הוא דגרם נזק, ואף על פי שאחר כך הוא משלם כיון שהדין חייבו לשלם ממון ועל כרחו משלם, הדיין הוא הגורם משעה שחייבו, וכן במחיצת הכרם שנפרצה שבשעה שנתיאש ממנה גרם לזה נזק שהרי הגפנים גדלין והולכין ומתערבין, וכל דבר שאינו תלוי בדעת אחרים אלא על כרחנו יבא הנזק מחמת גרמתו של זה, ברי היזיקא חשבינן ליה.

מד. ומשום הכי פטרינן הפורץ גדר לפני בהמת חברו ואיבדה, אי כותל רעוע הוא דלא מנטרא מצי אמר לא גרמנא לך ולא מידי דסוף סוף למסתר קאי ומקמי דאתית לה נפלה, ואי נמי כותל בריא פטור אבהמה כדתנן או שפרצוה ליסטים פטור, משום דמצי אמר ליה מי יימר דנפקא ואם תמצי לומר דנפקא מי יימר דאבדה דילמא משכח לה ולא ברי היזיקא, וכן דעת רש"י ז"ל,

מה. אבל יש מפרשין הא דאקשינן בגמ' אי בכותל בריא בדיני אדם נמי ליחייב, אבהמה נמי קאי, דאי אכותל מאי קושיא אנן אבהמה קאמרינן דפטור מדיני אדם כדקתני בפני בהמת חברו, ולעולם אימא לך בכותל בריא וחייב אכותל, ואף על גב דתנן או שפרצוה ליסטים ולא מחייבי עד שהכישוה, ה"מ לאחיוביה בנזקין דכל אימת דלא קמה ברשותייהו (ו)לא מחייבי בנזקיה, אבל אגופה של בהמה לעולם חייבין עד שיחזירוה למקום המשתמר שבשעה שפירץ יצאת מרשות בעלים והם גרמו ליה, הילכך לא מפטרי מגופה של בהמה עד שיחזירוה למקום המשתמר ברשות בעלים [[29]](#footnote-29)שהרי הוציאה מרשותם משעה שפירץ, [[30]](#footnote-30)אבל אנזקין לא מחייבי מי יימר דמזקא ולא ברי היזיקא[[31]](#footnote-31), וזו הסברא נכונה.

מו. והכופף קמתו של חברו בפני הדליקה אי שוויה טמון באש פטור, דהא לא גורם נזק הוא שהנזק ע"י המדליק בא לו, ואף על פי שהלה פוטר המדליק מלשלם, כיון שעדיין לא נתחייב לו המדליק כלום [[32]](#footnote-32)אין זה גורם להפסד ממונו ממש שהרי לא נתחייב לו כלום, מה שאין כן בזיכה את החייב שכבר היה חייב לזה ממון והדיין הפסידו ממנו, ואין כאן חיוב אלא שהוא מתכוין להזיק ולהפסיד ממנו מה שירויח, ודמיא למאן דנחית לאומנות חברו, אף על פי שבכאן מפסידו ממונו והתם הריוח הוא שמפסידו, כיון שעדיין אין הלה חייב לשלם כלום לאו מפסיד ממון הוא, ומשום הכי חייב בדיני שמים, ואי דמטיא ליה ברוח [שאינה] מצויה לא עבד ולא מידי [[33]](#footnote-33)ואונס הוא ורחמנא פטריה מדיני אדם ואפילו באשו וכל שכן אש של חברו[[34]](#footnote-34).

מז. והשוכר עידי שקר להעידו לאו איהו מזיק ולא גורם היזק אלא אינהו גרמי, ולאו בידו הוא דאי בעו לא מסהדי כלל, וקא סלקא דעתין נמי בגמ' למפטריה בדיני שמים משום האי טעמא דדילמא לא מסהדי, דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין.

מח. והיודע בעדות חברו ואינו מעיד לו, אי בחד בלחוד לא עבד ליה ולא מידי דדילמא הוה משתבע היאך ומפטר, ומיהו תרי נמי מפטרי דאקשינן בגמרא אפטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים אי בתרי דאורייתא הוא, ולא אקשינן אי בתרי [[35]](#footnote-35)אמאי פטור מדיני אדם, ותניא בתוספתא דשבועות (פ"ג ה"א) וכן המשביע את העדים על דבר שיש בו שוה פרוטה וכפרו הרי אלו חייבין קרבן ופטורין מן הממון (של) [שנאמר] ונשא עונו, [[36]](#footnote-36)וטעמא דמילתא שאף הוא אינו חייב להעיד לו אלא מדין [[37]](#footnote-37)גמילות חסדים שחייבה תורה להעיד, ואם לא רצה לקיים אותה מצוה אין מן הדין לחייבו ממון, מה שאין כן בנתיאש הימנה ולא גדרה דכיון שהוא חייב חיוב ממון לגדור ולא גדר ונתיאש חייב, שהרי הוא מזיקו ביאושו וגפניו הם האוסרין והוא גורם האיסור, אבל מי שאינו רוצה להעיד פטור שאין עליו חיוב ממון אלא מדרך גמילות חסדים ואם אינו רוצה לטרוח ולהצילו לזה אינו חייב, למה זה דומה למי שרואה כיסו של חברו אבד ואינו מצילו או מי שאינו רוצה ליתן פרוטה משלו לעני שאין בית דין מחייבין אותו בכך, אף כאן אין בית דין מחייבין אותו לשלם מביתו שלא חייבתו התורה בכך אלא כשאר המצות היא זו ואינה בדין ממון[[38]](#footnote-38).

מט. אבל מאן דצייר פומהון דסהדי דלא יסהדון כגון שראה עדים מגלגלין ובאין להעיד עדות לפלוני והרזקינהו באינדרונא, (חסר ב' תיבות) י"ל שהוא חייב למאן דדאין דינא דגרמי, ומאי דסיימי באותו ירושלמי שכתבתי למעלה דפטור, משום דלא דייני דינא דגרמי, אבל אנן דדיינינן מיחייב, שהוא דומה לשורף שטרותיו של חברו, כדאמרינן התם בירושלמי במקרע שטרות חוץ מדעתו שהוא דומה לאיניש דצייר פומהון דסהדי דלא יסהדון, ומאן דצייר פומהון דסהדי דומה למקרע שטרות הילכך חייב, [[39]](#footnote-39)ויש לומר שהוא פטור דמי יימר דמסהדי דילמא הדרי בהו [[40]](#footnote-40)ולא ברי היזיקא, וא"ת אי הכי מסור נמי דילמא לא שקלי ליה, [[41]](#footnote-41)איכא למימר התם כי שקול מיהא מחמת גרמתו שקל וכמאן דקלייה דמי, אבל הכא דילמא הדרי בהו, ועוד שהם גמילות חסדים הוא דקא עבדי גביה ומי שראה חברו רוצה ליתן מתנה לפלוני או הולך להציל ממונו והוא מעכבו, אין מן הדין לחייבו, שאין זה גורם היזק אלא מונע וההיזק בא ממילא, וכן עיקר.

נ. ומיהו שנים שהעידו עדות שקר והפסיד חברו על ידם ואי אפשר להוציא מידו כגון נכרי ואלם, או הודו הם והוא לא הודה, חייבין לשלם שהרי גרמו לאבד ממונו של זה, והא דגרסינן במסכת מכות (ג' א') א"ר יהודה אמר רב עד זומם משלם לפי חלקו והוינן בה ואוקמה רבא באומר עדות שקר העדנו ואקשינן עליה כל כמיניה כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, לאו מכלל דלא משלם, [ש]אף על פי שאינו חוזר ומגיד לבטל עדותו אפשר לו שיתחייב לשלם, אלא הכי קא קשיא ליה כיון שעדותו קיימת למה אתה קורא אותו עד זומם.

נא. הנותן סם המות לפני בהמת חברו פטור. מפני שהיה לה שלא תאכל ולאו איהו קא גרים היזיקא אלא מחמת דעת אחרת נעשה, ואפשר היה שלא אכלה [[42]](#footnote-42)והיא הביאה עליה הנזק שאכלתן, ולא מצינו מזמין נזקין שיהא חייב.

נב. המבעית את חברו פטור מדיני אדם. [[43]](#footnote-43)משום דאיהו אבעית אנפשיה, וכן הכה כנגד עינו ואינו רואה פטור (ב"ק צ"א א') דאיהו גרם אנפשיה, ועוד שיש אומד לנזקין ובהכי לא הוה ליה לאסתמויי כדאיתא בפרק החובל.

נג. העושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת היזק שאינו ניכר הוא ואומר לו הרי שלך לפניך, ואפי' במזיד פטור דלא גמרינן ממטמא ומדמע דקנסא הוא וכבר כתבתי את זה.

נד. והשולח את הבערה ביד חרש שוטה וקטן. צבתיהו קא גרים [[44]](#footnote-44)ולא מקרי איהו גורם כלל דאינהו גרמי ואינהו מזקי, וכי יהיב להו סלתא גוזא ושרגא אי נמי היזיקו בגחלתו שמסר להם, אשו הוא וחייב כמוסר שורו לחרש שוטה וקטן דחייב, ולאו משום דינא דגרמי הוא חייב דהא אפי' רבנן דפליגי עליה דר"מ מודו בה, אלא משום דאשו הוא וחציו הוא דמזקי אי נמי ממונו, והכי מוכח בפ' כיצד (כ"ב ב').

נה. הזורק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות. [[45]](#footnote-45)הזורק פטור דמפסק פסיקי גיריה ולא עביד ולא מידי, [[46]](#footnote-46)והמסלק חייב לדידן דדיינינן דינא דגרמי, ורבה דפטר ליה משום דלא דאין כדכתבינן לעיל, וכן כתב רבינו הגדול ז"ל דליתה לדרבה, פי' לפירושו דאמר פטור המסלק, דאמר רבה או שקדם הוא וסלקן פטור ואנן לא קיימא לן בהא כותיה אלא חייב מדינא דגרמי, אבל הזורק לא גרם ולא מידי דהא פסיקי גיריה, וכן כתב רש"י ז"ל שהזורק פטור שהרי אין סופן להשתבר מזריקתו וזה שנטל פטור דגרמא בנזקין פטור, פי' לפירושו לדעתיה דרבה, אבל לדידן חייב דדיינינן דינא דגרמי, ודינא דגרמי וגרמא בנזקין חדא מילתא היא לדעת רש"י ז"ל ותמצא זה רמוז בפירושיו בכמה מקומות דוק ותשכח[[47]](#footnote-47)וכן הזורק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל שניהן פטורין שכן נראה שהוא דעת רבינו הגדול אלפאסי ז"ל דרבה בתר תבר מנא אזיל, וכן שמעתי בשם הרב ר' אברהם בר' דוד ז"ל ולא מחייבי משום דינא דגרמי, דראשון הא לא אתא נזקא מחמתיה כלל, ושני נמי מנא תבירא תבר, ואי משום שגרם שלא יתחייב לו הראשון היינו טומן באש דפטור וכבר פרשתי הטעם[[48]](#footnote-48).

נו. נפל לבור והבאיש את מימיו מריחו צריך לפנים, י"ל דלדידן דדיינינן דינא דגרמי חייב והדין הוא סברא דרבינו הגדול ז"ל שלא כתבה בהלכות, ויש לומר כי דיינינן דינא דגרמי ה"מ בנזקי עצמו אבל בנזקי בהמתו לא, שלא חייבתו תורה אלא בנזקין ממש מכחו אבל בגרמת שורו לא, כך נראה לי, ומה שהשמיטה רבינו הגדול ז"ל משום דההוא לישנא לרב איתמר, אבל לשמואל דאמר כל תקלה בור הוא בין מגופו בין מריחו אינו חייב, משום דהוה להו מים (ו)כלים ולא מצינו בור שחייב בו את הכלים ולא משכחת ביה דמחייב אלא שהבאיש בשעת נפילה [והא] לא איפשר, ולישנא קמא הוה ליה למכתב אלא משום דכבר פסקה כדשמואל לא חש לה דמילתא דלא שכיחא היא, וכן נראה מדברי רבינו חננאל ז"ל דאיתא לההוא דינא, תדע דהא רבא דבתרא הוא אמרה ואיהו הא אית ליה דינא דגרמי דהא רבא גופיה דדאין דינא דמסור בפרק הגוזל ומאכיל (קי"ז א'), ובכולהו נוסחי עתיקי ודוקאני רבא דגרסי' באל"ף ולא רבה בה"א, וכן כתוב בפי' רבינו חננאל ז"ל,

ואי קשיא לך האי היזק שאינו ניכר הוא ואפי' בלא גרמא נמי פטור, (א)לא היא דהא אישתני טעמא וריחא דמיא, ושנוי הוא כדאמרינן (צ"ז א') בענין יין והחמיץ.

נז. ולפום הך סברא שורו שהדליק את האש ושרף שטרותיו של חברו או אפילו קרען או מחקן פטור דגרמת שורו הוא, [[49]](#footnote-49)ומסתברא [[50]](#footnote-50)דחייב ושאני גרמא דריחא דממילא אתיא, מהך דהכא דמעשה שורו הוא אף על פי שהפסד הוא גרמא.

נח. שיסה בו את הנחש פטור. [[51]](#footnote-51)משום דאיהו לאו גורם גוף ההיזק [[52]](#footnote-52)אלא מעצמו הוא, ולא דמי למסור דהתם כיון שאין המסיקים רואין ממונו והוא הראה להם הוא גרם כל הנזק, שהרי הממון שמור היה ובגרמתו הוציאו מרשות הבעלים, דכיון דאוקמינהו עליה ברשותייהו קאי כדאמרן עלה (קי"ז א') כיון דאוקמינהו עילויה [[53]](#footnote-53)מיקלא קלייה שהרי יצא מרשות הבעלים, [[54]](#footnote-54)כמי שנטל כיסו של חבירו [[55]](#footnote-55)והניחו ברשות הרבים [[56]](#footnote-56)הילכך חייב לשלם, אבל הכא הא קאי גברא והא קאי נחש, משל למה הדבר דומה לממון המוטל לפני המסיקין ובא אחד ואמר להם טלו אותו ונטלוהו, שהוא פטור אף על פי שאין רצונם ליטלו אלא מחמת עצה זו שהשיאם זה ליטלו, כך נראה לי.

נט. ואף על גב דמראה דינר לשולחני ונמצא רע חייב ואינה אלא עצה שהשיאתו לקבלו, [[57]](#footnote-57)כיון דאי שפירא הוא [[58]](#footnote-58)אית ליה לקבוליה מחבריה חיובי חייביה האי שולחני לקבליה, ודמי לדן את הדין שאע"פ שלא כפאו כיון שאמר לו חייב אתה ליתן חייב, דממונא שקל מיניה בדיבוריה כיון שחייבו בכך. וצ"ע.

ס. ויש [[59]](#footnote-59)מי שכתב דמשסה היינו טעמא דפטור משום דמי יימר דמטי ליה להאי גברא דילמא ערק ולא פסיק רישיה הוא, והא בורכא דאפילו אין דרך לנטות ימין ושמאל (חייב) [פטור] ומשיך נמי פטור.

סא. והא דאמרי' שחטו מה שעשה עשוי ומזיק שעבודו של חבירו שהוא פטור, לדידן דדיינינן דינא דגרמי ודאי מיחייב דהא מדמו לה בגמ' לשורף שטרותיו של חברו והתם קיימא לן דחייב, וכן כתב רבינו חננאל ז"ל וכן דעת רבינו הגדול ז"ל שהשמיטה.

סב. וכן נמי הא דאמרינן עשה עבדו אפותיקי ושחררו רבו ראשון שורת הדין אין העבד חייב כלום, אלא המשחרר כותב כר"ש בן גמליאל דהא דיינינן דינא דגרמי, וכן נמצא במקצת נוסחי הלכות רבינו הגדול ז"ל דקיי"ל כר"ש בן גמליאל דדינא דגרמי הוא, וכן עיקר.

סג. ומצמצם שבפ' הנשרפין לא כתבה רבינו הגדול ז"ל בהלכות, שמע מינה לדידן דדיינינן דינא דגרמי חייב, וזה אין צריך לפנים.

סד. [[60]](#footnote-60)והמוכר פירות לחברו ולא צמחו דקיי"ל כתנא קמא דרשב"ג דאמר אינו משלם אלא דמי זרע ולא דמי הוצאה, היינו טעמא משום שאין זה מזיק ולא גורם היזק אלא הוא גרם על עצמו, וזה אף על פי שמכרו לו אינו אלא כמטעהו, והמשיא את חברו לעשות דבר שאינו הגון לו [[61]](#footnote-61)אינו בדין שישלם לו, והיינו נמי דאמרינן מאן יש אומרים רשב"ג ולא אמרינן דהיינו ר' מאיר דדאין דינא דגרמי, ומשמע נמי דרשב"ג דמחייב לאו משום דינא דגרמי, שא"כ נימא בפירקין דרשב"ג דאין דינא דגרמי כר"מ, ואי גרמא בנזקין חשיב לה כתנא קמא ואפילו הכי מחייב, הא אנן אפילו דינא דגרמי לא אשכחן מאן דמחייב בה אלא ר"מ כל שכן גרמא בנזקין, אלא טעמא דרשב"ג משום דכל מוכר או אומן כיון שיש לו הנאה, עליו לשמור שלא יפסיד חברו כלום בשלו, אבל במזיק פטור, אי נמי קנסא בעלמא הוא ומנהג אנשי ירושלים ותקנתן שתקנו בכל כיוצא בה (שם), ומי שחולק על רבינו הגדול ז"ל ופוסק הלכה כרשב"ג אין ממש בדבריו, ושוב מצאתי בספר המקח בשער מ"ו לרבינו האיי גאון ז"ל שכתב ותדע דמה שחלקו בין דמי זרע ובין דמי הוצאה אותו שמחייב דמי הוצאה קנסא בעלמא הוא דקא קניס וכן כתב רבינו חננאל ז"ל, ושנו נמי בתוספתא (ב"ב פ"ו ה"ב) הלוקח קנקנים מחברו ונמצאו פיטסאות ונשת(ע)ברו חייב להעמיד לו דמי קנקנים אבל לא דמי יין, וגם זו הלכה היא.

סה. נשברה כדו ולא סלקה נפלה גמלו ולא העמידה, הא אוקימנא בגמ' במפקיר נזקיו, ואי למ"ד אנוס הוא ודאי פטור, אלא אפילו למ"ד לאו אנוס הוא ופטר ליה משום שאין זה בור שחייבה עליו תורה אלא בור ברשות היחיד הוא שחייבה תורה ולא בור ברשות הרבים, וליכא לחיוביה מדינא דגרמי שהרי לא גרם לו נזק אלא הלה בא ונתקל בה, ולא ברי הזיקא דילמא לא מתזק ביה, שהרי הלה מדעתו בא כאן ויכול לומר לו אני לא באתי אצלך אתה הוא שבאת בגבולי אף על פי שאין אותו רשות שלו, ואלו לא חייבה התורה בור לא היינו מחייבין אותו מדינא דגרמי, ועוד שהתורה פטרה בור ברשות הרבים [[62]](#footnote-62)וגזרת הכתוב הוא, אלא שאין אנו צריכין לזה שהטעם הראשון מספיק.

סו. ולבה ולבתו הרוח דפטר רב אשי משום דגרמא בנזקין פטור, כותיה קיי"ל דבתרא הוא, וטעמא דמילתא דאיהו בלחודיה לא גרם נזק וליכא הכא מזיק אלא ע"י הרוח, ואין זה אש שחייבה עליו תורה שאין אלו חציו אלא אף חיצי הרוח, ולא ממונו הוא, ומשום האי טעמא גופיה לא דמי לאבנו סכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה, דהתם המניח כמלבה הוא ויש בלבוייו כדי ללבותה שהרי נברא גוף ההיזק עצמו ואין הרוח מסייעת בבריאתו אלא בהולכתו, כמי שלבה את האש לגמרי בתוך שלו ובא רוח מצויה והדליקו בקמת חברו.

סז. והוו בה רבנן ז"ל מהא דגרסינן בפרק לא יחפור (כ"ו א') דבי מריון בריה דרבי אבין כי הוו נפצי כיתנא הוה אזלא דקתא ומזקא לאינשי אתו לקמיה דרבינא א"ל כי מודה ר' יוסי בגיריה ה"מ דקא אזלא מכחו הכא זיקא הוא דממטי ליה מתקיף לה מר בר רב אשי ומאי שנא מזורה ורוח מסייעתו אמרוה קמיה דאמימר אמר להו היינו זורה ורוח מסייעתו, ובפרק הכונס צאן לדיר (ס' א') אמרינן כי אמרינן זורה ורוח מסייעתו ה"מ לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה אבל לענין נזקין פטור,

סח. ופריקו רבינו חננאל ורבינו יצחק אלפאסי ז"ל דאע"ג דפטור מ"מ הואיל וגרמא דגיריה הוא אסור ומסלקינן היזיקא, ואי אזיק לא משלם מה שכבר הזיק כדאמרינן בענין נמייה (ב"ב כ"ב ב') זאת אומר גרמא בניזקין אסור, פי' אבל פטור אם הזיק.

סט. והך שמעתא כולה צריכה לפנים, דאיכא למידק בה מאי שנא מאבנו וסכינו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה שחייב לשלם, דהא איברי היזיקא דהא דקתא בלא סיועא אלא דהוא ממטי לה, ותו דאקשינן בגמ' ולרבינא מאי שנא מגץ היוצא מתחת הפטיש ויצא והזיק חייב ומפרקינן התם ניחא ליה דליזיל הכא לא ניחא ליה דאזלא, הא נמי קשיא מ"ט אקשינן לה ארבינא, למר בר רב אשי קשיא, דהא גבי גץ חייב גבי דקתא פטור אבל אסור לדברי רבינו חננאל ז"ל ורבינו ז"ל, ועוד אי לסלוקי היזיקא קאמר ממתני' שמעת לה דקתני (ב"ב כ"ד ב') מרחיקין את הגורן הקבועה מן העיר חמשים אמה, מדלא פשטוה ממתני' משמע דלענין שלומי קא מפלגי ומשום הכי לא פשטוה ממתני' ולא מברייתא דקתני מקשואיו ומדלועיו של חברו כדי שלא יזיק, ותו קשיא בין לרבינא בין לאמימר מאי קושיא התם מכחו אזלא ומזקא וחיציו הם, הכא זיקא הוא דממטי ליה, ומאי שנא מבקעת דתנן (ב"ק ל"ב ב') המבקע ברשות היחיד והזיק ברשות הרבים חייב, והתם לא ניחא ליה דתיזיל כדאמרינן גבי גץ, דהתם כדי שלא ישרוף את ביתו הוא רוצה בכך מה שאין לומר כן בזו, ועוד שהוא צריך להסיקה תחת תבשילו, אלא משום דמכחו קא אזיל חייב, גץ נמי מכחו קא אזיל שהוא יוצא מתחת הפטיש.

ע. והטעם לכל זה דמשום הכי לא אקשינן ליה אמר בר רב אשי, משום דאיהו לא שמעינן ליה דאמר בפירוש פטור אבל אסור אבל אמר דהיינו זורה ורוח מסייעתו, והתם אפשר דבנזקין חייב כחד מאינך אמוראי דבפרק הכונס (ס' א'), ולפיכך הקשה לרבינא דשמעיה בפירוש שפטר, אף על פי שאפשר לומר דמר בר רב אשי גופיה פטר, אקשויי לא מצי מקשי ליה כמו שלא הקשה למי שלא דבר כאן כלל, ודקא קשיא לן אמאי לא פשטוה ממתני', משום דמתני' דילמא רבנן היא ולא ר' יוסי, אבל ממתני' דפטיש בעי לאקשויי דעד כאן לא פליגי רבנן עליה דר' יוסי אלא בסלוקי היזקא, אבל אי לאו גיריה לא מחייב לשלומי דאגרמא בעלמא לא מחייבי בכי האי גוונא, וזה מספיק לתרץ פירוש הגאונים ז"ל ובאמת שכך הוא עיקר שמועתנו כמו שאמרו.

עא. ודקא קשיא לן מאי שנא מאבנו וסכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה שחייב לשלם, שמעתא הכי מיפרשא, דכי הוו נפצי אינהו כיתנא כדי להוציא ממנו דקתא היו חובטין הפשתן כדי שיפול הדקתא לארץ, ואלו נפלה הדקתא לארץ שוב אין הרוח מזיזה ממקומה מפני שהיא דקה (וגרושה) [ונדושה] מעצמה והדבר ידוע, ומפני שכחו כחוש שהדקתא קלה ביותר הרוח באה ומוליכה למקום רחוק ומזקת, הרי שלא הלכה מכחו כלום ולא סייע הוא בהולכת הרוח אלא אדרבה אם הלכה מכחו היתה נופלת לארץ ולא היה הרוח מזיזה כלל, נמצא שזה ההיזק הרוח בראו מעיקרו אלא שהוא גרם לרוח שיבא עליה ויזיז, שאם לא נפץ הפשתן לא היתה הרוח מזקת, ולפיכך קראוהו גרמא בניזקין, ומיהו גרמא דגיריה הוא כיון שמאותה שעה הרוח מזומנת להוליכה והוא גורם עיקרה אף על פי שבהולכה אינו מסייע, ולא דמי לאבנו וסכינו ומשאו, דהתם כיון שהניחן בראש גגו אש הם והרוח מולכת אותם יותר רחוק ומקרבת אותם אצל הניזק יותר ממנו, כמו מדליק אש והרוח מוליכתו לגדישו של חברו שהוא חייב, שהרי הרוח מוליכתו כפי כחו ואינה מוליכתו למקום אחר הפך מכחו כמו שפירשתי בדקתא.

עב. והא דקא מדמינן ליה לגץ היוצא מתחת הפטיש, משום דגץ ודאי הרוח מוליכתו, תדע דקתני לה גבי תולדה דאש בפ' הכונס (ס"ב ב') ולא קתני ליה גבי אדם המזיק, וקא סלקא דעתך שכשהוא מכה בפטיש כחו מפילתו לגץ לארץ אלא מפני שהוא דבר קל הרוח מוליכתו לחוץ הפך כחו ואעפ"כ חייב כיון שהוא גרם, אף בדקתא כן, ומפרקינן התם ניחא ליה דליזיל והוא מכה בפטיש כדי שילך והרוח מוליכתו יותר רחוק ולא בהפך מכחו, ודמי לאש שלבה והרוח הוליכה לגדיש שחייב הואיל ואין הרוח עושה דבר מעצמו בהפך מכחו אלא מסייע למה שעשה הוא, אבל בדקתא לא ניחא ליה דליזיל והוא חובט הפשתן להפיל הדקתא לארץ והרוח מוליכה הפך מכחו, נמצא שאינו מסייע בהליכתה אלא גורם הוא לה ולפיכך אינה דומה לבקעת, והדבר נכון וברור לכל בעלי דעת.

עג. ומעתה למדנו לפי דרכנו שדיני הגרמות כהלכות שבת, יש מהן שחייב לשלם, ויש מהן פטור ומותר, ויש מהן פטור אבל אסור, דינא דגרמי חייב לשלם כגון מסור וחבריו, ויש מהן פטור אבל אסור כגון גרמא דגיריה דאמרינן (ב"ב כ"ב ב') זאת אומרת גרמא בניזקין אסור והיינו דקתא, ומהן פטור ומותר כגון בהנך גרמי דקי"ל כר' יוסי דאמר על הניזק להרחיק את עצמו, כדתנן (כ"ה ב') ר' יוסי אומר אף על פי שהבור קודמת לאילן לא יקוץ שזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, ואף על פי שהוא גורם להפסיד ששרשי האילן מלקין כותל בורו של חברו, כיון דלאו גיריה נינהו פטור, ואף על גב דדיינינן דינא דגרמי, דהא תלמוד היזק גמור הוא שהרי יש בו מעשה שהשרשין מלקין קרקעיתו של בור [[63]](#footnote-63)ואף על פי כן [[64]](#footnote-64)פטור לר' יוסי אליבא דרבנן דלא דייני גרמא משום דאמר ליה הרחק עצמך, לרבי מאיר נמי אמר ליה הרחק עצמך ולא מיקרי גורם [[65]](#footnote-65)כי היכי דלא מזיק ופטור לרבנן.

עד. ואי קשיא לך גבי מחיצת הכרם שנפרצה לימא ליה אי בעית קוץ ועליך להרחיק עצמך, דהא בתר שפרצה גדלי ענפים ומתערבי ואסרי, ומאי שנא מדר' יוסי דאמר על הניזק להרחיק את עצמו ואם הזיקו פטור מלשלם, וליכא למימר דלר' יוסי אם הזיק האילן לבור חייב לשלם דאי הכי לא הוה אמר ר' יוסי לא יקוץ שאין לך מי שחייב לשלם שיוכל להזיקו, והרי הנהו תרי דדיירי חד עילאי וחד תתאי וכי משי עילאי מיא [אזלי] ומזקי ליה לתתאי ואמרינן על הניזק להרחיק את עצמו (ב"מ קי"ז א'), ואם חייב לשלם מה שהזיק היאך יכול להזיקו ולומר בתר הכי משלמנא ונמצא זה צריך להתעצם עמו בבית דין כל יום ויום, וכדתנן (ב"ב כ' ב') ובכירה טפח ואם הזיק משלם מה שהזיק, ואף על פי שמשלם צריך להרחיק, שיכול הלה לומר לו אין רצוני שתזיקני ותשלם לי, שקשה גזל הנאכל, ואף על פי שהוא משלם רשע מיקרי כדכתיב חבול ישיב רשע וגו', וכך פרש"י ז"ל, [[66]](#footnote-66)אלא היינו טעמא דשאני מחיצת הכרם דכיון שיש בה איסור כלאים חייב לגדור, וחברו פטור מלגדור שהוא בתוך שלו הוא עומד ואינו בא בגבולו של חברו, אבל זה שהוא בא בגבולו עליו לגדור מחמת שאסור לערב הגפנים בתבואה, וכיון שלא גדר ונתייאש חייב לשלם כדכתיבנא לעיל, אבל היכא דליכא איסורא סבר ר' יוסי על הניזק להרחיק את עצמו מאחר דלאו גיריה דמזיק נינהו.

עה. ואכתי איכא למידק [[67]](#footnote-67)ואי אזלי שרשין ומזקי ליה לבור [[68]](#footnote-68)מ"ט פטור מלשלם הא שורו [הוא] והוה ליה לטפויי באפייהו, [[69]](#footnote-69)לא קשיא דכיון דלאו גופיה דאילן קא מזיק אלא שרשים הוא דמזקי ושרשין ממילא קא אתו פטור אף על גב דממונו הוא, ומ"מ יש לזה רשות לקוץ השרשים, וליכא לדמויי לשורו שהזיק בצרורות, דשאני התם דכחו דשור הוא וכנגיחה דידיה דמי והתורה חייבתו, אבל הכא [[70]](#footnote-70)נולד הוא ופטור שאין שמירתן עליו ואינו כחו של אילן הנטוע, וליכא לדמויה לאש שהוא הולך ומזיק, שכיון שלבה את האש עיקר השלהבת הוא שמזיק והולך ואוכל ומזיק, אבל הנך נולד הוא ואף על פי שמחמת האילן הוא מזיק פטור, אי נמי כיון דשרשין הוא דמזקי ולא חזי להו לית ליה לטפויי באנפייהו דדמי למי שנפרצה בלילה (ב"ק נ"ה ב') שהוא פטור, ואין אומרין בנזקין אלו זו דומה לזו שהדברים עמוקים והחלוקים דקים כחוט השערה וכולהו גמרא.

עו. עוד יש שאלה הנך הרחקות דתנן בפרק לא יחפור (י"ז א') כגון שיח ומערה ואמת המים ונברכת הכובסין וגפת וזבל ומלח וסיד וסלעים וזרעים ומחרישה ומי רגלים וריחים, אם הזיקו והפילו כותלו של חברו אם חייב לשלם או לא, [[71]](#footnote-71)לדברי רש"י ז"ל דכתב (כ"ב ב') דלאו גיריה נינהו ולא מודה בהו ר' יוסי לא מיבעיא לי, דהא כר' יוסי קיי"ל, ואי נמי לרבנן כיון דלאו גיריה נינהו אפשר דפטור, למה זה דומה לשור שהבאיש מימי הבור מריחו דפטור (ב"ק מ"ח ב') דלאו גיריה דבעל שור נינהו ולפיכך פטור, כי קא מיבעיא לן לדעת רבותינו הגאונים ז"ל שהסכימו כולם וכתבו דכולהו הרחקות דמתני' גיריה נינהו מדקאמרינן גבי סולם ושובך לימא מתני' דלא כר' יוסי מכלל דכולה מתני' מודה בה, מי אמרינן כיון דלאו גיריה [ד]איהו גופיה קא מזיק גרמא דגיריה הוא, דומיא דסולם ושובך שהוא גרמא דגיריה ופטור עליה, דנמייה הוא דמזקא ולאו איהו מזיק ולא גורם אלא מסייע בעלמא שעל ידו נעשה מחמת הסולם, והנך נמי פטור אבל אסור, או דילמא חיובי נמי מחייב עלייהו אם הזיקו, ובחפירת בור ושיח ומערה לא מיבעיא לי דכיון דכל מרא ומרא דקא מחי מרפי לארעא דהא כמאן דאזיק בידים דמי וחייב אפי' לרבנן דפליגי עליה דר"מ, כי קא מיבעיא לי בשארא מאי.

עז. וזו שאלה שאל הרב אב"ד ז"ל והתנה לכתוב בה דעתו במקומה ובעון הדור לא קיים תנאו, ונראין הדברים דפלוגתא דרבנן ור' מאיר היא, דלרבנן פטור שהרי לא הזיק בידים אלא ששם באותו הכותל סלעים ונשתהו שם עד שהזיקו את הכותל מחמת הבלא, ולר' מאיר ודאי חייב, למה זה דומה למחיצת הכרם שנפרצה שמחמת שנשתהו שם עד שבא עליהן האיסור חייב, ואף על גב דהתם משום יאושו מתחייבנא ליה [כדכתיבנא] לעיל, לא עדיף יאוש מהנחת סלעים בצד הכותל שבשעה שהניח הסלעים הניח שם ההיזק בעצמו וגרם להיזק שיבא הילכך גורם הוא, וכן נמי הנך דמשום מתונא לר"מ חייב, ואפשר דהנך אפי' לרבנן חייב שקרוריתן מחמת עצמן הוא, למה זה דומה למניח גחלת על בגדו של חבירו שהוא מבעיר והולך וחייב אף כאן הם מחלחלין את הכותל ומלקין אותו עד שנופל וחייב, אבל בהנך דמשום הבלא לא אינהו גופייהו מזקי אלא מחמת שנשתהו שם נתוסף בהן הבלא ובאה להם מעלמא, היא המזקת והסלעים גורמין, והמניח שם הוא גורם הגרמא ומ"מ חייב לר"מ כדין מחיצת הכרם שנפרצה וכו', ומסתברא דרבנן נמי מודו בה דחייב, שהסלעים הם עצמן חמין אלא שאין חמימותן נכרת עד שנשתהו, וכל אחת ואחת כגחלת היא אלא שאינה מזקת עד זמן מרובה הילכך לכולי עלמא חייב לשלם, והלשון עצמו מוכיח שהרי קראוהו גיריה.

עח. והראב"ד ז"ל כתב גיריה לר' יוסי גרמא בנזקין הוא ופטור[[72]](#footnote-72), תדע דהא כל היכא דמיחייב בנזקין קתני חייב ופטור והכא לא קתני אלא או לא יחפור או מרחיקין, וחייב ופטור לא קתני, ומהאי משמעותא אפיקו בעלי הגמ' דגרמא בנזקין פטור, ולדברינו היינו טעמא דלא קתני חייב משום שאין הנזק ניכר מיד אלא לאחר זמן מרובה הוא בא, ואי קתני הכי הוה אמינא אם הזיק חייב לשלם וכיון שאין הזיקו מצוי אינו חייב להרחיק כענין ששנינו בתנור וכירה.

עט. מכלל דברינו תוכל לדעת דעת הגאונים ז"ל שאמרו דכולה מתני' דלא יחפור מודה בה ר' יוסי דגיריה נינהו לפי שהן בעצמן המזיקין, ולא פליג ר' יוסי אלא בשרשי האילן שהם נולדים ואינם מזיקין באותו המקום שנטע זה שם אילנו, אלא לאחר זמן קופצין ובאין אצל הבור ומזיקין אותו, ואין בכל השנויין במשנת לא יחפור מי שיערב עליך טעם אלא הזרעים במפולת יד שאחרי זמן הם מחלידים את הקרקע (ועיי"ש בחידושי רבינו ב"ב כ"ב ב'), ודמי לעובדא דמיא דהנהו תרי דדיירי חד עילאי וחד תתאי בפרק הבית והעליה (קי"ז א'), וכבר כתבנו הללו במקומן וגילינו טעמן, ולא באנו כאן אלא לפרש מה שהוקשה עלינו ועל רבותינו בדיני הגרמות. ופירשנו אותן בדרך קצרה כי היא הישרה.

והאל הנערץ בסוד קדושים

אשר שרפים ותרשישים

את שמו מעריצים ומקדישים

יצילנו מכל שגיאות

ויראנו מתורתו נפלאות

אמן:

# דינא דגרמי

# לרבינו אפרים בר יצחק מרנשבורג

ההערות והציונים נכתבו על ידי הרב אליהו פנחסי שליט"א

דינא דגרמי לרבינו אפרים

# כ"מ שצויין # זה אומר שחסר כאן בהעתקת דבריו

# נדפסו בחוברת הדרום חוברת סג ניסן תשכו עמוד 39 באוהל ישעיהו ב"ק ובתבונות

## קושיות שמכריחות שיש חילוקים בין מיני הגרמות

**א]]** בריש הכונס תניא אמר רבי יהושע [[73]](#footnote-73)בן לוי ארבעה דברים העושה אותן פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים ואלו הן וכו', ושמעתי [[74]](#footnote-74)מפרשים כל הני גרמות דפטור מדיני אדם לא כר"מ דאי ר"מ הא שמעינן ליה דדאין דינא דגרמי מהא דתנן מחיצת הכרם שנפרצה וכו', ולפי פירוש זה איני יכול כלל לפרש הסוגיא דגמרא.

**ב]]** [[75]](#footnote-75)תחילה דקא פריך הפורץ גדר היכי דמי אילימא בכותל בריא בדיני אדם נמי מיחייב [[76]](#footnote-76)אכותל [[77]](#footnote-77)ולא ידענא מאי קשיא ליה דאימא ודאי אכותל חיובי מחייב בדיני אדם והא דקאמר ר' יהושע פטור מדיני אדם היינו אבהמה שיצאת [[78]](#footnote-78)והזיקה שגרם לו [[79]](#footnote-79)לשלם מה שהבהמה הזיקה דאי אכותל קאי אמאי נקט לפני בהמת חבירו אלא שמע מינה דמשום בהמה היא ואכותל ודאי חייב[[80]](#footnote-80).

**ג]]** [[81]](#footnote-81)ותו מאי דקא פריך [[82]](#footnote-82)אשוכר עידי שקר ויודע עדות ואינו מעיד לו היכי דמי אי בתרתי פשיטא מדאורייתא חייב אם לא יגיד ונשא עונו מאי משמע מהכא דפטור מתשלומין ואימא ודאי חייב בדיני שמים ובדיני אדם לא ידענא אם הוא חייב אם לאו ואיצטריך ר' יהושע לאשמועינן דפטור מדיני אדם[[83]](#footnote-83).

**ד]]** ועוד הא דקאמרינן ותו ליכא והאיכא נשברה כדו ולא סילקה ר' מאיר מחייב וחכמים פוטרים וגבי [[84]](#footnote-84)מבעית וגבי [[85]](#footnote-85)עושה מלאכה ובכולהו לא קתני ר' מאיר מחייב אלא משמע דברי הכל הוא ואפילו ר' מאיר מודה, [[86]](#footnote-86)ותו[[87]](#footnote-87) מההיא גופא משמע [[88]](#footnote-88)דנשברה כדו ולא סילקה נפלה גמלו ולא העמידה דמוקמינן פלוגתא דר"מ משום דס"ל [[89]](#footnote-89)מפקיר נזקין חייב ולא קאמר [[90]](#footnote-90)טעמא דר"מ משום דדאין דינא דגרמי אלא טעמא [[91]](#footnote-91)משום דמפקיר נזקין הא לאו הכי משום דינא דגרמי ליכא לחיובי.

**ה]]** ותו אם בכל הגרמות ר' מאיר מחייב וחכמים פוטרים אם כן קשיא לחכמים [[92]](#footnote-92)מבור שחייבה עליו תורה והלא גרמא היא דמאי קא עביד אלא חפר בור ברה"ר [[93]](#footnote-93)והלך לו והשור וחמור מעצמו נפל זהו גרמא שגרם שנפל שור בבור וכל תקלה שאדם מניח[[94]](#footnote-94) סם המות לפני בהמת חבירו דהוי גרמא, ומה לי אם מניח אבן לפני בהמה ונכשל בהמה, ואפילו הכי רבנן מודו בבור ובכל תקלה שאע"פ שהוא גרמא חייב, וכי תימא רבנן לטעמייהו דסבירא [[95]](#footnote-95)להך מפקיר נזקין פטור, אם כן בור ברה"ר פטור לרבנן דהוי גרמא ואינו חייב אלא אבור ברשותו דהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו כל שכן דהוי גרמא שהרי אחפירת הבור לא מחייב אלא על מה שהפקיר רשותו והיינו גרמא שגורם שהולכים שם בני אדם ודמי למחיצת הכרם שנפרצה ונתייאשו הבעלים ממנה ולא גדרה ובא לידי היזק ופטרי רבנן הכא נמי על ידי שהפקיר רשותו הוזקו בני אדם ואפי' הכי מחייבי רבנן ומאי שנא[[96]](#footnote-96).

**ו]]** ותו הא דאמר ר' יוחנן בהכונס[[97]](#footnote-97) גבי שולח בעירה ביד חרש שוטה וקטן דאינו חייב עד דמסר ליה גווזא וסילתא ושרגא, ולא ידענא מאי שנא ממוסר שלהבת [[98]](#footnote-98)דאיידי ואיידי צבתא דחרש קא גרים, דאפי' כשמוסר לו גווזא וסילתא ושרגא אם לא היה מוליך אותו חרש לגדיש לא היה הגדיש נדלק[[99]](#footnote-99). ושמעתי [[100]](#footnote-100)אומרים [[101]](#footnote-101)שכל שכן סילתא ושרגא דבלאו הכי הוה ממטי ליה דהתם אפי' אם לא היה חרש מוליכו הרוח היה מוליכו. ולאו מילתא היא דאין זה שולח את בעירה ביד חרש שהרי אפילו אם לא היה חרש הוה גדיש נדלק ומה היה צורך להזכיר חרש [[102]](#footnote-102)והשתא משום [[103]](#footnote-103)צביותא דחרש נדלק בחדא שעתא [[104]](#footnote-104)דהיינו כמו [[105]](#footnote-105)מרבה בחבילות דאמרינן בפרק קמא היכי דמי אי דבלאו איהו הוה אדלקא מאי קא עביד ולא קמשני כי היכי דמשני גבי יושבים על גבי ספסל דבלאו איהו הוה מתבר בתרי שעתא והשתא בחדא שעתא הכי נמי הוה ליה למימר במרבה בחבילות דבלאו איהו הוה נדלק [[106]](#footnote-106)בחדא שעתא והשתא בתרתי אלא ש"מ מדלא קא משני הכי משמע לעיל לא קעביד ולא כלום, ואם כן אין זה שולח את בעירה ביד חרש[[107]](#footnote-107).

**ז]]** ותו מאי האי דקא פריך בפרק הכונס[[108]](#footnote-108) גבי לבתה וליבתה הרוח ואמאי תהוי כזורה ורוח מסייעתו היה להקשות ותיהוי כעיקר האש שחייבה עליו תורה ע"י רוח שמסייעתו, שהרי להאי מקשה משמע דאפילו אם ברוח מצויה ליבה פטור מדקא מתרץ רבא ברוח שאינה מצויה מכלל דהמקשה סברתו לפטור אפי' ברוח מצויה, א"כ היה לו להקשות מאי שנא מכל אש שיוצא ע"י רוח מצויה וחייב. ותו ר"א שתירץ כי אמרינן זורה ורוח מסייעתו הני מילי גבי שבת אבל הכא גרמא הוא משמע שר"א רוצה לפטור אפילו ברוח מצויה ומ"ש מכל אש שיוצאה ע"י רוח מצויה ולא אמרינן גרמא הוא[[109]](#footnote-109).

**ח]]** ותו הא דאמר ר"מ [[110]](#footnote-110)מפקיר נזקין חייב משמע דוקא מפקיר תקלה כגון בור או נפלה גמלו או נשברה כדו התם הוא דמחייב ר"מ משמע ליה [[111]](#footnote-111)אע"פ [[112]](#footnote-112)שמתחלה היה ממונו וחייב בשמירתו לא היה לו להפקירו שיזיק לבני אדם, וקשיא לי [[113]](#footnote-113)ומאי שנא מהפקיר [[114]](#footnote-114)שורו ואחר כך נגח דהתם מודה ר"מ דפטור [[115]](#footnote-115)ואיכא[[116]](#footnote-116) למ"ד דפטר אפילו נגח ואח"כ הפקיר מיהו הא משמע לדברי הכל אם הפקיר ואחר כך נגח פטור, ולא תימא דוקא שור תם אלא אפילו אם היה מועד [[117]](#footnote-117)מעולם או אפילו זאב וארי וברדלס שהן מועדין מתחילתן אם הפקירן פטור ואפילו לר"מ [[118]](#footnote-118)ואין כאן גרמא[[119]](#footnote-119), [[120]](#footnote-120)וא"ת יש לחלק בין מפקיר תקלה כגון בור וכל דדמי ליה ובין בעלי חיים שהרי בור וכל תקלה במקום שהניחן לשם הן מזיקין והואיל ובמקום שהניחן שם הן מזיקין הרי תחלת עשיתו והנחתו לנזק היתה ואין מועיל לו מה שמפקיר שאם הפקיר בורו עשיתו גרמא להזיק במקום שהניח, אבל שור וכל בעלי חיים הואיל ואינן מזיקין במקום שהניחן אלא הולכין ממקום למקום והשתא הפקירן ואין עליו לשומרו עוד, שהרי וכי יש לו לילך אחריהן ממקום למקום [[121]](#footnote-121)(ו)הואיל ואינן ברשותו דכל זמן שממונו היה וברשותו היה חייב בשמירתו אבל כשיוצא מרשותו לא ולא דמי לבור ולכל תקלה שיכול לשמרו במקום שהניחן ואפילו לאחר שהפקירן, אמנם סברא טובה היא אם הייתי יכול לחלקן בענין זה אבל קשיא לי לפי זאת האי סברא היתה קולא בבעלי חיים שמזיקין דרך הליכתן וחומר בבור שמזיק שלא כדרך הליכתו אלא במקום הנחתו ואנן לא תנן הכי לא זה וזה שדרכן לילך להזיק כהרי הבור שאין לילך ולהזיק ש"מ דאדרבה חומרא דבעלי חיים הוא שמזיקין בהליכתן ממקום למקום וקולא דבור הוא שמזיק במקום הנחתו [[122]](#footnote-122)הילכתא ליכא למימר הכי.

**ט]]** [[123]](#footnote-123)ותו הא דאמרינן בגיטין[[124]](#footnote-124) הע[ו]שה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת למאן דאמר היזק שאינו ניכר שמיה היזק משני פרת חטאת שהכניסה על מנת שתינק ותדוש מי חטאת ששקל בהם משקלות לא ידענא כלל [[125]](#footnote-125)מאי תירץ דאי שמיה היזק מה לי שקל משקלות ומה לי הכניסה לרבקה לינק ודשה [[126]](#footnote-126)וכי אדם שמתכוון לחבירו לטובה ועשה לו רעה יפטר במחשבתו [[127]](#footnote-127)והא תנן[[128]](#footnote-128) נתן לאומן לתקן וקילקל חייב דאפילו נתכוון לנעוץ מסמרים בתוכה לטובתו וקילקל בשוגג חייב לשלם הכא נמי לא שנא.

**י]]** ותו הא אשכחנן במפקיר נזקין כגון בור וכל תקלה פליגי ר"מ ורבנן וגבי מפקיר שורו וכל ממונו ואחרי כן הזיק משמע לדברי הכל פטור אבל מפקיר אשו לא ידענא מאי אי[דו]ן בה לפי אלו הסברות שאם שילח בעירה והפקיר ואח"כ הדליק גדיש מאי בשלמא למאי דאמר אשו משום חציו פשיטא דלא מהני הפקר, אלא למ"ד משום ממונו למפקיר בור מדמינן ליה או למפקיר שור[[129]](#footnote-129).

**יא]]** ותו אם בכל הגרמ[ו]ת ר"מ מחייב, מאי האי דמבעיא להו המשסה כלבו של חבירו בחבירו מהו, ופשיטא מהא מילתא דאמר ר"מ ותם משהיו התינוקות ממשמשין [בו] ואינו נוגח הא נגח חייב מכלל דהא פשיטא ליה דר' מאיר היה פוטר הממשמשין בו דומיא דמשסה כלבו של חבירו בחבירו דמשסה ודאי פטור [[130]](#footnote-130)ואפי' לר' מאיר ומאי שנא משורף שטרותיו שגורם שהלוה לא יפרע לו והכא נמי [[131]](#footnote-131)[ה]משסה גורם שהכלב נושך אותו ומאי שנא ממראה לגוי על ממונו של ישראל שגורם שיקח לו גוי הכא נמי גורם לכלב שיזיק ומה לי גוי ומה לי כלב[[132]](#footnote-132).

**יב]]** [[133]](#footnote-133)ותו[[134]](#footnote-134) אי לר"מ בכל הגרמות מיחייב וגם בזורק מטבע לים הגדול היכא דחזי ליה דפטור לרבנן ולר"מ חייב, [[135]](#footnote-135)ומאי שנא לר"מ מהמכה בהמתו של חבירו דמשלם נזק וריפוי אינו משלם ואע"ג דגרים ליה ליתן לרופא דומיא דזורק מטבע לים דגרים ליה להשכיר שכירים ולהעלותן, וכן גבי בור אמרינן על בעל הבור להעלות נבילה מן הבור משום דכתיב בעל הבור ישלם כסף ישיב לבעליו ואי לאו קרא משמע על בעל הנבילה היה לו להשכיר ולהעלות נבילה מן הבור ולא היה חייב בעל הבור להעלות נבילה מן הבור והא גרמא הוא דומיא דהזורק מטבע לים דפטור, [[136]](#footnote-136)ומאי שנא מריפוי ושבת דאדם דחייב רחמנא והא גרמא שגרם לו להשכיר רופא דומיא דגורם להעלות מטבע [[137]](#footnote-137)מים[[138]](#footnote-138).

**יג]]** ותו לרבנן המוכר שדה גזולה לחבירו והשביחה ישלם שהוציא הוצאות עליה למאן דאמר אחריות ט"ס ולמאן דאמר נמצאת שאינה שלו אפילו שבח יש לו ואפילו לא פי' לו את [[139]](#footnote-139)השנה וכל שכן היציאה [[140]](#footnote-140)משבי ולדברי הכל יש לו והא גרמא הוא שגרם לו להוציא הוצאות, [[141]](#footnote-141)מיהו אם מן הדין אין לו לשלם וכי בדברים בעלמא יתחייב שגרם לו להוציא ממונו, וכן [[142]](#footnote-142)הייתה מעבורת לפניו ואם הוא צד כוורי ואמר לו טול דינר והעבירני אסור שהוא חייב בשביל שגרם לו להפסידו כוורי ואע"פ שהוא ספק אם היה מרויח, וכן שטף נהר חמור ואם אמר לו הנח את שלך והציל את שלי חייב שגרם לו להניח את שלו, כל אלו גרמות דמיין לזורק מטבע לים שגורם לו להוציא הוצאות להעלות דינר[[143]](#footnote-143), [[144]](#footnote-144)וכן המראה דינר לשולחני כולן דומין לגרמא.

**יד]]** [[145]](#footnote-145)ותו תימה לי ארבעה דברים [[146]](#footnote-146)ואמר[[147]](#footnote-147) רבה בגרמות זורק מטבע והשף מטבע צורם אוזן פרה ושורף שטרותיו ועל כולם לא אמרינן האי מאן דדאין דינא דגרמי מגבי ביה וכו' כי אם על השורף שטר והכי הוה ליה למימר על כולן.

**טו]]** [[148]](#footnote-148)וא"ת כל הני לא דמו להגרמות כגון מקבלין עליו אחריות שבח משום דסומך על דיבורו ומוציא הוצאות, וכך מניח כוורי סומך על דיבורו, וכן שטף נהר חמורו, כולהו משום שסומך על דיבורו ומניח את שלו, אבל זרק בהגוזל קמא ושף מטבע אין שייך לומר כך, כל שכן הוא השתא התם בדיבורו גורם לו חיוב כל שכן הכא דקא עביד מעשה וגורם לו היזק, ועוד הא דתנן טימא את הטהור זיכה את החייב וחייב את הזכאי מה שעשה עשוי משלם מביתו מוקמינן בנושא ונותן ביד הא לאו הכי גרמא הוא ואע"ג דאדיבוריה קא סמיך שטימא ונתן לתובע והפסיד ממונו, [[149]](#footnote-149)ומסתברא ואפילו אם היה אומר לו הדיין והמורה עשה על פי ואם טעיתי אני אפרע לך שורת הדין לא היה חייב [[150]](#footnote-150)דברים בעלמא אם לא היה קנין, הרי לך דאפילו בדברים שהוא סומך עליו הוא גרמא, [[151]](#footnote-151)דהא גבי ערב אי לאו דכתיב אנכי אערבנו הוי משמע דמצי למימר [[152]](#footnote-152)לוה גברא אשלימת לי גברא אשלימית לך ואע"ג דאמר ליה אם לא יפרע לך אנכי אפרע לך הוי גרמא ודמי לכל הני דאמרינן ועוד דרב[[153]](#footnote-153) אמר ערב דבעל חוב בלא בי"ד בעי קנין ואע"פ בבי"ד חייב בלא קנין וא"כ קשיא לר"נ ממתניתין ותו אפילו חנוק הוא דמי למתניתן דשטף נהר חמורו ובחנוק פסקינן הילכתא דלא משעבד ואע"פ שהיה חונק את חבירו אם[[154]](#footnote-154) היה מניחו היה פורע לו ואפילו הכי אם אחד יאמר לו הנח ואני אתן שכרך פטור דגרמא בעלמא חשיב ומאי שנא מאומר לחבירו הנח כוורי לצוד ואני אתן שכרך וכן הנח חמורך ואני אפרע לך דלא הוי גרמא[[155]](#footnote-155), הילכך ליכא למיקם עלה דמילתא לפי הך סברא. ונותן התורה יוציאני לאורה לפ' זאת.

## טעמי החילוקים בין הגרמות

### לר"מ צריכים שיתכוון להזיק ובריא הזיקא

**טז]]** ואומר אני ר' מאיר אינו מחייב בדינא דגרמי אלא היכא דאין הגורם יכול לומר [[156]](#footnote-156)לו נתכוונתי לכך [[157]](#footnote-157)והוה ליה לאסוקי אדעתיה שיבא לידי היזק ([[158]](#footnote-158)ב)אבל היכא דמצי למימר נתכוונתי לכך לא הוה ליה לאסוקי אדעתיה שיבא לידי היזק התם אפילו ר' מאיר מודה, הילכך פורץ גדר מצי למימר לא הייתי יודע שי[[159]](#footnote-159) לשם בהמה ואפי' אם היה שם [[160]](#footnote-160)היה[[161]](#footnote-161) לה שלא תאכל, ואם היזק בריא יבא מחמת הגרמא [[162]](#footnote-162)ואין הגורם יכול לומר היה יכול שלא היה ניזוק מחמת הגרמא וכגון שחסרו גוף הממון על ידי הגרמא כגון שורף שטרותיו בהגוזל קמא אומר אני דווקא מיירי שהיה לו לטרוף מן הלקוחות וכיון שנשרף השטר הרי ברי היזיקא שלא יטרוף מן הלקוחות שהרי אינן יודעין לקוחות אם הוא חייב לו הואיל ונשרף וגם אין הגורם יכול לומר לא נתכוונתי להזיקו שהרי למה שרף שטר אם לא להזיקו, וכן המוסר ממון של ישראל ביד גויים הזיקו ברור דסתם גוים אנסים וגזלנים ואין יכול לומר לא נתכוונתי להזיקו שהרי מוסר, וכן מחיצת הכרם שנפרצה אומר לו גדור משום הכי קתני אומר לו גדור שתי פעמים דבאמירה ראשונה יכול לומר איני [[163]](#footnote-163)מתכ[ון] להזיקו שהרי עדיין יש שהות לגדור ואמר לו גדור ואין שהות יותר והוא נתיאש הרי נתכוון להזיקו והיזקו ברור, וכן דן את הדין וטימא את הטהור היזקו ברור ואין יכול לומר לא נתכוונתי שהרי אומר לטמא [[164]](#footnote-164)לשלים [[165]](#footnote-165)הילכך האי דקאמר ר' יהושע ארבעה דברים וכו' כולהו אליבא דר' מאיר נמי פטור מדיני אדם.

**יז]]** [[166]](#footnote-166)והשתא שפיר קא פריך תחילה אכותל דמשמע האי דקאמר הפורץ גדר לפני בהמת חבירו והזיקה [[167]](#footnote-167)כגון שור תם שיצא והזיק ונגח דאינו משלם אלא חצי נזק וחצי האחר נפסד נמצא שהפורץ גרם לניזק להפסיד חצי נזק ומשום הכי פטור מדיני אדם [[168]](#footnote-168)הניזק ולא אמזיק קאי אע"פ שבעל השור רואה שהוא נוגח ומשלם חצי נזק מיהו מנזק אחר נפסד הניזק על ידי הגרמתו ואי נמי הפורץ גדר משמע שבעל הבהמה אינו רואה בפריצת הגדר ואנוס הוא ואפילו אם הייתה הבהמה מועדת ויצאתה והזיקה פטור בעל הבהמה לגמרי אבל הפורץ מחייב בדיני שמים שנתכוון ל[[169]](#footnote-169) לניזק ואין צריך בשור תם ופטור מדיני אדם מן הנזק ואפילו לר' מאיר ומשמע משום דמצי למימר אני לא נתכוונתי להזיקו ומשום הכי קא פריך היכי מצי למימר לא נתכוונתי להפסידו והלא פרץ כותל והיה לו להתחייב על הכותל שהיה בריא ולא חשש אע"פ ש[[170]](#footnote-170) עליו נמצא [[171]](#footnote-171)שנתכוון להוצא את הבהמה כדי שתזיק לחבירו ואמאי פטור לר' מאיר ומשני בכותל רעוע שהית[[172]](#footnote-172) עומד לסתור והשתא מצי למימר לא נתכוונתי להזיקו אלא לסתור את הכותל.

**יח]]** [[173]](#footnote-173)וכן פריך היודע עדות אי לרבנן אמאי פטור בתרי מדאורייתא נמי חייבין כלומר היכי מצי למימר לא נתכוונתי להזיק שהרי חייב הוא מן התורה ונושא עון הוא [[174]](#footnote-174)ואפילו הכי לא רצה להגיד אם כן בכוונתו עשה להזיקו ומשני בעד אחד דמצי למימר לטובה נתכוונתי שלא ישבע שכנגדו לשקר שאם הייתי מעיד היה הוא נשבע לשקר הילכך אפילו לר' מאיר מודה בכי האי גוונא דפטור [[175]](#footnote-175)ואי נמי משום דלא ברי היזקא דמי יימר שלא היה נשבע שמא היה נשבע ונפטר ור' מאיר מודה בגרמא [[176]](#footnote-176)בגרמא דנזיקין היכא דלא ברי היזקא דפטור.

**יט]]** [[177]](#footnote-177)וכופף קמתו נמי הואיל ברוח שאינה מצויה [[178]](#footnote-178)לא ברי היזק, וכן למאן דאמר טומן איתמר התם [[179]](#footnote-179)קאמר לכסות נתכוונתי ולא להפסידו ומשום הכי אפילו לר' מאיר פטור ועוד מצי למימר [[180]](#footnote-180)לפטור מזיק נתכוונתי שהיה קרובי ואהובי וכי האי גוונא אפילו ר' מאיר מודה דפטור ועוד [[181]](#footnote-181)שמחמת גרמתו לא בא הפסד שכבר היה אש מדליק.

**כ]]** [[182]](#footnote-182)והשוכר עידי שקר נמי ר' מאיר מודה משום דלא ברי היזקא דמי יימר שיעידו דברי הרב ודברי התלמיד דברי הרב שומעין ועוד דבלאו הכי אמרינן [[183]](#footnote-183)גבי בהמה היה לה שלא תאכל ואפילו ר' מאיר מודה בזה דבכי האי גוונא לא מיחייב היכא דמצי למימר המזיק [[184]](#footnote-184)הוא עצמו גרם [[185]](#footnote-185)הניזק והכא נמי כל שכן היה להם שלא להעידם.

### דין בנזקים הנעשים ע"י בע"ח אימתי חייב אפילו לרבנן ואימתי פטור אפילו לר"מ

**כא]]** [[186]](#footnote-186)ובכי[[187]](#footnote-187)האי גוונא יש לי לחלוק בין נזקי בור בין ניזקי בעלי חיים דהיינו טעמא דמודו רבנן בניזקי בור דחייב ואע"ג דגרמה הוא ודמי למניח סם המות לפני בהמתו, אמת דינם שוה וכי היכי דאמרינן המניח סם המות לפני בהמת חבירו פטור משום טעמא דהיה לה שלא תאכל הכי נמי יש לפטור בבור אם נפל לתוכו שור פיקח ומהלך ביום פטור דלא חייב על הבור אלא שור חרש או מהלך בלילה [[188]](#footnote-188)וטעמא משום שלא היה לו ליפול.

[[189]](#footnote-189)ומהלך בלילה משום הכי [[190]](#footnote-190)מודו רבנן [[191]](#footnote-191)דלא הוי גרמא הואיל וההוא [[192]](#footnote-192)וההוא היזקא גופה שהוא עשה תחילה הזיקה דהיינו תחילת עשייתו לנזק, ולא דמי לשורף שטרותיו של חבירו דגורם שהלקוחת אין פורעין, [[193]](#footnote-193)היזק לא באתה מגוף שריפת השטר אלא שגרם שלא יפרעו לקוחות אבל הכא איתזק בגוף הבור.

תדע שאפילו בבור איכא פלוגתא דרב אמר[[194]](#footnote-194) בשור[[195]](#footnote-195) בתרא להבלו ולא לחבטו דבעי' למימר אינו חייב עד שיהא ניזוק מגוף התקלה דהיינו הבלא, אבל חבטא קרקע עולם הזיקתו על ידי גרמא ופטור, [[196]](#footnote-196)ושמואל חבטא נמי גוף התקלה, מיהו שניהם מודים דטעמי דמחייבי רבנן בבור משום דבגוף התקלה ניזקים.

[[197]](#footnote-197)ולא דמי למסור דגורם [[198]](#footnote-198)שאחוזרים מזיקין, וכן [[199]](#footnote-199)מטמא טהרות ודן את הדין כולהו גורם מזיקין ואינו ניזוק מגוף המעשה אלא גרם שעל פיו הוא עצמו טימא טהרותיו או על פיו לקח שכנגדו ממונו [[200]](#footnote-200)שני שילם לו על פיו ושכנגדו לקחו, את כל זה על ידי אחרים באתה היזקתו ועל ידי הגרמתו של מזיק, וכן מחיצה שנפרצה גרם שעל ידי [[201]](#footnote-201)תוספתא נאסרו הזרעים [[202]](#footnote-202)ולא מגוף הזרעים נאסרו אלא ממה שנתייאש ולא גדר גרם שאסרו הזרעים את הכרם, והיינו על ידי אחרים [[203]](#footnote-203)דעל ידי זרעים שהן ממונו אין לחייבו שהרי בהיתר נזרע ואין תחילת עשייתן לנזק ולא דמי לבור שגוף הבור מזיק ותחילתו לנזק [[204]](#footnote-204)ואם כן הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו כשהפקיר רשותו יזוקו בגוף התקלה דכל היכא דגוף המעשה הוא תקלה ואין אחרים מסייעים עמו התם מודו רבנן[[205]](#footnote-205).

**כב]]** [[206]](#footnote-206)והאי דקאמר ר' יוחנן כשמסר לו גווזא וסילתא ושרגא היינו טעמא דמחיבי רבנן דהוי כמו רוח מצויה הואיל ועיקרו של אש על ידי כח אחר והיינו רוח מצויה דהכא נמי כשמסר לו גווזא וסילתא הרי מצוי הוא בודאי שידליק גדיש כאילו הראהו והעמידו על הגדיש להדליקו, אבל אם מסר לו שלהבת [[207]](#footnote-207)לא מסיק חרש אדעתיה שיש לו להדליק גדיש שהיה סבור שיש לו להוליכו למקום אחר וגם [[208]](#footnote-208)והואיל ויכול לכבות שלהבת עד שלא יביאנו לגדיש [[209]](#footnote-209)הילכך יכול להדליק ולהוליך אצל גדיש הרי הראהו דרך לגדיש וכרוח מצויה הוא ומשום הכי חייב.

[[210]](#footnote-210)ואע"פ שאחרים [[211]](#footnote-211)שגורמים להזיק כגון רוח וחרש לא דמי לשרף שטרותיו ולמסור דהתם הוא גורם לאחרים להזיק והוא עצמו אינו מזיק אבל באש אחרים גורמין לו להזיק והם אינן מזיקין הילכך חייב באש שהיה לו [[212]](#footnote-212)להזהיר שלא יגרמו לו אחרים להזיק [[213]](#footnote-213)דכל שכן למאן דאמר אשו משום חציו.

**כג]]** [[214]](#footnote-214)והאי דקאמרינן להוי כזורה ורוח מסייעתו ולא קאמרינן וליהוי כמדליק על ידי רוח מצוייה שחייב משום דלא דמי על ידי רוח מצוייה שכבר עשה האש או שהיה לו אש בביתו וחייב בשמירתו שהרי מזיק הוא הילכך יש לשומרו שלא יזיק על ידי רוח מצוייה אבל גחלת אין כאן אש ולא הזיק עד שילבה הילכך הואיל ולא נעשה תחילה מזיק אלא על ידי רוח מצוייה אע"פ שהוא סייע עם כוח והרוח סייע עמו הואיל ועדיין לא נתחייב בשמירתו משמע ליה שאינו חייב להזהר מרוח שלא יסייענו ומשום הכי פריך ולהוי כזורה ורוח מסייעתו חשיב כאילו הוא עצמו עשה והכי נמי לענין עשיית האש הואיל והרוח סייעו לעשותו מתחילה אפילו אם אין חייב בשמירתו עדיין מיהו ליהוי כאילו הוא עצמו עשאו בלא רוח.

ומשני כגון שליבתו הרוח מצד אחד ולא דמי לרוח מסייעתו דהתם זורה והרוח מסייעתו לעשות מחשבתו אבל הכא הרוח אינה מסייעתו שזה מצד אחד והרוח מצד אחר וכאילו בפני עצמו עושה הרוח מצד אחד וזה במקום אחר ואין עושין שניהם דבר אחד.

רבא אמר אפילו מצד אחד ששניהן עושין הכא מיירי ברוח שאינה מצויה דלא הוי ליה לאסוקי אדעתיה והוה ליה גרמא ואפילו לר' מאיר פטור וכן [[215]](#footnote-215)למאן דמתרץ ברוח מצויה הואיל ולא נתחייב בשמירתו גרמא הוא ואפילו לר' מאיר פטור הואיל והוא עצמו לא גרם אלא עם הרוח נעשה תחילה היזק ולא דמי לכל הני גרמי דר' מאיר דהתם הוא עצמו שורף שטרותיו ומוסר ומתיאש מלגדור והמזיק כבר עומד ומוכן להזיק אבל בגחלת אין כאן מזיק כלל.

**כד]]** [[216]](#footnote-216)והאי דקא פליג ר' מאיר במפקיר נזקין מהאי טעמא נמי איכא לחלק בין בור לבעלי חיים כדאמר[[217]](#footnote-217) רב היה לה שלא תאכל, הילכך בעלי חיים שהפקירן פטור אם אחר[[218]](#footnote-218) הזיקו משום דאין הזיקן ברור דהיה להם שלא להזיק והוא אינו חייב כבר לשומרו שלא להזיק הילכך פטור, אבל בור אם הפקירו אין לומר היה לו שלא להזיק דבור תחילת עשייתו לנזק וכל שהוא אינו חייב בשמירתו שלא יזיק כשהפקירו אינו ממונו לשומרו והיה לו שלא להזיק, הילכך פטור ואפילו לר' מאיר.

**כה]]** [[219]](#footnote-219)ולפי האי סברא המפקיר אשו חייב משום דעל כרחו הוא מזיק על ידי רוח מצוייה ודמי לבור, ואפילו לרבנן דפטרי מפקיר נזקין כגון בור ודדמי ליה המפקיר אשו הוא חייב, דהתם בור הוא וברשות הרבים אין תקלה דיסלקו אותה כדי שלא יזקו בה העוברים אבל העושה שלהבת והפקיר והדליק הגדיש מאי הוה לבעל הגדיש למיעבד למי היה לסלק אותו האש שהרי אין העוברין נזוקין כאן כי אם מי שיש לו גדיש הילכך לדברי חייב המפקיר אשו, דרבנן סבירא להו כי היכי דאמרינן במפקיר שורו היה לו שלא להזיק הכי נמי במשים תקלה ברשות הרבים היה להם לבני רשות הרבים להסיר אותה אבל באש אין לומר כן.

**כו]]** [[220]](#footnote-220)ומהאי טעמא נמי יש לחלק במשסה כלבו של חבירו בחבירו למוסר ממון של חבירו למי שמראה עליו דלדברי ר' מאיר חייב ומשסה כלבו של חבירו פטור משום דמצי למימר המשסה הוא [[221]](#footnote-221)הואיל [[222]](#footnote-222)ויש בעלים לכלב [[223]](#footnote-223)היה לו לשמור כלבו שלא נשתסה הילכך יתחיב בעל הכלב [[224]](#footnote-224)[ומשסה] פטור [[225]](#footnote-225)ואי נמי מצי למימר היה לו שלא לישוך דומיא דהיה לה שלא תאכל דלא בריא הזיקא [[226]](#footnote-226)אבל מראה ממונו של חבירו לגוי למוסרו התם בריא הזיקא שסתם גוים אנסין וגזלנין ואין לומר היה לו לגוי שלא ליקח אין לו לבעלים לשומרו.

### הגורם שהבעלים יוציא הוצאות

**כז]]** [[227]](#footnote-227)והא דאמרינן בהגוזל קמא הזורק מטבע לים הגדול במקום מים צלולין לא דמי לריפ[וי[[228]](#footnote-228)], [[229]](#footnote-229)דהתם לריפוי אפסדיה מכספיה ודמי לנזק שהרי מי שהיה רוצה לקנותו כך חולה היה מחשב שיש לו ליתן לרופא והיה פוחת מדמיו, ואע"ג שכבר שילם לו דמי ידו ודמי רגלו עדיין הוא חולה ומי שהיה קונה עבד בלא יד חולה היה פוחת מדמיו בשביל רפואתו הילכך חייב, אבל זורק מטבע לים כך הוא שוה בים כמו ביבשה הואיל ורואה אותו כדאמרינן בגמ' גבי נבילה כך הוא שוה בבור כמו על שפת הבור אלא שגרם להשכיר להוציא את המטבע ואת הנבילה מן הבור והיינו גרמא, ובדין הוא שהיה לשום נזק וריפוי ביחד דבכלל נזק הוא דאפחתיה מכספה, אלא משום דבקצת הן חלוקין דנזק ליכא גרמא כלל שהרי פוחת מגופו אבל ריפוי מה שפוחת מגופו היינו ע"י שהקונה מחשב רפואתו ומשום הכי שמין נזק בפני עצמו ורפואה בפני עצמה.

[[230]](#footnote-230)ומשום הכי אם חבל בבהמתו אינו משלם רפואתו אפילו לר' מאיר דאע"ג דגרם לו לתת שכר הרפואה משום [[231]](#footnote-231)דדמי לזורק מטבע לים הגדול והתם אפילו ר' מאיר מודה, אע"ג דריפוי בהמה נמי דמי לנזק שהרי מי שקונה בהמה חולה נמי מחשב דמי רפואתו [[232]](#footnote-232)ואפילו הכי לא משלם משום דהוי גרמא [[233]](#footnote-233)והאדם לא חשיב גרמא הילכך משם יליף ר' מאיר הואיל [[234]](#footnote-234)והאדם חייב [[235]](#footnote-235)ברישי ובבהמה פטור מריפוי על כרחך [[236]](#footnote-236)יש לך [[237]](#footnote-237)לחלק בין [[238]](#footnote-238)נזק גופו לנזק ממונו [[239]](#footnote-239)שכשמזיק לגופו שיש לו ליתן לרופא הרי הזיק ממונו שעל כרחו יש ליתן לרופא משום הכי חייב [[240]](#footnote-240)ומה שהזיק לגופו ממש כבר שלים נזק אבל [[241]](#footnote-241)כשמזיק לממונו ומחמת אותו ממון נפסד ממון אחר כגון חובל בבהמה ומחמת הבהמה נפסד ממון אחר שיש לו ליתן לרופא [[242]](#footnote-242)דמשום הכי פטור והיינו טעמא דמודה [[243]](#footnote-243)ר"מ בזורק מטבע לים הגדול דמחמת הממון נפסד ממון אחר בכי האי גרמא מודה רבי מאיר.

**כח]]** ודוקא פטרי רבנן מראה על ממון של ישראל משום גרמא אבל אם היה [[244]](#footnote-244)מוסר [[245]](#footnote-245)[גוף] חבירו בידי גוים [[246]](#footnote-246)עד שיפדה את עצמו מן הגוים אפילו רבנן מודו שהיה חייב דדמי לחובל בחבירו שמשלם ריפוי דחשיב כאילו הפסיד ממונו ממש כשגורם ריפוי ה"נ כשמסרו וגרם לו לתת ממונו לגוים הממון עצמו הפסיד הואיל ומסרו גופו בידם כאלו מסר ממונו בידים.

**כט]]** ותדע שיש חילוק בין נזקי גופו לנזקי ממונו בכה"ג ומשום האי טעמא דפרישית שהרי שבת דאדם אם סגרו בחדר וביטלו ממלאכתו חייב[[247]](#footnote-247) ואם סגר בהמתו בבית ובטלה פטור לדברי הכל כדבההוא דהגוזל קמא[[248]](#footnote-248) דגזל פדנא דתורי וחרש בהו [[249]](#footnote-249)וקנס[י]ה רב נחמן משום דגזלן עתיק הוה אבל מן הדין אינו חייב כלום וכל שכן סגר כך שלא עשה בה מלאכה לעצמו אלא שבטלה ממלאכת בעליה פטור והיינו טעמא משום דעל ידי ממון זה נפסד ממון אחר [[250]](#footnote-250)[ו]מש"ה פטור אפילו לר"מ הילכך המבטל כיס חבירו כל שכן שפטור, ואע"ג דפטור שמעתי דמחייב ואין לסמוך.

**ל]]** [[251]](#footnote-251)והאי[[252]](#footnote-252) מאן דיהיב זוזי לחבריה למיזבן ליה חמרא ופשע ולא זבין דמשלים וכו' התם כגון שקיבל עליו בפירוש אם לא אקנה לך אשלם ממיטב, תדע דפריך מהא אם אוביר [[253]](#footnote-253)לא אעביד אשלם במיטב ואי לאו איירי[[254]](#footnote-254) ואי לאו דקביל היה פטור דברי הכל, ומיכן אתה דן לכל הגרמות אם יקבל [[255]](#footnote-255)בפירוש לשלם אם יגרום לו הפסד שהוא חייב,

[[256]](#footnote-256)והיינו טעמא נמי דמוכר שדה [[257]](#footnote-257)לחבירו והשביחה והוציא עליה הוצאות הואיל וקיבל עליו לשלם הגרמות חייב, והיינו טעמא דקאמר טול דינר והעבירני אם הוא צד כוורי וגרם לו להפסיד [[258]](#footnote-258)הואיל וקיבל עליו לשלם דינר חייב, וכן [[259]](#footnote-259)השוכר חמרים ופועלים וגרם להו להפסיד שכרם במקום אחר הואיל וקיבל עליו לשלם חייב, דכולהו גרמות נינהו ואם לא שקיבל עליו לשלם היה פטור לדברי הכל אלא שקיבל עליו לשלם, והיינו טעמא דאמרינן[[260]](#footnote-260) האי מאן דמזבן ארעא לגוי אמצרא דישראל משמתינן ליה עד דמקבל עליה כל אונסא [[261]](#footnote-261)משום שאם לא היה מקבל לא היה חייב דגרמא בניזקין היא ולאו ברי הזיק ממש אלא קנסא הוא דקנסינן ליה[[262]](#footnote-262) ומשום ועשית הישר והטוב היה לו למכור לישראל וזה מכר לגוי שעתיד להזיק לישראל והילכך משמתינן ליה שיקבל לשלם מה שגרם להפסיד דאפילו בגרמא דפטור אם יקבל לשלם חייב ועוד משום [[263]](#footnote-263)טעמא הכי משמתנן ליה למזבין קרקע לגוי אמיצרא דישראל דאע"ג דאמרינן גרמא פטור היינו בדיעבד אבל לכתחילה אין לגרום היזק הילכך משמתינן ליה שיסלק הגוי או יקבל עליו אונסא שאם לא יקבל היה פטור דגרמא הוא, ואבוהון דכולהו ערב דאע"ג דגרמא הוא הואיל וקיבל עליו ישלים כדכתיב אנכי אערבנו ומיניה ילפינן לכל גרמות הפטורין שאם יקבל עליו ישלים, ורב נחמן דהוה מצריך קנין לערב הוא מתרץ מתניתין דשטף חמורו וטול דינר והעביריני וכל דדמי להו היינו טעמא דמיחייב בלא קנין דדמי למשכיר חבירו לעשות מלאכה כל מה שיאמר לו ליתן בשכרו יש לו ליתן ואלו שמניחין ריוח שלהן ונשכרין לו ביוקר הדין עמהן ליקח כל מה שאמר להן דהכי אמרינן בהשוכר את הפועלים הכא בבעל הבית עסקינן שאינו רוצה להשתכר בדמים מועטין כמו שאר פועלים הילכך יש לו ליתן הכל כמו שאמרנו הכא נמי באלו כולם לא שנא אבל בערב אין שייך לומר כן ומשום הכי הוה מצריך רב נחמן קנין ולית הילכתא כוותיה

## אופני החיוב במראה דינר

**לא]]** [[264]](#footnote-264)והא[[265]](#footnote-265) דקאמרינן המראה דינר לשולחני חייב אם הדיוט ומוקמינן כר' מאיר וסבירא לן כוותיה וא"ת אם כן אדם שקונה חפץ ומתאנה ואמרו חכמים כדי שיראה לתגר או לקרובו וכו' אם אומר התגר או קרובו לקנותן ואחרי כן נמצא שנתאנה וכי היה אותו תגר או קרובו חייב לשלם, וכן המראה משכון לתגר או לקרובו ואמרו לו טוב הוא המשכון ותלוה עליו ונמצא משכון רע הכי נמי דאמרינן בפרק [[266]](#footnote-266)חזקת הבתים ההוא דאמר ליה לחבריה מאי בעית בהאי ארעא אמר ליה מפלוני זבנתי אמר ליה גזלן הוא אמר ליה והאי דאית ליה סהדי דאימלכי בך ואמרת לי זיל זבן אמר השני נוח לי וכו' ואם איתא לימא ליה אנא סמכי עלך ובעצתך קניתי ואם לא אמרת לי לקנות לא הייתי קונה דומיא דמראה משכון וסחורה לחבירו ודינר לשולחני, וכל שכן הוא דהשתא במראה דינר ומשכון וסחורה אותו השולחני והתגר אנוס היה והיה סבור שהוא טוב ואפילו הכי חייב כל שכן זה שהיה יודע שקרקע גזולה היא ונתן לו עצה לקנותה הא לא דמי אלא לשולחני שנתן דינר רע לראובן והלך ראובן ונתנה לשמעון והלך שמעון והראהו לאותו שולחני שנתן לראובן ואמר לו שולחני טוב הוא ונמצא רע דכל שכן חייב הכא נמי שהשיאו עצה לקנות קרקע גזולה בשביל ריוח שלו והוא סמך עליו כל שכן יהא חייב ואמאי פטור.

אמת דינך [[267]](#footnote-267)הילכך על כרחך יש לך לומר דהאי דמיחייב ר' מאיר במראה דינר לשולחני דווקא דאי אפשר לאישתמוטי ועל כורחו יש לו ליקח אותו על פי השולחני כגון אם הגוי קנה חפץ מישראל או פודה משכונו, או אפילו ישראל מישראל כשנותן לו דינר על מקחו והוא מראהו לשולחני והשולחני אומר טוב הוא על כרחו יש לו לקחת אותו שאותו הלוקח לא יתן לו אחר, והיינו נמי דיין שדן דין וזיכה את החייב וחייב את הזכאי דאין לו לאישתמוטי ועל כרחו יש לו לעשות מה שהדיין אומר כך בכאן אם אמר לו השולחני דינר טוב הוא על כרחו יש לו לקבלו כך ומשום הכי ר' מאיר מחייב, אבל מראה מקח לתגר או לקרובו וכן משכון וכן אותו שקנה קרקע גזולה בעיצת חבירו כולהו [[268]](#footnote-268)אי אפשר לאישתמוטי לא לקנותו לא היה לו לסמוך על דבריו והיינו דומיא דפורץ גדר לפני בהמת חבירו דאמר היה לה שלא להזיק וכן היה לה שלא תאכל דהתם מודה ר' מאיר הכא נמי לא שנא.

**לב]]** [[269]](#footnote-269)וההוא דינר רע יש לומר דוקא שהוא חסר אבל אם הוא [[270]](#footnote-270)כך רע [[271]](#footnote-271)שנפחת צורתו פטור דהא אם עושה בידים אמרי' השף מטבע של חבירו פטור אפילו לרבי מאיר הואיל ולא חסרו אלא גרם לו שיש לו ליתן שכר לתקן צורתו היינו דומה לזורק דינר לים דפטור אפילו לרבי מאיר [[272]](#footnote-272)דמחמת [[273]](#footnote-273)ממון גורם ממון אחר להפסיד ודומיא דריפוי בהמה הלכך הואיל ולא חסרו פטור כל שכן אם הראה לשולחני דינר [[274]](#footnote-274)שנפסל בצורתו הואיל ולא חסרו פטור והיינו דקאמרינן במאי טעו בסיכתא חדתי ומחמת שהוא חדש סבורין שהוא שלם ונמצא חסר וכן אומן משום הכי פטור שהוא יודע לכוון במשקלו ואי נמי אפילו כשהוא מכוון במשקל פעמים [[275]](#footnote-275)שה[ל]יטרא נחסרת מעט ואין להבחין אם אינו אומן אבל אם הייתה צורתה שלימה אלא שנישוף המטבע היה פטור השולחני ואי נמי כגון שהראה לו מטבע נפסל ואמר טוב הוא אין לך חסרון גדול מזה דאי אפשר לתקנו אבל שף מטבע אפשר לתקנו.

## ביאור סוגיא דעד א' המעיד אצל דייני עכו"ם

**לג]]** [[276]](#footnote-276)והאי דקא [[277]](#footnote-277)מכריז רבא האי בר ישראל דידע בסהדותא דגוי אישראל חבריה כו' בפרק אחרון בבא קמא וקאמרינן משמתינן ליה משמע שאינו חייב לשלם לו אלא משמתינן ליה על מה שהפסידו בהגרמתו אבל אינו משלם מדקאמר [[278]](#footnote-278)[גבי ד]זבין לגוי אמצרא דישראל משמתינן ליה עד דמקביל כל אונס וכו' מכלל דהכא משמתינן ליה ולא מקבל ולא משלם.

והיינו טעמא דאינו משלם אפילו לרבי מאיר משום דלא חסריה ולא מידי דאיהו מצי למימר אמת העדתי שידעתי בודאי שהיית חייב לו, ולישנא דרבא נמי משמע הכי מדקאמר בר ישראל דידע ליה בסהדותא לגוי משמע בריא ליה דידעי, ואע"ג שזה אומר לא הייתי חייב לגוי אין לחייבו דהמוציא מחבירו עליו הראיה והלה אומר לא חסרתיך והיינו דומיא דשף מטבע, ומיהו אם היו לו עדים שפרע לגוי ולא היה חייב לו כלום הרי ודאי חיסרו הכי נמי דהוי חייב האי עד, ואם היה זה מודה שהיה חייב לגוי אלא שהיה רוצה לכפור לו ולהרויח בכך והלך עד אחד והעיד עליו לא היינו משמתין אותו דלאו כל כמיניה בכי האי גוונא להרויח והיינו דקאמרינן הני מילי חד אבל בתרי לא כלומר הואיל והדבר ידוע שהוא חייב לגוי [[279]](#footnote-279)בדין עשו שהעידו עליו.

הלכך עד אחד שהעיד פטור טעמא משום דמצי למימר לא חסרתיך ואף על גב דמשמתינן ליה היינו משום דאין הדבר ידוע שאין הדבר ידוע לנו שבדין העיד הלכך לא היה לו לעשות.

ואף על גב דכל המזיקים וכל הגורמין היזק דפטור[ין][[280]](#footnote-280) לא משמתינן [[281]](#footnote-281)להו והכא משמתינן הואיל ומרויח לגוי ומפסיד לישראל ודמי למסור דמורידין אותו ואף על גב דשאר מזיקין ואפילו גזלן גנב אין מורידין אותו היינו טעמא נמי דהואיל ומרויח ביד לגוי ומפסיד לישראל מכוער הדבר הוא [[282]](#footnote-282)שמרגיל עצמו למסור לגוים הלכך דינו חמור יותר מכל המזיקין והכא נמי הואיל והעיד על ישראל והרויח לגוי ואין ידוע שבדין העיד משמתינן ליה

**לד]]** ואף על גב דגבי [[283]](#footnote-283)ההוא שותא לא אמרי' הכי דקם חד מסרה לפרהנגא [[284]](#footnote-284)דמלכא ואמר מסרי ודידי מסרי דהתם משמתינן ליה עד דמוקי ליה בדינא לא דמי התם דבר ידוע שמסר ממונו לאנס שהיה מוטל בספק ודינו היה כל דאלים גבר ושמא היה [[285]](#footnote-285)זה אלם וגבר ולוקח ממונו הילכך יש לו להחזיר ולהעמיד הממון אחזקיה קמא, אבל הכא דאין ידוע אם מסר כלום שהרי הגוי לא היה אנס אלא [[286]](#footnote-286)[ב]דין [[287]](#footnote-287)[ת]ובע את ישראל ואיכא למימר כדין העיד עליו אבל התם מסר לאנס גוי שלא כדין,

ואם תאמר הואיל וההיא שותא כדין כל דאלים גבר היתה הלא אם היה הוא בעצמו תוקף בה הייתה שלו ה"נ כשתקפה ע"י גוים [[288]](#footnote-288)דמסר[ה] לפרהנגא בזאת תדע כי דבר מכוער הוא[[289]](#footnote-289) למסור ממון [[290]](#footnote-290)[ל]גוי אנס[[291]](#footnote-291) ומשום הכי קנסו אותו ומוטב שהיה עצמו תוקף ולא שירויח גוי ומיהו הא מיבעיא לי[[292]](#footnote-292) אם היה הגוי מסייע לו לתוקפה ותקפה הישראל לעצמו ע"י גוי ולא למוסרה לגוי אם זהו כל דאלים גבר ומסתברא דאין לעשות ע"י גוים כלל.

## עוד חילוקים במיני הגרמות

**לה]]** [[293]](#footnote-293)וכל הני גרמות כגון [[294]](#footnote-294)המבעית את חבירו והכה את חבירו [[295]](#footnote-295)והכה כנגד אוזן בכולהו ר' מאיר מודה דאיהו גופה נמי גרים דהיה לו של להבעית עצמו.

**לו]]** וכל הני כח כחות כגון דאשקיל עליה [[296]](#footnote-296)ב[י]דקא דמיא בכח שני, וסוף צינה וסוף חמה לבוא אם היה עושה כן בבהמה, [[297]](#footnote-297)פטור ואף לר' מאיר, דר' מאיר אינו מחייב אלא דמכוחו באתה או מכח בורו והיזק ברור ומוכן, ומחיצת הכרם אע"ג דאין כאן כוחו ממש הואיל וההיזק מוכן וא"א לסלקו מחייב ר' מאיר אבל הני כח שני וסוף חמה וסוף צינה אפשר היה לסלקו משם אע"ג [[298]](#footnote-298)סילקותו פטור הגורם והיינו דומיא לזורק חץ בחבירו והיה סמנין לרפותו ואע"ג [[299]](#footnote-299)דאי פזרן פטור הכא נמי לא שנא.

אבל במצמצם הוו נמי גרמא ודמי לכוח כוחו [[300]](#footnote-300)מדלא קעביד ממש בידיים נראה כמו גורם [[301]](#footnote-301)דמיהו הואיל והוא יכול לצאת ואינו מניחו לצאת דמי לכוחו והואיל ומקצת דמי לכוחו ובמקצ(א)ת דומה לגרמא משום הכי פליגו בה מאן דמחייב מקל וחומר מדמיחייב באדם כל שכן בבהמה אם כן כוחו הוא ומאן דפטר מדמעטיה קרא משום דמקצת הוי גרמא ושני בין נזקי [[302]](#footnote-302)אדם לנזקי גופו כדאמרינן [[303]](#footnote-303)לעיל הריפוי אע"ג דדמי לגרמא קצת אפילו הכי חייב באדם ובבהמה פטור והאי דפטר רחמנא כשהשור חובל באדם מריפוי היינו נמי טעמא משום דדמי לגרמא ואפילו מאן דמחייב בגרמא דווקא ע"י עצמו אבל גרמא על ידי בהמתו [[304]](#footnote-304)לא תדע דאמרינן[[305]](#footnote-305) נמי גבי שור שנגח את הפרה אליבא דרב אימר מאחורה אתא ומחמת ביעתותא הפילה והגרמה הוא משמע לדברי הכל [[306]](#footnote-306)אינו חייב על ידי הגרמת בהמתו.

**לז]]** וכל הני דאמרינן [[307]](#footnote-307)מזיק שעבודו של חבירו למאן דאמר חייב, [[308]](#footnote-308)ודבר הגורם לממון, [[309]](#footnote-309)והיזק שאינו ניכר שמיה היזק בכולם לא שייך ר' מאיר כלל דלא מטעם הגרמא הן חייבים.

**לח]]** אלא מאן דמחייב מזיק שעבודו של חבירו משום דס"ל ממונו הוא הואיל וכבר משועבד לו ומאן דפטר סבירא ליה הואיל ומחוסר גוביינא לאו כדידיה דמי ואע"ג דאמרינן בהמניח את הכד[[310]](#footnote-310) האי נמי אמרה רבה השורף שטרותיו לאו משום דדמי להדדי אלא כל שכן פריך ליה השתא שורף שטרותיו שהוא מוחזק בו פטור כל שכן מזיק שעבוד שלא בא לידו מעולם ולעולם [[311]](#footnote-311)מצינו למימר דר' מאיר מודה במזיק שעבודו דפטור.

**לט]]** וכן דבר הגורם לממון למאן דמחייב סבירא ליה הואיל וחייב באחריותו עיקרו ממונו הוא ואע"ג דהאי ממון גורם לשלם מכח אחר לא אפילו הכי לא דמי לריפוי בהמה דאמרו[[312]](#footnote-312) לעיל דפטור משום דממון זה גורם לממון אחר להפסיד דהתם משחבל בבהמה ושלם לו נזקי הריפוי אין עיקרו ממון שאם אינו רוצה לרפאותה אינו נותן כלום הילכך איהו הוא נמי גורם לתת שכר הרופא וזהו ממון עתיד להפסיד אבל בדבר הגורם לממון עיקר ממון הזיקו הואיל והוא חייב באחריות כדידיה דמי

**מ]]** והיזק שאינו ניכר הוא בידיים עבוד אלא שאינו ניכר ואין זה [[313]](#footnote-313)ניכר

**מא]]** ומיהו הא תימא לי הואיל והיזק שאינו ניכר לא שמיה היזק ופטור מדיני אדם וכן נמי הגרמות טובא דפטור מדיני אדם מאי שנא דהכא קנסו במזיד בהיזק שאינו ניכר ומאי שנא בכל הני דפטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים דלא קנסו במזיד

ואיכא למימר רבותינו הגוזרים גזירות וקונסים קנסות הם ידעו וראו היכא שייך וצריך לגזור ולקנוס דשמא מטמא ומדמע ומנסך שכיחי יותר שאדם יכול להזיק לחבירו בכך וקנסוהו שלא ירגיל בכך

[[314]](#footnote-314)ובהא פרקא[[315]](#footnote-315) משני גבי עושה מלאכה בפרת חטאת - שהכניסה לרבקה, וכן עושה מלאכה במי חטאת - ששקל בהן משקלות, כולהו על ידי מחשבה [[316]](#footnote-316)(כ)[א]תין דהואיל והכניסה לינק ודשה אם לא היה מחשב שתדוש לא הייתה נפסלת [[317]](#footnote-317)(ו)[ד]בעינן דומיא דעובד וכן עושה מלאכה במי חטאת ששקל בהן משקלות ולא נגע בהן בידיים אלא על ידי שחישב נפסלין הילכך לא מיחייב לדברי הכל דאפילו גרמא אין כאן [[318]](#footnote-318)ועוד שהוא היזק שאינו ניכר

ותדע שאין לנו לדמות גזירות וקנסות להדדי דהא אפילו בההיא קנסא דמטמא ומדמע [[319]](#footnote-319)אמרינן למאן דאמר קנסא ולא ילפינן מיניה דקנסא מקנסא לא ילפינן

**מב]]** והא מבעי לי למאן דאמר מזיק שעבודו פטור אימא כמו כן פטור מן המשועבד דהא מן המלוה פטור משום דקאמר לאו בעל דברים דידי את שעדיין לא בא לידך אלא מן ה([[320]](#footnote-320)מ)לוה שעדיין מוחזק בקרקע לא מפטר דמצי למימר אני הייתי פורעו מלוה והייתי מוחזק בקרקע שלי ואתה חפרת בה בורות שיחין ומערות ואי נמי הואיל והפסיד קרקע ואין בו כדי פרעון למלוה הוא יחזור עלי או דלמא מצי למימר ליה המזיק הואיל ושיעבד למלוה אינו ברשותך ואם תמצי לומר וודאי הואיל והמלוה חוזר על הלוה הרי הזיק ללוה וחייב למלוה אם כן היה חייב נמי למלוה מדר' נתן דהואיל והמזיק חייב ללוה והלוה חייב למלוה מוציאין מזה ונותנין לזה מדר' נתן ואם כן מאי האי דקאמרין המזיק שעבוד של חבירו פטור לשלם הא חייב וא"ת משום הכי מפטר גם מן [[321]](#footnote-321)ה(מ)לוה משום דכבר שעבד הקרקע לבעל חוב ואינו ברשותו אלא שהוא חייב באחריותו שאם מיפסד הקרקע חייב למלוה להעמיד שדה אחרת והיינו דבר הגורם לממון וסבירא ליה להאי זאת אומרת דבר הגורם לממון לאו כממון דמי אם כן הוה ליה לרב הונא למימר זאת אומרת המזיק שעבודו של חבירו פטור וגם זאת אומרת דבר הגורם לממון לאו כממון דמי ואי נמי לא סבירא ליה דר' נתן הוה ליה נמי למימר זאת אומרת דאין מוציאין מזה ונותנין לזה, ומיהו מצינו למימר כשאמר רב הונא זאת אומרת המזיק שעבודו של חבירו פטור הכל בכלל מדקא פטר ליה ממלוה ש"מ המזיק [[[322]](#footnote-322)שעבודו] של חבירו פטור ומדקא פטר ליה מלוה ש"מ דבר הגורם לממון לאו כממון דמי ואי נמי לאפוקי מדר' נתן, ומסתברא לומר דלא בא אלא לאשמועינן דהמזיק שעבודו פטור מן המלוה ודלא כר' נתן אלא מן הלוה לא מפטר דבר [[[323]](#footnote-323)ד]לא הוי כדבר הגורם לממון הואיל ובידו הוא קרקע כדידיה דמי.

**מג]]** ועוד ראיה לדבריי שאין כל הגרמות שוות ואין ר"מ מחייב בל הגרמות, [[324]](#footnote-324)תדע [[325]](#footnote-325)ד[לא] מוקמי הני גרמות דמראה דינר לשולחני ומוסר דדמי להו כולה אליבא דר' שמעון בן גמליאל דמחייב יותר בגרמות מדר' מאיר, כי ההיא דאמרינן בהמוכר את הפירות ולא צימחו דמשלם אף היציאה אליבא דר' שמעון בן גמליאל וכן הנותן חיטים לטחון וקלקל דמשלם דמי בושתו ודמי בושת ארחין וכל שכן היה מחייב בהני גרמות כגון מסור וכל דדמי ליה, [[326]](#footnote-326)ותו התם בהמוכר את הפירות יש אומרים מחייבין לשלם הוצאה ומוקמינן מאי יש אומרים רבן שמעון בן גמליאל ולא מוקמינן כר' מאיר, ולאו היינו טעמא דבכל[[327]](#footnote-327) הגרמות מודה ר' מאיר דפטורים אבל רבן שמעון בן גמליאל קנסא הוא דקניס כדאשכחן דקניס אפילו לשלם דמי בושתו ואין זה מן הדין דהא אמרינן בושת אינו משלם אלא כשזה [[328]](#footnote-328)תכון להזיק וזה לא נתכון להזיק ואפילו הכי משלם בושת ש"מ דקנסא הוא, אבל דיני גרמות דר' מאיר אינו קנס אלא דין גמור הילכך לא מוקמינן כרבן שמעון בן גמליאל דאיהו סבר קנס והכא משמע בכל הני גרמות כשהוא דין גמור ולא אשכחן דדאין דינא דגרמי אלא ר' מאיר, [[329]](#footnote-329)ומראה דינר לשולחני אע"ג דאינו מתכוון להזיקו מיהו הוה ליה לאסוקי אדעתה שמא יבא לידי היזק וכן דן את הדין אע"ג דמצי למימר לא נתכוונתי לכך מיהו הוה ליה לאסוקי אדעתיה שמא יבא לידי היזק הואיל ועל כרחו יש לו לעשות כמצוותיו ליקח דינר ולשלם לכשנגדו הלכך חשיב ליה ר' מאיר כמו מזיק בידים ודין[[330]](#footnote-330) הוא ולא קנס.

## [[331]](#footnote-331)הרחקות נזיקין

**מד]]** והני גרמות דר' יוסי ורבנן [[332]](#footnote-332)מרחיקין את האילן מן הבור (ו)לא דמי להגרמות דר' מאיר כלל, דאפילו רבנן דאמרי על המזיק להרחיק את עצמו, מודו [ש]אם לא הרחיק שאין משלם את הנזק, דכולהו היזק שאינו ניכר הוא, ולא פסיד לגמרי, ואפילו כשעושה בידים הזיק שאינו ניכר הוא, ואפילו הוא נפסד לגמרי אמרינן כולן כי הני כולו, בור סמוך לבור, ומשרה לירק, והחרדל לדבורים, ואילן לבור, כ"ש באלו היזק שאינו ניכר ואינו נפסד לגמרי, פשיטא דאינו חייב לשלם. ועוד שתחילתו ברשותו נטע וחפר והעמיד משרה, הילכך בין ר' מאיר ובין רבנן מודו דאינו חייב לשלם.

ולא דמי למחיצת הכרם, דהתם אם לא גדר, באיסורין נזרע ומפסיד לגמרי והיזק ניכר, דכל מי שרואה זרעים בכרם רואה שהן אסורין, הילכך ר' מאיר מחייב. אבל היכא דברשותו נטע ואין היזק ניכר לא מחייב ר' מאיר. ומיהו לכתחילה יש למחות בידו שלא יזיק לחבירו על ידי גרמא, ויש לו להתרחק.

ור' יוסי לא פליג אלא באילן לבור (ב"ב כב,ב) משום דבעידנא דקא נטע עדיין אין הזיקו מצוי לגמרי, אבל בבור סמוך לבור, כל מכה ומכה מרפת לארעא, וכן משרה לירק, וחרדל לדבורים כשהעמידו היזק מצוי. וכן כל דדמי להו הילכך ר' יוסי מודה דמרחיק.

תדע דלא פליג במתני' ר' יוסי אלא על אילן לבור, ובכולהו הרחקות דמתני' לא קאמר לימא מתני' דלא כר' יוסי, כי אם בסולם לשובך, דהוה משמע ליה בעידנא דקא מעמיד סולם עדיין אין נמי' ואין היזק מוכן, והיינו (ממאי דדמי דאילן לבור) [דדמי לסומך אילן לבור], אבל בכולהו דמתני' משמע ר' יוסי מודה, והיינו דקא משני (ב"ב כב,ב) [בהדי דמנ]חה ליה קפצ' ארישא, משמע פעמים שעד שלא הניחן כבר הנמייה מוכנת ודמי לכל הני הרחקות דהיזק מוכן, והתם מודה ר' יוסי. ופריך הא גרמא הוא, כלומר עדיין לא דמי לחופר בור ומשרה וחרדל, דהתם אותו דבר עצמו שהוא עושה אותו הוא מזיק, אבל הכא סולם אינו מזיק, אלא גורם לדבר אחר מעלמא להזיק, ובכי האי גוונא לא אשכחן שיהא צריך להרחיק, שאפי' לאילן אינו (מודה) [דומה], דהתם גוף האילן ושרשיו מזיק לעתיד, אבל הכא סולם גורם לאחרים להזיק. ומשני אפי' הכי גרמא בנזקין אסור, כלומר לכתחילה אסור להזיק אפי' בכי האי גוונא על ידי אחרים, ומיהו אם הזיק פטור מלשלם לדברי הכל, אבל משמע בכולהו שאר מודה.

ותדע דאיכא חילוק בין אילן לבור לשאר הרחקות, דבכולה קתני (ב"ב יז,א) לא יחפור בור סמוך לבורו, ולא קתני אם קדם זה הבור חבירו וסמך הבור סותם ונותן דמים, וכן מרחיקין את הזרעים ואת המשרה ואת החרדל (ב"ב יז,א), ולא קתני בחד מינהון ואם קדמו המזיקין יסלק ונותן דמים, אבל גבי מרחיקין את האילן מן הבור קתני, אם הבור קדם קוצץ ונותן דמים, והוינן [וכן הקשו תוס' י"ח ע"ב ד"ה ואי] אמאי נותן דמים הואיל ושלא ברשות סמך שהרי הבור קדם ולא היה לו לסמוך, ואם סמך שלא ברשות יקוץ ולא יתן דמים כי היכי [ד]אם הכותל קדם וסמך זה זרעים היה מסלק זרעים בלא דמים, וכן אם קדם ירק וסמך זה משרה, וכן אם דבורים וסמך זה חרדל היה מסלק המזיק בלא דמים, וכן בכולהו, הכי נמי הוה למימר באילן סמוך לבור, ומאי שנא דקוצץ ונותן דמים. אלא על כרחך שאני אילן הואיל ובעידנא דקא נטע ליכא שרשים דמזקי, ואחר כך בא ההיזק, הילכך כאילו ברשות נטע, ולא דמי לכל הני מרחיקין.

ומיהו זרעים מן הכותל, אי משום שרשי' הכי נמי דין אילן לבור יש להן, והוי כאילן לבור, והוא הדין שרשים לכותל. אבל אם הוא משום מחרישה, או משום מתונתא, היינו (בשאר) [כשאר] הרחקות שהיזקן מוכן, לא פליג ר' יוסי, ומשום דלא פסקינן ליה בזרעים אצל כותל לא פליג ר' יוסי, ולא קתני בהו אם קדמו זרעים יתלוש ויתן דמים.

ומנא דכל הני מרחיקין דתנן לבד מאילן, שאם קדמו המזיקין ואפי' ברשות, ואח"כ סמך הניזק, שיש להרחיק לראשון בלא דמים.ואפי' לאביי שאמר (ב"ב יז,כ) הבא לסמוך בצד המצר סומך, אפי' הכי אם חבירו נמלך וסמך, על המזיק להרחיק את עצמו, מדקא פרכי' (ב"ב יח,א) לרבא לא (יפחת) [יפתח] אדם חנות של נחתומין תחת אוצרו של חבירו, טעמא דאיכא אוצר הא ליכא אוצר מותר, ומשני דירה שאני, כלומ' הואיל ותחילה היתה דירה בעליה ולא אוצר, אין לתחתון לאסיק אדעת' שמא ימלך העליון לשנות דירתו ולעשות ממנה אוצר, ומשום הכי מותר לעשות חנות ורפת תחת עלייה. דיקא נמי דקתני אם היה רפת בקר קודם לאוצר מותר, ובכולה הרחקות לא קתני הכי, ש"מ דבשאר המזיקין הבאין לסמוך דאית להו לאסוקי דעתיה דילמא חבירו מימלך ויסמוך, (ואפי') [ואם] (לו) [לא] חשש וסמך כשיבא חבירו הניזק וסמך, יש למזיק להרחיק, אבל ברפת וחנות הואיל ולית ליה לאסוקי אדעת' שישנה זה דירתו, התם כשסמך ברשות אפי' יבא חבירו הניזק ויעשה אוצר אין לו להרחיק, ש"מ דדירה שאני. ועל כרחך האי דיוקא אפי' לאביי, מדהכא קתני אם היה רפת קודם לאוצר מותר, ובשאר המזיקין לא קתני, ש"מ דבשאר אפי' אם סמך ברשות כדאביי אפי' הכי [כ]שיבא הניזק יש לו להרחיק למזיק.

ויש (שמפשים) [שמפרשים] לאביי שאמר סומך, אפי' אם יבא הניזק וסמך אין לו להרחיק, ולפי דבריהם איני יודע כלל לפרש מהו דיקא נמי דקתני אם היה רפת קודם לאוצר, מאי משמע מהא טפי ממתני' דדירה שאני,

והאי דקא משני אביי כשבאו לחפור בבת אחת ולא קא משני בזה אחר זה, משום דמתני' [קתני] אלא אם כן הרחיק מכותלו, ולא קתני יסתום את בורו וירחיק, דאי הוה בזה אחר זה הוה ליה למיתני יסתום את בורו וירחיק, משום הכי קתני לא יחפור דמשמע בבת אחת. והא דקא משנינן (שם) ר' יוסי לדבריהם דרבנן קאמ' להו, לא קא משני שאני אילן משאר נזקין, משום דהוה פריך התינח לרבא דקאמ' עד כאן לא פליג ר' יוסי אלא באילן, אלא לאביי דלית ליה האי סבר' מאי איכא למימר. וא"ת והלא הפירכא לרבא היא ולא לאביי, לא היא דלאביי קשיא דר' יוסי אדר' יוסי, דהכא (ב"ב כה,ב) קאמר עד שאתה אומר לי הרחק חרדלך מן דבוריי, מכלל דבשאר כגון מישרה וירק מודה דעל המזיק להרחיק עצמו, והכא גבי אילן קאמר ר' יוסי על הנזק להרחיק, והיכי מצי אביי לתרץ אם לא יאמר לדבריהם דרבנן קאמ' להו, הילכך נקט האי תירוצא דשוי לכולי עלמא, אבל לרבא לפי מה שפירשנו שיש חילוק בין אילן לשאר נזיקין, לא היה צריך לתרץ כן.

ועוד ראייה לדבריי, מדקא פריך (ב"ב יח,א) אי הכי אם האילן קדם לא יקוץ, שהרי בכל המזיקין משמע [ד]אם קדמו יש להרחיק בור, כמו שאר מזיקין, ונהי דאילן שאני משאר נזיקין לר' יוסי, מיהו לרבנן לכתחילה יש להרחיק, ואפי' אילן מן הבור, כמו שאר מזיקין, והואיל ושלא ברשות סמך אמאי לא יקוץ. אי אמר' בשלמא ברשות יכול לסמוך, הואיל ואין כאן בור משום דשאני אילן מן שאר מזיקין, דהכא לא יקוץ, ובשאר מזיקין אפי' ברשות סמך, לא קתני אם קדמ' לא יסלק, אלא משמע יסלק, אלא אי אמרת אילן נמי (שלסמך) [אינו יכול לסמוך], מאי שנא משאר מזיקין דאפי' ברשות סמכו מרחיקין, ואילן אפי' שלא ברשות סמכו אין מרחיקין, ומשני (ב"ב יח,א) בלוקח דברשותו סמך.

**בס''ד**

**מראי מקומות**

**לעניני גרמא וגרמי**

**מאת הרב יהודה אלבוים שליט"א**

**דינא דגרמי**

**נח' הראשונים אם חייב מדינא או שאינו אלא קנס**

א. הרמב''ן בקונ' הוכיח שחייב מדינא, מהלשון דינא דגרמי ולא אמרו קנסא דגרמי, וכ''כ בספר התרומות שער נ''א ח''ו סעי' ח', וז''ל היש''ש מדאמר ר''מ הוא דדאין דינא דגרמי ולא אמר דמחייב דינא דגרמי, אלא כלומר דן דינא וירד לעומקו של הלכה עד שדן לחייב.

ב. נח' הראשונים האם יש חילוק בין גרמא לגרמי, הרמב''ן בב''ב כב: וכן בקונ' כתב, שדעת רש''י בכמה דוכתי שאין חילוק ולר''מ חייב בכל גרמא – ופי' הש''ך בסי' שפ''ו סק''ד דכוונתו לרש''י ב''ק נה: ד''ה פטור בדיני אדם גרמא בנזקין פטור, ומשמע שיש מי שחולק, וכן לרש''י בב''ב כב: ד''ה גרמא בנזקין – והיש''ש בב''ק נח' והביא שברא''ש בב''ק פ''ט סי' י''ג מבואר שנקט ברש''י שיש חילוק בין גרמא לגרמי, ולרמב''ן והש''ך דדעת רש''י שאין חילוק בין גרמא לגרמי, יש לפרש משום שגרמי הוא קנס ולכן אין הבדל, אך י''ל שמדינא חייב לר''מ גם בגרמא, ועי' קו''ש ב''ב אות ע''ה דיש להוכיח מהא דכל מדליק אש אין חייב בטמון מדינא דגרמי ולא הוזכר שפטור בטמון רק בנפל גדר שלא מחמת דליקה, דאינו אלא קנס ולא קנסו אלא במזיד, ויש לדחות ראיה זו, עי' להלן במחיצת כרם אות א'.

ג. בדעת הרמב''ם נח' אם דעתו שאין לחלק בין גרמי לגרמא או שיש חילוק, עי' מחנ''א נזק''מ סי' ו', וסמ''ע סי' שפ''ו סק''א, וש''ך סי' תי''ח סק''ד, וקצוה''ח סי' שפ''ו סק''ב, וביאור הגר''א סי' א' סק''כ, ולסוברים שאין חילוק וקנסו כל שמתכוון להזיק ניחא מש''כ הרמב''ם שחייב מדינא דגרמי הזורק כלי והיו תחתיו כרים וכסתות וקדם אחר וסלקן, וצ''ב הרי כוחו הזיק ובכ''ז פטור כי אינו מתייחס אליו וא''כ גם לא גרם, ולהנ''ל ניחא שקנסו כל שבלעדיו לא היה ניזוק אף כשאינו מתייחס אליו.

ד. דעת התוס', עי' תוס' בב''ב כב: ד''ה זאת אומרת, ובדף ב: ד''ה חייב באחריותו, ותוס' בב''ק ק: ד''ה חייב באחריותו, ובדף נד. ד''ה חמור, ובדף סב: ד''ה יצאו, ובדף עא: ד''ה וסבר, ובשבועות לז: ד''ה מיעט שטרות.

**ומצינו כמה נ''מ אם חייב מדינא או אינו אלא קנס**

א. הש''ך סי' ל''ח סק''א פטר מודה בגרמי, מדין מודה בקנס פטור.

ב. עי' תוס' בב''ב ב: ובב''ק ק: שכתבו לענין הזק שאינו ניכר דלא שייך קנס כשהוא עצמו גם מפסיד.

ג. גרמי דבהמתו, כתב הש''ך בסי' שפ''ו סק''ה שאם גרמי אינו אלא קנס אין גרמי דבהמתו חייב, וציין לשלטי הגיבורים ב''ק דף כא. - ברי''ף - בשם הריא''ז דקנסו גם בזה מחמת גרמי **שלו** שהכניס שורו עי''ש, ועי' תוס' נד. ד''ה חמור דבור שנראה שאף אם גרמי חייב רק מדרבן גרמי דבהמתו חייב.

ד. הש''ך ריש סי' שפ''ו כתב, שאם הוא קנס אין חילוק בין גרמי לגרמא.

ה. גורם דגורם, כתב הש''ך סי' שפ''ו סק''ג דאם גרמי הוא קנס פטור.

ו. האם גרמי חייב בד' דברים, ולכא' אם הוי קנס לא קנסו אלא לחייבו נזק.

ז. האם גובין מבנו אחרי שמת, בגיטין מבואר שאם הזק שא''נ לאו שמיה הזק וחייב רק מצד קנס אין גובין מבנו אחריו, הרמב''ן פשיטא ליה שגובין והוכיח מזה שחייב מדינא, אך בתוס' רי''ד על הגליון בגיטין נג. כתב שבגרמי אין גובין מבנו אחריו משום שהוא קנס וכהזק שאינו ניכר, וכן נפסק ברמ''א סי' שפ''ח סעי' ב', וציין הגר''א לסי' ס''ו סעי' ל''ב במוכר שט''ח וחזר ומחלו שגם יורשו חייב, ולא כתב הרמ''א שי''א שפטור כמו שכתב כאן, ועי' תומים סי' קי''ט סק''ב די''ל שאף אי מדינא לא חייב וחייב רק מדרבנן אך עשאוהו דינא ולא קנסא וישלם בנו אחריו – וממילא גם בהודה לא יפטר מדין מודה בקנס –.

ח. בהזיק בשוגג או באונס הרמב''ן לשיטתו כתב דחייב גם באונס חוץ מהזיק בדיבור שהקילו, אך היש''ש ב''ק פ''י סי' מז - הובא בש'''ך סי שפ''ו סק''ו - נקט שדינא דגרמי חייב מדינא ובכ''ז כתב שבאונס פטור. ולשיטות שהוא קנס לא קנסו באונס. ולתומים הנ''ל שחייב רק מדרבן אך עשאוהו דין ולא קנס ישל''ע אם גם לגבי אונס, ולדברי הרמב''ן יש לעיין מדוע כופף קמת חבירו בפני הדליקה והוזק ברוח שאינה מצויה אינו חייב מדינא דגרמי, ולשון הרמב''ן דלא עבד ולא מידי, ולכא' כוונתו שרוח שאינה מצויה אינה מתייחסת לאדם משום שאינו טבעו של עולם, וא''צ לפטור אונס אלא כדי לא לחייבו מדין אש.

ט. בתוס' בב''ב כב: נראה דאם דינא דגרמי הוא קנס, לא קנסו בהזק שאינו שכיח, וכן פסק הש''ך סי' שפ''ו סק''א וסקי''א ועי' בש''ך שם סקכ''ד.

י. מוכר שט''ח וחזר ומחלו, כתב הראב''ד - כתובות מה. ברי''ף – דחייב רק דמים שקיבל משום שלא קנסוהו יותר ממה שקיבל.

**גדר חיוב דינא דגרמי לראשונים שחייב מדינא**

א. י''ל שכל גרמא פטור משום שחסר בהתייחסות – כ''כ בברכת שמואל ב''ק סי' ל''ט, אך בחזו''א ב''ק סי' ב' סקי''א נראה שלא חסר מאומה בהתיחסות עי''ש – ובגרמי ס''ל לר''מ שדי בדרגת התייחסות זו בכדי לחייב, ועי' ש''ך סי' ל''ח סק''א דלשיטות שדינא דגרמי הוא מדינא הוי כהזיקו בידים, וכן נראה ברמב''ן וכדהלן, וכן נראה בחי' הר''ן בסנהדרין עז: שדן מדוע רוצח בגרמי לא חייב מיתה עי''ש, והרמב''ן והרא''ש שדנו לחייב מצמצם בנזקין מדינא דגרמי, אין ראיה שבמיתה שמצמצם חייב, גרמי גם חייב, דמצמצם דין חדש הוא וכמבואר מהך מד''א דבנזקין אין מצמצם חייב, - ועי' עוד אבני נזר אבן העזר סי' כ''א סקי''ז -.

ב. אך בכמה ראשונים נראה שאינו כעושה בידים, הנמוק''י בב''ק דף כא. ברי''ף כתב וז''ל וכתב הרא''ה ז''ל בשם רבו ז''ל שזה אינו – מה שנראה ברי''ף שגרמי דבהמתו חייב – דודאי לא נאמר כן אלא על האדם אבל בבהמה דברי הכל פטור שלא חייבה תורה על הכשר נזקי בהמה כדכתיב איש בור ולא שור בור וה''ה לשאר נזקין עכ''ל, ועי' בביאור הגר''א סי' שפ''ו סק''ב , ונראה בדבריהם - קה''י ב''ק סי' ל''ה וב''מ סי' מ''ז וחי' ר' שמואל ב''ק סי' ד' סק''ז וסי' י''ט סק''ז, ועי' עוד אבני נזר או''ח סי' שכ''ח סקי''א – שאין נחשב כעושה בידים אלא חייב כאילו עשה מזיק, וחייב כעין ממון המזיק, ולכן גרמי דבהמתו פטור משום איש בור ולא שור בור.

**ומצינו כמה נ'''מ אם חיובו משום דהוי כעושה בידים, או שאע''פ שאינו כעושה בידיים חייב**

א. הנ''מ הנ''ל בגרמי דבהמתו, והרמב''ן בקונ' מסיק בסוף דבריו דחייב כששורו שרף שטר ורק בהזיקא דממילא אתיא פטור, וכשיטתו דהוי כעושה בידיים – ומה שדן בתחילת דבריו לפטור יש לפרש שאין די בדרגת יחס של גרמי לחייב וכמו שכתב הר''ן על רציחה שכיון שמצינו שבאונס פטור פטור גם בגרמי - ועי''ש מה שתי' על הגמ' ב''ק מז: שנראה שם שאין חייב על גרמי דבהמתו.

ב. האם חייב בד' דברים, הרמב''ן בקונ' דן מדוע לרבנן דלא דאין דד''ג חייב בשבת, ומבואר דלר''מ ניחא, וכשיטתו דהוי שעושה בידים, וכן כתב הקצוה''ח סי' של''ג בדעת תוס' והרא''ש שחייב בגרמי בד' דברים, אך הטור בסי' ש''ח הביא מהרמ''ה שבגרמי אין חייבים בד' דברים ועי' בחי' ר' שמואל שם שכתב שיש לפרש את דברי הרמ''ה בב' דרכים י''ל על פי הנ''ל דהוי כממונו שהזיק, ויש לפרש שלא התחדש לחייב בגרמי ד' דברים וכמו שברוצח לא התחדש שדי בדרגת התייחסות לחייב מיתה , ועי' רא''ש פ' החובל סי' ג' דהדקיה באדרונא חייב רק כשהכניסו לשם וסגר, אך אם כבר היה שם וסגר אינו אלא גרמא ופטור, ונפסק בשו''ע סי' ת''כ סעי' י''א, ועי' בחי' ר' שמואל שם שהאריך בדעת הפוטרים מד' דברים האם כשחבל באדם חייב נזק או שנזק דחבלות דינו כד' דברים.

ג. האם חייב באונס, הרמב''ן בקונ' כתב דחייב ורק כשהזיק בדיבור הקילו לפוטרו וכשיטתו וכנ''ל, ועי' ש''ך סק''א שתמה על קולא זו, והיש''ש פטר, ואולי משום דס''ל כהרא''ה, ועי' ברמב''ן במלח' ב''ק - דף מג ברי''ף – דהביא שנח' אם חייבים באונס או לא ופי' שהמח' הוא אם גורם כעושה מעשה או לא, ונראה שנח' אם גרמי מתייחס אליו כמו מעשה גמור או שאינו כ''כ מתייחס אליו אלא שבכ''ז חייב אך אין בזה חומרת אונס כרצון ועי' ברכ''ש ב''ק סי' י''ח – וכדאשכחן בכוחו שאע''פ שמתייחס אליו בכ''ז יש בו קולא בצרורות, וכן אשו משום חיציו י''א שאין חייב מיתה ברוצח – ועי' רמב''ן ריש מכות שהקשה מדוע בזממו לעשותו בן גרושה או בן חלוצה אין חייבים מדין כאשר זמם על מה שזממו להפסידו מתנות כהונה, ותי' דכאשר זמם לעשות כתיב ולא כאשר דמם לגרום, ומבואר בדבריו שאף אם מוגדר לגרמי ולא לגרמא אינו נחשב לעשות אלא לגרום עי''ש.

ד. האם שייך גרמי בכל התורה, הר''ן הנ''ל דן ברציחה, ומבואר שגרמי נחשב כעושה בידים, דהיינו דסגי בדרגת התייחסות זו לחייב, ולרציחה כתב הר''ן דלא סגי וכדחזינן שלא עשו שוגג כמזיד ואונס כרצון ברציחה, ולפי''ז גם בכל בתורה פטור כמו שבאונס פטור - אך קצת נראה בר''ן שם שחייב בד' דברים עי''ש -, משא''כ לרא''ה אין שייך כלל לדון גרמי בכל התורה, ויש לדון בכורה בור או יוצר אש בגרמי האם חייב למד''א בב''ק כח: דכורה בור באונס חייב, ויש להוכיח מבידקא דמיא שפטור על המים שניים אע''פ שעשאו למזיק בגרמי ואינו חייב מדין אש, וכן מבואר לכא' בחרח''ה פי''א משכנים הל''א בסוף דבריו, ובענין גרמי בכל התורה עי' באבני נזר שם, ובאו''ח ח''א סי' נ''ח סק''ה וכו', וביו''ד סי' קכ''ג סק''ו, וסי' ת''ב סקט''ז, וסי' תס''ח סק''י, ועי' כתבי הגרי''ז בכורות דף נו, וברכ''ש ב''ק סי' ל''ט בשם הגרי''ז דיש איסורין שלא די שמתייחס אליו עי''ש וא''כ ודאי גם גרמי פטור באיסורין אלו.

ה. האם קנסו למד''א הזק שאינו ניכר לאו שמיה הזק, בגרמי של הזק שאינו ניכר. כתב הריטב''א גיטין נא. דכיון דגורם לר''מ כמעשה לרבנן קנסו, וכ''כ גם הרמב''ן בקונ' שאף אם מחיצת הכרם הוי הזק שאינו ניכר וחייב משום קנס מוכח שגרמי חייב דאל''כ הרי רק הזיק בגרמי ואי גרמי אינו כעושה בידים לא היו קונסים, אך לרא''ה הנ''ל לכא' לא קנסו.

ו. גורם לגרמי כהגורם לשרוף שטר של חבירו, הרמב''ן כתב שחייב וכשיטתו – וכן לכא' לא גרע מגרם הזק בשב ואל תעשה שחייב לדעת הרמב''ן - ובספר התרומות שער נא ח''ו אות ח' כתב שפטור - הובא בש''ך סי' שפ''ו סק''ג ובקצוה''ח שם סק''ג - וכך נראה לדעת הרא''ה משום שנחשב לשורו שחפר בור, כ''כ בחי' ר' שמואל הנ''ל.

**מחיצת הכרם**

א. הרמב''ן בקונ' הקשה מדוע אינו שור המזיק, והביא שתי' שהגפן אינו המזיק, אלא גורם שיאסר והאיסור הוא ההזק, ואין הגפן אלא גורם, והקשה על זה דא''כ מדוע באמת חייב לר''מ הא גרמי דבהמתו פטור, וא''ת הרי דעת הרמב''ן שגרמי בשב ואל תעשה חייב – עי' להלן אות א' – וכן ס''ל דגורם דגורם נמי חייב, - עי' לעיל אות ו' - וא''כ מכיוון שיש לניזק זכות לתובעו שיגדור, וע''י שלא גדר ניזוק, היה לו להתחייב מחמת כן מדינא דגרמי, י''ל דאם אין היאוש אוסר א''כ אין לו זכות לתובעו שיגדור, ומכח ממונו נמי אין לו זכות, משום שאין ממונו מזיק אלא בגרמי ורק ביודע עדות ס''ד דיש לו זכות לתובעו להעיד ולכן הוי גרמי גם בשוא''ת משא''כ במחיצת הכרם מדוע שיהיה לו זכות עליו יותר מעל אדם אחר.

ב. והרמב''ן הביא שתי' שאינו שור המזיק משום שהיאוש אוסר שע''י היאוש הוא מעורב וזהו הנזק במה שמעורב, ונראה ברמב''ן שהיאוש אינו העדר רצון לגדור אלא דעת חיובית, דאל''כ כשאין דעתו לגדור שורו מזיק, וע''כ שהיאוש אוסר ולא הגפן, וכ''כ עוד ג' פעמים בקונ' שיאושו הוא הגורם את הערבוב והעירבוב הוא ההזק וכן לשונו דמינח ניחא ליה, ועי' בקו''ש ב''ק אות קכ''ט שהקשה לדעת הרמב''ן שהיאוש אוסר מדוע אין חייב גם לרבנן כמוש''כ תוס' שכל שבדיבורו ניזוק כמפגל וכקם דינא חייב לכו''ע, ולכא' צ''ל דהרמב''ן לשיטתו שאין מזיק ע''י דיבור חייב למאן דלא דאין דינא נגרמי, וכ''כ הרמב''ן להדיא על מחיצת הכרם שאינו בידים משום שאינו אלא מחשבה - ועי' להלן - ולשיטת התוס' צ''ל דס''ל שאין היאוש אוסר אלא שאין נאסר כשדעתו לגדור - אך עי' שי' ר' שמואל ב''ב אות ל''ג שהוכיח מהרמב''ן שאינו אלא שב ואל תעשה דא''צ מחשבה חיובית אלא די ביאוש, מהא שדימה הרמב''ן מחיצת הכרם ליודע עדות ואינו מעיד שחייב גם בשב ואל תעשה, אך אולי י''ל דהביא מחיצת הכרם לעניין זה, שחלוק כשרק חייב מצד גמילות חסדים לכשחייב מצד דיני חו''מ ולא דימה אותם לעניין שוא''ת –

ג. עי' בתש' הרשב''א ח''ג סי' ק''ז שאין חייב מדינא דגרמי כשאין הוא או ממונו עושים מעשה ובמחיצת הכרם חייב כי ממונו מזיק ובצירוף מה שחייב לגדור ולא גדר חייב מדינא דגרמי עי''ש

ד. המבשל בשר בחלב או המחמץ עיסת חבירו, כתב הברכ''ש בב''ב סי' י''ז שאינו אלא גרמי ולא דמי למטמא עי''ש, ובזה ביאר את דברי הרמב''ן והיש מפרשים לענין מחיצת הכרם, שאם האיסור מזיק אינו אלא גרמא, ועי' עוד ברכ''ש ב''ק סי' ה' סק''ד, אך בחי' ר' שמואל ב''ב סי' ג' תמה על דבריו ונקט שודאי שהמבשל בשר וחלב או המחמץ עיסה הוי אדם המזיק ועי'ש כיצד ביאר את דברי הרמב''ן והי''מ הנ''ל

ה. נח' הראשונים מדוע צריך התראה התוס' ור' יונה בב''ב ב. כתבו שאינו חייב בלא התראה, והרמב''ן כתב שא''א לומר כן משום שבגרמי חייבים גם באונס, ולכן פי' שאינו נאסר בלא התראה כי אינו יודע שבו תלוי האיסור, וצ''ב מה איכפת לן שאינו יודע שבו תלוי האיסור, הא סו''ס נתייאש מלגדור, וכי אי רוצה בקיומו נמי לא יאסר כשאינו יודע שעי''ז נאסר, וצ''ל שרק ביאוש אמרינן הכי משום שאינו נחשב יאוש כי דעתו לגדור בעתיד, ורק כשיודע שעי''ז יאסר ובכ''ז אינו גודר, הר''ז יאוש גמור

ו. מסכך גפנו על תבואתו של חבירו נראה בגמ' בב''ק ק. שחייב לכו''ע וכ''כ תוס' שם, והקשה הרמב''ן על הי''מ הנ''ל שאין העירוב הנזק אלא האיסור מדוע מסכך אינו גרמא, אך עי' בשטמ''ק ב''ק ק. שהביא מהתוס' שאנץ שאין כוונת הגמ' ''התם קעביד בידים'' שחייב גם לרבנן אלא שרק גרמי כזה חייב לר''מ ולא כל גרמי, וכן הרא''ש בב''ק פ''ט סי' י'''ג, וב''ב פ''ב סי' י''ז כתב דמסכך גפנו חייב משום דקי''ל כר''מ, וכן הריטב''א ביבמות פג. כתב להדיא שאינו אלא גרמי

ז. הראשונים הקשו מדוע לרבי יוסי אין הניזק צריך להרחיק את עצמו והתוס' בב''ב ובב''ק ועוד ראשונים תי' דהוי גיריה דיליה, אך הרמב''ן בריש ב''ב וכמה פעמים בקונ' כתב דכיון שיש לו איסור לכן עליו להרחיק, וצ''ב – שיעורי ר' שמואל ב''ב אות ל''ג – מדוע כשחייב מדיני יו''ד להרחיק חייב גם מדיני חו''מ, עוד צ''ב - שם - מדוע רק בעל הכרם עובר איסור ולא בעל השדה עי' מה שתי' בחי' ר' שמואל ב''ב סי' ג' סק''ח – י'

**דן את הדין וכו' ודין מזיק בדיבור או במחשבה**

א. דיין שזיכה את החייב וחכם שהורה על טהור שטמא, וטעה בשיקול הדעת, כתבו תוס' ק. והרא''ש סנהדרין פ''ד סוף סי' ה' דחייב אף לרבנן דע''י דיבורו קם דינא ונאסר, והוכיחו ממפגל שכל שבדיבורו ניזוק הוי אדם המזיק ותוס' הקשו משורף שטר - ועי' קו''ש ב''ק אות קמ''ז שתמה דהרי לא נפקע החוב ע''י שריפת השטר ואינו דומה למפגל וקם דינא, ואולי ס''ל לתוס' שההזק הוא בחוב שניזוק החוב ע''י שאין לו אפסרא ולא ההזיק במה שאינו משלם וכ''כ בקצוה''ח סי' כ''ה סק''ב ונ''מ האם חייב לשלם מיד או רק כשהגיע זמן הפרעון וכן נ''מ כמה חייב לשלם - ועי' קצוה''ח סי' כ''ה סק''ב שביאר מאי שנא ממוחל שט''ח שהזיק בדיבורו ואינו אלא גרמי, וביאר שאין לקונה אלא שיעבוד נכסים עי''ש, וכן ביאר מאי שנא מעדים שהעידו שקר שאין חייבים אלא מדינא דגרמי, וביאר שבעדי שקר אין משתנה באמת הדין ולכן אין הנזק אלא אח''ך כשגובים ממנו או שאין מקבל את המגיע לו ורק כשבאמת משתנה הדין ע''י דיבורו דנעשה טמא במאמרו של החכם הוי אדם המזיק - ועי' מחנ''א נזק''מ סי' ו' שלא חילק בין עידי שקר לקם דינא כתב שלתוס' גם עידי שקר שהעידו לזכות את החייב חייבים לכו''ע - ובתוס' מבואר שהדין כן גם בזיכה את החייב אך הקצוה''ח כתב שרק בטימא את הטהור ע''י מאמרו נטמא וחייב מצד אדם המזיק, אך בזיכה את החייב אינו באמת נפטר, ואין חייב אלא מדינא דגרמי

ב. בתוס' מבואר שחלוק חייב את הזכאי לזיכה את החייב, ואין חייב לרבנן בחייב את הזכאי עי' תומים סי כ''ה סקט''ו וקו''ש ב''ק אות קמ''ז דפי' שבחייב את הזכאי הנזק רק כשמשלם ולא מיד ולכא' משום שאין חיוב מזיק על מה שיצר עליו חוב, אלא רק על ממון שמשלם אח''ך, ועי' קו''ש ב''ב אות תקי''ט שביאר שהמוכר שט''ח לחבירו ומחל אינו חייב לרבנן משום שמזיק חוב אינו חייב אלא מדינא דגרמי כי אינו דבר בעין, וצ''ע מזיכה את החייב שכתבו תוס' שחייב לכו''ע

ג. מזיק בדיבור או במחשבה, בתוס' הנ''ל מבואר שחייב לכו''ע, אך ברמב''ן מבואר שמזיק במחשבה ובדיבור אינו אלא גרמי מדכתב שהורה רבינו שדן את הדין אינו חייב אלא בנשא ונתן ביד ולא חייבהו מדינא דגרמי, משום שאנוס הוא כי חייב לדון, והקילו בגרמי היכא דאנוס כל שאין עושה מעשה, ומבואר ברמב''ן שלא רק שאינו מזיק בידים אלא גם יותר קל מכל גרמי כי לא עשה מעשה, וכן מבואר עוד ברמב''ן מדהקשה מדוע מפגל חייב לכו''ע הא אינו אלא מחשבה והוצרך לת' שיש מעשה שחיטה, וכן בכלאים כתב הרמב''ן שהיאוש הוא גרמי ולא בידים משום שאין האיסור בא מחמת מעשה אלא מחמת מחשבה, ולכא' סברת הרמב''ן דאינו מזיק גמור משום שלא נגע בדבר הניזוק – וכלשון תוס' על שורף שטר שאינו נוגע בגוף הממון - אלא אמר או חשב וניזוק החפץ וכן תוס' הוצרכו להוכיח ממפגל שאין דבר זה סיבה לפטור, ולכא' תוס' אזיל לשיטתו בב''ק יז: שכתבו תוס' דאם בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא ומיד כשבעטה הבהמה ניזוק א''כ אינו צרורות אלא גופו, ולכא' גם כאן בעט כאן ועי''ז ניזוק הכלי שרחוק מכאן ובכ''ז אינו גרמא – ונ''מ במפעיל מכשיר ע''י שלט רחוק בשבת, ואולי לכו''ע חייב דהוי ממש כוחו -

ד. תוס' הנ''ל הקשו משורף שטר מדוע אינו מזיק בידים כמו במפגל, ומבואר בתוס' שאין החסרון בדיבור אלא החיסרון שלא נגע בדבר הניזוק ולכן הקשו מדוע שורף שטר אינו מזיק בידים הא ע''י ששרף ניזוק החוב, ועי''ש בתי' תוס' ולכא' כוונתם דבמפגל ע''י הפיגול נאסר וכן בקם דינא ע''י דיבורו ניזוק, משא''כ בשורף שטר החוב ניזוק משום שאין שטר ואין שריפת השטר מזקת את החוב אלא במצב שאין שטר החוב ניזוק וכך צ''ל גם באחוי אחוויי דכתב הרא''ש שמיד נחשב לניזוק ובכ''ז אין חייב לרבנן כי לא מעשיו הזיקוהו אלא ע''י מעשיו נוצר המצב ורק כשדיבורו מזיק הוי דיבורו ככוחו, וכן מצינו בבידקא דמיא שאין חייב על המים השניים מדין אש משום שאע''פ שע''י סילוק הבידקא נעשו מיד המים לאש אך לא נגע בהם ואינו אלא יצירת מזיק בגרמא – כ''כ החזו''א ב''ק סי' א' סק''ו ועי' עוד בסי' ב' סק''ד ד''ה ב''ב - ולא דמי למפגל ולקם דינא, משום שלא ע''י מעשיו נעשו לאש אלא שכשאין בידקא הרי זה ממילא אש ודו''ק

ה. התוס' שאנץ – שטמ''ק ב''מ מג: - הוכיח שפיגול הוא בדיבור ולא במחשבה מהא דחייב אף לרבנן ואילו היה פיגול במחשבה לא היה זה אלא גרמי, ומבואר בדבריו שיש חיסרון במחשבה וצ''ב, וכן הקצוה''ח סי' כ''ה סק''ח כתב שאפי' לשיטות שנח' על תוס' וס''ל שדיבור אינו אלא גרמי בכ''ז מפגל חייב לכו''ע משום שאינו רק דיבור אלא יש בו מעשה ששוחט או זורק, ומבואר שיש חיסרון בדיבור, ולא החיסרון שלא נגע בדבר הניזוק, שהרי כשזורק ניזוק הקרבן ולא הדם ובכ''ז חילק בין דיבור למחשבה, וכ''כ המהר''ם שיף גיטין נג. ברש''י שחלוק דיבור ממחשבה עי''ש, וכן נראה במחנ''א נזק''מ סי' ו' שדן במזיק בדיבור אי חייב בעקימת שפתים אי הוי מעשה או לא, וגם ברמב''ן בקונ' מבואר שיש קולא בדיבור שבאונס פטור

ו. עי' כתבי הגרי''ז בכורות כח: שהקשה מדוע דיין מומחה שנשא ונתן ביד פטור, הרי גזלן הוא וגזלן חייב גם באונס גמור, ותי' דכיון שקם דינא אינו גזלן, ורק אפשר לחייבו על שעשה את הקם דינא מדין מזיק

א. גרמי בשב ואל תעשה, בפשטות כשלא עשה מאומה אינו אפי' גרמא, אך הרמב''ן בקונ' והנמוק''י ב''ק דף נו בשם הרא''ה כתבו שעדים שיודעים עדות ואינם מעידים אינם חייבים מדינא דגרמי כי אין לתובע זכות שיעידו אלא הוא חיוב גמילות חסדים על העדים, ודימהו למי שראה אבידה ולא השיבה, ומבואר שאילו היה זכות לחבירו היה חייב מדינא דגרמי אע''פ שלא עשה מאומה, ועי' להלן אות ח' שיש ראשונים שחייבו עדים שלא העידו, וכ''ה ביד רמ''ה בריש ב''ב אות י''ח שאם לא גדר ובאו גנבים חייב מדינא דגרמי וכן כל הגורם אע''ג דלא עביד מעשה – ויש כאן חידוש שאע''פ שאין זכות לחבירו לתבוע שיגדור מחמת גנבים אלא מצד עבודת הכרם וכד' בכ''ז חייב וי''ל שהוא רק משום שחייבוהו לבנות כותל מפני מחיצת הכרם חייב גם על גנבים וכן בהזק ראיה חייבוהו לבנות כותל, אך המאירי בב''ק נו. כתב שיודע עדות פטור מדינא דגרמי כי לא עשה מעשה ולכא' ס''ל דאין חייב בשוא''ת, ולכא' מוכח במחיצת הכרם שחייב מדינא גרמיבשוא''ת, אך בתש' הרשב''א ח''ג תש' ק''ז כתב שבמחיצת הכרם חייב רק משום שממונו מזיק אך בלא מעשיו או מעשה ממונו פטור עי''ש – וצ''ב איך מעשה ממונו מחייבו מדינא דגרמי – וכן נראה בתוס' בב''ב כב: וברא''ש שם ובב''ק שצריך שהוא עצמו יעשה היזק בממון חבירו ואין חייב בשוא''ת, אך אינו ראיה משום שי''ל שלכן אין זכות לניזק כי אינו עושה כלום, אך אין ראיה באופן שיש זכות לניזק, שיפטר מחמת שהוא רק בשוא''ת, עוד יש לדחות דבמחיצת הכרם כתב הרמב''ן דהיאוש אוסר, וא''כ אינו שב ואל תעשה, אך בתוס' לכא' א''א לומר כן, עי' לעיל, ובענין גרמי בשוא''ת עי' שו''ת הרא''ש כלל ק''א אות י', וקצוה''ח סי' ס''ו סקכ''א, ואבני נזר או''ח סי' תק''ג סק''ח, וחו''מ סוף סי' ב, ויו''ד סי' קצ''ו סק''ה,

ב. מניעת רווח, כתב הרמב''ן דשוויה טמון אין חייב מדינא דגרמי משום שרק גרם שלא יתחייבו לו ואין חייב אלא על ממון שיש לו שגרם לו לאבדו, או על חיוב שהיו חייבים לו ואיבדו כמוחל שט''ח, או כדיין שזיכה את החייב, וכתב הרמב''ן שבזה ניחא הא דאי בתר תבר מנא אזלינן, פטור השובר ואין חייב על שגרם לפטור קמא, ולפי''ז כל מניעת רווח פטור, וכן הביא הרמב''ן במכות ג. את הירושלמי שמבטל כיסו של חבירו פטור, וכ''כ בתש' מהר''ם הובא בקצוה''ח סי' של''ג סק''ב שגרמי אינו אלא במפסיד לחבירו ולא במניעת רווח והביא את הירושלמי הנ''ל, וכ''ה בנמוק''י בב''מ - דף סא: ברי''ף - מהירושלמי דמבטל כיסו של חבירו פטור, וכעין זה כתב הרא''ש בב''ק פ''ב סי' ו', ומש''כ תוס' והרא''ש בריש האומנים שחייב מדינא דגרמי כשגרם לפועלים שלא יוכלו להשתכר, כתב הקצוה''ח סי' של''ג סק''ב שהוא מדין שבת שהוא גזה''כ לחייב על הפסד רווח כשהזיק אדם, אך הפ''ח שם כתב דלא דמי לנעל בית חבירו דמי יימר שהיה מצליח להשכירו ומבואר בדבריו שמניעת רווח בכלל דינא דגרמי, וכ''ה במרדכי ב''ק סי' קכ''ה הובא ברמ''א סי' רצ''ב סעי' ז', - והש''ך שם ציין לדברי היש''ש דפטור, דמבטל כיסו אינו גרמי אלא גרמא - וכ''ה בהג' מרדכי ב''ק אות רי''ג דשוויה טמון אין חייב מדינא דגרמי רק משום שיכול לומר לטובה נתכוונתי שלא ישרף מהרה ומשמע, וכ''נ בטור שפסק בסי' ש''ח דגרמי פטור מד' דברים, ובכ''ז בסי' של''ג הביא את דברי הרא''ש שחייב שכר פועלים מדינא דגרמי, וכן נראה ברא''ש ב''ק פ''ט סי' י''ג ששויה טמון אינו גרמי כי לא עשה מעשה בגוף הממון, ולא כתב כהרמב''ן שאין פרשת מזיק כי לא הזיק לו ממון אלא רק מנע שלא יתחייבו לו ממון, אלא ביאר מדוע הוא גרמי ולא גרמא משא''כ לרמב''ן אינו הסבר מדוע אינו גרמי אלא גרמא. אלא על אף שהוא גרמי פטור

ג. עיכב אדם מלהציל ממון חבירו, הסתפק הרמב''ן וכתב שי''ל שאין חייב מדינא דגרמי משום שאין לו זכות שחבירו יציל ואינו אלא גומל חסדים ולכן אינו גורם הזק אלא ההזק מאליו בא ורק מנע מלהציל, ולא דמי לגזל חמץ וכו' שיש לו זכות לאוכלו לפני שיאסר והוי כמונע את האדם עצמו להציל את ממנו שחייב לדעת הרמב''ן הנ''ל, וכן המונע חבירו מלתת לו מתנה פטור מהאי טעמא, ויש לעיין מדוע הוצרך הרמב''ן במונע חבירו מלתת לו מתנה לכך, הא דעת הרמב''ן שעל מניעת רווח אין דינא דגרמי

ד. ב''ק לג: מזיק שיעבודו של חבירו, הקצוה''ח בסי' כ''ה סק''ב כתב שאינו מזיק בידים משום דגוף החוב לא קלקל והנכסים אינו שלו – ולכא' משום דס''ל שמזיק זכות פטור - ובשערי יושר ש''ג פכ''ג, ביאר שאילו יזיק את השיעבוד בידים יתחייב אך בשריפת החפץ לא הזיק את השיעבוד בידים דאין בעל השיעבוד שותף בחפץ אלא זכותו בבעלות של בעל החפץ וכשאין בעלים ממילא פקע זכותו ואין זה אלא גרמי, ועל פי זה ביאר מדוע מפגל חייב הא אין לו אלא לבעלים אלא זכות בקרבן ותי' שמפגל הזיק את הזכות עצמו, ונ''מ אם הדיין טעה בשיקול הדעת ופסק שאין לו שיעבוד יתחייב לדעת התוס' ב''ק ק. אף למאן דלא דאין דינא דגרמי – הובא בחי' ר' שמואל ב''ק סי' י''ג סק''ד –. ועי' תוס' הרא''ש גיטין מא. דאף למאן דלא דאין דינא דגרמי מצי לחיובי מזיק שיעבודו של חבירו עי''ש

ה. כשהנזק אינו מיד, כתבו תוס' בב''ב כב: והרא''ש שם ובב''ק שאינו חייב מדינא דגרמי, ויש לעי' מתוס' ב''ק ק. ד''ה שאני התם שחייב מדינא דגרמי אף כשאין ניזוק מיד עי''ש, והרמב''ן בקונ' כתב שאף בניזוק לאחר זמן חייב, ויותר מזה נראה ברמב''ן שהיה אפשר לחייב נוטע אילן והזיקו השורשים את הבור מדין אדם המזיק אף למאן דלא דאין דינא דגרמי ורק מטעם שאינו גיריה דיליה פטור – דהיינו שיתכן ונחשב לאדם המזיק ובכ''ז אינו נחשב גיריה דיליה - ולתוס' והרא''ש אינו אפי' גרמי מכיון שמזיק לאחר זמן, והרמב''ן ס''ל שאין אחר זמן חיסרון כלל לא בגרמי ולא במזיק גמור, ובכ''ז כשמתחיל ההזק מיד אף לרמב''ן יש בזה סיבה לחייב, שהרי כך תי' על קושייתו מדוע לרבנן חייב בשבת הא רק גרם לו שלא יוכל לעבוד ולא עשאו בידים – דהיינו דאמנם נתחדש בשבת חיוב על מניעת רווח אך לא מנעו בידיים אלא רק בגרמא, ועי' קצוה''ח סי' שפ''ח סק''ח וסי' שס''ג סק''ב – ותי' שכיון שמתחיל הנזק מיד חייב גם לרבנן

ו. בב''ב צד. בורר צרור וכו' נח' הראשונים שם, אי חייב לכו''ע או רק מדינא דגרמי, ועי' נתה''מ סי רכ''ט, ושערי יושר ש''ג פכ''ג בגדר החיוב בבורר צרור

ז. עידי שקר והוציאו ממון על פי עדותן כתב הרמב''ן בקונ' דחייבים מדינא דגרמי, ואע''פ שלא ניזוק החפץ בכ''ז יש דין מזיק על שהרחיקו מבעליו, וכמו במוסר – ובמסר בידים לכו''ע חייב ורק באחוי אחוויי אינו אלא גרמי, עי' ש''ך סי' שפ''ח סקל''ז, ועי' קצוה''ח סי' כ''ה סק''א דהנותן חפץ חבירו לאחר **ואפשר למיהדר** אינו מזיק אלא רק גזלן, ועי' נתה''מ סי' כ''ה סק''א וז''ל דמה לי אם זרקו לים או מסרו לגנב כשא''א להוציא ממנו ואין לך מזיק גדול מזה וזה ברור מאד – אך הטור בסי' ל''ח הביא מהר''ח שפטור, וביאר הב''ח דס''ל שאינו אלא גרמא, ועי' בש''ך שם סק''א שהאריך להוכיח שחייבים מדינא דגרמי, ובמחנ''א נזק''מ סי' ו' כתב שלדעת התוס' עדים שהעידו לזכות את החייב חייבים לכו''ע עי''ש

ח. עדים היודעים עדות ולא העידו, הרמב''ן בקונ' פטר מדינא דגרמי משום שאין חייבים להעיד רק מצד גמילות חסדים,- ויש לעי' מדוע חייב בדיני שמים וכי מי שלא השיב אבידה חייב לשלם בדיני שמים, ואולי פי' חייב בדיני שמים שנענש ולא שחייב ממון, ולא כהמאירי שם שפי' שחייב לשלם ואם לא שילם הרי הוא פסול לעדות, ועי' קצוה''ח סי' ל''ב סק''א - אך השטמ''ק בב''ק נו. בשם תר''פ, והשלטי הגיבורים בב''ק דף כד. ברי''ף בשם הריא''ז, ור' ירוחם – הובא בהג' רעק''א על הש''ך סי' כ''ח סק''ב – כתבו שחייב מדינא דגרמי

ט. עי' הגה''א ב''ק פ''ט סי' ט''ז שנח' ר' יואל ור' אפרים באמר לו חבירו שהמטבע טוב אם חייב מדינא דגרמי, האם רק בשולחני שחייב לשמוע לו חייב או גם כשאין חייב לשמוע לו חייב, ועי' ברמב''ן בקונ', ובמלחמות בסנהדרין – דף יב. ברי''ף - דמשיא עצה לחבירו והפסיד ע''י פטור ועי''ש בקונ' ובמלח' מאי שנא ממראה דינר לשולחני דחייב

י. ב''ב צג: נח' במכר לו זרעים ולא גדלו, וקי''ל דפטור, ועי' ברמב''ן בקונ' שביאר מדוע אינו חייב מדינא דגרמי, ונח' הרמב''ם והראב''ד פ''ו מהלכ' זכיה ומתנה הכ''ד, אם המבטל שידוך צריך לשלם הוצאות הסעודה וכד' מדינא דגרמי, ועי' בשו''ע אבן העזר סי' נ' סעי' ג' ובנו''כ שם

יא. גזל חמץ ועבר עליו הפסח, מדוע אין חייב מדינא דגרמי שגרם שיאסר ואילו לא גזלו היה אוכלו קודם שיאסר, הרמב''ן הזכיר סברא שכיון שלא הזיקו, דאיסורא ממילא אתא אינו חייב, אך אח''ך כתב דלשיטתו, התי' הוא שעל הזק שאינו ניכר א''א לחייב מדינא דגרמי ומשמע שלא ס''ל מהסברא הנ''ל, ועי' שלטי הגיבורים ב''ק – דף לד. ברי''ף – מהריא''ז שהקשה מדוע לא קנסו כמו שקנסו בכל הגרמות ותי' שבגזלן לא קנסו מפני תקנת השבים, ואכתי ישל''ע לדברי הרמב''ן בגזל פירות והרקיבו מקצתן מדוע א''א שיתחייב מדינא דגרמי הא ניכר ההזק, ועי' נמוק''י בב''ק - דף לה. ברי''ף – דהרקיבו מקצתן כיון דאורחייהו בהכי כהיזק שאינו ניכר חשבינן ליה, ועי' תוס' ב''ק נו: ד''ה פשיטא

יב. ב''ק כו: מסלק כרים וכסתות המסלק פטור, דעת הרי''ף שם, והרמב''ן בקונ' דחייב מדינא דגרמי, ועי' במ''מ פ''ז מחו''מ ה''ז די''ל שהמסלק חייב לכו''ע עיי''ש, ותוס' שם והרא''ש בב''ק פ''ט סי' י''ג ובב''ב פ''ב סי' י''ז כתבו שפטור לכו''ע, ועי' ברא''ש שפי' בפי' השני שאינו גרמי כי לא ניזוק הכלי מיד אלא רק כשהגיע לארץ, וצ''ב – קו''ש ב''ב אות ע''ה - למד''א בתר מעיקרא אזלינן - וכך פסק הרא''ש בריש פ''ב – הרי ניזוק מיד

יג. שורף חמץ שעבר עליו הפסח שביד גזלן, כתב הרמב''ן בקונ' שלר''מ חייב על שגרם לו לשלם מכיסו מדינא דגרמי, משא''כ לר''ש שהגורם לממון כממון חייב על הזיק החמץ וחל החיוב בשעה ששרף משא''כ לר''מ חל החיוב כשהוציא ממון מכיסו – נ''מ כשהגזלן לא צאית דינא ואינו משלם לר''ש חייב ולר''מ פטור – ובתוס' ב''ק עא: נראה שפטור לר''מ וכשיטתם בב''ב כב: שאין גרמי חייב כשגרם שדבר אחר יזיק לו וה''ה כאן אין חייב על שגרם שיוציא ממון מכיסו, ובזורק מטבע לים הגדול כתב הרמב''ן שחייב מדינא דגרמי על הוצאות בר אמוראה, והמרדכי כתב שאינו אלא גרמא ולא גרמי

יד. נח' הש''ך סי' שפ''ו סק''י והקצוה''ח שם סק''ד וסי' שפ''ח סק''ז בדעת הרמב''ן האם יש חיוב שבועה בגרמי

טו. בב''ק קט''ז: מבואר דבנשא ונתן ביד חייב לכו''ע, ובאחווי אחויי חייב רק למאן דדאין דינא דגרמי, והרמב''ן שכתב שגרמי חייב גם באונס הוצרך לחדש שכשהזיק בדיבור הקילו לפוטרו באונס, אך המהרש''ל בפ''י סוף סי' מ''ז ביאר שבנשא ונתן ביד חייב מדין גזלן ולא מדין מזיק משום שגרמי באונס פטור, ונקט שגזלן חייב באונס והרמב''ן לכא' ס''ל שגזלן פטור באונס – ועי' בחי' ר' שמואל סנהדרין סי' ז' סק''ד שהאריך בענין גזלן באונס –

טז. בב''מ עז: מבואר שכשחוזר בו המוכר ועי''ז נפסד הקונה משום שמכר נכסיו בזול כדי לקנות חייב המוכר לשלם מעדית כדין מזיק והשטמ''ק שם הביא מהראב''ד שחיובו מדינא דגרמי וכ''כ הנמוק''י שם, אך הריטב''א שם כתב שאינו אלא גרמא אלא שקנסוהו וכן נראה שם בתוס'

יז. פורץ גדר, ויצא השור והזיק, כתב הרמב''ן שאינו חייב מדינא דגרמי משום שאינו ברי הזיקה שיזיק, והנה כתב הרמב''ן בקונ' שאין שומר חייב כשפשע בשטרות מדינא דגרמי שלא מצינו דינא דגרמי אלא במזיק, וצ''ע מדוע אינו מזיק ע''י שהיה לו לשמור ולא שמר, ובחי' הרמב''ן בב''מ נו. ביאר דבריו וכתב שאין פושע כמזיק בשטרות לחייבו מדינא דגרמי משום שהתורה פטרתו, וכן כתב הרמב''ן בקונ' שאף אילו היה אפשר לחייב כל חופר בור מדינא דגרמי בכ''ז למד''א שבור ברה''ר פטור לא יתחייב מדין גרמי דגזה''כ לפוטרו, ולכא' כוונתו שיש גזה''כ שאין שומר חייב מדין מזיק, וכן יש גזה''כ שאין ממונו חייב מדינא דגרמי כדחזינן שאין אש חייב בטמון מדינא דגרמי ואין שור חייב ברה''ר נזק שלם מדינא דגרמי על שהיה לו לשמור ולא שמר, - וכ''כ החזו''א על כל נזקי ממונו שאע''פ שאם לא היה כתוב את כולם היה חייב מהצד השווה אך אחר שכתוב אינו חייב גם מכח הצד השוה, ולכן מוציא בהמת חבירו לרה''ר אין חייב מדין אש, משום שאין שור חייב מדין אש ומצד שור א''א לחייבו כי אינו ממונו – וא''כ צ''ב מדוע כאן בפורץ גדר והזיקה הבהמה לא פטר הרמב''ן מהאי טעמא שאין שור חייב מדינא דגרמי, ולכא' החילוק ברור דבשומר מכח שחייב לשמור באנו לחייבו וכן בבור מכח שחפר בור, והתורה פטרה שומר ובור מדינא דגרמי והגדר הוא שאין זכות לאידך לתובעו שלא יחפור בור ברה''ר ואין לו זכות תביעה על השומר שלא ינזק, משא''כ פורץ גדר לא באנו לחייבו מצד מה שהתורה דיברה ואילו באנו לחייבו מבח שלא שמר גם כאן היה שייך לומר שהתורה פטרו, דהיינו שא''צ לשמור ביחס למה שהתורה פטרה

**היזק שאינו ניכר**

א. הרמב''ן בקונ' האריך שבהיזק שאינו ניכר א''א לחייב מדינא דגרמי, דרק כשלרבנן חייב כשעשה בידים חייב לר''מ כשגרם, דלר''מ הגורם הוא כעושה בידים, ובהיזק שאינו ניכר שפטור אף כשעשה בידים לא יתחייב גם לר''מ, וכ''כ הרמב''ן והריטב''א בגיטין נג. ועי' ברא''ש סוף סי' י''ג דנראה בדבריו שחייב לר''מ בהיזק שאינו ניכר מדינא דגרמי אך כתב היש''ש סי' כ''ו שאין זה כוונתו עי''ש, ועי' פ''ח שם, ובספר התרומות שער נא ח''ו אות ח' נראה שבהזק שאינו ניכר חייב מדינא דגרמי, ובריטב''א כת''י גיטין נג: מפורש שלר''מ חייבים בהזק שאינו ניכר מדינא דגרמי ובכ''ז בשוגג פטרוהו כדי שיודיענו

ב. מחיצת הכרם, תוס' כתבו שניכר שהוא כלאים שרואים את הגפנים בשדה משא''כ במטמא אין ידוע אם הכשרו – ועי' קו''ש ב''ב אות י' שהקשה א''כ בכלאים נמי אין ידוע אם נתייאש -, אך הרמב''ן בקונ' כתב שהערבוב ניכר וזהו ההזק שמעורבב אך אילו היה ההזק במה שנאסר לא היה נחשב להזק ניכר - ועי' בברכ''ש סי' י''ז, ובחי' ר' שמואל ב''ב סי' ג' בביאור דברי הרמב''ן -, והריטב''א בגיטין נג. כתב שנחשב לאינו ניכר וחייב במזיד מצד קנס ככל הזק שאינו ניכר, ובביאור מח' תוס' והרמב''ן, כתבו במשנת ר' אהרן ב''ק סי' ג' סק''ג, ובחי' ר' שמואל ב''ק סי' ה' הערה א' ובב''ב סי' ג' סק''ד - ועי' שערי יושר ש''א פ''ט - דלתוס' החיסרון שאינו נראה לעין האדם, ולרמב''ן אנו תלוי בזה אלא שעל הזק שאין בו שינוי בחפץ אין חיוב, ולכן כתב הרמב''ן בקונ' שבשחט ושהה הוי הזק ניכר כי שחוט ואינו חי, ולכא' לתוס' א''א לומר כן משום שאין ניכר לבנ''א אם מותר או אסור - ויש לעי' לתוס' חמץ **בפסח** שניכר שאסור וכן אתרוג לאחר סוכות שניכר הנזק אי יכול לומר לו הש''ל, עי' חק יעקב בסי' תמ''ב סק''ח ובית מאיר סי' תמ''ג ונובי''ק או''ח סי' כ' ופתחי תשובה סי שס''ג סעי' א' וחי' ר' מאיר שמחה ב''ק צז. ובספר קבא דקשייתא קושיא פב ושערי יושר שער א' פרק ט' - ועי' תוס' ב''ק צח: ד''ה הא קמ''ל דצורם אוזן הוי הזק שאינו ניכר והרמב''ן בקונ' כתב שחייב מדד''ג, וצ''ב לדעת התוס' הא ניכר לעין האדם הנזק ועי' קו''ש שם, וכן צ''ב מדוע אי קדוש חייב הא אין ניכר שקדוש, ועי מש''כ בחי' הגרנ''ט בב''ק בביאור הפטור בהזק שאינו ניכר, ועי' שי' ר' שמואל ב''ב אות מב שנקט גם ברש''י דלא די בניכר לבנ''א, ועי עוד קו''ש ב''ק אותיות קכ''ח וקכ''ט ובב''ב אות י'

ג. משחרר עבדו, ומוחל שט''ח וכו' כתב הרמב''ן בקונ' דאינו נחשב להיזק שאינו ניכר כי אין יכול לומר הרי שלך לפניך, ולכא' כוונתו שכשחייב על מה שהרחיק את החפץ מבעליו וכמו במוסר נחשב להיזק ניכר ורק כשחיובו על היזק החפץ שייך לדון שאינו ניכר – ועי' מש''כ הקו''ש ב''ק אות קכו, ומשנת ר' אהרן ב''ק סי' ג הערה ב' בביאור דברי הרמב''ן - אך בספר התרומות שם מבואר שנחשב להיזק שאינו ניכר

ד. רש''י גיטין נג: ד''ה מטמא ומדמע, כתב שלמד''א הזק שאינו ניכר לאו שמיה הזק אין איסור להזיק כשאינו ניכר אלא מדרבנן, ועי' שער משפט סי' ל''ד סקי''ג שכתב על פי הרש''י הנ''ל דגם גרמא אינו אסור אלא מדרבנן, וכן גרמי למאן דפטר, וכן לסוברים שלר''מ חייב רק מדרבנן.

**גורם לממון**

א. עי' תוס' ב''ק סב: ד''ה יצאו, ועא: ד''ה וסבר, ושבועות לז: ד''ה מיעט, ובכתובות לד. ושאר ראשונים שם, ונראה ששייך לחייב כפל ודו''ה בגניבת השטר וכד' מדינא דגרמי וצ''ע הרי חייב מדינא דגרמי על החוב שניזוק ואת החוב לא גנב אלא רק הזיק עי' מה שתי' בחי' ר' שמואל ב''ק סי' כ' בשם הגר''ח, ועי' ש''ך סי' שפ''ו סקי''א שכתב על תי' הראשון בתוס' ע''א: שלא מסתבר כלל, ועי' עוד בש''ך שם סק''א ובקצוה''ח שם סק''א מש''כ על דברי התוס'

ב. עי' קצוה''ח סי' צ''א סק''ז דדעת בעל התרומות והעיטור, דגרמי ודבר הגורם לממון דין א' הם, וכן נראה בראב''ד ב''ק דף צח: - הובא בשטמ''ק – וכן נראה בתש' הרשב''א ח''ג סי' ק''ו – הובא בשטמ''ק שם -

ג. בפסחים ו. נראה דבאיתיה בעיניה לא אמר ר''ש דגורם לממון כממון, ועי' קצוה''ח סי' שפ''ו סק''ז שהאריך בזה והביא את הגמ' בסנהדרין לגבי עיר הנידחת שנראה שגם באיתיה בעיניה אמר ר''ש, ועי' קו''ש פסחים אותיות י''ז וי''ח שפי' את הגמ' שלר''ש ה''ה בעלים לגבי הפסד, וכפרה לכפילא עי''ש, עוד כתב שם וכן הוא בספר הזכרון אש תמיד עמ' ר''ה בשם ר' אלחנן שביאר את הגמ' הנ''ל על פי מה שייסד שלר''ש הוא בעלים רק על השויות ולא על גוף החפץ עי''ש, ועי' אפיקי ים ח''ב סי' י' שהאריך בזה ובכל ענין גורם לממון כממון

ד. גנב דבר ששווה ד' היום וביום השוק שווה ה' כתב הקצוה''ח בסי' ד''ש סק''א שלר''ש ודאי חייב ה' מדין גורם לממון, וגם מדינא דגרמי אפשר לחייב עי''ש, ויש לדון מדברי הרמב''ן שכתב שאין חייב מדינא דגרמי על מניעת רווח, ועי' קה''י ב''מ סי' מ''ט, ועי' עוד בקצוה''ח סי' שפ''ו סק''ז במזיק חמץ נוקשה שפטר למד''א גורם לממון לאו כממון אע''פ שלאחר פסח יכול למוכרו וצ''ב מאי שנא מיום השוק

ה. שור שהזיק דבר הגורם לממון, הביא הקצוה''ח סי' שפ''ו סק''ח את דברי הפנ''י שפטור משום שגרמי דבהמתו פטור, ונח' עליו הקצוה''ח דלא פטרו אלא גרמי דבהמתו אך בגורם לממון הוי ככיס מלא מעות

**המוריד ערכו של דבר**

יש לדון מצד הזק שאינו ניכר לדעת הרמב''ן, ויש לדון מצד שאין חייב כשאין פגם וחסרון כמוש''כ תוס' ב''ק צח. ד''ה מתיב רבא, ועי' בדברי הגרשש''ק במכתב בסוף ב''ק שפטור כי אין תערובת דמים בחפץ ולכא' בקצוה''ח סי' שנ''ג סק''ב מבואר לא כך, ועי' במשנת ר' אהרן סי' ג' שמזיק ערך חייב מדינא דגרמי, ולכא' יש להוכיח כן מקושיית הרמב''ן על זורק מטבע מדוע אין חייב מדינא דגרמי, ולכא' צ''ב מה עשה בגרמי שלא עשה בידים, וע''כ משום שהוריד את הערך, ואע''פ שבידים זרקו לים, אך הורדת ערך אינה אלא גרמי, ויש לפרש משום שגרם שלא יקנוהו ועי''ז ירד ערכו, ולכן תמיד הורדת ערך אינו אלא גרמי, או שי''ל שהחיוב על הורדת ערך הוא על הפסד המעות שיכל לקבל עבור החפץ, וזה אינו אלא גרמי

**בס''ד**

**זורק מטבע של חבירו לים הגדול**

יש לדון בגדר הפטור במים צלולין כשאפשר להביאו ע''י בר אמוראה,

א. י''ל – כן כתב הנתה''מ סי' ש''מ סק''ג, והחזו''א ב''ק סי' י''ג סק''ב - שהחפץ לא ניזוק כלל והוי כמזיזו ממקום למקום וצריך להוציא הוצאות להגיע למקום שנמצא שפטור, וכן נראה בקצוה'''ח סי כ''ה סקי''ג עי''ש, ועי' חזו''א סי' י''ג סק''י בדעת הרא''ש דנקט שלא ירד ערכו כשאפשר להביאו – ולכא' משום ששווה בעצם עי' חזו''א סי' י''א סוף סק''ט - אך בסי' ג' סקי''ב ד''ה וכתב עוד, כתב שירד ערכו, ועי' מה שהקשה הקצוה''ח שפ''ו סק''י מדף יא. (ועי' אמרי בינה דיינים סי' ט''ל שפטור אף כשדמי בר אמוראה הוא יותר מדמי החפץ וא''א שכיון שודאי לא יטלוהו הוי כזוטו של ים ויתחייב)

ב. י''ל דאמנם ירד ערכו אך מזיק שוויות פטור – עי' חי' הגרנ''ט ב''ק בעניין לא מכליא קרנא, ומכתב הגרשש''ק בסוף ב''ק על סוגיית בתר מעיקרא –

ג. י''ל שהחפץ ניזוק או משום שבים הוא כאבוד מהעולם וכמו שכתב רש''י בד''ה הזורק שפטור אע''פ שאין יכול ליטלו, דכל שאדם רגיל אין יכול ליטלו הוא כאבוד מהעולם, או משום שאינו ברשותו כשאין יכול ליטלו ודמי למוסר שחייב, או משום שחייבים על הורדת ערך, ובכ''ז פטור משום שכל נזק הניתן לתיקון אין נכלל במכה בהמה ישלמנה, וכן נראה בקצוה''ח סי שס''ג סק''ד שזהו גדר הפטור בזורק מטבע לים וכן כתב בסי' שפ''ו סק''י בשם המרדכי, והנתה''מ סי' ש''מ סק''ג פי' אחרת את דברי המרדכי אות קי''ד ונח' על היסוד הנ''ל שכל שאפשר לתקן פטור, וצ''ע מדברי הגהות מרדכי אות רי''ג שהביא הקצוה''ח שלכא' מפורש בדבריו שכל שאפשר לתקן פטור – עי''ל שפטור אל הפסד השווי משום שאין מזיק חייב כשאין פגם וחיסרון כמש''כ תוס' ד''ה מתיב -

ד. נ''מ בזרק כלי לים ובא אחר וזרק אבן ושבר את הכלי האם השובר חייב דאם ירד ערכו או שנחשב למחוץ לעולם פטור

ה. על הצד הראשון יש להקשות מדוע כשהגביהו חייב וכי המגביה חפץ חבירו על מנת להזיזו ממקום למקום נחשב גזלן - ורק נפטר ע''י הרי שלך לפניך – דרק גוזל על מנת לעכבו אצלו או לאבדו חייב, ועי' חזו''א ב''ק סי' ט''ז סקכ''ב

ו. על הצד האחרון יש להקשות אם נחשב לאבוד מהעולם או לאינו ברשותו אלא שפטור משום שנזק שניתן לתיקון אינו נזק מה הקשה רבא ממעשר, אך אם רק ירד ערכו ועל זה פטור כי יכול לתקנו ניחא, וא''ת אם הכלל שכל שיכול לתקנו פטור אולי גם נחשב אבוד אלא שפטור כי יכול לתקנו ומה הקשה רבא ממעשר, י''ל שרק חפץ שנמצא בעולם ואפשר לתקנו פטור דאינו מוגדר לניזוק אלא רק מחוסר תיקון אך אם אבוד מהעולם או אינו ברשותו לא שייך פטור זה

ז. עי' קצוה''ח סי' שס''ג סק''ד דעל שחרירותא דאשייתא אין חייב מצד מזיק מכיון דאם ישכור פועל ללבנו הדרא הדרא ללבניותו והו''ל כזורק מטבע לים היכא דאפשר לאהדורי ע''י בר אמוראה דפטור, ויש לעיין על דבריו מהא דב''ק כח: דטינפו כליו חייב, וכן הוא בנדה נח. לגבי שואל אע''פ שאפשר לכבסו ועי' חזו''א ב''ק סי' י''ג סק''ב

ח. עי' שו''ת משיב דבר – לבעל הנצי''ב – ח''ג סי' טז דכל הפטור אינו אלא במטבע דלא נחשב שירד ערכו כי במטבע לא שייך יוקרא וזולא כמבואר בריש הזהב, אך בשאר חפצים חייב

––––––––––––––––––––

א. בתוס' וברא''ש מבואר שכשא''א להביא את המעות אף בצלולין חייב וכ''כ הרמב''ן בקונ' בשם רש''י והביא כמה ראיות לדבריו, אך עי' קצוה''ח סי' שפ''ו סק''ט שהוכיח מהגמ' דף ק''א שפטור מהא דבצבע בהו קופא פטור והרי שם א''א להוציא את הצבע ובכ''ז פטור ועל כרחך משום דמונח לפנינו וא''כ ה''ה במים צלולים, ואח''ך כתב שכן דעת הבעה''מ והרמב''ן והנמוק''י שכתבו שבצבע בהו קופא מדינא דגרמי חייב ומבואר דמאן דלא דאין דינא דגרמי פטור אע''פ דא''א להוציאו מההבגד , וצ''ע מה הוכיח מהראשונים הנ''ל יותר ממה שמוכח בגמ', וכן צ''ע דהרמב''ן הנ''ל האריך להוכיח שכשא''א להביאם אף בצלולים חייב

ב. עי' אבי עזרי פ''ז מחו''מ הי''א אות ב', ובהגהות הקה''י על הקצוה''ח שתי' את קושיית הקצוה''ח, דשאני התם דהצבע ביד הבעלים אלא שאינו יכול להשתמש בו אך מטבע בים כשא''א להביאו הוי כמי שאינו בעולם דאינו במקום שיד בנ''א מגעת, ואולי לדעת הקצוה''ח י''ל כן רק כשא''א לראותם, ויתיישב קושיית הרמב''ן שהקשה על הצד שפטור אף כשא''א להביאם מ''ש ממים עכורין שחייב, עי''ל דבצבע הצבע ברשותו אך במים אינו ברשותו ולא גרע ממוסר ממון חבירו שחייב מדין מזיק, ויש לעיין לדברי הקצוה''ח מאי שנא ממוסר שאע''פ שהחפץ לא ניזוק חייב על שהוציאו מרשותו

ג. יש לדון לדעת הקצוה''ח שפטור בצלולים בכל גוונא האם בעכורים חייב גם בכ''ג או רק כשא''א להביאו

ד. הרמב''ן בקונ' הקשה אי בצלולים פטור גם כשא''א להביאו מדוע לא יתחייב מדינא דגרמי הרי גורם להפסידו וצ''ב ממ''נ אם נחשב שניזוק החפץ הרי הזיקו בידים - דומיא דעכורין שחייב – ואם לא ניזוק מדוע למאן דדאין דינא דגרמי חייב, וכן צ''ב בדברי הראב''ד – הובא גם ברא''ש וברשב''א – שהוכיח שאין הפטור מצד שאינו אלא גרמי וכו' וצ''ב הרי בידים זרקו לים ולא בגרמא, ועי' ברכ''ש ב''ק סי' ה' סק''ד (ואולי י''ל שאעפ''י שלא ניזוק בכ''ז אין יכול למוכרו והפסיד את המעות שיכל לקבל עבור החפץ, עי''ל שעל הורדת שוויות חייבים רק מדינא דגרמי עי' משנת ר' אהרן ב''ק סי' ג)

ה. ברמב''ן נראה שבצלולים כשא''א להביאו הוי אינו שלו ובכ''ז הקשה על השיטות שפטרו גם בכה''ג רק מדינא דגרמי (ואולי להפסיד את השלו חייב רק מדינא דגרמי וכנ''ל דהפסיד לו את המעות שיכל לקבל)

מבואר בכמה ראשונים שחייב מדינא דגרמי על הפסד הכסף שצריך להביא לבר אמוראה

א. וצ''ב אם לא נחשב שהחפץ ניזוק איך אפשר לחייב על כך שבוחר הניזק להוציא כסף ולשלם לבר אמוראה

ב. כשאין דעת הניזק להעלות את המטבע האם עדיין חייב שכר בר אמוראה

ג. זרק למים צלולים ואח''ך נעשו עכורין מבואר ברש''י שפטור, האם נפטר מדמי בר אמוראה

ד. כשהניזק עצמו בר אמוראה והלך והביא את המטבע האם חיב המזיק דמי בר אמוראה

ה. כיצד הדין כשדמי בר אמוראה עולה יותר מדמי המטבע

ו. כמה חייב לשלם לו כשדמי בר אמוראה הוקר או הוזל בין הזריקה לזמן ששוכר בר אמוראה

**שף מטבע של חבירו**

צ''ב הרי הזיק את הצורה ועי''ז אינו יוצא בהוצאה ושווה פחות וכי המזיק צורה בלא שהזיק את החומר פטור, וכי המפרק שולחן בלא ששבר את העצים, או הממעך כלי וכד' פטור

א. עי' בש''ך סי שפ''ו סק''ז בשם הראב''ן והיש''ש דהכה על בתי נפש או כלי זהב וכסף ופיחתם פטור כמו שף מטבע, ונראה שעל היזק צורה פטור, והש''ך כתב ע''ז ואפשר לחלק דדווקא במטבע דליכא אלא צורתא אבל בכלי מעיקרא כלי הוי והשתא לאו כלי הוא, ונראה בש''ך שהמזיק ציור בלא שמחסר פטור כי אין כאן אלא צורה ורק בכלי שבטל שם כלי חייב , והמחנ''א נזק''מ סי' ד' כתב שהשובר כלי ולא נפחת ממשקלו תלוי במח' המרדכי והתוס' וכדלהלן, ועי' בגמ' כ''ג: דשף צלמי

ב. במרדכי אות קי''ד וקט''ז ובהגהות מרדכי סי' רי''ג כתוב שכיון שצורף יכול לתקנו פטור – הובא בקצוה''ח סי ש''ו סקי''א וסי' שפ''ו סק''י - ולפי''ז גם שובר כלי וכד' יפטר כ''כ המחנ''א הנ''ל, אך עי' החזו''א ב''ק סי' י''ג סק''א שחילק דבכלי א''א לתקנו דפנים חדשות באו לכאן וא''א לתקנו אלא לעשות כלי חדש משא''כ מטבע שאין הצורה שווה אלא המתכת שווה יותר כשיש צורה והמתכת ניזוקה וכשתוקן אע''פ שהטיבוע הוא פנים חדשות המתכת אינו פנים חדשות - וכן השם מטבע נשאר אלא שנקרא אסימון כ''כ האבן האזל - משא''כ כלי הצורה עצמה ניזוקה ואת הצורה א''א לתקן אלא ליצור חדש

ג. עי''ל – על פי חזו''א ב''ק סי' ג' סקי''ב וסי' י''ג שם, ואבן האזל פ''ז חו''מ הי''ד – דכיון שלא הצורה שווה ואינו כציור וכתמונה וכד' שהצורה שווה והצורה ניזוקה אלא ע''י הצורה המתכת יוצא בהוצאה והמתכת ניזוקה ואין הצורה אלא להעיד על המתכת, הוי כשורף שטרותיו של חבירו ששרף רק את העידות , ואולי זה כוונת המחנ''א שם שכתב שהפסד הצורה במטבע אין בו ממש דלא חשיב כ''כ, ועי' מחנ''א גזילה סי' י''א שפטור כי גוף הדבר לא נחסר, ועי' עוד בדברי האבן האזל שאף כשאין בו צורה שמו מטבע עי''ש,

ד. נמצא שדעת המהרש''ל והמחנ''א בדעת המרדכי שגם שובר כלי פטור כל שלא פיחת ממשקלו, דעת הש''ך ששובר כלי חייב אך מזיק ציור וכד' פטור, ולביאור החזו''א והאבן האזל גם בזה חייב ורק מזיק מטבע פטור כי הצורה אינו אלא סימן וכו'

ה. תוס' כתבו ששף מטבע תלוי במח' אי פסלתו מלכות הוי שינוי או לא, ועי' קצוה''ח סי שפ''ו סקי''א שנקט שהרשב''א נח' על תוס' - ועי' ברכ''ש ב''ק סי ה' סק''ב בביאור דברי הרשב''א - ועי' מחנ''א שם שכתב שהמרדכי נח' על תוס' וס''ל דלכו''ע פטור משום שאפשר לתקנו משא''כ פסלתו מלכות א''א לתקנו, ולתוס' אין מה שיכול לתקנו סיבה לפטור אלא שאין חיוב על הפסד הצורה וכנ''ל, ויש לעי' מדוע למד''א פסלתו מלכות הוי שינוי חייב אם אין חיוב על הפסד הצורה וצ''ל שאם נחשב שינוי הוי כחפץ אחר כמו שכתבו תוס' ב''ק סה: ד''ה הא שלכן מועיל שינוי גם לענין אתנן וא''כ את החפץ הקודם הזיק לגמרי

ו. על יסוד המרדכי שכל שאפשר לתקנו פטור יש לעיין אם הראב''ד נחלק דכתב הראב''ד – להבנת הש''ך סי צ''ה סקט''ו ועי' חזו''א ב''ק סי' ו' סק''ג - שהחופר בור בקרקע חבירו חייב למלאות החפירות, ולכא' משום – כך פי' החזו''א שם - שכשאפשר לתקן חייב לתקן ולא נפטר בדמים, ועל כרחך אינו פנים חדשות דאם הוי פנים חדשות א''א לתקן ויתחייב רק דמים

ז. צ''ע לכל הדרכים מה הדמיון להכהו על אזנו וחרשו, הא א''א לתקנו, וכן אינו סימן וכו' וכן אינו צורה, ובתוס' ד''ה מתיב כתוב שהפטור משום שאין פגם וחסרון אלא רק קלקול וזה הקושיא מחרשו וא''כ יש לפרש שזה החסרון בצורה לראב''ן ולמרדכי ע''י שאפשר לתקן אין נחשב לפגם וחסרון ואינו נחשב לפנים חדשות כי המתכת אותו מתכת והיא זו שניזוקה ולא הטיבוע אלא כשאין טיבוע המתכת אינה יוצאת בהוצאה, ואם תוס' נחלקו על המרדכי יש לפרש כעין הנ''ל אות ג' שאין נחשב פגם וחסרון במתכת כי נשארה במשקלה אלא שאינה יוצאת בהוצאה וזה רק קלקול ולא פגם וחסרון ועל הצורה כלל אין חיוב דלא זה מה שניזוק אלא רק במתכת ניזוקה

ח. עי' גרנ''ט ב''ק בענין לא מכליא קרנא, דמשף מטבע שפטור מוכח דמזיק שוויות פטור ולכא' לפי המרדכי שנזק שאפשר לתקנו פטור אין ראיה, אך לכא' יש להוכיח מדף קא. דצבע בהו קופא פטור אע''פ שהוריד את ערכו

ט. עי' שערי יושר שער ג' פכ''ה (עמ' רסג:) דהמוריד צבע מבגד אם אין שבח סמנים על גבי הצמר פטור כמו בשף מטבע של חבירו

י. בביאור דברי התוס' דכשיש קצת חסרון חייב על הכל עי' קה''י סוף סי' י'

יא. הרמב''ן בקונטרס דינא דגרמי כתב שגזלן ששף מטבע אין יכול לומר השל''פ, והתוס' רי''ד בסוגיין כתב שיכול לומר השל''פ

בס''ד

חבורות על עניני גרמא וגרמי מאת הרב יהודה אלבוים שליט"א

**בגדר החיוב בדינא דגרמי**

א. הרמב''ן בקונ' – וכן הנמוק''י ב''ק דף נו בשם הרא''ה - האריך לבאר מדוע עדים היודעים עדות ואין מעידים לא חייבים מדינא דגרמי, וביאר שאין לבע''ד זכות שיעידו לו ואין חיובם אלא מכח גמ''ח, ומבואר ברמב''ן שאילו היה לו זכות שיעידו לו היו חייבים מדינא דגרמי, וצ''ב הרי לא עשו מאומה רק לא העידו וכי יש חיוב מזיק בשוא''ת, וכי שייך לומר שמתייחס הנזק לעדים כשלא עשו מאומה, ועי' ר''ן בסדהדרין ע''ז שדן מדוע רוצח לא חייב בגרמי, וכי גם בשוא''ת היה שייך לדון שיתחייב מיתה אילו היה לו זכות שיעשו מחיצה כדי שלא יבואו להורגו, והרי פשוט שצריך שירצחו ולעולם ע''י שוא''ת א''א לומר שרצחו, ובאמת הרא''ש שהאריך לבאר בכל גרמא מדוע אינו גרמי לא ביאר יודע עדות וי''ל משום שפשוט שלא גרם מידי משום שאינו אלא שוא''ת וכן כדלהלן אינו אלא הסרת מונע ולכן אין מה לייחס אליו, וכן שוכר עידי שקר לא ביאר משום שהעדים בבחירתם הזיקו ואין שום יחס לשוכר

ב. עוד צ''ב מאי שנא אם חיובם מכח גמ''ח או מכח זכותו, הרי בלאו הכי לא עשו מאומה אלא מכיוון שאילו היו עושים מה שהיו חייבים לעשות לא היה ניזוק גם בזה סגי לייחס אליו את הנזק, וא''כ מאי שנא מכח מה חייבים, אם מכח חיוב גמ''ח או שבועה או מכח זכותו, הרי רק באים לייחס אליו את הנזק ועד כמה שלא לעשות מייחס אליו את הנזק שוב יש לו תביעת נזקין ושוב יהיה לו זכות שיעידו מכח שאם לא יעידו נחשב למזיקים אותו

ג. הרמב''ן כתב על מונע אחרים מלהעיד דפטור וז''ל ועוד שהם גמילות חסדים הוא דקא עבדי גביה ומי שראה חברו רוצה ליתן מתנה לפלוני או הולך להציל ממונו והוא מעכבו, אין מן הדין לחייבו, שאין זה גורם היזק אלא מונע וההיזק בא ממילא עכ''ל ומבואר ברמב''ן שבהסרת מונע אין הנזק מתייחס אליו, ובכ''ז רק משום שאין לו זכות על העדים שיעידו פטור מהאי טעמא, וצ''ב הרי גם אילו יש לו זכות אינו אלא הסרת מונע, וכידוע שהסרת מונע אפי' אינו גרמא לאסור מדרבנן ושרי בשבת כגון גשם שיורד ויש רו''מ המביאה דבר שיכסה את הקרקע ובא אדם ומנע את הדבר מלבא וכי יש כאן גרם השקאה בשבת, ומה יעזור מה שיש לו זכות וכן קשה על הוא עצמו שיודע עדות וכן על פושע כמזיק וכדהלן דמלבד הא שלא עשה כלום אף כשכן עשה כמנע חבירו להציל אכתי אין כאן אלא הסרת מונע שאינו נחשב עשיה בשום מקום

ד. הרמב''ן דן על מניעת רווח כמבטל כיסו וכתב שאין חייב מדינא דגרמי כי רק לא הרויח ולא ניזוק, וצ''ב מה הנידון וכי אילו היה חייב על מניעת רווח ונחשב שניזוק בזה שאין לו מעות שיכל להיות לו, וכי שייך לומר שמתייחס ד''ז למבטל כיסו הרי רק מנע מלהרויח ואיך אפשר לומר שמתייחס אליו הנזק

ה. כיוצ''ב מצינו בפושע בשטרות שדעת הרמב''ם שפושע מטעם מזיק, ויש כמה אחרונים שפי' כפשוטו שחייב מדין מזיק, וברמב''ן ב''מ נז כתב לדון מצד דינא דגרמי, ומבואר שחייב מדין מזיק בשוא''ת,

ו. האחרונים דנו בגדר חיוב ממון המזיק אם חייב כי ממונו הזיק או כי לא שמר, מבואר שע''י שלא שמר חייב לכו''ע – וברמב''ן בב''מ נז נראה שרק מצד דינא דגרמי אפשר לחייב וע''כ לא ס''ל כצד זה -, וצ''ב איך אפשר לחייב אדם המזיק בשוא''ת ואף אם נניח שיש איזה יחס גם בשוא''ת אך אין לך גרמא גדולה מזו ונילף מכאן שגרמא חייב

ז. הרמב''ן כתב שאין דינא דגרמי כשאינו ברי הזיקה, וצ''ב אם בשוא''ת חייב, כשאין ברי הזיקה פחות מתייחס אליו משוא''ת

ח. הרמב''ן במלח' בהגוזל ומאכיל הביא שנח' אם בגרמי חייבים באונס ופי' שנח' אם גרמי כעושה מעשה או לא, וצ''ב מה הפי' לאו כעושה מעשה א''כ מדוע חייב אם לא עשה, ואולי י''ל שנח' בגרמי שיש פחות יחס ממעשה גמור אם דינו כמעשה גמור וחייב באונס או שאינו כמעשה גמור ואין מקור לחייבו באונס, אך א''כ צ''ב מנא לן לחייבו אם חלוק ממעשה גמור

ט. ואולי יש ליישב על פי היסוד שכתבו שכל חיובי נזקים אינם אלא כשיש זכות לניזק שלא יזיקנו המזיק, כדחזינן בשן ורגל שכתב הרא''ש על פי דברי הרי''ף שגדר הפטור הוא שרשאי ללכת ברה''ר עם שורו, וזהו כל דין נכנס שלא ברשות לחצר חבירו שפטור אפי' הזיקו כי אין זכות לניזק שיזהר המזיק בכה''ג, שהרי לומר למזיק להזהר הוא גם פגיעה בזכויותיו והתורה קובעת זכות של מי עדיפה, ועי' חידושי הרי''ם ב''ק נו שחילק בשוויה טמון בין המזיק שרשאי לאחר שאסור לו, וכן לגלות טמון אסר על אחר והתיר לניזק וצ''ב מ''ש, והביאור כנ''ל שאחר לא נפגע כאן ולכן יש תביעה עליו שלא יעשה כן משא''כ מי שניזוק אם לא יעשה כן אין זכות הניזק עדיפה עליו – ועי' מ''מ בהקדמתו לנזק''מ דנראה בדבריו שאין חיוב לשמור על ממונו ובכ''ז חייב ואולי כוונתו שאע''פ שיש זכות לניזק אין על זה אזהרה ולא שאין זכות לניזק -

י. ואולי יש לחדש על פי זה, שלא כהפשטות שחייב על מה שהזיק אלא שיש תנאי שאינו חייב כשאין זכות לניזק למונעו מלהזיק, אלא החיוב על זה גופא שיש זכות לאידך ואילו היה ממלא את זכותו לא היה ניזוק חייב לשלם על הנזק ולא כי הזיק דבכל התורה אין על מה לחייב אם לא עשה אך כאן החיוב על הנזק כי לא היה ניזוק אילו היה מקיים את הזכויות של הניזק, ובשוא''ת י''ל דודאי אין שום התייחסות בשוא''ת ואין חייב על מה שעשה, אלא חיוב נזקים הוא במי שהיה כלפיו זכות ואילו היה עושה את מה שהיה צריך לעשות לא היה ניזוק, חייב לשלם ואין חיובו על מה שהזיק אלא על מה שפגע בזכיות חבירו ומכח זה ניזוק ולכן בעדים אילו היה זכות שיעידו חייבים משא''כ אם אינו אלא גמ''ח, כי בתרוויהו אין מתייחס אליו אלא חיובו מכח הזכות שהיה לניזק שלא ינזק, וכן כשיש לו זכות שלא יסיר מונע אע''פ שא''א לייחס אליו מאומה אך כיון שהיה לו זכות שלא יסיר את המונע חייב, ורק מספקא ליה לרמב''ן אם יש זכות שלא יסיר מונע דאמנם אין לו זכות על העדים שיעידו אך אולי יש לו זכות שלא ימנע אדם עדים שבאים להעיד לו, ויש לפרש יותר על פי מה שאמרו שכל חיובי נזקי ממנו ענינו שיש זכות לחבירו שלא יזיקנו וכשהזיק ממשיך זכותו שלא יהיה ניזוק מחמתו ולכן יכול לתובעו שישלם כדי שיהיה כמה שפחות ניזוק מחמתו, ואותו זכות שיש לו לפני שהזיק יש לו אח''כ ולכן כתב הגר''ח ששורש חיובו הוא הממון עצמו שהזיקו רק שא''א, וכשכן אפשר דעת הש''ך בדעת הראב''ד שחייב לתקן ולא יעזור לשלם, א''כ גם כשזכותו שיעיד לו או שישמור לו כדי שלא ינזק ולא עשה מה שצריך נשאר עדיין לניזק זכות שלא ינזק והצורה היחידה הוא שישלם, ולא חייב כי הזיק אלא שנשאר זכותו, ואף בלא נוסח זה י''ל שחיוב תשלומין אינו על מה שהזיק אלא על מה שפגע בזכויותיו ועי''ז ניזוק, דדי בכך שקשור לנזק ע''י שאם היה עושה כפי שצריך לא היה ניזוק וא''צ שיתייחס אליו הנזק, אלא שבעלמא אם אינו עושה אין לניזק זכות כלפיו וצריך לייחס אליו את התוצאה כדי שיהיה לניזק זכות, אך בשומר שיש לו זכות שישמור חייב גם בלא שעשה, ובגרמי י''ל שאינו מעשה המספיק לחייב ולכן בכל התורה לא דנו מצד גרמי – והר''ן דן ברציחה ואולי י''ל שגם שם החיוב מיתה נובע מכח זכות הנרצח, או שהר''ן לא ס''ל ככל הנ''ל ולא היה מחייב בשוא''ת בגרמי – כי אינו מתייחס אליו מספיק כדי לחייב, ורק בנזקין די בדרגת יחס זה כדי שיהיה לו זכות שלא יזיקנו, וכיון שכך כשניזוק חייב, ואולי זה כוונת הרמב''ן שאינו כעושה מעשה, דלחייב באונס צריך שיעשה, וגרמי אין חיובו על מה שעשה, ובזה ניחא מה שדן על מניעת רווח כי א''צ שיתייחס אליו אלא כנ''ל וע''ז חידש הרמב''ן שאמנם יש לו זכות אך אין חיוב תשלומין כשאין דבר שניזוק, וא''ת אי בכל גרמי אין מספיק יחס כדי לחייבו מדוע יש זכות שלא יזיקנו , י''ל דבכדי שלא יזיק די במעט יחס משא''כ בכדי לחייב וכדשכחן בב''ק מח. כיון דהו''ל למלויי ולא מלייא כמאן דכריא דמי,ונראה בתוס' שם כח: ד''ה ה''מ דהכוונה דע''י שהוא ממונו יש סיבה שחייב לסלקו אע''פ שאינו מספיק בכדי לחייבו, וגם שם יש לפרש את הכמאן דכריא דמי כעין הנ''ל, לא שיש יחס דהרי שוא''ת הוא, אלא מכיון שצריך לכסות עליו מוטלת האחריות כמו שמוטל על מי שכרה, וכיוצ''ב בדברי האחרונים שממונו הוא סיבה שחייב לשמור אך אינו מספיק סיבה כדי לחייבו

יא. וכך יש לפרש פושע כמזיק, וכך יש לפרש את הצד בנזקי ממון שחייב על מה שלא שמר, שחקרו אם מכח שהוא ממונו חייב לשלם כי ממונו הזיק, או מכח שהוא ממונו חייב לשמור וכיון שיש זכות על הבעלים שישמור חייב כשלא שמר וניזוק חייב וכנ''ל לא שעי''ז מתייחס אליו, אלא כי ע''י שלא עשה את מה שחייב לחבירו חייב כשעי''ז ניזוק – ולהך גיסא שחייב כי לא שמר צ''ל שהחילוקים שיש בין אדם המזיק לממונו כד' דברים ואונס צ''ל דאין לו זכות שישמור את ממונו שלא יצערנו וכו' וכן לא שלא יזיקנו באונס כך צ''ל אף לולי כל הנ''ל -, ובגרמי י''ל שנח' ר''מ ורבנן אם בדרגת יחס של גרמי יש זכות לניזק שלא יעשנו המזיק ולפי''ז ביודע עדות אילו היה זכות לניזק היה חייב לכו''ע - ולא נראה כך ברמב''ן ולכן י''ל כדלהלן אות ח, - ובנזקי ממון לא נחלקו כי שם יש סיבה שיהיה לו זכות שישמור מכח שממונו מזיק, משא''כ בכל גרמי אם לא הוא עושה ולא ממונו מדוע שיהיה לו זכות, - ואולי זה כוונת הגרשש''ק שאם פשע ואח''כ הפקיר חייב אם חיובו על מה שלא שמר וצ''ב, ולהנ''ל י''ל שיש לו זכות ותביעה שישמור ברגע האחרון ששייך לשמור ופגע בזכויותיו ומכח זה ניזוק ולכן חייב - וא''ת הרי ודאי אף בגרמא יש לניזק זכות כדחזינן שחייב בדיני שמיים וכתב המאירי שחייב ממון בדיני שמיים ואם אין לניזק זכות לכא' לא שייך לחייבו ממון, ואין לפרש שכוונת המאירי שא''צ הניזק למחול לו עד שישלם, שהרי כתב המאירי שפסול לעדות כל שאינו משלם, אלא שמוכח ברמב''ן שחייב בדיני שמיים אין פי' כהמאירי אלא כמו שכתב רש''י בגיטין נג. ד''ה וחייב בדיני שמיים פורענות לשלם לרשעים, וביד רמה בב''ב כו. אות ק''ז שהאיסור לגרום הוא מדין ואהבת לרעך כמוך או מדין לפני עור, מדכתב הרמב''ן בעדים היודעים עדות שאין חייבים להעיד אלא מצד גמ''ח ובכ''ז כתוב בגמ' שחייבים בדיני שמיים ולכא' לא שייך לומר שחייב ממון אם אין לזה זכות שיעיד לו ולא שמענו שמי שלא השיב אבידה חייב לשלם ממון בדיני שמיים – אך ציינו לחוות יאיר שחייב בדיני שמיים אך י''ל שכוונתו שנענש ולא ס''ל כהמיארי ואלי גם אין חבירו צריך למחול לו כל שלא משלם –, והמאירי בע''כ יסבור שיש לו זכות שיעידו ולא יסבור מכל הנ''ל שיש חיוב מזיק גם בלא מעשה, וכן הרמב''ן כתב על שוכר עידי שקר שהם עשו והוא לא גרם ולא עשה ובכ''ז חייב בדיני שמיים, וע''כ הכוונה שנענש, וכן נראה ברמב''ן שכתב לענין שוויה טמון שאין חייב מדינא דגרמי כי לא גרם לו שישרף אלא רק שלא יתחייב המזיק וא''כ רק מנע רווח – אע''פ שאינו רווח כמו שכתב הרמב''ן שם שהרי ניזוק ואינו רווח כיורד לאומנותו של חבירו בכ''ז לא הזיק לו ממון שהיה לו – ובכ''ז חייב בדיני שמיים ולכא' סברא זו שאין פ' מזיק על מניעת רווח, נכונה גם שלא לחייבו ממון בדיני שמיים כי לא הזיק לו ממון שהרי מצד הגרמא היה ראוי לחייבו מדינא דגרמי אלא שפטור כי אין היזק, וע''כ שחייב בדיני שמיים פירושו עונש, והמאירי בע''כ יסבור שיש חיוב מזיק על מניעת רווח ופטורו מצד גרמא, וכן מבואר ברא''ש ששוויה טמון פטור משום שאינו בכללים של גרמי עי''ש, והמאירי לכא' גם ע''כ ס''ל ככל הנ''ל דאל''כ איך אפשר לומר שחייב ממון בדיני שמיים ביודע עדות או בשוכר עידי שקר וע''כ משום שיש לו זכות גם על זה וחייב אע''פ שלא עשה כלום, אך בדיני אדם אין חייב כל שלא הזיק וע''כ לר''מ בגרמי חייב כי הזיק ולא ככל הנ''ל, והמאירי לא יצטרך לבאר מדוע אין חייב מדינא דגרמי ביודעים עדות משום שאינו אלא שוא''ת וכן אינו אלא כהסרת מונע, אך י''ל גם במאירי ככל הנ''ל, וכמו שכתב המאירי שיש מושג של חייב ממון בדיני שמים כך יש מושג של זכות שלא יזיקנו בדיני שמים ולא יוכל לתובעו בב''ד שלא יזיקנו אך יכול לתובעו בדיני שמים, אך עדיין ברמב''ן מוכח שאין זה הכוונה בחייב בדיני שמיים מיודע עדות שכתב הרמב''ן שאינו אלא גמ''ח

וא''ת אם אין זכות מדוע נענש ומ''ש משן ורגל שרשאי לכתחילה, י''ל שבשן ורגל יש סיבה שיהיה לו זכות ובכ''ז אין לו זכות כי זכות המזיק עדיפא אך ביודע עדות ושוכר עדי שקר אין לניזק זכות כי אין יחס למזיק ולא כי זכותו עדיפא ולכן יש תביעה עליו מצד ואהבת לרעך כמוך, ונענש

יב. עי''ל שהמח' בדינא דגרמי הוא ביסוד זה אם יש חיוב תשלומים בלא עשיה – ולא נוכל לפרש לפי''ז לרבנן שחייב בנזקי ממונו על מה שלא שמר – ועי' יש''ש וז''ל מדאמר ר''מ הוא דדאין דינא דגרמי ולא אמר דמחייב דינא דגרמי, אלא כלומר דן דינא וירד לעומקו של הלכה עד שדן לחייב עכ''ל, והכוונה לפי''ז שירד לעומקו של הלכה שיש לחייב כל שפגע בזכויותיו – ואולי כי ס''ל שזה החיוב בכל מזיק וכנ''ל – ולנוסח הראשון ירד לעומקו של הלכה שיש זכות לניזק גם שלא יזיקנו בגרמי, והרמב''ן שדן בב''מ בפושע בשטר דן רק מצד גרמי ויהיה מוכח שרק ר''מ ס''ל ליסוד זה, והנך שנקטו שבממונו חייב על מה שהשור הזיק לכא' לא ס''ל כנ''ל דהרי בע''כ יש זכות לתובעו ששורו לא יזיק וא''כ יתחייב מהאי טעמא, אא''כ י''ל דאה''נ אך יש גם סיבה לחייבו משום שממונו הזיק דודאי אע''פ שיש סיבה לחייב כנ''ל אך אין סיבה לומר שכשעושה זה לא סיבה לחייבו

יג. הרמ''ה כתב שאם חייב לגדור משום הזיק ראיה וכד' ולא גדר ובאו גנבים חייב מדינא דגרמי, וכאן א''א לפרש ככל הנ''ל כי הרי אין לו זכות על נזק הגנבים אלא על היזק ראיה, ונראה ברמ''ה שיש איזה יחס אליו ולא ככל הנ''ל וצ''ב, ואולי י''ל דס''ל לרמ''ה דכל שיש לו זכות שיעשה לו כותל מתקנת חז''ל ואינו רק זכות שלא יזיקנו אלא יש לו זכות על כותל, חייב על כל נזק שהיה נמנע אם היה מקיים את זכותו, ואע''פ שאין לו זכות שלא ינזק מגנבים אך יש לו זכות שיבנה לו כותל וכיון שלא עשה את המחוייב ניזוק ולכן חייב, ובמחיצת הכרם נמי חייב מדין עבודת הכרם לעשות גדר ואין יכול לומר שלא יכנס אלא תקנו שחייב לגדור

יד. ולפי''ז יש לפרש מדוע כשאין ברי הזיקא פטור, משום שי''ל שאין לניזק זכות כה''ג למנוע את המזיק לעשות מעשה שרק שמא ינזק, בצירוף זה שגרמי שאינו מתייחס אליו לגמרי, אך אכתי צ''ע מאופנים שאינו ברי הזיקא ובכ''ז חייב בדיני שמיים כגון פורץ גדר שכתב הרמב''ן שפטור כי אינו ברי הזיקא ובכ''ז חייב בדיני שמיים, וי''ל כנ''ל דיש זכות לניזק בדיני שמיים בדיני שמיים

טו. וכעין זה יש לפרש את דברי ר' אפרים שגרמי חייב רק במתכוון להזיק – ואולי גם דעת הרמב''ם כן - ולא אמר שצריך מזיד וצ''ב מה העניין במתכוון אם דינא דגרמי הוא מדאו', וי''ל דאין זכות למנוע את חבירו בכל גרמי כי אינו כ''כ מתייחס אליו וכל מניעה הוא כנגד זכות המזיק ובידים אמרה תורה שזכות הניזק עדיפה ובגרמי זכות הניזק עדיפה, אך במתכוון להזיק זכות הניזק עדיפה כי אינו על חשבון המזיק כשכוונתו להזיק

טז. גרמי בד' דברים, שנראה ברמב''ן שחייב מדהקשה לרבנן על הדקיה באידרונא ומשמע שלר''מ ניחא, וי''ל שגם ד' דברים אינו על עשיה שלו אלא כנ''ל כשהיה לו זכות וכו', ובגרמי דבהמתו דן הרמב''ן ויש לפרש שדן אם יש זכות לניזק שלא ינזק ושישמור מכח גרמי דבהמתו משום שאינו אלא בהמתו ולא אדם המזיק ויש יותר זכות על המזיק שלא יזיקנו מאשר על ממונו שלא יזיקנו, והרמב''ן חילק בין היזק דממילא להיזק בידים כשור ששרף שטר, ולעניין יחס לבהמה לכא' אין חילוק בין שהזיקה או שריח גופו הזיק אך לגבי זכות הניזק כלפי בעל המזיק אולי יש חילוק

יז. ואולי על פי זה יש ליישב את הסוברים שהיזק שאינו ניכר חייב מדינא דגרמי וגם הרמב''ן הקשה מדוע אינו חייב מדינא דגרמי ואח''כ תי' וכו' וצ''ב מה השייכות בין דינא דגרמי להיזק שאינו ניכר, הרי בגרמי רק התחדש דהוי כעושה מעשה ואם גם כשעושה בידים פטור מה יעזור דינא דגרמי לחייבו וי''ל שאע''פ שאין חייב בהיזק שאינו ניכר אכתי י''ל שיש זכות שלא יזיקנו אף היזק שאינו ניכר, ובדינא דגרמי התחדש שחייב גם כשלא הזיק שהרי רק גרם וחסר בהתייחסות כמו בכל התורה שאין חייב בגרמי אלא חייב כי יש זכות ואידך וכו' וכנ''ל וא''כ מהאי טעמא אפשר לחייב, וכמו שאם רק גרם חייב כי יש לו זכות שלא יגרום כך גם בהיזק שאינו ניכר, ותי' הרמב''ן שבהיזק שאינו ניכר לא נחשב שניזוק וא''כ גם אין לו זכות לתובעו שלא יזיקנו וכך נראה ברש''י גיטין נג: שהאיסור להזיק היזק שאינו ניכר אינו אלא מדרבנן, והחולקים ס''ל שיש לו זכות ואסור מדאו' ורק פטור לשלם, אך לכא' כ''ז אין מיישב דאם בידים פטור כי אין נחשב שניזוק, מה יעזור גרמי דאמנם יש לו זכות אך אין על מה לשלם, אך אי נימא דגדר החיוב כנ''ל דעדיין יש לו זכות שלא להנזק ניחא דאע''פ שאינו נחשב נזק אך יש לו גם על זה זכות, וחייב לשלם כדי לא להחשב שפגע בזכויותיו

יח. ואולי על פי זה יתישבו דברי הרשב''א בשו''ת ח''ג תש' קז שבמחיצת הכרם חייב כי ממונו הזיק וכיון שהיה לו לגדור חייב, אך כל שלא הוא עשה ולא ממונו אין זה אלא גרמא, וצ''ב הרי אינו חייב מדין ממון המזיק מהא דרק לר''מ חייב ואם אין חיוב בלא מעשה מה מוסיף מעשה בהמתו, ועל פי הנ''ל אולי י''ל דהצירוף אינו לעניין חיוב תשלומין אלא לעניין שיהיה לו זכות, דבלא הצירוף שממונו עושה לא היה לו זכות לתובעו שיגדור מכח היאוש בלחוד כי אין לניזק זכות כשאין מעשיו או מעשה בהמתו

יט. הרמב''ן דן מדוע גזל חמץ ועבר עליו הפסח לא חייב מדינא דגרמי, ובתחילה כתב שלא אסרו אלא נאסר מאליו ורק מנעו מלאוכלו, אך אח''כ נראה שלא ס''ל מתי' זה אלא פטרו מצד היזק שאינו ניכר, וצ''ב וכי שייך לייחס אליו את הנזק הרי לא הוא אסרו, ולהנ''ל ניחא דיש לו זכות שלא ימנענו מלאוכלו וכיון שכך חייב על מה שנפסד מכח שפגע בזכויותיו, דאילו לא היה מונעו היה אוכלו ולא היה נאסר, ובכ''ז בתחילה פי' שכיון שהאיסור ממילא בא לא התחדש שחייב בכה''ג אע''פ שפגע בזכויותיו

כ. עי' קצוה''ח סי' ס''ו סקכ''א דהביא מהרמב''ן לעניין יודע עדות וז''ל דומה לעדים שכבשו עדותן דפטורין מדיני אדם וביאר הרמב''ן בדיני דגרמי לפי שהם אין חייבין להגיד אלא מחמת השבת אבידה ודיני דגרמי לא שייך אלא היכא שעשה היזק במעשה או בדיבור אבל מי שאינו רוצה להשיב אבידת חבירו לית ביה משום מזיק עכ''ל וצ''ב דמשמע בקצוה''ח דבשוא''ת אין דינא דגרמי וברמב''ן מפורש להפך דאילו היה זכות ממונית היו חייבים מדינא דגרמי וכן הוא ברמב''ן בב''מ לעניין פושע בשטרות דהקשה שיתחייב מדינא דגרמי, ועל פי הנ''ל יתיישב דכוונת הקצוה''ח דבלא מעשה או דיבור אין דינא דגרמי כי אין זכות כה''ג לניזק דס''ד דע''י שמחוייב מדין השבת אבידה יש איזה יחס ועי''ז יהיה גם זכות לניזק קמ''ל שבשוא''ת אין זכות לניזק, אך אם יהיה מאיזה סיבה זכות כגון בשומר או אילו נתנה התורה זכות כלפי מי שיודע עדות חייב משום שכל שיש זכות חייב

כא. יש שסברו די''ל שיש זכות שמכוחה חייב, ויש זכות שאינו כ''כ גדול שאע''פ שיש לו זכות לתובעו בב''ד שלא יזיקנו אך אין הזכות סיבה לתשלומין, ואם שייך לומר כן שיש ב' דרגות של זכות, י''ל שבכל גרמא יש זכות ובכ''ז אינו משלם ואינו כגרמי שדרגת הזכות אף מביאה לידי תשלומין, וכן י''ל בהיזק שאינו ניכר שיש זכות אף לרמב''ן ורק דן מהו דרגת הזכות – והאומרים שגדר חיוב התשלום הוא המשך השמירה גם יצטרכו לומר כן או שיסברו שבגרמא והיזק שאינו ניכר אין זכות -

**בס''ד**

חבורה מאת הרביהודה אלבוים שליט"א

**בענין היזק ערך**

א. בב''ב צג: בורר צרור מגורנו של חבירו נותן לו דמי חיטים, ומבואר בתוס' ובנמוק''י שחייב לכו''ע אף למאן דלא דאין דינא דגרמי, ולכא' רק הוריד את ערך הדבר ולא הזיק את החפץ, וכ''ה בתוס' ובנמוק''י דכעת אין יכול למוכרם ומוכח שמזיק שוויו של חפץ חייב אף שאת גוף החפץ לא הזיק, וכן הוא בשו''ת משיב דבר ח''ג סי' טז שחייב לכו''ע על הורדת ערך עי''ש

ב. ומאידך מוכח מכמה דוכתי שפטור על הורדת ערך, בב''ק דף צח. יש ג' מימרות של רבה, הראשון, זורק מטבע וכו' ושם י''ל לפי רוב הראשונים שמדובר שבר אמוראה יכול להביאו וא''כ י''ל שיש למטבע שווי בעצם – דומיא דזרק כלי מראש הגג לדעת רש''י ואכה''ל אך כאן יש לדון טובא אי ירד שוויו בעצם או לא – אך לפי מש''כ הקצוה''ח בסי' שפ''ו שבצלולים פטור אף כשא''א להביאו מוכח שאין חיוב על הורדת הערך, וכדעת הקצוה''ח נראה בראב''ד שהקשה מ''ש ממטמא ומדמע ומנסך שחייב במזיד ואם אפשר להביאו ולכן לא נחשב לניזוק מה הדמיון להנך שודאי ניזוק אך י''ל שנקט שירד ערכו ולכן הקשה וכדלהלן

ג. עוד אמר רבה דשף מטבע פטור וגם שם ודאי ירד ערכו באמת, כי אינו יוצא בהוצאה, ומכאן הוכיח הגרנ''ט שמזיק ערך פטור, וגם זה לכא' יש לדחות על פי מה שכתב המרדכי שפטור משום שאפשר לתקן, וכך גם י''ל בזורק מטבע כשבר אמוראה יכול להביאו שאף אם באמת ירד ערכו פטור מהאי טעמא, ועי' מחנ''א שהוכיח מתוס' שאין זה סיבת הפטור, וא''כ מדבריו לכא' מוכח שאין מזיק שוויות חייב

ד. עוד אמר רבה הצורם אוזן פרת חבירו פטור, ולכא' ודאי ירד השוויות דאל''כ אין על מה לשלם ומה הנידון וא''כ מוכח שמזיק שוויות פטור, אך עי' נמוק''י שכתב דלא אפחתיה מדמיה וא''כ מוכח בנמוק''י שמזיק ערך חייב, אך לכא' א''א לומר כן דא''כ מדוע חייב למאן דדן דינא דגרמי - כמו שכתב הרי''ף – וכן כנ''ל על מה הנידון ומה הקשה רבא מה ישלם אם לא נפחת ערכו, וצ''ל ששווה בעצם דכיון שבני אדם אינם קונים להקרבה אין להם באמת שום נ''מ ובכ''ז משלמים פחות כי מחפשים עילה לשלם פחות ע''י שאומרים שאינו ראוי להקרבה, ועי' מל''מ שדן שהאוכל תרומה אם לפי דמים משלם חייב כדמי חולין וצ''ב מדוע חייב יותר מערכו וי''ל כי באמת שווה לכהן כחולין דכשאין תרומה קונה חולין ורק בפועל משלמים פחות בעילה שאינו ראוי לישראל ולכן באמת שוויו כחולין, ולכן פטור בצורם אוזן כי לא ירד ערכו ורק מדינא דגרמי חייב על שהפסיד לו דמים שיכל לקבל בפועל וכך י''ל ברמב''ם פ''ז מחו''מ הי''א שהצורם חייב שהרי גרם לפחות דמיה וצ''ב מדוע רק גרם הא בידים הוא ולהנ''ל ניחא דלא ירד ערכו ורק גרם שיקנוהו בפחות – ויתכן שרק בכה''ג שלא ירד ערכו אפשר לחייב ע''ז מדינא דגרמי אך אם ירד ערכו ועל זה א''א לחייב א''כ גם על מה שאינו יכול לקבל עבורו דמים א''א לחייב כי אינו יכול לקבל עבורו כי אין לו, ועל מה שאין לו צריך לדון ודו''ק – וי''ל דאילו היה יורד ערכו היה חייב לדעת הנמוק''י לא משום שמוריד ערך חייב אלא כי חסר בבהמה שאינו שלם ולכן הוצרך הנמוק''י לומר שלא ירד ערכו

ה. ובב''ק קא. מבואר שגזלן שגזל צבע וצבע בהם קוף של הבעלים פטור, אם יש שבח סמנים ע''ג הצמר, ולכא' ודאי ירד הערך ובכ''ז פטור וצ''ב מ''ש מבורר צרור וכו' אך יעויין בתוס' שפי' דצבע בכיעור ואולי ס''ל דהוי הזק שאינו ניכר, עוד יש לחלק דהתם בגזלן איירי ואי גזלן שהזיק אין חייב מדין מזיק אלא מדין גזלן אולי אין ראייה משם, אך עי' בבה''מ שםדלא איירי שגזל את הצבע

ו. דעת הרמב''ן דאי בתר תבר מנא אזלינן תרוייהו פטורים הראשון כי לא הזיק והשני כי שבר כלי שלא שוה וצ''ב מדוע לא יתחייב קמא על שהוריד את הערך ומוכח לכא' שמזיק ערך פטור ואין לומר ששוה בעצם ובכ''ז השני פטור כי בפועל לא יכל למוכרו דא''כ גם בזרק חץ נימא דהמזיקו פטור

ז. התבאר שיש כמה ראיות שמזיק ערך פטור וקשה מבורר צרור וכו' והתבאר דיש ליישב את רוב הראיות ובאמת מזיק ערך חייב, ולכא' משום שלא חייבה תורה על הזק הערך אלא רק על הזק החפץ, ויש להוסיף דלדברי הגרשש''ק שכתב במכתב – בסוף ב''ק או בחלק הליקוטים – שלא מעורב דמים בחפץ, א''כ אין על מה לחייב ולפי''ז הראיות מב''ק צ''ח. הם ראיות שאין חיוב מזיק על הורדת ערך וכדנראה בדברי הגרנ''ט שיש יסוד שלא חייבה תורה על הורדת ערך ולא בזה עוסקת הסוגייא וע''ז רבא לא היה שואל, ויקשה כנ''ל מבורר צרור

ח. אך י''ל שאע''פ שבסוגיין מבואר שעל הזק ערך פטור אין זה משום שעל הזק ערך לא חייבים אלא רק כאן לא חייבים ואדרבא בזה עוסקת הסוגיא וכדלהלן, דהנה בשף מטבע שכתב המרדכי שפטור כי אפשר לתקנו ע''י צורף צ''ב מה הקשה רבא מחרשו הרי שם א''א לתקנו, (ובגוף דברי המרדכי צ''ב דמבואר בתוך דבריו דרק בצירוף שאינו מחסר בגוף הדבר פטור וצ''ב מה השייכות בין ב' הסברות ומדוע צריך את ב' הסברות וצ''ל – וכן נראה בחזו''א סי' י''ג – דיסוד הפטור משום שאפשר לתקנו וכך העתיק הקצוה''ח את דברי המרדכי בכמה דוכתי אלא שכמו שכתב החזו''א שתמיד כל תיקון הוא פנים חדשות ואין נחשב שאפשר לתקנו ורק כאן שגוף המתכת לא נחסר אלא שאינו יוצא בהוצאה כשאין בו טיבוע וכשיחזירו את הטיבוע שוב יצא בהוצאה וזה לא פנים חדשות דאמנם הטיבוע חדש אך לא זה מה שניזוק דאין הטיבוע שווה מאומה אלא שעי''ז המתכת שווה יותר) וצ''ל שיסוד הפטור הוא כמו שכתב תוס' על חרשו דאין בו פגם וחסרון ורק נתקלקל דהיינו שיש תנאי לחייב מזיק רק כשיש פגם וחסרון וכשאפשר לתקנו לא נחשב לפגם וחסרון כי יכול לתקנו, והקשה רבא מחרשו שאע''פ שאין פגם וחסרון חייב, וגם אם נפרש שלא כדברי במרדכי וכמו שכתבו היש''ש והמחנ''א נזק''מ סי ד' שתוס' לא פטרו מצד זה מדדמוהו לפסלתו מלכות אע''פ ששם אין יכול לתקנו (ולהנ''ל י''ל שהוכיחו תוס' מהא דאינו נקרא מטבע ולכן הוי שינוי א''כ שם מטבע בטל וכשתיקנוהו הוי פנים חדשות) נמי פטור מצד שאינו נחשב לחיסור כי לא מחייבים אותו מצד הזק הצורה אלא מצד הזק המתכת שאינה יוצאת בהוצאה ובמתכת אין פגם וחסרון

ט. ולמדנו פטור חדש בסוגיין שאע''פ שהחפץ ניזוק כיון שאין פגם וחסרון פטור ויש לדמות סוגיא זו להזק שאינו ניכר לדעת הרמב''ן, דנח' תוס' והרמב''ן בכלאיים דתוס' כתבו דכיון שנראה ההזק כי מעורב הוי הזק ניכר והרמב''ן לא ניחא ליה בזה, ופי' האחרונים שנח' תוס' והרמב''ן ביסוד פטור הזק שאינו ניכר דתוס' ס''ל שאע''פ שניזוק בזה שנאסר, כל שאין ניכר לעין האדם פטור, והרמב''ן ס''ל שלא תלוי בניכר לעין האדם אלא שינוי רוחני אין מחייבים עליו ולמדנו בדברי הרמב''ן שיש דין שינוי לחייב בנזקין – ולא שצריך שינוי כדין שינוי בגזילה אלא צריך פגם וחסרון וכנ''ל ולא די שניזוק - ולמד''א שחייב בהזק שאינו ניכר צ''ל ששינוי רוחני גם נחשב לשינוי וכמבואר בגמ' שהוא נ''מ גם לעניין הרי שלך לפניך בגזילה, ועפ''ז י''ל בשף מטבע דהוסיף רבה שכל שאפשר לתקנו חסר בשם שינוי הנצרך וכלשון תוס' שאין פגם וחסרון ולא כהפשטות שאין חיוב כשאפשר לתקן דאין נחשב לנזק כי אפשר לתקן ורק גרם לו להוציא הוצאות לתקן אלא ע''י שאפשר לתקן לא נחשב שנפגם ונחסר כי פגם שאפשר לתקן אינו מספיק פגם ורבא הקשה מחרשו דדי בפגם כל שהוא דאמנם שינוי רוחני אינו שינוי אך כאן הוא שינוי גשמי שאינו יוצא בהוצאה ולא גרע אפשר לתקן מחרשו שנחשב פגם המספיק כדי לחייב

י. ועל פי זה י''ל דכל ג' מימרות של רבא יסודם בדין זה בזרק מטבע י''ל שירך הערך וחייבים על הורדת ערך אלא שאין במטבע שום שינוי – וכ''ה בקצוה''ח סי' שפ''ו סק''י שדן שיהיה דין שחייב על הזריקה למים כשיש גם נזק שחייב עליו מדין מש''כ תוס' שכשיש קצת נזק חייב על הכל ומבואר שיש על מה לחייב ולא שאין כלל נזק וע''כ הנזק בירידת הערך ואין חייב כנ''ל כי אין פגם וחיסרון, דדוחק לומר שחייב על דמי בר אמוראה, שהרי אינו אלא גרמא ואיך שייך לומר שיש קצת נזק חייב גם על גרמא, ורק אם הפטור שאין פגם וחיסרון ניחא, אך עי' במלא הרועים ששאל על שורף שטר מדוע א''א שכיון שחייב על הנייר יתחייב על הכל והרי שם אינו אלא גרמא - ולחידוש זה אף רבא הסכים שאין חיוב על הורדת ערך כשאין שינוי בחפץ ורק הקשה מחילול וכו' דחזינן דנחשב כאבוד ויתחייב כמו במוסר על הרחקת החפץ מבעליו ובזה פשוט שא''צ שינוי כי לא על היזק החפץ חייב אלא על הרחקת החפץ מבעליו, ואח''ך הוסיף רבה עוד חי' בדרגת השינוי שנצרך דכל שאפשר לתקנו אינו נחשב לשינוי, וע''ז נח' רבא והקשה מחרשו דנחשב לשינוי המספיק, ואח''ך הוסיף רבה צורם אוזן שיש ממש שינוי אך מכיון שלאו למזבח קיימי אין משמעות לשינוי וככתיבה על פרה שאינו נחשב לפגם וחסרון, וכתיבה על ציור נחשב לפגם וחסרון, וה''ה צורם אוזן אין זה פגם בבהמה ומה שירד ערכו אינו סיבה לחייב אם אין שינוי

יא. ולפי זה חייבים על הזק ערך אלא שיש תנאי בכל היזק שיהיה פגם וחסרון ולכן זורק מטבע פטור על הערך לא משום שיש כלל שעל ערך אין חיוב אלא שכשאין פגם וחסרון אין חיוב, וא''כ בסוגיין הנידון על הפסד הערך ואינו רק הוכחה צדדית אלא על זה הנידון בזורק מטבע ופטור מצד שאין פגם וחסרון, ולפי''ז מיושב בורר צרור כי שם יש פגם וחסרון דעד עתה היה חלק מהגורן וכעת נפרד דכל הגורן נחשב ליחידה א' והוי כנשבר מהגורן אך כל ההזיק הוא רק שירד שוויו ולא ניזוק דבר אחר ע''י שנפרד מהגורן אך כיון שיש שינוי אין סיבה לא לחייב על הזק הערך

יב. ולפי''ז הזק שאינו ניכר אף לרמב''ן אינו פטור על הזיק ערך או שימושים אלא פטור כיון שאין פגם וחסרון אך כשיש פגם או חסרון אפשר לחייבו על שימושים או על ערך, ואולי יתיישב לפי''ז מש''כ התוס' דכשיש פגם חייב על הכל, וסביב זה סובב כל הסוגיא כמה פגם צריך, וידוע מה שדן המחנ''א כשבין ההזק לשעת התשלום ירד או התייקר החפץ אם חיובו חפץ או דמים ויש לפרש שהנידון הוא על מה חייבים על הפסד הערך או החפץ ולהנ''ל אין סתירה לזה דבכל המקומות שפטור הוא כי יש תנאי של פגם וחסרון אך יותר נראה שכשיש הפסד חפץ חייב על הפסד החפץ ולא שחייבים רק על הפסד הערך אלא שחקר המחנ''א מה חייבים על הפסד החפץ מדה או דמים וכהא דבתרומה הסתפקה הגמ' אי לפי מדה או לפי דמים אע''פ שלא שייך שם לדון כלל על הערך שהרי גם באוכל תרומת עצמו חייב וע''כ ששייך להתחייב לפי דמים על הפסד החפץ והחזו''א נקט שהתמורה שייכת רק בדמים כי ערך החפץ יכול להשתנות עי''ש אלא שלהך גיסא במחנ''א שחייב מדה יש לדון מדוע אין חייב גם דמים הרי גם אותם הפסיד ושיתחייב גם מדה וגם דמים ונ''מ שאם יוזל יצטרך להשלים את ההפרש מכיון שהזיק גם מדה וגם דמים שיתחייב חפץ וערכו ואם יש בחפץ את ערכו ניחא אך אם לא איך יפטר וא''כ לכא' מוכח במחנ''א שאין חיוב על הפסד הערך, ועי' בספר הזכרון אש תמיד עמ' ר''ט ההגר' אלחנן זצ''ל שכשא' בעלים על השויות וא' על גוף החפץ חייב לבעל השויות עי''ש

יג. בצבע בהו קופא כתבו הבעה''מ והרמב''ן שמדינא דגרמי חייב וצ''ב מה עשה בגרמא שלא עשה בידים והרי שיטת הרמב''ן דבהזק שאינו ניכר א''א לחייב מדינא דגרמי מכיון שאף בידים פטור, וכן הרמב''ם כתב על צורם אזנו שחייב מדינא דגרמי ושם י''ל כנ''ל אך בצבע בהו קופא לא שייך לומר כן, וכן בכל ג' מימרות דרבא חייב הרמב''ן מדינא דגרמי ובשלמא בזורק מטבע ובשף מטבע י''ל שחייב על הוצאות הבר אמוראה והצורף אך בצורם וכו' ובקוף וכו' א''א לומר כן, והיה נראה ברמב''ן שהפסד ערך נחשב רק לגרמי וצ''ב הא בידים הזיק והרי הרמב''ן בקונ' כבת שלא שייך לחייב בהזק שאינו ניכר מדד''ג מכיוון שפטור אף כשעשאו בידים אין שייך לחייב מדד''ג דדינא דגרמי למאן דמחייב בוי כעשאו בידים ואולי להפסיד ערך הוא תמיד גרמא דגרם שלא יקנוהו ועי''ז ירד ערכו, אך אולי י''ל שרק באופנים הנ''ל הוי גרמי ומשום שלא עשה שינוי בחפץ שעל ידו אינו שוה אלא בצבע קוף הדביק את הצבע במקום שא''א לקחתו משם וא''כ רק הרחיקו מאפשרות להשתמש בו ועי''ז ירד ערכו וזה רק גרמי אך בבורר צרור י''ל דחייב לכו''ע גם לרמב''ן כי בידים הוריד ערכו כי כל ערכו היה בזה שהוא חלק מהגורן ועי''ז נמכר וכשהפריד הוריד את ערכו בידים וכן בצורם אף אם באמת ירד ערכו ולא כנ''ל בנמוק''י אך אינו משום שבו אין שימוש של הקרבה כי אין בנ''א צריכים שימוש זה אלא שעי''ז בנ''א מוצאים עילה לקנותו בפחות ואף אם עי''ז באמת ירד ערכו אך אינו פעולה בחפץ אלא גרם שבנ''א ישלמו על זה פחות

יד. וא''ת מדוע בזרק כלי למד''א בתר תבר מנא אזלינן הראשון לא חייב על הורדת הערך ולכל הפחות מדינא דגרמי וי''ל על פי מה שיישבו על הקושיה על הרמב''ן מדוע כל זורק כלי ונשבר חייב וכו' ותי' דברגע שנשבר לא שווה לא כי עומד להישבר אלא כי שבור ואלמלא שנשבר כבר לא היה עומד להישבר וא''כ א''א לחייב קמא כששבר בשני דאמנם הוריד את ערכו אך רק לכמה רגעים ואכה''ל

טו. עלה בידינו ה' צדדים, או שמזיק ערך חייב, או שפטור כי אין מוסג ערך, או אע''פ שיש ערך אין פרשת מזיק על הפסד הערך, או שיש פרשת מזיק על הפסד הערך אך רק בתנאי שיש פגם וחסרון, או שפטור כי נחשב גרמי וכנ''ל.

בס"ד

מראי מקומות על עניני גרמא וגרמי

מהרב אברהם ישעיהו טויב שליט"א

אל המעיין החומר שבקובץ זה לא בוקר כנדרש

טלפון: [PHONE_REMOVED]

חשון תשע"ז

עניני גרמא וגרמי

ב"ק צח, א אמר רבה עד צח, ב חמץ

**זורק מטבע לים:** עיין עוד בב"ק יא, א אמר ליה אביי לרבא בענין שווי הנבילה כשהיא בבור. ועיין עוד בב"ק קא, א אוקימתא דזל ציבעא ובנימוקי יוסף שם ד"ה ואמר, ואוקימתא דצבע בהו קופא לפירוש רש"י ובעל המאור, ועיין רמב"ן במלחמות שם.

**מים צלולים:** א', תוס' ד"ה עכורין, יש"ש ריש סימן ט"ז, רש"י ד"ה אבל. ב', נ"י בעה"מ ומלחמות לדף קא, א קצוה"ח שפו, ט, ועיין רמב"ן דינא דגרמי על סוגיין.

**החילוקים בין טורח נבילה לזורק מטבע לים:** קצוה"ח שפו, י, חזו"א ב"ק לדף יא, א נדפס בב"ק סימן ב' ס"ק י"ב, חידושי הגרש"ש ב"ק סימן י"ג.

**שף מטבע וחיסרון כל שהוא וטיפתא דדמא:** האם שייך חיסרון זה גם בזרק מטבע לים וגדר החיסרון, וקצוה"ח וחזו"א הנ"ל.

**אגבהיה:** א', רשב"א ד"ה מתיב. רמב"ן בדינא דגרמי. ב', האם סגי בנתינת שכר בר אמוראה באגבהיה - תוס' קא, א ד"ה הא, יש"ש סימן ט"ז, ש"ך שפו, ח. ג', עיין ש"ך שפו, כ וחזו"א ב"ק סימן ו' ס"ק ב' ותרומת הכרי שפו, ג, ש"ך שצו, א ופני יהושע על תוד"ה וה"מ.

**השף טבעת:** יש"ש סוף סימן י"ז בשם צפנת פענח, ש"ך סימן שפ"ו ס"ק ח', מחנה אפרים נזקי ממון סימן ד'.

**אגבהיה בשף מטבע:** תוס' רי"ד, יש"ש סימן י"ז, ש"ך שפו, ז, הקצוה"ח שפו, יא תלה במחלוקת הרמב"ם ותוס' ד"ה השף לגבי פסק ההלכה בפסלתו מלכות, ובקושית הרשב"א מזוזי ועבדינהו נסכא. **אגבהיה בצורם אוזן פרתו:** יש"ש בסימן י"ח. **אגבהיה בשורף שטר:** מחלוקת היש"ש בסימן י"ט עם הש"ך בס"ק י"ג

**פסק ההלכה למאן דדאין דינא דגרמי בכל ד' המקרים:** האם הא דלר"מ חייב מיירי רק על דין שורף שטרותיו של חבירו או גם על כל ד' המקרים. לרי"ף בסוגין כל ד' המקרים הם גרמי וחייב, רא"ש פ"ט סימן י"ג בשם הראב"ד הובא גם ברשב"א ד"ה טור סימן שפ"ו ורמ"א שפו, ג. חילוקים בין גרמא לגרמי: תוס' ב"ב כב, ב ד"ה ורא"ש בפירקין סימן י"ג ובפ"ב סימן ובב"ב פ"ב סימן , מרדכי ובהגהות מרדכי עיין עוד

שיטת הרמב"ם:

הערה: ציור דומה לדמי בר אמוראה עיין בשיטמ"ק צח, ב בשם הרמ"ה מסקרסטה בשורף שטר בפני עדים.

גדר עכורים וצלולים לשיטת רש"י ותוס'לשיטת **התוס'** ד"ה עכורין **והרא"ש** בסימן י"ג **והרמב"ן בדינא דגרמי** [עיין לקמן בשם קצוה"ח שפו, ט] **והרשב"א** ד"ה אמר, [אף שלשון הגמרא שלפנינו דהא קא חזי ליה], אין הדבר תלוי בעכורים וצלולים, אלא באפשר להוציאו על ידי בר אמוראה[[333]](#footnote-333), ועיין **רמב"ן בדינא דגרמי** שכתב שלפי זה מבוארת הראיה ממעשר שני, אך אם נאמר שהפטור לדעת רבה הוא משום שהנזק חשוב גרמא, עדיין יקשה כיצד ניתן לחלל על דבר אבוד[[334]](#footnote-334).

זה לשון **היש"ש** סימן י"ז, ולי נראה דה"ה במים צלולים וקחזי ליה, היכא דליכא בר אמוראה למישקליה דחיב דהא בשעת זריקה אתחייב הזורק בהאי ניזקא, אבל אי הוה בר אמוראה בהאי שעתא דזרקו לים ואחר כך הלך ואינו בנמצא, מאחר דבשעת זריקה לא אתחייב דהוה ראוי למישקליה, מה שנאבד אחר כך מזלו גרם. ולפו"ר כוונתו שאין הכוונה שאם בר אמוראה יכול להוציאו אינו נזק, אלא הכוונה שאם יכולים כעת להוציאו אפילו על ידי בר אמוראה פטור, אך אם אין בר אמוראה מצוי לפנינו חייב. והמשך דבריו באו לבאר שגם אם אחר כך בא בר אמוראה חייב, [- ועיין לשון רש"י ד"ה אבל עכורים בשעת התזה], וה"ה איפכא בהיה מצוי והלך מזלו גרם ופטור[[335]](#footnote-335).

הערה: עיין עוד בענין זה **בחידושי ר' מאיר שמחה** ב"ק סא, ב ד"ה ולולא.

עיין **ב"ח** בסימן שפ"ו שנתקשה למה לא הביא **הטור** חילוק בין צלולים לעכורים לשיטת ר"י והרא"ש[[336]](#footnote-336) שפסקו כרבה בזורק מטבע, ותירץ שהתוס' כתבו שלאו דווקא צלולים ועכורים אלא אי מצי בר אמוראה למישקליה, ונסתפק הטור אי איתיה להאי לאו דווקא או לא.

טעם הפטור בצלולים עיין **רש"י** ד"ה פטור [הובא בנימוקי יוסף וחלק מדבריו הובאו גם ברא"ש בסימן י"ג וברמב"ן בדינא דגרמי] שכיון דחזי ליה אומר לו הא מנח קמך ואינה אבודה, והפסד התשלום עבור בר אמוראה הוא גרמא, ויש לדון לפי זה האם לרש"י דווקא בצלולים.

עיין עוד **ברשב"א** ד"ה כתב הראב"ד וכן הוא בחידושי **הראב"ד** לב"ק וכעין זה כתב משמו **ברא"ש** סימן י"ג שאין דינים אלו [שם הוזכרו זורק מטבע וצורם אוזן ולא הוזכר שף מטבע] גרמי, דאם הם גרמי איך ניתן לחלל מעשר שני, [ולפו"ר בא להוכיח שלא יתכן לומר דר"מ פליג על כל דינים אלו] וסיים שהוא גרמא, ואם כוונתו שההפסד הוא גרמא לכאורה לא תירץ דבר, [ואולי כוונתו כרש"י שהפסיד לו דמי בר אמוראה, אך צ"ב לפרש כן בצורם אוזן פרתו והפסד זה נטה לומר שהוא גרמא ולא גרמי, וברא"ש אחר שיטת הראב"ד הביא שרש"י כתב שהם גרמא, ופירש **הפילפולא** **חריפתא** אות ל' דאיכא בין רש"י לראב"ד שלרש"י הוא גרמא, ולראב"ד אפילו גרמא אינו. הערה: עיין **תרומת** **הדשן** סימן שט"ו בתוך הדברים, שם כרך את שיטת רש"י והראב"ד בחדא מחתא, וכתב, שההשלכה אינה גרמא אלא מעשה בידיים, אלא הפטור הוא משום דהא מנח קמך, ומהא מייתי תיובתא ממעשר שני, דחזינן דכהאי גוונא כאבודים דמי ומייאשי אינשי ומסחי דעתייהו מינייהו, ואין שייך תו למימר הא מנח קמך אי בעית שקליה, הואיל והם מונחים במקום דמייאשי מינייהו ליטלו משם.

האם המטבע הוי 'ברשותו' לשון הגמרא בקושיתה ממעשר שני שבצלולים המטבע אינו ברשותו, אך מסקנת הגמרא דאפשר לחלל ולפו"ר הוא ברשותו, דהא חילול מעשר שני באינו ברשותו שנוי במחלוקת בדף ס"ט, וכן יש לדון מלשון רש"י 'שאינה אבודה'. וזה לשון **הרמב"ן בדינא דגרמי** ועוד דקתני מעות שאינם ברשותו אבל שלו הן, אלא שאי אפשר ליטלה אלא על ידי טורח ואדם המזומן לכך דומיא דקיסטרא או של הר המלך, ויש לדון בלשונו שהוא אינו ברשותו, וכן משמע שנקט ברמב"ן **האמרי** **בינה** דיינים סימן ט"ל, ודייק שם לשון הרמב"ן שלגבי צלולים שאי אפשר ליטלו כתב שחייב משום שהיזק ניכר הוא בזריקת המטבע לים, ולא כתב שהוא זוטו של ים, אלא דעל מה שעשאו אינו שלו ואינו ברשותו אין חיוב כל זמן שאינו היזק ניכר. עיין עוד בתרומת הדשן שהובא לעיל.

דברים שנתחדשו אחר כך עיין **קצות** **החושן** בסימן כה, יג שאם אינו ראוי לדון ודן ולא נשא ונתן ביד והלך השכנגדו למדינת הים לרי"ף דר"מ פליג על רבה ומחייב, מחויב לשלם אם לא דגורם דגורם פטור, (ויש לדון ממה שכתב הש"ך שסג, טז שדברים שנתחדשו אחר כך אינן גרמי, ועיין ביש"ש שהובא לעיל). אך עיין **אמרי** **בינה** דיינים סימן ט"ל שבתחילה חילק בין זורק מטבע לים שלא יצא מרשותו לבין מה שלקח הבעל דין על פי הדיין שהוא יצא מרשותו, [אך שוב הדר ביה כמובא לעיל שיצא מרשותו].

השבה באגבהיה על ידי תשלום דמי בר אמוראה, גדר ההשבה באגבהיה עיין ב"ק קא, א צד אחד בגמרא בפירוש האיבעיא אי יש שבח סממנים על הבגד, שגזל סממנים וצבע בהו בגד ואי יש שבח סממנים על הבגד יכול לומר לו הא מנחי קמך שקלינהו, וכתבו **התוס'** ד"ה הא מנחי קמך שקלינהו, ומ"מ אגרא בעי למיתב למישקל להו, דכיון דאתי לידיה בעי למיעבד השבה כדאמר לעיל גבי זורק מטבע לים, ולמד מיניה **היש"ש** בסימן י"ז, ונראה לי אף היכא דשקליה דצריך למיעבד השבה, מ"מ יוצא במה שמשלם לו שכר בר אמוראה ואינו צריך ליטפל בה יותר[[337]](#footnote-337), וכן משמע מדברי התוס' לקמן גבי יש שבח סממנים על דגבי הצמר, והשיגו **הש"ך** שפו, ח, ואין דבריו נראים לי, דכיון דבעי למיעבד השבה אינו יוצא עד שמחזירה למקום שנטלה, ומה שכתב וכן משמע מדברי התוס', ר"ל בתוס' ריש דף ק"א, ולפענ"ד לא משמע משם מידי, דהתוס' לא מיירי התם אי קפיד בהכי, משום דהתם מנחא הצמר קמיה, אבל אי קפיד, קפיד, כן נראה לי[[338]](#footnote-338).

ועיין **רשב"א** ד"ה מתיב שהקשה מה דימו זורק מטבע לים לחילול, שהרי אם הגביה צריך השבה מעליא, וחילול מעשר שני יש לדמותו להגביהו, ותירץ שבהגביה צריך להחזיר לבעליו ואינו יכול לומר לך למדי, ובחילול יכול לחלל על מעות שבמדי[[339]](#footnote-339), ובנזק במים צלולים יכול לומר הא מנח קמך, ומבואר שהוא כממון שבמדי, ושמעתי לבאר בדבריו שמתחילה סבר שבהגביהו בצלולים השבה מעליא בעי דנעשה אינו ברשותו ומדין השבת גזילה צריך לבטל את האינו ברשותו שעשה, ולפיכך חילול דומה להגביה, (ולפי"ז עכורים הוי כזוטו של ים), ובמסקנתו תירץ שבצלולים והגביה בעי להשיב לידו כמו שאינו יכול לומר לו לך למדי[[340]](#footnote-340), אך לא משום אינו ברשותו. (לפו"ר צריך לומר שהוא כברשותו, דחילול באינו ברשותו תלוי במחלוקת ברייתא דצנועים לעיל סט, א).

שיטות הראשונים בצבע בהו קופא ב"ק קא, א לדין הזורק מטבע לים הוזכרו ב' דינים דומים. א', עיין בדף קא, א איבעיא להו אי יש שבח סממנים על גבי הצמר, ונאמרו בגמרא כמה דרכים בביאור האיבעיא, ולדידן נוגעת הדרך שהספק הוא בגזל סממנים שרויים וצמר וצבע בסממנים את הצמר[[341]](#footnote-341), והוזל מחירו של צמר צבוע והצבע במחירו עומד, ועל דרך זו כתב **בנימוקי** **יוסף** לו, א מדפי הרי"ף, ואמר ליה גזלן לית לך גבאי דבהך השבת הצמר מהדר ליה סממנים דהא איתנהו עלה והרי כאומר לו הרי שלך לפניך, ומ"מ הא לא אתי אלא אליבא דמאן דלא דאין דינא דגרמי, אבל למאן דדאין דינא דגרמי דקיימא לן כוותיה, חייב, דהא אותבינהו בדוכתא דלא מצי למישקלינהו, ועיין ש"ך שסג, טז שהנימוקי יוסף פירש בגמרא שהצמר הצבוע הוזל בשעת הצביעה, ולפו"ר לנ"י, אף דאם יש שבח סממנים הוי השבה מצד גזל, יש גם מזיק בדומה למים צלולים, ולרבה פטור, ועיין במובא מהקצוה"ח לקמן. ועוד דרך בביאור האיבעיא הנוגעת לעניננו, דצבע בהו קופא, ולפירוש **רש"י** שם ד"ה א"נ גזל צבע וקוף [או קופה של נצרים] וצבע בסממנים את הקוף [או את הקופה], ולרש"י לפו"ר התם הוי גם גזל, ולמ"ד יש שבח סממנים על הצמר הוי השבה, אך **התוס'** שם ד"ה דצבע פליג ולשונו ותימא, דאם כן אפסדיה בידיים וכה"ג היזק ניכר הוא ומיחייב[[342]](#footnote-342). **ובעל** **המאור** לו, א מדפי הרי"ף כתב, ודאמרינן דצבע בהו קופא, בשלא הגביה הסממנים אלא שהשליך הקופא לתוכם, ולמאן דלא דאין דינא דגרמי, ודמיא (לדרבא) [לדרבה] בזורק מטבע של חבירו לים הגדול דאמר ליה הא מנח קמך, ואמרינן עלה הני מילי דאדיי אדויי אבל אי אתי לידיה השבה מעלייתא בעי, והכא נמי בכהאי גוונא, והשתא דקיימא לן דדיינינן דינא דגרמי לא שנא הכי ולא שנא הכי מיחייב. ולפו"ר לדבריו השבה גם לא נתקיימה כאן אף דיש שבח סממנים על גבי הצמר, ולגבי נזק, אי יש שבח סממנים על גבי הצמר פטור לרבה. ומשמע **מהרמב"ן במלחמות** דמשום קושיא זו דהוי גרמי לא הביא הרי"ף צד זה של שאלת הגמרא להלכה, אלא רק את הצד של זל ציבעא, ופירש שהוזל אחר הצביעה, והיינו שמצד מזיק בשעת הצביעה אין כאן שום נזק, [ולאחר הצביעה ההוזלה אינה גרמי - ש"ך שסג, טז], והספק משום גזל שאם אין שבח סממנים על גבי הצמר לא השיב את הצמר.

מוכח מבעה"מ והרמב"ן והנ"י שבמים צלולים גם אי אפשר למישקליה פטור וזה לשון **הקצוה"ח** שפו, ט ולפי שיטת התוס' והרא"ש דכתבו דאפילו בצלולים נמי היכא דלא מצי למישקל בר אמוראה חייב ואפילו לרבה דלא סבירא ליה דינא דגרמי, אם כן היכי משכחת לה להך אוקימתא דצבע בהו קופא[[343]](#footnote-343), דהא אפילו למאן דלא דאין דינא דגרמי, חייב היכא דאי אפשר למישקלינהו, ואי על ידי צפון, הא צפון עבורי מעברי ליה וליתיה לצבע וכדאיתא בש"ס, וצ"ע.

עוד כתב הקצוה"ח שם ומדברי הנימוקי יוסף והרמב"ן למדנו, דכל היכא דחזי ליה, כמו בצבע בהו קופא פטור למאן דלא דאין דינא דגרמי, ואם כן ההוא הדין בצלולים דפטור לרבה אפילו לא מצי למישקלינהו. עיין **אמרי** **בינה** דיינים סימן ט"ל שהקשה דהרמב"ן גופיה בדינא דגרמי הביא כמה הוכחות שניתן להוציא את המטבע במים צלולים, [ובדברי חיים חו"מ סימן ה' הקשה גם שהנימוקי יוסף הביא דברי רש"י שהתשלום לבר אמוראה הוא גרמא ומוכח שיכול להוציאו] וגם מסברא יש לחלק בין צבע בהו קופא שאם יש שבח סממנים על הצמר הצבע ברשות בעליו, מה שאין כן בלא מצי למישקלינהו הוי אבודה ממנו ומכל אדם ופקע ממונו ויש מקום לחייב על נזק זה, אך הגם שניתן לחלק כן, חזר בו, שגם במים צלולים אם צריך לשלם לבר אמוראה יותר משוויו חשוב כזוטו של ים[[344]](#footnote-344), ואפילו הכי נקט שגם בזה פטור, ומשום שאינו היזק ניכר, ומסקנתו שם שכיון שיש שבח סממנים על הבגד הוי כהשיבו לבעליו שיכול להשתמש בו אף שלא יכול ליהנות ממנו, וכן זורק מטבע במים צלולים אינו יכול ליהנות ממנו, משום שצריך להוציא על המטבע יותר משוויו, אך יכול להשתמש בו, והוא גרמי בעלמא ובמחלוקת רבה עם ר"מ. **בדברי** **חיים** חו"מ סימן ה' חילק בין זורק המטבע לים שעשה את המעשה במטבע שאם אינו יכול להוציאו חייב, אבל בצבע קופא שכתב בעל המאור שזרק את הקוף לצבע [- אך הוסיף שם שהבעה"מ דימהו לזורק מטבע[[345]](#footnote-345)] ולא עשה מעשה בצבע[[346]](#footnote-346), אם נמצא הצבע הוי גרמי. >>>>> אבי עזרי פ"ז מחובל הי"א.

טורח נבילה להעלותה מהבור ב"ק יא, א עיין ב"ק יא, א והכא בטורח נבילה קא מיפלגי והתניא אחרים אומרים מנין שעל בעל הבור להעלות שור מבורו ת"ל כסף ישיב לבעליו והמת, אמר ליה אביי לרבא, האי טורח נבילה היכי דמי, אי דבבירא שויא זוזא ואגודא שויא ארבע, כי טרח בדנפשיה טרח, אמר ליה לא צריכא דבבירא שויא זוזא ואגודא שוויא זווזא וכו'. ונתקשה **הקצוה"ח** שפו, י בקושית הגמרא כי טרח בדנפשיה טרח, הא זורק מטבע של חבירו לים פטור, ולפי זה ישום לו הנבילה בד' אף אם הנבילה בבור. והאריך לדון, שלפי שיטת הראשונים שרבי מאיר דדאין דינא דגרמי מחייב בזורק למים צלולים, על אדם המזיק מוטל להעלות את השור, אבל בנזקי ממונו ובפשיעת שומרים שאין חיוב גרמי אין לחייב בהעלאה את המזיק, וכן לשיטות שרבי מאיר מודה לרבה שפטור בזורק מטבע לים [- שאינו גרמי], אפילו באדם המזיק אין הפסד ההעלאה מוטל על המזיק. הערה: עיין עוד בנידון זה בקהילות יעקב ב"ק סימן י"א.

לקצוה"ח בכל הפסד מועט מגלגלים את הכל, ובאפשר לתקן מחלוקת ראשונים, הזורק מטבע והוזקה חייב להעלותה מהבור ותירץ הקצוה"ח לדמות לטיפתא דדמא דנפלה באודניה שחייב על כל החיסרון, והכא נמי כיון שנפלה לבור והוזקה מחויב גם בהפסד טורח העלאה. אך הוכיח שלשיטת **המרדכי** בסימן קי"ד שגרם הפסד ממון כדי לתקן ממון אחר הוא גרמא ולא גרמי, ולדבריו צריך לחלק בין טיפתא דדמא שאין יכולת לתקן את הנזק שאז משלם את כל הנזק, לבין דבר שאפשר לתקנו על ידי דמים שההוצאה לתיקון נחשבת לגרמא ולא לגרמי, והכא נמי, טורח נבילה להעלות מבורו הוא דבר שאפשר לתקנו והוא גרמא ואסיק בצ"ע. אך הא גופא קיימא, שאם ניזק במקצת המטבע בים, אחר שמצינו בקרא שמחויב המזיק להעלות שור מבורו, כל ההפסד של התשלום לבר אמוראה מוטל על הזורק.

לגרש"ש הנזק הוא גם בנבילה וחידשה תורה לשום כשוויה **והגרש"ש** ב"ק סימן י"ג כתב לחלק בין זורק מטבע לים שם טירחת העלאה אינה נחשבת לנזק, אבל בנבילה בבור אין לראות את הנבילה כאילו הבשר הוא הוא מה שהיה מתחילה של הבעלים וממילא אין כאן נזק של העלאה אלא גרמא, אלא הנזק חל על כל מה שהיה, ומה שנשאר יש דין לשומו, וכשבאים לשומו שמין אותו כפי מה שהוא שווה לפי מצבו דהשתא.

לחזו"א ירידת שווי הנבילה בבור מיוחסת למיתה **והחזו"א** ב"ק סימן ג' ס"ק י"ב דחה דברי הקצוה"ח, שבטורח נבילה מיירי בגוונא ששווי בהמה חיה בבור הוא כמו שווה בחוץ, [דאל"כ אינו משלם שווי בהמה שלמה אלא שווי בהמה בבור, דנפילה לבור הוא גרמא כזורק מטבע], לפיכך מתייחס כל הנזק למיתה, ולא דמי לקטע רגל בהמה שדמי רפואתה שלאחר תשלום הנזק הוא גרמא, ששם הוא ב' נזקים קטיעת רגלה כנזק ומחלת הבהמה עד שירפאוה, ובזה אין מגלגלים את הכל, אך כאן הנזק שבבור נגרם מכח מיתתה[[347]](#footnote-347). לע"ע לא זכיתי להבין מה שביאר החזו"א שריפוי הנ"ל חלוק מנזק הבור. עוד הוסיף שאף בניזוק המטבע אין לחייבו על ירידת ערכו בבור משום שצריך המזיק להעלותו, דאין המזיק צריך להעלותו מהבור אם המטבע ירד ערכו לפני שניזוק בבור. הערה: יתכן שגם מדברי **הנתיבות** בסימן ש"מ ס"ק ב' עולה שכשיש נזק ממשי כל ההפסד מתייחס לנזק.

ביאור טיפתא דדמא ושייפא שופינא לחזו"א ולקצוה"ח ומתוך הדברים למדנו מחלוקת בין החזו"א לבין הקצוה"ח בביאור טיפתא דדמא, שלדעת הקצוה"ח טיפתא דדמא שווה לשייפא בשופינא, ושניהם מדין גלגול, אך לחזו"א בשניהם יש לייחס את הנזק כולו לנזק החיסור.

קנין הגבהה עיין במה שדנו התוס' לגבי קנין הגבהה, ועיין **ר"י מלוניל** במהדרות טלמן שם צייר שדחף ברגלו ולא הוגבה כלל מהקרקע, ועיין לשון **הרמב"ם** פ"ז מחובל ומזיק הי"א וכן הדוחף מטבע חבירו ונתגלגל וירד לים, ופירשו **היש"ש** בסימן י"ז דחיפה אחר דחיפה עד שנפל לים, וסיים אלו ואלו דברי אלוקים חיים, ולפו"ר משמע דלא פליגי, וכן מבואר **ברשב"א** ד"ה ולא, שצייר אופן זה ובהמשך דבריו מבואר מיניה שלא בא לחלוק על התוס' בדין הגבהה דרך ירידה, ואולי באו לצייר אופן שלא היתה ביד חבירו.

כמה פרטים בחיוב המגביה על מנת להזיק **מיגזל גזליה השבה בעי למיעבד.** עיין **פני** **יהושע** ד"ה אבל שמצינו לגבי תרומה שאם גזלה ונטמאת פטור, אך מזיק שטמאה בידיים קיימא לן דחייב.

עיין **ש"ך** שפ"ו ס"ק כ' שכתב שגם זורק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות קדם וסילקם בב"ק כו, ב היינו בדלא אגבהיה, אך **החזון** **איש** ב"ק סימן ב' ס"ק י"ב י"ג פליג, דכיון שבשעת הזריקה יש תחתיו כרים וכסתות אין בזה מעשה גזילה שבמצב זה הכלי בחזקת הבעלים, ומה שחשב לסלק את הכרים, דומה למגביה כלי על מנת לשוברו בעתיד, ומ"מ מדויק מהגמרא שהמגביה על מנת להזיקו בגרמא הוא גזלן.

עיין עוד **חזון איש** ב"ק סימן ו' ס"ק ב' מה שכתב שם לגבי חיוב שמירת נזיקין בכהאי גוונא, דמבואר בתוס' בהכונס נו, ב בשם הירושלמי שהוציאוה על מנת לאבדה אין חיוב נזיקין, ומשום דחיוב נזיקין הוא מסברא ודווקא כשעשה קנין לעצמו ולא בשביל להזיק. ובהערה זו נתקשה גם **התרומת הכרי** בסימן שפ"ו סעיף ג', וחילק שם שעל מנת להזיקה אין חיוב אונסים דגזילה רק חיוב השבה, ולפי זה כתב שבשף מטבע שהוא על מנת להזיק גם באגבהיה אין חייב. הערה זו מופיעה גם **בפני יהושע** על תוד"ה ה"מ וציין שם **שהש"ך** שצו, א הסתפק אם הוציאוה על מנת לאבדה חייבים על הפסד הבהמה. <<< וציין למהרש"ל בסימן י"ז ולרש"בא וציינו שם לקצוה"ח

ועיין בחזו"א שם עוד ד"ה ויש שהקשה מתחילתו בפשיעה דצריפא דאורבני אמאי אינו גזלן, ותירץ שצריך כוונה להזיק ולא סגי בפשיעה. ועיין עוד חזון איש ב"ק סימן ט"ז ס"ק ט' ד"ה ויש שדן על מה שכתב הרשב"א שיכול להתנות שאינו רוצה לגונבה עד שחיטתה, אמאי אינו זוכה במשיכה מיד כשמגביה לשוחטה.

אגבהיה בשף מטבע ובצורם ובשורף שטר לדעת **התוס' רי"ד** רק בשף מטבע שאינו משיב לידו יש חילוק בין אגבהיה ללא אגבהיה, אבל בג' המקרים דלהלן שף מטבע וצורם אוזן פרה ושורף שטר, גם אם אגבהיה, אם השיבה לידו, חיסרון הצורה או חיסרון המום, וכן בשילם על הנייר של השטר הוי השבה מעליא, כיון שחסרון הצורה הוא גרמא בעלמא. הערה: להשלמת דברי התוס' רי"ד יש להביא דבריו בגיטין נג, א ד"ה העושה דלא קשה העושה מלאכה במי חטאת הוי הוי כצורם פרה, דרק רבה פטר, וסוגיא דהתם דלא כרבה.

ובעיקר דינו של התוס' רי"ד עיין **יש"ש** שכתב בסימן י"ז [הובא בב"ח ריש סימן שפ"ו] שבשף מטבע יש חילוק בין אגבהיה ללא אגבהיה, ולפו"ר הוא משום דקני בשינוי, וכן כתב בסימן י"ט לגבי שורף שטרותיו של חבירו, [וזה לשונו שם, ונראה דווקא דאיירי דלא שקליה בידיים דלא הוי גזלן, או שהיה בידו בפיקדון, אבל שקליה בידיים ואגבהיה הוי גזלן לכולי עלמא, והשבה בעי למיעבד, וחייב לכולי עלמא, ואפילו לרבה, דלא גרע דינא דגרמי מגרמא בניזקין דמסקי לעיל דאי שקליה בידיים גזלן הוא וחייב, כל שכן הכא[[348]](#footnote-348)], אך לגבי צורם אוזן פרה כתב בסימן י"ח דליכא נפק"מ אי אגבהיה, [ולשיטתו לקמן שהדבר תלוי בשינוי]. **והש"ך** שפו, ז כתב לגבי שף מטבע שיש חילוק בין אגבהיה ללא אגבהיה, אך פליג על היש"ש לגבי שורף שטר בס"ק י"ג, וכתב שם שממה שכתוב חילוק זה רק בשף מטבע ולאחר מכן הוזכר סתם, משמע שמיירי גם באגבהיה, והקשה עליו **הקצוה"ח** בס"ק י"א למה לגבי שף מטבע לא קיבל טענה זו.

וזה לשון **התוס' שבועות** לז, ב ד"ה מיעט, קשיא, מה שייך למעוטי שטרות, הא אפילו שרפן פטור כל שכן נשתנו. וצריך לומר דסבר כרבי מאיר דדאין דינא דגרמי. אי נמי, כי פטרינן היינו כי קלינהו באתרייהו אבל נטלן ושרפן חייב.

הערה: במה שכתב היש"ש ששורף שטר באגבהיה חייב, עיין **בחידושי ר' שמואל** ב"ק סימן כ' אות א' שנתקשה דאפילו התוס' בשבועות הנ"ל לא כתבו כן אלא אי לאו קרא, אבל בתר דממעטינן שטרות מגניבה וגזילה ודאי דאין לחלק בזה.

פסלתו מלכות לדעת התוס' כתבו **התוס'** ד"ה השף וכן הוא **ברא"ש** בסימן י' וכן פתח **הרשב"א** בד"ה אמר רבה שרבה חייב לסבור כרב הונא לעיל צז, א דפסלתו מלכות למטבע אינו כנסדק, ויכול הגזלן לומר הרי שלך לפניך, דלרב יהודה דפסלתו מלכות כנסדק, כל שכן שף מטבע הוי כנסדק, ועיין מה שכתב הקצוה"ח שפו, יא הובא לקמן. ועיין **מהדורא** **בתרא** לעיל צז, א שרבה [כן היא הגירסא בגליון הגמרא] שהקשה על רב יהודה שסבר שפסלתו מלכות הוא כנסדק מאי שנא מטבע שפסלתו מלכות מתרומה ונטמאת שאומר הרי שלך לפניך, מוכרח לחלק בין תרומה ונטמאת לבין פירות והרקיבו שאינו יכול לומר הרי שלך לפניך, שבהרקיבו נשתנה טעמו וריחו ולכן אינו יכול לומר הרי שלך לפניך, והוא חילוקו של רב הונא בין פסלתו מלכות לבין פירות והרקיבו.

פסלתו מלכות לדעת המרדכי זה לשון **המרדכי** בסימן קמ"ז בתוך הדברים, וההוא דמראה דינר רע לשולחני, דווקא שהוא חסר, אבל אם הוא אינו רע כל כך אלא שנפחת צורתו, פטור שולחני, דהשתא אם עושה בידיים אמרינן השף מטבע של חבירו דפטור ואפילו לרבי מאיר הואיל ולא חיסרו אלא גרם לו שיתן שכר לתקן צורתו דהיינו דומיא דזרק מטבע לים דפטור אפילו לרבי מאיר, דמחמת ממון זה גרם לו להפסיד ממון אחר ודמיא לריפוי בהמה, הלכך הואיל לא חיסרו, פטור, כל שכן אם הראה דינר לשולחני שנפחתה צורתו דפטור דאפשר לתקנו, אבל אם הראה לו מטבע שנפסל ואומר טוב הוא, אין לך חיסרון גדול מזה דאי אפשר לתקנו. ולפו"ר, אף שפתח במטבע שחסר שהוא שייפא בשופינא, סיום דבריו הינם שמטבע שנפסל, וכתב שגרע ממטבע דשף צורתו.

קושית היש"ש דהא נשתנה וגם הוי שינוי, האם הראיה מפסלתו מלכות גם לנזיקין ועיין התם בגמרא שמטבע שנפסל חלוק מיין והחמיץ ופירות והרקיבו שבהם נשתנה טעמו וריחו ובמטבע לא נשתנה, [עיין בחידושי הראב"ד שנשתנה[[349]](#footnote-349) טעמו אך לא ריחו, ואולי זה נפק"מ לדלהלן], ולפי זה יש לדון הא בשף מטבע נשתנה המטבע, וקושיא זו הקשה **היש"ש** בסימן י"ז, ועוד הקשה היש"ש, הא גזלן שביטל צורת המטבע קנה בשינוי השם, ואסיק היש"ש דכאן מיירי בדלא אגבהיה, אלא דווקא במזיק, ואין כאן דין היזק, דהא הוא כמשקל הראשון ושווה לנסכא כבראשונה, ומנח לקמיה, אלא שהוזל מעט מחמת פחת צורתו, ואי רוצה הניזק ליתן השכר יעשה ממנו מטבע כבראשונה, ואם כן לא הוי בהאי הפסד שכר אלא כגרמא בעלמא, אבל היכא דשקליה בידיים מיגזל גזליה, וקנאו, וחייב בהשבה מעלייתא, וכו'. וזה לשון **הרש"ש** **שהרמב"ם** פסק בפ"ג מגזילה ואבידה כרב יהודה שפסלתו מלכות כנסדק, וכתב, ולע"ד יש לחלק דהתם גזל ובעי למיעבד השבה מעליא וכמו דמחלק לעיל בין אדייה לשקליה בידיים. ועיין מה שכתב **השיטמ"ק בשם הרשב"א** [לפנינו ברשב"א בלשון אחר], ויש לדון בלשונו ששף מטבע כולל בתוכו גם במישקל שקליה, אך לענין שינוי אינו קונה כי כוונתו רק לחסר ממון חבירו ולא לגוזלו, אך אין מזה ראיה האם בגזל צריך השבה מעליא או לא, שמלשון הרש"ש יש לדון אם כוונתו על שינוי, או על השבה מעליתא.

אלא שלפו"ר יש לדון שאולי כוונת **התוס'** להוכיח שגם לגבי נזק יש לחייב בשף מטבע, שלשון הגמרא לרב יהודה 'מינכר היזקא', ומשמע שהוא חשוב נזק, ועוד יש לפרש ראית התוס' על דרך זו שהוכיחו מגזל לנזק ומשום שדימו בגמרא נפסל הצורה לנסדק, [אך עיין **רש"י במשנה** צו, ב ד"ה גזל ובהגהת הב"ח שם וכן כתב הב"ח בסימן שס"ג שנסדק אינו אומר הרי שלך לפניך משום דקנייה בשינוי[[350]](#footnote-350). לפו"ר, אולי משמעות הרמב"ן בדינא דגרמי שדימה זורק מטבע למטבע שנפסל וכתב וכל היכי דמינכר היזיקא אינו יכול לומר לו הרי שלך לפניך כדאמרינן לענין גזל מטבע ונסדק, ולשון זו נאמרה לשיטת רב יהודה שפסלתו מלכות כנסדק, ואולי משמע שבנזק אינו יכול לומר הרי שלך לפניך].

האם קנה בשינוי משום שדינו כעשאו נסכא עוד הקשה **הרשב"א** שם שזוזי ועבדינהו נסכא קנה בשינוי כמבואר בב"ק צו, ב, ותירץ הרשב"א דהיינו בגזילה ומשום שקנה בשינוי, ולעצם קושית הרשב"א משמע **ביש"ש** שהובא לעיל שאינו כנסכא כיון שמשקלו שווה למטבע[[351]](#footnote-351), וכן משמע **במחנה אפרים** נזקי ממון סימן ד'.

שיטת הקצוה"ח שיש מחלוקת בין הרשב"א לתוס' בדין מטבע שנפסל, ושיטת הרמב"ם מתוך דברי התוס' שהובאו לעיל שכתבו דרבה סובר דפסלתו מלכות לא הוי כנסדק, כתב **הקצוה"ח** שפו, יא שגם באגבהיה ושף את המטבע פטור, דהא יכול לומר לו הרי שלך לפניך, כמו שסבר רבה לגבי מטבע ונפסל. ולפי זה נתקשה הקצוה"ח לדעת הרמב"ם פ"ג מגזילה ה"ד ולדעת השו"ע שסג, א שפסקו כרבי יהודה שגזל מטבע ונפסל הוי כנסדק ואינו יכול לומר הרי שלך לפניך, [וכן פסק הנימוקי יוסף], אם כן כ"ש במזיק שחייב לשלם, ולמה הוצרך הרמב"ם בפ"ז מחובל ומזיק הי"א והשו"ע שפו, א לחייב את השף מטבע משום גרמי [או גרמא לרמב"ם]. והעירו **שהגר"א** שפו, ג' כתב על דברי השו"ע וכ"ש לשיטתו שפסק בסימן שס"ג ס"א כרב יהודה ועיין תוס' ד"ה השף. וחילק הקצוה"ח על פי דברי הרשב"א שזוזי ועבדינהו נסכא קנה בשינוי, ואפילו הכי לגבי מזיק חייב שאינו שינוי ואמר ליה מאי אפסדתיך, ולכאורה כוונתו שפסלתו מלכות הוא משום שינוי, ואינו ענין למזיק, ובאגבהיה חייב על השף מטבע מדין שינוי[[352]](#footnote-352). [העירו שמתוך הדברים מבואר שתפס הקצוה"ח ברשב"א שחזר בו ממה שכתב תחילה כהתוס']. עיין עוד אבן האזל ואבי עזרי. <<<

שף מטבע זה לשון **החזון** **איש** ב"ק סימן י"ג ס"ק ג' בתוך הדברים, והנה ודאי הא דפטר רבה מחייה בקורנסא אינו משום שאפשר להחזירו, אלא משום דלא חשיב ליה נזק, וכדמוכח בגמרא, דפריך מחרשו אע"ג דהתם אי אפשר להחזירו, אלא אי חשיב נזק חייב אף במה שאפשר להחזירו, ולא חשיב כלל החזרה אלא פנים חדשות באו לכאן וכמו שכתבתי לעיל, ואי לא חשיב נזק פטור אף בחרשו שאי אפשר להחזירו.

שף טבעת עיין **יש"ש** פ"ט דב"ק סוף סימן י"ז בשם ספר **צפנת** **פענח** אפילו אם אחד הכה על בתי נפש או על טבעת ופחתם דינא כמטבע ממש, והשיגו **הש"ך** שפו, ז ואפשר לחלק, דדווקא במטבע דליכא אלא צורתא אבל בכלי מעיקרא כלי הוי והשתא לאו כלי הוא[[353]](#footnote-353), והיינו שלא הוזכר דין זה בש"ס ופוסקים רק גבי מטבע, וצ"ע. ועיין **מחנה** **אפרים** נזקי ממון סימן ד', ולפו"ר תו"ד, שהנזק של חיסור הצורה חשיב היזק שאינו ניכר, דבשביל דלית בה צורה לא מיקרי דבר הניזוק דראוי הוא לעשות לו צורה ועוד דהרואה אותו עכשיו אינו מכיר בנזקו, (ודמי התיקון שגרם להפסידו הם גרמא בעלמא), אך בשף טבעת שההיזק ניכר, הוי מזיק, ולדעת **המרדכי** שהקובע אם הוא גרמא הוא שאם אפשר לתקנו חשיב רק כדמי תיקון והם גרמא, אין חילוק בין טבעת למטבע. (עיין **נתיבות** שמ, ב שתחילה חילק שדבר שאינו יכול לחזור לקדמותו הוא נזק, ולפיכך שף מטבע פטור, ובסוף דבריו תפס שדבר שאינו חוזר לעצמו בלא ריפוי ודאי הוי נזק, וכתב והא דפטור בזורק מטבע של חבירו לים, היינו משום דאפילו גזלן שחייב בהשבה אינו חייב להשיב עד דמטי לידיה כשלא נשבע, ואף שניזוק בממון הרבה כמבואר ב"ק ק"ג, ומשום הכי פטור גם כן בזורק מטבע לים בצלולים כיון שלא נעשה שום נזק בגוף הדבר רק שניזוק בהוצאות השבה לידיים כניזוק בממון אחר דמיא ופטור, ועדיין לא זכיתי להבין מה תירץ על שף מטבע). <<< דברי חיים סימן ו'

וזה לשון **החזון** **איש** ב"ק סימן י"ג ס"ק ב'<<<< ואמנם מצינו בשני מקרים שאמרו בגמרא דגם בשאר חפצים שאפשר להחזירו לקדמותו, והוא בזרק מטבע לים באפשר לבר אמוראי להעלותו, ובמחייה בקורנסא וטרשיה, והנה בזרק לים אין כאן רק גרם טורח שאין כאן שום שינוי במטבע ולא קרינן ליה נזק, אבל מחייה למטבע צריך טעם, ולכאורה אי מחייה לכלי קיבול וטרשיה מיקרי נזק, ואפשר דבמטבע קל להחזיר צורתה וגם אין צורתה רק סימנא לא חשבינן ליה רק לגרם טורח, ומ"מ נראה דאין למידים מכאן למקום אחר וכל פגם בכלי שפוחת כספה מיקרי נזק אף שאפשר לאומן לתקנה, וכל שכן בחיסרון, שזה חשיב גם במטבע נזק וכדאמר בשייפא בשופינא.

זה לשון **המרדכי** סימן קט"ז בתוך הדברים [והוא אזיל לשיטתו שרבי מאיר מודה בג' דינים ראשונים שפטור], וההוא דמראה דינר רע לשולחני דווקא כשהוא חסר, אבל אם הוא אינו כך רע אלא שנפחת צורתו, פטור שולחני, דהשתא אם הוא עושה בידים אמרינן השף מטבע של חבירו דפטור ואפילו לרבי מאיר הואיל ולא חיסרו אלא גרם לו שיתן שכר לתקן צורתו, דומיא דזרק מטבע לים דפטור אפילו לרבי מאיר דמחמת ממון זה גרם להפסיד ממון אחר, וכו'.

**החילוקים בין גרמא לגרמי**

הערה: למרות שהנ"ל הוזכר כאן, לכאורה מאחר והריצב"א בקושיתו על שיטת ר"י הקשה מדן את הדין, עדיף ללמוד ענין זה לאחר לימוד עניני דין את הדין, [יש להעיר שסוגית דן את הדין היא סוגיא רחבה מאד, ורבים מפרטיה אינם קשורים לענין גרמא וגרמי].

נחלקו רבותינו הראשונים אי פסקא דאמימר דחייב למאן דדאין דינא דגרמי קאי על כל ד' הדינים או רק על השורף שטרותיו של חבירו, ומנידון זה יתד ופינה לגדר גרמא וגרמי, וכן מצינו מחלוקת ראשונים בדף כו, ב על מימרא דרבה שהזורק כלי מראש הגג על כרים וכסתות וקדם וסילק את הכרים וכסתות פטור, ונחלקו הראשונים אי רבה לשיטתו דגרמי חייב, או דהוי גרמא, ויש לדון אם המחלוקת הינה אותה המחלוקת שמצינו בסוגין, או ששיטת התוס' דגם לר"מ פטור בזורק שף וצורם היא על דרך שיטת המרדכי שחיוב ממון מחמת ממון אחר הוא גרמא.

שיטת רבי מאיר בג' דינים ראשונים לשיטת **הרי"ף** לה, א מדפי הרי"ף זורק שף וצורם הם ציורים של גרמי ולר"מ חייב, וכן מבואר מדברי **בעל** **המאור** לדף ק, א [שם מיירי על זורק מטבע], ועיין **נימוקי** **יוסף** לדף צ"ח שכל אלו הם דינא דגרמי ולדעת רבה אין חיוב בדינא דגרמי, ונכפלו הדברים בנימוקי יוסף לגבי זורק מטבע במה שביאר ספק הגמרא דף ק"א אי יש שבח סממנים ע"ג הצמר, וכן כתב **ההגהות אשר"י** בשם אור זרוע כהרי"ף, וכן היא מסקנת **הרמב"ן בדינא דגרמי**, וכן כתב **המרדכי** בסימן קי"ד בשם **רבינו יקיר** שזורק מטבע חייב לר"מ. וכתב **הסמ"ע** שפו, א שלדבריהם נקט אמימר שהשורף שטר הוא גרמי, לרבותא, שאף בשורף שטר שמתחילתו ועד סופו אינו ממון, אפילו הכי חייב.

אך בשם **מהרי"ח**[[354]](#footnote-354) כתב **ההגהות אשר"י** שפטור בהנך ג', וכן מבואר **במאה** **שערים** על הרי"ף בסוף פ"ב דב"ק יובא לקמן[[355]](#footnote-355), וכן הביא הרא"ש משמיה הראב"ד וכן הוא **בראב"ד** בחידושיו לב"ק בסוגין על זורק מטבע וצורם אוזן פרה, אך לא הוזכר ברא"ש ובראב"ד שם על השף מטבע (ובד"ה מיהו קשיא לי נזכר שם 'ושאר שמעתתיה דרבה'). **היש"ש** בסימן י"ט הביא ב' ראיות שזורק ושף וצורם הם גרמא, א' ממה שלא הוזכר בלשון אמימר מגבי ביה כולהו אלא רק מגבי ביה דמי שטר, משמע דפליג רק על שורף שטר, ב' שלשון רבה בהנך ג' לא עבד ולא מידי, [לפנינו לא נזכר לשון זה בזורק מטבע], משמע דלכולי עלמא פטור משום גרמא. עיין לקמן חילוקו של **המרדכי**.

הערה: מתוך דברי **האור** **זרוע** בפ"ב דב"ק מתבאר, שלצד הראשון של ר"י בתוס' ב"ב יובא להלן שהחילוק בין גרמא לגרמי תלוי בעושה מעשה בשל חבירו נסתפק האור זרוע אם זורק מטבע ושף מטבע[[356]](#footnote-356) פטור לר"מ והביא בזה מחלוקת, שלרש"י הוא גרמא, **ולראבי"ה** הוא גרמי, אך לאחר שהביא את החילוק הב' של ר"י שהדבר תלוי אי נעשה מיד הנזק, לא הזכיר את הזורק מטבע והשף, ובפ"ט הביא רק את שיטת הרי"ף שזורק ושף הם גרמי. (יש לדון האם חילוקי ר"י מיישבים שזורק שף וצורם הם גרמא, שהטור בסימן שפ"ו פסק משמיה דהרא"ש שהם גרמא ולא הזכיר את שיטת המרדכי, וכן הרמ"א שפו, ב פסק שהם גרמא ולא הזכיר את שיטת המרדכי, ועיין במחנה אפרים גזילה סימן י"א יובא לקמן על חצר דקיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר. וזה לשון **באר הגולה** שפו, ו על מה שכתב הרמ"א בסעיף ב' שזורק ושף הוא גרמא, חפשתי ולא מצאתי מפורש שפסקו התוס' או הרא"ש בדוחף מטבע של חבירו לים או פיחת צורתו כרבה דפטור, ולפי השני חילוקים שכתבו התוס' בפרק לא יחפור כנזכר לעיל נראה שחייב לדעתם בשני אלו בדוחף וכו' או פוחת וכו', כיון שעושה מעשה בגוף הדבר הניזוק ומשעת מעשה בא ההיזק).

עוד הוסיף **היש"ש**, שגם רבה עצמו מודה לדינא דגרמי, אלא דסבר ששורף שטר גרע מדינא דגרמי, והוא סבר דגרע מדינא דגרמי וגרע גם מגורם לממון שהוא דרגה פחותה מדינא דגרמי, ואפילו לר"ש שמחייב בזה פטור בשטר, ואמימר פליג לאידך גיסא למימר שהשורף שטר עדיף מגורם לממון והוא גרמי. הערות: עיין מגיד משנה בפ"ז מחובל ומזיק ה"ז. לגבי מסור, עיין קצוה"ח שפו, א ד"ה ומ"ש בש"ך דקשה מש"ס וש"ך שם אי לרבה חייב מסור לשלם.>>> עיין מה שכתב בשם הרמב"ן ובדינא דגרמי, כנהסת בגדולה שפו טור אות ב' שמאן דדאין דינא דגרמי מחייב גם בגורם לממון בשם רשב"א תשובה כת"י ובשם ראב"ד מספר התרומות שער נ"א ח"ו סימן ח'

**הרא"ש** בפרקין בסימן י"ג הביא את שיטת הרי"ף והראב"ד, וכתב ברש"י צח, א ד"ה חסורי כהראב"ד, ובהמשך הדברים בחילוקים שבין גרמא לגרמי לא הזכיר הנך ג' דברים, (ואם הדבר ספק אצל הרא"ש, יש ליתן טעם לדבר, ואולי צריך לדון שמא ב' החילוקים שחילק ר"י בין גרמי לגרמא יש בהם פנים בהנך ג' דברים לכאן ולכאן, או דנסתפק בשיטת המרדכי שממון מחמת ממון הוא גרמא ולא גרמי, יובא לקמן), **והטור** הביא בסימן שפ"ו שהרא"ש סובר שלרבי מאיר פטור בהנך ג' דברים[[357]](#footnote-357).

עיין **ש"ך** שפ"ו בסוף ס"ק א' שסבר שדינא דגרמי דרבנן, וכתב שם שג' ציורים אלו הם מילתא דלא שכיחא, כיון שאין חייב בהם באופנים שנתבארו בגמרא לפטור.

שיטת רש"י בסילק כרים וכסתות אי חייב לר"מ, שיטת רש"י בגרמא וגרמי בזרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות וסילקם מבואר בגמרא כו, ב מימרא דרבה דפטור, וכתב **רש"י** שם ד"ה פטור שפטור המסלק משום גרמא, ומשמעות **השלטי** **הגיבורים** יא, ב מדפי הרי"ף שלרש"י, להלכה דדיינינן דינא דגרמי חייב הזורק, וכן מפורש בדעת רש"י **ברמב"ן בדינא דגרמי** [אך הרמב"ן פליג בזה על רש"י], אך **האור** **זרוע** כתב ורבינו יצחק בן שמואל פירש האי גרמא בנזיקין הוא ופטור לכולי עלמא, וכן פירש רבינו שלמה זצ"ל דגרמא בנזיקין הוא, וכן מבואר **ברשב"א** בדעת רש"י.

כאמור שיטת הרמב"ן בדינא דגרמי ובב"ב כב, ב ד"ה זאת [וכן הוא בר"ן ב"ב כב, ב ד"ה זאת] בדעת רש"י שגרמא וגרמי אחד הם, ולדידן חייב בשניהם, והסכים עימו **הש"ך** שפו, ד, וחיליה דהש"ך מהא דכתב רש"י צח, א ד"ה חסורי חסריה וטעמא דרבה בכולהו משום גרמא בנזקין פטור, ומדנקט בכולהו ולא חילק ביניהם לשורף, ש"מ דכולהו לרבה פטור, דגרמא וגרמי אחד הם, וכן הוכיח מדברי רש"י ב"ק נה, ב ד"ה פטור מדיני אדם, קסבר גרמא בנזיקין פטור, ואם יש חילוק בין גרמא לגרמי, מיהו החולק על דין גרמא. והשיג עליו **היש"ש** בפ"ב סימן ל"ז ובפרקין סימן י"ט שלא עלה על דעת רש"י לומר שגרמא וגרמי אחד הם, ודייק כן מדברי הרא"ש בפ"ט סימן י"ג שכתב ורש"י נמי הזכיר בהו טעמי דגרמא בנזיקין אלמא דפטור לכולי עלמא, ואם לדעת רש"י גרמא וגרמי אחד הם מוכח להיפך. **הכנסת** **הגדולה** שפו, ל דייק **מרש"י ב"ב** כב, ב ד"ה גרמא בנזקין אסור, ואפילו למ"ד דלא דאין דינא דגרמי ופטור מלשלם, אסור לגרום, וכשבא להעמיד גרמא להזיק חבירו מעכב, ודייק מינה דגרמא וגרמי אחד הם, [ראיה זו הובאה גם בש"ך שם], אך דחק לתרץ דברי הרמב"ן בדעת רש"י ושיטת רש"י שלדעת רבה גמרא וגרמי אחד הם, ואפילו הכי אסור לגרום נזק גם בגרמא. עיין עוד קוב"ש ב"ב אות ע"ה. זה לשון **רש"י בבכורות** כח, ב ד"ה ר"מ דאין דינא דגרמי, בב"ק בפרק הגוזל עצים, מחיצת הכרם שנפרצה אומר לו גדור, נתייאש הימנה ולא גדרה הרי זה קידש וחייב באחריותו, [והיינו] 'גרמי', דגרם לאסור תבואתו של חבירו. ובשיטמ"ק אות י"ד הגיה 'גרמא'.

מחלוקת הראשונים בסילק כרים וכסתות אי הוי גרמי או גרמא ומאיזה טעם לא הוי גרמי, שיטת הרמב"ם בזורק מראש הגג **ובתוס'** ב"ק כו, ב ד"ה קדם וסילקו הביא ששיטת **הרי"ף** יב, א מדפי הרי"ף שרבה דפטר את המסלק כרים וכסתות לשיטתו[[358]](#footnote-358) דגרמי פטור, **ובנימוקי** **יוסף** שם כתב, והסכימו המפרשים לפסק הרי"ף ז"ל דכתב דלית הילכתא כדרבה דקיי"ל כמאן דדאין דינא דגרמי, והא כיון דברי היזקא דינא דגרמי הוא ולא גרמא בנזקין, וכו', ולכאורה אזיל בשיטת **הרמב"ן בדינא דגרמי** שתלה הכל בברי הזיקא, ולפיכך חייב את המסלק.

אךעיין **בהגהות ר"י עמדין** בהגהות וחידושים כתב וטעמא דאכתי לא הוי ודאי ישתברו, דילמא אתי איניש אחרינא ומייתי כרים ומנח תותיה מקמי דמטא מנא לארעא[[359]](#footnote-359), או מקבלו בכנפיו, וזה אינו אלא גרמא בעלמא, ונראה דהיינו טעמא דר"י בתוס'.

ובשם **ר"י** כתבו **התוס'** דהוי גרמא ופטור ולא גרמי, [עיין **תוס' סנהדרין** עז, א ד"ה בנזקין[[360]](#footnote-360) שהוכיחו שפטור המסלק ממה שפטור בסנהדרין שם ע"ב לגבי מיתה מסלק תריס, אף שמיתה חמורה], **והרא"ש** בפ"ב סימן ט"ז הוסיף בשיטת ר"י כיון שלא עשה מעשה בגוף דבר הניזוק. וגם בחידושי הראב"ד כו, ב ד"ה ושמעתתא כתב שהמסלק הוא גרמא ופטור. ולשון **הרשב"א** שם ד"ה וקדם ונראין דבריהם ז"ל שכל שאינו עושה מעשה בגופו כשורף שטרותיו של חבירו וכיוצא בזה או מראה דינר לשולחני שאומר לו יפה הוא אין זה דינא דגרמי.

**והמאירי** בדף כו, ב כתב על הרי"ף, ולא יראה לי כן, שאין זה דומה לשורף שטר שהוא עושה מעשה המפסיד, וכל שהוא עושה מעשה כגון שורף שטרותיו או מראה דינר לשולחני וכיוצא באלו הוא בכלל דינא דגרמי וחייב, אבל בזו אין עושה מעשה המפסיד, אלא שמסלק את המציל, וכל שהוא עושה כן, אינו בכלל דינא דגרמי אלא גרמא בניזקין לבד, שהוא פטור כמו שיתבאר במקומו. זה לשון המאירי ב"ק נה, ה ד"ה וחכמי, והוא שכבר ידעת שהרבה מפרשים טרחו ליישב מה הפרש בין דינא דגרמי שהוא חייב ובין גרמא בניזקין שהוא פטור, עד שפירשו שכל שכוונתו להזיק ושעל ידו לבד נעשה ההיזק הוא דינא דגרמי, כגון שורף שטרותיו של חבירו, ומוחל שטר חוב אחר שמכרו, וכל שאין כוונתו להזיק או שכוונתו להזיק אלא שיש מסייע לאותו הנזק הוא גרמא בנזיקין שפטור, כגון מה שאמרו בפרק לא יחפור מרחיקין את הסולם מן השובך ארבע אמות כדי שלא תקפוץ הנמייה, ואם לא הרחיק את הסולם אין כוונתו להזיק, וכן משסה כלבו של חבירו בחבירו, שאע"פ שכוונתו להזיק כוח אחר מעורב בו, וכן אתה מפרש את כולם על כלל זה, ואף בזו אנו אומרים לדעת גדולי המחברים, שגרמא זו, הואיל וכוונתו להזיק ושעל ידו לבד הנזק בא, הרי הוא בכלל דינא דגרמי, וחייב על הנזק, וכותל רעוע, הרי פשע חבירו וגרמא עם פשיעת חבירו פטור. וכו'. וזה לשונו בב"ב כב, ב ד"ה מרחיקין בתוה"ד, שהרי גרמא הוא, כלומר שאין גוף המעשה מזיק, שאין הסולם מזיק, אלא שהוא סיבה לנזק בסיבה הבאה חוץ ממנו, וכו'.

שיטת הרמב"ם בפ"ז מחובל ומזיק הלכה ז' ח' שאם בעל הבית זרק כליו מראש הגג ובא אחר וסילקם המסלק חייב, ואם זרק אחר ובעל הבית סילק את הכרים והכסתות הזורק חייב, ואם זרק אחד וסילק אחר שניהם חייבים. הראב"ד שם השיגו בב' פרטים, א', דהזורק לעולם פטור דמיפסקו גיריה. ב', לגבי המסלק, הדבר תלוי במחלוקת אם צריך לעשות מעשה בדבר הניזוק [לפו"ר זהו החילוק הראשון בין גרמי לגרמא של ר"י שהובא בתוס' ב"ב כב, ב יובא לקמן, והיינו שאם נחלק כן, גם לדידן דגרמי חייב פטור המסלק משום שלא עשה מעשה בדבר הניזוק והוא גרמא ולא גרמי] . ועיין שם במגיד משנה בדעת הרמב"ם דנידון הגמרא על הזורק, ובזה לרבה פטור, ולדידן דאין הלכה כרבה חייב, אך לא מיירי שם על המסלק, ויתכן שחייב המסלק גם לרבה, [ולפי זה יוצא שגם רבה מודה לדין גרמי שחייב באופן כזה]. ולפי הכסף משנה שם בשניהם פטר רבה, ובשניהם כתב הרי"ף שאין הלכה כרבה משום שאנן דינינן דינא דגרמי, ועיין שם בלחם משנה.

ובשלטי הגיבורים לב"ק כו, ב כתב בדעת הרמב"ם שאם בעל הבית זורק על כרים וכסתות שלו הרי שהמסלק עשה כל הנזק כי בוודאי כוונת בעל הבית שיפלו על כרים וכסתות שלו, אך כשאחר זורק היה צריך להעלות בדעתו שיסלקו את הכרים והכסתות קודם הנפילה, וממילא כבר גם קודם הסילוק יש בזריקה כוח שבירה לכלים וחייב, ואם המסלק הוא אחר שאין לו רשות לעשות כן גם הוא גרם הנזק, ואם בעל הבית סילק כליו, כל הנזק מתייחס למסלק, ובדומה לזה פירש הב"ח בסימן שפ"ו, וכעין זה פירש הנחלת דוד כו, ב ד"ה ואמר רבה, אך העיר שם שלדעת הסמ"ע תי, מד דמכסה בורו בדליו של חבירו דפטור חלוק מנוטל אבן שלו הסומכת חבית של חבירו [שחייבו הרא"ש בתשובה], משום שבחבית ברי הזיקא, ולפי זה גם כאן חייב משום שברי הזיקא, וניסה שם להעמיד חילוק אחר, שהנוטל אבן היה צריך לחשוב שבעל החבית היה סבור שהאבן של הפקר ולכן סמך בה את החבית, אך דחה חילוק זה מדברי הרמ"א שפג, ב שצייר דין האבן בכלי, ומבואר שהחילוק של ברי הזיקא שריר וקיים לדעת הרמ"א.

ג' חילוקים בתוס' בין גרמא לגרמי זה לשון **התוס' ב"ב** כב, ב ד"ה זאת, וחילק **רבינו יצחק**, חילוק אחד, דדינא דגרמי חייב היינו שעושה בעצמו היזק לממון חבירו[[361]](#footnote-361). **ועוד חילק**, דדינא דגרמי חייב היינו דבשעת מעשה בא ההיזק[[362]](#footnote-362). ועל הכל קשה, טיהר את הטמא ובעל הבית עצמו עירבן עם פירותיו, ואמאי חייב, דהוא עצמו אינו עושה היזק בממון חבירו, וגם באותה שעה שמטהר אינו בא ההיזק[[363]](#footnote-363). ונראה **לריצב"א** דדינא דגרמי הוי מטעם קנס[[364]](#footnote-364) כדמוכח בירושלמי[[365]](#footnote-365), ולכך כל היזק המצוי ורגיל לבא קנסו חכמים, וטעם דקנסו שלא יהא כל אחד הולך ומזיק לחבירו בעין, והיינו טעמא דמאן דמחייב בהיזק שאינו ניכר, ואפשר דבשוגג נמי קניס רבי מאיר כי היכי דקניס במטמא ומדמע אחד שוגג ואחד מזיד. ב' חילוקי התוס' הובאו גם **בהגהות אשר"י** לפ"ב סימן ט"ז **ובמרדכי** בסימן קי"ט ושם הביא גם שיטת הריב"א.

הערה: מה שהקשו התוס' מדן את הדין שהוא גרמי אין הכל שווין בדבר שציור זה הינו גרמי, עיין בסוגיא דסנהדרין דף ל"ג יובא לקמן, ובפרט במה שכתב המלחמות שם מהדורת עוז והדר עמוד ל"ב ד"ה ואפילו[[366]](#footnote-366).

ועיין **ברא"ש** בב"ב פ"ב סימן י"ז ובב"ק בפ"ט סימן י"ג שהוסיף בחילוק הראשון של התוס', ויש לחלק דכל היכא דהוא בעצמו עושה היזק לממון חבירו **וברי** **הזיקא** מיקרי דינא דגרמי וחייב[[367]](#footnote-367), וכן הביא היש"ש בסימן כ"ו, וכן סובב והולך **התרומת** **הדשן** בסימן שט"ו על הא דבעי לחילוק ראשון דר"י ברי הזיקא, ולכן פטר מראה לגנב ישראל שאינו ברי הזיקא כמו מסור[[368]](#footnote-368). אך עיין **באור** **זרוע** בפ"ב דב"ק שהביא בתחילה חילוק א' דר"י ולא הזכיר שם פרק זה של ברי הזיקא, והקשה, מיהו תימא אמאי לא מיחיב המשלח מידי דהוה אמסור, ושמא מסור חשיב יותר מעשה בממון, והשולח את הבעירה הוא אינו עושה מעשה אלא החרש ופורץ גדר לפני בהמת חבירו מאליה יוצאת ונותן סם המוות לפני בהמת חבירו אינו מאכילה, ושם פירש המגיה קושייתו משליח לדבר עבירה, ולפי זה אולי לאור זרוע אין צריך 'ברי הזיקא'. בחילוק השני של ר"י כתב הרא"ש 'בשעת המעשה נעשה ההיזק'.

ועיין **רא"ש סנהדרין** פ"ט סימן ב' דמצמצם חייב, דהוא גרמי, ושייך ביה ג' הטעמים, כי הוא עצמו עושה ההיזק לממון חבירו שהוא מצמצם בהמתו, וברי הזיקא כי ודאי תמות, וההיזק מתחיל מיד והולך וחזק.

עיין שו"ת **משאת** **בנימין** סימן כ"ח חלק מדבריו הובאו **בפתחי** **תשובה** שפו, א, שלרא"ש בוודאי שבדבר הרגיל קנסו לחייב את הגורם היזק לחבירו, אך בדברים שאינם מצויים, בזה הביא הרא"ש את חילוקי ר"י, שבהם לרבנן פטור ולר"מ חייב, והלכה כר"מ דחייב. הערה: השווה למה שכתב **החלקת** **מחוקק** אבן העזר נ, י, שהרי גרמה לו לאבד ממון, מדמה זה לדינא דגרמי, וגם גרמא בנזיקין אם הוא דבר השכיח ורגיל חייב לשלם משום קנס. עוד כתב במשאת בנימין שם שאין בידינו כוח לחייב מדינא דגרמי אם לא כשיש את שני הטעמים של ר"י יחדיו, וזאת משום שר"י עצמו לא הכריע איזה חילוק הוא העיקרי, וביותר שניתן לומר שבאמת חז"ל לא חייבו בגרמי אם לא כשיש את ב' הטעמים יחדיו. לפו"ר עוד משמע מדבריו שעיקר מה שכתבו התוס' 'שהוא יעשה היזק לממון חבירו' הכוונה שהוא יעשה בגופו את הנזק, ולכן כתב שהרא"ש הוסיף שצריך ברי היזיקא וכן שיעשה מעשה בגוף דבר הניזוק ומשום טעם זה פטור המסלק.

ביאור כמה מדיני הגרמות לדעת ר"י ובביאור שיטתו דר"י הוסיף **הרא"ש בב"ב** דמראה דינר פטר את המוכר[[369]](#footnote-369), וכתב במסלק שלא עשה מעשה בגוף הממון, וכן כתב הרא"ש בפ"ב סימן ט"ז, [**וביש"ש** סימן כ"ו כתב ולא דמי לאחווי אחוויי דמוסר, כיון דמראה על גוף הממון כמאן דקלייה דמי ועשה מעשה בגוף הממון]. גם עיין **בבאר** **הגולה** שפו, ז שלרא"ש לא קשיא מטיהר את הטמא, דמה שעושה בעל הבית על ידו הוי כעושה מעשה.

ועיין ברא"ש שבשאלתו כתב שעושה מלאכה במי חטאת קרי ליה גרמא בפרק הכונס, וכתב בביאור כלאים וכן נתייאש ולא גדרה, דכיון דמעורב שלו בשל חבירו ונתייאש הוי כעושה מעשה בשל חבירו[[370]](#footnote-370), ובסוף דברי הרא"ש כתב מהמבואר בגיטין נג, א שעושה מלאכה במי חטאת הוא מחשבה בעלמא, ושם פירש רש"י במחשבה שהוא גרמא ופטור, וסיים ברא"ש בב' המקומות דלר"מ חייב העושה מלאכה במי חטאת, ובפלפולא חריפתא הגיה למחוק מהרא"ש דבר זה, ובביאור הענין עיין **אור** **זרוע** בפ"ב דב"ק, וא"ת ההיא דפרק הניזקין דפריך למ"ד התם דהיזק שאינו ניכר שמיה היזק מהא דאמר העושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת פטור מדיני אדם ומשני כיון דבההיא ליכא אלא מחשבה בעלמא הויא ליה גרמא בנזקין ופטור, תריץ דכרבנן דר"מ אתיא, אי נמי, לעולם כר"מ, והיינו טעמא דנתייאש חייב, משום דמערב ממונו בשל חבירו והוה כעושה מעשה בשל חבירו וחייב, אבל העושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת כיון דאסוחי מסח דעתייה מינייהו פסלינהו במחשבה דליכא מעשה כלל. עוד עיין באור זרוע שלאחר שהביא את החילוק השני של ר"י כתב שהעושה מלאכה במי חטאת הוא לרבנן דר"מ ולא לר"מ, ולא הביא שם תירוץ נוסף להעמיד כר"מ. ועיין עוד בזה ביש"ש סימן כ"ו שכתב שסיום דברי הרא"ש שהעושה מלאכה בפרת חטאת הוא לרבנן ולא לר"מ הוא רק לשיטה שהיזק שאינו ניכר שמיה היזק, אבל להלכה היזק שאינו ניכר לאו שמיה היזק, ועירוב כלאים הוי היזק ניכר, (ולפו"ר צריך להוסיף שלשיטה זו אין צורך לחלק דמחשבה הוי גרמא). ובביאור כלאים לדרך א' דהתוס', זה לשון **המרדכי** בסימן קי"ט, ובמחיצת הכרם שנפרצה, כיון שעל ידי יאוש אוסר הזרעים הוי כמו מעשה, ועוד דהוי כמו מערב ממונו בשל חבירו.

זה לשון **האור** **זרוע** כו, ב בתוך הדברים ופירש רבינו יצחק ז"ל דכל היכא דהוא עצמו עושה היזק לממון חבירו חייב, כגון ההיא דהשורף שטרותיו מזיק הוא עצמו לממון חבירו דשטרא ממונא הוא דאפסדיה [אולי צ"ל דאפסריה] דחוב הוא, ומראה דינר לשולחני כשאומר שהצורה טובה פוטר אותו שחייב לו, וההיא דמחיצת הכרם שנפרצה ולא גדרה על ידי יאוש אוסר הזרעים והוי כמו מעשה, וההיא דהמוחל שטר המחילה עושה בממון חבירו.

גרמי בשכירות פועלים, שיטת הבית מאיר בהבנת הרא"ש (העירו **מתוס'** ב"מ עו, ב ד"ה אין שכתבו שאם גרם לפועלים שלא ישתכרו הוא גרמי, וכיצד יתפרש הדבר לחילוקו השני של ר"י שהנזק יתחיל מיד, אכן עיין **בנתיבות** שלג, ג שלא הוי גרמי גמור, **ובקצוה"ח** שלג, ב כתב כמה פרטים שאין לחייבם בגרמי, כגון מניעת רווח, וחמשה דברים).

זה לשון **הרא"ש** ב"ק פ"ח סימן ג', שבת דהדקיה באינדרונא ובטלו ממלאכתו נותן לו דמי שבתו, ומסתברא דמיירי שהכניסו לחדר וסגרו בתוכו, אבל אם כבר היה בחדר וסגר עליו הפתח, גרמא בנזיקין הוי, כמו פורץ גדר בפני בהמת חבירו ויצאה ונאבדה דאמרינן לעיל פרק הכונס דפטור מדיני אדם, ומה לי פורץ גדר ונאבדה, ומה לי גודר בפניה ומתה ברעב, וכהאי גוונא כתבו התוס' בפרק אלו הן הנשרפין גבי כפתו במקום שסוף חמה לבוא או סוף צינה לבוא דפטור שאם הביאו ממקום אחר וכפתו שם חייב.

וזה לשון **הבית** **מאיר** בשו"ת סימן י' על מה שכתב בשם הריטב"א שחיוב פועלים הוא משום דין ערב, ובדברי הריטב"א האלו נתיישב לי קצת מה שהוקשה לי כבר דברי הרא"ש אהדדי, וכן השו"ע, שפרק האומנים סימן ב' פוסק "והוא הדין נמי לא הלכו וכבר שכרו כל בעלי בתים פועלים ואינם מוצאים עוד להשתכר נותן להם שכרם כפועל בטל, דקיימא לן כרבי מאיר דדאין דינא דגרמי, ועל ידו נתבטלו היום", ובפרק החובל סימן ג' כתב, "שבת דהדקיה באינדרונא ובטלו ממלאכתו נותן לו דמי שבתו, ומסתברא דמיירי שהכניסו לחדר וסגרו בתוכו, אבל אם כבר היה בחדר וסגר עליו הפתח, גרמא בנזיקין הוי, כמו פורץ גדר בפני בהמת חבירו ויצאה ונאבדה דאמרינן לעיל פרק הכונס דפטור מדיני אדם, ומה לי פורץ גדר ונאבדה, ומה לי גודר בפניה ומתה ברעב", עד כאן לשונו, וקשה לי, וכי יהיה מה שמעכב הפועל מלהשכיר עצמו שאינו אלא על ידי דיבור פיו במבטיח ואינו עושה יותר חשיב גרמי ומעכב הפועל ממעשה סגירת דלת דלא נחשב אלא גרמא. ועיין לקמן שהקשה הבית מאיר דפורץ גדר אינו ברי הזיקא משא"כ סגירת דלת ומתה ברעב.

ועיינתי בפרק הגוזל עצים סימן י"ג במה שמפריד בין גרמי לגמרא בשני אופנים, חדא, בין כי היכי דהוא בעצמו עושה היזק לממון חבירו וברי הזיקו הוא הנקרא גרמי, וכו', אבל ההיא דשיסה בו כלב ונחש לא ברי הזיקו דשמא לא ישיך הכלב או הנחש. וכתב, ועוד יש לחלק, היכא דבשעת מעשה נעשה ההיזק נקרא דינא דגרמי, אבל כל הני, רצה לומר מה שקורא גרמא, לא בא ההיזק מיד, וכו'.

ולשני האופנים איני יכול להפריד, שאם העיכוב דפועלים חשוב גרמי מפני שהוא בעצמו עושה ההיזק וברי הזיקא, מכל שכן לעניות דעתי סגירת הדלת הוא בעצמו עושה ההיזק ויותר ברי הזיקא. ומכל שכן לחילוק הב', דאם עיכוב הפועלים חשוב ההיזק מיד, מכל שכן בסגירת הדלת חשיב מיד[[371]](#footnote-371).

וכדי ליישב עכ"פ הרא"ש, סבור הייתי בעל כורחי לידחוק לחילוק הראשון של הרא"ש, ולהוסיף מילה אחת בדבריו, דלא מיקרי גרמי אלא היכא דהוא בעצמו עושה היזק **לגוף** ממון חבירו, וכששוכר הפועל, מפני שבעצמו שכרו ובשכירות זה מעכבו, הוי הוא בעצמו עושה מעשה ההיזק בעצמו **בגוף** דבר הניזוק, דהיינו הפועל, מה שאין כן בסוגר דלת, אף דבעצמו עושה המעשה, מכל מקום מעשה זו אינו בגוף דבר הניזוק, אלא הסגירה, שהוא המעשה, גורם להאדם שניזק, ולהכי אינו אלא גרמא.

ולא די שאין דעתי נוחה בחילוקים כאלה להוציא מדעתי, הוקשה לי דאם כן איך למד המהרי"ח בהגהות אשר"י שם, מדמיון שהתוס' מחייבים לבעל הבית כשגורם היזק לפועלים, הוא הדין כשהפועלים גורמים היזק לדבר האבוד, דחייבים, הא להנ"ל מוכח דיש הבדל כנ"ל, ואם כן פועלים בבעל הבית מעשה דידהו דהיינו הבטחתם הוא בגוף הבעה"ב, וההיזק נעשה בהפשתן שבמשרה, ושמא הם בדמיון דסגירת דלת דפטור להרא"ש.

אמנם לדברי הריטב"א הנ"ל אפשר דנתיישב קושיתי הנ"ל על הרא"ש ביותר פשוט, אף דהריטב"א תלה דעתו במדין ערב והרא"ש פירש דטעם החיוב בדין גרמי, מכל מקום יש לומר מדסמכו זה על זה, כנגד זה הוה הבטחתם חזק עד דמכוחו כינו ההיזק שבא על ידי חזרתם ל'גרמי', משא"כ בסגירת דלת דלא שייך כלל דברים כאלו, ואם כן דברי המהרי"ח בהגהות אשר"י נכון, וכו'.

ואולם בלא כל הנ"ל קשה לי פסק הרא"ש ז"ל, דגבי סגירת דלת הנ"ל שלמדו מדאמרינן בפרק הכונס דפטור מדיני אדם בפורץ גדר בפני בהמת חבירו ונאבדה, וכתב "ומה לי גודר בפניה ומתה ברעב", ומזה למד דהוא הדין בסגר הדלת וביטלו ממלאכתו, וזה גופא קשה, מה למד בהיקש סגר הדלת בפני הבהמה עד שמתה ברעב מדין פרץ הגדר ויצאה ונאבדה, הא בעצמו תולה מה נקרא גרמי היינו במה שברי הזיקא, וכבר מבואר בדינא דגרמי לרמב"ן אליבא דרש"י דפוטר בפורץ גדר חזק ויצאה ונאבדה משום דמצי אמר מי יימר דנפקא ואם תמצי לומר דנפקא מי יימר דאבדה דילמא משכח לה ולא ברי היזקא, ואם כן הא כל זה לא שייך בסגר באפה עד שמתה ברעב, דוודאי ברי הזיקא.

אך ראיתי שהולך לשיטתו, שבפרק הגוזל סימן י"ג כתב ופורץ גדר בפני בהמת חבירו ממילא נפקא, ורצונו לומר שמעשה דידיה פריצת הגדר לא היה בגוף דבר הניזוק אלא דממילא נפקא, ולהכי לומד נמי דמיתת הבהמה ברעב נמי ממילא בא ואיהו אינו אלא גרמא. אבל קשה מאד, דהא סברת הרמב"ן מרווחת יותר הרבה. ובאמת לפי זה מוכח כדדחקתי לעיל בדעת הרא"ש דלגרמי מצריך דווקא עושה מעשה בגוף דבר הניזוק, והדר לדעתי אין ללמוד פסידת הפועל לבעל הבית בדבר האבוד מדמיון המבואר בהרא"ש ותוס' חיוב התשלום לפועלים, אמנם להריטב"א הנ"ל שמתורת שיעבוד ערבות אתינן עלה, שפיר.

לשונות הראשונים שלפו"ר הם כדרך א' דתוס' זה לשון **הר"ן** ב"ב כב, ב ד"ה זאת בתוה"ד, דלא דמו אהדדי, דדינא דגרמי שייך כגון שהוא עצמו מזיק, כגון ששורף שטרות של חבירו, ומוחל שטר שמכר, אבל גרמא בניזקין היינו שגורם הדבר שהנזק בא על ידו אבל לא יהא הוא עצמו מזיק, כגון הך דשמעתין, וההיא דזורה ורוח מסייעתו, בכי האי גוונא לכולי עלמא פטור, אבל בדינא דגרמי חייב, דקיימא לן כמאן דדאין.

אך מצאתי שיש עוד דברים בר"ן, זה לשון **הר"ן** בסנהדרין עז, ב ד"ה זרק, לפיכך אני אומר שאין לדמות נזקי ממון לרוצח לענין חיוב מית' משום דרוצח אקיל רחמנא גביה דלא עשה בו שוגג כמזיד ואונס כרצון וכיון שכן בעינן שיעשה פועל ממש ובריא היזיקיה קודם שיתחייב מיתה כההיא במאן דכפתיה לחבריה ואשקיל עליה בדקא דמיא דבכח ראשון חייב בכח שני פטור משום דלא הוי גיריה אלא בכח ראשון אבל בכח שני אף על גב דבריא היזיקיה כיון דלא עביד מעשה ממש אלא בגרמא פטור ואלו דכוות' לענין נזקין אלו הניח חפצי חבירו בקרקע ואשקיל עליה בדקא דמיא ונאבדו אפילו בכח שני משמע דחייב דכח שני זה בריא הזיקי' והוי דינא דגרמי ממש ולא גרע משורף שטרותיו של חבירו דחייב.

וראיה לדבר מדאמרי' בפ' כיצד הרגל (דף כו ע"ב) אמר רבה זרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות ובא אחר וסילקן או קדם הוא וסילקן פטור דבעידנא דשדייה פסוקי' מפסקינן גיריה ובהא לא קי"ל כרבה דאיהו לית לי' דינא דגרמי דאיהו הוא דאמר דשורף שטרותיו של חבירו פטור ואנן קי"ל דחיי' וכמו שכתב הריא"ף ז"ל והרמב"ם ז"ל בפ"ז מה' חובל ומזיק והמפרשים ז"ל לפיכך ליתיה לדרבה ולפיכך אם קדם וסילקן הוא או אחר חייב. ואלו דכוותיה אמרינן בשמעתין זרק חץ ותריס בידו ובא אחר ונטלו ואפילו קדם הוא ונטלו פטור דבעידנא דשדא פסקי גיריה אלמא דאפילו היכא דפסקי גירי חייב בדיני ממונות ובדיני נפשות פטור כיון דלית לי' גירי ממש. זהו לפי שיטת הריא"ף ז"ל והרמב"ם ז"ל אבל בתוספות ז"ל פוסקין דאפילו בממונות פטור כההיא דרבה וא"כ הראיה אינה מוכרחת אבל החלוקה היא אמיתית. ולענין אשו נמי אף על גב דמשום חציו הוא וכדקי"ל הכי וחייב בארבעה דברים מ"מ לא מיחייב מיתה אלא א"כ נפל לתוך האור וכבשו שם או שדחפו לאור ואין יכול לעלות משם דעביד מעשה ממש וכדאיתא בהדיא במתניתין הלכך בדין הוא דכשהמי' האבן דרך ירידה שיהי' פטור דלא עביד מעשה דגירי דדומיא בכח ראשון דבדקא דמיא בעינן ולפיכך אין להקשות ענין אש דחיובו אהנו אלא בממונות ובד' דברים לענין חיו' מיתה אלא א"כ עשה מעשה ממש. וזה ברור כנ"ל:

לעיל הובא לשון **הרשב"א** ב"ק כו, ב ד"ה וקדם ונראין דבריהם ז"ל שכל שאינו עושה מעשה בגופו כשורף שטרותיו של חבירו וכיוצא בזה או מראה דינר לשולחני שאומר לו יפה הוא אין זה דינא דגרמי. (ולפו"ר הרשב"א והר"ן בב"ב כתירוץ א' דהתוס' ולא התנו שיהא ברי היזיקא).

שו"ת הרשב"א תולדות אדם סימן נ"ד <<<<

שיטת המרדכי. גדר שבת וריפוי בבהמה **המרדכי** בסימן קי"ד תמה על השיטות שזורק מטבע הוא גרמי וחייב לר"מ, דמאי שנא מריפוי בהמה שאינו גרמי[[372]](#footnote-372), [עוד תמה שם מאי שנא ריפוי דאדם מריפוי דבהמה]. ותירץ שכל נזק בממון שמחמתו צריך ליתן ממון אחר, כריפוי, וכזורק מטבע שצריך ליתן שכר לבר אמוראה וכשף מטבע שצריך ליתן שכר לצורף לתקנו הוא גרמא, אבל באדם עדיף אפילו מגרמי שחייב גם לרבנן, (ויש לדון בדבריו, אי כונתו דמשום שמוכרח לרפאות האדם משום הכי דיינינן ליה כמי שהזיק דמי הריפוי באופן ישיר היזק גמור[[373]](#footnote-373), או משום דהוי בכלל ארבעה דברים וכמו שכתב שם לגבי הדקיה באינדרונא שחייב שבת, הגם שלפו"ר שם אין מוכרח להשלים הנזק).

מתוך הדברים האלו הוסיף המרדכי בסימן קט"ז שהמראה דינר לשולחני אם הראה לו דינר ששפו צורתו, כיון שניתן לתקנו הרי שהנזק הוא בממון מחמת ממון אחר, ופטור מדין גרמא, ודין המראה דינר נאמר על מטבע חסירה או על מטבע שנפסל שאי אפשר לתקנו[[374]](#footnote-374). אכן **הקצות** **החושן** סימן שו, יא הקשה שבדף צט, ב לגבי מראה דינר לשולחני מבואר דבקיאים כדנכו ואיסור שטעו בסיכתא חדתא פטורים, ופירש רש"י שם שנפסל המטבע והעמידו צורה חדשה ועדיין לא היו בקיאים בה, ותפס הקצוה"ח בפשיטות שגם בזה ניתן למחוק את הצורה הישנה ולהעמיד צורה חדשה, ואפילו הכי רק דנכו ואיסור פטורים. עוד תמה שם הקצוה"ח והביא **הנתיבות** טענה זו בשמו שם ס"ק י"א שהפסד זה הוא הפסד של החוב שהיה צריך ליתן לו מטבע טובה, ולא הוי הפסד של המטבע שקיבל[[375]](#footnote-375).

ועיין עוד **בהגהות** **מרדכי** בסימן רי"ג, ומתוך דבריו שם נראה, שבתחילה חילק את חילוקו הא' של התוס' שצריך שיעשה הנזק בעצמו[[376]](#footnote-376), ולאחר מכן הביא את יסוד המרדכי שנזק בממון מחמת ממון אחר הוא גרמא, ולפו"ר הוא הרחבה, דפשיטא לן שצריך להזיק לממון עצמו, ובריפוי ושף מטבע והדומים להם, אף שהממון עצמו מוזק, כיון שאפשר לתקנו יש להגדירו כנזק לממון אחר ולא לממון עצמו, וממילא הוא גרמא. ועיין שם שלאחר שהביא יסוד זה כתב, ואפילו במחסר גוף הדבר יש לחלק, שאם אין הנזק בא לו מיד שעושה הדבר, כמו פורץ גדר לפני בהמת חבירו ומוסר את הבעירה ביד חש"ו, הוא הנקרא גרמא, וכן זרק כלי מראש הגג ותחתיו כרים וכסתות ובא אחר וסילקו פטור דבעידנא דשדייה פסקו גיריה דידיה, וכן ההיא דהמקבל בית של אחד ועליה של אחר נפחתה המעזיבה והמים יורדים כאן ושותתים במקום אחר, וכן כולם, והוא חילוקו הב' של ר"י, (ויש לדון שהוא נקט במחסר גוף הדבר, ולכאורה עולה שגם לפי חילוק זה צריך להזיק לגוף הדבר, - אלא שאולי אין צריך שהוא בעצמו יעשה, ולכאורה המקרה של פרק המקבל שמים שותתים במקום אחר יש לדון עליו שהוא בעצמו עשה ההיזק ולחילוק א' דר"י אולי חייב). אחר כך סיים ההגהות מרדכי והתנה, ואפילו לר"מ לא מיחייב בדינא דגרמי אלא היכא שההיזק ברי, ובא מחמת הגרמא, ושהגורם לא יכול להישמט לומר לא נתכוונתי לכך, כמו שורף שטרותיו ומסור, אבל כופף קמתו של חבירו, למאן דאמר טמון איתמר מצי למימר לטובה נתכוונתי שלא ישרף מהרה[[377]](#footnote-377). ולאו כללא הוא, הרי נתייאש ולא גדרה היה יכול לומר לא היה לי פנאי, והרי מראה דינר יכול לומר טעיתי, וכן דן הדין.

בסימן שז, ו איתא מחלוקת בשוכר פרה ופשע בה ונולדה מכה שסופה להתרפאות, ואם תימכר עתה יש פחת הניכר בשוויה מחמת הזמן שאינה יכולה לעשות מלאכה, יש שסברו שאינו נזק אלא שבת ואין שבת בבהמה, ויש שסברו שהוא נזק ומשלם כפי מה שהופחת משוויה בשל נזק זה, [ובסימן שמ, ב לגבי שואל שהוכחש הבשר פסק בשו"ע שפטור, ונחלקו הסמ"ע והש"ך שם אם החולקים בסימן ש"ז חולקים גם בשואל לחייבו על הכחש מדין שואל שחייב באונס, או שאין בזה מחלוקת]. וביסוד המחלוקת בשוכר כתב הנתיבות שמ, ב שמצינו בב"ק פז, א שיטת רבא שנפסקה להלכה תכ, ה הכהו על ידו וסופה לחזור שהוא בכלל חמשה דברים ואין כאן נזק, וטעם הדבר, שדין נזקי אדם נאמרו בתורה יד ביד, שהוא חיסרון אבר או צלקת שאינה חוזרת, וכל שאינו חיסרון אינו בכלל נזק אלא בכלל חמשה דברים, וכן הטעם בשף מטבע שאינו נזק, ומחלוקתם אי בהמה דמי בזה לאדם, או שנזקי בהמה ילפינן ממכה בהמה ישלמנה ואפילו אם אין כאן חיסרון חייב[[378]](#footnote-378), (ויש לדון לדבריהם בטעם פטור השף מטבע), ועיין שם בסוף דבריו שיתכן שהכריע שפחת הדמים מחמת השבת כן ישלם גם בבהמה. וכל זה לגבי שבת, אך לגבי ריפוי, חילק הנתיבות דמכה שלא תחזור לעצמה בלא ריפוי היא נזק, אך מכה שתשוב מעצמה ועושים ריפוי כדי למהר לתקן החולי, הוא בכלל ריפוי שפטרה תורה בבהמה. ומזה יצא לבאר דברי המרדכי בסוגיין דמיירי לגבי ריפוי שעושים כדי למהר את ריפוי הבהמה, וזורק מטבע אף שאינו חוזר מעצמו שאני, עיין שם בנתיבות[[379]](#footnote-379), ובמה שהשיג עליו החזון איש בב"ק סימן י"ג ס"ק ב' ד"ה ובפ"ת דריפוי החוזר מעצמו הוא בכלל שבת ולא בכלל ריפוי.

ודעת החזון איש ב"ק סימן י"ג ס"ק א' ב' בביאור המחלוקת בשוכר שהוא דווקא בשבת, דשבת דמי לנזק שאינו חוזר רק ששבת שבכל יום הוא מניעת רווח וממנה פטור כדין חמשה דברים, ונחלקו אי ירידת הערך של הבהמה הוא בכלל נזק או בכלל שבת, וטעם נוסף שאף שמצינו באדם שבמכה שסופה לחזור הוא שבת לא נזק, זה משום שאינו עומד לימכר, לכן כל הנזק הוא רק שבת שבכל יום והוא מניעת רווח, אך בבהמה שעומדת לימכר החולקים סוברים שהוא נזק. וכל זה בשבת, אבל ריפוי ותיקון אינם שייכים למחלוקת זו, דריפוי אינו נזק אלא גרמא בעלמא כמבואר במרדכי, וטעם הדבר משום שחוזר לקדמותו, והיינו שהסמים רק מסייעים לגוף לרפא את עצמו ולכן הגדר הינו שחוזר לקדמותו ואינו נזק אלא גרמא, אבל תיקון כלים הוא פנים חדשות ואינו כריפוי, ומה שדימה המרדכי סוגיין לריפוי, בזורק מטבע משום שהוא דבר חיצוני, והשף מטבע הוא משום שמטבע קל להחזיר צרתו והצורה היא סימנא בעלמא, אך שאר תיקונים וכן כיבוס בגד הם בוודאי נזק גמור כמבואר בשואלת בגד. ועיין שם ס"ק י' שכתב שהרא"ש פליג וסובר שריפוי בכלל נזק, וגם דעת המרדכי ניתן לפרש דריפוי שגורם פחת דמים צריך לשומו כפי ירידת הערך ומדין נזק, אך המרדכי מיירי בריפוי שאינו גורם פחת דמים, ולו היו חשוב גרמי היה חייב על ריפוי מדין הוצאות הרפואה, והביא שגם בתוס' ב"ק לג, א מבואר שחייב בתשלומים גם על ריפוי.

ציונים לתוס' על שיטת הריצב"א דגרמי דרבנן שיטת ריצב"א הובאה גם **במרדכי** סימן קי"ט ובסימן צ', **ובתשובות** **מימוניות** נזיקין סימן ד'. **ובתוס'** ב"ק נד, א ד"ה חמור הקשה אמאי לא ממעטינן מחמור דבור שטרות שנפלו בבור, ותירצו דלמאן דלא דאין דינא דגרמי פטור, ולמאן דדאין מחייב רק מדרבנן[[380]](#footnote-380), וראייתו מהא דנסתפקה הגמרא ב"ק סב, א אי עשו תקנת נגזל במסור, ואי דינא דגרמי דאורייתא, למה לא עשו תקנת נגזל במסור[[381]](#footnote-381) כמו בנגזל[[382]](#footnote-382), ראיה זו הובאה גם בתשובת ר' אביגדור **שבמרדכי** סימן ק"פ וכן דעת התוס' ב"ק סב, ב ד"ה יצאו שטרות וזה לשונו, ואפילו מאן דדאין לא הוו אלא מדרבנן כדפרישית בסוף הפרה. [**הקצוה"ח** שפו, א ד"ה ובפרק הפרה דחה ראיה זו, ממה שחילקו התוס' ב"ק עא, ב ד"ה וסבר, שר"מ דמחייב בגרמי בדבר שראוי לכל העולם, ולא חייב בדבר הגורם לממון שאינו ראוי לכל העולם, וכתב הקצוה"ח שמאחר שמכירת שטרות רק מדרבנן, לא שייך למעט מקרא שטרות שראויים רק לבעל השטר, ומדין תורה אינם בכלל דינא דגרמי, רק שאחר שתיקנו מכירת שטרות, נעשה ראוי לכל העולם ונכנס לכלל גרמי, אך בהמשך הדברים נשאר בצ"ע על חילוק התוס']. גם התוס' ב"ק עא, ב ד"ה וסבר והתוס' בכתובות לד, א ד"ה סבר[[383]](#footnote-383) הביאו את שיטת הריב"א שגרמי דרבנן. גם **במרדכי** ב"ק סימן קצ"ג בתוך הדברים מבואר שגרמי דרבנן, ולכך אנוס פטור. אך זה לשון **התוס' שבועות** לז, ב ד"ה מיעט, קשיא, מה שייך למעוטי שטרות, הא אפילו שרפן פטור כל שכן נשתנו. וצריך לומר דסבר כרבי מאיר דדאין דינא דגרמי. אי נמי, כי פטרינן היינו כי קלינהו באתרייהו אבל נטלן ושרפן חייב. **היש"ש** סימן כ"ו הוכיח **מהתוס'** ק, ב ד"ה חייב שר"י דחה את שיטת הריצב"א, שבכלאים אין מקום לקנוס את מי שאין כוונתו להזיק, ושם מבוארים הדברים בתוס' להוכיח שכלאים הוי היזק ניכר, שאם אינו ניכר לא שייך בזה קנס, אך לא לענין גרמי.

הש"ך שפו, א האריך בדבר ומסקנתו כשיטת הריצב"א שגרמי דרבנן,

נפק"מ אי גרמי דרבנן או דאורייתא

**א'**, קנסא בבנו ויש בזה ב' נידונים, א' אי בן המוכר שמחל חייב לשלם אם מחל את השטר. ב', כן יש לדון בעשה גרמי ומת אי בנו חייב לשלם את הקנס. ועיין **בספר** **התרומות** שער נ"א חלק ו' אות ח' שהביא שיש שפטרו את היורש שמחל בידיים, כיון שלא קיבל כסף מהלוקח[[384]](#footnote-384), והוא חייבו לאידך גיסא, שאפילו בן המוחל חייב לשלם את מחילת אביו. ש"ך ס"ק א' מטור ושו"ע סימן ס"ו סעיף ל"ב שפסקו שם שאינו קנס אלא ממון וקנסו בנו אחריו, ובבית יוסף שם מבעל התרומות שהראב"ד והראב"ד גם חייבו, וכתב על הפוטרים שהוא רחוק מן השכל שמדינא דגרמי חייב ולא מקנסא, ובסימן שפח, ב למחבר היורש חייב לשלם, ולרמ"א מחויב דווקא בעמד בדין.

**ב'**, עיין **ש"ך** שפו, א וזה לשונו, אבל גזל חמץ ועבר עליו הפסח לא שכיחא, וגם אין ראוי לקונסו, שהרי אדרבה בשריפתו גרם תשלומים להנגזל והפסד לגזלן.

**ג'**, גורם דגורם. כתב **הש"ך** ס"ק ג', ונראה לפי מה שהעליתי לעיל דדינא דגרמי אינו אלא קנסא דרבנן יש לפטור גורם דגורם ודו"ק. בענין גורם לגורם עיין לקמן בענין גורם לממון כממון דמי.

בדין גרמי דבהמתו **ד'**, גרמי דבהמתו, עיין **ש"ך** שפו, ה שכתב שאם גרמי הוא קנס, ובדבר שלא שכיח לא קנסו אם כן לא קנסו בבהמה, וציין שם **לשלטי הגיבורים** כא, ב מדפי הרי"ף **מלשון ריא"ז** שם כתב דקנסו על בעל הבית שהכניס שורו לחצר שלא ברשות לחייבו על הבאיש מימיו בשעת נפילה מדינא דגרמי.

ובדין זה עיין גמרא ב"ק מח, ב בנפל שור לבור והבאיש מימיו דחייב, מימרא של 'רבא' דלא שנו אלא שהבאיש בשעת נפילה אבל אחר נפילה פטור, וביארו שם דהוי שור בור ומים כלים ולא מצינו בור שחייב בו את הכלים, ונתקשו לשמואל דאמר דתקלה שלא הפקירה משורו למדנו ולפי זה יש לחייב את הכלים, ותירצו לא שנו אלא בהבאיש מגופו, ופירש רש"י שהיה מלוכלך בטיט, אבל מריחו פטור דגרמא בעלמא היא, ופירש **רש"י** שם שסירחון הנבילה ממילא אתי והנבילה היא גרמא, וכעין זה **בתוס' רי"ד** ד"ה לא שנו, וכן היא מסקנת **הרמב"ן בדינא דגרמי** [מסומן אות נ"ז] וכן נזכר לשון גרמא[[385]](#footnote-385) **ברשב"א** שם ד"ה הניחא **ובראב"ד** ד"ה אמר **ובאור** **זרוע** ד"ה מתני' **ובתוס' רי"ד** שם.

דין זה נמצא לפנינו **ברי"ף** כא, א מדפי הרי"ף במוסגר כמימרא של 'רב', אך לשון **הנימוקי יוסף** שם, הרי"ף לא הביאה בהלכות, ונראה טעמו משום דסבר דרבא לטעמיה בשלהי פרק כיצד דדינא דגרמי פטור, ואנן קיימא לן כמאן דדאין דינא דגרמי. וכתב **הרא"ה** בשם רבו ז"ל[[386]](#footnote-386) שזה אינו, דוודאי לא נאמר כן אלא על האדם, אבל בבהמה דברי הכל פטור, שלא חייבה התורה על הכשר נזקי בהמה, דכתיב איש בור ולא שור בור. ולשון **הרא"ה** הובא גם **בשיטמ"ק**, וגרמא בעלמא לא מיחייב, דהא ודאי לגבי בעלים דשור לא הוי דינא דגרמי כלל אלא גרמא בעלמא, אלא אם כן כשהפילוהו הבעלים לבור, דהשתא הוי דינא דגרמי ומחייב לדידן דדיינינן דינא דגרמי, דהשתא נזקיו הם בידיים שמפסיד המים, וכו'. **הרמב"ן בדינא דגרמי** בתחילת דבריו [מסומן אות נ"ו], אף הוא פתח כפי שפתח הנימוקי יוסף שדין זה אינו להלכה, ואמצעית דבריו נוטה שאין גרמי בהמה, ולשונו, נפל לבור והבאיש את מימיו מריחו צריך לפנים, יש לומר דלדידן דדיינינן דינא דגרמי חייב, והדין הוא סברא דרבינו הגדול ז"ל שלא כתבה בהלכות. ויש לומר כי דיינינן דינא דגרמי, הני מילי בנזקי עצמו, אבל בנזקי בהמתו לא, שלא חייבתו תורה אלא בנזקין ממש מכוחו, אבל בגרמת שורו לא, ומסקנת הרמב"ן [אות נ"ז] לחייבו על גרמי דשורו. **הרמ"א** שפו, א כתב ודווקא באדם חיב דינא דגרמי אבל בבהמה לכולי עלמא פטור, וצוין שם נימוקי יוסף פרק הפרה, ומקור הציון הוא **מדרכי** **משה** אות ב' כתב נימוקי יוסף פרק הפרה הא דדינא דגרמי חייב דווקא באדם אבל גרמי דבהמה לכולי עלמא פטור[[387]](#footnote-387). מה שכתב הנימוקי יוסף מהדרשה איש בור ולא שור בור עיין **בקהלות** **יעקב** ב"ק סימן לה, ב שביאר בדבריו שחיוב גרמי הוא שהאדם עשה מזיק כעין שור, ובזה נתמעט שור ולא שור בור.

זה לשון **שלטי הגיבורים** דף כ"א מדפי הרי"ף **מלשון ריא"ז**, וכן אם הבאישו המים מריח השור שהיה לקוי ומוסרח וקלטו המים ריחו, אפילו בשעת נפילה פטור, כמבואר בקונטרס הראיות בראיה ד', שלא הבאיש את המים על ידי מעשיו, אלא בדרך גרמא הוא, וגרמא בניזקין פטור. ומורי זקני הרב אומר שאין גרמא זו דומה לשאר הגרמות שחייבים עליהם, שזו גרמת שורו היא ולא גרמתו. ול"נ שאין לנו לחלק בין גרמא זו לשאר הגרמות, שגם זה הואיל והכניס שם שורו שלא ברשות הגרמתו הוא, אלא אע"פ שהוא פטור מן הדין ראוי ליקנס עליו כשאר הגרמות כמבואר בקונטרס הראיות בראיה ט'. ולפו"ר תו"ד לפרש דלא כרש"י שהסריח לאחר מיתה, אלא מחיים היה מוסרח, ואף זה גרמא הוא, ומורי זקני הרב פירש שפטורו הוא משום גרמי דבהמתו, והוא נחלק שאין לפוטרו מדין גרמי דבהמתו שמצד זה יש לקונסו, אלא בהכרח שטעם הפטור שעצם הסירחון שנוצר משעת נפילה הוא גרמא.

זה לשון **הגר"א** שפו, ב בליקוט על פסק הרמ"א דגרמי דבהמתו פטור [ולעיל מינה כתב שמקורו מהבאיש מימיו הנ"ל], אבל לשיטת התוס' ושאר פוסקים דמחלקי בין גרמי לגרמא בלאו הכי לא קשה, ומכל מקום זה הדין ברור דכל גרמי של בהמה אינן אלא גרמא כיון שאינו עושה בעצמו.

עיין בגליון אילפס שם להעיר שלפנינו בגמרא 'רבא', אך מימרא בסוף כיצד הרגל כו, ב מצינו מימרא של 'רבה' בזרק כלי מראש הגג וסילק את הכרים דפטור, ושם ברי"ף בסוף כיצד הרגל מבואר שרבה לטעמיה בדף צ"ח דלית ליה דינא דגרמי, וצריך לגרוס ברי"ף ובנימוקי יוסף 'רבה'. אך הרמב"ן בדינא דגרמי מסומן אות נ"ו כתב שגרסינן 'רבא', והוא סובר שדיינינן דינא דגרמי.

מזיק גרמי בשוגג ש"ך ס"ק ו' כוונתו להזיק שוגג ואונס בגרמי מחנה אפרים נזקי ממון סימן ו' וסימן ז'.

מודה בקנס יש"ש פ"י דב"ק סימן נ' וקצוה"ח סק"ד וש"ך שפח, א

לרמב"ן החילוק תלוי בברי הזיקא זה לשון **הרמב"ן בדינא דגרמי**, כלל גדול יהיה בידך, כל הגורם ומחמת גרמתו בא היזק שאי אפשר אלא באותו היזק, ואינו תלוי בדעת אחרים, אלא בשעה שגרם בא ההיזק או שהוא עתיד לבוא, כגון זה חייב רבי מאיר, ונקרא בגמרא ברי הזיקא[[388]](#footnote-388), לפיכך דן את הדין לדברי האומר אין מחזירים חייב, דמעידנא דאמר איש פלוני אתה חייב ונתחייב לשלם ממון ועל פיו שלם, מההיא שעתא הוא דגרם נזק ואע"פ שאחר כך הוא משלם, כיון שהדיין חייב לשלם ממון ובעל כרחו משלם, הדיין הוא הגורם משעה שחייבו, וכו'. לכאורה מטעם זה חייב הרמב"ן שם את הזורק מטבע לים מדינא דגרמי, ומשום שגרם הפסד של דמי בר אמוראה, והיינו דהוא ברי היזקא, וכן לרבי מאיר חייב גם כן את הגורם להפסיד ממון, ולא משום שחשוב ממון, אלא שאינו ממון ובכל זאת מי ששרף חמץ שעבר עליו הפסח גרם להפסיד לגנב ממון. <<<<

זה לשון **הש"ך** שפו, א ועוד נראה לי ראיה נכונה מדאמרינן פרק הגוזל קמא בתר הך שקלא וטריא דשורף שטר ומחלוקת רבי שמעון ורבנן, אמר אמימר מאן דדאין דינא דגרמי מגבי ביה דמי שטרא מעליא, ואם איתא דדינא דגרמי מדאורייתא, הא מעיקרא מפליג הש"ס דאף רבי שמעון דסבר דבר הגורם לממון כממון דמי מודה בשטר שאין עיקרו ממון דפטור, אם כן מנא ליה לאמימר דמאן דדאין דינא דגרמי מיחייב בשטר, דלמא סבירא ליה כרבי שמעון[[389]](#footnote-389). ודוחק לומר דאמימר פליג אשקלא וטריא דלעיל, ועוד דאם כן לא הוה ליה למימר אמר אמימר אלא היה לומר אמימר אמר, ועוד דאם כן למה ליה למימר למאן דדאין דינא דגרמי היה לו לומר בקיצור אמר אמימר מאן דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי מגבי ביה דמי שטרא מעליא. אלא ודאי דכל שקלא וטריא דמעיקרא הוי מדינא דאורייתא, וקאמר אמימר מילתא אחריתי, דלמאן דדאין דינא דגרמי מקנסא דרבנן, מגבי ביה דמי שטרא מעליא, דפשיטא דיש לקנוס טפי בשורף שטר ממוסר ומחיצת הכרם. הקצוה"ח שפו, א דחה שדבר הגורם לממון נעשה הנזק בגוף הממון, מה שאין כן דינא דגרמי, שלא נשעה הנזק בגוף הממון????.

ציונים בשיטת הנימוקי יוסף הובא לעיל **דהנימוקי** **יוסף** בפ"ב דב"ק פסק כהרי"ף במסלק כרים וכסתות, ונימוקו עימו שברי הזיקא. וזה לשון הנימוקי יוסף לה, ב מדפי הרי"ף, שלשה לשונות אמרו חכמים בנזקין, היזק שאינו ניכר, וגרמא בנזקין, ודינא דגרמי. היזק שאינו ניכר הוא דבר שאין היזק ניכר בו כלל והרי הוא עומד בעינו, כגון חמץ שעבר עליו הפסח וכיוצא בו, שיכול לומר לו הרי שלך לפניך. דינא דגרמי הוא דבר שהזיקו ניכר, אלא שלא עשה בו מעשה, כמוחל שיעבודו של חבירו דדבורא בעלמא הוא, וכן להניח המחיצה פרוצה עם שאומר לו גדור, דברי הזיקו. גרמא בנזקין הוא דלא ברי הזיקו, כגון מניח סולם אצל שובך שגורם שקופצת שם הנמיה אבל אפשר דלא אתי הנמיה, ולפיכך פטור. **הש"ך** שפו, א הביא דהנימוקי יוסף סבר שגרמי דרבנן, וראייתו ממה שכתב ב"ק ב, א מדפי הרי"ף שמסור ומפגל בשוגג פטורים.

האם שורף שטר הוא ברי היזקא, והאם שורף שטר הוא מצוי זה לשון **הבית** **מאיר** בשו"ת סימן י, אגב ארשום פה מה שליבי בוער במה דקשיא לי על שיטת המחלקים בין גרמי לגמרא דגרמי לא מיקרי אלא ברי הזיקא, למה יקרא שורף שטר ברי הזיקא, וכי ידוע שהלווה ישקר וישבע לשקר לומר לא לויתי או פרעתי, ואי משום דהשתא כופר, הא מכל מקום בשעת המעשה לא ברי הזיקא, ואפילו לענין שריפה שמא הלווה יפרע. הערה: עיין **שיטמ"ק** ב"ק לדף צח, ב בשם **תשובת הרשב"א** בתירוץ אי נמי שכתב שסברת רב דימי שם היתה ששורף שטר אינו גרמי משום טעם זה.

וגם על שיטת הריצב"א דאינו אלא קנסא ובמקום דשכיח קנסו תמה אני, וכי שורף שטר יהיה מידי דשכיח, שטרות הטמונים בביתו או בכיסו יהיה שכיח שיבוא מזיק לשורפם.

חצר דקיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר עיין ב"ק כ, א **תוד"ה** זה, שהדר בחצר חבירו שקיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר פטור, [ומצינו בראשונים שדימוהו למבטל כיסו של חבירו, עיין נימוקי יוסף], והוסיפו התוס' שאפילו גירשו מביתו הוי גרמא ופטור. ודברים אלו שנויים במחלוקת **שהרי"ף** חייב בחצר דקיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר דהא חסריה ממונא, **ובנימוקי** **יוסף** שם חילק בין מי שדר בחצר שחייב משום שאכל פירותיה[[390]](#footnote-390), לבין מי שסגר חצר חבירו שפטור, אך משמיה **דהרמ"ה** חייב אפילו אם סגר הדלת אף שלא גר בה, בין למאן דדאין דינא דגרמי ובין למאן דלא דאין דינא דגרמי, ושם משמע שדימה לשבת שלא במקום נזק לאהדקיה באינדרונא שחייב, **והקצוה"ח** שסג, ג' תמה ששבת חייב רק באדם, ועיין **ב"ח** סימן שס"ג סעיף ו' ד"ה והא דכתב הרא"ש שביאר במרדכי ב"ק סימן ט"ז חילוק בין אהדקיה באינדרונא שחייב שהתחיל הנזק מיד, לבין גירש חבירו מביתו ונעל הדלת שהנזק מתחיל אחר כך במה שאין יכול להשכירה לאחרים, (וזה לכאורה החילוק הב' שחילקו התוס' בב"ב בשם ר"י בין גרמא לגרמי), וגם עליו השיג הקצוה"ח ששבת אינו גרמי אלא גרמא וחייב משום שבת לחודיה וחיוב זה לא שייך בחצר שאין בה חמשה דברים. **ובמחנה** **אפרים** גזילה סימן י"א חילק בין מבטל כיסו של חבירו שפטור, לבין חצר שיש לחייב בה, וזה לשונו, ולכאורה נראה דלא דמי לההיא דהמבטל כיסו של חבירו, דהתם לאו ברי הזיקא, דאפשר שלא ירויח, ועוד דבאותה שעה עדיין לא היה מי שהיה לוקחה בריוח, לא כן בדר בחצר חבירו דעל ידי שזה נכנס ודר בה אינה נשכרת לאחרים, נמצא שעל ידו מפסיד לחבירו וברי הזיקא, ונראה דכל כהאי גוונא חייב מדינא דגרמי, ודימה[[391]](#footnote-391) למבואר בתוס' ב"מ עו, א לגבי פועלים שאם אין מוצאים להשתכר חייב בעל הבית במה שנתבטלו מדינא דגרמי, אך דחה דאדם חמור שיש שבת באדם, מה שאין בשאר נזיקין. ושוב תמה על שיטת התוס' שהמסלק לחבירו מביתו וגרם לו הפסד בשכירות בית אחר אמאי פטור, ואסיק דלשיטת הרי"ף הוא ברי הזיקא וחייב מדינא דגרמי[[392]](#footnote-392), אך לשיטת התוס' שפטרו בזורק שף וצורם, וסבירא להו כיון שגוף הדבר לא נחסר אינו גרמי אלא גרמא, והוא הדין הוצאה לשכור בית אחר, וציין שם לדעת המרדכי בפרקין.

שיטת הרמב"ם בגרמא וגרמי זה לשון **הרמב"ם** בפרק י"ד נזקי ממון ה"ז, וכן נפסק **בשו"ע** תיח, ט[[393]](#footnote-393), ליבה וליבתו הרוח חייב, שהרי הוא גרם כל ההיזק, וכל הגורם להזיק נזק משלם נזק שלם מן היפה שבנכסיו כשאר כל המזיקים. וציין שם המגיד משנה לפרק י"א משכנים ה"ב שגרמא בנזיקין פטור?????? הגר"א גורם ????וביאר **הש"ך** תיח, ד שלרמב"ם גרמא וגרמי הכל אחד, וחייב בשניהם לר"מ דפסקינן כוותיה, וכן פירש שם **הגר"א** תיח, יט, ובזה ביאר הש"ך גם את פסק הרמב"ם שמשלם מעידית, כמבואר בדברי אמימר 'מגבי ביה כי כשורא לצלמי'. ועיין **בסמ"ע** שפו, א שהקשה על הלבוש אמאי העמיד שם חילוק בין גרמא לגרמי, הא כתב שם דעת הרמב"ם, ולדידיה אין חילוק בזה, ובשיטת הרמב"ם הסכים עימו הש"ך בס"ק ד', אך תירץ שהלבוש מיירי לדעת הרי"ף ולא לדעת הרמב"ם. ועיין **קצוה"ח** שפו, ב שכתב שגם לרמב"ם יש כמה ציורים שאינם בכלל גרמי, שולח בעירה, פורץ גדר, כופף קמתו, מבעית, נותן סם המווות לפני בהמת חבירו, שיסה כלב. ועיין עוד רמב"ם בפ"ו מזכיה ומתנה הלכה כ"ד יובא להלן.

זה לשון **הבית** **מאיר** שו"ת סימן י', ולהכי היה דעתי נוטה לשיטת הרמב"ם שבאמת אין הבדל בין גרמא לגרמי, אלא שאיני כדאי להכריע בזה. ואף בשיטת הרמב"ם יש לעיין בסימן ת"י סעיף ל"א דהכורה אין לחייבו, משום דאינו אלא גרמא, ולהכי בעל הבור חייב, וזה נמי פירש הרמב"ם, ואולי דמחלק בין גרם שעל ידי עצמו לבין גרם שעל ידי אחר, כמו נידון זה שעל ידי הבור בא ההיזק, וכהאי גוונא מחלק ופוטר משסה בפ"ב הלכה י"ט. אי נמי, כורה ומשסה מדאינו אלא על ידי קול, חשיב ליה גרם דפטור.

עיין עוד **בשלטי** **הגיבורים** לב"ק ס, א בדין ליבה וליבתה הרוח, ותו"ד לפו"ר, שלרמב"ם יש חילוק בין גרמא לגרמי, ובכלל גרמי הוא מקום שהוא פעל בתחילת מעשה ההיזק - גורם ראשון, - כגון זורק כלי מראש הגג שהזורק הוא ראשון, וכגון ליבה וליבתה הרוח שהוא גורם ראשון בליבוי, אבל רקתא וגורן שהוא הפילם לארץ, והרוח נטלתם מהארץ, כיון שאין הוא גורם ראשון בנזק פטור מדין גרמא. לפו"ר גם למהלך **היש"ש** בשיטת הרמב"ם בהאי סוגיא בב"ק פ"ו סימן כ"ד מבואר שלרמב"פ יש חילוק בין גרמא לגרמי.

חזרה הכלה מהאירוסין, זרעוני גינה שלא צמחו, שיטת הרמב"ם עיין **רמב"ם** בפ"ו מזכיה ומתנה הלכה כ"ד הורו רבותי, שאם היה מנהג המדינה שיעשה כל ארוס סעודה ויאכיל רעיו או יחלק מעות לשמשים ולחזנים וכיוצא בהן, ועשה כדרך שעושים כל העם וחזרה בו, משלמת הכל, שהרי גרמה לו לאבד ממונו, וכל הגורם לאבד ממון חבירו משלם. והשיגו **הראב"ד**, איני משווה עם רבותיו בזה, שזאת הגרמא דומה למוכר זרעוני גינה ולא צמחו שאינו משלם לו ההוצאה, [בב"ב צג, ב], כללו של דבר, איבוד ממון שבעל הממון עושה אותו, אע"פ שגרם לו זה, פטור.

זה לשון **המגיד** **משנה**, ויש לתרץ שאינו דומה לזריעה, ששם היה מוציא הוצאות כדי להרויח בהם, ולפיכך אינו בדין שישלם זה מה שהוציא כדי להרויח, אבל כאן לא היתה כוונתו להשתכר בדבר אלא להתנהג במנהג העיר, וכיון שהוא נסמך עליה והיא חזרה בה, בדין הוא שתשלם, וכן נראה שאינו דומה למה ששנינו בתוספתא הלוקח כדים מחבירו ונמצוא פיסטאות ונשתברו, חייב להעמיד לו דמי קנקנים אבל לא דמי היין, דהתם היה מתכוין ליהנות בתשמישן, זה נראה דעת המחבר, וצ"ע. וזה לשון **הב"ח** אבן העזר סימן נ' וכעין זה הקשה **בט"ז** אבן העזר נ, ה, והרב המגיד הליץ ואמר דבזריעה הוציא כדי להרויח, אבל כאן לא היתה כוונתו להשתכר וכו', ולא הבנתי מה טעם יש בחילוקו זה, דבין בזו ובין בזו הרי גרם לו לאבד ממונו, ואם יש לפוטרו מטעם גרמא בנזיקין דפטור, גם כשאין כוונתו להשתכר פטור הגורם, כיון שלא הזיקו בידיים[[394]](#footnote-394).

וזה לשון **הט"ז** שם, ונראה לע"ד לחלק, דבזריעה אין שם הרגש בשעת התחלת המעשה, דהיינו כשהוא מוכר אפשר שהמוכר עצמו לא ידע שזרע ההוא רע הוא, ואחר כך שלא צמח אז אין המוכר (לא) עביד מידי, דהיינו בשעה שההיזיק מורגש, אבל בכאן, בשעה שההיזק מורגש, דהיינו במה שגרם לו הוצאות, הוא הגורם ההיזק, דאז בחזרתו נעשה ההיזק, דמתחילה שהיה סבר שלא יחזור בו היה ניחא ליה באותן הוצאות ולא נקרא היזק, אלא בשעה שחוזר אז מתחיל ההיזק, ואותה השעה הוא חוזר, ועקימת שפתיו במה שחוזר הוה ליה מעשה, והוא כמו בידיים. ועיין **בשער** **המשפט** שפו, א שחילק על פי חילוק ר"י שצריך שיהיה הנזק מיד, ובארוס שכבר עשה את הסעודה הנזק בא מיד, ברם כדי יין וזרעונים הנזק לא בא מיד.

זה לשון **החלקת** **מחוקק** אבן העזר נ, י, שהרי גרמה לו לאבד ממון, מדמה זה לדינא דגרמי, וגם גרמא בנזיקין אם הוא דבר השכיח ורגיל חייב לשלם משום קנס.

וזה לשון **עצי** **ארזים** סימן נ, יב אלא יש לומר דבזה גרע טפי, משום שמה שהוא עושה לכבוד החיתון מגיע גם כן לכבודה, כמו שאמרו והיא בעולת בעל שנתעלה בעלייתו של בעל. (השווה למה שהובא לעיל מהנימוקי יוסף, שהדר בחצר חייב כיון שאכל פירותיה).

עיין **שו"ת רעק"א** סוף סימן קל"ד, ונידון דידיה כשהלוקח אמר למוכר להביא לו חפץ למדינה אחרת וחזר בו הלוקח לאחר שהביאו, ודימהו למבואר בסימן שלג, ח משו"ת הרא"ש שאחד אמר לאומן שיעשה כלי והוא יקחנו ולאחר שעשה חזר בו שחייב לשלם מדינא דגרמי, וכן דימה דברים אלו למלווה שאמר ללווה שיכתוב שטר וכתב וחזר המלווה, שפסק הסמ"ע לט, מו שחייב המלווה בהוצאות השטר מדינא דגרמי, אך נתקשה דבחזרת הכלה נחלקו הרמב"ם והראב"ד, והראב"ד נתקשה מזרעוני גינה וחילק המגיד משנה שהוא להשתכר, ולפי זה לוקח ואומן הם להשתכר, וקשה על הרא"ש שחייב באומן מזרעונים שפטור, ועיין בתירוצו, ולפו"ר כוונתו, שאם אמר לו להוציא ממון, כמו באומן דהרא"ש ולווה שכתב שטר דהסמ"ע, חייב, אך אם לא אמר לו מפורש, כמו בזרעונים ובחזרת הכלה, בזה יש חילוק, שאם עשה כן להתנהג במנהג המדינה חייב כמו בחזרת הכלה, אבל בזרעונים שלא עשה מצד מנהג המדינה אלא כדי להשתכר בזה פטור, (לכאורה אינו כדיבור).

עיין **מלחמות** סנהדרין בריש פרק ד' [עמוד ל"ב במהדורת עוז והדר] ומשמעות דבריו שפטור זרעוני גינה הינו משום שלא ברי היזקא כשיסה בו כלב.

וזה לשון **מאה שערים** על מה שפסק הרי"ף דחייב המסלק משום דינא דגרמי, דעת תלמיד, ליכא למידחי מימרא דליכא מאן דפליג עלה, אלא הכי סבירא לן, כי דיינינן דינא דגרמי היכא דעביד היזקא בגופא דממונא דחבריה וחסריה כל דהו, כגון מוחל ושורף שטרותיו של חבירו, אבל לא אזיק בגופא דממוניה וממילא הוא, לא, דקיי"ל גרמא בנזקין פטור, כגון שף מטבע וזורק מטבע לים הגדול, וכגון הא דזרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות ובא אחר וסילקם פטור, מאי טעמא דההוא בתרא לא נגע כלל בהיזקא, וקמא נמי בעידנא דשדא פסוקי מיפסק גיריה, והלכתא תרוויהו פטורים, דגרמא בנזיקין דפטור דלא נגע בממונא דחבריה, אי נמי נגע ולא חסריה, וכל הני דפטרי מדיני אדם וחייב בדיני שמים דגרסינן בפרק הכונס[[395]](#footnote-395), והעושה מלאכה במי חטאת והנותן סם המוות לפני בהמת חבירו והשולח את הבעירה והמבעית את חבירו נשברה כדו ולא סילקה נפלה גמלו ולא העמידה[[396]](#footnote-396), לבה וליבתו הרוח שאין בליבויו כדי ללבותה[[397]](#footnote-397), דכל הני פטירי אליבא דרבי מאיר, משום דממילא נינהו ולא מינכר, ולא דמו לשורף ומוחל ולדן את הדין ולמראה דינר לשולחני ולמסור דאמרינן בההוא דאחווי אמטכסא דכולהו מחייב רבי מאיר משום דינא דגרמי, משום דמזיק בגוף הממון הוא. והא דאמרינן שור שעלה על גבי חבירו להורגו ובא בעל השור ושמט את שלו ונפל עליון ומת פטור, ומוכח התם דאי לית ליה פסידא חייב, לא דמי לסילוק כרים וכסתות, דהתם לא נגע בכלי, הכא נגע, הלכך פטור, וכן הלכתא.

זה לשון **הב"ח** שפו, ג, וסבירא להו דבזורק כלי [מראש הגג וסילק הכרים] וכו' שאני דאפילו למאן דדאין דינא דגרמי ומחייב בשורף שטר של חבירו שאני התם דעושה מעשה בגוף השטר דשורף אותו, אבל הכא דאינו עושה מעשה בגופו, אפילו הוא עצמו קדם וסילק הכרים והכסתות פטור, דגרמא בניזקין הוא ופטור לכולי עלמא, וכן הדוחף מטבע חבירו עד שנפל לים, ופיחס צורתו, פטור, משום דלא הוי דינא דגרמי, אלא גרמא בניזקין, כיון דלא גזליה ושקליה בידיים אלא הוה מנח קמיה אי נמי היו בידו בתורת פיקדון. ומיהו בדוחף מטבע של חבירו לים לא קאמר רבה דפטור אלא אם כן במים צלולים דאיתיה קמיה וקחזי ליה אלא דבעי למיתב זוזא לבר אמוראה וכו' ואינו אלא גרמא בעלמא שגורם לו להפסיד אותו שכר, וגרמא בניזקין פטור. ולפו"ר יש לדייק מלשון הב"ח שאי הוי גזילה בידיים הוי גרמי או דיש לחייבו על גרמא.

עיין **ברכת** **שמואל** ב"ק סימן י"ח שגרמי אינו בכלל פצע תחת פצע. הערה: שמעתי ביאור דברי הברכת שמואל משמיה דהגר"י כהן שליט"א ותו"ד, דהברכת שמואל הקשה סתירה מהא דלגבי אש פשיטא לאביי כג, א שבאשו משום חציו אין פטור טמון, ובנפלה גמלו מבואר ברמב"ן שפטור מדיני בור גם על גרמי, וכן מבואר שפטור בשמירה בעבדים מדין גרמי, ותירץ הברכ"ש, וכוונתו, על דרך משל לו יצויר שנבא לחייב על טמון באש מדין רגל, הא פשיטא דפטור טמון איתמר בהאי גוונא על כל מה שנוכל לחייבו מדיני שמירת ממונו בין אש ובין רגל, ובדומה לזה גרמי, אף שאדם המזיק הנלמד מפצע תחת פצע חייב גם באונס ופסוק זה מפקיע אדם המזיק מכל הלכות פטורי ממונו, דהא אדם לא נפטר בדיני טמון כמבואר בקושית אביי באשו משום חציו, אפילו הכי גרמי אינו כאדם המזיק גמור ולא נלמד מפצע[[398]](#footnote-398) תחת פצע[[399]](#footnote-399), אלא גדרו כאילו נתחייב האדם לשמור גופו מלהזיק בגרמי, ובדומה לכל חיובי שמירה שמצינו בכל המזיקים, ומשום כן הוא נכלל בפטורי הלכות של נזקי ממון, וזהו שפטר הרמב"ן לפוטרים בור ברשות הרבים גם מדינא דגרמי, וכן שומרים פטור בעבדים ושטרות מכל חיובי שמירה גם אם יש לחייבו מדינא דגרמי[[400]](#footnote-400).

גרמי הוא כעושה מזיק עיין **קהילות יעקב** ב"ק סימן ל"ה שביאר גדר חיוב גרמי שהוי כעושה מזיק ומתחייב על מעשה ההיזק שעשה המזיק שלו, ולכן פטר הנימוקי יוסף שורו ששרף שטר מדין איש בור ולא שור בור, וכן ביאר בב"מ סימן מ"ז בהא דלא פירשו כל הראשונים שבעל הבית שחוזר בו חייב לשלם לפועלים הפסדם מדינא דגרמי, וכתב שכיון שאינו אדם המזיק אלא כמו ממונו שהזיק ובזה פטור מחמשה דברים. [העירו לבאר על פי זה דברי **הרמב"ן** בריש מכות שהקשה אמאי המעיד על חבירו שהוא בן גרושה אינו חייב במה שגרם הפסד מתנות כהונה, ותירץ דלא ברי הזיקא, ועוד דליכא דדאין דינא דגרמי אלא בשגרם והפסיד, אבל זה לא גרם הפסד כלום, שהרי אינו בן גרושה על פיהם, ורחמנא אמר כאשר זמם לעשות, ולא כאשר זמם לגרום].

תקנת נגזל בשורף שטרותיו לדידן דפסקינן כר"מ להלכה פסקינן שדינא דגרמי חייב ולפיכך לכולי עלמא השורף שטרותיו של חבירו חייב לשלם, ובגמרא בשיטת רבה שפטר את השורף מבואר שהנידון הוא דווקא במאמינו. אמנם צריך לדון למסקנא שחייבו את השורף מדינא דגרמי, דלעיל סב, א ספק בגמרא לדידן דדיינינן דינא דגרמי אי עשו תקנת נגזל במסור לישבע וליטול וסלקא בתיקו. **הרא"ש** בסימן י"ג על דברי רבה הביא שכאן לא עשו תקנת נגזל דגרמא בעלמא הוא, ויש לדון בכוונתו ועיין בפלפולא חריפתא אות י', ומשמעות **הרי"ף** לה, ב מדפי הרי"ף **והנימוקי יוסף** שם **וקיצור פסקי הרא"ש והטור והשולחן ערוך** בסימן שפ"ו לחייב את השורף דווקא במאמינו, ובנימוקי יוסף כתב שגרע שורף שטר ממסור שנסתפקה בו הגמרא אי עשו בו תקנת נגזל, וכן משמע **מהיש"ש** בסימן י"ט שפירש כן בדעת הרא"ש[[401]](#footnote-401), [ופסק שישבע השורף[[402]](#footnote-402)], אך **הש"ך** שפו טו נחלק והביא בזה כמה ראשונים, ועיין **תוס'** נד, א ד"ה חמור שאם דינא דגרמי היה מדין תורה, פשוט שעשו תקנת נגזל גם במסור, אלא דינא דגרמי דרבנן, (ולפו"ר עדיין צ"ל דמסור עדיף משורף שטר, דאל"כ למה לא נסתפקו גם בשורף שטר).

**מגבי ביה כי כשורא לצלמי.** עיין **בספר** **התרומות** שער נ"א חלק ו' סעיף ז' שיש בזה מחלוקת האם משלם כל הכתוב בשטר, או כמה ששילם הלוקח. עיין **ש"ך** שלא גובה יותר ממה שווה לימכר בשוק, ועיין **תוס'** ב"ב קמז, ב שם מיירי על מוחל שטר והאריך כמה משלם בזה.

מבטל שיעבודו של חבירו עיין בראב"ד בפ"ז מחובל ומזיק הי"א שפטר את המבטל שיעבודו של חבירו

לבדוק מיוחסות סימן ר"מ שות חג סימן עו, , סופר שטעה וכתב מנה במקום מאתים הרן ב בכא, א פטרו ונ"י , ב וכן אומן שהקיז דם וחלה, שות הראש כלל לט סימן ב' סופר שהחזיר שטר שלא כדין מוכר שדהו לגוי ר"ן ב"מ קח, ב בשם ראב"ד? גרמא רק משמתנין ליה שקיבל אונס בכל גרמאוכן כתבו תלצמידי רשב"א ומיוחסות שפח וברא"ש שם משמע שחייב מדינא

על הנידון של הקצוה"ח והיש"ש האם באגבהיה והסתירה ברמב"ם עייןעוד אבן האזל בפ"ז מחובל ומזיק ה"ד ששף מטבע אינו דומה לנסכא אלא לאסימון.

יש לדון מדוע לא מתחשבים בהפסד שווי הכסף של המטבע כשנפל לים, ונפק"מ בזוז שנפל לים אם כשלהוציאו צריך זוז מדוע אין כאן הפסד, ובפרט אם הטעם שניתן להציל לכן הוי ברשותו וכאן אם צריך זוז כדי להציל זוז מי יימר שנחשב כבעין. לבדוק בזה בחידושי הגרנט ובגרשש מכתב

לגבי צורם אזנו עיין גיטין נג, א תוס' דה בדיני.

יש לדון בדף לג, א כשהוציא ראשו אמאי חייב הזורק ללישנא קמא דהתם ואין פטור מצד גרמי או גרמא.

**טבח שקלקל - מראה דינר לשולחני**

מראה דינר הוא גרמי וטבח הוא מזיק, מתי צריך להביא ראיה שמומחה הוא **בחידושי ר' מאיר שמחה** צט, ב ד"ה אייתי ראיה כתב שטבח אומן שקלקל הוא מדין מזיק בידיים, ומראה דינר הוא רק מטעם גרמי, ולכך כתב שבכדי ליפטור מחיוב מזיק בידיים של שחיטה צריך להביא ראיה שהוא מומחה לתרנגולים, אבל לגבי גרמי, [בפרט] אם גרמי הוא קנס, על הניזק להביא ראיה שאינו מומחה, אך הרמב"ם בפ"י משכירות ה"ה פסק שעל השולחני להביא ראיה שמומחה הוא, וכתב בטעמו, דהרמב"ם סבר שגרמי ממונא[[403]](#footnote-403). ועיין **בחידושי רעק"א** שדן באריכות בטעם שצריך להביא ראיה שמומחה הוא, וכתב צד שחיובו הוא מדין שומר שחייב בלי שבועה, וכשיכול להביא עדים לא סגי ליה בשבועה, כמבואר בב"מ בסוף פרק האומנין. ועיין עוד **בחידושי הראב"ד** שתמה הא המוציא מחבירו עליו הראיה ומדוע צריך להביא ראיה שמומחה הוא, ותירץ על פי הדין הנ"ל.

לגבי היזק שאינו ניכר בטבח שקלקל, עיין בדינא דגרמי לרמב"ן ובמה שכתב עליו הקצוה"ח בסימן ש"ו ס"ק ט' וס"ק י'.<<< ולגבי כלאים עיין בתוס' ב"ב ב, ב ד"ה וחייב ובסוגין ובתוס' רעק"א לכלאים פ"ז משנה ד'

טעם חיוב טבח שקלקל בטבח שקלקל, הדין הוא שבהדיוט חייב, ושם פירש רש"י ד"ה שלא היה לו לשחוט, וזה לשון **היש"ש** סימן כ"ב דבהדיוט אפילו בחינם חייב, דלא הוה ליה לשחוט עד שיאמר לו בהדיא אל תסמוך עלי. וצ"ת גדרו, עיין **שיטמ"ק בשם הרמ"ה** שזה פשיעה. ובאומן בשכר פטור ובתשלום חייב, וכתב **התוס'** ד"ה אימא שהוא כגניבה, ואדם המזיק פטור מגניבה[[404]](#footnote-404), ושומר שכר חייב בגניבה. [והוה אמינא דגמרא בפירוש הברייתא מפני שהוא כנושא שכר, פירוש וחייב באונס כעין גניבה, ובשיטת **רש"י** ד"ה כנושא עיין **במחנה** **אפרים** נזקי ממון סימן ה' שהו"א שהוא פשיעה, אך מי שמוטל עליו להתעסק אינו חייב באונס כעין אבידה].

טעות דנכו ואיסור במטבע ישן במראה דינר לשולחני הדין הוא שבקי גמור פטור, ולא שייך אצל בקי גמור טעות אלא בסיכתא חדתא, ועיין **ביש"ש** בסימן כ"ד שטעות אחרת בדנכו ואיסור חייבים, כי נחשבים כפושעים מאחר דלא עיינו ואמרי טוב הוא, אז במזיד כוונו להזיקו, ומשום כן תמה על הרי"ף והרמב"ם והרא"ש לא חילקו בכך, [עיין עוד בלשון המאירי]. והדיוט ובקי שאינו גמור חייבים בכל גווני, ופירשו הטעם **בתוס'** צט, ב ד"ה ותניא שאין לו לראות אלא אם כן הוא בקי גמור, **וברא"ש** סימן ט"ז הוסיף על זה דמשום טעם זה שאר כל אדם הם הדיוטות. ודנכו ואיסור פטורים.

דין דנכו ואיסור כשמקבלים שכר וגדרם ומה שלא תירצו בגמרא על הסתירה באומן אי חייב או פטור הא בשכר הא בחינם, [**בתורת** **חיים** תירץ ששולחנים אינם נוטלים שכר על ראית מטבע, ודייק לה מלשון רש"י צט, ב ד"ה דין שעל עסקי 'חינם'], כתבו התוס' ד"ה ותניא שבהכרת מטבע צריך בקיאות גדול ולכן אם אינו אומן אינו יכול לראות כלל אפילו בחינם, וכן כתב הרא"ש בסימן ט"ז, רק שסיים **הרא"ש** שם שדנכו ואיסור בשכר חייבים, (לפו"ר יש לדון דבטבח נעשה הטבח שומר על הבהמה, אבל בשולחני יש לדון כיצד נעשה שומר על מטבע שאינו שלו, וכיצד יש לחייבו על זה. וגם אם נמצא דרך לחייבו מצד שומר, צריך לומר שראיית הגמרא שמראה דינר הוא גרמי אינו מאומן, אלא מהדיוט בחינם שחייב, וחיובו מצד אדם המזיק), ומבואר שהיה ניתן לתרץ תירוץ זה לגבי אומן כדנכו ואיסור, רק באומן שאינו גמור אין צריך לתירוץ זה, וכן פסק **הרמב"ם** בפ"י משכירות ה"ה[[405]](#footnote-405), ולפו"ר לרמב"ם ולרא"ש אינו אונס גמור מדחזינן שדנכו ואיסור חייבים בשכר, ומצאתי **בשיטמ"ק** בשם **הרמ"ה**, והני מילי בחינם, אבל בשכר אפילו אומן שבאומנים נמי חייב, דנהי דפושע לא הוי, אנוס נמי לא הוי, דכיון דחזינן דטעי ואיכא דידע ליה לטעותיה, איבעי ליה לעיוני טפי אי נמי לאחוויי לחבריה, דאמר ליה להכי יהבי לך אגרא לנטורי נטירותא יתירתא. **ובפני** **יהושע** כתב סברא לגבי טבח אומן שבשומר השמירה הינה לשמור מגניבה ואבידה, מה שאין כן בטבח שעיקר התשלום הוא לשמור מאונסים, וכיון שלא נשחט כהוגן, אע"ג דאנוס הוא, מכל מקום לא קיים שמירתו המוטלת עליו ועשה מעשה המטריף בידיים, והוה ליה כמו שהתנה בפירוש, דקיימא לן מתנה שומר חינם להיות כשואל. ובדעת התוס' בענין זה עיין **במהדורא** **בתרא** שכתב שאין מוכרח שתוס' מודה בזה לרא"ש, וכעין זה כתב **היש"ש** בסימן כ"ד בדעת התוס', ופסק כן, וגם **הרשב"א** ד"ה אמר כתב כן הביאו המגיד משנה שם, ובארו בה טעם, שדנכו ואיסור שטעו במידי דלא שכיח כלל הוא כאונס ופטורים. וזה לשון **הנימוקי** **יוסף** ואי תימא דנכו ואיסור אמאי פטורים, הא ודאי עלייהו סמיך, יש לומר שלא מחייבין בדינא דגרמי אלא אם כן יש בו קצת פשיעה, והכא דליכא פשיעה כלל פטור, אבל הדיוט פושע הוא ולפיכך חייב כשידוע שסומך עליו.

עיין **בש"ך** שו, יב יובא להלן מה שהביא מהירושלמי בכלאים.

האם צריך לומר חזי דעלך סמיכנא בהדיוט, הטעמים שצריך לומר חזי דעלך קא סמיכנא נחלקו התוס' ק, א ד"ה אחוי עם הרי"ף לה, ב מדפי הרי"ף, ושניהם כאחד סברי שרבי אלעזר לא היה בקי כדנכו ואיסור, **והרי"ף** דייק מהגמרא בעובדא דרבי אלעזר שאמר לו חזי דעלך סמיכנא דצריך בהדיוט לומר כן, אבל **התוס'** דייקו מעובדא דרבי חייא דניחא לגמרא אי רבי חייא היה הדיוט אף שלא אמר כן, ולפיכך כתבו התוס' שלרווחא דמילתא אמר כן וכן הכריע **הרא"ש**[[406]](#footnote-406) בסוף סימן ט"ז משום שסתם מראה דינר הוא כדי ליפטור את הנותן ובהכרח שסמך עליו. אך עיין **בבעל** **המאור** שהוסיף דברואה השולחני את המקח, חייב, ולמד כן מעובדא דרבי חייא, והסכים עימו **הרמב"ן** **במלחמות** בדין זה, וכתב שכן הוא גירסת הרי"ף וכן הוא ברי"ף שלפנינו, ולפי זה מחלוקתם בעובדא דרבי חייא, דלתוס' לא היה המקח בפניו, ולרי"ף היה המקח בפניו. הערה: הרשב"א ד"ה למימרא הביא דברי בעל המאור בשווה להתוס', אך מהש"ך שו, יב משמע שבעל המאור הוא כהרי"ף.

זה לשון **אור זרוע** בסוגין, וכן נראה **לראבי"ה** דלא מיחייב הדיוט לשלומי עד שיתרה בו, כדתניא נפרצה אומר לו גדור נפרצה אומר לו גדור נתייאש הימנה ולא גדרה הרי זה קידש וחייב באחריותו, מדקתני גדור תרי זימני, משום דהתרו בו, ומשם ילפינן למראה דינר לשולחני דחייב.

שיטה מחודשת מצאנו **בהגהות אשר"י** לסוף סימן ט"ז בשם **מהרי"ח**, שרבי אלעזר היה בקי כדנכו ואיסור, ומשום שהוסיף לומר לו חזי דעלך קא סמיכנא נתחייב[[407]](#footnote-407).

זה לשון **הש"ך** שו, יב בתוך הדברים, ועוד נראה לי ראיה לדברי הרי"ף (שצריך לומר חזי דעלך קא סמיכנא) מהירושלמי בכלאים פ"ז ה"ג, חד בר נש חוי סלעיה לרב לעזר, אמר ליה טבא הוא ונפסלה, אתא עובדא קמיה דריש לקיש, וקנסיה מן הדא, המראה דינר לשולחני ונמצא רע חייב לשלם מפני שהוא נושא שכר, ורבי לעזר נושא שכר, ומשני רבי יעקב, המחזיק בו כנושא שכר, ונראה לי דהכי פירושו, דפריך וכי רבי לעזר היה נושא שכר, ומשני רבי יעקב, המחזיק בו, כלומר שסומך עליו, דינו כנושא שכר. [יש להציע להבנת דברי הש"ך את ספקו של גליון מהרש"א בשו"ע מהדורת פרידמן מדוע באומן אין צורך לומר חזי דעלך קא סמיכנא, אי משום ששילם שכר מוכח שסומך עליו, או משום שרק בהדיוט יש טענה שלא היה צריך לסמוך עליו אבל אומן יכול לסמוך עליו גם בלי דמים, ונפק"מ כשמקבל שכר מהאי עיסקא כשאין השכר על ראיית המטבע, ועיין בנתיבות המשפט שו, יא דפשוט שבמקבל שכר אין צריך לומר חזי דעלך קא סמיכנא].

האם צריך לומר חזי דעלך קא סמיכנא בדנכו ואיסור ובדין אומן המקבל שכר אם צריך לומר לו חזי דעלך קא סמיכנא, עיין **בש"ך** בסימן ש"ו סוף ס"ק י"ב שהביא **משו"ת מהר"מ מרוטנבורג** שהבין בדעת הרי"ף דבאומן אין צריך לומר חזי דעלך קא סמיכנא, ותמה עליו דכל שכן שבאומן צריך לומר חזי, **ובפני יהושע** ד"ה ורב אלפס דייק לה מלשון התוס' דלעולם לא מיחייב עד שיאמרו לו, **ובנתיבות** ס"ק י"ב כתב שעל אומן בוודאי שיסמוך ולכן אין צריך לומר לו חזי, **ובדגול** **מרבבה** כתב שאם משלם שכר אין צריך לומר חזי, ואומן כדנכו ואיסור אין משלם אם לא כשמקבל שכר ולכן אין צריך לומר לו חזי, וכן הוא הלשון **בחידושי הראב"ד** בסוגין.

האם היועץ לקנות חפץ מקולקל חייב מדינא דגרמי עיין שם בהגהות אשר"י אי דווקא במראה דינר או אפילו בשאר מקח, **דלרבינו יואל** חייב בסמך עליו, **ולרבינו** **אפרים** פטור, משום דמראה דינר מיירי בכה"ג שאם האומן אומר טוב הוא אז צריך לקבלו על כרחו ואינו יכול להשמט ולכך חייב אפילו אי לא אמר עלך סמכינן, אבל משכון או מקח אין לו בעל כרחו ליקח וליקנות. [ומיניה[[408]](#footnote-408) למד הש"ך שו, יב להכריע שהלכה כדעת הרי"ף שצריך לומר חזי דעלך קא סמיכנא, ועיין להלן מאור זרוע]. כעין סברת רבינו אפרים הוזכר גם **במרדכי** סימן קט"ז. דברי רבינו אפרים הוזכרו באריכות **באור** **זרוע** ושם נתקשה מג' דינים, מב"ב ל, ב שנמלך בו ואמר לו לקנות השדה ויכול לומר לו השני נוח לי הראשון קשה הימנו, מדוע אינו יכול לומר לו עליך סמכתי, מאונאה, למה לוקח אינו חוזר בלי לאו דלא תונו, הא יכול לומר סמכתי עליך שזה המחיר, וכן הלוקח שדה שלא באחריות, למה אינו יכול לטעון סמכתי עליך שהשדה שלך, לכן חילק שמראה דינר מיירי שחייב לו ומוכרח לקבל את הדינר בפירעון על פי השולחני, וזה פירוש עלך קא סמיכנא, מה שאין כן במראה מקח שאינו חייב לסמוך על המייעץ שפטור, ובתחילת דבריו שם מבואר שאין צריך לומר חזי דעלך קא סמיכנא, (וצריך תלמוד בדבריו אם לדעתו צריך לידע השולחני שמוכרח לקבל על פי דבריו, או שזהו גדר בגרמי).

ברשב"א ק, א ד"ה למימרא מבואר שלמאן דלא דאין דינא דגרמי לא יעזור אם יאמר לו חזי דעלך קא סמיכנא.

**דן את הדין**

**ב"ק ק, א ובתוס' ד"ה טיהר - ב"ק קיז, ב - בכורות דף כ"ח - סנהדרין לג, א**

**האם קם דינא הוא מזיק לרבנן:** לתוס' ב"ק ק, א ד"ה טיהר קם דינא הוא מזיק וחלוק משורף שטר, וכעין דבריו ברא"ש סנהדרין פ"ד סימן ה' בסוף דבריו ובמרדכי סנהדרין תשי"ב, ועיין עוד מחנה אפרים נזקי ממון סימן ו' ד"ה איברא. **בנידון המוחל שטר האם שונה מקם דינא:** קצוה"ח כה ב וציין שם למלחמות מהדורת עוז והדר עמוד ל"ב ד"ה איני. **שיטת רב חסדא בדינא דמפגל:** עיין בפלפולא חריפתא פ"ד סנהדרין סימן ה' אות ס'. **בדעת החולקים שאין גרמי בלי קם דינא:** עיין רמב"ן במלחמות פ"ד דסנהדרין עמוד ל"ב ד"ה ופירושא, חידושי הר"ן סנהדרין דף לג, א ד"ה וטיהר.

**שיטת הרי"ף בביאור שיטת רב חסדא שבדיין ליכא גרמי והיכן שאין הדין משלם הדין חוזר:** רי"ף סנהדרין מעמוד ל"ב, מלחמות עמוד ל"ג ד"ה ומיהו, רמב"ם פ"ו מסנהדרין הלכה א' - ג'. במלחמות עמוד ל"ב ד"ה ופירושא מבוארת הסיבה שבמראה דינר אין צריך הפסד גמור והחילוק בין נטל ונתן ביד לבין גמר דין.

**פירוש** **דברי רב המנונא ורבא סנהדרין לג, א שבלא קם דינא אין חייב הטועה בדבר משנה:** לתוס' ב"ק ק, א לרבנן, לבעל המאור עמוד ל"ד בטועה בדבר משנה בעל הדין היה צריך לדעת שהפסק טעות, והקשה המלחמות שם ד"ה ומה דלאו כו"ע דינא גמירי, עיין שו"ת הרשב"א ח"ב סימן ש"ע, ולפירוש הרי"ף לפו"ר יתבאר פירושו מדברי המלחמות עמוד ל"ב שחילק בין אין לו רשות ליש לו רשות.

**טועה בדבר משנה ונשא ונתן ביד ונגרם הפסד לבע"ד:** רמב"ם פ"ו מסנהדרין ה"א, כסף משנה שם, ש"ך סימן כ"ה ס"ק ב' אות ד', קצוה"ח כה, א.

תמצית הסוגיות הנוגעות לדברי התוס' - משניות דבכורות זה לשון **המשניות בבכורות** בדף כ"ח, מי שאינו מומחה וראה את הבכור ונשחט על פיו, הרי זה יקבר וישלם מביתו. דן את הדין, זיכה את החייב וחייב את הזכאי, טימא את הטהור וטיהר את הטמא, מה שעשה עשוי וישלם מביתו, ואם היה מומחה לבית דין פטור מלשלם. ומעשה בפרה שניטלה האם שלה והאכילה רבי טרפון לכלבים, ובא מעשה לפני חכמים ביבנה והתירוה שאמר תודוס הרופא אין פרה וחזירה יוצאה מאלכסנדריה של מצרים שאין חותכין האם שלה בשביל שלא תלד. אמר רבי טרפון הלכה חמורך טרפון. אמר לו רבי עקיבא, רבי טרפון, אתה מומחה לבית דין וכל המומחה לבית דין פטור מלשלם.

בכורות וב"ק קיז, ב בדומה לסוגין ב"ק ק, א איתא בבכורות שם שרצו להעמיד את המשנה דישלם מביתו כרבי מאיר דדאין דינא דגרמי, ודחה רבי אילעא אמר רב [לגירסת הרא"ש בסנהדרין פ"ד סימן ה' רב כהנא] שהמשנה בנתן ונטל ביד, ודחיה זו הובאה משמם גם בסוגין שאין הוכחה מהאי סתם מתני' דרבי מאיר דאין דינא דגרמי, דהיא לרבנן ונתן ונטל ביד. עיין **מהדורא** **בתרא** שהעיר דאם רב פסק הלכה כרבנן דר"מ אמאי פשיטא לן שהלכה כרבי מאיר, ותירץ שכוונת רב לומר שמשנת בכורות היא גם לרבנן דר"מ, ויתכן שרב סבר שהלכה כר"מ, רק דלפי דברי רב שהעמיד בנתן ונטל ביד, כל זמן שלא נמצא משנה אחרת שבה מפורש דר"מ דאין דינא דגרמי, נוכל לומר שסתם מתני' גם כר"מ ודווקא בנטל ונתן ביד. אך בעל העיטור **במאה** **שערים** לסנהדרין פ"ד אות מ"ז כתב שרב פסק שדינא דגרמי פטור. ובדומה לסוגין ב"ק ק, א נמצא גם בדף קיז, ב בעת שדנו דין מסור ורצו כמה אמוראים לחייבו ממשנת דן את הדין אמר להם רבי אילעא דרב [ולגירסת הרא"ש שם רב הונא] אוקים למשנה בנטל ונתן ביד.

סנהדרין דף ל"ג ותירוצי הגמרא שם בסנהדרין ל"ג איתא סתירה בין המשנה בריש פ"ד דסנהדרין שדיני ממונות מחזירים בין לזכות ובין לחובה, לבין המשנה בבכורות כח, ב שמה שעשה עשוי וישלם מביתו ובסיפא שם מבואר שמומחה פטור, ותירצו בזה ג' תירוצים, ורבו הדעות אלו תירוצים נפסקים להלכה ואלו לא להלכה. א', תירוצא דרב יוסף, כאן במומחה כאן בשאינו מומחה, **ולרש"י** המומחה מחזיר ולאינו מומחה יאמר בעל הדין מי יימר שמקודם טעית דילמא טעית עכשיו, וכשהקשו הא מבואר דמומחה פטור מלשלם ומשמע מה שעשה עשוי, תירץ רב נחמן שגדול בחכמה ובמנין מחזירו [וטעם הפטור דמומחה פירש רש"י שם ד"ה פטור דמזלו גרם[[409]](#footnote-409)], [>>>>ולבעל המאור המומחה פטור ולכך מחזירים הדין כדי שלא יהיה הפסד לבעל הדין, ושאינו מומחה משלם, והקשו הא מומחה מה שעשה עשוי, ולפו"ר התירוץ שגדול בחכמה מחזיר, ובשאין גדול אין מחזיר ואנוס הוא ופטור, ואינו מומחה משלם] >>>>>ועיין **רא"ש** **בסנהדרין** פ"ד סימן ה' בשם **רב האי גאון** דגדול בחכמה מחזיר רק למומחה, וזהו משנת סנהדרין, ומשנת בכורות סיפא במומחה שאין גדול הימנו אינו חוזר וקם דינא ופטור מלשלם, ורישא בשאינו מומחה ואע"ג דיש גדול ממנו להחזירו, דכיון דנשתדל מתחילה לדון והוא אינו מומחה, ראוי הוא שיתקיים הדין וישלם מביתו, [לאחר שהביא הרא"ש דברי הראב"ד מבואר שם שדין זה הוא קנס, ולכן אין חוזר הדין אף שניתן להחזירו]. ולגירסת **הרי"ף** רב יוסף תירץ שבאינו מומחה מחזירים את דינו, ובמומחה אין מחזירים את דינו, והקשו הא בבכורות מדויק מהסיפא דהמשנה מיירי באינו מומחה, ותירץ רב נחמן דהמשנה בבכורות במומחה, ואם אין גדול ממנו בחכמה ובמנין הרי הוא כנוטל רשות ופטור מתשלום, וזהו מומחה דסיפא שם, אבל אם יש גדול ממנו בחכמה, דינו כלא נטל רשות ובטעה משלם, כן הוא משמעות הר"ן ד"ה אבל הרי"ף, אך לר"י מלוניל בדעת הרי"ף הדין חוזר במומחה שאין גדול ממנו. רב יוסף ורב נחמן מיירו בטעות בשיקול הדעת, כן הוכיחו התוס' ד"ה כאן וכן מבואר בר"ן ובעוד ראשונים.

ב', תירוצו דרב ששת, שטעה בדבר משנה חוזר וטעה בשיקול הדעת אינו חוזר, ומומחה שטעה בשיקול הדעת פטור, ושאינו מומחה חייב.

ג', תירוצו דרב חסדא שבנטל ונתן ביד מה שעשה עשוי, וישלם באינו מומחה, אבל בלא נטל ונתן ביד חוזר. עיין **בנימוקי** **יוסף** יב, א מדפי הרי"ף שיש שפירשו נטל ונתן ביד היינו גמר דין.

האם תירוצו דרבי אילעא אמר רב הוא תירוצו דרב חסדא העירו להבחין שבסוגין ובבכורות הובאו דברי רבי אילעא אמר רב להעמיד מתני' בנטל ונתן ביד, אך בבכורות תירוץ ג' של הגמרא נאמר על ידי רב חסדא, ולא הוזכרו שם דברי רבי אילעא אמר רב, ובאמת כן היא סברת **הרמב"ן במלחמות** בסנהדרין פ"ד [ד"ה איני יודע] בדרך הראשונה, שרב חסדא בא לתרץ לשון המשנה 'מה שעשה עשוי', ולדעתו הוא רק בנטל ונתן ביד, ורבי אילעא אמר רב באו לתרץ 'ישלם מביתו' וזה לדעתו לרבנן שייך בנטל ונתן ביד. גם **במאה** **שערים** לבעל העיטור לסנהדרין פ"ד אות מ"ז כתב שרב אילעא אמר רב סבר כרבנן דר"מ, ולא איירי כלל לגבי קם דינא. אך עיין **ברי"ף** סנהדרין יא, ב מדפי הרי"ף שנסמך לומר שהלכה כרב חסדא כאוקימתא דנטל ונתן ביד משום דאוקימנא בבכורות בנשא ונתן ביד, וכן מצינו **כשהרא"ש** בסנהדרין פ"ד סימן ה' וכעין זה **בבעל המאור** לסוגיא זו בד"ה ולענין פסקו איפכא מהרי"ף ודלא כרב חסדא נסמכו על זה שבבכורות תירוצו דרב אילעא אמר רב [כהנא] נאמר בכדי ליישב את המשנה אליבא דרבנן ובנתן ונטל ביד, וכיון שהלכה כרבי מאיר דדיינינן דינא דגרמי אין צורך להעמיד כן את המשנה. ברם **התוס'** ב"ק ק, א ד"ה טיהר כשפירש דטיהר את הטמא דלא קם דינא הוא כר"מ, או כרבנן ובנשא ונתן ביד, וכתב שם שטימא את הטהור הוא כרב חסדא, ולפו"ר הוא דרך שלישית.

[עיין **בקצוה"ח** כה, ח כתב שבעצם הדין גם הרי"ף מודה לרמב"ן שרב אילעא לא מיירי לענין קם דינא אלא רק לענין גרמי, אלא דמוכח מדברי ר' אילעא גם לענין קם דינא, דלשיטתו של הרי"ף שקם דינא אינו מזיק, לא יועיל נטל ונתן ביד במשכון לחייב על החוב מדין גרמי לחודיה אלא אם נאמר שנטל ונתן ביד עושה קם דינא וקלקול החוב של הדיין נעשה על ידי המשכון].

התוס' בבכורות כח, ב ד"ה לימא נתקשו אמאי לא הוכיחו בסוגין ובדף קיז, ב דר"מ דאין דינא דגרמי מרישא דתני' מי שראה את הבכור, ושם אין לתרץ שנשא ונתן ביד, דהא תנן ונשחט על פיו. אך התוס' בסוגין ד"ה טיהר סברי שלרבנן מיירי כששחטו בעצמו, ועיין **מהדו"ב** שנתקשה אמאי לא הביאו ראיה מדין זה. יש תוס' בב"ק ורא"ש בב"ק <<<<חשק שלמה בבכורות

הטעם שטימא את הטהור שונה ממטמא מדמע ומנסך, האם דן את הדין הוא שוגג או מזיד ובחיוב טימא את הטהור נתקשו **התוס'** דהא דין מטמא מדמע ומנסך מפורש במשנה גיטין נב, ב דבשוגג פטור ובמזיד חייב, וביאור החילוק בין שוגג למזיד תלוי במחלוקת שם נג, א, דלחזקיה היזק שאינו ניכר שמיה היזק ופטרו את השוגג כדי שיודיעו שנטמא וכו', ולרבי יוחנן לאו שמיה היזק ומדין תורה פטור, אבל רבנן קנסוהו במזיד כדי שלא יהא כל אחד מטמא טהרותיו של חבירו, ותוס' סברי שבלא נשא ונתן ביד, הדיין הוא שוגג, ולמאן דאמר לאו שמיה היזק צ"ל שקנסוהו לדיין גם שוגג כדי שידקדק בדין יפה, (לפו"ר צ"ב דאי חזינן דקנסוהו שלא מדינא כדי שידקדק, מנלן מדן את הדין שר"מ דאין דינא דגרמי, דילמא קנסוהו), [ולשון התוס' בסנהדרין לג, ב ד"ה שעירבן ויש לומר דמכל מקום חשיב כמו מזיד, שהיה לו לחכם לדקדק בהוראתו ולידע שבעל הבית יערב], ולמאן דאמר שמיה היזק לא הוצרכו לפטור את השוגג כדי שיודיעו כיון שמדובר בחכם בעל הוראה. **ובתוס'** **גיטין** נג, א ד"ה שלא כתבו שלמ"ד לאו שמיה היזק אי מיירי כר"מ דדאין דינא דגרמי, הא קנסו גם שוגג אטו מזיד בגיטין נג, ב, (אך לתוס' בסוגין לחד תירוצא לאו בכל מילי הוא כר"מ, דלגבי ביטול ברוב אינו כר"מ), ולמאן דאמר שמיה היזק לא הוצרכו לפטרו כדי שיודיעו משום שבדרך כלל אחרים מחזירים אותו, ולכן אין חשש שלא יודיענו. **וברמב"ן בדינא דגרמי** [מסומן אות ה'] כתב, ועוד דעל כרחך רבי מאיר בלחוד קתני לה דהוא מחייב טימא את הטהור, ואי רבנן אפילו נשא ונתן ביד פטרי דהא אמרי המטמא והמדמע והמנסך בשוגג פטור, אלא ר"מ היא דמחייב התם אפילו בשוגג כדאיתא בהניזקין נב, ב, ולפיכך קא סלקא דעתין למיגמר מינה דר' מאיר דאין דינא דגרמי.

ובנשא ונתן ביד מבואר בתוס' גיטין נג, א ד"ה שלא שהרב מזיד שלא היה צריך לעשות כן, וכן מבואר בתוס' רי"ד גיטין נג, ב ד"ה הא דתנן, ובלשון הרמב"ן המובא לעיל משמע דפליג. וזה לשון **הריטב"א גיטין** נג, א ד"ה ורבי יוחנן ואי קשיא לך הא דתנן בכורות דן את הדין זכה את החייב טמא את הטהור חייב וכו', ואמרינן עלה דילמא רבי מאיר היא דדאין דינא דגרמי אפילו תימא רבנן טמא את הטהור דאגע בהו שרץ, והא התם דשוגג הוא היזק שאינו ניכר הוא ואפילו הכי חייב, ויש לומר משום דהתם ראוי לקנוס אותו שוגג כמזיד דלמה ליה למגע ביה שרץ. ורבי מאיר דמחייב התם אפילו דלא אגע בהו שרץ, אע"ג דהוי היזק שאינו ניכר, יש לומר דמשום קנסא הוא דקניס שוגג אטו מזיד כדאיתא לקמן.

**תוד"ה טיהר את הטמא.** מה שכתבו התוס' שאי אפשר לפרש טיהר את הטמא אם לא כשעירבן עם פירותיו, עיין בפני יהושע בשם הש"ך כה, ד שיש ציור נוסף, ודבריו הובאו גם בקצוה"ח סימן כ"ה בסוף ס"ק ב' והקשה שם על דבריו.

קושית הראשונים אמאי הוצרכו לומר על רבי טרפון שקם דינא איתא בסוגיא דסנהדרין לג, א דרב ששת אמר שטועה בדבר משנה חוזר, והקשה עליו רב המנונא ממשנת בכורות בטעותו דרבי טרפון שהטריף פרה שניטלה האם שלה והוא טעות בדבר משנה, ואמר רבי טרפון הלכה חמורך טרפון, והשיבו רבי עקיבא דפטור משום מומחיותו, ואי טועה בדבר משנה חוזר, למה לא אמר רבי עקיבא דטועה בדבר משנה חוזר, והשיב רב ששת לרב המנונא דהן הכי נמי רבי עקיבא פטרו לרבי טרפון גם מטעם דטועה בדבר משנה חוזר, וגם מטעם דמומחה פטור. ובביאור הראיה נתקשה רב נחמן בר יצחק מה יועיל דטועה בדבר משנה חוזר, הא האכילה לכלבים, ותירץ רבא שאם לא שקם דינא אינו משלם. ונתקשו הראשונים בזה הא מדינא דגרמי חייב אף אי לא קם דינא. ונשנו בזה ג' דרכים.

לתוס' בקם דינא חייב גם לרבנן דר"מ **תירוץ א', שיטת התוס':** יסוד דבריו של **התוס'** ב"ק ק, א ד"ה טיהר, [וכעין דברי התוס' כתב גם המרדכי בסנהדרין סימן תשי"ב **וברא"ש** סנהדרין פ"ד בסוף סימן ה'] סובב והולך שבטיהר את הטמא וכן בחייב את הזכאי לא שייך קם דינא, שאם הדיין פסק על הטמא שהוא טהור, ובאמת הדיין טעה, צריך להחזיקו שוב בטמא, וכן לא שייך קם דינא אלא כשפוטרו **העירו בזה מקוב"ש ותומים**, או בטימא את הטהור. בהא דקם דינא בטימא את הטהור עיין סוגית הגמרא ע"ז ז, א ובראשונים שם<<<<<<

והביאו התוס' כמה ראיות שאין לחלק ולומר שר"מ דאין דינא דגרמי רק במראה דינר שהוא גרמי משום שמיד השואל מקבל את המטבע על פי דברי השולחני, אך דן את הדין אינו גרמי כל זמן שלא קם דינא ומשום שהיה לו להמתין ולא לקבל דברי הדיין מיד, [- וראיותיו, דהא קמן טיהר את הטמא שלא קם דינא ומחייב בזה על כל פנים לר"מ, והיה צריך להמתין מלערבן עם פירותיו, וכן התיר את הבכור חייב, ואם יש סברא שהיה למפסיד להמתין בטיהר את הטמא מדוע חייב אפילו לר"מ על מה שלא המתין הכהן ושחט על פיו, - אכן יש לשון בתוס' יו"ט בכורות פ"ד משנה ד' שגם למאן דלא דאין דינא דגרמי קנסו לשאינו מומחה שראה את הבכור, ואולי ניתן לומר סברא זו גם על ראיה זו], עוד הוכיחו דקם דינא חייב גם לרבנן, [- וראיותיו, חדא מחשבון, דאם לא כן מה עדיף זרק שרץ על הטהרות לרבנן שחייבו בזה מדין נטל ונתן ביד, הא מכיון שקם דינא כשטימא את הטהור, הטהרות אבודות מן העולם[[410]](#footnote-410), ואידך הוכיח מסברא, דמאי שנא מכהנים שפיגלו במקדש שחייבים[[411]](#footnote-411), ולשון **הר"ן בסנהדרין** לג, א ד"ה טיהר אבל כשאמר החכם לבעל הבית להאכילה לכלבים והאכילה על פיו חייב, מידי דהוה אמטמא ומדמע ומנסך, דמה לי נטמאו בידיים מה לי נטמאו בפיו].

לכן אסקו התוס' דכשקם דינא חייב גם לרבנן דר"מ, ושאני משורף שטר משום דדיין בדיבוריה עביד מעשה לגוף החוב שפטרו ואיננו, משא"כ שורף שטר שלא עשה נזק לגוף הממון אלא לשטר שהוא נייר המעיד על החוב, וכשלא קם דינא, כגון טעה בדבר משנה, או טיהר את הטמא, או חייב את הזכאי, וכן מראה דינר שבאמת המוכר דינר פגום חייב לשלם, לר"מ חייב משום דינא דגרמי[[412]](#footnote-412), ומה שאמר רב המנונא דצריך לפטור לרבי טרפון משום טעה בדבר משנה אף אם לא היה מומחה, אינו לר"מ, דהא גרם הפסד.

וביסוד התוס' שקם דינא הוא מזיק לגוף הממון עיין **קצוה"ח** סימן כה, ב ד"ה ודע שסברא זו שייכא בפיגול ובדיין שהם קובעים מציאות על הדבר, אך עדים שהעידו שקר או שחתמו על שטר, אינם קובעים בגוף הדבר, אלא מטעים אותנו, וזה הוא גרמי. עוד הוסיף שם הקצוה"ח על פי מה שכתב **בתמים** **דעים** סימן ר"ז בשם **רב** **גדול** **וקדמון** שזיכה את החייב אין פטורו של החייב אלא משום שמי שיצא בראשונה זכאי טוען אראה לי דשלא כהלכה דנוני, ומבואר שאינו פטור בעצם אלא משום שאין הוכחה שהדבר טעות[[413]](#footnote-413), ולפי זה גם הוא בכלל גרמי, וראית התוס' היא רק מטימא את הטהור ששם אין טומאתו מספק, אלא משום שנעשית חתיכה דאיסורא כמבואר בר"ן ע"ז א, ב מדפי הרי"ף ד"ה הנשאל משמיה דהראב"ד.

ועיין **במחנה** **אפרים** נזקי ממון סימן ו' ד"ה איברא שכתב שסברת התוס' שקם דינא הוי מזיק שייכא רק אם נעמיד את מראה דינר לשולחני באופן שיכול לחזור בו ונגרם הפסד, אבל מדברי **הרא"ש** בסוף סימן ט"ז משמע שנפטר הנותן מחובו למקבל הדינר על ידי פסק השולחני, וזה כעין קם דינא, וכן דייק המחנה אפרים מדברי הרא"ש בחילוקים בין גרמא לגרמי במה שכתב בביאור המראה דינר שאז נעשה ההיזק על ידו, [ומשמע מיניה שזה סתירה בין הרא"ש בסנהדרין לרא"ש בב"ק]. ומתוך הדברים יצא לדון בעדים שהעידו שקר שהוא גרמי לדעת הרא"ש בב"ק, והביא לשון רבינו ירוחם שחייב עדים שהעידו שקר מדינא דגרמי.

קושית ר' חיים יונה ממוחל שטר חוב מבואר שקם דינא אינו מזיק עיין קצוה"ח כה, ב שהביא קושית **ר' חיים יונה** על יסוד התוס' שכל קם דינא הוא מזיק גמור וחלוק משורף שטר שלא עשה נזק לגוף החוב, וקשה על זה ממוחל שטר חוב[[414]](#footnote-414), וציין שם שראיה זו הוזכרה גם על ידי **הרמב"ן במלחמות** בתחילת דבריו [מהדורת עוז והדר עמוד ל"ב ד"ה איני], אכן **הקצוה"ח** דחה ראיה זו משום שמכירת שטרות דרבנן והלוקח קנה רק שיעבוד נכסים, ומחילת השיעבוד אינה יותר מגרמי, [ותוס' לא הקשה ממוחל רק משורף שטרות, ששורף שטרות הפסיד גוף החוב, ותוס' דחה שלא נגע בגוף החוב, אך מוחל גרע שגם גוף החוב לא הפסיד].

דעת החולקים שלולי שקם דינא אין גרמי אכן **הר"ן** בסנהדרין שם הקשה על דברי התוס', דדינא דגרמי לא מיקרי אלא היכי דברי הזיקא שנגמר ההיזק ממש על ידי גרמתו כשורף שטרותיו של חבירו וכמוחל שיעבודו כדמוכח בפרק הגוזל ובפרק לא יחפור, וגרמא בנזיקין שהוא פטור הוא כשיגרם לו היזק ולא נגמר על ידו, הילכך, כל היכא דמצי הדר ביה לאו דינא דגרמי מיקרי ואפילו לר"מ פטור, ומאי דאמרי הם מה לי נטמאו בפיו מה לי נטמאו בידיים, ליתא, דטעמא דמטמא ומדמע אין החיוב משום גרמא, אלא משום מזיק ממש, אלא שהוא נזק שאינו ניכר, ופליגי אי שמיה היזק או לא שמיה היזק. לפו"ר קושיתו, דאי אפשר לומר דבלי קם דינא הוי גרמי, דלא נגמר ההיזק, ואין לדמות קם דינא למנסך ששם הזיק בידיים, מה שאין כן דיין לא הזיק בידיים. וזה לשון **הרמב"ן במלחמות** שם ד"ה ופירושא דמילתא, משום דבכל היכא דקם דינא הוא דמיקרי דינא דגרמי, דברי הזיקא, דמההיא שעתא דמסיק עלה שמא דטרפות, חסרה, ודמי למוחל שטר ולמסור ולכל אביזרייהו דהתם נמי כיון דאוקמינהו עליה מיקלי קלייה, שזה היה ממון המשתמר והוא הוציאו מרשות הבעלים כשהראהו, אבל לכל היכא דלא קם דינא, לאו כלום עבד, דלא ברי הזיקיה, ואפילו עשה מעשה על כנו פטור, דגרמא בנזיקין מיקרי, למה זה דומה, למשיא עצה לחבירו והפסיד על ידו שאינו בדין שישלם, וזהו טעם שיסה בו כלב שיסה בו נחש דפטור[[415]](#footnote-415), וכן המוכר פירות גינה לחבירו ולא צמחו שאינו משלם דמי הוצאה ואף על פי שהטעהו. ואע"ג שבמראה דינר לשולחני חייב, התם דכיון שצריך למימגר וחזי פושע הוא, דשכיח בהו טעותא טפי, והוה ליה כמאן דליתיה דיינא בדינא, אי נמי כמי שאינו מומחה וראה את הבכור ונשחט על פיו שמשלם דמזיק הוא, וכל מי שיודע בטיב הגרמות יודה בזה, והיינו דאמרינן בגמרין 'ולא כלום עבדת', דאלמא גרמא בעמא הוא, ולא דינא דגרמי. זה לשון **הנימוקי** **יוסף** יא, ב מדפי הרי"ף, והא דבנשא ונתן קם דינא טפי מלא נשא ונתן דאמרינן הדר דינא, נאמרו בו הרבה טעמים, יש שפירשו משום דכשלא ונתן ביד הוה ליה מזיק ממש, וכשלא נשא ונתן ביד הוי ליה דינא דגרמי, ואע"ג דקיימא לן כרבי מאיר דדאין דינא דגרמי, שאני הכא דכיון דאיכא תקנתא בחזרה דבעל דבר שתפס שלא כדין, לא מחייבין הדיין, ואפילו לית ליה מידי לאידך לשלומי פטור הדיין, דכל היכא דאית ליה פטור, כי לית ליה נמי פטור, כדאמרינן ברבי טרפון שהאכיל בהמה שניטלה האם שלה לכלבים ואמרינן עלה דכיון דאילו איתא לפרה הוה הדרא דנטלה האם כשרה, השתא שהאכילוה לכלבים נמי פטור, דאינו אלא כמשיא עצה שאינה הוגנת לחבירו, אבל הרמב"ם כתב הכא דכי לית ליה מידי לשלומי משלם הדיין מביתו, ויש שכתבו שלא נראו דבריו. ויש שפירש שטעם נשא ונתן שאינו חוזר ומשלם משום שהחזיק כל כך את דבריו, אבל לא נשא ונתן ביד שלא החזיק דבריו כל כך, הדין חוזר, וכיון שחוזר הדין אינו משלם. לפו"ר גם **במאה** **שערים** לבעל העיטור בפ"ד דסנהדרין אות מ"ז משמע שבלי קם דינא אין חיוב אפילו מדינא דגרמי.

ועיין שם **בר"ן בשם רבינו דוד** שהדיין שטיהר את הטמא כזיכה לו ממון, וכשחוזר בו כיון שמוכרחים לטמאות את מה שטיהר, נחשב כאילו הפסיד לו את הממון שטיהר. ולדבריו כל קם דינא הוא גרמי, וכשלא קם דינא פטור אפילו לר"מ, (ועדיין צריך לחלק בין דיין שטעה שבלא קם דינא פטור, לבין מראה דינר כמו שהקשו התוס').

לרי"ף בדיין לא שייך דינא דגרמי כלל לרב חסדא, גדר פטורו דדיין **תרוץ ב', שיטת הרי"ף**: בסנהדרין פרק ד' בבבא חמישית שלו שבאינו מומחה ולא קיבלוהו עלייהו שבזה אינו דיין, אם דן את הדין, חוזר, ובנשא ונתן ביד משלם, ובלא נטל ונתן ביד חוזר הדין, ובהלך השכנגדו למדינת הים שאי אפשר להחזיר חייב השאינו דיין הזה מדינא דגרמי, וזה לר"מ דווקא, ולמדנו מדבריו שצורת מעשה דיין כשאין לו רשות והלך שכנגדו למדינת הים יש להגדירה כגרמי, אך למעשה פטר כל דיין מדינא דגרמי וכדלהלן. הערה: גם מצאנו ברמב"ן במלחמות שחילק בין דיין שאין לו רשות לדיין שיש לו רשות.

אולם בבבא רביעית של הרי"ף בדיין שאינו מומחה וקיבלוהו, שזה דין המשנה בבכורות, שבה מפורש שמה שעשה עשוי וישלם מביתו, וזה מיירי לרב חסדא ולהלכה בנטל ונתן ביד, אך בלא נטל ונתן ביד וטעה בשיקול הדעת והלך שכנגדו למדינת הים, מדינא דגרמי פטור לגמרי, וטעמו שבדיין לא שייך דינא דגרמי שאם לא כן אין לך אדם שנעשה דיין, **והר"ן** ד"ה רב חסדא **והמלחמות** ד"ה ופירושא ביארו בשיטת הרי"ף שדיין עושה מצווה של בצדק תשפוט עמיתך וליביה אנסיה, ולכן הוא דומה למסור שאם אנסוהו להראות ממון חבירו פטור, והוסיף הר"ן שם שזהו טעמו דנשא ונתן ביד כמסור שחייב בנשא ונתן ביד אף שהוא אנוס. הערה: לעיל הובא **שהתוס'** גיטין נג, א ד"ה שלא כתב שנטל ונתן ביד הוא מזיד.

משמעות הרי"ף שגם הטועה בדבר משנה שחוזר והלך השכנגדו למדינת הים, אין הדיין משלם מביתו. וכעין זה כתב גם **הרמב"ם** בפ"ו מסנהדרין ה"א. **וברא"ש** בסוף סימן ה' מבואר שחייב ולפו"ר לטעמייהו אזלי דהתוס' ורא"ש סברי כר"מ לגמרי, ולרי"ף רב חסדא מחדש שבדיין לא שייך דינא דגרמי. ועיין **בנימוקי** **יוסף** יב, א מדפי הרי"ף בשם **הרא"ה** שחילק בזה בין מומחה שפטור ובאינו מומחה נסתפק דפושע הוא.

ובדין נשא ונתן ביד כשטעה בדבר משנה והלך השכנגדו למדינת הים[[416]](#footnote-416), משמעות **הטור** סימן כ"ה בשיטת הרמב"ם שפטור, [וכן הביא הכסף משנה שם **משו"ת הרשב"א** ח"ב סימן ש"ע, ושם מבואר שהוא כדעת בעל המאור דלקמן], לבדוק טור בשם הרמ"ה בזה<<<<< אך **הכסף** **משנה** שם נקט בדעת הרמב"ם דנטל ונתן ביד הוא מזיק בידיים וחייב, וכן דייק הכסף משנה **מתוס'** **סנהדרין** לג, א ד"ה השתא שכתב דאי האכילה רבי טרפון לכלבים אם כן טובא עבד, וכן הביא **הש"ך** כה, ד מדברי **הרמב"ן במלחמות** בסנהדרין [מהדורת עוז והדר עמוד ל"ד ד"ה ומה] אבל ודאי אי נשא ונתן ביד וליתיה לממונא דתיהדר מודה אני שאפילו טועה בדבר משנה נמי משלם כטועה בשיקול הדעת, וכן נראה מדברי רבינו הגדול, והא דאותביה רב המנונא לרב ששת 'פרה', אפשר הוה ליה לפרוקי רבי טרפון נשא ונתן ביד הוה, אלא דלאו אורחיה דרבי טרפון בהכי, ועוד דרב ששת כולה בשלא נתא ונתן ביד מוקי לה. וכתב הכסף משנה שם, שלמרות סברא זו שהנוטל ונותן ביד הוא מזיק בידיים, הא מפורש במשנה בבכורות שם בסיפא דבמומחה פטור, וקאי על רישא שטעה בשיקול הדעת ונטל ונתן ביד, וטעם הפטור בזה שאני התם דהפקר בית דין הפקר, וכו' וכשנתנו לו רשות על דעת כן נתנוהו לו שלמי שיחייב בשיקול דעתו אפילו נשא ונתן ביד פטור, וכן אם קבלוהו עלייהו אע"ג דלא נקיט רשותא[[417]](#footnote-417), משום דמסתמא אדעתא דהכי קבלוהו עלייהו לדונם כפי שיקול דעתו ויפטר בכל ענין כיון דמומחה הוא. עיין עוד בנימוקי יוסף בסוף הסוגיא.

ולגבי טעה בדבר משנה ונטל ונתן ביד עיין **ש"ך** סימן כ"א ס"ק א' אות ד', שבתחילה כתב מסברא שפטור, ויסודו שהטעם שההפסד כשטעה בדבר משנה לא הוי גרמי, משום שדבר שיכול לחזור לבעליו לכשתתברר הטעות, אף כשהלך למדינת הים, לא הדיין גרם את ההפסד, אלא מעצמו נגרם, ומינה יסד ששייך לומר סברא זו גם על טועה בדבר משנה. אך חזר בו הש"ך מדבריו וכתב, ונראה דסבירא להו דעד כאן לא אמרינן בש"ס דהיכא דאי מצי הדר לאו כלום עביד, אלא כשהוא ברשות הבע"ד, אבל כל שנשא ונתן ביד מיד חבירו לחבירו טובא עבד, ואע"ג דהוה מצי הדר ביה, מכל מקום סתמא דמילתא הוה ליה לאסוקי אדעתיה שילך למדינת הים או יוציא המעות ולא הוה ליה לישא וליתן ביד. אי נמי והוא העיקר, כיון דנשא ונתן ביד נכנס הוא תחתיו, והוה ליה הדיין כמו לווה דיליה, ואין לבעל הדין שום דין ודברים עם חבירו רק עם הדיין, וזה שהלך למדינת הים או הוציא המעות, של הדיין הוציא, והדיין הוא מתחייב לבעל הדין שנטל ממנו, וכן נראה עיקר, **והקצוה"ח** כה, א נסתפק בטעם הב' של הש"ך, שאפילו אם נאמר שהדיין הוה גזלן של הבעל דין, מכל מקום עשה כן בשוגג, ויש לדון בב"ק עט, א בנתנו לבכורות בנו, דפטור השליח, אי הוי שוגג ופטור, או דהוי אונס ומש"ה פטור ובשוגג חייב משום גזילה.

עוד חידש רב חסדא, דכל היכן שאין הדיין משלם הדין חוזר כדי שלא יבוא הפסד לבעל הדין, וזה בטועה בשיקול הדעת, כלל זה נאמר בין במומחה גמור של סיפא דמשנת בכורות שפטור אפילו בנשא ונתן ביד שהדין חוזר כדי שלא יהא הפסד לבעל הדין, ובין בשאינו מומחה גמור של רישא דמשנת בכורות שאם לא נטל ונתן ביד חוזר כדי שלא יהא הפסד לבעל הדין, ומתוך דברי **הרא"ש** בסימן ה' בביאור דעת הרי"ף מתבאר הטעם שאין מחזירים הדין בטעות בשיקול הדעת, שבשיקול הדעת אין הכרח שהדיין טעה בפיסקו, [סברא דומה לזה הוזכרה גם בקצוה"ח סימן כ"ה מתמים דעים סימן ר"ז בשם רב גדול וקדמון, ומינה אסיק שם שקם דינא דדיין אינו בעצם הדין רק מספק, ועיין בנימוקי יוסף בדף י, ב בד"ה הנמשך לדף יא, א מדפי הרי"ף[[418]](#footnote-418)], ולפיכך שורת הדין היא שלא להחזיר את הדין, בשונה מטעה בדבר משנה שהטעות ברורה ויש להחזיר את הדין, ולפיכך צריך לרב חסדא תקנה להחזיר את הדין היכן שאין הדיין משלם. (לפו"ר צריך לברר שיטת רב ששת בזה, שהעמיד את המשניות בבכורות כשטעה בשיקול הדעת, ולכאורה הוא לר"מ דדאין דינא דגרמי ודלא כחידושו של רב חסדא שדיין פטור, ולכן חייב לשלם אף כשלא נשא ונתן ביד, אבל לפי זה יש לברר בשיטת רב המנונא מדוע אי לא קם דינא פטור רבי טרפון ואינו משלם מדינא דגרמי, ואולי פירושו על דרך הרמב"ן שחילק בין מראה דינר שהוא פושע לבין דיין שאינו פושע ובזה צריך קם דינא ודימה דיין שאין לו רשות לדון שהוא בבא חמישאה של הרי"ף למראה דינר). וזה לשון **הרמב"ן במלחמות** ד"ה ומיהו אי לאו דמיסתפינא מיניה, הוה אמינא דטעמיה דרב חסדא דמחזירים לאו משום הפסד ממונו של בעל דין, אלא משום [ד]כל היכא דלא עבוד בה עובדא לא אלים למיהוי דיניה דינא כיון שטעו, וכיון שכן, במומחה ונקיט רשותא אי נמי קבליה דפטור מלשלם, אי נטל ונתן ביד לא הדר דינא, והדין הוא פשטא דשמעתא דבפרקין קמא ופשטא דמתני' בבכורות ואם היה מומחה לבית דין פטור מלשלם, אלא שכבר הורה זקן.

עיין **קצוה"ח** כה, ט שכתב שלסברת הרמב"ן בוודאי מעשה במקצת הדבר מחיל קם דינא על כל הדבר, אך נסתפק לשיטת הרי"ף אם חייב כל החוב וגבה מקצתו אי עביד קם דינא וכתב שיותר נראה שהוי קם דינא ועל כל החוב, ועיין שם שהוכיח כן מהא שבטימא את הטהור מה שעשה עשוי בכולו, ומשמע שלא טימא כולו, דאם טימא כולו פשיטא שמה שעשה עשוי, אלא מבואר שמקצת מהני על כל הפסק.

עיין במאה שערים לבעל העיטור בפ"ד דסנהדרין אות מ"ז שהקשה על מהלך הרי"ף בסוגיא.

שיטת הרמב"ם ושיטת **הרמב"ם** בפ"ו מסנהדרין ה"א לגבי טעה בדבר משנה שפטור הדיין, אע"פ שגרם להזיק לא נתכוין להזיק, [וביאור דבריו בזה עיין **סמ"ע** סימן כ"ה ס"ק ו' שדינא דגרמי אין צריך כוונה להזיק דאדם מועד לעולם, רק דיין שירד ברשות ואם תחייבנו לא ידון לעולם הוא גרמא, ואם אין כוונתו להזיק פטור, משא"כ מי שאסור לו לדון הוי כוונתו להזיק], ולגבי מומחה דסיפא דמשנת בכורות כתב בהלכה ב' שאם הלך השכנגדו למדינת הים פטור, אך לגבי שאינו מומחה גמור דרישא דמשנת בכורות, פסק הרמב"ם בהלכה ג' שאם הלך השכנגדו למדינת הים חייב הדיין לשלם גם בלא נטל ונתן ביד[[419]](#footnote-419), וביארו **הכסף** **משנה** שם, וזה לפי שאין לבעל הדין להפסיד אם לא על פי הפקר בית דין הפקר במומחה דנקיט רשותא, או על פי קבלת עצמו במומחה דלא נקיט רשותא וקבלוהו עלייהו בעלי דינים, ועיין שם שהביא הכסף משנה כמה ראיות לשיטת הרמב"ם בזה. עיין עוד בנימוקי יוסף יא, ב מדפי הרי"ף שהובא לעיל. **ובש"ך** כה, כו כתב בתירוץ דעת הרמב"ם שהדיין צריך להחזיר את הדין והדבר תלוי בדיין, ואם אינו מחזיר את הדין בזה הוא גורם נזק וחייב. >>>>> לבדוק טור בשם הרמ"ה.

**הלחם** **משנה** שם חילק בין טועה בדבר משנה שלא עלה על דעת הדיין שיטעה בדבר פשוט כזה שמפני זה ימנע את עצמו מלדון, ולכן אין כוונתו להזיק בזה, אולם טעות בשיקול הדעת היה צריך להעלות על דעתו שיטעה בזה ולמנוע עצמו מלדון, וכשדן ולא חשש לטעות בשיקול הדעת יש בזה קצת דמיון לכוונתו להזיק וחייב משום גרמי.

השגות הראשונים על שיטת הרי"ף, תירוץ הרמב"ן והרחבת ביאור שיטת הרי"ף בגרמי של דיין **הרא"ש** בסימן ה' פליג על הרי"ף, דמשמעות המשנה בבכורות דסיפא דמומחה פטור מלשלם קאי על הרישא דמה שעשה עשוי, ומבואר שאף שמומחה פטור מלשלם הדין קיים ואינו חוזר, ומבואר שלא כיסודו של הרי"ף בדעת רב חסדא דכל היכא שהדיין אינו משלם הדין חוזר, שאלה זו הובאה גם **בלחם** **משנה** בפ"ו מסנהדרין ה"א וכתב שכן מוכח מקושית הגמרא על רב יוסף מסיפא דמתני' דבכורות, אך גירסת הרי"ף שם שונה.

ולענין פסק ההלכה שפסק הרי"ף כדעת רב חסדא, נחלקו עליו **הרא"ש ובעל המאור**, דסברי שכיון שדברי רב אילעא אמר רב נאמרו בכדי ליישב את הסוגיא לדעת רבנן דר"מ ואנן הלכה כר"מ בדינא דגרמי, לפיכך אין צורך לאוקימתא דרב חסדא והלכה כרב ששת וכרב נחמן, ושיטתם בזה היא שיטת **חד מרבוותא** והוא **רב** **האי** **גאון**[[420]](#footnote-420) שהביא הרי"ף ודחאה.

אולם **במלחמות** הוכיח דרב חסדא קאי גם בשיטת רבי מאיר שדאין דינא דגרמי, מהוה אמינא דגמרא בסנהדרין ל"ג סוף עמוד א' כשבאו לקיים דברי רב חסדא איך שייך נטל ונתן ביד בזיכה את החייב, העמידוהו בפסק הדין על המחויב ופטרו מלשלם שהוא בכלל נטל ונתן ביד, ובזה אין לחייב לפי רבנן אלא לר"מ, מבואר ששיטת רב חסדא קיימא גם לשיטת רבי מאיר, (ולעיל נתבאר שתוס' סברי שזה מעשה בגוף החוב ופטור אף לרבנן).

ובסברתם לדחות את תירוץ רבי אילעא אמר רב ואגבו לדחות גם את דברי רב חסדא, כתב הרמב"ן כמובא לעיל בשמו שרב חסדא בא לתרץ 'מה שעשה עשוי', ורב בא לתרץ 'וישלם מביתו' לדעת רבנן, וב' תירוצים הם, ולכן לא הובא בסנהדרין תירוץ רבי אילעא אמר רב, וכן תירוץ רב חסדא לא הובא בבכורות ובב"ק. ובדרך נוספת פירש הרמב"ן שכוונת רב שכיון שלא שייך בדיין דינא דגרמי אף לר"מ [ומטעם הרי"ף שהוא אנוס או מתקנה], ובהכרח שחיוב הדיין הוא רק בנטל ונתן ביד, ממילא נפלה הראיה שהמשנה כרבי מאיר. ובנוסף, לשיטת הרי"ף שלרב חסדא אין שייך שבעל הדין יפסיד, ממילא כיון שהדיין מומחה ופטור הדין חוזר, עולה שלא קם דינא, וסובר הרמב"ן שכל שלא קם דינא לא שייך לומר על ההפסד שהוא גרמי כיון שאין ההפסד מוכרח.

לבעל המאור בטעה בדבר משנה לא היה לו לעשות על פי הדיין **תירוץ ג', שיטת בעל** **המאור:** דמומחה פטור מלשלם כמו מומחה דשחיטה ומומחה דשולחני, וכשאין גדול ממנו וקבלוהו עליהם אין הדין חוזר וזהו סיפא דמשנת בכורות, וכשיש גדול ממנו וקיבלוהו עליהם הדין חוזר וזהו משנת סנהדרין, [וכתב בעל המאור (בעמוד כ"ח במהדורת עוז והדר) בטעם הדבר שחוזר הדין והתם מיירי לתירוצא דרב יוסף שחילק בין מומחה לשאינו מומחה, שהחזרה היא כדי שלא יהא הפסד לבעל הדין, ולא מצאתי סברא זו בהמשך דברי בעל המאור לתירוץ רב נחמן שחילק בין יש גדול בחכמה לאין גדול בחכמה]. באינו מומחה כשיש לו רשות לדון [ויש בזה כמה ציורים] אם טעה משלם מביתו וזהו רישא דמשנת בכורות וזה מדינא דגרמי וכר"מ ואפילו לא נטל ונתן ביד, ולשונו, ואע"פ שדינו כדין מומחה מאחר שהוא גמיר וסביר, הני מילי כדי לדון לכתחילה ביחידי, אבל לשלם טעותו דינו כדיין שאינו מומחה לפי שלא נתבררה המחאתו.

אם אין לו רשות לדון שבזה יכול לחזור בו אפילו בלא טעה, הדיין פטור, משום שבעל הדין הזיק את עצמו כשנתן לו לדון וליטול וליתן, לבד בכפה הדיין לשאת ולתת ביד שחייב מדין גזלן ולא מדינא דגרמי.

טעה בדבר משנה הדין חוזר, ואין משלם אפילו כשגרם לו היזק משום שטעות בדבר משנה היא טעות מפורסמת ובעל הדין היה צריך בזה לבדוק אחר הדיין וכשלא בדק הוא הזיק את עצמו, וזה גם כשהניח הבעל דין לדיין ליטול וליתן ביד, אך אם כפה הדיין ליטול וליתן ביד או שהשליכו בכפיה לכלבים, גזלן הוא ואינו מדינא דגרמי. **הרמב"ן במלחמות והראב"ד בכתוב שם** מיאנו בדרך זו, שטעה בדבר משנה יכול להיות טעות גם בדברי תוספתא או בדברי אמוראים שאינם ידועים, ונשים אינם יודעות כלל בדברי תורה, וכן שייך טעות בדבר משנה כשהדיין נידהו על שאינו מקיים פסק הדין, ומה יעשו בעלי דינים אלו אחרי פסק הדיין. וזה לשון **שו"ת** **הרשב"א** ח"ב סימן ש"ע על דברי בעל המאור, [ושם מבואר שאפילו נשא ונתן ביד פטור הדיין לשיטת בעל המאור], ומטעמו של הרב ז"ל משמע נמי, דאי נטל שלא בפני בעלים והאכילה לכלבים חייב, דהא הכא לא פשעו בעלים בכלום, והוה ליה דיין זה מזיק כיון דדיניה לאו דינא וחייב, אבל כל שבפניו ולא מיחה, פטור מי שאינו מומחה כמומחה לבית דין. **הש"ך** בסימן כ"ה ס"ק א' אות ג' כתב שגם לשיטתו דבעל המאור הטועה בדבר משנה ונטל ונתן ביד חייב, וראייתו שתירוצו דרב חסדא כאן שנטל ונתן ביד בא ליישב גם את קושית רב המנונא למה רבי עקיבא לא אמר לרבי טרפון שטעותו היא בדבר משנה, ולרב חסדא משום דבנטל ונתן ביד חייב גם בטעה בדבר משנה, ואף שלא פסקינן כרב חסדא מכל מקום הוא מיקיל מכולהו.

דיין שאינו מומחה ולא קיבלוהו בעלי הדין שאסור לו לדון, גדר גרמי בזה כאמור לעיל שיטת **בעל** **המאור** שאם אין לו רשות לדון שבזה יכולים לחזור בהם אפילו כשלא טעה הדיין, והדיין פטור, משום שבעל הדין הזיק את עצמו כשנתן לו לדון וליטול וליתן, לבד בכפה הדיין לשאת ולתת ביד שחייב מדין גזלן ולא מדינא דגרמי, **והרמב"ן במלחמות** בסוף דבריו פליג בתרתי, שבג' רועי בקר דינם דין, אלא שאם טעו משלמים, וחיובם מדינא דגרמי, אף שגם בעל הדין פשע בעצמו וגם הוא שותף בהיזק. **וברמב"ם** בפ"ו מסנהדרין ה"ד פסק [עיין שם בכסף משנה] שיכולים לחזור בהם אף בלא שטעה, ואם טעה, אם נשא ונתן ביד הדיין הוא מזיק וחייב לשלם מביתו והדיין הולך ומוציא ממי שקיבל שלא כדין, אך אם לא נטל ונתן ביד, הדין חוזר, ואם הלך למדינת הים חייב הדיין מדינא דגרמי, שזה גורם להזיק בכוונה.

בנימוקי יוסף [מהדורת עוז והדר עמוד כ"ט ד"ה ומיהו, - לעיל מיניה ד"ה ולשון הוא מבעל העיטור] כתב שבאינו מומחה דרישא דמשנת בכורות שישלם מביתו מיירי בדליכא גדול בחכמה ובמנין להחזירו, והוא דומיא דסיפא דמתני' דשם שמיירי במומחה ואין גדול ממנו שאין הדין חוזר. אבל הרא"ש בסימן ה' הביא שלשון המשנה מה שעשה עשוי לא משמע כן, והטעם שאין מחזירים את הדין אף שיש גדול ממנו הוא קנס שקנסוהו לקיים את הדין, וכן אינו יכול לבקש מבעל הדין לשלם לו. [שיטת בעל העיטור הובאה ברא"ש בסימן ה' ובנימוקי יוסף מהדורת עוז והדר עמוד ל"א ד"ה אמר המחבר שבנטל ונתן ביד שמשלם מביתו באין מומחה דמיירי ברישא דמשנת בכורות, שהדין הוא מה שעשה עשוי, הוא דווקא אם אין בעל הדין מחזיר את מה שקיבל שלא כדין, אבל אם אפשר להוציא ממנו, מחזירים ואין הדיין משלם, - יתכן שאין כאן תוספת חידוש על הנאמר לעיל כי לדעתם לא פסקינן כרב חסדא] .

לבדוק האם המרדכי סימן קפ"ז שהביא שיטת גאוני מגנצא דמוסר חייב אפילו לרבנן קשור לתירוץ התוס' כאן שבקם דינא אפילו לרבנן חייב .?????

**מסכך גפנו ומחיצת הכרם שלא גדרה**

מסכך גפנו היא משנה בפ"ז דכלאים משנה ד' ה', ומחיצת הכרם היא תוספתא בפ"ג דכלאים ה"ד.

דין מחיצת הכרם שנפרצה ולא גדרה שחייב בתשלומים לר"מ לא נפסק להלכה, עיין תוס' יבמות פג, א ד"ה קידוש דפסקינן כרבי יוסי לגבי אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ועיין נחלת דוד ריש ב"ב ד"ה מחיצת מה שכתב בזה.<<<

האם מסכך גפנו הוא גרמי או מזיק בידיים במסכך גפנו מבואר בגמרא שהוא מזיק בידיים, אבל במחיצת הכרם שנפרצה הוא גרמי, ועיין **ביש"ש** סוף סימן כ"ה שהתעורר על מה שכתב **הרא"ש** בסימן י"ג שהלכה כר"מ לגבי מסכך גפנו ולגבי נפרצה, דהא מסכך הוא גם לרבנן, ודחק דמיירי בנתערב מעצמו, ועיין עוד **שיטמ"ק ב"ק** ק, א בשם **תוס' שאנץ**<<<<, ועיין **תוס'** **חדשים** וכעין זה **ביש** **סדר** **למשנה** על כלאים פ"ז משנה ה' שכתב שכל זה להוה אמינא דגמרא, אבל למסקנא שמוכח דר"מ דאין דינא דגרמי ממחיצת הכרם שנפרצה, הוא הדין שהמסכך גפנו הוא גרמי, על דרך דברי התוס' ק, א ד"ה שאני. ציינו **לריטב"א יבמות** פג, א ד"ה דמסכך גפנו על גבי תבואתו של חבירו הרי זה קידש, פירוש אם השהה אותו לדעת עד שהוסיף אחד במאתיים. וחייב באחריותו, פירוש, מדינא דגרמי, וסתם מתני' רבי מאיר היא דדאין דינא דגרמי, וכדאיתא בפרק הגוזל. ולא חשיב מזיק גמור מפני שאינו אסור לשעתו. ואינו חשוב גרמא בנזיקין שהוא פטור כיון שזה הגפן בעצמו הוא אסור וברי הזיקא בלא שום מעשה מחודש. ואי משום היזק שאינו ניכר, הא קיימא לן דבמזיד חייב בקנס דרבנן כמטמא ומדמע ומנסך כדאיתא בפרק הניזקין, וכן קנס לרבי מאיר בדינא דגרמי. אי נמי, כיון שהעירוב נראית, היזק ניכר הוא, וכמו שפי' משמו רבינו הר"מ וקרובו ה"ר יצחק הלוי.

כמה פעמים צריך להתרות בו שיגדור **אומר לו גדור.** **בתוס'** ק, ב ד"ה אומר כתבו בשם ר"י שגם כשנפרץ פעם שניה צריך להתרות בו, שאין סבור להיות חייב לגדור כל שעה שנפרצה. אך זה לשון **חידושי הראב"ד** לעיל צח, ב ד"ה והשתא, ואפילו במחשבתו כגון מחיצת הכרם שנפרצה ונתייאש ממנה ולא גדרה אחר שהתרו בו ג' פעמים, מזיק הוא במחשבתו ובכוונתו, וחייב, וכו'. וזה לשון **היש"ש** בסימן כ"ה, וגדרה ואחר כך חזרה ונפרצה, אפילו מאה פעמים חייב לגודרה, ומתרים בו בכל פעם, והיכא שמתרים בו ונתייאש הימנו ולא גדרה עוד, ובתוך כך הוציא זרע התבואה אחד ממאתיים שהיו בה כבר בהיתר שהוא שיעור לאיסור כלאים, היכא דנתייאש בדעתו שלא לגודרה עוד, הרי זה קידש, וחייב באחריותן.

מדוע צריך לומר לו גדור, האם בעל הכרם הוי מזיד או שוגג, מדוע אין עירוב הכלאים כשורו שלא שמרו עיין **תוס'** ק, ב ד"ה אומר וכעין זה בב"ב ב, א ד"ה אומר שאם לא התרו בו אינו חייב באחריותו. וזה לשון **רבינו** **יונה** ב"ב ב, א ד"ה והא דקתני אומר לו גדור ולא קתני חיב לגדור דלא מסקי אינשי אדעתייהו להתחייב על כך ואין לחייב על כך מדינא דגרמי בלא התראה, **ובר"ן ב"ב** כתב טעם אחר שהיה סבור שעל שניהם מוטל לגדור. זה לשון **אור זרוע** בסוגין, וכן נראה **לראבי"ה** דלא מיחייב הדיוט לשלומי עד שיתרה בו, כדתניא נפרצה אומר לו גדור נפרצה אומר לו גדור נתייאש הימנה ולא גדרה הרי זה קידש וחייב באחריותו, מדקתני גדור תרי זימני, משום דהתרו בו, ומשם ילפינן למראה דינר לשולחני דחייב.

אכן **הרמב"ן ב"ב** ב, א ד"ה אומר כתב בשם התוס' שלא קידש כשלא התרו בו, וכן מבואר **בדינא** **דגרמי** **לרמב"ן** משמיה דר"י בעל התוס' [מסומן שם אות ט'], והוסיף שם שיאושו הוא האוסר, ולכן אינו ממונו כשור המזיק. מתוך דברי הרמב"ן מה שדחה דברי היש מפרשים [מסומן אות י'] לפו"ר מתבאר שגם המתייאש הוא שוגג, ועיין בזה לקמן מהריטב"א בגיטין.

עוד הביא שם הרמב"ן באות י' דאיכא דסליק אדעתיה שהכלאים הם גרם, וביארם **בברכת** **שמואל** ב"ב סימן י"ז, דלא הערבוב הוא שאוסר, דליכא שום דין של עשיית כלאים, אלא דממילא, דאם נזרעו כלאים אסרה התורה, ולא דמי לנוגע שרץ עיסה, דהתם דין מגע שמטמאה והוי זה כנגיחה בידיים, דמה לי מזיק בידיים או על ידי הנגיעה שעושה בידיים הטומאה, אבל בכלאים לא דאיכא מעשה עירבוב והוא העושה כלאים, אלא על ידי שהתורה אסרה אם המה מעורבים, ודמי כמו חמץ בפסח ובשר בחלב וכו', דוודאי מי שמשליך בשר בחלב של חבירו אינו אלא גרמא, [- גרמי, עיין בהמשך דברי הברכ"ש] דהא אין מעשה העירוב שם בשר בחלב, אלא שבא שם בשר בחלב על ידי שמעורבים, ואם כן המעשה של הערוב אינו אלא גרם שיחול עליו איסור תורה, והכי נמי כלאים אינו הערבוב, אלא דחפץ כזה אסרתו התורה, ועל כן הוי זה רק גרמא וכו'. והרמב"ן הקשה על שיטתם ג' קושיות, א', שלדבריהם הוי היזק שאינו ניכר, ולר"מ חייב משום קנס ובזה לא פסקינן כוותיה, ב', הוי גרמת ממונו ופטור על גרמי דממונו וציין לשור שנפל לבור והבאיש מימיו, ג', אמאי אמרו בגמרא דמסכך הוא גם לרבנן, הא הוי גרם לשיטתם. בחידושי ר' שמואל בבא בתרא סימן ג' ביאר באורך שיטתם ושיטת הרמב"ן וג' הקושיות שהקשה עליהם הרמב"ן<<<<<

ובמה שמוכח מהרמב"ן שכלאים הוי היזק הניכר אם היאוש גורם את האיסור, וכן שבעל הכרם הוא שוגג, זה לשון **ריטב"א גיטין** נג, א ד"ה ורבי יוחנן ואי קשיא לך מחיצת הכרם שנפרצה לרבי מאיר אמאי חייב דכוותיה אתא כדאיתא התם דהא היזק שאינו ניכר הוא, ותירץ החכם ר"י הלוי בן אחיו של רבינו נר"ו, דגרמא לרבי מאיר כמעשה לרבנן, וכי היכי דרבנן קנסי במזיד בעושה מעשה אע"ג דהיזק שאינו ניכר הוא, הכי נמי קניס רבי מאיר בדינא דגרמי במזיד, והתם מזיד הוא, כיון דאמרי ליה גדור ולא גדרה.

שיטת הרמ"ה בבאו גנבים דרך גדר שנפרצה זה לשון **היד** **רמ"ה** ב"ב פ"א אות י"ח, ושמע מינה דמאן דהוה מחייב למיגדר בינו ובין חבירו ולא גדר ואתו גנבי וגנבו לו מידי דרך הגדר, חייב לשלומי ליה, וכן כל מאן דגרים לאפסודי ממנוא דחבריה כי האי גוונא ואע"ג דלא קא עביד מעשה, והוא דמתרו ביה מעיקרא. שיטת הרמ"ה **הובאה** בטור סימן קנ"ז. עיין עוד **בנחלת** **דוד** ב"ב ב, א ד"ה מחיצת, בביאור שיטתו, שחילק בין פורץ גדר בפני בהמת חבירו שלא התרו בו והוא גרמא, לבין מחיצת הכרם שהתרו בו וגרמי הוא ולכך חייב.

**דבר הגורם לממון וגרמי**

הערה: כמה מהראשונים הזכירו בלשון הגמרא, במקום דבר שעיקרו ממון, דבר שגופו ממון, ובכללם התוס' כתובות לד, א ד"ה סבר, כדאמר התם בהגוזל דילמא עד כאן לא קאמר רבי שמעון בדבר שעיקרו ממון, אבל שטר דאין גופו ממון לא.

מה נכלל במחלוקת ר"ש ורבנן בגורם לממון דבר הגורם לממון הוזכר לגבי הגונב קדשים מבית בעלים וטבחם שלר"ש חייב בדו"ה, והוא במשנה עד, ב וביארה הגמרא דברי ר"ש עו, א, כמו כן נזכרו דברי ר"ש במשנה ב"מ נ"ו ובמשנה שבועות מב, ב, ועיין בב"מ דף נ"ח דרשה לענין שבועת הפיקדון. וכן נזכר בברייתא עא, א דר"מ מחייב בשור הנסקל דו"ה, וביאר רבא דהיינו גם מצד דבר הגורם לממון, וכן נזכר בגמרא צח, ב מימרא דרבה בשורף חמץ לאחר הפסח דלר"ש חייב ולרבנן פטור, והיינו לענין קרן דמיירי התם בגוזל ולא בגונב, (ויש לברר לדידן דפסקינן כר"מ דדאין דינא דגרמי אי חייב אף לרבנן), ועיין בחידושי הראב"ד לב"ק צח, ב ד"ה הא שחידושו דרבה בחמץ אף שהחמץ הוא איסור הנאה הוי גורם לממון, (ויש לדון דהא בשור הנסקל כבר שמעינן ליה לר"מ באיסורי הנאה שהם גורם לממון, אך לא לר"ש).

עוד מצאנו בלשון הגמרא פסחים כט, ב על האוכל תרומת חמץ של הקדש בפסח אי חייב במעילה כיון שהחמץ הוא גורם לממון שבזמן של אחר הפסח יהיה ניתן לפדותו, **והרמב"ן** בדינא דגרמי שלו ד"ה והוי יודע כתב שנידון זה אינו קשור לדינא דגרמי, אכן **הראב"ד** בחידושיו לב"ק צח, ב יובא להלן כתב שתרומת חמץ של הקדש בפסח הוא בכלל גורם לממון, וכעין זה ציינו למבואר **בקצוה"ח** שד, א בביאור הא דביומא דשוקא שויא ה'[[421]](#footnote-421). עוד כתב הרמב"ן שגם הנידון של הגמרא ב"ק קה, א בדין נשבע על חמץ שאם יאבד יצטרך לשלם לבעלים דמיו אי הוי כפירת ממון, והשוו שם בגמרא דכעין זה בממון שיש בכפירתו נפק"מ לחיוב מסוים (על דרך משל שפטר עצמו אם יתרחש אונס בזמן שבאמת הוא חייב בחיוב אונס) אי הוי כפירת ממון לגבי שבועה, אינו בכלל גורם לממון שלנו. ו**בספר** **התרומות** שער נ"א ח"ו אות ח' כתב **משמיה דהראב"ד** וכן הביא **הקצוה"ח** שפו, ג **ממהר"מ מרוטנבורג** שהנידון בשבועות לב, א במשביע עד אחד אי הוי גורם לממון קשור לסוגין. אך **הרמב"ן בדינא דגרמי** דחה השוואה זו בב' ידיים. עיין עוד פסחים דף ה, ב ובדף ו, א לגבי פיקדון מגוי ויקבל עליו אחריות אי חייב לבערו בפסח, ותלוהו שם בגמרא במחלוקת אי גורם לממון כממון דמי או לא ופירש רש"י פסחים ה, ב ד"ה למאן דאמר שהוא רבי שמעון דגונב קדשים.

ציונים לגדר גורם לממון הערה: לפו"ר יתכן שניתן לדייק מלשון הראב"ד בב"ק בתירוץ אי נמי שהובא להלן, שהנידון של גורם לממון הוא לחייב על הפסד הממון שיהיה בעתיד ולא על הממון שניזוק עכשיו, וגרמי הוא בממון שניזוק עכשיו, ועיין בזה עוד בלשון ה"ר ישעיה מהשיטמ"ק ב"ק עא, א, וכן בתשובת הרשב"א שהובאה בשיטמ"ק צח, ב בתירוץ אי נמי, ובש"ך שפ"ו בסוף ס"ק א'. וצד שני עיין קצוה"ח שפו, א מה שדחה דברי הש"ך על ידי דברי הרמב"ן בדינא דגרמי ומשמע מיניה שגורם לממון הוא חידוש שגורם לממון הוא ככיס מלא מעות, ויש לעיין שם ברמב"ן [מסומן אות י"א] בהגדרת חידוש דינא דגרמי דמשמע מיניה שגורם לממון הוא נזק בגוף הממון משא"כ גרמי הוא גרם עתידי. ועיין עוד בשיטת התרומות שגורם לממון וגרמי אחד הם ובלשון התרומות שהובא לקמן ובלשונות שהובאו בש"ך שפו, י. גם יש לדון בזה האם דברי הקצוה"ח שפו, ז שדן אי גורם לממון כממון דמי גם קודם שניזוק ונגזל שייכים גם לנידון זה האם גורם לממון הוא על הממון העתידי או על הממון העכשוי. [גם עיין ש"ך שפו, י שאם לר"ש שטרות בכלל גורם לממון כממון דמי נשבעים עליהם וביאור יסוד זה מתבאר מתוך הקצוה"ח סק"א מה שתירץ קושיות הש"ך על תירוצי התוס' עא, ב] ועיין **בחידושי ר' שמואל** ב"ק סימן כ' מה שדייק מדברי התוס' סב, ב ד"ה יצאו שטרות, ומדברי התוס' עא, ב, ומדברי התוס' שבועות לז, ב ד"ה מיעט, ומה שביאר משמיה דהגרי"ז זצ"ל.

(עיין עוד **תוס' רי"ד** גיטין נג, א ד"ה מאי טעמא שכתב שאין לחייב על היזק שאינו ניכר מדינא דגרמי, שלא עדיף גרמי ממעשה בידיים, ולפו"ר מבואר שגדר גרמי הוא בחפץ עצמו).

קושית הראשונים מהגמרא עא, א נתקשו הראשונים מדוע לעיל עא, ב בהא דרבי מאיר בברייתא ב"ק עא, א מחייב בטובח שור הנסקל ד' וה', ובזה אמרו עא, ב דסבר כרבי יעקב שהחזירו שומר לבעליו מוחזר, ואי גנבו מהשומר וטבחוהו חייב הגנב בד' וה', ואוקמוה שם משום שר"מ סבר כרבי שמעון שדבר הגורם לממון כממון דמי, ואמאי לא אוקמוה דר"מ לשיטתו משום גרמי.

קושית הרשב"א כיצד רב דימי דימה שורף שטר לגורם לממון, תירוץ א' גורם לממון חייב יותר מגרמי, תירוץ ב' שלרבה אין גרמי ושאלה זו מצאנו בב' נוסחאות, **שהרשב"א בתשובה שהובאה בשיטמ"ק** צח, ב הקשה על רב דימי מה השווה בין גרמי דשורף שטר, לגורם לממון הא גורם לממון פטור וגרמי חייב, ולפו"ר תשובתו הראשונה, דגורם לממון חייב יותר מגרמי, וכהוכחת התוס' בדף עא, א ד"ה וסבר דמצינו בדף עא, ב שהעמידו את ר"מ כר"ש, ומבואר שגורם לממון חייב יותר, שגרמי פטור מדו"ה משום שאינו ממון גמור, וגורם לממון חייב דו"ה לר"ש שהוא ממון גמור, רק רבה סבר ששניהם פטורים, ונתקשה רב דימי שזה על כל פנים נגד דברי רבי שמעון שגורם לממון חייב, ודחה רב המנונא דגורם לממון לא מצאנו באין עיקרו ממון, ולפיכך אין מקור דרבה נגד ר"ש. (ולפו"ר לסברת אמימר דגורם לממון חייב רק בעיקרו ממון, אמאי חייב על גרמי, הא אין עיקרו ממון).

וזה לשון **תירוץ הב' דהרשב"א בתשובה בשיטמ"ק** צח, ב, ואי נמי יש לומר, דרב דימי סבר דהשורף שטרות ליכא משום דינא דגרמי, כיון שאינו עושה דבר בגופו של ממון כמסכך גפנו על תבואתו של חבירו, ולא אפילו כמחיצת הכרם שנפרצה דוודאי יאסור גפנו את התבואה דהגפנים מתערבים על התבואה ממש, מה שאין כן בשורף את השטר שאין זה ממש מזיק בממון, דדילמא פרע בלא שטר, ועוד דלא עשה בגופו של ממון כלום, אבל גורם לממון בעלמא הוא, והיינו דאמר אמימר מאן דדאין דינא דגרמי מגבי ביה ככשורא לצלמי, לומר דלאו בדבר הגורם לממון שייכא אלא בדינא דגרמי, ורבה דפטר משום דסבירא ליה דלא דיינינן דינא דגרמי, וזה נראה לי עיקר. ולפו"ר כוונתו דגורם לממון גרע מגרמי, ולאחר שסבר רב דימי ששורף שטר אינו גרמי, סבר שהוא לפחות גורם לממון דתלוי במחלוקת ר"ש ורבנן, ולאמימר שורף שטר הוא גרמי. הערה: עיין יש"ש סימן י"ט שגם סבר שרבה סבר ששורף שטר אינו בכלל גרמי אף שסובר כר"מ.

קושית התוס' מחשבון להקשות אמאי העמידו כר"מ מחשבון סוגית צח, ב אך **התוס'** לעיל עא, ב ד"ה וסבר וכעין זה בכתובות לד, א ד"ה סבר פתחו מחשבון סוגיא דגמרא צח, ב, שבגורם לממון לר"ש חייב דווקא בעיקרו ממון ולכן פטור השורף שטר, ובגרמי חייב ר"מ אפילו כשאין עיקרו ממון, משמע שהמחייב בגרמי יחייב בגורם לממון, ולמה תלו ר"מ דמחייב בשור הנסקל בר"ש. ובזה דחו התוס' בג' דרכים.

איכא חומרא גם בגרמי תירוץ א', שיש סברא איפכא שר"מ חייב בגרמי שהוא דבר השווה לכל העולם, משא"כ גורם לממון ששווה בשור הנסקל רק לשומר, ולפו"ר לפי"ז אין ראיה דר"מ יחייב בגורם לממון. תירוץ א' הובא גם **בתשובות** **מימוניות** נזיקין סימן ד'.

עיין **ש"ך** שפו, י בד"ה ושוב ראיתי וזה לשונו וצריך לומר דלשיטתו אזיל, דסבירא ליה כמו שכתבו התוס' במרובה סוף דף ע"א דיש סברא איפכא, דאפילו רבנן דפליגי אר"ש מודו לרבי מאיר, דלא פטרי אלא בחמץ או בקדשים שאינם ראוי אלא לזה, אבל שטר שראוי לכל העולם למכור ולגבות בו, חייב, ואם כן חייב נמי שבועה, והמבואר מדבריו שיש צד לפרש בתירוץ זה של התוס' שרבנן דרבי שמעון מודו שחייב בדבר שראוי לכל העולם, וחיובו בזה הוא מדין תורה גם בדו"ה, ולפיכך בשטרות יהיה שבועה דבר תורה, עיין שם בש"ך, (רק שיתכן שהש"ך לא פירש כן בתוס' אלא בדעת היש"ש שסבר כתירוץ זה של התוס'). בעיקר יסוד זה המבואר בש"ך ששטר חשוב ראוי לכל העולם ולכן יש בו גורם לממון, עיין **גליון** **מהרש"א** שהעיר שמכירת שטרות דרבנן, ולכן מדין תורה אין השטר ראוי לכל העולם.

**הש"ך** שפו, א נתקשה בדברי התוס' וזה לשונו, דמה בכך שאינו ראוי אלא לזה הא סוף סוף גרם לו היזק ומה לו לזה שלא היה ראוי לשאר העולם. **והקצוה"ח** סימן שפ"ו בסוף ס"ק א' נתקשה מדברי הגמרא לעיל לג, ב שהשוו שורף שטרות למזיק שיעבודו של חבירו בשור תם שמכרו, וכן כתבו התוס' ק, א, ד"ה מחיצת שהתנא דדף לג, ב הוא התנא דלית ליה דינא דגרמי, והקשה הקצוה"ח הא התם מיירי בראוי רק לניזק.

האם בגרמי חייב בדו"ה תירוץ ב', אין ראיה [גם לשון הרשב"א בתשובה שבשיטמ"ק 'אפשר'] מגרמי שיחייב רבי מאיר ד' וה' בגורם לממון, משא"כ לר"ש מחייבים בגורם לממון ד' וה', ולפו"ר לפי זה, לולי שיודה ר"מ לר"ש, בחד צד ר"מ עדיף באין עיקרו ממון ובחד צד גרע דלא מצינו חיוב לגבי ד' וה', ויש לדון למבואר בגמרא שם מכח הברייתא דר"מ סבר כר"ש אי כוונת הגמרא שחייב מדינא דגרמי בד' וה', או דחלוק גורם לממון מגרמי בזה וחיובו רק מדין דבר הגורם לממון. **בשיטמ"ק** עא, ב בשם **הרמ"ה** מבואר שאין חיוב על דו"ה בגרמי, ולמאן דפליג על ר"ש בגורם לממון פטור אף אי מחויב מדינא דגרמי.

זה לשון **הרמב"ן** **כתובות** לד, א ד"ה וסבר, ולא קשיא, דמאן דדאין דינא דגרמי לאו כממון משוי ליה, הואיל ואין גופו ממון, אלא מדרבנן בעלמא הוא דדאין דינא דגרמי, ואי נמי מדאורייתא, מכל מקום לאו ממון הוא. זה לשון **הרא"ה** בכתובות לד, א ד"ה וסבר, יש לומר דאפילו הכי בעינן דר"ש, דאי מדר"מ לא נפקא לן אלא דמחייב עליו משום תשלומי נזק, אבל לאו למימרא דחשוב לן כגופו ממון, ובתשלומי כפל בעינן גופו ממון, אבל לרבי שמעון כיון דקסבר דבר הגורם לממון כממון דמי, חשבינן ליה כגופו ממון, וחייבים עליו תשלומי כפל. זה לשון **הריטב"א** כתובות לד, א ד"ה וסבר, והנכון דדינא דגרמי איתא בדבר שהוא תשלומי ממון אפילו בדבר שאין בו ממון כלל כשורף שטרות של חבירו, אבל לענין תשלומי קנס אין בו דינא דגרמי, וטעמא דדבר הגורם לממון כממון דמי שייך אפילו בקנס בדבר שגופו ענין ממון, וכו'.

**בחידושי ר' שמואל** ב"ק סימן כ' פירש תירוץ התוס', דאי לאו דדבר הגורם לממון כממון דמי, אף אי דיינינן דינא דגרמי היה מתחיב רק מדין מזיק, אבל לא היה ע"ז חיובי גניבה כיון שלא הכניס ממון חבירו לרשותו, שהרי הוא לא גנב את ההפסד של חבירו, וממילא לא היה מתחייב בדו"ה.

הערה: בהא דנתמעטו שטרות מגניבה, עיין **תוס' שבועות** לז, ב ד"ה מיעט לגבי מיעוט מהשבת קרן כשנשתנו, תירוץ א', דלר"מ צריך מיעוט, (ולפו"ר יש להעיר האם לר"מ הנזק בחוב או בשטר), תירוץ ב', בנטלן חייב גם לרבנן. ולגבי חיוב כפל עיין **תוס' ב"ק סב, ב** ד"ה יצאו שטרות, ואם תאמר למה לי קרא למעט מכפל, והא אפילו איבדו בידיים לא משלם קרן למאן דלא דאין דינא דגרמי, ואפילו מאן דדאין לא הוי אלא מדרבנן, כדפרישית בסוף הפרה. ויש לומר כיון דכי איתיה לשטר בעין חייב להחזיר סלקא דעתך דכשמחזיר משלם הכפל עימו. >>>>**ובחידושי ר' שמואל ב"ק סימן כ'** תמה על התוס' ב"ק סב, ב דמבואר דקשיא להו אי אין דינא דגרמי מדין תורה, ולמה לא קשיא להו גם אם נסבור שגרמי מדין תורה, הא הגניבה היא רק על הנייר, ולא על המנה שבשטר שהוא לא נכנס לרשותו, וגם תירוצם קשה, כיצד יגרור חיוב השבת הנייר כפל של שווי החוב. ובתוס' שבועות לז, ב תמה דהא גם בנטלן אינו גזלן על המנה, אלא מזיק. ועיין שם שביאר שבחוב יש גם שוויות לימכר בשוק, רק ששווי השטר הוא רק לשימושיו לגבית החוב ולא לעצמו לכן השטר נחשב אין גופו ממון, והצד של התוס' בשבועות שיהא גזלן על השווי לימכר בשוק. ועיין שם שדן מחמת מה צריך לשלם שווי הגזילה כשאינה בעין, לתוס' שבועות חיובו משום שהכניס ממון חבירו לרשותו והוא שווי הנייר לימכר בשוק לצורך גביה, ולתוס' ס"ב הוא משום שהזיק ממון חבירו על ידי הגניבה כשאין אפשרות להחזירה, ובזה בשטר פטור.

ועיין **ש"ך** שפו, א ד"ה ועוד נ"ל ראיה מהא, ולפו"ר כוונתו דאם תוס' מניחים שיש חילוק בין קרן לכפל דלר"מ אין חיוב כפל בגרמי, מנלן שאין חילוק זה נכון גם לרבנן דר"מ, ומנליה לרבה לגבי קרן בגוזל חמץ ובא אחר ושרפו אחר הפסח שלרבנן דר"ש פטור, דילמא חייב בקרן אף שפטור מכפל. **והקצוה"ח** חילק ולפו"ר כוונתו, שנידון גורם לממון הוא להגדיר את האיסור הנאה והקדשים ככיס מלא מעות, אבל הנידון בגרמי הוא נידון על צורת היזק דרך גרמא, ואין כל סיבה לחלק בזה בין עיקרו ממון לאין עיקרו ממון.

ועיין שם בש"ך לעיל מיניה שנתקשה על ב' תירוצי התוס' למה רב דימי בא רק להעמיד דברי רבה במחלוקת ולא דחה רב דימי [או רבא תלמידו שנחלק עימו בדף ע"א] דברי רבה מכל וכל שרבנן אף הם מודו ונחלקו בדבר שראוי רק לניזק או בכפל. **והקצוה"ח** שפו, א דחה שכל מה ששייך לומר שרבנן מודו בדבר הראוי לכל העולם הוא רק למחייבים בדינא דגרמי, אבל רבה ורב דימי לית להו דינא דגרמי כלל.

חיוב שורף חמץ לאחר הפסח עוד הוסיף **הרמב"ן כתובות** ל"ד שם, ואפשר דדבר הגורם לממון לאו כממון דמי לשלומי עליה תשלומי כפל ותשלומי דו"ה אלא דקרנא משלם משום דמפסיד ליה. וכעין זה כתב בדינא דגרמי לרמב"ן מסומן אות י"ג שהשורף חמץ שנגזל ועבר עליו הפסח חייב לשלם לגזלן הפסדו מדינא דגרמי, **והיש"ש** בסימן י"ט פליג עליו, ולשיטתו אזיל שרבה מודה לדר"מ דדאין דינא דגרמי רק סבר ששורף שטר אינו בכלל גרמי, ולפי זה מימרא דרבה צח, ב היא שגם שורף חמץ הנ"ל אינו בכלל גרמי אלא בכלל גורם לממון, אך ציין שם היש"ש למרדכי סימן קי"ט ולתשובות מימוניות נזיקין סימן ד' דכתבי ששורף חמץ שייך למחלוקת דדבר הגורם לממון, והוסיף היש"ש עוד, שגם החילוקים של גרמי וגרמא אינם שייכים בשורף חמץ, [אך לפו"ר הרמב"ן אינו מודה לחילוקים הנ"ל]. עיין עוד **בקצוה"ח** שד, א שאסיק על הא דביומא דשוקא שויא ה' חייב ה', מדינא דגרמי, ממה שמצאנו בפסחים כ"ט שהאוכל חמץ של הקדש בפסח חייב מדין גורם לממון שישווה לאחר הפסח, וגם לרבנן דר"ש דפליגי, חייב קרן מדינא דגרמי לר"מ, >>>>(ולפו"ר לפי זה צריך לדמות מעילה לכפל ולא לקרן, וגם לפו"ר צ"ב מדברי הקצוה"ח שפו, ז שלא כתב חשבון זה דלרבנן חייב מדינא דגרמי, אם כי שמעתי שיש חילוק בין חמץ נוקשה לבין חמץ בפסח, אבל לפו"ר הקצוה"ח היה צריך להזכיר לגבי חמץ בפסח).

לריצבא גרמי דרבנן ואין בו כפל תירוץ ג', דינא דגרמי הוא מדרבנן ואין לחייב עליו כפל, ולפי זה מדרבנן ודאי דר"מ מחייב גורם לממון כדינא דגרמי, רק שבאמת הוא סובר כרבי שמעון לגמרי אפילו בגורם לממון, ודווקא בעיקרו ממון.

תירוצים נוספים בראשונים זה לשון **השיטמ"ק** עא, א בשם **ה"ר ישעיה**, ויש לומר שאין הענינים שווים, דרבי שמעון מחייב בדבר הגורם לממון יותר משורף שטרותיו של חבירו דאין גופן ממון, אבל לרבי מאיר הוה אמינא דאע"ג דשורף שטרותיו וכו' חייב היינו משום שמזיק בידיים, אבל בגורם לא הוה מחייב, להכי קאמר וסבר לה כרבי שמעון.

**הרשב"א** כתובות לד, מא ד"ה ר"מ הביא תירוץ נוסף על קושית התוס', דלא דיינינן דינא דגרמי אלא בדבר שהוא שווה ממון, אבל הכא שנגמר דינו לסקילה אינו שווה כלום, אבל משום גורם לממון הוא דאיכא.

בדומה למה שפשיטא לראשונים שגם בגרמי היה צריך להיות חילוק בין עיקרו ממון לאין עיקרו ממון מצאנו **בש"ך** שפו, א ד"ה ועוד נ"ל ראיה נכונה שנתקשה מנליה לאמימר שמאן דדאין דינא דגרמי יורה כן גם בשורף שטרות שאין עיקרם ממון, ומכח שאלה זו ועוד ראיות הוכיח שדינא דגרמי קנסא.

לשונות הראב"ד בפסק הלכה בדינא דגרמי וגורם לממון, ובשיטתו בדין גורם דגורם, שיטת הרמב"ן בגורם דגורם וזה לשון **ספר התרומות משמיה דהראב"ד**, גם הראב"ד ז"ל כתב בתשובתו, הריני מוסר לך מה שנראה לי לענין פסק דינן והלכה למעשה פלוגתא דרבי שמעון ורבנן, הוי יודע שדעתי נוטה לקבוע מסמרות כרבי שמעון דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי, ודינא דדבר הגורם לממון שייך בדינא דגרמי.

ודווקא גורם, אבל גורם דגורם פטור, וכדאמרינן בשבועות הכל מודים בעדי סוטה שפטור בעדי קינוי דהווה ליה גורם דגורם, וכל שכן לענין תשלומים, הילכך השולח את הבעירה ביד חש"ו, אלו אכלה דבר שגופו ממון חייב, אבל אם אכלה שטרותיו של חבירו שאין גופו ממון פטור, דזהו גורם דגורם. עידי קינוי מבואר בגמרא שבועות לב, א שהוא גורם דגורם, וכן השווה **המהר"מ מרוטנבורג** הובא **בקצוה"ח** שפו, ג דין גורם דגורם לדין עדי קינוי, ולפו"ר יש להציע שאין זה גרמא דגרמא שהזכיר הראב"ד בחידושיו לב"ק יובא להלן שהוא תלוי במחלוקת ר"מ ורבנן. אך **הרמב"ן בדינא דגרמי** פליג וזה לשונו, וכן אני אומר בגורם לשרוף שטרותיו של חברו או שמסר שטרותיו של חברו בין באונס בין ברצון, שהוא חייב, שהגורם כמזיק, ואפילו גורם דגרמי חייב[[422]](#footnote-422), וליכא לדמוייה כלל לההיא דאמרינן גבי קרבן שבועה במס' שבועות לב, א הכל מודים בעידי סוטה בעידי קנוי דפטור דהוה ליה גורם דגורם, דהתם לא חייבה התורה שבועה אלא על שבועת העדות המחייבת ממון או גורמת, אבל גורם דגורם כפירת דברים הוא, וממונא ליכא אפילו בכובש עדות גמור ואפילו בשתי עדים, ומי שדמה שני ענינים אלו וערבן חייב משום כלאים.

הערה: הש"ך שפו, ג העמיד דברי התרומות במסר להם שלהבת, **והקצוה"ח** בסימן שפ"ו בסוף ס"ק ג' נתקשה על דברי התרומות דממה נפשך, אי מסר לחש"ו גחלת פטור לגמרי, ואי מסר לו שלהבת חייב מדין אש, ולא שייך בזה פטורא דגורם דגורם, וסוף דבריו שאי מסר לו שלהבת בגוונא שכלו לו חציו והויא אש דממונו, אי שרפה האש שטרות פטור מדין גרמי דבהמתו.

וזה לשון **הראב"ד בחידושיו לב"ק** צח, ב, מיהו עיקרו היה ממון, מה שאינו כן בשורף שטרותיו של חבירו, והשתא כיון דסבירא לן דאפילו בשורף שטר חייב, כל שכן בדבר שעיקרו ממון חייב, אלמא הלכה כרבי שמעון בדבר הגורם לממון שהוא חייב. והרב רבי יצחק לא פסק כרבי שמעון ולא ידענא מאי טעמא. וכו'[[423]](#footnote-423). מיהו קשיא לי, כיון דרבי מאיר בשיטתיה דר"ש קאי בדינא דגרמי, הא דאמרינן בפרק מרובה דר"מ סבר כרבי יעקב דאמר אף משנגמר דינו והחזירו שומר לבעלים מוחזר וסבר לה כר"ש, הא שמעינן ליה דאמר הכי, וצריך לפנים.

ואיכא למימר דרבי שמעון עדיפא מדרבי מאיר, דהא [בשימט"ק נוסף כאן: דמחייב רבי שמעון אפילו בגרמא דשמא קמחייב, כגון משביע עד אחד דאיכא למימר דילמא מישתבע ומיפטר, ורבי מאיר לא מחייב בהא, ואהנך גרמי דרבי מאיר וכו' עד כאן מהשיטמ"ק] לרבי מאיר לית ליה למיקם בדינא אלא בהדי מזיק דאזקיה בדיבוריה או בכוונתו, והא דרבי שמעון צריך למיקם ליה בדינא בהדי גנב, משום דגזבר קאי בהדיה בדינא משום אחריות קדשים, ואפשר דרבי מאיר לית ליה כולי האי, דמצי למימר ליה גנב לבעלים, אכתי לא מחייבת לשלומי עד דתבע ליה גזבר מינך ודילמא לא תבעי לך, ובכי האי גוונא לית ליה לר"מ דגרמא חייב, דכגרמא[[424]](#footnote-424) דגרמא דמי, ורבי שמעון אית ליה אפילו בהכי, ומשום הכי איצטריך למימר דרבי מאיר סבר לה כרבי שמעון, ולפום האי אורחא איכא למימר דהלכה כרבי מאיר בדינא דגרמי, ואין הלכה כרבי שמעון בדבר הגורם לממון, וכן לענין דינא דהשורף שטרות של חבירו ושאר שמעתתיה דרבה דדיינינן בהו דינא דגרמי ואפילו בשורף שטר חבירו שאין עיקרו ממון משום דחד גורם הוא, אבל כרבי שמעון לא סבירא לן משום דגורם כגורם ואפילו בדבר שעיקרו ממון. ואם יש טוב מזה, גם את הטוב נקבל.

אי נמי, דינא דגרמי המזיק מזיק בגרמא ואינו מזיק בידיים, מכל מקום הזיקו בממונו הידוע לו, אבל דבר הגורם לממון אינו מזיק בממון הידוע לו, אבל אפשר שיבא בשבילו לידי חיסרון ממון, כגון קדשים שחייב באחריותן, וכגון שור שנגמר דינו בבית שומר, וכגון משביע עד אחד דאפשר שיחסרהו ממון בכבישת עדותו ואפשר שלא חיסרו, וכגון אוכל חמץ של הקדש בפסח דהשתא מיהת לאו ממונא הוא עד לאחר הפסח, וכל הני, כיון דהשתא לאו ממונו ידוע הוא לא מיחייב.

לתרומות גרמי וגורם לממון חדא מילתא זה לשון **ספר** **התרומות** שער נ"א חלק ו' אות ח', וכל זה בעיני רחוק מן השכל, לפי שאני אומר שהמוכר שמחל ומת בנו חייב לשלם, ואין צריך לומר אם מחל הוא עצמו אע"פ שהוא יורש ולא קיבל מעות שהוא חייב, שהרי שורף שטרותיו של חבירו פסקנו שאע"פ שאין גוף השטר ממון, כיון שהוא גורם לאבד ממון חבירו, חייב, וכדאסיקנא התם, אמר אמימר מאן דדאין דינא דגרמי מגבי ביה דמי שטרא מעליא, דקיימא לן כרבי שמעון דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי ואפילו בדבר שאין עיקרו ממון, דכיון דשורף ועביד בידיים או קורע שטרותיו של חבירו, דינא דגרמי הוא, ואע"פ שהוא היזק שאינו ניכר, הרי גרם לאבד ממונו של זה וחייב. ומבואר מדבריו שדבר הגורם לממון וגרמי חדא מילתא נינהו, ועיין **ש"ך** סימן שפ"ו ס"ק י' שהביא כמה מקורות מדברי בעל התרומות שגרמי וגורם לממון חדא הם, ולדידיה נשבעים על השטרות, ופליג עליו בזה.

גורם לממון קודם שניזוק ונגזל עיין **קצוה"ח** שפו, ז שהביא ב' צדדים אי דבר הגורם לממון כממון דמי הוי גם קודם שניזוק, והביא ב' ראיות שכל מה שנאמר דבר הגורם לממון כממון דמי הוא לאחר שניזוק, אבל קודם שניזוק לא אמר רבי שמעון דבר הגורם לממון כממון דמי, (יש לברר האם ראייתו מפסחים ה, ב תלויה בב' הלשונות בגמרא שם), אך הביא גם ב' ראיות להיפך שגם קודם שניזוק הוי בכלל גורם לממון. (ויש לדון ממה שכתב בס"ק א' כשתירץ קושיות הש"ך על תירוצי התוס' בדף עא, ב שלרבי שמעון דבר הגורם לממון הוא כממון דמי ואינו בכלל מיעוט דשטרות משבועה, שיש לדון בזה הא קודם שניזוק אינו כממון). ועיין בהגהות **אמרי** **ברוך** על קצוה"ח שם שדן אי לאחר תירוץ הגמרא דפסחים שאיצטריך לא ימצא לחייב ביעור גם בעוד בעין אי הוי מקור לדין גורם לממון כממון דמי, וחילק בין איסורא דילפינן מאיסורא ובכלל זה עיר הנדחת ואונאה [שגם אונאה הוי איסור ולא ממון] אבל מאיסורא לממונא לא ילפינן.

1. וכ''כ הרמב''ן להלן אות י' אך עי' בשטמ''ק ב''ק ק. שהביא מהתוס' שאנץ שאין כוונת הגמ' ''התם קעביד בידים'' שחייב גם לרבנן אלא שרק גרמי כזה חייב לר''מ ולא כל גרמי, וכן הרא''ש בב''ק פ''ט סי' י'''ג, וב''ב פ''ב סי' י''ז כתב דמסכך גפנו חייב משום דקי''ל כר''מ, וכן הריטב''א ביבמות פג. כתב להדיא שאינו אלא גרמי [↑](#footnote-ref-1)
2. עי' להלן אות עה [↑](#footnote-ref-2)
3. עי' להלן אות עד [↑](#footnote-ref-3)
4. והתוס' בב''ב ובב''ק ועוד ראשונים תי' דהוי גיריה דיליה ולכן על המזיק לגדור, והרמב''ן כאן ובאות עד תי' שצריך לגדור משום שהוא עובר על איסור כלאים, וצ''ב – שיעורי ר' שמואל ב''ב אות ל''ג – מדוע כשחייב מדיני יו''ד להרחיק חייב גם מדיני חו''מ, עוד צ''ב - שם - מדוע רק בעל הכרם עובר איסור ולא בעל השדה עי' מה שתי' בחי' ר' שמואל ב''ב סי' ג' סק''ח – י' [↑](#footnote-ref-4)
5. ובאות י''א וז''ל שיאושו הוא הגורם, ובאות כ''ז וז''ל הרי יש היזק מחמת יאושו שהוא הגטרם העירבוב ... ואוסר תבואתו של זה ... שמאחר שנתיאש הערבוב אוסרו, ובאות כ''ח אלא כיון שאין האיסור בא מחמת מעשה אלא מחמת מחשבה גמרינן מיניה דמחשבה כמעשה לר''מ וש''מ דדאין דינא דגרמי, ובאות ל''ג וז''ל אבל מאחר שהתרינו בו ולא גדר ונתיאש בכך אסור דהא גלי דעתיה **דמינח ניחא** ליה, ובאות מ''ג וז''ל שבשעה שנתיאש ממנה גרם לזה נזק שהרי הגפנים גדלין והולכין ומתערבין, ובאות מ''ח וז''ל שהרי הוא מזיקו ביאושו וגפניו הם האוסרין והוא גורם האיסור [↑](#footnote-ref-5)
6. ברמב''ן כאן ובאות כט מבואר שמזיק במחשבה ובדיבור אינו אלא גרמי מדכתב שהיאוש הוא האוסר ובכל זאת חייב רק מדינא דגרמי ולא בידים משום שאין האיסור בא מחמת מעשה אלא מחמת מחשבה, וכן כתב להלן אות לח שהורה רבינו שדן את הדין אינו חייב אלא בנשא ונתן ביד ולא חייבהו מדינא דגרמי, משום שאנוס הוא כי חייב לדון, והקילו בגרמי היכא דאנוס כל שאין עושה מעשה, ומבואר ברמב''ן שלא רק שאינו מזיק בידים אלא גם יותר קל מכל גרמי כי לא עשה מעשה, וכן מבואר עוד ברמב''ן אות כט מדהקשה מדוע מפגל חייב לכו''ע הא אינו אלא מחשבה והוצרך לת' שיש מעשה שחיטה, ולכא' סברת הרמב''ן דאינו מזיק גמור משום שלא נגע בדבר הניזוק – וכלשון תוס' על שורף שטר שאינו נוגע בגוף הממון - אלא אמר או חשב וניזוק החפץ וכן תוס' הוצרכו להוכיח ממפגל שאין דבר זה סיבה לפטור, ולמעשה כתבו תוס' דחייב לכו''ע ולכא' תוס' אזיל לשיטתו בב''ק יז: שכתבו תוס' דאם בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא ומיד כשבעטה הבהמה ניזוק א''כ אינו צרורות אלא גופו, ולכא' גם כאן בעט כאן ועי''ז ניזוק הכלי שרחוק מכאן ובכ''ז אינו גרמא – ונ''מ במפעיל מכשיר ע''י שלט רחוק בשבת, ואולי לכו''ע חייב דהוי ממש כוחו – ועי' הערה הבאה [↑](#footnote-ref-6)
7. ונראה ברמב''ן שהיאוש אינו העדר רצון לגדור אלא דעת חיובית, דאל''כ כשאין דעתו לגדור שורו מזיק, וע''כ שהיאוש אוסר ולא הגפן, וכ''כ עוד ג' פעמים בקונ' שיאושו הוא הגורם את הערבוב והעירבוב הוא ההזק וכן לשונו דמינח ניחא ליה, ועי' בקו''ש ב''ק אות קכ''ט שהקשה לדעת הרמב''ן שהיאוש אוסר מדוע אין חייב גם לרבנן כמוש''כ תוס' שכל שבדיבורו ניזוק כמפגל וכקם דינא חייב לכו''ע, ולכא' צ''ל דהרמב''ן לשיטתו שאין מזיק ע''י דיבור חייב למאן דלא דאין דינא נגרמי, וכ''כ הרמב''ן להדיא על מחיצת הכרם שאינו בידים משום שאינו אלא מחשבה, וא''ת הרי הרמב''ן ס''ל להלן אות מח שגם בשוא''ת חייבים מדינא דגרמי י''ל שכ''ז כשיש זכות לניזק שיגדור אך כאן מדוע שיהיה זכות על המיזק אם אינו מזיקו, ולשיטת התוס' צ''ל דס''ל שאין היאוש אוסר אלא שאין נאסר כשדעתו לגדור - אך עי' שי' ר' שמואל ב''ב אות ל''ג שהוכיח מהרמב''ן שאינו אלא שב ואל תעשה דא''צ מחשבה חיובית אלא די ביאוש, מהא שדימה הרמב''ן להלן אות מט מחיצת הכרם ליודע עדות ואינו מעיד שחייב גם בשב ואל תעשה, אך אולי י''ל דהביא מחיצת הכרם לעניין זה, שחלוק כשרק חייב מצד גמילות חסדים לכשחייב מצד דיני חו''מ ולא דימה אותם לעניין שוא''ת – [↑](#footnote-ref-7)
8. עי' בתש' הרשב''א ח''ג סי' ק''ז שאין חייב מדינא דגרמי כשאין הוא או ממונו עושים מעשה ובמחיצת הכרם חייב כי ממונו מזיק ובצירוף מה שחייב לגדור ולא גדר חייב מדינא דגרמי עי''ש [↑](#footnote-ref-8)
9. המבשל בשר בחלב או המחמץ עיסת חבירו, כתב הברכ''ש בב''ב סי' י''ז שאינו אלא גרמי ולא דמי למטמא עי''ש, ובזה ביאר את דברי הרמב''ן והיש מפרשים לענין מחיצת הכרם, שאם האיסור מזיק אינו אלא גרמא, ועי' עוד ברכ''ש ב''ק סי' ה' סק''ד, אך בחי' ר' שמואל ב''ב סי' ג' תמה על דבריו ונקט שודאי שהמבשל בשר וחלב או המחמץ עיסה הוי אדם המזיק ועי'ש כיצד ביאר את דברי הרמב''ן והי''מ הנ''ל [↑](#footnote-ref-9)
10. וא''ת הרי דעת הרמב''ן שגרמי בשב ואל תעשה חייב – להלן אות מח – וכן ס''ל דגורם דגורם נמי חייב, - להלן אות לה - וא''כ מכיוון שיש לניזק זכות לתובעו שיגדור, וע''י שלא גדר ניזוק, היה לו להתחייב מחמת כן מדינא דגרמי, י''ל דאם אין היאוש אוסר א''כ אין לו זכות לתובעו שיגדור, ומכח ממונו נמי אין לו זכות, משום שאין ממונו מזיק אלא בגרמי [↑](#footnote-ref-10)
11. עי' להלן אות נו נז [↑](#footnote-ref-11)
12. עי' לעיל הערה 1 [↑](#footnote-ref-12)
13. וצ''ע מדוע אינו מזיק ע''י שהיה לו לשמור ולא שמר, ובחי' הרמב''ן בב''מ נז: ביאר דבריו וכתב שאין פושע כמזיק בשטרות לחייבו מדינא דגרמי משום שהתורה פטרתו, וכן כתב הרמב''ן אות סה שאף אילו היה אפשר לחייב כל חופר בור מדינא דגרמי בכ''ז למד''א שבור ברה''ר פטור לא יתחייב מדין גרמי דגזה''כ לפוטרו, ולכא' כוונתו שיש גזה''כ שאין שומר חייב מדין מזיק, וכן יש גזה''כ שאין ממונו חייב מדינא דגרמי כדחזינן שאין אש חייב בטמון מדינא דגרמי ואין שור חייב ברה''ר נזק שלם מדינא דגרמי על שהיה לו לשמור ולא שמר, - וכ''כ החזו''א על כל נזקי ממונו שאע''פ שאם לא היה כתוב את כולם היה חייב מהצד השווה אך אחר שכתוב אינו חייב גם מכח הצד השוה, ולכן מוציא בהמת חבירו לרה''ר אין חייב מדין אש, משום שאין שור חייב מדין אש ומצד שור א''א לחייבו כי אינו ממונו - ולכן הקשה על דבריהם דאם נחשב לשור המזיק אלא שפטור מצד גרמא א''א לחייב מדין גרמי של אדם המזיק ועי' עוד ברכ''ש ב'''ק סי' י''ח. ועי' עוד להלן אות מה ואות סה [↑](#footnote-ref-13)
14. בתוס' רי''ד על הגליון בגיטין נג. כתב שבגרמי אין גובין מבנו אחריו משום שהוא קנס וכהזק שאינו ניכר, וכן נפסק ברמ''א סי' שפ''ח סעי' ב', וציין הגר''א לסי' ס''ו סעי' ל''ב במוכר שט''ח וחזר ומחלו שגם יורשו חייב, ולא כתב הרמ''א שי''א שפטור כמו שכתב כאן, ועי' תומים סי' קי''ט סק''ב די''ל שאף אי מדינא לא חייב וחייב רק מדרבנן אך עשאוהו דינא ולא קנסא וישלם בנו אחריו – וממילא גם בהודה לא יפטר מדין מודה בקנס – [↑](#footnote-ref-14)
15. וכ''כ בספר התרומות שער נ''א ח''ו סעי' ח', וז''ל היש''ש מדאמר ר''מ הוא דדאין דינא דגרמי ולא אמר דמחייב דינא דגרמי, אלא כלומר דן דינא וירד לעומקו של הלכה עד שדן לחייב [↑](#footnote-ref-15)
16. וכן כתב הריטב''א גיטין נא. [↑](#footnote-ref-16)
17. מבואר ברמב''ן כאן ובאות ט שנח' על התוס' והרא''ש שכתבו שמפגל וקם דינא הוי מזיק בידים כי בדיבורו נפסד, והרמב''ן ס''ל דכיון שלא נגע בדבר הניזוק אינו אלא גרמי, דדיבר כאן וניזוק שם ואינו אלא גרמי, ותוס' והרא''ש ס''ל דדיבורו הוי ככוחו, ועי' להלן אות נח, וכן מבואר ברמב''ן במלח' בסנהדרין לג שקם דינא אינו אלא גרמי, ואי לא קם דינא גם לר''מ פטור [↑](#footnote-ref-17)
18. עי' ברכ''ש סי' ה' סק''ה [↑](#footnote-ref-18)
19. מבואר ברמב''ן שגרמי חייב בד' דברים וכן כתב הקצוה''ח סי' של''ג בדעת תוס' והרא''ש שחייב בגרמי בד' דברים, אך הטור בסי' ש''ח הביא מהרמ''ה שבגרמי אין חייבים בד' דברים ועי' בחי' ר' שמואל שם שכתב שיש לפרש את דברי הרמ''ה בב' דרכים י''ל על פי הנ''ל דהוי כממונו שהזיק, ויש לפרש שלא התחדש לחייב בגרמי ד' דברים וכמו שברוצח לא התחדש שדי בדרגת התייחסות לחייב מיתה , ועי' רא''ש פ' החובל סי' ג' דהדקיה באדרונא חייב רק כשהכניסו לשם וסגר, אך אם כבר היה שם וסגר אינו אלא גרמא ופטור, ונפסק בשו''ע סי' ת''כ סעי' י''א, ועי' בחי' ר' שמואל שם שהאריך בדעת הפוטרים מד' דברים האם כשחבל באדם חייב נזק או שנזק דחבלות דינו כד' דברים [↑](#footnote-ref-19)
20. ועי' אות לח, ועי' ברמב''ן במלח' ב''ק - דף מג ברי''ף – דהביא שנח' אם חייבים באונס או לא ופי' שהמח' הוא אם גורם כעושה מעשה או לא, ונראה שנח' אם גרמי מתייחס אליו כמו מעשה גמור או שאינו כ''כ מתייחס אליו אלא שבכ''ז חייב אך אין בזה חומרת אונס כרצון ועי' ברכ''ש ב''ק סי' י''ח – וכדאשכחן בכוחו שאע''פ שמתייחס אליו בכ''ז יש בו קולא בצרורות, וכן אשו משום חיציו י''א שאין חייב מיתה ברוצח – ועי' רמב''ן ריש מכות שהקשה מדוע בזממו לעשותו בן גרושה או בן חלוצה אין חייבים מדין כאשר זמם על מה שזממו להפסידו מתנות כהונה, ותי' דכאשר זמם לעשות כתיב ולא כאשר דמם לגרום, ומבואר בדבריו שאף אם מוגדר לגרמי ולא לגרמא אינו נחשב לעשות אלא לגרום עי''ש. אך היש''ש ב''ק פ''י סי' מז - הובא בש'''ך סי שפ''ו סק''ו - נקט שדינא דגרמי חייב מדינא ובכ''ז כתב שבאונס פטור. ולשיטות שהוא קנס לא קנסו באונס. ולתומים הנ''ל שחייב רק מדרבן אך עשאוהו דין ולא קנס ישל''ע אם גם לגבי אונס, ולדברי הרמב''ן יש לעיין מדוע כופף קמת חבירו בפני הדליקה והוזק ברוח שאינה מצויה אינו חייב מדינא דגרמי, ולשון הרמב''ן דלא עבד ולא מידי, ולכא' כוונתו שרוח שאינה מצויה אינה מתייחסת לאדם משום שאינו טבעו של עולם, וא''צ לפטור אונס אלא כדי לא לחייבו מדין אש [↑](#footnote-ref-20)
21. נח' הראשונים מדוע צריך התראה התוס' ור' יונה בב''ב ב. כתבו שאינו חייב בלא התראה, והרמב''ן כאן כתב שא''א לומר כן משום שבגרמי חייבים גם באונס, ולכן פי' שאינו נאסר בלא התראה כי אינו יודע שבו תלוי האיסור, וצ''ב מה איכפת לן שאינו יודע שבו תלוי האיסור, הא סו''ס נתייאש מלגדור, וכי אי רוצה בקיומו נמי לא יאסר כשאינו יודע שעי''ז נאסר, וצ''ל שרק ביאוש אמרינן הכי משום שאינו נחשב יאוש כי דעתו לגדור בעתיד, ורק כשיודע שעי''ז יאסר ובכ''ז אינו גודר, הר''ז יאוש גמור [↑](#footnote-ref-21)
22. ובספר התרומות שער נא ח''ו אות ח' כתב שפטור - הובא בש''ך סי' שפ''ו סק''ג ובקצוה''ח שם סק''ג - וכך נראה לדעת הרא''ה משום שנחשב לשורו שחפר בור. והש''ך סי' שפ''ו סק''ג כתב דאם גרמי הוא קנס פטור בגורם דגורם [↑](#footnote-ref-22)
23. עי' ש''ך סק''א שתמה על קולא זו, [↑](#footnote-ref-23)
24. להלן אות נח כתב הרמב''ן שהמוציא כיס חבירו לרה''ר חייב דהוי כמזיקו, וא''כ איך ס''ד כאן דגרע ממוציא כיסו לרה''ר ומדוע רק שאל מדינא דגרמי, ומוכח כמוש''כ שם דרק במוציאו משליטתו הוי כמזיקו, אך כאן מונח לפניו רק שאינו יכול להשתמש בו והוי כנתנו בתיבה וזרק המפתח שא''א להשתמש בו אך הוא בידו ובשליטתו משא''כ בנתנו ברה''ר שעומד להינטל ולהאבד ממנו [↑](#footnote-ref-24)
25. צ''ב מדוע אין קשה גם לרבנן ומה עשה בגרמא שלא עשה בידים, ואולי כוונתו להקשות שיתחייב על הורדת הערך, וס''ל דהורדת ערך אינו אלא גרמי, ועי' משנת ר' אהרן ב''ק סי' ג' שהאריך ביסוד זה שהזק ערך אינו אלא גרמי [↑](#footnote-ref-25)
26. מבואר ברמב''ן שאם א''א להביאו פקעה בעלותו ובכ''ז הקשה הרמב''ן לעיל רק מצד גרמי, וחזינן שאין דין מזיק על הפקעת הבעלות ועי' חזו''א ליקוטים חו''מ סי' ט''ז סק''א [↑](#footnote-ref-26)
27. לשון הש"ך סי' שפ"ו סק"א: ושמואל ס"ל בפ' הניזקין דמקנסא לא ילפינן גבי היינו מערב כו' [↑](#footnote-ref-27)
28. וז''ל הרמב''ן בב''ב כב: דדינא דגרמי הוא הגורם בעצמו שהוא עצמו מזיק כגון מוחל שט''ח ... וכן שורף שטרותין של חבירו, אבל גרמא בנזקין הוא הגורם לאחר לעשות היזק שאינו אלא מזמין כגון הך דשמעתין – סולם ונמייה – ודזורה ורוח מסייעתו עכ''ל ולא הזכיר ברי הזיקא וצ''ב [↑](#footnote-ref-28)
29. וכ''כ הרא''ה בב''ק נ''ה – הובא בשטמ''ק - כתב היש''ש בב''ק פ''ו סי' ג' על פורץ גדר וז''ל ואין זה גרמא מאחר שעביד בידים ופרץ הגדר ושמירת הבהמה תלויה בה א''כ הוי כמזיק בידים עכ''ל, ועל הפירות שהוזקו ע''י שפרץ גדר כתב שאם פתח כל הגדר לצד רה''ר מיד שפרץ מיקלא קליה והוי כמי שהוציא הפירות לחוץ - ויש לעיין מדוע הוי אדם המזיק הא במוסר אינו אלא גרמי פ - ועי' להלן אות נח [↑](#footnote-ref-29)
30. והרא''ש כתב שפטור כי לא עשה בגוף הממון והרמב''ן לא ס''ל מכלל זה ולשיטתו באות נה דמסלק כרים חייב והרא''ש גם במסלק כרים פטר משום שלא עשה בגוף הדבר [↑](#footnote-ref-30)
31. צ''ב הרי כתב הרמב''ן אות יד ואות סה שא''א לחייב ממון המזיק מדין גרמי, ואולי רק כשהוא ממונו אי אפשר לחייבו כי ע''ז יש גזה''כ שפטור בהלכותיהן וע''כ שאין חייב מדינא דגרמי, עי''ל שבבור המקור מפטור כלים שלא חייב מדינא דגרמי ובשור גם יש מקור מתם שאין חייב נ''ש – אך משן ורגל ברה''ר אין מקור משום ששם הפטור משום שאין לו זכות למונעו וא''כ מהאי טעמא א''א לחייבו מדינא דגרמי – אך י'''ל שיש מקור שאין חייב על כך שלא גדר ולא על פורץ גדר ואולי כל שפרץ גדר חייב מדינא דגרמי נ''ש גם בתם [↑](#footnote-ref-31)
32. וכן הביא הרמב''ן במכות ג. את הירושלמי שמבטל כיסו של חבירו פטור, וכ''כ בתש' מהר''ם הובא בקצוה''ח סי' של''ג סק''ב שגרמי אינו אלא במפסיד לחבירו ולא במניעת רווח והביא את הירושלמי הנ''ל, וכ''ה בנמוק''י בב''מ - דף סא: ברי''ף - מהירושלמי דמבטל כיסו של חבירו פטור, וכעין זה כתב הרא''ש בב''ק פ''ב סי' ו', ומש''כ תוס' והרא''ש בריש האומנים שחייב מדינא דגרמי כשגרם לפועלים שלא יוכלו להשתכר, כתב הקצוה''ח סי' של''ג סק''ב שהוא מדין שבת שהוא גזה''כ לחייב על הפסד רווח כשהזיק אדם, אך הפ''ח שם כתב דלא דמי לנעל בית חבירו דמי יימר שהיה מצליח להשכירו ומבואר בדבריו שמניעת רווח בכלל דינא דגרמי, וכ''ה במרדכי ב''ק סי' קכ''ה הובא ברמ''א סי' רצ''ב סעי' ז', - והש''ך שם ציין לדברי היש''ש דפטור, דמבטל כיסו אינו גרמי אלא גרמא - וכ''ה בהג' מרדכי ב''ק אות רי''ג דשוויה טמון אין חייב מדינא דגרמי רק משום שיכול לומר לטובה נתכוונתי שלא ישרף מהרה ומשמע, וכ''נ בטור שפסק בסי' ש''ח דגרמי פטור מד' דברים, ובכ''ז בסי' של''ג הביא את דברי הרא''ש שחייב שכר פועלים מדינא דגרמי, וכן נראה ברא''ש ב''ק פ''ט סי' י''ג ששויה טמון אינו גרמי כי לא עשה מעשה בגוף הממון, ולא כתב כהרמב''ן שאין פרשת מזיק כי לא הזיק לו ממון אלא רק מנע שלא יתחייבו לו ממון, אלא ביאר מדוע הוא גרמי ולא גרמא משא''כ לרמב''ן אינו הסבר מדוע אינו גרמי אלא גרמא. אלא על אף שהוא גרמי פטור [↑](#footnote-ref-32)
33. עי' לעיל אות לח דגרמי חייב באונס וצ''ל דכוונתו שרוח שאינה מצויה אינה מתייחסת לאדם משום שאינו טבעו של עולם, וא''צ לפטור אונס אלא כדי לא לחייבו מדין אש [↑](#footnote-ref-33)
34. עי' להלן סוף אות נ''ה מה שעוד יישב הרמב''ן על פי יסוד זה [↑](#footnote-ref-34)
35. השטמ''ק בב''ק נו. בשם תר''פ, והשלטי הגיבורים בב''ק דף כד. ברי''ף בשם הריא''ז, ור' ירוחם – הובא בהג' רעק''א על הש''ך סי' כ''ח סק''ב – כתבו שחייב בדיני אדם מדינא דגרמי [↑](#footnote-ref-35)
36. מבואר ברמב''ן שגרמי בשוא''ת חייב, וכ''כ בב''מ נו. שפושע בשטרות היה שייך לחייבו מדינא דגרמי עי''ש, ודעת הרמב''ם שם שחייב – והתומים סי' ס''ו סקס''ט פי שחייב מדינא דגרמי - אך עי' בתש' הרשב''א ח''ג סי' ק''ז שאין חייב מדינא דגרמי כשאין הוא או ממונו עושים מעשה ובמחיצת הכרם חייב כי ממונו מזיק ובצירוף מה שחייב לגדור ולא גדר חייב מדינא דגרמי עי''ש אך י''ל שאילולי שממונו עושה אין זכות לניזק על המזיק שיגדור לעולם אילו יהיה זכות יהיה חייב גם בשוא''ת, וכ''ה ביד רמ''ה בריש ב''ב אות י''ח שאם לא גדר ובאו גנבים חייב מדינא דגרמי וכן כל הגורם אע''ג דלא עביד מעשה – ויש כאן חידוש שאע''פ שאין זכות לחבירו לתבוע שיגדור מחמת גנבים אלא מצד כלאים וכד' בכ''ז, ובתוס' בב''ב כב: וברא''ש שם ובב''ק כתוב שצריך שהוא עצמו יעשה היזק בממון חבירו ונראה שאינו חייב בשוא''ת אך י''ל שכוונתו שכשאין מעשה אין זכות לניזק שלא יזיקנו, ועי' עוד בעניין גרמי בשוא''ת בתום שיכול להישבע ועי''ז יוכל הקונה לגבות ןלא נשבע אי חייב מדינא דגרמי בש''ך סי' ס''ו סקל''ז וסקנ''ד ובסי' פ''ו סקי''ח ובנו''כ שם [↑](#footnote-ref-36)
37. אך השטמ''ק בב''ק נו. בשם תר''פ, והשלטי הגיבורים בב''ק דף כד. ברי''ף בשם הריא''ז, ור' ירוחם – הובא בהג' רעק''א על הש''ך סי' כ''ח סק''ב – כתבו שחייב מדינא דגרמי [↑](#footnote-ref-37)
38. במאירי מבואר שחייב בדיני שמים פ' שחייב ממון ורק ב''ד לא דנים אך חייב ממון וכל שאינו פורע הרי הוא פסול לעדות, אך ברמב''ן כאן נראה שאינו חייב ממון אלא נענש, מדכתב שעדים שיודעים עדות ואינם מעידים אין חייבים מדינא דגרמי משום שאין חיובם להעיד אלא מגמ''ח והרי זה כא' שראה אבידה ואינו משיב, ובכ''ז כתוב בגמ' שחייב בדיני שמיים, ולכא' לא שייך לומר שחייב ממון אם אין לזה זכות שיעיד לו ולא שמענו שמי שלא השיב אבידה חייב לשלם ממון בדיני שמיים – אך ציינו לחוות יאיר שחייב בדיני שמיים אך יש לפרש כוונתו שנענש או שאין חבירו צריך למחול לו עד שישלם – וכ''כ לענין שוויה טמון שאין חייב מדינא דגרמי כי לא גרם לו שישרף אלא רק שלא יתחייב המזיק וא''כ רק מנע רווח – אע''פ שאינו רווח כמו שכתב הרמב''ן שם שהרי ניזוק ואינו רווח כיורד לאומנותו של חבירו בכ''ז לא הזיק לו ממון שהיה לו – ובכ''ז חייב בדיני שמיים ולכא' סברא זו שאין פ' מזיק על מניעת רווח נכונה גם שלא לחייבו ממון בדיני שמיים כי לא הזיק לו ממון שהרי מצד הגרמא היה ראוי לחייבו מדינא דגרמי אלא שפטור כי אין הזק, וע''כ שחייב בדיני שמיים פירושו עונש, אך עי' חזו''א ב''ק סי' ה' מהירושלמי שאין השמיים מוחלים לו עד שישלם וי''ל שהכוונה שאין חבירו צריך למחול לו עד שישלם אך לא שחייב ממון, שוב ראיתי בשו''ת פרי יצחק בסוף הספר שחייב בדיני שמיים פי' שמצד ועשית הישר והטוב עליו לשלם אך אינו מחוייב עי''ש, והמאירי בע''כ יסבור שיש חיוב מזיק על מניעת רווח ופטורו מצד גרמא, וכן מבואר ברא''ש ששוויה טמון פטור משום שאינו בכללים של גרמי עי''ש, ועי' תרוה''כ סי' ל''ד שפסק את המאירי שפסול לעדות מדאו' כל שלא שילם, ובשו''ת מהר''ח או''ז סי' רכ''ט מבואר דמהני תפיסה בגרמא והש''ך סי' כ''ח סק''ב פסק דלא מהני תפיסה והפתחי תשובה שם סק''ו הביא כמה שיטות בזה, ועי' שערי יושר ש''ה פט''ז, והנה נח' הראשונים אם משביעו ליודע עדות בע''כ וא''צ לענות אמן, והרמב''ן לכא' ס''ל דאינו יכול כי אין לו שום זכות, וישל''ע בזה. [↑](#footnote-ref-38)
39. ולא דמי לגזל חמץ וכו' שיש לו זכות לאוכלו לפני שיאסר והוי כמונע את האדם עצמו להציל את ממנו שחייב לדעת הרמב''ן הנ''ל, וכן המונע חבירו מלתת לו מתנה פטור מהאי טעמא, וספק הרמב''ן הוא דכיון שכבר באים להעיד לו אולי יש לו זכות שלא ימנע אותם אע''פ שאין לו זכות כלפי העדים, ואילו היה לו זכות כלפי העדים ברור שיש לו גם זכות כלפי אחר שלא יפגעו בזכויותיו, והספק הוא רק מכיון שאין לו זכות כלפי העדים, ודו''ק, ויש לעיין מדוע הוצרך הרמב''ן במונע חבירו מלתת לו מתנה לכך, הא דעת הרמב''ן שעל מניעת רווח אין דינא דגרמי, ולק''מ דעדיף לת' שאין כלל יחס אליו מאשר לת' שאין חייב על מניעת רווח [↑](#footnote-ref-39)
40. צ''ב א''כ הוי רק ספק אם הזיקו והמוציא מחבירו עליו הראיה, ואולי כתב סברא לפטור בודאי ולא רק מספק, ונ''מ לתפיסה [↑](#footnote-ref-40)
41. עי' להלן אות נח [↑](#footnote-ref-41)
42. לכא' כוונת הרמב''ן לומר ב' או ג' סברות דלאו איהו קא גרים ולכא' כוונתו למש''כ באות נח בשם החזו''א ועוד סברא דאינו ברי הזיקא ועוד סברא שמביא על עצמו את הנזק ולכא' לכן אינו חייב מדין אש עי' חזו''א ב''ק סי' ח' סק''ט וסי' י''ד סק''ט [↑](#footnote-ref-42)
43. לכא' הוא כסברת הוא ליה שלא תאכל, שכתב הרמב''ן שפטור כי הוא הביא על עצמו את הנזק, ואע''פ שאינו בידו וא''כ הוי כרוח מצויה,בכ''ז לא חייבה תורה כה''ג וכדביאר החזו''א הנ''ל עי''ש; [↑](#footnote-ref-43)
44. נראה בדבריו שלא יתחייב גם בדיני שמיים, וצ''ב וכי גרע ממקרב הדבר אצל האש והוזק ברוח שאינה מצויה, והרי אין לחש''ו דעת ובחירה, ולכא' מוכח ברמב''ן כמש''כ הנחל''ד בב''ק כב: דיש לחש''ו קצת דעת והוי כאדם בכוונה [↑](#footnote-ref-44)
45. והרמב''ם חייב גם את הראשון מדינא דגרמי [↑](#footnote-ref-45)
46. ותוס' והרא''ש פטרו משום שלא הוא עצמו עושה היזק לממון חבירו, והרמב''ן לא ס''ל כלל זה, וכשיטתו באות מה, שפורץ גדר פטור על מה שהבהמה הזיקה רק כי אינו ברי הזיקא [↑](#footnote-ref-46)
47. ופי' הש''ך בסי' שפ''ו סק''ד דכוונתו לרש''י ב''ק נה: ד''ה פטור בדיני אדם גרמא בנזקין פטור, ומשמע שיש מי שחולק, וכן לרש''י בב''ב כב: ד''ה גרמא בנזקין, ועי' מש"כ הרמב''ן בב"ב כ"ב ב' בד"ה זאת אומרת, והיש''ש בב''ק פ''ב סי' ל''ז ופ''ט סי' י''ט נח' והביא שברא''ש בב''ק פ''ט סי' י''ג מבואר שנקט ברש''י שיש חילוק בין גרמא לגרמי, ולרמב''ן והש''ך דדעת רש''י שאין חילוק בין גרמא לגרמי, יש לפרש משום שגרמי הוא קנס ולכן אין הבדל, אך י''ל שמדינא חייב לר''מ גם בגרמא, ועי' קו''ש ב''ב אות ע''ה דיש להוכיח מהא דכל מדליק אש אין חייב בטמון מדינא דגרמי ולא הוזכר שפטור בטמון רק בנפל גדר שלא מחמת דליקה, דאינו אלא קנס ולא קנסו אלא במזיד, ויש לדחות ראיה זו על פי מה שהתבאר לעיל אות י [↑](#footnote-ref-47)
48. לעיל אות מו [↑](#footnote-ref-48)
49. עי' לעיל אות י ויש לעיין אם שם דומה לשור שמזיק שטר או לריח [↑](#footnote-ref-49)
50. הנמוק''י בב''ק דף כא. ברי''ף כתב וז''ל וכתב הרא''ה ז''ל בשם רבו ז''ל שזה אינו – מה שנראה ברי''ף שגרמי דבהמתו חייב – דודאי לא נאמר כן אלא על האדם אבל בבהמה דברי הכל פטור שלא חייבה תורה על הכשר נזקי בהמה כדכתיב איש בור ולא שור בור וה''ה לשאר נזקין עכ''ל, ועי' בביאור הגר''א סי' שפ''ו סק''ב , ונראה בדבריהם - קה''י ב''ק סי' ל''ה וב''מ סי' מ''ז וחי' ר' שמואל ב''ק סי' ד' סק''ז וסי' י''ט סק''ז – שאין נחשב כעושה בידים אלא חייב כאילו עשה מזיק, וחייב כעין ממון המזיק, ולכן גרמי דבהמתו פטור משום איש בור ולא שור בור. כתב הש''ך בסי' שפ''ו סק''ה שאם גרמי אינו אלא קנס אין גרמי דבהמתו חייב, וציין לשלטי הגיבורים ב''ק דף כא. - ברי''ף - בשם הריא''ז דקנסו גם בזה מחמת גרמי **שלו** שהכניס שורו עי''ש, ועי' תוס' נד. ד''ה חמור דבור שנראה שאף אם גרמי חייב רק מדרבן גרמי דבהמתו חייב [↑](#footnote-ref-50)
51. עי' מלחמות סנהדרין לג שביאר מדוע משסה פטור [↑](#footnote-ref-51)
52. עי' חי' הר''ן סנהדרין עז: דחילק בין מקרב לארי לרוח דארי אדעתא דנפשיה קא אכיל אבל הרוח הוא בטבע עי''ש (ולכא' כוונתו כמוש''כ בחזו''א ב''ק סי' ב' סק''א דהבהמה צריכה גם להחליט ויש כאן עוד שלב והוי כח כוחו, ועי' עוד חזו''א סי' י''ד סק''ט ועי' סי' ה' סק''ה שכתב ששור הוא רו''מ כי אין לו בחירה ובסי' ה' סקי''ז כתב דאפי' גוי הוי כרו''מ, ועי' בסי' ב' סקי''א ד''ה ואכתי דדן דלדעת הרשב''א דמעמיד הוי אדם המזיק משסה הוי גרמא דאדם המזיק) [↑](#footnote-ref-52)
53. ולכא' לדברי תוס' והרא''ש שמפגל וקם דינא חייב גם לרבנן א''א לומר שניזוק מיד דא''כ מדוע לא יתחייב גם לרבנן ורק הרמב''ן שנח' על התוס' והרא''ש באות כט יכול לומר כן, אך הרא''ש בהגוזל סי' י''ג גם כתב כן, וצ''ל דהוי כשורף שטר שכתבו התוס' דכיון שלא נגע בחוב הוי גרמא ולא דמי למפגל וקם דינא שדיבורו מזיק והוי כעין כוחו משא''כ שורף שטר לא שריפת השטר הזיקה אלא שכשאין שטר החוב מוזק ודו''ק, וי''ל דה''ה באחוי אחוויי אין מעשיו מזיקים כעין כוחו אלא עי''ז נוצר מצב שהרי זה כברה''ר [↑](#footnote-ref-53)
54. וא''ת א''כ מדוע כל זורק כלי מראש הגג אינו חייב אי אזלינן בתר תבר מנא, וכי גרע ממוציא כיסו לרה''ר, י''ל דבמוציא כיסו לרה''ר הזיקו בכך שאינו שליט על החפץ וגם זה בכלל נזק כדחזינן במוסר, אך זורק כלי אין חסר בשליטתו מידי ומה שיש כאן דהיינו כלי העומד להשבר הרי הוא שליט עליו לגמרי והוי כשורו שנוטה למות שלא חסר לו בשליטה מידי אע''פ שעוד רגע ימות, ועי' לעיל אות לט [↑](#footnote-ref-54)
55. עי' נתה''מ סי' כ''ה סק''א וסי' רצ''א סק''ז וסקי''ד, וסי' ש''א סק'' וחי' הרי''ם כתובות דף קז וחלקת יואב חו''מ סי' י''ב, ועי' לעיל אות מ''ה בשם היש''ש [↑](#footnote-ref-55)
56. עי' לעיל אות מט [↑](#footnote-ref-56)
57. נראה ברמב''ן שבאו הלווה והמלוה הסכימו שיעשו כפי אשר יאמר השולחני ולכן חייב לקבלה, וברא''ש ב''ק פ''ט סי' ט''ז לא נראה כן [↑](#footnote-ref-57)
58. עי' להלן אות סד [↑](#footnote-ref-58)
59. כ''כ הרא''ש בב''ב פ''ב סי' י''ז ובב''ק פ''ט סי' י''ג [↑](#footnote-ref-59)
60. ונח' הרמב''ם והראב''ד פ''ו מהלכ' זכיה ומתנה הכ''ד, אם המבטל שידוך צריך לשלם הוצאות הסעודה וכד' מדינא דגרמי, ועי' בשו''ע אבן העזר סי' נ' סעי' ג' ובנו''כ שם [↑](#footnote-ref-60)
61. לכא' משום שהניזק בחר לסמוך עליו ובעל בחירה הוא והוי כאדם בכוונה, משא''כ לעיל אות נט שחייב לסמוך עליו ואינו תלוי בבחירתו והוי כאדם שלא בכוונה, [↑](#footnote-ref-61)
62. וכעין זה לעיל אות יד ובחי' בב''מ דף נו. פי' יותר עי''ש [↑](#footnote-ref-62)
63. והרמ''ה דף כה: אות ק''ה ודף כו. אות ק''ז נח' וכתב שאע''פ שא''צ להרחיק לר' יוסי בכ''ז חייב כשאפשר לחייבו מצד מסכת ב''ק, ותוס' בדף כו. הקשו על רקתא מדוע לא חייב מצד אש, והתוס' רי''ד שם כתב שאינו חייב משום שעל הניזק להרחיק את עצמו, ועי' שו''ת הרא''ש קח - י [↑](#footnote-ref-63)
64. לכא' בואר ברמב''ן שאין חיוב מצד מסכת ב''ק בהרחקת נזקין וכמו שכתבו הנתה''מ סי' קנ''ה סקי''ח והברכ''ש סי' י''ג וי''ד, ולא כהרמ''ה אות ק''ה ואות ק''ז, וא''ת א''כ מדוע להלן אות עה הקשה שהשרשים יחשבו לבור, ולדברי הברכ''ש בשם הגר''ח והחזו''א ב''ב סי' י''ד סק''ג דהפטור משום שעושה בתוך שלו ניחא דהשרשים אינם בתוך שלו, ולכן הקשה שיחשבו השורשים לבור [↑](#footnote-ref-64)
65. מבואר ברמב''ן דהנוטע אילן ועי''ז הוזק בור של חברו הוי אדם המזיק וחייב גם למאן דלא דאין דינא דגרמי, ולר' יוסי פטור משום שעושה בתוך שלו, ואם יטע ברה''ר יתחייב לכו''ע, וכ''כ בברכ''ש סי' י''ד סק''א וסי' י''ט סק''ד וסי' כ' סק''ג. אך אע''פ דהוי אדם המזיק בכל זאת מוגדר לעושה בתוך שלו, אך אח''כ דן הרמב''ן מדוע השורשים אינו ממון המזיק והשורשים אינם בשלו אלא בשל חברו, ולכן הקשה הרמב''ן שיתחייב מדין ממון המזיק. [↑](#footnote-ref-65)
66. עי' לעיל אות ח. [↑](#footnote-ref-66)
67. ורק בשרשים הקשה, אך בגפת וכד' אין ההבל נחשב לממון המזיק אלא רק הגפת, והגפת ממקומו מזיק, והגפת הוא בתוך שלו ולכן בזה לא שאל הרמב''ן אליבא דהסוברים שר' יוסי נחלק בכולהו, וכ''כ הראשונים הסוברים שר' יוסי מודה בכולהו משום שממקומו הוא מזיק. [↑](#footnote-ref-67)
68. עי' נתה''מ סי' קנ''ה סקי''ח מה שתי' על קושיית הרמב''ן. [↑](#footnote-ref-68)
69. ויש לעיין מדוע לעיל אות ח' וכו' גבי כלאים לא תי' כן, ואולי אין תי' כאן מוכרח, ושם הקשה מנ''ל דינא דגרמי ממחיצת הכרם אולי חייב מצד שור. [↑](#footnote-ref-69)
70. בביאור דברי הרמב''ן עי' דברי יחזקל סי' מ''ט סק''ה וברכ''ש ב''ב סי' י''ט וסי' כ''ב, ובגוף דברי ברמב''ן שא''א לחייב מדין אש, הרמ''ה בב''ב פ''ב אות ק''ה נחלק. [↑](#footnote-ref-70)
71. והרמ''ה נח' וז''ל הרמ''ה אות ק''ז, וטעמא דמילתא – דזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו – כדי שלא לעכב על כל אדם לעשות בשלו מה שאינו מזיק לחברו מיד דאם כן אין לדבר סוף, עכ''ל, וברמ''ה אות ק''ה מבואר דמטעם זה רק רשאי לסמוך אך אם הזיק חייב אף לר' יוסי, ולכא' נח' ביסוד דיני הרחקת נזקין דהרמ''ה נקט שאע''פ שיש דיני ב''ק בכל לא יחפור, בכ''ז מדיני שכנים רשאי להזיק וכמו שפי' טעמו של דבר, דהיינו שדיני שכנים באים להקל על המזיק, ולכן רק הקילו לענין שרשאי להזיק אך לא לעניין חיוב תשלומין, אך הרמב''ן נקט שאין כלל דיני ב''ק בכל פ' לא יחפור וכמו שביאר הגר''ח משום שעושה בתוך שלו, או כהנתה''מ בסי' קנ''ה סקי''ח ואכהמ''ל, אלא שמדיני שכנים החמירו ואסרו עליו לסמוך, ועי' בנתה''מ הנ''ל שנקט שלכן גם כשצריך להרחיק פטור, כי אין כאן מזיק של ב''ק, והרמב''ן כאן שדן לחייב לכא' פליג, ועי' במשנת ר' אהרן שכנים עמ' פ' שאף למחייבים, אין זה משום ששייך מזיק של ב''ק בלא יחפור, אלא שאחרי שאין רשאי לסמוך מדין לא יחפור הדר נמי דין מזיק של ב''ק. [↑](#footnote-ref-71)
72. מפורש בראב''ד שפטור משום גרמא ולא כהנתה''מ הנ''ל שהובא באות ע''ו, וכן הוא בטור סי' קנ''ה סעי' נ''א בשם הראב''ד להדיא. [↑](#footnote-ref-72)
73. לפנינו ליתא "בן לוי" [↑](#footnote-ref-73)
74. עיי"ש ברש"י שכ"נ דעתו שכ' "קסבר גרמא בנזקין פטור" [↑](#footnote-ref-74)
75. דבריו כאן לפו"ר קושיא סתם על גוף הסוגיא מיהו מדבריו בתי' מתברר שלפי היסוד שלו מבאר ג"כ את הגמ' באופן שלא יקשה [↑](#footnote-ref-75)
76. נראה שכ"ג בגמ' וכ"כ התוס' דיש ספרים שגורסים [↑](#footnote-ref-76)
77. הרמב"ם בתשובה [תלב, והובאת במגדול עוז פ"ד מנזק"מ] מכח זה הוכיח שהשאלה של הגמ' הייתה על הבהמה, וכ"ד הרא"ה, וכ"כ הרמב"ן בקונטרס בשם "י"מ", מיהו רוב הראשונים פי' על הכותל ועי' תוס' ב"ק נה: וסנהדרין עז. שיישבו את הקושיא [↑](#footnote-ref-77)
78. פי' שהבהמה הזיקה ולא נאבדה וכ"פ הרמב"ם ביד [פ"ד מנזק"ה ה"ב] וכ"פ ר' ברוך והר"י מלוניל, מיהו התוס' בסנהדרין והרא"ש ב"ב [ב יז] והרמב"ן בקונטרס והרא"ה פירשו שהנזק היה שהבהמה אבדה וכך נראה מפרש"י. [↑](#footnote-ref-78)
79. פי' כלפי הבעלים שנתחייב לשלם וכ"פ הרמב"ם בתשובה [תלב, והובאת במגדול עוז פ"ד מנזק"מ], ועי' בדבריו! ובמשכ"ש, [↑](#footnote-ref-79)
80. התירוץ לזה לק' באות יז [↑](#footnote-ref-80)
81. דבריו כאן לפו"ר קושיא סתם על גוף הסוגיא מיהו מדבריו בתי' מתברר שלפי היסוד שלו מבאר ג"כ את הגמ' באופן שלא יקשה [↑](#footnote-ref-81)
82. המילים "אשוכר עידי שקר" נראים ט"ס או שיש כאן חסרון גדול לאחריהם, ועי' מש"כ לק' אות כ' [↑](#footnote-ref-82)
83. התי' לזה לק' אות יח [↑](#footnote-ref-83)
84. טעם החילוק לק' לה [↑](#footnote-ref-84)
85. טעם החילוק לק' מב [↑](#footnote-ref-85)
86. כעי"ז הק' הרמב"ן באות נו [↑](#footnote-ref-86)
87. כאן מתחיל להק' קושיות מדיני גרמא על דיני בור וממשיך באות ה' וח', והם ג' קושיות א' שנחייב בתקלה מדינא דגרמי - והוא מה ששאל כאן. ב' לרבנן איך יחייבו בבור כיון דלא דייני דינא דגרמי - והיא השאלה באות ה'. ג' לר"מ שמחייב במפקיר נזקיו שיתחייב בשור שהפקירו - והיא השאלה באות ח'. [↑](#footnote-ref-87)
88. משמע שלא הוק' לו על כל בור שיתחייב מדינא דגרמי ועוד שנראה שלכן היה פשיט"ל שאין כוונת הגמ' במפקיר נזקיו לדינא דגרמי כיון שמפקיר נזקיו היינו בור ברה"ר, ויל"ע מ"ש בור מנשברה כדו, ונראה שבבור אין כאן שום דבר חדש אלא רק סילוק של העפר, והטעם בחילוק הזה נראה שאפשר לאומרו בשני פנים א' שבעושה גוף חדש א"כ הנזק לבסוף הוא ממנו ומשא"כ במסלק עפר אינו שייך בגוף הנזק כלום. ב' שאין שם גורם אלא למי שיש לו שייכות ב'סיבות' הנזק ולא מי שמכשיר אפשרות שאנשים ינזקו בה וא"כ החופר בור בעצם לא עשה כלום ואפילו לא גרמא שהרי רק עשה חלל שאין בו שום היזק או גרם היזק שבא מצד עצמו רק הכשר שכשהניזק יהיה מעל הבור יפול ממילא לתוכו משא"כ בעושה גוף חדש במקום הילוך בנ"א יש מקום לראותו כנמצא בגוף הנזק כיון שהכניס דבר למקום הילוך של חבירו נמצא שהוא מכשיל את חבירו ליפול דנפילת האדם היא בסיבתו שהוא גוף המכשיל. [↑](#footnote-ref-88)
89. דע שדין מפקיר נזקיו עיקרו אינו דווקא בדבר שהיה ממונו והפקירו אלא כל עשיית תקלה בשל הפקר נחשב מפקיר נזקיו וכמבואר בגמ' שמחלוקתם תלויה בדין אם חייב בור ברה"ר.

    מיהו בסמוך אבאר בעז"ה דמ"מ יש אופן שאין כריה וחיובו על שהיה ממונו. [↑](#footnote-ref-89)
90. יל"ד מצד מה דן שיש כאן גרמי, ובאמת שיל"ד איזה כריה היה כאן ולפו"ר צ"ל שהיתה כאן כרייה בידיים אלא שיל"ד דבשלמא בנשברה כדו יתכן לדון את הכרייה בידיים שהרי הוא נתקל בפשיעה ונפל הכד מידו והוי אדם או אש וכמו שכ' הראשונים כלפי נזקים שנעשו בהדי דאזלי אבל בנפלה גמלו הרי לא הוא כראו בידיים וצ"ל דסגי במה שפשע בנפילתו [ובפרט למאי דמוקמינן בגמ' באתקיל ואתקילה ביה גמלו שבגופו ממש נעשית הנפילה], ולפי"ז קושייתו כאן אינה מטעם מעשה ההפקר אלא עצם עשיית תקלה זו ניתן לחייב עליה מדינא דגרמי.

    מיהו באמת בסמוך באות ח' הק' שכל המפקיר שורו יתחייב מדין מפקיר נזקין אע"פ שלא הייתה שם כרייה בידיים כלל מיהו פשיעה וודאי שנייתה שהרי אף בבור מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס פטור [ואעפ"כ נראה שדוחק לומר שהוק' לו דווקא שפתח קשרי השור בידיים ושיתחייב מדין פורץ גדר] ועל כרחך דעתו שאמנם מחלוקתם תלויה בדין בור ברה"ר אבל מ"מ האופן של בור והאופן של נשברה כדו חלוקים בטעם שנחשב ככורה דבבור ברה"ר מתחייב ע"י חפירתו ובכדו וגמלו מתחייב מדין הפשיעה בממונו ונמצא שבעצם כל חיובו הוא מכח ממונו וכשהפקירו היה לו להיפטר לולי טענה חדשה שאומרת שאין לו כח להפקיר דבר שכבר הוכשר להזיק בפשיעתו ונתחייב בשמירתו, ואפשר שהטענה המחייבת היא שכיון שעצם המזיק היה ממונו עצם קיומו כמזיק נחשב מכחו וממילא אין לו רשות להפקיר, ואע"פ שפטור באונס.

    ומ"מ לפי"ז מתברר שהק' שע"י חיוב ממונו יחשב כגורם מיהו אף בסמוך באות ח' בדין המפקיר שורו ג"כ נראה שדן שיתחייב כגורם ושם אין שום גרמא אפילו ע"י חיוב ממונו וצ"ל שמתחייב על הפשיעה מעיקרא, ועוד אפשר דמתחייב על ההפקר דדמי לפורץ גדר, מיהו עמש"כ ! {באות זו בהמשך} שיתכן שלעולם לא דן לחייב על מפקיר שור מדין גרמי אלא רק בנשברה כדו. [↑](#footnote-ref-90)
91. משמע שמפקיר נזקיו לאו היינו גרמי וכבר ביארנו שלא יתכן שיהיה מגרמי שהרי בור ברה"ר וודאי אינו גרמי והוא נכלל בדין המפקיר נזקיו, מיהו נראה שלכה"פ עכשיו דעתו שאמנם מפקיר נזקיו הוא דין בפנ"ע אבל מ"מ לא יתכן לחייב מחמתו בלי דין חיוב בגרמא שהרי הק' באות ה' על רבנן כיצד מחייבים בבור ברה"ר דהוי גרמא, וטעמו שלעולם בור ברה"ר אין חיובו אלא על שעת העשיה או על השעה שהיה בעלים גמור אבל על שעה שהדבר מופקר חיובו רק מכח מה שהנזק נגרם מחמת המעשה או הבעלות הראשונים, ולפי"ז נראה שאפשר דמש"כ באות ח' על מפקיר שורו לשון של 'גרמא' כוונתו רק לאחר הדין של מפקיר נזקיו אבל מדינא דגרמי בלחוד לא יתכן לחייבו. [↑](#footnote-ref-91)
92. לפו"ר משמע שהוק' לו כן משום דס"ל דכל בור חיובו מדינא דגרמי וזה לא יתכן שהרי בור מד' אבות הוא ואב בפנ"ע הוא ועוד שפטור על הכלים ועוד א"כ מאי קשיא ליה באות ד' שיתחייב מדינא דגרמי והרי אה"נ הרי חייב מדינא דגרמי, אלא נראה שברור שבור הוא חיוב חדש שהרי אינו פועל את הנזק אלא הוא רק הכשר שהדבר ינזק בו וע"ז נתחדש חידוש של בור כאב בפנ"ע שמתחייב על עצם ההכשלה, מיהו הוק' לר' אפריים דברור שזה החידוש בלבד של בור אבל כלפי דין גרמא עדיין הוא בכללים של שאר המזיקים וע"כ הוק' לו דסו"ס הוא גרמא [↑](#footnote-ref-92)
93. מלשון זו משמע שבא לפטור בבור ברה"ר דווקא דכלפי שעת עשיית הבור דעדיין אינו מוכשר להזיק וגמר הדבר יהיה ע"י הבהמה, אבל בממונו חיובו על שעת הנזק, ודווקא בבע"ח הוק' לו מדדימה זה לדין של מניח סם המוות ושם הרי מבואר בגמ' הטעם הוו"ל שלא תאכל, וע"ע במש"כ על דבריו בתי' [↑](#footnote-ref-93)
94. נראה שנשמט כאן מפני הדומות "ברה"ר הוי כמו מניח" [↑](#footnote-ref-94)
95. נדצ"ל "להו" [↑](#footnote-ref-95)
96. התי' לזה לק' אות כא' [↑](#footnote-ref-96)
97. נט: [↑](#footnote-ref-97)
98. נדצ"ל "דאידי ואידי" [↑](#footnote-ref-98)
99. התי' ע"ז לק' אות כב [↑](#footnote-ref-99)
100. כ"פ התורי"ד ב"ק כב: [↑](#footnote-ref-100)
101. מלות "שכל שכן" צריכות תיקון, והר"א וקסברג הציע "שכל שנתן", ויותר נח "שנתן כל כך". [↑](#footnote-ref-101)
102. נדצ"ל "ואי השתא" או כיוצ"ב. [↑](#footnote-ref-102)
103. נדצ"ל "צבתא" [↑](#footnote-ref-103)
104. נדצ"ל "הא היינו", או כיוצ"ב. [↑](#footnote-ref-104)
105. עי' בדברי ר' אפריים בחי' על ב"ק בדף כו: [↑](#footnote-ref-105)
106. לכאורה ה"בחדא" וה"בתרתי" הפוכים [↑](#footnote-ref-106)
107. התי' לזה לק' אות כב' [↑](#footnote-ref-107)
108. ס. [↑](#footnote-ref-108)
109. התי' לזה לק' אות כג' [↑](#footnote-ref-109)
110. והוא דין בפנ"ע ולא מדין גרמא וכמבואר בדבריו כאן ובאות ד' [↑](#footnote-ref-110)
111. מלת "אע"פ" אין לה מובן ונדצ"ל "כיון" [↑](#footnote-ref-111)
112. עמש"כ לעיל !{סוף ד} [↑](#footnote-ref-112)
113. בירושלמי בב"ק פ"ג ה"ב כ' "ר' זירא ור' לא תריהון אמרין מודה רבי יודה לחכמים במבקיר שור שנגח בר"ה שחייב לא דומה נזק עומד לנזק מהלך" [↑](#footnote-ref-113)
114. ברור כוונתו לאחר פשיעה דבלי פשיעה אפילו בבור פטור. [↑](#footnote-ref-114)
115. משמע שמק' גם על מ"ד זה ולכאורה הוא תימה דלדבריו גזירה"כ לפוטרו, ונראה שטעמו שאם לאחר שהפקיר עדיין מחוייב בשמירה אין כאן שינוי רשות ויפטר רק אם ימכור או יקדיש. [↑](#footnote-ref-115)
116. ב"ק יב: [↑](#footnote-ref-116)
117. פי' מזמן רב אבל לא מתחילתו [↑](#footnote-ref-117)
118. נראה שזו עוד טענה שמדפטור א"כ אין כאן אפילו גרמא וכמו שהקשה באות ד' עמשכ"ש, מיהו עמש"כ ! {באות ה'} [↑](#footnote-ref-118)
119. התי' לזה לק' כד [↑](#footnote-ref-119)
120. עיקר תירוצו כאן לחלק בין בור שתחילתו לנזק לבין שור שאינו כן ולכאורה זה גם מה שתי' לבסוף באות כד, וצ"ע מה ההפרש ביניהם שהרי את התי' כאן דחה, ונראה שבתחילת עשייתו לנזק יש שני בחינות א' שהנזק במקום שהניחו וע"כ יש יותר שייכות בין הנזק לתחילת הפשיעה, ב' שהנזק מוכשר מצד עצמו לנזק ואינו חסר אלא שיגיע הנזק. וממילא נראה שכאן בא מצד החילוק הא' וכלשונו "הואיל ובמקום שהניחן שם הן מזיקין הרי תחלת עשיתו והנחתו לנזק היתה וכו' אבל שור וכל בעלי חיים הואיל ואינן מזיקין במקום שהניחן אלא הולכין ממקום למקום והשתא הפקירן ואין עליו לשומרו עוד שהרי וכי יש לו לילך אחריהן ממקום למקום" וכך שאר לשונותיו, וע"ז הק' שההילוך הוא חומר ולא קולא, ובתי' באות כד עיקר חילוקו מצד שהנזק כבר מוכשר וכמבואר למדקדק בלשונותיו שם. [↑](#footnote-ref-120)
121. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-121)
122. נדצ"ל "הילכך" [↑](#footnote-ref-122)
123. ל"י למה כתבו כאן [↑](#footnote-ref-123)
124. נג. [↑](#footnote-ref-124)
125. היישוב ע"ז באות מא' [↑](#footnote-ref-125)
126. כוונתו נראה למה שכתב רש"י "דתשלומין ליכא אמעשה ידיו דאמר לטובה הכנסתיה שתינק", ובאמת שכוונת רש"י לכאורה שמצד מעשיו אין כאן נזק כלל דאדרבה יכול לומר שלטובה הכנסתיה וגם בלי הטובה היה פטור רק לאלומי מילתא, ומ"מ הראב"ד בהשגות על הרי"ף כתובות פו פי' הטעם שם משום דאין כוונתו להזיק, וכך פי' בהשגותיו על הרמב"ם פ"ז מחובל [↑](#footnote-ref-126)
127. לא הביא את מראה דינר ודיין שטעו דהשתא הבין שהוא מזיק בידיים. [↑](#footnote-ref-127)
128. ב"ק צח: [↑](#footnote-ref-128)
129. פשט ספק זה לק' באות כה [↑](#footnote-ref-129)
130. קושיא זו הביא במרדכי אות כג [↑](#footnote-ref-130)
131. כ"ה במרדכי, ובכת"י כ' "לא" ואינו נראה. [↑](#footnote-ref-131)
132. התי' לזה לק' כו [↑](#footnote-ref-132)
133. מכאן עד סוף הקושיות מעמיד סתירות בדין הגורם לשני שיצטרך להוציא הוצאות או שיפסיד את עצמו בין לר"מ ובין לרבנן, [↑](#footnote-ref-133)
134. תחילת וסוף דבריו באות זו הועתקו במרדכי רמז קיד [↑](#footnote-ref-134)
135. ומכח זה מוכיח שבאמת פטור אפילו לר"מ [↑](#footnote-ref-135)
136. זה לכאורה שאלה לכו"ע דבכל הג' האלו פטור לכו"ע. [↑](#footnote-ref-136)
137. כמו 'מהים'. [↑](#footnote-ref-137)
138. התי' לזה לק' כז'. [↑](#footnote-ref-138)
139. נר' שצ"ל "השבח". [↑](#footnote-ref-139)
140. "משבי ו" צריך תיקון ולכאורה צ"ל "מהשבח" דהיינו בשיעור השבח ולאפוקי שאם היציאה יתירה על השבח פטור [↑](#footnote-ref-140)
141. ניכר חסרון, ונראה שניסה לפרש שמתחייב מכח התחייבותו מיהו הרי אחריות ט"ס ואין כאן שטר ע"ז אלא אומדנא ולא עדיפי מדברים בעלמא. [↑](#footnote-ref-141)
142. ב"ק קטז [↑](#footnote-ref-142)
143. התי' לזה לק' ל' [↑](#footnote-ref-143)
144. ל"י כוונתו במשפט זה [↑](#footnote-ref-144)
145. כאן מוסיף להוכיח שר"מ אינו חולק בזורק מטבע. [↑](#footnote-ref-145)
146. נדצ"ל "אמר". [↑](#footnote-ref-146)
147. ב"ק צח. [↑](#footnote-ref-147)
148. כאן דן באפשרות לחלק אליבא דרבנן בין המקרים שהקשה ביניהם, שיש אפשרות לחייב יותר במקום שסומך עליו ועשה על פיו, ודחה חילוק זה מסברא דמ"מ כנגד מקום שהכל נעשה על ידו ממש רק בגרמא ראוי לחייב יותר, ועוד הוכיח שאין לחייבו מטעם שעשה על פיו מדן את הדין ומערב [↑](#footnote-ref-148)
149. כאן ג"כ [כמו באות יג] דן באפשרות לחלק בין מקום שקיבל על עצמו לשלם [↑](#footnote-ref-149)
150. בדברים [↑](#footnote-ref-150)
151. הר"א וקסברג הציע להוסיף 'ועוד' ונראים דבריו [↑](#footnote-ref-151)
152. "למלוה" כנדצ"ל [↑](#footnote-ref-152)
153. בב"ב קעו לפנינו ר"נ [↑](#footnote-ref-153)
154. נר' שחסר "לא" [↑](#footnote-ref-154)
155. כל קושיותיו באות זו תירץ לק' אות ל' [↑](#footnote-ref-155)
156. לכאורה צ"ל "לא" מיהו א"כ גם בסמוך צריך להגיה כן, ושמא הפי' ב"לכך" היינו שנתכוון רק "לכך" ולא להזיק [↑](#footnote-ref-156)
157. פי' דל"צ ממש כוונה אלא כל שעשה דבר שהוו"ל לאסוקי אדעתיה את הנזק חייב [↑](#footnote-ref-157)
158. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-158)
159. אצ"ל "שיש" [↑](#footnote-ref-159)
160. ואעפ"כ בכותל בריא חייב וא"כ משמע שכוונתו כאן בטעם שהיה לה שלא תאכל הוא שלא נתכוון להזיק שחשב שלא תאכל, מיהו זה לא יתכן שהרי בדבריו באות לא הביא מכאן ראיה לטעם הפטור במשיא עצה רעה כשאין הניזק חייב לשמוע לו ושם הרי וודאי נתכוון שהלה ישמע לו כדמוכח התם להדיא ובכ"ז פטרו מטעם זה, אלא ע"כ עיקר כוונתו כאן שבכדי לפטור מטעם שאינו מתכוון לחוד באופן שידע שיש בהמה לא סגי אלא בצירוף טענה זו שהיה לה שלא תאכל, והטעם בזה אפשר לבאר בשני דרכים, הדרך הא'- שאם היה מחוייב בהיה לה שלא תאכל א"כ מה יועיל שלא נתכוון שתזיק סו"ס כיון שמוכרח ע"י מעשיו שהבהמה תוכל להזיק א"כ על כרחו הוא בכלל כוונתו דפסיק רישא הוא, אלא שצ"ע שהרי בסמוך לגבי שורף שטר ומוסר ומחיצת הכרם ודן את הדין הוצרך לבאר שנתכוונו להזיק ומ"ט הא כיון שהזיקו ברור ממילא ל"צ שיתכוון להזיק, וזה אינו שהרי כאן ג"כ אם לא ידע כלל שיש כאן בהמה היה פטור אפילו שברור הנזק דכל שלא מודע כלל שמזיק א"א לומר שבכלל כוונתו כיון שפסיק רישא הוא וא"כ נראה שבהני מה שהוצרך לבאר שנתכוון להזיק היינו כלפי טענה שהיה טוען שלא ידע כלל שיהיה היזק, וביותר נראה דטענה זו שכשפסיק רישא כלול בכוונתו חלוקה במיני הגרמות דיש גרמא שכל גמר ההיזק כבר נכלל במעשה הראשון רק חשוב כגרמא דסו"ס הדבר שנעשה נעשה לא מכוחו כגון מסלק תריס המגן בפני חץ, ויש גרמא דבמעשיו עדיין אין כלום רק מהם אמור להשתלשל נזק מסויים ושם צריכים לראות את עשייתו עד סוף ההשתלשלות, ונראה לפי"ז דמה שמועיל שלא נתכוון כשיודע שפסיק רישא שיגרם הנזק היינו במין הגרמא השניה כיון שצריכים לראות את עשייתו מעבר למעשה הפשוט שלו אבל בגרמא הראשונה שהגרמא שלו נגמרת בעצם מעשיו לא אכפ"ל עוד בכוונתו, וא"כ נראה שבפורץ גדר יש לדון את מעשיו כמזיק משני פנים א' שהבהמה נעשית משוחררת להזיק [ובנזק זה א"א לפטור מטעם שהווה לה שלא תאכל וכמו שאבאר בעז"ה ב!], ב' שבעצם פריצת הגדר איפשר מציאות של נזק ע"י הבהמה, והאופן הא' מקום הנזק הוא מקום אחר ומהני כוונה ובאופן הב' מעשיו מסתיימים בפריצה שבזה הכשיר שהבהמה תזיק ולכן לא מהני כוונה, וזה הדרך עיקר, וכיסוד זה שאפשר לדון בפורץ גדר את הנזק בשני אופנים עמש"כ בדינא דגרמי להרמב"ן אות מ' בהערה **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**! שכצ"ל בדברי הרא"ש והרמב"ן.

     הדרך הב'- שכל שהנזק מוכרח וידע מכך לא מהני שלא נתכוון וכמו שכ' ר' אפריים באות מג לגבי דן את הדין ולפי"ז הפטור במשיא עצה היינו כשאינו מתכוון להזיק דווקא אלא כוונתו לתועלת עצמו ועיקר כוונתו במש"כ באות לא בדין משיא עצה רעה לחלק בין אם הניזק מוכרח לשמוע לו להיכא שאינו מוכרח הוא בעצם חילוק אם מהני מה שאין כוונתו להזיק, וכ"ז אי"ז משמעות פשטות הדברים ועוד שא"כ איך דימה שם להיה לה שלא תאכל של מניח סם המוות דסו"ס הרי שם מהני אפילו שנתכוון, וע"כ אין נראית דרך זו. [↑](#footnote-ref-160)
161. כבר נתבאר בעז"ה שעיקר כוונתו מאחר שלא נתכוין אבל אם נתכוין שתזיק חייב, ויל"ד מ"ש ממשסה [אות כו] ושוכר עידי שקר [כ] שפטר אותם מטעם שהיה לה שלא תאכל ושם וודאי הייתה כוונתם להזיק, ונראה שעיקר כח הטענה של היה לה שלא תאכל היינו שהנזק לא נגרם מחמתו אלא מחמת הדעת אחרת וכלשונו בדין שוכר עידי שקר וטענה זו דווקא באופן שאין עיקר כח עשייתם ממנו וזה כגון במניח סם המוות שאינו פועל בה לקחת אלא רק 'מזמן' לה את ה'סם' או כגון שאינו מכשיר את גוף הנזק דהיינו שהבע"ח יכל להזיק בלעדיו והוא רק שכנע אותו דבכה"ג א"א לראותו כנותן לו את הכח להזיק אבל אם יכשיר את כח המזיק להזיק בכה"ג יתחייב וזה האופן של פורץ גדר לכשנדון את מעשיו בבהמה שהייתה קשורה והוא עשאה משוחררת.

     ודע שהרמב"ן ג"כ חילק בין גורם נזק שמחוסר דעת אחרת לנזק שלא מחוסר דעת אחרת אלא שברמב"ן נראה שיש בזה ג' בחינות וכתבתים בקצרה על הרמב"ן באות לט בהערה **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**! וש"נ שאר המקומות שבדברי הרמב"ן.

     ובדעת ר' אפרים יל"ע הטעם שבשולח את הבעירה אינו מתחייב לר"מ אפילו באופן שמסר לו רק שלהבת לר"י או גחלת לר"ל שהרי דמי לפורץ גדר בריא, ונראה דכל כה"ג אין כאן האש והחרש הוא יצר את האש א"כ נמצא שחרש הכשיר את גוף הנזק וזה ברור לכל מעיין בסוגיא שם [ובפרט עי' בדברי ר"ח כב:]. [↑](#footnote-ref-161)
162. ביאור ההגבלה שכ' "ואין הגורם יכול לומר היה יכול שלא היה ניזוק מחמת הגרמא וכגון שחסרו גוף הממון על ידי הגרמא" ביאר הר"א וקסברג כלפי מה שפטור על נזק הריפוי לפי מה שביאר ר"א באות לט [↑](#footnote-ref-162)
163. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-163)
164. כמו "או לשלם" [↑](#footnote-ref-164)
165. באמת בכל דבריו השתמש בכלל הזה לפטור רק את המנויים במימרא של ר' יהושע [↑](#footnote-ref-165)
166. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ב', ועיקר התירוץ לכאורה שהחיוב על הכותל משליך על החיוב על הבהמה כיון שא"כ מיירי גם בנתכוון להזיק [ומלשונו נראה שלא סגי בכוונה להזיק את הכותל אלא בעינן שיתכוון להזיק ע"י הבהמה רק שמ"מ מקשינן שהיה לברייתא לפרש דבלא נתכוון להזיק איירי, ואם מיירי בכותל רעוע אפשר דל"צ לפרש דכולה ברייתא במי שאינו מתכוין מיירי ודוק וצ"ע] [↑](#footnote-ref-166)
167. כאן מתחיל לפרש את מין הנזק שקרה כאן ועי' בדבריו בשאלה שפי' כלפי בעל הבהמה, ולא ידעתי למה הוצרך בתי' כאן לשנות את הפשט, ובאמת שלפמש"כ באות כו שמשסה פטור כי היה לבעלים לשומרו א"כ ע"כ כאן איירי באופן שהבעלים פטור, וביותר נראה שכלפי ההפסד של הבעלים הרי צריכים את פשיעת הבעלים שאחרי הפריצה של הגדר וכלפי"ז וודאי אינו בריא הזיקא. [↑](#footnote-ref-167)
168. נדצ"ל "אניזק" [↑](#footnote-ref-168)
169. הר"א וקסברג הציע להשלים "ל[הפסיד]" [↑](#footnote-ref-169)
170. הר"א וקסברג הציע להשלים ש[יודע] [↑](#footnote-ref-170)
171. כאן נראה שצריך שיתכוון שהבהמה תזיק [↑](#footnote-ref-171)
172. אצ"ל "שהיה" [↑](#footnote-ref-172)
173. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ג', ועיקר התירוץ שהקושיא הייתה לרבנן שפשיטא שפטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים, ומה שהגמ' לא העמידה כר"מ וקמ"ל שפטור מדיני אדם הוא דלר"מ לא יתכן לפוטרו שהרי וודאי מתכוון הוא. [↑](#footnote-ref-173)
174. הר"א וקסברג כ' שבכת"י מילה זו לא ברורה ואפשר שצ"ל "ואם ת"ל" [↑](#footnote-ref-174)
175. וכעי"ז כ' הרמב"ן [מג] ומשום דלא עבד ולא מידי [↑](#footnote-ref-175)
176. תיבת "בגרמא" מיותרת [↑](#footnote-ref-176)
177. ע"ז לא הוק' לו מעולם וכנראה מפרשו אגב אחריני [↑](#footnote-ref-177)
178. והרמב"ן כ' "לא עבד ולא מידי, ואונס הוא ורחמנא פטריה מדיני אדם ואפילו באשו וכל שכן אש של חברו", וכיוצ"ב כ' ההשלמה "לא איהו לחודיה קא עביד ומקצת אונס נמי אית ביה" וכ"כ המאירי "פטור מדיני אדם שהרי רוח שאינה מצויה סייעתו ולא עוד אלא שזה כמקצת אונס". [↑](#footnote-ref-178)
179. וכ"כ המאירי, ודע שסברא זו מבוארת בגמ' לעניין פטור מדיני שמים וביאר הרא"ה שזה טעם אפילו באופן שנתכון להזיק משום ד"אף על פי שכוונתו להזיק אין מלאכה זו כדאי להתחייב עליה לשלם" וכך מוכח במאירי שם, ואפשר שלזה נתכוונו המאירי ור' אפריים, מיהו בגוף הגמ' התוס' לא פי' כהרא"ה אלא שבאמת נתכוון לטובה [↑](#footnote-ref-179)
180. חידוש שדבר כזה נקרא שלא נתכוין להזיק, ונראה שהיא סברא דווקא בכה"ג שלא עשה בשל חבירו כלום [↑](#footnote-ref-180)
181. וכ"כ הרמב"ן, מיהו הרמב"ן דן עוד דסו"ס הרי פטר את המזיק ויתחייב כמו בדיין שזיכה את החייב, ופי' דהוא מטעם שנחשב כמניעת רווח כיון שעוד לא נתחייב לו. [↑](#footnote-ref-181)
182. עמש"כ באות ג'. [↑](#footnote-ref-182)
183. ר' אפריים השתמש בטענה זו לפטור פורץ גדר באות טז, ומשסה באות כו, ולפטור שולחני שטעה באופן שאין הלה חייב לשמוע לו [דאינו אלא משיא עצה רעה] באות לא, וע' מה שאכתוב בסמוך. [↑](#footnote-ref-183)
184. מלשונו נראה להדיא שיסוד הפטור משום דלא הוא הגורם אלא הבע"ח שעשה, [↑](#footnote-ref-184)
185. אצ"ל "הנזק" [↑](#footnote-ref-185)
186. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ה' [↑](#footnote-ref-186)
187. קאי על מה שכ' בסוף הקטע הקודם שיש פטור אפילו לר"מ של הוה לה שלא תאכל שיכול לומר הוא עצמו גרם הנזק וע"ז סיים שבסברא זו מתיישב גם הקושיא שהק' על רבנן דבאות ה' הק' שבכל בור יפטר מטעם שהנזק נגמר ע"י הבהמה כמו במניח סם המוות ועכשיו שפי' דהטעם של הפטור הוא משום שדנים שהבהמה הזיקה עצמה א"כ זה יתכן דווקא כשהבהמה עושה בכוונה וכ"ש שעל ר"מ כבר לא קשה. [↑](#footnote-ref-187)
188. פי' הטעם שפטור שור פקח ביום [↑](#footnote-ref-188)
189. כמו 'ובמהלך', ונראה דזו קושיא חדשה אליבא דרבנן דנהי שאינו גרמא כמו במניח סם המוות אבל סו"ס לרבנן ראוי ליפטר כיון שגוף הנזק לבסוף נעשה ע"י הניזק, ויל"ד שהרי כתבתי לעיל ! {באות ה'} שעיקר חידוש בור שמתחייב על ההכשלה והזימון של הנזק וא"כ מ"ט נחשב כגרמא, ונראה שגם כאן עיקר טענתו כלפי בור ברה"ר שבגמר מעשיו עוד לא נגמר הנזק וע"כ אפילו כמכשיל אינו אלא גורם [וקצ"ע שבאות ה' כשהק' נראה שלא הוק' לו אלא מחמת שהוא בע"ח ושמא בכלל מאתיים מנה]. [↑](#footnote-ref-189)
190. תימה א"כ מאיזה טעם פטור על הכלים, ושמא לדבריו אדרבה היא גופא שכיון שמדין גרמא הוא שהוא לבדו גורם בלי אחרים א"כ בכלים זהו גרמא שע"י אחרים בא הנזק ודו"ק, ומ"מ העיקר שנראה כמו שכ' ב! שוודאי בור הוא אב בפנ"ע וכל דבריו לבאר למה אין כאן גרמא אחרי החידוש של בור. [↑](#footnote-ref-190)
191. טעמו נראה שבדין נזיקין מה שהנזק נעשה בלי מעשה אינו חסרון כלל דכל שהוא שייך בגוף הנזק הרי הנזק מחמתו והיינו טעמא שכשאדם עומד ונתקלו בו חשיב אדם המזיק ולא בור וכדאיתא במשנה בהמניח לב. שחייב אפילו על כלים [↑](#footnote-ref-191)
192. תיבת "וההוא" מיותרת [↑](#footnote-ref-192)
193. כמו 'דההיזק', וכאן מתחיל לתת טעם למה לא דמי לשורף שטר [↑](#footnote-ref-193)
194. ב"ק נ: [↑](#footnote-ref-194)
195. היינו "שור שנגח את הפרה" וקרא לו כן כלפי "שור שנגח ד' וה'" דהוא השור קמא [↑](#footnote-ref-195)
196. נדצ"ל "ולשמואל" [↑](#footnote-ref-196)
197. כאן חוזר לבאר את עיקר החילוק בין בור לשאר הגרמי [↑](#footnote-ref-197)
198. נדצ"ל "שאחרים" [↑](#footnote-ref-198)
199. כוונתו על הדין של טימא את הטהור דהיינו שהורה שהוא טהור ובעה"ב עירבן על פיו בפירותיו [↑](#footnote-ref-199)
200. ניכר שבוש [↑](#footnote-ref-200)
201. מש"כ "שע"י תוספתא" אין זה קשור לחילוק אלא כך דעתו באמת שזה הנזק וכדמוכח מסיום דבריו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-201)
202. מצורת הדברים נראה שבא לתת טעם לפטור, אלא שצ"ע דלכאורה אם היה נאסר מגוף הזרעים וודאי היה פטור וכמו שסיים שאין תחילתו לנזק, והרב לבל פי' דבא לשלול שאינו חיוב של שור דבשור ל"צ תחילתו לנזק והתי' של ר' אפרים כתי' הרמב"ן [באות י']. [↑](#footnote-ref-202)
203. כאן הוק' לו שיחשב כמזיק לא ע"י אחרים מחמת שהזיק ע"י ממונו וכמו בבור שמתחייב על פשיעתו בממונו בבור ברשותו מיהו אינו בור גמור שהרי אינו הכשלה אלא גורם גוף הנזק שאם הייתה הכשלה אף כלפי האמת לא היה יותר מבור דלא יתכן לחייב את הגורם יותר מעושה גוף הדבר ממש, וממילא ל"ק כלל שיפטר על נזקי הזרעים משום דממעטינן כל דבר שאינו בעלי חיים בבור [עי' תוס' י.] [↑](#footnote-ref-203)
204. נדצ"ל ואי נמי, וזה כנראה היה ראשי תיבות ופתחום לא נכון. [↑](#footnote-ref-204)
205. הר"א וקסברג כ' שבכת"י יש כאן כתם על כמה מילים ולא ברור מה נכתב שם [↑](#footnote-ref-205)
206. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ו' [↑](#footnote-ref-206)
207. נראה שטעם זה מהני לפטור אפילו לר"מ [↑](#footnote-ref-207)
208. ה'ו' לכאורה מיותרת [↑](#footnote-ref-208)
209. ניכר כאן שיבוש, והר"א וקסברג הציע להוסיף "אבל במסר לו גווזא כיון דמסר לו כן" ואינו נראה בעיני [↑](#footnote-ref-209)
210. מחלק בין אש לשאר הגרמי, וצ"ב מה בא לפרש כאן שהרי כבר פירש שאש שאני שעיקר אש בכך, ושמא הוק' לו שמ"מ ילף מינה [↑](#footnote-ref-210)
211. ה'ש' לכאורה מיותרת או שמא חסר תיבת "הם" [↑](#footnote-ref-211)
212. ה'י' נראית ט"ס [↑](#footnote-ref-212)
213. נדצ"ל "וכ"ש [↑](#footnote-ref-213)
214. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ז' [↑](#footnote-ref-214)
215. רב אשי ואפשר שבכלל זה ר' זירא שבצמרא צמורי. [↑](#footnote-ref-215)
216. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ח' [↑](#footnote-ref-216)
217. ב"ק מז: [↑](#footnote-ref-217)
218. חסר "כך" [↑](#footnote-ref-218)
219. כאן פושט את ספיקו באות י' [↑](#footnote-ref-219)
220. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות יא', ודבריו אלו הובאו במרדכי כג [↑](#footnote-ref-220)
221. צ"ע דבגמ' מבואר שפטור המשסה אפילו אם גם בעל הכלב פטור, ושמא סו"ס שמירתו על הבעלים ומ"מ א"כ יק' ממש"כ בפורץ גדר [טז] ושמא נחלק בין אם חידש את גוף הנזק. [↑](#footnote-ref-221)
222. כ"ה במרדכי, ובכת"י "משלו" ונראה שראוי לגרוס "ויש לו" [↑](#footnote-ref-222)
223. עמש"כ!{באות טז-}. [↑](#footnote-ref-223)
224. כ"ה במרדכי, ובכת"י הגי' "ומשום הכי". [↑](#footnote-ref-224)
225. משמע דזה עוד טעם בפנ"ע ואעפ"כ בפורץ גדר בריא חייב ועמש"כ בזה!{טז-}, ודע שבמרדכי לא הביא מכאן עד אבל ומשמע דלא ס"ל תוספת זו. [↑](#footnote-ref-225)
226. במרדכי במקום "אבל" - "משא"כ בשורף שטרותיו של חבירו ומראה וכו'". [↑](#footnote-ref-226)
227. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות יב, וכבר הוכיח מריפוי דבהמתו ומבהמה בבור שר"מ מודה דפטור בזורק מטבע וכל מה שנשאר לו לבאר מ"ש זורק מטבע וריפוי דבהמה מריפוי דאדם בין לר"מ ובין לרבנן. [↑](#footnote-ref-227)
228. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-228)
229. כאן מחלק בין זורק מטבע לריפוי דאדם שחייב אפילו לרבנן, ובכלל דבריו שני חילוקים א' שבזורק אין שום פחת דמים משא"כ בריפוי, ב' ששאני בין נזקי אדם לנזקי בהמה, וצ"ב למה הוצרך לשני החילוקים, אמנם לחילוק השני הוא מוכרח מכח ריפוי דבהמה דפטור אבל צ"ב מ"ט הוצרך כלל לחילוק הא', ונראה דכל עיקר החילוק בין אדם לבהמה יתכן רק לאחר החילוק הא' שחשיב נזק בגוף האדם ודו"ק, ועוד שכיון שקאי אליבא דרבנן א"כ הוצרך לפרש ג"כ הטעם שאינו גרמא ולכן המרדכי לא העתיק כל התחלה זו דהא קי"ל כר"מ, מיהו לא יתכן לומר כן שהרי בסמוך באותיות כח וכט מבואר בדבריו שב'שבת' ובמוסר ג"כ שייך החיוב כמו בריפוי, וע"כ נראה שעיקר מה שהוצרך להא דדמי לנזק הוא לפי מה שכתב לק' באות לט' שבכל ריפוי בעצם יש טענה שאין כאן גרמא כלל כיון שהאדם ברצונו לרפאות עצמו הוציא את כספו, וע"כ בשביל לסלק טענה זו צריכים שיחשב שבעיקר הנזק כבר הזיקו את הממון שצריך להתרפאות דאז לא אכפ"ל שהוא מרצונו מוציא ממון זה שהרי כבר נתחסר זה בעיקר הנזק, וממילא מ'שבת' לק"מ, ולגבי מוסר נראה שבסברא זו יש לחלק בין אופן שנמסר על עיסקי ממון להיכא שנמסר סתם והוא מרצונו לפדות עצמו שיחדם ופדה נפשו, דאם מעיקרא נמסר בשביל הממון א"כ כבר בעיקר המסירה נחשב שניזוק בכך שעכשיו מוכרח להוציא ממונו דהרי אנוס הוא ובכה"ג איירי ר"א באות כח' אבל אם מסרו על עיסקי נפשות א"כ הפדיון הוא דבר חדש מבחירתו ולא נחשב שהזיקו בו. [↑](#footnote-ref-229)
230. מכאן מבאר לר"מ הטעם שגרע ריפוי דבהמתו [↑](#footnote-ref-230)
231. צ"ב דבתחלה דימה ריפוי לזורק מטבע למימרא דהא פשיטא טפי לפטור ובסו"ד כ' שמקור הפטור בזורק מטבע הוא מריפוי דבהמה, ושמא תחילה בא להעמיד את גדר הפטור שה'דמי לנזק' של בהמה אינו חשוב לחייבו מחמתו [↑](#footnote-ref-231)
232. ה'ו' נראית מיותרת [↑](#footnote-ref-232)
233. לכאורה צ"ל ובאדם" [↑](#footnote-ref-233)
234. לכאורה צ"ל ובאדם" [↑](#footnote-ref-234)
235. הר"א וקסברג תיקן "בריפוי" [↑](#footnote-ref-235)
236. מכאן הועתק קרוב ללשונו במרדכי רמז קיד- קטו [↑](#footnote-ref-236)
237. חילוק זה כ' עוד באות לז' לענין מצמצם עי"ש היטב [↑](#footnote-ref-237)
238. במרדכי "נזקי גופו לנזקי" [↑](#footnote-ref-238)
239. כ"ה במרדכי, ובכ"י "שכבר מזיק" [↑](#footnote-ref-239)
240. "ומה וכו' נזק" לכאורה קאי על חיוב נזק ול"י מאי שיאטיה הכא [↑](#footnote-ref-240)
241. יסוד זה כ' עוד באות לב' ובאות לט' עי"ש היטב [↑](#footnote-ref-241)
242. במרדכי הנוסח "לרופא זהו גרמא דלאו בגופו הוא אלא בממונו משום" [↑](#footnote-ref-242)
243. אבל לרבנן ל"צ לזה משום דלא דמי לנזק וזה סיוע למש"כ קודם. [↑](#footnote-ref-243)
244. פי' בידיים כעין נשא ונתן ביד, ומ"מ דימהו למראה דבשניהם לא עשה מעשה בגוף הממון. [↑](#footnote-ref-244)
245. ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-245)
246. הלשון משמע שמסר גופו באופן שמעיקר המסירה הייתה על עיסקי ממון וע"י מסירה זו נאנס לשלם, וכך קצת משמע הדמיון למראה, ועמש"כ! שהוא דווקא ואם מסרו על עיסקי גוף והוא פדה עצמו מרצונו להציל עצמו המוסר פטור. [↑](#footnote-ref-246)
247. במרדכי נוסף "שהרי ד' דברים שייכי באדם ושבת אחד מהם" [↑](#footnote-ref-247)
248. צו: [↑](#footnote-ref-248)
249. ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-249)
250. ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-250)
251. במרדכי הלשון "ואם תאמר מ"ש מהא דאמרינן פרק הרבית", ומכאן במרדכי הוא רמז קטו. [↑](#footnote-ref-251)
252. ב"מ עג: [↑](#footnote-ref-252)
253. צ"ל "ולא" [↑](#footnote-ref-253)
254. ניכר כאן חסרון, ובמרדכי במקום "ואי לא איירי" הלשון "ואי מיירי דלא קבליה עילויה מאי קושיא דאם אוביר דהתם קיבל עילויה הלכך בדקבליה עליה לשלם איירי ואי לא קביל עליה היה פטור לדברי הכל" [↑](#footnote-ref-254)
255. במרדכי נוסף "עליו" [↑](#footnote-ref-255)
256. כאן מיישב את קושייתו לעיל אות יג [↑](#footnote-ref-256)
257. כ"ה במרדכי, ובכת"י "של חבירו" ונראה שהוא שיבוש [↑](#footnote-ref-257)
258. כ"ה במרדכי, ובכת"י "והואיל" [↑](#footnote-ref-258)
259. לפו"ר כוונתו לגמ' בריש האומנין ולמה שכ' שם עו:, מיהו בקושיא באות יג לא הזכיר זה אלא שטף נהר חמורו עיי"ש ומשמע שכאן נתכוון להביא את המקרה הזה רק כבר הביא את הכלל העולה ממנו וצ"ע [↑](#footnote-ref-259)
260. ב"ק קיד. [↑](#footnote-ref-260)
261. במרדכי במקום "משום" "משמע" [↑](#footnote-ref-261)
262. עד כאן העתיק במרדכי רמז קטו [↑](#footnote-ref-262)
263. נדצ"ל "האי טעמא" ולמחוק את "הכי" [↑](#footnote-ref-263)
264. מכאן עד הסוף הם עניינים חדשים שאינם שייכים לכל הקושיות שהק' תחילה; דבריו כאן הביא המרדכי רמז קטז בקיצור [↑](#footnote-ref-264)
265. דע שבענין זה נשאל רבינו אפריים מר' יואל [בראבי"ה אלף לט ובאו"ז ב"ק תי] שר' יואל כ' לו בתו"ד שאלתו בדין מראה דינר "וה"ה אם מראה לחבירו משכון או סחורה וסמך עליו אם אינו אומן חשוב חייב לשלם ההפסד" וסיים "ודבריי אלו שלחתי למורי רבינו ר' אפרים ב"ר יצחק. והשיב וכו' ומה שכתבת הוא הדין למראה משכון או כל סחורה, קשיא לך מההוא מעשה דחזקת הבתים ששאל מן המערער ונתן לו עצה לקנות בית והוא סמך עליו וקנאו ואעפ"כ אומר לו השני נוח לי ולא מצי למימר לו האיך אני סמכתי עליך. ועוד במוכר שמאנה חברו אי לאו משום לאו דלא תונו דמחזיר לא הוה מצי למימר לוקח עליך נסמכתי שהיית אומר כך הוא שוה. וכן מוכר קרקע לחבירו שלא באחריות למאן דאמר אחריות לאו טעות סופר לא היה מחזיר לו כלום, אף על פי שהלוקח אומר עליך סמכתי שאמרת שלי היה. ע"כ הוזקקתי לפרש כל הני דאמרי המראה דינר לשולחני כגון בעל כורחו יש לו ליקח הדינר כשהאומן אומר טוב הוא ואינו יכול להשמט. כגון מן הגוי וכן מישראל. והיינו דקאמר עלך סמיכנא כלומר על כורחי יש לי לקבל מאחר שאתה אומר טוב הוא. הילכך חייב. והיינו דומה לזיכה את החייב דעל כרחו יש לו לעשות ציווי בית דין. אבל מראה משכון ומקח אין לו על כרחו ליקח ולקנות. אם ירצה יקח ואם לאו יניח ולא דמי להכי כלל. ואין נ"ל תשובתו"

     {{דו"ק שלא הביא קרקע שלא באחריות בחיבור, ודו"ק שאיירי בנמצאת שאינה שלו שהוא דין השנוי במחלוקת ראשונים ולא הביא דין דגבה בע"ח והטעם ברור שבבע"ח אין שום טעות}} [↑](#footnote-ref-265)
266. ל: [↑](#footnote-ref-266)
267. וכ"כ הרמב"ן באות נב [↑](#footnote-ref-267)
268. תיבת "אי" נראית ט"ס [↑](#footnote-ref-268)
269. דבריו כאן הביא המרדכי רמז קטז בקיצור [↑](#footnote-ref-269)
270. במרדכי נוסף "אינו" [↑](#footnote-ref-270)
271. במרדכי נוסף "אלא" [↑](#footnote-ref-271)
272. דבריו כאן על פי מה שכתב לעיל באותיות כז'- כט' [↑](#footnote-ref-272)
273. במרדכי במקום "ממון וכו' להפסיד" - "ממון זה גרם להפסיד ממון אחר" [↑](#footnote-ref-273)
274. במרדכי כ' "שנפחתה" וסיים ע"ז את דברי המרדכי בסמוך [↑](#footnote-ref-274)
275. הגהת הר"א וקסברג [↑](#footnote-ref-275)
276. דבריו כאן ובאות לד הביא המרדכי רמז קיז [↑](#footnote-ref-276)
277. ב"ק קיג: [↑](#footnote-ref-277)
278. עפ"י המרדכי [↑](#footnote-ref-278)
279. במרדכי "כדין" [↑](#footnote-ref-279)
280. ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-280)
281. ע"פ המרדכי, ובכת"י "ליה" [↑](#footnote-ref-281)
282. ה'ש' ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-282)
283. ב"ק קיז. [↑](#footnote-ref-283)
284. תיבת 'דמלכא' ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-284)
285. תיבת 'זה' ע"פ המרדכי של מכו"י [↑](#footnote-ref-285)
286. ע"פ המרדכי, ובכת"י "כדין" [↑](#footnote-ref-286)
287. ע"פ המרדכי, ובכ"י בשיבוש "טובע" [↑](#footnote-ref-287)
288. ע"פ המרדכי, ובכ"י "דמסרא" [↑](#footnote-ref-288)
289. כ"ה במרדכי ובכ"י נוסף "הואיל ולמסיק" ונראה שהוא כפילות של המילים "הוא למסור" [↑](#footnote-ref-289)
290. עפ"י המרדכי [↑](#footnote-ref-290)
291. כ"ה במרדכי ובכ"י נוסף "הוא" [↑](#footnote-ref-291)
292. בכת"י ובחלק מהמרדכי "ליה" [↑](#footnote-ref-292)
293. מיישב קושייתו באות ד' [↑](#footnote-ref-293)
294. ב"ק נו. צא. וקדושין כד: [↑](#footnote-ref-294)
295. בב"ק צא. צח. וקדושין כד: [↑](#footnote-ref-295)
296. בכת"י במקום י' ר' והגהנו מסברא כמו בגמ' [↑](#footnote-ref-296)
297. פי' לכו"ע וע"ז סיים אבל במצמצם נחלקו [↑](#footnote-ref-297)
298. חסר 'דלא', ובמקום "סילקותו" נדצ"ל "סילקוהו" [↑](#footnote-ref-298)
299. היה ראוי לגרוס "דפזרן" [↑](#footnote-ref-299)
300. נראה דחסר 'ו' לקישור כאן ב-"ומדלא" או בסמוך ב-"ונראה" [↑](#footnote-ref-300)
301. נדצ"ל "ומיהו" [↑](#footnote-ref-301)
302. לכאורה צ"ל 'ממונו' [↑](#footnote-ref-302)
303. אריכותו בענין זה באותיות כז'- כט' [↑](#footnote-ref-303)
304. וכ"כ הרמב"ן [נא] מכח ראיה אחרת, מיהו עיי"ש שחילק שבשורף שטר כן חייב [↑](#footnote-ref-304)
305. ב"ב צג. [↑](#footnote-ref-305)
306. מיהו רשב"ם שם פי' הטעם משום דהמבעית חבירו פטור, ומר' אפרים שלא פי' כן מוכח דס"ל דבבהמה שאינה בת דעת לא שייך וכדמשמע בקדושין כד: שאמרו שם "שאני אדם דכיון דבר דעת הוא איהו מיבעית נפשיה" מיהו ברש"י ב"ק נב. מבואר ג"כ כרשב"ם וכך היא שנויה בתוספתא פ"ו הל"ה [↑](#footnote-ref-306)
307. ב"ק לג:, גיטין מא. [↑](#footnote-ref-307)
308. ב"ק צח: [↑](#footnote-ref-308)
309. גיטין נג [↑](#footnote-ref-309)
310. לג: [↑](#footnote-ref-310)
311. וכ"כ הראב"ד בהשגות על הרמב"ם בפ"ז מחובל הי"א ומטעם אחר ד"לא דמי לשורף שטר חבירו דהתם בחבריה קא עביד מעשה אבל הכא אמר בדנפשאי קא עבידנא", מיהו הרמב"ם [פ"ז מחובל הי"א] מחייב וכ"ד הרמב"ן [נג], ובדעת הרי"ף יש שני נוסחאות בראשונים דלגי' הראב"ד [בהשגות שם וכ"נ מדבריו בב"ק לג:] והרשב"א [בתשובה ח"ג קח] דעתו שפטור, ומאידך הגי' לפנינו שחייב מדינא דגרמי וכ"ג סה"ת [מג ג ב] והאו"ז ב"ק קסט, וכן הביאו הרמב"ן [לט] והר"ן [גיטין מא על הרי"ף] שם בשם מקצת נוסחי הלכות. [↑](#footnote-ref-311)
312. נדצ"ל "דאמרי'" והוא לעיל באותיות כז' כח'. [↑](#footnote-ref-312)
313. מילת "ניכר" נראית ט"ס. [↑](#footnote-ref-313)
314. לא ירדתי לסוף דעתו בקטע זה מה רוצה לומר בכ"ז, ובאמת שבדבריו אלו מיישב קושייתו לעיל באו ט' אלא שאינו שייך לכותבו כאן, וגם שם [באות ט] לא מובן המקום שכתב את הקושיא מה ענינו לשם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-314)
315. גיטין נג. [↑](#footnote-ref-315)
316. הג' מסברא. [↑](#footnote-ref-316)
317. הג' מסברא. [↑](#footnote-ref-317)
318. צ"ב כוונתו בזה [↑](#footnote-ref-318)
319. אין לשונו ברורה וכוונתו למאי דאיתא בגיטין נג. ובב"ק קיז. דאיכא למ"ד דקנסא מקנסא לא ילפינן. [↑](#footnote-ref-319)
320. הג' מסברא. [↑](#footnote-ref-320)
321. הג' מסברא. [↑](#footnote-ref-321)
322. הג' מסברא. [↑](#footnote-ref-322)
323. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-323)
324. מוכיח שרשב"ג ור"מ הם שני דינים חלוקים מדב"ב לא הביאו את ר"מ ומדבב"ק לא הביאו את רשב"ג, וכן הוכיח הרמב"ן באות נה [↑](#footnote-ref-324)
325. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-325)
326. נראה שזה עוד קושיא דתחילה הקשה מה הטעם שלא העמידו בב"ק כרשב"ג ועכשיו מקשה מ"ט לא העמידו בב"ב כר"מ. [↑](#footnote-ref-326)
327. נר' שחסר "הני" [↑](#footnote-ref-327)
328. מתוך הענין מתבאר שצ"ל "נתכון" [↑](#footnote-ref-328)
329. משמע שהוק' לו דאם זה דין לא יתכן לחייבו אם הוא דין [↑](#footnote-ref-329)
330. יל"ע אם כוונתו דאורייתא עי' בדבריו אות יט [↑](#footnote-ref-330)
331. מכאן העתקתי הכל כמו שכ' הרב וקסברג במהדורתו ב'תבונות' ולא שיניתי מדבריו כלום [↑](#footnote-ref-331)
332. ב"ב כה: [↑](#footnote-ref-332)
333. לשון רבינו יהונתן [על הרי"ף מהדורת טלמן] שבעכורים אין מי שיכול לראותו, ולפו"ר משמע כהתוס'. [↑](#footnote-ref-333)
334. וכן לשון הגמרא מעות שאינם ברשותו, ומדויק שהם שלו, ובאבודים אינם שלו. [↑](#footnote-ref-334)
335. יש לדון דהא הליכתו אינה גרמי ולמה הוצרך משום דמזלו גרם. [↑](#footnote-ref-335)
336. כו הביא הטור שם. [↑](#footnote-ref-336)
337. זה לשון **התוס' רי"ד** פירוש דווקא הכא מפלגינן בין אתא לידיה ובין לא אתא לידיה, משום דלא מהדר ליה מידי אלא אומר לו הא מנחא קמך וגורם לו טורח או הוצאה לבר אמוראה. [↑](#footnote-ref-337)
338. זה לשון **המאירי** ד"ה הזורק, - אך הוא אזיל בשיטת הרי"ף שמדינא דגרמי חייב בזורק שף וצורם, הזורק מטבע של חבירו לים הגדול חייב ואפילו היו המים צלולים שאפשר לומר עליהם שיבא בר אמרואה ויטלם כל שלא עשה כן חייב ואף אם נעשה כן חייב בשכר בר אמוראה ואפילו לא זרקה בידיים וכו'. ולפו"ר מבואר שאם לא הרימוהו חייב בכל דמי המטבע, ולא רק בדמי בר אמוראה. [↑](#footnote-ref-338)
339. עיין לעיל צז, ב מעות של כאן והם בבבל, ומבואר שאם המעות שווים אין חיסרון שהם בבבל אף למסקנא שבעינן מצוי בידך. [↑](#footnote-ref-339)
340. ולפו"ר אין בזה סתירה ליש"ש שיכול להשיב על ידי תשלום דמי בר אמוראה, דזה אינו כמו אומר לו לך למדי. [↑](#footnote-ref-340)
341. עיין פני יהושע שם שנשאר בצ"ע אמאי צביעת בצמר אינה שינוי. [↑](#footnote-ref-341)
342. התוס' הקשו מצד היזק ניכר, ויש לדון אם קושיתו שאם הוי היזק ניכר אינו יוצא ידי חובת השבת גזילה, או שאם הוי היזק ניכר הוי מזיק, משא"כ בצבע מכוער שאינו היזק ניכר אין כאן נזק, ומצד השבת גזילה יכול לומר הרי שלך לפניך. [↑](#footnote-ref-342)
343. יש להעיר שלדעת התוס' שם צבע בהו קופא פירושו מכוער, ובזה אינו אבוד לגמרי, ואוקימתא דזל ציבעא כבר כתב הש"ך מהרמב"ן שזל ציבעא אחר הצביעה ואינו גרמי. [↑](#footnote-ref-343)
344. והוסיף שגם בצבע בהו קופא פקע ממונו, דהא אינו שווה כלום, ואם כן כל אחד יכול להסירו מהקוף, ואם כן פקע ממון הבעלים. (יש להעיר שכל זה בצבע בהו קופא אבל בצבע מכוער עדיין יש שבח לבעלים). [↑](#footnote-ref-344)
345. ויישב שם שבזורק מטבע לא אירע נזק במטבע דהא מנח קמך, וכן בצבע שלא עשה מעשה היזק בצבע אלא בקוף פטור לרבה. [↑](#footnote-ref-345)
346. ודמיהו שם למסלק כרים וכסתות שלחלק מהראשונים פטור משום שלא עשה מעשה בכלים אלא בכרים. [↑](#footnote-ref-346)
347. זה לשון **חזו"א בשו"ת** סימן תק"ע, במה שהקשה הקצוה"ח סימן שפ"ו בגמרא ב"ק יא, א בטורח נבילה דאמרינן אי בבירא שויא זוזא וכו', אמאי ליהוי כזורק מטבע לים ב"ק צח, א, לכאורה נראה, דאם שור חי נמי זול בבירא, אה"נ דאינו משלם רק הדמים שהופחת על ידי מיתה, ומה שהוזל אף אם היה נשאר חי בזה הוי גרמא בעלמא, הא למה זה דומה, שגזל בהמתו של חבירו ומשכה לרה"ר דאין כאן קנין גזילה והוליכה למקום הזול והזיקה שמה, דנראה דאינו משלם אלא כמקום ההיזק, אבל, אם שור החי בבור לא הוזל [מפני שדמיו מרובים ולא מתזיל משום טורח ההוצאה, וכדמסיק בגמרא כשורי בדברא וכו', אלא שבנבילה ס"ד דדרכה למתיזל בבירא] אלא שהנבילה מתזל בבירא, בזה לא שייך גרמא אלא היזק ממש והרי הוא כהוליך בהמתו של חבירו דרך רה"ר למקום שהנבלות בזול והשוורים אינם בזול והמיתה שמה שמשמלם כל ההיזק כי היכי דהמית בהמה של בני המקום ההוא, וכן למאי דמסיק דבבירא שויא זוזא כבאגודא ועליו להביא עדודה יש לומר נמי דמיירי דבחי לא יצטרך להוציא הוצאות להעלותו, ואפשר שמעצמו היה מטפס ועולה או שהיה מטיל כרים תחת השור עד שהיה עולה, והוי דומיא דשומר שמת השור בשדה, דבחי אין כאן טורח הבאה, אבל זורק מטבע לים ונפחתה יש לומר שאינו משלם אלא פחתה, כל זה כתבתי בעיון חוציי, כי לא נכנסתי עדיין בפניים הלכה זו. [↑](#footnote-ref-347)
348. ולשונו כאן יש לדון שאינו משום שינוי. [↑](#footnote-ref-348)
349. במינכר היזקא פירש רש"י שהצורה משונה מכל צורות מטבעות העיר, אך התם המטבע משונה מכל מטבעות העיר אך המטבע בעצמו לא נשתנה, אלא אם נתייחס למטבע שעיקרו הוא צורה היוצאתבעיר. [↑](#footnote-ref-349)
350. אך הוא גופיה כתב בדעת הרא"ש, שפסלתו מלכות אומר הרי שלך לפניך, דכיון שהמטבע בעין שלא נשתנה כלל, הוה ליה כמו גזל חמץ ועבר עליו הפסח, ולא דמי לנסדק שנשתנה שינוי הניכר וקנייה בשינוי כדפירש רש"י במשנה, וכדמשמע בסוגיא, וכמו שכתב הרא"ש. [↑](#footnote-ref-350)
351. ולפו"ר נפק"מ בשייפיה לאחר הגבהה שהוי שינוי. [↑](#footnote-ref-351)
352. החזו"א ב"ק סימן י"ג ס"ק ב' בסוף ד"ה ובפ"ת העתיק את דברי הקצוה"ח שבגזלן לא הוי השבה במחייה בקורנסא. [↑](#footnote-ref-352)
353. עיין **תוס'** ב"ק צו, ב ד"ה ועבדיה שגרע גזל נסכא ועבדינהו זוזי דלא קנה שיכול להחזירם לנסכא כבראשונה, לבין עבדינהו כלים שקנה דדמי לנסרים ועשאן כלים, ולשונו שם, אבל זוזי ולבינה אין תורת חשיבות עליהם כל כך. אך **הרשב"א** התם פליג על התוס'. [↑](#footnote-ref-353)
354. והוא תמצית דברי התוס', **יש"ש** בסימן י"ט ד"ה והנה, לפיכך באר שם שמה שכתב הרא"ש והתוס' נסתפקו הוא על החילוקים בין גרמא לגרמי ולא אזיל על שיטת ר"מ בזורק שף וצורם. [↑](#footnote-ref-354)
355. שם הוזכר כן על זורק מטבע ושף מטבע. [↑](#footnote-ref-355)
356. לענ"ד מה שלא הזכיר את הצורם הוא משום שאינו נוגע למעשה, שהרי בפ"ט כשהביא האו"ז את הרי"ף לא הזכיר את הצורם, הגם שברי"ף שלפנינו נזכר במפורש שאין הלכה כרבה גם לגבי הצורם. [↑](#footnote-ref-356)
357. מה שכתב הרא"ש שם שהתוס' נסתפקו בזה, עיין יש"ש שלא קאי על הנידון האם פטור לרבה כל ד' הדינים, אלא על טעם דגרמא וגרמי. [↑](#footnote-ref-357)
358. עיין לקמן מה שכתב היש"ש בפ"ט סימן י"ט שאף רבה מודה לדינא דגרמי ופליג דשורף שטר אינו גרמי משום דניירא קלאי מינך. [↑](#footnote-ref-358)
359. עיין בפירוש **ר"ח** בגליון הגמרא שפירש כגון שהיו קשורים בחבל והיה ראש החבל בידו בראש הגג ומשך החבל ונמשכו הכרים ונפל הכלי ונשבר וכו', ולפי ציורו קשה לצייר את דברי היעב"ץ. [↑](#footnote-ref-359)
360. אולי זהו כוונת הרעק"א בגליון הש"ס שם. [↑](#footnote-ref-360)
361. **בתרומת** **הדשן** סימן ש"ז דן במעשה שאחד הוציא על ש"ץ שם רע וסילקוהו מלהיות ש"ץ ולא מצא להשכיר עצמו במקום אחר, ופטר את המוציא שם רע, אף שמדינא דגרמי מחויב בעה"ב שחזר מהפועל לשלם היכא דאין מוצא להשתכר, וכתב אבל בנידון דידן שמעון לא הזיק כלום ממון של ראובן, וגם הוא לא ביטלו ממלאכתו, אלא על ידי גרמות נסתלק על ידי אחרים, וכה"ג הוי גרמא בניזקין, ולא דמי לההיא דהשוכר את האומנין דהתם הוא עצמו שכרו והבטיחו על שכרו כל משך זמן השכירות, ועל ידי כן נתבטלו ממלאכתם כי לא יכולו עוד להשתכר. ועיין מה שכתב שם שלחילוק השני לא הוא עצמו הזיק אלא הקהל. [↑](#footnote-ref-361)
362. בקובץ ביאורים לר' אלחנן וכן בקוב"ש ב"ב אות ע"ה הקשה דהרי רבה סבירא ליה דבתר מעיקרא אזלינן, ולפיכך למה פטר את המסלק בזורק כלי, הא מיד נעשה מנא תבירא. [↑](#footnote-ref-362)
363. יש לדון שמא דווקא קשיא מטיהר את הטמא שלא אמר לו לערבן עם פירותיו. ועיין **באור** **זרוע** בפ"ב דב"ק אחר שהביא את ב' חילוקי הר"י סיים, והכל מתיישב היטיב לב' הלשונות, לבד מדן את הדין וטימא את הטהור שעירבן עם פירותיו כדאמרינן ב' דיני ממונות, לר"מ אמאי מיחייב שלא נטל ונתן ביד מאי שנא משאר גרמא בנזקין דפטור. וזה לשון **היש"ש** בסימן כ"ו, ומה שהקשו מטימא את הטהור, הלא יפה מבואר בדברי הרא"ש, שכתב מצווה ליתן את הטריפה לפני הכלבים הוה כעושה מעשה, הוא הדין היכא שמצווה להחזיק דבריו ולערבן עם פירותיו וערבן על פיו הוי כעושה מעשה. [↑](#footnote-ref-363)
364. עיין ביאור הגר"א שפו, י שדנים בבבל דינא דגרמי, שדין זה תלוי בשכיח ולא בקנס. [↑](#footnote-ref-364)
365. הש"ך שפו, א הביא מהתוס' 'כדמוכח בפרק הכונס', ופירש שהכוונה לספק הגמרא אי עשו תקנת נגזל במסור. [↑](#footnote-ref-365)
366. שם מבואר ששאלת הגמרא שבהכרח שמשנת בכורות כ"ח היא לר"מ, שלרבנן לא דייני דינא דגרמי אפילו בדיני ממונות, ודחו שבדיין לא שייך גרמי, ולפי זה ניתן לומר שגם משאלת הגמרא אין הכרח גמור לומר שהוא גרמי, אלא שסברה הגמרא שאם אינו גרמי מדוע חייב. [↑](#footnote-ref-366)
367. הבית יוסף בסימן שפ"ו העתיק את דברי התוס' בב"ב וציין שהרא"ש הביא דבריו, ולא הזכיר את התנאי של ברי הזיקא. [↑](#footnote-ref-367)
368. עיין **בית** **הלל** יו"ד סימן רס"ז ס"ק ב' בנידון עבד שהשיאו לו עצה לטבול לשם בן חורין, וכתב שכאן אין שייך טעמו דתרוה"ד שמא יעשה תשובה כי אין איסור גניבה, רק הדגש של התורה"ד הוא ברי הזיקא, וגם בעבד הנ"ל אינו ברי הזיקא. [↑](#footnote-ref-368)
369. וכן כתב בב"ק בכדי ליישב את החילוק השני. [↑](#footnote-ref-369)
370. עיין **בטור** בסימן קנ"ז משמיה **דהרמ"ה** שהמחויב לגדור בינו לבין חבירו ולא גדר ובאו גנבים וגנבו חייב, והוא דאתרו ביה מעיקרא, [ובדין ההתראה לגבי גנבים עיין בפרישה ס"ק ו' שאין צריך להתרות בו משום הגנבים, אלא סגי בהתראה לעשות גדר כדינם], וכן הוא **ביד רמ"ה** ריש ב"ב שדימה דין זה למחיצת הכרם שלא גדרה, **והטור משמיה דהרא"ש** תמה, דאפילו פורץ גדר פטור, **ובב"ח** שם תירץ שיטת הרמ"ה, ותמהני, דהלא הרא"ש גופיה כתב לחלק בין ההיא דפורץ גדר בפני בהמת חבירו ובין הך דנפרצה ואומר לו גדור ונתייאש ולא גדרה דחייב, דבההיא דנפרצה, כיון שמעורב ממונו בממון חבירו ואוסרו, במה שנתייאש לגדור ברי הזיקא וחשיב מעשה, אבל פורץ גדר ממילא היא יוצאת, אי נמי בנתייאש ולא גדרה ההיזק נעשה מיד, דבשעת היאוש נעשה כלאים אלא שאין אוסר עד שיוסיף מאתים, אבל בפורץ גדר אינו אלא כשתאבד הבהמה, כל זה כתב בפרק לא יחפור, והשתא הך דהרמ"ה הוי ליה ממש כההיא דנפרצה ואומר לו גדור ונתייאש מלגודרה, דכיון דהתרה בו מעיקרא ואמר לו גדור ונתייאש ולא גדר, ברי הזיקא דגנבים, ונעשה מיד וחשיב מעשה. **הש"ך** קנה, כב דחה שאינו ברי היזקא בגנבים, וגרע גם מפורץ גדר, מה שאין כן בכלאים שהוא ברי, **ובנתיבות** קנה, כב תלה בגירי דיליה. **ובפרישה** ס"ק ו' תירץ דעת הרמ"ה, ואפשר דדעת הרמ"ה דהתם לאו ברי הזיקא כל כך דאפשר שלא תאבד. **ובנחלת** **דוד** ב"ב ב, א ד"ה מחיצת כתב שהרמ"ה מחלק בין פורץ גדר לבין מחיצת הכרם שבמחיצת הכרם אתרו ביה. [↑](#footnote-ref-370)
371. והוסיף שם הבית מאיר, הן אמת דעל השולחן ערוך בלשון זה יש לתמוה, שבסימן שצ"ו סעיף ד' סותם כהרמב"ם דאפילו פורץ גדר לפני בהמת חבירו ויצאה והזיקה אם היה גדר בריא וחזק, ועיין שם בבית יוסף דמכל שכן אם נאבדה הבהמה דחייב הפורץ, ובסימן ת"ב סעיף י"א פוסק כהרא"ש דבסוגר הדלת עליו דפטור, והרא"ש לא למדו אלא מדמיון הפורץ גדר כנ"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-371)
372. אולי **החזון** **איש** פירש בדבריו שאינו משלם אפילו דמי הנזק שהופחת מחמת הוצאות הריפוי<<<. [↑](#footnote-ref-372)
373. וגם בזה יש לדון אולי זהו גופא חידוש התורה בחיוב ריפוי דאדם לראותו כנזק גמור על דמי הריפוי. [↑](#footnote-ref-373)
374. כבר הערתי לעיל שיש לדון שיתכן שדבריו הם דלא כהתוס' צח, א ד"ה השף ששף מטבע דומה לפסלתו מלכות. [↑](#footnote-ref-374)
375. יש להעיר ששניהם כתבו שהפסוקים השמיטו דין זה, ומצאתי ביש"ש סימן כ"ד שהביא דין זה. [↑](#footnote-ref-375)
376. עיין שם במה שהגיהו שם, וכן יש לדייק מההסברים שהביא שם על הבתחילה, [↑](#footnote-ref-376)
377. יש לדון אם באמת התכוין לשרוף, אי טענה זו מפקיעה משום גרמי, [ויש להביא דמיון מה מהגמרא בגיטין נג, א לגבי מחשבה שאינו גרמי], או שזהו טענה לפטור, ואי מודה שכיון לשרוף חייב. [↑](#footnote-ref-377)
378. ומשום כן צידד הנתיבות בשיטה זו להלכה. [↑](#footnote-ref-378)
379. וזה לשונו, היינו משום שאפילו גזלן שחייב בהשבה אינו חייב להשיב עד דמטי לידיה כשלא נשבע, ואף שניזוק בממון הרבה כמבואר ב"ק ק"ג, ומשום הכי פטור גם כן בזורק מטבע לים בצלולים כיון שלא נעשה נזק בגוף הדבר רק שניזוק בהוצאות השבה לידיים כניזוק בממון אחר דמי, [↑](#footnote-ref-379)
380. וכן כתב המרדכי סימן קי"ט. **והיש"ש** בסימן כ"ו דחה שאין במיעוט לשון כלים או שטרות, אלא המיעוט הינו 'שור' שהוא בעל חיים של בהמות, ולא בעל חיים מסוג אדם, 'חמור' שהוא בעל חי, ולא כלים וכל הדומים להם, לפיכך לרבי יהודה שמחייב על נזקי כלים בבור, כלולים בחמור כל סוגי הדברים שאינם בעלי חיים, ואם יש חיוב על דינא דגרמי, אף שטרות בכלל זה ואין צורך לריבוי מיוחד. [↑](#footnote-ref-380)
381. עיין **קצוה"ח** שפו, א ד"ה ומ"ש בש"ך ולדידיה ספק הגמרא בתקנת נגזל במסור היא האם החמירו במסור יותר. [↑](#footnote-ref-381)
382. **וביש"ש** סימן כ"ו דחה, שלא בכל דבר עשו תקנה, רק במזיק גוף הממון ממש, וגם רק בדבר השכיח, אך **הש"ך** שפו, א דחה, וכתב, ופשיטא שגם התוס' הרגישו בזה, אבל נראה כן, דאי דאורייתא מה לי גוף הדבר מה לי גרמי, ומשמעות הש"ך שראיה זו מכרעת שגרמי דרבנן. עוד הוכיח שם ממה שהקלו על מסור באונס אם לא נשא ונתן ביד, ש"מ דרבנן. [↑](#footnote-ref-382)
383. וכן הוא בפסקי תוס' שם, ש"ך שפו, א. [↑](#footnote-ref-383)
384. ותמה עליהם **בגידולי** **תרומה** שם שמגיטין מ"ד מבואר שנידון זה שייך לגבי אי עשה האב איסור אי קנסו בנו אחריו, אבל כשהוא עצמו עשה הנזיק ודאי חייב. [↑](#footnote-ref-384)
385. לשון זו הובאה גם **בספר הנר** משמיה **דר"ח**, ועיין בדינא דגרמי לרמב"ן שהזכיר את שיטת ר"ח שפוסק הלכה שהבאיש מריחו פטור, ובתחילה פירש מטעם גרמי בבהמה ובסוף כתב שהוא גרמא בעלמא, ויש לדון מסמיכות הדברים שיתכן ששיטת ר"ח שאין גרמי בבהמה. [↑](#footnote-ref-385)
386. **הש"ך** ס"ק ה' הקשה שרבו של הרא"ה הוא הרמב"ן, ומסקנת הרמב"ן שגרמי דבהמתו חייב. [↑](#footnote-ref-386)
387. ציינתי את פירוש הרמ"א בנימוקי יוסף כדי שלא ננסה לפרש בנימוקי יוסף שלא פטרו מדין גרמי דבהמתו, אלא דהתם מבואר בגמרא שהבאיש לאחר נפילה הוא בור ולא מצינו בור שחייב בו את הכלים, ועל זה הקשו מרב דכל תקלה שלא הפקירה שור היא, ותירצו הבאיש מריחו, וביאר הנימוקי יוסף שהבאיש אחר נפילה גם אם מדין שור הוא, הוא שורו שחפר בור של ממונו, ובבור יש מיעוט של איש בור ולא שור בור, והכי נמי יש למעט לגבי תקלת ממונו, אך מבואר מדברי הרמ"א הנ"ל והש"ך והגר"א שלא פירשו כן בדברי הנימוקי יוסף. [↑](#footnote-ref-387)
388. עיין **ברמב"ן בדינא דגרמי** לענין נשברה כדו ונפלה גמלו שכתב, וליכא לחיוביה מדינא דגרמי, שהרי לא גרם לו היזק, אלא הלה בא ונתקל בה, ולא ברי הזיקא דילמא לא מיתזק ביה, שהרי הלה מדעתו בא, ויכול לומר לו אני לא באתי אצלך אתה הוא שבאת בגבולי, אע"פ שאין אותו רשות שלו, ואלו לא חייבה התורה בור לא היינו מחייבים אותו מדינא דגרמי, ועוד שהתורה פטרה בור ברשות הרבים וגזירת הכתוב היא, אלא שאין אנו צריכים לזה, שהטעם הראשון מספיק, ועיין **בברכת** **שמואל** ב"ק סימן י"ח שביארו באר היטב, ולפו"ר אף שמשמע מסיום הרמב"ן שהטעם של באתי בגבולי הוא טעם אחד עם הא דלא ברי הזיקא, וטעם שני הוא שהתורה פטרה בור ברשות הרבים, המעיין בברכת שמואל שם יראה שלא הזכיר שם בטעם הראשון דהרמב"ן כלל סברת ברי הזיקא, ומשמע שברי הזיקא הוא טעם נוסף לפטור ואינו חלק מן הפטור של אתה באת ברשותי. [↑](#footnote-ref-388)
389. לפו"ר רבנן לא פליגי עליה, אלא דהוסיפו לומר שגם דבר שעיקרו ממון אינו כממון, וכנראה הכוונה המבואר בגמרא על רבי שמעון. [↑](#footnote-ref-389)
390. לפו"ר ב' סברות אלו קשורות לדיני חצר ולא לדיני גרמי. [↑](#footnote-ref-390)
391. ובשיטת התוס' דפטר בחצר וחייב בפועלים כתב הפלפולא חריפתא ב"מ פ"ו על סימן ב' אות ד' שבחצר יש יותר עיכובים מאשר בשכירות אדם, אך עיין בחידושי רעק"א לשו"ע בסימן שלג, ב. [↑](#footnote-ref-391)
392. צ"ל שהרי"ף מיירי רק מחצר דקיימא לאגרא ולא מגרם לבעל הבית הוצאה בשכירות בית אחר, ולכן הוצרך לחייב רק משום חיסרון. [↑](#footnote-ref-392)
393. שם לא הובא הנימוק שכתב הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-393)
394. גם **בביאור הגר"א** אבן העזר נ, ט כתב עיין מגיד משנה שם שיישבם בדוחק. [↑](#footnote-ref-394)
395. בריש הכונס נה, ב נמנו ד' דברים, פורץ גדר בפני בהמת חבירו, כופף קמתו, שוכר עדי שקר, ויודע עדות לחבירו ואינו מעיד. [↑](#footnote-ref-395)
396. אלו נמנו בדף נו, א. [↑](#footnote-ref-396)
397. זה מבואר בדף ס, א דהוי גרמא בניזקין ופטור. [↑](#footnote-ref-397)
398. עוד העיר הגר"י כהן מריש הנחנקין ומרשב"א בריש החובל שיש ב' פסוקים לנזקי אדם. [↑](#footnote-ref-398)
399. ושם בברכ"ש מבואר שפטור על אונס בדינא דגרמי, אך לפו"ר משמעות הרמב"ן שחייב בדינא דגרמי על אונס. [↑](#footnote-ref-399)
400. ולפו"ר יש להוסיף על דבריו ולבאר שיטת הרמב"ם דמחייב בפשיעה דעבדים משום שפושע כמזיק, כמו שסיים הרמב"ן שם ולא הובאו דבריו בברכת שמואל שם, שפירוש הדברים דוודאי חיוב גניבה ואבידה דשומרים הוא דוגמת שמירת ממונו, ולכשנפטר מדין שמירה, נכלל בזה גזירת הכתוב לפוטרו גם מדיני נזק שנעשה בגרמי במה שלא שמר מגניבה ואבידה, אבל חידש הרמב"ם שחיוב פשיעה של שומרים שאני והוא חיוב גופו ממש כמו מזיק, ונפק"מ שפטורי שומרים לא יועילו על פשיעה, [אפשר שאין הפטורים מפורשים על פשיעה], שהרי מצינו באדם המזיק שנתחייב מדין פצע תחת פצע בכל גווני. [↑](#footnote-ref-400)
401. ושם מפורש לשיטתו שמחייב באגבהיה בשורף שטרותיו, שבזה עשו תקנת נגזל, אם הנייר שווה פרוטה, ובדליכא משמע שנסתפק אם יש עליו שם גזלן לתקנה זו. [↑](#footnote-ref-401)
402. ושבועתו, הטוען ברי ישבע כמה היה שווה, והטוען איני יודע מה היה בנייר ישבע שאינו יודע, ואם מודה שהיה חוב ואינו יודע כמה, הוא בחיוב שבועת מודה במקצת. [↑](#footnote-ref-402)
403. יש להעיר שגם **בהגהות** **מרדכי** סימן רי"ג פסק שצריכים שניהם להביא ראיה שמומחים הם. [↑](#footnote-ref-403)
404. **הסמ"ע** שו, יג כתב על אומן העושה בחינם שמזל בעל הבהמה גרם שינתבל, ולפו"ר צ"ב למה הוצרך לטעם זה. [↑](#footnote-ref-404)
405. **הש"ך** שו, יא הביא ראיה לשיטה זו, שלשון הגמרא בתירוצה הוא כי תנאי ההיא דאומן פטור כגון דנכו ואיסור, ומשמע שהברייתא שמחייבת יתכן לפרשה בין בנכו ואיסור ובין בסתם אומן, עיין שם בדבריו. [↑](#footnote-ref-405)
406. הש"ך בסימן ש"ו ס"ק י"ב הביא משו"ת הרא"ש בכלל ק"ב סימן ג' שהעתיק דברי הרי"ף בסתמא. [↑](#footnote-ref-406)
407. והרשב"א ד"ה למימרא לשיטתו דפשיטא ליה שבנכו ואיסור הוי אונס, כתב שאפילו אם יאמר חזי לנכו ואיסור פטורים. [↑](#footnote-ref-407)
408. ובדבריו שם מבואר שעלך קא סמיכנא מהני גם לרבינו אפרים, אך מדבריו שבאור זרוע משמע דפטור. [↑](#footnote-ref-408)
409. עיין **בפילפולא** **חריפתא** על הרא"ש בסנהדרין פ"ד סימן ה' אות צ' שהוכיח שמועיל מזל על פסק דין מכהן גדול שנתמנה לאחר שהרוצח הרג והיה לו לבקש רחמים שיגמר דינו לזכות. [↑](#footnote-ref-409)
410. לפו"ר צ"ב אמאי לא העמידו בגוונא שפסק את הדין על ידי שנטל ונתן ביד. [↑](#footnote-ref-410)
411. אכן **הפילפולא** **חריפתא** בסנהדרין פ"ד סימן ה' אות ס' נתקשה מדוע לרב חסדא מפגל חייב, וכתב שיתכן שרב חסדא יבאר שמפגל חייב רק לר"מ ולא לרבנן. [↑](#footnote-ref-411)
412. עיין **נימוקי** **יוסף** יב, א מדפי הרי"ף שהקשה על הסוברים שצריך נטל ונתן ביד כדי להתחייב ממירא דרב סנהדרין ה, א שהרוצה לדון וליפטר יטול רשות, למה ליה רשות, לא יטול ביד. וכן קשה מסנהדרין ג, אדתיקנו שהדיינים ישלמו כדי שלא תנעול דלת בפני לווין, ואם מחייב רק כשנטל ונתן ביד, מה הועילו בתקנה, הא הדיין לא יטול ביד. ומשום כן הביא הנימוקי יוסף שיש שפירשו שנטל ונתן ביד הוא גמר דין. ולדברי התוס' יתכן שלא קשה קושיתם. [↑](#footnote-ref-412)
413. עיין שם בסוף ס"ק ד' שהדבר תלוי גם בכח הדיין שפסק כן, דבלא דיין לא מהני תפיסה בשיקול הדעת. [↑](#footnote-ref-413)
414. והקצוה"ח דן שם בשם אחיו אי מוחל שטר חוב בכלל השורף שטרותיו של חבירו. [↑](#footnote-ref-414)
415. הרב וונדר שליט"א העיר **מדינא דגרמי לרמב"ן** אות נ"ח ואות ס' וזה לשונו באות נ"ח, שיסה בו את הנחש פטור, משום דאיהו לאו גורם גוף ההיזק אלא מעצמו הוא, ולא דמי למסור, דהתם כיון שאין המסיקים רואין ממונו והוא הראה להם, הוא גרם כל הנזק, שהרי הממון שמור היה ובגרמתו הוציאו מרשות הבעלים, דכיון דאוקמינהו עליה ברשותייהו קאי, כדאמרן עלה קיז, א כיון דאוקמינהו עילויה מיקלא קלייה, שהרי יצא מרשות הבעלים כמי שנטל כיסו של חבירו והניחו ברשות הרבים, הילכך חייב לשלם, אבל הכא הא קאי גברא והא קאי נחש, משל למה הדבר דומה, לממון המוטל לפני המסיקין ובא אחד ואמר להם טלו אותו ונטלוהו, שהוא פטור אף על פי שאין רצונם ליטלו אלא מחמת עצה זו שהשיאם זה ליטלו, כך נראה לי. וזה לשונו באות ס', ויש מי שכתב דמשסה היינו טעמא דפטור משום דמי יימר דמטי ליה להאי גברא, דילמא ערק ולא פסיק רישיה הוא, והא בורכא, דאפילו אין דרך לנטות ימין ושמאל (חייב) [פטור], ומשיך נמי פטור. ואולי כוונת הרמב"ן שאינו ברי הזיקא משום שאולי הנחש היה נושך גם בלא שהשיך בו את הנחש והכלב ומשום כן לאו ברי הזיקא. והרב וונדר שליט"א תירץ קושיתו **>>>>>>** ויש לבדוק דבריו שיש ב' גדרים בברי הזיקא, שהנזק ברי, או שהפכו ממשתמר לאינו משתמר כלל, ולגבי מסור כתב הרמב"ן באות מ"ט, וא"ת אי הכי מסור נמי דילמא לא שקלי ליה, איכא למימר התם כי שקול מיהא מחמת גרמתו שקל וכמאן דקלייה דמי, וזה כשהחפץ היה שמור, והפיכתו לאינו משתמר כלל הוא ברי הזיקא, ובזה ביאר שורף שטר, שאף שיתכן שישלם מכל מקום החוב הפך על ידי שריפת השטר לאינו שמור כלל. ועוד גדר יש כשהחפץ ניזוק על ידו ובזה צריך שוודאי לנו שלא היה ניזוק לפני זה, ובוודאי שיוזק אחר כן. וכן פורץ גדר בפני בהמת חבירו הופך את החפצים משמורים לאינם משתמרים כלל וחייב משום שבזה ברי היזקא, ואף אם לא ינזק בסוף, הוא משום שאם החפץ חזר לבעלים אין תשלומים. [↑](#footnote-ref-415)
416. עיין **סמ"ע** סימן כ"ה ס"ק ד' ומשמעות דבריו שנסתפק בשיטת הרמב"ם בזה, וציין לדבריו בפרישה, ובס"ק ז' משמע מדבריו שתפס לעיקר שפטור גם בנטל ונתן ביד, וגם שם ציין לפרישה, ולא נדפס בדפוסים פרישה על סימן כ"ה. [↑](#footnote-ref-416)
417. שלרי"ף זהו בבא שניה ושווה בזה לבבא ראשונה וכן מבואר ברמב"ם שם הלכה ב'. [↑](#footnote-ref-417)
418. ודבריו שם, שבית דין גדול יש בכוחו להחזיר את הדין, שאין בית דין יכול לבטל דברי בית דין חבירו אלא אם כן גדול ממנו בחכמה ובמנין, ואם אין גדול ממנו בחכמה ובמנין, מה שעשה עשוי, דלא ציית ליה בעל דין לאהדורי עובדא ואפילו זה אומר טעיתי לאו כל כמיניה. [↑](#footnote-ref-418)
419. לפו"ר כן מבואר בדברי הנימוקי יוסף יא, א מדפי הרי"ף במה שכתב על דברי רב ששת. [↑](#footnote-ref-419)
420. כן מבואר בבעל המאור ובלחם משנה בפ"ו מסנהדרין ה"א ודברי רב האי גאון הובאו גם ברא"ש בסימן ה'. [↑](#footnote-ref-420)
421. ולדידן חייב מדינא דגרמי. [↑](#footnote-ref-421)
422. הערת הרב אלבוים שליט"א: וכך נראה לדעת הרא''ה משום שנחשב לשורו שחפר בור. והש''ך סי' שפ''ו סק''ג כתב דאם גרמי הוא קנס פטור בגורם דגורם. [↑](#footnote-ref-422)
423. כאן הכניס הראב"ד את החילוק בין גרמא בנזיקין לגרמי, וחילוקו שגרמי הוא גופו וגרמא הוא ממונו, וצ"ת למה בין הנידון דר"ש ור"מ הכניס נידון זה. [↑](#footnote-ref-423)
424. בשיטמ"ק הלשון משובש, דמו א"נ דבגרמא. [↑](#footnote-ref-424)