4. קלוטה כמי שהונחה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

כ"ב אייר ע"ג

**סימן ד'**

**בדין קלוטה כמי שהונחה**

**האם למ"ד קלוטה וכו' שייך דין מקום ד'**

א]מבואר במשנה דבמניח העני בידו של בעל הבית חייב והגמ' ד. שואלת והא בעינן הנחה על גבי מקום דע"ד והגמ' עונה הא מני ר"ע דאמר לא בעינן מקום דע"ד דתנן הזורק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע ר"ע מחייב וחכמים פוטרים ר"ע סבר אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמי ורבנן סברי לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמי ע"כ והנה בפשוטו ודאי שגם לר"ע יש דין הנחה אלא שנתחדש כאן דגם קלוטה חשיב הנחה אמנם עדיין יש כאן עוד חיסרון שהנחה זו היא לא על גבי מקום ד' ומבואר שס"ל שאין דין מקום ד' דאם היה ס"ל שיש דין מקום ד' א"כ בכל קלוטה אפילו שזה כמי שהונחה אבל יש כאן חיסרון דמקום ד' והנה רבנן דפליגי בפשוטו זה מצד שלא ס"ל קלוטה כמי שהונחה ולא מצד שחסר במקום ד' דהרי ס"ל שגם במקום פטור זה לא מפסיק וכן הוא לשון הגמ' וכן הגמ' בגיטין ע"ט. לענין גט נוקטת שזה תלוי בדין קלוטה ולפ"ז צ"ב מה הגמ' אומרת כר"ע הרי מהיכי תיתי דבפרט זה רבנן חולקים ועיין מהרי"ט שהקשה כן

והנה תוס' דנו דאולי מושיט לא חייב אלא למעלה מעשרה וכתבו להוכיח לא כן דא"כ למה הגמ' לא אמרה דנחלקו למטה מעשרה אבל למעלה מעשרה לכו"ע ילפינן זורק ממושיט ותירצו שיש משנה לקמן שלא ילפינן זורק ממושיט וא"כ זה דלא כמאן והקשה המהרש"א דעדיין קשה למה הגמ' לא אמרה דלכו"ע קלוטה לאו כמי שהונחה ונחלקו למעלה מעשרה האם ילפינן זורק ממושיט ותירץ שרבה לא העמיד כזה צד דא"כ מתניתין דלא כמאן והקשה רע"א הרי גם אם אומרים שלכו"ע קלוטה כמי שהונחה אין זה מוכח מהמשנה כלל דיתכן שלכו"ע לאו כמי שהונחה ואם מצד שהמשנה דלא כמאן א"כ אפשר לומר שקלוטה לאו כמי שהונחה והמשנה ס"ל שלא צריך מקום ד' דהרי גם אם מצד קלוטה זה לא מוכרח מהמשנה אלא מצד שכך מעמיד ושמזה מוכח שאין דין דע"ד א"כ גם ללא דין קלוטה אפש"ל כך ע"ש מה שהאריך בזה

ועיין רמב"ן ורשב"א שהביאו לתרץ על קושית התוס' מה הגמ' מוכיחה שרבה לא מבאר שלכו"ע קלוטה כמי שהונחה אולי רצה לומר מה שברור דהרי לר"ע ודאי קלוטה כמי שהונחה ולרבנן יש להסתפק דכיון דיש ענין להעמיד המשנה כרבנן לכן עדיף לומר שלכו"ע קלוטה כמי שהונחה וגם כאן קשה כקושית רעק"א הרי הכל זה בתור ראיה שלא ס"ל שצריך דע"ד א"כ מה ענין לבאר שזה מוכח מר"ע הרי גם אם לכו"ע קלוטה לאו כמי שהונחה אבל אפשר לומר שתנא דמתניתין ס"ל שלא צריך מקום דע"ד ובפשוטו מבואר בראשונים כמהרש"א שזה עצמו שקלוטה לאו כמי שהונחה זה סיבה לומר שלא צריך מקום ד' וצ"ב הסברא בזה

**בביאור דין קלוטה כמי שהונחה ובטעם רבנן דפליגי**

ב] והנה בעיקר דברי ר"ע דקלוטה כמי שהונחה מצאנו דנחלקו הראשונים האם זה שייך למעלה מעשרה דבתוס' בסוגין מבואר שחשיב קלוטה למעלה מעשרה ולכן דנו שלא שייך ללמוד זורק ממושיט דכאן הרי יש קלוטה במקום פטור אמנם הרמב"ן דחה דבר זה וכתב שלמעלה מעשרה אין קלוטה כי זה רחוק מהקרקע ועיין אגלי טל סימן פ"ד שביאר יסוד מחלוקתם בגדר דין קלוטה כמי שהונחה דתוס' ס"ל שהכוונה שזה מונח במקומו ולכן אם זה למעלה מעשרה חשיב שזה מונח במקום פטור משא"כ הרמב"ן ס"ל שגדר הדין שזה מונח בקרקע ולכן כל שזה למעלה מעשרה שזה לא רשות הקרקע לא שייך לומר קלוטה כמי שהונחה

ומצאנו עוד דהנה מבואר בגמ' צ"ז: דר"י ס"ל קלוטה כמי שהונחה והקשו התוס' הרי לגבי ספר שמתגלגל מראש הגג דעת ר"י דבלא נח על גבי קרקע חשיב שזה לא נח וכתבו לחלק או שלר"י קלוטה זה רק במתגלגל או שיש הבדל אם רוצה שזה ינוח בקרקע או לא ומבואר דדעת תוס' שגם דבר שביד האדם יש על זה דין קלוטה אמנם הרמב"ן צ"ז. יישב דכיון שזה ביד האדם לא שייך קלוטה ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל דלדעת תוס' שזה מונח במקומו א"כ מה איכפת לן שזה בידו הרי חשיב מונח במקומו אמנם לרמב"ן שהגדר שכאילו זה בקרקע א"כ כל שהוא אגוד למקום אחר אין סיבה להחשיבו בקרקע

ועיין אגלי טל שהביא עוד מלשון רש"י בגיטין ע"ט. שזה כמאן דמונח בקרקע וכן לשון הר"ח בסוגין וע"ש שהביא מהרמב"ם בפיה"מ לענין אפר פרה מעל אויר תנור טמא שלר"ע זה פסול והר"מ ביאר שזה לשיטתו שקלוטה כמי שהונחה דמי ובפשוטו שזה כאילו מונח בתנור ומבואר שזה כאילו בקרקע

וע"ש שכתב שלפ"ז יש לבאר דמה דלר"ע אין חיסרון שזה לא מקום דע"ד מצד שזה כאילו מונח בקרקע וחשיב שיש שם מקום דע"ד והנה לפ"ז אין כונת הגמ' דלר"ע מוכח שלא צריך מקום דע"ד אלא שמתקיים הדין דע"ד ולפ"ז א"ש הרמב"ן והמהרש"א לעיל דהגמ' מחפסת דהמשנה תסבור קלוטה כמי שהונחה דזה עצמו סיבה שנחשב שיש כאן מקום דע"ד אמנם בפשוטו דבר זה אינו דהרי לשון הגמ' כר"ע דאמר לא בעינן מקום דע"ד הרי מפורש דלשיטתו לא צריך כלל ובפשוטו צ"ל שגם אם הדין כמונח בקרקע עוזר לענין הדין הנחה אבל לגבי הדין מקום ארבע שזה סברא במציאות ההנחה בזה כיון שזה מונח באויר לא מתקיים כאן הענין של מקום דע"ד ועיין ריטב"א ח. דנקט שדין שדייה עוזר לעשותו רה"י אבל זה לא עוזר לעשותו מקום דע"ד ובפשוטו הוא על דרך סברא הנ"ל

אמנם בפשוטו יתכן עוד שזה ודאי שגם לרמב"ן לא הגדר שזה כאילו בקרקע וכדין גוד אסיק מחיצתא [לשון אבי החזו"א סימן ס"ג'] אלא הכוונה שאויר הקרקע זה כמו הקרקע וכל שזה מונח באויר של דבר זה נחשב שמונח בדבר שהכל זה כדבר אחד אבל לא שהכוונה שזה ממש מונח בקרקע, ולמעלה מעשרה שזה לא שייך לקרקע א"כ לא שיך לומר קלוטה דדין קלוטה זה רק במקום שיש לו קרקעית דיסוד הדין מונח זה על קרקע ולכאורא יש להסתייע לביאור זה דהנה הקשו הראשונים למה לר"ע כל ד"א ברה"ר חייב הרי נימא קלוטה באמצע ועין תוס' שזה גזה"כ אמנם הרמב"ן ה. תירץ שרק מרשות לרשות אמרינן קלוטה אבל כל שזה באותו רשות לא אמרינן קלוטה ובפשוטו כונתו שיסוד הדין קלוטה שזה נחשב מונח במקום אבל זה לא מתיחס לנקודה מסוימת אלא לרשות עצמה ולכן ביחס לתזוזה בתוך המקום זה לא חשיב מונח [כן ביאר הקה"י אמנם בפשוטו זה נסתר מהגמ' צ"ז: ונתבאר בס"ד במוק"א] ולכאורא עד כמה שהגדר שזה כאילו מונח בקרקע א"כ ודאי שזה מונח במקום שמתחתיו אלא בהכרח כנ"ל שזה מתיחס למקום של הקרקע שזה כדבר אחד ודעת התוס' שזה מתייחס לנקודת האויר שהיא נמצאת שם ודעת הרמב"ן שזה מתייחס לרשות ומה שהביא מהדין בפרה עיין חת"ס בסוגין דביאר ששם זה הלכה שאם זה אפר במקום טמא אפילו ללא סיבת טומאה הוא נפסל וכדחזינן שגם צמיד פתיל נפסל וכיון שחשיב שהוא מונח במקום שזה מתיחס למקום הקרקעית זה מספיק סיבה לפסול ע"ש

**בטעם רבנן דפליגי ובישוב הקשר בין זה לדין דע"ד**

ג]והנה בטעם רבנן דפליגי עיין רעק"א במערכה דביאר דהנה דעת ר' חלקיה בר טוביה צ"ז. [וכן פסקו הר"ח והרמב"ן] דתוך ג' לקרקע לרבנן לא צריך הנחה על גבי משהו וכל המחלוקת למעלה משלשה ולפ"ז מבואר שטעם רבנן לא מצד שצריך שהחפץ יהיה מונח אלא מצד שהוא צריך שיהיה על הרשות ולא באויר אמנם רבא פ. וק. ס"ל שצריך שיהיה הנחה על גבי משהו ודעת רש"י פ. שכל זה אם זה לא ממש מתגלגל על הקרקע אבל אם זה ממש על הקרקע לכו"ע לא איכפת לן שזה לא נח ולפ"ז לכו"ע טעם רבנן לא כי צריך שינוח אלא צריך שזה יהיה על גבי הקרקע אמנם דעת תוס' פ. וק. שגם אם זה על גבי קרקע צריך שזה ינוח לרבנן ולפ"ז מבואר שטעם רבנן מצד שצריך שהחפץ ינוח ולא ינוד [ועיין אגלי טל שכתב שהנידון האם זה כאילו מונח בקרקע או במקומו תלוי בשיטות הנ"ל דלרש"י שבקרקע לא איכפת לן שזה נד א"כ בזה שזה חשיב בקרקע כבר אין שום חיסרון משא"כ לתוס' שיש דין שלא ינוד א"כ ביחס לזה לא עוזר מה שזה כאילו בקרקע ובהכרח שיסוד החידוש שחשיב מונח במקומו ואין חיסרון מה שזה נד ע"ש] והנה גם לפ"ז אין הביאור שלרבנן כל החיסרון מה שזה לא נח אלא וודאי שיש גם חיסרון בזה שזה לא על הקרקע וכדחזינן בגמ' ק. דגם בעצרתו הרוח לא חשיב מונח שצריך הנחה על גבי משהו [כן הוא שיטת הרשב"א והריטב"א שם אבל לתוס' שם אינו כן ע"ש מה שכתבנו ] וצ"ב דנחלקו בתרתי עוד צ"ב כנ"ל דנחלקו האם צריך מקום דע"ד ומה זה ענין למחלוקתם

ובפשוטו מבואר מזה דיסוד המחלוקת ר"ע ורבנן זה לא סתם בפרטי הנחה אלא דנחלקו בעיקר גדר הדין מונח דלר"ע הכוונה עצם ההימצאות במקום חשיב שזה מונח ולרבנן לא מספיק ההימצאות במקום אלא צריך שזה יהיה קבוע במקום ולכן לר"ע לא צריך שזה יהיה על גבי דבר וכן לא צריך שזה לא ינוד דעצם מה שהוא במקום חשיב כמונח אבל לרבנן שצריך קביעות במקום לא חשיב שהוא קבוע במקום אלא א"כ הוא על גבי קרקע וכן שהוא לא נייד ולפ"ז יש להוסיף שלגבי הדין דע"ד יתכן שזה עצמו מיתלא תלי בגדר הדין הנחה דלר"ע דעצם ההימצאות במקום זה ההנחה ממילא אין סיבה שיצטרכו דע"ד ואין שום טעם בדין הנחה מחמת ההימצאות במקום שיהיה לזה חשיבות של דע"ד ורק בסוג ההנחה דרבנן בזה הסברא נותנת שכדי שלקביעות במקום יהיה חשיבות צריך שיהיה בזה דע"ד דהינו שכל הסברא של דע"ד זה בדין הנחה דרבנן ולא בדין הנחה דר"ע [ובלשון אחר דלר"ע מספיק הנחה כל דהוא ולרבנן צריך הנחה חשובה וממילא לר"ע שמספיק הנחה כל דהוא ממילא גם אין סיבה לדע"ד ולרבנן שצריך הנחה חשובה ממילא צריך את כל התנאים הנ"ל]

ולפ"ז א"ש שהגמ' עונה הא מני ר"ע דס"ל קלוטה כמי שהונחה והקשה המהרי"ט הרי זה רק ראיה שאין דין דע"ד ואולי גם רבנן ס"ל כך דזה מיתלא תלי הא בהא דזה ודאי ס"ל לגמ' דעד כמה שצריך גדר הנחה כרבנן ממילא ודאי שהסברא נותנת שצריך דע"ד ורק כיון שקלוטה וכו' דהינו שגדר ההנחה זה עצם ההימצאות במקום ממילא לכן לא צריך דע"ד ואין כלל ללמוד מר"ע לרבנן ואדרבא הדבר מיתלא תלי בשיטתם ובזה מבואר סברת המהרש"א והרמב"ן לעיל דאם לכו"ע קלוטה לאו כמי שהונחה, המשנה דלא כאף אחד דעד כמה שגדר דין הנחה זה כרבנן ממילא הדרינן מסברא שצריך דע"ד

והנה עיין אגלי טל שהקשה מנ"ל לגמ' שרבנן חולקים וס"ל קלוטה לאו כמי שהונחה אולי פליגי מצד שצריך מקום דע"ד [ולראשונים דברה"י לא צריך דע"ד א"כ א"ש שזה המקור] אמנם לנ"ל א"ש דעד כמה שמספיק הנחה של קלוטה אין טעם לדין דע"ד

והנה הגמ' בע"ב שואלת דילמא עקירה הוא דלא בעי אבל הנחה בעי והגמ' מביאה את רבי שזרק ונח על גבי זיז כל שהוא רבי מחייב והקשו התוס' הרי גם על זה קשה אולי הנחה לא צריך אבל עקירה צריך ותירצו שעד כמה שצריך משהו בזה אין לחלק ועיין רע"א שתמה מה סברא בזה ולנ"ל יש לבאר שהרי יסוד הסברא בסוגין שלגדר ההנחה דרבנן צריך ודאי מקום ד' ובזה הגמ' דנה שאולי לגבי הנחה גדר ההנחה כר"ע דהרי קלוטה כמי שהונחה ולגבי העקירה גדר ההנחה כרבנן אבל עד כמה שצריך הנחה על גבי משהו הרי בזה גדר ההנחה כרבנן וא"כ בזה ודאי הסברא שצריך מקום דע"ד ואם רבי ס"ל לא כך חזינן שפליג על הסברא הנ"ל וממילא אין סברא לחלק בין עקירה להנחה והגמ' בסוף הסוגיא דנה שאולי בעיקר הסברא שצריך הנחה חשובה על דע"ד גם בזה אפשר לחלק בין דע"ד ועיין תוס"ר ויתכן שזה כונתו

והנה הגמ' לקמן ז. אומרת שלבינה זקופה ברה"ר וזרק דבילה וטח בפניה חייב והקשו הראשונים הרי צריך דע"ד ודעת ר"ת דמדובר שיש בפניה דע"ד ודעת הריטב"א שיש עליה דע"ד אמנם דעת הריב"א וכן דייק המהרש"א מרש"י שכיון שזה רואה פני הקרקע חשיב שיש כאן דע"ד ועיין תוס"ר שהקשה א"כ מה הגמ' מדייקת מר"ע שקלוטה כמי שהונחה שלא צריך דע"ד הרי שם זה רואה פני הקרקע ולמה דנתבאר לעיל לכאורא אין כאן מקום לקושיא דכונת הגמ' שעד כמה שגדר הדין הנחה כר"ע ממילא אין סיבה לדין דע"ד אמנם יתכן שודאי משמעות הגמ' שמעצם דינו של ר"ע חזינן כך אלא שהסברא מיתלא תלי אחד בשני

והנה הגמ' לקמן ז. מביאה דר"ח ס"ל שנעץ קנה ברה"י וזרק ונח על גביו חייב וביאר רש"י דברה"י אין דין מקום דע"ד ועין תוס' שהוכיחו דסוגין לא ס"ל כן מהגמ' ה. תינח טרסקל שבידו אמנם הרשב"א הביא ראיה דהגמ' מוכיחה מרבי דזרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע חייב ולר"ח מה הראיה הרי כאן זה רה"י וברה"י הרי לא צריך מקום דע"ד ואין זה ראיה כלל למתניתין ולכאורא לנ"ל אינו קשה כלל דהרי עד כמה שמבואר שבגדר ההנחה ס"ל קלוטה כמי שהונחה א"כ אין טעם לדין דע"ד ומשמעות הרשב"א לכאורא כמהרי"ט דבר"ע תמיד יש לדון גם מצד הדין דע"ד ולכן הקשה שכאן זה לא חיסרון ויתכן שתוס' שלא הוכיחו מגמ' זו הוא מטעם הנ"ל [אמנם יתכן שזה בכלל דחית הרשב"א שכתב שלא מסתבר שיש כזה הבדל בין רה"י לרה"ר גם לגבי קלוטה וגם לגבי המקום דע"ד וצ"ע שזה שני ענינים אלא שכונתו לשאול דכמו דחלוק לגבי מקום דע"ד יתכן שחלוק לגבי הדין קלוטה ובזה כתב שלא מסתבר שחלוק לגמרי בגדר ההנחה אלא מסתבר שגם ברה"ר גדר ההנחה כרה"י אלא שצריך הימצאות יותר חשובה שזה על גבי משהו אבל לא יצטרכו מקום דע"ד. **ולא מסתבר**]

**בביאור כוונת תוס' שאין קלוטה ביד**

ד]עיין תוס' צ"ב. דהקשו על רבה דהעמיד המשנה כר"ע דקלוטה כמי שהונחה א"כ למה בפשט העני ידו לפנים אינו חייב ובשם ר"א תירצו דס"ל שאגד יש שמיה אגד והר"י תירץ שגם למ"ד לא שמיה אגד זה רק למטה מג' אבל למעלה מג' לכו"ע שמיה אגד דהינו דתוס' נקטו שגם דבר שמונח ביד האדם שייך בו הדין קלוטה ולכן הוקשה להם למה לר"ע לא חייב בהוציא העני את ידו ונחלקו הר"א והר"י בגדר הדין דידו בתר גופו גריר דלר"א זה רק סברא שזה מחסר בכח ההנחה של החפץ שלא שייך להגדירו שזה נח ברשות כיון שהוא אגוד לרשות אחרת אבל זה לא סיבה להגדירו שהוא מונח ברשות האחרת ולכן למ"ד קלוטה כמי שהונחה או תוך ג' שיש לו סיבת הנחה עצמית לא מצד היד אין סיבה שלא יחשב מונח והר"י נקט שגדר הדין בתר גופו גריר שחשיב הנחתו גם ברשות השניה ורק למטה מג' שזה מתיחס לקרקע בזה ס"ל המ"ד אגד יד לא שמיה אגד שאין היד סיבה לגרור החפץ לרשות אחרת

והנה התוס' בסוגין כתבו וז"ל כשהחפץ בידו של עני או של בעל הבית לא שייך קלוטה דהא כשנותן בעל הבית לתוך ידו והוציא לא מחייב עכ"ל ובביאור כוונתם החזו"א ביאר שלא שיך קלוטה כיון שיש אגד יד וכוונתם כתוס' לקמן ולפ"ז אם יהיה היד והגוף באותו רשות שייך קלוטה כמי שהונחה אמנם הגרעק"א נקט דפליגי על תוס' לקמן וס"ל שביד לא שייך כלל קלוטה ולא מצד אגד יד ועיקר הסברא מבואר ברמב"ן צ"ז. דבמעביר לא שייך קלוטה כיון שזה ביד האדם ועיין חזו"א דהקשה למה לא ביארו מצד שיש כאן אגד יד ומה הוצרכו לסברא שאין זה קלוטה ובפשוטו יתכן שס"ל כר"א לקמן שלמ"ד לא שמיה אגד גם למעלה מג' ולא ניחא להו להעמיד סוגין רק כמ"ד שמיה אגד ולכן כתבו הסברא הנ"ל אמנם יש מקום לומר דס"ל דגם למ"ד שמיה אגד אין זה אלא שזה מבטל את כח ההנחה של החפץ וכדעת ר"א אלא שס"ל שזה גם למטה מג' שההנחה שביד זה מבטל את ההנחה של הקרקע אבל לר"ע שקלוטה וזה חשיב הנחה מצד עצמו ולא מצד היחס לקרקע בזה אין האגד יד סיבה שלא יחשב הנחה ומסתבר שזה רק אם הגדר כמי שהונחה זה באויר ולא בקרקע

והנה הגמ' ה. אומרת שכל דברי רבי זה ברה"י מקורה ורוצה להעמיד המשנה במקורה ושואלת שרה"ר מקורה לא חייבים ומבואר בגמ' שהדין ביתא כמאן דמליא שיך גם בדבר שמונח בידו דאין לבאר שזה מצד שלא צריך דע"ד דהרי הגמ' נוקטת שלרבי צריך דע"ד לגבי רה"ר וראיתי להקשות א"כ איך אפשר להעמיד המשנה מצד ביתא כמאן דמליא דא"כ יחזור קושית התוס' למה בנתן בעל הבית לתוך ידו של עני הוא לא חייב והניחא לחזו"א שכונת תוס' לישב מצד אגד יד א"כ גם לענין ביתא כמאן דמליא יש החיסרון דאגד יד אבל לרעק"א שהחיסרון רק מצד שביד לא שייך קלוטה א"כ כאן שגם ביד יש קלוטה א"כ הדרא קושיא לדוכתא ולכאורא בהכרח צ"ל שכל דברי תוס' רק למ"ד שאגד יד לא שמיה אגד אבל אם שמיה אגד ודאי שזה עצמו סיבה לא לחייב והסוגיא כאן כמ"ד שמיה אגד ואולי יש לחלק שלגבי ההנחה של ביתא כמאן דמליא ודאי שאגד יד זה מבטל ההנחה דשם הגדר שההנחה מתיחסת לקרקע וזה כמו תוך ג' ורק לגבי קלוטה זה לא יכול לבטל ההנחה וכנ"ל ששם ההנחה לא מתיחסת לקרקע

והנה שמעתי להעיר דרעק"א לשיטתו בגדר הדין אגד יד הוכרח לבאר שכונת תוס' כאן שאין דין קלוטה ביד דנקט גדר אגד יד זה כמו אגד כלי ולכן לא חסר בהנחה למ"ד קכמש"ה ורק שזה אגוד לרשות אחרת דהנה תוס' בע"ב כתבו דאם קלוטה כמי שהונחה אין ללמוד זורק ממושיט דבזורק יש קלוטה במקום פטור משא"כ במושיט והנה אם כונת תוס' בע"א שמדין אגד יד אין כאן קלוטה א"כ לרעק"א הרי כה"ג חשיב שזה כמונח רק שזה אגוד ברשות אחרת א"כ צריך להיות כאן החיסרון של מקום פטור ורק לביאור החזו"א שהגדר באגד יד שזה לא חשיב מונח ברשות א"ש

והנה עיין תוס"ר שכתב בתוס' הלשון שאין קלוטה ביד ושלכן במושיט אין קלוטה אמנם ביאר לענין יד העני שזה מצד שבתר גופו גריר ובהכרח שכונת תוס' כחזו"א ובאמת לקמן ה: הקשה הקושיא שכל ד' אמות ברה"ר שיהיה קלוטה ויהיה פטור גם ממעביר ובתוס' הקשו רק מזורק

והנה בעיקר דברי תוס' עיין חזו"א סימן ס"ג בהערות מאביו שהקשה למה תוס' חיכו עד כאן ולא שאלו מיד בתחילה שהגמ' אמרה שהמשנה כר"ע ב. מה זה קשור להמשך דברי התוס' וכתב שהיה מקום לומר שקלוטה זה כאילו מונח בקרקע וממילא מתקיים כאן התנאי של מקום ד' ולא קשה מהבריתא שיש דין דע"ד אבל כיון שהוכיחו שבידו לא שייך קלוטה וא"כ בהכרח כוונת הגמ' שגדר קלוטה כאילו מונח במקומו ולכן זה ראיה שלר"ע אין דין דע"ד וממילא קשה כמו מי הבריתא ע"ש בדבריו הנפלאים ובאמת בתוס"ר לא הובאה הקדמה זו אמנם כל זה אם הכונה שאין דין קלוטה ביד ולא אם זה מצד אגד יד דא"כ עדין יתכן שמתקיים הדין דע"ד אם זה באותו רשות

**עיין סימן ט"ז מה שכתבנו בדין כורת לר"ע ויש ללמוד מזה לגדרי קלוטה כמי שהונחה**