939 הדרא לניחותא
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ו' דחנוכה א' דר"ח טבת תשס"ג

**בדין הדרא לניחותא והמסתעף**

**א**

א] נזיר די"ב., איתיבי' ר"ל לר' יוחנן וכו', אמר לי' אמינא לך אנא אשה דלא ניידא ואמרת לי את איסורא דנייד, וכ"ת ה"נ נייד אימור בשוקא אשכח וקדיש, התם הדרא לניחותא, גבי קן מי הדרא.

והנה בביאור מש"א ר' יוחנן דבאשה לא מהני מה דניידא משום דהדרא לניחותא, יש לפרש בתרי גווני, די"ל דהיינו דמה"ט אף בשעה דניידא חשיבא כקבועה, כיון דהדרא לניחותא ול"ח ניידא כלל, אך י"ל דהיינו, דהגם דבשעה שניידא לא חשיבא כקבועה, מ"מ א"א להתירה משום כך, דהגם דבזמן שהיא ניידא ה"ה מותרת, מ"מ כיון שאח"כ ה"ה הדרא לניחותא, ובשעה זו שהיא חוזרת לקביעותה דין קבוע לה, הרי שבשעה זו ה"ה אסורה.

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בחי' הרשב"א ביצה ד"ג: העתיק ל' הר"ש, ז"ל, דבנזיר וכו' משמע דבשוקא מצי לקדושי אי לאו משום דהדרא לניחותא ולא חשבי' לה ניידא, אפי' בשוקא חשיבא קבועה וכו', עכ"ל, ולהדיא בלשונו דמה"ט דהדרא לניחותא חשיבא קבועה אף בשעה דניידא, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ן דף רפ"ט, ובד' ר"י הלבן שהובא בס' ערוגות הבושם ח"ג עמ' 270, ויובאו דבריהם בעז"ה לקמן, וכן נקט בפשיטות בס' בכור שור בחולין ד"ק. בהגהתו לפר"ח סי' ק"י, עיי"ש.

אמנם בתוס' כתובות דט"ו. ד"ה דילמא, ז"ל, וא"ת דבנזיר פ"ב וכו' התם הדרא לניחותא, משמע דגבי אדם ל"ש כל דפריש מרובא פריש משום דהדר לניחותי', ולאו פירכא היא דהתם בשעת האיסור כשזה בא על שום אשה הדרא לניחותא האשה שקידש השליח, אבל הכא הרי אזלי אינהו לגבה בשעה שאוסרה הרי הוא נייד, עכ"ל, וכעי"ז בתוס' הרשב"א ובתוס' הרא"ש שם, ומבו' מדבריהם דהא דהדרא לניחותא, לאו היינו דמה"ט אף בשעה דניידא חשיבא קבועה, דלעולם בשעה דניידא אינה קבועה, ואך דחיישי' דבשעה שבא עלי' קבועה האשה שקידש השליח, וע"כ א"א להתירה, וע"כ התם בסוגיא דכתובות, שאין הנידון אלא על שעת הביאה שזוהי השעה שהוא אוסרה, שפיר י"ל בזה כל דפריש מרובא פריש, דהגם דאיהו הדר לניחותי', מ"מ בשעה שאוסרה ה"ה נייד, ועל שעה זו אנו דנים, ולפ"ז נמצא דד' הר"ש סתרי אהדדי, דבדבריו בביצה מבו' דמה"ט דהדרא לניחותא ל"ח כלל נייד, ובדבריו בכתובות מבו' דלעולם חשיב נייד, ובלא"ה דבריו שם סותרים זל"ז, דבהמשך דבריו בביצה שם מבו' להדיא דנידון קבוע בסוגיא דנזיר הוי על האשה שבא לקדש עתה, ואילו בדבריו בכתובות מבו' דנידון קבוע הוי על האשה שקידש השליח, וצ"ע בזה.

ב] ולפי האמור נמצא, דלדעת הר"ש בביצה ודעימי', הדרא קו' התוס' בכתובות לדוכתא, דמ"ט אי אזלי אינהו לגבה אמרי' כל דפריש מרובא פריש, הרי באדם ל"ש כלל כל דפריש מרובא פריש כיון דהדר לניחותא.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א'**, ע' ראב"ן דרפ"ט. שהק' עמש"א דהדרא לניחותא, מהא דאמרי' בקידושין דע"ג. לגבי שתוקי, דאי אזלי אינהו לגבה כל דפריש מרובא פריש, והרי דחשיב נייד אע"ג דהדר לניחותא, וכתב הראב"ן ז"ל, דשאני אשה דכל כבודה וכו', הלכך נדנודה ל"ה ניוד והדרא לניחותא וכו', עכ"ל, ולדעתו ניחא גם סוגיא דכתובות, דבאזלי אינהו לגבה אמרי' כל דפריש מרובא פריש, ול"א בזה דהדר לניחותא, משום דרק באשה אמרי' הכי.

וע' בס' בינת אדם שער הקבוע סי' י"ט, שכיון לזה מדעתו ליישב כן קו' התוס' בכתובות, ועיי"ש שכתב כן עפי"ד המפרש בנזיר, שכתבו הטעם באשה משום הא דכל כבודה, ויש לציין גם לשטמ"ק בנזיר שהביא כן מר"נ ומתוס' הרא"ש, אך ילה"ע ע"ז, שהם לא כתבו כן על שנויא דהדרא לניחותא, אלא על מש"א מתחילה אמינא לך אנא אשה דלא ניידא, ולכאו' אין להוכיח מזה שמפרשים כן אף מש"א דהדרא לניחותא, ועיי"ש שהק' ע"ז, דוכי ישתנה הדין בפיקו"נ בשבת, דלפ"ז בנשים אפי' בחצר אחרת ונעקרו כולם מפקחין, כיון דלעולם הוי קבוע, וכתב דצ"ל דדוקא לענין זה בקידושין, כיון דקידושין צורך ביאה הוא ובודאי לא תבעל בשוק ולכן לענין זה ל"ש בה פריש, אבל לכל שאר דברים אין חלוק בין איש לאשה, עכ"ד.

אך בד' ראב"ן נ' שאין לומר כן, דלפ"ז הרי ל"ה צריך לחלק בין איש לאשה, כיון דאף באשה ל"מ הא דהדרא לניחותא רק בקידושין, וה"ט הרי ל"ש בשתוקי דאזלי אינהו לגבה, דהרי לא נשאת להם דנימא דודאי יחזרו לקביעותן, וגם כיון שאין אנו דנים להתיר להן לינשא, אלא אנו דנים על היתר הולד, לכאו' ל"ה מהני מידי מה דהם הדרי לניחותי' לצורך ביאה אחרת, ובע"כ מד' הראב"ן דלענין כל מילי לא חשיבא אשה ניידא, ולפ"ז נ' דאה"נ גם לגבי פיקו"נ, לא נימא באשה כל דפריש מרובא פריש.

ואך דנראה פשוט דבגונא דסוגיא דיומא דפ"ד:, נימא שפיר כל דפריש גם באשה, דהרי התם איירי דהוו ט' גויים וישראל א' בחצר אחת ופירשו משם, וכלפי הקביעות דחצר זו הרי ודאי דחשיבא אשה ניידא, דרק כלפי הקביעות שבביתה לא חשיבא ניידא, משום דכל כבודה בת מלך פנימה והדרא לניחותא, אך כלפי קביעות שבחצר ודאי דאף אשה חשיבא ניידא, וע"כ ודאי דבכה"ג נימא כל דפריש גם כלפי אשה, וז"פ, וצ"ע ד' הבינ"א שלא נקט כן, וכנראה הוא משום שפירש דאיירי דהוו בחצר דביתם, וע"כ נקט דגם בזה שייך הדרא לניחותא.

ג] **ב'**, בס' ערוגות הבושם לר"א בן עזריאל, ח"ג עמ' 270, הביא ד' ר"י הלבן, שהק' בסוגיא דיומא דפ"ד: שאמרו שם דבפירש א' מהן אין מחללין עליו שבת משום דכל דפריש מרובא פריש, ואמאי לא נימא דהדר לניחותא, והיינו משום שדעתו דמה"ט דהדר לניחותא ליכא להכרעת כל דפריש אף בשעה דנייד, וכדעת הר"ש בביצה, ותי' ז"ל, דלהוציא דבר מחזקתו כמו שבת דבחזקת איסור עומדת, לא הדרא לניחותא אלא כל דפריש מרובא פריש, אבל בנזיר דחזקה שליח עושה שליחותו אמרי' הדרא לניחותא להעמיד דבר בחזקתו, עכ"ל.

והדברים סתומים וחתומים, חדא דמה טעם יש לחלק בין להוציא דבר מחזקתו וכו', ועוד דמהו שכתב דבנזיר חזקה שליח עושה שליחותו, והרי אין חזקה זו אלא לומר שנתקדשה א' מן הנשים, אך על כל אשה הרי ליכא חזקה כלל.

ונ' בביאור דברי ר"י הלבן, דמפרש מש"א דהדרא לניחותא, דלאו היינו דמה"ט לא חשיב כלל ניידא, כיון שה"ה עומדת לחזור לקביעותה, אלא היינו כמו שראיתי לבאר, דהגם דהשתא ה"ה ניידא, והי' בדין דנימא עלי' כל דפריש מרובא פריש, מ"מ כיון דהדרא לניחותא וכשתחזור לקביעותה ל"ש עלי' הא דכל דפריש, הרי דמה"ט ל"ש עלי' להכריע עלי' השתא מכח כל דפריש, כיון ???

ונ' דז"ב ד' ר"י הלבן, דכיון דהא דהדרא לניחותא הוא משום דאיכא עלי' דין פריש ודין קבוע, וה"ז סותר זל"ז, וע"כ מה"ט א"א להתירה, כיון דאיכא עלי' גם דין קבוע, הרי דמה"ט הדבר חלוק, דלענין פיקו"נ, דבעי' להתיר לפקח עליו את הגל, הרי דבעי' הכרעה בחיוב דהוי ספק ישראל, וכיון דכל דפריש מרובא פריש, הרי שהגם דא"א להכריע דגוי הוא, כיון דהדר לניחותא ואי"ב צד קבוע, מ"מ גם א"א להכריע דהוי ספק ישראל, כיון דהשתא פריש הוא, ולהתיר לחלל שבת בעי' להכריע דהוי ספק ישראל, וע"כ כיון דהשתא הוי פריש, וכל דפריש מרובא פריש, א"א להתיר לחלל שבת, אך משא"כ בההיא דאסור בכל הנשים שבעולם, כיון דידעי' דקידש אחת מן הנשים, הרי דכדי להתיר לו לקדש השתא אשה אחרת, בעי' להכריע מכח כל דפריש שאין היא קרובת המקודשת, ובזה שפיר אמרי' דכיון דהדרא לניחותא, לא מצי' להכריע כן, כיון דהדרא לניחותא ואי"ב נמי צד קבוע.

ונ' לפ"ז, דלדעת ר"י הלבן, ניחא גם קו' התוס' בכתובות, דהתם דאתי' לאוסרה מכח שנבעלה לפסול, הרי דכדי לאוסרה בעי' שיהא ספק פסול, וכיון דהשתא הוי נייד וכל דפריש מרובא פריש, הרי דהגם דא"א להכריע דכשר הוא, כיון דהדר לניחותא ואי"ב צד קבוע, מ"מ לא מצי' לפוסלה, דכדי לפוסלה בעי' הכרעה בחיוב דנבעלה לספק פסול, וכיון דהשתא הוי פריש, ל"מ להכריע כן, ול"ד לההיא דנזיר דאנו באין להתיר לישא להאשה המסופקת, וכדי להתירה בעי' הכרעה בחיוב שאין היא קרובת אשתו, אך משא"כ בההיא דכתובות דהוי הנידון לאסרה משום בעילת פסול, ל"ב הכרעה בחיוב שלא נבעלה לפסול, אלא אדרבה כל שאין לנו הכרעה בחיוב שנבעלה לספק פסול, בחזקת היתר קיימא ואין לנו לפסלה, וע"כ כל היכא דהשתא הוי פריש ואינו ספק פסול, הגם דהדר לניחותא וא"א להכריע שאינו פסול, מ"מ לא חשיב ספק פסול, וע"כ אין לפסלה, וז"ב.

ד] **ג'**, ביבמות דט"ז:, אמר ר"י אמר ר"א, גוי שקידש בזה"ז חוששין לקידושין שמא מעשרת השבטים הוא, והא כל דפריש מרובא פריש, בדוכתא דקביעי, ופירש"י בדוכתא דקביעי בני עשרת השבטים וכל קבוע כמחצה על מחצה דמי, ובתוס' שם הק' ע"ז, דאי אזיל אינהו לגבה כל דפריש מרובא פריש כדאמרי' בספ"ק דכתובות, וע' בחי' הפלאה כתובות די"ד., שכתב בדעת רש"י, דהגם דכל דפריש מרובא פריש, מ"מ יש לגזור בזה גזירה שמא יקח מן הקבוע, ול"ד לההיא דכתובות דל"ש גזירה זו, כיון דבמקום הקביעות ניכרין הפסולים, ול"ש לגזור בזה, וכמש"כ הראשונים, עיי"ש בדבריו, וזה מחודש טובא, דמשום גזירה זו דשמא יקח מן הקבוע נחשוש לקידושין, דבפשוטו לא מצינו רק דמכח זה אין אנו מתירין לכתחילה לסמוך על הרוב, אך לא מצי' שמכח זה נצריך גט, וע' שטמ"ק נזיר די"ב. שכתב יותר מזה, דהיכא שכבר קידש להאשה לא אסרי' לה עליו משום הך גזירה, עיי"ש.

והנה בדעת רש"י דס"ל דכל שקידש חוששין לקידושיו, ואף בדאזיל איהו לגבה, בפשוטו הי' נראה, דהוא משום דהדר לניחותא, וע"כ בזה אין להתיר משום כל דפריש, וכדאמרי' בסוגיא דנזיר, אך התוס' הרי הק' ע"ז, מסוג' דספ"ק דכתובות, דמבו' דבזמן דפריש אמרי' עלי' כל דפריש מרובא פריש, והגם דהדר לניחותא, והיינו כמש"כ התוס' בכתובות, דכיון שאנו דנים על השעה שאוסרה, הרי דבשעה זו הוא נייד, וה"נ בגוי שקידש, כיון שאנו דנים על השעה שקידש, הי' לנו לומר כל דפריש,[[1]](#footnote-2) וכן אי נימא כד' ראב"ן או כד' ר"י הלבן, נמי ל"ש הא דהדרא לניחותא בגוי שקידש, וז"פ.

ונ' ברור בדעת רש"י, ויסוד הדברים בחי' הגר"נ שם, דהנה הרי התוס' הק', מה בין שולח שליח לקדש לו אשה, דכיון דהדרא לניחותא ל"א בה כל דפריש מרובא פריש, לבין ההיא דכתובות באזלי אינהו לגבה, דאמרי' כל דפריש מרובא פריש הגם דהדר לניחותא.

ונ' בדעת רש"י דס"ל בזה, דחלוק הוא ההיא דנזיר דהאשה ידועה ומוכרת לנו, ומספקא לו עלי' אם היא קרובת אשתו, לבין ההיא דכתובות דלא איירי בגונא שאנו מכירין את הבועל ומספקא לן אם הוא פסול, דאדרבה כל הכשרין והפסולין שבעיר ידועים לנו, אלא מספקא לן למי מבני העיר נבעלה, ול"ש הא דהדרא לניחותא רק היכא דהוי הספק על האשה, ולא היכא דאין לנו ספק על הבועל, אלא הוי הספק מי הוא הבועל.

והטעם לזה י"ל בתרי אנפי, א', י"ל לפמש"נ לעיל מד' ר"י הלבן, דהא דהדרא לניחותא היינו, דהגם דהשתא הוי פריש ומרובא פריש, מ"מ כיון דהדר לניחותא והוי קבוע, ל"ש להכריע עליו השתא מכח כל דפריש, ולפ"ז י"ל בפשיטות, דל"ש כ"ז רק בההיא דנזיר דהוי הנידון על האשה הידועה לנו אם היא קרובת אשתו, וע"כ ל"ש להכריע עלי' שאינה קרובת אשתו, כיון דהדרא לניחותא וכשתחזור לקביעותה ל"ש עלי' ההכרעה, וע"כ אף השתא א"א להכריע עלי', אך משא"כ בההיא דכתובות שאין הנידון כלל על דין הבועל, שהרי כל אנשי העיר ידועים לנו הכשרים והפסולין, אלא הוי הנידון למי מאנשי העיר נבעלה, וספק זה הרי הוי רק על שעת הפרישה, ע"כ שפיר שייך בזה להכריע משום כל דפריש, כיון דכל הספק הוי רק בשעת הפרישה, ול"ד לההיא דנזיר דהספק שעל האשה קיים לעולם, וע"כ ל"ש להכריע עליו השתא, כיון דאח"כ הדרא לניחותא והויא קבוע ולי"ב לההכרעה דכל דפריש.

ב', י"ל לפ"ד הגרש"ש, דכל דפריש מרובא פריש הוי רוב על הפרישה, דרוב אופני הפרישות הוו כן, ונקט הגרש"ש דל"ש לומר כן רק היכא שאין ידוע לנו מי הוא שפרש, דבכה"ג אי"ל רוב אופני פרישה, אך היכא דידוע לנו מי פרש, הרי אין הספק כלל על הפרישה, ול"ש בזה רוב על הפרישה, והנה לפ"ז צ"ל בההיא דנזיר, דאמרי' דבזמן דניידא הי' לנו להתירה, דאי"ז כלל משום הא דכל דפריש מרובא פריש ומשום הרוב דעל הפרישות, דהרי אשה זו ידועה לנו, אלא היינו דכל דהשתא היא ניידא ואינה קבועה מצינו למיזל בה בתר רובא, וע' שער"י ש"ד פי"א שמבו' כן, אך בשע"י שם ?? נקט דאין להתיר בפריש רק משום הרוב שעל הפרישות, וזה שלא כדבריו בפי"א הנז' וגם ק' ע"ז מכ"ד, עמש"נ ב??? ועיי"ש מש"נ עוד בד' הגר"ח, שנקט דאף היכא שידוע לנו מי פרש שייך נמי הרוב שעל הפרישה.

ולפ"ז ניחא בפשוטו, דל"מ הא דהדרא לניחותא, רק בההיא דנזיר, דליכא בזה לההכרעה דכל דפריש מרובא פריש, ומה דבזמן דניידא שריא הי' לנו להתירה, הוא משום דבשעה זו שאינה קבועה אזלי' בה בתר רובא, אך כיון שהדרא לניחותא, חשיבא קבועה, ולא אזלי' בה בתר רובא, אך משא"כ בההיא דכתובות דיש להתיר בזה משום הא דכל דפריש, והיינו משום דאית לן רוב על הפרישה, הרי דבזה לא איכפת לן כלל מה דהדר לניחותא והוי קבוע, דמ"מ כיון דיש לנו רוב על הפרישות, הרי רוב זה מהני אף היכא דהוי קבוע, דדין קבוע אינו מעכב רק דליכא רוב להכריע מה הוא הדבר, אך רוב שעל הפרישות שפיר מהני אף בקבוע, כן נקטו הגר"ח והגרש"ש, ועמש"נ בזה ???, דמד' תוס' כתובות דט"ו. נ' דלא ס"ל כן, וע"כ הגם דהדר לניחותא והוי קבוע, שפיר אמרי' עלי' כל דפריש מרובא פריש.

ובאמת, גם אם נפרש הא דהדרא לניחותא דהוא כד' התוס' בכתובות ודעימי', דהגם דבשעת הפרישה כל דפריש מ"מ אח"כ הדר לניחותא וחוזר ונאסר, נמי י"ל דל"ש כן היכא דאית לן רוב על הפרישה, דבכה"ג הרי שהגם דחוזר ונקבע, לא נתבטל כלל הרוב שעל הפרישה, ורק בסוגיא דנזיר שאין לנו רוב על הפרישה, ואך דכ"ז שהוא נייד מצי' למיזל בי' בתר רובא, ע"כ כל דהדר לניחותא חוזר ונאסר, וכן נקטו הגר"ח והגרש"ש, ע' מה שהבאנו ב???, וע"כ ניחא דבההיא דכתובות דאית לן רוב על הפרישה לא איכפת לן דהדר לניחותא, ואך דלדרך זו, הרי כלל ל"ש למימר בההיא דכתובות דהדר לניחותא, כיון דהתם אין הנידון רק על השעה שאוסרה, וכמש"כ התוס'.

ולפ"ז ניחא ד' רש"י ביבמות, דהתם כיון שהגוי שקידש ידוע לנו, ומספקא לן אם הוא מעשרת השבטים, הרי שזה דמי ממש לההיא דנזיר, דלא אמרי' בזה כל דפריש, כיון דהדר לניחותא, ול"ד לההיא דכתובות, דהוי הספק למי מבני העיר נבעלה, דבזה ל"ש הא דהדרא לניחותא, וכמש"נ.

**ב**

ה] והנה בס' בינ"א שער הקבוע סי' כ"ה ובקוב"ש כתובות ספ"ק, הק' במה דמבו' בסוגיא דנזיר הנז', דאף דכבר הוי פריש וחייל בי' התירא דכל דפריש, מ"מ כל שחוזר לקביעותו חוזר ונאסר, מסוגיא דזבחים דע"ג:, דאמרי' התם ונכבשינהו וניניידי ונימא כל דפריש מרובא ופריש, ומשני גזירה שמא יבואו י' כהנים בב"א ויקריבו, ופריך עלה אלא מעתה מגיסא אסירא, ופירש"י כלומר וכי מאחר שמשכו ולקחו א' א' לבדו, ובנדנוד דכל חד אמרי' כל דפריש מרובא פריש, ושחטן וקיבל דמם בחזקה שהוא כשר, חוזרים ומצטרפין השחוטין להיות רוב ליאסר, וע' גם ברא"ש חולין פ' גיה"נ סי' ל"ז, שהוכיח מזה דכל דכבר חייל התירא, אינו חוזר ונאסר אח"כ, וצ"ע מ"ש ממש"א בנזיר דכל דחוזר לקביעותו נאסר.

וקו' זו, היא משום שפירשו האחרונים דמכוון סוג' דזבחים שדנו לאסור אם יקריבו בב"א, הוא משום דבכה"ג ה"ז חוזר לקביעותו, וזהו שהקשו דא"כ מ"ט אי"ז חוזר ונאסר כדאשכחן בסוג' דנזיר, אמנם באמת אף אי נפרש סוג' דזבחים שאין המכוון דאם יבואו י' כהנים וכו' ה"ז חוזר לקביעותו, אלא הוי מטעם אחר, אכתי צ"ע, דבסוג' דזבחים מבו' דכל שהותר אף שאח"כ כבר אינו ראוי להתיר מ"מ ההיתר במקומו עומד, והרא"ש בחולין שם, דימה לזה, דה"נ בביטול ברוב דיבש ביבש, שרי אף אם חזר ובישלם, הגם דהשתא כבר ליכא לסיבת ההיתר, ובסוג' דנזיר מבו' דאף שהותר, מ"מ אם חוזר ונקבע ובטלה סיבת ההיתר, ה"ז חוזר לאיסורו.

והנה לדעת הראשונים שהבאנו בענף א', שמפרשים ד' הגמ' דנזיר, דמה"ט דהדרא לניחותא ליכא מעיקרא לדינא דכל דפריש, לק"מ עיקר קו' זו, דלדעתם הרי לא אשכחן כלל בסוג' דנזיר דאף דכבר חייל התירא מ"מ ה"ז חוזר ונאסר, ול"ק כלל סתירת הסוגיות בזה, וכל קו' זו היא לדעת התוס' בכתובות ודעימיהו, דמפרשים הא דהדרא לניחותא, דהיינו דהגם דכבר חייל התירא, מ"מ כל שאח"כ הדרא לניחותא בטל ההיתר, ולדעתם ק' מסוגיין דמבו' דכל דכבר חייל התירא, שוב אינו חוזר ונאסר.

ועי' בס' בינ"א שם, שכתב דקו' זו לא קשיא למה שפירשו התוס' בכתובות שם, נידון קבוע ופריש בסוג' דנזיר, הוי על האשה שקידש המשלח, ולדעתם מכוון הגמ' דאף אי בשוקא אשכחה השליח וקידשה, מ"מ עתה כשהוא בא לקדש קרובתה כבר הדרא לניחותא, ולפ"ז אין ללמוד מזה כלל דאף אחר דחייל התירא ה"ז חוזר ונאסר, כיון דהתם איירי דהדרא לניחותא קודם שנולד הספק לפנינו, דקודם שבא לקדש להקרובה, אין אנו דנים ע"ז כלל, וע"כ כל שהדרא לניחותא ה"ה חוזרת ונאסרת, וכל קו' זו הויא רק למה שפירשו המפרש ותוס' בנזיר, דנידון קבוע ופריש בסוג' שם הויא על האשה שבא עתה לקדש, וע"ז אמרי' דהגם דהשתא כשבא לקדשה הויא ניידא וכבר הותרה לו, מ"מ אח"כ כשתחזור לקביעותה חוזרת ונאסרת, וע"ז ק' מסוג' דנזיר, דמבו' דכל דכבר חייל התירא דכל דפריש, שוב אינו חוזר ונאסר, עיי"ש בדבריו.

אמנם צ"ע בזה, דלכאו' גם לדעת התוס' בכתובות יש להקשות, דהרי גם לדעתם אסור בכל הנשים שבעולם, אף אם ידעי' השתא שאין קרובות זו שבא לקדש קבועות בביתם, דאף דבכה"ג הי' לנו להתירה לו כיון שקרובותי ניידי וכל דפריש מרובא פריש, מ"מ אסורה עליו אשה זו משום שאח"כ הדרי הקרובות לקביעותן, ובשעה זו היא חוזרת ונאסרת, וכ"ה גם ל' התוס' בכתובות שם, "דהתם כשזה בא על שום אשה הדרא לניחותא האשה שקידש השליח", והרי דאף דבשעה שקידש היתה האשה שקידש השליח ניידא, ויש להתיר לו לקדש אשה זו, מ"מ כיון שבשעה שבא עלי' הדרא המקודשת לניחותא, בטל ההיתר מן האשה שקידש עתה, וא"כ הרי שגם לדעת התוס' בכתובות, מבו' בסוג' דנזיר דאף דחייל התירא דכל דפריש מ"מ אח"כ כשחזרה הקביעות בטל ההיתר, וצ"ע ע"ז מסוג' דזבחים הנז', וכנ"ל.

ו] ובפשוטו נ' בזה, דכל מה דאמרי' בסוג' דנזיר דהגם דכבר חייל התירא דכל דפריש, מ"מ אם הדרא לניחותא בטל ההיתר, הוא רק התם, ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, חדא, דהתם הרי היא חוזרת לקביעותה הקודמת, וע"כ בכה"ג בטל התירא דכל דפריש, כיון שבטלה כל סיבת ההיתר, ול"ד לסוג' דזבחים שאין הבהמות חוזרות לקביעותן הראשונה, אלא הוי השתא קביעות אחרת, וכיון שבפרישתן מהקביעות הראשונה הותרו, ואכתי פרישה זו קיימת, דהרי לא חזרו לקביעות הראשונה, לא איכפ"ל דחזרו ונקבעו בקביעות אחרת.

וע' שטמ"ק בנזיר שם, שהביא מד' רש"י, דכל מה שאמרו שם דהדרא לניחותא, הוא משום שה"ה חוזרת לקביעותה הראשון, וזהו דקמפלגי' בסוג' שם מקן, דאין העופות חוזרין לקינן הראשון, והשיטה תמה ע"ז, דלא מצינו דבעי' קבוע במקום הראשון שנולד הספק, ועוד דא"כ יוליכנה למקום אחר שלא היתה שם מעולם, עיי"ש, וע' חזו"א אהע"ז סי' ז' סק"ב, שנקט דהדרא לניחותא היינו דוקא באותה העיר, עיי"ש, ובד' רש"י מבו' להדיא כמש"נ, דכל דינא דסוג' דנזיר הוי רק כשחוזרת לקביעותה הראשון, אך נ' דגם לדעות החולקים על רש"י, היינו משום דכיון דהוי הספק לפנינו על כל הנשים שבעולם, הרי דקביעות האיסור הויא בכל העולם כולו, וע"כ ל"מ מה דיוליכנה למקום אחר, כיון דקביעות האיסור לפנינו הויא בכל העולם, אך אה"נ אי הי' לנו הספק מעיקרא על הנשים שבעיר אחת, ופירשה אחת מהן ועקרה לעיר אחרת, הרי שהגם דנקבעה שם, ואף אם נקבעו שם כל נשי העיר הראשונה, ודאי אינה חוזרת ונאסרת, כיון דלא חזרה להקביעות הקודמת, אך מד' השיטה הנז', מ' דפליג וס"ל דאף קביעות שלא במקום הספק חוזרת ואוסרת, וזה דלא כמש"נ, וצ"ע בזה.[[2]](#footnote-3)

ויש להוסיף בזה, דהנה הש"ך בסי' ק"י כתב לחדש, דכיון דקבוע חידוש הוא, אין לך בו אלא חידושו, ואם נעקרו הכל ממקומן ונקבעו במקום אחר, לי"ב לדין קבוע, והפר"ח שם בסקכ"ח פליג ע"ז, והוכיח מסוג' דנזיר הנז', דהגם דהאשה ניידא וכבר בטלה הקביעות, מ"מ כל שחוזרת לקביעותה הדר בה דין קבוע, עיי"ש בדבריו, והנה לדעות הראשונים שהבאנו לעיל ענף א', דמה"ט דהדרא לניחותא אכתי הקביעות קיימת גם בשעה דניידא, הרי לק"מ מהתם וז"פ, אך גם לדעת תוס' כתובות ודעימיהו, דס"ל דבשעה דניידא הקביעות בטילה, ומ"מ אחכ"כשהדרא לניחותא חוזרת הקביעות למקומה, י"ל בדעת הש"ך דל"ד, דהתם הדרא לקביעותה הראשונה, וע"כ הדר בה דין קבוע, ומשא"כ בנידון הש"ך שהן נקבעין במקום אחר, לי"ב דין קבוע, דכיון דקבוע חידוש הוא, ל"ח קבוע רק במקום הקביעות הראשון, שבו נולד הספק, וע' בכור שור חולין ד"ק. מה שהשיג על ראיית הפר"ח, ואולי כונתו לזה.

וי"ל עוד, דהתם כיון דכ"ה דרכה דהדרא לניחותא, דמה"ט דעת הרבה מהראשונים דמעיקרא ל"ח בה כלל התירא דכל דפריש, וכמש"נ בענף א', הרי שהגם שדעת התוס' דבזמן הפרישה איכא להתירא דכל דפריש, מ"מ מעיקרא הוי ההיתר רק לזמן הפרישה, וכל שחזרה לקביעותה בטל ההיתר, ומשא"כ בסוג' דזבחים דהויא הפרישה מעיקרא פרישה גמורה, הרי דמעיקרא חייל היתר גמור דכל דפריש, וע"כ אף דאח"כ אירע דחזרו ונקבעו, אין ההיתר בטל, וגם לפ"ז י"ל ד' הש"ך בסי' ק"י הנז' מהשגת הפר"ח, דהגם דס"ל להש"ך דכל שבטלה הקביעות, אף שחזור ונקבוע לי"ב דין קבוע, מ"מ באשה דהדרא לניחותא, הרי דמעיקרא לא נתבטלה הקביעות רק להזמן דניידא, וע"כ כל דהדרא לניחותא הדר אי"ב דין קבוע.

**[**ועמש"כ עוד בישוב קו' זו בשע"י ש"ד פי"א עייש"ה, וצ"ע דלדבריו נמצא דבסוגיא דנזיר הטעם דשרי הוא משום דכלל לא בטל סיבת ההיתר, וזה לכאו' אינו מתישב בד' הרא"ש בחולין הנז', שהוכיח מסוג' דזבחים דאף דבטל סיבת ההיתר מ"מ ההיתר קיים, וצ"ע בזה.

וע' עוד מש"כ בזה בכ' הגר"ח, וכעי"ז בקוב"ש שם משמו, ועיקר דבריו הם, דבהיתר דנייד יש לבא מב' טעמים, הא' דאיכא רוב על הפרישה דכל דפריש מרובא פריש, והב', דכיון שכבר אינו קבוע איכא רוב על הדבר עצמו, כ"ה דללא ההלכתא דקבוע הי' דין רוב על הדבר, הגם דליכא פרישה כלל, והיכא שפירש ואיכא רוב על הפרישה, תו לא איכפ"ל דחוזר ונקבע, דהרוב שעל הפרישה מהני אף בקבוע, ומשא"כ בסוגיא דנזיר י"ל דאדם ל"ח נייד ולי"ב רוב על הפרישה, ומה דשרי' בזה בזמן הפרישה הוא רק משום דכשאינו קובע איכא רוב על האשה, וע"כ כל שהדרא לניחותא וחוזרת לקביעותה, ל"מ בזזה הרוב, וראיתי שהביאו בשם הגר"ח, דגם הא דאדם ל"ח נייד, הוא משום הא דהדרא לניחותא, ובהא דהדרא לניחותא נכלל תרתי, חדא דמה"ט ל"ה בכלל פריש, דפרישתה אינה פרישה גמורה, ועוד דאף דמ"מ כ"ז דניידא אזלי' בה בתר רובא, מ"מ אח"כ דהדרא לניחותא ה"ה חוזרת ונאסרת, וגם על דבריו יש להעיר מד' הרא"ש הנז', דבד' הרא"ש מבו' דבסוג' דזבחים בטל סיבת ההיתר, ואפ"ה מותר, ולד' הגר"ח הרי כלל לא טל סיבת ההיתר, דההיתר שעל הפרישה קיים אף אחר שחזר ונקבע, וצ"ע בכ"ז**]**.

1. והטעם דבגוי שקידש אנו דנים על שעת הקידושין, ואילו בשלח שליח לקדש לו אשה, אנו דנים על השעה שבא עלי' בביתה, פשוט שהכלל בזה הוא, דבנבעלה ואין אנו ידועים למי, וכן בגוי שקידש, הרי כל הנידון הוי על השעה שבא עלי' ועל השעה שקידש, דהרי אילו בשעה זו שבא עלי' הי' כשר ובשעה זו שקידשה הי' גוי, אף אם אח"כ נהי' פסול ואף אם אח"כ נהי' ישראל, לא היתה נפסלת בביאתו ולא היו חוששין לקידושיו, וע"כ כיון דבשעה זו הי' לנו הכרעה דכל דפריש, הגם דאח"כ הדר לניחותא והוי קבוע, לא דייני כלל על שעה זו, ומשא"כ בההיא דנזיר, הרי אף אילו מתחילה לא היתה קרובתה מקודשת ואח"כ נעשית מקודשת, יש לאסור לכל קרובותי', וע"כ ל"מ לן מידי מה דהשתא הויא ניידא ומרובא פריש, דמ"מ אח"כ כשהדרא לניחותא והוי ספק מקודשת, יש לאסור לכל קרובותי', וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע' עוד בשו"ת מהר"ח או"ז סי' כ"א, ? [↑](#footnote-ref-3)