52 איסור סתם יינם ומגע גוי
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק ויחי ט"ו טבת תשס"ז

כתב הרמב"ם רפי"א מהלכות מאכ"א, ז"ל, יין שנתנסך לעכו"ם אסור בהנאה וכו', יין הגויים שאין אנו יודעין אם נתנסך או לא נתנסך והוא הנקרא סתם יינם אסור בהנאה כמו יין שנתנסך, ודבר זה מגזירות סופרים הוא, והשותה מסתם יינם רביעית מכין אותו מכת מרדות, וכל יין שיגע בו הגויים הרי זה אסור שמא נסך אותו שמחשבת הגויים לע"ז, הא למדת שיין ישראל שנגע בו הגוי דינו כסתם יינם שהוא אסור בהנאה, עכ"ל.

ובפי"ז ה"ט כתב הרמב"ם, ז"ל, ויש שם דברים אחרים אסרו אותן חכמים ואע"פ שאין לאיסורן עיקר מן התורה גזרו עליהן כדי להתרחק מן הגויים עד שלא יתערבו בהן ישראל ויבאו לידי חתנות, ואלו הן, אסרו לשתות עמהן ואפילו במקום שאין לחוש ליין נסך וכו', כיצד לא ישתה אדם במסיבה של גויים ואע"פ שהוא יין מבושל שאינו נאסר, או שהיה שותה מכליו לבדו, ואם היה רוב המסיבה ישראל מותר, עכ"ל.

ולפ"ז נ' בדעת הרמב"ם,

והנה כתב הרמב"ם שם פי"ג הי"א, ז"ל, יראה לי שכל מקום שאמרנו בענין זה ביין שלנו שהוא אסור בשתייה ומותר בהנאה מפני צד נגיעה שנגע בו הגוי, כשהיה הגוי עובד ע"ז, אבל אם היה איסורו בגלל גוי שאינו עובד ע"ז כגון ישמעאלי שנגע ביין שלנו שלא בכוונה או שטפח על פי החבית, ה"ז מותר בשתי', וכן כל כיו"ב, עכ"ל.

ונ' פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דאף איסור שתי' דסתם יינם אינו משום בנותיהם, אלא משום חשש ניסוך, והא דבמגע שלא בכונה ודכוותה ה"ז אסור בשתי', הגם דלא חיישי' בזה לניסוך???, וכן הא דגוי שאינו עובד ע"ז אוסר בשתי' הגם דליכא למיחש לניסוך, הוא משום ???, ואשר ע"כ ???

ובפי"א ה"ט כתב הרמב"ם, ז"ל, אין מתנסך לע"ז אלא יין שראוי להקריב על גבי המזבח, ומפני זה כשגזרו על סתם יינם, וגזרו על כל יין שיגע בו שיהיה אסור בהנאה לא גזרו אלא על היין הראוי להתנסך, לפיכך יין מבושל של ישראל שנגע בו הגוי אינו אסור ומותר לשתות עם הגוי בכוס אחד, אבל יין מזוג ויין שהתחיל להחמיץ ואפשר שישתה אם נגע בו נאסר, הורו גאוני המערב שאם נתערב ביין ישראל מעט דבש או מעט שאור הואיל ואינו ראוי למזבח, ה"ה כמבושל או כשכר ואינו מתנסך ומותר לשתותו עם הגוי, עכ"ל.

והרא"ש בע"ז פ"ב סימן י"ג, כתב ע"ד הרמב"ם, ז"ל, ואין לסמוך עליו דעיקר גזירה משום בנותיהם, אלא שהחמירו לאסור בהנאה כיון שנתנסך לע"ז, עכ"ל.

אמנם פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דאין האיסור כלל משום בנותיהם, אלא משום חשש ניסוך, ואשר ע"כ כל דליכא למיחש לניסוך לא גזרו עליו.

בל' הרמב"ם רפי"ב נ' דמגע בלא שכשוך מותר אף בשתי', והראב"ד שם פליג, וע' כס"מ שם דהרמב"ם מודה, אך בהל' ט"ז כתב הכס"מ דאי"ז אוסר כלל, ולהנ"ל נ' דהרמב"ם לטעמי' דליכא איסור משום חתנות, וע"כ כל שאי"ז ראוי לנסך אי"ז אוסר אף בשתי'.

ונ' עוד, דהנה בל' הרמב"ם מבו' דאף איסורא דסתם יינם אינו נוהג ביין מבושל, אמנם הנה בד' הרמב"ן נ' להוכיח דפליג ע"ז, וכדלהלן.

בד' הרמב"ן מבו' כמש"כ האבנ"ז דיין מבושל אסור בגזירת סתם יינם, ואך דלא משכח"ל כ"כ, אי נימא דסתם יינם לא נאסר אלא בנעשה ביד הגוי, שהרי הרמב"ן פירש דהא דתינוק בן יומו שרי בשתי' לשמואל, הוא משום דדמי ליין מבושל, כ"כ הרמב"ן בדנ"ז., ובדנ"ט:, ובד' הרמב"ן בדנ"ט: מפורש דגר תושב קייל טפי מתינוק בן יומו, וכמש"כ דהוא גדולה מזו, וכ"ה מוכח ממ"ד דתינוק בן יומו אוסר אף בהנאה ול"ד לגר תושב, וגם מוכח כן להסוברים דמגע גר תושב מותר בשתי', והרי בגר תושב יינו אסור בשתי', וא"כ בע"כ דאף יין מבושל אסור, אא"כ נימא דהא דליכא ביין מבושל משום בנותיהם הוא מטעם אחר שאי"ז בכלל יין וכמש"כ כן הראשונים, ויל"ע בזה.

ולפמש"נ נ' דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דלדידי' סתם יינם ומגע הגוי חד הוא, וכמש"כ הרמב"ם שיין ישראל שנגע בו הגוי דינו כסתם יינם

ויש להעיר ממש"א לעיל ד"ל. דיין מבושל של גויים אסורין, והרמב"ם השמיט לזה, והיינו משום דמפרש דטעם האיסור הוא משום שכבר נאסר קודם שנתבשל, ולא נתחדש בזה דין איסור במבושל, אך לדעת הרמב"ן נ' שנתחדש בזה איסור במבושל, ונפ"מ במטהר יינו ובישלו, ואח"כ נשאר ברשות הגוי, גם יתכן נפ"מ בגוי שקנה יין מבושל מישראל, ואמנם יל"ע אם ה"ז בכלל איסור סתם יינם, ע' אבנ"ז ושפ"א.

אך בגמ' שם דכ"ט: מ' דכל שריותא דיין מבושל של גוי הוא משום דלא פקע איסורי' מיני', ומ' מינה דיין שהי' תחילתו מבושל אצל גוי, ה"ה מותר, וצ"ע ובדיקה בזה.

ואשר ע"כ אולי י"ל, דמודה הרמב"ן דיין מבושל אינו אסור באיסורא דסתם יינם, והיינו משום דאיסור בנותיהם כלל ל"ש ביין מבושל, וכל מה שדן הרמב"ן הוא על האיסור משום ניסוך, ולענין זה דימה דין תינוק ליין מבושל.

אך אי"ז נ', שהרי הא דמגע גוי שלא בכונה ודכוותה אסור בשתי' ומותר בהנאה, פירש הרמב"ן בדל"ו: ובד"ס:, דהוא משום בנותיהם, וא"כ אי נימא דבמבושל ליכא משום בנותיהם, א"כ ל"ש בו כלל איסור שתי', וא"כ מה דימה הרמב"ן דין תינוק לזה, ובע"כ דהתם אזיל הרמב"ן דשייך לאסור במבושל משום בנותיהם, ואפ"ה לא אסרו משום שאינו ראוי לניסוך, ולפ"ז הדר קשיא דלכאו' בדין דיין מבושל של גוי יהא אסור, ואי"ז במשמעות סוגית הגמ'.

אך נ' פשוט, דמכוון הגמ' הוא דמש"א דאסור היינו איסור הנאה, וזהו רק בגלל שהי' בתחילתו ביד הגוי, וכמש"א שהי' תחילתו יין, וע"ז פריך פשיטא, אך י"ל דאה"נ אף בלא ה"ט דהי' תחילתו יין ה"ז אסור בשתי', וצ"ע.

והנה אמנם הנה בדקדוק ל' הרמב"ם יש ללמוד, דחלוק דין סתם יינם מדין מגע גוי, דבסתם יינם כתב שהאיסור הוא משום שאין ידוע אם נתנסך או לא נתנסך, ואילו במגע גוי כתב שהאיסור משום שחוששין לניסוך דסתם מחשבת גוי לע"ז, ונ' מזה דבסתם יינם אין האיסור משום דחוששין לניסוך, אלא כל שאין ידוע לנו שלא נתנסך אסרוהו כאילו נתנסך, אך במגע גוי האיסור הוא משום דחוששין לניסוך.

ל' הרמב"ן לעיל דל"ו:, ועל יינן משום בנותיהן. פי' הרב ר' שמואל ז"ל שגזרו על סתם יינם משום בנותיהם, אבל יין שנתנסך ממש לע"ז מדאורייתא אסור כדמפורש לעיל (כ"ט ב') מאשר חלב זבחימו יאכלו ישתו יין נסיכם, וא"ת סתם יינן נמי ליתסר משום שמא נתנסך לע"ז, מיעוטא הוא ומילתא דלא שכיחא ולא חיישינן לה כלל, זה פי' הרב ז"ל, והראב"ד ז"ל פירש דמשום חששא דשמא ניסך לא הו"ל למגזר ביה הנאה ודיו אם אסרוהו בשתיה, ואין זה נכון שהרי שנינו א"כ למה לא אסרוה בהנאה אלמא אי חיישינן בהנאה נמי מתסרא, ולי נראה בזה כמו שאמרו בריש פירקין (כ"ב ב') אם איתא דאקצייה לא הוה מזבין ליה הכא נמי אם איתא דנסכיה לא הוה מזבין ליה הילכך ליכא למיחש לאיסור ניסוך אלא משום בנותיהן הוא דגזור ביה רבנן, ואע"ג דאמרינן בכולה מכילתין דטרחי ומזייפי לנסוכי נמי של ישראל, התם חשיבא להו מילתא טפי ליהנות ע"ז שלהם בשל ישראל, א"נ איכא למימר דאהני גזירה להיכא דידעינן ודאי דלא ניסך כגון מגעו שלא בכונה דניסוך כדאיתא בהשוכר, ומשום בנותיהן גזרו ביה שלא יהא שותה מיינו במסבה שלהן, והא דאמרינן בפיסקא דיין וחומץ של גויים מנלן ומייתי לה מקראי, משום דכל דתקון רבנן אדאורייתא סמכי לה, ולא גזרו הנאה אלא מפני שסמכו על דין יינם שנתנסך ממש לע"ז שהוא אסור בהנאה מן התורה תלו לומר שמא נתנסך משא"כ בפתן ושמנן ושלקותיהן, וזה שלא גזרו במבושל לפי שאינו מתנסך ואינו מצוי כ"כ לחוש לו לבנותיהן, אלא כל גזירתן ביין אחשש ניסוך סמכו אותו כדפרישית

ועי' עוד בד' הרמב"ן לקמן דנ"ט:, ונ' ללמוד מדבריו, דחלוק איסור סתם יינם מאיסור מגע גוי, דאיסור סתם יינם הוא משום בנותיהם, ואך שהסמיכוהו ודימוהו ליין שנתנסך, ואף כשאין חוששין לניסוך, אסרוהו משום שיתכן שנתנסך, אך משא"כ במגע גוי כל עיקר האיסור הנאה הוא משום חשש ניסוך, ואך שדן הרמב"ן לומר שמא לא חששו לניסוך אלא משום גזירת בנותיהם, אך גדר האיסור האידנא הוא חשש ניסוך.

ואשר ע"כ מגע שלא בכונה אינו אוסר במגע גוי, אך ה"ז אוסר בסתם יינם, ומה"ט אין דורכין עם הגוי בגת דגוי ול"מ מידי מגע שלא בכונה, וכמש"כ הר"ן, ומה"ט לא הק' הרמב"ן כלל קו' זו, ומה"ט נמי דן הרמב"ן שאין להתיר בגוי שאינו עובד ע"ז אלא במגע ולא בסתם יינם, דאיסורא דסתם יינם בהנאה הוי אף במגע שלא בכונה, וכל ההיתר דגוי שאינו עובד ע"ז שאין אוסר במגעו, הוא משום דהוי זה כמגע שלא בכונה.

אך בד' הרשב"א שעמד בקו' זו, מבו' דפליג על הרמב"ן וס"ל דאין חילוק בין סתם יינם לבין מגע גוי, דבתרוייהו איסור הנאה הוא משום חשש ניסוך, וכמש"כ כן הרשב"א להדיא בריש בית ה'.

ואשר ע"כ נמי ס"ל להרשב"א כל שאינו עובד ע"ז וליכא למיחש לניסוך אין לאסור אלא בשתי' ולא בהנאה אף בסתם יינם, ולא דן כד' הרמב"ן שאסור משום בנותיהם.

והיינו שהרי להרשב"א איסור הנאה אינו כלל משום בנותיהם, אלא הוא משום חשש ניסוך, ולדעתו ל"ק כלל מ"ט הוצרכו לבנותיהם, שהרי בגזירה ראשונה אכתי לא חששו לניסוך, ובגזירה בתרא באמת ל"ב לבנותיהם, אלא לאסור הנך גווני דלי"ב חשש ניסוך, וז"פ.

בקו' הראשונים מ"ט בעי' לחתנות תיפו"ל משום חשש ניסוך, ותי' הראב"ד דמשו"ז לא היו אוסרין אותו בשתי', וצ"ע דממ"נ אם ק"ל מסברא דראוי לחשוש א"כ מ"ט לא יחששו גם להנאה, ואם יתכן דלא חיישי' א"כ מעיקרא מאי קשיא לי', אך נ' מכוון הקו' הוא מכח הגמ' בדכ"ט: דהאיסור משום חשש ניסוך, וז"פ.

ל' הרי"ד לעיל דכ"ט:, קשיא לי כיון דסתם יינם אסור בהנאה דילמה נסכי' ואלו נסכי' יש בו איסור תור' כדנפקא לן מיין נסיכם א"כ היאך אמרי' לקמן בפרקין דגזרו על יינם משום בנותיהן והא יינם דאורייתא הוא ומשום גזירת יי"נ הוא אסור דהא אפילו יין ישראל נאסר במגע גוי כ"ש סתם יינם והיכי תל' טעמא משום בנותיהן ופתן ושמנן דנאסרו משום בנותיהן אינם אסורין אלא באכילה ולא בהנאה וסתם יינם הוא אסור אפילו בהנאה א"כ אין הטעם אלא משום גזירת יין נסך והיכי תלי טעמא משום בנותיהן עיין התירוץ בקונטריסי בפ' הכל שוחטין דאי לאו טעמא משום בנותיהן לא הוה מיתסר סתם יינם דלא אמרי' סתם מחשבת נכרי לע"ז ולא הוה חיישינן דילמא נסכי'

ויל"ע בזה בפסקי הרי"ד חולין די"ג:, עייש"ה.?

ל' הריטב"א לעיל דכ"ט:, והנכון דלא קיימינן הכא אלא אמאי דקתני אסורין איסור הנאה דכיון דסתם יינן משום בנותיהן לא היה לנו לאוסרו איסור הנאה כשם שלא גזרו כן בפתן ושמנן, אלא ודאי החמירו ביינם איסור הנאה משום חומר יין נסך דע"ז ושרצו להחמיר בו כעין של תורה שכן דרך תקנות חכמים על הרוב

ל' הטור סי' קכ"ג, יין שנתנסך לכו"ם אסור בהנאה וחכמים גזרו על סתם יינן משום בנותיהן ואסרוהו אף בהנאה אף על פי שלא עשו כן בשאר הדברים שגזרו עליהם והטעם כיון שיין נסך גמור אסור בהנאה עשו סתם יינם כאילו ודאי נתנסך והחמירו לאסור בהנאה אפי' מגע נכרי ביין שלנו, עכ"ל.

ל' הריטב"א שם, אלא דהכא לענין איסור יינן של גויים לא גזרו עליו מפני שאין שותין ממנו אלא דרך תענוג ודבר מועט ולפרקים ואינו מצוי אצל הכל ולפיכך לא היה בכלל גזירה ועמד בהיתרו, עכ"ל, והיינו דס"ל דאין להתיר משום דאין מנסכין ממנו, שהרי אין האיסור כלל משום חשש ניסוך.

ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, ואע"פ שכל כיוצא בזה אין מנסכין על גבי המזבח, מי תלה איסור יינן של נכרים שהוא גזירה משום בנותיהן בניסוך שעל גבי המזבח וזו מנין לנו אין זה אלא מן המתמיהין, ועוד והלא יין מזוג אסור לגבי מזבח ואעפ"כ יש בו איסור משום יין נסך, ועוד דאע"ג דאנן לא מנסכינן אינהו מנסכי ליה כי היכי דמקרבי בעל מום שאינו מחוסר אבר, ועוד ק"ל בדידן נמי מנא לן דמשום מעט דבש נפסל כיון דנתבטל דהא יש ביטול להיתר בהיתר כדברירנא במסכת פסחים, ועוד דאם כן בטלת כל איסור מגע גוי, אלא ודאי שזו כשגגה שיצא מפי השליט ואין ראוי לנהוג כן, והשותה ממנו כשותה יינן של גויים והוא עובר על דברי חכמים ובו אלה ובו נידוי

ז"ל הרמב"ן לעיל ד"ל, והר"מ הספרדי ז"ל אומר שאם נתערב ביין מעט דבש או מעט שאור הואיל ואינו ראוי לנסך למזבח הרי הוא כיין מבושל וכשכר ומותר לשתותו עם הגוי, וזה הטעם אינו נכון שאם משום גזירת בנותיהן כל שלא נשתנה טעמו וריחו לגמרי בכלל יין הוא ואסור, ויין מבושל וחומץ לפי שאינו בכלל יין סתם התירו בהם, ואת"ל שלא גזרו אלא ביין הראוי לנסך שכל גזירתם אחששת ניסוך הוא דסמכו לה דלמא אע"פ שאין אנו מנסכין אותו ע"ג המזבח אינהו מנסכי ליה וכו', וראיתי בתשובה לראב"ד ז"ל שכתב דלעולם אסור אע"ג דרמא תלתא ואתו תלתא וכו', וזו אינה ראי' כלל וכו' ולאו למימרא דמיקרי יין דקיוהא בעלמא הוא ולא מיתסר בנגיעת גוי, וכיון שאין מברכין עליו בפה"ג "אין להחמיר יותר בנגיעת הגוי דגזירה דרבנן היא וכל דלא מיקרי יין לא גזור ביה רבנן, שהרי יין מבושל אין בו משום יין נסך אע"פ שמברכין עליו בפה"ג ומקדשין עליו והרי הוא יין גמור לכל דבר", עכ"ל

ל' הרא"ש, הדבר תמוה כיון שגזרו על יינן משום בנותיהם וכי משום שהרתיחו לא שייכא הך גזירה ואי משום דלאו בר ניסוך הוא והלא יין מזוג נמי לאו בר ניסוך הוא ואפשר שלפי שהמבושל אינו מצוי כל כך ומילתא דלא שכיחא לא גזרו ביה

בית יוסף יורה דעה סימן קכג

אבל הרשב"א כתב בתורת הבית הארוך (ב"ה ש"א לט.) דכשגזרו על סתם יינן משום בנותיהם לא אסרוהו אלא בשתיה וב"ד שלאחריהם ראו שהורגלו הרבה לנסך ולפיכך הוסיפו באיסור היין וגזרו על סתם יינם איסור הנאה משום ודאי יינם וזהו ששנינו אלו דברים אסורים ואיסורן איסור הנאה היין והחומץ שלהם ע"כ.

ז"ל בתורת הבית הארוך (ב"ה ש"א מ סוע"א) גר תושב אין אוסר יין בהנאה במגעו כמו שאמרנו וכן יינו מותר בהנאה ומכאן סמכו הגאונים ז"ל להתיר מגען של ישמעאלים הללו בהנאה שהרי אינם עובדים עבודה זרה וכל שאינו עובד עבודה זרה יינו אסור בשתיה משום בנותיהם דגזירה ראשונה לאסור שתיה בלבד היתה ומשום בנותיהם וכמו שכתבתי למעלה (לט.) אבל איסור הנאה שגזרו בית דין שלאחריהם ומשום חשש ניסוך לא גזרו אלא בגוי עובד עבודה זרה שמנסך אבל כשאין עובד עבודה זרה לא היתה גזרה ואף על פי שהישמעאלים הללו לא קבלו עליהם בפני שלשה שלא לעבוד עבודה זרה וכן לא קבלו עליהם בפני שלשה שבע מצות בני נח וברייתא (סד:) קתני איזהו גר תושב כל שקבל עליו בפני שלשה חברים שלא לעבוד עבודה זרה דברי רבי מאיר וחכמים אומרים כל שקבל עליו שבע מצות בני נח ההיא לא לענין יין נסך ושאר גזירות שגזרו בגויים היא שנויה אלא להחיותו בלבד וכדגרסינן התם (שם) עלה דההיא רב יהודה שדר קורבנא לאבידרנא ביום אידו אמר קים לי בגויה דלא פלח עבודה זרה והתניא איזהו גר תושב כל שקבל עליו בפני שלשה חברים שלא לעבוד עבודה זרה א"ל כי תניא ההיא להחיותו והאמר רבה בר בר חנה א"ר יוחנן גר תושב שעברו עליו שנים עשר חדש ולא מל הרי הוא כמין שבאומות התם בשקבל עליו למול ולא מל כלומר שחזר בו ולא מל אלמא כל שידענוהו שאינו עובד עבודה זרה אינו בכלל גזירות הללו ולא הצריכו לקבל בפני שלשה חברים אלא להחיותו בלבד ומ"מ כל שאסרו משום חתנות אף הוא אסור בו שהרי הוא בכלל איסור חתנות ולפיכך יינו אסור בשתיה כשמנו עכ"ל.

שו"ת הרשב"א חלק ד סימן קז, ואפי' מי שאינו עובד ע"ז, כישמעאלים הללו, יינן אסור, וכן מגען. שלא התירו בגר תושב אלא לייחד אצלו יין בלבד אבל יינו ומגעו אסור. שהרי היין כמה טעמי איסור נאספו בו. האחד: משום ניסוך ע"ז, והאחר: משום בנותיהם, כמ"ש בע"ז בפרק אין מעמידין (ל"ו ע"ב). נמצא שכל מי שאתה אסור בבתו, אתה אוסר /שמא צ"ל: אסור/ ביינו ובמגעו. והישמעאלים, בנותיהן אסורות משום: בתו לא תקח לבנך. א"כ, אף יינן ומגען אסור

לפ"ד הרשב"א נ' לכאו' שאין טעם לדינא דהרמב"ם דמגע בלא כונה אינו אוסר בישמעאלים אף בשתי', דמ"ט נימא דכה"ג ליכא משום חתנות, הרי לענין חשש חתנות ל"מ כלל מגע שאין ראוי לנסך, ומה"ט הרי באמת ה"ז אסור בשתי', וכל ד' הרמב"ם לא שייכי אלא לטעמי' דס"ל דאיסור שתי' הוא ג"כ משום ניסוך, אך אם איסור שתי' הוא משום חתנות ל"ש כ"ז כלל, שהרי לענין חתנות אין עדיפות כלל לגוי שאינו עובד ע"ז.

ואמנם בדוחק י"ל, דכיון דחזינן דהיכא שאין ראוי כלל לניסוך כיין מבושל לא אסרו, ה"נ היכא דאיכא תרתי שאינו עובד ע"ז גם מגעו שלא בכונה, אך אין מקור לזה, ומהיכן נלמד חידוש כזה.

וביותר נ', שהרי לדעת הרשב"א בגזירה הראשונה לא הי' חילוק כלל בין גוי עובד ע"ז לגוי שאינו עובד ע"ז, ומ"ט נימא שיהא חילוק ביניהם לענין מגע שלא בכונה, הרי כל טעם הרמב"ם הוא משום תרתי לריעותא, וזל"ש להרשב"א דב' גזירות היו, וז"פ.

ובל' הרשב"א מפורש דגם מגע הגוי איסורו משום בנותיהם, והי' אסור מתחילה בשתי', אף קודם שאסרו סתם יינם, ואשר ע"כ אף גר תושב אוסר במגעו, וז"ב בדעתו.

רא"ש מסכת עבודה זרה פרק ד, ועוד כיון דאין עובדי כוכבים מנסכים בזמן הזה כלל יש להתיר. מידי דהוה אגילוי שאין אנו מקפידין עליו כיון שאין נחשים מצוין בינינו. ואע"ג דלאו ראיה גמורה היא דניסוך הוי דבר שבמנין וצריך מנין אחר להתירו אע"פ שבטל הטעם. ולא דמי לגילוי שלא נאסר אלא מחמת סכנה ובמקום דליכא סכנה לא גזור. ובכמה דברים אין אנו נזהרין משום שנאמר שומר פתאים ה'. מ"מ יש להביא ראיה להתיר מהא דאמר פ"ב (דף סה א) רב יהודה דבר קרבנא לאבודרינא ביום אידם. וכן רבא לבר שישך משום דקים להו בגוייהו דלא פלחו לעבודת כוכבים ולא אזלו ומודו. ואמאי והא לא מפלגינן לעיל בריש מכילתין בשום עובדי כוכבים והוי דבר שבמנין. אלא ש"מ דמתחילה לא גזרו אלא על אותן דפלחי לעבודת כוכבים. וכן נמי י"ל ביין נסך שלא גזרו אלא על אותן המנסכין. ומיהו טעמים הללו מספיקין למגע עובד כוכבים ביינו של ישראל. אבל סתם יינן שאסרו בהנאה משום בנותיהן אין שום טעם להתירו. ומיהו י"ל שמתחילה לא היו אוסרין סתם יינן אלא בשתיה. מידי דהוה אשמן ופת ושלקות. אלא משום שהיו רגילין לנסך אסרוהו בהנאה כיון שנתנסך לעבודת כוכבים והאידנא שאין מנסכין דין הוא שנעשה יין כשמן ושלקות. ומ"מ ראיה ברורה אין לנו להתירו בהנאה. והנח להן לישאל שהן שוגגין ואל יהו מזידין

הגרע"א פירש ד' הרא"ש דמגע אין איסורו כלל משום בנותיהן, אלא משום חשש ניסוך, וצ"ע דא"כ מ"ט מודה הרא"ש דמגע גויים בזה"ז אסור בשתי', ובע"כ דמגע נמי איסורו משום בנותיהן, ולא חילק הרא"ש בין מגע לסתם יינם אלא באיסור הנאה, וכמו שדקדק הרא"ש דסתם יינם שאסרו "בהנאה" משום בנותיהם.

ובזה מתישב דלא סתרי ד' הרא"ש ביין מבושל לד' הרא"ש הכא.

ויל"פ באמת שלא הק' הרא"ש על הרמב"ם אלא על מה שהתירו אף בשתי', עיי"ש בלשונו, ויש לדון בדיוק הלשון.

וע' פרישה יו"ד קכ"ג ח', ומבי"ט ח"א סי' ר"ח שדנו לפרש שלא הק' הרא"ש אלא על לשתות יין מבושל עם הגוי, עיי"ש.

חידושי הרמב"ן מסכת עבודה זרה דף נח עמוד א, ויש מי שאוסר בכח גוי בכוונה אפי' בהנאה דעיקר ניסוך האי הוא דשופכין יין לפני ע"ז בקרקע כענין ניסוך שע"ג המזבח וכדאמרי' בפ' כל שעה בהדיא, ובודאי דהכי הוא אלא דכל היכא דלא שמעיניה דנסיך לא חיישינן אלא דאחמירו בהו רבנן משום בנותיהן, ועיקר איסורא במגען וכחן גזירה בעלמא, הילכך לענין הנאה לא גזרו כמו שהקילו בו שלא בכוונה

חידושי הרמב"ן מסכת עבודה זרה דף נט עמוד ב

עוד אני אומר שלא נחלק אדם במגע עכו"ם בכוונה מעולם שאיסור יין נסך גזירת חכמים היא ומשום בנותיהן היא ולא שייכא באין אדם אוסר דבר שאינו שלו, אלא הא דתניא גוי שניסך יינו של ישראל שלא בפני ע"ז כגון ששפך יין לפניה ולא נגע בו, שאלו משום גזירת חכמים במגען הו"ל מוריק אורוקי ושרי בהנאה, ומשום ניסוך שעשה לע"ז אתה בא לאוסרו עליו, בזה אמרו ריב"ב וריב"ב שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו כלל, אבל גזירת חכמים במגען במקומה עומדת, דאי לא תימא הכי בשתיה נמי לישתרי שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו כלל, אבל גזירת חכמים היא והכל מודים בה

חידושי הרמב"ן מסכת עבודה זרה דף נט עמוד ב, דתנא קמא סבר נסוך שלא בפני ע"ז אוסר הוא בהנאה מן הדין הלכך אפי' במגעו בכונה יש לחוש שמא נסכו לע"ז, ואע"ג דלא קיימא לן כר' אליעזר דאמר סתם מחשבת נכרי לע"ז, ביין כולה משום גזירת בנותיהן נגעו בה שגזרו ביין לחוש ושלא יהו תולין בו להקל אלא להחמיר ולחוש בנסוך, [וריב"ב וריב"ב סברי אין ניסוך שלא] (אלא) בפני ע"ז איסורי הנאה לעולם אפי' במפרש, הלכך אין במגען לעולם אלא איסור שתיה דכולה גזירה אניסוך דע"ז סמכי לה, דמשום חתנות בעלמא לא אסרוה בהנאה כפת ושלקות

חידושי הרמב"ן מסכת עבודה זרה דף נט עמוד ב, למדנו עכשו במגע גוי ביין שגזרו בכולן שתיה משום בנותיהן לפיכך מגע הראוי לנסוך אע"פ שלא נסך כגון שלא בכונת מגע דנפל לבור ושלא בכוונת יין דאסור בשתיה, לא היה היין ראוי לנסוך מותר בשתיה ולא גזרו בו כלל והיינו דיין מבושל אין בו משום יין נסך, מגע הראוי לנסוך ביין הראוי לנסוך אלא שאין הנוגע ראוי לנסוך היינו תינוק בן יומו למ"ד מותר אפי' בשתיה עביד ליה כיין מבושל ולמ"ד אסור בשתיה עביד ליה כמגע דגדול שלא בכוונת יין ומגע

חידושי הרמב"ן מסכת עבודה זרה דף נט עמוד ב ומכל מקום דברים קרובים הם על מגען להתיר בהנאה מאחר שלא אסרו אלא בכונה דניסוך כדפרישית, אבל על סתם יינן דהיא עקר גזרה דמשום בנותיהן, אין לנו, דהא פלחי ע"ז ובכלל גויים נינהו, הורו הגאונים להתיר מגען בהנאה אבל לא סתם יינן, דהא באי זהו גר תושב כל שקבל עליו קתני יינו כשמנו דומיא דלהחיותו, ואפשר דריבותא היא לומר דאפי' גר תושב יינו אסור בשתיה אבל כל דקים לן ביה דלא פלח ע"ז מותר בהנאה כגר תושב.

חידושי הרמב"ן מסכת עבודה זרה דף ס עמוד ב,טעמא דר"ש דינוחו לו ברכות על ראשו שכשהוא אוסר אוסר אפי' בהנאה. דחושש שמא ניסך לע"ז ואע"ג דלא אמרינן סתם מחשבת גוי לע"ז גבי יין חששו שהיו אדוקין בניסוך, א"נ כולה משום גזירה תולין בו להחמיר ולא להקל ואומרים נסך דסתם יינן בהנאה נמי חומרא הוא שתולין לומר נסך הוא משום חומרא כדפרישית בפ' אין מעמידין, וכשהוא מתיר שלא בכוונה דליכא למימר נסך מתיר אפי' בשתיה דליכא גזירה משום בנותיהן אלא ביינן אבל במגען לא, ורבנן נמי סברי דמגען נמי בכלל גזירה גזירה שלא יהיה שותה עמה ומרגילתו, ומיהו כיון דליכא למיחש לניסוך לא גזרו הנאה משום בנותיהן דומיא דכל בישולי גויים דהוא נמי משום חתנות וכן הפת

חידושי הרשב"א מסכת עבודה זרה דף סד עמוד ב

מכאן למדו הגאונים ז"ל למגען של ישמעאלים הללו שאינם עובדים ע"ז שהוא מותר בהנאה דכל דלא פלח לע"ז אין מגעו אסור בהנאה, וכן כתב הרמב"ם ז"ל, ואע"ג דאיסור מגע בהנאה הוא דבר שבמנין כדתנן ואלו אסורין ואיסורן אסור הנאה וכל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו, י"ל דמעיקרא לא אסרו אלא במגע המסתפק שהוא לכוונת הניסוך, שהרי מגעו שלא בכוונת ניסוך התירו בהנאה, כגון למתעסק במלאכתו ושאר עובדי דבסוף פרק ר' ישמעאל. א"כ הישמעאלים שידוע שאינם מתכוונים לנסך מותר בהנאה ואפי' בשתיה, ומ"מ סתם יינן אסור דאפי' דעיקר תקנתא בסתם יינן לא היתה אלא משום בנותיהן והני בכלל שאר גויים נינהו לאסור חתנות. וי"ל דאפי' בהנאה הן אוסרין במגען, דבגר תושב שאמר דיינו כשמנו שמותר בהנאה כל שקבל עליו דוקא קתני אבל לא קבל עליו לא, ומיהו זו אינה ראיה דלא אמר כאן כל שקבל אלא לרבותא לומר דאפי' (לא) קבל עליו יינו אסור בשתייה אבל להיתר הנאה אפי' לא קבל מותר, עכ"ל.

נ' שאין כונתו לחלק בין סתם יינם למגע גוי, שהרי למד היתר ישמעאלים מדינא דגר תושב, וכ"ה דבגר תושב אף סתם יינו מותר בהנאה, ה"נ בישמעאלים, ועיקר כונת הרשב"א היא דאף דבהנאה מותר מ"מ איסורא דסתם יינם בשתי' קיים, ושוב דן דאף אוסר בהנאה במגעו ול"ד לגר תושב שיינו כשמנו.

וכ"ה מוכח, שהרי כשדן אם אוסר בהנאה חילק מהא דיינו כשמנו, והרי הא דיינו כשמנו המכוון על יין של הגוי, וא"כ הרי מבו' דתחילה הי' סבור להתיר אף סתם יינו בהנאה.

שו"ת הריב"ש סימן רנה, ואפילו לחולי שיש בו סכנה נמי אסור, דהא אסורי ע"ג הוא, ואמרינן בפרק כל שעה (כ"ה): בכל מתרפאין, חוץ מעצי אשרה. ומסקינן התם: לעולם דאיכא סכנה, ואפי' הכי עצי אשרה לא, דתניא: רבי אליעזר אומר: אם נאמר: בכל נפשך וכו'; וכן נמי אמרינן התם: כי אתא רבין, אמר רבי יוחנן: בכל מתרפאין, חוץ מע"ג וגלוי עריות ושפיכות דמים. ואע"ג דסתם יינן אסורא דרבנן, ומשום בנותיהן; היינו משום בנותיהן איתסר מעיקרא, דאלו משום יין שנתנסך, הוי מעוטא דמיעוטא. ומיהו, משום בנותיהן לא היו אוסרין אותו בהנאה, כמו שלא אסרו פתן ושמנן אלא באכילה. אבל כדי שלא יבאו להקל ביין שנתנסך לע"ג, להתירו בהנאה, אסרוהו גם בהנאה. וכיון דמשום לתא דע"ג איתסר בהנאה, נראה דאסור ליהנות ממנו אפילו במקום סכנה; דבשלש עברות הללו, לא שנא בעברה גופה, ולא שנא אבקה של עברה, אין מתרפאין בהן כלל. כדאמרינן נמי גבי גלוי עריות, בפר' בן סורר ומורה (ע"ה): מעשה באדם אחד שנתן עיניו באשה והעלה לבו טינא, באו שאלו לרופאים וכו'; תספר עמו מאחורי הגדר, ימות ואל תספר עמו אחורי הגדר; ואע"פ שאין בזה אסורא דאורייתא; וכ"ש לההוא לישנא דאמרי' התם פנויה הות. דבשלש עברות הללו, ובכל אבזרייהו, אין מתרפאין כלל, ואפי' במקום סכנה. ואע"פ שבשאר אסורי הנאה דרבנן, כגון חמץ שעבר עליו הפסח, וכלאי הכרם שבחוצה לארץ, מתרפאין מהן אף בחולי שאין בו סכנה. כמו שמתרפאין באסורי הנאה דאורייתא שלא כדרך הנאתן, לפי שאין אסורן שלא כדרך הנאתן אלא דרבנן; כדאמרינן התם: מידי דרך הנאתן קא עבידנא? כמ"ש כל זה להרמב"ן ז"ל בספר תורת האדם, וכן הסכימו האחרונים ז"ל. ולפי זה נראה, שאפילו במקום חולי שיש בו סכנה, אין מתרפאין מסתם יינן, ולא מן המים האלו הנעשין ממנו. אלא שנראה מלשון מורינו הר"ר נסים ז"ל בפרק כל שעה, דסתם יינן הוא כשאר אסורי הנאה דרבנן; ושלדברי המתירין בשאר אסורי הנאה דרבנן להתרפאות מהן בחולי שאין בו סכנה, גם בסתם יינן מותר להתרפאות בהנאתו. אלא שהוא נסתפק לאסור בכל אסורי הנאה של דבריהם דרך הנאתן, בחולי שאין בו סכנה; אע"פ שבאסורי הנאה של תורה, מותר שלא כדרך הנאתן. וא"כ יצא מדברי כלן, לאסור בחולי שאין בו סכנה הנאת סתם יין, או המים הנעשין ממנו; ולפי מש"כ למעלה, אפש' שאף בחולי שיש בו סכנה אסור, כיון שמחמת יין נסך ודאי נאסר בהנא'. גם אפשר, שמה שהביא הר"ן ז"ל סתם יינן עם אסורי הנאה דרבנן בדין זה, אגב שיטפא נקטיה; והרמב"ן ז"ל בספר תורת האדם, לא נקט אלא כגון חמץ שעבר עליו הפסח וכלאי הכרם בחוצה לארץ, עכ"ל.

ובשו"ת הרשב"א שהביא הב"י ר"ס קכ"ג, כתב, ז"ל, ואף אם נדחה דדרכו בשתיה וזילוף אבל ברחיצה כלל לא מכל מקום הרי עבודה זרה וכל ביזרייהו חמירי טפי דאפילו במקום פיקוח נפש אין מתרפאין בעצי אשירה (פסחים כה.) אלא שזה באומר הבא עלין של עבודה זרה אבל בעלין סתם מתרפאים כדאמרינן בירושלמי (שבת פי"ד ה"ד, ע"ז פ"ב ה"ב) אפילו כן איני מוצא להתירו, עכ"ל.

לכאו' נ' דהר"ן לטעמי', דאיסור סתם יינם אינו כלל משום חשש ניסוך, אלא רק הסמיכוהו על ניסוך, ודו"ק.

אך הרשב"א לטעמי' דאיסורן הוא משום חשש ניסוך.

ועי' ביאור הגר"א סי' קנ"ה סקט"ז שהוכיח מכ"ד דאיסור סתם יינם הוא כאיסור יין נסך גמור, עייש"ה.

ומצינו עוד מקורות לזה, ברא"ה דכ"ז: ובדה"ב בית ג' דצ"ז., ור"ן ע"ז ד"ט., וכ"מ בראבי"ה סי' תקל"א, ועי' שו"ת הרשב"א סי' רי"ד.

וע' שד"ח מערכת יי"נ סימן ב'.

ועי' שו"ת הרמ"א סי' קכ"ד דבזה"ז אין לאסור, דאין האיסור משום חשש ניסוך.

שו"ת הריב"ש סימן שצד ד"ה ותשובת ר"ת, וראיה: מסתם יינן, שנאסר משום בנותיהן. ומומר לע"א, דהוי מומר לכל התורה כלה, סתם יינו אסור: שהרי הוא בכלל גזרה זו. כדאמרינן בפ"ק דחולין (ד':), גבי: הכי השתא: שתיה? סתם יינן, הוא! ועדיין לא נאסר; יין של עוב' כוכבים! משמע: שאחר שנאסר יינן של עוב' כוכבים, יין מומר לע"ז אסור; אף ע"פ שאין בו: משום בנותיהן. וקדושיו ג"כ קדושין: דישראל הוא, אעפ"י שחטא! וטעמא דמלתא: דכיון שקצת יינו, אסור: שזהו שנתנסך ודאי לע"ז, גם סתם יינו אסור; כיון שהוא כמומר לכל התורה כלה. והשוו בו חכמים מדותיהם.

ר"ן ד"ס: כתב דאף אי נימא דלר"ש אין איסור בנותיהן במגע, מ"מ יין שהפקידו אצל הגוי ונגע בו הגוי יש בו משום בנותיהן, וילה"ע אם כונתו דהוי משום סתם יינם, וא"כ יאסור בו מגע אף שלא בכונה, וזה לא שמענו, אך אי נימא הכי יתבאר היטב הא דחיישי שמא נגע בו, דאי"ז חשש חדש, אלא זהו מכלל גזירת סתם יינם, ודו"ק.

ועכ"פ ביין של גוי, ודאי נ' מד' הרמב"ם דאיסורו הוא אף אם באמת לא נגע בו הגוי, אלא כל שאפשר שנגע בו הגוי ה"ז אסור.

שו"ר שכיונתי בזה לד' הישוע"י סי' ק"ל א' ב' שכתב כמש"נ, וכ"ה בצ"פ פי"א ה"ג ופי"ב הט"ו.

אמנם מל' הראשונים בירד לבור שהאיסור בשנגע בו הגוי, מ' דרק אם באמת נגע בו הגוי ה"ז אסור, וכ"נ בד' הראשונים בהא דאין דורכין עם הגוי בגת, עי' בדבריהם.

תורי"ד נח: דאף מגע אסור משום בנותיהם,

רא"ה דכ"ט דאסרו סתם יינם משום חשש ניסוך, ומגען משום בנותיהן, ורא"ה השיג ע"ז.

ר"ן כ"ז סוף ע"א, וכח ע"א וחי' הר"ן ס:, ור"ן ט' ע"ב

יל"ע חי' הגר"ח בדין יי"נ בדעת הרמב"ם.

ראבי"ה סי' תשט"ז הובא ב"י יו"ד סי' צ"ט דסתם יינם יש לו עיקר מה"ת, וכ"ה ברמב"ן רשב"א ריטב"א יבמות דפ"ב:, ותוה"ב בית ד' די"ז:, ושם דל"ז.,

חידושי הריטב"א מסכת עבודה זרה דף עב עמוד ב

תרגומה רב ששת בגוי המערה כו' כחו של גוי דרבנן בעלמא הוא. פירוש דאע"ג דמגעו גם כן מדרבנן וגם סתם יינו, מכל מקום יש במגעו כעין יין נסך של תורה, אבל כחו לגמרי הוא מדרבנן ואין כיוצא בו ביין נסך על הרוב, שאין הרוב מנסכין אלא במגע, וחומרא יתירה הוא שהחמירו בכחו מפני חשש מגעו, הילכך מאי דנפק לברא גזרו ביה רבנן מאי דגואי לא גזרו ביה רבנן.

ומבו' בל' הריטב"א דאמנם אם ינסכו בכוחו ה"ז אסור מדאורייתא, רק אין הדרך כן, וזה דלא כחזו"א.

רמ"א סי' קכ"ג ס"ה שיין קרוש אין נאסר במגע גוי, והוא בד"מ שם בשם האגודה, וכ"ה באו"ז סי' קס"ה, ושו"ת מהר"ח או"ז ט, ושו"ת מהר"ם ד"ל סי' שי"ז בשם רבינו שמחה.

רמ"א שם כתב דיין הבלוע אינו נאסר, ובשו"ת מהר"ח או"ז נ' שיין הבלוע בחרס הדרייני חשבי' לי' כאילו הוא בעין ונאסר, אך בגל' הגרע"א כתב לא כן.

חתם סופר מסכת עבודה זרה דף סא עמוד א

המטהר יינו של נכרי ונותנו ברשותו וכו' עיין לשון רמב"ם פי"ג ממ"א הל' ה' אשר ז"ל הי' יין זה הטהור מונח ברה"ר או בבית הפתוח לרה"ר וישראל הולכים ושבים מותר שעדיין לא נכנס לרשות הגוי עכ"ל לשון זה שעדיין לא נכנס לרשות הגוי הוא יתר ואין לו מובן אשר ע"כ נ"ל דהרמב"ם דקדק בלשון משנתינו תנן ונותנו ברשות הגוי משמע שטיהרו חוץ לרשותו של גוי והדר נותנו לרשותו ואלו בברייתא בגמ' תני' סתם המטהר יינו ברשותו של גוי משמע מעיקרא הי' ברשותו של גוי ע"כ ס"ל לרמב"ם לחלק במטהר יינו ברשותו של גוי נקרא עליו שם יין גוי לא מהני מפתח וחותם ולא פתח פתוח לרה"ר כיון שנקרא עליו שם יינו של גוי, אבל המטהר יינו של גוי חוץ לביתו ומונח ברה"ר אינו בכלל יין גוי ומהני מפתח וחותם ואפי' כשנותנו אח"כ בביתו של גוי כל זמן שפתח פתוח לרה"ר שישראלים מצויים או רוכלי' וחלון ודקל כל זמן שא' מהם מצוי עדיין לא נקרא יינו של גוי כיון שתחלת עשייתו לא הי' ברשותו של גוי וגם עתה עדיין עין ישראל קצת עליו ומהני מפתח וחותם ומזה מיירי משנתינו משו"ה תנן ונותנו ברשותו של גוי וק"ל:

בתורי"ד דנח: נ' דהא דכחו שלא בכונה מותר אף בשתי', הוא משום שכל איסור שתי' הוא משום חתנות, ובכחו ליכא משום חתנות, ולפ"ז ל"ש שיהא בכחו כלל איסור שתי'.

אך לרש"י דכחו אין אוסר אלא בשתי' מבו' לא כן.

ובתורי"ד דנז. כתב דמגע של מי שאין עובד ע"ז אין לאסרו אפי' בשתי', ודוקא יינו אסור משום בנותיהם.