83 עיר הנדחת ג - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' ר"ח מנ"א תשע"ג

א] סנהדרין דקי"ב:, אמר מר היו בה קדשים קדשי מזבח ימותו, ואמאי ימותו ירעו עד שיסתאבו וימכרו ויפלו דמיהן לנדבה, ר' יוחנן אמר זבח רשעים תועבה, ר"ל אמר ממון בעלים הוא וכו', ר"ל מ"ט לא אמר כר' יוחנן, אמר לך כי אמרינן זבח רשעים תועבה הני מילי היכא דאיתנהו בעינייהו אבל הכא כיון דאישתני אישתני.

והנה לעיל דמ"ז. אמר עולא אמר ר' יוחנן אכל חלב והפריש קרבן והמיר דתו וחזר בו הואיל ונדחה ידחה, איתמר נמי וכו' אכל חלב והפריש קרבן ונשתטה וחזר ונשתפה הואיל ונדחה ידחה וכו', א"ר יוסף אף אנן נמי תנינא היו בה קדשים קדשי מזבח ימותו וכו', והוינן בה אמאי ימותו כיון דאיקטול הו"ל כפרה וליסקו לגבוה, לאו משום דאמרינן הואיל ונדחו ידחו.

והתוס' לעיל שם כתבו, ז"ל, רב יוסף ס"ל כרבי יוחנן דמפרש טעמא בחלק משום דזבח רשעים תועבה, דאי כר"ל וכו' ע"כ אין תלוי משום דחויא אלא משום ממונם אבד דהני ממון בעלים הן, עכ"ל, ובמל"מ פ"ג משגגות ה"ז כתב על דבריהם, ז"ל, ויש לדקדק בדברי התוס' הללו, דהיכי קאמרי דרב יוסף ס"ל כר' יוחנן, הא טעמא דרב יוסף משום דחי' הוא אבל לא קרינן בהו זבח רשעים דכיון דאיקטול אית להו כפרה, ור"י ס"ל דאף לאחר דאיקטול לית להו כפרה וקרינן בהו זבח רשעים, עכ"ל.

ב] והדברים צ"ב, דהנה בעיקר המבו' לדעת רב יוסף דמכח דין דחוי אין קריבין אף הדמים, צ"ב דמ"ש מכל דחוי דאין הדמים נדחין, ורק הקרבן עצמו נדחה, ואף לדעת הר"ח שהביאו התוס' בזבחים די"ב. דמכח דין דחוי נדחין אף הדמים, ודע"כ במפריש נקבכה לפסחו אין מביאין בדמי' פסח, הרי מ"מ מביאין בדמי' שלמים, או עכ"פ אזלי דמי' לנדבה, (ונת' בזה בדברינו בדין דחוי סימן ג' סק"ד), ואילו הכא נדחין הדמים לגמרי ולא אזלי לנדבה, - והפשוט בזה, דשאני בדחוי דעלמא, דמעיקרא ל"ה הדחוי רק על הבהמה עצמה, שהרי דמי הבהמה היו ראויים ליקרב מעולם, וע"כ לא חייל בזה דין דחוי רק על הבהמה עצמה ולא על דמי', ומשא"כ הכא דקודם שמתו נדחו אף דמי הבהמה, דבההיא שעתא לא הי' ראוי להקריב אף את דמי', משום דזבח רשעים תועבה, ע"כ חייל הדחוי גם על הדמים, וכ"ה מבו' בד' המל"מ שם בהמשך דבריו, עיי"ש.

ולפ"ז הרי מתבאר בפשיטות ד' התוס', דלעולם מודה ר' יוחנן דכיון דאיקטול אית להו כפרה, והא דימותו הוא משום דחוי, ומה שהוצרך ר' יוחנן לטעמא דזבח רשעים תועבה, הוא משום דאלמלי כן, הרי מעיקרא ל"ה חייל הדחוי על הדמים, ורק משום דזבח רשעים תועבה אשר מכח זה נדחו מתחילה אף הדמים, ע"כ אף אחר שנהרגו ואית להו כפרה, אין מקריבין את הדמים, משום פסול דחוי, - ועפי"ז ילה"ע בכ"ד המל"מ שם, וצ"ע.

ג] והנה בפשוטו הי' נראה, דכל הא דס"ל לר"ל דמשום זבח רשעים תועבה אין מקריבין אף את הדמים, היינו רק משום שהם קרבים לנדבת ציבור, וכמש"א דיפלו דמיהם לנדבה, ואי"ז כלל קרבנו של הרשע, וע"כ ס"ל דלי"ב משום זבח רשעים, ולפ"ז נמצא דאם היו שם עולות ושלמים למ"ד דקק"ל ל"ה ממון בעלים, לא נימא דירעו עד שיסתאבו וימכרו ויביאו בדמיהם עולות ושלמים, דבזה מודה ר"ל דהוי זבח רשעים תועבה, אלא יפלו דמיהם לנדבה, וצ"ל דאף דבעלמא מותר עולה ושלמים ל"ה לנדבה, מ"מ הכא דנפסלו מהקרבת עולה ושלמים, יפלו לנדבה, וכ"נ בלישנא דגמ' דפריך דיפלו דמיהם לנדבה, ולא פריך דיקחו בדמיהם קרבן, ואמנם הרמ"ה פירשה באשם, אך תיקשי דמ"ט נקטה הגמ' בדוקא לאשם, ולא לשאר קרבנות, והיינו משום דבזה פשיטא דיש לפסול משום זבח רשעים תועבה.

והנה התוס' לעיל שם הקשו דגבי המיר דתו או נשתטה לא יועיל בהם רעי' כמו בעיר הנדחת וידחו אפי' דמים, והערול"נ שם והקר"א בזבחים די"ב: תמהו בזה, דמאי קשיא להו מנשתטה, הרי דוקא בזבח רשעים הוא דאמרינן דנדחו גם הדמים משום דזבח רשעים תועבה, אך בנשתטה הרי מעולם לא נדחו הדמים מהקרבת נדבה, ואף בעודו בשטותו קרבין הדמים לנדבה, ומ"ש בזה פסול דחוי על הדמים, וצ"ע בזה.

] אם אין לה רחוב עושין לה רחוב, - צ"ע, דכיון דאם אין לה רחוב לי"ב לדין עיר הנדחת, וכדחזינן דלמ"ד דרחובה דמעיקרא משמע, לי"ב לדין עיר הנדחת, א"כ מ"ט יש לנו לעשות לה רחוב דעי"ז יהא בה לדין עיר הנדחת.

ונראה פשוט בזה, דאף היכא דאין לה רחוב יש בה לעיקר המחייב דעיר הנדחת, ואך דלקיום דין העונש דעיר הנדחת בעינן להרחוב,[[1]](#footnote-2) וע"כ הגם דלמ"ד דרחובה דמעיקרא משמע, כל שאין לה רחוב ול"ש בה קיום דינא דעיר הנדחת, לא חייל בה עיקר החיוב דעיר הנדחת, מ"מ למ"ד דרחובה דהשתא משמע, ובידינו לעשות לה רחוב, תו שפיר חייל בה עיקר החיוב דעיר הנדחת, ולקיום דינה יש עלינו לעשות לה רחוב ולקבוץ שללה את תוך רחובה, ודוגמא לזה נראה, בדינא דנקטעה יד העדים פטור, דודאי הוא רק דין בקיום העונש, ואם הי' בידינו לעשות שיהא להן יד, ודאי הי' מוטל עלינו לעשות כן.

ונראה דיש ללמוד כן מד' הרמב"ם בפ"ד מע"ז ה"ו, ז"ל, נמצאו רובה מעלין אותן לבית דין הגדול וגומרין שם דינם והורגין כל אלו שעבדו בסייף, ומכין את כל נפש אדם אשר בה לפי חרב וכו', ומקבצין כל שללה אל תוך רחובה, אין לה רחוב עושין לה רחוב וכו', עכ"ל, ומ' להדיא, דהורגין את כולן בסיף וכו' אף קודם שעשו לה רחוב, וזה כמש"נ, דכיון דהוי זה בידינו לעשות לה רחוב, וחזיא לקיום דינא דעיר הנדחת, תו חייל בה עיקר החיוב דעיר הנדחת, וע"כ הורגין את כולן בסיף וכו' אף קודם שעשו לה רחוב, דדינא דאל תוך רחובה, אינו אמור אלא בקיבוץ שללה, וז"ב.

א] בחזו"א כתב דבספיקא דהודחו מאליהן, כיון דאין גומרים את דינם לדינא דעיר הנדחת, ע"כ שפיר סוקלין אותן, דכל שאין גומרים דינם לדין עיר הנדחת, הוי דינם בסקילה.

ולכאו' מוכח כן ממ"ד דדנים וסוקלין ודנים וסוקלין, ותיקשי דהיאך סוקלין את הראשונים, הרי שמא הודחו רובה ואין דינם בסקילה אלא בסיף, ובע"כ דכ"ז שלא גמרו את דינם לדינא דעיר הנדחת, שפיר הוי דינם בסקילה.

אך החזו"א גופי' נקט לא כן, וחידש דהפלוגתא אם דנים וסוקלין וכו', הוא רק כשעדיין לא הודחו רובה, והוא חידוש רב, וגם צ"ב כשמרבין להן בתי דינים באותו היום, הרי עדיין לא הודחו רובם, וצ"ע.

ועי' מנ"ח מ' תס"ד אות ד' שחידש דלר"ש דדריש טעמא דקרא, הרי דאף בעיר הנדחת בספר הוי עיקר דינה כדין עיר הנדחת, ואך דבפועל אין מקיימין בה דינא דעיר הנדחת, ומ"מ א"א לסקלם, שאינם מחוייבים אלא בסיף, אך למש"נ יל"ד בזה, והמנ"ח לטעמי' אזיל שם אות י"א שתמה ע"ד הלח"מ שהרמב"ם פסק בהודחו מאליהם מחמת הספק, דהיאך נידונים בסקילה, ועיי"ש באות ו' שכתב דבהדיחום טומטום ואנדרוגינוס, דהוי ספק אם יש בזה לדין עיר הנדחת, ה"ה נידונים בסיף מספק, אך ממונם מותר, דל"ש גמ"ד מספק, ומבו' ג"כ דגם בלא גמ"ד דעיר הנדחת, א"א לנו לדונם בסקילה.

בד' הרמב"ן בב"מ דנ"ג: נראה דמפרש דהא דבעייל לתוכה אינו נאסר, הוא משום דאין לו פדיון, וע"כ הוצרך לחלק דהכא איירי בשנפלו מחיצות והוא חוץ לחומה, ובכה"ג לא גזרו חכמים, והרי דהגם דמבו' בדבריו שם דגם מותר להוציאו מירושלים, מ"מ אם הוא בירושלים אינו נאסר משום דאין לו פדיון, וכנראה דכל שאין לו פדיון ודינו לאכלו בירושלים, לא חשיב כשלל עיר הנדחת, וצ"ע.

אבנ"ז יו"ד תל"ה ט"ו, טו) ואולי י"ל דלעולם התם כמ"ד לא קידשה לעתיד לבא ומ"מ בנפילת החומה לא נפקע קדושתה כיון שבידם לבנותו. ודוקא בחורבן הבית נסתלק הקדושה שיד או"ה תקיפה על עצמן. ומ"מ אסור לאכול עד שיבנה החומה. ודוקא למ"ד קידשה לעתיד לבא אף שאין בידם לבנות מותר לאכול אף קודם שבנה החומה. אבל למ"ד לא קידשה אף שלאחר שנבנה ודאי א"צ לקדש מחדש. ולא דמי לבימי בנין בית שני דהי' צריך קידוש מחדש למ"ד לא קידשה ומ"מ אסור לאכול עד שבנה החומה וע"כ אסור לאכול בלא החומה כיון שעדיין לא נסתלקה קדושת העיר אסור לאכול בכל הרואה

תשב"ץ ח"ג סימן ר"א, ז"ל, ומה שאמר בפ' הזהב (נ"ג ע"ב) ובפ' חלק (קי"ג ע"א) במעשר שני שיצא אם פודין אותו אם לאו כגון דנפול מחיצות ואמרו מחיצו' לאכול דאוריית' ומחיצו' לקלוט דרבנן לאו מפני בטול קדוש' מפני חורבן איירי אינו אלא דקרא קפי' אמחיצו' וכדמוכח התם אבל מ"מ נראה דקי"ל דקדוש' ירושלים קיימת היא

וע"פ דברים אלו מתבארים ד' הרמב"ן בב"מ שם, דמבו' דאף אם הכניסום לתוכה כשאין לה מחיצות, כבר הו"ל ממון הדיוט, ועי' חזו"א דהוא משום שהוא ראוי ליאכל שם כשיהי' לו מחיצות, וזה ניחא רק לפ"ד התשב"ץ, או עכ"פ לפ"ד האבנ"ז דא"צ קידוש חדש.

בד' הראשונים דמפרשי לה משום דאין נקבצין לתוכה, מבו' דאף מע"ש טמא אין מוציאין אותו מירושלים קודם פדיון, וכאשר כ"ה להדיא בל' רבינו דוד והר"ן, וכ"ה בשטמ"ק ב"מ דנ"ג: מתוס' שאנץ, עיי"ש, - אך בד' הרמב"ם מפורש לא כן.

בטעם הא דאין שחיטתה מתירתה באכילה, עי' רבינו דוד והר"ן דהוא משום דהו"ל שחיטה שאינה ראוי', ונראה דהיינו עפמש"א בחולין דפ"ו: דאף למ"ד דשמה שחיטה אינה מתירתה באכילה, וה"נ הכא דכוותה, - אך עיקר מש"כ דהו"ל שחיטה שאינה ראוי', צ"ב.

ועי' מאירי שכתב דאף בשור הנסקל אין שחיטתו מטהרתו מידי נבילה, וכן נקט במרכה"מ, ואך דהמאירי נקט דזה תליא בהאיבעיא דהכא, והמרכה"מ נקט דבזה פשיטא דאין שחיטתו מטהרתו, וצע"ג שהרי בחולין דפ"א: ודפ"ה. מבו' דשחיטת שור הנסקל חשיבא כשחיטה לאיסורא דאותו ואת בנו ולחיובא דכיסוי הדם, ואם אי"ז שחיטה ואינה מטהרת מידי נבילה, מ"ט יש בזה לאיסור אותו ואת בנו ולחיוב כיסוי הדם.

ועי' עוד בהמועתק בחי' הגרע"א בסוגיין, שהוכיח מברייתא ערוכה במנחות דק"א: דשחיטת שור הנסקל מטהרת מידי נבילה.

בדין ממון הפקר, עי' מנ"ח בדין איסוה"נ, דאם אינו שלו אינו נאסר, והרי דפשיטא לי' דממון הפקר שבעיר הנדחת אינו נאסר, ועי' צ"פ שכתב דממון הפקר אינו נאסר, ובהמת הפקר נאסרת, וצ"ע שם, שהרי בגמ' מבו' דקרא דשללה קאי גם על בהמתה, וא"כ מ"ט נחלק לענין הפקר בין ממון לבהמה.

ונראה דגם לפי דבריהם י"ל, דכ"ז הוא כשאין לבן עיר הנדחת בעלות כלל, דבזה אמרו בגמ' דפשיטא דאינו בכלל שללה, ול"ב להא דהוי שלל עיר אחרת, אך כשהוא חייב באחריות וכיו"ב, דבאמת יש בזה סיבה לחשבו כשלל עיר הנדחת, ואך דממעטינן לה משלל עיר אחרת, בזה י"ל דלא נתמעט אלא שלל עיר אחרת, אך הפקר וכיו"ב לא נתמעט.

והנה ילה"ע במש"א דס"ד דפקדונות דבגוה אסירי, ולכאו' אף אם הם חוצה לה והם באחריות הרשעים, הי' לס"ד זו, דחשיבי כממון הרשעים, וי"ל דאורחא דמילתא נקט, - ושמא נימא דהדבר חלוק, דכל דהוי בתוכה, הרי דמצד זה עצמו יש מקום לחשבו כשללה, וכמש"נ לדון דממון הפקר הנמצא בעיר ה"ה אסור, ואך דאמרינן דכיון דהוא שייך לבן עיר אחרת, ה"ז מפקיעו משלל עיר זו, וע"ז אמרינן דס"ד דכיון שקיבלו אחריות חשיב זה כשלל העיר, וקמ"ל דכיון שעיקרו הוא של בן עיר אחרת לא חשיב כשלל העיר, - ומשא"כ היכא דאינו בתוכה, ואזלינן לחשבו כשללה משום שיש להם בעלות ע"ז, הרי דודאי דכל שעיקרו של בן עיר אחרת לא חשיב כשללה אף דבן עיר זה קיבל עליו אחריות, ודו"ק.

וילה"ע עוד, בדין פקדונות של צדיקים שבתוכה שנמצאים בעיר אחרת וקיבלו עליהן הרשעים אחריות, דאי נימא דהס"ד הי' גם בפקדונות שאינם בתוך העיר, י"ל דבכה"ג יהיו נשרפין, דלי"ב למיעוטא דשלל עיר אחרת, כיון דאי"ז שלל עיר אחרת אלא שלל הצדיקים שבתוכה, - אך למש"נ הרי אדרבה כל הס"ד לשרוף בכה"ג, הוא רק בפקדונות "שבתוכה", אך בכה"ג שאין הפקדונות בתוכה, פשיטא דאינם נשרפין.

ועד"ז נראה דיל"פ בהא דס"ד דתרומה ביד ישראל תירקב, דשמא הי' נותנה לכהן שבעיר זו, ותיקשי דא"כ כל תרומות שבמקומות הסמוכין לה ירקבו, דשמא היו נותנים אותם לכהן שבעיר הנדחת, - אך לכאו' פשוט דכל הס"ד הי' רק בתרומה שהיא בתוכה, ואך דאתינן למימר דאי"ז שללה משום דה"ה ממון שבט הכהונה, וע"ז אמרינן דכיון דשמא הי' נותנה לכהן שבתוכה, יש לדונו כשללה לענין זה וירקב.

אך יל"פ בזה בע"א, דבאמת אף בתרומה ביד ישראל יש לבעלים בעלות מסוימת עלי', כיון שהוא הפרישה ומכח זה יש לו טוה"נ בה, ואך דכיון דעיקרה הויא ממון השבט, ה"ז מפקיעה מכלל שללה, וע"ד שנתבאר לעיל בדין קיבל עליו אחריות, דאף דיש בזה סיבה לחשבו כשללה, מ"מ מה דהוי שלל עיר אחרת, ה"ז מפקיעו מליחשב כשללה, וע"כ כל שיתכן שהי' נותנה לכהן שבתוכה, אי"ז מפקיעה מכלל שללה, והדר הו"ל כשללה מכח בעלות הישראל, ולפ"ז יתכן דלס"ד זו, אף תרומה של ישראל רשע שבעיר אחרת אסורה, וצ"ע.

ועד"ז נראה דצל"פ בהא דממעטינן קדשי בדה"ב משום שלל שמים, ולכאו' הניחא אי נימא דהפקר שבתוכה אסור, ניחא דבעינן למעוטי משום שלל שמים, אך אם הפקר שבתוכה מותר, א"כ מ"ט בעינן למעט שלל שמים, ובדוחק י"ל דאה"נ זהו שנתחדש במיעוטא דשלל שמים, דלא סגי במה שהוא בתוכה, אלא בעינן שיהא שלל בני העיר, וי"ל דהיינו משום דגם בקדשי בדה"ב יש לבעלים בעלות מסוימת, עי' תורי"ד ב"ק דע"ו., אך בד' התוס' בתמורה דל"ב. סוד"ה מקדישין, מבו' לא כן, וע"כ רק משום דהו"ל שלל שמים, ה"ז מפקיעם מליחשב כשללה.

ויל"ד בדין גוים שבעיר, ועי' חזו"א סימן כ"ד סקי"ב דבפשוטו הרוב הוא רק מהישראלים שבתוכה, ועיי"ש במה שדן בד' הירושלמי, - והנה למש"נ לעיל הי' מקום לדון דהורגין את הגויים שבתוכה אף אם לא עבדו, דלי"ב להצלה דצדיקים, אך מאידך י"ל להיפך, דהגוים לא חשיבי מכלל העיר, וע"כ אין ממיתין אותם, ולפ"ז יש מקום לומר דממון גוים אף שבעיר זו אינו נשרף, דהו"ל כשלל עיר אחרת, וצ"ע אם י"ל כן.

מהא דדנים וסוקלין, נראה דהגמ"ד דעיר הנדחת א"צ שיהא בפני רוב העובדים, ומש"א דמעלין אותן לבי"ד הגדול הוא כדי להרגן שם, - אך י"ל דאף דל"ב שיהא בפני רוב העובדים, מ"מ אותם שמתחייבים בזה סיף בעינן שיהא הגמ"ד בפניהם, וע"כ מעלין את כולם לבי"ד הגדול.

ויל"ד בדין הטף והנשים והבהמות, אם בעינן שיהא הגמ"ד בפניהם מדינא דאין גומרין הדין אלא בפניו, וודאי אינו במשמע שהיו מעלין את כל הבהמות לבי"ד הגדול, ונראה דהיינו משום דאי"ז כלל חיוב שחל על הבהמה עצמה, אלא הוי חיובא דהעיר, וע"כ לי"ב לדינא דאין גומרין דינו של שור אלא בפניו, וצ"ע.

ובדין הטף והנשים ה"ז תלוי בגדר חיובם, ולמש"נ לעיל דהוא משום חיובא דהעיר, י"ל דל"ש בזה דינא אין מקבלין עדות אלא בפניהם, והרי בקטן לא יועיל גם אם יביאנו לבי"ד, דקטן כשלא בפניו דמי, וע"ד שכתב בחי' הגר"ח בהל' גירושין בדין בסו"מ, עיי"ש, - ודינא דאין גומרין דינו אלא בפניו, דדין זה מתקיים אף בקטן, כ"ה שהוא מתקיים בשור, יל"ד אם שייך אף הכא, דסו"ס הוא חיוב שחל עליהן, או דאף לא חשיב כחיוב שחל עליהן, ול"ב לזה, וצ"ע.

מהא דבעי בירושלמי בדין ביברין, הובא במנ"ח אות כ"ד, מבו' דקרא דתקבוץ קאי גם על בהמות. - וכ"נ מהא דילפינן לפטורא דשלל שמים גם לבהמות.

במנ"ח מ' תס"ד אות י"ג כתב דכל דאיכא רוב מאותו השבט, אף העובדים שלא מאותו השבט נידונים בדין עיר הנדחת, וכ"נ מהא דמרבינן בספרי גרים ועבדים משוחררים, אף דל"ש בהו מאותו השבט, ועי' עמק הנצי"ב שם וחזון יחזקאל שנקטו כן, אך בחזו"א סימן כ"ד סקי"ב נקט לא כן, ועיי"ש שכתב דגרים ומשוחררים דאינם בני שבט אחר, נגררים שפיר אחר המודחים.

אך בערול"נ בסוגיין נקט דנידחים שלא מאותו השבט אף מצטרפין לרוב, וכנראה תליא במה שרוב הנידחים הוו מאותו השבט, דמצטרפין להן נידחין משבט אחר, וזה ע"ד המבו' לענין בן סורר, דבשר עוף משלים לתרטימר אם אכל רוב תרטימר מבשר בהמה, והביא ראי' גדולה לזה ממש"כ רבינו דוד והר"ן דהא דפריך דהיאך משכח"ל מדיחין שלא מאותו שבט ולא מוקי לה בחמרת וגמלת, הוא משום דלדין מדיחין לא סגי במה שישבו שם ל' יום, ותיקשי דאכתי מ"ט לא משכח"ל כשהנידחין הם חמרת וגמלת, ובע"כ דאף נידחים משבט אחר מצטרפין לרוב העיר, עכ"ד.

עוד ראיתי להעיר במש"כ הרמב"ם דכשהודחו כולה הורגין כל הטף והנשים, ומבו' דגם על המדיחים עצמם חייל דינא דעיר הנדחת, וזה שלא כד' המנ"ח והחזו"א שהמדיח כיון שלא הודח ע"י אחרים, אינו בכלל דינא דעיר הנדחת, והראוני גם בתוספתא פי"ד ה"א דלכאו' מפורש שם דשללו של המדיח אסור, ודוחק לומר דהיינו רק מדינא דנכסי צדיקים שבתוכה, דא"כ מאי קמ"ל.

הרמב"ם בפיהמ"ש ס"פ ד' מיתות כתב דאין מכמינין למדיח אלא למסית, - ועי' לח"מ שכתב בדעת הרמב"ם דמדיחי עיר הנדחת צריכין התראה, וכ"נ בד' רש"י דקי"א:, אך בד' רש"י דקי"ב. מבו' דגם הנידחים צריכין התראה, ועי' ערול"נ דתרוייהו בעו התראה, והרי דל"ד למסית, ועי' חזו"א שתמה ע"ז, דודאי הו"ל כמסית דא"צ התראה.

בד' הר"ש בתשובתו שבאגרות הרמ"ה, מבו' דמנין הרוב הוא מהאנשים לבדם, והנשים החוטאות נגררות אחר הנשים, דנשי הרשעים הוו בכלל דינא דעיר הנדחת, ונשי הצדיקים אינם בכלל דינא דעיר הנדחת אף שהן עצמן עבדו, אך נשים שלא עבדו, ודאי דאינם בכלל דינא דעיר הנדחת.

הר"ש שם גריס בתוספתא קטנים בני "רשעי" עיר הנדחת שהודחו עמה, ולפ"ז מפורש דרק אם עבדו הקטנים עצמם הוא דס"ל לר"א דהן נהרגין, וכ"ה במרדכי במכילתין סימן תשט"ז.

1. וסמך לדבר יש להביא, ממש"כ הרמ"ה לקמן דקי"ב. דהא דאם הי' רחובה חוצה לה כונסין אותו לתוכה, הוא משום דמצוה מן המובחר ברחובה שהיתה לה קודם לכן וכו', והרי דדינא דאל תוך רחובה, אי"ז דין בחיובא דעיר הנדחת, אלא הוא דין בקיום דין העונש דעיר הנדחת, וע"כ שייך למימר דלמצוה מן המובחר בעינן רחובה שהי' לה קודם לכן. [↑](#footnote-ref-2)