15  קבלת פסולין - בגדר הדין
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק תולדות ב' כסליו תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דכ"ד., אמר לו נאמן עלי אבא נאמן עלי אביך נאמנים עלי ג' רועי בקר, ר"מ אומר יכול לחזור בו, וחכ"א אינו יכול לחזור בו, ובגמ' מסקינן דבאתן לך מחלוקת, דלרבנן כל שנגמר הדין אינו יכול לחזור בו, ואף שלא עשו קנין.

ויש להסתפק בגדר הא דמהני נאמן עלי אבא וכו' אף בלא קנין, אם היינו דה"ה מתחייב ממון לשכנגדו אם יחייבוהו בדין, והא דה"ז חייל אף בלא קנין, הוא משום דאיכא גמ"ד גמורה לכך וכדלהלן סק"ג, או דאי"ז התחייבות ממון כלל, אלא הוא משום דיש ביד הבע"ד לקבל על עצמו שידונו אותו ע"פ נאמנות זו, ומכח זה הוא דמחייבינן לי'.

ב] והנה בפירשב"ם ב"ב דקכ"ח. כתב, ז"ל, כיון דעל פיו נשבע ובצוואתו, צריך לתת לו העבד, דכיון דהטיל עליו שבועה הא הימני' בשבועה "וכמאן דאודי לי' שהוא עבדו של זה הנשבע דמי", עכ"ל, ועד"ז כתב הרמ"ה ב"ב די"ג: אות קע"ג, ז"ל, ול"ד לנאמן עלי אבא דלאח

ר גמ"ד אינו יכול לחזור בו, דהתם כולה מילתא לזכותי' דנתבע קאתי, וכיון דאמר תובע נאמן עלי אבא או אביך ולא הדר בי' קודם גמ"ד הימני' עילוי' כחד כשר, "וכמאן דאודי לי' לנתבע בההיא סהדותא דמי", עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריהם דאי"ז התחייבות מחודשת שמתחייב לחבירו אם יזכה בדין, אלא הא דמהני קבלתו הוא משום דהו"ל כמאן דאודי לי', ועי' בחזו"א סימן י"ז סק"ד שפירש בדבריהם, דהוא מדין אודיתא, עיי"ש.

אמנם צ"ע בזה, דהרי בפשוטו קנין אודיתא מיוסד על דין הודאת בע"ד, וכמש"כ החזו"א גופי' בב"ק סימן י"ח סק"ו, ז"ל, אודיתא הוא כח הדין לדון ע"פ הודאתו כל שאינו חייב לאחרים אלא לעצמו, וממילא כל התוצאות קובע הדין כפי הודאתו, וזהו שקראוהו הפוסקים קנין אודיתא, עכ"ל, וא"כ לכאו' בההיא דב"ב דאומר הנתבע לא גנבתי רצונך השבע וטול, הרי כיון שהוא אומר להדיא שלא גנב, לכאו' ל"ש כלל לומר דאיכא הודאת בע"ד דהוא מודה שגנב אם ישבע הלה, וא"כ היאך יחול בזה קנין אודיתא.

ונראה מזה, דאין מכוון הרשב"ם והרמ"ה דדינא דנאמן עלי אבא הוא משום דהוא מודה לו שהוא חייב, אלא כונתם דהא דמהני נאמן עלי אבא הוא דומיא דמהני הודאה, וזהו שכתבו דהוי כמאן דאודי לי', והיינו דכ"ה דהודאה מהניא ה"נ מהני נאמן עלי אבא, - והיינו משום דיסוד הדין דהודאת בע"ד הוא, דבכח האדם לקבוע ע"פ מה ידונו בממונו, וכל שהוא אומר שנתחייב, אנו דנים אותו ע"פ דבריו, וע"כ ה"נ כשאומר נאמן עלי אבא וכיו"ב, אנו דנים ע"פ נאמנות זו, ואפשר דזהו מש"כ החזו"א דהו"ל מדין אודיתא.

ג] והראוני שכבר כתב כעי"ז בחי' הרי"מ גיטין דס"ד., עיי"ש שעמד בעיקר דינא דנאמן עלי אבא, דלכאו' אינו מובן דהא ודאי כשזה משקר הוי כשאר עד שקר וא"כ לא מחל זה כלל אי באמת אינו חייב, וכן הלוה גופי' אם באמת חייב ודאי ל"מ מה שזה הקרוב אמר שאינו חייב שיהי' פטור עי"ז כיון שיודע האמת שחייב גזלן הוא כשאינו משלם וא"כ ע"כ אינו מחילה, וא"כ שוב מאי מועיל מה שקיבל זה עליו הא כיון שע"פ דין אינו נאמן עדיין נאמר אנו שמשקר וכיון שבאמת חייב זה לשלם, דהא לא מחל זה כלל כשחייב.

ועיי"ש שכתב לפרש בזה, ז"ל, ונראה וכו' דכמו דרשות ביד אדם לעשות בממונו מה שרוצה ויכול למחול או להתחייב, ולכך אמרה תורה דהודאת בעל דין כק' עדים דג"כ רשות בידו להודות בממונו שחייב ונאמן, כמו"כ אמרינן דכמו שאמרה התורה דב' עדים נאמנים, ואף דהא אם משקרים באמת חייב זה מ"מ צותה תורה לסמוך עליהם ולדון שבודאי אמת כן כנ"ל, כן הרשות ביד אדם על ממונו לקבל עליו להאמין פסול שיהי' כעדים היינו שנדון ע"פ דבריו ולסמוך עליו שהאמת כן כמו על ב' עדים, ומ"מ אינו מוחל אם הוא משקר כמו בב' עדים ממש, רק זה החיוב יכול להטיל על עצמו וממונו כנ"ל, וזה עצמו הוא ענין מחילה שאם יאמר הפסול שפרוע נדין ע"פ דבריו כמו ע"פ ב' עדים היינו שלא נחוש לשקר ושנגד הב"ד לא יהי' דין שקר כלל אף אי באמת אינו כן, כמו בעדים ממש שהאמינה התורה שיכול הוא עצמו לעשות בממונו דין זה שאמרה תורה בעדים כשרים, מאחר דבדבר שבממון קיי"ל תנאו קיים במתנה על מה שכתוב בתורה כנ"ל, וזה הוא ענין הנאמנות, ולכך אם משקר הוי כשאר עד שקר, וכן הלוה שיודע שחייב ודאי לא נפטר בעדותו של זה הפסול כמו שלא נפטר במה שהעידו עדים שקרים, כיון דלא מחל כלל גוף הממון אם משקר, רק דהמחילה היא שיוכל הב"ד לדון על פיו כמו ע"פ עדים ואף אם משקר מ"מ יהי' פסק הב"ד כדין כמו אלו פסקו ע"פ עדים, ויכול לעשות גם ענין זאת הקבלה בממונו כמו שיכול למחול, עכ"ל.

ד] והנה כתבו התוס' בב"מ דע"ד., ז"ל, ואע"ג דיש מקומות דקנו בלא קנין בדברים בעלמא, כגון בסנהדרין נאמן עלי אבא כו' דבאתן לך מחלוקת וכן דור לי בחיי ראשך דאין יכול לחזור בו, התם דין הוא שיועיל כיון שיש להם תביעה זע"ז והם קבלו עליהם כך את הדין, ול"ד להיכא שאין לו שום תביעה, עכ"ל.

ובד' הקצוה"ח סימן ע"א סק"ב והנתיה"מ שם סק"ו נראה שפירשו ד' התוס', דכל שיש להם תביעה זע"ז גמרי ומקני טפי, וע"כ ה"ז חל בלא קנין, ועפי"ז כתבו דע"כ הוא דנאמנות צריכה קנין, כיון דבשעה שמאמינו ליכא עליו תביעה כלל, עיי"ש בדבריהם.[[1]](#footnote-2)

אמנם הנה ז"ל תוס' הרא"ש לקמן בסוגיא דמשחק בקוביא, אע"פ שיש דברים שנקנין בלא קנין רק בדיבור בעלמא כמו נאמן עלי אבא ואיכא למ"ד דבאתן לך מחלוקת והכי קי"ל ואינו יכול לחזור בו, שאני התם כיון שיש להם תביעות זא"ז כאילו מחלו זה לזה, "ואפי' ליתן חייב כיון שהכשירום להיות דיינים הוי כאילו היו כשרים ופסקו הדין", עכ"ל.

והנה פתח הרא"ש בהא דבנאמן עלי אבא יש להם תביעות זא"ז, וסיים דהוא משום דהכשירום להיות דיינים והוי כאילו היו כשרים ופסקו הדין.

ונראה מזה, דעיקר מה שחילקו דשאני היכא דיש להם תביעות זא"ז, לאו היינו משום דבכה"ג איכא גמ"ד טפי, אלא הטעם בזה הוא, דכל שיש להם תביעות זע"ז, אין מחייבין את עצמן בחיוב חדש, אלא מקבלין עליהן את הדין לדון אותם בפסולין, וה"ז חל בלא קנין, ומשא"כ היכא דאין להן תביעה זע"ז, והן באין לחייב את עצמן בחיוב חדש, ל"מ בלא קנין.

וכ"ה מבו' בל' הרא"ש בפ' איזהו נשך סו"ס ע', ז"ל, התם דין הוא שיועיל כיון שיש להם תביעה זע"ז והם קבלו עליהם הדין. ולא דמי להיכא שאין להם תביעה זע"ז אלא "שעתה מחייב את עצמו", עכ"ל, ולהדיא דעיקר החילוק הוא דהיכא שאין להן תביעה זע"ז ה"ה מחייב את עצמו בחיוב חדש, ומשא"כ היכא דיש להן תביעה זע"ז אינם באים לחייב עצמן בחיוב חדש, אלא מקבלין עליהן את הדין.

ובאמת כ"ה גם משמעות ל' התוס' שכתבו דהתם "דין הוא שיועיל", ומ' דהא דל"ב בזה קנין, אי"ז משום דאיכא טפי גמ"ד, אלא משום דמן הדין א"צ בזה מעש"ק, כיון דאי"ז התחייבות מחודשת.

ולפ"ז נמצא, דביסוד הדין דעת התוס' היא כדעת רשב"ם והרמ"ה, דהא דמהני נאמן עלי אבא אי"ז התחייבות מחודשת, אלא הוא משום דבידו לקבל עליו שידונו אותו ע"פ נאמנות זו, וע"כ הוא דל"ב קנין, אך בדעתם י"ל דאי"ז מכח פרשת הודאת בע"ד, אלא סברא הוא, דכיון דהאדם בעלים על ממונו, ובידו ליתנו לאחר, יש בידו גם לקבל עליו שידונו כפי פסק דיינים אלו וכפי עדות עדים אלו, וכ"נ מד' הר"ן בסוגיין דסברא הוא דמהני קבלתו, משום דאי בעי למיתב לי' במתנה מצי יהיב לי', עיי"ש.

ה] והנה כתב הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן ס"ה, ז"ל, כל מה שהסכימו בציבור בענייני ממון רשאין הם והכי הוא מוסכם ומקובל כאילו הוא דין גמור שהסכמתם בזה חזרה להיות דין וכו', וכל קצבה שרוצים לעשות אפילו בעלי האומנות בממון רשאין לקיים כל שהסכימו כל בעלי אומנות בעיר כטבחים וצבעים וחמרים וספנים וכ"ש כל בני העיר, ועוד שהרי שנינו נאמן עלי אבא נאמן עלי אביך חכ"א אינו יכול לחזור, ואביו נמי מן הדין כמי שאינו הוא ואפ"ה אינו יכול לחזור בו, ואע"ג דהתם קודם גמ"ד יכול לחזור בו, הסכמת הרבים יפה שאין יחיד יכול לחזור לבטלה שאפילו לכתחילה הרוב כופין המועט, עכ"ל, והובאו דבריו במהרי"ק סימן קפ"א, ועי' עוד בתשו' הרשב"א ח"ד סימן קצ"ט וח"ה סימן קפ"ד ובתשו' החדשות סימן רמ"ג.

ובחזו"א סימן י"ז סק"ד כתב, דמבו' בד' הרשב"א אלו, דהא דמהני נאמן עלי אבא הוא משום שקיבל בפני בי"ד וחשיב כתקנת בי"ד, וכל שמקבל בפני בי"ד יש לתקנתם כח בי"ד שעושה קנין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ושם סק"ז דן לומר דזהו טעמא דהג"א דל"מ קבלת פסולין אלא בשקיבלם בבי"ד, אך כתב די"ל דאף אם הוא משום אודיתא, מ"מ חוץ לבי"ד אין דעתו סמוכה לקבוע קנין שלא יוכל לחזור.

והנה בד' הרשב"א שלפנינו לא נתפרש דהוא משום דקיבל בפני בי"ד ומשום כח הבי"ד, וכנראה מכוון החזו"א, דכיון דמדמי לה הרשב"א לתנאי דבני העיר, והא דמהני תנאי דבני העיר הוא משום דיש להן כח דבי"ד, בע"כ דגם נאמן עלי אבא מהני משום כח הבי"ד.[[2]](#footnote-3)

אך יש לתמוה ע"ז, דהנה בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשכ"ט וח"ג סימן תל"ח כתב כעין דבריו בתשו' המיוחסות, וכתב שם עוד, ז"ל, ועוד תדע דאם יחיד שקבל עליו בעל דינו כבי תרי אינו יכול לחזור בו, דגרסינן בפרק שבועת הדיינין ההוא דאמר לי' לחברי' מהימנא עלי כבי תרי כל אימת דאמר פרענא ופרעי' באפי' תרי חייב דהא הימני', עכ"ל, ובנאמנות ודאי לא איירי שאמר כן בפני בי"ד, ואפ"ה מהני, ולמד הרשב"א מזה לדין בני העיר שקיבלו על עצמן, ושו"ר בקצוה"ח סימן ע"א סק"ב שכבר עמד ע"ז, דלדעת הסוברים דל"מ קבלת פסולין בלא קנין אלא בשקיבל בבי"ד, בדין דנאמנות תהא צריכה קנין, כיון דהויא חוץ לבי"ד.

ו] ונראה בביאור ד' הרשב"א, דבאמת תרתי קאמר, חדא דבכח בני העיר לקבוע דיני הממון ול"ב קנין, וזה הוי משום דיש להן כח דבי"ד, ועוד דבעניני נאמנות אף בכח היחיד לקבוע את דיני הנאמנות, וזה ל"ה כלל משום כח בי"ד.

וכ"נ להדיא בד' הרשב"א בתשו' בח"א שם, ז"ל, מה שתקנו הקהל הרשות בידם, דכל "דבר שבאמון" יכולין הקהל להקל נדצ"ל לקבל על עצמם ולהחמיר, שהרי בפרק זה בורר אמר לו נאמן עלי אבא וכו' ועד כאן לא פליגי אלא באם יכול לחזור או אם אינו יכול לחזור, אבל אם לא חזר בו עד לאחר גמ"ד כו"ע מודו דדבריו קיימין,[[3]](#footnote-4) וכ"ש קהל שקבלו ועשו תקנה במה שיראה בעיניהם שהוא מקובל להם, וכל ציבור וציבור במקומן כגאונים וכל ישראל שתקנו כמה תקנות לכל וקיימות לכל ישראל, כמטלטלי דיתמי דמדינא לא משתעבדי והם תקנו לגבות מהם וכמה תקנות אחרות, עכ"ל, ונ' להדיא דתרתי קאמר, חדא דבדבר שבאמון יכולין הקהל לקבל על עצמן מדינא דנאמן עלי אבא, ועוד דיש בכח הקהל לתקן תקנות אף בשאר דברים כמו שתיקנו דמטלטלי דיתמי משתעבדי, דאי"ז דבר שבאמון.

?שו"ר דלכאו' ט"ס הוא בד' הרשב"א, וצ"ל כל דבר שבממון, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ג סימן תל"ח, וכ"ה הנוסחא בתשו' הרשב"א מהד' מכון ירושלים?.

ולפ"ז נמצא, דגם דעת הרשב"א היא כדעת ש"ר דדינא דנאמן עלי אבא הוא משום דבכח אדם לקבוע דיני נאמנות על עצמו לחובתו.

ז] ויש להוסיף, דאין לפרש בד' הרשב"א דהא דמהני נאמן עלי אבא הוא משום דהוא מתחייב לשכנגדו ממון אם יזכה בדין, ומכח זה יש גם בכח בני העיר להאמין, שהרי כתב הרשב"א בח"א שם, ז"ל, ועוד תדע דאם יחיד שקבל עליו בעל דינו כבי תרי אינו יכול לחזור בו וכו', ואפי' לר"מ דאמר מתנה עמש"כ בתורה תנאו בטל וכתיב על פי שנים עדים יקום דבר, בהא מודה כדתנן בההיא דלעיל, והפרש בין זה לאומר לאשה על מנת שאין ליך עלי שאר כסות ועונה ולאומר לחבירו על מנת שאין לך עלי אונאה, ואין בזה מקום אריכות, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דמהני נאמן עלי אבא, הוא משום דהוא מתחייב ממון לשכנגדו אם יזכה בדין, אי"ז ענין כלל למתנה עמש"כ בתורה, ובע"כ מד' הרשב"א דהא דמהני נאמן עלי אבא הוא משום שיש בכחו לקבוע את דיני הממון, וזהו שהוצרך לפרש דלא חשיב כמתנה ע"מ שכתוב בתורה, וכנראה דהטעם בזה הוא, דלא חשיב זה כמתנה עמש"כ בתורה, דהגם דהתורה לא נתנה נאמנות לע"א ולפסולין, לא הקפידה התורה שלא יהיו נאמנים, וע"כ שפיר יש ביד הבע"ד להאמינם.

שו"ר עוד בראבי"ה סימן קנ"א, ז"ל, וגם לא ידעתי אם מקבל לקרובים או לפסולים, אמאי ל"ה כמתנה עמש"כ בתורה, דמאי שנא משאר כסות ועונה, דאע"ג דמדעת שניהם היא, עכ"ל, ומבו' גם בדבריו, דהא דמהני קבלת פסולין, הוא משום דיש בכחו לקבוע את דיני הממון, וזהו דקשיא לי' דמ"ט ל"ה כמתנה עמש"כ בתורה.

ועי' עוד בחינוך מ' ע"ז שכתב, ז"ל, דבקבלה ודאי הכל כשרים דכל תנאי שבממון קיים, עכ"ל, ומ' ג"כ כנ"ל דהא דמהני קבלת פסולין הוא משום דבכחו לקבוע את דיני הממון, משום דכל תנאי שבממון קיים.

**ב**

ח] ועיקר הך מילתא דהא דמהני קבלת פסולין, היינו דיש בכחו להאמין את הפסולין לגבי דידי', ויש ע"ז תורת דין, ואי"ז התחייבות מחודשת או הודאת בע"ד על תנאי, לכאו' יש ללמוד כן מסוגיית הגמ' לעיל ד"ו. דמוקמינן להא דדן את הדין וכו' מה שעשה עשוי וישלם מביתו, בדקיבלוהו עלייהו.

והנה אי נימא דהא דמהני קבלת פסולין הוי זה התחייבות מחודשת או הודאת בע"ד על תנאי, תיקשי דמ"ט חשיב כמזיק וחייב לשלם מביתו, הרי לא חייל החיוב מכחו, אלא הבע"ד חייב את עצמו, ואטו המחייב עצמו על תנאי שיאמר פלוני כו"כ, ואמר אותו פלוני כך, יהא חשוב כמזיק, ובע"כ דהא דמהני קבלת פסולין היינו שיש בידו לקבל את הפסולין לדונו, וע"כ כל שטעה הדיין חשיב כמזיק וחייב לשלם, - שוב הראוני שכבר עמד ע"ז בחי' הגר"ש סימן ז'.

ט] ולכאו' יש להוכיח כן גם ממש"א שם דהא דמה שעשה עשוי הוא בטעה בשיקול הדעת ולא בטעה בדבר משנה, דטעה בדבר משנה חוזר, והיינו משום דבטעה בשיקול הדעת אמרינן דקם דינא.

והנה אי נימא דהא דמהני קבלת דיינים פסולין, הוי זה התחייבות בעלמא או הודאת בע"ד על תנאי, מהיכ"ת נימא דאם טעה בשיקול הדעת הוי זה בכלל התחייבותו שיהא הדין קיים, ואם טעה בדבר משנה אי"ז בכלל התחייבותו.

אך באמת אין להוכיח מזה, דאף אם הוי זה התחייבות בעלמא, הרי מ"מ הויא התחייבותו לדונו כמו דיין כשר, וכל שאם הי' דיין כשר הי' חייב, גם עכשיו הוא חייב, וע"כ אם טעה בשיקול הדעת דאם הי' הדיין כשר הי' קם דינא, הוי זה בכלל ההתחייבות, ומשא"כ אם טעה בדבר משנה דאף אם הי' הדיין כשר ל"ה קם דינא, אי"ז בכלל ההתחייבות, וז"פ.

י] אמנם מד' הנתיה"מ מוכח שלא פירש כן, וזה ממש"כ בסימן כ"ה סקי"א, ז"ל, אבל בקיבל עליו קאו"פ מומחה ודאי דאין הפרש וכו', דהא לר' אבהו כל חד פסול לדין, ואפילו הכי בקיבלו, הדין קיים בטעות שיקול הדעת, ומה נשתנה קאו"פ, אכן מדברי המחבר וכו' ומשמע אפילו במקום שהדין קיים בכשרים בטעו בשיקול הדעת, אפ"ה בקאו"פ הדין בטל, ועכצ"ל דס"ל כיון דמה שעשו עשוי הוא מכלל התקנה וקנס וכו', ולא תיקנו רק בכשר לדיין משא"כ בקאו"פ, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דבקבלת דיינים פסולין אמרינן דקם דינא, הוא משום דכך היתה התחייבותו, דכל שאם הי' דיין כשר הי' חייב, גם עכשיו הוא חייב, הרי ל"ש כלל לומר דלא תיקנו חכמים רק בכשר לדון ולא בקאו"פ, שהרי כלל לא באנו לדון דיהא להתקנה דקם דינא בקאו"פ, אלא כיון דבכשר אמרינן דקם דינא, הוי זה בכלל התחייבותו, ובע"כ מד' הנתיה"מ, דהא דבקבלת פסולין אמרינן דקם דינא, הוא משום דיש בכח הבע"ד להכשיר דיינים לדון ויש ע"ז תורת דין, וע"כ שפיר י"ל דלא תיקנו חכמים להא דקם דינא בקאו"פ.[[4]](#footnote-5)

**ג**

יא] ומצינו כן עוד בכ"ד בד' רבותינו הראשונים והאחרונים, דהא דמהני קבלת פסולין אי"ז התחייבות מחודשת או אודיתא, וגם אי"ז הודאת בע"ד על תנאי, אלא היינו דיש בכחו להאמין את הפסולין לגבי דידי'.

חדא, הוא במש"כ הראב"ן בב"מ, ז"ל, תנן מי שחשוד ונתחייב שבועה דאוריתא שכנגדו נשבע ונוטל, ואם אמר שכנגדו אני מאמינו בשבועה השביעוהו ויפטור מאי, מי אמרינן מידי דהוי אקרוב או אפסול דפסול לעדות "וכי קבלי' קבלי' וסמכינן אעדות" ה"נ לא שנא או לא, ונראה לי חשוד על השבועה חלוק ב' פנים, האחד מועל בשבועה והשני משחק בקוביא וכו', ומועל בשבועה לא דמי למקבל פסול לעדות, דפסול לעדות לא מעל בעדות להעיד שקר דאי הוי לא מצי מועיל לקבלי', דתנן החשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו, אלא כגזלן וכיו"ב דעוברין על דת משום חימוד ממון מיירי דאמרינן, כיון דמחמידי ממון שקלי שוחדא ומסהדי הילכך כי הימנוה הימנוה, אבל מועל בשבועה שכבר מעל בה "אע"ג דהימנוה לא קא מהימן הוא", אבל משחק בקוביא ומלוה ריבית והדומין להן שלא מעלו עדיין בשבועה נראה לי דדמי לקבלת פסול לעדות דאי הימנוה הימני' וכו', עכ"ל.

ומבו' מכל דבריו, דהא דמהני קבלת פסולין, הוא משום דיש בידו להאמינו לגבי דידי', וכמש"כ דכי קבלי' קבלי' וסמכינן אעדות, וע"כ כתב דבמועל בעדות או בשבועה ל"מ קבלה, דל"ש כלל להאמינו, ואין נראה בדבריו דהוא משום דגוזמא בעלמא הוא, אלא הוא משום דל"ש להאמינו ע"י קבלה.

ונ' דמה"ט נקט הראב"ן, דבפסול דיש בידו להאמינו בשבועה, מצי להפך עליו שבועה, ואם דינא דנאמנות הוא התחייבות מחודשת או הודאת בע"ד על תנאי, ולעולם אין הלה נאמן בשבועתו, לכאו' ל"ה שייך בזה דין היפוך, ובפרט לדעת ראב"ן גופי' בשבועות, דהיפוך שבועה הוא שבועת בי"ד, וע"כ גם לר"מ אין יכול לחזור בו, עיי"ש, אך הראב"ן אזיל לטעמי' דדינא דקבלת פסולין הוא דיש בידו להאמינם, ונאמן התובע בשבועתו, וע"כ שייך בזה דין היפוך.

יב] עוד נראה כן מד' הר"ן בסוגיין, שעמד ע"ד הרי"ף דל"מ קבלת פסולין בתרתי לריעותא, ז"ל, אלא שמ"מ עדיין איכא למימר מה לי אי קבלי' עלי' כחד או כתרי, דכ"ה דלרבנן בחד לא מצי למיהדר בי', ה"נ איכא למימר כי קבלי' עלי' בתרי, דאטו אי בעי למיתן לי' במתנה מי לא מצי יהיב לי', עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ן, שפירש דטעמא דהרי"ף דל"מ קבלת פסולין בתרתי לריעותא, אי"ז משום דלא גמר ומקני וכמש"כ הרמ"ה בסוגיין, דא"כ ל"ק ע"ז מהא דאי בעי למיתן לי' במתנה מצי יהיב לי', אלא דינא הוא דאין בכח אדם לקבל על עצמו להאמין במקום תרתי לריעותא, וזהו שהק' הר"ן ע"ז, דכיון דאי בעי למיתן לי' במתנה מצי יהיב לי', והוא בעלים גמור על ממונו, דין הוא שיש בידו גם לקבל על עצמו לנאמנותם אף במקום תרתי לריעותא.

והנה אי נימא דהא דמהניא קבלת פסולין הוא התחייבות מחודשת, א"כ הרי אין מקום לפרש בד' הרי"ף דדינא הוא דל"מ קבלה בתרתי לריעותא, וודאי דכל הא דל"מ הוא משום דלא גמר ומקני, או כמש"כ הר"ן בהמש"ד בשם רבינו אפרים, דהוא משום דגוזמא בעלמא הוא, והיינו שכלל ל"ה דעתו להתחייב בכך, וממה שפירש הר"ן כן בדעת הרי"ף, מבו' דהא דמהניא קבלת פסולין, הוא משום דביד הבע"ד להאמין את הפסולין לגבי דידי', וע"כ ס"ל להרי"ף דאין בכחו להאמין אלא בחדא לריעותא ולא בתרתי לריעותא, אך בד' הר"ן גופי' אין הדבר מוכרע, די"ל דזהו גופא משה"ק ע"ד הרי"ף דאי בעי למיתן לי' במתנה מי לא מצי יהיב לי', והיינו דגם הכא הוי התחייבות כעין מתנה, וא"כ בדין דיועיל גם בתרתי לריעותא.

יג] עוד נראה כן, ממש"כ הרמב"ן בפי' התורה שמות רפכ"א, ז"ל, לכך אמר בכאן וכו' ולא לפני גוים ולא לפני מי שאינו שופט על פי התורה והוא הדיוט לזה שאסור לבא בפניו כשם שאסור לבא לפני הגוים וכו', ואע"פ שהזכירו חכמים שתי הכתות האלה כאחת, יש הפרש ביניהם, שאם רצו ב' בעלי הדין לבא לפני ההדיוט שבישראל מותר הוא, ובדקבלום עילויהו דינו דין, אבל לפני הגוים אסורין הם לבא לפניו שידון להם בדיניהם לעולם, ואפילו היו דיניהם כדיננו באותו ענין, עכ"ל, והובאו דבריו בשו"ת הר"ן סימן ע"ג.

והנה מ' להדיא מד' הרמב"ן, דמכח הא דאסור לבא לפני גוים אף בשרצון שניהם לכך, גם ל"ה דיניהם דין, שהרי כתב דבהדיוט אם רצו וכו' מותר הוא ובדקיבלום עילויהו דינו דין, והרי דבגוים אי"ז כן, ואף אם קיבלום עילויהו אין דיניהם דין, וצ"ב דהגם דאסורין לבא לפניהם אף כשקיבלו עליהן, מ"מ כל שדנו לפניהם מ"ט ל"ה דיניהם דין, ואולי כיון דאסור לדון לפניהם, לא גמר ומשעבד נפשי'.

ונראה דהטעם בזה הוא, דעיקר הא דמהני קבלת פסולין, היינו שיש בידו להאמינם, וע"כ בגוים שאמרה תורה לפניהם ולא לפני גוים, ואף בשקיבלום עליהן, אין בידו להאמינם וליתן להן תורת דיינים, שהרי דין התורה הוא דאף אם קיבלום עליהן אין לדון לפניהם, וע"כ אף אם כבר דנו לפניהם אין דיניהם דין.

יד] והנה אמנם בשו"ע סימן כ"ב ס"ב כתב, דאם קבל עליו גוי לדיין, אפילו קנו מיני' אין הקנין כלום ואסור לידון לפניו, וכתב הרמ"א ע"ז דאם כבר דן לפניו לא יכול לחזור בו, והרי דאף דאסור לדון לפניו, מ"מ שפיר חיילא הקבלה, דאם נגמר הדין אינו יכול לחזור בו, וזה דלא כמש"נ מד' הרמב"ן, ובאמת הש"ך שם סקט"ו נחלק ע"ז, וכתב דלדעת הסוברים דאסור לדון לפני גוי אף בשקנו מידו, אף אם נגמר הדין יכול לחזור בו.[[5]](#footnote-6)

אמנם הנה בביאור הגר"א שם כתב, ז"ל, אבל אם קבל כו', דמתנה עמש"כ בתורה כמ"ש גיטין פ"ח ב' לפניהם כו', אבל אם כבר כו'. מטעם מחילה וכמ"ש בב"מ ס"ו ומודינא דאי כו', עכ"ל, ולהדיא בדבריו, דאה"נ לא חיילא הקבלה כלל, משום דהו"ל מתנה עמש"כ בתורה, וזה מתישב רק אם דין קבלת פסולין, הוא דיש בידו להאמינם, דאם הוי זה התחייבות מחודשת או הודאת בע"ד על תנאי, הרי דאף דנימא דל"מ התחייבות זו להתיר לו לדון, מ"מ אי"ז ענין לדינא דמתנה עמש"כ בתורה, והא דאם דן לפניו לא יוכל לחזור בו, הוא בגונא שכבר הוציא הממון, דבכה"ג הגם דלא חיילא הקבלה כלל, מ"מ דמי למוכר פירות דקל לחבירו דלא חיילא ההקנאה כלל, ואמרינן דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיני'.

טו] עוד יש ללמוד כן, ממה שדן בתשו' הר"א מזרחי סימן כ"ד היכא שקיבלו הבע"ד על עצמן דיין א', או שקיבלו עליהן דיינים פסולין, אם יכולין העדים שהעידו בפניהם לחזור ולהעיד, או דאמרינן כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, עיי"ש בדבריו,[[6]](#footnote-7) ובתשו' מהר"ם ד"פ סימן תש"ח, (ונד' בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתס"ח) נראה להדיא דאין בידם לחזור ולהגיד, עיי"ש.

והנה אי נימא דהא דמהני קבלת דיינים, הוי זה התחייבות בעלמא או הודאת בע"ד על תנאי, הרי נמצא דמה שמעידים העדים לפניהם אין ע"ז תורת עדות כלל, דהוי זה עדות חוץ לבי"ד, ול"ש לדון בזה מדינא דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ורחוק לומר דכיון שנתחייבו הבע"ד לדין הבי"ד, יש בכלל התחייבותם שלא יהא ביד העדים לחזור ולהעיד, וגם דא"כ מה כתב הרא"ם שם דיכולין לחזור ולהגיד משום דהעדים לא קיבלו על עצמן, ובע"כ מד' הרא"ם דהא דמהני קבלת דיינים הוא משום דיש בכח הבע"ד להכשיר דיינים פסולין לדון, וע"כ כל שהעידו העדים בפניהם חשיב זה כעדות בבי"ד, וכן נראה גם ממש"כ הרא"ם שם לדון אם כשקיבל יחיד יש עליו תורת בי"ד או לא, וזה מתישב אם ע"י הקבלה ה"ה כשר לדון, דבזה יל"ד אם מהני זה דיהא עליו תורת בי"ד.

טז] עוד נראה כן, ממש"כ הקצוה"ח במשוב"נ סימן כ"ב, ז"ל, ולדעת הרמב"ם דל"מ מומחה וסמוך רק לענין דין ולא לענין בי"ד, א"כ קבלה נמי לא מהני, דאפילו קיבלו עליהם את המומחה ל"מ לענין הודאה וקבלת עדות וכו', מיהו המרדכי סובר כדעת הרא"ש דמהני גם במומחה לענין הודאה ושלא להחליף הטענות, ומש"ה קבלה נמי מהני, אבל לדעת הרמב"ם דאפילו בסמוך ומומחה יכול להחליף טענות, א"כ קבלה לא עדיף, וכמ"ש ברא"ם ולא מהני קבלה רק לענין הדין לחודי', עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

והנה אי נימא דהא דמהני קבלת דיינים הוי זה התחייבות בעלמא או הודאת בע"ד על תנאי, א"כ מ"ט תלי דין הודאה בפניהם בפלוגתת הרמב"ם והרא"ש אם מהני הודאה לפני יחיד מומחה, ואין לומר דדעת הבע"ד להתחייב שיתקיים מה שדן בפניהם כדרך שמתקיים מה שדן בפני יחיד מומחה, שהרי הבע"ד קיבל אותם עליו כג' דיינים כשרים, ומהיכ"ת נימא שלא נתחייב אלא כדין יחיד מומחה, ובע"כ מד' הקצוה"ח דהא דמהני קבלת דיינים הוא משום שיש בכח הבע"ד להכשיר דיינים לדון, וע"כ ה"ז תליא בפלוגתת הרמב"ם והרא"ש אם לתורת בי"ד לא סגי במה שהוא כשר לדון, או דכל הכשר לדון יש עליו תורת בי"ד.

יז] עוד נראה כן ממה שנסתפק הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן קע"ט, בקיבל עליו קאו"פ או ב' פסולין והוזמו, אם חייבין בדין הזמה או מלקות כיון דאין שם עדות עליהם,[[8]](#footnote-9) ועיי"ש שהוכיח דליכא חיוב שבועת העדות בעד פסול אף במקום שהאמינתו תורה, כיון דכל הנאמנות היא מחמת דכל שקינא לה ונסתרה רגל"ד, ומכח דדייקא ומינסבא, וכתב דלפ"ז אף בקיבל עליו קאו"פ, אינו חייב קרבן שבועה, דמ"מ לאו שם עדות עלה, וה"נ י"ל דלי"ב לדין הזמה וחיוב מלקות, דכתיב והנה עד שקר העד ועשיתם, וכן לא תענה ברעך עד שקר, י"ל דוקא כששם עד עליו, וקיבל קאו"פ אין שם עד עליו.[[9]](#footnote-10)

ועיי"ש שבתחילה צידד, דאם קיבל עליו ע"א להיות כב', כיון דשם עד עליו וגם עדותו מועלת, יש בו דין שבועת העדות, ויש בו דין הזמה, ושוב הביא מירושלמי דאין בו חיוב שבועת העדות, וכתב דל"ד לעד סוטה ומיתה, דהתם חכמים האמינוהו ושם עדות עליו [ומ"מ דוקא בעד כשר דמה"ת שם עד עליו ומדרבנן נאמן בזה לממון] משא"כ קיבל עליו אחד כב' דמדין אינו כב' אפילו מדרבנן, וי"ל דגם בדין הזמה ליכא, עכ"ד.

והנה אי נימא דהא דמהני קבלת פסולין להעיד, הוי זה התחייבות מחודשת, או דהוי כהודאת בע"ד על תנאי, לכאו' ל"ש לדון כלל שיהא בהם דין הזמה ויהיו חייבים מלקות דלא תענה, שהרי כלל אינם נאמנים בעדותן, אלא שנתחייב הבע"ד ממון כפי מה שיאמרו בעדותם, ונראה דגם ל"ה שייך בהו חיובא דשבועת העדות, כיון דאין נאמנים בעדותן כלל,[[10]](#footnote-11) ובע"כ מד' הגרע"א דהא דמהני קבלת פסולין להעיד, הוא משום דביד הבע"ד להאמינם בעדותם, וזהו שנסתפק אם יש בהן דין הזמה ומלקות דלא תענה ויש בהן לחיוב קרבן שבועה, או דכיון דאין להן נאמנות דעדות, אלא שהבע"ד האמינם, אין בהן דין הזמה ומלקות דלא תענה ואין בהן לחיוב קרבן שבועה.[[11]](#footnote-12)

יח] ובאמת הוא מוכח כן מד' הירושלמי, דבעינן קרא למעוטי דאם קיבל ע"א כב' אינו חייב בקרבן שבועה, ואם הא דמהני קבלת פסולין להעיד הוי זה התחייבות מחודשת או כהודאת בע"ד על תנאי, מאי בעינן קרא למעוטי, ובע"כ דהא דמהני קבלת פסולין להעיד הוא משום דיש ביד הבע"ד להאמינו בעדותם, וע"כ ס"ד דיהי' חייב בקרבן שבועה, ובעינן קרא למעוטי.[[12]](#footnote-13)

אך שו"ר בנתיה"מ סימן כ"ח סק"א, ז"ל, וכתב הר"ן דבהכשירו קרובים לעדות, אינן עוברים באם לא יגיד, דבירושלמי ממעט לה מדכתיב והוא עד את שכשר להעיד עדות תורה ע"ש, ואף דבשבועות אמרינן דעד מיתה כיון דנאמן מדרבנן חייב קרבן שבועה, יש לחלק דשאני התם דכל דתיקון רבנן כעין דאורייתא תיקון, משא"כ בהאמינו לקרוב הוי כמחייב עצמו מה שיאמר הקרוב, עכ"ל, ופשטות דבריו הוא דהוי זה התחייבות מחודשת לעשות כדברי העד, וע"כ לי"ב חיוב קרבן שבועה, ויש לדחות.

יט] עוד נראה כן ממש"כ בשער משפט סימן ה' סק"ב, דאי נימא דבקיבל עליו פסול לדון וחזר בו קודם גמ"ד אין הדין בטל למפרע, הרי דאם קיבל עליו דיינים בלילה וחזר בו קודם גמ"ד, יכולין לגמור הדין, דהוי זה כגמ"ד דכשר בלילה, עיי"ש בדבריו, ונראה מזה דהא דמהני קבלת פסולין לדון, היינו דבידו להכשירם לדין, וע"כ חשיב שכבר התחיל הדין, ואח"כ כשהם דנים אחר שחזר בו, הוי זה גמ"ד דכשר בלילה, ויש לדחות.

כ] עוד נראה כן ממש"כ המנ"ח בכ"ד דהאזהרות שנאמרו בדין, נאמרו גם במקבל עליו פסולין, עי' בדבריו במ' ע"ד שכתב דיש בהן להאיסור לשמוע בע"ד א' שלא בפני בעל דינו, ובמ' ע"ה כתב דיש בהן להאיסור לקבל עדות בעל עבירה, ובמ' ע"ט כתב דיש בהן להאיסור דודל לא תהדר בריבו, ובמ' פ"א כתב דיש בהן להאיסור דלא תטה משפט אביונך בריבו, ובמ' פ"ג כתב דיש בהן להאיסור ליקח שוחד, ובמ' רל"ג כתב דיש בהן להאיסור דלא תעשו עול במשפט, ובמ' רל"ה כתב דיש בהן למצות בצדק תשפוט עמיתך, ובמ' תס"ג כתב דיש בהן להמצוה לחקור העדות, ובמ' תקכ"ג כתב דהן מוזהרין שלא לחתוך הדין ע"פ ע"א, ובמ' תקפ"ט כתב דהן מוזהרין שלא לקבל עדות קרוב, ובמ' תק"צ כתב דהן מוזהרין שלא להטות משפט גר ויתום, ומבו' מכ"ז דכל שמקבל עליו פסולין לדון יש ע"ז תורת דין, וע"כ ה"ה מוזהרין בכל איסורי הדין.[[13]](#footnote-14)

אמנם הנה מד' החינוך במצוות אלו שכתב דאין נוהגות בנשים מבו' דאף אם קיבלו הבע"ד עליהן אינם מוזהרות בכך, וי"ל בטעמו דלא הזהירה תורה אלא לדיינים הכשרים מן הדין, ולא לדיינים שאינם כשרים אלא מכח קבלת הבע"ד.

כא] וי"ל עוד בזה, דהנה בעיקר הך מילתא שנתבאר דדינא דנאמן עלי אבא הוא דיש בכח הבע"ד לקבל על עצמו שיהיו נאמנים להעיד, יש להסתפק אם היינו דמכח קבלתו ה"ה נאמנים מפרשת עדות, והיינו דאף דהתורה פסלתם לעדות, מ"מ מצי לקבל על עצמו שיהיו כשרים, ותו ה"ה נאמנים מכח פרשת עדות, או היינו דמצי לקבל שיהיו נאמנים בנאמנות מחודשת, דכ"ה שהאמינה התורה לעדים, יש בידו להאמין גם לשאר בנ"א שאין עליהן תורת עדים, ועד"ז יש להסתפק בהא דמקבל על עצמו שיהיו נאמנים לדון, אם היינו דמכח קבלתו חשיבי כדיינים ודינם דין, או היינו דמצי לקבל שיהא כח לדינם, דומיא דהא דנתנה תורה כח לדיינים לדון.[[14]](#footnote-15)

וי"ל בדעת החינוך, דהא דמהני קבלת פסולין לדון, היינו דהוא מקבל עליו שיהא כח לדין הפסולים, אך ל"מ קבלתו לחשבם ככשרים דיש ע"ז תורת דין, וע"כ אינם מוזהרין בכל האזהרות שנאמרו בדין.

**ד**

כא] בגווני דל"מ קבלה אלא בקנין, יש להסתפק אם היינו דע"י הקנין הוא מתחייב ממון לחבירו אם יחייבוהו בדין, או דגם בהני גווני אי"ז התחייבות ממון כלל, אלא הוא משום דיש בידו לקבל על עצמו שידונו אותו ע"פ נאמנות זו, ואך דבהני גווני לא גמר בדעתו לכך אלא בשקנו מידו.[[15]](#footnote-16)

ונפק"מ רבתא לדינא בזה בכל מש"נ לעיל, והיינו אם יהא חייב כשטעה מדין מזיק, ומשמעות הדברים דהוא חייב, ואם מהני לקבל עליו חשוד לעדות בקנין, למש"כ ראב"ן דל"מ קבלת חשוד, וכן נפק"מ בקיבל עליו דיין גוי בקנין אם דינו דין, למש"כ הגר"א דל"מ קבלת גוי לדון דהוי מתנה עמש"כ בתורה, ואם יהא בזה לדינא דאין חוזר ומגיד, ואם יהא בזה חיוב הזמה, וכן נפק"מ אם יהא בזה לכל האיסורים שנאמרו בדין, למש"כ המנ"ח דהם נוהגין גם בפסולין שקיבל עליו.

כב] ובפשוטו הי' נראה שנחלקו בזה הראשונים, דהנה הנימו"י בסוגיין כתב, ז"ל, אין לאחר קנין כלום, כיון שקנו מידו מתחלה שלא יחזור בו שוב אינו חוזר בו, ואע"ג דמיחזי כקנין דברים אפ"ה אשכחן בקנין שמחזק הדברים, עכ"ל.

אמנם הראב"ן בשבועות כתב, ז"ל, ומצאתי בתלמידי רבינו הלוי זצ"ל דאקשה קנין דברים הוא, ומדקשי לי' הכי הבנתי כי פירושו וקנו מידו שהקנה שלא לחזור בו וזהו קניין דברים, ואני אומר וקנו מידו הוא שהקנה לעשות כאשר ידין או יעיד הן לחיוב הן לפטור דלאו קנין דברים הוא אלא ממון הלכך אין לאחר קנין כלום, עכ"ל, והובא הפלוגתא בזה בש"ך סימן כ"ב סק"ד.

ובחזו"א סימן י"ז סקי"א פירש יסוד הפלוגתא בזה, דהנימו"י ס"ל דאין כאן קנין על שעבוד נכסים, אלא קנין הודאה, והקנין מאלם את סמיכות דעתו, וע"כ אינו חוזר אף קודם גמ"ד, וזהו דקשיא לי' לנימו"י דקנין לקיים ההודאה הו"ל קנין דברים, וע"ז הוא שכתב דמהני הקנין לחזק הדברים. - והראב"ן ס"ל דהקנין הוא שעבוד נכסים על מה שיחייבוהו, וע"כ אין בזה כלל משום קנין דברים.

ונמצא לפ"ז שנחלקו הנימו"י והראב"ן ביסוד הדין דכל שקנו מידו אין אחר קנין כלום, דלדעת הנימו"י הויא זה דומיא דקבלת פסולין בלא קנין, דהיינו שהוא מקבל על עצמו שיהא דינם דין, ול"מ הקנין אלא דעי"ז ה"ה גומר בדעתו לכך, אך לדעת הראב"ן הוי זה התחייבות מחודשת שמתחייב למה שיחייבוהו, ומשעבד את נכסיו לכך.

כג] והנה כתב הרשב"א בתשו' ח"א סימן אלף קמ"ב, ז"ל, דכל שקנו בדבר שיש לו, כזה שאמר כן וכן, אע"פ שלא אמר בלשון חיוב חייב, דקנין מילתא אלימתא היא ומתקן הענין וכאלו מחייב עצמו באותו דבר שאמר ליתן וכו', וגרסינן בפרק זה בורר וכו' ילמדנו רבינו לפני גמר דין וקנו מידו מהו שלח להו אין לאחר קנין כלום, הנה דאפילו באתן לך וקודם גמ"ד ואפי' למ"ד דבלא קנין יכול לחזור בו, בקנין מודה, שהקנין מחזק הענין "וכאילו מחייב עצמו ליתן מה שאמרו הם", עכ"ל, ונראה להדיא מדבריו, דהא דמהני קנין הוא משום דהוי כמחייב עצמו ליתן מה שאמרו הדיינים, וזהו שלמד הרשב"א מינה דקנין מהני אע"פ שלא אמר בל' חיוב, משום דקנין מילתא אלימתא היא ומתקן הענין וכו'.

והנה לפ"ז הדין נותן, דאף אם קנו מידו אינו מחויב לדון בפניהם, שהרי אין להן כח בי"ד שיהא בידם לכופו לבא לדון לפניהם, ול"מ הקנין אלא דאם בא לפניהם לדין בידם לחייבו בדין, כיון ששעבד נכסיו לכך, וכמש"כ כעי"ז בחזו"א סימן י"ז סקי"ג לפמש"כ בדעת כמה מקמאי דקבלת פסולין מהניא מדין אודיתא, ועיי"ש שכתב דלפ"ז הא דאינו יכול לחזור בו, היינו כשכבר טען הטענות לפני בי"ד, עיי"ש בדבריו.

אמנם הנה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רל"ד וסימן שי"ח מפורש דכל שקיבל עליו ב' בקנין יכולין הן לכופו לדון בפניהם, והובא ברמ"א סימן י"א ס"א, וצ"ב הטעם בזה, ואין לומר דבכלל הקנין נכלל שיהא מחויב לבא לדון לפניהם, דלכאו' זה הוי קנין דברים ול"מ.

כד] והעירני הרי"ק דיש להוכיח עוד לזה, מדינא דנאמנות וזה חדא ממש"כ דדעת הרי"ף בס"פ הכותב, דל"מ לגבי לקוחות, ובביאור הגר"א סימן ע"א סק"מ מבו' דהוא דומיא דהודאת בע"ד דל"מ לחוב לאחריני, ומבו' דאף בנאמנות דבעיא קנין, אי"ז התחייבות ממון מחודשת, אלא היינו שהוא מאמין את המלוה, וע"כ ל"מ זה לחוב לאחריני.[[16]](#footnote-17)

עוד הוכיח ממש"כ הראשונים, דכל שחזר ופרעו מחמת הנאמנות, יכול להשביעו היסת שלא פרעו ב' פעמים, ואם דינא דנאמנות בקנין הוי זה התחייבות ממון מחודשת, הרי נמצא דמן הדין זכה בפירעון השני, ומ"ט מצי להשביעו היסת ע"ז, הרי אין לו עליו תביעת ממון כלל, והאמנם דאם יודה דפרעו, בטל כל הנאמנות, אך כ"ז שלא הודה, הרי הוא שלו בודאי, ול"ש בזה חיוב שבועת היסת.

כה] ובאמת בפשוטו רחוק הדבר לומר דהא דמהני קבלת פסולין בקנין הוי זה התחייבות בעלמא כפי מה שידונו אותו, דאטו יהא רשאי שכנגדו להחזיק בממון אף שיודע שהוא שקר, ואין לומר דעל הצד ששיקר שכנגדו בטענותיו לא הקנה לו כלל, דא"כ בגונא שמכחישין הבע"ד זא"ז והדבר ברור לבי"ד שא' משניהם משקר, לא יועיל הקנין כלל, דממ"נ אם האמת כדברי שכנגדו, ל"ב קנין, ואם האמת כדבריו, ל"מ הקנין.

וע"כ נראה דצ"ל, דגם למש"כ הראב"ן והרשב"א דהא דמהני קבלת פסולין בקנין הוא משום שמתחייב ליתן מה שיאמרו הם, אי"ז התחייבות בעלמא, אלא הוא התחייבות שיהא דינו כפי מה שיאמרו הם, וכיון שכבר חל בקנין דיהא דינו כן, ל"מ לחזור בו, ואכתי צ"ב.

**ה**

כו] כתב הרא"ש בפ' מצות חליצה סימן ב', ז"ל, ותימה א"כ הא דא"ל רב שמואל בר יהודה תנינא בב"ד של ישראל ולא בב"ד של גרים, למה לי קרא לענין חליצה למעוטי גרים כיון דאפי' לשאר דינין פסול וכו', וי"ל דאיצטריך לפוסלו אפילו לחליצה של גרים שהיתה הורתן ולידתן בקדושה, אי נמי אי קבילי עלייהו הי' כשר לדיני ממונות ולחליצה לא מהניא קבלה, עכ"ל, וכ"כ התוס' בנדה דמ"ט:.

ובס' קובה"ע סימן ע"ב סק"ז פירש בד' התוס' והרא"ש, דמש"כ דאי קבילי עלייהו ה"הה כשר לדיני ממונות, הוא מדינא דקבלת פסולין כנאמן עלי אבא, ותמה ע"ז דא"כ מ"ט בעינן קרא למעט דל"מ לחליצה, הרי הא דמהניא קבלה בדיני ממונות הוא מטעם שמוחל לו ממונו או מטעם הודאה, אבל בחליצה לא שייך כלל הטעם הזה להכשיר פסולין ע"י קבלה, וכתב דמוכח מזה דקבלה מהניא להכשיר את הפסולין, ולא מטעם מחילה הוא, ועיי"ש שתמה ע"ז דא"כ מ"ט אמרו בירושלמי דאינו חייב קרבן שבועה, עכ"ד.

והדברים צע"ג, דאף אם דינא הוא דקבלה מהניא להכשיר את הפסולין, כ"ז הוא בדיני ממונות דהוא בעלים על ממונו, ובידו להכשיר את הפסולין, אך בחליצה מהיכ"ת יהא בידו להכשיר את הפסולין, הרי אינו בעלים ע"ז שיהא לנו לדון כפי דבריו, ומצאנו הדין מפורש כן בתרוה"ד סימן רכ"ז, ז"ל, דהא אי בעי החולץ והחולצת להכשיר קרובים פשיטא דלא מהני, עכ"ל, והובא בב"ש סימן קס"ט סק"ב.

וביותר, דאם אכן מהני קבלת פסולין בחליצה, א"כ היאך ממעטינן לה מקרא דממעט גרים לחליצה, והיכן נתפרש בזה דפסול גר לחליצה גרע משאר פסולין ול"מ לזה קבלה.[[17]](#footnote-18)

כז] ונראה ברור בביאור ד' התוס' והרא"ש, דהנה הרי מהא דחזינן דגר כשר לדון גר אחר, יש ללמוד דגר אינו דיין פסול, אלא כל עיקר דינו הוא דא"א לו לדון ישראל משום דהו"ל שררה, ומה"ט כתב הרא"ש שם בתי' בתרא, דכל הא דאינו דן הוא רק בכפי', אך בלא כפי' הוא כשר לדון, ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דמצי לדון כשקיבלו עליו, ואי"ז מדינא דקבלת פסולין, אלא הוא משום דכל שקיבלו הבע"ד על עצמם שידון אותם, אי"ז שררה, דאף דבתי' זה ס"ל להרא"ש דאינו דן אף בלא כפי', כ"ז הוא כשהוא דן מעצמו, אך כשקיבלוהו הבע"ד עליהן אין בזה שימה ושררה.

ומה"ט הי' בדין דתועיל קבלתם גם לענין חליצה, דהגם דל"מ קבלת פסולין בחליצה, אך בגר דאינו דיין פסול, ואך דא"א לו לדון משום דהו"ל שררה, הרי דכל שקיבלוהו עליהן ול"ה זה שררה, שפיר הוה מהניא הקבלה גם לענין חליצה, וע"ז הוא דילפינן מקרא דגר פסול לחליצה, והוי הגר דיין פסול לחליצה, וע"כ הוא פסול אף לחליצת גרים, וכיון דהוי דיין פסול לחליצה, פשיטא דל"מ החליצה אף בשקיבלו עליהן, דל"מ קבלת פסולין בחליצה, וז"ב, - ושוב מצאתי הדברים מבוארים כן בדברי משפט סימן ז' סק"א, עיי"ש.

כח] ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דאף אי נימא דבמקבל עליו פסולין לדון, אין ע"ז תורת דין לדינא דבע"ד בעמידה ודיינים בישיבה, ואין ע"ז תורת דין לכל האזהרות שנאמרו בדין, והעדות שמעידים בפניהם אינה עדות גמורה לדינא דאינו חוזר ומגיד ולאיסור לא תענה ולחיוב הזמה וכו', וכמש"נ לעיל בדברינו, כ"ז הוא בשאר פסולין, אך גר שקיבלו עליהן הבע"ד לדונם, הוי דיין כשר, ויש ע"ז תורת דין לכל מילי, וז"ב.

כט] ובס' דברי משפט שם מבו' עוד נפ"מ בזה, והוא דבקבלת פסולין ל"מ אלא בשידע שהוא פסול, אך כל שקיבלו לדון ולא ידע שהוא פסול ל"מ הקבלה, ואילו בקבלת גר לדון שפיר מהני אף אם לא ידע שהוא גר, דכל שהוא מקבל אותו לדון לי"ב משום שררה.

עוד נראה נפ"מ בזה, לדעת הסוברים דכל שקיבל עליו פסול יחיד לדון ל"מ משום דהו"ל תרתי לריעותא, ולפי הנ"ל נראה דכ"ז הוא בשאר פסולין, אך אם קיבל עליו גר יחיד לדון שפיר דמי, דכל שקיבל את הגר, לי"ב פסול כלל, ולא חשיב כתרתי לריעותא.

בתשו' הרי"ף שהביא בסה"ת שער ס"ב ח"א כתב, ז"ל, מה ששאלתם המקבל על עצמו בקנין לילך לדון עם בעל דינו לשופט של ישמעאל, יכול לחזור בו או לא וכו', כך ראינו כי זה יכול לחזור ואינו חייב ואף אינו רשאי לילך עם בעל דינו אל הגוים, ולא מיבעיא כה"ג דקא עקר מצוה וכדאמר ר' טרפון, אלא אפילו לדבר הרשות מאן דקנו מיני' במילתא דעביד קנין דברים הוא ואית לי' למיהדר, אבל אי מקבל עילוי' סהדותא דגוים וקנו מיני' לאו דברים בעלמא נינהו כדאמרינן נאמן עלי אבא נאמן עלי אביך אינו יכול לחזור בו שאין לאחר קנין כלום, עכ"ל, ומבו' בדבריו דל"מ קנין לכוף לבא לדון לפניהם, וזה דלא כד' תשו' הרשב"א, וצ"ע.

הרמ"ה נקט דברועי בקר איכא ב' פסולין ואפ"ה מהני ולא חשיב כתרתי לריעותא, עיי"ש, וזה שלא כד' התומים, אלא כד' הגרע"א.

והברכי יוסף כתב דמד' רשב"ם ב"ב דקכ"ח. שהוצרך לפרש דל"ה רועים הפסולין משום עבירה, מבו' דאילו היו פסולין משום עבירה ל"ה מהני קבלתו, והיינו משום דהו"ל תרתי לריעותא, אך בד' הנימו"י שם מבו' לא כן.

אך נראה דיל"ד עוד בזה, דאף אם בב' פסולין לא חשיב תרתי לריעותא, מ"מ במאן דלא גמיר, למש"נ במק"א מד' מהרי"ט דאי"ז פסול בדיינים עצמן, אלא הוי זה פסול בדין, שפיר חשיב זה כתרתי לריעותא, וע"כ הוצרך רשב"ם לפרש דאינם גזלנים.

והרמ"ה שנקט דלא חשיב כתרתי לריעותא, אזיל לטעמי' דבעינן שיהיו כל הג' גמירי, אשר מזה נראה דס"ל דהוי זה פסול בדיין דלא גמיר, ונת' במק"א, ואין מקור דאיכא דין נוסף דבעינן דיין דגמיר, וע"כ שפיר מהני ע"ז קבלה, ודו"ק.

בהא דמהני הקבלה בג' רועי בקר ולא חשיב כתרתי לריעותא, מצינו ג' דרכים, דהתומים כתב דהוא משום דהוי שם א', והקצוה"ח כתב דהוא משום דמקבלו כיחיד מומחה, ונתחדש בדבריו דלקבל מאן דלא גמיר כיחיד מומחה לא חשיב כתרתי לריעותא, וזה חידוש, דהי' מקום לומר דחשיב שפיר כתרתי לריעותא, חדא דמכשירו לדין אף שהוא פסול לדין, ועוד שנותן לו מעלת יחיד מומחה, (ושמא הי' מקום לדון עוד, דכלל ל"ש קבלה לחשוב כיחיד מומחה, כל שאינו מומחה, וצ"ע בסברא זו), והשער משפט כתב דהוא משום דאנו דנים על כל דיין בפנ"ע, וכן נקט בגל' הגרע"א לגבי קיבל עליו פסול כחד וכשר כתרי, עיי"ש.

והנה בד' הרמ"ה מפורש דלא כד' הקצוה"ח, שכתב דאם קיבל עליו רועה בקר א' או ב' לדין ל"מ דהוי תרתי לריעותא, ורק אם קיבל עליו ג' רועי בקר מהני, ולהקצוה"ח ליכא נפ"מ בזה.

ובדעת הרמ"ה נראה טפי כדרך השער משפט, והיינו די"ל דהתומים אזיל לטעמי', דס"ל דבקיבל קרוב שהוא פסול חשיב כתרתי לריעותא, והרי דהקבלה היא להכשיר הפסול, וכל דאיכא ב' פסולים חלוקים חשיב כתרתי לריעותא, וע"כ נמי י"ל דבג' דיינים דיש על כולם שם פסול א' לא חשיב כתרתי לריעותא.

אך לדעת הרמ"ה דקיבל עליו קרוב ופסול לא חשיב כתרתי לריעותא, והרי דהקבלה אינה להכשיר הפסול, אלא להכשיר האדם, הרי דמאידך כשבא להכשיר ג' בנ"א א"א לומר דהוי זה כחדא מילתא, ובע"כ דהא דלא חשיב כתרתי לריעותא הוא משום דדנים על כל א' בפנ"ע, - ואמנם אי"ז מוכרח, ודו"ק.

והר"ן בדכ"ב: נקט דג' רועי בקר חשיב כתרתי לריעותא, משום שהוא מכשיר ג' פסולין, אך בתשו' חת"ס כתב דהר"ן מחלק אם קיבלן בב"א לקיבלן בזא"ז, וצ"ב מ"ט נימא דאם קיבלן בב"א לא חשיב כתרתי לריעותא ואם קיבלן בזאח"ז חשיב כתרתי לריעותא, - וזה דלא כג' טעמים אלו, אך פשוט דהר"ן לטעמי' דס"ל כדעת רש"י דרב דימי קאי לדעת ר"מ, הרי מוכח מזה דג' רועי בקר חשיב כתרתי לריעותא, דאל"כ מאי קמ"ל רב דימי, אך לדעת הרי"ף ודעימי' דרב דימי קאי לדעת רבנן, הרי מוכח להיפך דג' רועי בקר חשיב כתרתי לריעותא, דאל"כ מ"ט ס"ל לרבנן דמהני בזה קבלתו.

דברי מלכיאל ג' קנ"ה דד' התוס' קיימי לפרש מ"ט לי"ב משום אסמכתא, וע"ז כתבו דהואיל ויש דו"ד ביניהם

רשב"א ד' קצ"ט, תשובה, איני זכור ששאלני אדם ע"ז, אבל נראה לי, שאם קבלוהו אנשי המקום עליהם לעשות עדותו, כעדות העד שאמר לו, שזה יועיל. דהו"ל כנאמן עלי אבא, נאמן עלי אביך (סנהדרין כד), וכערכאות שבסוריא (שם כג:)., עכ"ל.

מחודש דאף שאין הסופר יודע מעצמו אלא שמע מן העד, והוי עד חוץ לבי"ד דל"מ, מ"מ מהני בזה דינא דנאמן עלי אבא.

רשב"א ו' ר', - ז' תס"ז, דמהני קבלת עדות בלילה בשקיבלו עליהן, דלא גרע מנאמן עלי אבא.

רשב"א ה' קפ"ד, הדבר ברור הוא בעיני, דאין בדבריו כלום. שאם אי אתה אומר כן, לא הנחת תקנה וגדר לכל הקהלות, שכן נהגו, ומנהגן של ישראל תורה היא. ולא עוד, אלא ששורת הדין כך. דלא גרע (ממ"ש בסנהדרין דף כד): נאמן עלי אבא, ונאמן עלי אביך. וכבר הסכימו כל הקהל, להאמין עליהם כל העדים החתומים, בכל התקנות שיתקנו, בין מגדרים ובין במסין ותשחורת, ואין צריך כל יחיד לקבל עליו בכל פעם ופעם, אלא מן הסתם הם מקבלין כך. שאם כן, אין להם תקנה בכל ענייניהם, ולא הי' אחד מן הקהלות שערער על דבר זה מעולם

ראב"ן סימן מ"ו מבו' דכ"ז שלא פסקו בי"ד את הדין ע"פ דברי העד, יכול לחזור בו, וע"כ כיון שלא גמרו את הדין ע"פ דברי האשה, יכול לחזור בו. - גם בד' ראב"ן שבועות נראה דגם בעדים ל"ח גמ"ד עד שפסקו בי"ד את הדין.

או"ז שו"ת תשנ"ב, ואשר שאלת על ראובן שאמר נאמן עלי עכו"ם פלוני ופלוני וכיון שראה שהעכו"ם עוזר לשמעון אמר חוזרני בי. סתמת דבריך ולא פירשת אם בבית דין אמר או חוץ לבית דין ואם קנו מני' או לא קנו מני' אם לדון ואם להעיד ונתתי את לבי לבאר את הענין. תנן בזה בורר נאמן עלי אבא נאמן עלי אביך פי' בין לדין בין לעדות. נאמני' עלי שלשה רועי בקר פי' לדין אף על פי שאין מומחין אבל לעדות כשירין הן רמ"א יכול לחזור בו וחכ"א אינו יכול לחזור בו ארשב"ל מחלוקת לפני גמר דין אבל לאחר גמר דין ד"ה אינו יכול לחזור בו ורבא טעמא דנפשי' קאמר וס"ל דכי פליגי רבנן בלאחר גמר דין אבל לפני גמר דין מודו אבל לר"י בין בזה בין בזה מחלוקת הלכך ג' מחלוקת בדבר לרשב"ל לרבנן בין לפני גמר דין [בין לאחר גמר דין] אינו יכול לחזור בו (בין) לר"מ לפני גמר דין יכול לחזור בו לאחר גמר דין אינו יכול לחזור בו לר"י בין לפני גמר דין בין לאחר גמר דין לר"מ יכול לחזור לרבנן אינו יכול לחזור. ולרבא לפני גמר דין לכ"ע חוזר בו ולאחר גמר דין לר"מ חוזר ולרבנן אינו חוזר. ופסק רבי' יהודה בר נתן זצ"ל דהלכה כדפסיק רבא דהוא מאמוראי בתראי ותו דשלח לי' ר"נ בר רב חסדא לר"נ בר יעקב ילמדנו רבינו לפני גמר דין מחלוקת או לאחר גמר דין מחלוקת והלכה כדברי מי שלח לי' לאחר גמר דין מחלוקת והלכה כחכמים פי' אבל לפני גמר דין לכ"ע חוזר דהיינו כרבא רב אשי אמר הכי שלח לי' באתן לך מחלוקת או במחול לך מחלוקת והלכה כדברי מי שלח לי' באתן לך מחלוקת והלכה כדברי חכמים ופסק רבי' יצחק אלפס כהני תרי לישני דרב נחמן בר יעקב הלכך אתבריר דהיכא שקיבל עליו קרוב או פסול לפני גמר דין חוזר. א"כ הא דאתינן עלה שכתבת שכיון שראה ראובן שהעכו"ם עוזר לשמעון אמר חוזרני בי ש"מ קודם גמר דין חזר בו הלכך אמת דינו של שמעון ושפיר מצי למיהדר בי' דהלכה כרבא דלפני גמר דין יכול לחזור בו כדפרישית ואפי' אם אמר כך לאחר ג"ד חוזרני בי או אם היתה הקבלה לעדות (ונכר העד כשהעיד או גמר דין) אפי' הכי יכול לחזור בו אם לא קנו מיני' קודם הג"ד או קודם שהעיד דבדיבור דעלמא שאמר נאמן עלי עכו"ם פלוני אין זה כלום אפי' בישראל קרוב דבדברים לא משעבד נפשי' כההיא דפ' השוכר את הפועלים דתני מתנה שומר חנם להיות כשואל ופרכינן במאי בדברים אמר שמואל בשקנו מידו ור' יוחנן אמר אפי' בשלא קנו בההיא הנאה דהוא מהימן לי' גמר ומשעבד נפשי' הא למדת דקבלה בדברים לאו כלום הוא ואפי' ר' יוחנן לא פליג אלא משום דבההי' הנאה דקא משוי לי' אינש מהימנא גמר ומשעבד נפשי' אבל האי דאתינן עלה מאי הנאה אית לי' דנימא משעבד נפשי' אלא ודאי אמירה דידי' שאמר נאמן עלי עכו"ם פ' לאו כלום הוא ומצי למיהדר בי' אפי' לאחר גמר דין או אפי' לאחר שהעיד דמה שנתרצה בדברים אין זה כלום כדפרכי' ר"פ השותפין וכי רצו מאי הוי הא הדרו בהו א"ר (יוסי) [אסי] אמר ר"י שקנו מידו וכ"כ רבי' יצחק אלפס דהיכא דקיבל עליו קרוב או פסול כבי תרי וקנו מני' (ליה) [לא] מצי הדר ביה. נמי (כבר) [מוכח] דדוקא בקנין מועלת הקבלה הלכך הכא הואיל ולא קנו מני' ה"ז חוזר אפי' לאחר גמר דין או לאחר שהעיד, עכ"ל, ודבריו צ"ב, שהרי נאמן עלי אבא אינו חוזר לאחר גמ"ד, אף אם לא קנו מיני', ואין נראה בדבריו דכונתו משום דהוי תרתי לריעותא.

רמב"ן כתובות דצ"ב. מחודש דאף אם בא הבע"ח לגבות מן הלוקח ואמר הלוקח נאמן עלי אבא, מצי המוכר לדון עמו ע"ז, דאי אפשי בויתורו כיון דאיכא חיוב אחריות, ומכח זה ל"מ הבע"ח לגבות מן הלוקח, וזה צ"ב. - אך י"ל דכונתו כשעדיין לא דנו עמו, ודו"ק.

הרמב"ן ב"ב דקכ"ח. הביא דעת הר"י מיגש דאף אחר שנשבע יכול לחזור בו כ"ז שלא אמרו לו בי"ד שלם, ותמה ע"ז, ומצינו כן גם בד' הרמ"ה בסנהדרין, והיינו משום דס"ל דלא חשיב גמ"ד במה שגמר המוטל עליו, אלא במה שפסקו בי"ד הדין, ועיי"ש ברמ"ה שדן דשמא בשבועה חשיב גמ"ד כשאמרו לו בי"ד שישבע ויטול.

שו"ת הרא"ש ו' ט"ו, ומה שאומר, שעשו הקהל תקנה, שאלו העדים יחתמו על כל השטרות והתנאים; ודאי אם הסכימו הקהל שיחתמו אף על קרוביהם, יכולין להעיד אף על התנאים הללו. כיון שקבלום עליהם והכשירום, יכולין בני העיר להסיע על קצתם, וכמו נאמן עלי אבא, נאמן עלי אביך. וכן נמי אם אינן נאמנים על קרוביהם, אלא שנהגו הקהל שאלו העדים חותמין ומעידין על כל ענייני הקהל, בין בעסקי רבים, שבין הקהל, ובין בעסק שבין הקהל ליחיד. כיון שנהגו והכשירום עליהם לדבר זה, אף על פי שהן נוגעין בדבר של עסקי רבים, גם בדבר הזה מועלת עדותן.

תשו' מהר"ם ד"ק כ"ט, ושנים שבאו לדין בלילה ואמרו ד[ו]נו דינינו, אנו מקבלים עלינו דין שלכם אע"פ דאין דנין בלילה, - כל דבר שבממון והם מקבלים עליהם הרשות בידם, מידי דהוה אפסולין ונשים שיכולין לקבל, כמו נאמן עלי אבא, וכמו דבורה ששפטה את ישראל שקבלוה עלייהו, וחד דקבלי' עלי' כבי תרי בפרק זה בורר, ואם כן קניא אסמכתא שנעשית בלילה בבי"ד חשוב [ו]הוא קניין גמור כיון שנעשו מדעת שניהם, דאפילו דין גמור דנין בלילה מדעת שניהם, עכ"ל.

ולכאו' כונתו, דגם לגבי אסמכתא דבעינן בבי"ד חשוב, מהני אם קיבלו את הבי"ד לדון בלילה, ונ' מזה ג"כ דע"י הקבלה יש ע"ז תורת בי"ד.

הנימו"י בב"ב כתב, ז"ל, וכן אם א"ל נאמן עלי אבא וכו' צריך ליתן ולקיים מאמרם אחר שגמרו דינם ופסקו ליתן, אבל קודם גמ"ד יכול לחזור בו שהרי לא קיבל בפני ב"ד וגם אין בזה שבועה, עכ"ל, והש"ך בסימן כ"ב סק"? למד מדבריו, דכל שקיבל את הדיינים בפני בי"ד, ל"מ לחזור בו אף קודם גמ"ד, וצ"ל דהיינו משום דחשיב דאיכא גמ"ד ע"ז עצמו שיש לו לדון לפניהם, וע"כ כבר אין בידו לחזור בו, וצ"ע.

אך לול"ד הי' נראה דלא נתכוין הנימו"י לחדש חידוש רב כזה ולא פירשו אלא ברמיזה, אלא מכוון הנימו"י הוא לחלק ממש"כ לעיל מינה דברצונך השבע וטול איכא תרי גווני דל"מ לחזור בו, חדא בשקיבל בפני בי"ד דחשיב זה כגמ"ד, והב' כשנשבע שכנגדו, וזהו שכתב דבנאמן עלי אבא ל"ש הני תרי טעמי, שהרי לא קיבל עליו בפני בי"ד, והיינו דלא קיבל עליו "חיוב תשלומין" בפני בי"ד, ול"ד לרצונך השבע וטול שקיבל עליו חיוב גמור בפני בי"ד, - וגם אין כאן שבועה, ול"ד לרצונך השבע וטול ונשבע, דכיון דאיכא שבועה ל"מ הדר בי', שו"ר בחזו"א ב"ב סימן ד' סקי"ז שכבר כתב כעי"ז.

למש"נ דגם לדעת רשב"ם היינו דיכול לקבוע את דיני הנאמנות, יש מקום לומר דיש בידם לכופו, ול"ב שיהא בזה כח בי"ד, והחזו"א סימן י"ז סקי"ג נקט דכל הצד דיכולים לכופו אף בשקנו מידו, הוא רק אם יש בזה לכח בי"ד.

חזו"א סימן י"ז סקי"ג, דאף דאם טעו דינם בטל, מ"מ נפ"מ דבידם להוציא בפועל פסק דינם, ואינו יכול לעכב עליהן מליטול מזה וליתן לזה, אך כשחוזר בו אין בגמ"ד ממש והוא עושה בנכסיו כל מה שירצה.

בקו' הרמב"ן ע"ד הרי"ף מהשבע וטול, הנה למש"נ בדעת הרא"ש התם ג"כ עדיף, דהוא נאמנות דבע"ד, וע"כ לא חשיב כתרתי לריעותא.

וי"ל עוד, דהתם איכא היפוך שבועה, ונמצא דחשיב כקיבל על עצמו חדא לריעותא, שיהא הדין שבועה על התובע ולא על הנתבע, - ועי' ראב"ן שבועות דהיכא דאיכא היפוך שבועה גם לדעץ ר"מ אינו יכול לחזור בו, והוא ע"ד יסוד מש"נ בדעת הרי"ף.

יל"ד בד' הקצוה"ח בתרתי לריעותא, דאם הקבלה מכשרת פסולין, א"כ היאך מהני בתרתי לריעותא, - אך נראה דכיון דיכול לעשות בע"א, וליכא נפ"מ בקבלה באופן זה, אי"ז בכלל גוזמא.

עוד נראה כן, ממש"כ הרמב"ן בב"ב דקכ"ח., ז"ל, ומסתברא מדקאמר השבע וטול ומדינא מחזיק פטור הוא לגמרי, אלמא היכא דקביל עלי' חד פסול כב' וכו' אינו יכול לחזור בו, דהא נמי הא קבלי' בעל דינו כב', ומה לי קבלי' עלי' בשבועה מה לי קבלי' עלי' בדבור, ה"ה ודאי אי אמר לי' מהימנת עלי בדבורך וטול וכו', אבל לרבינו אפרים דאמר כיון דקביל עלי' חד פסול כבי תרי גוזמא בעלמא הוא ומצי הדר בי', ולא דאיק אלא כדפרישית עיקר, ובתוספתא אמרו בהי' חייב לחברו שבועה אפילו נשבע לו בחיי הקרן אינו יכול לחזור בו ואין לך גוזמא גדולה מזו, עכ"ל.

והנה מש"כ הרמב"ן דלרבינו אפרים דאמר וכו' גוזמא בעלמא הוא וכו', נראה דכונתו לישב לפ"ז לדעת הרי"ף הא דמהני רצונך השבע וטול, דכיון דאינו מאמינו אלא בשבועה, אין כאן גוזמא, וע"ז תמה הרמב"ן מההיא דנשבע בחיי הקרן דאין לך גוזמא גדולה מזו, ואפ"ה מהניא קבלתו, וכ"ה להדיא בחי' הר"ן בסוגיין.

ומבו' לפ"ז מד' הרמב"ן, דמתחילה פירש דהא דלדעת הרי"ף ל"מ הקבלה בתרתי לריעותא, אי"ז משום דהוי גוזמא בעלמא ולא גמר ומשעבד נפשי', אלא דינא הוא דל"מ קבלתו בתרתי לריעותא.

אך אי"ז מוכרח, די"ל דמעיקרא פירש דהוא משום דלא גמר ומקני, וזהו שהביא מרבינו אפרים דהוא משום דגוזמא בעלמא קאמר ולא נתכוין להתחייב, ועפי"ז הוא שכתב דאמר השבע וטול והזקיק את שכנגדו לישבע, אי"ז גוזמא בעלמא.

למ"ד דרק במחול מהני, י"ל דהוי מדין מחילה על הממון, וכן נראה ברמ"ה כד: ד"ה והני מילי.

הא דבעינן גמ"ד, י"ל דהוי כתנאי, אך ברמ"ה מבו' דאין לו גמ"ד ורק אם לא חזר בו עד שנגמר הדין, הוא דאית לי' גמ"ד, ולפ"ז לא יועיל גמ"ד שלא בפניו, והנתיה"מ נקט לא כן, וצ"ע.

אי נימא דבקנין הוי התחייבות מחודשת, א"כ אטו בנאמנות דהימני' כבי תרי, רשאי הלה לומר שלא פרע אף שבאמת פרע, ואינו עובר אלא על איסור מדבר שקר תרחק, ובע"כ דגם אם הוי קנין, נותן לחבירו זכות בממון שידונו אותו כפי דבריו,

נימו"י דהוי קנין דברים, לכאו' מבו' דאי"ז התחייבות, דאם הוי התחייבות ממון מ"ש בזה קנין דברים, ואולי ההתחייבות היא לעשות כפי דבריו, ובלא קנין ל"ק לי' דהוי קנין דברים, דקנין דברים הוא חיסרון רק בסודר, וכמש"נ במק"א.

ול' הנימו"י דהקנין הוא שלא לחזור בו, ונראה מזה דלעולם הדין קיים, ורק דיכול לחזור בו, וכל שקנו מידו שלא לחזור בו, ל"מ לחזור בו, וממילא הדין קיים, וצ"ב.

וממשה"ק הנימו"י דמ"ש מפשרה, לכאו' מבו' דהוי התחייבות מחודשת, דומיא דפשרה, אך באמת גם בפשרה לא ברירא גדר הדין, דהרי חזינן דיש בזה איסור הטי', וגם יש בזה לדינא דטעה בדבר משנה חוזר, ובע"כ דאיכא חפצא דפשרה דהוא כעין דין, ואך דכיון דאי"ז עיקר הדין, ע"כ אי"ז מחייב את הבע"ד אלא בשקיבלו עליהם, אך כל שקיבלו עליהן לדון כך, חייל עליהן תורת דין זה, ואכתי צ"ב.

בנימו"י ב"ב דקכ"ח. כתב, ז"ל, דלאחר שישבע אינו יכול לחזור בו ולומר משטה הייתי בך בשום טענה בעולם, דהוה כאילו א"ל אני מאמין לך שהדין עמך אם תשבע, וכיון שהאמינו שוב אינו חוזר ומגיד, - ולכאו' מבו' מדבריו דרצונך השבע וטול דאי"ז התחייבות מחודשת, דא"כ ל"ה מקום לדון שיהא חוזר ומגיד, - אלא מ' מדבריו דהו"ל ממש כמודה שהוא חייב, וע"כ שייך לדון אם יכול לחזור מהודאתו, וצ"ע.

ברא"ש מבו' דהימני' אינו משום התחייבות, אלא מאמינו ופוסל העדים וכו',

בד' הרשב"א בתשו' נראה דל"ב להודאת בע"ד אלא סברא הוא שאדם יכול לקבוע בדבר שבממון, וכן נראה מקו' הר"ן ע"ד הרי"ף.

ט"ז סימן כ"ב דבקיבל פסולין אף אם פסקו מחמת נגיעה, מהני, ולכאו' ל"ש לקבל דין לא נכון, ובע"כ דהוי התחייבות. - ויל"ע גם בלא גמירי היאך מהני הקבלה, אך שמא שייך דין גם שלא כדין תורה הגמור, ועי' חזו"א בערכאות שבסוריא.

בדין הריני משלם, לכאו' ל"ש נאמנות שחבירו הרי אינו יודע, ואם מפקיע נאמנות שבועה דילי', א"כ הרי תלוי בדין משאיל"מ, וי"ל דכיון שהוא עצמו הפקיע הנאמנות גרע, - וי"ל עוד דבידו לקבל עליו שלא יפטר עם שבועה, דג"ז הם דיני ממונות שבידו לקבעם מדינא דכל דבר שבממון קיים, וזהו שכתבו הראשונים דקבלתו מועלת.

נפ"מ בעיקר הנידון, אם מותר ליטול שוחד, ואם נפסל הדין כשנטל מעות לדון או להעיד, אך י"ל דלא קיבל הבע"ד את הדין ע"ד כן, ואם יש דין בע"ד בעמידה ודיינים בישיבה, ועי' מנ"ח רל"ג שצידד דא"צ,

מהא דמהני קבלת פסולין כשבא לפניהם לדין, אף שלא אמר להדיא שהוא מקבל עליו, כמבו' בד' הפוסקים בדין לילה דבסמא הוי כקבלה, וכ"נ בד' התוס' בד"ה. דאם יחיד מומחה אינו דן בכפי', חשיב לעולם כקבלה, עיי"ש, ועי' ועי' חי' הרי"מ שדן בזה, נראה דאי"ז התחייבות מחודשת, דמהיכ"ת דעתו להתחייב כשלא אמר להדיא.

ראבי"ה תתקצ"ז דן בסוגיין משום אסמכתא.

1. ועי' אמרי בינה דיינים סימן ב' וסימן כ"ט, וישועות ישראל סימן ג' סק"ד וסימן כ"ב סק"א שפירשו בדעת התוס' דהוי זה תקנ"ח דיועיל בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. שו"ר בזה בחזו"א ב"ב סימן ד' סקי"ז שכתב דמש"כ הרשב"א דכח הרבים עדיף הוא משום דיש להן כח בי"ד, וכמש"כ המרדכי בפ"ק דב"ב, וכנראה דדבריו הכא מיוסדים ע"ז.

   ומה שעמד החזו"א שם בביאור ד' הרשב"א בסו"ד דל"מ לחזור בו קודם גמ"ד, לכאו' בד' הרשב"א מפורש דטעמו הוא משום דגם מעיקרא הרבים כופין את היחיד, ואה"נ אם יחזרו הרבים קודם גמ"ד, שפיר יש בידם לחזור בהן, וזה עדיפותא דהסכמת הרבים, דבידם לכוף את המיעוט להסכמתם. [↑](#footnote-ref-3)
3. צ"ע דהרי קי"ל דלאחר גמ"ד מחלוקת, ושמא כוונת הרשב"א דאם לא חזר בו וכבר פרע את הממון לכו"ע דבריו קיימין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בקצוה"ח שם סוסק"ז כתב בדין זה, ז"ל, וא"כ הא דקם דינא בשיקול הדעת אינו אלא משום דנעשה הפסק ע"פ דין לא מהדרינן עובדא, וא"כ כיון דלא גמיר כלל ל"ה עלי' שם דיין כלל וא"כ הוי לדידי' שיקול הדעת כמו דבר משנה דטעה חוזר, עכ"ל, ונראה דאין כונתו דקבלת פסולין הוי התחייבות בעלמא, וע"כ אין עליו שם דיין כלל, שהרי אם הוי זה התחייבות בעלמא, ל"ש בזה כלל הא דלא מהדרינן עובדא, וא"צ לפרש דמה"ט הוי שיקול הדעת כמו דבר משנה דחוזר, ובע"כ מכוון הקצוה"ח, דאף דמהניא קבלתו להכשירו לדון, מ"מ כיון "דלא גמיר כלל" לא חשיב הפס"ד דילי' כהכרעת דיין, דאמרינן בזה דלא מהדרינן עובדא, - ומה"ט נראה דכ"ז הוא בדיין דלא גמיר כלל כל' הקצוה"ח, אך בשאר פסולין, הרי דכיון דמהניא הקבלה להכשירם לדון, יש על הפס"ד תורת פס"ד דדיין, ואם טעה בשיקול הדעת אמרינן קם דינא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם משמעות דבריו הוא כמש"כ הנתיה"מ סקי"ד, דהיינו רק בשקיבל גוי א' לדין, דהו"ל תרתי לריעותא, ול"מ אלא מכח הקנין, וכיון דהקנין אינו כלום לא חיילא הקבלה כלל, אך אם קיבל ג' גוים לדין, דבפשוטו הו"ל חדא לריעותא, משום דהוי זה שם א', או משום שדנים על כל דיין ודיין בפנ"ע, הרי דהגם דאסור לדון לפניו, מ"מ אם דנו לפניו הויא דינו דין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שכתב ב' טעמים דיכולים לחזור ולהגיד, חדא דאף שהבע"ד קיבלוהו עליהן כבי"ד של ג', אך העדים לא קיבלוהו עליהן, ועוד, דיחיד שקיבלוהו עליהן לא חשיב כבי"ד, אף לדעת הרא"ש דיחיד מומחה חשיב כבי"ד, ועי' במשוב"נ סימן כ"ב שנחלק ע"ז, וע"כ יכולין העדים לחזור בהן, ועי' בס' ישועות ישראל סימן כ"ב סק"ג מש"כ לדון בדבריו, ועיי"ש שעמד ע"ז, דלא מצינו דכשמקבלין עדות בלילה בריצוי הבע"ד, דיש ביד העדים לחזור בהן. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש ללמוד מדבריו, דיסוד פלוגתת הרמב"ם והרא"ש אינה במסוים בדין יחיד מומחה, אלא הוי פלוגתא ביסוד הדין, אם כל הכשר לדון חשיב כבי"ד, או דאין בי"ד אלא ג' דיינים, ובזה תלי דין קבלה, דאם כל הכשר לדון חשיב כבי"ד, אף ע"י קבלה חשיב כבי"ד, כיון שהוא כשר לדון, ואם לא כל הכשר לדון חשיב כבי"ד, אף ע"י קבלה לא חשיב כבי"ד, דרחוק הדבר לומר דפלוגתייהו הויא בכל הני מילי אם בעינן להו בי"ד, דא"כ מה ענין כל הנידונים זל"ז.

   ובעיקר הדין בזה ילה"ע, דלכאו' לפ"ד הסמ"ע בסימן ג' סק"ז, מבו' בד' הרמ"א שם דביחיד מומחה שקיבלוהו עליו, מהניא ההודאה בפניו אף לדעת הרמב"ם, עייש"ה, ועי' נתיה"מ סימן כ"ה סק"ז שהביא כן מסימן ג', דיחיד מומחה שקיבלוהו עליהן, הויא ההודאה בפניו הודאה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועי' בס' ישועות ישראל סימן כ"ב סק"ג, שנקט בפשיטות דאין העד עובר על לא תענה, משום דל"מ הקבלה לגבי העדים עצמן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. וילה"ע בזה, דלפ"מ שדן הרמ"ה בתחילה דעד שיש עליו ב' פסולין ל"מ הקבלה, דחשיב כתרתי לריעותא, א"כ אי נימא דבקיבל עליו עד פסול לי"ב דין הזמה, א"כ נמצא דלעולם יש בו ב' פסולין, חדא, דה"ה עד פסול, ועוד דהו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, לדעת הסוברים דגם בממון בעינן עדות שאתה יכול להזימה, עי' ש"ך סימן ל"ג סקט"ז שהאריך בזה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש לדמות ד"ז למש"כ הגרע"א בתשו' ח"ג סימן מ"ג לתמוה ע"ד התומים, דבעדות פסולים במקום מגו דאין שום ענין עדות בדיבורם ולא מהימני כלל בעדותו רק שהם סיבה לבטל המגו, בזה פשיטא דאין כאן ענין להתחייב משום שבועת העדות, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-11)
11. שוב הראוני באולם המשפט סימן ה', ז"ל, לפ"מ שהוכיח הגרע"א דקיבלו עלייהו אינו בתורת דין אלא כמתנה בעלמא והבאתיו בסס"ג, עכ"ל, ולכאו' מבו' שפירש דהא דמסיק הגרע"א דאינו חייב קרבן שבועה ולי"ב לחיוב הזמה ולמלקות דלא תענה, הוא משום דאי"ז אלא התחייבות בעלמא, - אך אי"ז מתישב בד' הגרע"א, דבדבריו מבו' דכל הנידון הוא אם יש על עדותו תורת עדות, אך ודאי דהוא נאמן בדבריו ואי"ז התחייבות בעלמא, והרי מבו' שם בד' הגרע"א דאף אחר שאמרו בירושלמי דלי"ב לחיוב קרבן שבועה, אי"ז מוכרח דאף לי"ב חיוב הזמה ומלקות דלא תענה, אלא שצידד הגרע"א כן, והיינו משום די"ל דלחיוב הזמה ולמלקות דלא תענה, ל"ב שיהא נאמנותו בתורת עדות, ואי נימא דטעמא דהירושלמי הוא משום דהוי זה התחייבות בעלמא, הרי פשיטא דאף לי"ב דין הזמה ומלקות דלא תענה. - וי"ל דגם האולם המשפט לא נתכוין לפרש בד' הגרע"א דהוי זה התחייבות בעלמא, אלא היינו דל"מ קבלתו דיהא חשוב זה כדין גמור, אלא בידו לקבל על עצמו את דינם אף שאין עליו תורת דין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועי' מנ"ח מ' קכ"ב ומ' רל"ז שכתב דלא נתמעטו אלא מקרבן שבועה, אך עוברים על איסורא דאם לא יגיד, ונחלק ע"ד הקצוה"ח בסימן כ"ח, ומבו' דהא דממעטינן להו מקרבן שבועה, אי"ז משום הא גופא דאינו נאמן בעדותו, אלא הוי זה מיעוט מסוים מחיוב קרבן שבועה, ומאיסורא דאם לא יגיד לא נתמעטו. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך באיסורא דלא תענה נסתפק במ' ל"ז אם הוא עובר, ועיי"ש שצידד דלי" חיוב הזמה, וגם במ' תקכ"ד צידד דאם קיבל פסולין לדון והעידו בפניהם, לי"ב חיוב הזמה, משום דלא חשיב כנגמר הדין על פיהן. - ובמ' רל"ד צידד דלי"ב לדינא דדיינים בישיבה ובע"ד בעמידה. - ובמ' פ"ג כתב דמותרין ליטול שכר לדון, משום שאינם מחויבין לדון. - ובמ' תט"ו כתב דאין בהן לאיסורא דלא תגורו מפני איש, כיון דאין מחוייבין לדון. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויל"פ עפי"ז לד' הר"ן שהבאנו לעיל סקי"ב שפירש בדעת הרי"ף דדינא הוא דל"ש שתועיל קבלה להכשיר בתרתי לריעותא, והק' ע"ז דמ"ט לא יהני הרי אי בעי למיתב לי' במתנה מי לא מצי יהיב לי'. - ולהנ"ל נראה במכוון קו' הר"ן, דהאמנם אם גדר דין קבלה הוא שהוא מכשירם לתורת עדות ולתורת דין, י"ל דכל דאיכא תרתי לריעותא ל"ש להכשירם לכך, אך כיון דאי בעי וכו', הרי דין הוא שיהא בידו לקבל על עצמו לנאמנותם, שלא בתורת נאמנות דעדות, וא"כ מה לי דהוי זה תרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-15)
15. ולכאו' למש"נ לעיל סקי"ב מד' הר"ן, שפירש בתחילה דטעמא דהרי"ף דל"מ קבלת פסולין בתרתי לריעותא, אי"ז משום דלא גמר ומקני או משום דהוי גוזמא, אלא אלא דינא הוא דאין בכח אדם לקבל על עצמו להאמין במקום תרתי לריעותא, הרי בע"כ דהא דכשקנו מידו מהני אף בתרתי לריעותא, הוא משום דבכה"ג דין אחר הוא, ואי"ז חד דינא עם קבלת פסולין שהוא מקבלם ומאמינם על עצמו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. והנה כמה מקמאי נחלקו בזה ע"ד הרי"ף, וכתבו דכל שהאמינו ואח"כ מכר הנכסים שפיר מהני, משום דבשעת ההודאה ל"ה חב לאחרים, עי' בדבריהם, וצ"ע דהניחא במודה לחבירו שהוא חייב לו ואח"כ מכר את נכסיו, הרי דכיון שנתברר לנו מתחילה ע"פ הודאתו שהוא חייב לו, תו ממילא אף שמכר אח"כ את הנכסים, גובין מהם, אך משא"כ בנאמנות, הרי הגם שאמר תחילה מהימנת עלי וכו', הרי עדיין לא אמר המלוה שלא פרע לו, ונמצא שבשעה שמכר את הנכסים עדיין לא נתברר לנו שהוא חייב לו, ורק כשבא המלוה ואומר שלא פרע לו, הוא דנתברר לנו שהוא חייב לו, ובשעה זו הרי כבר מכר את הנכסים והוי חב לאחריני.

    ונראה דהטעם בזה הוא, דהנאמנות לא חיילא רק לגבי דידי', אלא חיילא גם לגבי הנכסים, דכיון דאדם בעלים על ממונו, בידו לקבוע שיהא המלוה נאמן על נכסיו, ונמצא שהלקוחות לקחו נכסים שיש עליהן נאמנות, וע"כ כל שאומר אח"כ המלוה לא נפרעתי, ה"ה גובה מן הלקוחות. [↑](#footnote-ref-17)
17. ואין לומר דהוא משום יתורא דקרא, שהרי ודאי בעינן לקרא לפסלו לחליצת גרים, וגם בתי' הב' מודה הרא"ש לזה, ואך דלא ניח"ל להעמיד הסוגיא בחליצת גרים, ואין מקור מזה לגזה"כ דלגבי פסול זה ל"מ קבלה.

    שו"ר בס' ישועות יעקב אהע"ז סימן קס"ט סק"ד שלמד מד' הרא"ש דמהני קבלת פסולין לחליצה, ומבו' בדבריו שם דטעם הא דבגר ל"מ קבלה, הוא משום דכל הא דמהני קבלה הוא רק בפסול שלא נתפרש בתורה לגבי חליצה, ולא פסלינן לי' אלא משום דהוי כדיני ממונות, וע"כ לא גרע מדיני ממונות דמהני קבלה, ומשא"כ בגר שנתפרש בקרא דהוא פסול לחליצה, ל"מ קבלה, עיי"ש בדבריו, והובא בפת"ש שם סק"ד. [↑](#footnote-ref-18)