י - בדין קנין חצר בסימטא ובחצר השותפין
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / המוכר את הספינה / שיעורים

**סימן י**

**בדין קנין חצר בסימטא ובחצר השותפין**

**א**

א] **ב"ב פ"ד ב',** א"ר אסי א"ר יוחנן, מדד והניח ע"ג סימטא קנה, א"ל ר' זירא לר' אסי שמא לא שמע רבי אלא במודד לתוך קופתו וכו'.

**ובטעמא** דר' אסי דאף כשמדד המוכר והניח ע"ג סימטא קנה, פי' רשב"ם כתב דהוא משום דכל שהניחם המוכר בסימטא, הוי כאילו הניחם ברשותו של לוקח, וכ"כ הר"י מיגש והרמ"ה, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר בסוגיין.

**ויש** להסתפק, בהך מילתא דחשבינן להסימטא כחצירו של לוקח, אם היינו רק משום שהניחה המוכר שם בעד הלוקח, או דאף בלא"ה חשבינן לה כחצר דהלוקח.

ב] **ומצאנו** שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, ותמהני למאן דסבר קרקע סימטא קונה לו, אלא משיכה שקונה בסימטא היכי משכח"ל תיפו"ל משום מקום וכו', ואיכא למימר וכו', וי"ל דלא א"ר אסי בסימטא כיון שקבל עליו מוכר קנה וכו', אלא לר' אסי מדד והניח דוקא קאמר דכיון דאיתעביד בה כולי האי גמר ומקני וכמאן דא"ל קני בסימטא דמי, וכדרב אשי דכי א"ל קני קנה, אבל היו פירות מונחין בסימטא או בהמה ואמר לו ה"ה מכורין לך או נתונין לך במתנה לא קנה וכו', אלא שי"ל דלר' אסי כל שיש לו רשות בו כגון סימטא וחצר של שניהם כרשות לוקח דמי לי', עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרמב"ן, דלפ"מ שנקט מתחילה, וכן דן בזה גם בסוף דבריו, דלר' אסי קרקע סימטא קונה לו אף בלא דאיתעביד בה כולי האי,[[1]](#footnote-2) הרי דאף אם היו הפירות מונחים בסימטא, וקיבל עליו מוכר, קנה לוקח, ודמי להיכא שהיו הפירות מונחים ברשות לוקח, דתניא לקמן פ"ה א' דכיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח.

**וכ"ה** מבו' גם ממש"כ הרמב"ן לעיל מינה, ז"ל, והא דאמרינן לקמן ר' יוחנן ור"ל דאמרי תרוייהו אפי' ברה"ר ואוקמה רב פפא בסימטא, לא ס"ל כר' אסי, דלדידי' למה לי כליו על קרקע סימטא נמי קנה, עכ"ל, וד' הרמב"ן אלו קיימי כמש"כ בתחילה דלר' אסי הוא קונה בקרקע דסימטא, אף בלא דאיתעביד בה כולי האי וכו', וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן בסוגיין, - ומבו' דהא דלר' אסי קונה לו קרקע הסימטא, הוא אף כשהיו הפירות מונחים שם תחילה, ואח"כ קיבל עליו המוכר, דאל"כ הרי שפיר בעינן לקנין כליו בסימטא, בגונא שהיו הפירות מונחים שם תחילה, דבכה"ג ל"מ לקנות משום קרקע הסימטא, וכמש"כ כן התוס' בב"מ צ"ט א' לפי דרכם, עייש.

ג] **אמנם** הנה בחי' הריטב"א בסוגיין כתב בטעמא דר' אסי, ז"ל, דכיון שיש לו רשות ללוקח להניח שם כליו ה"ה קונה שם כחצירו, ואע"פ שהמוכר יש לו בו רשות ג"כ להניחו שם ונראה כאילו הניח המוכר ברשות עצמו, אפ"ה יכול המוכר להיות כשלוחו של לוקח וה"ה כאילו הניחו שם הלוקח ממש, ואע"ג דקיי"ל שאין אדם מזכה שלו לאחרים ע"י עצמו וכו', שאני הכא דכיון דסימטא או חצר השותפים רשות שניהם הוא יכול הוא להיות שליח שלו לזכות במקום ההוא בשבילו ושיזכה לו המקום אל הלוקח מאליו, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בדבריו, דכל הא דס"ל לר' אסי דקרקע סימטא קונה לו, הוא רק כשהניחה שם המוכר בעד הלוקח, דע"י שהונחו הפירות שם בעד הלוקח, חשבינן להסימטא כרשות הלוקח, וה"ה קונה לו, אך כל שהיו הפירות מונחים שם כבר, לא חשבינן להסימטא כלל כרשות הלוקח, ול"מ לזכות לו.

ד] **ויש** ללמוד כן גם מד' רשב"ם בסוגיין בד"ה לא ברה"ר, דמשמעות דבריו דאף לר' אסי אין כליו של אדם קונות לו ברה"ר,[[2]](#footnote-3) וכן דן בזה הריטב"א בד"ה א"ל ר' אסי, עיי"ש, והרי דס"ל דגם לדעת ר' אסי שפיר יש לפרש למה שאמרו ר' יוחנן ור"ל דכליו של אדם קונות לו ברה"ר, דהוא בסימטא, ודלא כמש"כ הרמב"ן דלר' אסי בע"כ דהוא ברה"ר, דאי בסימטא אף בלא כליו הוא קונה.

**ונראה** מזה דס"ל, דכל הא דלר' אסי קרקע סימטא קונה לו, הוא רק כשהניחם שם המוכר בעד הלוקח, אך כל שהיו מונחים שם תחילה ואח"כ קיבל עליו המוכר, אין קרקע הסימטא קונה לו,[[3]](#footnote-4) וע"כ שפיר י"ל דהא דכליו קונות לו הוא רק בסימטא, ולא תיקשי דאי בסימטא למה לי כליו, דבעינן לקנין כליו כשהיו הפירות מונחים שם תחילה ואח"כ קיבל עליו המוכר.[[4]](#footnote-5)

**וכ"ה** מבו' גם בד' הריטב"א לקמן פ"ה א', עיי"ש שכתב, ז"ל, וקי"ל דמדד והניח על גבי סימטא לא קנה וכו', וכדמשמע נמי מהא דרב ושמואל ור"ל ור' יוחנן דדוקא כליו קונה לו שם "ואפי' ע"י מוכר", אבל קרקע גופי' לא קני לי', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דכל הא דקרקע סימטא קונה לו לר' אסי, הוא רק כשהניחם שם המוכר, וע"כ מעיקר הא דאמרי הני אמוראי דכליו של אדם קונות לו בסימטא, ובלא כליו אין הסימטא קונה לו, אין להוכיח דלא כר' אסי, וכאשר כ"ה מבו' מד' הריטב"א גופי' שכתב די"ל דר' אסי ס"ל דכליו של אדם אינם קונות לו ברה"ר, וכנ"ל, וכל מה דיש ללמוד מזה דלא כר' אסי, הוא ממשמעות דבריהם דאף כשהניחם שם המוכר בעינן לקנין כליו.[[5]](#footnote-6)

ה] **וכ"ה** משמעות ד' התוס' בד"ה מדד, דהא דקרקע הסימטא קונה ללוקח, הוא משום שמדד המוכר והניחם בסימטא, ומשמע דאם היו מונחים בסימטא תחילה, אין קרקע הסימטא קונה לו.

**וכ"ה** מבו' גם ממש"כ רבינו יונה בסוגיין להקשות, דלפ"מ דדחינן לה דאיירי במודד לתוך קופתו, בלא מדידה ליקני, והרי דלדעת ר' אסי דאיירי במודד ומניח ע"ג קרקע, ניחא דלא קני בלא מדידה, וכ"נ גם בד' התוס' לקמן פ"ה א' ד"ה כל מקום, והיינו משום דכל הא דקרקע הסימטא קונה לו, הוא רק כשהניחם שם המוכר בעד הלוקח, אך כל שהיו הפירות מונחים שם תחילה, אין קרקע הסימטא קונה לו, וכן נראה להדיא בל' רבינו יונה לעיל ע"ו ב', עיי"ש.

**ב**

ו] **ונראה** דהרמב"ן לטעמי' אזיל, דהנה דעת כמה מקמאי לעיל ע"ו ב' דהא דמסירה אינה קונה בסימטא, הוא משום שהכלי המונח בסימטא ה"ה כמו שנתון ברשות בעליו, כיון שיש לו רשות להניח שם כליו, ול"מ מסירה ברשות מוכר, וכ"כ רבינו יונה לעיל שם, ועיי"ש שסייע לזה מהא דס"ל לר' אסי דמדד והניח ע"ג סימטא קנה, דכיון שהניח שם לצורך הלוקח הוי אותו מקום שהניח שם כחצרו של לוקח וקונה לו, וכתב דאע"ג דלא קי"ל הכי, שאין הכלי יוצא מחזקת בעליו בכך, מ"מ יש ללמוד מזה לענין מי שהניח כליו בסימטא שהוא כמונח בחצירו, עכ"ד.

**והנה** לפ"ד הני קמאי נראה מוכח דכל הא דס"ל לר' אסי דקרקע סימטא קונה לו, הוא דוקא כשהניחם המוכר שם בעד הלוקח, אך כל שהיו מונחים שם תחילה, אין קרקע הסימטא קונה לו, - והיינו משום דכל שהיו הפירות מונחים שם תחילה, הרי אדרבה חשבינן להסימטא כרשותו של המוכר, ומה"ט ל"מ שם מסירה, והיאך נימא דלר' אסי זוכה הסימטא בכה"ג ללוקח, ובע"כ דכל הא דס"ל לר' אסי דקרקע סימטא קונה לו, הוא רק כשהונחו הפירות שם בעד הלוקח, ובכה"ג הוא דחשבינן להסימטא כרשותו והיא קונה לו.

**אך** בדעת הרמב"ן דס"ל דהא דקרקע סימטא קונה לו הוא אף כשהיו מונחים שם הפירות תחילה, נראה דאזיל לטעמי' דמפרש לעיל ע"ו א' טעם הא דל"מ מסירה בסימטא בע"א, ולדעתו שפיר י"ל דאף אם היו הפירות מונחים שם תחילה, מ"מ כל שקיבל עליו מוכר, והפירות עומדין עכשיו בעד הלוקח, כבר לא חשבינן להסימטא כרשותו של מוכר, וזהו דס"ל לר' אסי דאף בכה"ג קונה לו קרקע הסימטא.[[6]](#footnote-7)

ז] **והנה** בפשוטו נראה דטעמא דהרמב"ן דלר' אסי קונה לו קרקע הסימטא אף כשהיו הפירות מונחים שם תחילה, הוא משום דס"ל דכיון שקיבל עליו מוכר ועומדין הפירות שם בעד הלוקח, מתייחדת הסימטא ללוקח, וע"כ היא קונה לו, ופליג ע"ד ש"ר דס"ל דאין הסימטא מתייחדת ללוקח אלא ע"י שהונחו הפירות שם בעד הלוקח.

**אמנם** שמא יש מקום לפרש בזה, דפלוגתת הרמב"ן וש"ר היא ביסוד דינא דר' אסי דמדד והניח ע"ג סימטא קנה, דדעת ש"ר דהוא משום דכל שהונחו הפירות בעד הלוקח, מתייחדת הסימטא ללוקח, והויא כרשותו של לוקח, וכאשר כ"ה להדיא בד' רבינו יונה והריטב"א, וע"כ הוא דס"ל דהיינו דוקא כשהניח המוכר את הפירות שם בעד הלוקח, אך כל שהיו הפירות מונחים שם תחילה, אין מתייחדת הסימטא ללוקח ול"ה כרשותו, - אך הרמב"ן ס"ל דיסוד דינא דר' אסי הוא משום דלקנות בקנין חצר, ל"ב שתהא הרשות מיוחדת לו לבדו, אלא כל שיש לו חלק ברשות זו, חשיב דהפירות עומדין גם ברשותו, וקונה לו רשותו, וכ"ה מבו' להדיא בד' הנתיה"מ בסימן קע"ו סק"ב, עייש"ה,[[7]](#footnote-8) וע"כ הוא דס"ל דאף אם היו הפירות מונחים שם תחילה, קונה לו קרקע הסימטא, דאף דבכה"ג ודאי דאין הסימטא מיוחדת לו לבדו, מ"מ כיון שיש לו חלק בה, ה"ה קונה לו,[[8]](#footnote-9) וצ"ע.

**ג**

ח] **והנה** בגמ' מייתינן לסייע לר' אסי, מהא דא"ר ינאי אמר רבי, חצר השותפין קונין זמ"ז, מאי לאו ע"ג קרקע, ודחינן דאיירי בתוך קופתו, ומבו' דדמי דין סימטא לדין חצר השותפין, ואם בחצר השותפין קונין זמ"ז, ה"נ בסימטא קונין זמ"ז.

**והנה** המחנ"א בדיני חצר סימן ו' כתב בדעת הטור, דהא דאמרינן דחצר השותפין אינם קונים זמ"ז, היינו כשהי' שם כבר החפץ וליכא הוצאה מרשות לרשות, אבל כל שהביא עכשיו חפץ והניחו בחצר השותפות כדי שיקנה חבירו קנה, עכ"ד, ובאו"ש בהל' שלוחין פ"ד ה"א כתב דכ"ה להדיא בירושלמי נדרים ר"פ השותפין, עיי"ש.[[9]](#footnote-10)

**אך** בנתיה"מ סימן קע"ו סק"ב כתב דבסוגיין מוכח דאין לחלק בזה, והיינו דהרי מדמינן דין סימטא לדין חצר השותפין, ואמרינן דכיון דחצר השותפין אינם קונים זמ"ז, ע"כ ה"נ בסימטא אינו קונה אף כשמדד והניח ע"ג סימטא, והרי דאף כשהניח המוכר את החפץ בחצר השותפין כדי שיקנה חבירו, לא קנה.

ט] **עוד** צ"ע בזה, דהנה בקידושין ח' ב', מיבע"ל כשאמר לה התקדשי לי במנה ואמרה לו תנם ע"ג סלע של שניהם, והרמב"ן שם הק' דמאי מיבע"ל הרי אין השותפין קונין זמ"ז בחצר השותפין, וכתב לישב, ז"ל, דהכי קמיבע"ל, מי אמרינן איהי דעתה להניח את שלה שם ורוצה היא בקדושין וכו', ואיהו נמי אקנויי אקני לה מקום בחצר ואושלה לקבל בה קדושין, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם.

ובפסקי הלכות יד דוד להגר"ד מקרלין פ"ד ה"ה קיא: כתב דלפ"ז הדין נותן, דה"נ כשנתן לה קידושין בסימטא, ה"ה מקודשת, שהרי בסוגיין מדמינן סימטא לחצר השותפין, ואם בחצר השותפין היא מקודשת בכה"ג, ה"נ בסימטא, ועיי"ש שתמה ע"ז מסוגיית הגמ' בגיטין ע"ט ב',[[10]](#footnote-11) ושוב הראוני שכבר עמד בזה האבנ"מ בסימן ל' סק"ד, עיי"ש.

י] **ונראה** לישב בזה בפשיטות, דהנה הרשב"ם והתוס' בסוגיין כתבו דמהני שכירות מקום בסימטא שישכור מכל בני המבוי הפתוח לסימטא, והריטב"א כתב דלא שייך כלל שכירות מקום בסימטא, ומבו' דלא סגי שישכיר המוכר את זכותו בסימטא, ונתבאר הטעם בזה להלן ענף ד', ואף אם השכיר להדיא את זכותו בסימטא, אין קרקע הסימטא קונה ללוקח.[[11]](#footnote-12)

**ולפ"ז** לא תיקשי ע"ד המחנ"א דמ"ט אין קרקע סימטא קונה לו אף כשהניחה שם המוכר כדי שיקנה חבירו, וכן לא תיקשי ע"ד הרמב"ן ודעימי' דמ"ט אין אשה מקודשת כשהניח קידושי' בסימטא, - שהרי מש"כ המחנ"א דכל שהביא עכשיו חפץ והניחו בחצר השותפות כדי שיקנה חבירו קנה, מבו' בסו"ד שם דהוא משום דאמרינן דהשאיל לו מקום, וכן פירש המהריט"א בגט מקושר סימן י"א בדבריו, וכן מש"כ הרמב"ן ודעימי' דכל שנתן המנה בסלע של שניהם מקודשת, הוא משום דהקנה לה מקום בחצר והשאילו לה לקבל בו קידושין, - וממילא דבקרקע סימטא דאינה קונה ללוקח, אף אם השאיל לו המוכר להדיא את זכותו בסימטא, ודאי דלא תקנה לו אף כשהניחה שם המוכר כדי שיקנה חבירו, ואף כשהניח קידושי' בסימטא, דלא עדיפי הני גווני, מהיכא דהשאיל להדיא ללוקח את זכותו לסימטא, דאין קרקע הסימטא קונה לו, וז"ב,[[12]](#footnote-13) ועמש"נ לישב עוד בזה להלן סקכ"ג.

יא] **ואמנם** לדעת הריטב"א ודעימי' דכל הא דקרקע סימטא קונה לו לר' אסי, הוא כשהניחם שם המוכר לצורך הלוקח, אך כל שהיו מונחים שם מתחילה אינה קונה לו, הרי דלפ"ז ה"נ מה שאמרו בסוגיין דלר' אסי חצר השותפין קונין זמ"ז, הוא רק בכה"ג שהניחם שם המוכר לצורך הלוקח, ולפ"ז מוכח דלדידן דלא קי"ל כר' אסי, אף בכה"ג אינם קונין זמ"ז, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר בקידושין ח' ב' (וכמש"נ לעיל סק"ח בהערה), ודלא כמש"כ המחנ"א בדעת הטור.

**ד**

יב] **אמנם** הנה בעיקר הך מילתא שנתבאר דאין סימטא קונה ללוקח אף כשהשאיל לו המוכר את זכותו בסימטא, צ"ב, דהנה בחי' הריטב"א בקידושין ח' ב' כתב, ז"ל, דחצר של שניהם "זוכה לכל אחד מהם מיד אחרים", אבל אינו זוכה לאחד מהם מיד חברו, עכ"ל, ונתחדש בדבריו, דכל הא דחצר השותפין ל"מ לזכות, היינו רק כשבא אחד מהן לזכות מיד חבירו השותף, אך כל שבא לזכות מיד אחרים שאינם שותפין בחצר, ה"ז מועיל לזכות.

**ולפ"ז** צ"ע במש"כ הריטב"א דל"מ שכירות מקום בסימטא, ובפשוטו הוא משום דהסימטא שייכת לכל הרבים, וא"א לשכור מהן, וקשיא, דמ"ט הוא צריך לשכור מכל הרבים, הרי הדין נותן דסגי במה שישכור מחבירו המוכר את זכותו, - והיינו, שהרי כל הא דקרקע סימטא ל"מ לקנות, ובגמ' מדמינן לה להא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז, הוא משום דגם לחבירו המוכר יש זכות בסימטא, דאל"כ שפיר הו"מ לזכות ממנו, דומיא דהא דבחצר השותפין מצי לזכות מיד אחרים שאינם שותפין בחצר, וכל שהשכיר לו המוכר את זכותו, וכבר אין לו זכות בסימטא, הי' בדין דשפיר תועיל הסימטא לזכות לו.

**ונראה** דצ"ל בזה, דזכות כל הרבים בסימטא אינה קנין ממון גמור, ול"מ להשכיר את חלקו לאחר, וע"כ הוא דל"מ שכירות מקום בסימטא, - ועמש"נ להלן ענף ו' לישב בזה בע"א.

יג] **ומד'** הרשב"ם ותוס' נראה דיש להוכיח דפליגי על עיקר ד' הריטב"א, וזהו ממה שכתבו דבסימטא שייך שכירות מקום, דשוכר מבני המבוי הפתוח לסימטא זו, והפני שלמה כתב דהוא כדעת הסוברים דסימטא הוא מבוי של יחידים, וה"ה של בני המבוי, וע"כ מהני שכירות מבני המבוי.

**וקשיא** לפ"ז, דכיון דהסימטא הויא של בני מבוי זה, וע"כ הוא דיש בידם להשכירה ללוקח, א"כ מ"ט אמרו בסתמא דאין קרקע סימטא קונה לו, הרי הדין נותן דיהא ביד א' מבני המבוי לקנות בקרקע הסימטא מבן מבוי אחר, דאין לו זכות בסימטא, דומיא דחצר השותפין דכל א' מהן מצי לזכות בה מיד אחרים, וזה לא שמענו,[[13]](#footnote-14) - וגם בגוונא דאף הלוקח אינו מבני המבוי, מ"מ הדין נותן דיהא סגי שישכור מאחד מבני המבוי את חלקו, וא"צ לשכור מכל בני המבוי, ומשמעות ד' רשב"ם ותוס' דבעינן שישכור מכל בני המבוי.

**וביותר** תיקשי, דאף כשגם המוכר הוא בן מבוי זה, הי' בדין דיהא סגי במה שהשכיר הוא עצמו את חלקו, וכיון שכבר אין לו זכות בסימטא, שפיר מצי הלוקח לקנות בקרקע הסימטא, דומיא דהא דהוא זוכה בחצר השותפין מיד אחר, ומ"ט בעינן שישכור מכל בני המבוי.

יד] **ונראה** מוכח מזה בדעת רשב"ם ותוס', דס"ל דחצר השותפין אינה זוכה לכל א' מהן אף מיד אחרים, וע"כ הוא דל"מ בן המבוי לקנות בקרקע הסימטא אף מיד אחר שאינו מבני המבוי, דכיון דאין הסימטא מיוחדת לו לבדו, והויא של כל בני המבוי, ל"ה הסימטא כחצירו של זה לקנות לו מיד אחר, - וע"כ נמי לא סגי במה שישכיר לו המוכר את חלקו, דאף דעי"ז כבר אין להמוכר זכות בסימטא, מ"מ אינה קונה ללוקח, כיון שהיא של כל בני המבוי ואינה מיוחדת לו.

טו] **וצ"ע** טעם פלוגתת קמאי זו, אם חצר השותפין זוכה לכל א' מהן מיד אחרים, או דאינה זוכה אף מיד אחרים, - וגם צע"ק בזה, דמלישנא דר' ינאי דקאמר דחצר השותפין קונין זמ"ז, וס"ד דהיינו דהחצר עצמה קונה, משמע דכל הנידון בזה הוא רק לקנות זמ"ז, אך הא פשיטא דה"ה זוכה להן מאחרים, וזה דלא כמש"נ ללמוד מד' רשב"ם ותוס' דחצר השותפין אינה זוכה להן מאחרים.

טז] **עוד** נחלקו האחרונים בזה, דהנה בקצוה"ח סימן קע"ו סק"א כתב דאפשר דהא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז, היינו דוקא לקנותו כולו, אבל כשבאין לקנות זמ"ז להיות הדבר בשותפות, מהני גם חצר השותפין, וכ"כ המהרי"ט אלאגזי בס' גט מקושר סימן י"א, אך הנתיה"מ בסימן קע"ו סק"ב נחלק ע"ז דליכא נפ"מ בין לקנות כולה ובין לקנות פלגא, וכ"ה מבו' גם בש"ש ש"ד פי"ד, עיי"ש, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

**ה**

יז] **ונראה** דזה תליא ביסוד הדין דחצר השותפין אין קונין זמ"ז, דהנה בש"ש ש"ד פי"ד פירש דהא דאין קונין זמ"ז, הוא משום דדמי לב' שהגביהו, שאמרו בב"מ ח' א' דכל הא דהן קונין בהגבהה זו הוא משום דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, אך בלא"ה לא קנו, משום דהו"ל כמונחת ע"ג קרקע ואין הגבהה וזכי' לחצי', וה"נ בחצר השותפין, הו"ל נמי כמונח ע"ג קרקע, ואין רשותו זוכה לו אלא כשהוא כולו ברשותו, ובזה לא שייך שיזכה לו חבירו, דאין אדם זוכה בשלו לחבירו ע"י רשותו, עכ"ד, וכעי"ז כתב בקצוה"ח סימן ר"ס סק"א, וכ"נ בנתיה"מ שם סק"ט.

**אך** הנה במחנ"א חצר סימן ו' כתב, דהוא משום דלא יצא החפץ מרשות המוכר, וכ"כ המהרי"ט אלגאזי בס' גט מקושר סימן י"א והאמרי בינה קנינים סימן ט', והגרש"ש בגיטין סימן י"ג, וכן משמע קצת בד' רבינו יונה לעיל ע"ו ב', - ונראה בדעתם דליכא למיתי עלה משום הא דהו"ל כמונח ע"ג קרקע, כיון דבאמת חשיבא הסימטא כרשותו של הלוקח, וכדעת ר' אסי, וכמש"כ הר"י מיגש ועוד מקמאי לעיל ע"ו ב' דהא דאין מסירה קונה בסימטא הוא משום דהו"ל כמסירה ברשות מוכר, והרי דגם לדידן חשבינן דהסימטא הויא רשותו של זה שמשתמש בה, וע"כ חשיב שפיר דהחפץ כולו הוא ברשותו, וכל הא דל"מ לקנות, הוא משום דחצר זו בעיקרה היא גם של המוכר, ולא יצא החפץ לגמרי מרשות המוכר.[[14]](#footnote-15)

יח] **ובזה** תליא הפלוגתא אם חצר השותפין זוכה לאחד מהן מיד אחרים, דאי נימא דהא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז, הוא משום דהוי כב' שהגביהו דאינם קונים אלא משום דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, הרי דמה"ט אף ל"מ לזכות מיד אחרים, אא"כ יתכוין חבירו לזכות לו, דבלא"ה ליכא למיתי עלה כלל מדינא דמגבי' מציאה לחבירו, וכאשר כ"ה מבו' בד' רש"י ב"מ ח' א' ד"ה זאת אומרת, דכל הא דב' שהגביהו מציאה קונים, הוא משום דכל א' נתכוין לזכות גם לחבירו, וגם למש"כ הר"ן שם דה"ה קונים אף כשלא נתכוין כל א' לזכות לחבירו, לכאו' הוא רק משום דבלא שיזכה חבירו לא יזכה אף הוא עצמו, וע"כ הוי זה בכלל דעתו לזכות, אך בלא"ה ודאי ל"מ לקנות.[[15]](#footnote-16)

**אך** אי נימא דלעולם בחצר השותפין חשבינן דהחפץ כולו הוא ברשותו, והא דל"מ לקנות הוא משום שלא יצא החפץ לגמרי מרשות מוכר, הרי דכ"ז הוא כשבא לזכות מיד חבירו, אך כשבא לזכות מיד אחרים, שפיר קונה לו החצר, וכ"כ בחי' הגרש"ש שם.

**ונמצא** לפ"ז, דגם לדעת הסוברים דחצר השותפין אין זוכה להן מיד אחרים, כ"ז הוא כשלא נתכוין חבירו לזכות לו, אך אם נתכוין חבירו לזכות לו, שפיר היא זוכה להן,[[16]](#footnote-17) - וניחא לפ"ז לישנא דר' ינאי דמשמע דהנידון בחצר השותפין הוא לקנות זמ"ז, והיינו משום דבהך גוונא דקונין זמ"ז דדעת חבירו לזכות לו, שפיר הן זוכין מיד אחרים.[[17]](#footnote-18)

יט] **ובזה** תליא גם הפלוגתא אם חצר השותפין קונין זמ"ז שיהא הדבר בשותפות, דאי נימא דהא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז, הוא משום דהוי כב' שהגביהו וכו', והכא ל"מ חבירו לזכות לו, דאין אדם זוכה בשלו לאחרים, הרי דמה"ט אף ל"מ לזכות שיהא הדבר בשותפות, וכאשר כ"ה מבו' בד' הש"ש שם, עיי"ש,[[18]](#footnote-19) וגם למש"כ הנתיה"מ בסימן קע"ו בטעם הא דאינם קונין זמ"ז, עיי"ש, הוי זה טעם גם דל"מ לזכות שיהא הדבר בשותפות.

**אך** אי נימא דהא דאין קונין זמ"ז הוא משום דלא יצא החפץ מרשות המוכר, הרי דאף דמסתברא טפי דמה"ט ל"מ לזכות כלל, מ"מ יש מקום לומר דשפיר הן קונין זמ"ז שיהא הדבר בשותפות, וכמש"כ המהרי"ט אלגאזי שם, דכ הא דאין קונין זמ"ז אף דיצא החפץ מרשותו של מוכר לחצאין, הוא משום שהוא בא לזכות בחפץ לגמרי, אך כל שבא לקנות מחצה, הרי דלגבי זה איכא הוצאה מרשות לרשות, דמתחילה הי' עומד ברשותו לגמרי, ועכשיו יצא החפץ מרשותו לחצאין, עכ"ד, וכעי"ז כתב הגרש"ש שם, ועי' גם בתשו' בית יצחק או"ח סימן כ"א ד"ה נ"ל, שכתב כעי"ז.

**ו**

כ] **נת'** לעיל סקי"ב לתמוה, דלמש"כ הריטב"א בקידושין ח' ב' דחצר השותפין קונה לאחד מהן מיד אחרים, א"כ מ"ט ל"מ שכירות מקום בסימטא, שישכור את הסימטא מיד המוכר, דעי"ז הדין נותן שיזכה בה הלוקח, דאף דאין הסימטא מיוחדת לו לבדו, מ"מ כיון שהשכיר לו המוכר את חלקו, דמי לחצר השותפין שקונה בה מיד אחרים.

כא] **ונראה** לדון בזה, דהנה בפשוטו הא דתלינן בסוגיין לדין קנין חצר בחצר השותפין בפלוגתת ר' אסי ור' זירא בדין קנין חצר בסימטא, הוא משום דגם סימטא חשיבא כחצר השותפין, וע"כ אם חצר השותפין קונין זמ"ז מדין קנין חצר, ה"נ סימטא מועלת לקנות מדין קנין חצר.

**אך** העירוני דיש מקום לפרש בזה בע"א, דבאמת י"ל דסימטא ל"ה כחצר השותפין גמורה, דסימטא הויא כרה"ר, וליכא לכל א' בעלות גמורה בסימטא, ול"ד לחצר השותפין דיש לכל א' מן השותפין בעלות גמורה בחצר.

**והא** דתלינן לדין קנין חצר בחצר השותפין בדין קנין חצר בסימטא, הוא משום דהא הוה פשיטא לן דחצר השותפין אינה קונה לו מכח הא דהוא בעלים על החצר, כיון דגם המוכר בעלים ע"ז, וכל הא די"ל דמועלת החצר לקנות לו, הוא משום דה"ז עומד לו לתשמישו, דע"ז אינו מגרע מה דגם המוכר בעלים ע"ז, שהרי עכשיו הוא עומד לתשמיש הלוקח, ולקנין חצר ל"ב שיהא בעלים גמור על החצר, וסגי במה שהיא עומדת לו לתשמישו, - וזהו דתלינן לה בדין קנין חצר בסימטא, משום דטעמא דר' אסי דקרקע הסימטא קונה לו, אף שאינו בעלים גמור, הוא משום דס"ל דלקנין חצר ל"ב שיהא בעלים גמור על החצר, אלא סגי במה שהיא עומדת לו לתשמישו, וע"כ לדידי' אף חצר השותפין קונה לו, כיון שהיא עומדת לו לתשמישו, - ובזה הוא דפליג רב אסי וס"ל דלקנין חצר לא סגי במה שהיא עומדת לו לתשמישו, ובעינן שיהא בעלים גמור על החצר, וע"כ הוא דאין סימטא וחצר השותפין קונין לו.

כב] **והנה** לפ"ז נמצא, דהא דלר' זירא אין קרקע הסימטא קונה לו, אי"ז מחד טעמא עם הא דחצר השותפין אינה קונה לו, דהא דחצר השותפין אינה קונה לו, הוא משום דגם המוכר בעלים ע"ז, - אך בהא דקרקע סימטא אינה קונה לו, ל"ב להא דגם המוכר בעלים ע"ז, אלא הוא משום דאינו בעלים גמור על הסימטא, וע"כ אי"ז כלל בכלל חצר הראוי' לקנות לו, ואך דלדעת ר' אסי סגי לקנין חצר במה שהחצר עומדת לו לתשמישו, וע"כ לדידי' קרקע הסימטא קונה לו, אך לר' זירא דלא סגי במה שהחצר עומדת לו לתשמישו, ובעינן שיהא בעלים על החצר, הרי דקרקע סימטא דאין לו בעלות גמורה עלי', אינה ראוי' לקנות לו.

**ולפ"ז** מתישב היטב הא דבסימטא ל"מ שישכיר לו המוכר את רשותו, אף דחצר השותפין קונה לו מיד אחרים, דדוקא בחצר השותפין דהוא בעלים גמור עלי', וכל הא דאינה קונה לו מכח זה, הוא משום דגם חבירו בעלים עלי', ע"כ שפיר היא קונה לו מיד אחרים, - אך בסימטא דאין לו בה בעלות גמורה, וע"כ הוא דאינה קונה לו, ל"מ מידי מה שישכיר לו המוכר את חלקו.[[19]](#footnote-20)

כג] **ובזה** ניחא גם מש"נ לעיל סק"ח להקשות, למש"כ המחנ"א דחצר השותפין קונה לו כשהניחה המוכר שם כדי שיקנה חבירו, דמ"ש מסימטא דאינה קונה לו אף בכה"ג, - ולהנ"ל ניחא, דכל הא דחצר השותפין קונה בכה"ג, הוא רק משום דהוא בעלים גמור על החצר, וע"כ הגם דדינא הוא דאינה קונה לו, משום דגם המוכר בעלים עלי', מ"מ כל שהניחה המוכר שם כדי שיקנה, מצי המוכר לקנות ע"י החצר, אך בסימטא דאינו בעלים גמור עלי', ול"ה כלל כחצירו לקנות, ל"מ מידי מה שהניחה המוכר שם כדי שיקנה.

**ועד"ז** מתישב מש"נ לעיל סק"ט להקשות במש"כ הראשונים בקידושין דמיבע"ל דכל שהניח לה קידושין בסלע של שניהם, ה"ה מקודשת, משום דהשאיל לה את מקומו, דא"כ מ"ט אם הניח לה קידושין בסימטא אינה מקודשת, - ולהנ"ל ניחא, דכל הא דמהני שהניח לה קידושין, הוא רק בחצר השותפין, דהויא האשה בעלים גמור על החצר, וכל הא דאי"ז מועיל לקנות לה, הוא משום דגם הבעל הוי בעלים על החצר, ובזה הוא דמיבע"ל דכל שהניח הבעל קידושין שם, ה"ה משאיל לה מקום, והוי זה כחצרה לקנות בו, אך בסימטא דאין להאשה בעלות גמורה בה, ל"מ מידי מה שהניח לה הבעל קידושין שם והשאילה מקום.

כד] **ויש** לסייע ליסוד הדברים, מד' הרמ"ה לקמן פ"ה ב' סוף אות צ"ט, ז"ל, ודוקא נמי לענין כליו של לוקח דזבני' מהאי מוכר, דכיון דלא קפיד מוכר עילויה קני ליה ללוקח דמקום שיש לו רשות להניחו הוא, אבל פירי גופיהו דזבין להו לוקח ממוכר, אע"ג דלא קפיד מוכר עליה דלוקח לאנוחינהו ברשותי', לא קני להו לוקח בהכי, דנהי דהו"ל מקום שיש לו רשות להניח כעין סימטא אי נמי כחצר שהיא של שניהם, הא קי"ל דלא קני לי' לוקח אלא במודד לתוך קופתו, כללא דמלתא כי יהיב לי' רשותא לאנוחי התם, למהוי חצרו של לוקח לא זכי לי', עכ"ל.

**ונתחדש** בד' הרמ"ה, דאף דס"ל דהיכא שנתן המוכר ללוקח רשות להניח שם, לא הקנה לו את גוף הרשות, והא דמהני לקנות שם בכליו, הוא משום דלקנין כליו סגי במה שיש לו רשות להניח שם, מ"מ לדעת ר' אסי דקרקע סימטא קונה לו, ה"נ בכה"ג הו"ל כחצרו.

**ולכאו'** יש ללמוד מד' הרמ"ה אלו כמש"נ, דהא דלר' אסי קרקע סימטא קונה לו, אי"ז משום דחשבינן לי' כבעלים על הסימטא, אלא הוא משום דס"ל דל"ב כלל שיהא בעלים על הסימטא, אלא כיון דהסימטא עומדת לו לתשמישו, סגי בהכי לחשבו כתופס את הפירות ע"י הסימטא, וע"כ ה"נ כשנתן המוכר ללוקח רשות להניח שם את פירותיו, קונה הרשות ללוקח, ונתחדש לפ"ז, דאף בגונא דהמוכר הוי בעלים על גוף הקרקע, מ"מ כיון דהמקום עומד לשימוש הלוקח ה"ז קונה לו, וצ"ע.[[20]](#footnote-21)

**אך** יש להעיר בזה מל' רבינו יונה לעיל ע"ו ב', דמשמעות דבריו דטעמא דמ"ד דסימטא קונה לו, הוא משום דחשבינן לי' כבעלים על הסימטא, ולא משום דסגי שהיא עומדת לו לתשמישו, עיי"ש.

1. וכמדומה דכן נקט הרמב"ן לעיקר, דכ"ה מבו' ממשה"ק לקמן בהא דמפרשינן דמשך מרה"ר לסימטא, והק' דלר' אסי הרי בלא משיכה הוא קונה משום רשות הסימטא, ולמש"כ הרמב"ן דכל הא דקונה בסימטא הוא רק במדד מוכר והניח דאיתעביד בה כולי האי וגמר ומקני וכמאן דא"ל קני בסימטא דמי, הרי לכאו' כשמשך הלוקח מרה"ר לסימטא, ל"מ לקנות משום רשות הסימטא, אלא משום משיכה.

   אך שמא י"ל, דכל הא דבעינן להא דהוי כמאן דא"ל קני בסימטא, הוא רק כשהניחה שם המוכר, דבלא שאומר לו המוכר קני בסימטא, אין הסימטא מתייחדת ללוקח, אך כל שמשכה הלוקח לשם, שפיר מתייחדת לו הסימטא וה"ה קונה בכך אף שלא אמר לו המוכר קני בסימטא, ולפ"ז נמצא דגם לתי' זה דהרמב"ן ל"ב "לקנין משיכה" אלא כשהקפיד המוכר, או כשמשך בכליו של מוכר, אך בשאר גווני ל"ב לקנין משיכה, אלא הוא קונה מכח חצר, ואך דמ"מ אינו קונה אלא כשמשך, דרק עי"ז הוא דהו"ל הסימטא כחצרו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"נ גם בד' רשב"ם בד"ה מימרא בעי, שפירש דהוא משם דאפי' ברשות מוכר קני לי' כליו דלוקח, ולא פירש עדיפא מינה דהוא משום דאפי' ברה"ר קני לי' כליו, וכ"ש בסימטא.

   אך הנה הגרע"א בסוגיין נקט גם לדעת רשב"ם דר' אסי ס"ל דכליו של אדם קונה לו ברה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך העירוני דלכאו' אי"ז מתישב עם ד' הרשב"ם לקמן פ"ה א' דאף ברשות מוכר מהני קבלה, ונת' בסימן י"ב סק"ז בדעתו דהוא משום דהלוקח זוכה בזכותי שאלה ע"י שהפירות מונחים שם לצרכו, והרי דאף שכבר פירותיו של המוכר מונחים שם מעיקרא, מ"מ כל שקיבל עליו מוכר שיעמדו הפירות בשביל הלוקח, ה"ז מועיל לקנות לו את הרשות, ולפ"ז הדין דנותן דכ"ש בסימטא יועיל מה שקיבל עליו המוכר, ולא ניבעי שיניחם שם המוכר מעיקרא בעד הלוקח, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. שוב העירוני דלכאו' אי"ז מתישב, דממ"נ אם הא דאמרו ר' יוחנן ור"ל דאפי' ברה"ר, היינו ברה"ר ממש, אי"ז כדעת ר' אסי דכליו אינו קונה לו ברה"ר, ואם הא דאמרו דאפי' ברה"ר הוא בסימטא, תיקשי, דכיון דלר' אסי אפי' ברשות מוכר קונה לו כליו, וכמש"כ רשב"ם בד"ה מימרא בעי, מ"ט אמרו אפי' בסימטא, הרי אפי' ברשות מוכר קונה לו כליו, וכמו שפירש רשב"ם דזהו דפריך מימרא בעי, דאפי' ברשות מוכר קונה לו כליו, וכ"ש בסימטא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ה מבו' גם בד' הגרע"א בסוגיין בתו"ד, עיי"ש שכתב, ז"ל, דע"כ דר' אסי לית לי' דרב פפא אלא סבר דר' יוחנן איירי אפי' ברה"ר ממש, דאלת"ה הו"ל לאשמעינן רבותא טפי אפי' מדד קנה בסימטא, אלא ודאי איירי אליבא דר"א ברשות הרבים ממש וזהו רבותא טפי, עכ"ל, ומבו' בדבריו דעיקר מה שאמרו דכליו קונות לו דמבו' דבעינן לקנין כליו, מתישב אף לדעת ר' אסי, והיינו משום דאף לר' אסי אין קרקע סימטא קונה לו אלא כשהניחם שם המוכר, וע"כ בעינן לקנין כליו לגונא שהיו הפירות מונחים שם תחילה, וכנ"ל, וכל הא דלר' אסי יש להעמיד לדבריהם ברה"ר, הוא משום דאם איירי בסימטא הו"ל לאשמועינן רבותא טפי דאם מדד והניח בסימטא קונה לו קרקע הסימטא, אך בחי' הגרע"א החדש לקמן פ"ה א' (ד"ה ב"ב דף פ"ה) מבו' בתו"ד דלר' אסי קרקע סימטא קונה לו אף כשהי' מונח שם תחילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם תיקשי לפ"ז בד' הר"י מיגש שכתב בסוגיין, ז"ל, והכי מסקנא דשמעתא מדאמר דכליו של לוקח קונה לו בסימטא, ואס"ד מדד והניח ע"ג קרקע בסימטא קנה וכו', למה לי כליו של לוקח, בלא"ה נמי הא אמרת הניח ע"ג קרקע קנה, עכ"ל, ולכאו' מבו' מזה דס"ל כד' הרמב"ן דהא דקרקע סימטא קונה הוא אף כשהיו הפירות מונחים שם תחילה, דאל"כ הרי שפיר בעינן לקנין כליו של לוקח, בגונא שהיו הפירות מונחים שם תחילה, וצ"ע דהיאך זה מתישב עם מש"כ הר"י מיגש לעיל ע"ו א' דהא דמסירה אינה קונה בסימטא הוא משום דהו"ל כמסירה ברשות מוכר, והרי דאף שקיבל עליו המוכר, אכתי חשיבא הסימטא כרשותו של מוכר, והיאך נימא דלר' אסי היא זוכה ללוקח.

   ונראה דמזה מוכח כמש"נ במק"א בדעת הר"י מיגש והרמב"ם, דהא דכליו של אדם קונה לו, הוא רק כשהונחו עתה בכליו, אך כל שהיו מונחים תחילה בכליו, אין כליו קונים לו, וע"כ שפיר כתב הר"י מיגש דאם מדד והניח ע"ג סימטא קנה, למה לי כליו של לוקח, ולא מצינו למימר דבעינן לקנין כליו בגונא שהיו הפירות מונחים שם תחילה, דבכה"ג אף כליו אינם קונים לו, ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצ"ל לפ"ז, דל"ד לב' שהגביהו, דל"מ ההגבהה לקנות אלא משום דכל א' מהם הוי מגבי' מציאה לחבירו, דהתם אין כל א' מגבי' אלא מחצה, והמחצה השני הוי כמונח ע"ג קרקע, אך בחצר השותפין דכל החצר היא של שניהם, י"ל דחשיב דכל החפץ הוא גם ברשותו, וה"ז מועיל לקנות. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולדרך זו נתחדש, דכיון דחשיב דהפירות עומדין גם ברשות הלוקח, הגם דבאותה מידה הן עומדין גם ברשות המוכר, מ"מ מהני זה לזכות ללוקח, וכ"ה מבו' בד' הנתיה"מ בסימן קע"ו סק"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך בד' התוס' וש"ר בקידושין ח' ב' מבו' דפשיטא להו דהא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז, היינו אף כשהביא עכשיו את החפץ לחצר השותפין כדי שיקנה חבירו, ורק לענין קידושין נחלקו בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועי' עוד בדבריו לעיל מינה קיא. שהק' עוד ע"ז, מהא דתניא בתוספתא התקדשי לי וכו' בפרה זו וכו', כיון וכו' ומשכה את הפרה וכו' ה"ז מקודשת, והרי דאף דאיירי בסימטא, וכדחזינן דמהני התם משיכת הפרה, מ"מ אינה מקודשת בלא משיכה, - וכתב דצ"ל דכל מש"כ הראשונים דהיא מקודשת בכה"ג, הוא רק כשהניח עכשיו בסימטא ובכה"ג הוא דאמרינן דאקנויי אקני לה מקום בחצר, אך כל שהי' מונח תחילה בסימטא, לא אמרינן דאקנויי אקני לה מקום, ואינה מקודשת. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך בתורי"ד כתב דסגי שישכיר המוכר, ועיי"ש שפירש לזה דהוא משום דהמקום שהם עומדין בו כאילו הוא של שניהם, ודינו כחצר השותפין, ובמקום שעומדין פירות המכר הוא שלו, וע"כ אם שכר את מקומם ממנו, נמצא שעומדין כולן ברשות לוקח. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובזה ניחא גם משה"ק היד דוד שם מהא דתניא בתוספתא בפ"ב דקידושין דהתקדשי לי בפרה זו כיון שמשכה את הפרה ה"ז מקודשת, והרי דאף דאיירי בסימטא דמהני בה משיכה, מ"מ בלא משיכה אינה מקודשת, והבאנו דבריו לעיל בהערה י', ולהנ"ל ניחא, דבסימטא ל"מ הא דאקנויי אקני לה מקום. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואי נימא דאף לבן מבוי אחר יש זכות כ"ד בסימטא, וע"כ הוא דאין ביד א' מבני המבוי לקנות ממנו בקרקע הסימטא, תיקשי להיפך, דא"כ מ"ט אם השכירו לו כל בני המבוי את חלקם, מצי לקנות בקרקע הסימטא מבן מבוי אחר, - והיינו, דהרי לגבי בן מבוי אחר, אין השכירות ששוכר הלוקח מבני מבוי זה מועלת כלל, וממ"נ אם אין זכותו של בן מבוי אחר מעכבת על הלוקח מלזכות בסימטא, מ"ט צריך הלוקח לשכור מכל בני המבוי, ואם זכותו של בן מבוי אחר מעכבת על הלוקח מלקנות בסימטא, מה יועיל מה ששכר הלוקח מבני מבוי זה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויש מקום לומר עוד, דדוקא בהגבהה דכל אחד מגבי' מחצה, הוא דאמרינן דהמחצה השני הוי לגבי דידי' כמונח ע"ג קרקע, אך בחצר שכולה של שניהם, חשיב שפיר דכל החפץ הוא ברשותו. [↑](#footnote-ref-15)
15. וצ"ע בד' הנתיה"מ בסימן ר"ס סק"ט דמשמעות דבריו דאף דמדמה דין חצר השותפין לדין ב' שהגביהו, מ"מ ה"ז מועיל לקנות להן מעלמא אף כשאין דעתם לזכות זל"ז, ורק כשאין אחד מהן קונה, הוא דאף חבירו אינו קונה, עיי"ש, - וכ"נ גם בד' הש"ש שם, שהוצרך לפרש דהא דבחצר השותפין מוקמינן בחזקת מר"ק, ולא חשיב השני כתפוס במחצה, הוא משום דהוי כב' שהגביהו והכא ל"ש מגבי' מציאה לחבירו, דאין אדם זוכה בשלו לאחרים ע"י רשותו, ולכאו' תיפו"ל דאין דעת המר"ק להחזיק בעד חבירו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. אמנם הנה בקצוה"ח סימן ר"ס סק"א כתב, דחצר השותפין אין קונה להן מציאה, ול"ד לשנים שהגביהו מציאה דזוכין בה שניהם, משום דדוקא התם דב' ידים זוכות בו, אמרינן דידו של זה זוכה לחבירו וכן ידו של זה זוכה לחבירו, אבל בחצר השותפין דאינו אלא יד אחת ואותה היד משותפת לשניהם א"כ לא זכה לא זה ולא זה והו"ל כמאן דמנח בקרקע, עכ"ד, ולפ"ז אף אין חצר השותפין זוכה לאחד מהן מיד אחרים אף כשנתכוין חבירו לזכות לו.

    אך למש"כ בש"ש ש"ד פי"ד דהא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז ול"ה כב' שהגביהו, הוא משום דאין אדם זוכה בשלו לאחרים, הרי דכ"ז הוא כשבאין לקנות זמ"ז, אך כל שבא אחד מהן לקנות מאחרים, ונתכוין חבירו לזכות לו, מהניא החצר לזכות לו. [↑](#footnote-ref-17)
17. ואמנם צ"ע לפ"ז בד' רבינו יונה, שכתב בסוגיין דבסימטא מהני שכירות מקום מכל בני הסימטא, ולכאו' מוכח לפ"ז דחצר השותפין אינה זוכה לאחד מהן מיד אחרים, וכנ"ל, ומאידך בדבריו לעיל ע"ו ב' משמע דהא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז, הוא משום דלא יצא החפץ מרשות המוכר לגמרי, וכ"נ לפי דבריו שם שפירש דהא דמסירה אינה קונה בסימטא, הוא משום דהו"ל כרשות מוכר, והרי דגם לדידן חשבינן להסימטא כרשות גמורה של זה שמשתמש בה, ולפ"ז מסתבר דכל הא דאין קונין זמ"ז, הוא רק משום דלא יצא החפץ לגמרי מרשות מוכר, ולפ"ז הדין נותן דשפיר יש ביד אחד מהן לזכות בה מיד אחרים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-18)
18. וצ"ע בד' הקצוה"ח בסימן קע"ו שכתב דאפשר דהן קונין זמ"ז להיות הדבר בשותפות, ולכאו' לפי דבריו בסימן ר"ס ובש"ש ש"ד, הדין נותן דאינם קונין זמ"ז אף להיות הדבר בשותפות, - וביותר, שהרי בסימן ר"ס כתב דאף אינם קונין מציאה מעלמא שתהא של שניהם, וכ"ש שאינם קונין זמ"ז להיות הדבר בשותפות. [↑](#footnote-ref-19)
19. אמנם לכאו' כ"ז ניחא לדעת הריטב"א גופי' דסימא היא של הרבים ול"מ בה שכירות מקום כלל, אך למש"כ רשב"ם ותוס' דסימטא היא של בני מבוי, ומהני שישכור מכל בני המבוי, הרי הדין נותן דאם חצר השותפין קונה מאחרים, ה"נ יהא ביד אחד מבני המבוי לקנות בסימטא מיד אחר שאינו מבני המבוי, וגם הי' בדין דאף אם המוכר הוא מבני המבוי, יהא סגי שישכיר לו המוכר את חלקו, ול"ב לזשכור מכל בני המבוי, ובע"כ מדבריהם דחצר השותפין אינה קונה לאחד מהם אף מיד אחרים, וכמש"נ לעיל סקי"ד בדעתם. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך יש מקום לדון בזה, למש"כ הנתיה"מ בסימן קצ"ב סק"ו, דזכות שימוש בקרקע נקנית ע"י השימוש עצמו, ומש"כ הראשונים דאף כשנתן המוכר רשות ללוקח ל"ה זה כחצירו לקנות בה, הוא משום דלקנות בחצר בעינן שיהא לו קנין בגוף הקרקע, ולא סגי במה שיש לו זכות שימוש בה, - ולפ"ז י"ל דמש"כ הרמ"ה דרשות הבעלים שנתן לו רשות חשיבא כסימטא לקנות לו לדעת ר' אסי, הוא רק משום דיש להלוקח זכות שימוש, אך אם ל"ה לו בה זכות שימוש אלא רשות בעלמא, ל"ה קונה לו אף לדעת ר' אסי. [↑](#footnote-ref-21)