סימן ט2 בדין מערימין
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

בדין מערימין על מעשר שני

פרק ד משנה ד

מערימין על מעשר שני כיצד אומר אדם לבנו ולבתו הגדולים לעבדו ולשפחתו העברים הילך מעות אלו ופדה לך מעשר שני זה. אבל לא יאמר כן לבנו ולבתו הקטנים לעבדו ולשפחתו הכנענים מפני שידן כידו.

גיטין דף סד: - סה.

אמר רב יהודה אמר רבי אסי צרור וזורקו אגוז ונוטלו זוכה לעצמו ואין זוכה לאחרים חפץ ומחזירו לאחר שעה זוכה בין לעצמו ובין לאחרים כי אמריתה קמיה דשמואל אמר לי דא ודא אחת היא מאי דא ודא אחת היא אמר רב חסדא אחד זה ואחד זה זוכה לעצמו ואין זוכה לאחרים וכו', מתיב רב אויא מערימין על מעשר שני כיצד אומר אדם לבנו ובתו הגדולים לעבדו ושפחתו העברים הא לכם מעות הללו ופדו בהן מעשר שני זה האי שפחה ה''ד אי דאתיא ב' שערות מאי בעיא גביה אלא לאו דלא אתיא ב' שערות הכא במאי עסקינן במעשר בזמן הזה דרבנן ע"כ. ועי' בדברי התוס' והראשונים שם שכתבו דמיירי במופלא הסמוך לאיש שיכול להקדיש ולחלל מע"ש.

**א**

**באור הרמב"ן והר"ש שנחשב זוכה לאחרים משום שהקטן זוכה מרשות המעשר לבעלים**

הנה הרמב"ן והרשב"א בגיטין שם הקשו, מדוע נחשב זוכה לאחרים באופן שאומר לבנו הקטן לפדות, הרי הקטן זוכה במעות לעצמו וכן את הפדיון הוא עושה לעצמו ואיזה זכיה לאחרים יש כאן. ותירץ הרמב"ן (בתי' א') וז"ל 'ושמא משום שהן פודין ומזכים אחרים בפירות כגון שאמר להם בעל הבית פדו לי משלכם, דלא אינהו זכו בפירות ויחזרו ויקנו לבעל הבית, אלא מיד ההקדש הן זוכין לו, וכן משמע בירושלמי בפ"ד דמעשר שני' עכ"ל.

מבואר בדברי הרמב"ן שכיון שהקטנים זוכים את הפירות בשביל הבעלים חשיב זכיה לאחרים, משום שהם זוכים את הפירות מרשות המע"ש לרשות הבעלים.[[1]](#footnote-1) [אמנם הרמב"ן כתב תירוץ נוסף (וכ"ה בחי' הר"ן) שבאמת פדיון מע"ש נחשב זוכה לעצמו אלא שלמ"ד שקטן אינו זוכה לאחרים אף זכייתו לעצמו אינה אלא מדרבנן, וזהו הוכחת הגמ' שקטן זוכה לאחרים דמש"ה זכייתו לעצמה היא מדאורייתא].

וכן מבואר בדברי הר"ש במשנתינו, שכתב שהגמ' בגיטין מיירי במחלל לצורך הבעלים ומש"ה חשיב זוכה לאחרים אבל כשמחלל בשביל עצמו הוי זוכה לעצמו ובזה מיירי הירושלמי ע"ש. [אך בדברי הר"ש מבואר שיש אופן נוסף להערים על מע"ש שהבעלים לא יקנה את המעות לבנו אלא הבן יחלל במעות של הבעלים לצורך עצמו. ועי' מש"כ בזה באות ג].

**מקשה למ"ד מע"ש ממון הדיוט איזה זכיה לאחרים יש כאן**

ודבריהם צ"ב, דהניחא למ"ד מע"ש ממון גבוה חשיב שזוכה מרשות המעשר לרשות הבעלים, אבל למ"ד מע"ש ממון הדיוט מדוע חשיב זוכה לאחרים הרי הפדיון אינו מעשה זכיה אלא מעשה פדיון בעלמא כיון שאין רשות של מעשר כלל, ועד כמה שכשפודה לעצמו ל"ח זוכה לאחרים אמאי כשפודה לבעלים חשיב זוכה לאחרים.

ובדרך אמונה (פ"ה סקנ"ז) עמד בזה, וביאר שכוונת הרמב"ן להעמיד את המשנה כר"מ שמע"ש ממון גבוה ומש"ה חשיב זוכה לאחרים.

אכן זהו דוחק בדברי הרמב"ן שלא הזכיר בתירוצו דאתיא רק לר"מ. ועוד הקשה הגרשש"ק שאם כוונת הרמב"ן שהמשנה כר"מ, א"כ מה הגמ' מוכיחה מהמשנה שקטן זוכה לאחרים הרי אפשר לדחות שהמשנה כר"י שמע"ש ממון הדיוט וחשיב זוכה לעצמו וצ"ע.

ועוד דיל"ע אף למ"ד מע"ש ממון גבוה, לפמש"כ הגר"ח שגם למ"ד ממון גבוה חשיב שהמעשר ברשות הבעלים אלא שהדינים של גבוה מפקיעים את זכיות הבעלות, וא"כ מדוע חשיב שזוכה מהמעשר לבעלים.

**מצדד לבאר בדברי הרמב"ן שדין זוכה לאחרים תליא לצורך מי עושה את הפדיון**

ויתכן לבאר בדברי הרמב"ן, שההגדרה של 'זוכה לאחרים' אינה תלויה אם מזכה ממש את הממון לאחרים, אלא תליא לאיזה סיבה הוא עושה את הפדיון, שאם עשייתו לצורך הבעלים חשיב זוכה לאחרים אע"פ שאין העשיה עצמה מעשה הקנאה לאחרים, ומשום שהסברא שאינו זוכה לאחרים הוא משום שאין לקטן גמי"ד להקנות בשביל אחרים ותליא לצורך מי עושה את העשיה. ומש"ה אף למ"ד מע"ש ממון הדיוט שאין כאן חלות זכיה לאחרים מ"מ יש לזה דין זוכה לאחרים כיון שתכלית הזכיה היא לצורך הבעלים ולא בשביל עצמו[[2]](#footnote-2) [וסברא זו מתבארת בדברי הרשב"א בסוגיין וכן בקידושין דף ? עש"ה].

אמנם זהו דוחק בלשון הרמב"ן, שביאר את הטעם שנחשב זוכה לאחרים משום ש'מיד ההקדש הן זוכין לו' ומשמע שנחשב זוכה לאחרים כמו מיד הקדש ולא משום שעשייתו לצורך הבעלים.

**ב**

**סברת הגר"ח שעשיה מכח הבעלים חשיב זוכה לאחרים, ומוכיח שהרמב"ן חולק ע"ז ומבאר מחלוקתם**

והנה בחידושי הגר"ח (בהל' זכיה ומתנה פ"ד ה"ו) ביאר שהטעם שנחשב זוכה לאחרים הוא משום שהמעשה פדיון נעשה בממון של אחרים וכל הזכות פדיון נעשית מכח הבעלים, כמבואר בסוגיא בב"ק שצריך כח בעלים לחילול מע"ש, ומש"ה חשיב זוכה לאחרים, דאע"פ שאינו זוכה מרשות אחת לרשות אחרת מ"מ עצם זה שפועל בממון של הבעלים בכח של הבעלים חשיב זוכה לאחרים. והיה מקום לבאר שזהו סברת הרמב"ן שנחשב זוכה לאחרים.

אמנם לא יתכן לומר כך, דאם הרמב"ן סבר כדברי הגר"ח א"כ מה הוקשה לרמב"ן כלל שנחשב זוכה לעצמו הרי אף אם הקטן היה פודה לצורך עצמו חשיב זוכה לאחרים כיון שהעשיה מכח הבעלים, והרמב"ן לא היה צריך לתרץ שהם פודים מיד המעשר לבעלים. ובהכרח שהרמב"ן סובר שאע"פ שהעשיה מכח הבעלים מ"מ אי"ז נחשב זוכה לאחרים כיון שסו"ס פועל לעצמו.

[ובאמת צריך לבאר מהו יסוד הנידון בזה אם עצם עשייתו מכח הבעלים צריך לדין זוכה לאחרים, ובמאי פליג הרמב"ן על סברת הגר"ח. והיה מקום לומר שהרמב"ן סובר כהעונג יו"ט [שיובא בסימן הבא אי"ה] דסגי בקבלת רשות ואי"צ זכיה ושליחות של הבעלים, ולכך ל"ח זוכה לאחרים דאי"צ את הכח זכיה של אחר.

עוד י"ל, דהנה יש לחקור בהטעם שזוכה לעצמו ואינו זוכה לאחרים האם זה סברא בגמי"ד שקטן חושב רק על עצמו ולא על אחרים, או שקטן לא תופס שיש מושג לעשות קנין שיחול לאחרים, וי"ל שהגר"ח סבר שהוא חסרון בעצם החלות לאחרים, אבל הרמב"ן סובר שהחסרון רק כשפועל זכיה לאחר שזה חלות מחודשת אבל מה שפועל בשל אחרים אין חסרון].

עכ"פ מתבאר שדעת הרמב"ן שעשיה מכח הבעלים לא חשיב זוכה לאחרים, וא"כ אינו מובן מדוע כשזוכה לבעלים חשיב זוכה לאחרים הרי למ"ד מע"ש ממון הדיוט אין רשות של מע"ש כלל.

**ג**

**תמיהה בדברי הר"ש במשנתינו שיכול לפדות לעצמו במעות של הבעלים**

והנה הר"ש כתב וז"ל 'ופדה לך כלומר פדה לעצמך כדקתני בתוספתא ובלבד שלא יאמר פדה לי בהן את מעשר זה אבל **כשפודה לעצמו אע"פ שפודה במעות של בעל הבית אין מוסיף חומש** והכי תני בירושלמי פדה לי משלך פדה לך משלי אינו מוסיף חומש וכו' משמע הכא דמתניתין איירי בזכיה לעצמו כדפרישית **דמעותיו של בעל הבית פודה מעשר שני לעצמו**'.

מבואר בדבריו, שבמשנה מיירי שהבעה"ב אינו מזכה את המעות לבנו אלא הבן פודה במעות של הבעה"ב לצורך עצמו, ואע"פ שלא זכה במעות יכול לעשות את הפדיון לעצמו ולזכות בפירות, ומש"ה פטור מחומש.

והדברים צ"ב, היאך יכול לזכות לעצמו ע"י המעות של הבעה"ב בפירות של הבעה"ב, הרי הוא לא עשה מע"ק לעצמו כלל, כיון שגם המעות וגם הפירות של הבעה"ב והוי מעשה פדיון בעלמא והיאך זוכה בפירות.

ועי' בדרך אמונה (פ"ה ה"ח בביה"ל) שביאר בדברי הר"ש שהזכיה בפירות הוא בההיא הנאה שפודה בשביל הבעה"ב, וכיון שמדאורייתא מעות קונות סגי למיפטר מחומש ע"ש.

ודבריו סתומים בדברי הר"ש. ועוד דיל"ע אם בכה"ג אינו מוסיף חומש כיון שבשעת הפדיון זכה לבעלים ואח"כ הוא כזוכה מהבעלים ועי' בדבריו שכבר התקשה בזה.

**ד**

**יסוד הגר"ח שהקנין נגרר בתר הפדיון**

והנה הקשה הגר"ח (שם), איך קטן עושה פדיון לבעלים הרי קטן אינו בר חילוף וקנין. ולכאו' כוונתו להקשות שאע"פ שמבואר בגמ' שקטן יכול לקנות מדין דעת אחרת מקנה אותו מ"מ היאך יכול לקנות בקנין כסף ולהקנות את הכסף לבעלים[[3]](#footnote-3) [ולפי"ד הר"ש הנ"ל לק"מ דבאמת מיירי שהבעלים לא הקנה את הכסף לקטן].

וביאר הגר"ח וז"ל 'צ"ל דהכא שאני דעיקר מעשיו הם רק בהפדיון, והקנין והחילוף ממילא חייל, ומיגרר גריר בתר פדיונו, ועל כן אין מעשה הקטן בזה בתורת קנין וחילוף כי אם בתורת פדיון, דמהני לזה דין מופלא סמוך לאיש'.

וצריך ביאור מהו מושג גרירה זו, היאך הקנין נגרר ע"י הפדיון.

ועכ"פ לפי יסוד דבריו, יש מקום להבין את דברי הר"ש הנ"ל שאף כשפודה במעות של הבעלים חייל הקנין לעצמו משום שהקנין יכול להיגרר אחרי הפדיון וצ"ב.

**ה**

**מחדש שאף למ"ד ממון הדיוט יש איזה שינוי בבעלות בפדיון מע"ש**

והמבואר בזה, שאף למ"ד מע"ש ממון הדיוט שהפדיון אינו עשיה של ממון, מ"מ עצם זה שנפקעים הדיני מע"ש בשעת הפדיון חשיב עשייה מסויימת בממונות של הדבר, וחשיב 'זוכה לאחרים', ולא הוי כמו שאר האיסורים שאינם שייכים לממון כלל.

והטעם והמקור לזה, הוא מהסוגיא בסנהדרין דף קיב:, שמבואר שם שמע"ש בגבולין הוא ממון גבוה אפי' לר' יהודה[[4]](#footnote-4), [ואמנם אינו כדין ממון גבוה אליבא דר"מ כמו שהוכיחו האחרונים ומ"מ נחשב ממון גבוה[[5]](#footnote-5)]. וזהו הטעם שהחילול נחשב עשיה של ממון שהרי כל חילול מע"ש נעשה בגבולין דבירושלים אינו יכול לפדותו כלל, וכיון שמשתנה הממון שנפקע איזה דין מסויים של ממון גבוה חשיב שנעשה חלות ממון והשתנתה הבעלות. ואף למ"ד מע"ש ממון הדיוט יש חילוק בין קודם הפדיון שנחשב קצת ממון גבוה לשעה שפודה שזוכה בממון לגמרי.

ולכאו' הביאור בזה, שכמו שמצאנו שאיסוה"נ אינם ממון דהאיסור מפקיע את זכות הממון ה"נ ממון שכל חלות דינו הוא לאוכלו בירושלים ואין אפשרות נוספת להשתמש בו ה"ז מחסר בבעלותו, ואף אם מותר בכל ההנאות מ"מ זכיות הממון הם לאכול רק בירושלים והוי זכות מוגבלת. ולא דמי לשאר האיסורים שהם דין חיצוני מהממון כיון שאין הגבלה בעצם שימוש הממון, וכמו תרומה שאף שאסורה לזרים מ"מ האיסור רק ביחס לגברא שהרי לכהן מותר לאוכלה, משא"כ מע"ש אסור לאוכלו כלל מחוץ לירושלים.[[6]](#footnote-6)

**בזה יתבארו דברי הרמב"ן והר"ש שנחשב זוכה לאחרים**

ובזה יתבארו דברי הרמב"ן שכתב שפדיון מע"ש של הבעלים נחשב זוכה לאחרים כיון שהוא זוכה לרשות הבעלים, ושאלנו שלמ"ד מע"ש ממון הדיוט אין כאן שינוי בעלות, ולפמש"כ הוא מבואר, דכיון שמע"ש נחשב שאינו לגמרי ברשות הבעלים וחשיב קצת ממון גבוה, א"כ נמצא שע"י הפדיון הוא מזכה את הפירות לבעלים שיהיה ממון גמור שלהם ולא יהיה רק כמו מע"ש שחסר בממונות של הבעלים, ומש"ה הוי זוכה לאחרים דהוא הופך את דין הממון ונותן לבעלים זכות יותר ממה שהיה לו, דחשיב שבפדיון משתנית בעלותו בדבר מסויים שנעשה בעלים גמור על הממון שאין לו הגבלה.

אמנם כ"ז, הוא כשעושה את הפדיון בשביל הבעלים, אבל הרמב"ן בקושייתו סבר שהקטן זוכה את הפירות לעצמו ובזה נחשב זוכה לעצמו, דאע"פ שהעשיה מכח הבעלים, מ"מ הרמב"ן לא סובר בזה כיסוד הגר"ח שעצם העשיה בממונו של חבירו מדין זכין חשיב זוכה לאחרים, אבל כשזוכה את הפירות לבעלים ומזכה לו שהפירות יהיו בבעלותו לגמרי חשיב זוכה לאחרים.

?ע"כ הוגה בעז"ה

**עפ"ז יש מקום להבין את סברת הגר"ח**

ואולי לפי"ז יש לנו פתח להבין את דברי הגר"ח שהקנין נגרר בתר הפדיון, דכיון שבפדיון משתנית בעלותו מש"ה הוא יכול לקבוע שהתמורה לחילול זה תהיה שהוא עצמו יקנה את זה ואף שהמע"ש אינו רשות נפרדת מ"מ נעשה איזה מע"ק בשביל לקבוע את דין הממון ועי"ז יכול לקבוע שהבעלות תחול אליו. ויתכן לבאר יותר לפי"מ שבארו האחרונים שהמושג מקח אינו חלות העברת בעלות אלא הוא חלות מסויימת שקובע בחפץ שיהיה לפלוני וזה עשיה בחפץ[[7]](#footnote-7), ומש"ה בשעה שפועל את החלות בחפץ יכול לקבוע שהקנין יחול אליו ועצ"ב.[[8]](#footnote-8)

ועד"ז יתבארו דברי הר"ש שיכול לחלל לעצמו במעות של הבעלים ועי"ז זוכה בפירות, דכיון שהקנין אליו הוא בתוצאה מהחילול לא איכפ"ל שעושה את החילול ע"י המעות של הבעלים דכלפי החילול אין חסרון שעושה במעות של הבעלים ומה שזוכה בפירות הוא בתוצאה מהחילול כמש"כ הגר"ח.

[והנה בעצם דין חילול, כתב הגר"ח (בהל' מע"ש) שיסודו מדין קנין כסף. וצ"ב מה השייכות של קנין כסף לחילול הרי המעות והפירות שלו, ולכאו' גם בזה מבואר ענין זה שהחילול הוא מעשה בממון וצ"ב. ולפמש"כ יש לבאר שכיון שקובע שינוי בדין הממון צריך לזה מע"ק. אמנם יש בזה חידוש, שאף שבעצם לא עושה חלות של שינוי הבעלות אלא של שינוי החפץ מ"מ צריך לזה מע"ק. וי"ל שהטעם משום שסו"ס בתוצאה יש לו בעלות על סוג ממון שונה וכל חלות שמחיל בחפץ שעושה אותו לממון אחר חשיב שעי"ז משתנה הבעלות וצריך לזה קנין, וביותר י"ל שבעצם לכל עשיית חלות בחפץ צריך מע"ק כמו שהבאנו מהאחרונים וצל"ע בזה. אמנם באמת בארנו יותר טוב את דברי הגר"ח בסי' ?].

ועצ"ב בכל חילול של בעלים עצמו היכן נמצא בו המע"ק כשהמעות אצל עצמו ונהי דצריך קנין כסף בשביל לשנות את דין הממון אבל היכי חשיב מע"ק כשהפירות והמעות שלו.

**ביאור נוסף בחילוק בין מע"ש לשאר איסורים**

נראה עוד לבאר בזה באופ"א, כמש"כ בסימן ?, שקדושת מע"ש אינה כשאר דיני האיסורים אלא יש איזה תביעה למעשר שיתקיים ממון זה למעשר ואי"ז תביעה ממונית כלל אלא תביעה איסורים וכמו שיש מושג בעלים על קרבן, וכלפי זה כ' הגר"ח שיש מע"ק בחילול שע"י שמעמיד למע"ש ממון אחר מסתלק ממנו התביעה על ממון זה וממילא יוצא לחולין.

ולפי"ז אי"ז שייך לדין מע"ש בגבולין.

וצל"ע לפי"ז אם לפי"ז יש פתח הכנה לדברי הגר"ח שהקנין נגרר אחר החילול וכן לד' הר"ש.

ובחי' הגרשש"ק ושע"י בכ"ז, וגם לגבי מופלא הסמוך לאיש

עי' קושיית הגרש"ר בקידושין אות תסד

1. דהיינו שבהו"א סבר הרמב"ן שהקטנים עושים את הפדיון לעצמם ואח"כ מזכים מרשותם לבעה"ב, וע"ז הקשה שאף שהקטנים פודים מיד המעשר מ"מ הוי זכיה לעצמם כיון הם פודים לרשות של עצמם (ואף למ"ד מע"ש ממון גבוה חשיב זכיה מיד המע"ש לרשותם), וחידש הרמב"ן שהם פודים מרשות המעשר ישירות לבעלים ולכך הויא זכיה לאחרים. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובאור זה לכאו' מוכרח לומר כך לשיטת הרמב"ם והגר"א שסוברים של"צ כח בעלים לחילול, דא"כ הא דחשיב זוכה לאחרים הוא בהכרח רק משום שלמעשה עושה לצורך אחרים. דאין לומר כדברי הגר"ח (שיובא לקמן) שעצם זה שפועל בשל אחרים חשיב זוכה לאחרים כיון שאין העשיה שייכת לבעלות כלל. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואם זו כוונת קושייתו, יש מקום ליישב, דלכאו' תליא בדין קנין כסף. די"ל שבשביל קנין כסף לא צריך להקנות את הכסף למוכר אלא סגי בזה שמעמיד את הכסף ועי"ז נעשה הקנין. ובנוסח אחר שמעתי לומר שהקניית הכסף למוכר הוא ג"כ חלק מהמע"ק של כסף דהכל עיסקא אחת שזה קונה את הכסף וזה קונה את החפץ וע"י העמדת הכסף נעשית העיסקא של קנין כסף, וע"כ סגי בזה לקטן כיון של"צ שהקטן יקנה את הכסף למוכר.

   והראיה לזה, דהנה שיטת הריטב"א בשם הרמב"ן שלר"י שמשיכה אינה קונה מה"ת ה"נ מתנה אינה נקנית אלא בחצר או אגב, [ודלא כשיטת התוס' בע"ז ורוב הראשונים שבמציאה ומתנה לכו"ע נקנה במשיכה], והקשה המנ"ח לפי הרמב"ן איך אפשר לקנות בקנין כסף הרי המוכר אינו יכול לקנות את הכסף. ומוכח לכאו' בשיטת הרמב"ן שבקנין כסף ל"צ לקנות את הכסף.

   אך מדברי רוב הראשונים מוכח שבקנין כסף צריך לקנות את הכסף, דהקשו בסוגיא ד'צאי וקבלי קידושייך' (קדושין דף יט.) איך הקטנה זוכה בכסף, ותרצו דדעת אחרת מקנה אותו מדאורייתא, ויש ראשונים שתרצו שמאכילה וזהו הכסף. ומוכח שצריך לקנות את הכסף.

   וע"ע בחדושי הגרנ"ט ריש קידושין שכתב שאי"צ לקנות את הכסף מחמת סוגיא זו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' ברש"י שם שכתב שתי לישנות בזה והארכתי בזה בסי' א ענף ג. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועי' מש"כ שם בגדר הדברים. [↑](#footnote-ref-5)
6. אך יל"ע דלפי"ז טבל יחשב ג"כ ממון גבוה כיון שאסור לכולם, וי"ל שכיון שיכול לתקנו ולאוכלו ל"ח שינוי בדין הממון ודווקא מע"ש שכל דין אכילתו בירושלים והוא עכשיו בגבולין מש"ה חשיב ממון גבוה וצל"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. משום שיש לו איזה תועלת מהקנאה זו וחשיב שימוש שלו. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויתכן כיוון נוסף לבאר בד' הגר"ח שהמושג קנין כסף הוא העמדת תמורת החפץ וזהו גם המושג חילול וע"י שקטן מעמיד מעות תמורת המע"ש בתור חילול, ממילא גם יכול לקובוע שהמעות עומדים תמורת הפירות גם לגבי הקנין כי כבר נקבע שהמעות עומדים תמורת הפירות. ושתי הבאורים שכתבנו קשים מאד. [↑](#footnote-ref-8)