8 ח. עניני צדקה ומעשר כספים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

בס"ד ג' כסליו תש"ע

**בענין מעשר כספים**

**א]בגדר חיוב מעשר כספים**

**ב]האם מעשר הוא דווקא לעניים**

**ג]בדבר האהבת חסד במצות של הקמת גמ"ח לקיום מצות צדקה**

**ד]בדברי הט"ז בקנית עליה ממעות מעשר ובהכנסה לחופה**

**ה]בשיעור החיוב למצוות צדקה**

**ו]בחיוב נתינת חומש לצדקה ולשאר מצוות**

**ז]האם חומש זה למצוה אחת או לכל המצוות**

**ח]בדין מעשר כספים מחפצים**

**ט]בדין השגת ידו והאם כשנותן חל חיוב לעניים אפילו שזה יותר מכדי השגת ידו**

**י]בדין מלוה לעני על מעשרותיו ובדין מקדים מעשרותיו**

**י"א]בדין קדימה בצדקה**

**י"ב]האם כדי מחסורו זה רק בעני או שזה גם קובע גדרי עני**

**י"ג]בדין שלצדקה אם אין לו מאתים זוז יכול לקחת אלף זוז בבת אחת**

**י"ד]האם בנתן חומש נפטר מהלאו של לא תאמץ וגו'**

**ט"ו]בדין הפסיד כספו האם עדין חייב במעשר**

**ט"ז]בטעם קדימה לגר אפילו שיש עליו חיוב מיוחד**

**בגדר חיוב מעשר כספים**

א] מבואר בתורה שאברהם אבינו נתן מעשר מהשלל למלכי כהן צדק שלם וכן מבואר בתורה שיעקב אבינו נדר שכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ויש לעיין האם זה רק הנהגה טובה שהאבות נהגו או שיש כזה חיוב והנה מצאנו בזה כמה שיטות ונבארם בס"ד והנה מצאנו שיטות שזה חיוב גמור

א.עיין תוס' בתענית ט. וז"ל הכי איתא בספרי עשר תעשר את כל תבואת זרעך היוצא השדה שנה שנה אין לי אלא תבואת זרעך שחייב במעשר ריבית ופרמקטיא וכל שאר רווחים מנין[ומהא דנקטו רוחים של קרן שמשביח משמע שממתנה לא צריך לתת] ת"ל את כל דהוא מצי למימר את תבואתך מאי כל לרבות ריבית ופרקמטיא וכל דבר שמרויח בו עכ"ל ומבואר שהוא חיוב שנלמד מפסוק אלא שיתכן שזה אסמכתא

ב.עיין מרדכי ב"ק ס' קצ"ב שכתב וז"ל ובירושלמי מפיק מעשר מעות מכבד את השם מהונך ומראשית כל תבואתך וכו' עכ"ל וע"ש בתוכן דבריו לענין עיסקא מי מחויב לתת מעשר שמשמע שנקט שזה חיוב גמור

ג.עיין ספר חסידים ס' קמ"ד וז"ל הביאו את כל המעשר אל בית האוצר ובחנוני נא בזאת גדול הפרשת מעשר שאמר הקב"ה בחנוני מכל דברים אחרים שאסור לנסותו שנא' לא תנסו את ה' אלקיכם אותו המעשר הוא מעשר עני לתת לעניים מעשר מכל אשר ירויח אדם הן בריבית הן להשכיר את עצמו הן מכל הדברים אשר יבוא ליד אדם בריווח אם מצא מציאה או הביאו לו מציאה צריך לעשר ולהפריש כאשר נכתב בפסוק וכו' ואוי להם למעכבין מעשרותיהן כי לבסוף לא ישאר בידם כי אם המעשר והינו דכתיב איש את קדשיו לו יהיו עכ"ל ומבואר מלשונו שזה חיוב גמור וגם בזה יש את העונש שמי שלא נותן מפסיד את נכסיו ומבואר מדבריו עוד שגם בצדקה לא של תבואה מותר לנסות את הקב"ה [וכן הוא בספר היראה אות ס"ג] ושעל זה איירי הפסוק במלאכי

ד.עיין או"ז הלכות צדקה סימן י"ג לאחר שהביא הסוגיא דתענית דעשר בשביל שתתעשר כתב וז"ל למדנו שמצוה לאדם לעשר את ממנו וכל מה שמרבה במעשרות מרבה בעושר והמרבה בצדקה יותר מהמעשרות ה"ז משובח ובלבד שלא ירבה יותר מחומש וכו' עכ"ל ואחרי זה הביא את הירושלמי איך מודדים את החומש שבתחילה מהקרן ואחרי זה מהרוחים

ה.עיין דעת זקנים מבעלי התוס' על הפסוק של יעקב וז"ל מדרש, יעקב תיקן לתת מעשר מן הממון עכ"ל ומשמע שיעקב לא רק נהג לעצמו אלא שזה תקנה לדורות

ו.עיין מדרש תנחומא פ' ראה וז"ל עשר תעשר עשר בשביל שתתעשר עשר כדי שלא תתחסר רמז להולכי ימים ולעוסקים בפרקמטיא להוציא מעשר לעוסקי תורה עכ"ל ויש שלמדו מזה חיוב אמנם יתכן שזה רק הנהגה טובה

ז.עיין ט"ז ס' של"א סקל"ב וז"ל ומו"ח כתב שהמעשר של ממון שלנו אין בו חיוב לא מן התורה ולא מדרבנן ותמהתי שהרי ריש סימן רמ"ט מבואר שחיוב גמור הוא כמו שכתבו כל הפוסקים והב"י בשם הירושלמי עכ"ל ומבואר שנחלקו בזה הט"ז והב"ח דהט"ז נקט שהוא חיוב גמור והב"ח כתב שהוא רק מנהג ועיין בספרי המלקטים שהביאו שיש מרבותינו שכתבו שזה חיוב דרבנן אמנם רוב רבותינו האחרונים נקטו שזה רק מנהג וכן עמא דבר דבכל ספרי ההנהגה של הראשונים לא הזכירו חיוב זה וכן ראיתי מביאים שהוא בשו"ת מהר"ם סימן קל"א וז"ל מעות מעשר יראה וכו' דאע"פ שאינו מן התורה אלא מנהג הא קיי"ל דברים המותרים ואחרים נהגו בהם איסור אי אתה רשאי להתירן בפניהם שנאמר לא יחל דברו עכ"ל ומבואר שזה רק מנהג ולא חיוב מדרבנן ובהגהות בית לחם יהודה כתב שכוונתו שהדין לתת לעניים זה מנהג אבל עצם המצוות צדקה הוא חיוב גמור אמנם עיין בספר בית אליהו על שבת בסופו בקונטרס מעשר כספים שהביא מצואת רבי יהודה בן הרא"ש שהביא שם נוסח מהרא"ש וז"ל שמע בני מוסר אביך ואל תיטוש תורת אמך יען כי בארץ אשר יצאנו משם נהגו אבותינו ואבות אבותינו להפריש חלק אחד מעשרה חלקים לגבוה לצדקה לצורת מצוה בכל מה שירויחו במשא ובמתן וכמו שאמרו רז"ל על המקרא ודרשו עשר תעשר את כל מעשר תבואתך מכאן למפרישי ימים שמפרישין אחד לעשרה לעמלי תורה וכו' עכ"ל ומבואר שדן על עצם הנתינה בתור מנהג ואולי כונתו שהם נהגו כך בתור שס"ל שזה חיוב ובספרד אחזו שאין כזה חיוב

אמנם גם אם זה מנהג לכאורא יש חיוב לקים את מנהג ישראל הנ"ל והפוסקים דנו בכמה מקומות בדיני המנהג ומשמע שהוא מנהג ישראל קבוע וחייבים לקיימו וכן משמעות הרמ"א שדן בכמה מקומות בדיני המעשר כספים וכן בשאר תשובות האחרונים אמנם עיין באהבת חסד פי"ח שרק כתב שזה ענין גדול להפריש מעשר כספים ולא הזכיר שזה חיוב וצ"ע וכן האחרונים כתבו לענין כמה נידונים שיעשה כך מתחלת הנהגתו וצ"ע הרי עד כמה שאין זה בכלל חובת מעשר א"כ מבטל חיובו וצ"ל שכוונתם שבתור המנהג זה וודאי שספק מנהג לקולא וצ"ע

ועיין רבינו יונה באגרת היראה אות ס"ג וז"ל ובמעשרות אל תרפה ידך מליטלם כראוי כיצד מכל דבר שמשתכר הן לכתוב הן ללמוד הן לעשות מלאכה או אפילו מצא מציאה או נתנו לו מתנה או בכל ענין שיבא הן כסף הן שווה כסף מן הכל יפריש מעשר כי דבר זה אין לו ערך כי את אשר אסר הקב"ה לנסותו התירו במעשר עכ"ל

**האם מעשר הוא דווקא לעניים**

ב]והנה יש לדון עד כמה שיש חיוב מעשר מעיקר הדין או ממנהג ישראל האם זה דוקא לצדקה או ה"ה לכל צרכי מצוה והנה הרמ"א ס' רמ"ט ס"א הביא מהמהרי"ל שאין לעשות ממעשר שלו דבר מצווה כגון נרות לבית הכנסת או שאר דבר מצוה אלא יתננו לעניים עכ"ל אמנם עיין בש"ך ובט"ז שהביאו מהרמ"ק שאפשר לתת את זה גם לשאר צרכי מצוה ועיין באר הגולה שכתב שכוונת הרמ"א על מצוות שהוא חייב בלאו הכי שבזה לא יכול לתת מכספי מעשר וכדין דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין וכן ציין הגר"א ועיין פתחי תשובה שכתב שלפ"ז אין דברי הרמ"א סותרים לש"ך הנ"ל דשם מדובר על מצוה שלא חייב בה אמנם עיין פתחי תשובה שם שהביא משו"ת חת"ס ס' רל"א שבמהרי"ל מפורש שמעות מעשר זה דוקא לעניים ועיין לעיל שהבאינו את לשון הספר חסידים שמבואר שם שזה דוקא לעניים

ועיין שו"ת מהר"ם מרוטנבורג סימן קל"א שכתב וז"ל מעות מעשר לאחר שהחזיקו לתתם לעניים אין לשנותם למצווה אחרת דנראה כגוזל את העניים דאע"פ שאינו מן התורה אלא מנהג הא קיי"ל דברים המותרים ואחרים נהגו בהם איסור אי אתה רשאי להתירם בפניהם וכו' ולא דמי להא דערכין דישראל שנתנדב נר ומנורה לבית הכנסת מותר לשנותה למצווה אחרת דשאני התם דאידי ואידי לגבוה אבל מעות מעשר כספים כבר זכו בהם עניים ע"י מנהג שכך נהגו כל הגולה ואין לשנות מעניים למצווה אחרת עכ"ל הרי מפורש בדבריו שהמנהג היה לתתו לעניים

והנה הרמב"ם בפיה"מ כתב שאם לא קיימי עניים צריך לתת חומש לדבר מצוה מהרווח ולא מהקרן ובפשוטו הוא כדין מעשר כספים אלא שנקט שזה חומש ומבואר בלשונו שיכול לתת לכל דבר מצוה וכן לשון הרא"ש בצואת בנו שלתת לדבר מצוה ומשמע לא דוקא לצדקה לעניים

והנה לכאורא עד כמה שהמקור מעשר תעשר ששם מדובר על מעשר שני א"כ אין מקור דוקא לעניים וכן הפסוק של הירושלמי דומיא דראשית תבואתך לא מבעיא אם זה הולך על תרומה א"כ אין זה ענין לעניים אלא גם אם זה על מעשר כמבואר במרדכי וברמב"ם אבל יתכן שזה מעשר ראשון או שני והדמיון לשם שצריך לתת את זה לצורך גבוה ובאמת לשון המדרש תנחומא שהובא לעיל להוציא מעשר לעוסקי תורה ומשמע שעיקר המעשר הוא לא לעניים אלא לצורך לומדי תורה אמנם הירושלמי הרי שם מדובר על המשנה של גמילות חסדים ובזה כתב הילפותא הנ"ל ומשמע שזה שיעור לצורך גמילות חסדים ולא לשאר מצוות ועיין פתחי תשובה שם בשם החת"ס וכן נקט בספר אהבת חסד שאם נהג שלש פעמים ראשונות לתת לעניים חל עליו חיוב לתת דוקא לעניים אבל יכול להתנות בתחילת קבלתו שיתן לדבר מצווה עכ"ד ולכאורא כוונתו שאז מונח בזה קבלה לנהוג כדעות שדוקא לעניים וצ"ע הרי אפשר וודאי לעניים ומהיכי תיתי לומר שקיבל על עצמו כשיטה זו וצ"ע [ומצאתי בקנה בושם ח"א שהקשה כן] אמנם מפורש בדבריהם שלהלכה מצד החיוב מעשר כספים וודאי קי"ל שיכול לתת לשאר מצוות ויתכן שהוא מדין ספק מנהג לקולא וכמדומה שכן המנהג היום

והנה עיין ש"ך שבתחילה כתב בשם תשובת מהר"ם שזה רק אם זה מצוה שלא היה עושה ללא שיתן מכסף מעשר אמנם אחרי זה הביא מהמהר"ם מרוטנבורג שגם לצורך פרנסת בניו הגדולים יכול לתת ובפשוטו שם וודאי היה ותן בין כה מכספו ומשמע שסז"ל שגם מצוה שבין כה היה עושה הוא יכול לתת מכספי מעשר וצ"ע הסברות בזה ולכאורא מצוה שכל מה שבין כה היה עושה לא כי יש לו טובת הנאה מזה אלא רק בגלל המצוה זה וודאי יכול לנקות מכספי מעשר

**בדבר האהבת חסד במצות של הקמת גמ"ח לקיום מצות צדקה**

ג]והנה באהבת חסד פי"ח י"ט כתב שיפריש שני חלקים לעניים וחלק אחד לעשות בזה גמ"ח ובזה גם מקיים מצות המעשר והוסיף שלמי שקשה לתת מהקרן לעניים יעשה כן בכל המעשר של הקרן וביאר שהטעם הוא דמבואר ברמב"ם שיש מצוה והחזקת בו דהיינו להחזיק ביד אדם שלא יהיה עני ומבואר ברמב"ם פ"י ממתנות עניים וכן נפסק בשו"ע ס' רמ"ט שזה המעלה הראשונה שבצדקה א"כ וודאי מקיים בזה מצות צדקה שאין דין דוקא לתת לעניים אמנם נקט דלרמב"ן שנקט שזה מ"ע נפרדת כמבואר בהשמטות מצוה ט"ז א"כ יתכן שלא מקימים בזה מצוות צדקה אמנם לשיטות שאפשר להשתמש אם כספי מעשר גם לשאר מצוות א"כ כאן זה לא גרע משאר מצוות עכת"ד ועיין לקמן מה שכתב עוד והנה המעיין ברמב"ן שמנה למצוה נפרדת רק את המצוה של וחי עמך דהינו שבמקום פיקוח נפש יש מצוה להחיותו אבל את הדין לתת לעני שלא ימוט אין זה בכלל המצוה הנפרדת וזה בפשוטו וודאי מכלל מצות צדקה ודבר זה מבואר בתו"כ על הפסוק של והחזקת בו וודאי שגם הרמב"ן מודה לזה ובפרט שיש מצות עשה להלות לעני כמבואר ברמב"ם תחילת הלכות מלוה ולווה ועוד שכאן זה ימנע ממנו שלא יהיה עני זה וודאי בכלל מצות צדקה

אלא שכתב לדון עוד שכיון שנשאר בבעלותו א"כ יתכן שלא מקימים בזה מצוות מעשר שצריך להוציא את זה מבעלותו אמנם הוכיח לא כך דהפוסקים כתבו שאפשר לקנות בזה גם ספרים אפילו שזה נשאר בבעלותו אלא בהכרח שכל שמיחד את זה למטרת מצות לעולם מקיים בזה הענין של מעשר כספים אמנם כתב שכאן שזה יעבור ליורשיו ויוכלו לקחת את זה לעצמם יתכן שלא מקיים בזה מצות מעשר והניח בצ"ע אמנם כתב שאם מיחד לגמרי לגמ"ח שזה לא יהיה שלו לבסוף יוצא ולכאורא כוונתו גם אם בבעלות זה שלו אבל כל שמקבל על עצמו וזרעו שזה יהיה תמיד לגמ"ח א"ש

והנה יש לעיין בדבר המצוי שכרגע מיחד את זה להלואה עד שיחתן את בנותיו ואז יתן את זה לצדקה לצורך הנ"ל שהוא וודאי צדקה גמורה באופן שאין לו אפשרות אחרת האם מקיים בזה מצות צדקה או שכיון שזה עדין שלו לא מקיים וצ"ע ואולי אם יקבל על עצמו שזה ילך לצדקה מקיים בזה המצוה

ושמעתי עיצה להפריש מעות אלא לצדקה והוא יש לו בהם זכות גבאות לקחתם לצורך צדקה שירצה לפי ראות ענין ויוכל לקחתם כדי לחתן את בנותיו או לפרנס את בניו הגדולים עד כמה שהוא לא יוכל מכספו הרגיל

**בדברי הט"ז בקנית עליה ממעות מעשר ובהכנסה לחופה**

ד]עיין ט"ז שאפשר לקנות עליה מכספי מעשר אם חשב מלכתחילה לקנות מכספי מעשר וביאר שהרי המעות הולכים לצדקה ומה שנהנה טובת הנאה אין בזה חיסרון שהרי בכל מעשר עני יש טובת הנאה לבעלים ועיין רעק"א שם שהביא מהשל"ה שאם אם הוא מוסיף ליתן יותר משל חברו לא יכול לתת אלא מה שהוסיף דהשיעור שגם חברו היה מוכן לתת לא הועיל כלום לצדקה עכת"ד

והנה מבואר לכאורא מדבריהם שמצד שהוא רוצה לקים המצוה לקבל עליה זה לא סיבה לקנות מכספי מעשר דאם הוא לא יקבל חברו יקבל ולא יעשה כאן עוד מצוה ורק מצד שהממון הולך לצדקה זה מותר וצ"ע הרי הט"ז המשיך שיכול לתת כסף להיות בעל ברית או להכניס כלה לחופה ובפשוטו הכונה לא דוקא שנותן הכסף לאבי הכלה שהוא עני אלא גם אם הוא עשיר ומשמע שכיון שהוא מרויח אם זה לקיים מצוה זה סיבה להתיר ועיין אהבת חסד שהביא דין זה וכתב שאם אבי הכלה עני יכול לתת מכספי מעשר גם לשיטות שאפשר לתת לעניים ומשמע שעיקר הדין הוא גם לא בעני ומצד עצם המצוה להכניס לחתונה או להכניס התינוק [וצ"ע מה מצוה היא זו] וצ"ע בזה אמנם בערוך השולחן ביאר שמדובר שנותן את זה לעני

**בשיעור החיוב למצוות צדקה**

ה]והנה הארכנו עד עכשיו בגדרי מצות מעשר כספים שהוא מחיוב או ממנהגא אמנם נצטוינו בתורה במצות צדקה בכמה מצוות כמבואר בפרשת ראה והובא ברמב"ם וטור שו"ע וכן איכא כמה לאוין בקופץ ידו מלתת צדקה וצריך בירור מה הוא השיעור שאדם מחויב לתת לצדקה מנכסיו ועיין רמב"ם פ"ז ממתנות עניים ה"א וז"ל מצות עשה ליתן צדקה לעניי ישראל כפי מה שראוי לעני אם היתה יד הנותן משגת שנא' פתוח תפתח את ידך לו ונאמר והחזקת בו גר ותושב וחי אחיך עמך וכו'. ה"ה: בא עני ושאל די מחסורו ואין יד הנותן משגת נותן לו כפי השגת ידו וכמה עד חומש מנכסיו מצוה מן המובחר ואחד מעשרה בנכסיו בינוני פחות מכאן עין רעה ולעולם אל ימנע אדם עצמו משלישית השקל בשנה וכל הנותן פחות מזה לא קיים מצוה וכו' עכ"ל

ומבואר מדברי הרמב"ם שיסוד החיוב לתת לכל עני ועני כדי מחסורו ומשמעות דבריו זה אפילו יותר מחומש וכמו שביאר באהבת חסד [אמנם ראיתי שיש שכתבו שכוונת הרמב"ם שיש לו לתת די מחסורו באופן שזה פחות מחומש] אמנם כל זה אם ידו משגת אבל אם אין ידו משגת דהינו שהנתינה היא בגדר יותר מהשגת ידו בזה בכל אופן נאמרו שיעורים שלכתחילה חומש ועין בינונית מעשר ופחות מזה זה עין רעה ושלישית השקל כל אחד חייב לתת ועיין אהבת חסד פי"ט בהגהה שמשמעות הדברים שהוא רק עין רעה ולא עובר איסור והטעם כי זה יותר מהשגת ידו וכל השיעורים הנ"ל במצות צדקה הם שיעורים שראוי לתת אמנם צ"ע דברי הרמב"ם שיש חיוב לתת חומש לכתחילה הרי הגמ' אומרת רק שהמבזבז לא יבזבז יותר מחומש אבל לא שיש חיוב לתת חומש

והנה עיין ירושלמי פאה פ"א ה"א על הא דמבואר במשנה שגמילות חסדים אין לו שיעור וז"ל הדא דתימר בגופו אבל בממונו יש לו שיעור ואתיא כי דמר רשב"ל בשם ריב"ח נמנו באושא שיהא אדם מפריש חומש מנכסיו למצוות עד היכן[דהינו מהו השיעור הכי קטן] רבן גמליאל בן איניניא ורבי אבא בר כהנא חד אמר עד כדי תרומה ותרומת מעשר [דהינו אחד משלשים ושלש ושליש]וחרנא אמר כבד את ה' מהונך ומראשית כל תבואתך כמראשית כל תבואתיך [ובגר"א ביאר שזה אחד מחמישים כתרומה אמנם במרדכי שהובא לעיל וכן נראה שזהו מקור הרמב"ם שהשיעור הוא מעשר] עכ"ל

והנה בהא דמבואר בירושלמי שעד חומש בפשוטו הכוונה שאפשר לתת עד חומש אבל לא שיש כאן דין לכתחילה לתת חומש וכן הוא בלשונות הראשונים שם בפאה שכתבו שזהו דין הגמ' בכמה דוכתי שהמבזבז אל יבזבז יותר מחומש אמנם עיין ב"י שביאר שהרמב"ם למד שכוונת הירושלמי שתיקנו שיש שיעור של מצוה מן המובחר לתת חומש ובפשוטו זה גם המקור של מעשר דהירושלמי כתב שהשיעור הכי קטן זה כראשית תבואתך ולמד הרמב"ם שזה עשירית וכמבואר במרדכי

והנה בפירוש המשניות ריש פאה מבואר שבקיימי עניים יש חיוב לתת חומש מנכסיו ולא רק שזה מצוה מן המובחר ועיין אהבת חסד בהגהה פי"ט שכתב ששם מדובר שידו משגת וכה"ג זה חיוב גמור אמנם לפ"ז מבואר שגם בידו משגת יש חיוב רק עד חומש וזה דלא כמשמעות הרמב"ם בהלכותיו דבידו משגת חייב אפילו יותר מחומש והניח דבר זה בצ"ע אמנם יתכן ששני הדברים תלויים אחד בשני דהנידון איך לבאר את הירושלמי שיש מצוה לתת חומש דבפירושו ביאר שזה חיוב גמור וממילא זה בידו משגת ובהכרח שגם כה"ג זה עד חומש אמנם בחיבורו חזר בו וביאר שמדובר למצוה מן המובחר וממילא בהכרח מדובר באין ידו משגת ובאמת בידו משגת אין לנו מקור שאין חיוב לתת יותר מחומש

ועיין אגרת הגר"א שכתב לתת חומש וכתב שאל"כ עוברים בכמה לאוין ועשין ולא משמע שזה דוקא בידו משגת אלא שתמיד זה השיעור שאדם צריך להתאמץ לתת

והנה הבאינו לעיל מהספרי הובא בתוס' בתענית ובעוד מקומות שיש חיוב לתת מעשר מממונו וצ"ע דיש חיוב מצות צדקה והרי במצות עשה צריך להוציא עד חומש ובפשוטו צ"ל ששם איריי גם באין מצות צדקה כגון דלא קיימי עניים או שזה יותר מכדי השגת ידו ובכל אופן יש דין לתת מעשר אמנם עיין לעיל מה שהבאינו מהספר חסידים ומהאור זרוע שסתמו את דבריהם שצריך לתת מעשר לעניים ולא הזכירו כלל שזה באין ידו משגת ומשמעות דבריהם שהשיעור של מעשר זה שיעור במצות צדקה דהינו שיש כאן חיוב לתת מצות צדקה גם בלא קיימי עניים אמנם זהו השיעור גם בקיימי עניים והחיוב המיוחד של מעשר זה לתת אותו גם בלא קיימי עניים ובאמת לכן מבואר מדבריהם שמעשר זה לעניים דוקא כי כל הדין הוא קיום מצות צדקה וכן המרדכי שהביא המקור למעשר כספים מהירושלמי והרי שם מדובר על מצות גמ"ח ובהכרח שלמד שהדין מעשר כספים הוא שיעור במצוות צדקה

והנה עיין סימן תרנ"ו לגבי קיום מצוות עשה שהרמ"א הביא מרבינו ירוחם שצריך לתת עד עשירים ועיין ב"י שמקורו מצדקה ולנ"ל א"ש שהדין מעשר הוא שיעור במצות צדקה ולמד שזה גם בידו משגת ולא חילקו בזה הראשונים הנ"ל או שס"ל שהדין שאין ידו משגת זה לא דוקא במצוות צדקה אמנם בשאר ראשונים בב"ק מבואר שהשיעור עד חומש ויתכן שס"ל לחלק בין מצות צדקה שיש מושג שאין ידו משגת לשאר מצוות

והנה לפ"ז וודאי שאי אפשר לתת מעשר כספים לשאר עניני מצוות דהרי לא מקיים בזה מצוות צדקה אמנם הפוסקים שכתבו שאפשר לתת לשאר מצוות בהכרח ס"ל שהדין מעשר אין זה ענין למצוות צדקה אלא מדובר אפילו באופן שאין מצוות צדקה כגון בלא קיימי עניים או שזה יותר מכדי השגת ידו ובאמת דבצוואת בן הרא"ש מבואר בלשון הרא"ש שאין חיוב מעשר כספים אלא מהרוחים ולא מהקרן דהינו רק דומיא דפירות אבל מה שמקבל מתנה או ירושה לא צריך ורק בניו הוסיפו אחרי זה לקבל עליהם גם מירושה ומתנה ומבואר שאין זה קיום מצות צדקה דאם לא כן למה שהשיעור ממון של המצוה הוא לא מהכל אמנם יתכן שאירי באין ידו משגת וס"ל שלא נהגו לתת אלא מהרוחים אבל באמת בידו משגת גם כן החיוב רק עשירים אמנם בלשונו שם משמע שאפשר גם לשאר דבר מצוה ובהכרח שזה לא גדר ממצות צדקה אלא חיוב נפרד [אמנם בספר חסידים הנ"ל וכן ברבינו יונה מבואר שהדין מעשר הוא מכל דבר גם ממציאה או מירושה וכן מובא בפתחי תשובה סימן רמ"ט שכך המנהג כדבר פשוט לתת מירושה או נדוניא אמנם יתכן שזה לשיטתם שזה חיוב צדקה וזה דווקא לעניים]

והנה לפי זה לא נתבאר שיעור למצות צדקה באין ידו משגת לתת מעשר ואדרבא ממנהג הפוסקים שנראה בכל מקום שאנשים נתנו רק מעשר מנכסיהם וזה כלל גם שאר עניני מצוות ובהכרח שכיון שאיירי בסתם אנשים שאין ידם משגת ומצד מצוות צדקה אין חיוב של מעשר אמנם צ"ע דהירושלמי הרי מדבר במצוות גמילות חסדים ובזה מבואר שהשיעור הפחות הוא מעשר אמנם יש שביארו שם שהכוונה אחד מחמישים וצ"ע

והנה השו"ע פסק כדעת הרמב"ם שדין מעשר זה שיעור במצוות צדקה ולפ"ז לכאורא אין ליתן המעשר לעניני מצוות אם לא נותן גם מעשר בקיימי עניים ועיין אהבת חסד פי"ט בהגהה שכתב שצריך לתת המעשר לקרוביו וכתב אפילו שעיקר מעשר ניתקן לעמלי תורה אבל כיון שאנחנו נוהגים להיפטר בזה ממצות צדקה א"כ הקדימה התורה את העניים אמנם הפוסקים שסתמו לתת לעניני מצוות בהכרח שלא ס"ל שיש שיעור במצות צדקה של מעשר ומצד שחשיב על פי רוב שאין ידינו משגת וצ"ע בזה

**בחיוב נתינת חומש לצדקה ולשאר מצוות**

ו]עיין רמב"ם בפירוש המשניות ריש פאה שגם בלא קיימי עניים צריך לתת חומש אלא שכתב שם הלשון למצוה דהינו משמע שזה לא דוקא לעניים עוד כתב שם שזה דוקא מהרוחים ולא מהקרן דהיינו לכאורא שרק ממה שהרויח על ידי עבודתו אבל מתנה או מציאה או ירושה לא צריך וצ"ע המקור לחייב בזה חומש ואפילו שמצאנו שהמזבז לא יבזבז יותר מחומש אבל לא כתוב שזה חיוב ואולי מקורו מיעקב אבינו שאמר עשר אעשרנו לך שהגמ' אומרת שזה חומש אמנם בפשוטו שם זה היה מהכל וכלשון התורה וכל אשר תתן לי וכמבואר במדרש שגם מבניו נתן מעשר שזה שבט לוי וצ"ע

ועיין שטמ"ק בכתובות נ. שהביא את הירושלמי שכתוב שבאושה התקינו לתת חומש ממונו למצוה ושזה גם מהקרן וכתב שזה דומיא דמעשרות שיש מעשר ראשון ועני ומעשר שני וכתב שכמו ששם המעשר שני זה לבעלים כדי שיאכלנו בירושלים א"כ ה"ה עשירים אפשר לתת לעניני מצוות ועשירית לעניים עכ"ד ומבואר שס"ל כהרמב"ם שהירושלמי זה תקנה לתת ומבואר שהדין חומש זה גם לשאר עניני מצוות ומבואר שזה גם מהקרן ודלא כהרמב"ם שזה רק מהרוחים וצ"ע

**האם חומש זה למצוה אחת או לכל המצוות**

ז]אמנם בקימי עניים שיש חיוב צדקה לכאורא צריך לתת חומש לעניים דאל"כ הוא מחויב עדין בצדקה אמנם לכאורא עדין יהיה מותר לו לתת לשאר עניני מצוות ואין כאן הדין המבזבז לא יבזבז שהרי זה ביחס לכל מצוה ואפילו אם נתן לצדקה חומש מותר לתת לעוד מצוות כגון בנין בית הכנסת וכמו שעדין קונה לולב ועיין מהר"י קורקוס שנקט שצריך לתת לעני הראשון חומש ואחרי זה לעני השני עד חומש ממה שנשאר לו ופשטות הדברים לא כך אלא שכל העניים זה כמו מצוה אחת אמנם חזינן מדבריו שפשוט לו ששני מצות לכל אחד יש חיוב חומש

והנה יש לעיין האם לענין הדין שהמבזבז לא יבזבז יותר מחומש שהראשונים בב"ק ט. נקטו שזה גם לענין קיום מצות עשה האם זה רק מהכסף שיש לו או שזה גם מביתו ושאר חפציו שהוא משתמש בהם ועיין גמ' ב"ק שם שאומרת למצוה עד שליש במצוה והגמ' שואלת שא"כ אם יהיה לו שלשה מצות יתן את כל ביתו ומשמעות הגמ' שגם את ביתו הוא נותן וצ"ע שהגמ' תגיד שאת ביתו בכלל לא צריך לתת אלא רק ממה שמיותר לו ומשמע שהחיוב חומש זה כולל גם את ביתו וצריך עיון האם לעניין עניים שיש חיוב עד חומש זה אם ביתו או ללא ביתו

**בדין מעשר כספים מחפצים**

ח]והנה עמא דבר בשם החזו"א שלא צריך לתת מעשר מחפצים שאדם מקבל לשימוש וכגון מדירתו והנה לכאורא כל זה ביחס לנידון של חיוב מעשר בזה יתכן שכך המנהג רק מדבר שיכול לתת מזה עצמו ולא שיתן דבר במקום זה אמנם לכאורא עדין יש חיוב מצד מצוות צדקה ובזה הוא חיוב ככל מצוה שזה מכל ממונו אמנם יתכן שזה עדין בכלל השגת ידו כי צריך את זה לשימוש אמנם עד כמה שיש לו עוד הרבה ממון למה שלא יתן מזה גם נגד השיעור שיש לו ממתנה וכדומה ובאמת בלשון הספר חסידם ובאגרת התשובה מפורש שזה מכל דבר שמקבל צריך לתת מעשר וזה לשיטתם שזה מצד מצוות צדקה וצ"ע

**בדין השגת ידו והאם כשנותן חל חיוב לעניים אפילו שזה יותר מכדי השגת ידו**

ט]עיקר הדבר שהבאינו לעיל שחיוב צדקה הוא רק כדי השגת ידו כן הוא לשון הרמב"ם ועיין גמ' שבועות כ"ה שאם אדם נשבע שלא יתן צדקה לעני הוא מושבע ועומד וזה לא חל וכתב התוס' רא"ש שזה רק על שיעור קטן דאין אדם מחויב לתת לעני את כל ממונו אלא רק כדי השגת ידו ע"ש וכן הוא בשטמ"ק בב"מ ל: לענין מתנה מועטת שזה באין ידו משגת אמנם בפשוטו כל נתינה שלא תשנה לבן אדם את רמת התנהגותו בחיים כגון פרוטה לעני נחשב תמיד כדי השגת ידו וזהו הדין שכופין על התמחוי וקופה של צדקה ועיין ערוך השולחן

ויש לעיין האם אדם שיש לו כדי חייו ונשאר לו אבל רוצה לשמור את זה לעת זיקנותו שלא יהיה לו ממה להתפרנס או כדי לחתן את ילדיו האם נחשב שאין לו כדי השגת ידו ואין עליו חיוב גמור של צדקה אלא רק כדין עין בינונית או עין רעה או שכל שיש לו לעכשיו חשיב כדי השגת ידו וצ"ע והסברא הפשוטה שחשיב שאין לו כדי השגת ידו

עוד יש לעיין במקרה שהוא רוצה לתת מעשר אפילו שזה יותר מהשגת ידו האם כיון שעכשיו בין כה נותן דבר זה ולא משתמש בזה לחייו א"כ כבר מחויב לתת דבר זה לעניים שזה לא על חשבון חייו או שכיון שהוא פטור יכול לתת גם לשאר מצוות ולכאורא המנהג לתת מעשר לשאר מצוות מוכח שגם כה"ג אין חיוב לתת דוקא לצדקה ועיין ח"ח בהגהה לפרק י"ט שנסתפק באדם מאוד דחוק שבכל אופן מצמצם לתת למעשר האם חייב לתת לקרוביו או שכה"ג כיון שאין לו חיוב מעיקר הדין יכול לתת לעמלי תורה ולכאורא זהו יסוד ספיקתו וצ"ע

**בדין מלוה לעני על מעשרותיו ובדין מקדים מעשרותיו**

י]עיין רמ"א סימן רנ"ז שכתב מי שמפריש מעשרותיו והלוה לעני על שלו מפריש מעשר שלו ומחשב על זה שהלוה לעני ומעכב משלו עכ"ל דהיינו שיכול לגבות המעשר בתור חוב העני ועיין ש"ך שהביא דהגמ' שואלת איך הם זכו בזה ועונה במכירי כהונה או עשו שאינו זוכה כזוכה או במזכה להם על ידי אחר וכתב שלכן גם כאן לכתחילה צריך לזכות להם ורק אז לגבות את זה וצ"ע שלכאורא רק שם שזה ממון עניים לכן לא יכול לגבות את זה בתור גביה מעני מסוים ללא שיקנה לו את זה אבל כאן מספיק שימחול לו כשיעור החוב וזה יעלה לו למעשר וכי לא מקיים בכה"ג מצוות צדקה ומעשר ומשמע שצריך דוקא שממונו יגיע לעני ועיין לשון הש"ך דמקורו מספר התרומות שער ס"ה שזה כדי לקיים מצות נתון תתן דהינו שיש דין דוקא נתינת ממון וראיתי מביאים מהגרי"ל דיסקין שאפשר לעבוד אצל עני בתור צדקה ומעשר ולכאורא מדברי הרמ"א לא משמע כן

והנה שם מבואר שעד כמה ששדהו נשתדפה העני לא צריך להחזיר ההלואה דהינו שהתנאי פירעון הוא רק על ידי המעשר עני ובכהן על ידי התרומה והגמ' דנה האם יכול לזכות ליורשים ולגבות דהיינו האם זה גם בכלל תנאי ההלואה ועיין דגול מרבבה ובגר"א שהביאו מהירושלמי שכיון שהבן לא תמיד עני לכן וודאי שמתנאי ההלואה שרק לו ולא לבנו אמנם לכאורא כל זה דוקא אם באמת כל הפירעון מהמעשר אבל אם אומר לו שזה חוב רגיל שצריך לשלם לו אלא שבנתיים מוכן להוריד לו מכספי מעשר לכאורא בזה אם ימות א"כ וודאי יגבה מהילדים

ועיין דגול מרבבה שהביא שנחלקו בירושלמי האם אפשר לעשות דבר זה שלא מדעת העני וכתב להקל מזה ולכאורא היה מקום לומר שכל זה במקום שצריך לזכות לו ולגבות א"כ צריך את הסכמתו אבל אם כאן היה מספיק מחילה בתור מצות צדקה לא היה שייך חיסרון זה ועיין נוב"י שכתב שכדי שיהיה עשו שאינו זוכה צריך ליחד לו הכסף שע"י זה רבנן מזכים לו וכל זה כי נקטו שצריך זיכוי וכנ"ל

עוד הביא לדון האם זה מותר רק אם הלוה על דעת זה או לא ולכאורא כל זה אם ללא זה לא יכול לגבות ממנו א"כ יש מקום לאסור דלא נחשב שנותן צדקה כיון שמצד דיני ממונות הוא פטור לשלם כי אין לו אבל אם יש לו אפשרות לגבות ממנו א"כ בזה שמוותר לו על החוב או מזכה לו וגובה אין שום סיבה שזה לא יהיה צדקה וצ"ע ואולי מצד שהוא לא מסכים שיקנה לו ויגבה את זה בחובו

והנה עיין נוב"י קמא סימן ע"ג הובא בפתחי תשובה שהביא מנהג שנותנים צדקה על דעת שאחרי זה ינכו מכסף המעשרות וכתב שזהו חידוש שהרי כה"ג לכאורא לא חל חיוב לעני ואחרי זה לא יכול לזכות דבר זה לעני ולגבות וכתב שצ"ל שזה אומדנא שזה כוונתו שיש כאן חיוב אם אפשרות לזכות לעני ולגבות ועיין חת"ס גיטין ל' שהביא ראיה שמועיל כה"ג ומשמע שזה אפילו שלא חל שום חיוב על העני ויתכן שאדרבא כל הדין לזכות כמבואר בש"ך לקיים מצות נתון תתן אבל כאן כבר קיים את זה מתחילה וממילא עכשיו אין לו חיוב לתת אלא שעדין יש כאן חידוש שמעשר כספים יכול לתת לפני שהרויח ודו"ק בכל זה

**בדין קדימה בצדקה**

י"א]עיין שו"ע סימן רנ"ז סעיף ט' דלא יתן אדם כל מעשרותיו לעני אחד בלבד וכתב הש"ך וז"ל או לקרוב אחד ולהניח שאר קרובים עכ"ל ומקורו מהמרדכי ומבואר שצריך לתת הכל לקרוביו ולא חלק לעניים אחרים ועוד משמע שאם אין לו אלא קרוב אחד עני כה"ג יתכן שכן ראוי לתת לו הכל דזהו הדין שקרוב קודם

ועיין שו"ע שם סעיף י' המחלק צדקה צריך להיזהר שלא ירבה לקרוביו יותר משאר בני אדם וכתב הרמ"א דווקא גבאי אבל כל אחד מותר לתת צדקה שלו או מעשר שלו למי שירצה מקרוביו והם קודמין ומשמעות הדברים שנותן להם הכל וחייב לתת להם הכל ועיין ביאור הגר"א שכתב שזה לא דומה למעשר עני שיכול לחלק חצי לקרוביו והשאר לשאר עניים שכל זה דוקא במעשר עני והסברא ששם זה ממון עניים ורק שהוא מחלק א"כ יש כללים איך לחלק ובפרט בשדה שאין לו זכות טובת הנאה לבחור למי שרוצה אבל כאן שהוא הנותן מממונו אדרבא דינו לתת לקרוביו ולא לעניים אחרים וכן מבואר באהבת חסד פי"ט שכתב לחלק לקרוביו וכתב שאם קרוביו אינם עניים ומחלקם לעניים אחרים מהראוי לתיתם לת"ח ע"ש ועיין ביאור הגר"א ס' רנ"א סק"ד שהביא תנא דבי אליהו שיתן לקרוביו ואם הותיר יתן לשאר עניים הרי מפורש שהדין קרוב הוא לתת הכל

אמנם מאידך מצאנו חיוב קופה ותמחוי וגם אדם שיש לו קרובים לא יכול להיפטר מחיוב זה ולתת לקרוביו ובהכרח שכל הדין קדימה הוא עד כמה שלעניים אחרים מישהו אחר ידאג אבל כשהנידון על קופה ציבורית שדואגת לעניים ושלולי הקופה לא יהיה לשאר עניים בזה וודאי שגם הוא חייב והאריך בזה בערוך השולחן והגדרים צ"ע

ועיין דרך אמונה שהביא מהחזו"א לתת חצי לקרוביו וצ"ע מקורו ואין זה דומה למשנה בפיאה כמבואר בגר"א לעיל ובשם הגרנ"ק קרליץ שמעתי שלעניין אביו ואמו וודאי שצריך לתת להם הכל ועיין פתחי תשובה סימן רמ"ט סק"ב שהביא מהחת"ס שבאחד שנתחייב לתת לבנו שש שנים פרנסתו שיוכל ללמוד וכתב שאם מלכתחילה חשב לתת מכספי מעשר זה בסדר אמנם כתב שמן הראוי שיתן רק חצי דומיא דהמשנה במעשר שני ויתכן שזה לא ראיה על תמיד אלא שרק כאן שעושה את זה לצורך בנו וגם עד כמה שלא יהיה לו כספי מעשר הוא נותן להם אותו סכום אבל במקום שאם יתן לאחרים יתן לקרובו פחות זה לא סיבה שלא לתת לקרובו את הכל ואדרבא הוא חייב לתת לו את הכל ועוד יתכן שדוקא שם שלא ראוי לתת את כל מעשרותיו לעני אחד וכנ"ל

ובעיקר הדין המובא בשו"ע שלא לתת לעני אחד והמקור מהגמ' שדוד המלך נתן כל התרומה שלו לכהן אחד לכאורא היה מקום לדון שהכונה ששם כדי לחיות היה מספיק שיעור קטן והשאר היה רק להעשירו ובזה רצון התורה לדאוג לכל הכהנים והלויים והעניים אבל במקום שיש צורך לעני אחד בשיעור כדי חייו שיעור גדול היה מקום לומר שבזה יכול לתת לו הכל שללא זה הוא עדיין במצב חסר כל והכל לפי הענין ועיין חכמת אדם שפעם אחת וודאי מותר לתת הכל לעני אחד

והנה יש לדון האם הדין של קרוב קודם זה רק אם הצורך לעני האחר הוא אותו צורך אבל אם קרובו זה לכדי מחסורו והעני אחר זה לכדי חייו יתכן שבזה האחר קודם ועיין חת"ס תשובה רל"ד בסופו שכתב על כל דיני קדימה זה רק אם כולם באתו דרגא אבל אם עניי ארץ ישראל צריכים לכסות ועניי שאר מקומות צריכים לאוכל בזה שאר קודמים ומפורש בדבריו שזה גם בשאר דיני קדימות וכן הוא בדבריו סימן רל"א אלא שהביא מהפנים יפות פרשת ראה שלענין בני ביתו הם קודמים וצ"ע האם כוונתו גם בשאר קרובים ועיין אגרות משה ח"א סימן קמ"ד שכתב שסתימת הפוסקים שקרוב קודם זה לגמרי ולא צריך לבדוק אם יש עניים בדרגא יותר גדולה

ועיין דרך אמונה הלכות מתנות עניים שער הציון רפ"ז שכתב שלקרוביו רק חצי וציין לב"י בשם המרדכי סימן רנ"א וצ"ע דשם כתב באחד שנדר לעניים שיכול ליתן רק חצי לקרוביו וצ"ע ששם מפורש שזה דוקא כי נדר לעניי עולם וכבר חל חיוב לעניים א"כ אין לו זכות לחלק רק לקרוביו אבל אם נדר סתם צריך להקדים קרוביו וודאי שה"ה מצד מצות צדקה ואדרבא שם מבואר שבסתמא אמרינן שכוונתו לקרוביו שזה דין התורה ומבואר שזה לענין כל הממון דאל"כ חל חיוב נדרו חצי לעניי עולם

**האם כדי מחסורו זה רק בעני או שזה גם קובע גדרי עני**

י"ב]בעיקר הדין די מחסורו יש לדון האם זה רק בעני שאין לו כדי חייו כה"ג צריכים לתת לו כדי פרנסתו אבל אם יש לו כדי חייו יתכן שאין לו שם עני וממילא אי אפשר לקיים מצוות צדקה בזה שנותן לו כדי מחסורו אמנם יתכן ששיעור עני הוא אדם שאין לו כדי מחסורו

ועיין בית יוסף סימן רנ"ג שהביא מהמרדכי שהשיעור מאתים זוז הוא לא שיעור קבוע אלא הכל לפי שיעור פרנסתו ופרנסת אנשי ביתו והוכיח דבר זה מהגמ' בכתובות ס"ז שמר עוקבא שלח ארבע מאות זוז לעני ובנו אמר לו שהיו מזלפים יין לפניו ולכן שלח לו כפול ומבואר ששיעור מאתים זוז הוא לא שיעור קבוע עכת"ד ולכאורא מבואר שנקט שכבר נתן לו בתחילה ארבע מאות זוז ובכל אופן חזינן שיש לו שם עני דהכל לפי הענין דאם עדיין לא נתן לו הרי הדין שאם הוא עני אפשר לתת לו אפילו אלף זוז בבת אחת ולכאורא מוכח שאפילו שהיה לו שיעור פרנסה רגילה לשנה בכל אופן מדין כדי מחסורו חשיב עני ואפשר לתת לו אמנם צ"ע האם בסוג עני כזה גם אפשר לתת לו אלף זוז או שרק מה שנצרך לכדי מחסורו וכדחזינן בבעל הבית העובר ממקום למקום דמבואר בפוסקים שלא יכול לקחת אלפיים זוז אלא רק כדי צרכו וצ"ע בכל זה

ונפק"מ לאדם שיש לו לחיות מסודר אמנם מגלגל חובות וזה מאוד מפריע לו שזה וודאי בכלל כדי מחסורו אמנם אם נימא שצריך שיהיה עני לענין החיים הרגילים אין הוא נחשב עני אמנם אם בגלל חובותיו מהוא חי בציצמום בצורה שאין לו כדי חייו רגיל בזה לכאורא וודאי שיש לו דין של עני

**בדין שלצדקה אם אין לו מאתים זוז יכול לקחת אלף זוז בבת אחת**

י"ג]עיין שו"ע סימן רנ"ג ס"א דמי שאין לו מאתיים זוז יכול לקחת אפילו אלף זוז בפעם אחת והמקור ממעשר עני וצ"ע ששם הדין הוא שזה ניתן לעני וכל שיש לו שם של עני אפשר לתת לו אבל פה שאדם נותן לקיום מצות צדקה והתורה אמרה די מחסורו ולא יותר א"כ לכאורא אין ליתן לו כזה שיעור ועיין רשב"א בשבועות כ"ה. שכתב שאין חיוב לתת לעני אלא כדי צורכו לאותו יום ואין חיוב לפרנסו גם ליום מחר כמבואר בגמ' שאין נותנים לו אלא שיעור מזון שתי סעודות ע"ש וצ"ל שמדובר על ממון שכבר הפרישם לעניים וכיון שזה ממון עניים יכול לתת הכל לעני אחד ועדין קצת צ"ב באופן שהפריש לשם קיום מצות צדקה וכיון שבמצוות צדקה זה רק עד כדי מחסורו א"כ לכאורא לא שייך שיהיה אפשר לתת לו אלף זוז וצ"ע

**האם בנתן חומש נפטר מהלאו של לא תאמץ וגו'**

י"ד]בספר חוט שני כתב שאפילו אם אדם נתן חומש או מעשר עדיין זה לא פוטר לתת לכל עני קצת מצד הלאו של לא תאמץ את ידך והנה בפשוטו כך מסתבר שהרי רק למצוה יש שיעור חומש אבל ללאו זה בכל ממונו אמנם עיין איגרת הגר"א שכתב לתת חומש דאל"כ עובר על כמה לאוין ומבואר שעל ידי שנתן חומש הוא נפטר מהלאו וצ"ל הטעם שזה לאו שבא לחזק את המצות עשה וכיון שבמצות עשה זה רק עד חומש ממילא גם אין חיוב מצד הלאו

**בדין הפסיד כספו האם עדין חייב במעשר**

ט"ו]האחרונים דנו לענין מעשר אם הפסיד וממקום אחד הרויח האם צריך לתת מעשר ולכאורא היה נראה שאם הרויח ונאבד לו הרווח שבזה ודאי לא חייב להפריש שזה כמו מעשר של תבואה שכל החיוב רק עד כמה שיש לו הפירות ולא שזה סתם חיוב שחל על הגברא ולפי זה יש מקום לומר שאדם שלא הפריש זמן רב ואכל את כספו שלא צריך להפריש על מה שהשתמש וצ"ע בזה

**בטעם קדימה לגר אפילו שיש עליו חיוב מיוחד**

ט"ז]סימן רנ"א ס"ט מבואר בדיני קדימה שכולם קודמים לגר וצ"ב הרי על גר הזהירה התורה ארבע עשרה פעמים א"כ לכאורא וודאי שבנתינה לגר מקיים מצווה יותר גדולה ולמה שזה לא סיבה להקדימו ולכאורא מבואר מזה שאין כוונת התורה שיש לו יותר חשיבות מכל אדם אלא שכיון שהוא אדם מבוזה הזהירה התורה לקרבו כמו כל בני אדם אבל לא שבאמת יש לו עדיפות משאר בני אדם וצ"ע