97 הנאה ממעשה הנכרי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] בדעת ר"ת דכל שאפשר לו ליהנות בע"א לי"ב לאיסורא דהנאה ממעשה הנכרי, יש להסתפק אם הוא גם במעשה שבת דישראל או רק במעשה שבת דנכרי.

ובד' הרמב"ן בעירובין מ"א ב' משמע להדיא דהוא רק במעשה שבת דנכרי, וע"כ הוצרך לפרש לפ"ז להא דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו דהוא כשיצאו ע"י נכרי, ומשמע דאם יצאו ע"י ישראל לא יהא לדין זה, ולכאו' הוא ע"ד שמצינו לגבי תוספת הנאה ולגבי קירוב בישול שהחמירו טפי במעשה שבת דישראל ממעשה שבת דנכרי.

וכ"נ בד' הסה"ת והבעה"מ והצרור החיים דמבו' דאם הי' עושה הנכרי מדעת הישראל הי' אסור אף בכה"ג, והרי דהוא קולא מסוימת בהאיסור דנכרי שעשה לצורך ישראל מדעתו.

אך בד' התוס' והרא"ש בשם רבינו אליהו מבו' בפשוטו דהוא גם במעשה שבת דישראל, שרחוק לומר דאיירי בנכרי שלא פירשו התוס' כן, וכ"ה להדיא בד' האו"ז, וצ"ב ביסוד הפלוגתא בזה.

ב] ובד' התורי"ד מבו' דבמלאכה דאורייתא ס"ל דלא כר"ת, ואף אם יכול ליהנות בע"א אסור, אך במלאכה דרבנן נסתפק אם שרי בכה"ג, וצ"ב דמ"ש לענין זה מלאכה דרבנן ממלאכה דאורייתא, ושמא כיון דבמלאכה דרבנן חזינן דלא אסרו לישראל אחר, והרי שלא אסרו אלא למי שיש לחוש שיאמר לו, י"ל דכל שאפשר בע"א לא אסרו, אך אכתי צ"ע, דכיון דבמלאכה דאורייתא חזינן דגם בכה"ג חששו, הרי דהגם דמלאכה דרבנן קיילא, מ"מ מהיכ"ת להתיר בזה.

**ב**

ג] ובעיקר מש"כ רבינו אליהו להוכיח ממעשה שבת דישראל למעשה שבת דנכרי, צ"ע, שהרי כבר חילקו התוס' ביניהם דבמעשה שבת דנכרי אסרו טפי שמא יבא לומר, וא"כ היאך יש ללמוד זמ"ז, אך שמא פשיט"ל דבכה"ג ליכא למיחש כ"כ דשמא יבא לומר, וע"כ אם בישראל לא אסרו בכה"ג, ה"נ בנכרי לא אסרו.

ועד"ז צ"ע במשה"ק התוס' בעירובין מ"א ב' בהא דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו מותרין, דמ"ש מהבא לישראל זה דאסור, ולכאו' הרי התוס' גופייהו חילקו דמעשה שבת דנכרי חמיר מגזירה שמא יאמר לו, וא"כ אף דהבא לישראל זה אסור, מ"מ י"ל דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו ע"י ישראל מותרין, ושמא מכוון התוס' הוא לדעת רש"י, ולעיל לא הכריעו בזה.

ד] עוד צ"ב בד' רבינו אליהו, דהנה הרמב"ן בעירובין מ"א ב' פירש דהא דהתם אין הפירות אסורין, הוא משום דאינו נהנה כלל במעשה ההוצאה, כיון שהחזירם למקומם, ובכה"ג לכו"ע שרי, - ובדעת ש"ר שעמדו בזה, לכאו' הוא משום דאחר שהוציאן חוץ לתחום, תו הוא נהנה במה שהחזירום, וע"כ יש לאסור בזה.

ולפ"ז צ"ע בדעת רבינו אליהו, דממ"נ, אם ס"ל כדעת הרמב"ן, א"כ מה מייתי מינה, הרי התם אינו נהנה כלל מהמלאכה, וודאי דשרי, ואם ס"ל דלא כהרמב"ן, א"כ מ"ט באמת שרי.

**ג**

ה] והנה הרא"ש בסוגיין כתב דאסור אף לישראל אחר, ובביצה כתב דלדעת ר"ת אינו אסור אלא לאותו ישראל, וכ"כ הרמ"ך בפ"ו משבת ה"ג, והאחרונים עמדו בסתירת דבריו, - אך פשוט דהיינו כמש"כ הב"ח והבית מאיר דהא דאסור אף במוצאי יו"ט הוא רק לאותו ישראל, אך הא דאסור ביו"ט עצמו הוא אף לישראל אחר, וכ"כ הכס"מ בהל' שבת שם בדעת הרמ"ך, וכ"ה להדיא בל' הרא"ש שלא הק' אלא דיהא אסור לאותו ישראל.

אך צ"ע, שהרי גם הא דאסור ביו"ט ול"ד למבשל בשבת, כתב הרא"ש בביצה דהוא מגזירה שמא יאמר לו, וא"כ מ"ט הוא אסור לישראל אחר, ואם משום הגזירה אסרו אף לישראל אחר, מ"ט האיסור דבכדי שיעשו הוא רק לאותו ישראל.

ו] והנה לדרך זו מתפרש משה"ק הרא"ש הכא, דאף דנימא דלא חשיב כנהנה, משום שהי' יכול ליהנות בע"א, מ"מ אכתי יש בזה להגזירה דשמא יאמר לו.

ואמנם זה תלוי ביסוד דינא דר"ת, דמצינו בזה ב' דרכים, דההשלמה והמאורות כתבו דהוא משום דליכא למיחש שיאמר לו, וכ"כ הריטב"א בסוכה, וכ"כ השבה"ל בסימן קי"ב, - אך בל' הרמב"ן משמע דהוא משום דלא חשיב כנהנה, וכ"נ בד' האו"ז.

ולפ"ז תיקשי בסתירת ד' הרא"ש, דמחד גיסא ממשה"ק דלאותו ישראל יהא אסור, מבו' דטעמא דר"ת הוא משום דלא חשיב כנהנה, - אך מאידך ממשה"ק הרא"ש דלד' ר"ת יהא מותר ליהנות מן הנר כשיכול לילך למקום אחר שיש בו נר, אף דודאי דעכשיו הוא נהנה בנר זה, וכמו שעמדו ע"ז האחרונים, מבו' דיסוד דינא דר"ת הוא משום דליכא למיחש שמא יאמר לו.

**ד**

ז] והנה ביסוד האיסור דהנאה ממעשה נכרי, נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דהוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, והתוס' בכ"ד כתבו דהוא גזירה שמא יאמר לו.

ואמנם כבר הוכיחו האחרונים מד' כמה מקמאי, דאף דהאיסור הוא מגזירה שמא יאמר לו, מ"מ גדר האיסור הוא שלא יהנה ממעשה שבת.

ח] ונראה לפרש בזה טפי, דהנה הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, וראיתי בספר התרומה בלבול גדול בנכרי שבישל בשבת לצורך עצמו, משום דקשיא ליה תרתי, בשביל ישראל למה אסור הא קיי"ל המבשל בשבת בשוגג יאכל וכו', ולפי דעתי שהקושיות הללו אין בהן ממש דמה ענין מעשה ע"י ישראל למעשה שבת דנכרי, בישראל גזרו לר"מ במזיד ולר"י נמי שוגג אטו מזיד, אבל בנכרי אם לצורך עצמו דברי הכל מותר ואם לצורך ישראל דברי הכל אסור, שאפילו לר"מ גזרו בו שמא יאמר לו עשה דכיון דלדעת ישראל קעביד ואתי לאיערומי החמירו בו יותר משוגג ובעינן כדי שיעשו, וזה דבר פשוט הוא, עכ"ל.

ונראה, דאין מכוון הרמב"ן דכל עיקר איסור מעשה שבת דנכרי, הוא כדי שלא יבא לומר לנכרי לעשות מלאכה, שהרי הרמב"ן במלחמות פ' אין צדין ובחי' עירובין ר"פ מי שהוציאוהו, תמה ע"ד בעה"מ שפירש דטעמא דהבא מחוץ לתחום אסור למי שהביאו לו הוא משום גזירה, דמה צריך לטעם זה הרי ה"ז אסור משום איסור מלאכה, והרי שדעת הרמב"ן דאין עיקר האיסור משום גזירה.

וביאור ד' הרמב"ן נראה, דלעולם עיקר איסורא דמעשה שבת דנכרי, הוא דומיא דמעשה שבת דישראל, דאסור ליהנות ממלאכת שבת, ואך דקשיא לי' דמ"ט אסרו לזה אף בשהביא לו הנכרי בלא דעתו, הרי כה"ג אף במעשה שבת דישראל שרי לדעת ר"מ, וע"ז הוא שפירש דכיון דאם עשה הנכרי על פיו ה"ז אסור מדין מעשה שבת, אסרו אף בגוונא שלא אמר לנכרי, כדי שלא יערים לומר לנכרי, דבכה"ג יש לאסור מדינא דמעשה שבת, וע"כ הוא שאסרו בכל גווני.

ומה"ט למד הרמב"ן בחולין להא דבמעשה שבת הן אסורין עד בכדי שיעשו, מהא דצריך להמתין בכדי שיעשו בנכרי שעשה לצורך ישראל, משום דלדעתו הוי הכל חד דינא, דמעשה שבת בין דישראל ובין דנכרי אסור כדי שלא יהנה ממלאכת שבת.

**ה**

ט] והנה אמנם בעיקר הא דיש לאסור במעשה שבת דנכרי כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, צ"ב, דמ"ט חשיב כלל כנהנה ממלאכת שבת, הרי אי"ז מלאכה האסורה, והבית מאיר בסימן תקט"ו כתב לדמותו להא דלא חשבינן לה כנר ששבת ממלאכת עבירה.

ועיי"ש שהק' לפ"ז, ז"ל, דאם הטעם שלא יהנה ממלאכת איסור יו"ט מה ההבדל בין הנעשה מעצמו בלי שום שליחות בשביל ישראל לבין מה שתלש לעצמו לענין האיסור, אטו מה שעושה בעצמו בשביל ישראל אסור לו ויותר ממה שעושה לעצמו, והרי קי"ל סי' רצ"ח דאין מברכין על נר שהדליק גוי בשבת כיון דלא שבת ממלאכת עבירה, עכ"ל, ואמנם למש"כ הראשונים דיש להתיר דומיא דשוגג, ולא אסרו אלא מגזירה שמא יאמר לו, ניחא, אך בד' הראשונים מבו' דלמ"ד דאף בשוגג אסור לא הוצרכו לזה.

ומצאנו בד' התוס' בעירובין ל"ח ב' שכתבו דלפ"ד הבה"ג ל"ש לאסור אלא בדבר הנעשה בשביל ישראל, ועד"ז כתב הרא"ש בביצה, וכתב המהרש"א שם, ז"ל, ר"ל דלפי טעמו של פרש"י דלא יהנה ממלאכת שבת אין כאן טעם טוב אמאי לא אמרו בכדי שיעשה אלא בנעשה בשביל ישראל, אבל לפי' ה"ג דמשום גזירה היא שמא יאמר לנכרי לעשות בי"ט ניחא טפי דלא שייך אלא בנעשה בשביל ישראל, עכ"ל.

ואמנם עיקר הדבר לאסור כדי שלא יהנה ממלאכת שבת משום דגם מלאכת נכרי חשיב כמלאכה האסורה, צ"ב, דאף דלגבי לברך על האור בעינן אור שלא נעשה בו מלאכת שבת כלל אף ע"י נכרי, מ"מ מה טעם יש לאסור ליהנות מכך, ועי' עוד בבית מאיר באהע"ז דהא דנר שהודלק בשבת ע"י נכרי ל"ה נר ששבת, הוא רק משום דיש כאן רמז עבירה, דודאי אין בזה מלאכת שבת, שהרי נכרי ששבת חייב מיתה.

וביותר צ"ב, במש"נ בד' הרמב"ן דיש לאסור במעשה שבת דנכרי דומיא דמעשה שבת דישראל, ולא הוצרך להגזירה שמא יאמר לו, אלא להסוברים דמעשה שבת בשוגג שרי, ולכאו' הרי בישראל איסור מעשה שבת, הוא משום שנעשה מלאכת איסור, וכמש"כ הרמב"ן בחולין ט"ו א' דלא יהנה ממעשיו הרעים, וזה ל"ש כשעשה הנכרי מעצמו דאי"ז מלאכת איסור.

י] אך הנה הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, נכרי שהדליק את הנר משתמש לאורו ישראל, פי' דמשום מעשה שבת ליכא שאין הגוי מצווה על שביתה, אלא שבעבד ואמה הזהירנו הכתוב שלא לעשות מלאכה לצרכנו, וחכמים אסרו אף בנכרי שלא לעשות מלאכה לצרכנו, אבל כשעושה לעצמו מותר, עכ"ל, ומשמע להדיא דהא דאסרינן כשעשה לצרכנו, הוא משום דאסרו חכמים למלאכת הנכרי בכה"ג שעושה לצרכנו, וע"כ אסרו שלא יהנה ממלאכת שבת, ומה"ט למד הריטב"א לאיסור מעשה שבת בישראל דהוא כדי שיעשו מאיסור מעשה שבת דנכרי.

ומבו' בדבריו דטעם הא דשרי כשעשה הנכרי לצרכו, הוא משום דלא אסרו חכמים כלל למלאכת הנכרי אלא כשעושה הנכרי מלאכה לצרכנו, אך כשעושה לצרכו מותר, והיינו דכשעשה הנכרי לצרכינו הו"ל מלאכה האסורה, ואף דבפועל לא עביד איסור, דהנכרי אינו מוזהר ע"ז, והישראל לא עשה איסור כיון דאי"ז מדעתו, מ"מ חשיב דנעשית מלאכה האסורה, אך מלאכה שעשה הנכרי לעצמו היא מלאכת היתר, וע"כ לי"ב להאיסור ליהנות ממלאכת שבת, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן רח"צ סק"ג שכתב דהא דלגבי נר ששבת אסור אף כשעשה הנכרי לעצמו, ול"ד להא דנכרי שהדליק נר לעצמו דמשתמש לאורו ישראל, הוא משום דלגבי ברכה בעינן שלא יהא צד עבירה כלל, והרי הא דמשתמש לאורו ישראל הוא משום דלא חשיב דנעשה מלאכת איסור, וע"כ גם לגבי ברכה הי' לנו לחלק כן, אלא דלגבי ברכה הצריכו שלא יהא צד עבירה כלל.

יא] ובזה נתפרש מש"כ הריטב"א בסוגיין בשם הרמב"ן לאסור בנכרי העושה מדעת עצמו ומאכיל עשבים לבהמת ישראל, דלא התירו אלא בדליקה, וצ"ב, דאף דאין מקור מדליקה להתיר בזה, מ"מ מהיכ"ת נימא מדעתינו דה"ז אסור, - אך להנ"ל הרי יש ללמוד לאסור בזה מהא דאסרו להשתמש במה שעשה הנכרי לצורך הישראל, והרי דמלאכת נכרי לצורך ישראל היא מלאכה האסורה, וע"כ צריך ישראל למנעו, דומיא דדליקה דאלמלי הא דאדעתא דנפשי' קעביד הי' צריך למנעו, והרי דמכלל האיסור שאסרו חכמים, נכלל דצריך הישראל למנוע את הנכרי מלעשות מלאכה האסורה שעושה לצרכו.

והעירו דכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בעירובין שהק' ע"ד הבעה"מ, דכיון דיש בזה גזירה שמא יאמר לו, עשיתו מלאכה, וא"כ א"צ לגזירה זו, - והרי דאיסור הנאה ממעשה הנכרי, הוא משום לתא דאיסור עשיית מלאכת ישראל ע"י נכרי, וזהו שהק' הרמב"ן דאם גם בתחומין נאסר לומר לנכרי שיעשה, יש לאסור אף כשעשה הנכרי מעצמו לצורך הישראל, משום דנעשית מלאכה האסורה ע"י הנכרי, אך אם הוא משום מה שנעשית מלאכת שבת, דומיא דדין נר ששבת, אי"ז ענין להא דגזרינן בזה שמא יאמר לו.

יב] וזהו גם מש"כ הריטב"א בב"מ צ' א' דודאי יש לאסור באמירה בער"ש, שהרי אפי' בלא אמירה כלל כל שעושה הגוי מעצמו לצורך ישראל אסור בין בשבת בין ביו"ט, והיינו דהא דאסור ליהנות ממנו, הוא משום דהמלאכה שעושה הנכרי לצורך הישראל הויא מלאכת איסור, וע"כ ודאי דאסור לומר לו בער"ש לעשות, - וזהו גם מש"כ הריטב"א לעיל י"ט א' לאסור כשאומר לעבד או לשפחה למה לא עשית האש, ודלא כמש"כ הסה"ת, משום דכל שעושה הנכרי לצורך הישראל אסור אפי' עשה מעצמו, וצ"ב, שהרי ודאי מכוון הסה"ת הוא כשאינו נהנה מכך בשבת, ומה ענין זה לדינא דהכא, ובע"כ דמהא דאסור ליהנות כשעשה לצורך הישראל, נלמד דה"ז דבר האסור שתיעשה מלאכה לצורך הישראל, וע"כ אף ודאי דאסור לרמוז לו בער"ש כדי שיעשה בשבת לצורך הישראל.

יג] ובזה נתפרש גם משה"ק התוס' בהא דאסרו בנכרי שהדליק בשביל ישראל, דמ"ש מנכרי שבא לכבות דאדעתא דנפשי' קעביד, ומשמעות דבריהם בתירוצם, דכל דליכא הנאה חיובית אמרינן דאדעתא דנפשי' קעביד, אך כל דאיכא הנאה חיובית להישראל חשיב דעושה הנכרי אדעתא דישראל ואף צריך למחות בו, וכ"כ היד אפרים, - וצ"ע דמעיקרא מאי קשיא להו, הרי הגם דאדעתא דנפשי' קעביד וע"כ א"צ למחות בו, מ"מ כיון דבפועל עשה לצורך הישראל אסרו חכמים ליהנות ממנו גזירה שמא יאמר לו.

ובע"כ כמש"נ, דאלמלי הא דהוה חשבינן דמלאכת הנכרי היא לצורך הישראל והיא מלאכת איסור, ל"ה מקום לאסור ליהנות ממנה, כיון דאי"ז איסור מחודש ליהנות כדי שלא יבא לומר לו לעשות, אלא היינו דאסרו ליהנות ממלאכת האיסור שנעשתה, ולא הוצרכו התוס' לה"ט דגזרו שמא יאמר הישראל לומר לו אלא לפרש טעם הא דשאני ממבשל בשבת בשוגג.

**ו**

יד] והנה לפ"ז י"ל, דאף דבנכרי יש לאסור טפי מכח הא דשמא יאמר לו, היינו רק דמה"ט יש לאסור אף בשוגג, שמא יבא לומר לו לעשות במזיד, וע"כ לא התירו בשוגג, אך אין להחמיר בזה יותר מבמעשה שבת במזיד.

וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בחולין ט"ו א', דאחר שפירש דהא דבמעשה שבת ל"ב כדי שיעשו הוא משום שאין לגזור בזה, קשיא לי' דמ"מ במעשה שבת במזיד יהא אסור, וכתב דהוי מילתא דלא שכיחא.

טו] ולפ"ז מבו' היטב הוכחת רבינו אליהו דליכא איסור כשהי' יכול בלא"ה מהא דפירות שיצאו מחוץ לתחום וחזרו, דאף דמעשה שבת דנכרי חמיר, היינו דאסרו אף כשעשה מדעתו ול"ד למבשל בשבת בשוגג דיאכל, אך אין להחמיר טפי במעשה שבת דנכרי יותר מבמעשה שבת דישראל במזיד, ומהא דשרי כשיצאו חוץ לתחום וחזרו נלמד דלא אסרו כשהי' יכול ליהנות בלא"ה.

וזהו גם משה"ק התוס' בעירובין מ"א ב' דמ"ט פירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו מותרין ומ"ש מהבא בשביל ישראל זה דמותר לישראל אחר, דאף דבמעשה נכרי אסרו טפי שמא יאמר לו, מ"מ אין להחמיר בזה יותר מהיכא דעשה הישראל במזיד.[[1]](#footnote-2)

**ז**

טז] והנה אמנם דעת התוס' בביצה והרא"ש דדוקא במעשה שבת דנכרי בעינן כדי שיעשו, ובמעשה שבת דישראל ל"ב כדי שיעשו, משום דבמעשה שבת דנכרי חיישינן שיאמר לעשות לו, ולא הוצרכו לה"ט דמילתא דלא שכיחא, והרי דאסרו איסור בפנ"ע מגזירה שמא יאמר לו.

אך גם לדעתם נראה דב' דינים נכללו בזה, דבשבת דאיכא לעיקר האיסור דמעשה שבת, הרי דאף דבישראל לא אסרו בשוגג, מ"מ בנכרי אסרו מגזירה שמא יאמר לו, וע"כ אסרו בזה גם כשעשה מעצמו אטו שיאמר לו הישראל, - אך במוצ"ש דבישראל כה"ג ליכא איסור, הוי זה איסור מחודש שאסרו מגזירה שמא יאמר לו.[[2]](#footnote-3)

יז] ובזה מתפרש מש"נ בדעת הרא"ש דבשבת עצמה אסור לכל ישראל ובמוצ"ש אינו אסור אלא לדידי', דבשבת עצמה דיש בזה לאיסורא דמעשה שבת, אלא דאסרו אף כשעשה מדעתו גזירה שמא יאמר לו, אסרו לכל ישראל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שנחלק ע"ד הבעה"מ דאין הטעם דבא בשביל זה מותר לישראל אחר משום דהוא גזירה שמא יאמר לו, והגם דבעינן לגזירה זו, מ"מ אין להתיר מכח זה לישראל אחר, כיון דאין עיקר האיסור מגזירה, אך במוצ"ש דהוא איסור מחודש מגזירה שמא יאמר לו, אי"ז אסור אלא לדידי'.

יח] ואשר זהו משה"ק הרא"ש בסוגיין ע"ד רבינו אליהו, דאף דיש ללמוד מהתם דליכא איסור מעשה שבת דישראל כשהי' יכול ליהנות בלא"ה, וממילא דאף בנכרי אין לאסור, מ"מ לאותו ישראל שאסרו איסור בפנ"ע בכדי שיעשו מגזירה שמא יאמר לו, יש לאסור אף בכה"ג.

**ח**

יט] ועד"ז נראה בביאור מש"כ המהרש"א בביצה כ"ה א' בדעת רש"י דבבא מחוץ לתחום לא אסרו אלא לדידי' משום דלא נעשה איסור בגופו, דהוא כמש"כ רבינו יונה דליכא איסור מעשה שבת בהוצאה, והא דאסרו בנכרי בע"כ דהוא איסור בפנ"ע כדי שלא יבא לומר לו, ובזה לא אסרו אלא לאותו ישראל, וכמש"כ הרא"ש, אך בד' הרשב"א והריטב"א שלא פירשו כן, אף דהרשב"א הביא לד' רבינו יונה, וגם הריטב"א לקמן ק"ל ב' ובעירובין מ"א ב' נקט לעיקר כד' רבינו יונה, הוא משום דס"ל דגם בהאיסור המחודש מגזירה שמא יאמר לו, אסרו לכל ישראל, (אך בעיקר ד' הריטב"א צ"ע היאך הוא מתישב עם מש"נ לעיל בדעתו דאי"ז איסור בפנ"ע במעשה נכרי, אלא הוא דומיא דמעשה שבת דישראל, וצ"ע).

כ] אך בעיקר ד' המהרש"א צ"ע, שהרי בפירש"י דקדק מהא דתנן הכא דבשביל ישראל אסור ולא מפליג, והרי גם במילא מים לא מפליג, ומשמע דאסור גם לישראל אחר, אף דלא נעשה מלאכת איסור בגופו.

ואמנם בד' הפסקי רי"ד שם משמע דהוא המשך לטעמא קמא, והיינו דבאיסור דאורייתא אסרו שלא יהנה ממלאכת נכרי, אך באיסור דרבנן לא אסרו אלא כדי שלא יבא לומר לו,[[3]](#footnote-4) וע"כ אין לאסור אלא לאותו ישראל.[[4]](#footnote-5)

ואשר זהו מה שנסתפק הרי"ד אם יש לאסור היכא דאפשר בע"א, די"ל דכל הא דאסור בכה"ג הוא רק באיסור דאורייתא דאינו כלל מגזירה שמא יאמר לו, אלא הוא משום איסור מעשה שבת, ואיסור מעשה שבת הוא אף בכה"ג דהי' יכול ליהנות בלא"ה, אך באיסור דרבנן דאין איסורו אלא מגזירה שמא יאמר לו, י"ל דלא אסרו בכה"ג, וע"כ לא תיקשי דכיון דבמלאכה דאורייתא מצינו שאסרו בכה"ג, מהיכ"ת להתיר במלאכה דרבנן, שהרי ב' איסורים חלוקים הם, ובמלאכה דאורייתא הוא משום איסור מעשה שבת, וע"כ ה"ז אסור אף בכה"ג, אך במלאכה דרבנן הוא איסור בפנ"ע גזירה שמא יאמר לו, ובזה י"ל שלא אסרו.

**ט**

כא] ובמש"נ סתירת ד' הרא"ש בטעמא דר"ת, נראה למש"נ דבאמת דב' דרכים נשנו בזה, דלמש"כ ר"ת ללמוד לזה מהא דנקט מילא מים להשקות בהמתו, הרי מבו' דליכא בזה להגזירה דשמא יאמר לו, וע"כ שרי אף לאותו ישראל, וע"ז שפיר הק' הרא"ש דא"כ יש להתיר גם בנר כשיכול ליהנות בע"א.

אך למש"כ רבינו אליהו ללמוד להתיר בזה ממעשה שבת דישראל, הרי בע"כ דאי"ז משום דלי"ב להגזירה שמא יאמר לו, אלא הוא משום דלא אסרו בכה"ג שהי' יכול ליהנות בלא"ה, אך אין מזה מקור דאין לגזור בזה שמא יאמר לו, דהרי במעשה שבת דישראל ליכא לעיקר גזירה זו, וזהו שהק' הרא"ש דעכ"פ יש לאסור עכ"פ לאותו ישראל, דלא מצינו כלל דלי"ב להגזירה דשמא יאמר לו, אך מאידך ע"ד רבינו אליהו לא קשיא לי' להרא"ש מנר במסיבה, דלד' רבינו אליהו הרי טעם ההיתר הוא משום דלא אסרו בכה"ג שהי' יכול ליהנות בלא"ה, וזה ל"ש כלל בנר שלא הי' יכול ליהנות בנר זה.

כב] ויש להוסיף, דבאמת בהההיא דרבינו אליהו בלא"ה אין לומר דאין לגזור שמא יעשה, שהרי אחר שיצאו חוץ לתחום שפיר יש לגזור, וגם אין הטעם משום דליכא הנאה ממעשה שבת, דודאי דיש בזה הנאה, אלא הטעם בזה הוא כל' הרא"ש דלא הפסידו התירם הראשון, דלא העמידו חכמים לאיסור מעשה שבת לאסור דבר שהי' מותר גם בלא"ה, - וע"כ ודאי דאין ללמוד מזה דאין לחוש שיבא לעשות כן.

כג] ולמש"נ נמצא, דאם נבא לדון כשאמר הישראל לנכרי לעשות, אם ה"ז אסור אף כשהי' יכול ליהנות בלא"ה, הרי דלפ"מ שנקט הרא"ש מעיקרא דההיתר בזה הוא משום דאין לחוש שיבא לומר לו, אי"ז טעם אלא להתיר כשעשה הנכרי מעצמו, אך כל שאמר לו הישראל אסור, - אך למש"כ רבינו אליהו דהוא משום דלא יצאו מהתירן הראשון, יש להתיר אף במעשה שבת דישראל.

**י**

כד] ויש להעיר בעיקר מש"נ, דהנה בתשו' הריב"ש סימן שפ"ז כתב בשם הרמב"ן דאף דאמירה לצורך מצוה הותרה, מ"מ אסור ליהנות, ולא הותר אלא בצרכי מצוה דמללה"נ, - וצ"ע דכיון דהותרה האמירה עצמה, מ"ש בזה איסור הנאה, והרי נתבאר לדעת הרמב"ן דעיקר איסור ההנאה הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, וכל שהותרה האמירה, אי"ז מלאכת שבת, והרי אף לגבי דין נר ששבת דאף אם הדליק הנכרי לעצמו ל"ה נר ששבת, מ"מ נקטו הפוסקים דאם הדליק הנכרי לצורך חולה, חשיב כנר ששבת, (אך הא"ר צידד דלא חשיב כנר ששבת), וכ"ש הכא דלא אסרו כשעשה לצורך עצמו דלא חשיב כמעשה שבת, וכ"ש דיש להתיר כשעשה לצורך מצוה.

וצ"ל דהא דהותר אמירה לנכרי לצורך מצוה, אי"ז הותרה או דחוי', אלא הוא משום דבכה"ג אמרינן חטא כדי שתזכה, וכמבו' בד' המג"א, דלצורך מצוה דאחר כשפשע, אמרינן דאין אומרים חטא כדי שיזכה חברך, וע"כ יש בזה להאיסור ליהנות ממעשה נכרי, - והיינו שהרי האיסור ליהנות ממעשה נכרי, הוא כשנעשית המלאכה האסורה, אף שלא עבר הישראל כלום, שעשה הנכרי שלא מדעתו, והרי דאין האיסור משום דהוא נתבע על מה שנעשית המלאכה, אלא משום עיקר המלאכה האסורה, וע"כ שפיר י"ל דזה שייך גם באמירה לצורך מצוה, דאף דלצורך מצוה הותר לישראל לומר ולא נתחייב למנוע את הנכרי מלעשות את המלאכה, מ"מ המלאכה עצמה הויא מלאכה האסורה.

כה] ומצינו עד"ז בד' התוס' בב"ק פ"א ב', והרמב"ן לקמן ק"ל ב', דאף אם הותרה אמירה לכל צורך מצוה, מ"מ במת לא התירו אמירה לצורך קבורה, משום שהוא גנאי שנקבר באיסור שבת, - והרי דאף שהותרה אמירה לצורך מצוה, מ"מ חשיב כנקבר באיסור שבת, והוי זה גנאי, - ול"ד להיכא שעשה הנכרי לצורך עצמו דלי"ב גנאי כלל, ומה"ט הוא דכשחפר הנכרי קבר לצורך נכרי, קוברין בו ישראל ולי"ב גנאי, (אך בלא"ה ניחא, דהרי אף כשעשה לצורך ישראל קוברין בו ישראל אחר, ואי"ז גנאי, וע"כ כשחפר לצורך נכרי ליכא גנאי במה שיקברו בו ישראל).

כו] אמנם בהא דהותרו צרכי חולה ע"י נכרי, מבו' דגם ליכא לאיסור ההנאה, דאף דנימא דהא דמותר לחולה הוא משום דלא גזרו בחולה איסור הנאה ממעשה נכרי, אך הרי פסק השו"ע בסימן רע"ו ס"א דה"ז מותר אף לבריא כשאין לגזור שמא ירבה בשבילו.

וצ"ע לפ"ז דמהיכא פשיטא לי' להרמב"ן דבהתירא דצורך מצוה יש לאסור ההנאה, וי"ל דהוא משום משמעות מתניתין דאסור ליהנות אף לצורך שבת, עיי"ש.

וי"ל עוד, דכיון דעיקר ההיתר הוא משום דהוי שבות שאין בו מעשה, הרי דכ"ז הוא כלפי האיסור על ישראל לומר לו, דהאחריות שעל ישראל הוי כשבות דלי"ב מעשה, אך המלאכה עצמה הוי כשבות שיש בו מעשה, וע"כ ודאי דהמלאכה עצמה חשיבא כמלאכת איסור, ויל"ד לפ"ז בהתירא דשבות דשבות לצורך מצוה, אם הותר ההנאה, ולד' הרמב"ן לא משכח"ל, כיון דלא הותר אלא לצורך מילה, ולדעת החולקים מבו' דשרי אף ההנאה, אך למה שנקט הרמב"ן דלדעת בעה"ע יש לאסור ההנאה, יל"ע אם ה"נ הוא בשבות דשבות, ותליא בהנ"ל.

כז] והנה הפוסקים בסימן רח"צ כתבו דאף דנר שהדליק נכרי לעצמו ל"ה כנר ששבת, מ"מ נר שהדליק לצורך חולה חשיב כנר ששבת, והא"ר נחלק ע"ז, דלא עדיף מנר שהדליק לעצמו, - ולדעת המתירים יש להסתפק אם ה"נ הוא בנר שהודלק לצורך מצוה לדעת הבעה"ע ודעימי', - ולמש"נ יש מקום לחלק בזה, דנר שהודלק לצורך מצוה, ודאי דלא חשיב כנר ששבת, דגרע טפי מנר שהדליק הנכרי לצורך עצמו, וחשיב כמו שנעשה בו איסור ממש, ומה"ט ס"ל להרמב"ן דיש לאסור ההנאה, וצ"ע.[[5]](#footnote-6)

יש להעיר, דלדעת הרשב"א דביו"ט לא אסרו מעשה שבת, עכ"פ באיסור דרבנן, דבע"כ לפ"ז דמה שאסרו בנכרי שהביא ביו"ט מחוץ לתחום, הוא איסור בפנ"ע בנכרי מגזירה שמא יאמר לו, - וכאשר כ"נ מהא דאסרינן בזה אף בהוצאה ותחומין אף דליכא שינוי בגוף החפצא, לדעת רבינו יונה, וכמו שרמז הרשב"א בתשו' החדשות סימן י"ח.

יש מקום לדון למש"נ דהא דבסירוס לא אסרו ליהנות ממעשה הנכרי, הוא משום דלא מצינו כלל דאם עשה הישראל עצמו אסור, ולדעת הרשב"א דביו"ט לא אסרו, ה"נ לא אסרו בסירוס, - ולכאו' תליא בהפלוגתא שהובאה ביו"ד סימן ט"ז ס"ג אם אסרו בשחט אותו ואת בנו, והרי דפליגי אם אסרו גם בשאר איסורי תורה, או לא אסרו רק בשבת.

וי"ל דזהו גם הטעם דגם לדעת הרא"ש אינו אסור אלא לאותו ישראל, משום דבסירוס כל האיסור הוא מגזירה שמא יאמר לו, ובזה לא אסרו אלא לאותו ישראל.

1. אך העירו דלכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' שם ל"ט ב' דמבו' בדבריהם דלדעת החולקים על רש"י, עיקר הא דבעינן כדי שיעשו הוא מגזירה שמא יאמר לו, ואי"ז מכח איסור מעשה שבת דישראל, וע"כ צריך להמתין כדי שילך ויתלוש ויביא, עיי"ש, והרי דס"ל דאיכא איסור בפנ"ע בנכרי מכח הגזירה שמא יאמר לו, ולפ"ז הדק"ל דמאי קשיא להו דמ"ט שרי בפירות שיצאו חוץ לתחום ע"י ישראל, - ואין לומר דכיון דתחומין דרבנן, יש לחוש שמא יעשה בעצמו, ודמי להא דאסרו במעשה נכרי, דא"כ הי' לנו להצריך כדי שיעשו, והי' לנו לאסור אף בשוגג, ולהדיא תנן במטביל ומעשר דבשוגג שרי. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך לפ"ז ילה"ע דמנ"ל להתוס' והרא"ש דבישראל לא אסרו בכדי שיעשו, הרי כ"ה דאיסור מעשה שבת דנכרי בשבת הוא דומיא דאיסור מעשה שבת דישראל, י"ל דגם הא דאסרו בכדי שיעשו הוא גם בישראל, ובלא מש"נ, הרי דכיון דבנכרי הוא איסור אחר, ובזה מצינו שאסרו בכדי שיעשו, אין מקור כלל לאסור בישראל, וצ"ל דכיון דלא נתפרש כן בגמ' במעשה שבת דישראל, הרי דאם מצינו דבנכרי אסרו טפי מגזירה שמא יאמר לו, י"ל דגם בכדי שיעשו לא אסרו אלא בנכרי, וי"ל עוד עד"ז, שהרי בד' הרשב"א בחולין מבו' דמסברא הי' צריך לאסור בכדי שיעשו בישראל, אלא דהוי מילתא דלא שכיחא, ולפ"ז בע"כ דהמקור לכך הוא ממה שלא נתפרש כן, וע"כ אף שהתוס' נקטו דלדעת רש"י יש לאסור אף בישראל, היינו משום דלדעתו אין מקום לחלק בין נכרי לישראל, וע"כ אף שלא נתפרש כן בישראל, מ"מ בע"כ דהוא כן, אך לדעתם דיש מקום לחלק ביניהם, יש לילך אחר סתימת הדברים דבישראל א"צ להמתתין בכדי שיעשו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואף דבישראל אסרו מעשה שבת אף באיסור דרבנן, מ"מ בנכרי דאי"ז אלא כשבות דשבות לא אסרו, ויש להוסיף דאף בישראל דעת כמה מקמאי דבאיסור דאורייתא אסרו אף כשאין לו פירות אחרים, ובאיסור דרבנן לא אסרו אלא כשיש לו פירות אחרים, והרי דחמיר איסור מעשה שבת באיסור דאורייתא מאיסור מעשה שבת באיסור דרבנן, וע"כ שפיר י"ל דבנכרי לא אסרו כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והעירו דיש לפרש בזה לד' המג"א דאף בקצץ איכא לאיסור הנאה, ומ"מ היינו רק באיסור דאורייתא אך באיסור דרבנן שרי, והיינו משום דבאיסור דרבנן הוי כל האיסור מגזירה שמא יאמר לו, וזה ל"ש בקצץ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז יש לדון גם לדידן, באמירה לנכרי להדליק נר בתולדות חמה, דאי"ז אסור אלא מדרבנן, ולכאו' ה"ז מותר לצורך מצוה ככל שבות דשבות, ויש להסתפק אם חשיב כנר ששבת, ותליא בהנ"ל, וגם תליא אם יש לחלק בין היתר אמירה לצורך מצוה להבעה"ע, להיתר שבות דשבות לצורך מצוה לדידן. [↑](#footnote-ref-6)