19 דיני שהי_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' כ' שבט תשס"ז

א] בספר העיתים סי' י"ח הביא תשובת גאון, והוא תשובת רב משה גאון, נד' בתשו' גאוני מזרח ומערב סימן ס"ב, ז"ל, כל שהוא כמאב"ד מותר להשהותו וכו', דכיון דבשיל כמאב"ד מטיא קידרא בעידנא ולא אתי לחתוי בגחלים, עכ"ל, והובא תשו' זו ברא"ש בפירקין סימן א'.

ומבו' בדבריו, דטעם התירא דנתבשל כמאב"ד, הוא דכל שכבר נתבשל כמאב"ד, תו ודאי יגמר בישולו בזמנו, וע"כ לא אתי לחתויי בגחלים.

אמנם הנה מד' ש"ר מוכח דפליגי ע"ז, וזה ממש"כ התוס' לקמן דמ"ח. כתבו, ז"ל, אומר רבינו שמואל דמותר לשום תפוחים אצל האש סמוך לחשכה אע"פ שלא יוכלו לצלות מבע"י דנאכלין טפי כמו שהן חיין מתבשיל שנתבשל כמאב"ד דשרי, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש שם, וכ"ה בשו"ת רש"י סי' צ"ו, וכ"ה בטור סו"ס רנ"ז ובשו"ע סי' רנ"ד.

ומבו' בדבריהם, דטעם הא דשרי להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד, הוא משום שהוא ראוי ליאכל ע"י הדחק, וע"כ לא חיישי' שיבא לחתות, כיון שהוא ראוי לו כמות שהוא עכשיו, ואשר זהו שלמדו מזה דכ"ש דמותר להשהות דברים הנאכלין חיים, דכיון שהן ראויין ליאכל כמות שהן לא אתי לחתויי בגחלים.

וכ"ה להדיא ביראים סימן רע"ד, ז"ל, וכשהוא כמאב"ד שנתבשל שליש, שוב אינו מקפיד עליו כ"כ ואין לגזור בו, עכ"ל, וכ"ה באו"ז הל' ער"ש סימן ח', ז"ל, וה"ר יוסף רוצה לומר שבשיל היינו כמאב"ד וע"י הדחק ראוי' לאכילה לא אתי לחתויי, עכ"ל.

והגר"ז בסימן רנ"ג ס"ח כתב ב' הטעמים, ז"ל, אא"כ כבר נתבשל כמאב"ד קודם כניסת שבת, שאז אין לחוש לחיתוי, שאף בלא חיתוי יכולה להתבשל כל צרכה לצורך הלילה כיון שנתבשל כבר חצי בישולה מבעו"י, וגם היא ראוי' כבר ליאכל ע"י הדחק בבישול זה שמבעו"י, עכ"ל.

ונפק"מ עוד בזה, במש"כ בשיטה להר"נ בדל"ז:, ז"ל, שהרי התיר להשהות וכו' ובלבד בתבשיל שיגיע לידי מאב"ד, אבל מים מכיון דהוי חמין כלל, לאלתר חשיבי בדיניהו כתבשיל שהגיע למאב"ד "לגבי שהי'", עכ"ל, והיינו דהגם דשיעור מאב"ד במים, פי' בשיטה להר"נ להלן שם, דהוא בשהוחמו כ"כ שחסרו קצת דחשיבי כמבושלים, אך לגבי דינא דחנניא דכל שנתבשל כמאב"ד מותר להשהותו, אשר היינו משום שהוא ראוי ע"י הדחק, הרי דמים שהן חמין קצת וראויין לשתותן בתורת חמין, דינם כתבשיל שנתבשל כמאב"ד.

ואמנם כ"ז הוא לפ"מ שפירשו התוס' ודעימייהו דטעם הא דשרי להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד, הוא משום דהוא ראוי עתה לאכילה, אך למה שפירש בתשובת גאון דהוא משום דכל שנתבשל כמאב"ד מטיא קדירה בעידנא, הרי דאף במים לא שרי להשהות אא"כ הומו כ"כ שחסרו קצת דכה"ג חשיבי כמבושלים כמאב"ד, וז"פ.

ב] והנה בספר אהל מועד דרך ג' נתיב ב', הק' ע"ד רשב"ם, ז"ל, וקשה לע"ד מדתניא לא ימלא נחתום חבית מים ויניח לתוך התנור ע"ש עם חשיכה, עכ"ל.

והנה דין זה דאסור להשהות חבית מים נפסק בשו"ע סי' רנ"ד ס"ט, ובמג"א שם סקכ"ו כתב, ז"ל, אע"ג דמים ראוין לשתותן חיין, מ"מ אינן טובים כ"כ כפירות כמ"ש ס"ד, או י"ל דהכא מיירי דקא בעי ליה להדחה ואז צריכים להיות חמין וכו', עכ"ל.

והגר"ז בקו"א שם סק"ג האריך להוכיח כתי' קמא דהמג"א, וכ"ה במ"ב שם סקמ"ט ושעה"צ סקמ"ו.

ויש להוסיף בזה, מש"כ באג"ט אופה סקי"ט אות י"ב, דמים לא חשיבי כדבר שנאכל כמות שהוא חי, משום שאין שותים אותן חיים אלא לצמאו, דמה"ט היכא ששותה אותן שלא לצמאו אין מברך עליהן, ולא חזיין לשתי' שלא לצמאו אלא בשהוחמו, וי"ל דמה"ט גם אסור להשהותן ול"ד לפירות שנאכלין חיים.

אמנם הנה מצינו בד' הראשונים כד' המג"א בתי' בתרא, והוא בחי' הריטב"א לקמן דנ"א., ז"ל, ואומר ר"י ז"ל דהוא הדין לענין שהי' דערב שבת, דכל שנאכל כמות שהוא חי כגון תפוחים וגזריות וכיוצא בהם שרו לצלותם ולא בעינן מבעוד יום כמאב"ד וכו', וא"ת והלא מים ראויים כשהם חיים והצריכו בהם שיחמו מבעוד יום, וי"ל דהתם בחמין הצריכין למזוג יינם או לרחיצה דכשהם חיים לא חזו, עכ"ל, וזה להדיא כד' המג"א בתי' בתרא, והוסיף הריטב"א דה"נ חמים הצריכין למזוג יינם, אסור להשהותן, משום דכשהם חיים לא חזו למזיגה, ואתי לחתויי.

ובראבי"ה סימן קצ"ז, ז"ל, והא דתניא לא ימלא נחתום חביות של מים ויניח לתוך התנור ערב שבת עם חשיכה, משום דאנחי' לאתהנויי מיניה לאורתא, ודמי לבשיל ולא בשיל, דכשהפיגו צינתן אין שוין לא למזוג ולא לשתות, אבל הוחמו כפי צרכן, שראויים על ידי הדחק למזוג, אי נמי צונן גמור אין לחוש לחתוי, דדילמא הכי שתו להו, עכ"ל.

ומפורש בד' ראבי"ה דמותר להשהות מים שלא הוחמו כלל, משום שהן ראויין לשתות, ורק אם הוחמו מעט והפיגו צינתן, הוא דאסור להשהותן, משום דכה"ג לא חזו לא לשתי' ולא למזיגה.

ומ' מד' ראבי"ה דפליג ע"ד הריטב"א, וס"ל דאף היכא דבעי להו למזיגה, אשר לזה אין ראויין אלא חמין, מ"מ כיון שהן ראויין לשתות מותר להשהותן, ורק בשהפיגו צינתן שאין דרך לשתותן, הוא דאסור להשהותן.

ג] ויש להעיר בד' הראבי"ה, דכיון שמים שהפיגו צינתם אסור להשהותן, משום שאין דרך לשתותן, א"כ מ"ט מותר להשהות מים צוננים, הרי הגם שבעת שמשהה אותן הם ראויין לשתי' ולא אתי לחתויי, מ"מ הרי יש לחוש שיחתה אח"כ כשיפיגו צינתן, שבשעה זו אין שוין לא למזוג ולא לשתות, והיאך מותר להשהותן.

ונ' ללמוד מזה, דכל שבתחילת השבת אינו צריך לחתות, מותר להשהות, הגם דאח"כ יהא צריך לחתות.

ואולי הטעם בזה, דבשבת כבר אין דעת האדם על התבשיל, וכל הא דחיישי' שיבא לחתות, הוא משום דמעיקרא בכניסת השבת לא הסיח דעתו מן התבשיל כיון שהוא ירא שלא יהא התבשיל ראוי לו, וע"כ כל שבתחילת השבת הי' התבשיל ראוי לו בלא חיתוי, ה"ה מסיח דעתו ממנו, ולא חיישי' שיבא אח"כ לחתות.

ומצינו דכוותה, במש"כ בחי' הרשב"א דל"ז: בביאור דברי ר"ה גאון, ז"ל, משמע שהוא ז"ל סבור וכו' רבותא אשמועינן דאפי' נתבשל כל צרכו ומצטמק ויפה לו שרי, אע"ג דאיכא למגזר כיון שבחתוי מועט כדי לצמקו סגי ליה דלמא יהיב דעתיה ומחתי, ורב ששת אשמועינן בלא נתבשל כל צרכו, ורב שמואל בר' יהודה הוסיף אפי' נתבשל כל צרכו ומצטמק ויפה לו וכל שכן כשלא נתבשל כל צרכו, ומסתייעא הדין סברא מדרב דאסר הכא מצטמק ויפה לו, ובשלהי פ"ק וכו' אמר רב כמאכל בן דרוסאי, דאלמא טפי אסיר נתבשל כל צרכו וצריך להצטמק ויפה לו, מלא נתבשל כל צרכו בין מצטמק ויפה לו בין רע לו וכו', עכ"ל.

וצ"ב דלדעת רב דס"ל דנתבשל כל צרכו ומצטמק ויפה לו אסור, מ"ט שרי להשהות תבשיל שלא נתבשל כל צרכו, הרי הגם דהשתא ליכא למיחש לחיתוי, הרי מ"מ אחר שיתבשל כל צרכו יש לחוש שיתן דעתו ויחתה, כיון דסגי לי' בחיתוי מועט כדי לצמקו.

ולכאו' יש ללמוד מזה, דכיון שבתחילת השבת אין דעתו לחתות, לא חיישי' שיחתה אח"כ.

ד] ולכאו' יש ללמוד כן, מהא דשרי להשהות קדירה חייתא, ופירש"י לעיל די"ח: דהוא משום דודאי חייתא לאו אדעתא למיכלה לאורתא אנחה התם, ומשום למחר לא אתי לחתויי שהרי יש לה שהות גדול, עכ"ל.

וקשיא טובא לדעת הרי"ף ודעימי' דקי"ל כרבנן דכל שמצטמק ויפה לו אסור להשהותו, א"כ מ"ט מותר להשהות קדירה חייתא, הרי הגם דבלילה לא אתי לחתויי, משום שיש לה שהות גדול, מ"מ מ"ט לא חיישי' שיבא לחתות ביום, דהגם שביום כבר נתבשל כל צרכו, הרי אכתי הוא מצטמק ויפה לו, שרחוק הדבר לומר דכל קדירה חייתא מצטמקת כל הראוי לה בלילה, ואח"כ כבר הוי מצטמק ורע לו, ויש לחוש שיחתה.

ולדעת הרמב"ם ניחא, שכבר נת' במק"א שדעתו דטעם התירא דקדירה חייתא, אי"ז משום דלא צריך לחיתוי וכמו שפירש"י, אלא הוא משום דכל שאין התבשיל ראוי לו בתחילת הלילה ה"ה מסיח דעתו ממנו, ולא חיישי' שיבא לחתות, ולפ"ז שפיר ליכא למיחש שיחתה ביום, כיון שהסיח דעתו ממנו, אך לדעת ש"ר דטעם התירא דקדירה חייתא הוא משום דלא צריך לחיתוי, צ"ב דהגם דבלילה לא אתי לחתויי, מ"מ מ"ט לא ניחוש שיבא לחתות ביום.

ובע"כ מזה, דכיון שבתחילת השבת אין דעתו ע"ז, שהרי יש לה שהות גדול, תו לא חיישי' שיחתה ביום השבת.

וזה נ' בביאור מש"כ במג"א סי' רנ"ג סק"ב, דהתירא דקדירה חייתא הוא ליתנו סמוך לחשיכה ממש, אבל אם נתנו מבעו"י אסור דכבר נתבשל קצת קודם שבת וצריך לסלקו משחשיכה, עכ"ד, וצ"ב מ"ט הזמן הקובע הוא כניסת השבת.

ונ' בביאורו, דהא דלא שרי להשהות אלא קדירה חייתא ולא קדירה שנתבשלה קצת, הגם דאף קדירה שנתבשלה קצת איכא גווני שאינה ראוי' בערב, הוא משום דכ"ה דעת בנ"א דקדירה חי' לגמרי אין ראוי' לערב, וע"כ כל שהיא חי' ולא נתבשלה כלל, מסיח דעתו מלחתות, ומשא"כ היכא שכבר נתבשלה קצת, אינו מסיח דעתו ממנה, ואשר ע"כ ה"ז תלוי בשעת כניסת השבת, שכל שבשעה זו עדין לא נתבשלה מעט והסיח דעתו מלחתות, תו לא חיישי' שיחתה אח"כ, ומשא"כ היכא שבשעה זו כבר נתבשלה מעט, אינו מסיח דעתו מלחתות, וחיישי' שיחתה בלילה.

ומה"ט מסתברא מילתא, דאם קיבל שבת קודם חשיכה, הרי שכל שבשעה שקיבל שבת עדין לא התחילה להתבשל, מותר לו להשהותה, דכל שבשעה שקיבל עליו שבת הסיח דעתו מלחתות, לא חיישי' שיחתה אח"כ, ואם כנים הדברים שפיר משכח"ל התירא דקדירה חייתא, דאל"כ כמעט לא משכח"ל, שהרי צריך ליתנו כ"כ סמוך לחשיכה שלא יתחיל להתבשל קודם חשיכה.

ה] אמנם הנה כתבו התוס' לעיל די"ח:, ז"ל, לא ימלא נחתום כו', כדמסיק גזירה שמא יחתה, אע"פ שיש שהות הרבה להתחמם, חיישינן שמא יצטנן לפי שרגילים לחמם על אש רפה ויהא צריך לחתות, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א והריטב"א.?וכ"ה בטור סימן רנ"ד.

והנה מש"כ התוס' דחיישי' שמא יצטנן ויהא צריך לחתות, פירש בחי' הריטב"א, ז"ל, שמא יראה אותה מצטננת "למחר סמוך לערב" ויחתה בגחלים כדי שתהא חמה למוצ"ש לאלתר, עכ"ל.

ומבו' מזה, דאף דבתחילת השבת א"צ לחתות, מ"מ חיישי' שמא תצטנן למחר סמוך לערב ויבא לחתות, והרי דאף שבתחילת השבת אין דעתו ע"ז, מ"מ חיישי' שיבא לחתות בסוף השבת.

וצריך לחלק בין הך גוונא, לבין כל הני גווני שנת' לעיל דחזינן דכל דבתחילת השבת א"צ לחתות, ה"ה מסיח דעתו מן התבשיל, ולא חיישי' שיבא לחתות אח"כ, וצ"ע בזה.