קונטרס בדין מומר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

**א. שחיטת עכו"ם**

לקמן יג. תנן שחיטת עכו"ם נבלה ומטמאה במשא. ואיתא בתוספתא ריש מכלתין, שחיטת עכו"ם פסולה ושחיטת הקוף פסולה, שנאמר "וזבחת ואכלת" - לא שזבח העכו"ם ולא שזבח הקוף ולא שנזבחה מאליה. ובתוס' ג: פירשו דכתיב וזבחת, אותו שהוא בר זביחה, לאפוקי עכו"ם שאינו בר זביחה. ולכן כתבו שגם מומר לנבלות להכעיס בכלל מיעוט זה. ועי' להלן אות ג' אופנים אחרים בביאור הילפותא.

אך הרמב"ם פ"ד הי"א כתב: נכרי ששחט אע"פ ששחט בפני ישראל בסכין יפה, ואפילו היה קטן, שחיטתו נבלה ולוקה על אכילתה מן התורה. שנאמר "וקרא לך ואכלת מזבחו", מאחר שהזהיר שמא יאכל מזבחו אתה למד שזבחו אסור, עכ"ל. והרא"ש כתב על דברי הרמב"ם שאינם דברים של טעם, שהתורה הזהירה כשיקרא לך שלא תאכל מזבחו ממה שזבח בתוך ביתו, ואין זה ענין לפסול שחיטה. ויישב במעדני יו"ט אות ר', דאם התורה באה להזהיר רק שלא יאכל מה ששחט בתוך ביתו מדוע כתוב מזבחו, הו"ל לכתוב ואכלת עמו, ועל כרחיך דכל זביחה שזובח פסול. וכעין זה כתב הב"ח ריש סי' ב'.

ובהל' י"ב כתב הרמב"ם: וגדר גדול גדרו בדבר, שאפילו גוי שאינו עובד ע"ז שחיטתו נבלה, עכ"ל. וכתב הכס"מ: נראה שרבינו סובר שכל שאינו עובד ע"ז אינו אלא מדרבנן. כלומר, דכיון שכל המקור של האיסור הוא מהפסוק וקרא לך ואכלת מזבחו וכו', ושם מפורש שהאיסור הוא שלא ימשוך אותו לע"ז, לכן אין מקור מהתורה לפסול שחיטת עכו"ם שאינו עובד ע"ז.

וכן בהל' אבות הטומאה פ"ב ה"י כתב הרמב"ם: שחיטת נכרי נבלה ומטמאה במשא וכו', אחד הנכרי ואחד הכותי או גר תושב שחיטתן נבלה. וקרוב בעיני שאף זה מדברי סופרים, שהרי טומאת ע"ז וטומאת תקרובת ע"ז מדבריהם, ובגלל ע"ז נתרחקו הגוים ונאסרה שחיטתן. ואם תאמר והלא היא אסורה באכילה דין תורה, לא כל האסור באכילה מטמא שהרי הטריפה אסורה וטהורה. ואי אפשר לחייב כרת על טומאה זו על ביאת מקדש ואכילת קדשיו אלא בראיה ברורה, עכ"ל.

ומבואר ברמב"ם שאע"פ ששחיטת עכו"ם נבלה מדין תורה לגבי איסור אכילה, מכל מקום אינה נבלה מדין תורה לגבי טומאה אלא מדרבנן. וכתב הכס"מ שם שהרמב"ם לטעמיה אזיל, דטעם האיסור הוא מצד וקרא לך ואכלת מזבחו, וכיון שכל האיסור הוא משום ע"ז לכן הטומאה היא רק דרבנן. [יל"ע דאם שחיטתו מועילה מהתורה להוציא מידי טומאת נבלות, וכל האיסור אכילה הוא משום ששוחט לע"ז, מדוע כתב הרמב"ם שחיטתו נבלה ולוקה על אכילתה מהתורה, הא אין זה איסור נבלה אלא איסור ע"ז. וצ"ל דודאי לגבי איסור אכילה הוי גילוי ששחיטת עכו"ם שעובד ע"ז אינה מועלת כלל, והוי נבלה גמורה, ורק לגבי טומאת נבלות נסתפק הרמב"ם לומר דאין לזה גילוי, ואסור רק מדרבנן משום תקרובת. שוב ראיתי בפרי חדש שהקשה כן, וכתב שהרמב"ם חזר בו בהל' אה"ט ונקט שאינו לוקה משום נבלה על אכילתה. ועוד תירץ דמש"כ הרמב"ם שחיטתו נבלה ולוקה על אכילתה אין הכונה שלוקה משום איסור נבלה אלא דכתיב בהאי קרא פן תכרות ברית וכו', ופן הוא לשון לאו].

אך הש"ך ריש סי' ב' גרס ברמב"ם וגדר גדול גדרו בדבר שאפילו **כותי** שאינו עובד ע"ז שחיטתו נבלה. ודייק שדוקא שחיטת כותי שאינו עובד ע"ז פסול מדרבנן, אך עכו"ם פסול מהתורה אפילו שאינו עובד ע"ז. וכתב שכן משמע מהרמב"ם בהל' אה"ט. ותמהו הפרי חדש ותבו"ש דאדרבא, ברמב"ם שם מבואר כהכס"מ שכל האיסור הוא משום עבודה זרה. ויישב הפמ"ג (עפ"י הש"ך בספרו הארוך) דבאמת אף להרמב"ם עיקר הלימוד לפסול שחיטת עכו"ם הוא מוזבחת כהתוספתא, והרמב"ם הביא הפסוק וקרא לך שהוא פשוט יותר, וכן דרכו בהרבה מקומות. ומש"כ הרמב"ם בהל' אה"ט וקרוב בעיני שאף זה מדברי סופרים קאי רק על כותי שכתב לעיל מיניה, וגרס ברמב"ם ובגלל ע"ז נתרחקו **הכותים**, ולטעמיה בהל' שחיטה שגדר גדול גדרו בה לפי שמצאו להם דמות יונה, ולכן נקט דהוי תקרובת מדרבנן. [אך צ"ע מש"כ הרמב"ם ואם תאמר והלא היא אסורה באכילה דין תורה, הא הרמב"ם עצמו כתב דשחיטת כותי פסולה רק מדרבנן. ואפשר דקאי על כותי שעובד ע"ז, דהוא פסול מהתורה רק משום וקרא לך ולא משום וזבחת, ולכן אין שחיטתו נבלה אלא אסורה בהנאה מדרבנן מדין תקרובת, וצ"ע].

עוד הוכיח הש"ך דלא כהכסף משנה מהגמ' ה ע"א, דדרשינן "מכם" ולא כולכם להוציא את המומר. ומוקי לה במומר לכל התורה חוץ מע"ז ושבת, שהרי מומר לשבת ולע"ז לחוד הוי מומר, ועל כרחיך רישא במומר לכל התורה חוץ משבת וע"ז. וכיון שהגמ' מדמה שחיטה לקרבן מבואר ששחיטת מומר שאינו עובד ע"ז פסולה מהתורה, וכל שכן שחיטת עכו"ם שאינו עובד ע"ז פסולה מהתורה. ועי' פרי חדש שאמנם רבינו ירוחם נקט שמומר לכל התורה חוץ משבת וע"ז הוי מומר ושחיטתו פסולה, ודייק מהגמ' כנ"ל, וכן פסק השו"ע סעיף ה', מכל מקום אפשר לדחות דיוק זה, דסיפא מפרש לרישא דבמומר לשבת וע"ז לחוד סגי, וכתב שכן משמע ברשב"א.

ובתבו"ש ופמ"ג דחו ראיית הש"ך, דבגמ' שם מבואר רק שמומר לכל התורה נחשב מומר אף לשחיטה ואין לו נאמנות, אך לפסול שחיטתו לגמרי ואפילו באחרים רואין אותו משום שהוא נחשב כעכו"ם ליכא ראיה מהתם.

**ב. שחיטת מומר לנבלות לתאבון**

בגמ' נחלקו אביי ורבא האם מומר לנבלות לתאבון כשר לשחיטה ע"י בדיקת סכין, אביי סובר שכהתירא דמי ליה וחיישינן שמא ישהה וידרוס, (בפשטות לאביי פסול אף בדיעבד, אך מרש"י ג: ד"ה לא סבירא ליה משמע קצת שרק לכתחילה לא סמכינן על בדיקת סכין, וצ"ע). ורבא סובר שלא שביק התירא ואכיל איסורא, ולכן לא חיישינן שינבל. ומכל מקום צריך בדיקת סכין, לפי שאינו טורח להביא סכין כשרה. וכתב הרשב"א דקיי"ל כרבא דסגי בבדיקת סכין, חדא, דהלכה כרבא לגבי אביי, ועוד, דאף ר' אשי סובר כוותיה. ועוד, דכן מוכח מהברייתא דהכל שוחטין אפילו ישראל מומר, ועל כרחיך היינו מומר לשחיטה לתאבון, דאי מומר לע"ז הא קיי"ל דלא כר' ענן.

והקשה הרשב"א בתורת הבית מדוע לא מוקי ברייתא אף לאביי בישראל מומר אוכל נבלות לתאבון ובישראל עומד על גביו, דתו לא חיישינן שמא שהה ושמא דרס. ותירץ, דכיון דקתני אפילו כותי על כרחיך צ"ל דאפילו מומר הוא חידוש גדול יותר, ואם איירי במומר לתאבון וישראל עומד על גביו הרי זה פשוט ששחיטתו כשרה טפי מכותי. [וכעין זה כתב התוס' רא"ש, וצ"ע שלפי הרא"ש עצמו שכל שאינו חושש לזבוח אינו בר זביחה לק"מ. ואפשר שאע"פ שאביי סובר שכהתירא דמי ליה מכל מקום הוא חושש לזבוח, והוי שפיר בר זביחה, אלא דחיישינן שמא שהה ודרס, ולכן גם להרא"ש קשה קושיית הרשב"א].

עוד הקשה הרשב"א שם, מדוע לא מוקי באוכל נבלות להכעיס ובישראל עומד על גביו, וזה ודאי גריע מכותי. ותירץ, דלכתחילה אין לסמוך עליו אפילו ישראל עומד על גביו, ובברייתא קתני הכל שוחטין משמע לכתחילה. ועוד תירץ, דאוכל נבלות להכעיס או כגוי לגבי שחיטה, ואין שחיטתו מועלת כלל. והביא שהרז"ה נקט שאף לכתחילה נותנים למומר להכעיס לשחוט בישראל עומד על גביו , ולדידיה הדרא הקושיא הנ"ל מהגמ'.

הרמב"ם פ"ד הי"ד כתב: ישראל משומד לעבירה מן העבירות שהיה מומחה הרי זה שוחט לכתחילה, וצריך ישראל כשר לבדוק את הסכין ואח"כ יתננה למשומד זה לשחוט, מפני שחזקתו שאינו טורח לבדוק, עכ"ל. ומבואר בדבריו ב' חידושים, חדא, דאפילו משומד לעבירה אחרת לתאבון צריך בדיקת סכין. וכתב ע"ז הרשב"א ולא ידעתי טעם לדבריו. אמנם הרא"ש ביאר דבריו: דכיון דחזינן שלתאותו עובר אחת מן העבירות שבתורה, חיישינן שפקר שלא לטרוח לקיים שום מצוה כהלכתה, עכ"ד. ועי' כס"מ שדייק כן מהברייתא דמדמה מומר לערלות (ולהרמב"ם איירי לתאבון עי' להלן) למומר לשחיטה לתאבון, ומשמע דתרוייהו בעו בדיקת סכין. ובביאור הגר"א סעיף ו' האריך לתמוה על הרמב"ם, עיי"ש.

וברעק"א הקשה לדעת הרמב"ם, מדוע לא מוקי אביי מתני' דהכל שוחטין במומר, ואע"פ שהוא חולק על רבא ונקט דכהתירא דמי ליה ושחיטתו פסולה, מכל מקום אפשר לאוקמי במומר לעבירה אחרת לתאבון ובעי בדיקת סכין, ובזה מודה אביי ששחיטתו כשרה דהא בברייתא מפורש הכל שוחטין ואפילו מומר, ועל כרחיך איירי במומר לעבירה אחרת, והניח בצע"ג.

ועוד מבואר ברמב"ם שלגבי מומר לתאבון לא אמרינן רוב מצויין אצל שחיטה מומחין. וביאר הרשב"א, דכל שאוכל לתאבון ואינו טורח יש לחוש שמא אינו מומחה, ולתאוה הוא שוחט ואוכל, עכ"ד. וכן פסקו הר"ן והמרדכי להלכה, אך הרשב"א נקט להלכה דאף במומר אמרינן רוב מצויין מומחין ואין צריך לבודקו. וביאור פלוגתתם, שלפי הרשב"א ענין רוב מצויין הוא שרוב השוחטים בעולם הם מומחין ותולים כל אחד שהוא מהרוב, ולפי"ז אף במומר שייך רוב זה. אך לפי הרמב"ם הוא כעין חזקה, שאדם שאינו מומחה אינו מתעסק בשחיטה, ולפי"ז כיון שמומר חשוד לנבל לתאבון אין שייך בו חזקה זו.

כתב הרשב"א בתורת הבית, שאם שחט בינו לבין עצמו ויש לו בביתו סכין פגומה וסכין יפה ואמר ששחט בסכין יפה, נאמן, שהרי להחליף את החמץ הוי טרחא גדולה יותר, ומכל מקום לא שביק התירא ואכיל איסורא. וכן כשנמצא בידו בשר שחוטה במקום דאיכא מקולין וטבח ישראל, סומכין עליו ובחזקת כשרות הוא. וכן אם יש באותו מקום טבח מומחה ואמר פלוני מומחה שחטו לי נאמן.

וכתב הבית יוסף בשם רבינו ירוחם, דכל זה כשמוצא בהיתר בזול כמו האיסור, אך אם ההיתר יותר יקר הרי הוא חשוד לקנות את האיסור בזול.

**ג. שחיטת מומר לנבלות להכעיס**

א, כתב רש"י ודוקא אוכל נבלות לתאבון, אבל להכעיס אפילו נמצאת סכינו יפה לא, דמועד לנבל בכונה בידים. ומבואר שמומר להכעיס שחיטתו פסולה מצד חשש נבלה, ולפי"ז אם אחרים רואין אותו שלא ניבל ובדקו סכינו מותר לאכול משחיטתו. (ולהלן יבואר שרש"י פסק כמ"ד אוכל נבלות להכעיס מומר, דלמ"ד מין, שחיטתו פסולה ואסורה בהנאה משום ששוחט לע"ז).

ב, תוס' כתבו שאוכל נבלות להכעיס אינו נחשב בר זביחה, ושחיטתו פסולה לגמרי כגוי, וכן נקט הרא"ש, דכיון שאינו חושש לזבוח אינו בר זביחה, ונחשב כגוי לגבי שחיטה. ולפי"ז אפילו אחרים רואין אותו שחיטתו פסולה. והנה לכל דיני התורה הוא נחשב ישראל גמור, ואפשר לצרפו לעשרה, שהרי מומר לדבר אחד אינו מומר לכל התורה, ומכל מקום הוא פסול לשחיטה לפי שאינו בר זביחה. והב"ח נקט שפסול מומר לתוס' הוא רק מדרבנן, שמהתורה אינו נחשב לגוי. אך הש"ך כתב שאין לזה מקור, ופשוט שהוא פסול מהתורה, עיי"ש.

ועוד נפק"מ איכא לגבי שחיטת אותו ואת בנו וכיסוי הדם, שלפי רש"י שחיטתו פסולה מחמת ספק, ואסור לשחוט בנו אחריו וצריך כיסוי הדם, אך לפי תוס' והרא"ש (לדעת הש"ך) בפשטות מותר לשחוט בנו אחריו ואין צריך כיסוי הדם, ועי' רמב"ן ור"ן להלן יד ע"א.

ולדעת רש"י הא דממעטינן גוי מוזבחת אינו משום שגוי אינו בר זביחה, דאם כן מומר נמי, אלא שרק מי שמצווה בזביחה יכול לשחוט, וגוי אינו מצווה בזביחה, משא"כ מומר שאע"פ שאינו חושש לזבוח מכל מקום הוא מצווה. וכן מבואר בט"ז סק"ח ובפרי חדש סק"א. [ובר"ן כתב שאין שחיטה אלא בישראל, ומשמע כדעת רש"י שהפסוק איירי רק בישראל, ומכל מקום כתב שמומר להכעיס פסול משום שדינו כעכו"ם]. ועי' עוד להלן בדעת הרשב"א.

ג, ברמב"ם מבואר טעם אחר לפסול אוכל נבילות להכעיס, דכתב בפ"ד משחיטה הי"ד שאם היה משומד לע"ז, או מחלל שבת בפרהסיא, או מין, והוא הכופר בתורה ובמשה רבינו, הרי הוא כגוי ושחיטתו נבלה. ובהל' רוצח פ"ד ה"י כתב: המינים, והם עובדי ע"ז מישראל, או העושה עבירות להכעיס, אפילו אכל נבילה או לבש שעטנז להכעיס, הרי זה מין ומצוה להרגן. ומבואר שהרמב"ם פסק בפלוגתת ר' אחא ורבינא בהוריות לחומרא, דהעובר עבירה אחת להכעיס נחשב למין, ושחיטת מין היא כגוי ששחיטתו פסולה מצד וקרא לך ואכלת מזבחו, וכדלעיל.

ד, הרשב"א בתורת הבית נקט שמומר לכל התורה, כגון עובד ע"ז או מחלל שבת בפרהסיא, שחיטתו פסולה משום שהוא נחשב כגוי, ולא מועיל בזה אחרים רואין אותו. אך מומר לשחיטה להכעיס, כיון שאינו מומר לכל התורה, שהרי קיי"ל מומר לדבר אחד אינו מומר לכל התורה, אינו פסול אלא משום דחיישינן שינבל בידים כרש"י, ומהני אחרים רואין אותו. (אלא שלכתחילה אין נותנין לו לשחוט בראיית אחרים, כיון שהוא מועד לנבל בכונה בידים). ואח"כ נסתפק לומר שמומר לאכול נבלות להכעיס דינו לגבי שחיטה כמומר לכל התורה, ולא מהני אחרים רואין אותו, והובאו דבריו לעיל.

והקשה בהגהות רעק"א סי' ב' לדעת הרשב"א, איך יתכן שמומר לאכול נבלות להכעיס כשר לשחיטה ומומר לע"ז ושבת פסול לשחיטה משום שהוא נחשב כגוי, הרי תוס' נקטו שגוי פסול משום לאו בר זביחה, ומטעם זה יש למעט גם מומר להכעיס. ואם נקט הרשב"א שמומר להכעיס נחשב בר זביחה לפי שגם הוא מצווה בשחיטה, אם כן מומר לכל התורה נמי, ומה איכפת לן שהוא כגוי, הא כל המיעוט של גוי הוא משום שאינו בר זביחה ומומר נחשב בר זביחה.

ובשלמא אם היה מיעוט מיוחד לגוי משחיטה, י"ל דכל שנחשב גוי הרי הוא בכלל המיעוט. וכן בשלמא לדעת תוס' דמומר לנבלות אינו נחשב בר זביחה, הרי אע"פ שאין דינו כגוי לכל התורה מכל מקום אינו בר זביחה. אך אם גוי נתמעט רק משום שאינו בר זביחה, ומומר נחשב בר זביחה, מה יועיל שמומר לכל התורה נחשב כגוי, עדיין הוא גוי שנצטוה לזבוח.

וברעק"א כתב להוכיח מכאן שמומר לכל התורה פסול להרשב"א רק מדרבנן. אך בחידושיו דחה תירוץ זה, שהרי ר' ענן מוכיח כן מיהושפט, ואם גם למ"ד דהוי מומר היינו רק מדרבנן אין סתירה לזה מיהושפט.

והנה הרשב"א עצמו בתורת הבית הקצר הביא את טעמו של הרמב"ם דכתיב וקרא לך ואכלת מזבחו, ולפי"ז הוי מיעוט להדיא על גוי, וכיון שמומר לכל התורה נחשב כגוי אינו כשר לשחיטה, ומיושב שפיר קושיית רעק"א. אך הט"ז סק"א כתב בשם הרשב"א דילפינן מוזבחת, ובפמ"ג כתב שאע"פ שבחידושיו ובתורת הבית לא כתב כן, מכל מקום בתשובותיו (סי' תקכ"ט) כתב כן, ולפי"ז הדק"ל.

ויש ליישב שהרשב"א נקט אופן אחר בביאור דרשת התוספתא מוזבחת ולא עכו"ם, דאין זה משום שאינו בר זביחה כדעת התוס', ולא משום שאינו מצווה בשחיטה כדעת רש"י, אלא שהוא גילוי בעלמא למעט עכו"ם משחיטה, ושם הפסול הוא עכו"ם, וכל מי שנכלל בשם עכו"ם פסול לשחיטה, ולכן מומר לכל התורה פסול כעכו"ם, ומומר לאכול נבלות להכעיס כשר לשחיטה באחרים רואין אותו לפי שאין דינו כעכו"ם.

**ד. שחיטת מומר שאינו לא להכעיס ולא לתאבון**

יש לדון מה הדין באדם שהוא מומר לאכול נבלות אפילו שלא לתאבון, אך אינו עושה להכעיס.

א, לדעת הרא"ש שכל שאינו חושש לזבוח פסול לשחיטה, נקט הבית יוסף שאין זה דוקא להכעיס, אלא כל שאין לו ענין בשחיטה אינו בר זביחה. וכן הביא הכסף משנה פ"ד משחיטה הי"ד בשם רבינו ירוחם, שכל היכא דשביק התירא ואכיל איסורא מקרי משומד להכעיס.

ב, לדעת רש"י דחיישינן שינבל בכונה בידים, בפשטות זה שייך רק במומר להכעיס, דאף שאינו חושש לזבוח מה"ת שינבל בכונה. ומש"כ רש"י בע"ז כו: שמומר שהוא מופקר עד כדי דשביק התירא ואכיל איסורא זהו להכעיס, ומשמע שכל שאינו לתאבון הרי הוא בכלל להכעיס, אין זה ראיה, דשם איירי למ"ד שמומר להכעיס נחשב מין, ושחיטתו לע"ז, ובזה נקט רש"י דכל שאינו לתאבון נחשב מין, אך לדידן שמומר להכעיס נחשב מומר ורק שהוא מועד לנבל בידים, אפשר שכל שאינו להכעיס אינו מועד לכך, וצ"ע.

ג, בדעת הרמב"ם כתב הכס"מ דכל שאינו עושה להכעיס נחשב לתאבון, ואפילו ראינוהו דשביק התירא ואכיל איסורא יש לתלות שאי זה נחת רוח יש לו באכילת נבלה מבאכילת כשרה. ומה שהוצרך הכס"מ לומר כן בדעת הרמב"ם יש לבאר, משום שסתימת הרמב"ם בתחילה משמע שכל מומר כשר בשחיטה, ולא הזכיר דאיירי במשומד לתאבון. ואח"כ כתב שמין פסול לשחיטה, והוא הכופר בתורה ובמשה, ומומר להכעיס הוא כופר בתורה שהרי אינו מאמין, אך מי שאינו לתאבון ולא להכעיס אינו כופר בתורה. [אמנם לדעת אביי דמומר לתאבון כהתירא דמי ליה, ודאי אין שחיטתו כשרה אע"פ שאינו להכעיס].

ד, הר"ן כתב דיש ג' חלוקות, מומר לתאבון מהני בדיקת סכין. מומר להכעיס אפילו לדבר אחר, או מומר לע"ז ולחלל שבת בפרהסיא, הרי הוא כגוי ולא מהני אפילו אחרים רואין אותו, (דפסק במס' ע"ז כמ"ד מומר להכעיס מין). מומר לאכול נבלות שלא לתאבון ולא להכעיס, מהני בדיקת סכין ואחרים רואין אותו, דכיון דקיי"ל מומר לדבר אחד לא הוי מומר לכל התורה, אפילו המומר לשחיטה אינו נחשב כגוי, וכל הפסול הוא שמא שהה ודרס, ולכן מהני אחרים רואין.

אך הר"ן במס' ע"ז העתיק לשון רש"י שם דכל שהוא מופקר עד דשביק התירא ואכיל איסורא זהו להכעיס, והקשה המגן אברהם סי' ל"ט סק"ג דלפי"ז כל שאינו לתאבון הרי הוא בכלל מין, ומדוע פסק כאן ששחיטתו כשרה באחרים רואין אותו, עיי"ש מה שתירץ. ובחזון איש ס"ב סק"ד כתב שהר"ן חזר בו, עיי"ש.

ה, השו"ע סעיף ה' פסק שמומר להכעיס אפילו לדבר אחד דינו ככותי, וכתב הרמ"א שמי שאינו חושש בשחיטה ואוכל נבלות בלא תאבון, אע"פ שאינו עושה להכעיס דינו כמומר להכעיס. וביאר הט"ז דברי השו"ע משום שאינו חושש לזבוח או משום שמועד לנבל בידים. ותמה הפמ"ג דהשו"ע איירי אפילו בעבירה אחרת, ובזה לא שייך לומר שהוא פסול משום שאינו חושש לזבוח או שמועד לנבל. אלא הטעם של השו"ע הוא משום שפסק כהרמב"ם שמועד לדבר אחד להכעיס הוי מין, ושחיטת מין פסולה.

וכתב הפמ"ג שהרמ"א לא כתב בלשון יש אומרים לפי שאינו חולק על השו"ע כלל, דהשו"ע איירי בשאר עבירות, ובזה דוקא להכעיס ממש הוי מין, ואילו הרמ"א איירי במומר לשחיטה, ובזה אפילו אינו להכעיס ולא לתאבון פסול משום שאינו חושש לזבוח. אך החזון איש חולק על הפמ"ג ונקט שהרמ"א איירי אפילו בשאר עבירות, דמש"כ שאם אינו חושש לזבוח דינו כמומר להכעיס אין זה מטעמו של הרא"ש שאינו בר זביחה, אלא דרש"י בע"ז כתב שלפי מ"ד מומר להכעיס מין הוא, כל שפקר עד כדי ששביק התירא ואכיל איסורא זהו להכעיס, וכיון שפסק השו"ע כמ"ד מין הוא הדין מי שאינו להכעיס ואינו לתאבון הוי בכלל מין, ואפילו בשאר עבירות. [ולשון הרמ"א אינו חושש לזבוח משמע יותר כהפמ"ג].

**ה. שחיטת מומר לכל התורה לתאבון**

בגמ' מבואר שמומר לכל התורה אפילו לתאבון או מומר לע"ז ולחלל שבת בפרהסיא שחיטתו פסולה, ונקטו הר"ן והרשב"א הטעם משום שהוא נחשב כעכו"ם לכל דבר. ואפשר שגם רש"י מודה בזה, דכל מה שהוצרך לבאר במומר לנבלות להכעיס שהוא מועד לנבל בידים זה רק משום שמומר להכעיס לדבר אחד אינו מומר לכל התורה, אך כל שהוא נחשב מומר ממש פסול משום שהוא כגוי.

אך יש להוכיח שאפילו מומר לכל התורה או לע"ז אינו כגוי, שהרי רש"י ד: כתב לא הוי מומר לכל התורה כולה "ושחיט שפיר", משמע שאם הוי מומר לכל התורה החיסרון הוא שהוא מועד לנבל בכונה. וכן כתב בד"ה לאותו דבר בסה"ד "וסמכינן עליה", משמע שהחיסרון של מומר שלא סמכינן עליה.

וצ"ע לפי"ז מה זה שייך למחלוקת בכל מקום האם מומר לדבר אחד מומר לכל התורה, הרי לגבי שחיטה הנידון הוא אם אדם כזה מועד לנבל בידים בכונה או לא, ואין זה תלוי בשם מומר כלל. וצ"ל ששורש הנידון במומר לדבר אחד אם הוי מומר לכל התורה הוא האם אדם שעובר על עבירה מסויימת חשוד לעבור על כל עבירות התורה או לא, וכן לגבי שחיטה זהו שורש הנידון האם הוא חשוד לנבל בכונה או לא. וכן משמע מפירוש רש"י לדעת ר' ענן, דכתב שאע"פ שהוא עובד ע"ז אינו נחשב מומר לכל התורה לפי שיצרא דע"ז תקיף עליה, ומבואר שכל הנידון הוא האם הוא חשוד לעבור על עבירות אחרות או לא.

ומה דנקט רש"י שאפילו מומר לכל התורה אינו נחשב כגוי, לפי שהוא עדיין מצווה בכל המצוות וקידושיו קידושין, ואע"פ שיינו יין נסך ואינו מצטרף למנין מכל מקום לגבי חלות שחיטה דינו כישראל לכל דבר.

אך צ"ב לדעת רש"י מדוע מומר לכל התורה לתאבון פסול לשחיטה, וכי הוא מועד לנבל בידים, הרי כל העבירות שהוא עושה הם לתאבון. ובשלמא לדעת תוס' כיון שיש לו שם מומר הרי הוא כגוי וממילא הוא פסול, אך לרש"י שלעולם מומר אינו כגוי, ורק שהוא מועד לנבל צ"ע. וצ"ל דכיון שהוא מופקר כולי האי אינו מקפיד על איסור נבלה כלל, וחיישינן שינבל בידים.

עוד יש לדקדק לשיטת רש"י מהגמ' להלן דהותר לאליהו לאכול מטבחי דאחאב לפי שהיה על פי הדיבור, ופירש רש"י שהקב"ה התירו לפי שעה. ואם נאמר דשחיטת מומר לע"ז פסולה רק משום שהוא מועד לנבל, אין צריך להיתר מיוחד אלא לגילוי שבשר זה כשר, וכמו שכתבו תוס' לגבי בשר שנתעלם מן העין.

**ו. שחיטת מומר לדבר אחר להכעיס**

במס' ע"ז כו: ולהלן יג: מבואר שסתם עובד כוכבים אע"פ ששחיטתו פסולה מכל מקום אינה לעבודה זרה, ואין עליו דין מורידין ולא מעלין, כיון שמנהג אבותיהם בידיהם, ורק כומר שהוא אדוק לע"ז סתם שחיטתו לעבודה זרה ואסור בהנאה, וכן נאמר עליו מורידין ולא מעלין, וזהו הנקרא "מין" בלשון הגמ'.

ונחלקו ר' אחא ורבינא במומר לעבירה אחת להכעיס, האם הוא מין או מומר, ובמומר לעבוד ע"ז לכו"ע הוא מין. וכתב רש"י בהוריות יא. דלמ"ד שהוא מין שחיטתו לעבודת כוכבים. ולפי"ז "מין" הכונה שהוא נידון ככומר אדוק לע"ז שסתם שחיטתו לעבודה זרה, ו"מומר" הכונה שאינו נידון כמין, אלא כישראל שחטא, וכיון דקיי"ל מומר לדבר אחד אינו מומר לכל התורה שחיטתו כשרה ומקבלין ממנו קרבן.

ובמס' ע"ז שם כתב רש"י דנפק"מ נמי לגבי ס"ת שכתבו מין ישרף. כלומר, שעכו"ם שכותב ס"ת צריך לגנזו לפי שהוא פסול, אך מין שכותב ס"ת צריך לשרפו לפי שהוא כותב לשם ע"ז. וכן מומר להכעיס לעבירה אחת שכתב ס"ת למ"ד מין צריך לשרפו ולמ"ד מומר צריך לגנזו.

ובגמ' שם איתא תני ר' אבהו קמיה דר' יוחנן העכו"ם וכו' אבל המינין והמסורות והמומרים מורידין ולא מעלין, א"ל ר' יוחנן אני שונה לכל אבדת אחיך לרבות את המומרין ואת אמרת מורידין, אלא סמי מכאן מומר. ומקשינן, ולישני ליה כאן במומר להכעיס כאן במומר לתאבון, ומשני, קסבר ר' יוחנן להכעיס מין הוא, ופירש רש"י והא תנא ליה רישא מינין. וכתב הרי"ף דשמעינן מהכא שאף למ"ד מומר להכעיס מומר הוא מכל מקום מורידין ולא מעלין, ולא קרינן ביה לכל אבדת אחיך. וכונתו, דבגמ' קאמר קסבר מומר להכעיס מין, ולכאורה ממנ"פ אתי שפיר, דאי קסבר מין הרי הוא בכלל המינין, ואי קסבר מומר הרי אין עליו דין מורידין, ומבואר שלכו"ע יש עליו דין מורידין. ואע"פ שלמ"ד מומר שחיטתו כשרה מכל מקום יש לו דין מורידין ולא מעלין. וכן נקטו התוס', ויישבו בכך את הברייתא בהוריות למ"ד מומר.

אך רש"י כתב שנפק"מ בין מ"ד מין למ"ד מומר לגבי מורידין ולהחיותו, וכן יש גירסאות ברש"י בהוריות, וכבר תמה החזון איש מהגמ' הנ"ל וכמו שבאמת הוכיח הרי"ף.

ובשו"ע יו"ד קנח מבואר שהוא הדין מומר לכל התורה מורידין ולא מעלין, ואע"פ שהוא מומר רק לתאבון או לע"ז או לחלל שבתות בפרהסיא לתאבון, מכל מקום מורידין.

והנה לדעת ר' ענן מומר לע"ז אינו מומר לכל התורה ושחיטתו כשרה, והקשו התוס' מהגמ' בע"ז והוריות הנ"ל דבין לר' אחא ובין לרבינא מומר לע"ז נחשב למין, ולקמן יג. תניא שחיטת מין לע"ז ואסור בהנאה, ואם כן אף שאין לו דין מומר איך יתכן ששחיטתו כשרה, הרי הוא מין. ותירצו, דמין דלקמן היינו באדוק לע"ז שעובד לכוכבים תמיד. וצריך להוסיף בכונתם דלא רק מין דלקמן איירי בהכי אלא אף מין דע"ז והוריות איירי בהכי, דאם הוא אדוק לע"ז לכו"ע הוא מין, אך הכא איירי באינו אדוק דאינו מין וסובר ר' ענן שאף מומר אינו.

ולקמן יג. איתא בגמ' אמר ר' נחמן אין מינין באומות עובדי כוכבים, ומקשינן, אילימא לשחיטה, השתא שחיטת מין דישראל אמרת אסירא, דעובדי כוכבים מבעיא. והקשו תוס' הא חזינן דשחיטת מין דישראל חמורה ממין עכו"ם, דהא שחיטת עכו"ם אינה אסורה בהנאה אלא באדוק, ושחיטת מין דישראל אסורה בהנאה אפילו באינו אדוק. ותירצו, דמכל מקום מין עכו"ם אדוק פשיטא שהיא אסורה טפי מישראל שאינו אדוק. והקשה המהרש"א שדבריהם סותרים למש"כ בדף ד: שאף בישראל אין נעשה מין לאסור בהנאה אלא באדוק. ותירץ, שהתוס' כתבו כן רק לר' ענן שאינו מומר לכל התורה, אך לדידן דקיי"ל מומר לע"ז נחשב מומר לכל התורה נקטו התוס' שלא רק שהוא מומר אלא הוא נעשה מין. וכן הוא להדיא בתוס' הרא"ש שם.

אך רש"י שם כתב: מין זה האדוק בעבודת כוכבים, ומין ישראל חמור ממומר לעבודת כוכבים, שהמים אדוק בה וכל מחשבותיו לה. ומבואר בהדיא שאף ישראל מומר לע"ז לא נעשה מין אלא אם הוא אדוק בה, וכפשטות התוס' כאן שכל המחלוקת בין ר' ענן למסקנת הסוגיא זה רק אם הוא נחשב מומר, אך מין לא הוי אלא באדוק. וכן משמע בתוס' בע"ז שם, דהקשו כקושיית התוס' יג: דמצינו ששחיטת מומר ישראל חמורה מעכו"ם, ותירצו דהא דאמר שחיטת מין לע"ז היינו באדוק, ומשמע דכתבו כן אף למסקנא שמומר לע"ז נחשב מומר לכל התורה.

ובחזון איש ס"ב סקכ"ג דן בהא דאסרו סתם יינו של מומר כדין סתם יינם משום חשש ניסוך, דאפשר שכל זה דוקא באדוק לע"ז, שמסתמא הוא מנסך לע"ז, אך מומר לע"ז שאינו אדוק כיון שאין זבחו אסור בהנאה משום תקרובת ע"ז הוא הדין אין יינו אסור. אך הוכיח בשם אביו מהגמ' כאן שיינו אסור, דהא ר' ענן הוכיח מיהושפט שמותר לאכול משחיטת מומר לע"ז, ומקשינן ודלמא שתה ולא אכל, ודחינן, דהוי יין נסך. והנה אחאב לא היה אדוק לע"ז דבזה מודה ר' ענן ששחיטתו פסולה כמש"כ התוס', ומכל מקום מבואר בגמ' שיינו יין נסך.

ופשוט שכל דברי החזון איש הם לרש"י ותוס' בע"ז, אך לתוס' ותוס' רא"ש יג. אף לדידן כל מומר לע"ז נחשב כאדוק, ושחיטתו אסורה אף בהנאה.

**מחלוקת הראשונים להלכה**

להלכה נחלקו הראשונים האם קיי"ל בפלוגתת ר' אחא ורבינא לקולא או לחומרא. הר"ן בע"ז כתב דאע"ג דקיי"ל בכל מקום ר' אחא ורבינא הלכה כדברי המיקל בהא מילתא שייכי בה קולי וחומרי, ור' יוחנן סובר שמין הוא כמבואר בגמ' שם, ולכן פסק שמומר לעבירה אחת להכעיס מין הוא, וכן נראה דעת הרי"ף. וכן פסק הרמב"ם בפ"ד מהל' רוצח ה"י, דכתב המינים, והם עובדי ע"ז מישראל, או העושה עבירות להכעיס אפילו אכל נבלה או לבש שעטנז להכעיס הרי זה מין.

אך הרשב"א בתורת הבית פסק להקל כמ"ד מומר, וכן הביא בשם הרז"ה, (ונחלקו שם רק לגבי שחיטה, האם נותנים לו לשחוט לכתחילה כשאחרים רואין אותו, או שמא לכתחילה חיישינן שינבל אפילו באחרים רואין, ועוד כתב הרשב"א שאפשר שלגבי שחיטה הוא נחשב כגוי).

וכן מוכח מרש"י שפסק כמ"ד מומר, דהא כתב שמומר לנבלות להכעיס פסול רק מצד שהוא מועד לנבל בידים, ולא כתב ששחיטתו לע"ז ואסורה בהנאה. וגם משמע שרק מומר לנבלות פסול, ולא במומר לשאר עבירות. וכן מוכח מרש"י לגבי מומר לערלות, דברייתא איתא שערל שחיטתו כשרה, ופירש רש"י דאיירי במבעט במצוה זו, ומבואר דאפילו להכעיס אינו מין. ובאמת למ"ד מומר להכעיס מין צריך לפרש הברייתא במומר לתאבון, כגון שמפחד מצער המילה.

(בגמ' משמע שאם מומר לדבר אחד הוי מומר לכל התורה שחיטתו פסולה. ולכאורה בשלמא לתוס' והרא"ש י"ל דכיון שהוא כגוי אינו בר זביחה, אך לרש"י דלהכעיס פסול משום שמועד לנבל בידים, לכאורה זה שייך רק במומר להכעיס לשחיטה, אך במומר לדבר אחר מדוע ינבל בידים. ועוד קשה אף לתוס' והרא"ש, דכיון שהוא חושש לזבוח הרי הוא בר זביחה, ומה איכפת לן שהוא כגוי הא גוי שהוא בר זביחה נמי כשר, וכמו שהקשה רעק"א על הרשב"א.

ואפשר שלפי מ"ד מומר לדבר אחד להכעיס נחשב מומר לכל התורה הביאור הוא שבאמת הוא מומר לכל התורה, וחיישינן שיעבור על כל המצוות להכעיס, ולכן אנו מחשיבים אותו שאינו חושש לזבוח, וכן הוא חוששים שינבל בידים).

והטעם שלא פירש רש"י דאיירי במומר לתאבון, י"ל שרש"י נקט שלגבי מומר לדבר אחד לתאבון אין צד שהוא כמומר לכל התורה. ועוד י"ל שרש"י נקט שאם אינו רוצה למול משום שהוא מפחד מהכאב הרי הוא עדיף ממומר לתיאבון, ולכו"ע אינו מומר לכל התורה.

אך בדעת הרמב"ם כתב הכסף משנה דעל כרחיך ערל הכונה שהוא מומר לתאבון, דהיינו שמפחד מצער המילה שהוא דומיא דתאבון. ומדברי הכס"מ מוכח שלמ"ד מומר לדבר אחד הוי מומר לכל התורה אפילו מומר לדבר אחד לתיאבון לא סגי בבדיקת סכין, והרי הוא כמומר לשבת וע"ז שהוא נחשב כמין.

דעת הרא"ה בבדק הבית, שהמחלוקת של ר' אחא ורבינא במומר לנבלות להכעיס היינו באדם שאין לו הבדל בין איסור להתר כלל, ובפלוגתא זו קיי"ל להקל שאינו מין אלא מומר, אך אדם שלוקח את האיסור בדוקא, שהוא להכעיס ממש, לכו"ע הוא מין. (הר"ן כאן נקט דפליגי בלהכעיס ממש, וקיי"ל להחמיר שהוא מין, אך אם אינו להכעיס ולא לתאבון לכו"ע אינו מין. ונמצא שלהלכה דברי הר"ן תואמים לרא"ה).

ונמצא להלכה שלפי הרמב"ם קיי"ל שלהכעיס מין, לפי רש"י רז"ה ורשב"א קיי"ל שלהכעיס מומר, ולפי הר"ן והרא"ה להכעיס ממש מין, ואינו לתאבון ולא להכעיס מומר. ובכסף משנה נקט שלהרמב"ם כל שאינו להכעיס הרי הוא בכלל לתאבון, ואם כן לא מצינו שיטה להלכה שאפילו אינו להכעיס ולא לתאבון הוא מין. אך החזון איש נקט דכיון שרש"י כתב דכל שהוא מופקר לאכול אף בלא תאבון הרי הוא מין, והרמב"ם פסק דעבירה אחת הוי מין, שוב חשיב מין אפילו בעבירה אחת שלא להכעיס ולא לתאבון, ודלא כהפמ"ג (הובא לעיל סוף אות ד').

ובחזון איש סק"ד פסק להלכה דלא כהרמב"ם ושו"ע, אלא שאם אינו חושש לאכול ההיתר דוקא, ואפילו שלא לתאבון, הרי הוא מומר ושחיטתו כשרה. אך אם הוא מקפיד לאכול את האיסור, הוי בכלל מין, וכדעת הרא"ה והר"ן.

**ז. דין מומר לקרבן**

חבורה מרא"ג. בהא דקאמר ר' שמעון השב מידיעתו מביא קרבן על שגגתו לא שב מידיעתו אינו מביא קרבן, בפשטות אין זה שייך לפסול מומר כלל, אלא שאין חיוב קרבן רק בשוגג, וכשלא שב מידיעתו אין זה שגגה. אך אם כן צ"ע מאי פריך מאי בינייהו, הא ב' דינים נפרדים הם, שפסול מומר הוא בהקרבה, שמומר אינו בר הבאת קרבן, ופסול שב מידיעתו הוא בשעת החטא, שאין זה שגגה. ויש נפק"מ לב' הצדדים, שאם בשעת החטא לא היה מומר ובשעת ההבאה הוא מומר, לת"ק אינו יכול להביא קרבן ולר' שמעון יכול להביא. וכן להפך אם בשעת החטא היה מומר ואח"כ חזר בתשובה, לת"ק יכול להביא, דעכשיו אינו מומר, ולר' שמעון אינו יכול להביא, וכמש"כ תוס' ד"ה אינו. ועי' מל"מ שהוכיח מקושיית הגמ' מאי בינייהו שאף לפי ת"ק אם בשעת החטא היה מומר וחזר בתשובה אינו יכול להביא קרבן, דאל"ה איכא בינייהו חזר בתשובה. וטעם הדבר, דכיון שבשעת החטא לא היה בר הבאת קרבן, (ובר"ן כתב יותר מזה, שאפילו להקדיש קרבן אינו יכול בשעה שהוא מומר), לא חל לגביה חיוב קרבן כלל. ועי' חזון איש סי' ב סק"ז.

עוד הקשה המל"מ דאיכא בינייהו מומר בפעם הראשונה, דלפי ת"ק שפסולו מצד מומר הא כתבו התוס' יד. שאינו נחשב מומר בפעם הראשונה שעושה את העבירה, אך מצד שב מידיעתו ודאי מסתבר שהוא שב מידיעתו. ועי' בנצי"ב שיישב שודאי ת"ק מודה לר' שמעון שיש גם פסול של שב מידיעתו, אלא דקושיית הגמ' מאי בינייהו הוא באופן שלפי ת"ק אינו יכול להביא קרבן ולר"ש יכול.

ובתוס' הקשו מאי פריך מהתם נפקא, הא אדרבא הך פליגא דאפילו מומר לדבר אחד הוי מומר, וכתבו שדוחק לומר דפריך מר' שמעון. וביאר המהרש"א שלפי ר' שמעון דילפינן משב מידיעתו מומר לדבר אחד אינו מומר לכל התורה, ויכול להביא קרבן. וכבר הקשו האחרונים איך יתכן לפרש קושיית הגמ' מר' שמעון, הא איהו פטר משום שב מידיעתו, ואין זה שייך בעולה כלל. וביותר קשה, דאף לר' שמעון יש חילוק בדין בין עולה לחטאת, דבעולה מומר לשבת וע"ז פסול להקרבה, ובחטאת כיון שהוא שב מידיעתו באותו חטא שפיר יכול להביא קרבן.

הרמב"ן פירש דר' שמעון ות"ק פליגי האם מומר לדבר אחד הוי מומר לכל התורה או לא, וברייתא דיליף מן הבהמה לרבות מומר לדבר אחד ס"ל כר' שמעון דלא הוי מומר לכל התורה. וצ"ע טובא מנלן דלר' שמעון מומר לדבר אחד אינו מומר לכל התורה, הא ר' שמעון לא איירי בדין מומר כלל אלא בדין שב מידיעתו.

ולכן נראה דהא דאמר ר' שמעון השב מידיעתו וכו' אין זה פטור שב מידיעתו דכל התורה, שהוא חיסרון בשגגה, אלא הוא בא לחלוק על ת"ק בהגדרת מומר, שלא כל מומר פסול להקרבה אלא רק מומר שאינו שב מידעתו, ולעולם אף לר' שמעון הפסול הוא מומר. ושפיר מקשינן מאי בינייהו, דכיון שלשניהם הפסול הוא מומר ופליגי רק בהגדרה של מומר, במאי פליגי. ולפי"ז אתי שפיר הא דכתבו תוס' דפריך מדר' שמעון, שהרי גם לר' שמעון הוי דין מומר ושפיר יש ללמוד עולה מחטאת.

ויש לדייק כן מהגמ' בהוריות יא. דלפי רבא פליגי במומר לתיאבון, שר' שמעון סובר כיון דאי אשכח התירא לא אכיל איסורא לאו מומר הוא, ולכאורה הו"ל למימר שב מידיעתו הוא. ולהנ"ל ניחא, דאף לר' שמעון החיסרון הוא מדין מומר.

וכן מדוייק ברשב"א בתורת הבית, דנסתפק אם מומר לנבלות להכעיס פסול לשחיטה אפילו באחרים רואין אותו, משום שיתכן שלגבי שחיטה הוא כמומר לכל התורה. ודימה למומר לקרבן לר' שמעון, ומבואר שאף לר' שמעון איירי בדין מומר.

אמנם בתוס' כתבו שלפי ר' שמעון אם היה מומר בשעת החטא וחזר בתשובה, אינו יכול להביא קרבן, ומבואר אם כן דהוי פטור במחייב. וצ"ל דכיון שבשעת החטא הוא היה מומר ואינו בר הבאת קרבן, זה עצמו סיבה שלא יחול החיוב, ולכן גם לת"ק לא חל החיוב וכמש"כ המל"מ.

ובזה מיושב נמי קושיית המל"מ איך דימתה הגמ' עולה לחטאת, הא בחטאת הוי פטור במחייב, ובעולה לא שייך כן. ולהנ"ל מיושב, דכל הפטור במחייב הוא מחמת שאינו בר הבאה. ועי' חזון איש (ב, ז) שכתב כעין זה.

**ח. הערות ברמב"ם בדיני מומר**

א. בפ"ד משחיטה הי"ד כתב הרמב"ם: ואם היה משומד לע"ז או מחלל שבת בפרהסיא, או מין והוא הכופר בתורה ובמשה רבינו, הרי הוא כגוי ושחיטתו נבלה. והנה בפ"ד מרוצח ה"י פסק הרמב"ם שמומר לעבירה אחת להכעיס מורידין ולא מעלין, ובפי"א מגזילה פסק שאין מחזירין לו אבידה. ונקט הכס"מ דהוא הדין הכא שחיטתו פסולה כמין, וכן פסק בשו"ע ס"ב ס"ה. אך החזון איש דייק דמהא שהשמיט הרמב"ם בהל' שחיטה מומר לעבירה אחת להכעיס משמע שפסק שאינו מין, ומהא דפסק שמורידין ומחזירין לו אבידה אין ראיה כלל, דהא כתב הרי"ף שבזה מודו כו"ע (הובא לעיל אות ו').

ובדעת הכס"מ צ"ע מדוע השמיטו הרמב"ם כאן. ויש ליישב שהרמב"ם לא נקט כאן את כל הדוגמאות של מין, אלא שיש ב' סוגי מין, אחד מצד מעשיו, דכאשר עובד ע"ז או מחלל שבת בפרהסיא או מומר לכל התורה לתאבון הרי הוא מין מצד חומרת העבירות. והשני מצד מחשבתו, דהכופר בתורה ובמשה רבינו הרי דעותיו מקולקלות ומחמת כן הוא כגוי. ומומר להכעיס י"ל דהוי נמי מצד מחשבותיו, שהרי מצד מעשיו אין זה חמור כולי האי לעשותו מין, דאם יעשהו לתאבון לא יחשב מין. ונקט הרמב"ם דוגמא של מין מחמת מעשיו, בעובד ע"ז או מחלל שבת בפרהסיא, ונקט דוגמא של מין מחמת מחשבתו בכופר בתורה, והוא הדין מומר להכעיס.

ב. החזון איש ס"ב סקי"ח הקשה מנליה להרמב"ם שכופר בתורה ובמשה רבינו נחשב מין, ובגמ' ליתא לדבר זה. ותירץ, דהרמב"ם למד כן ממחלל שבת בפרהסיא או מומר לכל התורה לתאבון, דהם נחשבים כמינים מפני שפרקו עול תורה, וכל שכן הכופר שאין לו חלק בתורת משה, שבלא אמונה אין לו כלום. וכתב שחטא הכפירה עצמה הוי כחוטא להכעיס, שענין להכעיס הוא שמשריש בקרבו התנגדות לשמירת מצוה, וכל שכן כשמשריש בקרבו כפירה. ואע"פ שהוא בר זביחה, מכל מקום הוא מין.

ועי' פיה"מ להרמב"ם לקמן יח

ג. הלחם משנה העיר מדוע הרמב"ם כאן נקט שמין הוא הכופר בתורה ובמשה, ואילו בהל' תשובה מנה מין לחוד וכופר לחוד. ועוד הקשה, דהכא נקט שהכופר בתורה ובמשה הוי מין, והכופר בתורה שבעל פה דהיינו צדוקין ובייתוסין לא הוי מין, ואם שחטו בפנינו הרי זו מותרת, ואילו בהל' תשובה מנה ג' כופרים ואחד מהם הוא הכופר בתורה שבע"פ, ומשמע דהוי מין.