20 טעות הדיינים ב - בדעת הרמב_ם, ובדין טעה בדבר משנה וטעה בשיקול הדעת
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ב' י"ט כסליו תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דל"ג., דיני ממונות מחזירין כו', ורמינהו דן את הדין וכו' מה שעשה עשוי וישלם מביתו וכו', רב חסדא אמר כאן שנטל ונתן ביד כאן שלא נטל ונתן ביד.

ובטעמא דמילתא דכל דלא נו"נ ביד הדר דינא, פירש הרי"ף, ז"ל, וטעמא דהא מילתא משום הפסד ממונו של בע"ד, דהיכא דלי"ל פסידא לבע"ד כגון שנשא הדיין ונתן ביד דחייב לשלם מביתו אמרי' מה שעשה עשוי, והיכא דאי"ל לבע"ד פסידא כגון שלא נשא הדיין ונתן ביד דאינו חייב לשלם לא אמרינן מה שעשה עשוי אלא מחזירין בין לזכות בין לחובה, עכ"ל.

ב] אמנם הנה כתב הרמב"ם בפ"ו מסנהדרין ה"ג, ז"ל, הי' הטועה מומחה ולא נטל רשות וכו' או שלא הי' מומחה אבל קיבלו אותו בע"ד עליהן לדון להן כדין וטעה בשיקול הדעת, אם נו"נ ביד מה שעשה עשוי וישלם מביתו, אם לא נו"נ ביד יחזור הדין, ואם א"א להחזיר ישלם מביתו, עכ"ל, ועיי"ש בכס"מ שהרמב"ם נחלק על הרי"ף בהך מילתא, דדעת הרי"ף דכל שלא נו"נ ביד אינו חייב לשלם אף אם א"א להחזיר, ודעת הרמב"ם דכל דא"א להחזיר ה"ה חייב לשלם.[[1]](#footnote-2)

והנה בפשוטו כל מש"כ הרי"ף דטעמא דר"ח דכל שלא נו"נ ביד הדר דינא הוא משום דאי"ל לבע"ד פסידא, אתי לטעמי' דס"ל דכל שלא נו"נ ביד פטור הדיין מלשלם אף אם א"א להחזיר הדין, אך לדעת הרמב"ם דכל שא"א להחזיר הדין ה"ה חייב לשלם אף אם לא נו"נ ביד, הרי אאל"פ דטעמא דר"ח דהדר דינא הוא משום פסידא דבע"ד, שהרי אם יהא הדין דקם דינא, יהא הדיין חייב לשלם לו, ובע"כ דהא דס"ל לר"ח דכל שלא נו"נ ביד הדר דינא הוא מטעמא אחרינא.

ואמנם צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם שם ה"ב, ז"ל, טעה בשיקול הדעת וכו', אם הי' זה דיין מומחה ונטל רשות מראש גלות, או שלא היה נוטל רשות אבל קבלו אותו בע"ד עליהן, הואיל והוא מומחה חוזר הדין, ואם א"א להחזיר פטור מלשלם, עכ"ל, וזה כדעת הרי"ף דכיון שהוא מומחה ופטור מלשלם ע"כ חוזר הדין אף אם נו"נ ביד,[[2]](#footnote-3) וצ"ע דהרי"ף למד להך מילתא דכל דאיכא פסידא דבע"ד הדר דינא, ממילתי' דרב חסדא, אך הרמב"ם לטעמי' דמפרש לדינא דר"ח בע"א, מנלי' דכל דאיכא פסידא דבע"ד הדר דינא, וכבר עמדו ע"ז הנתיה"מ בסימן כ"ה סקי"ד והשער משפט שם סק"ז, עיי"ש מש"כ בזה, ועי' גם בביאור הגר"א שם סקי"ב שרמז להעיר בזה.[[3]](#footnote-4)

ג] והנה בעיקר מש"כ הרמב"ם דאפי' אם לא נו"נ ביד מ"מ אם א"א להחזיר ישלם מביתו, הק' הרמ"ך שם, דכיון דלא חשבינן לי' גורם להזיק כיון שלא נתכוין להזיק וכמש"כ הרי"ף, א"כ מ"ט ישלם מביתו אם א"א להחזיר, והכס"מ שם הוסיף להקשות, דהרמב"ם גופי' שם ה"א כתב בטעה בדבר משנה דפטור מלשלם אף אם א"א להחזיר, דאע"פ שגרם להזיק לא נתכוין להזיק, וא"כ מ"ט בטעה בשיקול הדעת וא"א להחזיר ה"ה חייב לשלם.

והלח"מ בה"א כתב לישב, דבטעה בדבר משנה הוי אנוס טפי, דל"ה לאסוקי אדעתי' שיהא טועה בדבר פשוט כזה לומר דמפני כן ל"ה לי' למידן לי' כיון שאינו מומחה, ובודאי לא נתכוין להזיק אלא מזלי' דההוא גברא הוא דגרם, ומפני כן פטור, אבל כשטועה בשיקול הדעת י"ל דדמי למתכוין להזיק וכו', דהו"ל לאסוקי אדעתי' דהי' יכול לטעות בשיקול הדעת, ומפני כן היכא דא"א להחזיר מיהא, אפי' בשלא נו"נ ביד משלם, עכ"ד, וכעי"ז כתב הגר"א בסימן כ"ה סקכ"ז.

אך כבר עמד ע"ז באבהא"ז שם, ממש"כ הרמב"ם שם ה"ד, ז"ל, אבל מי שאינו מומחה ולא קבלו אותו בע"ד וכו', אין דיניו דין, ואם טעה וכו' ואם אין לו להחזיר או שטמא או שהאכיל דבר המותר לכלבים ישלם כדין כל גורם להזיק שזה מתכוין להזיק הוא, עכ"ל, וממה שפירש הרמב"ם לה"ט דחיובו משום שהוא מתכוין להזיק, רק בהך דינא דמי שאינו רשאי לדון, ולא פירשה בדינא דדיין שטעה בשיקול הדעת, מ' דהא דטעה בשיקול הדעת חייב כשא"א להחזיר הדין, אי"ז מכח ה"ט דחשיב כמתכוין להזיק, וצ"ע בזה.

ד] ובקונט' רח"י לש"ך סקכ"ו כתב לפרש בזה, ז"ל, דדוקא בטועה בדבר משנה דמעיקר דינא חוזר הדין דלאו כלום עביד, הלכך אמרינן בי' כיון דאילו הוה וכו', אבל טועה בשיקול הדעת דמעיקר דינא הי' לנו לומר וכו' מה שעשה עשוי וישלם מביתו וכו', אלא משום דאנן מיחס הוא דחייסינן עלי' דדיינא דלא לחיובי' בדיבורא בעלמא בלא מעשה, ואפסודי מרי דינא בכדי נמי לא אפשר, הלכך מהדרינן לי' וכו', הלכך היכא דלא אפשר לאהדורי לא חייסינן עלי' כ"ה דלא לפסוד מרי דינא, אלא מוקמינן לי' אדינא ומשלם מביתו, עכ"ל, ונתחדש לפ"ז, דהא דבטעה בשיקול הדעת ולא נו"נ ביד חוזר הדין, אי"ז מעיקר הדין, אלא הוא תקנ"ח לפטור את הדיין, וע"כ כל שא"א להחזיר את הדין, העמידוהו על דינו דקם דינא, וע"כ חייב הדיין לשלם.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז צ"ל, דהא דבנו"נ ביד מה שעשה עשוי וישלם מביתו, ולא אמרינן דיחזור הדין ויפטר, הוא משום דכל דנו"נ ביד לא הקילו חכמים לבטל הדין כדי לפטור את הדיין,[[5]](#footnote-6) והטעם בזה י"ל, או משום דלא הי' לו לישא וליתן ביד, וע"כ כל שנו"נ ביד לא פטרוהו חכמים, או משום דלא פטרוהו חכמים אלא היכא דלא קעביד מעשה בידים, וחיובו הוא מדינא דגרמי, אך כל שנו"נ ביד דהוי גזלן או מזיק בידים, לא פטרוהו חכמים, וכדרך בתרא מ' מל' הרח"י.

וי"ל עוד בזה, לפמש"כ הרמב"ם שם ה"ד לפ"מ שפירשו הכס"מ ושאר אחרונים שם במי שאינו דיין, דכל שנו"נ ביד חייב לשלם מביתו וחוזר ולוקח מבע"ד, ואם לא נו"נ ביד אינו חייב אלא כשאין לבע"ד להחזיר, וכ"כ הרי"ף בבבא חמישאה, ולפ"ז נראה דה"נ בדיין שטעה בשיקול הדעת, הרי דגם אי נימא דחוזר הדין, עדיין יתחייב הדיין לשלם לבע"ד, ואך דאח"כ יחזור ויגבה מהבע"ד השני, וי"ל דע"כ לא ביטלו חכמים בזה את הדין, דרק בלא נו"נ ביד דע"י שביטלו את הדין אין חייב הדיין לשלם כלל, הוא שביטלו חכמים את הדין, אך בנו"נ ביד דגם אם יתבטל הדין יהא הדיין חייב לשלם, לא ביטלו חכמים את הדין, ואף דע"י שיבטלו את הדין יהא ביד הדיין לגבות את מה ששילם מהבע"ד השני, לא ביטלו חכמים משום זה את הדין.

**ב**

ה] ונראה דיל"פ עוד בד' הרמב"ם, ויסודי הדברים מבוארים בד' הקצוה"ח בסימן כ"ה סק"ה, דהנה הש"ך בסימן כ"ה סקי"ד אות ג' הביא קו' המהרש"א שהק' במש"כ הרא"ש דר"ע ושאר חכמים היו גדולים מר' טרפון, דא"כ הו"ל לר"ע למימר לר' טרפון דכיון דאילו הויא פרה דינך לאו דינא, השתא נמי לאו מידי עבדת, וכבר הק' כן בחי' רבינו יונה בסוגיין, עיי"ש כמה דרכים בזה, וכתב הש"ך בתי' בתרא לישב, ז"ל, ועוד דהא ר"ט כבר האכילה לכלבים ולא שייך לומר אני מחזירך, ולא דמי לטועה בדבר משנה דלאו כלום עביד ומיד הדר דינא מעצמו, משא"כ הכא כ"ז שאין הגדול מחזירו קם דינא, וה"א דחייב אי לאו משום דמומחה הוא, עכ"ל, ועיי"ש באות י"ג שבתחילה דן להכריע כתי' זה, ושוב כתב דאין בו כח לחייב בסברא זו, ועיי"ש שדקדק מד' רש"י דלא כן.

ונראה בביאורו, דחלוק הוא הא דבטעה בדבר משנה הדר דינא, מהא דבטעה בשיקול הדעת ויש גדול להחזירו הדר דינא, דהא דבטעה בדבר משנה הדר דינא היינו דאין ע"ז תורת דין כלל, דאם הי' ע"ז תורת דין, ל"ה לנו לחלק דבטעה בדבר משנה חוזר הדין ובטעה בשיקול הדעת אינו חוזר, אך הא דבטעה בשיקול הדעת ויש גדול להחזירו הדר דינא, היינו דאף דיש ע"ז תורת דין, שהרי אין הדבר מפורש דלא כן, וחזינן דאם אין גדול להחזירו אינו חוזר, מ"מ יש בכח הגדול לבטל הדין.[[6]](#footnote-7)

ולפ"ז נראה, דע"כ כל שטעה בשיקול הדעת והאכילה הבעלים לכלבים, חייב החכם לשלם, אף דאילו הויא פרה הוי הדר דינא, והטעם בזה הוא, דכיון דבטעה בשיקול הדעת הוי דינו דין, חשיב החכם כמזיק, והאמנם דמ"מ כל שאפשר להחזיר הדין ובפועל אין להבעלים הפסד מכך, אין החכם חייב לשלם לו, אך כל דמכח ההוראה האכילוה הבעלים לכלבים, תו מתחייב החכם על עיקר ההוראה.[[7]](#footnote-8)

ובדומה לזה מצינו בד' הנימו"י בפ' הגוזל בתרא, דכל שפשע השומר ה"ה מתחייב משעת פשיעה, ואם מספק"ל אח"כ אם מת מחמת הפשיעה, הו"ל כאיני יודע אם פרעתיך, ומבו' לפ"ז, דאף דה"ה חייב משעת פשיעה, מ"מ כל שנאנס החמור שלא מחמת הפשיעה, אינו חייב, ונראה דהטעם בזה הוא, דאף דמחייבינן לי' על האיבוד דבפשיעה, מ"מ כ"ז שהחמור קיים אינו חייב לו בפועל, כיון דלית לי' פסידא מאיבוד זה, ורק כשאבד החמור מכח פשיעה זו ואית לי' פסידא מכח הפשיעה, ה"ה חייב על הפשיעה עצמה, ומשא"כ אם אבד החמור באונס, ונמצא שלא הי' לו הפסד כלל מכח הפשיעה, ה"ה פטור, וה"נ הכא דכוותה, דכל שאבדה הפרה מכח הוראתו, ה"ה חייב על עיקר ההוראה.

ו] ועד"ז נראה גם בדעת הרמ"א ביו"ד סימן רמ"ב סל"א, דחכם שהורה לאיסור וטעה בשיקול הדעת, יכול חכם אחר לישא וליתן עם המורה עד שיחזור בו, והש"ך בסימן כ"ה סקי"ד אות י"ח עמד ע"ז, דלפ"מ שפסק הרמ"א גופי' שם ס"ג כרב ששת דטעה בשיקול הדעת אינו חוזר אף בשלא נו"נ ביד, א"כ מ"ט בהוראת איסור יכול החכם עצמו לחזור בו, ואין לומר דהוראת או"ה שאני, דא"כ תיקשי דמ"ט הי' ר"ט חייב לשלם אם ל"ה מומחה לרבים, הרי כיון דחזר בו ר"ט עצמו, נימא כיון דאילו הויא פרה דינך לאו דינא, השתא נמי לאו מידי עבדת, וכמו שהוכיח שם אות י"ד, ועד"ז הק' התומים שם סקי"ג ע"ד החכם צבי שכתב בדעת הרמ"א דאף לדעת רב ששת לא אמרינן קם דינא אלא היכא שנעשה מעשה על פיו, דא"כ מ"ט הי' ר"ט חייב לשלם אם ל"ה מומחה לרבים, נימא כיון דאילו הויא פרה דינך לאו דינא וכו', ועי' בנתיה"מ שם סק"ח מש"כ בזה.

ולפ"ד הש"ך באות ג' ניחא, דכל מש"א בגמ' דכל דאילו הויא פרה דינך לאו דינא השתא נמי לאו מידי עבדת, הוא רק בטעה בדבר משנה, דהטעם לומר דהדר דינא הוא משום דמעיקרא אין ע"ז תורת דין, וע"כ לאו מידי עבד, ומשא"כ בטעה בשיקול הדעת דיש על הוראתו תורת הוראה, הרי דהגם דביד החכם עצמו לחזור בו, מ"מ כיון דכ"ז שלא חזר בו יש ע"ז תורת הוראה, ע"כ כל שנפסד מחמת כן ה"ה חייב לשלם, ובאמת בד' הש"ך באות י"ד מבואר דעיקר הוכחתו היא לפ"מ שדקדק מפירש"י דאף בכה"ג שייך ה"ט דאילו הויא פרה וכו', עיי"ש, (אך הש"ך שם הוסיף דמוכח כן גם מן הש"ס, וצ"ב).

ז] ולפ"ז נראה, דזהו גם טעמא דהרמב"ם דבטעה בשיקול הדעת וא"א להחזיר הדין משלם מביתו, ול"ד לטעה בדבר משנה דהוא פטור אף אם א"א להחזיר משום דאילו הויא פרה קיימא וכו', והיינו משום דשאני טעה בדבר משנה דאין ע"ז תורת דין כלל ולאו מידי עבד, ומשא"כ בטעה בשיקול הדעת דהוי דינו דין, ע"כ לא מיפטר אלא כ"ז שאפשר להחזירו דנמצא דאין להבע"ד הפסד מן הדין, אך כל שכבר א"א להחזירו, נתחייב הדיין על עיקר הפס"ד.

ח] וצריך להוסיף בזה, דהנה הרמב"ם בה"א כתב דהא דאין הדיין חייב מדינא דגרמי, הוא משום שלא נתכוין להזיק, וא"כ תיקשי דמ"ט בטעה בשיקול הדעת מחייבינן לי' על עיקר הפס"ד, הרי לא נתכוין להזיק.

ובפשוטו צ"ל בדעת הרמב"ם דס"ל דכל דהוי דינו דין חשיב כמזיק בידים, וכדעת התוס' ודעימייהו, וע"כ ה"ה חייב אף שלא נתכוין להזיק.

ויותר נראה בזה, דכל הא דאין הגורם נזק חייב כשלא נתכוין להזיק, היינו בשלא נתכוין כלל למעשה הנזק, אך כל שנתכוין לכך, הרי דהגם שלא נתכוין להפסיד לחבירו, ה"ה חייב, וי"ל בגדר הדברים, דכל שלא נתכוין כלל למעשה הנזק, אי"ז מתייחס אליו וע"כ אינו חייב, אך כל שנתכוין למעשה הנזק, ל"ב שיתכוין להפסיד לחבירו, וע"כ דוקא בטעה בדבר משנה דאין דינו דין, ובאנו לחייבו על מה שהפסיד חבירו לבסוף כשא"א להחזיר, ובזה אמרינן דכיון שלא נתכוין לכך ה"ה פטור, ומשא"כ בטעה בשיקול הדעת דדינו דין, ובאנו לחייבו על עיקר הפס"ד, שפיר יש לחייבו, שהרי נתכוין לפסוק דין זה.[[8]](#footnote-9)

ט] ויש לסייע לדרך בתרא, דהנה העירוני על עיקר דרך זו, דהא דחייב הדיין בשטעה בשיקול הדעת, הוא על הדין עצמו, דה"ה קיים כ"ז שלא החזירוהו, דהניחא בזיכה את החייב, אך בחייב את הזכאי, הרי דלדעת הרמ"ה ודעימי' דל"מ קם דינא להוציא מיד המוחזק, נמצא דהפס"ד עצמו אינו היזק כלל, וכל ההיזק הוא כששילם, ומ"ט הוא חייב ע"ז.

ואמנם כ"ז קשיא לדרך קמא, דהא דחייב הדיין בטעה בשיקול הדעת, הוא משום דחשיב כמזיק בידים, אך לדרך בתרא דלעולם חיובו הוא מדינא דגרמי, ואך דחשיב כמתכוין להזיק, הרי נראה דיש לחייבו גם על מה ששילם הבע"ד, דכיון שחייב בדינו את הבע"ד לשלם, חשיב כמתכוין לכך שישלם הבע"ד, וע"כ הוא חייב.

אך שוב נתבוננתי דבעיקר הקו' יש לפקפק, דכל מש"כ הרמ"ה ודעימי' דל"מ קם דינא להוציא מיד המוחזק, הוא רק אחר שנתברר לנו הטעות, ובכה"ג הגם דל"מ לבטל את הדין לגמרי, משום דמצי הבע"ד למימר פסקת לי לדינאי, וכמש"כ הרמ"ה לעיל ד"ו., מ"מ א"א להוציא מיד המוחזק, אך כ"ז שלא נתברר לנו הטעות, מהני דין זה להוציא ממון, וע"כ שפיר יש לחייבו על הדין עצמו.[[9]](#footnote-10)

ג

י] ומעתה נראה די"ל בדעת הרמב"ם, דלעולם טעמא דר"ח דכל דלא נו"נ ביד חוזר הוא כד' הרי"ף דכל דאין הדיין חייב לשלם לבע"ד הדר דינא, וע"כ כל שלא נו"נ ביד ואינו חייב לשלם חוזר הדין, ושפיר למד הרמב"ם מזה, דבמומחה בגווני דאינו חייב לשלם, חוזר הדין לעולם.

והנה אמנם האחרונים נקטו דלדעת הרמב"ם אאל"פ כן, דכיון דס"ל דאף אם לא נו"נ ביד מ"מ אם א"א להחזיר ה"ה חייב לשלם, א"כ הרי אין טעם להחזיר הדין בשלא נו"נ ביד, שהרי אם יהא הדין קיים יהא הדיין חייב לשלם לו.

אך לפמש"נ בדעת הרמב"ם עפי"ד הקצוה"ח, דהא דטעה בשיקול הדעת ולא נו"נ ביד פטור, אי"ז משום דאין דינו דין כלל, אלא הגם דהוי דינו דין, מ"מ כיון דמצי להחזיר את הדין ולית לי' פסידא ה"ה פטור, נראה דיש מקום לומר, דע"כ שפיר יש לנו להחזיר את הדין ולפטור את הדיין, אף אף דאם יהא הדין קיים יהא הדיין חייב בתשלומין וליכא פסידא להבע"ד.

והטעם בזה, דאחר שתיקנו חכמים דאין הדין קיים אלא כשחייב הדיין לשלם לו, לא חילקו חכמים בדבר, ואף במקום דלא יהא להבע"ד פסידא מכח זה, אין הדין קיים, וע"כ א"א לנו לחייב את הדיין בתשלומין, דכיון דקודם שנתחייב בתשלומין מצי להחזיר את הדין, ע"כ אין טעם לחייבו בתשלומין, והגם דאם נחייבו בתשלומין תו יהא הדין קיים ויהא חייב מן הדין בתשלומין, מ"מ כיון דקודם שנתחייב מצי להחזיר את הדין, לא חייל עלי' מעיקרא חיוב תשלומין, (ואף דבפועל ליכא להבע"ד פסידא מקיום הדין, שהרי ע"י שיתקיים הדין יהא הדיין חייב בתשלומין, מ"מ לא חילקו חכמים בדבר, וכנ"ל.

יא] ולפ"ז נראה, דמה"ט היכא דנו"נ ביד מה שעשה עשוי וה"ה חייב לשלם, וזה לפמש"כ הרי"ף בבבא חמישאה והרמב"ם שם ה"ד לפ"מ שפירשו הכס"מ ושאר אחרונים שם, דבנו"נ ביד ה"ה חייב לשלם מביתו וחוזר ולוקח מבע"ד, ואם לא נו"נ ביד אינו חייב אלא כשא"א להחזיר, ולפ"ז נמצא דבנו"נ ביד הרי אף אם יהא הדין חוזר, יהא הדיין חייב לשלם לו, ויחזור ויקח מהבע"ד, וכיון דחייב הדיין לשלם לו, ממילא דמה שעשה עשוי, דא"א להחזיר הדין רק במקום שאין הדיין חייב לשלם לו, ומשא"כ בשלא נו"נ ביד, דאינו חייב לשלם לו אא"כ א"א להחזיר, הרי דבזה אמרינן דכל דאלמלי חיוב התשלומין הי' הדין חוזר, לא חייל עלי' מעיקרא חיוב תשלומין, אלא חוזר הדין.

יב] אמנם לכאו' עיקר הדברים נסתרים ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ד דבכורות, ז"ל, אמרו ה"ז יקבר וישלם מביתו, לפי שאינו מומחה וזה אשר שאלו כבר הסכים להוראתו והדבר שהורה בו כבר אבד וא"א להחזירו, הרי דינו שישלם כמו שביארנו, עכ"ל, ונראה להדיא מדבריו דכונתו לדמותו לדינא דמי שאינו מומחה וקיבלוהו הבע"ד דאף אם לא נו"נ ביד, מ"מ אם א"א להחזיר ה"ה חייב לשלם.[[10]](#footnote-11)

והנה אי נימא דהא דה"ה חייב לשלם בשלא נו"נ ביד, הוא על עיקר הפס"ד, דכיון דהדין קיים כ"ז שלא חזר בו, חשיב כהיזק, וע"כ כל שנפסד מכח זה, ה"ה חייב על הפס"ד עצמו, לכאו' ל"ש ה"ט התם שראה מי שאינו מומחה את הבכור, דלא חייל מידי מכח הוראתו, שהרי הוראתו אינה הוראה כלל, כיון שאינו מומחה ואינו ראוי לראות את הבכור, ועוד דגם אם חיילא הוראתו אין בה היזק כלל, והתם הרי אין לחייבו בזה אלא על מה שנשחט על פיו, וממה שדימה הרמב"ם זל"ז, נראה דגם הא דבטעה בשיקול הדעת וא"א להחזיר ה"ה חייב לשלם, היינו דהוא חייב על ההפסד שאירע לבסוף, וצ"ע בזה.

**ד**

יג] נתבאר לעיל ענף ב' עפי"ד הש"ך, דחלוק הוא הא דבטעה בדבר משנה הדר דינא, מהא דבטעה בשיקול הדעת ויש גדול להחזירו הדר דינא, ומהא דלרב חסדא כ"ז שלא נו"נ ביד הדר דינא, דהא דבטעה בדבר משנה הדר דינא היינו דאין ע"ז תורת דין כלל, אך בטעה בשיקול הדעת הוי דינו דין, והא דכשיש גדול להחזירו חוזר הדין, ולדעת ר"ח כ"ז שלא נו"נ ביד חוזר הדין, היינו דבכה"ג יש בכחם לבטל את הדין.

יד] ויש להוסיף שמצינו כן עוד בכ"ד, חדא, הוא במש"כ הראב"ד ודעימי' בע"ז ד"ז., דחכם שאסר אין חבירו יכול להתיר אף אם הוא גדול בחכמה ובמנין, משום דשויא חתיכה דאיסורא, והר"ן נקיט לדעתם דאף לדעת ר"ח דכ"ז שלא נו"נ ביד חוזר הדין, מ"מ בחכם שאסר ל"מ חבירו להתיר, משום דשויא חתיכה דאיסורא, אך הש"ך בסקי"ד אות י"ד ט"ו דן בזה, עיי"ש, ובקצוה"ח סק"ה הק', ז"ל, דאי נימא דבאו"ה קם דינא תיכף ומשום שויה אנפשי' חתיכה דאיסורא, א"כ הא דפריך לרב ששת דסובר טועה בדבר משנה חוזר, מהא דאמר ליה ר"ע לר"ט מומחה לרבים את הא כיון דטועה בדבר משנה חוזר לאו כלום עבד, ונימא דאיסור גרע מדיני ממונות, כי היכי דמחלק רב חסדא בין דיני ממונות לאיסור בשיקול הדעת, ה"נ מחלק רב ששת בדבר משנה בין איסור לדיני ממונות, עכ"ל.

וכמדומה דלפ"ד הש"ך הוא מתישב היטב, דכל מה דיש לחלק בין או"ה לדיני ממונות, הוא רק בטעה בשיקול הדעת דהוי דינו דין והוראתו הוראה, ואך שבאנו לדין דיהא בכח המומחה לחזור ולבטל את הדין ואת ההוראה, ובזה הוא דאמרינן דבדיני ממונות יש בידו לבטל את הדין, ובאו"ה אין בידו לבטל את ההוראה דכבר שויי' חתיכה דאיסורא, אך בטעה בדבר משנה דהא דלא אמרינן בי' קם דינא הוא משום דאין ע"ז תורת דין כלל, הרי דה"נ ל"ש בזה הא דשויא אנפשי' חתיכה דאיסורא, כיון דאין ע"ז תורת הוראה כלל.

טו] עוד מצינו כן בדעת הסמ"ע והב"ח דס"ל בדעת הרא"ש והטור דטועה בדבר משנה חייב לשלם אף אם הוי מומחה וקיבלוהו עליהן, והש"ך בסק"ה אות א' תמה עליהן דמ"ש מטעה בשיקול הדעת דכל שהוא מומחה וקיבלוהו עליהן אינו חייב לשלם אף דקם דינא וגם א"א להחזיר, עיי"ש.

ובפשוטו צ"ל בדעת הסמ"ע והב"ח, דהא דבטועה בדבר משנה לא מיפטר מכח מה שקיבלוהו, הוא משום דאין קבלתם אלא לדין, ואף דנכלל בזה גם דין טעות, מ"מ כל שטעה בדבר משנה דאי"ז דין כלל, אי"ז בכלל קבלתם, וזהו שחילק הב"ח דקבלת הבע"ד ל"מ בזה ורשות מריש גלותא מהניא בזה, והש"ך תמה ע"ז, ובמש"נ נתישב.

ואמנם העירוני דאכתי לא נתישב בזה מה שהוכיח הש"ך שם מד' הרא"ש, דבמומחה לרבים, אף אם גדול בחכמה ובמנין מחזיר, מ"מ אם א"א להחזיר פטור מלשלם, והרי דאף דכשיש גדול בחכמה ובמנין דינו חוזר, מ"מ ה"ה פטור, והרי דמכח הקבלה פטרינן לי' אף אם דינו חוזר ואינו דין.

אך נראה פשוט בזה, דדוקא בטעה בדבר משנה דאין על דינו תורת דין כלל, הוא דל"מ קבלת הבע"ד לפטרו, דלא קיבלוהו אלא לדין ולא לטעות בדבר משנה דאי"ז דין כלל, אך כל שטעה בשיקול הדעת דיש על דינו תורת דין, הרי דהגם דכל שיש גדול בחכמה ובמנין ה"ה מחזיר את הדין, מ"מ כיון דבשעשה שפסק את הדין הי' ע"ז תורת דין, הוי זה בכלל קבלתם, וע"כ ה"ה פטור.

טז] עוד מצינו כן בד' הרא"ש בסוגיין, שפירש בהא דבמי שאינו מומחה הדין קיים אף כשיש גדול הימנו בחכמה ובמנין להחזירו, "דכיון שנשתדל מתחלה לדון והוא אין מומחה ראוי הוא שיתקיים הדין וישלם מביתו, ואע"פ דקיבלוהו עלייהו וכו' מ"מ ל"ה לו לדון יחידי כיון שאין מומחה וכו'", עכ"ל.

וצ"ב דאם מן הדין ראוי לבטל הדין, ואך דקנסו שיהא הדין קיים כדי לחייב את הדיין, משום דל"ה לו לדון יחידי, א"כ מ"ט לא נימא הכי אף בשטעה ההדיוט בדבר משנה, דהגם דמן הדין חוזר הדין, מ"מ יש לקנסו שיהא הדין קיים ויהא חייב לשלם.

ולכאו' נראה דהטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, דדוקא בטעה בשיקול הדעת דהוי דינו דין, ואך שבאנו לדון דיבטל הגדול בחכמה ובמנין את הדין, הרי דבזה אמרינן דכיון שלא הי' לו לדון יחידי, קנסוהו שלא יתבטל הדין, וישאר הדין בקיומו, ומשא"כ בטעה בדבר משנה דמעיקרא אין דינו דין כלל, לא קיימו את הדין כדי לחייב את הדיין.

שוב נתבוננתי דא"צ לזה, דהנה בל' תוס' הרא"ש בסוגיין מבו', דכל הא דבאינו מומחה אין הגדול ממנו מבטל הדין, הוא רק דמעיקרא רמיא חיובא עלי' אי טעי וזכה הלה במה שבידו, וכ"ה בל' הרמ"ה, עיי"ש, ולפ"ז הרי דל"ש כ"ז אלא בטעה בשיקול הדעת דמעיקרא רמיא חיובא עלי', שהרי אם ליכא מאן דגדול בחכמה ובמנין שיבטל הדין, עדיין הדין קיים, אך בטעה בדבר משנה דמעיקרא לא רמי עלי' חיובא, לא קנסוהו לקיים הדין ודמכח זה יתחייב.

יז] עוד מצינו כן, במש"כ ראבי"ה סימן תתקנ"ז, ז"ל, ואע"ג דרב חסדא וכו' וס"ל בשיקול אם לא נשא ונתן ביד הדר דינא וקי"ל בהא כוותי' וכו', איברא דלא, דהדר דשיקול הדעת הוי היכא דסוגיא כחד מינייהו כדאיתא בסנהדרין והדיין יר"ש ומבחין בלבו וחוזר, אע"פ שאין אנו יכולין להחזירו, מעצמו חוזר, הלכך לא אמרינן מה שעשה עשוי אלא מחזירו אם לא נו"נ, וכן פירש ריב"א, אבל אם הדיין עומד כדבריו ואינו רוצה לחזור, היכא דסוגיא דשמעתא כחד מינייהו, א"א להחזירו וכו', עכ"ל.

והנה אמנם כ"ז הוא בטעה בשיקול הדעת, אך בטעה בדבר משנה בפשוטו ודאי דהדין חוזר אף אם הדיין עומד בדבריו, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דבטעה בדבר משנה דאין דינו דין כלל, לא איכפ"ל אם הדין עוד בדבריו, ומשא"כ בטעה בשיקול הדעת דיש על דינו תורת דין, הרי דאף לדעת ר"ח דקודם דנו"נ ביד לא אמרינן קם דינא ויש ביד הדיין לחזור בו מדינו, מ"מ אין ביד אחר לבטל את הדין, דס"ל להראביה דגם בלא דינא דקם דינא אין ביד אדם לבטל דין שדן חבירו.

יח] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה הראב"ד בכתוב שם בסוגיין כתב בטעם הא דבטעה בדבר משנה אינו חייב אף אם כבר א"א להחזיר, ז"ל, אבל עיקר הטעם כאותו שאמרו בזקן ממרא שאם הורה בדבר שהצדוקים מודים בו פטור (אפי') שאינה הלכה כלל, אף זה כיון שטעה בדבר משנה אינו דיין, ומשמיא הוא דקנסוהו וכו', עכ"ל,[[11]](#footnote-12) וצ"ב מה הוצרך להביא מההיא דזקן ממרא, הרי בסוגיין אמרינן הכא דבטעה בדבר משנה הדר דינא.

ונראה בביאור ד' הראב"ד דהגם דבסוגיין אמרינן דטעה בדבר משנה הדר דינא, הי' מקום לפרש דהיינו דהגם דמעיקרא הי' דינו דין, מ"מ מחזירין את הדין, וזהו שלמד הראב"ד מההיא דזקן ממרא, דכל דטעה בדבר משנה מעיקרא אין דינו דין כלל.

ומה שהוצרך הראב"ד לזה, י"ל בתרי גווני, חדא, דכל הא דתלינן דמשמיא הוא דקנסו להבע"ד, הוא רק משום דאין דינו של הדיין כלום, אך אם הי' על דינו תורת דין, ל"ה תלינן לה במזלו של הבע"ד אלא במזלו של הדיין.

ויל"פ עוד, דכל הא דפטרינן את הדיין מכח הא דמשמיא הוא דקנסוהו לבע"ד, הוא רק משום שאין דינו דין, ובאנו לחייבו על מה שמכח דינו נגרם הפסד לבע"ד, ובזה הוא דאמרינן דמשמיא הוא דקנסוהו לבע"ד, ולא חשיב דהוי ההפסד מכח הדיין, אך כל שדינו דין, ובאנו לחייבו על הדין שפסק, אין לנו לפטרו מכח הא דמשמיא קנסוהו לבע"ד, וע"כ אי נימא דגם בטעה בדבר משנה יש על דינו תורת דין, וכל דא"א להחזירו יש לחייבו על עיקר הפס"ד, וכמש"נ לעיל סק"ה בכה"ג, ל"ה פטרינן לי' מכח הא דמשמיא קנסוהו לבע"ד, וע"כ הוצרך הראב"ד לפרש דבטעה בדבר משנה מעיקרא אין על דינו תורת דין כלל.

בד' בעה"ע מבו' דהגם דקם דינא מ"מ לרבנן אינו חייב רק אם נו"נ ביד, וצ"ע היאך יתחייב על הנו"נ ביד, וכמשה"ק התוס', אך אי נימא בדעתו דאין מוציאין ממון ע"פ קם דינא, ניחא, דע"כ כל הנזק הוא כשאח"כ משלם.

בד' הרמב"ם הי' מ' לפי הנוסחא שלפנינו, דמי שאינו דיין אינו חייב אא"כ נו"נ ביד, אך כל שלא נו"נ ביד אינו חייב מדין גרמי, וכנראה הוא משום דלא הי' על הבע"ד לעשות כדבריו, וע"כ לא חשיב כגרמי.

וע"כ הוצרך הרמב"ם בפיהמ"ש לדמות את ההיא דנשחט על פיו לקיבלו, דא"א לחייבו מדינא דמי שאינו מומחה, דא"כ ל"ה חייב כלל, שהרי לא הי' לו לעשות על פיו.

ויש להוסיף, דבל' הרמב"ם בפיהמ"ש נראה להדיא כפי' הגיר' שלפנינו בהלכה ד', עיי"ש, וצ"ע.

1. ועי' בכס"מ מש"כ במקור הרמב"ם לזה, ויש להוסיף מקור לד' הרמב"ם, ממשה"ק הראשונים ע"ד הרי"ף שפסק כר"ח, מסוגיא דבכורות דמשמע דלר"מ ל"ב לאוקמה בשנו"נ ביד, עוד הקשו מסוגיא דלעיל ד"ג. דטעו לא ישלמו ומשני דא"כ אתה נועל דלת בפני לווים, ולד' הרי"ף מה מועיל למלוה במה שיתחייב הדיין, הרי אינו חייב אא"כ נו"נ ביד, עוד הקשו מסוגיא דלעיל ד"ה. דהאי מאן דבעי למידן דינא ואי טעה מיבעי למיפטרא לישקול רשותא מבי ריש גלותא, ולד' הרי"ף מ"ט הוא צריך לנט"ר, הרי בידו שלא לישא וליתן ביד ויהא פטור, - ומכ"ז למד הרמב"ם דאף היכא שלא נו"נ ביד, ה"ה חייב לשלם בשא"א להחזיר. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם הנימו"י בסוגיין פירש לד' הרמב"ם בע"א, עיי"ש, אך הסמ"ע והש"ך בסימן כ"ה נחלקו ע"ז, וגם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ד דבכורות מבו' דדבריו הם כפשוטם, וכמש"כ השער משפט שם סק"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' הי' מקום לומר, דהרמב"ם מפרש לשנויא דרב יוסף דכאן במומחה כאן בשאינו מומחה, כפי' בעה"מ, דבמומחה כיון שהוא פטור מחזירין את הדין כדי שלא יפסיד הבע"ד בטעותו, וזהו מקורו של הרמב"ם בה"ב דבמומחה דפטור מלשלם חוזר הדין, - אך נראה דאי"ז מתישב, שהרי לפי' בעה"מ, בע"כ דהא דפריך הגמ' ע"ז ממתניתין דאם הי' מומחה לבי"ד פטור מלשלם, הוא משום דמ' דמה שעשה עשוי, ולפי' בעה"מ משני ר"נ ע"ז, דכשאין גדול ממנו בחכמה ובמניין, מה שעשה עשוי, דדילמא כ"ה דטעית וכו', ולפ"ז הרי דלהרמב"ם שלא חילק בדין מומחה בין היכא דיש גדול ממנו בחכמה ובמנין להיכא דאין גדול ממנו בחכמה ובמנין, ובכל גווני חוזר הדין, תיקשי ממתניתין דמשמע דאף במומחה מה שעשה עשוי, ובע"כ דהרמב"ם מפרש לשנויא דרב יוסף כפי' הרי"ף, דלפ"ז לא מצינו דמדייקינן מלישנא דמתניתין דאף במומחה מה שעשה עשוי, ושו"ר שכבר הוכיח כן בישועו"י סימן כ"ה סק"ד, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומצינו ע"ד זה גם בחי' הר"ן בסוגיין, שפירש לדעת רש"י, דהא דכשיש גדול ממנו בחכמה ובמנין מחזירין, ז"ל, לפי שאינו פטור מלשלם אם לא נטל רשות, עכ"ל, ועיי"ש בהמשך דבריו שכתב דיש ללמוד מזה, דמומחה שאין גדול ממנו בחכמה ובמנין, הוי כאילו נטל רשות ופטור מן התשלומין, ויל"פ דהיינו, דרצו חכמים לפטרו מן התשלומין, וע"כ תיקנו שיחזור הדין.

   ובעיקר הדבר יל"פ עוד, כמש"כ השער משפט בסימן כ"ה סק"י בביאור ד' הרא"ש בסוגיין בשם ר"ה גאון, דכל שהדיין חייב לשלם, מצי לתבוע את הבע"ד לבטל את הדין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם בביאור הגר"א בסקכ"ז נראה דמפרש בטעם החילוק, דהוא משום דכל דנו"נ ביד אמרינן קם דינא, וע"כ מה שעשה עשוי, ומשא"כ כשלא נו"נ ביד דלא אמרינן קם דינא, אינו חייב אא"כ א"א להחזיר, - אך הגר"א אזיל לטעמי' דטעם הא דכשלא נו"נ ביד וא"א להחזיר חייב, אי"ז משום דקם דינא, אלא הוא מדינא דגרמי, דחשיב כמתכוין להזיק, אך למש"כ ? דהא דהוא חייב בכה"ג הוא משום דקם דינא, ומ"מ כל שא"א להחזיר אינו חייב משום שביטלו חכמים את הדין כדי שלא יתחייב הדיין, בע"כ דהא דבנו"נ ביד ה"ה חייב, הוא משום דבכה"ג לא הקילו חכמים לבטל הדין כדי לפטרו. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה בטעם הא דבעינן שיהא השני גדול בחכמה ובמנין, בפשוטו הוא כדי שיהא הבע"ד מחויב לכך, ול"מ אמר מאן יימר וכו', אך צ"ע בד' הרא"ש ועוד מקמאי שדימו ד"ז לדינא דאין בי"ד רשאי לבטל דברי בי"ד חבירו אא"כ גדול הימנו בחכמה ובמנין, וזה צ"ב, דהך דינא הוא במקום שבאים לבטל תקנות שהתקינו בי"ד אחר, וכבר עמד ע"ז הרמ"ה, עיי"ש, - ונראה הביאור בזה ע"פ הנ"ל, דכיון דבטעה בשיקול הדעת הוי דין הראשון דין, ובעינן שיהא בכח השני לבטל את הדין הראשון, הרי דכל שאינו גדול ממנו בחכמה ובמנין אין בידו לבטל את הדין הראשון, ודמי לדינא דאין בי"ד רשאי לבטל דברי בי"ד חבירו אא"כ גדול הימנו בחכמה ובמנין.

   ועפי"ז י"ל גם במשה"ק האחרונים דכיון דאיירי בשטעה בשיקול הדעת דסוגיא בעלמא דלא כוותי', מ"ט בעינן שיהא גדול בחכמה ובמנין שמחזירו, והרי בלא"ה סוגיא דעלמא דלא כוותי', אך להנ"ל י"ל, דכיון דבטעה בשיקול הדעת הדין קים, ע"כ אף שנתברר לנו דסוגיא דעלמא דלא כוותי', עדיין הדין קיים הוא, ובעינן שיהא חכם אחר שיכריע על נידון זה עצמו דלא כוותי' ויחזיר הדין, וע"כ כל שאין שם אחר גדול בחכמה ובמנין שיחזיר הדין, עדיין הדין קיים. [↑](#footnote-ref-7)
7. והי' מקום לפרש ד' הש"ך בע"א, דכיון דבטעה בשיקול הדעת הוי הדין דין, ורק דיש בכח הגדול ממנו בחכמה ובמנין לבטל הדין, ע"כ כל שכבר אין הפרה קיימת וכבר אין נידון על הפרה, ל"ש שיחול ביטול על הדין, וע"כ ה"ה חייב, - אך אי"ז מתישב ומתרי טעמי, חדא דא"כ בדין דגם אם תאבד הפרה שלא מכח הוראתו יהא חייב, וזה רחוק, ועוד דבד' הש"ך שם אות י"ג מבו', דאי נימא דכל שכבר האכילה לכלבים ה"ה חייב אף שיש גדול הימנו שיחזירו, הרי דה"נ היכא דהלך הבע"ד למדינת הים וא"א להוציא הממון ממנו, יהא הדיין חייב, והנה בכה"ג שהלך הבע"ד למדינת הים, ודאי שייך להחזיר את הדין ולקבוע שיהא הבע"ד חייב להחזיר לו, ואפ"ה נקט הש"ך דיש לחייב בכה"ג את הדיין, ובע"כ דהטעם בזה הוא כמש"נ, דכל דאית לי' לבע"ד פסידא מן הפס"ד, יש לחייב את הדיין על עיקר הפס"ד. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובדעת הרי"ף דס"ל דכל דלא נו"נ ביד אינו חייב אף אם א"א להחזיר, נראה דהוא משום דס"ל דאף במקום שדינו דין אינו חייב אלא מדינא דגרמי, וס"ל דדיין אינו חייב מדינא דגרמי אף בשנתכוין לכך, וכאשר כן משמע מדבריו דליכא כלל לחיובא דגרמי בדיין, וע"כ ה"ה פטור אף בשא"א להחזיר. [↑](#footnote-ref-9)
9. שו"ר דהוא מבו' כן להדיא בד' הקצוה"ח בסק"ה שהק' כן ע"ד הרמ"ה דל"מ קם דינא להוציא מיד המוחזק, דא"כ מ"ט הוא חייב, לימא כיון דאילו הויא וכו', וכתב לישב דמ"מ כיון דעכשיו ששילם כבר א"א להחזיר ה"ה חייב, ול"ד לטעה בדבר משנה דמעיקרא הדין בטל, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דה"נ הוא בהוראת או"ה, דאף אי נימא דל"ש התם כלל דינא דקם דינא, מ"מ כיון דכ"ז שלא חזר בו ההוראה קיימת, ע"כ אם כבר האכיל לכלבים וא"א להחזיר, ה"ה חייב לשלם, והרי דאף לדעת הרמ"ה דל"מ קם דינא להוציא מיד המוחזק, מ"מ כל שלא חזר בו מהני דין זה להוציא ממון, וע"כ אם נפסד מכח זה, חייב הדיין לשלם.

   ובעיקר קו' הקצוה"ח נראה די"ל עוד, לפמש"כ הרמ"ה גופי' בסוגיין ד"ה ואי קשיא לך דהא דבטעה בדבר משנה פטרינן אף אם א"א להחזיר משום דאילו הויא וכו', ול"ד למראה דינר לשולחני ונמצא רע דחייב אע"ג דלא עבד שולחני ולא מידי, הוא משום דסתם מראה דינר לשולחני כי מקביל ליה בדמי טבא תו לא מצי הדר עלי' דמרי' קמא משום דאמר ליה אייתי ראיה דהאי דינרא הוא דיהבי לך ואשלם לך, הלכך מכי אמר ליה שולחני דטבא הוא וקבלי' בדמי טבא גרם ליה לאפסודיה לממוני' לגמרי ודינא לחיובי' למאן דדיין דד"ג, אבל גבי טעה בדבר משנה וכו' דאע"ג דיהיב לי' בע"ד לבעל דיני' אפומא דדיינא מידי דלי"ל גבי', כיון דמצי הדר אשתכח דלא אפסדי' איהו ולא מידי, עכ"ל.

   ולפ"ז נמצא, דכ"ז הוא בטעה בדבר משנה דהדין חוזר אף אחר ששילם, אך בטעה בשיקול הדעת דכששילם א"א להוציא מידו משום דקם דינא, הוי דומיא דמראה דינר לשולחני דחייב מדינא דגרמי, וז"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומה שלא דימהו הרמב"ם למי שאינו ראוי לדון כלל דחייב, והרי בבכור כל שאינו מומחה אין הוראתו הוראה כלל, ודעת ר"מ דכל ששחט על פיו ה"ז אסור אף אם ראו אח"כ את המום, נראה דהוא משום דחיובו של מי שאינו ראוי לדון, הוא משום שדן בכפי', והוי בכלל בעלי זרוע, וע"כ חשיב כמתכוין להזיק, אך כל שנתרצה הבע"ד לכך, הרי דהגם דאין עליו תורת דיין, מ"מ לא חשיב כנתכוין להזיק, וע"כ כל חיובו הוא דומיא דחיוב הדיין שקיבלוהו הבע"ד, דאם א"א להחזיר חייב לשלם. [↑](#footnote-ref-11)
11. צ"ע, שהרי בזקן ממרא דוקא בדבר שהצדוקים מודין בו ל"ה הוראה, ואילו הכא כל שטעה בדבר משנה אין דינו דין אף אם אין הצדוקים מודין בו. [↑](#footnote-ref-12)