הלכות בשר בחלב ותערובות - הרב שמואל קרביץ
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה

**בעזהשי"ת**

**ספר**

**פורת יוסף**

**מראי מקומות וציונים**

**הלכות בשר בחלב ותערובות**

**על סדר השו"ע**

**בני ברק תש"פ**

**ספר**

**פורת יוסף**

**על שם הרב יוסף ב"ר ישראל ז"ל סוקל**

**נלב"ע כא כסלו תשע"א**

**ואשתו מרת פוריה ב"ר שמואל ע"ה**

**נלב"ע יח טבת תשע"ח**

**ת. נ. צ. ב. ה.**

**הכתובת : 050-411-2831**

**תוכן הענינים**

**סימן פז עמ' 4**

**סימן פח עמ' 15**

**סימן פט עמ' 18**

**סימן צא עמ' 24**

**סימן צב עמ' 28**

**סימן צג עמ' 39**

**סימן צז עמ' 44**

**סימן ק עמ' 50**

**סימן קא עמ' 54**

**סימן קב עמ' 64**

**סימן קג עמ' 74**

**סימן קה עמ' 86**

**סימן קז עמ' 104**

**עמ' קח עמ' 104**

**עמ' קכב עמ' 120**

**נושאים מיוחדים מהלכות תערובות**

**סימן א בשר קדשים שהתבשל עם חלב עמ' 126**

**סימן ב בליעות דתרומה עמ' 128**

**סימן ג האם מותר לרצוח בלי כוונה עמ' 130**

**סימן ד מעשה בסופגניה עמ' 132**

**סימן ה צירוף עוגייה חלבית לברכת המזון עמ' 135**

**סימן ו מעשה דשניצלים עמ' 139**

**סימן ז ביטול ברוב במעשה שבת עמ' 140**

**סימן פז**

**הקדמה לאיסורי בשר בחלב**

שלש דעות בראשונים לכמה לאוין מונים את איסורי בשר בחלב:

דעת היראים (מצוה סג-קז-שיב) ואזהרות רבינו אליהו הזקן (בסוף הספר) למנותם לשלש לאוין נפרדים שהרי איסורי בישול, אכילה והנאה כ"א הוא איסור אחר, וכן דעת רבינו שלמה אבן גבירול באזהרותיו כפי שפירשו הרשב"ץ בזוהר הרקיע (במנין המצוות שבתחילת הספר ושבסופו), אולם הרמב"ם (ל"ת קפו קפז) והסמ"ג והחינוך וההולכים בעקבותיהם מנו רק איסור בישול ואיסור אכילה שכלול בו ג"כ איסור הנאה, ואילו בעל הלכות גדולות ורבינו סעדיה גאון מנאוהו ללאו אחד בלבד.

והנה הרמב"ם בסהמ"צ[[1]](#footnote-1) נתן טעם שאכילה והנאה נחשבים ללאו אחד משום שהאכילה מין ממיני ההנאה, והקשה עליו רשב"ץ בזוהר הרקיע שהרי אסור לאכול אפילו שלא כדרך הנאתו כדאיתא בפסחים כה. וא"כ אינו ענין לאיסור הנאה. ובפירוש הגרי"פ פערלא על רס"ג (ח"ב עמ' 121) תירץ שאין מזה ראיה משום שגם הנאה אסורה שלא כדרכה כגון ליתן חלב ע"ג מכתו כדאיתא שם בפסחים, וצ"ב כוונתו דהנאה שלא כדרכה יש בה הנאה ושפיר נאסרה, אולם אכילה שלא כדרכה (כגון שמערב בו דבר מר) הויא אכילה ללא הנאה ושפיר הק' הרשב"ץ דאם כדברי הרמב"ם שהאכילה היא מין ממיני ההנאה אין מקום לאסור אכילה כזו שאין בה הנאה.

**כללי האיסור**

באיסור בישול בשר בחלב יש לברר ג' דברים: מהו **בשר;** מהו **חלב;** ומהו **בישול**.

**בשר:**  חיה לשיטת ר' עקיבא הוא רק דרבנן ולדעת חכמים איסורו דאורייתא[[2]](#footnote-2), ובדעת הרמב"ם יש בזה מבוכה כי בהלכות ממרים ספ"ב כתב להדיא שהוא דאורייתא, ואילו בהל' מאכ"א פ"ט כתב שהוא דרבנן, והלח"מ גרס שמש"כ בהל' מאכ"א "וכן חיה" קאי על סוף ההלכה הקודמת לומר שאיסורו דאורייתא וכן הובאה גירסא זו מכת"י תימניים ב"שינויי נוסחאות". וכבר הביא המאירי קיג. שיש פוסקים דאורייתא (והמציין שם לא ידע מי הם).

**עוף**: ג' דעות בסוגיא (דף קטז): **דעה א'** דאסור מדאורייתא. **דעה ב'** דאסור רק מדרבנן[[3]](#footnote-3). **דעה ג'** דמותר לכתחילה.

ונחלקו הפוסקים לפ"מ שפסקו רוה"פ כדעה ב' שאסור רק מדרבנן, האם אסור בבישול ובהנאה מדרבנן או שגזרו על אכילתן בלבד. ורוה"פ מתירים, אך בביאור הגר"א נראה שנוטה לדעת האוסרים, והוכיח מדאמרו בגמ' עוף איכא בינייהו ר"ע סבר מדרבנן אסירי וריה"ג סבר דמותר, עד כאן הגמ', והלא דברי ריה"ג שמתיר נאמרו במשנה על בישול ולא על אכילה כלל, א"כ מוכח דדוקא ריה"ג מתיר בישול ולא ר"ע.[[4]](#footnote-4)

עי' לקמן סי' צא מה שנתבאר האם "יוצא" מן הבשר ג"כ אוסר לענין בשר בחלב.

**חלב**

דיניו מבוארים בעיקר מסעיף ו והלאה, ועי' פ"ת סק"ז בשם תפארת למשה דחלב חיה מותר מה"ת, ד"חלב אמו" כתיב וכל שאמו מותרת גם החלב מותר, אמנם ברמב"ם פ"ט משמע להדיא לא כן וכבר העיר זאת בחידושי כתב סופר קיג. והניח דברי התפל"מ בצ"ע.

**בישול**

**בישול אחר בישול**

יש בזה שני אופנים: הא' בשר וחלב שהתבשלו יחד ואח"כ חוזר ומבשל אותם, והב' בשר וחלב שהתבשלו כ"א בפ"ע ואח"כ מבשלם יחד, ובגליון מהרש"א הביא שבאופן הב' ודאי אסור, אך באופן א' הפמ"ג (משב"ז סי' קה סק"ב ד"ה עוד למדתי) נוטה להתיר, אך בש"ך סקי"ח משמע שאוסר. ועי' דרכי תשובה.

ובירושלמי פ"ק דמעשרות איתא דהמערה חלב רותח על בשר תלוי בפלוגתא אי עירוי ככלי ראשון או לא. והנה החלב היה מבושל לפני שנשפך על הבשר וחזי' כמ"ש בגליון מהרש"א שאם היה מבושל בפ"ע ודאי אסור.

ועי' תוס' (לקמן קטו: ד"ה כלאי) שדנו אם יש חיוב שרפה על בשר בחלב שהתבשלו באיסור, וצע"ק שהרי בשרפתו חוזר ועובר על איסור בישול בשר בחלב, ואי נימא דאין בישול אחר בישול ניחא, א"נ ישרוף ע"י גוי, א"נ י"ל דבישול לאיבוד לא שמיה בישול כמ"ש האחרונים, עי' פ"ת, אך יש שהוכיחו לא כן מתוס' הרא"ש יבמות (סוף דף ו') שכתב שבכל הדלקת נר שמן בשבת עובר גם על איסור בישול השמן אף שהולך לאיבוד.

ואף דלענין שבת אין בישול אחר בישול, יש לחלק דבשבת האיסור הוא ההשבחה והיצירה שנעשה ע"י הבישול ובבישול שני אין בו תוספת אבל לענין בשר בחלב שמעשה הבישול עצמו אסור אין הבדל בין בישול ראשון לשני, ומאידך י"ל דאיתא לקמן קח: דדרך בישול אסרה תורה, והיינו שבישול שאינו נותן טעם לא מיקרי בישול לאיסור בשר בחלב, וא"כ י"ל שאחרי שכבר נתן טעם פעם אחת אין תוספת בפעם השניה ולא הוי דרך בישול.

**שיעור כזית בבשר בחלב**

מתניתין קח. טיפת חלב שנפלה על החתיכה וכו'. יש לדון כאן הלא בעינן כזית ובפחות מכזית לא נאסר וטיפה הלא היא פחות מכזית. ויש לדון בזה מכמה אנפי.

והנה הא דבעינן כזית הוא מפורש בגמ' בסמוך וכ"ה בתוספתא פ"ג דמכות ה"ד, ואמנם הפמ"ג בראש יוסף כאן הקשה מנלן דבעי' כזית הלא לא כתיב ביה לשון אכילה אלא לשון בישול, וזה תלוי במחלוקת דלקמן קיד דאיכא למ"ד דכתיב ג"פ לא תבשל חד לאכילה וחד להנאה וחד לבישול, ואיכא למ"ד דאיסור אכילה נפק"ל מלא תאכל כל תועבה, ובשלמא למאן דנפקא ליה מלא תאכל א"כ ודאי אכילה כתיבא ביה ושיעורו בכזית, אבל למ"ד מלא תבשל ולא כתיב כלל לשון אכילה כזית מנלן. ותירץ ראש יוסף שההלמ"מ דכזית התקבלה בכ"מ שהוא איסור אכילה ואפילו אם לא כתיב ביה לשון אכילה.

ואמנם עדיין צ"ב מנלן דאיסור בישול ג"כ בכזית, ולמ"ד דכולה נפק"ל מדכתיב ג"פ לא תבשל ניחא קצת וכמש"כ בקובץ עניינים (להגר"א וסרמן) דאיכא למימר דעיקר האיסור הוא איסור האכילה וכמ"ש הרמב"ם פ"ט ה"ב דלהכי נכתב בלשון בישול ולא בלשון אכילה דכוונת הכתוב לומר "ואפילו בישולו אסור כל שכן אכילתו", א"כ יש לומר דכיון שאיסור אכילה בכזית שהוא האיסור העיקרי ה"ה איסור הבישול שהוא נטפל אליו.

אולם למ"ד דמלא תאכל כל תועבה נפקא דלדידיה גדר האיסור כמו שהשוו שם בסוגיא איסור זה לאיסור כלאי הכרם (וכ"כ רש"י בסוגיין) דעיקר האיסור הוא זריעת הכלאיים וכתוצאה מכך אם עבר ועשה כן אסור מחמת לא תאכל כל תועבה וה"נ עיקר האיסור הוא הבישול וזהו מה שכתבה תורה להדיא ואיסור האכילה הוא רק תוצאה וא"כ צ"ב מנלן דאיסור בישול בכזית, וצ"ל דיש הלל"מ מיוחדת גם ע"ז או שכל איסורים שתלויים במאכל שיעורם כזית.

**תירוץ א**

דהנה נחלקו רב ולוי אי בשר וחלב מצטרפים לכזית, ופסק הרמב"ם רפ"ט כלוי דמצטרפים. והמפרשים[[5]](#footnote-5) ביארו דאף דלכאו' בשאר מקומות קי"ל כרב לגבי דלוי שאני הכא דמסייע ליה ברייתא[[6]](#footnote-6) והיא התוספתא דמכות שהבאנו לעיל, וזוהי הברייתא דתני לוי במתניתיה שהובא בגמ', וכ"מ בעוד ראשונים[[7]](#footnote-7) דהלכה כלוי, ולפי"ז אפשר לישב הקושיא מטיפת חלב די"ל שהבשר יצטרף עם החלב לכזית, וצ"ל דמיירי דבשישים טיפות יש כזית (דאל"כ הרי מיירי בחתיכה קטנה שאין בה כזית). אולם לרב דחלב ובשר אינם מצטרפים עדיין צ"ע.

**תירוץ ב**

ואפשר לומר דאע"פ שאין לוקין על פחות מכזית מ"מ יש איסור חצי שיעור אסור מן התורה[[8]](#footnote-8) כמו כל האיסורים, אמנם בראש יוסף דייק ברש"י[[9]](#footnote-9) שאין בזה איסור ח"ש (ותמה ראש יוסף למה לא נזכר חידוש כזה בגמ') ותלוי גם בנדון החכם צבי וש"א אם בעלמא מצינו איסור ח"ש על איסורי אכילה או גם על איסורים אחרים כגון מלאכות שבת וכו'.

**תירוץ ג**

אמנם אפשר לומר שאע"פ שאין בחצי כזית איסור הרגיל של חצי שיעור מ"מ יתכן שיש איסור מדרבנן, ובזה גם יהיה מיושב מה שהקשה ראש יוסף דלשון הגמ' "אינו לוקה" משמע דאיסורא מיהא איכא, אך א"כ נמצא דמתני' מיירי על איסור שהוא רק דרבנן וע"ז אמרו דבעינן שישים ודינא דחנ"נ ואף שכ"ה להלכה מ"מ לא כל דעות הראשונים שוים בזה.

דהנה הב"י הביא בשם הגהות אשר"י סי' ג' בשם או"ז (סי' תנט) דבבשר חיה ועוף דרבנן לא בעינן שישים ומספיק רוב ולא אכפ"ל בנתינת טעם (ואולי ס"ל טעם כעיקר דרבנן). וכן הא דתנן (ע"ז עד.) בשר בחלב אוסר במשהו לא איירי בבשר חיה ועוף דרבנן. ומתני' דתנן בנותן טעם מיירי דוקא בבשר בהמה וכתב הפר"ח דודאי לא קי"ל כוותיה.

ובעל העיטור (ח"ב דף יג טור א) כ' דבאיסורים דרבנן מודה ר' יהודה דמין במינו אינו אוסר במשהו, ולפ"ז ג"כ עכצ"ל דמתני' מיירי באיסור דאורייתא. עוד כתב בעל העיטור (דף טז. טור ב) דבאיסורים דרבנן לא אמרינן חנ"נ. וגם לפ"ז צ"ל כנ"ל דמתני' באיסור דאורייתא.

והנה הטור סי' פז כ' דנוהג בשר בחלב מדרבנן בבשר טמאה. והק' ב"י מאי נ"מ אם בלא"ה אסורה, ותי' ב"ח דנ"מ לחנ"נ להדעות דאין נוהג בשאר איסורים וחזי' מדבריו דנוהג חנ"נ אף בבשר בחלב דרבנן, ואף הש"ך והט"ז נ' דהסכימו עמו בנקודה זו ודנו על נקודות אחרות יעו"ש, ופשיט"ל דחנ"נ שייך גם באיסורים דרבנן, אולם עכ"פ להאו"ז והעיטור ודעימייהו עדיין צ"ב דליכא לאוקמי למתני' באיסורים דרבנן.

**תירוץ ד**

והגאון ר' חיים יעקב כגן שליט"א (בספר שלמי יוסף סי' קסד) צידד לתרץ שאף שאין כזית בחלב מ"מ שייך כאן איסור בשר בחלב מכיון שיש כזית בבשר, וכל הסוגיא דלקמן מיירי כשיש חצי זית חלב וחצי זית בשר אבל בכזית שלם ממין אחד אולי י"ל דאותו המין עכ"פ נאסר, ויש לדון מי יאסר, דמחד גיסא י"ל דאותו מין שיש בו כזית יאסר והמין שאין בו כזית לא יאסר, והך דטיפת חלב שנפלה על חתיכת בשר הרי שהבשר יאסר והחלב ישאר מותר, ואפשר לומר איפכא שהמין האוסר הוא זה שצריך להיות כזית דבפחות מכזית אין בו כח לאסור ולפי"ז החלב יאסר והבשר יהיה מותר מכיון שנאסר ע"י חלב שהוא פחות מכזית, ואמנם אף שהטיפת חלב נאסרה לא ילקה עליה לחוד משום דס"ס אין בה שיעור, אבל בפרט זה כבר הדין ככל איסורי תורה שחצי שיעור אסור מן התורה ואין בה את הקולא המיוחדת של בשר בחלב שלא נאסר בפחות מכזית כלל.

**האם איסור החלב והבשר תלויים זה בזה**

ונדון זה תלוי האם שייך שיהיה איסור על בשר בלי החלב או להפך, והנה במבשל חֵלב בחָלב נחלקו בגמ' אי חייל איסור בשר בחלב על איסור חלב כיון שאין איסור חל על איסור, ופסק הרמב"ם פ"ט ה"ו דלוקה על בישולו ולא על אכילתו דאין איסור חל על איסור, ונחלקו האחרונים[[10]](#footnote-10) בנר חֵלב שמעורב בחמאה אם מותר להשתמש בו להדלקה, דעת דגמ"ר סי' פז שמותר בהנאה כדעת הרמב"ם, ודעת הכנפי יונה והחת"ס (הובא בפ"ת) כדעת תוס' (קא. סד"ה איסור) שאסור בהנאה, וגם נוטה חת"ס שעובר משום איסור בישול ע"י ההדלקה.

ויש נדון נוסף לענין החָלב מה דינו, דהנה רעק"א הק' דאמנם לענין החֵלב קי"ל אין איסור חל על איסור אבל על החָלב ודאי לוקה דהרי אין בו שום איסור קודם, וא"כ הו"ל איסור מוסיף דכיון שחייב על החָלב יתחייב גם על החֵלב. ותירץ שהם שני שמות נפרדים שהבשר אסור בגלל שבלוע בו חלב והחלב אסור בגלל שבלוע בו בשר וא"א לומר איסור מוסיף מהבשר לחלב.

אולם החת"ס[[11]](#footnote-11)  תירץ שאי אפשר לאסור החָלב בלי הבשר דהתורה אמרה לא תבשל גדי והיינו שעיקר האיסור הוא הבשר ובמקום שהבשר מותר מצד דאין איסור חל על איסור[[12]](#footnote-12) ל"ש לאסור החלב לבד, והחזו"א ר"ס כ"ב תירץ שהתורה אסרה רק תערובת איסור של חלב עם בשר אבל לא אסרה אחד מהם בנפרד,[[13]](#footnote-13) ויתכן שרעק"א לא ניח"ל בזה לשיטתו שהחלב אסור בגלל טעם הבשר והבשר אסור בגלל טעם החלב, ואין איסורם הטעם המשותף אלא כל אחד איסור אחר.

ונחזור לענייננו דאם נדון לאסור הבשר שיש בו כזית ולא נאסור את טיפת החלב שאין בה כזית, ולפמש"כ החזו"א הנ"ל דאין נאסר בשר בלי חלב ולא חלב בלי בשר גם כאן א"א לומר כן שיאסר מין האחד בלי השני, אבל לפי החת"ס שאפשר שיאסר הבשר בלי חלב אבל לא להפך משום דכתיב לא תבשל גדי, א"כ י"ל לפי האופן הראשון שכתבנו שהבשר לא יאסור את החלב אולם החלב יכול לאסור אותו דכיון שיש בו כזית יכול הוא להאסר.

**בדעת הפמ"ג**

אך בפמ"ג (משב"ז סק"א) כ' דהא דאמר רב כזית בשר שנפל לתוך חלב הוא לשיטתו דבעינן כזית בשר עם כזית חלב, אבל ללא הו"מ למימד חצי זית בשר (והרמב"ם שפסק כלוי אכן השמיט תיבת כזית, וגם הטוש"ע שכתבו כזית כוונתם רק כדי שאם יאכל הבשר לחודיה יהיה לו חיוב מלקות וכמ"ש הט"ז)

וחזי' מדבריו דלרב בפחות מכזית אינו אוסר לא מדין ח"ש וכפה"נ גם לא מדרבנן ולא מצטרף עם הבשר לכזית ולא ס"ל כהתירוצים שהובאו לעיל והתירוץ היחיד שאפשר לומר לדבריו הוא על מתני' דאוסרת טיפת חלב שאין בה כזית כתירוץ ד הנ"ל עפי"ד החת"ס דאפשר לאסור הבשר בלי החלב, א"כ י"ל דרק בבשר בעינן כזית אבל בחלב לא בעינן כזית.

**שיעור חלב**

בהא דאמרו בגמ' חצי זית בשר וחצי זית חלב הקשה הגרעק"א בחולין שם שהרי בכל מקום קי"ל שיעור משקין ברביעית ומדוע כאן הוא בכזית, ויותר מזה שכיון ששיעור אוכלין בכזית ושיעור משקין ברביעית היה צ"ל דאין מצטרפין זה לזה ככל הדברים שאין שיעורם שוה שאין מצטרפין, והניח בצ"ע.

מיהו עצם מאי דפשיט"ל לרעק"א דכל איסורים ברביעית אין זה פשוט עי' ברמב"ם פ"י מהלכות תרומות ה"ב דזר השותה יין תרומה שיעורו בכזית ולא ברביעית, וכן שיעור שתיית דם בכזית, ושיעור שתיית חמץ בכזית, ובדרך אמונה שם אסף מכמה דיני התורה ראיות לכאן ולכאן.

ושמא י"ל עפ"מ דמבואר בנזיר לח: דאיכא למ"ד דנזיר השותה יין שיעורו בכזית ולא ברביעית כיון שנאמר איסורו של יין יחד עם איסור אכילת ענבים ששיעורו בכזית, וה"נ כיון שנאמר חלב יחד עם בשר שיעוריהם שוים בכזית.

**איסור הנאה**

להלכה קי"ל דבשר בחלב אסור בהנאה, אמנם דעת ר"ש שמותר בהנאה כמבואר בסוגיא קטז. והכי תניא בקדושין נח. דהמקדש בבשר בחלב לר"ש מקודשת, ובמנחות קא: אמרי' דאף דסבר ר"ש דאיסוה''נ אינם מקבלים טומאת אוכלין מ"מ בשר בחלב מקבל טומאה כיון דלשיטתו מותר בהנאה.

דין מיוחד יש בבשר בחלב שאע"פ שכל איסורי הנאה מותרים שלא כדרך הנאתן – בשר בחלב **אסור** כיון שלא נאמר בו לשון אכילה, כך מבואר בפסחים כה. ומבואר שם דה"ה בכלאי הכרם (ויש צד השוה להנך תרי איסורי ששניהם אסורים לאחר שנעשה בהם איסור, ואיכא למ"ד לקמן קטו: דאיסורם משום לא תאכל כל תועבה כיון שנעשה בהם איסור, ואולי יש בזה כעין טעמא דקרא לדין הנ"ל). וכ"ה בשו"ע יו"ד סי' קנ"ה ס"ג. ולקמן סי' קג יבואר עוד בזה.

ועי' משנה סוף תמורה דבשר בחלב מהנקברין הם ועי' פמ"ג בפתיחה והגהות רעק"א שם.

**בשר קדשים שהתבשל עם חלב**

יש לעיין בשר קדשים שהתבשל בחלב האם מותר לאכלו ולכאו' י"ל אתי עשה דאכילת קדשים ודחי ל"ת של בב"ח. אך מחמישה טעמים יש לדון לאסור לכאורה.

**הא'**, י"ל דאפשר לקיים שניהם, דהרי ייסד הבית הלוי[[14]](#footnote-14) שמצות אכילת קדשים מתקיימת גם בפחות מכזית א"כ אפשר לחלק את בשר הקרבן להרבה כהנים וכ"א יאכל פחות מכזית ולא יעברו על איסור בשר בחלב (וגם כהן אחד יכול לאכול הרבה אכילות שכל אחת הוא פחות מכזית בכדי אכילת פרס) ואמנם להמנח"ח מצוה קלד שחולק על הבית הלוי וס"ל דאכילת קדשים דינה כשאר אכילות שאינה מתקיימת בפחות מכזית ליתא לאפשרות זו.

**הב'**, יש לדון שאע"פ שעל אכילת הבשר יש היתר של עשה דחי לא תעשה מ"מ על החלב הבלוע בבשר ל"ש לומר כן שהרי אין בו שום מצוה ונמצא אוכלו באיסור.

**הג',** מטעם נוסף יש לאסור משום שהאו"ש (הל' חמץ ומצה פ"ז ה"ז) כתב חידוש גדול דל"ש לומר עשה דוחה לא תעשה על מאכלות אסורות[[15]](#footnote-15) משום שכשאמרה תורה לאכול אכילת המצוה כוונתה היתה רק על המאכלים המותרים אבל לא על האסורים, ולא מצינו בתלמוד בבלי עשה דוחה לא תעשה על מאכלות אסורות כלל, ורק בירו' פ"ב דחלה הקשו שיהיה מותר לאכול מצה חדש מדין עשה דוחה לא תעשה, אבל הבבלי לא ס"ל הכי, (וגם בירו' י"ל באופן אחר יעו"ש באו"ש). ובזה נפשט ספקו של הגר"ש עהרנפלד (בעמח"ס חתן סופר) ששאל את דודו בעל הכתב סופר אם מי שאין לו פת ביו"ט מותר לאכול פת של איסור מדין עשה דוחה לא תעשה[[16]](#footnote-16), ובשו"ת כת"ס או"ח סע"א ענה לו שאולי אין זה בעידנא, דהאיסור הוא בשעת האכילה ואילו מצות שמחת יו"ט היא בעת שנכנס למעיו עיי"ש (ועי' שו"ת שבט סופר סי' ו'). ואמנם לדברי האו"ש הנ"ל פשוט שאסור.

**הד'** עפ"י סברת בית הלוי הנ"ל אות א' שמצות אכילת קדשים היא גם בפחות מכזית וטעמו משום שאין מצוה לאכול אלא מצוה לדאוג שיאכל, ויש לדון האם מצוה כזאת גם יש לה כח לדחות ל"ת.

**הה'** יש עוד לדון שאפשר לקיים שניהם על ידי שיערב חתיכת הבשר הזאת בחתיכות אחרות ויתבטל חד בתרי, (ויבא עשה דאכילת קדשים וידחה איסור ביטול איסור לכתחילה) ודוקא אם מערבו בבשר קדשים אבל אם מערבו בבשר חולין י"ל דגם מצות אכילת קדשים הפסיד לאחר שהתבטל[[17]](#footnote-17) (ותלוי אם יש ביטול של היתר ואכמ"ל ועי' חזו"א סי' ל)

אך באמת כל חמשת הסברות נסתרות מסוגיא מפורשת בזבחים צז: שמבואר בגמ' שאם בשר קרבן כשר בלע מבשר קרבן פסול היה צריך להיות שיהיה מותר לאכלו, דאתי עשה של אכילת קדשים ודחי ל"ת דאיסור אכילת קדשים פסולים, ומוכרח שאעפ"י שהיה יכול לערב חתיכה זו באחרות ואף שהיה יכול לאכול בפחות מכזית להבית הלוי אעפ"כ דחי, וגם מוכרח שאעפ"י שעל הבשר הפסול הבלוע בבשר הכשר **אין בו שום קיום מצוה** אעפ"כ שרי, ושם מסקי' דאין עשה דוחה ל"ת שבמקדש, אבל כאן דל"ש ענין זה שפיר י"ל שמותר לאכול[[18]](#footnote-18) בשר בחלב מדין עדל"ת.

וגם על דברי האו"ש קשה משם דחזינן שגם על חפצא דאיסורא שייך עדל"ת, וכבר הקשה כן האו"ש עצמו, ותירץ ששם הרי יש בשר כשר ופסול יחד, ובעוד שאת הבשר הכשר מצוה לאכול הרי שכל האיסור הוא רק בבשר של הקרבן הפסול אלא שא"א להפריד ביניהם, וא"כ אין כאן קיום מצוה בחפצא דאיסורא, ושפיר שייך בזה עשה דוחה לא תעשה. וא"כ בנד"ד לענין החלב שפיר מוכח בסוגיא הנ"ל דמותר מטעם עשה דוחה לא תעשה, אבל לענין הבשר שהוא חפצא דאיסורא ל"ש עדל''ת[[19]](#footnote-19) להאו"ש.

ונמצא לפי"ז בדיוק להפך ממה שצדדנו לעיל, דלעיל צדדנו שמצד הבשר י"ל עשה דוחה לא תעשה ורק החלב מעכב, ואילו להאו"ש הוא להפך, דעל החלב י"ל עשה דוחה לא תעשה ורק הבשר מעכב.

אמנם דברי האו"ש תליין באשלי רברבי דמלבד דהשאג"א סצ"ו חולק עליו להדיא וס"ל דאפשר לקיים מצות מצה במצת טבל מדין עשה דוחה ל"ת יעו"ש, מצינו כבר מחלוקת זו בראשונים, דהרשב"א נדרים טז: הק' על הנודר הנאה מהסוכה לישתרי מדין עשה דוחה לא תעשה, והנימוק"י שם תירץ כהאו"ש, ולכאו' פלוגתתם בפלוגתת השאג"א ואו"ש אך בקה"י שם פירש באופן אחר, ובריטב"א ר"ה ו. ג"כ הביא סברת או"ש ודחאה, וברבינו דוד פסחים לה: נראה דמטעם אחר ל"ש כאן עשה דוחה לא תעשה ע"ש וצ"ב ואכמ"ל.

\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*

**בישול חֵלב בחָלב**

בגמ' נחלקו בזה ופסק הרמב"ם פ"ט ה"ו דלוקה על בישולו ולא על אכילתו דאין איסור חל על איסור, ונחלקו האחרונים בנר חֵלב שמעורב בחמאה אם מותר להשתמש בו להדלקה, דעת דגמ"ר שמותר בהנאה כדעת הרמב"ם, ודעת הכנפי יונה והחת"ס (הובא בפ"ת) כדעת תוס' (קא. סד"ה איסור) שאסור בהנאה, וגם נוטה חת"ס שעובר משום איסור **בישול** ע"י ההדלקה.

ופלוגתת תו' ורמב"ם היא בתרתי – ולשיטתם, דדעת תו' דיש על החֵלב איסוה''נ ולכן הוקשה להם דא"כ יאסר גם באכילה מדין איסור מוסיף, ותירצו דאיסור הנאה לא מיקרי מוסיף, אולם הרמב"ם בנקודה הנפלאה בפיה"מ פ"ג דכריתות הלא ס"ל שאיסור הנאה נקרא איסור מוסיף להכי הוצרך לחדש שם שבאיסור בשר בחלב א"א לחלק הנאה מאכילה וכשמותר באכילה מותר גם בהנאה יעו"ש, ולכן כאן מותר החֵלב בהנאה.

**ויש** נדון נוסף לענין **החָלב** מה דינו, דהנה רעק"א הק' דאמנם לענין החֵלב קי"ל אין איסור חל על איסור אבל על החָלב ודאי לוקה דהרי אין בו שום איסור קודם**[[20]](#footnote-20)** וא"כ הו"ל איסור מוסיף דכיון שחייב על החָלב יתחייב גם על החֵלב. ותירץ שהם שני שמות נפרדים שהבשר אסור בגלל שבלוע בו חלב והחלב אסור בגלל שבלוע בו בשר וא"א לומר איסור מוסיף מהבשר לחלב.

אולם החת"ס[[21]](#footnote-21) תירץ שאי אפשר לאסור החָלב בלי הבשר דהתורה אמרה לא תבשל **גדי** והיינו שעיקר האיסור הוא ה**בשר** ובמקום שהבשר מותר ל"ש לאסור החלב לבד, והחזו"א ר"ס כ"ב תירץ שהתורה אסרה רק תערובת איסור של חלב עם בשר אבל לא אסרה אחד מהם בנפרד,[[22]](#footnote-22) ויתכן שרעק"א לא ניח"ל בזה לשיטתו שהחלב אסור בגלל טעם הבשר והבשר אסור בגלל טעם החלב, ואין איסורם הטעם המשותף אלא כל אחד איסור אחר.

ויש לדון לדעת רעק"א שהחָלב אסור בהנאה האם מותר להדליק תערובת החָלב עם חֵלב דשמא השומן שבתוך החָלב מוסיף קצת לההבערה ונמצא נהנה מהחָלב האסור אף להרמב"ם שהחֵלב מותר בהנאה.

**טעם האיסור**

ביומא סז: בגירסת רבינו חננאל מבואר שאיסור בשר בחלב הוא מהחוקים שאין להם טעם, וכ"כ הרמב"ם סוף הל' מעילה, אך במורה נבוכים (ח"ג פמ"ח) כתב משום שכך דרך עובדי ע"ז, והחינוך (מצוה צב) כתב על זה "וכל זה איננו שווה לי", ונתן הוא טעם אחר שיש פעולות שאסורות משום שמשנות את מעשה בראשית וזהו טעם איסור כלאיים[[23]](#footnote-23) ולכן יש איסור בבישול ואיסור האכילה הוא רק להרחקת הבישול.

הר"א אבן עזרא פ' משפטים כתב שאין לנו צורך לחפש טעם האיסור[[24]](#footnote-24) ואולי הוא משום אכזריות כעין איסור אותו ואת בנו ואיסור לקיחת אם עם הביצים, והרשב"ם שם כתב שהוא דרך רעבתנות וכן באותו ואת בנו ושילוח הקן.[[25]](#footnote-25)

**חקירת רבי ישראל מסלנט**

הגרי"ס[[26]](#footnote-26) ז"ל חקר במי שהטמין חמין לשבת ובתוך שבת נודע לו שעירה התבשיל בכף חולבת בת יומא ואם ימתין עד שיתבשל כמאכל בן דרוסאי יעבור על איסור בישול בשר בחלב דאורייתא האם מותר לסלק התבשיל או דילמא אסור לעשות כן שהרי התבשיל נאסר (דלענין איסור סגי ביד סולדת וא"צ כמאב"ד) והוי מוקצה, ולכאו' הרי זו סוגיא מפורשת בשבת ד. דהכניס פת לתנור בשבת מסקינן שמותר לעבור על איסור רדיה בשבת כדי להנצל מאיסור אפיה דאורייתא, אך כתב הגרי"ס דדילמא שאני הכא משום שבמנחות (מח.) אמרו שאין היתר לחטוא בשבת בשביל למנוע ממנו איסור בחול, א"כ אולי ה"ה נמי בשבת עצמה לא הותר אלא למנוע ממנו איסורי שבת עצמה ולא בשביל למנוע איסורים צדדיים.

וכתב שיש עוד לחלק עפ"י מש"כ הראשונים בשבת שם שאיסור רדיה הוא איסור קל יותר משאר איסורים דרבנן ואולי רק אותו התירו אבל איסור מוקצה שמא לא התירו.

ודעת המ"ב בזה עי' בס"ס שו שהתיר להציל מי שרוצים להעבירו על דתו ולעבור על איסורים לצורך זה על סמך סוגיא דשבת הנ"ל א"כ לא ס"ל לחלק בין רדיה לשאר איסורים דרבנן, אבל אין ראיה על איסורים אחרים משום ששם עלול כמובן לעבור גם על איסורי שבת.

ובהא דנקט הגרי"ס ששיעור בישול הוא כמאב"ד זהו כמבואר בדף קח: ששיעור בישול לעבור עליו מה"ת צריך שיהיה דרך בישול ומבואר שם בריטב"א דהיינו כמאב"ד, ועי פמ"ג בפתיחה שאולי לשי' רש"י בעי' בישול כל צרכו.[[27]](#footnote-27)

ומה שנקט שאיסור הנאה יש אפי' בפחות ממאב"ד כ"כ גם הפמ"ג בפתיחה, ובאמת לצורך החקירה לא היה צריך לומר שנאסר גם בהנאה דמה שאסור באכילה כבר הוי מוקצה אם אינו עומד לגויים אלא דקושטא דמילתא נקט.

**חלב סויה**

**איסור מראית העין**

דיני מראית העין שהתחדשו בסעיפים אלו מקורם **היחיד** בראשונים הוא בתשובת הרשב"א[[28]](#footnote-28), ולמד אותם ממה שמצינו שאסור לשתות דם אדם ודגים מפני מראית העין, ויש בזה חידוש גדול משום שעצם דיני חשד מצינו בהרבה מקומות שאדם צריך להרחיק עצמו מחשד, אך בדם יש גזירה מיוחדת עד כדי כך שאסור אפילו בחדרי חדרים כיון שכל דבר שאסרו חכמים מפני מראית העין אסור אפי' בחדרי חדרים, וזה דין מיוחד שהתחדש רק במקום שיש תקנה מיוחדת, וזה העתיק הרשב"א גם לכאן דפשיט"ל שגם כאן תיקנו כך. וכבר העירו על החידוש שהעתיק גזירה שמצינו באיסור דם שהוא בכרת לדיני בשר בחלב שהם רק לאו.

**בתערובת**

כתב השו"ע עפ"י תשו' הרשב"א שאם נפל חלב אשה לתוך התבשיל בטל וא"צ שישים. וכ"כ הרמ"א ס"ס סו דדם אדם שאסור מפני מראית העין מותר בתערובת, ולפי"ז היה מקום להתיר קפה עם חלב סויה או חלב שקדים, אמנם הש"ך סי' סו הביא שטעם הרמ"א לא משום שתערובת יותר קל אלא משום שכשם שהתירו ע"י היכר כגון קשקשים וכו' א"כ בזה שאינו ניכר ק"ו דשרי, א"כ משמע מדבריו שכל ההיתר הוא רק באופן שאינו ניכר, אבל קפה הרי ניכר עפ"י צבעו שמעורב בו חלב.

והנה כתב בשו"ע בסי' סו ס"ה שאם נמצא דם בביצה באופן שאין איסורו מדינו אלא מפני מראית העין "ושכח וטרף את הביצה עם הדם נראה לי שהוא מותר" עכ"ל. וכתב הלבוש וש"ך סקי"א דאם טרף במזיד אסור (והובא בהגהות רע"א סי' פז) וצ"ע דכיון שהסברא כהש"ך שאינו ניכר ואין סיבה לאסור, א"כ מדוע אסור לכתחילה לערבם וכי גם אסור לכתחילה לשים קשקשים בכדי להתיר דם דגים.

מאידך יש סברא להחמיר בקפה יותר מהחלב גופיה משום שהחלב מינכר קצת בצבעו להמתבוננים ואילו הקפה אינו ניכר בצבעו כלל.

ויל"ע ב"מעדנים" העשויים מחלב סויה כגון "באדי" וכיו"ב שיש גם שיש בהם סויה במקום חלב, דבזה יש לומר לכאו' את סברת הש"ך הנ"ל שהרי לא מינכר עליה צורת החלב כלל, וגם לא צבעו, ורק יש לאסור אולי משום שרגילים באריזה כזו לחלבי, ומה שהטעם דומה לחלב לכאו' אין לאסור, חדא דאי אזלי' בתר טעמא לא היה הרשב"א אוסר חלב שקדים שהרי ניכר בטעמו וע"כ משום שהצופה מן הצד אינו יודע טעמו ויש בזה משום מראית העין, ועוד דגם ל"ש לאסור מפני טעמו דבאמת אין כאן טעם חלב אלא טעם שמורכב מהרבה רכיבים ואין מבחינים בו טעם חלב.

**מאכל הרגיל**

יש היתר נוסף בדברים אלו דהנה הכרו''פ סק"ח הקשה בהא דאיתא בדף קטז. במקומו של ר' יוסי הגלילי היו אוכלים בשר עוף בחלב וצ"ע למה לא חששו למראית העין שיראה כבשר בהמה,[[29]](#footnote-29) ותירץ כיון שהיו אוכלים שם בקביעות בשר עוף בחלב א"כ הרואה אותו אוכל בשר בחלב לא יתלה באיסור אלא בהיתר, והוכיח מזה הכרו''פ שבמאכלים נפוצים א"צ לחשוש למראית העין, ומזה דנו מחברי זמננו להתיר שניצל סויה בחלב (אמנם חלב סויה ודאי נפוץ פחות)

**שורש איסור חשד**

יש לפרש איסור מראית העין בשני אופנים. **א.** כעין "ויגבה לבו בדרכי ה'" שצריך לשמור על "כבודו הרוחני" שלא יחשדוהו ויבזוהו. **ב.** כדי שלא ילמדו ממנו להקל וכעין שפרש"י יומא פד. ענין חילול ה'.

ונפק"מ להאוסרים בישול מפני מראית העין מה הדין אם ראובן הניח בבית שמעון קדרה שמתבשלים בה חלב שקדים עם בשר להצד הא' עובר שמעון איסור מראית העין דהרי הוא הוא הנחשד, אבל לצד הא' עובר ראובן שהרי הוא זה שגורם זלזול. ועי' במ"ב רנב סקכ"ה דאולי תלוי בפלוגתא דשם.

**לרפואה**

כתב הש"ך בשם מהרש"ל ביש"ש בפירקין סי' קב שאיסורי מראית העין מותרים לצורך רפואה אפילו אין בו סכנה, ובשו"ת שרידי אש ח"ב (סי' לב סק"ב) למד מזה גם לשאר איסורים שמפני מראית העין כגון תרופות המיוצרות מדם אדם שאיסורו מפני מראית העין שיש להתיר לצורך רפואה[[30]](#footnote-30).

**האם מותר לרצוח בלי כוונה**

1. **רמ"א סעיף ו'** כתב ליזהר שלא לחתות אש תחת קדרה של גויים שמא בלוע בו בב"ח ונמצא מבשלם ועובר על איסור בישול בשר בחלב. והקשה רעק"א דהרי דבר שאין מתכוון הוא שהרי אינו מתכוון אלא לחתות האש ואינו פסיק רישיה דשמא אין בלוע בקדרה בשר בחלב ולמה אסר, ותירץ שדבר כזה לא נקרא "אינו פסיק רישיה" דדוקא כשעושה מעשה שאין ידוע מה תהיה **התוצאה** זה אינו פסיק רישיה, אבל כאן כיון שיש כאן מציאות קיימת של בליעות בתוך דפנות הקדרה אלא שהמבשל אינו יודע מה בלוע בזה אסור אף שבודאי נקרא דבר שאינו מתכוון.

והביא רעק"א שהט"ז או"ח סי' שטז ס"ג מתיר בכה"ג, ושם מיירי בפורס כיסוי על גבי כוורת ועי"ז ניצודין דבורים שישנם בתוכה, וכתב הט"ז שאם אינו יודע אם יש שם דבורים או לא אפשר להתיר כיון שהוא אינו מתכוון לכך אלא להצלת הדבש, וגם אינו יודע אם אכן יש שם דבורים או לא א"כ הו"ל דבר שאינו מתכוון ואינו פסיק רישיה ושרי וחזינן שגם מצב זה שאינו יודע מציאות עכשוית מיקרי אינו מתכוון. וכבר הביא בבה"ל שם חידושו זה של הט"ז ופקפוקו של הגרעק"א בזה.[[31]](#footnote-31)

1. ומעשה באחד שהשתתף בהלוויית המת ונשא המיטה, אך כשהגיעו תחת עצים עזב אותה משום שהיו שם עצים עבותים וחשש שהעצים מגיעים עד הבתים ומטמאים כהנים.

והנה יש בזה גם איסור לפני עור וגם אסור ספיה וכתב הרמב"ם הל' אבל שהמטמא כהן באופן שהכהן אינו יודע חייב מלקות **האדם המטמא**[[32]](#footnote-32)

**ובאמת** לא היה צריך לעזוב את המיטה אלא רק להזהר שברגע שהיא נכנסת תחת העץ לא ימשוך הוא אותה אלא יעצור לרגע והאחרים יכניסוה תחת העץ ומה שממשיך אח"כ אין בזה כבר איסור[[33]](#footnote-33)

**ג)** ויל"ע אי הוי **דבר שאינו מתכוון**, ולא הוי פסיק רישיה דאולי אין שם כהן ולהט"ז שמתיר פסיק רישיה לשעבר ה"ה כאן.

אך כבר כתבו האחרונים[[34]](#footnote-34) שבאיסור שעיקרו הוא התוצאה שיוצאת ממנו ל"ש פטור של דבר שאינו מתכוון וכמו שרגילים לפרש למה אין ברציחה פטור של דבר שאינו מתכוון דאטו מותר לזרוק אבן כשאין כוונתו להמית ואינו בטוח שיפגע במישהו, הלא ודאי אסור וחייב מיתה אם הרג, (ומקרא מלא הוא "ונשל הברזל מן העץ" שהתכוון לחטוב עצים וחייב גלות והלא אינו מתכוון ואינו פסיק רישיה) וע"כ כשהאיסור הוא התוצאה אין פטור של דבר שאינו מתכוון, וא"כ ה"ה כאן כיון שעיקר האיסור הוא התוצאה שלא יהיה הכהן טמא אין מקום לפטרו משום דבר שאינו מתכוון.

**ד)** ועוד נראה דהכא מיקרי פסיק רישיה ולא ספק פסיק רישיה, דהרי יודע הוא ופסיק רישיה הוא שמטמא כל האנשים שבבית רק שאינו יודע אם בתוך אותם האנשים יש כהן שאסור לטמאו או שאין כהן וזה מיקרי פסיק רישיה, דענין דבר שאינו מתכוון שאין המעשה מתייחס אליו כשאינו פסיק רישיה, אבל כאן ודאי מתיחס אליו המעשה שטימא את כל האנשים אלא שאינו יודע אם יש שם אנשים שאסור לטמאם ואין זה משנה בגדרי התיחסות המעשה אליו, והוי כעושה מלאכה ואינו יודע אם שבת היום או כנועל תיבה ויודע שיש בה בעלי חיים אלא שאינו יודע, אם יש בתוכם כאלו שבמינם ניצוד או לא.[[35]](#footnote-35)

**ה)** והנה הרמ"א ס"ו אוסר לבשל בקדרה של גוי שמא בלוע בה בשר בחלב, והק' רע"א דלהט"ז הנ"ל יש להתיר דהוי דבר שאינו מתכוון וספק אם היה פסיק רישיה [וכבר ציין בה"ל לד' רע"א] ולפי סברא הנ"ל יש ליישב שבזה ודאי הוא פסיק רישיה שהרי יודע הוא שמבשל כל מה שבלוע בסיר אלא שאינו יודע אם הבליעות שבלועות הם מדברים שאסור לבשלם זב"ז או מהדברים המותרים וזה הוי כמו אדם שעובד במסעדה של גויים ותפקידו להדליק שם את האש תחת הקדרות, אטו נימא שמותר משום שאינו פס"ר הלא ודאי מיקרי "מתכוון" ומיקרי "פסיק רישיה" כיון שדעתו לבשל כל מה שנמצא בתוך הקדרה, (רק כשאינו יודע מה יש בפנים אין זה ודאי איסור אלא ספק)

אמנם רעק"א לא הבין כן, ושמא ס"ל דעירוב בשר עם חלב הוא מעשה מיוחד ושונה במהותו מעירובים של תבשילים אחרים זב"ז וכיון שאינו יודע אם יצר את התרכובת המיוחדת הזאת לא הוי פס"ר.

אבל אין נראה לומר כן, ויותר נראה כמו שמדוייק בלשון רעק"א שמדובר באופן שהוא בא לחתות האש ואינו מעוניין בכלל בחימום הקדרה כגון שמחתה האש לחימום הבית גרידא וכיו"ב.

ועיין שביתת השבת [הלכות דבר שאינו מתכוון סעיף ז'] שתירץ קו' רעק"א דדוקא בשבת פטר הט"ז ספק פס"ר דלא הוי מלאכת מחשבת, אבל בשאר איסורי תורה אין בזה היתר, וכ"כ מהר"ם בנט בספר מגן אבות שבת ל. וא"כ בנד"ד אסור**.**

**ו)** והנה מכיון שמספר אנשים ביחד נושאים את המיטה י"ל שאין לאף אחד מהם איסור דאורייתא וכדאיתא בשבת צב: שנים שעשאוה פטורים וישאר רק איסור דרבנן. אך לא נתפרש בגמ' אם הך פטור הוא פטור גמור ואיסורו רק מדרבנן או שיש בזה איסור דאורייתא והתמעט רק מחטאת. וכן לא נתפרש אם פטור זה הוא רק בשבת או גם בשאר דיני התורה.

ונחלקו בזה האחרונים, דעת בעל הנתיה"מ [בהגהות על שו"ע או"ח סי' רס"ו[[36]](#footnote-36) הנדפסות בסוף ספרו מקור חיים] דפטור שנים שעשאוה נאמר בכל דיני התורה ולא רק בשבת, אמנם אין זה פטור גמור אלא פטור מחטאת גרידא אבל נשאר לאו דאורייתא, וטעמו כיון דהפסוק "בעשותה" דמהתם ילפינן פטור שנים שעשאוה נאמר בפרשת חטאת וא"כ אין זה אלא פטור מחטאת ולא היתר על האיסור, וגם אין זה פטור דוקא בשבת אלא אף בשאר דיני התורה.

לעומת זאת דעת הפני יהושע שבת צב: שפטור שנים שעשאוה נאמר רק בשבת ולא בשאר מצוות כלל וכ"כ הגאון רבי יצחק אלחנן זצ"ל בשו"ת באר יצחק [או"ח סי"ד ענף ז'] עיי"ש מה שהאריך בזה, וגם דעתו נוטה שם [ענף א' וענף ט'] שגם בשבת אף שפטור מחטאת אך יש בזה איסור דאורייתא, ולכן אוסר שם לומר לשני נכרים שיעשו יחד מלאכה בשבת ואף במקום שמותר שבות דשבות זה לא מיקרי שבות דשבות כיון ששנים שעשאוה יש בזה איסור דאוריתא. וכן מצאתי להגאון בעל חמד משה בשיר הארוך שחיבר על הלכות שבת, בקטע הראשון (נדפס בחמד משה החדש).

ואף שכ"א מנושאי המיטה אינו יכול לנשאה לבד א"כ הוי שנים שעשאוה וזה אינו יכול וזה אינו יכול דקי"ל שניהם חייבים - הלא מבואר בשבת צג[[37]](#footnote-37). שאם יש 4 טליות תחת 4 רגלים כולם טהורים דכ"א בפ"ע אינו הכרחי כיון שהבהמה יכולה לעמוד על שלש רגלים בלי הרביעית וכיון שרגל אחת מיותרת כולן טהורות מספק והו"ל זה יכול וזא"י דזא"י פטור דהוה מסייע בעלמא, ואין בו ממש ולכאו' ה"ה הכא דמיפטר.

**הקדמה לסעיף ט**

שלש דעות בפוסקים בהגדרת המאכל שנמצא בקיבת הבהמה לאחר שחיטתה:

**הא':** דעת השו"ע כדעת הרי"ף ורמב"ם שכיון שהתחיל כבר עיכולו[[38]](#footnote-38) אין עליו שם אוכל ולכן אינו חלב ולא בשר[[39]](#footnote-39).

**הב':** דעת מהרש"ל - וכפי שהובא בש"ך וט"ז- כדעת רש"י שהאריך שהמאכלים הנמצאים שםהם אוכל גמור בין לענין חלב בין לענין בשר וכפשטות המשנה כשרה שינקה מן הטרפה קיבתה אסורה.

**הג':** דעת הרמ"א - והיא שיטה אמצעית – שתלוי באיזו דרגת עיכול נמצא המאכל, אם הוא כבר קרוש – מותר דמעוכל הווא ואינו אוכל, ואם הוא עדיין צלול – עדיין שם אוכל עליו.

**ג'לטין**

הרמ"א (סוף סעיף י) הביא בשם שבלי הלקט שעור הקבה שהתייבש לגמרי עד שנעשה כעץ בטל איסורו ממנו, ובהגהות אמרי ברוך הסתפק אם כל האיסורים בטלים ממנו או רק איסורי בשר בחלב שתלויים בטעם (וכשאין טעם אין איסור כמבואר בדף קח:) והביא שבנו"ב קמא סי' כו משמע דרק בשר בחלב פקע, אמנם אחרי שזכינו שנדפס שבה"ל ח"ב ששם מקור הדין (בסי' לד) – יעו"ש שהקשה א"כ למה אסרו גבינות גויים על שמעמידים אותם בעור הקבה ומה אכפ"ל הלא מתייבש ותירץ שהגויים לא מייבשים את העור, א"כ מפורש שה"ה בשאר איסורים וכמו שהעיר שם המגיה.

ולפי"ז כתב הגרח"ע באחיעזר ח''ג סל"ג סק"ה לדון להתיר ג'לטין המופק מעצמות שהתייבשו כעץ דבטל איסורם.

אמנם הש"ך כתב דאסור לכתחילה ודנו האחרו' מאיזה טעם אסר, דעת הנו"ב הנ"ל משום שעצם ההיתר של השבה"ל אינו ברור, אך בשו"ת רעק"א סי' רז כתב משום שמא לא נתייבש יפה יפה ולכן כתב שאם יש ודאי ששים נגד האיסור ומ"מ אסור משום ביטול איסור לכתחילה יש להתיר דכיון שיש ספק אם יש כאן איסור אין איסור ביטול, ואח"כ כתב שגם להנו"ב יש להתיר מטעם אחר עי"ש ובאחיעזר הנ"ל ודינים אלו נוגעים הרבה למעשה בתעשיות המזון בזמננו.

**הערה לסעיף ו.** בהא דמבשל דם בחלב פטור צע"ק מהא דאיתא בזבחים כו. דבכל דם יש שמנונית בשרית (וכ"ה להדי' ברמב"ם) ולמה לא יאסר בישולו משום זה, ואם קים להו לחז"ל שאין בו בנותן טעם א"כ גם בקדשים שם יהיה מותר, וצ"ע.

**סימן פח**

**גזירה שמא יתבשל**

איתא בגמ' שבת מ: שאסור בשבת להניח תבשיל על יד המדורה אפילו אם דעתו לקחתו משם עוד לפני שיתבשל דגזרינן שמא ישכח וישאר שם עד שיתבשל. ויש לעיין אם גזרו כן גם בבשר בחלב שלא יניחם על האש אפילו לזמן מועט שמא ישכחם שם.

ויתכן שתלוי באיזה אופן עשה, דאם עירב בשר עם חלב אזי שייכא גזירה הנ"ל, אולם אם מבשל חלב בסיר בשרי א"כ הלא אם יתבשל יאסר באכילה ולא חיישינן שישכח שהרי יפסיד את מה שבקדרה וכדמצינו במ"ב סי' שיח סקצ"א שאם הניח קדרה ליד אש אין לחוש שישכחנה שם כיון שאם ישכחנה תשרף.

ויותר נראה דלא גזרו גזירה זו אלא בשבת דחמירא, ולא בשאר איסורים, שהרי לא מצינו איסור חזרה בבב"ח משום מיחזי כמבשל וגם לא מצינו גזירה בבב"ח בכלי שני משום דמיחזי ככלי ראשון כדעת תוס' לענין שבת, אלא שאין לך אלא מה שאמרו חכמים.

**בישול שלא על האש**

בגמ' (קד:) איתא דילמא אתי לאסוקי ומיכל, והקשה בצפנת פענח (רפ"ט ממאכ"א) כיון שהחשש הוא דילמא יביא בכלי ראשון כדמסיק, א"כ לא היה צ"ל שמא **יאכל** אלא מספיק שמא **יבשל** שגם זה איסור דאורייתא, ותירץ דכיון שהחשש הוא שמא יבשל בכלי ראשון בשעה שאינו על האש – בישול כזה יש בו איסור אכילה דאורייתא אבל לא איסור בישול דאורייתא והביא מירושלמי (פ"ק דמעשרות סוף הלכה ד) שאין איסור בישול בשר בחלב מה"ת כשאינו על האש. וצע"ג דהלא איסור בישול ואיסור אכילת המבושל תרוייהו נפקי מקרא ד"לא תבשל" ואיך יתכן לחלק בדינים דאורייתא בסוגי הבישול בין בישול לאיסור האכילה שלאחר הבישול.

ואגב הוכיחו מכאן האחרונים דיש איסור בישול אחר בישול בבשר בחלב ולכל הפחות באופן שלא התבשלו יחד הבשר עם החלב קודם, דהרי חיישי' דילמא לאסוקי בכלי ראשון אע"פ שכבר התבשל.

**שוגג או מזיד**

יש לעיין האם הגזירה דאסור להעלות על השולחן היא משום שמא יאכל במזיד או משום שמא יאכל בשוגג, ויתכן שיש בזה נפקא מינה למעשה, האם מותר להעלות טבל על השולחן דאם החשש הוא שמא יאכל בשוגג אסור, אבל אם החשש הוא על מזיד י"ל דאין לחוש שיאכל במזיד שהרי יכול לעשר ועד שיאכלנו באיסור יאכלנו בהיתר. ועי' לקמן עוד בענין טבל צדדים נוספים.

**ברכה נדירה**

מעשה בכהן אחד שחשקה נפשו לברך ברכה נדירה "אשר קדשנו בקדושתו של אהרן וצונו על אכילת תרומה" שזוהי הברכה על אכילת תרומה, אבל בזמננו אין אוכלים תרומה ואין אפשרות לברך ברכה זו.

אולם יש אפשרות לאכול חלת חו"ל שנאכלת גם בזה"ז לכהן שטבל לקריו (והיו מקומות שלא נהגו לאכלה, גם היו מקומות שנהגו לאכלה רק בערב פסח) ואז יוכל לברך[[40]](#footnote-40), ואמנם כמובן שאין להתיר לצאת לחו"ל לצורך זה, ובכהן איסור יציאתו לחו"ל כפול כיון שנטמא בטומאת ארץ העמים כדאיתא בפוסקים, אבל אפשר להביא מחו"ל לא"י חלת חו"ל ולאכלה כאן בברכה כנ"ל.

אך יש לפקפק דהנה אמרו בסוגיין בשלמא אי אשמעינן חלת חו"ל בא"י וכו', ומוכח שבאמת חלת חו"ל שהגיעה לא"י יש מקום לגזור שיהיו לה את חומרות חלת א"י לענין שאינה נאכלת עם הזר על השולחן ואכן כן פסק הפר"ח סי' פז סוף סק"א, וא"כ אולי ה"ה שאינה נאכלת בטומאה, וצ"ע.

**בשאר איסורי תורה**

דעת הש"ך והפר"ח שבשאר איסורים לא גזרו איסור זה להניחו על השולחן חוץ מהלחם כי הוא המאכל העיקרי וזו הסיבה שמצינו בגמ' שאסור לזר לאכול עם כהן כשהכהן אוכל חלה. (וכן באיסורי נדרים ונזירות כיון שמותר לכולם חוץ ממנו עלול יותר להכשל)

אולם דעת התורת יקותיאל ושיורי ברכה להחיד"א (ועי' מטה יהונתן ויד יהודה) שאף בלחם לא גזרו בשארי איסורים כלל ואיסור חלה שאני כיון שאסורה לזרים ומותרת לכהנים עלולים יותר להכשל.[[41]](#footnote-41)

והפרי תואר תירץ דבחלה שאני דאין איסורה ניכר עליה ולכן אסור אבל איסורים שניכר עליהם איסורים מותר.

**סעודה המפסקת**

ויש לדון מי שאוכל סעודה המפסקת ערב תשעה באב שאסור לאכול שני תבשילים כדתנן סוף תענית, האם מותר להעלות על השולחן שני תבשילים, ולהפרי תואר לכאו' אסור דאין איסורם ניכר עליהם, ואולי גם לסברת האחרונים שאם מותר לאחרים אסור שמא יאכל גם הוא עמהם, א"כ ה"ה הכא שאם ראובן יאכל תבשיל א' ושמעון יאכל תבשיל ב' יש לחוש שיאכילו זא"ז את התבשיל השני, אמנם להעלות בשר ויין לכאו' לפי כל הסברות מותר.

והנה בשבת יג. הביאו מסוגיין לפשוט על נדה דבעי הרחקה, והפר"ח הקשה הלא הש"ך כתב דבשר בחלב חמיר דכ"א לחודיה שרי ולכן החמירו בו יותר. ותי' דנדה יש לה חומרא מיוחדת שהיתה מותרת עד היום וגם עתידה להיות מותרת אח"כ ולכן אנשים מזלזלים בזה טפי משאר איסורים ודמי בגזרותיו לבשר בחלב.

ולפי סברא זו יש לאסור גם בבשר ויין וגם בשני תבשילים.

**יום הכיפורים**

מי שמותר לאכול ביו"כ כמות מסויימת משום פיקו"נ י"ל שאסור להעלות על השולחן יותר מזה שמא יאכלנו לפי סברות הנ"ל שנתבארו לענין סעודה מפסקת, וכן מי שאוכל לשיעורים ודאי שייך טפי סברות הנ"ל שהרי הוא עצמו מותר בזה בעוד מספר דקות ובודאי יש לחוש ישכח ויאכל, ושמא אם מודד בכוסית י"ל שמה שמחוץ לכוסית כאילו אינו על השולחן, וצ"ע.

**טבל**

מי שאוכל עם חילוני שאוכל טבל (או חשש טבל[[42]](#footnote-42)) יל"ע אי שרי לשבת עמו על השולחן ללא היכר, ולהש"ך אין לאסור אלא בלחם שעליו יחיה האדם, ולהפרי תואר יש לאסור דאין איסורו ניכר עליו, ולהפר"ח יש סברא נוספת לאסור בטבל הטבול לחלה משום שהיה מותר בתחילה לפני גלגול וגם יהיה מותר אחרי ההפרשה ובזה חמיר ואסור גם לולי שהוא לחם[[43]](#footnote-43).

ואם מפריש תרו"מ לכאו' אסור להשאיר את התרו"מ[[44]](#footnote-44) על השולחן שמא יאכלם בטעות.

עוד העירוני דלכאו' בטבל שדינו שאינו בטל ברוב צ"ל אסור כמו חמץ בפסח שכיון שאוסר במשהו מודה הש"ך שאסור, אבל ע"כ אינו כן שהרי הש"ך הקשה מנדר שגם הוא דבר שיש לו מתירין ולא תירץ כן וצ"ע.

**שלא בשעת אכילה**

יל"ע בהך איסורא דשמא יאכל האם האיסור דוקא כשאוכל דברים אחרים וחיישי' שמא יאכל גם דברים האסורים, או דילמא אפילו אינו אוכל אסור לשבת ליד שולחן שיש בו דברים אסורים דחיישי' שמא יבא לאכלם. (ושולחן שסודר עליו שאני ששם אינו עומד לאכילה). ומהא דאמר "ונאכלת עם הזר על השולחן" ולא אמר "ומותר להניחה על השלחן לפני זר" אין ראיה דדילמא רבותא קמ"ל דאפילו לאכול עמו בצוותא שרי.

והנה בשו"ת בית יעקב סי"ב כתב שמי שאכל בשר ועדיין לא המתין שש שעות אסור לשבת עם מי שאוכל חלב שמא יושיט לו הלה חלב ויאכל, והעצה להתיר היא שיודיע לו שהוא בשרי ואסור בחלב ואז אינו חשוד שיכשילנו. עכת"ד[[45]](#footnote-45) והובא באחרונים.

ויש בדבריו שני חידושים א' דאפילו כשאינו אוכל נמי אסור דחיישינן שיאכילנו זה האוכל, ב' דאפילו על איסור זה שלא לאכול חלב בתוך שש שעות של בשר ג"כ יש את הגזירה שמא יאכל.

וביד אפרים השיג על שני החידושים ומסיק להיתר וז"ל "וכן עמא דבר שבני בית הם עוסקים בסעודה לצורך הלילה במאכלי חלב אף שאכלו בשר בצהרים ואין פוצה פה ומצפצף, ומ"מ נראה במאכלים שדרך שהמתעסק בהם אוכל בשעת מלאכתו שיש לחוש איידי דטריד ... בלע", (ועי' גם בכרו''פ) וגם פמ"ג במשב"ז סק"ב כתב שלא ראה נזהרין בזה ורק מי שעוסק בתיקון האוכל יש לו לחוש לזה, ובאמת גם בזה אין רגילים ליזהר ואולי לפי מסקנת פמ"ג גם לזה אין לחוש עיי"ש שאולי הוי גזירה לגזירה ואינו ברור כ"כ כוונתו למסקנא, ובפרט שדעת הרמ"א שא"צ להמתין ו' שעות.

**סימן פט**

**אכסנאי בנר חנוכה**

**האם מותר להחמיר יותר מהגמ'**

כתב בתשובת מהר"ם – הובא במרדכי ועוד ראשונים – שבצעירותו היתה דעתו שאסור להחמיר להמתין אחרי אכילת חלב כמו אחרי בשר, שכיון שבגמ' אמרו כן אחרי אכילת בשר בלבד אסור להחמיר והוי כמינות, עד שפעם אחת מצא בין שיניו גבינה וגדר ע"ע להחמיר להמתין אחרי חלב כמו אחרי בשר, ואין בדבר זה משום חולק על הגמ' ולא כמוסיף שהרי היו אמוראים שהחמירו לא לאכול עד למחרת א"כ בדבר זה מותר להחמיר ע"ע יותר מן הדין, עכת"ד.

והנה בתרומת הדשן ח"א סי' קא דן באכסנאי שאינו בביתו ומצד הדין אשתו מדליקה עליו והוא פטור וכפי שאכן נהג ר' זירא כדאיתא בשבת כג. -האם מותר להחמיר ע"ע ולהדליק בעצמו. וכתב תרוה"ד שמדברי מהר"ם נראה שאף לאחר שאירעה לו תקלה לא היה רשאי להחמיר לולי שמצינו שבהלכה זו של הרחקת בשר בחלב מותר להחמיר יותר מן הדין, משמע דבשאר דיני התורה אסור לעשות כן, א"כ אסור להדליק לעצמו.[[46]](#footnote-46)

ומשמע שבבשר בחלב יש דין מיוחד שמותר להחמיר בו יותר מן הדין, ומ"מ דוקא למי שבא לידו תקלה כמהר"ם, כ"כ מהרש"ל (בהגהות על הגהות שערי דורא), א"כ ס"ל דמהר"ם לא חזר בו ממה שהיה סבור בצעירותו שאסור להחמיר אלא שכיון שאירעה לו תקלה הותר לו להחמיר, אבל הש"ך סקי"ז השיג על מהרש"ל וכתב דכל אדם מותר להחמיר.

**מנהג הולנד**

מנהג הולנד[[47]](#footnote-47) להמתין שעה אחת כמ"ש הרמ"א מעיקר הדין, אבל מנהג יוצאי אשכנז להמתין ג' שעות, וצ"ע המקור לזה, ואמנם כן איתא בדיני איסור והיתר לרבינו ירוחם אבל אולי ט"ס הוא שם וצ"ל ו' שעות, וגם שמעתי בשם הגרא"י צוקר שחיבור זה בודאי אינו לרבינו ירוחם ואין ידוע מי מחברו.

**קרבן פסח וחגיגה**

איתא בירושלמי פסחים פ"ו ה"ד[[48]](#footnote-48) דבשר חגיגה שעלה על השולחן יחד עם קרבן פסח ה"ז מתבער[[49]](#footnote-49) עם הפסח -אף שזמן אכילת החגיגה ארוך יותר - שמא נדבק ונבלע מהפסח בתוך החגיגה ואסור באכילה לאחר זמן הפסח, והמשיך הירושלמי שמזה מוכח שמי שאוכל גבינה ואח"כ רוצה לאכול בשר צריך לבער מהשולחן לא רק את כל הגבינה אלא גם את כל הלחם שמא נדבק בו גבינה, והובאו דברי הירושלמי להלכה בטוש"ע ס"ס פט.

ויש כאן חידוש גדול שבגלל חשש זה ששמא נדבק ביטלו מצות אכילת קדשים ומביאים אותם לבית הפסול, ועי"ז עלול החגיגה לבא בקלות לידי נותר, ומ"מ איתא ברמב"ם סוף הל' קרבן פסח שזה רק גזירה דרבנן.

והנה הרמב"ם פירש טעם האיסור "מפני התערובת" משמע דהיינו שמא יתערב פסח עם חגיגה ולא ידעו איזוהי החתיכה שמבשר הפסח ואיזוהי החתיכה שמבשר החגיגה, וצ"ע א"כ אין טעם לכאו' לגזור כן בבשר בחלב.

אמנם המאירי חגיגה ז: פירש דברי הירושלמי שיש כאן גם חשש **תערובת** וגם חשש **חילוף,** וכפה"נ "חילוף" הכוונה שמא יתחלף לו, ו"תערובת" הכוונה שיתערבו פירורים מהפסח[[50]](#footnote-50) בבשר החגיגה, א"כ י"ל דזוהי גם כוונת הרמב"ם "תערובת" וכמ"ש שם מהר"י קורקוס "שמא נגע ונדבק או נבלע".

ומשמע לשון הירושלמי שלא זו בלבד שאסור לאכול לחם זה עם בשר אלא אפילו להעמידו על השולחן בשעה שאוכל בשר אסור שמא יאכל ממנו, ויל"ע אם מועיל לזה היכר של מפה נפרדת וקנקן דשמא כיון שאין איסורו ניכר וידוע עלול לשכוח ולאכלו.

**יין שביעית לארבע כוסות**

בירושלמי ר"פ ערבי פסחים קמבע"ל מהו לצאת ידי חובת ד' כוסות ביין של שביעית, ולא פירש מה טעם לאסור, ועי' או"ש, והמפרשים פירשו בכמה אופנים. ובקונטרס עלתה נצה (לידידי ר' נפתלי הורויץ שליט"א עמ' נ') פירש שהספק הוא משום שיש כאן חשש שמביא שביעית לידי הפסד משום שגם את היין יצטרכו לבער אם לא יצליחו לסיימו בחצות שמא נגע בפסח, וכדמסיים שם בירושלמי דה"ה שאר תבשילין הבאים מתבערים עמו.

אמנם יתכן שלא גזרו אלא על תבשילים שדרך לאכלם יחד בצלחת עם הפסח ולא ביין שאיך צורה שיגע בפסח, ושמא חששו על מה שנשאר בכוס, שמא אכל פסח ואח"כ שתה יין והיה קצת שמנונית דפסח בפיו ונדבק השמנונית ביין ונשאר בכוס. ואולי גם בבב"ח אסור כה"ג וכעין שאסר הרמ"א סספ"ח שיהיה מלחיה משותפת לחלב ובשר.

והביא שם שהגאון ר' איתמר גרבוז שליט"א הקשה על ביאור הנ"ל דא"כ יין תרומה נמי ליתסר מה"ט (ויש להוסיף דאולי גם יין מע"ש ורבעי עי' סוכה לה:) ואי נימא דגרמת הפסד מותרת בפירות שביעית ג"כ א"מ לביאור הנ"ל.

**ספק שש שעות**

כידוע יש שני טעמים להמתנת שש שעות חדא מפני שיריים שבין השינים ועוד מפני שומן שעולה בפה וכתב הפו' להחמיר שניהם, וכתב ביד יהודה (פירוש הקצר סק"א) משום דהוי דבר שיש לו מתירין[[51]](#footnote-51) דקי"ל דאפילו ספק דרבנן לחומרא בו כדאיתא בביצה ד. וכתב דמה"ט יש להחמיר אם יש לו ספק אם כבר עבר שש שעות דהוי דבר שיש לו מתירין וספקו לחומרא.[[52]](#footnote-52)

**קינוח והדחה אחרי שעה**

נחלקו הש"ך והט"ז האם אחרי שעה צריך קינוח והדחה ונט"י או לא, ועי' א"ר או"ח קעג שפסק לקולא, אך ביד יהודה מחמיר בזה, ואי נימא לקולא אולי יש להסביר בזה מה שיש שנוהגים שממתינים חצי שעה אחר חלב – שאולי רצו בזה לחסוך את הצורך בקינוח והדחה ונט"י וחששו שמא לא יעשה אותם היטב[[53]](#footnote-53) וס"ל דאחרי חצי שעה כבר א"צ קינוח והדחה.

**בדעת הזוהר**

הב"י וד"מ ולבוש כתב להחמיר כדעת הזוהר ולא לאכול חלב ואח"כ בשר בסעודה אחת ואפילו בבשר עוף, אולם כמה אחרונים כתב להקל[[54]](#footnote-54) בעוף: דברי חמודות על הרא"ש כאן אות כג, הפר"ח, מור וקציעה, ברכ"י, א"ר או"ח קעג ועוד, ויש לציין עוד דהמ"ב סי' תפט סתם דמותר לאכול חלב ואח"כ בשר באותה סעודה ולא חש לדעת הזוהר כלל[[55]](#footnote-55)

**חומר האיסור**

יש להתבונן כמה גדרים גדרו חז"ל שהרי אנן קי"ל בשר עוף דרבנן ואעפ"כ אנו מחמירים שלא להעלותו על השולחן ולהמתין **שש שעות,** והכל רק גזירה משום בשר בהמה, וגם בשר בהמה אינו אסור אלא אם התבשל ביחד, והרי אלו הרחקות מופלגות טובא, וכל כך עמדו וגזרו לפרוש ממאה שערים של היתר שמא יבא לשער אחד של איסור צא ולמד כמה נורא היה בעיני חז"ל אם ח"ו יכשל באיסור. ויש ללמוד מזה לכל התורה.

**רחיצת ידים ביום**

איתא בגמ' דביממא א"צ נט"י דיכול הוא לראות שידיו נקיות, וצריך ביאור שאם אוכל גבינה בידיו הרי ודאי נשאר שמנונית קצת בידיו וא"א לראותו ואיך מותר בידים אלו לנגוע בבשר, ובאמת כתב הטור בשם רבינו פרץ שנוהגים ליטול ידים אף ביום וכתב הש"ך שכך נוהגים, אך בפשטות אין אלא מנהג וחומרא בעלמא שהרי מפורש בגמ' להיתר וצ"ע כנ"ל.

אך באור זרוע[[56]](#footnote-56) כתב שכל מה שאמרו שא"צ נטילה מיירי בגבינה שהיא יבישה וקשה אבל תבשיל חלבי שהוא נוזלי ודאי צריך נט"י אף ביממא ויתכן שזהו גם טעמו של הטור ורבינו פרץ הנ"ל, וגבינה שלנו שהיא נוזלית ודאי דינה שטעונה נט"י, וכפי הנראה בזמן הגמ' והראשו' היו הגבינות יותר קשות. ויש ליזהר כשאוכלים לחם מרוח בגבינה לרחוץ ידיו, דנראה לכאו' דאפילו לפי האחרונים שהאוכל במזלג א"צ נט"י אבל באופן זה שעלול ליגע ולאו אדעתיה לכאו' ודאי הצריכו נט"י.

ועי' להראב"ד בתמים דעים סי' סו (והובא בכל בו סוף הלכות נט"י וכן בארחות חיים – הובא בב"י או"ח קעג) שמצריך **ברכת "על רחיצת ידים"** לנטילה זו,[[57]](#footnote-57) ודלא כתוס' (דף ק"ה סוף ע"א) דאין ברכה על מים אמצעיים דאין זה אלא כניקור חלב.

**שינים תותבות**

בדרכי תשובה סקי"א כתב בשם שאילת שלום שאין לחוש לבליעות בשינים תותבות לפי שכך התברר לו מהרופאים, אמנם לכתחילה כדאי שיהיו לו מערכת שינים אחת לחלב והשניה לבשר, וכפה"נ הסברא שאף שאחז"ל שאחרי שש שעות כבר מתבער הכל, הני מילי על שינים ממש שיש בהם גם הפרשות רוק וכו' באופן שהגוף[[58]](#footnote-58) מנקה את עצמו, אבל בשינים מלאכותיות שאינם מנקות עצמם הניקוי מצריך טירחא ודקדוק לנקות בחורין ובסדקים וכעין שכתבו הפוסקים שכלי שיש בו הרבה חורים וסדקים אין להשתמש בו בפסח אף ע"י נקיון ובפרט כאן שצריך לנקותו פעמיים ביום ויש לחוש שיתרשל.

ופוסקי זמננו דנו הרבה בזה עי' אגרו"מ או"ח ח"א סס"ח ומנחת שלמה ח"ב סמ"ו ובספר הלכות בשר בחלב עמ' עד.

וגם מה שכתב שאין בזה בליעות יל"ע בזה דהרי פעמים יש בפה מאכלים שהיד סולדת בהם, ואף שהוא כלי שני הא אנן מחמרינן גם בדבר גוש, והמחברים האריכו בזה לענין חמץ בפסח אבל באמת הוא נוגע כל יום למעשה.

עי' מנחת שלמה תנינא סי' נ' ששלח מכתב שאלה לחזו"א על סתימות בשינים מה לעשות בפסח, כיון שלפעמים אוכלים קוגל חם שהיד סולדת בו (והוא חמץ ודבר גוש ובפרט בפסח שמחמירים גם כלי שני), ואוכלים בליל הסדר חריין שהוא דבר חריף ומפליט מהסתימות מה שבלעו, ואפילו נקל בפסח נטל"פ הלא בדבר חריף אסור אפילו נטל"פ.

ויש להעיר עוד דלפעמים יש "קוביות" בשינים כדי ליישרן ועוד סוגי מתקנים כיו"ב ומצטבר שם שאריות חמץ במשך השנה ועלול לצאת מהם פירורי חמץ בפסח לתוך הפה, ויש כאלו שאי אפשר להוציאם מהפה לנקיון, ויש לתת את הדעת כיצד לנקותם היטב.

**חידה**

היכי משכח"ל תערובת בשר בחלב שמותר לאכלה אפי' מדרבנן אבל כשיבשלה כמות שהיא כבר יהיה אסור.

תשובה: הפמ"ג בשפ"ד סי' פז סקכ"ז כתב שחלב שנמלח בקיבה פחות משיעור מליחה מותר באכילה כיון שאין בזה שום חשש דאורייתא אבל אם בישלה שאז יש חשש דאורייתא – אסור.

סימן צא

עשרה תנאים נאמרו בדין מליח כרותח

**א) דוקא אם אינו נאכל[[59]](#footnote-59) מחמת מלחו. (צא ה)**

**ב) דוקא כשהוא[[60]](#footnote-60) לח.**

**ג) דוקא כשהלחלוחית היא מחמת המליחה ולא לחלוחית מחמת דבר אחר.**

**ד) י"א דוקא כשהתתאה מליח (אבל בתתאה תפל ועילאה מליח אינו כרותח) וכ"פ השו"ע סי' קה סי"א[[61]](#footnote-61) אבל הרמ"א פסק לא כן.**

**ה) י"א דוקא מליח משני צדדים (תשובת הרשב"א בשם תוס', אבל להלכה פסק הרשב"א דאינו כן וכ"פ הרמ"א צא ה בהגהה ראשונה).**

**ו) אין מליחה בכלים[[62]](#footnote-62) (סי' קה סעיף יב יג).**

**ז) י"א דדוקא בשהה המאכל במלחו שיהוי זמן כדי מליחה לקדרה כדי הילוך מיל, ולאחר הזמן הזה הוא נהיה "מליח" ומתחיל להפליט ורק אז אם יניחוהו עם בשר אחר יפלוט, אבל לפני כן כמו שאין מפליט את דמו ה"נ אינו מפליט כלום. וכ"פ שו"ע[[63]](#footnote-63) צא ה.**

**ח) וי"א להפך דדוקא אם לא שהה שיהוי זמן הנ"ל אז נחשב מליח אבל אח"כ כבר מאבד המלח את כוחו וכבר אינו מפליט וכדעה זו מיקל הרמ"א בהפסד מרובה בסעודת מצוה, ועש"ך שהוכיח כשיטה זו.**

**ט) אין מליחה אוסרת יותר מכ"ק[[64]](#footnote-64) אם אינה שמנה.**

**י) דוקא כשהאוסר מלוח אבל איסור תפל והיתר מליח שרי (גמ' קיג.)**

**יוצא מן הבשר**

**מתי מליח כרותח**

נחלקו הראשונים על איזה שלב של המליחה אמרינן מליח כרותח, דהנה לענין המלחת הבשר להוציא דמו בעינן שישהה הבשר במלחו כדי הילוך מיל ורק אז נפלט כל הדם ולכן י"א דה"ה לענין מליח כרותח כל זמן שלא שהה שיעור הנ"ל איננו מפליט הבליעות שבו ואם מלח בשר טמא עם טהור לפני ששהה זמן הנ"ל לא בלע כלום ומותר באכילה, ורק מה שנמלח עם הבשר לאחר שהיית זמן הנ"ל[[65]](#footnote-65) הוא בולע, וכ"פ השו"ע צ"א ה', אבל י"א להפך דלאחר זמן הנ"ל מאבד המלח את כח מליחותו וחריפותו ואם הניח אז בשר טמא עם הטהור הבשר הטהור ה"ז מותר, וכוותייהו פסק הרמ"א בהפסד מרובה.

והק' הש"ך סקי"א על השו"ע שפסק כאן כדעה ראשונה והוא עצמו בסי' סט פסק כהדעה השניה. ותירץ דיש שתי מליחות, מליחה ראשונה ומליחה שניה, במליחה הראשונה שמולח את הבשר אין הבשר נעשה רותח עד סוף זמן מיל ולפני"כ אין בליעות, ואמנם הדם והציר הנפלט ממנו הוא נחשב כרותח, דזוהי תכונת הציר דאע"פ שהבשר אינו רותח מ"מ הדם והציר היוצאים ממנו רותחים הם, וזהו שכ' השו"ע בס' סט שהדם מבליע ומפליט גם תוך זמן מיל, דשם לענין הציר מיירי ולא לענין הבשר עצמו, ובאמת הבשר עצמו עדיין לא הוי כרותח, אבל כאן בסי' צא שעוסק בדין בשר שנגע בגבינה שהנדון על הבשר עצמו הרי שהבשר עצמו אינו כרותח עד לאחר שיהוי מיל, ומדובר במליחה שניה ולהכי גם אחרי שעבר זמן שיהוי מיל לא בטל כחו של המלח שהרי המלח לא היה צריך לעשות שום פעולה דכיון שהבשר מלוח כבר מהמליחה הראשונה כבר אין המלח צריך להוציא דם ולכן גם אחרי זמן מליחה עדיין כוחו נשאר בו ויכול לבלוע ולהפליט.

**יוצא מן הבשר – מחלוקת אחרונים**

והקשה החו"ד סק"ט מדוע בסי' צא מתירים הבשר שנוגע לפני זמן הילוך מיל דאמנם מצד הבשר אכן עדיין אינו רותח, אבל הרי נפלט ממנו ציר שהוא הרי רותח ומדוע אין הציר אוסר את הגבינה (ואין הקושיא מצד איסור דם שהרי מיירי במליחה שניה שאין כבר דם אלא מצד הבשר שיש בתוך הציר ויאסור מצד בשר בחלב).

ותירץ החו"ד חידוש גדול שציר היוצא מהבשר ע"י מליחה אין עליו שם "בשר" לאסרו בחלב דאינו אלא "יוצא מן הבשר" ולא בשר ממש, ובשאר איסורי מאכלות יש פסוקים לרבות היוצא כגון דדרשינן בכורות ו: "הטמאים" לאסור צירן ורוטבן של בהמות טמאות, אבל בבשר בחלב ליכא קרא, ואפילו בטרפה תמהו תוס' בכורות שם וחולין צט. מנלן לאסור יוצא מן הטרפה עי"ש מש"כ (ובאמת בדגים טמאים כיון שאין פסוק לאסור היוצא מהם קי"ל דציר דגים טמאים רבנן). ועיין גם בתוס' חולין קיב: ד"ה ורוטבו שהקשו למה לי קרא ד"הטמאים" לאסור צירן ורוטבן תיפוק ליה דטעם כעיקר בכל האיסורים, ותירצו (בתירוץ אחד) דעיקר קרא אתא לציר שאין בו טעם כעיקר, הרי חזינן דבעינן קרא לרבות ציר, וא"כ בבשר וחלב דליכא קרא שרי. ואמנם אם השתהה במלחו עד לאחר זמן מליחה אז כבר יש בציר **בליעות** של הבשר ואלו ודאי אסורות.

ובעיקר דבריו כ"כ בשו"ת חת"ס יו"ד ס' פא אלא שהחת"ס אוסרו מיהת מדרבנן והחו"ד כתב שהוא היתר גמור. אמנם בפמ"ג (בשפ"ד ריש סי' פא) כתב דלכאו' היה נראה שציר היוצא מהבשר ע"י מליחה אינו אסור מן התורה בחלב דאינו נקרא בשר וכהחו"ד, אך מסיק דאינו כן דדרשא ד"הטמאים" קאי גם לענין בב"ח, וכבר הבא הפ"ת (פא סק"א, פז סקי"ח) פלוגתא זו. וכן עיין ביד יהודה סקכ"ב שהאריך לחלוק על החו"ד.

ונמצא ג' שיטות, שיטת החו"ד דשרי לגמרי, ושיטת פמ"ג שאסור מה"ת ושיטת חת"ס שאסור רק מדרבנן[[66]](#footnote-66).

**יוצא מן החי**

והנה בבכורות ו: יש פסוק שחלב (בקמץ) של בהמה טמאה אסור באכילה, ומקשינן ל"ל קרא תיפוק ליה דאפילו צירן ורוטבן אסורים, ומתרצינן דהו"א כיון דעצם היתר דחלב בהמה טהורה חידוש שהרי היה צריך להיות אסור משום אבר מן החי, והו"א כיון דחידוש הוא לישתרי גם חלב של טמאה, קמ"ל דאסור. ונחלקו האחרונים בביאור דברי הגמ', הש"ך ס' פא סקי"ב פירש דהו"א שהוא כבשר מן החי, ואילו הכרו"פ שם בסוף הסימן פירש שאין זה בשר מן החי אלא יוצא מן האסור אסור. ורעק"א (בהגהות רעק"א החדשים על או"ח סי' שצז) הוכיח כדברי הכרו"פ[[67]](#footnote-67) מהרשב"א והר"ן שמוכח מדבריהם שא"א לחייב על בשר מן החי אא"כ הוא **בשר** ממש וא"כ אין מקום לאסור החלב אלא מצד "יוצא", והנה חזינן בזה דהחלב מיקרי יוצא מהבשר, וה"נ חזינן לפי הדעות שאוסרות לשתות מי חלב משום שהוא אבמה"ח (עי' שו"ע סי' פא פז) וא"כ יש להקשות דכיון שכל חלב נקרא יוצא מן הבשר נמצא שאיסור בשר בחלב בעצם הוא איסור בשר בבשר, ולדברי החו"ד שאין איסור "יוצא מן הבשר" ניחא.

והא דאין איסור יוצא מן הבשר ולא כשאר איסורים שיש איסור יוצא – אפשר לפרש דדין "יוצא" התחדש רק ביוצא מן האיסור אבל בשר שאין בו שום איסור עד שמתבשל עם חלב לא שייך לאסרו.

עוד י"ל דכשדנים על בהמה טמאה אפשר להגדיר שהאיסור כולל את כל מה שבתוכה – גם בשר וגם יוצא אף דאינו בשר כלל מ"מ הרי היה חלק מהבהמה האסורה. אולם בשר א"א לומר שגם היוצא נקרא בשר[[68]](#footnote-68) דגם הבשר עצמו אילו היה מפסיק להיות בשר היה מותר וכש"כ יוצא.

**מליח כשהוא יבש**

מליח יבש שנגע במליח יבש כ' טור ושו"ע שצריך הדחה, וב"י הביא לזה מקור מספר התרומה ועוד, ובאמת בסה"ת אכן מפורש שבעינן שיהיה לח, ואמנם לא נתפרש שם החידוש שאף כשהוא יבש שאין בזה את הכלל של מליח כרותח מ"מ עדיין טעון הדחה, ובזה יש חומרא חדשה במליח, דבעלמא יבש ביבש אינו טעון הדחה ואילו במליח טעון הדחה אף באופן זה שאין בו דין מליח כרותח.

ויש בזה שני ביאורים: החו"ד הבין שזה מצד עצם נגיעתם זה בזה, אבל ביד יהודה סק"ב פירש משום שגרגרי המלח הפזורים על החתיכה המלוחה מוליכים את הבליעה מזה לזה ע"י שנדבקים אפילו בדבר יבש.

ויש שלושה נפק"מ בין שתי השיטות א' דלהיד יהודה דוקא אם אכן יש גרגרי מלח מבחוץ אבל אם מלחו וניער את המלח לית לן בה, ואילו להחו"ד אינו כן. ב' דלהיד יהודה אם אחד מלוח והשני תפל א"צ הדחה אלא התפל ואילו להחו"ד תרוייהו צריכים הדחה. ג' דלהיד יהודה רק מליח יבש צריך הדחה מפני הגרגרים שעליו אולם החו"ד סק"ב לשיטתו כתב דה"ה בדבר חריף דצריך הדחה.

**צלי בבליעת גיד הנשה בקרבן פסח**

כבר הובא לעיל דברי הרמב"ם פ"י מהלכות קרבן פסח הי"א כתב שאחרי שצולים את הק"פ מוציאים ממנו את גיד הנשה. וז"ל כשאדם אוכל את הפסח חותך ... וכשיגיע לגיד הנשה מוציאו ומניחו עם שאר הגידים והעצמות והקרומות שיוצאים בשעת אכילה, שאין מנקים אותו כשאר הבשר ואין מחתכין אותו אלא צולין אותו שלם. עכ"ל.

והקשה הראב"ד א"כ נמצא שצלו את הפסח עם גיד הנשה והרי הגיד אוסר את מה שניצלה עמו וכדתנן ירך שצלאה וכו' וכתב הראב"ד וז"ל: "בחיי ראשי אין איסור גדול מזה שיצלה הפסח עם גיד הנשה ועם שמנו ועם תרבא דתותי מתנא ועם קרומות שבראש. ואם אזכה ואוכל פסח ויביא לפני כזה הייתי חובטו בקרקע לפניו" עכ"ל הראב"ד. והוא הבין ברמב"ם שצולים את הפסח בלי ניקור הגיד ובלי ניקור החלבים, אבל כס"מ כתב שלא עלה על דעת הרמב"ם לצלותו עם החלבים ולא התיר לצלותו אלא עם גיד הנשה משום דקי"ל אין בגידין בנותן טעם, ושמנו של גיד אין בו איסור מצד הדין אלא שישראל קדושים נהגו בו איסור ובפסח לא נהגו כדי שלא יבואו לשבר בו עצם, ואת כל החלבים האסורים אכן ניקרו לפני הצליה אפילו חלבים שאסורים רק מדרבנן. עכ"ד כס"מ.

והנה איתא בפסחים (עו: בסוגיא דריחא מילתא) שאסור לצלות שני פסחים כאחד משום שהפסח האחד בולע מהפסח השני ונמצא פסח נאכל שלא למנוייו, והנה עצם איסור אכילת פסח שלא למנוייו לא נתפרש כ"כ מנ"ל ונחלקו בזה הראשונים, דעת תוס' זבחים (נו: ד"ה הפסח, שדימה שלא למנוייו לאכילה אחר זמנו) והראב"ד (פ"ט מהלכות ק"פ ה"ז) שהוא איסור גמור, אמנם דעת הר"ש[[69]](#footnote-69) שאין בזה איסור אלא שחיסר מצות אכילת הפסח. ותמהו על שיטה זו א"כ מה האיסור לצלות שני פסחים כאחד ומה אכפ"ל שיאכל הבליעות של הפסח השני.

ותירץ בספר "חידושי הגאון ר' מנחם זמבה" ס"ס ד' עפ"י שיטת הרמב"ם הנ"ל דהיו צולים את קרבן פסח עם הגיד, ופי' הגרמ"ז זצ"ל טעם דברי הרמב"ם (ולתרץ קושיית הראב"ד) דכיון דכתיב ראשו על כרעיו גלי קרא דרק כך מותר לצלות כשהוא שלם לגמרי, ואחרי שצלה כבר מותר לאכלו מדין עשה דוחה[[70]](#footnote-70) ל"ת, וכיון שאין זה היתר אלא לצורך אכילת קרבן פסח א"כ הני מילי למי שאוכל הפסח ומקיים מצוותו אבל כשאוכל שלא למנוייו אין בו מצוה ול"ש לומר עשה דוחה לא תעשה ואין לו היתר לאכול את הבליעות של גיד הנשה של הפסח השני ולכן אסור.

**מדוע כל קרבן פסח צריך סכין לעצמו**

והנה איתא בפסחים דפעם אחת חל ערב פסח להיות בשבת ונתעלמה הלכה מבני בתירא אם דוחה שבת או לא, עיי"ש בארוכה, ואח"כ אמרו לו להלל שכח ולא הביא סכין לעזרה מערב שבת מהו, אמר להם הלכה זו שמעתי ושכחתי אלא הנח להם לישראל אם אינם נביאים בני נביאים הם, למחר מי שפסחו טלה תוחבו בצמרו, ותמוה מה צריך כל אחד להביא סכין מביתו הלא יכול להשתמש בסכינו של חבירו, ותירץ בשו"ת חת"ס ח"ב סי' קיד שהפסח הלא אינו נאכל אלא למנוייו וא"כ אם ישחט בסכין אחת שני פסחים הרי שמתערב בפסח השני בליעות מהפסח הראשון[[71]](#footnote-71) ונמצא שהמנויים על השני אוכלים באיסור מהבליעות של הראשון שלא התמנו עליו.

ושמעתי **מהגאון ר' צבי אליהו שטיינברג** **שליט"א** להקשות דלפי דברי הגרמ"ז הנ"ל הדרה קושיית החת"ס למקומה דהלא אין איסור לאכול שלא למנוייו להר"ש, אלא החלב והגיד הם האיסור, וכששוחט בסכין בודאי אין בה בליעות מהחלב והגיד ואין בה שום איסור להר"ש.

**עבודה בקדשים**

בשו"ת חת"ס ח"ב סי' שה כתב במי שיש לו בכור בתוך עדרו שיתערב בשאר בהמותיו מותר לקשור בו חבל לסימן ולא הוי עבודה בקדשים משום שהוא לצורך הבכור, והובא בפ"ת ריש סימן שח.

וקשה דלכאורה הדבר תלוי בפלוגתת בבלי וירושלמי, דהנה בסוגיא דפסחים הנ"ל מקשינן איך היה מותר להניח את הסכין על הבהמה הלא הוי עבודה בקדשים ומשני שלא היו מקדישים את הקרבן עד סמוך להקרבה. ובתוס' שם הביא שהירושלמי תירץ שכיון שצורך הקרבן הוא מותר. נמצא דהיתר החת"ס תלוי לכאו' במחלוקת זו.

ותירץ הגרצ"א שטיינברג דהחת"ס לשיטתו שהשחיטה כשלעצמה היתה יכולה להיות בסכין של חברו וכל מה שהוצרכו להביא סכין נוספת הוא לחסוך לעצמו את הטירחא כדי שלא יצטרך להגעיל את הסכין או לקנחו וזה לא מיקרי צורך גבוה לדעת הבבלי.

**ניתזו טיפות חלב על בשר**

בסוף הסימן מבואר דין דנגיעה בלי חום ובלי חריפות ומליחות ומבואר שאם יש בו פילי (סדקים ובקעים) נאסר כולו אפילו צונן.

ועי' בית מאיר ריש סי' צב דמוכח מדבריו דדינא דפילי הוא לא רק כשנפל הבשר לתוך החלב אלא גם כשניתז חלב על בשר (ותירץ בזה הך דטיפת חלב כו'), וזה מצוי במקרר וכיו"ב שיש תבשילים של בשר ושל חלב שאם ניתז מזה לזה אסור.

**סימן צב**

**ניעור לכתחילה**

בסוגיין נזכר ענין ניער וכיסה כמקרה של בדיעבד אבל לא נזכר שמותר לכתחילה, אבל בשו"ע סעיף ב' כתב: "אם נפל לתוך המרק או לחתיכות ולא נודע לאיזו חתיכה נפל נוער את הקדירה" והוא לשון הרמב"ם פ"ט ה"י, והקשה הש"ך סק"ח איך מותר לנער הלא בזה מבטל איסור לכתחילה, ותירץ כיון שספק הוא מותר בכה"ג עיי"ש.

ובספר יד אליעזר תירץ דהכא מותר לבטל כיון שאם לא ינער מיד נמצא שעבר על איסור דאורייתא דבישול בשר בחלב, והתירו לו לעבור האיסור דרבנן דביטול איסור לכתחילה כדי שלא יעבור על איסור בישול בשר בחלב, וכדאיתא בשבת ד. דהתירו לו לרדות פת מהתנור בשבת[[72]](#footnote-72) כדי שלא יעבור על איסור אפיה, וגם כאן יתירו לו לנער דהא אינו יודע איזוהי החתיכה שנפל עליה טיפת החלב ואינו יכול להוציאה, והרי איסור בישול בשר בחלב אינו עובר אם לא יתבשל כמאב"ד, כדאמרינן בחולין קח: ובאיזה בישול אמרו בבישול שאחרים אוכלים אותו מחמת בישולו, ופירש הריטב"א כמאב"ד. ולדבריו רק מי שעירב מותר לנער אבל אחרים אסורים באופן שפשע משום שאין אומרים לו לאדם חטא בשביל שיזכה חברך כדאמרינן בשבת שם.

אמנם כל זה אי נימא דאף שהטיפה נגעה בחתיכה חוץ לרוטב מיקרי בישול דאורייתא ע"י ההבל (ושמא תלוי בפלוגתא אם צליה כבישול – עי' פר"ח ופרי תואר ופ"ת ר"ס פז, או בדין מעושן – עיי"ש בפר"ח ובה"ט, ונפק"מ במה שמצוי בזמננו בישול בקיטור בלי מים)

ובתשובת רעק"א סי' רז דן באריכות דיש סברא לומר שבאיסור בשר בחלב ל"ש איסור ביטול איסור לכתחילה משום שכשבטל בשישים אין זה היתר של רוב גרידא כמו בשאר ביטולי איסור אלא שעד שלא נתן טעם הלא לא נוצר פה עדיין איסור בשר בחלב בכלל ובזה לא אשכחן שאסור לבטל. אך הוכיח שם שגם זה אסור לבטל לכתחילה ועכ"פ מדין לא פלוג ודאי אסור.

ויתכן שרעק"א לשיטתו דס"ל שאין איסור "בישול" בבישול כזה שע"י ההבל, עי' בחידושיו לחולין כאן שדן בזה, ולשיטתו צ"ל דאין כאן איסור גמור של ביטול איסור לכתחילה דאם היה כזה איסור לא היה הרמב"ם מתיר לנער לכתחילה אי לא נימא כתירוצי הש"ך וש"א.

**תוספת בישול**

רעק"א הקשה היאך מותר לנער הלא בזה עוברת הטיפה מחתיכה לחתיכה, ויש בזה איסור בישול בשר בחלב, ואין לישב דהטיפה היא פחות מכזית דברמב"ם ושו"ע לא העתיקו כלל "טיפה" כלשון המשנה וה"ל לפרש דדוקא בפחות מכזית, וחזינן מקושית רעק"א דאע"פ שכבר היה מבושל קודם לכן אסור לבשלו שוב, דתוספת בשול יש בה תוספת איסור, ולא דמי לבגד כלאים דלכאו' תוספת חוטים אין בה תוספת איסור, אלא דהכא כל כזית הוא כבגד נוסף.

ויל"ע באופן שהטיפה הראשונה נפלה לתוך הבשר ע"י אדם ולא מאליה דדילמא בזה שרי לנער ולהכנס כאן לספק דאורייתא כדי להציל עצמו מוודאי דאורייתא (דאולי לא תתן הטיפה טעם בכל החתיכות שתתערב בהם דהלא מעיקר הדין סמכינן אקפילא שאומר שאין בזה טעם) ואמנם אין זה ודאי דאורייתא אם לא טעמוהו והרגישו בו חלב.

והכרו"פ (סי' פז ססקי''ג) הקשה ג"כ כקושיית רעק"א ותי' דאחרי שנבלע החלב בחתיכה אין בו איסור בישול דאורייתא, ולכה"פ באופן דידן שהתבשל כבר דגם י"ל אין בישול אחר בישול.

**קושיית הדובב מישרים**

בדובב מישרים ח"א סי' ל הביא שנשאל מהר"ם שפירא מלובלין (שהיה באותה עת עדיין "הרב דגלינא") ע"י כימאי מפרנקפורט האם מותר לבדוק מאכלים בדיקה כימית אם מעורב בהם בשר בחלב באופן שהבדיקה נעשית תוך כדי תהליך בישול ונמצא עובר על איסור בישול בשר בחלב. והדוב"מ העלה צד מחודש לומר שכיון שדעתו שאם ימצא בשר בחלב לא יאכלנו דמי קצת למ"ש תוס' פסחים כט: דמשהה חמץ ע"מ לבערו[[73]](#footnote-73) אינו עובר בבל יראה.

ובמהדורות החדשות נוספה שם הערה בסוף התשובה שלכאו' קשה מדברי רעק"א כאן שאוסר לבשל על דעת לבטל את האיסור. וענה הדוב"מ שכל מה שאפשר לצדד ולהתיר הוא דוקא בכה"ג כמו בתוס' שם שרוצה לשרפו אבל אם רוצה לבטלו ברוב אף שבאמת כבר לא יעבור האיסור אולם אין זה מתיר להשהותו לצורך זה. וזה חידוש דין להלכות חמץ דבכה"ג לא התיר תוס' להשהות.

**להטעים לקפילא**

בהא דנותנים לקפילא לטעום הקשו האחרונים (עי' בס' ערוגות הבושם ובס' יד אליעזר על השו"ע כאן) הלא בשר בחלב אסור בהנאה ובעלמא קי"ל דאסור ליתן איסורי הנאה לגוי אפילו בחינם שגם זה נחשב להנאה, ושמא י"ל דכל ההנאה הוא משום שהגוי יחזיק לו טובה וכאן שיודע הגוי שעשה זאת היהודי לצרכו ולהנאתו, ואדרבה הגוי הוא זה שעושה טובה ליהודי, ובזה לא יחזיק לו טובה.

גם יתכן שההנאה היא מה שנעשה רצונו וכדאשכחן באו"ח תמח ו שאסור ליתן חמץ לפני בהמה בפסח ואפילו בהמת הפקר, דעצם מה שנעשה רצונו הוי הנאה, אבל כאן שאם יתברר שאסור הרי אין לו שום הנאה מזה כמובן י"ל דמותר.

**להראב"ד לא קי"ל חנ"נ**

דעת הראב"ד בהשגות פ"ט ממאכ"א ה"ט דלא אמרו חנ"נ אלא רק כמו בסוגיין לר' יהודה דמין במינו לא בטיל אבל למ"ד מב"מ בטיל אין אופן של חנ"נ, והיא שיטה מחודשת בחנ"נ, ועי' בחידושי הגר"ח שם שפירש שיטתו, ועי' גם מלחמות דף ק. מה שפירש שיטת הראב"ד.

**בליעות בתוך הבישול**

**ביאור דברי הר"ן**

הר"ן (ס"פ כל הבשר) הביא קושיית הרמב"ן קח: דבכל כזית נבילה שנפל ליורה גדולה יש לאסור אפילו יש מאה כנגדו דהמים נכנסים בתוך הכזית ונאסרים מדין חנ"נ (אי נימא חנ"נ בשאר איסורים) ויוצאים אח"כ ויצטרכו שישים גם כנגדם וגם כנגד הכזית עצמו שפולט פליטתו העצמית. ותירץ הר"ן[[74]](#footnote-74) דהפליטה בטלה ברוב. והקשה הפר"ח דהרי במשך הזמן נכנסים הרבה מים לתוך הכזית ויוצאים, ושוב נכנסים מים אחרים ויוצאים גם הם, והרי אין רוב כנגדם. ותירץ חו"ד (צ"ב סק"א) דאין נבלע בכזית אלא פעם אחת בלבד ולא יותר. וזה צ"ע מהיכא תיתי שלא יבלע עוד ועוד וכי טיפה נביאה היא. ואין לומר קמא קמא בטיל דהלא קי"ל דאמרינן חוזר ונעור וה"נ כיון דלבסוף יהיה כאן רוב איסור צ"ל חוזר ונעור.

ותי' החזו"א[[75]](#footnote-75) דעיקר הטעם הוא משום קמא קמא בטיל[[76]](#footnote-76) ולא אמרינן הכא חוזר וניעור, והטעם לזה דעיקר גזירת חנ"נ בשאר איסורים היא רק אטו בשר בחלב, ובבשר בחלב י"ל דשאני משאר איסורים דבשאר איסורים אמרינן חוזר ונעור משום שצריך ביטול ברוב כל הזמן ולא מספיק פעם אחת. דכיון דהאיסור גופיה נשאר באיסורו יש לו כח לחזור ולאסור שוב כל זמן שאין שישים כנגדו, אולם בבשר בחלב הדבר שונה, דלבתר ביטול טעם הבשר בחלב הלא אין כאן שום איסור דהאיסור יכול להיות רק כשיש תערובת טעמים של בשר עם חלב וכיון שע"י הביטול אין כאן תערובת טעמים אין כאן מה שיאסור ולא שייך חוזר ונעור[[77]](#footnote-77) משום שאין כאן איסור שיתעורר.

**דברי הגר"א**

ומדברי הגר"א (סצ"ח סק"כ) היה נראה לכאורה תירוץ אחר לקושיית הרמב"ן, דבבהגר"א שם כתב סברא דבאמת מדאורייתא אין כאן מקום איסור דהלא המים הללו שנכנסו לכזית הנבלה ויצאו הלא מב"מ הם לגבי המים שבקדרה ויש להם להתבטל חד בתרי אלא דבעלמא גזרו אטו מבשא"מ, אבל בנידון זה דכל החשש הוא ממים שבקדרה דלעולם הוי מב"מ לא גזור רבנן אלו מבשא"מ דלא יתכן במקרה כזה מבשא"מ.

אך באמת תירוץ הגר"א לחוד לא סגי לתרץ קושיית הרמב"ן משום דעדיין יש להקשות דכיון שכל הזמן נכנסים ויוצאים הרי שבסופו של דבר עלול להיות שרוב המים נאסרו בחנ"נ ובטל כל ההיתר ורק הגר"א בציור דידיה (שבלע רק פעמיים) יועיל תירוצו עי"ש.

ובעצם דברי הגר"א לכאורה צ"ע ע"ז ממש"כ השו"ע (צב א) דכזית בשר שנפל לתוך חלב צריך שישים כנגדו אם נח מרתיחתו, ולא סגי בטעימת קפילא משום דהחלב שנבלע בבשר חוזר ונפלט ובעינן שישים כנגדו. ולדברי הגר"א הנ"ל ה"ל להתיר כיון שהחלב הרי הוא מב"מ וליכא למיגזר דאטו מבשא"מ. ובאמת דין זה שכתב השו"ע אין לו מקור בגמרא, דבגמ' מיירי אליבא דר' יהודה דמב"מ אוסר בכל שהוא ולדידיה ודאי לא שייך כל הנ"ל, אבל הרמב"ם חידש דלדידן דמב"מ בטל מ"מ בעינן שישים כנגד פליטת החלב ולמה לא שייך בזה תירוץ הגר"א.

וי"ל דלא שייך דברי הגר"א אלא כשיש שישים כנגד הממשות דבזה אמרינן דכאילו היה גם שישים כנגד הפליטות ובצירוף סברת הגר"א הנ"ל, אבל בנד"ד דאמנם הקפילא לא טעם, אבל הרי לא התקיים שום דין שישים ובזה לא שייך להתיר.

**האם חייב להוציא הבשר מהחלב**

ולפי דברי הרמב"ן ור"ן הנ"ל יל"ע מי שבישל בשר בחלב והקדרה עודנה על האש האם צריך להוציא ממנה את הבשר מיד כדי שיפסיק לעבור על איסורי בישול בשר בחלב שממשיך ועובר עליהם כל הזמן, או דילמא איסורא דעבד עבד ואין בו תוספת איסורים כל הזמן ולא יועיל להסירו מהאש.

והנה נחלקו רש"י והריטב"א[[78]](#footnote-78) אי שעור בישול לענין בשר בחלב הוא כמאב"ד או בישול כ"צ, ואם כבר התבשלה הקדרה כ"צ לכאו' א"צ להסירה דאין תוספת איסור במה שממשיך להתבשל (ומצינו בשעטנז ובטומאת כהנים וטמא שנכנס למקדש שכל רגע יש בו איסור נוסף, אבל בבישול בשר בחלב לכאו' אין תוספת איסור על תוספת זמן) וגם להסוברים[[79]](#footnote-79) שיש בישול אחר בישול לענין בשר בחלב היינו דוקא אם הוסר מהאש דהרי שוב יש כאן מעשה בישול חדש, אבל המשך הבישול לכאו' אין בו איסור (ואולי מותר גם להגדיל את האש), רק דאולי יש לחוש דאף לאחר זמן בישול רב עדיין לא נתן הבשר טעם בחלב (כשיש הרבה חלב, אבל פחות משישים) ורק עכשיו בהמשך הבישול יתן טעם.

ואמנם כ"ז מיירי בשאין בבשר שישים כנגד הבשר אבל בשיש שישים לכאו' קולו חומרו וחייב להוריד הקדרה מיד מהאש, והיינו טעמא עפי"ד הרמב"ן הנ"ל[[80]](#footnote-80) דבמשך כל זמן הבישול נכנס חלב לתוך הבשר ויוצא, ושוב נכנס ויוצא, וא"כ הרי החלב כולו מה שבכל הקדירה אין בו טעם בשר כיון שהוא יותר משישים, אך החלב שבלוע בתוך הבשר הוא יש בו טעם בשר ואסור הוא, א"כ כל רגע שנכנסת טיפת חלב נוספת לתוך הבשר מתוסף איסור בישול על הטיפה, ואף הטיפות שהיו כבר בתוך הבשר ויצאו הרי כיון שיצאו כבר נסחט מהם טעם הבשר ועכשיו ע"י שנכנסו שוב – נכנס בהם שוב טעם הבשר ויש בזה איסור חדש, ונמצא שאם יש שישים כנגד החלב ממשיך ועובר איסורים כל הזמן.

ואפשר לטעון דכיון דהחלב היה בתוך הבשר ויצא נשאר[[81]](#footnote-81) בו איסור חנ"נ ומותר לבשלו, אך י"ל דאיסור בישול לא יפקע במה שהחתיכה אסורה מצד חנ"נ דחנ"נ לחומרא ניתן ולא לקולא, דאיסור הבישול הוא שלא לבשל בשר עם חלב ומה אכפ"ל דהחלב יש בו כבר איסור בשר בחלב שנשאר בו מבישולים קודמים הרי מבחינת הבישול הוא בישול ונתינת טעם חדש דטעם הבשר שהיה קודם בתוך החלב כבר חלף הלך לו.

**הקלשה**

הרשב"א בתה"ב חידש שיש מושג של 'הקלשה' דהיינו דאף במקום שלא מתמלאים כל תנאי ליבון והגעלה הרגילים מ"מ הוקלש האיסור, ונפק"מ בהקלשה זו דבאופן דהיתירא בלע ואח"כ הוקלש האיסור מועיל הגעלה במקום ליבון, וכמו"כ מועילה הגעלה גם אם היא שלא ככל הלכות הגעלה, ולכן המבשל בשר ואח"כ בישל באותה קדרה ירקות ואח"כ בישל חלב אין החלב נאסר דכבר הוקלשה בליעת הבשר בשעת בישול הירקות וכשבישל אח"כ חלב לא יוכל לחול על בליעה קלושה זו איסור בשר בחלב.

והובא דין זה להלכה בטור בשם הרשב"א אולם השו"ע השמיטו משום שבב"י הוכיח מתוס' ועוד ראשונים לא כהרשב"א, וכן דעת מהרש"ל, אולם בנקוה"כ שם האריך להשיב על הב"י דודאי לית מאן דפליג ע"ז (וכתב שרצה לכתוב זאת בש"ך ונשמט בדפוס אך ישנו בסי' קלה ש"ך סקל"ג), והפר"ח הסכים לדעת השו"ע, ובאמת הריטב"א בע"ז שם כתב לאחר שהביא דברי הרשב"א "ולפי מה שכתבנו אין לומר כן" וגם המאירי כ' יש לחוש ולהחמיר עי"ש מה שפקפק על היתר זה (מדיליה!) וכבר הביא יד יהודה כאן וחזו"א יו"ד סכ"ב סק"ב שהריטב"א חולק[[82]](#footnote-82).

והחו"ד סק"ג עשה פשרה שאם בישל ירקות פי שישים הוקלש הטעם, ואם לא היה שישים לא הוקלש הטעם (והגהות רע"א שם הק' אין אמרו כל יום נעשה גיעול לחבירו הרי בדרך כלל אין שישים בדפנות הקדרה כנגד בליעה כמש"כ הפוסקים).

**שורש המחלוקת**

ושורש הענין בע"ז עו. דמקשינן איך יתכן שמספיק לשפוד של קדשים בגעלה והלא ליבון בעי, ומשני כל יום ויום נעשה ליבון לחברו, והוכיח הרשב"א דמדיכול הבישול להיות במקום ליבון ש"מ דאם ההגעלה נעשית בעודו היתר מספיק הקלשה וא"צ ליבון, וה"ה שא"צ הגעלה גמורה.

ומקשינן בגמ' אי הכי הגעלה נמי לא ליבעי, ועלתה בקשיא. זהו לגירסת רש"י ור"ח. אבל רמב"ן כ' דליכא בנוסחאות שלפניו קושיא זו, וא"צ לגרוס כך, משום שהתשובה לקושיא זו פשוטה שאם לא יגעיל יחול בבישול השני את כל דיני התבשיל הראשון, וקדשים של יום שני יהיה להם זמן האכילה כזמן הקדשים של יום ראשון ונמצא מביא קדשים לבית הפסול, או אם בישל חטאת ואח"כ שלמים באותו יום יאכל את השלמים רק עד סוף זמן חטאת לפי שבלעו חטאת ומשום קדשים לבית הפסול לכן צריך הגעלה, ועפי"ז תירץ הרשב"א קושיא נוספת דלכאו' קשה שהרי כשמבשל שלמים בכלי החטאת אוסר את השלמים לזרים ונשים. אמנם רש"י פירש "שלמים" – חזה ושוק שאין ראוי לזרים, אבל מ"מ ראויים לנשים, אך יתכן שחזה ושוק שהם כמות קטנה אין איסור אם אוסר על נשים לאכלם דאינו מביאם עי"ז לבית הפסול. ואין לתרץ דהוי נ"ט בר נ"ט דהא הוי נ''ט בר נ''ט דאיסורא דהלא מיד יש פה איסור לזרים. אך להרמב"ן א"ש דבעי הגעלה קודם יום הבא והקשה הרשב"א על רמב"ן מאי פריך שכשמבשל חטאת היום ושלמים למחר פליט נותר, הלא כבר נתבאר שאחרי ההגעלה לא חישינן לזה ומה צריך לחדש שכל יום מבשל חטאת בבוקר ושלמים אחה"צ, והניח בקושיא.

והיינו שיש כאן קושיה נוספת שהעירו עליה הראשונים (ומכללם התוס' חולין קיב. שמשם הביא הב"י ראיה שחולק על הרשב"א ממה שהוצרך לתרץ תירוץ חדש כמו שיובא לקמן אבל בנקוה"כ כ' דכוונת תוס' לתרץ קושיא אחרת וכמו שיתבאר) דאף דלענין מה שנשאר בכלי א"צ הגעלה כיון דכל יום נעשה גיעול לחברו, אבל אותו קרבן שבישלו בו שהוא הגעיל את הכלי – הקרבן הזה הלא בלע מהקרבן הקודם ומקצר את זמן אכילתו ולפעמים גם מצמצם את אלו שמותרים לאכול כגון אם בישל שלמים אחר חטאת גרם להשלמים שלא יוכלו להיאכל לזרים ואפלו לא לנשות כהנים וא"כ הביא קדשים לבית הפסול.

ורש"י נזהר בזה וכתב דלא מיירי במבשל בשר שלמים של חלק הבעלים אלא חזה ושוק שהם נאכלים רק לכהנים, אך עדיין קשה שהלא הם נאכלים לנשים וע"י בליעת החטאת כבר אין נאכלים לנשים, ושמא כיון שחזה ושוק הוא רק דבר מועט ונשים עפ"י רוב טמאות עכ"פ בטומאת עמי הארץ ואינם מסייעות הרבה באכילת קדשים לא אכפ"ל שלא יוכלו לאכול.

ובתוס' חולין קיב. וזבחים צז. תירצו דבליעות דמין במינו מדאורייתא בטלין ברוב ואינן אוסרות רק דרבנן דהא ליכא טעם ולא גזרו בקדשים (ואין להקשות דא"כ אין מקום לכל הנידון בסוגיא, דעיקר הסוגיא לענין דין מריקה ושטיפה שהתחדש שכל זמן שיש בליעה בכלי חייבים במרו"ש)

ועל הקושיה ממה שמקצר זמן אכילתו[[83]](#footnote-83) אפשר לתרץ דהוי נ''ט בר נ''ט דהיתירא דבשעה שנבלע עדיין היה מותר וכשמגיע זמן איסורו כבר הוא נ''ט בר נ''ט ולא חל האיסור, אבל כשהנידון על מה שאסור לנשים ועבדים הרי מיד כשנפלט הוא איסורא.

**שיטת הרמב"ן**

והרמב"ן תירץ על קושיה זו עפ"י גירסתו דלא גרסינן "אי הכי הגעלה נמי לא ליבעי" דלהכי אהני הגעלה שלפני בישול כדי שהבישול לא יגרום לבשר הקרבן השני להיאסר באיסורי הקרבן הראשון, אך לכאו' תירוץ זה מועיל רק על מה שמקצר את זמן האכילה שעל זה י"ל דהיתירא בלע ומועיל הקלשה אף שאינו ליבון מעליא אבל על צמצום האוכלין (שמעכשו אין נאכל לזרים ונשים) הרי איסורא בלע וליבון מעליא בעי, ואולי ס"ל כרש"י דמיירי בחזה ושוק וצ"ל דחולק על תוס' ולא סגי ליה בטעמא דנ''ט בר נ''ט .

אמנם לכאו' גם להרמב"ן יש ראיה לחידושו של הרשב"א בתה"ב דס"ס איך מועיל הגעלה לסכין שטעון ליבון, וע"כ דהקלשה מיהא הוי.

**שיטת הראב"ד**

ובחידושי הראב"ד יש שיטה מחודשת דבאמת כשצולה מספר פעמים באותו שפוד מקפיד שבכל פעם יהיה חציו האחד של השפוד בשימוש בעוד שחציו השני ישאר חשוף ויתלבן ע"י האש מהצליה שצלו בו בפעם הקודמת, ובאופן זה יש כאן ליבון גמור[[84]](#footnote-84) לבליעות של הצליה הקודמת, ולדבריו לכאו' אין ראיה לחידושו של הרשב"א (ואם כי אולי אין ראיה גמורה להפך מ"מ רגלים לדבר דלא ס"ל כהרשב"א), ולפי"ז מיושב כל קו' הראשו', וזהו דקמקשי א"ה הגעלה נמי לא ליבעי.

גם בספר איסור והיתר לר' יעקב מבנילש (מחכמי פרובינצא, נכדו של ספר הבתים, והובא בקובץ שיטות קמאי ע"ז ח"ב עמ' ב"א קטו) חולק על הרשב"א.

ונמצא דאף אי נימא כהש"ך דאין ראיה מדברי התוס' שחולקים על הרשב"א מ"מ המאירי והריטב"א והאיסור והיתר הנ"ל חולקים וכנראה גם הראב"ד. אמנם הטור וארחו"ח[[85]](#footnote-85) וספר השולחן העתיקו דברי תה"ב.

**סעיף ב'**

**חזקת היתר**

בספר מגילת ספר עמ' מ"ה חקר בטיפת חלב שנפלה על החתיכה ואין ידוע אם יש שישים כנגדה מה הדין, ולכאו' ספק דאורייתא לחומרא כמבו' בסי' צח סעיף ב'.

והנה בשו"ת רעק"א סי' פ"ב הקשה למה לא ניזיל בספק בתר חזקת היתר של החתיכה ונתירנה מספק. ותירץ דכנגד חזקה זו יש חזקת איסור של חתיכת האיסור (שאם בטל ברוב בטל האיסור) ולכן נשאר מצב שקול, אך כ"ז באיסורים רגילים אבל בבשר בחלב כל זמן שאין נתינת טעם עדיין לא נוצר איסור וא"כ הוה לן למיזל בתר חזקת היתר שאין חזקה אחרת כנגדה.

ואמנם בש"ך סצ"ח סק"ז כתב דבבשר בחלב בבשר בהמה דאורייתא יש להחמיר בנשפך אף דהיה אפשר להקל מטעם חזקת היתר דהא עדיין לא נוצר האיסור, אך י"ל דשאני התם דהבשר נפל לתוך חלב ונשפך מקצת החלב ואין ידוע כמה היה, ונמצא דהבשר ודאי בלע חלב ונאסר ונעשה נבילה וגם אוסר החלב שבלוע בתוכו, ואח"כ נפלט החלב הבלוע הנ"ל מהבשר לתוך שאר החלב, ויש לחלב הזה חזקת איסור כנגד חזקת היתר כנ"ל, אבל בנד"ד דנפלה טיפת חלב על הבשר והנדון הוא רק על הבשר אולי יש להקל מטעם חזקת היתר.

**סעיף ג**

**טעם גזירת חנ"נ**

בר"ן כתב דגזרו חנ"נ בשאר איסורים אטו בשר בחלב וכן נקט פמ"ג בכמה דוכתי. אולם יתכן שראשונים אחרים פליגי ע"ז וס"ל דטעם האיסור הוא דכיון שהוצרך להשאיר החתיכה באיסורה דאין הגעלה באוכלין חיזקו חז"ל[[86]](#footnote-86) את הדבר ואמרו חנ"נ, וכ"מ ממש"כ הראשו' (הו' בב"י) בטעם הא דאין חנ"נ בלח בלח דאין כאן חתיכה חשובה להאסר, וסברא זו לא שייכא לכאו' לפי הר"ן שטעם האיסור גזירה אטו בשר בחלב.

וגם לכאו' עצם הדבר לגזור כל איסורי אכילה שבתורה אטו בשר בחלב הוא גזירה מאוד מחודשת, והו"ל להראשונים לפרושה והיה נראה לכאו' דכל הראשונים שלא הזכירו סברא זו ס"ל כסברא השניה שהיא סברא יותר פשוטה, ואילו היתה דעתם כהר"ן הו"ל לפרושה דאין זו סברא פשוטה כ"כ דאפשר לומר שלא פירשוה לרוב פשיטותה.

**סעיף ד'**

**כבוש לח בלח**

כתב הרמ"א יש אומרים דאין אומרים חנ"נ אלא בחתיכה חשובה ולא בתערובת לח בלח, וכתב הט"ז סקט"ו בשם מהרש"ל דדוקא בתערובת צוננת אבל בדרך בישול שבולע זה מזה אפילו בלח בלח אמרינן חנ"נ.

וצ"ב דהא אם התערב לח בלח ושהו יחד כ"ד שעות כבר נהפך להיות כבוש כמבושל ונימא ביה חנ"נ. ואין לתרץ דדין כבוש כמבושל הוא רק דרבנן ואין אומרים חנ"נ באיסור דרבנן דהא קי"ל דדין כבוש כמבושל הוא דין דאורייתא כמ"ש פמ"ג (משב"ז ר"ס ק"ה ד"ה וכבישה), ובלא"ה השיטה שא"א חנ"נ באיסורים דרבנן[[87]](#footnote-87) היא שיטת יחידאה.

אמנם עצם נדון זה תלוי במחלוקת האחרונים. דהנה הקשה בעל ה"אור גדול"[[88]](#footnote-88) בהא דתנן בדמאי פ"ז מ"ד דהלוקח יין מדין הכותים מערב שבת מפריש תרו"מ ע"י ברירה ואומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש ה"ז תרומה וכו' ומבואר דיכול ליחד כעת ב' לוגין שיתבררו למחר ויהיו תרומה למפרע מדין תרומה וכדין ברירה דעלמא.

וקשה דכיצד כל החבית מותרת בשתיה הלא נמצא דב' לוגין תרומה נתנו בכל היין טעם דהא קי"ל כבוש כמבושל ומסתימת הדין משמע דאיירי אף בגוונא דהיין שהה מעל"ע שהוא שיעור כבוש. וגם אם אין כ"ד שעות הרי כבר כבוש היין ביין כבר כ"ד שעות לפני כן ואח"כ כבר כל רגע יכול להבליע, עי' בזה בשפ"א סוכה כג: וגם בדברי האור גדול גופיה בשו"ת אור גדול החדשות סי' ט' ובשו"ת שער בנימין לאחיו של האור גדול שדנו שם האם יש כבוש לח בלח או רק לכלי.

ולהסוברים דיש כבישה גם לח בלח ולא רק בכלים אולי יש לתרץ הקושיא הנ"ל דכל מה שנאסר חנ"נ בשאר איסורים הוא גזרה אטו בשר בחלב[[89]](#footnote-89) (חוץ משיטת תוס' שמביא הגרעק"א שהוא דאורייתא) והלא בבשר בחלב עצמו כבוש אינו כמבושל כמש"כ האחרונים ר"ס פ"ז, והוי כגזרה לגזרה ולא גזרינן, וסיוע לזה מדברי הר"ן ס"פ כל הבשר שא"א חנ"ן באופן שנאסר רק כדי קליפה, ופירש הר"ן הטעם הנ"ל דודאי קליפה בבשר בחלב אינו נאסר אלא מדרבנן דאיסורו בא רק ע"י צליה וצליית בשר בחלב דרבנן ולהכי לא גזרו בזה (והובאו ד' הר"ן בפר"ח ורעק"א החדש ר"ס פ"ז).

והנה בש"ך ס"ק ט"ו כתב בשם אפי רברבי דבבשר בחלב יש להחמיר חנ"נ גם לח בלח, והקשה הש"ך דפשיטא דהכי הוא, דבבשר בחלב הוא אסור מעיקר הדין ולא משום חומרא, ותירץ פמ"ג דכוונת האפי רברבי אפילו בכבוש וצלי שהוא רק דרבנן, ולכאורה הוא סתירה למש"כ, ויש לישב דדוקא בכבוש של בשר בחלב שהוא חד דרבנן אמרינן חנ"נ ולא בשאר איסורים דהוה גזרה לגזרה.

**מקרים שאין אומרים חנ"נ**

1. בשאר איסורים לרבינו אפרים.
2. מדאורייתא לכו"ע אין חנ"נ בשאר איסורים (ש"ך וט"ז, אבל רעק"א דייק מתוס' לא כן ועי' פמ"ג).
3. באיסורים דרבנן (דעת בעל העיטור (דף טז. טור ב) דבאיסורים דרבנן לא אמרינן חנ"נ בכל דבר, ועי' משב"ז סי' צ' סק"ד וסצ"ב סקי"א דלהרמ"א דיש חנ"נ בשאר איסורים היה אפ"ל דיש להקל בזה באיסורא דרבנן לו"ד הט"ז.
4. יבש ביבש (רמ"א עפ"י הטור סצ"ט).
5. לח בלח צונן (רמ"א עפ"י מרדכי ורשב"א ור"ן) ויש חולקים (ב"י בשם מרדכי).
6. וי"א אפילו לח בלח שהתבשלו (ט"ז ורש"ל אוסרים ופ"ת בשם נו"ב כתב דברמ"א לא משמע כן).
7. וי"א דאף בבשר בחלב אין אומרים חנ"נ בצונן אפילו לח בלח (כן נראה בחו"ד צד סק"ו לענין כף, ויד יהודה סק"ט חולק)
8. מדומע ומחומץ (ב"י בשם הר"ן).
9. באיסור משהו (תוס', טור).
10. אין אומרים חנ"נ בכלים (רמ"א צ"ח ה').
11. וי"א אפילו בכלי חרס (ש"ך שם ס"ק כ"א).
12. בבשר בחלב דרבנן (ט"ז סי' צ' סק"ד) ותלה זאת במחלוקת רמב"ם ורשב"א, ויתכן דאפילו להמחמירים בחנ"נ בשאר איסורים דאורייתא אפשר להקל בבשר בחלב דרבנן.
13. אין חנ"נ במליחה (ש"ך ס"ק ט"ז).
14. י"א דבשר בחלב לאחר שנאסרו דינו כשאר איסורים (ש"ך סצ"ד סקכ"ב).
15. י"א דאין חנ"נ בכבישה (בישועות יעקב סי' ס"ט ססקי"ד הביא מחלוקת בזה, ועי' משמרת שלום בחידושי דינים לסימן קה סקי"ג שהביא כמה דעות בזה).
16. מסתבר שאין חנ"נ בפת עכו"ם ובישולי עכו"ם דל"ש לגזור אטו בשר בחלב כיון שבשר בחלב בטל בשישים ובישולי עכו"ם א"צ שישים (עי' ש"ך סי' קי"ב סקכ"ג (פמ"ג הנהגת הנשאל סקל"ז)
17. י"א דאין חנ"נ בחצי חתיכה (תוס' חולין צז. ד"ה אפילו, ועי' ש"ך צו סק"ט)
18. פמ"ג במשב"ז ר"ס צב הסתפק אם יש חנ"נ בדשיל"מ כשנאסר במשהו, ורעק"א ר"ס צח השיג עליו.
19. דעת הראב"ד בהשגות פ"ט ממאכ"א ה"ט דלא אמרו חנ"נ אלא רק כמו בסוגיין לר' יהודה דמין במינו לא בטיל אבל למ"ד מב"מ בטיל אין אופן של חנ"נ, והיא שיטה מחודשת בחנ"נ, ועי' בחידושי הגר"ח שם שפירש שיטתו, ועי' גם מלחמות דף ק. מה שפירש שיטת הראב"ד.

**סעיף ז**

**תתאה גבר**

מדברי הרמ"א סעיף ז' עולה שהאדים אוסרים את הקדירה מעליהם אפילו היא צוננת כיון שהאדים חמים והיס"ב (וכמ"ש הגרעק"א והפמ"ג דמיירי שהקדרה צוננת), וכן אם האדים הצטננו יכולים הם לאסור אם הקדרה רותחת, וכמש"כ רעק"א מדברי תרוה"ד (ח"ב סי' ק"ג).

והנה הש"ך סקל"ב כתב דאם מניחים קדרה צוננת ע"ג חלב רותח מכלי ראשון התבשיל נאסר, וכן הסכים הפר"ח מדין תתאה גבר. אבל החו"ד סקכ"ב חולק וכתב דתתאה גבר לא יכול לעשות שגם הקרקעית של הכלי תוכל להפליט למאכלים שבתוכה. וכן היד יהודה (פיה"א סקכ"ב, פיה"ק סק"ס) חולק בסגנון אחר קצת עיי"ש. ובמגילת ספר העיר דכאן מבו' כהש"ך, שהרי האדים הרותחים אוסרים אפילו קדרה צוננת א"כ כל שכן שחלב צונן אוסר קדרה צוננת.

ובציור בתרא חזינן דאדים צוננים נשארים באיסורם אלא שאין בהם כח להבליע אולם כשחוזרים ומתחממים יכולים לחזור ולהבליע ולפי"ז ה"ה לענין טומאה שגם אדים צוננים יש בהם טומאה ואיסור ואולי הנוגע בהם יטמא.

**סעיף ח**

**הקדמה לחלב שניתז מבחוץ**

בגמ' זבחים צו: מיבעיא לן בבישל במקצת כלי האם כל הכלי טעון מריקה ושטיפה מכיון שהבישול גורם שיפעפע בכולו או לא.

ומסקינן דכל הכלי טעון מריקה ושטיפה דכתיב ואם בכלי נחושת וכו' משמע אפילו מקצת הכלי, ולכאו' יש כאן סתירה דבתחילה אמרו שיש סברא לחייב כל הכלי כיון שמפעפע ולבסוף אתינן עלה מקרא משמע שאינו מפעפע.

ובסוף העמוד שם אמרו דיש חומרא בקדשים על תרומה, דבתרומה מכיון שאין פסוק שטעון מריקה ושטיפה אלא מדיני הגעלת כלים הרגילים - בזה בבישל במקצת כלי א"צ להגעיל כל הכלי, ופרש"י דגזה"כ היא דוקא לענין קדשים ומוכח כאן ג"כ דאין מפעפע בכולו.

וההכרעה בזה תלויה במחלוקת ראשונים כמו שהובא בב"י דהסמ"ג כתב דבסוגיא דזבחים מבואר שמפעפע בכולו ואילו המרדכי כתב בשם תשובות מהר"ם דבזבחים מבואר שאינו מפעפע בכולו (והסביר דמדאיצטריך קרא לקדשים משמע דבחולין אינו כן). והסמ"ק כתב דמיבע"ל דזבחים ונראה מדבריו דלא איפשטא, ולפ"ז צ"ל דהא דמייתינן קרא זהו רק על הצד שאינו מפעפע, מיהא צ"ע א"כ מדוע מקילה הגמ' בפשטות בתרומה. וכ"ז תלוי גם במה שהניחו תוס' בקושיא דאם ספק הגמ' הוא בעצם המציאות אם מפעפע או לא הו"ל להסתפק בשאר איסורים ולא דווקא בקדשים.

**דיני אדים**

כתב הרמ"א סעיף ח שאדים יכולים לאסור כמו חלב ממש, ומקורו בשו"ת הרא"ש (כלל כ' סעיף כ"ו, בתשובה לבנו) כתב שאדים העולים מהקדירה הוא כמו ממשות והוכיח ממתני' (פרק ב' דמכשירין) דאדים העולים מהמרחץ יש בכוחם לטמא את האדם או הכלים שנרטבים מהם, וכן אדים של מרחץ טהור יש בכוחם להכשיר לקבלת טומאה את הפירות היבשים שנוגעים בהם, ולכן גם אדים של חלב דינם כחלב עצמו[[90]](#footnote-90).

ופירש הגרעק"א[[91]](#footnote-91) ענין זה שהשוה הרא"ש איסור לטומאה וז"ל "גם בהכשר אין המכוון דשואב ממשות המשקין כאילו המשקין בעצמותם נבלעו בתוכו... אלא דעיקר הסברא דמה ששואב הפת כח המשקין זהו ההכשר, **דכח היוצא מהמשקין כמשקין חשיב,** וכמ"ש הר"ש פ"ה דמכשירין דהעשן[[92]](#footnote-92) העולה מן החמין משקין הוא חשוב עכ"ל, וכ"ה ברמב"ם פ"ד מטו"א ה"ב, משמע דאינו משקה ממש אלא דכח היוצא מהמשקין כמשקין חשוב, וס"ל להש"ס לדמות... דה"נ כח הריח מיקרי שותה המשקין ואידי ואידי חדא מילתא היא דאינו ממשות הדבר רק כח שיוצא מזה ונבלע בזה. עכ"ל רעק"א, והוא חידוש גדול[[93]](#footnote-93) בגדר ריחא מילתא.

בתשו' הרא"ש שם הסתפק אם הקדרה עליונה רותחת האם יכולה אז לבלוע מהאדים או דילמא כיון שהיא רותחת אינה יכולה לבלוע. ופירש רעק"א שם שספקו אינו דברי נביאות אלא נובע מהמשנה במכשירין פ"ה שהשופך מכלי טהור לכלי טמא ושניהם צוננים או שניהם חמים הרי שהכלי העליון הטהור נשאר טהור, אבל אם הכלי התחתון הוא חם והעליון צונן אזי נטמא גם העליון ע"י האדים שעולים למעלה, ופירשו המפרשים שם שכשהכלי העליון חם אינו בולע מהאדים שעולים מלמטה, וזהו שורש ספיקת הרא"ש.

וצ"ב[[94]](#footnote-94) דלענין טומאה לכאורה איך יתכן לטהרו דאף אם אינו בולע מ"מ נגע בה וטמא, דלענין טומאה א"צ בליעה אלא נגיעה, ומה יועיל מה שאינו בולע.

ושמא נימא שהטומאה כאן אין גדרה טומאה שע"י נגיעה ואין הנגיעה באדים חשובה כנגיעה בחפצא דטומאה אלא שכשהאדים חודרים לתוך המאכל ונבלעים בו הם מטמאים אותו וזה סוג טומאה חדש וכמו שכתב רעק"א הנ"ל: "דמה ששואב הפת כח המשקין זהו ההכשר, **דכח היוצא מהמשקין כמשקין חשיב"**

**מקוה על ידי אדים**

בשו"ת דבר אברהם ח"ג סי' יג כתב דלכאורה יש עצה פשוטה להכשיר מקוה ע"י שיקחו מים שאובין ויחממו אותם עד שיהפכו להיות אדים ואח"כ יהפכו בחזרה למים, וכיון שכשהיו אדים לא היו כשרים לטבילה ופקע מהם שם מים, א"כ י"ל דכשם שפקע מהם שם מים ה"נ פקע מהם שם מים שאובין ואחר כך כשחוזרים להיות מים כשרים הם אף שהיו שאובין בעבר. והביא שבשו"ת מטה לוי ח"ב סי' לח כבר דן בזה וכתב שכיון שמבואר במתני' דמכשירין דזיעת מרחץ טמאה א"כ חזינן דלא נפקע שמו גם כשהוא במצב של אדים, ונשאר פסולו עליו.

אולם בחזו"א מקואות תניינא סי' י סקי"א כתב דבאמת מעיקר הדין יש להכשיר בזה דאדים לאו מים הן ופשוט שאין עושין מקוה בתחלה מאדים ולכן גם אין פוסלים אפילו אם היו שאובין דכל שאין עושין מהן מקוה אין פוסלין משום שאובין, וכיון שאין אדים פוסלין אף מים שאובין שנעשו אדים נטהרו, כדאיתא בשו"ע סעי' ל"א שאוב שהגליד ונמוח כשר, ומה שהקשה המטה לוי דאדים נקראים מים וא"כ נשארים הם בפסלותם אם היו שאובין תירץ חזו"א דלענין טומאה שאני דאמנם רק לאחר שהזיע חשיב שוב מים, מ"מ לא נטהר מטומאתו, וכמו במים טמאים שקפאו שהן טהורין ואם נמסו חזרו לטומאתן ישנה (עי' ר"ש רפ"ג דטהרות), וזהו דין מיוחד בטומאה שאף שבזמן שהיה קפוא היה טהור מ"מ חוזר אח"כ לטומאתו ישנה, אבל לענין פסול שאובין כיון שפקע פסולו שוב אינו חוזר וניעור. (וע"ש במטה לוי מש"כ על ההבדל בין מים שנהפכו לאדים לבין מים שקפאו). וסיים החזו"א דבאמת לפ"ז מותר לעשות מקוה בתחילה באופן זה, "אלא שאין אנו עושין מעשה במקוה בדבר שלא שמענו מרבותינו אבל לענין פסול ג' לוגין ודאי יש להקל".

**אדים שבאו מאוכלין**

כתב פ"ת בשם פמ"ג דלא אמרו זיעה אוסרת אלא זיעה שבאה ממשקים אבל זיעה הבאה ממאכלים אינה אוסרת, ומקורו ברמב"ם פ"ז מטומאת אוכלין ה"ד ובמנחת יצחק ח"ה סי' כ' סק"ט הביא שכ"כ בשו"ת משאת משה, אולם המנח"י הביא שהשיגו על דבריהם[[95]](#footnote-95) שאין ראיה מדברי הרמב"ם (דמה שסיים שם הר"מ אא"כ עירה... קאי גם ארישא עי"ש).

וגם ביד יהודה (פיה"א סקנ"ג) השיג שאין ראיה מהרמב"ם, וגם הקשה מטור או"ח סי' תנא סט"ו שכתב שכיסוי שמעל החררה טעון ליבון מפני זיעת החררה, הרי מוכח שגם בדבר יבש יש בו זיעה האוסרת, וביותר דדברי הפמ"ג עצמו קשיין אהדדי משום שבאו"ח[[96]](#footnote-96) שם כתב דמדברי הטור האלו מוכח שיש זיעה גם בדברים יבשים[[97]](#footnote-97).

**בדברי פמ"ג על נ"ט בר נ"ט**

בתורת חטאת ססנ"ו מבו' שאין אדים אוסרים אלא כשיש בתוך הכלי חלב אבל מחבת שיש בה בליעות של חלב וכעת אין בה כלום אינה אוסרת אף אם היא מעלה אדים (וצע"ק דבתשו' הרא"ש כ' "מחבת חולבת" משמע דא"צ חלב בעין) עוד כתב בשם או"ה (לא - יז) דדוקה כשהמחבת התחתונה מגולה.

הפמ"ג במשב"ז סקכ"ט כתב דאם המחבת התחתונה מלאה מים אין לאסור העליונה מחמת הבליעות שבתחתונה, משום שכיון שעברו הבליעות דרך המים הוו נ"ט בר נ"ט דהיתירא, ויותר מזה סיים שם בפמ"ג דאפילו כשיש חלב במחבת ויש גם חלב נוסף שבלוע בדפנות המחבת א"צ שישים כנגד כל החלב אלא רק כנגד מה שבעין דאף שהבלוע ג"כ יש בכוחו להגיע עם האדים עד הקדירה העליונה מ"מ אין בכוחו לאסור דהוי נ"ט בר נ"ט דהיתירא כשיצא הטעם דרך החלב (ובאמת אם יהיה איסורא בעינן שישים גם כנגדו). וחזינן מדבריו שנ"ט בר נ"ט מיקרי אפילו עבר בתוך מינו. וכבר הוכיח כן בגליון מהרש"א[[98]](#footnote-98) רסצ"ג.

והגרעק"א הקשה דבלא"ה נמי ודאי א"צ שישים אלא כנגד החלב בעין וא"צ גם כנגד הבלוע כיון דס"ס אין כאן יותר מהחתיכה דאיסורא ל"ש שיהיה בליעה יותר מכל החתיכה.

**סימן צג**

**קדרה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב**

הנה לשון הברייתא חולין צז. וכן העתיקו הרמב"ם והטוש"ע "קדרה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב, ואם בישל בנותן טעם", ויש לעיין דלכאורה היה צריך לקצר ולומר "קדרה שבישל בה בשר ואח"כ בישל בה חלב בנותן טעם", והיה נראה לדייק מזה שיש איסור **בישול** בשר בחלב במה שנפלט מהכלי ג"כ וכמ"ש הפוסקים (עי' רמ"א סי' פז), אבל עדיין יקשה דהא תני סיפא שם שקדירה שבישל תרומה לא יבשל בה חולין, ואם בישל בנ"ט, ושם ודאי אין איסור בישול ולמה נקט "לא יבשל" (ושמא אגב רישא נקטיה), וצ"ל דעצה טובה קמ"ל דלא יבשל כדי שלא יאסר, א"נ י"ל דגם בתרומה אסור לבשל לכתחילה משום דמבטל איסור לכתחילה דהא אינו יודע אם אחרי הבישול יהיה בנותן טעם, ואם לא יהיה טעם נמצא שביטל איסור, והיה אולי מקום לדון אם שייך בתרומה דין ביטול איסור לכתחילה כיון שאינו איסור, ואמנם בתשובות אבני מילואים סי' י"ח נקט דגם בתרומה אסור לבטל לכתחילה, עוד י"ל עפ"י מה שכתב שם באבני מילואים שבביטול תרומה עובר על איסור נוסף ד"משמרת תרומותי" דע"י שמתבטל פקע קדושתה, וי"ל שזהו מה שאמרו "לא יבשל בה חולין".

ושו"ר בתשובות רעק"א סי' רז (ד"ה ומסוגיא) שפירש שמה שאמרו לא יבשל בה חלב היינו משום איסור בישול, ובסי' פד פירש דהא דאמר לא יבשל חולין היינו משום דאסור לבטל איסור לכתחילה, ודן שם אם היה כלי חרס והגעילוהו אחרי בישול התרומה האם מותר לבשל בו עכשו חולין, דאף דכלי חרס לא מהני ביה הגעלה היינו משום שאיננו בטוחים שיצאו כל הבליעות אולם מידי ספקא לא נפקא, ויש גם ספק נוסף לאידך גיסא, שיתכן שכשיצא טעם התרומה מהכלי לתוך התבשיל יתן בו טעם ויהיה ניכר ולא יתבטל, וא"כ יש כאן ספק ספקא שלא יווצר כאן איסור של ביטול איסור לכתחילה. (ואולי יש לדייק מסתימת דברי רעק"א שלא הזכיר דברי האב"מ שלא ס"ל כוותיה)

**בליעות בתרומה**

ובהא דאמר לענין תרומה "ואם בישל בנותן טעם'' יש חידוש גדול בדברי הרמב"ם סוף הלכות תרומות שכתב שאם בישל תרומה בקדרה ורוצה לבשל בה חולין א"צ להגעיל את הקדרה כמו שאר איסורים אלא מספיק שטיפה בעלמא. והראב"ד שם השיג עליו דודאי בעי הגעלה.

והביא כס"מ שהרמב"ם השיב לחכמי לוניל שיצא לו חידוש זה מהא דתנן (פי"א דתרומות ומייתי לה בפרק המוכר את הספינה) דקנקן שהיה בו יין או שמן של תרומה ושפך את כל תכולתו, והרי קשה לרוקן מיכל לגמרי מהנוזלים שבתוכו, ואיתא שם במשנה שאם הטיף ג' טיפות - מאז שנגמר הזרם ומתחיל לטפטף – סגי בזה והשאר מותר, ומותר עכשו למלאות בו משקי חולין לכתחילה, ומדלא קפדינן על הטיפות שנשארו ק"ו דלא קפדינן על הבליעות, עכ"ד והוא חידוש גדול לדינא דדיני בליעות דתרומה קלים[[99]](#footnote-99) יותר משאר איסורים.

**ואם בישל בנותן טעם**

עי' מרדכי סי' תרעט שהקשה אמאי לא נימא שהבליעות שבדפנות הקדרה יהפכו לחלב מדין חנ"נ ויצטרכו שישים גם כנגדם ולא רק כנגד החלב וגם א"א לבדוק דבר זה בקפילא, ועי' תרוה"ד סי' קפג[[100]](#footnote-100) ובחידושי רעק"א סצ"ח ש"ך סק"ה והדברים ארוכים.

**ש"ך סק"ג**

הרמ"א כתב בשם ריב"ש סי' קכו שקדרה שבישלו בה בשר בנפרד וחלב בנפרד ולא היתה ב"י וגם עכשו כבר עבר כ"ד שעות משני הבישולים מותר לבשל בה דבר שאינו חלב ואינו בשר, וכתב הפר"ח סק"ד שכך הוא מורה ובא, אך הש"ך כ' דלפי המנהג יש להחמיר, ועי' יד יהודה (פיה"א סק"ד) דטעם המנהג גזירה שמא יבשל בה דבר חריף שאז יהפכו הבשר והחלב שיהיו טעם לשבח, ועיי"ש עוד טעמים.

**האיסור בקדרה שאב"י**

מה שאסרו רוב הפוסקים לבשל בקדרה שאינה בת יומא אטו בת יומא - דעת הרא"ה להתיר בזה ולא ס"ל הך גזירה כלל, כ"כ בבדק הבית בית ד שער ד והרשב"א שם במשמרת הבית חולק עליו בתוקף עיי"ש ועי' פמ"ג מה שפירש פלוגתתם וביד יהודה פיה"א סק"ג חלק עליו עי"ש.

אגב, עי"ש ביד יהודה שכתב וז"ל "ומכאן מודעה רבה על מה שמשתמשים האחרונים בפילפולם דאיסור דרבנן אינו איסור גברא אלא איסור חפצא דטעות גדול הוא" (וכ"כ או"ש שישתקע הדבר)

**קולת השבו"י – שני חדשים**

הפ"ת סק"ג הביא בשם שו"ת שבות יעקב ח"א סי' כא דאחרי ב' חדשים אפשר להקל בדיעבד בבליעות, וגופא דעובדא דהתם הכי הוה דנשאל על מחבת ישנה של חמץ שטיגן בה דגים והגיס בהם בכף מסויימת, ואח"כ באותה כף הגיס במאכל אחר ועירב מהמאכל ההוא במאכל שלישי, והרי חמץ בפסח במשהו, וכתב השבו"י דמצד תרי משהו אין להקל בזה, ואילו היה בשאר איסורים ודאי היה מותר דכיון שהוא נטל"פ אינו אוסר בדיעבד, אבל לענין פסח הא פסק הרמ"א (תמז י) דנטל"פ אסור בפסח אפילו בדיעבד ואפילו במשהו.

אך כ' שבו"י דיש להקל משום שלאחר זמן רב כבר נחלש הטעם ומתבטל כולו, ואז הוא לא רק בגדר נטל"פ אלא אין לו שום טעם כלל.

ושיעור הזמן לזה למד השבו"י מסמ"ג וס' התרומה שהובאו במרדכי פסחים סי' תקנ"ה וברמ"א או"ח סי' תמז ס"ה שכתב שם שחביות יין שהדביקו בין הדפנות בצק שהוא חמץ גמור – אם עברו חדשיים מאז שהדביקו בו כבר אינו אוסר את היין שינתן בחבית זו מכאן ולהבא, א"כ מבו' דלאחר חדשיים בטל הטעם מדבר שיש בו ממשות וק"ו מבליעות בעלמא. ואמנם לא התיר השבו"י לבשל בכלי זה לגמרי אלא שאם התבשל מותר בדיעבד.

ובשבו"י ח"ב סי' יז נשאל שוב השבו"י אם יש לסמוך על פסקו הנ"ל להלכה ולמעשה, והשיב שאפשר לסמוך.

**מי שבישל במזיד האם אסור באכילה**

הדרכי תשובה כאן סקט"ז הביא בשם שו"ת הרדב"ז ח"ג סי' אלף מג שאם עבר ובישל במזיד בכלי שאינו בן יומו אסור אפילו בדיעבד מטעם קנס, ובאמת הרדב"ז שם בסוף דבריו אינו אוסר בהחלטיות אלא כתב "נכון להחמיר" והארכנו בזה בסי' קכב ומובא כאן בהערה[[101]](#footnote-101)

**דפנות הקדרה**

בהא דצריך שיהיה שישים כנגד דפנות הקדרה כ' החו"ד (חדושים סק"א) דאם בישל כזית בשר עם הרבה מים לא בלעה הקדרה את כל הכזית אלא לפי יחס וכ"כ פמ"ג (סצ"ב משב"ז סקכ"ד ד"ה ודע). ובסי' קג סק"ו פירש החו"ד דבריו דמיירי בקדרה שאין בדפנותיה מקום לבלוע את כל מה שבקדרה ולכן בולעת מכל מה שבתוכה יחד באופן יחסי (כגון אם דפנותיה מחזיקות חצי מהכמות שבישלו בה בלעה הקדרה רק חצי כזית), אבל אם דפנות הקדירה מחזיקות את כל מה שהתבשל בה (כגון קדרה גדולה או תבשיל מועט) יש להניח שכל כזית הבשר נבלע בה.

ויל"ע בזמננו שיש סירים עם תחתית כפולה האם צריך שישים גם כנגדה. ולכאו' תלוי באיזו צורה חיברו את התחתית לסיר דאם הוא ע"י דבק בעלמא אינו בולע אבל אם יש שם הלחמה הוי גוש אחד וכולו בולע, וזה מבואר במ"ב סי' תנא סקע"ו דטלאי הדבוק לכלי ע"י הלחמה נעשה ככלי אחד ממש לענין הגעלה ולכאו' ה"ה לענייננו.

**נ"ט בר נ"ט מין במינו**

הש"ך סק"א כתב דאם בישל חלב בקדירה בשרית צריך לשער שישים רק כנגד הבשר שהתבשל בתוך מעל"ע, אבל הבשר שהתבשל לפני מעל"ע הוי נטל"פ ואין צריך שישים כנגדו, למרות שהבישול האחרון היה מעל"ע לבישול שלפניו ולמרות שכשיצא הטעם מהקדירה היה עדיין טעמו מושבח.

והק' רעק"א (לקמן סצ"ה ס"ב) הא שיטת הש"ך גופיה (סצ"ד סקכ"ב) דאם בישל איסור בכלי ובתוך מעל"ע בישל בו מים, ואח"כ בישל בו היתר בתוך מעל"ע לבישול המים אסור, ולא הוי נטל"פ אף למאן דלית ליה חנ"נ בשאר איסורים, והטעם כמ"ש רעק"א (בהגהותיו על החו"ד סי' קג) דכל מה שהטעם נהיה פגום אחרי כ"ד שעות היינו אם לא יצא מדפנות הכלי כל אותו הזמן, אבל אם בישל מים באמצע הזמן ועל ידם יצא הבליעה מדפנות הכלי – בזה אין הטעם נהיה פגום. וא"כ גם כאן היה צריך שישים גם כנגד מה שהתבשל לפני מעל"ע דכיון שבישלו בו באמצע המעל"ע הרי לא נפגם.

ותירץ רעק"א דמותר מטעם נ''ט בר נ''ט (דהרי טעם הבשר ההוא נשאר מושבח רק על ידי שיצא ונכנס מדפנות הקדרה) והוכיח מזה רעק"א דנ''ט בר נ''ט נקלש טעמו אפילו אם נשאר בתוך מינו ולא עבר למינים אחרים והוכיח כן גם מתוס' חולין קיא: וזבחים צז: (ואכן בספר יבין דעת לגאב"ד קוטנא (פיה"א סק"ג) חולק על הש"ך בזה מה"ט).

ועפי"ז כתב רעק"א שם שאם בישל **חלב שחוטה** (שמותר מדאורייתא ואסור רק מדרבנן) בקדרה שהיתה חלבית כבר קודם לכן ואח"כ בישל את החלב הנ"ל עם בשר אין איסורו אלא מדרבנן, ואין להחמיר ולומר שכיון שבישל בקדרה חלבית נהפך החלב להיות "חלב דאורייתא" ע"י הבליעות שבלע, משום שבליעות אלו הם נ"ט בר נ"ט ואעפ"י שטעם של שחוטה הוא כמו טעם של חלב רגיל גם זה מיקרי נ"ט בר נ"ט כדמוכח הנ"ל.

ובגליון מהרש"א כאן הוכיח כן גם מדברי הרמ"א סי' צ"ב ובד"מ שם שכתב שמחבת חלבית שעולים ממנה אדים אינה אוסרת סיר בשרי שעומד מעליה אא"כ יש חלב עכשיו בתוכה אבל החלב הבלוע בה אינו אוסר, ואף כשיש חלב בתוכה א"צ שישים אלא כנגד החלב שבתוכה ולא כנגד הבלוע בדפנותיה, וע"כ הטעם כנ"ל דהוי נ''ט בר נ''ט אף שמתערב דרך החלב שהוא מינו.

**כיסוי קדרה**

עי' שו"ע או"ח סי' תנא סי"ד דכיסוי קדירה טעון הגעלה כמו הכלי בעצמו כיון שבולע ע"י הזיעה כמבואר כאן בשו"ע.

ועי' ברמ"א לקמן סי' קכ ס"ה דכיסוי כלי טעון טבילה ואף שאינו נוגע במאכל עצמו, ופירש הגר"א סקט"ז משום שהבל הקדרה עולה ונבלע בכיסוי והוכיח כן מסוגיא דניער וכיסה (וזהו המקור שהביא הגר"א גם לעיל ס' צב סקל"ט לענין שכסוי בולע), וכן הביא שלענין טומאה ההבל מעביר טומאה.

**טיפה הנוטפת מהכיסוי**

הד"מ סוף סק"ב כתב דאם יש לחוש שנטף טיפה מכיסוי על התבשיל צריך לקלוף כל התבשיל, וצ"ב דהא מבואר ברעק"א (סי' ק"ה ס"ה) ופ"ת (שם סקי"א) דבכה"ג שאין ידוע איזהו המקום שנאסר בטל חד בתרי וא"צ שישים, דהא דבעינן שישים במב"מ הוא שמא יבשלם יחד ויאסור בנותן טעם, אבל כאן דגם אם יבשלם יבטל בשישים שרי אפילו חד בתרי.

ושמא י"ל עפ"י דברי האור שמח, דהנה דעת הרא"ה (בחידושים חולין צז. ובתורת הבית בית ד' סוף שער א והובא בר"ן ובב"י, אבל להלכה לא חששו לדעתו) דכל חלב שמפעפע אין אנו בטוחים שפעפע בכולו ובטל בשישים אלא יש לחוש שפעפע במקצתו ולכן א"א לבטלם בשישים והכל נאסר.

ובאו"ש ספט"ו ממאכ"א הק' דעדיין יש לו להתבטל ברוב יבש ביבש חד בתרי דגם אם בליעתו של החלב נבלעה במקומות מסוימים ולא התפשטה בכולו מ"מ רוב החתיכה עדיין לא נאסרה (אא"כ נימא דמיירי שם פחות ממאה ועשרים כנגד האיסור שאז יתכן שהרוב אסור) ותי' או"ש דהחתיכה שבלעה אמרינן בה חנ"נ ואוסרת כל החתיכה שצמודה אליה ואין כאן ביטול. ולדבריו אולי י"ל כן גם בדברי הד"מ הנ"ל וצ"ע.

**סימן צז**

**ביטול חלב לכתחילה על דעת לאפותו בפת**

יש לדון אם מותר לכתחילה לבטל חלב בשישים על דעת לאפותו בפת. ונחלקו בזה רבותינו האחרונים, ה"ה המהרי"ט (ח"ב סי"ח) ושו"ת צמח צדק (הקדמון סי' פ), דעת מהרי"ט שמותר לערב חלב בעיסה באופן שבטל בשישים ואז מותר גם לאפותה, ודעת הצ"צ שזה אסור מצד ביטול איסור לכתחילה, אבל מהרי"ט כתב שכיון שעכשו זה היתר גמור אין בזה משום מבטל איסור.

והמג"א כתב דבאופן שעליו נסובים דברי הצ"צ ודאי שרי מטעם אחר, ששם היתה שנה שהענבים צמחו מדי כהים והציבור אוהבים שיהיה יין בהיר, ולכן רצה לערב חלב ביין כדי שיהיה בהיר (ויש שדנו בזה מצד אונאה, וכתבו שאין בזה משום אונאה שאין בזה הבדל בטיב אלא רק בצבע עיי"ש בצ"צ) וכתב המג"א שכיון שמה שמערב אין כוונתו לביטול איסור אלא לצבע בעלמא שרי, וכ"פ מ"ב סי' תמז סוף ס"ק קו (וציין בשה"צ שכן דעת מג"א והגר"ז ומקו"ח (וכ"ה גם בחו"ד כאן סק''ב) וחכ"א כלל נב דלא כצ"צ וח"י שהסכים עמו).

הצ"צ הוכיח כשיטתו לאסור מהרמ"א סי' צט ס"ו בשם או"ה שאם נפל חלב לתוך מים ונתבטל וכו', ומשמע שהנדון "אם נפל", אבל לכתחילה אסור לערב ולבטל ברוב אעפ"י שעכשו זה היתר, ובנחלת צבי שעל השו"ע סי' צז תירץ דודאי אסור לערב מים בחלב על דעת ללוש בזה לחם שאע"פ שעכשו זה היתר מ"מ כיון שעושה כן על דעת לערבו בבשר אסור אבל בנד"ד שאין רוצה לערבו בבשר כלל אלא רוצה לערבו ביין, אלא שיש חשש שישתה את היין עם בשר בזה שרי ואינו נקרא מבטל איסור.

**סופגניות חלביות**

בספר "קנין יורה דעה" להגר"ד שרייבר שליט"א דן אם מותר לעשות סופגניות חלביות, וכתב שיש לדון מכמה צדדים.

חדא עפמ"ש המהרי"ט שכל הגזירה רק בדבר שעלול לאכלו עם בשר אבל דברים מתוקים שאין דרך לצרפם עם בשר מותר (ולא גזרו שמא יאכלם לפני או אחרי בשר בלי דיני הפסקה הראויים), א"כ גם בנד"ד כיון שאין רגילות לאכול סופגניה יחד עם בשר- מותר, אבל לדעת היד יהודה שמחמיר[[102]](#footnote-102) גם בזה אסור.

כמו"כ אם מכין כמות קטנה שמתוכננת להגמר ביום אחד מותר כמ"ש הרמ"א על לחם משנה לשבת דבתוך יום אחד אינו מצוי שישכח (וצ"ל שגם לא חיישינן שישכח להודיע לבני ביתו ולאורחיו[[103]](#footnote-103)), אך קולא זו לא שייכא אא"כ אופה באותו יום שחושב לאכלם אבל אם אופה לפני כן אסור[[104]](#footnote-104) (והביא כן בספר קנין יו"ד בשם חמודי דניאל בב"ח סי"ב ונפש חיה יו"ד סל"ו).

וכמות זו מחשיבים לפי כמות האנשים שמכין עבורם את הסופגניות.

**חלב שנשפך על לחם**

כתב חו"ד דחלב שנשפך על פת שיש בה בקעים[[105]](#footnote-105) אסור לאכלה אפילו במלח וכמבואר בס"ס צא שאם יש בקעים מתפשט החלב בפנים אפילו בצונן.

והנה חזינן מדבריו שהאיסור הוא לא רק אם בשעת לישה ואפיה היה חלבי אלא גם אחרי אפיה. ואף שהדברים מסתברים מאוד יש בהם מן החידוש דהנה הכרו''פ מספר שזקינו אבי אמו התיר לקחת פת חלבית ולחלקה להרבה אנשים שכ"א יקבל כמות קטנה שהרי כמות קטנה מותר, ונחלקו עליו חו"ד ופמ"ג (וגם הכרו''פ מיקל כזקינו רק בהפס"מ) ונימוקם עמם שכיון שנאסר בשעת אפיה שוב אין יכול לחזור ולהיות מותר – א"כ ס"ל שבשעת אפיה חל האיסור (שהרי עד אפיה ודאי יכול לעשות היכר[[106]](#footnote-106) ויהיה מותר) וא"כ היה מקום לומר שכיון שעיקר האיסור בשעת אפיה הוא – לא גזרו כלל בדברים שאירעו אחרי אפיה, אבל בחו"ד חזינן דגם בזה גזרו, ובאמת כן הוא מפורש ברוקח שגם חלב שנדבק בלחם אסור.

עוד כתב חו"ד דבזה אסור הלחם באפיה אפילו יש בו ששים כנגד החלב – משום שכיון שאין זה בליעות אלא חלב שנשפך והתפזר בתוך הלחם- יתכן שהתרכז כולו במקום מצומצם שאין שם ששים כנגדו, וכפל חו"ד דבריו בסי' צא סקי"ד.

**שוגג**

הפמ"ג שפ"ד סק"א הסתפק אם הקנס שקנסו שאסור לאכלו הוא רק במזיד או גם בשוגג, (ועי' נחלת צבי), ומסברא י"ל שמאותה סיבה שאסור ללוש בחלב – מאותה סיבה עצמה יאסרו באכילה כדי שלא יבא לאכלה בבשר, ואדרבה זוהי גזירה שיותר קרובה אל האיסור מאשר הגזירה שאסור ללוש, ואין איסור האכילה מצד קנס אלא מצד אותה הגזירה, וכעי"ז כתב בבינת אדם סי' נא. עיי"ש.

ועי' יד יהודה סק"ג שיתכן שהיתרו של זקינו של הכרו''פ הוא דוקא בשוגג דאין כאן סיבה לקנסו אלא למנוע שלא יאכלוהו בבשר ולכן אפשר לחלקו.

**נ"ט בר נ"ט**

התוס' פסחים ל. וחולין קיא. ועוד ראשונים שם הקשו מדוע אסרו לטוח התנור באליה, הרי גם אם יאפה אח"כ שם חלב הוי נ''ט בר נ''ט ושרי שהשומן נותן טעם בתנור והתנור בלחם שיאפו בו אח"כ.

ותירצו הראשו' כמה תירוצים, יש שתירצו שמכאן מוכח שאין היתר של נ''ט בר נ''ט אלא בדגים שעלו בקערה ב**צונן** אבל אם התבשלו שבלעו ב**חם** אסור אפילו נ''ט בר נ''ט.

ויש שתירצו שהחשש הוא שמא נשאר ממשות בשרית דבוקה על התנור ותבלע בלחם שיאפה בתנור אח"כ (וברמב"ן בהביאו תירוץ זה הסביר שיש בזה גזירה שמא לא יקנח יפה יפה).

והרמב"ן תירץ דסוגיין אזלה באמת רק כרב דאסר נ''ט בר נ''ט אבל לדידן מותר.

ודעת הרא"ה (בחידושיו חולין קח. ובבדק הבית בית ג שער ד) שבאמת כיון שיש כאן דין נ''ט בר נ''ט א"צ להסיק התנור ולעשות הגעלה, אלא מספיק בקינוח בעלמא ומה שאמרו להסיק התנור אורחא דמילתא נקט שכך דרך לנקות את התנור, וכ"כ אהל מועד ומאירי ומהר"ם חלאוה פסחים ל. (ואולי כן גם דעת הרמב"ן בתירוצו השני עיי"ש היטב) אבל הרשב"א במשמרת הבית שם חלק על כך בתוקף.

**צירוף עוגייה חלבית לברכת המזון**

**מעשה** באחד שאכל עוגות בכמות גדולה של קביעות סעודה ונטל ידיו ובירך המוציא וכדין השו"ע סי' קסח, אך באמצע סעודתו הבחין שחלק מהעוגיות שהוא אוכל הם חלביות, ומכיון שלא היו משולשות כנהוג[[107]](#footnote-107) הבין שאסור לאכלם ואכל רק את שאר העוגות אך בסיום אכילתו הסתפק האם לברך ברהמ"ז דדילמא אותם עוגיות שאכל באיסור אינן מצטרפות לשיעור קביעות סעודה, דהא קי"ל (או"ח קצו) שאין מברכים על אכילת איסור ואפילו באיסור דרבנן, וללא העוגיות החלביות שאכל לא היה לו שיעור קביעות סעודה א"כ י"ל שלא יברך ברהמ"ז אלא על המחיה על העוגיות המותרות בלבד.

ויתכן גם שהחלב שבעוגה לא יצטרף אבל הבצק יצטרף – אם העוגיה ממולאת גבינה ולא נילושה בגבינה, אך באמת גם אם לא נילושה בגבינה מ"מ תוך כדי אפיה מחלחל הרבה גבינה בבצק וגם בולע, ובפרט לדידן דמחמרינן שכל דבר הוא דבר שמן, אך יתכן שכאן א"א להחמיר דהוי חומרא דאתי לידי קולא כמובן.

**האם הוו חפצא דאיסורא**

ותחילה יש לדון אם אכן עוגיות חלביות הן ממש אכילת איסור שאין מברכים עליהן. והנה הכרו''פ מספר שזקנו התיר למי שאפה לחם חלבי שיחלק אותו מהר להרבה אנשים לכל אחד חתיכה קטנה (שעל חתיכה קטנה לא גזרו[[108]](#footnote-108) כיון שיכול לאכלה מהר לפני שישכח שהלחם חלבי), אמנם נחלקו על זה החו"ד והפמ"ג (וגם הכרו''פ סומך על כך רק בשעה"ד) דכיון שנגמרה האפיה ולא עשו בו שום היכר, והאפיה עצמה היתה מיועדת לאדם אחד שעבורו היא כמות גדולה כבר נהפך לחפצא דאיסורא ושוב אין לו היתר, א"כ לדידהו הוי חפצא דאיסורא ואין טעון ברהמ"ז[[109]](#footnote-109), ובפרט לפמש"כ חו"ד (חידושים סק"ה ביאורים סק"ג) שאפילו אם עשה היכר על העוגה אחרי האפיה כבר לא יועיל דכיון שנאסר נאסר.

ויל"ע מי שהיה לו פת שנילושה בחלב בשיעור שיש בו **חמישים** כנגד הבשר וכיון שאין בו ששים נאסר, ואח"כ נטחן דק והתערב בפירורים אחרים באופן שעכשו ודאי יש שישים כנגד החלב, דלכאו' עכשו כבר מותר לאכלו אם לא ביטלו במזיד, אך שמא לאחר שנהפך מדרבנן לחפצא דאיסורא שוב לא יועיל ביטול על החלב אלא צריך ששים כנגד כל הפת, (דהיינו כעין חנ"נ אך מטעם אחר) וביד יהודה נוקט בזה לקולא אף שדעתו כהחו"ד שנהפך לחפצא דאיסורא.

**היתר בהיכר**

ובגוף האיסור כאן באמת יש לצדד להיתר משום שעוגה זו היתה ממולאת ואפשר קצת להבחין שהגבינה יוצאת מצידיה, וכתב ראבי"ה סי' תסג שאם ניכר מותר וכמו שמותר למרוח גבינה על הלחם, והרוקח[[110]](#footnote-110) ג"כ כתב להיתר (אף שהביא שיש מחמירים), אלא שצ"ע כמה צריך שיהיה ניכר, והנה אדם זה לא הבחין שהעוגה חלבית עד שאכל ממנה, א"כ אולי צריך היכר טפי ש**כל** מי שמסתכל מבחין מיד שיש כאן גבינה, ובפרט שלפעמים יש מילוי תפו"א שנראה כמו מילוי גבינה.

עוד יש לדון שהעוגיה היתה בצורה מיוחדת אשר במאפיה זו רק עוגיות חלביות עושים כך, א"כ אולי מועיל וכמו דאמרו פסחים דף לו. דכעין תורא שפיר דמי ופירשו הרי"ף והרמב"ם דאם עשה היכר מותר, אמנם נחלקו בזה הדעות כפי שיסד מהרי"ט (ח"ב סי"ח) שברי"ף ורמב"ם משמע שמספיק היכר לאופה בעצמו שהוא ידע להזהר, אבל הרשב"א בתורת הבית כתב שצריך שיהיה היכר שכל אחד יבחין שעשו כאן משהו משונה וישאל מדוע ואז יאמרו לו שהעוגה חלבית ולא יכשל, וא"כ בנד"ד אין כאן שום סיבה שאדם ישאל על היכר משונה (וכלשון המהרי"ט "אין כאן שואל ונשאל")[[111]](#footnote-111)

**עוגיות מתוקות**

עוד יש לדון להיתר עפמ"ש המהרי"ט שכל הגזירה רק בדבר שעלול לאכלו עם בשר אבל דברים מתוקים שאין דרך לצרפם עם בשר מותר (ולא גזרו שמא יאכלם לפני או אחרי בשר בלי דיני הפסקה הראויים), א"כ תלוי אם עוגיות אלו דומים לבורקס שדרך לאכלם עם בשר או עוגיות מתוקות שעליהם לא גזרו. אך ביד יהודה הקשה על זה קושיא חמורה, דבהגהות שערי דורא הביא תשובת מהר"ם שכתב שפת שאפאה בתנור שבלע בשר אף שמחמירים שאסורה לאכול עם חלב (למרות שהוא נ"ט בר נ"ט) מ"מ אין דיני הרחקה בינו לבין חלב כלל, והוכיח זאת מדאמרו בפסחים ל. דאסור למיכליה במילחא דילמא אתו למיכליה בכותחא, ומדוע לא אמרו דילמא אתו למיכליה לפני כותחא או אחרי כותחא וע"כ דלא אכפ"ל שיעשה כן משום דהוי נ"ט בר נ"ט, ומוכח להדיא מדבריו דבאמת היה מקום לגזור שלא לאכלו גם משום שמא יאכלנו בסמוך לחלב ולא יפריד ביניהם, רק דהכא ל"ש גזירה זו משום שהוא נ"ט בר נ"ט, וא"כ בעיסה שנילושה בחלב שאין זה נ"ט בר נ"ט שפיר יש לאסרו גם בעוגות מתוקות[[112]](#footnote-112) שהחשש היחיד הוא שיאכלם בסמיכות לבשר, וצ"ע למעשה.

**האם אכילת לחם חלבי פטורה מברכה**

הפמ"ג (או"ח א"א סי' קסח סקט"ז) כתב שהאוכל לחם חלבי לא יברך עליו ואפילו אכל כדי שביעה שהוא חיוב דאורייתא, אמנם רעק"א בהגהותיו לסי' קצו פקפק משני טעמים, חדא דשמא אין זה איסור חמור כ"כ, ועוד דלפי דעת זקנו של הכרו''פ הרי אפשר לחלקו לאנשים הרבה, וא"כ ה"ל כדמאי שאמרו בגמ' שמברכים עליו הואיל ומותר לעניים, וגם אם זה האוכל אינו עני מ"מ ראוי הוא להפקיר כל נכסיו ויהיה ראוי לו, וה"נ ראוי לחלקו לאנשים הרבה ויהיה מותר.

עוד יש לדון דשמא הוי רק איסור גברא ולא איסור חפצא, (ותלוי כמובן גם בנדון דלעיל במחלוקת החו"ד והכרו''פ), אבל אף אם תימצי לומר דהכי הוא לכאו' פטור מברכה. דהנה בשע"ת סי' קצו הביא בשם תשובות הב"ח החדשות בשם גדול אחד שהנודר מן הפת ואכלה מברך עליה (ברכה אחרונה בלבד עיי"ש טעמו), אך בשה"צ חולק על זה משום שמפורש בתוספתא שנזיר[[113]](#footnote-113) ששתה יין אינו מברך.

אמנם בספר הפרדס לתלמיד הרשב"א (שער י פרק ז עמ' ריט) מפורש שהנודר או הנשבע מפת ואכלה מברך הואיל וגוף הדבר היתר הוא, אך יתכן שאין זה להלכה (והשה"צ לא זכה לראותו לפי שלא נדפס בימיו, אך יתכן שגם אם היה רואהו לא היה חוזר בו) משום שהפרדס הנ"ל הביא בשם הרא"ה שהאוכל מאכל איסור בזמן היתר כגון האוכל ביו"כ – אין מברך עליו[[114]](#footnote-114), וחלק עליו הפרדס דכיון שהוא איסור גברא ומאכל היתר מברך עליו, והנה בפלוגתא זו ודאי קי"ל כהרא"ה דאין מברך[[115]](#footnote-115) וכמ"ש שה"צ סי' רד סק"מ שהאוכל ביו"כ באיסור אינו מברך וכהרא"ה, נמצא שהפרדס שמחייב ברכה על דבר האסור בשבועה לשיטתו הוא, ולא קי"ל כוותיה וא"כ שפיר פסק שעה"צ שלא לברך, וה"ה בעניננו שאפילו נימא דפת חלבית נחשב רק איסור גברא אין מברכים עליה.

**צירוף אכילת איסור**

אמנם בעצם הנדון אם מצטרפות העוגיות האסורות י"ל דאף שהם עצמם אינם טעונים ברכה מחמת איסורם ואין זה מברך אלא מנאץ, מ"מ מצטרפות[[116]](#footnote-116) הן לחייב את שאר העוגות בברהמ"ז, דהנה כתב שו"ע סי' קסח ס"ו דאם אכל קצת עוגות ובירך עליהם בומ"מ ואח"כ נמלך ואכל הרבה עוגות עד שהגיע לשיעור קביעות סעודה - יברך בסוף סעודתו ברהמ"ז, ומצטרפות העוגות ה**ראשונות** גם הן לשיעור קביעות סעודה, וחזינן דאף שכשאכל את הראשונות לא היתה פה קביעות סעודה מצדו שהרי מחשבתו היתה לאכול רק קצת מ"מ מצטרפות כולן, ועכצ"ל שהעוגות **האחרונות** לבד יש עליהן שם של קביעות סעודה כיון שנאכלו אחרי הכמות הראשונה, וה"נ בנד"ד העוגות האסורות אף שאין הן טעונות ברכה מ"מ נותנות הן שם של קביעות סעודה לעוגות המותרות דס"ס נאכלו העוגות המותרות בצירוף עם כמות גדולה.[[117]](#footnote-117)

אך יש לדחות שאין ראיה מהנדון הנ"ל דבאמת צע"ק מדוע אינו מברך ברכת על המחיה על העוגות הראשונות שאכל שהרי לא היה עליהם שם של קביעות סעודה וא"כ אינן נפטרות (לכתחילה עכ"פ) בברהמ"ז, ואולי צריך לומר שאחרי שהחלק השני של הסעודה נהפך להיות **"סעודת קביעות"** גורר הוא אחריו גם את החלק הראשון ונהפך גם הא להיות **"סעודת קביעות"**, ולכן שפיר מצטרף לשיעור לברהמ"ז, אבל בענייננו שא"א לצרף אכילת איסור אולי אין לברך ברהמ"ז.

אך אם כנים דברינו נמצא שהוברר למפרע שהיה צריך מתחילה לברך המוציא על העוגות הראשונות וגם ליטול ידיו, ועי' בהערה וצ"ע.

ובני החבורה שליט"א אמרו ג"כ כעין סברא הנ"ל שבאמת אם אכל כמות של קביעות סעודה אפילו אם לא חשב על כך מראש מ"מ הוי סעודה חשובה גם למפרע וכל מה שאכל היה בו שם של קביעות סעודה וא"צ למחשבתו בזה, ולפי"ז שפיר מצטרף כל מה שאכל מתחילה אף אם לא חשב אז לאכול כדי קביעות, ואין מזה שום ראיה לאכילת איסור שכיון שהיא אינה טעונה ברכה ודאי גם אינה מצטרפת.

אמנם ראיתי לח"א שליט"א שהסתפק מי שחשב לאכול כדי קביעו"ס ובאמצע נמלך והפסיק אם צריך ברהמ"ז, וחזינן דפשיט"ל דאזלינן בתר מחשבתו אפילו לאידך גיסא, ואפילו אם לא נתקיימה מחשבתו (ולכאו' י"ל דגם איהו לא החשיב בדעתו את האכילה כקביעות אלא רק אם אכן יאכל את כל הכמות שתכנן לאכול ולא באופן שנמלך.

בשלמי תודה (סוכות עמ' ריד) דן במי שאכל כזית חוץ לסוכה בטעות מה יעשה עכשו, דאם יעבור עכשו לאכול בסוכה כדי שיהיה המשך אכילתו בהיתר, א"כ גורם הוא איסור לעצמו למפרע שעכשו יהיה כאן כביצה שלמה שאכל חוץ לסוכה, ולכאו' עדיף שיפסיק לאכול (אבל עי"ז יתכן שגורם שברכת ענט"י היתה לבטלה להסוברים דעל פחות מכביצה אין חיוב נטילה)

וכתב בשם הגרנ"ק שליט"א שיכול להמשיך לאכול משום דאיסורא דעבד עבד, כלומר – דאפילו אם לא ימשיך לאכול כבר עשה איסור במה שאכל חוץ לסוכה ואף שפחות מכביצה מותר, היינו דוקא במי שאינו רוצה לאכול יותר אבל זה שרצה לאכול כביצה וכבר חל על אכילתו שם קביעות – אף אם לבסוף לא אכל – כבר עבר את איסורו, וזה כעין סברת ח"א הנ"ל. ואולי לפי"ד ה"ה מי שבירך לישב בסוכה ותכנן לאכול כביצה פת ולבסוף נאנס ואכל כזית דלא הוי ברכה לבטלה משום שאכילת הכזית היתה "אכילת קביעות" לפי תכנונו ומחשבתו, ואולי אף מותר לכתחילה לעשות כן וצע"ג.

ובמט"א (סי' תרכה אלף למטה סקפ"ז) כתב שאם אוכל כזית בסוכה בלילה ראשון ואח"כ נזכר שצריך לאכול כביצה לא יועיל שאוכל עכשו עוד כזית להשלים לכביצה דהרי בשעה שאכל את הכזית הראשון היתה דעתו רק על כזית והיינו שלא היה כאן שם של אכילת קבע, ולכן צריך לאכול כביצה שחמה מחדש, וזה ממש כסברתנו הנ"ל דמחשבתו קובעת ולא מועיל השלמה אח"כ.

מיהו כתב שם דלענין שיעור כזית ששם תלוי במציאות ולא בקביעות שם אין תלוי במחשבתו אלא במעשיו, ולכן מי שאכל חצי כזית ואח"כ נודע לו שצריך כזית אם ישלים בכא"פ יועיל אף שלא היה לו דעת, והסתפק שם אם לא בירך בעת אכילת החצי כזית הראשון האם יכול לברך לפני אכילת השני, והארכתי בזה במק"א בענין ברכה על חצי מצוה.

**שוגג**

אך באמת דכל דברינו כאן לכאו' אינם אלא לפלפולא משום שפסק המ''ב סי' קצו כדעת האחרונים שהאוכל איסור בשוגג מברך עליו לאחריו, וכאן ודאי היה שוגג .

אך אאמו"ר שליט"א העיר דהמ"ב כתב דאף שעל שוגג מברך ברכה אחרונה מ"מ אין מזמנים עליו דאין קביעותו קביעות, א"כ אולי י"ל דגם לענין קביעות סעודה אין קביעותו קביעות, אם כי יש לחלק ביניהם, ותלוי קצת ג"כ בנדון הקודם האם קביעות סעודה באה רק ע"י מחשבתו או שע"י כמות המאכל שאכל נהפך אוטומטית להיות "קביעות".

**סימן ק'**

**דין בריה**

**האם דין בריה הוא דאורייתא**

הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן (לרי"ף) ועוד ראשונים כתבו שדין בריה שאינו בטל הוא דין דרבנן כפי שיובאו דבריהם לקמן, ואמנם יש לו שורש בדאורייתא שהאוכל בריה ממאכלות אסורות לוקה אף אם אין בו כזית, אבל הא דאינו בטל ברוב הוא רק דרבנן.

ובנקה"כ סי' קג כתב שדין בריה הוא דרבנן כדי שלא יבא לאכול בריה בעין (שלא התערבה ברוב ואינה יכולה להתבטל) שאיסורה חמור כיון שזה שיעור שלם ואיסורו חמור, אבל בשאר ביטולים ברוב אף אם יהיה במקרה איזה חלק מסויים שלא התבטל מסתמא הוא פחות מכשיעור ואיסורו יותר קל.

אמנם בתוס' (ב"מ ו: ד"ה קפץ) מוכח שהוא דין דאורייתא, שהנה איתא שם קפץ אחד מן המנויין במעשר בהמה לתוך הדיר – כולם פטורים, והקשה תוס' ליבטל הך כבש ברובא, דהא דדבר שבמנין לא בטיל הוא רק דרבנן ובריה ל"ש הכא[[118]](#footnote-118) עיי"ש, וממה שכתבו על דבר שבמנין שהוא דרבנן ולא כתבו כן על בריה מוכח שדין בריה הוא דאורייתא, וכבר הוכיח כן מדברי התוס' המהרי"ל בתשובותיו סי' עב ונקט כן לדינא וגם לא הביא שיש חולקים, ואמנם רוב הראשו' ס"ל שהוא דרבנן וכן הכריעו הט"ז ופר"ח וחכ"א וש"א.

וצע"ק שבחולין ק. עושה הגמ' צריכותא למה צריכה המשנה להשמיענו גם דין בריה וגם דין חתיכה הראויה להתכבד, והלא דין חתיכה הראויה להתכבד הוא ודאי דרבנן ואיך עושים צריכותא מדרבנן לדאורייתא לשיטת התוס' ומהרי"ל.

**חמישה דיני בריה**

בחמש מקומות מצינו דין בריה:

א' - בענייננו שאינו בטל ברוב, וזה כמדומה שנזכר רק פעם אחת בש"ס בחולין ק. ומוכח לה ממתני' וכן מוכח גם במתני' פ"י דתרומות מ"ח גבי דג טמא שכבשו עם דג טהור.

ב' – שחייבים עליו במאכלות אסורות אפי' בפחות מכזית וזה נזכר בחולין צו: קב: ובמכות יז. ושבועות כא: ועוד מקומות והוא דאורייתא לכו"ע.

ג' – מה שמבואר בחולין קיט. שאע"פ שלענין שומר שמצטרף לטומאה נחלקו אם יש שומר לפחות מכזית מ"מ זה לכו"ע שבריה יש לה שומר גם אם אין בה כזית, וגם זה בפשטות דאורייתא.

אמנם זה שונה מדין בריה של ביטול ברוב שהרי אנן קי"ל כרבנן מכות יז. דברית נשמה חשיבא ובריית נשמה לא חשיבא[[119]](#footnote-119), ולענין זה חזינן שבריית חיטה נמי חשיבא אלא דהכא ענין אחר הוא.

ד' – דעת הירושלמי דאם אכל בריה[[120]](#footnote-120) פחות מכזית צריך ברכה אחרונה גם אם אין בו כזית עי' או"ח סי' רי, וצ"ע אם הנדון הזה גם לענין דאורייתא כגון אכל ענב אחד שאין בו כזית האם חייב בברכה אחרונה דאורייתא מדין בריה להסוברים ברכה אחרונה על שבעת המינים דאורייתא (ובאופן אחר לא משכח"ל כי פת וכיו"ב ודאי אין בו דין בריה)[[121]](#footnote-121).

ה' – לענין טומאה - דתנן פ"ק דאהלות מ"ז האברים אין להם שיעור, היינו דאבר מן החי ואבר מן המת מטמאים – בשלמותם – בכל שהוא וא"צ שיעור כזית, וה"ה אבר שלם של נבילה או של שרץ. וכן אשכחן נזיר מט: דנפל שלם מטמא אפילו פחות מכזית, ובפי"ג דנגעים מ"ג דעת ר' אליעזר חסמא דאבן שלמה מבית המנוגע מטמאת אף בפחות מכזית דילפינן ממת. ועיין תוס' שבת פג: ד"ה מה דלענין טומאת ע"ז אינו כן אלא אינו מטמא בבריה פחות מכזית.

ודין זה שונה מדין בריה שלענין ביטול ברוב, דהא לענין ביטול ברוב נבילה לא חשיבא בריה ואילו לענין טומאה אינו כן, וכבר הדגיש תוס' (ע"ז סט. ד"ה ההוא) החילוק הזה. ואמנם לענין שרצים כתב בתה"ב (ב"ד ש"א) דהאוכל אבר שלם משרץ מת חייב עליו בכל שהוא, ודוקא בשמונה שרצים שהוקש טומאתם לאכילתם כדאיתא במעילה יז., אבל בשאר שרצים טומאתם בכזית (ובשמונה שרצים התחדש שגם כשאין כזית ואינו כברייתו חייב בכל שהוא)

ודין זה אינו מוסכם משום שר' אליעזר פליג עליה כדאיתא בס"פ העור והרוטב שרק אבר מן החי מטמא בכל שהוא ולא אבר מן המת (ופליג אסתם משנה דאהלות הנ"ל כמ"ש שמ"ק סק"ו) אמנם יש דין נוסף דבזה כו"ע מודו – דמת **שלם** מטמא אף בפחות מכזית (כגון עובר) כדאיתא בחולין פט:

**נקטעו רגליו**

בנזיר נא: מיבעיא לן בריה שחסרה מהו ללקות עליה בפחות מכזית, וכתבו תוס' ופירוש הרא"ש שם שכל הספק בנקטעו רגליו וכיו"ב שאין הנשמה תלויה בו, אבל אם נחסר אבר שהנשמה תלויה בו ודאי לא מיקרי בריה. (ואולי המפרש לנזיר שם שלא הדגיש זאת חולק וסובר שאפילו באבר שהנשמה תלוי בו מספקא לן). ולא איפשט ספק זה ופסק הרמב"ם דאין לוקין ופי' כס"מ שכיון שלא איפשט א"א להלקות.

ומיהו לענין דין בריה שלא בטל ברוב עדיין לא נתפרש דינו וי"ל דמספק יש להחמיר שאינו בטל, אמנם הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן (לרי"ף) חולין צט: כתבו כולם שכיון שדין בריה דלא בטלה הוא דרבנן יש להקל בספקו, ואולי להתוס' ומהרי"ל שהוא דאורייתא ישתנה זה הדין.

ומ"מ ש"מ דפשיט"ל להראשונים שגדרי בריה של ביטול ברוב שוים לגדרי בריה של החיוב בפחות מכזית ואין לחלק ביניהם.

**בריה בנבילה**

הראשונים ביארו שנבילה לא מיקרי בריה אפילו היא שלמה משום שבשעה שנבראה לא היה שם איסור נבילה עליה, ועיקר ראייתם הוא ממכות טז: דאיתא שם דאין לוקין על נמלה שלמה לאחר מיתתה בפחות מכזית ולא אמרינן דליחייב מדין בריה, וכ"ה גם בחולין קב: גבי ציפור.

והקשה רעק"א (בהגהותיו לחו"ד ובתוספותיו למשניות מכות פ"ג מ"ב) דבאמת מנין להם להראשונים דין זה, דבודאי לענין מלקות על פחות מכזית שייכא ראייתם, אבל לענין הא דלא בטל ברוב הרי י"ל דכיון שיש עשה דשאינה זבוחה שהוא איסור נוסף על כל האוכל נבילה שאכל בשר שאינו שחוט, ועבר בזה על עשה (לשיטת תוס' שבועות כד. ושאר דוכתי) דכתיב וזבחת ואכלת מה שאתה זובח אתה אוכל ואין אתה אוכל מה שאינו זבוח, והרי עשה זה היה עליה מאז שנולדה ולענין זה י"ל דבריה לא בטלה ברוב והאוכל בריה של נבילה שהתערבה ובטלה בששים י"ל דאמנם לא ילקה מצד לאו דנבילה דלענין זה בטל ברוב, אבל עדיין יהא אסור לאכול מצד עשה שאינה זבוחה.

ובאמת כבר רמז קושיא זו החו"ד סק"ה והוכיח מזה שאין נקרא בריה אלא דבר כזה שאיסורו מחמת עצמו אבל נבילה איסורה מחמת דבר אחר מיקרי, דמצד עצמה בכלל בקר וצאן היא, ורק דבר צדדי גרם לה לאסור, ומה"ט נמי מצד עשה שאינה זבוח נמי אין לכנותה בריה, אך רעק"א השיג על זה דא"כ גם אבמה"ח אין לקרותו בריה (ויש להוסיף להקשות גם מטבל) והניח רעק"א בקושיא.

**בריה בתולעים**

כתב הכרו''פ כאן שתולעים בפירות אין להם דין בריה לענין ביטול ברוב[[122]](#footnote-122) שהרי כתבו הפוסקים שבריה נקרא רק דבר שהיה אסור מתחילת ברייתו אבל תולעים שנולדו בפירות או בדגים הרי קי"ל שאינם אסורים כשהם עדיין לא פירשו ואיסורם חל עליהם רק כשהם פורשים מהדגים או מהפירות, וכיון שלא היה איסורם כשנוצרו אין עליהם תורת בריה.

אבל הרבה אחרונים חולקים על זה, החו"ד כתב שיש "ראיה שאין עליה תשובה" ממכות טז: על נמלים ופוטיתא וכו' שחלקם הם בריות כאלו שאינן נאסרים עד שיפרשו מהפירות (כמ"ש הרמב"ם בסהמ"צ) ואפ"ה חשבינן להו שם בריה.

לכן כתב חו"ד שאע"פ שלא נאסר מאז שנוצר נמי חשיב בריה דהעיקר הוא שיהיה איסורו מחמת עצמו ולא מחמת גורם חיצוני כנבילה, וגם י"ל שעד שלא פירש השרץ אין עליו שם "שרץ" ולכן שרי וא"כ ברגע שפירש וחל עליו שם "שרץ" כבר נאסר, ושפיר חשיב שנוצר באיסורו.

**תולעים בדגים**

כתב בחזו"א יו"ד סי''ד (א) סק"ו לענין תולעים בדגים שהתבשלו האם יכולים להתבטל ברוב והאם אינם מתבטלים משום דהוו בריה.

וז"ל ושיעור נימוח (לענין שאי אפשר לזהותו ויכול להתבטל ברוב) היינו שאין העין מכירתו כלל והלכך מתבטל כדין יבש ביבש, אבל אם העין מכירתו כשיפגשנו אע"ג **שאין כח באדם לחפש אחריו** חשיב כאיסור ניכר ואינו בטל.

ואם אין העין מכירתו מחמת קטנותו ועדיין הוא שלם אינו בטל מדרבנן מדין ברי', והלכך בהני כיני דגים יש לצרף ספק נמוח דמסתבר דמתבטלת הכרתן ע"י בישול והוי כמו רוב להיתר, ואף אם יש ספק שהן שלימין אין כאן רק ספק דרבנן של ברי', אבל מסתבר כיון שבטלה הכרתה, חשיב בלבול צורה ובטל דין ברי' וכמש"כ הרשב"א בתשובה שהביא ב"י ס"ס ק"ד, ונמוח שמתבטל אין חילוק בין מתמעך בקדירה מחמת חום הבישול, ובין מתמעך בפיו ע"י לעיסה, וכל שנתבטלה ממנו הכרת העין קןדם בליעה יש כאן דין ביטול יבש ביבש, וכל שנתבטלה צורתו קדם בליעה בטל מני' דין ברי', והלכך בנידון כיני דגים ההיתר של נמוח מרווח שקשה הדבר שינצל משתי הסיבות הממחות הבישול והלעיסה וישאר שלם, ואף שהלעיסה אסורה מדין מבטל איסור לכתחלה, הוי ספיקא דרבנן. עכ"ל החזו"א.

**ומש"כ** שאם מתבטל קודם בליעה מותר אף שההכנסה לפה היתה לפני שהתבטל עי' במכתבו של הגרש"ז אויערבך (הנדפס בספר בדיקת המזון כהלכה ח"א עמ' 179) שכתב דלמאי דקי"ל כר' יוחנן חולין קג: לא אזלינן בתר בליעה אלא בתר ההכנסה לפה.

**איבוד צורה**

**ומש"כ החזו"א** שכשאיבד צורתו כבר לא הוי בריה והביא כן מתשו' הרשב"א הנה הרשב"א שם כתב שני אופנים שאין דין בריה: או שאינה שלמה או שנתרסקה ואין עליה צורה, וממה שחילקם לשני ציורים נפרדים מוכח שמה שכתב נתרסקה כוונתו שעדיין היא שלמה ומ"מ מרוסקת היא, וכעין תפו"א ובננה שיכולים להיות מרוסקים ועדיין כל חלקיהן מחוברים זה לזה, אך כיון שאבדה צורתו לא הוי בריה.

ולכאו' קשה על זה מהרמב"ם (פ"ב ממאכ"א הכ"א) שכתב וז"ל "אפילו סרחה הבריה ונשתנית צורתה הואיל ואכלה כולה לוקה", ומוכח שנשתנית צורתה עדיין מיקרי בריה.

וצריך לחלק דהרמב"ם מיירי שלא השתנתה תצורתה והמבנה של הבריה אלא שאינה ניכרת מפני שהשתנתה המעטפת החיצונית שלה כגון בעל חי שנעשו פניו חלקות ואין ניכר בהם עיניים ואזניים וכו' דהוי בריה אף שאינו ניכר.

**תערובת בריות**

בראשונים ישנם מספר דעות בהגדרת בריה והשו"ע פסק כולהו לקולא כמ"ש בבהגר"א סק"ו (מדין ספיקא דרבנן לקולא, כיון שעיקר דין בריה הוא דרבנן לפי רוב הראשונים)

ויש לעיין מה הדין אם יש תערובת שנפלו שם מספר איסורים שונים וכל אחד הוא בריה ויש שישים כנגדם ברווח, אלא שלכל אחד מהאיסורים יש סיבה לומר שאינו בריה ויכול להתבטל ברוב, אלא שאין סיבותיהם שוות אלא שלכל חתיכה יש סיבה אחרת לפי אחת השיטות לצאת מדין בריה, באופן שאם נדון לפי כל שיטה בראשונים בפ"ע יהיה כאן ודאי בריה שאינה בטילה.

ויש לדון האם נימא דנמצא שלפי כל אחת מהשיטות התערובת אסורה וא"כ אין להתיר, או דילמא נקטינן קולות כולם ושרי.

**תולעים**

כתב הכרו"פ: "מה נענה ליום פקודה שבקיץ אין פרי ומזון ומחיה ולחם שאין בו תולעים וכמעט א"א לבדקם", והאריך לבסס שיטת הראשונים שבריה בטילה בתתק"ס ושיער שבכל פעם יש תתק"ס כנגד התולעים, ובטלים ברוב.

וסיכם שם שדעת בה"ג והרשב"א והר"ש ורא"ש וראב"ד ואו"ז[[123]](#footnote-123) שבטלים ויש להקל כדבריהם בחשש דרבנן של בריה, ובצירוף דעת הרי"ף שלא הביא כלל הך דבריה לא בטיל ויתכן דפליג וס"ל דדוקא באיסה"נ[[124]](#footnote-124) לא בטיל.

ובשו"ת כתב סופר (יו"ד סי' סג) כתב דעדיין מאין יבא עזרנו לדעת השו"ע דפסק בהחלט דלא כשיטות הנ"ל, וגם הרמ"א מביאם רק בתור "יש אומרים", לכן האריך שם בפלפול גדול לומר דלפי השיטות שבריה אינה בטילה בתתק"ס חייבים להקל שבריה שטעמה פגום כגון תולעים בטילה ברוב עיי"ש ואמנם האחרונים חלקו גם על קולא זו והזהירו טובא על מכשול זה (והחכ"א ממליץ לא להכניס שום מאכל לפיו בלי התבוננות בו)[[125]](#footnote-125)

**סימן קא**

**חתיכה הראוי להתכבד**

**חתיכה הראוי להתכבד לעומת בריה**

יל"ע איזה דין חשיבות יותר חמור **בריה** או **חתיכה הראוי להתכבד,** ובסוגיא דף ק. עבדינן צריכותא למה המשנה היתה צריכה לכתוב שניהם משמע ששניהם שוים. אמנם חזינן שדין בריה להמהרי"ל שהוכיח מתוס' ב"מ ו: הוא דין דאורייתא ואילו חתיכה הראוי להתכבד לכו"ע אינו דאורייתא.

וצע"ק משיטת כמה ראשונים שבריה בטילה בתתק"ס ואילו חתיכה הראוי להתכבד לכו"ע אפילו באלף לא בטיל, ולכאו' צ"ל שלפי הדעות האלו עכצ"ל שחולקים וסוברים שחתיכה הראוי להתכבד היא דרבנן, אך עדיין יש סתירה בסברא[[126]](#footnote-126) בין שתי השיטות, וצ"ל דבהא גופא פליגי.

וכבר הקשו הראשו' איך עבדינן צריכותא הרי בבריה מועיל תתק"ס משא"כ בחתיכה הראוי להתכבד, ועי' כרו"פ ר"ס ק' מש"כ בזה (וכתב דבלא"ה דברי הגמ' צ"ב דמאי עבדינן צריכותא משני דינים נפרדים לגמרי).

**חנוכה**

הראשונים הקשו מיבמות פא: דחתיכת חטאת טמאה שהתערבה בחתיכות חטאת טהורות בטל ברוב והלא הוי חתיכה הראוי להתכבד,[[127]](#footnote-127) ותוס' (חולין ק. ד"ה שאני) תירצו שכיון שאחרי שיתבטל יהיה לזה דין של חטאת טהורה שנאכלת לכהנים לא חשיבא חתיכה הראוי להתכבד משום שהכהנים לא מחזיקים טובה זה לזה משום שכולם שוים[[128]](#footnote-128) דכתיב לכל בני אהרן תהיה איש כאחיו.

וחזינן מתוס' דאזלינן לפי מה שיהיה אחרי שנפסוק את דין רוב ואם אז יהיה חתיכה הראוי להתכבד אינו בטל.

והנה כתב התרומת הדשן סי' קג – והובא להלכה ברמ"א סי' תרעג – שנר חנוכה שאסור להשתמש לאורו שהתערב בנרות אחרים אינו בטל ברוב משום דהוי דבר שבמנין ואינו בטל. ומיקרי דבר שבמנין משום שמדליקים אותם במנין כל לילה, והקשה על זה שהרי לא הוי דבר שבמנין אלא לאחר שאנו מחליטים עליו שאינו בטל, אבל אם נפסוק עליו שהוא בטל לא יהיה דבר שבמנין דסתם נרות אין מוכרים אותם במנין, ותירץ דאזלינן מה יהיה לאחר שנפסוק שאינו בטל והביא על זה מתוס' דידן.

וכתב הט"ז סי' תרעג "**ומאוד תמהני על גברא רבה זה שכתב שלא בדקדוק**" דאדרבה משם ראיה להפך, דאזלינן בתר המצב שיווצר אחרי הביטול והלא אחרי הביטול כבר אין זה נר חנוכה ואין זה דבר שבמנין ולמה לא יתבטל. (וגם בבהגר"א משמע דמסכים עם הט"ז כמ"ש שה"צ)

אבל גדולי האחרונים קיימו דברי התה"ד ורמ"א, (בשו"ת שבות יעקב ח"א סי' לב ושו"ת פנים מאירות ח"א סצ"ח והגהות רעק"א לשו"ע שם ושו"ת חת"ס יו"ד סי' קעח ד"ה וא"כ ושו"ת כתב סופר יו"ד סי' סה) ופירשו כולם דזה היה פשיטא ליה להתה"ד שגם אם במצב שלפני הביטול הוא דבר שבמנין דג"כ אינו בטל, למרות שלאחר הביטול כבר לא יהיה כך, ועל זה א"צ ראיה, וכמו שדבר שבמנין שלאחר הביטול מונע את ביטולו ה"ה שמצבו שלפני הביטול מונע ביטולו, אלא שהוקשה לו להתה"ד מי יימא דאזלינן בתר נרות אלו, דילמא אזלינן בתר רוב נרות שבשוק, וע"ז הוכיח מתוס' דידן שאין הולכים אחר רוב חתיכות השוק אלא דנים כל חתיכה לעצמה אם היא חתיכה הראוי להתכבד או לא וה"נ לענין דבר שבמנין דנים על כל חפץ לעצמו ולא אזלינן בתר רוב חתיכות שבשוק, וכיון דהוי דבר שבמנין אסור וכ"פ שעה"צ.

**חתיכה הראוי להתכבד**

לכאו' צריך ביאור מ"ט אזלינן בתר האורחים שאינם בעלים כלל, אולם באמת הלשון חתיכה הראוי **להתכבד**  ולא אמר **לכבד** היינו משום שהחשיבות נוצרת משום שבעל הבית **מתכבד** במה שנותן לאורחיו מנה גדולה, וכך הוא לשון הרמב"ם (פט"ז ה"ה) "והחתיכה חשובה **אצלו** שהרי מתכבד בה לפני האורחים", וכן משמע בתוס' שכתבו שבקרבנות ל"ש חתיכה הראוי להתכבד משום שאין מחזיקים טובה זה לזה על מתנות שנותנים זה לזה ומוכח שתלוי בהחזקת הטובה ולא עצם הנתינה לאורח.

**כלל גדול בביטול ברוב**

**חתיכה הראויה להתכבד**

כתב השו"ע סי' קא ס"א דחתיכה הראויה להתכבד דקי"ל שאינה בטילה היינו גם באופן שלפני הביטול אינה חתיכה הראויה להתכבד ורק לאחר הביטול יהפך להיות חתיכה הראויה להתכבד גם זה מיקרי חתיכה הראויה להתכבד.

וכתב בתרומת הדשן סי' קג דה"ה להפך[[129]](#footnote-129) דאם לפני הביטול הוי חתיכה הראויה להתכבד – אינו בטל, למרות שלאחר הביטול כבר לא יהיה כן וכ"פ הרמ"א או"ח סי' תרעג, אמנם הט"ז חולק על זה.

והכו"פ הוכיח כהתה"ד מפסחים פח. חמישה פסחים שנמצא אחד מהם בע"מ ואין ידוע איזהו – אין להם תקנה, דמעיקר הדין היו צריכים להביא מספק חמישה פסח שני אלא שאי אפשר מחשש חולין בעזרה. ומקשי דהלא אפשר להביא ה' פסחים ולהתנות שאותם שאינם פסחים יהיו שלמים, ומשני שעדיין יהיה בעיה למי לתת את החזה ושוק – דאם שלמים הם יש ליתנם לכהן אבל אם פסח הוא אין הכהן יכול לאכלו דיש כאן איסור שלא למנוייו.

והקשה כו"פ דהלא ודאי מותר הכהן לאכלו משום ביטול ברוב דבטל החזה ושוק היחיד של פסח בד' חזות ושוקיים של שלמים ומותר לאכלם, וצ''ל משום דהוי חתיכה הראויה להתכבד לא בטיל, אך קשה שהרי כתב תוס' חולין ק. שמתנות כהונה לא מיקרו חתיכה הראויה להתכבד, ומזה הוכיח כו"פ כהתה"ד דאזלינן גם בתר הזמן שלפני הביטול ואז הוא עדיין חשש קרבן פסח (שיש עליו איסור שלא למנוייו) ופסח הוא ממון בעלים ושייך ליתנו מתנה זה לזה ומיקרי חתיכה הראויה להתכבד לא כמו במתנו"כ.

**חידושו של החו"ד**

**אבל** החו"ד (סי' קא סק"ה) תירץ ראיית הכו"פ וחידש דלא אמרינן בנתערב חתיכה אחת בשר נבלה בשתי חתיכות בשר שחוטה דבטל ברוב אלא באופן שהתערובת יצרה את הספק שלפנינו, אבל באופן שהספק הוא גם לולי התערובת אין בכח התערובת להתיר (ומתוך הדוגמאות דלהלן יובנו הדברים היטב) והביא ראיה לזה מחולין יא: דפריך על ר"מ דחייש למיעוטא איך אכל הוא עצמו בשר דילמא טרפה היא שהרי א"א לבדוק לגמרי דדילמא במקום שחיטה נקב הוה, והרי הוא חושש למיעוטא ואין יכול לסמוך על מה שרוב בהמות אינן טרפות. והק' החו"ד אף דחייש ר"מ למיעוטא הנ"מ לענין דלא אזיל בתר רובא אבל בדין ביטול ברוב אינו חולק על רבנן וה"ל לשנויי דכיון שרוב הבהמות שבעולם אינן טרפות, בטל ברובא ומותר, וע"כ דכיון שאפילו היתה רק בהמה אחת בעולם היינו מסתפקים עליה אם טרפה היא והספק אינו מצד שהיא מעורבת עם בהמות אחרות - בזה לא שייך ביטול ברוב. וזה לשונו: "דנראה דלא שייך ביטול ברוב רק במקום שהספק נולד מכח התערובת ואם לא היה רק אחד לא היה ספק רק מכח התערובת נולד הספק, בזה שייך ביטול ברוב דומיא דסנהדרין שיש רוב מזכים ואילו לא היה רק המזכים או המחייבים לא היה ספק ורק מפני ששניהם לפנינו נולד הספק, משא"כ בדבר שאפילו אם לא היה רק אחד ג"כ היה הספק א"כ כל חד וחד אסור מדאורייתא משום הספק שנולד עליו בפ"ע ולא שייך ביטול" עכ"ל החו"ד.

והנה לעיל הובא קושיית הכו"פ דהרי מותרים הכהנים לאכול החזה ושוק אף שאינם מנויים משום דבטל ברוב דהרי יש כאן חמשה קרבנות שלמים שמתוכם רק אחד הוא פסח, ותי' החו"ד הנ"ל עפ"י שיטתו, דכיון דגם אילו רק אחד מתוך החמשה היה מביא פסח שני על תנאי כנ"ל היה לנו את אותו הספק אם שלמים הוא או פסח מה יתן לנו ומה יוסיף לנו מה שארבע חבריו הביאו גם הם קרבנותיהם הלא אין זה מגדיל אצלנו את הספק ולכן לא אמרינן בזה ביטול ברוב, ומבואר מדברי הכו"פ שחולק על חידושו של החו"ד.

**הראיה מסוף טומאה לצאת**

והנה תנן בפ"ז דאהלות ומייתינן לה בביצה י. המת בבית ובבית פתחים הרבה כל הכלים שתחת הפתחים טמאים כיון דסוף הטומאה לצאת מאחד הפתחים. והק' רעק"א (בביצה שם) הלא המת עתיד לצאת רק מאחד הפתחים וכל השאר טהורים, וא"כ מדוע מטמאים את כולם, אדרבה יבטל הכלי שבאותו הפתח ברוב הכלים שנמצאים תחת שאר הפתחים שהם טהורים, ויטהר אף הוא, ותירץ שעצם מה שהמת עלול לעבור בפתח - זה עצמו כבר סיבה ודאית לטמא אותו ואפילו אם לבסוף לא יעבור בו, ואם כן לכל הפתחים יש סיבה ולא רק מספק, עכ"ד. ותירוץ זה מלבד שהגרעק"א עצמו נראה שמפקפק בו גם צ"ע דב**חידושי המאירי** שם משמע שאין הטומאה ודאית אלא מסופקת, ועוד דהא מבואר שם בסוגיא דלמ"ד יש ברירה אמרינן דבסוף כשהוחלט להוציא את המת מאחד הפתחים הוברר למפרע ששאר הפתחים טהורים, וה"ה בשיצא המת דרך אחר הפתחים כמ"ש תוס', דהשתא נודע למפרע שלא היה המת מעותד לצאת דרך שאר הפתחים, ולדברי הגרע"א למה יטהרו הא מ"מ היה המת עלול לעבור דרכם, וכן הק' הגרש"ש בשערי יושר (שער ג' פכ"ב ד"ה ולפי).

אבל לדברי החו"ד ניחא הכל[[130]](#footnote-130) דהלא אילו בכל הפתחים לא היו כלים ורק באחד מהם היו כלים היינו מסתפקים באותו ספק ונמצא שריבוי הכלים שבשאר הפתחים לא הוסיף לנו צדדים לטהר ובזה אין דין ביטול ברוב, וכן תירץ הגאון בעל מקדש דוד בספרו צמח דוד על דרוש וחידוש, וא"כ יש ראיה נוספת לדברי החו"ד. (וחזינן דדעת הגרעק"א לא כהחו"ד, ויש לזה ראיות נוספות)

וצריך לתרץ ראיות החו"ד לדברי האחרונים הנ"ל (הכו"פ ורעק"א) שחולקים עליו. ואת הראיה מחמשה פסחים שנתערבו שאסורים הכהנים לאכול חזה ושוק ולא הותר להם מדין ביטול ברוב כבר תי' הכו"פ עצמו דבהמה הויא חתיכה הראויה להתכבד דקי"ל שאינה בטלה. והחזו"א (בספר זכרון אבן ציון עמ' תקכב) תי' דלבטל קדשים בעינן אחר ומאה כמו תרומה, והוכיח כן מיבמות עא: וירושלמי רפ"ב דערלה.

והראיה מההיא דסוף טומאה לצאת יש ליישב באופן אחר וכמו שתירץ הגרי"ש כהנמן מפוניבז' זצ"ל (והובאו דבריו בספר שיעורי אשר לשלמה ביצה שם) שהספק הוא לא רק על פתח אחד אלא יתכן שכל הפתחים טמאים כיון שהספק הוא מאיזה פתח מעותד המת לצאת וספק זה ניצב לפנינו במשך כל הזמן שהמת נמצא בבית א"כ למ"ד אין ברירה יתכן שברגע הראשון היה מעותד לצאת מפתח הראשון וברגע שלאחריו מעותד לצאת מפתח שני ונטמא אף הוא [בתורת ודאי, שהרי מכאן מעותד לצאת] וכן הלאה, דלמ"ד אין ברירה אין שום סדר והגיון בדברים אלא כל מקרה שיכול לקרות יש להתחשב בו, והא דבעלמא אמרי' בברירה שחל רק דבר אחד, כגון בשני לוגין שאני עתיד להפריש, היינו משום שרק רגע אחד יכולה התרומה לחול וא"י להתחלף, אבל כאן שיש זמן ארוך וכל פתח שחלה עליו טומאה רגע אחד נטמאו מיד כלים שתחתיו יש לנו להסתפק שמא כל הכלים טמאים בתורת ודאי ולא שייך ביטול ברוב. ומ"מ ל"ק ממה שמשמע במאירי שזה רק ספק דמ"מ אין כאן ודאות דיתכן שבמשך כל הזמן היה מעותד לצאת רק מפתח אחד.

**דברי הגרא"ז מלצר**

ובאבן האזל (פ"ד מאיסורי מזבח הי"ז ובהשמטות עמ' צ') הביא דברי החו"ד שהבאנו בתחילת דברנו, והוכיח כן מתשובת הרשב"א עיי"ש, וכתב דעפי"ז "יצא חידוש גדול לדינא" דאם פרשו ג' ריאות מג' בהמות ונמצאת אחת הריאות טרפה - אין להתיר מטעם ביטול ברוב אא"כ אינו יודע להבחין בין הבהמות, אבל אם ג' הבהמות מבוררות לפניו אלא דאינו יודע מאיזה מהם פרשה הריאה הטרפה - בזה כיון שאין העירבוב סיבת הספק אין ביטול ברוב. והוסיף (בסוף ההשמטות) "ואמנם בפשוטו משמע מכל הפוסקים האחרונים... (לא כן) אבל מה אעשה שלדעתי הדבר פשוט ומוכרח מדברי הרשב"א כמו שכתבתי", וע"ש שגם מדברי החו"ד עצמו במק"א משמע דלא כחידושו של הגרא"ז באופן זה.

והחזו"א השיג על דבריו במכתב אליו, והגרא"ז השיב לו, והוכיח כדבריו מתשובות הרשב"א וב"ח וש"ך ועוד אחרונים, (ויש להוסיף דגם בספר אמרי בינה הלכות בשר בחלב ססי"ב כתב כהחו"ד). ושוב חזר החזו"א ושלח מכתב שני ושלישי[[131]](#footnote-131) להגן על מנהג הפשוט של בעלי ההוראה להורות דגם בכה"ג בטל ברוב עי"ש.

ועיי"ש בדברי הגרא"ז שניסח את הדברים בנוסח קצת שונה, דהנה ידוע באחרונים דאין פוסקים עפ"י רוב או חזקה וכדו' אלא באופן שהם מכריעים על עצם הספק אבל אין אנו יכולים לפסוק עפ"י "הוכחה מכח חזקה" או "הוכחה מכח רוב", וכגון האומר "קונם עלי ככר זה אם ירדו גשמים הלילה", ובבוקר מסתפק אם ירדו גשמים, והנה רואה ששדהו רטובה ואינו יודע אם מגשמים או מהשקיה, ורוצה לומר שיש חזקה דמעיקרא שאף אחד לא נכנס לשדה וא"כ ע"כ שירדו גשמים – זה לא אמרינן, דאילו היה אומר "קונם עלי אם נכנס מישהו לשדה" – על זה שפיר אפשר לומר חזקה שאף אחד לא נכנס כיון שזהו עצם הספק, אבל עכשו שהספק הוא אם ירדו גשמים א"א לנו לפשוט את הספק מכח חזקה דזהו "הוכחה מכח חזקה" ולא חזקה ממש, והוכחה מכח חזקה ורוב לא אמרינן.

ולכן כשבאים להכריע ע"י רוב וחזקה יש להתבונן היטב **מהו הספק** ורק אח"כ אפשר להחליט אם אכן החזקה או רוב מתאימים לפשוט את הספק.

והנה אם נפל חתיכת איסור לתוך מאה היתר ומצביעים על אחד מהם, הרי שהשאלה שנשאלת כעת היא "האם זהו האיסור שנפל או שזהו מחתיכות ההיתר", ועל ספק זה שפיר מועיל רוב להכריע שזהו מרוב ההיתר ולא האיסור (ומועיל גם ביטול ברוב להפכו להיתר) אולם בחמישה פסחים הרי גם אילו רק אדם אחד היה מביא פסח שני היה לנו את הספק וכמובן שאז אין הספק "האם זה מהרוב או מהמיעוט" שהרי אין כאן רוב ואין כאן מיעוט כלל, אלא הספק הוא "האם זה שלמים או פסח" א"כ גם עכשו שיש לפנינו ה' פסחים הרי שהגדרת הספק הוא כמו אילולי הפסחים שהרי אין תוספת הפסחים מוסיפה לצדדי הספק שום אחוזים להיתר, וכשהספק הוא "האם זה פסח או שלמים" ואנו רוצים להתיר ע"י רוב אין זה "רוב" אלא "הוכחה מכח רוב" והוכחה מכח רוב לא אמרינן[[132]](#footnote-132).

**בשר בחלב דרבנן**

כתב שו"ע דאין חתיכה הראויה להתכבד אסורה אא"כ איסורה מחמת עצמה אבל אם בלעה איסור אחר הרי האיסור הבלוע אינו חתיכה הראויה להתכבד ומותר, ובשר בחלב אף דאיסור מחמת בליעתו מיקרי איסורו מחמת עצמו דזהו מה שאסרה תורה הטעם המשותף.

והביא רעק"א מחלוקת אחרונים מה הדין בשר בחלב דרבנן אי ג"כ מיקרי איסורו מחמת עצמו, וגם בתורת יקותיאל האריך בזה (כאן ובסימן סט) ודעתו דלא מקרי איסורו מחמת עצמו, אבל הוא עצמו הביא שבאיסור והיתר בארוך סי' מו ס"ד מוכח דמיקרי איסורו מחמת עצמו עיי"ש.

ויש לפרש הסברא לחלק בין בשר בחלב דאורייתא לדרבנן, דהנה מה"ת אסור דוקא דרך בישול, ורבנן אסרו בכל עירבוב שהוא, ואמנם מדרבנן אין האיסור דוקא בהתערבו אלא האדם אסור לו לאכול בשר יחד עם חלב והלא הצריכו קינוח והדחה ושש שעות וכו'.

ולכן י"ל דאין כאן חפצא דאיסורא דבשר בחלב אלא דהאדם לא יוכל לאכול מאכל זה משום שבכל צורה שיאכלנו יצטרך לאכול בשר יחד עם חלב ואין אפשרות להפרידם, ובאמת יתכן שהבשר או החלב כשלעצמם הם חפצא דהיתירא רק שאין אפשרות לאכלם מבלי להכשל באיסור, ולכן לענין חתיכה הראויה להתכבד לא מיקרי חפצא דאיסורא. ואולי תלוי זה בנדון האם אומרים חנ"נ בבשר בחלב דרבנן.

ואולי יש מקום לחלק באיזה צורה נאסר כאן בשר בחלב דרבנן דאם נשפך חלב על בשר י"ל כהסברא דלעיל, אולם אם נכבשו יחד י"ל דכיון דכבוש כמבושל הו"ל כ**בישול** דרבנן ומיקרי איסורו מחמת עצמו.

**ידיעה דרבנן**

כתב רעק"א בכתב וחותם סי' לד דאם שחט עופות הרבה ובין כל אחד ואחד בודק סכינו, ולאחר ששחט את העוף האחרון בדק ונמצא פגום, ואמנם השתהה הרבה לפני בדיקה זו, ובנתיים התערבבו העופות ואין ידוע איזהו הטריפה, ואפשר לומר בטל ברוב חד בתרי, ואמנם מכיון שהתרנגולת בנוצתה תלוי במחלוקת האם תרנגולת בנוצתה מיקרי חתיכה הראויה להתכבד, אך אם בשעה שבדק את הסכין ונודע איסורו כבר נמרטו נוצותיה א"כ כבר הוי בשעת ידיעה חתיכה הראויה להתכבד ואינו בטל (דאזלינן בתר שעת ידיעה כמ"ש פ"ת סק"ד בשם רדב"ז).

אך כתב רעק"א דכיון דאסור לאכול את העוף בלי בדיקת הסכין אחר שחיטה הו"ל כנודע התערובת דכיון שאם רוצה לאכול העוף תיכף אחר שחיטתו אסור ללא בדיקה נמצא שיש מיד נפקותא בהך דין רוב אם רוצה עכשו לאכול ובטל ברוב לפני שנהפך להיות חתיכה הראויה להתכבד.

ואף שחיוב בדיקה הוא רק דרבנן כל זמן שלא נודע שהוא טריפה וכאן הלא מיירי שמצאו טרפה ודאית והוי טרפה דאורייתא, כתב רעק"א דלא אכפ"ל לן בזה דס"ס הוצרכנו לדין רוב ואין נ"מ בשביל מה הוצרכנו. אמנם סוף דעתו נראה שלא הכריע בזה רק שם אפשר להקל בצירוף נוסף ע"ש.

ולכאו' יתכן עוד דאפילו לולי התקנה שאוסרת לאכול בלי בדיקה מ"מ אם ירצה מישהו לאכול ולא ירצה לסמוך על החזקה אלא ירצה לסמוך על רוב – ג"ז מיקרי שכבר "נודע" הספק וכבר בטל ברוב, דמאי נפק"מ אם רוצה לסמוך על רוב או על חזקה ס"ס השתמש כאן בהיתר של ביטול ברוב גם אם היה מותר בלא"ה, ודו''ק.

**חנוכה**

האחרונים הקשו סתירת דברי השו"ע אהדדי דביו"ד צט פסק כהרשב"א דאיסור דרבנן שהתערב בהיתר ואין שישים מותר להוסיף עליו בשביל לבטלו ואילו באו"ח סי' תרעז פסק ששמן חנוכה שהתערב אסור להוסיף עליו ולבטלו.

ותירץ המג"א דשמן חנוכה הוי דבר שיש לו מתירין, לכאורה צע"ג כמו שתמהו האחרונים דא"כ היה צ"ל דאפילו באלף לא בטיל.

ופירש רעק"א (בתשובותיו בהשמטות לסי' לח) שמה שפסק השו"ע להיתר כהרשב"א אין זה בתורת פסק ודאי אלא דכיון שכל האיסור לבטל איסור לכתחילה הוא דרבנן לפי רוב הראשונים אפשר להקל בספיקו, ואולם לענין דבר שיש לו מתירין הרי קי"ל שלא אמרינן ספקא דרבנן לקולא ולכן אע"פ שספק הוא אסור לבטלו.

אך קשה דממ"נ אי מיחשב דבר שיש לו מתירין ע"י מה שמותר הוא לשנה הבאה לנר חנוכה א"כ גם לא יתבטל ברוב מה"ט דדבר שיש לו מתירין, ותירץ רעק"א הנ"ל דיש הבדל בין דין דבר שיש לו מתירין לענין דאינו בטל ברוב לדין דבר שיש לו מתירין דאמרינן ביה ספקא דרבנן לחומרא, דהרי שמן חנוכה זה יהיה לו זמני היתר וזמני איסור (דאסור להשתמש בו אך מותר להדליק בו נר חנוכה בשנה הבאה) ולענין ביטול ברוב דהסברא שאינו בטל היא כמ"ש הר"ן נדרים נב. דכיון שדבר שיש לו מתירין הוי כהיתר בהיתר א"כ הכא דגם יהיה בו איסור לא דמי כ"כ להיתר בהיתר ולכן שפיר בטל ברוב, אבל לענין הא שספיקו לחומרא שהסברא היא עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר א"כ גם בזה שיש אפשרויות היתר ואיסור אינו בטל ברוב.

**חידוש החו"ד וישועו"י**

אבל החו"ד (סי' צט) והישועות יעקב (או"ח תרעז) תירצו הסתירה בשו"ע שיש הבדל בין איסורי אכילה לאיסורי הנאה, דבאיסורי אכילה איסור ביטולו רק דרבנן, אבל באיסוה"נ אסור לבטלו מדאורייתא לכו"ע, דעצם מה שמבטלו ומוסיף לו עוד כמות שיהיה מותר בה זה גופא הנאה, ולהכי אוסר השו"ע לבטל שמן של נר חנוכה. וע"ע בספר אוצרות ירושלים חלק טז עמ' תע.

**עוד בעניני חנוכה**

כתב מ"ב (תרעג סק"ב) בשם פמ"ג (סצ"ט שפ"ד סקי"א) דאסור לבטל שמן שאסור בהנאה בשמן אחר שמותר בהנאה דאין מבטלין איסור לכתחילה, והנה ראבי"ה סי' תריג (והובא במרדכי ואגודה וב"ח וט"ז ומג"א סי' תרכו) הקשה איך מותר לבטל מיעוט סכך פסול ברוב סכך כשר, ותירץ דמבטל לפני סוכות כשעדיין נקרא היתר, ועוד דהאיסור לבטל איסור הוא רק מדרבנן ולא אסרו באופן שאינו נהנה ממנו, ומצוות לאו להנות ניתנו, ולכאו' לפי שני הטעמים אפשר להתיר בנד"ד, אך כתב פמ"ג דאסור שמא יאמרו שמותר לבטל לצורך אכילה ג"כ, וצע"ק מנ"ל גזירה זו. ויתכן שלהחו"ד וישועו"י הנ"ל בלא"ה לק"מ דאסור לבטל איסה"נ ואף דמצוות לאו להנות ניתנו יתכן דבשעת הביטול כיון שעדיין יכול להמלך ולהשתמש בהם דבר שאסור בהנאה שוב אסור לבטלו.

**מנה מרכזית**

והסתפקו הלומדים מה הדין בדבר שמגישים אותו לפני האורחים בצלחת מרכזית וכ"א לוקח לעצמו, ומ"מ ההגשה המרכזית היא בצורה מכובדת ויפה, וכגון מה שמגישים לפעמים דג שלם וכ"א פורס לעצמו פרוסה, האם הוי ככבש שלם דכיון שאינו ראוי לאדם אחד לא הוי חתיכה הראויה להתכבד או דילמא שאני כבש שלם שאינו מקובל כצורת הגשה אבל כאן שזהו כבודו להגישו בצורה זו שפיר הוי חתיכה הראויה להתכבד, ואדרבה מה שמגישים אותו לפני אנשים רבים אולי מראה יותר על חשיבותו.

ולכאו' יש להביא ראיה מהא דככר לחם מיקרי דבר שבמנין ומשמע דלא מיקרי חתיכה הראויה להתכבד, ולכאורה זה דומה לשאלה הנ"ל שנותנים ככר אחד על מנת לחלקו לכל יושבי השולחן, ויש לחלק דככר לחם נעשה בשביל לחסוך בעלויות וכו' אבל באמת היו מעדיפים לעשות לכל אחד לחמניה קטנה וכנהוג, אבל כאן אדרבה זהו כבודו שיהיה דבר גדול וחשוב, ואולי באמת מה שנוהגים בשמחות להביא חלה ארוכה במיוחד מפני הכבוד והשמחה, זה אולי מיקרי חתיכה הראויה להתכבד.

**עור האווז**

הרמ"א בתורת חטאת כתב דעור האווז מיקרי חתיכה הראויה להתכבד כל זמן שלא חתכוהו לרצועות, וכ"פ בהגהתו לשו"ע, ונחלקו עליו הש"ך והט"ז כל אחד לצד אחר, הט"ז כתב שגם אחרי שיחתכוהו לרצועות הוי חתיכה הראויה להתכבד.

הש"ך כתב שאינו חתיכה הראויה להתכבד כלל לא לפני החיתוך ולא לאחריו, ואילו הרמ"א הוא שיטה אמצעית שלפני החיתוך הוי חתיכה הראויה להתכבד ואח"כ כבר אינו חתיכה הראויה להתכבד, לפי שמגישים לפני כל אורח הרבה רצועות קטנות וזה לא מיקרי חתיכה הראויה להתכבד.

וכבר תמהו אחרונים על הרמ"א איך יתכן שכל חשיבותו הוא רק מחמת מה שאחרי שיחתוך, ואחרי שחתך כבר אינו חתיכה הראויה להתכבד, וגרע מכבש שלם שאחרי חיתוכו עכ"פ יהיה חתיכה הראויה להתכבד, אבל כאן אף פעם לא יהיה ראוי להתכבד, ובעל התוי"ט (ב"תורת האשם" על תו"ח ובדברי חמודות על הרא"ש סל"ז סקקס"ד) השיג עלהרמ"א וכתב שעשה מעשה שלא כדבריו.

והפמ"ג[[133]](#footnote-133) פירש שיש אפשרות לחתכו לרצועות גדולות שיש בהם כדי להתכבד, אבל בשאר אחרונים אין נראה כן.

ושמא יש לישב דס"ל להרמ"א שכשעור האווז שלם יש כאן כמות הראויה להתכבד אלא שאינו ראוי להגשה כמות שהוא, ולזה מהני מה שמתירים בכבש שלם ולא אכפ"ל שכאן לא יהיה אף פעם חתיכה הראויה להתכבד משום אחרי שיחתך יתחדש כאן חסרון חדש שעכשו לא קיים עדיין שהרי עדיין אינו חתוך.

**מעשה דשניצלים**

כבר נודע המעשה שטיגנו שניצלים לסעודת שבע ברכות וכשבאו לאכול התברר שחלקם טוגנו במחבת חלבית בת יומא, ואע"פ שרובם כשרות הא הוו חתיכה הראויה להתכבד שאינן בטלות.

**והגאון ר' פנחס שרייבר זצ"ל**[[134]](#footnote-134) צידד שאולי יש להתיר לחתוך את השניצלים כדי שלא יהיו חתיכה הראויה להתכבד.

ואמנם קי"ל דאין מבטלים איסור לכתחילה, אך אפשר לדון עפמ"ש החו"ד סק"ב דבתרי דרבנן לא אמרינן חתיכה הראויה להתכבד, וכאן יש תרי דרבנן, חדא דבשר עוף דרבנן ועוד די"א דטיגון דרבנן (עי' פר"ח ופ"ת ר"ס פז) וא"כ יש לצרף שיטת חו"ד הנ"ל עם שיטת השו"ע הנ"ל דאיסור דרבנן שהתערב בהיתר ואין שישים מותר להוסיף עליו בשביל לבטלו אף שהרמ"א חולק שם, עכת"ד.

**ציפוי השניצל**

והנה כתב החו"ד בסוף הסימן דן על מאכל כמו פלאדין שהוא עצמו עשוי מבצק אבל יש בו גבינה ונבלע בו בשר, וכתב חו"ד דלא הוי חתיכה הראויה להתכבד מכיון שהחלק של הגבינה לבד אינו ראוי להתכבד בלי הבצק, והחלק של הבצק הלא אינו אסור בחפצא אלא רק בגלל שבלוע בו איסור, והלא כתב הרמ"א (סעיף ב) דבלוע אינו יכול ליצור חתיכה הראויה להתכבד.

ודן הגרמ"מ לובין שליט"א דלכאורה גם שניצל דומה לזה, שהרי ציפוי השניצל אינו אסור מחמת עצמו אלא רק מחמת שבלע איסור, והשניצל לבד בלי ציפויו אינו ראוי להתכבד ויש להתירו להחו"ד.

ואמנם בהגהות אמרי ברוך על החו"ד השיג עליו בזה ודעתו שאין להתיר אלא במקרה שכל האיסור בלוע אבל כשחלק מהאיסור בעין והוא חלק מחתיכה הראויה להתכבד בזה אינו בטל.

והביא הגרמ"מ ראיה לדבריו דהלא פעמים רבות אין החתיכה ראויה להתכבד אלא בצירוף העצמות שבתוכה ואם יוציאום כבר אינה ראוי להתכבד, והלא העצמות אינם אסורים אלא מחמת שבלעו איסור וע"כ כהאמרי ברוך דכיון שכל החתיכה בכללותה ראויה להתכבד אסורה אף אם היה שייך להפריד האיסור מההיתר ואז לא תהא ראויה להתכבד.

**ביטול ברוב במעשה שבת**

מעשה בילד שהכניס בשבת חתיכת בשר לא מבושלת לתוך קדירה שעמדה על האש והיו בו עוד חתיכות בשר והתבשלו כולם, ועכשיו א"א לזהות את החתיכה שהכניס הילד.

והנה כתב בבה"ל סי' שכ"ה שמעשה שבת של חרש שוטה וקטן ג"כ אסור כמו מעשה שבת של גוי וא"כ חתיכה זו נאסרה באכילה, ולכאורה כיון שאינה ידועה הרי בטילה ברוב, אך י"ל דהוי חתיכה הראויה להתכבד ואינה בטלה ברוב, וגם יש לדון דהוי דבר שיש לו מתירין כיון שמותר למוצ"ש.

ומצד חתיכה הראויה להתכבד כבר הסתפק פמ"ג או"ח ריש סי' שי"ח האם מיקרי איסורה מגופה דהא כתב השו"ע (קא ב) דאם אין איסורה מחמת עצמה אין דין חתיכה הראויה להתכבד, וביאור ספקו שמעתי לפרש משום שהחתיכה עצמה מותרת באכילה, ומה שאסור באכילה זה רק השבח שהושבחה ע"י הבישול, ועכ"פ מסקנתו דהוי חתיכה הראויה להתכבד וא"כ אוסרת כל החתיכות.

אך יש לדון לדעה הראשונה בשו"ע דחתיכה שאינה מבושלת לא מיקרי חתיכה הראויה להתכבד, א"כ י"ל דהכא בשעה שהוכנסה החתיכה לתוך הקדרה מיד התערבבה והתבטלה דאז עדיין לא היתה מבושלת ולא היתה ראויה להתכבד, ואחרי שהתבטלה שוב אינה חוזרת ונעורה. (וכמ"ש בשו"ע ס"ג דאם אחרי שהתערבה הסירו הנוצה - מותר).

אמנם מבואר בפ"ת סק"ה בשם רדב"ז דאינו תלוי לפי שעת התערובת אלא לפי שעת הידיעה, דאם נודע בשעה שהיה חתיכה הראויה להתכבד לא יתבטל אף שהתערב קודם, ולפי"ז גם כאן יהיה תלוי באיזו שעה נודע הסיפור. ואם נודע רק אחרי שהתבשל כבר לא יוכל להתבטל, דאז הרי החתיכה כבר מבושלת והוי ראויה להתכבד ואינה בטילה.

ויל"ע דאמנם הורי הילד נודע להם רק אז אבל הילד כבר ידע קודם לכן, ואם הוא ילד שמבין קצת במעשיו ויודע שעשה מעשה אסור ומבין שאם ידעו על כך לא יאכלו את החתיכה נמצא שנודע לו לפני שהיתה החתיכה ראויה להתכבד, ואע"פ שאין עליו איסור דאורייתא לאכול הרי כתב רעק"א (כתב וחותם סי' לד) דגם נודע על איסור דרבנן מועיל לבטל איסור דאורייתא.

אבל לשיטת רש"י (ברכות מח.) דאין איסורים על הקטן כלל ורק על אביו יש חיוב לחנכו - לכאו' לא מיקרי "נודע"[[135]](#footnote-135). גם יל"ע אי ידיעתו של קטן זה שמה ידיעה כיון דדעתו לאכלו ולא אכפ"ל מהאיסור כלל.

עוד יש לדון כאן דאינו יכול להתבטל דהוי דבר שיש לו מתירין דהא מותר למוצ"ש (וכמ"ש מ"ב שיח ססק"ה) אמנם י"ל כמ"ש שבלי הלקט בשם רבינו שמחה (והובא בב"י סי' שי"ח ובבה"ל ס"ט ד"ה ואם) שמתיר בכה"ג משום שהספיק להתערב לפני שנאסר (דהיינו לפני שהתבשל) והרי קי"ל דבדבר שתחילתו בתערובת בטל אפילו בדבר שיש לו מתירין כמ"ש הרמ"א ס"ס קב (ולענין זה אין חילוק אם ידיעת הקטן שמיה "נודע"), וא"צ דוקא שתהא תחילת יצירתו בתערובת אלא סגי שתחילת **איסורו** בתערובת.

**סימן קב**

**דבר שיש לו מתירין**

**מקור דין דבר שיש לו מתירין**

עיקר דין דבר שיש לו מתירין מקורו ב**ברייתא** נדרים נח. אמנם הוא מוכרח בכמה **משניות** כדלהלן:

1. בנדרים נז. שנדר אינו בטל ברוב וחילופיהן וגידוליהן אסור ומפרשינן בדף נט. משום דהוי דבר שיש לו מתירין. **(**אך מבואר בסוגיא שאין זה מוכרח דאפשר לפרשו משום דגידולים אינם מעלין את העיקר עיי"ש)
2. חלה פ"ג מ"ח הנוטל שאור מעיסה שלא הורמה חלתה ונותן לתוך עיסה שהורמה חלתה וכו' ולא אמרי' דבטל ברוב, ושם משנה י' אמרו ולמה אמרו הטבל אוסר בכל שהוא ופי' הר"ש שמש"כ "אמרו" הכוונה למשנה הנ"ל.
3. שביעית ספ"ז שביעית אוסרת בכל שהוא ומפרשינן בנדרים נח. משום דבר שיש לו מתירין שאפשר לאכלו לפני הביעור (וע"ש בפירוש הר"ש וריבמ"ץ).
4. ביצה לז. השואלת מחברתה מים ומלח לעיסה הרי העיסה כרגלי שתיהן לענין הוצאתה חוץ לתחום ומפרש ר' אשי שם בסוף הסוגיא משום דבר שיש לו מתירין, אמנם יש גם פירושים אחרים שם בסוגי' עיי"ש.
5. בבכורים פ"ב מ"ב תנן שהביכורים שהתערבו בפירות אחרים אוסרים בכל שהוא ופי' ר"ש ורמב"ם משום שיש לו מתירין שיכולים הכהנים לאכלם בירושלים (ועי' אבי עזרי פט"ו ממאכ"א)**.**

**האם יש חולקים**

והנה בפשטות לא מצינו מי שחולק על דין זה, אמנם במלחמות פסחים דף ל. ובפרק כיצד צולין (דף עו) כתב שמחלוקת תנאים היא שהרי בברייתא נדרים הלשון "רבי שמעון אומר כל דבר שיש לו מתירין וכו'" ומשמע דדברי ר"ש היא אבל חכמים חולקים, וכ"כ ריטב"א ע"ז עג: בשם רא"ה וכ"כ הריטב"א גם בב"מ נג.

ומ"מ להלכה ברור דקי"ל דבר שיש לו מתירין לא בטל ברוב וכל הראשונים הנ"ל שכתבו שיש חולקים הסכימו דהלכה שאינו בטל.

**טעם הדין**

ידוע דיש בזה שני טעמים, רש"י ביצה כתב משום עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, והר"ן בנדרים נב. כתב משום דהוי כהיתר בהיתר. וכתבו האחרונים שגם הר"ן מודה לרש"י דהא הגמ' ביצה ד. נוקטת בפשיטות דדין דבר שיש לו מתירין הוא גם לענין דלא אמרינן ביה סד"ר לקולא, ולולי סברת רש"י א"א היה לומר דין זה מבלי להביא לו מקור.

ויש טעם מחודש בחידושי רבינו דוד פסחים ל. עמ' קנט וז"ל ואי לאו דמסתפינא מהרב מורי נ"ר מ"כ הוה אמינא, שהטעם שאמרו בדבר שיש לו מתירין שאפי' באלף לא בטיל הוא מפני שלא ראו חכמים לבטל את האיסורין [אלא] מפני שחסו על ממונם של ישראל שלא ילך לאיבוד, ודבר שיש לו מתירין כיון דלמחר וליומא אחרי יהיה מותר מאיליו לא ראו צורך לבטל את האיסור שבו שיכול לשהותו ולאכלו, ואם כן חמץ אינו בדין הזה (שיהא) רשאי לשהותו שמצוה לבערו. וא"ת שיכול לשהות את התערובת כשאין בו חמץ כל כך שיהא מצוה לבערו זה אינו כלום שכבר כתבנו למעלה שאין לנו לדון על התערובת אלא על האיסור המתבטל אם הוא מן הדברים שיש להן מתירין. ואמת הוא. עכ"ל רבנו דוד.

**תקלה בהפרשת תרו"מ**

והנה הדוגמא הראשונה של הברייתא של דבר שיש לו מתירין הוא טבל, אך מכיון שאינו נוהג בחו"ל לא הובא לא בשו"ע ונו"כ כאן (ורק פעם אחת נזכר בט"ז בדרך אגב).

ומעשה שהיה לפני מספר שנים שבשעה שתרמו את הקמח באחת מהמאפיות הגדולות היה טעות קטנה בנוסח המעשרות והיה חשש שעקב טעות זו נהיה "ממעט במעשרות" כלומר שהפרישו פחות מדי **תרומת מעשר** על **המעשר ראשון,** וקי"ל דבאופן כזה החולין כולם מתוקנים, אולם המעשר ראשון מקולקל ואסור באכילה משום שמעורב בו טבל וחולין דהיינו שחלק ממנו מתוקן ומעושר והחלק הנותר נשאר בטבלו ואין אפשרות "למצוא" את מקום הטבל משום שהוא מעורב בכל מקום, ואמנם תרומה גדולה ושאר מעשרות הופרשו כדין ולכן אין איסור לאכול את כל הטבל והאיסור הוא רק על המעשר ראשון, אמנם כיום שנוהגים שלא נותנים מעשר ראשון ללויים משאירים אותו בתוך הפירות, וא"כ יש לדון שכל מי שקנה באותה מאפיה צריך לעשר[[136]](#footnote-136) בביתו משום שאולי הגיע אל ביתו לחם של מעשר ראשון שהוא טבול לתרומת מעשר ולא יועיל רוב משום שהוא דבר שיש לו מתירין**.**

ואמנם יתכן שחלק מהקמח שהגיע ללחם זה הוא טבל וחלק אינו טבל, ותלוי במחלוקת הפוסקים אם יש בילה בקמח כמו במים והוי לח בלח וכל הקמח מעורב, או שאין בילה ואז יתכן שצד אחד של הלחם הוא טבל וצד אחד מעושר ואז א"א לעשר כלל שבכל צד שיעשר יש לחוש שהצד השני עדיין לא מעושר, ואין לו תקנה אלא להביא טבל ודאי ממקום אחר.

אך י"ל דנמצא חומרו קולו, דאם אין לו אפשרות לעשר שוב **אין** לו מתירין ובטל ברוב.

**שני דינים בטבל שהתערב**

אמנם דבר זה תלוי באשלי רברבי, דהנה אמרו בע"ז עג: דהטבל אינו בטל ברוב משום שכהיתרו כך איסורו דהיינו כשם שחיטה אחת פוטרת את כל הכרי כך איסורו חיטה אחת (של טבל שהתערבה) אוסרת את כל הכרי, והקשו בתוס' (סוף העמוד) הרי בנדרים סח: תניא דחומרת טבל שאינו בטל ברוב הוא משום דבר שיש לו מתירין, ותירצו דשני הטעמים נכונים ויש בזה מה שאין בזה, דמצד דיש לו מתירין הרי לפעמים אין לו מתירין כגון שבעליו של הטבל אינו בעיר ואין מי שיוכל לעשר, ואז אינו אסור אלא מצד הטעם של כהיתרו כך איסורו, ומ"מ בעינן נמי להטעם של דבר שיש לו מתירין משום שהטעם של כהיתרו כך איסורו שייך רק בטבול לתרומה גדולה ששם חיטה א' פוטרת את כל הכרי, אבל בשהופרשה ממנו תרו"ג ולא הופרשו שאר מעשרות ל"ש טעם זה ואז אוסר במשהו רק משום דבר שיש לו מתירין. א"כ לפי"ד תוס' בנד"ד לא שייכי שני הטעמים שהרי אין לו מתירין וגם ל"ש טעמא של כהיתרו כך איסורו כיון שהוא טבול רק לתרומת מעשר ולא לתרו"ג א"כ יש לו ליבטל ברוב.

אך הרמב"ן והריטב"א שם כתבו שגם בטבול לשאר מעשרות שייך טעמא דכהיתרו כך איסורו משום לא פלוג ולשיטתם יש לאסור בציור הנ"ל. וכבר נדפס התכתבות בזה בין הגריש"א זצ"ל לחתנו הגרח"ק שיבדלחט"א בשו"ת ישא יוסף ח"ב עמ' קצד-ה.

ועיין עוד שם בישא יוסף עמ' רכג שמפני טעם זה שטבל מקרי דבר שיש לו מתירין ואוסר במשהו יש לחוש יותר שלא לסמוך על ההכשרים לענין מעשרות ולחזור ולעשר שוב בביתו אף בהכשרים מהודרים משום שיש תקלות שאין אפשרות להתגבר עליהם וגם כשיש ספקות הרי דבר שיש לו מתירין ספקו לחומרא אף בספק דרבנן וגם לא יועיל רוב וכו' עיי"ש שהאריך.

**רכיבה על חמור**

מעשה באברך שהלך לטיול עם ילדיו ובקשו הילדים לשכור חמור למספר דקות לרכוב עליו "לעשות סיבוב" וחשש אותו אברך שאולי הוא פטר חמור ואסור בהנאה כדאיתא בבכורות ט:.

ואמנם רוב החמורים אינם פטר חמור אך פטר חמור הוא דבר שיש לו מתירין שהרי אפשר לפדותו. ואמנם כאן אין הנדון של **ביטול ברוב** אלא **כל דפריש מרובא פריש[[137]](#footnote-137)** ובפ"ת סק"א הביא מחלוקת אחרונים[[138]](#footnote-138) אם אמרינן כל דפריש מרובא פריש דדבר שיש לו מתירין, אך גם להמתירים יש לדון דדילמא מיקרי **קבוע** אם הרכיבה היא במקומו הקבוע.

**איך אפשר לתקן**

ואמר אותו אברך דהעצה היעוצה שיפדה את החמור, דקי"ל בבכורות יא. שיכול אדם לפדות פטר חמור של חברו, ואף שאין לו שה לצורך פדיון יוכל לפדותו בשויו על חפצי ביתו, דהא דבעינן שה הוא דוקא שפודהו בפחות משויו אבל כשפודהו בשויו א"צ שה דוקא, אלא דבמנ"ח[[139]](#footnote-139) כתב דבעינן לפדות דוקא על מטלטלין ולא על קרקעות או שטרות, א"כ צריך הוא להיות בטוח שיש לו חפצים ששוויותם (כמשומשים!) מגיעה לשווי החמור ששויו מגיע לפעמים לעשרות אלפי שקלים[[140]](#footnote-140), וא"צ ליתנם לכהן דהא המע"ה, אך צריך לגמור בדעתו[[141]](#footnote-141) שאם יתברר בעדים שבאמת היה זה פטר חמור יתן הכל לכהן, והיותר טוב שיפדה על חפציו של כהן (בהסכמתו של הכהן כמובן)[[142]](#footnote-142).

ולכאורה יש לומר דבטל ברוב ולא מיקרי שיש לו מתירין מכיון שה"מתירין" האלו דורשים ממנו הוצאות גדולות אם יתברר שזהו פט"ח ודאי ויצטרך לשלם, ולא מיקרי דבר שיש לו מתירין וכמ"ש האחרונים לענין הגעלת כלים. אך יש לומר כיון שההוצאות הן רק מה שאמרה תורה לפדותו ולא הוצאות צדדיות אולי זה לא מיקרי הוצאות, שהרי הוצאות אלו הם הוצאות שאמרה תורה על כל מי שפודה פט"ח, אך שמא כאן שאינו בעלים של הפט"ח ורק עושה כך כדי שיהיה מותר לרכוב אולי נחשב כהוצאות צדדיות.

**ספק איסור האם מיקרי דבר שיש לו מתירין**

בשו"ע סעיף ב כתב בשם תשובות הרשב"א דדבר שיש לו מתירין הוא דוקא היכא שההיתר יבא מעצמו או שבידו להביאו (כגון נדר) אבל דבר שיש ספק אם יבא לו היתר זה לא מיקרי דבר שיש לו מתירין.

וראייתו של הרשב"א מכל ספק טרפה מדוע בטילה ברוב הרי היא דבר שיש לו מתירין דדילמא תחיה י"ב חדש ויתברר למפרע שאיננה טרפה ותהיה מותרת וע"כ דכיון שאין זה בטוח שאכן כך יהיה לא מיקרי דבר שיש לו מתירין.

והקשו הכרו"פ וחו"ד מה שייך כאן דבר שיש לו מתירין, הלא פרש"י סברת הדין משום עד תאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, אבל כאן אין שום טעם להמתין ולא לאכלו מיד עד שיתברר, דממ"נ אם איסור הוא הלא בטל ברוב ואם היתר הוא למה יש לו להמתין ולמה לא יאכלנו מיד.

ובשו"ת צמח צדק הקדמון סי' סט ג"כ נשאל על זה ותירץ דכל זמן שאין אנו יודעים אם היתר הוא או איסור יש כאן איסור של נתכוון לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה שהרי עדיין לא ידוע אם היא טרפה או לא ומן ההכרח לסמוך על ביטול ברוב ולכן היה לנו להמתין עד שיתברר הדבר כדי שיהיה אפשר לאכלו בלי פקפוק ובלי לסמוך על ביטול ברוב. וזה חידוש גדול.

ובאמת האו"ז סי' תשנה הסתפק בדבר אם דבר כזה נקרא דבר שיש לו מתירין, ושלח שאלתו לבעל התוס' רי"ד והרי"ד ענהו (בתשובות הרי"ד סי' עא ובאו"ז סי' תשנו) ד"אין לחכם כמוך לשאול שאלה כזו" מהטעם הנ"ל דאין שום תועלת להמתין שהרי אין שום דבר שיתחדש היתרו לאחר זמן ולמה ימתין, אמנם חזינן שהאו"ז לא היה פשיט"ל וכפה"נ ס"ל כהצמח צדק ועי' חו"ד.

**עשרה תנאים נאמרו על דבר שיש לו מתירין**

1. שיהיה מין בשאינו מינו

2 . שא"צ להוציא עליו הוצאות

3. דוקא אם היה האיסור ניכר לפני שהתערב בו

4. באיסור בלוע אפי' דבר שיש לו מתירין בטל

5. שלא יחזור ויאסר כגון חמץ בפסח

6. שלא יתקלקל עד שיגיע זמן היתרו

7. אם לאחד ישאר אסור לא מיקרי יש לו מתירין

8. מידי דהנאה לא מיקרי דבר שיש לו מתירין עפ"ת סק"ו בשם הצל"ח

9. עי' פמ"ג ופ"ת ר"ס קג אם בדבר פגום אמרי' דבר שיש לו מתירין

10. הרשב"א דדוקא היתר הבא מאליו בלי מעשה

**ענין מחודש בדבר שיש לו מתירין**

איתא בחולין יז. שבשבע שנים שכבשו את ארץ ישראל הותר להם לאכול מאכלות אסורות, והק' הטורי אבן (ר"ה יג. ד"ה ממחרת) מהא דאמרו שם בגמ' שהיו אסורים לאכול חדש עד הקרבת העומר ותירץ דכיון דדבר שיש לו מתירין הוא לא התירתו תורה דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר ועי' בספר זבחי תרועה (לר"י וייל עמ"ס ר"ה) בזה.

**נדונים נוספים בדבר שיש לו מתירין**

**כל דפריש -** בפ"ת סק"א הביא מחלוקת אחרונים האם אמרינן כל דפריש מרובא פריש דדבר שיש לו מתירין דשמא שאני מביטול ברוב עי"ש. ועי' חזו"א (לח כד ד"ה והא) דלא נחלקו אלא בשכבר נתערב ונאסרה כל התערובת ואחר כך פרש אבל כשידוע כ"א ופירש אחד ונולד בו הספק מהיכן פירש לכו"ע אזלינן בתר רובא אפילו בדבר שיש לו מתירין.

**הלך אחר הרוב** - עי' בשו"ת רעק"א ח"ג סק"ו שדן אם אמרינן הלך אחר הרוב בדבר שיש לו מתירין.

**קרוב** – בביצה יא אמרינן שאם יחד יונים מערב יו"ט ויצאו ממקומם וביו"ט אינו יודע איזה יונים הכין אזלינן בתר קרוב, וכתב רעק"א הנ"ל דיש ללמוד דגם אמרינן הלך אחר הרוב דהא רובא עדיף מחזקה, ובפתחי יו"ט (להרצ"י לרנר שליט"א סכ"ד סק"ב) דן לומר דדין "קרוב" גדרו לומר שאין סיבה להסתפק – וזה מהני גם בדבר שיש לו מתירין, אבל דין רוב גדרו הכרעה בספקות, והכרעות לא מועילות בדבר שיש לו מתירין.

**חזקה** - רעק"א (בהגהות לאו"ח סי' ש"ח מג"א סקי"ז) הסתפק אם מועיל חזקה בדבר שיש לו מתירין להסוברים דרוב לא מהני ונפק"מ להמוצא כלי שבור בשבת ואינו יודע אם נשבר בשבת שאינו מוקצה או נשבר מע"ש והוא מוקצה, וכתב רעק"א דאי נימא דמהני חזקה בדבר שיש לו מתירין יש להתיר דחזקה דמעיקרא שלא נשבר עד שבת. (והובא בקצרה בבה"ל ס"ז ד"ה מבעוד יום).

והצל"ח פסחים יז: אות קח כתב דמהני חזקה בדבר שיש לו מתירין, ועי' בשו"ת באר יצחק (חיו"ד סי' א' ענף ב') שהעיר מתוס' ריש ביצה שדנו לאסור ביצה שיש ספק אם נגמרה היום או אתמול ולא התירוה ע"י חזקה דמעיקרא שנגמרה היום, וכן הוכיח מהסוברים דס"ס מהני בדבר שיש לו מתירין, והלא י"א דס"ס עדיף מרוב א"כ ק"ו דלא אזלינן בתר רוב, ועי' עוניו"ט סי' פא שתירץ ראייתו, גם תלוי זה במחלוקת הט"ז סי' שצז והש"ש (ש"ה פ"ז) בחזקה העשויה להשתנות שהשתנתה כבר האם מהני בזה חזקה דמעיקרא.

**ספק ספיקא**- כתב הרמ"א סי' ק' ס"ח י"א דדבר שיש לו מתירין אין להתיר מכח ס"ס, וטוב להחמיר אם לא לצורך, ועי' שה"צ סי' תסז סקי"ט.

**מים הנוטפים מהמזגן**

מחברי זמננו[[143]](#footnote-143) נקטו שמים היוצאים מהמזגן בשבת הם נולד ואסורים בטלטול, ואף אם נוזלים לתוך דלי[[144]](#footnote-144) שיש בו מים מערב שבת שאינם מוקצה מ"מ הכל אסור כיון דהוי דבר שיש לו מתירין ואינו בטל ברוב, ואף שהרמ"א כתב דאם נולד בתערובת שרי, הרי כאן המים זורמים בצינור בפני עצמם לפני שנכנסים לדלי וכיון שאז ניכר לעצמו שוב אינו בטל ברוב.

לכן העצה למי שרוצה להזיז את הדלי בשבת שיניח בתוכו לפנישנכנסו לתוכו המים כפית וכיו"ב שהיא יותר חשובה מהמים ואז מותר לקחת את הדלי ולשפכו דהוי טלטול מן הצד לצורך דבר המותר (שלא יתלכלך הבית, וכמבואר בסי' שי).

ושמעתי היתר נוסף דאם יש בדלי מי ברז שפיר דמי דשמא מי המזגן ומי ברז נחשבים כל אחד למין אחר דמי המזגן אין להם דין מים שהרי נוצרים מהלחות שבאויר וכמו זיעת בתים דאינם נחשבים משקה (כדאיתא רפ"ב דמכשירין, וכ"כ בשו"ע לענין שאינם מחמיצים) ולכאו' פסולים לנט"י ולמקוה, וא"כ הוי מין בשאינו מינו ובטל אפילו בדבר שיש לו מתירין, ואע"פ שיש גם מי מזגן נוספים שאין בהם כח לבטל י"ל סלק את מינו ושאינו מינו רבה עליו ומבטלו – ובתנאי שיש במי הברז כמות מספקת יותר מכל מי המזגן שעלולים להכנס בשבת.

**קרח שנמס בשבת**

מי שמוציא בשבת בקבוק קרח בשבת ורוצה לשתותו לכשימס נכנס לפלוגתא, דלדעת בעל התרומה, (הובא ברמ"א סי' שיח סט"ז) אסור בשתיה מטעם נולד, ויש נוהגים למלא בבקבוק הקרח מים ואז אמרינן שהמים הנפשרים מהקרח בטלים בהמים המוכנים מערב שבת שאינם מוקצה, ומותר מדין קמא קמא בטיל, ואף שהוא דבר שיש לו מתירין מ"מ כיון שנולד בתערובת (שהמים נמסים **מיד** לתוך המים הישנים) שרי כמש"כ הרמ"א ס"ס קב.

אמנם בארחות שבת (ח"א עמ' וח"ג עמ' קפג) העיר שלהסוברים שאין אומרים קמא קמא בטיל כשהאיסור התרבה יותר מההיתר ואמרינן חוזר וניעור א"כ אין להתיר כאן.

ושמא י"ל שסמכו על השיטות המתירות בחוזר וניעור, וזאת עפ"י מג"א סי' שלה ס"ב (הובא במ"ב סקט"ו) שסמך גם הוא על דעות אלו לענין יין שנוזל מהחבית בשבת והוא מוקצה כיון שיצא מהענבים רק בשבת, והתיר המ"ב לשים תחתיהם כלי עם מים לקבל את היין המוקצה ויתבטל ברוב המים המותרים (דמין בשאינו מינו בטל אף דבר שיש לו מתירין) וכתב שיש לסמוך בזה על המתירים הנ"ל שאפילו נתרבה האיסור בטל)

**ביטול ברוב במעשה שבת**

מעשה בילד שהכניס בשבת חתיכת בשר לא מבושלת לתוך קדירה שעמדה על האש והיו בו עוד חתיכות בשר והתבשלו כולם, ועכשיו א"א לזהות את החתיכה שהכניס הילד.

והנה כתב בבה"ל (סי' שכ"ה ס"י ד"ה אינו) שמעשה שבת של חרש שוטה וקטן ג"כ אסור כמו מעשה שבת של גוי וא"כ חתיכה זו נאסרה באכילה, ולכאורה כיון שאינה ידועה הרי בטילה ברוב, אך י"ל דהוי חתיכה הראויה להתכבד ואינה בטלה ברוב, וגם יש לדון דהוי דבר שיש לו מתירין כיון שמותר למוצ"ש.

ומצד חתיכה הראויה להתכבד כבר נתבאר בזה לעיל בגליון לסי' קא, אך עוד יש לדון כאן דאינו יכול להתבטל דהוי דבר שיש לו מתירין דהא מותר למוצ"ש (וכמ"ש מ"ב שיח ססק"ה) אמנם י"ל כמ"ש שבלי הלקט בשם רבינו שמחה (והובא בב"י סי' שי"ח ובבה"ל ס"ט ד"ה ואם) שמתיר בכה"ג משום שהספיק להתערב לפני שנאסר (דהינו לפני שהתבשל) והרי קי"ל דבדבר שתחילתו בתערובת בטל אפילו בדבר שיש לו מתירין כמ"ש הרמ"א ס"ס קב (ולענין זה אין חילוק אם ידיעת הקטן שמיה "נודע"), וא"צ דוקא שתהא תחילת יצירתו בתערובת אלא סגי שתחילת **איסורו** בתערובת, ולעיל סי' קא הובא הנדון בזה לענין חתיכה הראויה להתכבד.

**האם דבר שיש לו מתירין חוזר ונעור לאחר שהתבטל**

כתב הפר"ח (סי' קט ס"ב) דאם התערב איסור בהיתר חד בתרי ובטל ברוב ואח"כ בישל בכלי חתיכה אחת מתוכם אסור להשתמש בכלי ללא הגעלה, דאף דהאיסור עצמו בטל ברוב מ"מ לגבי הכלי י"ל דכיון דאפשר להגעילו הוי דבר שיש לו מתירין ולא בטל, ואע"פ שבא מכח איסור שכבר התבטל ברוב.

ויש בזה חידוש גדול משום שבשו"ע כתב דאם היתה חתיכה הראויה להתכבד שבטלה ברוב אינה חוזרת ונעורה אפילו נהפכה היא בעצמה להיות חתיכה הראויה להתכבד דכיון שבטלה בטלה, וק"ו פליטתה, וצ"ל דדבר שיש לו מתירין גרע.

והנה לפעמים מחלקים לכהנים שמן תרומה להדלקת נרות, ואמנם קי"ל דאין שורפין את הקדשים ביו"ט ולכן צריך להדליקו רק בערב יו"ט.

ויל"ע מי שהיה לו בקבוק שמן רגיל והתערב שם טיפת תרומה וקי"ל תרומה עולה באחד ומאה א"כ בטלה במיעוטה ומותר לשתות את השמן כרגיל, ואפילו ישראל מותר לשתותו, ואמנם יהיה אסור להדליקה ביו"ט דלענין זה יש לו מתירין להדליקה אחרי יו"ט, ולהפר"ח י"ל דאע"פ שכבר קבענו על השמן שאינו תרומה מ"מ חוזר ונעור לענין דבר שיש לו מתירין ויש לחלק דכשהנדון על אותו השמן עצמו א"א לחלק ולומר שכלפי דין אחד מותר וכלפי דין שני אסור.

ועי' אבי עזרי פט"ו ממאכ"א ואפיק"י בהסבר דברי הר"ש והר"מ פ"ב דבכורים מ"ב.

**בסתירת המרדכי**

הרמ"א (סעיף ד) הביא דברי המרדכי בשם ספר התרומה שאם לא היה האיסור ניכר מעולם - בטל ברוב אפילו דבר שיש לו מתירין, והקשו האחרונים דיש סברא הפוכה במרדכי חולין תשל"ז שכתב להקשות מהא דיבמה שרקקה דם כשר משום שיש שם צחצוחי רוק וקשה מדוע אין הרוק בטל ברוב דם, ותירץ דדבר שנולד בתערובת לא בטל ברוב, והרי זה להפך מדינו של ספר התרומה.

ותירצו שעה"מ פ"ה מהלכות יו"ט וכרו"פ וחו"ד ופמ"ג שספר התרומה מיירי שההיתר לעצמו ניכר ורק האיסור אינו ניכר ולכן כח ההיתר אלים לבטל גם דבר שיש לו מתירין, אבל גבי רוק גם הרוק וגם הדם מעורבין זה בזה היטב וכיון שמעולם לא היה ההיתר ניכר אינו יכול לבטל האיסור.

בשו"ת עין יצחק (להגאון רבי יצחק אלחנן זצ"ל, חאו"ח סכ"ו סק"י) הקשה בהא דתנן (נדרים מח.) דהמודר הנאה מחברו אסור להכנס לבהכ"נ העירוני כיון שהמדיר שותף בה וחלקו אסור להמודר. וקשה הלא חלקו של המודר הוא קטן יחסית לשאר החלקים ויש לו להתבטל ברוב, ואף דנדר הוי דבר שיש לו מתירין שאינו בטל, הלא בשלא היה האיסור ניכר מעולם בפ"ע בטל ברוב כמ"ש הרמ"א סעיף ד, וא"כ יהיה מותר.

ואמנם כתב החו"ד סי' ק"י סק"ו דאין ביטול ברוב בקרקע כדמוכח בפ"ט דתרומות מ"ה ובערלה פ"א מ"ו, אך עדיין יקשה מהמטלטלין שבבהכנ"ס מדוע נאסרים.

ותירץ דכיון שמעולם לא היה ההיתר ניכר בפ"ע לא בטל כמש"כ המרדכי חולין תשל"ז להוכיח מהא דיבמה שרקקה דם כשר משום שיש שם צחצוחי רוק ואינם בטלים ברוב מטעם הנ"ל.

והרב השואל שם רצה לומר דכיון שההיתר היה ניכר בפ"ע לפני שנולד האיסור שפיר בטל במיעוטו, וכמ"ש הכרו"פ הנ"ל, אבל הג"ר יצחק אלחנן ענהו דהני מילי היכא דהוכר ההיתר כשהוא כבר היתר, אבל כאן שלא היה ניכר אלא לפני הנדר שאז לא היה האיסור בעולם כלל, אבל מרגע הנדר והלאה שכבר היה איסור בעולם – כבר לא היתה אפשרות לזהות את ההיתר א"כ אין זה נקרא שהיה ההיתר ניכר ובזה אין ביטול ברוב.

(אגב, היו שרצו לפטור את בני ברק מלנהוג פורים בט"ו מטעם ביטול ברוב, דאפילו אם היא מחוברת לאיזושהי עיר מוקפת חומה כבר בטלה אותה העיר ברוב ערים פרוזות, אמנם מהמשניות הנ"ל מבואר שאין ביטול ברוב בקרקע)

אך עצם דבריו חידוש הוא ששייך ביטול ברוב בבהכ"נ של שותפין, דלכאו' אין כאן חלק אסור וחלק מותר אלא בכל משהו ומשהו מעורב אחוזי איסור עם אחוזי היתר ואין משהו שיבטל את חברו, ואטו שותף שהקדיש חלקו נימא נמי ביטול ברוב ויתבטל הקדשו מיד אם חלקו הוא המועט, ואולי כ"ז כלול בדברי המרדכי שאין ביטול בנולד בתערובת.

וכיו"ב מצינו במנח"ח מצוה תקעא שדן על אתנן זונה וכתב שאם נתן לה באתננה שליש בהמה מותר להקריבה דבטל חלקה המועט ברוב, וגם כאן אפשר להקשות כהנ"ל דלכאורה אין כאן "חלק מותר" ו"חלק אסור" אלא דבכל חלק מעורב שניהם וצריך להיות אסור לכאו'. ועיי"ש שכתב שאם הקנה לה אבר מסויים באתננה יש לדון לאסור כבעל מום.

**מחלוקת המקו"ח והג"ר יצחק אלחנן**

במקו"ח (תמז סק"ח) כתב דאם התערב קמח חיטים בקמח שעורים ואח"כ נדר מישהו מקמח חיטים אסור זה הנודר בכל התערובת כולה ואין כאן ביטול ברוב משום דהוי דבר שיש לו מתירין, והק' בהגהות רעק"א (על הרמ"א כאן ס"ד) דכיון שנדר אחרי שהתערב הרי לשי' בעה"ת הנ"ל ל"ש דינא דדבר שיש לו מתירין שהרי נולד האיסור בתערובת.

אך כתב עין יצחק הנ"ל סקט"ז דיש לפסוק כהמקו"ח דאסור בכל התערובת ואינו בטל, ולאו מטעמיה אלא מטעם הנ"ל דכיון שבשעה שנולד האיסור כבר הם מעורבים וגם ההיתר לא היה ניכר א"כ ל"ש ביטול ברוב לדעת המרדכי הנ"ל, ולדעתו נמצא שהאיסור יותר חמור מהמקו"ח כי המקו"ח אוסר רק מדרבנן מדין דבר שיש לו מתירין, ואלו להעין יצחק הוא דאורייתא. ואולי יש לדייק דהמקו"ח ורעק"א לא ס"ל כהגרי"א.

והנה המג"א (סי' ש"ח סק"ח) והגר"א (יו"ד קב סקט"ז) הביאו דדברי בעה"ת שהנולד בתערובת בטל אף בדבר שיש לו מתירין אינם מוסכמים, דבתוס' ב"ק (סט. ד"ה כל) כתבו שאם פדה פרי של נטע רבעי בעודו על העץ והמשיך אח"כ לצמוח אסור לאכלו משום שמה שצמח אחרי הפדיון אינו פדוי וגם אינו בטל ברוב משום שנטע רבעי הוא דבר שיש לו מתירין כיון שאפשר לפדותו. וחזינן דאף שנולד בתערובת שייך דינא דדבר שיש לו מתירין. וצ"ע היטב אם יש כאן גם הוכחה דלא כהעין יצחק דיתכן דגם כאן אפ"ל דבשעה שהמשיך לצמוח (דהיינו מיד אחרי הפדיון) הרי באותו רגע שניתוסף כאן משהו של פרי והאיסור כבר אינו ניכר איזהו ההיתר ואיזהו האיסור וא"כ היה צ"ל דאין כאן ביטול ברוב כלל דאין ההיתר ניתן בפ"ע לאחר שנולד האיסור (ואולי תוס' פליג על המרדכי) וכבר ציינו האחרונים שבשטמ"ק שם בשם רבינו ישעיה חולק על תוס' וכתב דל"ש כאן דבר שיש לו מתירין כיון שנולד האיסור בתערובת.

אמנם ע"כ א"א לומר כן דהלא יש סוגיא ערוכה בנדרים נז: דגידולי אסור בטלו ברוב היתר ולא אמרינן דכיון דמהרגע שהתחיל האיסור לצמוח לא היה ההיתר ניכר דכל משהו מעורב באיסור והיתר (או לכה"פ בספק) וע"כ דבגידולים לא אמרינן הכי. ואכן במנח"ח[[145]](#footnote-145) מצוה ג הפליא מאוד על המרדכי מסוגיא זו, ותירץ שעכצ"ל שאין דברי המרדכי אמורים אלא כששניהם – גם האיסור וגם ההיתר נולדו יחד בתערובות, אבל אם אחד מהם – אפילו האיסור – נולד לעצמו קודם ולא היה מעורב – בזה בטיל ברוב וזה משום דבעינן דומיא דרוב הדיינים דאחרי רבים להטות.

**דין דבר שיש לו מתירין הוא דרבנן**

ברש"י ביצה ג. ובתוס' סוף תמורה ועוד הרבה ראשונים כתבו שדין דבר שיש לו מתירין הוא רק דרבנן ומדאורייתא בטל. והנה איתא במשנה סוף מעילה נדון במטבע של הקדש שהתערבה במטבעות חולין והק' תוס' אמאי אינה בטלה דבר שיש לו מתירין הוא רק דרבנן עי"ש מה שתירץ, אך הכס"מ פ"ז מהלכות מעילה ה"ו הקשה ג"כ אמאי אינה בטלה ותירץ משום דבר שיש לו מתירין, ומשמע מדבריו שהוא דין דאורייתא, ותמהו כל האחרונים שזה נגד הראשונים, ויותר מזה שזה נגד הסוגיא ב"מ נג. דאמרו שם שמע"ש שהתערב בפירות אחרים אינו בטל ברוב משום דהוי דבר שיש לו מתירין (שהרי אפשר לפדותו וגם לאכלו בירושלים) ומ"מ אם הוא רק חצי פרוטה א"א לצרפו עם חצי פרוטה של מע"ש אחר משום דדאורייתא ודרבנן לא מצטרפי, הרי להדיא דענין דבר שיש לו מתירין הוא רק דרבנן (והובאה ראיה זו בפר"ח הנדפס על גליון השו"ע).

ויש שתירצו שגם הכס"מ דעתו דדבר שיש לו מתירין רק מדרבנן, ומ"מ יש כאן מעילה מדרבנן ובאמת אין ע"ז קרבן, ויש שמוסיפים עוד דאף קרבן שייך בזה דכיון שאנו בטל מדרבנן חזר איסורו להיות דאוריתא. וזה חידוש גדול.

**כסא שהתערב באחרים**

מעשה בשבת שבע ברכות שהכינו כסאות לכל עשרות האורחים ועל אחד הכסאות הניחו את נרות השבת. בשבת בבוקר נטל אחד העובדים את הנרות והניחם במקום אחר, ואי אפשר כעת להכיר איזהו הכסא שהיו הנרות מונחים עליו.

והתעוררה שאלה חמורה דהרי כסא שהיה מונח עליו מוקצה מערב שבת נהפך להיות בסיס לדבר האסור, ובאמצע השבת כשניטל דבר המוקצה מהכסא ואין ידוע איזה כסא הוא הבסיס יהא אסור להשתמש בכל עשרות הכסאות כיון שמעורב כסא מוקצה בשאר הכסאות בבית.

ויל"ע אם י"ל כאן ביטול ברוב. ולכאו' הוי דבר שיש לו מתירין ואינו בטל דהרי מותר במוצ"ש, אך ידועים דברי הצל"ח (ביצה ג: פסחים ט: נו"ב ח"ב או"ח סי' עד ואהע"ז סי' לח) דדוקא במידי דאכילה שייך לומר דבר שיש לו מתירין כיון שיוכל לאכלו במוצ"ש והרי א"א לאכלו פעמיים, אבל חפץ שעומד לשימוש הלא יכול להשתמש בו גם בשבת וגם במוצ"ש, ועל השימוש של שבת אין לו מתירין כלל. ואמנם הפנ"י ביצה כד: הוכיח דלענין טלטול ודאי נקרא דבר שיש לו מתירין דהא כולה סוגיא דביצה ג: מיירי על טלטול הביצה וקרי לה דבר שיש לו מתירין. אך יתכן דיש לחלק דדבר מאכל שעיקרו לאכילה, יש לאסור גם הטלטול דכיון שאין בו שימוש אחר ע"כ הוא מוקצה אבל כסא שאינו עומד לאכילה י"ל דשרי להצל"ח (שו"ת ברית הלוי ח"א סט"ו).

אך לגוף הדבר צ"ת אי קי"ל כהצל"ח עי' פ"ת סק"י שהקשה עליו מדברי הש"ך שכתב ענין דבר שיש לו מתירין לענין כלים שבלועים באיסור וכן הקשה רעק"א בדרו"ח (ח"א מערכה ב' ועי"ש בסוגריים), ועכ"פ לענין טלטול מפורש במג"א ומ"ב (סי' שי סקל"ב) דאפר מוקצה שהתערב באפר שאינו מוקצה שהכל אסור בטלטול משום דבר שיש לו מתירין. ועי' בסמוך.

**שלושת חידושי הנו"ב**

בנו"ב תניינא אה"ע סל"ח נשאל אודות מינקת שרצתה להינשא תוך כ"ד חודש והיה שעת הדחק טובא ופסק להיתר עפ"י מה שחידש שמינקת של תינוק שאביו גוי אף שתינוק זה דינו כישראל לכל דבריו מ"מ מותר לאמו להינשא ואין לה דין מינקת עיי"ש מילתא בטעמא, וכתב שלא קידמו אדם בחידוש זה.

וכתב דאף שאמו אומרת שנבעלה לישראל - אינה נאמנת, וזהותו של האב מוטלת אצלנו בספק השקול והוי ספק דרבנן לקולא, ואף שאמרו בביצה ד. דבדבר שיש לו מתירין אזלינן לקולא אף בספק דרבנן וכאן הרי יש לו מתירין לאחר כ"ד חדש - הרי כבר חידש בצל"ח (ביצה ג: פסחים ט: נו"ב תניינא או"ח סי' עד[[146]](#footnote-146)) דדוקא במידי דאכילה שייך לומר דבר שיש לו מתירין כיון שיוכל לאכלו במוצ"ש והרי א"א לאכלו פעמיים, אבל חפץ שעומד לשימוש הלא יכול להשתמש בו גם בשבת וגם במוצ"ש, ועל השימוש של שבת אין לו מתירין כלל. והכי נמי הרי רוצה לבא עליה גם היום וגם לאחר כ"ד חודש ולכן אין לו דין של דבר שיש לו מתירין, ועוד דאף שהוא דבר שיש לו מתירין וספקו לחומרא מ"מ אזלינן ביה אחר חזקה ואשה זו בחזקת היתר עומדת ואל תאסרנה מספק, וזה עפ"י מה שכתבתי בצל"ח פסחים יז: אות קח שהולכים אחר חזקה בדבר שיש לו מתירין, ועי' רעק"א.[[147]](#footnote-147)

והנה כתב נוב"ק (סי' נג הובא בפ"ת) דאם מסופקת אם סירקה שערותיה לפני טבילתה יש להחמיר אף דהוי ספיקא דרבנן מ"מ יש חזקת איסור וגם דהו"ל דשיל"מ שהרי יכולה לטבול.

ובשו"ת מהרש"ם ח"ד סי' מח הקשה הלא שיטת הנו"ב גופיה דלענין הנאה ל"ש דשיל"מ כיון שיכול להנות גם מעכשיו וגם לאחר זמן וע"י העיכוב לא יוכל להנות עכשיו ועל ההנאה של עכשיו אין לו מתירין, אמנם בהגהותיו לשו"ע סי' קצט תירץ המהרש"ם דאם אין עיכוב בטבילה ויכולה לטבול בלילה זה לא מיקרי עיכוב על עצם זמן הטבילה דאל"כ גם הגעלת כלים שכתב השו"ע דהוי דשיל"מ אפשר להקשות כנ"ל דבתוך הזמן ההגעלה אינו יכול להשתמש בכלי ועל הזמן הזה אין לו מתירין וע"כ כנ"ל.

**דבר שיש לו מתירין כלפי אדם אחד**

תנן (בכורים ב- ב) דבכורים אוסרים בכל שהן ופי' הר"ש כיון שיש להם מתירים דראויים לאכלם בירושלים. והק' הר"ש דבמשנה א' תנן דבטלים במאה, ותירץ דבמשנה א' מיירי שהתערב בחולין, דאמנם ראויים לכהנים להעלותם לירושלים, אבל הרי לגבי זרים אינם ראויים בשום מקום ולגבייהו אין לו מתירין ובטל, אבל במשנה ב' מירי שהתערב בתרומה וכל הנדון כלפי הכהנים וכיון שהם יש להם אפשרות לאכלם בירושלים הוי דבר שיש לו מתירין ולא בטל. וציין אבי עזרי (פט"ו ממאכ"א) דבמשנה א' שהתערב בחולין מותר אפילו לכהנים חוץ לירושלים אע"פ דלגבי האיסור דחוץ לירושלים יש לו מתירין – אין מחלקים בין האיסור ומתירים הכל, אבל הרמב"ם והרע"ב שם פי' דמשנה א' איירי שהתערב בירושלים וכיון שיש לו מתירין לאכלו במקומו אינו בטל לכהנים, ואפילו לישראלים אינו בטל דכיון שא"א להפריד ביניהם יש לאסור לכולם. וע' באפיק"י בזה .

ובזה תלוי גם מש"כ האחרונים בסוף סי' קב לענין מעשה שבת שאסור להמבשל לעולם, ולגביו לא הוי דבר שיש לו מתירין ואילו לאחרים מותר למוצ"ש ולגביהם הוי דבר שיש לו מתירין. גם יש להעיר דבזה יש צד נוסף דהרי המ"ב סי' שיח מיקל בשעת הדחק כר' מאיר שמותר גם להמבשל במוצ"ש א"כ גם להמבשל יש לאסור משום דיש לו מתירין במוצ"ש לדעה זו, ובפרט אי נימא דמעיקר הדין אכן קי"ל כר' מאיר דמותר במוצ"ש והפוסקים שהחמירו כר' יהודה אין זה מעיקר הדין אלא למיגדר מילתא כדאיתא בגמ' דרב דריש בפירקא כר' יהודה אף דמעיקר הדין כר"מ ס"ל.

ויש לעורר בהא דמע"ש הוי דשיל"מ דלכאורה הא בעה"ב עצמו שפודה מוסיף חומש וא"כ נמצא שיש לו הוצאות (ולכתחילה אסור לחללו על שו"פ בזמן הבית וגם י"א דדוקא הקדש שוה מנה אפשר לחללו על ש"פ ולא מ"ש). וצ"ל דכיון דמותר ליתנו לאחר ועי"ז לא יצטרך להוסיף חומש וכדתנן כיצד מערימים על מע"ש חשיב יש לו מתירין אף לגבי בעה"ב.

**כלים שאינם טבולים לענין דבר שיש לו מתירין**

כתב במנחת שלמה (הוצ' אוצרות שלמה, תניינא סי' סח סק"ב) דאם יש ספק חיוב טבילה בכלי שחיוב טבילתו דרבנן לכאו' הוי דבר שיש לו מתירין דהא יכול לטבול וקי"ל דבדבר שיש לו מתירין מחמרינן אפילו בספק דרבנן, וכתב הגרשז"א דאינו כן דדוקא בשיש עצה מן הצד כגון לפדות את המעשר או ספק ביצה שנולדה ביו"ט שאפשר להמתין למחר, אבל כאן שהפתרון הוא לטבול לא מיקרי דבר שיש לו מתירין דהרי זהו כל הספק אם חיב טבילה או לא, ואפשר אולי לומר, מהיות טוב אל תקרי רע כיון שאפשר לטבול בקלות, אבל אין זה שייך להכלל דדבר שיש לו מתירין.

ולכאורה דבריו תמוהים דהא טבל מיקרי דבר שיש לו מתירין אף שאנו באים לדון על עצם חיובו אם חייב במעשרות. וי"ל דיש חילוק ביניהם דהנה כתב בה"ל סי' שכג שהאיסור להשתמש בכלי שאינו טבול הוא רק מדרבנן אף אי נימא דעיקר דין טבילה דאורייתא, והיינו דעיקר דין טבילה לא בא לאסור את הכלי בשימוש אלא חיוב טבילה גרידא, אבל לענין טבל אינו כן אלא דמי לשחיטה שיש איסור אכילה וכדי להתירו צריך לעשר, (ואמנם יש גם מצוה לעשר ויתכן שזה יותר משחיטה – עי' מחלוקת המג"א והגר"א או"ח סי' ח – אבל אדם שבא לאכול תערובת טבל עיקר מה שמעכבו מלאכול הוא האיסור ולא המצוה) ולכן עיקר הדיון בטבל הוא על איסור האכילה והאפשרות לעשר נתפסת כ"פטנט" גרידא, אבל בטבילת כלים עיקר הנושא הוא המצוה המוטלת על הגברא לטבול והאיסור הוא רק תוצאה וצ"ע בכ"ז. ועי' בזה בקה"י ברכות סי' ה' שכתב כסברת הגרשז"א.

ואמנם הרבה אחרונים[[148]](#footnote-148) כתבו שאם התערבו כלים לא טבולים עם כלים טבולים דינם כתערובת כלים שטעונים הגעלה עם שאינם טעונים שאינם בטלים משום דהוי דבר שיש לו מתירין, ודלא כסברת הגרשז"א אם לא נחלק בין דין דבר שיש לו מתירין לענין ביטול ברוב לדין דבר שיש לו מתירין לענין ספק דרבנן לקולא.

**ביצה שנמצא בה דם ביו"ט**

הפ"ת כתב בשם צמח צדק וכ"כ גם רעק"א שאם יש דבר שיש עליו שני איסורים שהאחד מהם הוא דבר שיש לו מתירין והשני אינו כן אמרינן שאותו איסור שהוא דבר שיש לו מתירין אינו בטל ברוב והשני בטל ברוב ונשאר עליו רק איסור אחד, כגון ביצה של תרנגולת טרפה שנולדה ביו"ט והתערבה באחרות שהאוכלה ביו"ט עובר על איסור מוקצה ואינו עובר על איסור טרפה. (ועמש"כ בצמח דוד על תשובות רעק"א סי' סה בשם הרב מפוניבז' זצ"ל והובא גם ב"דברי הרב" ח"ג סי' פ')

והרה"ג ר' נפתלי קופשיץ שליט"א (בשיעורו ביום ה' לס' חיי שרה תשעח) אמר בשם הג"ר שמחה זליג ריגר זצ"ל דיין דבריסק דלפי"ז ה"ה שאם בישל ביו"ט ג' ביצים יחד והאחת מהם היה בה דם אסור לאכול השתים הנותרות מצד שבלעו מאיסור מוקצה, דאף שאילו היה דבר זה ביום חול היינו מתירים את הבליעות שבלעו מהביצה האסור מצד שבטל ברוב[[149]](#footnote-149), מ"מ השתא שאירע כך ביו"ט יש כאן איסור נוסף שהביצה האסורה היא אסורה גם משום מוקצה (למרות שבכניסת השבת לא ידע שהיא מוקצה ולא הקצה אותה מדעתו) והוי דבר שיש לו מתירין ואינו בטל.

(ועי' כרו''פ סק"ד וחו"ד סוף הסימן דמשמע ג"כ כדברי הגרש"ז)

**סימן קג**

**קדרה בת יומא**

**מחלוקת הראשונים בביאור "בת יומא"**

אמרי' בע"ז סז: לא אסרה תורה אלא קדרה בת יומא בלבד, והיינו דקדרה שאינה בת יומא כבר נפגם טעם איסור שבלוע בתוכה ומה שבישלו אח"כ מותר.

ונחלקו הראשונים מהו "בת יומא", דעת רוב הראשונים, וכ"פ שו"ע, דההיתר הוא לאחר כ"ד שעות מרגע הבישול (והיינו לכאו' מהרגע שהצטנן אחרי הבישול) שאז נפגם טעמו, אבל דעת רש"י ותוס' ע"ז עו. דא"צ כ"ד שעות אלא לינת **לילה** לחוד כבר פוגמת את הטעם, וכן דעת ההשלמה ותלמידי רבינו יונה ור"י אלמנדרי כרש"י ור"ת ור"י דסגי בלינת לילה אמנם האגור[[150]](#footnote-150) כתב שאף ר"ת לא רצה לעשות מעשה.

וע' יד יהודה שתלה מחלוקת זו במחלוקת אי הנאה שלא כדרך הנאתו מותר לכתחילה או לא, ולהלכה פסק לאיסור.

והטור סי' קכא הביא המחלוקת, ובסי' קג הכריע דבעינן כ"ד שעות, ומ"מ ברמ"א סעיף ז' צירף שיטה זו לקולא – דאם בישל איסור בקדרה בבוקר ולמחרת אחה"צ בישל בה היתר שכבר עבר כ"ד שעות דהיה צריך להתיר, אלא שבבוקר שביניהם בישל בה מים, דבכה"ג הלא יש מחמירים שצריך להמתין עוד כ"ד שעות אחרי המים שלא יהיה הסיר בן יומו מחמת המים – בזה צירף הרמ"א שכיון שלרש"י ותוס' מותר שכבר נפגם בלינת לילה א"צ להחמיר אפילו בישל מים באמצע.

**שיטת רש"י לחומרא**

והנה תוס' הנ"ל הסתפקו האם תחילת לילה פוגם או סוף הלילה או דווקא הלילה כולו, ונקטו לחומרא דדוקא כל הלילה, וכן נקטו שאר ראשונים דקיימי בשיטה זו, ומפורש בשו"ת ספר הישר לר"ת סי"ב דדוקא לינת לילה אבל אם עבר י"ב שעות ביום לא מהני, והשוה זאת לדין מים שלנו לענין מצות דגם שם לינת לילה גורמת.

ומסתבר לכאורה דאי נימא דבעינן הלילה כולו, אין מצטרפים שני חלקי הלילה למפרע (סוף הלילה לפני תחילתו) ואם בלע בחצות הלילה לא הוי נטל"פ למחרת בחצות אלא רק למחרת בבוקר אחר שעבר לילה שלם כסדרו, ונמצא דשיטה זו יש בה גם חומרא ולא רק קולא (דלשיטה זו לפעמים יצטרכו 30 שעות ויותר עד שיהיה נטל"פ) וא"כ צע"ק כיון דמצרפינן שיטה זו לקולא הוה לן למיחש לה ג"כ לחומרא ולהצריך גם לינת לילה שלם בנוסף ללינת כ"ד שעות.

**שיטת הרמ"ה**

ויש בזה שיטה מחודשת בריטב"א ע"ז סז: בשם הרמ"ה שאין שום פגם במה שעבר לילה או יום על הבליעות, ומה שאמרו לא אסרה תורה אלא קדרה בת יומא הכוונה שהאיסור משאיר טעם טוב בכלי רק אם בישלו בקדרה זו **פעם אחת** בלבד, אבל אם בישלו פעם נוספת הרי שתערובת הטעמים שנבלעים בדפני הקדרה פוגמין זה את זה ושום טעם לא נשאר בו לשבח אלא נמצא קרח מכאן ומכאן, ומה שאמרו "בת יומא" הכוונה חד – פעמית וכמו בר בי רב דחד יומא דהיינו שבא רק לפעם אחת.

והנה שיטתו זו מחודשת מאד, וכתב ע"ז הריטב"א "**והנה רבינו ז"ל דן אותנו בדין חדש שלא נאמר מעולם**". וגם קשה למה הצריכו הגעלה בכלי מדין אטו כל הכלים שם היו חדשים, ושמא יש לבאר בשיטת הרמ"ה ז"ל שאם בישלו בו מספר פעמים באותו מאכל אין בישול אחד פוגם את השני כיון ששניהם באותו טעם ומאי נ"מ אם בישל שניהם בב"א או בזאח"ז, ואולי י"ל יותר מזה שגם שני מאכלים שטעמיהם אינם מתנגדים אחד לשני ג"כ מודה הרמ"ה שאינן פוגמין זה את זה כיון שאין סתירה בין הטעמים.

ונמצא ג' שיטות בביאור קדרה בת יומא: א. כ"ד שעות. ב. לילה. ג. בישול חד פעמי.

**דעת השו"ע**

השו"ע (קג ז) פסק שקדרה שאינה בת יומא היינו אחר כ"ד שעות, אמנם צירף דעת רש"י ותוס' לענין שאם בישל מים בקדרה שיש אומרים שצריך למנות כ"ד שעות חדשות משעת בישול המים, בזה יש לצרף גם דעת רש"י, ואם עבר לינת לילה מותר, ופירש הרמ"א בין אם היתה לינת הלילה לפני בישול המים ובין להפך.

ואמנם לדעת הב"י כל זה הוא משום חנ"נ – שהמים נהפכו לאיסור ואוסרים הלאה, אבל להסוברים דאין חנ"נ בשאר איסורים אין לאסור אלא בבשר בחלב שנבלעו בכלי, ולכן מצרפינן שיטת רש"י בשאר איסורים.

**דעת הש"ך**

והש"ך חולק בשלש נקודות, חדא דאפילו אי נימא דאין חנ"נ בשאר איסורים מ"מ יש לאסור בבישל מים, והטעם כמ"ש רעק"א בהגהותיו על החו"ד דכל מה שהטעם נהיה פגום אחרי כ"ד שעה היינו אם לא יצא מדפנות הכלי, אבל אם בישל מים ועל ידם הרי יצא הבליעה מדפנות הכלי – בזה אין הטעם נהיה פגום.

ועוד חלק הש"ך דהב"י והרמ"א נקטו שאף להשיטות שאין אומרים חנ"נ בשאר איסורים מ"מ בשר בחלב שנבלעו בדבר אחר – עכשו אותו מאכל אמרינן ביה חנ"נ לכו"ע, אבל הש"ך כתב שדין מאכל זה כדין שאר איסורים וכל מה שכו"ע מודו בבשר בחלב דאמרינן חנ"נ היינו דוקא בתוך החלב או בתוך הבשר ולא בתוך דבר שלישי.

ועוד חלק הש"ך דכל מה שהתיר הב"י הוא דוקא אם חימם את המים לאחר לינת הלילה, אבל אם היה להפך אסור, ודלא כהרמ"א שהשוה מדותיהם והתיר את שניהם, ולא פירש הש"ך סברת החילוק.

ופירש החוו"ד בכוונת הש"ך הא דספק ספיקא מותר רק אם בא לפנינו שתי הספיקות בבת אחת, אבל אם בא ספק אחד בראשונה וכבר נפסק עליו איסור שוב לא יחזור להיתר בהצטרף ספק נוסף וכעין "קם דינא", והשתא אם עבר לילה על הקדרה ואח"כ בישלו בה מים הרי מיד שבישלו בה מים התעורר הספק האם מים אלו אסורים או מותרים. ונפסק להיתר מכח ס"ס, ספק דשמא לילה אחד פוגם, וספק דשמא אין חננ' בשאר איסורים, אבל אם היה לינת לילה אחרי שבישל מים, הלא בשעה שבישל המים יש לנו רק ספק אחד להכשירו שמא אין חנ"נ בשאר איסורים, וספק זה בלחוד לא מספיק להתירו ועל כן פוסקים לאסור המים, ואחרי שנאסרו שוב א"א לפסוק היתר על ספק זה, ולכן כשבישלו דבר נוסף בקדרה זו יהיה אסור מכח הבליעה של מים אלו שנפסק עליהם איסור. ובדומה לזה[[151]](#footnote-151) פירשו רעק"א ופמ"ג.

**בליעת בשר אדם חי**

**מעשה דהתוי"ט**

כתב השו"ע בסעיף ד' שהבשר פוגם את הדבש ומסריחו. והנה מעשה שהיה בתקופת התוי"ט שתינוק נפל לתוך סיר רותח של מי-דבש ומת שם וכתב הבאר היטב (הקדמון) שהתוי"ט אסר לאכול הדבש, ובבית הלל כאן סק"ב התיר משום שבשר האדם נטל"פ בדבש כנ"ל, ובעל התוי"ט כפה"נ ס"ל דבשר אדם יש לו טעם אחר מבשר בע"ח ואין לנו ראיה שהוא נטל"פ בדבש**.**

**שיטות הראשונים בבשר אדם**

והפר"ח (בקונטרס אחרון לס' עט) כתב שגם חוץ מההיתר של נטל"פ י"ל דאין כאן איסור כלל דהנה אכילת בשר אדם לא נתפרש איסורו בגמ' ונחלקו בזה הראשונים וארבע שיטות בדבר:

**שיטה א.** שיטת הרמב"ם רפ"ב ממאכ"א שיש בזה איסור **עשה** דכתיב זאת החי' אשר תאכלו, ופירשו הרמב"ן והרשב"א כתובות ס. את דבריו שממעט "חיה" פרט לאדם שאינו חיה. אך המאירי פירש שאדם ג"כ נקרא חיה כדכתיב ויהי האדם לנפש חיה, אלא שמיעט הכתוב דדוקא חיות אלו מותר לאכול ולא אחרים[[152]](#footnote-152).

והקשו רמב"ן ורשב"א א"כ איך יתכן שחלבו ודמו מותרים הא כל היוצא מן הטמא טמא וכמו דם השרץ שאין בו איסור דם אבל יש בו איסור שרץ. ועוד דדרשה זו אין לה שום מקור בחז"ל, ועוד דלפי חלק מהגרסאות בכתובות שם מבואר בברייתא שאין בו לאו. לכן חלקו על הרמב"ם, וכן הראב"ד (שם ובפ"ג ה"ד) השיג על הרמב"ם וכתב שאין בזה איסור (וכן כתב רמב"ן בחומש כמ"ש מל"מ שם, וכ"ד הרמ"ך בהשגותיו על הרמב"ם שם, וכ"ד הרשב"ש סי' תקי"ח בשם אביו הרשב"ץ), **וזוהי שיטה ב' שאין שום איסור בבשר אדם.**

**ושיטה ג' היא שיטת הרא**"ה[[153]](#footnote-153) (בחידושיו כתובות שם הובא בריטב"א ובמגיד משנה) שהקשה על הרמב"ן והרשב"א דאם אין איסור על בשר אדם מדוע צריך פסוק שדמו מותר ועוד איך ס"ד בגמ' שם לאסור דם אדם בק"ו מבהמה טמאה הלא אפשר להשיב מה לאדם שבשרו מותר תאמר בבהמה טמאה שבשרה אסור, ועוד דמאי טעמא אסרו לינוק חלב מאדם ולא אסרו מבהמה. לכ"פ הרא"ה שאיסור אכילת בשר אדם יש בו לאו דאורייתא דילפינן לה מק"ו דמה בהמה טמאה שאינה מטמאה במגעה מחיים אסורה, אדם שמטמא במגעו בחייו לא כש"כ (ונזכר ק"ו זה בסוגיא[[154]](#footnote-154) שם). ומה שהקשה הרמב"ן א"כ איך יתכן להתיר חלבו ודמו תירץ רא"ה דגזה"כ היא.

והריטב"א הסכים עמו והוסיף דאסור נמי משום "אבר מן החי, ולא אשכחן דשריא ליה מידי רחמנא בלא שחיטה חוץ מדגים וחגבים" ויל"ע אי כוונתו לרמוז גם לעשה שאינה זבוחה (וכ"מ בחידושי הר"ן) או רק משום אבר מן החי.

**ושיטה ד היא** דעת הרא"ש כתובות שם שהוא אסור מדרבנן וכ"נ בתשובות הרשב"א ח"א סי' שסד (ועי' דרכ"ת סע"ט סקט"ו שליקט בזה),

ופסק הרמ"א סי' עט כהרמב"ם, אבל הפר"ח שם הכריע כהרמב"ן והראב"ד שמותר ואין בזה איסור טמאה ולא איסור אבר מן החי, ולכן בעובדא דהתוי"ט אין לאסור את הקדרה מחמת התינוק כל זמן שהתינוק חי, ואמנם לאחר מיתה יש איסור הנאה מן המת ורק במת גוי התיר שם (וגם זה דלא כהשו"ע שאוסר גם במת גוי).

אבל בתשובות יד אליהו (מלובלין, סי' מה, וציין לדבריו הפ"ת סק"ה) מכריע כהרמ"א וכהרמב"ם שיש איסור דאורייתא בבשר אדם חי, ויותר מזה שאוסר גם למכרו לגוי דס"ל שיש בזה איסור גם לב"נ וכאבר מן החי שאסור לגוי ואסור למכרו לו משום לפני עור.

**האם יש בליעה בחי**

ויש בזה נדון נוסף האם בכלל יש בליעה מבעל חי בעודו חי דבשו"ת חת"ס[[155]](#footnote-155) נשאל בזה וענה דגם דבר חי מבליע, והוכיח זאת ממעשה שהיה בנעוריו בפרנקפורט שקפצה תרנגולת לתוך סיר של חמאה רותחת ומתה שם ושאלו "גדול אחד ומהולל מאוד" ואסר את החמאה ועפ"י דברו שפכו החמאה בחוצות, אמנם אח"כ שאלוהו מדוע אסרו בהנאה, הרי בשר עוף בחלב דרבנן ומותר בהנאה ואפשר למכרו לגוי, וענה שאמנם מצד בב"ח מותר בהנאה אבל אסור למכור לגוי מכיון שבלעה החמאה איסור אבר מן החי שהרי התרנגולת היתה בחיים כשנפלה ואבר מן החי אסור לגוי (וכתב הח"ס דניכר היה שהרב הנ"ל לא חשב על כך בשעה שפסק לאיסור בתחילה אלא משמים היה שלא תצא טעות מתחת ידו) ומזה הוכיח החת"ס שיש בליעות גם בחיים.

והרבה אחרו' חולקים ע"ז, יש שהוכיחו מגיטין מה. בנתן דר' נחמן שהיו בוחשות קדרה רותחת בידיהן, וחזינן דלא חיישינן שהקדרה בולעת מבשר אדם. אמנם אפשר לדחות דשם מותר מטעם הפר"ח והרמב"ן שאין איסור בשר אדם, וא"כ יהיה מוכרח מזה אחד מהשנים או שבשר אדם מותר או שאין בליעות בחי.

ויש שהוכיחו מכילכית שהוא דג טמא שמבואר במתני' ע"ז לה: שדרכו להיות בתוך ציר והוא מהוה ראיה שהציר הוא של דג טהור ולא נמנעו מלאכול הציר אף שהיה **כבוש** בתוכו דג טמא, וכן יש להוכיח כן שם מבריכת דגים שאוכלים מהם ואין חוששים שמא אוסרים הטמאים את הטהורים בכבישה, אבל יתכן שאף שאין **כבוש** בבע"ח אבל אולי בליעות של בישול ישנם, וגם י"מ דכילכית זו כל זמן שלא פירשה מהמים או הציר אין בה איסור דג טמא כמ"ש שו"ע ר"ס פד.

והראני ר"י לנדא דבר חדש בדרשות מהר"ח או"ז סי' כא דכתב להדיא שאין בליעות בחי.

**בדיני אבר מן החי**

והנה האדמו"ר מויז'ניץ זצ"ל בעל ישועות משה (בגליון שו"ת חת"ס שלו) הקשה[[156]](#footnote-156) על החת"ס הרי קי"ל דבהמה בחייה לאו לאברים עומדת וכל זמן שלא נחתך אבר מהתרנגולת אינה יכולה לאסור את החמאה מצד אבר מן החי.

ולכאורה היה אפשר לתרץ כמ"ש בשו"ת פרי יצחק (להגר"י בלאזר) ח"א סכ"א דאף אם אין איסור אבר מן החי מ"מ יש בזה עשה שאינה זבוחה, אך מ"מ אין זה מתרץ את הפסק לשפוך החמאה דלגבי ב"נ אף שיש לו איסור אבר מן החי מ"מ ודאי אין לו עשה שאינו זבוח, דגוי אינו מצווה בזביחה. וכה"ג לענין נידון היד אליהו על בשר אדם דלכאורה ל"ש עשה שאינו זבוח כיון שלא נאמרה מצות שחיטה על בשר אדם כלל, אך לעיל הבאנו דבחידושי הר"ן משמע דיש עשה שאינה זבוחה גם בבשר אדם.

**האם אפשר להתיר רוב איסור ומיעוט היתר**

שיטת הר"ן דאם יש נטל"פ באופן שמתרבה כמות האוכל, והשבח שמושבח ע"י התרבות הכמות הוא יותר מהפגם שנפגם ע"י שינוי הטעם לרעה – בזה אסור ולא מועיל שהוא נטל"פ, דכיון שלא הופג טעמו עד כדי כך שאינו ראוי לאכילה אין כאן את ההיתר הרגיל של נבלה שאינה ראויה לגר, ואינו מותר אא"כ הפסדו יתר על רווחיו ואז נחשב כאילו אינה ראויה לגר.[[157]](#footnote-157)

ויל"ע מה הדין אם יש **רוב** איסור ו**מיעוט** היתר, ואמנם הטעם שנתן האיסור בהיתר כ"כ גרוע שנמצא שאין האיסור מועיל לו כלל (ובאופן שאוכל רק את הכמות המקורית שהיה בהיתר לפני תערובת האיסור שאינו נהנה כלל בתוספת האיסור), דבפשטות יתכן לומר שבכה"ג הרשב"א לקולא והר"ן לחומרא, דלהרשב"א דחייבים להגיע לביטול ברוב בנטל"פ - דאל"כ עדיין הממשות אוסרת - א"כ בנדון דידן שאין ביטול ברוב יאסר לאכול מצד הממשות, אבל להר"ן שא"צ לדין ביטול ברוב יש להתיר כאן אף שאין ביטול ברוב.

ולכאורה יש בזה מחלוקת אחרונים, דבחזו"א ס' ל' כתב דבאמת היה אפשר להתיר גם להר"ן, אבל אוסר מטעם דההיתר בטל במיעוטו **ונהפך לאיסור.** ואילו ברעק"א נראה לא כן. דהנה דעת הרשב"א שבכל נטל"פ בעינן נמי לדין ביטול ברוב, ופירש רעק"א[[158]](#footnote-158) שגם בפליטת כלים נמי הכי הוא דבעי' לדין ביטול ברוב אלא שבבליעות איסור בממשות של היתר תמיד יש רוב של ההיתר כיון שהוא בעין והוא בודאי רבה על האיסור, ואפילו בישל קצת רוטב בכלי גדול שכולו בלוע איסור הרבה יותר מההיתר מ"מ אינו בולע כ"כ הרבה עד שיהיה יותר מהממשות. אבל לדעת הר"ן יתכן באמת לומר שאף אם יבלע ההיתר הרבה והרבה יותר מממשותו לא יאסר דבליעה אינה אוסרת בנטל"פ, עכ"ד רעק"א.

ומשמע מדבריו שאפשר להתיר להר"ן אפילו ברוב איסור, אך יתכן שאין זה סתירה לדברי החזו"א משום שכל היתרו של החזו"א הוא משום שהאיסור מבטל את ההיתר ושוב אין כאן היתר אבל בנד"ד שהוא בבליעות י"ל שלא יתכן שהבליעה מבטלת את הממשות ברוב.

**נטל"פ** - **מחלוקת התנאים**

דעת ר"מ ע"ז סז: דדין טעם כעיקר הוא בין בטעם טעים ובין בטעם לפגם, אבל ר"ש פליג וס"ל נטל"פ מותר (וגם בברייתא עה: נחלקו בזה הברייתות) ולהלכה פסקו כל הפוסקים להיתר כר"ש משום דהכי סתם משנה סב: והכי ס"ל לר' אבהו ור' יוחנן ור"ל[[159]](#footnote-159) ורבא ור' כהנא.

לדעת תוס' (סז: ד"ה מכלל) איכא תנאים קדמונים שגזרו על שמן עכו"ם דס"ל נטל"פ אסור אמנם רבי ובית דינו התירוהו כדלעיל לה: לו. משום דנטל"פ מותר, אמנם תוס' (דף לו. ד"ה בשלמא) כתבו דלכו"ע נטל"פ מותר וכפי שהעיר רעק"א בגליון הש"ס סז:

ועי' בדף סח: דמספקא לן דילמא רב סבר נטל"פ אסור, א"כ חזינן שהיו גם אמוראים דס"ל נטל"פ אסור.

**יוצאים מן הכלל**

ועיין בסוגיא (סוף דף סח) דבשרצים כגון עכבר גזה"כ דאף שהוא נטל''פ אסור.

וכן אשכחן לענין כלי שאינו בן יומו שגם הוא מותר מצד נטל"פ, ויש דעה דבזה גה"כ שאסור. ועי' תוס' (בסוגיין סז: ד"ה ואידך ובפסחים מד: ד"ה ורבנן) שסיכמו דשלש דעות בדבר. דעת ר' מאיר דמזה ילפינן לכל התורה דנטל"פ אסור, ור"ש ס"ל כמבואר בגמ' דלא אסרה תורה אלא קדרה בת יומא דעדיין איננה נטל"פ, ויש דעה שלישית שבאמת אפי' קדרה בת יומא היא כבר נטל"פ והיה צריך להיות מותר אלא חידוש הוא שחידשה תורה שכלים שבלעו **אסורים אפילו נטל"פ** אע"פ שבבליעות מאכלים אם הוא נטל"פ שרי, ופירש רמב"ן פסחים ל. גדר החידוש שכיון שבשעה שנבלע היה טעם לשבח ורק אח"כ נפגם - "עשה הכתוב גיעוליהם בשעת פליטה כשעת בליעה דהוי לשבח".

**מחלוקת הרשב"א והר"ן**

ויש כאן מחלוקת יסודית בין הרשב"א להר"ן ביסוד היתירא דנטל"פ בכלי שאינו בן יומו, דהנה הראשונים הקשו דמחד גיסא חזינן שבשביל שיהיה היתר של נטל''פ צריך שלא יהיה ראוי לאכילה כלל, כדילפינן לה מנבלה שאינה ראויה לגר, ואילו מאידך גיסא חזינן שאפילו בליעה שעבר עליה יום אחד כבר נקראת נטל''פ ומותרת אף שעדיין ראויה לאכילה רק שהופגם טעמה.

הרשב"א[[160]](#footnote-160) תירץ שעיקר הממשות שהתערבבה כבר בטילה ברוב (ולזה מספיק רוב של חד בתרי אפילו לח בלח דרובא מיהא איכא), אלא שיש דין נוסף של טעם כעיקר ולענין טעם כיון שאין בו ממשות קיל דיניה טובא ואף אם הוא עדיין ראוי לגר מ"מ אין דין טעם כעיקר אלא בטעם שמשביח אבל טעם שאינו מוסיף **שבח** אינו אוסר.

ועדיין קשה שאם יש דין מיוחד לענין טעם כעיקר שאפילו אם הוא ראוי לגר בטל מנין ילפינן לה להדין המחודש הזה. והחו"ד כתב בדעת הרשב"א שיש על זה לימוד מיוחד ממשרת שדוקא דומיא דמשרת שנותן טעם טוב, וכבר הקשה קה"י (ע"ז סי' כ"ה) היכן מצינו ילפותא זו, אבל הגר"ח פירש דדין טעם כעיקר הוא איסור אכילה על הטעם (ולא איסור "טעימה" וגם לא דין שנועד להתנגד לביטול ברוב) וכיון דאיסורו הוא איסור אכילה הלא בדבר שהוא איסור אכילה כבר הוא נלמד מדין אינה ראויה לגר הרגיל של כל התורה שפוקע איסור האכילה בשאינו ראוי לגר, ולכן אף דעיקר איסור כלאי הכרם אינו פוקע בכה"ג אבל בתערובת שאינו אסור אלא מהאיסור של טעם כעיקר הרי איסור טעם כעיקר הנלמד הנלמד מקרא ד"משרת" דינו ככל איסור תורה דאם אינו ראוי לגר פוקע איסור אכילה שבו.

אבל הר"ן[[161]](#footnote-161) תירץ דא"צ לדין ביטול ברוב אלא דילפינן מנבילה שאינה ראויה לגר שאם אין בה הנאה לא חשיבא נבילה, ודון מינה ואוקי באתרה, דאם אוכל ממשות האיסור אזי כיון שנהנה ושבע מממשותו של המאכל אין לפטרו אא"כ נפסל לגמרי מאכילה, אבל כשיש ממשות של מאכל היתר ובא מאכל זה של האיסור וקלקל את טעמו אין הצר שווה בנזק המלך ואין לו הנאה מהאיסור אלא קלקול ולכן אף שאינו פסול לגמרי מאכילה כבר אין הנאה וכשאין הנאה שרי.

ונמצא דלהרשב"א עיקר ההיתר ע"י ביטול ברוב אלא שלולי שהוא נטל"פ לא היה בטל ברוב, ואילו להר"ן הוא היתר חדש גם בלי דין ביטול ברוב.

**המחלוקת לדינא**

ועיקר מחלוקתם להלכה היא כפי שהובאה בשו"ע סעיף ב באופן שנפל הרבה איסור לתוך היתר דדעת הר"ן לאסור דאף דעדיין יש כאן רוב היתר מ"מ כל זמן שלא נפסל האיסור לגמרי מאכילה, וראוי הוא קצת לאכילה, אין כאן "נבלה שאינה ראויה לגר", והשבח שמשביח האיסור בריבוי כמות המאכל שקול יותר מהטעם הגרוע שיש בו כיון שאינו כ"כ גרוע עד כדי שאינו ראוי לאכילה, אבל הרשב"א מתיר בכל גווני דלענין הממשות יש ביטול ברוב, ורק נשאר הטעם שאוסר גם הוא, וכיון שהטעם כבר אין בו הנאה – שאינו נותן טעם משובח מותר.

**חמץ בפסח**

והנה נחלקו הראשונים אם חמץ בפסח אסרינן בנטל"פ דעת הרא"ש שמותר וכ"פ בשו"ע (או"ח תמז י) והרמ"א שם כתב שנוהגים להחמיר. וכתב המ"ב סקצ"ח דבמקום שאין מנהג ידוע המקל לא הפסיד והמחמיר תע"ב.

וכתב בשו"ת רעק"א (ח"א סי' קסו) ופמ"ג (משב"ז ססק"א) דמחלוקת זו תלויה במחלוקת הרשב"א והר"ן, דלהרשב"א דהיתר דנטל"פ נסמך על ביטול ברוב יש לאסור בפסח דהא חמץ בפסח במשהו ולא סמכינן על ביטול ברוב, אבל להר"ן דנטל"פ שרי גם בלי ביטול ברוב דהיתר נפרד הוא, גם בפסח יש להתירו.

והק' רעק"א דא"כ קשה פסקי השו"ע אהדדי דבסי' קג פסק כהרשב"א דבעינן ביטול ברוב להתיר נטל"פ ולכן אם יש רוב איסור אסור אף בנטל"פ, וא"כ היאך סתם להיתר באו"ח תמז דנטל"פ בפסח מותר.

ותירץ רעק"א דכיון דאיסור משהו בפסח הוא חומרא בעלמא סמך בזה השו"ע על דעת הר"ן דנטל"פ לא בעי' ביטול ברוב.

**ביטול איסור לכתחילה**

ודין נוסף יש לתלות במחלוקת הנ"ל דמצינו שנחלקו האחרונים אם יש תערובת של איסור והיתר לח בלח ואין שישים בהתר נגד האיסור, דדעת החכ"צ סי' קא שמותר לכתחילה לפגום את המאכל ועל ידי זה יהיה נטל"פ ומותר, ודעת בנו היעב''ץ (בתשובותיו ח"ב סי' קלא, והובא מחלוקתם ביד אפרים צט – ה') שאסור לעשות כן משום שאין מבטלין איסור לכתחילה וגם כאן גורם שיהיה ביטול, ובספר בית אבא פירש מחלוקתם דתלוי במחלוקת הנ"ל דלהרשב"א שהיתר דנטל"פ מבוסס על ביטול ברוב שייך לומר כאן אין מבטלין איסור לכתחילה כיון שזהו באמת הסיבה להתיר, אבל להר"ן שזה היתר נפרד מצד שטעם פגום אינו אוסר ואין זה ענין לביטול ברוב אין לאסור לגרום ההיתר.

**מחלוקת הכרו"פ והחו"ד**

אמרי' בפסחים כד: דבבשר בחלב וכלאי הכרם[[162]](#footnote-162) אין בהם את הפטור של אכילה שלא כדרך אכילתם מכיון שלא כתיב בהו לשון אכילה וחייבים עליהם אפילו באכילה שלא כדרכה והנאה שלא כדרכה, וחידש הכרו"פ (סי' פז סקט"ו) דה"ה דחייבים בהם גם על מאכל שאינו ראוי לגר ואין בהם את ההיתר של נבלה שאינה ראויה לגר.

והחו"ד ר"ס קג תמה עליו דבע"ז סח. אמרינן לענין שאור של **כלאי הכרם** שדינו בדיני נטל"פ והלא כל דין נטל"פ מתבסס על נבלה שאינה ראויה לגר כמפורש בגמ' וא"כ ע"כ דגם בכלאי הכרם יש דין של נבילה שאינה ראויה לגר.

לכן כתב החוו"ד שהיתר נבילה שאינה ראויה לגר והיתר שלא כדרך אכילתו הם שני דינים נפרדים לגמרי, דדין נבלה שאינה ראויה לגר הוא מפקיע מהאיסור את איסורו לגמרי ואפילו אם אח"כ יחזור ויושבח לא יחזור איסורו עליו, משא"כ דין דשלא כדרך אכילתו שהוא רק היתר על הגברא שאינו עושה מעשה אכילה האסורה, אבל החפצא נשאר חפצא דאיסורא, דבודאי חלב חי יש בו כל דיני חלב רק שהאדם האוכלו לא עבר באיסור אכילה, ובבשר בחלב וכלאי הכרם דלא נכתב בהם לשון אכילה עובר אף אם אכלם שלא כדרך אכילתם, אך אם האיסור כבר אינו ראוי לאכילה פקע ממנו איסור לגמרי כמו בשאר איסורים.

**דעת הגר"ח**

והגר"ח בפט"ו ממאכ"א דייק מהרמב"ם[[163]](#footnote-163) כהכרו"פ דבבשר בחלב וכלאי הכרם לוקה על מאכל שנפסל מאכילה, ואמנם גם הגר"ח ס"ל כהחו"ד שהדין של נבילה שאינה ראויה לגר הוא דין נפרד וחל בחפצא דהמאכל, ולכן פירש דדין ד"נבלה שאינה ראויה לגר" אינו מפקיע את כל החפצא דאיסורא אלא מפקיע ממנו את איסור **אכילה** שיש בו, אלא שבאיסורי אכילה הרגילים הרי שברגע שפוקע איסור אכילה כבר אין בו שום איסור, אבל באיסורי **הנאה** גם כשפוקע איסור אכילה נשאר איסורי הנאה ולכן מחייב הרמב"ם מלקות בבשר בחלב וכלאי הכרם גם בשאינה ראויה לגר.

ובזה מיושב הא דההיתר של נטל"פ שייך גם בכלאי הכרם, ומזה הק' החו"ד דהלא להכרו"פ ל"ש בכלאי הכרם היתרא דנטל"פ כיון שהוא נלמד מהיתירא דאין ראויה לגר ודין זה ל"ש בכלאי הכרם.

ולהגר"ח ניחא דאף שעל עצם איסור כה"כ ל"ש ההיתר של אינה ראויה לגר מ"מ כשדנים מדין טעם כעיקר כבר א"א לאסור, דדין טעם כעיקר נלמד מקרא ד"משרת" והוא איסור אכילה ככל איסורי אכילה ובאיסורי אכילה הרי נאמר תנאי דנבלה שאינה ראויה לגר וכאן שאין כאן ממשות אלא טעם א"א לאסרו.

והנה הראשונים הקשו איך נלמד היתירה דנטל"פ מהיתרא דאינה ראויה לגר הלא אינה ראויה לגר פקע איסורה לגמרי, ואילו נטל"פ רק נפגם טעמו אבל ראוי עדיין לאכילה ותירצו דכל שאינו נותן טעם מעולה אין בו איסור בטעם. ולכאו' קשה איך אפשר לומר בזה שפקע איסורו הרי ודאי נשאר עליו ואינו נכלל באינה ראויה לגר.

והחו"ד כתב בדעת הרשב"א שיש על זה לימוד מיוחד ממשרת שדוקא דומיא דמשרת שנותן טעם טוב, וכבר הקשה קה"י (ע"ז סי' כה) היכן מצינו ילפותא זו, אבל הגר"ח פירש דדין טעם כעיקר הוא איסור אכילה על הטעם (ולא איסור "טעימה" וגם לא דין שנועד להתנגד לביטול ברוב) וכיון דאיסורו הוא איסור אכילה הלא בדבר שהוא איסור אכילה כבר הוא נלמד מדין אינה ראויה לגר הרגיל של כל התורה שפוקע איסור האכילה בשאינו ראוי לגר, ולכן אף דעיקר איסור כלאי הכרם אינו פוקע בכה"ג אבל בתערובת שאינו אסור אלא מהאיסור של טעם כעיקר הרי איסור טעם כעיקר הנלמד הנלמד מקרא ד"משרת" דינו ככל איסור תורה דאם אינו ראוי לגר פוקע איסור אכילה שבו.

**איסור לכתחילה בנטל''פ**

בגמ' ע"ז עו. איתא דגזרו חכמים קדרה שאינה בת יומא אטו בת יומא, דאף דמעיקר הדין היה מותר להשתמש בכלים שבלוע בהם איסור לאחר שעבר יום שאז כבר כל הטעם הוא נטל"פ, מ"מ אסור להשתמש בהם לכתחילה, ומבואר ברמ"א ס' קכא ס"ה דאפילו להשתמש בהם בצונן אסור שמא ישתמש בחמין, וכתב הש"ך סקט"ו דאפילו בכלי חרס שאין להם הגעלה אפ"ה גזרו לאסרם, ואף דכשנאסור להשתמש בהם יצטרכו לשברם ולא להשתמש בהם אפ"ה גזרו לאסרם לעולם, ואפילו אם יש ספק שמא אין בלוע בו איסור כלל. ולא נאמרה הקולא דנטל"פ אלא דאם השתמש בדיעבד אינו אוסר, וגם מותר להשתמש בהם בצונן דרך עראי כגון כשהוא בביתו[[164]](#footnote-164) של גוי, וכ"ה ברמ"א או"ח ר"ס תנא ובמ"ב סקט"ז.

(ומעשה שהיה שמחת "תנאים" בחוה"מ[[165]](#footnote-165) פסח, והסתפקו אם מותר לשבור צלחת שבלעה חמץ דהרי כתב שו"ע ר"ס תנא דאף שאין בל יראה על בליעות מ"מ צריך לנעלם בארון ולהצניע המפתח, א"כ ק"ו שלא יוציאם להשתמש בהם, אך דילמא מיקרי שימוש עראי ושרי)

ועצם הדין מבואר גם בפסחים ל. קדרות בפסח ישברו, ושם מיירי למ"ד חמץ שעבר עליו הפסח אפילו בהיתר אסור מה"ת אחרי פסח, וכיון שא"א להוציא החמץ הבלוע בכלי חרס אין ברירה אלא לשברם. ופי' תוס' (ד"ה אמר) דאף דלאחר פסח ודאי החמץ שמלפני פסח הוא כבר נטל"פ מ"מ אסור[[166]](#footnote-166) לכתחילה.

**הגעלת השיש במטבח**

ומי שקונה דירה מאדם שאינו זהיר בדיני כשרות ורוצה להשתמש בכיורים ובמשטחי השיש בצונן יש לדון לאסור מצד גזירה צונן אטו חמין, והרי הש"ך הנ"ל החמיר אפילו בספק אם השתמש בו איסור ואפילו אינו בן יומו, ואמנם יש לדון באיזה מקומות יש לחוש לכ"ר או עירוי או דבר גוש וכו', והעצה לזה לרצף על השיש בקרמיקה חדשה באריחי קרמיקה שרגילים להשתמש בהם לקירות או לריצפה.

ואם רוצים להגעיל את השיש יש לעיין באיזה אופן לעשות זאת. והנה יש נוהגים לפני פסח להגעיל את השיש באבן מלובנת ולא מסתפקים בהגעלה מים רותחים בלבד, אך יתכן דמעיקר הדין מספיק עירוי וא"צ גם אבן מלובנת ואין המנהג הזה אלא מצד חומרא דפסח. דהרי בפשטות כל הבליעות שיכול להיות בכיורים ובמשטחי השיש הם רק ע"י עירויים מכלי ראשון, שהרי אין אפשרות להרתיח תבשילים בתוך הכיור עצמו, וכיון שהבליעה רק ע"י עירוי א"כ אפשר להגעיל ג"כ ע"י עירוי דכבולעו כך פולטו, ויועיל שפיכת מים רותחים מקומקום חשמלי, ומדוע צריך גם אבן מלובנת, ואמנם במ"ב סי' תנא ס"ק קיד החמיר והצריך גם אבן מלובנת משום שלפעמים משתמש שם ב**דבר גוש** שדינו ככלי ראשון ולזה לא סגי בעירוי מכ"ר, אך לכאורה זה חומרא דפסח בלבד, דהא גם כשמניח דבר גוש הרי קי"ל תתאה גבר וא"כ אין הגוש מבליע במשטח הצונן שתחתיו אלא כדי קליפה, והרי בשביל להגעיל כדי קליפה מספיק עירוי שהרי גם הוא מבליע רק כדי קליפה משום דתתאה גבר, ואפילו אם יניח על השיש סיר רותח שהורד מהאש ג"כ י"ל תתאה גבר ואינו יכול להבליע בשיש יותר מכדי קליפה, לכן יתכן שאם רוצה להגעיל את השיש והכיורים שקנה מאותו חשוד מספיק קומקום חשמלי (רק צריך להקפיד טובא שיהיו המים **רותחים ומבעבעים** בשעה שנשפכים על השיש) ועיקר הנדון דלעיל שצריך לרצף את השיש הוא לאותם סוגי שיש שמתקלקלים במגע מים רותחים.

אמנם שוב הראוני בפמ"ג (סי' קה שפ"ד סק"ה ובס' צא ססקי"ח) שכתב דהא דקי"ל עירוי מכלי ראשון מבשל כ"ק אינו הכרעה וודאית, אלא ספק אבל יש צד דקי"ל כרשב"ם דעירוי אינו מבשל כלל, ולפ"ז א"א להגעיל בו.

**במחלוקת הרשב"א והר"ן**

ויש להקשות מדוע הוצרכו לגזור גזירה מיוחדת אינו בן יומו אטו בן יומו תיפוק ליה מצד הדין הרגיל שאין מבטלין איסור לכתחילה. ובשלמא לדעת הר"ן שנטל"פ הוא היתר לעצמו גם ללא דין ביטול ברוב מובן שצריך כאן גזירה חדשה אטו בן יומו, אך לדעת הרשב"א שההיתר של נטל"פ מבוסס על ביטול ברוב א"כ נמצא שאיסור השימוש לכתחילה כלול באיסור הרגיל שאין מבטלין איסור לכתחילה. ומה הוצרכו לגזירה חדשה.

וי"ל כמ"ש הרמב"ן פסחים ל. דאין איסור לבטל איסור לכתחילה בצורה כזאת כיון דליתיה לאיסורא בעיניה, ואכן הר"ן גופיה שם (בדף ח. מדפי הרי"ף ד"ה ופרכינן) לא ניח"ל בדברי הרמב"ן הנ"ל ותירץ קושייתו באופן אחר, ויתכן שזה לשיטתו כנ"ל דלשיטתו בעינן לגזירה חדשה.

**חמץ בפסח**

בגמ' פסחים שם אמר רב קדרות בפסח ישברו משום שאף אם יש רק משהו ס"ל לרב דחמץ אחר פסח אסור מה"ת ואוסר במשהו מין במינו, ופריך דאפשר להשתמש בהם בשאינו מינו (ומשני גזרה אטו מינו) והק' הראשו' איך אפשר להשתמש בשאינו מינו הלא עי"ז הוא מבטל איסור לכתחילה, ותוס' תירץ הואיל ואיכא תרתי לטבותא שהוא נטל"פ וגם משהו מותר לבטלו לכתחילה, והר"ן תירץ דאיכא תרתי לטיבותא שכשהשתמש בחמץ בהיתירא השתמש וגם דליתיה לאיסורא בעיניה, ולפי תירוצי התוס' והר"ן באופן שבלע איסור לכאורה יש לאסור להשתמש בשאינו בן יומו גם מצד ביטול איסור לכתחילה וכדהקשינו לעיל.

עוד תירוץ הביא הרמב"ן שקושית הגמ' ולשהינהו היינו משום דנטל"פ מותר, ומשני דילמא אתו למעבד בהו במינו – ואם יעשו כן אסור, משום דבדבר שאיסורו במשהו (כגון חמץ במינו) אין היתר של נטל"פ, והרמב"ן כתב על חידוש זה ודברים בלא טעם מעורבבין הם, אבל הרשב"א דעתו כתירוץ זה דחמץ בפסח אסור אף בנטל"פ, והובאה המחלוקת בשו"ע (תמז י).

וכבר הובא לעיל מה שכתב בשו"ת רעק"א (ח"א סי' קסו) ופמ"ג (משב"ז ססק"א) דמחלוקת זו תלויה במחלוקת הרשב"א והר"ן, דלהרשב"א דהיתר דנטל"פ נסמך על ביטול ברוב יש לאסור בפסח דהא חמץ בפסח במשהו ולא סמכינן על ביטול ברוב, אבל להר"ן דנטל"פ שרי גם בלי ביטול ברוב דהיתר נפרד הוא, גם בפסח יש להתירו.

ואכן מצינו בפלוגתא זו דנחלקו הרשב"א והר"ן לשיטתם, דהרשב"א[[167]](#footnote-167) כתב דנטל"פ אסור בפסח והר"ן (בחידושים ובפירושו לרי"ף) כתב כהרמב"ן דנטל"פ מותר גם בפסח, והוכיח דהלא האיסור עצמו מותר כשנפסל מאכילת כלב ואין זה ענין לאיסור משהו.

**הגעלה לפני טבילה**

כתבו התוס' (ע"ז עה: סוף העמוד ועוד ראשונים שם) שאם צריך לטבול כלי שבלע איסור וטעון הגעלה יש להגעילו לפני הטבילה ומשמעות הרשב"א[[168]](#footnote-168) שהטעם הוא משום דהוי כטובל ושרץ בידו משום שהאיסור הבלוע גדרו כשרץ.

וכתב דגמ"ר סי' קכא דכל זה דוקא אם הכלי בן יומו מהאיסור אבל בכלי שאינו בן יומו אף דלכתחילה אסור להשתמש בו גזירה אטו בן יומו מ"מ אין כאן **שרץ** ומותר לבטלו[[169]](#footnote-169).

וכתב בהגהות יד שאול (הנדפס בסוף השו"ע) דגם זה תלוי במחלוקת הרשב"א והר"ן, דלהר"ן דהטעם שבתוך הכלי פגום שפיר צדקו דברי הדגמ"ר דמקרי פגום ולא מיקרי שרץ דלא אסרה תורה שרץ פגום, אבל להרשב"א דההיתר של נטל"פ מתחלק לשני חלקים: ה**ממשות** בטלה ברוב, וה**טעם** כיון שהוא פגום אינו אוסר, א"כ בעודו בלוע בכלי דעדיין אין ביטול ברוב על ה**ממשות** עדיין הממשות הוי איסור ויש בכוחו לעכב על הטבילה עכת"ד.

ויש בדבריו מספר חידושים. א. דהבליעה שבתוך הכלי מקריא ממשות ולא רק טעם (דאילו היה נחשב טעם הרי להרשב"א טעם שאינו ראוי לא מיקרי טעם).

ב. דדנים על הבליעה שבכלי בפ"ע ונחשב "איסור", אבל לו"ד היה אפ"ל שהבליעה אין לה חשיבות ואין דנים על הכלי כשרץ מצד הבליעות שבו אלא מפני שכשיבשלו בו יאסור את המתבשל בו (וקצת ראיה לצד זה דהלא כלי שדרך להשתמש בו בצונן אפשר לטבלו גם אם בלוע בו איסור כמ"ש הש"ך קכ"א סק"ד)

בדברי היד שאול יש להסתפק אם כוונתו לתלות זה בפלוגתת הרשב"א והר"ן או דלכו"ע צריך הגעלה קודם.

והנה הר"ן סוף ע"ז כתב דנותר הבלוע בכלי אפי' אינו בן יומו שם נותר עליו לכל דבר, כיון שאין טעמו פגום כשלעצמו, אלא שאם יבלע באוכלין אחרים יתן בהם רק טעם פגום ולכן לא יאסור אותם, אבל כל זמן שהוא בלוע בכלי אין טעמו פגום ודינו כאיסור לכל דבר עכת"ד, ולפי"ז ה"ה לענייננו דגם לדעת הר"ן י"ל דא"א לטבול כלי שבלוע בו איסור שאינו בן יומו דכלפי נפשיה איסור גמור הוא.

**שיטת הרא"ה**

הרא"ה בבדק הבית יש לו שיטה מחודשת דלא כהרשב"א ודלא כהר"ן, ודעתו דהבליעה הבלועה בכלי לאחר כ"ד שעות כבר אינה ראויה לאכילה כלל, אלא שכשאוכלים את המאכל שהתבשל בקדרה כיון שהוא עצמו מאכל טוב אין הטעם הגרוע מורגש בו כגרוע כל כך ולכן הוא ראוי לאכילה.

וכפי הנראה כן גם דעת הראב"ד כהרא"ה, הובא ברשב"א וריטב"א ומאירי סז: וכן הוא בחידושיו שם (אלא שאין הדברים ברורים שם כל הצורך עייש"ה).

וצ"ע לפ"ז מדוע בדבר חריף נאסר גם כשאינו בן יומו הלא כתב החו"ד (ק"ג סק"א) והגר"ח (פט"ו ממאכ"א) דנבלה שנסרחה לגמרי ואינה ראויה לאכילה פקע איסורה, ואפילו אם תחזור ותהיה ראויה לאכילה לא יחזור איסור עליה, ולהרא"ה הלא גם בליעה זו כבר פקע איסורה לגמרי ממנה, ואיך יחזור אליה ע"י דבר חריף.

**רוב איסור ומיעוט היתר**

שיטת הר"ן דאם יש נטל"פ באופן שמתרבה כמות האוכל, והשבח שמושבח ע"י התרבות הכמות הוא יותר מהפגם שנפגם ע"י שינוי הטעם לרעה – בזה אסור ולא מועיל שהוא נטל"פ, דכיון שלא הופג טעמו עד כדי כך שאינו ראוי לאכילה אין כאן את ההיתר הרגיל של נבלה שאינה ראויה לגר, ואינו מותר אא"כ הפסדו יתר על רווחיו ואז נחשב כאילו אינה ראויה לגר.[[170]](#footnote-170)

ויל"ע מה הדין אם יש **רוב** איסור ו**מיעוט** היתר, ואמנם הטעם שנתן האיסור בהיתר כ"כ גרוע שנמצא שאין האיסור מועיל לו כלל (ובאופן שאוכל רק את הכמות המקורית שהיה בהיתר לפני תערובת האיסור שאינו נהנה כלל בתוספת האיסור), דבפשטות יתכן לומר שבכה"ג הרשב"א לקולא והר"ן לחומרא, דלהרשב"א דחייבים להגיע לביטול ברוב בנטל"פ - דאל"כ עדיין הממשות אוסרת - א"כ בנדון דידן שאין ביטול ברוב יאסר לאכול מצד הממשות, אבל להר"ן שא"צ לדין ביטול ברוב יש להתיר כאן אף שאין ביטול ברוב.

ולכאורה יש בזה מחלוקת אחרונים דבחזו"א ס' ל' כתב דבאמת היה אפשר להתיר גם להר"ן, אבל אוסר מטעם דההיתר בטל במיעוטו **ונהפך לאיסור.** ואילו ברעק"א נראה לא כן. דהנה רעק"א[[171]](#footnote-171) הביא את דברי הרשב"א שבכל נטל"פ בעינן נמי לדין ביטול ברוב ופירש שגם בפליטת כלים[[172]](#footnote-172) נמי הכי הוא דבעי' לדין ביטול ברוב אלא שבבליעות איסור בממשות של היתר תמיד יש רוב של ההיתר כיון שהוא בעין והוא בודאי רבה על האיסור, ואפילו בישל קצת רוטב בכלי גדול שכולו בלוע איסור הרבה יותר מההיתר מ"מ אינו בולע כ"כ הרבה עד שיהיה יותר מהממשות. אבל לדעת הר"ן יתכן באמת לומר שאף אם יבלע ההיתר הרבה והרבה יותר מממשותו לא יאסר דבליעה אינה אוסרת בנטל"פ, עכ"ד רעק"א.

ומשמע מדבריו שאפשר להתיר להר"ן אפילו ברוב איסור אך יתכן שאין זה סתירה לדברי החזו"א משום שכל היתרו של החזו"א הוא משום שהאיסור מבטל את ההיתר ושוב אין כאן היתר אבל בנד"ד שהוא בבליעות י"ל שלא יתכן שהבליעה מבטלת את הממשות ברוב.

סימן קה

סעיף ד

צליה

**בליעות בצלי**

תנן בפסחים עה: **נטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יקלוף את מקומו** וכמה הלכתא רבוותא יש ללמוד ממשנה זו.

**א)** ראשית כאן חזינן דשיעור בליעת צלי הוא כדי נטילה, וכמו שהוכיחו תוס' מכאן[[173]](#footnote-173). וכ"פ השו"ע. ואמנם הרשב"א תמה דהאמרינן קולף עד שמגיע לגיד ואיך אפשר לומר שמשייר כדי נטילה[[174]](#footnote-174), ומ"מ חשש הרשב"א לשיטת תוס'.

**ב)** וכבר העיר רעק"א בגליון הש"ס דבאמת ממשנה זו איכא למילף את עיקר דברי שמואל[[175]](#footnote-175) דאמר "לא שנו אלא שנתבשל אבל נצלה קולף ואוכל עד שמגיע לגיד", והנה כבר מוכח כן במשנה זו שבישול חלוק מצליה.

**ג)** ובאמת אכן יש שיטה שחולקת על הנ"ל וזוהי שיטת שערי דורא (הובא במשב"ז סק"ז) וכ"כ גם בהג"מ דפוס קושטא בשם רבינו פרץ בהגהות סמ"ק (הובא בב"י, וכתב שאין מי שחושש לזה) וכ"פ מהרש"ל ביש"ש דכל צלי שבעולם נבלע בכל התבשיל כמו בישול ולא רק בכדי נטילה, ולא אמרו בסוגיא דצלי גרע אלא בגיד הנשה שבליעותיו קלושות יותר. וצ"ע איך יפרשו הך מתני' דנוטל את מקומו ולא אמרינן שנבלע בכולה ולקמן יבואר.

**ד)** תוס' צז. ד"ה הוכיחו מכאן דרוטב איני כשומן ואינו מפעפע בכל החתיכה ודינו כצלי רגיל ששיעור בליעתו רק כדי נטילה.

**ה)** הרשב"א בתה"ב הוכיח מכאן דאע"פ שהבליעה מתפשטת בכולו מ"מ היא מתרכזת במיוחד בכדי נטילה ולכן אף שיש שישים בכל החתיכה כנגד הרוטב ולכן אינה נאסרת כולה משום דבטלה בשישים, מ"מ צריך ליטול כדי נטילה משום ששם יש יותר בליעות ואינו בטל בשישים.

**ביאור היש"ש והאור שמח**

ולעיל הובא דצ"ע על שערי דורא היאך מותר בההיא בפסחים בנוטל את מקומו הא אינהו ס"ל דצלי מתפשט בכל החתיכה.

ותירץ או"ש ספט"ו ממאכ"א וכ"כ בקיצור ביש"ש (הובא במשב"ז סי' קה סק"ז) דהנה בפסחים עו. אמרו שהאיסור הוא שהרוטב נצלה מחמת חומו של החרס, ואח"כ הוא צולה את הבשר ונמצא הבשר צלוי על ידי דבר אחר ועברו על הדין של צלי אש ולא צלי מחמת דבר אחר והק' תוס' (ד"ה בשלמא) למה הוצרך לומר שהרוטב צולה את הפסח תיפו"ל שהרוטב עצמו נאסר כיון שהוא צלי ע"י דבר אחר ואסור לאכול את הפסח שבלע מהרוטב האסור[[176]](#footnote-176)

ופי' או"ש דהרוטב הבלוע אינו יכול לאסור הכל דאף שהוא מתפשט בכולו מ"מ בטל הוא בשישים, ולכן הוצרכה הגמ' לומר שהרוטב צולה את הבשר ופוסלו, דכח צלית הרוטב בבשר מגיע רק עד כדי נטילה ואינו יכול לחמם ולצלות את שאר הבשר שהוא כבר חם מחמת צלייתו עצמו.

ולפי"ז גם אין ראיה לשיטת הרשב"א הנ"ל אות ה' וגם מיושב קושיית רעק"א בגליון הש"ס שהרי מוכח להדיא ממתני' כדברי שמואל ואיך מפקפקת בזה הגמ'.

**דעת הרא"ה**

דעת הרא"ה (בחידושים חולין צז. ובתורת הבית בית ד' סוף שער א והובא בר"ן ובב"י, אבל להלכה לא חששו לדעתו) דכל חלב שמפעפע אין אנו בטוחים שפעפע בכולו ובטל בשישים אלא יש לחוש שפעפע במקצתו ולכן א"א לבטלם בשישים והכל נאסר.

ובאו"ש ספט"ו ממאכ"א הק' דעדיין יש לו להתבטל ברוב יבש ביבש חד בתרי דגם אם בליעתו של החלב נבלעה במקומות מסוימים ולא התפשטה בכולו מ"מ רוב החתיכה עדיין לא נאסרה (אא"כ נימא דמיירי שם פחות ממאה ועשרים כנגד האיסור שאז יתכן שהרוב אסור, ועי' מה שכתב כעי"ז בהגהות רעק"א קה ד) ותי' או"ש דהחתיכה שבלעה אמרינן בה חנ"נ ואוסרת כל החתיכה שצמודה אליה ואין כאן ביטול.

**שיעור התפשטות בליעת צלי**

נחלקו הראשונים כמה מתפשטת הבליעה של צליה[[177]](#footnote-177) דדעת תוס' (ד"ה עד) שצריך להסיר כדי נטילה וכן דעת הרא"ש וריטב"א וכן פסק שו"ע, אולם דעת הרשב"א בתורת הבית (בית ד ריש שער א) שמעיקר הדין א"צ אלא כדי קליפה (וכן נראה דעת הר"ן בחידושיו אך בפירושו לרי"ף לא הכריע) ורק חשש הרשב"א לחומרא לדעת התוס', וכן בתשובותיו (ח"א שסב) מחמיר למעשה כתוס', והב"י ביאר שדעתו להחמיר כתוס' רק באיסורים דאורייתא (וצ"ע היטב אם גם בתשובה הנ"ל אפשר לפרש כן אחר שסתם ולא פירש).

והרא"ה בבדק הבית השיג על הרשב"א והוכיח כתוס' מהא דרוטב נוטל את מקומו, והרשב"א במשמה"ב תירץ דרוטב שאני דמחלחל טפי.

**בטעם חומרת הרשב"א**

מבואר בגמ' דחלב (בצירה) מפעפע בכולו בצלי כמו בבישול, ולכאורה יש בזה קולא וחומרא, **חומרא** דכל החתיכה נאסרת אם אין בה שישים ו**קולא** שאם יש שישים כנגדו בטל ומותר, אולם כתב הרשב"א בתה"ב דאף דבטל בשישים ואינו אוסר את כל החתיכה מ"מ יש ליטול את מקומו, וכ"פ השו"ע.

וכתב הפמ"ג (במשב"ז סקי"א וכ"כ נמוקי הגרי"ב) שיש מחלוקת ראשונים בטעם הדבר, הרשב"א פירש שאע"פ שהחלב מפעפע בכולו מ"מ הבליעה מתרכזת במיוחד בכדי נטילה, ואין זה בתורת ספק אלא בתורת ודאי, אולם דעת האיסור והיתר (שער יד סי' ג) זה הוא מחמת ספק כיון שיש פוסקים דאף כשיש חלב אינו מפעפע בכולו (ראבי"ה ורא"ם ומהר"ח) אלא בכדי נטילה ולדבריהם אינו יכול להתבטל בשישים כיון שלא התפשט בכולו, ואף דלא קי"ל כוותיהו לקולא להתיר כל החתיכה כשאין בה שישים מ"מ יש לנו לחוש לשיטתם לאסור כדי נטילה אף אם בחתיכה כולה יש שישים.

**האם פעפוע כדי נטילה מתפשט לכל הכיוונים**

כתב רעק"א (בשו"ת ח"ח סי' י', הובא בחידושי הגרעק"א -אריאלי- פסחים עמ' רסח) "בעיני היה פשוט דאם דבר אסור צלי קטן מונח על היתר חם בעינן נטילה לעומקו וכן לצדדים דמתפשט גם לצדדים, ואיש אורח היה אצלי והיה נפלא בעיניו ופשוט לו דא"צ לצדדים, ולא מצאתי מי שדיבר מזה" ועי"ש שהוכיח שאינו מפעפע באופן שיורד ועולה יעו"ש, אבל עכ"פ לכאו' פשוט שגם לפי דעת אורחו של רעק"א אם יש חתיכת איסור והיא עטופה בהיתר מכל הכיוונים ודאי מתפשטת הבליעה בכל הכיוונים ולא בקו ישר או אלכסון דהי מיניהו מפקת ולא נחלקו אלא חתיכת איסור שנוגעת בהיתר מבחוץ.

ויש לדון בגרגר חמץ שנמצא בתוך המצה דיש אוסרים רק כדי נטילה דלכאו' אם בכדי נטילה יש שישים כנגד הגרגר יש להתיר (ודוקא בנאפה קודם פסח אבל בפסח הרי אוסר במשהו) ומצרפים כדי נטילה לכל הכיוונים, אך אולי יש לאסור כל הכדי נטילה משום שיש לנו לחוש שמא לא יתפשט לכל הכיוונים בשוה וכדאשכחן לדעת הרשב"א בדבר שמן.

**האם בשר בחלב מיקרי איסור בלוע**

כתב השו"ע סעיף ז אין האיסור **הבלוע** בחתיכה יוצא מחתיכה לחתיכה בלי רוטב, ונחלקו הט"ז והש"ך מה הדין חתיכת בשר שהתבשלה בחלב ואח"כ נגעה בחתיכה אחרת, דעת הט"ז סקי"ג שגם בזה אינו יוצא בלי רוטב דכיון שהחלב שבלוע בבשר אינו יוצא בלי רוטב נמצא שעבר לחתיכה השניה רק בשר בלי חלב וא"כ אין בחתיכה השניה בליעת איסור בשר בחלב אלא בליעת בשר בלבד. אולם הש"ך סקי"ז חולק וסובר דאף אם הבשר יעבור לבד הוא כבר נהפך להיות חפצא דאיסורא דבשר בחלב אפילו אם החלב לא יעבור יחד עמו.

והק' פמ"ג (בפתיחה להלכות תערובות ח"ב פ"ג) דלסוברים דיש חנ"נ בשאר איסורים הלא הוא רק משום גזרה אטו בשר בחלב ואם בבשר בחלב עצמו אוסר גם בלוע כמ"ש הש"ך א"כ מה"ט גופיה היה לנו לאסור בשאר איסורים כמו בבשר בחלב שאם נגעה חתיכה בלועה בחתיכה אחרת נאסרנה כאילו היא בלועה מבשר בחלב להש"ך דבשר בחלב אסור בכה"ג.

**גיד הנשה בקרבן פסח**

הרמב"ם פ"י מהלכות קרבן פסח הי"א כתב שאחרי שצולים את הק"פ מוציאים ממנו את גיד הנשה. וז"ל כשאדם אוכל את הפסח חותך ... וכשיגיע לגיד הנשה מוציאו ומניחו עם שאר הגידים והעצמות והקרומות שיוצאים בשעת אכילה, שאין מנקים אותו כשאר הבשר ואין מחתכין אותו אלא צולין אותו שלם. עכ"ל.

והקשה הראב"ד א"כ נמצא שצלו את הפסח עם גיד הנשה והרי הגיד אוסר את מה שניצלה עמו וכדתנן ירך שצלאה וכו' וכתב הראב"ד לשון חריפה בחיי ראשי אין איסור גדול מזה שיצלה הפסח עם גיד הנשה ועם שמנו ועם תרבא דתותי מתנא[[178]](#footnote-178) ועם קרומות שבראש. ואם אזכה ואוכל פסח ויביא לפני כזה הייתי חובטו בקרקע לפניו עכ"ל הראב"ד[[179]](#footnote-179).

והמקור לדברי הרמב"ם הביא כס"מ מהתוספתא, אך בסוף ספר עונג יו"ט[[180]](#footnote-180) בשם אחיו הג"ר משה צבי הלפרין זצ"ל הקשה על הראיה מהתוספתא וכתב לזה מקור חדש מחולין צ: דאמרו שם ששורפים את גיד הנשה של קרבן פסח בששה עשר בניסן, וצ"ב מדוע המתינו עד אז הלא אפשר היה לשרפו כבר בערב פסח שהרי בידוע היה שלא יאכלוהו ואף דיש בו חלקים שאסורים רק מדרבנן[[181]](#footnote-181) הלא גם זה מותר לשרוף, וכמבו' בפסחים לד: דגם חלקים שראויים לאכול מדאורייתא מותר לשרפם בלי עיבור צורה כיון שנפסל מדרבנן בהיסח הדעת, וע"כ מוכח מכאן שלא היו מוציאים את גיד הנשה מתוך הירך כלל עד לאחר הצליה וגמר הצליה היה בדרך כלל בליל הסדר כמבו' ספ"ק דשבת (דתנן שם דף יט: משלשלים את הפסח לתנור עם חשכה) וביו"ט אין שורפים נותר עד לאחר יו"ט[[182]](#footnote-182).

**במחלוקות הראשונים**

ואמנם לפי תוס' בשעה שנוטל את הגיד לאחר הצליה צריך ליטול עמו כדי נטילה (או קליפה עכ"פ) ולא משום שמנו של גיד אלא דהגיד עצמו אף שאינו מפעפע מ"מ כדי נטילה בעי אף בצלי וכמ"ש תוס' ד"ה אבל, ומסתברא דאם היה כן שיטת הרמב"ם היה מודה לראב"ד שיש ליטלו לפני הצליה כדי שלא יביא קדשים לבית הפסול ויבטל מהם מצות אכילת פסח, אלא דהרמב"ם לשיטתו (כמו שהובא בב"י) שחולק על תוס' וס"ל דבצליה של דבר כחוש אינו בולע כלום וא"צ להסיר אלא את גיד הנשה בעצמו ולא יותר וכפשטה דמתני'.

ואולי זוהי נקודת מחלוקת הרמב"ם והראב"ד, דהרמב"ם לשיטתו כנ"ל והראב"ד אולי ס"ל כתוס' שצריך כדי נטילה בגלל בליעות גיד הנשה עצמו. עוד יש לפרש מחלוקתם דהכס"מ כתב דשמנו של גיד שאסור רק ממנהגא לא נהגו בו איסור בקרבן פסח, ויתכן שהראב''ד ס"ל דנהגו איסור גם בפסח, עוי"ל דס"ל להרמב"ם כתוס' הנ"ל ששמנו של גיד אינו אוסר בפעפועו ואילו הראב"ד ס"ל כשיטת הר"ן (לד ב מדפי הרי"ף) ששמנו של גיד אוסר בפעפועו כדבר שמן, וכן פסק השו"ע (קה ד) שהביא משנתנו כצורתה שהגיד אוסר את הירך ואף דקי"ל אין בגידין בנותן טעם[[183]](#footnote-183) מ"מ שמנו של גיד שפיר אוסר ויש בו טעם ודלא כתוס'.

**בליעות בהפרשת חלה**

מעשה בסופגניה שלא הופרשה ממנה חלה שנגעה – בעודה רותחת – בעוגות נוספות שהיו מונחות על ידה[[184]](#footnote-184) וגם הם היו רותחות, והיו שם הרבה עוגות אלא שהסופגניה נגעה באחת מהן בלבד והיא נגעה באחרות.

ונחלקו בזה המורים דהנה סופגניה יש בה הרבה שמן ודינה כחלב שמפעפע ואוסר כל החתיכה שנוגע בה אפילו בצלי, אבל שאר עוגות ההיתר היו כחושות, והיו רבנים שפסקו כיון שהסופגניה היתה שומנית נמצא שנבלע בעוגה הסמוכה בכולה איסור טבל, מיהו יל"ע אם השלישית נאסרת דהא קי"ל אין איסור הבלוע בחתיכה יוצא לחתיכה אחרת בלי רוטב. וכאן לא היה רוטב בין העוגה השניה לשלישית, והלא השניה אין בה איסור עצמי אלא בלוע ממנה איסור מהעיסה הראשונה, ואמנם כתב בשו"ע סעיף ז דאם בלעה איסור המפעפע אוסרת חברתה גם בלי רוטב[[185]](#footnote-185), א"כ יכולה כל אחת לאסור חברתה וחברתה את חברתה[[186]](#footnote-186) אפילו הם מאה.

אמנם היו רבנים שאמרו שאינו כן משום שאמנם הסופגניה באמת מלאה בשמן אבל השמן עצמו אין בו חיוב חלה דחיוב חלה הוא רק על הקמח ולא על השמן וא"כ יש לדון על הקמח לבדו כמה כחו לפעפע ולא לדון על השמן.

**סתירת סעיף ה לסעיף ז**

ונדון זה תלוי בדברי האחרונים בתירוץ סתירת הב"י מסעיף ה לסעיף ז. דהנה הטור בסעיף ה כתב שאפילו ההיתר שמן והאיסור כחוש יש להאיסור דין דדבר שמן משום שההיתר מפטמו, והקשה הב"י דהא כתב הטור סעיף ז שאין בלוע עובר מחתיכה לחתיכה בלי רוטב, ואם האיסור דבר שמן יכול הוא לעבור, אך אם האיסור כחוש וההיתר שמן אינו עובר משום שאין הנאסר אוסר יותר מהאוסר, ומוכח דלא אמרי' דההיתר מפטם את האיסור והניח ב"י בקושיא. וכתב הש"ך סקי"ט שחשש הב"י לקושיא זו ולכן לא הביא בשו"ע הך דאין ההיתר מפטם לאיסור.

והש"ך עצמו תירץ שאם האיסור הכחוש בעצמו נבלע בדבר שמן הרי הוא מפעפע בכולו אבל אם הוא נוגע אח"כ בחתיכה שלישית אין האיסור מפעפע בכולו כדבר שמן אלא השתא הוא רק כדבר כחוש. ולדבריו לכאו' אין הבליעות של הסופגניה אוסרות את העוגה שלידה משום שהקמח הוא דבר כחוש ואינו אוסר אלא כדי קליפה או נטילה, וק"ו שאינו אוסר את העוגות הבאות. אמנם בחזו"א סי' כב סק"ח כתב וז"ל אם מונחות ג' חתיכות, א. איסור כחוש. ב. היתר שמן, ג. היתר כחוש, כולן אסורות לדעת הרשב"א והטור דשמן יוצא מחתיכה לחתיכה דה"נ איסור הכחוש חשיב כשמן כיון דההיתר מפטמו ואינו מניח לו לבלוע במקומו אלא להתפשט בכל החתיכות[[187]](#footnote-187) עיי"ש. ולדבריו יש לאסור את כל העוגות משום שברגע שהשומן נכנס בקמח עוברת הבליעה לעוגה הראשונה וגם לכל העוגות שאחריה. ואם אחרי שהפסיקה הסופגניה לנגוע בעוגות הצטרפו עוגות חדשות ונגעו בקודמות בזה כבר אינו בולע וכמ"ש החזו"א (הובא לשונו בהערה) שאחרי שהוא כבר בלוע כבר לא יועיל[[188]](#footnote-188) השומן לשנות טבעו.

והד"מ תירץ שרק חלב שמטבעו הוא שמן ורק לפעמים הוא כחוש אבל עכ"פ מועיל להכניס בו שומן להחזירו לטבעו המקורי, אבל בדברים שאין להם "נטיות שומניות" בזה לא יועיל להכניס בו שמן לשמנו, ולפי"ד ה"ה בצק כיון שאינו שומני אין מועיל בו כח הפיטום כלל וכיון שהאיסור הוא בקמח ולא בשמן אין האיסור מתפשט חוץ מכדי נטילה.

והט"ז סק"י לא ס"ל ככל הנך תירוצים (והביא תירוצו של הש"ך וחלק עליו) וס"ל דלעולם אין ההיתר מפטם לאיסור, ולדידיה ודאי כיון שהקמח אינו שמן אין הוא מפעפע ואוסר רק כדי נטילה בחתיכה הראשונה ותו לא.

**האם מים חייבים בחלה**

וכל זה לפ"מ שצידדו הרבנים דכיון ששמן אינו חייב בחלה לא הוי דבר שמן, אך רבנים אחרים צידדו **דגם השמן חייב בחלה** דאטו קמח כתיב בקרא והלא "ראשית עריסותכם" כתיב, דהיינו שכל העיסה חייבת היא וכל מרכיביה וכמו שהקמח חייב כן חייבים גם המים והשמן וכל מרכיבי העיסה[[189]](#footnote-189) (ואולי גם שוקולד וכדו' המעורב בעיסה[[190]](#footnote-190)) ואמנם זה ודאי ששיעור חמשת רבעים בקמח[[191]](#footnote-191) תלוי, אך אין זה אלא דין בשיעור אבל החיוב חל על כל המשתתף בעיסה. ונשאלו כמה ת"ח אם המים והשמן שבעיסה טבולים לחלה, ונחלקו בזה הדעות ולא מצאו ראיה ברורה.

והנפק"מ בזה לא רק לענין הטבל החייב בחלה אלא גם לענין החלה עצמה דאי נימא שהמים והשמן אינם חייבים בחלה הרי שגם לאחר הפרשת החלה אין בהם קדושת חלה (חוץ ממה שמעורבים הם עם החלה ואולי בלעו ממנה) ויהיה נפק"מ בשאלה הנ"ל גם בעיסה של **חלה** רותחת שנגעה באחרות כנ"ל.

יתכן גם לטעון באופן אחר דאף את"ל דהמים חייבים בחלה היינו דוקא בעודם בתוך העיסה אבל אם יסחטם ויוציאם החוצה פקע חיובם וא"כ בנד"ד שהשמן מפעפע לבדו מבלי שמוליך עמו את הקמח י"ל דפקע טבלו וצ"ת.

**הפרדת הבליעות מהממשות**

מיהו כהן שרוצה לאפות חלה שלו ואינו רוצה שתאסור מה שאופה יחד עמה ואת התנור – לכאורה יש לו תקנה שיבקש מהישראל שמפריש את החלה שיאמר בשעת הפרשתו שאינו מחיל חלות חלה אלא על מה שישאר בהפרשה לאחר אפייתה אבל כל מה שיצא ממנה ויבלע במקומות אחרים אינו מפריש כלל ויועיל למ"ד יש ברירה.

ודבר זה תלוי במחלוקת האחרונים. דהנה הקשה בעל ה"אור גדול"[[192]](#footnote-192) על הא דתנן בדמאי פ"ז מ"ד דהלוקח יין מדין הכותים מערב שבת מפריש תרו"מ ע"י ברירה ואומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש ה"ה תרומה וכו' ומבואר דיכול ליחד כעת ב' לוגין שיתבררו למחר ויהיו תרומה למפרע מדין תרומה וכדין ברירה דעלמא.

וקשה דכיצד כל החבית מותרת בשתיה הלא נמצא דב' לוגין תרומה נתנו בכל היין טעם דהא קי"ל כבוש כמבושל ומסתימת הדין משמע דאיירי אף בגוונא דהיין שהה מעל"ע שהוא שיעור כבוש. (וגם אם אין 24 שעות הרי כבר כבוש היין ביין כבר 24 שעות לפני כן ואח"כ כבר כל רגע יכול להבליע, עי' בזה בשפ"א המובא לקמן וגם בדברי האור גדול גופיה בשו"ת אור גדול החדשות סי' ט' ובשו"ת שער בנימין לאחיו של האור גדול, וגם דנו שם האם יש כבוש לח בלח או רק לכלי)

ותירץ השפ"א סוכה כ"ג דהתרומה חלה על גוף היין ללא הפליטות שלו שהרי אמר "שני לוגין שאני עתיד להפריש" והרי את הטעם היוצא איננו עתיד להפריש. אמנם מדברי האור גדול מבואר לכאורה דאין אפשרות לחלק את התרומה שתחול בפרי ולא בפליטה.[[193]](#footnote-193)

**שותפות במים לענין בעלות לענין הפרשת חלה**

ומעשה שהיה באפיית מצות שאחד האברכים ממשתתפי האפיה שהיה מדקדק במצוות הביא "מים שלנו" שהוא בעצמו שאבם בהידורים מיוחדים, ובאפיית המצות שלו השתמשו רק במים שלו, ואח"כ רצה גם להפריש חלה בעצמו מהמצות שלו ואף ביקש על כך רשות מבעל המאפיה, אלא שמתוך חוסר ידיעה הפריש חלה אדם אחר שתפקידו היה להפריש חלה מכל המצות ולא ידע שצריך להשאיר את מצותיו של זה טבל ולהשאיר לו את ההפרשה, וטען אותו אברך שכיון שהוא בעל המים א"א להפריש חלה על מה ששייך לו בלי רשותו, שהרי הודיע שאינו רוצה[[194]](#footnote-194) שיפרישו אחרים עבורו, וי"ל דתלוי בספק הנ"ל דאם המים חייבים בחלה אזי שפיר קמעכב, אבל אם המים אינם חייבים בחלה אין בכחו לעכב.

אך מאידך י"ל דאף אם אין המים חייבים בחלה הרי כאן נהיה שותף מלא בעיסה שהרי עכשו כבר אין אפשרות לחלק את המים מהקמח ונהפכו להיות שותפין רגילים שבודאי כל אחד שותף בין במים בין בקמח ויכול הוא לעכב. ועדיין יהיה נפק"מ אם מתנים השותפין להדיא שראובן ישאר בעלים על המים ושמעון על הקמח.

**עוד בענין חיוב המים בחלה**

הראני הרה"ג ר' אברהם משה באקאן שליט"א מש"כ בעל צפנת פענח (ולא נדפס עדיין) דהנה קי"ל דאם קמח של ישראל וקמח של גוי התערבו ועשו מהם לחם אזי אם יש בקמח של ישראל שיעור חלה – הלחם הזה חייב בחלה ואם אין בשל ישראל שיעור חלה אין הקמח של הגוי מצטרף לחייב.

וצידד הגאון צ"פ דאם יש מים של גוי עם קמח של ישראל – פטור מחלה ואף אם יש בקמח של ישראל שיעור חלה מ"מ הרי אי אפשר לעיסה בלי מים ונמצא כאילו חלקו של הישראל אין בו כשיעור ופטור, עכ"ד. אמנם אין זה ראיה להנדון אם המים חייבים בחלה דיתכן שהמים אינם חייבים בחלה ומ"מ הם תנאי חיוני ולכן מעכבים.

ב"פנינים משולחן הגאון ר' אברהם גנחובסקי"[[195]](#footnote-195) נראה דמסתפק אם המים שבעיסה מצטרפים לשיעור כזית לענין מצה ותלה בזה גם ספק נוסף האם יש דין מצוה הבאה בעבירה אם הקמח אינו גזול והמים גזולים. וכעין זה הסתפק הגר"ד לנדא שליט"א[[196]](#footnote-196) אם יש דין "לכם" במים שבעיסה.

והנה לכאורה אחרי שהתערבו המים והקמח כבר אין השותפות מחולקת מים לחוד וקמח לחוד אלא הוו שותפין בכל העיסה לפי אחוזי ההשקעה ולא משכח"ל לכאו' אא"כ התנו בהדיא שישארו שותפין בצורה זו שהאחד ישאר בעלים על הקמח והשני על המים, ואולי נימא שהמים כבר מתאדים באפיה ואין אפשרות להשאר בעלים עליהם אלא שותפות בעיסה, ובביצה לח. משמע דהמים נשארים ולהכי דנים שם שדיני תחומין נקבעים על העיסה לפי שני הבעלים עיי"ש.

**סימן קה**

**מליח כרותח**

הרמ"א בתו"ח ריש סי' לח כשפותח דיני מליח כותב "נחלקו בו הראשונים והאחרונים ורבו בו הסברות".

ויש בזה חמש מחלוקות עיקריות: **א.** כמה מלח צריך בשביל לאסור. **ב.** כמה זמן צריך להיות במלח. **ג.** לאיזה עומק חודרת הבליעה שע"י המליחה. **ד.** האם בדבר שמן יכול לאסור כולו. **ה.** האם עובר מחתיכה לחתיכה בלי רוטב כשהוא שמן.

1. **כמה מלח צריך בשביל לאסור.**

בארחות חיים (הל' איסורי מאכלות) סיכם ד' דעות מהו **"אינו נאכל מחמת מלחו"** שבפחות מזה אינו נקרא מלוח לאסור. (ועיקר מקומו בשו"ע סי' צא)

א) י"א כפשוטו דדוקא בשר שמלחוהו הרבה מאוד כמו שרגילים למלוח כשהולכים לדרך שנעשה כעץ.

ב) דעת הרא"ש שהוא מלוח שמולחים אותו להתקיים לזמן רב וא"א לאכלו כמות שהוא אלא צריך שטיפה לפני שרוצים לאכלו.

ג) דעת ר"ת שא"צ מליחה כ"כ מרובה אלא מליחה שמלחוהו כמו שמולחים לפני הבישול להוצאת הדם דכמו שנכנס המלח לתוך הבשר להוציא דמו מכל חלקיו ה"נ הוי כרותח להפליט בליעותיו וכ"פ שו"ע צא ה.

ד) שיטת הראב"ד שזה מאכל שבכדי לאכלו צריך לתבלו במאכל אחר מחמת מליחותו.

**ב. כמה זמן צריך להיות במלח.**

דעת השו"ע בסי' צא ס"ה דאין מליח נאסר אא"כ שהה במלחו כדי מליחת בשר לקדרה ויש חולקים, (עוד האריך בזה הב"י ב"קונטרס המליחה" שבשו"ת אבקת רוכל סי' רטו).

**ג. לאיזה עומק חודרת הבליעה שע"י המליחה**

**ג.** ישנם ג' דעות בראשונים כמה נאסר במליחה:

א) דעת הרמב"ם (פט"ו ה"ד, בפשוטו) שכל החתיכה נאסרת וחמור יותר מצלי, וכן דעת הרמב"ן קיב:

ב) דעת הרא"ש סי' כד והרשב"א (בית ד' ריש שער א') דאוסר כדי קליפה.

ג) והרא"ה בבדק הבית ס"ל כדי נטילה.

והנה דעת הרא"ש כנ"ל דבמלח קיל ואינו מפעפע בכולו (והרא"ש גופיה כתב שם דצלי בעלמא בעי כדי נטילה) והקשה ע"ז במעדני יו"ט הרי רבינא הוה ס"ל דמליח חמיר מצלי ודינו כמבושל. ועל זה איתותב דלא עדיף מצלי, אבל מהיכא תיתי לומר שהוא קל יותר מצלי, וצ"ל דס"ל להרא"ש דכל מה בכלל מאי דאיתותב רבינא, וכן משמע בלשונו שם ולקמן יבואר.

**ד**. **האם בדבר שמן יכול לאסור כולו**

וכן נחלקו בהא דמצינו דבשר שמן מפעפע בכולו בצלי מה הדין במליח שהוא דבר שמן דדעת הרמב"ן (דף צו:) דאף דבצלי קי"ל דדבר שמן מפעפע בכולו מ"מ מליח אינו מפעפע בכולו, והקשו עליו הרשב"א והר"ן הרי רבינא הוה ס"ל דמליח חמיר מצלי ודינו כמבושל. ועל זה איתותב דלא עדיף מצלי, אבל מהיכא תיתי לומר שהוא קל יותר מצלי.

(והרא"ה[[197]](#footnote-197) הביא דברי הרמב"ן שאינו מפעפע והסכים עמו, והרשב"א במשמה"ב הקשה שהרמב"ן עצמו חזר בו בדף קיב:)

**חקירה בגדר מליח**

והנה לענין הא דקי"ל כבוש כמבושל נחלקו האחרונים אם הכוונה כבישול ממש[[198]](#footnote-198) או דאין כאן מציאות בישול אלא דבולע כמו בבישול, ונפק"מ לכמה עניינים וכגון קרבן פסח שאסור לאכלו מבושל אם יש איסור זה גם בכבישה.

ודעת החו"ד דכמו דדם שבישלו אינו לוקה עליו ה"ה דם שכבשו אינו לוקה עליו[[199]](#footnote-199). וכעי"ז כתב חק יעקב סי' תסא ד הובא במ"ב סקי"ז דמי שקשה לו ללעוס המצה מותר לכתחלה לשרות המצה במים אך צריך ליזהר שלא יהיה שרוי מעל"ע דכבוש כמבושל. א"כ ס"ל דמצה כבושה אינו יוצא בה דהוי בישול. ובשה"צ שם סקכ"ז הקשה בשם הפמ"ג דאמנם כבוש בולע, אבל אינו מבשל. א"כ נחלקו האם כבוש כמבושל ממש או רק לענייני בליעות. ויש לחקור איך הוא לענין מליח האם הוי ממש כבישול או רק לענין בליעות.

והנה הרמב"ן ע"ז עד: כתב דיש דברים שלגבי שבת לא הוי מבשל ומ"מ לענין איסור והיתר שפיר יש בכוחו לבלוע, ולכן אף דכלי שני בשבת בולע מ"מ אסור. והוכיח[[200]](#footnote-200) משבת עד: דאמר רבה בר רב הונא האי מאן דמלח בישרא בשבת חייב משום מעבד, רבא אמר אין מעבד באוכלין, ומוכח דעד כאן לא נחלקו אלא אי הוי מעבד או לא אך זה עכ"פ מוכח דלכו"ע אין זה מבשל, ומוכח שאע"פ שבולע מ"מ אין זה נקרא מבשל, עכ"ד הרמב"ן. וכתב הר"ן שם (בפירושו על הרי"ף) ולא הבינותי זה דלא אמרו אלא שאין בו משום מעבד אם התרו בו משום מעבד אבל לא שמענו שאין בו משום מבשל. ומבואר מדבריו שיש בזה חיוב[[201]](#footnote-201) מבשל.

וכתב שעה"מ (פ"ח מחמץ ומצה הכ"ד) להקשות הלא אפילו בישול בחמה פטור דבעינן דוקא אור או תולדות האור אבל מליח אפילו אם מיקרי בישול ודאי לא מיקרי בישול באור, ולכן פירש ד' הר"ן באופן אחר עי"ש וצ"ב (ועי' יסודי ישורון על הל' שבת ח"א עמ' 79 מה שפירש).

ובנו"ב[[202]](#footnote-202) (תניינא יו"ד סי מג) תירץ דהא דבעינן תולדות האור דוקא אין זה מצד עצם צורת הבישול דלא הוי דומיא דמשכן, אלא כמו שכתב רש"י (שבת לט. ד"ה דשרי) שדרך בישול באור ולא בחמה, ולכן פסק הרמב"ם שהמבשל בשר בחלב בחמהפטור אף דשם לא בעינן דומיא דמשכן, אלא משום שאין זה דרך בישול אבל מליח כיון שהדרך למלוח בשר כשיוצאים לדרך שפיר יש לחייבו דהוי דרך בישול, עכ"ד נו"ב.

עוד הקשה נו"ב (תנינא או"ח סכ"ג) הקשה איך יתכן שיש איסור דאוריתא למלוח בשבת הרי מצינו בכמה אופנים שמותר לכתחילה למלוח כמבו' בשבת דף קח ובאו"ח סי' שכא ותירץ דמיירי שמולח במעט מלח או שאינו שוהה במלחו זמן רב (עי' שו"ע צא - ה).

**נפק"מ בחקירה הנ"ל**

ונמצא שלכאורה נחלקו רמב"ן ור"ן[[203]](#footnote-203) אם מליח כרותח לגבי כל הדברים או רק לענין בליעות. ואשכחן נמי דדם היוצא ע"י מליחה ודאי הוי כדם שבישלו שאינו לוקה עליו כדאיתא במנחות כא.[[204]](#footnote-204)

ומיהו לענין קרבן פסח ודאי א"א למלחו במקום לצלותו דצלי אש בעינן כדאיתא בריש פ' כיצד צולין דאין צולין בשפוד של מתכות משום שהוא משתתף בצליית הבשר והוי צלי מחמת דבר אחר ופסול.

מיהו יל"ע אי מלחו ואח"כ צלאו למ"ד (פסחים מא.) דאין בישול אחרי צליה דאולי ה"ה דאין צליה אחר צליה והצליה הראשונה שאינה צלי אש פסולה היא ואילו הצליה השניה כבר אינה יכולה להציל[[205]](#footnote-205) משום שאין עליה שם צליה דאין צליה אחר צליה.

ונחלקו בזה רבותינו: התוס' פסחים עד. ד"ה כבולעו כתבו שאפשר למלוח לפני הצליה, אולם הצל"ח שם (ד"ה ואמרתי) כתב: "אי לאו דברי רבותינו חקרי לב שפשוט להו להתיר הייתי מסתפק בזה מאוד" ומשום הטעם הנ"ל דהוי צלי מחמת דבר אחר, והסביר דאין ראיה ממה שפטור בשבת ובבב"ח, דשבת שאני דבעינן דומיא דמשכן, ובבב"ח פטור משום דלא הוי דרך בישול דאין אדם אוכל דבר מליח במקום לבשלו (וזה דרך שונה ממה שכתב בנו"ב)

והנה קי"ל דמעיקר הדין לא נאמר חיוב למלוח את הבשר אלא בשר שעומד להתבשל אבל צלי א"צ למלוח, ומ"מ פסק הרמ"א דלכתחילה צריך מליחה קצת, וכתב בספר מזבח אבנים שבקרבן פסח א"א יהיה לקיים מנהג זה משום שכתב הצל"ח הנ"ל שאסור למלוח בשר הפסח. ואמנם יש אחרונים שחלקו בזה על הצל"ח (עי' בספר שיטה מקובצת על פסחים בשם שואל ומשיב וכלי חמדה) ותוס' הנ"ל מסייעם.

ויל"ע לדעת הצל"ח המולח ואח"כ **בישל** אי לוקה משום איסור אכילת פסח מבושל או דילמא כיון דאין בישול אחר צליה אין כאן בישול[[206]](#footnote-206) (ואמנם הקרבן פסול כיון שלא נצלה באור, אך האוכלו אינו לוקה משום מבושל עי' פסחים מא.), ואולי גם לתוס' דפליגי על הצל"ח אפשר להספק בספק זה.

וכן יל"ע בשר בחלב שמלחם יחד אם עובר משום איסור בישול בשר בחלב, והש"ך ר"ס פז מתיר אך אולי להר"ן אסור מה"ת. ועי' פרי תואר סי' פז סק"ד דאף דכבוש לא הוי בישול לענין איסור בישול בשר בחלב מ"מ מדרבנן אסור (ודייק זה מרש"י פסחים מה. שכתב "אי תרו ליה כולי יומא... כלומר מותר לשרותו בתוכו ואפילו יהיב טעמא ומיהו מדרבנן אסור") ויתכן דלפ"ז ה"ה מליחת בשר בחלב אסורה עכ"פ מדרבנן.

ועפ"י כל הנ"ל יש לישב קושיית הרשב"א על הרמב"ן וקושית מעדיו"ט על הרא"ש די"ל דרבינא ס"ל דמליח כמבושל ממש לכל הדינים וכשיטת הר"ן הנ"ל, ולכן כמובן ס"ל ששיעור בליעתו כמבושל ור' אחא דפליג עליה לא רק בשיעור הבליעה חלק אלא ס"ל דאין שום מעשה בישול או צליה במליח ואין בו אלא תכונת בליעה בלבד, והשתא ודאי י"ל דלבתר דאיתותב רבינא איתותב לגמרי וס"ל דצלי הוא הרבה פחות מצליה שהרי אין חייבים עליו בשבת ולא בבב"ח וכו' והשתא י"ל נמי דגם שיעור בליעתו הוא פחות מצלי, וכ"ז כלול בלשון הרא"ש שאחרי שאיתותב איתותב גם בזה.

**ה. האם עובר מחתיכה לחתיכה בלי רוטב כשהוא שמן**

**כתב שו"ע** (קה ט) מליח בדבר שמן כגון חלב שנמלח עם חתיכות בשר כל חתיכה שנגעה בו אסורה אם אין בה שישים כנגדו דמליח כרותח גם לענין דדבר שמן מפעפע בכולו (ובגמ' לא נתפרש) אמנם חתיכה שנגעה בחתיכה שנגעה בו אינם נאסרות דאין הבלוע עובר מחתיכה לחתיכה (וט"ז ושאר נו"כ הק' דלענין צלי אוסר השו"ע גם בזה) והרמ"א החמיר יותר שבכל דבר יש לחוש שהוא שמן דאין להרתיחו בפחות משישים, וגם יש לחוש ולאסור חתיכות אחרות שמא הבליעה עובר מחתיכות לחתיכה דלא כשו"ע, ואמנם יש בזה גם קולא דאם בכל החתיכות יחד יש ס' מותרת אפי' החתיכה הראשונה שנגעה בה אע"פ שלהשו"ע תהא אסורה דאית בה ס', מ"מ יש לנו להקל בזה כדי להשוות את הדינים ולא יצטרכו לחלק ונסמוך על הסוברים (ראבי"ה רמב"ן ועוד) דמליח גרע מצלי ואינו מבליע יותר מכ"ק אפילו בשמן.

**מעשה דהרמ"א**

**והיה** מעשה בתקופת הרמ"א בחיטה שנמצאת על הבשר של פסח אחר מליחתו והיה מורה אחד שפסק לאסור כל החתיכות שנמלחו יחד דכיון דמחמירים שכל הדברים נקראים שמן משום שאין אנו בקיאים מהו שמן א"כ מתפשט הבלוע מחתיכה לחתיכה, וכאן לא יעזור שישים דחמץ בפסח במשהו, והרמ"א בד"מ או"ח תסז ובתשובותיו סכ"ח התיר מכמה טעמים. חדא דדין חמץ במשהו הוא רק דרבנן ולא מחמירים בו החומרא שכל דבר נקרא שמן[[207]](#footnote-207), ועוד די"א דחיטה שלא נתבקעה אינה אוסרת כלל, ועוד דהמנהג לחוש לכל דבר כאילו הוא שמן לא נאמר בחמץ שהוא ודאי לא שומני, ועוד דבמקום שיש צד היתר סומכים על השאילתות שחמץ בפסח בשישים ולא במשהו (וכ"פ ר"ב ריש סי' תמז) והמורה שאסר בזה טעה והפסיד ממון ישראל וכו'. והבא שהסכימו עמו מהר"ם פאדווה ובנו מהר"י. ותשובת מהר"ם פאדווה נדפסה בשו"ת הרמ"א סי' צ והוכיח מהרוקח והרא"ש שהובאו שניהם בטוא"ח תסז דפשיטא להו שאין לאסור יותר מאותה חתיכה ואין עובר מחתיכה לחתיכה בלי רוטב.

ובד"מ הביא שהר"י כץ בשו"ת שארית יוסף סמ"ו אסר וכן הר"י קופלמן סגל וכתב הרמ"א שאינו רוצה להורות בזה איסור או היתר אך במקום שאין מנהג יש להתיר (ומשמע מדברי המדברים בזה שהיה על כך מנהגים מקובלים וכפי הנראה היה זה מקרה נפוץ).

**והשארית יוסף** נימק איסורו דע"כ אם **מתירים** בעלמא במלוח כשיש שישים כנגדו בכל החתיכות א"כ ע"כ דפשיט"ל אפילו לקולא שמתפשט בכל החתיכות וא"כ ודאי דיש לחוש לזה לחומרא בחמץ בפסח ולאסור הכל שלא יהיה תרתי דסתרי.

וכתב שרבים לחמו עליו ואמרו "ראה זה חדש" עד שבא זקן אחד והעיד כן לאיסור בשם ר' יעקב מרגליות ו' שלמה ליברמן ואז הוקבעה הלכה כן פק"ק. והמג"א סקל"ב הביא בשם משאת בנימין סי' סט דהסכים לרמ"א שרק אותה החתיכה אסורה והקל עוד דגם מש"כ הרמ"א דשאר חתיכות בעו קליפה חומרא בעלמא הא ולכן אם בישל בלי קליפה יש להתיר שלא תאסור אותה הקליפה את שאר החתיכות, ומ"מ כתב מ"א שלכה"פ יקלוף, ושה"צ הקיל עוד דכל מה שצריך כ"ק הוא באופן שיש להסתפק שמא נגע בה, אבל חתיכה שבודאי לא נגעה באיסור עצמו א"צ כ"ק אף דיש מחמירים.

**מליח כרותח**

אמרינן בגמ' מנחות כא. דם שבישלו דרבנן וה"נ דם שמלחו דרבנן, ופרש"י משום שאינו ראוי להיות נזרק על המזבח ודם שאינו ראוי לזריקה פטורים על אכילתו דכתיב ואני נתתיו לכם על המזבח לכפר ופרש"י דכיון שהתבשל "נפיק ליה מתורת דם" (ודבר זה שיצא מתורת דם פשוט להגמ' בסברא בלי ראיה) וגם במליחה הוא כן משום שמליח[[208]](#footnote-208) כרותח.

ולהכי אמרו שם שאע"פ שכל קרבן טעון מלח לפני הקרבתו מ"מ דם אינו בכלל זה ואינו טעון מליחה, שאם ימלח את הדם יצא מתורת דם ופסול להקטרה. והקשה חו"ד סי' צא סק"ט דהא אמרו שם דאברים שצלאן ואח"כ העלן והקטירן על גבי המזבח חיסר מצוה וא"כ היאך מולח את האמורים הרי מפסיד את המצוה. והוכיח מזה חו"ד דהא דמליח כרותח היינו דוקא להרוטב שנפלט ע"י המליחה אבל הבשר עצמו שנמלח אינו כרותח.

ולולי דבריו יש לדחות דהרי הא דאברים שצלאן החסיר מצוה פרש"י זבחים הטעם דכיון שצלאן תחילה חוץ למערכה תו לא מסקי ריחא וקרא כתיב "לריח ניחוח", וא"כ יש לומר שאע"פ שמליח כצלי יתכן דלענין זה אינו כצלי ואין ריחו מתבטל אם יקטירוהו.

**בדיני בשר בחלב**

כתב השו"ע (סי' קא ס"ב) דאין חתיכה הראויה להתכבד אסורה אא"כ איסורה מחמת עצמה אבל אם בלעה איסור אחר הרי האיסור הבלוע אינו חתיכה הראויה להתכבד ומותר, ובשר בחלב אף דאיסור מחמת בליעתו מיקרי איסורו מחמת עצמו דזהו מה שאסרה תורה הטעם המשותף.

והביא רעק"א מחלוקת אחרונים מה הדין בשר בחלב דרבנן אי ג"כ מיקרי איסורו מחמת עצמו, וגם בתורת יקותיאל האריך בזה (כאן ובסימן סט) ודעתו דלא מקרי איסורו מחמת עצמו, אבל הוא עצמו הביא שבאיסור והיתר הארוך סי' מו ס"ד מוכח דמיקרי איסורו מחמת עצמו עיי"ש.

ויש לפרש הסברא לחלק בין בשר בחלב דאורייתא לדרבנן, דהנה מה"ת אסור דוקא דרך בישול, ורבנן אסרו בכל עירבוב שהוא, ואמנם כשאסרו מדרבנן אין האיסור דוקא בהתערבו אלא אפילו לא התערבו זה בזה כלל, אלא שהאדם אסור לו לאכול בשר יחד עם חלב והלא הצריכו קינוח והדחה ושש שעות וכו'.

ולכן י"ל דאין כאן חפצא דאיסורא דבשר בחלב מדרבנן, אלא דהאדם לא יוכל לאכול מאכל מעורב זה משום שבכל צורה שיאכלנו יצטרך לאכול בשר יחד עם חלב ואין אפשרות להפרידם, ובאמת יתכן שהבשר או החלב כשלעצמם הם חפצא דהיתירא רק שאין אפשרות לאכלם מבלי להכשל באיסור, ולכן לענין חתיכה הראויה להתכבד לא מיקרי חפצא דאיסורא. ואולי תלוי זה בנדון האם אומרים חנ"נ בבשר בחלב דרבנן.

ואולי יש מקום לחלק באיזה צורה נהפך לבשר בחלב דרבנן דאם נשפך חלב על בשר י"ל כהסברא דלעיל שאין בזה חפצא דאיסורא, אולם אם נכבשו או נמלחו יחד י"ל דכיון דכבוש כמבושל ומליח כרותח הו"ל כ**בישול** או צליה[[209]](#footnote-209) מדרבנן ומיקרי איסורו מחמת עצמו, וכמ"ש בפרי תואר דכבוש חשיב מבושל ומדרבנן אסור לכבוש בשר בחלב.

**האם אפשר לפלוט מספר פעמים**

הש"ך סק"ל הקשה כשיש אפשרות שנגע המלוח במספר חתיכות למה לא נימא דאחר שפלט כל פליטותיו לחתיכה אחת הרי כבר אין בו פליטות לפלוט לחתיכה אחרת, א"כ אף אם נגע במספר חתיכות בידוע שלא פלט אלא כחתיכה אחת וליבטל ברובא. ויש בזה מחלוקת יסודית בין החו"ד להחזו"א, החו"ד סקט"ז תירץ דבמאכל שפולט טעם יש בו אפשרות וכמות לפלוט אפילו הרבה פעמים ויש בכוחו לפלוט גם יותר מהכמות שלו בעצמו ולכן לא יועיל שיש שישים כנגדו לבטלו.

אבל בחזו"א סל"ג סק"ב כתב דבאמת **אין כח בכזית אחד לאסור ב' קדירות** ואילו היה קפילא היה מתיר אחד מהן, אלא אין אנו יודעין איזה מהן יש בו טעם[[210]](#footnote-210) ולכך שניהם אסורין מספק. ומיהו כ"ז מדאורייתא אבל מדרבנן אסורין שניהם בודאי, שהרי קבעו חכמים לבטל בס' היכא דליכא קפילא ולא עדיף קדירה שניה מדבר שאינו מטעים שקבעו חכמים בס' והלכך אפי' נפל לקדירות הרבה די"ל דרובן אין בהן טעם וליבטל חד בתרי מ"מ כולן אסורות דמדרבנן כל כחוש אוסר עד ס', וכל זה בנפל האיסור לקדירה אחרת אבל חזר ונפל לאותה קדירה ודאי סגי בחד ס'.

וכמדו' דרגילים לנקוטי כהחזו"א, וגם הכי מבואר מקושית הש"ך שלא תירץ כהחו"ד, וכן נקט גם ביד יהודה (סקמ"ד ובסי' צח סקט"ז)

ואם נפל כזית **טבל** לקדירה אחת ואח"כ לקדרה שניה ושלישית וכו' להש"ך יצטרכו לכאו' לעשר לפי מספר הנפילות (דהיינו אם כזית נפל ד' פעמים יצטרכו לעשר לפי כמות של ד' כזיתים שהרי פלט ד' פעמים) אבל להחזו"א א"צ לעשר אלא כמות של שני כזיתים כזית בעין ועוד כזית של הבליעה, דפעם אחת מודה החזו"א שיכול לצאת.

**ההבדל בין ספוג לבלוע**

כתב הט"ז סצ"ב סקי"ד בשם רש"ל דאם תחב כף בשרי לתוך דוחן שבלעו בו חלב הרי הכף והדוחן בולעים זה מזה, והקשה בבית מאיר דבשלמא התבשיל בולע מהכף כמ"ש הרמ"א דבליעה עוברת מכלי לתבשיל אפילו בלי רוטב, אבל כיצד עוברת הבליעה מהאוכל לכף הרי אין בלוע עובר מחתיכה לחתיכה בלי רוטב, ותירץ דיש הבדל בין **ספוג** לבין **בלוע** - דבר בלוע לא עובר בלי רוטב, אבל דבר ספוג עובר בלי רוטב, וכ"כ חזו"א סי' כב סק"ז דדוקא בלוע ע"י חום שקיבלה מחברתה, אבל בלל חָלָב אסור או דם בקמח בצק זה שנגע באוכל בחם אוסר כדי נטילה כאיסור מחמת עצמו

וכתב עוד החזו"א שזהו הטעם שבלוע יוצא מן הכלי בלא רוטב, ולכאו' מה עדיף כלי מאוכל, אלא עפ"י הנ"ל דבלוע בכלי עומד האיסור בעין כמו הבלילה באוכל אבל בלוע באוכל מתמזג ונבלע טפי. **וכתב החזו"א "ולשון** האחרונים ז"ל בטעם שיוצא מכלי משום שאין לו פליטת עצמו צריך לפרש כמו שפירשנו דאל"כ אין בזה שום סברא"

ולפ"ז נמצא דאם שרה פרוסת לחם ביין נסך ואח"כ נגעה הפרוסה כשהיא רותחת בחתיכה אחרת הרי שגם הפרוסה השניה נאסרת, אך יל"ע דשמא כשהתייבש היין כבר אינו נקרא "ספוג" אלא "בלוע".

**מנלן דמליח כרותח**

הנה הא דמליח כרותח בפשטות הוא דאורייתא[[211]](#footnote-211) והיה אפשר למצא מקור לזה בדין מליחת הקרבנות שנאמר על כל קרבנך תקריב מלח, וכתב רבינו בחיי שצריך למלוח במלח גס כדי שישאב היטב את הדם, ודין זה נזכר בפוסקים לענין המלחת בשר להוציא ממנו את הדם, מבואר מדברי רבינו בחיי חידוש גדול שגם מליחת קרבנות מטרתה ומהותה להוצאת הדם, והרי מבואר בפוסקים שפירשו מליח כרותח דכמו ששואב את הדם ה"נ הוא מבליע וכו', וא"כ דין מליחת הקרבנות מבוסס על דין מליח כרותח.

אולם לכאורה א"א לומר כן דבמנחות כא. יש פסוק למעט שמולחים רק בשר הקרבן ולא דם, ומקשינן דמדוע צריך פסוק לזה הלא כיון דמלחיה נפיק ליה מתורת דם ופסול להקרבה, וכמו שדם שמלחו או שבישלו ואכלו פטור עליו מכיון שיצא מתורת דם ופסול להקרבה, דכל דם שנפסל מהקרבה אין בו חיוב על אכילתו, ומשנינן שאפשר למלוח אותו במלח מועט באופן שלא יצא מתורת דם ואפי"ה יצא ידי חובת מליחה, ומבואר מזה שאפשר למלוח את הקרבן בלי להגיע למצב של "דם שמלחו פטור" והרי דם שמלחו פטור פירש רש"י ותו' משום שמליח כרותח, א"כ חזינן שאפשר למלוח בלי שיהיה כרותח, ואמנם צ"ע דברי רבינו בחיי הנ"ל.

אך י"ל דדחיה בעלמא הוא דקאמר התם דאילולי קרא דאתי למעוטי דם הו"א שדם חייב במליחה ואז ע"כ צ"ל שאפשר גם למלוח בכמות מלח כזו, אבל אליבא דאמת מליחה כזו פסולה, וכן משמע לשון תוס' חולין קיב. ד"ה הני שכתבו וז"ל "אלמא מליחת קדשים הוי אין נאכ מחמת מלחו משפטר דם שמלחו כמו דם שבישלו דאמרינן התם דאין עובר עליו" עכ"ל תוס', הרי דנקט דכן הוא האמת דמליחת קדשים צריך שאינו נאכל מחמת מלחו, וצ"ל דהא דקאמר התם דדם הו"א שמשהו בעלמא ליעבד ליה אינו כן לפי האמת אלא רק אילולי קרא דפטר דם ממליחה,

**הגבלות בדין אין מליחה בכלים**

1. הראבי"ה חולק וס"ל יש מליחה בכלים ופירש הגר"א דלהכי נמי חשש הרמ"א וכתב שלא לסמוך על דין זה לכתחילה.
2. גם תוס' (חולין קיג. ד"ה טהור) דס"ל אין מליחה בכלים כלל סיים ש"המחמיר תבא עליו ברכה"
3. אין מליחה בכלים דוקא להפליט אבל יכולים כלים **לבלוע** ע"י מליחה.
4. דעת התפארת למשה לעיל סי' סט ובאר שבע חולין קיא (והובאו בהגהות רעק"א כאן) שדוקא בכלי עץ אין מליחה אבל בכלי חרס יש מליחה משום שהוא בולע מהמלח ואינו נחשב כתפל
5. דעת התפארת למשה (סי' סט הובא ברעק"א כאן) דדוקא כלי שבלע ע"י מליחה אינו פולט אבל כלי שבלע ע"י בישול פולט ע"י מליחה.

**בגדר אין מליחה בכלים**

אין מליחה בכלים, כך עולה מדברי השו"ע סעיף יב-יג, ויש לברר האם הכלים אינם **בולעים** ע"י מליחה או שאינם **מפליטים** ע"י מליחה או ששניהם נכונים.

והדברים מבוארים בביאור הגר"א סקע"ח דבאמת יש סוגיא מפורשת **שיש** מליחה בכלים דבחולין קיא: א"ר יהודה אמר שמואל קערה שמלח בה בשר אסור לאכול בה רותח, והינו שבודאי הכלים **בולעים** ע"י מליחה, וכל מה שאינם אוסרים היינו רק משום שאינם **פולטים** ע"י מליחה, וטעם החילוק כתבו התוס' והרא"ש קיג. והש"ך סקמ"ב דהמליחה אינה פועלת על הכלי שיהיה כרותח, דכל מה שאמרו מליח כרותח הוא על מאכלים שהמליחה מועלת בהם להוציא פליטתם ולא על כלים, ואמנם כל זה לענין שהכלי אינו יכול לפלוט מה שבתוכו על ידי מליחה אבל לענין שהכלי יבלע א"צ לעשותו כרותח אלא כיון שמאכל מלוח מונח בתוכם הרי זה כטמא מליח וטהור תפל דקי"ל דיש בכוחו להבליע איסור, וכמ"ש ב"י בשם סמ"ק: "נקוט האי כללא בידך דלעולם אין האיסור נפלט ונבלע בהיתר אא"כ יש כח באיסור עצמו מחמת מליחה או מחמת חמימות האור", עכ"ל, והיינו שהכל תלוי בכוחו של האיסור להבליע ולא לפי כחו של ההיתר אם יכול לקבל בליעות, ולכן כלי לעולם אינו נעשה כרותח לפלוט, אבל לענין להאסר יכול הוא להאסר גם בלי שנעשה כרותח כיון שהאיסור המבליע בו הוא כרותח[[212]](#footnote-212).

והראבי"ה פליג וס"ל דיש מליח בכלים ונהפך לרותח, מיהו דעת הגהות ש"ד- כפי שהביא ד"מ סקט"ז - דדוקא דפוסי הגויים [שהוא כלי שמיועד למלוח בו גבינות] שע"י שמלחו בו פעמים רבות נהפך הכלי עצמו להיות כלי מלוח[[213]](#footnote-213) [כן נראה כוונתו וכ"נ בלשון ראבי"ה עצמו סי' אלף קכג והובא בהג"א קיג.].

והגר"א סקע"ט כתב דמש"כ הרמ"א סי"ב להחמיר לכתחילה היינו לחוש לדעת ראבי"ה.

ויל"ע במאי פליגי, דהראשונים המקילים הזכירו דהכלי הוא קשה והמלח איננו משפיע עליו, ויל"ע האם ראבי"ה פליג על זה גופא וס"ל שהמלח משפיע גם על כלים או דילמא מודה לזה אך ס"ל דהמאכל הבלוע בכלי הוא נשאר בו תכונות מאכל כמו שהיה בו לפני שנבלע והוא מושפע מהמלח ופולט ולא הכלי עצמו.

**בליעה בצלי לענין קרבן פסח**

תוס' (פסחים עד.) חקרו האם דין "ראשו על כרעיו" דמיניה ילפינן שחייב לצלות הפסח כשהוא שלם דוקא ואסור לחתכו קודם צליה, האם הוא לעיכובא או לא.

והנה איתא בפסחים (דף פח) חמישה שצלו פסחיהם והתערבו עורותיהם זה בזה ונמצא יבלת (מום) באחד מהם ואין ידוע של מי הוא, יצאו כל החמישה לבית השריפה ואינם יכולים להביא פסח שני משום שאין ידוע מיהו המחוייב. ומקשינן בגמ' דליתו פסח ויתנו שאם אין עליהם חיוב פסח יהיה זה שלמי נדבה, ומשנינן ששלמי נדבה בעו נתינת חזה ושוק לכהנים ועל הצד דקרבן פסח הוא א"א ליתן החזה והשוק לכהן שאינו מן המנויים, ומקשינן שהרי אפשר למנות על כל אחד מהקרבנות כהן, והוא יוכל לאכול את החזה ושוק ממ"נ אם זה פסח הרי הוא מנוי ואם זה שלמים יקבלם בתורת חזה ושוק, עכ"ד הגמ'.

והקשה תוס' הנ"ל הרי על הצד ששלמים נינהו הרי שהחזה ושוק אוסרים תוך כדי צלייתם, וא"כ איך יאכלו הישראלים אח"כ את שאר הקרבן, וע"כ צ"ל שהיו חותכים את החזה ושוק לפני הצליה כדי שלא יאסרו סביבותיהם, והוכיחו מזה תוס' שבדיעבד אפשר לצלות קרבן פסח שאינו שלם.

והקשו האחרונים (הכרו"פ ס"ס קה והצל"ח פסחים עד. והרש"ש) דהרי קרבן פסח אין מבשלים אותו אלא צולים וצליה אינה מבליעה אלא כדי נטילה, וא"כ אפשר לחתוך כדי נטילה סביב החזה ושוק וליתן להכהן והשאר יאכל לישראלים. ותירץ הצל"ח שבשר הפסח לא היה כחוש אלא שמן דהרי מצוה מן המובחר להביא שמן (וגדולה מזאת אמרו בפסחים סד. שאם שחט תמיד ולפני זריקתו מצא כבש שמן ישחטהו לשני לשם תמיד ואפילו בשבת)

אבל הכרו"פ כתב שבשעת הדחק כזו היה אפשר להקל ולקנות דוקא כבש כחוש בשביל שיהיה אפשרות להקריבו (שהרי להצל"ח נמצא שמכיון שלא רצו להקריב כחוש הפסידו חמשת החבורות מצות אכילת ק"פ וחבורה אחת אף הפסידה מצות הבאת קרבן פסח. ועיי"ש בכרו"פ מה שחידש לתרץ הקושיא.

**סימן קז**

הש"ך ס' קז ססק"א כתב דאף דציר דגים טמאים איסורו רק דרבנן כדאיתא בחולין צט הני מילי ציר שיוצא ע"י מליחה אבל ציר שיוצא ע"י בישול או כבישה איסורו דאורייתא, וכ"כ הש"ך ס' פג סקי"ד.

אמנם המנחת יעקב (על התורת חטאת סי' כ' סק"ד) חילק בין בישול לכבישה דבבישול הוא דאוריתא אבל בכבישה הוא רק דרבנן. ומה שהוכיח הש"ך דכבישה דרבנן מהגהת שערי דורא שם לא מיירי בכבישה ששהה עם הדג ביחד בתוך מים, אלא שכבשו במכבש להוציא צירו ובזה יוצא עיקר לחלוחית הבשר ודינו דאסור מדאורייתא, אבל בכבישה רגילה הוא רק דרבנן, ונמצא דאף דבעלמא כבוש כמבושל מ"מ לענין זה כבוש לאו כבשול הוא.

ודעה שלישית יש בנוב"ת (חיו"ד סכ"ו והובא בפ"ת סי' פג סק"ה) דבין ע"י כבישה בין ע"י בישול מעיקר הדין הוא דרבנן, רק יש להחמיר ע"י בישול אך לא ע"י כבישה.

**סימן קח**

**ריחא מילתא**

בפסחים עו: נחלקו אמוראים בצולה בשר נבילה עם היתר יחד בתנור האם בולעים זה מזה דלוי סבר ריחא מילתא ואסור, ורב סבר ריחא לאו מילתא היא ושרי.[[214]](#footnote-214)

נחלקו הראשונים היכי קי"ל. דעת בה"ג דקי"ל כרב דריחא לאו מילתא, ואף הוכיח כן מדדרשינן דטעם כעיקר מדכתיב משרת ענבים – ומשמע דוקא טעם ולא ריח. אולם דעת רבינו חננאל דקי"ל לחומרא כלוי, והרי"ף פרק גיד הנשה הביא מחלוקתם והכריע לקולא כבה"ג, והקשה מהברייתא המובאת בסוף הסוגיא דפת שאפאה עם הצלי בתנור אסור לאכלה עם חלב, וחזינן דריחא מילתא, ותירץ דהתם הוי דבר שיש לו מתירין דהא אפשר לאכול פת בשרית זו עם בשר ואין צורך לאכלה דוקא עם חלב, ובדבר שיש לו מתירין כמו שאסור במשהו ה"ה נמי דריחא אוסר.

**גדר ההיתר**

וחזינן מדברי הרי"ף חידוש גדול דהא דס"ל דריחא לאו מילתא אין פירושו דהריח אינו כלום ואין בו כח לאסור, אלא הכוונה דמשהו מיהא אית ביה אלא דבטל ברוב, ולכן בדבר שיש לו מתירין אסור. וכ"כ גם בתוס' (ע"ז סו: סד"ה רבא) שכתב דבחמץ בפסח[[215]](#footnote-215) שאיסורו במשהו ה"ה דריחא מילתא אף דבעלמא קי"ל ריחא לאו מילתא, **משהו מיהא אית ביה** עכ"ד, וכ"פ הרמ"א או"ח ר"ס תמז.

**האם מותר לכתחילה**

ועי"ש ברי"ף שכתב דכו"ע מודו דלכתחילה מיהא אסור וכ"כ גם בה"ג ורש"י ותוס' ד"ה מאי (ויל"פ שהטעם לזה הרי"ף לשיטתו דריחא מילתא משהו מיהא אית ביה, א"כ גדרו שבטל ברוב א"כ אסור לבטל איסור לכתחילה). ובזה תירץ הרי"ף הוכחת ר"ח לפסוק לאיסור מהברייתא שאוסרת פת שאפאה עם הצלי לאכלו עם חלב – ולהנ"ל אין ראיה משום דלכתחילה לכו"ע אסור.

והראב"ד בהשגותיו על הרי"ף – והובא גם במלחמות - כתב דהא דאסור לכתחילה היינו דוקא איסור עם היתר אבל בשני פסחים שצלאום יחד דאין כאן נדון של איסור והיתר דשניהם היתר אלא דכל אחד מותר רק לבני החבורה ולא לאחרים בזה מותר גם לכתחילה, וצ"ב החילוק בזה.

ואמנם דעת בעה"מ והמלחמות בפסחים דלוי דריחא לאו מילתא מותר אפילו לכתחילה. ומה שהקשו הראשונים מהא דהא דפת שנאפתה עם בשר אסור לאכלה עם חלב אף דריחא לאו מילתא אפילו לכתחילה, תירץ המלחמות היינו משום שבבשר בחלב החמירו חומרות מיוחדות משום דלא בדילי אינשי מיניה דהא כל חדא לחודיה שרי, ולכן מצינו שאסור לאכול בשר עם מישהו שאוכל חלב על השולחן מה שלא מצינו בשאר איסורים, וכן מצינו בחולין ק"י ע"א גבי כחל בקעה מצא וגדר בה גדר.

וכבר הוכיחו האחרונים מדברים אלו שאין איסור בשאר מאכ"א לאכול היתר על שולחן אחד עם מישהו שאוכל איסור אף שהרבה אחרונים החמירו[[216]](#footnote-216) בזה.

**דבר שיש לו מתירין מין בשאינו מינו**

ובעה"מ (בפסחים עו:) השיג על הרי"ף ודעתו להורות כבה"ג דריחא מילתא.

וכתב המלחמות שבעה"מ שתק כאן מלהקשות קושיא גדולה על הרי"ף ומחל לו עליה "מחילה בטעות" דל"ש להזכיר כאן דבר שיש לו מתירין דחומרת דבר שיש לו מתירין שייכא רק במין במינו ולא במין בשאינו מינו, וכיון שהפת היא מין אחר מהבשר ל"ש הכא חומרת דבר שיש לו מתירין, והאריך להוכיח דין זה שכן הוא מפורש בתוספתא וירושלמי ואף מוכח כן בבבלי, והניח דברי הרי"ף בקושיא, (וע"ע במלחמות שכתב שא"א להקשות מדגים שעלו בקערה דיתכן דההוא לא ס"ל דדבר שיש לו מתירין אינו בטל דפלוגתא[[217]](#footnote-217) דתנאי היא).

וכן בהלכות הרמב"ן נדרים נב האריך להוכיח דין זה וכ"כ הרשב"א נדרים שם ובע"ז עג: וכ"כ הרמב"ם פט"ו ממאכ"א "יראה לי" דדבר שיש לו מתירין בטל אם הוא מין בשאינו מינו. והראב"ד גם הסכים לזה וכתב מ"משנה ערוכה היא", ומ"מ נוטים הרמב"ן ועוד ראשונים לומר שהרי"ף פליג על זה, וכן מצינו שהרמ"ך בהשגותיו לרמב"ם חולק בהדיא על דין זה.

**סברת הר"ן**

אבל הר"ן נדרים נב. כתב דודאי מודה הרי"ף דמין בשאינו מינו בטל אלא דיש מספר סוגים של דבר שיש לו מתירין: **א.** מה שעתיד להיות מותר מעצמו לאחר זמן כגון ביצה שנולדה ביו"ט שמותרת במוציו"ט. **ב.** דבר שיהיה ניתר ע"י מעשה כגון מעש"ש שאפשר לפדותו וטבל שאפשר לעשר. **ג.** דבר שכבר עכשיו מותר במקומות מסוימים כגון מע"ש שמותר בירושלים. **ד.** דבר שמותר עכשיו בכל מקום רק בתנאים מסויימים וזהו פת שאפאה עם בשר שמותרת בכל דבר חוץ מלאכלה עם חלב, וכתב הר"ן ששורש איסור דבר שיש לו מתירין הוא כיון שנחשב היתר בהיתר ואינו בטל, ולהכי מין בשאינו מינו בטל דההתנגדות של המבטל להמתבטל (ע"י מה שהוא מין אחר) מספיק חזקה כדי לגרום ביטול אף שהוא היתר בהיתר. אולם באופן הרביעי הנ"ל שכבר עכשיו מותר בכל מקום אזי דמיונם של המבטל והמתבטל כ"כ חזק שאינו בטל אפילו מין בשאינו מינו.

**חידושו של העין יצחק**

ורעק"א על דברי הר"ן הנ"ל ציין לר"ן נדרים נח: שכתב עפ"י יסודו הנ"ל דזהו נמי הטעם למ"ד דאין איסורים מבטלים זא"ז כיון שאין מספיק התנגדות בין המבטל להמתבטל.

והגאון ר' יצחק אלחנן זצ"ל בשו"ת עין יצחק או"ח סי' כו סקל"ו כתב לחדש דכיון שהר"ן השווה היתר בהיתר לאסור באיסור א"כ גם איסור באיסור אם הוא מין בשאינו מינו יהא בטל כמו דבר שיש לו מתירין שבטל מין בשאינו מינו, עי"ש מה שחידש עפי"ז.

ויש שהעירו שיש לחלק בין סוגי האיסורים, שאם שני האיסורים הם אותו סוג של איסור אזי דמי לאופן של הר"ן של דבר שיש לו מתירין החמור שכבר עכשיו יש בו היתר שבזה אפילו מין בשאינו מינו בטל.

**ביעור שביעית**

והנה הר"ן הביא שיש שהקשו על הרי"ף מיבמות פא: שמשמע דדבר שיש לו מתירין נקרא רק דבר שעתיד להיות ניתר לאחר זמן ולא דבר שכבר עכשיו יש בו איסור והיתר, ומשמע דס"ל לאותם הראשונים דכה"ג לא מיקרי דבר שיש לו מתירין, וצ"ע דלהדיא איתא בנדרים נח. דשביעית אינה בטלה לפני הביעור דהוי דבר שיש לו מתירין דאפשר לאכלו לפני הביעור, וחזינן להדיא דגם דבר כזה שעכשיו מותר נקרא דבר שיש לו מתירין, ויותר קשה דמזה יקשה על הר"ן עצמו דהרי מבואר שם בגמ' דדוקא במינה אינה בטלה אבל שלא במינה בטלה (וכן הוכיח הרמב"ן משם את דינו). והלא בכה"ג שכבר עכשיו מותר היה צ"ל דאפילו מין בשאינו מינו אינו בטל, ואולי על הראשונים הנ"ל אפשר לדחוק ולפרש הגמ' באופן אחר עי"ש בראשונים, אולם הר"ן שפירש להדיא דקודם הביעור אסור צ"ע כנ"ל. והר"י יגאלי תירץ ששביעית שאני דלאחר זמן תהיה אסורה לכל העולם כולו.

ובגוף דברי הגמ' ששייך ענין ביטול וענין דבר שיש לו מתירין לענין חיוב ביעור בשביעית יש להעיר דלכאו' מוכח מכאן ששייך ענין ביטול ודבר שיש לו מתירין לחייבו במצות עשה, וכ"מ מהאחרונים שדנו על ביטול ברוב ודבר שיש לו מתירין לענין כלים לא טבולים שהתערבו בטבולים, ולפ"ז פירות ומטבעות שחייבים בביעור מעשרות שהתערבו בכאלו שאינם חייבים ג"כ לא יתבטלו ברוב משום דהוו דבר שיש לו מתירין, וכן אם התערב בגד שחייב בציצית בבגדים שפטורים, וצ"ע.

**תמיהה בדברי הרי"ד**

בעל האו"ז שאל את הרי"ד[[218]](#footnote-218) מה הדין ענבים השרוים בתוך יין מערב שבת ופולטים יין נוסף בשבת לתוך היין הישן, ונמצא שיש יין חדש שהוא מוקצה שנפלט לתוך יין ישן שאינו מוקצה וכיון שיש לו מתירין איננו בטל ברוב וא"א לשתותו כל השבת, אמנם צידד להתירו כיון דקי"ל דאפי' דבר שיש לו מתירין בטל אם הוא מין בשאינו מינו וכאן יש הרי גם ענבים וגם יין, ולגבי הענבים הוי היין מין בשאינו מינו ובטל ברוב, ואמרינן סלק את מינו (היין), ושאינו מינו (הענבים) רבה עליו ומבטלו. וענהו הרי"ד דבודאי אינו כן דחלק גדול מהיין לא נספג בענבים א"כ יש כאן תערובת של יין ביין מין במינו והוי דבר שיש לו מתירין ואינו בטל. וכתב שם להתיר מטעם דקי"ל מין במינו בטל דלא כר' יהודה.

ומיהו צ"ע דבתוס' (ע"ז נו: ד"ה אבל) כתבו לענין יין נסך שאסורו במשהו אם הוא מין במינו שאם נשפך קצת יין נסך בתוך חבית יין של היתר שמעורב עם ענבים, והרי קי"ל יין נסך אוסר במשהו מין במינו, וכתב תוס' דאמרי' סלק את מינו, ושאינו מינו רבה עליו ומבטלו, וכ"כ ר"ן שם (בפירושו על הרי"ף ובחידושיו) וכ"כ הרשב"א בתורת הבית כמו שהביא ב"י סי' קכג ופסק כן להלכה בשו"ע ס"ס קכו, א"כ נפסק כהאו"ז ולא כהרי"ד, והסברא בזה צ"ל דקים לן דכל היין נספג בענבים ונפלט מהם החוצה (וזה פשיט"ל להאו"ז דאם היה ספוג בהענבים והתבטל שם שוב אינו חוזר ונעור כשיצא משם אע"ג דהשתא אינו מעורב אלא ביין) אך צ"ע דדברי הרי"ד מובנים מאוד בסברא דאטו כל היין נספג בענבים, ואם היה זה תוך כדי בישול מובן יותר דתוך כדי בישול הכל עובר ונבלע מהכא להתם ומהתם להכא אבל כשאין בישול צ"ע.

**נפק"מ למעשה שבת**

ויש בזה נפק"מ גם במעשה שהיה שילד הכניס בשבת חתיכת בשר לא מבושלת לתוך קדירה שעמדה על האש והיו בה עוד חתיכות בשר והתבשלו כולם, וכתב בבה"ל סי' שכ"ה שמעשה שבת של חרש שוטה וקטן ג"כ אסור כמו מעשה שבת של גוי וא"כ חתיכה זו נאסרה באכילה, ואוסרת את כל הקדרה אם אין בה ששים כנגד החתיכה וכמ"ש האחרונים סי' שיח שקדרה שבישלו בה בשבת צריכה הגעלת כלים[[219]](#footnote-219) א"כ ה"ה שאוסרת כל הקדרה.

וגם אם יש שישים יש לדון כאן דאינו יכול להתבטל דהוי דבר שיש לו מתירין דהא מותר למוצ"ש (וכמ"ש מ"ב שיח ססק"ה) וא"כ יש לאסור כל התבשיל כיון שבולע מהחתיכה המבושלת להסוברים דדבר שיש לו מתירין אוסר בטעם, אך זה תלוי בהנ"ל דיש כאן תפו"א שהם מין בשאינו מינו, א"כ להאו"ז י"ל סלק את מינו, ושאינו מינו רבה עליו ומבטלו, ואילו להרי"ד יהיה אסור, ואולי בכה"ג שהוא בישול גם הרי"ד מודה שהכל מתערבב.

**לידתו בתערובת**

גם יש להתיר מטעם אחר כמ"ש שבלי הלקט בשם רבינו שמחה (והובא בב"י סי' שי"ח ובבה"ל ס"ט ד"ה ואם) שמתיר באופן דומה משום שהספיק להתערב לפני שנאסר (דהיינו לפני שהתבשל) והרי קי"ל דבדבר שתחילתו בתערובת בטל אפילו בדבר שיש לו מתירין כמ"ש הרמ"א ס"ס קב (ולענין זה אין חילוק אם ידיעת הקטן שמיה "נודע"), וא"צ דוקא שתהא תחילת יצירתו בתערובת אלא סגי שתחילת **איסורו** בתערובת.

**להריח איסור**

הבא להריח דבר איסור יש לדון בג' איסורים:

1. איסור הנאה.
2. דילמא המריח כשותה ואסור גם באיסורי אכילה.
3. יש לאסור מדרבנן גם באיסור אכילה שמא יאכל.

ולענין **איסור הנאה** מבואר בתוס' (ע"ז סו: ד"ה אביי) דבדברים האסורים בהנאה ודאי אסור משום הנאה, ומבואר בפסחים כו. דהמריח ריח קטורת ונהנה יש בו מעילה (ולא קי"ל קול מראה וריח אין בו משום מעילה) וכ"ה בשו"ע סי' קח סעיף ז.

וע"ש בש"ך סקכ"ז שיש מתירין בדבר שאין עומד לריח, ויל"ע מי שעומד ליד מישהו שמעשן נרגילה שיש בה איסה"נ (כגון שמטבילים אותה ביין נסך כמ"ש פ"ת סק"ג) דהמעשן עצמו ודאי אסור דעומד לריח, אמנם יתכן שהעומד לידו מותר לדעת הנך מתירים, דהעשן שנפלט מפיו של המעשן כבר אינו עומד לריח, אמנם בחנות המיועדת לכיו"ב יש לצדד דרצונו של המוכר שכל העובר ברחוב יריח ויכנס וכמ"ש בברכות נג. לענין חנותו של בשם ובבה"ל ר"ס ריז לענין בית מרקחת.

ולענין איסור דה**מריח כשותה** מבואר בתוס' הנ"ל דזוהי מחלוקת אביי ורבא אי ריחא מילתא, ולאביי יש בזה איסור אפילו בדברים שאסורים באכילה ולא בהנאה, וכ"פ רבנו חננאל ובעה"מ, אמנם להלכה קי"ל כרבא דריחא לאו מילתא ושרי.[[220]](#footnote-220)

ואמנם יש איסור דרבנן להריח אפילו איסורי אכילה שמא יאכלם וכמ"ש בה"ל ריש סי' רטז ובסי' תמג.

**ריחא מילתא בבליעות**

אוכל שנבלע בו ריח איסור כגון פת חמה וחבית פתוחה כתב הגרעק"א (נדפס בתורת רעק"א ע"ז סו: בהסבר דברי הרשב"א) דבאמת בטל ברוב דלעולם הריח הוא פחות משישים מהבשר שנבלע בו ואפילו אחד מאלף אינו, אלא שבמין בשאינו מינו טעמו נרגש ונטעם כאילו נתערב הרבה ואסור מעיקר הדין דגם בזה טעם כעיקר, אבל כשהוא מין במינו אסור מדרבנן אטו מין בשאינו מינו. ומ"מ כתב הרמ"א (קח א) בשם או"ה דאם יש שישים בהיתר כנגד האיסור בטל בשישים, דלא גרע מממשות שבטילה בשישים.

ויתכן ד**ריחא חמיר מטעמא** בפרט אחד, דהנה לענין טעם דעת חלק מקצת האחרונים דכל חתיכת איסור יכולה ליתן טעם בכמות המקבילה לגדלה (כלומר חתיכה שהיא סאה יכולה לפלוט טעם בכמות של סאה בלבד ולא יותר, ואמנם גם אם יבשלוה מספר פעמים ובכל פעם יש רק נ"ט סאין נאסור את כל הקדירות, אבל איסור זה הוא רק מספק שמא פלטה בראשון ושמא פלטה בשני, אך לא יתכן שפלטה פעמיים[[221]](#footnote-221)) אבל בריחא מילתא יתכן שיכולה לפלוט מספר פעמים את כל הכמות מכיון שהריח בא מממשות החתיכה בלי לגרוע ממנה, וצ"ע.

**ריחא מילתא בטומאה**

הגמ' בסוגיא דפסחים ובסוגיא דע"ז מביאה משנה פ"י דתרומות מ"ג הרודה פת חמה ונתנה על פי חבית של יין של תרומה ר"מ אוסר ור"י מתיר ומייתי מינה ראיה דריחא מילתא תנאי היא.

והקשה השואל את רעק"א (נדפס בחידושי רעק"א על הש"ס מסכת מכשירין) דיש משנה כדוגמתה ממש במכשירין פ"ג מ"ג הרודה פת חמה ונתנה על פי חבית של יין ר"מ מטמא ור"י מטהר, ושם הנדון הוא לענין אם הוא מוכשר לקבל טומאה, דלר"מ הו"ל כאילו התרטב ומעכשו הוא מוכשר לקבל טומאה, ושם ודאי א"א להכשיר אוכלין ע"י ריחא מילתא אלא ע"כ דשואב לחלוחית מים ואיך מייתי מינה לענין ריחא מילתא.

וענה לו הגרעק"א וז"ל "גם בהכשר אין המכוון דשואב ממשות המשקין כאילו המשקין בעצמותם נבלעו בתוכו... אלא דעיקר הסברא דמה ששואב הפת כח המשקין זהו ההכשר, **דכח היוצא מהמשקין כמשקין חשיב,** וכמ"ש הר"ש פ"ה דמכשירין "דהעשן[[222]](#footnote-222) העולה מן החמין משקין הוא חשוב" עכ"ל, וכ"ה ברמב"ם פ"ד מטו"א ה"ב, משמע דאינו משקה ממש אלא דכח היוצא מהמשקין כמשקין חשוב, וס"ל להש"ס לדמות... דה"נ כח הריח מיקרי שותה המשקין ואידי ואידי חדא מילתא היא דאינו ממשות הדבר רק כח שיוצא מזה ונבלע בזה. עכ"ל רעק"א והוא חידוש גדול בגדר ריחא מילתא.

אך יש להעיר דבפירוש הרא"ש למכשירין שם כתב דמיירי דלא היה אף אחד שבדק מיד את הפת לראות אם התלחלחה בטופח ע"מ להטפיח אבל אם היו מיד בודקים לא היה מקום למחלוקת, עכ"ד, ולכאו' לפי רעק"א א"צ לטופח ע"מ להטפיח דכח המשקה חשוב כמשקה.

וצ"ל דלא יתכן שכח של היוצא מן המשקה יהיה עדיף מכח המשקה עצמו, ובודאי לא שייך שיוכשר לקבל טומאה כל זמן שאינו רטוב ממש, רק נחלקו אם רטיבות זו יש לה דין של רטיבות הבאה מן המשקה שיש לה דין "משקה" ומכשירה לקבל טומאה או שהיא לחות בעלמא כזעת בתים דתנן רפ"ב דמכשירין דטהורה.

**האם מצה יכולה להיות חמץ**

**ריחא בכחושים**

כתב הש"ך סק"א דל"ש ריחא מילתא אלא בשני מאכלים שלפחות האחד שמן, אבל בכחושים לכו"ע ריחא לאו מילתא (והשיג על הרמ"א בתורת חטאת שהחמיר בזה לכתחילה).

אחד המקורות שהביא הש"ך לדין זה הוא במרדכי (פסחים סי' תקע וחולין סי' תרסו). שהשיב ר"ת שמצה שנאפתה יחד בתנור אחד עם חמץ אינה נאסרת דריחא לאו מילתא בכחושים. וכתב שם המרדכי שהראבי"ה[[223]](#footnote-223) הוכיח זאת מלחמי תודה שחלקם חמץ וחלקם מצה והיו אופים את כולם ביחד בתנור, מדלא אשכחן שצריכים לאפותם בתנורים נפרדים, ומדוע לא חיישינן שלחמי המצה בולעים חמץ למ"ד ריחא מילתא, וע"כ דכחושים אינם בולעים זה מזה.

ובאמת זהו ד' המרדכי שמביא הרמ"א סוף סעיף א' דאין לחלק בין איסור חמץ לשאר איסורים עי"ש בש"ך.

**חמץ במנחה**

והק' הגרי"ז (כתבי הגרי"ז מנחות נח.) מה הראיה משם הרי לא היה בקרבן מנחה איסור בל יראה ולא איסור אכילת חמץ, ואין בה אלא איסור החמצת לחמי תודה והלא אותם לחמי מצה שבלעו מלחמי החמץ לא **הוחמצו**[[224]](#footnote-224) אלא **בלעו חמץ,** והרי היא **מצה** שבלעה **חמץ** ואין הדבר הופך אותה לחמץ אלא רק מבליע בה חמץ, ואמנם אילו היה הנדון לאכלה בפסח ודאי היה אסור לאכלה כדין חמץ בפסח מכיון שיש בה גם חמץ, אבל לענין תודה למה אסורה.

ובספר הליכות שלמה (פסח פרק ד) הובא בשם הגרשז"א שמוכח מכאן יסוד מחודש שהחימוץ הוא סתירה למצה, ומצה שבלוע בה חמץ אינה יכולה להיות מצה אף שהיא עצמה לא החמיצה.

**ההבדל בין חמץ לדבש**

ובזה מיושבת קושיא נוספת דהנה אמרו במנחות נח. דהאיסור לתת שאור במנחה חמיר מהאיסור לתת דבש במנחה, משום שמצינו דשאור אוסר בתערובתו ודבש אינו אוסר בתערובתו, והק' הגרי"ז דמה ענין זה אצל זה, הלא מה שחמץ אוסר בתערובתו אין זה מצד חומרתו, אלא שכשמערבים שאור בעיסה כל העיסה **מחמיצה** ואילו דבש שמעורב בעיסה אין כל העיסה "מדבישה" אבל אין כאן חומרא וקולא, ולהגרשז"א ניחא דגם באופן שאין בכחו של החמץ להחמיץ הכל כגון בענייננו שיש רק בליעות ולא החמצה – מ"מ אוסר הכל מטעם הנ"ל דמצה וחמץ סותרים זל"ז וא"א לקרותו מצה כל שבלוע בו חמץ.

**מצות חמץ לפסח שני**

ומעשה שהיה שבמאפית מצות מסויימת מצאו שהמצות ה"כפולות" עוברות מיד בצאתן מהתנור על אותו משטח שעוברות עליו המצות הרגילות, והתברר שהיו בהם שהיו חמץ גמור[[225]](#footnote-225) (ולא כמו "כפולות" הרגילות שאין אוסרים בהם בבליעות) והיה בזה כמה צדדים[[226]](#footnote-226) ואכמ"ל. ואמנם אמר חכם א' דאפילו אם נחמיר במצות אלו מ"מ כשרות הם לפסח שני דאף אי נימא דבלוע בהם חמץ של המצות הכפולות מ"מ הן עצמן הרי לא התחמצו וכיון שבפסח שני אין איסור אכילת חמץ אלא מצות אכילת מצה שפיר יש לקיימה במצה זו, ואמנם לדברי הגרשז"א הנ"ל אינו כן, דמאכל שבלוע בו חמץ לא יתכן שיהיה עליו דין מצה.

ואמנם ד"ז תלוי באשלי רברבי כידוע, דהנה רש"י בפרשת בהעלותך (ט'-י') כתב דבפסח שני אין איסור בל יראה אלא חמץ ומצה עמו בבית ואין איסור חמץ אלא **עמו באכילתו,** ופירשו הפנ"י (קדושין לח.) והמנח"ח והמשך חכמה דעמו באכילתו אסור לאכול חמץ, דהיינו שאסור[[227]](#footnote-227) לאכול חמץ עם מצה יחד כשאוכל הכזית מצה עם הפסח שני, אבל באבי עזרי (בגליוני אבי עזרי על מנ"ח) תמה מנלן לפרש כן דהרי אפשר לפרש כוונת רש"י להפך, דאין איסור חמץ אלא אדרבה מותר לאכלו עמו באכילתו, אכן בפנ"י והמנ"ח אוסרים כנ"ל. והשתא לדברי האבי עזרי יהיה תלוי בהנ"ל דאי נימא כדברי הגרשז"א דחמץ הבלוע במצה מפקיע אותה מלהיות "מצה" אסור גם בפסח שני, ואם נימא דלא כדבריו שרי, ולהפנ"י ומנ"ח ודאי אסור.

**מצות חמץ לליל הסדר**

ויש נפקותא נוספת דאם אכל מצה זו הבלועה מחמץ בליל הסדר י"ל דיצא ידי חובת כזית מצה, דהלא מצה גמורה היא, רק דהוה מצוה הבאה בעבירה ואי נימא דמצוה הבאה בעבירה בשוגג יצא ה"ה כאן דיצא.

גם יש לדון כאן דנימא אתי עשה דמצה ודחי ל"ת דחמץ אי נימא דאין כרת על טעם כעיקר, אך יש לאסור משום שהאו"ש (הל' חמץ ומצה פ"ז ה"ז) כתב דל"ש לומר עשה דוחה לא תעשה על מאכלות אסורות משום שכשאמרה תורה לאכול אכילת המצוה כוונתה היתה רק על המאכלים המותרים אבל לא על האסורים ולא מצינו בתלמוד בבלי עשה דוחה לא תעשה על מאכלות אסורות כלל, ורק בירו' פ"ב דחלה הקשו שיהיה מותר לאכול מצה חדש מדין עשה דוחה לא תעשה, אבל הבבלי לא ס"ל הכי.

אך באמת זה נסתר מסוגיא מפורשת בזבחים צז: שמבואר בגמ' שאם בשר קרבן כשר בלע מבשר קרבן פסול היה צריך להיות שיהיה מותר לאכלו, דאתי עשה של אכילת קדשים ודחי ל"ת דאיסור אכילת קדשים פסולים, ומוכרח שגם על חפצא דאיסורא שייך עדל"ת, אך באמת כבר הקשה כן האו"ש עצמו, ותירץ ששם הרי יש בשר כשר ופסול יחד, ובעוד שאת הבשר הכשר מצוה לאכול הרי שכל האיסור הוא רק בפסול אלא שא"א להפריד ביניהם, וא"כ אין כאן קיום מצוה בחפצא דאיסורא, ושפיר שייך בזה עשה דוחה לא תעשה. וא"כ לעניננו שפיר מוכח בסוגיא הנ"ל דמותר מטעם עשה דוחה לא תעשה, שהרי גם בענייננו המצה היא היתר ובלוע בה איסור. (ועי' מה שנתבאר לעיל סי' פז אודות אכילת בשר קדשים שנתבשל עם חלב)

אבל לדברי הגרשז"א הנ"ל אין מקום לכ"ז אלא מצה שבלוע בה חמץ היא עצמה בטל ממנה שם מצה ואין יוצאים בה יד"ח.

אמנם אם טעם כעיקר דרבנן לענין איסורים מסתמא ה"ה לענין זה הוא רק מדרבנן. ועבה"ל ס"ס תנג בשם ריטב"א דיתכן שמותר לאכול מצה שאסורה מדרבנן בכדי לקיים מצות מצה דאורייתא אך משמע שם שדוקא בספק איסור.

והנה הרמ"א סוף סעיף א' הביא מחלוקת הראשונים אם ריחא מילתא אוסר בחמץ בפסח, וכתב הגר"א סקכ"ב שהמתירים הביאו ראיה מלחמי תודה הנ"ל שאפו מצה וחמץ יחד, והק' החזו"א (סל"ה סק"ב) דראיה זו הביא הראבי"ה רק על הא דדבר כחוש אינו אוסר בריחא ולא הוכיח מזה על עצם נדון דחמץ בפסח. ושמא י"ל דכוונת הגר"א להוכיח משם דלא זו בלבד דאין בליעות ע"י ריחא אלא גם אין החמצה נגרמת ע"י ריחא.

**סיכום הרמ"א סעיף א'**

**בשני אופנים אסור בדיעבד:**

א. דבר חריף כששניהם מגולים (וטוב להחמיר אם מכוסה בבצק בלבד – ש"ך סק"י, רעק"א, ולמהרש"ל – הובא בט"ז דוקא תנור קטן או מכוסה) והגר"א מפקפק אם רק ההיתר חריף, ועי' גליון מהרש"א.

ב. תחת מחבת אחת[[228]](#footnote-228).

(ג. חמץ בפסח בתנור סגור, דגמ"ר עפ"י מג"א אולם מ"ב תמז סקי"ג הכריע לקולא).

**בשלושה אופנים יש להקל במקום הפסד**.

א. באופנים הנ"ל שאסור בדיעבד - אם יש שישים כנגדו.

ב. תנור סגור לגמרי (וגם בבישול – רמ"א ס"ב) ודוקא הפסד מרובה (ש"ך סק"ח).

ג. חמץ בפסח (וי"א דוקא בפחות קצת, עי' דגמ"ר, פמ"ג, מ"ב תמז סקי"ג).

**אופנים שלפי כו"ע ריחא מילתא**

כתב הב"י סצ"ז בשם הגמ"י דאף מ"ד ריחא לאו מילתא מודה דתנורים שפתחיהן מן הצד דריחא מילתא, וכתב ב"י ונראה דליתא להגהה זו שלא נודע מי בעל הדברים, וכתב ב"ח שרי ליה מאריה דסברא זו יצאה מפי אשלי רברבי (בשערי דורא בשער לב ובאו"ה לט - ב) וכעי"ז בד"מ ס' קח דאם התנור סתום מכל צד לכו"ע ריחא מילתא, ובהגהות שו"ע הביא הרמ"א דעה זו וכתב להקל במקום הפסד.

וחזינן מזה דמ"ד ריחא לאו מילתא אינו חולק על סברת ריחא מילתא רק חולק בכמות ואיכות שצריך בשביל לאסור.

וכ"מ ממש"כ השו"ע ס"ד דפת חמה וחבית פתוחה לכו"ע אסור, אמנם שם אין זה מוסכם כמ"ש בהגר"א שהרשב"א חולק, ולדידיה יתכן דליתא למש"כ, אלא מ"ד ריחא לאו מילתא חולק לגמרי על כל הענין.

(ועי' בבהגר"א דתנור סתום להאוסרים המקור הוא בפת חמה וחבית פתוחה שכיון שהפת סותמת לגמרי את פי החבית דמיא לתנור סתום דאוסר הרמ"א אפילו בדיעבד)

**תנור קטן**

כתב השו"ע ס"א דאין אומרים ריחא מילתא אלא בתנור קטן שמחזיק שני עשרונים, ומקורו בסמ"ק ועי' יד יהודה אם יש לזה מקור בגמ'.

ושיעור י"ב עשרונים עי' פ"ת סצ"ז סק"ג דנחלקו האחרונים אם מודדים בנפח כל התנור או בשטח קרקעית התנור כשיש בו פת בגובה טפח.

ולהשיטה הראשונה נמצא שהרבה תנורי זמננו נקראים תנור גדול משום שי"ב עשרונים שיש בכל עשרון מ"ג ביצים (שיעור חלה) דהיינו 516 ביצים, וגם להצל"ח שנתקטנו הביצים למחציתם נמצא נפח ביצה של חז"ל 100 סמ"ק א"כ אם נפח התנור הוא 516,000 סמ"ק הוא כבר תנור גדול, ובתנור ששטח קרקעיתו 41X41 ס"מ וגבהו 31 ס"מ כבר יש יותר משיעור זה.

אולם לפי השיטה השניה שמודדים את שטח קרקעית התנור אין בתנורים ביתיים שטח כ"כ גדול וכולם נחשבים תנורים קטנים, משום שאפילו לפי השיעור הקטן שהמדידה לפי המידות של הביצים של זמננו (50 סמ"ק) נמצא 516 ביצים 25,800 סמ"ק, ואפילו תנור גדול של 50X50 ס"מ אין בגובה טפח (של 8 ס"מ – לפי שיטה זו) שיעור זה.

ועי' בקובץ "בנתיבות ההלכה" חלק מו עמ' 303 שהאריך בחישובים אלו.

ולמעשה אין כ"כ נפק"מ משום שבדרך כלל צריכים להזהר מטעם האדים שעולים מהמאכל יותר ממה שנזהרים מריחא דלהלכה קי"ל ריחא מילתא רק לכתחילה ואילו אדים אוסרים גם בדיעבד.

**ריחא בכלים**

כתב הרמ"א דאין ריחא מילתא אלא בב"א אבל בזאח"ז ל"ש דין ריחא, ויש בזה שתי שיטות, שיטת הגר"מ אריק במנחת פיתים שאין אוסר בשום אופן שהוא אא"כ היו שני המאכלים יחד בתנור, משום שענין ריח ל"ש בכלים כלל, אבל פ"ת כתב בשם חינוך בית יהודה, וכ"כ הגרעק"א, שאם נבלע ריחא בכלי ואח"כ בישלו בו אוכל- נאסר האוכל, וכל מה שהתיר הרמ"א הוא אם גם בפעם השניה לא היה בליעה ממש אלא ריחא.

והקשה הרב גבריאל קליין שליט"א דלדעת הפ"ת ורעק"א מה מועיל כיסוי קדרות בתוך התנור להתירן הלוא הריחא נספג בדפנות הכלי ונכנס מיד לתוך הכלי ומשם עובר להמאכלים שנוגעים בו (וכעין שהקשה רעק"א עצמו על בצק) ושמא אין בכח הריחא לצאת מצידה השני של דופן הכלי.

**טבק של איסור**

**דעת המג"א**

המג"א סי' תס"ז ססק"י כתב דטבק רגילים לשרות אותו בשכר של חמץ ולכן צריך לעשות לו מחיצה בפסח. והמ"ב סקל"ג כתב בשם חיי"א שחקר אצל מייצרי הטבק והתברר לו שמלחלחים את הטבק ביין נסך ולכן הוא אסור בהנאה כל השנה. דלענין איסוה"נ ודאי ריחא מילתא כמ"ש שו"ע סעיף ז ובפרט כאן שהוא דבר שעומד לריח שבזה כו"ע מודו כמ"ש הש"ך.

והאחרונים הקשו על דברי המ"א שני קושיות א' דאינו ראוי לכלב, ב' דריחא לאו מילתא.

**הטבק אינו ראוי לאכילה**

בשו"ת האלף לך שלמה (להגר"ש קלוגר או"ח ס' רד – רה) כתב דצחק על האיסור דהא נפסל מאכילת כלב והוי כחמץ שחרכו לפני פסח ופסלו מאכילת כלב דקי"ל דמותר בהנאה, וכן הביא בשם היעב"ץ בשם אביו הח"צ שהתיר, ושחק על האוסרים וכתב הגר"ש קלוגר שפרסם כן בעירו וכולם **מריחים** טבק בפסח בלי חשש כלל, ומש"כ המג"א לאסור מיירי בטבק **שמעשנים** אותו (בסיגריה או מקטרת או נרגילה) ואז קצת ממנו נכנס לפיו והוי כשתיה, וחושש לדעת הרא"ש דחרכו קודם זמנו מותר בהנאה אך אסור באכילה (וכן פסק מ"ב סי' תמ"ב סקמ"ג דאסור באכילה מדרבנן) עכת"ד האלף לך שלמה.

ובבית מאיר (ס' תסז ס"ח) כתב ג"כ דהיה נראה להתיר כסברת הגרש"ק שחרכו קודם זמנו מותר בהנאה, אך הסתפק דשמא לעשן אסור דמשום חומרא דפסח הוי דומיא דאכילה והרי גם בחרכו קודם זמנו אסור באכילה כנ"ל.

אכן היעב"ץ במור וקציעה ס"ס תמב התיר אפילו באכילה, וגם כתב דשאיפת העשן אינה נחשבת כשתיה כלל אלא כהנאה גרידא.

**דעת האוסרים**

אבל בשו"ת מהר"ם שיק או"ח רמב כתב לכתחילה להחמיר כדברי המג"א ולא מהני כאן מה שנפסל מאכילת כלב, דכיון שמשתמש בו אחשביה ולא אכפ"ל מה שנפסל מאכילה, ויסוד לזה בצל"ח (פסחים כד ד"ה ועדיין וד"ה א"ל אביי) דאם אינו עומד לאכילה אלא להנאה הרי דזוהי דרך הנאתו.

וכעין זה כתב בשו"ת שואל ומשיב (מהדו"ק ח"א ס' קמא) לענין שימוש בספירט של חמץ בפסח כחומר בעירה דאף דנפסל מאכילת כלב ודאי אסור להדליק בו דכשאנו דנים לענין איסורי אכילה אזי יש כאן גריעותא במה שנפסל מאכילה אבל כשמדובר על איסור הנאה (ע"י הדלקה) לא אכפ"ל כלל במה שנפסל מאכילה.

ולפי דברי המהר"ם שיק והשואל ומשיב צריך להקפיד על תמרוקים וחמרי נקיון שיהיו כשרים לפסח.

ובשו"ת אור שמח ח"ב סי' נה כתב לענין הנ"ל של שימוש בספירט של חמץ בפסח כחומר בעירה דאף דנפסל מאכילת כלב ודאי אסור להדליק בו דזה לא מתקרי פסול מאכילה כיון שהחמץ לעצמו ראוי לאכילה ורק מעורב בדברים אחרים שאינם ראויים ואי אפשר להפרידם זה מזה. והוכיח זאת דהנה קי"ל דמאכל שנפסל מאכילת כלב אינו מקבל טומאה. וכתב הרמב"ם פ"ב מטו"א הכ"א שכל זה לענין מאכלים אבל במשקין לעולם אין מציאות שנפסלו לאכילת כלב דלעולם ראויים הם לאכילת כלב ואין מתרקבים עד כדי שנפסלים. והק' או"ש הלא אפשר לערבם ברעל ולא יהיו ראויים, ומוכח מכאן דבזה מיקרו עדיין ראויים לאכילת כלב כיון שהם בעצמותם ראויים.

ויל"ע לד' או"ש אם מועיל מה שרגילים לשפוך אקונומיקה במקומות שקשה להגיע אליהם בנקיון לפסח מתוך הנחה שאפילו אם יש שם פירורים הם יפסלו לאכילה ע"י אקונומיקה, ולדברי האו"ש אולי אין זה מועיל.

(יש לדון בדעת האו"ש אם דוקא במאכלים שיש אפשרות להפרידם זה מזה או אפילו באופן שאין אפשרות להפרידם עיי"ש היטב בלשונו).

**ריחא לאו מילתא**

בשער המלך פי"א ממאכ"א (והובא בפ"ת סקי"ג) דן על טבק ששרו אותו ביין נסך וכתב דתלוי לאיזו מטרה שרו את הטבק, דאם שורים את הטבק ביין בשביל ריחו אמרינן ריחא לאו מילתא ומותר, אבל אם הוא בשביל לחזק את הטבק אסור (כיון שהיין אסור בהנאה).

והקשה דלכאורה אף אם המטרה לריח יש לאסור שאע"פ דריחא לאו מילתא הרי דעת הבה"ג ורי"ף ורמב"ם ושו"ע דאף דריחא לאו מילתא מ"מ אסור לכתחילה, ותירץ דהרי בת תיהא מפורש בגמ' דמותר להריח לכתחילה, ופירש המלחמות משום דאינה הנאה המביאה לידי אכילה כיין שעומד להרחה בלבד וא"כ ה"ה בטבק שמותר. עוד תירץ עפמ"ש תוס' (ע"ז סו: ד"ה אביי) דבת תיהא הריח חריף ומזיק ואינו נהנה ממנו.

וצ"ב כוונתו דהלא בטבק אין הריח מזיק א"כ יש לאסור, וגם לפי התירוץ של הרמב"ן ורשב"א והר"ן בע"ז סו: שההיתר הוא דאינו מתכוון[[229]](#footnote-229) להנאה והלא בטבק ליתא להיתר זה, ואיך מתיר. ועיין גם ברא"ה בבדק הבית (בד' ש"א) דמהא דבת תיהא שרי לכתחילה הוכיח דלא כבה"ג ורי"ף ורמב"ם שפסקו דאף דריחא לאו מילתא מ"מ אסור לכתחילה, ותירץ הרשב"א במשמרת הבית דכיון שמתכוון לבדוק היין ואינו מתכוון להנות מהריח הו"ל אפשר ולא קמכוון.

ובאמת סברא זה הוא לא רק לבאר למה אין כאן את האיסור לכתחילה של ריחא לאו מילתא, אלא דאל"כ יקשה מאד דהלא יין נסך הוא איסוה"נ ובאיסוה"נ לכו"ע ריחא מילתא כמ"ש תוס'[[230]](#footnote-230), וכדאיתא נמי בע"ז יב: לענין ורד והדס של תקרובת ע"ז, ואיך מותר להריח בבת תיהא לכתחילה וע"כ כנ"ל דאינו מתכוון.

ומש"כ השעה"מ בשם המלחמות שאם אינו מביא לידי אכילה שרי, ג"כ צ"ע דלפנינו במלחמות פירש כיון שאינו עומד לריחא הוי שלא כדרך הנאתו והיתר זה ל"ש בטבק שעומד לריחו (ואף דהיין עומד לכך שיריחו ואתו מ"מ אינו עומד שיהנו ממנו בצורה זו).

ועכ"פ נמצינו למדים דלכאו' לפי תירוצי הראשונים בהא דשרי להריח בת תיהא לכתחילה (שזה סותר למש"כ השו"ע ס"ז שבאיסוה"נ אסור להריח) לכאו' לפי כל התירוצים יש לאסור טבק ששרוי בחמץ בפסח, וכ"פ המג"א וכפי שהובא לעיל, וכ"פ ח"י ומ"ב שם וגם מש"כ האחרונים להתיר מצד מה שאינו ראוי לאכילת כלב אין זה מוסכם כנ"ל.

ושמא להדעות שדבר שאינו עומד לריח שרי ה"נ טבק ששרוי ביין כיון שהיין כשהוא בפני עצמו אינו עומד לריח שרי אף כשהוא בתוך טבק שעכשו ודאי עומד הוא לריח, וכ"מ קצת במהר"ם שיק הנ"ל.

**באיסורי אכילה**

בשלטי הגבורים אוסר **להריח איסורי אכילה** וכ"כ שכנה"ג, ותמה הפר"ח כאן וכן מאמ"ר סי' רטז דהא קי"ל ריחא לאו מילתא, וכדמוכח נמי ממוסק שהוא דם חיה וגם הפוסקים שאסרו לאכלו התירו להריחו ואף לברך על הריח, ושמא אסר הש"ג משום האיסור לכתחילה שכתבו הראשונים. א"נ חשש לדעת ר"ח (פסחים עו: הובא ברי"ף פ' גיד הנשה) ובעל המאור (שם) ועוד ראשונים שפסקו כמ"ד ריחא מילתא.

**הנאת רפואה**

החיד"א (בברכ"י יו"ד סי' שמט בשיורי ברכה סק"א) נשאל אם מותר לקחת שן של מת גוי ולשרפו וע"י העשן עושים סגולה לרפואה והשואל רצה להתיר כאן איסוה"נ מן המת בצירוף הסוברים דמת גוי מותר בהנאה עם הקולא דריחא לאו מילתא, והשיב החיד"א דאין להתיר מת גוי כיון שהשו"ע סתם לאסור, ומצד ריחא לאו מילתא כתב שההנאה כאן היא הרפואה ואין קולא במה שנעשית דרך ריח, והוכיח מסנהדרין דף מז דהיו לוקחים עפר מקברו של רב לרפואה ודנו שם בלמ' אם אסור הנאה כדין קבר או דהוי קרקע עולם. והלא העפר היה משמש להם או ע"י עישון או להניח ע"ג מכתו והנך ודאי לאו הנאה נינהו, אלא עכצ"ל שהנאת הרפואה שמה הנאה, עכת"ד החיד"א.

ויל"ע אם אכן האמין החיד"א ששן המת מרפאת, או דס"ל דהנאה פסיכולוגית כ"כ נקראת הנאה, או דלדבריו דהשואל קאמר וליה לא ס"ל, או דשמא אף אי נימא שאינה מרפאה כלום מ"מ אסור דכיון שהמתרפא בזה חושב שזה מרפא אותו הו"ל **שימוש**  באיסה"נ ואסור גם בלי **הנאה.**

**סימן קכב**

**נטל"פ**

**מי שבישל במזיד האם אסור באכילה**

הרשב"א בתורת הבית (בית ד שער ד והובא בב"י סי' קכב ס"ו עמ' פז) כתב דאם עבר ובישל בכלי שאינו בן יומו אף שהטעם פגום ומדאורייתא היתר גמור הוא מ"מ מדרבנן אסור באכילה, דכיון שאסרו חז"ל לבשלו ואמרו (ע"ז עו.) גזירה שאינה בת יומא אטו בת יומא ועבר זה במזיד על איסור זה קנסינן ליה ואסור באכילה.

וכ"כ הריטב"א (לג: ד"ה ואסיקנא, סח. ד"ה הלכתא) וכ"כ המאירי[[231]](#footnote-231) ע"ז עו: והוא הביא בזה מחלוקת הראשונים מאיזה טעם לאסור יש שאסרו משום שעבר על איסור ביטול איסור לכתחילה ויש שאסרוהו משום שעבר על הגזירה שאינה בת יומא אטו בת יומא[[232]](#footnote-232), ובלשונו של הריטב"א אין זה ברור מצד איזה דין אוסר, ובלשון הרשב"א נראה שאוסר מצד שעבר על איסור ביטול איסור לכתחילה.

ואמנם צ"ע דלשון הטור והשו"ע סעיף ו' "סתם כלים אינם בני יומם, לפיכך אם **עבר** ונשתמש בהם קודם הכשר התבשיל מותר" והרי לשון "עבר" משמע במזיד, ועכ"פ ודאי משמע בין במזיד בין בשוגג, ואיך סתמו כך הטוש"ע ולא הביאו הדין דאסור בדיעבד.

והפליאה תגדל דבאמת לשון זה של הטוש"ע לקוח מהרשב"א עצמו בתורת הבית הקצר ואיך סתם כך הרשב"א. ואולי חזר בו הרשב"א משום שבתורת הבית הקצר באמת השמיט לגמרי איסור זה ועוד סתם כמעט להדיא להפך, וצע"ג.

ובהגהות יד אברהם הנדפס על גליון השו"ע סי' י' הביא ראיה מהרא"ש להחמיר בזה, דהנה אמרינן חולין ח: דהשוחט בהמה בסכין של גוי צריך לקלוף את מקום השחיטה משום שבלע שם מהבליעות שיש בסכין של גוי, והק' הרא"ש (פ"ב דע"ז סל"ה הובא בב"י סעיף ו עמ' פב) הלא קי''ל סתם כלים אינם בני יומם ומה צריך לקלוף. ותירץ הרא"ש וז"ל "התם מיירי... בשוחט לכתחילה ע"מ להדיח או לקלוף, דדוקא בדיעבד התירו נטל"פ" עכ"ל.

ויש שהבינו כוונתו שמה שכתב "לכתחילה" היינו במזיד וכיון שעבר ושחט במזיד אסור לו באכילה אפילו בדיעבד ולכן צריך לקלוף, והביאו מזה ראיה לאסור בדיעבד אם עבר ובישל בכלי שאינו בן יומו.

אולם יותר נראה שאין זו כוונת הרא"ש שא"כ יותר ה"ל לכתוב "במזיד" ולא "לכתחילה", ועוד דבסוף דבריו הו"ל לכתוב "בשוגג" ולא "בדיעבד", לכן יש לפרש דמיירי שבא לשחוט בסכין והוא אדם כשר ויודע שאסור לשחוט גם בכלי שאינו בן יומו אע"פ שהוא נטל"פ, ואמנם ודאי אין איסור בכלי שאינו בן יומו יותר מבן יומו, ולכן מותר לשחוט אם מחליט לכתחילה שיתנהג בבשר זה כאילו נשחט בכלי בן יומו ולכן אם דעתו מראש לקלוף מותר לשחוט, דאפילו בן יומו שרי כשקולף, וזו כוונת הרא"ש "לכתחילה" היינו ששוחט לכתחילה בהיתר ע"ד לקלוף. (ונמצא לפי"ז דהשוחט במזיד באיסור אי"צ לקלוף בדיעבד, ואילו השוחט בהיתר ע"ד לקלוף חייב לקלוף, ויל"ע אם זה שעבר ושחט באיסור יקלוף אחר שחיטתו האם יתקן בזה את האיסור שעבר).

ואולי מזה סמך נוסף להיתר בבישל במזיד דמדלא אוקי לה הרא"ש במזיד ש"מ במזיד מותר, ויש לדחות דעדיף ליה לאוקמי בהיתר. ועי' גם לשון תו' (ע"ז עו. ד"ה מכאן) "הלכך דבר המתבשל בכלי שאינו בן יומו מותר" מדלא חילק משמע קצת דגם במזיד שרי[[233]](#footnote-233).

ובאבנ"ז (או"ח סי' שנד סק"ו) כתב שהרשב"א שאוסר הוא לשיטתו שההיתר של נטל"פ מבוסס על ביטול ברוב וכיון שאסור לבטל איסור לכתחילה קנסינן ליה אם עשה כן במזיד, אולם לפ"מ שהביא בשו"ע סי' קג שיטת הר"ן שפיר יש להקל בדיעבד כיון שא"צ בזה לדין ביטול ברוב. וכ"ז דוקא אי נימא דגם באופן זה שיש בו רק בליעות ולא ממשות ג"כ צריך להגיע לדין ביטול ברוב, וכן נקט רעק"א[[234]](#footnote-234).

ועי' מנחת שלמה להגרשז"א ח"א סי' סב סק"ח.

**מי שמבשלים עבורו**

כתב השו"ע סעיף ו' אסור לומר לגוי בשל לי ירקות בקדרתך כיון שבלועים בה איסורים, ואף באינה בת יומא אסור לכתחילה לבשל כלי שאב"י, וגם באופן זה שהגוי מבשל ולא היהודי אסור משום דהוי כשלוחו, והוא מדברי הרשב"א בתה"ב.

ויל"ע במי שהוריו חילוניים[[235]](#footnote-235) והוא אוכל מתבשיליהם כשיודע שלא בישלו באותו יום מאכל אסור, וגם יודע שכל הכלים שמבשלים בהם באותו יום אינם בני יומם, ואין לו לחוש לבליעות אסורות אך מ"מ הרי בלוע בהם איסורים מבישולים קודמים אלא שאינם בני יומם והוי נטל"פ, ויש לדון אם שייך כאן האיסור בישול לכתחילה גזירה ב"י אטו שאינו ב"י ולהפוסקים האוסרים בדיעבד כדלעיל יהיה לו אסור לאכול.

ולכאו' כיון שהוא עצמו אינו מבשל אלא הוריו מבשלים אין עליו שום איסור, אך שמא כיון שמבשלים עליו בידיעתו הוו כשלוחו ואסור.

ואי נימא דאסור נמצא דהאופן היחידי שיכול להקל בזה הוא שיבא לבית הוריו בהפתעה לאחר הזמן שרגילים להכין את הארוחה שאז יודע שהמאכלים לא התבשלו עבורו כלל. ויל"ע לאחר שיעשה כך מספר פעמים, ואז כבר יהיו מוכנים לזה שכל יום הוא עלול להגיע בלי הודעה מוקדמת, האם נימא שכל פעם שמבשלים הוי כאילו מבשלים גם עבורו.

והנה מקור דין הרשב"א הוא בחולין ז. דאיתא שם שהקונה מאכל שיש בו תערובת דמאי מותר דלא גזרו על תערובת דמאי, אך זה דוקא כשקונה אחר שהתערב אבל הקונה דמאי וכבר נאסר בידו אסור אפילו עירבו במאכל אחר. ואמרינן התם דאם אמר לע"ה שיקח פירות ויכין עבורו תבשיל אסור, ואף שכשהוא מקבל לידו את המוצר המוגמר אין זה אלא תערובת מ"מ אסור כיון שאמר לו לעשות עבורו הוי כשלוחו ואסור.

והנה שם בסוגיא אמרינן ר' זירא ור' אסי איקלעו לפונדק אייתו לקמייהו ביצים המצומקות ביין, ואמרו שם בסוגיא דהוי תערובת דמאי דלא גזרו עליו כדלעיל, ולכאו' שם בפונדק עשו את התבשיל עבור כל מי שעתיד לבא לפונדק וחזינן דאפ"ה מותר. אמנם בפ"ת סק"ה בשם הלבושי שרד הסתפק בזה וצ"ע.

**סתם כלים אינם בני יומם**

פירשו הראשו' משום ס"ס ספק אינו ב"י וספק שמא טעמו פוגם ולכאו' הוי ס"ס משם אחד דהרי גם ההיתר של אינו ב"י הוא משום שפג טעמו, ושמא היתר דאב"י אינו משום ש**התקלקל** הטעם אלא משום **שנחלש**, משא"כ המכלים שפוגמים שאינם חלשים אלא טעמים לא טעים ויש הבדל בין שתי סיבות אלו במציאות העברת הטעם ושפיר מיקרי שתי שמות.

**קולת השבו"י – שני חדשים**

הפ"ת סק"ג הביא בשם שו"ת שבות יעקב ח"א סי' כא דאחרי ב' חדשים אפשר להקל בדיעבד בבליעות, וגופא דעובדא דהתם הכי הוה דנשאל על מחבת ישנה של חמץ שטיגן בה דגים והגיס בהם בכף מסויימת, ואח"כ באותה כף הגיס במאכל אחר ועירב מהמאכל ההוא במאכל שלישי, והרי חמץ בפסח במשהו, וכתב השבו"י דמצד תרי משהו אין להקל בזה, ואילו היה בשאר איסורים ודאי היה מותר דכיון שהוא נטל"פ אינו אוסר בדיעבד, אבל לענין פסח הא פסק הרמ"א (תמז י) דנטל"פ אסור בפסח אפילו בדיעבד ואפילו במשהו.

אך כתב שבו"י דיש להקל משום שלאחר זמן רב כבר נחלש הטעם ומתבטל כולו, ואז הוא לא רק בגדר נטל"פ אלא אין לו שום טעם כלל.

ושיעור הזמן לזה למד השבו"י מסמ"ג וס' התרומה שהובאו במרדכי פסחים סי' תקנ"ה וברמ"א או"ח סי' תמז ס"ה שכתב שם שחביות יין שהדביקו בין הדפנות בצק שהוא חמץ גמור – אם עברו חדשיים מאז שהדביקו בו כבר אינו אוסר את היין שינתן בחבית זו מכאן ולהבא, א"כ מבו' דלאחר חדשיים בטל הטעם מדבר שיש בו ממשות וק"ו מבליעות בעלמא.

ובשבו"י ח"ב סי' יז נשאל שוב השבו"י אם יש לסמוך על פסקו הנ"ל להלכה ולמעשה, והשיב בחיוב.

ואמנם לא התיר השבו"י לבשל בכלי זה לגמרי אלא שאם התבשל מותר בדיעבד.

**מחלוקת הש"ך ומג"א בדין דבר חריף**

הש"ך סק"ב כתב שאם בישל בשר בקדרה ואח"כ בישל בה דבר חריף ואח"כ בישל בה חלב אם עברו כ"ד שעות מאז הבישול הראשון של הבשר מותר, ואף שעדיין לא עברו כ"ד שעות מבישול הדבר חריף מותר. ולכאו' קשה הלא כשבישל בו דבר חריף הושבח טעמו וא"כ היה לנו למנות כ"ד שעות מגע בישול הדבר חריף, וכתב אבהעו"ז סי' צו דחזינן מהש"ך דמ"מ יש להתיר כאן מטעם נ''ט בר נ''ט ואף דבעלמא לענין דבר חריף אין את ההיתר של נ''ט בר נ''ט - הני מילי לענין מעבר הטעם מהכלי להדבר חריף ומשום שהדבר חריף מקבל את הטעם בשלמותו ובטעמו הטוב, אבל הכא יש עוד שתי נתינות טעם: הא' מהבשר לקדרה והב' מהדבר חריף לקדרה (דלענין **פליטת** טעם אין הבדל בין דבר חריף לשאר תבשילים) ועדיין הוא היתירא.

והביא מזה האבהעו"ז ראיה דלא כהמג"א סי' תנא סעיף טז והובא שם במ"ב סק"צ שכתב "דיש ליזהר שלא לחתוך הזנגביל רק בסכין חדש ואותן שאינן זהירין בזה יוצא קלקול מזה שחותכין זנגביל [שהוא דבר חריף] בסכין של בשר ודכין אותו במדוכה ונמצא המדוכה בלוע מבשר ואח"כ דכין בתוכו בשמים ואוכלים בחלב" עכ"ל. והנה פשיט"ל להחמיר אפילו בארבעה נ"ט דהיתירא ולא ס"ל להקל נ''ט בר נ''ט בדבר חריף אפי' בכה"ג שיש לפחות פעמיים נ"ט שהדבר חריף מבליע.

והחו"ד שם סק"ו הסכים עם דברי האבה"ע והוסיף שי"ל טעם נוסף להיתר דלא כמג"א משום דאין בליעות עוברות מהאוכל לכלי בלי רוטב ביניהם וא"כ אין המדוכה יכולה לבלוע הטעם שבבשמים.

**השתמשות בכלי שאינו טבול**

הב"י ר"ס קכב הביא שהרשב"א בתורת הבית נקט כדבר פשוט שכלי לא טבול שהשתמשו בו אינו אוסר את מה שהתבשל בתוכו והכי קי"ל, אמנם אין הדבר מוסכם דהנה התוס' (ע"ז עה: סוף העמוד) כתבו וז"ל "אין לאסור אם נשתמש בו קודם טבילה, מיהו איכא למימר דגזור אטו קודם הגעלה וליבון" עכ"ל הרי שהניחו הדין הזה בספק ולא פשיטא להו להיתר. ובהגהות אשרי שם כתב וז"ל אבל באו"ז כתב דאין ראיה להתיר שנוכל לסמוך עליה אפילו בדיעבד.עכ"ל. וז"ל או"ז סי' רצג ולא ידענא כלים חדשים ... ולא הטבילם ונשתמש בהם בדיעבד, ולא ידענא אי שרי אי אסיר. .. דאין זה אלא גזירת הכתוב דאסר רחמנא להשתמש בהם בלא טבילה מעתה מאיזה טעם נכשיר בדיעבד ועל מה נסמוך להתירם. עכ"ל האו"ז.

וחזינן מדבריו דין נוסף שאיסור השימוש לפני הטבילה הוא איסור דאורייתא (וגם הצד שאסור בדיעבד לדבריו הוא איסור דאורייתא) ונחלקו האחרונים בזה, דעת הבה"ל (סי' שכג ד"ה מותר) דמה"ת חייב לטבול אך אין איסור להשתמש אבל דעת הפמ"ג שאיסור השימוש הוא דאורייתא, ולכן דן מי שאין לו כוס לארבעה כוסות דאולי לא ישתה דארבע כוסות דרבנן ואילו איסור שתיה בכלי לא טבול הוא איסור דאורייתא.

**קומקום חשמלי בבית חולים**

כתב שו"ע שכלים שהיו ביד גוי אסור להשתמש בהם[[236]](#footnote-236) דחיישינן שהגוי השתמש בהם באיסור. ויל"ע מי שנמצא במקומות ציבוריים כגון בית חולים וכדו' האם יכול להשתמש[[237]](#footnote-237) שם במיחם או קומקום חשמלי, מיקרוגל וכדו' או שצריך לחשוש לבליעות איסור שיש במכשירים אלו[[238]](#footnote-238) מבישולים קודמים של גויים וחילונים וכו'.

והנה כתב הש"ך[[239]](#footnote-239) שאין צריך לחשוש לדברים שאין רגילות לעשותם וא"כ על אף שצריך לחשוש גם לגויים שנמצאים במקום שעלולים לבשל גם נבלות וטרפות מ"מ אין צורך לחשוש לחששות רחוקות כגון שהכניסו לתוכו בשר משום שכמובן אין רגילות לבשל בשר בתוך קומקום, (ומה שחששו שאפילו סכין שניתן לגוי להשחזה לזמן קצר עלול להשתמש בו בגניבה צ"ל דמילתא דשכיח הוא) ומה שיש לחוש הוא שמא שפכו מים מהקומקום על דבר איסור.

**דין ניצוק**

ויש בזה שתי חששות א' שמא שפכו לתוך משקה אסור. ב' שמא שפכו על מאכל אסור (וזה מילתא דשכיח שמבשלים אבקות מרק וכיו"ב ע"י מזיגת מים רותחים מהקומקום, וגם להש"ך הנ"ל יש לחוש לזה)[[240]](#footnote-240).

ובעצם השפיכה מכלי שיש בו היתר לכלי שיש בו איסור מצד מה שהוא "ניצוק" קי"ל דלא חיישינן לאיסור ביוצק דבר מותר לתוך דבר אסור (רמ"א קה ג), ורק לענין פסח חיישינן לזה[[241]](#footnote-241) ומה שיש לחוש הוא רק מצד האדים[[242]](#footnote-242). ולכאו' דוקא אדים שהיד סולדת בהם מלמטה עד למעלה אך עי' רעק"א ססצ"ב דאף אם הם צוננים מ"מ כיון שנוגעים למעלה בכלי הרותח דינם כרותח.

ואמנם תחילה יש לדון מה דין המאכל שממנו עולים האדים דלכאורה כשמערה מכלי ראשון על משקה שנמצא בכלי שני תלוי במחלוקת אם עירוי מבשל או לא דאם עירוי אינו מבשל הלא המשקה עצמו אינו מתבשל וכש"כ האדים שעולים ממנו דאין יכולים לבשל, אמנם כיון דקי"ל עירוי מבשל כדי קליפה א"כ יש לחוש שהאדים שעולים מהקליפה יבליעו איסור בקומקום ואסור להשתמש בו.

ויש לצרף מה שכתב פ"ת סי' צב סק"ו[[243]](#footnote-243) שאין אדים אלא בדבר לדבר לח ולא לדבר יבש, וגם י"ל עוד דאף אם נחשיב את המאכל כמבושל ע"י עירוי דדינו ככ"ר מ"מ אין זה נותן על המאכל דין כ"ר אלא דהוא התבשל ע"י כ"ר אבל הוא עצמו לא הגיע למדרגה זו של כ"ר. וכן יל"ע מי ששפך יי"נ צונן לתוך כלי ראשון רותח שאינו על האש[[244]](#footnote-244) האם הכלי נאסר או לא, דזה ודאי שהיי"נ התבשל מדאורייתא בכ"ר, אך עדיין יתכן שהיי"נ גופיה אינו בדרגת חום של כ"ר ואין בכוחו להבליע בכלי ואין הכלי בולע את היי"נ אלא את המים, וה"ה בענייננו דאין האדים של המאכל האסור יכולים להבליע וכמדומה שבסוגיא דתתאה גבר (גבי רוטב דפסח) מוכח דהתתאה מקבל כח בישול גמור כמו כלי ראשון וא"כ אולי ה"ה הא דאמרינן דאדמיקר ליה בלע כ"ק אף כשהתתאה צונן ג"כ יש לו כח כמו כ"ר, ואכמ"ל.

ואם נחוש למשקה אסור ששפכו עליו מהקומקום יש בזה צד לחומרא יותר ממאכל אסור דבמשקה אין את הצירוף של דעת הפמ"ג הנ"ל ובזה ודאי שאדים של משקה אוסרים. רק דתלוי בשאלה הנ"ל האם המשקה הצונן שבתוך הכוס מעלה אדים האוסרים.

אך מצד שני יש קולא בדבר לח שיתכן שאין בליעה של כדי קליפה בדבר לח של אדמיקר ליה בלע בדבר לח בעליון חם וצונן רותח וזה תלוי במחלוקת ריב"א ור"ת בתוס' פסחים עה. והשו"ע סי' צא ס"ג פסק לקולא כר"ת וע"ש בחו"ד ואכמ"ל.

ויל"ע איזה מים מצטרפים לביטול בשישים דלכאו' כיון שהבליעה היתה בשעה שהטה את הקומקום לא נבלע אלא בפיה של הקומקום ולא בכל הכלי אמנם יש לצרף את כל המים שנשארו עדיין בכלי ומחוברים הם למים שעוברים עתה בפיית הכלי.

ויש לדון בכל הנ"ל אם יש היתר של תשמישו בשפע ויש חילוק בין קומקום למיחם דהנה דרך המיחמים היום שמתמלאים כל הזמן אוטומטית[[245]](#footnote-245) א"כ לעולם יש שישים כנגד האיסור משא"כ בקומקום שלפעמים ממלאים אותו למחצה לשליש ולרביע.

**כמה שמנונית יש בכלי?**

כתב שו"ע בסעיף ג דאם לא הודחה יפה לא מהני שהיית כ"ד שעות משום שכשהאיסור בעין אין טעמו נפגם. וכבר ציין הגר"א שבסי' קג ס"ה הובא שיש חולקים. ומבו' בב"י כאן שהרשב"א כתב שהחולקים הנ"ל פירשו בזה דברי הברייתא ע"ז עה: שאם השתמש לפני טבילה אסור באכילה, והך לפני טבילה הכוונה היא לפני שטיפה ועל זה קאמר שם שאם עבר מעל"ע שרי וחזינן שגם בשמנונית בעין מועיל שהיית מעל"ע.

ויש להעיר שבאיסור והיתר (לג ג) כתב דסתם כלים שמנוניתם היא פחות מששים מהתבשיל שבתוכם ולכאו' לשיטתו א"א להסביר שהברייתא סתמה לאסור על דבר שבדרך כלל הוא נדיר שהרי סתם כלים אינם אוסרים כיון שיש בהם שישים. ועי' יד יהודה סי' ק"ג סק"ג בזה.

**בדברי הרמ"א סעיף ו**

הרמ"א סעיף ו כתב שיש הבדל בין מאכלים שעשויים להאכל כמות שהם לבין מאכלים שעדיין טעונים שלב נוסף לפני שנאכלים, דבמים לשתיה וכדו' דעומדים מיד לשימוש[[246]](#footnote-246) מקרי דיעבד ומותר לשתותם כשבישלום בכלי שאינו ב"י, אבל לתתם בעיסה שזהו שלב נוסף זה אסור[[247]](#footnote-247) לכתחילה.

והגר"א סק"ז כתב המקור לזה מהא דשרינן מים חמין ושמן של גויים ומפרשינן בגמ' דלא חיישינן למה שמבשלים אותם בכלים אסורים שלהם משום דסתם כלים אינם ב"י, ומוכח דכשעומד לשתיה עכ"פ מותר לכתחילה לשתותם. וצ"ע הלא שימוש השמן הוא כמו מים לעיסה שמשתמשים בו לטיגון ובישול וכו' וזה אסור (והקושיא היא מדברי הגמ' על דברי הרמ"א גם לולי הגר"א). ויש לומר דבזמנם השתמשו בשמן גם באופנים שדינם כמו מים לשתיה כגון לטבול לחם בשמן או לערבו עם ירקות (כגון בסלט) שדינם כדיעבד ושרו. ולפי"ז נמצא שאע"פ שבודאי ידעו שבאותו בקבוק שמן ישתמשו גם לשימושים שדומים לעיסה שבזה צריך לאסור מ"מ לא פלוג ומתירים הכל. וה"ה בלוקח מגוי חבית מים חמים כשבדעתו להשתמש בחלקם לשתיה ובחלקם לבישול דמותר וצ"ע לדינא.

**בליעות כלי חרס**

הב"י סוף סעיף ח הביא בשם המרדכי שי"א שבכלי חרס אין הטעם מתפוגג גם אחרי ימים רבים ודייקו כן מאדר"נ פמ"א ודחה דעה זו. ועי' שערי דורא (נז ה) הו' בב"י ססצ"ח דכ"ח בולע גם בכ"ש חזי' ג"כ דכ"ח כח בליעתו יותר חזק.

ואולי בזה מיושב קו' האחרו' איך שייך כבוש בכלים הא אין כבוש עד כ"ד שעות ואז כבר הוי נטל"פ ולהמרדכי ניחא דמשכח"ל בכ"ח, וכן מיושב למה שוברים כ"ח בקדשים הא אפשר להמתין מעל"ע ויהיה נטל"פ עי' בראשו' בזה.

**מאכלי חלב בשבועות**

כתב מ"ב סי' תצד בטעם המנהג לאכול מאכלי חלב בשבועות וז"ל "ואני שמעתי עוד בשם גדול אחד שאמר טעם נכון לזה כי בעת שעמדו על הר סיני וקבלו התורה [כי בעשרת הדברות נתגלה להם עי"ז כל חלקי התורה כמו שכתב רב סעדיה גאון שבעשרת הדברות כלולה כל התורה] וירדו מן ההר לביתם לא מצאו מה לאכול תיכף כ"א מאכלי חלב כי לבשר צריך הכנה רבה לשחוט בסכין בדוק כאשר צוה ה' ולנקר חוטי החלב והדם ולהדיח ולמלוח ולבשל בכלים חדשים כי הכלים שהיו להם מקודם שבישלו בהם באותו מעל"ע נאסרו להם ע"כ בחרו להם לפי שעה מאכלי חלב[[248]](#footnote-248) ואנו עושין זכר לזה" עכ"ל המ"ב. וחזינן מדבריו דבזמן ההוא עדיין לא נגזרה גזירה אינו בן יומו אטו בן יומו, מיהו י"ל דאפילו נגזרה הגזירה הכא שרי דדרך עראי הוא שהרי תכננו להכשיר את המטבח מיד כשיוכלו וכתב המ"ב ס"ס תנ והרמ"א ר"ס תנא דדרך עראי שרי, אך יתכן דלא מיקרי דרך עראי כיון שעד היום השתמשו בזה דרך קבע ועכשו ממשיכים בזה.

**נושאים מעניינים**

**מהלכות תערובות**

**סימן א**

**בשר קדשים שהתבשל עם חלב**

יש לעיין בשר קדשים שהתבשל בחלב האם מותר לאכלו ולכאו' י"ל אתי עשה דאכילת קדשים ודחי ל"ת של בב"ח. אך מחמישה טעמים יש לדון לאסור לכאורה.

**הא'**, י"ל דאפשר לקיים שניהם, דהרי ייסד הבית הלוי[[249]](#footnote-249) שמצות אכילת קדשים מתקיימת גם בפחות מכזית א"כ אפשר לחלק את בשר הקרבן להרבה כהנים וכ"א יאכל פחות מכזית ולא יעברו על איסור בשר בחלב (וגם כהן אחד יכול לאכול הרבה אכילות שכל אחת הוא פחות מכזית בכדי אכילת פרס) ואמנם להמנח"ח מצוה קלד שחולק על הבית הלוי וס"ל דאכילת קדשים דינה כשאר אכילות שאינה מתקיימת בפחות מכזית ליתא לאפשרות זו.

**הב'**, יש לדון שאע"פ שעל אכילת הבשר יש היתר של עשה דחי לא תעשה מ"מ על החלב הבלוע בבשר ל"ש לומר כן שהרי אין בו שום מצוה ונמצא אוכלו באיסור.

**הג',** מטעם נוסף יש לאסור משום שהאו"ש (הל' חמץ ומצה פ"ז ה"ז) כתב חידוש גדול דל"ש לומר עשה דוחה לא תעשה על מאכלות אסורות[[250]](#footnote-250) משום שכשאמרה תורה לאכול אכילת המצוה כוונתה היתה רק על המאכלים המותרים אבל לא על האסורים, ולא מצינו בתלמוד בבלי עשה דוחה לא תעשה על מאכלות אסורות כלל, ורק בירו' פ"ב דחלה הקשו שיהיה מותר לאכול מצה חדש מדין עשה דוחה לא תעשה, אבל הבבלי לא ס"ל הכי, (וגם בירו' י"ל באופן אחר יעו"ש באו"ש). ובזה נפשט ספקו של הגר"ש עהרנפלד (בעמח"ס חתן סופר) ששאל את דודו בעל הכתב סופר אם מי שאין לו פת ביו"ט מותר לאכול פת של איסור מדין עשה דוחה לא תעשה[[251]](#footnote-251), ובשו"ת כת"ס או"ח סע"א ענה לו שאולי אין זה בעידנא, דהאיסור הוא בשעת האכילה ואילו מצות שמחת יו"ט היא בעת שנכנס למעיו עיי"ש (ועי' שו"ת שבט סופר סי' ו'). ואמנם לדברי האו"ש הנ"ל פשוט שאסור.

**הד'** עפ"י סברת בית הלוי הנ"ל אות א' שמצות אכילת קדשים היא גם בפחות מכזית וטעמו משום שאין מצוה לאכול אלא מצוה לדאוג שיאכל, ויש לדון האם מצוה כזאת גם יש לה כח לדחות ל"ת.

**הה'** יש עוד לדון שאפשר לקיים שניהם על ידי שיערב חתיכת הבשר הזאת בחתיכות אחרות ויתבטל חד בתרי, (ויבא עשה דאכילת קדשים וידחה איסור ביטול איסור לכתחילה) ודוקא אם מערבו בבשר קדשים אבל אם מערבו בבשר חולין י"ל דגם מצות אכילת קדשים הפסיד לאחר שהתבטל[[252]](#footnote-252) (ותלוי אם יש ביטול של היתר ואכמ"ל ועי' חזו"א סי' ל)

אך באמת כל חמשת הסברות נסתרות מסוגיא מפורשת בזבחים צז: שמבואר בגמ' שאם בשר קרבן כשר בלע מבשר קרבן פסול היה צריך להיות שיהיה מותר לאכלו, דאתי עשה של אכילת קדשים ודחי ל"ת דאיסור אכילת קדשים פסולים, ומוכרח שאעפ"י שהיה יכול לערב חתיכה זו באחרות ואף שהיה יכול לאכול בפחות מכזית להבית הלוי אעפ"כ דחי, וגם מוכרח שאעפ"י שעל הבשר הפסול הבלוע בבשר הכשר **אין בו שום קיום מצוה** אעפ"כ שרי, ושם מסקי' דאין עשה דוחה ל"ת שבמקדש, אבל כאן דל"ש ענין זה שפיר י"ל שמותר לאכול[[253]](#footnote-253) בשר בחלב מדין עדל"ת.

וגם על דברי האו"ש קשה משם דחזינן שגם על חפצא דאיסורא שייך עדל"ת, וכבר הקשה כן האו"ש עצמו, ותירץ ששם הרי יש בשר כשר ופסול יחד, ובעוד שאת הבשר הכשר מצוה לאכול הרי שכל האיסור הוא רק בבשר של הקרבן הפסול אלא שא"א להפריד ביניהם, וא"כ אין כאן קיום מצוה בחפצא דאיסורא, ושפיר שייך בזה עשה דוחה לא תעשה. וא"כ בנד"ד לענין החלב שפיר מוכח בסוגיא הנ"ל דמותר מטעם עשה דוחה לא תעשה, אבל לענין הבשר שהוא חפצא דאיסורא ל"ש עדל''ת[[254]](#footnote-254) להאו"ש.

ונמצא לפי"ז בדיוק להפך ממה שצדדנו לעיל, דלעיל צדדנו שמצד הבשר י"ל עשה דוחה לא תעשה ורק החלב מעכב, ואילו להאו"ש הוא להפך, דעל החלב י"ל עשה דוחה לא תעשה ורק הבשר מעכב.

אמנם דברי האו"ש תליין באשלי רברבי דמלבד דהשאג"א סצ"ו חולק עליו להדיא וס"ל דאפשר לקיים מצות מצה במצת טבל מדין עשה דוחה ל"ת יעו"ש, מצינו כבר מחלוקת זו בראשונים, דהרשב"א נדרים טז: הק' על הנודר הנאה מהסוכה לישתרי מדין עשה דוחה לא תעשה, והנימוק"י שם תירץ כהאו"ש, ולכאו' פלוגתתם בפלוגתת השאג"א ואו"ש אך בקה"י שם פירש באופן אחר, ובריטב"א ר"ה ו. ג"כ הביא סברת או"ש ודחאה, וברבינו דוד פסחים לה: נראה דמטעם אחר ל"ש כאן עשה דוחה לא תעשה ע"ש וצ"ב ואכמ"ל.

\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*

**סימן ב**

**בליעות דתרומה**

כתב הרמ"א סי' צב יש אומרים דאין אומרים חנ"נ אלא בחתיכה חשובה ולא בתערובת לח בלח, וכתב הט"ז סקט"ו בשם מהרש"ל דדוקא בתערובת צוננת אבל בדרך בישול שבולע זה מזה אפילו בלח בלח אמרינן חנ"נ.

וצ"ב דהא אם התערב לח בלח ושהו יחד כ"ד שעות כבר נהפך להיות כבוש כמבושל ונימא ביה חנ"נ. ואין לתרץ דדין כבוש כמבושל הוא רק דרבנן ואין אומרים חנ"נ באיסור דרבנן דהא קי"ל דדין כבוש כמבושל הוא דין דאורייתא כמ"ש פמ"ג (משב"ז ר"ס ק"ה ד"ה וכבישה), ובלא"ה השיטה שא"א חנ"נ באיסורים דרבנן[[255]](#footnote-255) היא שיטת יחידאה.

אמנם עצם נדון זה תלוי במחלוקת האחרונים. דהנה הקשה בעל ה"אור גדול"[[256]](#footnote-256) בהא דתנן בדמאי פ"ז מ"ד דהלוקח יין מדין הכותים מערב שבת מפריש תרו"מ ע"י ברירה ואומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש ה"ז תרומה וכו' ומבואר דיכול ליחד כעת ב' לוגין שיתבררו למחר ויהיו תרומה למפרע מדין תרומה וכדין ברירה דעלמא.

וקשה דכיצד כל החבית מותרת בשתיה הלא נמצא דב' לוגין תרומה נתנו בכל היין טעם דהא קי"ל כבוש כמבושל ומסתימת הדין משמע דאיירי אף בגוונא דהיין שהה מעל"ע שהוא שיעור כבוש. וגם אם אין כ"ד שעות הרי כבר כבוש היין ביין כבר כ"ד שעות לפני כן ואח"כ כבר כל רגע יכול להבליע, עי' בזה בשפ"א סוכה כג: וגם בדברי האור גדול גופיה בשו"ת אור גדול החדשות סי' ט' ובשו"ת שער בנימין לאחיו של האור גדול שדנו שם האם יש כבוש לח בלח או רק לכלי.

ולהסוברים דיש כבישה גם לח בלח ולא רק בכלים אולי יש לתרץ הקושיא הנ"ל דכל מה שנאסר חנ"נ בשאר איסורים הוא גזרה אטו בשר בחלב[[257]](#footnote-257) (חוץ משיטת תוס' שמביא הגרעק"א שהוא דאורייתא) והלא בבשר בחלב עצמו כבוש אינו כמבושל כמש"כ האחרונים ר"ס פ"ז, והוי כגזרה לגזרה ולא גזרינן, וסיוע לזה מדברי הר"ן ס"פ כל הבשר שא"א חנ"ן באופן שנאסר רק כדי קליפה, ופירש הר"ן הטעם הנ"ל דודאי קליפה בבשר בחלב אינו נאסר אלא מדרבנן דאיסורו בא רק ע"י צליה וצליית בשר בחלב דרבנן ולהכי לא גזרו בזה (והובאו ד' הר"ן בפר"ח ורעק"א החדש ר"ס פ"ז).

והנה בש"ך ס"ק ט"ו כתב בשם אפי רברבי דבבשר בחלב יש להחמיר חנ"נ גם לח בלח, והקשה הש"ך דפשיטא דהכי הוא, דבבשר בחלב הוא אסור מעיקר הדין ולא משום חומרא, ותירץ פמ"ג דכוונת האפי רברבי אפילו בכבוש וצלי שהוא רק דרבנן, ולכאורה הוא סתירה למש"כ, ויש לישב דדוקא בכבוש של בשר בחלב שהוא חד דרבנן אמרינן חנ"נ ולא בשאר איסורים דהוה גזרה לגזרה.

**סימן ג**

**האם מותר לרצוח בלי כוונה**

**א) כתב הרמ"א סי' פט סעיף ו'** יש ליזהר שלא לחתות אש תחת קדרה של גויים שמא בלוע בו בב"ח ונמצא מבשלם ועובר על איסור בישול בשר בחלב. עכ"ד הרמ"א. והקשה רעק"א דהרי דבר שאין מתכוון הוא שהרי אינו מתכוון אלא לחתות האש ואינו פסיק רישיה דשמא אין בלוע בקדרה בשר בחלב ולמה אסר, ותירץ שדבר כזה לא נקרא "אינו פסיק רישיה" דדוקא כשעושה מעשה שאין ידוע מה תהיה **התוצאה** זה אינו פסיק רישיה, אבל כאן כיון שיש כאן מציאות קיימת של בליעות בתוך דפנות הקדרה אלא שהמבשל אינו יודע מה בלוע בזה אסור אף שבודאי נקרא דבר שאינו מתכוון.

והביא רעק"א שהט"ז או"ח סי' שטז ס"ג מתיר בכה"ג, ושם מיירי בפורס כיסוי על גבי כוורת ועי"ז ניצודין דבורים שישנם בתוכה, וכתב הט"ז שאם אינו יודע אם יש שם דבורים או לא אפשר להתיר כיון שהוא אינו מתכוון לכך אלא להצלת הדבש, וגם אינו יודע אם אכן יש שם דבורים או לא א"כ הו"ל דבר שאינו מתכוון ואינו פסיק רישיה ושרי וחזינן שגם מצב זה שאינו יודע מציאות עכשוית מיקרי אינו מתכוון. וכבר הביא בבה"ל שם חידושו זה של הט"ז ופקפוקו של הגרעק"א בזה.[[258]](#footnote-258)

**ב)** ומעשה באחד שהשתתף בהלוויית המת ונשא המיטה, אך כשהגיעו תחת עצים עזב אותה משום שהיו שם עצים עבותים וחשש שהעצים מגיעים עד הבתים ומטמאים כהנים.

והנה יש בזה גם איסור לפני עור וגם אסור ספיה וכתב הרמב"ם הל' אבל שהמטמא כהן באופן שהכהן אינו יודע חייב מלקות **האדם המטמא**[[259]](#footnote-259)

**ובאמת** לא היה צריך לעזוב את המיטה אלא רק להזהר שברגע שהיא נכנסת תחת העץ לא ימשוך הוא אותה אלא יעצור לרגע והאחרים יכניסוה תחת העץ ומה שממשיך אח"כ אין בזה כבר איסור[[260]](#footnote-260)

**ג)** ויל"ע אי הוי **דבר שאינו מתכוון**, ולא הוי פסיק רישיה דאולי אין שם כהן ולהט"ז שמתיר פסיק רישיה לשעבר ה"ה כאן.

אך כבר כתבו האחרונים[[261]](#footnote-261) שבאיסור שעיקרו הוא התוצאה שיוצאת ממנו ל"ש פטור של דבר שאינו מתכוון וכמו שרגילים לפרש למה אין ברציחה פטור של דבר שאינו מתכוון דאטו מותר לזרוק אבן כשאין כוונתו להמית ואינו בטוח שיפגע במישהו, הלא ודאי אסור וחייב מיתה אם הרג, (ומקרא מלא הוא "ונשל הברזל מן העץ" שהתכוון לחטוב עצים וחייב גלות והלא אינו מתכוון ואינו פסיק רישיה) וע"כ כשהאיסור הוא התוצאה אין פטור של דבר שאינו מתכוון, וא"כ ה"ה כאן כיון שעיקר האיסור הוא התוצאה שלא יהיה הכהן טמא אין מקום לפטרו משום דבר שאינו מתכוון.

**ד)** ועוד נראה דהכא מיקרי פסיק רישיה ולא ספק פסיק רישיה, דהרי יודע הוא ופסיק רישיה הוא שמטמא כל האנשים שבבית רק שאינו יודע אם בתוך אותם האנשים יש כהן שאסור לטמאו או שאין כהן וזה מיקרי פסיק רישיה, דענין דבר שאינו מתכוון שאין המעשה מתייחס אליו כשאינו פסיק רישיה, אבל כאן ודאי מתיחס אליו המעשה שטימא את כל האנשים אלא שאינו יודע אם יש שם אנשים שאסור לטמאם ואין זה משנה בגדרי התיחסות המעשה אליו, והוי כעושה מלאכה ואינו יודע אם שבת היום או כנועל תיבה ויודע שיש בה בעלי חיים אלא שאינו יודע, אם יש בתוכם כאלו שבמינם ניצוד או לא.[[262]](#footnote-262)

**ה)** והנה הרמ"א ס"ו אוסר לבשל בקדרה של גוי שמא בלוע בה בשר בחלב, והק' רע"א דלהט"ז הנ"ל יש להתיר דהוי דבר שאינו מתכוון וספק אם היה פסיק רישיה [וכבר ציין בה"ל לד' רע"א] ולפי סברא הנ"ל יש ליישב שבזה ודאי הוא פסיק רישיה שהרי יודע הוא שמבשל כל מה שבלוע בסיר אלא שאינו יודע אם הבליעות שבלועות הם מדברים שאסור לבשלם זב"ז או מהדברים המותרים וזה הוי כמו אדם שעובד במסעדה של גויים ותפקידו להדליק שם את האש תחת הקדרות, אטו נימא שמותר משום שאינו פס"ר הלא ודאי מיקרי "מתכוון" ומיקרי "פסיק רישיה" כיון שדעתו לבשל כל מה שנמצא בתוך הקדרה, (רק כשאינו יודע מה יש בפנים אין זה ודאי איסור אלא ספק)

אמנם רעק"א לא הבין כן, ושמא ס"ל דעירוב בשר עם חלב הוא מעשה מיוחד ושונה במהותו מעירובים של תבשילים אחרים זב"ז וכיון שאינו יודע אם יצר את התרכובת המיוחדת הזאת לא הוי פס"ר.

אבל אין נראה לומר כן, ויותר נראה כמו שמדוייק בלשון רעק"א שמדובר באופן שהוא בא לחתות האש ואינו מעוניין בכלל בחימום הקדרה כגון שמחתה האש לחימום הבית גרידא וכיו"ב.

ועיין שביתת השבת [הלכות דבר שאינו מתכוון סעיף ז'] שתירץ קו' רעק"א דדוקא בשבת פטר הט"ז ספק פס"ר דלא הוי מלאכת מחשבת, אבל בשאר איסורי תורה אין בזה היתר, וכ"כ מהר"ם בנט בספר מגן אבות שבת ל. וא"כ בנד"ד אסור**.**

**ו)** והנה מכיון שמספר אנשים ביחד נושאים את המיטה י"ל שאין לאף אחד מהם איסור דאורייתא וכדאיתא בשבת צב: שנים שעשאוה פטורים וישאר רק איסור דרבנן. אך לא נתפרש בגמ' אם הך פטור הוא פטור גמור ואיסורו רק מדרבנן או שיש בזה איסור דאורייתא והתמעט רק מחטאת.

וכן לא נתפרש אם פטור זה הוא רק בשבת או גם בשאר דיני התורה.

ונחלקו בזה האחרונים, דעת בעל הנתיה"מ [בהגהות על שו"ע או"ח סי' רס"ו[[263]](#footnote-263) הנדפסות בסוף ספרו מקור חיים] דפטור שנים שעשאוה נאמר בכל דיני התורה ולא רק בשבת, אמנם אין זה פטור גמור אלא פטור מחטאת גרידא אבל נשאר לאו דאורייתא, וטעמו כיון דהפסוק "בעשותה" דמהתם ילפינן פטור שנים שעשאוה נאמר בפרשת חטאת וא"כ אין זה אלא פטור מחטאת ולא היתר על האיסור, וגם אין זה פטור דוקא בשבת אלא אף בשאר דיני התורה.

לעומת זאת דעת הפני יהושע שבת צב: שפטור שנים שעשאוה נאמר רק בשבת ולא בשאר מצוות כלל וכ"כ הגאון רבי יצחק אלחנן זצ"ל בשו"ת באר יצחק [או"ח סי"ד ענף ז'] עיי"ש מה שהאריך בזה, וגם דעתו נוטה שם [ענף א' וענף ט'] שגם בשבת אף שפטור מחטאת אך יש בזה איסור דאורייתא, ולכן אוסר שם לומר לשני נכרים שיעשו יחד מלאכה בשבת ואף במקום שמותר שבות דשבות זה לא מיקרי שבות דשבות כיון ששנים שעשאוה יש בזה איסור דאוריתא. וכן מצאתי להגאון בעל חמד משה בשיר הארוך שחיבר על הלכות שבת, בקטע הראשון (נדפס בחמד משה החדש).

ואף שכ"א מנושאי המיטה אינו יכול לנשאה לבד א"כ הוי שנים שעשאוה וזה אינו יכול וזה אינו יכול דקי"ל שניהם חייבים - הלא מבואר בשבת צג[[264]](#footnote-264). שאם יש 4 טליות תחת 4 רגלים כולם טהורים דכ"א בפ"ע אינו הכרחי כיון שהבהמה יכולה לעמוד על שלש רגלים בלי הרביעית וכיון שרגל אחת מיותרת כולן טהורות מספק והו"ל זה יכול וזא"י דזא"י פטור דהוה מסייע בעלמא, ואין בו ממש ולכאו' ה"ה הכא דמיפטר.

**סימן ד**

**מעשה בסופגניה**

**האם מים חייבים בחלה**

מעשה בסופגניה שלא הופרשה ממנה חלה שנגעה – בעודה רותחת – בעוגות נוספות שהיו מונחות על ידה[[265]](#footnote-265) וגם הם היו רותחות, והיו שם הרבה עוגות אלא שהסופגניה נגעה באחת מהן בלבד והיא נגעה באחרות.

ונחלקו בזה המורים דהנה סופגניה יש בה הרבה שמן ודינה כחלב שמפעפע ואוסר כל החתיכה שנוגע בה אפילו בצלי, אבל שאר עוגות ההיתר היו כחושות, והיו רבנים שפסקו כיון שהסופגניה היתה שומנית נמצא שנבלע בעוגה הסמוכה בכולה איסור טבל, מיהו יל"ע אם השלישית נאסרת דהא קי"ל אין איסור הבלוע בחתיכה יוצא לחתיכה אחרת בלי רוטב. וכאן לא היה רוטב בין העוגה השניה לשלישית, והלא השניה אין בה איסור עצמי אלא בלוע ממנה איסור מהעיסה הראשונה, ואמנם כתב בשו"ע סעיף ז דאם בלעה איסור המפעפע אוסרת חברתה גם בלי רוטב[[266]](#footnote-266), א"כ יכולה כל אחת לאסור חברתה וחברתה את חברתה[[267]](#footnote-267) אפילו הם מאה.

אמנם היו רבנים שאמרו שאינו כן משום שאמנם הסופגניה באמת מלאה בשמן אבל השמן עצמו אין בו חיוב חלה דחיוב חלה הוא רק על הקמח ולא על השמן וא"כ יש לדון על הקמח לבדו כמה כחו לפעפע ולא לדון על השמן.

**סתירת דברי הטור**

ונדון זה תלוי בדברי האחרונים בתירוץ סתירת הב"י סי' קה מסעיף ה לסעיף ז. דהנה הטור בסעיף ה כתב שאפילו ההיתר שמן והאיסור כחוש יש להאיסור דין דדבר שמן משום שההיתר מפטמו, והקשה הב"י דהא כתב הטור סעיף ז שאין בלוע עובר מחתיכה לחתיכה בלי רוטב, ואם האיסור דבר שמן יכול הוא לעבור, אך אם האיסור כחוש וההיתר שמן אינו עובר משום שאין הנאסר אוסר יותר מהאוסר, ומוכח דלא אמרי' דההיתר מפטם את האיסור והניח ב"י בקושיא. וכתב הש"ך סקי"ט שחשש הב"י לקושיא זו ולכן לא הביא בשו"ע הך דאין ההיתר מפטם לאיסור.

והש"ך עצמו תירץ שאם האיסור הכחוש בעצמו נבלע בדבר שמן הרי הוא מפעפע בכולו אבל אם הוא נוגע אח"כ בחתיכה שלישית אין האיסור מפעפע בכולו כדבר שמן אלא השתא הוא רק כדבר כחוש. ולדבריו לכאו' אין הבליעות של הסופגניה אוסרות את העוגה שלידה משום שהקמח הוא דבר כחוש ואינו אוסר אלא כדי קליפה או נטילה, וק"ו שאינו אוסר את העוגות הבאות. אמנם בחזו"א סי' כב סק"ח כתב וז"ל אם מונחות ג' חתיכות, א. איסור כחוש. ב. היתר שמן, ג. היתר כחוש, כולן אסורות לדעת הרשב"א והטור דשמן יוצא מחתיכה לחתיכה דה"נ איסור הכחוש חשיב כשמן כיון דההיתר מפטמו ואינו מניח לו לבלוע במקומו אלא להתפשט בכל החתיכות[[268]](#footnote-268) עיי"ש. ולדבריו יש לאסור את כל העוגות משום שברגע שהשומן נכנס בקמח עוברת הבליעה לעוגה הראשונה וגם לכל העוגות שאחריה. ואם אחרי שהפסיקה הסופגניה לנגוע בעוגות הצטרפו עוגות חדשות ונגעו בקודמות בזה כבר אינו בולע וכמ"ש החזו"א (הובא לשונו בהערה) שאחרי שהוא כבר בלוע כבר לא יועיל[[269]](#footnote-269) השומן לשנות טבעו.

והד"מ תירץ שרק חלב שמטבעו הוא שמן ורק לפעמים הוא כחוש אבל עכ"פ מועיל להכניס בו שומן להחזירו לטבעו המקורי, אבל בדברים שאין להם "נטיות שומניות" בזה לא יועיל להכניס בו שמן לשמנו, ולפי"ד ה"ה בצק כיון שאינו שומני אין מועיל בו כח הפיטום כלל וכיון שהאיסור הוא בקמח ולא בשמן אין האיסור מתפשט חוץ מכדי נטילה.

והט"ז סק"י לא ס"ל ככל הנך תירוצים (והביא תירוצו של הש"ך וחלק עליו) וס"ל דלעולם אין ההיתר מפטם לאיסור, ולדידיה ודאי כיון שהקמח אינו שמן אין הוא מפעפע ואוסר רק כדי נטילה בחתיכה הראשונה ותו לא.

**האם מים חייבים בחלה**

וכל זה לפ"מ שצידדו הרבנים דכיון ששמן אינו חייב בחלה לא הוי דבר שמן, אך רבנים אחרים צידדו **דגם השמן חייב בחלה** דאטו קמח כתיב בקרא והלא "ראשית עריסותכם" כתיב, דהיינו שכל העיסה חייבת היא וכל מרכיביה וכמו שהקמח חייב כן חייבים גם המים והשמן וכל מרכיבי העיסה[[270]](#footnote-270) (ואולי גם שוקולד וכדו' המעורב בעיסה[[271]](#footnote-271)) ואמנם זה ודאי ששיעור חמשת רבעים בקמח[[272]](#footnote-272) תלוי, אך אין זה אלא דין בשיעור אבל החיוב חל על כל המשתתף בעיסה. ונשאלו כמה ת"ח אם המים והשמן שבעיסה טבולים לחלה, ונחלקו בזה הדעות ולא מצאו ראיה ברורה.

והנפק"מ בזה לא רק לענין הטבל החייב בחלה אלא גם לענין החלה עצמה דאי נימא שהמים והשמן אינם חייבים בחלה הרי שגם לאחר הפרשת החלה אין בהם קדושת חלה (חוץ ממה שמעורבים הם עם החלה ואולי בלעו ממנה) ויהיה נפק"מ בשאלה הנ"ל גם בעיסה של **חלה** רותחת שנגעה באחרות כנ"ל.

יתכן גם לטעון באופן אחר דאף את"ל דהמים חייבים בחלה היינו דוקא בעודם בתוך העיסה אבל אם יסחטם ויוציאם החוצה פקע חיובם וא"כ בנד"ד שהשמן מפעפע לבדו מבלי שמוליך עמו את הקמח י"ל דפקע טבלו וצ"ת.

**הפרדת הבליעות מהממשות**

מיהו כהן שרוצה לאפות חלה שלו ואינו רוצה שתאסור מה שאופה יחד עמה ואת התנור – לכאורה יש לו תקנה שיבקש מהישראל שמפריש את החלה שיאמר בשעת הפרשתו שאינו מחיל חלות חלה אלא על מה שישאר בהפרשה לאחר אפייתה אבל כל מה שיצא ממנה ויבלע במקומות אחרים אינו מפריש כלל ויועיל למ"ד יש ברירה.

ודבר זה תלוי במחלוקת האחרונים. דהנה הקשה בעל ה"אור גדול"[[273]](#footnote-273) על הא דתנן בדמאי פ"ז מ"ד דהלוקח יין מדין הכותים מערב שבת מפריש תרו"מ ע"י ברירה ואומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש ה"ה תרומה וכו' ומבואר דיכול ליחד כעת ב' לוגין שיתבררו למחר ויהיו תרומה למפרע מדין תרומה וכדין ברירה דעלמא.

וקשה דכיצד כל החבית מותרת בשתיה הלא נמצא דב' לוגין תרומה נתנו בכל היין טעם דהא קי"ל כבוש כמבושל ומסתימת הדין משמע דאיירי אף בגוונא דהיין שהה מעל"ע שהוא שיעור כבוש. (וגם אם אין 24 שעות הרי כבר כבוש היין ביין כבר 24 שעות לפני כן ואח"כ כבר כל רגע יכול להבליע, עי' בזה בשפ"א המובא לקמן וגם בדברי האור גדול גופיה בשו"ת אור גדול החדשות סי' ט' ובשו"ת שער בנימין לאחיו של האור גדול, וגם דנו שם האם יש כבוש לח בלח או רק לכלי)

ותירץ השפ"א סוכה כ"ג דהתרומה חלה על גוף היין ללא הפליטות שלו שהרי אמר "שני לוגין שאני עתיד להפריש" והרי את הטעם היוצא איננו עתיד להפריש. אמנם מדברי האור גדול מבואר לכאורה דאין אפשרות לחלק את התרומה שתחול בפרי ולא בפליטה.[[274]](#footnote-274)

**שותפות במים לענין בעלות לענין הפרשת חלה**

**ומעשה שהיה באפיית מצות** שאחד האברכים ממשתתפי האפיה שהיה מדקדק במצוות הביא "מים שלנו" שהוא בעצמו שאבם בהידורים מיוחדים, ובאפיית המצות שלו השתמשו רק במים שלו, ואח"כ רצה גם להפריש חלה בעצמו מהמצות שלו ואף ביקש על כך רשות מבעל המאפיה, אלא שמתוך חוסר ידיעה הפריש חלה אדם אחר שתפקידו היה להפריש חלה מכל המצות ולא ידע שצריך להשאיר את מצותיו של זה טבל ולהשאיר לו את ההפרשה, וטען אותו אברך שכיון שהוא בעל המים א"א להפריש חלה על מה ששייך לו בלי רשותו, שהרי הודיע שאינו רוצה[[275]](#footnote-275) שיפרישו אחרים עבורו, וי"ל דתלוי בספק הנ"ל דאם המים חייבים בחלה אזי שפיר קמעכב, אבל אם המים אינם חייבים בחלה אין בכחו לעכב.

אך מאידך י"ל דאף אם אין המים חייבים בחלה הרי כאן נהיה שותף מלא בעיסה שהרי עכשו כבר אין אפשרות לחלק את המים מהקמח ונהפכו להיות שותפין רגילים שבודאי כל אחד שותף בין במים בין בקמח ויכול הוא לעכב. ועדיין יהיה נפק"מ אם מתנים השותפין להדיא שראובן ישאר בעלים על המים ושמעון על הקמח.

**עוד בענין חיוב המים בחלה**

הראני הרה"ג ר' אברהם משה באקאן שליט"א מש"כ בעל צפנת פענח (ולא נדפס עדיין) דהנה קי"ל דאם קמח של ישראל וקמח של גוי התערבו ועשו מהם לחם אזי אם יש בקמח של ישראל שיעור חלה – הלחם הזה חייב בחלה ואם אין בשל ישראל שיעור חלה אין הקמח של הגוי מצטרף לחייב.

וצידד הגאון צ"פ דאם יש מים של גוי עם קמח של ישראל – פטור מחלה ואף אם יש בקמח של ישראל שיעור חלה מ"מ הרי אי אפשר לעיסה בלי מים ונמצא כאילו חלקו של הישראל אין בו כשיעור ופטור, עכ"ד. אמנם אין זה ראיה להנדון אם המים חייבים בחלה דיתכן שהמים אינם חייבים בחלה ומ"מ הם תנאי חיוני ולכן מעכבים.

ב"פנינים משולחן הגאון ר' אברהם גנחובסקי"[[276]](#footnote-276) נראה דמסתפק אם המים שבעיסה מצטרפים לשיעור כזית לענין מצה ותלה בזה גם ספק נוסף האם יש דין מצוה הבאה בעבירה אם הקמח אינו גזול והמים גזולים. וכעין זה הסתפק הגר"ד לנדא שליט"א[[277]](#footnote-277) אם יש דין "לכם" במים שבעיסה.

והנה לכאורה אחרי שהתערבו המים והקמח כבר אין השותפות מחולקת מים לחוד וקמח לחוד אלא הוו שותפין בכל העיסה לפי אחוזי ההשקעה ולא משכח"ל לכאו' אא"כ התנו בהדיא שישארו שותפין בצורה זו שהאחד ישאר בעלים על הקמח והשני על המים, ואולי נימא שהמים כבר מתאדים באפיה ואין אפשרות להשאר בעלים עליהם אלא שותפות בעיסה, ובביצה לח. משמע דהמים נשארים ולהכי דנים שם שדיני תחומין נקבעים על העיסה לפי שני הבעלים עיי"ש.

**סימן ה**

**צירוף עוגייה חלבית לברכת המזון**

**מעשה** באחד שאכל עוגות בכמות גדולה של קביעות סעודה ונטל ידיו ובירך המוציא וכדין השו"ע סי' קסח, אך באמצע סעודתו הבחין שחלק מהעוגיות שהוא אוכל הם חלביות, ומכיון שלא היו משולשות כנהוג[[278]](#footnote-278) הבין שאסור לאכלם ואכל רק את שאר העוגות אך בסיום אכילתו הסתפק האם לברך ברהמ"ז דדילמא אותם עוגיות שאכל באיסור אינן מצטרפות לשיעור קביעות סעודה, דהא קי"ל (או"ח קצו) שאין מברכים על אכילת איסור ואפילו באיסור דרבנן, וללא העוגיות החלביות שאכל לא היה לו שיעור קביעות סעודה א"כ י"ל שלא יברך ברהמ"ז אלא על המחיה על העוגיות המותרות בלבד.

ויתכן גם שהחלב שבעוגה לא יצטרף אבל הבצק יצטרף – אם העוגיה ממולאת גבינה ולא נילושה בגבינה, אך באמת גם אם לא נילושה בגבינה מ"מ תוך כדי אפיה מחלחל הרבה גבינה בבצק וגם בולע, ובפרט לדידן דמחמרינן שכל דבר הוא דבר שמן, אך יתכן שכאן א"א להחמיר דהוי חומרא דאתי לידי קולא כמובן.

**האם הוו חפצא דאיסורא**

ותחילה יש לדון אם אכן עוגיות חלביות הן ממש אכילת איסור שאין מברכים עליהן. והנה הכרו''פ מספר שזקנו התיר למי שאפה לחם חלבי שיחלק אותו מהר להרבה אנשים לכל אחד חתיכה קטנה (שעל חתיכה קטנה לא גזרו[[279]](#footnote-279) כיון שיכול לאכלה מהר לפני שישכח שהלחם חלבי), אמנם נחלקו על זה החו"ד והפמ"ג (וגם הכרו''פ סומך על כך רק בשעה"ד) דכיון שנגמרה האפיה ולא עשו בו שום היכר, והאפיה עצמה היתה מיועדת לאדם אחד שעבורו היא כמות גדולה כבר נהפך לחפצא דאיסורא ושוב אין לו היתר, א"כ לדידהו הוי חפצא דאיסורא ואין טעון ברהמ"ז[[280]](#footnote-280), ובפרט לפמש"כ חו"ד (חידושים סק"ה ביאורים סק"ג) שאפילו אם עשה היכר על העוגה אחרי האפיה כבר לא יועיל דכיון שנאסר נאסר.

ויל"ע מי שהיה לו פת שנילושה בחלב בשיעור שיש בו **חמישים** כנגד הבשר וכיון שאין בו ששים נאסר, ואח"כ נטחן דק והתערב בפירורים אחרים באופן שעכשו ודאי יש שישים כנגד החלב, דלכאו' עכשו כבר מותר לאכלו אם לא ביטלו במזיד, אך שמא לאחר שנהפך מדרבנן לחפצא דאיסורא שוב לא יועיל ביטול על החלב אלא צריך ששים כנגד כל הפת, (דהיינו כעין חנ"נ אך מטעם אחר) וביד יהודה נוקט בזה לקולא אף שדעתו כהחו"ד שנהפך לחפצא דאיסורא.

**היתר בהיכר**

ובגוף האיסור כאן באמת יש לצדד להיתר משום שעוגה זו היתה ממולאת ואפשר קצת להבחין שהגבינה יוצאת מצידיה, וכתב ראבי"ה סי' תסג שאם ניכר מותר וכמו שמותר למרוח גבינה על הלחם, והרוקח[[281]](#footnote-281) ג"כ כתב להיתר (אף שהביא שיש מחמירים), אלא שצ"ע כמה צריך שיהיה ניכר, והנה אדם זה לא הבחין שהעוגה חלבית עד שאכל ממנה, א"כ אולי צריך היכר טפי ש**כל** מי שמסתכל מבחין מיד שיש כאן גבינה, ובפרט שלפעמים יש מילוי תפו"א שנראה כמו מילוי גבינה.

עוד יש לדון שהעוגיה היתה בצורה מיוחדת אשר במאפיה זו רק עוגיות חלביות עושים כך, א"כ אולי מועיל וכמו דאמרו פסחים דף לו. דכעין תורא שפיר דמי ופירשו הרי"ף והרמב"ם דאם עשה היכר מותר, אמנם נחלקו בזה הדעות כפי שיסד מהרי"ט (ח"ב סי"ח) שברי"ף ורמב"ם משמע שמספיק היכר לאופה בעצמו שהוא ידע להזהר, אבל הרשב"א בתורת הבית כתב שצריך שיהיה היכר שכל אחד יבחין שעשו כאן משהו משונה וישאל מדוע ואז יאמרו לו שהעוגה חלבית ולא יכשל, וא"כ בנד"ד אין כאן שום סיבה שאדם ישאל על היכר משונה (וכלשון המהרי"ט "אין כאן שואל ונשאל")[[282]](#footnote-282)

**עוגיות מתוקות**

עוד יש לדון להיתר עפמ"ש המהרי"ט שכל הגזירה רק בדבר שעלול לאכלו עם בשר אבל דברים מתוקים שאין דרך לצרפם עם בשר מותר (ולא גזרו שמא יאכלם לפני או אחרי בשר בלי דיני הפסקה הראויים), א"כ תלוי אם עוגיות אלו דומים לבורקס שדרך לאכלם עם בשר או עוגיות מתוקות שעליהם לא גזרו. אך ביד יהודה הקשה על זה קושיא חמורה, דבהגהות שערי דורא הביא תשובת מהר"ם שכתב שפת שאפאה בתנור שבלע בשר אף שמחמירים שאסורה לאכול עם חלב (למרות שהוא נ"ט בר נ"ט) מ"מ אין דיני הרחקה בינו לבין חלב כלל, והוכיח זאת מדאמרו בפסחים ל. דאסור למיכליה במילחא דילמא אתו למיכליה בכותחא, ומדוע לא אמרו דילמא אתו למיכליה לפני כותחא או אחרי כותחא וע"כ דלא אכפ"ל שיעשה כן משום דהוי נ"ט בר נ"ט, ומוכח להדיא מדבריו דבאמת היה מקום לגזור שלא לאכלו גם משום שמא יאכלנו בסמוך לחלב ולא יפריד ביניהם, רק דהכא ל"ש גזירה זו משום שהוא נ"ט בר נ"ט, וא"כ בעיסה שנילושה בחלב שאין זה נ"ט בר נ"ט שפיר יש לאסרו גם בעוגות מתוקות[[283]](#footnote-283) שהחשש היחיד הוא שיאכלם בסמיכות לבשר, וצ"ע למעשה.

**האם אכילת לחם חלבי פטורה מברכה**

הפמ"ג (או"ח א"א סי' קסח סקט"ז) כתב שהאוכל לחם חלבי לא יברך עליו ואפילו אכל כדי שביעה שהוא חיוב דאורייתא, אמנם רעק"א בהגהותיו לסי' קצו פקפק משני טעמים, חדא דשמא אין זה איסור חמור כ"כ, ועוד דלפי דעת זקנו של הכרו''פ הרי אפשר לחלקו לאנשים הרבה, וא"כ ה"ל כדמאי שאמרו בגמ' שמברכים עליו הואיל ומותר לעניים, וגם אם זה האוכל אינו עני מ"מ ראוי הוא להפקיר כל נכסיו ויהיה ראוי לו, וה"נ ראוי לחלקו לאנשים הרבה ויהיה מותר.

עוד יש לדון דשמא הוי רק איסור גברא ולא איסור חפצא, (ותלוי כמובן גם בנדון דלעיל במחלוקת החו"ד והכרו''פ), אבל אף אם תימצי לומר דהכי הוא לכאו' פטור מברכה. דהנה בשע"ת סי' קצו הביא בשם תשובות הב"ח החדשות בשם גדול אחד שהנודר מן הפת ואכלה מברך עליה (ברכה אחרונה בלבד עיי"ש טעמו), אך בשה"צ חולק על זה משום שמפורש בתוספתא שנזיר[[284]](#footnote-284) ששתה יין אינו מברך.

אמנם בספר הפרדס לתלמיד הרשב"א (שער י פרק ז עמ' ריט) מפורש שהנודר או הנשבע מפת ואכלה מברך הואיל וגוף הדבר היתר הוא, אך יתכן שאין זה להלכה (והשה"צ לא זכה לראותו לפי שלא נדפס בימיו, אך יתכן שגם אם היה רואהו לא היה חוזר בו) משום שהפרדס הנ"ל הביא בשם הרא"ה שהאוכל מאכל איסור בזמן היתר כגון האוכל ביו"כ – אין מברך עליו[[285]](#footnote-285), וחלק עליו הפרדס דכיון שהוא איסור גברא ומאכל היתר מברך עליו, והנה בפלוגתא זו ודאי קי"ל כהרא"ה דאין מברך[[286]](#footnote-286) וכמ"ש שה"צ סי' רד סק"מ שהאוכל ביו"כ באיסור אינו מברך וכהרא"ה, נמצא שהפרדס שמחייב ברכה על דבר האסור בשבועה לשיטתו הוא, ולא קי"ל כוותיה וא"כ שפיר פסק שעה"צ שלא לברך, וה"ה בעניננו שאפילו נימא דפת חלבית נחשב רק איסור גברא אין מברכים עליה.

**צירוף אכילת איסור**

אמנם בעצם הנדון אם מצטרפות העוגיות האסורות י"ל דאף שהם עצמם אינם טעונים ברכה מחמת איסורם ואין זה מברך אלא מנאץ, מ"מ מצטרפות[[287]](#footnote-287) הן לחייב את שאר העוגות בברהמ"ז, דהנה כתב שו"ע סי' קסח ס"ו דאם אכל קצת עוגות ובירך עליהם בומ"מ ואח"כ נמלך ואכל הרבה עוגות עד שהגיע לשיעור קביעות סעודה - יברך בסוף סעודתו ברהמ"ז, ומצטרפות העוגות ה**ראשונות** גם הן לשיעור קביעות סעודה, וחזינן דאף שכשאכל את הראשונות לא היתה פה קביעות סעודה מצדו שהרי מחשבתו היתה לאכול רק קצת מ"מ מצטרפות כולן, ועכצ"ל שהעוגות **האחרונות** לבד יש עליהן שם של קביעות סעודה כיון שנאכלו אחרי הכמות הראשונה, וה"נ בנד"ד העוגות האסורות אף שאין הן טעונות ברכה מ"מ נותנות הן שם של קביעות סעודה לעוגות המותרות דס"ס נאכלו העוגות המותרות בצירוף עם כמות גדולה.[[288]](#footnote-288)

אך יש לדחות שאין ראיה מהנדון הנ"ל דבאמת צע"ק מדוע אינו מברך ברכת על המחיה על העוגות הראשונות שאכל שהרי לא היה עליהם שם של קביעות סעודה וא"כ אינן נפטרות (לכתחילה עכ"פ) בברהמ"ז, ואולי צריך לומר שאחרי שהחלק השני של הסעודה נהפך להיות **"סעודת קביעות"** גורר הוא אחריו גם את החלק הראשון ונהפך גם הא להיות **"סעודת קביעות"**, ולכן שפיר מצטרף לשיעור לברהמ"ז, אבל בענייננו שא"א לצרף אכילת איסור אולי אין לברך ברהמ"ז.

אך אם כנים דברינו נמצא שהוברר למפרע שהיה צריך מתחילה לברך המוציא על העוגות הראשונות וגם ליטול ידיו, ועי' בהערה וצ"ע.

ובני החבורה שליט"א אמרו ג"כ כעין סברא הנ"ל שבאמת אם אכל כמות של קביעות סעודה אפילו אם לא חשב על כך מראש מ"מ הוי סעודה חשובה גם למפרע וכל מה שאכל היה בו שם של קביעות סעודה וא"צ למחשבתו בזה, ולפי"ז שפיר מצטרף כל מה שאכל מתחילה אף אם לא חשב אז לאכול כדי קביעות, ואין מזה שום ראיה לאכילת איסור שכיון שהיא אינה טעונה ברכה ודאי גם אינה מצטרפת.

אמנם ראיתי לח"א שליט"א שהסתפק מי שחשב לאכול כדי קביעו"ס ובאמצע נמלך והפסיק אם צריך ברהמ"ז, וחזינן דפשיט"ל דאזלינן בתר מחשבתו אפילו לאידך גיסא, ואפילו אם לא נתקיימה מחשבתו (ולכאו' י"ל דגם איהו לא החשיב בדעתו את האכילה כקביעות אלא רק אם אכן יאכל את כל הכמות שתכנן לאכול ולא באופן שנמלך.

בשלמי תודה (סוכות עמ' ריד) דן במי שאכל כזית חוץ לסוכה בטעות מה יעשה עכשו, דאם יעבור עכשו לאכול בסוכה כדי שיהיה המשך אכילתו בהיתר, א"כ גורם הוא איסור לעצמו למפרע שעכשו יהיה כאן כביצה שלמה שאכל חוץ לסוכה, ולכאו' עדיף שיפסיק לאכול (אבל עי"ז יתכן שגורם שברכת ענט"י היתה לבטלה להסוברים דעל פחות מכביצה אין חיוב נטילה)

וכתב בשם הגרנ"ק שליט"א שיכול להמשיך לאכול משום דאיסורא דעבד עבד, כלומר – דאפילו אם לא ימשיך לאכול כבר עשה איסור במה שאכל חוץ לסוכה ואף שפחות מכביצה מותר, היינו דוקא במי שאינו רוצה לאכול יותר אבל זה שרצה לאכול כביצה וכבר חל על אכילתו שם קביעות – אף אם לבסוף לא אכל – כבר עבר את איסורו, וזה כעין סברת ח"א הנ"ל. ואולי לפי"ד ה"ה מי שבירך לישב בסוכה ותכנן לאכול כביצה פת ולבסוף נאנס ואכל כזית דלא הוי ברכה לבטלה משום שאכילת הכזית היתה "אכילת קביעות" לפי תכנונו ומחשבתו, ואולי אף מותר לכתחילה לעשות כן וצע"ג.

ובמט"א (סי' תרכה אלף למטה סקפ"ז) כתב שאם אוכל כזית בסוכה בלילה ראשון ואח"כ נזכר שצריך לאכול כביצה לא יועיל שאוכל עכשו עוד כזית להשלים לכביצה דהרי בשעה שאכל את הכזית הראשון היתה דעתו רק על כזית והיינו שלא היה כאן שם של אכילת קבע, ולכן צריך לאכול כביצה שחמה מחדש, וזה ממש כסברתנו הנ"ל דמחשבתו קובעת ולא מועיל השלמה אח"כ.

מיהו כתב שם דלענין שיעור כזית ששם תלוי במציאות ולא בקביעות שם אין תלוי במחשבתו אלא במעשיו, ולכן מי שאכל חצי כזית ואח"כ נודע לו שצריך כזית אם ישלים בכא"פ יועיל אף שלא היה לו דעת, והסתפק שם אם לא בירך בעת אכילת החצי כזית הראשון האם יכול לברך לפני אכילת השני, והארכתי בזה במק"א בענין ברכה על חצי מצוה.

**שוגג**

אך באמת דכל דברינו כאן לכאו' אינם אלא לפלפולא משום שפסק המ''ב סי' קצו כדעת האחרונים שהאוכל איסור בשוגג מברך עליו לאחריו, וכאן ודאי היה שוגג .

אך אאמו"ר שליט"א העיר דהמ"ב כתב דאף שעל שוגג מברך ברכה אחרונה מ"מ אין מזמנים עליו דאין קביעותו קביעות, א"כ אולי י"ל דגם לענין קביעות סעודה אין קביעותו קביעות, אם כי יש לחלק ביניהם, ותלוי קצת ג"כ בנדון הקודם האם קביעות סעודה באה רק ע"י מחשבתו או שע"י כמות המאכל שאכל נהפך אוטומטית להיות "קביעות".

**סימן ו**

**מעשה דשניצלים**

כבר נודע המעשה שטיגנו שניצלים לסעודת שבע ברכות וכשבאו לאכול התברר שחלקם טוגנו במחבת חלבית בת יומא, ואע"פ שרובם כשרות הא הוו חתיכה הראויה להתכבד שאינן בטלות. **והגאון ר' פנחס שרייבר זצ"ל**[[289]](#footnote-289) צידד שאולי יש להתיר לחתוך את השניצלים כדי שלא יהיו חתיכה הראויה להתכבד.

ואמנם קי"ל דאין מבטלים איסור לכתחילה, אך אפשר לדון עפמ"ש החו"ד סק"ב דבתרי דרבנן לא אמרינן חתיכה הראויה להתכבד, וכאן יש תרי דרבנן, חדא דבשר עוף דרבנן ועוד די"א דטיגון דרבנן (עי' פר"ח ופ"ת ר"ס פז) וא"כ יש לצרף שיטת חו"ד הנ"ל עם שיטת השו"ע הנ"ל דאיסור דרבנן שהתערב בהיתר ואין שישים מותר להוסיף עליו בשביל לבטלו אף שהרמ"א חולק שם, עכת"ד.

**ציפוי השניצל**

והנה כתב החו"ד בסוף הסימן דן על מאכל כמו פלאדין שהוא עצמו עשוי מבצק אבל יש בו גבינה ונבלע בו בשר, וכתב חו"ד דלא הוי חתיכה הראויה להתכבד מכיון שהחלק של הגבינה לבד אינו ראוי להתכבד בלי הבצק, והחלק של הבצק הלא אינו אסור בחפצא אלא רק בגלל שבלוע בו איסור, והלא כתב הרמ"א (סעיף ב) דבלוע אינו יכול ליצור חתיכה הראויה להתכבד.

ודן הגרמ"מ לובין שליט"א דלכאורה גם שניצל דומה לזה, שהרי ציפוי השניצל אינו אסור מחמת עצמו אלא רק מחמת שבלע איסור, והשניצל לבד בלי ציפויו אינו ראוי להתכבד ויש להתירו להחו"ד.

ואמנם בהגהות אמרי ברוך על החו"ד השיג עליו בזה ודעתו שאין להתיר אלא במקרה שכל האיסור בלוע אבל כשחלק מהאיסור בעין והוא חלק מחתיכה הראויה להתכבד בזה אינו בטל.

והביא הגרמ"מ ראיה לדבריו דהלא פעמים רבות אין החתיכה ראויה להתכבד אלא בצירוף העצמות שבתוכה ואם יוציאום כבר אינה ראוי להתכבד, והלא העצמות אינם אסורים אלא מחמת שבלעו איסור וע"כ כהאמרי ברוך דכיון שכל החתיכה בכללותה ראויה להתכבד אסורה אף אם היה שייך להפריד האיסור מההיתר ואז לא תהא ראויה להתכבד.

**סימן ז**

**ביטול ברוב במעשה שבת**

מעשה בילד שהכניס בשבת חתיכת בשר לא מבושלת לתוך קדירה שעמדה על האש והיו בו עוד חתיכות בשר והתבשלו כולם, ועכשיו א"א לזהות את החתיכה שהכניס הילד.

והנה כתב בבה"ל סי' שכ"ה שמעשה שבת של חרש שוטה וקטן ג"כ אסור כמו מעשה שבת של גוי וא"כ חתיכה זו נאסרה באכילה, ולכאורה כיון שאינה ידועה הרי בטילה ברוב, אך י"ל דהוי חתיכה הראויה להתכבד ואינה בטלה ברוב, וגם יש לדון דהוי דבר שיש לו מתירין כיון שמותר למוצ"ש.

ומצד חתיכה הראויה להתכבד כבר הסתפק פמ"ג או"ח ריש סי' שי"ח האם מיקרי איסורה מגופה דהא כתב השו"ע (קא ב) דאם אין איסורה מחמת עצמה אין דין חתיכה הראויה להתכבד, וביאור ספקו שמעתי לפרש משום שהחתיכה עצמה מותרת באכילה, ומה שאסור באכילה זה רק השבח שהושבחה ע"י הבישול, ועכ"פ מסקנתו דהוי חתיכה הראויה להתכבד וא"כ אוסרת כל החתיכות.

אך יש לדון לדעה הראשונה בשו"ע דחתיכה שאינה מבושלת לא מיקרי חתיכה הראויה להתכבד, א"כ י"ל דהכא בשעה שהוכנסה החתיכה לתוך הקדרה מיד התערבבה והתבטלה דאז עדיין לא היתה מבושלת ולא היתה ראויה להתכבד, ואחרי שהתבטלה שוב אינה חוזרת ונעורה. (וכמ"ש בשו"ע ס"ג דאם אחרי שהתערבה הסירו הנוצה - מותר).

אמנם מבואר בפ"ת סק"ה בשם רדב"ז דאינו תלוי לפי שעת התערובת אלא לפי שעת הידיעה, דאם נודע בשעה שהיה חתיכה הראויה להתכבד לא יתבטל אף שהתערב קודם, ולפי"ז גם כאן יהיה תלוי באיזו שעה נודע הסיפור. ואם נודע רק אחרי שהתבשל כבר לא יוכל להתבטל, דאז הרי החתיכה כבר מבושלת והוי ראויה להתכבד ואינה בטילה.

ויל"ע דאמנם הורי הילד נודע להם רק אז אבל הילד כבר ידע קודם לכן, ואם הוא ילד שמבין קצת במעשיו ויודע שעשה מעשה אסור ומבין שאם ידעו על כך לא יאכלו את החתיכה נמצא שנודע לו לפני שהיתה החתיכה ראויה להתכבד, ואע"פ שאין עליו איסור דאורייתא לאכול הרי כתב רעק"א (כתב וחותם סי' לד) דגם נודע על איסור דרבנן מועיל לבטל איסור דאורייתא.

אבל לשיטת רש"י (ברכות מח.) דאין איסורים על הקטן כלל ורק על אביו יש חיוב לחנכו - לכאו' לא מיקרי "נודע"[[290]](#footnote-290). גם יל"ע אי ידיעתו של קטן זה שמה ידיעה כיון דדעתו לאכלו ולא אכפ"ל מהאיסור כלל.

עוד יש לדון כאן דאינו יכול להתבטל דהוי דבר שיש לו מתירין דהא מותר למוצ"ש (וכמ"ש מ"ב שיח ססק"ה) אמנם י"ל כמ"ש שבלי הלקט בשם רבינו שמחה (והובא בב"י סי' שי"ח ובבה"ל ס"ט ד"ה ואם) שמתיר בכה"ג משום שהספיק להתערב לפני שנאסר (דהיינו לפני שהתבשל) והרי קי"ל דבדבר שתחילתו בתערובת בטל אפילו בדבר שיש לו מתירין כמ"ש הרמ"א ס"ס קב (ולענין זה אין חילוק אם ידיעת הקטן שמיה "נודע"), וא"צ דוקא שתהא תחילת יצירתו בתערובת אלא סגי שתחילת **איסורו** בתערובת.

1. וצ"ע אם זה מתאים עם דבריו המפורסמים ב"נקודה הנפלאה" בפיהמ"ש פ"ג דכריתות דף יג: (הובא לקמן עמ' 5 גבי בישול חלב בחלב) ועי' כרו''פ. [↑](#footnote-ref-1)
2. הרא"ש סנ"א הוכיח ממה שפסק הרי"ף כר"ע דאין איסור בחיה ועוף ולא פסק כרבנן ע"כ דלית מאן דפליג על ר"ע לענין חיה, אבל תוס' (קיג סוף עמוד א') והר"ן (ר"פ) כתב דפליגי עליה רבנן ואסרי מה"ת. [↑](#footnote-ref-2)
3. טעם דעה זו מבואר במשנה קיג. דאין לו חלב אם, והנה דעת ר' יצחק בן פינחס לעיל כז: דאין שחיטה לעוף מן התורה וכן דעת ר' פינחס (אביו?) בקידושין עא. (עיי"ש שהיה חידוש בביהמ"ד) ולשיטה זו אולי יש טעם נוסף שאין איסור בשר בחלב בעוף דלשיטת ריה"ג קיג. אם אין שחיטה אין גם איסור בשר בחלב. [↑](#footnote-ref-3)
4. באחד ממדריכי הכשרות פורסם שיש להקפיד בשרפת חמץ שלא להשליך בשר עם חלב לשרפה, ואמנם לפי רוב הפו' שהאיסור דוקא בבשר בהמה אין לחוש כ"כ שבדיוק יהיה גבינה נוגע בבשר בהמה דהרי האיסור דוקא בנוגעים זב"ז או כשיש דבר אחד שנוגע בשניהם (ואין המדורה כמו קדרה שמצרפת כל מה שבתוכה). [↑](#footnote-ref-4)
5. כ"כ מקו"צ בשם יבין דעת לאחר שהביא מיד מלאכי שהלכה כרב לגבי לוי. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואולי יש להוסיף ברייתא נוספת דתניא במכות כא: ובפסחים מז: המבשל גדי בחלב (בקמץ) ביו"ט ואוכלו לוקה חמש, משום בישול בשר בחלב ואכילתו ומשום בישול והבערה ביו"ט ואכילת גיה"נ, וע"כ מיירי בחצי זית חלב וחצי זית בשר (וחייב על גיד משום בריה א"נ בכזית גיד וחצי זית חלב) דאי כזית מכ"א נפישי ליה לאוין על אכילתו דהא מודה רב דבבא מיורה גדולה לוקה על כל כזית, ויש לדחות דמנין הלאוין מונה ולא מנין המלקות. [↑](#footnote-ref-6)
7. בתוס' ד"ה אמאי נקטו בפשיטות כלוי וכן רמב"ן ור"ן כשכתבו על מחלוקת רשב"ם ור"י. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' פ"ת ר"ס פז (אמנם שם מיירי בבא מיורה גדולה) ורש"י קט. סוף העמוד. [↑](#footnote-ref-8)
9. קח: ד"ה שבא מיורה גדולה, וז"ל: "שאין מצטרפין מכלל היתרן לקרות איסור עד שיהא בכ"א לעשות איסור בעצמו". [↑](#footnote-ref-9)
10. ודנו בזה לפי כמה עשרות שנים כשייצרו מזון לעגלים שמתבשל בו בשר עם חלב, והרי אסורים בהנאה, ורצו למצוא עצה שיקחו למטרה זו רק חלב (בצירה) ואז אין איסור חל על איסור ודחו הצעה זו מפני הדעות שאוסרות את החלב (בקמץ) וגם מפני שיצטרכו "הכשר" מיוחד שהוא ודאי חלב ולא ספק. [↑](#footnote-ref-10)
11. בתשובותיו חיו"ד סצ"ב בסוף הקטע הראשון. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובחזו"א העיר על זה דהאחרונים דייקו מסוגיא דיבמות לב: דאף דאאחע"א ה"מ לענין עונש אבל שם איסור ודאי איכא. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועי' חידושי הגר"ח פי"ד ממאכ"א דאיסור בשר בחלב שאני משאר איסורים דהטעם הנאסר הוא הטעם המשותף ואולי זה דלא כרעק"א הנ"ל שכל אחד מהם אסור מטעם אחר. ועי' חידושי הגר"ש שקופ יבמות סי' לח סק"ז. [↑](#footnote-ref-13)
14. ח"א סי' ב' סק"ז, ובחלק ג' סי' נא סק"ד הוסיף עוד דאפי' שלא כדרך אכילתו נמי מיקרי אכילה, ובזה פליג עליו באבי עזרי ריש הלכות מעשה הקרבנות וכתב שזה לא נקרא אכילה כלל. ואמנם יש להעיר שכל זה לענין רוב הקרבנות אבל לענין קרבן פסח לא יועיל אופן זה גם להבית הלוי. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועי' שו"ת דגל ראובן (להר"א כץ גאב"ד פ"ת) ח"ג סט"ז. [↑](#footnote-ref-15)
16. והגרי"ג אדלשטין שליט"א סיפר שכשבא הרב מפוניבז' זצ"ל בצעירותו ללמוד בישיבת נובהרדוק ערב ראש השנה תרסח היה, ונכנס לבקר את רב העיר בעל הערוך השולחן, וכששמע בעל ערוה"ש שהבחור שלפניו היה אצל הגדול ממינסק זצ"ל שהיה ידוע בחריפותו, ביקשו שיאמר איזה חידוש ששמע ממנו, ואמר הרב מפוניבז' דהנה איתא בפסחים מז: דהמבשל בשר בחלב ביו"ט לוקה ולא מיקרי אוכל נפש כיון שאסור באכילה, והק' הגדול ממינסק מדוע אסור באכילה הלא י"ל אתי עשה דשמחת יו"ט ודחי ל"ת דבשר בחלב, ורגז הערוה"ש ואמר "וכי יהודי יכול לשמוח באכלו בשר בחלב??", אבל אח"כ נמלך ושלח לחפש את הרב מפוניבז' ולהביאו לפניו באמרו שאין זו אשמתו של בחור זה שהגדול ז"ל אמר דבר שאינו נכון, ובשביל לפייסו הביאו לסעוד אצלו בליל ר"ה ומני אז קירבו למאוד והיה אוכל על שולחנו ונהפך לאחד מתלמידיו. [↑](#footnote-ref-16)
17. מיהו יתכן שגם אם עירב בבשר קדשים אף שלא הפסיד מצות אכילת קדשים מ"מ הפסיד מצות אכילת פסח שהיא מצוה נפרדת מאכילת קדשים דלענין זה בטל ברוב, וצ"ע. ועי' בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-17)
18. והנה איתא בפסחים עה: דאם סכו לקרבן פסח בשמן של תרומה אם צלי הוא יקלוף את מקומו. והק' קרן אורה זבחים צז: למה לא נימא יבא עשה דאכילת פסח וידחה ל"ת דאכילת תרומה לזרים, וכאן ל"ש תירוץ הגמ' דאין עדל"ת שבמקדש דהא איסור תרומה לזר לא הוי ל"ת שבמקדש. ותירץ דאין עשה דקודם הדיבור דוחה ל"ת שלאחר הדיבור.

    והנה יש מקשים על הגמ' איך אפשר לומר עדל"ת הרי עשה דקדשים בעי כזית ואילו הל"ת עובר גם בפחות מכזית משום שבקדשים קי"ל שההיתר מצטרף לאיסור וא"כ עוד לפני שקיים את העשה כבר עבר על הלאו ומה יתיר לו, ותירצו עפ"י המנח"ח הנ"ל דמצות אכילת קדשים לא בעי כזית.

    ועפי"ז תירץ בספר ברכת יצחק (להגר"י רבינוביץ אב"ד טורעץ, סביו של הגר"צ מרקוביץ, על פסחים עה:) קושיית הקר"א, דבאמת בקרבן פסח י"ל כהקושיא הנ"ל דבקרבן פסח שפיר שייכא קושיא הנ"ל דמצות אכילת פסח לא מיקיימא בפחות מכזית כדאיתא בכמה דוכתי, וא"כ אחרי שאכל חצי כזית כבר עבר על הלאו דתרומה ועדיין לא קיים עשה שיהיה בכחו לדחות, ואף דבתרומה אין היתר מצטרף לאיסור מ"מ יש כאן איסור משום שכתב בתשובת רעק"א סי' פב דאפילו למאן דלית ליה חנ"נ בשארי איסורים ה"מ לענין שא"צ שישים כנגד ההיתר אבל באופן שאין שישים כנגד האיסור בזה גם כשאוכל את ההיתר עובר איסור.

    מיהו יל"ע בדבריו דאף אמנם דמצות אכילת פסח בעי כזית אבל לכאו' יש באכילת פסח גם מצות אכילת קדשים רגילה וזה שפיר יכול לדחות הל"ת כמו בכל קדשים, ועי' בהערה הקודמת.

    ומכ"ז יש לדון בנד"ד דאם התערב פסח בחלב לדברי הקרן אורה והברכת יצחק גם להחולקים על האו"ש יהיה אסור לאכול ולא כשאר קדשים שמותר. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועי' מה שנתבאר לקמן סי' קח לענין מצה שבלוע בה חמץ ומזה יש לדון למצה שנבלע בה בב"ח ואין לו מצה אחרת לליל הסדר. [↑](#footnote-ref-19)
20. ודן שם רעק"א שלמ"ד טעם כעיקר דאורייתא י"ל דגם החָלב נאסר באיסור שבולע מהחֵלב וגם בזה י"ל אין איסור חל על איסור אבל בכתב סופר בסוגיין כתב דאינו כן כי גם אם יש בו איסור טעם הרי אין החָלב עצמו נאסר אלא הטעם שבתוכו א"כ לענין החָלב עצמו עדיין יכול איסור בב"ח לחול ואינו חל על איסור אחר. [↑](#footnote-ref-20)
21. בתשובותיו חיו"ד סצ"ב בסוף הקטע הראשון. [↑](#footnote-ref-21)
22. ועי' חידושי הגר"ח פי"ד ממאכ"א דאיסור בשר בחלב שאני משאר איסורים דהטעם הנאסר הוא הטעם המשותף ואולי זה דלא כרעק"א שכל אחד מהם אסור מטעם אחר. ועי' חידושי הגר"ש שקופ יבמות סי' לח סק"ז. [↑](#footnote-ref-22)
23. וכ"כ בחינוך מצוה תקנא על שעטנז, ובמצוה רמה על כלאי זרעים ואילן ובמצוה תקמט על כלאי הכרם ובמצוה רמד על כלאי בהמה. [↑](#footnote-ref-23)
24. וכ"כ העקידה שער עט שמצוה זו והדומות לה הם ראיה שקצרה דעתנו מהשיג דעת עליון בטעמי המצוות. [↑](#footnote-ref-24)
25. והנה גם ראב"ע וגם רשב"ם השוו בשר בחלב לאוא"ב ושילוח הקן ועי' לקמן קיד. שהגמ' ג"כ משוה מצוות אלו זו לזו. [↑](#footnote-ref-25)
26. מתחילה נדפס במאסף "תבונה" שהוציא הגרי"ס ואח"כ בספר אבן ישראל בסופו עמ' 66 סק"ו [↑](#footnote-ref-26)
27. מיהו יש לדון אי נימא דבבישול פחות ממאב"ד אסור מיהא משום חצי שיעור אולי משום זה לבד נמי יש להתיר להסירו לריו"ח דאסור מה"ת.

    בפ"ת סי' צח סק"ד כתב בשם בית אפרים שאם נפל כזית בשר ליורה של חלב והוציאוה מיד אין בזה איסור אכילה דאורייתא משום שלא הספיק להתבשל כמאב"ד, ודלא ככנפי יונה. וצ"ע דהרי הבשר פלט טעם מיד לתוך החלב וטעם זה המשיך להתבשל בתוך החלב גם אחרי שהוציא את הבשר עד שהגיע למאב"ד. [↑](#footnote-ref-27)
28. ח"ג סי' רנז והובא בב"י, ויש לציין שהרשב"א הביא כמקור לדבריו גם דם דגים וגם דם אדם, ואילו בביאור הגר"א כאן ציין רק דם אדם, ושמא י"ל דדם דגים להרמב"ם פ"ו ממאכ"א מותר ולא אסרו מפני מראית העין, וכפי שהשיג עליו הראב"ד, ולכן ציין הגר"א לדם האדם שאסור לכ"ע לומר שגם הרמב"ם מודה להרשב"א. [↑](#footnote-ref-28)
29. והוסיף הכרו''פ שאין לומר שאפשר להכיר ולהבדיל בין בשר עוף לבשר בהמה דהא גזרו בהעלאה עוף אטו בהמה, ודבריו צ"ב דמנ"ל דגזרו העלאת עוף אטו בהמה דילמא גזרו העלאת עוף אטו אכילת עוף, וטפי ה"ל להקשות מדוע בכלל גזרו עוף אטו בהמה אם מינכר ביניהם. [↑](#footnote-ref-29)
30. ועיי"ש בשרידי אש שדן למה לא נאסור דם אדם מצד יוצא מן הטמא, ועי' בתשובת הרשב"א שרמז לזה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ולכאו' משמע שם במ"ב סקט"ז שפוסק כהט"ז רק בדרבנן כגון שם שאין במינו ניצוד וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
32. ויש סבירות גבוהה שיש בבנין כהנים שהרי בדרך כלל כשמתפללים במנין של 10-15 איש יש כהן לברכת כהנים, א"כ בבנין של 10-15 דירות מסתמא יש משפחת כהנים ובפרט אם יש שם מספר נפשות [גברים!] לכאו' יכפל מספר האיסורים לפי מספר האנשים וגופין מחלקין, ויל"ע בזה.

    והיה אפשר לומר דניזיל בתר רובא וכיון שרוב העולם אינם כהנים נימר שכל דיירי הבנין פרשו מרוב העולם שאינם כהנים (או אפ"ל בנוסח אחר שכשאנו דנים על כל יחיד בפ"ע י"ל דמרובא פריש) מ"מ תלוי בשאלה המפורסמת על החלב שלנו שמעורב מעשרות פרות שחלקן טרפות ע"פ הסטטיסטיקה, ואין שישים כנגדם אם אפ"ל דכל הפרות הללו מרובא פרשו וכולם אינן טרפות וה"ה בנד"ד י"ל דכל דיירי הבנינים כאן כולם מרובא פרשו ואין כאן אפילו כהן אחד וזה דבר תמוה קצת, ומ"מ לכאו' אין נ"מ בכל הנ"ל משום שהאנשים נמצאים בבתיהם דהוי **קבוע** דקבועים הם בבתיהם ואסור. [↑](#footnote-ref-32)
33. אלא שפעמים קשה לצמצם כגון בעץ גבוה, וגם יש בזה מספר שאלות הלכתיות כי יש ענפים שמטמאים רק מדרבנן מגזירת סככות ופרעות ויש גם מדאורייתא ויצטרך פעמיים לעצור, וגם יש מספר שיטות בראשונים בזה, וגם יש לדעת שהטומאה מתחילה ברגע שהמיטה נכנסת תחת העץ ואפילו המת עצמו עדיין בחוץ דכיון שהמטה אינה חוצצת בפני הטומאה (כיון שמוחזקת ע"י אדם) יורדת הטומאה ומתפשטת תחתיה ויוצאת משם ומטמאת, ופעמים שאף האדם הנושאה מביא את הטומאה אם פרק ידו או שרוולו רחב טפח שאז הטומאה יוצאת ממקומה שתחת המיטה כנ"ל ועוברת אל מתחת שרוולו וכך ממשיכה הלאה לכל מקום שגופו או בגדיו מגיעים. [↑](#footnote-ref-33)
34. בספר הזכרון וזאת ליהודה [י"ל ע"י ישיבת חברון עמ' שנ"ט], הובאו דברי הגר"ש שקופ שכתב כן וכתב'כ חזו''א אהע''ז ססי''ג (ועי' גם סי' לו) לענין סירוס והק' ע''ז מדאמרי' ששייך פטור של דבר שאינו מתכוון בכיבוי אש המזבח ע''ש ובקובץ שיעורים ח''ב סי' כג ובאגרות ורשימות קה''י ח''ג במשא ומתן בינו להגרי"ג אדלשטין שיבדלחט"א אודות הסוגיא בסנהדרין ר"פ הנחנקין דמשמע ששייך פטור של דבר שאינו מתכוון במכה אביו ואמו. [↑](#footnote-ref-34)
35. והנה כתב קובץ שיעורים [ח"ב סי' מ"א] דאסור לכהן להיות בחדר אחד עם מת אפי' אם אינו נטמא כגון גוסס או עובר (טומאה בלועה) עי"ש. וא"כ מסתבר ש"שם" האיסור הוא "איסור חילול קדושת הכהונה" ומה"ט יש למצוא היתר דשפיר הוי אינו פסיק רישיה דאף דודאי טימא את כל הנמצאים שם אבל אינו יודע אם חילל קדושת כהונה או לא, ועל כן אינו פסיק רישיה, ואפי' אם נימא דלא כהקוב"ש והאיסור הוא רק לטמאות כהן מ"מ יתכן ששם האיסור הוא "חילול הכהונה" וע"ז אינו פסיק רישיה. [ונ"מ גם בלובש בגדים וא"י אם יש בהם שעטנז [באופן דאינו מתכוון] האם יש כאן את ההיתר של הט"ז]. [↑](#footnote-ref-35)
36. אגב, המקו"ח שם חידש שאם ירתום שתי בהמות לעגלתו דהוי שנים שעשאוה ואין בזה איסור מחמר משום דקי"ל דכל שבחבירו פטור - בבהמתו מותר לכתחילה, ואו"ש פ"כ מהלכות שבת השיג עליו וכתב דבדותא היא וכד ניים ושכיב רב אמר לה, דכיון שבמשכן היה מחמר בצורה כזאת כדכתיב בפרשת נשא שהיה ד' עגלות וח' בקר, א"כ זוהי ג"כ מצורות המלאכה וחייב גם עליה וכדאיתא בירושלמי ד"מושיט" מרשות לרשות חייב דוקא באופן שראובן מוסר לשמעון דכך היה בקרשים, וחזינן דאף באדם דודאי שנים שעשאוה פטורין מ"מ כיון שהיה כך במשכן חייב, וה"ה בנד"ד בבהמה.

    וכבר הביאו שזה תלוי במחלוקת ראשונים, דתוס' [שבת ג. ד"ה בעשותה] הביא דברי הירושלמי והקשה כקושיית האו"ש דהא הוי שנים שעשאוה, ותירץ דמיירי שהמושיט הראשון הוא מני בידו של חבירו וכולה מלאכה קעביד. אך בריטב"א [ערובין לג. ד"ה כשרבים] כתב כהאו"ש שכאן התחדש ששנים שעשאוה חייבים.

    ובספר יקרה היא מפנינים [לע"נ מרת פנינה מישקובסקי ע"ה, עמ' קמח] כתב דמעשה שהיה שהוצרכו להסיע חולה וחכם אחד הורה שירתמו שני סוסים לעגלה כדי להרויח דעת המקו"ח, ודן שם דדילמא הפסיד בזה דלדעת האו"ש יתכן שהתחדש כאן שיש שני איסורים מכיון שעושה מלאכה על ידי שתי בהמות, ונוטה שם שאינו כן דלהאו"ש התחדש כאן צורה חדשה של מחמר ששייכת גם בשנים משום שכך היה במשכן ולא התחדש לשלול כאן היתר של שנים אלא שיש כאן צורת מלאכה חדשה, ועי"ש שדחה את מי שאמר לא כן משום שבאו"ש משמע כנ"ל. [↑](#footnote-ref-36)
37. וצ''ע היטב בתוס' שם ד''ה לאורכן שאולי רש''י פליג על זה מדלא פירש כתוס' [↑](#footnote-ref-37)
38. כן הוא הביאור לכאו' וכלשון הראשונים "פירשא בעלמא" ולא כפי שיש מחברים שהבינו משום שאינו ראוי לאכילה. [↑](#footnote-ref-38)
39. כמ"ש האחרו' שגם טעם בשר שנבלע בה אין לו דין בשר. [↑](#footnote-ref-39)
40. בסוף ספר "חינה של חנה" הביא בשם הגרשז"א שאין מברכים על הפרשת חלת חו"ל באופן שאוכל ואח"כ מפריש, ולפי דבריו אולי ה"ה שאין מברכים על אכילתה, ואולי אין מברכים על אכילת חלת חו"ל טמאה כלל כיון שזו תקנה מחודשת דומיא דאוכל ואח"כ מפריש אך צע"ג אם לסמוך על שמועה זו דכמדומה דלא מצינו כן בשום פוסק. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועיקר ביאור זה מקורו בראשונים – רמב"ן ורשב"א ע"ז סו: ומלחמות בפסחים (יט. מדפי הרי"ף) ור"ן חולין עמ' 64, והובא לקמן על סי' קח, ובכף החיים כתב להחמיר בזה. [↑](#footnote-ref-41)
42. ולענין דמאי יש לעיין דהנה ברפ"ז דדמאי איתא המזמין את חברו והוא אינו מאמינו דמשמע דמותר לאכול על השולחן ביחד עם המארח עם הארץ שאוכל דמאי, אך מאידך לדעת אביי שבת יג. גזרו שלא יאכל עם ע"ה אפי' דברים המותרים שמא יאכילנו דמאי, ואף רבא דלא גזר שם כולי האי לאסור עליו דברים המותרים י"ל דמודה כשאוכל דמאי עצמו דאסור לסעוד עמו ול"ע. [↑](#footnote-ref-42)
43. ואולי יש נפק"מ בעוגות שמצד אחד חייבות בחלה ואסורות להפר"ח כנ"ל, ואילו לדעת הש"ך יש להתיר כיון שאין זה ה"לחם" שעליו יחיה האדם אך אולי לדעת הש"ך גם פת הבאה בכיסנין אסור דס"ס "פת" איקרי. ועי' עוד לעיל מה שנתבאר לענין טבל. [↑](#footnote-ref-43)
44. וד"ז שכיח בשבת שמפרישים על השולחן ומשאירים שם את ההפרשה שהרי אחרי ההפרשה אסור להביא את התרו"מ למקום אחר משום שהם מוקצה. [↑](#footnote-ref-44)
45. אגב, חידוש נוסף יש בתשובת בית יעקב הנ"ל והובא בפ"ת הלכות צדקה שאשה אסורה לתת משל בעלה מתנות אפילו דבר מועט, ומה שאמרו בפרק בתרא דב"ק דדבר מועט מקבלים הימנה היינו דוקא לצדקה ולא לצרכי חולין, וצע"ק דלכאורה תלי במחלוקת רש"י ותוס' פ"ק דחולין ועוד מקומות כפי שהביא שם בעצמו, וכמדו' שהרבה ראשונים מתירים והיה ראוי להתיר, ושמא בזמנו לא נדפסו עדיין כל הראשונים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
46. עוד כתב שם שאין לחוש שמא שכחה אשתו ולא הדליקה, אלא ודאי תזכור, ואפילו אינה יודעת שהמצוה מוטלת עליה יאמרו לה בני ביתה או שכניה שצריכה היא להדליק. ובשה"צ סי' תרעז סק"ד בהביאו דבר זה השמיט "שכניה", וכפה"נ ס"ל דבימינו השתנתה המציאות ואין דרך השכנים להעיר זה לזה. [↑](#footnote-ref-46)
47. יש שכתבו בשם הגריש"א שאין להם לנהוג כך כאן בא"י משום שבא"י המנהג ו' שעות והו"ל ההולך ממקום שנהגו להקל למקום שנהגו להחמיר שצריך לנהוג כמותם לחומרא, וצ"ע אם לסמוך על שמועה זו כי לכאו' מאי שנא מכל עשרות מנהגי כל העדות לשבטיהם שכ"א נוהג כאן כמנהג אבותיו ונחשב מקום של לקוטאי כמ"ש הפו'. [↑](#footnote-ref-47)
48. עצם הדין לענין חגיגה איתא גם בתוספתא פסחים ה-ג, והירו' הוסיף לענין בשר בחלב, והובא הירו' בשלמותו באו"ז הל' בשר בחלב ועי"ש שהגיה הגירסא עפ"י ירו' עתיק. ועי' גם בהשגות הראב"ד גירסא מחודשת ור"י קורקוס כתב דטעות הוא בראב"ד. [↑](#footnote-ref-48)
49. לשון "מתבער" צ"ב דבלא"ה אין מבערים את הפסח עד מוציו"ט כדאיתא בפסחים ג. דאסור לבער קדשים ביו"ט ואז הוא גם זמן ביעור החגיגה, ועיקר חידוש הירו' הוא שנאסר באכילה בחצות, ושמא קמ"ל שאסור להחזיקו על השולחן, ולשון "מתבער" היינו מתבער מן השולחן כמו גבי בשר בחלב. [↑](#footnote-ref-49)
50. וצע"ק דאי חיישי' להכי מדוע התיר הש"ך סי' פז כל איסורים שבתורה לאכלם עם היתר על שלחן א' ולא חייש לתערובת (חוץ מחמץ בפסח שאיסורו במשהו), ושמא י"ל שכששני אנשים אוכלים כ"א מאכל אחר אין חוששים לתערובת, אבל כאן אדם אחד אוכל משניהם, ועוד דכשאחד המאכלים הוא איסור יודעים להזהר אבל חגיגה ופסח ששניהם היתר ומצוה אין נותנים על לב להזהר שלא יתערבו בשביל שלא יצטרכו לבערו קודם זמנו, ובפרט שלפעמים מתכנן לגמור הכל היום. [↑](#footnote-ref-50)
51. ואשכחן בדומה לזה דהנה בפסחים עו: נחלקו אמוראים בצולה בשר נבילה עם היתר יחד בתנור האם בולעים זה מזה דרב סבר ריחא מילתא ואסור, ולוי סבר ריחא לאו מילתא היא ושרי.

    נחלקו הראשונים היכי קי"ל. דעת בה"ג דקי"ל כרב דריחא מילתא, ואף הוכיח כן מדדרשינן דטעם כעיקר מדכתיב משרת ענבים – ומשמע דוקא טעם ולא ריח. אולם דעת רבינו חננאל דקי"ל לקולא כלוי, והרי"ף פרק גיד הנשה הביא מחלוקתם והכריע לקולא כבה"ג, והקשה מהברייתא המובאת בסוף הסוגיא דפת שאפאה עם הצלי בתנור אסור לאכלה עם חלב, וחזינן דריחא מילתא, ותירץ דהתם הוי דבר שיש לו מתירין דהא אפשר לאכול פת בשרית זו עם בשר ואין צווך לאכלה דוקא עם חלב, ובדבר שיש לו מתירין כמו שאסור במשהו ה"ה נמי דריחא אוסר. [↑](#footnote-ref-51)
52. ואולי יש לדון שיש גם חזקה דמעיקרא שאכל יותר מאוחר. [↑](#footnote-ref-52)
53. לשון הטוש"ע שצריך קינוח יפה, וכתב הגמ"י שריב"א היה מכניס אצבעו לפיו ובודק יפה שלא נשאר שם שאריות, ובספר קובץ שיטות קמאי (עמ' אלף תסו) כתב בשם רבינו אביגדור שצריך קינוח ג"פ.

    אגב, עי' במאירי וספר המאורות שהביאו שיטה מחודשת דעוף וגבינה דנאכלים באפיקורן היינו שא"צ קינוח הפה ע"י פת אבל צריך לקנח ידיו ופיו במטלית. [↑](#footnote-ref-53)
54. משום שהזוהר מיירי רק בבשר בהמה, אלא שבהמשך דברי הזהר איתא שעצם איסור בשר בחלב הוא גם בעוף משום סייג, וכיון שמשום סייג הוא צריך ראיה שאסור לאכלו גם בסעודה אחת דדילמא לא אסרו אלא בבת אחת או כשהוא בלי קינוח והדחה. [↑](#footnote-ref-54)
55. ושמא בחג השבועות שאני שהקילו בו, וכמ"ש הכל בו סוף הל' שבועות שמותר לאכול בסעודה ראשונה של היום בשר ובשניה חלב ואע"פ שלא עברו ו' שעות מ"מ כיון שהוא כבר רעב ע"כ שכבר אין לו במעיו בשר ואין לחוש, ומצד מה שנשאר בתוך פיו בין השינים יחצוץ שיניו וינקה אותם, ומסיים שם שאין לסמוך על היתר זה אלא בשבועות. [↑](#footnote-ref-55)
56. והובא בקצרה בהגהות אשר"י, וכן הסכים מהרא"י בהגהות שערי דורא סי' עו ד"ה כתב, והובא ע"י הרמ"א בתורת חטאת סי' עו ס"ג. [↑](#footnote-ref-56)
57. והוא לשיטתו שמצריך ברכה גם למים אחרונים, (וכפל דבריו לענין מים אחרונים בהשגות לרמב"ם פ"ו מברכות) ובזה רבו הראשונים שעומדים בשיטתו כגון השאילתות והרשב"א בתורת הבית ועוד, ויש שחילקו באיזה אופן נוטל מים אחרונים, דאם ידיו מלוכלכות מהמאכל וצריך לנקותם מפני כבוד ברהמ"ז ה"ז טעון ברכה, אבל אם נוטל רק מפני סכנת מלח סדומית לא יברך. [↑](#footnote-ref-57)
58. ולכן ג"כ אין ראיה ממה שהידים מספיק להם רחיצה שגם שינים תותבות מספיק רחיצה, שהגוף מנקה עצמו, ועינינו הרואות שאם יש לאדם כתם דיו על ידו הוא נמחק מעצמו אחרי שעות ספורות. [↑](#footnote-ref-58)
59. בארחות חיים (הל' איסורי מאכלות) סיכם ד' דעות מהו **"אינו נאכל מחמת מלחו"** שבפחות מזה אינו נקרא מלוח לאסור. (ג' דעות הראשונות הובאו בב"י)

    א) י"א כפשוטו דדוקא בשר שמלחוהו הרבה מאוד כמו שרגילים למלוח כשהולכים לדרך שנעשה כעץ.

    ב) י"א שהוא מלוח שמולחים אותו להתקיים לזמן רב וא"א לאכלו כמות שהוא אלא צריך שטיפה לפני שרוצים לאכלו.

    ג) דעת ר"ת שא"צ מליחה כ"כ מרובה אלא מליחה שמלחוהו כמו שמולחים לפני הבישול להוצאת הדם דכמו שנכנס המלח לתוך הבשר להוציא דמו מכל חלקיו ה"נ הוי כרותח להפליט בליעותיו וכ"פ שו"ע צא ה.

    ד) שיטת הראב"ד שזה מאכל שבכדי לאכלו צריך לתבלו במאכל אחר מחמת מליחותו. [↑](#footnote-ref-59)
60. ומ"מ גם במליח יבש שנגע במליח יבש כ' טור ושו"ע שצריך הדחה עכ"פ, וב"י הביא לזה מקור מספר התרומה והגמ"י ומרדכי ושערי דורא. [↑](#footnote-ref-60)
61. והק' הש"ך דבסי' צא ס"ה פסק שאין חילוק בין תתאה לעילאה, ותירץ דלעצם דין מליח בדבר כחוש אין הבדל בין תתאה לעילאה, דגם אם המליח הוא עילאה הרי אמרי' אדמיקר ליה בלע ובלא"ה בעי הדחה, והלא גם אם הוא תתאה א"צ במליח יותר מכ"ק להשו"ע (ועי' יד יהודה שתמה שעדיין יש הבדל אם זה כ"ק או רק הדחה), אולם בסי' קה מיירי לענין דבר שמן שמפעפע בכולו ובזה דוקא בתתאה מליח. ועי' יד יהודה מה שהקשה על זה. [↑](#footnote-ref-61)
62. הראבי"ה חולק וס"ל יש מליחה בכלים ופירש הגר"א דלהכי נמי חשש הרמ"א וכתב שלא לסמוך על דין זה לכתחילה. וגם תוס' (חולין קיג. ד"ה טהור) דס"ל אין מליחה בכלים כלל סיים ש"המחמיר תבא עליו ברכה". והא דאין מליחה בכלים היינו דוקא להפליט אבל יכולים כלים לבלוע ע"י מליחה. [↑](#footnote-ref-62)
63. (עוד האריך בזה הב"י ב"קונטרס המליחה" שבשו"ת אבקת רוכל סי' רטו). [↑](#footnote-ref-63)
64. א) דעת הרמב"ם (פט"ו ה"ד, בפשוטו) שכל החתיכה נאסרת וחמור יותר מצלי, וכן דעת הרמב"ן קיב:

    ב) דעת הרא"ש סי' כד והרשב"א (בית ד' ריש שער א') דאוסר כדי קליפה. וכ"פ שו"ע.

    ג) והרא"ה בבדק הבית ס"ל כדי נטילה. [↑](#footnote-ref-64)
65. ושיעור זמן שנצרך שישהו במלחן ביחד בשביל שיבלעו זה מזה מבואר בסימן סט סי"ח שהוא כדי שיהיה על האש וירתח. [↑](#footnote-ref-65)
66. לפני שנים מספר הצליחו מדענים הולנדיים ליצר **"בשר מלאכותי"** והיינו שמוציאים מגוף של בעל חי כלשהו "תא" ומגדילים אותו ע"י פעולות שונות, ודנו בזה בארוכה הי הוי יוצא מאבר מן החי או יוצא מבהמה טמאה עי' באריכות בקובץ "בנתיבות ההלכה" חלק מו עמ' 243-278 ושם בעמ' 268 דן אם יש בזה איסור בשר בחלב אם אוכלו עם חלב, ולהנ"ל נמצא דלהחו"ד שאין איסור ביוצא מן הבשר א"כ הנדון הוא רק אם נחשיבנו כגוף הבשר אבל אי נימא דאינו אלא "יוצא" מבשר אין בזה שאלה לדעת החו"ד. [↑](#footnote-ref-66)
67. אך הקשה שם דלמ"ד בהמה בחייה לאו לאברים עומדת א"כ אין כרגע שום איסור על הבהמה עצמה ואיך אפשר לומר שהיוצא ממנה מיקרי אבר מן החי, ומסיק דלהך מ"ד עכצ"ל דהחלב נחשב "בשר" ולא רק יוצא מהבשר. ועיין עוד בכל הנ"ל בקה"י בכורות סי' ו'. [↑](#footnote-ref-67)
68. ועי' חזו"א (בכורות טז יג) שהקשה על דם שבישלו היאך מותר והלא לא גרע מיוצא מן הדם ועי' קה"י בכורות ס"ס ה. ולפי הסבר הנ"ל י"ל דכמו דלא שייך יוצא מן הבשר ה"נ ל"ש יוצא מן הדם ודו"ק. [↑](#footnote-ref-68)
69. בפירושו לתו"כ פרשת צו פרק יג עה"פ כל טהור יאכל בשר. ועי' פרדס יוסף פרשת בא וכלי חמדה פרשת ראה דף צ'. והאו"ש כתב (במכתבו שבספר זרע אברהם סי' ז' סק"ב) על דברי הר"ש האלו: "הוא תימה גדולה לא ישוער", ועי' עמודי אור סי' יג ואחיעזר ח"ג סי' פא. [↑](#footnote-ref-69)
70. דבאמת בזבחים צז: אמרינן שהיה צ"ל שאם בשר קרבן כשר בלע קרבן פסול י"ל עשה דוחה לא תעשה אלא שאין עשה דוחה ל"ת שבמקדש, וא"כ כאן שהלאו של חלב ודם הוא אינו מהלאוין שבמקדש שפיר י"ל עשה דוחה לא תעשה. [↑](#footnote-ref-70)
71. וכדאיתא בחולין ח: שסכין ששחט בה טרפה אסור לשחוט בה אח"כ בהמת היתר ועי' זרע אברהם סי' ז אות ד [↑](#footnote-ref-71)
72. והנה הגר"י ז"ל מסלנט (מתחילה נדפס במאסף "תבונה" שהוציא הגרי"ס ואח"כ בספר אבן ישראל בסופו עמ' 66 סק"ו) חקר במי שהטמין חמין לשבת ובתוך שבת נודע לו שעירה התבשיל בכף חולבת בת יומא ואם ימתין עד שיתבשל כמאכל בן דרוסאי יעבור על איסור בישול בשר בחלב דאורייתא האם מותר לסלק התבשיל או דילמא אסור לעשות כן שהרי התבשיל נאסר (דלענין איסור סגי ביד סולדת וא"צ כמאב"ד) והוי מוקצה, ולכאו' הרי זו סוגיא מפורשת דהכניס פת לתנור בשבת שמותר לעבור על איסור רדיה בשבת כדי להנצל מאיסור אפיה דאורייתא, אך כ' הגרי"ס דדילמא שאני הכא משום שבמנחות (מח.) אמרו שאין היתר לחטוא בשבת בשביל למנוע ממנו איסור בחול, א"כ אולי ה"ה נמי בשבת עצמה לא הותר אלא למנוע ממנו איסורי שבת עצמה ולא בשביל למנוע איסורים צדדיים. ולפי"ז יש לדון בענייננו אם האיסור לבטל איסור לכתחילה נחשב אותו האיסור של בישול בשר בחלב או איסור אחר.

    וכתב עוד הגרי"ס שיש עוד לחלק עפ"י מש"כ הראשונים בשבת שם שאיסור רדיה הוא איסור קל יותר משאר איסורים דרבנן ואולי רק אותו התירו אבל איסור מוקצה שמא לא התירו. ואמנם עי' חזו"א (או"ח לז כז סד"ה דינים) שהתיר להסיר סיר מוקצה מעל האש כדי שלא לעבור על איסור שהיה, והוסיף שאף שאין זה מפורש מ"מ כך מסתבר. [↑](#footnote-ref-72)
73. וצ"ע דבתוס' שם ביאר ההיתר לזה משום שלאו דבל יראה הוא ניתק לעשה דתשביתו וההיתר הזה כמובן ל"ש במשהה בשר בחלב ע"מ שלא לאכלו. [↑](#footnote-ref-73)
74. ועי' היטב מה שתירץ הרמב"ן על קושיא זו דאזלינן בתר סוף הבישול וצ"ב. [↑](#footnote-ref-74)
75. סי' טז סק"ג וז"ל דלא אמרינן חוזר וניעור אלא כשצורת האיסור קיימת אח"כ, אבל הכא בחלב שנאסר ויצא לקדרה כבר נפסד צורת האיסור שהרי טעם הבשר שבחלב נתפשט בכל הקדרה ואין כאן טעם בו"ח אע"ג דהיכי דנפל בב"א אמרינן אפשר לסחטו אסור מ"מ כשמתבטל קמא קמא בס' ל"א חוזר וניעור עכ"ל ועמש"כ החזו"א סי"ח סק"א. [↑](#footnote-ref-75)
76. והעיר החזו"א דלדעת השו"ע דאין אומרים קמא קמא בטיל בלא נודע צ"ל דבכזית בשר שנפל ליורה של חלב מיירי דוקא בנודע והוא דוחק. [↑](#footnote-ref-76)
77. ועדיין צ"ב קצת דאמנם אין כאן צורת איסור בשר בחלב המקורי אבל יש כאן איסור חנ"נ דהוא לבד מספיק בשביל לאבור, ואפשר להוסיף קצת הסבר דבאמת ענין חנ"נ עם ענין חוזר ונעור הם לכאורה תרתי דסתרי, דענין חנ"נ הוא לשמר את המצב הראשון אף שהתבטלה מהותו, ואילו ענין חוזר ונעור הוא להפך דצריך לדון בכל רגע מחדש לפי המצב החדש, ועפי"ז מובן דלא שייך לאסור בחוזר ונעור מכח חנ"נ, דהלא לפי כל מצב כשלעצמו הרי אין כאן איסור, וא"א לומר חוזר ונעור דהלא לפי המצב הקודם אין כאן איסור ואין מה שיחזור ויתעורר. [↑](#footnote-ref-77)
78. בגמ' קח: תניא באיזה בישול אמרו בבישול שאחרים אוכלים אותו מחמת בישולו, ופרש"י שמבושל כל צרכו, והריטב"א הביאו וכתב שה"ה אם נאכל כמאכל בן דרוסאי (וכן פסק הפר"ח סי' פז), ונחלקו האחרונים אם כוונתו לחלוק על רש"י או לפרש דבריו, עי' מנ"ח מצוה ז ואמרי בינה דיני בשר בחלב סי' ב' שעשו בזה מחלוקת. [↑](#footnote-ref-78)
79. והנה בבישול אחר בישול יתכנו שני אופנים: הא' בשר וחלב שהתבשלו יחד ואח"כ חוזר ומבשל אותם, והב' בשר וחלב שהתבשלו כ"א בפ"ע ואח"כ מבשלם יחד, ובגליון מהרש"א הביא שבאופן הב' ודאי אסור, אך באופן א' הפמ"ג (משב"ז סי' קה סק"ב ד"ה עוד למדתי) נוטה להתיר, אך בש"ך סקי"ח משמע שאוסר. ועי' דרכי תשובה.

    ואף דלענין שבת אין בישול אחר בישול, יש לחלק דבשבת האיסור הוא ההשבחה והיצירה שנעשה ע"י הבישול ובבישול שני אין בו תוספת אבל לענין בשר בחלב שמעשה הבישול עצמו אסור אין הבדל בין בישול ראשון לשני, ומאידך י"ל כיון דמבואר בסוגיין דדרך בישול אסרה תורה, והיינו שבישול שאינו נותן טעם לא מיקרי בישול לאיסור בשר בחלב, א"כ י"ל שאחרי שכבר נתן טעם פעם אחת אין תוספת בפעם השניה ולא הוי דרך בישול.

    ועי' תוס' (לקמן קטו: ד"ה כלאי) שדנו אם יש חיוב שרפה על בשר בחלב שהתבשלו באיסור, וצע"ק שהרי בשרפתו חוזר ועובר על איסור בישול בשר בחלב, ואי נימא דאין בישול אחר בישול ניחא. [↑](#footnote-ref-79)
80. ואולי לפי תירוץ הרמב"ן בחידושיו אינו כן וצ"ע להבין כוונת תירוצו. [↑](#footnote-ref-80)
81. ואף להחזו"א הנ"ל דבטל ברוב מכח דין דקמא קמא בטיל מ"מ איסורא מיהא איתיה אלא שאין בו כח לאסור כיון שהתבטל ברוב. [↑](#footnote-ref-81)
82. וז"ל החזו"א: ואמנם הריטב"א בע"ז חולק על הרשב"א וקשה לעמוד על דבריו ז"ל שם, ונראה שהוא מפרש דהגעלה דתנן מתפרש לרבא דהיינו הגעלה תוך זמנו בעודו היתר וזה גורם שלא יצטרך מרו"ש, ומיהו בהגעלה לא סגי אלא בעינן שיבשל ג"כ תוך זמנו אחר הגעלה, ואז א"צ מו"ש, ומיהו הגעלה מהני שיהא מותר לבשל שלמים אחר חטאת ולא יצטרך לאכול השלמים בחומר חטאת וניחא קו' תו' [ולא נצטרך לומר דהקילו במין במינו] אבל אכתי אין הגעלה מהני שלא יצטרך מרו"ש אם לא שכבר בישל ג"כ תוך זמנו, ובריטב"א הביא שהרשב"א הק' לפ"ז אי הגעלה מועילה לקלוש שאין אוסר עוד את המבושל בו למה צריך מרו"ש, ותירץ דכשנעשה איסור גמור לא סמכינן על זה ונראה דלא ניחא לי' דיהא צריך מרו"ש היכי דאינו אוסר תערובתו.עכ"ל החזו"א. וכמדו' שאין הכרעה בדעת החזו"א איך לפסוק. [↑](#footnote-ref-82)
83. ובנקוה"כ נראה שכוונתו לתרץ שמדובר שכהן מבשל בשר השלמים לעצמו וכיון שתכניתו לגמור לבד את בשר השלמים א"צ לחוש שמא לא יצליח לגמור ויהיה נותר. וחידוש הוא דמהני תכנית כזו להפקיע מאיסור מביא קדשים לבית הפסול. [↑](#footnote-ref-83)
84. ויש להעיר דעדיין צריך לכאורה ליבון לכל השפוד מדין חם מקצתו חם כולו, אך שמא הראב"ד לא ס"ל חם כולו, א"נ אפילו אם צריך ליבון לכל השפוד מספיק לזה ליבון של חם מקצתו חם כולו דגם בשעת הליבון מתחמם כולו וכבולעו כך פולטו. וצ"ע אם ס"ל להראב"ד כהירושלמי שליבון של שפוד צ"ל עד ניצוצות דלכאו' בצליה רגילה אינו מגיע לזה ואיך החשיבו הראב"ד לליבון. [↑](#footnote-ref-84)
85. ויש אולי מקום לדון שכל הפוסקים שביארו כל דיני הגעלת כלים ובליעות ולא הביאו חידושו של הרשב"א מכלל דלא ס"ל כוותיה. [↑](#footnote-ref-85)
86. וכעין זה כתב במטה יהונתן דבדין טעם כעיקר התחדש (מדרבנן) גם שכל החתיכה נאסרת. [↑](#footnote-ref-86)
87. כן דעת בעל העיטור (דף טז. טור ב) דבאיסורים דרבנן לא אמרינן חנ"נ. [↑](#footnote-ref-87)
88. בפירושו "יתרון האור" על המשניות, נדפס סוף משניות זרעים ב', ובמשניות החדשים נדפס על אתר. [↑](#footnote-ref-88)
89. כ"כ הר"ן וכן נקט הפמ"ג בכ"מ שזהו הטעם העיקרי, אך צע"ק אם כך גם דעת שאר ראשונים וכמש"כ לעיל. [↑](#footnote-ref-89)
90. מיהו מבואר שם במשנה דזיעת בתים טהורה דהיינו לחות שבאויר כשנהפכת למים אינה נחשבת משקה, ולכאו' יש ללמוד מזה למים הנוזלים מהמזגן שאין להם דין מים שהרי נוצרים מהלחות שבאויר וכמו זיעת בתים דאינם נחשבים משקה (כדאיתא רפ"ב דמכשירין, וכ"כ בשו"ע לענין שאינם מחמיצים) ולכאו' פסולים לנט"י ולמקוה, וכן נקטו מחברי זמננו שמים היוצאים מהמזגן בשבת הם נולד ואסורים בטלטול, ואף אם נוזלים לתוך דלי שיש בו מים מערב שבת שאינם מוקצה מ"מ הכל אסור כיון דהוי דבר שיש לו מתירין ואינו בטל ברוב, ואף שהרמ"א כתב דאם נולד בתערובת שרי, הרי כאן המים זורמים בצינור בפני עצמם לפני שנכנסים לדלי וכיון שאז ניכר לעצמו שוב אינו בטל ברוב.

    לכן העצה למי שרוצה להזיז את הדלי בשבת שיניח בתוכו לפנישנכנסו לתוכו המים כפית וכיו"ב שהיא יותר חשובה מהמים ואז מותר לקחת את הדלי ולשפכו דהוי טלטול מן הצד לצורך דבר המותר (שלא יתלכלך הבית, וכמבואר בסי' שי).

    ושמא י"ל היתר נוסף דאם יש בדלי מי ברז שפיר דמי, דשמא מי המזגן ומי ברז נחשבים כל אחד למין אחר דמי המזגן אין להם דין מים שהרי נוצרים מהלחות שבאויר ולכאו' פסולים לנט"י ולמקוה, וא"כ הוי מין בשאינו מינו ובטל אפילו בדבר שיש לו מתירין, ואע"פ שיש גם מי מזגן נוספים שאין בהם כח לבטל י"ל סלק את מינו ושאינו מינו רבה עליו ומבטלו – ובתנאי שיש במי הברז כמות מספקת יותר מכל מי המזגן שעלולים להכנס בשבת.

    ומעשה במקוה כלים שאחד השכנים הניח בתוכו את צינור פליטת מי המזגן שלו, ונראה שהמקוה הזה פסול לחלוטין דמי פירות נינהו ונפסל בנתן סאה ונטל סאה כשמגיע להיות רוב מי פירות. [↑](#footnote-ref-90)
91. דהנה הגמ' בסוגיא דפסחים ובסוגיא דע"ז מביאה משנה פ"י דתרומות מ"ג הרודה פת חמה ונתנה על פי חבית של יין של תרומה ר"מ אוסר ור"י מתיר ומייתי מינה ראיה דריחא מילתא תנאי היא.

    והקשה השואל את רעק"א (נדפס בחידושי רעק"א על הש"ס מסכת מכשירין) דיש משנה כדוגמתה ממש במכשירין פ"ג מ"ג הרודה פת חמה ונתנה על פי חבית של יין ר"מ מטמא ור"י מטהר, ושם הנדון הוא לענין אם הוא מוכשר לקבל טומאה, דלר"מ הו"ל כאילו התרטב ומעכשו הוא מוכשר לקבל טומאה, ושם ודאי א"א להכשיר אוכלין ע"י ריחא מילתא אלא ע"כ דשואב לחלוחית מים ואיך מייתי מינה לענין ריחא מילתא. ועל זה ענהו רעק"א כדלהלן. [↑](#footnote-ref-91)
92. צע"ק שהוכיח מאדים לריחא מילתא והרי אדים אוסרים לכו"ע אפילו למ"ד ריחא לאו מילתא. [↑](#footnote-ref-92)
93. אך יש להעיר דבפירוש הרא"ש למכשירין שם כתב דמיירי דלא היה אף אחד שבדק מיד את הפת לראות אם התלחלחה בטופח ע"מ להטפיח אבל אם היו מיד בודקים לא היה מקום למחלוקת, עכ"ד, ולכאו' לפי רעק"א א"צ לטופח ע"מ להטפיח דכח המשקה חשוב כמשקה.

    וצ"ל דלא יתכן שכח של היוצא מן המשקה יהיה עדיף מכח המשקה עצמו, ובודאי לא שייך שיוכשר לקבל טומאה כל זמן שאינו רטוב ממש, רק נחלקו אם רטיבות זו יש לה דין של רטיבות הבאה מן המשקה שיש לה דין "משקה" ומכשירה לקבל טומאה או שהיא לחות בעלמא כזעת בתים דתנן רפ"ב דמכשירין דטהורה. [↑](#footnote-ref-93)
94. וקושיא זו אינה על הרא"ש אלא על המשנה עצמה. [↑](#footnote-ref-94)
95. גם צ"ע לכאו' דהרי בסי' צג נזכר ענין זיעה שזהו הסיבה שכיסוי קדרה נאסר משום שסופג זיעה, ולהפמ"ג הו"ל להפוסקים והשו"ע לפרש דכל זה מיירי רק במשקין ולא באוכלין. [↑](#footnote-ref-95)
96. והמ"ב שם סקפ"ה סתם לה סתומי וכתב שהכיסוי טעון ליבון משום שנוגע בגוף החררה ולא פירש מה הדין אם נוגע רק באדים. [↑](#footnote-ref-96)
97. והנה כתב הרמ"א בתורת חטאת (כלל לה ס"ו) בשם תשובות מיימוניות דאם אפה פשטידת בשר בתנור ואח"כ אפה פלאדין חלבי באותו התנור - אינו נאסר, דאפילו אמרינן ריחא מילתא אינו אלא באפיית שי מאכלים בבת אחת אבל בזה אחר זה אינו אוסר משום שאין הזיעה נבלעת בכלים, והק' שם הרמ"א למה מכסה של קדירה נאסר ע"י זיעה ואילו כיסוי הפשטידה לא נאסר, ותירץ דהואיל והנאפה הוא יבש אינו מעלה זיעה כמו קדירה, עכ"ד.

    והקשה שם מנחת יעקב ס"ק כ"א מדברי הטור הנ"ל שאוסר גם זיעה של חררה, ותירץ שכשהשתמש כל השנה בחמץ יש לחוש שהיה גם זיעה האוסרת, משא"כ הכא שהשתמש רק פעם אחת. עוד תירץ דלענין ליבון והגעלה יש להחמיר לכתחילה לעשות באופן המובחר, אבל בדיעבד אין לאסור התבשיל. עוד תירץ דאף דדבר יבש אינו מזיע כ"כ כמו קדירה מ"מ מזיע קצת ומשהו מיהא איכא לאסרו בפסח. [↑](#footnote-ref-97)
98. דהנה הש"ך סי' צג סק"א כתב דאם בישל חלב בקדירה בשרית צריך לשער שישים רק כנגד הבשר שהתבשל בתוך מעל"ע, אבל הבשר שהתבשל לפני מעל"ע הוי נטל"פ ואין צריך שישים כנגדו, למרות שהבישול האחרון היה מעל"ע לבישול שלפניו ולמרות שכשיצא הטעם מהקדירה היה עדיין טעמו מושבח.

    והק' רעק"א (לקמן סצ"ה ס"ב) הא שיטת הש"ך גופיה (סצ"ד סקכ"ב) דאם בישל איסור בכלי ובתוך מעל"ע בישל בו מים, ואח"כ בישל בו היתר בתוך מעל"ע לבישול המים אסור, ולא הוי נטל"פ אף למאן דלית ליה חנ"נ בשאר איסורים, והטעם כמ"ש רעק"א (בהגהותיו על החו"ד סי' קג) דכל מה שהטעם נהיה פגום אחרי כ"ד שעות היינו אם לא יצא מדפנות הכלי, אבל אם בישל מים ועל ידם הרי יצא הבליעה מדפנות הכלי – בזה אין הטעם נהיה פגום. וא"כ גם כאן היה צריך שישים גם כנגד מה שהתבשל לפני מעל"ע דכיון שבישלו בו באמצע המעל"ע הרי לא נפגם.

    ותירץ רעק"א דמותר מטעם נ''ט בר נ''ט (דהרי טעם הבשר ההוא נשאר מושבח רק על ידי שיצא ונכנס מדפנות הקדרה) והוכיח מזה רעק"א דנ''ט בר נ''ט נקלש טעמו אפילו אם נשאר בתוך מינו ולא עבר למינים אחרים והוכיח כן גם מתוס' חולין קיא: וזבחים צז: (ואכן בספר יבין דעת לגאב"ד קוטנא (פיה"א סק"ג) חולק על הש"ך בזה).

    ועפי"ז כתב רעק"א שם שאם בישל **חלב שחוטה** (שמותר מדאורייתא ואסור רק מדרבנן) בקדרה חלבית ואח"כ בישל את החלב הנ"ל עם בשר אין איסורו אלא מדרבנן, ואין להחמיר ולומר שכיון שבישל בקדרה חלבית נהפך החלב להיות "חלב דאורייתא" ע"י הבליעות שבלע, משום שבליעות אלו הם נ"ט בר נ"ט ואעפ"י שטעם של שחוטה הוא כמו טעם של חלב רגיל גם זה מיקרי נ"ט בר נ"ט כדמוכח הנ"ל.

    ובגליון מהרש"א כאן הוכיח כן גם מדברי הרמ"א סי' צ"ב כאן שם שמחבת חלבית שעולים ממנה אדים אינה אוסרת סיר בשרי שעומד מעליה אא"כ יש חלב עכשיו בתוכה אבל החלב הבלוע בה אינו אוסר, ואף כשיש חלב בתוכה א"צ שישים אלא כנגד החלב שבתוכה ולא כנגד הבלוע בדפנותיה, וע"כ הטעם כנ"ל דהוי נ''ט בר נ''ט אף שמתערב דרך החלב שהוא מינו. [↑](#footnote-ref-98)
99. ואשכחן קולא נוספת דהנה הקשה בעל ה"אור גדול" (בפירושו "יתרון האור" על המשניות, נדפס סוף משניות זרעים ב', ובמשניות החדשים נדפס על אתר) בהא דתנן בדמאי פ"ז מ"ד דהלוקח יין מדין הכותים מערב שבת מפריש תרו"מ ע"י ברירה ואומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש ה"ה תרומה וכו' ומבואר דיכול ליחד כעת ב' לוגין שיתבררו למחר ויהיו תרומה למפרע מדין תרומה וכדין ברירה דעלמא.

    וקשה דכיצד כל החבית מותרת בשתיה הלא נמצא דב' לוגין תרומה נתנו בכל היין טעם דהא קי"ל כבוש כמבושל ומסתימת הדין משמע דאיירי אף בגוונא דהיין שהה מעל"ע שהוא שיעור כבוש. (וגם אם אין 24 שעות הרי כבר כבוש היין ביין כבר 24 שעות לפני כן ואח"כ כבר כל רגע יכול להבליע, עי' בזה בשפ"א המובא לקמן וגם בדברי האור גדול גופיה בשו"ת אור גדול החדשות סי' ט' ובשו"ת שער בנימין לאחיו של האור גדול, וגם דנו שם האם יש כבוש לח בלח או רק לכלי) ותירץ השפ"א סוכה כ"ג דהתרומה חלה על גוף היין ללא הפליטות שלו שהרי אמר "שני לוגין שאני עתיד להפריש" והרי את הטעם היוצא איננו עתיד להפריש. אמנם מדברי האור גדול מבואר לכאורה דאין אפשרות לחלק את התרומה שתחול בפרי ולא בפליטה.

    ולכן תירץ האור גדול שבתרומה כיון שאין פסוק לאסור "יוצא" אזי גם הבליעות שיוצאות מהתרומה לא אוסרות מדאורייתא אלא מדרבנן, וכיון שאינו אלא מדרבנן לא החמירו בכבוש. [↑](#footnote-ref-99)
100. ומבואר בדבריהם שיש בזה שני הסברים א' שאין חנ"נ כשהחלב בחיבור אחד עם מה שבלוע ב' אין חנ"נ בבליעות ועי' חזו"א סי"ח סק"י. [↑](#footnote-ref-100)
101. הרשב"א בתורת הבית (בית ד שער ד והובא בב"י סי' קכב ס"ו עמ' פז) כתב דאם עבר ובישל בכלי שאינו בן יומו אף שהטעם פגום ומדאורייתא היתר גמור הוא מ"מ מדרבנן אסור באכילה, דכיון שאסרו חז"ל לבשלו ואמרו (ע"ז עו.) גזירה שאינה בת יומא אטו בת יומא ועבר זה במזיד על איסור זה קנסינן ליה ואסור באכילה.

     וכ"כ הריטב"א (לג: ד"ה ואסיקנא, סח. ד"ה הלכתא) וכ"כ המאירי ע"ז עו: והוא הביא בזה מחלוקת הראשונים מאיזה טעם לאסור יש שאסרו משום שעבר על איסור ביטול איסור לכתחילה ויש שאסרוהו משום שעבר על הגזירה שאינה בת יומא, ובלשונו של הריטב"א אין זה ברור מצד איזה דין אוסר, ובלשון הרשב"א נראה שאוסר מצד שעבר על איסור ביטול איסור לכתחילה.

     ואמנם צ"ע דלשון הטור והשו"ע סעיף ו' "סתם כלים אינם בני יומם, לפיכך אם עבר ונשתמש בהם קודם הכשר התבשיל מותר" והרי לשון "עבר" משמע במזיד, ועכ"פ ודאי משמע בין במזיד בין בשוגג, ואיך סתמו כך הטוש"ע ולא הביאו הדין דאסור בדיעבד.

     והפליאה תגדל דבאמת לשון זה של הטוש"ע לקוח מהרשב"א עצמו בתורת הבית הקצר ואיך סתם כך הרשב"א. ואולי חזר בו הרשב"א משום שבתורת הבית הקצר באמת השמיט לגמרי איסור זה ועוד סתם כמעט להדיא להפך, וצע"ג.

     ובהגהות יד אברהם הנדפס על גליון השו"ע סי' י' הביא ראיה מהרא"ש להחמיר בזה, דהנה אמרינן חולין ח: דהשוחט בהמה בסכין של גוי צריך לקלוף את מקום השחיטה משום שבלע שם מהבליעות שיש בסכין של גוי, והק' הרא"ש (פ"ב דע"ז סל"ה הובא בב"י סעיף ו עמ' פב) הלא קי''ל סתם כלים אינם בני יומם ומה צריך לקלוף. ותירץ הרא"ש וז"ל "התם מיירי... בשוחט לכתחילה ע"מ להדיח או לקלוף, דדוקא בדיעבד התירו נטל"פ" עכ"ל.

     ויש שהבינו כוונתו שמה שכתב "לכתחילה" היינו במזיד וכיון שעבר ושחט במזיד אסור לו באכילה אפילו בדיעבד ולכן צריך לקלוף, והביאו מזה ראיה לאסור בדיעבד אם עבר ובישל בכלי שאינו בן יומו.

     אולם יותר נראה שאין זו כוונת הרא"ש שא"כ יותר ה"ל לכתוב "במזיד" ולא "לכתחילה", ועוד דבסוף דבריו הו"ל לכתוב "בשוגג" ולא "בדיעבד", לכן יש לפרש דמיירי שבא לשחוט בסכין והוא אדם כשר ויודע שאסור לשחוט גם בכלי שאינו בן יומו אע"פ שהוא נטל"פ, ואמנם ודאי אין איסור בכלי שאינו בן יומו יותר מבן יומו, ולכן מותר לשחוט אם מחליט לכתחילה שיתנהג בבשר זה כאילו נשחט בכלי בן יומו ולכן אם דעתו מראש לקלוף מותר לשחוט, דאפילו בן יומו שרי כשקולף, וזו כוונת הרא"ש "לכתחילה" היינו ששוחט לכתחילה בהיתר ע"ד לקלוף. (ונמצא לפי"ז דהשוחט במזיד באיסור אי"צ לקלוף בדיעבד, ואילו השוחט בהיתר ע"ד לקלוף חייב לקלוף, ויל"ע אם זה שעבר ושחט באיסור יקלוף אחר שחיטתו האם יתקן בזה את האיסור שעבר).

     ואולי מזה סמך נוסף להיתר בבישל במזיד דמדלא אוקי לה הרא"ש במזיד ש"מ במזיד מותר, ויש לדחות דעדיף ליה לאוקמי בהיתר. ועי' גם לשון תו' (ע"ז עו. ד"ה מכאן) "הלכך דבר המתבשל בכלי שאינו בן יומו מותר" מדלא חילק משמע קצת דגם במזיד שרי.

     ובאבנ"ז (או"ח סי' שנד סק"ו) כתב שהרשב"א שאוסר הוא לשיטתו שההיתר של נטל"פ מבוסס על ביטול ברוב וכיון שאסור לבטל איסור לכתחילה קנסינן ליה אם עשה כן במזיד, אולם לפ"מ שהביא בשו"ע סי' קג שיטת הר"ן שפיר יש להקל בדיעבד כיון שא"צ בזה לדין ביטול ברוב. וכ"ז דוקא אי נימא דגם באופן זה שיש בו רק בליעות ולא ממשות ג"כ צריך להגיע לדין ביטול ברוב, וכן נקט רעק"א. ועי' מנחת שלמה להגרשז"א ח"א סי' סב סק"ח. [↑](#footnote-ref-101)
102. בספר בנתיבות ההלכה חלק מו עמ' 494 כתב בשם הגריש"א שגם על זה גזרו, וכתב שם לשיטתו הנ"ל שאין לאפות אזני המן חלביים אפילו בכמות קטנה המספיקה ליום אחד שבזה לא גזרו, מ"מ הכא יש לחוש ביותר שיאכלוהו בסעודת פורים שהיא בשרית. [↑](#footnote-ref-102)
103. ואף שכתב מהרי"ט – הובא בפ"ת – שחיישינן שישכח להודיע היינו רק לאחר יום אבל ביום אפייתו לא חיישינן. [↑](#footnote-ref-103)
104. מיהו אם אוכל בתוך מעת לעת לכאו' שרי כמ"ש הרמ"א על אפיית לחם לשבת שהרי אופה ביום ששי ואוכל בשבת. [↑](#footnote-ref-104)
105. ולא הבנתי אטו אם אין בקעים בלחם לא יספג מהחלב בתוך הלחם [↑](#footnote-ref-105)
106. וה"ה דיכול להחליט עד האפיה שיחלק את הלחמים להרבה אנשים ובזה כו"ע מודו לזקינו של הכרו''פ שמותר.

     ואמנם בבינת אדם הקשה דבהגהות שערי דורא כתב דוגמא להיכר שהתירה הגמ' (לפירוש הרי"ף) ליתן עצם בתוך הלחם (וכ"כ בספר האגודה פסחים ל.), וחזינן שמועיל היכר גם לאחר אפיה, ושמא אם מתכנן לפני אפיה לעשות היכר אחרי אפיה שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-106)
107. צע"ק איך היה מותר להתחיל לעשות בורקס משולש חלבי, הלא בודאי נמשך מספר שבועות עד שנודע לכלל הציבור שהמשולש הוא סימן לחלבי ובנתיים איך היה מותר, ולכאו' צריך היה לפרסם מודעות בעיתונים ובלוחות המודעות, ושמא מספיק היה מודעות בחנויות שכל מי שיקנה יראה את המודעה, אך הלא כתב מהרי"ט (ח"ב סי"ח) דחיישי' שמא ישכח להודיע לאורחיו על כך וכפי שהביא פ"ת, ושמא לא היה אז רגילות לעשות עוגות משולשות והוי היכר כזה שכל הרואה שואל עליו. ושמא היתר אחר הוא שמפורסם הדבר שזהו חלבי ולא מדין היכר דהיכר ל"ש אם אין צורתו מעוררת שאלה ותמיהה כמ"ש לקמן. [↑](#footnote-ref-107)
108. ואולי לדבריו בלא"ה שרי בנד"ד דכיון שמונחות לפניו עוגיות בודדות בכמות קטנה שוב יש להתירן (וא"כ צ"ע באיזה אופן אסור) וצ"ע.

     והנה בבינת אדם ס"ק נא הקשה דבהגהות שערי דורא כתב דוגמא להיכר שהתירה הגמ' (לפירוש הרי"ף) ליתן עצם בתוך הלחם (וכ"כ בספר האגודה פסחים ל.), וחזינן שמועיל היכר גם לאחר אפיה, וא"כ אולי גם בעניננו יועיל שיעשה עכשו היכר, אך יותר נראה דאינו מועיל אלא אם כן מתכנן **לפני אפיה** לעשות היכר אחרי אפיה [↑](#footnote-ref-108)
109. ודעת הגרמ"מ לובין שליט"א שגם הכלים נאסרים בבליעות מעוגות חלביות אסורות וטעונות הגעלה. [↑](#footnote-ref-109)
110. הובא בקובץ שיטות קמאי פסחים ח"ב עמ' תשנז, וגם הרוקח הובא שם. ויל"ע בעוגה חלבית שאין ניכר עליה שהיא חלבית אך הצבע לפחות מעורר **ספק,** אי סגי בזה. [↑](#footnote-ref-110)
111. ומה שנהגו במשולשים כנראה היתר אחר הוא שמפורסם הדבר שזהו חלבי, ועי' לעיל בהערה 1. [↑](#footnote-ref-111)
112. בספר בנתיבות ההלכה חלק מו עמ' 494 כתב בשם הגריש"א שגם על זה גזרו, וכתב שם לשיטתו הנ"ל שאין לאפות אזני המן חלביים אפילו בכמות קטנה המספיקה ליום אחד שבזה לא גזרו, מ"מ הכא יש לחוש ביותר שיאכלוהו בסעודת פורים שהיא בשרית. [↑](#footnote-ref-112)
113. ויש מקום לתרץ שנזיר שאני משבועה ונדר דשבועה ונדר הם איסורים שהאדם יוצר אותם, אבל נזיר אחרי שהחיל על עצמו חלות נזירות מכאן ואילך התור כבר גוזרת עליו את האיסורים (זכר לדבר שהנוזר מהיין בלבד - בעל כרחו הוי נזיר גם לתספורת אף שלא קיבלם על עצמו כלל) וכמו מי שקיבל עליו תוספת יום הכיפורים מבעוד יום דאינו נחשב איסור הבא מחמת עצמו אף שלולי דיבורו היה מותר מ"מ השתא שקיבל ע"ע התוספת התורה אוסרתו, והדברים ארוכים וכבר האריכו בזה האחרו'. [↑](#footnote-ref-113)
114. ודעת הרא"ה גופיה דאפילו חולה שמותר לאכול ביו"כ מ"מ לא יברך עליו, ובזה לא קי"ל כוותיה וכמ"ש שה"צ סי' רד. [↑](#footnote-ref-114)
115. ועי' בתשובות הרשב"א סי' תקצו ושו"ת כת"ס או"ח סי' כב ועי' גם מטה אפרים סי' תרב שהאוכל בטעות בצום גדליה יברך לאחריו, וצירף הדעות דמברכים בשוגג עם הדעות שמברכים על דבר היתר אף ביום אסור. [↑](#footnote-ref-115)
116. ואיך שלא יהיה עדיין עלול להיות כאן בעיה אם כשבירך ברכה ראשונה בירך על אותם עוגות איסור א"כ לא הועילה ברכתו וצריך לברך שוב ברכה ראשונה על עוגות היתר שאוכל אח"כ. [↑](#footnote-ref-116)
117. והנה כתב המג''א סי' קס''ח ס''ו והובא שם במ''ב סקכתב'א דבציור הנ"ל דאוכל שני כביצים עוגות וברך עליהם בומ''מ ואח''כ נמלך להוסיף עוד שתים ועכשיו יש כאן שיעור קביעות סעודה - מ''מ לא יברך עכשיו המוציא למרות שמברך ברהמ''ז. וטעם הדבר כתב בספר שערי זבולון (ח''ה – או''ח ח''א סי' ס''ב סק''ג) דכיון שבשעת אכילת שתי הכביצים הראשונים לא היתה כאן קביעות שוב אין כאן שֵם קביעות על הכל. וטעם נוסף כתב שם סק''ה דחיוב ברכה ראשונה הוא רק על מה שעתיד לאכול וא''א להביא בחשבון את מה שכבר אכל. ונ''מ בין שני טעמים אלו מי שתכנן מראש לאכול ד' כביצים והזיד או שגג ואכל כביצה אחת בלי ברכה, דלטעם הא' כאן ודאי יברך המוציא על ג' כביצים הנשארים שכיון שהתכוון מראש לשם קביעות ודאי כולהו יש בהם קביעות בכל משהו ומשהו. ולפי טעם הב' לא יברך המוציא אלא בומ"מ דס''ס לא נשאר לו שיעור.

     ואמנם שני טעמים אלו צע''ג דמש''כ בטעם א' דאין כאן קביעות כיון שלא תכנן מראש – הלא מפורש בשו''ע שמברך ברהמ''ז גם בכה''ג שנמלך וע''כ שיש שֵם קביעות על הכל וא''כ כל פירור טעון ברכת המוציא. וקושיא זו כבר הקשה שם בשערי זבולון סק''י והניח בצ''ע. וגם טעם ב' צ''ע דאין סברא לומר דברכה ראשונה היא לפי מה שיאכל ומתעלמים ממה שאכל עד עכשיו, דכיון דבסוף מברך ברהמ''ז ע''כ דהוברר למפרע שהיתה לאכילתו חשיבות של קביעות וא''כ כל חלק ממנה חייב בברכת המוציא, דאם לא היה מתברר למפרע – גם ברהמ''ז לא היה מברך.

     ולכן צ''ל באופן אחר דאעפ''י דבכתב'מ קי''ל דברכה ראשונה היא אפילו על כל שהוא – כאן התחדש שאינו כן, ואין ברכת המוציא על עוגות אלא בשאוכל ד' כביצים אבל בפחות מזה אעפ''י שלפעמים יש לזה שם קביעות כגון הכא כשמצרפים את מה שאכל עם מה שעתיד לאכול מ''מ אינו מברך המוציא אף דודאי יש לזה שם פת מ''מ אין ע''ז חיוב המוציא. ולכן אפילו אם הזיד ולא ברך בתחילה – לא יברך על השאר אם לא נשאר ד' כביצים.

     והנה בשה''צ סי' קנ''ח כתב דבאופן הנ''ל שנמלך לאכול שני כביצים נוספים א''צ עכשו נט''י. ולכאו' צ''ע דהלא שיעור נט''י הוא כביצה או כזית וא"כ כיון שהוגדרה אכילה זו כפת דהרי מברכים עליה ברהמ''ז א''כ אפילו נשאר לו רק כביצה אחת יתחייב בנט''י. ועכצ''ל גם לענין נט''י כמש''ל שבאוכל מזונות כדי קביעות סעודה שיעור נט''י אינו כביצה אלא ד' ביצים, והלכך אפי' אם תכנן מתחילה לאכול ד' כביצים ושכח ולא נטל ידיו והתחיל לאכול ובאמצע אכילתו נזכר ורוצה עכשו ליטול ידיו אין לו חיוב ליטול ידיים אא''כ יש עוד לפניו ד' כביצים לאכול וככל מש''כ לעיל.

     **ובענייננו** שאכל עוגיות איסור היה מקום לומר שאף שחייב ברהמ"ז על עוגיות ההיתר לבד כמשנ"ת מ"מ עדיין יש לו בעיה שבירך ענט"י והוברר למפרע שא"צ נט"י, אולם פשוט הדבר שאף שאין מברכים על אכילת איסור משום שהוא מנאץ מ"מ על נטילת ידים שפיר מברך דאין שום איסור בהנטילה עצמה ולמה לא יברך עליה, וגם אין סברא לומר שפטרוהו מנטילה כשאוכל אכילת איסור, דודאי גם האוכל תרומה גזולה אסור לאכלה בידים טמאות. [↑](#footnote-ref-117)
118. תוס' לא פירשו מדוע לא הוי בריה, ובמהר"ץ חיות פירש משום שלא נברא באיסורו כמבואר בפוסקים ועי' כרו''פ סק"א. [↑](#footnote-ref-118)
119. אמנם בתוס' צו. יש צד רבנן שאמרו בריית נשמה וכו' לדבריו דר"ש קאמרי ואינהו לא ס"ל. [↑](#footnote-ref-119)
120. עי' מור וקציעה סי' רי שעמד בזה דהכא גם בריית חיטה חשיבא בריה אף שאין בה נשמה. [↑](#footnote-ref-120)
121. יש עוד לדון על דין בריה נוסף דמדוע לא אמרינן שכשיש תערובת מיני פירות וכתבו מקצת אחרונים דאזלינן בתר רוב לענין ברכה למה לא נימא דבריה אינה בטילה ויש לישב. [↑](#footnote-ref-121)
122. עיקר דין ביטול ברוב בתולעים בפירות צ"ב באיזה אופן מיירי, דלכאו' מיירי דוקא שנטחן או התרסק עם הפרי, אבל אם דבוק בפרי מבחוץ אפילו הוא קטן מאוד ואינו ניכר כלל לא שייך בזה ביטול ברוב דאין כאן עירבוב כלל ול"ש בזה הלכות ביטול, אך באחרונים אין נראה כן, דאי מיירי שנטחן הלא אין בזה בריה וצ"ע ול"ע. ועחזו"א סי' ל. [↑](#footnote-ref-122)
123. מש"כ בשם או"ז דס"ל כשיטה זו לא מצאתי. [↑](#footnote-ref-123)
124. וכמש"כ הר"ן והרא"ש ע"ז עד. שטעם הרי"ף משום שבסוגיא שם מבואר דלא אמרינן חתיכה הראוי להתכבד אלא באיסוה"נ, וכדעת רש"י שם, אבל תוס' וראב"ד פירשו דהא דקאמר שם דלא מיירי באיסוה"נ אין הכוונה שהדין משתנה בהם אלא שהתנא לא מיירי בהם. [↑](#footnote-ref-124)
125. וכבר הובא לעיל היתר נוסף שכתב הכרו''פ כאן שתולעים בפירות אין להם דין בריה לענין ביטול ברוב שהרי כתבו הפוסקים שבריה נקרא רק דבר שהיה אסור מתחילת ברייתו אבל תולעים שנולדו בפירות או בדגים הרי קי"ל שאינם אסורים כשהם עדיין לא פירשו ואיסורם חל עליהם רק כשהם פורשים מהדגים או מהפירות, וכיון שלא היה איסורם כשנוצרו אין עליהם תורת בריה.

     אבל הרבה אחרונים חולקים על זה, החו"ד כתב שיש "ראיה שאין עליה תשובה" ממכות טז: על נמלים ופוטיתא וכו' שחלקם הם בריות כאלו שאינן נאסרים עד שיפרשו מהפירות (כמ"ש הרמב"ם בסהמ"צ) ואפ"ה חשבינן להו שם בריה.

     לכן כתב חו"ד שאע"פ שלא נאסר מאז שנוצר נמי חשיב בריה דהעיקר הוא שיהיה איסורו מחמת עצמו ולא מחמת גורם חיצוני כנבילה, וגם י"ל שעד שלא פירש השרץ אין עליו שם "שרץ" ולכן שרי וא"כ ברגע שפירש וחל עליו שם "שרץ" כבר נאסר, ושפיר חשיב שנוצר באיסורו. [↑](#footnote-ref-125)
126. והרב מרדכי שמואל פישל תירץ דעיקר דין בריה הלא נאמר לענין שא"צ כזית א"כ י"ל שזהו עיקר דינו שא"צ כזית, והיינו שי"ל שבאמת עיקר דין ביטול ברוב אינו למימר דהך חתיכה כמאן דליתא אלא דבטל חשיבותה וכאילו אין בה שיעור והיא פחות מכזית (ואפילו איסור ח"ש לית בה). אולם בריה הואיל וחייבים עליה אף בפחות מכזית ל"מ לגבה ביטול ברוב, ונמצא דאין דין בריה שאינו בטל ברוב אלא שאינו מועיל עלה הביטול כיון שאינה צריה שיעור.

     אבל חתיכה הראויה להתכבד חשיבותה יותר גדולה וחזקה שאינה יכולה להתבטל ברוב כלל (ואף שאין לה את החשיבות המיוחדת שאינה צריכה שיעור אין זה מפני חלישותה אלא משום שדין בריה הוא מפני דעל החתיכה הזאת כמות שהיא דיברה תורה ואסרה אותה וסוג חשיבות אחר הוא) אולם הוא דין דרבנן דמדאורייתא אין כזה דבר שאינו יכול להתבטל, ורק בריה מטעם אחר הוא כמשנ"ת, ואמנם דין בריה כיון שהוא יותר חלש אע"פ שהוא דאורייתא בטל בתתק"ס. [↑](#footnote-ref-126)
127. וכמדומה שיש שרצו לומר שזו סיבה נוספת למה שהשמיט הרי"ף לדינא דחתיכה הראוי להתכבד וזה בתוספת למש"כ הר"ן ע"ז עד. שטעם הרי"ף משום שבסוגיא שם מבואר דלא אמרינן חתיכה הראוי להתכבד אלא באיסוה"נ. [↑](#footnote-ref-127)
128. והוסיף הרא"ש סי' לד ומה שחולקים בגורל היינו דלא ליתי לאינצויי. והיו רגילים לאכול כל אחד גם עם חלק חברו שלא יבא לידי נותר. [↑](#footnote-ref-128)
129. כתב התרומת הדשן סי' קג שנר חנוכה שאסור להשתמש לאורו שהתערב בנרות אחרים אינו בטל ברוב משום דהוי דבר שבמנין ואינו בטל. ומיקרי דבר שבמנין משום שמדליקים אותם במנין כל לילה, והקשה על זה שהרי לא הוי דבר שבמנין אלא לאחר שאנו מחליטים עליו שאינו בטל, אבל אם נפסוק עליו שהוא בטל לא יהיה דבר שבמנין דסתם נרות אין מוכרים אותם במנין, ותירץ דאזלינן לפי מה שיהיה לאחר שנפסוק שאינו בטל, והביא על זה מתוס' חולין ק. שכתב שהולכים לפי המצב שלאחר הביטול.

     וכתב הט"ז סי' תרעג "**ומאוד תמהני על גברא רבה זה שכתב שלא בדקדוק**" דאדרבה משם ראיה להפך, דאזלינן בתר המצב שיווצר אחרי הביטול והלא אחרי הביטול כבר אין זה נר חנוכה ואין זה דבר שבמנין ולמה לא יתבטל. (וגם בבהגר"א משמע דמסכים עם הט"ז כמ"ש שה"צ)

     אבל גדולי האחרונים קיימו דברי התה"ד ורמ"א, (בשו"ת שבות יעקב ח"א סי' לב ושו"ת פנים מאירות ח"א סצ"ח והגהות רעק"א לשו"ע שם ושו"ת חת"ס יו"ד סי' קעח ד"ה וא"כ ושו"ת כתב סופר יו"ד סי' סה) ופירשו כולם דזה היה פשיטא ליה להתה"ד שגם אם במצב שלפני הביטול הוא דבר שבמנין דג"כ אינו בטל, למרות שלאחר הביטול כבר לא יהיה כך, ועל זה א"צ ראיה, וכמו שדבר שבמנין שנוצר ע"י המצב שלאחר הביטול מונע את ביטולו ה"ה שמצבו שלפני הביטול מונע ביטולו, אלא שהוקשה לו להתה"ד מי יימא דאזלינן בתר נרות אלו, דילמא אזלינן בתר רוב נרות שבשוק, וע"ז הוכיח מתוס' דידן שאין הולכים אחר רוב חתיכות השוק אלא דנים כל חתיכה לעצמה אם היא חתיכה הראויה להתכבד או לא וה"נ לענין דבר שבמנין דנים על כל חפץ לעצמו ולא אזלינן בתר רוב חתיכות שבשוק, וכיון דהוי דבר שבמנין אסור וכ"פ שעה"צ. [↑](#footnote-ref-129)
130. ועחזו"א זבים ס"ג ססקי"א שהק' כעין קו' רעק"א על הגמ' בשבת צג. ואולי להחו"ד יתורץ קושייתו. [↑](#footnote-ref-130)
131. ונדפסו חילופי המכתבים בספר הזכרון "אבן ציון" עמ' תקכא והלאה יעוי"ש, שוב נדפס מחדש בשו"ת חזון איש סימן פב ושם נדפס גם המכתב השלישי שלא נדפס באבן ציון, אולם מכתב הגרא"ז לא נדפס בשו"ת חזו"א.

     ועי' גם בקה"י ליקוטים חלק שלישי [ח"ב סי"א] ובקה"י תמורה סי"א בשינויים קצת. [↑](#footnote-ref-131)
132. הארכתי בהסברת הענין עפמ"ש בקה"י תמורה סי' יא - כשהאריך גם הוא להסביר את הסברא הזאת (באופן שונה קצת עיי"ש) – וכתב שיש להאריך בהסברת הענין לפי שהוא ענין קשה קצת להבנה. [↑](#footnote-ref-132)
133. משב"ז סק"י, ופירש בזה דעת הנקוה"כ, וצ"ב הלא הש"ך חולק. [↑](#footnote-ref-133)
134. ועי' בספר קנין יורה דעה מבנו הגר"ד שליט"א עמ' שכ מה שכתב בזה. [↑](#footnote-ref-134)
135. עצם הנדון אם זה מיקרי "נודע" נוגע לענין נוסף, דהנה כתוב בשו"ע סו"ס קט דאם התבטל חד בתרי ואח"כ התבשלו יחד – אסורים, דהאיסור נתן טעם בהיתר, וא"כ בנד"ד אסור לאכול כל הקדירה, אבל הרמ"א כתב שבמקום הפסד יש לסמוך שאם **נודע** התערובת לפני הבישול שרי, דאחר שנודע והתבטל האיסור והפך להיתר וגם פליטותיו אינן אוסרות, וא"כ לדעת הרמ"א תלוי בנידון הנ"ל מתי נקרא "נודע". [↑](#footnote-ref-135)
136. אין הכוונה שיעשר את כל התרומות והמעשרות כרגיל שהרי כל הבעיה היא שמא קיבל לביתו מעשר ראשון, אלא יפריש **עשירית מהלחם** לתרומת מעשר. [↑](#footnote-ref-136)
137. ויש לפלפל אי שייך כאן כל דפריש או הלך אחר הרוב ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-137)
138. ועי' חזו"א (לח כד ד"ה והא) דלא נחלקו אלא בשכבר נתערב ונאסרה כל התערובת ואחר כך פרש אבל כשידוע כ"א ופירש אחד ונולד בו הספק מהיכן פירש לכו"ע אזלינן בתר רובא אפילו בדבר שיש לו מתירין. [↑](#footnote-ref-138)
139. כ"כ במנ"ח מצוה יב שכיון שלומדים מהקדש א"א בקרקעות ושטרות. ועחזו"א (בכורות יז –ו) דבעינן שישומוהו שלשה כהקדש. [↑](#footnote-ref-139)
140. ויכול לצרף גם שטרות כסף (מזומנים!) דמעיקר הדין נקטו האחרונים ששטרות שלנו מיקרו גופן ממון ואינם כשטרות. [↑](#footnote-ref-140)
141. וצ"ע מה הדין אם מחליט שאם אכן יתברר שזהו פט"ח ודאי - ישאל על פדיונו, האם אין בזה חסרון גמירות דעת. וכבר דנו אם שייך להשאל על פדיון פט"ח. [↑](#footnote-ref-141)
142. מיהו יתכן שאולי פדיון בשויו א"א ע"י אחר, עי' בספר פתחי חכמה (להגרצ"י לרנר) בכורות עמ' קמא עפי"ד הגר"ח פ"ח ממע"ש שמה שמועיל פדיון ע"י אחר היינו משום שעיקרו הפקעת האיסור, אבל בפדיון שאינו בשה שעיקרו כלפי ממון אולי לא מהני ע"י אחר.

     עוד הביא בפתחי חכמה עמ' מה דבספר שי למורא בכורות דף יב צידד שבפדיון ספק פטר חמור שאינו ניתן לכהן כלל לא מהני אלא בשה, משום שכשאינו פודה בשה עיקרו לשם הנתינה לכהן והרי בספק אינו נותנו לכהן, וכ"כ בשיעורי הגר"נ פרצוביץ הנדפסים ב"ישורון" חלק כב סי' א, ויל"ע אם פודה על ממון כהן. [↑](#footnote-ref-142)
143. ארחות שבת ח"ב עמ' קפא נחלת ישראל עמ' רמד. [↑](#footnote-ref-143)
144. יש מכוונים את צינור יציאת המים מהמזגן לתוך הניאגרה ויש לחוש בהורדת המים משום טלטול מוקצה ומשום השתמשות בו. ואינו בטל ברוב משום שהוא דבר שיש לו מתירין ואף להצל"ח שבאיסור השתמשות בטל אפילו דבר שיש לו מתירין משום שרוצה הוא להשתמש גם עכשו וגם מחר, כאן בשימוש שטיפת האסלה במים שהוא שימוש חד פעמי במים ואין משתמשים במים פעמיים מודה הצל"ח דמיקרי דבר שיש לו מתירין. [↑](#footnote-ref-144)
145. ועי' ירחון "הפרדס" כסלו תשמ"ה עמ' 28 [↑](#footnote-ref-145)
146. עי' פ"ת סק"י שהקשה עליו מדברי הש"ך שכתב ענין דבר שיש לו מתירין לענין כלים שבלועים באיסור, וכן הקשה רעק"א בדרו"ח (ח"א מערכה ב' ועי"ש בסוגריים), וע"ע ברעק"א (בהגהות לאו"ח סי' ש"ח מג"א סקי"ז) שהסתפק אם מועיל חזקה בדבר שיש לו מתירין להסוברים דרוב לא מהני, ונפק"מ להמוצא כלי שבור בשבת ואינו יודע אם נשבר בשבת ואינו מוקצה או נשבר מע"ש והוא מוקצה, וכתב רעק"א דאי נימא דמהני חזקה בדבר שיש לו מתירין יש להתיר דחזקה דמעיקרא שלא נשבר עד שבת. (והובא בקצרה בבה"ל ס"ז ד"ה מבעוד יום). וכתב בשבט הלוי ח"ג סי' ל' שגם בדברי רעק"א אלו מוכח שחולק על הצל"ח הנ"ל שמתיר השתמשות, וא"כ מוכח כן גם מהבה"ל שהביא דבריו. [↑](#footnote-ref-146)
147. הובא בהערה הקודמת, ועי' שו"ת באר יצחק יו"ד ס"א ענף ב ועוניו"ט סי' פא. [↑](#footnote-ref-147)
148. הובאו בספר טבילת כלים ספ"ד. ועיין בנו"ב (קמא סי' נג הובא בפ"ת סי' קצט) לענין חפיפת נדה לפני הטבילה דבספק אם סירקה יש להחמיר אף דהוי ספיקא דרבנן מ"מ יש חזקת איסור וגם דהו"ל דשיל"מ שהרי יכולה לטבול ומשמע מזה לכאורה דלא כסברת הגרשז"א. [↑](#footnote-ref-148)
149. ואף דבעלמא בעינן שישים מדרבנן אפילו במין במינו מ"מ בביצים מקילינן כיון שכל איסורם מוטל בספק כיון שיש מספר דעות בראשונים באיזה אופן אוסר הדם. [↑](#footnote-ref-149)
150. (סי' אלף רמז הובא בקובץ שיטות קמאי עבודה זרה עמוד ב' אלפים פ"ז). והנה בתוספתא רפ"ו דשביעית תנא אין מחייבין אותו לאכול תבשיל של פירות שביעית שעברה צורתו, ובירושלמי פ"ח ה"ב תני עלה "שנתקלקלה צורתו" ופי' הר"ש (פ"ח מ"ב) דעיבור צורה הכוונה לינת לילה כדאשכחן לענין קדשים שעיבור צורה נקרא לינת לילה, ומדקרי לה בירושלמי נתקלקה הוכיח הר"ש כדעת רש"י ותוס' דלינת לילה לחוד כבר נקרא "נתקלקל". [↑](#footnote-ref-150)
151. ושמעתי מהרב יצחק רוזין לפרש באו"א דצירוף לינת הלילה עם בישול מים היינו משום שלינת לילה **מספיקה** בכדי להוציא את הטעם הקלוש הנוצר מבישול המים, ואין כוונת הב"י לצירוף שיטות כעין ס"ס כמו שהבינו האחרו' הנ"ל, אלא דבר אמיתי דבאמת בזה מהני לינת לילה לפגמו, ולכן שפיר הקשה הש"ך דכמובן שלפי"ז דוקא אם היה לינת לילה אחרי בישול המים, ובזה מיושב שהש"ך כ"כ בפשטות ולא טרח להסביר מנלן לחלק חילוק זה עד שהוצרכו האחרו' לחדש סברות חדשות. [↑](#footnote-ref-151)
152. וכעי"ז כ' הסמ''ק שבשר אדם אסור משום שאינו מפריס פרסה. [↑](#footnote-ref-152)
153. בשם ר' יצחק בן בנבנישתי אחיו של הרא"ה, והסכים לזה גם בחידושי רבנו קרשקש.

     ובתשובות ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת (סי' מא, הובא בקובץ שיטות קמאי כתובות עמ' אלף שלה) הוכיחו מנדה כג: דמבעיא לן אדם במעי בהמה האם שרי באכילה ומשמע דאדם במעי אדם ודאי אסור. [↑](#footnote-ref-153)
154. וי"מ שם את הק"ו בצורה אחרת. [↑](#footnote-ref-154)
155. יו"ד סי' צד ועיי"ש ב"ליקוטי הערות" שהביא עוד אחרונים שדיברו בזה ועי' קה"י חולין סי' ה ומשמרת שלום סי' קה חידושי דינים סקכ"ט. [↑](#footnote-ref-155)
156. עוד הקשה שם דהלא דעת הרמב"ם שאין איסור לב"נ באבר מן החי של עוף אלא של בהמה וחיה. מיהו י"מ דכוונת הרמב"ם דאין ב"נ נהרג על כך אבל יש בו איסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-156)
157. ויש שכתבו שאם המאכל הוכן לצורך אורחים שאז אפילו הופג טעמו קצת כבר אין יכול להגיש לפניהם - גם זה מיקרי נטל"פ אפילו להר"ן. וצ"ב הרי האורח גופיה ניח"ל בהתרבות הכמות למרות שאין טעמו ערב ומאי חזית דדעתו של בעה"ב קובעת דילמא דעתו דאורח קובעת שהרי הוא אוכל את המאכל והוא זה שמזדקק לביטול ברוב וצ"ע. [↑](#footnote-ref-157)
158. הנדפס בחידושי רעק"א חולין דף צז במערכה סק"ז – ח, בהוצאת זכרון יעקב הוא בעמ' קס - קסא. [↑](#footnote-ref-158)
159. כ"כ בתורת הבית ומשמע דלא ס"ל כמו שדחה אביי דאין ראיה מדברי ר"ל דדילמא "אמרו" קאמר וליה לא ס"ל. [↑](#footnote-ref-159)
160. (בתורת הבית ב"ד ש"א דף יט. במהדורות הישנות). והנה נקטנו כאן כדעת כמה מגדולי האחרונים שהרשב"א מצריך ביטול ברוב אף שאין זה מפורש בדבריו, אמנם יש חולקים עי' אמרי ברוך על הכו"פ ותורת האשם על קדרה שאב"י ופתחי דעת סכ"ג. [↑](#footnote-ref-160)
161. על הרי"ף כאן ד"ה ודאמרינן. [↑](#footnote-ref-161)
162. וכ"ה בשו"ע יו"ד סי' קנ"ה ס"ג. ויש צד השוה להנך תרי איסורי ששניהם אסורים לאחר שנעשה בהם איסור, ואיכא למ"ד לקמן קטו: דאיסורם משום לא תאכל כל תועבה כיון שנעשה בהם איסור, ואולי יש בזה כעין טעמא דקרא לדין הנ"ל. [↑](#footnote-ref-162)
163. ואמנם החו"ד דייק מהרמב"ם איפכא עי"ש ובהגהות אמרי ברוך על החו"ד. [↑](#footnote-ref-163)
164. ויל"ע מה הדין בביתו של חילוני דדילמא כיון שגם הוא מחוייב שלא להשתמש בו בדרך קבע נמצא כ"א שמשתמש שם הרי הוא חלק מההשתמשות הקבועה האסורה.

     וכן יל"ע מה הדין בבית חולים ובית מלון וכדו' שעראיותו זוהי קביעותו [↑](#footnote-ref-164)
165. ויש בזה נדון נוסף שהט"ז סי' תקמו אוסר מצד שאין מערבין שמחה בשמחה, שהרי הראשונים דנו גם על מילה ופדיון הבן ולאו דוקא בשמחת נשואין, אך המ"ב פסק להיתר אם זה לא סעודה גמורה, ואולי יש למצא היתר נוסף דהנה באמת יל"ע אם מותר לכתוב שטר תנאים בחוה"מ, והמ"ב סי' תקמה מתיר כדין שטרי פסיקתא הנזכרים בגמ', אך יתכן שהיתר זה מתייחס בזמננו רק לשטר "זכרון דברים" שהוא עיקר קיום הדבר, אך שטר תנאים שאין בו שום תועלת למה יהיה מותר, ויש לעשות תקנה להחתים עדים לפני החג (וכמובן לעשות לפני החג הקנין מהחתן וכלה והמחותנים והערבים) ובכה"ג ודאי שרי כמ"ש שה"צ שאם הסעודה לא ביחד עם הקנין מותר. [↑](#footnote-ref-165)
166. (וגוף הגזרה דאינו בין יומו אטו בין יומו מבואר כבר בע"ז עו. אך שם יש תקנה בהגעלה. וכאן בפסחים התחדש יותר מזה דאם אין תקנה בהגעלה ישברו וכמ"ש הש"ך). [↑](#footnote-ref-166)
167. בתשובותיו המיוחסות להרמב"ן סי' קנא ועי' בספר תשובות וחידושי הרשב"א פסחים ל' ע"א ד"ה "שאלה חמץ". [↑](#footnote-ref-167)
168. ע"ז שם וביבמות מו: שהשוה זה לגרות שגם שם צריך למול לפני הטבילה. [↑](#footnote-ref-168)
169. והנה י"א שאם עבר במזיד ובישל בכלי שאינו בן יומו המאכל נאסר כיון שעבר על דרבנן, ואמר ר' יצחק רוזין דקצת מוכח מהדגמ"ר לא כן דאי נימא כדבריהם אפשר שפיר לקראו "שרץ" דבאופן רגיל אסור לאכלו ורק אם במקרה ישכח ויבשל יהיה מותר . [↑](#footnote-ref-169)
170. ויש שכתבו שאם המאכל הוכן לצורך אורחים שאז אפילו הופג טעמו קצת כבר אין יכול להגיש לפניהם - גם זה מיקרי נטל"פ אפילו להר"ן. וצ"ב הרי האורח גופיה ניח"ל בהתרבות הכמות למרות שאין טעמו ערב ומאי חזית דדעתו של בעה"ב קובעת דילמא דעתו דאורח קובעת שהרי הוא אוכל את המאכל והוא זה שמזדקק לביטול ברוב וצ"ע. [↑](#footnote-ref-170)
171. הנדפס בחידושי רעק"א חולין דף צז במערכה סק"ז – ח בהוצאת זכרון יעקב הוא בעמ' קס - קסא. [↑](#footnote-ref-171)
172. וכ"כ אבנ"ז (או"ח סי' שנד סק"ו) ומובא לקמן סי' קכב [↑](#footnote-ref-172)
173. דעת תוס' (ד"ה עד) שצריך להסיר כדי נטילה, וכן דעת הרא"ש וריטב"א וכן פסק שו"ע, אולם דעת הרשב"א בתורת הבית (בית ד ריש שער א) שמעיקר הדין א"צ אלא כדי קליפה (וכן נראה דעת הר"ן בחידושיו אך בפירושו לרי"ף לא הכריע) ורק חשש הרשב"א לחומרא לדעת התוס'. והב"י ביאר שדעתו להחמיר כתוס' רק באיסורים דאורייתא, אך צע"ק דבתשובותיו (ח"א שסב) מחמיר למעשה כתוס', ומשמעות דבריו לכאו' גם בדרבנן. [↑](#footnote-ref-173)
174. וס"ל להרשב"א דמעיקר הדין מספיק כדי קליפה, והרא"ה בבד"ה תמה עליו ממתני' דנוטל את מקומו ותירץ הרשב"א במשמרה"ב שרוטב מחלחל יותר מצליה רגילה ולכן בעינן ביה כדי נטילה. [↑](#footnote-ref-174)
175. וכמדו' שזוהי הפעם היחידה בש"ס שנזכר כדי נטילה. [↑](#footnote-ref-175)
176. ותירצו דזוהי באמת כוונת הגמ' שהרוטב אסור והא דאמרו "ומיטוי פסח" - ארוטב קאי [↑](#footnote-ref-176)
177. זה מיירי בדבר שאינו שמן אבל בדבר שמן מפעפע בכולו כמפורש בגמ' אמנם דעת הסמ"ק ועוד ראשונים וכן פסק הרמ"א שאין אנו בקיאים ויש להחמיר בכל דבר שמא הוא שמן, ועי' בהגר"א סי' צא סקי"ד ושעה"צ סי' תסז ס"ק קמד. [↑](#footnote-ref-177)
178. הראב"ד הבין ברמב"ם שצולים את הפסח בלי ניקור הגיד ובלי ניקור החלבים, אבל כס"מ כתב שלא עלה על דעת הרמב"ם לצלותו עם החלבים ולא התיר לצלותו אלא עם גיד הנשה משום דקי"ל אין בגידין בנותן טעם, ושמנו של גיד אין בו איסור מצד הדין אלא שישראל קדושים נהגו בו איסור ובפסח לא נהגו כדי שלא יבואו לשבר בו עצם, ואת כל החלבים האסורים אכן ניקרו לפני הצליה אפילו חלבים שאסורים רק מדרבנן. ועי' במראי מקומות וציונים מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-178)
179. ובאמת לדברי תוס' (צז. ד"ה שאני) היו יכולים להשאיר גם את שמנו של גיד משום שכתבו התוס' ששמנו של גיד אינו אוסר את המתבשל עמו משום שאינו מפעפע או משום שלא גזרו עליו איסור יותר ממה שהגיד עצמו יכול לאסור (כפי הנראה משום שכל מה שנהגו איסור בשמנו הוא גזירה אטו הגיד עצמו וא"צ לאסור יותר מהגיד). [↑](#footnote-ref-179)
180. דף רעד ע"ב במהדורות הישנות, סק"ב. [↑](#footnote-ref-180)
181. עי"ש דלא מיירי בגיד הנשה עצמו אלא בשמנו או בשל ירך שמאל. [↑](#footnote-ref-181)
182. הנה איתא בפסחים (עו: בסוגיא דריחא מילתא) שאסור לצלות שני פסחים כאחד משום שהפסח האחד בולע מהפסח השני ונמצא פסח נאכל שלא למנוייו, והנה עצם איסור אכילת פסח שלא למנוייו לא נתפרש כ"כ מנ"ל ונחלקו בזה הראשונים, ואכן דעת הר"ש בתו"כ שאין בזה איסור אלא שחיסר מצות אכילת הפסח. ותמהו על שיטה זו א"כ מה האיסור לצלות שני פסחים כאחד ומה אכפ"ל שיאכל הבליעות של הפסח השני. ותירץ החת"ס עפ"י שיטת הרמב"ם הנ"ל דהיו צולים את קרבן פסח עם הגיד, ופי' חת"ס דכיון דכתיב ראשו על כרעיו גלי קרא דהכא מותר על אף שבולע. וכיון שאין זה היתר אלא לצורך אכילת קרבן פסח א"כ הני מילי למי שאוכל הפסח ומקיים מצוותו אבל כשאוכל שלא למנוייו אין לו היתר לאכול את הבליעות של גיד הנשה של הפסח השני ולכן אסור. [↑](#footnote-ref-182)
183. וכמו שאמרו בגמ' דף פט: ודף צט: דמתני' כמ"ד יש בגידין בנו"ט. והנה כתב חו"ד סי' ק' סק"ז שהמחלוקת אם יש בגידין בנותן טעם אינה מחלוקת במציאות ממש אם יש בו טעם או לא, אלא דלכו"ע יש בו קצת טעם ומחלוקתם היא האם יש במקצת הטעם הזה כמות מספיקה של טעם בכדי לאסור כל התבשיל או לא, ולכן כתב שאם נימוח ממשו של גיד בתוך התבשיל לכו"ע אסור שהרי יש כאן את אותו הטעם שאסרה תורה ובעינן לכו"ע שישים לבטלו (ודבריו צ"ב ועיין בספר צדק אברהם).

     וצ"ע א"כ איך מוכיחה הגמ' ממתני' דיש בגידים בנו"ט הא מתני' מיירי בשנתערב ממשו ובזה לכו"ע אסור, וי"ל דדיוק הגמ' הוא מסיפא דמתני' דתנן גיד הנשה שנתבשל עם הגידים בזמן שמכירו בנותן טעם ובזה כיון שממשו קיים מדוע אוסר כל הגידים וע"כ משום שיש בגידים בנו"ט, וכן מדוייק ברש"י שראיית הגמ' מסיפא עיי"ש היטב. [↑](#footnote-ref-183)
184. ואילו היה הנדון כשהם ביחד בתנור יש לדון כאן מצד ריחא מילתא דאף דקי"ל בסי' קח שאינו אוסר בדיעבד מ"מ שמא בנד"ד חמיר. דהנה בפסחים עו: נחלקו אמוראים דלוי סבר ריחא מילתא ואסור, ורב סבר ריחא לאו מילתא היא ושרי. ונחלקו הראשונים היכי קי"ל, דעת בה"ג דקי"ל כרב דריחא לאו מילתא, אולם דעת רבינו חננאל דקי"ל לחומרא כלוי, והרי"ף פרק גיד הנשה הביא מחלוקתם והכריע לקולא כבה"ג, והקשה מהברייתא דפת שאפאה עם הצלי בתנור אסור לאכלה עם חלב, וחזינן דריחא מילתא, ותירץ דהתם הוי דבר שיש לו מתירין דהא אפשר לאכול פת בשרית זו עם בשר ואין צורך לאכלה דוקא עם חלב, ובדבר שיש לו מתירין כמו שאסור במשהו ה"ה נמי דריחא אוסר. וחזינן מדבריו דמאן דס"ל דריחא לאו מילתא אין פירושו דהריח אינו כלום ואין בו כח לאסור, אלא הכוונה דמשהו מיהא אית ביה אלא דבטל ברוב, ולכן בדבר שיש לו מתירין אסור. וכ"כ גם בתוס' (ע"ז סו: סד"ה רבא) שכתב דבחמץ בפסח שאיסורו במשהו ה"ה דריחא מילתא אף דבעלמא קי"ל ריחא לאו מילתא, **משהו מיהא אית ביה** עכ"ד, והובא ברמ"א סי' קח ואו"ח ר"ס תמז.

     וא"כ יש לומר דה"ה בטבל דקי"ל דאוסר במשהו משום דהוי דשיל"מ א"כ י"ל דאוסר בריחא כמו בחמץ וצ"ע. [↑](#footnote-ref-184)
185. והיא גופה לאו מילתא דפשיטא היא, דדעת מהר"ם שאינו מפעפע מחתיכה לחתיכה אפילו בדבר שמן וכמו שהביא בהגר"א סקמ"ב, ותוס' (דף ק. ד"ה בשקדם) הסתפקו בזה, ועחזו"א (סכ"ב סק"ז ד"ה ואנחנו) דדילמא להכי כתב הש"ך סקי"ז דלענין זה בקיאים אנחנו מה אינו שמן משום שאפשר לצרף דעת מהר"ם שמיקל בכל אופן [↑](#footnote-ref-185)
186. והנה דעת הרשב"א וכ"פ שו"ע דאע"פ דחלב מפעפע בכולו ואם יש שישים כנגדו בטל ומותר, מ"מ יש ליטול את מקומו, ויש לדון בעובדא דידן שהתפשט לחתיכות רבות אם יש בהם שישים כנגד הסופגניה האם ג"כ נימא שבכל עוגה ועוגה יש לנו לאסור את הכדי נטילה ולהתיר את כולה, וזה לכאורה בלתי אפשרי דאיך יתכן שהקצה של העוגה האחת מותר ותחילת העוגה שאחריה אסור, (וגם לא מסתבר שהבליעה תצא לגמרי מעוגה אחת ותעבור לזאת שאחריה ולא תצא ממנה להבאה אחריה) ולכאו' רק בחתיכה הראשונה יש לאסור כדי נטילה ותו לא. [↑](#footnote-ref-186)
187. דכח השמן יכול להכנס בכחוש טרם שנבלע ושלא לתתו להבלע במקומו אלא להתפשט בכולו אבל אחרי שכבר נבלע הכחוש במקום ידוע שאין בכחו לצאת בחם צלי אין בכח השמן לפטמו ולעוררו לצאת, והלכך איסור כחוש הנוגע בהיתר שמן מפטם לי' לאיסור ואינו נבלע בעובי אצבע אלא הולך ומפעפע בכולו, אבל היתר זה שנאסר אם חזר ונגע בהיתר אחר אינו אוסרו דכיון דבשעה שנגעה חתיכת ההיתר בחברתה אין האיסור נוגע בה, כבר נח הבלוע במקומו ונבלע כדרך הבלועין בטבעו שאין עתיד לצאת ממקומו, לא יועיל לו שמן לשנות טבעו בזה. [↑](#footnote-ref-187)
188. ואולי נחלק דדבר כחוש כזה שהיה מתחילתו מעורב ממש עם דבר שמן כבר קיבל לתוכו שומן טפי ודינו כדבר שמן ממש. [↑](#footnote-ref-188)
189. קצת דוגמא לדבר במצה שכתב שה"צ (סי' תסא ססקכ"ט) דמצה ששראוה ביין י"ל דאתי טעם דרשות ומבטל טעם דמצוה ולא יצא יד"ח, אבל מצה ש**נילושה** ביין יוצא בה יד"ח (אילולי שהיא מצה עשירה) ול"ש לומר אתי טעם דרשות ומבטל טעם דמצוה דכיון שנילושו יחד הרי שגם היין הוא חלק ממצת המצוה. [↑](#footnote-ref-189)
190. ויתכן לחלק שהמים והשמן שהם רכיבים חיוניים בעיסה ואין העיסה יכולה להתקיים בלעדיהם רק הם נחשבים חלק מחיובי העיסה לכל דבריהם אבל שוקולד וכדו' אולי לא מצטרפים. ואשכחן בביצה לט. דאמרינן דמים לגבי העיסה אינם בטלים משום דהוי דשיל"מ והק' תוס' הלא דשיל"מ דאינו בטל הוא דוקא מין במינו ואילו מים לגבי עיסה הוו מין בשאינו מינו ותירצו דכיון שהעיסה אינה נילושה אלא ע"י המים ... הוי כאילו מין אחד ולא בטלי ברוב. וכ"פ הרמ"א סי' קב ס"א. [↑](#footnote-ref-190)
191. ויש לדון ממה שהסתפק הרא"ש אם שיעור חמשת רבעים מודדים לפני לישה או לאחר לישה ושמא זהו גופא ספקו. [↑](#footnote-ref-191)
192. בפירושו "יתרון האור" על המשניות, נדפס סוף משניות זרעים ב', ובמשניות החדשים נדפס על אתר. [↑](#footnote-ref-192)
193. ולכאורה משמע דס"ל דהטעם אינו דבר ממשי אלא כח הטעמה שאין בו ממש דאילו דבר שיש בו ממש פשיטא דשייך להגבילו ולמנוע בו חלות תרומה כשם שיוכל האדם לומר דעל צפון הפרי חלה התרומה ולא על דרומו. [↑](#footnote-ref-193)
194. ויותר מזה טען שעכשו כבר א"א להפריש חלה מיניה וביה אלא רק מעיסה אחרת על עיסה זו. דהנה נחלקו רש"י ותוס' גיטין מז: בשותפות כה"ג דעת רש"י שבכל משהו ומשהו יש תערובת של חיוב ופטור ביחס שוה לפי חלקם של השותפין בתערובת, אבל דעת תוס' שם שאי אפשר לדעת היכן חלקו של ראובן והיכן של שמעון. ונפק"מ ביניהם דלרש"י אפשר לעשר מיניה וביה משום שבכל משהו ומשהו יש כמות שוה של תערובת חיוב ופטור, אבל לתוס' א"א לעשר מיניה וביה דשמא מה שיעלה בידו הוא בדיוק מהחלק שכבר נפטר וא"א לעשר ממנו על החייבים. [↑](#footnote-ref-194)
195. פסח תשעז גליון 226 עמ' א. [↑](#footnote-ref-195)
196. בקונטרס "חדוותא דאורייתא" פסח תשעז אות לח. [↑](#footnote-ref-196)
197. (בבד"ה בית ב' ריש שער א וגם באמצעו ד"ה עוד כתב הרב בעינן איסור, וכן בחידושיו חולין דף צו) [↑](#footnote-ref-197)
198. עי' במפרשים רפ"ד דמעשרות אי הא דכבישה קובעת למעשרות כבישול הוא מדין כבוש כמבושל, אמנם מליחה נמנית שם בנפרד ומשמע שאין זה מדין מליח כרותח. [↑](#footnote-ref-198)
199. אבל פמ"ג במשב"ז ריש סי' קה כתב שלוקים על דם כבוש. [↑](#footnote-ref-199)
200. אגב, מוכח מדברי רמב"ן ור"ן דפשיטא להו דמליח כרותח הוא דאורייתא וכ"כ נו"ב (וכן יש להוכיח מדברי רש"י מנחות כא. שהזכיר מליח כרותח לענין דאורייתא) ודלא כמי שהובא בשד"ח (ח"ה עמ' 116) שמסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-200)
201. והנה במנחות כא. יש ריבוי מיוחד שמותר למלוח קרבנות באפילו בשבת ותמהו המפרשים מה צריך פסוק לזה הרי למסקנת הגמ' אין מעבד באוכלין א"כ אין במליחה שום איסור דאורייתא שצריך הפסוק להתירו. ויש שתירצו דיש חילול שבת כשמקטיר אח"כ את המלח והוי מבעיר, וי"מ דמיירי בקרבנות פסולים שעלו על המזבח וקיי"ל אם עלו לא ירדו, וצריך למלחם לפני הקרבתם ואלו לא מיקרו "אוכלין" דהרי אסורים באכילה ולכן יש בהם עיבוד. וכתב שעה"מ (פ"ח מחמץ ומצה הכ"ד) דלהר"ן הנ"ל אתי שפיר שהרי המולח יש בו איסור דאורייתא של מבשל ולהכי איצטריך קרא להתירו בשבת. ומיהו של שאר האחרונים (עי' חידושי הרשב"א מנחות שם ומשל"מ ועוד אחרונים) לא אסקו אדעתייהו תירוץ זה ש"מ דלא סבירא להו הכי. [↑](#footnote-ref-201)
202. הנו"ב כתב זאת בדעת הרמב"ן לפרש קושייתו אך לכאורה צ"ל כן גם בדעת הר"ן למסקנא. [↑](#footnote-ref-202)
203. ומחלוקתם לא רק בהנקודות המפורטות בזה אלא יותר מזה, דלהרמב"ן לא התחדש במליח כמבושל שום דין ואין כאן אלא בירור מציאות ומסרו לנו חז"ל ידיעה שע"י מליחה יש בליעות. אבל להר"ן יש כאן הלכה מחודשת שמליחה יש לה **דין** בישול. [↑](#footnote-ref-203)
204. אולם בנו"ב (תנינא או"ח כג) שמלוח אינו כצלי אלא לענין בליעות אבל לא נחשב צלי לענין שבת ולא לענין שיאסור הפסח כצלי מחמת דבר אחר, ויש שהקשו דלכאו' הנו"ב סותר דברי עצמו דלעיל. ויש לישב. [↑](#footnote-ref-204)
205. ומצינו קצת כיו"ב בההיא דנטף מרוטבו על הסולת וחזר אליו דמיפסל הפסח משום דהוי צלי ע"י דבר אחר ולא אמרינן שיוכשר ע"י הצליה הרגילה. [↑](#footnote-ref-205)
206. ואולי גם המולח מערב שבת ואח"כ בישלו בשבת אולי נפטרנו מצד שאין בישול אחר צליה. ואינו נראה. [↑](#footnote-ref-206)
207. ואמנם עכ"פ יצטרכו שישים. [↑](#footnote-ref-207)
208. אגב, מוכח מדברי רש"י אלו שהזכיר כאן מליח כרותח לענין דאורייתא דפשיטא ליה דמליח כרותח הוא דאורייתא, וכ"מ ברמב"ן ור"ן ע"ז עד: וכ"כ נו"ב, ודלא כמי שהובא בשד"ח (ח"ה עמ' 116) שמסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-208)
209. להאחרונים שאיסור בישול דאורייתא כולל גם צליה, אבל להסוברים שצליה היא רק דרבנן אין לאסור במליחה אלא בצליה. [↑](#footnote-ref-209)
210. ויל"ע האם באמת יתכן שפעם אחת לא יפלוט ופעם שניה יפלוט אעפ"י שהנתונים בשניהם שוים, או דילמא החשש הוא רק משום שלפעמים קדירה אחת יותר חמה מחברתה או סיבות אחרות כיו"ב. [↑](#footnote-ref-210)
211. דהנה הרמב"ן ע"ז עד: כתב דיש דברים שלגבי שבת לא הוי מבשל ומ"מ לענין איסור והיתר שפיר יש בכוחו לבלוע, ולכן אף דכלי שני בשבת בולע מ"מ אסור. והוכיח משבת עד: דאמר רבה בר רב הונא האי מאן דמלח בישרא בשבת חייב משום מעבד, רבא אמר אין מעבד באוכלין, ומוכח דעד כאן לא נחלקו אלא אי הוי מעבד או לא אך זה עכ"פ מוכח דלכו"ע אין זה מבשל, ומוכח שאע"פ שבולע מ"מ אין זה נקרא מבשל, עכ"ד הרמב"ן. והר"ן שם (בפירושו על הרי"ף) כתב ולא הבינותי זה דלא אמרו אלא שאין בו משום מעבד אם התרו בו משום מעבד אבל לא שמענו שאין בו משום מבשל. ועכ"פ מבואר מדברי שניהם שמליח כרותח הוא דין דאורייתא. וכ"מ ברש"י מנחות כא. שהביא מליח כרותח לענין דאורייתא, דלהכי דם שמלחו אינו חייב עליו דדמי לדם שבישלו משום שמליח כרותח, וכן כתב תוס' שם ד"ה דם. [↑](#footnote-ref-211)
212. וצע"ק לשון הרא"ש שנראה שאין כלי **נאסר** ע"י מליחה וכמו שהביא הגר"א ואולי טס"ה עיש"ה. [↑](#footnote-ref-212)
213. וצע"ק דאם כפשוטו שהכלי הוי כמליח א"כ ליתסר להניח בו אפילו היתר תפל צונן ולא רק **למלוח** גבינות. [↑](#footnote-ref-213)
214. ואמנם בדרך כלל השאלות המעשיות בבליעות של תנור הם על ה**אדים** ולא על ריחא. והעירו כבר דכשמנסים לטעום את המים הנולדים מהאדים –כגון המים שנשארים על מכסה הסיר מיד לאחר שמסירים אותו מהסיר הרותח על האש- אין בהם שום טעם יותר ממים תפלים אך מאידך גיסא מרגישים ריח באויר) [↑](#footnote-ref-214)
215. ויל"ע אי ה"ה טבל שאיסורו במשהו (משום דשיל"מ) אי אוסר בריחא ועי' מה שהובא בסי' קה אודות עיסה טבולה לחלה שנאפתה בתנור עם אם עיסה שכבר הופרשה ממנה חלה. [↑](#footnote-ref-215)
216. חוץ מחלה משום שחלה מותרת לכהןובאמת נחלקו בזה האחרונים **ד**דעת הש"ך והפר"ח סי' פח שבשאר איסורים לא גזרו איסור זה להניחו על השולחן חוץ מהלחם כי הוא המאכל העיקרי וזו הסיבה שמצינו בגמ' שאסור לזר לאכול עם כהן כשהכהן אוכל חלה. (וכן באיסורי נדרים ונזירות כיון שמותר לכולם חוץ ממנו עלול יותר להכשל)

     אולם דעת התורת יקותיאל ושיורי ברכה להחיד"א שם (ועי' מטה יהונתן ויד יהודה) שאף בלחם לא גזרו בשארי איסורים כלל ואיסור חלה שאני כיון שאסורה לזרים ומותרת לכהנים עלולים יותר להכשל. ועיקר חילוק זה מקורו בראשונים – רמב"ן ורשב"א ע"ז סו: ומלחמות בפסחים (יט. מדפי הרי"ף) ור"ן חולין עמ' 64, והובא לקמן על סי' קח, ובכף החיים כתב להחמיר בזה. [↑](#footnote-ref-216)
217. והנה בפשטות לא מצינו מי שחולק על דין זה, אמנם במלחמות פסחים הנ"ל וגם בפסחים דף ל. כתב שמחלוקת תנאים היא שהרי בברייתא נדרים הלשון "רבי שמעון אומר כל דבר שיש לו מתירין וכו'" ומשמע דדברי ר"ש היא אבל חכמים חולקים, וכ"כ ריטב"א ע"ז עג: בשם רא"ה וכ"כ הרמב"ן והריטב"א גם בב"מ נג.

     ומ"מ להלכה ברור דקי"ל דבר שיש לו מתירין לא בטל ברוב וכל הראשונים הנ"ל שכתבו שיש חולקים הסכימו דהלכה שאינו בטל. [↑](#footnote-ref-217)
218. השאלה נמצאת באו"ז סי' תשנה ותשובת הרי"ד אליו בסי' תשנו וכן בשו"ת הרי"ד וגם הברכי יוסף סי' שכ ציין לתשובה זו. [↑](#footnote-ref-218)
219. ובאמת חידוש גדול הוא בסברא שהרי אינו נהנה ממעשה שבת כלל בכה"ג והרי לא גזרו איסור אכילה אלא איסור הנאה. ואולי במעשה שבת של גוי לא גזרו כך ואולי קטן דמי לגוי בזה כיון שאינו מצווה. [↑](#footnote-ref-219)
220. והנה ריב"ש (סי' רפח, הובא ברמ"א קח ג) כתב דאסור לטעום איסור ולפלטו (אפילו איסור אכילה) דלא גרע ממ"ד ריחא מילתא דאסור, ומ"מ אינו דאורייתא דל"ש כאן איסור חצי שיעור דהא לא חזי לאיצטרופי, אלא איסור דרבנן הוא שמא יבלענו, ומשמע קצת מדבריו שדימהו לריח דגם ריח אינו איסור דאורייתא כיון שהריח הוא רק חצי שיעור ול"ש ביה חזי לאיצטרופי (שהרי כתב שריח קיל מטעימה דאפילו למ"ד ריחא לאו מילתא מודה בטעימה שאסור) וצ"ע. [↑](#footnote-ref-220)
221. ודנו בזה לענין מעשרות, שלכאורה פרי טבל שהתבשל מספר פעמים ורוצה להפריש ממקום אחר עליו לא יצטרך להפריש כמות כנגד כל התבשילים אלא בכמות של פי שתים מהפרי המקורי. [↑](#footnote-ref-221)
222. צע"ק שהוכיח מאדים לריחא מילתא והרי אדים אוסרים לכו"ע אפילו למ"ד ריחא לאו מילתא [↑](#footnote-ref-222)
223. בראבי"ה בפנים סי' תקז מבואר שהוקשה לו בתרתי, חדא איך אפו מצה עם חמץ, ועוד איך אפו את חלק הכהן עם חלק הבעלים. וצ"ב מה קשה על חלק הכהן הלא כל זמן שלא הופרש אין בו שום קדושה מיוחדת, והלא אין רגילות להפרישו לפני אפיה ורק אשכחן בנדרים דמוקמינן לה שיש אופן מסויים ונדיר שאפרשינהו בלישה [וגם מהאופן ההוא אין להוכיח דדילמא מיירי התם שאפאן בנפרד] [↑](#footnote-ref-223)
224. ואולי י"ל דכיון שהיה זה תוך כדי אפיה יתכן שבלעו עוד לפני שנאפו, שהרי הבליעות מזה לזה יכולים לעבור על ידי החום שבתוך התנור עוד לפני האפיה, ואם בלעו חמץ לפני האפיה אולי גורם הדבר להחמצה. [↑](#footnote-ref-224)
225. במצות יד אין משך זמן קבוע לשהיית המצה בתוך התנור והאופה בודק לפי המצב, ולפעמים גם מוציא מצה ומכניסה שוב אם יש צורך, אולם במכונה א"א לעשות כן, לכן משך הזמן שהמצה בתוך התנור מחושב ומתוכנן בדיוק נמרץ, ואכן כל המצות יוצאות אפויות בצורה שוה ואחידה, ולכן כשהמצה מקופלת שאז צריך החום להכנס פנימה ולחמם שתי שכבות דהיינו כפליים מהמתוכנן אין בו מספיק חום לזה ועלול להיות מצב שנשאר בפנים בצק שאינו אפוי כלל. [↑](#footnote-ref-225)
226. עי' שה"צ סי' תסא ס"ק מח שאם נגע במקום הכפל צריך קליפה ואם לאו אפי' קליפה א"צ דאין איסור בלוע עובר מחתיכה לחתיכה בלי רוטב וכאן הרי נוגע בשכבה החיצונית של המצה ושכבה זו נאפתה כדין, ורק בפנים האפיה אינה מושלמת. [↑](#footnote-ref-226)
227. ואבי עזרי הנ"ל תמה מנין הגיע איסור זה ומשך חכמה פי' דהו"ל לאו הבא מכלל עשה דצריך לאכול דוקא מצה ולא חמץ. וצ"ב מדוע דוקא בשעת אכילת הפסח. ועפנ"י באו"א. [↑](#footnote-ref-227)
228. ועבהגר"א סקט"ו שהוא מדין תנור סתום, ומ"מ כאן החמיר יותר. [↑](#footnote-ref-228)
229. וע"ש בש"ך סקכ"ז שיש מתירין בדבר שאין עומד לריח, ויל"ע מי שעומד ליד מישהו שמעשן נרגילה שיש בה איסה"נ (כגון שמטבילים אותה ביין נסך כמ"ש פ"ת סק"ג) דהמעשן עצמו ודאי אסור דעומד לריח אמנם יתכן שהעומד לידו מותר לדעת הנך מתירים, דהעשן שנפלט מפיו של המעשן כבר אינו עומד לריח, אמנם בחנות המיועדת לכיו"ב יש לצדד דרצונו של המוכר שכל העובר ברחוב יריח ויכנס וכמ"ש בברכות נג. לענין חנותו של בשם ובבה"ל ר"ס ריז לענין בית מרקחת. [↑](#footnote-ref-229)
230. בתוס' (ע"ז יב: ד"ה אלא) כתבו דאיסוה"נ שאין עומדים לריח מותר להריח בהם דהוי כשלא דרך הנאתם, אך זה דוקא באותם איסוה"נ דאיסורם נכתב בתורה בלשון אכילה אבל אם לא נכתב לשון אכילה כגון כלאי הכרם ובשר בחלב ותקרובת ע"ז ויין נסך אסור בכל גווני והסתפקו אם לוקה על זה (וזה דלא כהרמב"ם שאין לוקין על שום הנאה) והא דשרי בת תיהא אף דיין נסך יש בו איסוה"נ היינו משום שהריח מזיקו. (ושמעתי שיש מי שהתיר סגריות חמץ בפסח עפ"י סברא זו משום שהסגריות מזיקים לו, ופשוט שזה טעות דאין כוונת תו' עצם מה שמזיק לו דאטו השותה רעל של איסוה"נ ונהנה בשתייתו יפטר כיון שהזיקו, אלא כוונתם שהריח חזק וחריף ואין לו שום הנאה ממנו וא"א לאסור מצד איסור הנאה בשעה שאין הנאה אלא מצד אכילה בלבד) [↑](#footnote-ref-230)
231. שו"ר שאין זה מדוייק עיי"ש היטב. [↑](#footnote-ref-231)
232. וזה תלוי גם בנדון הב"ח שהקשה למה באמת הוצרכו לגזור אינו בן יומו אטו בן יומו הלא בלא"ה אסור מצד איסור לבטל איסור לכתחילה ובשלמא לדעת הר"ן שנטל"פ הוא היתר לעצמו גם ללא דין ביטול ברוב מובן שצריך כאן גזירה חדשה אטו בן יומו, אך לדעת הרשב"א שההיתר של נטל"פ מבוסס על ביטול ברוב א"כ נמצא שאיסור השימוש לכתחילה כלול באיסור הרגיל שאין מבטלין איסור לכתחילה. ומה הוצרכו לגזירה חדשה.

     וי"ל כמ"ש הרמב"ן פסחים ל. דאין איסור לבטל איסור לכתחילה בצורה כזאת כיון דליתיה לאיסורא בעיניה, ואכן הר"ן גופיה שם (בדף ח. מדפי הרי"ף ד"ה ופרכינן) לא ניח"ל בדברי הרמב"ן הנ"ל ותירץ קושייתו באופן אחר, ויתכן שזה לשיטתו כנ"ל דלשיטתו בעינן לגזירה חדשה. [↑](#footnote-ref-232)
233. והנה כתבו התוס' (ע"ז עה: סוף העמוד ועוד ראשונים שם) שאם צריך לטבול כלי שבלע איסור וטעון הגעלה יש להגעילו לפני הטבילה ומשמעות הרשב"א (ע"ז שם וביבמות מו: שהשוה זה לגרות שגם שם צריך למול לפני הטבילה) שהטעם הוא משום דהוי כטובל ושרץ בידו משום שהאיסור הבלוע גדרו כשרץ.

     וכתב דגמ"ר סי' קכא דכל זה דוקא אם הכלי בן יומו מהאיסור אבל בכלי שאינו בן יומו אף דלכתחילה אסור להשתמש בו גזירה אטו בן יומו מ"מ אין כאן **שרץ** ומותר לטבלו. ואמר ר' יצחק רוזין דקצת מוכח מהדגמ"ר לא כהאוסרים באכילה בבישל במזיד, דאי נימא כדבריהם אפשר שפיר לקראו "שרץ" דבאופן רגיל אסור לאכלו ורק אם במקרה ישכח ויבשל יהיה מותר . [↑](#footnote-ref-233)
234. דהנה דעת הרשב"א שבכל נטל"פ בעינן נמי לדין ביטול ברוב, ופירש רעק"א שגם בפליטת כלים נמי הכי הוא דבעי' לדין ביטול ברוב אלא שבבליעות איסור בממשות של היתר תמיד יש רוב של ההיתר כיון שהוא בעין והוא בודאי רבה על האיסור, ואפילו בישל קצת רוטב בכלי גדול שכולו בלוע איסור הרבה יותר מההיתר מ"מ אינו בולע כ"כ הרבה עד שיהיה יותר מהממשות. אבל לדעת הר"ן יתכן באמת לומר שאף אם יבלע ההיתר הרבה והרבה יותר מממשותו לא יאסר דבליעה אינה אוסרת בנטל"פ, עכ"ד רעק"א. [↑](#footnote-ref-234)
235. השאלה מצויה יותר בבחורים. [↑](#footnote-ref-235)
236. יל"ע האם מותר להשתמש בהם בצונן דבעלמא מבואר ברמ"א ס' קכא ס"ה דאפילו להשתמש בהם בצונן אסור שמא ישתמש בחמין, וכתב הש"ך סקט"ו דאפילו אם יש ספק שמא אין בלוע בו איסור כלל, אך אולי דין זה הוא דוקא בכלי גויים ממש אבל בכלי של ישראל ששהה אצל גוי לא גזרו כ"כ, וצ"ע. מיהו לענייננו יש להקל עפי"ד הרמ"א הנ"ל שכתב שבדרך עראי כגון שהוא בביתו של הגוי מותר ולכאו' ה"ה כאן שהוא בבית החולים. [↑](#footnote-ref-236)
237. ויש בזה נדון נוסף של איסור השתמשות בכלים שאינם טבולים, במיחם יתכן אולי להתיר עפי"ד מהריל"ד שמתיר הוצאת המאכל מהכלי אף בדרך השתמשות, אבל בקומקום שהוא גם ממלא את המים ל"ש היתר זה ואף אם מישהו מילא לפניו יתכן גם שאסור להדליק את הקומקום. וגם במיחם עדיין שייך הנדון גם לדעת מהריל"ד משום שבמיחמי זמננו המיחם מתמלא אוטומטית, דהיינו שברגע שמוציא ממנו מים נכנסים אחרים תחתיהם ולכאו' זה נקרא מעשה גמור והשתמשות גמורה.

     ויש מצדדים להקל בכלי שאינו שלו, ואם הטעם משום שאינו יכול לטבלו וכהמרדכי לענין ציצית בשבת א"כ הכא א"א לומר כן אא"כ בשום אופן אינו יכול לקחת הכלי באישון ליל באין רואה ולטבלו. [↑](#footnote-ref-237)
238. ובזה לכאו' ל"ש לומר סתם כלים אינם בני יומם דודאי משתמשים בו כל הזמן רק שי"ל דעדיין יש ס"ס דשמא לא בישלו איסור ביממה האחרונה. וע"ע בכל הנוגע לענין דידן באריכות בקובץ "עץ חיים" בובוב גליון כז עמ' רמד. [↑](#footnote-ref-238)
239. סוף סק"ח שכלים שהיו אצל גוי ודרכם להשתמש בצונן סגי בהדחה, וחזינן שאין צריך לחוש שמא חרג מהרגילות והשתמש בחמין, וכ"מ גם בט"ז סק"ז שמחלק בין דברים שדרכם להשתמש תדיר לדברים שאין דרכם בכך ולא חיישינן שעשה שלא כדרך. [↑](#footnote-ref-239)
240. באמת כ"ז יכול להיות נוגע למעשה גם בבית אם לא שמרו היטב על הקומקום ושפכו ממנו לתוך חלב ועכשו רוצים להשתמש בזה לבשרי או פרוה. וע"ע בכל הנוגע לענין דידן באריכות בקובץ "עץ חיים" בובוב גליון כז עמ' רמד. [↑](#footnote-ref-240)
241. כמ"ש שה"צ סי' תמג סק"ד ועי' ט"ז ס"ס תנב דלא משמע כן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-241)
242. ואולי יש לחוש כשמילאו מים לתוך כוס הצמידו את הכוס לברז וכשהתמלאה הכוס הגיעו המים שבתוכה עד הברז ויש כאן בליעה ממשית ולא רק דרך אדים. [↑](#footnote-ref-242)
243. ודייק כך מדברי הרמב"ם פ"ז מהל' טומאת אוכלין ה"ב. ואמנם יש חולקים על זה עי' בספר המפתח שם, ובמנחת יצחק (ח"ה ס' פ"א סק"ז) צירף גם צד זה להיתר. [↑](#footnote-ref-243)
244. יתכן שקומקום חשמלי שכיבו אותו עדיין מיקרי "על האש" כל זמן שגופי החימום של הקומקום לוהטים, משום שברזל חם דינו כאש. [↑](#footnote-ref-244)
245. במיחמי שבת יש לפעמים שמנגנון זה אינו פועל בשבת אלא שמידי זמן מסויים נכנסים מים חדשים ומסתמא זה מתמלא בתדירות מספיק גבוהה בשביל שיהיה כל הזמן שישים, אבל אם אינו מתמלא כלל בשבת א"כ לקראת סוף השבת כבר אין שישים, ויל"ע אם בגלל זמן זה לבד כבר בטל ממנו דין דדרכו בשפע. [↑](#footnote-ref-245)
246. יל"ע אם חיממום לשתיה ורוצה להשתמש לעיסה או להפך מה דינו (ודוק היטב בלשון הרמ"א) ולכאו' מסברא נ' דאינו תלוי במחשבת המבשל אלא לפי מה שחושבים עכשו להשתמש בין לחומרא בין לקולא. [↑](#footnote-ref-246)
247. עי' דרכ"ת שה"ה אם בישלום בכלי כשר אלא שתחבו לתוכו כף של איסור שאינו ב"י דנדון כלכתחילה ואסור. [↑](#footnote-ref-247)
248. ועי' בספר שלמי תודה על שבועות פלפול בזה ומה שהביא שם מדברי החפץ חיים בהשמטה לליקוטי הלכות, והובא גם בדפוסי המ"ב החדשים. [↑](#footnote-ref-248)
249. ח"א סי' ב' סק"ז, ובחלק ג' סי' נא סק"ד הוסיף עוד דאפי' שלא כדרך אכילתו נמי מיקרי אכילה, ובזה פליג עליו באבי עזרי ריש הלכות מעשה הקרבנות וכתב שזה לא נקרא אכילה כלל. ואמנם יש להעיר שכל זה לענין רוב הקרבנות אבל לענין קרבן פסח לא יועיל אופן זה גם להבית הלוי. [↑](#footnote-ref-249)
250. ועי' שו"ת דגל ראובן (להר"א כץ גאב"ד פ"ת) ח"ג סט"ז. [↑](#footnote-ref-250)
251. והגרי"ג אדלשטין שליט"א סיפר שכשבא הרב מפוניבז' זצ"ל בצעירותו ללמוד בישיבת נובהרדוק ערב ראש השנה תרסח היה, ונכנס לבקר את רב העיר בעל הערוך השולחן, וכששמע בעל ערוה"ש שהבחור שלפניו היה אצל הגדול ממינסק זצ"ל שהיה ידוע בחריפותו, ביקשו שיאמר איזה חידוש ששמע ממנו, ואמר הרב מפוניבז' דהנה איתא בפסחים מז: דהמבשל בשר בחלב ביו"ט לוקה ולא מיקרי אוכל נפש כיון שאסור באכילה, והק' הגדול ממינסק מדוע אסור באכילה הלא י"ל אתי עשה דשמחת יו"ט ודחי ל"ת דבשר בחלב, ורגז הערוה"ש ואמר "וכי יהודי יכול לשמוח באכלו בשר בחלב??", אבל אח"כ נמלך ושלח לחפש את הרב מפוניבז' ולהביאו לפניו באמרו שאין זו אשמתו של בחור זה שהגדול ז"ל אמר דבר שאינו נכון, ובשביל לפייסו הביאו לסעוד אצלו בליל ר"ה ומני אז קירבו למאוד והיה אוכל על שולחנו ונהפך לאחד מתלמידיו. [↑](#footnote-ref-251)
252. מיהו יתכן שגם אם עירב בבשר קדשים אף שלא הפסיד מצות אכילת קדשים מ"מ הפסיד מצות אכילת פסח שהיא מצוה נפרדת מאכילת קדשים דלענין זה בטל ברוב, וצ"ע. ועי' בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-252)
253. והנה איתא בפסחים עה: דאם סכו לקרבן פסח בשמן של תרומה אם צלי הוא יקלוף את מקומו. והק' קרן אורה זבחים צז: למה לא נימא יבא עשה דאכילת פסח וידחה ל"ת דאכילת תרומה לזרים, וכאן ל"ש תירוץ הגמ' דאין עדל"ת שבמקדש דהא איסור תרומה לזר לא הוי ל"ת שבמקדש. ותירץ דאין עשה דקודם הדיבור דוחה ל"ת שלאחר הדיבור.

     והנה יש מקשים על הגמ' איך אפשר לומר עדל"ת הרי עשה דקדשים בעי כזית ואילו הל"ת עובר גם בפחות מכזית משום שבקדשים קי"ל שההיתר מצטרף לאיסור וא"כ עוד לפני שקיים את העשה כבר עבר על הלאו ומה יתיר לו, ותירצו עפ"י המנח"ח הנ"ל דמצות אכילת קדשים לא בעי כזית.

     ועפי"ז תירץ בספר ברכת יצחק (להגר"י רבינוביץ אב"ד טורעץ, סביו של הגר"צ מרקוביץ, על פסחים עה:) קושיית הקר"א, דבאמת בקרבן פסח י"ל כהקושיא הנ"ל דבקרבן פסח שפיר שייכא קושיא הנ"ל דמצות אכילת פסח לא מיקיימא בפחות מכזית כדאיתא בכמה דוכתי, וא"כ אחרי שאכל חצי כזית כבר עבר על הלאו דתרומה ועדיין לא קיים עשה שיהיה בכחו לדחות, ואף דבתרומה אין היתר מצטרף לאיסור מ"מ יש כאן איסור משום שכתב בתשובת רעק"א סי' פב דאפילו למאן דלית ליה חנ"נ בשארי איסורים ה"מ לענין שא"צ שישים כנגד ההיתר אבל באופן שאין שישים כנגד האיסור בזה גם כשאוכל את ההיתר עובר איסור.

     מיהו יל"ע בדבריו דאף אמנם דמצות אכילת פסח בעי כזית אבל לכאו' יש באכילת פסח גם מצות אכילת קדשים רגילה וזה שפיר יכול לדחות הל"ת כמו בכל קדשים, ועי' בהערה הקודמת.

     ומכ"ז יש לדון בנד"ד דאם התערב פסח בחלב לדברי הקרן אורה והברכת יצחק גם להחולקים על האו"ש יהיה אסור לאכול ולא כשאר קדשים שמותר. [↑](#footnote-ref-253)
254. ועי' מה שנתבאר לקמן סי' קח לענין מצה שבלוע בה חמץ ומזה יש לדון למצה שנבלע בה בב"ח ואין לו מצה אחרת לליל הסדר. [↑](#footnote-ref-254)
255. כן דעת בעל העיטור (דף טז. טור ב) דבאיסורים דרבנן לא אמרינן חנ"נ. [↑](#footnote-ref-255)
256. בפירושו "יתרון האור" על המשניות, נדפס סוף משניות זרעים ב', ובמשניות החדשים נדפס על אתר. [↑](#footnote-ref-256)
257. כ"כ הר"ן וכן נקט הפמ"ג בכ"מ שזהו הטעם העיקרי, אך צע"ק אם כך גם דעת שאר ראשונים וכמש"כ לעיל. [↑](#footnote-ref-257)
258. ולכאו' משמע שם במ"ב סקט"ז שפוסק כהט"ז רק בדרבנן כגון שם שאין במינו ניצוד וצ"ע. [↑](#footnote-ref-258)
259. ויש סבירות גבוהה שיש בבנין כהנים שהרי בדרך כלל כשמתפללים במנין של 10-15 איש יש כהן לברכת כהנים, א"כ בבנין של 10-15 דירות מסתמא יש משפחת כהנים ובפרט אם יש שם מספר נפשות [גברים!] לכאו' יכפל מספר האיסורים לפי מספר האנשים וגופין מחלקין, ויל"ע בזה.

     והיה אפשר לומר דניזיל בתר רובא וכיון שרוב העולם אינם כהנים נימר שכל דיירי הבנין פרשו מרוב העולם שאינם כהנים (או אפ"ל בנוסח אחר שכשאנו דנים על כל יחיד בפ"ע י"ל דמרובא פריש) מ"מ תלוי בשאלה המפורסמת על החלב שלנו שמעורב מעשרות פרות שחלקן טרפות ע"פ הסטטיסטיקה, ואין שישים כנגדם אם אפ"ל דכל הפרות הללו מרובא פרשו וכולם אינן טרפות וה"ה בנד"ד י"ל דכל דיירי הבנינים כאן כולם מרובא פרשו ואין כאן אפילו כהן אחד וזה דבר תמוה קצת, ומ"מ לכאו' אין נ"מ בכל הנ"ל משום שהאנשים נמצאים בבתיהם דהוי **קבוע** דקבועים הם בבתיהם ואסור. [↑](#footnote-ref-259)
260. אלא שפעמים קשה לצמצם כגון בעץ גבוה, וגם יש בזה מספר שאלות הלכתיות כי יש ענפים שמטמאים רק מדרבנן מגזירת סככות ופרעות ויש גם מדאורייתא ויצטרך פעמיים לעצור, וגם יש מספר שיטות בראשונים בזה, וגם יש לדעת שהטומאה מתחילה ברגע שהמיטה נכנסת תחת העץ ואפילו המת עצמו עדיין בחוץ דכיון שהמטה אינה חוצצת בפני הטומאה (כיון שמוחזקת ע"י אדם) יורדת הטומאה ומתפשטת תחתיה ויוצאת משם ומטמאת, ופעמים שאף האדם הנושאה מביא את הטומאה אם פרק ידו או שרוולו רחב טפח שאז הטומאה יוצאת ממקומה שתחת המיטה כנ"ל ועוברת אל מתחת שרוולו וכך ממשיכה הלאה לכל מקום שגופו או בגדיו מגיעים. [↑](#footnote-ref-260)
261. בספר הזכרון וזאת ליהודה [י"ל ע"י ישיבת חברון עמ' שנ"ט], הובאו דברי הגר"ש שקופ שכתב כן וכתב'כ חזו''א אהע''ז ססי''ג (ועי' גם סי' לו) לענין סירוס והק' ע''ז מדאמרי' ששייך פטור של דבר שאינו מתכוון בכיבוי אש המזבח ע''ש ובקובץ שיעורים ח''ב סי' כג ובאגרות ורשימות קה''י ח''ג במשא ומתן בינו להגרי"ג אדלשטין שיבדלחט"א אודות הסוגיא בסנהדרין ר"פ הנחנקין דמשמע ששייך פטור של דבר שאינו מתכוון במכה אביו ואמו. [↑](#footnote-ref-261)
262. והנה כתב קובץ שיעורים [ח"ב סי' מ"א] דאסור לכהן להיות בחדר אחד עם מת אפי' אם אינו נטמא כגון גוסס או עובר (טומאה בלועה) עי"ש. וא"כ מסתבר ש"שם" האיסור הוא "איסור חילול קדושת הכהונה" ומה"ט יש למצוא היתר דשפיר הוי אינו פסיק רישיה דאף דודאי טימא את כל הנמצאים שם אבל אינו יודע אם חילל קדושת כהונה או לא, ועל כן אינו פסיק רישיה, ואפי' אם נימא דלא כהקוב"ש והאיסור הוא רק לטמאות כהן מ"מ יתכן ששם האיסור הוא "חילול הכהונה" וע"ז אינו פסיק רישיה. [ונ"מ גם בלובש בגדים וא"י אם יש בהם שעטנז [באופן דאינו מתכוון] האם יש כאן את ההיתר של הט"ז]. [↑](#footnote-ref-262)
263. אגב, המקו"ח שם חידש שאם ירתום שתי בהמות לעגלתו דהוי שנים שעשאוה ואין בזה איסור מחמר משום דקי"ל דכל שבחבירו פטור - בבהמתו מותר לכתחילה, ואו"ש פ"כ מהלכות שבת השיג עליו וכתב דבדותא היא וכד ניים ושכיב רב אמר לה, דכיון שבמשכן היה מחמר בצורה כזאת כדכתיב בפרשת נשא שהיה ד' עגלות וח' בקר, א"כ זוהי ג"כ מצורות המלאכה וחייב גם עליה וכדאיתא בירושלמי ד"מושיט" מרשות לרשות חייב דוקא באופן שראובן מוסר לשמעון דכך היה בקרשים, וחזינן דאף באדם דודאי שנים שעשאוה פטורין מ"מ כיון שהיה כך במשכן חייב, וה"ה בנד"ד בבהמה.

     וכבר הביאו שזה תלוי במחלוקת ראשונים, דתוס' [שבת ג. ד"ה בעשותה] הביא דברי הירושלמי והקשה כקושיית האו"ש דהא הוי שנים שעשאוה, ותירץ דמיירי שהמושיט הראשון הוא מני בידו של חבירו וכולה מלאכה קעביד. אך בריטב"א [ערובין לג. ד"ה כשרבים] כתב כהאו"ש שכאן התחדש ששנים שעשאוה חייבים.

     ובספר יקרה היא מפנינים [לע"נ מרת פנינה מישקובסקי ע"ה, עמ' קמח] כתב דמעשה שהיה שהוצרכו להסיע חולה וחכם אחד הורה שירתמו שני סוסים לעגלה כדי להרויח דעת המקו"ח, ודן שם דדילמא הפסיד בזה דלדעת האו"ש יתכן שהתחדש כאן שיש שני איסורים מכיון שעושה מלאכה על ידי שתי בהמות, ונוטה שם שאינו כן דלהאו"ש התחדש כאן צורה חדשה של מחמר ששייכת גם בשנים משום שכך היה במשכן ולא התחדש לשלול כאן היתר של שנים אלא שיש כאן צורת מלאכה חדשה, ועי"ש שדחה את מי שאמר לא כן משום שבאו"ש משמע כנ"ל. [↑](#footnote-ref-263)
264. וצ''ע היטב בתוס' שם ד''ה לאורכן שאולי רש''י פליג על זה מדלא פירש כתוס' [↑](#footnote-ref-264)
265. ואילו היה הנדון כשהם ביחד בתנור יש לדון כאן מצד ריחא מילתא דאף דקי"ל בסי' קח שאינו אוסר בדיעבד מ"מ שמא בנד"ד חמיר. דהנה בפסחים עו: נחלקו אמוראים דלוי סבר ריחא מילתא ואסור, ורב סבר ריחא לאו מילתא היא ושרי. ונחלקו הראשונים היכי קי"ל, דעת בה"ג דקי"ל כרב דריחא לאו מילתא, אולם דעת רבינו חננאל דקי"ל לחומרא כלוי, והרי"ף פרק גיד הנשה הביא מחלוקתם והכריע לקולא כבה"ג, והקשה מהברייתא דפת שאפאה עם הצלי בתנור אסור לאכלה עם חלב, וחזינן דריחא מילתא, ותירץ דהתם הוי דבר שיש לו מתירין דהא אפשר לאכול פת בשרית זו עם בשר ואין צורך לאכלה דוקא עם חלב, ובדבר שיש לו מתירין כמו שאסור במשהו ה"ה נמי דריחא אוסר. וחזינן מדבריו דמאן דס"ל דריחא לאו מילתא אין פירושו דהריח אינו כלום ואין בו כח לאסור, אלא הכוונה דמשהו מיהא אית ביה אלא דבטל ברוב, ולכן בדבר שיש לו מתירין אסור. וכ"כ גם בתוס' (ע"ז סו: סד"ה רבא) שכתב דבחמץ בפסח שאיסורו במשהו ה"ה דריחא מילתא אף דבעלמא קי"ל ריחא לאו מילתא, **משהו מיהא אית ביה** עכ"ד, והובא ברמ"א סי' קח ואו"ח ר"ס תמז.

     וא"כ יש לומר דה"ה בטבל דקי"ל דאוסר במשהו משום דהוי דשיל"מ א"כ י"ל דאוסר בריחא כמו בחמץ וצ"ע. [↑](#footnote-ref-265)
266. והיא גופה לאו מילתא דפשיטא היא, דדעת מהר"ם שאינו מפעפע מחתיכה לחתיכה אפילו בדבר שמן וכמו שהביא בהגר"א סקמ"ב, ותוס' (דף ק. ד"ה בשקדם) הסתפקו בזה, ועחזו"א (סכ"ב סק"ז ד"ה ואנחנו) דדילמא להכי כתב הש"ך סקי"ז דלענין זה בקיאים אנחנו מה אינו שמן משום שאפשר לצרף דעת מהר"ם שמיקל בכל אופן [↑](#footnote-ref-266)
267. והנה דעת הרשב"א וכ"פ שו"ע דאע"פ דחלב מפעפע בכולו ואם יש שישים כנגדו בטל ומותר, מ"מ יש ליטול את מקומו, ויש לדון בעובדא דידן שהתפשט לחתיכות רבות אם יש בהם שישים כנגד הסופגניה האם ג"כ נימא שבכל עוגה ועוגה יש לנו לאסור את הכדי נטילה ולהתיר את כולה, וזה לכאורה בלתי אפשרי דאיך יתכן שהקצה של העוגה האחת מותר ותחילת העוגה שאחריה אסור, (וגם לא מסתבר שהבליעה תצא לגמרי מעוגה אחת ותעבור לזאת שאחריה ולא תצא ממנה להבאה אחריה) ולכאו' רק בחתיכה הראשונה יש לאסור כדי נטילה ותו לא. [↑](#footnote-ref-267)
268. דכח השמן יכול להכנס בכחוש טרם שנבלע ושלא לתתו להבלע במקומו אלא להתפשט בכולו אבל אחרי שכבר נבלע הכחוש במקום ידוע שאין בכחו לצאת בחם צלי אין בכח השמן לפטמו ולעוררו לצאת, והלכך איסור כחוש הנוגע בהיתר שמן מפטם לי' לאיסור ואינו נבלע בעובי אצבע אלא הולך ומפעפע בכולו, אבל היתר זה שנאסר אם חזר ונגע בהיתר אחר אינו אוסרו דכיון דבשעה שנגעה חתיכת ההיתר בחברתה אין האיסור נוגע בה, כבר נח הבלוע במקומו ונבלע כדרך הבלועין בטבעו שאין עתיד לצאת ממקומו, לא יועיל לו שמן לשנות טבעו בזה. [↑](#footnote-ref-268)
269. ואולי נחלק דדבר כחוש כזה שהיה מתחילתו מעורב ממש עם דבר שמן כבר קיבל לתוכו שומן טפי ודינו כדבר שמן ממש. [↑](#footnote-ref-269)
270. קצת דוגמא לדבר במצה שכתב שה"צ (סי' תסא ססקכ"ט) דמצה ששראוה ביין י"ל דאתי טעם דרשות ומבטל טעם דמצוה ולא יצא יד"ח, אבל מצה ש**נילושה** ביין יוצא בה יד"ח (אילולי שהיא מצה עשירה) ול"ש לומר אתי טעם דרשות ומבטל טעם דמצוה דכיון שנילושו יחד הרי שגם היין הוא חלק ממצת המצוה. [↑](#footnote-ref-270)
271. ויתכן לחלק שהמים והשמן שהם רכיבים חיוניים בעיסה ואין העיסה יכולה להתקיים בלעדיהם רק הם נחשבים חלק מחיובי העיסה לכל דבריהם אבל שוקולד וכדו' אולי לא מצטרפים. ואשכחן בביצה לט. דאמרינן דמים לגבי העיסה אינם בטלים משום דהוי דשיל"מ והק' תוס' הלא דשיל"מ דאינו בטל הוא דוקא מין במינו ואילו מים לגבי עיסה הוו מין בשאינו מינו ותירצו דכיון שהעיסה אינה נילושה אלא ע"י המים ... הוי כאילו מין אחד ולא בטלי ברוב. וכ"פ הרמ"א סי' קב ס"א. [↑](#footnote-ref-271)
272. ויש לדון ממה שהסתפק הרא"ש אם שיעור חמשת רבעים מודדים לפני לישה או לאחר לישה ושמא זהו גופא ספקו. [↑](#footnote-ref-272)
273. בפירושו "יתרון האור" על המשניות, נדפס סוף משניות זרעים ב', ובמשניות החדשים נדפס על אתר. [↑](#footnote-ref-273)
274. ולכאורה משמע דס"ל דהטעם אינו דבר ממשי אלא כח הטעמה שאין בו ממש דאילו דבר שיש בו ממש פשיטא דשייך להגבילו ולמנוע בו חלות תרומה כשם שיוכל האדם לומר דעל צפון הפרי חלה התרומה ולא על דרומו. [↑](#footnote-ref-274)
275. ויותר מזה טען שעכשו כבר א"א להפריש חלה מיניה וביה אלא רק מעיסה אחרת על עיסה זו. דהנה נחלקו רש"י ותוס' גיטין מז: בשותפות כה"ג דעת רש"י שבכל משהו ומשהו יש תערובת של חיוב ופטור ביחס שוה לפי חלקם של השותפין בתערובת, אבל דעת תוס' שם שאי אפשר לדעת היכן חלקו של ראובן והיכן של שמעון. ונפק"מ ביניהם דלרש"י אפשר לעשר מיניה וביה משום שבכל משהו ומשהו יש כמות שוה של תערובת חיוב ופטור, אבל לתוס' א"א לעשר מיניה וביה דשמא מה שיעלה בידו הוא בדיוק מהחלק שכבר נפטר וא"א לעשר ממנו על החייבים. [↑](#footnote-ref-275)
276. פסח תשעז גליון 226 עמ' א. [↑](#footnote-ref-276)
277. בקונטרס "חדוותא דאורייתא" פסח תשעז אות לח. [↑](#footnote-ref-277)
278. צע"ק איך היה מותר להתחיל לעשות בורקס משולש חלבי, הלא בודאי נמשך מספר שבועות עד שנודע לכלל הציבור שהמשולש הוא סימן לחלבי ובנתיים איך היה מותר, ולכאו' צריך היה לפרסם מודעות בעיתונים ובלוחות המודעות, ושמא מספיק היה מודעות בחנויות שכל מי שיקנה יראה את המודעה, אך הלא כתב מהרי"ט (ח"ב סי"ח) דחיישי' שמא ישכח להודיע לאורחיו על כך וכפי שהביא פ"ת, ושמא לא היה אז רגילות לעשות עוגות משולשות והוי היכר כזה שכל הרואה שואל עליו. ושמא היתר אחר הוא שמפורסם הדבר שזהו חלבי ולא מדין היכר דהיכר ל"ש אם אין צורתו מעוררת שאלה ותמיהה כמ"ש לקמן. [↑](#footnote-ref-278)
279. ואולי לדבריו בלא"ה שרי בנד"ד דכיון שמונחות לפניו עוגיות בודדות בכמות קטנה שוב יש להתירן (וא"כ צ"ע באיזה אופן אסור) וצ"ע.

     והנה בבינת אדם ס"ק נא הקשה דבהגהות שערי דורא כתב דוגמא להיכר שהתירה הגמ' (לפירוש הרי"ף) ליתן עצם בתוך הלחם (וכ"כ בספר האגודה פסחים ל.), וחזינן שמועיל היכר גם לאחר אפיה, וא"כ אולי גם בעניננו יועיל שיעשה עכשו היכר, אך יותר נראה דאינו מועיל אלא אם כן מתכנן **לפני אפיה** לעשות היכר אחרי אפיה [↑](#footnote-ref-279)
280. ודעת הגרמ"מ לובין שליט"א שגם הכלים נאסרים בבליעות מעוגות חלביות אסורות וטעונות הגעלה. [↑](#footnote-ref-280)
281. הובא בקובץ שיטות קמאי פסחים ח"ב עמ' תשנז, וגם הרוקח הובא שם. ויל"ע בעוגה חלבית שאין ניכר עליה שהיא חלבית אך הצבע לפחות מעורר **ספק,** אי סגי בזה. [↑](#footnote-ref-281)
282. ומה שנהגו במשולשים כנראה היתר אחר הוא שמפורסם הדבר שזהו חלבי, ועי' לעיל בהערה 1. [↑](#footnote-ref-282)
283. בספר בנתיבות ההלכה חלק מו עמ' 494 כתב בשם הגריש"א שגם על זה גזרו, וכתב שם לשיטתו הנ"ל שאין לאפות אזני המן חלביים אפילו בכמות קטנה המספיקה ליום אחד שבזה לא גזרו, מ"מ הכא יש לחוש ביותר שיאכלוהו בסעודת פורים שהיא בשרית. [↑](#footnote-ref-283)
284. ויש מקום לתרץ שנזיר שאני משבועה ונדר דשבועה ונדר הם איסורים שהאדם יוצר אותם, אבל נזיר אחרי שהחיל על עצמו חלות נזירות מכאן ואילך התור כבר גוזרת עליו את האיסורים (זכר לדבר שהנוזר מהיין בלבד - בעל כרחו הוי נזיר גם לתספורת אף שלא קיבלם על עצמו כלל) וכמו מי שקיבל עליו תוספת יום הכיפורים מבעוד יום דאינו נחשב איסור הבא מחמת עצמו אף שלולי דיבורו היה מותר מ"מ השתא שקיבל ע"ע התוספת התורה אוסרתו, והדברים ארוכים וכבר האריכו בזה האחרו'. [↑](#footnote-ref-284)
285. ודעת הרא"ה גופיה דאפילו חולה שמותר לאכול ביו"כ מ"מ לא יברך עליו, ובזה לא קי"ל כוותיה וכמ"ש שה"צ סי' רד. [↑](#footnote-ref-285)
286. ועי' בתשובות הרשב"א סי' תקצו ושו"ת כת"ס או"ח סי' כב ועי' גם מטה אפרים סי' תרב שהאוכל בטעות בצום גדליה יברך לאחריו, וצירף הדעות דמברכים בשוגג עם הדעות שמברכים על דבר היתר אף ביום אסור. [↑](#footnote-ref-286)
287. ואיך שלא יהיה עדיין עלול להיות כאן בעיה אם כשבירך ברכה ראשונה בירך על אותם עוגות איסור א"כ לא הועילה ברכתו וצריך לברך שוב ברכה ראשונה על עוגות היתר שאוכל אח"כ. [↑](#footnote-ref-287)
288. והנה כתב המג''א סי' קס''ח ס''ו והובא שם במ''ב סקכתב'א דבציור הנ"ל דאוכל שני כביצים עוגות וברך עליהם בומ''מ ואח''כ נמלך להוסיף עוד שתים ועכשיו יש כאן שיעור קביעות סעודה - מ''מ לא יברך עכשיו המוציא למרות שמברך ברהמ''ז. וטעם הדבר כתב בספר שערי זבולון (ח''ה – או''ח ח''א סי' ס''ב סק''ג) דכיון שבשעת אכילת שתי הכביצים הראשונים לא היתה כאן קביעות שוב אין כאן שֵם קביעות על הכל. וטעם נוסף כתב שם סק''ה דחיוב ברכה ראשונה הוא רק על מה שעתיד לאכול וא''א להביא בחשבון את מה שכבר אכל. ונ''מ בין שני טעמים אלו מי שתכנן מראש לאכול ד' כביצים והזיד או שגג ואכל כביצה אחת בלי ברכה, דלטעם הא' כאן ודאי יברך המוציא על ג' כביצים הנשארים שכיון שהתכוון מראש לשם קביעות ודאי כולהו יש בהם קביעות בכל משהו ומשהו. ולפי טעם הב' לא יברך המוציא אלא בומ"מ דס''ס לא נשאר לו שיעור.

     ואמנם שני טעמים אלו צע''ג דמש''כ בטעם א' דאין כאן קביעות כיון שלא תכנן מראש – הלא מפורש בשו''ע שמברך ברהמ''ז גם בכה''ג שנמלך וע''כ שיש שֵם קביעות על הכל וא''כ כל פירור טעון ברכת המוציא. וקושיא זו כבר הקשה שם בשערי זבולון סק''י והניח בצ''ע. וגם טעם ב' צ''ע דאין סברא לומר דברכה ראשונה היא לפי מה שיאכל ומתעלמים ממה שאכל עד עכשיו, דכיון דבסוף מברך ברהמ''ז ע''כ דהוברר למפרע שהיתה לאכילתו חשיבות של קביעות וא''כ כל חלק ממנה חייב בברכת המוציא, דאם לא היה מתברר למפרע – גם ברהמ''ז לא היה מברך.

     ולכן צ''ל באופן אחר דאעפ''י דבעלמא קי''ל דברכה ראשונה היא אפילו על כל שהוא – כאן התחדש שאינו כן, ואין ברכת המוציא על עוגות אלא בשאוכל ד' כביצים אבל בפחות מזה אעפ''י שלפעמים יש לזה שם קביעות כגון הכא כשמצרפים את מה שאכל עם מה שעתיד לאכול מ''מ אינו מברך המוציא אף דודאי יש לזה שם פת מ''מ אין ע''ז חיוב המוציא. ולכן אפילו אם הזיד ולא ברך בתחילה – לא יברך על השאר אם לא נשאר ד' כביצים.

     והנה בשה''צ סי' קנ''ח כתב דבאופן הנ''ל שנמלך לאכול שני כביצים נוספים א''צ עכשו נט''י. ולכאו' צ''ע דהלא שיעור נט''י הוא כביצה או כזית וא"כ כיון שהוגדרה אכילה זו כפת דהרי מברכים עליה ברהמ''ז א''כ אפילו נשאר לו רק כביצה אחת יתחייב בנט''י. ועכצ''ל גם לענין נט''י כמש''ל שבאוכל מזונות כדי קביעות סעודה שיעור נט''י אינו כביצה אלא ד' ביצים, והלכך אפי' אם תכנן מתחילה לאכול ד' כביצים ושכח ולא נטל ידיו והתחיל לאכול ובאמצע אכילתו נזכר ורוצה עכשו ליטול ידיו אין לו חיוב ליטול ידיים אא''כ יש עוד לפניו ד' כביצים לאכול וככל מש''כ לעיל.

     **ובענייננו** שאכל עוגיות איסור היה מקום לומר שאף שחייב ברהמ"ז על עוגיות ההיתר לבד כמשנ"ת מ"מ עדיין יש לו בעיה שבירך ענט"י והוברר למפרע שא"צ נט"י, אולם פשוט הדבר שאף שאין מברכים על אכילת איסור משום שהוא מנאץ מ"מ על נטילת ידים שפיר מברך דאין שום איסור בהנטילה עצמה ולמה לא יברך עליה, וגם אין סברא לומר שפטרוהו מנטילה כשאוכל אכילת איסור, דודאי גם האוכל תרומה גזולה אסור לאכלה בידים טמאות. [↑](#footnote-ref-288)
289. ועי' בספר קנין יורה דעה מבנו הגר"ד שליט"א עמ' שכ מה שכתב בזה. [↑](#footnote-ref-289)
290. עצם הנדון אם זה מיקרי "נודע" נוגע לענין נוסף, דהנה כתוב בשו"ע סו"ס קט דאם התבטל חד בתרי ואח"כ התבשלו יחד – אסורים, דהאיסור נתן טעם בהיתר, וא"כ בנד"ד אסור לאכול כל הקדירה, אבל הרמ"א כתב שבמקום הפסד יש לסמוך שאם **נודע** התערובת לפני הבישול שרי, דאחר שנודע והתבטל האיסור והפך להיתר וגם פליטותיו אינן אוסרות, וא"כ לדעת הרמ"א תלוי בנידון הנ"ל מתי נקרא "נודע". [↑](#footnote-ref-290)