צירוף לעשרה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב אי_ש סטפנסקי

**חלק א - צירוף קטן לדבר שבקדושה וזימון**

ברכות מה. תנן נשים ועבדים וקטנים אין מזמנין עליהן. ובגמ' מז: אמר רב אסי קטן המוטל בעריסה מזמנין עליו. ומקשינן ממתני' דאין מזמנין עליו. ומשני, הוא דאמר כריב"ל דאע"פ שאמרו קטן המוטל בעריסה אין מזמנין עליו אבל עושין אותו סניף לעשרה. ועוד אמר ריב"ל תשעה ועבד מצטרפין, ומקשינן מר' אליעזר ששחרר עבדו להשלים עשרה בבית הכנסת, ומשני תרי אצטריכו.

ונחלקו הראשונים האם ריב"ל איירי לזימון בעשרה דוקא, או שמא איירי אף לענין תפלה. דבמדרש רבה בראשית פר' צ"א סי' ג' איתא שריב"ל איירי רק לברכת המזון אך לק"ש ותפלה אינו מצטרף עד שיביא ב' שערות. אך ר"ת נקט דהסוגיא דידן חולקת על המדרש וסוברת שריב"ל איירי אף לענין תפלה, דהא בתר הכי קאמר תשעה ועבד מצטרפין, ופריך מר' אליעזר דאיירי לענין תפלה, אלמא ריב"ל איירי אף לתפלה. [ואפשר לדחות דלגבי קטן איירי לענין ברכת המזון, דהא קאמר אע"פ שאמרו אין מזמנין עליו דהוא בברכת המזון, אך לגבי עבד איירי אף לתפלה, דסתם צירוף הוא לתפלה, ולכן פריך שפיר. ועוד י"ל עפ"י מש"כ לעיל לר' יונה שתפלה בלחש דינה כברכת המזון, דהגמ' ידעה שר' אליעזר שחרר עבדו בשביל מעלת תפלה בצבור בלחש].

וטעמו של ר"ת שאפשר לצרף קטן המוטל בעריסה לתפלה בצבור כתב הרא"ש, דכל בי עשרה שכינתא שריא דכתיב ונקדשתי וכו', לא שנא גדולים לא שנא קטנים קרינן ביה בתוך בני ישראל, ובלבד שיהיו תשעה גדולים, אבל טפי מאחד לא, דטפי מאחד ליכא ליקרא דשמיא לצרפו. ולכאורה הביאור הוא דמצד השראת השכינה אין חילוק, ואף בעשרה נשים ועבדים וקטנים שכינה שורה, כיון שהם מחוייבים במצוות וקרינן בהו בתוך בני ישראל. אלא שמצד כבוד שמים אין לצרף נשים ועבדים וקטנים יותר מאחד, והוא דין על הגברא אע"פ ששכינה שורה.

הרי"ף והרמב"ם נקטו שלגבי תפלה צריך שיהיה גדול ממש. וכן נקט רבינו יונה, והוסיף ביאור, שלגבי ברכת המזון כיון שכל אחד בפני עצמו יכול לפטור עצמו, אף קטן יכול להצטרף לעשרה, אבל לקדיש וקדושה וברכו שכל אחד ואחד לא היה יכול לפטור עצמו מחיוב בשום ענין, צריך שיהו כולם בני מצוה. ויל"ע דלפי"ז ניתן לצרף קטן המוטל בעריסה לתפלת לחש בצבור, שהרי כל אחד יכול להתפלל בעצמו, ולענין מעלת תפלה בצבור הרי זה דומה לברכת המזון, וצ"ע.

ובפשטות הרי"ף והרמב"ם ור' יונה סוברים כהמדרש שריב"ל לא איירי כלל לענין תפלה, ולכו"ע צירוף עשרה לתפלה חמור מצירוף לשלשה. אך הבית יוסף סי' קצ"ט יישב דבריהם באופן אחר, דבאמת לפי ריב"ל צירוף לעשרה קיל מצירוף לשלשה אף לתפלה, שצירוף עשרה תלוי בהשראת השכינה, ושכינה שורה בכל מקום שיש עשרה מישראל ואין זה תלוי בדעת, משא"כ צירוף לשלשה צריך דעת. אך לאחר דלא קיי"ל כריב"ל ולא סגי בקטן המוטל בעריסה, על כרחיך דאין השכינה שורה אלא על בני דעת, ומעתה י"ל דתפלה חמור מזימון בעלמא וצריך שיהיו גדולים ממש.

עוד איתא התם אמר ר' יוחנן קטן הפורח מזמנין עליו, ומייתי ברייתא דאין מדקדקין בקטן. לדעת רש"י אתא לרבות קטן שהביא ב' שערות ולא הגיע לכלל שנים, לדעת תוס' אתא לרבות ב' שערות אפילו פחות מכשיעור. והנה לעיל אמר ריב"ל שאפילו קטן בעריסה מצטרף, אלא דהתם מצטרף רק לעשרה ולא לזימון בג', והכא קמ"ל שקטן פורח מצטרף אף לשלשה. [ובירושלמי ובמדרש רבא (בראשית צא, ג) באמת מקשה כן, עיי"ש התירוץ].

ומסיק דלית הלכתא ככל הני שמעתתא, אלא כי הא דאמר ר' נחמן קטן היודע למי מברכין מזמנין עליו. והקשו התוס' איך חולק ר' נחמן על ברייתא דבעינן קטן פורח בחינם בלא שום ראיה. ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים:

א, תוס' תירצו דאינו חולק על הברייתא אלא בא להוסיף, דלא סגי בקטן פורח אלא בעי נמי שיהיה יודע למי מברכין, ותרוייהו בעינן. והשתא ברייתא איירי ביודע למי מברכין, ולכן יש הבדל בין הביא שערות או לא, ור' נחמן איירי בפורח, ולכן יש הבדל אם יודע למי מברכין או לא.

ב, ר"ת נקט דסגי או ביודע למי מברכין או בפורח, ולפי"ז ברייתא איירי באין יודע למי מברכין, ולכן יש חילוק בין פורח לאינו פורח, ור' נחמן איירי באינו פורח, ולכן יש חילוק בין יודע למי מברכין או לא. ומש"כ תוס' והכא דבעינן פורח ויודע וכו' פירש מלא הרועים דהיינו או פורח או יודע. ועי' מהרש"א.

ג, רבינו חננאל כתב: קטן פורח מזמנין עליו - פירוש זה שנראה עליו צמח שער (פחות מהשיעור) נקרא פורח. קטן היודע למי מברכין מזמנין עליו - כגון שנכנס לכלל י"ג שנה ולא הביא שתי שערות, שהוא חשוב כקטן אע"פ שהוא גדול, אם יודע למי מברכין והוא בן י"ג שנה מזמנין עליו, פחות מכאן לא, דבעינן תרוייהו יודע למי מברכים ושיהא פורח תחלת גידול שערות, עכ"ל. [מש"כ תרוייהו בעינן לאו דוקא, דבעינן ג' תנאים, יודע פורח ובן י"ג שנה. ולפי"ז עיקר דברי ר"ח כפירוש קמא בתוס' דתרוייהו בעינן, אלא שהוסיף שכל זה כשהגיע לי"ג שנים].

וכן כתב הרא"ש בשם רבינו חננאל. אלא שהרי"ף כתב "והוא שנכנס בשנת י"ג שנה ואע"ג דלא פרח", וצריך לדחוק בלשונו דהיינו אע"ג שלא הביא ב' שערות גמורות, אך תחילת שערות צריך. וכן הוא מדוייק ברא"ש דכתב אע"ג דלא הביא ב' שערות ידועות, וצ"ע. שוב ראיתי בביאור הגר"א שהרי"ף בשם גאונים הוא פירוש אחר, ולשיטתו צריך שיבוא לכלל שנים ויודע למי מברכין, ואין צריך שערות כלל.

ובמש"כ הר"ח שנכנס לכלל י"ג שנים נחלקו הראשונים, בשו"ת הרשב"א (א, תנג) נקט דהיינו י"ג שנה ויום אחד. ובעלמא צריך גם שנים וגם שערות, והכא סגי בשנים ותחילת שערות לחוד. אך רבינו יונה נקט בדעת הר"ח דסגי בנכנס לתחילת שנת י"ג, דהיינו י"ב שנה ויום אחד.

ד, רבינו יונה כתב שאפשר לפרש כדרכו של רבינו חננאל באופן אחר, דהא דאמר ר' נחמן דתלוי ביודע למי מברכין הוא משום שלמד דין זה מנדרים, דמופלא הסמוך לאיש נדריו נבדקין אם יודע לשם מי נדר. ולפי"ז כתב ב' חידושים, חדא דסגי בנכנס לשנת י"ג, דהיינו י"ב שנים ויום אחד. ועוד, דכשם שסגי בשנים בלא שערות (אם יודע למי מברכין) כך סגי בשערות בלא שנים, דאם הביא ב' שערות בשנת י"ב נמי מזמנין עליו, ולא אמרינן שומא בעלמא. [לכאורה בנדרים אין הדין כן, וצ"ע]. ולפי"ז ר' נחמן אינו חולק על הברייתא, אלא שאם הביא ב' שערות או שנכנס לתחילת שנת י"ג בודקין אותו אם יודע לשם מי מברכין.

ה, הרי"ף והרמב"ם פ"ה מברכות נקטו שר' נחמן חולק על ר' יוחנן ועל הברייתא, ולדידיה קטן שיודע למי מברכין כל חד לפום חורפיה מזמנין עליו. (הרמב"ם כתב אע"פ שהוא כבן שבע כבן שמונה, והרי"ף כתב אפילו בן עשר ובן תשע). וכתב הרמב"ם בין לשלשה בין לעשרה, שדינו של ריב"ל נדחה, וחוזר עשרה להיות כשלשה.

ה, בירושלמי ברכות פ"ז ה"ב מסיק, דר' יוסי בן חלפתא אמר כמה זמנין אכלית עם ר' חלפתא אבא ועם ר' חנינא בר סרסי חביבי ולא מזמנין עלי עד שהבאתי שתי שערות. ומבואר מכאן שלהלכה בעינן ב' שערות ולא סגי ביודע למי מברכין, ודלא כשיטת הרי"ף והרמב"ם. וכן הסיקו הרא"ש ומרדכי בשם הערוך וראבי"ה, שאין עושין קטן סניף לעשרה ולשלשה עד שיביא ב' שערות.

ונחלקו הפוסקים בכונתם ונאמרו בזה ג' שיטות.

הבית יוסף סי' קצ"ט הביא בשם מהרי"ק, דבעינן ב' שערות גמורות ושנים, דהיינו שיהיה גדול לכל דיני התורה. אך הבית יוסף הקשה ע"ז איך פסקו הראשונים כתלמוד ירושלמי נגד סתם גמ' דידן.

הבית יוסף שם נקט דהא דאיתא בירושלמי עד שהבאתי ב' שערות היינו קודם שנת י"ג, ולגבי זימון סגי בשערות בלא שנים, ואע"פ שלכל דיני התורה חשיבי שומא, הכא סמכינן עליה לזימון. וכונת ר' נחמן שאם יודע למי מברכין אע"פ שהביא שערות קודם שנים מזמנין עליו, ולא בא לחלוק על הברייתא אלא לפרש דאין מדקדקין בקטן היינו דסגי בשערות אע"פ שהוא עדיין קטן, ודלא כר' יוחנן שפירש דסגי בתחילת שערות.

ובהגהות מיימוניות הביא בשם הלכות גדולות ור"ח ועוד כמה ראשונים שפסקו כר' יוחנן ולא כר' נחמן מכח ההיא דירושלמי. כלומר, דקטן פורח שהתחיל להביא שערות אע"פ שלא הגיעו לשיעור מזמנין עליו. והא דאמר ריב"ח עד שהבאתי ב' שערות היינו שהתחילו לצמוח, וכר' יוחנן דסגי בקטן פורח. וכל זה בהגיע לשנת י"ג. ולפי"ז כל החידוש של קטן פורח הוא בגודל השערות, אך שנים בעינן, וכן דעת הרשב"א.

מחלוקת הראשונים לגבי צירוף לעשרה

בדינו של ריב"ל שקטן המוטל בעריסה עושין אותו סניף לעשרה, [לדעת ר"ת בין לזימון בין לתפלה, ולדעת הרי"ף והרמב"ם רק לזימון, אך לתפלה צריך גדול ממש], נחלקו הראשונים האם קיי"ל כוותיה, דהא מסיק בגמ' שלית הלכתא ככל הני שמעתתא. דעת ר"ת דאין זה כולל את דינו של ריב"ל, דהא מפסיק ביניהם בדברים אחרים. אך דעת ר"י דלא קיי"ל כריב"ל, ודייק כן מהירושלמי דמייתי עובדא דריב"ח שלא זימנו עליו עד שהביא ב' שערות לגבי צירוף לעשרה, ומשמע דלא מחלקינן בינייהו.

וכן נקטו הרי"ף והרמב"ם להלכה, ונפק"מ לגבי זימון עשרה דלא סגי בקטן המוטל בעריסה עד שידע למי מברכין דלא קיי"ל כריב"ל.

וכן הביא הרא"ש בשם ה"ר יוסף, שריב"ל סובר כר' אשי שצירוף לשלשה בזימון חמור מצירוף לעשרה, ולכן קאמר אע"פ שאין מזמנין עליו עושין אותו סעיף לעשרה. אך כיון דקיי"ל כמר זוטרא שמחמיר בעשרה, כשם שאין מצטרפין קטן המוטל בעריסה לשלשה כל שכן שאין מצרפין אותו לעשרה.

נמצא להלכה:

לדעת ר"ת ורה"ג בין לזימון עשרה ובין לתפלה בצבור ניתן לצרף קטן המוטל בעריסה, ולזימון שלשה צריך או יודע למי מברכין או קטן פורח דהיינו שהביא ב' שערות שאינם גמורות אע"פ שלא הגיע לכלל שנים.

לדעת הרי"ף והרמב"ם ור' יונה, לזימון שלשה או עשרה תלוי אם יודע למי מברכין, ולצירוף לתפלה צריך גדול ממש.

לדעת ר"י רא"ש וראבי"ה בין לזימון שלשה בין לזימון עשרה בין לתפלה בצבור צריך ב' שערות, דהיינו למהרי"ק גדול ממש, ולבית יוסף סגי בשערות בלא שנים. [ולפי"ז ר"י מקל מהרי"ף והרמב"ם דאין צריך גדול ממש אף לתפלה, ומחמיר מצד שני שאף לזימון שלשה לא סגי ביודע למי מברכין].

לדעת ר"ח בין לשלשה בין לזימון עשרה צריך יודע ושיהיה גדול בשנים, אך סגי בהתחילו השערות לצמוח, ואין צריך גדול ממש. והרשב"א נקט שכל זה בזימון, אך בתפלה צריך גדול ממש.

[ולשיטת ה"ר יוסף שלפי מה דקיי"ל כמר זוטרא זימון עשרה חמור מזימון שלשה, יתכן שלגבי זימון שלשה סגי ביודע או בפורח, אך בזימון עשרה צריך גדול ממש, דעד כמה שלא קיי"ל כריב"ל אי אפשר להוכיח מזימון שלשה דאין צריך גדול ממש].

עוד שיטה מחודשת מצינו, והיא שיטת הראב"ד (תמים דעים סי' א' הובא בריב"ש ובבית יוסף), שר' נחמן איירי רק לענין זימון בעשרה, אך לזימון בשלשה או לתפלה צריך גדול ממש.

הריב"ש כתב שאפילו לפי המתירין לצרף קטן גם בתפלה היינו דוקא ביודע למי מתפללין, דהיינו בן תשע או בן עשר, או לכל הפחות גדול מבן שש, אבל קטן מבן שש אפילו חריף אינו כלום. והנה לדעת ר"ת אפילו מוטל בעריסה מצטרף לעשרה, וצ"ל דהריב"ש נקט דלא קיי"ל כריב"ל, ומאידך נקט דאין לחלק בין זימון לתפלה, וכיון דקיי"ל כר' נחמן לגבי זימון דיודע למי מברכין מצטרף הוא הדין לתפלה.

הרז"ה נקט כר"ת דריב"ל קאי אף לתפלה, וקיי"ל כוותיה, והוסיף לחדש דאפילו ארבעה קטנים עושין סניף, ובלבד שיהיו ששה גדולים. דהא לגבי עבד הזכיר ריב"ל תשעה ועבד, ולגבי קטן הזכיר "סניף", ומשמע שכל שהקטנים מיעוט הוו סניף לעשרה.

ובתוס' הביאו שיש שנהגו לצרף קטן וחומש בידו לעשרה, ויש להם ב' מקורות לזה, חדא מפרקי דר' אליעזר פ"ח דעיבור השנה צריך עשרה, ואם נתמעטו מביאין ספר תורה ועושין עגולה. אמנם שם לא מוזכר קטן כלל. ועוד, דמעיקר הדין אין צריך עשרה. ועוד, שדוקא ס"ת כשר מצטרף לזה, אך חומש לא. ועוד מקור יש לזה מהירושלמי ובראשית רבא שם, דקטן וס"ת עושין אותן סניף לעשרה, ודחה הרא"ש דהתם היינו או קטן או ס"ת, וכעין תשעה וארון מצטרפין לעשרה, וכיון שזה נדחה בגמ' לא קיי"ל כן. אך הביא שיש גורסים קטן וס"ת עושין אותו סניף לעשרה, ומשמע שהקטן מצטרף ע"י ס"ת. וכתב לדחות דאיירי לענין לעלות לתורה, וזה קיל טפי כמו שביארו התוס'.

להלכה פסק הבית יוסף, שלתפלה צריך גדול ממש, וכדעת רי"ף רמב"ם ר' יונה רשב"א מהרי"ק בדעת ר"י רא"ש וראבי"ה. אך לזימון סגי ביודע למי מברכין, וכדעת רי"ף ורמב"ם. ולא ביאר אם לזימון לעשרה נמי מהני.

דרכי משה פסק בין לתפלה בין לזימון שלשה או עשרה דצריך שיגיע לי"ג שנים ויום אחד, אך אין צריך לבדוק אחר שערות, דלגבי דרבנן סמכינן על חזקה שהביא ב"ש.

**חלק ב - צירוף אדם שאינו שומע**

**דברים שבקדושה חזרת הש"ץ ותפלה בצבור**

כתב בית יוסף סי' נ"ה בשם הג"מ שהעומד בתפלת שמונה עשרה מצטרף לעשרה לדבר שבקדושה, ואע"פ שאינו יכול לענות עמהם, לפי שכל עשרה שהם בני קדושה שכינה שורה, ואע"פ שמתפלל. והוכיח כן מקטן המוטל בעריסה, דעד כאן לא פליגי הראשונים אלא בקטן שאינו בר קדושה, אך גדול דומיא דקטן שאינו יכול לענות מצטרף.

והביא הבית יוסף שמהר"י בי רב למד מכאן שאף ישן מצטרף לקדיש וקדושה, דכיון שיש כאן מעמד עשרה בני אדם שהם בני קדושה שכינה שורה. וכן כתב בשם מהרי"ל שהוכיח כן מקטן, וכנ"ל. וכן פסק בשו"ע.

ונחלקו הפוסקים לשיטה זו האם רק אחד מצטרף או אפילו ארבעה, דבשו"ת רלב"ח סי' ט"ו נקט שאפילו ארבעה ישינים מצטרפים, כיון שנשאר רוב ששומעין. והקשה המגן אברהם הא עיקר ראייתו של מהרי"ל היא מקטן, ושם לכו"ע אין לצרף יותר מאחד. ולכן נקט לדינא שרק ישן אחד מצטרף. אך באליה רבא יישב דכל הטעם שאין לצרף יותר מקטן אחד כתב הרא"ש לפי שאין זה כבוד שכינה, משא"כ בישן, ולכן נקט לדינא כהרלב"ח, וכן נקט דרך החיים.

ובדעת מגן אברהם כתב הגר"ז דאף בישן ליכא כבוד שכינה ביותר מאחד. ועפי"ז כתב הגר"ז שהמגן אברהם אסר לצרף יותר מאחד רק בישן ולא במתפלל. אמנם הבאר היטב הביא דברי המגן אברהם גם לגבי מתפלל. וכן משמע בחיי אדם דכתב שאחד מתפלל י"ח או שהוא ישן מצטרף, ומשמע דוקא אחד. ואפשר שהם נקטו שגם בזה ליכא כבוד שכינה, וצ"ע.

ועכ"פ נמצא ג' שיטות, לפי באר היטב וחיי אדם אפילו מתפלל אי אפשר לצרף יותר מאחד, לפי הגר"ז מתפלל אפשר עד ד' וישן רק אחד, ולפי אליה רבא ודרך החיים אפילו ישן אפשר לצרף עד ד'. ופסק המשנ"ב להלכה דבישן אין לצרף יותר מאחד אפילו בשעת הדחק, שהרי כמה פוסקים נקטו שאין לצרפן כלל, ואילו במתפלל עיקר ההלכה שאפשר לצרף עד ד', אלא שיש מחמירין שאין לצרף יותר מאחד.

הט"ז חולק על השו"ע לגבי ישן, וכתב דאין ללמוד לצרפו ממתפלל, דשאני התם שיכול לשתוק ולשמוע, ושומע כעונה, משא"כ בישן. ואין ללמוד לצרפו מקטן, חדא דלא קיי"ל כריב"ל, (וכבר הקשה הפמ"ג דהג"מ עצמו למד מתפלל מקטן). ועוד, דשאני הכא שאפשר להקיצו, (לפי"ז רק לכתחילה אין לצרפו ואין זה מעכב, והרי אף להמגן אברהם לכתחילה צריך להקיצו). ועוד, דישן גרע מקטן כיון שנשמתו מסתלקת. (ומחמת כן ליכא השראת השכינה כלל, וסברא זו הובאה בגר"ז בדעת האוסרים). וכן נקטו הפרי חדש וברכי יוסף וקצור שו"ע להלכה. אמנם לגבי מתפלל גם הט"ז מודה שמצטרף, ועי' פרי חדש.

ומבואר שלגבי דברים שבקדושה צריך מעמד עשרה מישראל כדי שתהיה השראת שכינה, ולאחר שהשכינה שורה אין צריך עשרה שומעין ועונין, אלא סגי בששה. ורק משום כבוד שכינה יש פעמים שאין לסמוך על ששה. וכעין זה מצינו ביצאו מקצתן, דכיון שהתחילו בעשרה שכינה שורה, ואף ביצאו לא נסתלקה השכינה, ומכל מקום צריך שישארו רובן. [אך שם משמע שאם יצאו יותר מארבעה נסתלקה השכינה, ואין זה משום שצריך לשמוע או לענות בפועל ששה בני אדם]. ואף הט"ז מודה לזה, אלא שנקט שבישן ליכא השראת שכינה כלל.

הקשה מהרי"ל, מדוע ישן מצטרף לעשרה, הא כתב בשו"ת הרא"ש שאם אין תשעה שומעין חזרת הש"ץ קרוב להיות ברכותיו לבטלה. ותירץ דאין אנו נוהגין כהרא"ש, דהא חזינן שאפילו מי שמשיח ואינו שומע מצטרף. והובא במגן אברהם. ולפי"ז כל הדינים המבוארים כאן קיימים גם לגבי חזרת הש"ץ, דאפשר לצרף מתפלל וישן. ולפי האליה רבא ניתן להתחיל חזרת הש"ץ בעוד שד' מתפללין ורק ששה סיימו את התפלה, ולפי המגן אברהם אפשר לסמוך רק על אחד שמתפלל.

אך הט"ז כתב דאין מביאין ראיה מן השוטים שעושים איסור בהפסקת שיחה בטלה, ובאמת אין לצרפן לעשרה כשאין מנין זולתם, וק"ו שאין ללמוד מכאן היתר לישן. ועוד דהשו"ע פסק כהרא"ש, וכל שכן שאם הוא ישן אין להקל לכתחילה לצרפו לעשרה.

ולכאורה לפי"ז איכא טעם חדש לפסול ישן, לא רק משום דליכא השראת שכינה אלא דבעינן ט' שומעין ולא סגי בששה. וצ"ע דאם כן מדוע מתפלל מצטרף, הא לא עדיף משח שיחה בטלה. ואדרבא, גרע טפי, כיון שאינו רשאי לענות עמהם. ואפשר שהט"ז עצמו חילק בין דבר שבקדושה לחזרת הש"ץ, וכפי שיבואר להלן בשם הגר"ז, דלגבי דבר שבקדושה סגי בששה שומעין ולגבי חזרת הש"ץ צריך ט' שומעין, ורק בא לחלוק על מהרי"ל שנקט שאין נוהגין כהרא"ש, ולכן כתב שבחזרת הש"ץ אין לצרף אדם ששח דברים בטלים, ובאמת אין לצרף אדם שמתפלל כלל, כיון שאינו שומע את הש"ץ. ורק לגבי דבר שבקדושה אפשר לצרף מתפלל, ולפי"ז אפשר לצרף גם אדם ששח דברים בטלים, כיון שאין צריך ט' שומעין. ועי' להלן שבמשנה ברורה לא משמע כן.

עוד כתב הבית יוסף משם מהרי"ל שחרש המדבר ואינו שומע מצטרף לעשרה, כיון שהוא כפיקח לכל דבריו וכל בי עשרה שכינה שורה. וכן כתב הבית יוסף שאילם ששומע ואינו מדבר מצטרף לעשרה, כיון שהוא כפיקח לכל דבריו. אך אינו שומע ואינו מדבר אינו מצטרף, דהוא כשוטה לכל דבריו. ויל"ע כמה חרשים או אלמים אפשר לצרף לעשרה, דיתכן שאפשר לעשות מנין שלם מהם, שהרי האלמים שומעין הכל, ואף שאינם עונין אמן אין זה מעכב. וכן בחרשים אם יודעים היכן עומד הש"ץ ועונין אמן אפשר שניתן לצרפן לכתחילה. אך יתכן שצריך רוב פקחין לגמרי. וכן להמגן אברהם יל"ע האם גם הכא אין זה כבוד שכינה לצרף יותר מאחד או לא, וצ"ע.

הט"ז בסי' קכ"ד נקט שחרש אינו מצטרף, דכיון שאינו שומע הרי ליכא ט' שומעין. ולפי מש"כ לעיל יש מקום גדול לומר שלא כתב כן הט"ז אלא בחזרת הש"ץ דבעינן ט' שומעין, אך בדבר שבקדושה כיון שהמתפלל נמי מצטרף הוא הדין חרש מצטרף, דאין צריך ט' שומעין. ולכן כתב הט"ז דין זה רק בסי' קכ"ד, ואילו בסי' נ"ה לא השיג על השו"ע כלום. אך המשנה ברורה הביא דבריו גם לגבי דבר שבקדושה, שהט"ז חולק על השו"ע, ומוכח דלא כדברינו, ולפי"ז הדרא הקושיא מאי שנא ממתפלל.

ובפרי חדש הסכים עם הט"ז בישן, ומטעם דבעינן ט' שומעין כמש"כ השו"ע בחזרת הש"ץ, ומבואר שדימה דבר שבקדושה לחזרת הש"ץ, ומה שהקשינו מאי שנא ממתפלל עיי"ש מש"כ בזה. אמנם מכל מקום בחרש נקט שמצטרף לפי שיכול לכוין לסיום הברכה ולענות אמן, ולכן אף כשאינו עושה כן הוא בר צירוף. (וצ"ע מאי שנא משח שיחה בטלה דהוי ברכה לבטלה, ולא סגי במה שהוא בר צירוף. ואולי נקט שמטעם זה הוי רק קרוב, דמעיקר הדין סגי בכל שהוא בר הכי, ואין צריך שמיעה בפועל. וכן מבואר בכל דברי הפר"ח דסגי בראוי לבילה).

אמנם דעת השו"ע צ"ע טובא, דהא הביא דברי הרא"ש להלכה דאם אין ט' שומעין קרוב להיות ברכותיו לבטלה, וכאן פסק שמתפלל וישן וחרש מצטרפין, ואמאי, הא ליכא ט' שומעין. ומש"כ מהרי"ל ומגן אברהם ליישב דלא נהגו כהרא"ש אכתי לא יתיישב בכך שיטת השו"ע שהביא דברי הרא"ש להלכה.

והנה במש"כ השו"ע דקרוב להיות לבטלה ביאר הדרישה שם בתרי אנפי, חדא דהוי כיצאו מקצתן דמצטרפין עד ששה. ועוד, דמעיקר הדין אפילו ישן ושח שיחה בטלה מצטרף, ולכן כתב רק לשון נראה כברכה לבטלה. ומבואר שלפי פירושו הראשון מעיקר הדין צריך ט' שומעין, אלא דהוי כיצאו מקצתן, ואילו לפי פירושו השני מעיקר הדין סגי בששה שומעין. ונפק"מ בין הפירושים אם אחד לא שמע אפילו את תחלת הברכה, דאם ההיתר הוא משום יצאו מקצתן הכא הוי ברכה לבטלה, ואם משום שמעיקר הדין סגי במעמד עשרה בני אדם, ואין צריך שישמעו אלא ששה, הוא הדין בתחילת הברכה. [אך אם יותר מארבעה אין שומעין הוי ברכה לבטלה לכו"ע, שהרי יצאו מקצתן מהני עד רובו, וכן רוב שומעין הוי לעיכובא].

ולפי פירוש שני של הדרישה יתיישב הסתירה בשו"ע, דמעיקר הדין אין צריך ט' שומעין, וכן נקט באליה רבא שם. ובברכי יוסף (נה, ו) הקשה דאם כן מדוע בסי' קכ"ד כתב דהוי קרוב לברכה לבטלה, ובסי' נ"ה הכשיר בפשיטות. ויתכן לומר שלגבי חזרת הש"ץ משום חומרא דברכה לבטלה החמירו דליבעי ט' שומעין. ולפי"ז גם בתפלה ניתן לצרף מתפלל ישן וחרש, כיון שאין צריך ט' שומעין. אך לפי פירוש ראשון בדרישה אכתי צ"ע.

ותירץ הגר"ז (סי' נ"ה וסי' קכ"ד), שיש חילוק גדול בין דין עשרה שנאמר בדברים שבקדושה לדין עשרה שנאמר בחזרת הש"ץ, דלגבי דברים שבקדושה אין זה תלוי בענייתן, אלא שיהיו שם, דכל מעמד עשרה מישראל שכינה שורה, ולכן גם מתפלל וישן וחרש ושח שיחה בטלה מצטרפין, דהא מכל מקום אומר את הקדיש במעמד עשרה מישראל. אבל לגבי חזרת הש"ץ צריך שיהיו ט' שומעין ועונין אמן אחריו, לפי שעיקר תקנת חזרת הש"ץ היתה להוציא את שאינו בקי, וקיי"ל שאין אדם מוציא את חבירו בתפלת שמונה עשרה אלא בצבור, דהיינו כשיש עשרה שומעין, ואין זה משום דברים שבקדושה. ואף אם האינו בקי ישמע כל הברכה ושאר הצבור ישמעו את סוף הברכה לא מהני, כיון שתחילת הברכה היתה ביחיד, ואף תחילת הברכה מעכבת. ולכן צריך שישמעו ט' בני אדם תחילת וסוף כל ברכה. ואף השתא שכולן בקיאין לא בטלה התקנה, וצריך לומר חזרת הש"ץ כמו שהיתה תקנה ראשונה שישמעו תשעה בני אדם תחילת וסוף כל ברכה. [ומשמע מדבריו שלכן כתב השו"ע קרוב להיות ברכה לבטלה, שהרי אינו מוציא באמת את האינו בקי אלא שזהו צורת התקנה].

ולפי"ז בחזרת הש"ץ אי אפשר לצרף אדם שאינו שומע, בין אם הוא באמצע התפלה, בין אם הוא ישן או חרש או שח דברים בטלים, ואם צירפן קרוב להיות ברכה לבטלה. ורק בקדיש וקדושה וכדו' ניתן לצרפן, כל שיש רוב שומעין. [ולכן כשרוצים להתחיל חזרת הש"ץ צריך עשרה שסיימו שמונה עשרה, אך כשרוצים להתחיל קדיש בערבית סגי בששה שסיימו, ולבאר היטב ט' שסיימו]. וכן מוכח בקיצור שו"ע, דבסי' טו סעי' ז' כתב שאפילו ג' וד' מתפללין מצטרפין לדבר שבקדושה, ואילו בסי' כ' סעיף ב' כתב לגבי חזרת הש"ץ שצריך עשרה שסיימו שמונה עשרה, ועל כרחיך צריך לחלק בין דבר שבקדושה לחזרת הש"ץ, וכמש"כ.

ולפי"ז פשוט שכל הנידון בגמ' בברכות לגבי קטן הוא לקדיש וקדושה, אך לחזרת הש"ץ אי אפשר לצרף קטן אלא אם כן יכול לשמוע חזרת הש"ץ.

ועי' אשי ישראל (טו, הערה יא) בשם הגרש"ז אויערבאך דאע"פ שמהרי"ל ומגן אברהם לא חילקו בין דברים שבקדושה לחזרת הש"ץ, מכל מקום השו"ע שהביא את שניהם על כרחיך חילק בכך.

תפלה בלחש

כתב הרמב"ם פ"ח מתפלה ה"ד: וכיצד היא תפלת הצבור, יהיה אחד מתפלל בקול רם והכל שומעין, ואין עושין כן בפחות מעשרה גדולים וכו', ואפילו היו מקצתן כבר התפללו ויצאו ידי חובתן משלימין בהן עשרה, והוא שיהיו רוב העשרה לא התפללו. ומבואר שאפשר להתחיל שמונה עשרה בלחש ע"י ששה שמתחילים יחד, ואין צריך עשרה מתפללין אלא שיהיה במעמד עשרה.

אך בכתבי הגר"ח על הש"ס אות ע' (מגילה) כתב, שכאשר הש"ץ חוזר התפלה וכולן שומעין, אין צריך שכולן יהיו מחוייבים אלא סגי ברוב, שהרי כולן שומעין החזרה ונחשב אצלם עוד תפלה מדין שומע כעונה. אך כאשר מתפללין בלחש אין מה שיצרף את הארבעה שהתפללו כבר, ובזה צריך שעשרה יתפללו יחד כדי שיחשב תפלה בצבור.