11 מעילה בקדשים פסולין
קטגוריות: ש_ס / מו מעילה / מעילה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק ויקרא י' אדר ב' תשס"ג

**בדין מעילה בקדשים פסולין, (אימתי חשיבי כקדשים שמתו)**

א] ריש מעילה, קדשי קדשים ששחטן בדרום מועלין בהן, שחטן בדרום וקיבל דמן בצפון בצפון וקיבל דמן בדרום, שחט ביום וזרק בלילה בלילה וזרק ביום, או ששחטן חוץ לזמנו וחוץ למקומו מועלין בהן, כלל אמר ר' יהושע כל שהיתה לה שעת היתר לכהנים אין מועלין בה וכל שלא הי' לה שעת היתר לכהנים אין מועלין בה וכו', ואיזו היא שלא הי' לה שעת היתר לכהנים, שנשחטה חוץ לזמנה וחוץ למקומה ושקיבלו פסולין וזרקו את דמה.

והנה בסוגיא לקמן פליגי רבה ורב יוסף בדין שחיטת דרום, דדעת רב יוסף דלר"ש אף שחיטת דרום לא תרד, ודעת רבה דאף לר"ש תרד משום דכמאן דחנקינהו דמי, ופריך אדרבה מהא דתנן דקדשי קדשים ששחטן בדרום מועלין בהן, ומשני דמאי מועלין מדרבנן, ומבו' בזה דלדעת רבה דשחיטת דרום תרד, פשיטא דאין מועלין בזה מדאורייתא, והוי זה כקדשים שמתו.

והנה במהר"י קורקוס ובכס"מ רפ"ג מהל' מעילה נקטו בפשיטות, דה"נ אף למה דמסיק דשחיטת דרום לר"ש לא תרד, מ"מ לדעת ר' יהודה דשחיטת דרום תרד, הרי דה"נ לי"ב מעילה והוי כקדשים שמתו, אך הקר"א והשפ"א בסוגיין כתבו, דמש"א בגמ' דלרבה דשחיטת דרום תרד לי"ב מעילה, היינו משום דלרבה דס"ל דאף לר"ש תרד, הגם דלדידי' הרי כל הפסולין שעלו לא ירדו, ובע"כ דשאני שחיטת דרום דכמאן דחנקינהו דמי, וע"כ הוי כקדשים שמתו, אך לדעת רב יוסף דלר"ש שחיטת דרום לא תרד, הרי שאף לדעת ר' יהודה דשחיטת דרום תרד, מ"מ ל"ח זה כמאן דחנקינהו, וע"כ ל"ח זה כקדשים שמתו, וה"נ הוא בנשחטה בלילה דממעט לה ר"י מקרא, הרי דאפ"ה אי"ב מעילה, ול"ח כקדשים שמתו, ע' בדבריהם.

והנה אמנם דעת המהרי"ק והכס"מ מתבאר, דהא דהני פסולים דמתני' ל"ה בכלל קדשים שמתו, הוא משום שדינם הוא שאם עלו לא ירדו, ואשר ע"כ לדעת ר"י דשחיטת דרום ושחיטת לילה ירדו, חשיבי כקדשים שמתו ולי"ב מעילה, וכן נ' גם מל' השטמ"ק באות ג' ובאות ה' עיי"ש, (והקר"א והשפ"א הוכיחו כן, מהא דבסוגיית הגמ' בע"א, לא נזכר כלל לטעמא דאם עלו לא ירדו, דמכח זה ל"ה זה בכלל קדשים שמתו, אך בשטמ"ק הנז' פי' כן מכוון הגמ', דמשום הא דדרום כשר בקדשים קלים, ע"כ הוי בזה הדין דלא ירדו, וע"כ לא חשיבי קדשים שמתו),

ויל"פ הגדר בזה בתרי גווני, **א'**, יל"פ דרק בגווני דאם עלו לא ירדו, הוא דלא חשיבי כקדשים שמתו, כיון דחזיין לגבוה, אך כל דאם עלו ירדו כיון דלא חזו למידי הוו בכלל קדשים שמתו, (ועד"ז נ' מל' רש"י כריתות דכ"ג. ד"ה בגסה), **ב'**, יל"פ דלעולם כל שנתקימה שחיטה בהקרבן ל"ח כקדשים שמתו אף אי לא חזי השתא למידי, ואך דרק היכא שדין הקרבן הוא שאם עלו לא ירדו, אשר היינו דחיילא בזה ההקרבה, הרי שבזה ל"ה זה בכלל קדשים שמתו, כיון שנתקימה בזה שחיטה, אך משא"כ היכא שאם עלו ירדו, אשר היינו שלא חיילא בזה הקרבה כלל, הרי שבכה"ג הוי זה כקדשים שמתו דלי"ב מעילה, וכדרך זו נ' מלשון המפרש בד"ב: ד"ה בשלמא, ז"ל, דאמר אעל"י "הואיל ולא יצאו מקדושתן", משו"ה מועלין בהן, אלא לרבה דאמר אם עלו ירדו "דיצאו מקדושתן" קשיא דאמאי מועלין בהן, עכ"ל, ונ' מזה דאין הטעם שמועלין משום הא גופא דאעל"י וחזיין לגבוה, אלא היינו דאם אעל"י הרי דלא יצאו מקדושתן, וע"כ הוא דמועלין בהן.

**[**ולכאו' יש להוכיח כהדרך הב', דאי נימא כהדרך הא', דהא דאי"ב מעילה הוא משום דחזיין בפועל לגבוה שאעל"י, תיקשי דלכאו' אי"ז טעם רק דמה"ט ימעלו באימורין, אך מ"ט מועלין בבשר דלא חזי למידי, [[1]](#footnote-2) (וק' כן ע"ד רש"י בכריתות דכ"ג., שכ' דהא דמועלין בבשר נותר הוא משום דחזי לגבוה שלא ירד, וצ"ע דא"כ מ"ט מועלין בבשר קד"ק שנעשה נותר קודם זריקה הרי לא חזי למידי, ואכמ"ל בזה), אך להדרך הב' ניחא, דכיון דחיילא הקרבה בהקרבן שמכחה לא ירדו האימורין, הרי שמה"ט אף הבשר ל"ה בכלל קדשים שמתו.

ואי נימא כהדרך הא', צ"ל דהא מועלין אף בהבשר, הוא משום דהיכא דרק חלק מהקרבן לא חזי, ל"ה בכלל קדשים שמתו, וכמש"כ כן הקר"א לק' די"ב. והוכיח כן מדינא דהמקיז דם, ואכמ"ל, (אך בדעת רש"י בכריתות הנז' אין נ' כן, וע' גם בסוגיא לק' ד"י. בבשר קד"ק שנטמא, ובפי' המפרש שם, אשר כ"ה גם דעת הרמב"ם, ואכ"מ), וי"ל עוד, דאף דהבשר עצמו ל"ש בו דין לא ירדו, מ"מ אכתי הבשר חזי לגבוה, כיון דמצי חיילא עליו הזריקה, וע"כ אין הבשר בכלל קדשים שמתו, אך זה ל"ש לדעת ר' יהושע דדם פסול שעלה ירד, וי"ל, גם לפ"ז היכא דנשפך הדם, לא יהא מעילה בבשר, כיון דלא חזי למידי, ואכן שמעתי להוכיח כן מסוגיין, דאמרי' דהוי רבותא טפי שמועלין אף בקיבל בדרום, ואף בזרק בלילה, ואי נימא דמתני' ר"ש היא, (וכאשר כן מוכח אי נימא דלר' יהודה באמת אין מועלין בשחיטת דרום ושחיטת לילה), א"כ ק' טובא דמה לי שקיבל בדרום או שזרק בלילה, הרי כלל ל"ב להקבלה והזריקה, דהרי כיון שהיתה השחיטה בהכשר, כבר הוי דינא דאם עלו לא ירדו, (ולגבי קבלה בדרום י"ל למה שדנו התוס' דמודה ר"ש דבעי קבלה בהכשר), ובע"כ דכל שנשפך הדם ודאי דליכא מעילה, כיון דלא חזי לזריקה, וע"כ שפיר יש לדון בקיבל בדרום ובזרק בלילה, ואכמ"ל בזה**]**.

אך מד' תוס' בסוגיין ד"ה חוץ לזמנו, מ' להדיא דבהנך דמתני' כיון דאיכא למ"ד דאם עלו לא ירדו, ע"כ לכו"ע לא חשיבי כקדשים שמתו, וכ"ה להדיא בל' התוס' שהובא בשטמ"ק בהשמטות ונשמט מן התוס' שבדפוס, כמבו' כן בד' התוס' ד"ה פשיטא וד"ה חוץ לזמנו שהזכירו לפי' זה אשר אינו בתוס' שלפנינו, ז"ל, כיון דאשמועי' פסול לילה דפליגי בי' ר"י ור"ש בזבחים אם ירדו אם לאו, ואפ"ה לא אמרי' כמאן דחנקינהו, וכו', אבל ליכא לאוקמה מתני' כר"ש דאמר בלילה אם עלו לא ירדו וכו', עכ"ל, והרי להדיא דמתני' אתיא אף כדעת ר"י דשחיטת דרום ולילה אם עלו ירדו, וזה להדיא כמו שנקט הקר"א והשפ"א דהא דקדשים פסולין לא חשיבי כקדשים שמתו אי"ז כלל מכח דינא דאם עלו לא ירדו.

ומש"א בסוגיין דלדרבה דשחיטת דרום תרד אף לר"ש, לי"ב מעילה מדאורייתא דהוי כקדשים שמתו, ול"ד להנך גווני דלדעת ר"י ירדו, דלא חשיבי כקדשים שמתו, יל"פ בזה בתלת גווני, **א'**, י"ל דחלוקין הן הנך גווני דמודה ר"ש בהו דאם עלו ירדו, מהנך גווני דלר"ש אעל"י ולר' יהודה ירדו, דבהנך גווני דאף לר"ש ירדו, היינו דאי"ז כלל בכלל פסולו בקודש וליכא בזה תורת הקרבה כלל, ומשא"כ בהנך גווני דלר"ש לא ירדו ולר' יהודה ירדו, היינו דהגם דהוי זה בכלל פסולו בקודש, מ"מ לדעת ר"י ממעטי' להו מקרא דאם עלו ירדו, והרי חזינן שדנו התוס' בכ"ד, דבעוף מודה ר' יהודה בהנך פסולין דלא ירדו, והרי דהוו בכלל פסולו בקודש, ואך דממעטי' להו מקראי, (ואי"ז גלוי מילתא בעלמא שאינם בכלל פסולו בקודש, דא"כ לא הי' שייך לחלק בזה בין בהמה לעוף), ועוד מצינו מקור לזה במה שדן המל"מ בהנך גווני דלר' יהודה ירדו, אי מהני בהו משילת האור, והנה הרי לכאו' פשוט, דבהנך שנתמעטו לדעת ר"ש שאם עלו ירדו כרובע ונרבע וכו', ודאי דאף לא יהני משילת האור, ומ"מ בהנך גווני שלדעת ר"ש לא ירדו ולדעת ר"י ירדו, נסתפק המל"מ דאף לר"י יהני משילת האור, והטעם בזה הוא משום דבהנך גווני דלר"ש לא ירדו, הרי שאף ר"י מודה דאיכא בזה תורת הקרבה, ואך דנתמעט מקרא דלי"ב לדינא דאעל"י, אך מ"מ מהני בהו משילת האור, ומשא"כ בהנך גווני שנתמעטו אף לדעת ר"ש שאם עלו ירדו, אשר היינו דל"ה כלל בכלל פסולו בקודש ולי"ב תורת הקרבה כלל, ע"כ אף ל"מ בהו משילת האור, ועד"ז מצינו גם לגבי דין קלטי' מזבח, שמבו' בד' התוס' ס"פ המזבח מקדש, דבהנך גווני דלר"י ירדו, הרי שמ"מ אם זרק הדם קלטי' מזבח, ואילו ברובע ונרבע ודכותייהו ודאי שאף אם זרק לא קלטי' מזבח, והטעם בזה הוא כמש"נ.

ואשר ע"כ בהנך גווני דאף לר"ש ירדו, אשר היינו דלי"ב תורת הקרבה כלל, ע"כ חשיבי כקדשים שמתו, ומשא"כ בהנך גווני דלר"ש לא ירדו ולר"י ירדו, כיון שאף לדעת ר"י אי"ב תורת הקרבה, הרי שהגם שנתמעטו שאם עלו ירדו, מ"מ לא חשיבי כקדשים שמתו. ואי נימא כדרך זו, י"ל דאך מה שהביא השטמ"ק באות ג' ואות ה' ד' רבינו פרץ דהא דשחיטת דרום ל"ח כקדשים שמתו, הוא משום דאעל"י, אי"ז סותר לד' ר"פ שבשטמ"ק בהשמטת דמבו' דמתני' אתיא אף כר"י, הגם דלדידי' שחיטת דרום ושחיטת לילה ירדו, די"ל דמש"כ ר"פ דהא דשחיטת דרום ל"ח כקדשים שמתו הוא משום דאעל"י, היינו מכח הא דלר"ש אי"ב לדינא דאעל"י, ומכח זה אף לדעת ר"י ל"ח כקדשים שמתו, וכמש"נ.

אמנם לכאו' אי"ז מתישב עם מה שפי' תוס' בשלהי זבחים בסוגיא שם, דאף לדעת רבה דשחיטת דרום לר"ש תרד, מ"מ מהני בזה משילת האור שלא תרד, והרי דאף לדעת רבה ל"ד שחיטת דרום לרובע ונרבע ודכותייהו, דברובע ונרבע ודכותייהו ודאי ל"מ משילת האור כלל, והרי דאף לדעת רבה דשחיטת דרום תרד אף לר"ש, מ"מ אי"ב תורת הקרבה, ודמי להפסולין שנתמעטו לדעת ר"י שירדו, שדן המל"מ דיהני בהו משילת האור, וה"נ בשחיטת דרום מהני משילת האור, ולכאו' נ' דה"נ יהא בזה לדין קלטי' מזבח, וצ"ע בזה.

**ב'**, י"ל דחלוק הוא שחיטת דרום לדעת רבה דאף לר"ש תרד, מהנך פסולין דלדעת ר"י ירדו, דהנך פסולין דלדעת ר"י ירדו, הרי היינו משום דס"ל דלא חשיבי דאית להו הכשר במקום אחר, וכמו שפי' התוס' בכ"ד הטעמים בזה, אך משא"כ שחיטת דרום לדעת רבה דאף לר"ש תרד, הרי אית לה הכשר במקום אחר בקדשים קלים, ואפ"ה דינה שתרד, והיינו משום דשחיטת דרום כמאן דחנקינהו דמי ול"מ בזה הכשר במקום אחר, ואשר ע"כ כיון דלדידי' הוי שחיטת דרום כמאן דחנקינהו, (אשר מחמת כן ל"מ בזה הא דאית לי' הכשר במקום אחר), ה"נ חשיב כקדשים שמתו, ומשא"כ בהנך פסולין דלר"י ירדו, דלא חשיבי כמאן דחנקינהו, דהרי אם אך הי' להם הכשר במקום אחר, הי' דינם שלא ירדו, (ומה שדינם שירדו הוא מכח שאין להם הכשר במקום אחר), ע"כ לא חשיבי כקדשים שמתו, וכדרך זו נ' שפירשו הקר"א והשפ"א, עי' בדבריהם, ונפ"מ בזה, דאי אשכחנא גוונא אחרינא דמודה ר"ש דתרד משום דלי"ל הכשר במקום אחר, מ"מ לא יהא זה כקדשים שמתו, וית' עוד בזה לקמן בעז"ה.

**ג'**, י"ל, דהא דס"ל לרבה דשחיטת דרום אף לר"ש תרד, היינו משום דשחיטת דרום בקד"ק חשיבא כשחיטת חוץ ממש, והוי ממש כמאן דחנקינהו, ואי"ז שחיטת קדשים כלל, וכמו שנקט כן החזו"א דשחיטת דרום לרבה הויא בקבורה, ואשר ע"כ חשיבא כקדשים שמתו, ומשא"כ בהנך פסולין דממעט להו ר"י שירדו, דודאי הוי זה שחיטת קדשים ודינם הוא בשריפה, ע"כ ל"ח כקדשים דמתו שלא נתקיימה בהם שחיטה כלל.

אמנם מלבד שאי"ז מתישב עם מה שפי' בפי' קדמון בד"ב:, דלדעת רבה הוי שחיטת דרום בשריפה, וכ"ה גם בפי' קדמון ב' בדף ב'., עיי"ש, והרי דאף לדעת רבה איכא לשחיטת דרום תורת שחיטת קדשים, גם נ' שמוכח לא כן מד' התוס' בכ"ד, הא', הוא ממה שפי' התוס' בשלהי זבחים בסוגיא שם שאף לדעת רבה מהני משילת האור בשחיטת דרום, והב', הוא ממשה"ק התוס' בזבחים דס"ח: ע"ד רש"י דפסולו בקודש היינו שנפסל אחר ביאתו לעזרה, מהא דלדעת רבה שחיטת דרום תרד לר"ש, הגם שנפסל אחר שבא לעזרה, ואי נימא דשחיטת דרום לרבה לי"ל תורת שחיטת קדשים כלל, הרי ל"ק מזה כלל ע"ד רש"י, דהגם שכל שנפסל אחר ביאתו לעזרה חשיב פסולו בקודש, מ"מ בשחיטת דרום דכמאן דחנקינהו דמי ול"ה בזה שחיטת קדשים כלל, הוי זה כמו היכא שמת הקרבן, דלא חשיב פסולו בקודש, הגם שמת אחר ביאתו לעזרה, ובע"כ מד' התוס', דאף לדעת רבה איכא לשחיטת דרום תורת שחיטת קדשים, ואך דהוי פסול חמור ודמי לפסול חוץ, וע"כ מודה בזה ר"ש שתרד, וע"כ שפיר י"ל דמ"מ יהני בזה משילת האור, וגם שפיר הק' התוס' מזה ע"ד רש"י, שלדעתו הגם דהוי זה פסול חמור, מ"מ כיון שנפסל אחר ביאתו לעזרה מ"ט ל"ח פסולו בקודש, ועמש"נ בזה בדברינו בזבחים בסוגיא דפסולו בקודש, בישוב דעת רש"י, ואכמ"ל.

ג] והנה יש להוכיח בזה מד' הראשונים דפליגי בזה, דהנה כבר הבאנו לעי' דמד' תוס' בד"ה חוץ לזמנו, ומד' התוס' שהובאו בשטמ"ק בהשמטות ונשמטו בדפוס, מבו' להדיא דמתני אתיא אף כר"י הגם דלדידי' שחיטת דרום ושחיטת לילה ירדו,[[2]](#footnote-3) אך מד' השטמ"ק באות ג' ואות ה' בשם ר"פ, מבו' דהא דשחיטת דרום ל"ח כקדשים שמתו היינו רק משום שדינה הוא שלא תרד, אך כבר נת' לעי', דאי נימא דהא דאף בהנך פסולין דלר"י ירדו מ"מ ל"ח כקדשים שמתו, הוא משום דחזי' דלר"ש דינם הוא שלא ירדו, והרי דהוו בכלל פסולו בקודש, וע"כ אף לדעת ר"י דממעטי' להו מקרא דירדו, מ"מ ל"ח כקדשים שמתו, הרי דיל"פ כן גם בד' השטמ"ק.

ויש להביא עוד בזה, דהנה במש"א בסוגיין דלרבה דשחיטת דרום לר"ש תרד לי"ב מעילה מדאורייתא, פי' המפרש, ז"ל, לרבה דאמר אם עלו ירדו דיצאו מקדושתן קשיא דאמאי מועלין בהן, עכ"ל, אך בתוס' שם פירשו, לרבה קשיא דאמר דכמאן דחנקינהו דמי וא"כ הו"ל כי קדשים שמתו, עכ"ל, ונ' להדיא מדבריהם דפליגי בהנידון הנ"ל, דלדעת המפרש הא דשחיטת דרום לרבה הוי כי קדשים שמתו, היינו מכח הא שדינה הוא דתרד, ונת' לעי' סק"א, דלשונו מורה כהדרך הב' שנת' שם בזה, דהא דכל שאם עלו ירדו הוו כקדשים שמתו, היינו משום דיצאו מקדושתן ולא חיילא בהו ההקרבה, עיי"ש, ויש להוסיף עוד, דאי נימא כהדרך הא' שנת' לעי' סק"ב, דהא דבהנך פסולין דלר"י ירדו, מ"מ ל"ה כקדשים שמתו, הוא מכח הא דחזי' דלר"ש לא ירדו, הרי דשפיר יל"פ כן גם בד' המפרש, אך בד' התוס' שלא פי' דהקו' על רבה הויא משום דירדו, אלא הוי הקו' משום דאחר דכמאן דחנקינהו דמי, הרי נ' להדיא דלעולם אף קדשים פסולין שדינם שירדו נמי אינם כקדשים שמתו, ורק בשחיטת דרום לרבה דס"ל דחשיב כמאן דחנקינהו הוא דהוי כקדשים שמתו, וזה כמו שהוכחנו גם מד' התוס' לעי' מינה, ויש להוסיף של' התוס' הנ"ל אינו מתישב עם הדרך הא' שנת' לעי' סק"ב, דלדרך זו הרי לעולם הא דל"ח כקדשים שמתו, הוי רק מכח דחזי' דלר"ש לא ירדו, ובל' התוס' הרי נ' דהא דשחיטת דרום לרבה הויא כקדשים שמתו אי"ז כלל מכח הא דאף לר"ש תרד, אלא מכח דחשיבא כמאן דחנקינהו, וזה מתישב עם הדרך הב' והג' שנת' לעי' בזה דשחיטת דרום לרבה, גרע משאר פסולין שדינם שירדו, משום דשחיטת דרום לרבה חשיב כמאן דחנקינהו.

**[**ושמעתי להוכיח עוד בזה, דהנה בתוס' זבחים דפ"ד: ונדה ד"מ:, דנו לומר דמודה ר"ש דבעי' קבלה בהכשר לדין לא ירדו, ואם קיבלו פסולין שאין להם הכשר במקום אחר, הוי הדין דאם עלו ירדו, והא דקיבלו פסולין לא ירדו איירי רק בטמא דחזי לעבודת ציבור, ע' בדבריהם.

והנה הרי במתני' תנן דקיבלו פסולין וזרקו את דמה אי"ב מעילה, וסתמא דמתני' איירי בכל פסולין, ואי נימא דבכל פסולין שקיבלו מודה ר"ש דירדו, הרי מוכח מזה דאף בהנך פסולין דירדו אי"ב מעילה.

אמנם באמת נ' דאין מזה ראי' כלל, שהרי בגמ' לק' ד"ה: מבו' דמתני' איירי בטמא, ובטמא הרי הוי הדין דלא ירד כיון דחזי בעבודת ציבור, והגם דהא דמוקי לה התם בטמא הוי משום דרק טמא הוא דעושה שיריים, אך הרי שפיר י"ל דגם מעיקרא ידעה הגמ' דאיירי בטמא, עייש"ה בסוגיא דשפיר י"ל כן, ובלא"ה נ', דכ"ה דמתני' דזבחים דפ"ד: דתנן סתמא דבקיבלו פסולין לא ירדו, מתפרשת לדעת התוס' בטמא דחזי בקרבן ציבור, ולכאו' איירי אף בזר שיש לו הכשר בבמה, וצ"ע בזה בד' התוס' בזבחים ובנדה שם, ואכ"מ, ה"נ מתני' דילן מתפרשת כן, ובפרט דאי נימא דדינא דמתני' דאיכא דין מעילה בפסולין, מיתלי תליא בדין לא ירדו, הרי ודאי דכ"ה דמתני' דזבחים דקיבלו פסולין לא ירדו איירי בטמא, ה"נ מתני' דילן דתליא בזה נמי איירי בטמא, וז"ב.**]**

ד] והנה ע' בקר"א שהוכיח עוד בזה, מד' התוס' בנדה ד"מ: ד"ה חוץ למקומו, שכתבו שדעת ר' יהושע דלא מקשי' חוץ למקומו לחוץ לזמנו, וחטאת ששחטה חוץ למקומו תרד, והנה הרי במתני' אמר ר' יהושע דנשחטה חוץ למקומה מועלין בה, ובע"כ דאף דס"ל דשנחטה חוץ למקומה תרד מ"מ מועלין בה ול"ח כקדשים שמתו, עכ"ד.

אמנם בפשוטו י"ל, דהרי במנחות דע"ח: ודע"ט. מבו' דפליגי בזה ר"מ ור' יהודה, דלדעת ר"מ כו"ע מודו דבחוץ למקומו קידש הלחם, ולדעת ר' יהודה פליגי בזה ר"א ור' יהושע, והנה הרי מש"א במנחות שם דלר' יהושע חוץ למקומו תרד, הוי זה לדעת ר' יהודה דס"ל דלר' יהושע לא מקשי' חוץ למקומו לחוץ לזמנו, אך לדעת ר"מ הרי לא נחלק בזה ר' יהושע כלל, ולפ"ז הרי בפשוטו י"ל דמתניתין דמעילה אתיא כר"מ דס"ל דמודה בזה ר' יהושע דחוץ למקומו לא תרד, וע"כ ל"ח כקדשים שמתו, והרי אף מתני' דמנחות שם אתיא כר"מ, וז"פ, אך התוס' במנחות דע"ט. שהבאנו לקמן הוכיחו ממתני' דילן, ולא ניח"ל לומר דמתני' אתיא כר"מ, וע"כ אם לא נשוי פלוגתא בין התוס' בפרט זה, הרי שיהא מוכח מתוס' בנדה דאף בהנך שירדו ל"ח כקדשים שמתו, וכמו שהוכיח הקר"א, וצ"ע בזה, שו"ר במרומי שדה בסוגיין, שכבר עמד ע"ד התוס' במנחות, דבפשוטו י"ל דמתניתין דילן אתיא כר"מ, וכמתניתין דמנחות.

והנה אמנם בתוס' מנחות דע"ט. ד"ה והדר, ז"ל תימה התנן בהדיא בפ' המזבח מקדש ואלו אעל"י וכו' וחוץ למקומו, ואפי' לר' יהושע גופי', דהכי משמע בריש מעילה דלא ירדו, דקתני כלל אמר ר' יהושע, כל שלא הי' לה שעת היתר לכהנים מועלין בה שנשחטה חוץ לזמנה וחוץ למקומה, ומפרש בגמ' הואיל ומרצה לפיגולו, ואיבע"ל עלו מהו שירדו רבה אמר אם עלו ירדו וכו' ותיובתא דרבה, עכ"ל, והרי שהתוס' הוכיחו כן, דמהא דאמר ר' יהושע דמועלין בנשחטה חוץ למקומה, בע"כ דס"ל דאם עלתה לא תרד, ומה שהביאו התוס' להא דאמר רבה דאם עלו ירדו ואיתותב רבה, היינו משום דלרבה דס"ל דאף שחיטת דרום תרד, אשר לדידי' בע"כ דהא דתנן דמועלין בהן הויא מעילה דרבנן, הרי ממילא דאין להוכיח כלל דס"ל לר' יהושע דבחוץ למקומו אעל"י, דלעולם י"ל דס"ל דתרד, ומ"מ מועלין בזה מדרבנן, אל כיון דאיתותב רבה, ומעילה דמתני' הויא מעילה דאורייתא, הרי דהדר מוכח מד' ר' יהושע דבחוץ למקומו אעל"י, ועיי"ש בצ"ק ובהגה' הגראמ"ה ובס' ישר וטוב שנתחבטו בד' התוס', ולמש"נ לכאו' א"ש.

ולכאו' יש ללמוד מד' התוס' במנחות דס"ל דבכל הנך פסולין שאם עלו ירדו, אף חשיבי כקדשים שמתו, והתוס' בנדה דפליגי ע"ז, ס"ל דרק בשחיטת דרום לרבה חשיבא כקדשים שמתו, כיון דס"ל דאף לר"ש תרד משום דכמאן דחנקינהו דמי, וכמש"כ הקר"א.

אמנם יל"פ עוד בפי' הפלוג' בזה, דהנה בהא דאמר רבא במנחות שם דחוץ למקומה תרד לדעת ר' יהושע, יש להסתפק אם היינו רק לדעת ר"י, או דהיינו אף לדעת ר"ש, ובתוס' זבחים דפ"ד. כ' להדיא דהוי זה רק לדעל ר' יהודה, אך לדעת ר"ש ודאי לא תרד, ולפ"ז י"ל דבזה הוא דפליגי התוס' במנחות עם התוס' בנדה, דתוס' במנחות ס"ל דהא דחוץ למקומה תרד היינו אף לדעת ר"ש, דכיון דלא מקשי' חוץ למקומו לחוץ לזמנו, הרי דאי"ז כלל בכלל פסולו בקודש, ואשר ע"כ ס"ל דיש לחשבו כקדשים שמתו, אך תוס' בנדה ס"ל דהא דחוץ למקומו תרד היינו רק לדעת ר' יהודה, ואשר ע"כ ס"ל דלא חשיבא כקדשים שמתו.

אך באמת יש לפקפק בזה, דהנה בנידון זה אי הא דחוץ למקומה תרד הוי אף לדעת ר"ש, הנה לכאו' כיון דטעמא דר' יהושע הוא משום דלא מקיש חוץ למקומו לחוץ לזמנו, א"כ הרי דמה"ט בדין דאף לר"ש תרד, דהרי גם לר"ש כל דהוי הפסול בהשחיטה בעי' שיהא לו הכשר במקום אחר, וכמש"כ התוס' בכ"ד, וא"כ כיון דחוץ למקומו אין לו הכשר במקום אחר, הרי דאי לא מקשי' לי' לחוץ לזמנו דמרצה לפיגולו, לכאו' ודאי דאף לר"ש יהא בזה הדין דתרד.

ומש"כ התוס' בזבחים דפ"ד. דלדעת ר"ש ודאי דאף חוץ למקומו לא ירד, יל"פ הטעם בזה בתרי גווני, חדא, לפמש"כ התוס' שם בדפ"ד:, דבחוץ למקומו יש להכשיר גם מכח מה שהוא כשר בבמה, ומה שהוצרך ר' יהודה לטעמא דאיתקש לחוץ לזמנו הוא משום דס"ל דלא ילפי' מבמה שלא בהכשירו מהכשירו, עיי"ש, והנה לפ"ז נמצא דלדעת ר"ש דס"ל דילפינן מבמה, הרי דלהכשר חוץ למקומו א"צ להקישא דחוץ לזמנו, אלא יש להכשיר משום הא דיש לו הכשר בבמה, וממילא אף אי נימא כר' יהושע דס"ל דלא מקשי' חוץ לזמנו לחוץ למקומו, מ"מ חוץ למקומו לא ירד שכן כשר בבמה, וזש"כ התוס' דהא דלר' יהושע חוץ למקומו ירד, הוא רק לדעת ר' יהודה דלא יליף מבמה, וז"פ.

ושמעתי לבאר עוד בזה, דהתוס' אזלי שם לפ"מ שתירצו לעיל מינה, דבקד"ק ודאי דבחוץ למקומו לא תרד, ורק בקק"ל הוא דחוץ למקומו תרד, וממילא דלדעת ר"ש יש להכשיר אף בחוץ למקומו בקק"ל הואיל ויש לזה הכשר בקק"ד, ורק לדעת ר' יהודה דס"ל דשחיטת דרום תרד, והיינו משום דבפסול מקום ל"מ הא דיש לו הכשר בקק"ל, הרי דה"נ בחוץ למקומו דנמי חשיב פסול מקום ל"מ מה דאית לי' הכשר בקק"ל, וכן נ' להדיא בד' התוס' בזבחים שם דהא דחוץ למקומו תליא בפלוג' דר"ש ור"י, הוי דומיא דשחיטת דרום דתליא בפלוגתייהו.

ועכ"פ לפ"ז נ', דבדעת התוס' בנדה אין לומר דס"ל דהא דחוץ למקומו תרד, הוי רק לדעת ר' יהודה, ולדעת ר"ש ודאי דאף חוץ למקומו לא תרד, שהרי נת' דכיון דלא מקיש ר' יהושע חוץ למקומו לחוץ לזמנו, הי' בדין דאף לר"ש תרד כיון דלי"ל הכשר במקום אחר, ומה דס"ל לתוס' זבחים דלר"ש לא תרד, היינו או משום דיש לו הכשר בבמה, או משום דיש לו הכשר בקק"ל, והנה הרי הנך תרי טעמי ל"ש לדעת תוס' בנדה שם, דהטעם הא' דיש לו הכשר בבמה, ל"מ למש"כ התוס' שם בד"ה והניתנין, לדון דאף ר"ש לא יליף עבודות דם מבמה, ואמנם דזה צ"ע רב מסוגיא דזבחים דס"ט. דלהדיא דלר"ש ילפי' עבודות דם מבמה, עיי"ש, וכבר תמה בכעי"ז הקר"א בסוגיין, (והמהרש"א בנדה שם כ' ע"ד התוס', דזהו כמש"א בזבחים דס"ח:דמליקת זר מטמאת בבית הבליעה, ול"מ מה דיש לה הכשר בבמה, וצע"ג, דהרי התם רב קאמר לה, ור' יוחנן פליג עלי', ושם דס"ט. תניא כוותי' דר' יוחנן), וגם הטעם הב' דיש לו הכשר בקק"ל, ל"ש כלל לדעת התוס' בנדה דס"ל דאף בקק"ד ס"ל לר' יהושע דתרד, וכמבו' מדבריהם שהק' על מש"א ר"י דחוץ למקומו לא תרד, מד' ר' יהודה במנחות שם דלדידי' ס"ל לר' יהושע דתרד, והרי דס"ל דהוי זה אף בקק"ד, דאל"כ הרי לק"מ, די"ל דמש"א ר' יהודה דלא תרד איירי בקק"ד, וכמש"כ כן תוס' בזבחים ובמנחות, ונמצא לפ"ז שלדעת התוס' בנדה, הא דלר' יהושע חוץ למקומו תרד היינו אף לדעת ר"ש.

והנה בס' עול"ש בזבחים שם, פי' עוד בטעם מש"כ התוס' דהא דחוץ למקומו תרד הוי רק לר' יהודה, דהוא משום שהרי כתבו התוס' דהא דחוץ למקומו תרד הוא רק בקק"ל, ומשום דל"מ הזריקה להביא האימורין לידי מעילה, וזה אינו טעם רק לדעת ר' יהודה דבעי' להזריקה לדין לא ירדו, ובחוץ למקומו ל"ה הזריקה זריקה מעליא, אך לדעת ר"ש דל"ב להזריקה, ע"כ אף בחוץ למקומו בקק"ל לא תרד, וגם לטעם זה הרי ל"ש ה"ט לדעת התוס' בנדה, דס"ל דהא דחוץ למקומו לר' יהושע תרד הוי זה אף בקק"ד, ואין הטעם כלל משום גריעותא מסוימת בהזריקה, וז"פ.

וכיון שכן, הרי דמהא דמוכח בד' התוס' בנדה, דהגם דחוץ למקומו תרד, מ"מ אי"ב מעילה ול"ה כמאן דחנקינהו, יש ללמוד, דאף בהנך פסולין דמודה בהו ר"ש דירדו, מ"מ ל"ח כקדשים שמתו, ושחיטת דרום לרבה שאני, דכמאן דחנקינהו דמי, וע"כ הוא דחשיבא כקדשים שמתו, וזה כמש"נ לעי' סק"ב בהדרך הב' והג', דשחיטת דרום לרבה שאני, והיינו משום דחזי' דל"מ בה מה דאית לה הכשר במקום אחר, וע"כ דכמאן דחנקינהו דמי, וע"כ ל"מ לה ההכשר במקום אחר, ול"ד לחוץ למקומו דלדעת ר' יהושע תרד, משום דלי"ל הכשר במקום אחר, אך ל"ה כמאן דחנקינהו, שהרי אם הי' לה הכשר במקום אחר, הי' דינה שלא תרד.

ובדעת התוס' במנחות דפליגי, וס"ל דאם הי' דעת ר' יהושע דחוץ למקומה תרד, אף הויא חשיבא כקדשים שמתו, יל"פ בתרי גווני, **א'**, י"ל דלעולם מודו לד' התוס' בזבחים דכל הא דחוץ למקומו תרד הוי רק לדעת ר' יהודה, ולדעת ר"ש לא תרד, ואפ"ה ס"ל דלדעת ר"י דתרד, הרי שמכח זה חשיבא כקדשים שמתו, וכמש"נ לעי' שכן נ' מד' השטמ"ק בשם ר"פ ומד' המפרש.

והנה אי נימא הכי, יש להעיר דמה הק' התוס' מר' יהושע דמתני' דילן, הרי י"ל דר' יהושע גופי' ס"ל כר"ש, וע"כ לדידי' אף חוץ למקומו לא תרד, ואולי י"ל בזה, דהנה בשטמ"ק בהשמטות בסוגיין הביא ד' ר"פ שהעיר מ"ט לא פירש ר' יהושע בכללא דכל שלא הי' לו שעת היתר, אף לשחיטת דרום ולשחיטת לילה דתנן ברישא במתני', וכ' דמזה הוכיחה הגמ' דבהנך פסולין אין החידוש במה דל"מ הזריקה לאפוקי ממעילה, עיי"ש, וי"ל שדעת התוס' במנחות היא דהא דלא תני לה ר' יהושע הוא משום דס"ל כר' יהודה דבהנך פסולין ירדו, וע"כ חשיבי כקדשים שמתו ולי"ב מעילה, וע"כ לא תני להו, והיינו שהרי לדרך זו בדעת התוס', דעתם דאף הנך פסולין דלר"ש לא ירדו ולר"י ירדו, חשיבי לדעת ר' יהודה כקדשים שמתו, וממילא דה"נ שחיטת דרום ושחיטת לילה לר' יהודה דירדו, חשיבי כקדשים שמתו, וע"כ לא תני להו ר' יהושע, ורבינו פרץ שהוכיח מדלא תני להו ר' יהושע, אזיל לטעמי' שם, שנת' לעי' בדעתו דמתני' דשחיטת דרום ושחיטת לילה מועלין בהן, אתיא אף כדעת ר' יהודה דס"ל דירדו, דמ"מ לא חשיבי כקדשים שמתו, וכמש"נ לעי', ועכ"פ לפ"ז הרי מוכח מזה דר' יהושע דמתניתין ס"ל כר' יהודה, וזהו שהק' התוס' דא"כ מ"ט בחוץ למקומו מועלין, הרי לר' יהושע גופי' חוץ למקומו תרד והוי זה כקדשים שמתו, וצ"ע בזה.

**ב'**, י"ל דפליגי ע"ד התוס' בזבחים, וס"ל דהא דס"ל לר' יהושע דחוץ למקומו תרד הוי אף לר"ש, ואשר ע"כ ס"ל דחשיבא כקדשים שמתו, וס"ל דמש"א בסוגיין דשחיטת דרום לרבה חשיבא כקדשים שמתו, אי"ז בדוקא בשחיטת דרום, אלא היינו דכל הפסולין דאף לר"ש ירדו חשיבי כקדשים שמתו, (וכמש"נ לעי' סק"ב בהדרך הא').

והנה נת' לעי' דבמש"כ התוס' בזבחים דהא דחוץ למקומו תרד היינו רק לדעת ר' יהודה, אך לדעת ר"ש לא תרד, יל"פ ב' טעמים, א', דלדעת ר"ש ילפי' מבמה, דלי"ב לפסולא דחוץ למקומו, והב', דלדעת ר"ש ילפי' מקד"ק שדינם דחוץ למקומו לא תרד, והנה הטעם הב' ל"ש לדעת התוס' במנחות בקושיתם שנקטו דחוץ למקומו תרד אף בקק"ד, וכל הקו' ממתני' דילן הוי מכח זה, דהרי מתני' איירי בקק"ד, אך צ"ע דאכתי יש להכשיר בזה מכח הא דכשר בבמה, ובע"כ דס"ל דאין להכשיר מכח זה, והטעם בזה י"ל, או משום דס"ל כמו שדנו התוס' בנדה ד"מ: הנז', דאף ר"ש לא יליף עבודות דם מבמה, או דנימא דס"ל דהא דחוץ למקומו ל"ש בבמה, ל"ח שיש לו הכשר במקום אחר, דהרי ליכא דינא דאין חוץ למקומו פוסל בבמה, ואך דבבמה לא משכח"ל חוץ למקומו.

ויש להוסיף, דל"ד זה להא דביוצא אמרי' שכן כשר בבמה, דהתם יל"פ דלאו היינו דלא משכח"ל יוצא בבמה, אלא היינו כמו שנ' מל' רש"י בכ"ד, דכל במה יוצא היא, דשורש פסול יוצא הוא דהוי חוץ למחיצות, ובבמה דליכא מחיצות הוי כיוצא, ואפ"ה הוא כשר, ומצאתי כן בפי' רבינו הלל צו פ"ה פ"י, ז"ל, ואית דמפרשי יוצא אינו נוהג בבמה, דבמה חוץ היא, וקדשים דמיקרבי התם הוו כשרים, ול' הר"ש שם הוא, דיוצא אינו נוהג בבמה שהכל נקרא חוץ, ויל"פ שגם כונתו הוא ע"ד הנ"ל, ושו"ר בכ' הגרי"ז בזבחים דט"ז: שכתב שם בדעת רש"י דמש"א דיוצא הותר בבמה, היינו משום דכל הדין של במה הוא היתר על דין יוצא דל"ב פנים, עיי"ש, ואכמ"ל בזה, ויש להעיר, שהתוס' בזבחים דכ"ג: כתבו דחוץ למקומו חשיב הותר מכללו בבמה,, וכ"ה גם בתוס' מנחות דכ"ה., אך התוס' גופייהו שם בדכ"ח: כתבו דזה ל"ח הותר מכללו, וצ"ע בזה.

1. ובשם הגר"ח אמרו כן בדעת הרמב"ם, דמה שפסק ברפ"ג דמעילה דמדאורייתא ליכא מעילה בפסולין, היינו דוקא בבשר, דלא חזי כלל, אבל האימורין דחזיין למזבח דאם עלו לא ירדו, אי"ב מעילה דאורייתא, וראיתי שכתבו שכבר כ' המהר"י קורקוס בהל' מעילה שם, אך באמת הוא שגגה, שהמהר"י קורקוס שם כ' לחלק כן מטעם אחר, יעו"ש שכ' די"ל בדעת הרמב"ם דאף בבשר פסולין מהניא הזריקה להוציא מידי מעילה מדאורייתא, וע"כ לי"ב מעילה רק מדרבנן, ומשא"כ באימורין שאין הזריקה מוציאתן מידי מעילה, ע"כ אי"ב מעילה דאורייתא, (ולפ"ד מהרי"ק, הרי שקודם זריקה יהא אף בבשר מעילה דאורייתא, ומשא"כ לד' הגר"ח לא יהא בו מעילה דאורייתא), וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך שמעתי להעיר בזה, דאי נימא כמש"כ בפי' קדמון ב', דמש"א בסוגיין דלדעת ר' יהודה כו"ע לא פליגי דשחיטת דרום תרד, היינו דס"ל לר' יהודה כן מסברא ול"ב קרא לזה, (והמקור לזה בדעת ר' יהודה, הוא כפיה"נ מדממעט ר' יהודה שחיטת לילה, ולא מיבעי לי' לקרא למעט שחיטת דרום דגריעא מיני'), ולפ"ז הרי נמצא לכאו' דהוי זה פלוג' נוספת בין ר"ש ור"י, דלר"ש אין למעט שחיטת דרום מסברא, ולר"י יש למעטה מסברא, הרי לכאו' הי' בדין דלדעת ר' יהודה יהא חשיב שחיטת דרום כקדשים שמתו, דכ"ה דלדעת רבה דלר"ש תרד מסברא, חשיבא כקדשים שמתו, ה"נ לדידן דלר' יהודה תרד מסברא, חשיבא כקדשים שמתו, וז"פ לכאורה, וממה שנקטו הראשונים דלדידן ל"ח שחיטת דרום כקדשים שמתו אף לדעת ר' יהודה, מבו' לכאו' דפליגי בזה, וס"ל דהא דשחיטת דרום לר' יהודה תרד הוי זה מכח מיעוטא דקרא, ועמש"נ עוד בזה בדברינו בדין שחיטת דרום. [↑](#footnote-ref-3)