28הטעם שאיסור סאה בסאה דרבנן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

הטעם שאיסור סאה בסאה הוא מדרבנן

איסור הלוואת סאה בסאה הוא מדרבנן, כמפורש בסוגיא בדף סב. - שבדינינו אין מוציאין, וברש"י שם - משום שהוא אבק רבית, וכן הוא פשוט בראשונים ובפוסקים. ונחלקו הראשונים והאחרונים בטעמא דהאי מילתא, אמאי אין כאן רבית דאורייתא – אף שמחזיר לו דבר ששווה יותר מאשר הלווהו.

שיטת רש"י והרא"ש

בגמ' שם איתא, דהא שבדיניהם מוציאים סאה בסאה מלווה למלווה, אינו בתורת רבית - אלא ש"אינהו בתורת פיקדון אתא לידיה", ומבאר רש"י "אינהו כי מגבו סאה בסאה לאו בתורת רבית קא מגבו ליה אלא בתורת פקדון הוא בעיניהם דהא סאה מסר לו בידו", וכן הוא בשו"ת הרא"ש (סימן קח תשובה טו) "שהרי חיטים הלווהו וחיטים כמותן מחזיר לו".

והיינו, שבדיני חו"מ – הסברא נותנת לגבות סאה בסאה. והוא כדיניהם - וטעמם משום שהוי כפקדון שמחזיר לו אם הסאה שהלוה לו [אף שאינו אותה סאה ממש], וממילא לא שייך לדון בו משום רבית דאורייתא.

שיטת התוס'

בתוס' שם נראה טעם אחר "אינהו בתורת פקדון אתא לידיה – דאמר מי קדחו חטין באכלבאי כמו כן הייתי שומרם בבית ומוכרם ביוקר", והיינו שאינו נהנה כלל בתוספת זו, וכדאיתא בסוגיא בדף סג: "מאי אהנית לי...". ואף ששם להדיא - שהוא רק סברא להתיר בדרך מקח ולא בדרך הלוואה, היינו להתירו לגמרי. אולם ס"ל להתוס', שאף בדרך הלוואה - סגי בסברא זו כדי שלא יהא בו איסור דאורייתא.

שיטת הרמב"ן ועוד ראשונים

ברמב"ן ובעוד ראשונים בריש פירקין איתא, שדין סאה בסאה - תלוי בנידון אי אזלינן בתר מעיקרא או בתר סוף, והא דקיי"ל שסאה בסאה איסורו מדרבנן - היינו משום שקיי"ל שאזלינן בתר מעיקרא, אולם אי הוה ס"ל שאזלינן בתר השתא – איסור סאה בסאה היה דאורייתא. והיינו, שקיי"ל שאזלינן בתר השוויות של זמן ההלואה, וכל שמחזיר לו דבר - שבזמן ההלוואה היה שוה לערך ההלוואה, אין בו משום רבית - אף שעתה הוא שווה יותר.

והנה, תוס' בב"ק צז: – מחלקים בין גזלה ונזיקין לבין מלווה, שבאופן ש"מעיקרא שוין ד' ולבסוף שוין זוזא", גבי גזלן אמרינן דכי ליתנהו בעין דמשלם כדמעיקרא אבל גבי הלוואה היכא דהוזל משלם כי זולא דהשתא כדאמרינן...".

להנ"ל, לכאורה נראה שרש"י והרא"ש נחלקו עם שאר הראשונים בנידון זה. דלרש"י והרא"ש - אזלינן בתר המדה וכשיטת התוס' הנ"ל, ומשום כך לא שייך בו רבית - אף שבשעת פרעון שווה יותר, ואף אי הוה אזלינן בתר השתא - לא אכפת לן, שהרי החזיר לו אותו מדה שקיבל. אולם לרמב"ן ולשאר הראשונים - אף במלווה אזלינן בתר השוויות, וככל דיני התורה כגזל ונזיקין - שמתחייב בערך שעת הגזלה ושעת הנזק, וממילא הא שאין בסאה בסאה רבית דאורייתא - הוא רק משום שאזלינן בתר מעיקרא, וכדביאר הריטב"א שהוא דין מיוחד ברבית - משום שנאמר "לא תשימון", וכל שבשעת קציצה אין בו תוספת שוויות, אף שאח"כ הוקר - לא אכפת לן ואין בו משום רבית דאורייתא.

אמנם נראה לבאר את שיטת הרמב"ן באופן אחר, ולפי"ז לא יחלוק הרמב"ן על דברי התוס' בב"ק. והיינו שמודה הרמב"ן לתוס' - שבחו"מ של דיני מלווה אזלינן בתר המדה [וכדין הגויים כנ"ל]. אלא שס"ל לרמב"ן - שכן הוא בלא דיני רבית, אולם בגדרי רבית - אזלינן בתר השוויות. וממילא, אף שבעצם החיוב – חייב לפי מדה, אולם אם בשוויות נותן לו יותר - אסור משום רבית, ומשום כך - אם אזלינן בתר השתא, היה בסאה בסאה משום רבית.

להנ"ל, פלוגתת הראשונים היא - האם אפשר לחלק בין יו"ד לחו"מ. לרש"י והרא"ש - הא בהא תליא, וכל שבחו"מ התחייבות ההלוואה היא לפי מדה - ע"כ שאין בו איסור רבית אף ביו"ד, ולכן סאה בסאה מותר מדאורייתא. ואילו לרמב"ן ודעימיה - שפיר מתחלק, ואף שבחו"מ חלוק מלווה מגזל ונזיקין - ואזלינן ביה בתר מדה, אולם עדיין שייך שיהא בו איסור יו"ד - משום רבית. והוא ככל קציצת רבית - שבדיני חו"מ חל החיוב, ואעפ"כ - אסור משום איסור רבית.

נידון זה – אי בגדרי חו"מ חל התחייבות באיסור רבית, לכאורה תליא בפלוגתת החזו"א (אהע"ז ריש סימן מב) והאבני מילואים (סימן כח סקכ"ב ד"ה "ובזה"), שנחלקו בביאור דברי הריטב"א (קידושין ו:) בדין מקדש ברבית [לצד שמקדש במלווה מקודשת]. לאבני מילואים - חוב הרבית קיים, ובדיעבד מקודשת. ואילו לחזו"א - אין חוב כלל, ואינה מקודשת.

אמנם נראה שדברינו הם לכו"ע. דאף החזו"א מודה - שבגדרי חו"מ חל החוב, אלא שס"ל שאיסור רבית מפקיעו [ונ"מ לגוי, שבסאה בסאה בהוקרו - צריך לשלם לפי מדה]. וא"כ שפיר מתחלקים דיני חו"מ מדיני יו"ד, ובדיני רבית אזלינן בתר שוויות, והיינו, שאע"פ שבחיוב חו"מ - משלם לפי מדה, לענין רבית - אזלינן בתר שוויות. ולכן הוצרך הרמב"ן לנמק שבסאה בסאה אין בו איסור רבית דאורייתא - משום שאזלינן בתר מעיקרא, וממילא אין כאן יותר שוויות.

ראיה לדבר, הוא דין הברייתא של סאה בסאה (עה., ונפסק בשו"ע סימן קסב ס"א) שבהוזלו - נותן לו את הסאה שהלווהו והיינו לפי מדה [ואסור לתת לפי שוויות - שבזה יהיה בו רבית, עיין לקמן], ורק בהוקרו - שנותן לו יותר שוויות, בכה"ג - אסור לתת לו מדה אלא שוויות. והיינו כנ"ל, שכל שאין בו איסור רבית - החיוב הוא לפי מדה [שכן הוא התחייבות ההלוואה בדיני חו"מ], אלא שאיסור רבית אוסרת עליו לתת יותר שוויות - ובאופן כזה נותן רק את השוויות. אמנם איסור זה תליא בפלוגתת הראשונים הנ"ל. דהן אמת - שלכו"ע אין איסור זה מדאורייתא, אולם לרמב"ן – נימוקו הוא משום שאזלינן בתר מעיקרא ואילולא כן היה אסור מדאורייתא, וכנ"ל שאפשר להפריד את החו"מ מהיו"ד. ואילו לשיטת הרא"ש, כל שחייב בדיני חו"מ - לא יתכן שיהא בו איסור דאורייתא משום רבית, וכל איסורו בהוקר - הוא משום מיחזי כרבית. ועיין קובץ שיעורים (ב"ק אות קל, ע"פ הריב"ש בתשובה שצב) - שפשיטא ליה כצד השני - "דלא שייך רבית אלא היכא שנותן לו יותר ממה שההלוואה מחייבתו אבל הכא הא דצריך לתת לו חיטין הוא מדין ההלוואה עצמה דחיטין יהיב וחיטין שקיל, וצ"ל - דמ"מ אסרו חכמים משום דמיחזי כרבית".

שיטת ה"אבי עזרי"

הבאנו לעיל את שיטת רוב הראשונים, הסוברים - שקיי"ל דאזלינן בתר מעיקרא. אולם שיטת ההגהות אשרי והמרדכי בריש פירקין - שהוא בעיא דלא איפשיטא, ולכן באופן ש"אוזפיה מאה במאה ועשרים מעיקרא קיימי מאה בדנקא ולבסוף קיימי מאה ועשרים בדנקא", הא שאסור ליקח ממנו מאה ועשרים – הוא רק משום ספיקא שמא קיי"ל שאזלינן בתר מעיקרא.

ותמה האבי עזרי (הלכות מלוה ולווה פ"י ה"ד) על שיטה זו, אמאי סאה בסאה הוא רק איסור דרבנן - והרי חיישינן שמא אזלינן בתר השתא. ובראשונים הנ"ל מפורש, שאי אזלינן בתר השתא – סאה בסאה הוא מן התורה.

מבאר האבי עזרי, שהספק אי אזלינן בתר מעיקרא או בתר סוף - פירושו הוא אם אזלינן בתר מדה [מעיקרא] או בתר שוויות [סוף]. אמנם ס"ל לאבי עזרי כפשיטות הקובץ שיעורים, שכל שבחו"מ מתחייב - לא יכול להיות בו איסור רבית. ולכן ס"ל שאף בצד של בתר סוף - יש גם אופן של בתר מדה [שהרי בחו"מ ודאי שחיובו הוא במדה, כנ"ל בשם התוס' בב"ק]. והיינו שאם אזלינן בתר סוף יש בו שני חיובים – מדה ומנין, ומדאורייתא חייב לשלם את הגבוה שבשתיהם. ומשום כך, בין אם אזלינן בתר מעיקרא ובין אם אזלינן בתר סוף - סאה בסאה יהא דרבנן, כיון שבשני הצדדים מתחייב לפי מדה [אלא שלצד של בתר סוף - מתחייב גם לפי שוויות].

בזה מבאר האבי עזרי, אמאי החמיר ההגהות אשרי רק ב"אוזפיה מאה במאה ועשרים..." ולא הביא גם את הציור השני המוזכר בסוגיא ש"אוזפיה מאה במאה..." שגם שם נחוש לחומרא - לצד שאזלינן בתר סוף. ולהנ"ל אתי שפיר, שהרי אף לצד שאזלינן בתר סוף [שוויות] - מתחייב גם לפי מדה, וממילא כשאוזפיה מאה במאה, אף שהוא בעיא דלא איפשיטא - לכו"ע יכול לתת לו מאה [הארכנו בביאור דברי ההגהות אשרי בשיעור הראשון].

שיטת המחנ"א

איתא בברייתא (עג.) "המוליך פירות ממקום למקום מצאו חבירו ואמר לו תנם לי ואני אעלה לך פירות שיש לי באותו מקום, אם יש לו פירות באותו מקום מותר", וברש"י שם - שהוא איסור דרבנן של סאה בסאה ומשו"ה מהני "יש לו".

מקשה המחנ"א (מלוה ולווה סימן כב), דבשלמא אם אזלינן בתר מדה - אתי שפיר שאין כאן רבית דאורייתא. אולם אם אזלינן בתר שוויות, א"כ גם אם אזלינן בתר מעיקרא - יש כאן רבית דאורייתא, שהרי מתחייב מראש לתת לו במקום היוקר - אלא שהוא אותו כמות פירות. והוא לכאורה קושיא על שיטת הרמב"ן הנ"ל.

מתרץ המחנ"א, שאין כאן רבית דאורייתא - משום שאינו ודאי שהפירות במקום השני יהיו יותר ביוקר [אף שיותר מסתבר שכן יהיה - שהרי הוא מקום היוקר] "וכל ספק לא הוי רבית מן התורה כדמוכח מדברי התוס' (ע: ד"ה "אין מקבלין")" - שכל קרוב לשכר ורחוק להפסד הוי רק דרבנן.

והוא ביאור חדש אמאי סאה בסאה הוי רק דרבנן - כיון שאינו ודאי שיהא רווח. וצ"ל, שאין כוונתו - שהוא צד אחד ברבית, שהרי להדיא בתוס' (סג.) - שסאה בסאה לא נחשב צד אחד ברבית, וכן הוא בשאר הראשונים שם.

אמנם רש"י - שפירש את הסוגיא משום סאה בסאה, צריך לומר שהוא לשיטתו - שסובר שבמלווה אזלינן בתר מדה, וא"כ לא קשיא מידי - היאך מחזיר לו יותר שוויות. ולשיטת הרמב"ן, נצטרך ליישב כביאורו השני של המחנ"א, שהתם אינו בגדר הלוואה כלל אלא מכר גמור – לדעת הרמב"ם ור"ת שפירות נקנים בחליפין, וא"כ "מהשתא זכה בהם המוכר באותם פירות".

סיכום

מצינו ארבעה ביאורים, אמאי סאה בסאה אינו אסור מדאורייתא.

1. שיטת רש"י, וכן הוא שיטת התוס' לביאור הקובץ שיעורים והאבי עזרי [אף שחלוקים בגדר המדויק של הדברים] - דבמלווה אזלינן בתר מדה וכדינו בחו"מ, ומשום כך לא אכפת לן אם מתייקר.
2. שיטת הרמב"ן ועוד ראשונים - שחלוק יו"ד מחו"מ, ולענין איסור רבית אזלינן בתר שוויות. והא שאין בסאה בסאה איסור דאורייתא - הוא משום שקיי"ל שאזלינן בתר מעיקרא.
3. שיטת התוס' (סב.) - שהוא משום סברת "מאי אהנית..."
4. שיטת המחנ"א - שכל שהוא רק ספק רווח לא הוי רבית דאורייתא.

ביאור הסוגיא בדף עה.

הבאנו לעיל את הברייתא, שהמלווה את חבירו כור חטין ולא קצץ לו דמים "הוזלו נותן חטין הוקרו נותן דמיהן", והיינו - שבשני האופנים אזלינן לטובת הלווה.

הא שבהוקרו אסור לתת חטים [והוא דינא דסאה בסאה], אף שביארנו - שלרוב השיטות החיוב בחו"מ של הלוואה הוא לפי מדה. מבאר החזו"א (סימן עב סק"ד), שרבנן אסרוהו - היות שבכל דיני התורה [חוץ ממלווה] אזלינן בתר שוויות, א"כ אם יתן לו יותר שוויות - ייראה כרבית.

בדין הוזלו, נקטו כל האחרונים [חוץ מהמחנ"א (סימן כז) - שהסתפק בזה] - שאסור לתת לו דמיהם משום איסור רבית [עיין פתחי תשובה ויד אברהם, ומפורש כן בריטב"א שציינו]. והוא צ"ב - אמאי יש בזה חשש רבית.

בשלמא לשיטות הסוברות - שבחו"מ החיוב הוא לפי מדה [רש"י, רא"ש, תוס' בב"ק, ואולי אף הרמב"ן ודעימיה מודים לזה וכנ"ל], אתי שפיר - שהרי כל חיובו הוא הכמות, וכל תוספת ייחשב לרבית [אלא שלא יהא דאורייתא - כי לא קצצו ע"ז].

אמנם בשיטת הרמב"ן עדיין צ"ב, שהרי נתבאר שס"ל שביו"ד אזלינן בתר שוויות - לענין גדרי רבית. וא"כ כל שאינו נותן יותר שוויות מאשר קיבל - אין בו איסור רבית, וממילא, בהוזלו - לכאורה יהא מותר לתת דמים כפי ערכו בזמן ההלוואה, ולא יהא בזה אף מיחזי כרבית. והוא לכאורה הביאור בפשיטותיה דהמחנ"א הנ"ל בתחלת דבריו. והוא לכאורה דומיא דהמלווה לחבירו מאה דינר, וויתר לו על עשרים וחייבו לפרוע רק שמונים, דלכאורה יהא מותר ללווה לפרוע מאה - אף שאינו מחויב, שהרי אינו נותן לו יותר מאשר נתן לו בשעת ההלוואה.

אולם בריטב"א להדיא לאיסורא, וכמו שהעיר המחנ"א עצמו - שהוא דלא כדבריו. וע"כ צ"ל, שכיון שסו"ס אינו מחוייב לתת יותר מאשר המדה, א"כ כל שנותן יותר [אף שאינו יותר שוויות] - יש בו משום מיחזי כרבית. ולפי"ז, אף בדוגמא הנ"ל - יהא אסור לפרוע מאה, שהרי חיובו הוא רק שמונים.

אמנם לשיטת האבי עזרי, עדיין צ"ב. שהרי ס"ל שאף בחו"מ חל חיוב בין לפי מדה ובין לפי דמים [לשיטת ההגהות אשרי שחיישינן גם לצד של בתר סוף], א"כ בהוזלו - מעיקר הדין חייב את השוויות, ואמאי אסרינן ליה לפרוע את השוויות.

מבאר האבי עזרי, שבהוזלו אסרו עליו לפרוע לפי שוויות – דומיא דדין הוקרו שאסרו עליו לפרוע לפי מדה. ודבריו צ"ב, דבשלמא בהוקרו, אם יתן לפי מדה שפיר - מיחזי כרבית, שהרי בכל דיני התורה אזלינן בתר שוויות [כנ"ל בשם החזו"א], ומשום כך מובן אמאי אסור מדרבנן. אולם בהוזלו, אדרבה – אם יתן שוויות, מיחזי כשאר חיובי חו"מ - שגם בהם אזלינן בתר שוויות, ולית כאן כלל מיחזי כרבית, ומאי טעמא אסרוהו חז"ל.