12. בגדר מצות מתנות לאביונים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### ליל שב"ק פ' פקודי ו' אד"ב פ"ד – שיעור בבית מדרש הגדול נוה יעקב

# במצות מתנות לאביונים

### צדדי הספק בשליח שנתן צדקה או מתנות לאביונים בזמן שהמשלח שיכור

א] קי"ל ששוטה פטור מכל המצות ומבואר בגמ' בר"ה כ"ח. שמי שאכל מצה בכשהוא שוטה ונשתפה חייב לחזור ולאכול מצה והנה מבואר בגמ' **עירובין ס"ה. רמב"ם פ"א מנזירות הי"ב ומשנ"ב סי' צ"ט סקי"א וסי' קפ"ה סק"ו דשיכור כלוט הרי הוא כשוטה גמור ולפ"ז מי שאכל מצה בשיכרותו ודאי שלא יצא ידי חובה וכן הוא במ"ב הנ"ל לענין ברכת המזון תפילה וק"ש ויש לדון בדבר המצוי ששולחים שליח לתת את המתנות לאביונים** ובזמן הנתינה האדם כבר שיכור כלוט ויש לדון האם הוא מקים בזה המצוה או שכיון שבאותו זמן הוא היה שוטה הוא לא מקים המצוה וכן יש לדון כנ"ל לענין משלוח מנות והנה יש לדון במה שכתבו שהוא כשוטה האם הכונה שהוא כישן שמעשה שהוא עושה באותו זמן זה אם חסרון דעת אבל הוא בר חיובא גמור או שהוא נחשב אינו בר חיובא

והנה עיין אבן העזר סימן קכ"א בב"ש ובפר"ח ובתורת גיטין ושאר האחרונים שם דמי שמינה שליח לתת גט ובשעת נתינת הגט הוא שיכור כיון שהוא עומד להתפכח מעצמו הגט כשר ובבית אפרים אבן העזר סימן קי"א כתב שכן הוא סתימת כל הפוסקים שלא הזהירו בגט שמגיע ממרחקים לחשוש שהוא היה שיכור בזמן נתינת הגט ובפשוטו גם בכל הקנינים ודאי חל הקנין [וראיתי מביאים דבערוך לשולחן דן לחלוק על זה אמנם כן הוא העיקר לדינא דכן הוא בכל הפוסקים וכן הוכיח בחידושי הרי"ם מגמ' מפורשת] ובפשוטו משמע שהוא רק כישן אמנם עיין לשון הרמב"ם פ"א מנזירות הי"ב שכתב שהוא לא חייב על כל עבירה שהוא עושה באותו זמן והוסיף שמשהגיע לשכרותו של לוט אינו בר חיוב [ועיין ברכ"ש נדרים סימן י"ז שתמה למה לא כתב הרמב"ם סתם שזה מעשה ללא דעת] וראיתי מביאים מהפר"ח או"ח סימן צ"ט שאם קרא ק"ש בזמן שהיה שיכרו כלוט צריך לחזור ולקרוא כי הוא לא בר חיובא ובשו"ת בית יהודה למהר"י עייאש סקמ"ה כתב שהוא לא מצטרף למנין וגרע מישן אלא הוא כמי שלא בר חיובא וכקטן ובאפיקי מגינים סימן צ"ט כתב שמי שהיה שיכור מקודם זמן תפילה עד אחרי הוא לא צריך להשלים והרי הוא כאונן שהוא לא היה בר חיובא ולפ"ז שבזמן שהוא שיכור כלוט אינו בר חיובא א"כ יש לדון שכל מצוה שיעשו בשבילו באותו זמן זה לא יעזור כגון הדלקת נר שבת או נר חנוכה וכן לגבי משלוח מנות ומתנות לאביונים יש לדון שכיון שהוא לא בר חיובא זה לא עוזר המצוה שעושים אז בשבילו וכמו עבד שתקע בשופר ונשתחרר שצריך לחזור ולתקוע [אמנם כל זה מחודש ובפשוטו שיכור הוא רק כישן]

אמנם הנה מבואר ברמב"ם שקטן שהקריבו עליו קרבן פסח הוא פטור מפסח שני דהינו שזה נחשב שיש לו הקרבת קרבן פסח ועיין חידושי הגר"ח שביאר שיסוד החסרון של עשית מצוה של מי שלא בר חיובא שאין לזה שם מעשה מצוה וממילא קרבן פסח כיון שיש כאן הקרבה של הקרבן עליו ממילא הוא מקים בזה המצוה דהינו שיש מצות שהמצוה זה העשיה וכל שהוא לא בר חיובא זה לא נחשב מצוה ויש מצוה שהחפצא של המצוה הוא גם ללא החיוב ובזה אדרבא המצוה מתקימת גם ללא החיוב ויש לו קיום מצוה והנה לגבי הדלקת נר חנוכה או נר שבת מסתבר שאין לזה שם מעשה מצוה רק דיש לדון במדליקים לכל בני הבית ולגבי משלוח מנות דבפשוטו יש כאן מעשה מצוה מסתבר שיהיה בזה חסרון [ועיין בשיעור משנה שעברה לגבי משל"מ ועיין בשיעור על קטן שהגדיל בחנוכה בתשפ"ב]

ויש לדון בגדר מצות מתנות לאביונים האם יש כאן הלכה שהוא יעשה מעשה נתינה וממילא יש כאן פטור שוטה ואין לזה שם מעשה מצוה של מתנות לאביונים או שיסוד המצוה הוא מה שהעני קיבל ממנו ממון וממילא יש כאן חפצא של מצוה גם ללא עשיתו ובזה יש מקום גדול לדון שגם עד כמה שהוא שוטה יש לו את קיום המצוה והנה אם אדם מורדם בפורים בזה בפשוטו דינו כשוטה שהוא גם לא בר הקנאה ושליחות וממילא בזה לא קים המצוה אמנם עיין קצוה"ח סקפ"ב שהביא שדעת הרמב"ם שנשטה המשלח זה רק חסרון בגט אבל בקנינים אין בזה חסרון ולפ"ז יש לדון כנ"ל ובאמת שגם לדעת הטור שאי אפשר לתת הגט במצב זה יש לדון האם צריך לצורך משלו"מ ומתנות לאביונים שהעני יזכה דיתכן שזה עצמו שזה אצלו וראוי לשימושו זה מספיק ונפק"מ שיועיל נתינה לקטן גם אם לא מועיל דעת אחרת מקנה אמנם אם נימא שיש דין מעשה מצוה זה לא יועיל וכדלקמן

והנה יש לדון לגבי מצות צדקה האם מי ששלח שליח לתת צדקה והשליח נתן בזמן שכרותו האם קיים מצות צדקה ולכאורא יסוד הנידון במצות צדקה האם יסודו הוא ענין שאדם יתן צדקה ובזה יש לדון שכל שהנתינה בזמן שהוא לא חייב אין כאן מעשה נתינת צדקה או שיסוד המצוה שלעני יהיה כדי צרכו וכיון שדבר זה נעשה יש כאן מעשה מצוה גמור וממילא הוא מקים בזה מצוה ובאמת שגם אם הענין הוא הנתינה של הבן אדם אמנם ודאי שגם אם העני לוקח מדעתו ממונו הוא מקים מצוה וכמבואר בחמדת שלמה או"ח סימן כ"א שדן למה בבעל הבית שנתן לעני מבואר במשנה בתחילת שבת שהוא חייב חטאת ולא אמרינן שיש כאן דין טעה בדבר מצוה וכתב שכיון שאין דין עשית מעשה אין בזה פטור טעה בדבר מצוה דהינו שהמצוה הוא שממונו עובר לעני ויש מקום לומר שכל שהמציאות נעשתה ממילא הוי מצוה ורק במקום שצריך עשיה שיך לדון שכל שאין לו חיוב אין זה מעשה מצוה וכן מסתבר ועיין חמדת שלמה שם שדן האם יש דין מצוה הבאה בעבירה בצדקה כגון בנותן על ידי עשית מלאכה ובפשוטו לנ"ל יש לדון שכל ההלכה של מצוה הבאה בעבירה זה מתי שיש דין עשיה אבל כל שהקיום הוא מצד עצם המצב ושאין דין עשיה אין בזה דין מצוה הבאה בעבירה [ועיין בית הלוי פ' תרומה] וכן יש הרבה שנקטו שאין דין מצות צריכות כונה בצדקה ויתכן מטעם הנ"ל שרק כשיש דין עשיה יש דין להגדיר מה המעשה אבל כשזה מציאות שקוראת יתכן שבזה אין דין כונה

והנה לאחר כל הנ"ל דמסתבר שבמצות צדקה שיסודו המציאות שעובר ממון מהנותן למקבל וזה נחשב מעשה מצוה בעצם ולכן גם נתנו הממון כשהוא היה שיכור הוא יצא ידי חובתו יש לדון מה גדר המצוה במתנות לאביונים האם זה כמצות צדקה או שכאן הוא כמו אכילת מצה שצריך מעשה נתינה מצידו ובזה מקים את מצותו

ועיין ספר דבר אליהו [קלצקין] שכתב לדון במי שנתן לעני כסף קודם פורים ואמר לו שבפורים יזכה בזה למצות מתנות לאביונים האם יוצא בזה דעד כמה שיש דין מעשה נתינה אין כאן שום עשיה מצדו ולכאורא בזה תלוי ספק הנ"ל שאם יש דין מעשה נתינה שבזה מקים המצוה ממילא שייך הסברא שמי שהוא פטור מהמצות אין לזה שם מעשה מצוה אבל אם נימא שכה"ג הוא מקים המצוה מצד שאין כאן הלכה של מעשה מצוה אלא הקיום בזה שממונו עבר לעני בפורים ממילא יתכן מאוד שבזה אין חסרון שהוא שיכור והנה בכל שליח לתת המעות בפורים הוא ודאי יוצא שהשליח נותן בשליחותו וממילא זה מעשה מצוה אבל כל שלא נעשה שום עשיה יש לדון כנ"ל והנה אם נותן בפורים שיזכה אחרי זה מסתבר שודאי שמעשה הנתיהנ שמכוחו זוכה זה מספיק והנה יש מקום לחלק שגם אם יוצא מתנות לאביונים כה"ג שהמעשה מצוה מצדו מה שמעמיד האפשרות לעני לזכות בממונו אבל כאן שהוא לא בר חיובא גרע ואין לזה שם מעשה מצוה

### בדין עבד כנעני לגבי מתנות לאביונים

ב] והנה עיין רמ"א סוף סימן תרצ"ה שגם אשה חיבת במשלוח מנות ומתנות לאביונים ועיין מג"א שכתב שלא ראה נזהרים בזה והוסיף **ושמא בעלה שולח בשבילה לכמה אנשים ומכל מקום ראוי להחמיר** והנה בפשוטו מה שראוי להחמיר שלא לסמוך שבסתמא זה מתפרש שנותן בשבילה אבל משמע שאם יתן מפורש בשבילה זה ודאי יעזור וכל הצד שלא מועיל כי אין כאן נתינה מפורשת בשבילה [ואולי יש לדחוק שספיקו שהגדר הוא מצוה איש וביתו ובזה לא צריך להגיע לע"כ ולא מסתבר] ויש לדון מה עוזר שנותן בשבילה הרי למעשה היא לא נתנה ובפשוטו הלשון מתנה זה ודאי הכונה שיש כאן ממון שניתן ממנה והרי כאן לא ניתן ממנה שום ממון ובפשוטו אם אדם ירשה לחברו לקחת ממון ולתתו למי שרוצה בתור מתנות לאביונים שלא קיים בזה המצוה שיסוד המצוה שהממון יגיע מהנותן לעני ועיין חמדת שלמה יור"ד סימן ל"ב שהובא שם תשובה מהנתה"מ שאם אדם שולח את חברו שיתן צדקה בשבילו מכסף השליח שלא קיים שום מצוה שאפילו שזה עשיה בשליחותו אבל כיון שהכסף לא שלו אין כאן קיום מצוה [ובפשוטו גם אם אדם יקח כסף הפקר ולא יזכה בו ויתן לעני לא יקים מצות צדקה] וע"ש שכתב שמאותו טעם אם ישלח את חברו שיפדה את בנו מכסף השליח לא קיים את מצותו כיון שהמצוה שהוא יתן כסף לכהן והוא לא נתן כסף לכהן

והנה מבואר בגמ' קידושין ז. שאם אדם אומר לאשה הילך מנה והתקדשי לפלוני מקודשת מדין עבד כנעני ובפשוטו מבואר שאם אדם אחר נותן בשביל חברו זה כאילו חברו נתן ולפ"ז יש לדון שגם לגבי צדקה או פדיון הבן זה כך אמנם עיין בתשובה של הנתה"מ שם שכתב שזה רק ביחס לקנינים דהינו שזה רק עוזר שאת תוצאת הקנין שצריך להיות מהכסף זה מיחס לחברו אבל אין הגדר שיש כאן מעשה נתינה והנה יש הלכה שריבית שאינה מלוה למלוה אין איסור ובפשוטו לפ"ז אם הלוה יבקש ממישהו שיתן ריבית בשבילו אין בזה איסור דאוריתא ורק מדרבנן שזה מחזי כשלוחו ועיין ביאור הגר"א יור"ד ק"ס סקכ"ה שכתב שזה אסור מדין עבד כנעני שזה נחשב כאילו הלוה נתן אמנם בראשונים משמע שזה רק אסור מצד מחזי כריבית ועיין חזו"א יור"ד ע"א סק"א שביאר מצד שאין כונת הנותן שזה יחשב כאילו הלוה נתן אבל באמת אם יתן בתור שזה כאילו הלוה נתן זה אסור מדאוריתא מדין עבד כנעני אמנם ע"ש שכתב לדון על דרך הסברא הנ"ל של הנתה"מ שכל הדין עבד כנעני זה רק הלכה בקנינים שהתוצאה מתיחסת אליו אבל לא גוף הנתינה וממילא זה לא סיבה לאסור כלל לגבי ריבית

והנה בעיקר סברת הנתה"מ שעבד כנעני זה לא נחשב שיש כאן נתינה שלו ולכן זה לא מועיל לפדיון הבן [ובגר"א הנ"ל מבואר שלא כדבריו] עיין חזו"א יור"ד סימן קפ"ה שהוכיח שזה מועיל מהגמ' שאדם יכל לשקול שקלו של חברו ובזה מקים המצוה של נתינת מחצית השקל חזינן שנתינתו כנתינתו ועיין בתשובה שם מהנתה"מ שדחה שמחצית השקל יסוד המצוה שיזכה חלק בקרבנות ציבור וזה יכול להעשות גם דרך תשלום של מישהו אחר אבל בפדיון הבן המצוה שהוא יתן ולכן זה לא מועיל [והנה הגר"ח והחזו"א נקטו שע"כ זה מדין שליחות ולעכו"ם שאין שליחות לא מועיל ע"כ ולפ"ז גם לקטן לא יועיל לתת מדין ע"כ ובשם הגר"י ברטלר ראיתי שטען שלדעת הקצוה"ח קצ"ה סק"ט ורעק"א ק"צ ס"ג שגם בשביל גוי מועיל ע"כ וזה לא גדר שליחות הגדר שמועיל נתינה של מישהו אחר בשביל הקנין ולצד זה זה לא יועיל למתנות לאביונים שצריך שזה יחשב נתינתו]

והנה לאחר כל הנ"ל לגבי הנידון לתת מתנות לאביונים ושיועיל מדין עבד כנעני לנתה"מ זה לא מועיל כיון שזה לא נחשב שהוא נתן אמנם לגר"א והחזו"א זה מועיל וכן הוא בכל האחרונים לגבי פדיון הבן אמנם לנ"ל יש לדון לחלק דפדיון הבן דיסוד המצוה זה פרעון חוב דהינו שיגיע ממון ממנו לחברו בשביל קיום הדין פדיון הבן זה מועיל אבל כאן אם נימא שיסוד המצוה שיעבור ממון ממנו לעני ממילא זה גם יעזור וכן לגבי צדקה מסתבר שזה יועיל אבל אם נימא שיש כאן הלכה של מעשה נתינה ממנו יתכן שכל הדין עבד כנעני זה ביחס למציאות הממונית שקוראת אבל ודאי לא שיך להחשיב שיש כאן נתינה מצידו של הממון שהרי זה לא ממון שלו וצ"ע בזה [ויתכן שגם החזו"א רק דיבר במצוה שיש חוב כגון פדיון הבן או שקלים ובזה כיון שהמצוה זה פרעון חוב חשיב ממונו אבל במקום שזה רק דין נתינה זה לא יעזור וצ"ע]

והנה במקום שאדם נותן מתנות לאביונים בשביל חברו וחברו מתחיב לשלם לו על מה שנתן בשבילו כה"ג בפשוטו זה ודאי נחשב כאילו הוא נתן הממון כיון שהוא התחיב בעד זה וכמבואר בקצוה"ח שהמשלח זוכה בחפץ מצד שזה נחשב שממנו הגיע למוכר אפילו שלמוכר לא היה דעת למכור לו [ועיין נתה"מ ק"צ סק"ג] אמנם לנ"ל אם נימא שכאן יש דין מעשה נתינה יתכן שכל זה לגבי גדרי ממון אבל ביחס למתנות לאביונים זה לא יעזור וצ"ע

[והנה יש שדנו שבשביל אשתו ודאי יכול לתת מדין אשתו כגופו והוא תמוה וכי לא צריכה לקנות הלולב ממנו כי אשתו כגופו וזה כאילו שלה]

ויש לדון האם אפשר לתת מתנות לאביונים בשביל חברו מדין זכין וזה נפק"מ גם במקום שנותן מממונו של הזוכה ולא של המזכה ובפשוטו כיון שזה כדין שליחות זה מועיל והנה אם כל המצוה שיגיע כסף לעני ממנו מסתבר שזה יועיל אמנם אם נימא שיש כאן הלכה של מעשה נתינה א"כ יש לדון שלא שייך זכין כלפי מעשה מצוה שזכין רק שיך ביחס לחלויות עיין ברכ"ש קידושין סימן י' שלגבי מעשה קידושין לא שייך זכין ובפשוטו כונתו כנ"ל אמנם עיין תוס' רא"ש קידושין מ"א ובאו"ז ח"ב סימן רכ"ד שנקטו ששחיטת קדשים מועיל מדין זכין ובפשוטו שם זה שליחות מעשה ובפרט אם נימא שזה לא מעכב ורק הנידון על מצות שחיטה וצ"ע ועיין ספר העיקרים עיקר אונן אשכול ה' שכתב שאדם יכול למול את בנו של חברו מדין זכין ובזה נחשב שהאב קים המצוה ולא חייב לתת לו חמשה זהובים ויש כאן חידוש שחשיב זכות מה שאדם מקים את חיובו ללא שום עשיה מצידו ועיין פ"ת לגבי זכין במצות כתיבת ס"ת וצ"ע בזה

### בטעם המצוה דמתנות לאביונים

ג] והנה כדי לברר הנ"ל יש לברר את טעם מצות מתנות לאביונים ואת גדר המצוה שבזה ונפ"מ לכמה דברים [וכן יש לעיין האם זה אותו גדר של משלוח מנות רק שזה לעשירים וזה לעניים או שזה שני דברים שונים]

א. הנתה"מ במגילת סתרים ט' י"ט כתב שיסודו הוא לתת צדקה שכמו שעם ישראל ניצלו על ידי צדקה כך יש מצוה בפורים לתת צדקה והנה עיין פר"ח שכתב חידוש גדול שכמו שעני פטור ממצות צדקה כך הוא פטור ממצות מתנות לאביונים והמ"ב פסק שחייב והנה מדברי הפר"ח מבואר שחז"ל חייבו לעשות מצות צדקה ולכן נקט שזה בגדרי צדקה אמנם דבריו צ"ע שיסוד הפטור של עני מצדקה שכיון שכל יסוד החיוב מצד צורך העני ממילא כל שגם הוא נצרך זה סברא שהוא לא בכלל החיוב אבל כאן שיסוד החיוב מצד הענין שהנותן יקים מצות צדקה ממילא גם אם גדר המצוה ככל מצות צדקה אבל ודאי שלא שייך בזה הפטור של מי שאין לו רק כדי חייו והנה באמת יש לדון שגם אם הענין בצדקה זה לא מתחיל מצורך העני אלא שענין התורה שאדם יתן צדקה אבל יתכן שיש חילוק בגדר הדבר בין מצות צדקה למתנות לאביונים דבצדקה שורש המצוה הוא צורך העני דהינו שכל הענין זה שאני אתן לאדם נצרך ואם אין עני אין המצוה משא"כ מתנות לאביונים שורש המצוה הוא שהנותן יתן ויתכן שיש בזה נפק"מ וכדלקמן [ויתכן שבדין המזבז אל יבזבז יותר מחומש שגם אם שני מצות לא מצטרפים אבל מתנות לאביונים מצטרף וזה תלוי בנ"ל]

ב. יש מקום לומר שיסודו לדאוג שלעני יהיה במה לאכול סעודת פורים ולעשיר נותנים לו מאכל וכמבואר בתרוה"ד שענינו שיהיה לו את צרכי הסעודה ולעני אפשר לתת מעות שבזה יקנה סעודת פורים ולפ"ז יסוד הדין הוא מצד הענין שיהיה למקבל ולא מצד הענין שהנותן יתן והנה המ"ב דן האם אפשר לתת שוה כסף וכתב שזה רק בדיעבד ויתכן שמה שמועיל כי יכול לקנות בזה צרכי פורים והנה הרמב"ם כתב שאפשר לתת מעות או מאכלים ועיין או"ש שדיק שאין לתת שוה כסף והנה אם כל הענין זה שהנותן יקים מצות צדקה לכאורא מה משנה מה נותן ובפשוטו משמע שהמצוה לצורך העני שיהיה לו לסעודת פורים אמנם יתכן שזה פרט במצוה שיעשה דבר שראוי לסעודה ולא שזה עיקר המכון של המצוה וצ"ע

ג. יש מקום לומר שזה מדיני השמחה של היום דהינו שמוטל על אדם חובה לדאוג שלא רק הוא יהיה שמח אלא שגם חברו יהיה שמח ובזה שנותן לו מתנה זה גורם שהוא יהיה שמח וכן הוא בלשונות הראשונים בב"מ ע"ח שהענין שכולם יהיו שמחים עימנו דהינו שאין הענין מצד שלמקבל חסר אלא מצד שמעונינים שיהיה שמח ויסוד הדין לשמח את העני ועיין חזו"א קנ"ה בד"ה ו: שכתב שמשל"מ ומתנות לאביונים הם בכלל חיזוק שמחת פורים עכ"ל ועיין ר"ן במגילה ו. ובחידושיו שכתב דמה דבמשלוח מנות צריך שתי מנות ובמתנות לאביונים מספיק מתנה אחת מצד שעני שמח גם בדבר קטן כמו שעשיר שמח בדבר גדול ומבואר בדבריו ששניהם זה אותו ענין שהכל יהיו שמחים בו והשיעור שונה מצד הבני אדם וראיתי מביאים דבאורחות חיים ח"א הלכות פורים אות ל"ד כתב וז"ל **ומשלחין מנות איש לרעהו ואל העשירים שולחין שתי מתנות ואל האביון מנה אחת ונפקא לן מקרא** עכ"ל ומשמע שהכל אותו ענין של מצוה ורק שיש כאן שיעור אחר ובשיבולי הלקט כתב וז"ל וכשם שהאדם חייב לשמוח בפורים כך חייב לשמח את העניים עמו וכו' עכ"ל

ד. יש מקום לומר שזה מדיני שמחת הנותן שאדם שהוא שמח הוא משתף אנשים בשמחתו דהינו שחז"ל הטילו על האדם לבטא את שמחתו בזה שמשתף אנשים אחרים בשמחתו ומחלק להם משלו וכן משמע קצת ברמב"ם שכתב שעדיף לתת מתנות לאביונים מצד שאין שמחה כמו לשמח עניים ע"ש ועיין ב"ח [ועיין בשיעור משנה שעברה בטעם של משל"מ]

### גדר המצוה והנפק"מ בזה

ד] והנה לאחר כל הנ"ל יש לדון מה גדר המצוה האם המציאות מה שהמקבל קיבל או שיסוד המצוה זה הנתינה של הנותן ויש לדון עוד לטעמים שזה מצד שמחת הנותן או המקבל שיסוד הדין הוא מעשה המשמח או שזה רק טעם הדין אבל יסוד הדין זה נתינת ממון וכמצות צדקה ובפשוטו בזה תלוי הנידון הנ"ל סק"א האם יש דין מעשה נתינה שאם גדר הדבר זה קבלת המקבל בזה בפשוטו אין שום ענן במעשה הנתינה אמנם אם המצוה הוא מעדה הנתינה בזה יש לדון כנ"ל ובפרט אם נימא ששם המצוה הוא מעשה המשמח והנתינה היא רק היכי תימצי להעמיד המציאות המחובית בזה ודאי יתכן לדון שזה מעשה מצוה כאכילת מצה וצ"ע בכל זה [ובמג"א כתב לכוין בשהחינו לצאת סעודה ומשלוח מנות ולא כת במתנות לאביונים ובשלמי תודה ביאר שזה מצות צדקה שעושים אותה כל השנה אמנם החיי אדם ופמ"ג וקיצור שו"ע הזכירו גם מתנל"א]

ועיין שו"ת מהרי"ל סימן נ"ו שהשואל דן שיוכל לתת מתנות לאביונים ממעות מעשר כיון שעיקר הענין לשמח העני והא משמח העני בזה שממציא לו המעות שהרי יכל לתת למישהו אחר והמהרי"ל כתב שדבר שבחובה אינו בה מהמעשר ועיין כתב סופר סימן קל"ט שביאר שדעת המהרי"ל שהמצוה היא לתת צדקה ויש בזה חסרון של דבר שבחובה וכו' אמנם יתכן שגם אם יסוד הדין הוא לשמח חברו אבל החיוב הוא דרך נתינת ממון וכל שלא נותן ממון משלו לא מקים את חיובו וכנ"ל [ועיין סק"ב שנקטנו דבפשוטו ודאי הממון צריך להיות שלו אמנם מדברי השואל במהרי"ל חזינן שלא ברירא ליה דבר זה]

ויש בזה נפק"מ גדולה במזכה לעני כסף והעני לא ידע מזה עד אחרי פורים שאם הענין שאדם יתן צדקה וגם אם הגדר זה קבלת העני יש כאן נתינה גמורה וקבלה גמורה אבל אם יסוד הענין זה שלעני יהיה צרכי סעודה או שיהיו הכל שמחים בזה יש לדון שאם הטעם נכנס בעיקר גדר המצוה א"כ כל שהעני לא יודע מזה זה לא מועיל אבל אם נימא שהיום יסוד הדין שאדם יתן מתנה לעני א"כ כיון שהוא נתן מתנה לעני זה עוזר ויש לעיין בזיכה לו ומודיע לו בפורים שמקובל שזה עוזר איך גדר הדברים שהרי בזמן שמודיעים לו אין שום נתינה נוספת מצד הנותן והנה אם זכיתו תלויה במה שיודע יתכן שנחשב שרק עכשיו יש הנתינה אבל אם זה ישאר שלו גם אם לא שידע בפורים הדבר מחודש וצ"ל שזה גמר הנתינה ובזה נשלם מעשה המצוה וזה יכול להעשות גם על ידי אחר וצ"ב [ובעיקר הדבר עיין אגרת הפורים פ"ד הערה ט' שהביא מהתעוררות לתשובה שכל שזה לא הגיע לעני בפורים זה לא מועיל כי כל הענין כדי שהוא ישמח בזה בפורים ובשו"ת מהר"י אסאד נקט שזה מועיל]

והנה מבואר בגמ' שבפורים שיוצא בשבת קוראים המגילה ביום שישי והמצוה של מתנות לאביונים זה ביום קריאת המגילה והנה אם נימא שהענין שיתן צדקה א"ש שחז"ל רצו שזה יהיה יחד אם המגילה וכן אם יסודו שיהיה לעני לסעודת פורים יתכן שגם כאן זה מתקים שהעני הרי יכול לשומרו לסעודת פורים אבל אם יסודו בתור שמחת הנותן או המקבל לכאורא כיון שיום זה הוא לא יום השמחה הוא מחודש מאוד שקימו לעשות חלק זה ביום זה דהינו שאת הדין שמחה שבמתנות לאביונים נקבע ליום הקריאה

והנה מבואר בגמ' שהיום לא קוראים המגילה קודם הזמן כיון שעיניהם של עניים נשואות למקרא מגילה וכתב הרי"ף שהכונה שהעניים מחכים במגילה שיחלקו להם מעות פורים ועיין בעל המאור שתמה הרי במקום שמקדימים מבואר שדין הנתינה הוא בזמן הקריאה וא"כ למה שהיום לא יקראו קודם וכתב הבעל המאור בשם רבינו אפרים דבזמן חז"ל הענים היו שומרים המעות לפורים אבל היום שעניים מאוד יאכלו את זה קודם ושמחת פורים אינה נוהגת אלא בזמנה ובטלה לה שמחה והנה בפשוטו יש לבאר שודאי שמה שמועיל שנותן בזמן הקריאה כי זה הזמן שחז"ל תיקנו לתת רק שיש ענין שזה ישאר לפורים שישמח בזה ויתכן שזה לא מעכב בקיום המצוה אבל כיון שלחז"ל היה ענין שיהיה כך לכן בזמן הזה אמרו שלא יתנו קודם וכן ביאר בספר דבר אליהו [קלאצקין] סימן ס"ט [וכן הוא ברמב"ם בפיה"מ וביד שרק כשקוראים קודם י"ד אפשר לתת קודם]

אמנם עיין מג"א סימן תרצ"ד שכתב כתב הבעל המאור שאין ליתן להם מתנות לאביונים קודם פורים שמא יאכלו קודם פורים והנה משמע שאם העני לא אכל הוא קיים מצות מתנת לאביונים וכן הבינו האחרונים בדעתו והנה לא משמע שמדובר שנותן לו על תנאי שישאיר את זה לפורים ובזה יש לדון שכיון שהזכיה תלויה במה שזה קים בפורים שזה כמו נתינה בפורים דא"כ אם אוכל קודם פורים הוא גנב ולא משמע כן אלא משמע שהנתינה חלה לגמרי קודם פורים ובכל אופן אם זה קים בפורים הוא יוצא בזה ידי חובתו והנה זה רק שיך להבין שיסוד המצוה זה שמחת העני וכל שעכשיו יש לו שמחה מכחי אפשר לדון שהוא מקים מצוה אבל אם המצוה היא מעשה נתינה ודאי שאין עכשיו מעשה נתינה ובאמת בפשוטו זה גם מכריח שאין כאן דין של מעשה נתינה שהרי בפורים אין שום עשיה ובאמת שהבה"ל הביא שהאחרונים חלקו על המג"א וכתבו שצריך מעשה נתינה בפורים ואחרת זה לא מועיל וכן הוא בביאור הגר"א ובזה יש לדון ככל הנ"ל [והנה לגבי פדיון הבן מבואר בגמ' שאפשר לתת קודם ל' יום שיחול הפדיון לאחר ל' וזה מועיל מדין שיעבוד המעות קיים ויש לדון האם גם כאן זה שייך ומבואר בגמ' שם שגם למ"ד שלא מועיל אבל אם המעות קימים זה מועיל ואולי גם כאן זה כך אמנם יתכן דשם שייך להעמיד שהמעות עדין קימות אצל הנותן לצורך הקנים שיחול אבל כאן לא שייך שזה ישאר לצורך קיום המצוה וצ"ע בזה]

והנה ידוע הנידון האם אפשר לתת מתנות לאביונים למי שהיום אצלו זה לא פורים והנה זה ודאי שבן י"ד שיתן מעות לגבאי צדקה שיתן בט"ו לבן כרך זה לא מועיל דהיום לא קיים את מצותו ואם רוצה לתת לבן ט"ו בזה בפשוטו זה כמו בני הכפרים שיכולים לתת לבני העיר רק שראוי שישמרו לפורים [ויש לדון האם היום שבין כה לא ישתמש בזה בפורים יש ענין שישמור את זה לפורים] ובן ט"ו שרוצה לתת לבן י"ד בפשוטו לנתה"מ יוצא ידי חובתו ואם זה מצד שמחת המקבל או שיהיה לו סעודת פורים זה תלוי בנ"ל האם זה נכנס לעצם התקנה או שהתקנה לתת לעני והרי הוא נתן לעני [ועיין ספר אגרת הפורים פ"ד הערה י"ז י"ח שהביא הדיעות ובשם החזו"א הביא שלתת למי שזה פורים אצלו דהינו שזה מצד ריבוי שמחה וצריך לבני השמחה וצ"ע מבני הכפרים ואולי שם שאי אפשר שאני ואולי שם ששניהם זה אותו פורים זה עדיף ולפ"ז בני הכרכים בפורים המשולש צריכים לתת דוקא לבני הכרכים והא מחודש ויש לדון בבני חו"ל ששולחים לתת מתנות לאביונים בא"י ובזמן הנתינה אצלם זה עדין חו"ל ובפשוטו לא יוצאים בזה ידי חובה אמנם למג"א בזה ודאי יוצאים יד"ח ובבן א"י שיתן מתי שאצלו פורים לבן חו"ל שאצלו עדין לא פורים בזה יתכן שגם לחזו"א הנ"ל זה בסדר כיון שזה אותו פורים וצ"ע ]

### בדין מתנות לאביונים שהעני לא רצה לקבל

ה] והנה הרמ"א כתב שאם שלח משלוח מנות לחברו ולא רצה לקבלם יצא דהינו שכיון שהוא מצדו העמיד לחברו בזה התקיים מצותו ויש לדון האם גם במתנות אביונים זה כך וראיתי מביאים דבספר גנזי המלך של בנו של הק"נ פ"ב הט"ו כתב שודאי שלא יוצא שרק במשלוח מנות שזה מצד ריעות יצא אבל כאן שבא מצד צדקה לא יוצא דהינו שמשלוח מנות יסודו הנתינה מצידו משא"כ מתנות לאביונים המעשה מצוה הוא הקבלה של המקבל אמנם למבואר בר"ן ששניהם אותו יסוד מצוה יתכן שאין מוכרח לחלק בזה [ובבית הלל ביור"ד סימן רמ"ח סקל"א הובא בגליון יד אברהם שם כתב שגם צדקה מועיל כה"ג ולמד ממשלוח מנות דהינו שנקט שגם משלו"מ יסודו קבלת המקבל והתחדש כאן שמה שמצדו נתן זה מספיק וממילא גם בצדקה זה כך והוא מחודש מאוד וכבר תמה עליו בדרך אמונה פ"ז ממנו"ע ה"א בבה"ל]

### בדין מתנה על מנת להחזיר במתנות לאביונים

ו] עיין בה"ל שהביא מהפמ"ג שיש לדון האם יוצאים מתנות לאביונים במתנה על מנת להחזיר וע"ש שמשלוח מנות ודאי לא יוצאים דהינו דשם יסוד הדין זה מה שיש למקבל לסעודתו וכאן זה לא מועיל לו משא"כ במתנות לאביונים דן שזה מצות נתינה והרי היה כאן מעשה נתינה והנה בר"ן מבואר ששניהם זה מאותו דין והנה בפשוטו בצדקה ודאי לא יוצאים במתנה על מנת להחזיר כמבואר בק"ש קידושין אות ל"ו שיסודו למלאות חסרון העני והרי זה לא נעשה כאן ועיין ש"ך יור"ד רנ"ח סקכ"ה שאם אדם נשבע לתת צדקה הביא מרבינו ירוחם שמועיל שיתן מתנה על מנת להחזיר והש"ך חלק שלא מועיל ובמקור חיים תרצ"ה [לבעל החו"י] כתב שאפילו שמשלוח מנות יוצאים במתנה על מנת להחזיר אבל מתנות לאביונים לא יוצאים שזה כמו צדקה דמבואר בש"ך שלא יוצאים ומשמע שדעת הפמ"ג שמתנות לאביונים אין יסודו דין צדקה אלא הוא מעשה נתינה ולכן דן שיועיל מתנה על מנת להחזיר כמו בפדיון הבן [והנה לגבי משלוח מנות בספר מעשה רוקח הלכות מגילה נקט שודאי לא יוצא כיון שהמטרה להרבות שמחה וזה נתינה שאין בה שום שמחה אמנם בגנזי המלך והמקור חיים לבעל החות יאיר נקטו שההלכה היא מעשה שילוח ויש כאן עשיה זו ויוצאים במעמ"ל וצ"ע בזה]

והנה הבה"ל הביא מהטורי אבן שדן האם יכול לצאת במשלוח מנות לעני גפ מצות מתנות לאביונים דהינו שנקט שזה שני מצות שונות וששיך באותו אדם לצאת שני המצות [וצ"ע למה אין כאן החסרון של דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין ואולי נקט שעיקר הנתינה זה מתנות לאביונים ולגבי משל"מאין החסרון הנ"ל] ולכאורא למבואר בר"ן ששניהם זה אותו יסוד מצוה רק שלעשיר קבעו שיעור גדול ולעני שיעור קטן כי הוא יותר שמח א"כ ודאי הענין שישמח שני אנשים ומסתבר שגם בפעמים לא יוכל לקים המצוה ועיין טו"א דמשמע שדן בסברא הנ"ל

### האם עדיף לתת ליותר עניים

ז] והנה יש לדון האם עדיף לתת לכמה ענים סכום יותר קטן או שאין הבדל וכמה שנותן יותר כסף זה מצוה יותר גדולה והנה לגבי צדקה ראיתי מביאים מהגרח"ש בשם הגרב"ד שאמר שאין ענין במעשה הנתינה וגודל המצוה כפי הסכום שנתן והנה אם מצות לאביונים זה כדין צדקה דהינו שהמצוה לתת צדקה בפורים זה אותו דבר אבל אם נימא שכאן יש דין נתינה ולכן כאן יתכן שמועיל אפילו מתנה על מנת להחזיר א"כ בזה יתכן שכל עני זה עוד מעשה מצוה של מתנל"א וצ"ע בזה