בגדר איסור טריפה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / עניינים

בס"ד י"ט טבת תש"ע

**בגדר איסור טריפה**

**א]ביסוד המחלוקת האם טריפה חיה או אינה חיה**

**ב]האם מבדרי לה סימנים עוזר למ"ד טריפה חיה**

**ג]בהא דהגמ' לומדת גדרי טריפה ממ"ד אינה חיה למ"ד דחיה**

**ד]הראיות דטריפה הוא מצד חוסר חיות**

**ה]ביאור דעת הרשב"א ובדין מיעוט טריפות דחיות**

**ו]בהבדל בין מסוכנת לטריפה**

**ז]בטריפות דסופו להינקב מהו החיסרון שלהם**

**ח]במקומות שמשמע שיש הלכה של חיסרון א.נידון הראשונים בניטלה המרה ב.בנידון הגמ' במחצה כרוב ג.בנידון הגמ' האם רוב עובי או חלל בגרגרת**

**ט]בדברי הרשב"א שסירכא לאבר שמטריף אפילו אם זה לא הריאה הוי טריפה**

**י]בראיות הרשב"א שאין מיעוט טריפות חיות**

**י"א]בגדר טריפה דסופו להיפסק והאם חיה יותר משנים עשרה חודש**

**י"ב]בדעת הרמב"ם בדין טריפה של על שם סופו**

**י"ג]בדין טריפה היום שרואים שחיה או איפכא**

**ביסוד המחלוקת האם טריפה חיה או אינה חיה**

א]עיין תחילת פ' אלו טרפות דהגמ' מביאה מחלוקת האם טריפה חיה או לא והנה מבואר בתוס' סנהדרין ע"ח. דגם למאן דאמר טריפה אינה חיה ההורגו פטור כיון שהוא וודאי ימות ורק שהוא ימות לאחר י"ב חודש ולפ"ז לכאורא כל המחלוקת האם הוא חי י"ב חודש או לא ולא שיש כאן מחלוקת מהותית בגדר איסור טריפה וכן נקט כאן בחידושי הגרעק"א והקשה א"כ מה הגמ' מדיקת מהפסוק וזאת החיה שחיה אכול ושאינו חיה לא תאכל כמאן דאמר טריפה אינה חיה הרי גם למ"ד שהיא חיה סופה למות אלא שזה לאחר זמן

והנה מצאנו בגמ' כמה נפק"מ בין אם טריפה חיה או לא א.הגמ' בבכורות ג.דנה לגבי מוכר פרתו לגוי שפוטר מהבכורה שצריך אבר שהנשמה תלויה בו ומבואר בגמ' שזה שיעור שעושה אותה טריפה אבל רק למאן דאמר שטריפה אינה חיה ב. עיין בגמ' תמורה י"א לגבי מקדיש אבר שהנשמה תלויה בו שפשטה קדושה בכולה שזה רק דבר שעושה אותה טריפה וכמאן דאמר טריפה אינה חיה ג. עיין גמ' נדה כ"ג. לענין טומאת לידה שצריך גוף שאין לו חסרון שעושה אותו טריפה למאן דאמר טריפה אינה חיה והנה לכאורא עד כמה שכל מחלוקתם כמה זמן הוא יכול לחיות א"כ למה לגבי מקום שדנים שחסר לו בחיות זה תלוי אם טריפה חיה או אינה חיה הרי לכו"ע הוא ימות ורק השאלה לאחר כמה זמן וזהו סיבת טרפותו

ובפשוטו מוכח מזה שחלוק ביסודו גדר הדין טריפה למאן דאמר טריפה אינה חיה ממאן דאמר טריפה חיה דלמאן דאמר טריפה אינה חיה יסוד הדין טריפה שהוא לא יכול לחיות שנים עשר חודש א"כ חשיב שגם עכשיו חסר לו בחיות כיון שלא יכול לעבור את כל עונות השנה בעולם הזה משא"כ למאן דאמר טירפה חיה א"כ לא חסר לו היום בעצם החיות אלא שהוא ימות בעוד זמן ולכן לגבי כל המקומות שדנים שזה אבר שהנשמה תלויה בו זה תלוי במה שזה דבר שנצרך לעצם החיות א"כ רק למאן דאמר טריפה אינה חיה חשיב שללא זה חסר לו בעצם החיות והוי דבר שהנשמה תלויה בו ובזה א"ש קושית הגרעק"א דהגמ' דורשת שאינה חיה לא תיכול הכוונה לא סתם שסופו למות אלא שחסר לו בחיות וזה רק עד כמה שהוא וודאי ימות תוך שתים עשרה חודש

אמנם עיין רשב"א בתשובותיו סימן צ"ח בתוך הדברים שכתב וז"ל אלא איכא למאן דאית ליה התם דהאי דקתני במתניתין שאין כמוה חיה לאו אינה חיה שנים עשרה חודש בלבד קאמר אלא אינה חיה מאותו טרפות וסופה למות לאחר זמן קאמר וכדאמרי ליה לרבי דאמר סימן לטריפה שלושים יום והלא הרבה שתים ושלש שנים ואוקימנא בתנאי וכו עכ"ל וצ"ב שהעמיד המשנה גם כמאן דאמר שטריפה חיה יותר מי"ב חודש והרי הגמ' מדיקת מזה שהמשנה כמ"ד טריפה אינה חיה ושמעתי שבגידולי הקדש ביאר שהרשב"א ס"ל שלמאן דאמר שהיא חיה הכוונה לעולם ובאמת גם המאן דאמר שאומר שנתיים זה כמאן דאמר אינה חיה אלא שנחלקו מהו השיעור שהוא לא יכול לחיות ולפ"ז מבואר דלא כתוס' הנ"ל אמנם גם לשיטתו יתכן שלמאן דאמר אינה חיה גדר הדבר זה חיסרון חיות מעכשיו אלא שנחלקו על כמה זמן זה

ועיין תוס' לקמן נ"ח. ובשאר הראשונים שם שדנו שוולד טריפה מותר וביארו הטעם כיון שיסוד הדין טריפה כי היא עומדת למות ובהמה זו לא עומדת למות ועיין רשב"א שם ובתוה"ב סוף שער ג' (נ"ה( שכתבו כיון שטריפה אינה חיה ומבואר מפורש שחלוק הגדר למאן דאמר אינה חיה שרק אז גדר הדין טריפה זה מה שהוא עומד למות משא"כ למאן דאמר טריפה חיה אין גדר הדין טריפה מה שהוא עומד למות והטעם כנ"ל כיון שאין לו חסרון חיות אמנם יתכן שהרשב"א ס"ל למאן דאמר שטריפה חיה אין סופו למות כלל ודלא כתוס' וכנ"ל ובאמת בתוס' לא הוזכר שדברים רק למ"ד טריפה אינה חיה

והנה הגמ' שואלת מאיפה יודעים שטריפה אינה חיה וצ"ב מאי נפק"מ מזה וביארו הרמב"ן והר"ן שנפק"מ בספק טריפה האם אפשר לסמוך על מה שהיא חיה שנים עשרה חודש שלמאן דאמר אינה חיה יש לנו להתירה [ולכאורא לרשב"א הנ"ל נפק"מ לענין וולד טריפה] והקשו א"כ מה הגמ' שואלת למאן דאמר טריפה חיה מנ"ל הרי הוא לא צריך על זה פסוק וביארו שעיקר הכונה מה עושה אם הפסוק של המאן דאמר הזה ע"ש והנה הקשה הרמב"ן וכי מה הנידון שיבדקו ויראו האם היא יכולה לחיות או לא ותירץ שבאמת הם בדקו וראו שהם לא חיו אלא שלמאן דאמר טריפה חיה אומר שבמקרה היא מתה וצ"ב א"כ שבמציאות הם על פי רוב מתים א"כ לענין ספק למה נוכיח שהיא לא טריפה גם למאן דאמר שהיא חיה וצ"ל שמצד הראיה שראינו כמה מקרים שהם מתו אין להוכיח מזה שיתכן שזה היה מקרה רק למאן דאמר שאינה חיה א"כ בהכרח שמטבעם הרגיל לא יכולים לחיות וזהו האיסור טריפה וממילא וודאי שכך הרוב הוא הכל ואפשר לסמוך על הסימן הזה משא"כ למ"ד שהיא חיה אין לנו ראיה מוכרחת שכך הוא הרוב ושנוכל להתיר על פי זה

ועיין שו"ת הרשב"א סימן צ"ח שכתב וז"ל וקתני במתניתין זה הכלל כל שאין כמוה חיה טריפה ואמרינן עלה בגמ' דתנא דמתניתין אית ליה טריפה אינה חיה ומאי דתנא תנא ומאי דלא תנא לא תנא ואתיא בזה הכלל ועל זה הכלל סמכו להוסיף בסג"ר ושב שמעתתא ועוד היו מקצת החכמים מוסיפין והולכין בטרפות במה שאינה חיה כפי סברתם וסומכין על הכלל הזה וכו' עכ"ל ומבואר בדבריו שהנפק"מ בדין טריפה אינה חיה שכל דבר שחז"ל ראו לפי הטבע שהוא לא חי [וחשיב חסרון] החשיבהו לטריפה משא"כ למאן דאמר שהיא חיה ואין השם טרפות מחמת הוא לא חי אין סיבה לרבות ואין לנו אלא השמונה עשרה טרפות שניתנו למשה מסני וכן הוא בתשובה ע"ג ומיושב בזה קושית הראשונים למה צריך פסוק שטריפה אינה חיה

והנה בפשוטו זה לשיטתו שלמאן דאמר טריפה חיה היא חיה לעולם א"כ השם טריפה לא קשור כלל למה שהיא תמות אבל לתוס' שנקטו שהיא וודאי מתה א"כ גם למאן דאמר אינה חיה יסודו כי הוא ימות וא"כ לכאורא גם כן יכולים לבד להוסיף טריפות שלא חיים אמנם אין זה מוכרח דיתכן דלפי מה שביארנו לעיל דחלוק ביסודו גדר הדין טריפות למאן דאמר אינה חיה ממאן דאמר חיה דלמ"ד אינה חיה הגדר שהיום יש לה חיסרון חיות ולמאן דאמר חיה היום היא חי גמור ולפ"ז יש לחקור מהו השם טריפה האם כיון שיש בו מכה שסופו למות הוא הטריפה אמנם יתכן שלדבריו הגדר שטריפה זה בהמה שיש לה חיסרון ורק שצריך שזה חיסרון שסופו למות אבל אין השם טריפה כלל כי היא עומדת למות וכמו שצריך לומר לדעת הרשב"א הנ"ל ולפ"ז אין לנו לבדות טריפה מעצמינו שכיון שהחיסרון שבדבר הוא הטריפה א"כ רק מה שנמסר שהוא חיסרון הוא טריפה ואי אפשר לדמות מסברא על דברים אחרים שהם חיסרון

**האם מבדרי לה סימנים עוזר למ"ד טריפה חיה**

ב]והנה הגמ' מ"ב: שואלת לר' ישמעל שטריפה חיה והוא אמר שיש שמונה עשרה טריפות הרי יש גם טריפה שנחתכו רגליה והגמ' עונה שהוא סובר כרשב"א שהיא לא טריפה כי היא יכולה ליכוות ולחיות והגמ' שואלת שהרי למאן דאמר טריפה חיה זה לא ראיה שהיא לא טריפה והגמ' דוחה שהוא סובר שזה לא טריפה כמהו ולא מטעמו וצ"ב לשיטת התוס' שגם למאן דאמר טריפה אינה חיה היא מתה בסוף ובפשוטו רק לכן יש לה שם טריפה א"כ יתכן שכוונת רשב"א שהיא תחיה לעולם ולכן גם למ"ד טריפה חיה זה סיבה שהיא לא טריפה וצריך לדחוק שהגמ' הבינה שמסתבר שכיון שלרבנן היא מתה וודאי תוך שנים עשרה לחודש לא מסתבר שנחלקו מהקצה אל הקצה ולרשב"א היא חיה לעולם

אמנם לנ"ל שחלוק ביסודו גדר הדין טריפה למאן דאמר חיה ממאן דאמר אינה חיה שלמ"ד אינה חיה יסוד הדין טרפות הוא החסרון חיים שיש עכשיו ולמאן דאמר חיה זהו הלכה של חיסרון ולא מחמת החיסרון חיים א"כ יש מקום לדון שכל הסברא שעל ידי כוויה היא יכולה לחיות דהיינו על ידי רפואה זה רק אם כל החיסרון שהוא חשיב מת א"כ כל שאפשר שהוא יחיה במציאות יותר משנים עשרה חודש לא שייך להחשיבו כמת אבל עד כמה שזה רק הלכה של חיסרון ורק שצריך סוג חיסרון שממית א"כ יתכן שכיון שהוא ממית מצד עצמו ורק שיש לו רפואה על ידי מעשה אדם זה לא סיבה שלא יחשב שיש בו חיסרון זה ולכן הוא יחשב טריפה ולפ"ז א"ש דברי הגמ' שלמאן דאמר טריפה חיה מה שהוא יכול ליכות ולחיות זה לא סיבה שלא יהיה טריפה

[ואולי לפ"ז יתכן נפק"מ בטריפה שנתרפאית שלמ"ד טריפה אינה חיה שיסודו מצד שאין לו חיות גמור ממילא ברגע שהיא נתרפאה פקע סיבת האיסור משא"כ למ"ד טריפה חיה שזה הלכה של חיסרון בזה יתכן שמעשה הטרפות אוסר וזה נשאר גם לאחר שנתרפאת ואינו מוכרח]

אמנם צ"ב דהגמ' לקמן נ"ז הרי שואלת על דוגמא מסוימת שזה יהיה טריפה ועונה כיון שמבדרי לה סימנים לכן זה לא טריפה ולפ"ז למ"ד טריפה חיה יחזור קושית הגמ' אמנם לנ"ל זה לא קשה כלל דהרי למ"ד שטריפה חיה ויסוד הדין הוא רק החיסרון שבדבר א"כ לא שייך להמציא טריפות לבד ולא קשה כלל קושית הגמ' ולא צריך להגיע לסברא שמבדרי לה סימנים ורק למאן דאמר טריפה אינה חיה שזה רק מצד חסרון חיות הקשתה הגמ' כנ"ל

**בהא דהגמ' לומדת גדרי טריפה ממ"ד אינה חיה למ"ד דחיה**

ג]והנה הגמ' שואלת שיש משנה באהלות ששדירה מטמאה וכמה יחסר מהשדירה והיא לא מטמאה ומבואר שם שיעור והמשנה מבארת שינטל מהחי וימות ור' יהודה אומר שאותו שיעור הוא גם טריפה והגמ' שואלת א"כ למאן דאמר טריפה חיה למה זה לא נמנה בכלל השמונה עשרה טריפות ועיין מהרש"א שהקשה הרי למ"ד טריפה חיה זה לא תלוי במיתה ותירץ וז"ל דראויה למות בחיסרון זה אלא דאפשר להיות חיה במזלה עכ"ל דהיינו שחידש שבאמת טריפה זה דבר שמצד המחלה היא לא יכולה לחיות שנים עשרה חודש אלא שיש סיבה צדדית שהיא חיה וזה המזל אבל לא לפי זה נקבע דיני טרפות [ויסוד הסברא מבואר בתוס' זבחים בדעת ר"ת דאדם דאית ליה מזלא הוא יכול לחיות אם טרפות דבהמה דחשיב שיש לו סיבת הטרפות ורק שהוא לא מת מחמת מזלו אמנם נראה דבאמת לכן הוא לא טריפה וזה רק סברא בדרשא לענין ללמוד לבהמה ע"ש] אמנם עיין רמב"ן תחילת פרקין שביאר דמה שהיא מתה זה מקרה ומבואר שאדרבא מצד טבע הבריאה היא יכולה לחיות והנה לשיטת תוס' שגם למאן דאמר טריפה חיה סופה למות לא קשה דלדבריו יסוד דין טריפה מה שהיא תמות אמנם למה שביארנו שלשיטתו יסוד דין טריפה זהו חיסרון א"כ אין לנו לבדות מלבינו טריפות וכמבואר ברשב"א א"כ קשה מנ"ל שכיון שהיא לא חיה שזה יחשב טריפה וצ"ל שלא מסתבר לגמ' לעשות מחלוקת מה זה טריפה דכיון דלמ"ד טריפה אינה חיה זה טריפה דהינו שכך קיבלו מרבותיהם מסתמא זה גם נמסר מסני למ"ד שהיא חיה וצ"ע

ועיין רמב"ן שביאר שכוונת הגמ' להקשות שכיון שרשב"א אומר שהטעם שזה לא טריפה כי יכולה להיכות ולחיות א"כ זה לא סיבה למאן דאמר טריפה חיה והנה הגמ' דוחה שהוא סובר כמהו ולא מטעמיה וצ"ע כיון שכל הסיבה שהוא חלק על רבנן כי היא יכולה לחיות א"כ למאן דאמר שהיא חיה זה לא סיבה ומוכרח כנ"ל שהכונה שכיון שהוא חולק וודאי כך קיבל מרבותיו ומזה אפשר ללמוד גם למאן דאמר אחר

**הראיות דטריפה הוא מצד חוסר חיות**

ד]והנה בעיקר השם טריפה חקרו האחרונים האם יסודו הוא מה שיש לה חיסרון חיות וזהו שם האיסור או שיסודו מה שנמסר שיש כאן חיסרון בגופה אלא שאיזהו חיסרון נחשב טריפה דבר שגורם למיתה ויתכן יותר שזה רק סימן שהחסרונות שנמסר שהם טריפה יש בהם מציאות שהבהמה לא יכולה לחיות שנים עשרה חודש [ויתכן נפק"מ אם ישתנו הטבעים ויהיהו טריפה שהיום יכולה לחיות] ובפשוטו וודאי שהשם טריפה זה מה שהיא מקצת מתה או שעומדת למות ודבר זה מבואר ככמה דוכתי

א.עיין רמב"ם פ"ד ממאכלות אסורות ה"ז - ה"י שבכל לשונו מבואר שהטריפה היא זו שנוטה למות וביותר בהלכה י"ז שכתב שאפילו שכל האיסורים אינם מצטרפים זה אם זה אבל טריפה ונבילה מצטרפים וביאר הטעם הואיל והטריפה תחילת נבילה הרי מפורש שזה איסור כעין נבילה שהיא מתה ללא שחיטה אלא שכאן לא היה מיתה גמורה

ב. עיין תוס' לקמן נ"ח. דאפילו דבעלמא עובר ירך אמו לענין טריפה זה לא סיבה כיון שחיותו תלוי בעצמו ועיין ר"ן שכתב וז"ל מיהו בטריפה בלחוד ס"ל לר"י דלאו ירך אמו דזיל בתר טעמא טריפה משום מאי קא מיתסרא משום שאינה חיה ושהיא מתנונה והולכת מאותו חולי וכיון שכן עובר זה שהוא עתיד לחיות אע"פ שהוא כירך אמו אין לנו לדונו כטריפה עכ"ל וכן הוא ברשב"א ומבואר מפורש שיסוד הדין טריפה הוא מה שהיא עכשיו לא במצב של חיות גמור

ג. האחרונים האריכו דטריפה זה לא איסור צדדי אלא חיסרון בשחיטה והארכנו בזה במקום אחר וכל זה מסתבר אם יסוד האיסור מצד חיסרון חיות א"כ זה סיבה שיהיה כאן חיסרון בשחיטה אבל אם זה סתם מצד חיסרון מהיכי תיתי לומר שזה מחסר בשחיטה

**ביאור דעת הרשב"א ובדין מיעוט טריפות דחיות**

ה]והנה עיין רשב"א בתשובה צ"ח שכתב שמה שהגמ' אומרת שיתר כנטול הוא באמת יכול לחיות שנים עשר חודש רק שזה הלכה שזה כנטול ולכאורא עד כמה שכל המושג טריפה זה שהיא במצב שיכול למות א"כ כאן עד כמה שהיא לא נוטה למות מה איכפת לן שזה כנטול ויתכן שדנים כאילו הבהמה מצד עצמה חסר לה האבר ויש כאן נקב אלא שמשהו חיצוני סותם וגורם שיחיה אבל היא מצד עצמה לא יכולה לחיות אמנם צ"ע דהגמ' נ"ז מבואר שאם אפשר לסתום הנקב על ידי קנה זה סיבה שלא תהיה טריפה וכי כאן זה גרע וי"ל דכזה סוג סתימה דהדם יוצא לשם וחוזר לגוף הוא לא סיבה שתחיה בעלמא ועוד ע"ש ברשב"א שדן שחסרה מתחילת בריאתה יכולה לחיות ובכל אופן זה טריפה וכאן הרי הטריפה זה מצד חסירה אלא שכאן זה לא חיסרון שבמקרה זה היא תמות ממנו ובכל אופן זה טריפה ובפשוטו משמע שיסוד דין טריפה זה לא מה שהיא עומדת למות אלא זה בהמה שיש בה חיסרון מסוים אלא שצריך סוג חיסרון שהוא ממית וכיון שחיסרון אבר בעלמא הוא ממית אפילו שעכשיו זה לא ממית חשיב חיסרון חשוב שהוא עושה טריפה וכן נקט בתורת חיים סנהדרין קי"ב ע"ש

אמנם עיין שם ברשב"א שדן אם כל הטריפות לא חיות או שיש מיעוט שחיות ונקט כדבר פשוט שאם מיעוט חיות המיעוט הזה הוא לא טריפה ולכאורא כל זה מוכרח אם השם טרפות זה מה שנוטה למות א"כ בהמה זו אינה נוטה למות ואינה טריפה אבל השם טריפה זה מחמת החיסרון א"כ כיון שיש לה חיסרון זה שבעלמא הוא ממית חשיב חסירה אפילו אם היא במקרה יכולה לחיות ומשמע שדעת הרשב"א שיסוד דין טריפה מחמת חיסרון חיות ואולי צריך לדחוק שאפילו שיסוד דין טריפה זה חיסרון חיות אבל קבעה התורה דברים מסוימים כגון יתר או מתחילת בריאתו שזה כדבר שיכול למות אפילו אם באמת זה לא כך וצ"ע

אמנם עיין תוס"ר נדה ב: שנקט שטריפה דיותרת אם ראו שחיה שנים עשרה חודש וודאי שזה מתחילת בריאתה וכתב שרוב טריפות אינם חיות אבל מיעוט חיות ומבואר בלשונו שם שהיא וודאי אסורה וכן נקט היש"ש הובא בש"ך סימן נ"ז שיש מיעוט שחיות אבל גם הם אסורות ובפשוטו מבואר דעתם שיסוד הדין טריפה הוא החיסרון וכיון שזה חיסרון שבעלמא ממית לכן הוי טריפה אפילו אם היא בהמה שאצלה זה לא ממית אמנם יתכן לדחוק כנ"ל שאפילו שיסוד דין טריפה הוא מה שהיא עומדת למות ויש כאן חיסרון חיות אבל קבעה התורה כללים מה הם הדברים שעל ידי זה נחשבת כך ולא דנים כל מקרה לעצמו ובדיני התורה בהמה זו נחשבת כאינה חיה וצ"ע

והנה הגמ' מוכיחה שהולכים בתר רוב מפרה אדומה דאולי היא טריפה והקשו ראשונים אולי זה מצד חזקה דהרי היא חיה שנים עשרה חודש ובהכרח שלא היתה טריפה מתחילת בריאתה ועיין רעק"א דליש"ש לא קשה דהרי יש מיעוט טריפות דחיות וגם הם אסורות וא"כ עד כמה שלא הולכים לפי הרוב יתכן שהיא טריפה ובפשוטו מבואר בראשונים דלא כתוס"ר אמנם צ"ע דהתוס' רא"ש בעצמו שם הקשה קושיא זו ואולי הוא מיעוט דלא שכיח ועל זה הגמ' לא דנה אמנם בפשוטו זה אינו דהגמ' דנה שגם אם בודקים זה לא מספיק שמא במקום נקב ניקב וזה וודאי לא שכיח וצ"ע

**בהבדל בין מסוכנת לטריפה**

ו]והנה בפשוטו עד כמה שיסוד דין טריפה זה מה שהיא עומדת למות א"כ כל שידוע לנו שהיא במצב שעומדת למות היא טריפה וכדחזינן בגמ' שדנו להוסיף טריפות שלפי דעתם הם וודאי לא יחיו אמנם הנה מסוכנת מבואר בגמ' ל"ז. שאפשר לשוחטה ובטעם החילוק ראיתי מביאים מהראב"ד בתו"כ שזה מצד שמסוכנת יש לה רפואה וכן הוא בכוזרי ועיין אבני נזר שהאריך בזה אמנם ברש"י שם מבואר כי צריך חיסרון דהינו שרק אחת שתמות מחמת חיסרון בגופה חשיב טריפה ולא אחת שמתה לא מחמת חיסרון וברמב"ם פ"ד ממאכלות אסורות הי"א כתב וז"ל בהמה שהיא חולה מחמת שתשש כוחה ונטת למות הואיל ולא אירעה מכה באבר מאיבריה הממיתין אותה הרי זו מותרת שלא אסרה תורה אלא כעין טריפת חית היער שהרי נעשית בה מכה הממיתה אותה עכ"ל ומבואר שאין דין דוקא של חיסרון אלא ה"ה שזה קרה דרך מכה אבל צריך שזה יהיה דרך דבר שקרה בגופה אמנם עדיין יש לדון האם כל שהיא במצב שיש לה חיסרון או מכה שמכוחה תמות חשיב טריפה או שנאמרו עדין הגבלות שדוקא על ידי מכה מסוימת או חיסרון מסוים חשיב טריפה

והנה הגמ' מ"ג. אומרת שמונה מיני טריפות נאמרו לו למשה מסיני נקובה וכו' ועיין חת"ס שהקשה בשביל מה נאמרה הלכה זו הרי לא נאמר מה הטריפה בזה ובהכרח צריכים לדון לפי ידיעת הטבע ועיין רמב"ם שהאריך לבאר איך כל השבעים טריפות כלולים בשמנה אלו וצ"ב הרי כל דבר שהיא לא חיה זה טריפה ורק גילוי המציאות יש כאן וי"ל. עוד הקשה הדרכי משה לרמב"ם שסתם טריפה של התורה זה דרוסה א"כ מה צריכים להגיע להלכה למשה מסיני על דרוסה תיפו"ל שזה מפורש בפסוק ועיין חת"ס בחידושיו שביאר שכיון שמסוכנת אינה טריפה ורק דבר שהוא חיסרון הוא טריפה א"כ באה ההלכה לומר איזה דבר חשיב חיסרון ובאמת גם אם יהיה מכה או חיסרון הממיתה וודאי אבל שזה לא יכול להיכנס באחד משמונה טריפות הללו אינה טריפה ובזה א"ש מה שנמנה גם דרוסה שההלכה באה לומר שרק אלו זה טריפה

**בטריפות דסופו להינקב מהו החיסרון שלהם**

ז]והנה עיין תוס' שהקשו על כמה טריפות למה זה לא כתוב ותירצו שכיון שזה מצד שסופו להינקב או להינטל א"כ הוא בכלל הטריפה השנויה וכן הוא ברש"י מ"ג. לענין לקותא בריאה שכיון שהטריפה מצד שסופו להינקב א"כ כיוון שכתוב ניקבה הריאה לא צריך לכתוב את השאר ועיין תוס' מ"ב. שכתבו שדרוסה זה לא מצד שסופו להינקב דאל"כ המשנה לא היתה צריכה לכתוב את זה אמנם עיין רש"י נ"ג: שכתב שדרוסה זה טריפה מצד שסופו להינקב וצ"ע א"כ למה המשנה מנתה את זה ומ"ש מלקותא בריאה וכן עיין רשב"א במשמרת הבית שכתב שניטל הכבד זה רק מצד שסוף המרה להינטל וצ"ע כנ"ל א"כ למה המשנה לא אמרה

ושמעתי ליישב לפי הנ"ל דכיון שצריך חיסרון שיחשב טריפה א"כ מצד שסופו להינטל או להינקב זה רק עושה שסופו למות אבל עדין אין כאן חיסרון או לא חשיב שזה מכה שהיא בכלל טריפות ורק במקום שהלקותא בריאה עצמה חשיב שיש כאן חיסרון אבל בדרוסה שזה במקום אחר לגמרי או עד כמה שיש מכה בכבד ובמרה עצמה אין שום מכה כה"ג אפילו שה סופו להינקב זה לא טריפה דאין כאן אחד משמונה ההלכות ולכן צריך הלכה מיוחדת של ניטל הכבד שזה עצמו החיסרון או דרוסה שזה עצמו החיסרון ולכן המשנה מונה את זה ומצד הדין של סופו להינקב כה"ג שאין כאן חיסרון באבר עצמו אי אפשר ללמוד את זה מסברא ולפ"ז באמת בדרוסה צ"ל שהחיסרון הוא לא בבני מעים אלא במקום הדריסה וכן בניטל הכבד לרשב"א

והנה כתב המהרש"ל שבטריפה של חסרון בגולגולת שזה מצד שסוף הקרום להיפסק אם היא תחיה שנים עשרה חודש היא לא טריפה דהינו שגדר הדין סופו שעכשיו אין את סיבת הטרפות ולכן זה לא דומה לכל טריפה שחיה ומוכח דלא כנ"ל שהטרפות מצד החיסרון של עכשיו דא"כ זה כבר קיים אמנם יתכן לדחות שס"ל שסיבת הטרפות כי כבר קרה משהו בקרום שזה וודאי יפסק וכל שזה חי שנים עשרה חודש חזינן שלא קרה החיסרון הנ"ל וצ"ע ועיין לקמן בדין טריפה על שם סופו

ועיין רמ"א סימן לענין אם בהמה שבלעה מחט וזה עומד בלב שיש שלמדו בכונתו שהיא טריפה לא מצד שכבר קרה חור כמבואר בר"ן אלא שכיון שהיא עתידה להינקב היא טריפה והנה כאן לכאורא לא שייך לומר שיש חיסרון באבר דעדיין אין בגוף האבר כלום ומשמע שבטריפות שסופם להינקב אין הביאור שכבר עכשיו יש חיסרון אלא מצד סופו אמנם יש שחלקו שאין זה כוונת הרמ"א אמנם לענין סירחא ביארו הראשונים כי סופו להינקב וכן ביאר הרשב"א על תרי בועות שזה טריפה כי הם מתחככים וסופו להינקב ובפשוטו אין כאן חיסרון אמנם יתכן שכיון שזה גורם שהוא כבר באותו אבר הרי זה כחיסרון והרי גם הב"י שתמה על הבה,ג הנ"ל לא הוקשה לו על דין סירכה

**במקומות שמשמע שיש הלכה של חיסרון א.נידון הראשונים בניטלה המרה ב.בנידון הגמ' במחצה כרוב ג.בנידון הגמ' האם רוב עובי או חלל בגרגרת**

ח]והנה דנו הראשונים בניטלה המרה האם זה טריפה ועיין שו"ת הרא"ש כלל כ' סימן כ"ז שהביא מתלמידי ר"פ שזה לא טריפה כיון שאין כאן חיסרון אבר וכן הוא בראב"ן רנ"ד וראבי"ה אלף פ"ט ועוד ראשונים והרא"ש חלק על זה דאין הלכה של חיסרון אבר וצ"ב הויכוח הרי צריך לדון האם הוא חי ללא אבר זה או לא ובפשוטו צ"ל שהראשונים דנו האם בפשוטו זה בכלל הטריפות המנויות וממילא בהכרח שזה לא חי או שזה לא בכלל הטריפות המנויות וממילא אין לנו מקור שזה לא חי אמנם לנ"ל יש לבאר שכיון שלא מספיק שהיא תמות אלא צריך שיהיה חיסרון א"כ דנו הראשונים שצריך דוקא חיסרון בדבר שהוא אבר וכה"ג חשיב חיסרון ואל"כ אפילו שסופו למות אין סיבה שזה יחשב טריפה

ועיין רא"ש שדן בבעלי חיים שאין להם מרה וכתב שאין להטריף כיון שבכל הסוג הזה אין מרה והוסיף שזה לא סיבה להכשיר בכל העופות כי אין ללמוד אחד מהשני ובפשוטו כוונתו להוכיח שזה לא סיבה שלא תחיה אמנם לנ"ל יתכן שכוונתו לדון שאין זה חיסרון חשוב כיון שבשאר עופות הם חיים ללא זה וכתב שאין ללמוד מסוג עוף אחד לשני

ועיין בשלמי יוסף סימן ס"ו שהאריך לבאר בסוגית הגמ' כ"ט. שדנה לענין דיני טריפות מדין מחצה על מחצה כרוב וצ"ע הרי זה ענין מציאותי האם היא חיה או לא ובפשוטו צ"ל שאנו יודעים המציאות לפי איך שנמסרה ההלכה או כמו שכתב האבני נזר שהמציאות נקבעת לפי הדין אמנם לנ"ל א"ש שזה וודאי שהיא לא תחיה גם בחצי רק עדין צריך חיסרון והשאלה האם כה"ג חשיב חיסרון

ועיין מ"ד: שהגמ' דנה לעניין גרגרת האם זה רוב חללה או רוב עביה וצ"ע הרי לכאורא העיקר זה מקום האויר וממילא וודאי צריך רוב חללה ובפשוטו כנ"ל שהמציאות לפי משמעות ההלכה אמנם לנ"ל שמעתי לבאר דיתכן שהיא וודאי תמות ברוב עביה רק עד כמה שהאבר הוא לפי חללה ולא השומן שבחוץ א"כ לא חשיב חיסרון

**בדברי הרשב"א שסירכא לאבר שמטריף אפילו אם זה לא הריאה הוי טריפה**

ט]והנה מבואר בגמ' שסירכא בריאה זה טריפה וביארו הראשונים שזה מצד שסופו להינקב על ידי שזה ימשך לצד אחר וכתב הרשב"א שאם זה נסתרך לאבר אחר אין זה טריפה כיון שזה לא וודאי שהריאה תינקב דיתכן שהאבר האחר ינקב אמנם אם זה נסתרך לאבר שהנקיבה פוסלת בו זה טריפה כי איפה שהיא תנקב היא טריפה והנה לכאורא כל זה ניחא אם אין דין שעכשיו יחשב כבר החיסרון אלא כיון שסופו להינקב ויהיה חיסרון א"כ עכשיו זה טריפה אבל אם נימא שצריך עכשיו חיסרון א"כ כל אבר הוא לא נחשב כחסר כי הוא לא וודאי ינקב וצ"ע ובפשוטו משמע דלא כנ"ל אלא שבכל סופו זה רק מצד שכבר עכשיו הדבר הנחסר שהוא גורם את סופו חשיב חיסרון ובאמת התוס' הרי דימו את כל הסופו להינקב בין אם החיסרון היום כבר באבר עצמו או באבר אחר

**בראיות הרשב"א שאין מיעוט טריפות חיות**

י]עיין רשב"א בשו"ת סימן צ"ח שהשואל דן בטריפה שחיה שנים עשרה חודש האם היא מותרת והרשב"א דחה שאין כזו מציאות שטריפה תחיה שנים עשרה חודש ואם זה יהיה או שזה ראיה שטריפה חיה או שזה סיבה שדבר זה הוא לא טריפה וכתב שאין לומר שרק רוב טריפות אינם חיות אבל מיעוט חיות דהגמ' מ"ג. אומרת שרבנן הוכיחו שניטלה המרה זה לא טריפה מאיוב שכתוב שנשפך לארץ מררתו ועדיין איוב קיים ואם מיעוט חיים אולי איוב היה מהמיעוט ועיין אחרונים שדנו שכיון שהקב"ה אמר לשטן רק את נפשו שמור א"כ היה אסור לו לעשות לו דבר שעל פי רוב הוא טריפה אמנם לשון הגמ' הוא ועדיין איוב קיים ומשמע שהראיה מזה שהוא חי ובפליתי כתב לפי המבואר בתוס' שגם למאן דאמר טריפה חיה אבל הוא וודאי ימות יותר מהר ולפ"ז יתכן שאפילו אם מיעוט חיים יותר משנים עשרה חודש אבל לא הרבה זמן ואיוב חי הרבה זמן ויתכן שהרשב"א לשיטתו שלמאן דאמר טריפה חיה זה לאורך ימים ועד כמה שיש מיעוט שהם חיים א"כ מהיכי תיתי לומר שזה לא לעולם

עוד הוכיח הרשב"א מהגמ' שדנה שהיו טריפות שחיו והגמ' דוחה שזה לא היה למה הגמ' לא דוחה שזה היה מהמיעוט אלא בהכרח שעד כמה שזה טריפה זה רק אם הוא לא חי בשום מקרה אמנם היש"ש סימן פ' כתב שבאמת מיעוטא דמיעוטא חיות והגמ' רק הוכיחה על טריפה לא ברורה שזה לא טריפה ולכאורא הכוונה שכיון שזה מאוד לא שכיח א"כ יותר מסתבר לומר שזה לא טריפה מאשר לומר שכאן זה יצא מהרוב ורק בדברים שנמסר שזה טריפה בהכרח צריך לומר שזה יצא מהרוב אמנם ע"ש שנקט שגם המיעוט הוא טריפה ודלא כרשב"א ועיין לעיל

**בגדר טריפה דסופו להיפסק והאם חיה יותר משנים עשרה חודש**

י"א]עיין פמ"ג סימן ל' סק"ה שדן בטריפות שזה מצד שסופו להיפסק האם השנים עשר חודש הוא מהזמן שיפסק ולפ"ז כתב שזה עשרים וארבע חודש [וצ"ע שיעור זה] או כבר מעכשיו וע"ש בגליון מהגרעק"א והנה בפשוטו יש להוכיח מהגמ' שלא מצאה טריפה יולדת ואם נימא שעדין לא קרה כלום א"כ אין סיבה שלא תלד אלא בהכרח שכבר מעכשיו היא לא יולדת וכן שמעתי להוכיח דכל הראשונים הקשו מה הראיה מפרה אדומה שהולכים אחרי רוב שלא טריפות הרי היא חיה שנים עשרה חודש ויש לה חזקה ואם נימא דטריפה דעל שם סופו חי יותר משנים עשרה חודש א"כ לא קשה כלל דטריפות אלו אין ראיה מזה שהם חיים שנים עשרה חודש אלא בהכרח שלא משכחת ליה טריפה שחיה יותר משנים עשרה חודש אמנם הדבר צ"ע כגון בסירכא בריאה שעדין לא קרה כלום וכמבואר בראשונים שדנו איפה יפסק לפי הצד שימשך יותר חזק ובפשוטו וודאי שעדין לא קרה כלום וכן לשיטות שמחט בלב הוי טריפה אפילו שזה עדין לא ניקב כיון שסופו להינקב ועיין אבני נזר שכיון שנקבע שהוא טריפה זה עצמו סיבה שהיא לא תחיה יותר משנים עשרה חודש אמנם דבריו צ"ע דעד כמה שנימא שהיא תחיה שנים עשרה חודש וזה סיבה שהיא לא טריפה א"כ אדרבא נימא שהיא לא טריפה

והנה לכאורא מסברא אם נימא שטריפה אינה חיה הגדר כנ"ל שכבר עכשיו חסר לה בחיות א"כ לכאורא כל זה אם במצב שעכשיו לא יכולה לחיות שתים עשרה חודש אבל אם עכשיו עדין יכולה לחיות אין סיבה שתחשב טריפה וצריך לדחוק שדנים על שם סופו דהינו שבאמת רק מאז שיקרה לה נקב היא תהיה בגדר אינה חיה אלא שנתחדש שגם אם יש דבר שסופו לעשותה לאינה חיה היא כבר טריפה עכשיו

אמנם עיין שו"ת הרשב"א תשובה ח"א ס' תקמ"ו שדן בדרסה עוף ומיד שחטה וכתב שזה וודאי טריפה כיון שהיא במצב שסופה להינקב וכתב שהרי כל טריפות עדיין אינם מתים ובכל אופן הם טריפה וביאר שדנים על שם סופו וכאילו הוא כבר מת וכעין הדין שכל העומד להעשות כעשוי דמי ומבואר מדבריו לכאורא שאין הגדר בכל טריפה שכבר עכשיו יש לה חוסר חיות משא"כ בסופו זה רק מצד שבסופו לא יהיה חיות דא"כ אין זה דומה אלא או שבשניהם כבר עכשיו חשיב שיש חוסר חיות ומוכח לפ"ז שגם בטריפות שעל שם סופם הם לא יכולים לחיות שנים עשרה חודש או שכל טריפה עכשיו היא רק חיה ורק שסופה למות ורק כאן לא איכפת לן שזה לאחר שנים עשר חודש שדנים שהיא עומדת לקרוא לה מקרה שסופה למות תוך שנים עשרה חודש וזה לבד מספיק

והנה עיין מהרש"ל שכתב שבטריפה דניקבה הגולגלת שזה מצד שסוף הקרום להיקרע אם היא חיה שנים עשרה חודש זה לא טריפה עכ"ד והנה בטריפה רגילה כתב שזה לא כך ובפשוטו הביאור כנ"ל ששם עכשיו לא חשיב שיש לה חוסר חיות אלא שכל הדין טריפה שנתחדש שסופה להיות אינה חיה ולכן כל שחזינן שאין סופה להיות אינה חיה אין לה את סיבת הטרפות כלל דאצלה זה לא סיבה להיות אינה חיה משא"כ בטריפה גמורה דיש בה את סיבת הטרפות בזה אפילו שעכשיו היא לא מתה חשיבה טריפה אבל אם נימא כמבואר ברשב"א שתמיד זה אותו סוף למות א"כ לא שייך לומר כחילוק הנ"ל אמנם יתכן שהגדר בסוף הקרום להיקרע שכבר עכשיו קרה בקרום משהו שסופו להיקרע וזהו החיסרון וא"כ כאן שזה לא קרה א"כ התגלה שלא נעשה כאן הדבר המטריף ועיין לעיל מה שכתבו לדון עוד בטריפה דעל שם סופו האם הדבר הגורם הוא החיסרון או שזה מצד שנידון על שם סופו

והנה מבואר בגמ' שקרום שעלה מחמת מכה אינו קרום ומבואר בשו"ע סימן מ"א ס"ח שאם נהיה נקב בטרפש הכבד ועלה קרום כה"ג זה עוזר וביאר הש"ך כיון שכאן זה לא טריפה מחמת עצמו אלא מחמת שסופו להיפסק ועיין פמ"ג שהסיבה שלא מועיל קרום כיון שטריפה אין לה הכשר ולכן אפילו שעכשיו נתרפאה היא נשארת טריפה וחידש השו"ע שכל זה בטריפה מחמת עצמה ולא בטריפה מחמת שסופה להינקב וכן משמע בש"ך סימן מ"ד סקט"ו ולפ"ז מוכרח שטריפה של סופו להיפסק חלוק מטריפה רגילה ואין שניהם אותו גדר שזה על שם סופו אמנם צ"ע מהיכי תיתי לומר שלענין טריפה אין לה הכשר זה סעיבה לחלק אמנם עיין מה שכתבנו בדין טריפה שנתרפאה דבכל הראשונים מבואר דהסיבה שקרום שעלה מחמת מכה אינה קרום כי זה לא מחזיק ובהכרח שכה"ג שזה מכה שלא מטריפה אלא מחמת שסופה להיפסק זה כן מחזיק וכן ביארו האחרונים שם

והנה באמת צ"ע בטריפה על שם סופה שאין חיסרון עכשיו בגופה למה זה טריפה ומה זה שונה ממסוכנת שאין בה חיסרון ואולי כיון שעומדת למות על ידי חיסרון זה גרע ממסוכנת וצ"ע

**בדעת הרמב"ם בדין טריפה של על שם סופו**

י"ב]והנה בעיקר המושג של טריפה על שם סופה דבר זה מבאר בראשונים בכמה דוכתי א. עיין רש"י מ"ג. שביאר שלקותא בריאה זה מצד סופו להינקב ב. עיין ראשונים שסירכא בריאה זה מצד סופו להינקב והרמב"ן ביאר שאיכא מ"ד שחולק אמנם יתכן שזה מצד שזה לא דבר בגוף הבהמה אלא משהו חיצוני שצריך לנקב הריאה ג.עיין תוס' מ"ב: שחיסרון בגולגולת זה טריפה מצד שסוף הקרום להיפסק ד.עיין גמ' מ"ו. דתרתי בועי דסמיכי להדדי טריפה וביאר הרשב"א דהם יתחככו ויהיה נקב ובעוד הרבה מקומות בראשונים אמנם ברמב"ם לא ביאר בשום מקום שזה מצד שסופו להיפסק אלא תמיד ביאר החיסרון בעצם דלענין לקותא בריאה כתב שזה מצד שהמקום הלקוי זה בשר מת וחשיב שזה עצמו ניקב ולענין סירכא מבואר בדבריו שחלק מהדברים העתיק בהלכות נקב שזה מצד שחוששים שהיה נקב וחלק העתיק בדין חיסרון ועיין חידושי ר' מאיר שמחה שהכונה שבסירכא שלא כסידרן האמצעי לא מתפקד וזה כאילו שהוא חסר וכן בשאר המקומות לא ביאר בשום מקום שזה מצד שסופו להינקב ומשמע שלא ס"ל

**בדין טריפה היום שרואים שחיה או איפכא**

י"ג]כתב הרמב"ם פ"י משחיטה הי"ב וז"ל ואין להוסיף על הטריפות אלו כלל שכל שיארע לבהמה או לחיה או לעוף חוץ מאלו שמנו חכמי הדורות הראשונים והסכימו עליהם בתי דיני ישראל אפשר שתחיה ואפילו נודע לנו מדרכי הרפואה שאין סופה לחיות עכ"ל ולכאורא כוונתו שיתכן שעל ידי סממנים היא יכולה לחיות אפילו שלנו לא ברור מהי רפואתה ובהי"ג כתב וז"ל וכן אלו שמנו ואמרו שהן טריפה אע"פ שיראה בדרכי הרפואה שבידינו שמקצתן אינן ממיתין ואפשר שתחיה מהן אין לך אלא מה שמנו חכמים שנאמר על פי התורה אשר יורוך עכ"ל וצ"ב כוונתו שעד כמה שיסוד דין טריפה זה דוקא אם היא עומדת למות א"כ עד כמה שהיום השתנה ובטבע הבהמות שהיא לא עומדצ למות למה שזה יהיה טריפה והנה במקום שהרפואה על ידי סממנים יש מקום לדון שכיון שנמסר שזה חולי שמתים ממנו והיא טריפה א"כ אפילו אם היום נתחדש רפואה דנים שיש לה מחלה שממיתה וזה עדין טריפה אמנם משמעות הרמב"ם שגם אם השתנה הטבע והיום אין כאן מחלה שממיתה חשיב טריפה והניחא אם יסוד טריפה הוא חיסרון אם כן נקבע מהו החיסרון המטריף אבל אם יסוד דין טריפה זה מה שהיא עומדת למות הרי היום היא לא עומדת למות וצ"ע ועיין חזו"א סימן ה' סק"ג שכתב שהיה אלפים תורה דהינו שאז נקבע דיני התורה ומה שבזמנם היה טריפה נקבע שהוא טריפה לדורות והנה צ"ב דרש"י בע"ז ביאר שלא הכוונה שרק אז תורה אלא שאלפים שאחרי זה הוא גם ימות המשיח אבל זה גם תורה וא"כ לא נמסר שום מיוחדות לאלפים של מתן תורה יותר מאחרי זה והנה יש שרצו לבאר שהקובע זמן מתן תורה ומה שאז היה טריפה נקבע שהוא טריפה אמנם צ"ב שהגמ' דנה על כמה טריפות שרואים שהם חיים ועש כמה שאם נשתנו הטבעים לא נשתנו הדינים א"כ לא קשה ואולי כוונת הגמ' שמהיכי תיתי לומר שהשתנו הטבעים אבל בדברים משאנו רואים ברור שהשתנו הטבעים ביחס לקבלת חז"ל אז כל דבר שהיה טריפה בזמן מתן תורה הוא נשאר טריפה לעולמים והנה פשטות לשון הר"מ משמע שיש הלכה לשמוע לרבנן אפילו אם זה לא נכון אמנם כאן לכאורא הביאור שדין התורה הוא לפי זמן מתן תורה וצ"ע

והנה לכאורא נראה ברור דכל זה על מצב שהטריפות שבזמן חז"ל קיימת בזה שייך סברת הרמב"ם אבל במקום שעשו רפואה לטריפה כגון בנקב שתפרו אותו ועלה קרום שמחזיק לעולם למאי דמבואר ברמב"ן שטריפה שנתרפאה מותרת א"כ גם היום היא מותרת דאין כאן היום שום טרפות וכה"ג גם בזמן חז"ל זה היה מותר ורק אם באנו לדון שלכן מלכתחילה היא לא טריפה בזה כיון שמציאות זו היתה טריפה בזמן חז"ל זה נשאר גם היום ונפק"מ לניתוחים שנעשים בפרות ותופרים בצורה שזה מתרפא לגמרי ואין שום נקב וזה מתקיים לעולם וצ"ע

והנה יש שכתבו שמשמעות הרשב"א בתשובות רק שהכחיש שאין כזה מציאות שהיא חיה אבל אם באמת ישתנה הטבעים הם לא טריפה אמנם עיין מפורש ברשב"א לענין חסרון בגולגולת שאפילו שאנו רואים שאנשים חיים אין לנו אלא מה שאמרו חז"ל הרי מפורש שגם הוא דעתו שמה דמבואר בגמ' שזה טריפה אנו נוקטים שהדין כך גם היום אפילו שרואים שהשתנה ובתשובה רק דן איך באמת לסדר הדין אם המציאות אבל אם זה לא יסתדר אז גם נאסור וכמבואר ברמב"ם וז"ב