בגדר מלאכה שאינה צריכה לגופה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות מלאכת מחשבת

**בגדר מלאכה שאינה צל"ג,**

**א,שי' התוס'** - יש כמה דרכים **א**, **ד' תו' בסוגיין**- שתלוי בהצורך שנעשית המלאכה בשבילו במשכן עיין בתו' בסוגיין והנה יל"פ כוונת התו' בתרי אופנים האחד שילפי' ממשכן ענין המלאכה וצורך המלאכה הוא מגדיר את גוף המלאכה ושורשה כל' התו' בתחילה והיינו דלענין הוצאה גדר המלאכה היא בהבאת החפץ לרה"ר דבמשכן עשו כן לצורך זה וכן לענין צידה אינו רק שלילת חירותו של הבע"ח אלא שעבוד הבע"ח אליו כיון דבמשכן עשו כן וממילא כיון דזה גדר המלאכה הנלמד מממשכן ממילא כל שאין לו צורך בדבר שהא מגדר המלאכה עצמה הו"ל אינה צל"ג אמנם נ' דזה אינו דהנה תו' כתבו כמו"כ לענין נטילת נשמה דכיון דבמשכן עשו כן לצוראך העור של הבע"ח בעי' דווקא שיהא לו צורך בבהמה שנטל ממנה נשמתה ולכאורה הכא אין לומר דילפי' ממשכן גדר מלאכת נטילת נשמה דהוא רק ליטלה לעצמו דמה שייך זה לגדר נטילת נשמה וכי חלוקה היא גוף נטילת הנשמה בין היכא דיש לו צורך בדבר הנהרג או לא דמ"מ יש כאן אותה נטילת נשמה וכמו"כ במש"כ תו' לענין מפיס מורסא דבעי' שיהא לו צורך להכניס ולהוציא וכי הוא בנין אחר במה שנעשה ע"ד להוציא ולהכניס או לא [ולא משמע מתו' דבאו ללמוד עיקר הדין דבעי' פתח העשוי להכניס ולהוציא ממשכן ורק דילפי' הצורך שהיה במשכן] וכן לענין זב הרי כיון דעכ"פ צריך הוא שיהא ברה"ר יהא חייב וע"כ דהילפותא היא דבעי' צורך כמו שהיה במשכן והכא ל"ח צורך אצולי טינוף כצורך גמור בכיס כמש"כ תו' דחשיב כמו שאי"צ להכיס גם במש"כ תו' דבמקלקלין בעי' לגופו ולגופה כיון דילפי' ממשכן דהתם נמי הווה לגופו ולגופה ובגמ' מבואר דס"ד למילף אף בהוצאה דניבעי לגופו ולגופה וביארו תו' דהוא משום דכן היה במשכן והרי וודאי ל"ש להכניס לעיקר המלאכה ענין לגופו ולגופה וע"כ כוונת התו' היא דילפי' הצורך שהיה במשכן והתם היה צורך חשוב של לגופו ולגופה , ומה שכ' התו' דהוא עיקר המלאכה ושורשה כוונתו היא לענין דהצורך דבעינן הוא משום דהוא מחשיב ענין המלאכה וע"כ דווקא היכא דהוא שייך לעיקר המלאכה שייך זה ונ"מ למש"כ הכפו"ת דהיכא דחותך ראש התינוק ע"מ לשחק בו דלד' התו' פטור כיון דלא היה צורך כזה במשכן וכבר נ' דבתו' בכמה דוכתי מבואר דלא כדבריו דהרי התו' בדף קה: כ' דאף צורך מצווה חשיב צל"ג אף דלא היה צוך כזה במשכן וכן בתו' בכתובות דף ה: מבואר דצורך ידיעה שצריך לדם לידע אם היא בתולה או בעולה חשיב נמי צורך לענין צל"ג וזה נתכוונו תו' לשלול דכל ענין צורך שהיה במשכן שהצריכו הוא רק לאפוקי צורך שמשנה את תכלית המלאכה אבל כל צורך שאינו משנה את תכלית המלאכה וחשיבותה אף דלא היה במשכן חשיב צריכה לגופה,

והנה לפי"ז נראה דמש"כ התו' דבעי' דיהא צריך להחפץ שהוציאו אין הכוונה משום דבעי' שיהא רוצה להחפץ ברה"ר ולא רק לסלקו מרה"י דבלא"ה חסר כאן בגדר הוצאה אלא גדר הדבר הוא דעכ"פ בעי' שמטרת ההוצאה הוא לצורך החפץ שמוציא ולא לצורך דבר אחר כיון שצורך זה הוא יותר נכנס לחשיבות המלאכה דכל שעושה ההוצאה לצורך הדבר שמוציא יש כאן חשיבות מלאכה יותר מהיכא דאינו עושה ההוצאה בחפץ זה רק למטרת דבר אחר וכן נ' יותר בל' התו' וכן מבואר גם לענין הריגת המזיקין שהצריכו תו' דיהא צורך בבהמה שניטלה ממנו הנשמה והרי אין כאן גדר מלאכה דנטילת נשמה אחר אם נצרך לבהמה הזו או לא אלא דאכתי אם עושה כן מחמת הצורך בדבר שנעשית בו המלאכה יש חשיבות מלאכה יותר וכנ"ל,

והדברים מבוארים במג"א סי' שכ"ט דכ' שם דהיכא דצריך משום סכנה להוציא דברים מן הדליקה לרה"ר מוטב שיכבו הדליקה ולא יוציאו כיון דכיבוי הוא רק מלאכה שאצל"ג אבל ההוצאה הוי צל"ג וכבר הק' התו"ש שם הא לכאורה חשיב כאצל"ג כיון דאינו רק להצילו מן הנזק דדליקה וכ' שם התהיל"ד דלד' התו' ניחא דכיון שהוא צריך להחפץ שנעשית בו ההוצאה שעושה ההוצאה לצרכו שיהא לו חפץ זה הוי צל"ג והיינו דאף דאינו צריך ההוצאה עצמה רק שלא יהא בדליקה מ"מ כיון דנעשה לצורך החפץ עצמו סגי בזה ,

וכן הוא מבואר מד' הגר"ז בסי' רע"ח שס"ל שם דכחס על הפתילה היכא דאי"צ להבהבה חשיב צל"ג לד' התו' והא דלא מהני הוא רק משום דבמקלקלים בעי' לגופו ולגופה ואף דהוא צריך להפתילה רק להצילה מן הדליקה שלא תדלק עוד ויוכל להדליקה פעם אחרת מ"מ כיון דעכ"פ נעשה הכיבוי לצורך הדבר שבו נעשית המלאכה חשיב צל"ג לד' התו' וכ"ה בשי' לר"ן כט: דכחס על הפתילה חשיב שהוא צריך להדבר שנעשית בו המלאכה אמנם עיקר דעתו שם היא דלא כהתו' ועיין לקמן בעזהשי"ת,

ומעתה צ"ע מש"נ מד' תו' בסוגיין דקורע למירמא אימתא אאינשי ביתיה הוי צריכה לגופה אלא שכיון שקורע הוא המלאכות המקלקלים בעי' שיהא לגופו ולגופה הרי כיון דאין צריך להדבר שנעשית בו המלאכה יחשב אצל"ג דהרי במשכן היתה הקריעה נעשית לצורך שהיה להם בבגד שיוכלו לתפרו וא"כ כיון דהכא הוא נעשה שלא לצורך שיש לקורע בדבר שנעשית בו המלאכה א"כ הוי אצל"ג,

ונ' הביאור בזה דהנה צ"ע לד' התו' דס"ל דבמקלקלין בעי' לגופו ולגופה והיינו דבעי' דיהא תיקון בחפץ עצמו שיהא יותר טוב מבתחילה א"כ מ"ט בחובל וצריך לדמו או במילה חשיב לגופו ולגופה הא כיון דחשיב קלקול א"כ לא אהניא ליה לחפץ כלום ונהי שהוא צורך עושה המלאכה משום שצריך לדם או למצווה מ"מ החפץ עצמו לא נתקן כלום ואדרבא נעשה בו קלקול ,

ונראה פשוט דבאמת חובל אינו ממלאכות המקלקלין דמלאכת קלקול אינו אלא כמו קורע וכדו' שהוא היפך תופר וכן סותר ומוחק וכה"ג דהרי מצינו בהם דעיקר מלאכתם הוא ע"י הע"מ לתקן אבל הם בעצמותם מלאכת קלקול הם אבל חובל אדרבא עיקרו הוא שוחט דעיקר התיקון נעשה בזה שניטלה ממנו נשמתו ועכשיו נתקן הוא לאכילה וא"כ י"ל דדווקא בנטילת נשמה כהריגת המזיקין שייך בזה צורך בדבר עצמו שנתקן על ידו ויש לחושבו כמעשה בדבר הנשחט אבל במקלקלין כגון קורע ל"ש בזה צורך בדבר הנקרע דאדרבא כל עיקר מלאכתו הוא לאבד אותו דבר הנקרע ול"ש בזה לומר דבעי' צורך בדבר שנעשית בו המלאכה וכל שיש לו צורך במלאכה סגי בזה והיה חשיב צל"ג אם לא דבמקלקלין נתחדש דבעי' צורך החפץ ובזה אפשר ליישב ד' הפמ"ג לגבי מוחק שט"ח דלכאורה אי"צ לגופה כיון שאי"צ לדבר שנעשית בו המלאכה היינו הנייר ולהנ"ל י"ל דבמחיקה אי"צ לזה אמנם צ"ע מד' הגר"ז לגבי פתילה דהוי צל"ג מחמת שיש לו צורך בפתילה וחזי' דגם במלאכת קלקול וכילוי כמו כיבוי שייך צל"ג מחמת הפתילה ויש לחלק בין קורע לכיבוי דכיבוי הוא בהפתילה משא"כ קריעה הוא מעשה השחתת הבגד ול"ש לדון כלפי הבגד אמנם לכאורה מוחק באמת דמי לכיבוי דהוא בהנייר וא"כ נמצא דלד' הגר"ז מוחק שט"ח לא יחשב צל"ג כיון דאין לו ענין בהנייר אף דרוצה הוא בהמחיקה וצ"ע

אמנם אכתי צ"ע בקורע על מתו דהוא מצווה היכא יש כאן לגופו ולגופה דהרי סו"ס בהחפץ עצמו לא נעשה תיקון ועי"ש בתו' דלא הוצרכו למש"כ שם דהוא תיקון בבגד שיכול ללובשו רק משום ענין תיקון אבל מצד צל"ג לא הוצרכו לזה וכמו שהוכיחו ממילה דהתם אף דהוי קלקול מ"מ חשיב צל"ג ונ' הביאור בזה דמה דבמקלקלין בעי' לגופה הוא [עיין מהרש"א דהוא סברא בעלמא דמלאכות אלו בעי' ממש כמו שהיה במשכן וזהו דוחק] משום דחלוק טובא מלאכות המקלקלין משאר מלאכות דבכל המלאכות אף היכא דמקלקל אי"ז אלא פטור דמלאכת מחשבת כמבואר בחגיגה דף י: אבל במלאכות המקלקלין כל שאין בזה תיקון אין לזה שם מלאכה כלל אמנם ברש"י דף לא: מבואר דס"ל דגם בזה איכא פטורא רק משום מלאכת מחשבת עי"ש דכל חשיבות המלאכה שיש בה הוא מחמת תיקון שבא עי"ז וכל דליכא תיקון אין לזה חשיבות מלאכה כלל ובזה יש ליישב קצת קו' הגרע"א ע"ד התו' בדף עג: שכ' דבעי' ע"מ לתפור מצורת המלאכה והק' הגרע"א מקורע על מתו דחייב אף דליכא שם ע"מ לתפור ולהנ"ל עיקר כוונת התו' להביא משם דהתיקון הוא בכלל המלאכה וזהו שדימו דגם בזומר וצריך לעצים הך צריך לעצים הוא בכלל המלאכה ומעתה כיון דיסוד מלאכת מקלקלין הוא מכח העל מנת שבו היינו ע"מ לתפור או לבנות וכדומה וגדר הע"מ הוא התיקון שנעשה בהחפץ א"כ שורש המלאכה ועיקרה הוא לא רק בהמעשה אלא בהכשר החפץ דגם זה מעיקר המלאכה וע"כ כד בעי' צריכה לגופה בעי' ג"כ שיהא צריכות לתיקון החפץ ומעתה נ' דהיכא דאתי' לחייב מחמת גוף המעשה כמו בקורע על מתו אם היה חייב על קריעה דמצווה הרי דגוף המלאכה בכה"ג אינו תלוי בתיקון שבא לאחר מכן א"כ בזה ל"ב לגופה ומה"ט נ' לדון גם לגבי מוחק שט"ח י"ל דלא בעי' לגופו ולגופה דכיון דיסוד המלאכה נגמר בהמחיקה אי"צ אלא לזה וא"ש ד' הפמ"ג שחייבו אף לד' תו' דבמקלקלין בעי' לגופו ולגופה ואמנם קורע למירמא אימתא אאינשי ביתיה כיון דבאנו לחייב מחמת התיקון במק"א ושאני מקריעה דמצווה [וכן מחיקת שט"ח] דהרי ד' התו' הוא דצורך מצווה ל"ח צורך במק"א דמשו"ה חשיב צל"ג וממילא דגם התיקון הוא בעצמו של המעשה ולא ממק"א ע"כ בעי' דיהא אותו תיקון מבחוץ בגוף הדבר הנקרע דזה ילפי' ממשכן דאם באנו לחייבו מחמת תיקון שיוצא מזה בעי' שיהא תיקון דווקא בדבר הנקרע שיהא נתקן יותר וע"כ חשיב אצל"ג,

**ב,והנה בתו' הרא"ש**- לא הביא כלל דינא דמלאכות המקלקלין בעי' לגופו ולגופה וביאר דהא דקורע למירמא אימתא אאינשי ביתיה חשיב אצל"ג הוא משום דליכא תיקון בדבר הנקרע ומבואר דס"ל דלא כהנ"ל אלא גם בקורע שייך נידון של צורך בדבר הנקרע [ויתכן דגדר הפלוגתא תלוי בזה אם ע"י שקורע ע"מ לתפור חשיב עכשיו כבר כמעשה תיקון דאנו דנים עכשיו המעשה קריעה בהבגד כמעשה תחילת תיקון בבגד או לא] ,

**ג,והנה בתו' דף קו'**- מבואר דלמדו מהא דזב יוצא בכיס שלו שה"ה מוציא מרא לחפור בו קבר ולכאורה היה נ' דלהבנת התו' כאן ל"ש להתם כיון דהרי בגוף המלאכה ושרשה ל"ש להכניס תכליות רחוקות ולכאורה ל"ש ללמוד ממשכן רק צורך ששייך לגוף המלאכה אבל חופר קבר לקבור בו מת הרי מחודש לומר דיש נ"מ מה יעשה בבור ואף דמצינו עושה פתח להכניס ולהוציא דגם בונה בנין ובעי' בדווקא שיהא לצורך הכנסה והוצאה היינו משום דענין הוצאה והכנסה הוא המחשיב את הפתח ע"כ נכנס בכלל תכלית המלאכה אבל מה יעשה בבור לכאורה רחוק דיהא שייך לעיקר המלאכה מצ"ע וכבר נ' דדווקא צורך שמשנה תכלית גוף המלאכה שייך להכניס לילפותא דמשכן אמנם מצינו בתו' לענין גומא שכ' תו' שהיה צורך להכניס בו יתידות עי"ש אמנם התם עיקר כוונת התו' דכיון דהתם הוצרכו לשימוש הבור א"כ היכא דאין לו צורך שימוש בבור כלל וודאי נלמד משם דלא מהני דזהו תכלית אחרת אבל הכא דמשתמש בהבור א"כ מה שתכלית השימוש הסופית אין לו בו צורך לכאורה ל"ש ללמוד ממשכן דעכ"פ ל"ש זה לעיקר המלאכה ושורשה ובאמת מש"כ תו' לענין גומא אכתי צ"ע באריכות דבריהם הא התם פשיטא כיון דבמשכן היה צורך בגוף המלאכה והכא ליכא צורך כלל בהמלאכה אמנם עכ"פ נ' עיקר כוונתם כמוש"נ ,גם מה שדימו תו' שם ענין צל"ג לענין גדר תיקון דגם תלוי בתכלית הסופית צ"ע קצת דאם הכא הוא דילפי' ממשכן דבעי' הך צורך וכל דבסופו ליכא צורך זה לא מהני איך נלמוד מזה לענין גדר תיקון דהוא גם תלוי בתכלית המלאכה ולכאורה היה נ' שם בד' התו' דרך אחרת דבאמת לא ילפי' ממשכן גדרי מלאכה כלל אלא גדר צורך ותכלית גרידא דכיון דבמשכן מצינו שהיה לתכלית שאינה סילוק א"כ כל שתכליתן הוא לסילוק אין זה תכלית המלאכה הראויה אף דאינו מגדיר כלל את עיקר המלאכה וע"כ גם חופר קבר נתמעט מזה וגם יתכן יותר ללמוד מזה לענין תיקון דכיון דמצינו דעיקר הצורך נקבע לפי התכלית הסופית כמו"כ לגבי ענין התיקון וצ"ע בכ"ז ואמנם בתו' שאנץ שהו' בסוף התו' הרא"ש על דף יב' באמת נ' שדן בדבר זה דמתחילה היה פשיטא ליה דהמוציא מיטה להוציא בו המת וודאי ל"ש למילף ממשכן דלא מהני אמנם בסו"ד מסיק דגם זה אפשר ללמוד ממשכן עי"ש היטב וצ"ע,

**ד,והנה בתו' בחגיגה דף י:** נ' דרך אחרת מד' התו' כאן דז"ל שם לכן נראה להר"י לפרש שאינו צריך לעיקר שורש האיסור כגון הכא שאינו צריך לגומא שהיא המלאכה וכן מוציא מת במטה והרבה דחשיב פ' המצניע (שבת דף צג:) ולא דמו למלאכת המשכן שהיו צריכים לעיקר המלאכה מכבה משום צורך הפחמין וצידת תחשים וחלזון וכן כולם כיוצא בהן עכ"ל והנה מד' התו' אלו נ' דאין הלימוד ממשכן מהו גדר המלאכה ולא מה הצורך המחשיב המלאכה אלא עיקר הגדר מהו עיקר המלאכה ידעי' מסברא אלא דכל הילפותא ממשכן הוא דבמשכן היה צורך בעיקר המלאכה וממילא ילפי' דכל היכא דליכא צורך בעיקר המלאכה אינו חייב וע"כ באמת דימו התו' שם ענין מוציא את המת לקברו לחופר גומא דעיקר הדין הוא דבעי' צורך בעיקר המלאכה והא דמוציא המת לקברו לא מהני הוא משום דחלק מעיקר המלאכה מסברא הוא הבאתו לרה"ר וכל שאין לו צורך בזה אין כאן מלאכת מחשבת ואכתי צ"ע,

**ה,והנה בחידושי הריטב"א שבת דף מב עמוד א** כ' וז"ל ואילו מלאכה שאינה צריכה לגופה מתכוין הוא לעשות אותה מלאכה ממש ועושה אותה אלא שאין כוונתו לעשותה לצורכה "ולאותו דבר שבשבילה נקראת מלאכה במשכן" עכ"ל ולכאורה כוונתו דילפי' ממשכן מהו גדר המלאכה ובעי' שיעשה לצורך אותו דבר דהגדיר המלאכה במשכן ולכאורה זהו כדרך הראשונה שהו' לעיל בד' התו' אמנם אינו מוכרח כ"כ,

נמצא לנו כמה גדרים בילפותא ממשכן **א**, הדרך הראשונה בד' התו' ונ' דאולי כן היא ד' הריטב"א בדף מב' דילפי' שורש המלאכה ממשכן ,**ב**,מש"נ בד' התו' בסוגיין דילפי' צורך המלאכה ממשכן ,**ג**,ד' התו' בדף קו' דילפי' תכלית המלאכה ממשכן וכ"ה ד' התו' שאנץ בדף יב.,**ד**,ד' תו' בחגיגה דילפי' דבעי' צורך בעיקר המלאכה ממשכן, ועוד מצינו פלוגתא בד' התו' אם במקלקלים בעי' לגופו ולגופה או לא דד' תו' בסוגיין דמקלקלים שאני ובעי' לגופו ולגופה אמנם בתו' רא"ש ובתו' ר"י הזקן לא הביאו חילוק זה ואדרבא מבואר מד' דאי"צ לזה

**ב,** **ברמב"ן שבת דף צד עמוד ב** כ' וז"ל פי' מלאכה שאינה צריכה לגופה כגון מוציא את המת אפי' לקברו שאין לו הנאה בהוצאתו ולא בקבורתו אבל ההנאה היא הטומאה שהוא מונע ממנו, וכן צידת נחש כדי שלא ישכנו נקראת מלאכה שאינה צריכה לגופה שאינה אלא מניעת היזק ואין ההנאה והצורך בגופה של מלאכה, וכן כבוי הפתילה והגחלים לעולם מלאכה שאינה צריכה לגופה חוץ מפתילה שלא הובהבה שהוא צריך להדליקה ולכבותה והכיבוי הוא התיקון בעצמו, וכן במכבה את הגחלים לפחמין, אבל התופר ביריעה שנפל בה דרנא (ע"ה א') אף על פי שברצונו לא היתה נופלת שם דרנא ולא יבוא לעולם לידי אותה מלאכה, כיון שנפלה שם מ"מ צריך הוא לגופה של תפירה ונהנה בה, וכאן טעו אנשים ולכך כתבתיה.עכ"ל ומבוארת שי' הרמב"ן דאין תלוי במשכן כלל אלא עיקר הגדר הוא דילפי' ממלאכת מחשבת דבעי' דיהא לו צורך והנאה מגוף המלאכה וכל שאין צרכו והנאתו מגוף המלאכה עצמה אינו חשוב צריכה לגופה והא דהמוציא מת לקוברו אינו חשוב צל"ג אף דיש לו צורך בהמלאכה כדי להצילו מטומאה בביתו הוא משום דאין זה הנאה מגוף המלאכה אלא סילוק נזק והיינו דהנאתו הוא מהבית שלא נתחדש ע"י המלאכה אלא רק נסתלק ממנו נזק וכל כיבוי הוא גם רק סילוק נזק שהנאתו רק ממה שלא נתכלה ע"י האש ורק בצריך להבהבה שנהנה מגוף הכיבוי שעושה פחם חשיב צל"ג וקורע למירמא אימתא אאינשי ביתיה אף דלא מסתבר להחשיבו רק סילוק נזק מ"מ אינו חשיב צל"ג כיון דאין זה הנאה מגוף המלאכה דאין המלאכה עושה אימה אלא גורמת אימה וע"כ אין זה הנאה מגוף המלאכה ול"ח צל"ג ,

והנה ברמב"ן מבואר דגם בכחס על הפתילה כיון דאין ההנאה רק בסילוק הנזק חשיב אצל"ג ורק בצריך להבהבה דההנאה באה ע"י הכיבוי הוי צל"ג ודלא כמוש"נ לעיל מד' הגר"ז בד' התו' ובפשוטו קאי לשיטתייהו דלד' התו' אי"צ אלא שיהא צורך בדבר שנעשית בו המלאכה אבל אי"צ שיהא הנאה ישירה מן המלאכה וע"כ גם בכחס על הפתילה יש כאן צורך בדבר שנעשית בו המלאכה אף דהוא רק הצלה מנזק אבל לד' הרמב"ן דבעי' שתהא ההנאה מגוף המלאכה ולא רק הצלת נזק א"כ התם נמי כיון דאין זה אלא הצלה שיוכל להשתמש בו פעם אחרת ל"ח צל"ג [ולכאורה נ' דבגוונא דהמג"א סי' שכ"ט לד' הרמב"ן חשיב אצל"ג], עוד מצינו ברמב"ן בדף קו' דס"ל דלא כתו' שם דלד' תו' שם חופר בור כדי לקבור בו חשיב אצל"ג כיון דהתכלית היא לצורך קבורה שאינו צל"ג אמנם ד' הרמב"ן פשיטא ליה שם בדף קו' דהחופר בור כדי שיכשלו בני אדם הוי צריכה לגופה אף דהתכלית היא קלקול גמור ותכלית קלקול ל"ח צל"ג כמבואר שם ברמב"ן עכ"פ לד' ר' יוחנן מ"מ החפירה היא צל"ג ולכאורה היה נ' דגם בזה אפשר לתלות הפלוגתא בעיקר פלוגתייהו דלד' התו' בדף קו' יש ילפותא ממשכן דבעי' שתהא תכלית המלאכה וצורכה כדי להנות ממנה וע"כ איכא למימר דהך צורך ותכלית אינו תלוי בגוף המלאכה אלא במטרה הסופית דזה גם יש ללמוד מממשכן אמנם לד' הרמב"ן דעיקר הדין הוא מסברא דבעי' הנאה מגופה של מלאכה הרי דכל דנהנה מגוף המלאכה מאי נ"מ מה שמשתמש בזה תשמיש של סילוק וע"ע ברמב"ן בתורה"א שכ' שם שהיכא דיש חשש שיסריח המת שרי להוציאו גם לרה"ר משום דהוי מלשאצל"ג אמנם בכה"ג אין להוציאו ע"י ככר משום מוקצה כמו בעלמא דבעי' ככר או תינוק [והכא שרי רק ע"י תינוק דהוא רק איסור דרבנן שחי נושא א"ע] ומשום דיהא חייב על הוצאת הכיכר והיינו דהוצאת הכיכר שהיא כדי להציל איסור מוקצה מהמת חשיבא צל"ג ולכאורה נ' דהרמב"ן לשיטתו בזה דהיכא דלמעשה ההוצאה הוא צריך אף דכל המטרה בזה הוא כדי שיוכל להוציא המת שזה חשיב אצל"ג מ"מ יתחייב על גוף ההוצאה אמנם באמת אכתי יש חידוש בד' הרמב"ן דהרי הכא גם בהוצאת הכיכר עצמו אינו צריך דהרי אינו צריך להכיכר ועושה כן רק כדי להציל מאיסור מוקצה מ"מ חשיב צל"ג וכנ' הביאור הוא דהרי צריך הוא להכיכר ברה"ר כדי דיוכל להמשיך לטלטל המת ברה"ר בלא איסור מוקצה א"כ הוי הוצאתו לצורך אף דכ"ז הוא רק צורך שלא יעבור על איסור חשיב וודאי צורך אמנם עכ"פ לשי' התו' דהכל תלוי בהתכלית הרי סו"ס כל מטרתו בזה הוא רק לצורך המת שיוכל להוציאו ויהא פטור והרמב"ן אזיל בזה לשיטתו וכנ"ל, **אמנם ראיתי בשי' להר"ן כאן** שהביא ג"כ קרוב מאוד לל' הרמב"ן שכ' שם וז"ל אינה צריכה לגופי' ולגופה כגון מוציא את המת אפי' לקוברו שאין לו הנאה בהוצאתו ובקבורתו אלא ההנאה היא מניעת הטומאה שמסתלקת בשביל המלאכה אבל אין ההנאה במלאכה עצמה עכ"ל ומבואר להדיא לכאורה כיסודו של הרמב"ן ומ"מ מפורש בדבריו דלא כהרמב"ן בהנך תרי מילי דהנה יעויין בשי' להר"ן לעיל דף כ"ט: דהק' שם בהא דכחס על הפתילה מ"ט חשיב מלאכה שאצל"ג הא צריך הוא להפתילה וכ' שם ליישב דאי"צ רק להפתילה הנשארת ואין זה אותו מקום שנעשית בו המלאכה וכ"ה בתו' רי"ד לק' דף קכ"א עי"ש ומבואר דס"ל דאף דהפתילה אינה משבחת אלא רק ניצולת מן הדליקה וכילוי חשיב צל"ג וכנראה הביאור דכיון דחלות ההבערה והכיבוי הוא בפתילה שההבערה היא הבערת הפתילה והכיבוי הוא כיבוי הפתילה עיין רש"י בסוגיין א"כ כיבוי הפתילה ל"ח כמניעת נזק אלא מעשה ישיר בפתילה שמשנה מצבה למכובה וזה עצמו של המלאכה וחשיבא ההנאה מגופה של מלאכה וצ"ע בזה עוד מצינו להדיא בד' השיטה לר"ן כאן שאחר שהביא ל' זה שהו' לעיל כ' שם וז"ל וה"ה במוציא מר לחפור בו את הקבר הויא מלאכה שאינה צריכה לגופה עכ"ל ומבואר דס"ל בזה כד' התו' בדף קו' ומבואר דלא כהנ"ל וצ"ע בזה ,

**והנה מצינו עוד שיטה בזה והיא ד' רבינו ניסים גאון בדף י"ב** ורבינו חננאל שכ' בשם רבינו האי גאון דהיכא דהמת סרוח גם לר"ש חייב ועי"ש שכן הוא בירושלמי [והרנ"ג שם דחה ראייתו מן הירושלמי] ועיין במאירי בדף צג: שכ' לבאר דבריהם וז"ל ואף על פי שהוצאת ריח רע מלאכה שאינה צריכה לגופה איפשר הואיל וכבר הוא מקבל ההיזק צריך הוא לגופה עכ"ל וצ"ב יסוד הסברא בזה ונ' הביאור דלדעתם הא דסילוק נזק ל"ח צל"ג אין הביאור משום דבעי' הנאה וצורך מעצם המלאכה והא הנאתו הוא מהבית ולא מגוף המלאכה אלא הביאור הוא דהנאת סילוק נזק אינה חשיבא הנאה וכמו דמצינו לענין מודר הנאה מחבירו דמבריח ארי ל"ח הנאה ממנו דאין מתייחסת ההנאה שיש להניצול ממנו וה"נ אינה מתיחסת להמלאכה ול"ח שמעשה המלאכה הביא ההנאה ואמנם מצינו שם דאם הצילו מפי הארי חשיבא ההנאה ממנו ה"נ מתייחסת ההנאה להמלאכה וזהו מש"כ המאירי דכיון דכבר מקבל ההיזק הוי צל"ג ואף דעצם ההנאה אינה מגוף המלאכה דאין המלאכה רק גורמת שלא יהא ריח רע בבית מ"מ חשיב שההנאה באה מן המלאכה כיון דכבר היה ההיזק ול"ד למבריח ארי דאכתי לא בא ארי וה"נ לענין הצלה מן הריח כל שאכתי לא היה ריח חשיב רק מבריח ארי אבל אחר שכבר יש ריח חשיב מצילו מפי הארי [והא דמשום הטומאה ל"א שכבר יש כאן טומאה והוא כבר מקבל ההיזק צ"ל או דצורך טומאה כלל ל"ח צורך דאינו אלא צורך מצווה ולא צורך גמור או דעכ"פ ל"ח ככבר מקבל ההיזק דדבר רוחני ל"ש להגדירו כמצב בבית ולעולם אנו דנים אותו רק מחמת שכל רגע בא מחדש וצ"ע],

ונמצא לנו ג' דרכים בדרכו של הרמב"ן לד' הרמב"ן בעי' שתהא ההנאה מגוף המלאכה ממש והיינו שתיווצר ההנאה ע"י המלאכה ולד' השי' לר"ן סגי במה שההנאה היא ישירה ולא רק סילוק [וכיבוי הפתילה ביחס להפתילה חשבי' לזה כהנאה ישירה] ולד' רנ"ג כל שהוא כבר מצב קיים כבר ל"ח סילוק ,

**שיטה ג' - ד' היראים סי' רע"ד**

**היראים בסי' רע"ד** כ' וז"ל פי' מלאכה שאינה צריכה לגופה דפליגי בה ר"ש ור"י הכי הוא אינו צריך ומתכוון לגוף אותו דבר שגורם להקרות מלאכה כגון חס על הנר דאמרינן בבמה מדליקין [ל' א'] ר' יהודה מחייב ור"ש פוטר שהרי הכבוי הוא מלאכה וכוונתו וצורכו אינה לכבוי אלא לחוס על הנר שהרי תשמיש הגחלת גורם לכבוי להקרות מלאכה ולתשמיש הגחלת אינו מתכוין בכבותו אלא לחוס על הנר ואפי' היה מתכוין לדבר הנקרא מלאכה אם אינו צריך לגופה באותו דבר שעושה בו מלאכה פטר ר"ש כדתנן בהמצניע [צ"ג ב'] המוציא כזית מן המת ר"ש פוטר שהרי ההוצאה שהיא מלאכה נעשית באותו דבר שאינו צריך להשתמש בו דר"ש תרתי בעי שתהא כוונתו לדבר הנקרא מלאכה וגם צריך להשתמש בגוף אותו דבר שהמלאכה נעשית בו הלכך המוציא מת לקוברו אף על פי שמתכוין למלאכת ההוצאה אחרי שאינו צריך להשתמש במת שהמלאכה נעשית בו פטור וחס על הנר אף על פי שצריך בפתילה שהמלאכה נעשית בו אחרי שאין כוונתו לתשמיש גחלת הפתילה שגורמת להקרות מלאכה אלא לחייסת הנר פטר ר"ש אבל המוציא מטה להוציא המת ומוציא מר לחפור בו מחייב ר"ש שהרי מתכוין להוצאה וגם צריך למטה ולמרא שהמלאכה נעשית בהן עכ"ל ומבואר בדבריו דבד' ר"ש איכא תרי מילי האחד דבעי' שתהא צורך המלאכה בדבר שנעשית בו המלאכה וכן שיהא הצורך מחמת הדבר הגורם להקרות מלאכה והוצאת המת לקברו חשיב צורך מחמת הגורם להקרות מלאכה שהרי צריך הוא להוציאו מרה"י אמנם אין כאן צורך בדבר שנעשית בו המלאכה דסו"ס אינו צריך לו להמת ומאידך כחס על הנר חשיב צורך בדבר שנעשית בו המלאכה ומ"מ אינו מחמת הגורם לקראו מלאכה שהוא יצירת הפחם והנה בדבריו מבואר דגם בחס על הנר חשיב שיש לו צורך בדבר שנעשית בו המלאכה ואינו כד' התו' דנ' דרק בחס על הפתילה חשיב צל"ג כמש"כ הגר"ז ויל"פ כוונתו או דנר חשיב נמי דבר שבו נעשית המלאכה אמנם צ"ע דבגמ' מבואר דל"ח ע"מ לבנות במקומו ואולי גדר במקומו חלוק מגדר של דבר שנעשית בו המלאכה או דכיון דעכ"פ וודאי ניחא ליה בקיום הפתילה ג"כ חשיב צריך בהדבר שנעשית בו המלאכה,

אמנם יסוד שיטתו צ"ב מ"ש הנך תרי דיני להדדי עוד צ"ב טובא בדעתו מה שפירש בסו"ד דהא דצריך להבהבה חיובו משום מכה בפטיש וצ"ע למה הוצרך לזה הא היכא דצריך להבהבה הרי עושה כן מחמת הגורם להקרות מלאכה שהוא תשמיש הגחלת כמש"כ היראים שם וא"כ בכה"ג יהא חייב משום כיבוי ויסוד הדבר דבכה"ג החיוב משום מכה בפטיש ולא משום מכבה מבואר להדיא בד' רבינו פרחיה בסוגיין וכן בחי' הרמב"ם לתלמוד [מכון התלמוד הישראלי] וצ"ב,

ראשי דברים בשי' האחרות [לא עיינתי עדיין כל הצורך בזה],

שיטת רש"י יש כמה דרכים עיין תו' בסוגיין ב' דרכים ועיין בתו' ר"י הזקן מה שביאר בזה ולכאורה הוא דרך אחרת וצ"ע בזה [ועיין כפות תמרים סוכה ומרכה"מ פ"א משבת בדעתו]

שי' בעה"מ צ"ע אם היא שיטה חדשה דבדבריו נ' דהכל תלוי בהמעשה אם הוא מעשה סילוק נזק או לא ולא תלוי בההנאה אם היא הנאה דממילא או הנאה מגוף המלאכה ובמילה לא דן משום דהוי רק צורך מצווה כמו שדנו שא"ר אלא מחמת דהוי מעשה סילוק הערלה ונ' שס"ל דאף דההנאה דמילה היא הנאה ישירה כיון דעצם מה דליכא ערלה היא גופא ההנאה והתיקון וכמו"כ בבורר והבערת ב"כ מ"מ כיון דמעשהו ומלאכתו הם מעשה סילוק חשיב אצל"ג וצ"ע בזה,

שי' הרמב"ם המעיין בלשונו לגבי כיבוי נ' שלמד שענין צל"ג הוא שהוא צריך לגוף הכיבוי והיינו שהוא צריך את עצם הדבר שאין כאן אש ולא היכא שאין לו ענין במציאות שאין לו אש אלא בפתילה או בנר עי"ש [והר"מ כלל לא הזכיר דבמשכן היה לעשות פחמים כתו' ולא הזכיר דבעי' "הנאה " מגופה של מלאכה כהרמב"ן אלא רק דצריכים את גוף הכיבוי] אמנם מה דצ"ע בזה הוא מה דמבואר בגמ' דבשיל החולה שייישן הוא אצל"ג הרי התם הוא צריך את זה עצמו שלא יהא אש ולהרמב"ן ניחא דעכ"פ הנאתו מהכיבוי אינו מהכיבוי עצמו אלא מהבית שיכול לישן שם ולפי דרך זו א"ש יותר מה דמבואר בחי' הר"מ לתלמוד דבצריך להבהבה הא דחייב לר"ש הוא משום מכה בפטיש וכ"כ רבינו פרחיה בסוגיין משום דגם בצריך להבהבה אין צריך את גוף הדבר של ביטול האש אלא רק את התוצאה שיהא לו פתילה מהובהבת וע"כ לר"ש אינו חייב רק משום מכה בפטיש אמנם גם הא לכאורה במשכן היה כיבוי לצורך פחמין והתם נמי נימא כן דאי"צ את ביטול האש וזה בלא"ה קשיא על הר"מ הנ"ל ורבינו פרחיה מ"ש הבהוב דחייב רק משום מכב"פ מעשיית פחמין דהוא משום כיבוי וצ"ע בכ"ז,