מ_מ שגגות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שגגות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

סדר הלימוד

שבת סז: מתניתין, כריתות טז. מתניתין - יז. שלהי פירקא, שבת סח. מ"ט תנא - עב. איתמר, שבת פ. ת"ר - כחול, שבת קה. מתניתין - שלהי פירקא, מכות כא. נזיר שהי' שותה - כא: יש חורש, מכות כ. מתניתין - כ: וכמה שיעור קרחה, חולין פב. מתניתין - פג. מתניתין, כריתות יד: הבא על חמותו - טו. ועוד שאל, כריתות טו: מתניתין - טז. מתניתין, כריתות יח: ת"ר אכל - יט. מתניתין, שבועות יז: זו היא - יח: בעא מיני'.

ד' תמוז ע"ט

דף מס' 1

**ס"ז ב' - כל השוכח עיקר שבת וכו',** לקמן ע' א' מסקינן דהא דבשגגת שבת אינו חייב אלא אחת ובשגגת מלאכות חייב על כל מלאכה ומלאכה, הוא משום דקרבן דחייב רחמנא אשגגה, ובשגתת שבת הוו כל המלאכות חדא שגגה, ובשגגת מלאכות הוו טובא שגגות, ובפירש"י הכא פירש דמה"ט הוא דהשוכח עיקר שבת אינו חייב אלא חטאת אחת על כל השבתות, משום דהוו כל השבתות חדא שגגה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש.

ובפשוטו ד"ז הוא רק משום דכל המלאכות וכל השבתות הוו שם אחד, ואף דילפינן מקרא חילוק מלאכות, היינו רק בב' שגגות, אך בב' שמות חייב על כל אחת ואחת אף אם הוו שגגה אחת, ומאידך בשם א' אינו חייב אלא אחת אף דהוי ב' שגגות, וע"כ בעינן למילף מקרא לדין חילוק מלאכות, ועמש"כ הגר"ז אסבסקי הי"ד בקונט' שגגות שבס' כתבי בית ישראל סימן א' סקי"ז בגדר הדברים, ועמש"כ בזה המרחשת בח"א סימן י"ג סוף ענף ב'.[[1]](#footnote-2)

בהך מילתא דבב' שמות חייב על כל אחת ואחת אף אם הוו שגגה אחת, לכאו' יש ללמוד לזה ממה שאמרו לקמן ס"ח ב' דתינוק שנשבה חייב על הדם אחת ועל החלב אחת, אף דשגג ולא ידע שהוא ישראל והו"ל חדא שגגה, ועמש"כ בזה המגיני שלמה לקמן שם, - וכ"ה מבו' בפירש"י בריש כריתות ד"ה ועל לא הודע דאכל ועשה מלאכה ביוהכ"פ בשגגת יוהכ"פ חייב ב' חטאות, אף דהוי שגגה אחת, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משגגות ה"ה, - וכן הוכיח המצפ"א בריש כריתות דמי שנעלם ממנו שהוא טמא ואכל קדש ונכנס למקדש חייב ב' חטאות, אף דהוי שגגה אחת, ועיי"ש מש"כ לדון בזה,[[2]](#footnote-3)

וה"נ הוא בחילוק גופין, דתניא ביבמות צ"ב א' דאם הורוה בי"ד לינשא ונשאת לה' בנ"א ואח"כ בא בעלה חייבת על כל אחד ואחד, אף דהו"ל חדא שגגה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"ה דהא דחייבת על כל איש ואיש, הוא מפני שהן גופין מוחלקין ואע"פ שהכל בשגגה אחת,[[3]](#footnote-4) ועמש"כ בזה הגר"ז אסבסקי בסימן ב'.

אך הרש"ש בכריתות י"ז ב' נסתפק בגונא שנעלם ממנו שספק איסור אסור ואכל ספק חלב וספק דם, ואח"כ נודע לו שהם חלב ודם, אם הוא חייב ב' חטאות, או דכיון דאי"ז אלא שגגה אחת אינו חייב אלא חטאת אחת, ועיי"ש שכתב דל"ד לתינוק שנשבה, דהתם חשיב כטובא שגגות, דסבר שחלב מותר וסבר שדם מותר וכו', ומשא"כ בכה"ג דהוי חדא שגגה שסבר שספק מותר, והאפיקי ים בח"ב סימן ו' נסתפק בגונא שטעה בשיעורי אכילה דכל התורה והי' סבור שהוא יותר מכזית, ואכל כזית חלב וכזית דם, אם הוא חייב ב' חטאות, או דכיון דהוי שגגה אחת אינו חייב אלא חטאת אחת, ועיי"ש מש"כ בזה, ובקו"א שם כתב די"ל דבכה"ג חשיב כב' שגגות, דאין הכרח משיעור חלב לשיעור דם.[[4]](#footnote-5)

והך מילתא דבשם אחד ממש אינו חייב אלא חטאת אחת אף דהוי ב' שגגות, לכאו' הוא מבו' כן מעיקר הא דבעינן קרא לחילוק מלאכות בשגגת מלאכות, אף דהם ב' שגגות, - וכ"ה מבו' ממה שאמרו לקמן ע' ב' דאם קצר בשגגת שבת וחזר וקצר בשגגת מלאכה, אינו חייב אלא חטאת אחת,[[5]](#footnote-6) וזה לדעת רש"י שם דל"ב בזה לדין גרירה, (אך בד' התוס' שם מבו' דהוא רק משום דין גרירה, ויתבאר בעזה"י במקומו), - וכן הוכיח הגר"ז אסבסקי בסימן א' סק"ח ממה שאמרו בשבועות י"ח א' דע"ה שבא על הטהורה סמוך לוסתה ואמרה לו נטמאתי ופרש באבר חי, אינו חייב אלא חטאת אחת, אף דהו"ל ב' שגגות,[[6]](#footnote-7) דשגגת הכניסה היא דלא ידע שתראה נדה בשעת תשמיש, ושגגת הפרישה היא דלא ידע דצריך לפרוש באבר מת, - וכ"ה מבו' בד' הכס"מ בפ"ז משגגות ה"י שפירש למה שאמרו לקמן ע"א א' אכל ב' זיתי חלב וכו', דאיירי כשנתחלף כל אחד מהם בשומן, ואפ"ה אינו חייב אלא אחת, וכ"כ הקרית ספר בפ"ו משגגות.[[7]](#footnote-8)

בעיקר דין חילוק מלאכות, דילפינן לה לקמן ע' א' מקרא, כתב התורי"ד לקמן קל"ח א' דהיינו דהוי כאילו כתיב לאו על כל מלאכה ומלאכה, והו"ל כמו לאוין דחלב ודם שהן חלוקין זמ"ז, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דצריך להתרות משום אותה מלאכה, דדמי להא דצריך להתרות על החלב משום חלב ועל הדם משום דם,[[8]](#footnote-9) וכ"ה משמעות הגמ' לקמן ע"ב ב' ובסנהדרין ס"ב ב' דקצירה וטחינה דמו לחלב ודם, עיי"ש, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן ע"א א' בתו"ד.[[9]](#footnote-10)

אך בפירש"י לקמן שם ד"ה חלב ודם, כתב דקצירה וטחינה הם ב' גופין, וכ"נ קצת גם בדבריו בכריתות ט"ז א' ד"ה וזדון שבת, והתוצאות חיים בסימן ה' סק"ב כתב בדעתו, דחילוק מלאכות ל"ה כב' שמות, אלא כב' גופין,[[10]](#footnote-11) ועיי"ש שכתב דכיון דאי"ז חילוק גופין גמור, אינו חייב ב' חטאות אלא בב' שגגות.

**היודע עיקר שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה חייב על כל שבת ושבת,** בפירש"י כתב דהוא משום דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק שא"א שלא שמע בינתים שאותו היום הוא שבת, וכיון דשגגתו היתה משום שבת ונודע לו בינתים, הוי כל שבת ושבת חדא שגגה.

ובל' רש"י שלפנינו בריש ד"ה חייב על כל שבת ובסוד"ה אב מלאכה מבו' דאף דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, אכתי חשיב כהעלם אחד, ולכאו' הוא משום שלא נודע לו שחטא, ואפ"ה הוא חייב ב', כיון דכל שבת היא שגגה בפנ"ע, - והיינו דלעולם עיקר הא דחייב על כל שבת, הוא מילפותא דקרא לקמן ס"ט ב' דשמירה אחת לכל שבת ושבת, ואך דהא דחייב על כל שבת, ול"ה כשוכח עיקר שבת שאינו חייב אלא חטאת אחת, הוא משום דהכא הוי כל שבת שגגה בפנ"ע, ומשא"כ בשוכח עיקר שבת דהוו כל השבתות חדא שגגה, וכמו שפירש"י בד"ה אינו חייב, וע"ז הוא שפירש"י דהא דכל שבת היא שגגה בפנ"ע, הוא משום דא"א שלא נודע לו בינתים שאותו היום הוא שבת.

אך בפירש"י בכריתות ט"ז א' ד"ה ושבתות היכא וד"ה או דילמא פירש דמהני הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, דעי"ז הו"ל כב' העלמות,[[11]](#footnote-12) וכן פירשו התוס' וש"ר בדעתו.

ה' תמוז ע"ט

דף מס' 2

**ס"ז ב' -** במה שפירש"י דהא דבשגגת שבת חייב על כל שבת הוא משום דא"א שלא נודע לו בינתים, תמהו הראשונים טובא, **א** בתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן הק' דהא לא חשיב כידיעה, כיון שלא נודע לו חטאו, והוכיח כן ממה שאמרו לקמן ע"א א' דקצר וטחן כגרוגרת בשגגת שבת וזדון מלאכות וחזר וקצר וטחן כגרוגרת בזדון שבת ושגתת מלאכות קצירה גוררת קצירה וכו', והרי דאף שנודע לו בינתים שהוא שבת, ל"ה ידיעה לחלק וחשיב כהעלם אחד, וכן הק' התוס' וש"ר.

והרמב"ן כתב בדעת רש"י, דשאני התם דכשנודע לו שהוא שבת הי' שוגג במלאכות, לא נודע לו חטאתו כלל, ומשא"כ הכא חשיב דנודע לו חטאתו, שהרי לא הי' לו אלא שגגת שבת, ונודע לו שהוא שבת ויודע הוא שמלאכה זו אסורה בו, וע"כ אף שאינו זכור שעשה בו מלאכה ולא נודע לו שחטא, הוי ידיעה לחלק,[[12]](#footnote-13) - ועד"ז כתב הר"ן, דהתם דכשנודע לו שהוא שבת הי' שוגג במלאכות, שאילו היתה לו אותה העלמה בתחילה הי' עושה אותו חטא עצמו שעשה, ל"ה ידיעה, ומשא"כ הכא דנודע לו כל ענין החטא, עד שאילו הי' יודע מתחילה מה שהוא יודע עכשיו ל"ה עושהו, הוי ידיעה לחלק.

אך הרש"ש כתב בדעת רש"י, דלעולם הא דנודע לו בינתים שהי' שבת, אי"ז ידיעה גמורה לחלק לב' העלמות, ועיקר הא דחייב ב' חטאות, הוא משום דילפינן מקרא דשמירה אחת לכל שבת, ומש"כ רש"י לה"ט דנודע לו בינתים שהי' שבת, היינו דמה"ט הו"ל ב' שגגות, ול"ד לשוכח עיקר שבת שאינו חייב על כל השבתות אלא חטאת אחת, משום דהוי שגגה אחת,[[13]](#footnote-14) ועד"ז כתב במשנת ר"א סימן י' סק"ב, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה.

ועי' עוד בחי' אהעו"ז בסוגיין שכתב לעיקר הדברים דל"מ הא דנודע לו הימים שבינתים אלא דמה"ט הו"ל ב' שגגות, אך ל"ה כב' העלמות, ועיי"ש מש"כ לפ"ז באורך, וכ"כ גם האבנ"ז בחו"מ סימן קפ"ט בתשו' אביו, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, ובדף מס' 1 נת' דכ"ה משמעות ל' רש"י בד"ה חייב, דאף אחר דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק אכתי הו"ל כהעלם א' ואפ"ה הוא חייב ב' משום דהוי ב' שגגות, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסוד"ה אב מלאכה.

**ב** הרשב"ם שם הק' עוד, דלקמן ס"ט ב' ילפינן מקרא דחייב על כל שבת, ואם הא דחייב הוא משום דא"א שלא נודע לו בינתים, מ"ט בעינן קרא, וכן הק' התוס' וש"ר, ולמש"כ הרש"ש ודעימי' בדעת רש"י דעיקר הא דחייב על כל שבת הוא משום דשמירה אחת לכל שבת, ניחא, והרמב"ן כתב דמהך קרא ילפינן דכה"ג שנודעה לו שגגתו כולה הוי ידיעה אף דלא נודע לו שחטא.

**ג** התוס' הק' ממה שאמרו בכריתות י"ז א' דאף בנדה ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, כגון שבא עלי' וטבלה וראתה וחזר ובא עלי', והרי דימי היתר שבינתים הוו כידיעה אף שלא נודע לו, דאם הוא משום שנודע לו, מ"ט תליא במה שטבלה, ואם לא טבלה אף אם איחרה כמה שנים ולא טבלה הוי העלם אחד, - והרמב"ן כתב די"ל דכיון שראה אותה טובלת מעלה הוא על דעתו שטובלת לנדתה, שרוב טבילת הנשים לנדתן, וכ"כ הר"ן, - ועמש"כ האבנ"ז בחו"מ סימן ק"צ סקי"ב לישב בע"א.

**ד** בתוס' תלמיד ר"י הזקן הק', דאם הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא משום דא"א שלא נודע לו, הרי דכל שהי' במדבר דא"א לו לשמוע מאדם אחר ל"ה חייב, ובמתניתין משמע דאף מהלך במדבר מחייב, דהיאך הוא זה ששכח עיקר שבת אי לאו דבמדבר קאי.

הרשב"ם שם פירש דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, אי"ז משום דא"א שלא שמע, אלא הוא מגזה"כ, וכ"כ התוס' וש"ר, ובגדר דין זה מצינו כמה דרכים, **א** בד' הרשב"ם משמע דהוא מגזה"כ דימי ההיתר שבינתים חשובין כידיעה אע"ג דליכא בזה ידיעה כלל, וכ"נ בד' התוס',[[14]](#footnote-15) וכ"כ הרשב"א בשם תוס',[[15]](#footnote-16) וכ"כ הריטב"א בשם הרשב"ם, וכתב דדמי להא דאיסורים מחלקין או תמחויין מחלקין.[[16]](#footnote-17) - **ב** הרמב"ן והרשב"א כתבו בשם הרשב"ם, דהוא משום דכשנודע לו יום החול הוי הפסק להעלמות, שהרי יצא מן הספק הראשון ויודע שעכשיו חול הוא, ועד"ז הוא בנדה, דכל שראה שטבלה ויודע שטהרה מנדתה ועכשיו ליכא ספק, הו"ל כידיעה.[[17]](#footnote-18) - **ג** הרמב"ן כתב דאף שלא נודע לו שהי' שבת, מ"מ כיון שהוא יודע עיקר שבת ויודע שיום שביעי לעולם הוא שבת, ע"כ כל שידע בכל ימות השבוע שעברו שהן חול ואילו נתן דעתו לחשוב ודאי ידע שהיום שבת וכשעשה מלאכה בשביעי שעבר שבת היתה הו"ל כידיעה, ועד"ז הוא בנדה, כשראה אותה טובלת לנדתה ולא נתן אל לבו שבא עלי' בשעת נדתה, וכתב דאפשר דלזה נתכוין רש"י. - **ד** בפי' הראב"ד לתו"כ דיבורא דחובה ספ"א כתב דהוא משום דבימים שבינתים כל העולם עושין מלאכה ובימי שבתות רואה אותם כולן בטלין, אע"פ שאינו מתבונן בהן, הוו עלי' כידיעות, כיון שהי' לו לדעת, ועד"ז הוא בנדה, דכיון דבימי נדתה אינה מתעסקת עמו בשימושו ולבישת בגדי' ותכשיטי' כמו שמתעסקת בימי טהרתה, הוו אותם ימים כידיעה לחלק, שהי' לו להתבונן בהן.

בעיקר מש"כ הרשב"ם דכל שלא נודע לו שחטא אי"ז ידיעה המחלקת, עיי"ש שפירש דהוא משום דעיקר הא דידיעה מחלקת הוא משום דכתיב או הודע אליו חטאתו ומתחייב להביא קרבן על חטא זה שחטא לא יתכפרו בקרבן זה חטאים שעשה אח"כ, וע"כ כל שלא נודע לו שחטא אי"ז מועיל לחלק.

והך מילתא דידיעה מחלקת מכח הא שכבר נתחייב חטאת על החטא הראשון, ולא יתכפר בזה חטאים שעשה אח"כ, מצינו כן לדעת ר' יוחנן לקמן ע"א ב' דאכל ב' זיתי חלב בהעלם א' ונודע לו על הראשון וחזר ונודע לו על השני חייב ב', והתם הרי אכל את ב' הזיתים בהעלם א' ובשגגה אחת, ואפ"ה כיון שנודע לו תחילה על הראשון ונתחייב עליו חטאת, אינו מתכפר בזה על השני, וכמו שכתב בפי' ר"ח שם, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[18]](#footnote-19)

אך למש"כ הרמב"ן והר"ן בדעת רש"י, דהכא חשיב כנודע לו חטאתו, מבו' דהא דידיעה מחלקת, אי"ז משום דנתחייב קרבן על חטא זה, דהרי הכא לא נודע לו שחטא, ולא נתחייב קרבן על חטא זה, אלא הוא משום דהידיעות מחלקות ההעלמות והשגגות,[[19]](#footnote-20) וכ"ה בפירש"י לקמן ע"ב א' סוד"ה ופליגי דהא דידיעות שבין אכילת חלב לאכילת חלב מחלקות לדברי הכל, הוא משום דחיובי אשגגות הוא, וכיון שיש ידיעה בינתים הו"ל ב' שגגות,[[20]](#footnote-21) וכ"כ התוס' שם ד"ה בעל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"א ובפ"ו ה"א, דדין חילוק ידיעות, הוא משום דהידיעות מחלקות השגגות.

הקוב"ש בקובץ שמועות שבועות י"ח ב' הוכיח דהא דידיעה מחלקת אי"ז משום דנתחייב חטאת על הראשון, אלא משום דמשויא לי' ב' שגגות, ממ"ד בכריתות י"ח ב' דידיעת ספק מחלקת לחטאות, אף דאינו מתחייב חטאת בידיעה זו,[[21]](#footnote-22) וממ"ד לקמן ק"ה א' דיש ידיעה לחצי שיעור, אף דאינו מתחייב חטאת,[[22]](#footnote-23) וממש"כ התוס' לקמן ע"ב א' ד"ה בעל דאף למ"ד דאשם מעילות ל"ב ידיעה, מ"מ ידיעה בין המעשים מחלקת.

ז' תמוז ע"ט

דף מס' 3

**כריתות ט"ז א' - ומה נדה וכו' חייב על כל אחת ואחת,** בפירש"י כתב דר"א לטעמי' דס"ל לעיל ט"ו א' דבא עלי' וחזר ובא עלי' חייב על כל אחת ואחת,[[23]](#footnote-24) - אך התוס' לקמן בע"ב ד"ה אמר רבה כתבו דר"א השיב לר"ע לפי דברי ר"ע, וזהו שפירשו בגמ' בשלהי פירקין דהא דמייתי ר"א מנדה הוא בנדה שטבלה וכו' דאיכא ימים בינתים, או בנדות דאיכא גופין מוחלקין, וכ"כ התוס' בשטמ"ק, וכ"כ בפי' הראב"ד לתו"כ דיבורא דחובה סוף פ"א, - והשפ"א כתב בדעת רש"י, דר"א לטעמי' אזיל דאפי' בנדה אחת חייב על כל ביאה, ור"ע לא חש להשיב ע"ז כיון דפליגי רבנן עלי', רק דאכתי יש ללמוד מנדה שטבלה דאיכא ימים שבינתים או מב' נדות דאיכא גופין מוחלקין, וע"ז הוא שהשיב ר"ע דליכא למילף מנדה.[[24]](#footnote-25)

בתוס' הגרע"א הק' דהיאך ילפינן שבת מנדה, הרי איכא למיפרך דמה לנדה שכן נהנה, כדפרכינן לעיל ט"ו ב' אהא דבעי למילף שוחט ה' זבחים בהעלם אחד מאוכל מזבח אחד בה' תמחויין, וכבר הק' כן בתוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה ספ"א, ועמש"כ בזה השפ"א.[[25]](#footnote-26)

**הבא על הבהמה יוכיח א"ל הבהמה כשבת,** בפי' הראב"ד לתו"כ דיבורא דחובה סוף פ"א כתב דלמ"ד דמיבע"ל אם שבתות כגופין, צ"ל דהבא על הבהמות קאמר דהוי גופין מוחלקין, ולפ"ז מתפרש לכאו' הא דהשיב ר"ע דהבהמה כשבת, דמיבע"ל אם מהני חילוק גופין בבהמות,[[26]](#footnote-27) וכן פירש הגרע"א בד' רש"י. - ולמ"ד דמיבע"ל אם ימים שבינתיים הוו ידיעה לחלק, הא דמייתי מבהמה אף דהתם ליכא ימים שבינתים,[[27]](#footnote-28) משום דילפינן בהמה לנדה בהקישא דעריות זל"ז לחייב על כל ביאה וביאה,[[28]](#footnote-29) והא דהשיב ר"ע דהבהמה כשבת, היינו דבהמה אינה בכלל הקישא דעריות, מדכתיב בסיפי' ונכרתו הנפשות העושות דמשמע בועל ונבעלת, ובהמה לאו בת כרת היא.

אך התוס' שבשטמ"ק כתבו, דלכו"ע מייתי ר"א מהא דס"ל דהבא על הבהמה חייב על כל ביאה וביאה,[[29]](#footnote-30) ולא מייתי מהבא על הבהמות, דבגמ' לא משני הכי אלא לגבי נדה ולא לגבי בהמה, והא דהשיב ר"ע דבהמה כשבת, היינו דלדידך דבבהמה חייב על כל ביאה וביאה ה"ה בשבת, אך לדידי בבהמה פשיטא לי' דאינו חייב אלא אחת ובשבת מיבעיא לי אם ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ועיי"ש שכתבו דהא דקיבלה מיני', הוא מטעם אחר, ולא מכח הא דהוכיח מבהמה, (וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בע"ב בד"ה רב חסדא), - והתוס' הרא"ש בסנהדרין נ"ד ב' פירש ג"כ דהא דמייתי ר"ע הוא מהא דס"ל דחייב על כל ביאה, ופירש דהא דהשיב ר"ע דבהמה כשבת, היינו דאף בבהמה מיבע"ל אם חייב על כל ביאה, עיי"ש, אך בשטמ"ק בע"ב בשם הרא"ש הניח לזה בצ"ע, עיי"ש.[[30]](#footnote-31)

\*התוס' שבשטמ"ק כתבו, דלמ"ד דמיבע"ל לר"ע אם שבתות כגופין ולא קיבלה מיני', בע"כ דהא דבהמה כשבת היינו דמיבע"ל דאף בבהמה אינו חייב אף בגופין מוחלקין, וכן מיבע"ל לעיל ט"ו ב' באוכל נותר מה' זבחים אם חייב על כל אחת ואחת, ולא קיבל תשובה שהשיב לו ר"א, - ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דתנן בחולין פ"ב א' דשחטה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים, והרי דגם בבהמה אמרינן גופין מוחלקין, וכן הק' בתוס' הגרע"א,[[31]](#footnote-32) ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**פשיטא לי' דימים שבינתים הויין ידיעה לחלק,** בפירש"י כתב דדמי כמי שנודע לו בינתים ששבת הוא, וכ"כ בפירש"י לקמן בסוד"ה ובשגגת שבת וזדון מלאכות, ומשמע דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק אי"ז משום דתלינן שנודע לו ששבת הוא, אלא אף דלא נודע לו, הוי כמי שנודע לו, וזה דלא כמו שפירש"י בר"פ כלל גדול דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא משום דא"א שלא שמע בינתים שאותו היום הוא שבת, ועמש"כ בזה האהעו"ז והרש"ש שם והאבנ"ז בחו"מ סימן קפ"ט בתשו' אביו.

**וזדון שבת ושגגת מלאכות הוא דבעי מיני' אי כגופין דמיין,** בפירש"י כתב דהא דמיבע"ל אם כגופין דמיין, היינו כגופין של מלאכה שאינם דומים זל"ז כגון זריעה וקצירה, וכ"כ השטמ"ק בע"ב,[[32]](#footnote-33) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דמיבע"ל אם כגופין דמיין היינו דימי השבתות הם כאנשים רבים וגופין מוחלקין, והוי כבא על עריות הרבה משם א' שחייב על כל אחת מפני שהן גופין מוחלקין, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ט' ב' סוד"ה והיא שפחה, וכ"נ בפי' רגמ"ה בריש סוגיין.

והאבנ"ז בחו"מ סימן קפ"ט סק"ג בתשו' אביו הק' ע"ד רש"י, דמה מהני הא דשבתות כגופי מלאכה שאינם דומים זל"ז, הרי כל הא דבשגגת מלאכות חייב על כל מלאכה ומלאכה, הוא משום דהוי טובא שגגות, וזה ל"ש בעושה מלאכה אחת בשבתות הרבה דהויא חד שגגה, והאבנ"ז בסימן ק"צ סק"ו כתב דשפיר חשיב כב' שגגות, ששגג שמותר לעשות המלאכה בזו, ושגג שמותר בזו, ועמש"כ בזה הגר"ז אסבסקי בסימן ג'.

בפירש"י משמע דהא דשבתות כגופין דמי, הוא אף כשעשה אותה המלאכה בכמה שבתות, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בר"פ כלל גדול, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק, דהוא כגון שהבעיר אש שבשבתו זו ובשבת שאחריו ובשבת שאחריו.

אך במהדו"ב חזר בו הרמב"ם ופירשה כשעשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת בשבתות הרבה כגון שנטע בשבת זו והבריך בשבת שאחריו והרכיב בשבת שאחריו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משגגות ה"ח, - והמהר"י קורקוס שם כתב דכיון דשבתות כגופין הרי דגם כשעשה מלאכה אחת בכמה שבתות חייב על כל שבת ושבת, דדמי לבא על עריות הרבה דאף דהביאה היא מעשה אחד, מ"מ חייב משום חילוק הגופין, ומה שנקט הרמב"ם להך דינא בעשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת, סירכא דמתניתין נקט, ועיי"ש מה שהוסיף בזה, וכ"כ המער"ק וההר המורי' שם.

אך הלח"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דל"מ הא דשבתות כגופין אלא כשעשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת, אך אם עשה מלאכה אחת בכמה שבתות אינו חייב אלא אחת,[[33]](#footnote-34) - והאבנ"ז בחו"מ סימן קפ"ט סקי"ח בתשו' אביו כתב דהטעם בזה הוא משום דל"מ הא דשבתות כגופין לחייב ב' אלא בדהוי ב' שגגות, עיי"ש, וכ"כ האבהא"ז שם, והמשנת ר"א בשבת סימן י' סק"ב, והגר"ז אסבסקי בסימן ג' סק"ז ואילך.

הלח"מ שם הק' ע"ד הרמב"ם ממה שאמרו בריש סוגיין דאי שבתות כגופין אי לא בעי מיני', ניבעי העושה מלאכה אחת בשבתות הרבה, ומכח זה הוצרכנו לפרש דתרתי בעי מיני', והק' עוד מסוגיית הגמ' לקמן, - והאחרונים האריכו הרבה בזה, עמש"כ המרכה"מ בפ"ז משבת ה"ט, והאו"ש בהל' שגגות שם ה"י ד"ה והנה הלח"מ, והאבהא"ז שם ה"ח, והאבנ"ז בחו"מ סימן קפ"ט, ומשנת ר"א שבת סימן י', והגר"ז אסבסקי בסימן ג' סק"ז ואילך, וחי' הגר"ש ב"ק סימן ב' סק"ו, ואכמ"ל.

**או"ד זדון שבת ושגגת מלאכות פשיטא לי' דכגופין דמיין, ושגגת שבת וזדון מלאכות מיבע"ל וכו',** מבו' דהא דשבתות כגופין ל"מ לחלק אלא בשגגת מלאכות, אך בשגגת שבת אף דשבתות כגופין מ"מ אינו חייב אלא אחת,[[34]](#footnote-35) אלמלי הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ובפירש"י כתב דהוא משום דהעושה ב' מלאכות בשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, וכ"כ בפי' רגמ"ה.

והרש"ש הק' דלדעת הרמב"ם והתוס' דהא דשבתות כגופין היינו דהוו גופין מוחלקין, א"כ מ"ט בשגגת שבת ל"מ חילוק גופין, והרי הבא על ב' נשים נדות חייב ב', אף אם הי' סבור שהם טהורות, - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בע"ב בסוד"ה א"ר חסדא כתבו דיש טעם דבזדון שבת ושגגת מלאכות יש חשיבות לשבתות להיות כגופין יותר מבשגגת שבת, וכ"כ השטמ"ק שם ע"ד התוד"ה ותניא.[[35]](#footnote-36) - **ב** בפי' הראב"ד מכת"י לתו"כ דיבורא דחובה ספ"א כתב דהוא משום דבשגגת שבת אין כאן גופין מוחלקין, שהרי אינו מכיר בשבתות כלום, כמו שמכיר בגופי הנדות שאע"פ שאינו יודע בטומאתן מכיר הוא בגופיהן. - **ג** האבהא"ז בפ"ז משגגות ה"ח הוכיח מד' הרמב"ם דהיינו משום דאף דבשאר איסורים כל דהוו ב' גופין חייב אף בשגגה אחת, מ"מ בשבת ילפינן מקרא דכל דהוי שגגה אחת אינו חייב אלא חטאת אחת,[[36]](#footnote-37) וע"כ בשגגת שבת דהוי שגגה אחת, ל"מ הא דשבתות כגופין.[[37]](#footnote-38)

האבנ"ז בחו"מ סימן ק"צ סק"ו הק' ע"ד רש"י, דהרי הא דבשגגת שבת אינו חייב אלא אחת על כל המלאכות, הוא משום דהוי חדא שגגה, וזה ל"ש בב' שבתות, דאם שבתות כגופין דמי, הדין נותן דחשיב כב' שגגות, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.

הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב פירש להא דימים שבינתיים הוו ידיעה לחלק, דהוא כשנטע בשבת זו והבריך בשבת זו וכו', וחזר בו ממה שפירש במהדו"ק דהוא כשעשה הבערה בכמה שבתות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משגגות ה"ט, והלח"מ שם ה"ח דקדק מדבריו דאם עשה מלאכה אחת בכמה שבתות אינו חייב אלא חטאת אחת, ול"מ בזה הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ועיי"ש שהק' ע"ז ממשמעות ד' הרמב"ם שם ה"ב דבשגגת שבת חייב חטאת על כל שבת ושבת אף כשעשה אותם המלאכות בכל השבתות.[[38]](#footnote-39)

וההר המורי' שם נקט בדעת הרמב"ם דאה"נ דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא אף כשעשה מלאכה אחת בכמה שבתות, וכ"כ המרכה"מ בפ"ז משבת ה"ט והאבנ"ז בחו"מ סימן קפ"ט סק"כ ואילך בתשו' אביו, - אך האו"ש בהל' שגגות שם ה"י נקט בדעת הרמב"ם דל"מ הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק אלא כשעשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת.

**ושגגת שבת וזדון מלאכות הוא דבעי מיני' וכו',** בפי' הראב"ד לתו"כ דיבורא דחובה ספ"א הק', דלפ"ז מהו דבעי מיני' אם ולדי מלאכות כמלאכות דמי, הרי בשגגת שבת וזדון מלאכות אף בב' מלאכות אינו חייב אלא אחת, וכ"ש בתולדה במקום אב, וכתב דצ"ל דבתרי דוכתי מיבע"ל, דמיבע"ל בזדון שבת ושגגת מלאכות אם ולדי מלאכות כמלאכות דמי, ומיבע"ל בשגגת שבת וזדון מלאכות אם ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק.

**השוכח עיקר שבת,** בפירש"י כתב דהיינו דסבור לא נכתבה שבת בתורה דהיינו העלם זה וזה בידו שגגת שבת ושגגת מלאכות, והערול"נ הק' דהרי בהעלם זה וזה בידו מיבע"ל בשבת ע' ב' אם חייב על כל מלאכה, ובע"כ דהשוכח עיקר שבת ל"ה כהעלם זה וזה בידו, וכמש"כ בפירש"י בשבת שם ד"ה מהו, והתוס' שם ד"ה העלם, וצ"ע.

**רב חסדא אמר זדון שבת ושגגת מלאכות אפי' ר"ע ס"ל דכגופין דמיין,** בפירש"י כתב דס"ל דהא דתנן דהיודע שהוא שבת חייב על כל מלאכה ומלאכה, של כל שבת ושבת קאמר, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בר"פ כלל גדול, והיינו דלא ס"ל להא דדייק רבה מהא דלא קתני חייב על כל מלאכה של כל שבת ושבת, דשבתות לאו כגופין דמו, - והמרכה"מ בפ"ז משבת ה"ט כתב דמזה הוא שלמד הרמב"ם דל"מ הא דכגופין דמיין כשעשה מלאכה אחת ממש, ושפיר תנן דחייב על כל מלאכה ומלאכה, וכ"כ האו"ש בפ"ז משגגות ה"י בסו"ד.[[39]](#footnote-40)

**הא דתניא פטור בזדון שבת ושגגת מלאכות דשבתות כגופין דמיין, והא דתניא חייב בשגגת שבת וזדון מלאכות וכו',** השטמ"ק הק' דמ"ט בשגגת שבת מצטרפין ב' שבתות לחיוב, הרי כיון דשבתות הוו כגופי מלאכה שאינם דומים, הרי דבשגגת שבת אי"ז מחלקם לחטאות, משום דהעושה מלאכות הרבה בשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, מ"מ היאך הם מצטרפין לחייב, ומ"ש מהיכא דקצר חצי גרוגרת וטחן חצי גרוגרת בשגגת שבת דאינם מצטרפין, וכתב דצ"ל דבשגגת שבת לא חשבינן להו כלל כגופין מוחלקין, וע"כ שפיר הן מצטרפין לחייב.

אך למש"כ רש"י לעיל בסוגיין דהא דבשגגת שבת ל"מ הא דכגופין דמי הוא משום דהעושה מלאכות הרבה בשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, הדק"ל דמ"ט מצטרפין ב' שבתות לחייב, - והמנ"ח בריש מצוה ל"ב נקט דבאמת אף אם קצר כחצי גרוגרת וטחן כחצי גרוגרת בשגגת שבת מצטרפין, כיון דכל מלאכות שבת הוו שם אחד, והוו בכלל מלאכה דאסרה התורה בכשיעור דהוי עבודה, עיי"ש, וכן נסתפק בזה הראש יוסף בשבת ע' ב' (ד"ה נסתפקתי),[[40]](#footnote-41) וכ"כ הרש"ש בשבת ל"ה ב' דלכאו' מוכח כן מסוגיין לפירש"י,[[41]](#footnote-42) וכן הוכיח האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ד ובסו"ס רנ"ז, וכ"ה גם בדבריו בסימן ק"ז סק"ג.[[42]](#footnote-43)

אך האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ט' כתב דודאי דאינם מצטרפין, דצירוף ל"ש רק שיצטרפו ב' חצאי שיעור לשיעור שלם, וזהו הוא רק כששייך לצרפם ולהשלימם יחד, אך א"א לצרף חצי גרוגרת מקצירה וחצי גרוגרת מטחינה, דלא קצירה איכא הכא ולא טחינה איכא הכא והוו גם עתה רק ב' חצאי מלאכות, וא"א לצרפן ולעשותן למלאכה אחת, ושאני הכא דאף דשבתות כגופין דמי והוו כב' גופי מלאכה, מ"מ לענין צירוף שפיר מצטרפי זע"ז, דהרי מין מלאכה אחת הוא ושייך בזה צירוף דעי"ז איכא מלאכה שלימה לפנינו, והא דאמרינן דאם שבתות כגופין דמו לא מצטרפי, הוא משום דדינא הוא דכל שחלוקין לחטאות אין מצטרפין, וכמו שאמרו בשבת ע"א א',[[43]](#footnote-44) וע"ז הוא דאמרינן דבשגגת שבת דאין חלוקין לחטאות, שפיר הן מצטרפין, וכ"כ באורך בחי' הגרז"ס בסוגיין, עיי"ש, ועד"ז כתבו האגודת אזוב שגגות סוף אות כ"ב, (ועמש"כ בהגה' טהרת אזוב שם), ובס' משנת ר' אהרן שבת סימן י' סקט"ו.[[44]](#footnote-45)

ולדעת הרמב"ם והתוס' דהא דשבתות כגופין דמי היינו כגופין מוחלקין, ואפ"ה בשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, דבזה ל"ה שבתות כגופין, או משום דאינו מכיר בגופין, מתפרש בפשיטות הא דגם בדין צירוף דב' שבתות שאני שגגת מלאכות משגגת שבת, דבשגגת מלאכות כיון דהם חלוקין לחטאות אינם מצטרפין, ובשגגת שבת דאינם חלוקין לחטאות ה"ה מצטרפין.

\*בעיקר מה שאמרו הכא דאם שבתות כגופין אין ב' שבתות מצטרפין, העירו דהרי הא דשבתות כגופין יליף לה ר"א מק"ו, והיאך ילפינן מינה לקולא דאף לא יצטרפו, - ואי נימא כמו שנקטו האפיקי ים והגרז"ס דהא דאין מצטרפין הוא בתולדה מהא דחלוקין לחטאות דדינא הוא דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, ניחא.

האו"ש בפ"ז משגגות ה"י הק', למשמעות ד' הרמב"ם דל"מ הא דשבתות כגופין כשעשה מלאכה אחת ממש בב' שבתות, דא"כ מ"ט פטרינן בכותב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת מכח הא דשבתות כגופין, אף דהוי זה מלאכה אחת, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה המרכה"מ בפ"ז משבת ה"ט, - והאבנ"ז בחו"מ סימן קצ"א סק"ב בתשו' אביו כתב לישב, דהא דתנן דמודה ר"ג וכו' דפטור, קאי על רישא דאיירי בב' העלמות, ובזה שפיר מהני הא דשבתות כגופין אף במלאכה אחת, דכל הא דל"מ הא דשבתות כגופין במלאכה אחת, הוא משום דהוי שגגה אחת.

\*האו"ש שם הביא מירושלמי בפ' כלל גדול ה"א דב' שבתות במזיד אינם מצטרפות לחייבו מיתה, והק' דא"כ היאך הם מצטרפות לחייבו חטאת בשגגת שבת וזדון מלאכות, ועיי"ש מש"כ בזה.

\*הראש יוסף בשבת ע' ב' כתב דהשוכח עיקר שבת וכתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת זו, כיון דאם עשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה אינו חייב אלא אחת, ולא אמרינן בזה לא ימים שבינתים ולא גופין מוחלקין, ה"נ מצטרפין ב' שבתות לחיוב, - אך שוב נסתפק בזה, די"ל דאף בשוכח עיקר שבת הי' ראוי לחייב על כל שבת ושבת, לדעת התוס' דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא מגזה"כ, ואף דילפינן מקרא דאין ימים שבינתים מחלקין, אין לך בו אלא חידושו, ואף דאין ימים שבינתים מחלקין לחייבו ב', מ"מ הן מחלקין שלא להצטרף לחיוב.[[45]](#footnote-46)

\*האגודת אזוב שגגות אות כ"ג כתב דאם כתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת בשגגת שבת ושגגת מלאכות, מצטרפין, אף דשבתות כגופין, דכיון דאיכא שגגת מלאכות ל"מ הימים שבינתים לחלק, ומאידך כיון דאיכא גם שגגת שבת אינם חלוקין לחטאות, לפ"מ דקי"ל בהעלם זה וזה בידו דאינו חייב אלא אחת, - ובתשו' האבנ"ז שם אות כ"ד, ונד' באבנ"ז חו"מ סימן קצ"ב נחלק ע"ז, דהא דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, לאו היינו דמכח הא דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, אלא היינו דכשם שחלוקין לחטאות דב' עבירות הן, כך אינם מצטרפין, וע"כ אף בשגגת שבת ושגגת מלאכות אזלינן בתר שגגת מלאכות לקולא דאין מצטרפין, עיי"ש.[[46]](#footnote-47)

**ואלא באחת על האריג וכו',** התוס' והרא"ש שבשטמ"ק הק' דאם מחייב ר"ג באחת על האריג, מ"ט פטר בכותב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת, הרי יש לחייבו על כתיבת האות השני' בפנ"ע, וכמו שאמרו בשבת ק"ד ב' דלר"א דמחייב באחת על האריג, ה"נ מחייב בכותב אות אחת סמוך לכתב, וכתבו דאיירי כשכתבו בקלף אחר, והיינו דאף דהכותב ב' אותיות אחת בטבריא ואחת בצפורי חייב, מ"מ דינא דר"א דכותב אות אחת סמוך לכתב חייב, הוא רק כשהיא סמוכה לכתב, דאל"כ לעולם יהא הכותב אות אחת חייב, משום דה"ז מצטרף עם שאר כתבים שבעולם.[[47]](#footnote-48)

אך בפירש"י בד"ה אלא באחת על האריג משמע דכל הא דמחייב ר"א באחת על האריג, הוא רק כשהי' באותו בגד אריג שיעור הרבה, דבכה"ג חשיב האי חוט שארג זה אטו כל הבגד, אך בכותב אות אחת סמוך לאות אחרת, אינו חייב.[[48]](#footnote-49)

**בשלמא לרב חסדא דאמר וכו' דבעי מיני' דימים שבינתים מי הויין ידיעה לחלק או לא היינו דקאמר לי' ומה נדה,** התוס' בר"פ כלל גדול הק' דהיאך מייתי ר"א להא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק מנדה, הרי אדרבה בשבת כתיב קרא ובנדה לא כתיב, וכתבו דהא דילפינן בשבת מקרא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, הוא כר"א ב"ר שמעון דאמר לקמן בסוגיין דלא כך שאלו ר"ע לר"א וכו', אך לתנא דמתניתין דפשיט ר"א להא דימים שבינתים הוו ידיעה מנדה, לא ילפינן לה מקרא,[[49]](#footnote-50) - והרמב"ן שם כתב לישב, דאפשר דס"ל דתרתי בעי מיני' ימים שבינתים אי הוו ידיעה לחלק, ואי שבתות כגופין דמיין, ופשיט לי' תרוייהו מנדה, ואגב גופין מוחלקין דגמרינן מנדה, אמר נמי ימים שבינתים מנדה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם,[[50]](#footnote-51) - וכתב לישב עוד דהא דילפינן לה התם מקרא, הוא אסמכתא בעלמא, וכ"כ הר"ן שם.

**אלא לרבה דאמר וכו' דבעי מיני' בשבתות אי כגופין דמיין וכו' תני נדות,** האבנ"ז בחו"מ סימן ק"צ סק"ז הק' דכיון דהוה פשיט"ל לר"ע דגופין מוחלקין, אלא שנסתפק אם שבתות כגופין, א"כ מה פשיט ר"א מנדה, הרי בנדה ידע גם ר"ע דגופין מוחלקין, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.

**כגון שבא עלי' וטבלה וראתה וחזר ובא עלי' וכו',** נחלקו הראשונים בטעם הא דבנדה הוו ימים שבינתים ידיעה לחלק, ונת' בר"פ כלל גדול, והרשב"א שם כתב דתליא בזה אם הא דהימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא רק כשנודע לו שטבלה, או אף כשלא נודע לו שטבלה, עיי"ש.

ולכאו' לכל הדעות כל הא דהוו הימים שבינתים ידיעה לחלק הוא בששגג ולא ידע שהיא נדה, אך כששגג באיסור נדה ל"ה הימים שבינתים ידיעה לחלק, ודמי להא דבשגגת מלאכות אין הימים שבינתים ידיעה לחלק, - אך הרמב"ם בפ"ה משגגות כתב דהבא על הנדה בשגגה וטבלה וחזרה וראתה ובא עלי' פעם שני' "באותה שגגה עצמה" חייב על כל פעם ופעם, ומסתימת דבריו משמע דהוא אף בשגגת האיסור.

ואמנם באמת בד' הרמב"ם שם מבו', דהא דחייב ב', אי"ז משום דהימים שבינתים הוו כידיעה, אלא הוא משום שזמן נדות זה חוץ מזמן נדות השני, והרי הן כב' נשים נדות, והרי דיש בזה לחילוק גופין, וע"כ הוא חייב ב' אף בשגגה אחת,[[51]](#footnote-52) וכ"כ בס' הערות להגרי"ש, אך צ"ע דזה דלא כמו שאמרו בסוגיין דהא דחייב ב' הוא משום דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ועמש"כ בזה האבהא"ז שם פ"ז ה"ח.[[52]](#footnote-53)

\*ביבמות ל"ד א' אמרו דמשכח"ל דחייב משום אשת איש ואשת אח ואחות אשה ונדה, אף דאין איסור חל על איסור, בשופעות מתוך ג' לאחר ג' וכו', והרמב"ן שם הק', דאם טבלו מאותן נדות של שלש וחזרו ושפעו בשתים עשרה, נמצא שיש עליהן משום אשת איש ואשת אח ואחות אשה בב"א ואין עליהן משום נדות זה שעכשיו הוא בא, ואותו שחל עליהן הרי טבלו ממנו ועבר, וכתב דמשכח"ל כשלא טבלו לנדתן, ועיי"ש שכתב דאפשר לומר דכל שם נדות באשה אחת חד הוא, אע"פ שטבלה בינתים, וכתב ע"ז דיש לעיין בזה במס' כריתות בענין ימים שבינתיים דהוו ידיעה לחלק, וצ"ב.

האו"ש בפ"ה משגגות ה"ה כתב לדעת הרמב"ם דהאוכל חמץ בב' פסחים בשגגת פסח, חייב ב', עיי"ש, ולכאו' כ"ה לדעת התוס' בר"פ כלל גדול דגזה"כ הוא דימים שבינתים הוו כידיעה לחלק, וכן למש"כ הרמב"ן והרשב"א שם בשם רשב"ם דהוא משום דבימי החול יצא מן הספק, אך לדעת ש"ר שם יש לדון בזה.

האו"ש שם צידד דאם בא על אשת ראובן ונתגרשה ונתקדשה וחזר ובא עלי', או שבא על אחות אשתו לאה ומתה לאה ונשא רחל וחזר ובא על אחותה, אינו חייב ב', דכיון דאי"ז איסור התלוי בזמן אינו דומה לשבת, וצ"ע.

**אלא כך שאלו הבא על אשתו נדה וחזר ובא על אשתו נדה בהעלם אחת מהו,** בפירש"י משמע דמיבע"ל בבא על אשתו נדה ב' ביאות אם חייב ב', ור"א דפשיט לי' דחייב ב', הוא לטעמי' לעיל ט"ו א' דס"ל דבא עלי' וחזר ובא עלי' חייב ב', וזהו שפירש דהא דיליף ק"ו משבת, הוא מהא דחייב כשעשה ה' אבות מלאכות בהעלם אחד.[[53]](#footnote-54)

אך בד' התוס' בר"פ כלל גדול משמע שפירשו דמיבע"ל בבא עלי' וטבלה וחזרה וראתה ובא עלי' וכו' אם ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ויליף לה ר"א מהא דבשבת ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, עיי"ש.

**שבת ס"ח א' - מעשר דלית בי' אבות ותולדות לא תנא כלל גדול,** התוס' הק' דגם במעשר איכא אבות ותולדות דמדאורייתא דגן תירוש ויצהר ומדרבנן כל מילי,[[54]](#footnote-55) וכתבו דל"ש להזכיר אבות ותולדות במילי דלית בי' איסור מלאכה, והרשב"א תמה ע"ז דהרי לגבי נזיקין תני אבות ותולדות, וכן הק' המהרש"ל,[[55]](#footnote-56) ועיי"ש מש"כ בזה, והמהרש"א כתב דמכוון התוס' הוא דאף דאיכא אבות ותולדות אף במידי דלי"ב איסור מלאכה, מ"מ ל"ש להזכיר כלל גדול משום דאיכא אבות ותולדות אלא במידי דאית בי' איסור מלאכה.

**גדול עונשו של שבת מעונשו של שביעית,** התוס' פירשו דהיינו דאיסור מלאכות דשבת איתנהו בין בתלוש ובין במחובר, ואיסור מלאכות דשביעית הוא רק במחובר, ועי' משה"ק בזה הגר"א לופטביר במכתבו שבתוצאות חיים סימן ח', ומה שהשיב הגרמ"ז שם, ומה שחזרו ונו"נ בזה.

**כל שהוא אוכל וכו' חייב בפאה,** בפירש"י בד"ה כל שהוא אוכל ובד"ה ואילו מכניסו לקיום משמע דכל המינים שהם דומיא דקציר חייבין בפאה מדאורייתא, וכ"כ התוס' הרא"ש בנדה נ' א' בשם רש"י, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א, אך התוס' כתבו דמדאורייתא אין חייבין אלא דגן תירוש ויצהר, וכ"כ הרשב"א, ונחלקו בזה עוד מרבוותא, והובאו הדעות בזה בדרך אמונה פ"ב ממתנו"ע סק"ז ובצה"ל שם.

**ואילו לקיטתו כאחד ומכניסו לקיום לא קתני,** בפירש"י כתב דהא דבמעשר חייבין אף מינים שאין לקיטתם כאחד ואין מכניסן לקיום, הוא משום דכי תקון רבנן אדידהו לא פלוג בפירות האילן ובירק בין מין למין, וזה מתפרש כמש"כ הריטב"א בשם רשב"ם דבמעשר שאינו מה"ת אלא בדגן ותירוש ויצהר בלבד, תיקנו בכל שאר המינים, והואיל ותיקנו בכמה מינים תיקנו אף בתאנה וירק, ומשא"כ בפאה שהכל הוא מה"ת חוץ מתאנה וירק לא רצו לתקן, ועיי"ש שכתב בשם ר"ת שתמה על טעם זה, וכ"כ התוס' הרא"ש בשם ה"ר פורת, - אך התוס' כתבו דהא דבמעשר תיקנו אף במינים אלו ובפאה לא תיקנו במינים אלו, הוא משום דבמינים אלו יש הפסד לעניים יותר מן הריוח.

**בתינוק שנשבה לבין הנכרים,** בפירש"י כתב דלא ידע שבת מעולם, וכ"כ המאירי בריש פירקין שהוא סבור שאין איסור שבת בעולם ולא נאסר מעולם לישראל, וכ"ה בל' הראשונים בכ"ד, ומשמע דאיירי כשיודע שהוא ישראל, אלא דכיון שנשבה לבין הנכרים לא ידע מאיסור שבת כלל, וי"ל לפ"ז, דכל שאינו יודע כלל שהוא ישראל, הו"ל כאונס, ואינו חייב חטאת, - אך בל' הרמב"ם בפ"ב משגגות ה"ו נראה דאף אם לא ידע כלל שהוא ישראל, ה"ה חייב חטאת,[[56]](#footnote-57) וכן נקט בתשו' חוט המשולש להגר"ח סימן י"ג, ועמש"כ בס' שיחות חכמה ומוסר להגר"ד קראנגלאס ח"א מאמר ה' בטעם הא דכה"ג לא חשבינן לי' כאנוס.

**אבל הכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת ושבת,** המהרש"א בע"ב הק' לדעת רש"י דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, הוא משום דא"א שלא שמע בינתים שאותו היום הוא שבת, הרי ל"ש ה"ט כלל כשהיתה עיקר שבת שכוחה ממנו, ומ"ט הוא חייב על כל שבת ושבת,[[57]](#footnote-58) והוכיח מזה כדעת התוס' דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא מגזה"כ, ושפיר י"ל כן אף בהכיר ולבסוף שכח.[[58]](#footnote-59)

אך בד' רש"י בד"ה ליתני מבו' דלפ"מ דס"ד דאף בהכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת ושבת, אי"ז משום דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, אלא אף בלא"ה חייב על כל שבת ושבת, והיינו דכל מה שאמרו בכריתות דהא דחייב על כל שבת ושבת הוא משום דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, הוא לפ"מ דמסקינן דבהכיר ולבסוף שכח אינו חייב אלא אחת.

ח' תמוז ע"ט

דף מס' 4

\***ס"ח א' -** התוס' כתבו דגר שנתגייר לבין הנכרים, היינו כשלא הודיעוהו מצוות שבת, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א, והריטב"א כתב דיש לפרש עוד דמשכח"ל כשנתגייר שהוא קטן וכשהגדיל הי' בין הנכרים, - והריטב"א ביבמות מ"ז א' הוכיח מזה דאם לא הודיעוהו מצוות אי"ז מעכב, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג מאיסו"ב הי"ז והמ"מ שם, - ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ט סקכ"ב וסימן ל' סק"י כתב דודאי דקבלת מצוות מעכבת בגירות, ורק הודעת המצוות אינה מעכבת, והובא באחיעזר ח"ג סימן כ"ו סוסק"ד.

**אבל לא שכחה מאי חייב על כל מלאכה ומלאכה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאם הוה ס"ל דאינו חייב אלא אחת לכל שבת ושבת הו"ל למיכרך ולמיתני וכו', והתוס' כתב דמדייק מדלא תני בבא אחריתא דהיודע עיקר שבת וכו' אינו חייב אלא על כל שבת ושבת, - אך הריטב"א כתב דמסברא אמרינן הכי, דכיון דהך תנא כל היכא דמסיק בידיעה טפי מסיק דרגא בחיוב חטאת, וכדמפליג בין מי שלא הכיר בשבת מעולם דאינו חייב אלא חטאת אחת, ומי שהכיר בה ושכחה חייב על כל שבת ושבת, ע"כ היא הנותנת דהיודע עיקר שבת יהא חייב על כל מלאכה ומלאכה, ואם אינו חייב הו"ל למיתניי' בהדיא.

**אדתני היודע שהוא שבת וכו' ליתני היודע עיקר שבת וכ"ש הא,** התוס' בד"ה ליתני ובד"ה וכ"ש נקטו דבזדון שבת ושגגת מלאכות אינו חייב על כל שבת ושבת, אלא למ"ד דשבתות כגופין דמי, וכ"כ הריטב"א, ונתחדש בדבריהם דאף לפ"מ דס"ד דאף השוכח עיקר שבת חייב על כל שבת ושבת, מ"מ בשגגת מלאכות אינו חייב על כל שבת ושבת.[[59]](#footnote-60)

**אבל תינוק שנשבה וכו' פטור,** בפירש"י כתב דהוא משום דאומר מותר אנוס הוא, והתוס' הק' ע"ז דטעמייהו כמונבז דיליף מקרא דכל שלא היתה לו ידיעה מתחילה פטור, ועמש"כ בזה המגיני שלמה באורך בישוב ד' רש"י, ומש"כ הפנ"י והראש יוסף, - ועי' מה שהאריך בזה הגר"ח מוואלאזין בתשו' חוט המשולש ח"א סימן י"ג, ונד' גם בתשובותיו שבביה"ל (סוף ח"א) בסימן ג'.

**וחייב על הדם אחת ועל החלב אחת,** התוס' כתבו דאף דגם כל אדם אינו חייב על הדם ועל החלב אלא אחת, קמ"ל דאף אם אכלן בכמה תמחויין דכל אדם חייב על כל תמחוי למ"ד דתמחויין מחלקין, והכא אינו חייב אלא אחת, וכ"כ הריטב"א, והראש יוסף דקדק כן ממש"כ בפירש"י דחייב על הדם שאכל כל ימיו אחת, ומשמע דקמ"ל דסגי לי' באחת, - אך התוס' הרא"ש כתב דקמ"ל דלא תימא דכיון שנשבה לבין הנכרים לא יהא חייב על כל המצוות אלא אחת, והמגיני שלמה הוסיף לפרש דהוא משום דכל התורה הוי לגבי' חדא שגגה, דלא ידע דאיכא תורה בעולם, ועיי"ש שכתב דהס"ד הוא דדמי להא דל"מ חילוק מלאכות בשגגת שבת, והרי דאף דכל אב מלאכה הוי איסור בפנ"ע כחלב ודם, (כדמדמינן להו לקמן ע"ב ב'), ומ"מ כיון דחדא שגגה היא אינו חייב אלא א'.[[60]](#footnote-61)

בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דבתינוק שנשבה ל"מ חילוק תמחויין, כתב הגר"ז אסבסקי בסימן א' סקי"ד לפרש, דהוא משום דל"מ חילוק תמחויין אלא בדהוו ב' שגגות, וע"כ הוא דבתינוק שנשבה דאי"ז אלא חדא שגגה, ל"מ חילוק תמחויין,[[61]](#footnote-62) ועיי"ש בסקי"ז במש"כ לפרש עוד בזה, ועד"ז כתבו החזון יחזקאל בכריתות פ"ב ה"ח, ובחי' רא"ל ח"ב סימן נ"ו.

אך בד' הריטב"א מבו' דכל הא דל"מ חילוק תמחויין בתינוק שנשבה, הוא משום שלא ידע מעולם איסור חלב, ומבו' דכל שידע ושכח איכא לחילוק תמחויין, אף דהוי חדא שגגה,[[62]](#footnote-63) וצ"ב לפ"ז דמ"ט היכא שלא ידע מעולם איסור חלב ל"מ חילוק תמחויין.

הראש יוסף כתב דכ"ה דבתינוק שנשבה ל"מ חילוק תמחויין, ה"נ ל"מ בו חילוק גופין, ועיי"ש שרמז לדקדק כן ממש"כ בפירש"י דחייב על הדם וכו' וכן כל דבר כרת שבתורה, דבא להשמיענו דגם על כרת שבתורה אינו חייב אלא אחת אף דאיכא חילוק גופין, (וכ"נ גם ממש"כ בפי' ר"ח דכן בכל מצוה ומצוה אינו חייב אלא בכל מצוה אחת), וכן נקט האבנ"ז בחו"מ סימן ק"צ סק"א דבשוכח עיקר נדה ליכא חילוק גופין, - אך בתשו' אביו שם סימן קצ"א סק"א נחלק ע"ז דאף בשוכח עיקר נדה איכא חילוק גופין,[[63]](#footnote-64) וכ"כ הגר"ז אסבסקי בסימן ב' סק"א דאף בתינוק שנשבה איכא חילוק גופין,[[64]](#footnote-65) ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו ביבמות צ"ב א' דאם אמרו לה מת בעלה ונשאת ואח"כ בא בעלה חייבת על כל איש ואיש, משום דגופין מוחלקין, אף דהוי שגגה אחת, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"ה.[[65]](#footnote-66)

ובטעם החילוק בזה בין חילוק תמחויין לחילוק גופין, כתב הגר"ז אסבסקי שם, דהוא משום דדין חילוק גופין אי"ז מחלק בעלמא, אלא היינו דכל גוף הוי מחייב בפנ"ע, ועיי"ש בדבריו בסימן ב' שהאריך בענין זה,[[66]](#footnote-67) ויתבאר בעזה"י במקומו.

**הואיל ומזיד קרוי חוטא ושוגג קרוי חוטא,** הרמב"ן בשער הגמול כתב דהא דשוגג קרוי חוטא, הוא משום שלא נזהר בעצמו ולא הי' ירא וחרד אל דברי המקום ב"ה שלא יאכל ולא יעשה דבר עד שיבדוק יפה יפה ויתגלה לו הדבר שהוא מותר וראוי לו לפי מדותיו של הקב"ה, ועל הדרך הזו הוא טעם חטא השגגה בכל התורה כולה,[[67]](#footnote-68) ועוד שכל דבר האסור מלכלך הנפש ומטמא אותה דכתיב ונטמתם בם, לפיכך נקרא השוגג חוטא.[[68]](#footnote-69)

י"א תמוז ע"ט

דף מס' 5

**ס"ח ב' - מ"ט דמונבז,** בפירש"י כתב דהא דבעי מ"ט דמונבז, אף דלעיל יליף לה מבנין אב, הוא משום דאבנין אב ודאי לא סמיך למעבד שוגג דומיא דמזיד, דהא שוגג חילוף דמזיד הוא וכו', - ולפ"ז לכאו' לפ"מ דמשני דיליף לה מהקישא דשוגג למזיד, היינו דיליף מינה גם להא דבעינן שתהא לו ידיעה, דמה"ט תינוק שנשבה פטור, וגם להא להא דחייב אף כשהיתה לו ידיעה בשעת מעשה, דמה"ט מחייב כששגג בקרבן אע"פ שהזיד בלאו וכרת,[[69]](#footnote-70) וכ"ה מבו' בד' התוס' ד"ה כ"ש שהוספת, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הריטב"א לעיל בסוגיין, והתוס' הק' לפ"ז דמ"ט לא פטרינן מהך הקישא גם בהכיר ולבסוף שכח,[[70]](#footnote-71) ועמש"כ בזה הריטב"א והר"ן.

אך הרמב"ן והרשב"א כתבו דהא דבעינן שתהא לו ידיעה, ותינוק שנשבה פטור, ילפינן לה מבנין אב, ומה"ט לא פטרינן אלא בתינוק שנשבה, דרק כשלא היתה לו ידיעה כלל ל"ד כלל למזיד, והא דפריך דמ"ט דמונבז, היינו דמ"ט מחייב אף כשהיתה לו ידיעה בשעת מעשה, דליכא למימר דהוא מכח הבנין אב, דל"ה דומיא דמזיד אלא כשהיתה לו ידיעה בשעת מעשה, דא"כ מ"ט מחייבינן אף כששגג בזו ובזו, וע"ז הוא דמשני דיליף לה מהיקש.

התוס' בד"ה כ"ש שהוספת ולקמן בסוגיין בד"ה אמר קרא נקטו דר' יוחנן ור"ל דס"ל כמונבז, הוא גם בהא דס"ל דשגגת קרבן שמה שגגה, - אך בפי' ר"ח כתב דלא אמרו ר"י ור"ל כמונבז אלא בהא דפטר בתינוק שנשבה, אך בדין ידיעה בשעת מעשה לא ס"ל כוותי',[[71]](#footnote-72) והשפ"א לקמן בסוגיין האריך בזה, עיי"ש.

**אלא למונבז שגגה במאי,** התוס' כתבו דלא מצי למימר ששגג בלאו והזיד בקרבן, דבכה"ג ל"ה שב מידיעתו, והריטב"א בתו"ד כתב דגם אם שגג בסקילה והזיד בקרבן ל"ה שב מידיעתו, והשפ"א הק' דמ"ט ל"ה שב מידיעתו, הרי אף שהזיד בקרבן, מ"מ כיון ששגג בלאו לא ידע חומר האיסור, ואם הי' יודע הי' שב מידיעתו, ולכאו' מוכח מד' התוס', דדינא דשב מידיעתו, לאו היינו דבעינן שיהא שב מהידיעה שהוא שוגג בה, אלא שיהא שב מהידיעה המחייבתו קרבן, וכיון דהידיעה המחייבת קרבן היא שנודע לו שחייבין על עבירה זו קרבן, (אף אם לא נודע לו שיש עלי' לאו), וע"כ לדין שב מידיעתו בעינן דיהא שב מכח ידיעה זו דחייב קרבן.

התוס' כתבו עוד, דל"מ למימר כגון ששגג בלאו ובקרבן, דסברא הוא דכיון דמקיש למזיד אפי' מזיד בכל דבר ושוגג רק בדבר אחד יש לנו לחייבו,[[72]](#footnote-73) - והתוס' הרא"ש כתב לישב עוד, דאפי' רבנן לא חשיבי שגגת לאו,[[73]](#footnote-74) ומבו' דאף למ"ד דכל ששגג בכרת והזיד בלאו חייב קרבן, מ"מ כל ששגג בלאו והזיד בכרת אינו חייב קרבן, ונת' להלן.

התוס' כתבו עוד דבהזיד בסקילה ושגג בקרבן ל"ה שב מידיעתו, אך בהזיד בכרת ושגג בקרבן הוי שב מידיעתו, משום דכרת אפשר בתשובה וקרבן לא אפשר בתשובה, והגרע"א הק' דא"כ ה"נ הומ"ל דאיירי בהזיד בסקילה, אלא שלא התרו בו דחייב רק לשמים ומהני תשובה.

אך בל' התוס' הרא"ש משמע דה"ט דאפשר בתשובה, לאו היינו דע"כ אינו חושש לזה כיון שבידו ליפטר מן העונש ע"י תשובה, אלא היינו דמכח זה נראה לו דהכרת אינו חמור כ"כ, והקרבן חמיר טפי, - ולפ"ז ניחא דבחיוב סקילה דא"א בתשובה, הרי דאם לא שב מחמת חומר זה, כ"ש דלא ישוב מחמת חומר דהקרבן.[[74]](#footnote-75)

**ורבנן שגגת קרבן לא שמה שגגה,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא שגג בעבירה עצמה, וכ"כ בפי' הרמב"ם למכילתין דהשגגה ראוי' שתהא מצוי בעבירה עצמה ולא בכפרתה, - והחת"ס לעיל ס"ח ב' ד"ה אמנם לר"ע פירש דטעמא דרבנן הוא משום דחיוב קרבן אינו עונש אלא לכפרה, וכל שידע בלאו וכרת דידע לחומר האיסור, הוי מזיד, ועיי"ש לעיל מינה בד"ה האמנם שכתב דטעמא דמונבז דשגגת קרבן שמה שגגה, הוא משום דס"ל דחיוב קרבן הוא כעונש מן העונשים, וע"כ כל ששגג בקרבן אמרינן דאילו הי' יוע שהחמיר רחמנא לעונשו קרבן ל"ה עביד,[[75]](#footnote-76) אך לכאו' בל' רש"י מבו' דלמונבז ל"ב שיהא שוגג בהעבירה עצמה, וסגי במה שהוא שוגג כלפי חיוב הקרבן, וכ"ה להדיא בפי' הרמב"ם דלמונבז אף אם ידע כל העבירה ונעלם ממנו אפי' מעט מתקנתה שוגג קרוי.

ומצינו עוד כמה דרכים בטעמא דרבנן, **א** המאירי לקמן בסוגיין פירש דהוא משום דבדבר שזדונו כרת, אין שגגת קרבן שלו מצוי', ומתוך כך אינה קרוי' שגגה, וצ"ב, - **ב** הראש יוסף כתב דהוא משום דכל שהזיד בכרת אף ששגג בקרבן ל"ה שב מידיעתו, דאם אינו שב מכרת כ"ש שלא ישוב מקרבן, ופליגי ע"ד מונבז דס"ל דחשיב כשב מידיעתו, וכמש"כ התוס' לפרש הטעם בזה. - **ג** בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דטעמא דרבנן הוא משום דלא שב מידיעתו, שהרי אם יודיעוהו שחייב קרבן לא יתחייב כלל.

**כיון ששגג בכרת אע"פ שהזיד בלאו,** בפירש"י כתב דהוא משום דהקרבן על הכרת בא, והיינו דכיון דהקרבן על הכרת בא, נמצא דכל שהוא שוגג בכרת, הוי שוגג כלפי העבירה המחייבת קרבן, דאף דהוא מזיד כלפי העבירה עצמה, מ"מ כלפי חומר העבירה המחייב קרבן הו"ל שוגג, וע"כ הוא מביא קרבן, - והנה אמנם בפירש"י בכ"ד מבו' דהלאו הוי ג"כ מכלל המחייב דהקרבן,[[76]](#footnote-77) אך מ"מ סגי סגי בשגגת כרת לחייבו בקרבן, ולכאו' הוא משום דהעבירה המחייבתו קרבן הוא במה שיש בה לאו וכרת, וכל ששגג בכרת הו"ל שוגג בחומר העבירה המחייבת קרבן.[[77]](#footnote-78)

אך התוס' כתבו דטעמא דר' יוחנן הוא משום דלא כתיב לאו בהקישא דריב"ל ולא כתיב אלא כרת בההוא ענינא, ומבו' דהא דשגגת כרת שמה שגגה אי"ז משום דסגי שיהא שוגג כלפי חומר העבירה המחייבת קרבן, אלא הוא משום דבקרא דחיוב קרבן לא כתיב אלא כרת, וע"כ סגי במה שהוא שוגג בכרת.[[78]](#footnote-79)

התוס' כתבו דר' יוחנן מיירי אליבא דרבנן דאית להו הקישא דריב"ל, אך לרבי דאית לי' הקישא דעלי' מודה ר' יוחנן דבעי עד שישגוג בלאו וכרת, כיון דכתיב לאו בההוא קרא, - אך לדעת רש"י דטעמא דר' יוחנן הוא משום דסגי במה שהוא שוגג בכרת, דהוי שוגג כלפי העבירה המחייבת קרבן, אף דגם הלאו הוא מכלל המחייב דהקרבן, דמ"מ הוא שוגג בחומר העבירה המחייבת קרבן, לכאו' הוא גם לדעת רבי, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם דבדבריו בפ"ו מיבום ה"ט מבו' דקי"ל כרבי, ואפ"ה כתב בפ"ב משגגות ה"ב דכל ששגג בכרת חייב קרבן, ותמה בזה בתשו' חדשות להגרע"א חו"מ סימן ט' (סוד"ה ולזה נלע"ד), ובתשו' בית יצחק או"ח סימן צ"ו סוסקי"א כתב דמוכח מד' הרמב"ם דפליג ע"ד התוס' בזה.

\*האחיעזר בח"ג סו"ס פ"ב כתב בשם הגר"ח, דאף דכל ששגג בכרת והזיד בלאו חייב חטאת, מ"מ בכה"ג ליכא חילוק חטאות בעריות, דהרי דין חילוק חטאות בעריות הוא משום דהן לאוין חלוקין, וכל מקום שאתה מוצא ב' לאוין וכרת אחד חילק חטאת ביניהן, וכיון דהגורם לחילוק חטאות הוא הלאו, בעינן שיהא שוגג בלאו, דכל הא דשגגת כרת שמה שגגה, הוא היכא דהחיוב הוא מצד הכרת,[[79]](#footnote-80) ועמש"כ בזה האבי עזרי בפי"ד מסנהדרין ה"א.[[80]](#footnote-81)

\*בירושלמי בתרומות רפ"ו א"ר אבהו בשם ר' יוחנן דמזיד בחלב ושוגג בקרבן, מתרין בו ולוקה ומביא קרבן, והובא בפי' הר"ש שם, ומבו' בדבריו שפירש דאיירי כשהי' מזיד בלאו ושוגג בכרת, ואזיל ר' יוחנן לטעמי' דשגגת קרבן שמה שגגה,[[81]](#footnote-82) וכן פירש הרש"ס שם, אך בפי' המהרא"פ פירש דאתיא כמונבז דס"ל דשגגת קרבן שמה שגגה, וע"כ כל ששגג בקרבן אף שהזיד בחלב ה"ה מביא קרבן,[[82]](#footnote-83) - ונתחדש בזה, דאף דבכה"ג חשבינן לי' כשוגג לחייבו קרבן, מ"מ חשבינן לי' גם כמזיד לחייבו מלקות, והוא חייב מלקות וקרבן.

אמנם הנה בשבועות ל"ז מיבע"ל בהזיד בשבועת הפקדון והתרו בו, אם כיון דחידוש הוא דמזיד מביא קרבן היינו אף כשהתרו בו, או"ד דכל שהתרו בו לוקה ואינו מביא קרבן, או"ד דלוקה ומביא קרבן, - ומבו' דבעלמא א"א שיהא חייב מלקות וקרבן, וכל שהוא חייב מלקות אינו חייב קרבן, ולא מיבע"ל אלא בשבועת הפקדון דחיוב הקרבן חידוש הוא, והרש"ש שם כתב לפ"ז, דאף דקי"ל כר' יוחנן דשגגת כרת שמה שגגה, מ"מ כל שהתרו בו לוקה ואינו מביא קרבן,[[83]](#footnote-84) - והחזו"א בחו"מ סו"ס ו' כתב דבכל חייבי כריתות כה"ג ששגג בכרת והזיד בלאו, או למונבז כששגג בקרבן והזיד בלאו וכרת, אף אם התרו בו אינו חייב מלקות, כיון דחשבינן לי' כשוגג, - ועי' גם בנועם ירושלמי בתרומות שם שצידד דהבבלי פליג בזה על הירושלמי, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

אך מד' הר"ש שהביא לד' הירושלמי בסתמא, משמע דלא ס"ל דהבבלי פליג ע"ז,[[84]](#footnote-85) וכ"נ גם מדבריו שם פ"ז מ"א שנקט בפשיטות דלרבא דחיוב תשלומי תרומה הוא אף כשהזיד בלאו, היינו אף כשהתרו בו למלקות, ואין חיוב המלקות פוטרו מן התשלומין, ובס' מנחת אברהם לתו"כ ח"ג כתב לפרש בזה, דנידון הגמ' בשבועות הוא רק בשבועת הפקדון דחייב קרבן אף במזיד, ובזה הוא שדנו דכיון דהחיוב קרבן והחיוב מלקות הם על המזיד, א"א שיתחייב תרתי, אך בשאר חייבי קרבן דחיוב הקרבן הוא בשוגג וחיוב המלקות הוא במזיד, הרי דכל דיש בו צד זדון וצד שגגה, חייב מלקות משום צד הזדון, וחייב קרבן משום צד השגגה,[[85]](#footnote-86) וכ"ה מבו' בד' הצפנת פענח בפ"ז משבועות ה"ז, עיי"ש.

**ור"ל אמר עד שישגוג בלאו וכרת,** התוס' ד"ה דידע נקטו דכל ששגג בלאו וכרת, אף שהזיד בעשה הוי שוגג, והיינו משום דמקרא דאשר לא תעשינה ליכא למילף אלא דבעינן שיהא שוגג גם בלאו, וכ"כ הרשב"א, וכן משמע בפי' הרמב"ם למכילתין, - אך הרמב"ן צידד דל"ה שוגג אלא עד שישגוג באיסור שבה שהוא סבור מותר, והא דיליף לה מקרא דאשר לא תעשינה, היינו דאסורין לעשותן, וכ"כ הריטב"א והר"ן.

התורי"ד לקמן בסוגיין פירש דטעם הא דפטר ר"ל כשהזיד בלאו ושגג בכרת, הוא משום דכל שהזיד בלאו הוי קרוב למזיד,[[86]](#footnote-87) ומבו' בדבריו דר' יוחנן דפליג הוא משום דס"ל דסגי בשגגה כ"ד לחייב קרבן, - ועיי"ש שכתב דה"נ תליא בפלוגתייהו בגונא דידע את המלאכות אלא ששגג בשיעוריהן, או ששגג בתולדותיהן, דלר"ל אינו חייב קרבן, דהוא קרוב למזיד, דכיון דידע המלאכות איבע"ל למידק בשיעוריהן ואיבע"ל למידק בתולדות, דכיון דכששכח הכרת קרי לי' קרוב למזיד ופטור, כ"ש כשיודע את הלאו והכרת ולא שגג אלא בשיעוריהן או בתולדותיהן דהו"ל קרוב למזיד.

בלישנא דר"ל מבו' דכל ששגג בלאו והזיד בכרת, אינו חייב קרבן, דרק אם שגג בלאו ובכרת שבה חייב קרבן, והריטב"א לקמן בע"ב בד"ה גירסת הספרים כתב דבכה"ג אינו חייב קרבן גם לדעת ר' יוחנן, דשגגת לאו ל"ה כלום לדידי', ועיי"ש שכתב דהוא משום דכרת חמור וראוי שלא יהא הלאו כלום עמו,[[87]](#footnote-88) - ולכאו' מבו' בדבריו דעיקר הפלוגתא דר' יוחנן ור"ל הוא אם סגי במה שהוא שוגג בחומר העבירה, או בעינן שיהא שוגג בעיקר העבירה, וע"כ יש מקום לתלות בפלוגתייהו גם אם סגי במה שהוא שוגג בהלאו לחודי',[[88]](#footnote-89) ואך דכיון דכרת חמור, הרי דכל שהוא מזיד בכרת, לא חשיב כשוגג כלל.[[89]](#footnote-90)

ובד' הראש יוסף לקמן בע"ב מבו' דכל ששגג בלאו והזיד בכרת פטור מן הקרבן משום דאינו שב מידיעתו, וזה ע"ד מש"כ התוס' דאף למונבז דשגגת קרבן שמה שגגה, מ"מ כל שהזיד בסקילה ושגג בקרבן פטור, משום דל"ה שב מידיעתו.[[90]](#footnote-91)

י"ב תמוז ע"ט

דף מס' 6

\***ס"ט א' -** האו"ש בפ"ב משגגות ה"א והאחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ה כתבו עפי"ד הירושלמי בתרומות רפ"ו, דאם אכל ספק חלב במזיד ונודע שהוא חלב, הרי דכיון דלגבי ודאי חלב הו"ל שוגג, הוא חייב חטאת, וכ"כ החזו"א ביו"ד סימן ק"ג סק"א,[[91]](#footnote-92) - והאחיעזר שם כתב לדון דתליא בפלוגתת ר' יוחנן ור"ל אם סגי במה ששגג בכרת, והביא מש"כ בזה בארצות החיים סימן א' סק"ז דבכה"ג אף לר"ל חשיב כשוגג, דאף דהספק אסור מדאורייתא, מ"מ אין בה לא לאו ולא כרת רק איסור בעלמא, וע"כ מיקרי שוגג.[[92]](#footnote-93)

\***מעם הארץ פרט למומר,** האחיעזר בח"ג סימן נ' סוסק"ה הק', דא"כ מ"ט דר' יוחנן דשגג בכרת והזיד בלאו מביא קרבן, הרי הוי מומר ע"י עבירת הלאו, וכתב להוכיח מזה דבעבירת לאו אינו נעשה מומר, אך לא נתישב בזה הא דלמונבז מביא קרבן אף שהזיד בלאו וכרת ושגג בקרבן, ועמש"כ בזה החזו"א ביו"ד סימן ב' סקט"ו.

\***השב מידיעתו מביא קרבן על שגגתו,** התוס' בחולין ה' ב' ד"ה אינו כתבו דאיצטריך להיכא דחזר בתשובה אח"כ ובשעה שאכל ל"ה שב מידיעתו, דאם לא עשה תשובה הרי הוי זבח רשעים, ול"ב קרא למעוטי, והמל"מ בפ"ג משגגות ה"ז האריך הרבה בזה, וכתב לדון בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דכל שעשה תשובה מקבלין ממנו קרבן, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן כ"ט.

**דידע לה לשבת במאי וכו',** בפירש"י כתב דהיינו משום דזדון שבת ל"ה אא"כ יודע אחת מהלכותי', דאי לא ידע בחדא מינייהו אין שבת חלוק לו משאר ימים, וכיון דזה שגג בכל המלאכות, אין כאן זדון שבת.

והקה"י בסימן ל"א עמד בזה, דכיון דהא דבשגגת מלאכות חייב על כל אחת ואחת ובשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, הוא משום דבשגגת מלאכות הוו טובא שגגות ובשגגת שבת הויא חדא שגגה, כמו שאמרו לקמן ע' א', א"כ הרי י"ל דאף דלא ידע לכל איסורי שבת, אכתי הוי טובא שגגות, כיון דאף אחר שידע איסור מלאכה, צריך ללמדו כל מלאכה בפרט שהיא בכלל אזהרת התורה,[[93]](#footnote-94) ואי דנימא דמ"מ כיון שלא ידע כלל מאיסור מלאכה, הו"ל חדא שגגה, א"כ מאי משני דידע לה לשבת בלאו, הרי מ"מ בנוגע לאיסור כרת דזהו שגגתו הו"ל חדא שגגה כללית, שנעלם ממנו עיקר דין כרת של מלאכה, וע"פ העלם זה עשה לכל המלאכות,[[94]](#footnote-95) - ועיי"ש שכתב דאולי י"ל, דאף דטעמא דקרא דבשגגת שבת אינו חייב אלא אחת הוא משום דחדא שגגה היא, מ"מ כבר איכא גזה"כ דבשגגת שבת אינו חייב אלא אחת אף אם איכא שגגות טובא, דדיני התורה נקבעו ע"פ הרוב, וע"כ אם לא ידע לשבת כלל, והו"ל כשגגת שבת, אף דהוי טובא שגגות, אינו חייב אלא אחת, אך אם ידע לשבת בלאו ול"ה בכלל שגגת שבת, חייב על כל אחת ואחת, משום דהוי טובא שגגות.

והאבי עזרי בפ"ז משגגות ה"ג הק' בהא דמשני דידע לה בתחומין ואליבא דר"ע, דהרי איסור תחומין אינו מהל"ת דלא תעשה כל מלאכה, ונמצא דלא ידע להל"ת דלא תעשה כל מלאכה כלל, והוי חדא שגגה, ומה מהני הא דידע באיסור תחומין, והק' עוד עד"ז במש"כ התוס' דהומ"ל דידע לשבת בעשה, ובמש"כ התו"י דהומ"ל דידע לשבת בהבערה לר' יוסי או דידע במחמר, והוכיח מזה דכל דחשיב כזדון שבת חייב על כל מלאכה ומלאכה אף אם הוי חדא שגגה, דגזה"כ הוא לחלק בכה"ג, ושמא כונתו ע"ד מש"כ הקה"י, דאף דבגמ' מפרשינן דטעם הא דבשגגת מלאכות חייב על כל אחת הוא משום דהוו טובא שגגות, מ"מ כבר הוי גזה"כ דבזדון שבת ושגגת מלאכות חייב על כל אחת, אף אם הוי חדא שגגה.[[95]](#footnote-96)

**בשלמא לר' יוחנן וכו' משכח"ל כגון דידע לה לשבת בלאו,** הרמב"ן הק' דלר' יוחנן דשגגת כרת שמה שגגה וידיעת לאו לא שמה ידיעה, מה מהני הא דידע לשבת בלאו, הרי מ"מ כיון דשגג בכרת הוי שגגת שבת, - והרמב"ן לקמן ע' ב' כתב לישב, דהכא דהוא שוגג במלאכות, ומכח זה באין לחייבו, אלא שבאנו לדון דכיון דלא ידע לשבת במידי הוי כשוכח עיקר שבת, הרי דע"ז מהני הא דידע לשבת בלאו דאית לי' בשבת ידיעה, ותו מצינו לחייבו משום שגגת מלאכות, וזה לפמש"כ שם בביאור האיבעיא דהעלם זה וזה בידו, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"נ סימן א'.

**אלא לר"ל דאמר עד שישגוג בלאו ובכרת דידע לה לשבת במאי,** הראשונים דנו מ"ט לא מוקמינן לה בכמה אנפי, **א** התוס' הק' דמ"ט לא משני דידע לה לשבת בעשה, והרשב"א כתב דהומ"ל הכי, אך הריטב"א והר"ן לעיל בסוגיין הוכיחו מזה דלר"ל בעינן שישגוג אף בעשה, - והרמב"ן שם כתב לישב, דאף אם ידע לשבת בעשה, אכתי הו"ל כהעלם זה וזה בידו דאינו חייב אלא אחת,[[96]](#footnote-97) - ובתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"א הוכיח השואל מזה דידיעת עשה לא שמה ידיעה.[[97]](#footnote-98)

**ב** התו"י כתבו דלא מצי לשנויי דידע לשבת בסקילה, דא"כ ל"ה שב מידיעתו, וכ"כ הריטב"א לעיל בסוגיין, - ונתחדש בדבריהם דאף לר"ל דבעינן שיהא שוגג בלאו ובכרת, מ"מ ל"ב שיהא שוגג בסקילה, ואף אם הזיד בסקילה ושגג בלאו ובכרת חשיב כשוגג לחיוב חטאת, אלא שאינו חייב חטאת משום דאינו שב מידיעתו.[[98]](#footnote-99)

**ג** התו"י כתבו דהו"מ לשנויי כגון שטעה בשיעורים, אלא דלא שכיח שישכח ויאמר מדעתו שיעור שאינו, וכ"כ הר"ן,[[99]](#footnote-100) אך התורי"ד כתב דלר"ל דכל ששגג בכרת והזיד בלאו הוי כקרוב למזיד ואינו חייב חטאת, ה"נ אם יודע איסור המלאכות וטעה בשיעוריהן הו"ל כקרוב למזיד, דאיבע"ל למידק בשיעוריהן דילמא יגע באיסור תורה, וכתב דה"נ אם ידע האבות ושגג בתולדות הו"ל כקרוב למזיד.

**ד** הריטב"א כתב דלא סגי במה שידע לשבת בקידוש והבדלה ועונג אכילה, כל שאינו יודע שביתת המלאכות שהוא עיקר.

**דידע בתחומין ואליבא דר"ע,** הריטב"א רמז להוכיח מזה, דלדידן אף תחומין די"ב מיל לאו דאורייתא, דאם הוו דאורייתא, מ"ט לא מוקמינן לה כגון דידע בתחומין די"ב מיל ודברי הכל, וכן הוכיחו התוס' בחגיגה י"ז ב' ד"ה דכתיב והבעה"מ והרמב"ן והריטב"א בספ"ק דעירובין, והרשב"א בביצה ל"ו ב', - ובתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ב הניח לזה בקושיא, והמאירי בסוגיין כתב דאף אם ידע לשבת בתחומין די"ב מיל, חשיב כזדון שבת.

והעמודי אור בסימן י"ד כתב לישב, דשאני איסור תחומין דאלפים אמה לר"ע דהוא מכלל איסור מלאכה, וע"כ סגי במה שידע לאיסור זה לחשבו כיודע לשבת, ומשא"כ איסור תחומין די"ב מיל דאינו מכלל איסור מלאכה, ואף אם ידע לאיסור זה, לא חשיב כיודע לשבת, דדמי להא דלא סגי במה דידע לשבת בקידוש והבדלה, וכמש"כ הריטב"א, וכ"כ הדברי יחזקאל בסימן ז' סק"כ, - ועמש"כ החת"ס לישב בע"א.

**הכל מודים בשבועת ביטוי שאין חייבין עלי' קרבן עד שישגוג בלאו שבה,** בפירש"י כתב דהיינו ששכח שבועתו כשאכל, דהשתא שגג בלאו שבה, אך התוס' כתבו דאי"ז קרוי שגג בלאו שבה, אלא היינו כששכח בשעת אכילה לאיסור שבועה.

והרשב"א כתב דמה שלא פירש"י דאיירי כששכח איסור שבועה, הוא משום דס"ל דבכה"ג אינו חייב קרבן, דלא קרינן בי' האדם בשבועה, וכ"כ המאירי, וכתב דמ"מ אם ידע איסור שבועה ושכח שנשבע קרינן בי' האדם בשבועה, (ול"ד לשכח שאכל ונשבע שלא אכל דלא קרינן בי' האדם בשבועה), שמאחר שבשעת שבועה אין בדבריו שבוש היה לו להעלות דבורו על לב שלא יבא לידי ביטולו, ועד"ז כתב בהשגות ההשלמה בפ"ג משבועות ה"ו,[[100]](#footnote-101) אך הרשב"א נחלק ע"ז, דלא נתמעט מהאדם בשבועה אלא כשאכל ושכח ונשבע שלא אכל, אבל כל שהוא טועה באיסור שבועה אי"ז אונס אפי' בשבועה.

ובל' התוס' מבו' דמודו לד' רש"י דכל ששכח איסור שבועה ל"ה בכלל האדם בשבועה,[[101]](#footnote-102) ואך דס"ל דסגי במה שבשעת שבועתו הי' זכור מאיסור שבועה, ול"ב שבשעת אכילה יהא זכור מאיסור שבועה, ועמש"כ בזה החת"ס, וצ"ע.

**סד"א הואיל וחידוש הוא וכו' כי שגג בקרבן נמי ליחייב,**[[102]](#footnote-103)משמעות הגמ' וכ"ה להדיא בפירש"י דכל הס"ד דיהא חייב כששגג בקרבן, הוא רק לדעת ר' יוחנן דבעלמא סגי בשגגת כרת, אך לדעת ר"ל דבעלמא אינו חייב עד שישגוג בלאו, פשיטא דאף בשבועה אינו חייב כשהזיד בלאו, והרש"ש הק', דכיון דהס"ד דסגי בשגגת קרבן הוא משום דחידוש הוא, הרי דמה"ט הי' לנו לומר דאף לר"ל סגי בשגגת קרבן, - אך הריטב"א כתב דדוקא לר' יוחנן דבעלמא שגגת לאו אינה מעלה ומורידה, ס"ד דה"נ הכא לא מחשבינן לי' כולי האי לעיקר ותיסגי בשגגת קרבן, אך לר"ל דמחשב לה לשגגת לאו ובעי לה אפי' במקום כרת, ודאי דה"נ הכא הוי שגגת לאו עיקר, ולא סגי בשגגת קרבן.[[103]](#footnote-104)

המאירי כתב דטעם הא דבשבועה סגי בשגגת קרבן, הוא משום דכל שזדונו לאו שגגת קרבן שגגה היא מפני שהיא מצוי' אחר שאין רוב קרבנות באין על זדון לאו, ומשא"כ בדבר שזדונו כרת דאין שגגת קרבן שלו מצוי', ומתוך כך אינה קרוי' שגגה, וצ"ב.

התוס' לקמן בסוגיין נקטו דכל ששגג בלאו דשבועה והזיד בעשה, חייב קרבן, וכ"כ הריטב"א והר"ן,[[104]](#footnote-105) - ונתחדש בזה דאף אם לר"ל אינו חייב קרבן אלא כששגג אף בעשה, כדעת הריטב"א והר"ן, מ"מ לר' יוחנן דסגי בשגגת כרת, הרי דאף דבשבועה דליכא כרת בעינן שישגוג בלאו שבה, מ"מ ל"ב שיהא שוגג אף בעשה, והיינו משום דלדידי' הרי ל"ב שיהא שוגג בכל האיסור, וכ"ה דבשאר איסורים סגי במה שהוא שוגג בכרת, ה"נ בשבועה סגי במה שהוא שוגג בלאו.

**הא מני מונבז היא,** בפירש"י כתב דהיינו דלרבנן דשגגת קרבן לא שמה שגגה, ליכא חיוב קרבן בשבועה לשעבר, דאם אינו יודע מאיסור שבועה אי"ז האדם בשבועה,[[105]](#footnote-106) והוא כדעת ר' ישמעאל בשבועות דאין חייב אלא על העתיד לבא, - והתוס' הביאו משה"ק הראב"ן, והובא בתשו' הרשב"ם שבסו"ס ראב"ן, דר"ע דהוא בר פלוגתי' דמונבז ס"ל דאיכא חיוב קרבן בשבועה לשעבר, - והרמב"ן כתב לישב דר"ע לא פליג עלי' דמונבז בהא דשגגת קרבן שמה שגגה, ולא פליג עלי' אלא בהא דפטר לתינוק שנשבה, ועיי"ש במש"כ לפרש המו"מ דמונבז ור"ע, ועמש"כ המגיני שלמה והחת"ס לישב בע"א.

בתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן כתב דצ"ל דלרבנן דאמרי שגגת קרבן לא שמה שגגה, כיון דחייבה תורה קרבן בשבועת ביטוי לשעבר, ולא אשכחן בי' אלא שגגת לאו לחוד, בע"כ דג"ז חשיב כשוגג, אע"ג דהוא אומר מותר, והרמב"ן כתב בשמו דהיינו דלא נתמעט מהאדם בשבועה אלא כששכח שאכל ונשבע שלא אכל, אך הטועה באיסור השבועה אינו בכלל אנוס זה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א,[[106]](#footnote-107) - אך התוס' ותוס' הרא"ש כתבו בשם הרשב"ם דהא דקרינן בי' האדם בשבועה, הוא משום דהוא יודע באיסור עשה,[[107]](#footnote-108) ומבו' דפשיטא להו דכל ששכח לעיקר איסור שבועה לא קרינן בי' האדם בשבועה, וכדעת רש"י, וכ"כ התוס' בשבועות ל"א ב' (סוד"ה ואין), וכן דעת הרמב"ם בפ"א משבועות הי"ג ובפ"ג ה"ז.

**הכל מודים בתרומה שאין חייבין עלי' חומש עד שישגוג בלאו שבה,** בפירש"י כתב דהיינו דכסבור חולין ואין כאן לאו, והמהרש"א הק' דמ"ט לא פירש בפשיטות שלא ידע שיש בה לאו, דומיא דמה שאמרו לעיל דשגג בכרת והזיד בלאו, דאיירי בכה"ג שלא ידע שיש בה כרת, וכבר עמד ע"ז השיטה להר"נ, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה המהר"ם.

**וכי שגג במיתה נמי ליחייב,** הריטב"א כתב דמשמע דה"ה דאם שגג בלאו חייב, אף שהזיד במיתה, וכתב דאף דבחייבי כריתות שהזיד בכרת ושגג בלאו אינו חייב קרבן לר' יוחנן, מ"מ מיתה ל"ה ככרת לגמרי, דשאני כרת שהוא חמור וראוי שלא יהא הלאו כלום עמו, ומשא"כ במיתה דאף אם גם שגגת מיתה שמה שגגה, מ"מ גם שגגת לאו שמה שגגה.[[108]](#footnote-109)

**קמ"ל,** בפי' הר"ש בתרומות רפ"ו הביא מירושלמי דא"ר זעירא אף לר' יוחנן דאם שגג בכרת חייב קרבן, מ"מ לחיוב חומש לא סגי בהא דשגג בחומש, וילפינן לה מדכתיב ואיש כי יאכל קדש בשגגה שתהא כל אכילה בשוגג, וכתב הר"ש דהוא כאביי ולא מטעמי',[[109]](#footnote-110) - ולכאו' נפ"מ בפלוגתא דאביי ור' זעירא, בגונא ששגג בלאו והזיד בעיקר האיסור אלא שסבר שהוא בעשה, דלאביי הוא חייב חומש, (וע"ד מש"נ לעיל דבשבועת ביטוי סגי במה שהוא שוגג בלאו אף שהזיד בעשה), ולר' זעירא אינו חייב חומש, כיון דאין כל אכילה בשוגג.

**וחומש במקום קרבן,** הריטב"א כתב דהיינו דלמונבז שגגת חומש שגגה היא דומיא דשגגת קרבן, וכ"כ השיטה להר"נ, אך בל' רש"י משמע דהא דקאמר דחומש במקום קרבן, הוא לפרש טעם הא דסגי במה ששגג במיתה, וכ"ה להדיא בפי' ר"ח, - ולכאו' המכוון בזה הוא, לפמש"כ רש"י לעיל בסוגיין דהא דכששגג בכרת חייב קרבן, הוא משום דחיוב קרבן בא על הכרת, וזהו דקאמר רבה דה"נ הוא בחיוב חומש דבמקום קרבן קאי, וכ"ה דחיוב קרבן בא על הכרת, ה"נ חיוב חומש בא על המיתה, דמיתה במקום כרת עומדת, וע"כ כל ששגג במיתה הוא חייב חומש,[[110]](#footnote-111) - וכ"כ האו"ש בפ"ו מתרומות ה"ו, דהא דסגי בשגגת מיתה, הוא משום דחיוב החומש הוא מכח המיתה.

האו"ש שם כתב דמהכא הוכיח הרמב"ם ברפי"ט מסנהדרין דזר חייב מיתה על אכילת תרומה טמאה, דאל"כ ל"ה חייבין חומש על אכילת תרומה טמאה, כיון דחיוב החומש הוא מכח המיתה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז למש"כ הרמב"ם דאיכא חיוב חומש בסיכה דתרומה, בע"כ דאף יש בזה חיוב מיתה, - אך הקה"י בסימן ל' הביא להוכיח מסוגיית הגמ' ביבמות פ"ו א', דחיוב חומש לא תלי בחיוב מיתה, וכן הוכיחו ממש"כ הרמב"ן לקמן צ"א א' בשם רבינו שמואל דאין זר חייב מיתה על אכילת תרומה טמאה, ולפ"ז בע"כ דאיכא חיוב חומש אף במקום שאין חייבין ע"ז מיתה, וצ"ע.

\*בחי' הגרי"ז במכתבים כתב בדעת הרמב"ם ודעימי', דאיכא חיוב תשלומי חומש בסיכה מדאורייתא, משום דסיכה כשתי', אף דלי"ב להלאו דתרומה לזר, דלענין ליחשב כמעשה אכילה, ל"ה סיכה כשתי' אלא מאסמכתא בעלמא, ולפ"ז מבו' דחיוב חומש אינו מכח איסור האכילה בזרות, אלא הוא מכח דין החפצא שלא ניתנה לאכילת זר, כיון דלענין דין החפצא חשיבא סיכה כשתי', ע"כ יש בזה לחיוב חומש, - ובשערי חיים קידושין סימן מ"ט סק"ג הק' ע"ז מהא דלרבא סגי בשגגת מיתה, ואם חיוב חומש אינו מכח האיסור דזרות, מ"ט מהני מה ששגג במיתה שבה, וביותר קשיא למש"נ מד' רש"י והר"ח דהא דסגי בשגגת מיתה, הוא משום דחיוב חומש בא על המיתה, - ויש להוסיף דאף לדעת אביי תיקשי, דמשמע דסגי במה ששגג בלאו שבה, אף דידע דתרומה לא ניתנה לזרים, אלא דלא ידע שיש בזה לאו, ואם חיוב חומש אינו כלל מכח האיסור לזרים, אלא הוא מכח חילול דין החפצא, מ"ט מהני הא דשגג בהלאו דיהא חשוב כשוגג לענין חיוב חומש.[[111]](#footnote-112)

י"ד תמוז ע"ט

דף מס' 7

**ס"ט ב' -** **הי' מהלך בדרך או במדבר ואינו יודע אימתי שבת מונה ו' ימים ומשמר יום אחד,** הריטב"א כתב דרמו עלי' למעבד הכי כדי שלא תשתכח תורת שבת ממנו, א"נ החמירו עליו דבהכי רמיא אנפשי' ומידכר.[[112]](#footnote-113)

בתשו' הרדב"ז ח"א סימן ע"ו נשאל בענין השבת דיש חילוק גדול בין השוכנים במזרח לשוכנים במערב, ונמצא שמה שהוא לאלו שבת הוי לאלו חול, והשיב דהשבת נמסרה לכל אחד מישראל, שנא' כי אות היא ביני וביניכם, וכמו שאות הברית הוא לכל אחד ואחד, כן השבת נמסר לכל אחד ואחד, וכיון שנמסר השבת לכל אחד, בכל מקום שהוא מונה ו' ימים ועושה שבת שהוא זכר למעשה בראשית, וכתב דגדולה מזו אמרו דהמהלך במדבר וכו' מונה ו' ימים מיום שטעה ומקדש שביעי ומברך בו ברכת היום ומבדיל במוצאי שבת, וכיון שחייבוהו לקדש בשביעי, משמע דלכל אחד נמסר לעשות זכר למעשה בראשית כל אחד כי אתרי', ועיי"ש במש"כ בטעם הא דאינו עושה בכל יום אלא כדי חייו, והוכיח כן מהא דכשהגיע לישוב וידע שטעה ועשה מלאכה בשבת, לא חייבוהו להביא קרבן, משמע שקיים מצות שבת,[[113]](#footnote-114) ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד, - ומשמעות דבריו דהא דמונה ו' ימים ומשמר יום אחד, הוא דינא דאורייתא, דהשבת נמסרה לכל אחד, וכ"ה מבו' גם מהא דקשיא לי' דמ"ט אינו עושה בכל יום אלא כדי חייו,[[114]](#footnote-115) וצ"ע.

**בכל יום ויום עושה לו כדי פרנסתו,** בפירש"י בד"ה ודילמא אתמול מבו' דהא דמותר לעשות כדי פרנסתו הוא משום פיקו"נ, וכ"כ הריטב"א והר"ן והר"י מלוניל, וכ"כ ביחוסי תנו"א ע' חייא בר רב, והוכיח כן מהא דפרכינן דההוא יומא לימות, וכ"נ בל' הרמב"ם בפ"ב משבת הכ"ב, - והט"ז בסימן שד"מ סק"א כתב לפ"ז, דאם יש לו לחם לאכול, אסור לבשל לו תבשיל דאין כאן פיקו"נ.

אך הנה האו"ז בהל' ער"ש סימן ט"ו כתב דמלישנא דעושה כדי פרנסתו מבו' דמותר לעשות כדי מאכל כל צרכו, אף שהוא יותר מכדי קיום הנפש, ועיי"ש שכתב דלגירסת הירושלמי דעושה כדי קיום נפש, לא הותר לעשות אלא כדי להשיב הנפש, והוכיח כן מהא דפריך דההוא יומא לימות, ונת' להלן, - ולפ"ז בע"כ דאין ההיתר בזה משום פיקו"נ, אלא משום דמדאורייתא מותר לעשות מלאכה, משום דאזלינן בתר רוב, ונת' להלן, ומדרבנן הוא דאסור, ולא אסרו חכמים בכה"ג, - וכ"ה להדיא בתשו' מהר"ח או"ז סימן קצ"ט שכתב לדון דאדם שאין לו מה יאכל יאמר לגוי לבשל דבמקום צער לא גזרו, וכתב דגדולה מזו מצינו במהלך במדבר וכו' שעושה בכל יום כדי פרנסתו אע"פ שבודאי מחלל שבת התירו.

הקרית ספר בפ"ב משבת כתב דהא דאסור לעשות יותר מכדי פרנסתו, הוא משום דהו"ל ספיקא דאורייתא, וע"כ לא הותר לעשות אלא כדי חיותו דהוי פיקו"נ, והתו"ש בסימן שד"מ סוסק"ג כתב דאף לדעת הרמב"ם דספיקא דאורייתא מה"ת לקולא, מ"מ הכא אסור לעשות מלאכה בכל יום מדאורייתא, דאל"כ מאי פריך לקמן דההוא יומא לימות, הרי שפיר י"ל דתיקנו חכמים דיעשה מאתמול כדי ב' פרנסות ובאותו היום לא יעשה כלל, משום דהו"ל כספק חיסרון ידיעה, וגם דהו"ל כאיקבע איסורא.

בירושלמי בפירקין אמרו דמותר לעשות בשאר הימים מלאכה, ופרכינן עלה דמ"ש מהאומר צא וקדש לי אשה סתם אסור בכל הנשים שבעולם, ומשני דשאני התם דיש לו תקנה לישא גיורת ומשוחררת, ומשא"כ הכא דאין לו תקנה, ואמרינן עלה דתמן אמרו דחושש לכל הימים ועושה כדי קיום הנפש, וזה כמו שאמרו בתלמודין, - והחת"ס כתב לפרש דטעמא דהירושלמי דמותר לעשות מלאכה בשאר הימים, הוא משום דאזלינן בתר רוב הימים,[[115]](#footnote-116) וזהו שאמרו דאף דבאומר צא וקדש וכו' אסור בכל הנשים שבעולם מדרבנן משום דהו"ל כקבוע, התם הוא חומרא שהחמירו חכמים התם משום דיש לו תקנה, אך הכא שאין לו תקנה לא החמירו בכך, ועמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן שד"מ סק"א והקוה"ע בסימן כ"ז סק"ד בד' הירושלמי.

ובדעת הבבלי דאסור לעשות מלאכה בשאר הימים, כתב בס' יחוסי תנו"א ע' חייא בר רב בשם ה"ר ברוך שנסתפק אם אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא אזלינן בתר רובא דרוב הימים חול, או דהוא אסור מדאורייתא משום דהו"ל קבוע וכמחצה על מחצה דמי, וכתב דאף דהוא אינו יודע, מ"מ כו"ע יודעים וישאל מהם, (והיינו דמה"ט ל"ה כקבוע שאינו ניכר דלא חשיב כקבוע), - וכ"כ המג"א בסימן שד"מ סק"א דהא דאסור לעשות מלאכה יותר מכדי פרנסתו, אף דרוב הימים חול הם, הוא משום דהו"ל קבוע, והביאוה"ל שם (ד"ה אפילו) נסתפק אם הוי קבוע דאורייתא או ל"ה כקבוע אלא מדרבנן.[[116]](#footnote-117)

והיחוסי תנו"א שם נחלק ע"ז, דל"ש הכא כלל דין רוב וקבוע, דלא מצינו דין רוב אלא כשהרוב הוא בעולם, ומשא"כ הכא דאין ב' ימים שולטין כאחד אלא יום הולך ויום בא ואין יום מתערב בחבירו, ועיי"ש שהאריך בזה.[[117]](#footnote-118)

והפמ"ג באש"א סימן שד"מ סק"א כתב לדון עוד, דהא דלא אזלינן הכא בתר רובא, הוא משום דהו"ל תרתי דסתרי, ועמש"כ בזה הקוה"ע בסימן כ"ז ס"ק ה' ו'.

הביאוה"ל בסימן שד"מ ס"א הק' דמ"ט לא הרשוהו שיעשה ביום אחד או בב' ימים הרבה יותר מכדי פרנסתו, כדי יוכול לשבות אח"כ ד' וה' ימים ממלאכה, ועי"ז קרוב שיקיים מצות שבת כדין תורה, ומשא"כ עכשיו שהוא עושה בכל יום בודאי יתחלל שבת במלאכה דאורייתא, - וכתב דהוא משום דעכשיו כשהוא עושה כדי פרנסתו לא מיקרי חילול שבת דהו"ל פיקו"נ, וע"כ ה"ז עדיף טפי משיעשה יום או יומים יותר מפרנסתו ויחלל שבת בספק כרצונו, ועיי"ש מה שנסתפק לפ"ז בגונא דמחמת פיקו"נ הוא צריך לעשות מלאכה ביום השבת, אם יעשה כן בביה"ש,[[118]](#footnote-119) ובס' מחנה ישראל ח"א פל"ג אות ו' צידד לאסור לעשות בביה"ש,[[119]](#footnote-120) ואכמ"ל, - וכבר כתב עד"ז היחוסי תנו"א ע' חייא בר רב, וכתב דמה"ט הוא עושה בכל יום כדי פרנסתו, ולא אמרינן דיעשה ביום אחד כדי פרנסת כל הימים בלישה אחת ואפי' אחת כדי שלא ירבה במלאכות.

\*בס' חסידים החדש סימן תתתר"נ כתב, דמי שהולך במדבר ושכח איזה יום הוא שבת, ויש שם אוב וידעוני, אסור לומר לגוי להעלות בזכורו כדי שידע איזה יום, כי יעבור על לפני עור, - ולכאו' הטעם בזה, דאף דכ"ז שאינו יודע איזה יום הוא שבת, בע"כ הוא עושה מלאכה בשבת, מ"מ לא הותר לו מכח זה לברר איזה יום הוא שבת ע"י איסור, דזה אינו נצרך לפיקו"נ, דהרי ידיעתו איזה יום הוא שבת, אינה מצילתו מן המיתה, אלא מצילתו מחילול שבת, - והאחרונים נחלקו בכ"ד כעי"ז, ואכמ"ל.

התוס' כתבו דיכול להלך בכל יום אף יותר משיעור תחומין, דאל"כ לעולם לא יגיע לישוב, והרמב"ן הוסיף דאם לא ילך לעולם יעמוד במדבר ויחלל שבתות, וכ"כ הריטב"א דאם לא ילך אתה גורם לו לעשות חילול שבת שהוא עושה בכל יום ויום כדי פרנסתו, וע"כ מוטב שילך בכל יום ויום כל מה שיוכל כדי לצאת מן הספק ומן הסכנה.[[120]](#footnote-121)

אך בספר הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת ש"ג כתב דגם בשאר הימים אסור לילך חוץ ג' פרסאות שאסור מה"ת, שלא התירו לו מלאכה אלא כדי פרנסתו.

**וההוא יומא לימות,** הריטב"א הק' דוכי מפני שיתענה יום אחד ימות, וכתב דהוא משום דבע"כ איירי הכא כשאינו יכול לעמוד בלא אכילה, דאם יכול להתענות אף בשאר ימים אסור לעשות מלאכה, דלא הותר לעשות כדי פרנסתו אלא משום פיקו"נ, - והר"ן כתב בע"א דאף דמי שאכל מאתמול הרבה אינו מת בתענית יום אחד, אבל זה שלא הותר לו לעשות אלא כדי שיכול לחיות בה אותה יום בצמצום, שלא הותר לו אלא משום פיקו"נ, אם אינו אוכל יום אחד מת,[[121]](#footnote-122) וכ"כ המאירי וריבב"ן, והאו"ז בהל' ער"ש סימן ט"ו, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד,[[122]](#footnote-123) - ועמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן שד"מ סוסק"א.

**וההוא יומא במאי מנכר לי' בקידושא ואבדלתא,** הרמב"ם בפ"ב משבת הכ"ב כתב דמברך בו ברכת היום, ומבו' דמקדש בברכה, וכן צידד הריטב"א, וכתב דהא דאומר ברכה על הספק, הוא משום דספק ברכה לבטלה איסור דרבנן הוא, - והנהר שלום בסימן שד"מ כתב דה"נ בתפילה מתפלל של שבת, והפמ"ג במש"ז שם סק"א כתב דאף אם איסור ברכה שא"צ מדאורייתא, הכא הוי ברכה הצריכה, כיון שכך תיקנו חכמים, - והשעה"צ שם סק"ב פירש עד"ז במש"כ רש"י דהא דמנכר לי' בקידושא ואבדלתא, הוא לזכרון בעלמא, והיינו דמה"ט הוא מברך ברכת הקידוש, אף דהו"ל ספיקא, שכך תיקנו חכמים שיהא לו לזכרון, ועמש"כ הביאוה"ל שם (ד"ה אפילו) לפרש לד' רש"י בע"א.

הראש יוסף הק' דמ"ט אינו מקדש בכל יום, דהו"ל ספיקא דאורייתא,[[123]](#footnote-124) וכן הק' הקובה"ע בסימן כ"ז סוסק"ה ובקוב"ש ביצה אות ט', - אך הנה הקרית ספר בפ"ב משבת כתב דאף באותו היום אינו חייב לקדש ולהבדיל מדאורייתא, כיון שאינו יודע אם הוא שבת, והא דמקדש ומבדיל הוא לזכרון בעלמא שיהא לו שם חלוק משאר הימים ולא תשתכח תורת שבת ממנו, וכמו שפירש"י, ושמא הוא מתפרש כמש"כ בס' אמרות משה ח"ג סימן י"א בשם הקה"י דל"ש קידוש היום מספק, וע"ד מש"כ הדבר אברהם בח"א סימן ל"ד בדין ספירת העומר, דל"ש ספירה בספק.[[124]](#footnote-125)

התוס' נסתפקו אם מותר לילך חוץ לתחום באותו יום שמשמר, - והרמב"ן כתב בשם התוס' דמותר לילך חוץ לתחום אפי' באותו יום שהוא משמר, לפי שתחומין מדבריהם וכל שהוא מדבריהם לא גזרו, ואפי' למ"ד דתחומין דאורייתא כיון דאינו איסור סקילה לא החמירו, וכ"כ הריטב"א דאף אם תחומין דאורייתא הולך באותו היום, דמ"ש יום זה משאר ימים, - אך הר"ן והמאירי כתבו דלא הותר לילך אף באותו היום אלא למ"ד דתחומין דרבנן, והמאירי כתב לפ"ז דאסור לילך באותו היום רק עד ג' פרסאות, וכ"כ בספר הבתים (שערי המלאכות האסורות ביום השבת ש"ג) בשם יש מן הגדולים.[[125]](#footnote-126)

נחלקו האחרונים בדין עשיית איסור דרבנן באותו היום שמשמר ובשאר הימים, וג' דעות בדבר, **א** המג"א בסימן שד"מ סק"ג דקדק מד' התוס' והרא"ש דלא התירו באותו היום אלא לאיסור תחומין, כדי שימהר לצאת, אך שאר איסורים דרבנן אסור לעשות באותו היום, ואע"ג דספיקא דרבנן לקולא, כיון דחל עליו שבת אסור בכל, ודימה ד"ז להא דאסור לעשות ביו"ט שני איסורי שבות. - **ב** האלי' רבה שם סק"א כתב דמותר לעשות שבות דרבנן אף באותו היום, וכמש"כ הר"ן דהא דמותר לילך חוץ לתחום הוא משום דתחומין דרבנן, ומש"כ הרא"ש דהא דמותר להלך הוא כדי שימהר לצאת מן המדבר, הוא כדי להתיר אף למ"ד דתחומין דאורייתא. - **ג** התו"ש שם סק"ג כתב דאף בשאר הימים אסור לעשות מלאכה דרבנן, ולא אמרינן דספיקא דרבנן לקולא, משום דאיקבע איסורא, וגם משום דהוי כספק דחיסרון ידיעה, והוכיח כן ממה שהוצרכו התוס' והרא"ש לפרש דהא דבשאר ימים מותר לילך, דהוא משום דאל"כ לעולם לא יגיע לישוב, אף דדעתם דאף תחומין די"ב מיל דרבנן, וכן צידד הפמ"ג במש"ז שם סק"א ובאש"א סק"ג, עיי"ש.[[126]](#footnote-127)

והאו"ז בהל' ער"ש סו"ס ט"ו כתב דהוא מותר לטלטל כל נכסיו, כיון דמדבר ככרמלית הוא, ומשום חיי נפש התירו חכמים, ומבו' דאף איסור דרבנן לא התירו אלא כשיש בזה משום חיי נפש, אך שאר איסורים דרבנן אסורין.

הביאוה"ל בסימן שד"מ ד"ה אפילו כתב דאף ביום שמשמר חייב להניח תפילין, כיון דרוב הימים הם ימי חול והולכין אחר הרוב, ואף אם הוי קבוע דאורייתא, מ"מ מידי ספיקא דאורייתא לא נפקא, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דל"ד ליו"ט שני דפטור מתפילין, ועיי"ש במש"כ לדון כן עוד מטעם אחר.[[127]](#footnote-128)

**אם הי' מכיר מקצת היום שיצא בו עושה מלאכה כל היום כולו,** הריטב"א והשיטה להר"נ כתבו דבאותו היום עושה כל מה שאפשר לפרנסתו לשאר הימים,[[128]](#footnote-129) וכ"כ המ"ב בסימן שד"מ סק"ט בשם האחרונים, דאם יכול לעשות מלאכה באותו יום שיספיק לו להתפרנס מזה כל השבוע אסור לעשות מלאכה כל השבוע, ועמש"כ בזה השפ"א.

**ושמרו בני ישראל את השבת שמירה אחת לשבתות הרבה ואת שבתותי תשמורו שמירה אחת לכל שבת ושבת,** בפירש"י כתב דלא מסרן אלא לחכמים להוידען מסברא האי בשכח עיקר שבת דחדא שגגה היא, והאי בשוכח שהיום שבת דאיכא למימר ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, וכ"כ בפירש"י בריש פירקין דהא דבשוכח עיקר שבת אינו חייב על כל השבתות אלא אחת, הוא משום דהוי חדא שגגה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם והפסקי רי"ד, - אך הראש יוסף לעיל ס"ח א' כתב בדעת הרשב"א שם, דלעולם שייך עיקר הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, אף בשוכח עיקר שבת, כיון דאי"ז משום שנודע לו בפועל, אלא הוא מגזה"כ, אלא דגזה"כ הוא בשוכח עיקר שבת דשביתה אחת לשבתות הרבה ואין הימים שבינתים מחלקים.[[129]](#footnote-130)

**כאן מידיעת שבת הוא פורש, כאן מידיעת מלאכות הוא פורש,** בפירש"י כתב דבשגגת שבת דמידיעת שבת הוא פורש, שגגת שבת היא, ועל השבת הוא צריך להביא, ובשגגת מלאכות דמידיעת מלאכות הוא פורש, על מנין המלאכות יביא, וכ"כ בפי' ר"ח, וצ"ב, - אך התורי"ד כתב לפרש דהוא משום דידיעות מחלקות לחטאות, וע"כ בשגגת שבת דמידיעת שבת הוא פורש, אין כאן אלא ידיעה אחת, ובשגגת מלאכות דמידיעת מלאכות הוא פורש, יש כאן הרבה ידיעות, והיינו דבשגגת שבת הידיעה המחייבת היא אחת, וע"כ אינו חייב אלא אחת, ובשגגת מלאכות הידיעה המחייבת היא חלוקה לכל מלאכה ומלאכה, וע"כ חייב על כל מלאכה ומלאכה.[[130]](#footnote-131)

\*החת"ס כתב דלטעמא דרב ספרא אין מקום להסתפק בהעלם זה וזה בידו, דפשיטא דיתחייב על כל אחד ואחד, כיון דצריך ידיעה לכל מלאכה בפנ"ע, ולכאו' הוא כד' התורי"ד דטעמא דרב ספרא הוא משום דאזלינן בתר ידיעות, אך לפירש"י ור"ח י"ל דשפיר שייכא האיבעיא אף לדעת רב ספרא.

**חילוק מלאכות מנלן,** הריטב"א הק' דמ"ט בעינן קרא להכי, הרי כיון דמלאכות משונות וחלוקות זמ"ז הן הו"ל כאוכל חלב ודם בהעלם א' דחייב ב', וכתב דאדרבה כיון דשם מלאכה אחת הם ואיסור כולם משום לא תעשה כל מלאכה, הו"ל כאוכל חלב וחלב בהעלם אחד שאינו חייב אלא אחת, - ועמש"נ בריש פירקין פלוגתת קמאי בגדר דין חילוק מלאכות.[[131]](#footnote-132)

מעיקר הא דבעינן קרא לחילוק מלאכות, מבו' לכאו' דכל שאכל ב' זיתי חלב אינו חייב אלא אחת אף אם הוו ב' שגגות, וכמשמעות פירש"י בכריתות ד' א' ד"ה דהעלמות מחלקין, וע"כ אף דכל מלאכה היא שגגה בפנ"ע, מ"מ אלמלי דחלוקין הן לחטאות ל"ה חייב אלא אחת, - אך הנה הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"א כתב דהא דהבא ביאות הרבה בהעלם אחד אינו חייב אחת הוא משום דהכל חדא שגגה היא, ומבו' דאם הי' זה כמה שגגות הי' חייב על כל אחת ואחת, וצ"ל לפ"ז דהא דבעינן קרא לחילוק מלאכות, היינו משום דאם ל"ה חלוקין זמ"ז לחטאות, הוה חשבינן לכל השגגות כשגגה אחת.[[132]](#footnote-133)

**יכול שאם עשאן כולן וכו',** התוס' כתבו דגרסינן הכא כמו במכילתא שומע אני שלא יהא חייב עד שיעבור ל"ט מלאכות, והרמב"ן הק' דהרי שוגג לקרבן הוא דומיא דמזיד לסקילה, ובמזיד ודאי דחייב על כל מלאכה, דהכי אזהר רחמנא לא תעשה כל מלאכה, ומצינו במקושש שעשה מלאכה אחת ונתחייב מיתה, וכתב דשמא שוגג שאני, וכ"כ הר"ן,[[133]](#footnote-134) - אך בפירש"י ביבמות ו' ב' ד"ה לחלק כתב דבעינן קרא לחלק שלא תאמר אינו חייב סקילה עד שיחלל שבת בכל מלאכות,[[134]](#footnote-135) והרא"מ בר"פ ויקהל כתב דצ"ל לפ"ז דס"ד דסקילת מקושש הוראת שעה היתה.

**ר' יוסי אומר ועשה מאחת מהנה,** הפנ"י לעיל בסוגיין כתב, דלדעת שמואל ור' נתן דילפי לדין חילוק מלאכות מקראי שנאמרו בשבת, ליכא חילוק מלאכות ביוהכ"פ, דלא ילפינן יוהכ"פ משבת דשבת חמיר שכן בסקילה,[[135]](#footnote-136) אך לדעת ר' יוסי דילפינן לה מקרא דועשה מאחת מהנה, דהוא קרא שנאמר בחטאת, ודאי דיש חילוק מלאכות אף ביוהכ"פ, וכ"כ השעה"מ בפ"א משמו"י בסו"ד, והטו"א במגילה ז' ב', ועיי"ש שלמד לזה מפי' ריב"ן במכות כ"א ב'.

אך הגרע"א במערכה ז' שנד' בחי' הגרע"א ביצה י"ב א' ומכות כ"א ב' צידד דאף לדעת שמואל ור' נתן יש חילוק מלאכות ביוהכ"פ, דאף דאין חילוק מלאכות ביו"ט, היינו משום דלא ילפינן מלקות מחטאת, אך ביוהכ"פ יש חילוק מלאכות לחטאת, - והביה"ל בח"א סימן ט"ז סק"ד כתב בע"א, דאף דקרא כתיב בשבת, מ"מ יש בכללו יוהכ"פ דאיקרי שבת, ועיי"ש שהאריך הרבה בענין זה, - וכ"ה למש"כ הריטב"א במכות כ"א ב' דהא דאין חילוק מלאכות ביו"ט, ולא ילפינן לה משבת, הוא משום דאין חילוק מלאכות אלא בדבר שזדונו כרת וכדנפקא לן מלא תבערו, ולפ"ז הרי דביוהכ"פ דזדונו כרת יש חילוק מלאכות, וכן נקט הצל"ח בסנהדרין ס"ג א'.[[136]](#footnote-137)

**אחת שהיא הנה זדון שבת ושגגת מלאכות, הנה שהיא אחת שגגת שבת וזדון מלאכות,** התוס' הרא"ש הק' דלכולהו תנאי ואמוראי דנפקי להו חילוק מלאכות מקראי אחריני, מנ"ל דבשגגת שבת וזדון מלאכות אינו חייב אלא אחת, וכתב דנפקא להו מסברא דקרבן אשגגה קא אתי ושגגת שבת חדא שגגה היא.[[137]](#footnote-138)

**העלם זה וזה בידו מהו,** בפירש"י כתב דהא דל"ה כשוכח עיקר שבת דאינו חייב אלא אחת, הוא משום דהתם חדא שגגה היא, ולא מיבע"ל אלא ביודע עיקר שבת אלא שנעלמו ממנו מלאכות אלו וגם נעלם ממנו שהיום שבת, דיש לתלות השגגה בכל מלאכה ומלאכה, ויש לתלות השגגה בשבת דחדא שגגה היא, וכ"כ הבעה"מ, ועד"ז כתב הרמב"ן לקמן בסוגיין, ונחלקו הראשונים בישוב מה שאמרו לקמן דכל ששכח לכל המלאכות הוי כהעלם זה וזה בידו, ולא חשבינן לה כשוכח עיקר שבת, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך התוס' כתבו דהכא ל"ה כשוכח עיקר שבת, משום דאינו שכוח כ"כ דכי מדכרו לי' מדכר, ומשא"כ בשוכח עיקר שבת דהוא כעין תינוק שנשבה לבין הנכרים,[[138]](#footnote-139) והתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב קצת בע"א, עיי"ש.

**אמר לו הרי העלם שבת בידו ואינו חייב אלא אחת,** בטעמא דרב נחמן מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דשגגת שבת עיקר דעיקר מצוה היא משום שבת, והתוס' הרא"ש כתב דהוא משם דשבת הוא דכתיב בקרא, וצ"ב. - **ב** התוס' בשבועות י"ט א' כתבו דאין סברא לחייבו על כל אחת ואחת, דכיון דבשגגת שבת וזדון מלאכות אינו חייב אלא אחת, הרי דאף כששגג במלאכה איכא נמי שגגת שבת.[[139]](#footnote-140) - **ג** הבעה"מ כתב דהוא משום דאנו רואין במשנתינו שכל שידיעתו מתמעטת חיובו מתמעט, ואף זה שהעלם זה וזה בידו דין הוא שלא יתחייב יותר מן היודע עיקר שבת, שהרי נתמעטה ידיעתו פחות ממנו, ואין להוסיף חיובו יותר ממנו.[[140]](#footnote-141) - **ד** הרמ"ה בסנהדרין ס"ב א' כתב בתו"ד דהוא משום דהא דבשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, נפקא לן מקרא דהנה שהיא אחת, ומשמע דכל היכא דאיכא שגגת שבת אע"ג דאיכא נמי שגגת מלאכות אינו חייב אלא אחת.[[141]](#footnote-142)

והעירו דנפ"מ בזה בגונא שנעלמה ממנו שבת ומלאכה ועשה מלאכה אחת בב' שבתות, למ"ד דשבתות לאו כגופין, אם הוא חייב על כל שבת ושבת כדין שגגת שבת, או אינו חייב אלא אחת כדין שגגת מלאכות, דלכאו' למש"כ התוס' ודעימייהו דטעמא דרב נחמן הוא משום דשגגת שבת עיקר, יתחייב בזה על כל שבת ושבת,[[142]](#footnote-143) אך למש"כ התוס' בשבועות והבעה"מ לא יתחייב אלא אחת, - והאחרונים נחלקו בזה, דהפנ"י בסוגיין נקט לעיקר דבכה"ג חייב על כל שבת ושבת, עיי"ש, אך הראש יוסף בריש פירקין כתב דבכה"ג אינו חיב אלא אחת, וכן נקט בס' לשון הזהב בסוגיין בתו"ד.[[143]](#footnote-144)

**אדרבה הרי העלם מלאכות בידו וחייב על כל אחת ואחת,** הבעה"מ כתב דהוא משום דקרבן דחייב רחמנא אשגגות, וכ"ש האי דנפישי לי' שגגות שבת ושגגות מלאכות, - והתורי"ד לעיל בע"א הביא מירושלמי דא"ר זעירא דכ"ש הוא, דכיון דמזיד בשבת ושוגג במלאכות חייב על כל אחת ואחת, וכי מפני שנתוסף לו שגגת שבת אובד שגגת מלאכות.

ט"ו תמוז ע"ט

דף מס' 8

**ע' ב' -** **חזינן אי משום שבת פריש הרי העלם שבת בידו,** בפירש"י כתב דאם פירש מן העבירה משום שאמרו לו שבת היתה ופירש, אשתכח דמשום העלם שבת הי' עושה,[[144]](#footnote-145) - והרמב"ן כתב דכיון דכשאומרים לו שבת הוא פורש ואע"פ שהיתה לו העלמת מלאכות הוא נותן אל לבו ונזכר, נמצא שעיקר העלמתו היתה בשביל שבת, והוכיח סופו על דעתו שאם הי' יודע מתחילה שהוא שבת הי' מחשב באיסור המלאכות ונזכר ופורש, וע"כ אינו חייב אלא אחת.

אך התוס' הק' ע"ז דאף דחזינן דמשום שבת פריש, שמא גם אם היו אומרים לו דמלאכה היא הי' פורש אף אם לא יזכירוהו שבת, ופירשו דהמכוון הוא דהוא אומר בעצמו דהי' פורש משום שבת ול"ה פורש משום מלאכות, ועמש"כ הריטב"א בשם ה"ר ידידי'.

**ואי משום מלאכות קפריש הרי העלם מלאכות בידו,** בפירש"י כתב דאם כשאמרו לו מלאכה היא זו פירש, הרי העלם מלאכות בידו ואינו חייב אלא אחת, והר"ן כתב דלפ"ז לא איפשיט כולה בעיין, דהיכא דלא פריש אלא משום תרוייהו אכתי תיבעי לך אם אזלינן בתר העלמת שבת או בתר העלמת מלאכות, וכ"כ התוס' לפי פירושם.

אך גירסת הר"ח ואי כי מודעי לי' אשבת אכתי צריך לאודועי' אמלאכות העלם מלאכות בידו, ופירש דהיינו דרב אשי ס"ל כרבא דכל שהעלם זה וזה בידו חייב על כל אחת ואחת, ובזה הוא דקאמר דמ"מ כל דמשום שבת לחוד פריש חשיב כהעלם שבת לחודי', ואינו חייב על כל אחת ואחת, וכל דלא פריש משום שבת, הוי העלם זה וזה בידו, וחייב על כל אחת ואחת, וכ"כ התוס' בשם רשב"א.

**אלא לא שנא,** בפירש"י כתב דהיינו דאינו חייב אלא אחת, והריטב"א כתב בדעתו דהיינו דפשיט דאינו חייב אלא אחת,[[145]](#footnote-146) וכ"כ בפירש"י בכריתות ג' א', ד"ה לישנא אחרינא, וכ"כ הר"ח והר"ן, והשיטה להר"נ בשם הרמב"ן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משגגות ה"ד, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם בדעתו, - אך התוס' בד"ה חזינן כתב דהא דאמר דלא שנא, היינו דתרוייהו תיבעי, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בשם ריב"א, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"כ המהרש"א בדעת רש"י, דמש"כ דאינו חייב אלא אחת, הוא משום דאכתי מיבעיא לן, וע"כ אינו מביא אחת כדי שלא יביא חולין לעזרה,[[146]](#footnote-147) וכ"נ בפי' הרמב"ם למכילתין.

**אי אמרת בשלמא העלם זה וזה בידו חייב על כל אחת ואחת שפיר,** הראשונים הק' דכיון דלא ידע לשבת במידי, מ"ט חשיב כהעלם זה וזה בידו, ול"ה כשוכח עיקר שבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בד"ה העלם זה וזה, כתבו דלא חשיב כשוכח עיקר שבת אלא כשהוא שכוח לגמרי כעין תינוק שנשבה לבין הנכרים, ומשא"כ הכא דאינו שכוח כ"כ דאי מדכרו לי' מדכר, ונת' בדף מס' 7.

**ב** הרמב"ן כתב דאיירי כשנעלמו ממנו ל"ח מלאכות ויודע עיקר שבת שמלאכה אחת נאסרה בו אלא שהוא סבור שאין היום שבת, ונמצא דחייב על ל"ח מלאכות בהעלם זה וזה, וחייב עליהן ל"ח חטאות משום העלם המלאכות, ועל אותה שהוא יודע חייב עלי' משום העלם שבת,[[147]](#footnote-148) ונתחדש בדבריו דלהצד דהעלם זה וזה חייב, היינו משום דחשבינן דאין הקרבן אלא על שגגת המלאכות, וע"כ הוא חייב על המלאכה הל"ט משום שגגת שבת,[[148]](#footnote-149) וכ"ה מבו' בד' הריטב"א.

**ג** הרמב"ן כתב בשם הר"מ ב"ר יוסף דאיירי בגונא דבשעה שעשה מקצתם ל"ה יודע שהן אוסרין, אבל הי' יודע שנאסרו המלאכות האחרות, ואח"כ כשעשה את האחרות שכח שהן אסורות, ונזכר על הראשונות שהן אסורות, וע"כ ל"ה כשוכח עיקר שבת, והא דמייתינן מינה דהעלם זה וזה בידו חייב על כל אחת, ולא מוקמינן לה בגונא שיודע שהוא שבת, הוא משום דא"כ מאי קמ"ל ר' יוחנן, וכ"כ הבעה"מ, - ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א.

**ד** הרמב"ן מסיק דאיירי כשיודע שיש שבת בתורה ונאסרו בו מלאכות, אלא שלא נתן על דעתו מה הם מלאכות שבו, או דסבור דהם מלאכות אחרות, וע"כ לא חשיב כשוכח עיקר שבת, כיון דהשגגה באה לו מצד המלאכות, ומ"מ כיון דאינו יודע שבת בדבר האסור בו, הוי כשגגת שבת, וע"כ אם העלם זה וזה בידו אינו חייב אלא אחת, אף בכה"ג אינו חייב אלא אחת,[[149]](#footnote-150) וכן הסכים הר"ן, ועד"ז כתב השיטה להר"נ בשם הרמב"ן והרא"ה,[[150]](#footnote-151) אך בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ב כתב דבכה"ג שלא ידע איסור ל"ט מלאכות והי' סבור דמלאכות אחרות אסורות, חשיב כשגגת מלאכות וחייב על כל אחת ואחת.[[151]](#footnote-152)

הרמב"ן כתב דלפי דבריו ניחא מה שאמרו דלר' יוחנן משכח"ל דידע לי' לשבת בלאו, דאע"ג דידיעה דלאו ל"ה ידיעה, וכמשה"ק הרמב"ן לעיל ס"ט א' דכיון דלר' יוחנן גופי' שגגת כרת שמה שגגה, מה מהני ידיעת לאו, ה"מ בבאין לחייבו בשגגה זו, ומשא"כ הכא דבשגגת מלאכות דכרת מחייבינן לי', אלא דל"ה שוכח עיקר שבת מחמת שגגת מלאכות אלא כששכח אותן לגמרי, ומשא"כ בזה שידע דהיום שבת ומלאכות הללו אסורות בו בלאו, הרי יש לו ידיעה בשבת, וע"כ מצינו לחייבו משום שגגת מלאכות, - ושמא מכוון דבריו דלפ"מ שפירש דאיירי שידע לעיקר איסור שבת, אלא שלא ידע שמלאכות אלו נאסרו, הרי דכל הא דחשבינן לי' כשוגג בשבת, אף דידע דיש מלאכות האסורות בשבת וחייבין עליהן כרת, הוא משום דשגג בכל ל"ט מלאכות, ובזה הוא דאמרינן דכל הא דשגגת כל המלאכות חושבתו כשוגג בשבת, הוא רק כשלא ידע כלל שהן אסורות בשבת, אך כל שידע שהן אסורות בשבת בלאו, אלא שלא ידע שחייבין עליהן כרת, ל"ה כשוגג בשבת.[[152]](#footnote-153)

**ונודע לו על קצירה וטחינה של שגגת שבת וזדון מלאכות,** בפירש"י כתב דהיינו דנודע לו על זו או על זו וכ"ש על שתיהן, והתוס' הרא"ש כתב דצריך שיודע לו על שתיהם קודם כפרה, דאל"כ אין הקרבן שהפריש על הקצירה מכפר על הטחינה,[[153]](#footnote-154) - ומבו' לפ"ז, דאף שהפריש קרבן על אחד מהן, שהרי לא נודע לו על השני אלא אחר הפרשה, מהני הקרבן לכפר על שניהם,[[154]](#footnote-155) וכ"כ הריטב"א דכיון דקצירה וטחינה דשגגת שבת הרי הן כאחד, מה שנודע והופרש על אחד מהם כאילו נודע ומופרש על שניהם, וכ"כ השיטה להר"נ.

והנה בד' רש"י לקמן בסוגיין בד"ה ומי אית לי' מבו' דהא דקצירה גוררת קצירה וטחינה גוררת טחינה, ל"ב בזה לדין גרירה, וכ"כ הריטב"א, - וצ"ע דכיון דלא הפריש את הקרבן אלא על הקצירה בפנ"ע, הרי לכאו' אף דהטחינה מתכפרת עמה, מ"מ הדין נותן דהא דהיא גוררת טחינה הוא מדין גרירה, וכמבו' לקמן בסוגיין בדין ג' זיתי חלב, דאף שאכל את ב' הזיתים הראשונים בהעלם אחד, מ"מ כל שהפריש קרבן על הראשון, אין השלישי מתכפר אלא מדין גרירה, - ואכן כ"ה מבו' בשיטה להר"נ בשם הרא"ה, דהא דטחינה גוררת טחינה, אי"ז אלא מדין גרירה, כיון דלא הופרש הקרבן על הטחינה אלא על הקצירה, עיי"ש.[[155]](#footnote-156)

י"ח תמוז ע"ט

דף מס' 9

**ע' ב' -** **ונודע לו על קצירה וטחינה של שגגת שבת וכו' וחזר ונודע לו על קצירה וטחינה של זדון שבת ושגגת מלאכות,** התוס' כתבו דאם הפרשות אינם מחלקות איירי כשנודע לו על קצירה וטחינה של שגגת שבת והפריש קרבן, ואח"כ נודע לו על קצירה וטחינה של שגגת מלאכות, ואם הפרשות מחלקות איירי כשלא הפריש עד אחר שנודע לו על קצירה וטחינה של שגגת מלאכות, והא דנקט ונודע לו על שגגת שבת, היינו שלבסוף הפריש על שגגת שבת, וכ"כ התוס' הרא"ש, ועד"ז כתב הריטב"א.

ובפירש"י בד"ה במקומה עומדת מבו' דאיירי הכא כשהפריש קרבן קודם שנודע לו על שאר המלאכות, עיי"ש, ולכאו' לפ"ז בע"כ דס"ל לאביי ורבא דהפרשות אינם מחלקות, - וצ"ע ממש"כ רש"י לקמן ע"א ב' ד"ה וחזר ונודע לו דאביי ורבא ס"ל דהפרשות מחלקות, עיי"ש, וגם צ"ע דבפירש"י לקמן שם העמיד לדבריו על דינא דאביי ורבא באכל ב' זיתי חלב ונודע לו על אחת מהן, ולא העמידה על דינא דאביי ורבא בקצר וטחן בשגגת שבת וכו', ועמד ע"ז המהרש"א שם והפנ"י בסוגיין, ויתבאר בעזה"י לקמן שם.

בפי' הרמב"ם למכילתין גריס ונודע לו על קצירה של שגגת שבת וזדון מלאכות קצירה גוררת קצירה, ול"ג להא דחזר ונודע לו על קצירה וטחינה של זדון שבת ושגגת מלאכות, וכ"ה גירסת ר"ה גאון (בגנזי קדם ח"ה עמ' 14), וכ"נ גם בפי' ר"ח דגריס הכי, ומשמעות דבריו שם שפירש דהיינו שנודע לו רק על הקצירה של שגגת שבת והקריב עלי' קרבן, ובזה הוא דאמרינן דמתכפרין בקרבן זה אף הטחינה של שגגת שבת והקצירה והטחינה של שגגת מלאכות, אף שבשעת הכפרה עדיין לא נודע לו עליהן, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"ז משגגות ה"י, עיי"ש.

והמהר"י קורקוס שם תמה בזה, דהרי קי"ל כר' יוחנן לקמן ע"א ב' דאף ידיעות מחלקות, וכמש"כ הרמב"ם שם פ"ו ה"ט, וא"כ כ"ש דהכא שנודע לו תחילה על קצירה של שגגת שבת והפריש והקריב עלי' קרבן, דה"ז מחלק, וכמו שאמרו לקמן שם דאף אם ידיעות והפרשות אין מחלקות מ"מ כפרות מחלקות, ויתבאר בעזה"י לקמן שם.

התוס' כתבו דעיקר הדין לא תליא במה שנודע תחילה על קצירה וטחינה של שגגת שבת, אלא במה שהפריש את הקרבן על קצירה וטחינה אלו, ואף כשנודע לו גם על קצירה וטחינה של שגגת מלאכות ובא להפריש קרבן, אם ירצה יפריש חטאת אחת על שגגת שבת ונגררין כל שגגת מלאכות עמה, ואם ירצה יפריש ב' קרבנות על של שגגת מלאכות ויגררו עמהן של שגגת שבת, והוכיחו כן מהא דאמר רבא לקמן בסוגיין באכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על אחד מהן וכו' הביא קרבן על הראשון וכו' הביא קרבן על האמצעי, והרי דאף שנודע לו תחילה על הראשון, מ"מ יש בידו להביא קרבן על האמצעי ויתכפרו כולן, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, - ועמש"כ האהעו"ז והצל"ח לדון בזה.

**קצירה גוררת קצירה וטחינה שעמה וכו',** נחלקו הראשונים במה בעינן לדין גרירה, **א** בפירש"י בד"ה קצירה גוררת קצירה ובד"ה ומי אית לי' לרבא כתב דהא דקצירה גוררת קצירה, אי"ז מדין גרירה, אלא הוא משום דהוי כב' זיתי חלב בהעלם אחד, ואך להא דגוררת טחינה שעמה בעינן לדין גרירה, דאע"ג דעיקר קרבן לאו משום קצירה דבהדה אתא, הואיל ואיכפר לי' בהדי קצירה בתרייתא גררה לטחינה שעמה בהדה, - והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו משום דהפריש את הקרבן על קצירה אחרונה, ואותה קצירה אין לה שיתוף וצירוף על טחינה ראשונה, שהרי ב' שמות הם וכאוכל חלב ודם,[[156]](#footnote-157) אלא כיון דקצירה ראשונה מתכפרת עם האחרונה מן הדין מפני שהן בהעלם אחד, גוררת אותה קצירה לחברתה שהיתה בשגגה אחת עמה, ובזה הוא דבעינן לדין גרירה, דמכח זה מהני קצירה זו שלא הופרש הקרבן עלי', לעשות כפרה לאחרים, שלא הי' יכול לכפר בהם מי שהופרש הקרבן עליו.

**ב** התוס' כתבו בשם ר"י דהא דקצירה גוררת קצירה הוא מדין גרירה, משום שהאחת בשגגת שבת והשני' בזדון שבת, אך הא דהקצירה גוררת טחינה שעמה ל"ב בזה לדין גרירה, דאינו יכול לכפר על הקצירה אא"כ תתכפר הטחינה שעמה, - והמרומי שדה הק' ע"ז, דא"כ מ"ט באכל ב' זיתי חלב ונודע לו על הראשון וחזר ואכל זית אחר בהעלמו של שני והפריש על הראשון, בעינן לדין גרירה, ולא אמרינן דא"א לזית השני להתכפר בלא הזית השלישי, ועמש"כ בזה בס' לשון הזהב,[[157]](#footnote-158) - וצ"ל, דקצירה וטחינה בשגגת שבת הוו טפי בני חטאת אחת מב' זיתי חלב שנתחלף כל אחד מהם בשומן,[[158]](#footnote-159) וכמש"כ כן הכס"מ בפ"ז משגגות ה"י לחלק ביניהם, וכן נת' בדף מס' 8 בדעת רש"י והריטב"א.[[159]](#footnote-160)

**ג** השיטה להר"נ בד"ה נודע לו ובד"ה גרירה דגרירה כתב בשם הרא"ה דהא דקצירה גוררת קצירה וטחינה שעמה ל"ב בזה לדין גרירה, דכיון דהקצירה מתכפרת דין הוא שתתכפר טחינה שעמה, כיון דתרוייהו בהעלם שבת וחדא נינהו, ועיי"ש בד"ה ומי אית לי' דהא דבעינן לדין גרירה, הוא בהא דכשהפריש קרבן על קצירה של שגגת שבת, אמרינן דטחינה גוררת טחינה.[[160]](#footnote-161)

**ד** בפי' ר"ח לקמן בע"ב נראה דהא דבעינן הכא לדין גרירה, הוא משום דלא נודע לו אלא על הקצירה ואין הקרבן בא אלא עלי', וכל הא דמתכפרין עמה המלאכות האחרות שעשה הוא מדין גרירה, וזהו עצמו דין גרירה, דאף דא"א שיבא הקרבן על חטא זה, שעדיין לא נודע לו עליו, מ"מ הוא מתכפר בגרירה עם החטא שהובא עליו הקרבן, וכ"נ גם בד' הרמב"ם, ויתבאר בעזה"י לקמן בע"ב.

**ה** בפי' הרמב"ם לסוגיין מבו' שפירש דהא דקצירה גוררת קצירה וטחינה שעמה, היינו דגוררת להקצירה דשגגת שבת, וגוררת להטחינה דשגגת מלאכות,[[161]](#footnote-162) ופירש דהא דגוררת להקצירה דשגגת שבת הוא משום דהם מין אחד, והא דגוררת להטחינה דשגגת מלאכות הוא משום דהוא בהעלם אחד עמה, אך אינה גוררת להטחינה דשגגת שבת, עייש"ה, וזה דלא כפי' ש"ר, וכמש"כ הרמב"ם בהלכותיו בפ"ז משגגות הי"א, - ולפ"ז מבו' דבעינן לדין גרירה בין בהא דקצירה גוררת קצירה, ובין בהא דגוררת טחינה, וע"כ אין הטחינה דשגגת שבת מתכפרת, דהו"ל כגרירה לגרירה.

\***אביי אמר טחינה נמי גוררת טחינה שם טחינה אחת היא,** עד"ז פליגי אביי ורבא במנחות כ"ד ב' ושם פ' ב', עיי"ש, והתוס' שם פ' ב' ד"ה כולהו נסתפקו אם יש לדמות לפלוגתייהו בכל הני דוכתי.[[162]](#footnote-163)

**אכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על אחת מהן וכו',** בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה וחזר ונודע לו פירש דאביי ורבא ס"ל דידיעות אין מחלקות והפרשות מחלקות, ואיירי כשנודע לו על השני קודם שהפריש קרבן על הראשון.

אך הרמב"ם בפ"ו משגגות הי"א פירש דאיירי כשנודע לו על אחת מהן ולא נודע לו על האחרות אלא לאחר כפרה, ואפ"ה הן מתכפרין בחטאת זו, - והר"ן לקמן בע"ב תמה ע"ז דכיון שפסק כדעת ר' יוחנן דאפי' ידיעה לחודה מחלקת, היאך מזכי שטרא לבי תרי וכתב הכא דאם הביא קרבן על הראשון ראשון ושני מתכפרין, ויש להוסיף דלמש"כ הרמב"ם דאיירי כשנודע לו על האחרות רק לאחר כפרה, קשיא טפי, שהרי אף לדעת ר"ל הפרשה מחלקת, (ואף להך לישנא דלר"ל אין הפרשה מחלקת, מ"מ כפרה מחלקת), - ואמנם בפי' ר"ח לקמן שם כתב דרבה ואביי פליגי על ר' יוחנן ור"ל, וס"ל דאם נודע על השני אחר שנתכפר על הראשון, אינו חייב על השני קרבן, אחר שכבר נתכפר בגרירה עם הראשון, ויתבאר בעזה"י לקמן שם.

**הביא קרבן על הראשון, ראשון ושני מתכפרין וכו',** הלח"מ בפ"ו משגגות ה"ט כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דכל שנודע לו מאכילת ב' הזיתים והביא קרבן על אחד מהן אין השני מתכפר, דכיון דידע ממנו ולא הפריש הקרבן עליו, משמע דאין דעתו שיתכפר בקרבן זה, ומ"ט יתכפר בע"כ, והחזו"א בסימן ס"ב סקט"ו כתב די"ל דבכה"ג הוא מתכפר בע"כ, עיי"ש,[[163]](#footnote-164) וכן נקט האו"ש בפ"ט משגגות ה"ו בתחילת דבריו, עיי"ש.

והחזו"א בנגעים סימן ד' סוסקט"ו נסתפק דמה שאמרו הכא דראשון ושני מתכפרין, הוא רק כשהביא בסתמא על הראשון, אך אם נתכוין שיהא רק על הראשון ולא על השני, אינו מתכפר בע"כ, או דכיון דהוי כחד מעשה אף אם כיון שיהא רק על הראשון מתכפר אף השני, עיי"ש.

**בתר דשמעה מאביי סברה,** הרמב"ם בפ"ו משגגות הי"א כתב דאם הביא קרבן על הראשון ראשון ושני מתכפרין אבל שלישי לא נתכפר, וכן אם הביא קרבן על השלישי שלישי ושני מתכפרין וראשון לא נתכפר, והר"ן לקמן בע"ב תמה ע"ז, דהרי הרמב"ם גופי' פסק שם פ"ז ה"י לדין גרירה דקצירה גורת קצירה וטחינה שעמה, וא"כ מ"ט הכא לא נתכפר השלישי מדין גרירה, וכמו שאמרו הכא דבתר דשמעה מאביי סברה.

והמאירי כתב, דמה שאמרו דבתר דשמעה מאביי סברה, שנויא דחיקא הוא ואין לסמוך עליו, דטחינה וקצירה הואיל ושתיהן בהעלמת שבת, כמעשה אחד הם, ומשא"כ בב' זיתי חלב שביניהם ידיעה, דא"א להם להתכפר ע"י האמצעי, כיון דאין האמצעי מתכפר מצד עצמו, וצ"ב.

והמהר"י קורקוס בפ"ז שם כתב לישב בכמה אנפי, ובסו"ד כתב דאחר דמשני דגרירה לגרירה לית לי', תו א"צ לומר דהדר בי' רבא, אלא הא דאין הזית השלישי מתכפר עם הראשון, הוא משום דחשיב גרירה לגרירה, דזית שני נקרא גרירה עם הראשון, וכיון דשלישי אינו בהעלמו של ראשון הוי כגרירה לגרירה, ומשא"כ בההיא דקצר וטחן, דמחשבינן לארבעתם כשגגה אחת, ואי"ז גרירה לגרירה, - ובשיעורי ר"פ מקוברין בסוף ח"ב בסימן א' כתב דהא דהו"ל כגרירה לגרירה, הוא משום דלא נודע לו על הזית השני אלא לאחר הבאת הקרבן, וכל הא דה"ז מתכפר הוא מדין גרירה, וכ"כ בשיעורי הגר"נ סימן ג', ועמש"כ החכם צבי בסו"ס קס"ד, והמרכה"מ בפ"ו משגגות ה"ט (ד"ה ומה שהקשה הלח"מ), והאבהא"ז שם פ"ז ה"י לפרש בזה בע"א, - ועמש"כ עוד בישוב ד' הרמב"ם בחזון יחזקאל בסוגיין, ובחי' רא"ל ח"א סימן ל"ב, ובקה"י סימן ל"ב, ואכמ"ל.

**אי הכי טחינה נמי תגרר לטחינה,** צ"ע דמאי אי אמרת בשלמא שייך הכא, ומעיקרא הו"ל למיפרך הכי, דכיון דאית לי' לרבא גרירה, דמה"ט הוא דקצירה גוררת קצירה וטחינה שעמה, מ"ט אין הטחינה גוררת לטחינה, - והריטב"א כתב לפרש דהיינו דבשלמא אי קיבלה רבא לדין גרירה מאחריני, י"ל דקיבל כן דאין עושין אלא גרירה אחת, אך לפ"מ דמשני דקיבל כן מאביי, הרי אביי גופי' ס"ל דאף טחינה גוררת טחינה, ועמש"כ הראש יוסף לישב בע"א, ועמש"כ בזה החזון יחזקאל לפי דרכו בדעת הרמב"ם.

**גרירה לגרירה לית לי',** בפירש"י כתב דהוא משום דגם הטחינה הראשונה לא נתכפרה אלא בגרירה, כיון דלא בא הקרבן עלי' ועל קצירה שעמה, וע"כ אינה חוזרת וגוררת להטחינה השני', ועד"ז הוא גם לדעת התוס', ואך דלדעתם הא דהטחינה הראשונה לא נתכפרה אלא בגרירה, הוא משום דבא הקרבן על הקצירה דשגגת מלאכות, ואין הקצירה והטחינה דשגגת שבת מתכפרין אלא בגרירה, - אך השיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה דמה שאמרו דהוא גרירה לגרירה ל"ד הוא, דהא דכשמביא קרבן על קצירה של שגגת מלאכות מתכפרין עמה קצירה וטחינה של שגגת שבת אי"ז מדין גרירה, ואזיל הרא"ה לטעמי' לעיל בסוגיין, ונת' לעיל, אלא היינו דכיון דעיקר הקרבן הוא על קצירה של שגגת מלאכות שחלוקה מהטחינה של שגגת מלאכות לקרבן, וטחינה של שגגת (מלאכות) [שבת] כל עצמה אינה מתכפרת אלא ע"י קצירה שעמה, חשבינן לה כגרירה לגרירה, וצ"ב.

**קצר וטחן כחצי גרוגרת בשגגת שבת וזדון מלאכות וחזר וקצר וטחן חצי גרוגרת בזדון שבת ושגגת מלאכות מהו שיצטרפו,** הריטב"א כתב דדעת התוס' דלא נסתפק אלא לענין הצירוף דב' חצאין, כמשמעות הלשון, אך פשיטא לי' דחלוקין הן לחטאות, ולפ"ז מה שאמרו דמילתא דפשיטא להו לאביי ורבא מיבע"ל לר' זירא, היינו לענין צירוף, דלאביי ורבא דאינם חלוקין לחטאות, כ"ש דהן מצטרפין, אך לענין חילוק חטאות לגמרי פליגי, דלאביי ורבא אינם חלוקין לחטאות, ולר' זירא ור' ירמי' פשיטא להו דהן חלוקין לחטאות, אך דעת רש"י דנסתפק אף אם הן חלוקין לחטאות, ותרתי מיבע"ל, חדא אם הן חלוקין לחטאות, ואת"ל דהן חלוקין לחטאות האם הן מצטרפין, ושפיר אמרו דמילתא דפשיטא להו לאביי ורבא מיבע"ל לר' זירא, ועמש"כ בזה הר"ן.

**א"ל חלוקין לחטאות ואין מצטרפין,** בפירש"י כתב דהיינו דחלוקין הן לחטאות אם הוי כשיעור לכל אחד דאין אחד מהן מתכפר בקרבן הבא על חבירו, וע"כ אינם מצטרפין, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א והר"ן,[[164]](#footnote-165) - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דכיון דחלוקין הן לחטאת, דבזדון מלאכות ושגגת שבת חייב אחת על כולן, ובזדון שבת ושגגת מלאכות חייב על כל אחת ואחת, אינם מצטרפין,[[165]](#footnote-166) ועמש"כ בזה הפנ"י.

בטעם הא דס"ל דהן חלוקין לחטאות נחלקו הראשונים, דבפירש"י בד"ה מילתא דפשיטא משמע דהוא משום דזדון שבת ושגגת מלאכות וזדון מלאכות ושגגת שבת הוו כב' העלמות, כיון דהוו ב' מיני שגגות,[[166]](#footnote-167) וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה גרירה לגרירה דהוא משום דהאחד בשגגת שבת והאחד בזדון שבת,[[167]](#footnote-168) וכ"ה להדיא בפי' ר"ח, וכמו שפירש דזהו מה שאמרו דחלוקין לחטאות, דחלוק דין שגגת שבת מדין שגגת מלאכות, ונת' לעיל, וכן נקטו הפנ"י והראש יוסף והצל"ח בסוגיין, והגרע"א לעיל ע' ב'.

אך הר"ן כתב דהא דהן חלוקין לחטאות, הוא משום דמהני ידיעה זוטרתי זו לחלק, והיינו דאף דלא נודע לו שחטא, מ"מ כיון שנודע לו שהוא שבת, (דזהו מה שנעלם ממנו), הו"ל ידיעה לחלק, וכ"נ בד' הריטב"א והשיטה להר"נ לעיל בריש סוגיין, וכ"ה להדיא בד' התוס' בשבועות י"ח א' ד"ה אי בע"ה ובד' הרמב"ן וש"ר שם.[[168]](#footnote-169)

וכמה נפ"מ בדבר, **א** לדעת רש"י ודעימי', הרי דמה שאמרו הכא דאין מצטרפין הוא אף למ"ד דאין ידיעה לחצי שיעור, שהרי הא דאין מצטרפין אי"ז כלל משום לתא דידיעה, אלא משום דהם ב' מיני שגגות, אך לדעת התוס' בשבועות ודעימייהו, הרי דכל הא דאין מצטרפין הוא רק למ"ד דיש ידיעה לחצי שיעור. - **ב** קצר בתחילת ליל שבת בשגגת שבת שהי' סבור שעדיין הוא יום, ואח"כ חזר וקצר בזדון שבת ושגגת מלאכות,[[169]](#footnote-170) דלדעת רש"י ודעימי' הוא חייב ב', כיון דהוו ב' מיני שגגות, וכן נקט הצל"ח בסוגיין, עיי"ש, אך לדעת התוס' בשבועות ודעימייהו אינו חייב אלא אחת, כיון דל"ה לו ידיעה כלל בינתים. - **ג** קצר ב' פעמים בשגגת שבת, אלא שנודע לו בינתים שהוא שבת,[[170]](#footnote-171) ול"ה זה ידיעה גמורה, משום דשכח שקצר,[[171]](#footnote-172) או משום שבשעה שנודע לו שכח שקצירה אסורה, דלדעת רש"י ודעימי' הכא אינו חייב אלא אחת, כיון דהוי מין שגגה א', ולדעת התוס' בשבועות ודעימייהו חייב ב', כיון דנודע לו בינתים שהוא שבת. - **ד** קצר בשגגת מלאכות וחזר וקצר בשגגת שבת ומלאכות, דלדעת התוס' בשבועות ודעימייהו אינו חייב אלא אחת, כיון דל"ה לו ידיעה כלל בינתים, אך לדעת רש"י ודעימי' יש מקום לדון דיתחייב ב', להצד דהעלם זה וזה בידו חשיב כשגגת שבת משום דהיא העיקר.[[172]](#footnote-173)

הפנ"י הק' דמ"ט לא העמיד להאיבעיא באכל חצי זית חלב בשגגת איסור וזדון חלב והשני בשגגת חלב ובזדון איסור,[[173]](#footnote-174) אם מצטרפין אף דהוי ב' מיני שגגות, וכתב דבכה"ג פשיטא לי' דמצטרפין, כיון דאין חילוק לדינא בין הנך ב' מיני שגגות לענין חילוק חטאות, וחשבינן להו כחדא שגגה, ודוקא בשבת מיבע"ל משום דשגגת שבת ושגגת מלאכות חלוקין בדינם, וכ"כ הראש יוסף והצל"ח,[[174]](#footnote-175) וכ"ה מבו' להדיא בפי' ר"ח, שכתב דהא דחלוקין לחטאות היינו הא דבזדון מלאכות ושגגת שבת חייב אחת על כולן, ובזדון שבת ושגגת מלאכות חייב על כל אחת ואחת, ונת' לעיל.

אך בד' התוס' וש"ר בשבועות שם מבו' דהא דהן חלוקין לחטאות אי"ז דין מסוים בשבת, אלא ה"נ הוא בשאר איסורין,[[175]](#footnote-176) וזה לטעמייהו דהא דהן חלוקין לחטאות הוא משום דחשבינן לה כידיעה, אף שלא נודע לו שחטא, ולפ"ז אין מקום לחלק בין שבת לשאר איסורים.

בשבועות י"ח א' אמרינן דעם הארץ שבא על אשתו ואמרה לו נטמאתי ופירש מיד, אינו חייב על הכניסה והפרישה אלא אחת, משום דהוי כאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד, ובפירש"י שם כתב דהוא משום דכשאמרה לו נטמאתי אינו יודע שנתחייב על הכניסה, דסבור שהוא אנוס עלי', וע"כ אי"ז ידיעה המחלקת, והתוס' שם הק' ממה שאמרו הכא דקצר וטחן בשגגת שבת וזדון מלאכות וחזר וקצר וטחן בזדון שבת ושגגת מלאכות אינם מצטרפין, אע"פ שלא היתה ידיעת איסור בינתים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** לדעת רש"י בסוגיין ודעימי' דהא דהכא חלוקין הן לחטאות אי"ז מדין ידיעה, אלא משום דהוי ב' מיני שגגות, הרי דהתם דחשיב כחדא שגגה, וכמש"כ הפנ"י ודעימי' דרק הכא חשבינן להו כב' מיני שגגה, אינו חייב אלא אחת. - **ב** התוס' שם כתבו די"ל דרבא התם הוא לטעמי' הכא דס"ל דאינו חייב אלא אחת, והיינו משום דס"ל דבעינן ידיעת חטא. - **ג** התוס' שם כתבו עוד, דהא דהכא חשיב לי' ידיעה, הוא משום דנודע לו כל מה שהי' ספק באותה שעה, אף ששכח שקצירה אסורה ולא נודע לו שחטא, ומשא"כ התם דלא נודע לו כל מה שהי' ספק באותה שעה, שהרי מכח הא דלא ידע שתראה נדה, ה"ה סבור שהוא אנוס, ועד"ז כתבו הרמב"ן והר"ן שם. - **ד** הריטב"א שם כתב דשאני הכא דאפשר להעלמה אחרונה דשגגת מלאכות בלא העלמה ראשונה דשגגת שבת, וע"כ קיימא כל חדא וחדא באנפי נפשה וסגי בידיעה זו לחלק, ומשא"כ דאלמלי ההעלמה הראשונה לא באה לידו ההעלמה השני', דאילו ידע שאסור לבעול טהורה סמוך לוסתה ושאין לו לומר יכולני לבעול היה נמנע מלבעול ולא יבא לידי איסור פרישה, וע"כ בעינן ידיעה גמורה לחלק דהיינו ידיעת חטא, וצ"ב.

כ' תמוז ע"ט

דף מס' 10

\***ע"א א' -** **אכל חלב וחלב בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת,** בפירש"י כתב דהיינו כשאכל ב' זיתים והפסיק ביניהם ביותר מכדא"פ, והאפיקי ים בח"ב סו"ס ה' עמד בזה דמ"ט הוצרך לפרש דאיירי כשהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ, הלא החידוש במתניתין הוא גם בכדא"פ, שהרי בחלב ודם כה"ג חייב ב', וכן לרבה אליבא דר"א בכריתות ט"ו א' דקצר וקצר חייב תרתי וה"ה באוכל ב' זיתי חלב, לכאו' היינו אף כשאכלם בתוך כדא"פ, ועיי"ש שכתב דשמא דקדק רש"י כן מלישנא דמתניתין דאמרינן אכל חלב וחלב ולא אמרינן אכל ב' זיתי חלב, ומשמע דאיירי בב' אכילות והיינו כשהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ, וקמ"ל דאפ"ה אינו חייב אלא אחת.

וי"ל עוד בזה, למש"כ התוס' הרא"ש והתורת חיים בחולין פ"ג א' בדעת רש"י שם ד"ה דלית בי' כזית דהאוכל ב' זיתי חלב בתוך כדא"פ אינו חייב ב' מלקיות אף כשהתרו בו על כל אחת ואחת, והיינו משום דהו"ל אכילה אחת ואין לחייב עלי' תרתי, וע"כ אין לפרש למתניתין דאכל חלב וחלב בהעלם אחד דאינו חייב אלא אחת, דאיירי כשאכלן בתוך כדא"פ, דהרי הך מתניתין אתיא לאשמועינן להך דינא דלגבי קרבן כל דהוי בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, ואם אכלן בתוך כדא"פ, הרי ל"ב להך דינא, שהרי אף במזיד כה"ג אינו חייב אלא אחת משום דהו"ל אכילה אחת, ובע"כ לפרש כשהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ, ועפי"ז יש מקום לדון דגם לדעת ר"א לא יתחייב האוכל ב' זיתי חלב בתוך כדא"פ ב' חטאות, ואכמ"ל.[[176]](#footnote-177)

\*במש"כ רש"י דהפסיק ביניהם ביותר מכדי אכילת פרס, כתב הרש"ש דמשמע דכל שלא הפסיק בין האכילות יותר מכדא"פ, אף דבצירוף עם זמן האכילה הוא יותר מכדא"פ, ה"ז מצטרף, וזה דלא כמש"כ רש"י בד"ה שאם, דבעינן שלא יהא מתחילתו של ראשון עד סופו של אחרון יותר מכדא"פ, ועיי"ש מש"כ בשם ס' באר אברהם לחלק בזה בין אכילת מצוה לאכילת איסור, וכ"כ בס' שמן למאור או"ח סימן תע"ה, ובתשו' האלף לך שלמה או"ח סימן שכ"ג, ותמה ע"ז, והוכיח מד' הירושלמי דאין לחלק ביניהם, וכ"כ המג"א בסימן תע"ה סקט"ו דאף באכילת מצוה אינו מצטרף אלא אם לא שהה מתחילת אכילה ראשונה עד סוף אכילה אחרונה יותר מכדא"פ, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ב.

**תמחויין מחלקין,** התוס' לקמן צ' א' סוד"ה המוציא קופת הרוכלין כתבו דהא דהמוציא קופת הרוכלין שיש בה מינים הרבה אינו חייב אלא חטאת אחת, הוא אף לדעת ר' יהושע דתמחויין מחלקין, - ובפי' הר"י מלוניל שם כתב דהוא משום דלענין הוצאה מה לו מין אחד ומה לו ב' מינים, דמה הוא החשיבות שיש בהוצאת מין זה ממין זה, ורק לענין אכילה מחלקין הטעמים, - ולכאו' י"ל עוד, דהוא משום דחילוק תמחויין הוא רק באכילה וכיו"ב שכן נהנה, וכמו שאמרו כן בכריתות ט"ו ב', ושמא יש לפרש כן בד' הר"י מלוניל.[[177]](#footnote-178)

**קמ"ל דלקולא לא אמר לחומרא קאמר,** הר"ן כתב דאי"ז משום דמספק"ל אם תמחויין מחלקין, דא"כ אדרבה הול"ל דה"ז מחלק בחצי שיעור ואי"ז מחלק בשיעור שלם, שלא להביא חולין לעזרה, אלא הוא משום דזיתים שלמים חשובין וראויין להתחלק ומשו"ה מחלקן אף חילוק קטן, ומשא"כ בב' חצאי זיתים שמתוך שכל אחד שיעור קטן, אינו ענין בפנ"ע ונגרר אחר חבירו ואינו מתחלק ממנו אלא בחילוק גדול.

**והא הכא דחלוקין לחטאות וקא מצטרפי,** למש"כ בפי' ר"ח דמה שאמרו דהואיל וחלוקין לחטאות אין מצטרפין היינו דכיון דחלוקין הן לחטאת, דבזדון מלאכות ושגגת שבת חייב אחת על כולן, ובזדון שבת ושגגת מלאכות חייב על כל אחת ואחת, אינם מצטרפין, צ"ע דהכא הרי ליכא לה"ט, ומה מדמינן לה, אך בל' ר"ח משמע דגם הכא איכא לה"ט, ומשום דאם אכל ב' זיתי חלב בתמחוי אחד אינו חייב אלא אחת כשגגת שבת וזדון מלאכות, ובב' תמחויין חייב ב' כזדון שבת ושגגת מלאכות, וצ"ב.

**משני מינים פטור צריכא למימר,** התוס' כתבו דאע"ג דלענין מלקות מצטרפין, מ"מ לענין קרבן פשיטא לי' דאין מצטרפין, וכ"כ התוס' לקמן פ"ט ב' ד"ה אסורין, אך הרמב"ן כתב דפיגול ונותר דמצטרפין מקרא דכל שבקדש פסול, מצטרפין אף לקרבן, אף דחלוקין הן לחטאות מפני שהן ב' שמות, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק הי"א ובפ"ו משגגות ה"ז, וכמו שדקדק האבי עזרי בפי"ח מפסוהמ"ק ה"י.

והאחיעזר בח"ב סימן י' סק"ה כתב בטעם הפלוגתא בזה, דדעת התוס' דכיון דהא דמצטרפין למלקות הוא מקרא דכל שבקדש פסול, דהוו כשם אחד, וכיון כל צירופן הוא מכח הלאו, אין בו כרת מחמת הצירוף, וע"כ אינם מצטרפין לקרבן, דלענין קרבן הוו כב' שמות, אך הרמב"ן ס"ל דהא דמצטרפין מהך קרא, היינו בגדר ילפותא, דילפינן מזה דמצטרפין פיגול ונותר, אף דהם ב' שמות, וע"כ שפיר הם מצטרפין אף לענין קרבן, ועי' קה"י זבחים סימן ל"ג.

**והא קמ"ל דא"ר יהושע בין לקולא בין לחומרא,** בכריתות י"ב ב' פליגי תרי לישני בהך מילתא אם לר' יהושע מהני חילוק תמחויין אף לקולא, והרמב"ן בשבועות כ"ב ב' ד"ה ויש לפרש כתב דסמכינן אלישנא בתרא דמהני חילוק תמחויין אף לקולא, דעיקר הוא, וה"נ סמכי עלה בסוגיין.

בד' הרמב"ן שם מבו' דהא דמהני חילוק תמחויין שלא יצטרפו, הוא אף לענין מלקות, דכל שאכל ב' חצאי זיתים מב' תמחויין אינו חייב מלקות, - אך האו"ש בפ"ז משגגות ה"י כתב בפשיטות דדין חילוק תמחויין הוא רק לקרבן, ול"מ חילוק תמחויין לפטרו ממלקות או מכרת, וגם ל"מ חילוק תמחויין לחייבו שתים באכילת ב' זיתי חלב בהתראה אחת.[[178]](#footnote-179)

**הבמ"ע כגון שהיתה לו ידיעה בינתיים ור"ג היא דאמר אין ידיעה לח"ש,** הריטב"א הק' דתיקשי לי' מהכא, דהרי בב' זיתים שיש ידיעה בינתים, הם חלוקין לחטאות, ואפ"ה בב' חצאי זיתים הם מצטרפין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהא דבשיעורים שלמים הם חלוקין לחטאות, הוא משום דהתם הוה ידיעה, אבל ידיעת ח"ש לאו ידיעה היא, וזה מתפרש למש"כ התוס' לקמן ק"ה א' דטעם הא דאין ידיעה לחצי שיעור, הוא משום דרק ידיעת חטאת שמה ידיעה, אבל ידיעה דלאו חטאת לאו שמה ידיעה, ועמש"נ בזה לקמן שם, וע"כ אף דכל דחלוקין לחטאות אינם מצטרפין, הרי כיון דכל הא דהן חלוקין לחטאות הוא בדאיכא ידיעת חטאת, הרי דבידיעה לח"ש דליכא ידיעת חטאת, שפיר הן מצטרפין, דהרי בכה"ג דליכא ידיעת חטאת, אף אינם חלוקין לחטאות.[[179]](#footnote-180) - **ב** הריטב"א בפי' קמא כתב דמדרבן גמליאל ליכא לאקשויי דלית הלכתא כוותי'.[[180]](#footnote-181) - **ג** השיטה להר"נ כתב דמודה ר' זירא בידיעה שמחלקת דאלימא ידיעה ואע"פ שמצטרפין, וכל הא דתליא זב"ז הוא בזדון שבת ושגגת שבת, או בב' תמחויין, וצ"ב.

**ונודע לו על הראשון וחזר ונודע לו על השני ר' יוחנן אמר חייב ב',** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דכשנודעה לו חטאתו נתחייב בה, וכשיתודע לו השניה עוד מתחייב בה, דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב בו, - אך בפירש"י לקמן ע"ב א' ד"ה בעל ה' בעילות ובד' התוס' שם ד"ה בעל ה' בעילות, משמע דהוא מדין חילוק, דאף ידיעות שאחר המעשה מחלקין, ובפירש"י כתב דהוא משום דהו"ל כאילו הביא קרבן בין ידיעה לידיעה, - והריטב"א לקמן שם דהוא משום דידיעה חשובה ככפרה כיון שנודע בחטאו וניחם עליו.

בספר הישר לר"ת סימן רס"ד כתב דהמוציא קופת הרוכלין דאינו חייב אלא אחת, הוא אף אם נודע לו ע"ז והפריש קרבן ואח"כ נודע לו ע"ז, דכיון דבהוצאה אחת ובקופה אחת הוציא, אינו חייב אלא אחת, דהוי כמוציא ככר לרה"ר דאינו מתחלק בידיעות והפרשות, ועיי"ש שכתב דהוא אף למ"ד דאגד כלי לא שמי', דמודה הוא דכל מה שעשה בהעלם אחד באותה קופה הוצאה אחת היא, וכ"כ התוס' לקמן צ' א' ד"ה המוציא, והמאירי שם, וכתב דדמי לאוכל ב' זיתי חלב בב"א, דבזה מודה ר' יוחנן דאין ידיעות שאחר המעשה מחלקות, וכ"ה מבו' בתו"ד ר"ת בספה"י שם, - ועיי"ש בספר הישר ובתוס' שכתבו דמה שאמרו לקמן צ"ג ב' במוציא אוכלין וכלי ונודע וחזר ונודע חייב ב', הוא רק בכלי ואוכלין דהוו כב' הוצאות, ועד"ז כתבו הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ג ב', דאוכלין וכלי הם ב' שמות וגופין מוחלקין, וע"כ הוא דלמ"ד דהאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב שתים, ה"נ אם הוציא אוכלין בכלי חייב ב', אף דאם אכל ב' זיתי חלב בב"א לכו"ע אינו חייב אלא אחת, ונת' עוד בזה בכריתות ט"ו א'.

אך התורי"ד לקמן צ"ג ב' נחלק ע"ז, דכ"ה דהמוציא אוכלין בכלי ונודע וחזר ונודע חייב ב', ה"נ במוציא קופת הרוכלין ונודע וחזר ונודע חייב על כל מין ומין, אע"פ שבב"א הוציאן, - ומשמעות דבריו דמודה ליסוד ד' ר"ת דל"מ נודע וחזר ונודע בהוצאה אחת, ובאותו המין אף אם נודע על מקצתו וחזר ונודע על מקצתו השני אינו חייב אלא אחת, ואך בב' מינים ס"ל דלא חשיב כהוצאה אחת, וכל דנודע וחזר ונודע חייב ב'.

והכס"מ בפ"ו משגגות הי"א כתב בשם המהר"י בירב בדעת הרמב"ם, דכל הא דידיעה שאחר המעשה מחלקת, היינו רק בשאכל ב' זיתי חלב בב' אכילות והי' הפרש בין אכילת זית לזית, אך אם אכל את ב' הזיתים זאח"ז בסמוך באכילה אחת שלא הי' הפרש זמן בין אכילת הראשון לשני, אין ידיעה שאחר המעשה מחלקת, ויתבאר בעזה"י לקמן, והראש יוסף בסוגיין כתב דאכילה אחת היינו בתוך כדא"פ, ובכה"ג שאכל ב' הזיתים בתוך כדא"פ, ל"מ חילוק ידיעות לאחר המעשה, וכ"כ האגודת אזוב שגגות אות י"ג.

כ"א תמוז ע"ט

דף מס' 11

**ע"א ב' -** במש"כ הראשונים דכל שהוציא בהוצאה אחת אינו חייב אלא אחת אף אם נודע וחזר ונודע, כתב האפיקי ים בח"ב סימן ו' ד"ה ובזה יוסברו דהיינו, דכל הא דבנודע וחזר ונודע חייב ב', הוא רק בב' אכילות, דבזה מעיקר הדין חייב ב', וגזה"כ הוא דנפטר בקרבן אחד, וע"כ כל שנודע וחזר ונודע ה"ה חייב ב', ועיי"ש לעיל מינה במש"כ לפרש בזה, ומשא"כ כשעשה בב"א דמעיקר הדין אין כאן אלא חיוב אחד, אף אם נודע וחזר ונודע אינו חייב אלא אחת.

**ור"ל אמר פטור מחטאתו ונסלח לו,** בפירש"י כתב דהיינו דאפי' לא הביא אלא על מקצת מחטאתו ונסלח לו כולו, וצ"ב דהיאך ילפינן מינה דאין ידיעות שאחר המעשה מחלקות, הרי אם אינם מחלקות ל"ה כלל כהביא על מקצת מחטאתו, כ"ה דאם נודע לו על שניהם יחד, בא הקרבן על שניהם, ולא חשיב כהביא על מקצת מחטאתו,[[181]](#footnote-182) ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"א סימן ח' ד"ה ואשר יראה.[[182]](#footnote-183)

בפי' ר"ח פירש להא דילפינן מהך קרא, דהיינו דכל שהוא בהעלם אחד חטאת אחד הוא ומחטאתו ונסלח קרינן בי', והאפיקי ים בח"ב סימן ו' ד"ה ועפי"ז וד"ה ובעזה"י כתב לפרש בזה, דכל הא דלר' יוחנן כשנודע וחזר ונודע חייב ב', ופירש הר"ח דהוא משום דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב, היינו משום דס"ל דכל שאכל ב' זיתי חלב הוו ב' חיובים, ואף דגזה"כ דהן נפטרין בחטאת אחת, מ"מ כל שכבר נתחייב בחטאת על א' מהם, ל"מ לפטור בזה את החיוב השני,[[183]](#footnote-184) וע"ז הוא דפליג ר"ל וס"ל דכל שהוא בהעלם אחד חטאת אחד הוא, ואין כאן מעיקרו רק חיוב אחד, וע"כ ל"ש בזה הא דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב, דלא בא לפטור בחטאת הראשונה חיוב נוסף, דהרי אין לו אלא חיוב א'.

**ומר סבר הפרשות מחלקות,** האו"ש בפ"ט משגגות ה"ו כתב דהא דהפרשות מחלקות, הוא דומיא דידיעות מחלקות, דכל שנודע וחזר ונודע נתחייב בכל אחד קרבן בפנ"ע, וה"נ הוא בחילוק הפרשות, דכל דנודע לו על הראשון והפריש קרבן ואח"כ נודע לו על השני, נתחייב בכל אחד קרבן בפנ"ע, ואף אם נאבד קרבן זה ובא להפריש קרבן אחר, לא סגי לי' בקרבן אחד, ועיי"ש במש"כ לצדד דאף למ"ד דהפרשה אינה מחלקת, אין הזית השני מתכפר בקרבן זה שהפריש קודם שנודע לו, ויתבאר בעזה"י לקמן ע"ב א', - אך הדברות משה בסימן ס"ד הערה כ"ו כתב דהא דהפרשות מחלקות היינו כשהוכשר קרבן זה, אך כל שאירע בו מום ובא להפריש קרבן אחר, הו"ל כידיעות בעלמא דאין מחלקות.

התוס' לקמן ע"ב א' ד"ה מתקיף צידדו דהא דהפרשות מחלקות הוא בצירוף הידיעה, וכתבו לפ"ז דבאשם ודאי למ"ד דל"ב ידיעה בתחילה, אין ההפרשה מחלקת.

**כגון שאכל כזית ומחצה ונודע לו על כזית וחזר ואכל כחצי זית אחר וכו' מהו דתימא ליצטרפו קמ"ל,** בפירש"י כתב דהא דאינם מצטרפין, הוא משום דאם הי' מביא קרבן על הכזית, הי' מתכפר בו החצי זית בלא שום ידיעה, דפחות מכשיעור לא חשיב,[[184]](#footnote-185) וע"כ הוא דהחצי זית שייך להידיעה שנודע לו על הכזית, והוי כאילו נודע לו על הכל.

וצ"ע דהיאך יתכפר החצי זית, הרי באכילת חצי זית בפנ"ע ליכא חיוב קרבן,[[185]](#footnote-186) - והמרומי שדה כתב דר' יוחנן לטעמי' אזיל דס"ל דחצי שיעור אסור מה"ת, והחטאת מכפרת ע"ז, דחטאת מכפרת על חייבי עשה,[[186]](#footnote-187) אך לר"ל דחצי שיעור מותר מה"ת, א"א לכפר על החצי זית בפנ"ע, דלי"ב איסור דאורייתא כלל, וע"כ הוא דר"ל לטעמי' ל"ה מצי לאוקמה לקרא בכה"ג,[[187]](#footnote-188) וכ"כ הדברות משה בסימן ס"ד הערה כ"ה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

\*בל' הרמב"ם בפ"ו משגגות ה"י משמע, דכל הא דאין ב' החצאי זיתים מצטרפין, הוא משום דהידיעה שנודע לו על כזית מהניא לחלק את ב' החצאי זיתים זמ"ז, כיון דנודע לו על מקצת העלמה ראשונה, ומבו' דאלמלי הא דהידיעה מועלת לחלק את הב' חצאי זיתים זמ"ז, הי' חייב עליהן קרבן בפנ"ע, אף דליכא חילוק בין הכזית הראשון לבין החצי זית שעמו, וצ"ע.

בפירש"י כתב דהא דאביי ורבא דאמרי לעיל ונודע לו על אחת מהן וחזר ואכל, הוא משום דס"ל דידיעות שאחר המעשה אין מחלקות, ואיירי דנודע לו על השני קודם שהפריש על הראשון, ולי"ב לחילוק דהפרשות, וכ"כ הבעה"מ, - ועד"ז כתבו התוס' לעיל ע"א ב' דהא דאמר רבא דנודע לו על קצירה וטחינה של שגגת שבת וזדון ומלאכות וחזר ונודע לו וכו', הוא משום דס"ל דידיעות אין מחלקות,[[188]](#footnote-189) וכתבו די"ל דמודה דהפרשות מחלקות, ואיירי התם כשהפריש אחר שחזר ונודע לו גם על שגגת מלאכות.

ובפי' ר"ח כתב דדעת אביי ורבא דאם נודע לו על השני אחר שנתכפר על הראשון, אינו חייב על השני קרבן אחר שכבר נתכפר בגרירה עם הראשון,[[189]](#footnote-190) וכ"כ התורי"ד עיי"ש, וכתב דהוא שלא כדעת ר' יוחנן ור"ל בסוגיין דאם נודע לו על השני אחר כפרה דראשון חייב חטאת אחרת, וכתב דקי"ל כוותייהו דאינון בתראי.[[190]](#footnote-191)

הרמב"ם בפ"ו משגגות ה"ט כתב האוכל כזית חלב וכזית חלב בהעלם אחת ונודע לו על הראשון וחזר ונודע לו על השני מביא ב' חטאות שהידיעות מחלקות, ושם הי"א כתב דאכל ב' זיתי חלב בהעלם אחת ונודע לו על אחת מהן וכו' ראשון ושני מתכפרין, והר"ן בסוגיין תמה ע"ז דלפ"מ שפסק כר' יוחנן דידיעות מחלקות, אף הזית השני אינו מתכפר בקרבן שהביא על הראשון, - ועד"ז קשיא גם במש"כ הרמב"ם שם פ"ז ה"י דאם נודע לו על קצירה של שגגת שבת קצירה גוררת קצירה וטחינה גוררת טחינה, דמ"ט ליכא בזה לחילוק ידיעות, ועמדו בזה המהר"י קורקוס שם והכס"מ שם פ"ו הי"א,[[191]](#footnote-192) - והכס"מ שם הביא בשם המהר"י בירב שתמה עוד ע"ד הרמב"ם, דבדבריו שם מבו' דאיירי כשנודע לו על הזית השני אחר שנתכפר על הראשון, ובכה"ג הרי לכו"ע הכפרה מחלקת, וכמו שאמרו בסוגיין.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהר"י קורקוס שם פ"ו הי"א ופ"ז ה"י כתב דכל הא דידיעות מחלקות הוא רק כשנודע וחזר ונודע קודם שהביא קרבן על הראשון, דבכה"ג נתחייב ב' חטאות, אך כל שלא נודע לו על השני עד אחר שהביא קרבן על הראשון, נגרר השני עם הראשון ומתכפר באותה חטאת, כיון שהיו בהעלם אחד, וכ"כ הכס"מ שם,[[192]](#footnote-193) - וזה מתפרש למש"כ הר"ח דהא דידיעות שאחר המעשים מחלקות, הוא משום דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב בה, וכ"ז כשנודע לו על השני ונתחייב עליו קרבן, ואינו נפטר בקרבן שכבר נתחייב, אך כל שלא נודע לו על השני ולא נתחייב עליו קרבן, שפיר הוא מתכפר בקרבן שהביא על הראשון, וזהו שכתב הר"ח דאביי ורבא ס"ל דאם נודע לו על השני אחר כפרה אינו חייב חטאת אחרת, אף דמודו לדינא דידיעות מחלקות, וכמש"נ בהערה ח', ועמש"כ בזה באורך החזון יחזקאל בסוגיין והקה"י סימן ל"ג והאבי עזרי בפ"ו משגגות והגר"נ בסימן ג'.

ואמנם קשיא ע"ז ממה שאמרו הכא דכפרות מחלקות, והמהר"י קורקוס כתב לישב, דהא דכפרות מחלקות, היינו כשנודע לו על שניהם ואח"כ הביא כפרתו על אחת מהן,[[193]](#footnote-194) - והכס"מ כתב דפליגי בה ר' יוחנן ור"ל, ולר"ל ידיעות אינם מחלקות וכפרות מחלקות, ולר' יוחנן ידיעות מחלקות וכפרות אינם מחלקות,[[194]](#footnote-195) והקה"י והאבי עזרי שם עמדו ונמצא דפליגי בסברות הפוכות, דלר' יוחנן ידיעות מחלקות וכפרות אינם מחלקות, ולר"ל הוא להיפך, וכתבו דתליא הא בהא, עיי"ש.

**ב** הכס"מ בפ"ו שם כתב בשם המהר"י בירב שדקדק בד' הרמב"ם דבדינא דנודע וחזר ונודע כתב דהאוכל כזית חלב וכזית חלב בהעלם אחד וכו', ובההיא דנודע לו על אחת מהן וכו', כתב דאכל שני זיתי חלב בהעלם אחד, וכתב לפרש דהא דידיעות מחלקות, הוא רק כשאכל את ב' הזיתים בב' אכילות, וזהו שכתב הרמב"ם דהאוכל כזית חלב וכזית חלב, דמשמע דהי' הפרש בין זית לזית, אך כל שאכלם באכילה אחת ולא הי' הפרש זמן ביניהם, אין הידיעה שאחר המעשה מחלקת,[[195]](#footnote-196) ועיי"ש במש"כ בישוב ד' הרמב"ם בההיא דנודע לו על קצירה של שגגת שבת.

**ג** הקרית ספר בפ"ו שם כתב לפרש לדקדוק ל' הרמב"ם, דהא דידיעה שאחר המעשה מחלקת, הוא רק כשאכל את ב' הזיתים בב' שגגות, שאכל כזית חלב מחתיכה אחת שלא נודע לו שהיא חלב, וחזר ואכל כזית אחר מחתיכה אחרת שלא ידע שהיתה חלב, - אך דברי הרמב"ם בהי"א קיימי כשאכל ב' זיתי חלב מחתיכה אחת בהעלם אחד שכולה שגגה אחת היא שלא ידע שאותה החתיכה היתה חלב, ונודע לו על אחד מהן, דנודע לו שאותה חתיכה היתה חלב ולא זכר שאכל ממנה אלא זית אחד, אין הידיעה מחלקת, ועי' בדבריו שם פ"ז במש"כ בישוב ד' הרמב"ם בההיא דנודע לו על קצירה של שגגת שבת.

**ד** החכם צבי בסימן קס"ד כתב לפרש לדקדוק ל' הרמב"ם, דהא דידיעה שאחר המעשה מחלקת, הוא רק כשאכל את ב' הזיתים בשגגת חלב שהי' סבור שהם שומן, ובכה"ג מחלקת ידיעה שאחר המעשה, שהרי אף שנודע לו שהכזית הראשון הוא חלב עדיין לא נודעה לו שום ידיעה על הכזית השני שאכל בחזקת שומן, - אך דברי הרמב"ם בהי"א קיימי כשידע שהם חלב, ואכלם בשגגת איסור חלב, ובכה"ג אין הידיעה שאחר המעשה מחלקת, כיון דכשנודע לו על אחד מהן כבר נודע לו מקצת ידיעה על כל האחרים, שהרי אם הי' ידע ידיעה זו שנודעה לו עכשיו קודם אכילת הזית השני, לא הי' אוכלו, ומבו' בדבריו דבזה מתישב גם ההיא דנודע לו על קצירה של שגגת שבת, - ועמש"כ הראש יוסף לעיל בע"א והחזו"א בסימן ס"ב סקי"ד לפרש בזה, ועי' גם בפנ"י לעיל ע' ב' שכתב עד"ז.

כ"ב תמוז ע"ט

דף מס' 12

**ע"א ב' -** **למ"ד אשם ודאי ל"ב ידיעה בתחילה,** בפירש"י כתב דהוא פלוגתא דר' טרפון ור"ע בכריתות כ"ב א', דלר' טרפון בספק מעילות מביא אשם ומתנה, והרי דל"ב ידיעה בתחילה, ומשמעות דבריו דר"ע פליג וס"ל דאשם ודאי בעי ידיעה בתחילה, וכ"ה להדיא בדבריו לקמן בסוגיין בד"ה במעשה דלאחר הפרשה,[[196]](#footnote-197) וכ"כ בתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן, - והתוס' הק' ע"ז דאף ר"ע מודה דל"ב ידיעה בתחילה, ולא פליג אלא במעילה מרובה, דטוב לו להביא ב' אשמות, מלהביא אשם א' ולהתנות, דאם לא יוודע לו תהא מעילתו נדבה,[[197]](#footnote-198) כמו שאמרו בכריתות שם,[[198]](#footnote-199) - ועמש"כ המגיני שלמה והמרומי שדה בישוב ד' רש"י, ומש"כ בזה הארצות החיים בסימן א' סק"ז ד"ה ונראה לתרץ.

והבעה"מ כתב דמ"ד דאשם ודאי ל"ב ידיעה בתחילה, הוא ר' טרפון ור"ע, ומ"ד דאשם ודאי בעי ידיעה בתחילה, הוא ר' יוסי דס"ל בכריתות כ"ב ב' דאין שנים מביאין אשם אחד, והיינו משום דבעי ידיעה בתחילה, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן, וכ"כ בהגה' הגר"א ובחי' הגרע"א, והביאו כן מסוגיית הגמ' בכריתות ז' ב' דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעי ידיעה בתחילה.

בפי' ר"ח כתב דהפלוגתא אם אשם ודאי בעי ידיעה בתחילה, הוא למ"ד דהשוכח עיקר שבת שלא היתה לו ידיעה בתחילה פטור, ורק הכיר ולבסוף שכח חייב, ופליגי אם ה"נ באשם אינו חייב אלא כשהיתה לו ידיעה בתחילה, או דכיון דמזיד ושוגג כי הדדי, אף שוגג שלא היתה לו ידיעה בתחילה מביא אשם, - והיינו דהא דבחטאת בעינן ידיעה בתחילה, אי"ז משום דבלא"ה הו"ל כאונס,[[199]](#footnote-200) אלא הוא תנאי בתורת שגגה, דשגגה המחייבת קרבן היא רק כשהיתה לו ידיעה בתחילה, ובזה הוא דפליגי אם באשם דמביא על הזדון כשגגה, אין החיוב כלל מכח השגגה, וע"כ אף אם לא היתה לו ידיעה בתחילה חייב, או דאף דחייב גם במזיד, מ"מ בשוגג הוי חיובו מכח השגגה, ובעינן שיהא לו ידיעה בתחילה, ועמש"נ להלן לפרש לפי דבריו הא דתלינן בזה לדין חילוק ידיעות.

בפירש"י כתב בתו"ד, דהא דבספק חטאת מביא אשם תלוי ול"מ להביא חטאת ולהתנות, הוא משום דספיקו איל וודאו נדבה, והר"ן הק' על טעם זה, וכתב דהול"ל דא"א להביא חטאת ולהתנות, משום דחטאת בעי ידיעה בתחילה כדכתיב או הודע אליו חטאתו, וא"א להביא חטאת קודם הידיעה, וכן הק' המג"א בסימן א' סקי"א, ועמש"כ בזה הבכור שור בסוגיין, ומש"כ בזה הלשון הזהב והמרומי שדה.

**בעל ה' ביאות בשפחה חרופה אינו חייב אלא אחת,** בפירש"י כתב דהיינו דלמ"ד דאשם בעי ידיעה בתחילה, חשובה הידיעה לחלק כהבאת כפרה המחלקת לעושה במזיד, וצריך להביא על כל אחת ואחת, אך למ"ד דאשם ל"ב ידיעה בתחילה, אין חשובה הידיעה לחלק, ואינו חייב אלא אחת.[[200]](#footnote-201)

אך לד' הר"ח דהפלוגתא אם אשם בעי ידיעה בתחילה הוא אם אינו חייב בשוגג אלא כשהיתה לו ידיעה מתחילה, ולא כשהיתה שכוחה ממנו מעולם, מתפרש הא דתלינן בזה לדין חילוק העלמות, דהיינו דלמ"ד דאשם ל"ב ידיעה בתחילה, משום דהוא מביא על הזדון כשגגה, ואין חיובו מכח השגגה, הרי דאף היכא דבא עלי' בכמה העלמות, הוא מביא קרבן א', דומיא דמזיד דמביא קרבן אחד על ביאות הרבה, אך למ"ד דאשם בעי ידיעה בתחילה, ומשום דבשוגג חיובו הוא מכח השגגה, הרי דאף דבמזיד מביא קרבן אחד על ביאות הרבה, מ"מ בשוגג ובא עלי' בכמה העלמות מביא על כל אחת ואחת.[[201]](#footnote-202)

בפירש"י פירש דאיירי בידיעה שבין המעשים, אך בתו"ד התוס' משמע דאיירי בין בידיעה שבין המעשים ובין בידיעה שאחר המעשים, ובס' לשון הזהב כתב דטעם הא דפירשה רש"י רק בידיעה שבין המעשים, דכיון דאשם ל"ב ידיעה, הרי דאף כפרה שאחר המעשים אינה מחלקת, שהרי הקרבן שהביא על אחת מכפר על כולן, וא"כ ל"ב לאשמועינן דאין ידיעה מחלקת משום דלא חשיבא כמו כפרה, וכמו שפירש"י, דאף אם היתה חשובה כמו כפרה, הרי אף כפרה אינה מחלקת, ובע"כ דאיירי בידיעה בין המעשים, וקמ"ל דכיון דאשם ל"ב ידיעה, אין הידיעה חשובה ככפרה, ול"מ לחלק, ועד"ז כתב הגרע"א בגהש"ס להעיר ע"ד התוס'.[[202]](#footnote-203)

בפירש"י כתב דהא דנקט לה בשפחה חרופה, הוא משום דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה,[[203]](#footnote-204) ולכאו' מכוון דבריו הוא דאתי לאשמועינן דאף דבמזיד מביא קרבן אחד על עבירות הרבה, מ"מ למ"ד דבעי ידיעה בתחילה מהני הידיעה לחלק, ומביא על כל אחת ואחת.

ובטעם הא דבשוגג מהני הידיעה לחלק, אף דבמזיד הוא מביא קרבן אחד על עבירות הרבה, מבו' בפירש"י דהיינו משום דהא דידיעה שאחר המעשה מחלקת, הוא משום דהו"ל כהבאת קרבן, וע"כ אף דבמזיד מביא קרבן אחד על עבירות הרבה, מ"מ היכא דאיכא חילוק ידיעות דהו"ל כמו שהביא קרבן על הראשון, צריך להביא על כל אחת ואחת.

אך למש"כ בפי' ר"ח דהא דידיעה שאחר המעשה מחלקת, הוא משום דכשנודע לו נתחייב בקרבן, ואין אדם פורע חובו במה שנתחייב בו, צ"ב דמ"ש הך דינא בשפחה חרופה דמביא קרבן א' על עבירות הרבה במזיד, והרי דאף דכשבא עלי' פעם אחת כבר נתחייב באשם, מ"מ כשחזר ובא עלי' א"צ להביא אשם אחר, אלא הוא נפטר בהאשם שכבר נתחייב בו, ומ"ט בשוגג ונודע לו, ל"מ ליפטר בקרבן זה על הביאה השני',[[204]](#footnote-205) - ובשיעורי הגר"נ בסימן ד' כתב דמה"ט פי' ר"ח לקמן בסוגיין כשנודע לו על ביאה זו והפריש קרבן, ואח"כ נודע לו על השני' והפריש קרבן וכו', והיינו דאף דבשפחה חרופה דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה, אין הידיעה שאחר המעשה מחלקת, דל"ש בזה ה"ט דאינו פורע חובו במה שנתחייב בו, מ"מ הא דהפרשות מחלקות שפיר שייך בזה, עיי"ש.[[205]](#footnote-206)

התוס' הק' דאם ליכא אשם תלוי בשפחה חרופה, א"כ א"א לו להביא אשם בלא ידיעה, דהרי אינו מביא קרבן מספק, ונמצא דאותה הידיעה גורמת כפרה, ומ"ט אינה מחלקת,[[206]](#footnote-207) וכתבו דמ"מ יכול להביא אשם ולהתנות בשלמים, ואף אם אין מביאין קדשים לבית הפסול, מ"מ כיון דאם עשה עשוי אין הידיעה גורמת כפרה, - והרמב"ן כתב עוד דמשכח"ל להביא בלא ידיעה כשבאו הוא וחבירו על ב' נשים ואחת מהן שפחה חרופה, דיכולין שניהם להתנות, - והתוס' הרא"ש כתב בשם הר"ש דאיירי כשהיתה אחת מן הביאות במזיד, דבכה"ג שאר הביאות שבשוגג א"צ ידיעה, דהקרבן שמביא על המזיד מכפר עליהן.[[207]](#footnote-208)

אך הריטב"א כתב דאף אם לא משכח"ל להביא אשם שפחה חרופה בלא ידיעה, מ"מ כיון דבעלמא באשמות א"צ ידיעה, מכלל דידיעה באשמות לא חשיבא, וכיון דכן אינה מחלקת אף בשפחה חרופה בין ביאה לביאה, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, ועיי"ש שכתב לפרש לדבריו דהיינו, דכיון דבעלמא באשמות א"צ ידיעה, ואין הקרבן בא על הידיעה אלא על המעשה שעשה, ע"כ אין הידיעה מחלקת, והיינו דאף אם בעינן בפועל ידיעה, מ"מ כיון דחיוב הקרבן חל בלא הידיעה, אין הידיעה מחלקת, - ועד"ז משמע בפירש"י בד"ה והרי חטאת, דהא דידיעה שאחר המעשה מחלקת בחטאת, אי"ז משום דא"א לו להביא חטאת בלא ידיעה, אלא הוא משום דאם הביא חטאתו קודם ידיעה אינה מכפרת, ולפ"ז הרי דבאשם דאם הביאו קודם שנודע לו מכפר, אף דבפועל א"א לו להביאו קודם ידיעה, אין הידיעה מחלקת, ועמד ע"ז בס' לשון הזהב.[[208]](#footnote-209)

כ"ה תמוז ע"ט

דף מס' 13

**ע"ב א' -** **מתקיף לה רב המנונא אלא מעתה בעל והפריש קרבן וכו',** הריטב"א הק' דהיאך מקשה רב המנונא מידיעה שיש עמה הפרשת קרבן לידיעה גרידתא, הרי בסוגיית הגמ' לעיל מבו' דידיעה שיש עמה הפרשה מחלקת טפי מידיעה גרידתא, ולמש"כ התוס' דפריך דכיון דלא מחלקת בין ידיעות שבין המעשים לידיעות שאחר המעשים, ה"נ בהפרשות לא נחלק ביניהם, ניחא, - וכתב דכל הא דידיעה והפרשה חשיבא לחלק טפי מידיעה גרידתא, היינו אחר המעשים, אך בין המעשים חשיבא ידיעה גרידא לחלק כידיעה והפרשה, - ובשם ה"ר ידידי' כתב דהא דידיעה והפרשה מחלקות, אין כח ההפרשה אלא בסיוע הידיעה שעמה, וכיון דקאמר עולא דידיעה אינה מועלת לחלק באשמות, אף למ"ד שהיא מחלקת בחטאות, אף אינה מסייעת להפרשות לחלק, וכתב דלפ"ז הא דמשני דמעשה דלאחר הפרשה לא קאמינא, היינו דההפרשה ראוי' לחלק בלא ידיעה.

התוס' כתבו דהא דפריך רב המנונא, ולא אמרינן דדילמא אה"נ אף בכה"ג אינו חייב אלא אחת, הוא משום דסברא הוא דמחלקת ואין מתכפר בקרבן שכבר הפריש עבירה שלאחר הפרשה, - והריטב"א כתב דהא דפריך, הוא משום דאי נימא דאף בכה"ג אינו חייב אלא אחת, לא משכחת בשגגות ביאות שפחה חרופה אלא קרבן אחד ואע"פ שהיתה כפרה בינתים דהא הפרשה דבינתים ככפרה חשיבא,[[209]](#footnote-210) א"נ דגמרא גמירי לה דודאי ידיעה והפרשה מחלקת בכל מקום בינתים.

למש"כ התוס' דהא דההפרשה מחלקת הוא משום דאין מתכפר בקרבן שכבר הפריש עבירה דלאחר הפרשה, וכ"נ בפי' ר"ח שכתב דבעילה דלאחר הפרשה אינו מתכפר בקרבן "ראשון", משמע, דגם עיקר דינא דהפרשה מחלקת, הוא דאין הזית השני מתכפר בקרבן שהפריש על הראשון, אך כל שבא להתכפר בקרבן אחר, סגי בקרבן אחד על שניהם, וכמש"כ הדברות משה בסימן ס"ד הערה כ"ו, ונת' לעיל ע"א ב', וכ"נ גם מהא דפשיטא להתוס' לקמן דלמ"ד דאין הפרשה שבין המעשים מחלקת, מכפר האשם על עבירה שעבר אחר ההפרשה, ונת' להלן.[[210]](#footnote-211)

\*התוס' צידדו דהפרשות אינם מחלקין אחר המעשים אף לדעת ר' יוחנן, דדוקא גבי חטאת קאמר דמחלקות משום דאיכא נמי בהדי הפרשות ידיעות חשובות שגורמות כפרה, אבל הכא דליכא אלא הפרשה לחודה אי"ז מועיל לחלק, - וצ"ע דמה הוצרכו לזה, הרי כיון דקיימינן למ"ד דאשם ל"ב ידיעה בתחילה, נמצא דהקרבן שהפריש על ביאה זו ראוי לכפר על כל הביאות, ומ"ט תהא ההפרשה מחלקת, וזה ע"ד משה"ק הגרע"א והלשון הזהב ע"ד התוס' בד"ה בעל.

**למ"ד אשם ודאי בעי ידיעה בתחילה בעל ה' בעילות וכו',** בפירש"י כתב דהיינו כשנודע לו בין המעשים וה"ז מועיל לחלק, ומסקינן דד"ז תליא בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו כשבעל ה' בעילות ונודע לו על הראשונה והפריש קרבן וכו', וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשם ריב"א, ועיי"ש שכתב דאם אכתי לא הפריש אינו חייב אלא קרבן א', דומיא דבא כמה ביאות במזיד דאינו חיב אלא אחת.

ובשיעורי הגר"נ בסימן ד' כתב בדעת הר"ח דאזיל לטעמי' דהא דידיעות שאחר המעשים מחלקות, הוא משום דכשנודע לו נתחייב בקרבן, ואין אדם פורע חובו במה שנתחייב בו, ול"ש הך דינא בשפחה חרופה דמביא קרבן א' על עבירות הרבה, אף דכשבא עלי' במזיד, נתחייב אשם מיד, ואפ"ה כשחזר ובא עלי' הוא נפטר באשם זה.[[211]](#footnote-212)

והגר"ז אסבסקי בסו"ס ב' הוסיף לפרש בזה, דלעולם יסוד דינא דרב דימי הוא דהידיעות עצמן מחלקות והו"ל כב' חיובים, אך מ"מ כיון דבשפחה חרופה מביא קרבן א' על עבירות הרבה, הרי דאף דהוו ב' חיובים סגי בקרבן אחד, וכל הנפ"מ בהא דהוו ב' חיובים, הוא כשהפריש קרבן על הראשונה ואח"כ נודע לו על השני', דא"א שיכפר על השני', ומשא"כ לר"ל דידיעות שאחר המעשה אינם מחלקות, ואין עליו אלא חיוב א', שפיר מהני הקרבן שהפריש על הראשונה לכפר אף על השני', ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרמב"ם, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ט משגגות ה"י בדעתו, ונת' להלן.[[212]](#footnote-213)

\*בחי' רמ"ש לירושלמי לקמן ס"פ הבונה כתב בתו"ד, דלמ"ד דאשם בעי ידיעה בתחילה, ואם נודע לו בין המעשים חייב על כל אחת ואחת, ה"נ אם בא אחת במזיד ואחת בשוגג חייב ב', אף דבכה"ג ליכא ידיעה המחלקת, עיי"ש, וצ"ע.[[213]](#footnote-214)

**הרי חטאת דבעינן ידיעה בתחילה ופליגי ר' יוחנן ור"ל,** בפירש"י כתב דלר"ל דלא חשיב חילוק ידיעה כחילוק כפרה, הרי דבשפחה חרופה אף בידיעה שבין ביאה לביאה ל"ה כהבאת קרבן, וכ"ה דבמזיד מביא אחת על כולן, ה"נ בכה"ג מביא אחת על כולן, - ומבו' דכל הא דסגי לי' בקרבן אחד, הוא רק משום דבשפחה חרופה מביא קרבן אחד על עבירות הרבה, אך בלא"ה הי' חייב קרבן על כל ביאה, אף דליכא בזה לדין חילוק ידיעות, משום דאין חיובו אשגגות.[[214]](#footnote-215)

בפירש"י כתב דל"ד לידיעות שבין אכילת חלב לאכילת חלב שמחלקות, דהתם חיובי אשגגות הוא, וכיון שיש ידיעה בינתים הו"ל ב' שגגות,[[215]](#footnote-216) וכ"כ התוס', ומבו' דאם הי' הכא לחילוק ידיעות, דומיא דאכילת חלב, הי' חייב קרבן על כל ביאה, - וצ"ל דאף דבשפחה חרופה דינא הוא דמביא קרבן א' על עבירות הרבה, כ"ז הוא משום דאין חילוק ביניהם, אך אם הי' בזה לחילוק ידיעות, ל"ה סגי לי' בקרבן א', וכנראה למדו רש"י ותוס' לזה, מהא דלמ"ד דבעי ידיעה בתחילה, מהני הידיעה לחלק, ולא אמרינן דמביא קרבן א' על עבירות הרבה.[[216]](#footnote-217)

אך השיטה להר"נ לעיל בסוגיין כתב בשם הרא"ה דהא דבשפחה חרופה אין ידיעה שבינתים מחלקת ול"ד לחלב, הוא משום דבמזיד אינו מביא אלא אשם אחד אפי' על כמה ביאות, וה"נ בשוגג מביא קרבן אחד אף כשנודע לו בינתים, ועד"ז כתב בתוס' תלמיד ר"י הזקן בריש סוגיין בדעת רש"י.[[217]](#footnote-218)

הריטב"א כתב דהא דל"ד לידיעה שבין המעשים בחייבי חטאת שמחלקת, הוא משום דהתם אף אם ידיעה לא חשיבא ככפרה, מ"מ היא מחלקת בין השגגות, משום דבשעת ידיעה אינו בר קרבן, שאילו באותה שעה חטא מזיד הוא שאינו בר קרבן, וע"כ ה"ז מחלק בין השגגות, ומשא"כ בשפחה חרופה שהוא חייב קרבן על המזיד, ואף בשעת ידיעה הוא ראוי להתחייב בקרבן כשוגג גמור, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ט משגגות ה"ו בתו"ד, - וצ"ע, דהרי לכאו' הא דידיעה שבין המעשים מחלקת, הוא אף כשנתחלפו לו ב' זיתי חלב בשומן ואכל אחד מהן ונודע לו שהוא חלב ואח"כ אכל את השני, ובכה"ג הרי ל"ה שעה אחת שאינו בר קרבן, ואפ"ה מועלת הידיעה לחלק.

המהרש"א ע"ד התוס' בד"ה מתקיף הק' על מש"כ התוס' שם דהא דפריך רב המנונא, הוא על הא דאינו מחלק בין ידיעות שבין המעשים לידיעות שאחר המעשים, והרי דשפיר הו"מ לחלק ביניהם, וא"כ מאי פריך הכא לרב דימי מהא דפליגי ר' יוחנן ור"ל, הרי י"ל דידיעות שבין המעשים מחלקות לכו"ע, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.[[218]](#footnote-219)

**במעשה דלאחר הפרשה קאמרת,** התוס' כתבו בשם ר"י דלפ"ז פליגי רב דימי ועולא, דלדעת עולא מעשה דלאחר הפרשה אינו מתכפר אף למ"ד דל"ב ידיעה, ולדעת רב דימי כל הא דאינו מתכפר הוא למ"ד דבעי ידיעה בתחילה, אך למ"ד דל"ב ידיעה בתחילה ה"ז מתכפר,[[219]](#footnote-220) ודמי לעולה דמכפרת על עשה דלאחר הפרשה,[[220]](#footnote-221) אך בשם רשב"א כתבו דלא פליגי רב דימי ועולא, והא דנקט רב דימי למאן דבעי ידיעה, הוא לרבותא, וכ"כ הרמב"ן, - והאו"ש בפ"ט משגגות ה"ו תמה דמ"ט הוצרכו לזה, הרי הא דהפרשה מחלקת הוא דומיא דידיעה דמחלקת, דה"ז מועיל שיהא חייב ב', ואף אם נאבד מה שהפריש צריך להביא על כל ביאה קרבן בפנ"ע, וע"ז הוא דפליג רב דימי וס"ל דלמ"ד דאשם ל"ב ידיעה בתחילה, אף הפרשה אינה מחלקת, אך לעולם י"ל דלכו"ע אין האשם מועיל לכפר על ביאה שבא לאחר ההפרשה, עיי"ש.[[221]](#footnote-222)

בטעם הא דאין האשם מכפר על עבירה שלאחר הפרשה, לעולא או אף לרב דימי, ול"ד לעולה דמיבע"ל אם מכפרת על עשה דלאחר הפרשה, כתבו התוס' דהוא משום דעולה דורון היא, - והרמב"ן כתב דהוא משום דבעולה לא נקבע על מה בא קרבנו, ומשא"כ הכא דקרבנו קבוע ונקבע על ביאה ראשונה שהופרש עלי'.

הרמב"ם בפ"ט משגגות ה"ה כתב דהבא על השפחה בשגגה ונודע לו וחזר ובא עלי' בשגגה ונודע לו וכו' מקריב אשם אחד ומתכפר לו על הכל, - והמהר"י קורקוס שם ה"ו הק', דלפ"מ שפסק הרמב"ם שם ה"י דאשם ודאי בעי ידיעה בתחילה,[[222]](#footnote-223) וקי"ל כר' יוחנן דידיעות שאחר המעשה מחלקות, הדין נותן דכל שנודע לו וחזר ונודע לו חייב ב', ועיי"ש שכתב דהרמב"ם סמך על סוגיית הגמ' בכריתות ט' א' שאמרו דבה' העלמות בשפחה חרופה אינו חייב אלא אחת, וכ"כ הלח"מ שם.

ובטעם הא דאינו חייב אלא אחת, אף דקי"ל דאשם ודאי בעי ידיעה בתחילה, כתב המהר"י קורקוס שם, דהוא משום דבשפחה חרופה מביא קרבן אחד על עבירות הרבה, וע"כ אף דידיעות מחלקות, מ"מ סגי בקרבן אחד, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל מה שאמרו בסוגיין דלמ"ד דאשם בעי ידיעה בתחילה, חייב על כל אחת ואחת, הוא רק כשנודע לו והפריש,[[223]](#footnote-224) וכ"כ ההר המורי' שם, אך פירש הטעם בזה בע"א, עיי"ש. וכ"כ הגר"ז אסבסקי בסו"ס ב' ובשיעורי הגר"נ בסימן ד', עיי"ש, וכתבו דזהו מקורו של הרמב"ם שם ה"ו, דאם בעל ה' ביאות ונודע לו על אחת מהן והפריש אשמו ואח"כ נודע על השני' מפריש אשם אחר.

והגר"נ שם כתב לישב עוד, למש"כ הר"ח דהא דתלינן לה בהפלוגתא אם אשם בעי ידיעה בתחילה, היינו אם אינו חייב בשוגג אלא כשהיתה לו ידיעה מתחילה, ולא כשהיתה שכוחה ממנו מעולם, והיינו דפליגי אם באשם דמביא על הזדון כשוגג, אין חיובו מכח השגגה, וע"כ חייב אף כשהיתה שכוחה ממנו מעולם, או דבשוגג חיובו הוא מכח השגגה, וכל הא דידיעות מחלקות הוא רק למ"ד דבשוגג חיובו מכח השגגה, וי"ל דבפלוגתא זו קי"ל דכיון דמביא על הזדון כשוגג אין חיובו על השגגה, וכאשר כ"נ ממש"כ הרמב"ם שם ה"ו, שדין השוגג והמזיד בשפחה אחד הוא,[[224]](#footnote-225) וע"כ אין הידיעות מחלקות.[[225]](#footnote-226)

כ"ו תמוז ע"ט

דף מס' 14

**פ' א' -** **ר' יוסי אומר לרשות אחת חייב לב' רשויות פטור,** כ"ה גירסת רש"י בסוגיין ובכריתות י"ז א', והרשב"ם בב"ב נ"ה ב', והרמב"ם בפי"ח משבת הכ"ד, ובפי' קדמון שם הכ"ג כתב בשם הרמב"ם בפי' לסוגיין דזו היא הנוסחא המדויקת, וכן גירסת הר"י מיגש, וכ"נ בירושלמי בריש מכילתין, - אך גירסת ר"ח מרשות אחת חייב מב' רשויות פטור, וכתב דהגירסא דלב' רשויות פטור היא טעות, וכ"כ התוס' בשם ר"ת, וכ"כ הרמ"ה בב"ב נ"ה ב' אות רמ"ח דכ"ה גירסא דמתיבתא.

הרמב"ם בפי"ז משבת הכ"ד פסק כר' יוסי, וכ"כ הרמ"ה בב"ב נ"ו א' סוף אות רמ"ח דכיון דכולהו אמוראי מסקי שמעתתא אליבי' ש"מ דהלכתא כוותי', וכ"כ הריטב"א לקמן צ"ח א', וכ"נ בד' הרשב"א שם, - אך בד' רש"י לקמן שם נראה דלא קי"ל כר' יוסי.

ביסוד הפטור דב' רשויות כתב הרמ"ה שם דלהגירסא דמב' רשויות פטור, היינו משום דהו"ל כל אחת הוצאה בפנ"ע ונעשה כמוציא חצי גרוגרת וחצי רביעית משקין דלא מצטרפי,[[226]](#footnote-227) א"נ דהוא כמו שהי' ידיעה בין הוצאה להוצאה דלא מצטרפי,[[227]](#footnote-228) - ולהגירסא דלב' רשויות פטור, היינו משום דרק כשהוציאן לרשות אחת ונתקבצו ברשות אחת הרשות מצרפתן להיות כהוצאה אחת, אך כשהוציא לב' רשויות אין מצטרפין, ול"ד לאכל ב' חצאי זיתי חלב בהעלם אחד דחייב, דהתם בית הבליעה מצרפן, ומשא"כ הכא דהוו ב' רשויות ואין מצטרפין.

בירושלמי בפ"ק אמרו דכמו דר' יוסי מדמה רשויות להעלמות לפטור, דאין ב' רשויות מצטרפות, ודמי להא דב' העלמות אין מצטרפות, כך מדמה רשויות להעלמות לחיוב, שאם הוציא כגרוגרת בפתח זה וכגרוגרת בפתח זה חייב ב', ודחי ר' יודן דר' יוסי מדמה רשויות לאכילת פרסיים, דאם אכל חצי זית בתוך כדא"פ וחצי זית בתוך כדא"פ פטור, ואילו אכל כמה זיתים בכמה פרסים בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, ורבנן דקיסרין אמרו דדמי להא דמצינו בשבת, דאם ארג חוט אחד בתוך בגד זה וחוט אחד בתוך בגד זה פטור, ואם ארג כמה חוטין בכמה בגדים בהעלם אחד אינו חייב אלא א'.

והיינו דס"ד דהא דלר' יוסי אין ב' רשויות מצטרפות לחיוב, הוא משום דיש חילוק ביניהם, וע"ד חילוק העלמות, וה"נ חלוקין הן לחטאות, ודחינן דהא דאין ב' רשויות מצטרפות, הוא ע"ד הא דאין מצטרפין ב' חצאי כזית ביותר מכדא"פ, ואין מצטרפין ב' חוטין בב' בגדים, אך אינם חלוקין לחטאות, כ"ה דאם אכל כמה זיתים ביותר מכדא"פ, ואם ארג כמה חוטין בכמה בגדים, אינם חלוקין לחטאות, ואמנם לכאו' פליגי בטעם הפטור בב' רשויות, דלר' יודן הוא דומיא דיותר מכדא"פ, והיינו דחזינן לה כב' מעשי הוצאה וע"כ הוא פטור,[[228]](#footnote-229) אך לדעת רבנן דקיסרין הוא משום דלי"ב להתיקון דהוצאת גרוגרת דהוא רק כשיש לו כגרוגרת יחד לצרכו,[[229]](#footnote-230) ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דלא אמרינן בזה מחוסר קריבה כמחוסר מעשה, (ונת' להלן).[[230]](#footnote-231)

התוס' הק' ממה שאמרו לקמן ק"ד ב' דכתב אות אחת בטבריא ואות אחת בציפורי חייב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"ת שהוכיח מזה כגירסת ר"ח דמרשות אחת חייב מב' רשויות פטור, דבעינן עקירה ממקום אחד, והשפ"א כתב לפרש דהיינו, דהא דמחייבינן בכותב אות אחת בטבריא וכו' הוא משום דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי, וזה שייך רק בסוף המלאכה דיכול לקרב ב' האותיות, וה"נ הכא כשהוציא ב' חצאי גרוגרת לב' רשויות דיכול לקרב ב' ההנחות, אך מה שהי' העקירה ממקומות נפרדים ל"ש בזה ה"ט דיכול לקרב, וע"כ הוא פטור, והתוצאות חיים בסימן י"ז סק"ב כתב לפרש בע"א, עיי"ש.

**ב** התוס' כתבו בשם ר"י דל"ד לכתב אות אחת בטבריא וכו', דלגבי כתיבה אמרינן דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה, אך הוצאה ל"ה עד שמביא את ב' החצאים לרשות אחת, והתוס' בב"ב נ"ה ב' הוסיפו לפרש דהיינו דהתם שם המלאכה היא כתיבה, והכתיבה נגמרה כשכתב ב' אותיות אף כשהן רחוקות זמ"ז, ומשא"כ הכא דשם המלאכה היא הוצאה, וכשהוציא לב' רשויות לא נגמרה ההוצאה עד שיקרבם, וכ"כ התוס' הרא"ש.[[231]](#footnote-232)

**ג** השיטה להר"נ כתב דל"ד להתם דכתב ב' אותיות, ואע"ג שמרוחקים זמ"ז חייב, משום דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי, ומשא"כ בהוצאה דלא תליא אלא ברשויות ורשויות מחלקות,[[232]](#footnote-233) והיינו דכיון דמלאכת הוצאה היא מכח הרשויות, הרי דכל שהוציא לב' רשויות הו"ל כב' הוצאות חלוקות, וע"כ אין מצטרפין.

לקמן צ"ז ב' תניא דהזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע ד' אמות חייב, ופירש"י דהיינו דאם עבר ברה"ר ד' אמות ואפי' ע"י צירוף חייב, ואמרינן עלה דקמ"ל דרשויות מצטרפות, ובפירש"י שם כתב דהוא דלא כר' יוסי דאמר הכא דלב' רשויות פטור, ואין רשויות מצטרפות, והרשב"א שם תמה ע"ז, וכתב דלא שייכי אהדדי, דהכא הוא במוציא חצי זית וחזר והוציא חצי זית, וע"כ דינא הוא דלא יצטרפו אלא כב' הוצאות מחולקות לגמרי הם, ומשא"כ התם דהוא בזריקה אחת ודינא הוא שיצטרפו, וכ"כ הריטב"א שם,[[233]](#footnote-234) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם שכתב בפי"ג משבת הי"ז דהמעביר ד' אמות ברה"ר זו עם רה"ר השני' חייב מפני שד' אמות בב' רה"ר מצטרפין, אף דקי"ל כר' יוסי דלב' רשויות פטור, ועמד ע"ז בגל' הגרע"א שם, ועמש"כ בזה המאירי שם.

**אמר רבה והוא שיש חיוב חטאת ביניהם וכו',** בפי' רשב"ם בב"ב נ"ו א' ד"ה אבל כרמלית פירש דטעמא דמ"ד דכרמלית אינה מפסקת, הוא משום דה"ז בטל מה"ת להכא ולהכא, וטעמא דמ"ד דאף דכרמלית מפסקת מ"מ פיסלא אינו מפסיק, הוא משום דפיסלא הוא מקו"פ ואפי' מדרבנן מותר לטלטל מתוכו לרה"ר וכו', וכיון דבטל לגמרי להכא ולהכא אפי' מדרבנן דליכא מקום חשוב של ד"ט, ל"ה הפסק, - ולכאו' צ"ל דאין כונתו דהחילוק בין כרמלית למקו"פ הוא מכח דינא דרבנן, דהיאך ה"ז מועיל לענין שלא יצטרפו לחיוב חטאת דהוא דין דאורייתא, אלא הוא משום דגם מדאורייתא חלוק שם כרמלית משם מקו"פ, וזה כמש"נ לעיל ז' א' מד' הרמב"ן וש"ר שם, ועד"ז כתב הקוב"ש שם אות רמ"ז.[[234]](#footnote-235)

בד' רשב"ם מבו' דהא דכשיש חיוב חטאת ביניהם הוו כב' רשויות, אי"ז מכח הא דבפועל אסור להוציא מזל"ז, ומכח זה הוו רשויות מחולקות, אלא הוא משום דרשות זו הנחשבת רה"י אינה מתבטלת והיא מחלקת את הרשויות, וע"כ הא דכרמלית אינה מחלקת, הוא משום דהיא בטלה להכא ולהכא, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה שם, וכתב כן בטעמא דמ"ד דאפי' כרמלית, דאי"ז משום שאסרו חכמים, דאין איסור דרבנן מועיל לדחות חיוב חטאת דאורייתא, עיי"ש, - אך בתשו' חזו"א סימן ת"ר נסתפק בזה, עיי"ש, ונסתפק כן גם בטעמא דאביי דאפי' כרמלית, אם הוא משום דאסרוהו חכמים ומכח זה ליכא דרכא מזל"ז וחשיב כב' רשויות, או דהוא משום דג"ז הוא רשות חשוב להפסיק בין הרשויות.

**אבל כרמלית לא,** בפירש"י כתב דהיינו כגון קרפף יותר מבית סאתים, והגרע"א בגהש"ס תמה ע"ז מה שאמרו לעיל ז' א' דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הזורק לתוכו חייב, וכן הק' הגרע"א בגהש"ס לעיל שם, והק' כן גם ע"ד רש"י לקמן צ"ט ב' (ד"ה מוקף לכרמלית), וכן הק' בגהש"ס לקמן שם, ועמש"נ בזה לעיל שם.

**אבל פיסלא לא,** בפירש"י כתב דהוא עץ שוכב לרה"ר וממלא כל רחבו, והשפ"א כתב דהיינו דכל שאינו ממלא כל רחבו, הרי דאף דבמקום הזריקה יש רשות המפסקת ביניהם, מ"מ כיון דבסוף כלה הרשות המפסיק וחוזרים להיות אחד, הו"ל כרשות אחת.

הראשונים נחלקו בטעם החילוק בין כרמלית לפיסלא, עמש"כ התוס' בסוגיין ומש"כ המהרש"א והמהר"ם בדעתם ובגיטין ע"ז ב', ומש"כ הרשב"ם והרמ"ה בב"ב נ"ו א',[[235]](#footnote-236) ומש"כ המהרש"ל והמהרש"א בגיטין שם, ומש"כ בתשו' חזו"א סימן ת"ר.

הרמב"ם בפי"ח משבת הכ"ד פסק דרק רשות שחייבין עלי' מפסקת בין הרשויות, וכרמלית אינה מפסקת, והמאירי בב"ב נ"ו א' עמד בסתירת דבריו למש"כ בפ"א מזכי' הי"א, ועמש"כ הלח"מ והאבהא"ז בהל' זכי' שם, והחוות יאיר בסימן קמ"ט, והחת"ס בסוגיין, ואכמ"ל, - אך הרמ"ה בב"ב נ"ו א' סוף אות רמ"ח כתב דקי"ל כרבא, ואפי' פיסלא מפסקת, וכ"ש כרמלית ומקו"פ.[[236]](#footnote-237)

**ק"ה א' -** **הכותב ב' אותיות בב' העלמות אחת שחרית ואחת בין הערבים,** בפירש"י כתב דאחת שחרית ואחת בין הערבים כיון דהו"ל שהות בינתים כדי לידע הו"ל כב' העלמות, - אך התוס' פירשו דחדא קתני שכתב אות אחת שחרית ואחת בין הערבים ונודע לו בינתים, וקתני הכי לרבותא דר"ג, וכ"כ הפסקי רי"ד והריטב"א והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש.

בביאור דברי רש"י דכל דהו"ל שהות כדי לידע הו"ל כב' העלמות, מבו' בד' התוס' והריטב"א שפירשו דהיינו דאף דלא נודע לו, מ"מ כיון שהי' לו שהות לידע, ה"ז מחלק ביניהם, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל דטעמא דרבנן דפטרי, הוא משום דההרחקה הגדולה מחלקתן, וכ"כ המאירי בדעת רש"י, - אך המגיני שלמה כתב דלא סגי במה דאיכא שהות לידע, אלא הוא משום דודאי ידע, דבכל היום כולו א"א שלא שמע, ועיי"ש שכתב דאיירי רק בגונא דשכח בשעת מעשה לאיסור המלאכה, ובכה"ג הוא דאמרינן דא"א שלא שמע, וכתב די"ל עוד, איירי כשידע שהוא שבת ואיסור מלאכה, אלא כגון שנתכוין לכתוב בדבר שאינו מתקיים וכתב בדיו, ובכה"ג א"א שלא נזכר, ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז לקו' התוס' ע"ד רש"י, וכ"כ בס' קול הרמ"ז, עיי"ש.

התוי"ט הק' ע"ד רש"י, דאם איירי בזדון שבת ושגגת מלאכות, הרי אפי' ימים שבינתים ל"ה ידיעה לחלק, וכ"ש באותו היום, ואם איירי בשגגת שבת וזדון מלאכות, הרי רק ימים שבינתים הוו ידיעה דא"א שלא שמע, אבל משחרית לערבית לא, וכדתנן דחייב על כל שבת ושבת, ואינו חייב על שחרית ועל ערבית, ועמש"כ בזה המגיני שלמה וקול הרמ"ז, ונת' לעיל.

והראש יוסף לעיל בר"פ כלל גדול נקט בדעת רש"י דאיירי בשגגת שבת,[[237]](#footnote-238) ול"ד ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, אלא אף משחרית לערבית הוי ידיעה לחלק, והא דתנן דחייב על כל שבת ושבת ל"ד הוא, ותני הכי אגב רישא או אגב סיפא, עיי"ש.

אך בד' התוס' והריטב"א מבו' שפירשו לד' רש"י דהם אף בשגגת מלאכות, וזהו שהק' ע"ז מההיא דהכותב אות אחת בציפורי וכו',[[238]](#footnote-239) ובד' הפסקי רי"ד והריטב"א נראה שפירשו לדבריו, דכל הא דהשהות מחלקת, הוא רק לענין לצרף ב' חצאי מלאכה, דכיון דיש ביניהם שהות כדי לידע אינם מצטרפין, אך לדין חילוק חטאות לא סגי במה דאיכא שהות ביניהם כדי לידע, דרק ידיעות מחלקות, וכ"כ בס' לח"מ במשנתינו דאף דאי"ז מחלק לחטאות, מ"מ אינם מצטרפין, דדמי להא דבאכילת איסור כל ששהה יותר מכדא"פ אינם מצטרפין, וזה ע"ד מה שאמרו בירושלמי בדינא דר' יוסי דרשויות מחלקות, דהוא רק בב' חצאי שיעור, אך אי"ז מחלק לחטאות, ונת' לעיל פ' א',[[239]](#footnote-240) ועמש"כ בזה העולת שלמה בכריתות ט"ז א'.

\*בעיקר מש"כ רש"י דכל דיש ביניהם שהות כדי לידע הו"ל כב' העלמות ואין מצטרפין, צ"ע מהא דתנן בכריתות ט"ו ב' דצירף את המעילה לזמן מרובה, ופירש"י אם נהנה היום בחצי פרוטה ומכאן עד ג' שנים חצי פרוטה מצטרפות לקרבן, והרי אף במעילה אין מצטרפין בב' העלמות, וכמש"כ בפירש"י שם י"ח ב' ד"ה ומכאן עד ג' שנים, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעילה ה"ד והרמב"ן בשבועות כ"ב א', וא"כ היאך ה"ז מצטרף לזמן מרובה, הרי כיון דיש שהות בינתים כדי לידע הו"ל כב' העלמות.

וצ"ל למש"כ הרמב"ן בשבועות כ"ב א' דהא דצירף את המעילה לזמן מרובה ואף אכילה והנאה מצטרפין, אף דאכילה והנאה תרי מילי נינהו ובעלמא כה"ג לא מצטרפי, וגם אכילה אינה מצטרפת אלא בכדא"פ, הוא משום דלגבי מעילה ל"ב צירוף, וכתב לפ"ז דאף ב' תמחויין וב' גופין מצטרפין אע"פ שחלוקין לחטאות, דכל בהעלם אחד מצטרפין, וע"כ ל"מ בזה הא דיש לו שהות לידע, דכל הא דכשיש לו שהות לידע אינם מצטרפין, הוא רק בשאר איסורים דבעינן לדין צירוף,[[240]](#footnote-241) שהרי הא דיש לו שהות לידע אי"ז מחלק לחטאות, וכל הא דאינם מצטרפין הוא משום דלא חשבינן להו כעשי' אחת, ואין צירוף ביניהם, אך במעילה דל"ב לדין צירוף, הרי דדוקא כשיש ידיעה גמורה ביניהם המועלת לחלק לאשמות, אינם מצטרפין.[[241]](#footnote-242)

\*בעיקר הא דמצטרף אף כשכתב אות אחת שחרית ואחת בין הערבים, צ"ע דמ"ש מאכילה דאין ב' חצאי זיתים מצטרפין אלא בתוך כדא"פ, - והפסקי רי"ד כתב דכל הא דשהי' מפסקת הוא באוכלין, מפני שהאכילה אינה בעין שתצטרף, אבל בכל המלאכות לא מצינו שהי' מפסקת ומחלקת בהן.

ולפ"ז נמצא, דכל הא דב' חצאי מלאכות מצטרפין אף שהפסיק ביניהם, הוא משום שהחצי הראשון קיים בשעת עשיית החצי השני, - ובזה מתפרש מה שאמרו לעיל פ' א' דכל שהוציא ח"ש ונשרף והוציא עוד ח"ש פטור, דכל הא דאין שהי' מפסקת בכל המלאכות ול"ד לאכילה, הוא משום דהם בעין, אך כל שאינם בעין הו"ל כאכילה דשהי' מפסקת בה,[[242]](#footnote-243) ולפ"ז הדין נותן דאף בשאר מלאכות אינו מצטרף בכה"ג, וכאשר כן נראה להדיא בד' הירושלמי בריש מכילתין,[[243]](#footnote-244) וכן הוכיח התוצאות חיים בסימן י' סק"א מד' הרמ"ה בב"ב נ"ה ב' בטעם הא דאין ידיעה לחצי שיעור, אשר הוא אמור בכל המלאכות, (ונת' להלן), וכ"ה מבו' גם בד' המאירי לעיל פ' א' שהק' בדינא דהתם, דמ"ש מאכל חצי זית חלב שחרית וחצי זית בין הערבים שחייב בהעלם אחד[[244]](#footnote-245) אע"פ שבשעת אכילת השני' כבר חסר שיעור הראשונה, (וכתב דהתם דרך אכילה הוא כך, ואין הולכין באכילה אחר סוף האכילה, ומשא"כ בהוצאה), וכן נקט הביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ד (ד"ה אין מגבלין).[[245]](#footnote-246)

והיבין דעת בסימן פ"ז סק"א כתב דכ"ה גם בשאר איסורי תורה, דהם מצטרפין אף לזמן מרובה אם החצי הראשון קיים, ואם אינו קיים אינו מצטרפין, וכתב לפ"ז דבבישול בב"ח ה"ז מצטרף בזאח"ז, כל דהח"ש הראשון קיים בשעה שבישל את הח"ש השני,[[246]](#footnote-247) וה"נ באיסור קרחה על מת ובאיסור מחמץ מנחה ה"ז מצטרף לזמן מרובה כל שהחצי הראשון קיים,[[247]](#footnote-248) אך האמרי בינה בהל' בב"ח סימן ב' כתב בדעת הפמ"ג, דרק איסור שבת מצטרף בזאח"ז, משום דכל יום שבת וקדושתו מצטרף.

**ר"ג סבר אין ידיעה לחצי שיעור, ורבנן סברי יש ידיעה לחצי שיעור,** בטעמא דר"ג דאין ידיעה לחצי שיעור, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' פירשו דהוא משום דכתיב או הודע אליו חטאתו דרק ידיעת חטאת שמה ידיעה. - **ב** בירושלמי בפירקין בעי לדעת ר"ג אם ה"נ אין זדון לחצי זית, ואכל חצי זית בזדון וחצי זית בשגגה מהו שיצטרפו,[[248]](#footnote-249) ומבו' דמיבע"ל דטעמא דר"ג אי"ז מדיני ידיעה, דידיעת ח"ש לאו ידיעה היא, אלא הוא משום דל"ב כלל שיהא החצי זית הראשון בשגגה, וכל שהשלמת האכילה היא בשגגה ה"ה חייב, וע"כ ל"ש בזה דין ידיעה המחלקת כלל. - **ג** השיטה להר"נ לעיל ע"א ב' הק' בהא דמוקמינן התם להברייתא כר"ג דאין ידיעה לח"ש, דא"כ מצינו דאף דחלוקין לחטאות מ"מ הן מצטרפין, ומשמע דמפרש דטעמא דר"ג הוא משום דהא דידיעות מחלקות הוא לחומרא ולא לקולא, וכן משמע קצת בד' המאירי בשבועות י"ט ב' דחידושא דיש ידיעה לח"ש, הוא דידיעות מחלקות אף לקולא, ועמש"כ בזה הריטב"א לעיל שם.[[249]](#footnote-250)

בטעמא דרבנן דיש ידיעה לחצי שיעור ולא אמרינן דכיון דאי"ז ידיעת חטא לאו שמה ידיעה, מצינו כמה דרכים, **א** בד' הרמב"ן במלחמות בשבועות י"ח ב' מבו' דדין ידיעה לח"ש, הוא חד דינא עם הא דידיעה מחלקת לחטאות, וכתב ללמוד זמ"ז בדין ידיעה היכא שאין בידו להחזיר, ונת' להלן, וכ"נ בד' הריטב"א והשיטה להר"נ לעיל ע"א ב', דטעמא דרבנן הוא משום דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, וכ"נ בד' המאירי בשבועות י"ט ב', שכתב דכשם שהידיעות מחלקות להחמיר כך הם מחלקות להקל, - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל לרבנן דל"ב ידיעת חטא,[[250]](#footnote-251) או דהוא משום דס"ל דאף ידיעה לח"ש חשיבא כידיעת חטא,[[251]](#footnote-252) ועמש"נ להלן מד' המאירי.

**ב** בפי' ר"ח כתב בדעת ר"ג דהא דחייב הוא משום דכאילו כולו בשגגה אכלו, ומשמע דטעמא דרבנן דפטרי הוא משום דאין כולו בשגגה, ודקדק כן התוצאות חיים בסימן י' סק"ג, וכ"כ המאירי לעיל ג' ב' דהא דיש ידיעה לח"ש הוא משום דאין תחילתו וסופו בשגגה,[[252]](#footnote-253) - ויש לפרש בזה כמש"כ בחי' רמ"ש בשבועות י"ח ב', דכיון דידע שהוא שבת ואילו נשאר בידיעתו שהוא שבת ל"ה עושה ח"ש השני רק דשכח, תו אין מצטרף,[[253]](#footnote-254) ועיי"ש שכתב דאי"ז חד דינא עם הא דידיעה מחלקת לחטאות, ונת' להלן.

**ג** הרמ"ה בב"ב נ"ה ב' אות רמ"ח כתב דהוא משום דכל שנודע לו בינתים קודם שנגמרה ההוצאה, נעשית ראשונה כמי שנקלטה או שנשרפה דפטור, כיון דהידיעה היא שמביאה לידי חיוב חטאת, וכל שנודע לו על ח"ש דלאו בר חיובא הוא, הוי כמו שנקלטה או שנשרפה, ותו אינה ראוי' להצטרף, ועמש"כ בזה התוצאות חיים בסימן י'.[[254]](#footnote-255)

בתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן כתב דעיקר הא דידיעה מחלקת לחטאת, הוא משום דכתיב או הודע אליו חטאתו ומתחייב להביא קרבן על חטא זה שחטא, ולא יתכפרו בקרבן זה חטאים שעשה אח"כ, - ולפ"ז בע"כ דהא דלרבנן יש ידיעה לח"ש, אף דהתם ל"ש טעם זה כלל, הוא דין בפנ"ע, ואינו חד דינא עם הא דידיעה מחלקת לחטאת.

\*בתוספתא תרומות פ"ז ה"ג ופסחים פ"א ה"י תניא בדין חומש דתשלומי תרומה, דאכל כחצי זית ונודע לו וחזר ואכל כחצי זית, הרי אלו אין מצטרפין, ולכאו' אתיא כמ"ד דיש ידיעה לח"ש, ונתחדש דדין חילוק ידיעות הוא אף לענין חומש דתשלומי תרומה, ולמש"כ הרמ"ה דהא דיש ידיעה לח"ש הוא משום דהידיעה מביאה לידי חיוב חטאת וכו', לכאו' ל"ש כן בדין חומש תשלומי תרומה, וצ"ע.[[255]](#footnote-256)

המאירי לעיל ג' ב' כתב די"מ דאם הוציא ידו בשוגג ונזכר וחזר ושכח והניח תליא בהפלוגתא אם יש ידיעה לחצי שיעור, וכתב בשם חכמי הדורות דאף למ"ד דיש ידיעה לח"ש, היינו רק כשעשה איסור בהעלמה כגון כתב אות אחת או או אכל חצי זית חלב דאע"פ שאינו חייב איסור מיהא איכא, אבל בהוצאה שאינה עיקר מלאכה ולא מעשה, עיקר החיוב בהנחה הוא והכל נגרר אחרי, ול"ד למעביר ב' אמות בשוגג וב' אמות במזיד וב' אמות בשוגג דפטור, דההעברה דומה למעשה יותר מן ההוצאה, וצ"ב, ועמש"כ בזה התוצאות חיים סימן ז', והאבי עזרי בפ"א משבת הי"ט.

לעיל ק"ב א' אמרו בזורק ב' אמות בשוגג וב' אמות במזיד וב' אמות בשוגג דחייב אף לרבנן דיש ידיעה דח"ש, משום דאי"ז בידו, ופירש"י דכיון שאין בידו להחזיר כשנזכר, כולה חדא שגגה היא, והרמב"ן במלחמות שבועות י"ח ב' הק' מזה ע"ד הבעה"מ שם דלמ"ד דמשמש מת חייב, אם בא עלי' סמוך לוסתה, ואמרה לו נטמאתי, חייב ב', דכשאמרה לו נטמאתי הו"ל ידיעה לחלק, וכן פירשו התוס' שם בד' רש"י, דהרי כל שאין בידו אי"ז ידיעה המחלקת.

ובחי' רמ"ש שם כתב בדעת רש"י והבעה"מ, דכל דאין הידיעה מחלקת אלא כשהוא בידו, הוא בידיעה לח"ש, דלא ידע מחיוב כלל, רק דכיון דידע שהוא שבת ואילו נשאר בידיעתו שהוא שבת ל"ה עושה חצי שעור השני, אי"ז מצטרף, ובזה הוא שאמרו דכל דאי"ז בידו ל"מ ידיעה זו לחלק, ומשא"כ התם שנודע לו שחייב חטאת על הראשונה, שפיר ה"ז מחלק וחייב ב' חטאות,[[256]](#footnote-257) וכתב לדמותו למה שאמרו לעיל ע"א ב' דאף אם נודע וחזר ונודע חייב ב' חטאות, ופשיטא דאם נודע לו תחילה על ח"ש וחזר ונודע על ח"ש דלא תהא הידיעה מחלקת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועד"ז כתב בקובץ שמועות בשבועות שם.[[257]](#footnote-258)

\*בכריתות י"ח ב' מבו' לפירש"י שם דלמ"ד דידיעות ספק מחלקות לחטאות, אף הן מחלקות בין ב' חצאי שיעור, וזה מתישב למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דיש ידיעה לח"ש הוא חד דינא עם הא דידיעה מחלקת לחטאות, אך לדעת הר"ח דהוא משום דאין כולו בשגגה, ולדעת הרמ"ה דהוא משום דהוי כמו שנקלטה או נשרפה, צ"ע דמ"ט תלי דין ידיעת ספק לחלק בין ב' חצאי שיעור בהפלוגתא אם ידיעות ספק מחלקות לחטאות, - וביותר צ"ע במה שאמרו שם דאף יוהכ"פ דבמקום אשם תלוי הוי כידיעת ספק והי' בדין שיהא מחלק בין ב' חצאי שיעור דמעילה, והא דאי"ז מחלק הוא משום דאין יוהכ"פ מכפר על ממונא, או משום דאינו מכפר על ח"ש, ולמש"כ הר"ח דדין ידיעה לח"ש הוא משום דאין כולו בשגגה, הרי אף אם דין יוהכ"פ הוא כידיעת ספק, מ"מ כיון דהוי הכל בשגגה אחת, שפיר ה"ז מצטרף, - ושמא י"ל בדעת הר"ח והרמ"ה דמפרשי לסוגיית הגמ' שם, כמש"כ הערול"נ והעולת שלמה שם לפרש בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו.

כ"ז תמוז ע"ט

דף מס' 15

**מכות כ"א א' -** **נזיר שהי' שותה יין כל היום אין חייב אלא אחת וכו',** ביסוד דין זה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י שעל הרי"ף כתב והוא מפי' רשב"ם דחייב אחת על מה ששותה בתוכ"ד דלא מצי למימר אישתלאי, והיינו דהא דאינו חייב על כל רביעית ורביעית, הוא משום דמצי למימר אישתלאי, וכ"כ הריטב"א בשם רש"י, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובנימו"י, וכ"כ התוס' לעיל כ' ב' בשם הקונטרס והתוס' שאנץ שם בשם רשב"ם, בטעם הא דבה' קרחות בזא"ז אינו חייב אלא אחת, - ולדעתם הרי דזהו טעם הא דאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה והוא שותה חייב על כל אחת ואחת, משום דבכה"ג שהתרו בו על כל שתי' ושתי', ל"מ למימר אישתלאי.

**ב** התוס' לעיל כ' ב' ד"ה לא צריכא כתבו דאין לפטור בכה"ג משום חיסרון ההתראה דל"מ למימר אישתלאי כיון שהתחיל לעבור בתוכ"ד, ומבו' בדבריהם דהא דאינו חייב אלא אחת, הוא משום דהו"ל כל שתייתו כשתי' אחת,[[258]](#footnote-259) וכ"כ הריטב"א,[[259]](#footnote-260) וכ"כ הר"ן בנדרים י"ז א', - והא דאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה והוא שותה חייב על כל אחת ואחת, כתב הר"ן שם דהוא משום דהתראות מחלקות, וכ"כ הרא"ש בנזיר מ"ב ב'.

**ג** בפי' ריב"ן לעיל כ' ב' ד"ה ואותבינהו פירש בהא דילפינן מקרא לחייב על כל קרחה וקרחה, ומוקמינן לה בסך ה' אצבעותיו נשא ואותבינהו בב"א, דהיינו בחדא התראה, דכיון דבב"א עביד מאי חזית דחיילא התראה אהאי אצבע טפי מהאי, וכ"כ המאירי שם, - ומבו' דהא דבנזיר שהי' שותה וכו' אינו חייב אלא אחת הוא משום חיסרון ההתראה, וע"כ הוא דבב"א חייב על כל אחת ואחת, ואם אמרו לו אל תשתה אל תשתה וכו' חייב על כל אחת ואחת, אך אי"ז משום דמצי למימר אישתלאי,[[260]](#footnote-261) אלא הוא משום דלא חלה ההתראה רק על השתי' הראשונה, וצ"ב.

ונפ"מ רבתא לדינא בפלוגתא זו, הוא בדין נזיר חבר שהי' שותה יין כל היום, דלדעת רש"י ודעימי' ולדעת הריב"ן דהא דאינו חייב אלא אחת הוא משום חיסרון ההתראה, הרי דלמ"ד דחבר א"צ התראה, יהא חייב על כל רביעית ורביעית, אך לדעת התוס' ודעימייהו, לכאו' אף דחבר א"צ התראה, לא יהא חייב אלא אחת, כיון דליכא חילוק התראות.[[261]](#footnote-262)

עוד נפ"מ בזה, הוא בגונא דיש חילוק בין המעשים, כחילוק גופין, דלדעת התוס' חייב על כל אחת ואחת, ולדעת רש"י ודעימי' אינו חייב אלא על הראשון, דעל האחרים מצי למימר אישתלאי, וכ"ה גם לדעת הריב"ן.[[262]](#footnote-263)

הר"ן בנדרים שם כתב לדמות הא דהאוכל ב' זיתים במזיד בהתראה אחת אינו חייב אלא אחת, להא דהאוכל ב' זיתים בשוגג בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, משום דבעינן חילוק בין כל זית וזית, ולכאו' לפי דבריו הא דאינו חייב אלא אחת, הוא אף כשהפסיק זמן מרובה ביניהם,[[263]](#footnote-264) וכ"נ בד' התוס' לעיל כ' ב', דאף כשהפסיק בין השתיות אינו חייב אלא אחת, ויתבאר בעזה"י במקומו,[[264]](#footnote-265) - אך הריטב"א כתב דכל הא דאינו חייב אלא אחת, הוא רק כששתה בב"א ולא הפסיק בין השתיות, דנחשב הכל כשתי' אחת, ואם הפסיק בין השתיות חייב על כל שתי' ושתי'.[[265]](#footnote-266)

האפיקי ים בח"ב סימן ה' וסימן ל"ב נקט דלדעת התוס' והר"ן ודעימייהו, כל שלא התרו בו על כל אחת ואחת, אינו עובר אלא איסור אחד לשמים, וע"כ הוא דאינו חייב אלא מלקות א' וקרבן א', - ועיי"ש בסימן ל"ב שעמד בסתירת ד' הר"ן למש"כ ביומא פ"ג א' בדין חולה בשבת, דשוחטין לו ואין מאכילין אותו נבילה, משום דאיכא חומרא בנבילה שהאוכלה עובר בלאו על כל זית וזית שבה, כדאמרינן הכא דאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה והוא שותה חייב על כל אחת ואחת, והרי דאף בלא חילוק התראות הוא עובר בלאו על כל זית וזית שבה.

אך כבר הוכיחו מהא דכשאכל ב' זיתי חלב ונודע וחזר ונודע חייב ב', דבע"כ דאכילת ב' זיתי חלב הויא ב' איסורים אף בדליכא חילוק ביניהם, דאל"כ היאך יועיל חילוק הידיעות שאחר המעשים לחשוב את אכילתו לב' איסורים למפרע, - וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בנזיר מ"ב א' דהא דתנן הכא דאינו חייב אלא אחת, הוא בדיני אדם, אך בדיני שמים כל שתיית רביעית עבירה היא בידו, ואך דבדבריו מבו' דהא דבדיני אדם אינו חייב הוא משום חיסרון ההתראה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מנזירות ה"י והט"ז,[[266]](#footnote-267) וכ"כ רבינו יונה בשע"ת שער א' דהשונה עבירה אחת י' פעמים נחשב כעובר על עבירות חלוקות, ולמד לזה מהא דתנן הכא דאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה והוא שותה חייב על כל אחת ואחת, כמשפט האוכל טריפה בהמה טמאה וחלב ודם.

ובעכצ"ל דמש"כ התוס' והר"ן דבלא חילוק התראות הוי שתי' אחת, וע"כ אינו חייב אלא אחת, הוא דין בחיוב מלקות וקרבן, דכל דליכא חילוק ביניהם ואי"ז עשיות נפרדות, אינו חייב אלא אחת, אך לעולם כל זית וזית וכל רביעית ורביעית הוא איסור בפנ"ע.[[267]](#footnote-268)

הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א ה"ז, כתב דהאוכל אכילה גדולה מדבר אסור אין מחייבין אותו מלקות "או כרת" על כל כזית וכזית אלא חיוב אחד לכל האכילה, ואם היו העדים מתרים בו בשעת אכילה על כל כזית וכזית חייב על כל התראה והתראה וכו', ומבו' דאף לענין כרת אינו חייב על כל האכילה אלא אחד, אא"כ התרו בו על כל כזית וכזית, - וצ"ע דלמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דאינו חייב אלא אחת הוא משום חיסרון ההתראה, וכ"כ גם בפ"ה מנזירות ה"י והט"ז, דהוא חייב לשמים על כל רביעית ועל על טומאה, מ"ט אינו כרת על כל כזית וכזית.[[268]](#footnote-269)

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאם התרו בו ואמרו לו זה שאתה שותה שעורו כך וכך, ועל כל שעור כך וכך ממנו אתה חייב מלקות, ה"ז זה לוקה לפי מנין השעורין, והביא כן מירושלמי בנזיר פ"ו ה"ד, וכ"נ בד' התוס' לעיל כ' ב',[[269]](#footnote-270) אך בד' הריטב"א מבו' דאף בכה"ג שהתרו בו על כל שיעור ושיעור אינו חייב אלא אחת,[[270]](#footnote-271) וכ"ה מבו' בד' התוס' בחולין פ"ב ב' ד"ה אלא פשיטא, עיי"ש, ונת' במקומו.

ולכאו' ד"ז תליא בטעם הא דאינו חייב אלא אחת, דלדעת רש"י ודעימי' דאם הוא משום דמצי למימר אישתלאי, לא יועיל הא שהתרו בו מתחילה על כל שיעור ושיעור, דאכתי מצי למימר אישתלאי, ולדעת הריב"ן דהוא משום דלא חיילא ההתראה אלא על השתי' הראשונה, מסתבר דכל דהתרו בו על כל שיעור ושיעור, והו"ל ככמה התראות, יהא חייב על כל שיעור, ולדעת התוס' ודעימייהו דהוא משום דכל דליכא חילוק התראות הו"ל כשתי' אחת, יש לדון אם בעינן לזה דוקא התראה בין שתי' לשתי', או דאף כשהתרו בו מתחילה כמה התראות ה"ז מועיל לחלק, ובזה הוא שנחלקו התוס' והריטב"א.[[271]](#footnote-272)

\*התורי"ד בקידושין ע"ז ב' כתב דהא דנזיר שהי' שותה יין כל היום אינו חייב אלא אחת, אתיא אף כמ"ד דחבר א"צ התראה לפי שלא ניתנה התראה אלא להבחין בין שוגג למזיד, ואף דכל שהתרו בו פעם אחת הרי מזיד הוא וא"כ ילקה על כל שתי' ושתי' בלא התראה אחרת, מ"מ אינו חייב אלא אחת משום דמצי לומר דאף שהודיעוהו שנזיר השותה יין לוקה, הי' סבור לשתות כל היום כולו וללקות פעם אחת, ואילו ידע שילקה על כל כוס וכוס ל"ה שותה.[[272]](#footnote-273)

ולכאו' דבריו מתפרשים ע"ד ד' הריב"ן, דלמ"ד דחבר צריך התראה, בע"כ דאין ההתראה כדי להבחין בין שוגג למזיד, אלא דמתנאי חיוב מלקות הוא שיעבור על ההתראה, וע"כ א"א לחייבו על התראה אחת ב' מלקיות,[[273]](#footnote-274) אך למ"ד דחבר א"צ התראה דלא ניתנה התראה אלא כדי להבחין בין שוגג למזיד, הי' בדין דסגי במה שהתרו בו בתחילה, דכבר הו"ל מזיד, וכל הא דמיפטר הוא משום דמצי למימר דלא ידע שילקה על כל כוס וכוס.[[274]](#footnote-275)

כ"ט תמוז ע"ט

דף מס' 16

**מכות כ' א' -** **או השורט ה' שריטות על מת אחד חייב על כל אחת ואחת,** הרמב"ם בפי"ב מע"ז הי"ב כתב דהיינו כשהתרו בו על כל אחת ואחת, אך הרע"ב כתב דהיינו אף כששרט ה' שריטות בב"א ובהתראה אחת, וכ"כ בביאורי מהרש"ל לסמ"ג ל"ת ס"ג, ועד"ז כתב הקרבן אהרן בפר' אמור פ"א ה"ד, והמנ"ח במצוה תס"ז תמה ע"ד הרמב"ם, ונת' להלן.

**על הראש שתים וכו' על הזקן שתים וכו',** בטעם הא דחייב על כל אחת ואחת, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא מדכתיב ופאת לחייב על כל פאה ופאה. - **ב** התוס' ותוס' הרא"ש בשבועות ג' א' ד"ה חדא כתבו דל"ב קרא להכי, דפאות מחלקות,[[275]](#footnote-276) וכ"כ הריטב"א לקמן כ"א א' בשם תוס'.[[276]](#footnote-277) - **ג** הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת מ"ד כתב דס"ל דה' פאות הם ה' לאוין, אף שאינם נמנין כה' לאוין משום שהאזהרה מהן היא במלה אחת. - **ד** הריטב"א בשבועות ג' א' כתב דאפשר דהא דחייב ב' הוא בב' התראות.

\*השטמ"ק בהשמטות בכריתות ט"ז א' כתב בשם תוס' כת"י, דאם גילח בא' מפאות הזקן מהן ה' שיעורים של פאה, אינו חייב אלא אחת, משום דבזה ליכא פאות מחלקות, וכ"ה גם למש"כ הרמב"ם בסהמ"צ דהא דחייב על כל אחת, הוא משום דכל פאה הוא לאו בפנ"ע, - אך למש"כ רש"י דהא דחייב על כל פאה הוא מדכתיב ופאת, וכן למש"כ הריטב"א דאפשר דאיירי בב' התראות, צ"ע דמ"ט אינו חייב על הראש אלא שתים ואינו חייב על הזקן אלא שתים וכו', ואינו חייב על כל שיעור, ולכאו' צ"ל דס"ל כדעת הסוברים דאיסור הקפת הראש הוא רק כשגילח כל פאת הראש, ואיסור השחתת הזקן הוא רק כשהשחית אחת מן הפאות לגמרי.[[277]](#footnote-278)

**על הזקן ב' מכאן וב' מכאן ואחת מלמטה,** הריטב"א כתב בשם הרמ"ה דהא דלא קתני על הזקן חמש ב' מכאן וכו', כדתני על הראש שתים א' מכאן וכו',[[278]](#footnote-279) הוא משום דבהקפת הראש יכול להקיף שתיהן בב"א בב' ידיו ויתחייב שתים, אבל זקן אינו יכול להשחית חמישתן בב"א ואפי' בב' ידיו, והריטב"א לקמן כ"א א' הוסיף, דאף אם הי' יכול לאמן ב' ידיו כאחת ולגלח בב"א ב' מכאן וב' מכאן, ל"ה יכול לגלח עמהם החמישית שהיא למטה, וקשה הוא לעשות תער עקום שיכיל את זקנו כולו שיגלח כל הפאות כאחת, ומילתא דלא שכיחא היא, ומבו' בדבריו דדינא דמתניתין דחייב שתים, הוא כשעשה כן בב"א, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"ב מע"ז ה"ז שכתב דאם נטלן כולן "כאחת" לוקה חמש,[[279]](#footnote-280) וכ"כ התוס' בשבועות ג' א' ד"ה חדא דאיירי כשגילח בב"א, או בזאח"ז בתוכ"ד.[[280]](#footnote-281)

ולכאו' הוא לטעמייהו דס"ל דדינא דנזיר שהי' שותה וכו' דאינו חייב אלא אחת, הוא משום חיסרון ההתראה,[[281]](#footnote-282) וע"כ אף בפאות אם נטלן בזאח"ז, אינו חייב אלא על הראשון,[[282]](#footnote-283) וכל דינא דמתניתין דחייב על כל אחת ואחת, משום דפאות מחלקות, הוא רק כשעשה כן בב"א, - אך לדעת הסוברים דהא דאינו חייב אלא אחת, הוא משום דהוי מעשה שתי' א', ואלמלי כן שפיר מהניא ההתראה שהתרו בו בתחילה לחייבו על כולן, הרי דדינא דמתניתין דחייב שתים, הוא אף כשנטלן בזאח"ז, וכיון דפאות מחלקות חייב על כל אחת ואחת, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בשבועות ג' א', ונת' להלן, וכ"כ הקר"א בנזיר מ"ב א'.[[283]](#footnote-284)

**ר"א אומר אם נטלן כולן כאחת אינו חייב אלא אחת,** נחלקו הראשונים בטעמא דר"א, **א** התוס' בשבועות ג' א' ד"ה חדא כתבו דאיירי כשנטלן בב"א ובהתראה אחת, וס"ל לר"א דאין פאות מחלקות, וע"כ אינו חייב אלא אחת, וכ"כ הריטב"א לקמן כ"א א' בשם תוס', - ובד' התוס' הרא"ש שם נראה דאיירי אף בזאח"ז, אלא שלא התרו בו אלא התראה אחת, וע"כ לר"א דאין פאות מחלקות אינו חייב אלא אחת.[[284]](#footnote-285)

**ב** הריטב"א כתב בשם הרמ"ה שנסתפק דשמא איירי אף כשנטלן בזאח"ז אלא שלא הפסיק בינתים דהרי מילתא דלא שכיחא היא שיטול כולן כאחת, והתרו בו על כל אחת ואחת, ואפ"ה ס"ל לר"א דאינו חייב אלא אחת, כיון דהוי לאו אחד, ופליג ר"א על דינא דנזיר שהי' שותה יין שאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה וכו' חייב על כל אחת ואחת, אף שלא הפסיק בינתים, וכ"כ הריטב"א בשבועות ג' א' דאפשר דאיירי בב' התראות, ור"א פליג משום דחד לאו הוא, ואמנם דהריטב"א כתב לפ"ז דאף רבנן לא מחייבי אלא בב' התראות, אך בד' הרמ"ה מבו' דרבנן דמחייבי על כל אחת ואחת הוא אף כשנטלן בב"א, (וכמש"כ דמה"ט לא תני דחייב על הזקן ה', משום דאין יכול להשחית הה' פאות בב"א).[[285]](#footnote-286)

**ג** הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת מ"ד כתב דר"א ס"ל דה' פאות אינם אלא לאו אחד, וע"כ אינו חייב אלא אחת, ולפ"ז הוי פלוגתייהו כשנטלן בב"א, וכמשמעות ד' הרמב"ם בפי"ב מע"ז ה"ז.[[286]](#footnote-287)

**ד** הריטב"א בשבועות ג' א' כתב דאפשר דאיירי בב' התראות, ורק בכה"ג מחייבי רבנן, ור"א פליג משום דחד לאו הוא, ולכאו' הוא כמש"כ הרמ"ה די"ל דר"א ס"ל דכל שעשה כמה שיעורי איסור בלא הפסק, אף בכמה התראות, אינו חייב אלא אחת.

בתוספתא פ"ג ה"ז תניא דלר"א אם הי' מגבי' ונוטל מגבי' ונוטל חייב על כל אחת ולמש"כ התוס' בשבועות ודעימייהו דהא דלר"א אינו חייב אלא אחת הוא רק כשנטלן בב"א ובהתראה אחת, צ"ל דל"ד נקט מגבי' ונוטל מגבי' ונוטל, אלא כל שנוטל בזאח"ז ובכמה התראות חייב על כל אחת ואחת, - אך למש"כ הרמ"ה דהא דלר"א אינו חייב אלא אחת הוא אף בזאח"ז ובב' התראות משום דלא הפסיק בינתים, הרי דזהו דתני דאם הי' מגבי' ונוטל והוו מעשי הקפה נפרדים, חייב על כל אחת ואחת.

ולמש"כ התוס' הרא"ש דאיירי ר"א אף בזאח"ז ובהתראה אחת, ואינו חייב אלא אחת משום דלא ס"ל דפאות מחלקות, צ"ב, דא"כ מ"ט אם הי' מגבי' ונוטל מגבי' ונוטל חייב על כל אחת ואחת, ולמש"כ הריטב"א לקמן כ"א א' בשם ר"י דנזיר שהי' שותה והפסיק בינתים, חייב על כל אחת ואחת אף בהתראה אחת, ניחא, ובד' הקר"א בנזיר מ"ב א' נראה שפירש דהיינו משום דבכה"ג שהפסיק והגבי' ידו בינתים מודה ר"א דפאות מחלקות, וצ"ע.

\*למש"כ התוס' בשבועות דפלוגתא דר"א ורבנן היא אף כשעשה כן בזאח"ז בתוכ"ד, הרי מהא דס"ל לר"א דאינו חייב אלא אחת משום דאין פאות מחלקות, ורבנן דמחייבי על כל אחת ואחת הוא משום דפאות מחלקות, יש ללמוד דאף כשעושה כמה שיעורי איסור בזאח"ז, אינו חייב על כל אחת ואחת אלא כשיש חילוק ביניהם, והא דבכמה התראות חייב על כל אחת ואחת, הוא משום דהתראות מחלקות.[[287]](#footnote-288)

\*הקר"א בנזיר מ"ב א' הק' לדעת רבה בכריתות ט"ו א' דלר"א אף אם קצר וקצר בהעלם א' חייב על כל קצירה וקצירה, ובחולין פ"ב ב' מדמינן דאם אוכל ב' זיתי חלב בהעלם א' חייב ב', ה"נ לענין מלקות חייב ב' אף בלא חילוק התראות, דא"כ מ"ט הכא ס"ל לר"א דאינו חייב אלא אחת, דאף דליכא חילוק התראות, הרי לדידי' ל"ב חילוק כלל, וכתב דהוא משום דהוי גילוח אחד, ובכה"ג מודה ר"א דאינו חייב אלא אחת, וכמו שאמרו בכריתות שם דבקצר וקצר בב"א אינו חייב אלא אחת,[[288]](#footnote-289) - והאפיקי ים בח"ב סימן ה' כתב דצ"ל במשנתינו ר' אלעזר, כאשר כ"ה הגירסא בתוספתא ובירושלמי, וכ"ה בפסקי רי"ד.[[289]](#footnote-290)

**אלא בחדא התראה מי מחייב, והתנן נזיר שהי' שותה יין כל היום אינו חייב אלא אחת,** צ"ב דמאי פריך, הרי הכא גלי קרא דקרחות מחלקות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו לפרש דס"ד דאיירי בקרח ה' קרחות במקום אחד בלא הפסק אשר בזה חשיב הכל קרחה אחת, וזהו דפרכינן דא"כ מ"ט חייב על כל אחת ואחת, ומייתינן מהא דבנזיר אינו חייב על כל אחת ואחת, אשר הוא משום דהוי הכל כשתי' אחת.[[290]](#footnote-291)

**ב** הרמב"ן כתב דקרחה לא רבי דליחייב יותר משאר איסורין שבתורה, אלא שתהא כל קרחה וקרחה דבר בפנ"ע כמו שכל שתי' ושתי' שבנזיר מעשה בפנ"ע, ואפ"ה בחדא התראה אינו חייב אלא חדא, - וזה מתפרש כדעת רש"י ודעימי' דהא דבנזיר אינו חייב אלא אחת, הוא משום חיסרון ההתראה, וזהו דפרכינן דאף דגלי קרא דקרחות מחלקות וחייב על כל קרחה וקרחה, אכתי אין לנו לחייב משום חיסרון ההתראה, שהרי גם בנזיר שהי' שותה כל היום הוי שתיות חלוקות, ואפ"ה אינו חייב אלא אחת משום חיסרון ההתראה.[[291]](#footnote-292)

**ג** הריטב"א כתב דקרא דקרחה אינו מיותר כ"כ, ויתור כ"ד הוא הוא, וליכא לאיפלוגי מכח זה בינו ובין נזיר כ"כ, דהתם אפי' בהפסק בינתים אינו חייב אלא אחת, והכא יהא חייב על כל אחת ואחת אפי' בלא הפסק בינתים, ומבו' בדבריו דדינא דנזיר דאינו חייב אלא אחת, הוא אף כשהפסיק בינתים, וצ"ע דהוא דלא כמש"כ לקמן כ"א א' דפטורו הוא משום דהוי הכל שתי' אחת, ואם הפסיק בינתים חייב על כל אחת ואחת.[[292]](#footnote-293)

התוס' הוכיחו דכל שהתחיל לעבור בתוכ"ד לא מצי למימר אישתלאי, מסוגיית הגמ' בקידושין ע"ז ב' דבג' אלמנות דהוי גופין מוחלקין ושמות מוחלקין חייב על כל אחת ואחת אף בהתראה אחת, והרי דאף דרק על הראשונה בא בתוכ"ד, חייב על כל אחת ואחת, ול"מ למימר אישתלאי, וכן הוכיח התוס' הרא"ש בקידושין שם, - ועיי"ש שכתב דהוא משום דכל שעה הוא עוסק באותה עבירה, והתוס' טוך שם כתב דהיינו רק בגונא שכל עבירה היא בתוכ"ד לחברתה וכל שעה הוא עוסק באותה עבירה, דחשיב הכל כתוכ"ד להתראה,[[293]](#footnote-294) וכתב לדמות ד"ז למה שאמרו לעיל ו' א' דכמה עדים המעידים זה תוכ"ד של חבירו חשיבי כולן כתוכ"ד של ראשון, וכ"כ הקר"א בנזיר מ"ב א', וצ"ע.

ובדעת רש"י ודעימי' צ"ל כמש"כ המאירי בקידושין שם דאף כשבא על ג' אלמנות אינו חייב ג' אלא כשהתרו בו על כל אחת ואחת.[[294]](#footnote-295)

\*הריטב"א לקמן כ"א א' כתב דאף כהן הבא על אלמנה וגרושה וחללה וזונה, שהם איסורים חלוקין, חייב בהתראה אחת על כל אחת ואחת, דכיון שהתחיל בעבירה סמוך להתראה ליכא למימר אישתלאי, וכתב דכן במי שהי' לפניו איסורין הרבה והתרו עליו על כולם ואכלן כולם, חייב על כל או"א כיון שהתחיל באחת מהם תוכ"ד של התראה, וכ"כ התוס' שאנץ בסוגיין.[[295]](#footnote-296)

אך המנ"ח במצוה רח"צ אות י"ז נקט בפשיטות דבב' שמות ל"מ מה שהתרה מתחילה על שניהם, ומצי למימר אישתלאי, ומצינו כן בד' הרמב"ן בסהמ"צ שורש ט' שכתב בדין ישראלית שנבעלה לעמוני ולמואבי, דאם התרו בהן בתחילה על העמוני והמואבי, שניהם פטורין על ביאה השני', דהתראה תוכ"ד בעינן משום דאמרי אשתליין.[[296]](#footnote-297)

\*התוס' הרא"ש בקידושין ע"ז א' כתב דהא דכשהתחיל העבירה בתוכ"ד להתראה לא מצי למימר אישתלאי, הוא דומיא דאוכל כזית בכדא"פ דחייב מלקות, אע"פ שיש יותר מכדי דיבור בין ההתראה לסוף אכילתו, - ובדעת רש"י ודעימי' כתב האפיקי ים בח"ב סימן ה' ד"ה ודע דכיון דאכילה אחת היא, שפיר סגי בהתראה שהתרו בו בתוכ"ד לתחילת האכילה, וצ"ל לפ"ז דמש"כ בפירש"י שעל הרי"ף לקמן כ"א א' דאינו חייב אלא על מה ששותה תוכ"ד דלא למימר אישתלאי, (וכ"כ הרע"ב והתוי"ט שם), היינו על מה שהתחיל לשתות בתוכ"ד, ועיי"ש שנסתפק לפ"ז דאם אכל ב' זיתים בתוך כדא"פ יהא חייב ב', דכיון דהוו אכילה אחת, ל"מ למימר אישתלאי, והוכיח דאינו חייב אלא אחת.[[297]](#footnote-298)

**דסך ה' אצבעותיו נשא ואותבינהו בב"א דהו"ל התראה לכל חדא וחדא,** הריב"ן פירש דהא דהוא חייב בהתראה אחת, הוא משום דעשה כן בב"א, ומאי חזית דחיילא התראה אהאי אצבע טפי מהאי, ועד"ז הוא לפירש"י ודעימי' דהא דנזיר וכו' אינו חייב אלא אחת, הוא משום דמצי למימר אישתלאי, וזהו דמשני דאותבינהו בב"א, וע"כ ל"מ למימר אישתלאי, ולפ"ז כל הא דחייב ה', הוא רק כשעשה כן בב"א, אך כל שעשה כן בזאח"ז, אינו חייב אלא על הראשונה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב מע"ז הט"ו דאע"פ שהיא התראה אחת לוקה חמש "שהרי כולן באין כאחת".[[298]](#footnote-299)

אך לדעת התוס' דהא דנזיר וכו' אינו חייב אלא אחת, הוא משום דהוי הכל שתי' אחת, הרי דהכא דגלי קרא דקרחות מחלקות, חייב אף כשקרח בה' מקומות בזאח"ז, והא דמשני דאותבינהו בב"א כתבו התוס' דהוא לרבותא דאף בכה"ג חייב על כל אחת ואחת, - ואמנם מבו' בדבריהם דאף כשקרח בה' מקומות בזאח"ז, כל הא דחייב ה' מלקיות הוא מכח דגלי קרא דהתראות מחלקות, ולכאו' הוא דלא כמש"כ הריטב"א לקמן כ"א א' דכל שהפסיק בין השתיות חייב על כל אחת ואחת אף בהתראה אחת.

הרמב"ם בפי"ב מע"ז הי"ב כתב דהא דחייב בה' שריטות על מת אחד, הוא כשהתרו בו על כל אחת ואחת, והמנ"ח במצוה תס"ז תמה בזה, דא"כ מ"ט בעינן קרא להכי, וכדפרכינן לענין קרחה דאי בזאח"ז ובה' התראות פשיטא,[[299]](#footnote-300) ובע"כ דאיירי בשרט בב"א ה' שריטות בה' צפרניו במקומות חלוקין, וע"ד הא דמוקמינן בה' קרחות, וכמש"כ כן בביאורי מהרש"ל לסמ"ג ל"ת ס"ג, וכן הק' הערול"נ לקמן בסוגיין.[[300]](#footnote-301)

והדברי אמת בקונט' חשוד כתב בדעת הרמב"ם, דס"ל דהך קרא דושרט לחייב על כל שריטה ושריטה אינו דרשא גמורה, וע"כ אינו חייב אלא כשהתרו בו על כל אחת ואחת דהתראות מחלקות, ואה"נ דל"ב קרא להכי, - ועמש"כ בזה האבי עזרי בפי"א מע"ז ה"ז.

ג' מנ"א ע"ט

דף מס' 17

**חולין פ"ב א' -** **שחט פרה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים,** בפסקי רי"ד כתב דאף בהתראה אחת לוקה שמנים משום דגופין מוחלקין, ומדמי לה להא דהבא על ה' נדות בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת, וכ"כ התוס' בכריתות ט' ב' ד"ה והיא שפחה, וכ"כ השטמ"ק בהשמטות שם ט"ז א' בשם תוס' כת"י,[[301]](#footnote-302) - אך הר"י מלוניל והמאירי כתבו דאיירי כשהתרה על כל אחד, ובתו"ד כתבו דהו"ל כאוכל ב' זיתי חלב בב' העלמות דחייב ב' חטאות, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בכריתות שם, וכן נקט הערול"נ שם י"ז א'.[[302]](#footnote-303)

ובד' התוס' דפשיטא להו דאיירי הכא בהתראה אחת, בפשוטו הוא משום דאל"כ מאי קמ"ל מתניתין, הרי בכל איסורים אם עשה בזאח"ז בב' התראות חייב ב', וע"ד דפריך לקמן בסוגיין דאי בזאח"ז ובב' התראות תנינא, - והישועות מלכו בפ"א מאיסו"ב וביבין דעת סימן ט"ז סק"א כתב עוד, דבע"כ דאיירי בהתראה אחת, דאי בב' התראות, מאי איריא שחט שני בני', אפי' בבן א' והתרו בו על כל סימן וסימן לוקה ב'.

\*למש"כ התוס' ודעימייהו דהא דשחטה ואח"כ שחט שני בני' חייב ב' הוא משום דגופין מוחלקין, קשיא מכ"ד, **א** בכריתות ט' א' א"ר יוחנן דהבא על ה' שפחות חרופות בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת, משום דגופין מוחלקין, ופרכינן דמנ"ל דגבי שפחה גופין מוחלקין, ומשני דכ"ה דלגבי עריות ילפינן מדכתיב ואשה לחייב על כל אשה ואשה, ה"נ לגבי שפחה כתיב אשר ישכב וגו' והיא שפחה לחייב על כל שפחה ושפחה, - והתוס' שם הק' דהתם בעינן קרא להא דגופין מוחלקין, והכא מחייבינן בשחטה ואח"כ שחט שני בני' משום דגופין מוחלקין אע"ג דליכא קרא, והק' עוד ממה שאמרו שם ט"ז א' דאם שבתות כגופין חייב ב', אף דליכא קרא.[[303]](#footnote-304)

והערול"נ שם כתב לישב, דדוקא בשפחה חרופה בעי קרא להא דגופין מוחלקין, משום דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה, וע"כ ס"ד דאף היכא דגופין מוחלקין מביא קרבן אחד,[[304]](#footnote-305) וכ"כ הרד"ל והשפ"א שם והישועות מלכו כתבים סימן י"ט והגר"ז אסבסקי בסימן ב' סק"ו, ועד"ז כתב בחי' הגרי"מ מליסא שם, אך לכאו' י"ל דמכוון קו' התוס' הוא גם מהא דבעינן קרא בנדה דגופין מוחלקין, וזהו שהק' דכיון דבנדה בעינן קרא להכי, מנ"ל דבאותו ואת בנו מהני הא דגופין מוחלקין,[[305]](#footnote-306) (וי"ל עוד, דאף אם בשפחה חרופה בעינן קרא להא דגופין מוחלקין ול"מ למילף מנדה, הרי מ"מ בנדה מצי למילף משפחה, ומהא דבעינן קרא בנדה דגופין מוחלקין, ש"מ דכל דליכא קרא להכי ל"מ חילוק גופין).[[306]](#footnote-307)

**ב** בסנהדרין נ"ד ב' אמר ר' אבהו דהנרבע לזכור ונרבע לבהמה לדברי ר' ישמעאל אינו חייב אלא אחת, כיון דתרוייהו אסירי משום לא יהי' קדש, ומבו' דאף דגופין מוחלקין אינו חייב אלא אחת, והתוס' ותוס' הרא"ש שם כתבו דהוא משום דל"מ חילוק גופין אלא בה' נשים נדות וה' שפחות חרופות דאיכא קרא, והשעה"מ בפי"ז מאיסו"ב הי"א כתב די"ל דבבהמות ליכא חילוק גופין, ועיי"ש שכתב די"ל דפליגי הסוגיות בדין זה.

ובגל' הגרע"א לשעה"מ בפי"ז מאיסו"ב הי"א הק', דלפום סוגיא דסנהדרין דבנרבע לזכור ולבהמה ל"מ חילוק גופין, משום דליכא קרא להכי, או משום דבבהמות ליכא חילוק גופין, תיקשי ממשנתינו דשחטה ואח"כ שני בני' חייב ב', וכתבו התוס' בכריתות דהוא משום דגופין מוחלקין.[[307]](#footnote-308)

**ג** השטמ"ק בכריתות ט"ז א' הביא מתוס' כת"י שכתבו, דלמ"ד התם דמיבע"ל לר"ע אם שבתות כגופין ולא קיבלה מיני', בע"כ דהא דמייתי ר"א מבהמה היינו מהא דחייב על ה' בהמות ה' חטאות, ומה שהשיב ר"ע דבהמות כשבת, היינו דמיבע"ל אף בבהמה אם מהני חילוק גופין, וכתב דדמי להא דמיבע"ל שם ט"ו באוכל נותר מה' זבחים אם חייב על כל אחת ואחת, ולא קיבל תשובה שהשיב לו ר' יהושע, והק' ע"ז מהא דתנן הכא דשחטה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים, והרי דגם בבהמה מהני חילוק גופין, וכן הק' בתוס' הגרע"א שם, - ועד"ז צ"ע במה שאמרו שם ט"ו ב' בשוחט ה' זבחים בהעלם א' דאינו חייב אלא א', ול"מ בזה חילוק גופין, דמ"ש מהכא דשחט שני בני' דחייב ב' משום חילוק גופין, ויתבאר בעזה"י במקומו.

השפ"א בכריתות ט' ב' כתב לישב לקו' התוס' שם, דלענין מלקות פשיטא דגופין מוחלקין, ודוקא לענין קרבן בעינן קרא לחלק, ובזה ניחא גם קו' הגרע"א וקו' התוס' כת"י, וכ"כ החזו"א בכריתות סימן ל"ז סק"ב וסק"ד, ועי' גם באו"ש פ"ו משגגות ה"ב שרמז דיש לחלק כן, וכבר כתב החקרי לב ביו"ד ח"א סימן ל"ד ד"ה וסבור הייתי דיש לחלק כן, - אך עיי"ש בד"ה ואם אמרנו שהוכיח דאין לחלק כן, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דקסבר סומכוס דאכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב', ומסוגיית הגמ' בכריתות י"ד ב' שאמרו דר"י בן נורי וסומכוס אמרו דבר אחד, ולא מפלגינן בין חיוב מלקות לחיוב קרבן, אך החזו"א שם סק"ד כתב דאף דבסוגיין משוינן להו, מ"מ בגופין מוחלקין י"ל דמהני יותר לחייבו ב' מלקיות מלחייבו ב' חטאות.

**סומכוס אומר משום ר"מ סופג שמונים,** בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה דאע"ג כתב דסומכוס פליג גם ברישא דשחט שני בני' ואח"כ שחטה, והביא כן מתוספתא, וכ"כ התוס' בד"ה סומכוס, וכ"כ בפי' ריבב"ן.

אך בפי' הר"ן כתב דהא דמחייב סומכוס שמונים אע"ג דמעשה אחד הוא, הוא משום דהוי ב' שמות, דמפני אמה שנשחטה מתחייב משום אותו ואת בנו, ומשום בתה מתחייב משום בנו ואותו, אך בשחט שני בני' ואח"כ שחטה דחד מעשה וחד שם הוא דבנו ואותו, מודה סומכוס דאינו חייב אלא ארבעים, וכ"כ בחי' הרא"ה, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והרא"ה, והר"י מלוניל והמאירי כתבו דמה שאמרו בגמ' דטעמא דסומכוס הוא משום דגופין מוחלקין, היינו דהם ב' שמות, וכ"כ בפי' רגמ"ה בגמ' שם.[[308]](#footnote-309)

והתורת חיים תמה ע"ד הר"ן דלהדיא תניא בתוספתא דסומכוס פליג גם ברישא, וכמו שהביאו רש"י ותוס',[[309]](#footnote-310) - והראש יוסף לקמן בסוגיין כתב לישב, דהר"ן סמך על סוגיית הגמ' בכריתות ט"ו א' דמוכח דלא פליג סומכוס אלא אסיפא, עיי"ש.[[310]](#footnote-311)

הראש יוסף כתב דמש"כ הר"ן דלא פליג סומכוס ארישא, הוא רק למ"ד דטעמא דסומכוס הוא משום דגופין מוחלקין, אך למ"ד דטעמא דסומכוס הוא משום דס"ל דאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב', פליג סומכוס אף ארישא, וכ"נ מד' הר"י מלוניל והמאירי שפירשו כן במה שאמרו דטעמא דסומכוס הוא משום דגופין מוחלקין, - אך בחי' הגר"ש היימן סימן י"ג אות ב' כתב בדעת הר"ן, דאף למ"ד דטעמא דסומכוס הוא משום דאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב', כ"ז הוא בשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט את בתה, דיש בזה ב' איסורים, דאותו ובנו ובנו ואותו, אך בשחט שני בני' ואח"כ שחטה אין בזה ב' איסורים כלל, דאי"ז אלא ב' גורמים שתהא שחיטתה אסורה משום בנו ואותו, וע"כ אינו חייב אלא אחת,[[311]](#footnote-312) ועמש"נ בזה להלן.

\***אין לי אלא אותו ואת בנו אותו ואת אמו מנין,** בל' הרמב"ם בפי"ב משחיטה ה"א משמע להדיא, דלאו היינו דילפינן מקרא דכ"ה דנאסר אותו ואת בנו ה"נ נאסר אותו ואת אמו, אלא לעולם עיקר האיסור הוא אותו ואת בנו, ואך דילפינן מקרא דליכא נפ"מ אם שחט תחילה אותו ואח"כ את בנו או שחט תחילה את בנו ואח"כ אותו.[[312]](#footnote-313)

והתבו"ש בסימן ט"ז סק"א עמד בנידו"ז, ועיי"ש שכתב בהא דא"ר חסדא לעיל ע"ט ב' דהיכא היא צבי' ובנה תיש פטור, משום דשה ובנו אמר רחמנא ולא צבי ובנו, והיכא דהיא תיישה ובנה צבי חייב, משום דשה אמר רחמנא ובנו כל דהוא, די"ל לפ"ז דבגונא דשחטה ואח"כ שחט את אמה דאסרינן לה משום אותו ואת אמו, די"ל דבכה"ג היכא דהיא צבי ובנה תיש חייב, דשה אמר רחמנא ואמו כל דהו, והיכא דהיא תיישה ובנה צבי פטור, דשה ואמו אמר רחמנא ולא צבי ואמו, וכתב דמסתימת הפוסקים לא משמע כן, דלעולם האיסור משום אותו ואת בנו, ואך דילפינן מקרא דה"ז אסור אף כששחט את בנו תחילה, אך לעולם שם האיסור הוא אותו ואת בנו, (ומה שאמרו "אותו" ואת אמו, לא קאי אאותו דקרא, אלא הוי כאומר בן ואמו מנין), אך כתב דמדברי המעדיו"ט בפירקין סימן ה' נראה דלא נחית לזה, - ועמש"כ בזה הפמ"ג בשפ"ד שם סקט"ז.

\***לא תשחטו הרי כאן שנים,** בפירש"י כתב דלא משכח"ל שנים עוברין אלא בג' בהמות וכו', והבכור שור הק' דדילמא אתי לרבות שנים שאוחזין בסכין ושוחטין את הבן דשניהן חייבין, כדאיצטריך קרא בזבחים ק"ח א' בשנים שאחזו באבר דחייבין, וכתב דל"ב קרא להכי, והא דבזבחים איצטריך קרא, הוא דלא נילף משחיטה דילפינן התם מקרא דפטורין, דאין לפטור בזה מדינא דשנים שעשאוהו פטורין, דהיינו רק לענין חטאת, ועמש"נ בשבת צ"ב ב' דפליגי רבוותא בזה, אם פטורא דשנים שעשאוהו הוא אף בשאר איסורי תורה, ואם הוא רק מחטאת, ואכמ"ל.

**קא סבר סומכוס אוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב' חטאות,** החקרי לב ביו"ד ח"א סימן ל"ד בד"ה ואם אמרנו כתב דמהא דמייתינן מהא דמחייב סומכוס ב' מלקיות, דה"נ מחייב ב' חטאות, יש ללמוד דדין החילוק לחיוב מלקות ודין החילוק לחיוב קרבן דמו זל"ז, עיי"ש, וכ"כ הראש יוסף לקמן בסוגיין (בד"ה מני).

אך צ"ע לדעת רש"י ודעימי' דהא דנזיר שהי' שותה וכו' אינו חייב אלא אחת הוא משום חיסרון ההתראה, אך בלא"ה הי' חייב ב', ול"ד לחיוב חטאת דכל שעשה בהעלם אחד אינו חייב אלא חטאת אחת, והרי דשאני חיוב מלקות מחיוב קרבן, וא"כ מה מייתינן מסומכוס דאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב', ועד"ז צ"ע גם במה שאמרו בכריתות י"ד ב' דר"י בן נורי וסומכוס אמרו דבר אחד, - וצ"ל דהרי חזינן דלרבנן אינו חייב אלא אחת, אף דאיכא התראה מעליא, והיינו משום דכל הא דבליכא חיסרון התראה לוקה ב', הוא בדהוו ב' מעשים והם חלוקין זמ"ז, ושאני לענין חטאת דההעלם מצרפן, אך הכא דעשה ב' האיסורים במעשה אחד, ליכא חילוק אף לענין מלקות, וכאשר כ"ה מבו' בל' הרא"ה והר"ן במתניתין,[[313]](#footnote-314) וע"כ מהא דמחייב סומכוס ב' אף דהוי זה במעשה אחד, יש ללמוד דס"ל דכל שעושה ב' איסורים חייב ב' אף בדליכא חילוק ביניהם, וע"כ ה"נ באוכל ב' זיתי חלב חייב ב', אף דליכא חילוק ביניהם.

בעיקר הא דחשבינן לה כאוכל ב' זיתי חלב, הק' בחי' הגר"ש היימן סימן י"ג דמ"ט הוי כב' איסורים, הרי לא עשה אלא איסור אחד דאותו ואת בנו, ואך דאיכא ב' גורמים דשחיטתה הויא כשחיטת אותו ואת בנו, ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הר"ן דלא מחייב סומכוס ב' אלא בכה"ג דאיכא ב' שמות דאותו ואת בנו ובנו ואותו, והיינו דמה"ט חשבינן לה כב' איסורים, ומשא"כ ברישא דשחט שני בני' ואח"כ שחטה, דאי"ז כלל ב' איסורים.

אך אכתי קשיא לדעת רש"י ודעימי' דפליג סומכוס אף ברישא, וגם לדעת החולקים דלא פליג סומכוס ברישא, מבו' בד' הר"י מלוניל והמאירי דהוא רק לפ"מ שאמרו דטעמא דסומכוס הוא משום דגופין מוחלקין, - וי"ל דכיון דהא דהויא בהמה זו אותו ואת בנו הוא מכח ב' בהמות, הוי כב' איסורים, וכמו שמצינו בקידושין ע"ז ב' דאלמנה דג' בנ"א יש בה ג' איסורים, - וי"ל עוד למש"כ בחי' הגרז"ס בכריתות ט"ו א' דאיסור אותו ואת בנו ענין האיסור הוא בשחיטת שניהם, שלא תהא שחיטת שניהם ביום א', אלא דהחיוב הוא על שחיטת האחרון,[[314]](#footnote-315) וכ"כ בחי' הגר"ש היימן כתבים סימן ל"א אות ב' מהגר"י רבינוביץ, וע"כ שפיר הו"ל ב' איסורים, דשחיטת האם ובתה הוא איסור אחד, ושחיטת בת זו ובתה הוא האיסור השני.[[315]](#footnote-316)

בשבת צ"ג ב' מייתינן להא דתניא דהמוציא אוכלין כשיעור ואם הי' כלי צריך לו חייב אף על הכלי, ואמרינן עלה ש"מ אוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב', והרשב"א והר"ן שם פירשו דהיינו דתיפשוט מינה דסומכוס ס"ל הכי.

והרשב"א שם כתב דאף למ"ד דאכל ב' זיתי חלב חייב ב', היינו רק כשאכלם בזאח"ז, אך כל שאכלם בב"א אינו חייב אלא אחת, והוכיח כן ממה שאמרו בכריתות ט"ו א' דאף למ"ד דבקצר וקצר מחייב ר"א ב', מ"מ אם קצר ב' גרוגרות בב"א אינו חייב אלא אחת, והמנ"ח במצוה רח"צ אות י"ז כתב דהוא משום דכשאוכל ב' זיתי חלב בב"א, אי"ז ב' איסורים חלוקין, אלא הוא כריבוי בשיעורים, עיי"ש, - והריטב"א שם כתב לפ"ז, דהא דמחייב סומכוס בשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט את בתה, אף דעשה את ב' האיסורים בב"א, הוא משום דיש בו ב' שמות ע"י ב' גופין משום אותו ואת בנו ומשום בנו ואותו אע"פ שהשחיטה אחת, וע"כ מדמינן לה לב' זיתי חלב בזאח"ז.

אך לכאו' אי"ז מתישב לדעת רש"י ודעימי' דמחייב סומכוס אף בשחט שני בני' ואח"כ שחטה, - והלב ארי' כתב בתו"ד דהא דל"ה כאוכל ב' זיתי חלב בב"א, הוא משום דבא מעשה האיסור ע"י ב' גופין מוחלקין, וע"כ לא גרע מאוכל ב' זיתי חלב בזאח"ז, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן ה' (ד"ה והנה הא), - וי"ל עוד למש"כ בחי' הגרז"ס דאיסורא דאותו ואת בנו הוא בשחיטת שניהם, ונמצא דל"ה ב' האיסורים בב"א, ודמי לשחטה ואח"כ שחט ב' בנותי', דל"ה ב' האיסורים בב"א.[[316]](#footnote-317)

\*החת"ס הקשה דמ"ט דסומכוס דסופג שמנים, הרי אין איסור חל על איסור, וכיון דכששחט את האם כבר נאסרה בתה, היאך חייל עלי' האיסור כששחט את בת בתה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** החת"ס כתב דאיירי כשיש לבת הבן בנים, וע"כ הו"ל כאיסור כולל, וכ"כ הקובה"ע בסימן ז' סק"ד. - **ב** י"ל דבשם איסור אחד לא אמרינן דאין איסור חל על איסור, וכמו שהוכיח האו"ש בפ"ד ממאכ"א הי"ז. - **ג** בחי' הגר"ש היימן כתבים סימן ל"א אות ב' מהגר"י רבינוביץ כתב דאיסורא דאותו ואת בנו הוא בשחיטת שניהם, ונמצא דכבר מעיקרא נאסר עליו לשחוט את האם ובתה באותו היום ולשחוט את בת הבת והבת באותו היום, ואך שנגמרו ב' האיסורים ע"י שחיטת הבת, ואי"ז איסור חל על איסור.

**והכא היינו טעמא הואיל וגופין מוחלקין,** בפירש"י כתב דהיינו דע"י ב' פרות באין לו ב' מלקיות הללו, - אך בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דהוו ב' איסורים דאותו ואת בנו ובנו ואותו, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי במשנתינו, וכתבו לפ"ז דלא פליג סומכוס ארישא, ונת' לעיל, - ועמש"נ בזה לקמן בסוגיית הגמ' בכריתות ט"ו א'.

**אלא פשיטא בבת אחת,** בפירש"י כתב דהיינו בידו אחת חטה וחרצן ובידו אחת שעורה וחרצן, והמהרש"א כתב דה"ה אם בב' ידיו חטה וחרצן, דהוי כב' זיתי חלב, - והראש יוסף כתב דמשמע דבידו אחת כה"ג אינו חייב ב', ול"ד לב' זיתי חלב, דהתם אף כשאכלם בב"א השיעורים מחלקין, אך כשזורע כמה גרעיני חרצן ושעורה בידו אחת אין כאן חיוב אלא אחד, ועיי"ש שנסתפק בדין חטה שעורה וחרצן בידו אחת, - והקר"א בנזיר מ"ב א' כתב דמד' רש"י משמע דבחטה שעורה וחרצן בידו אחת אינו חייב אלא א', אע"ג דאיכא ב' מיני כלאים, ורמז לפרש דהוא משום דהו"ל כאוכל ב' זיתי חלב בב"א, דלמש"כ הרשב"א מודה סומכוס דאינו חייב אלא אחת.[[317]](#footnote-318)

**ובהתראה אחת,** התוס' כתבו דהיינו או בהתראה אחת ואפי' בזאח"ז, ומבו' בדבריהם דבב"א אינו חייב אלא אחת אף בב' התראות, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במכות כ"א א' מירושלמי דאם התרו בו על כל שיעור ושיעור לוקה לפי מנין השיעורים, ועמד ע"ז הקר"א בנזיר מ"ב א'.

בעיקר מש"כ התוס' דבהתראה אחת הוא אף בזאח"ז, כתב הראש יוסף לקמן פ"ג א' דהיינו לטעמייהו בקידושין ע"ז א' ובמכות כ' ב', דכל שהתחיל בעבירה בתוכ"ד לא מצי למימר אישתלאי, וע"כ אם מחייב סומכוס בב' זיתי חלב בהעלם אחד, ה"נ מחייב בזורע כלאים כלאים בזאח"ז בהתראה אחת, - אך לדעת רש"י ודעימי' דאף שהתחיל בעבירה בתוכ"ד מצי למימר אישתלאי, בע"כ דהא דמחייב סומכוס בזורע כלאים כלאים בהתראה אחת, הוא רק בב"א, אך כל שזרע בזאח"ז פטור, משום דמצי למימר אישתלאי.[[318]](#footnote-319)

**אכל מזה כזית ומזה כזית וכו', אלא פשיטא בב"א ובחדא התראה,** למש"כ הרשב"א והריטב"א בשבת צ"ג ב' דבאוכל ב' זיתי חלב בב"א מודה סומכוס דאינו חייב אלא אחת, צ"ע דא"כ מ"ט מחייב סומכוס באוכל ב' זיתי גיד בב"א, - ושמא י"ל דלא איירי כשאכלן בב"א ממש, אלא כשאכלן בזאח"ז בתוכ"ד, דשפיר מהניא ההתראה לחייב על שניהם כיון שאכלן בתוכ"ד ולא מצי למימר אישתלאי, וצ"ע.

**ומה התם דגופין מוחלקין וכו' הכא לא כ"ש,** המהר"ם כתב דאף דהוו ב' הגידין מב' בהמות, לי"ב לחילוק גופין, ול"ד לההיא דסומכוס דאיכא חילוק גופין, ועיי"ש שכתב דהוא משום דהתם הוי האיסור מחמת ששחט ב' גופין, ומשא"כ בגידין מב' בהמות דלא מיקרי גופין מוחלקין, דדמי לב' זיתי חלב מב' בהמות דלא מיקרי גופין מוחלקין, וצ"ב, - ובחי' הגרע"א כתב דהא דבגידין ליכא חילוק גופין, הוא משום דבע"ח שחוטין לא חשיבי כגופין, וכמש"כ התורי"ד בקידושין ע"ז ב',[[319]](#footnote-320) וכ"כ הראש יוסף, - ועיי"ש שהק' דמ"ט לא מוקמינן לה כמ"ד בכריתות ט"ו ב' דהאוכל נותר מה' זבחים בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת, אך התורי"ד בקידושין שם כתב דדוקא בזבחים מחייב, משום דחשיבי וחשיבי לי' גופין מוחלקין, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**כגון דלית בי' כזית,** בפירש"י כתב די"מ דהיינו דליכא כזית בחד מינייהו אלא בתרוייהו, ותמה ע"ז דאין ב' התראות מצטרפות, דאם אכלן בתוך כדא"פ היינו בב"א,[[320]](#footnote-321) ואם לאחר כדא"פ תו לא מצטרפי, ובביאור דבריו מצינו ג' דרכים, **א** בד' הרמב"ן והרשב"א משמע שפירשו בדבריו דהיינו דאם ליכא כזית אלא בשניהם יחד, הרי דכיון דאיירי בזאח"ז ובב' התראות, ל"ה מחייב ר' יהודה כלל, דאין ב' הגידין מצטרפין לחייבו, כיון דהתראות מחלקות,[[321]](#footnote-322) וכ"כ המאירי בשם יש מי שאומר, והרמב"ן נחלק ע"ז דמשום התראות שהם שנים אינו מפסיד צירוף אכילתו, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ המאירי בשם גדולי המפרשים, - ועמש"כ בזה הקה"י בסימן כ"ה סק"ד.[[322]](#footnote-323)

**ב** התוס' הרא"ש פירש בד' רש"י דהיינו דכיון שאכלן בתוך כדא"פ הו"ל כאכלן בב"א, ומ"ט דרבנן דסופג שמונים, ועיי"ש שנחלק ע"ז דשפיר הוא סופג שמונים, משום דהתראות מחלקות, וכמו שאמרו בנזיר שאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה והוא שותה חייב על כל אחת ואחת, דהתראות מחלקות,[[323]](#footnote-324) וכ"כ התורת חיים, ועיי"ש שהאריך בזה.

**ג** המהרש"א פירש דמודה רש"י דשפיר מצינו לאוקמה כשאכלן בתוך כדא"פ, אלא דלישנא הוא דקשיא לי', דבכה"ג הו"ל כבב"א, ואי"ז מתישב בל' הגמ' דמוקמינן לה בזאח"ז, ועיי"ש שהק' ע"ד רש"י, דמ"ט באמת לא מוקי לה הגמ' בכה"ג שאין בהן כזית אלא ע"י צירוף, דלת"ק הוי כבזה אחר זה, ולר' יהודה הוי כבב"א, וכ"נ בד' המאירי שפירש כן בד' רש"י.

**כריתות י"ד ב' -** **אמרו לו כולם שם אחד הם,** בפירש"י כתב דהיינו דבחד קרא כתיבי ובחד לאו, וע"כ אין חילוק חטאת ביניהם, והשטמ"ק הביא מתוס' כת"י דמה"ט ל"ד לבא על אחותו שהיא אחות אביו ואחות אמו דחייב ג' אע"ג דשם א' הוא,[[324]](#footnote-325) דהתם כתיב תלתא קראי, ומשא"כ הכא דכולהו נפקי מחד קרא, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאינו חייב אלא אחת, הוא משום דכל האסורין הללו משם אחד הן והוא האיחוד בין האבות והבנים מן האשה הזאת, וצ"ב, ועמש"כ האו"ש בפ"ב מאיסו"ב ה"ח לפרש לדבריו.

והרש"ש הק' על פירש"י, דבקרא כתיבי בתרי לאוי, ערות אשה ובתה לא תקח, את בת בנה ואת בת בתה לא תקח, ובר"פ הנשרפין ילפינן דורות דלמעלה מדורות דלמטה, והביא מירושלמי ביבמות ר"פ נושאין ובסנהדרין ר"פ הנשרפין דטעמא דרבנן הוא משום דמה בת בנה ובת בתה בלאו אחד, אף אשה ובתה ובת בנה בלאו אחד.

\*הרש"ש הק' דהיאך חלו עליו כל ג' האיסורין, הרי אין איסור חל על איסור, וכתב לישב בכמה אנפי, **א** דהו"ל איסור כולל, וס"ל לתנא דמתניתין דאף בב' שמות חשיב כאיסור כולל, ושלא כדעת ר' יוסי, שכתבו התוס' לעיל (בסוד"ה הבא) בדעתו דבב' שמות ל"ה איסור כולל. **ב** דכולהו הוויין שם אחד שם חמות, והיינו דמה"ט לי"ב לדינא דאין איסור חל על איסור, דהוא רק בב' שמות, וכמו שהוכיח האו"ש בפ"ד ממאכ"א הי"ז מסוגיית הגמ' בקידושין ע"ז ב', דבשם אחד איסור חל על איסור. - **ג** דאיירי באיסור בת אחת, כגון דעשו שלשתן שליח לקבלת קידושיהן, וכ"כ בחי' להגרי"מ מליסא אבי הנתיה"מ שנד' בסו"ס מקו"ח, וכ"כ הערול"נ לקמן בסוגיין, ועיי"ש שכתב דכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"ד משגגות ה"ד, וכ"כ ההר המורי' בהל' שגגות שם.

**ר"י בן נורי וסומכוס אמרו דבר אחד,** הערול"נ לקמן בסוגיין פירש דהא דס"ל דאמרו דבר אחד, הוא משום דמפרש דטעמא דסומכוס הוא משום דאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב' חטאות, וכדעת רב יוסף בחולין פ"ב ב', וה"נ חייב משום חמותו ואם חמותו ואם חמיו אף דהוו שם אחד,[[325]](#footnote-326) - אך בחי' הגרע"א לקמן ט"ו ב' ד"ה אולם קשה לי נראה דמפרש דטעמא דר"י בן נורי הוא משום דחמותו ואם חמותו ואם חמיו הוי כגופין מוחלקין, כיון שנאסרה עליו מכח ג' נשים, ולפ"ז לעולם טעמא דסומכוס הוא משום דגופין מוחלקין, ואך דס"ל לר' אושעיא דגם בחמותו וכו' הוי כגופין מוחלקין.

הירושלמי ביבמות ר"פ נושאין ובסנהדרין ר"פ הנשרפין מפרש דטעם פלוגתת ריב"נ ורבנן הוא דלריב"נ אמרינן דמה אשה ובתה ובת בתה בב' לאוין, אף אשה ובת בתה ובת בנה בב' לאוין, וטעמא דרבנן הוא משום דמה בת בנה ובת בתה בלאו אחד, אף אשה ובתה ובת בנה בלאו אחד,[[326]](#footnote-327) - אך ממה שאמרו הכא דר"י בן נורי וסומכוס אמרו דבר אחד, מבו' לכאו' דאין טעמא דר"י בן נורי משום דהו"ל כג' לאוין, דא"כ ל"ד לאותו ואת בנו דליכא אלא לאו אחד, ואם מאיזה טעם דמי דין אותו ואת בנו להיכא דאיכא כמה לאוין, א"כ מ"ט רבנן פליגי עלי' דסומכוס, הרי הא דפליגי רבנן הכא הוא משום דס"ל דליכא אלא לאו א'.[[327]](#footnote-328)

\*לכאו' לפ"מ דס"ד דהא דמחייב ר"י בן נורי ג' חטאות, הוא דומיא דהא דמחייב סומכוס ב', הדין נותן דגם בגונא שנעשית אם חמותו מחמת ג' נשים שנשא את בת בתה שרה ואת בת בתה רבקה ואת בת בתה רחל חייב ג', ולא רק בגונא שהיא חמותו ואם חמותו ואם חמיו, ואי"ז במשמעות הדברים, - אך י"ל דבכה"ג לא חשיב כלל כג' איסורים, אלא הו"ל כג' גורמים לאיסור אחד דחמותו, וע"כ אינו חייב אלא אחת.[[328]](#footnote-329)

**עד כאן לא קאמר ר"י בן נורי אלא משום שמות מוחלקין דמיקריא וכו',** משמעות הדברים, דאף דליכא בזה לאוין חלוקין, וכמו שפירש"י במתניתין דבחד לאו כתיבי, (ונת' לעיל דבתלמודין ס"ל דלא בהא פליג ריב"נ), מ"מ ס"ל לריב"נ כיון דהוי ג' שמות איסור, סגי בהכי לחייב ג' חטאות, ומשא"כ באותו ואת בנו דהוי שם איסור אחד דאוא"ב, - וצ"ל דאף למש"כ הר"ן בחולין פ"ב א' דטעמא דסומכוס הוא משום דהו"ל ב' שמות, דמפני אמה שנשחטה מתחייב משום אותו ואת בנו, ומשום בתה מתחייב משום בנו ואותו, אכתי ל"ה ב' שמות חלוקין לגמרי, דבקרא לא כתיב אלא אותו ואת בנו.[[329]](#footnote-330)

**עד כאן לא קאמר סומכוס אלא גבי אוא"ב דגופין מוחלקין,** בפירש"י כתב דהיינו דמחמת הראשונה ושני' באו ב' איסורים אלו על השלישית, ובחי' הגרי"מ מליסא הק' דהרי גם בחמותו ואם חמותו ואם חמיו נאסרה עליו מחמת ג' נשים, ומ"ט ל"ה כגופין מוחלקין, - והערול"נ כתב לישב דלעולם מסברא אף בחמותו ואם חמותו ואם חמיו הו"ל כגופין מוחלקין, ואך דילפינן מקרא דשארה הנה זימה היא דחשיבי כגוף אחד, וכ"כ בהגה' בן ארי', ובעולת שלמה, ועיי"ש שגרסו כן בד' רש"י,[[330]](#footnote-331) - וי"ל עוד, למש"כ בחי' הגר"ש היימן כתבים סימן ל"א אות ב' מהגר"י רבינוביץ דבאיסור אותו ואת בנו, אין האיסור על השני, אלא הוי האיסור בשחיטת שניהם ביום א',[[331]](#footnote-332) וכ"כ בחי' הגרז"ס בסוגיין, ועיי"ש שהאריך בזה, - ועמש"כ האו"ש בפ"ב מאיסו"ב ה"ח לפרש בזה לדעת רש"י ולדעת הרמב"ם.

\*בפי' הרגמ"ה בחולין פ"ב ב' פירש למה שאמרו התם דטעמא דסומכוס משום דגופין מוחלקין דהיינו דהם ב' איסורים אותו ואת בנו ובנו ואותו, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי במשנה שם, ונת' לעיל, - ולפי דבריהם מתפרש כן בהא דדחינן הכא, דעד כאן לא קאמר סומכוס אלא גבי אוא"ב דגופין מוחלקין, דהוו ב' איסורין, ומשא"כ בחמותו ואם חמותו ואם חמיו דל"ה כאיסורין מוחלקין, משום דהכתוב עשאן לכולן זמה אחת.[[332]](#footnote-333)

התוס' כתבו דה"נ לענין אחות אשה, אם הי' נשוי ב' נשים ובא על השלישית שהיא אחות שתיהן זו מצד אם וזו מצד אב, חייב על שתיהן, ובחי' הגרי"מ מליסא הק' דמ"ש הך גוונא דחשיב כגופין מוחלקין, מחמותו ואם חמותו ואם חמיו דלא חשיב כגופין מוחלקין, אף שנאסרה עליו מחמת ג' נשים,[[333]](#footnote-334) ועמש"כ בזה האו"ש בפ"ב מאיסו"ב ה"ח, והאבי עזרי בפ"ד משגגות ה"ד תמה על דבריו,[[334]](#footnote-335) (ועיי"ש שכתב להגי' בד' התו"י).

**שארה הנה זימה היא הכתוב עשאן לכולן זימה אחת,** בהגה' בן ארי' כתב בדעת רש"י, דהא דבעינן להך קרא, הוא ללמד דלא חשבינן לה כגופין מוחלקין, ול"ד לשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט בתה דחשיב כגופין מוחלקין, וכ"כ העולת שלמה, - אך הרמב"ם בפ"ד משגגות כתב דאף שזקנה זו היא חמותו ואם חמותו ואם חמיו וג' שמות הן, אינו חיייב אלא חטאת אחת, שהכתוב עשה ג' גופין כגוף אחד, לפיכך יחשבו הג' שמות כשם אחד, ומבו' דאף לפ"מ דקי"ל דלא כסומכוס בעינן קרא להא דבחמותו ואם חמותו ואם חמיו אינו חייב אלא אחת, ועמד ע"ז ההר המורי' שם.[[335]](#footnote-336)

**בא על אחותו שהיא אחות אביו ואחות אמו מהו,** בד' השטמ"ק בשם הרא"ש לקמן בסוגיין מבו' דלא מיבע"ל אלא בכה"ג דכולן איסורי אחוה הן, וע"כ לא מייתינן לה מהא דתנן דיש בא ביאה אחת וחייב עלי' ו' חטאות, ומצינו עד"ז בד' התו"י לעיל ב' ב' (ד"ה אחותו) דנקט אחותו שהיא אחות אביו וכו' לרבותא, דאע"ג דכל שמות שבה משל אחוה הן, אפ"ה חשיבי שמות מוחלקין, (ועד"ז כתב בפירש"י שם ד"ה על אחותו).

**איכא למיפרך מה לה' נשים נדות שכן גופין מוחלקין,** התו"י כתב דר"ג ור' יהושע דעבדי הק"ו ס"ל דלא תליא מילתא אלא בשמות,[[336]](#footnote-337) - ולכאו' מכוון דבריהם דעיקר חילוק גופין, הוא משום דכל גוף וגוף חשיב כאיסור לעצמו, ואי"ז חילוק בעלמא דמחלק המעשים,[[337]](#footnote-338) וזהו דס"ל דאם גופין מחלקין, וחשבינן להו כב' איסורים, כ"ש דשמות איסור מחלקין.[[338]](#footnote-339)

\***אלא אמר קרא וכו',** בתוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"ח הק' בהא דמחייבינן בשמות מוחלקין אף דאין גופין מוחלקין, ממה שאמרו בקידושין ע"ז ב' דכל שבא על אלמנת ראובן שהיתה אלמנת שמעון שהיתה אלמנת לוי דאינו חייב אלא אחת, אף דשמות מוחלקין, משום דגופין מוחלקין בעינן וליכא, והרי דלא סגי במה דהשמות מוחלקין, וכתב דמכוון הגמ' שם דבחילוק שמות בכה"ג לא מיחייב אא"כ יהיו גופין מוחלקין, - וכ"כ התורי"ד בקידושין שם דהא דליכא התם לחילוק שמות, הוא משום דלא יקרא שמות מוחלקין אלא שמות של איסורין חלוקין כגון חלב נותר ופגול, ומשא"כ באלמנה מג' בעלים דאינה אלא שם איסור אחד דאלמנה לא יקח, וכתב דדמי לאוכל חלב שור כשב ועז בהעלם אחד דאינו חייב אלא אחת.

ד' מנ"א ע"ט

דף מס' 18

**כריתות ט"ו א' -** **בא עלי' וחזר ובא עלי' וכו' חייב על כל אחת ואחת דברי ר"א,** בפירש"י ביבמות ל"ד א' ד"ה על כל כח וכח כתב בתו"ד דר"א ס"ל דביאות מחלקות, ומשמע דמודה ר"א דבעי חילוק לחטאת, ואך דס"ל דמעשי הביאה מחלקין, - ובזה מתפרש מה שאמרו לקמן בסוגיין דאם קצר ב' גרוגרות בב"א מודה ר"א דאינו חייב אלא אחת, והיינו דכל הא דמחייב ב', הוא משום דמעשי הקצירה מחלקין, וע"כ במעשה קצירה אחד מודה דאינו חייב אלא א'.[[339]](#footnote-340)

השטמ"ק כתב בשם הרא"ש דל"ד בא עלי', דר"א מחייב על כל כח וכח, והוא מסוגיית הגמ' ביבמות שם,[[340]](#footnote-341) ובפירש"י שם כתב דכיון דמחייב ר"א בב' ביאות בהעלם אחד, ה"נ מחייב בביאה אחת על כל כח וכח, דכח כח וכח הנאה של ביאה בפנ"ע היא, והא דלרבנן אינו חייב על כל כח וכח, הוא משום דהוי בהעלם אחד, אך אם היתה ידיעה בין כח לכח חייב על כל חד וחד.[[341]](#footnote-342)

\*והפנ"י בכתובות נ"א א' הק', דמ"ט הוא חייב על כל כח וכח, ולא אמרינן דאנוס הוא דיצרא אלבשי', וכמו שאמרו בכתובות שם באשת ישראל שנאנסה דאע"פ שסופה ברצון מותרת לבעלה, משום דיצרא אלבשה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה ההפלאה שם ובפנים יפות ויקרא כ' י"ז, ודברים כ"ב כ"ג, והעין יצחק באהע"ז סימן ע' ס"ק כ' כ"א, והעולת שלמה בסוגיין, ואכמ"ל.

**איבע"ל קצר וקצר מה לי אמר ר"א, טעמא דר"א משום דעבד תרתין וכו' וה"נ דעבד תרתין,** בס' הר הבית להגר"א טיקטין בסוגיין ולקמן ט"ז ב' נסתפק דהא דחייב ב' היינו אף בשגגת שבת, דאף דלדידן אף אם עשה כמה מלאכות בשגגת שבת אינו חייב אלא א', מ"מ לר"א דקצר וקצר חייב ב' אף דהוי שגגה אחת, ה"נ בשגגת שבת חייב ב', - אך האגודת אזוב שגגות אות ה' נקט דמודה ר"א דבשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, ועמש"כ בזה במשנת ר' אהרן שבת סימן י' ס"ק י"ג י"ד ובשיעורי הגר"נ סימן א', וצ"ע.

\*התוס' לקמן ט"ז ב' ד"ה אמר רבה כתבו דלרבה דאם קצר וקצר מחייב ר"א ב', ל"ב לדין שבתות כגופין, ול"ב בנדה לחילוק גופין, - אך בחי' רמ"ש שם כתב לחדש דכל הא דמחייב ר"א ב', הוא כשאינו יודע שהוא מחובר וסבור שהוא תלוש, דבכל גרוגרת הוי שגגה בפנ"ע, דידיעתו על זה שהוא מחובר, אינה ידיעה על זה, וע"כ הוא חייב על כל אחד, אך אם שגג דקצירה מותרת בשבת, מודה דאינו חייב אלא אחת, וכן בנדה אינו חייב על כל ביאה אלא כשאינו יודע שהיא נדה, דאפי' אם ידע דמעיקרא היא נדה, שמא עכשיו אינה נדה, וע"כ הו"ל כל ביאה כשגגה בפנ"ע, אך בשגגת איסור נדה אינו חייב אלא אחת,[[342]](#footnote-343) וע"כ גם לדידי' בעינן לדין שבתות כגופין ולדין חילוק גופין, ולפי דבריו ודאי דבשגגת שבת מודה ר"א דאינו חייב אלא אחת, ועד"ז כתב הצ"פ בפ"ד ממתנו"ע ה"ט בתו"ד.

\***התם משום דא"א לו לערבן לביאות זב"ז וכו',** בפירש"י כתב דכיון דא"א לערבן הלכך חשיבי, ובחי' הגרז"ס כתב לפ"ז, דבאוכל ב' זיתים בב"א ואח"כ אכל עוד זית אחר בהעלם א', אינו חייב אלא אחד, אף דא"א לו לערב זית זה עם הב' זיתים, דאין בית הבליעה מחזיק יותר מב' זיתים, כמו שאמרו לעיל י"ד א', דמ"מ כיון דכל זית יכול לערב עם עוד זית, ליכא זית דחשוב בפנ"ע, ועיי"ש שנסתפק כשחזר ואכל ב' זיתים בב"א, ועמש"כ בזה בס' משמרות כהונה בסוגיין, ועי' עוד בהגה' הרד"ל לקמן בע"ב, ובעולת שלמה לקמן י"ח ב' (ד"ה שם ד"ה הא דנקט), וצ"ע.

**ר"א מחייב על ולדי מלאכות במקום אבות מלאכות,** בסוגיית הגמ' לקמן ט"ז א' וט"ז ב' מבו' לפירש"י שם דה"נ מחייב ר"א בעושה ב' תולדות של אב אחד, עיי"ש, וכ"כ התוס' הרא"ש בשבת ע"ה ב', - וכ"נ מהא דפרכינן בשבת צ"ו ב' ובב"ק ב' א' דלר"א דמחייב אתולדה במקום אב אמאי קרי לי' אב ואמאי קרי לה תולדה, והרי דלדידי' אף כשעשה ב' תולדות של אב א' חייב ב', דאל"כ הרי שפיר נפ"מ בהא דקרי לי' תולדה, דאם עשה ב' תולדות אינו חייב אלא אחת.

אך בד' הריטב"א בשבת ע"ה ב' מבו' שפירש דמה שאמרו לקמן דלר"א ולדי מלאכות כמלאכות דמי, היינו דמה"ט אם עשה אב ותולדה דידי' חייב ב', אך אם עשה ב' תולדות של אב א' אינו חייב אלא אחת,[[343]](#footnote-344) וגם בד' התוס' ותוס' הרא"ש שם מבו' דיש מקום טפי לחייב באב ותולדה דידי', מב' תולדות של אב א', עיי"ש, - וצ"ע דא"כ מאי פרכינן דאמאי קרי לי' אב ואמאי קרי לה תולדה, ועמש"כ בזה בחי' הגר"נ בב"ק שם אות י"א.

התוס' בשבת ע"ג ב' ד"ה משום זורע וצ"ו ב' ד"ה ולר"א וב"ק ב' א' ד"ה ולר"א נקטו דמה שאמרו בשבת קל"ח א' דמתרין על התולדה בשם האב, הוא גם לדעת ר"א, - אך הרמב"ן וש"ר בשבת צ"ו ב' כתבו דלר"א דמחייב על תולדה במקום אב, ל"מ להתרות על התולדה בשם האב, אלא צריך להתרות עלי' בשמה.

והתוצאות חיים בסימן ה' סק"ה כתב דטעם הפלוגתא בזה הוא ביסוד דינא דר"א, דלדעת התוס' הא דמחייב אתולדה במקום אב הוא דין חילוק כעין גופין ותמחויין מחלקין, אך לעולם הוו האב והתולדה שם איסור אחד, וע"כ מתרין על התולדה בשם האב, אך לדעת הרמב"ן ודעימי' הא דמחייב אתולדה במקום אב, הוא משום דחשבינן להתולדה כשם מלאכה לעצמה, וע"כ לדידי' אין מתרין על התולדה בשם אב,[[344]](#footnote-345) ועיי"ש שכתב דבזה תליא מש"כ השטמ"ק בב"ק שם בשם מהר"ר יחיאל, דאף לר"א מצטרפין אב ותולדה לכשיעור, ועמש"כ בענין זה האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף י', ואכמ"ל.

\*בד' התוס' הרא"ש בשבת צ"ו ב' ובשטמ"ק ב"ק ב' א' מבו' דלדעת רבה דקצר וקצר חייב ב', הרי דמה"ט הוא דמחייב ר"א על תולדה במקום אב, ואי"ז דין בפנ"ע דהאב והתולדה חלוקין זמ"ז, ולדעת רב יוסף דקצר וקצר אינו חייב ב', הא דבאב ותולדה חייב ב', הוא משום דשם ב' מלאכות הן, עיי"ש, ועד"ז נראה בד' הרשב"א והריטב"א בשבת צ"ג ב', ונתבאר להלן.

**הבמ"ע בדלית המודלית ע"ג תאינה וקצצן בב"א משו"ה מחייב ר"א הואיל ושמות מוחלקין וגופין מוחלקין,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דשמות מוחלקין דזה אב וזו תולדה וגופין מוחלקין דב' אילנות הן, ע"כ הוא חייב ב', וצ"ב דמ"ט בעינן להא דגופין מוחלקין, הרי כיון דמחייב ר"א על תולדה במקום אב, הי' לנו לחייב אף בגוף אחד,[[345]](#footnote-346) - וביותר צ"ע, דאם לא מחייב ר"א על תולדה במקום אב אלא בב' גופין, א"כ מאי פריך בשבת צ"ו ב' וב"ק ב' א' דלר"א אמאי קרי לי' אב ואמאי קרי לה תולדה, הרי נפ"מ בזה הוא דאם עשאן בגוף אחד אינו חייב אלא אחת, ועמד ע"ז העולת שלמה.

הרשב"א בשבת צ"ג ב' כתב דלרבה דבדלית המודלית וכו' מחייב ר"א ב' הואיל ושמות מוחלקין וגופין מוחלקין, הרי דה"נ במוציא אוכלין בכלי והכלי צריך לו חייב ב', משום דהוי ב' שמות כלי ואוכלין וגופין מוחלקין, וכ"כ הריטב"א שם, והשיירי קרבן בס"פ א"ר עקיבא תמה ע"ז דהרי לא מחייב ר"א כשעשה בב"א אלא באב ותולדה דהוי שמות מלאכה חלוקין, וכמו שפירש"י, - אך מד' הרשב"א והריטב"א מבו', דמה שאמרו הכא דהוו שמות מוחלקין, אי"ז משום דאב ותולדה הם ב' שמות מלאכה אלא הוא משום דהוי ב' מעשים שונים.[[346]](#footnote-347)

ואמנם צ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ הרשב"א והריטב"א גופייהו שם צ"ו ב' דלר"א צריך להתרות על התולדה בשמה ול"מ להתרות עלי' בשם האב, והרי דהא דמחייב על תולדה במקום האב, הוא משום דהוו כב' מלאכות, - וצ"ל דד"ז תליא בפלוגתא דרבה ורב יוסף, וע"ד מש"כ התוס' הרא"ש, והיינו דלדעת רבה דבקצר וקצר מחייב ר"א תרתי, וע"כ מפרשינן דמכח זה הוא גם הא דמחייב בתולדה במקום אב, ואך דאף דבקצר ב' גרוגרות בב"א אינו חייב אלא אחת, מ"מ בדלית וכו' דשמות מוחלקין וגופין מוחלקין חייב ב', אך לדעת רב יוסף דבקצר וקצר אינו חייב אלא א', בע"כ דהא דמחייב ר"א אתולדה במקום אב הוא משום דהוי ב' שמות איסור, וזהו שכתבו הרשב"א והריטב"א גופייהו שם צ"ו ב' דלר"א צריך להתרות על התולדה בשמה ול"מ להתרות עלי' בשם האב, וצ"ע.[[347]](#footnote-348)

\*בשבת צ' א' תנן דהמוציא קופת הרוכלין אע"פ שיש בה מינים הרבה אינו חייב אלא אחת, ובירושלמי שם פריך דהרי אף אם הוציא והוציא בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, וכ"ש דבמוציא בב"א אינו חייב אלא אחת, ומאי קמ"ל, ומשני דנצרכה לר"א שלא תאמר מינים הרבה יעשו כהעלמות הרבה ויהא חייב על כל אחת ואחת, לפום כן צריך למימר דאינו חייב אלא אחת.

והרמב"ן שם פירש דהיינו לר"א דס"ל לקמן ט"ז א' דאם בא על ה' נשים נדות ואפי' קטנות חייב על כל אחת ואחת מפני שגופין מוחלקין, ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן,[[348]](#footnote-349) - וצ"ב דהך דינא דבא על ה' נשים נדות קטנות חייב על כל אחת ואחת, מודו בה כו"ע, ולא מצינו מי שנחלק ע"ז, גם צ"ב דמאי ס"ד דחילוק מינים יהא כחילוק גופין.

אך הפסקי רי"ד שם כתב לפרש דהיינו לר"א דמחייב שתים על ב' הוצאות בהעלם א', ולכאו' אתיא כדעת רבה דבקצר וקצר בהעלם אחד מחייב ר"א תרתי, וזהו דס"ד דה"נ במוציא קופת הרוכלין שיש בה מינים הרבה, הו"ל כב' הוצאות ויתחייב על כל אחד ואחד, וקמ"ל דכיון דהוציאם בב"א אינו חייב אלא אחת, וכ"כ המהרש"א שם בד' התוס', וכ"נ בד' הריטב"א בשבת צ"ג ב' בתחילת דבריו שפירש כן, וזהו שהביא מד' הירושלמי דאף דבקצר וקצר חייב ב', מ"מ בקצר ב' גרוגרות בב"א אינו חייב אלא אחת.

הרשב"א והריטב"א בשבת צ"ג ב' כתבו דדברי הירושלמי דמודה ר"א במוציא קופת הרוכלין דאינו חייב אלא אחת, הם כדעת רב יוסף, והיינו דלדעת רבה דלר"א אם קצר וקצר בהעלם אחד חייב ב', ה"נ במוציא קופת הרוכלין שיש בה מינים הרבה חייב על כל אחת ואחת,[[349]](#footnote-350) - וצ"ל דאף דבקוצר ב' גרוגרות בב"א אף לדעת רבה אינו חייב ב', מ"מ בקופת הרוכלין שיש בה מינים הרבה, הוי כשמות מוחלקין וגופין מוחלקין דחייב ב',[[350]](#footnote-351) אך צ"ע ממש"כ הריטב"א שם לעיל מינה ללמוד מד' הירושלמי אלו דאף למ"ד דקצר וחזר וקצר חייב ב', מ"מ כל שהוא בב"א אינו חייב אלא אחת, והרי דאתיא כדעת רבה דבקצר וקצר חייב ב', ואפ"ה במוציא קופת הרוכלין אינו חייב אלא אחת.[[351]](#footnote-352)

**ט"ו ב' -** **השוחט ה' זבחים בהעלם אחד מהו וכו',** צ"ב טעם האיבעיא, דמ"ט לא יהא בזה לדין חילוק גופין, ואף ר' יהושע לא פשיט אלא מאוכל מזבח אחד בה' תמחויין, ולא מייתי מדין חילוק גופין בה' נשים נדות, ומצינו בזה כמה דרכים, ונפ"מ רבות בזה לכללא דחילוק גופין, וע"כ הארכנו בזה, - **א** בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"י פירש דאף דגופי נדות מועילין לחלק, מיבע"ל אם אף גופי בהמות מועילין לחלק, ופשיט לי' ר' יהושע דאם תמחויין שונים מבהמה אחת מועילין לחלק כ"ש בהמות חלוקות, והקרבן אהרן שם פירש לדבריו דהיינו דחילוק גופין הוא רק בבנ"א ולא בבע"ח, ועיי"ש שתמה ע"ז.[[352]](#footnote-353)

**ב** התו"י בד"ה האוכל נותר כתבו דהא דמיבע"ל לר"ע באוכל נותר מה' זבחים, ול"ה כבא על ה' נדות, הוא משום דבנדות יש בהן ב' אזהרות דהוא מוזהר עלי' והיא עליו, כדפריך ר"ע לקמן ט"ז א', וכ"כ התוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א הי"ב,[[353]](#footnote-354) ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דמיבע"ל בשוחט ה' זבחים, ול"ד לבא על ה' נדות, משום דבנדות יש ב' אזהרות.[[354]](#footnote-355)

**ג** התוס' בסנהדרין נ"ד ב' ד"ה הנרבע לזכר כתבו דהא דנרבע לזכר ונרבע לבהמה לר' ישמעאל אינו חייב אלא אחת, אע"ג דגופין מוחלקין, ול"ד לה' נשים נדות וה' שפחות חרופות, הוא משום דהתם ילפינן לה מקראי, ומבו' בדבריהם דלא ילפינן מנדות ושפחות לשאר איסורין, - ולפ"ז ניחא דמה"ט בשוחט ה' זבחים בחוץ ליכא לדין חילוק גופין דנדות.

**ד** הרמב"ם בפ"ו משגגות ה"ב כתב דהא דשוחט ה' זבחים בהעלם א' אינו חייב אלא אחת, הוא דומיא דמשתחוה לה' צורות דאינו חייב אלא אחת, והגר"ז אסבסקי בסימן א' סק"ד פירש דהיינו דדין חילוק גופין הוא רק כשהאיסור הוא על הגוף והגוף הוא סיבת האיסור, אך כל שאין האיסור על הגוף אלא שהוא החפץ שנעשה בו האיסור ליכא חילוק גופין, ומה"ט בשוחט ב' בהמות בשבת לא יהא חילוק גופין,[[355]](#footnote-356) ובשחוטי חוץ האיסור הוא שלא לעשות בחוץ עבודות פנים, והקרבן הוא החפץ שנעשה בו האיסור, וע"כ לי"ב חילוק גופין,[[356]](#footnote-357) וזהו שכתב הרמב"ם לדמותו למשתחוה לה' צורות, דאין חלות האיסור על הצורות, ול"ש בזה חילוק גופין,[[357]](#footnote-358) ועד"ז כתב החזון יחזקאל בפ"ד ה"א.[[358]](#footnote-359)

**ה** המהרי"ט בקידושין ע"ז ב' כתב די"ל דל"מ חילוק גופין אלא בביאות שא"א לערבן, אך באכילות דאפשר לערבן ל"מ חילוק גופין, עיי"ש, - והמלבי"ם בפי' התו"כ כתב דלפ"ז הרי דמה"ט הוא דל"מ חילוק גופין בשוחט ה' זבחים, כיון דאפשר לשחוט כולן בב"א, וכ"כ האו"ש בפ"ו משגגות ה"ב.

**ו** השעה"מ בפי"ז מאיסו"ב הי"א בסו"ד כתב דכיון דחיוב שחוטי חוץ בא בגמר שחיטה, לא חשיבי כגופין מוחלקין, דהא דיש חילוק גופין בבהמות, הוא רק בחייהן, וכמש"כ התורי"ד בקידושין ע"ז ב',[[359]](#footnote-360) וכ"ה מבו' בד' הדברי אמת בקונט' חשוד סא:, וכ"כ החקרי לב ביו"ד ח"א סימן ל"ד ד"ה אמנם אחר החיפוש, וכ"כ הפמ"ג בס' גוו"ר כלל ס"ג.

ועיי"ש בגוו"ר שכתב דאף דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף חייב אף על שחיטת מיעוט סימן בחוץ, מ"מ כיון דאם נתנבלה קודם גמר הכשר שחיטה לאו כלום הוא, וכמו שאמרו בחולין כ"ט ב', נמצא דעיקר החיוב הוא מכח שגמר השחיטה בהכשר, וע"כ לי"ב לחילוק גופין, ובפתיחה להל' שבת אות י"ז, כתב בע"א, עיי"ש, ועמש"כ על דבריו המנ"ח במצוה קפ"ט בסופו, ומש"כ האבנ"ז באו"ח סימן קי"א סק"ז ואילך.

**ז** הקרבן אהרן בפ' ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"י כתב דהוא משום דבזבחים אין האיסור מצד הבהמות שהם הגופים המוחלקים, אלא מפאת שם הזבח אשר עליהן שהוא דבר נוסף עליהן ואינו מהן בעצמו, וכיון דשם הזבח שוה בכולן, אין כאן גופין אסורין מוחלקין, אלא איסור אחד והוא שם זבח.

**ח** בחי' הגרע"א כתב די"ל דחילוק גופין הוא רק בביאות שכן נהנה, אך בשוחט ה' זבחים דלא נהנה ליכא חילוק גופין, וע"ד הא דפריך ר"ש בברייתא דמה ראי' מאוכל לשוחט דמה לאוכל שכן נהנה, וכ"כ החקרי לב ביו"ד ח"א סימן ל"ד ד"ה וע"פ הבא"ר וד"ה וראיתי להר"ב וד"ה הלא לא נשאר, וכ"כ העולת שלמה.[[360]](#footnote-361)

ו' מנ"א ע"ט

דף מס' 19

\***כריתות ט"ו ב' -** התוס' לעיל ט' ב' ד"ה והיא שפחה כתבו דהא דתנן בחולין פ"ב א' דשחטה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים, הוא משום דין חילוק גופין דומיא דדין חילוק גופין לחטאות, וכ"כ השטמ"ק בהשמטות לקמן ט"ז א' בשם תוס' כת"י, וכ"כ הפסקי רי"ד בחולין שם, וקשיא טובא דמ"ש משוחט ה' זבחים בחוץ בהעלם אחד דאינו חייב אלא אחת ולי"ב לדין חילוק גופין, דלכאו' כל הדרכים שנתבארו בטעם הא דליכא התם חילוק גופין, שייכי גם בההיא דשחטה ואח"כ שחט שני בני'.[[361]](#footnote-362)

והחקרי לב ביו"ד סימן ל"ד עמד בזה, ועיי"ש בד"ה הלא לא נשאר שכתב דאי נימא דהא דבשוחט ה' זבחים ליכא חילוק גופין הוא משום דלא נהנה, הרי דבשחט שני בני', כיון דהבהמות מותרין באכילה ע"י השחיטה, חשיב כנהנה, ובד"ה הן אמת הק' ע"ז, דזה לא חשיב הנאה, כמו שאמרו בחולין ח' א' בשוחט בסכין של ע"ז, וכ"כ העולת שלמה בסוגיין, - אך בחי' הגרע"א נקט בפשיטות דבאותו ואת בנו לא חשיב כנהנה, ולכאו' הוא משום דשכן נהנה הוא רק בהנאת הגוף, (דומיא דמה שאמרו דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה).

והחקרי לב שם בד"ה אכן לפמ"ש ובד"ה הן אמת כתב דצ"ל דמתניתין דחולין היא כמ"ד בסוגיין דלא קיבלה ר' יהושע מיני' והשוחט ה' זבחים בחוץ חייב ה' חטאות, אך הק' שם בד"ה הן אמת דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם שפסק בפ"ה משגגות ה"ב דהשוחט ה' זבחים בחוץ בהעלם אחד אינו חייב אלא א', ובפי"ב משחיטה הי"ב פסק דשחטה ואח"כ שחט שני בני' לוקה ב' מלקיות.[[362]](#footnote-363)

**אלא באוכל נותר מה' זבחים וכו',** התוס' כתבו דל"ד לבא על ה' נדות בהעלם אחד דחייב על כל אחת ואחת, דהנהו יש בהן ב' אזהרות דהוא מוזהר והיא מוזהרת, וכ"כ התוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א הי"ב.

אך התורי"ד בקידושין ע"ז ב' כתב דבשחוטין לא אמרינן גופין מוחלקין משום דלא חשיבי, ומה"ט אם אכל חלב או נבילה או גיד מכמה בהמות אינו חייב אלא אחת, ועיי"ש שכתב דלא מצינו חילוק חטאת בשחוטין אלא באוכל נותר מה' זבחים בהעלם א', דפליגי בה תנאי הכא, ומשמעות דבריו דטעם האיבעיא דר"ע דלא יהא בזה לחילוק גופין, הוא משום דבשחוטין ליכא חילוק גופין.

והשטמ"ק בהשמטות לקמן ט"ז א' הביא מתוס' כת"י שכתבו דהא דבנותר ליכא חילוק גופין, הוא משום דאיסורייהו שייך בחתיכה אחת, ואין האיסור על כל הבהמה.[[363]](#footnote-364)

**א"ר יהושע שמעתי באוכל מזבח אחד בב' תמחויין וכו' ורואה אני שהדברים ק"ו,** בביאור הא הא דיליף ר' יהושע לחייב בנותר מה' זבחים על כל אחת ואחת בק"ו מתמחויין דמחלקין, מצינו כמה דרכים, **א** השטמ"ק כתב בשם גליון דהיינו דכ"ה דתמחויין מחלקין לפי שיש שינוי טעמים, ה"נ בה' בהמות שהן חלוקות בטעם ואין טעם זו דומה לזו, והוי כה' תמחויין.[[364]](#footnote-365)

**ב** בד' התורי"ד בקידושין ע"ז ב' מבו' דהא חייב על כל אחת ואחת הוא משום דינא דחילוק גופין, ועיי"ש שכתב דאף דבעלמא ליכא חילוק גופין בשחוטין, שאני זבחים משום דחשיבי וחשיבי לי' גופין מוחלקין, ולפ"ז הא דיליף לה ר' יהושע מחילוק תמחויין, היינו דכיון דתמחויין חשיבי לחלק, כ"ש דגופין חשיבי לחלק.

**ג** הרמב"ן בשבועות כ"ב א' למד מהכא דיש חילוק אשמות במעילה אפי' בקונם אחד בתמחוי אחד בב' ככרות הואיל וגופין מוחלקין הן, וכ"כ הרמב"ן שם בהמש"ד לפרש לסוגיית הגמ' שם דאיירי כשאמר אכילה משתיהן עלי, ואפ"ה ב' ככרות אין מצטרפין מפני שחלוקות לחטאות דגופין מוחלקין לחטאות, ומבו' דהא דחייב על כל אחת ואחת, אי"ז מדינא דחילוק גופין דעלמא, דהוא רק בגופין דבע"ח, אלא הוא דומיא דחילוק תמחויין, דגופין חלוקין הוו חילוק טפי מתמחויין חלוקין, אף דאין הגופין חלוקין בטעמם, דומיא דב' ככרות.

**ד** הריטב"א בשבועות שם דכל שאמר קונם שלא אוכל מזו ומזו, הוו כב' זבחים דהם חלוקין לחטאות, אך כל שאמר אכילה משתיהן עלי קונם, הוו כזבח אחד ותמחוי אחד ואין חלוקין לחטאות, - ומבו' דהא דזבחים חלוקין לחטאות, הוא משום דכל זבח יש עליו קדושה בפנ"ע, ומכח זה הוא דחלוקין הן זמ"ז אף דאינם חלוקין בטעמם, וע"כ הוא דבקונמות ב' קונמות מחלקין לחטאות, ובקונם א' על ב' ככרות אינם חלוקין לחטאות.

\*בפירש"י בשבועות כ"ב א' כתב דכשנשבע על ב' ככרות הן חלוקין לחטאות, דאם אכל כזית מזו וכזית מזו בהעלם אחד חייב ב', כדילפינן לה בתו"כ מדכתיב והי' כי יאשם לאחת מאלה לחייבו על כל אחת ואחת, ומשא"כ בקונמות דאין חלוקות לאשמות למ"ד דיש מעילה בקונמות, דאם נהנה וחזר ונהנה בהעלם אחד חייב אחת, דכולהו חדא מעילה היא, כדתנן צירף את המעילה לזמן מרובה, - והרמב"ן וש"ר שם הק' ע"ז דמהא דתנן הכא דלענין מעילה יש חילוק אשמות בב' תמחויין או בה' זבחים, וכ"ש התם בב' קונמות על ב' ככרות, - אך בדעת רש"י צ"ל דס"ל דהא דה' זבחים חלוקין למעילה, הוא משום דהן חלוקין בטעמיהן וכמש"כ השטמ"ק או משום דין חילוק גופין וכמש"כ התורי"ד, אך ב' ככרות אינם חלוקין זמ"ז, אף אם אסרן עליו בב' קונמות.

**לא אם אמרת במעילה וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקי"ל דתמחויין אין מחלקין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משגגות ה"ב דאכל נותר מה' זבחים וכו' אע"פ שאכלן בה' תמחויין אינו חייב אלא חטאת אחת שכולם שם א' הן, ושם פ"ט ה"ט כתב דלענין מעילה התמחויין מחלקין,[[365]](#footnote-366) אע"פ שאין מוחלקין בחיוב הכריתות, (ופירש דהוא משום דחומרא יתירא יש במעילה שהרי עשה בה המהנה כנהנה וכו'), והיינו משום דבמעילה לכו"ע התמחויין מחלקין, והמהר"י קורקוס שם כתב דהא דפסק כר"ע, הוא משום דהלכה כר"ע מחבירו, ועמש"כ בזה הכס"מ והלח"מ שם.

הרמב"ן בשבועות כ"ב א' כתב דיש מי שפירש דהא דצירף את המעילה לזמן מרובה, אי"ז בב' תמחויין, דהואיל וחלוקין לחטאות אין מצטרפין, אלא הוא בתמחוי אחד ובגוף אחר, וכתב ע"ז דאינו נכון, - ובהמשך דבריו כתב לפרש דאף דלדעת ר' יהושע תמחויין מחלקין אף לקולא, כלישנא בתרא לעיל י"ב ב' דהוא עיקר, אפ"ה לענין מעילה אין תמחויין מחלקין לקולא, משום דלגבי מעילה ל"ב צירוף, שהרי צירף את המעילה לזמן מרובה, ואף דבעלמא אין אכילה והנאה מצטרפין, וגם אכילות אין מצטרפין אלא בכדא"פ, וע"כ אף ב' תמחויין וב' גופין מצטרפין.

והשפ"א כתב לדקדק כן מד' הרמב"ם בפ"ט משגגות ה"ב דאין תמחויין מחלקין במעילה לקולא, ופירש דהוא משום דכל הא דתמחויין מחלקין במעילה, אף שאינם מחלקין בשאר איסורין, הוא משום חומרא דמעילה, וע"כ אינם מחלקין לקולא, אך לטעם זה, הרי דלמ"ד דתמחויין מחלקין בכל איסורין אף לקולא, ה"ה מחלקין אף במעילה.[[366]](#footnote-367)

**מה ראי' לשוחט מאוכל מה לאוכל שכן נהנה,** בתוס' הגרע"א לקמן במתניתין הק' בהא דיליף ר"א לחייב בשבתות בק"ו מנדה, דהרי איכא למיפרך דמה לנדה שכן נהנה, כדפרכינן הכא, וכבר הק' כן בתוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה ספ"א, ועמש"כ בזה השפ"א לקמן שם.[[367]](#footnote-368)

**תנאי היא דאיכא תנא דקיבלה מיני' ואיכא תנא דלא קיבלה,** הרמב"ן בשבועות כ"ב א' נקט דכ"ה מסקנת הגמ' הכא דפליגי תנאי בדעת ר' יהושע אם קיבלה מיני', ולמ"ד דקיבלה מיני' אין תמחויין מחלקין אלא במעילה ולא בשאר איסורין,[[368]](#footnote-369) אך המהר"י קורקוס בפ"ו משגגות ה"ב כתב דנדחה הא דמוקמינן לה כתנאי.

ובתוס' הגרע"א כתב דמסוגיית הגמ' לעיל י"ב ב' מוכח דלא קיבלה מיני', ותמחויין מחלקין אף בשאר איסורין, וכ"ה גם בסוגיית הגמ' לעיל ד' ב' וי"ב ב' ובשבת ע"א א', וכן נקטו התוס' בשבת ס"ח ב' ד"ה וחייב, וצ' א' ד"ה המוציא, - אך השפ"א כתב די"ל דאתיא אף כמ"ד דקיבלה מיני', ומה שאמרו דר' יהושע היא, היינו קודם שחזר בו.

\*בס' המחכים ד"ה תשעה באב כתב לענין איסור אכילת ב' תבשילין בסעודה המפסקת, דמין אחד בב' תמחויין דהיינו צלי ומבושל מיקרי ב' תבשילין לר' יהושע דאמר תמחויין מחלקין, - ולכאו' הוא כמ"ד דלא קיבלה מיני', דלמ"ד דקיבלה מיני' ואין תמחויין מחלקין אלא במעילה, אף לא מיקרי כב' תבשילין.[[369]](#footnote-370)

**היכי דמי ה' תמחויין אמר שמואל כאותה ששנינו וכו',** הערול"נ כתב דמשמע דהני אמוראי פליגי אהדדי וכל חד מוסיף אדבדרי חבירו, דלשמואל לא מיקרי ה' תמחויין רק ה' מינים חלוקין, ולחזקי' אפילו מין בשר לבד רק שהוא מה' אברים, ולר"ל אפי' הוא מאבר א' שיש בו ה' מיני בשר חלוקין בטעמם, ולר"י נפחא אפי' מין בשר אחד שבשלו בה' אופנים ועי"ז יש לו ה' טעמים, ועיי"ש שעמד ע"ד הרמב"ם בפ"ט משגגות ה"ב שכתב דתמחויין מחלקין למעילה, ולא פירש מהו דחשיב כה' תמחויין דפליגי בה אמוראי, ובפירש"י בשבת ע"א א' כתב דתמחוין הוא ב' מיני תבשיל אחד צלי ואחד שלוק, וכ"כ בפי' רגמ"ה לעיל ד' ב' וי"ב ב', וכ"כ בס' המחכים (ד"ה תשעה באב).

**י"ח ב' -** **ריבר"י וכו' אומרים אין מביא אלא אשם תלוי אחד שנא' וכו' אפי' על שגגות הרבה אינו חייב אלא חטאת אחת,** בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה רבנן היא מבו' דמהך קרא ילפינן דידיעות ספק אינם מחלקות, וע"כ לדידהו אף אינם מחלקות לחטאות,[[370]](#footnote-371) וכן משמע בד' התוס' בד"ה והתניא, לפמש"כ השטמ"ק בשם גי' מהר"י, - אך התוס' בשבועות י"ט ב' ד"ה כאן שנה נקטו דאף לדידהו ידיעות ספק מחלקות לחטאות, ואף דמביא אשם א', והיינו דאף דידיעות ספק מועלת לחלק, מ"מ סגי באשם אחד, דבאשם תלוי מביאין אשם אחד על שגגות הרבה.[[371]](#footnote-372)

\*בשבועות גרסינן ר"ש ב"ר יהודה ור"א וכו', והמראה כהן בסוגיין הוכיח כגירסא זו מהא דתנן לעיל ט' א' דה' מביאין קרבן אחד על עבירות הרבה, ומוקמינן לה כר"י ב"ר יהודה, והיינו דאם ר"ר ב"ר יהודה ס"ל הכא דמביא אשם אחד על שגגות הרבה, הו"ל למיתני ו' מביאין קרבן א' על עבירות הרבה, - ואמנם כ"ז הוא למש"כ התוס' בשבועות דמודו הני תנאי דידיעות ספק מחלקות לחטאות, ואפ"ה אינם מחלקות לאשמות, משום דמביא אשם א' על עבירות הרבה,[[372]](#footnote-373) אך למש"כ רש"י דטעמא דהני תנאי הוא משום דאין ידיעות ספק מחלקות כלל, ניחא.

**א"ר זירא כאן שנה רבי ידיעות ספק חלוקות לחטאות, רבא אמר אין ידיעות ספק חלוקות לחטאות,** בסוגיית הגמ' לקמן מבו' דטעמא דמ"ד דידיעות ספק חלוקות לחטאות, הוא משום דס"ל דספק ידיעה חשיב כידיעה, וה"נ לענין דין ידיעה בתחילה בטומאת מקדש, סגי בידיעת ספק, וטעמא דמ"ד דאין ידיעות ספק חלוקות לחטאות, הוא משום דספק ידיעה לא חשיב כידיעה.[[373]](#footnote-374)

אך בירושלמי בשבועות פ"ב ה"א ובהוריות פ"ג ה"ב אמרו דכל הא דס"ל לר"ל דידיעת ספק מחלקת, הוא רק במקום דאיכא חיוב אשם תלוי, אך בכהן משיח שאינו חייב באשם תלוי, אין ידיעת ספק מחלקת,[[374]](#footnote-375) - ואמרו שם דהא דלענין דין ידיעה בתחילה ס"ל לר"ל דידיעת ספק ל"ה ידיעה, הוא משום דרק לענין חטאת הויא ידיעה, משום שהיא מחייבתו באשם תלוי.

בירושלמי שם מבו' דלמ"ד דידיעות ספק חלוקות לחטאות, מהני ידיעת ספק לקבוע לחיוב חטאת, במקום דאיכא חיוב אשם תלוי, ומה"ט אם חטא ונודע לו ידיעת ספק קודם שנתמנה וידיעת ודאי משנתמנה חייב, וכן נקט הבכור שור בשבת ע"א ב', וכתב לישב לפ"ז לד' רש"י שם, עיי"ש.

אך בד' השטמ"ק לקמן בסוגיין בשם הרא"ש משמע דאף למ"ד דידיעות ספק חלוקות לחטאות, ל"מ ידיעת ספק לקבוע לחיוב קרבן,[[375]](#footnote-376) וזהו שכתב דל"ה ראוי דידיעת ספק תחלק בחטאות, כיון דאינו מביא חטאת אלא בידיעה ודאית, אלא שהוא נלמד מהכלל דכל שחלוקין לחטאות חלוקין לאשמות, וכ"ה משמעות ד' התוס' בשבועות י"ט ב' ד"ה כאן שנה דבידיעה בתרייתא בעינן ידיעת ודאי.[[376]](#footnote-377)

**אלא מעתה אכל כזית חלב קודם יוהכ"פ וכו' ה"נ דמביא ב' חטאות הא בהעלם אחד אכלינון,** בביאור פירכת הגמ' כתב בפירש"י דהיינו דכיון דיוהכ"פ הוי במקום אשם תלוי, הו"ל כידיעת ספק, - וצ"ב דהרי הא דידיעת ספק מחלקת לחטאות, אי"ז מכח הא שנתחייב באשם תלוי, דנימא דה"נ ביוהכ"פ במקום אשם תלוי קאי ה"ז מחלק לחטאות, אלא הוא משום דספק ידיעה חשיבא כידיעה, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן, וא"כ מה לי דיוהכ"פ במקום אשם תלוי קאי, הרי מ"מ כיון דליכא ידיעה כלל, אי"ז מחלק לחטאות,[[377]](#footnote-378) - וגם צ"ב דאם אכן יוהכ"פ חשיב כידיעת ספק, א"כ מה פרכינן דהא בהעלם אחד אכלינון, הרי כיון דיוהכ"פ הוא כידיעת ספק, לא חשיב כאכילה בהעלם אחד, לפ"מ דס"ל לר' זירא דידיעות ספק מחלקות לחטאות.

אך התוס' פירשו דפריך אכללא דכל שחלוקין לחטאות חלוקין לאשמות, דמזה הוכיח אביי דידיעות ספק מחלקות לחטאות, דבע"כ דאותו הכלל ליתא, שהרי כשאכל כזית חלב קודם יוהכ"פ וכו', אף דאיכא ב' אשמות, מ"מ אינם חלוקין לחטאות, משום דהוו בהעלם אחד, - והשטמ"ק בשם הרא"ש הק' ע"ז, דלישנא דגמ' דפריך ולדידך דאמרת ידיעות ספק מחלקות לחטאות, משמע דלא פריך אכללא דכל שחלוקין לחטאות חלוקין לאשמות, אלא פריך אהא דידיעות ספק מחלקות, - וכתב לפרש דפריך אהא דקאמר דידיעות ספק מחלקות לחטאות, אף שאינו ראוי שיחלקו, כיון דאינו מביא חטאת אלא בידיעה ודאית, ומ"מ ס"ל דה"ז מחלק מכח הכלל דכל שחלוקות לחטאות חלוקות לאשמות, וע"ז פריך מהא דיוהכ"פ אינו מחלק לחטאות אף שהוא מחלק לאשמות, ובע"כ דלא קאי הכלל לגבי יוהכ"פ, וה"נ לא קאי לגבי ידיעת ספק.

**והא בין אכילה לשתייה א"א דל"ה שהות ביום דמתיידע לי' וכיפר לי',** בפירש"י כתב דכיון דהוי שהות דיוהכ"פ בינתים כדי ידיעה, קם לי' ההוא שיעור במקום ספק ידיעה באשם תלוי, וזה ניחא לטעמי' דהא דפרכינן דיוהכ"פ יחלק לחטאות, הוא משום דיוהכ"פ עומד במקום ידיעת ספק, ובזה נתחדש דהיינו רק כשהי' שהות כדי ידיעה, וג"ז צ"ב, - אך לדעת התוס' דהא דפריך מיוהכ"פ הוא דמהתם חזינן דאף דחלוקין לאשמות אין חלוקין לחטאות, צ"ב דמ"ט בעינן שיהא שהות ביום דמתיידע לי'.

**כי אמר ר' זירא לרבי הא רבנן היא,** בפירש"י כתב דרבנן הוא ריבר"י ור' אלעזר, והיינו דלריבר"י ור"א דאין ידיעות ספק מחלקות לאשמות, אף אינם מחלקות לחטאות, - אך לדעת התוס' דמודו ריבר"י ור"א דידיעות ספק מחלקות לחטאות, כתב הרש"ש שם דצ"ל דמפרשי דמה שאמרו דכי אמר ר' זירא לרבי, היינו רבי ומחלוקתו, ורבנן היינו רבנן אחריני דפליגי עלייהו, ועמש"כ בחי' רמ"ש שם לישב בע"א.

העולת שלמה הק', למש"כ התוס' דהא דפרכינן מהכא היינו דמהכא שמעינן דאף דחלוקות באשמות אינם חלוקות בחטאות, והך כללא דכל שחלוקין וכו' ליתא, דא"כ מאי משני דרבנן היא, ואטו רבנן דהוא ריבר"י לית להו הך כללא דכל שחלוקין וכו', הרי איהו קאמר לה, - ולכאו' צ"ל בדעת התוס' דמה שאמרו דהא רבנן היינו רבנן אחריני דפליגי על הך כללא, וע"ד שכתב הרש"ש בדעת התוס' בשבועות,[[378]](#footnote-379) וצ"ע.

**אכל היום וכו' אפי' מכאן ועד לאחר ג' שנים מנין שהן מצטרפין זא"ז וכו', ואמאי הא כיפר עלי' יוהכ"פ,** בפירש"י כתב דפריך דהרי כיפר עליו יוהכ"פ על ח"ש קמא, ואי ידיעות ספק מחלקות, הרי יוהכ"פ הוא כידיעת ספק, ומ"ט הן מצטרפין, והערול"נ הק', דהרי הא דיוהכ"פ הוי כידיעת הספק, הוא משום דבמקום אשם תלוי קאי, וזה ל"ש במעילה דלי"ב אשם תלוי, והאו"ש בפ"ב משגגות ה"ב כתב בתו"ד די"ל דאליבא דר"ע פריך דמחייב בספק מעילה אשם תלוי.

והמצפ"א הק' דמ"ט לא משני דהא מני ר"ג היא דאין ידיעה לח"ש, וה"נ הידיעה דיוהכ"פ אינה מועלת לחלק לחצי שיעור, - והעולת שלמה כתב לישב דהא דאין ידיעה לח"ש הוא משום דאינה מחייבת חטאת, אך הכא דס"ד דיוהכ"פ מכפר על ח"ש ובמקום אשם תלוי קאי, הוי כמו שנתחייב קרבן בידיעה זו, וחשיב ידיעה לחלק.

והעולת שלמה כתב עוד, דלמש"כ התוס' לפרש לפירכת הגמ' דמהכא חזינן דהך כללא דכל שחלוקין וכו' ליתא, ניחא עיקר קו' המצפ"א, דהרי אף דאין ידיעה לח"ש, מ"מ כיון דכיפר יוהכ"פ על הח"ש הראשון, אינו מצטרף לאשם תלוי, ואפ"ה הוא מצטרף לאשם ודאי, והרי דהך כללא ליתא.

בעיקר מה שאמרו הכא לפירש"י דידיעות ספק מחלקות בין ב' חצאי שיעור, נתבאר בשבת ק"ה א' להעיר, דלכאו' זה מתישב למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דיש ידיעה לח"ש הוא חד דינא עם הא דידיעה מחלקת לחטאות, אך לדעת הר"ח בשבת שם דהוא משום דאין כולו בשגגה, ולדעת הרמ"ה בב"ב נ"ה ב' דהוא משום דהוי כמו שנקלטה או נשרפה, צ"ע דמ"ט תלי דין ידיעת ספק לחלק בין ב' חצאי שיעור בהפלוגתא אם ידיעות ספק מחלקות לחטאות.

ונתבאר שם להעיר עוד, במה שאמרו הכא דאף יוהכ"פ דבמקום אשם תלוי הוי כידיעת ספק והי' בדין שיהא מחלק בין ב' חצאי שיעור דמעילה, והא דאי"ז מחלק הוא משום דאין יוהכ"פ מכפר על ממונא, או משום דאינו מכפר על ח"ש, ולמש"כ הר"ח דדין ידיעה לח"ש הוא משום דאין כולו בשגגה, הרי אף אם דין יוהכ"פ הוא כידיעת ספק, מ"מ כיון דהוי הכל בשגגה אחת, שפיר ה"ז מצטרף.

אך לדעת התוס' דפריך דמהכא חזינן דהך כללא דכל שחלוקין וכו' ליתא, ניחא, דבאמת לא נתפרש הכא דידיעות ספק מחלקות בין ב' חצאי שיעור, - וגם הא דפרכינן מההיא דיוהכ"פ, אי"ז משום דיוהכ"פ הוי כידיעת ספק, אלא הוא משום דיוהכ"פ הוי במקום אשם תלוי, ונמצא דהן חלוקין לאשם תלוי, ואפ"ה אינם חלוקין לאשם מעילות.

\*הערול"נ הק' דמ"ט לא משני כדמשני לעיל כי קאמר ר' זירא לרבי הא רבנן היא, והכא הוא מרווח טפי, דלעיל פרכינן עלה דמדסיפא רבי וכו', ועיי"ש שכתב לפרש לעיקר פירכת הגמ' בע"א, דלא פרכינן כלל אהא דידיעות ספק מחלקות לחטאות, ודקדק כן מל' הגמ', אך הוא דלא כפירש"י שפירש דפרכינן אהא דידיעות ספק מחלקות לחטאות.

האו"ש בפ"ב משגגות ה"ב הוכיח מהכא דדעת גמ' דילן דהא דידיעות ספק מחלקות הוא אף במקום שאינם קובעות באשם תלוי, ודלא כמו שאמרו בירושלמי, ונתבאר לעיל, דהרי במעילה ליכא חיוב אשם תלוי, ואף אם אתיא כר"ע דמחייב בספק מעילות אשם תלוי, הרי הכא שלא אכל קודם יוהכ"פ אלא חצי שיעור, ליכא בזה לחיוב אשם תלוי כלל.[[379]](#footnote-380)

**כי מכפר יוהכ"פ על כולי' שיעורא, על פלגא דשיעורא לא מכפר,** המל"מ בפ"ג משגגות ה"ט בסו"ד כתב דדבר פלא הוא בעיניו, דמ"ט אין יוהכ"פ מכפר על ח"ש,[[380]](#footnote-381) - ובתשו' בית יצחק יו"ד ח"א סימן פ"ז סק"ח כתב לישב, דכל הא אכילת הח"ש הראשון אסורה, הוא רק כשהשלים השיעור, דהוא עובר למפרע מתחילת האיסור, ונמצא דביוהכ"פ אכתי ל"ה איסור שיתכפר, ורק אח"כ נעשה האיסור למפרע, וע"ז אין יוהכ"פ מכפר, ועד"ז כתב הקוב"ש בפסחים אות ק"ח, דאין מכוון הגמ' דיוהכ"פ אינו מכפר על איסורא דחצי שיעור, אלא היינו דאין יוהכ"פ מכפר על האיסור הגמור שישנו בח"ש כשהשלימו לכשיעור, וכ"כ העמק ברכה יוהכ"פ אות ו'.[[381]](#footnote-382)

ז' מנ"א ע"ט

דף מס' 20

**כריתות י"ח ב' -** **הלך בראשון ונכנס וכו',** התוס' בשבועות י"ט א' ד"ה הלך בראשון כתבו דאיירי ברה"ר, וע"כ כשהלך באחד מהן ונכנס אינו חייב קרבן, דמוקמינן לי' בחזקת טהרה, אך ברה"י חייב קרבן אף כשהלך באחד ונכנס, דספק טומאה ברה"י טמא, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, - אך בל' הרמב"ם בפי"א משגגות ה"ו משמע דאיירי ברה"י, ואפ"ה כשהלך באחד מהן אינו מביא קרבן, מפני שהוא ספק טמא, ועמש"כ בזה הקר"א בנזיר נ"ז א', והאו"ש בהל' שגגות שם, ובכ' הגר"ח בשבועות י"ט א'.

**והזה ושנה וטבל והלך בשני ונכנס חייב,** למש"כ התוס' דאיירי ברה"ר, נתחדש דאף דספק טומאה ברה"ר טהור, וכשהלך בראשון הי' מותר ליכנס, וגם כשהלך בשני בפנ"ע הוא מותר ליכנס, מ"מ כל שהלך בזה ונכנס ובזה ונכנס חייב קרבן.

ובפשוטו מבו' מזה, דב' דברים המותרין כל אחד מספק, וידעינן דאחד מהם אסור, אסור לעשות שניהם בזאח"ז, כיון דממ"נ עביד איסורא, אף דכל מעשה בפנ"ע מותר,[[382]](#footnote-383) - אך בתשו' חי' הרי"מ יו"ד סימן ט' צידד דאין בזה איסור, דכ"ה דמותר לעשות את הראשון, ה"נ מותר לעשות את השני, שהרי אם נדון על השני בפנ"ע ה"ז מותר מספק, ואמרינן דכבר עבר איסור בפעם הראשונה, ומה דע"י שיעשה את השני נודע שכבר עבר איסור, לי"ב איסורא, ומ"מ הוא חייב קרבן ע"ז, כיון דאינו אנוס,[[383]](#footnote-384) אך לכאו' זה נסתר ממש"כ התוס' הרשב"א והתוס' הרא"ש בכתובות כ"ז א' לדמות להכא דאסור אדם אחד לאכול את הטהרות שעשו ב' הבנ"א שהלכו בב' השבילין, עיי"ש, - ועי' עוד בזה בשערי ישר ש"א פ"ב ופ"ז.

**שבועות י"ז ב' -** **אילימא סמוך לוסתה**, בפירש"י כתב דאינו אנוס על כניסתו דהו"ל לאסוקי אדעתי' שמא תראה בשעת תשמיש, ומיהו מזיד לא הוי, ובטעם הא דלא חשיב כאונס וגם לא חשיב כמזיד, נחלקו הראשונים, דבפירש"י בסוד"ה ובת"ח משמע דדין הפרישה סמוך לוסתה הוא דאורייתא, ואפ"ה לא חשיב כמזיד וחייב חטאת, אף שעבר במזיד על איסורא דסמוך לוסתה, משום דחיוב החטאת אינו על איסורא דסמוך לוסתה, אלא על איסורא דביאת נדה, ובאיסור זה הו"ל שוגג, שהי' סבור שיכול לבעול ולפרוש קודם שתראה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ובחי' לקמן בסוגיין, והריטב"א בסוגיין, והרא"ה בבדה"ב בית ד' ריש שער ב', - אך הרשב"א במשמה"ב שם כתב דאם חיוב הפרישה סמוך לוסתה הוא מדאורייתא, ל"ה חייב קרבן, דהו"ל מזיד, שהתורה אמרה שיזהר סמוך לוסתה והוא עבר אדאורייתא ובא עלי' ומתוך ביאתו ראתה, והא דהוא חייב קרבן, הוא משום דחיוב הפרישה אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בתו"ד, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות לקמן י"ח ב'.

ובביאור הפלוגתא בזה י"ל דתליא במה שנחלקו רבוותא באוכל ספק חלב כמזיד ונתברר שחלב הוא, אם הוא חייב חטאת, או דחשיב כמזיד, עמש"כ בזה האו"ש בפ"ב משגגות והאחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ה, וכ"כ המרחשת בח"א סו"ס ל"ו, ואכמ"ל.[[384]](#footnote-385)

בד' הרא"ה והריטב"א מבו', דאם דין הפרישה סמוך לוסתה ל"ה אלא מדרבנן, ל"ה חייב קרבן, דהו"ל כאונס,[[385]](#footnote-386) וכ"נ בד' התוס' ביבמות ס"ב ב' שכתבו דבשבועות מוכח דסמוך לוסתה דאורייתא, - אך הרשב"א במשמה"ב שם כתב דלעולם דין הפרישה אינו אלא מדרבנן, ואפ"ה הוא חייב קרבן ולא חשיב כאנוס, משום דאיבע"ל למיחש ולאסוקי אדעתי' שתראה בשעת תשמיש, וכ"כ הרשב"א בסוגיין.[[386]](#footnote-387)

ובתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ה ד"ה והנה דבריו כתב דהא דלא חשיב כאונס, אף דאין דין הפרישה אלא מדרבנן, הוא משום דהי' מוטל עליו מדרבנן לפרוש ממנה, ואינו אנוס לשמש עמה, וכ"כ הש"ש בש"א פ"ג, - אך בד' הרשב"א בסוגיין מבו', דאי"ז משום שעבר על איסור הפרישה דרבנן, אלא הוא משום עיקר הא דהיא עלולה לראות באותה עונה,[[387]](#footnote-388) וכ"ה משמעות דבריו במשמה"ב שם.[[388]](#footnote-389)

**ואי בע"ה אידי ואידי אכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד הוא,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא נודע לו בין כניסה לפרישה שחטא, דאף שאמרה לו נטמאתי, מ"מ לא נודע לו שנתחייב על הכניסה, דכסבור אנוס אני עלי', והתוס' וש"ר הק' ממה שאמרו בשבת ע"א א' דקצר וטחן בשגגת שבת וזדון ומלאכה וחזר וקצר וטחן בזדון שבת ושגגת מלאכה דהן חלוקין לחטאות, ומצינו בזה כמה דרכים, ונת' בשבת שם, עיי"ש.

אך הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"ז כתב דאם שגג ובא על הערוה ע"ד שהיא מותרת ונודע לו שהיא ערוה והוא בתוך התשמיש ולא ידע שאסור לפרוש מיד ופירש והוא מתקשה, אינו חייב אלא חטאת אחת, שהכל שגגה אחת היא, ומבו' דאף דכשנודע לו שהיא ערוה, ידע שחטא ונתחייב חטאת על הכנסה, מ"מ אינו חייב אלא חטאת אחת, והסד"ט בסימן ק"צ סקס"ז ד"ה מיהו מה שהקשית תמה בזה, דמ"ט אין הידיעה מחלקת, והביאו בגל' הגרע"א על הרמב"ם שם, וכבר עמד בזה המהר"י קורקוס שם, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה האו"ש שם.

**ואלא בשאין סמוך לוסתה וכו' אכניסה אנוס,** בפירש"י כתב דהא דהוא אנוס על הכניסה הוא משום שלא הי' לו להעלות בדעתו, - ובפי' ר"ח כתב דהוא משום דמאי הו"ל למעבד וכי לא ישמש מטתו לעולם, ומבו' דאלמלי ה"ט ל"ה חשבינן לי' כאנוס, כיון דיש בידו להמתין, - והרמב"ם בפ"ה משגגות ה"ו כתב דהא דהו"ל כאונס, הוא משום דהשוגג אילו בדק יפה יפה ודקדק בשאלות ל"ה בא לידי שגגה, ולפי שלא טרח בדרישה וחקירה צריך כפרה, אבל זה מה הי' לו לעשות, הרי טהורה היתה ושלא בשעת וסתה בעל אי"ז אלא אונס, ומבו' דהא דחשבינן לי' כאונס, הוא משום דגם אם הי' טורח בדרישה וחקירה ל"ה ניצל מן האיסור, שהרי קודם ביאתו היתה טהורה, ובתשו' נובי"ת יו"ד סימן צ"ו ד"ה ולא עוד, עמד ע"ד הרמב"ם בזה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - וד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בכ"ד אימתי חשיב כאונס, ואכמ"ל.

**ובת"ח לזו ואין ת"ח לזו,** בפירש"י כתב דהא דהוא חייב ב', הוא משום דהוא ת"ח לזו, וכשאמרה לו נטמאתי ידע שחטא אכניסה, והו"ל ידיעה בין כניסה לפרישה.

אך הר"י מיגש כתב דהוא משום שענין שגגת הכניסה אינו מענין שגגת הפרישה, דשגגת הכניסה ל"ה במותר ואסור, אלא ביכול לבעול ואין יכול, ושגגת הפרישה היתה במותר ואסור, וכיון דאין השגגות מענין אחד, ל"ה כאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד, ומשא"כ בע"ה לזו ולזו דב' השגגות הוו בענין בעילת נדה, והו"ל כאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד, וכ"כ המאירי, ועמש"כ בחי' רמ"ש בסוגיין ובאו"ש פ"ה משגגות ה"ז לפרש בזה, - ועיי"ש שכתב דכ"ה גם דעת הרמב"ם בהל' שגגות שם, וזהו שם דבשגג ובא על הערוה וכו' אינו חייב אלא חטאת אחת, והיינו משום דב' השגגות הם מענין אחד, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם, במש"כ לפרש טעם החילוק בין ת"ח לזו ואין ת"ח לזו, לע"ה לזו ולזו, עיי"ש, וכ"כ המהר"י קורקוס שם בדעתו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**א"ל רב אדא בר מתנה לרבא לעולם אימא לך בשלא סמוך לוסתה ואפרישה,** התוס' וש"ר פירשו דרב אדא בר מתנה פליג, וס"ל דאף אם בא עלי' סמוך לוסתה אינו חייב קרבן, משום דהו"ל כאונס,[[389]](#footnote-390) - ובטעם הא דס"ל דחשיב כאנוס, כתב הבעה"מ דהוא משום דס"ל דדין הפרישה סמוך לוסתה אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הרשב"א, - אך הרמב"ן בחי' ובמלחמות כתב דס"ל דאף דדין הפרישה הוי מדאורייתא, מ"מ כלפי איסור נדה הו"ל אנוס, עיי"ש,[[390]](#footnote-391) - ועמש"כ בחי' רמ"ש בביאור הפלוגתא בזה.

\***שהי' לו לפרוש בהנאה מועטת ופירש בהנאה מרובה,** האו"ש בפי"ד ממאכ"א הי"ד כתב בשם ח"א דחולה ביוהכ"פ שאמדוהו לאכול כזית והי' יכול לאכול לחם ואכל בשר שמן, חייב על ריבוי ההנאה, דומיא דהכא דמחייבינן לי' על ריבוי ההנאה,[[391]](#footnote-392) ונחלק ע"ז דביוהכ"פ דיש שיעור להאיסור, בעינן שיהא נוסף בכמות הדבר, ולא סגי במה שנוסף האיכות, ומשא"כ הכא דאין החיוב בסוג שיעור כלל, וע"כ הוא חייב על ריבוי ההנאה, ועיי"ש שכתב עוד, דהא דמחייבינן הכא הוא רק משום דאיכא דוכתא דאין חייבין במשמש מת, וע"כ חשבינן להך מילתא דהוא משמש באבר חי לחייבו ע"ז.

**אלמא בשלא סמוך לוסתה קאמרינן,** בפירש"י כתב דאם בסמוך לוסתה ושגג ביכולני לבעול, הו"ל שוגג בין אכניסה ובין אפרישה, דהו"ל לאסוקי אדעתי' שמא תאמר נטמאתי, ואם משמש מת בעריות חייב, הרי דאף אם פירש מת חייב, והתוס' פירשו בדבריו דהיינו דבכה"ג הוא חייב ב' חטאות, וכאשר כ"ה בפירש"י לקמן בד"ה כי איתמר דאביי, - והתוס' הוסיפו לפרש בזה, דאף דבשעת פרישה הוא יודע שהוא בועל נדה, מ"מ כיון דה"ז בא לו ע"י שגגת הכניסה, הו"ל כשוגג על הפרישה וחייב עלי' קרבן, וכ"כ הבעה"מ, והקשו ע"ז דמ"ט הוא חייב חטאת, הרי אין תחילתו וסופו שגגה, וכן הק' הראב"ד בכתוב שם, והתוס' הרא"ש הוסיף, דאם התם פטור כשנודע לו קודם גמר מלאכה, כ"ש התם שנודע לו קודם שהתחיל עבירת הפרישה דפטור, - והתוס' הרא"ש כתב דאין מכוון רש"י דבכה"ג הוא חייב ב' חטאות, אלא דיש כאן עונש חיוב, - ועמש"כ המרומי שדה בישוב ד' רש"י בע"א.

התוס' הרא"ש כתב דלמ"ד דמשמש מת חייב, הרי אף בגונא דלא ידע דיש איסור בפרישה היכא שנטמאת תחתיו, דנמצא דהוא שוגג גמור בשעת פרישה, והוי תחילתו וסופו בשגגה, אפ"ה אינו חייב על הפרישה, דהו"ל כב' זיתי חלב בהעלם אחד, דהא דידיעה מחלקת היינו דוקא היכא דבשעת ידיעה הי' יכול לחזור ולמשוך ידו מלעשות עבירה שני', ומשא"כ הכא דכיון דמשמש מת חייב א"א לו לפרוש בלא עבירה, ובכה"ג אין הידיעה מחלקת, וזהו גם מכוון התוס' בתו"ד, ומתישב בזה קו' המהרש"א, וכמש"כ בחי' רמ"ש, - וכ"כ הרמב"ן במלחמות דבכה"ג אין הידיעה מחלקת, ולמד לזה ממה שאמרו בשבת ק"ב א' בזורק ב' אמות בשוגג וב' אמות במזיד וב' אמות בשוגג דחייב אף לרבנן דיש ידיעה דח"ש, משום דאי"ז בידו, ופירש"י דכיון שאין בידו להחזיר כשנזכר, כולה חדא שגגה היא, ועמש"כ בזה בחי' רמ"ש ובקובץ שמועות אות ה', ונתבאר בזה בשבת ק"ה א'.[[392]](#footnote-393)

1. ויש להוסיף, דבפירש"י בסוד"ה היודע כתב דעיקר החילוק שבין שגגת שבת לשגגת מלאכות, נלמד מקרא דפעמים שהוא חייב על כל אחת ואחת ופעמים שאינו חייב אלא חטאת אחת, ומסתברא דחיובא בזדון שבת ושגגת מלאכות דאיכא שגגות טובא ופטורא בשגגת שבת וזדון מלאכות דחדא שגגה היא, והרי דמסברא ל"ה מפלגינן בינייהו, אלא ילפינן לה מקרא, וגם הא דבשוכח עיקר שבת אינו חייב אלא חטאת אחת על כל השבתות, פירש"י בד"ה אינו חייב ולקמן ס"ט ב' בד"ה ה"ג, דילפינן לה לקמן שם מקרא, ומסתברא דהוא בכה"ג דכולה חדא שגגה היא, והרי דאלמלי הך קרא הי' חייב כמה חטאות, אף דכולה חדא שגגה היא.

   אך התוס' הרא"ש לקמן ע' ב' ד"ה אחת שהיא הנה כתב דלכולהו תנאי ואמוראי דנפ"ל חילוק חטאות מקראי אחריני, הרי דהא דבשגגת שבת וזדון מלאכות אינו חייב אלא חטאת אחת, הוא מסברא, דקרבן אשגגה קאתי, ושגגת שבת חדא שגגה הוא. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בפירש"י בכריתות ד' א' ד"ה חלב דנותר כתב דהא דהאוכל חלב דנותר חייב ב' חטאות, הוא משום דאיכא ב' שגגות מב' כריתות, והרי דאף בב' שמות אינו חייב ב' חטאות אלא משום דהוי ב' שגגות, - וצ"ל לפ"ז, דהא דכשאכל ועשה מלאכה ביוהכ"פ בשגגת יוהכ"פ חייב ב' חטאות, הוא משום דחשבינן לה כב' שגגות, דשגג דליכא איסור אכילה ושגג דליכא איסור מלאכה, ואף דהוו ב' השגגות מחמת טעות אחת, חשיבי כב' שגגות. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך האבנ"ז חו"מ סימן ק"צ סק"א כתב דכל ששכח איסור נדה ובא על ה' נדות אינו חייב אלא חטאת אחת, דל"מ חילוק גופין בשגגה אחת, ונחלק ע"ד אביו שכתב דמהני חילוק גופין אף בשגגה אחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שכתב להוכיח מהא דס"ד בסנהדרין ס"ב א' דמשכח"ל בע"ז הנה שהיא אחת, בשגגת ע"ז וזדון עבודות, והיינו כששגג וסבר דמותר לעבוד ע"ז מאהבה ומיראה, והרי דכיון דטעות אחת היא, אינו חייב אלא חטאת אחת, - וצ"ע דבע"ז הרי הוו כל העבודות שם אחד, ואף דילפינן מקרא חילוק מלאכות, היינו רק בשגגות חלוקות, דומיא דשבת דאף דילפינן מקרא חילוק חטאות, מ"מ בשגגת שבת אינו חייב אלא חטאת אחת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם לקמן ע"א א' אמרינן דר' זירא מיבע"ל בזה, ודעת רש"י שם דהוא משום דהוו כב' העלמות, אך התוס' בשבועות י"ח א' (ד"ה אי בע"ה) פירשו דהוא משום דנודע לו בינתים, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך הפנ"י שם כתב דכ"ז הוא משום דשגגת שבת ושגגת מלאכות חלוקין זמ"ז בדינם, אך בחלב כה"ג שאכל כזית חלב בשגגת איסור חלב וכזית חלב שנתחלף לו בשומן אינו חייב אלא חטאת אחת, וכ"כ הצל"ח והראש יוסף שם, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך בד' הר"י מיגש שם והרמב"ם בפ"ה משגגות ה"ז מבו' דהא דאינו חייב אלא חטאת אחת, הוא משום דחשבינן לה כשגגה אחת, דב' השגגות הם באיסור בעילה, ועיי"ש שכתבו מה"ט דבת"ח לזו ואינו ת"ח לזו חייב ב' חטאות, משום דשגגת הכניסה לא היתה במותר ואסור, אלא ביכול לבעול ואינו יכול, ושגגת הפרישה היתה במותר ואסור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך החזון יחזקאל בכריתות פ"ד ה"א כתב דאם אכל ב' זיתי חלב מכח ב' שגגות, שנתחלפה לו חתיכה אחת בשומן ואכלה, ונתחלפה לו חתיכה אחרת בשומן ואכלה, חייב ב' חטאות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכ"כ בחי' רבינו דוד בפסחים מ"ז א', דמכח דהא דיצאה הבערה לחלק, אינו חייב אלא בהתראה של כל אב מלאכה ומלאכה, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דביו"ט דאין חילוק מלאכות, מתרין בו משום לא תעשה כל מלאכה, אך בד' הריטב"א במו"ק ב' ב' משמע דאף דאין חילוק מלאכות ביו"ט צריך להתרות בו בשם המלאכה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך לכאו' צ"ל דל"ה ממש כב' שמות חלוקין, דא"כ אף בשגגת שבת הי' חייב ב' חטאות, וכמש"נ לעיל דבב' שמות חייב ב' חטאות אף בשגגה אחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך בפירש"י בסנהדרין שם ד"ה קצירה וטחינה כתב דהא דחייב ב' חטאות הוא משום דהוו ב' שמות, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ התורי"ד דהו"ל ב' שמות כחלב ודם, ועיי"ש בתוצאות חיים שכתב דד"ז תליא בהפלוגתא לקמן ע' א' מהיכא ילפינן לדין חילוק מלאכות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם בדבריו שם נראה דמפרש להא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, דאי"ז משום שא"א שלא שמע בינתים שאותו היום הוא שבת, אלא הוא משום דהוי כמי שנודע לו בינתים ששבת הוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובזה ניחא מש"כ בפירש"י בשבועות י"ח א' דע"ה שבא על האשה סמוך לוסתה ואמרה לו נטמאתי, ל"ה ידיעה לחלק, משום דהוא סבור דהוי זה אונס, והרי דבעינן ידיעת חטא, ולא סתר לדבריו הכא דל"ב ידיעת חטא. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיי"ש שכתב דמה שהוצרך רש"י לזה, הוא בגונא דמכח טעותו בשבת הראשונה שהוא חול נמשך הטעות על כלל השבתות, דכיון שהי' סבור שהוא יום א', נמשך הטעות על כל השבתות שהם יום א', דבכה"ג הו"ל חדא שגגה, ולפ"ז ניחא משה"ק התוס' מהא דבנדה שבא עלי' וטבלה וחזרה וראתה ובא עלי' דהימים שבינתים מחלקין, אף שלא נודע לו, דהתם ששגגתו השני' אינה מכח שגגתו הראשונה ל"ב להא דנודע לו, - אך לכאו' י"ל דגם בגונא דטעותו בשבת השני' אינה מכח טעותו בשבת הראשונה, מ"מ כיון דב' השגגות הם שגגת שבת, חשיב כחדא שגגה, וכל הא דחשבינן להו כב' שגגות הוא רק מכח הא דאיכא ידיעה בינתים. [↑](#footnote-ref-14)
14. והמגיני שלמה הק' דא"כ מ"ט בשגגת מלאכות לא אמרינן דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, וכן הק' בחי' הגרע"א שבס' וזאת ליהודה, ועיי"ש שכתבו דמזה הוא שהוכיח רש"י דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא משום דא"א שלא שמע, ועי' בחי' הגרע"א שם במש"כ לישב לפ"ז משה"ק התוס' ע"ד רש"י מהא דבנדה שטבלה אמרינן דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובדבריו לקמן ס"ח א' מבו' להדיא דהוא גזה"כ בעלמא, וע"כ שפיר ניחא הא דלרב ושמואל אף בשוכח עיקר שבת אמרינן דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש שכתב דאף דא"צ ליתן טעם למקרא, אפשר לתת טעם בדבר, דההעלמות התלויות בימים הוו העלמות חלוקות, דההעלמה השני' לא באה מכח ההעלמה הראשונה, שכשנעלם ממנו שבת שני' אפשר הי' לו לידע בינתים שבת ראשונה וההעלמה השני' במקומה עומדת, וכיון דאין זו תלוי' בזו ואפשר לזו בלא זו, הויא כל אחת חלוקה לעצמה, ועד"ז כתב בשיטה להר"נ בשם הרשב"ם. [↑](#footnote-ref-17)
17. והרשב"א כתב דלפי' זה הא דבנדה הוו ימים שבינתים ידיעה לחלק, הוא רק כשנודע לו שטבלה, ומשא"כ לפי' התוס' דהא דימי היתר הוו ידיעה לחלק הוא מגזה"כ, היינו אף כשלא נודע לו שטבלה. [↑](#footnote-ref-18)
18. וצ"ל לדעת הרשב"ם, דאף ר"ל דפליג וס"ל בנודע וחזר ונודע דאינו חייב אלא אחת, הוא משום דכבר אכל את הזית השני קודם שנתחייב חטאת על הראשון, אך כל שנתחייב חטאת על הראשון ואח"כ אכל את השני, לכו"ע א"א שיתכפר על אכילת הזית השני בקרבן שכבר נתחייב בו קודם לכן. [↑](#footnote-ref-19)
19. והא דבעינן ידיעה גמורה, ולא סגי במה שנודע השגגה ששגג בה, הוא משום דרק כשנודע לו ידיעה גמורה ה"ז מועיל לחלק השגגות, והיינו דהרי כדי ליחשב שגגה אחת ל"ב שיהא זה מחמת טעות אחת, אלא אף אם הוא מחמת ב' טעויות, מ"מ כל שהוא שוגג בדבר אחד, חשיב כשגגה אחת, וכל הא דכשנודע לו חשיב כב' שגגות, הוא משום דאיכא "ידיעה" על השגגה הראשונה, והיינו דוקא כשנודע לו ידיעה גמורה, ועד"ז הוא גם לדעת התוס' דבעינן שיהא נודע לו שחטא, דאי"ז כמש"כ הרשב"ם דעיקר הא דידיעות מחלקות הוא משום שנתחייב חטאת על הראשון, דלהדיא כתבו התוס' לקמן ע"ב א' ד"ה בעל, דדין חילוק ידיעות הוא משום דידיעות מחלקות השגגות, אלא הוא משום דרק ידיעת חטא מועלת לחלק השגגות. [↑](#footnote-ref-20)
20. ובפירש"י בכריתות ד' א' ד"ה דהעלמות מחלקין כתב דהא דידיעות מחלקות הוא משום דכל שנודע לו בינתים הרי הן ב' שגגות, וחטאת בידיעה תלה רחמנא דכתיב או הודע אליו, וצ"ב, ועמד ע"ז באגודת אזוב (שגגות אות ב'), ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-21)
21. ולדעת הרשב"ם צ"ל דטעמא דמ"ד דידיעת ספק מחלקת, הוא משום דס"ל דאף היא קובעת לחיוב חטאת, והביאו שכ"נ להדיא בירושלמי בשבועות פ"ב ה"א ובהוריות פ"ג ה"ב, עיי"ש, ונתבאר בזה בדף מס' 19. [↑](#footnote-ref-22)
22. ולדעת הרשב"ם צ"ל דדין ידיעה לחצי שיעור הוא דין בפנ"ע בהלכות צירוף, דא"א לצרף ב' חצאי שיעור כשנודע לו בינתים, ואי"ז חד דינא עם הא דידיעה בין ב' זיתי חלב מחלקת לחטאות, ומצינו כן עוד בכ"ד דיש דברים המועילין לחלק שלא יצטרפו ב' חצאי שיעור, אף דאין מועילין לחלק בין ב' זיתי חלב לחייב ב' חטאות, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-23)
23. וצ"ע דלדעת רב יוסף לעיל ט"ו א' דבקצר וקצר לא מיחייב ר"א תרתי, משום דאפשר לערבן, וכן פירש"י הכא בד"ה הבאה על הבהמה, א"כ מה מייתי ר"א מהא דבנדה חייב על כל ביאה וביאה דה"נ חייב על כל שבת ושבת, הרי בקצירה וקצירה מודה ר"א דאינו חייב ב', ושמא ב' שבתות חשיבי כב' ביאות, וזהו דמייתי ר"א דכ"ה דבב' ביאות חייב ב' ה"נ בב' שבתות, (ושו"ר כן בתשו' הגר"ח ברלין באגודת אזוב שגגות אות י"ט סק"י ואות כ"א סוסק"ד), - עוד צ"ע במש"כ בפירש"י בע"ב בד"ה ולא קביל מיני', דלדעת אביי אף ר"א גופי' לא מחייב בתרי בעושה מלאכה בב' שבתות בשגגת מלאכות, וכל הא דמחייב ר"א הוא בשגגת שבת משום דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, והיאך ד"ז נלמד מהא דבבהמה חייב על כל ביאה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ובפי' הרגמ"ה בסוגיין פירש דהא דפשיט ר"א דשבתות כגופין מנדה, היינו דאם בנדה חייב על כל ביאה וביאה, כ"ש על ביאות של נדות הרבה דגופין מוחלקין וחייב על כל אחת ואחת, ואף שבתות כגופין דמו, וצ"ב, דאף דבנדה דחייב על כל ביאה וביאה כ"ש דחייב על ביאות של נדות הרבה, מ"מ היאך ילפינן מינה לדין "חילוק גופין".

    ויש להוסיף, שהרי בדין חילוק גופין נתחדש דאף אינם מצטרפין לחטאות, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דכתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת אינם מצטרפין לחטאת משום דשבתות כגופין, ודינא דר"א דחייב על כל ביאה וביאה, הרי אי"ז רק לחייב ב', אך לא אמרינן דמכח זה לא יצטרפו לחטאות, שהרי לדעת רבה לעיל ט"ו א' מחייב ר"א ב' אף בקצר וקצר, ואפ"ה הן מצטרפין לחטאות, וא"כ היאך נלמד לדין חילוק גופין מהא דחייב על כל ביאה וביאה. [↑](#footnote-ref-25)
25. ויש שכתבו דרק לעיל דבעי למילף מזבחים לחילוק תמחויין, דיסודו הוא משום דהוו כמעשים חלוקין, הוא דאיכא למיפרך שכן נהנה, ומשא"כ הכא דבעי למילף מנדה לחילוק גופין דיסודו הוא משום דהוי כאיסורים חלוקין ליכא למיפרך שכן נהנה, ועיקר הך מילתא דחילוק גופין הוא משום דהוי כאיסורים חלוקין, יש מקום לפרש בזה להא דדחי דלא אם אמרת בנדה שכן היא מוזהרת עליו, והיינו דהיא מוזהרת עליו, ולגבי הנשים הו"ל איסורים חלוקין, אף לגבי דידי' חשבינן לה כאיסורים חלוקין, (אך אי"ז במשמעות לישנא דמתניתין), ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-26)
26. וזה כמש"כ הראב"ד שם ה"י בדעת ר"ע דמיבע"ל אם גופי בהמות חשיבי לחלק. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך המגיני שלמה בר"פ כלל גדול כתב דלפירש"י שם בהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, י"ל דגם בבהמה משכח"ל כה"ג, עיי"ש, וזה לפ"מ שפירשו התוס' וש"ר בדעת רש"י דסגי בהידיעה דימים שבינתים בפנ"ע בלא דאיכא חילוק שבתות. [↑](#footnote-ref-28)
28. צ"ב דהרי בנדה עצמה אינו חייב על כל ביאה אלא בחילוק גופין או בחילוק ימים שבינתים, והיאך נלמד מינה לחייב בבהמה אחת על כל ביאה, אף דהיא גוף אחד וליכא חילוק דימים שבינתים, וכן תמה בס' עזרת כהנים שם ע"ד הקרבן אהרן שם, - ואם המכוון הוא לדעת ר"א גופי' דנדה שבא עלי' וחזר ובא עלי' חייב על כל אחת ואחת, מ"ט הוצרכנו ללמוד בהמה מהקישא מנדה, הרי אף בנדה ליכא קרא, וכ"ה דבנדה חייב על כל ביאה, ה"נ בבהמה חייב על כל ביאה. [↑](#footnote-ref-29)
29. וצ"ע וכמש"נ להעיר בהערה א' דהיאך מייתי מינה ר"א לחייב בעושה מלאכה בב' שבתות, הרי לדעת רב יוסף לעיל ט"ו א' בקצר וקצר מודה ר"א דאינו חייב אלא א', - וגם לדעת רבה לעיל שם דמחייב ר"א אף בקצר וקצר, לכאו' היינו רק בשגגת מלאכות, אך בשגגת שבת מודה ר"א דאם קצר וקצר אינו חייב אלא חטאת אחת, ואמנם צ"ב הטעם בזה, ועמש"כ בזה האגודת אזוב (שגגות אות ה'), ובשיעורי הגר"נ (שבס' בנין נחום) סימן א', וא"כ היאך מייתי מינה לדידי' לחייב בעושה מלאכה בב' שבתות בשגגת שבת, הרי אם ימים שבינתים ל"ה ידיעה לחלק, אף בב' שבתות אינו חייב אלא אחת, והיאך שמעינן מהא דחייב בבהמה על כל ביאה, להך דינא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, - אך הנה שו"ר בס' הר הבית להגר"א טיקטין כאן ולעיל ט"ו א' שנסתפק בזה אם מודה ר"א לדינא דשגגת שבת דאינו חייב אלא אחת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-30)
30. ובפירש"י כתב דלמ"ד דקיבלה מיני', קאמר ר"ע דבהמה כשבת דחייב בה על כל ביאה, ולכאו' הוא ע"ד התוס' הרא"ש דקיבלה ר"ע מר"א לחייב על כל ביאה וביאה, אף דליכא חילוק גופין, - וזה מתישב עם מה שפירש"י דהא דמייתי ר"א מבהמה, הוא מהא דחייב על כל ביאה משום דא"א לערב הביאות, ופירש"י כדעת רב יוסף לעיל דטעמא דר"א הוא משום דא"א לערב, וע"ז השיב ר"ע דבהמה כשבת, ולמ"ד דקיבלה מיני' היינו דאף בבהמה חייב על כל ביאה, ולמ"ד דלא קיבלה מיני' היינו דאף בבהמה מיבע"ל, - אך מעיקר מה שפירש"י דהא דמייתי ר"ע מבהמה הוא מהא דחייב על כל ביאה אין להוכיח כן, שהרי גם בהא דמייתי ר"א מנדה פירש"י דהוא מהא דס"ל דחייב על כל ביאה וביאה, אף דבגמ' מפרשינן דמייתי מנדות או מנדה שטבלה וכו', ובע"כ כמש"כ השפ"א דר"א גופי' מייתי מהא דס"ל דחייב על כל ביאה וביאה, ור"ע השיב על הא דיש ללמוד מנדות או מנדה שטבלה וכו', וה"נ י"ל בהא דמייתי ר"א מבהמה. [↑](#footnote-ref-31)
31. והגרע"א תמה עוד ע"ד התורי"ד בקידושין ע"ז ב' שכתב דגם בבהמה אמרינן גופין מוחלקין, דמה לי רבע ה' בהמות ומה לי בא על ה' נשים, שהרי במשנתינו מבו' בהיפוך, דל"ד נדה דיש בה ב' אזהרות לבהמה, ועיי"ש משה"ק עוד בזה, ועמש"כ עוד בענין זה בגל' הגרע"א לשעה"מ פי"ז מאיסו"ב הי"א, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-32)
32. וצ"ל לפ"ז דהא דמפרשינן לקמן י"ז א' דפשיט לי' ר"א מנדות דגופין מחלקין, הוא משום דחילוק גופי מלאכות דמי לחילוק דב' גופין, וזה כמש"כ התוצאות חיים בסימן ה' סק"ב בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-33)
33. וכ"נ ממה שחזר בו הרמב"ם בפיהמ"ש והעמידה בעושה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת, ואם ס"ל דאף כשעשה מלאכה אחת בשבתות הרבה מהני הא דשבתות כגופין, מ"ט חזר בו ממה שפירשה מעיקרא במלאכה אחת, ומזה נראה דגם בהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק ס"ל להרמב"ם דל"מ אלא כשעשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת, וכמש"כ האו"ש בפ"ז משגגות ה"י בדעתו, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך בפירש"י לקמן בע"ב בד"ה חייב על כל שבת ושבת מבו' דמהני הא דשבתות כגופין אף בשגגת שבת וזדון מלאכות, וכל הא דלא מצינו לפרושי להא דתנן דחייב על כל שבת ושבת דהוא משום דשבתות כגופין דמי, הוא משום דהאי תנא לית לי' להא דשבתות כגופין, ועמדו ע"ז בשיעורי הגר"נ סימן ב' ובשיעורי הגרי"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
35. וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, דכל שהוא שוגג בשבת חשיבי כל השבתות כשבת אחת, והרי דבשגגת שבת ל"ה השבתות כגופין, אך שמא יש מקום לפרש לד' הרמב"ם כמש"כ הראב"ד, דכיון דאינו יודע בשבתות לי"ב לדין חילוק גופין. [↑](#footnote-ref-36)
36. ומה"ט דעת הרמב"ם דגם בשגגת מלאכות ל"מ הא דשבתות כגופין במלאכה אחת ממש, משום דהוי שגגה אחת, ול"מ בזה חילוק גופין, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכ"ה מבו' מד' הרגמ"ה שפירש דהא דל"מ שבתות כגופין בשגגת שבת הוא משום דבשגגת שבת אינו חייב על כל מלאכה, אף שפירש לעיל מינה דהא דשבתות כגופין הוא דהו"ל כבא על נדות הרבה שחייב על כל אחת ואחת. [↑](#footnote-ref-38)
38. והאו"ש שם ה"י כתב, דשאני התם שעשה בכל שבת כמה מלאכות, וכל שעשה כן בכמה שבתות, שפיר חייב על כל שבת ושבת, ורק כשעשה מלאכה אחת בכמה שבתות אינו חייב אלא חטאת אחת, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-39)
39. ולפ"ז נמצא, דרבה שהוכיח ממתניתין דחייב על כל מלאכה ומלאכה דלר"ע שבתות לאו כגופין דמיין, הוא משום דס"ל דאם שבתות כגופין דמיין יש לחייב על כל שבת ושבת אף במלאכה אחת, וע"ז הוא דפליג רב חסדא וס"ל דל"מ הא דשבתות כגופין דמיין במלאכה אחת ממש, וזהו דתנן דחייב על כל מלאכה ומלאכה, ופסק הרמב"ם כדעת רב חסדא, וכמו שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש למשנתינו כדעת רב חסדא דפשיט"ל דשבתות כגופין ובעי מיני' אם ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דאף בשגגת שבת אין מצטרפין דהוי כב' שמות, מ"מ י"ל דבשוכח עיקר שבת או בתינוק שנשבה לבין הנכרים ה"ה מצטרפין, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועיי"ש שכתב ע"ז דהוא חידוש גדול, ולא אישתמיט חד להשמיענו כזאת, ואולי יש לחלק. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועיי"ש שהביא מה שנסתפק הפמ"ג בסוף הפתיחה להל' שבת, בקוצר בביה"ש של ער"ש וטחן בביה"ש של מוצ"ש, אם דמי לחלב ונותר לפניו ואינו יודע איזהו דאינו חייב חטאת, או דכיון דשם חילול אחת הוא חייב, ותמה ע"ז ממש"כ בפירש"י לקמן י"ט א' ד"ה על מה נחלקו דספק קצר ספק טחן פטור, וכתב דשמא איירי הפמ"ג בשגגת שבת, וס"ל דבכה"ג חשבינן לב' המלאכות כשם אחד, וזה כמש"כ הראש יוסף בשבת ע' א', דבשגגת שבת חשבינן לב' מלאכות כשם אחד, ובשגגת מלאכות חשבינן להו כב' שמות. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך אי"ז במשמעות ל' רש"י בד"ה והא דתני שכתב דהא דפטור הוא משום דהוי כעושה ב' חצאי מלאכות שאינן דומות זל"ז בהעלם אחד, ולקמן בסוגיין בד"ה אלא באחת על האריג כתב דהוי כחורש חצי שיעור וזורע חצי שיעור, ולהנ"ל הרי ל"ד להא דפטרינן בעושה ב' חצאי מלאכות דהוא משום דלא שייך בזה צירוף כלל, ומשא"כ הכא דשייך בזה צירוף ולא פטרינן אלא משום דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין. [↑](#footnote-ref-44)
44. ואמנם בעיקר מה שנקטו האפיקי ים והגרז"ס והמשנת ר"א דהוא דין בפנ"ע דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, הנה האבנ"ז בחו"מ סימן קצ"ב כתב דלאו היינו דמכח הא דחלוקין לחטאות אינם מצטרפין, אלא היינו דכשם שחלוקין לחטאות דב' עבירות הן, כך אין מצטרפין, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין צירוף ב' אותיות בב' שבתות בהעלם זה וזה בידו, ונת' להלן, - אך גם לפ"ז י"ל דאף דבשגגת מלאכות חשבינן לב' מלאכות כב' שמות, מ"מ בשגגת שבת חשבינן להו כשם אחד, וכמש"כ הראש יוסף בשבת ע' א', ואך דמ"מ אף בשגגת שבת אין ב' חצאי מלאכות מצטרפין משום דלא שייך בזה צירוף כלל, אך ב' חצאי אותה מלאכה בב' שבתות דשייך בהו צירוף, שפיר מצטרפין. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך אי נימא כמש"כ הגרז"ס ודעימי' דהא דאין ב' שבתות מצטרפין הוא בתולדה מהא דחלוקין לחטאות, הדין נותן דבשוכח עיקר שבת דאין חלוקין לחטאות, שפיר הן מצטרפין. [↑](#footnote-ref-46)
46. והרמב"ם בפי"א משבת הי"ב כתב דכתב אות אחת במדינה זו והלך "באותו היום" וכתב אות שני' במדינה אחרת חייב, ובהגה' טהרת אזוב לאגודת אזוב שם סקי"א דקדק מדבריו דבב' שבתות אינו חייב, ולפ"ז משמע דבכל גוונא אינו חייב, אף בשוכח עיקר שבת, או בהעלם זה וזה בידו. [↑](#footnote-ref-47)
47. ובתשו' נפש חי' או"ח סימן ל"ז ד"ה ועוד עמד בזה מדנפשי', - ועיי"ש לעיל מינה שכתב לישב עוד, לפ"מ שאמרו בירושלמי בפ' האורג, דלרבנן דקסרי לא מחייב ר"א אלא באחת על שלש, דאיכא שיעור בגד מלבד חוט זה, ולדידהו ה"נ לא מחייב ר"א בכותב אות אחת סמוך לכתב, אלא כשיש ב' אותיות מלבד אות זו, וע"כ הכא דכתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת, אינו חייב על האות השני' בפנ"ע, כיון דאינה סמוכה אלא לאות אחת, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ד'. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובחי' מהר"ם שיק בשבת שם דקדק כן מד' רש"י, ועיי"ש שעמד ע"ז דאי"ז במשמעות הגמ' בשבת שם. [↑](#footnote-ref-49)
49. וצ"ע דלמש"כ התוס' שם דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, הוא מגזה"כ, א"כ לתנא דמתניתין דלא ילפינן לה בשבת מקרא, מהיכא ילפינן להך דינא. [↑](#footnote-ref-50)
50. וצ"ע היאך זה מתישב בסוגיין דליכא מ"ד דבעי מיני' גם אם ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק וגם אם שבתות כגופין, ושו"ר בס' עזרת כהנים לתו"כ דיבורא דחטאת פ"א הי"ג (יג.) שכתב דסמכו בזה על הירושלמי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-51)
51. וזהו שכתבו הרמב"ם בסמוך להא דהאשה ששמעה שמת בעלה ונשאת לאנשים הרבה חייבת חטאת על כל איש ואיש מפני שהן גופין מוחלקין ואע"פ שהכל בשגגה אחת, דתרוייהו חד דינא הוא, דמהני חילוק גופין אף בשגגה אחת, - ובזה ניחא גם משה"ק האו"ש בפ"ז משגגות ה"י ע"ד הרמב"ם דל"מ חילוק דימים שבינתים אלא בב' מלאכות מעין מלאכה אחת, דא"כ מ"ט מהני בנדה חילוק דימים שבינתים, ועיי"ש מש"כ בזה, ולהנ"ל ניחא דכל הא דאין חייבין בב' שבתות אלא בב' מלאכות, הוא משום דבמלאכה אחת הוי כחדא שגגה, אך בנדה שבא עלי' וטבלה וכו' דחייב אף בשגגה אחת, שפיר הוא חייב ב' אף דהו"ל כמלאכה אחת. [↑](#footnote-ref-52)
52. ובס' עזרת כהנים לתו"כ דיבורא דחטאת פ"א הי"ג (יג.) כתב דהרמב"ם סמך בזה על הירושלמי, עיי"ש, - אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דר"א מייתי מנדה להא דימים שבינתים מועילין לחייב על כל אחת ואחת, והרי שפירש כדעת הבבלי. [↑](#footnote-ref-53)
53. ולכאו' הוא מתישב לרש"י לטעמי', שכתב התוצאות חיים בסימן ה' סק"ב בדעתו דדין חילוק מלאכות הוא כחילוק גופין, וזהו דיליף ר"א דכ"ה דבחילוק מלאכות חייב ב', ה"נ בב' ביאות דא"א לערבן חייב ב', וזה ע"ד הא דיליף אח"כ מבא על הקטנות, דאי נימא דחילוק מלאכות הוא כחילוק שמות, אין מקום ללמוד מזה לחייב על ב' ביאות. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן כתב לישב, דלא חשיב אבות ותולדות אלא דאורייתא, דלשון תולדה היינו שנולדה ונאסרה מכלל התורה, אבל מעשר ירקות דרבנן ול"ה תולדה למעשר דאורייתא. ועוד דהא דתני בר קפרא כלל גדול במעשר, איירי אף במעשר שאר פירות, דקתני כלל גדול אמרו במעשרות כל שהוא אוכל וכו' חייב במעשרות, והרי דאף מעשר דרבנן קרי גדול, כדקתני כל שהוא אוכל חייב במעשרות דיש בכל זה כל פירות וירקות שבעולם הראויין לאכילה. [↑](#footnote-ref-55)
55. ועיי"ש שהק' עוד מהא דבנגעים תנן אבות ותולדות אע"ג דליכא איסור מלאכה, וצ"ב דהרי בנגעים לא תנן במתניתין ל' אבות ותולדות, אלא תנן מראות נגעים ב' שהן ד', ואכן הם אבות ותולדות, וכמש"כ התוס' לעיל ב' ב' (ד"ה מראות נגעים), אך לא נתפרש בהו במתניתין לישנא דאבות ותולדות. [↑](#footnote-ref-56)
56. דאף שכתב שם דתינוק שנשבה לבין הנכרים וגדל והוא אינו יודע מה הם ישראל ולא דתם, והרי דהוא יודע שהוא ישראל, אלא שאינו יודע מה היא דת ישראל, אך ממה שסיים שם דכשנודע לו שהוא ישראל ומצווה על כל אלו חייב להביא חטאת, מבו' דאיירי גם כשלא ידע כלל שהוא ישראל, - ואמנם שמא י"ל דאיירי דידע מתחילה שהוא ישראל, אלא דכלפי מש"כ הרמב"ם בתחילה שאינו יודע מה הם ישראל ולא דתם, והיינו שאינו יודע שישראל הוא עם בפנ"ע ואינו יודע דת ישראל, הוא שכתב דאח"כ נודע לו שהוא ישראל ומצווה על כל אלו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. והרשב"א הק' בע"א ע"ד רש"י, דלפ"מ שהעמידו רב ושמואל למתניתין כשהיתה עיקרה של שבת שכוחה ממנו, מאי ימים שבינתים איכא, והוסיף דאף לל"ב דמיירי מתניתין אף בהכירו לבסוף שכח, מ"מ מיירי נמי כשהיתה עיקרה של שבת שכוחה ממנו, ומבו' דבהכיר ולבסוף שכח ניח"ל דימים שבינתים הוו ידיעה, ורק כשהיתה עיקרה של שבת שכוחה ממנו קשיא לי', וצ"ב, - וגם עיקר קושייתו לא נתפרשה לן, דהרי אדרבה בשוכח עיקר שבת לא אמרינן דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, - שו"ר בד' הראש יוסף שפירש לכל דברי הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-58)
58. וצ"ל דאף דבשגגת מלאכות לא אמרינן דימים שבינתים הוו כידיעה, הוא משום דאין שגגתו בענין השבת, ומשא"כ בהכיר ולבסוף שכח עיקר שבת דשגגתו היא בענין השבת, הוו ימים שבינתים ידיעה לחלק, ועמש"כ השפ"א בריש פירקין. [↑](#footnote-ref-59)
59. והעירו די"ל דהתוס' לטעמייהו דס"ל דהא דימים שבינתים הוי ידיעה לחלק הוא מגזה"כ, וע"כ י"ל דאף בהכיר ולבסוף שכח, כיון ששכח את השבת אמרינן דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ומשא"כ בשגגת מלאכות, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א דאף הא דבהכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת, הוא משום דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, - אך לדעת רש"י דלהס"ד דהכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת ושבת, אי"ז מכח הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, י"ל דאף בשגגת מלאכות חייב על כל שבת ושבת. [↑](#footnote-ref-60)
60. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ב משגגות ה"ו בתינוק שנשבה ועשה מלאכה בשבת ואכל חלב ודם חייב חטאת על כל עבירה ועבירה, ולפ"מ דקי"ל דאין תמחויין מחלקין, בע"כ דבא להשמיענו דחייב חטאת על כל עבירה ועבירה, ולא סגי לי' בחטאת אחת. [↑](#footnote-ref-61)
61. ואמנם נראה דדין חילוק תמחויין הוא אף בגונא שנתחלף לו חלב בשומן וחילקו בה' תמחויין ואכלו, דכיון דתמחויין מחלקין חשבינן לה כה' שגגות, דשגג דתמחוי זה הוא שומן ותמחוי זה הוא שומן. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך הגר"ז אסבסקי שם סקט"ז הביא מהגה' הגר"א לתוספתא שבת פ"ט ה"ה דמבו' דכל שנעלם ממנו איסור חלב, אף שהכיר ולבסוף שכח, ל"מ חילוק תמחויין, וכמש"כ המנחת ביכורים שם, עיי"ש, - ואמנם מבו' שם דבגונא שיודע לעיקר איסור חלב, אלא שסבור דמין זה אינו חלב, חייב על כל תמחוי ותמחוי, ומשמע דהוא אף בגונא שכל התמחויין הן ממין אחד שהוא סבור שאינו בכלל חלב שבתורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. ואמנם למש"כ הריטב"א דכל הא דבתינוק שנשבה ליכא חילוק תמחויין, הוא משום דלא ידע מאיסור חלב מעולם, הרי דאף אי נימא דה"נ לי"ב חילוק גופין, מ"מ בשוכח עיקר נדה איכא חילוק גופין. [↑](#footnote-ref-64)
64. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דלא תני דחייב על העריות אחת, ולא תני אלא דחייב על החלב אחת דליכא נפ"מ בזה אלא למ"ד דתמחויין מחלקין, ולא נקט דחיב על העריות אחת דנפ"מ בזה לכו"ע, ובע"כ דחילוק גופין הוא גם בתינוק שנשבה, ועד"ז הוכיח הדברות משה בסימן ס"ד הערה י'.

    ואמנם מש"כ שם להוכיח כן עוד ממה שלא הביא הרמב"ם לדין זה דל"מ חילוק גופין בתינוק שנשבה, שהביא לדינא דתינוק שנשבה דחייב על כל עבירה בחלב ודם, דלפ"מ דקי"ל דאין תמחויין מחלקין ליכא נפ"מ בזה, צ"ע, שהרי בד' הרמב"ם מבו' דהא דתני דחייב על החלב אחת וכו' הוא להשמיענו דחייב על כל עבירה, ולא סגי לי' בחטאת אחת על כל העבירות, וכמש"נ בהערה ד', ולפ"ז אין מקור כלל דבתינוק שנשבה ל"מ חילוק תמחויין, וע"כ ה"נ מהני בי' חילוק גופין, אך למש"כ התוס' דבתינוק שנשבה ל"מ חילוק תמחויין, י"ל דה"נ ל"מ בי' חילוק גופין. [↑](#footnote-ref-65)
65. וזה לטעמי' דהא דליכא חילוק תמחויין בתינוק שנשבה, אי"ז דין מסוים בתינוק שנשבה, אלא בכל גוונא דהוי חד שגגה. [↑](#footnote-ref-66)
66. והביאו בזה מש"כ האו"ש בפ"ז משגגות ה"י דחילוק תמחויין הוא רק בשוגג לחייבו ב' חטאות, ואי"ז מחלק במזיד לחייבו ב' מלקיות בהתראה אחת, וחילוק גופין הוא אף במזיד לחייבו ב' מלקיות, והיינו משום דחילוק גופין מהני לחשבו כב' איסורים, וחילוק תמחויין אי"ז אלא דין חילוק בעלמא, אך בד' הרמב"ן בשבועות כ"ב א' מבו' דחילוק תמחויין הוא אף לענין מלקות, וגם בד' הר"י מיגש שם מבו' דביסוד הדין הי' מועיל חילוק תמחויין לענין מלקות, (ואף דל"ב לזה, דבלא"ה הוא חייב על כל אחת ואחת). [↑](#footnote-ref-67)
67. ושמא זהו מה שאמרו לקמן ע' א' דקרבן דחייב רחמנא אשגגה, והיינו דעיקר התביעה שעל האדם שנתחייב עלי' קרבן הוא על שגגתו. [↑](#footnote-ref-68)
68. לכאו' לדרך בתרא הא דקרינן לי' חוטא הוא מל' חיסרון, כמש"כ התוס' בשבועות ח' א' ד"ה ולר"א דמצינו חטא שהוא ל' חיסרון, כדכתיב והייתי אני ובני שלמה חטאים, וכתיב אל השערה ולא יחטיא. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך בתשו' חוט המשולש להגר"ח סימן י"ג ד"ה והנה רש"י כתב בדעת רש"י דהא דפטור מונבז בתינוק שנשבה, אי"ז לא מבנין אב ולא מהיקש, אלא משום דהוי כאנוס, וכמו שפירש"י לעיל בטעמא דר"י ור"ל דאומר מותר אנוס הוא ולאו שגגה מיקרי, ולא ילפינן מהקישא אלא לחייב בשוגג שהיתה לו ידיעה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-70)
70. והוכיחו כן מהא דתניא לקמן שגג בזה ובזה זהו שוגג האמור בתורה ומוקמינן לה כמונבז, - אך בפי' ר"ח כתב דמונבז בעי ידיעה בשעת מעשה שידע שהיא מעשה שבת וחייב עלי' לאו וכרת ולא שגג אלא בקרבן בלבד, וסבר דכל כה"ג הוא דחייב חטאת וזולתי כן פטור, והביא כן מהך ברייתא דיודע אני שמלאכה זו אסורה וכו', (אשר מהך ברייתא הוכיחו התוס' דמודה מונבז דהכיר ולבסוף שכח חייב קרבן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-71)
71. וכ"ה לדעת הרמב"ן והרשב"א דהא דפטר מונבז בתינוק שנשבה הוא מבנין אב, והא דמחייב בשגגת קרבן הוא מהיקש, דלפ"ז לא תליין ב' הדברים זב"ז, ואף דר"י ור"ל ס"ל כווותי' בהא דפטר בתינוק שנשבה, אין לנו לומר דס"ל כוותי' בהא דמחייב בשגגת קרבן, וכ"כ בתשו' חוט המשולש להגר"ח סימן י"ג ד"ה והנה רש"י גם בדעת רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-72)
72. ולכאו' למש"כ רש"י דטעם הא דלרבנן שגגת קרבן לא שמה שגגה הוא משום דבעינן שיהא שוגג בעבירה עצמה, ומשמע דלמונבז ל"ב שוגג בעבירה עצמה, מתישב היטב קו' התוס', דמהקישא דשוגג למזיד יליף מונבז דבעינן שיהא לו ידיעה גמורה בעבירה, ולא יהא שוגג כלל בעבירה, וע"כ בע"כ דאיירי בשוגג בקרבן, דאינו שוגג בעבירה עצמה. [↑](#footnote-ref-73)
73. וזהו גם מכוון ד' התו"י, אלא שבאו דבריהם חסרים בדפוס. [↑](#footnote-ref-74)
74. ולכאו' הוא מוכח כן מעיקר ד' התוס', דאם מכוון התוס' דהוא שב מכח הא דאינו רוצה להתחייב בפועל על החטא, וזהו דאמרינן דיותר הוא שב מכח חיוב דא"א לו בתשובה, הרי דא"א כלל לחשבו כשב מידיעתו מכח חיוב הקרבן, שהרי אם הי' יודע שהוא חייב קרבן ל"ה מתחייב קרבן דהוי מזיד, ועמד ע"ז הקה"י בסימן כ"ט (ד"ה עוד יש להוכיח), עיי"ש, ובע"כ דהא דהוא שב הוא מכח חומר החטא, ובזה שפיר י"ל דכל שהי' יודע שהוא חטא חמור שחייבין עליו קרבן הי' שב, ובזה מתישב גם משה"ק הקה"י שם בסוף הסימן.

    והעירוני להוסיף בזה, דבחי' הגרע"א בפסחים במערכה אות ג' הוכיח מד' התוס' לקמן צ"ג ב' דלא חשיב כשב מידיעתו, אלא כשהוא שב מחמת חומר העבירה, אך כל שלא הי' שב מחמת חומר העבירה בפנ"ע, אלא משום דאי"ז צריך לו כ"כ, לא חשיב כשב מידיעתו, (ודלא כדעת רש"י שם), ולפ"ז בע"כ דמש"כ התוס' הכא דמכח חיוב הקרבן חשיב כשב מידיעתו, היינו דהוא שב מחמת חומר החטא שחייבין עליו קרבן, - אך בעיקר ד' הגרע"א העירו ממה שאמרו בהוריות י"א א' דאוכל נבילה לתאבון ונתחלף לו בשומן ואכלו, חשיב כשב מידיעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. ועיי"ש שכתב דזהו יסוד הפלוגתא דמונבז ורבנן בתינוק שנשבה אם חייב קרבן, דלמונבז דקרבן הוי כעונש, הרי דתינוק שנשבה דהוא ממש אונס גמור אין ראוי לעונשו, אך לרבנן דקרבן הוי לכפרה דחס רחמנא עלי', הרי דכ"ש דתינוק שנשבה ראוי לחוס עליו יותר, והיינו משום דל"ה אונס גמור דא"צ כפרה, ולא ימלט מקצת חטא, - וכתב דנפ"מ עוד בזה, במש"כ התוס' בפסחים כ"ט א' ד"ה ר' נחוניא דל"מ קלב"מ לפטור מקרבן, דכ"ז הוא לרבנן דקרבן הוא לכפרה, וע"כ לא חשיב כב' רשעיות, אך למונבז דקרבן הוי כעונש, מהני קלב"מ לפטור מקרבן. [↑](#footnote-ref-76)
76. כ"ה מבו' בדבריו בעירובין צ"ו א' ד"ה הפסח ובזבחים ק"ו א' ד"ה אלא ושם ב' ד"ה אי, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"א משגגות ה"ב, ובד' התוס' בב"ק ק"ה ב' ד"ה מאי ושבועות י"ח ב' ד"ה לא תעשה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-77)
77. ואמנם בחי' רא"ל ח"ב סו"ס נ"ו הביא מד' רש"י אלו דחיוב הקרבן בא על הכרת עצמו, ולא על העבירה שיש בה כרת, וע"כ הוא דכל ששגג בכרת מביא קרבן, והיינו דחיוב הקרבן בא במקום חיוב הכרת, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלו יצויר גוונא דליכא חיוב כרת, אף ליכא חיוב חטאת, - אך למש"נ אין הכרח מד' רש"י לכך, - ומצינו בתשו' חכם צבי סימן מ"ט שכתב דחיוב חטאת אינו מכח הא דהוא חייב כרת במזיד, אלא דעבירה חמורה שחייבין עלי' כרת חייבין עלי' חטאת, וע"כ אף אם מבן י"ג עד בן כ' אינו חייב כרת, מ"מ הוא חייב חטאת, וכ"נ בד' הפמ"ג בפתיחה כוללת ח"ג אות כ"א, - ועד"ז כתב האו"ש בפ"ז משגגות ה"י דסגי במה שהדבר עצמו יש בו חיוב כרת, אף אם חסר בו איזה פרט, - וכ"כ הקה"י בסו"ס ל' דאף אם נפטר מכרת משום שלקה, וחייבי כריתות שלקו נפטרו ידי כריתתם, מ"מ הוא חייב קרבן, ועיי"ש שכתב עוד בדעת הרמב"ם, דשפיר הי' שייך חיוב קרבן במילה, אף אם חיוב הכרת הוא רק כשלא מל כל ימיו. [↑](#footnote-ref-78)
78. ויש להסתפק אם היינו דכיון דבהך קרא כתיב כרת, נלמד מזה דחיוב הקרבן הוא מכח הכרת בפנ"ע, ואין הלאו מכלל המחייב, וע"כ הוא דכל ששגג בכרת הוי כשוגג בכל המחייב דהקרבן, - או דהוא ילפותא בעלמא, דכיון דבהך קרא כתיב כרת, הרי דהא דכתיב בקרא לעושה בשגגה היינו ששגג בכרת. [↑](#footnote-ref-79)
79. והעירו דכ"ה משמעות ל' רש"י שכתב בהא דשגג בכרת אע"פ שהזיד בלאו, "דאז" הקרבן על הכרת הוא בא, ומשמע דבעלמא בא הקרבן גם על הלאו, ורק בכה"ג דשגג בכרת והזיד בלאו אין הקרבן אלא על הכרת, וע"כ שפיר י"ל דבכה"ג דאין הקרבן אלא על הכרת, ליכא חילוק חטאות, אך בהג' שבמהד' עוז והדר כתבו דבכת"י ליתא לתיבת אז. [↑](#footnote-ref-80)
80. ועיי"ש שהק' ע"ד הגר"ח מהא דפרכינן בכריתות ג' א' דכי מאחר דלאוין חלוקין כרת דכתב רחמנא באחותו למה לי, והיינו דל"ב להא דיצאה כרת באחותו ללמד חילוק חטאות, דבלא"ה כיון דהלאוין חלוקין ה"ה חלוקין לחטאות, ולד' הגר"ח הרי בעינן לכרת דכתב רחמנא באחותו, ללמד דאיכא חילוק חטאות אף כששגג בכרת והזיד בלאו. [↑](#footnote-ref-81)
81. והא דקרינן לי' שוגג בקרבן, הוא מתפרש למש"כ רש"י דטעם הא דשגגת כרת שמה שגגה הוא משום דקרבן בא על הכרת, ונמצא דכל ששגג בכרת שגג בחומר העבירה המחייב קרבן. [↑](#footnote-ref-82)
82. וזה מתישב לדעת התוס' דר' יוחנן ס"ל כמונבז בהא דשגגת קרבן שמה שגגה, - אך מד' הר"ש שהוצרך לפרש לד' הירושלמי בשגגת כרת, אשר אי"ז כפשטות לישנא דשגג בקרבן, נראה דס"ל כדעת הר"ח ודעימי' דלא ס"ל לר' יוחנן כמונבז בהא דשגגת קרבן שמה שגגה. [↑](#footnote-ref-83)
83. והיינו דמשמעות הגמ' דכל הצד דמביא קרבן, הוא משום דחידוש הוא דמזיד מביא קרבן, אך בשאר חייבי קרבן דליכא חידוש, אינו מביא קרבן אלא כשאינו חייב מלקות, דכל שהוא חייב מלקות לא עבדינן בי' תרתי. [↑](#footnote-ref-84)
84. והעירו די"ל בזה, דהוא משום דכל ששגג בכרת והזיד בלאו, הוי חיוב המלקות על עבירת הלאו, וחיוב הקרבן על שגגתו בחומר העבירה דכרת, ול"ד לההיא דשבועת הפקדון דהמלקות והקרבן הוא על חד מילתא, אך למש"כ המהרא"פ לפרש לד' הירושלמי דאתיא כמונבז, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיי"ש שכתב לפרש בזה מש"כ בפי' הראב"ד לתו"כ פר' א' ה"א דהא דממעטינן מקרא דאינו מביא קרבן על הזדון, היינו בחייבי כריתות שלא התרו בו, ומשמע דאם התרו בו ל"ב קרא למעוטי שאינו מביא קרבן, והיינו משום דאם הי' חיוב קרבן על הזדון, ל"ה מתחייב על הזדון מלקות וקרבן, - עוד הביאו בזה למש"כ התוס' בסנהדרין ס"ה ב' ד"ה יצאו עדים דל"ב קרא למעט עדים זוממין מקרבן, כיון דאפי' בשוגג מיקטלי, וכיון דקלב"מ אינו פוטר מן הקרבן וכמש"כ התוס' בפסחים כ"ט א', בע"כ דמכוון התוס' הוא דא"א שיתחייבו על עדותם גם במיתה וגם בקרבן, ומש"כ התוס' בזבחים ק"ח ב' ד"ה שוגג דל"ב קרא למעט שחוטי חוץ בשוגג מכרת, כיון דבר קרבן הוא, והרי דא"א שיתחייב קרבן וכרת. [↑](#footnote-ref-86)
86. אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דהי' מקום לומר דלדעת מונבז נילף מהך קרא דאשר לא תעשינה, דאינו חייב עד שיהא שוגג בלאו, אף דל"ב שיהא שוגג בכרת, וכ"נ גם בד' התוד"ה אמר קרא, ומשמע דטעמא דר"ל אינו משום דכל שהוא מזיד בלאו הו"ל כקרוב למזיד, אלא הוא משום דלחיוב קרבן בעינן שגגת לאו, וכדילפינן לה מדכתיב אשר לא תעשינה בשגגה, דבעינן שישגוג בהלאו. [↑](#footnote-ref-87)
87. וכ"ה מבו' גם בד' התו"י לעיל בסוגיין שכתבו דשגגת לאו אפי' לרבנן לא חיישינן, והתוס' הרא"ש שם כתב דאפי' רבנן לא חשיבי שגגת לאו, ולכאו' הוא כד' הריטב"א דכל ששגג בלאו והזיד בכרת לא חשיב כשוגג, משום דלא חשיב הלאו במקום כרת, - ויש להוסיף, דלמש"כ התוס' הרא"ש דמהך קרא דאשר לא תעשינה בשגגה אין ללמוד אלא דבעינן שיהא שוגג בלאו, וזהו שנקט דהי' מקום לומר דלמונבז נילף מהך קרא דבעינן שיהא שוגג בלאו אף דל"ב שיהא שוגג בכרת, ונת' בהערה ?, הרי דמהא דאמר ר"ל עד שישגוג בלאו וכרת שבה, ואם שגג בלאו והזיד בכרת ל"ה שוגג, יש ללמוד דה"נ הוא לדעת ר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-88)
88. דאי נימא כמש"כ התוס' דטעמא דר' יוחנן הוא משום דבהקישא דר' יהושע לא כתיב אלא כרת, הרי דמה"ט ודאי דבעינן שיהא שוגג בכרת, ול"מ הא דהוא שוגג בלאו. [↑](#footnote-ref-89)
89. ועיי"ש שכתב בדין תשלומי תרומה, דכל שהוא שוגג בלאו ומזיד במיתה חשיב כשוגג, ולכאו' הוא רק לדעת ר' יוחנן, אך לדעת ר"ל לא חשיב כשוגג. [↑](#footnote-ref-90)
90. אך הריטב"א לא כתב לטעם זה, אף שכתב לעיל בסוגיין ע"ד ד' התוס', ולכאו' הוא משום דס"ל דדין שב מידיעתו היינו דהוא שב מן הידיעה המחייבתו קרבן, וכמש"נ לעיל בדעתו, וע"כ כל ששגג בלאו והזיד בכרת, אף דאינו שב מחמת ידיעת הלאו, מ"מ כיון שהוא שב מחמת ידיעת הקרבן, שהיא הידיעה המחייבתו קרבן, סגי בהכי, - וי"ל עוד דס"ל דאף דלרבנן שגגת קרבן לא שמה שגגה, מ"מ ה"ז מצטרף עם שגגת הלאו, וע"כ שפיר הוי שב מידיעתו. [↑](#footnote-ref-91)
91. וכבר הביא האחיעזר שם דכ"ה להדיא בד' תר"י שהובא בשטמ"ק כתובות כ"ב ב', דב' חתיכות אחת של שומן ואחת של חלב ואינו יודע איזו מהן של חלב ואכל א' מהן יש לו להביא אשם תלוי על הספק ואפי' אכלו במזיד, והרי דאף דהזיד בספיקו, מ"מ כיון דלגבי ודאי חלב הו"ל שוגג, ה"ה חייב קרבן, ואמנם מש"כ תר"י דבכה"ג הוא חייב אשם תלוי, הוא שלא כד' ש"ר, דבפירש"י בכריתות י"ז ב' (ד"ה אכל אחד מהן) כתב דבכה"ג אינו חייב אשם תלוי דהוי מזיד, וכ"כ השטמ"ק בכתובות שם בשם שיטה ישנה, והתוס' בכריתות י"ז א' (ד"ה ספק אכל) כתבו דבכה"ג אינו חייב אשם תלוי דאינו שב מידיעתו, אך י"ל דמודו דאם נודע שהוא חלב חייב חטאת, ולא נחלקו אלא בחיוב אשם תלוי, (וכמש"כ כן המרחשת בח"א סימן ל"ו סק"ח), ואכמ"ל, וכן נקט בפשיטות בתשו' חת"ס חו"מ סימן כ"ט.

    אך מד' הרשב"א בשבועות י"ז ב' ובמשמה"ב בית ז' ריש שער ב' שכתב דאם דין פרישה סמוך לוסת הוא מדאורייתא, הרי דכל שבא עלי' סמוך לוסתה וראתה חשיב כמזיד ואינו חייב קרבן, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות בשבועות י"ח ב', מוכח דהזיד בספיקו ושגג בודאו אינו חייב קרבן, וכ"כ האו"ש שם והערול"נ בכריתות י"ז א' בדעת הבבלי שם י"ח א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-92)
92. אך לכאו' יש מקום לדון להיפך, דאף למ"ד דשגג בכרת והזיד בלאו שמה שגגה, היינו משום דכלל לא הזיד בהאיסור כרת, אף משא"כ בהזיד בספק, כיון שהי' דינו מדאורייתא לחוש שמא יש בזה איסור כרת, חשיב כמזיד אף לגבי הכרת. [↑](#footnote-ref-93)
93. ועיי"ש שכתב לדון דמכוון הגמ' הוא, דכל שלא ידע לשבת במידי, הוי כשוכח עיקר שבת דאינו חייב אלא חטאת אחת, וילפינן לה לקמן בע"ב מקרא, ובזה לא תלי במה דהוי חדא שגגה, אלא אף דהוי טובא שגגות, מ"מ אינו חייב אלא אחת, - אך דחה לזה מתרי טעמי, חדא דבפירש"י בריש פירקין מבו' דגם הא דהשוכח עיקר שבת אינו חייב אלא אחת, הוא משום דהוי שגגה אחת, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם, ועוד, דבד' התוס' לקמן ע' ב' בד"ה העלם מבו' דהכא ל"ה בכלל שוכח עיקר שבת, כיון דאי מדכרי לי' מידכר. [↑](#footnote-ref-94)
94. ואמנם הי' מקום לומר דאיירי בגונא שנעלמו ממנו ל"ח מלאכות, ואת המלאכה הל"ט עשה בשגגת כרת, ובכה"ג הוי ל"ט שגגות, אך בפירש"י מבו' דאיירי גם בגונא שידע לכל הלאוין, ולא נעלם ממנו אלא הכרת. [↑](#footnote-ref-95)
95. אך בפירש"י ובפיהמ"ש להרמב"ם בריש פירקין, משמע להדיא דכל הא דמחייבינן בשגגת מלאכות על כל מלאכה הוא משום דהוי טובא שגגות, וכל הא דבשגגת שבת אינו חייב על כל מלאכה, הוא משום דהוי חדא שגגה, - וצ"ל לפ"ז דהא דפריך דידע לשבת במאי ומשני דידע בלאו, היינו משום דכל דאינו יודע כלל משבת, חשבינן דשגגתו היא בהשבת, וזה הוי חדא שגגה, אך כל שהוא יודע משבת, חשבינן דשגגתו היא באיסור קצירה ואיסור טחינה וכו', והוו טובא שגגות, והיינו משום דתורת חדא שגגה וטובא שגגות, לא תלי אם הוא מכח טעות אחת או טעויות הרבה, אלא תליא בשם השגגה, אם הוא שם שגגה אחת או כמה שמות שגגה, וע"כ תלי אם חשבינן לשגגתו כשגגה בעיקר השבת, או דחשבינן לשגגתו כשגגה באיסור המלאכות, ובזה מתפרש גם הא דמשני דידע לה בתחומין, ומש"כ התוס' דידע לה בעשה, ומתפרש בזה גם מש"כ הריטב"א לדון מ"ט ל"מ הא דידע לשבת בקידוש והבדלה ועונג שבת.

    ואמנם צ"ל לפ"ז, דגם היכא דלא ידע לחיוב כרת בכל המלאכות, אכתי חשיב כטובא שגגות, ול"ד למה שאמרו בסנהדרין ס"ב א' ובכריתות ג' א' דכל שסבור שמותר לעבוד ע"ז מאהבה ומיראה, חשיב כשגגת ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-96)
96. ומבו' בדבריו, דהי' מקום לפרש דהא דפרכינן הכא דידע לשבת במאי, אי"ז משום דאל"כ הוי כהעלם זה וזה, אלא הוא משום דאל"כ הוי כשוכח עיקר שבת, דאינו נידון כלל על שגגת המלאכות, וע"ז שפיר הו"מ לשנויי דידע לשבת בעשה, והא דלא משני הכי, הוא משום דאכתי כיון דלא ידע לשבת בלאו, הו"ל כהעלם זה וזה בידו דאינו חייב אלא אחת, - אך צ"ב דאם אכן מהני הא דידע לשבת בעשה, להפקיעו מתורת שוכח עיקר שבת, א"כ מה נתחבטו הראשונים לקמן ע' ב' בהא דחשבינן לה התם כהעלם זה וזה בידו ול"ה כשוכח עיקר שבת, הרי י"ל דאיירי דידע לשבת בעשה, וע"כ ל"ה כשוכח עיקר שבת. [↑](#footnote-ref-97)
97. וזה מתפרש למש"נ לעיל דכל דחשבינן דהוא שוגג בעיקר השבת אינו חייב אלא אחת, וכל דחשבינן דיודע לעיקר השבת אלא דשוגג באיסור המלאכות חייב על כל אחת ואחת, ובזה הוא שנחלקו אם סגי במה דידע לשבת בעשה דכבר חשיב דיודע לעיקר השבת ושגגתו היא באיסור המלאכות, או דכל דלא ידע להשבת בלאו, חשיב כשוגג בעיקר השבת. [↑](#footnote-ref-98)
98. וצ"ע דלהריטב"א לטעמי' דלר"ל בעינן שיהא שוגג אף בעשה, דאף זה בכלל אשר לא תעשינה בשגגה דכל שיש בו איסור עשי' במשמע בין בלאו ובין בעשה, מ"ט ל"ב שיהא שוגג בסקילה, הרי אם ידע שיש בו סקילה, בע"כ דיש בזה איסור, ונמצא דלא שגג בכל איסור העשי'. [↑](#footnote-ref-99)
99. ועיי"ש שכתב דהטעות בשיעורים הוא שסבור ששיעור המלאכות הוא בכביצה, - והאפיקי ים בח"ב סימן ו' הוכיח מזה, דאף דבכה"ג הו"ל טעות אחת בכל המלאכות שבאוכלין שסבר שהן בכביצה ולא בכגרוגרת, מ"מ חשיב כטובא שגגות וחייב על כל אחת ואחת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-100)
100. אך דעת הרמב"ם בהל' שבועות שם דגם בכה"ג ששכח שנשבע ועבר על שבועתו, לא קרינן בי' האדם בשבועה, ורק כשזכר את החפץ שנשבע עליו, הוא דקרינן בי' האדם בשבועה, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ח. [↑](#footnote-ref-101)
101. וזה כמש"כ התוס' לקמן בע"ב בד"ה הא מני מונבז דכל ששכח איסור שבועה לא קרינן בי' האדם בשבועה, ורק אם ידע לאיסור שבועה בעשה, קרינן בי' האדם בשבועה. [↑](#footnote-ref-102)
102. למש"כ רש"י לעיל דהא דלרבנן שגגת קרבן לא שמה שגגה, הוא משום דבעינן שישגוג בעבירה עצמה, צ"ל דהס"ד הכא הוא דבחיוב קרבן בשגגת שבועה דחידוש הוא, סגי אף בשגגה שאינה בעבירה עצמה. [↑](#footnote-ref-103)
103. וי"ל עוד למש"כ התורי"ד דטעמא דר"ל דעד שישגוג בלאו שבה, הוא משום דכל שהזיד בלאו הו"ל כקרוב למזיד, וע"כ לדידי' ודאי דה"נ בשבועה אינו חייב כשהזיד בלאו, ורק לר' יוחנן דסגי בשגגת כרת ולא חשבינן לה כקרוב למזיד, ס"ד דבשבועה דחידוש הוא סגי בשגגת קרבן. [↑](#footnote-ref-104)
104. ובל' התוס' והר"ן משמע דבאמת ליכא בשבועה איסור עשה, אלא שהוא סבור כן דה"ז אסור בעשה, אך בל' התוס' הרא"ש משמע דיש בשבועה איסור עשה, וכן מסיק הריטב"א דיש בזה משום את ד' אלוקיך תירא, ובכלל מוראו של הקב"ה שלא לישבע בשמו לשקר. [↑](#footnote-ref-105)
105. ולכאו' הוא משום דס"ל דאף אם יודע לעיקר איסור שבועה, אף שאינו יודע שיש בזה לאו, ל"ה בכלל האדם בשבועה, ואין לחייבו אלא כשידוע שיש בזה לאו, ובכה"ג הוי כמזיד, ול"ד להיכא שיודע שיש בזה לאו דאף אם אינו יודע לחיוב הקרבן הוי בכלל האדם בשבועה, דחיוב הקרבן אינו תוספת בחומר העבירה, וזה מתישב עם מש"כ בפירש"י לעיל בטעם הא דלרבנן שגגת קרבן לא שמה שגגה, דהוא משום דבעינן שישגוג בעבירה עצמה, והרי דכל שהזיד בלאו וכרת אף ששגג בלאו, חשיב דאינו שוגג כלל בעבירה עצמה, וע"כ אף הוי בכלל האדם בשבועה. [↑](#footnote-ref-106)
106. ובד' הרמב"ן והריטב"א שכתבו כן בשם רשב"ם, מבו' דהיינו דלכו"ע קרינן בי' האדם בשבועה אף שהוא אומר מותר, - אך בד' הרשב"ם שלפנינו מבו', דלדעת מונבז דשגגת קרבן שמה שגגה, ומצינו להעמיד לחיוב הקרבן כששגג בקרבן, הרי דכל ששגג בעיקר איסור השבועה לא קרינן בי' האדם בשבועה, ורק לרבנן דשגגת קרבן לא שמה שגגה, הרי דממה שחייבה תורה קרבן בשבועה, בע"כ דאף אומר מותר חשיב כשוגג, וקרינן בי' האדם בשבועה. [↑](#footnote-ref-107)
107. ואמנם לכאו' אי"ז מתישב בל' הרשב"ם שלפנינו שכתב דחשיב כשוגג אף שהוא אומר מותר, והרי דאיירי בדלא ידע באיסור שבועה כלל, אך שו"ר שכ"ה בפי' הרשב"ם שהובא בקוש"ק בסוגיין, וכתב דמצא כן בפי' רבינו אליקים. [↑](#footnote-ref-108)
108. והראש יוסף כתב לדון כן מטעם אחר, דהא דבהזיד בכרת ושגג בלאו אינו חייב קרבן, הוא משום דאינו שב מידיעתו, ומשא"כ לענין חיוב תשלומי תרומה דל"ב שב מידיעתו. [↑](#footnote-ref-109)
109. ודברי הר"ש הם לפ"מ שפירש דמה שאמרו בירושלמי מזיד בתרומה ושוגג בחומש, היינו דהזיד בלאו ושגג במיתה, אך למש"כ המהרא"פ שם דהיינו דהזיד באיסור האכילה ושגג בחיוב החומש, י"ל דרק בזה הוא דפטרינן, דלא חשיב ככל אכילתו בשוגג, כיון דלא שגג באיסור האכילה, אך כל שהזיד בלאו ושגג במיתה, י"ל דהוא חייב חומש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-110)
110. וכ"ה מבו' ממש"כ בפי' הר"ש בתרומות רפ"ו, דמה שאמרו בירושלמי שם מזיד בתרומה ושוגג בחומש, היינו שהזיד בלאו ושגג במיתה, ומהא דקרינן לי' שוגג "בחומש", יש ללמוד דחיוב תשלומי תרומה אינו בא אלא מכח הא דחייבין על זדונו מיתה, וע"כ כל ששגג בחיוב המיתה, קרינן לי' ששגג בחומש, וזה ע"ד הא דקרינן התם להזיד בלאו ושגג בכרת, מזיד בחלב ושוגג בקרבן, ונת' בדף מס' 5 דהוא משום דהקרבן בא על הכרת, וכל ששגג בכרת, הו"ל כשוגג בקרבן. [↑](#footnote-ref-111)
111. ולכאו' מוכח מזה, דאיסור אכילה בזרות, אי"ז איסור בפנ"ע שאסרה תורה לזר לאכול תרומה, ואינו שייך לחילול דין החפצא, אלא גם איסור זה הוא מכח חילול דין החפצא, דכיון דדין התרומה הוא ליאכל לכהנים, ולא ניתנה לאכילת זר, ע"כ הוא שאסרה תורה לזר לאכול תרומה, ואך דהאיסור שאסרה תורה בלאו וחייבין עליו מיתה הוא רק על מעשה אכילה המבטל את דין התרומה, אך בסיכה דלא חשיבא כמעשה אכילה ושתי', לית בה להלאו, ואין חייבין עלי' מיתה, ולי"ב אלא איסורא בעלמא משום דין התרומה שלא ניתנה לסיכת זר, - ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דמהני הא דשגג במיתה או בלאו, דמכח זה חשבינן לי' כשוגג לענין חיוב חומש, דכיון דגם איסור הלאו וחיוב המיתה הוא מכח דין התרומה שלא ניתנה לאכילת זר, וע"כ אף דאיכא חיוב חומש גם בסיכה דלי"ב לאו ומיתה, מ"מ באכילה דיש בה לאו ומיתה, הרי דכל ששגג בלאו או במיתה, חשיב כשוגג לחיובא דחומש, אך בד' הגרי"ז שם (בסוד"ה מאד ובד"ה ועיין) מבו' דלא כן, וגם אכתי לא נתישב בזה מש"נ בדעת רש"י והר"ח דהא דסגי בשגגת מיתה, הוא דהחומש על המיתה בא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-112)
112. ושמא אזיל לפי הס"ד דבאותו היום אינו עושה אף כדי פרנסתו, וע"ז הוא שפירש דהוא משום הני תרי טעמי, אך לפ"מ דמסקינן דאף באותו היום עושה כדי פרנסתו ומנכר לי' בקידושא ואבדלתא, אי"ז כדי להחמיר עליו, דמה חומרא היא זו, אלא הוא כדי שלא תשתכח תורת שבת, וכמש"כ בפירש"י. [↑](#footnote-ref-113)
113. צ"ע, דהרי הא דאינו מביא קרבן, הוא משום דהותר לו לעשות מלאכה משום פיקו"נ, שהרי אף באותו היום שהוא משמר לשבת עושה בו מלאכה כדי פרנסתו, ועמד ע"ז הגליוני הש"ס בסוגיין. [↑](#footnote-ref-114)
114. ועיקר מה שנתחדש בד' הרדב"ז דדינא דמונה ו' ימים ומשמר יום אחד ביסודו הוא דין ודאי, הביאו למש"כ רבינו בחיי בפר' שלח ט"ו ל"ב, שרמז הכתוב על כל מי שהולך במדבר וכו' שחייב לשמור את השבת ואינו רשאי ליפטר בכך, וע"כ הוא מונה ו' ושובת יום אחד, וכתב דהטעם בזה ע"ד האמת הוא לפי שכל אחד ואחד מן השבעה הוא שבת, שהרי בששת ימי בראשית כל השבעה פעלו ושבתו, וכאשר באה שבת ופעלה פעולתה המנוחה והתענוג, אז שבתו כלן בפעולתם, ואז היתה מנוחה לכלן גם לעצמה, - ומש"כ בס' מגיד מישרים ריש פר' משפטים דהא דמונה ו' ימים ושובת הוא מפני שכל שביעי הוא שבת, כי כל הספירות שבת הן, - ומש"כ הראשית חכמה בשער הקדושה פ"ב אות כ"ז בשם הרמ"ק, דהא דמונה ו' ימים ומקדש שביעי, והותר לו לעשות שבת אע"פ שבאמיתות אינו שבת, הוא משום דהנקודה האמצעית שהוא שבת הולך עם כולם להשפיעם ובכל יום ויום יש בו מקצת שבת, ולכן בכל יום ויום אינו עושה מלאכה יותר מכדי פרנסתו מפני שכל יום ויום הוא ספק שבת, והובא בשל"ה פ' תורה אור אות קכ"ה, וכ"כ בקצרה החיי אדם בכלל א' סוס"א. [↑](#footnote-ref-115)
115. ועיי"ש שכתב דהא דל"ה כקבוע, הוא משום דכל יום ויום הו"ל כפירש ממקום קביעותו, וס"ל דהא דאסרינן בפירש לפנינו אי"ז אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-116)
116. והפמ"ג באש"א שם סק"א נקט דהוי קבוע דאורייתא, כיון דהוא ניכר לכל העולם, וזה ע"ד מש"כ רבינו ברוך, - אך השפ"א בסוגיין כתב דכיון דאינו ניכר לדידי' ל"ה קבוע דאורייתא, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ח' סוסק"ד, וציין למש"כ שם בסימן א' סקט"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-117)
117. ועי' גם בקוה"ע סימן כ"ז סק"ה שכתב בתו"ד לדון כן מדעתו דלדין רוב בעינן שיהא כל הרוב בב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-118)
118. ומשמעות דבריו דכל הצד לומר שיעשה בביה"ש, הוא משום דה"ז חד יומא, ולפ"ז הדין נותן דביו"ט שחל בער"ש, ובשבת צריך לעשות מלאכה משום פיקו"נ, אסור לעשותה ביו"ט, דאכתי ליכא פיקו"נ, וכ"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן ס"ט, עיי"ש, - אך ההרחב דבר בפר' קרח י"ז י"ב כתב דבכה"ג יש להקדים ולעשות המלאכה ביו"ט דקיל משבת, וצ"ל לדעתו דהא דאסרינן הכא לעשות ביום אחד כדי פרנסת כל הימים, הוא משום דלהצד דיום זה הוא שבת, נמצא דעושה מלאכה בשבת שהי' בידו לעשותה בימי החול, וע"כ לי"ב להתירא דפיקו"נ, (וכ"ה משמעות ל' המ"ב שם סק"ז), ומשא"כ ביו"ט הסמוך לשבת דא"א לעשות את המלאכה הנצרכת לפיקו"נ אלא באיסור, הרי דאדרבה מדינא דהקל הקל תחילה יש לעשותה ביו"ט, - ועמש"כ בזה בס' בני ראם סימן ח'. [↑](#footnote-ref-119)
119. והעירו דא"כ מ"ט סתמו דבכל יום עושה כדי פרנסתו, ולא אמרו דאסור לעשות רק סמוך לאכילתו הנצרכת לפיקו"נ, ואם בתחילת היום נצרך לאכול מעט ובסוף היום נצרך לאכול עוד מעט, יעשה בתחילת היום מעט ובסוף היום מעט, ובע"כ דבאותו היום ליכא נפ"מ במה שמקדים, - וצ"ל דכל הא דאסור להקדים, הוא רק כשמקדים לעשות קודם זמן הסכנה, אך כל שבא לעשות בשעת הסכנה, אף אם בידו להמתין עוד, א"צ להמתין, דכיון דגם אם ימתין יהא צריך לחלל את השבת, מ"ט יהא עליו להמתין. [↑](#footnote-ref-120)
120. והעירו דלכאו' יש ללמוד מזה דמותר לחלל שבת זו לצורך פיקו"נ של שבת אחרת, עכ"פ היכא דעכשיו הוא איסור קל ואח"כ יהא איסור חמור, וצ"ע מזה על מש"כ הביאוה"ל לאסור בזה, אך לא תיקשי דמ"ש מהא דאסור לעשות ביום אחד כדי פרנסת שאר הימים, (אף שאם יעשה ביום זה הוא איסור קל, שיעשה הכל באפי' אחת ובישול אחד, כמש"כ היחוסי תנו"א), דשאני התם דלהצד דיום זה הוא שבת ה"ה עושה מלאכה בשבת שהי' יכול לעשותה בימי החול, ומשא"כ הכא דאם לא ילך ביום זה חוץ לתחום יהא נצרך לעשות מלאכה באותו היום בשבועות שאחרי כן.

     והעירו דיש מקום לחלק, דהכא שאני דהוא אופן הצלה אחר דא"א לעשותו למחר, וכלפי אופן הצלה זה, הוי זמנו עכשיו, ול"ד לנידון הביאוה"ל דהוא באותו אופן הצלה שבידו לעשות אח"כ, - ושוב התבוננתי דלכאו' מוכח לחלק כן ממש"כ הפמ"ג במש"ז סימן שד"מ סק"א לדון בגונא דיש לו לחם ובר ומזון, ונושא אותם ברה"ר מקום שששים רבוא בוקעים, ועושה בכל יום בכל ד' אמות איסור תורה בספק, אם טוב יותר שישליכם ויעשה בכל יום שעה מועטת מלאכה ד"ת בשיירא, עכ"ד, ומבו' בדבריו דכל הצד שטוב יותר שישליכם, הוא רק משום דהוא ריבוי במלאכה, אך בלא"ה ל"ה צריך להשליכם, ותיקשי היאך הותר לו עכשיו לעשות מלאכה לצורך מחר, ומ"ש מהא דאסור לעשות בכל יום יותר מכדי פרנסתו, וגם בגונא דאיכא ריבוי במלאכה, לא נסתפק אלא "דטוב יותר" שישליכם, ובע"כ דהוא משום דבאופן ההצלה ע"י שלוקח עמו המזון, הוי עכשיו הזמן הראוי לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. וצ"ע דמ"ט הוצרכו לכ"ז, הרי כיון שכתבו דלא הותר לו לעשות בכל יום כדי פרנסתו אלא משום פיקו"נ, הרי בע"כ דאיירי כשיש לחוש שימות בלא אכילה זו, וכמש"כ הריטב"א, - וצ"ל דס"ל דאף שלא הותר לעשות היום לצורך פיקו"נ של מחר, ומה"ט עושה בכל יום כדי פרנסתו, ואינו עושה ביום אחד כדי פרנסת כל הימים, מ"מ שפיר מותר לעשות בכל יום כדי קיום נפשו, אף אם הי' אפשר לו להמתין למחר, כיון דהצורך קיים כבר עכשיו, והגם דאף דהיכא דהצורך קיים עכשיו, אסור לחלל שבת כשאפשר להמתין למוצ"ש, מ"מ הכא דכל יום ויום הוא ספק שבת, ולא עדיף חד מחברי', א"צ להמתין למחר. [↑](#footnote-ref-122)
122. והרי"ד כתב להוכיח מזה דמה שאמרו כדי פרנסתו, אי"ז כשיעור פרנסת כל אדם שאוכל כל שבעו, אלא כדי לקיים נפשו בדבר מועט, והביא מירושלמי שאמרו דעושה כדי קיום נפש, - והאו"ז כתב דלגירסת ספרים שלנו דעושה כדי פרנסתו, משמע דעושה כדי לאכול כל צרכו, אך מהא דפריך דההוא יומא לימות מוכח כגירסת הירושלמי דאינו עושה אלא כדי קיום נפש, והראבי"ה בסימן ר"ב כתב דהירושלמי מפרש שאינו עושה כדי פרנסתו אלא כדי השבת נפש. [↑](#footnote-ref-123)
123. וכתב דאם ברכה שא"צ דאורייתא, ונימא דאין יוצאין יד"ח קידוש אלא בברכה בשם, ניחא דע"כ אינו מקדש מספק, ואך דלפ"ז תיקשי להיפך, דהיאך הוא מקדש באותו היום. [↑](#footnote-ref-124)
124. ולפ"ז מתפרש בע"א מש"כ בפירש"י דהא דמקדש באותו היום הוא לזכרון בעלמא, והיינו משום דמדינא אין מתקיים בזה מצות קידוש, דל"ש קידוש מספק. [↑](#footnote-ref-125)
125. והארחות חיים בהל' שבת סימן תמ"ג כתב דאף באותו יום מותר לילך חוץ לתחום עם השיירא שהולך עמה, דג"ז צורך חייו, שאם יניח שיירתו ימות במדבר. [↑](#footnote-ref-126)
126. ומש"כ הר"ן דהא דמותר לילך הוא משום דתחומין דרבנן, היינו דאחר שבכל יום מותר לילך כדי שיגיע לישוב, ואך שבאנו לדון אם אסרו עליו לילך באותו היום שמשמר, הרי דע"ז אמרינן דלא החמירו בתחומין דרבנן, - ועד"ז כתב הפמ"ג במש"ז שם במש"כ הרמב"ן דהא דמותר לילך הוא משום דאי"ז איסור סקילה, וכתב לפ"ז דבספק אם אותו היום הוא יו"ט, צריך לנהוג מספק בקדושה בכל הימים, אף דאי"ז איסור סקילה, (אך הראש יוסף בסוגיין לא כתב כן, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-127)
127. ובסו"ד כתב להוכיח כן ממה שלא אמרו דאותו היום מינכר במה שאינו מניח בו תפילין, למש"כ התוס' בתי' בתרא דגם במה שהוא בשוא"ת ניכר שהוא שבת, - אמנם הנה לדעת התו"ש דאסור בכל הימים לעשות אף שבות דרבנן, הרי דאסור לשאת עמו כלל את התפילין כשהולך, אף דנימא דאיירי כשהולך במדבר שהוא כרמלית, וכ"ש כשהולך במקום שהוא רה"ר, ואמנם לכאו' מותר להוליכו דרך מלבוש, וכדינא דר"פ המוצא תפילין, אך א"כ נמצא דבלא"ה הוא מניח אותו באותו היום שמשמר בשעה שמהלך, ולא מינכר ההוא יומא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. והשיטה להר"נ כתב די"א דבאותו היום עושה כדי ב' פרנסות, לאותו היום ולמחרתו שאפשר שהוא שבת, וכתב ע"ז דלא נהיר, והיינו משום דמ"ש דעושה לצורך מחר, ואינו עושה לצורך שאר הימים. [↑](#footnote-ref-129)
129. והעירו דכ"נ ממש"כ הריטב"א לעיל ס"ח ב' להס"ד דהכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת ושבת, דהא דשאני ממי שהיתה שכוחה ממנו שבת מעולם דאינו חייב אלא אחת, הוא משום דכל היכא דמסיק בידיעה טפי מסיק דרגא דחיוב חטאת, והנה בהא דהכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת ושבת, כתב הריטב"א דהוא משום דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ומבו' דאף במי שלא ידע עיקר שבת מעולם איכא לה"ט, ואך דכיון דאין לו ידיעה כלל, ל"מ הימים שבינתים לחלק, - אך י"ל דכ"ד הריטב"א הם להס"ד דגם בהכיר ולבסוף שכח אמרינן דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ולפ"ז בע"כ דהוי זה גזה"כ בעלמא, וע"כ שפיר הי' שייך כן גם במי שלא ידע עיקר שבת מעולם, אך לפ"מ דמסקינן דבהכיר ולבסוף שכח אינו חייב אלא אחת, הרי דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, הוא משום דכל שבת היא העלמה חלוקה לעצמה, (וכמש"כ הריטב"א בריש פירקין דזהו טעמא דקרא), ובשוכח עיקר שבת ליכא כלל לעיקר ה"ט דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק. [↑](#footnote-ref-130)
130. והא דפרכינן עלה דכלום פריש וכו', היינו דאין לנו לילך אחר ידיעת מה שנשכח ממנו, אלא אחר ידיעת החטא, ובין בשגגת שבת ובין בשגגת מלאכות ידיעת החטא היא מכח ידיעת השבת וידיעת המלאכות, וע"כ אין לחלק ביניהם. [↑](#footnote-ref-131)
131. והתוצאות חיים בסימן ה' סק"ב כתב לדקדק מד' התורי"ד לקמן קל"ח ב', דכל מש"כ דהוי כשמות מחולקין, הוא רק לדעת ר' נתן דילפינן לחילוק מלאכות מקרא דלא תבערו, דהבערה לחלק יצאת, אך לדעת שמואל דילפינן לה מקרא דמחללי' מות יומת דהתורה ריבתה מיתות הרבה על חילול אחד, אין ללמוד מזה דהוי כשמות מוחלקין, דאדרבה חילוק אחד מיקרי, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-132)
132. והיינו משום דדמי לאכל ב' זיתי חלב שנתחלף כל א' בשומן דאינו חייב אלא אחת, ומשום דחשבינן לה כשגגה אחת, אף דהוא מחמת ב' טעויות, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-133)
133. אך הריטב"א כתב לדחות גירסא זו מכח ה"ט דממקושש למדנו לחייב על מלאכה אחת בפנ"ע, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה. [↑](#footnote-ref-134)
134. והרא"מ בר"פ ויקהל עמד בסתירת דבריו לפירושו בסוגיין ובפסחים ה' ב' דהא דהבערה לחלק יצאת היינו דלא נימא דאם עשה כמה מלאכות בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת. [↑](#footnote-ref-135)
135. לכאו' מכוון דבריו הוא לפ"מ דקי"ל כרבה במכות כ"א ב' דאין חילוק מלאכות ביו"ט, אך לדעת הסוברים דיש חילוק מלאכות ביו"ט, כמש"כ בפירש"י בביצה י"ב ב' (ד"ה משום הבערה) בדעת ר' יוחנן, כ"ש דיש חילוק מלאכות ביוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-136)
136. והנה הגרע"א בתו"ד שם כתב דאף דיש חילוק מלאכות ביוהכ"פ, היינו רק לענין חטאת, אך לענין מלקות שוה דין יוהכ"פ לדין יו"ט דליכא בזה חילוק מלאכות, - ואמנם למש"כ הריטב"א דהא דביו"ט אין חילוק מלאכות הוא משום דאין זדונו כרת, וכ"ה משמעות פי' ריב"ן שם דלדעת ר' יוסי הא דאין חילוק מלאכות ביו"ט, אי"ז משום דלא ילפינן מלקות מחטאת, אלא משום דאין זדונו כרת, הרי דביוהכ"פ דחייבין על זדונו כרת, יש בו חילוק מלאכות אף למלקות, וכ"כ השעה"מ שם. [↑](#footnote-ref-137)
137. ולמש"כ בפירש"י בריש פירקין ולעיל ס"ט ב' דהא דילפינן מקרא דבשוכח עיקר שבת אינו חייב אלא אחת ובשוכח שהוא שבת חייב על כל שבת, הוא משום דהכא הוי כל השבתות חדא שגגה והכא הוי כל שבת שגגה בפנ"ע, י"ל דמזה הוא שנלמד דכל דחדא שגגה היא אין חלוקין לחטאות, ומזה הוא דילפינן דליכא לדין חילוק מלאכות בשגגת שבת דהיא שגגה אחת. [↑](#footnote-ref-138)
138. ובשיעורי הגר"נ סימן א' פירש לדבריהם, דדין שוכח עיקר שבת הוא דין מחודש שנתחדש בקרא, ודין זה הוא רק היכא דשכח לגמרי, עיי"ש, - אך לכאו' יל"פ לדבריהם בפשיטות, דיסוד דינא דשוכח עיקר שבת הוא, דכל שאינו יודע משבת כלל, אינו נידון כלל כשוגג במלאכות, וע"כ ל"ה כהעלם זה וזה בידו, וכ"ז הוא היכא דשכח לגמרי, אך היכא דלא שכח כ"כ וכי מדכרו לי' מדכר, נידון גם כשוגג במלאכות, וע"כ הו"ל כהעלם זה וזה בידו.

     וסמך לדבר הוא ממש"כ התוס' בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה העלם זה וזה בידו, דגם לגבי ע"ז, אף אם בהעלם זה וזה חייב על כל עבודה, מ"מ כל ששכח לגמרי איסור ע"ז, אינו חייב אלא אחת, ואם הא דהשוכח עיקר שבת אינו חייב אלא אחת, הוא דין מחודש שנתחדש בקרא לגבי שבת, מהיכא פשיטא להו להתוס' דאף בע"ז איכא לדין זה, - אמנם הנה השטמ"ק בהשמטות בכריתות ג' ב' כתב בשם רבינו ברוך בישוב קו' התוס' בסנהדרין, דבכה"ג דשכח עיקר ע"ז ל"ב לקרא דהנה שהיא אחת, וכ"כ שם בשם גליון מהרא"ש, ויש לפרש לזה עפי"ד הגר"נ, אך יתכן דהוא מתפרש ע"ד מש"כ התוס' לעיל ס"ח ב' דבתינוק שנשבה ליכא חילוק תמחויין. [↑](#footnote-ref-139)
139. ועיי"ש שכתבו לישב בזה להא דהתם דאמרינן בשבועות דהעלם טומאה בידו וחייב והעלם שבועה בידו וחייב, עיי"ש, וי"ל דמכוון דבריהם הוא, דלעולם דנים דאיכא לב' השגגות, והתם דגזה"כ הוא דיהא העלם טומאה ויהא העלם שבועה, סגי במה דאיכא גם העלם טומאה וגם העלם שבועה, אך הכא כיון דאיכא שגגת שבת דמכחה אינו חייב אלא אחת, ל"מ הא דאיכא גם שגגת מלאכות לחייבו על כל אחת ואחת, ועד"ז כתב בחי' המהר"ל בסוגיין, וכ"נ גם בד' הריא"ז בקונט' הראיות בשבועות כ"ו א', אך החת"ס בסוגיין פירש קצת בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-140)
140. ולכאו' לפי דבריו ל"ק כלל מהא דבשבועות אמרינן דהעלם טומאה בידו וחייב והעלם שבועה בידו וחייב, דלעולם דנים גם לההעלם השני, אלא דהכא אי"ז מועיל לחייבו כיון שנתמעטה ידיעתו. [↑](#footnote-ref-141)
141. והרמ"ה שם כתב דמה"ט הוא דבשוכח עיקר שבת אינו חייב אלא אחת, אף דאיכא גם שגגת מלאכות, - אך בהמשך דבריו כתב דגם להצד דהעלם זה וזה בידו חייב על כל אחת ואחת, מ"מ בשוכח עיקר שבת אינו חייב אלא אחת, וכמש"כ הראשונים בסוגיין, וצ"ע, גם צ"ב, דפירש שם להא דמוקמינן לה התם באומר מותר, דהיינו דלא ידע מאיסור ע"ז כלל, ובכה"ג לכאו' הוי כשוכח עיקר שבת, ואפ"ה תלינן לה התם בדין העלם זה וזה בידו. [↑](#footnote-ref-142)
142. ואמנם אם הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, הוא משום דחשיב כידיעת חטא, הרי דהכא שנעלמה ממנו גם המלאכה ליכא כלל להחילוק דימים שבינתים, וודאי דלא יתחייב אלא אחת, - וכן נקטו האגודת אזוב שגגות אות כ"ג והאבנ"ז שם אות כ"ד ובאבנ"ז חו"מ סימן קצ"ב דאף למ"ד דשבתות כגופין אינו חייב בכה"ג אלא אחת, דאזלינן לקולא בתר שגגת שבת, ומ"מ כיון דשגג אף במלאכות אין הימים שבינתים ידיעה לחלק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-143)
143. עוד נפ"מ בזה, בהמבו' בחי' הגרע"א בסוגיין דאם קצר בשגגת מלאכות וחזר וקצר בהעלם זה וזה, תליא בפלוגתא דאביי ורבא עם ר' זירא אם הם חלוקין לחטאות, עיי"ש, ולכאו' הוא לדעת התוס' בסוגיין דהא דהעלם זה וזה בידו אינו חייב אלא אחת הוא משום דשגגת שבת עיקר, אך לדעת התוס' בשבועות והבעה"מ אין הדין כן.

     עוד נפ"מ בזה במש"כ האבנ"ז חו"מ סימן קצ"ב, דלמ"ד דשבתות כגופין, הרי כל שכתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת זו בשגגת שבת ושגגת מלאכות, אין מצטרפין לחייב, דאף דבכה"ג אין חלוקין לחטאות, דאזלינן לקולא בתר שגגת שבת, וכיון דשגג אף במלאכות אין הימים שבינתים ידיעה לחלק, מ"מ אין מצטרפין לחייב, דלענין זה אזלינן לקולא בתר שגגת מלאכות דכגופין דמו, עיי"ש, ונתבאר בכריתות ט"ז ב', - ולכאו' כ"ז הוא לדעת התוס' בשבועות והבעה"מ, אך לדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו דהא דהעלם זה וזה בידו אינו חייב אלא אחת, הוא משום דשגגת שבת עיקר, ולא משום דאזלינן לקולא, הדין נותן דשפיר יצטרפו. [↑](#footnote-ref-144)
144. והר"ן כתב בשם התוס' דלא איירי כשאמרו לו שבת היום, דבכה"ג לא מוכח דהעלם שבת בידו, שהרי מיד שאומרים לו שבת היום יכול להבין שלהפרישו ממלאכה שהוא עושה אומר לו כן, ולא מוכח דמעיקרא ל"ה העלם מלאכות בידו, אלא איירי כשמחמת שהוא עצמו נזכר ששבת הוא פריש, ובכה"ג מוכח דלא בא לידו העלם המלאכה אלא מחמת העלם שבת, - אך בד' רש"י מבו' דאיירי כשאמרו לו שבת היום, ולדעתו זהו דפריך דכלום פריש משבת אלא משום מלאכות, דכשאמרו לו שבת היום הבין שהמלאכות הללו אסורות, דאל"כ למה הוזקקו לומר שבת היום. [↑](#footnote-ref-145)
145. וכתב דטעמו, דכיון דרב אשי בא לחלוק ע"ד רב נחמן ונדחית אוקימתא שלו, מסתמא לרב נחמן הוא דהדר. [↑](#footnote-ref-146)
146. והשיטה להר"נ נסתפק לפרש עד"ז בד' רש"י, דהא דאמר דלא שנא, היינו דמהכא לא תפשוט, דשמא העלם זה וזה בידו הוא ואינו חייב אלא אחת, וגם בתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דאף אם לא איפשיט, שפיר כתב רש"י דאינו חייב אלא אחת משום ספק חולין בעזרה. [↑](#footnote-ref-147)
147. וצ"ע דמ"ט מוקמינן לה בגונא דמעיקרא שכח שהוא שבת, וע"כ מייתינן מינה דהעלם זה וזה בידו חייב על כל אחת ואחת, הרי מצינו לאוקמה דבשעה שעשה את הל"ח מלאכות ידע שהוא שבת, ואח"כ שכח שהוא שבת ועשה את המלאכה הל"ט בשגגת שבת וזדון מלאכה, - וצ"ל כמש"כ המהרש"א לקמן ע"א א' דכה"ג ל"ה קרינן לה העלם אחד, ועמש"כ בחי' הגרע"א על דבריו. [↑](#footnote-ref-148)
148. והיינו, דאם הוה חשבינן דהקרבן הוא גם על שגגת השבת, הרי הדין נותן דלא יתחייב חטאת בפנ"ע על המלאכה הל"ט שעשאה בשגגת שבת, דהרי בשגגת שבת אינו חייב על כל המלאכות אלא חטאת אחת, - אך יש לדחות דאף דהמלאכה הל"ט אינה חלוקה משאר המלאכות, דהיא נעשתה באותה שגגה שנעשו שאר המלאכות, מ"מ שאר הל"ח מלאכות חלוקין ממלאכה זו, כיון שנעשו בשגגה בפנ"ע, וסגי בזה שיהיו חלוקין לחטאות. [↑](#footnote-ref-149)
149. ונתחדש לפ"ז, דהא דהעלם זה וזה בידו אינו חייב אלא אחת, הוא אף כשעיקר השגגה היא מכח המלאכות, ומכח הא דלא ידע בכל ל"ט מלאכות, הוא דהוי כשוגג בשבת, ולא אמרינן דבכה"ג ודאי דעיקר השגגה היא במלאכות, וחייב על כל אחת ואחת, - ושמא מכח זה הוא שהוסיף הרמב"ן בפי' זה, דהצד דבהעלם זה וזה בידו אינו חייב אלא אחת הוא משום דשגגת שבת כוללת הכל, והצד דחייב על כל אחת ואחת הוא משום דהוא צריך לידיעות הרבה והוו כשגגות הרבה, והיינו דלשאר הדרכים י"ל דהאיבעיא בהעלם זה וזה בידו הוא במה תולין את עיקר השגגה, אך לדרך זו הרי חזינן דאף היכא דעיקר השגגה היא מכח המלאכות, מיבע"ל דאינו חייב אלא אחת משום דשגגת המלאכות נכללת בשגגת השבת, (והצד דל"מ הא דשגגת שבת כוללת הכל, הוא משום דהוא צריך לידיעות הרבה). [↑](#footnote-ref-150)
150. והיינו דאף דבכה"ג דלא ידע להמלאכות שנאסרו בשבת והי' סבור שהם מלאכות אחרות, חשיב כשגגת שבת, אך ל"ד לשוכח עיקר שבת דאין דנים כלל ששגגתו היא במלאכות, דשאני שוכח עיקר שבת, דכיון דאינו יודע מאיסור שבת כלל, אינו נידון כלל כשוגג במלאכות, ומשא"כ כשידע מאיסור שבת אלא שהי' סבור שהם מלאכות אחרות, נמצא ששגגתו היא מכח שגגת המלאכות, וע"כ חשיב כשוגג במלאכות, אלא דהוי כהעלם זה וזה בידו. [↑](#footnote-ref-151)
151. ומבו' מזה דס"ל, דאף דקי"ל דהעלם זה וזה בידו אינו חייב אלא אחת, מ"מ בכה"ג לא חשיב כלל כהעלם שבת בידו, כיון דהוא יודע שנאסרו מלאכות בשבת, אלא אינו יודע אלו מלאכות הן האסורות, ואי"ז אלא העלם מלאכות. [↑](#footnote-ref-152)
152. והרמב"ן לעיל ס"ט א' כתב דאם לדעת ר"ל סגי במה שהוא שוגג בלאו, ול"ב שיהא שוגג בעשה, הרי דהא דלא משני דאיירי כשידע לשבת בעשה, הוא משום דבכה"ג הוי כהעלם זה וזה בידו, ונתחדש בדבריו דאף דידיעת הלאו מהני דלא חשיב כהעלם שבת כלל, מ"מ ידיעת העשה ל"מ לזה, - ושמא הוא משום דבידיעת הלאו הרי הוא יודע לאיסור מלאכות אלו, אלא דאינו יודע שחייבין עליהן כרת, ואי"ז שינוי בעיקר האיסור, וע"כ לא חשיב כהעלם שבת, אך בידיעת העשה, דאין יודע כלל לאיסור מלאכות הללו בלאו, חשיב כהעלם שבת. [↑](#footnote-ref-153)
153. וכמו שאמרו לקמן ע"א ב' דאם אכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על אחד מהם והביא עליו קרבן ואח"כ נודע לו על השני, אפי' ר"ל מודה דצריך להביא קרבן אחר. [↑](#footnote-ref-154)
154. וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן ע"א ב', דאלמלי הא דהפרשות מחלקות, מהני קרבן שהפריש על חטא אחד לכפר על חטא אחר שלא נודע לו עליו אלא לאחר הפרשה. [↑](#footnote-ref-155)
155. ובדעת רש"י והריטב"א צ"ל, כמבו' בד' הריטב"א בד"ה קצירה ראשונה דקצירה וטחינה בשגגת שבת, הוו טפי בני חטאת אחת, מב' זיתי חלב שנאכלו בהעלם אחד, ואמרינן דמה שהופרש על זו כאילו הופרש על זו, עיי"ש, - ושמא הוא מתפרש כמש"כ הכס"מ בפ"ז משגגות ה"י דקצירה וטחינה בשגגת שבת, הוו כדבר אחד, ומשא"כ באוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד דההעלם הרגיל וההוה שהוא שיעלם ממנו שזה חלב ויסבור שהוא שומן, וכשאכל כזית חלב זה וסבור שהוא שומן ואח"כ אכל כזית חלב זה וסבור שהוא שומן הוו כב' דברים, ואע"פ שמתכפרים שניהם בקרבן אחד, מ"מ לא חשיבי כ"כ כדבר אחד. [↑](#footnote-ref-156)
156. משמעות דבריו דדין חילוק מלאכות בשגגת מלאכות, הוא משום דהוי ב' שמות וכחלב ודם, וכמש"כ התורי"ד לקמן קל"ח א', ואפ"ה בשגגת שבת אינו חייב אלא אחת משום דהוי שגגה אחת. [↑](#footnote-ref-157)
157. וי"ל דכל מש"כ התוס' דבקצירה וטחינה דשגגת שבת ל"ב לדין גרירה, הוא רק משום דהקצירה נתכפרה מדין גרירה, ובכלל גרירה זו נכללת אף הטחינה, אך אם הוה חשבינן דעיקר הקרבן הוא אף על הקצירה דשגגת שבת, ל"ה הטחינה מתכפרת אלא מדין גרירה, דודאי א"א שיהא עיקר הקרבן אף על הטחינה, שהיא חלוקה מן הקצירה דשגגת מלאכות שהופרש עלי' הקרבן, וע"כ בג' זיתי חלב דהזית השני מתכפר שלא מדין גרירה, א"א שיתכפר הזית השלישי, שהוא חלוק מן הזית הראשון, אלא מדין גרירה, - ולפ"ז נמצא דעיקר פלוגתת רש"י ותוס' היא אם בקצירה וקצירה בעינן לדין גרירה, אך לא פליגי עוד אם בקצירה וטחינה דשגגת שבת בעינן לדין גרירה, אלא דלדעת רש"י דהקצירה דשגגת שבת מתכפרת אף בלא דין גרירה, א"א שתתכפר הטחינה אלא מדין גרירה, אך לדעת התוס' דהקצירה דשגגת שבת מתכפרת מדין גרירה, הרי דמכח זה מתכפרת אף הטחינה, ול"ב לדין גרירה נוסף, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-158)
158. והוא מבו' כן להדיא בד' התוס', שעמדו בהא דבקצירה בשגגת שבת וקצירה בשגגת מלאכות בעינן לדין גרירה דמ"ש מב' זיתי חלב דל"ב לדין גרירה, ולא קשיא להו דמ"ש מקצירה וטחינה דשגגת שבת דל"ב לדין גרירה, והיינו משום דהתם הוי שגגה אחת ממש, ומשא"כ בב' זיתי חלב. [↑](#footnote-ref-159)
159. וצריך להוסיף, דאף שכתבו התוס' דבב' זיתי חלב ל"ב לדין גרירה, מ"מ כל שבאנו לדון שיתכפר אף הזית השלישי, דא"א לראותו כאחד עם הזית הראשון, בעינן לדין גרירה, ורק בקצירה וטחינה ל"ב לדין גרירה, משום דהוו דבר אחד ממש וא"א שיתכפר זה בלא זה. [↑](#footnote-ref-160)
160. וזה כמש"כ השיטה להר"נ בד"ה וטחינה גוררת טחינה דעיקר חידושו של רבא הוא דטחינה גוררת טחינה, אף דטחינה זו מן הדין היא חלוקה לעצמה לקרבן כיון דהיא בשגגת מלאכות, ואפ"ה היא נגררת עם טחינה של שגגת שבת ומתכפרת עמה, אע"פ שאינה מתכפרת לעצמה שאין הקרבן בא בשבילה שעל הקצירה הופרש. [↑](#footnote-ref-161)
161. וצ"ל לפ"ז, דאף דקצירה וטחינה בשגגת מלאכות חלוקין לחטאות, היינו רק כשנודע לו על שניהם, אך כל שנודע לו רק על הקצירה והביא עלי' קרבן, דהטחינה מתכפרת מדין גרירה, ליכא בזה לדין חילוק חטאות, וזה מתישב למש"כ המהר"י קורקוס והכס"מ בדעת הרמב"ם דדין גרירה הוא רק כשהביא קרבן קודם שנודע לו על חטא זה, ונת' לקמן ע"א ב'. [↑](#footnote-ref-162)
162. ומבו' בדבריהם, דטעמא דאביי דטחינה נמי גוררת טחינה דשם טחינה אחד הוא, ומשמעות הגמ' לקמן דהוא משום דאמרינן גרירה לגרירה, היינו דכיון דהקצירה של שגגת מלאכות מצורפת עם הקצירה והטחינה של שגגת שבת, והם מצורפין עם הטחינה של שגגת מלאכות, הרי דמכח זה נצטרפו אף הקצירה דשגגת מלאכות עם הטחינה של שגגת מלאכות, וזהו שדימוהו למה שאמרו במנחות שם דכולהו חליפין דהדדי, ולמה שאמרו שם כ"ד ב' דכולהו בני ביקתא דהדדי נינהו. [↑](#footnote-ref-163)
163. ומש"כ לדמותו למה שאמרו בכריתות ז' א' באמר יקריב ולא יתכפר, צ"ע דהתם מסקינן דאי"ז מכפר, - וצ"ל דמכוון דבריו הוא דכל הא דהתם אינו מכפר, הוא משום דהוא מבעט בכפרה, וכמשמעות הגמ' שם, וכמש"כ כן הרמב"ם בפ"ג משגגות ה"י, אך הכא דאינו מבעט בכפרה, אין הדבר תלוי בדעתו. [↑](#footnote-ref-164)
164. ובפשוטו יסוד הדין בזה הוא, דמאותו הטעם דהם חלוקין לחטאות, משום דחשיב כב' העלמות, או משום דאיכא ידיעה המחלקת, אף אינם מצטרפין, וכ"כ האבנ"ז בחו"מ סימן קצ"ב, דלאו היינו דמכח הא דחלוקין לחטאות אינם מצטרפין, אלא היינו דכשם שחלוקין לחטאות דב' עבירות הן כך אין מצטרפין, - אך האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ט' בתו"ד נקט דהוא דין בפנ"ע, דאף דמצ"ע הי' להם להצטרף, מ"מ כיון דהם חלוקין לחטאות, אינם מצטרפין, עיי"ש, וכ"כ בחי' הגרז"ס בכריתות י"ז א', ופירשו בזה למה שאמרו בכריתות שם דבשגגת שבת מצטרפין ב' אותיות בב' שבתות ובשגגת מלאכות אין מצטרפין, ועמש"נ שם בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-165)
165. וצ"ב דהרי הא דחלוק דין שגגת שבת מדין שגגת מלאכות, הוא משום דבשגגת שבת כולה חדא שגגה היא, ובשגגת מלאכות הוי טובא שגגות, ואי"ז חילוק ביסוד הדין בין שגגת שבת לשגגת מלאכות, וא"כ מה טעם יש בזה דלא יצטרפו. [↑](#footnote-ref-166)
166. וזהו שכתב דלא אמרינן כב' העלמות נינהו ונחייב חד וכו' "ואע"ג דחד גופה דעבירה היא", והרי דהצד לחייב ב' הוא משום דאף על עבירה אחת בב' מיני שגגה חייבין ב' חטאות, וזהו שהדגיש רש"י דיש לחייב ב' אע"ג דהוא חד גופה דעבירה, וזהו גם מש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה קצירה גוררת קצירה דהעלמה של שני' חלוק קצת משל ראשונה, אך באמת בל' רש"י שם משמע טפי דהא דהן חלוקין קצת זמ"ז, הוא מכח הידיעה, (וזהו שכתב דהא דחשבינן לה כהעלם אחד, הוא משום דרק ידיעת חטא מחלקת), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. והתוס' שם פירשו דגם לדעת אביי ורבא דקצירה של שגגת שבת וקצירה של זדון שבת ושגגת מלאכות מתכפרין בקרבן אחד אי"ז אלא מדין גרירה, ומ"ד דאין מצטרפין הוא משום דלית לי' גרירה, - ולכאו' מבו' לפ"ז דדין גרירה אינו גרירה בכפרת הקרבן, דהרי מבו' הכא דלמ"ד דאינם חלוקין לחטאות, אף מצטרפין חצי כגרוגרת בשגגת שבת עם חצי כגרוגרת בזדון שבת ושגגת מלאכות, ואם עיקר דין גרירה הוא בכפרת הקרבן, הרי אי"ז טעם כלל שיצטרפו זע"ז לחייב חטאת, והרגיש בזה בס' לשון הזהב (בד"ה וא"כ מזה), ובע"כ דדין גרירה הוא דע"י דיש גרירה בין זל"ז, ה"ה מצטרפין יחד, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ז משגגות ה"י דקצר כחצי גרוגרת בשגגת שבת וכו' הרי אלו מצטרפין קצירה גוררת קצירה, והראש יוסף תמה על ל' זה, דלאו מטעם גרירה להתכפר, אלא לצרף שיעור שלם הוא דאמרינן.

     ולפ"ז צ"ל דגם בההיא דאכל ב' זיתי חלב ונודע לו על הראשון וכו', מהני דין גרירה דמכח זה נצטרף הראשון עם השלישי, אף דמצ"ע הם חלוקין זמ"ז, כיון דהיתה ידיעה ביניהם, וזה ע"ד מש"כ התוס' במנחות פ' ב' לדמות דינא דאביי בסוגיין לדינא דאביי במנחות שם ושם כ"ד ב', - ואך דלפ"ז יתחדש דאם קצר ב' שלישי גרוגרת ונודע לו על השליש הראשון וחזר וקצר שליש גרוגרת, יצטרפו לחטאת, מכח דין גרירה.

     ושמא י"ל, דלעולם דין גרירה הוא בכפרת הקרבן, והא דמהני זה דיצטרפו ב' חצאי כגרוגרת, היינו משום דמה שעשה חצי זו בשגגת שבת וחצי זו בשגגת מלאכות, ליכא טעם מצ"ע שלא יצטרפו, דאף דהן חלוקין לחטאות, משום דלא סגי להו בחטאת אחת, מ"מ שפיר מצו להצטרף לחיוב, ואך דדינא הוא דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, וכמש"כ האפיקי ים דהוא דין בפנ"ע דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, ונת' לעיל בהערה, וע"ז מהני הא דאיכא לדין גרירה ואינם חלוקין לחטאות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
168. והתוס' בריש פירקין הוכיחו ממה שאמרו לעיל דקצירה גוררת קצירה וטחינה גוררת טחינה, דבעינן ידיעת חטא, וע"כ אף שנודע לו קודם קצירה אחרונה שאותו יום שבת הוא, אפ"ה ל"ה ידיעה, ומשמעות דבריהם דכו"ע מודו בה, וזה לטעמייהו הכא דטעמא דמ"ד דהן חלוקין לחטאות, אי"ז מכח דין ידיעה, דבזה מודו כו"ע דבעינן ידיעת חטא, אלא הוא משום דהוו ב' מיני שגגות. [↑](#footnote-ref-169)
169. ועד"ז הוא בגונא דקצר בשגגת מלאכות שהי' סבור שאופן קצירה זו אינו בכלל מלאכת קצירה, ואח"כ חזר וקצר בשגגת שבת וזדון מלאכות, ולא נודע לו כלל על אופן הקצירה הראשון שהוא בכלל מלאכת קצירה. [↑](#footnote-ref-170)
170. ועד"ז הוא בגונא שקצר ב' כגרוגרות בשגגת מלאכות, ונודע לו בינתים שקצירה אסורה בשבת, ול"ה זה ידיעה גמורה משום דשכח שקצר, או שבשעה שנודע לו שכח שהוא שבת. [↑](#footnote-ref-171)
171. למש"כ התוס' בריש פירקין דבכה"ג לא חשיב כידיעת חטא, - אך למש"כ הרמב"ן והר"ן שם בדעת רש"י הרי דכה"ג חשיב כידיעת חטא, ולכו"ע ה"ה חלוקין לחטאות. [↑](#footnote-ref-172)
172. וכ"נ בתו"ד הגרע"א לעיל ע' ב' בתו"ד, דכל שעשה מלאכה בהעלם שבת ומלאכות דחשבינן לי' כהעלם שבת, אי"ז מצטרף עם מלאכה שעשה בהעלם מלאכות, אלא מדין גרירה, וממילא דלדעת ר' זירא אי"ז מצטרף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-173)
173. צ"ל דאיירי בגונא דכשנודע לו איסור חלב, שגג על חתיכה זו וסבור שהיתה שומן, או ששכח שאכלה, וע"כ ליכא בזה ידיעת איסור המחלקת לחצי שיעור. [↑](#footnote-ref-174)
174. והצל"ח כתב לפ"ז, במה שאמרו קצר וטחן כחצי גרוגרת וכו', ופירש"י דהיינו קצר או טחן, אך לפי הנ"ל י"ל דהיינו רק כשקצר וטחן, דבכה"ג הוא דחלוק דין שגגת שבת מדין שגגת מלאכות, וע"כ הן חלוקין לחטאות ואינם מצטרפין, אך כל שקצר כחצי גרוגרת בשגגת שבת וקצר חצי גרוגרת בשגגת מלאכות, כיון דבכה"ג אין דין שגגתם חלוק, שפיר הן מצטרפין, ועיי"ש שכתב בזה לישב למשה"ק התוס' בשם רשב"א, בטעם הא דלא נקט לפלוגתא דאביי ורבא בג' קצירות. [↑](#footnote-ref-175)
175. אך הנה בירושלמי בפירקין מייתינן להא דבעי רב יוסה באכל חצי זית בידיעת קדש והעלם טומאה וכחצי זית בהעלם קדש וידיעת טומאה העלם שבו והעלם שבו מהו שיצטרפו, ומדמינן לה לדין קצירת חצי גרוגרת בשגגת שבת וקצירת חצי גרוגרת בשגגת מלאכות, ומבו' דהאיבעיא היא אף בשאר איסורים, ושו"ר שעמד ע"ז האפיקי ים בח"ב סימן ה', - אך יש מקום לומר, דבאכל חצי זית בהעלם איסור חלב וחצי זית כסבור שהוא שומן, חשיב כהעלם אחד, דנעלם ממנו שחתיכה זו אסורה, וליכא נפ"מ אם הוא מכח שלא ידע לאיסור חלב, או הוא מכח שסבור שהוא שומן, ומשא"כ בהעלם טומאה והעלם קדש, הרי ההעלם קדש הוא על החתיכה שמותר לאכלה בטומאה, וההעלם טומאה הוא עליו שהוא מותר לאכול חתיכה זו, ובכה"ג הוא דמיבע"ל לחשבה כב' העלמות, ועפי"ז יש לפרש בע"א גם הא דשגגת שבת ושגגת מלאכות אינם מצטרפין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-176)
176. והי' מקום לדון טפי, דכל שאכל ב' זיתי חלב בתוך כדא"פ, אף אם אכלן בב' העלמות אינו חייב אלא אחת, והיינו משום דכל דהעלמות מחלקין היינו רק היכא דהוו ב' אכילות, אשר בכה"ג אם הי' זה במזיד הי' חייב ב' התראות, בגונא דאין לפטרו משום חיסרון התראה, ואך דכיון דהוי זה בשוגג ובהעלמה אחת ההעלמה מצרפתן, ובזה כל דהוי בב' העלמות אינם מצורפין זל"ז וחייב על כל אחת, אך משא"כ היכא שאכלן בתוך כדא"פ, אשר בזה להא דאינו חייב אלא אחת ל"ב לצירוף ההעלמה, שהרי אף במזיד כה"ג אינו חייב אלא אחת משום דהוי אכילה אחת, ע"כ אף אם הוי זה בב' העלמות אינו חייב אלא אחת, ומצינו עד"ז בד' הראש יוסף בסוגיין די"ל דידיעות שאחר המעשה אין מחלקות באכילת ב' זיתי חלב אלא כשלא אכלן בתוך כדא"פ, - ולפ"ז מתישב טפי מה שפירש"י להך מתניתין כשהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ, דאם אכלן בתוך כדא"פ, הרי גם כשאכלן בב' העלמות אינו חייב אלא אחת, ובמתניתין תנן דרק כשאכלן בהעלם א' אינו חייב אלא אחת,.

     אך האמת נראה דהעלמות מחלקות אף כשאכלן בתוך כדא"פ, אף דבמזיד כה"ג אינו חייב אלא אחת, וכאשר מצינו עד"ז בפירש"י ותוס' לקמן ע"ב א' בדין שפחה חרופה, דאף דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה, מ"מ אם הי' שייך בזה חילוק ידיעות, הי' חייב ב' אשמות, ועד"ז מצינו בד' הרמב"ן בשבועות כ"ב א' שכתב דבמעילה דצירף את המעילה לזמן מרובה, מצטרף אף מב' תמחויין משום דל"ב צירוף, ואפ"ה אין ב' העלמות מצטרפין לחיוב, ולכאו' ה"נ הכא דכוותה, ויש לחלק, - והעירו דלכאו' הוא מבו' כן להדיא בפירש"י בע"ב בד"ה שהיתה לו ידיעה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-177)
177. ויש לפרש עוד בד' התוס', דהוא משום דהוציא הכל בב"א, וכל דהוי מעשה הוצאה אחד ל"מ בזה חילוק תמחויין. [↑](#footnote-ref-178)
178. ובחי' הר"י מיגש בשבועות שם כתב דבקונמות שאין בהן אלא מלקות ל"מ חילוק תמחויין שלא יצטרפו, דהא דב' תמחויין אין מצטרפין הוא מכח הא דהן חלוקין לחטאות, ובקונמות שאין בהן אלא מלקות לא משכח"ל בהו חילוק לחייב ב', שהרי אף בלא חילוק תמחויין הוא חייב על כל אכילה, וע"כ הן מצטרפין לחייב אף כשהם מב' תמחויין, - ועי' עוד בקר"א נזיר ל"ז ב' שצידד דתמחויין מצטרפין למלקות, אך כתב טעם אחר בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-179)
179. ועד"ז כתב הריטב"א בפי' בתרא, דהא דהן מצטרפין אף דהם חלוקין לחטאות, הוא משום דיש טעם לחלק ביניהם, דאין ידיעה חשובה כלום אלא כשהיתה אחר חטא גמור שהוא בר קרבן שאז הי' ראוי לחלוק, אך אחר חצי זית שאינו בר קרבן לאו שמה ידיעה. [↑](#footnote-ref-180)
180. ומשמע דמפרש די"ל דבהא גופא הוא דפליגי רבנן, וס"ל דכיון דמהני הידיעה שיהיו חלוקין לחטאות, אף אינם מצטרפין, דאם הא דפליגי רבנן הוא מטעם אחר, מ"ט לא מצי למיפרך מדר"ג, הרי אף רבנן לא פליגי עלי' מכח ה"ט. [↑](#footnote-ref-181)
181. ושמא י"ל בזה, למש"כ הריטב"א לקמן ע"ב א' דהא דידיעה שאחר המעשה מחלקת, הוא משום דהיא חשובה ככפרה כיון שנודע בחטאו וניחם עליו, ונמצא דתחילת הכפרה היתה על זית אחד בפנ"ע, ואפ"ה ה"ז מועיל לכפר אף על הזית השני. [↑](#footnote-ref-182)
182. ועיי"ש בתו"ד שכתב דהיכא דנודע לו על ב' הזיתים יחד, א"א כלל להפריש קרבן על א' מהם, וכל מה שאמרו לעיל בע"א דהפריש על הראשון וכו', הוא משום דלא נודע לו על ב' הזיתים יחד, והוכיח כן ממה שהוצרך רש"י בסוגיין להעמידה כמ"ד דאין ידיעות מחלקות, ולא העמידה כשנודע לו על ב' הזיתים יחד, - והדברים תמוהים טובא, דהרי להדיא אמרו לעיל שם דנודע לו על הראשון, והרי דנודע לו תחילה על הראשון ואח"כ נודע לו על השני, ובע"כ דאיירי בכה"ג, דרק משום זה הוא דהראשון והשלישי חלוקין זמ"ז, והשני והשלישי מצורפין זל"ז, וע"כ הוצרך רש"י להעמידה כמ"ד דאין ידיעות מחלקות, ואדרבה כיון שלא נזכר שם דנודע לו תחילה על השני ואח"כ נודע לו על השלישי, משמע דאיירי אף כשנודע לו בב"א, ואפ"ה מצי להפריש קרבן על השלישי בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-183)
183. וי"ל דלפ"ז, דזהו דיליף ר' יוחנן מקרא, דלא ילפינן מינה להך מילתא דאין אדם פורע חובו בדבר שכבר נתחייב בו, די"ל דד"ז הוא מסברא, אלא ילפינן מינה דב' הזיתים הוו ב' חיובים, ודע"כ ל"מ לפטור את הזית השני בקרבן שכבר נתחייב על הזית הראשון. [↑](#footnote-ref-184)
184. והראש יוסף לעיל ע' ב' ד"ה ופלוגתא כתב דלדעת הרמב"ם דאף כשאכל ב' זיתי חלב ונודע לו על אחד והביא עליו קרבן מתכפר בו השני שלא נודע עליו, וכמש"כ המהר"י קורקוס והכס"מ, ונת' להלן, נמצא דליכא בזה נפ"מ בין ב' זיתים לבין כזית ומחצה, ובע"כ לפרש החילוק ביניהם בע"א, עיי"ש, וכבר כתב כן המהר"י קורקוס בפ"ו משגגות הי"א בתו"ד, וכ"כ ההר המורי' שם. [↑](#footnote-ref-185)
185. ולכאו' יש מקום לפרש דאיירי כשאכל את החצי זית השני בתוך כדא"פ עם הזית הראשון, וע"כ הוי מכלל העבירה המחייבת קרבן, ושפיר חיילא ע"ז כפרת הקרבן, - אך אי"ז מתישב למש"כ הראש יוסף לעיל בסוגיין דדינא דנודע וחזר ונודע איירי רק כשלא אכל את ב' הזיתים בתוך כדא"פ, ולפ"ז הרי דאף הכא מיירי בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-186)
186. אך צ"ע, דאף דחטאת מכפרת על חייבי עשה, ונתכפר איסור החצי שיעור, מ"מ איסור השיעור השלם לא נתכפר כלל, שהרי בשעת הבאת הקרבן עדיין לא השלים השיעור, ומ"ט אינו חייב ע"ז קרבן, - ושמא יש מקום לדון, דאחר שהשלים אכילתו, נמצא דגם החצי שיעור הראשון הוי מכלל האיסור, ושפיר חיילא ע"ז כפרת הקרבן, ואמנם לפ"ז אי"ז מכח הא דחטאת מכפרת על חייבי עשה, וגם לא תליא בהא דחצי שיעור אסור מה"ת. [↑](#footnote-ref-187)
187. וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, הרי לקמן בסוגיין דנו דגם ר' יוחנן לא מוקי לקרא בכזית ומחצה, אף דס"ל דחצי שיעור אסור מה"ת, והרי דניח"ל טפי להעמיד לקרא בב' זיתים שנודע לו על אחד מהם, וה"נ י"ל בדעת ר"ל. [↑](#footnote-ref-188)
188. והמהרש"א עמד ע"ד רש"י שלא הק' מההיא דנודע לו על קצירה וטחינה וכו', ויש להוסיף, דמשמעות ד' רש"י לעיל שם דאיירי כשנודע לו על של שגגת שבת והפריש עלי' קרבן, ואח"כ נודע לו על של שגגת מלאכות, (וכ"ה מבו' להדיא בל' רש"י בד"ה במקומה עומדת), וזה דלא כמו שפירש"י הכא דאביי ורבא ס"ל דהפרשות מחלקות, ועמש"כ בזה הראש יוסף בסוגיין והפנ"י לעיל שם, - ולכאו' י"ל עוד בזה, למש"כ הרמב"ן והר"ן בריש פירקין בדעת רש"י, דכל שנודע לו דמעשה זה שעשה הוא אסור, אף ששכח שעשאו, חשיב כידיעה לחלק, ולפ"ז נמצא דכשנודע לו על קצירה וטחינה של שגגת שבת, והיינו שנודע לו שהוא שבת, וגם נודע לו שקצירה וטחינה אסורין, הו"ל כידיעה גם על קצירה וטחינה של שגגת מלאכות, דאף דאינו זכור שעשאן, מ"מ כיון שיודע שהוא שבת ודקצירה וטחינה אסורין בו, הו"ל כידיעה, וע"כ לי"ב לחילוק ידיעות, ומשא"כ בההיא דב' זיתי חלב, שנודע לו על הזית הראשון שהוא חלב, ועדיין הוא בשגגתו על הזית השני שהוא שומן, יש בזה לחילוק ידיעות, ומצינו לעיקר החילוק בזה, בד' החכם צבי בסימן קס"ד ודעימי' בדעת הרמב"ם, ונתבאר להלן, ושוב מצאתי כן בד' הפרדס רמונים לעיל שם. [↑](#footnote-ref-189)
189. ולמד לזה ממה שאמרו באכל ב' זיתי חלב ונודע לו על אחד מהן וכו' הביא קרבן על הראשון ראשון ושני מתכפרים, אף שנודע לו על השני אחר שנתכפר על הראשון, - וצ"ע דמנלי' דאיירי בכה"ג שלא נודע לו על השני אלא אחר שנתכפר על הראשון, והרי מה שאמרו שם דהפריש קרבן על השני וכו', בע"כ דאיירי כשנודע לו על השני, וא"כ שפיר י"ל דגם הא דהפריש קרבן על הראשון, איירי כשנודע לו גם על השני, - ובד' התורי"ד מבו' דהיינו, דאם נודע לו על השני קודם שנתכפר על הראשון, הי' מביא הקרבן על שניהם, ונתחדש בדבריו, דאף דהפריש קודם שנודע לו על השני, מ"מ אחר שנודע לו על השני מצי להביא את הקרבן גם על השני. [↑](#footnote-ref-190)
190. וצ"ע דתיקשי לאביי ורבא דהא כתיב על חטאתו והביא, דר"ל מוקים לה לאחר כפרה, אך לדידהו דאף כפרה אינה מחלקת, במה מוקמי לקרא, ולכאו' מוכח מזה דמודו אביי ורבא לדינא דר' יוחנן דידיעה שאחר המעשים מחלקת, ואך דס"ל דכ"ז הוא כשחזר ונודע לו על השני קודם שהביא קרבן על הראשון, אך כל שהביא קרבן קודם שנודע לו על השני, א"צ להביא חטאת אחרת, וזה כמש"כ המהר"י קורקוס והכס"מ בדעת הרמב"ם, ונת' להלן, - אך בד' התורי"ד משמע דס"ל דאביי ורבא ס"ל דליכא חילוק אחר המעשים כלל, לא בידיעות ולא בהפרשות וכפרות, וצ"ע.

     אך יש להעיר, דא"כ הרי י"ל כן גם בדעת ר' יוחנן, דאף דס"ל דידיעות שאחר המעשים מחלקות, מ"מ בכה"ג שהביא קרבן קודם שנודע לו על השני א"צ להביא חטאת אחרת, ומנ"ל להר"ח דר' יוחנן ס"ל בזה כר"ל דבכה"ג חייב להביא חטאת אחרת, ושמא הוא משום דאם הוה ס"ל דבכה"ג א"צ להביא חטאת אחרת, הוה מוקים בכה"ג לקרא דמחטאתו ונסלח לו, ול"ה בעי לאוקמה באכל כזית ומחצה וכו', וכמו שעמד בזה המהר"י קורקוס בפ"ו משגגות הי"א בתו"ד. [↑](#footnote-ref-191)
191. אך מד' הר"ן שלא הק' מהתם, אף שהביא בתו"ד לד' הרמב"ם אלו, נראה דהסכים לד' הרמב"ם דהתם אין הידיעה מועלת לחלק, וי"ל דאזיל לטעמי' בריש פירקין, דלפ"ז הדין נותן דהתם ליכא חילוק ידיעות, וכמש"נ בהערה ו'. [↑](#footnote-ref-192)
192. אך אכתי לא נתישב בזה מש"כ הרמב"ם בההיא דאכל ב' זיתי חלב ונודע לו על הראשון וכו', דאם הביא חטאת על האמצעי שלשתן מתכפרין, וכיון דהביא חטאת על האמצעי בע"כ דנודע לו עליו, ונמצא דנודע לו על הראשון ועל השני, ומ"ט סגי לי' בחטאת אחת, - ואמנם הרמב"ם שם כתב בהך בבא דכשיוודע לו על הראשון ועל השלישי א"צ להביא חטאת אחרת, והמהר"י קורקוס והכס"מ שם עמדו בזה, שהרי כבר נודע לו מעיקרא על הראשון, ועיי"ש מש"כ בזה, והראש יוסף לעיל בע"א תמה ע"ז, דאם אכן נודע לו על הראשון ועל השני, מ"ט סגי לי' בקרבן אחד, וכתב דבעכצ"ל כמש"כ הכס"מ שם בתי' בתרא דאיירי שחזר ושכח את הראשון, ולפ"ז י"ל דכיון דשכח את הראשון לי"ב לדינא דידיעות שאחר המעשה מחלקות, וצ"ע, ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"א סימן ח' ובאבי עזרי פ"ו משגגות ה"ט ובשיעורי הגר"נ סימן ג'. [↑](#footnote-ref-193)
193. וזה שלא כדעת ש"ר, דמבו' בדבריהם דבכה"ג שהביא כפרתו על אחת מהן אחר שנודע ליכא כלל לדין כפרות מחלקות, אלא ה"ז מכפר על שניהם, כאשר כ"ה מבו' לפי דבריהם מההיא דרבא דהביא קרבן על הראשון וכו'. [↑](#footnote-ref-194)
194. והיפ"ע בסוגיין כתב לסייע לזה ממה שאמרו בירושלמי הוריות פ"ג ה"ב דאכל ג' זיתים וסבור שהן ב' והפריש חטאת, דר' יוחנן אמר נתכפר מקצת החטא נתכפר כולו, ור"ל אמר נתכפר מקצת החטא לא נתכפר כולו, וכן אמרו בירושלמי שבועות פ"ב ה"א דר' יוחנן אמר נתכפר מקצת החטא נתכפר כולו, והפני משה שם עמד דזה להיפך ממה שאמרו בתלמודין דלר' יוחנן ידיעות שאחר המעשים מחלקות ולר"ל אינם מחלקות, ולפ"ד הכס"מ ניחא, דהרי דברי הירושלמי קיימי כשנודע לו על השלישי אחר שהביא קרבן, ובכה"ג לר' יוחנן אינו חייב קרבן אחר ולר"ל חייב קרבן אחר. [↑](#footnote-ref-195)
195. והקה"י בסימן ל"ג והאבי עזרי בפ"ו משגגות הק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם פ"ח ה"ח דאם אכל "ה' זיתי חלב" בהעלם א' ונודע לו ידיעת ספק על אחת מהם וחזר ונודע לו וכו' חייב אשם תלוי על כל אחת ואחת, עכ"ל, והרי דהא דידיעה שאחר המעשה מחלקת, הוא גם כשאכל ה' זיתי חלב, דלמש"כ המהר"י בירב מתפרש ל' זה דאכלם באכילה אחת, ולא רק כשאכל כזית חלב וכזית חלב, וק' מהתם גם ע"ד הקרית ספר והחכם צבי שיישבו ג"כ לד' הרמב"ם ע"פ דקדוק ל' זה, דבאכל ב' זיתי חלב אין ידיעה שאחר המעשה מחלקת. [↑](#footnote-ref-196)
196. אך בספר חפץ ה' כתב דלא נתכוין רש"י דר"ע ס"ל דבעי ידיעה תחילה, אלא הביא לפלוגתא דר"ט ור"ע דמזה נלמד דר"ט ס"ל דל"ב ידיעה בתחילה, וכ"כ השפ"א בכריתות כ"ב ב', וגם בד' הריטב"א מבו' דאין הדבר מפורש בד' רש"י דר"ע בעי ידיעה בתחילה, אלא דכ"ה משמעות דבריו, אך צ"ע מד' רש"י המפורשים לקמן דר"ע ס"ל דבעי ידיעה בתחילה, ועמד ע"ז בהגה' לשפ"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-197)
197. והתוס' כתבו דר' טרפון דפליג ע"ז וקאמר דמביא קרן וחומש ומביא איל ומתנה, אי"ז עצה טובה, אלא דינא הוא דאינו יוצא מידי עבירה בב' אשמות אלא שיביא אשם ומעילתו ויתנה, והתוס' הרא"ש פירש דהוא משום דצריך להוציא ממון של איסור מתחת ידו מספק, ועמש"כ הרש"ש בכריתות כ"ב א' והשערי ישר בש"ג פכ"ג בטעמא דר"ע דא"צ להביא מעילתו מספק, ועמש"כ בזה המרחשת בח"א סימן י"ג ענף ג', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-198)
198. ולא פירשו התוס' מאן ס"ל דאשם ודאי בעי ידיעה בתחילה, והמהרש"א כתב דהוא חכמים דפליגי בכריתות שם על ר"ע ופוטרין, ועמש"כ ע"ז הבכור שור והפנ"י והראש יוסף. [↑](#footnote-ref-199)
199. ואמנם י"ל, דגם אם הא דבעינן ידיעה בתחילה הוא משום דאל"כ הו"ל כאונס, הרי מ"מ אי"ז אונס גמור דיש בזה לדינא דאונס רחמנא פטרי', אלא היינו דאי"ז שגגה גמורה כיון דיש בזה צד אונס, וע"כ אם חיובו הוא על השגגה אינו חייב אלא כשהיתה לו ידיעה בתחילה, אך אם אין חיובו על השגגה, הרי דאף דבאונס פטור משום דאונס רחמנא פטרי', היינו רק באונס גמור, אך בכה"ג שלא היתה לו ידיעה בתחילה דאי"ז אונס גמור, ה"ה חייב, והך מילתא דחלוק הוא פטורא דאונס באותן המביאין על הזדון כשגגה, מפטור אונס באותן שאין מביאין אלא על השגגה, כ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"י משגגות ה"ח, עיי"ש, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-200)
200. ונתחדש בזה, דהא דידיעה שאחר המעשה מחלקת, אי"ז מכח שנתחייב תחילה קרבן על הראשון, דא"כ הרי אדרבה למ"ד דאשם ל"ב ידיעה בתחילה, הי' בדין דכל שבא עלי' וחזר ובא עלי', יהיו חלוקין לאשמות, כיון דנתחייב קרבן על הביאה הראשונה קודם שחזר ובא עלי', ואך דזה א"א, שהרי ילפינן מקרא דמביא קרבן אחד על ביאות הרבה, ובע"כ דהא דידיעה שאחר המעשה מחלקת, הוא משום דהידיעה חשובה כהבאת קרבן, וכלישנא דרש"י, וע"כ הוא דלמ"ד דאשם ל"ב ידיעה בתחילה, ואין הידיעה מכלל תנאי הבאת הקרבן, אין הידיעה חשובה כהבאת קרבן, ועמש"נ להלן בדעת הר"ח בזה. [↑](#footnote-ref-201)
201. ויש להסתפק אם היינו משום דכל הא דרבי קרא דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה, הוא רק בחיובא דמזיד, אך חיובא דשוגג, דמי לשאר חייבי קרבן שבתורה דמביא על כל העלמה, - או היינו דכיון דבשוגג חיובו הוא מכח השגגה, הרי דכל דאיכא חילוק העלמות וחלוקין הן זמ"ז לגמרי, ל"מ להביא קרבן אחד על כולם, ול"ד להא דבמזיד מביא קרבן א' על ביאות הרבה, דבמזיד ליכא דבר המחלק בין הביאות, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י בסוד"ה ופליגי, דאם הוה מדמינן שפחה חרופה לאכילת חלב דידיעות מחלקות, הי' חייב ב' אשמות, ול"ה בזה לדינא דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה. [↑](#footnote-ref-202)
202. ויש להוסיף, דהרי אמרו לעיל ע"א ב' דאם אכל כזית ומחצה ונודע לו על כזית, אין ידיעה זו מחלקת ביניהם אף לר' יוחנן, ופירש"י דהוא משום דאם הי' מביא קרבן הי' החצי זית מתכפר עם הזית בלא ידיעה, וע"כ הו"ל כאילו נודע לו על הכל ואין הידיעה מחלקת, וה"נ הכא דכוותה, כיון דאשם ל"ב ידיעה, ודאי דידיעה שאחר המעשים אינה מחלקת, כיון דאם הי' מביא קרבן היו מתכפר כל הביאות, והוי כאילו נודע לו על הכל, - ולדעת התוס' דס"ל דאף דאשם ל"ב ידיעה בתחילה, מ"מ איצטריך לאשמועינן דאין הידיעה מחלקת לאחר המעשים, (ומשמעות דבריהם דאם בעינן בזה ידיעה משום דבפועל א"א לו להביא קרבן בלא ידיעה, היתה מחלקת ידיעה אף אחר המעשים), צ"ל דמפרשי לההיא דאכל כזית ומחצה בע"א, וכמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ו משגגות ה"י. [↑](#footnote-ref-203)
203. אך התוס' פירשו דהא דנקט לה בשפחה חרופה ולא נקט לה במעילה, הוא משום דבמעילה שאין חיובה אלא בשוגג ודאי דמהני ידיעות שבין המעשים לחלק, והריטב"א כתב דנקט הכי לרבותא, עיי"ש, ועמש"כ הגרע"א בגהש"ס טעם אחר בזה, - ולפי' ר"ח דהפלוגתא אם בעי ידיעה בתחילה, הוא אם בעינן שיהא ידוע לו בתחילה, או דכיון דחיובו אף המזיד, ה"נ הוא חייב בשוגג אף כשלא היתה לו ידיעה בתחילה, הרי דכל הפלוגתא בזה הוא בשפחה חרופה דמביא על הזדון כשגגה. [↑](#footnote-ref-204)
204. ואמנם הא דתלינן הכא לדין בעל ה' ביאות בשפחה חרופה בהפלוגתא אם אשם בעי ידיעה בתחילה, מבו' בפי' ר"ח דהיינו כשבא עלי' בכמה העלמות, והא דלמ"ד דבעי ידיעה בתחילה חייב על כל אחת ואחת, אי"ז מכח דינא דר' יוחנן, אלא הוא משום חילוק העלמות, (דאף דחייב אף במזיד, מ"מ בשוגג הוי חיובו מכח השגגה, ויש בזה לחילוק העלמות), אך תיקשי בהא דתלי לה אביי לקמן בסוגיין בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל, והיינו בידיעות שאחר המעשים, אף דבשפחה חרופה מביא קרבן אחד על עבירות הרבה, הגם שכבר נתחייב בקרבן על הביאה הראשונה, ולא אמרינן דאינו פורע חובו במה שנתחיב בו. [↑](#footnote-ref-205)
205. וי"ל עוד, דהרי בגמ' לקמן תלינן לדין ידיעות שאחר המעשים בהפלוגתא אם אשם ודאי בעי ידיעה בתחילה, ולמ"ד דבעי ידיעה בתחילה, הרי אף דחיוב אשם הוא אף במזיד, מ"מ בשוגג חיובו הוא מכח השגגה, וי"ל דכל הא דרבי קרא דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה, הוא רק במזיד, אך בשוגג דמי לכל חייבי קרבן שבתורה, וכמש"נ לדון בזה בהערה ?, וכל שכבר נתחייב בקרבן על הביאה הראשונה, ל"מ לפטור בזה את חיובו על הביאה השני'. [↑](#footnote-ref-206)
206. והתוס' ותוס' הרא"ש הק' דיהא חייב שתים, כיון דצריך לכל הפחות ידיעה אחת, ובס' לשון הזהב תמה דמ"ט לא יהא חייב אלא שתים, הרי כיון דהוא צריך ידיעה אחת, ומכח זה אמרינן דכשנודע לו על הראשונה ה"ז מועיל לחלק ואינו מתכפר על השני' בקרבן שמביא על הראשונה, תו נמצא דאינו יכול להביא קרבן על השני' בלא ידיעה, וממילא הדין דנותן דכשנודע לו על השני' ה"ז מועיל לחלק ואינו מתכפר על השלישית בקרבן שמביא על השני', ונמצא דאף על השלישית אינו יכול להביא קרבן בלא ידיעה וכו', ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-207)
207. והגרע"א בגהש"ס כתב דהא דבאשם שפחה חרופה ל"ב ידיעה, היינו דאם בעל ה' בעילות ואח"כ כיפר על אחת קודם שנודע לו על השאר כולם מתכפרין, דל"ב ידיעה בתחילה, - וצ"ב, דהרי בל' התוס' מבו' דעיקר קושייתם הוא משום דא"א בלא "ידיעה אחת", ומה"ט לא הקשו אלא דיתחייב שתים, (ועמש"נ בהערה ? להעיר בזה), וגם בכה"ג דבעל ה' בעילות וכיפר על אחת וכו', בע"כ שנודע לו על אותה שכיפר עלי', ונמצא דא"א בלא ידיעה אחת. [↑](#footnote-ref-208)
208. אך בד' התוס' ודעימייהו מבו' דהא דידיעה מחלקת, אי"ז מכח הא דלא חייל חיוב הקרבן בלא הידיעה, אלא הוא משום דא"א להביא קרבן בלא ידיעה, והידיעה גורמת כפרה, והיינו דמכח זה חשבינן להידיעה כהבאת קרבן, וע"כ אם בשפחה חרופה א"א בפועל להביא אשם בלא ידיעה, הי' בדין שתהא הידיעה מחלקת. [↑](#footnote-ref-209)
209. צ"ב דהיאך שייך לומר דאף כפרה שבין המעשים לא תחלק, והיאך אפשר שיועיל הקרבן לכפר על עבירה שעבר אחר הבאת הקרבן. [↑](#footnote-ref-210)
210. והריטב"א כתב דהא דבמעשה לאחר הפרשה לא קאמינא, הוא משום דודאי הפרשה חשיבא טפי, וגם אין לומר שיתכפר שום אדם בקרבן שהופרש קודם החטא, וצ"ע אם הוא ב' טעמים חלוקים, ולטעמא קמא מהניא ההפרשה לחלק ולחייבו ב' גם אם בא להתכפר בקרבן אחר. [↑](#footnote-ref-211)
211. אך צ"ב בד' הר"ח, שהרי ד' רב דימי קיימי למ"ד דאשם בעי ידיעה בתחילה, ולפי' הר"ח היינו דלדידי' חיובא דשגגה אינו כחיובא דזדון, וא"כ שפיר הדין נותן דכל שנודע לו על זו ואח"כ נודע לו על זו יתחייב ב' אשמות, ומ"ט הוצרך להא דהפריש על הראשונה, ואדרבה בגונא שכבר הפריש קרבן על הראשונה, לכאו' שפיר יש לחייבו על כל אחת, גם למ"ד דאשם ל"ב ידיעה בתחילה, וחיובא דשגגה הוא כחיובא דזדון, (כאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ט משגגות ה"ו, ונת' להלן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-212)
212. והחזון יחזקאל בסוגיין כתב מדעתו לפרש דכל הא דתלינן לה הכא בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל הוא רק כשנודע לו על אחת מהן והפריש עלי' קרבן, דאם לא הפריש עלי' קרבן, ודאי דסגי בקרבן אחד, דומיא דמזיד דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה, ורק כשהפריש קרבן, הוא דאמרינן דאם אשם בעי ידיעה בתחילה, ועדיין לא נתחייב באשם על שאר הביאות, נקבע האשם בהפרשתו רק על ביאה זו שנודע לו עלי', ואינו מועיל לכפר על שאר הביאות. [↑](#footnote-ref-213)
213. ולמש"כ הר"ח דמ"ד דבעי ידיעה בתחילה היינו דאינו חייב בשוגג אלא כשהיתה לו ידיעה בתחילה, והוא משום דאף דמביא אף על הזדון, מ"מ בשוגג הוי חיובו על השגגה, הרי דה"נ כשבא אחת במזיד ואחת בשוגג חייב ב', - וכאשר כ"ה מבו' בל' הר"ח דכל הא דאם בא כמה ביאות מהן בזדון ומהן בשגגה אינו חייב אלא אחת, הוא רק למ"ד דאשם ל"ב ידיעה בתחילה. [↑](#footnote-ref-214)
214. ולכאו' הטעם בזה, דאף דליכא בזה לדין חילוק ידיעות, מ"מ אלמלי הא דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה, הרי דאף דאם בא כמה ביאות בהעלם אחד ל"ה חייב אלא אחת, משום דההעלם מצרפן, מ"מ כל שבא בכמה העלמות וליכא בזה לצירוף ההעלמות, הי' חייב על כל אחת ואחת, ורק משום דבשפחה מביא קרבן א' על עבירות הרבה סגי לי' בקרבן אחד, והיינו דכשבא ב' ביאות בב' העלמות, אף דליכא בזה להחילוק דב' העלמות, מ"מ גם ליכא בזה להצירוף דהעלמה אחת, ודמי לב' ביאות במזיד, (דליכא דין חילוק ביניהם, וגם ליכא דבר המצרפן), וכיון דבמזיד מביא קרבן א' על עבירות הרבה, ה"ה בשוגג.

     והי' מקום לדון עוד, דבשפחה חרופה דאין חיובו על השגגה, הרי דאף בהעלם א' הו"מ לחייבו ב' חטאות, וכל הא דאינו חייב ב' חטאות, הוא מכח דינא דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה, אך בפירש"י לעיל בסוגיין כתב דבמזיד מביא קרבן אחד על עבירות הרבה, וכ"ש בשוגג בהעלם אחד, ומשמע דבשוגג בהעלם אחד ל"ב לדינא דמביא קרבן א' על עבירות הרבה, וכ"ה להדיא בד' המהר"י קורקוס בפ"ט משגגות ה"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-215)
215. צ"ע מ"ט הוצרך לזה, הרי אף בשפחה חרופה דליכא לחילוק ידיעות, מ"מ כל הא דסגי לי' בקרבן אחד, הוא רק מכח דינא דמביא קרבן א' על עבירות הרבה, וכמו שפירש"י לעיל מינה, ונת' לעיל, וא"כ באכילת חלב דליכא להך דינא, שפיר הוא חייב קרבן על כל אכילה, ושמא האמת קאמר דידיעות שבין אכילת חלב לאכילת חלב מועילות לחלק, - וי"ל דהוצרך לה"ט לפרש להא דידיעות מחלקות בין אכילת חלב לאכילת חלב, אף כשהיו ב' האכילות בתוך כדא"פ, דבכה"ג במזיד אינו חייב ב' מלקיות, וכמש"כ התוס' הרא"ש והתורת חיים בחולין פ"ג א' בדעת רש"י שם, ונת' לעיל ע"א א', ואפ"ה בשוגג הוא חייב ב' חטאות, משום חילוק ידיעות. [↑](#footnote-ref-216)
216. והמהר"י קורקוס בפ"ט משגגות ה"ו כתב בתו"ד בשם רש"י, דהא דאם איכא חילוק ידיעות מביא על כל אחת ואחת, ול"ד למזיד דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה, הוא משום דלא נתרבה אשם אחד על עבירות הרבה אלא במזיד. [↑](#footnote-ref-217)
217. והוסיף לפרש, דכשבא כמה ביאות במזיד הרי איכא ידיעות טובא בה' עבירות אלו, ואפ"ה אינו חייב אלא אחת, וה"נ בשוגג אף דאיכא טובא ידיעות אינו חייב אלא אחת, - ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ מ"ט למ"ד דאשם בעי ידיעה בתחילה מועלת הידיעה לחלק. [↑](#footnote-ref-218)
218. ולכאו' י"ל בזה, שהרי בד' התוס' לעיל מבו' דלפ"מ דס"ד לחלק בין ידיעות שבין המעשים לידיעות שאחר המעשים, הרי דאף למ"ד דאשם ל"ב ידיעה בתחילה, מ"מ מועילות ידיעות שבין המעשים לחלק, וא"כ הרי מהא דאמר רב דימי דרק למ"ד דאשם ודאי בעי ידיעה בתחילה מועלת ידיעה לחלק, בע"כ דלא ס"ל לחלק בין ידיעות שבין המעשים לידיעות שאחר המעשים, ושפיר פריך אביי דא"כ אף למ"ד דבעי ידיעה תלי דין ידיעות שבין המעשים בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל. [↑](#footnote-ref-219)
219. וצ"ע דלמשמעות ד' התוס' לעיל דעיקר הא דהפרשה מחלקת בין המעשים הוא דל"מ הקרבן לכפר על עבירה שעבר אחר הפרשתו, מה מקום י"ל דתליא בהפלוגתא אם אשם בעי ידיעה בתחילה, - ושמא י"ל ע"ד מש"כ הגר"ז אסבסקי בסו"ס ב', דלמ"ד דאשם ל"ב ידיעה בתחילה הרי דאף אם נודע לו בין המעשים, הו"ל כחיוב אחד, וע"כ שפיר מהני הקרבן לכפר אף על הביאה דאחר ההפרשה, כיון שהיא חיוב אחד עם הביאה שהפריש עלי' את הקרבן, ומשא"כ למ"ד דאשם בעי ידיעה בתחילה, הרי דכל שנודע לו בינתים ה"ז מועיל לחשבו כב' חיובים, ואף דסגי להו באשם אחד, מ"מ כל שהפרישו קודם הביאה השני', אינו מועיל לכפר עלי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-220)
220. ולכאו' לפ"ז הדין נותן לדעת רב דימי, דבבא ה' ביאות במזיד והפריש קרבן אחר ביאה הראשונה, ה"ז מועיל לכפר על כולם לכו"ע, כ"ה דלמ"ד דאשם ל"ב ידיעה בתחילה, מועיל הקרבן לכפר על מעשה בשוגג אחר הפרשה, דכל שהיו הביאות במזיד, אינו ענין להפלוגתא אם אשם בעי ידיעה בתחילה. [↑](#footnote-ref-221)
221. אך מד' התוס' ודעימייהו דלא ניח"ל בזה, נראה דס"ל דעיקר הא דהפרשה מחלקת, הוא דאין קרבן זה מכפר על העבירה האחרת, אך כל שבא להתכפר בקרבן אחר, שפיר סגי בקרבן אחד, וכאשר כ"נ גם בל' התוס' לעיל בסוגיין, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-222)
222. ועי' בד' המהר"י קורקוס שם ה"י שהאריך בטעם הא דפסק הרמב"ם דאשם בעי ידיעה, - והמג"א בסימן א' סקי"א נקט בתו"ד דאשם ל"ב ידיעה, והאלי' רבה שם סקי"ג תמה ע"ז מד' הרמב"ם אלו דקי"ל דאשם בעי ידיעה, וכן הק' הנזירות שמשון שם, והובא בגל' הגרע"א, ועמש"כ בזה הפמ"ג והדגמ"ר והמחה"ש שם, והארצות החיים שם סק"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-223)
223. וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בשם ריב"א שהוכיח ממה שאמרו בכריתות דבה' העלמות בשפחה אחת אינו חייב אלא אחת, דכל מה שאמרו הכא דלמ"ד דאשם בעי ידיעה בתחילה חייב ה', הוא רק כשנודע לו על אחת והפריש עלי' קרבן ואח"כ נודע לו וכו'. [↑](#footnote-ref-224)
224. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם שם פ"י ה"ח, ז"ל, כל המביא קרבן על הזדון כשגגה, אם הי' אנוס פטור מן הקרבן, וא"צ לומר שאר עבירות שאינו חייב חטאת אלא על שגגתן שאם הי' אנוס פטור, עכ"ל, והיינו דבשאר עבירות שאינה חייב חטאת אלא על שגגתן, הרי דכל שהוא אנוס ואין תורת שגגה ע"ז, פטור, ול"ב בזה לפטורא דאונס, ומשא"כ באותם המביאין על הזדון כשגגה, ואין החיוב מכח השגגה, שפיר הי' מקום לחייב אף באונס, וזהו דקמ"ל דהוא פטור, והוא משום דאונס רחמנא פטרי', - אך יש לדחות דמכוון ד' הרמב"ם הוא, דבאותן עבירות שאין חייב חטאת אלא על שגגתן, פשיטא דבאונס פטור, משום דכתיב בקרא שגגה, ול"ב למילף לפטור אונס מהא דבעלמא אונס רחמנא פטרי', אך לעולם גדר הפטור דאונס שוה בכל הקרבנות, דגם הא דבכל חטאות פטור באונס, הוא משום דאונס רחמנא פטרי', וכאשר כ"נ בל' הרמב"ם בפ"א מאיסו"ב ה"ט. [↑](#footnote-ref-225)
225. ואמנם לדרך זו נמצא דהרמב"ם פליג על הר"ח, דבד' הר"ח מבו' דכל שנודע לו על אחת מהן והפריש עלי' קרבן, תליא בהפלוגתא אם אשם בעי ידיעה בתחילה, ולמ"ד דל"ב ידיעה בתחילה ואין חיובו מכח השגגה אי"ז מועיל לחלק, אך בד' הרמב"ם שם ה"ו מבו' דבכה"ג שנודע לו על אחת מהן והפריש עלי' קרבן ה"ז מועיל לחלק, אף דקי"ל דאין חיובו מכח השגגה. [↑](#footnote-ref-226)
226. צ"ב דהא דפטרינן התם הוא משום דכל דאין שיעורן שוה אין מצטרפין לכשיעור, וליכא הוצאה כשיעור, ודמי להא דלענין טומאה כל שאין טומאתן ושיעורן שוה אין מצטרפין, כדתנן במעילה י"ז א', ולעיל ע"ו א' מדמינן להו, אך הכא שהוציא את ב' החצאים לרשות אחת, לכאו' בע"כ דהא דאין מצטרפין הוא משום דחזינן להו כב' מעשי הוצאה, - ושמעתי לפרש דמכוון הרמ"ה הוא, דמהא דכל דאין שיעוריהן שוין אין מצרפין נלמד, דלא סגי במה שעשה ב' חצאי שיעור, אלא בעינן שיצטרפו יחד, ומה"ט הוא דבב' רשויות דאין מצטרפין יחד פטור. [↑](#footnote-ref-227)
227. ולכאו' נפ"מ בין הטעמים, בגונא דהוציא כגרוגרת מרשות זו וכגרוגרת מרשות זו אם חייב ב', דלטעמא קמא דהא דמב' רשויות פטור הוא משום דדמי להוציא חצי כגרוגרת אוכלין וחצי רביעית משקין, הרי דבב' כגרוגרות אינו חייב אלא אחת, דומיא דהוציא כגרוגרת אוכלין ורביעית משקין דאינו חייב אלא אחת, ואמנם בפי' רבינו פרחי' לקמן צ' א' נראה דס"ל דחייב ב', וצע"ג, אך לטעמא בתרא דהא דפטור הוא משום דהוא כמו שהי' ידיעה ביניהם, הרי דבב' כגרוגרות חייב ב', ואמנם י"ל דלא מדמינן לה לידיעה, אלא להא דידיעה מחלקת בין ב' חצאי שיעור, דהוא דין בפנ"ע, (וכמבו' בד' הרמ"ה שם לעיל מינה, ונת' לקמן ק"ה א'), אך לי"ב לדינא דידיעה המחלקת לחטאות, - ובירושלמי בריש מכילתין מסקינן דבב' כגרוגרות אינו חייב אלא אחת, ונת' להלן, ואך דבד' הירושלמי שם מבו' דמפרשינן לדינא דר' יוסי דהוא בהוצאה לב' רשויות, ולא בהוצאה מב' רשויות. [↑](#footnote-ref-228)
228. ודמי להא דאין חייבין על אכילה ביותר מכדא"פ, משום דלחייב על אכילת כזית בעינן שיהא זה אכילה אחת, וכל שהפסיק יותר מכדא"פ ואי"ז אכילה אחת פטור. [↑](#footnote-ref-229)
229. ודמי להא דאין חייבין על אריגת חוט אחד בבגד זה וחוט אחד בבגד זה, דהוא משום דלי"ב להתיקון דאורג ב' חוטין, דהוא רק כשב' החוטין יחד. [↑](#footnote-ref-230)
230. דלמש"כ התוס' בב"ב והתוס' הרא"ש הא דפטור הוא משום דלי"ב להתיקון דהוצאה, ולמש"כ השיטה להר"נ הא דפטור הוא משום דחזינן לה כב' מעשי הוצאה, - ובתשו' חזו"א סימן ת"ר נקט דהגריעותא הוא משום שהן ב' פעולות מפורדות ובצר השיעור בכל אחת ואין חיוב על ב' חצאין אלא על אחת שלמה.

     ויש להוסיף, דבפי' רשב"ם בב"ב נ"ה ב' כתב דהא דאין חייבין על הוצאה אלא בכגרוגרת, הוא משום דבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה ולא חשיבא הוצאת דבר חשוב בפחות מכגרוגרת, - וי"ל דהוצרך לפרש כן התם, משום דרק מה"ט הוא דכשהוציא לב' רשויות פטור, דהחשיבות דהוצאה הוא רק כשיש לו כגרוגרת יחד, דאם הי' זה שיעור בעלמא, שפיר הי' מצטרף אף בב' רשויות. [↑](#footnote-ref-231)
231. האג"ט מעמר סק"ח פירש הטעם בזה, דכל דהוא מחוסר מעשה כעין המלאכה, הוי כמחוסר מעשה, וע"כ לענין מלאכת הוצאה כל שהוא מחוסר הוצאה פטור, וכתב לפ"ז לענין מעמר, דכל שעימר כחצי גרוגרת בפנ"ע וכחצי גרוגרת בפנ"ע אין מצטרפין, כיון דה"ז מחוסר עימור, - אך לכאו' יש לפרש בע"א, דעיקר התיקון דמלאכת הוצאה, הוא במה שהובא הדבר לרשות זו, ואם כל הצירוף לכגרוגרת הוא ע"י שבידו לקרבם לרשות אחרת, נמצא דליכא הכא לעיקר התיקון דהוצאה. [↑](#footnote-ref-232)
232. ועיי"ש שכתב דהו"ל כמי אכל חצי זית חלב מחתיכה זו וחזר ואכל חצי זית אחר מחתיכה זו דאין זו תלוי' בזו ומיקרו ב' העלמות, וצ"ב, דהרי אף ב' חצאי זיתים מב' תמחויין מצטרפין לרבנן דתמחויין אינם מחלקין, ואף לר' יהושע דתמחויין מחלקין, מיבע"ל לעיל ע"א א' אם הוא אף לקולא, ושמא מכוון דבריו הוא בגונא שנתחלף לו חלב בשומן, ובזה ס"ל דכל דהם ב' חתיכות דהוי העלמה בפנ"ע על חתיכה זו והעלמה בפנ"ע על חתיכה זו, אינם מצטרפין לחייב, והפלוגתא אם תמחויין מחלקין לקולא, הוא כשאכלן בשגגת איסור חלב, אך צ"ע לפ"ז בהא דמדמי לזה דינא דהכא דלב' רשויות פטור. [↑](#footnote-ref-233)
233. ולכאו' למש"כ התוס' דעיקר הא דפטרינן בהוציא לב' רשויות הוא משום דהוא מחוסר קריבה ואכתי ליכא להתיקון דהוצאה, הרי אי"ז טעם כלל לפטור בצירוף ב' רשויות לד' אמות, - אך מד' רש"י וש"ר שם שדנו לדמות זל"ז, מבו' שפירשו דהא דפטרינן בהוציא לב' רשויות, הוא משום דכל רשות נידונת לעצמה וחשבינן לה כב' הוצאות, וע"ד מש"כ השיטה להר"נ, וע"כ שפיר י"ל דמכח זה אף אין ב' רשויות מצטרפות לד' אמות. [↑](#footnote-ref-234)
234. ואמנם הרמ"ה בב"ב שם נחלק ע"ז וכתב דאין מקום לחלק בין כרמלית למקו"פ, עיי"ש שהאריך, וי"ל דהוא משום דס"ל דמדאורייתא שוה שם כרמלית לשם מקו"פ, וכמשמעות ד' המ"מ בפ"א מעירובין ה"א והקרית ספר בפי"ד משבת, וכ"כ בחי' הגר"א לעיל ז', - אך לכאו' בדבריו שם נראה דמודה דמדאורייתא חלוק שם כרמלית משם מקו"פ, וזהו שכתב דאדרבה מקו"פ ראוי יותר להפסיק, משום שדינו חלוק לגמרי מרה"ר, ואך דס"ל דאי"ז טעם לחלק ביניהם לענין חילוק רשויות. [↑](#footnote-ref-235)
235. והרמ"ה שם האריך דתלי אם גרסינן דמב' רשויות פטור, דלפ"ז בעינן דבר הראוי לחלק בין ב' רה"י, או גרסינן דלב' רשויות פטור, ולפ"ז בעינן דבר הראוי לחלק בין ב' רה"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-236)
236. ובתשו' אג"מ או"ח ח"ה סימן כ"ח אות כ' נקט דנפ"מ בזה, בדין ס' רבוא דבעינן לרה"ר, דלדעת הרמב"ם כל שיש ברה"ר כולה ס' רבוא הויא רה"ר, אף אם יש כרמלית ביניהם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-237)
237. וכ"כ המרכה"מ בפ"ה משבת ה"ד, והרש"ש לעיל ל"ה ב', - והרש"ש שם כתב לישב בזה משה"ק התוס' מההיא דכתב אות אחת בציפורי ואות אחת בטבריא חייב אע"ג דמסתמא איכא שהות, והריטב"א הוסיף לפרש דהגאונים כתבו דיש י"ב מיל ביניהם, דהתם איירי בשגגת מלאכות, דבזה אין השהות שבינתים מחלקת, - ועמש"כ בזה העולת שלמה בכריתות ט"ז א'. [↑](#footnote-ref-238)
238. ובזה מתישב היטב מה שאמרו בכריתות י"ז א' דלרבא דאמר ס"ל לר"ע דשבתות כגוף אחד הן, בשלמא הא דתניא חייב משכח"ל בין בזדון שבת ושגגת מלאכות דשבתות כגוף אחד הן וכו', והשטמ"ק שם ט"ז ב' הק' דהיאך מצינו לפרש להברייתא בזדון שבת ושגגת מלאכות, הרי א"כ מ"ט דרבנן דפטרי, כיון דשבתות לאו כגופין דמי, - ולדעת רש"י ניחא, דאף דשבתות כגוף אחד הן, מ"מ לרבנן אינם מצטרפין לחיוב, שהרי אף שחרית ובין הערבים אין מצטרפין משום שיש שהות בינתים כדי לידע, וכ"ש דב' שבתות אין מצטרפין, - אך בל' רש"י שם ד"ה אי אמרת בשלמא, משמע דכל הא דלרבנן אין ב' שבתות מצטרפין, הוא משום ידיעת ימים שבינתים, וזה דלא כפירושו הכא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-239)
239. וע"כ אף דלענין חילוק חטאות רק ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, וגם ל"מ לחלק אלא בשגגת שבת ולא בשגגת מלאכות, היינו משום דהתם בעינן שיהא נודע לו, אך לענין שלא יצטרפו דסגי במה שיש שהות בינתים כדי לידע, ל"ב ימים שבינתים, ואף משחרית לבין הערבים איכא שהות כדי לידע, והוא אף בשגגת מלאכות, דאף דבשגגת מלאכות אף בימים שבינתים לא אמרינן שנודע לו, מ"מ הכא דסגי במה דיש לו שהות כדי לידע, הרי דאף בשגגת מלאכות איכא שהות כדי לידע. [↑](#footnote-ref-240)
240. דאף דלמ"ד דאין ידיעה לחצי שיעור אף אם כתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת זו מצטרפין, הרי מ"מ בעינן שיהיו מצורפין זל"ז, שהרי כותב אות אחת במקום זה ואות אחת במקום זה אם אינם ראויים להצטרף יחד אינו חייב, אך יש לדחות דהתם הוא משום דבעינן להתיקון דכתיבת ב' אותיות, ואי"ז משום דבעינן שיהא צירוף ביניהם, - וכ"כ הרמ"ה בב"ב נ"ה ב' אות רמ"ח דהא דאם הוציא חצי גרוגרת וחזר והוציא חצי גרוגרת בהעלם אחד חייב, הוא משום דההעלמה מצרפתן, והו"ל כמו שהוציא לשניהם בב"א. [↑](#footnote-ref-241)
241. ואמנם יש להעיר, דא"כ מנ"ל דמהני ידיעה לח"ש במעילה, הרי כל הא דמצינו דלרבנן יש ידיעה לח"ש, הוא בשאר איסורים דבעינן שיהיו ב' החצאים מצורפין, וכל דיש ידיעה ביניהם ה"ז מחלקם, ומה"ט סגי במה שיש שהות ביניהם כדי לידע, אך במעילה דל"ב שיהיו ב' החצאים מצורפין, דמה"ט לא סגי במה דיש ביניהם שהות כדי לידע, מנ"ל דפליגי רבנן על ר"ג וס"ל דמהני בזה ידיעה. [↑](#footnote-ref-242)
242. ואמנם התם אינם מצטרפין אף בפחות מכדא"פ, והיינו משום דרק באכילה איכא להצירוף דכדא"פ, וי"ל דהוא כמש"כ המאירי לעיל פ' א' דהתם דרך אכילה הוא כן. [↑](#footnote-ref-243)
243. עיי"ש שדנו בטעם הא דאם נשרפה הראשונה קודם הנחת שני' דפטור, ול"ה כאכילה דאם בלע חצי כזית והקיאו וחזר ובלע חייב, ואם הוא דין מסוים במלאכת הוצאה, הרי אי"ז ענין לאיסורי אכילה, ובד' הירושלמי לא נתפרש הישוב דמ"ש הוצאה מאכילה, וי"ל דהוא כמש"כ המאירי לעיל פ' א' דשאני באכילה דדרך אכילה הוא כן, - ויש להוסיף, דבד' הירושלמי מבו' דבאכילה אף כשאוכל בזאח"ז חשיב דהאכילה הראשונה קיימת, ורק כשהקיא את החצי זית הוא דבטלה האכילה הראשונה, ובד' הרי"ד והמאירי לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-244)
244. צע"ג דבכה"ג שאכל חצי זית שחרית וחצי זית בין הערבים, אינו חייב, כיון דאי"ז בתוך כדא"פ, וכמש"כ המאירי גופי' לעיל ע"א א', - וצ"ל דל"ד נקט שחרית ובין הערבים, ומכוון דבריו הוא דל"ה האכילה בב"א אלא בזאח"ז, ובשעת אכילת החצי זית השני כבר אין החצי זית הראשון קיים. [↑](#footnote-ref-245)
245. אך הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות כ"ז נסתפק דשמא הך דינא הוא רק בהוצאה דמלאכה גרועה היא, והביאו המנ"ח במצוה ט"ו, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-246)
246. אך הפמ"ג בפתיחה להל' בב"ח נקט דאי"ז מצטרף בזאח"ז, ונסתפק לפ"ז אם יש בזה לאיסור ח"ש כיון דלא חזי לאיצטרופי, וכ"כ המנ"ח במצוה צ"ב אות ב' ובמצוה קי"ג אות ב', - ובתשו' נפש חי' יו"ד סימן י"ב כתב בדעת הפמ"ג, דל"ד למלאכת שבת דמצטרף בזאח"ז, דהתם האיסור בהתיקון שנעשה ע"י המלאכה, ומשא"כ בבישול בב"ח דהאיסור בעצם מעשה הבישול, והיינו דמה"ט אף אם החצי זית הראשון קיים הוי כנשרף, דמה שהוא קיים אינו שייך כלל לענין האיסור, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - ובהגה' הגרע"א ליו"ד סימן פ"ז שנד' בס' וזאת ליהודה נסתפק בדין זה אם דמי להא דלענין שבת מצטרפין. [↑](#footnote-ref-247)
247. ולפ"ז הדין נותן דבאיסור בל יראה אין מצטרף אלא בב"א, וכמש"כ השאג"א בסימן פ"א, אך הבית מאיר בסימן תמ"ב ס"ז נקט דמצטרף אף בזאח"ז, וכ"כ המנ"ח במצוה י"ט אות ה', (ובמצוה ח' אות ו' נסתפק בזה), וגם באיסוה"נ אין מצטרף אלא בב"א, וכמש"כ המנ"ח במצוה קי"ג אות ב', וכ"כ גם במצוה קי"ז אות ג' לענין איסור הקטרת שאור, אך בכ"ד כתב המנ"ח לא כן, ואכמ"ל, - והפמ"ג בכ"ד כתב לדון דבאיסוה"נ מצטרף בכדא"פ, והובא בשיעורי הגר"ש מכות אות תמ"ד, וכ"כ המנ"ח במצוה ג' אות י"א, עיי"ש, ובשיעורי הגר"ש שם תמה ע"ז, דמ"ש באיסור הנאה שיעורא דכדא"פ דזהו שיעור במעשה אכילה גרידא, ומאי שיאטי' לאיסוה"נ, ומסיק שם דבעינן בב"א ממש. [↑](#footnote-ref-248)
248. והנועם ירושלמי בפ"ו מתרומות הק' ממה שאמרו בירושלמי בס"פ הזורק דאם אמר הריני אוכל חצי זית ואכל חצי זית חייב, והרי דאף דהזיד בחצי זית ולא שגג אלא בכזית שלם חייב קרבן, וצ"ע דמנלי' דאיירי התם כשידע שהוא איסור והוא מזיד על חצי זית, וכתב דכל הא דפטרינן הכא לרבנן, ואף לר"ג מיבע"ל, הוא כשאכל חצי זית בזדון גמור דאינו פורש אף מזית שלם, ומשא"כ התם דלא הזיד אלא באיסור אכילת חצי זית, והוא פורש מזית שלם, ובכה"ג חשיב כשוגג, אף לר' יוחנן דחצי שיעור אסור מה"ת, כיון דהוא שוגג בלאו וכרת, ולא הזיד אלא באיסורא דחצי שיעור, - ובחי' או"ש על הירושלמי הכא כתב לישב בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-249)
249. וכ"נ ממש"כ התוס' וש"ר בשבועות י"ח א' דטעמא דר' זירא לעיל ע"א א' דקצר וטחן בשגגת שבת וחזר וקצר וטחן בשגגת מלאכות חלוקין לחטאות, הוא משום דהו"ל כידיעה, אף דליכא ידיעת חטא, ונת' לעיל שם, ובחי' הגרז"ס בכריתות ט"ז א' הק' על דבריהם מהא דלר"ג אין ידיעה לח"ש, ואף רבנן דפליגי הוא משום דס"ל דידיעה דח"ש חשיבא ג"כ כידיעת חטא, אך מד' התוס' ודעימייהו מוכח דהא דלר"ג אין ידיעה לח"ש הוא מטעם אחר, - וכ"נ למש"כ הרמב"ן והר"ן בר"פ כלל גדול, די"ל דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, הוא משום דל"ב ידיעת חטא, עיי"ש, ולא מצינו דפליג ר"ג על הך דינא. [↑](#footnote-ref-250)
250. ואף שכתבו התוס' וש"ר בר"פ כלל גדול דבעינן ידיעת חטא, י"ל דהיינו דבעינן ידיעה גמורה על חטאו, וכל ששכח שחטא וכיו"ב ל"ה ידיעה, אך הכא דאיכא ידיעה גמורה על הח"ש, שפיר הוי ידיעה, אף שאין בזה חטא. [↑](#footnote-ref-251)
251. ובס' קהלת יעקב למהר"י אלגאזי אות חצי שיעור כתב בתו"ד, דלדעת ר' יוחנן דח"ש אסור מה"ת, י"ל דמה"ט חשיב כידיעת חטא, ולדעת ר"ל דח"ש מותר מה"ת, י"ל למה שאמרו בירושלמי בתרומות רפ"ו דמודה ר"ל בעתיד להשלים, ומה"ט הוא דחשיב כידיעת חטא, ופי' כן בד' המהר"א פולדא בתרומות שם, ועיי"ש שהוכיח מד' הבבלי דר"ל שרי אף בעתיד להשלים, וכתב דלפ"ז בע"כ דטעמא דרבנן הוא משום דל"ב ידיעת חטא, ועיי"ש שכתב דצ"ל כן גם לדעת הסוברים דהא דח"ש אסור מה"ת הוא רק באיסורי אכילה ולא באיסור שבת, דלפ"ז בע"כ דהא דיש ידיעה לח"ש הוא משום דל"ב ידיעת חטא, - ובחי' הגרז"ס בכריתות ט"ז א' כתב בתו"ד דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דידיעה דח"ש נקרא ג"כ שנודע לו שחטא. [↑](#footnote-ref-252)
252. אך לכאו' למש"כ בהמשך דבריו דכל הא דיש ידיעה לח"ש, הוא רק כשיש איסור בחצי שיעור זה, בע"כ דהא דיש ידיעה לח"ש אי"ז מכח דינא דתחילתו וסופו בשגגה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-253)
253. ובזה מדוקדק מש"כ הר"ח לפרש לדין ידיעה לח"ש, כשאכל חצי זית חלב בשגגה ונודע לו "וחזר ונעלם ממנו" ואכל חצי זית אחר, וכ"כ הר"ח לעיל ע"א ב' שנודע לו "והדר ושכח" ואכל חצי זית האחר, וכ"כ הר"ח לעיל ק"א א' שכתב אות אחת בשגגה "וחזר ושכח" וכתב אות אחרת, - והיינו דכל הא דיש ידיעה לח"ש הוא רק בגונא דמהניא הידיעה הראשונה למנעו שלא יעשה את הח"ש השני, אלא שחזר אח"כ ושכח, אך בגונא דנתחלפו לו ב' ב' חצאי זית דחלב בשומן, ואכל אחד מהם ונודע לו שהוא חלב, ואח"כ אכל את השני, לא תועיל הידיעה לחלקם, דבכה"ג הרי ל"מ הידיעה הראשונה למנעו שלא יאכל את הח"ש השני, וא"צ לשכוח את ידיעתו זו, - אך זה דין חדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-254)
254. ועיי"ש בסק"א שהק' ע"ד הרמ"ה, ממה שאמרו לעיל ע"א ב' דגם באכל ב' חצאי זיתי חלב ונודע לו בינתים, תליא בהפלוגתא אם יש ידיעה לח"ש, וכ"ה בכריתות י"ב ב', והרי בצירוף דאכילת איסור ל"ב שיהא האכילה הראשונה קיימת, שהרי אמרו בחולין ק"ג ב' ובירושלמי בריש מכילתין דאף אם אכל חצי זית והקיאו וחזר ואכלו חייב, וכל שהקיאו הו"ל כנשרף, וע"ד שאמרו לעיל פ' א' דכל שהוציא ח"ש והגביהו, הו"ל כנשרף, ועיי"ש מש"כ לדון בזה [↑](#footnote-ref-255)
255. והרמב"ם בהלכותיו לא הביא לדין זה, והחס"ד בפי' התוספתא בתרומות כתב דשמא סמך על מש"כ כן בפ"ו משגגות לענין חיוב חטאת. [↑](#footnote-ref-256)
256. והעירו דכ"ה משמעות פירש"י לעיל ק"ב א' ד"ה שחזר ושכח, ז"ל, דאע"ג דהוי ידיעה בינתיים מיחייב, דאין ידיעה לחצי שיעור, דהיינו שאין בידו להחזיר, עכ"ל, ומשמע דה"ט דאין בידו להחזיר, הוא הגבלה בדינא דידיעה לח"ש. [↑](#footnote-ref-257)
257. אך כתב שם דתליא בהפלוגתא בנודע וחזר ונודע, ורק למ"ד דבנודע וחזר ונודע חייב ב' מהניא הידיעה לחלק אף כשאי"ז בידו, וכתב לפ"ז דהרמב"ן שהק' כן, הוא משום דסוגיא דהתם היא אליבא דאביי, ואביי לית לי' לדינא דנודע וחזר ונודע, וכמש"כ בפירש"י לעיל ע"א ב'. [↑](#footnote-ref-258)
258. וזהו שפירשו דהא דבה' קרחות במקום אחד אינו חייב אלא אחת, הוא משום דחשיב הכל קרחה אחת, ובגמ' שם מדמינן לה לנזיר שהי' שותה וכו' דאינו חייב אלא אחת, והרי דהא דאינו חייב אלא אחת הוא משום דהו"ל כשתי' אחת. [↑](#footnote-ref-259)
259. ואמנם דבכל ד' הריטב"א משמע, דלאו היינו דכיון דהוי שתי' אחת א"א לחיבו עלי' אלא אחת, אלא היינו דכיון דהוי שתי' אחת לא חיילא ההתראה על כל מקצת ומקצת בפנ"ע, וע"כ אינו חייב אלא אחת משום דליכא אלא התראה אחת, ומשא"כ היכא דאיכא איסורין חלוקין או גופין חלוקין, דחשיבא התראה על כל חדא וחדא, וכ"נ קצת בד' התוס' לעיל כ' ב', - ולפ"ז נמצא דהא דכשהתרו בו אל תשתה אל תשתה חייב על כל אחת ואחת, אי"ז משום דהתראות מחלקות, אלא הוא משום דאיכא התראה על כל אחת ואחת, שהרי כל הא דבהתראה אחת אינו חייב אלא אחת, הוא משום חיסרון ההתראה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-260)
260. דאם הא דאינו חייב אלא אחת הוא משום דמצי למימר אישתלאי, הרי דכל דאותבינהו בב"א חייב דא"כ הרי דכל דאותבינהו בב"א חייב על כל אחת משום דלא מצי למימר אישתלאי, ומה הוצרכו להא דההתראה חלה על כל אצבע, [↑](#footnote-ref-261)
261. והרי במש"כ הר"ן בנדרים שם דה"נ בתלה נזירותו בתנאי אכילה בעינן חילוק התראות, לכאו' ודאי דהוא אף במי שהוא חבר ויודע שאם יעבור על תנאו יחול עליו נזירות, דהתם הרי אין מקום לומר דתליא בהפלוגתא אם חבר צריך התראה, דפלוגתייהו היא לגבי חיוב מלקות, ולא לגבי חלות נזירות בתנאי. [↑](#footnote-ref-262)
262. ועד"ז נפ"מ לדעת ר"א בכריתות ט"ז א' דבא עלי' וחזר ובא עלי' חייב ב', וכתב הראש יוסף בחולין פ"ב ב' דה"נ הוא לענין מלקות, ואמנם כ"ז הוא לדעת התוס', אך לדעת רש"י ולדעת הריב"ן אף לדעת ר"א אינו חייב אלא על הביאה הראשונה ולא על שאר הביאות משום חיסרון ההתראה. [↑](#footnote-ref-263)
263. ואמנם יש מקום לדון בזה, דאף שדימה הר"ן דין חילוק למלקות לדין חילוק לחטאות, מ"מ הא דאינו חייב אלא אחת אף כשהפסיק זמן מרובה ביניהם, הוא רק בחטאת, דכיון דהוי העלמה אחת, אינם חלוקין זמ"ז לחטאת, אך במזיד דהא דאינו חייב אלא אחת הוא משום דהו"ל הזדה אחת, י"ל דכל שהסיח דעתו בינתים הו"ל כהזדה בפנ"ע וחייב על כל אחת ואחת, דאי לא נימא כן נמצא, דלמ"ד דחבר א"צ התראה ואכל כזית חלב ואחר כמה שנים אכל עוד כזית חלב, לא יהא חייב אלא אחת, וזה דבר רחוק. [↑](#footnote-ref-264)
264. והנה אמנם למ"ד דחבר צריך התראה, הרי דכל שהפסיק זמן מרובה ביניהם, בלא"ה אינו חייב אלא אחת, משום חיסרון ההתראה, דכל הא דלא מצי למימר אישתלאי כשהתחיל מיד הוא רק כשלא הסיח דעתו ביניהם, וכמש"כ התוס' הרא"ש בקידושין ע"ז א' דהיינו רק משום דכל שעה הוא עוסק באותה עבירה, והתוס' טוך שם כתב דבעינן שלא יפסיק ביניהם תוכ"ד, וכ"כ הקר"א בנזיר מ"ב א', אך נפ"מ בזה למ"ד דחבר א"צ התראה, וכן נפ"מ בזה במש"כ הר"ן שם בדין נזירות בתנאי אכילה. [↑](#footnote-ref-265)
265. ועיקר החילוק בזה מבו' גם בפי' הריב"ן לעיל כ' ב', ד"ה ה"ג אלא בחדא התראה, דכל מש"כ שם דהא דאינו חייב אלא אחת הוא משום חיסרון ההתראה, הוא רק משום דהפסיק בין השתיות, דשתי' בב"א כל היום ליכא, אך אם לא הפסיק בין השתיות והוי חדא שתי', אף בלא"ה אינו חייב אלא אחת. [↑](#footnote-ref-266)
266. ויש להעיר במש"כ כן הרמב"ם שם רק בנזיר שהי' שותה כל היום ובנזיר שנטמא למתים פעמים הרבה, ולא כתב כן בנזיר שגילח כל ראשו, ובפיהמ"ש כתב כן גם בנזיר שהי' מגלח כל היום, ועמד ע"ז הצפנת פענח שם ה"י, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-267)
267. ומש"כ הר"ן שם כתב דה"נ כשתלה נזירותו בתנאי דאם אוכל, בעינן שיהיו התראות מחלקות בין כל זית וזית שבו, דאי לא לא מקריא אלא אכילה אחת ולא מחייב עלה אלא חד נזירות, י"ל דהיינו משום דענין התנאי התם הוא שקיבל על עצמו שלא לאכול, ואם יעבור על תנאו ויאכל יחול עליו נזירות, וכ"נ בל' הר"ן שם דהוא מתחייב בנזירות "על אכילתו", והרי דאי"ז תנאי בעלמא, אלא דהוא מתחייב בנזירות על שעובר על תנאו, וע"כ הוא דאמרינן דכל שהוא בהתראה אחת, ובדיני התורה אינו חייב בכה"ג אלא אחת, הרי דה"נ במה שחייב עצמו כשעובר על התנאי, אינו חייב אלא אחת. [↑](#footnote-ref-268)
268. ועמד ע"ז בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קל"ח ד"ה ועפי"ז וכתב דכל הא דבדיני שמים חייב על כל שתי' ושתי', הוא רק כשהפסיק ביניהם, אך כל שלא הפסיק ביניהם והוי שתי' אחת אי"ז אלא מעשה איסור אחד, ואינו חייב לשמים אלא אחת, ובכה"ג קיימי ד' הרמב"ם בהל' מאכ"א, ועי' עוד בזה במשנת ר' אהרן שבת סו"ס י'. [↑](#footnote-ref-269)
269. עיי"ש שכתבו נראה מדבריהם דוכי אדם אוכל ב' זיתי חלב בב"א "ובחדא התראה" מי מחייב ב' מלקיות וכו', ומשמע דאם אכל ב' זיתי חלב בב"א והתרו בו מתחילה על שניהם, חייב ב' מלקיות, ולדעתם אין לחלק בין היכא שאוכל בב"א להיכא שאוכל בזאח"ז, דהרי ס"ל דאף כשאוכל בזאח"ז לא מצי למימר אישתלאי. [↑](#footnote-ref-270)
270. וזהו שכתב דבאלמנה גרושה וחללה וזונה דחייב על כל אחת איירי שהתרו בו מתחילה, והא דחייב על כל אחת הוא משום דגופין מוחלקין, והרי דאם ל"ה גופין מוחלקין ל"ה חייב על כל אחת, אף שהתרו בו מתחילה על כולן, דכיון דהוו שמות חלוקין, ודאי צריך להתרות בו על כל אחת ואחת. [↑](#footnote-ref-271)
271. והאפיקי ים בח"ב בסימן ל"ב עמד בסתירת דברי הרמב"ם הכא לדבריו בפיהמ"ש בנזיר שכתב דהא דאינו חייב אלא אחת הוא משום דאינו מתחייב מלקות אלא אחר ההתראה וצריך התראה על כל מלקות, ולפ"ז הדין נותן דלא יועיל שהתרו בו מתחילה על כל שיעור ושיעור, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא הביא הרמב"ם בפיהמ"ש שם לד' הירושלמי, - אך י"ל דמש"כ הרמב"ם דהא דאינו חייב אלא אחת הוא משום דצריך התראה, אי"ז משום דמצי למימר אישתלאי, אלא הוא כד' הריב"ן דא"א לחייבו ב' מלקיות על התראה אחת, וכ"נ טפי בל' הרמב"ם, וע"כ כל שהתרו בו מתחילה על כל שיעור והו"ל ככמה התראות, חייב על כל אחת ואחת. [↑](#footnote-ref-272)
272. והדברי אמת בקונט' חשוד סא: פירש בזה לדינא דהירושלמי דאם התרו בו שילקה על כל כוס וכוס חייב על כל אחת ואחת, דכיון דכל פטורו הוא משום דמצי למימר שהי' סבור שלא ילקה אלא פעם אחת וכו', ע"כ כשהתרו בו שילקה על כל כוס וכוס חייב, - אך צ"ע דד' הרי"ד הם רק למ"ד דחבר א"צ התראה, ומבו' בדבריו דלמ"ד דחבר צריך התראה אף בלא ה"ט ל"ה חייב אלא אחת, (וצ"ל למש"נ דטעם פטורו הוא משום דא"א לחייבו על התראה אחת ב' מלקיות, וע"כ כל דאיכא התראה מתחילה על כל כוס וכוס שפיר הוא חייב). [↑](#footnote-ref-273)
273. דאי לא נימא כן, א"כ מ"ט הוה ניח"ל הא דאינו חייב אלא אחת למ"ד דחבר צריך התראה, הרי כיון דנקט דכל שהתרו בו הו"ל מזיד על כל השתיות, ולא מצי למימר אישתלאי, מ"ט לא יהא חייב על כל שתי' ושתי'. [↑](#footnote-ref-274)
274. ויש לפרש עוד לדבריו, למש"כ הקצוה"ח בסימן כ"ח סק"א דהא דבעינן התראה תוכ"ד, אף דבעלמא לא חיישינן לשכחה, הוא משום דבהתראה דקי"ל דאף חבר צריך התראה, הגם שהוא בודאי בחזקת שיודע את העונש, אפ"ה חידוש הוא שחידשה תורה בהתראה דבעי' שיתברר הדבר בודאי שאינו שוגג, ומשו"ה בעי' שיתרו בו תוכ"ד דלאחר כ"ד תו ליכא הבחנה גמורה בין שוגג למזיד ואמרינן אישתלאי, ולפ"ז נמצא דלמ"ד דחבר א"צ התראה, ול"ב הבחנה גמורה בין שוגג למזיד, ה"נ ל"ב שתהא ההתראה תוכ"ד לעבירה, וזה דלא כפי המבו' בד' התוס' בסנהדרין מ' ב' סוד"ה מנין, עיי"ש, ולפ"ז י"ל כן בד' הרי"ד, דע"כ למ"ד דחבר צריך התראה ניחא לי' דא"א לחייב על מה ששתה אחר כ"ד, משום דמצי למימר אישתלאי, וכמש"כ רש"י ודעימי', והא דקשיא לי' למ"ד דחבר א"צ התראה, הוא משום דלדידי' ל"ב שתהא ההתראה בתוכ"ד, ולא חיישי' ששכח. [↑](#footnote-ref-275)
275. והמהרי"ט בקידושין ל"ה א' כתב לדמותו לדין גופין מוחלקין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-276)
276. והשטמ"ק בהשמטות בכריתות ט"ז א' הביא מתוס' כת"י דהא דפאות מחלקות ול"ב קרא להכי, ול"ד לקרחה דבעינן קרא לחייב על כל קרחה, הוא משום דאיכא קביעות מקום דהם ה' מקומות חלוקין זמ"ז. [↑](#footnote-ref-277)
277. וזה כמש"כ הגר"א ביו"ד סימן קפ"א סקי"ד לדקדק מל' רש"י בע"ב ד"ה המשוה דאיסור הקפת הראש הוא רק כשנטל כל אותו המקום, והראשונים נחלקו בזה, ואכמ"ל, וצ"ל דה"נ הוא באיסור הקפת הזקן, וכן צידד הקר"א בנזיר מ"ב א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-278)
278. ועיי"ש שכתב דיש משניות שגורסים חייב על הראש חמש, וכ"ה בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם, וכן העתיק הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת מ"ד, וזהו שכתב הרמב"ם בפי"ב מע"ז ה"ז דאם נטלן כולן כאחת לוקה חמש, דלא חידש כן מדנפשי', אלא גריס כן במתניתין. [↑](#footnote-ref-279)
279. אך אי"ז מוכרח, די"ל דמש"כ כאחת הוא בזאח"ז בלא הפסק, וכמש"כ הריטב"א לקמן כ"א א' בשם הרמ"ה לפרש כן בהא דאמר ר"א דאם נטלן כולן כאחת אינו חייב אלא אחת, ואמנם לכאו' בע"כ דמכוון הרמב"ם הוא בב"א ממש, דאל"כ הרי אם בהתראה אחת אינו חייב אלא אחת, (וכמש"כ הרמב"ם שם הט"ו בדין ה' קרחות), ואם בה' התראות, פשיטא דחייב על כל אחת ואחת. [↑](#footnote-ref-280)
280. והיינו דכל הא דבזאח"ז אינו חייב אלא אחת, הוא משום דמצי למימר אישתלאי, וע"כ כל דגילח בזאח"ז בתוכ"ד דלא מצי למימר אישתלאי, שפיר חייב על כל אחת ואחת.

     ויש להעיר בד' הרמ"ה שכתב דהא דלא תנן דחייב ה', הוא משום דהוא מילתא דלא שכיחא שיטול את הפאות בב"א, ולכאו' הרי משכח"ל שיטלם בזאח"ז בתוכ"ד דלא מצי למימר אישתלאי, וכמש"כ התוס', ולכאו' מוכח מזה דס"ל דדינא דנזיר וכו' דאינו חייב אלא אחת משום חיסרון ההתראה, אי"ז משום דמצי למימר אישתלאי, אלא הוא משום דההתראה חיילא אקמא, וכמש"כ הריב"ן, וכ"ה גם משמעות ד' הרמ"ה בע"ב, וכמש"נ בהערה י"ז, וע"כ ס"ל דכל שנטלן בזאח"ז אף בתוכ"ד אינו חייב אלא על הראשון. [↑](#footnote-ref-281)
281. וכמש"כ כן הרמב"ם בפיהמ"ש בנזיר, וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"ה שהביא הריטב"א לקמן בע"ב, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-282)
282. וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א לקמן שם ד"ה והא דתנן דלדעת הרמ"ה אם נטלן בזאח"ז אינו חייב על כל אחת ואחת אלא כשהתרו בו על כל אחת, וע"כ הוצרך לפרש דר"א דס"ל דאינו חייב אלא אחת פליג על דינא דנזיר שהי' שותה וכו'. [↑](#footnote-ref-283)
283. ועיי"ש שהק' ע"ד הסוברים דהא דנזיר וכו' אינו חייב אלא אחת הוא משום חיסרון התראה, מהא דתנן הכא דחייב על הזקן חמש, וה"ד אי בהתראה אחת אמאי לקי על כל פאה ופאה, ואי בשהתרו בו על כל פאה א"כ פשיטא ובנזיר נמי הדין כן, ודוחק לאוקמי התם שגילח כולם בב"א דזה דבר שא"א אם לא בה' בנ"א, - וצ"ע שלא הביא דלהדיא כתבו התוס' בשבועות דאיירי בב"א או בזאח"ז בתוכ"ד וכ"כ הריטב"א בשם הרמ"ה, וכתב דבאמת הוא מילתא דלא שכיחא ומה"ט לא תני דחייב ה', וכ"נ גם בד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-284)
284. וטעם הפלוגתא בזה דהתוס' והריטב"א שם ס"ל דכל שנטלן בזאח"ז בהתראה אחת אף לרבנן אינו חייב אלא אחת, משום חיסרון ההתראה, וכל הא דחייב על כל אחת ואחת הוא כשהתרו בו אל תקיף אל תקיף, ובכה"ג מודה ר"א דחייב על כל אחת ואחת, דאף דפאות אינם מחלקות, הרי הו"ל כנזיר שאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה והוא שותה חייב על כל אחת ואחת, - אך התוס' הרא"ש ס"ל דרבנן מחייבי על כל אחת ואחת משום דפאות מחלקות אף כשנטלן בזאח"ז בהתראה אחת, וכמש"כ התוס' הרא"ש בקידושין ע"ז א' דכל שהתחיל בעבירה בתוכ"ד לא מצי למימר אישתלאי, ור"א ס"ל דאין פאות מחלקות, וע"כ כשנטלן בהתראה אחת דליכא חילוק התראות, אינו חייב אלא אחת. [↑](#footnote-ref-285)
285. ונמצא לפ"ד הרמ"ה דרבנן ור"א בתרתי פליגי, דפליגי אם פאות מחלקות, ופליגי אם כשעושה כמה שיעורי איסור בלא הפסק חייב על כל אחת ואחת. [↑](#footnote-ref-286)
286. וצ"ל לפ"ז בטעמא דרבנן, דאף דהוי כה' לאוין, מ"מ כיון דהם אזהרה אחת, סגי בהתראה אחת על אזהרה זו, ומכח זה הוא חייב על כל אחת ואחת, - אך שמא י"ל דאיירי כשהתרו בו מתחילה על כל פאה ופאה, ואף בכה"ג אם הוי לאו א' אינו חייב אלא אחת, (והיינו או משום דלא קי"ל לדינא דהירושלמי דאם התרו בו מתחילה על כל שיעור חייב על כל אחת ואחת, או משום דכעושה כן בב"א הו"ל כאיסור אחד וכריבוי בשיעורים). [↑](#footnote-ref-287)
287. ונתחדש לפ"ז בד' התוס', דאף דס"ל התם כדעת רש"י ודעימי' דאף אם התחיל בעבירה בתוכ"ד מצי למימר אישתלאי, ומה"ט יש לפטור בנזיר שהי' שותה יין כל היום ולא התרו בו אלא בתחילה, מ"מ יש טעם נוסף לפטור בזה משום דבעינן חילוק התראות, וע"כ אף כשעשה ב' שיעורי איסור בתוכ"ד דלא מצי למימר אישתלאי אינו חייב אלא אחת, אלא בשהתרו בו על כל אחת דהתראות מחלקות. [↑](#footnote-ref-288)
288. ולמש"כ הקר"א שם דאיירי כשנטלם בזאח"ז בלא הפסק, נתחדש דאף בכה"ג מודה ר"א דאינו חייב אלא אחת, ולא פליג אלא כשהפסיק ביניהם, - אך צ"ע ממה שאמרו ביבמות ל"ד א' דר"א מחייב על כל כח וכח. [↑](#footnote-ref-289)
289. אך בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם ובסהמ"צ ל"ת מ"ד גריס ר' אליעזר, וכ"ה בד' הריטב"א כאן ולקמן כ"א א', ובד' התוס' והריטב"א בשבועות, ושמא ט"ס הוא, דהדבר רגיל שנתחלף אלעזר לאליעזר, וגם בדינא דכריתות דבא עלי' וחזר ובא עלי' חייב על כל א' וא', הגירסא ביבמות צ"ב א' ר' אלעזר, וזה ודאי ט"ס, דודאי הגירסא היא ר' אליעזר וכדמוכח בכריתות י"ז א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-290)
290. ויש להעיר בזה מהא דמשני דאיירי בסך וכו' "דהו"ל התראה על כל חדא וחדא", ומשמע דהא דפריך דלא יהא חייב אלא אחת הוא משום חיסרון ההתראה, וזהו דמשני דבכה"ג איכא התראה על כל חדא וחדא, - דלדעת התוס' דלא פריך כלל משום חיסרון ההתראה, אלא משום דהוי הכל קרחה אחת, וע"ז משני דסך וכו' דהוי הקרחות במקומות חלוקין והוי ה' קרחות חלוקות, מה בעי' למימר להא דאיכא התראה על כל חדא וחדא, הרי לא דנו כלל ע"ז, וגם דזה הרי בכל גווני חשיב דאיכא התראה לכל חדא וחדא, ואי"ז שייך לשנויא דגמ'. [↑](#footnote-ref-291)
291. אך צ"ב דמעיקרא מה קשיא לי' להרמב"ן, הרי כיון דהא דבנזיר אינו חייב אלא אחת, הוא משום דמצי למימר אישתלאי, היאך מצינו למילף מקרא לחייב בזה, הרי אף באיסור קרחה בעינן התראה בתוכ"ד, - ונראה מזה דס"ל כדעת הריב"ן דהא דבנזיר אינו חייב אלא אחת הוא משום דחיילא ההתראה על השתי' הראשונה וליכא התראה על שאר השתיות, וזהו דקשיא לי' דשמא בקרחות ילפינן מהך קרא דמהני התראה אחת לחייב על כמה קרחות. [↑](#footnote-ref-292)
292. ואמנם גם בדבריו הכא מבו' דיש לחלק ביניהם, ולא פריך אלא דכ"ה דבנזיר אף בהפסק בינתים אינו חייב אלא אחת, ה"נ הכא בלא הפסק בינתים לא יהא חייב אלא אחת, אך אם איכא הפסק בינתים שפיר י"ל דחייב על כל אחת ואחת, (וכ"ה מבו' גם בדבריו בד"ה ופרקינן, דאם הי' הפסק בינתים ל"ה פרכינן), וצ"ל דהא דלא משני דאיירי כשהי' הפסק בינתים וע"כ חייב על כל אחת ואחת, הוא משום דקים לי' דדינא דקרחות מחלקות הוא בב"א, - אך בדבריו בשם הרמ"ה מבו' דאדרבה בדליכא הפסק בינתים יש מקום טפי לחייבו, ומשמעות דבריו דס"ל דהא דבנזיר וכו' אינו חייב אלא אחת, הוא משום דלא חיילא ההתראה אלא על השתי' הראשונה, וע"כ הי' מקום לומר דכל דליכא הפסק בינתים והוי מעשה אחד, חיילא ההתראה על כל שתי' זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-293)
293. וצ"ע דרחוק הדבר שיבא על ג' נשים ולא יהא ביניהם הפסק דכדי דיבור, - ושמא סגי במה שהוא מתעסק בעבירה בלא הפסק כדי דיבור, ולא איכפת לן שבין הביאות עצמן הפסיק יותר מכדי דיבור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-294)
294. ומה שהוכיחו התוס' מהתם דחייב על כל אחת אף בהתראה אחת, כתב התוס' הרא"ש בקידושין שם דהוא ממה שאמרו שם דהא דחייב בג' אלמנות הוא משום דגופין מוחלקין ושמות מוחלקין, ואם התרו בו על כל אחת ואחת, הרי אף באלמנה אחת חייב ג', - אך לדעת רש"י ודעימי' צ"ל, דמעיקרא ס"ד דבאלמנה אחת כה"ג אינו חייב ג', ורק בג' אלמנות חייב משום דגופין מוחלקין ושמות מוחלקין, וזהו דמוקי לה בבא על אלמנה אחת ג' ביאות, וע"ז פרכינן ממתניתין דנזיר שהי' שותה, דמזה נלמד דאף בלא חילוק גופין חייב ג' כשהתרו בו על כל אחת ואחת, והא דפרכינן באלמנה אחת דאם לא התרו בו פשיטא דאינו חייב אלא אחת, ובג' אלמנות לא אמרו כן, י"ל דהוא משום דהתם ל"ש כלל להעמיד כשלא התרו בו אלא התראה אחת, דא"כ ליכא התראה כלל על ב' האחרות, ורק באלמנה אחת הי' מקום לומר דסגי בהתראה שהתרו מתחילה, וע"ז מייתינן ממתניתין דאם לא התרו בו אלא בתחילה אינו חייב אלא אחת, ועד"ז כתב הערול"נ. [↑](#footnote-ref-295)
295. ומתישב בזה הא דפליגי תנאי בכריתות ד' א' באוכל חלב שור כשב ועז אם לוקה א' או לוקה ג', אשר צ"ע דממ"נ אם התרו בו על כל אחד ואחד אף אם שם א' הן לוקה ג', ואם לא התרו בו על כל אחד אף אם ג' שמות הן אינו לוקה אלא על הראשון, ולפ"ד הריטב"א ותוס' שאנץ ניחא דאיירי כשהתרו בו מתחילה על שלשתן, וי"ל עוד, דאיירי שהתחיל לאכול מעט מכל שם ושם תוכ"ד להתראה. [↑](#footnote-ref-296)
296. אך י"ל דהרמב"ן פליג על עיקר דברי התוס' וס"ל דאף כשהתחיל בעבירה בתוכ"ד מצי למימר אישתלאי, ושו"ר שכן נקטו הדברי אמת בריש קונטרס חשוד והחקרי לב ביו"ד ח"א סימן ל"ד ד"ה אכן בדעתו. [↑](#footnote-ref-297)
297. וכתב די"ל דהוא משום דכל שאכלן בתוך כדא"פ, הוו אכילה אחת ממש, ואף דל"מ למימר אישתלאי, אינו חייב אלא אחת, וזה כפי המבו' בפירש"י בחולין פ"ג א', לפ"מ שפירשו התוס' הרא"ש והתו"ח שם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-298)
298. ומשמע טפי מדבריו, דהא דבזאח"ז אינו חייב אלא אחת, אי"ז משום דמצי למימר אישתלאי, אלא משום דליכא אלא התראה אחת וחיילא אקמא, וכמש"כ הריב"ן, ורק בב"א חיילא ההתראה על כל קרחה וקרחה, - ולפ"ז ניחא משה"ק הקר"א בנזיר מ"ב א' דדברי הרמב"ם שם סותרים למש"כ בפיהמ"ש הכא דאם התרו בו מתחילה על כל שיעור לוקה לפי מנין השיעורים, ולהנ"ל ניחא, ובדף מס' 15 נת' לישב עפי"ז דלא סתרי דברי הרמב"ם בפיהמ"ש הכא, לדבריו בפיהמ"ש בנזיר שכתב דהא דאינו חייב אלא אחת הוא משום דאינו מתחייב מלקות אלא אחת ההתראה וכו'. [↑](#footnote-ref-299)
299. וראיתי לישב בזה, דאף דבשריטה אינו חייב רק כשהתרו בו על כל אחת ואחת, מ"מ שפיר בעינן קרא להכי, שהרי מהא דתנן דאם שרט שריטה אחת על מתים הרבה חייב על כל מת ומת, למדנו דאיסור שריטה אינו במעשה השריטה עצמו, אלא האיסור בהאבלות והצער שנכלל בזה על המת, וע"כ כל מת ומת הוי איסור לעצמו, וע"כ הי' לנו לומר דאף אם שרט כמה שריטות אי"ז אלא מעשה עבירה אחד, כיון דאין השריטה מצ"ע מעשה איסור, אלא מה שעושה כן על מת ומשום האבילות והצער שבזה, ואף כששורט כמה שריטות בהמשך אחד, אי"ז אלא מעשה עבירה אחת, ובעינן למילף מקרא לחייב על כל שריטה ושריטה. [↑](#footnote-ref-300)
300. ובס' ארבעה טורי אבן בהל' ע"ז שם כתב דמודה הרמב"ם דאם שרט ה' שריטות בה' אצבעותיו חייב ה' אף בהתראה אחת, וכמש"כ שם הט"ו בדין קרחה, ומה שלא כתב כן, הוא משום דבגמ' אמרו כן לגבי קרחה, ודרכו של הרמב"ם לכתוב ל' הגמ', ומזה נלמד דה"ה לשריטה, ועד"ז כתב בס' פרשת הכסף שם הט"ו, אך הביא מד' הכנה"ג בס' דינא דחיי ל"ת ס"ג שכתב עפי"ד הרמב"ם דבשרט בה' אצבעותיו בהתראה אחת, אינו חייב אלא אחת, וכ"כ בספר הליכות אליהו פ"י מקר"פ ה"א. [↑](#footnote-ref-301)
301. ובחי' הרא"ה כתב דהא דחייב ב' הוא משום דהם ב' מעשים, וכ"נ בד' הר"ן, ומשמע דל"ב בזה לדין חילוק גופין, אלא כיון דהוו ב' מעשים חייב על כל אחד ואחד, כל דליכא למיתי עלה משום חיסרון התראה, (והיינו או בב"א, או בזאח"ז והתרו על כל אחד, או בחבר למ"ד דא"צ התראה). [↑](#footnote-ref-302)
302. ולדעת רש"י ודעימי' דס"ל דאחר כ"ד מצי למימר אישתלאי אף כשהתחיל בעבירה בתוכ"ד, בע"כ לפרש להא דתנן הכא דשחטה ואח"כ שחט בתה ואח"כ בת בתה, דאיירי בב' התראות, דבהתראה אחת הרי מצי למימר אישתלאי, כיון דאיירי כששחטן בזאח"ז וכדתנן דשחט בתה "ואח"כ" שחט בת בתה. [↑](#footnote-ref-303)
303. ומבו' בדבריהם שפירשו דהא דשבתות כגופין היינו דהוו כגופין מוחלקין, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם ט"ז א', דלמש"כ בפירש"י דהא דשבתות כגופין היינו דהוי כגופי מלאכה שאינם דומין זל"ז כזריעה וקצירה, אי"ז ענין להכא. [↑](#footnote-ref-304)
304. וכ"ה משמעות ל' הגמ' שם דפריך דמ"ש מה' העלמות בשפחה אחת, ומשני דבה' שפחות גופין מוחלקין, וע"ז פריך דמנלן דגופין מוחלקין, והרי דמעיקרא קים לי' דאיכא חילוק ביניהם והו"ל כה' העלמות בשפחה אחת, אלא דפריך דאפ"ה הדין נותן דסגי בקרבן א', כ"ה דבה' העלמות סגי בקרבן א' ומשום דמביא קרבן אחד על העלמות הרבה, וכמש"כ בפירש"י בשבת ע"ב א' ד"ה ופליגי, ונת' במקומו, וע"ז משני דבה' שפחות גופין מוחלקין ולי"ב לדינא דמביא קרבן א' על עבירות הרבה, וע"ז הוא דפריך דמנ"ל דמהני לזה חילוק גופין. [↑](#footnote-ref-305)
305. וצ"ל לפ"ז דפשיטא להו דא"א ללמוד מנדה לעלמא דגופין מוחלקין, וע"כ כיון דבנדה בעינן קרא להכי, הי' בדין דבעלמא דליכא קרא להכי לא יועיל חילוק גופין, והיינו משום דשאני נדה שהיא מוזהרת עליו, כדפריך ר"ע בכריתות ט"ז א', וגם י"ל דא"א ללמוד בהמה מאשה, ובזה מתפרש גם משה"ק התוס' מהא דשבתות כגופין, והעירו דהתם הוא מתישב טפי, שהרי בגמ' שם ט"ז ב' מפרשינן דהא הוה פשיט"ל לר"ע דשבתות כגופין דמי, וימים שבינתים הוא דבעי מיני', ופשיט לי' ר"א מנדה דימים שבינתים וכו', ופריך עלה ר"ע לא אם אמרת בנדה וכו' והיא מוזהרת עליו וכו', והרי דס"ל לר"ע דל"מ למילף שבתות מנדה, וא"כ הרי בע"כ דהא דס"ל דשבתות כגופין דמיין לא יליף לה מנדה, אלא מסברא הוא דקים לן הכי דגופין מוחלקין, וזהו שהק' התוס' דבנדה בעי' קרא לחילוק גופין, ומנ"ל דשבת מהני חילוק גופין. [↑](#footnote-ref-306)
306. אך יש לפקפק בזה, דלכאו' אם ל"ה כתיב קרא לחייב על כל גוף וגוף אלא בשפחה חרופה, הי' לנו לומר דכל דין גופין מוחלקין הוא רק היכא דהוו העלמות חלוקות, ואף דבשפחה מביא קרבן אחד על עבירות הרבה, מ"מ בגופין מוחלקין לא סגי להו בקרבן אחד, אך היכא דהוו בהעלמה אחת, אשר בזה אף בשאר איסורים מביא קרבן אחד, לא מצינו דמהני חילוק גופין, וע"כ הוא דבעינן קרא בנדה לחייב על כל אשה ואשה. [↑](#footnote-ref-307)
307. אמנם הנה השטמ"ק בהשמטות בכריתות ט"ז א' כתב בשם תוס' כת"י דהא דבנרבע לזכור ולבהמה ל"מ חילוק גופין, הוא משום דב' איסורין וב' שמות הן וכללן הכתוב בלאו אחד, ש"מ דאתא לאורויי שלא יתחייב מטעם ב' שמות וב' גופין אלא חטאת אחת, - והאו"ש בפ"ה משגגות ה"ג כתב דהתם הוא משום דלא אמרינן גופין מוחלקין, אלא היכא דהאיסור הוא בביאה, ומשא"כ בלאו דלא יהי' קדש דעיקרו הוא מכח ענין ההפקר, וכשמפקיר עצמו לב' גופין, שם הפקר חד הוא, - ולפ"ז ניחא דלא תיקשי ממשנתינו דמהני חילוק גופין בב' בהמות. [↑](#footnote-ref-308)
308. והפסקי רי"ד כתב ב' דרכים בטעמא דסומכוס, אם הוא משום דאיכא ב' שמות וכגופין מוחלקין דמי, או דהוא משום דבא עליו הלאו מחמת ב' גופין מאמה ומבתה, ובב' דרכים אלו תליא אם פליג סומכוס רק בסיפא או פליג גם ברישא. [↑](#footnote-ref-309)
309. ובירושלמי ביבמות ר"פ נושאין ובסנהדרין ר"פ הנשרפין אמרו דא"ר יהודה בר פזי בשם ר' יוחנן דמודה סומכוס בראשונה, ואשכח תני עוד היא מחלוקת, והיינו דמצינו בברייתא דפליג סומכוס אף בראשונה. [↑](#footnote-ref-310)
310. ועיי"ש שהק' דמ"ט לא אמרו בגמ' לקמן דטעמא דסומכוס הוא משום דהוי ב' שמות אותו ואת בנו ובנו אותו, ולא משום דגופין מוחליקן הן, - אך בד' הר"י מלוניל והמאירי מבו' דאה"נ מה שאמרו דטעמא דסומכוס הוא משום דגופין מוחלקין, היינו דהוי ב' שמות. [↑](#footnote-ref-311)
311. וי"ל עוד, דבשחט שני בני' ואח"כ שחטה, הו"ל כאוכל ב' זיתי חלב בב"א דאף לסומכוס אינו חייב אלא אחת, דלא חשבינן לה כב' איסורים אלא כריבוי בשיעורים, ורק בשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט את בתה דהוי ב' שמות, הוא דחשבינן לה כב' איסורים, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בשבת צ"ג ב', ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-312)
312. ולכאו' ממש"כ הר"ן ודעימי' דאותו ואת בנו ובנו ואותו הוא ב' שמות, מבו' לכאו' דילפינן מקרא דאף אותו ואת אמו אסור, וע"כ הוי שם לעצמו, - אך מאידך ממש"כ דהם ב' שמות אותו ואת בנו ובנו ואותו, ולא כתבו דהם אותו ואת בנו ואותו ואת אמו, משמע דלעולם הוי האיסור באם ובנה, ואך דכיון דבאותו ואת בנו הוי האיסור בשחיטת הבן ובבנו ואותו הוי האיסור בשחיטת האם, הו"ל כב' שמות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-313)
313. וכאשר כ"ה מבו' מהא דפליגי בכ"ד אם לוקה אחד או לוקה על כל אחד ואחד, כגון הא דפליגי בכריתות ד' א' בחלב שור כשב ועז, ותיקשי דממ"נ אם התרו בו על כל אחד ואחד הרי אף אם הוו שם אחד לוקה על כל אחד ואחד, ואם לא התרו בו אלא מעיקרא, הרי אף אם הוו ב' שמות אינו לוקה אלא אחד דמצי למימר אישתלאי, ובע"כ דאיירי כשאוכל בב"א, ובכה"ג אם הוו שם אחד אינו לוקה אלא אחד, אף דההתראה מהניא על כולן, וכ"ה מבו' מהא דבעינן קרא לחייב על כל קרחה וקרחה, ומוקמינן לה במכות כ' ב' בסך ה' אצבעותיו נשא ואותבינהו בב"א, והרי דאף דבכה"ג מהניא ההתראה על כולן, מ"מ בעינן לחילוק קרחות, ובלא"ה ל"ה חייב אלא אחת, ואמנם מזה אין להוכיח דגם לענין מלקות בעינן חילוק, אלא י"ל דהוא כמש"כ הרשב"א בשבת צ"ג ב' דאף אם אוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב', מ"מ כל שאכלם בב"א אינו חייב אלא א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-314)
314. והביאו בזה מש"כ הכנה"ג בהגה' ב"י יו"ד סימן ט"ז סק"ה די"א דכל ששחט אותו ואת בנו אסור לו לאכול אף את הבהמה שנשחטה בראשונה, עיי"ש, והרי דהאיסור הוא בשחיטת שניהם, - עוד הביאו בזה מש"כ התוס' לקמן פ"ה א' סוד"ה דנין דבגונא דהראשון הוא קדשים והשני הוא חולין, ליכא בזה לאיסור אותו ואת בנו, רק מכח הא דאותו ואת בנו נוהג במוקדשין, ומש"כ התוס' לעיל ע"ח ב' ד"ה או דמבו' בדבריהם דאם ל"ה אותו ואת בנו נוהג אלא במוקדשין, ל"ה חייב אלא כשהי' גם הראשון קדשים, והמהר"ם שיף והראש יוסף שם נקטו דלא כן, ועפי"ז יישבו לקו' התוס' שם. [↑](#footnote-ref-315)
315. ובזה מתישב משה"ק הקובה"ע בסימן ז' סק"ה דלסומכוס דשחט שני בני' ואח"כ שחטה לוקה ב', מ"ט הלובש בגד צמר שיש בו ב' חוטי פשתן אינו לוקה ב'. [↑](#footnote-ref-316)
316. וי"ל עוד, דלמש"כ המנ"ח דהא דבב' זיתי חלב בב"א אינו חייב אלא אחת, הוא משום דאי"ז אלא כריבוי בשיעורים, הרי דזה ל"ש כלל בשחט שני בני' ואח"כ שחטה, דהוי זה ב' פעמים אותו ואת בנו, ול"ש לומר דהוי עבירה אחת גדולה דאותו ואת בנו. [↑](#footnote-ref-317)
317. וי"ל עוד בתרי גווני, חדא, דבכה"ג שזרע חטה ושעורה וחרצן יחד, אי"ז כלל ב' איסורים, ואי"ז אלא איסור אחד דכלאים, - ועוד, דאדרבה אי נימא דבכה"ג חשיב כב' כלאים, והיינו משום דהם מינים חלוקין, ל"ה מצי לאוקמה בכה"ג, דא"כ ליחייב ג', משום חטה וחרצן ומשום שעורה וחרצן ומשום חטה ושעורה. [↑](#footnote-ref-318)
318. ולדעתם מתפרש היטב הא דאמר אביי דקסבר סומכוס אכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב' חטאות, ופירש"י דה"נ חייב ב' מלקיות, אשר יש להעיר דמ"ט לא קאמר דקסבר סומכוס אכל ב' זיתי חלב בהתראה אחת חייב ב' מלקיות, ומ"ט נקט לה לגבי חטאת, - ולהנ"ל ניחא, דלא משכח"ל לדינא דסומכוס בב' זיתי חלב לענין מלקות, דאם אכלן בזאח"ז בהתראה אחת מודה סומכוס דאינו חייב אלא א', משום חיסרון ההתראה, ואם אכן בב' התראות מודו רבנן דחייב ב', ואם אכלן בב"א ממש דבזה ליכא למיתי עלה משום חיסרון התראה הרי מודה סומכוס דאינו חייב אלא אחת, וכמש"כ הרשב"א בשבת צ"ג ב', ונת' לעיל, ולא משכח"ל לפלוגתייהו בב' זיתי חלב, אלא לענין חטאת. [↑](#footnote-ref-319)
319. אך הנה בד' התוס' הרא"ש בקידושין ע"ז ב' מבו' דאף בשחוטין איכא חילוק גופין, ותיקשי לפ"ז דמ"ט בגידין ליכא חילוק גופין, ועד"ז קשיא במה שאמרו בכריתות ד' א' באכל חלב שור כשב ועז דלרבנן אינו חייב אלא א', (ואף ר' ישמעאל מודה לענין קרבן דאינו מביא אלא חטאת אחת), ומ"ט לי"ב לחילוק גופין, - וצ"ל דהא דאיכא חילוק גופין אף בשחוטין, הוא רק באיסור החל על הבהמה, כאיסור טריפה, וכאיסור בשר מן החי (דהוא על כל הבהמה שהתלדש ממנה אסור), ומשא"כ באיסור גיד וחלב דאינם על הגוף, אלא על החלב ועל הגיד, ושמא זהו מכוון המהר"ם, ושו"ר שפירש כן העולת שלמה בכריתות ט"ו ב', - וי"ל עוד, דליכא חילוק גופין בשחוטין, אלא באיסורין דשייכי לחיות הבהמה כאיסור טריפה ובשר מן החי, ולא באיסור חלב וגיד. [↑](#footnote-ref-320)
320. החקרי לב ביו"ד ח"א סימן ל"ג הביא מד' רש"י אלו דחייבין על גיד הנשה אף כשלא אכלו בב"א אלא בתוך כדא"פ, ועיי"ש שהק' ע"ז דלמש"כ רש"י לקמן ק"ג ב' דאין חייבין על אבמה"ח אלא כשאכלו בב"א משום דחידוש הוא דחייב אף על גידין ועצמות, הדין נותן דאף בגיד הנשה לא יתחייב אלא כשאכלו בב"א, לפ"מ דקי"ל דאין בגידין בנו"ט וחידוש הוא דחייבין על אכילתו, ועי' גם בחי' הגרע"א ובחת"ס לקמן ק"ג ב' שעמדו ע"ד רש"י דלפ"ז הדין נותן דלא יהיו חייבין על גיד הנשה אלא כשאכלו בב"א, - אך הפמ"ג במש"ז סימן ס"ה סק"ד כתב דלפ"ד רש"י אינו חייב על גיד הנשה אלא כשאכלו בב"א, ובתשו' זרע אברהם סימן י"ג סק"ט כתב דמש"כ רש"י הכא דחייבין עליו אף כשאכלו בתוך כדא"פ, הוא לר' יהודה לטעמי' דס"ל לקמן ק' ב' דיש בגידין בנו"ט ואי"ז חידוש, ואמנם בד' המאירי משמע דאף לדינא הוא חייב בכה"ג, עיי"ש, - ונת' עוד בזה לקמן שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-321)
321. והראש יוסף עמד ע"ז דאי"ז במשמעות ל' רש"י שכתב דאי אכיל לי' לבתרא בתוך כדא"פ היינו בב"א, והרי דקשיא לי' דהו"ל כבב"א, ולא קשיא לי' דמ"ט הן מצטרפין, - אך לדרכם של הרמב"ן והרשב"א צ"ל דמכוון רש"י הוא דאי אכיל להו בתוך כדא"פ ובהתראה אחת היינו בב"א, ובב' התראות לא מצינו לאוקמה דא"כ אין מצטרפין. [↑](#footnote-ref-322)
322. והקה"י שם כתב דלמש"כ הר"ן דהתראות מחלקות המעשים אף לענין תנאי דנזירות, הדין נותן דאף יועיל חילוק התראות שלא יצטרפו לכזית, וי"ל עוד דדמי לחילוק העלמות דאף אינם מצטרפין, כדקי"ל דיש ידיעה לחצי שיעור, - אך בדעת הרמב"ן ודעימי' נראה דל"ד להא דהעלמות מחלקין אף שלא יצטרפו לחיוב, דשאני התם דהחצי השני אינו בהעלמה אחת עם החצי הראשון, אך הכא הרי החצי השני נאכל גם בהתראה הראשונה, ומה דנוספה עוד התראה אי"ז מגרע, והיינו דל"מ חילוק התראות אלא לענין לחייב ב', דכיון דהמעשה השני יש עליו התראה בפנ"ע, מצינו לחייב עליו כמעשה בפנ"ע, אך כיון דנעשה גם בהתראה הראשונה, מצינו לחשבם כמעשה אחד, וע"כ שפיר הן מצטרפין לחייב, ולפ"ז אף למש"כ הר"ן דה"ז מועיל לחלק המעשה אף לתנאי דנזירות, מ"מ אי"ז מבטל הצירוף, וגם לענין נזירות אם התרו בו באמצע אכילת הכזית, יתחייב בנזירות. [↑](#footnote-ref-323)
323. וי"ל דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל דהא דנזיר שהי' שותה כל היום אינו חייב אלא אחת, הוא משום חיסרון ההתראה, ולפ"ז הא דאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה והוא שותה חייב על כל אחת ואחת, הוא משום דאיכא התראה מעליא, ולא מצינו כלל דיש בכח ההתראות לחלק, אך התוס' הרא"ש לטעמי' דס"ל בקידושין ע"ז א' דכל שהתחיל בעבירה בתוכ"ד לא מצי למימר אישתלאי, ולפ"ז בע"כ דהא דנזיר וכו' אינו חייב אלא אחת, הוא משום דחשבינן לה כשתי' אחת, ואפ"ה כשהתרו בו אל תשתה אל תשתה מהני ההתראות לחלק וחייב על כל אחת ואחת, וכיון דיש בכח ההתראות לחלק, ע"כ הן מועילין לחלק אף בתוך כדא"פ. [↑](#footnote-ref-324)
324. וזה כמש"כ התו"י לעיל ב' ב' דכולם איסורי אחוה נינהו, וכ"כ התו"י לקמן ט"ו א' והשטמ"ק שם בשם הרא"ש, עיי"ש, - אך צ"ע במש"כ התוס' כת"י דחשיב כשם א', שהרי בגמ' לעיל ב' ב' אמרו דחשיב כשמות מחולקין, וצ"ל דזהו מכח תי' התוס' כת"י דהתם איכא ג' קראי, וע"כ אף דכולם שם א' דאחוה, חשיבי כשמות מחולקין. [↑](#footnote-ref-325)
325. ואף למש"כ הרשב"א ודעימי' בשבת צ"ג ב' דבאוכל ב' זיתי חלב בב"א לכו"ע אינו חייב אלא אחת, צ"ל דהכא דהיא חמותו ואם חמותו ואם חמיו, אף דשם אחד הם, מ"מ חשיב כעושה ג' איסורים חלוקין, ול"ד לאוכל ב' זיתי חלב בב"א, שהיא אכילה אחת גדולה. [↑](#footnote-ref-326)
326. והיינו דבקרא כתיב ערות אשה ובתה לא תקח, את בת בנה ואת בת בתה לא תקח, ובר"פ הנשרפין ילפינן דורון דלמעלה מדורות דלמטה, וריב"נ יליף דכ"ה דחילק הכתוב בתה בלאו בפנ"ע ובת בנה ובת בתה בלאו בפנ"ע, ה"נ בת בנה ובת בתה הוו ב' לאוין, ורבנן ילפי דכ"ה דכלל הכתוב בת בנה ובת בתה בלאו א', ה"נ בתה ובת בנה ובת בתה הוו בלאו א' [↑](#footnote-ref-327)
327. אך צ"ע דגם בירושלמי שם לעיל מינה אמרו דסומכוס ור"י בן נורי אמרו דבר אחד, - ושמא דעות חלוקות הם בירושלמי בטעמא דר"י בן נורי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-328)
328. ואי נימא דלהס"ד טעמא דר"י בן נורי הוא משום דאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב' חטאות, י"ל דכיון דכשאוכל בב"א אינו חייב אלא חטאת אחת, וכמש"כ הרשב"א ודעימי' בשבת צ"ג ב', הרי דהגם דבחמותו ואם חמותו ואם חמיו חשיב כג' איסורים חלוקין, וכמש"נ בהערה ?, מ"מ כשהיא אם חמותו ג' פעמים אי"ז ג' איסורים חלוקין, וע"כ אינו חייב אלא אחת. [↑](#footnote-ref-329)
329. וי"ל עוד, דדחינן הכי בדעת ר"י בן נורי, די"ל דהתם אינו חייב ב' משום דס"ל דאותו ואת בנו ובנו ואותו הוו כשם אחד, אך לעולם לדעת סומכוס חשבינן להו כב' שמות. [↑](#footnote-ref-330)
330. וצ"ב, דלכאו' מהך קרא לא מצינו למילף אלא דאיסור חמותו ואם חמותו ואם חמיו הוו כשם איסור אחד, אך היאך נילף מינה דליכא בזה לחילוק גופין, ועמש"כ בזה בחי' הגרז"ס, וצ"ע, - ואמנם לדרך זו ניחא הא דמייתינן הכא להא דהכתוב עשאן לכולן זמה אחת, דבפשוטו אי"ז ענין להא דמשני דעד כאן לא קאמר סומכוס וכו', דהרי עיקר הא דל"ד להא דמחייב סומכוס התם שמונים, הוא משום דהתם גופין מוחלקין והכא אין גופין מוחלקין, ואך דמטעם אחר הי' לנו לחייב הכא ג' חטאות, משום דהוי כשמות מוחלקין, וע"ז אמרינן דהכתוב עשאן לכולן זימה אחת, ולהנ"ל ניחא, דמהך קרא ילפינן דלי"ב לחילוק גופין. [↑](#footnote-ref-331)
331. וכתב דמה"ט הוא דחייב ב' בשחט שני בני' ואח"כ שחטה, ולא אמרינן דאין איסור חל על איסור, כיון דיש כאן איסור אחד בשחיטת האם ובנה הראשון ואיסור שני בשחיטת האם ובנה השני, אלא דכיון דב' האיסורים נגמרו בשחיטת האם, דמי לאוכל ב' זיתי חלב בהעלם א', - ובעיקר הקו' י"ל למש"כ האו"ש בפ"ד ממאכ"א הי"ז דבשם אחד לא אמרינן דאין איסור חל על איסור, ונת' בדף מס' 17. [↑](#footnote-ref-332)
332. ולדעתם מתפרש היטב הא דמייתינן הכא להא דהכתוב עשאן לכולן זמה אחת, דמזה הוא דילפינן דחמותו ואם חמותו ואם חמיו ל"ה כאיסורים חלוקין, ול"ד לאותו ואת בנו ובנו ואותו דהוו כאיסורים חלוקין. [↑](#footnote-ref-333)
333. ובהגה' בן ארי' כתב לישב לפמש"כ שם דהא דבחמותו וכו' לא חשבינן לה כגופין מוחלקין, ילפינן לה מהא דהכתוב עשאן זימה אחת, וע"כ באחות אשתו דליכא קרא, חשבינן לה כגופין מוחלקין. [↑](#footnote-ref-334)
334. וי"ל עוד ע"ד דברי האו"ש, דבאחות אשה שלא נאסרה אלא בחיי אשתו, הוי גדר האיסור ליקח ב' אחיות יחד, והוי אף הראשונה מכלל האיסור, וע"כ חשיב כגופין מוחלקין, ומשא"כ בחמותו דאסורה אף לאחר מיתת אשתו, אין האיסור אלא בחמותו, ואף דהא דנאסרה עליו הוא ע"י שנשא את בתה, אי"ז אלא גורם האיסור, ולא חשיב כגופין מוחלקין. [↑](#footnote-ref-335)
335. וי"ל דאזלי לטעמייהו, דבפירש"י במתניתין כתב דבחמותו ואם חמותו ואם חמיו ליכא אלא לאו אחד, וע"כ מן הדין אין לחייב אלא חטאת אחת, וכל הא דבעינן להך קרא הוא לסומכוס דלא נימא דהוי כגופין מוחלקין, - אך הרמב"ם בסהמ"צ מנאם בג' לאוין, וע"כ מן הדין הי' לחייב עליהן ג' חטאות, ככל ג' לאוין דחלוקין לחטאות אף אם אין בהן אלא כרת אחד, וכמו שאמרו בריש מכילתין, וע"כ בעינן להך קרא למילף מינה דלענין חטאת הוו כשם אחד, - ומתישב בזה משה"ק הישועות מלכו בפ"א מאיסו"ב ה"ה ע"ד הרמב"ם שמנאם לג' לאוין, ממה שאמרו בירושלמי דאי"ז אלא לאו אחד, ולהנ"ל מקורו של הרמב"ם הוא מסוגיין, דמהא דבעינן לקרא דעשאן זימה אחת, בע"כ דהוו ג' לאוין. [↑](#footnote-ref-336)
336. צ"ע, דכיון דר"ג ור' יהושע ס"ל דשפיר מצינו למילף לזה מק"ו, וליכא למיפרך דמה לה' נדות שכן גופין מוחלקין, מאן פליג עלייהו, ומ"ט אמרו בגמ' דאיכא למיפרך הכי, - והעולת שלמה כתב דהיינו דמהא דלא נסתפק ר"ע אלא באחותו שהיא אחות אביו וכו' ולא נסתפק בה' נדות, ש"מ דבגופין מוחלקין פשיטא לי' דחייב על כל אחת ואחת, ואפ"ה מיבע"ל באחותו שהיא אחות אביו וכו', ובע"כ דהא דלא יליף לה מק"ו הוא משום דאיכא למיפרך דמה לה' נדות שכן גופין מוחלקין.

     אך הערול"נ במכות י"ד א' כתב דמכוון הגמ' דכיון דאיכא למיפרך הכי, בע"כ לפרש דאיבעיא דר"ע ל"ה באחותו שהיא אחות אביו ואחות אמו, אלא בבא על אחותו ועל אחות אביו ועל אחות אמו, וע"ז שפיר השיבו לו דילפינן מקרא דאיכא חילוק גופין אף בשם אחד, וכ"ש בג' שמות, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, עכ"ד, ואמנם הוא שלא כד' התו"י, וגם בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"ח מבו' דגם למסקנא קאי הילפותא דשמות מגופין. [↑](#footnote-ref-337)
337. וכ"נ ממה שאמרו לעיל די"ל דטעמא דסומכוס דשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט את בתה סופג שמונים הוא משום דגופין מוחלקין, ופירש"י דהוא משום דבא האיסור מכח ב' גופין, והרי דמהני חילוק גופין לחשבן כב' איסורין, דאם אי"ז אלא חילוק המעשים, ל"ש כן כלל התם דאי"ז אלא מעשה איסור אחד, ואך שגרמו לו ב' גופין, אך יש מקום לדחות אי נימא דאיסור אותו ואת בנו הוא בשחיטת שניהם. [↑](#footnote-ref-338)
338. ובזה מתפרש מש"כ הרא"ש דהא דמיבע"ל לר"ע הוא משום דכולן איסורי אחוה הן, ומה"ט ס"ד דלא חשיב כשמות מוחלקין, ותיקשי דא"כ היאך למדו לזה מק"ו, - אך להנ"ל היינו, דכיון דחזינן דגופין חשיבי כאיסורין חלוקין, אף שהם משם אחד, כ"ש דג' איסורי אחוה חשיבי כאיסורין חלוקין. [↑](#footnote-ref-339)
339. אך הרשב"א והריטב"א בשבת צ"ג ב' למדו מהא דמודה ר"א בקצר ב' גרוגרות דאינו חייב אלא אחת, דה"נ למ"ד דטעמא דסומכוס דס"ל דאכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב', מ"מ כל שאכלם בב"א אינו חייב ב', ומבו' שפירשו דטעמא דר"א הוא משום דל"ב חילוק כלל, והוא כדעת סומכוס דשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט בתה חייב ב', אף דהוא במעשה אחד וליכא חילוק ביניהם, ואפ"ה כל דהוי בב"א אינו חייב אלא אחת, - ונמצא לפ"ז דלדעת רש"י שפיר י"ל דלסומכוס דמחייב ב' אף היכא דליכא חילוק ביניהם, הרי דה"נ אם אכל ב' זיתי חלב בב"א חייב ב', וכמשמעות הגמ' בחולין פ"ג א', וכ"כ הראש יוסף שם פ"ב ב' דאף דלר"א אינו חייב בכה"ג, מ"מ לסומכוס חייב אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-340)
340. אך בהגה' הגר"א שם מחק לכ"ז, וכן צידד האו"ש בפ"ד משגגות ה"א דלא מצינו דמחלקין הביאה לב', ומה"ט לא אמרינן בכהן שבא על זקוקה ליבום דבכח ראשון נעשית זונה ובכח שני נעשית חללה ויהא הולד מביאה ראשונה פסול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-341)
341. אך המאירי שם כתב דבביאה אחת אף אם היתה לו ידיעה בין כח לכח, אין כחות מחלקות הואיל ולא פירש, - וצ"ע דאם לרבנן אינו חייב על כח וכח אף כשיש ידיעות בינתים, מ"ט לר"א הוא חייב על כח וכח. [↑](#footnote-ref-342)
342. ועיי"ש שכתב דהא דפרכינן מהא דמחייב ר"א על ולדי מלאכות במקום אבות, היינו משום דאם מחייב ר"א בב' קצירות כשאין שגגת אחת תלוי' בחברתה, הרי דה"נ הוא בולד במקום אב, דאין השגגה תלוי' בחברתה, דאם סבור שמותר לקצור, אפ"ה מצי למידע שאסור לקצור, ומשמע דלא מחייב ר"א בזה אלא משום ולדי מלאכות, אך בב' קצירות כה"ג אינו חייב אלא אחת. [↑](#footnote-ref-343)
343. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו לקמן שם דמהא דתנן דהעושה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת אינו חייב אלא אחת שמעינן דלא קיבלה מיני', סמיך אסיפא דתנן דהרי אלו מ' מלאכות חסר אחת דהוא לאפוקי מר"א, אך מהך בבא דמלאכות הרבה מעין מלאכה אחת לא שמעינן לה, די"ל דקאי על ב' תולדות של אב אחד, - אך התוס' הרא"ש שם כתב דמה שאמרו לקמן שם דמהך בבא שמעינן דלא קיבלה מיני', היינו דלא קיבלה מיני' להא דולדי מלאכות כמלאכות דמי, אך אכתי י"ל דבאב ותולדה דידי' חייב ב', וזה נלמד מסיפא דהרי אלו מ' מלאכות חסר אחת. [↑](#footnote-ref-344)
344. ועיי"ש בסק"ד שהביא מד' התוס' בשבת צ"ה א' ד"ה והרודה שכתבו דבונה מותר מדאורייתא ביו"ט מתוך שהותר לגבן לצורך, ומבו' דאמרינן מתוך מתולדה לאב, ודברי התוס' שם קיימי לר"א, והוא לטעמייהו דאף לר"א לא חשבינן להתולדה כשם מלאכה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-345)
345. ולמש"כ התוס' הרא"ש דלדעת רבה הא דמחייב ר"א על תולדה במקום אב, הוא חד דינא עם הא דקצר וקצר חייב ב', ניחא, דע"כ אלמלי הא דהוו גופין מוחלקין ל"ה מחייב ר"א תרתי, דהוה חשבינן לה כקצר ב' גרוגרות דאינו חייב אלא אחת, ורק משום שהם ב' גופין חייב ב', אך צ"ע, שהרי אם קצר בב"א ב' גרוגרות מב' אילנות אינו חייב אלא אחת, אף דהוו גופין מוחלקין, ורק משום דהוו אב ותולדה חייב ב', ומהו שכתב הרא"ש דחד דינא הוא. [↑](#footnote-ref-346)
346. ולכאו' הוא משום דאב ותולדה חשיבי כב' מיני מעשים, דאי נימא דהוא משום דענף ופרי הם ב' שמות, ע"ד הא דכלי ואוכלין הם ב' שמות, א"כ מ"ט תני דר"א מחייב אתולדה במקום אב, - אך הנה בד' הרשב"א והריטב"א שם מבו' דכל ב' מינים חשיבי כב' שמות, ומה"ט נקטו דלדעת רבה יש לחייב במוציא קופת הרוכלין על כל מין ומין, ונת' להלן, ולפ"ז הרי דבגפן ותאנה דהוו ב' מינים, אף באב ואב כה"ג חייב ב', והדק"ל דמ"ט תני דר"א מחייב אתולדה במקום אב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-347)
347. והיינו משום דהגמ' שם דפריך דלר"א אמאי קרי לי' אב ואמאי קרי לה תולדה, הוא רק לדעת רב יוסף דהא דמחייב ר"א תרתי באב ותולדה הוא משום דהוי כב' שמות, דלדעת רבה דהא דמחייב ר"א תרתי הוא משום דהוי שמות מוחלקין וגופין מוחלקין והוא חד דינא עם הא דמחייב בקצר וקצר, הרי דבגוף אחד אינו חייב אלא א', ושפיר נפ"מ בהא דקרי לי' אב וקרי לה תולדה, אך יש להעיר לפ"ז, במש"כ הרשב"א והריטב"א בדף צ"ג ב' לדון אם העיקר הוא כרבה או כרב יוסף, דמ"ט לא הביאו מסוגיית הגמ' שם צ"ו ב' דמבו' דהעיקר הוא כרב יוסף. [↑](#footnote-ref-348)
348. והרמב"ן שם הזכיר גם להא דמחייב ר"א אתולדה במקום אב, והמהרש"ל שם גריס כן בד' התוס' שם, וצ"ע דהרי הרמב"ן גופי' שם צ"ו ב' כתב דלר"א ל"מ להתרות על תולדה בשם האב, והרי דטעמא דר"א הוא משום דהאב והתולדה הוו כב' שמות מלאכה, וא"כ מ"ט ס"ד מכח זה דיהא חייב על כל מין ומין. [↑](#footnote-ref-349)
349. וזה דלא כמש"כ הפסקי רי"ד דאף דקצר וקצר בהעלם אחד חייב ב', מ"מ במוציא קופת הרוכלין אינו חייב אלא אחת, וכ"ה בספר הישר לר"ת סימן רס"ד. [↑](#footnote-ref-350)
350. אך צ"ע במש"כ הריטב"א שם דרבה מוקי למתניתין דקופת הרוכלין בנודע וחזר ונודע, ומבו' לפ"ז דאף דבכלי ואוכלין ונודע וחזר ונודע חייב ב', מ"מ בקופת הרוכלין אף שיש בה מינים הרבה חשבינן לכולהו כחדא ואף אם נודע וחזר ונודע אינו חייב אלא אחת, וא"כ הדין נותן דאף לדעת ר"א דבקצר וחזר וקצר חייב ב', מ"מ בקופת הרוכלין לא יהא חייב אלא אחת, דלכאו' בגונא דאף אם נודע וחזר ונודע אינו חייב אלא אחת, גם ליכא לדינא דר"א דחייב ב'. [↑](#footnote-ref-351)
351. ושמא י"ל דאחר שהביא מסוגיין דלדעת רבה כל דשמות מוחלקין וגופין מוחלקין חייב ב' אף כשעשאן בב"א, הרי דה"נ יש לחייב במינים הרבה על כל מין ומין, ובע"כ דהירושלמי הוא כדעת רב יוסף. [↑](#footnote-ref-352)
352. אך הערול"נ כתב לפרש לד' הראב"ד דבבהמות שחוטין ליכא חילוק גופין, והעולת שלמה כתב לפרש לדבריו דליכא חילוק גופין אלא בנדות שהוא מוזהר והיא מוזהרת. [↑](#footnote-ref-353)
353. ועיי"ש שכתבו עוד דשאני ה' נדות דאיכא ידיעות בהדי גופין מוחלקין, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-354)
354. ולפ"ז נמצא דלמ"ד למ"ד ט"ז ב' דקיבלה מיני' ר"ע, ואיכא חילוק גופין אף בדליכא ב' אזהרות, ה"נ בשוחט ה' זבחים בחוץ יהא חייב על כל אחת ואחת. [↑](#footnote-ref-355)
355. אך הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות י"ז כתב בתו"ד דהחובל בה' בהמות בשבת חייב ה', למש"כ התורי"ד בקידושין ע"ז ב' דבבהמות יש חילוק גופין, וכ"כ המנ"ח במצוה רח"צ אות י"ז בשוחט ה' בהמות ביו"ט, אך הפמ"ג שם כתב דבשוחט בהמות ליכא חילוק גופין רק בשוחט עופות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-356)
356. וזה מתפרש היטב למש"נ בדף מס' 17 דחילוק גופין הוא משום דכל גוף הוי כאיסור לעצמו, וזה שייך רק היכא דהגופין הם סיבת האיסור. [↑](#footnote-ref-357)
357. אך המהר"י קורקוס שם כתב דמש"כ הרמב"ם לדמותו לה' צורות, היינו דכ"ה דה' צורות אין מחלקין דאינם גופין, ה"נ אין גופי הזבחים מחלקין. [↑](#footnote-ref-358)
358. ומצינו עוד עד"ז בס' זרע אברהם להגר"א לופטביר סימן כ"ח סק"א שכתב בהא דבעינן קרא לחייב על כל סוס וסוס באיסורא דלא ירבה לו סוסים, אף דהוו גופין מוחלקין, דהוא משום דהו"ל איסור גברא, ואין האיסור על החפצא דהסוסים. [↑](#footnote-ref-359)
359. והחזו"א בסימן ל"ז סק"א תמה על מש"כ כן בדעת התורי"ד, שהרי התורי"ד שם כתב דאם אכל אבמה"ח מה' בהמות או שתלש חלב מה' בהמות ואכלן חייב על כל אחת ואחת, והרי דאף דבשעת האיסור כבר אינם בע"ח, מ"מ כיון שנתלשו מבע"ח יש בהן חילוק גופין, וכ"ש דבשוחט ה' זבחים יהא חילוק גופין, ועיי"ש שהק' עוד, דהרי האיסור נעשה בבע"ח, ובעת שנגמר הזביחה כבר נגמרה העבירה.

     ואמנם בעיקר ד' התורי"ד הק' הישועות מלכו בריש הל' איסו"ב ובכתבים סימן י"ט, דמה נפ"מ אימתי נתלש מן הבהמה, הרי עכשיו בשעת האיסור כבר אינו חי, וביבין דעת סימן ט"ז סק"א כתב דאולי איירי התורי"ד כשתלש בפיו ואכלו, - אך גם לפ"ז תיקשי, דשחיטת ה' זבחים לכאו' לא גרעא מתולש בפיו ואוכל דיש בזה לחילוק גופין. [↑](#footnote-ref-360)
360. ודבריהם קיימי בביאור הא דקי"ל דשוחט ה' זבחים בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, וליכא בזה לדין חילוק גופין, אך בד' הגרע"א נראה שפירש כן גם בעיקר האיבעיא דר"ע, וכתב לפרש לפ"ז למה שהעמידו התו"י לדבריהם על ההיא דנותר, וצ"ע דהרי ר' יהושע פשיט לה מחילוק תמחויין במעילה, ואם עיקר מה שנסתפק ר"ע ולי"ב לדין חילוק גופין, הוא משום דלא נהנה, מה מייתי ר' יהושע מחילוק תמחויין במעילה, הרי שאני התם שכן נהנה, וכדקשיא לי' לר"ש דמה לאוכל שכן נהנה, ואם ס"ל דאין לחלק כן, מ"ט לא הביא מהא דהבא על ה' נשים נדות חייב על כל אחת ואחת, כמו שהביא מינה במתניתין דלעיל. [↑](#footnote-ref-361)
361. ואמנם הגר"ז אסבסקי בסימן א' סק"ד כתב דבההיא דהתם חשיב כאיסור על הגוף, וע"כ יש בזה לחילוק גופין, אך זה חידוש, דבפשוטו איסור אותו ואת בנו דמי לאיסור קדשים בחוץ, דאינו איסור על הגוף, אלא נאסר לשחוט יחד את האם ובנה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-362)
362. וצ"ל בזה חד מתרתי, או דהא דמחייבינן בשחט שני בני' הוא בב' התראות, וכמש"כ הר"י מלוניל והמאירי בחולין שם, - או דשאני דין חילוק גופין למלקות מדין חילוק גופין לקרבן, וכמש"כ השפ"א לעיל ט' ב' והחזו"א בסימן ל"ז סק"ב וסק"ד, ונת' עוד בזה בחולין שם. [↑](#footnote-ref-363)
363. וצ"ע דמ"ט הוצרכו התורי"ד והתוס' כת"י לטעמים אלו, הרי ר"ע מיבע"ל גם בשוחט ה' זבחים אף דהם בע"ח, ולכאו' מאותו הטעם דליכא בהו חילוק גופין, ה"נ באוכל נותר מה' זבחים ליכא חילוק גופין, ומ"ט הוצרכו לפרש טעמים אחרים בזה דלא שייכי בשוחט ה' זבחים, ואמנם למש"כ השעה"מ ודעימי' ודעימי' דגם בשחוטי חוץ כיון דהאיסור תלי בגמר השחיטה הו"ל כשחוטין דלי"ב חילוק גופין, ניחא ד' הרי"ד, אך כבר הק' ע"ז החזו"א בסימן ל"ז סק"א דלמש"כ הרי"ד דהתולש חלב מה' בהמות בחייהן יש בזה לחילוק גופין, לכאו' כ"ש בשחוטי חוץ.

     ואמנם אי נימא דהא דליכא חילוק גופין בשוחט ה' זבחים הוא משום דהגוף אינו סיבת האיסור, י"ל דבנותר שפיר הי' שייך חילוק גופין, ויש לדון בזה, אך עיקר דרך זו אינה מתישבת בד' התוס' כת"י שכתבו דהא דשחטה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים הוא משום חילוק גופין, וכ"כ הפסקי רי"ד בחולין פ"ב א', ומדמי לה לחילוק גופין לענין חטאת, אף דגם בזה בפשוטו אין הגוף סיבת האיסור, אך יש מקום לדון בזה.

     ואי נימא דהא דליכא חילוק גופין בשוחט ה' זבחים הוא משום דלא נהנה, ניחא דשפיר הי' שייך חילוק גופין בנותר, אך ג"ז אינו מתישב בד' התוס' כת"י והרי"ד שכתבו דאיכא חילוק גופין בשחט שני בני', אף דלא נהנה, וכמש"כ כן הגרע"א, וגם כבר נת' בדף מס' 18 דבפשוטו אין לפרש דטעמא דר"ע גופי' הוא משום דלא נהנה, דא"כ מה מייתי לי' ר' יהושע מאוכל בה' תמחויין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-364)
364. וצ"ע דלפ"ז היאך יתפרש הא דיליף לשוחט ה' זבחים דחייב על כל אחת ואחת בק"ו מתמחויין, ולענין שחיטה לכאו' אין חילוק הטעמים מועיל כלל, - ושמא י"ל דבשוחט ה' זבחים דהם גופין חלוקין, שפיר יש ללמוד ק"ו מתמחויין, אך באוכל נותר מה' זבחים דלי"ב להחשיבות דגופין, דבשחוטין ליכא להחשיבות דגופין, או משום דאין האיסור על כל הבהמה, בע"כ דהא דיליף לה מתמחויין הוא משום דהן חלוקין זמ"ז בטעם. [↑](#footnote-ref-365)
365. ויש להעיר במה שלא פירש הרמב"ם דה"ז זבחים מחלקין לחיוב מעילה אף אם הוו מתמחוי אחד, כמבו' במשנתינו דחילוק גופין הוא ק"ו מחילוק תמחויין, - ושמא י"ל למש"כ השטמ"ק דהא דיליף דזבחים מחלקין בק"ו מתמחויין, הוא משום דה' בהמות חלוקין בטעם והוי כה' תמחויין, וע"כ הוא בכלל מש"כ הרמב"ם דתמחויין מחלקין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-366)
366. ובזה מתפרש הרמב"ן בשבועות שם דמעיקרא הביא ד' הי"מ דתמחויין מחלקין למעילה לקולא, וכתב ע"ז דאינו נכון, ולא פירש הטעם, ובהמשך דבריו כתב דהוא משום דבמעילה ל"ב צירוף, - והיינו משום דדבריו מעיקרא קיימי למ"ד דתמחויין אינם מחלקין אלא במעילה משום חומרא דמעילה, ולפ"ז פשיטא דאינם מחלקין לקולא, אך בהמשך דבריו דקאי למ"ד דתמחויין מחלקין אף בשאר איסורין, הוצרך לפרש דהא דאינם מחלקין במעילה לקולא, הוא משום דבמעילה ל"ב צירוף. [↑](#footnote-ref-367)
367. והגר"א גרבוז שליט"א כתב לישב, דהא דבעי למילף הכא לזבחים מחילוק תמחויין, דעיקרו הוא משום חילוק המעשים, ובזה הוא דאמרינן די"ל דכ"ז הוא היכא שנהנה דבזה חשיב כל תמחוי כאכילה לעצמו, אך בהא דילפינן שבתות מנדה דדין חילוק גופין בנדה הוא משום דחשיבי כב' איסורים, ל"מ מידי הא דשכן נהנה, ויש להוסיף דהיינו, דטעמא דשכן נהנה ל"מ רק כד אתינן לחלק מעשי האדם, ובזה אמרי' דכל שהגאדם נהנה יש לחלק טפי המעשים, אך משא"כ בדין חילוק גופין דנדה שאין אנו דנים לחלק מעשי הגברא, אלא אנו דנים לחלק איסורי החפצא, הרי שבזה מה לי אם האדם נהנה או אינו נהנה. [↑](#footnote-ref-368)
368. והרמב"ן שם כתב דלמ"ד דקיבלה מיני', אף גופין אינן חלוקין, שאין חילוק בין גופין לתמחויין, והוכיח כן מסוגיין, - ופשוט דאין כונתו דלא קי"ל לדין חילוק גופין בה' נשים נדות וכיו"ב, אלא כונתו לדין חילוק גופין דהכא, הנלמד בק"ו מתמחויין, והכא ליכא לדין חילוק גופין דנדה, וכהטעמים שנתבארו לעיל. [↑](#footnote-ref-369)
369. ואין לומר דכיון דמצינו דתמחויין מחלקין במעילה, נלמד מזה דהן חלוקין זמ"ז, וסגי בהכי לחשבן כב' תבשילין, דא"כ מ"ט תלי לה בדר' יהושע, הרי כו"ע מודו דתמחויין מחלקין במעילה. [↑](#footnote-ref-370)
370. ובפשוטו הביאור בזה הוא דמהך קרא נלמד דידיעת ספק לא חשיבא כידיעה כלל, וע"כ אינה מחלקת אף לאשם, - אך יש לפרש בזה בע"א, דהא דאין ידיעת ספק מחלקת לאשם, הוא מכח שאינה מחלקת לחטאת, וכל שאם יוודע לו יהא חייב ב' חטאות, אף כשלא נודע לו חייב ב' אשמות. [↑](#footnote-ref-371)
371. ועוד יש ללמוד מד' התוס', דהא דידיעות ספק מחלקות לחטאות, אי"ז בתולדה מהא דמחלקות לאשמות, אלא הוא דין בפנ"ע, ובפשוטו הוא משום דידיעת ספק שמה ידיעה, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-372)
372. והנה התוס' בשבועות שם גרסי ר"ש ב"ר יהודה, והק' דר"ש ב"ר יהודה אדר"ש ב"ר יהודה, ולמש"נ נמצא דלטעמייהו אזלי, דלדידהו דטעמא דהני תנאי הוא משום דמביאין אשם אחד על עבירות הרבה, מוכח דגרסינן ר"ש ב"ר יהודה ולא גרסינן ר"י ב"ר יהודה, דאם ר"י ב"ר יהודה היא, מ"ט לא תני לעיל דו' מביאין קרבן א' על עבירות הרבה, - אך התוס' בסוגיין גרסי ר"י ב"ר יהודה, ועמדו בהא דמייתינן מהא דתניא כל שחלוקות לחטאות חלוקות לאשמות, דר"י ב"ר יהודה קאמר לה לעיל, (וכתבו דלדידי' לא מיירי בידיעה), וי"ל דדעתם היא כדעת רש"י דטעמא דר"י ב"ר יהודה הוא משום דידיעות ספק אינם מחלקות כלל, ול"ה בכלל המביאין קרבן אחד על עבירות הרבה. [↑](#footnote-ref-373)
373. אך האפיקי ים בח"ב סימן ו' ד"ה אולם למ"ש למעלה האריך לפרש דהפלוגתא אם ידיעות ספק חולקות לחטאות, תליא בהפלוגתא אם ידיעות שאחר המעשים מחלקת, וכתב לפ"ז דר"י ור"ל דפליגי לקמן בסוגיין בדין ידיעות ספק, לטעמייהו אזלי דפליגי אם ידיעות ספק מחלקות לחטאות, (אך אי"ז מתישב לפ"מ שדנו בשבת ע"א ב' דפלוגתא דר"י ור"ל היא בהפרשות, ולכו"ע אין ידיעות שאחר המעשים מחלקות), וצ"ע היאך ד"ז מתישב בהא דתלינן בפלוגתא זו לדין ידיעת ספק בתחילה, והאפיקי ים שם כתב דעדיין צ"ע להסביר יתר הסוגיא בכריתות, ותן לחכם וגו'. [↑](#footnote-ref-374)
374. והאו"ש בפ"ב משגגות ה"ב הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן דידיעות ספק מחלקות אף בדבר דלי"ב חיוב אשם תלוי, ולכאו' מוכח כן גם מהא דאמרינן דלר"ל סגי בידיעת ספק לדין ידיעה בתחילה, וכנ"ל, ועיי"ש במש"כ בביאור פלוגתת הבבלי והירושלמי בזה. [↑](#footnote-ref-375)
375. והאפיקי ים בח"ב סימן ו' והקובץ שמועות בשבועות אות ה' נקטו כן בפשיטות דלכו"ע אין ידיעת ספק מחייבת בחטאת, ול"מ אלא לענין חילוק השגגות, - ובס' הר אפרים הוריות סימן ח' הוכיח מכ"ד דל"מ להביא קרבן קודם שנודע לו ידיעת ודאי, אף אם ליכא משום חשש חולין בעזרה, ועיי"ש שכתב דאף דבד' הירושלמי מבו' דלחלות חיוב החטאת סגי בידיעת ספק, מ"מ מלבד זה איכא תנאי בכפרת הקרבן דבעי ידיעה, ולזה בעינן ידיעת ודאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-376)
376. אך יש לדחות, דמכוון ד' הרא"ש הוא דלדין ידיעה המחלקת בעינן ידיעה המביאתו לידי הבאת קרבן, וכיון דבידיעת ספק א"א לו להביא קרבן, משום ספק חולין בעזרה, הי' בדין שלא תועיל לחלק, וע"ד מש"כ התוס' ועוד מקמאי בשבת ע"ב א' דדינא דר' יוחנן דידיעות שאחר המעשים מחלקות, הוא אף בקרבן דמדינא א"צ ידיעה, אלא דבפועל א"א להביאו בלא ידיעה, - ולפ"ז י"ל דזהו גם מש"כ התוס' בשבועות דבידיעה בתרייתא בעינן ידיעת ודאי. [↑](#footnote-ref-377)
377. והערול"נ כתב לפרש בזה, דכיון דבנודע לו ספקו מביא אשם תלוי ויוה"כ קאי במקום אשם תלוי אפי' בלא נודע לו ספיקו, א"כ ע"כ דיוה"כ במקום ידיעת ספק קאי, ולכן אי ס"ד ידיעת ספק מחלקת לחטאת גם הכא יביא ב' חטאות, וצ"ע דבפשוטו הא דיוהכ"פ מכפר במקום אשם תלוי אף כשלא נודע לו ספיקו, אי"ז משום דחשיב כנודע לו, אלא משום דכפרת יוהכ"פ א"צ ידיעה, - אך י"ל למש"כ בכ' הגרי"ז במנחות ד' ב' דהא דיוהכ"פ במקום אשם תלוי קאי, לאו היינו דיוהכ"פ מכפר על החטא ומכח זה נפטר מאשם תלוי, אלא היינו דיוהכ"פ חשיב כהבאת קרבן, והוכיח כן מהא דפריך לקמן כ"ו א' דספק יולדת שעבר עלי' יוהכ"פ לא תייתי דהא כיפר עלי' יוהכ"פ, אף דיולדת היא ממחוסרי כפרה ואין עיקר קרבנה בא על חטא, ולפ"ז י"ל דמהא דמהני יוהכ"פ כהבאת קרבן, בע"כ דיוהכ"פ קאי במקום ידיעת ספק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-378)
378. ורש"י שפירש דרבנן הם ר"י ב"ר יהודה ור"א, לטעמי' אזיל, שפירש דהא דפרכינן דיועיל יוהכ"פ לחלק, הוא משום דיוהכ"פ הוי כידיעת ספק, וע"כ כ"ז הוא לדעת רבי דידיעות ספק מחלקות לחטאות, אך לדעת ריבר"י ור"א דאין ידיעות ספק מחלקות לחטאות, ניחא הא דל"מ יוהכ"פ לחלק. [↑](#footnote-ref-379)
379. אך לכאו' כיון דבלא"ה ליכא הכא ידיעה, אלא דיוהכ"פ חשיב כידיעת ספק, הרי דלפ"מ דס"ד דיוהכ"פ מכפר על פלגא דשיעורא, וחשיב כהבאת אשם תלוי, שפיר מהניא ידיעה זו לחלק, אף אי נימא דכל הא דידיעת ספק מחלקת הוא משום שהיא מחייבת באשם תלוי, וזה ע"ד מש"כ העולת שלמה דהא דפרכינן דתועיל הידיעה דיוהכ"פ לחלק בין ב' חצאי שיעור, הוא אף למ"ד דאין ידיעה לח"ש, כיון דהוי כמו שנתחייב קרבן בידיעה זו. [↑](#footnote-ref-380)
380. ועיי"ש שכתב דל"ד למש"כ הרמב"ם בפ"ח משאה"ט הי"א דאכל פחות מכשיעור וטבל ועלה ואכל מעט וכו', והרי דאין הטבילה מועלת לח"ש, דשאני טבילה ליוהכ"פ, והיינו ועד"ז כתב הקוב"ש בפסחים אות ק"ח, דהא דל"מ טבילה קודם שאכל כשיעור, הוא משום דעדיין אינו טמא, ול"ש בזה טהרת טבילה, ומשא"כ בכפרת יוהכ"פ, הרי דכיון דכשהשלים את המעילה הוי אף הח"ש הראשון מכלל המעילה האסורה, שפיר שייך בזה כפרת יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-381)
381. ואך דהקוב"ש והעמק ברכה נקטו דהיינו אף למ"ד דח"ש אסור מה"ת, דאף דיוהכ"פ מכפר על איסור דח"ש, מ"מ אינו מכפר על האיסור הגמור שישנו בח"ש כשהשלימו לכשיעור, - אך הבית יצחק כתב דהוא רק למ"ד דח"ש מותר מה"ת, וכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לדין זה, וכ"כ המרכה"מ בפ"ג משגגות ה"ט דהגמ' הכא היא למ"ד דח"ש מותר מה"ת. [↑](#footnote-ref-382)
382. ומצינו כן בד' התורי"ד בב"ב ל"א ב' דבתערובת דחד בתרי, אף דג' בנ"א מותרין לאכול שלשתן, מ"מ אם אדם אחד אכל שלשתן מביא חטאת, שהרי בבירור אכל חתיכה של חלב, והרי דאף דכל אכילה בפנ"ע מותרת, מ"מ כל שאכל את שלשתן דממ"נ עביד איסורא, חייב חטאת, ומשמעות דבריו דאי"ז רק לענין חיוב חטאת, אלא גם אסור אדם לאכול את שלשתן בזאח"ז, (ורק ג' בנ"א מותרין לאכול שלשתן), - וכ"כ בתשו' מהרי"ט יו"ד ח"ב סימן א', דלדעת הרמב"ם דספיקא דאוריתא מה"ת לקולא, נפ"מ בהתירא דספק ממזר, דאף אם נשא ישראלית יכול אח"כ לישא ממזרת, דאי משום התירא דספיקא דאורייתא, הוי תרתן דסתרן אהדדי, והרי דאף דכל מעשה בפנ"ע מותר, מ"מ אסור לעשות את ב' המעשים אף בזאח"ז, כיון דממ"נ עביד איסורא. [↑](#footnote-ref-383)
383. ולכאו' מכוון הדברים, דכל שנטמא בספק טומאה ברה"ר ונכנס למקדש, ואח"כ נתברר שהי' טמא, חייב קרבן, אף דבשעת כניסתו ל"ה עליו לחוש לטומאה, וע"כ ה"נ כשנתברר לנו מכח ממ"נ שנכנס בטומאה למקדש, חייב קרבן, אף דבכל כניסה בפנ"ע ל"ה עליו לחוש לטומאה. [↑](#footnote-ref-384)
384. וי"ל עוד, דטעם הסוברים דלא חשיב כמזיד, הוא משום דס"ל דדין הפרישה אינו משום דיש לחוש שתראה, אלא הוא חובת פרישה שחייבתו תורה, וכמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מאיסו"ב בסו"ד, ועי' גם בחי' רמ"ש בסוגיין שפירש בד' הרמב"ן דדין הפרישה הוא הרחקה בעלמא, וע"כ כלפי איסור נדה ל"ה כמזיד כלל, [↑](#footnote-ref-385)
385. ועפי"ז כתבו דלא איירי בעונה הסמוכה לוסתה קודם שעת הוסת, דבזה דעתם דאין האיסור אלא מדרבנן ואינו חייב קרבן. [↑](#footnote-ref-386)
386. והך מילתא דאף דחיוב הפרישה הוא מדרבנן מ"מ ל"ה אנוס, כ"כ גם הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-387)
387. ולא הביא הרשב"א מהא דגזרו חכמים לפרוש ממנה סמוך לוסתה, אלא דמזה נלמד דהיא עלולה לראות באותה עונה. [↑](#footnote-ref-388)
388. ובחי' הגר"ח בפ"ד מאיסו"ב כתב לפרש, דאף דוסתות דרבנן, מ"מ כיון דגם מד"ת חל דין קביעות וסת שזו היא שעת וסתה, ה"ז מפקיע הדין אונס, דאף דמד"ת א"צ לחוש שתראה, מ"מ כיון שאם תראה מיקרי זה ראי' של שעת וסתה והיא רואה בזמן הראוי לה, אינה בכלל אונס, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-389)
389. אך בד' הריטב"א משמע דמפרש דמודה רב אדא דסמוך לוסתה הוא חייב קרבן, ואך דס"ל דמתניתין לא איירי בכה"ג. [↑](#footnote-ref-390)
390. והראב"ד בכתוב שם נקט דבהא כו"ע מודו דאף דדין הפרישה אינו אלא מדרבנן מ"מ לא חשיב כאנוס, ומבו' בדבריו שם דטעמא דרב אדא בר מתנה דכשבא עלי' סמוך לוסתה אינו חייב קרבן, אי"ז משום דהוי אנוס, אלא הוא משום דהוי קרוב למזיד, וכ"כ בחי' הראב"ד. [↑](#footnote-ref-391)
391. וצ"ע דהרי לקמן בסוגיין ילפינן לה מקרא דאסור לפרוש מיד, ולמ"ד דמשמש מת חייב, הרי נלמד מהך קרא דאף כשהוא אנוס לפרוש, נאסר עליו לפרוש באבר חי, וע"כ הוא חייב ע"ז, ומשא"כ ביוהכ"פ דלכאו' כיון דצריך לאכול כזית, אין תוספת איסור כלל במה שהוא אוכל בשר שמן. [↑](#footnote-ref-392)
392. ובעיקר מש"כ הגרמ"ש והקוב"ש דהא דכשאין בידו להחזיר ל"ה ידיעה, הוא רק בדין ידיעה לחצי שיעור, העירו דכ"ה משמעות פירש"י בשבת ק"ב א' ד"ה שחזר ושכח, ז"ל, דאע"ג דהוי ידיעה בינתיים מיחייב, דאין ידיעה לחצי שיעור, דהיינו שאין בידו להחזיר, עכ"ל, ומשמע דה"ט דאין בידו להחזיר, הוא הגבלה בדינא דידיעה לח"ש. [↑](#footnote-ref-393)