א - מכירת חבית וכד והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק המניח

**א**

א] בהא דפריך וליחזי אי גברא דזבין לרדיא אי גברא דזבין לנכסתא, נחלקו הראשונים, דבפי' רשב"ם בב"ב צ"ב א' כתב דהיינו כשמכירין זא"ז, וכ"כ הרא"ש שם, וכ"כ הטוש"ע בסימן רל"ב סכ"ג, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפט"ז ממכירה ה"ה, וכמש"כ לדקדק בתשו' בית מאיר סימן ט"ז.

אך ההשלמה בב"ב שם פליג ע"ז, עיי"ש שכתב ע"ד רשב"ם, ז"ל, נראה מדבריו שאם ל"ה מכירים, אע"ג דלוקח לרדיא זבין יכול לומר המוכר אנא לא ידענא דלרדיא זבנת וכו', ולי נראה כיון שהדבר ידוע לכל העיר דהאי גברא לרדיא זבין ולא לשחיטה הו"ל כמאן דמסר מודעה דלרדיא זבין, וראי' לדבר ההיא דגרסינן וכו' ההוא גברא דזבין נכסיה אדעתא למיסק לארץ ישראל ובעידנא דזבין לא אמר, אתא לקמי' דרבא א"ל דברים שבלב אינם דברים, וש"מ שאם היו דברים הי' המקח בטל ואע"פ שהלוקח לא ידע דאדעתא למיסק לארץ ישראל זבין, כיון שהדבר ידוע שזה לא מכר אלא אדעתא למיסק לא מכר לו שדהו אלא אדעתא למיסק, ה"נ כיון שהדבר ידוע שהלוקח לא לקח אלא לרדיא, לא נתן מעותיו אלא לרדיא, ואע"פ שהמוכר ל"ה מכיר, עכ"ל, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"כ הפלפו"ח בפירקין לדקדק מל' הרא"ש הכא.

ובישוב ד' רשב"ם ודעימי', עמש"כ המאירי בסוגיין, - ויש מקום לדון עוד, דעיקר הך מילתא דבעינן להודיע ללוקח, הוא מכח הא דדברים שבלב אינם דברים, דבעינן לפרש ללוקח, וזהו ל' רשב"ם דכל שמכירין זא"ז הוי כאילו פירש לו, והרי דכל שאין מכירין ל"ה כאילו פירש, וע"כ הו"ל דברים שבלב.

ב] והנה לדעת רשב"ם ודעימי' נמצא, דלדעת שמואל דאין הולכין בממון אחר הרוב, ל"מ מידי אף אם הלוקח טוען בברי שקנאו לרדיא, ואף למ"ד דברי ושמא ברי עדיף אף בברי גרוע ושמא טוב, דאף דנקבל דבריו דהי' כונתו לרדיא מ"מ ל"מ מידי כיון שלא הי' יודע המוכר מזה, שהרי בלא"ה ידוע שקנה לרדיא, כיון דהוי גברא דזבין לרדיא, ואפ"ה ל"מ כיון דאין המוכר מכירו, וא"כ מה מוסיף שטוען טענת ברי.

וגם לדעת ההשלמה דפליג, הרי משמע להדיא בדבריו דהיינו רק משום דידוע לכל העיר, ודהו"ל כמאן דמסר מודעא, אך אלמלי כן הו"ל דברים שבלב ואינם דברים, אף דידענו דל"ה בדעתו אלא לרדיא, - וממילא דכל דאין הולכין אחר הרוב, ל"מ מה שטוען הלוקח בברי שקנאו לרדיא, דמ"מ כיון דאי"ז ידוע לכל העיר ול"ה כמאן דמסר מודעא, ל"מ מידי.

ג] ומצאתי שכבר כתב כן ההפלאה בכתובות י"ב ב', ויישב בזה משה"ק הפנ"י שם דנשמע מינה דברי ושמא לאו ברי עדיף, וכתב דכיון דדברים שבלב אינם דברים ל"מ מידי מה שחשב בלבו, אלא הולכין לרב אחר הרוב, ולשמואל אחר חזקת ממון, וניחא בזה גם משה"ק הפנ"י בקו"א שם דמוכח מהכא דלדעת שמואל ל"מ רוב בהדי ברי להוציא ממון, וגם מתישב בזה מש"כ הנתיה"מ בסימן רל"ב סקי"ב להוכיח דהכא ל"מ תפיסת הלוקח אף בטענת ברי.

**ב**

ד] ואמנם לפ"ז לכאו' מה שאמרו דאזלינן בתר הרוב, היינו דמכח הא דאיכא רוב, מתפרשת המכירה כפי הרוב, ואם אין הולכין בממון אחר הרוב, אין מתפרשת המכירה לפי הרוב, ואף אם באמת הי' דעתו לרדיא ל"מ מידי.

אך צ"ע במש"כ רש"י הכא דהואיל ונקיט מוכר דמי, ומבו' דאם המעות ביד הלוקח א"צ לשלם, וכ"כ הראשונים בב"ב, ותיקשי דהרי כיון דאין הולכין בממון אחר הרוב, ליכא ספיקא כלל, דודאי אי"ז מק"ט, דאף אם באמת הי' דעתו לרדיא, מ"מ כיון שלא אמר אי"ז מק"ט.

ה] ולכאו' בעכצ"ל דאף דלא איכפת לן כלל מה הי' בדעת הלוקח, מ"מ כיון דהמכירה מצ"ע יכולה להתפרש כמכירה לרדיא ויכולה להתפרש כמכירה לשחיטה, ע"כ הו"ל מכירה מסופקת, ואף כלפי שמיא הו"ל ספיקא, וע"כ כל שהלוקח מוחזק אין מוציאין ממנו, וכל שהמוכר מוחזק אין מוציאין ממנו, ועמש"נ עוד בזה להלן.

**ג**

ו] במה שאמרו דבגברא דזבין להא ולהא אזלינן בתר רובא דלרדיא, הק' הרא"ש בסימן א' דכיון דאיהו זבין להא ולהא, מה מהני בזה הרוב,[[1]](#footnote-2) וכתב דה"ז מכריע דעת הלוקח, וצ"ב, ועמש"כ בזה הרשב"א בב"ב צ"ב ב' בשם הראב"ד, וצ"ב.

ולכאו' יש לפרש בזה, ושמא יש לכוין לזה בד' הראשונים, דודאי דהרוב אינו מברר מה נתכוין הלוקח, שהרי ידענו שהוא קונה לרדיא ולשחיטה בשוה, והיאך יועיל הרוב לומר שהי' דעתו לרדיא, אלא דהרי כבר נתבאר דלא איכפת לן כלל מה נתכוין הלוקח, דודאי הי' המקח בסתמא, אלא הוי הספק היאך חייל המקח בסתמא, הרי דע"ז מהני רובא דלרדיא דכיון דרוב המכירות הוו לרדיא, ע"כ מקח סתם יש עליו רוב דהוי לרדיא, ומיעוטא דהוי לשחיטה, ולא איכפ"ל דהך גברא זבין להא ולהא, דהרי בלא"ה אין הרוב בא לברר מה הי' דעתו, דזה הרי לא איכפ"ל כלל, ול"ה הרוב רק לברר דין מכירה בסתמא ובזה מה לי דאיהו זבין להא ולהא.

**ד**

ז] התוס' בר"פ המניח כתבו בשם ר"ת דאף לדעת רב דהולכין בממון אחר הרוב, התם אין הולכין, משום דהמוחזק אומר קים לי בנפשאי שאני מן המיעוט,[[2]](#footnote-3) ומשא"כ במוכר שור לחבירו ונמצא נגחן דל"מ המוכר לומר קים לי בנפשך שאתה מן המיעוט דזבני לנכסתא, דאדרבה יאמר הלוקח קים לי בנפשאי שאני מן הרוב דזבני לרדיא,[[3]](#footnote-4) וכ"כ התוס' בב"ב צ"ב א', דהתם ל"מ המוכר לומר קים לי בנפשך דאתה מן המיעוט דזבנת לשחיטה.

ובטעם הא דל"מ המוכר לומר קים לי וכו', כתב הנחל"ד בסוגיין דהוא משום דמנא ידע בחברי' אם הוא מן הרוב או מן המיעוט, וכ"ה מבו' בל' תוס' תלמיד ר"ת, אך צ"ע דמ"ט הוצרכו התוס' הכא לומר דאדרבה הלוקח יאמר קים לי' וכו', הרי עיקר הישוב הא דהמוכר ל"מ לומר קים לי בנפשך שאתה מן המיעוט, (והתוס' בב"ב באמת לא הוסיפו לזה).

ח] אך לכאו' הוא דלא כמש"נ לעיל דהכא אין לנו לילך כלל אחר דעת הלוקח, אלא הנידון הוא היאך מתפרשת המכירה בסתמא, וא"כ מה מקום יש לומר קים לי וכו', הרי לא תלי כלל מה נתכוין הלוקח, ושמא זה גופא כוונת התוס', דל"מ למימר קים לי בנפשך, משום דלא תלי כלל בדעתו, (אך אי"ז מתישב במש"כ התוס' דאדרבה הלוקח יאמר וכו').

ולכאו' מבו' מד' התוס' דפליגי ע"ד ש"ר וס"ל דשפיר תלי בדעת הלוקח, והנידון הוא מה הי' דעתו, - וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בבכורות כ' א' שכתבו דהא דאזיל רב בתר רוב, הוא משום דהלוקח טוען קים לי בנפשאי שאני מן הרוב, והרי דתלי בדעת הלוקח, וצ"ע.

**ה**

ט] הגרע"א והנחל"ד הק' ע"ד התוס', מסוגיית הגמ' בכתובות ט"ז א' דמבו' דגם בברי ס"ל לרב דהולכין אחר הרוב, ומש"כ לישב דד' התוס' הם רק בברי ושמא, צ"ע, דא"כ מהו שדנו התוס' דיאמר המוכר קים לי בנפשך שאתה מן המיעוט דזבני לנכסתא, (ובפשוטו מכוון תירוצם הוא דל"מ המוכר לומר קים לי על דעת הלוקח, וכמש"כ כן תלמיד ר"ת), הרי הלוקח אומר להיפך, והו"ל כברי וברי.

אך לכאו' י"ל בזה, דמש"כ התוס' דכל שאומר קים לי בנפשאי מודה רב דלא אזלינן בתר רוב, לאו היינו דל"מ רוב כשהמוחזק טוען ברי, אלא היינו דטענת קים לי בנפשאי מגרעת לכח הרוב, כיון דטוען דהוא אינו מכלל הרוב, וכ"נ מלישנא דקים לי בנפשאי, וע"ז ל"מ מידי הא דטענינן חשיב כטענת ברי, - ועמש"נ עוד בזה בדברינו בר"פ המוכר פירות.

**ו**

י] התוס' בר"פ המניח כתבו דאם התנה לתת לו כד והקנה לו בסודר ונתחייב הלוקח לתת דמים, יכול הלוקח לומר לא אתן לך דמים אם לא תתן לי חבית דקרי לי' לחביתא כדא לפי שהוא מוחזק, ולא אזלינן בתר רובא.

והנה מסברא הי' מקום לומר, דהמוכר כד לחבירו והקנה לו בסודר, ל"מ הלוקח לומר לו לא אתן לך מעות אלא אם תתן לי כד גדול, דג"כ הוי בכלל כד, אלא כיון דגם כד קטן הוי בכלל כד, הרי דבתורת ודאי אין מחויב לו המוכר טפי מכך.

אך בד' התוס' מבו' דלא כן, דא"כ מה יועיל הא דהלוקח קורא גם לחבית כד, הרי מ"מ כיון דהוא קורא גם לכד כד, שפיר מתקיים מה שהתנה עם המוכר במה שנותן לו המוכר כד, והיאך מצי למימר דלא אתן לך דמים אם לא תתן לי חבית.

ובע"כ מד' התוס' דלעולם יש ביד הלוקח כשהוא מוחזק לומר שנתכוין לכד הגדול יותר, וכל שאין המוכר נותן לו כד גדול, א"צ ליתן לו דמים, וע"כ ה"נ הוא להצד דהוא קורא לחבית כד, דמצי למימר שנתכוין לחבית, וכל שאין המוכר נותן לו חבית, א"צ ליתן לו דמים,[[4]](#footnote-5) וצ"ע.

יא] שוב הראוני בתשו' מלבושי יו"ט ח"א חו"מ סימן ה' שכתב בשם הגרא"מ הורוויץ זצ"ל, שתמה ע"ד התוס', דמ"ש מבית בבתי שנותן לו פחות שבבתים שהרי קיים תנאו, והמלבושי יו"ט כתב דגם בבית בבתי אם הלוקח מוחזק במעותיו יכול לעכב מעותיו עד שיתן לו הבית הגדול, ועיי"ש במה שהאריכו הגרא"מ והמלבושי יו"ט לדון בזה.

1. והתוס' הרשב"א בכתובות ר"פ ב' כתב דמה"ט גרע רובא דלרדיא זבני משאר רוב, ורק ברוב זה לא אזיל רב בתרי', וזכינו שנתברר לנו כוונת תוס' סנהדרין ג' ב' שכתבו דרובא דלרדיא זבני לא חשיב כהנך רובא, שרבות נתחבטו בזה האחרונים, - ולכאו' המכוון בזה דמה"ט ל"מ רוב זה לסלק הספק לגמרי, דכיון דאדם זה זבין להא ולהא, ודאי דעיקר הספק קיים, ואף דאיכא להכרעת רוב, מ"מ כיון דלא נסתלק הספק אי"ז מועיל בממון. [↑](#footnote-ref-2)
2. הרש"ש שם כתב דבגונא שנתן הלוקח דמים, ובא המוכר לומר לא אתן לך אלא כד, ל"ש למימר קים לי וכו', והיינו משום דל"מ לומר דקים לי' דכ"ה דעת הלוקח, ולא סגי במה שדעת המוכר לכך, - אך בתוס' תלמיד ר"ת מפורש דגם בכה"ג מצי למימר קים לי בנפשאי דאנא מן המיעוט דקרו לכד חבית, וא"צ שיאמר קים לי בנפשך, אלא סגי במה דקים לי בנפשאי שאני מן המיעוט, והיינו משום דאחר שנתן לו הלוקח דמים, צריך לדון אם מתקיים חיוב המוכר בכך, וזה תלי בדעת המוכר, ודו"ק, - ושו"ר מש"כ בזה הברכ"ש בסימן כ"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. צ"ב דמ"ש לדון כלל שיאמרו קים לי בנפשאי, הרי ידוע לנו דהוא גברא דזבין להא ולהא, - ושמא מכוון התוס' דיאמרו דקים לי בנפשאי דמכירה זו היא לנכסתא, או דמכירה זו היא לרדיא. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך העירו דשמא יש לחלק, דשאני כד קטן וכד גדול, דהם מין אחד, ותרוייהו נכללים בכלל כד, וכיון דגם כד קטן הוי בכלל כד, א"צ המוכר ליתן לו אלא כד קטן, ומשא"כ בכד וחבית דתרי מילי נינהו, הרי היינו כמו דאיכא ב' פירושים לתיבת כד, ואם נתכוין בתיבת כד להמשמעות דחבית, א"א כלל ליתן לו כד, ושוב שמעתי שכ"כ בס' חזון יחזקאל, ול"ע שם, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)