=ג - בדין הרחקה כששניהם מזיקין זא_ז
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן ג**

**בדין הרחקה בשנים המזיקין זא"ז**

**א**

א] **ב"ב י"ח א'**, אי הכי אימא סיפא ר' יוסי מתיר בחרדל מפני שיכול לומר לו עד שאתה אומר לי הרחק חרדלך מן דבוראי הרחק דבורך מן חרדלאי שבאות ואוכלות לגלוגי חרדלאי, ואי דלא סמיך היכי משכח"ל.

**ופירש"י**, ז"ל, עד שאתה אומר הרחק את חרדליך מדבוריי שעל המזיק להרחיק עצמו, הרחק אתה דבורייך מן חרדליי שאף אתה נקרא מזיק, עכ"ל.

**וצ"ב** ביסוד דין זה, דכיון דאף בעל הדבורים נקרא מזיק, ע"כ א"צ בעל החרדל להרחיק, ולכאו' כיון דמן הדין איכא תביעת הרחקה על בעל החרדל, מ"ט יהא פטור מלהרחיק מכח הא דאף בעל הדבורים נקרא מזיק.

ב] **והתוס'** שם פירשו לדינא דר' יוסי, ז"ל, דמיירי שסמך בעל דבורים תחילה וכו', ור' יוסי סבר כיון דדבורים מזקי חרדל ועשה קצת שלא כהוגן שסמך על המיצר שזה עתיד לסוף לזרוע חרדל, אע"פ שבדין אינו יכול למונעו שלא יסמוך, מ"מ קצת שלא כהוגן עושה, וגם בעל חרדל יכול לסמוך וכו', עכ"ל.

**ודבריהם** צ"ב, דמה לי שעשה בעל הדבורים שלא כהוגן, ומה טעם יש בזה דמכח זה יהא רשאי בעל החרדל לסמוך, ולא יהא עליו תביעת הרחקה.

ג] **ובד'** הרמב"ן וש"ר מבו', דהא דלר' יוסי רשאי השני לסמוך, הוא מטעם אחר, דהנה ז"ל הרמב"ן, כשבא זה לסמוך יכול לומר לו כ"ה דאת לא ארחקת אנא נמי לא מרחקנא, ואע"פ שסמכת בתחלה, נהי דאהני לך דלא מצינא לומר לך הרחק חצי הרחקה, אבל מ"מ כי היכי דאת לא ארחקת אנא נמי לא מרחקנא כלל, עכ"ל, - ועד"ז כתב הר"ן, ז"ל, דאמר לי' לבעל דבורים, כיון שאף אתה מזיק כמותי ואינך צריך להרחיק מפני שסמכת תחלה, אף אני לא ארחיק וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בדבריהם, דהא דכשסמך בעל הדבורים תחילה, אף בעל החרדל א"צ להרחיק, אי"ז משום דבעל הדבורים עשה שלא כהוגן, שלא הזכירו לזה כלל בדבריהם,[[1]](#footnote-2) אלא הוא משום דבב' מזיקין כל שאין האחד מרחיק, אף השני א"צ להרחיק, וע"כ כיון דאין בעל הדבורים מרחיק, אף בעל החרדל א"צ להרחיק, וצ"ב יסוד הדין בזה.

**גם** צ"ב במש"כ הר"ן להוסיף בזה, ז"ל, דנהי דאהניא לך סמיכתך שאיני יכול לכוף אותך להרחיק, לא אהניא לך כולי האי דאת לא מרחקת ותכוף אותי להרחיק, עכ"ל, ומבו' דהי' מקום לומר דתועיל לו סמיכתו דמכח זה יהא בידו לכוף את השני להרחיק, וע"ז הוא שכתב דאין סמיכתו מועלת לזה, וכ"ה מבו' בהמשך ד' הרמב"ן והר"ן, דמה"ט י"ל דכשבעל הדבורים הוי לוקח, צריך בעל החרדל להרחיק הכל, דבכה"ג זכה בקדימתו לגמרי, ויש בידו לכוף את השני להרחיק, וצ"ב הנידון בזה.

**ב**

ד] **והנה** התוס' כתבו על דינא דר' יוסי דכיון דבעל הדבורים עשה שלא כהוגן, יכול בעל החרדל לסמוך, ז"ל, ול"ד לבור דאם סמך הראשון על המיצר, השני מרחיק כל ו' טפחים, דהתם משום דמרפי לי' לארעי' ומזיק השני בידים לכותל בורו של ראשון, לכך על השני להרחיק כל ההרחקה, אבל הכא לא, עכ"ל.

**וצ"ב** דכיון דדינא הוא דכל שעשה הראשון שלא כהוגן, א"צ השני להרחיק, א"כ מ"ט היכא דהשני מזיק בידים לכותלו של חבירו, ה"ה צריך להרחיק, אף דעשה הראשון שלא כהוגן.

ה] **ובחי'** רא"ל סימן צ"ו סק"ד כתב לפרש בזה, דכל עיקר הך דינא דכל שעשה הראשון שלא כהוגן אין השני צריך להרחיק, הוא רק בגונא דדין הרחקה הוא מדין הרחקת נזיקין דהוא מדיני שכנים, ובזה הוא דאמרינן דכל דעשה הראשון שלא כהוגן לית לי' זכות תביעת הרחקה, אך בבור שהוא מזיק בידים, ל"ב בזה לדין הרחקת נזיקין, אלא יש בזה לדין מזיק דעלמא, וע"כ אף דעשה הראשון שלא כהוגן, צריך השני להרחיק, עכ"ד.

**אך** לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ התוס' בריש פירקין דהיזק החפירה בפנ"ע ל"ה מחייב בהרחקת ג' טפחים, וכל הא דצריך להרחיק ג' טפחים הוא משום המתונתא, ואך דמהני הא דכל מרא וכו', דכיון דתחילת ההיזק הוא גיר"ד, מודה ר' יוסי, ולפ"ז הרי ודאי דדין ההרחקה בזה, אינו מדין מזיק דעלמא, אלא מדין הרחקת נזיקין, דה"ט דכיון דתחילת ההרחקה הוי גיר"ד מודה ר' יוסי, פשוט דאינו אלא מכח דינא דהרחקת נזיקין, והדר צ"ב, דא"כ מ"ט הוא צריך להרחיק אף דעשה הראשון שלא כהוגן, ומה לי דהוא מזיק בידים.

**ג**

ו] **והנה** לקמן כ"ב א' תנן דמי שהי' כותלו סמוך לכותל חבירו לא יסמוך לו כותל אחר אא"כ הרחיק ממנו ד' אמות, והוא משום דוושא.

**והתוס'** שם כתבו, ז"ל, וא"ת דלרבא דאמר בריש פירקין דאסור לסמוך, קמא היכי סמך, ואפילו לפי' ר"ת דלמסקנא שרי רבא לכולהו לסמוך לבד מבור, מ"מ אמאי לא פריך מהכא וכו', וי"ל דלא אסר רבא לסמוך אלא מילתא דמגופי' אתי היזק, אבל הכא הכותל אינו מזיק כלום אלא שגורם למעט הדוושא, עכ"ל.

**והגרע"א** בגהש"ס ובחידושיו שם הק', ז"ל, גם תמוה במה דעשו הקושיא דוקא לרבא, וכן לר"ת ניחא ג"כ למסקנא, הא מבו' בסוגי' דחרדל דלאביי וכן לר"ת לרבא וכו' אבל חרדל יהי' מותר לסמוך, אף דבעל דבורים קדם וסמך בהיתר, מ"מ יהא מותר לבעל החרדל ג"כ לעמוד אצלו בלי הרחקה, דיאמר לו כיון דאתה ג"כ מזיק אותי בדבורים שלך איני צריך להרחיק וכו', א"כ הכא נמי מה בכך דהראשון העמיד כותלו בהיתר כיון דעדיין לא הי' לזה כותל, מ"מ לשתרי להשני ג"כ לסמוך דיאמר כמו שכותלי מזיק אותך בדוושא כן כותל שלך מזיק כותל שלי בדוושא, וזה אינו מתורץ גם בתירוצם הנ"ל דהכא וכו' מותר לסמוך, דמ"מ גם השני יסמוך דיאמר מה שאני מזיקך במניעת דוושא כן אתה מזיקני, וצע"ג, עכ"ל.

ז] **ובפני** שלמה שם כתב לישב, לפמש"כ התוס' דבבור שהוא מזיק בידים לכותלו של ראשון, צריך השני להרחיק אף אם עשה הראשון שלא כהוגן, וע"כ ה"נ בדינא דדוושא, כיון דחשיב כהיזק דגיר"ד, וכמש"כ התוס' לקמן כ"ב ב', והוי כמזיקו בידים, צריך השני להרחיק, וכל הך דינא דכשעשה הראשון שלא כהוגן א"צ השני להרחיק, הוא רק בהזיקא דחרדל וכיו"ב דל"ה גיר"ד ולא חשיב כמזיק בידים, עכ"ד, ועי' גם בחי' רמ"ש שם במש"כ לדון בזה.

**אמנם** הנה אכתי לא נתישבו בזה ד' הרמב"ן והר"ן, דבסוגיין נקטו דאף בהיזק דחפירה שהוא מזיקו בידים, הדין נותן דכל שאין הראשון מרחיק אין השני צריך להרחיק, והא דבבור צריך השני להרחיק הוא מטעמים אחרים, ולקמן שם, עמדו ג"כ בקו' זו דלרבא היאך הותר הראשון לסמוך, ומבו' בדבריהם דלאביי ניחא להו, ותיקשי כקו' הגרע"א דלאביי נמי תיקשי, דאף דהראשון מותר לסמוך את כותלו, מ"מ מ"ט צריך השני להרחיק, ול"ה כב' מזיקין זא"ז, דכל שקדם הראשון ואינו מרחיק, אף השני א"צ להרחיק.

**וגם** עיקר מש"כ הפני שלמה בדעת התוס', דבכל היזק דגיר"ד צריך השני להרחיק אף אם עשה הראשון שלא כהוגן, הנה כבר עמדו בזה ממש"כ התוס' בסוגיין בתו"ד, ז"ל, ור' יוסי סבר דדבורים מזקי לחרדל, וצריך בעל דבורים להרחיק כל ההרחקה כיון דבעל חרדל לא עשה כלל שלא כהוגן, עכ"ל, ומבו' בדבריהם, דאם הי' עושה בעל החרדל שלא כהוגן, ל"ה צריך בעל דבורים להרחיק, - ומבו' לפ"ז כמו שנקט הגרע"א, דאף בהיזק דהוא גיר"ד, כל שעשה הראשון שלא כהוגן א"צ השני להרחיק, שהרי היזק הדבורים הוא גיר"ד, וכמש"כ הראשונים בסוגיין, ורק בבור שהוא מזיק בידים ממש, הוא דהשני צריך להרחיק אף אם עשה הראשון שלא כהוגן, אך יתכן דדעת התוס' דגם הזיקא דדבורים לא חשיב כגיר"ד, ואכמ"ל.

**ולפ"ז** הדרא קו' הגרע"א לדוכתה, דמ"ט בהזיקא דדוושא צריך השני להרחיק את כותלו, אף דהראשון סמך כותלו למיצר ועשה שלא כהוגן.

**ד**

ח] **והנה** בעיקר דינא דר' יוסי דבשניהם מזיקין זא"ז, כל שאין האחד מרחיק אף חבירו א"צ להרחיק, נראה דיש ללמוד מזה, דכל ששניהם מזיקין זא"ז, לא אמרינן דביסוד הדין יש על כל א' דין הרחקה גמור, ואך דכיון דגם על חבירו יש דין הרחקה, ע"כ בפועל א"צ כל א' להרחיק אלא מחצה, דא"כ הרי ודאי דבגונא דאין האחד צריך להרחיק, בדין שירחיק חבירו כל ההרחקה, אלא כל ששניהם מזיקין זא"ז, ל"מ חייל על כל א' חיוב הרחקה גמור בפנ"ע, וכל עיקר דין ההרחקה דחייל עלייהו, הוא שירחיק כל א' מחצה.

ט] **ובטעמא** דמילתא נראה, דהנה הרי דעת ר' יוסי דבהיזק דלאו גיר"ד א"צ המזיק להרחיק, דזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, והרמב"ם בפ"י משכנים ה"ז פירשה דהיינו, דכשם שזה חופר בתוך שלו כך זה נוטע בתוך שלו.

**וביאור** הדברים הוא, ושמעתי כן מהגר"א אריאלי שליט"א, דבנזקי שכנים הגם דמחד גיסא אם יעמיד המזיק את תשמישו, יתבטל תשמיש הניזק, הרי מאידך, אם נצריך את המזיק להרחיק, יתבטל תשמיש המזיק, ובזה הוא דס"ל לר' יוסי דכשם שזה חופר בתוך שלו כך זה נוטע בתוך שלו, דכיון דשניהם עושין בתוך שלהם, מהיכ"ת ידחה תשמיש המזיק, אדרבה ידחה תשמיש הניזק, - וחכמים דפליגי וס"ל דעל המזיק להרחיק את עצמו, היינו משום דס"ל דלעולם תשמיש הניזק עדיף מתשמיש המזיק, דכיון דתשמיש המזיק הוא המזיק לתשמיש הניזק, ע"כ לעולם עדיף תשמיש הניזק מיני', וע"כ לעולם מוטל על המזיק להרחיק את עצמו.

**ולפ"ז** נראה, דכ"ז הוא בגונא דהתשמיש דאחד הוא תשמיש המזיק, ותשמישו של חבירו הוא תשמיש הניזק, דבזה הוא דס"ל לרבנן דעדיף תשמיש הניזק מתשמיש המזיק, אך כל ששניהם מזיקין זא"ז, לא מצי חד מינייהו לתבוע מחבירו להרחיק את כל ההרחקה, מכח זה שהוא מזיקו, שהרי כיון שגם הוא מזיק את חבירו, לא עדיף תשמישו מתשמיש חבירו, - וכל תביעת ההרחקה שיש בזה, הוא דירחיק כל א' מחצה, דכל שהרחיק האחד את חלקו, תו שפיר עדיף הוא מחברי', וע"כ צריך אף השני להרחיק.

י] **ולפ"ז** נראה דזהו יסוד דינא דר' יוסי דכל שאין האחד מרחיק אף חבירו א"צ להרחיק, להני קמאי דא"צ השני להרחיק כלל, דכיון דשניהם מזיקין זא"ז ולא עדיף חד מחברי', הרי דכל הא דאיכא דין הרחקה על א' מהם, הוא רק כשחבירו ג"כ מרחיק, אך כל שאין חבירו מרחיק, לא עדיף תשמישו של חבירו מתשמישו, ואף הוא א"צ להרחיק.

**ובאמת** דכ"ה מבו' בל' התוספתא שהביאו התוס' בד"ה וסבר, ר' יוסי מתיר בחרדל, שאומר לו כדרך שעשית בתוך שלך כך אני עושה בתוך שלי, - והרי דעיקר הא דאין השני צריך להרחיק, הוא משום דכשם שהראשון עושה בתוך שלו כך השני עושה בתוך שלו, ולא עדיף תשמישו של הראשון מתשמישו של השני, דאף דכשתשמישו של א' מזיק לתשמישו של השני, עדיף תשמיש הניזק מתשמיש המזיק, מ"מ הכא דשניהם מזיקין זא"ז, לא עדיף תשמישו של הראשון מתשמישו של השני, וכנ"ל.[[2]](#footnote-3)

**והדברים** מפורשים כן בפי' הר"ח הנדמ"ח בסוגיין, ז"ל, קסבר ר' יוסי חרדל מזיק לדבורים ודבורים מזקי לחרדל, מי נדחה מפני מי, הלכך שבקינן להו, דליכא חד מינייהו מזיק ולא ניזק דנימא לי' עליך לארחוקי היזקא מחברך, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דיסוד דינא דר' יוסי דבשניהם מזיקין זא"ז א"צ להרחיק, הוא משום דאין עדיף תשמישו של אחד מתשמישו של חבירו, ואין אחד נדחה מפני חבירו.[[3]](#footnote-4)

יא] **ושמעתי** מהגר"א אריאלי שליט"א להוסיף בזה, דלפ"ז נמצא, דדינא דר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו בהיזק דלאו גיר"ד, ודינא דר' יוסי דבשניהם מזיקין זא"ז כל דאין הראשון מרחיק אף השני א"צ להרחיק, הוו ביסודם חד מילתא, והרי ר' יוסי פירש לב' דינים אלו דהוא משום דכשם שזה עושה בתוך שלו כך זה עושה בתוך שלו, דכל דאין תשמישו של הניזק עדיף מתשמישו של המזיק, ל"מ לחייבו להרחיק כשהוא עושה בתוך שלו, דמהיכ"ת ידחה תשמיש המזיק, אדרבה ידחה תשמיש הניזק.

**ולפ"ז** מתפרש טפי מש"א ר' יוסי לדבריהם דרבנן, דלדידי על הניזק להרחיק את עצמו וכו', אלא לדידכו וכו' תינח וכו' אלא חרדל ודבורים תרוייהו מזקי אהדדי - והיינו דאין המכוון דאף דלדידהו ליכא לעיקר דינא דר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, מ"מ מטעם אחר א"צ להרחיק, אלא היינו דבזה מודו רבנן לר' יוסי, דכל הא דפליגי רבנן וס"ל דתשמישו של המזיק נדחה מפני תשמישו של הניזק, הוא רק במזיק וניזק, אך כל ששניהם מזיקין זא"ז, מודו רבנן לר' יוסי דאין תשמישו של זה נדחה מפני תשמישו של זה, וליכא בזה דין הרחקה, - וכ"נ גם בל' רש"י, עד שאתה אומר הרחק את חרדליך מדבוריי "שעל המזיק להרחיק עצמו", הרחק אתה דבורייך מן חרדליי שאף אתה נקרא מזיק, ומשמע דד' דר' יוסי קיימי כלפי ה"ט דעל המזיק להרחיק את עצמו, ובזה הוא דאמר ר' יוסי דאף אתה נקרא מזיק, ולי"ב לדינא דעל המזיק להרחיק את עצמו.

**ה**

יב] **ונראה** דבעיקר ביאור זה בטעמא דר' יוסי, לא נחלקו התוס' וש"ר, ומש"כ התוס' דדינא דר' יוסי הוא רק כשעשה הראשון שלא כהוגן, הוא מטעם אחר, - והיינו משום דס"ל דמן הדין כל שסמך בהיתר וזכה בסמיכתו לא חשבינן לי' כלל כמזיק, וי"ל דהוא משום דהשני שבא הוא שמזיק את עצמו, ורק כשעשה שלא כהוגן, שסמך בצד המיצר אף שידע שעתיד חבירו לבא ולהעמיד שם את תשמישו, הוא דחשבינן לי' כמזיק, - וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בד"ה מכלל, דהא דדינא דר' יוסי הוא רק כשעשה שלא כהוגן, הוא משום דרק בכה"ג הוא דחשבינן לי' כמזיק, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י, דטעמא דר' יוסי הוא משום דאף אתה נקרא מזיק.

**אך** הרמב"ן ודעימי' שנקטו דדינא דר' יוסי הוא אף היכא שעשה הראשון כהוגן, הוא משום דס"ל דאף כשסמך הראשון בהיתר חשבינן לי' כמזיק, ואך דמפני שסמך בהיתר זכה בתשמישו, והותר לו לקיימו אף שהוא תשמיש המזיק, וע"כ שפיר איכא בזה לדינא דר' יוסי.

**ומש"כ** הרמב"ן ודעימי' דדינא דר' יוסי הוא משום דאין סמיכתו מועלת לו כ"כ, ומכח זה כתבו די"ל דבלוקח ליכא לדינא דר' יוסי, נראה דהוא משום דס"ל דהא דבשניהם מזיקין זא"ז לא עדיף חד מחברי', לא סגי לזה במה שאף הראשון הוא מזיק, אלא הוא רק משום דביסוד הדין יש עליו דין הרחקה, ומדיני שכנים אין לו זכות להעמיד תשמישו שם, וע"כ אף דזכה בקדימתו שלא יהא הוא צריך להרחיק, מ"מ לא זכה בתשמישו כולי האי שיהא עדיף תשמישו מתשמיש חבירו, ויהא חבירו צריך להרחיק, אך כל דזכה לגמרי בקדימתו, מהני זה דיהא עדיף תשמישו מתשמיש חבירו, ויהא חבירו צריך להרחיק.

**ו**

יג] **והנה** בהא דבבור שקדם הראשון וסמך צריך השני להרחיק ולי"ב לדינא דר' יוסי, כתב הר"ן, ז"ל, דהתם בשעה שחפר ראשון עשה כל הנזק ובאותה שעה ברשות עשה ועכשיו אינו מזיק, ומשו"ה שני שבא עכשיו להזיק צריך להרחיק, אבל בעל דבורים אינו כן, שאע"פ שסמך ראשון כל שעה ושעה הוא מזיק, וכיון שכן כיון שאינו מרחיק אף בעל החרדל נמי אינו צריך להרחיק, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן בקצרה.

**ובדעת** התוס' שלא יישבו כן, הי' מקום לומר, דאזלי לטעמייהו דס"ל דהא דאין השני צריך להרחיק, הוא משום דעשה הראשון שלא כהוגן, וע"כ אף אם אינו מזיקו עכשיו, מ"מ כיון שבשעת סמיכתו עשה שלא כהוגן, אין השני צריך להרחיק.

**אך** למש"נ דגם לדעת התוס' עיקר הא דאין השני צריך להרחיק, הוא מכח הא דבשניהם מזיקין לא עדיף חד מחברי', ול"ב להא דעשה הראשון שלא כהוגן, אלא משום דבלא"ה לא חשבינן להראשון כמזיק, הרי הדין נותן דאף לדעת התוס' כל הא דא"צ השני להרחיק, הוא רק כשהראשון מזיקו עכשיו, אך כל שאינו מזיקו עכשיו, הגם דכשסמך עשה שלא כהוגן, צריך השני להרחיק.

יד] **ואמנם** הדבר פשוט, דהטעם שלא יישבו התוס' כן, הוא משום דד' הרמב"ן והר"ן הם לטעמייהו שפירשו בריש פירקין דאיירי מתניתין בבור שאין בו מים, ודין ההרחקה הוא משום היזק החפירה, וזהו שכתבו דהראשון עשה כל הנזק בשעה שחפר ועכשיו אינו מזיק.

**אך** התוס' לטעמייהו שפירשו בריש פירקין דאיירי מתניתין בבור שיש בו מים ודין ההרחקה הוא משום המתונתא, ול"מ הא דכל מרא וכו', אלא דמה"ט מודה בזה ר' יוסי, הרי נמצא דאין עיקר הנזק בשעה שחפר, אלא בכל שעה ושעה הוא מזיק, וע"כ שפיר הי' שייך בזה דינא דר' יוסי דכל שאין הראשון מרחיק אף השני א"צ להרחיק, ומה"ט גם ש"ר שפירשו לדינא דר' יוסי כד' הרמב"ן, לא כתבו לישב לההיא דבור כד' הרמב"ן, והוא לטעמייהו בריש פירקין דס"ל דאיירי מתניתין בבור שיש בו מים ודין ההרחקה הוא משום היזק המתונתא, וע"כ נמצא דעדיין הראשון מזיקו, וכנ"ל, וכבר כתב כן בחי' רמ"ש בסוגיין.

טו] **והנה** במש"כ התוס' דבבור שהוא מזיקו בידים ה"ה צריך להרחיק אף שעשה הראשון שלא כהוגן, הי' נראה לפרש לפמש"נ דהיינו, משום דיסוד הדין דכל שעשה הראשון שלא כהוגן אין השני צריך להרחיק, הוא משום דחשיב אף הראשון כמזיק, וכל ששניהם מזיקין זא"ז לא עדיף חד מחברי', וע"כ אין השני צריך להרחיק, הרי י"ל דכ"ז הוא היכא ששניהם מזיקין זא"ז בשוה, אך כל שהשני מזיקו היזק דחמיר טפי, שפיר צריך השני להרחיק, - וע"כ בבור דהשני מזיק את הראשון בידים בחפירתו, והראשון אינו מזיק בידים, הרי דאף דהראשון א"צ להרחיק, מ"מ השני צריך להרחיק.

**והנה** אמנם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי כי היכי דהשני מזיק את הראשון בידים בחפירתו, גם הראשון הזיק את השני בידים בחפירתו, וא"כ מ"ט חמיר הזיקו של שני מהזיקו של ראשון.

**אך** באמת ד"ז מתישב היטב לפמש"נ, שהרי לעולם מודו התוס' לד' הרמב"ן והר"ן דמשום היזק החפירה ל"ש כלל דינא דר' יוסי כשאין הראשון מרחיק אף השני א"צ להרחיק, משום דהיזק החפירה נעשה בשעה שחפר הראשון, ועכשיו כבר אינו מזיקו, וכל מה שדנו התוס' דיהא בזה לדינא דר' יוסי, הוא רק משום היזק המתונתא, שהוא מזיקו בכל שעה ושעה, וע"ז שפיר כתבו התוס' דכיון דבהיזק זה אין הראשון מזיק את השני בידים, והשני מזיק את הראשון בידים בחפירתו, ע"כ ליכא בזה לדינא דר' יוסי, וצריך השני להרחיק כל ההרחקה, ודו"ק.

**ז**

טז] **ונראה** להוסיף בזה בביאור ד' הרמב"ן, דכל שקדם וחפר בור שאין בו מים, ואח"כ בא חבירו לחפור, הרי דאף בלא דינא דסמך בהיתר, לא הי' מוטל על הראשון לסתום את בורו או לסודו בסיד, אף אי נימא דמועיל מה שיסתום את בורו או יסודנו בסיד לסלק ההיזק, וכמש"כ כן בתשו' הרשב"א ח"ג סימן קנ"ז, שהרי כל ההיזק נעשה בשעת חפירתו, ובשעה זו הוא עשה כן ברשות.

**ומה"ט** פשוט, דאף לדעת רש"י ודעימי' דעל המזיק להרחיק את עצמו אף שסמך ברשות, מ"מ אם חפר ראובן בור שאין בו מים באמצע שדהו, ואח"כ מכר את חלק השדה הסמוך לבור לשמעון, ובא שמעון לבנות כותל סמוך לבור, ל"מ לתבוע מראובן להרחיק את בורו, כיון דעכשיו אינו מזיקו כלל, וכל ההיזק נעשה בשעה שחפר את הבור, ובשעה זו עשה כן ברשות.

**ונראה** דמה"ט הוא דליכא בזה לדינא דר' יוסי, דעיקר דינא דר' יוסי דבב' מזיקין שאין האחד מרחיק אף השני א"צ להרחיק, הוא רק בגונא דזה שאין האחד מרחיק הוא משום דסמך בהיתר וזכה בסמיכתו, ובזה הוא דאמרינן דאף שזכה בסמיכתו דהוא א"צ להרחיק, מ"מ כיון דאף הוא הוי מזיק, לא עדיף הוא מחברי', ואף השני א"צ להרחיק, - אך בגוונא דהא דאין הראשון מרחיק אי"ז מדינא דסמך בהיתר, אלא משום דלא חשיב עכשיו כלל כמזיק, הרי דכיון דאיהו לא חשיב כמזיק והשני חשיב כמזיק, צריך השני להרחיק את כל ההרחקה.[[4]](#footnote-5)

יז] **ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה הי' מקום לומר, דמש"כ הרמב"ן והר"ן דבבור הוי כל ההיזק בשעה ראשונה, הוא רק אי נימא דהא דכל מרא ומרא היינו דהוי ההיזק ע"י מעשה החפירה עצמו שהוא מרעיד את הקרקע הסמוכה לו, והיזק זה נעשה בשעת החפירה, אך אי נימא דאיכא תביעה גם על ההיזק הנעשה ע"י החלל שעושה במקום הבור, דעי"ז מתרפית הקרקע הסמוכה לו, וכמש"כ הרש"ש לעיל י"ז ב', הרי דהיזק זה קיים בכל שעה ושעה.

**אך** באמת נראה, דגם אם איכא תביעה גם על ההיזק הנעשה ע"י החלל, ג"כ חשיב דנעשה כל ההיזק בשעת החפירה, ואח"כ כבר אינו מזיקו כלל.

**והטעם** בזה הוא, דבההיזק הנעשה ע"י החלל, הרי אין החלל דבר המזיק, אלא הוי ההיזק ממילא ע"י דליכא דבר הסומך את הקרקע, ונתחדש בדינא דהרחקת נזיקין, דאף כה"ג נכלל בדין ההרחקה, דהגם דאינו מזיקו היזק בחיוב, מ"מ כיון שהוא מונע ממנו את הדבר הסומך את הקרקע ומכח זה הקרקע ניזוקת, חשיב כמזיק, ומסתברא מילתא, דכל הא דחשבינן למה שמבטל את הדבר הסומך את הקרקע כמעשה היזק, הוא רק בשעת החפירה, דכיון דקודם החפירה היתה קרקע הסומכת את קרקע חבירו, וע"י החפירה הוא מסלק את קרקע זו, חשבינן לי' כמזיק, אך אחר שחפר וכבר אין קרקע זו קיימת, לא חשבינן כחוזר ומזיקו, דפשוט דקרקע הסמוכה לעמק, לא נימא דהעמק מזיק את הקרקע הסמוכה לו בכל שעה, וכל הא דחשבינן לחפירה כמזקת את הקרקע הסמוכה לה, הוא רק בשעת החפירה עצמה, וכנ"ל.

**ונראה** עוד, דהכא ל"ש כלל לדון שהוא מזיקו בכל שעה ושעה, שהרי באמת בעיקר הך מילתא דאיכא דין הרחקה בחפירת בור משום ההיזק הנעשה ע"י החלל, יש להעיר, דהרי אינו מזיק כלל את של חבירו, אלא את קרקעו הוא נוטל, וממילא אין לחבירו דבר הסומך את קרקעו,[[5]](#footnote-6) ועי' ערך ש"י סימן קנ"ה שנקט באמת דמה"ט ליכא דין הרחקה בכל כה"ג, עיי"ש, ובעכצ"ל דמ"מ כיון דלפי הקיים קרקעו של שמעון נסמכת על קרקעו של ראובן, הרי דכל שבא ראובן לחפור בור ולסלק לסמיכה זו, חשבינן לי' כמזיק בדיני הרחקת נזיקין, - וע"כ ודאי דכ"ז הוא רק בשעת החפירה, דכיון דלפי הקיים קרקעו של ראובן סומכת את קרקעו של שמעון, ע"כ חשיב דהוא מזיקו בחפירה, אך כל שכבר חפר ראובן בור ברשות, לא מצינו לחשבו כמזיק בכל שעה ושעה בקיום החלל, דמהיכ"ת יתחייב להעמיד לשמעון קרקע שתסמוך את קרקעו.[[6]](#footnote-7)

**ח**

יח] ובעיקר מש"נ בד' הרמב"ן דהא דבבור שקדם הראשון וסמך צריך השני להרחיק כל ההרחקה, הוא משום דאיירי מתניתין בבור שאין בו מים, ובזה נעשה כל ההיזק בשעת החפירה ועכשיו כבר אינו מזיקו, - הנה אמנם ראיתי להעיר בזה דלכאו' אי"ז מתישב, שהרי אף דלדעת הרמב"ן והר"ן איירי מתניתין אף בבור שאין בו מים, הרי איירי גם בבור שיש בו מים, ובכה"ג הרי הוא מזיקו בכל שעה ושעה, וא"כ מ"ט אף בכה"ג צריך השני להרחיק כל ההרחקה.

יט] **אמנם** נראה דהישוב לזה הוא, דכל הא דבשניהם מזיקין זא"ז ואין הראשון מרחיק אף השני א"צ להרחיק, הוא רק היכא דתביעת ההרחקה שבא הראשון לתבוע את השני, הוא מכח תשמיש שאף הוא מזיק את השני, ובזה הוא דאמרינן דאין השני צריך להרחיק, - אך כל דתביעת ההרחקה שבא הראשון לתבוע השני, אינה מכח תשמיש שאף הוא מזיק את השני, הרי אף אם מלבד זה הראשון מזיק את תשמישו זה של השני ע"י דבר אחר, אי"ז טעם שלא יהא השני צריך להרחיק, והדבר פשוט דאם קדם הראשון וסמך אילן למיצר, ואח"כ בא חבירו לחפור בור, לא נימא דאין השני צריך להרחיק את בורו מבורו של הראשון, כיון שהראשון מזיקו ע"י האילן.

**ואשר** ע"כ להרמב"ן והר"ן לטעמייהו דאיכא תביעת הרחקה משום הבור עצמו אף כשאין בו מים, הרי דאף אם יש להראשון מים בבורו, מ"מ שפיר מצי לתבוע מהשני שירחיק את בורו מכח תשמיש הבור עצמו, דהגם דאף הראשון מזיק את השני במתונתא, מ"מ כיון דאף אם יסלק את המים עדיין יהא לו תביעת הרחקה על השני מכח הבור עצמו, צריך השני להרחיק את בורו, - ומשא"כ לדעת התוס' ודעימייהו דליכא תביעת הרחקה משום הבור עצמו, וכל תביעת ההרחקה היא מכח המים,[[7]](#footnote-8) הרי דכיון דאף הראשון מזיק את השני בכל שעה בהזיקא דמתונתא, הי' בדין דכל שאין הראשון מרחיק, אף השני א"צ להרחיק כל ההרחקה.[[8]](#footnote-9)

**ט**

כ] **ולפ"ז** נראה לדון במשה"ק הגרע"א בדין הרחקה דדוושא, דאף אם הראשון מותר לסמוך, מ"מ מ"ט השני צריך להרחיק, ולא מצי למימר דכמו שכותלי מזיק אותך בדוושא כן כותל שלך מזיק כותל שלי בדוושא.

**ולפמש"נ** מד' הרמב"ן והר"ן דבבור שקדם הראשון וסמך צריך השני להרחיק כל ההרחקה, משום דבשעה שחפר ראשון עשה כל הנזק ובאותה שעה ברשות עשה ועכשיו אינו מזיק, - הרי נראה דה"נ הוא בדוושא, דבשעה שבנה הראשון כותלו, עשה כל הנזק ובאותה שעה ברשות עשה ועכשיו אינו מזיק, וע"כ שפיר צריך השני להרחיק כל ההרחקה, - ואף התוס' שלא יישבו כן בבור, הוא משום דס"ל דבבור הוא מזיק בכל שעה בהזיקא דמתונתא, אך בדוושא דאינו מזיק אלא בשעת הסמיכה, מודו התוס' דצריך השני להרחיק אף שהראשון לא הרחיק.

כא] **ובטעמא** דמילתא דבהזיקא דדוושא חשיב שעשה הראשון כל הנזק בשעה שבנה את הכותל ועכשיו אינו מזיק, נראה לפמש"נ לעיל סקי"ח בד' הרמב"ן והר"ן, דאף אם בחפירת בור איכא תביעה גם על ההיזק הנעשה ע"י החלל, ג"כ חשיב דנעשה כל ההיזק בשעת החפירה, ואח"כ כבר אינו מזיקו, - ונתבאר בזה ב' טעמים, חדא משום דאין החלל דבר המזיק, אלא כיון דכשהוא חופר את הבור ה"ה מונע ממנו את הדבר הסומך את הקרקע, חשיב כמזיק, וע"כ לא חשבינן לי' כמזיק רק בשעת החפירה, אך אחר שחפר וכבר אין קרקע זו קיימת, לא חשבינן כחוזר ומזיקו, - ועוד, דכיון דהוא נוטל את קרקע שלו וממילא אין לחבירו דבר הסומך את קרקעו, ע"כ אין לחשבו כמזיק רק בשעת החפירה עצמה, דכיון דלפי הקיים קרקעו של שמעון נסמכת על קרקעו של ראובן, ע"כ כל שהוא חופר בור ומסלק לסמיכה זו חשבינן לי' כמזיק, אחר אחר שחפר, תו לא חשיב כמזיק, כיון שאינו משועבד לחבירו להעמיד לו קרקע שתסמוך לו את קרקעו.

**ונראה** דה"נ הוא בהזיקא דדוושא, דכל הא דצריך להרחיק כותלו מכותל חבירו ד' אמות, וכל שסומך את כותלו לכותל חבירו חשיב כמזיקו, אף דאין כותלו מזיק את כותל חבירו, אלא מונע ממנו את תועלת הדוושא, וגם דקרקע זו שלו היא, הוא רק בשעה שבונה את הכותל, דכיון דקודם שבנה הי' מקום זה פנוי לדוושא, וע"י בנין הכותל הוא מונע את הדוושא, חשיב כמזיקו, אך אח"כ שכבר הכותל קיים, ואין מקום פנוי, לא חשיב כחוזר ומזיקו בכל שעה, ונתעוררתי לעיקר הדברים מהגר"א אריאלי שליט"א, ועי' גם במשנת ר"א עמ' ס"ח שכתב כעין טעמא קמא בע"א קצת, ויישב בזה לקו' הגרע"א.

**ומה"ט** הי' נראה פשוט, דכל שבנה כותל באמצע שדהו, וע"כ מכר את שדהו הסמוכה לכותל, ובא חבירו לבנות שם כותל אחר, הרי דאף לדעת רש"י ודעימי' דעל המזיק להרחיק את עצמו אף שסמך ברשות, לא יהא על הראשון להרחיק את כותלו,[[9]](#footnote-10) דלא חשיב כלל כמזיק את חבירו, אלא מעיקרא נבנה כותל חבירו במקום שאין בו דוושא.

כב] **ובדעת** הגרע"א שהק' כן ע"ד התוס', הי' נראה בפשוטו דס"ל בדעת התוס', דעיקר דינא דר' יוסי דאין השני צריך להרחיק, הוא מכח דעשה הראשון שלא כהוגן, ולא בעינן שיהא הראשון חשוב עכשיו כמזיק, וע"כ אף דבדוושא כשקדם הראשון וסמך, אין מעשה ההיזק דילי' אלא בשעת סמיכתו, ועכשיו כבר אינו מזיק, מ"מ כיון שעשה שלא כהוגן, הי' בדין דלא יהא השני צריך להרחיק, ועמש"נ להלן ענף י"א שמצינו כן בד' הגרע"א במק"א.

**אך** מהגר"א אריאלי שליט"א שמעתי דא"צ לזה, דהנה בד' הגרע"א בקונט' סוד"ה ובההיא ענינא מבו' להדיא דאם בנה כותל בתוך שלו ומכר המיצר לחבירו ובא חבירו לבנות כותל, שפיר הי' מקום לחייב את הראשון להרחיק את כותלו, וכל הא דא"צ להרחיק הוא משום דסמך בהיתר, ואף לדעת רש"י דעל המזיק להרחיק אף שסמך בהיתר, מ"מ הכא ששניהם מזיקין זא"ז א"צ להרחיק,[[10]](#footnote-11) עיי"ש, - ומבו' מזה בדעתו, דאף בהזיקא דדוושא חשבינן לי' כמזיק בכל שעה ושעה, ולא אמרינן דאינו מזיק אלא בשעת בנין הכותל, וכמש"נ עפי"ד הרמב"ן, וע"כ שפיר נקט דשייך בזה דינא דר' יוסי, דכל דאין הראשון מרחיק, אף השני א"צ להרחיק.[[11]](#footnote-12)

כג] **ושוב** העירוני בעיקר הדברים, ממש"כ רבינו יונה בשלהי סוגיין בתו"ד, ז"ל, וכן הלוקח שדה שיש בו זרעים "ומחרישה" תוך ג"ט לכותל של מוכר, אין על הלוקח להרחיק את עצמו וכו', ואין כאן גירי של לוקח, עכ"ל, ומבו' דכל הא דא"צ להרחיק את המחרישה הוא רק לדעת ר' יוסי דבעינן גיר"ד, וכה"ג לא חשיב כגירי דהלוקח, אך לדעת רבנן דל"ב גיר"ד, ה"ה צריך להרחיק את המחרישה, - ולכאו' המכוון הוא דהוא צריך לדוש את הקרקע ולבטל את פעולת המחרישה, אף דכבר נעשה ההיזק מעיקרא, ולכאו' הוא סמך גדול לד' הגרע"א דדין ההרחקה דלוקח הוא אף בכה"ג.

**אך** העירו לנכון, דבד' רבינו יונה לעיל מינה מבו' דההיזק דמחרישה, אינו בריפוי הקרקע, כמו שפירש"י בריש פירקין, אלא הוא משום מתונתא, ומצינו כן גם בפסקי רי"ד לקמן י"ט א' ופירש כן בסוגיית הגמ' שם, עיי"ש, ולפ"ז שפיר י"ל דגם בזה הוי ההיזק נמשך, וע"כ מצינו לחייבו לסלק את ההיזק.

**י**

כד] **והנה** הבעה"מ בסוגיין פירש לדינא דר' יוסי, דכל ששניהם מזיקין זא"ז א"צ להרחיק, ז"ל, אלא חרדל ודבורים תרוייהו מזקי אהדדי, וכיון דמזקי אהדדי לא שכיחא ולא גזרו בה ולא מחמרינן בה לארחוקי מהדדי, עכ"ל, - ועד"ז כתב ר"ת בספר הישר סימן תרט"ז, ז"ל, הני מזקי הני והני לא מזקי הני ותקנתא מעליתא היא לארחוקי מזיק, דמילתא דשכיחא דלא חייש לפסידא דחברי' וסמיך, אלא חרדל ודבורים תרוייהו מזקי אהדדי ומילתא דלא שכיחא היא למיסמך משום דחייש אפסידא דידי' והך תקנתא בכדי היאף דאע"ג דאדם רשאי לחבל בשלו אבל לא בשל חבירו, מ"מ הך תקנתא דרבנן לית לתקוני כיון דמזקי אהדדי, עכ"ל.

**והרמב"ן** במלחמות הק' ע"ז, ז"ל, דאטו גזירה היא זו להחמיר באיסורין שנאמר בה כן, והרי בבורות שניהן מזיקין ומצרכינן בהו הרחקה, עכ"ל,[[12]](#footnote-13) וצ"ע בדעת ר"ת והבעה"מ בזה.

כה] **ולפמש"נ** נראה די"ל בזה, דעיקר הך מילתא דכיון דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן, הוא מיוסד ע"ז דדין ההרחקה דעלמא לא שייך כלל במקום ששניהם מזיקין זא"ז, כיון דבכה"ג הדין נותן דאין אחד נדחה מפני חבירו, ואך שבאנו לדון דמ"מ יתקנו בזה חכמים דין הרחקה על שניהם יחד, ובזה הוא דאמרינן דלא תיקנו רבנן במילתא דלא שכיחא, - אך אם הי' בזה לדין ההרחקה דעלמא, הרי דאף דהו"ל מילתא דלא שכיחא, הי' עליהם דין הרחקה, דלא הוציאו חכמים להיזק דלא שכיחי מכלל דין ההרחקה, דאטו אם יהא חד גוונא דסמיכת מזיק דהוא מילתא דלא שכיחא, לא יהא בזה דין הרחקה.

**ולפ"ז** נראה, דע"כ בבור איכא דין הרחקה אף דשניהם מזיקין, שהרי בבור כל שהרחיק א' מהם ג"ט, וכבר אינו מזיק את חבירו, הרי חבירו שבא לסמוך למיצר הוי מזיק לבדו, והוי בכלל דין ההרחקה דעלמא, וע"כ אף דהו"ל מילתא דלא שכיחא, יש בזה לדין ההרחקה.

**ועיקר** הך מילתא דבבור יש לדין ההרחקה דעלמא, ולא חשיב כב' המזיקין זא"ז, הוא מבו' כן להדיא בפי' ר"ח הנדמ"ח בסוגיין שכתב, דבב' המזיקין זא"ז אין אחד נדחה מפני חבירו וע"כ ליכא דין הרחקה כלל, ובהמשך דבריו כתב, ז"ל, דמודה ר' יוסי בכולי פירקין, דהא כולי פירקין גירי' נינהו, "וליכא חד מינייהו דאיכא למימר תרוייהו מזקי להדדי", לפיכך על המזיק להרחיק את עצמו, עכ"ל, והרי להדיא דאף בבור לא חשיב דשניהם מזיקין זא"ז, והטעם בזה הוא משום דכל שהרחיק א' ג"ט, תו הוי חבירו מזיק לבדו, וזה להדיא כמש"נ.

כו] **אמנם** בעיקר הדברים יש להעיר, דהנה לפמש"נ הי' נראה, דמה"ט הוא דלדעת רבנן דדבורים לא מזקי לחרדל צריך בעל החרדל להרחיק, ולא אמרינן דאף דהיזק הדבורים לחרדל ל"ה היזק המחייב בהרחקה, מ"מ כיון דסו"ס יש בזה היזק, שהרי לא פליגי ר' יוסי ורבנן במציאות הדברים, הוי מילתא דלא שכיחא, ולא גזרו בה רבנן, - והיינו משום דרק לדעת ר' יוסי דחשיבי שניהם כמזיקין זא"ז, ליכא בזה לדין ההרחקה דעלמא, ואך שבאנו לדון דיהא דין הרחקה על שניהם יחד, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דהוי מילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן, אך לדעת רבנן דרק החרדל מזיק לדבורים, ויש בזה לדין ההרחקה דעלמא, ע"כ אף דהו"ל מילתא דלא שכיחא, מ"מ לא הוציאו חכמים להך גוונא מכלל דין ההרחקה

**אך** הנה בספה"י לר"ת שם כתב, ז"ל, ורבנן דבורים לחרדל לא מזקי ליה "ושכיחי דסמכי" ומזקי כי הנך, עכ"ל, ולהדיא דכל הא דלרבנן צריך בעל החרדל להרחיק, הוא משום דלדעתם חשבינן לה כמילתא דשכיחא, ומבו' דאם הוה חשבינן לה כמילתא דלא שכיחא, ל"ה בזה דין הרחקה, אף דיש בזה לדין ההרחקה דעלמא, - ולפ"ז הדר תיקשי, דמ"ט בבורות איכא דין הרחקה אף ששניהם מזיקין זא"ז.

כז] **ונראה** דצ"ל בזה, דהנה בעיקר מש"כ ר"ת דלרבנן דדבורים לא מזקי לחרדל שכיחי דסמכי, צ"ב, דאטו פליגי ר' יוסי ורבנן במציאות הדברים אם הוי זה מילתא דלא שכיחא או מילתא דשכיחא.

**ולכאו'** צ"ל בזה דהיינו, דכיון דכל ששניהם מזיקין זא"ז הוי מילתא דלא שכיחא, ע"כ קבעו חכמים בתקנתם דבגוונא דאחד מזיק את חבירו לבדו איכא דין הרחקה, ובגוונא דשניהם מזיקין זא"ז ליכא דין הרחקה, וע"כ לרבנן דדבורים לא מזקי לחרדל ולא חשיב כשניהם מזיקין זא"ז, יש בזה לדין ההרחקה, ומש"כ ר"ת דשכיחי דסמכי, צ"ל דכונתו דכה"ג דאין שניהם מזיקין הוי בעלמא מילתא דשכיחא, ואף אם מאיזה טעם הכא אי"ז מילתא דשכיחא, יש בזה לדין ההרחקה, וצ"ע.

**ולפ"ז** יש מקום לומר, דכיון דבבור לא חשיב דשניהם מזיקין זא"ז, כיון דכל א' מזיק בהג"ט הסמוכין לו, וכל שהרחיק א' ג"ט, כבר אינו מזיק את חבירו, ע"כ אף אם בפועל הו"ל מילתא דלא שכיחא, מ"מ יש בזה לדין ההרחקה.

**יא**

כח] **בעיקר** מש"נ בדברינו דהא דכשעשה הראשון שלא כהוגן א"צ השני להרחיק, הוא רק משום דיש על הראשון שם מזיק, יש להעיר בזה מד' הגרע"א בקונט' מילי דנזיקין בד"ה תו ק"ל בסוגיא דחרדל שנקט, דגם היכא דהראשון מותר לסמוך לר' יוסי משום דכשסומך קודם שבא הניזק לא חשיב כגיר"ד, מ"מ יש בזה לדינא דר' יוסי דאף השני א"צ להרחיק, וכן נקטו הקצוה"ח בסימן קנ"ה סקי"ד והנתיה"מ שם סקי"ג.

**והנה** אי נימא דכל הא דאין השני צריך להרחיק, הוא רק משום דיש על הראשון שם מזיק, הרי הדין נותן דבכה"ג דהותר הראשון לסמוך משום דאי"ז גיר"ד, ואין עליו שם מזיק כלל, יהא השני צריך להרחיק,[[13]](#footnote-14) - ובע"כ מד' הגרע"א, דאף אם אין על הראשון שם מזיק, מ"מ כל שעשה שלא כהוגן אף השני א"צ להרחיק, וע"כ שפיר יש מקום לומר דאף דמותר לו לסמוך משום דלא חשבינן לה כגיר"ד, מ"מ חשבינן לי' כעשה שלא כהוגן, וצ"ע בזה.

כט] **ובעיקר** הדברים, עי' בשיעורי הגר"ש שם שעמד במש"כ הרשב"א בסוגיין להקשות דמאי פריך דאי דלא סמיך היכי משכח"ל, הרי לדעת ר' יוסי גופי' מותר הראשון לסמוך, וקשיא דכיון דלדעת ר' יוסי גופי' מותר הראשון לסמוך משום דל"ה גיר"ד, הרי לא שייך בזה עיקר דינא דר' יוסי דעד שאתה וכו', וכמבו' כן בד' הרשב"א גופי' בשלהי סוגיין דלדעת ר' יוסי כל שבאו החרדל והדבורים בב"א, מרחיק בעל הדבורים לבדו.

**ולכאו'** מוכח מזה כמש"נ בסימן ב' סק"י בדעת הרשב"א, דכל מש"כ דכשסומך קודם שבא הניזק לא חשיב כגיר"ד, היינו רק כ"ז שלא בא הניזק, אך כשבא הניזק אח"כ, חשיב ההיזק כגיר"ד, עיי"ש, וע"כ שפיר יש בזה לדינא דר' יוסי דעד שאתה וכו', כיון דעכשיו שבא בעל החרדל לסמוך חשיבי אף הדבורים כגיר"ד.

ל] **אך** באמת נראה דאין ללמוד מזה, דהנה הרי קשיא עוד בד' הרשב"א, דהרי בע"כ דהא דתנן דר' יוסי מתיר בחרדל מפני שיכול לומר לו וכו', הוא לדבריהם דרבנן, דאף דנימא דאכתי לא מסיק אדעתי' להך פירכא דפריך בשלהי סוגיין דאפי' משרה וירק נמי, מ"מ הרי גם הא דתניא דר' יוסי מתיר בחרדל "מפני שיכול לומר לו וכו'", בע"כ דהוא לדבריהם דרבנן, דלר' יוסי גופי' הרי בלא"ה א"צ להרחיק החרדל כיון שאינו גיר"ד, וכמש"כ הרשב"א בשלהי סוגיין, וא"כ שפיר פריך דלדבריהם דרבנן היכי משכח"ל שיסמוך הראשון את הדבורים, ומ"ט תני דר' יוסי מתיר בחרדל, ולא תני דר' יוסי אוסר בשניהם.[[14]](#footnote-15)

**ובע"כ** צל"פ בזה כמו שהעירוני, דאף דלר' יוסי גופי' יש להתיר בחרדל משום דאי"ז גיר"ד, מ"מ קאמר ר' יוסי דמלבד זה איכא טעם נוסף להתיר לבעל החרדל לסמוך, משום דאף בעל הדבורים צריך להרחיק, וכל שאינו מרחיק א"צ בעל החרדל להרחיק, והיינו דגם אם דין ההרחקה הוא גם בהיזק דאינו גיר"ד, מ"מ הכא א"צ בעל החרדל להרחיק כל שאין בעל הדבורים מרחיק.[[15]](#footnote-16)

**ולפ"ז** שפיר ניחא הא דקאמר ר' יוסי שיכול לומר לו עד שאתה וכו', ולא תיקשי דכיון דהא דהבעל הדבורים הי' מותר לסמוך, הוא משום דאי"ז גיר"ד, ל"ש בזה ה"ט דעד שאתה וכו', - ולהנ"ל ניחא, דלר' יוסי גופי' הרי בלא"ה א"צ בעל החרדל להרחיק משום דהיזק החרדל ל"ה גיר"ד, וכל ה"ט דעד שאתה וכו' הוא להוסיף דאף אם איכא דין הרחקה אף בהיזק שאינו גיר"ד, מ"מ הכא א"צ להרחיק כ"ז שאין בעל הדבורים מרחיק, וע"כ אף דלר' יוסי גופי' לא חשיב בעל הדבורים כלל כמזיק כיון שאינו גיר"ד, מ"מ לצד זה דאיכא דין הרחקה אף בהיזק שאינו גיר"ד, שפיר איכא דין הרחקה אף על בעל הדבורים.

1. ומה"ט מבו' בהמשך דבריהם, דיש מקום לומר דאף אם הוי בעל הדבורים לוקח ועשה כהוגן, א"צ בעל החרדל להרחיק, עיי"ש, והרי דהא דאין בעל החרדל צריך להרחיק, אי"ז מכח הא דעשה בעל הדבורים שלא כהוגן, אלא הוא משום דבב' מזיקין שאין האחד מרחיק, אף השני א"צ להרחיק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה"ט נראה פשוט, דעיקר דינא דר' יוסי דכל שאין הראשון מרחיק אף השני א"צ להרחיק, הוא רק כשהשני עושה בתוך שלו, אך כל שהשני עושה ברה"ר, ודאי דהוא צריך להרחיק, וע"ד דינא דר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, שכתבו הרמ"ה לקמן כ"ו א' (סוף אות ק"ז) והרי"ד בפסקיו לקמן כ"ג א', דהיינו רק כשהוא עושה בתוך שלו, ולא כשהוא עושה ברה"ר, - וכאשר כ"ה מבו' מלישנא דר' יוסי דכדרך שעשית בתוך שלך כך אני עושה "בתוך שלי", והרי דכל הא דשרי ר' יוסי, הוא רק כשהוא עושה בתוך שלו, - וזה ע"ד מש"נ בסימן א' סקי"ד וסקט"ו כמה גווני דכל הא דא"צ להרחיק הוא רק כשהוא עושה בתוך שלו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם דבד' הר"ח משמע שפירש בד' ר' יוסי, דבכל שנים המזיקין זא"ז א"צ להרחיק, ולא רק בגונא דאחד מהם א"צ להרחיק מפני קדימתו, וכמש"כ התוס' וש"ר, וכ"נ גם בהמשך דבריו שם, דכתב דבכולי פירקין ליכא חדא מינייהו דאיכא למימר תרוייהו מזקי להדדי, ומבו' דאם היו תרוייהו מזקי אהדדי, ל"ה דין הרחקה כלל, - והיינו משום דאף אם הרחיק א' מהם מחצה, אכתי לא עדיף הוא מחברי'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, דעיקר הך מילתא דבבור שאין בו מים כל ההיזק נעשה בשעת החפירה, מצינו כן גם במה שאמרו לעיל בסוגיין דטעמא דרבא דהבא לסמוך אינו סומך אף לר' יוסי, הוא משום דכל מרא וכו', ולכאו' תיקשי לדעת הרמב"ן ודעימי' דכל הנזיקין דהוו גיר"ד, חשבינן להו כגיר"ד אף בדליתא לניזק, א"כ מ"ט הוצרך רבא לפרש דבבור אסור לסמוך אף לר' יוסי משום דכל מרא וכו', והרי בשאר הנזיקין ליכא לה"ט, ואפ"ה אסור לסמוך אף לר' יוסי.

   והפשוט בזה, דשאני בסומך גפת בצד המיצר וכיו"ב, דהגפת מזיק כשיבא הכותל, ובשעה זו הוא מזיקו בגירי, ע"כ חשבינן לי' כגיר"ד, וכמש"כ כן הרמב"ן דהא דחשיב כגיר"ד, הוא משום דכשיהא הכותל הוי גיר"ד, וכ"ה גם בל' הרמב"ן בשלהי סוגיין, ז"ל, יכול לעכב עליו ולומר לו למחר אני בונה שם כותל או אני בונה חורבתי ונמצאת מזיק אותי וההיא שעתא הוו גירי' דידי' ויכול לעכב עליו דמודה רבי יוסי בגירי', עכ"ל, אך בחפירת בור דהיזק החפירה נעשה עכשיו כשעדיין ליתא לניזק, מן הדין לא חשיב כגיר"ד, וע"ז הוצרך רבא להא דכל מרא וכו' מרפית לי' לארעאי, דחשיב דההיזק הוא כבר בשעת החפירה בקרקע, וע"כ הוא דחשיב כגיר"ד,´וז"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ודמי להיכא דבנה הוא כותל, ובנה חבירו סמוך לכותלו ובנינו נסמך על כותלו, דודאי דמן הדין הוא רשאי לסתור את כותלו, אף שעי"ז יפול בנינו של חבירו, אא"כ נשתעבד לחבירו להעמיד לו כותל זה לסמוך את בנינו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומכח ב' טעמים אלו נראה פשוט, דאף אי נימא דאיכא תביעת הרחקה על אדם שלא יחפור בתוך קרקעו עומק רב, דעי"ז יפול ביתו של חבירו שעל הקרקע הסמוכה לו, כיון דליכא קרקע סמוכה הסומכת את קרקע ביתו, וכאשר כ"ה מבו' בתשו' מהרשד"ם חו"מ סימן רמ"א, עיי"ש, מ"מ אם חפר ראובן באמצע שדהו עומק רב, ואח"כ מכר את חצי השדה הסמוכה לו, הרי דאף לדעת רש"י ודעימי' דעל המזיק להרחיק את עצמו אף שעשה ברשות, מ"מ בהך גוונא לא נימא דיהא עליו חיוב למלאות את החפירה, כדי לסמוך את קרקע חבירו, - ומשום דכל הא דחשבינן לי' כמזיק כשהוא חופר בקרקע עומק רב, הוא רק בשעת החפירה עצמה, אך כל שחפר ברשות ואין לתבעו על החפירה עצמה, לא חשבינן לי' כחוזר ומזיק בכל שעה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואם יסלק הראשון את המים לא יהא לו תביעת הרחקה ו' טפחים על חבירו, וכדחזינן דאם סד הראשון בסיד דה"ז מסלק להזיקא דמתונתא, להצד דאו סד בסיד תנן, א"צ השני להרחיק אלא ג"ט, אף דלדעתם בפשוטו ל"מ הסיד אלא להזיקא דמתונתא. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף, דלפ"ז נמצא, דאף אי נימא לדעת התוס', דכל שעשה שלא כהוגן א"צ השני להרחיק כלל, דהתוס' לא הזכירו להא דבחרדל אין חצי ההרחקה מועלת, ומשמע דס"ל דדינא הוא דכל שהראשון אינו מרחיק א"צ השני להרחיק כלל, מ"מ בבור יהא צריך השני להרחיק חצי ההרחקה, כמבו' בל' התוס' שלא עמדו אלא מהא דצריך להרחיק כל ההרחקה, שהרי חצי ההרחקה הוא צריך להרחיק אף אם יסלק הראשון את המים, דהדבר פשוט דאף כשחופר בור סמוך לבור שאין בו מים צריך להרחיק ג"ט, וע"כ בזה ליכא לדינא דר' יוסי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
9. והיינו אף בגונא דהוא לבדו מזיק את השני והשני אינו מזיקו, כגון שכותלו של ראשון הוא כותל חצר בעיר ישנה, או שהוא פחות מד' אמות, דלי"ב לתביעת הרחקה דדוושא, [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפי דבריו נמצא, דלמש"כ הרמב"ן ודעימי' בדעת רש"י, דהא דלוקח צריך להרחיק הוא אף כששניהם מזיקין זא"ז, הרי דאף בכה"ג שבנה כותל בתוך שלו ומכר המיצר לחבירו ובא חבירו לבנות כותל, יהא אף הראשון צריך להרחיק חצי ההרחקה, - וגם למש"כ התוס' דבכה"ג דאף השני מזיקו, אין הלוקח צריך להרחיק, מ"מ בגונא דכותלו של ראשון א"צ דוושא, והיינו כגון כותל חצר בעיר ישנה, או כותל פחות מד' אמות, דאין השני מזיקו, יהא על הראשון להרחיק את כותלו ד' אמות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה אמנם נראה, דודאי מודה הגרע"א דבהיזק דחפירה, אף בהיזק הנעשה ע"י החלל, לא חשיב כמזיק אלא בשעת החפירה, דאחר שחפר וכבר אין הקרקע הסומכת קיימת, לא חשיב כלל כמזיק, - ודוקא בהיזק דדוושא, דמניעת הדוושא הוא ע"י הכותל הקיים, ס"ל להגרע"א דחשיב דבכל שעה הוא מזיקו ע"י הכותל, וז"ב. [↑](#footnote-ref-12)
12. עוד הק' הרמב"ן שם, ז"ל, וכן בשרשין דאמרינן זה סומך לגדר מכאן וזה מכאן דאוקימנא במפסיק צונמא, עכ"ל, ולכאו' כונתו, דאף דאוקימנא בדמפסיק צונמא, אפ"ה אם ליכא גדר, אסורין שניהם לסמוך, אף דתרוייהו מזיקין זא"ז בהזיקא דעבודת הכרם, ואמנם ל' הרמב"ן משמע טפי דכונתו להא דבדלא מפסיק צונמא, אסורין שניהם לסמוך משום היזק השרשים, אך לכאו' אי"ז מתישב כלל, וצ"ע.

    ונראה פשוט דהרמב"ן אזיל לטעמי', שכתב לקמן כ"ו א' בדין הרחקת אילן ד' אמות משום עבודת הכרם, דאם באו שניהם ליטע, מרחיק זה ב' אמות ונוטע וזה ב' אמות ונוטע, וכ"כ בחי' הר"י מיגש שם, ומבו' לפ"ז, דעיקר דין ההרחקה ד' אמות, היא מאילנו של חבירו, וכיון דעיקר דין ההרחקה היא משום אילנו של חבירו, נמצא דתרוייהו מזקי אהדדי, דאילנו של ראובן מזיק לאילנו של שמעון, ואילנו של שמעון מזיק לאילנו של ראובן, וע"כ יש ללמוד מזה דאיכא דין הרחקה אף בגונא דתרוייהו מזקי אהדדי.

    אך לדעת ש"ר שם דפליגי ע"ז, וס"ל דכל שבאו שניהם ליטע מרחיק כל א' ד' אמות מן המיצר, ונמצא דדין ההרחקה ד' אמות אינו כלל מאילנו של חבירו, אלא מקרקעו של חבירו, לא חשיב כלל כתרוייהו מזקי אהדדי, וע"כ שפיר יש עליהן דין הרחקה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועי' במשנת ר"א עמ' ס"ז ובשיעורי הגר"ש אות י"ט שעמדו בזה, ועי' גם בחזו"א סימן י' סק"ב סוד"ה ובתו' שנסתפק בזה.

    וכבר עמדו דכ"ה מבו' בד' הראשונים בשלהי סוגין שכתבו דבחרדל ודבורים שבאו יחד, הוי הדין לר' יוסי דבעל הדבורים לבדו צריך להרחיק, משום דהחרדל אי"ז גיר"ד, ולא אמרינן דכיון שאין בעל החרדל מרחיק, אף בעל הדבורים א"צ להרחיק, - ואך דנראה דאין מקור מזה שלא כד' הגרע"א ודעימי', דכל המקום לדון דדינא דר' יוסי דעד שאתה וכו' הוא גם כשהראשון אינו גיר"ד, הוא רק לדעת התוס' שפירשו דטעם הא דא"צ השני להרחיק הוא משום שעשה הראשון שלא כהוגן, אך לדעת ש"ר שפירשו דהוא משום דשניהם מזיקין זא"ז וכ"ה דאת לא מרחקת אנא לא מרחקנא, ודאי דל"ש ה"ט אלא כשהראשון הוא מזיק בגיר"ד, דמן הדין יש עליו תביעת הרחקה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובדוחק י"ל דכל הא דחרדל ל"ה גיר"ד נתחדש רק בשנויא דגמ', אך מעיקרא ס"ד דחרדל הוא גיר"ד, - ויל"פ בזה לפמש"כ הרי"ף והרא"ש דהא דחרדל ל"ה גיר"ד הוא משום דכי שדי ביניתא בעפרא לא משכח"ל וכו', וזה נתחדש רק בשנויא דגמ'. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובאמת דכן נראה מסוגיית הגמ' דלא מייתינן להא דר' יוסי לדבריהם דרבנן קאמר להו, אלא מכח הא דלא פליג במשרה וירק, ולא מייתינן ממה שהוצרך לטעמא דעד שאתה וכו', ובע"כ דבזה י"ל דאף דאף בלא"ה א"צ להרחיק החרדל משום דאי"ז גיר"ד, מ"מ פירש ר' יוסי טעם נוסף בזה דעד שאתה וכו'. [↑](#footnote-ref-16)