כלים פי_ג מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ג מ"א**

א] **הסכין והפגיון וכו' שנחלקו,** באלי' רבה כתב דקתני וזוג, דלא תימא מה הנך אפי' נשברו לחצאין טמאין וכו' אף של ספרים נמי אפי' נשבר לחצאין קמ"ל זוג שנחלקו זו מזו, אבל נשבר אפי' הסמוך ליד טהור, דלא חזי למלאכה, עכ"ד, ועי' חזו"א סימן י"ז סק"א מש"כ בטעם הדבר, אך לכאו' בל' הגר"א מ' דהיינו, דכל שנשבר א' מחלקי הזוג, אין שבריו ראויים כלל למלאכתן, וע"כ ה"ז טהור, ומשא"כ בשנחלקו ב' הסכינין זמ"ז, כל א' ראוי למלאכתו, וע"כ ה"ה טמאין.

אך הנה בד' הר"ש מבו' דהא דתנן שנחלקו דהיינו שהם של חוליות ופורקין אותן זמ"ז, קאי גם על שחור, ובפשוטו נ' מזה דס"ל דהא דתנן שנחלקו קאי על כל השנויים במשנתינו, וכן נראה ממה שהוצרך לפרש דהתער יש שאין בית יד שלו מחובר ופורקין אותה, והרי דס"ל דגם בתער כל הא דכל חלק טמא לכו"ע, הוא רק בשל חוליות, וא"כ ה"ה בכלים דרישא, אך בחזו"א סימן י"ז סק"א כתב דהני ששה דרישא אינם של פרקים אלא שנשברו ומפני שהן ארוכין יש במחציתן כדי לעשות מלאכתן, והשחור וזוג של ספרים מיירי בשל פרקים ונפרקו זמ"ז, עכ"ד, ועי' להלן אות ב' שנתבאר שמד' תוס' והרשב"א אין נ' כן.

ומד' הרמב"ם שהביא לדינא דמתניתין בפי"א מכלים בכלל דיני כלי מתכת שנשבר, נ' דמפרש דלא איירי הכא כלל בכלים של פרקים, אלא בכלים שנשברו, והא דתנן נחלקו, מתפרש שפיר על שבירה, וכמו שמצינו לעיל פי"ב מ"ו טבלה שנחלקה לשנים, וכן בכ"ד במכילתין.

?יל"ד בדעת הרמב"ם, דאם הוו של פרקים ודאי כל חלק מקב"ט בפנ"ע, אף שאינו ראוי אלא ע"י הדחק, עכ"פ אם יש לו שם בפנ"ע, ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם?.

ב] **והשחור,** בפירש"י ביצה דל"ה: פירש דהוא תער, וכן הביא הר"ש בשם י"מ, והתוס' והרשב"א כתבו, שאין בית יד שלו מחובר ופורקין אותו לפעמים, ועיי"ש שהקשו ע"ז, דבית יד למאי חזי לעצמו, וע"כ פירשו דשחור נמי הוי מספרים אלא שהן קטנים וכו', עכ"ד, ובחזו"א סימן י"ז סק"א כתב דלכאו' י"ל דשחור הוא תער, ונחלקו הינו שנשבר ככל הני דרישא, עכ"ד, והנה אמנם מד' התוס' והרשב"א נ' שכן הי' גירסתם בפירש"י דאיירי בכה"ג שאין בית יד שלו מחובר וכו', אך ממה שלא קיימו לעיקר פירושו בכה"ג שנשבר התער, נ' דס"ל דגם ברישא איירי בשל פרקים, וע"כ כיון דבתער אין עושין התער עצמו מב' פרקים, בע"כ דאיירי בשאין בית יד שלו מחובר ופורקין אותו.

ג] **שנחלקו טמאים,** הר"ש פירש דהוא משום שראויין למלאכה כל א' לעצמו, וכ"ה בפירש"י ביצה דל"ה:, וכ"כ הרמב"ם פי"א מכלים ה"ח, ובמשנ"א כתב דכ"ז הוא בשנחלקו בענין שאין סופן להחזירן כגון שחלקוהו אחין וכו', אבל אי סופן להחזיר, אפי' אין חלק א' ראוי למלאכה טמא, כיון שהדיוט יכול להחזירן שהרי של חוליות הן וכו', עכ"ד, ובחזו"א סימן ט"ז סקי"ג תמה ע"ז, דתנא תני שנחלקה ואיך תאמר שנגנבה, ועוד הא מסקינן בהדיא שבת נ"ח ב' דל"מ הדיוט יכול להחזירה, ועיי"ש מש"כ לדחות מה שהוכיח המשנ"א כן מדין סנדל עמקי, ואכמ"ל.

ד] **מספורת שנחלקה לשנים ר"י מטמא וחכמים מטהרין,** הר"ש פירש דכשנחלקה אכתי כל חד חזי לחיתוך, וחכמים מטהרים מכיון שנשברה, ומבו' בדבריו, דחכמים נמי מודו דחשיב כל חלק כראוי למלאכתו, ואפ"ה מטהרי משום שנשברה, והיינו דל"ד לרישא בזוג של ספרים שנחלק, דהתם איירי בזוג של חוליות שנתפרקו החוליות זמ"ז, וע"כ מודו רבנן דכל חלק מקב"ט בפנ"ע, ומשא"כ במספורת שאינה של חוליות, שהרי פירש הר"ש דהוא טס של ברזל ארוך וכפוף לאמצעיתו, ונ' דגוף א' הוא, וע"כ אף אם הסכינים שבראשו אינם גוף א' עמו, מ"מ כל שנחלק באמצע הטס, אינו ראוי לשוב ולחברו, (אך בחזו"א סימן י"ז סק"א פירש דר"ל דב' הסכינים קבועים ומצומדים יחד במסמר וצריכין אומן לתקנן), הוא דס"ל לרבנן דאין כל חלק מקב"ט בפנ"ע, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בשבת דמ"ח: ד"ה אי, שיש לפרש כן, דמודו רבנן ברישא דכל חלק מקב"ט בפנ"ע, משום דאיירי בשל פרקים, ולא פליגי אלא במספורת שנחלקה שאינה של פרקים, עיי"ש ובמהר"ם.

וכ"נ להדיא מהא דתניא בתוספתא ב"מ פ"ג, מספורת של פרקים ה"ז טמאה, נתפרקה זו טמאה בפנ"ע וזו טמאה בפנ"ע וכו', מספורת שנחלקה לב' ר' יהודה מטמא וכו' וחכמים מטהרים.

ה] ואמנם צ"ע דמ"ט דרבנן דמטהרי, הרי קי"ל דכלי מתכת שנשבר ועושה מעין מלאכתו מקב"ט, וא"כ הגם דנשברה המספורת, מ"מ כיון דכל חלק ראוי למלאכתו, מ"ט אינו מקב"ט.

ובחזו"א סימן י"ז סק"א כתב לפרש, דהוא משום דבאמת אינן ראויין למלאכה בפנ"ע אלא ע"י הדחק, אלא משום שהדיוט יכול להחזירן חשיבי ובתשמיש כ"ד טמאין, וכמש"כ תוס' שבת נ"ט א' לענין זוג הראוי לגמע בו מים, וע"כ במספורת שאינה של חוליות שנשברה ואין ההדיוט יכול להחזירה, ה"ה טהורין, עכ"ד.

ו] ויל"פ עוד בזה, עפמש"א בשבת דקכ"ג. דהא דמחט שניטל חררה או עוקצה טהורה, אף שהיא ראוי' ליטול בה את הקוץ, משום דאדם זורקה לבין הגרוטאות, ומבו' בד' התוס' שם דמה"ט אינה מקב"ט אף בשייחדה לכך, והיינו דאף דכלי שנשבר והוא ראוי למלאכה עדין הוא מקב"ט, כ"ז הוא בשדרך לקיימו לצורך מלאכה זו, אך כל שאין דרך לקיימו לצורך כך, אינו מקב"ט.?יל"ע דלכאו' בגמ' לא אמרינן לזה אלא כטעם להא דל"מ יחוד, או להא דאין דרך לייחדו לכך, אך לא מצינו דזה הטעם דמעיקרא אינו מקב"ט?.

ואמנם י"ל דכ"ז הוא בכלי שנשבר, אך בכלי של חוליות שנתפרק, הרי דהגם דאם אין החוליות ראויות למלאכה אינם מקב"ט, מ"מ כל שהן ראויין למלאכה, ה"ה מקב"ט, אף שאין דרך לקיימן לצורך מלאכה זו, דרק בשבר כלי ל"מ לחשבו כלי מכח מה שהוא ראוי למלאכה שאין דרך לקיימו לצרכה, אך בכלי שנתפרק דל"ה שבר כלי, הרי דהגם דאם לא חזי כלל למלאכה אינו מקב"ט בפנ"ע, מ"מ כל שהוא ראוי למלאכה, אף שאין דרך לקיימו לצרכה, ה"ה מקב"ט בפנ"ע. [[1]](#footnote-2)

?והיינו משום דכל הא דשבר כלי הראוי למלאכה טהור כשאין דרך לקיימו לצורך זה, הוא משום דכה"ג אין תורת כלי עליו כלל, כיון שדרך לזרקו, אך כלי של חוליות שנתפרק שאינו עומד ליזרק אלא עתידין להחזירו, הרי דכל שהוא ראוי למלאכה ה"ה מקב"ט, אף שאין דרך לקיימו לצורך מלאכה זו,?יל"ד בטעם זה, דא"כ כשדרך לחבר אליו דבר אחר ג"כ יהא טמא, שכבר אין דרך לזרקו, וגם לגבי שבת לא כן הוא?, ויל"פ עוד עפי"ד הגר"ח דב' דינים נאמרו בכלים לקב"ט, שיהא עליהן תורת כלי, ושיהיו כלי מעשה, ולפ"ז י"ל, דכל הא דכשאין דרך לקיימו לצורך מלאכה זו אינו מקב"ט, הוא משום דלא חשיב כלי כלל, אך בכלי של חוליות שנתפרק, כיון שהוא ראוי ועתיד להחזירו יש עליו תורת כלי, ואך דבעינן שיהא כלי מעשה, ולזה מהני מה שהוא ראוי עתה למלאכה, הגם שאין דרך לקיימו לצורך מלאכה זו, אך עיי"ש בד' הגר"ח שנקט, דל"מ הא דההדיוט יכול להחזירו לחשבו כלי, ?.

ומקור לזה יש להביא ממש"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן שבת דנ"ט., ז"ל, הואיל וראוי לגמע בו מים לתינוק, תימה וכי בכל הכלים הנשברין יהבינן כה"ג שיעורא אם תשבר הקדירה ונשאר בה שלם כדי לגמע בו מים יהא טמא, הא כי האי שיעורא דגימוע מים לא חזינן בטומאת שברי כלים, דהא תנן הדקין שבכ"ח הן ודפנותיהן מסיכת קטן ועד לוג, אבל שיעור דגימוע מים לא חזינן, ומיהו י"ל דשאני הכא הואיל דדעת האדם להחזיר ל"ד לשאר נשבר, מ"ר, עכ"ל, ונ' בביאורו, דהא דלא מצינו בטומאת שברי כלים לשיעורא דגימוע מים, הוא משום שאין דרך לקיים שברי כלי לצורך זה, וע"כ אף שהשברים ראויין לכך אינם מקבלין טומאה, ומשא"כ בזוג שניטל העינבל ממנו ודעת האדם להחזיר, הרי דכל שהוא ראוי למלאכה, ה"ה מקב"ט, ועד"ז נ' גם במש"כ הר"ש לקמן פי"ח מ"ו ומ"ט, בהא דמטה שנתפרקה ואיכא ארוכה וב' כרעיים, דה"ז טמא משום דחזו למיסמך אגודא ומישד אשלי, דכ"ז הוא בשכולה קיימת דסופו להחזיר הפרקים ולחברה, אך כשאין בדעתם להחזיר אי"ז מקב"ט, עיי"ש.

ולפ"ז י"ל דהגם דבמספריים שנחלקו כל חד חזי לחיתוך, מ"מ אין דרך לקיים פרקי המספורת לצורך חיתוך, ואדם זורקו לבין הגרוטאות, וע"כ ס"ל לרבנן דהדין חלוק, דבזוג של ספרים שהוא של חוליות שנחלק, מקבל כל חלק טומאה בפנ"ע, מכח מה שהוא ראוי למלאכתו, ומשא"כ במספורת שאינה של חוליות שנשברה, הרי דהגם דכל חלק חזי לחיתוך, מ"מ כיון שאין דרך לקיימו לצורך כך, אינו מקב"ט.

ז] ואמנם בעיקר מש"נ דטעם החילוק בין זוג של חוליות למספורת שאינה של חוליות, הוא משום דזוג של חוליות שנחלק עומד להחזירו, ובחזו"א כתב דהוא משום שההדיוט יכול להחזירו, הנה באמת ממש"כ הר"ש שהן של חוליות ופורקין אותן, ומ' שכונתו שדרך לפרקן לפעמים, וכ"ה להדיא בל' התוס' ביצה דל"ה: שכתבו דפורקין אותו לפעמים, נראה דהא דכשנחלקו לא חשיבי כשבורין, ול"ד למספורת שנחלקה דחשיבא כשבורה, וע"כ מטהרי רבנן, הוא משום דדרך הוא לפרקן, אך אם ל"ה דרך לפרקן, הרי שהגם דראוי לחברן יחד וההדיוט יכול להחזירן, הוי חשיבי כשבורין והוו מטהרי רבנן.

אך גם לפ"ז יל"פ טעם הדין ע"ד מש"נ, דהגם דכל חלק חזי למלאכתו, מ"מ אין דרך לקיימו לצורך מלאכה זו, וע"כ בכלי העשוי לפרקו דלא חשיב הפירוק כשבירת הכלי, ואך דבעינן שיהא כל חלק ראוי עתה למלאכתו, הרי דלזה מהני מה שהוא ראוי למלאכה, הגם שאין מקיימין אותו לצורך כן, אך בכלי שאין עשוי לפרקו, הרי דכל שנחלק הוי זה שבירת הכלי, ובכה"ג אף שהוא ראוי למלאכה, מ"מ אם אין מקיימין אותו לצורך כך אינו מקב"ט.

ח] התוס' בשבת שם הביאו בשם הר"ש שפירש, דהא דמטהרו רבנן במספורת שנחלקה, הוא אף במספורת של פרקים, וכתבו דלפ"ז הא דאמר השחור והזוג של מספרים אע"פ שנחלקו טמאים, אתי כר' יהודה, ודוחק, עכ"ד, ומשמעות דבריהם דמודו רבנן בשאר כלים השנויים במשנתינו שנחלקו שהן טמאין, ולא פליגי אלא בשחור וזוג של ספרים דדמו למספורת, ובפשוטו נ' דהיינו משום דשאר כלים השנויים במשנתינו שנחלקו, ה"ה ראויין למלאכתן הראשונה לגמרי, ומשא"כ במספרים שנחלקו, אינם ראויין לחיתוך אלא ע"י הדחק, וע"כ מטהרי רבנן.

ט] הרמב"ם פי"א מכלים הל' ח' ט' כתב, ז"ל, וזוג מספרים וכו' שנחלקו כל חלק מהן מקב"ט מפני שהוא עושה מעין מלאכתו, מספורת שנחלקה לשנים טהורה לפי שאינה מעברת את השיער אלא בדוחק, עכ"ל, והיינו כמו שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש דשחור וזוג של ספרים הם מספריים, ומספורת אי"ז מספרים אלא היא פיסת הברזל שמגלחין בה את השער, ומספריים שנחלקו לשנים הן ראויין למלאכתן, ואילו תער שנחלק לשנים, אינו ראוי להעביר את השער אלא בדוחק, ומבו' בדבריו דטעם החילוק בין זוג של ספרים שנחלק דמודו רבנן דכל חלק מקב"ט, למספורת שנחלקה דמטהרי, הוא משום דבזוג שנחלק כל חלק עושה מעין מלאכתו, ומשא"כ במספורת שנחלקה דאין כל חלק עושה מעין מלאכתו אלא בדוחק, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל דאף ברישא לא איירי בשל חוליות, (וכמש"נ בדעתו לעיל אות א'), ואפ"ה מודו רבנן דכל חלק מקב"ט בפנ"ע, ובע"כ דהא דבמספורת שנחלקה מטהרי רבנן, הוא משום דאי"ז ראוי למלאכתו אלא בדוחק.

?עמש"נ להלן מ"ב בטעם דשאני מהתם דה"ז טמא אף שאינו עושה אלא מדוחק?.

י] בחי' הרמב"ן שבת דנ"ח: כתב בתו"ד, ז"ל, והתניא במספורת של פרקים וכו' והלכך כל היכי דלא חזו למידי בפנ"ע לא מקבל א' מהן טומאה בשעת פירודן מפני חזרת הדיוט, וכענין ששנינו מספורת שנחלקה לשנים ר"י מטמא וחכמים מטהרין, עכ"ל, ובפשוטו מבו' בדבריו, דפלוגתת ר"י ורבנן היא במספורת של פרקים שההדיוט יכול להחזירו, ואפ"ה מטהרי רבנן משום דלא חזי למידי בפנ"ע, ובטעמא דר' יהודה פליג, הגם דלא חזי למידי, ומ' דאף אינו ראוי ע"י הדחק, י"ל דהוא משום דס"ל דכל דההדיוט יכול להחזירו ה"ה מקב"ט אף דלא חזי למידי.[[2]](#footnote-3)

יא] באלי' רבה פירש, דהא דמטהרי רבנן במספורת, היינו במספורת גדולה שחותכין בה סבכי האילנות, והיא אינה חדה, אלא בשלימה חותכת מכח ההידוק שמהדקין זו בזו, אבל נחלקה לא חזיא, וכ"ה בזר זהב, ולא נתפרש בדבריו טעמא דר' יהודה דמטמא, ושמא ה"ז ראוי ע"י הדחק, ופליגי אם סגי בזה, אך משמעות דבריו דלא חזיא כלל, וי"ל דטעמא דר' יהודה הוא משום דההדיוט יכול להחזירה, וע"כ ס"ל דה"ז טמא, אף דכל חלק לא חזי כלל בפנ"ע, וי"ל דהיינו רק במספורת של פרקים שדרך לפרקה, אך בכלים שאין דרך לפרקן שנתפרקו, מודה ר' יהודה דכל דלא חזי למידי ה"ז טהור אף שההדיוט יכול להחזירן, וכמש"נ לעיל אות י' בהערה לדעת הרמב"ן.

יב] בחזו"א סימן י"ז סק"ב כתב, ז"ל, ונראה דזוג של ספרים בתחלת עשייתן קודם שנתחברו מעולם טהורין, ואפי' לר"ג דאמר פי"ב מ"ו גולמי כ"מ טמאין, הכא עדיין לאו כלי הוא אלא כשירד כבר לקבלת טומאה טמא אף כל סכין בפ"ע, וכדאמר שבת נ"ט א' בזוג בלא עינבל דטמא משום שיכול להקישו ע"ג חרס או שמגמע בו מים, ומתחלתו אינו יורד לקב"ט בלא עינבל, והרבה כיו"ב, עכ"ל.

ויש להעיר במש"כ החזו"א דהיינו אפי' לר"ג דס"ל דגולמי כ"מ טמאין, ממש"כ התוס' בשבת דנ"ח: דהא דזוג שלא הי' לו עינבל טהור אף שראוי להקישו ע"ג החרס, הוא משום דהוי גולמי כלי מתכות, וכ"ה בתוס' הרא"ש ובחי' הרשב"א והריטב"א שם, ומ' דכל הא דאין הזוג טמא קודם שהי' בו עינבל, הוא רק משום דינא דגולמי כלי מתכות טהורין, אך לדעת ר"ג דגולמי כלי מתכות טמאין, וכן בשאר כלים דגולמיהן טמאין, ה"ז טמא אף קודם שנתן בו העינבל.

גם בעיקר מש"כ החזו"א לדמותו לזוג שמתחילתו אינו יורד לקב"ט בלא עינבל, לכאו' יש מקום לדון בזה, דדוקא בזוג ועינבל דמחברין אותן חיבור קבוע, ע"כ כ"ז שלא נתחברו זל"ז הוו כגולמי כלי מתכות דטהורין, אך במספורת של פרקים שאין מחברין אותה אלא בשעת מלאכתה, ומה"ט הוא דשלא בשעת מלאכה ל"ה חיבור זל"ז מדאורייתא, וכמש"נ להלן אות י"ג, י"ל דאף קודם שנתחברו זל"ז לא חשיבי כגולמי כלי מתכות, ועד"ז נתבאר במק"א לדון בדינא דשבת דמ"ח. דאסור ליתן אודרא לבי סדיא בחדתי, משום דהשתא עביד לי' מנא, ובס' תהל"ד סימן ? נקט דה"נ בכל כלי של פרקים שמותר לחברו בחיבור רפוי, דמ"מ אסור לחברו בפעם הראשונה משום תיקון מנא, עיי"ש, ולכאו' יל"ד בזה, דבכלי שדרך לחבר ולפרק תדיר, חשיב שהכלי קיים גם קודם שחיברו החלקים בפעם הראשונה, ואין בחיבורן משום תיקון מנא, וצ"ע בזה.

יג] בשבת דמ"ח: ודנ"ח: ת"ר מספורת של פרקים וכו', ואמר רבא ד"ת בשעת מלאכה חיבור בין לטומאה בין להזאה ושלא בשעת מלאכה אינו חיבור לא לטומאה ולא להזאה, וגזרו רבנן על טומאה שלא בשעת מלאכה משום טומאה שבשעת מלאכה ועל הזאה שבשעת מלאכה משום הזאה שלא בשעת מלאכה.

ובטעמא דמילתא דשלא בשעת מלאכה ל"ה חיבור מדאורייתא, הנה בל' רש"י שם מ' דהוא משום שדרך להפרידן אחר מלאכתן, וכ"ה להדיא בחי' הרמב"ן בדנ"ח:, ז"ל, וטעמא דמילתא דכיון שדרך אומנין להפרידן שלא בשעת מלאכה כמפורדין הן, עכ"ל, וכ"ה בל' המאירי שם, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בשלא נתחברו החתיכות במסמרים, אלא בחיליות או בתקיעה מהודקת, ולפי דבריהם שאר כלים של פרקים שאין דרך להפרידן אחר מלאכתן, הוו חיבור מדאורייתא אף שלא בשעת מלאכה, ?ועי' חזו"א סימן ט"ז סק"ב וסק"ד וסימן ל"ד סק"י, ועי' תוס' תלמיד ר"י הזקן שהבאנו להלן?.

יד] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פי"ב מפרה ה"ד, כלים המפוצלין שמחוברין זל"ז במסמרים, כגון מספורת של פרקים ואיזמל של רהיטני וכיו"ב, בשעת מלאכה חיבור לטומאה ולהזי', שלא בשעת מלאכה אינו חיבור לא לזה ולא לזה וכו' וזהו דין תורה וכו', עכ"ל, ומבו' דכללא הוא דכל ב' כלים המחוברין זל"ז במסמרים ואינם גוף א', אינם חיבור זל"ז מדין תורה אלא בשעת מלאכה שהן צריכין זל"ז, ואי"ז דין מסוים בכלים העשויין להפרידן אחר מלאכתן, ובאמת למש"כ הרמב"ם שהן מחוברין זל"ז במסמרים, הרי מסתברא מילתא שאין דרך להפרידן שלא בשעת מלאכה, ואפ"ה אינם חיבור אלא בשעת מלאכה, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם שם ה"ה, ז"ל, ב' כלים שחיברן עד שנעשו כגוף א', כגון שתפר ב' בגדים או ב' יריעות, הרי אלו חיבור לטומאה ולהזאה, מפני שהן ככלי אחד, עכ"ל, ובכה"ג שתפרן יחד, הרי ודאי אין דרך להפרידן שלא בשעת מלאכה, ואם הי' הדרך לפרקן ל"ה חשיבי ככלי א', וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ו בשלל של כובסין ובגד שהוא תפור בכלאים, ואפ"ה כל הא דהוו חיבור אף שלא בשעת מלאכה, הוא רק משום דתפירה הוי חיבור גמור והוו ככלי א', וכ"ה בשו"ת ר"א בן הרמב"ם סימן ב', ז"ל, ומה"ת שלא בשעת מלאכה אינן חבור ואפי' לטומאה "הואיל ואינן דבוקים ביחד", עכ"ל.

ואמנם גם לדעת הרמב"ם נ' דכ"ז הוא בב' כלים המחוברין זל"ז, אך כל דחשיבי ככלי א', הוו חיבור זל"ז אף שלא בשעת מלאכה, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם שם ה"ט דהזוג והענבל חיבור לטומאה ולהזאה, והרי דהוו חיבור מה"ת גם שלא בשעת מלאכה, הגם שאינם גוף א',[[3]](#footnote-4) אך צ"ב גדר הדברים, אימתי חשבינן להו כב' כלים המחוברין זל"ז, ואימתי חשבינן להו ככלי א'.

ושמא כל שאין מפרידין אותן לעולם, חשיבי ככלי א', ורק בכלים שמפרידין אותן לפעמים, הוא דחשבינן להו כב' כלים, וכ"ה בתו"ד ר"א בן הרמב"ם בשו"ת סימן ב', דמספורת ואיזמל הם מחוברים ומתפרקים זה מזה, עיי"ש, אך אי"ז כד' רש"י וש"ר, שלדעתם תלי הדין במה שאין מחברין אותן אלא לצורך מלאכתן ואחר מלאכתן מפרידין אותן, וע"כ ל"ה חיבור אלא בשעת מלאכה, דשלא בשעת מלאכה שעתידין להתפרד כמפורדין דמי, ואילו לדעת הרמב"ם דינא הוא דב' כלים ל"ה חיבור זל"ז אלא בשעת מלאכה שהן צריכין זל"ז, ואך דלא חשיבי כב' כלים אלא כשדרך להפרידן לפעמים.

ויתישב בזה מש"כ הרמב"ם פי"ג מכלים הי"ד, ז"ל, בית התבלין של עץ וכו', היו בתיו קבועין במסמר הרי אלו חיבור זל"ז לטומאה ולהזאה, היו תקועין בלבד הרי אלו חיבור לטומאה ולא להזאה, עכ"ל, וצ"ע דלכאו' בתים אלו הוו כלים חלוקין טפי מפרקי מספורת ואיזמל, וא"כ מ"ט הוו חיבור לטומאה ולהזאה אף כשנתחברו במסמרים, ואם הוו חשיבי כב' כלים, הי' בדין שלא יהיו חיבור זל"ז כלל, דלכאו' ל"ש התם שעת מלאכה, שהרי אין עושין מלאכה יחד, (אך שמא י"ל דאדרבה כיון שאין חיבורן לצורך המלאכה, ע"כ הוו חיבור גם שלא בשעת מלאכה?), ולהנ"ל י"ל דבתי בית התבלין הקבועין במסמר, אין עתידין להפרידן כלל, וע"כ הוו חיבור זל"ז מדאורייתא אף שלא בשעת מלאכה, וצ"ע בזה.

ובס' דעת אליהו העירו, דהך מילתא דמספורת של פרקים חשיבי כב' כלים, מצינו כן בב"מ דקט"ז. דילפי' דחבל זוג של ספרים חייב ב', מדכתיב ריחים ורכב, מה ריחים ורכב שהן מיוחדין ב' כלים ועושין מלאכה אחת וחייב ע"ז בפנ"ע וע"ז בפנ"ע, אף כל דברים שהן ב' כלים מיוחדים ועושין מלאכה א' חייב ע"ז בפנ"ע וע"ז בפנ"ע, ופירש"י, ז"ל, חבל זוג של ספרים, מספרים של ספרים והן של פרקים וכל חד כלי באפי נפשי' ועושין המלאכה בין שניהם כריחים ורכב, עכ"ל, והרי דמספורת של פרקים חשיבא כב' כלים, ולדעת רש"י ודעימי' י"ל דהא דחשיבא כב' כלים הוא משום הא דדרך לפרקן שלא בשעת מלאכה, וע"כ לא חשבינן להו ככלי א' ממש, ולמש"נ בדעת הרמב"ם י"ל דהוא משום שמפרידין אותן לפעמים.

?שוב העירוני דיל"פ לדעת הרמב"ם דמספורת של פרקים אי"ז מספריים, אלא היינו כמו שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש דמספורת הוא פיסת ברזל וכו', ומספורת של פרקים היינו שפעמים שרוצין להגדיל התער ומחברין ב' פרקים זל"ז, ושמא גם באיזמל של רהיטני הוא כן, וע"כ הוו ב' כלים המחוברין זל"ז, כיון שכל א' משמש כראוי לבדו, וזה דמי למש"כ הרמב"ם שם במחבר ב' בגדים, ומשא"כ בזוג ועינבל ובכוש וכו' וכל הדברים שנתפרשו בד' הרמב"ם שם, וזה נ' נכון.

ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם פי"ב מפרה ה"ד מבו' דמספורת ואיזמל, מקבל כל חלק טומאה בפנ"ע מדאורייתא, וכמש"כ דכשנטמא א' לא נטמא חבירו, והרי דהוא עצמו טמא, וזה מתישב היטב עם מש"נ דהוו ב' כלים, אך באמת אי"ז מוכרע, די"ל דבשעת חיבורן שהוא ראוי למלאכתו מקבל כל חלק טומאה, אך שלא בשעת חיבורן שמא אין מקבל כל חלק טומאה כלל, ?אך זה שלא כד' התוס' דשלא בשעת מלאכתו אין מקבל כל חלק טומאה?.

אך מהתוספתא שהבאנו לעיל אות ד' נ' שהיא מחוברת בקביעות, או עכ"פ שאינה עומדת כ"כ לשמש בפנ"ע, אך י"ל דאף שמחברין אותה בקביעות, מ"מ כיון שכל חלק ראוי למלאכה בפנ"ע, ע"כ אית בה לדינא דכלים המפוצלין

אך לפ"ז אי"ז זוג של ספרים הנזכר בב"מ דחשיב כב' כלים לענין איסור חבלה?

טו] בהא דמספורת של פרקים הויא חיבור בשעת מלאכה, הק' התוס' בשבת דמ"ח:, דמ"ש ממוכני דאמר בזמן שהיא נשמטת דאינו חיבור וצריך לחלק, עכ"ל, ובחי' הריטב"א שם דמ"ד: כתב לישב, ז"ל, ונראה דל"ד דהתם כל אחד באנפי נפשי' לא הוי כלי שלם ולא חזי ומצטרפין שניהם לפעולה אחת, אבל הכא דכל חד מינייהו כלי שלם באנפי נפשי' כל זמן שנשמטים זה מזה לא מבטיל חד לגבי חברי', הא אילו אינה נשמטת הוי חיבור ואם נטמא אחד מהם נטמא חבירו, עכ"ל, ועי' עוד בחזו"א סימן כ"ד סק"ב מש"כ בזה.

ויל"פ לזה ע"פ סוגיא דב"מ דקט"ז. דחזינן דחשיבי כב' כלים, והי' מקום לפרש שהוא משום שדרך לפרקן שלא בשעת מלאכה, אך יל"פ ג"כ דבתשמישן הוו כב' כלים, ומשא"כ בזוג וענבל, וצ"ב.

?יל"ע בד' התוס' דמספורת של פרקים שלא בשעת מלאכה ה"ז נטהר מטומאתו, ולכאו' מ"ש מכלי שההדיוט יכול להחזירו שעדין טומאתו עליו, למש"כ התוס' שם דנ"ט., וצריך בדיקה בזה?.

1. ויש להוסיף, דמצינו כעי"ז לענין שבת, דדלתות הכלים שנתפרקו מותר לטלטלן, כדתנן בר"פ כל הכלים, ובפשוטו היינו משום שראויין ועתידין להחזירן, וע"כ יש תורת כלי עליהן, והפמ"ג והמשנ"ב בסימן ש"ח כתבו דהיינו אף בדלא חזו כלל למלאכה, ומדלענין שבת מנא הוא לענין טומאה נמי מנא הוא, ואך דלענין טומאה כל דלא חזו למלאכה אין מקב"ט דל"ה כלי מעשה, וכמש"נ.

   אך באמת אין הדמיון עולה יפה, דל"ש ללמוד בזה טומאה משבת, דהגם דלענין שבת מנא הוא אגב אביו, אך הרי אי"ז אלא חצי כלי, ולענין שבת סגי בהכי, אך לענין טומאה בעינן שיהא כלי שלם, וכל שאינו אלא חצי כלי אינו מקב"ט בפנ"ע, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם י"ל דבזוג שניטל העינבל, מודה ר"י דלא מטמאינן לי' מכח הא דההדיוט יכול להחזירו, ושלא כדעת אביי בשבת שם, ושאני מספורת של פרקים שדרך לפרקה ולהחזירה, ועי' תוס' הרא"ש בשבת שם שמבו' דיש לחלק בזה, ומאידך נראה דלדעת אביי בע"כ לפרש דהכא לא איירי בשל פרקים שנחלק דההדיוט יכול להחזירו, דא"כ תיקשי לדידי' מהא דס"ל לרבנן הכא שאין כל חלק מקב"ט בפנ"ע, ובע"כ דלדידי' איירי מתניתין בשאינה של פרקים ואין ההדיוט יכול להחזירו, והא דס"ל לר' יהודה דכל חלק טמא בפנ"ע, הוא משום דה"ז ראוי למלאכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' היטב בפי' הר"י מיגש שהביא בתשו' ר"א בן הרמב"ם סימן ב', שמבו' בדבריו דבהך מילתא הוא דפליגי אביי ורבא בשבת דנ"ח:, דאביי ס"ל דזוג ועינבל חשיבי כב' כלים, וע"כ כל א' מקב"ט בפנ"ע מכח הא דההדיוט יכול להחזירו, ורבא פליג וס"ל דחשיבי ככלי א', וע"כ כל שנתפרדו ל"מ הא דההדיוט יכול להחזירן, כיון דכל א' חשיב כחצי כלי, וזהו שהוכיח רבא מהא דתנן דהזוג והעינבל חיבור, דאם היו חשובין כב' כלים, ל"ה חיבור זל"ז, דהאי לחודי' קאי והאי לחודי' קאי, עיי"ש, ועי' במגיני שלמה בשבת שם שכתב כן בביאור פירש"י בסוגיא שם. [↑](#footnote-ref-4)