1 בפלוגתת הראשונים בדין פר העל_ד אם הוי חיובא דציבור או חיובא דבי_ד, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לח הוריות / הוריות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ב' ה' תשרי תשע"ד

**א**

א] הוריות ד"ד: הורו בי"ד מזידין ועשו הקהל שוגגין מביאין כשבה ושעירה, ופירש"י, ז"ל, דל"ה הוראה מעליא דאם כל עדת ישראל ישגו כתיב דבעינן שוגגין בבי"ד והכא הו"ל שגגת מעשה בלא הוראה, ומביאין כל א' מן הקהל כשבה או שעירה דכיחידין דמו, עכ"ל.

אמנם הרמב"ם בפי"ג משגגות ה"ו פירש הטעם בזה, ז"ל, בי"ד פטורין מן הקרבן מפני שהן מזידין, וכל אחד ואחד מן העושים על פיהם חייב קרבן בפני עצמו מפני שהוא שוגג, עכ"ל, והרי דהא דבי"ד פטורין, אי"ז כפירש"י דהוא משום דל"ה הוראה מעליא, אלא הוא משום דלחיוב קרבן בעינן שגגה, וכיון דהוו מזידין פטירי מן הקרבן, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח, וכ"כ המאירי והרע"ב, וצ"ב הפלוגתא בזה.[[1]](#footnote-2)

ב] ובהא דתנן דשוגגין ועשו מזידין פטורין, פירש"י, ז"ל, דמזיד לאו בר קרבן הוא, עכ"ל, ומשמע בדבריו דגם הא דלי"ב לחיוב פר העלם דבר, הוא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא, וכ"נ להדיא בדבריו בגמ' בד"ה טעמא, ז"ל, טעמא דשוגגין ועשו מזידים דפטורין דמזיד לאו בר קרבן הוא "לא צבור" ולא יחיד, עכ"ל, וכ"ה להדיא בפי' ר"ח, ז"ל, פטורין מלהביא "פר" דמזיד לאו בר קרבן הוא, עכ"ל.

אמנם הרמב"ם בפי"ג משגגות ה"ו פירש הטעם בזה, ז"ל, בי"ד פטורין שהרי לא עשו הקהל מפני הוראתן שהטעתם, וכל העושים פטורין מן הקרבן מפני שמזידין הם שהרי ידעו שטעו ושאין ראוי לעשות, עכ"ל, והרי דהא דלי"ב לחיוב פר העלם דבר, הוא רק משום שלא עשו הקהל מפני הוראתם, ולא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח, ז"ל, בי"ד פטורין מן הקרבן לפי שלא שגגו על פיהם ולא תלו בהן, והקהל פטורין מן הקרבן מפני שהמזיד אינו חייב קרבן, עכ"ל, וכ"כ המאירי והרע"ב, וצ"ב הפלוגתא בזה.

**ב**

ג] ונראה ברור בביאור הפלוגתא בזה, דאזלי לטעמייהו דפליגי ביסוד החיוב דפר העלם דבר של ציבור, אם הוי חיובא דציבור, או הוי חיובא דבי"ד, וכמו שיתבאר.

דהנה ז"ל הרמב"ם פי"ב משגגות ה"א, הרי בי"ד חייבין להביא קרבן חטאת "על שגגתן בהוראה", ואע"פ שלא עשו הן בעצמן מעשה שאין משגיחין על עשיית בי"ד כלל וכו' אלא על הוראתן בלבד עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הרמב"ם, דעיקר חיובא דפר העלם דבר, ל"ה כלל על עבירת הציבור, אלא הוא על עבירת הבי"ד ששגגו בהוראה, וכ"ה בל' הרמב"ם בכ"ד דבי"ד חייבין, וכ"ה גם בד' הרמב"ם בהקדמה לפיהמ"ש למכילתין, דבי"ד חייבין קרבן בגלל שגגתן בהוראה, ואע"פ שהם לא עשו כלום לפי שהם אמנם חייבים הקרבן על שבנ"א עשו בהוראתם, עכ"ל.

ועיי"ש בכס"מ שכתב, דאף דקי"ל כר' יהודה דהציבור מביאין, מ"מ שפיר כתב הרמב"ם דבי"ד חייבין להביא, מפני שמה שמביאין הציבור בשביל הבי"ד הן מביאין, עכ"ד, וכ"כ המהר"י קורקוס בספי"ב, עיי"ש. - וכ"ה במאירי בריש פירקין, ז"ל, ובי"ד חייבין, ר"ל הציבור על ידן, עכ"ל.

ד] אמנם מד' רש"י נראה דפליג ע"ז, דהנה בפירש"י לקמן ד"ז. כתב, דהא דקתני דאין בי"ד חייבין ולא קתני דאין ציבור חייבין, סתמא כר"מ דאמר לעיל בפ"ק בי"ד מביאין על ידן והן פטורין, עכ"ל, והנה לדעת הרמב"ם הרי מתפרש היטב לישנא דאין בי"ד חייבין אף למ"ד דהציבור מביאין, דהרי אף לדידי' הוי חובת הבי"ד, וכאשר כ"כ הרמב"ם בכ"ד דבי"ד חייבין, אף דקי"ל דהציבור מביאין. ובע"כ מד' רש"י דפליג ע"ד הרמב"ם, וס"ל דעיקר חיובא דפר העלם דבר הוי חובת הציבור.

ונ' לדעתו דגם למ"ד דבי"ד מביאין, אין חובת הקרבן על שגגת ההוראה, אלא הוי חובת הקרבן על חטא הציבור, ואך דבי"ד מחוייבין בקרבן על חטא הציבור, ויתכן דלא רק דהקרבן הוי על חטא הציבור, אלא דהוי עיקר חובת הקרבן חובת הציבור, ורק דהבי"ד מביאין בשביל חובת הציבור, וכלישנא דגמ' ד"ב: ול' רש"י ד"ז. דבי"ד מביאין "על ידיהן" פר.

ה] ונראה דיש לסייע לזה, ממש"כ רש"י לקמן ד"ז: ז"ל, אין בי"ד חייבין קרבן אלא על העלם דבר עם שגגת מעשה וכן המשיח, וצבור הוא דכי עבדי בשגגת מעשה לחודי' מייתו כל חד וחד כשבה או שעירה דדיניהם כיחידים "דכיון דלא עשו ע"פ בי"ד מחלקי כולהו מהדדי והוו יחידים" ויחידים חייבין בשגגת מעשה, אבל משיח בשגגת מעשה לחודי' פטור מכלום וכו', עכ"ל, ועד"ז כתב רש"י לקמן ד"ו: ד"ה הורה כהן משיח.

וכבר נת' במק"א ללמוד מד' רש"י, דביסוד הדין שוה דין ציבור לדין משיח, דכ"ה דדינא דמשיח הוא דאינו חייב אלא על העלם דבר עם שגגת מעשה, ה"נ הוא דינא דציבור דאין חייבין אלא על העלם דבר עם שגגת מעשה, וע"כ הי' מן הדין דכל שעשו בשגגת מעשה בלא העלם דבר לא יתחייבו בקרבן יחיד, וכל הא דבכה"ג הן חייבין בקרבן יחיד, הוא משום דכל שלא עשו ע"פ בי"ד לאו ציבור נינהו, דהמצרפן לציבור הוא מה שעשו ע"פ בי"ד.

ואמנם נראה דכ"ז ניחא רק לרש"י לטעמי' דחיובא דפר העלם דבר הוא חיובא דהציבור, וע"כ שפיר יש לדמות דין ציבור לדין משיח, דכ"ה דבמשיח אפקי' רחמנא מחיובא דיחיד, ודינו הוא דאינו חייב אלא בהעלם דבר עם שגגת מעשה, ה"נ בציבור אפקינהו רחמנא מחיובא דיחיד, ודינם הוא דאין חייבין אלא בהעלם דבר עם שגגת מעשה, אך אי נימא דחיובא דפר העלם דבר הוא חיובא דבי"ד, ונמצא דלא נתחדש בזה חיוב חדש בציבור, שהרי חיובא דפר אי"ז חיובא דהציבור אלא חיובא דהבי"ד, הרי דלא מצינו כלל דאפקינהו רחמנא לציבור מחיובא דיחיד, וא"כ הרי אין לדמות כלל ציבור למשיח.

ואם כנים הדברים, הרי יש ללמוד מזה דגם למ"ד דבי"ד מביאין הוי חובת הקרבן על חטא הציבור, שהרי לפ"מ שפירש רש"י במתניתין לעיל מינה הך מתניתין אתיא כר"מ דבי"ד מביאין, ומ' מזה דגם ד' רש"י אלו דמן הדין אין ציבור חייבין בשגגת מעשה לחודה, קיימי גם לדעת ר"מ, ומבו' לפ"ז דגם למ"ד דבי"ד מביאין הוי הבאת הקרבן על חטא הציבור, וע"כ שפיר י"ל דאפקינהו רחמנא מחובת קרבן יחיד, דומיא דמשיח, וטפי ניחא אי נימא דלא רק דהבי"ד מביאין על חטא הציבור, אלא הוי עיקר הקרבן חובת הציבור, וכנ"ל.

**ג**

ו] ונראה נפ"מ רבתא לדינא בזה, דהנה כתב המאירי בסנהדרין די"ג:, ז"ל, ושעיר המשתלח סמיכתו היתה בכה"ג שהי' מתודה עליו ע"י כל ישראל, אבל פר העלם דבר של צבור סמיכתו היתה על ידי ג' מן הסנהדרין ומתודים "על חטאתם", עכ"ל, ומבו' להדיא בד' המאירי דל"ד סמיכת הסנהדרין על פר העלם דבר לסמיכת כה"ג על שעיר המשתלח, דבסמיכת כה"ג על שעיר המשתלח הי' מתודה ע"י כל ישראל, והיינו שהי' מתודה על חטא כל ישראל, ומשא"כ בסמיכת הסנהדרין על פר העלם דבר היו מתודים על חטאם בהוראתם.

ונראה פשוט, דהמאירי לטעמי' אזיל, דס"ל כדעת הרמב"ם דעיקר חיובא דפר העלם דבר הוא חיובא דבי"ד על שגגת הוראתם, וע"כ לא היו מתודים בסמיכתם על חטא הציבור, אלא היו מתודים על חטאתם בהוראתם, אך לדעת רש"י דעיקר חיובא דפר העלם דבר, הוא על חטא הציבור, הרי ודאי דהיו מתודים הסנהדרין בסמיכתם על חטא הציבור, וז"ב.

ח] ?ויש להוסיף עוד, דהנה בד' הרמב"ם מוכח דדינא דידיעה הוא על ההוראה, ול"ב שידעו שעשו רוב הציבור, שהרי דעתו דל"מ רק אם נודע לבי"ד מעצמם, ואם הודיעום הציבור ל"מ, ואם הוה בעינן שיוודע להן שעשו רוב הציבור, הרי דזה לעולם אין נודע להן מעצמן, ומוכח דלדעתו עיקר החיוב הוא על ההוראה, וכל' הרמב"ם, וחטא הציבור היינו דרק בכה"ג הם חייבין על ההוראה, וכיון דחיובם הוא על ההוראה, ע"כ סגי בידיעת ההוראה, ועי' חדר הורתי סימן כ"א בד' הראב"ד בזה.

**ד**

ט] ולפ"ז מתבאר היטב פלוגתת רש"י והרמב"ם ודעימייהו בטעם דינא דהורו מזידין ועשו שוגגין אין בי"ד מביאין פר, דלרש"י לטעמי' דחיוב פר העלם דבר הוא חיובא דציבור, ואף למ"ד דבי"ד מביאין הוי חיובן על חטא הציבור, ל"ב כלל שיהי' לבי"ד בהוראתן תורת שגגה הנצרכת לחיוב קרבן, שהרי אין חיוב הפר חיובא דידהו על הוראתן, אלא הוי חיובא דהציבור על חטאן, וע"כ הוצרך לפרש דהא דבהורו מזידין ועשו שוגגין אין מביאין פר, הוא משום דכל דהורו מזידין ל"ה הוראה מעליא, וע"כ לי"ב לחיובא דפר העלם דבר, כיון דהוי שגגת מעשה בלא העלם דבר, וע"כ נמי חייבין בכשבה או שעירה, דכיון שעשו שלא ע"פ הוראת בי"ד, הו"ל כיחידין.

אך להרמב"ם והמאירי לטעמייהו דחיובא דפר העלם דבר הוא חיובא דבי"ד על שגגתן בהוראה, הרי דכ"ה דבכל חטא אין חייבין חטאת אלא בשוגג, ה"נ בחטא זה דהוראה, לא מיחייבי בי"ד בקרבן אלא כשהן שוגגין, וזהו שפירש הרמב"ם דהא דאין בי"ד חייבין בפר, הוא משום שהן מזידין ומזיד פטור מן הקרבן.

והדברים מפורשים כן בד' המאירי, ז"ל, מזידים ועשו שוגגין, בי"ד פטורים מן הקרבן, "ואע"פ שמשל צבור הי' בא, הואיל ולשם בי"ד הי' בא, פטורים, שהרי מזידין הם ואין מקום לקרבן הבא על שמם", עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ בדעת הרמב"ם, דאף למ"ד דציבור מביאין הוי עיקר החיוב על הוראת הבי"ד, וכאשר כ"ה גם בד' המאירי בריש פירקין, וכנ"ל, וע"כ הוא דכל דהוו הבי"ד מזידין ה"ה פטורין, דמזיד לאו בר קרבן הוא.

י] ובזה מתבאר גם פלוגתייהו בטעם הא דהורו שוגגין ועשו מזידין פטורין מפר העלם דבר, דלרש"י לטעמי' דפר העלם דבר הוי חובת הציבור, ואף למ"ד דבי"ד מביאין, ה"ה מביאין את הקרבן על חטא הציבור, ע"כ כל שעשו הציבור מזידין אינם מביאין פר, דמזיד לאו בר קרבן הוא.

אך הרמב"ם והמאירי לטעמייהו דפר העלם דבר הוי חובת בי"ד על שגגת ההוראה, הרי הי' בדין דכל שהיו הבי"ד שוגגין בהוראתן, יהיו חייבין בפר, דמה לי דהוו הציבור מזידין ומזיד לאו בר קרבן הוא, הרי אין החיוב כלל על חטא הציבור וע"כ הוצרך לפרש דהא דהורו שוגגין ועשו מזידין אינם חייבין בפר, הוא משום דלא עשו מפני הוראתן, ועי' בשער יוסף שכבר כתב כן בדעת הרמב"ם והמאירי.[[2]](#footnote-3)

?והנה בפירש"י פירש למתניתין לכו"ע, בין למ"ד דבי"ד מביאין ובין למ"ד דהציבור מביאין, ומבו' מזה כמש"נ, דגם למ"ד דהבי"ד מביאין הוי זה על חטא דהציבור, ועי' גם בפי' ר"ח שנראה דדבריו קיימי למ"ד דבי"ד מביאין, - ועי' בתוס' הרא"ש ובר"י מלוניל, דמבו' בדבריהם דד"ז תליא בהפלוגתא אם הבי"ד מביאין או הציבור מביאין, וזה ע"פ המבו' בירושלמי?.

**ה**

יא] ובדינא דדבר שהצדוקים מודים בו, עי' רש"י ור"ח ור"י מלוניל דהו"ל קרוב למזיד, והרמב"ם פירש בע"א, וי"ל דאזלי לטעמייהו.

דהנה מעיקר מה שפירשו הרמב"ם והמאירי, מבו' דליכא חיסרון בההוראה, ואמנם צ"ע דתיקשי למ"ד דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, דמ"ט בכה"ג אינו פטור, - וי"ל דכלפי דינא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד ודאי דהוראה במזיד אינה פוטרת,[[3]](#footnote-4) ואך כלפי דינא דציבור שעשו בהוראה, הי' שייך לחייב גם בכה"ג, אף שאין ע"ז תורת הוראה, - ולפ"ז כבר אין להוכיח מזה כמש"נ דכל שאין בי"ד חייבין מתחייבין הציבור קרבן יחיד, דהכא הרי אין לפטרם משום שתלו בבי"ד, שהרי אין ע"ז תורת הוראה לפטור, וצ"ע.

יב] ולפ"ז נראה, דבזה הוא דפליגי בדין דבר שאין הצדוקים מודין בו, שהרי לא מצינו דאומר מותר בדבר שהצדוקים מודים בו, יהא פטור מקרבן, והרי בהעלם שבת והעלם ע"ז חייב קרבן, אף דהו"ל דבר שהצדוקים מודים בו, והרי דלעולם חשיב כשוגג, וכל מש"כ רש"י דחשיב כמזיד הוא רק לגבי ההוראה, דכיון שהי' לו ללמוד ולא למד, אין ע"ז תורת הוראה, אך לדעת הרמב"ם דפטורא דמזיד הוא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא, ל"ש ה"ט בהורה בדבר שהצדוקים מודים בו, וע"כ פירש בע"א, דאי"ז שגגה אלא שכחה, ועי' יהגה הארי' שהוא דין בפנ"ע דאין ע"ז תורת הוראה, ועי' מהר"י קורקוס בזה, אך בדבריו נ' דמדמה ד' רש"י לד' הרמב"ם, וצ"ב, ויש להוסיף, בדינא דלא הי' מופלא שבבי"ד שם, דג"כ אמרו דהוא משום שהי' לו ללמוד, והתם בודאי דאי"ז כמזיד, שהרי הם הגיעו להוראה, אלא היינו דהוי זה גריעותא בהוראתם.

ויש להוסיף, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דנקט דהורו מזידין לכלול כל האופנים אף שהוא רחוק, אך הר"י מלוניל פירשה בדבר שהצדוקים מודים בו, והרמב"ם דלא ניח"ל לפרש כהר"י מלוניל דהורו מזידין היינו בדבר שהצדוקים מודין בו, משום דלדעתו הוי זה דין בפנ"ע, - וכ"ה מבו' גם ממה שחילקו בפ' לעצמו.

ויש להוסיף, דהנה בפירש"י בכריתות ד"ב. כתב דאומר מותר דעוקר כל הגוף אנוס הוא, וצ"ע דהכא אמרינן דהוא קרוב למזיד, - וזה ניחא לפמש"נ, דמחד גיסא אומר מותר הוי טפי אנוס, דאחר שעכשיו אינו יודע, תו ה"ה קרוב לאונס, ואף שהי' מוטל עליו ללמוד, אך אחר שלא למד, הו"ל כאונס, אך מאידך לגבי הוראה, ודאי יש לנו לומר, דכל שלא למד והורה בלא ללמוד, אין ע"ז תורת הוראה, ודו"ק.

**ו**

יג] בדין ידיעת הציבור וידיעת בי"ד, לכאו' נראה דלרש"י דאף בבי"ד מזידין הי' שייך חיוב פר, ואך דלא חשיב כהוראה, הרי ודאי דל"ב ידיעת בי"ד, - אך אי"ז מוכרח בד' רש"י, די"ל דהוצרך להא דאינו חשוב הוראה, דמה"ט חייבין בכשבה ושעירה ולי"ב לפטורא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד, ואמנם בל' רש"י אין נראה כן, אלא נראה דזהו הטעם דליכא חיוב פר, משום דל"ה הוראה מעליא, - ובד' רש"י בד"ה. נראה להדיא דהא דונודעה החטאת, היינו שיהא ידוע לציבור במה חטאו ע"פ בי"ד, ול"ב כלל שיהא ידוע לבי"ד, עייש"ה בכל דבריו, ואזיל לטעמי'.

ומאידך למש"כ הרמב"ם דגם בציבור מזידין הי' שייך חיוב פר, ואך שלא עשו ע"פ הבי"ד, הרי ודאי דל"ב ידיעת הציבור, שהרי אף אם משכחת גוונא דהציבור מזידין ועשו ע"פ בי"ד, איכא לחיוב פר, וזהו שפירש הרמב"ם לדינא דלקמן ד"ה. על ידיעת הבי"ד, ואזיל לטעמי', וכ"נ בל' הרמב"ם פי"ב ה"א, ז"ל, אם שגגו בי"ד הגדול בהוראה והורו להתירו ושגגו העם בהוראתן ועשו העם והם סומכין על הוראתן "ואח"כ נודע לבי"ד שטעו", הרי בי"ד חייבין להביא קרבן חטאת על שגגתן בהוראה, עכ"ל, ולא הצריך הרמב"ם אלא שיוודע לבי"ד.

יד] והנה בחזו"א סימן י"ד סק"ח כתב דלמ"ד דציבור מביאין ודאי בעינן דעת הציבור, ואיבעיא דמרובין ונתמעטו הוא משום שכבר מתו וחשיב המיעוט כרוב, דכל שחטאו רוב הוי ככל הקהל, ואילו כל הקהל שנתמעט ודאי מביאין וה"נ ברוב הקהל הן נידונין כאין קהל אלא הן, עכ"ד, - אך לכאו' יל"ד, דלא מיבעיא לדעת הרמב"ם דודאי ל"ב ידיעת הציבור, וכמש"נ להוכיח כן, אלא גם לדעת רש"י, י"ל דסגי בידיעת מקצת הציבור, שהרי כל דאיכא ציבור חייל חיוב פר גם על מקצתן, כדמוכח מד' התוס' במיעוטן בחלב ומיעוטן בע"ז, די"ל דמביאין את ב' הקרבנות, ועי' חזו"א שם סקי"א שביאר לזה, ז"ל, דכל מיעוט חייב קרבן, דמיעוט האחר מסעדו למחשב כרובא, עכ"ל, וצ"ע דאחרי שנקט כן, מ"ט פשיטא לי' דבעינן ידיעת כל הציבור.

ובחזו"א סק"ט הוכיח דודאי בעינן גם ידיעת הציבור, ממש"א דבמרובין ונתמעטו לר"ש פטורין, ואם ל"ב ידיעת הציבור, מאי נפ"מ לגבי הבי"ד אם רוב הציבור קיים או שמתו מקצתן, - אך נראה דלדעת הרמב"ם דל"ב ידיעת הציבור, יל"פ דאיירי בשנתרבו הציבור וממילא נתמעטו החוטאים מרוב, ובכה"ג י"ל דכיון דחיובא דבי"ד חייל בשעה זו, בעינן שבשעה זו לא יתבטל מהן תורת ציבור, דכל קו' החזו"א, הוא דלא איכפ"ל דמתו, והיינו דיש לנו לדון על כל מי שחטא על פיהן, וכל החוטאים יחד חשיבי כציבור גם עכשיו, ודו"ק, אך באמת אכתי הוא חידוש.

ועי' חדר הורתי סו"ס כ"ו שנסתפק אם א' מן הציבור לא נודע לו, אם הוא מתכפר בפר, עיי"ש.

**ז**

טו] ובדינא דמרובין ונתמעטו, כתב רש"י דהוי זה מחיוב לחיוב, ואזיל לטעמי' דהוי זה חיובא דהציבור, אך לדעת הרמב"ם דהוי זה חיובא דבי"ד, לא חשיב כנשתנה מחיוב לחיוב, ועי' שער יוסף שעמד ע"ז.

ועי' בפירש"י באיבעיא דחלב ודם, שפירש דאין קרבנם שוה בקרבן יחיד, ולכאו' להרמב"ם דהוי חיוב דבי"ד על הוראתם, אין לפרש כן, דמה ענין הא דחלוקים הם בקרבנותיהם בקרבן יחיד שהוא על החטא, לענין חיובם על ההוראה, ודו"ק, אך אם כל הספק הוא לפטרם מקרבן יחיד, אין להביא מזה.

יא] ולפ"ז נמצא, דגם בד' הר"ח שפירש דטעם הא דשוגגין ועשו מזידין פטורין ואין מביאין פר, הוא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא, מבו' דס"ל כדעת רש"י דעיקר חיובא דפר הוא על חטא הציבור, וע"כ כל שעשו הציבור מזידין לי"ב לחיוב קרבן.

וכ"ה מבו' גם ממש"כ ר"ח ברישא דמתניתין שם, ז"ל, שמעינן דכל היכא דל"ה הוראה ועשו הקהל, כל א' מן העושים מביא כשבה או שעירה, עכ"ל, ומבו' דמפרש דהא דבהורו מזידין ועשו שוגגין מביאין כשבה או שעירה, הוא כד' רש"י דכל שהורו מזידין לאו הוראה היא, והוי שגגת מעשה בלא העלם דבר, ודלא כמו שפירש הרמב"ם דהוא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא.

יב] ויש להוסיף, דלמש"נ לעיל סק"ד בדעת רש"י, דכל דתורת ציבור להן מיפטרי מקרבן יחיד, וכל הא דבשגגת מעשה בלא העלם דבר חייבין בקרבן יחיד, הוא משום דכל דלא עשו ע"פ הוראת בי"ד מחלקי מהדדי והוו כיחידים, נראה דמוכרח הוא דהא דמזידין ועשו שוגגין לא מיחייבי פר, הוא משום דלאו הוראה מעליא היא, דאם הי' הטעם כמו שפירש הרמב"ם דמזידין לאו בני קרבן נינהו, הרי מ"מ הי' בדין שיהיו פטורין מקרבן יחיד, דכיון דעשו ע"פ בי"ד ותורת ציבור להן, לי"ב לחיובא דקרבן יחיד, ובע"כ דכל שהורו מזידין לא חשיבא כלל כהוראה, וע"כ הן חייבין בקרבן יחיד, משום דכל דליכא הוראת בי"ד, מחלקי מהדדי והוו כיחידים.

אך הרמב"ם לטעמי' שפיר פירש דהא דאין מביאין פר הוא משום דהן מזידין, ומ"מ מיחייבי הציבור בקרבן יחיד, ומשום דכל פטור הציבור מקרבן יחיד הוא משום שתלו בבי"ד, ונתחייבו בי"ד על הוראתן, וע"כ בבי"ד מזידין דלא נתחייבו על הוראתן, מיחייבי הציבור בקרבן יחיד, דדמי להיכא דלא ידעו בי"ד מה הורו, דחייבין הציבור בקרבן יחיד, וכמש"נ לעיל סק"ה הטעם בזה.[[4]](#footnote-5)

ואמנם דאכתי צ"ע בזה לדעת הרמב"ם, דכ"ז ניחא לפ"מ דקי"ל דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב, ולא מיפטרי ציבור שתלו בבי"ד, אלא משום דמיחייבי בי"ד על הוראתן, אך למ"ד דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, אשר מתניתין בריש פירקין אתיא כוותי', הרי דאי נימא כמבו' בד' הרמב"ם דהוראת בי"ד מזידין תורת הוראה עלי', וכל הא דמיפטרי מפר העלם דבר, הוא משום דהן מזידין ולאו בני קרבן נינהו, תיקשי דמ"ט הציבור מביאין כשבה או שעירה, הרי עשו בהוראת בי"ד, ואף דבי"ד לא מיחייבי ע"ז בקרבן, מ"מ הו"ל ככל יחיד שעשה בהוראת בי"ד דפטור, וצע"ג.

יג] ונראה עוד לפ"ז, דיסוד פלוגתת רש"י והרמב"ם שנת' לעיל ס"ק ד' ה' בשכחו בי"ד מה הורו אם חייבין הציבור בקרבן יחיד, תליא בפי' מתניתין דלקמן, דהנה בפי' ר"ח בריש מכילתין כתב, ז"ל, דכל דבי"ד פטורין קרבן יחיד איכא, ועיקר ד"ז תמצא באותה ששנינו הורו בי"ד שוגגין ועשו כל הקהל שוגגין, עכ"ל, והיינו דמהך מתניתין נלמד דין זה דכל דמיפטרי בי"ד, מיחייבי הציבור בקרבן יחיד, וכ"ה בפיר"ח במתניתין שם, ז"ל שמעי' דכל היכא דל"ה הוראה ועשו הקהל כל אחד מן העושין מביא כשבה או שעירה, עכ"ל.

ונ' לפ"ז, דכיון דדין זה נלמד ממשנתינו, הרי דלדעת רש"י דטעמא דהך דינא הוא משום דכל שהורו מזידין ל"ה הוראה מעליא, אין ללמוד מזה דאף היכא דאיכא הוראה מעליא, מ"מ כל דליכא חיוב פר, חייבין בכשבה או שעירה, אך להרמב"ם דאף בהורו מזידין חשיבי כהוראה, ומ"מ מיפטרי בי"ד משום דהוו מזידין, יש ללמוד מזה דאף בדאיכא הוראה מ"מ כל דמיפטרי בי"ד, מיחייבי בקרבן יחיד, וזהו שנחלקו רש"י והרמב"ם אם בשכחו בי"ד מה הורו, חייבין הציבור בקרבן יחיד, וכמש"נ.

יד] ונראה עוד, דב' פלוגתות רש"י והרמב"ם שנתבארו, חדא, דלרש"י פר העלם דבר הוי חובת ציבור על חטאן, ולהרמב"ם הוי חובת בי"ד על שגגת ההוראה, והב', דלרש"י כל דתורת ציבור עליהן מיפטרי מקרבן יחיד, ולהרמב"ם פטורן מקרבן יחיד הוא משום דתלו בבי"ד, תליין זב"ז, וכמו שיתבאר.

דהנה הרי קי"ל דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, והרי דאף שהוא עושה ע"פ בי"ד, מ"מ לא מיפטר מן הקרבן, וע"כ פירש"י דהא דציבור מיפטרי מקרבן יחיד, אי"ז משום שעשו ע"פ בי"ד, דכ"ה דיחיד לא מיפטר מכח זה, גם ציבור לא מיפטרי מכח זה, אלא הוא דין בפנ"ע, דציבור אין חייבין בכשבה ושעירה אלא בפר, ודומיא דמשיח.

אמנם לדעת הרמב"ם אין לפרש כן, שהרי לדעתו ל"ד ציבור למשיח, דרק במשיח הוא דאמרינן דאפקי' רחמנא מחיובא דיחיד ורמי עלי' חיוב פר, אך בציבור אאל"כ, דהרי הפר ל"ה חובת הציבור אלא חובת הבי"ד, וכיון דלא אפקינהו רחמנא לחיוב אחר, א"א לומר דהופקעו

?בההיא דמועטין ונתרבו, דפירש"י דאתיא כמ"ד דפטור, עי' שער יוסף די"ל דאתיא לכו"ע, דחשיב כנשתנה מפטור לחיוב, ולכאו' הוא תלוי אם הוי זה חובה דבי"ד או חובת הציבור, ואזלי רש"י והרמב"ם לטעמייהו.

1. וראיתי בשער יוסף שהביא מד' התוי"ט שנקט דפליגי רש"י והרע"ב בזה, ועיי"ש בשער יוסף שכתב די"ל דלא פליגי, דמש"כ הרע"ב דטעמא הוא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא, היינו דמה"ט אין הבי"ד חייבין פר, ומש"כ רש"י דטעמא הוא משום דבעינן שוגגין בבי"ד, היינו דמה"ט מביאין כשבה ושעירה ולא מיפטרי מכח מה דתלו בבי"ד, לדעת תנא דמתניתין דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, עכ"ד. - אך צ"ב, דלכאו' מש"כ רש"י דאם כל עדת ישראל ישגו כתיב דבעינן שוגגין בבי"ד, הוא טעם גם להא דאין הבי"ד חייבין פר, שהרי הך קרא כתיב בחיובא דפר העלם דבר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף בזה, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מכילתין מנה ז' תנאים לחיובא דפר העלם דבר, ומכללם להא דבעינן שיהיו הקהל שוגגין, אך לא מנה להא דבעינן שיהיו בי"ד שוגגין, ונראה דאזיל לטעמי' דהא דבי"ד מזידין אינם חייבין הוא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא, ונמצא דאי"ז דין מסוים בחיובא דפר העלם דבר, אלא הוי ככל הקרבנות דאין חייבין בקרבן אלא בשוגג, ומשא"כ הא דכשהציבור מזידין אין בי"ד חייבין, הוא משום דלא עשו ע"פ בי"ד, והוי זה דין מסוים בפר העלם דבר. [↑](#footnote-ref-3)
3. וזה ניחא טפי למש"כ בחזו"א סימן י"ד סקי"ז דטעמא דמאן דפטר בנתחלף לו חלב בשומן, הוא משום "דהשתא לאו שם חלב עלי' כלל", ובהמשך דבריו כתב דהיינו, "שאין כאן איסור חלב כלל בשעת אכילה שהוא מותר מצד הוראת בי"ד", עכ"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם באמת צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, [↑](#footnote-ref-5)