חלב של ב_פ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / בן פקועה

חולין עה. הערות בענייני חלבו וגידו של ב"פ

**א. ביאור דעת ר"י היאך מתיישב לרבנן-**

מסקינן לל"ב בסוגיא דדעת ר"י שנאסר חלב של ב"ט חי משום חדשים גרמי ולכך התולש חלבו חייב כרת, ולר"ל חדשים ואוירא גרמי וכל שלא יצא הולד לאויר העולם לא נאסר חלבו.

עי' ברשב"א צב: הביא שיטת רבינו אפרים דפליגי בפלוגתא דר"מ ורבנן, ור"י דס"ל חדשים גרמי ע"כ ס"ל כר"מ דב"ט אין בו היתר מה"ט.

אבל הראשונים (רש"י ותוס' עה. ורשב"א שם) הוכיחו מכ"ד שאינו כן, אלא דר"י דס"ל חדשים גרמי אזיל אף לרבנן, ואף דס"ל חדשים גרמי וחייל ביה דין חלב מ"מ אם נשחט הותר החלב.

ויש בזה מקום עיון בתרתי, חדא דהא עיקר פלוגתא דר"מ ורבנן מבואר ברש"י במתני' אם חדשים גרמי להחשיב את הולד כחי בפנ"ע ואינו אגב אמו, או דבעי נמי אוירא, והרי לר"י דחדשים גרמי ע"כ לכאו' יסבור כר"מ, ולכאו' ד' ר"א מוכרחים?

וכנראה שני עניינים יש כאן, דר"י ור"ל דן על החלב מתי מקבל שם חלב מצ"ע דכל דלית ליה חדשים לא חשיב בהמה כלל מצ"ע אבל אחר חדשים הרי כלפי עצמו חשיב כבהמה.

אבל יש כאן נידון נוסף והוא נידון ר"מ ורבנן, דאף אחר שנחשב בהמה כלפי עצמה מ"מ יש כאן נידון מפרשת כל בבהמה, וענין זה הוא שחידשה תורה דאף בכה"ג שהוא מצ"ע כבר גמור ואם היה בחוץ היה נאסר מ"מ כל שהוא במעי אמו אפשר לדון אותו כטפל לאמו להיות ניתר בדיניה, ולענין זה פליגי ר"מ ורבנן אי חדשים ואוירא גרמי או חדשים לחוד.

[ומ"מ אי"ז סותר לומר שיש לו גם דיני עצמו כדחזינן דמספק"ל עד. דלמא מהני שחיטה בסימני עצמו].

ועוד יש לדון דאף שנתחדש מפרשת כל בבהמה שמקבל שחיטת אמו מ"מ היאך יועיל זה להתיר את החלב, והרי גם בבהמה עצמה שחיטה אינה מתרת את חלבה ואיך תהיה שחיטת הבהמה כלפי הולד עדיפה משחיטתה כלפי עצמה?

וכנראה יש בזה שני דרכים עיקריות:

**ב. דעת הר"ן שהוא היתר בעלמא-**

א. י"ל שהוא היתר בעלמא מגזיה"כ דכל בבהמה שכל מה שיש בבהמה ניתר בשחיטתה, ואף דבבהמה עצמה אין היתר לחלב שלה היינו משום שבהמה צריכה שחיטה וניתרת מכח השחיטה, אבל העובר אינו ניתר מכח שהשחיטה חלה בו אלא כך הוא דינו שאף בלא שחלה שחיטה בו כיון שנשחטה אמו הותר א"כ אף חלבו הותר.

כדרך זו נראה בר"ן (כה. מדפיו) ובחי' עד., ועפי"ז נתקשה למה גם בדמו אין היתר של כל בבהמה, וכתב דלא התירה תורה אלא מידי דאכילה דהא כתיב כל בבהמה תאכלו, אבל דם שתיה הוא ולא אכילה ואינו בכלל גזיה"כ זו.

[וע"ע בחי' הר"ן עה. דבאמת טעמיה דר"ל דס"ל חדשים ואוירא גרמי משום דלא מסתבר ליה שהתירה תורה איסור חלב רק ע"כ לא חייל ביה שם חלב כלל אלא ע"י אוירא].

והנה אם יסוד ההיתר של חלב הוא משום דלא חשיב בהמה בפנ"ע רק כחלק מאמו תינח גבי חלב שאסרה תורה רק חלב שעל הכסלים אבל גבי דם היאך יתכן להתיר כה"ג שהרי כל דם של אמו נאסר ואם הוא חלק מאמו ייאסר גם דמו כחלק מדם האם.

ואמנם כך נקטו רבותינו בדעת הר"ן [עיין אבי"ע פכ"ה מטו"מ וכ"נ שאר המפרשים], מ"מ אין ראיה זו מוכרחת כ"כ בעיני מכמה טעמים, חדא די"ל שלא בא הר"ן אלא לפרש מנא ילפינן כ"ז ולמה לא נילף מכל בבהמה גם לענין דם, ועוד יל"ד בזה, עכ"פ שאר דברינו יתבארו ע"ד המפרשים.

ועיין לקמן ביאור דעת הרא"ש.

**ג. דעת שא"ר שיסוד ההיתר משום דלא חשיב חלב אגב אמו-**

ב. יש להוכיח מכמה ראשונים שיסוד ההיתר של חלבו הוא משום דלאו שמיה חלב כלל שהרי הולד הוא כאבר מאברי הבהמה ואינו נידון כבהמה בפנ"ע להיות חלבו אסור, וכלפי האם לא חשיב חלב שהרי לא אסרה תורה אלא חלב שעל הכסלים וחלב זה אינו על כסליה.

ויסוד הדבר כתב בהג' מהרצ"ח בשם יד המלך פ"ח מאכ"א, וכ"כ בביאורי מהרש"ל על הסמ"ג ל"ת-קלו.

אלא דצ"ב לפי"ז למה אם תלש חייב ואם לא תלשו ונשחט הרי הוא חלק מאברי הבהמה?

ויסוד הדבר נראה דבאמת לר"י הרי חדשים גרמי להחשיבו כחלב ובהמה מצ"ע, אלא שנתחדש בפרשת כל בבהמה שא"א להחשיבו

ואף לר"י דחדשים גרמי היינו דמצ"ע חייל בו שם חלב אבל מ"מ נתחדש מפרשת כל בבהמה שהוא חלק מאמו ולאו בהמה בפנ"ע הוא לכך אין בו שם חלב.

אלא שכל חידוש זה הוא ע"י פרשת כל בבהמה, ויסוד ההיתר הוא רק כלפי השחיטה שאם נשחט אגב אמו הרי הוא נחשב כאבר מאברי האם לענין השחיטה וממילא גם לענין חלבו לא חשיב חלב.

אבל אם תלש את החלב פקע ממנו פרשת כל בבהמה, ועיין לקמן היאך הדין בחלב שעדיין לא נתלש.

לפי"ז מתבאר החילוק בין חלב לדם בפשיטות [ואי"צ לחילוקו של הר"ן], דחלב שהצריכה תורה דוקא חלב שעל הכסלים ויש לו מקום ושם מוגדר הרי כל שהולד אינו בהמה בפנ"ע אין שמו חלב, אבל בדם אין מקום מוגדר לדם ובכל מקום שהוא דם הוא, ואף אם נחשיב את הולד כאבר מאברי אמו מ"מ הרי גם דם האברים אסרה תורה ולא גרע זה מדם האברים.

מקור לזה מצאנו מכ"ד:

א. כן משמע לשון רש"י במתני' ד"ה ומוציא:"דחלבו הוא דמותר כדקתני לקמן מה חלב ושתי הכליות וכו' אבל דמו לא גרע מדם האברים", ופשטות לשונו נראה כש"כ, וכ"כ אבי"ע פכ"ה מטו"מ[[1]](#footnote-2).

וכ"מ לשון רש"י לכל אורך הסוגיא עד: דיסוד ההיתר של ב"פ משום דלא חשיב בהמה בפנ"ע רק אגב אמו.

ב. ברשב"א פט:,צב:, צידד ונקט כן להלכה בשיטת הרי"ף דאין היתר לר"י ע"י השחיטה אלא בחלב שהצריכה תורה חלב שור ובהמה אבל גיד הנשה שלו לא הותר שלא הצריכה תורה דין בהמה לגיד.

מבואר דיסוד ההיתר אינו היתר בעלמא רק משום דלא חשיב בהמה, ומכח זה נקט דלא מיבעי שאין היתר גבי דם אלא אף בגיד אין לו היתר, אבל להר"ן והרא"ש אין לזה שום מקום ובוודאי גם הגיד הותר כדעת שא"ר פט: [ושא"ר פליגי ע"ז ואף הגיד ניתר כשי"ת לקמן, אבל לענין דם יתכן דמודו].

ג. עוד מקור לזה מצאנו הנה בסוגיא עה. הק' ר"ל לר"י מברייתא דדריש גבי אשם שאין מקריבים חלבו של שליל, משמע דלאו חלב הוא.

והק' הרשב"א צב: לשיטת רו"ר דאף ר"י מודה דע"י שחיטה הותר החלב א"כ מאי קושיא הרי התם אחר שחיטה איירי ובזה וודאי אינו חלב?

ותי' הרשב"א דלר"י דחדשים גרמי הרי מצ"ע חשיב חלב אלא שניתר ע"י השחיטה וא"כ לענין קרבן שפיר מיקרי חלב, משא"כ לר"ל

אבל במהרש"א עה. כתב שתי' זה דחוק ולמה לא נימא דאף לענין קרבן מעטיה רחמנא מקרא דמוצא מכלל שליל.

והנה לשיטת הר"ן דלר"י היתר החלב ע"י השחיטה הוא היתר גרידא לענין איסור אכילה הרי וודאי הוא תירוץ מוכרח דלענין קרבן וודאי מיקרי חלב.

וכנראה דעת מהרש"א דאף לר"י אינו היתר גרידא אלא דכיון שנשחט אין לו שם חלב אגב אמו.

אלא שיש כאן מקום עיון בדעת הרשב"א לפמש"כ להוכיח דעתו דיסוד היתר החלב משום דלאו שמיה חלב כלל א"כ אף לר"י נמי לא יוכלו להקריבו ולא הועיל תירוצו לפי שיטתו?

וכנראה ביאור הדברים דאף להרשב"א דלאו שמיה חלב מ"מ חלוק הרבה דינא דר"י מדינא דר"ל, דדינא דלר"י דחדשים גרמי הרי מצ"ע וודאי מיקרי חלב אלא דמפרשת כל בבהמה פקע ממנו שם חלב דלא חשיב בהמה בפנ"ע, וכ"ז לענן מאכ"א שחידשה תורה כן אבל לענין קרבן לא.

אבל לר"ל דחדשים ואוירא גרמי ביאור הדברים דלאו מפרשת כל בבהמה נפקא לן, אלא דכשם דלר"י חדשים גרמי ובלא חדשים ל"ח חלב כלל אף כלפי עצמו ואף אם נקרעה אמו, ה"נ לר"ל חדשים ואוירא גרים ולא חשיב חלב מצ"ע אלא ע"י חדשים ואוירא, ושפיר לר"ל ל"מ אף לענין קרבן [ועיין לקמן עוד בנידון זה אם דינא דר"ל הוא מפרשת כל בבהמה או מצד עצמו לא חשיב חלב].

ד. עיין בלשון הרמב"ן קכ. בהא דאמרו חלב לא היתה לו שעת הכושר, הק' הרמב"ן הרי חלב שליל מותר, לתינח לר"ל דלא חשיב חלב אבל לר"י חלבו אסור וכי שחיט לאימיה הותר, ותי':"הא נמי לא קשיא דכיון דאי שחיט ליה לאימיה הותר כל זמן שבמעי אמו אין עליו שם חלב דלשחיטה קיימא ולא להכניס ידו למעי אמו ולתלוש ממנו חלבו של שליל וירך אמו הוא ואין שם חלב חל עליו".

מבואר ברמב"ן דכיון שיש לו היתר בשחיטת אמו ירך אמו הוא ואין שם חלב עליו, ומבואר עוד ברמב"ן דמה"ט גם קודם השחיטה לא חל בו שם חלב, ויתבאר יסוד זה לקמן.

וכעי"ז ברמב"ן צב: ז"ל:"כיון שאם שחט את אמו חלבו של שליל מותר בשעה שיצא לאויר העולם הוא שחל עליו איסור חלב שבמעי אמו אינו חל עליו דלאו למתלש מיניה ומיכל בלא שחיטה אמו קאי".

ולפי"ד מבואר היטיב למה אין היתר בדמו, שהרי גם אם נחשבנו כחלק מאמו ולאו בהמה בפנ"ע היא מ"מ הרי דם אמו אסור כדם האברים[[2]](#footnote-3).

**ד. דעת הרא"ש-**

הרא"ש במתני' כתב להקשות לר"י היאך ניתר החלב ע"י שחיטה דיו לולד שיהיה כאמו שאין שחיטתה מתרת חלבה?

ותי' דגזיה"כ הוא מכל בבהמה, והוסיף שם דהיתר הולד עדיף מההיתר שלה, דכה"ג מצאנו שהתולש אבר של הולד במעיה הרי הוא ניתר בשחיטתה אבל אבר של הבהמה עצמה שנתלש במעיה אינו ניתר, כמבואר לעיל סט..

ונתקשה ג"כ למה לא יותר גם דמה, וכתב בזה"ל:"ומה שדמו אסור לפי שהוא נבלע בכל הגוף וחשיב כדם האברים שפירש של בהמה עצמה".

ואין דבריו ברורים כ"כ, ובפשטות נראה דעתו כהר"ן שהוא היתר בעלמא, ומה"ט נתקשה היאך שייך להתיר בעובר יותר מהאם וע"ז הביא מחותך עובר שבמעיה, וכ"כ נאו"י כב-ו.

אבל לפי"ז צ"ב למה באמת אין הדם ניתר, ומש"כ דהוי כדם האברים שלה עצמה צ"ב.

וכנראה צל"פ לפי דרך זו דשאני חלב מדם דחלב אין לו הגדרה אלא בעובר אבל כלפי הבהמה לא חשיב חלב, ומה"ט יש להתירו דמיקרי 'בבהמה', אבל דם חשיב גם כדם שלה עצמה וא"א להתירו.

וצ"ע שהרי אברי העובר שנתלשו ג"כ ניתרים וצ"ל גם בזה שהעובר יש בו דין שניתר ע"י שחיטת אמו ואבר הנתלש ממנו במעיה אינו נחשב מאברי האם שהרי אינו מחובר לה רק מונח בבהמה וג"ז בכלל 'בבהמה' משא"כ באבר שנתלש ממנה הרי הוא אבר שלה והוא טעון שחיטה ככל חלקי הבהמה.

ובט"ז יג-ג פי' כוונת הרא"ש באופ"א וז"ל:"שהדם מתערב עם דם הבהמה עצמה וניזון ממנו ע"כ לא עדיף מדם הבהמה עצמה", משמע כוונתו משום שבמציאות הוא חלק מדם הבהמה.

אבל בקה"י-טו באר כוונת הרא"ש דפליג ע"ד הר"ן ויסוד היתר החלב אינו משום היתר בעלמא כהר"ן רק משום דחשיב כאבר מאברי האם, משא"כ בדם ל"ש לומר כן וזהו גופא חילוקו של הרא"ש [ועיקר חילוק זה מבואר במהרש"ל כש"כ לעיל, אבל ל"מ כן בלשון הרא"ש].

[ובחי' רעק"א יו"ד-יג רצה לומר טעם מחודש בזה לחלק בין חלב לדם שלא כשא"ר, דכל בבהמה משמע שיוכל לאכול כולה ואת הדם הרי מותר לאכול ע"י בישול דדם שבשלו מותר א"כ אין הכרח לומר שהתירתו תורה].

נמצינו למדים דדעת הר"ן שאין היתר החלב אלא משום גזיה"כ בעלמא ולא משום דלא חשיב חלב אגב אמו, ויתכן שגם דעת הרא"ש כן.

ובמקו"א נתבאר היאך יתיישב זה עם מה שהוכיח בתבו"ש יג-יז מגמ' תמורה יב. דדנה אם יתחייב על העובר משום שחוטי חוץ, דמשמע דיסוד דין ב"פ הוא משום דהוי כאילו נשחט, ואכ"מ.

**ה. דמו-**

ונפק"מ כנראה בין הרא"ש להר"ן, דלשיטת הרא"ש משמע דאיסור דם של ב"פ הוא משום דהוי כחלק מהבהמה והוי כדם האברים של הבהמה עצמה ולא חשיב הולד כבהמה בפנ"ע, משא"כ לדעת הר"ן יסודו משום דם הנפש של העובר דלענין דם לא חידשה תורה ההיתר של ב"פ, ונתבאר עוד בסוגיא דדמו של שליל.

וכן אם נפרש כדעת המהרש"ל דיסוד החילוק הוא דחלב לא נאסר אלא חלב שעל הכסלים וכיון דלאו בהמה בפנ"ע הוא לא חשיב חלב, אבל דם גם אם הוא טפל לאמו חשיב כדם של הבהמה הרי לכאו' ל"ח אלא דם האברים לחוד.

והנה מבואר במתני' השוחט את הבהמה וכו' קורעו ומוציא את דמו, מבואר שלא התירה תורה דמו של ב"פ, ולא דמי לחלב.

ולקמן עד: פליגי דלר"ל אין בו כרת ולריו"ח אית ביה כרת, ודעת הרמב"ן שם דדם זה לא מיקרי דם הנפש וכל מה שחייב ריו"ח כרת הוא רק לר"י דדם התמצית בכרת ואי"צ דוקא דם הנפש.

ור"ל ס"ל דאף לר"י פטור, וכמבואר בגמ' הטעם דלא חייב ר"י אלא היכא דאיכא דם הנפש אבל בהמה שאין לה דם הנפש אין בו חיוב על דם האברים.

אבל דעת הר"ן דריו"ח מחייב כרת גם לרבנן, דס"ל שהוא בכלל דם הנפש אף שעדיין לא יצא לאויר העולם, והוכיח כן מלשון הר"מ פ"ו מאכ"א דפסק להלכה שיש בו חיוב כרת אף דקי"ל כרבנן.

ולפי"ד כתב הר"ן דפליגי ריו"ח ור"ל אם דם שליל מיקרי דם הנפש, דר"ל ס"ל בסוגיין דלא חשיב דם הנפש ואף לר"י פטר ליה משום דכל דליכא דם הנפש אין חיוב על דם התמצית, וריו"ח נמי מודה בהאי כללא דכל היכא וכו' אלא דס"ל דדם של שליל מיקרי דם הנפש ממש.

ובפשוטו לשיטת הר"ן עיקר פלוגתא דריו"ח ור"ל היא לטעמייהו לקמן עה. גבי חלב דלר"ל חדשים ואוירא גרמי וקודם לזה לא מיקרי חלב כלל וה"נ לא חשיב בהמה בפנ"ע גם לענין דם הנפש שאין כאן נפש בפנ"ע, ואף דלענין דם לא נתחדשה גזיה"כ דכל בבהמה מ"מ ענין חדשים ואוירא גרמי דר"ל נתבאר במקו"א דבפשוטו אינו ענין לדין כל בבהמה רק מצ"ע לא חשיב חלב ודם ואף בבהמה טמאה כן, עיין לקמן באורך.

משא"כ לריו"ח חדשים גרמי הרי חשיב כבהמה בפנ"ע גם במעי אמו וממילא חשיב דם הנפש [ואף דלענין חלב דעת רו"ר דאוירא דחלב מיהת בעי היינו מגזיה"כ כל בבהמה כמבואר בכ"ד אבל לענין דם דלשיטת הר"ן לא נתחדשה גזיה"כ זו שפיר חייב כרת ומיקרי דם הנפש].

ולשיטת הרא"ש לכאו' הדין נותן שיסבור כהרמב"ן דלא חשיב דם הנפש וכל חיובו משום דם האברים וכש"כ הרא"ש, וכ"נ בפמ"ג מ"ז יג-ג דלא כהר"מ [ועיי"ש מה שהביא שבר"מ פ"ו מאכ"א ה"ג,ד משמע דכל דם שיוצא מהסימנין אף שאין הנפש יוצאת על ידו חייב עליו כרת וה"נ הכא].

אלא שיש כאן מקום עיון, עיין בזכרו"ש-עד שנתקשה לפי"ד הרא"ש שכתב הטעם שאין היתר בדם משום דהוי כדם האברים הרי משמע שאינו נידון כבהמה בפנ"ע א"כ היאך פטר ר"ל גם לר"י מכרת משום דכל היכא דליכא דם הנפש אין דם האברים, הרי כיון שהוא נחשב כחלק מאמו יש כאן דם הנפש של אמו ולמה לא יתחייב כרת לר"י לכה"פ?

והוסיף שאין לומר שזהו טעמיה דריו"ח דמחייב כרת ופליג בהא גופא ומודה לכללא דר"ל דכל היכא וכו' אלא דס"ל דהכא יש דם הנפש של האם, דל"מ כן, ובאמת מבואר להדיא ברמב"ן דריו"ח חולקעל עיקר האי כללא אבל לכו"ע לא חשיב שיש כאן דם הנפש, וצ"ב.

ובזכרו"ש-עד מסיק מכח זה שאין כוונת הרא"ש לומר שאין בו אלא חיוב משום דם האברים, אלא כוונתו לבאר מ"ט אינו נכלל בהיתר דכל בבהמה שהרי גם אם תתירנו דלא חשיב בהמה בפנ"ע מ"מ יהיה אסור מכח האם דלכה"פ יהיה כמו דם האברים, א"כ ע"כ אינו בכלל לישנא דקרא דכל בבהמה תאכלו, וע"כ לא קאי ההיתר על דם כלל ואין דין כל בבהמה כלפי דם, א"כ חוזר הדין שהוא בכלל דם הנפש על העובר עצמו וחייב עליו כרת.

מיהו ברמב"ן מבואר להדיא שאינו בכלל דם הנפש ואכתי תיקשי קו' הזכרו"ש לשיטתו היאך שייך כאן כללא דכל שישנו וכו' הרי הוא חלק מהבהמה א"כ יש כאן דם הנפש של הבהמה, וע"כ צ"ל באופ"א וצ"ע.

**ו. דין אוירא דחלב לר"י-**

מבואר קג. דאיסור חלב טריפה ואבמה"ח חיילי יחד בשעה שיוצא הולד לאויר העולם ואין בו חסרון של אחע"א.

בתוס' שם נתקשו דהא לר"י איסור חלב חל במעי אמו דחדשים גרמי ולא אוירא, ואם תלש חלב חייב א"כ איסור חלב קדם?

א. ברש"י ותוס' שם ורמב"ן ור"ן צב: כתבו להוכיח מזה דאף לר"י לא חל איסור חלב עד שיצא החלב לאויר העולם, אלא דלר"ל בעינן שיצא כלל העובר לאויר העולם כדאמר חדשים ואוירא גרים, אבל לר"י חדשים גרמי ואי"צ שיצא כל הולד לאויר העולם, אבל מ"מ כל שהחלב עדיין במעי אמו גם הוא מודה שאין בו איסור, דאוירא דחלב מיהת בעי, ולקמן יתבאר ביאור הענין.

ב. ברשב"א פט: נראה שבאר הדברים קצת באופ"א, ז"ל:"דוודאי אע"ג דאית ליה לר"י דתלש גיד וכו' לוקה עליו וכו' אלא דבנשחטה אמו מותר וכו' מ"מ אף כשנולד לענין אאחע"א לא חשבינן ליה לאיסור גיד חל משעת יצירתו אלא משעת לידתו, משום דכיון דאפשר שתשחט אמו ויהא לו לגיד היתר אכילה על ידה לא חשבינן ליה לאיסור חע"א עד שנולד".

פשטות לשונו משמע דדוקא לענין אאחע"א אמרינן דכל שיש לו היתר א"י להתנגד לאיסור מוקדשין ולמנוע ממנו לחול שהרי הוא מוסיף כאן איזה פרט דאף לכשיותר החלב יאסר ע"י השני, אבל לעולם איסור החלב חייל נמי מהשתא, ושלא כמשמעות שא"ר, וכן פי' דבריו בעויו"ט-סז,קה.

מיהו לפי"ז ד' הרשב"א תמוהים, עי' בקה"י-כב משה"ק מגמ' קג. דלמ"ד בהמה לאברים עומדת אאחע"א של טריפה על אבמה"ח, ולמה לא נימא שיש לה היתר בשחיטה?

[עוד ילה"ק מגמ' יבמות לב. דאיסור אש"א אף שיש לו היתר ביבום מ"מ מונע את האיסור אחו"א מלחול, ולא עיינתי כעת].

עיי"ש בקה"י שתי' דשחיטה אין בה כח להתיר איסור אבמה"ח רק שע"י השחיטה חשיב כמת ופקע ממילא אבמה"ח [וכש"כ בסוגיא דמפרכסת דעת הרשב"א], וכה"ג חשיב שאין היתר לאיסורו, אבל כ"ז בבהמה עצמה אבל כלפי העובר הרי יש לו שם חלב ואבמה"ח וע"י השחיטה לא חשיב כמת רק שהוא היתר מיוחד מכל בבהמה תאכלו.

ואינו נראה כ"כ חדא שהרי נתבאר דלשיטת הרשב"א ע"כ יסוד היתר החלב הוא משום שאין לו שם חלב וחשיב כירך אמו בשחיטה, ומה"ט כתב הרשב"א לחלק בין חלב לגיד, ואינו היתר בעלמא.

ועוד דאף בעובר הוי כאילו נשחט וכמת הוא חשוב ותו אין בו אבמה"ח, עיין רשב"א פה: דעובר הוי כנשחט ולאו משום היתר בעלמא לאיסורו הוא [ואולי יש בו גם דין היתר, וכ"ז דוחק].

אבל לד' הרמב"ן ושא"ר לק"מ שאינו דין כללי באאחע"א רק גבי ולד לחוד.

ובזכרו"ש סוס"י-עה כתב דוודאי כוונת הרשב"א כשא"ר דלא חל האיסור כלל עד שיוולד ודלא כמו שפי' בעויו"ט כוונתו.

וסייעתא לדבריו נראה מהמשך ד' הרשב"א שבאר קו' הגמ' דא"כ הול"ל ר"י אומר אינו נוהג במוקדשין, "כלומר שאין איסור הגיד חל בשליל עד שעת הויה שמא תשחט האם ונמצא שלא נאסר הגיד עדיין", משמע להדיא דלא חל האיסור כלל.

[ומש"כ הרשב"א שאינו אלא לענין אאחע"א יתכן משום שאין בו נפק"מ אחרת שאם אוכל אותו עצמו הרי ממילא פקע ממנו האפשרות לישחט ושוב עובר עליו משום חלב וגיד, וא"כ כל הנפק"מ הוא לענין אאחע"א].

**ז. ביאור ענין אוירא דחלב ודין כל בבהמה קודם השחיטה-**

נתבאר מד' הראשונים דלא חייל איסור חלב עד שימצא החלב לאויר, ויסוד הדברים צ"ב.

ועוד צ"ב לפי"ד הראשונים דאף לר"י בעי אוירא דחלב א"כ אין כאן פלוגתא דר"ל ור"י אם חדשים ואוירא גרמי אלא אי בעי אוירא דחלב או אוירא דבהמה?

ונבוא מתחילה לבאר הטעם דלא חשיב חלב עד שיצא לאויר העולם, ערש"י קג. דיסוד הטעם דבעי אוירא דחלב משום פרשת כל בבהמה א"כ מצ"ע חדשים לחוד גרמי ויש לו שם חלב אלא שפרשת כל בבהמה גורמת שלא יהיה בו איסור, אבל כל שיצא אפי' החלב לבדו לאויר העולם אינו בכלל כל בבהמה וחייל בו דין חלב[[3]](#footnote-4).

ועיקר הטעם דלא חייל שם חלב לר"י עד שיצא לאויר העולם צ"ב דאף דכתיב כל בבהמה הרי הוא היתר רק בשחיטת האם והרי אם נקרעה וודאי חייל ביה שם חלב, ואיך יפקע ממנו שם חלב קודם לכן?

ובפשוטו ביאורו כמו שהבאנו לעיל מהרמב"ן צב:,קכ., דכיון דלענין שחיטה החשיבתו תורה כירך אמו הרי כל שהאם נשחטת תו לא חשיב חלב כלל רק ודנים אותו גם לשאר דינים כירך אמו, וממילא גם לפני השחיטה חשיב כירך אמו וכש"כ הרמב"ן שהרי הוא עומד לשחיטה ולא לתלישה ולא חייל ביה שם חלב כלל.

אלא דכ"ז ניחא לדעת הראשונים דס"ל שהיתר החלב אינו היתר בעלמא מגזיה"כ רק משום דחשיב כירך אמו, אבל לשיטת הר"ן ובפשטות כן שיטת הרא"ש דאינו אלא היתר בעלמא מקרא דכל בבהמה צ"ע היאך יתכן להתיר את החל קודם שחיטה.

ואמנם בדעת הרא"ש לא מצאנו בפסקיו מפורש שיצריך אוירא דחלב, ובראש יוסף צב: צידד דבאמת פליג על שא"ר בזה [עיין לקמן יו"ד], מיהו בתו"ר מבואר להדיא שהסכים לזה וכשי"ת לקמן.

וגם בלא"ה תיקשי לשיטת הר"ן שהוא היתר בעלמא ומ"מ הסכים עם ד' הרמב"ן בסוגיא קג., עיי"ש.

וצ"ל בדוחק לדעת הר"ן דאף שהוא היתר בעלמא מ"מ כיון שיכולה השחיטה אח"כ להתירו אין האיסור יכול לחול, וצ"ע, [ועיין בלשון הר"ן קג. דמיתלא תלי וקאי, אבל לדעת הרמב"ן נראה גדר אחר באמת דלאו בהמה הוא בפנ"ע שאינו עומד לתלישה].

אבל כ"ז לפי פשטות הראשונים אבל ראיתי בראש יוסף צב: נראה שפי' הכל להיפך, דיסוד ההיתר של חלב וגיד בב"פ הוא משום שלא חל עד שיצא לאויר העולם, דהוא דין בפנ"ע דכל שלא יצא לאויר העולם לאו חלב מיקרי ואין בו איסור חלב, ואחר שיצא לאויר העולם הרי נשחטה האם וממילא הויא כבישרא בעלמא וא"א לחול דין חלב בבישרא בעלמא.

וזה ממש היפך כל דברינו, דלפי דברינו הרי יסוד הדין הוא מכח ההיתר בשחיטה וממילא גם קודם לזה לא חל שם חלב דלאו למיתלש מיניה קאי, ועוד יתבאר בדין גיד של ב"פ.

אבל ממה דמבואר ק: דבטמאה שפיר חייל גיד גם קודם שיצא לאויר העולם משמע איפכא דדוקא משום פרשת כל בבהמה שיש לו היתר ע"י שחיטה לא חל בו דין גיד עד שיצא לאויר העולם, אבל בטמאה שאין לה היתר בשחיטה חל מיד דין גיד, וכן בחלב לר"י.

**ח. ביאור פלוגתת ר"י ור"ל-**

ולפי כל מש"כ הרי מבואר היטיב שלא הזכירה הגמ' דבעי אוירא דחלב לר"י, דד' הגמ' קאי מתי מקבל שם חלב מצ"ע, וזהו דקאמר חדשים גרמי, היינו דע"י חדשים כבר מיקרי חלב, ורק ע"י פרשת כל בבהמה הוא ענין אחר שלא חל בו שם חלב.

ולפי"ז לפי המבואר לקמן ק: דגבי טמאה חייב על הגיד כיון לא שייך בו פרשת כל בבהמה, ה"נ גבי חלב לר"י חדשים גרמי ויתחייב על החלב מיד.

אבל דעת ר"ל דחדשים ואוירא גרמי, ביאור הדברים כנראה דס"ל דעצם שם חלב אינו נגמר אלא בחדשים ואוירא, דכל שלא נולד העובר אין בו שם חלב[[4]](#footnote-5).

ובפשוטו לפי"ז נראה דהיתר החלב של שליל לר"ל אינו מפרשת כל בבהמה אלא מצ"ע דלא חשיב חלב, דכשם דלר"י חדשים גרמי ובפחות מב"ט לא חשיב חלב מצ"ע ואף בטמאה, ה"נ לר"ל חדשים ואוירא גרמי.

**ט. בדינא דר"ל דאוירא גרים אם הוא מפרשת כל בבהמה, וביאור הסוגיא עה. גבי הקרבה-**

ובאמת עיקר דבר זה אינו ברור כה"צ בעיני, אי דינא דר"ל דבעי חדשים ואוירא הוא משום דין כל בבהמה אלא דס"ל דלא סגי מה שיצא החלב לאויר העולם ובעי שכל הבהמה תצא שא"א שיחול רק בחלב שם חלב בלא שהוא מבהמה.

או כמו שהוכחנו שהוא דין בפנ"ע דחדשים ואוירא גרמי.

וכנראה שני ראיות לזה שהוא דין מצ"ע ולא מפרשת כל בבהמה:

א. הנה הרא"ש נתקשה לר"י שתולש חלב חייב וחל בו שם חלב היאך יותר ע"י השחיטה, אבל לר"ל לא נתקשה כן, וכבר תמה ברא"י צב: דכשם דלר"ל לא קשיא כיון שעדיין לא חל בו איסור חלב ה"נ לר"י לא תיקשי שהרי כתבו כל הראשונים שלא חל בו איסור חלב עד שיצא לאויר העולם?[[5]](#footnote-6)

ומכח זה מסיק דהרא"ש לית ליה יסוד התוס' דבעי אוירא דחלב, אבל צ"ע דבתו"ר פט: הבאנו לעיל שנקט כן ומ"מ בתו"ר עה. כתב כדבריו ברא"ש.

אבל הביאור פשוט כש"כ לעיל דאף דבעי אוירא דחלב אי"ז לצורך שם חלב רק משום היתר כל בבהמה לחוד משא"כ לר"ל אין לו שם חלב מצ"ע.

ולכך נתקשה הרא"ש לר"י היאך תתיר אותו השחיטה הרי ע"י השחיטה פקע פרשת כל בבהמה ואין בו היתר של החלב.

אבל לר"ל סבר הרא"ש דאין לו שם חלב עד שעת שחיטה תו לא חייל ביה בשעת שחיטה שם חלב שהרי בשרא בעלמא הוא.

אבל לר"י לא אכפ"ל דהשתא בשרא הוא שהרי עיקר שם חלב חל כבר מתחילה בעודו במעי אמו, ואף שלא היה בו איסור בפועל לא אכפ"ל, וכל דפקע היתר דכל בבהמה חל בו האיסור.

ב. בגמ' עה. הק' ר"ל לר"י לפי שיטתו דחדשים גרמי למה אסרה תורה להקריב את החלב, והק' הרשב"א צב: ומהרש"א עה. דהא אף ר"י מודה דכל שנשחטה אין איסור על החלב [לרו"ר דלא כרבינו אפרים והר"מ] א"כ התם שנשחטה שפיר לא חשיב חלב?

ובאר הרשב"א שיש חילוק מהותי בין ר"י לר"ל, דלר"ל אין שם חלב כלל עד שיצא לאויר העולם, אבל לר"י יש בו שם חלב אלא שהשחיטה מתירתו א"כ לענין הקרבה חשיב חלב.

ביאור דבריו דאף שנתבאר לעיל דמד' הרשב"א פט: מבואר דע"י השחיטה גם לר"י לא חשיב חלב כלל והוא כירך אמו [ומה"ט נקט שאין היתר על הגיד], מ"מ כ"ז חידוש מפרשת כל בבהמה אבל כלפי הקרבה לא שייך זה ושפיר חשיב חלב.

אבל לר"ל מה דלא חל עליו שם חלב אינו מכח פרשת כל בבהמה רק מצ"ע דחדשים ואוירא גרמי, ולכך גם לענין הקרבה לא חשיב חלב.

והנה עוד הק' ברא"י במה דמבואר עה. דמקשי ר"י לר"ל [לאידך לישנא] בשלמא לדידי איצטריך קרא למעוטי חלב שליל מהקרבה אלא לדידך ל"ל קרא.

ותמה ברא"י שהרי מבואר בראשונים שאיסור חלב לא חל עד שיצא לאויר העולם א"כ ה"נ לדידיה לא חל שם חלב, וע"כ הביאור דלר"י ע"י שנשחטה הבהמה כבר מיקרי אוירא, א"כ ה"נ לר"ל יהני שיש כאן אוירא דעובר [והוא כעין מה שהבאנו לעיל משמו להקשות ע"ד הרא"ש]?

וע"כ הביאור דלר"ל כל שנשחטה האם לא חשיב אוירא גרים ודוקא ע"י לידה ממש חשיב חדשים ואוירא [וה"נ אם נקרעה אמו מסתבר שאין בו איסור חלב לר"ל] דמצ"ע לא חל בו שם חלב.

אבל לר"י הרי מצ"ע חל בו שם חלב אלא שיש בו פרשת כל בבהמה וכל שנשחטה כבר האם פקע מיניה דין כל בבהמה ושפיר אית ביה שם חלב, ואף שאחר שחיטה נמי יש פרשת כל בבהמה הרי כבר נתבאר מד' הרשב"א דפרשה זו לא נתחדשה כלפי לענין הקרבה.

ג. עוד נתבאר לעיל מד' הר"ן דלר"ל לא חשיב דמו של ב"פ כדם הנפש, דלטעמיה אזיל דחדשים ואוירא גרמי ואף דלענין דם לא נתחדש פרשת כל בבהמה לשיטת הר"ן, ויל"ד.

**י. היאך מהני שחיטת עצמו לר"ל-**

ולפי כל המבואר נמצינו למדים דיסוד דינא דר"ל דחדשים ואוירא גרמי אינו מפרשת כל בבהמה רק הוא דין בפנ"ע דלא חשיב חלב.

אבל צע"ג לפי"ז מש"כ בתוס' עה. בסוה"ע דאף ר"ל מודה לאיבעיא דלעיל עד. שנסתפקה הגמ' אם מועלת לולד שחיטה עצמו כל שהוא במעי אמו[[6]](#footnote-7), וצ"ע דתינח אם יסודו מפרשת כל בבהמה שפיר י"ל דיסודו הוא טפילות לאמו אבל ד"ס אכשר ביה רחמנא ויכול לשחוט גם בסימני עצמו ולדונו כחי בפנ"ע, אבל לפי המבואר דחדשים ואוירא גרמי לר"ל אינו ענין לדין כל בבהמה היאך שייך לשוחטו?

ואולי כלפי כלל הבהמה מודה דחדשים לחוד גרמי וכל המעכב הוא משום פרשת כל בבהמה, אבל ל"נ כן בראשונים [יו"ד לקמן] שדנו אם ד' ר"ל דחדשים ואוירא גרמי עולים בקנה אחד עם ד' ר"מ, ומשמע דפשיטא להו דאף לענין כלל הבהמה אמר ר"ל כן דבעי חדשים ואוירא מצ"ע כמו לענין חלב.

ומשמע מכ"ז דוודאי דינא דר"ל הוא מפרשת כל בבהמה אלא דס"ל דעי"ז בכלל הבהמה לא חל שם חלב משא"כ לר"י הוא נידון כלפי החלב בפנ"ע וסגי מה שיתלש החלב כדי להחשיבו כחלב, וכ"ז צ"ב רב.

**יא. אם ר"ל מתיישב לדעת ר"מ-**

ובעיקר דעת ר"ל נחלקו הראשונים, דעת הר"ן בחי' שלא אמר ר"ל דבריו אלא לרבנן שיש היתר של ב"פ בב"ט חי, ובזה באר ר"ל הטעם משום דחדשים ואוירא גרמי וקודם לזה לא חשיב בהמה בפנ"ע לכך ניתר ג"כ אגב אמו.

אבל לר"מ דס"ל שאין היתר בב"ט חי אגב אמו ס"ל חדשים גרמי וחשיב בהמה מצ"ע ע"י חדשים וודאי יהיה בו איסור חלב.

והר"ן כתב שכ"מ ברש"י וכנראה כוונתו לרש"י במתני' דטעמיה דר"מ משום חדשים גרמי.

והרא"ש במתני' ג"כ דקדק כן מד' רש"י במתני' דטעמיה דר"מ משום חדשים גרמי, והרא"ש תמה ע"ז דא"כ היאך התיר ר"מ בב"ט מת ולמה לא נחוש שמא בשעת שחיטה היה חי ולא הועילה שחיטת אמו?

וכתב הרא"ש דע"כ מודה ר"מ דחדשים ואוירא בעי, אבל כל שלא יצא לאויר העולם מודה ר"מ שיש לו היתר של אמו גם בב"ט חי, ורק אם יצא אח"כ לאויר העולם בעודו חי פקעה שחיטת אמו דתו לאו אחד מאבריה הוא.

[ודעת הר"ן דלא ניח"ל למימר דר"מ נמי סבר חדשים ואוירא גרמי כמו לר"ל, הביאור פשוט דס"ל דלענין חלב שייך לומר חדשים ואוירא גרמי אבל לענין שחיטת אמו הרי אם בחדשים לחוד עדיין טפל לאמו ומקבל שחיטת אמו מה יהני אוירא להפקיע את השחיטה כשיוצא לאויר העולם הרי כבר חלה בו שחיטה, ולא ס"ל שיכולה השחיטה לפקוע, והרא"ש ס"ל דכיון שכל השחיטה היא אגב אמו כל שעכשיו אינו טפל לאמו פקעה השחיטה מיניה].

והנה דברי הרא"ש צ"ב דתינח לר"ל אבל לר"י חדשים לחוד גרמי ואיך יפרש דינא דר"מ דשרי ב"ט מת דלמא היה חי בשעת השחיטה וחדשים גרמי [בס' שחיטת חולין הביא קו' זו בשם תורת יקותיאל סי' סד ואין הספר בידי כעת]?

אבל כמובן דלק"מ דכל קו' זו תיקשי לדעת רבינו אפרים דר"י ס"ל דוקא כר"מ, ולדידיה באמת צ"ל דס"ל כהר"ן.

אבל הבאנו לעיל ד' הראשונים דאף ר"י מודה לרבנן דמהני שחיטת האם להתיר משום כל בבהמה ואף דחדשים גרמי היינו כלפי עצמו אבל מ"מ כלפי שחיטת האם חשיב טפל לאמו, וא"כ י"ל דאף ר"מ מודה בזה ולענין זה מודה ר"י דוודאי חדשים ואוירא גרמי דוקא אבל חדשים לחוד אכתי חשיב טפל לאמו אף לר"מ, ופשוט [ועי' בס' שחיטת חולין מש"כ בזה ולא עמד על עיקר הענין].

ובמקו"א נתבאר לדון עפ"י כ"ז בביאור ספק הגמ' אי מהני שחיטת ולד במעי אמו די"ל דאפי' לר"מ ל"מ משום דחדשים ואוירא בעי, ואכ"מ.

[ובשיטת רש"י יש מבוכה בזה, הנה בראשונים פי' דעתו דלר"י חדשים לחוד גרמי, וכלשונו בד"ה טעון.

אבל ברש"י במתני' גבי ב"ח (ד"ה קורעו) כתב דלאו חדשים איכא ולאו אוירא איכא, משמע דלר"מ בעי חדשים ואוירא.

וכן ברש"י בע"ב ד"ה למעוטי ויותר מפורש בסד"ה חלבו, וע"ע רש"י צב: ד"ה בבן תשעה-שחי ועומד לפנינו, מבואר בכל הנך דחדשים ואוירא דוקא בעי לר"מ.

וערש"ש במתני' הגיה ד' רש"י דדעתו כהרא"ש ובעינן חדשים ואוירא, דלא כמו שפי' הראשונים כוונתו.

ובס' שחיטת חולין הביא מתורת יקותיאל לחלק דלענין כלל הבהמה אזלינן בתר חדשים לחוד, אבל לענין חלב שלה בעי חדשים ואוירא, ואינו מובן כלל.

ומ"מ לפי"ד נמצא לנו דרך נוספת דר"ל לא פליג אדר"מ דאף דלר"מ חדשים גרמי מ"מ לענין החלב חדשים ואוירא גרמי].

**יב. עוד בשיטת הרא"ש-**

בעיקר מש"כ הרא"ש דב"ט חי שמת אחר שחיטת האם ויצא לאויר העולם בעודו מת מודה ר"מ להתיר, יל"ע בשני מקומות.

א. דעת ר"ח עד. דכל מה דלרבנן מועלת שחיטת האם להתיר את האבר היוצא הוא דוקא בעובר חי אבל במת לא.

וכתבו התוס' עד. דלפי"ז צ"ל פלוגתת ר"מ ורבנן דוקא בעובר בן ח' שהרי בבן ט' חי אין לר"מ היתר ע"י שחיטת אמו כלל ולא אכפ"ל משחיטת אמו כלל, וכ"כ בתו"ר.

וצ"ע למה לא נעמיד בב"ט חי בשעת שחיטה ואח"כ מת?

ומבואר בזה בע"כ דגם מה דאר"ח מחלוקת בעובר חי אבל בעובר מת לכו"ע שחיטה עושה ניפול הרי גם לענין זה אם מת אחר שחיטת האם חשיב כעובר מת לדעת הרא"ש, ואין לזה מובן בסברא.

ב. כה"ג עיין לקמן פה: לא צריכא אלא לשוחט את הטריפה ומצא בה ב"ט חי דס"ד דלר"מ שחיטה שא"ר שמה שחיטה ניתר הולד, ומקשינן והא לר"מ אין היתר ב"ט חי, ומבואר שם בראשונים דלא מוקי בב"ח או ב"ט מת דבכה"ג אין צד שתועיל השחיטה להולד עיי"ש בתוס' וברשב"א בביאור הדבר, ולדעת הרשב"א הוא כעין דינא דר"ח דדוקא בב"ט חי חשבינן ליה כאילו נשחט.

וצ"ב מ"ט לא מוקי לה בב"ט שמת אחר השחיטה דאף לר"מ שרי, וצ"ל דגם לענין דהתם כל שמת קודם שיצא מיקרי כב"ט מת דלא ס"ד שתועיל השחיטה להתירו, ויל"ע בזה.

**יג. גדר ההיתר שחיטה לר"י-**

לפי המבואר מד' הרא"ש נמצא דאף ר"מ מודה לרבנן דכל שהוא במעי אמו חשיב חלק מאמו וניתר בשחיטתה, אלא שכשיוצא חי פקעה שחיטת אמו.

ויל"ע לפי"ז בטעמייהו דרבנן שיש היתר בב"ט חי, אם פליגי אר"מ וס"ל דאף אחר שיצא לחוץ לא חשיב בהמה בפנ"ע רק כחלק מאמו.

או י"ל דבעיקרא דמילתא אין כאן מחלוקת כלל ואף רבנן מודו דאחר שיצא לחוץ פקע שייכותו לאמו, אלא דכיון שכבר חלה בו שחיטת אמו אינו פוקע אח"כ וכבר ניתר לעולם.

וכבר חקר בזה בראש יוסף צב: ד"ה וזה.

ובפשטות הסוגיא עד: דמספק"ל גם לענין שאר דינים דלמא לאו בהמה הוא לפדות בו ולמנות בו משמע דלאו בהמה הוא גם אחר שיצא לרבנן כש"כ בנאו"י.

ולד' הרא"י צ"ל דכיון שהועילה השחיטה לכך חשיב כבשרא כמו מפרכסת, וכפשטות ד' התוס' בפי' הסוגיא, ויל"ע עוד.

ובסוגיא עד. בבעיא דר' אושעיא ג"כ משמע דרבנן פליגי על ר"מ בעיקרא דמילתא אם יש בו ד"ס, ואין טעמם משום שנשאר בו היתר השחיטה, ולא עיינתי כה"צ בנידון זה.

**יד. דין אוירא דחלב בשחיטת עצמו-**

כתבו הראשונים דלא פליגי ר"י ור"ל אלא לענין כרת דחלב אבל איסור לכו"ע יש משום אבמה"ח, וכשי"ת לקמן.

וכתב בחי' רעק"א עד. דמ"מ יש למצוא נפק"מ לפי שיטת הר"ן לעיל בדעת הרי"ף דמהני שחיטת עצמו של הולד במעי אמו, כחד צד בגמ' עד., הרי י"ל דלר"י יש בו איסור חלב משא"כ לר"ל לא חשיב אוירא.

אבל כתב דלפמש"כ הראשונים דאף לר"י בעי אוירא דחלב, הרי אף לר"י מותר שאין כאן אוירא דחלב.

ומ"מ כתב שאם הוציא אבר שיש בו חלב הרי לר"י יהיה בו איסור ולר"ל שרי בשחיטת עצמו [ונתבאר במקו"א שיש לדון דכל שלא נתלש האבר לא חייל איסור חלב עד שיוולד רובו כמו לקמן קג. לענין אבמה"ח].

ולפמש"כ לעיל יש לדון טובא בד' רעק"א דיסוד אוירא דחלב הוא משום פרשת כל בבהמה שהוא טפל לאמו לקבל ממנה שחיטה, אבל אם שחוט בפנ"ע תו לא מהני ביה שחיטת אמו כיון שכבר הוא שחוט בפנ"ע [וצריך בדיקה בזה] וממילא לא חשיב יותר כאבר מאברי האם וחשיב שיצא החלב לאויר העולם, וצ"ע בזה.

שו"ר בזכרו"ש עד-ה מש"כ לדון בזה אי שחיטת עצמו של ולד מהני להתיר חלבו, וכתב דאי נימא דהיתר החלב הוא היתר בעלמא וודאי ל"ש זה בשחיטת הולד וחייל ביה איסור חלב.

אבל כתב שיש לצדד דתהני שחיטתו להתיר חלבו משום דלא חל איסור חלב עד שיצא לאויר העולם, וכששחט את הולד תו לאו בהמה הוא וא"י לחול בו איסור חלב.

אבל מסיק התם כש"כ הכא דאף אם אינו חל עד שיצא לאויר העולם הוא רק מכח פרשה דכל בבהמה וכל שבא בשחיטת עצמו יחול בו חלב שאינו טפל לאמו כבר.

ומיהו לפמש"כ במקו"א דעת הרא"י צב: טעם ההיתר חלב של ב"פ משום דלא חל עד שיצא לאויר העולם וכשיוצא לאויר העולם והוא שחוט לאו בהמה הוא ולא מתחדש בו איסור חלב, הרי מסתבר דה"נ בשחיטת עצמו י"ל כן.

**טו. איסור אבמה"ח בחלבו-**

לל"ב דסוגיא פליגי ר"י ור"ל בתלש חלב מב"ט חי אם יש בו איסור חלב, דלר"י חדשים גרמי וחשיב חלב ולר"ל חדשים ואוירא בעי ואכתי אינו חלב.

כתב הרא"ש דאין נפק"מ מפלוגתתם דלכו"ע לכה"פ יש בו איסור במה"ח [או אפי' אבמה"ח עמש"כ בסוגיא קג. אם באבר שאין בו עצם יש איסור אבמה"ח].

והר"ן כתב בנו"א:"ומיהו אפי' ר"ל מודה דאסור מידי דהוה אהוציא העובר את ידו שאין היד ניתר בשחיטת אמו".

ודבריו צ"ב רב מה שדימהו לאיסור יוצא, שהרי מבואר במתני' עב. שאם הוציא ידו ותלש קודם שחיטה חייב משום אבמה"ח ממש ולמה הוצרך לדמותו לאיסור יוצא?

וכנראה מבואר כאן בד' הר"ן חידוש גדול דדוקא אם הוציא ידו ואח"כ תלש חייב משום אבמה"ח, אבל אם תלשו בעודו במעי אמו אין בו משום אבמה"ח.

וכנראה יסוד הדברים כמבואר קג. בראשונים שלא חל איסור אבמה"ח עד שיצא ממעי אמו, ורק יש בו אבמה"ח מכח אמו, וממילא ס"ל להר"ן דכל שאח"כ יצא מאמו פקע ממנו השייכות לאמו ואין בו איסור אבמה"ח של אמו, וגם איסור של עצמו לית ביה, וכל איסורו הוא משום יוצא.

אבל עצ"ע למה אם תולש אותו לא יחול בו איסור אבמה"ח בשעה זו שכבר אינו שייך לבהמה וכמו בחלב לריו"ח.

ועי' זכרו"ש-עד משכ"ב דדעת הר"ן דאיסור אבמה"ח לא חייל עד שיצא לאויר העולם מצ"ע אף בלא דין כל בבהמה, עיי"ש ולכך אין בו אלא משום יוצא.

אלא שנתקשה בזה ממתני' עב. דאם הוציא ואח"כ חתך פשיטא לכו"ע שיש בו טומאה משום אבמה"ח, ואם איסורו משום יוצא היה לכאו' תלוי בפלוגתת ר"מ ורבנן.

ועוד יש לתמוה שאם אין בו משום אבמה"ח איך יהיה בו איסור יוצא ומ"ש מחלב דמספק"ל סט. דכיון שאין בו אבמה"ח אין בו איסור יוצא, וסוף דבר ד' הר"ן צ"ע, ועיי"ש בזכרו"ש שהאריך בכ"ז.

דין תולש חלב מב"ט מת נתבאר בשיטת הר"מ בהיתר החלב, ואכ"מ לכפול הדברים.

1. מיהו ד' רש"י צ"ב למה נקט דרשא דאשם מוצא מכלל שליל הרי מבואר לקמן עה. דדוקא ר"ל למד מזה דלא חשיב חלב אבל לר"י הוא גזיה"כ בעלמא, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. עתוס' פט: ד"ה בולדות נראה מדבריהם דגיד חל במעי אמו ומ"מ ניתר בשחיטת האם, ולכאו' מבואר בזה דדין כל בבהמה הוא היתר בעלמא שלא יחול בו האיסור כלל, אבל יל"ד דדעתם הוא דאף דמעיקרא חל ביה שם גיד ולית להו הדין דאוירא דגיד בעי, מ"מ בשעת שחיטה כיון שהוא טפל לאמו לענין שחיטה חשיב טפל לענין שאין בו שם גיד, וכמבואר בד' הרמב"ן צב: שיש חידוש לומר שגם מתחילה חשיב טפל להאם מכח שהוא טפל בשחיטתה ולא רק בשעת שחיטה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואף שכלל העובר אכתי טפל לבהמה משום פרשת כל בבהמה ולכאו' לא שייך שיהיה חלב בלא שהוא מבהמה, וצ"ל דמ"מ שייך שיחול בו איסור חלב, שהרי מצ"ע הוא עובר מושלם ורק כלפי מה שבתוך הבהמה דנים אותו כחלק מהבהמה, ועצ"ע קצת. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואף לפמש"כ בחי' הר"ן דר"ל יליף ליה מפרשת כל בבהמה דמדהתירה תורה חלבו ע"כ לאו חלב הוא שאם היה חלב גמור לא התירתו תורה בשחיטה, הוא גילוי מילתא בעלמא דלא חשיב חלב, וכ"מ לשון הר"ן שם. [↑](#footnote-ref-5)
5. ורצה לפרש דע"י שחיטה חשיב שיצא החלב לאויר העולם וחייל ביה איסור חלב, משא"כ לר"ל אוירא דלידה בעי והשתא בשר הוא ולא חשיב לידה.

   וצ"ע דהא וודאי לר"ל אסור בנקרעה האם וע"כ חשיב אוירא ואינו תלוי בגדרי לידה ממש, וכשי"ת לקמן.

   ברא"י כתב שאינו נראה לפרש מטעם זה דהוי כבישרא בדיקולא לא חל בו איסור חלב, שהרי שה הוא לפדות בו ולאו בשר הוא אחר השחיטה כדמסקינן לעיל עד:, ובאמת כן נתבאר במקו"א שיטת הר"מ לדרכו של האמר"מ דחל בו איסור חלב בב"ט אחר שחיטה כיון דשה מעליא הוא ובאמת צ"ע דעת שא"ר מקו' זו.

   אבל יש לדון דבאמת לכל מילי לא חשיב לא כבישרא בעלמא אבל לענין פדיון מספק"ל ספק מסויים אם כיון שבפועל רהיט ואזיל שה הוא, ואינו תלוי בשם בהמה לכל שאר מילי, וכ"מ לשון הגמ' דרהיט ואזיל שה הוא, ועיין נאו"י כב-ו כעי"ז. [↑](#footnote-ref-6)
6. התוס' כתבו:"אפשר דבמעי אמו מהני ליה שחיטה כי היכי דמהני ליה שחיטת אמו", אם כוונתם לתת טעם הרי דבריהם צ"ב רב דשחיטת אמו וודאי מהני ליה בתורת חלק מאמו ואיך נלמד מזה שתועיל לו שחיטת עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)