סח - סימן שכ_ח סי_ד
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**הקל הקל תחילה**

א] ביומא פ"ג א' תניא בדין מי שאכלו בולמוס דמאכילין אותו הקל הקל תחילה, ונחלקו בזה האחרונים, דהקרית ספר בפי"ד ממאכ"א כתב דהא דמאכילין הקל קל תחילה אינו אלא מדרבנן, דמדאוריתא אין לך דבר שעומד בפני פיקו"נ אלא ג' עבירות חמורות אך שאר איסורין כולם אין עומדין בפני פיקו"נ.

אך בתשו' חת"ס יו"ד סימן ע' כתב דבן נח שהוא מסוכן ורפואתו ע"י בשר ויש לפניו בשר מן החי ואבמה"ח וריפא עצמו באבמה"ח נהרג עליו, דאיסור בשר מן החי הותר לו לרפואתו ולא אבמה"ח, והוכיחו מדבריו דדינא דהקל הקל תחילה הוא מדאורייתא,[[1]](#footnote-2) וכן האריך בתשו' קול אליהו למהר"א ישראל ח"א או"ח סימן י"ז, וכ"נ בד' התויוהכ"פ ביומא שם (וזהו שהק' דמאי קמ"ל).

ב] ולכאו' יש ללמוד כן גם ממש"כ הביאוה"ל בסימן תרי"ח ס"ח בדין חולה ביוהכ"פ דכל דסגי לו באכילה דפחות מכשיעור ואכל שיעור חייב כרת, וצ"ב דמ"ט הוא חייב כרת, הרי אכילת החצי שיעור הותרה לו וליכא איסורא אלא במה שהוסיף לאכול ואין בזה כשיעור.

אך נתפרשו הדברים בד' הברוך טעם בשער ג' דין א' ובגליון השאג"א סימן ע"ו דהיינו משום דאף דהותר לו לאכול את החצי שיעור, מ"מ לא הותר לו לאכלו אלא בפנ"ע, אך לאכלו עם עוד ח"ש לא הותר לו כלל, (והיינו דדמי להיכא שיש לפניו ב' אוכלין דמאחד סגי ליה לאכול פחות מכשיעור ומאחד צריך לאכול כשיעור, דמדינא דהקל הקל תחילה צריך לאכול את זה שהוא ח"ש ואסור לאכול את זה שהוא שיעור שלם), וע"כ הוא חייב.

ומבו' לפ"ז מדבריהם דדינא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה הוא מדאורייתא, ודאם עבר ואכל את האיסור החמור חייב.

**אם הא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה הוא גם למ"ד דהותרו האיסורים אצל חולה**

ג] הרמב"ם בפ"ב משבת ה"א כתב דדחויה היא שבת אצל סכנת נפשות, והכס"מ שם פירש לדבריו דהיינו דשבת דחויה היא אצל חולה ולא הותרה,[[2]](#footnote-3) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט וח"ז סימן שמ"ג ובתשו' החדשות סימן ש"ע והר"ן בביצה י"ז א', (והכס"מ שם ובב"י בסימן שכ"ח כתב דתליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחויה בציבור, וכיון דקי"ל דטומאה דחויה בציבור ה"נ קי"ל דשבת דחויה היא אצל חולה, וכ"נ בארחות חיים הל' שבת אות שמ"ו ובתשב"ץ ח"ג סימן ל"ז בשם הרשב"א) - אך בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן ר' שהביא הרא"ש ביומא פ"ח סימן י"ד מבו' בפשוטו דס"ל דשבת הותרה אצל חולה, וכ"כ הפסקי רי"ד בשבת ק"ל ב' והתשב"ץ בח"ג סו"ס ל"ז.

והקרית מלך רב בהל' שבת שם עמד בזה דאי נימא דשבת הותרה אצל חולה מ"ט מאכילין אותו הקל הקל תחילה,[[3]](#footnote-4) ומ"ש מטומאה דלמ"ד דהותרה בציבור לא מהדרינן אחר טהורים, וכמו שאמרו ביומא ו' ב', (ולחד לישנא היינו אף כשיש טהורים באותו בית אב), - והאמרי בינה בהל' שבת סימן כ"ז כתב לפרש בזה דאף אם הותרו איסורים אצל חולה מ"מ אין מאכילין אותו איסור חמור דהאיסור החמור לא הותר כלל כיון דאינו נצרך לרפואתו, ול"ד לטומאה דהותרה בציבור דלא מהדרינן אחר טהורים דהוא משום דכהנים אלו זכו בהקרבתו והותרה להם, וכ"ה מבו' בד' הישועות יעקב בסימן שכ"ח סק"ז והחזו"א בזבחים סימן ב' סק"ב, (וכ"כ העמק ברכה בהל' יוהכ"פ אות ג' דאף אם פיקו"נ הותרה מ"מ במקום שיש קל אין החמור מצרכי החולה ואין עליו לההיתר דפיקו"נ).

ד] אמנם הנה בתשו' הרשב"א בח"ז שם כתב בדין יולדת דכל שיש לה דברים הבריאים ואינה צריכה למאכלים אחרים אין מחללין עליה את השבת שהשבת דחויה היא אצל החולים ולא הותרה אצלם, כיצד הרי שבישל לה ער"ש מבעו"י ובליל שבת אחר עבור קצת שעות מן הלילה הוצרכה לאכול אין אומרים נשחוט ונבשל בשבת שהשבת מותרת אצלה ושבת כחול שויוה רבנן לגבי מסוכן ויולדת, אלא די לה במה שבישלו לה מבעו"י וכו', ומבו' להדיא בדבריו דאם שבת הותרה אצל חולה מותר לשחוט ולבשל לחולה אף כשיש לו אוכל אחר, וכל הא דאסרינן בזה הוא משום דשבת דחויה אצל חולה, (וכ"נ גם בדבריו בח"ג סו"ס רי"ד ובתשו' החדשות סו"ס ס', עיי"ש), ולפ"ז לכאו' כל הא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה הוא משום דלא הותרו האיסורים אצל חולה ואי"ז אלא דחויה,[[4]](#footnote-5) וכ"ה מבו' להדיא בד' הגר"א ביו"ד סימן קנ"ה סקכ"ד וסימן רס"ו סקכ"ה, עיי"ש,[[5]](#footnote-6) וכ"כ המנ"ח במצוה רצ"ו סקי"א, וצ"ע.

ה] ויש להוסיף דאי נימא כן דכל הא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה הוא משום דשבת דחויה אצל חולה, י"ל דאף אם הא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה הוא מדאורייתא לאו היינו דלא נדחה כלל האיסור החמור במקום שבידו לעשות איסור קל, אלא אף דנדחה גם האיסור החמור מ"מ יש בזה לדינא דמהדרינן, (וע"ד הא דלמ"ד טומאה דחויה בציבור מהדרינן אטהרה), וי"ל לפ"ז דאם עשה את האיסור החמור פטור, (וכמו שמצינו כן בהא דלמ"ד דטומאה דחויה בציבור מהדרינן אטהרה, דדעת המהרש"ל ביבמות ל"ג א' דאם עבד הטמא לי"ב אלא איסורא בעלמא ואינו חייב מיתה).

**אם שוחטין לחולה בשבת או מאכילין אותו נבילה**

ו] השו"ע בסי"ד כתב דהיה חולה שיש בו סכנה וצריך בשר שוחטים לו ואין אומרים נאכילנו נבילה, והראשונים נחלקו בזה, דבתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט ובתשו' החדשות סימן ש"ע כתב דכיון דשבת דחויה אצל חולה מאכילין אותו את הנבילה ואין שוחטין לו, וכ"כ הרא"ש ביומא פ"ח סימן י"ד בשם י"א דמאכילין אותו נבילה דמוטב שיעבור הוא על לאו דנבילה משיעברו אחרים על איסור סקילה, וכ"כ הריא"ז ביומא שם (ה"ג דין ט') דיש לנו לילך אחר איסור הקל, ועוד מוטב יעבור החולה עצמו ואל יעבור אחר בשבילו, וכ"כ ההגמ"ר בשבת סימן תס"ג בשם רבינו ברוך.

אך דעת ש"ר דשוחטין לו בשבת, ובטעמא דמילתא כתב בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן ר' דהוא משום דדמי להא דשוחטין ביו"ט אף דהוי עשה ול"ת ולא אמרינן דנאכל נבילה שהיא בלאו א"נ נאמר לנכרי שינחור עופות דלא אסירי אלא מדרבנן דאין שחיטה לעוף מה"ת, אלא כיון דהתורה התירה לנו אוכל נפש הוי לדידן אוכל נפש ביו"ט כמו חול שמותר בו כל מלאכה, והשתא נמי נימא כיון דפיקוח נפש ילפינן ביומא דשרי הוי כל מלאכה לחולה שיש בו סכנה מותרת כמו בחול והיכא דאיכא היתירא ואיסורא קמיה מאכילין אותו הקל דשחוטה המאכל עצמו מותר ולא נבילות שהמאכל עצמו אסור ואריא רביע עלייהו, והביאו הרא"ש ביומא שם ובתשו' כלל כ"ו ס"ה.

ובעניותינו לא זכינו לעמוד על פשט דברי רבינו, שהרי לא הותר לאכול נבילה ביו"ט אף כשא"א לו לשחוט דלא התירה תורה לאיסור אכילת נבילה משום צורך אוכל נפש דיו"ט, ואף לא הותר לאכול נבילה דעוף האסורה מדרבנן, וא"כ ודאי דבמקום שבידו לשחוט יש לו לשחוט אף שהוא בעשה ול"ת ואין לו לאכול נבילה ולא לומר לנכרי שינחור עופות, שהרי אם יהא אסור לו לשחוט לא יהא בידו לאכול נבילה, והיאך יש ללמוד מזה דבחולה שהותר לו לאכול נבילה יש לשחוט לו בשבת ולא להאכילו נבילה, - ועוד צ"ע, דהרי ודאי דמותר לבשל ביו"ט לצורך אוכל נפש אף כשיכול לבשל ע"י נכרי, וא"כ מה הביא המהר"ם מהא דאין אומרים לנכרי לנחור עופות דה"ז אסור מדרבנן, הרי בלא"ה אין אומרים לנכרי לעשות אף בדבר המותר, וצע"ג.

**בד' המהר"ם דשוחטין לחולה בשבת משום דהותרה שבת אצל חולה**

ז] ובעיקר מש"כ המהר"ם להתיר לשחוט משום דכל מלאכה בשבת לצורך חולה מותרת כמו בחול, תמה הבית מאיר הכא דאטו שבת לבד הותרה אצל חולה יותר מכל איסורים הרי וחי בהם נאמר על כל מצות התורה חוץ מג' עבירות, וא"כ אף דשבת הותרה אצל חולה מ"מ כיון דגם נבילה הותרה והוא איסור קל דמי להיכא דאיכא טהורים באותו בית אב דטהורין עבדי ולא טמאים.

אך הנה בתשו' הרמ"א סימן ע"ו כתב בתו"ד לפרש לד' המהר"ם דהיינו דכיון דהותרה שבת אצל פיקו"נ ושבת הוא אצלו כחול גמור ע"כ אין מדקדקין לעשות האיסור הקל מאחר שהוא כחול, ומבו' בדבריו שם דמה"ט גם באיסורי שבת עצמן אין מדקדקין לעשות האיסור הקל, ולכאו' היינו דכיון דהותרה שבת אצל פיקו"נ ע"כ עושין בשבת כדרכו בחול וא"צ לעשות האיסור הקל, וע"כ שוחטין לו בשבת כדרכו בחול, (וצ"ל דדינא דהקל הקל תחילה הוא רק כשאין דרכו בזה יותר מבזה, וצ"ע), - ובתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ט וסימן פ"ה ויו"ד סימן של"ח פירש לד' המהר"ם דדוקא שבת הותרה אצל חולה אך כל האיסורים דחויים אצל חולה,[[6]](#footnote-7) וכ"כ הקוה"ע בסימן י"ח סק"ט, (ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם דשאני דין שבת מדין כל האיסורים, וצ"ע), ועמש"כ בזה התהל"ד בסקט"ז. - ועמש"כ העמק ברכה בהל' יוהכ"פ אות ג' לפרש בע"א לדברי המהר"ם.

## בדעת הר"ן דשוחטין לחולה בשבת משום דבנבילה עובר באיסור על כל זית וזית

ח] הר"ן ביומא שם כתב דהא דשוחטין לחולה בשבת ואין מאכילין אותו נבילה הוא משום דלגבי חולה אין איסור נבילה קל מאיסור שבת, דאף דנבילה היא איסור לאו ושבת איסור סקילה, הרי מאידך איכא חומרא בנבילה שהאוכלה עובר בלאו על כל זית וזית שבה, ובשבת לא עבר אלא בשעת שחיטה וליכא אלא חד לאו,[[7]](#footnote-8) ולאוין הרבה דנבילה לא מיקרי איסור קל לגבי חד לאו דשבת אע"ג דהוי איסור סקילה, (והמג"א בסק"ט והמ"ב בסקמ"ט כתבו בשמו דהרבה לאוין חמירי מלאו אחד דשבת, אך האמרי בינה בהל' שבת סו"ס כ"ז כתב דמשמעות דברי הר"ן הוא דאי"ז חמור מלאו דשבת, אלא דגם לאו דשבת אינו חמור מהן, וכיון דשקולין הן ע"כ שוחטין לו משום דשמא יקוץ בנבילה או משום דאכילת איסור הוא גנאי, וכבר כתב כן האורים גדולים בלימוד ע"ד).

ט] והתשב"ץ בח"ג סו"ס ל"ז הק' ע"ד הר"ן דא"כ נתת דבריך לשיעורים, דאם החולה הזה א"צ אלא לכזית דלא עבר אלא על לאו אחד היינו מתירין לו איסור נבילה ולא מחללין עליה שבת, (ועיי"ש שכתב דרוב חולים מסוכנים כך הוא עניינם), וכן הק' הרדב"ז בתשו' סימן אלף י"ז, והעולת שבת בסוסקי"ד נקט בדעת הר"ן דאה"נ דכל שאין החולה צריך אלא לכזית מאכילין אותו נבילה, וכל הא דשוחטין לו בשבת הוא רק כשהוא צריך לכמה זיתים.

אך המג"א בסק"ט כתב דבפחות מכזית איכא נמי איסור דאורייתא אע"פ שאין בו מלקות והוי הרבה לאוין וחמירי מלאו אחד דשבת, והפמ"ג שם כתב דהיינו דאף כשאוכל זית אחד הרי בכל משהו שאוכל בפיו איכא לאיסורא דח"ש שאסור מה"ת, וכ"כ הגר"ז בסט"ז.

י] ויש להעיר בזה בתרתי, חדא, דהנה נחלקו הראשונים בעיקר איסורא דחצי שיעור, דבתשו' הרשב"א ח"א סימן תל"ט משמע דאיכא לאו גמור אף בח"ש אלא דאין לוקין עליו, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בשבועות כ"ג ב' דודאי דאין שבועה חלה על ח"ש אף שאין בו קרבן ומלקות, שהרי אף באיסור עשה בלחוד אין שבועה חלה עליו, והרי דבח"ש איכא לאו גמור, (אלא דלי"ב קרבן ומלקות), וע"כ לא גרע מאיסור עשה דאין שבועה חלה עליו,[[8]](#footnote-9) וכן האריך הגרי"פ לאוין כ"ט להוכיח מד' הראשונים בכ"ד.

אך בד' התו"י והתוס' הרא"ש ביומא ע"ד א' מבו' דאין בח"ש לאו גמור אלא איסורא בעלמא, (וזהו שהק' שם ממה שאמרו בפסחים דחמץ ע"י תערובת וכו' בלאו, והרי דס"ל דבח"ש ליכא לאו), וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בשבועות כ"ג ב' דאע"פ דאין איסור לאו חל על איסור עשה מ"מ בח"ש דליכא אפי' עשה אלא איסור בעלמא לא חשיב מושבע ועומד, ומבו' דבחצי שיעור ליכא לאו גמור, ולי"ב אלא איסור בעלמא הנלמד מרבויא דקרא, (ועמד ע"ז בחי' הגרע"א ביומא פ"ג א', עיי"ש).[[9]](#footnote-10)

ולכאו' דברי המג"א ודעימיה מתישבים לדעת הרשב"א ודעימיה דבח"ש איכא לאו גמור אלא דאין לוקין עליו וע"כ כל שעובר כמה פעמים באיסור ח"ש הוי בכלל מש"כ הר"ן דכמה לאוין חמירי מלאו אחד דסקילה, אך אם בח"ש ליכא לאו גמור אלא איסור בעלמא, אי"ז בכלל ד' הר"ן.

יא] עוד יש להעיר בזה, דהנה החקרי לב באו"ח סימן צ' (ד"ה ואיך שיהיה) נקט בפשיטות דהאוכל שיעור שלם אין עליו כלל לעונש ח"ש, עיי"ש, - אך בד' המג"א ודעימיה מבו' דלא כן ואף האוכל כזית איסור עובר באיסור בפנ"ע על כל משהו ומשהו שאוכל, וע"כ חשיב ככמה איסורים.

יב] ובעיקר דברי הר"ן הק' הרדב"ז שם עוד דאף דבשחיטה אינו עובר אלא לאו אחד, הרי הוא עובר בבישול על כל גרוגרת שבו, (ואף אם נימא דהכל מתבשל ביחד, מ"מ אם אמדוהו לצלי הרי הדבר נראה שכל הקרוב אל האש נצלה תחלה ואם צלה בו כגרוגרת אחד עבר בכל פעם על לאו וכרת),[[10]](#footnote-11) וגם בהבערה הוא עובר בלאו על כל הבערה, - ולכאו' קשיא כן טפי בגונא דיש לפנינו נבילה מבושלת, דמ"ט שוחטין ומבשלין לו בשבת אף דיש בזה כמה לאוין דבסקילה, וצ"ע.

## אם שוחטין לו כמה עופות או מאכילין אותו נבילה

יג] הפמ"ג באש"א סק"י כתב דלדעת הר"ן אם צריך לשחוט הרבה עופות ויעבור בשחיטה על כל אחת ויש נבילה מזומנת אין שוחטין, - וצ"ב דמה לי שצריך לשחוט הרבה עופות, הרי כנגד כל אחת מן השחיטות עובר החולה על כמה לאוין, וכ"ה דאיסור סקילה לא חמיר מב' לאוין, ה"נ ה' איסורי סקילה לא חמירי מעשרה לאוין, וצ"ע.

## אם שוחטין לו בשבת או מאכילין אותו איסור דרבנן

יד] הדרכ"מ בסקט"ו כתב די"ל דהא דשוחטין בשבת ואין מאכילין נבילה הוא משום דנבילה אסורה מדאורייתא, אך כל שאינה אסורה אלא מדרבנן אין שוחטין לו, אך המג"א בסק"ט כתב דמשמע מד' המהר"ם מר"ב דאף כשאינה אסורה אלא מדרבנן שוחטין לו בשבת, (והפמ"ג שם כתב דלדעת הר"ן דהא דשוחטין לו בשבת הוא משום דעובר בלאו על כל כזית, הרי דכל שאינה אסורה אלא מדרבנן אין שוחטין לו, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ט).

והמחה"ש שם תמה על מש"כ המג"א דלדעת המהר"ם מר"ב שוחטין לו אף כשיש לפנינו בשר האסור מדרבנן, דכ"ה דאם יש לפנינו בשר שחוט אסור לשחוט לצורך החולה, ה"נ באיסור דרבנן כיון דמדאורייתא שרי הרי מדאורייתא היה אסור לשחוט אלא יש להאכילו בשר זה, ואף שאסרוהו חכמים לא באו להקל על דין תורה.

ונראה בדעת המג"א, דהנה בירושלמי בפ' בתרא דיומא אמרו בכלל דינא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה דנבילה ותרומה מאכילין אותו תרומה משום דתרומה בזה"ז אינה אלא מדרבנן, ומשמע דגם באיסור דאורייתא ואיסור דרבנן כל הא דמאכילין אותו את האיסור דרבנן הוא מכח דינא דהקל הקל תחילה, (ונפ"מ דלדעת הקרית ספר אי"ז אלא מדרבנן, וגם לדעת החולקים י"ל דאם אם אכל את האיסור דאורייתא פטור), ולא אמרינן דכלפי הדאורייתא הוי כמו שיש לפניו היתר ואיסור דלא הותר האיסור כלל כיון דלצורך הפיקו"נ לא נצרך כלל לעבור על איסור ואם אכלו חייב, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א הי"ז שכתב בכלל דינא דהקל הקל תחילה דנבילה וספיחי שביעית מאכילין אותו ספיחי שביעית שאסורין מדברי סופרים), וע"כ שפיר י"ל דשוחטין לו בשבת ואין מאכילין אותו איסור דרבנן, וצ"ע.

1. ואמנם יש לחלק, דבגונא דהחת"ס הרי בב' החתיכות איכא איסור בשר מן החי ובחדא מינייהו איכא גם איסור אבמה"ח ובכה"ג לא הותר כלל אלא איסור בשר מן החי ולא איסור אבמה"ח, (דמה שאוכל אבמה"ח אינו נצרך כלל להפיקו"נ), אך בגונא דיש בכל חתיכה איסור אחר אלא שאחד חמור מחבירו, י"ל דמדאורייתא ליכא נפ"מ בין האיסורים והותר כל אחד מהן, ומדרבנן הוא שאמרו דלא יעבור אלא על האיסור הקל, - ויש להוסיף דגם אי נימא דגם בכה"ג דגם בכה"ג לא הותר האיסור החמור מדאורייתא, מ"מ י"ל דאם עבר ואכל את החמור אינו לוקה דרק החומר שיש באיסור החמור יותר מן הקל לא הותר, (ומשא"כ בגונא דהחת"ס דבב' החתיכות איכא איסור בשר מן החי, הרי דאיסור אבמה"ח לא הותר כלל, וע"כ הוא חייב ע"ז). [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בס"פ מפנין דהיתר פיקו"נ הוא לדוחק, ומשמע דהוא כמש"כ בפ"ד מביאת מקדש הט"ו דטומאה לא הותרה בציבור אלא באיסורה עומדת ודחויה היא עתה מפני הדחק. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם למש"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ט וסימן פ"ה בדעת המהר"ם מר"ב דרק שבת הותרה אצל חולה אך שאר איסורין דחויין אצל חולה, ניחא, דע"כ הוא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה מתפרש מש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט ובתשו' החדשות סימן ש"ע דאם שבת הותרה אצל חולה שוחטין לו בשבת ואין מאכילין אותו נבילה, - אך יש להעיר לפ"ז דמ"ט לא הוכיח הרשב"א שם דקי"ל כמ"ד דשבת דחויה אצל חולה מהא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה, (וגם תיקשי דלמשמעות ד' הרשב"א דנידו"ז תליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור, א"כ מ"ט לא הוכיחו ביומא ו' ב' כמ"ד דטומאה דחויה בציבור מהא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"כ האמרי בינה שם בדעת הרי"ף שהשמיט להך ברייתא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה דס"ל דהך ברייתא ס"ל דשבת דחויה אצל חולה ואנן קי"ל דהותרה וע"כ א"צ להאכילו הקל הקל תחילה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"כ הזרע אמת בח"א בחי' ליומא סימן מ"ו דשבת הותרה אצל פיקו"נ משום דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה ושאר איסורים דלי"ב לה"ט דחויין אצל פיקו"נ, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל הא דשבת הותרה אצל פיקו"נ הוא בודאי פיקו"נ, אך בספק פיקו"נ דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת (וכמו שאמרו שם פ"ה ב') אף שבת דחויה אצל פיקו"נ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שכתב דהוא משום דמעשה שבת מותרין דקי"ל היא קדש ואין מעשיה קדש, ונתחדש בדבריו דלר"י הסנדלר דמעשה שבת אסורין מה"ת, היינו אף כשהותר לשחוט משום פיקו"נ, - אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן קע"ה כתב דאף לר"י הסנדלר לי"ב משום מעשה שבת, שהרי לא אסר אלא כשנעשה במזיד ולא בשוגג ובמבשל לחולה הרי מותר ומצוה לבשל לו ואין כאן מעשה שבת באיסור ולא אסר אפי' ר"י הסנדלר אלא במעשה שבת באיסור, וצ"ע בטעמא דהר"ן דפליג ע"ז. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בשבת צ"א א' (סוד"ה כגון) והרשב"א שם לדון דבאיסור עשה ליכא נפ"מ בין כשיעור לפחות מכשיעור כיון דבלא"ה אין לוקין עליו, (והתוס' שם כתבו דמ"מ כזית חמיר טפי כיון דהוא שיעור ללקות עליו בכל מקום, ועד"ז כתב הרשב"א שם), ואי נימא דבח"ש ליכא לאו גמור וה"נ באיסור עשה לי"ב עשה גמור, ודאי דשאני כשיעור מפחות מכשיעור. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"נ ממש"כ הר"ן בשבועות שם דכיון דח"ש אין בו לאו מפורש אלא מדרשא קאתי ע"כ חלה שבועה עליו, ואם מהך דרשא נלמד דיש בו להלאו הגמור לכאו' הוה חשבינן ליה כלאו מפורש דאין שבועה חלה עליו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. לכאו' יש ללמוד מדבריו דבבישול בשבת חיובו הוא על מה שמתבשל לבסוף, וע"כ כל שנתבשל הכל בב"א אי"ז אלא איסור אחד וכל שנתבשל בזאח"ז איכא איסור בפנ"ע בכל כגרוגרת. [↑](#footnote-ref-11)