פרק מי שהוציאוהו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב משה אפרים ליברמן

**פרק מי שהוציאוהו**

**הקדמה קצרה**

**תחומין מן התורה או דרבנן**

באיסור תחומין נחלקו רבנן ור"ע בסוטה כז ע"ב אם איסורו מן התורה או מדרבנן ועי' רי"ף סוף פרק ב' שהביא מן הירושלמי שגם לדעת רבנן מ"מ תחומין די"ב מיל הוא התורה וכן כתב הרמב"ם פרק כ"ז מהל' שבת ה"א והרמב"ן במלחמות שם ובחי' האריך לחלוק ע"ז שודאי אין כן דעת הבבלי. ונחלקו בזה אבות העולם ולהלכה הובא במשנ"ב סי' תצ"ז ב' הדעות.

למ"ד שי"ב מיל מן התורה כתב החינוך מצוה כ"ד שאיסור תחום אלפיים הוא סייג לאיסור תורה די"ב מיל אולם בחי' הרשב"א לעיל לה ע"ב הביא בשם הראב"ד שי"ב מיל רחוק מדי מאלפיים אמה ואיסורו אינו מחמת סייג לתחומין די"ב מיל אלא איסור עצמי דרבנן מ"מ נקט שעדיין נחשב תחומין דאלפיים כאיסור שעיקרו מן התורה וכמו שהביא הרמב"ן משמו בחי' לעיל יז ע"ב וע"ע נובי"ק אבעה"ז סי' ב'.

ועי' בעמודי אור סי' י"ד שר"ל שחלוק ביסוד גדר איסור תחומין למ"ד י"ב מיל למ"ד אלפיים שתחום אלפיים הוא בגדר איסור מלאכה משא"כ תחום די"ב מיל וכ"כ הגרא"ז מרגלית ז"ל בקונטרס אחרון לשו"ת ב"ח החדשות סי' ז' ובהעמק שאלה סי' כ"ו סק"ד, ע"ש. ונפק"מ אם אסור גם ביו"ט [עי' ב"י סי' תצ"ה] ולעניין שביתת בהמתו [עי' מג"א סי' ש"ו] וכן לעניין אם עובר עליו גם משום עשה דתשבות [עי' רשב"א יבמות ו' ע"ב וע"ע מנ"ח מצוה כ"ד]

המקור לאסור תחום דאלפיים נחלקו האחרונים אם מקורו מערי הלווים לבד או ששוב ילפי' מאל יצא עי' פנ"י ושפ"א שבת פז ע"ב ובטו"א חגיגה יז ע"ב באבני מילואים ובקר"א סוטה ל' ע"ב.

**שובת יש לו ד' אמות**

קי"ל [נב ע"א] דהשובת ברגליו מונה אלפיים חוץ ממקומו ומדברי רש"י סוכה כה ע"א מבואר שזה נלמד משבו איש תחתיו, ואלפיים נלמד מאל יצא איש ממקומו והיינו שכל שובת יש לו ב' קנינים שביתת מקומו וגם תחום אלפיים וכדבריו מפורש בתוספתא בפרק ג' הל' י' אולם בתוס' הרא"ש ותוס' ר"פ לק' ס' ע"ב הביאו בשם רבנו אלחנן שמ'שבו איש תחתיו' ילפי' רק למי שלא קנה שביתה כגון ישן אבל השובת שיש לו ד' אמות אינו אלא משום שזה מקומו [וע"ש נפק"מ לדינא שהשובת יש לו רק ד' ואילו משבו איש תחתיו ילפי' ד' מכל צדדיו ע"ש] וכן מבואר ברמב"ן לק' מג ע"א שהטעם שהישן בין השמשות אינו קונה שביתה הוא משום שכבר חל בו דין שבו איש תחתיו לכן שוב ממילא לא חל בו דין אל יצא איש ממקומו ע"ש.

נמצינו למידים מחלוקת הראשונים אם יש הבדל בין הד' אמות שנתנו למי שיצא חוץ לתחום לד' אמות של מקום שביתה ויתבאר להלן.

**גדר האיסור לצאת חוץ לתחום**

בגדר האיסור לצאת חוץ לתחום יש לבאר בג' אופנים א) שאסור לצאת חוץ ממקומו ותוך התחום נחשב כמקומו [כדמשמע בכמה מקומות ואכמ"ל] ולפי זה כל שיצא כבר מן התחום לא יהא איסור להמשיך ללכת מצד איסור אל יצא איש ממקומו אלא שנתחדש משבו איש תחתיו איסור חדש ליוצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות כלק' נא ע"א ועי' להלן. ב) י"ל שתחום אינו נחשב כמקומו וגדר האיסור להתרחק ממקומו רק עד שיעור ב' אלפים התירה התורה להתרחק ולפי זה עובר על כל פסיעה חוץ לתחום אלא שמשבו איש תחתיו נתחדש היתר תוך ד' [עי' רמב"ן לק' מג ע"א שמן התורה ליכא איסור אלא בהולך ב' אלפים באיסור דוגמת מוציא ד' אמות ברה"ר אך לאחר שהלך ב' אלפים באיסור י"א שעובר על כל פסיעה ופסיעה עי' אבני נזר או"ח סי' ש"ז (ולדבריו משמע שביושב בסוף התחום ליכא איסור לצאת מתחומו ועמדו בזה באו"ש ודברי יחזקאל ואכמ"ל)] ג) האיסור הוא ללכת חוץ לתחום והיינו שלא התירה תורה אלא הליכה תוך התחום ולא בחוץ ולפי זה עובר על כל פסיעה חוץ לתחום. [ועי' ד"י סי' ז' וסי' ט' שהאריך בכ"ז]

**יוצא חוץ לתחום ומתקרב לתחום**

עי' תו"י תוס' הרא"ש וריטב"א יומא סו ע"א שמבואר מדבריהם שמן התורה ליכא איסור למי שיצא חוץ לתחום להתקרב לכיוון תחומו ורק להתרחק אסור עי' מנ"ח מצוה כ"ד ודברי יחזקאל סי' ז' וסי' ט'

ועי' לק' מד ע"ב שהשובת במערה ותחום מערב ומזרח נושקים זה בזה אסור ללכת מצד לצד אף שלא הלך חוץ לתחום אלא עבר את התחום.

**ד' אמות למי שיצא חוץ לתחום**

עי' לק' נא ע"א שילפי' משבו איש תחתיו שהיוצא חוץ לתחום אין לו אלא ד' אמות ועי' בתוס' ר"פ מה ע"א שמבואר שהוא קולא שמעיקר הדין היה צריך להיות שלא יזוז ממקומו והקילו חז"ל ונתנו לו מקום ד' [וכן מבואר ברמב"ן לק' מג ע"א שאף שמן התורה היה צריך להיות אסור כל פסיעה משום אל יצא מ"מ מחמת שבו איש תחתיו ליכא איסור אלא בד' אמות ע"ש]

אך לעניין ישן שלא קנה שביתה ואסור לו לצאת מד' אמותיו [שג"כ נלמד משם כמבואר בתוס' הרא"ש ור"פ לק' ס' ע"ב] כתב ברבנו יונתן לק' מה ע"א שמעיקר הדין כיון שלא קנה שביתה היה צריך להיות מותר ללכת בכל מקום וקנסו אותו לתת לו ד' אמות כיוצא חוץ לתחום ע"ש.

**מא ע"ב**

**נתנוהו בדיר או בסהר**

**עיר שאינו מוקף מחיצות**

כתב רש"י שעיר אינו נחשב כד' אמות אלא כשמוקף מחיצות ועי' בתוס' לק' מז ע"ב שחילקו בזה שרק בלא שבת שם בעינן מחיצות ולא בשבת שם כדמוכח ממה שמניח עירובו מתוך עיבור העיר מועיל אף שאין שם מחיצות [עי' מש"כ בזה הריטב"א לעיל לב ע"ב] ומשמע שהחילוק הוא שרה"י נחשב מחמת עצמו כמקום א' וכד' אמות משא"כ כשאינו רה"י אז רק ע"י ששבת שם יש לו כל המקום שאז גם בלי שנחשב כד' אמות הרי ממילא שביתתו מתפשט בכל העיר ונחשב מקומו וכש"כ התוס' רי"ד לק' נב ע"א [דע"ש שמה ששובת יש לו כל העיר אינו משום שהעיר כד' אמות שהרי נותן עירובו נחלקו אם יש לו ד' אמות ומ"מ בתוך העיר מפורש במשנה שיש לו כל העיר והיינו שד' אמות נלמד משבו איש תחתיו ואילו מה שיש לו כל העיר הוא משום שדעתו לקנות שביתה עד מחיצה החיצונה ע"ש] אולם בר"ן לעיל לד ע"ב כתב הטעם שהקילו לשובת לתת לו כל העיר הוא כדי שלא יצטרך כל אחד למדוד מפתח ביתו, ע"ש.

**עיר ששבת בו שיחשב ד' אמות לגבי דבר אחר**

בראשונים מבואר שלדעת רש"י מה שהותר לאנשי מברכתא לק' מז ע"ב לטלטל הני עיזים הוא משום שמברכתא היה מוקף מחיצות אולם בראבי"ה סי' שצ"ג כתב שכיון שאנשי מברכתא שבתו באותו עיר והיה נחשב כל העיר כד' אמות שוב מהני גם לגבי העיזים שהגיעו למקום אחר שיחשב כל העיר כד' אמות אבל מי שהגיע עם עירוב מעיר אחר באמת אסור לטלטלו חוץ מד' אמותיו ע"ש. [ולכאורה זה תלוי במחלוקת תוס' רי"ד ור"ן הנ"ל]

[ובעיר חריבה עי' רש"י לק' סא ע"ב (ד"ה בעיר) דמשמע דבעינן עכ"פ שיהא מחיצותיה קיימים אפילו בשבת בה והעתיקו המשנ"ב סי' ת"ח סעיף ב' אולם בחזו"א סי' ק"י סק"ז כתב שכל שבתיה קיימים לא בענין מחיצות ועי' ברמב"ן בסוגיין]

**מוקף לדירה**

וכתבו התוס' שכמו כן בעי שיהא מוקף לדירה ועי' אור זרוע הל' ערב שבת סי' ו' חילופי מכתבים בין רבנו יואל לבין רבנו אפרים אם בעינן שיהא רה"י או שגם כשאין דלתות העיר נעולות ודינו כרה"ר מ"מ סגי במה שמוקף לדירה [מדברי השו"ע הרב סי' שצ"ו סעיף א' נראה שעיקרו תלוי בהיתר טלטול והיינו שרק ע"י שמותר לטלטל בכולו אפשר לראותו כשובת בכולו ע"ש] ועי' בית מאיר סי' ת"ה מחלוקת הפוסקים אם גם בפחות מבית סאתים צריך שיהא מוקף לדירה.

ועי' רמב"ן שהאריך לחלוק על עיקר דין זה ולדעתו גם בלא שבת לא בעינן מחיצות וגם מוקף לדירה א"צ וכדמוכח מספינה לשמואל [אך מדבריו משמע שבזה חלוק מהלך לשביתה (כלשונו "אלא ש"מ **לענין מהלך** לא בעינן היקף דירה כלל אלא מחיצות בעלמא בעינן" ומיושב קושיית הגרא"ז) שמהלך עיקרו תלוי במחיצה אפילו שאינו מוקף לדירה ואילו שבת תלוי הכל במה שיש שם דיורים גם בלי מחיצה והיינו ע"פ הנ"ל בהקדמה שדעת הרמב"ן ששבו איש תחתיו נאמר רק ביוצא חוץ לתחום וזה ילפותא שיש לו ד' אמות ולכן כל המוקף מחיצה דינו כד' אמות משא"כ לגבי עיקר התחום ליכא דין שיש לו ד' אמות ואינו אלא שע"י ששבת שביתו מתפשטת בכולו וזה שייך רק במקום דירה ודוק]

**דעת הרמב"ם**

עי' הרב המגיד בפרק ז' מהל' עירובין ה"ד שנקט בדעת הרמב"ם שמה שמבואר לעיל טו ע"א שגם שבת אינו מקבל כל המקום אלא כשהוא היקף לדירה היינו במערב ברגליו אבל מי שמתכוון לשבות שם כל השבת בזה חשב כביתו וגם באינו מוקף לדירה נעשית כולו כד אמות, ע"ש.

**ביצא במזיד**

עי' תוס' לעיל כט ע"א (ד"ה והושיבו) שגם במי שיצא במזיד נחשב כל הדיר כד' אמות וכן דעת הרשב"א בעבודת הקודש שער ה' סי' י"ג והריטב"א בסוגיין אולם דעת הרמב"ן בחי' בסוגיין והרמב"ם פרק כ"ז מהל' שבת הי"ג וכ"מ ברש"י לק' מב ע"ב (ד"ה אטו) שרק במי שיצא באונס הקילו להחשיב הדיר כד' אמות וכך נפסק בשו"ע סי' ת"ה סעיף ו' והיינו שלדעתם אין זה מעיקר הדין והוא רק קולא [עי' אגלי טל מלאכת קוצר אות ס"א סק"ג] ולכן הקילו רק במי שיצא באונס וכן מבואר ברש"י לק' מב ע"א (ד"ה מהלך) והריטב"א לשיטתו שם ביאר באופן אחר שמה שעיר חשוב כד' אמות אינו אלא כשיש לו ד' אמות של שביתה והיינו שמה שעיר נחשב כד' אמות אינו שהמדידה הוא כד' אמות [אמנם מצינו לק' ס' ע"א מחלוקת הרמב"ם ורבנו יונתן אם עיר מוריד ד' אמות ממנין האלפיים ואכמ"ל] אלא כמו שביאר התוס' רי"ד לק' נב ע"א שכשאדם שובת במקום אין שביתתו מתייחסת למקום רגליו אלא לכל הרשות ולכן רק באיבד מקומו שנתנו לו מקום שביתה חדש אז יש לו כל הרשות.

**יצא ברשות ולא באונס**

עי' רמב"ן שכתב שמי שיצא מעירו להעיד לצורך קידוש הקודש אע"פ שנכנס לעיר אחרת אין לו אלא ד' אמות שרק באונס הקילו ולא ביצא מדעת [אולם לק' מג ע"א נקט הרמב"ן שמי שיצא חוץ לתחום ע"י למעלה מי' למ"ד אין תחומין למעלה מי' וירד לתוך דיר וסהר מהלך את כולה וצ"ע לחלק] וכדבריו מבואר בב"י סי' ת"ה בדעת הרשב"ם שאפילו באופן שמותר לו לצאת חוץ לתחום אין לו כל הדיר וסהר ע"ש לעניין מפליג בספינה וצ"ע מהמבואר בסמוך שגם ביצא לצורך נקביו דינו כיצא שלא מדעת ועי' גאון יעקב לק' מד ע"ב שר"ל שיש חילוק בין היציאה לחזרה שמה שצריך אונס ביציאה הוא שכל שיצא מדעת הרי הפקיע עצמו מתחומו וממילא איבד תחומו וממילא לא יועיל מה שיחזור ולזה צריך אונס ממש אבל מה שצריך חזרה מדעת אינו אלא שלא יהא מזיד ופושע ולזה ודאי סגי ביצא לדבר מצוה או לנקביו [ונאמר שגם לעניין דיר וסהר כל זמן שיש לו תחום עיר הקילו לתת לו שביתה במקום אחר משא"כ באבד שביתתו לגמרי] אולם מדברי הגמרא בסמוך משמע שיותר מסתבר שיצטרכו אונס על החזרה מהיציאה וע"ש תוס' הרא"ש, וברבנו יונתן ור"ח בן שמואל מפורש שעיקרו מדין קנס [וע"ש בר"ח ב"ש שביצא בדעת וחזר באונס הוא בגדר תחילתו בפשיעה וסופו באונס ע"ש]. ואולי הרמב"ן לא כ"כ רק לגבי הכניס לדיר וסהר.

**החזירוהו לעירו**

עי' רא"ש סי' א' שהביא בשם מהר"ם מרוטנבורג ז"ל שאפילו לשיטות שאין לו כל הדיר וסהר ביצא במזיד מ"מ בעירו ששבת יש לו כל העיר כיון ששבת באויר המחיצות מבעוד יום [עי' בית מאיר סי' ת"ה סעיף ח' שמדברי הרמב"ם בפרק כ"ז הי"ב אינו נראה כן וכן מבואר להדיא במאירי] וכתב הרמ"א סי' ת"ה סעיף ח' שהני מילי בעיר המוקף מחיצות ותמה הבית מאיר שכיון שבשבת אין צריך מחיצות למה בזה צריך מחיצות ועי' ביה"ל (ד"ה אם) ועי' שו"ת פרשת מרדכי (למהר"ם בנעט) סי' י"ח שר"ל שמה שעירו דינו כד' אמות אינו מדין עיר ששבת שזה ודאי התבטל כל שיצא מתחומו ואיבד תחומו אלא הוא מדין עיר שלן בה עי' תוס' לק' ס' ע"ב (ד"ה אין) ובריטב"א שם ועי' אבן העוזר לק' נא ע"ב דהיינו כדאמרי' לק' מב ע"ב שכל ששבת באויר מחיצות מבעוד יום לכו"ע דינו כד' אמות. [אך בשעה"צ סי' ת"ח ס"ק י"א צידד שעיר שלן בה אינו תלוי כלל בין השמשות ע"ש]

**חזר לדעת אין לו אלא ד' אמות**

עי' בר"ח ב"ש שזה מדין קנס והיינו שמעיקר הדין היה צריך לחזור לתחומו אך כיון שחזר מדעת ועשה עבירה קנסו לו אולם עי' רמב"ן שכתב "אבל תחומין משום קנין שביתה הוא והיוצאין חוץ לתחום קנו להן ד' אמות שם ואינן חוזרן לשביתה הראשונה", ומבואר שאבד מקומו מעיקר הדין שע"י שזכה בתחום של ד' אמות שוב לא חשוב עירו כמקומו [ונפק"מ במי שיצא מעירו ולא עצר שלדעת הראב"ד לא קנה ד' אמות וממילא יוכל לחזור לעירו עי' דברי יחזקאל סי' ט']

**הוצרך לנקביו מהו א"ל גדול כבוד הבריות וכו'**

**למ"ד תחומין דבר תורה**

ברש"י כתב כיון שאיסור תחומין אינו מן התורה ומשמע שאילו היה איסור תחומין מן התורה היה אסור וצ"ע הרי כבר יצא מתחומו ומשמע שאיסור יציאה חוץ לתחום אינו דווקא לעבור קו התחום אלא כל הליכה חוץ לתחום אסור אך י"ל שכוונת רש"י לשבו איש תחתיו שהיוצא חוץ לתחום אסור לצאת מד' אמותיו כלק' נא ע"א [אולם בעמודי אור סי' י"ד כתב לכו"ע אינו אלא מדרבנן ע"ש] ועי' בפירוש ר"י בן חכמון שכתב שתחומין דרבנן עד י"ב מיל וצ"ב דמשמע שהותר גם למי שהוציאו נכרים יותר מי"ב מיל.

ומשמע שלמ"ד תחומין דבר תורה אין הבדל בין מתקרב לתחומו למתרחק מתחומו ודלא כהובא לעיל בשם התוס' ישנים ביומא.

**באיזה כבוד הבריות מיירי**

נחלקו הראשונים באיזה כבוד הבריות איירי אם הטעם משום שמתבייש לעשות צרכיו מפני אחרים ולכן צריך ללכת למקום צנוע או שאינו יכול ללכלך מקומו לכן רוצה להפנות במקום אחר כדי שישאר מקומו נקי עי' רא"ש סי' א' ובתוס' ר"פ ועוד.

**אם חוזר למקומו**

לכאורה יש בזה נפק"מ אם חוזר למקומו לאחר שעשה צרכיו והיינו שלדעת האומרים שעיקר ההיתר כדי שלא ילכלך מקומו ודאי שחוזר למקומו וכש"כ הראב"ן בסוגיין וז"ל, "ויפנה חוזר אל תוך ד' אמות דאי לא מיהדר עייל מה כבוד הבריות איכא הרי יושב במקום טינופת אלא ודאי הדר עייל", וכן מבואר ברבנו חננאל בן שמואל גם ברבנו יונתן מבואר שחוזר למקומו וכ"כ הרמב"ם בפרק כ"ז מהל' שבת הל' ט"ו וכ"כ הרשב"א עבודת הקודש שער ה' סי' י"ג ובמאירי אך הרשב"א שם שער ד' סי' ח' כתב להדיא שא"צ לחזור למקומו אלא אם הוא רוצה וכ"כ במאירי וצ"ב ועי' להלן.

**דעת האור זרוע שאסור לחזור**

ועי' באור זרוע סי' קמ"א שהוכיח שאסור לחזור למקומו מהמבואר לק' מד ע"ב לגבי היוצאים להציל שאסורים לחזור למקומם כל דליכא הבלעת תחומין ויש לחלק דשאני התם שנתנו לו שביתה חדשה מתקנת חז"ל ולכן אין לו לעקור ממקומו משא"כ בנידו"ד שעיקר מקומו נשאר ד' אמות הראשונות רק התירו לו לצאת כדי שלא ילכלך מקומו [וע"ע דברי יחזקאל סי' ט' אות ז']

**דעת ר"פ**

עי' תוס' ר"פ שדעתו שעיקר ההיתר הוא כדי שלא ילכלך מקומו ולפי זה לכאורה צריך לחזור למקומו וכנ"ל אולם עי' תוס' ר"פ לק' מד ע"א שכתב שכל שיצא ממקומו פקע ממנו דין ד' אמות ומקבל ד' אמות חדשים במקום שמגיע ויש להעיר עוד אם עיקר הטעם שהקילו כדי שלא ילכלך מקומו למה התירו לו לצאת כדי ללכלך מקום אחר ואח"כ יצטרך ללכת לעוד מקום עדיף היה להפנות במקומו ואח"כ יתרחק עד מקום שכלה הריח [וכבר עמד בזה בספר אגודת אזוב לאביו של האבני נזר] ומשמע לכאורה שגדר הדין הוא שכיון שע"כ לא יוכל להישאר כאן הפקיעו חז"ל שביתתו מכאן וכאילו אין לו מקום ולכן יכול לצאת למקום אחר להיפנות ואינו מחויב לחזור למקומו. [אך צ"ע לדעת ר"פ לק' מה ע"א שבלי ד' אמות אסור לו לזוז ממקומו מצד אל יצא איש ממקומו]

**אם צריך לעצור במקום הכי קרוב שיכול**

מדברי הרא"ש בסי' א' מבואר שכל שמצא בדרך מקום צנוע חייב לפנות שם וכ"כ הר"ן [אך בביה"ל סי' ת"ו סעיף א' (ד"ה שאם) צידד בדעתו שמותר ללכת לכיוון עירו אף שיש לרוח אחר מקום צנוע יותר קרוב ע"ש] אך להמבואר ברבנו פרץ משמע שיכול ללכת לעירו בכל גווני וכן מבואר להדיא בראב"ן וכן משמע במרדכי ע"ז סי' תת"ל.

**דעת הגאונים שלא הותר ללכת אלא עד אלפיים**

עיין במאירי שהביא דעת הגאונים שהיוצא לנקביו לא הותר ללכת אלא עד אלפיים וכ"כ באהל מועד ומשמע שהיינו שלא התירו איסור תחומין לגמרי ורק נתנו לו תחום חדש [ולפי זה י"ל שרק במי שיצא באונס נתנו לו כדמשמע מל' רש"י והיינו כמבואר בירושלמי שהיה ס"ד לתתו לו תחום חדש כיוצאים להציל ולכן בשעת הדחק י"ל שכן נתנו לו] ולפי הגאונים משמע שמעירו לא הותר לצאת לצורך נקביו.

**אם פיקח הוא עייל לתחומא וכיון דעל על**

עי' רבנו יונתן דהיינו רק ביצא לדעת וכ"מ ברש"י אולם באו"ז סי' קמ"א הביא בשם רבנו שמואל שאפילו ביצא לדעת אם חזר משום כבוד הבריות חזר לתחומו וצ"ב.

**פירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו אפילו מזיד וכו'**

עי' גאון יעקב לק' מה ע"ב שנסתפק בפירות ששבתו עם בעליהם ובאמצע השבת בעליהם יצא מעירו ואיבד את תחומו האם מותר לזוז הפירות יותר מד' אמות [הגאון יעקב דן מצד הואיל והותרה הותרה אך עיקר הספק תלוי בגדר הדין שהפירות כרגלי הבעלים אם הפירוש שאין להם שביתה עצמית ונטפלים לשביתת הבעלים או שקביעות מקומם הוא במקום הבעלים אבל זה שבית עצמם ויתבאר בעזה"י לק' מז ע"ב] ועי' חי' הרשב"א לק' מז ע"ב שהוכיח מהסוגיא שם שמה שאמר ר"פ שפירות אנוסים היינו אפילו אם הוציאו הבעלים ומבואר שלא איכפת לן שבעליהם הפסידו מקומם מ"מ הפירות חזרו לתחומם [ויש לדחות דשם איירי בהוציאו נכרי והרי נכרי אין לו שביתה ונחלקו האחרונים אם בגזירת חז"ל על חפצי נכרי נתנו לו שביתת הבעלים או שביתת עצמו עי' ביה"ל סי' ת"א סעיף א' (ד"ה קונין) אך לא משמע כן] וע"ע בריטב"א בסוגיין שהפירות יש להם תחומם אע"פ שהבעלים איבדו התחום [בדברי הריטב"א יש כאן סתירה ואינו ברור מה הדין לדעת החולקים על ר"פ באחר שמוציא ברשות הבעלים]

**לא הפסידו את מקומם**

עי' ט"ז סי' ת"ה סק"ו שר"ל שרק לגבי החזירוהו דינו כאונס אבל לגבי הכניסוהו לדיר וסהר בזה כיון שיצאו במזיד לא הקילו להם לתת להם כל הדיר וסהר ואין להם אלא ד' אמות [והיינו שבהחזירוהו התנאי של אונס אינו שלא יהיה קנס רק שלא יפקיע מעצמו התחום וזה תלוי ביחס לאונס הפירות ואילו קולת דיר וסהר מדין אונס ולא פושע וזה תלוי בפשיעת המוציא וזה להיפוך מסברת הרמב"ן]

**למה הפירות לא נאסרו מדין מעשה שבת**

עי' בתוס' שהקשו מאי שנא מהבא מחוץ לתחום שאסור למי שנשתלח לו ותי' דשאני התם דאיתא חוץ לתחום לכאורה משמע שכוונת התוס' שכיון שלא נהנה מן האיסור שכבר חזרו לתחומם לא שייך בזה איסור מעשה שת וכש"כ התוס' בשבת קכב ע"א (ד"ה משקה) וצ"ב קושייתם הרי לעיל לט ע"ב (ד"ה אי) כתבו שחלוק איסור מעשה שבת בנכרי מאצל ישראל שבנכרי האיסור מצד שמא יאמר לו ואילו בישראל אין חשש שיעבור על איסור בשביל חבירו וא"כ כאן דאיירי בישראל אין להביא מנכרי ועוד צ"ב מה תירצו הרי לחולקים על ר"פ מבואר שאסור באכילה ול"ל סברת התוס' ועי' להלן

התוס' הוסיפו להקשות ולא דמי למבשל בשבת דשאני התם דהוו דאורייתא וצ"ב הרי שם שפיר נהנה מן האיסור ועי' שו"ע הרב סי' ת"ה סעיף ט' שכוונת התוס' להקשות בפירות הנאכלים חיים שאינו נחשב כנהנה ואפ"ה אסור והדוחק מבואר ועכ"פ לדבריו מבואר שכוונת התוס' לחלק שבאיסור דרבנן לא אסרו אלא בנהנה ובאיסור תורה אפילו בלא נהנה וכ"כ בא"ר שם ס"ק י"ב ובחמד משה סק"א ביאר שבאיסור דרבנן לא קנסו רק אסרו ליהנות מן העבירה ואילו באיסור תורה קנסו לאסור החפץ, ע"ש.

אולם עי' מג"א שם ס"ק י"ד שתמה על תי' התוס' הרי מפורש במשנה שגם המעשר פירותיו בשבת אסור לאכלו בדיעבד [עי' ביצה יז ע"ב] וע"ש שתי' ע"פ המבואר בביצה שם שכל דלית ליה פירי אחריני הקילו כשעבר על איסור דרבנן וכאן איירי בלית ליה פירי אחריני [בשו"ע הרב הקשה שחילוק זה ליתא אלא אליבא דפירש"י ביצה שם אבל למש"כ בשו"ת הרשב"א ח"ה ס"ח אין מקור לחילוק זה ובשו"ע סי' תקכ"ז סעיף כ"ג פסק כהרשב"א ע"ש ביה"ל (ד"ה אם עבר) וע"ע מג"א סי' תק"ג סק"ג ובביה"ל שם (ד"ה מיהו) וצ"ל שדעת המג"א שאף שלגבי יו"ט לא נשאר החילוק ומותר בכל גווני מ"מ בשבת נשאר החילוק ולא נאסר אלא בלית ליה פירי אחריני] וע"ז הקשו מ"ש ממבשל בשבת שאסרו אפילו בלית ליה פירי אחריני ותי' דשאני התם שעבר על איסור תורה ע"ש וצ"ב שאם כאן מיירי שלית ליה פירי אחריני למה הוצרכו לומר ששאני הכא שחזרו לעירו תיפו"ל שבעבר על איסור דרבנן מותר כל דלית ליה פירי אחריני אך באמת בגמ' מפורש שכל שלא חזר למקומו לכו"ע אסור כל שהוציא הפירות במזיד וצ"ב ויש שכתבו שהאיסור מצד גזירה שמא יצא חוץ לתחום וכסברת התוס' לק' ובמזיד גם רבנן מודו אך דברי התוס' לא יתיישבו בזה ועי' להלן.

**דעת רבנו יונה**

עי' ריטב"א שכתב לבאר הטעם למה לא נאסרו הפירות שהוחזרו למקומם מדין מעשה שבת שמעשה שבת לא נאסר אלא כשנעשה תיקון בגוף הדבר כבישול וכדומה וע"ע נתיב חיים על המג"א סי' ת"ה ס"ק י"ד [ואף שמצינו בשבת קכב ע"א שגם באיסור הוצאה אסור שם איירי במלאכת נכרי שאיסורו משום שמא יאמרו לו וכש"כ ר"ת ועי' שו"ת הרשב"א כת"י מכון י-ם סי' י"ח בשם רבנו יונה, עי' רשב"א שבת קל ע"ב שהביא לדברי רבינו יונה אך הביאו רק לגבי מעשה שבת דר"י הסנדלר ע"ש] וצ"ע א"כ למה בהוציאו במזיד אסור לאכלם וצ"ל שבאיסור תחומין היה גזירה מיוחדת על פירות שיצאו חוץ לתחום לא לאכלם [וכ"כ במנחת שלמה קמא סי' ה' אות ב' בסוגריים] ולפי זה מיושב מה שהערנו לעיל שכוונת התוס' להקשות למה לא אסרו כשחזרו למקומם כפירות שהוציאם נכרי חוץ לתחום שזה אינו מדין מעשה שבת דעלמא שהרי מיירי שאין לו פירי אחריני או משום שבתחומין ליכא כלל איסור מעשה שבת וע"כ איסור חדש הוא בפרי שיצא בתחומו וא"כ אין בין נכרי לישראל ותירצו שלא אסרו אלא כל זמן שנחשבים חוץ לתחום אבל לדעת ר"פ שחזרו לתחומם לא שייך כלל איסור זה אבל לדעת החולקים שלא חזרו לתחומם הרי ממילא גם בחזרו יש לאסור אכילתם מדין פרי שיצאו חוץ לתחום.

**שיטת הרמב"ן**

דעת הרמב"ן שלכו"ע כל שהפירות חזרו למקומם מותר לאכלם ולא נחלקו אלא לגבי דין תחומם והיינו טעמא שכל שאינו נהנה מן המלאכה אין לאסרו מדין מעשה שבת [ועי' הגהת הגרא"ז ז"ל שהעיר שכל שכבר הוציאו שוב נהנה מחזרתו ועי' תוס' שבת סי' ת"ה ס"ק י"ז "וצ"ל דס"ל דההוצאה והחזרה חשיב להו כחדא מעשה",] והנה עיקר סברא זו מקורו בדברי ר"ת בתוס' שבת קכב ע"א (ד"ה משקה) שנכרי שמילא מים לבהמתו מותר לישראל לשתות ממנו כיון שלא נהנה שהרי היה יכול לשתות מן המים שבבור ע"ש אך באמת אינו דומה דשם כלפי הישראל לא נעשה כלל מלאכה בשבילו אבל בסוגיין כל שיצא חוץ לתחום נאסר ונעשה חפצא דאיסורא כשאר מאכלות אסורות וכמבואר בשו"ת הרשב"א ח"א סי' קע"ה שגם הבליעות אסורות [והובא להלכה במג"א סי' שי"ח סק"א] אף שאינו נהנה כלל מזה. [וע"ע ב"י סי' רנ"ג בשם שו"ת הרשב"א (כת"י מכון י-ם סי' י"ח) שגם בחימם תבשיל ונתקרר אסור ליהנות ממנה והובא ברמ"א שם ועי' חזו"א סי' ל"ז ס"ק כ"ז שגם בישראל נאמר איסור זה ע"ש ועי' בשו"ת רב פעלים ח"א סי' י"ג בדין מי שבירר והחזיר הפסולת] אולם בדעת הרמב"ם הובא בשם הגר"ח הלוי ז"ל לדייק ממש"כ פ"ו מהל' שבת הכ"ג "אסור ליהנות", שכל האיסור הוא ליהנות מן המלאכה אבל המאכל לא נעשה כמאכלות אסורות.

**שיטת הר"ן**

עי' בר"ן שתמה שמדברי ת"ק לא שמענו רק שמותר לאוכלם במקומם ולא נאסרו מדין מעשה שבת ומה זה שייך לנידון של ר"פ אם חוזר לתחומם וע"ש שתי' ולכאורה כוונתו שיסוד ההיתר במשנה בהוציאוהו נכרים דנחשב כאילו לא יצא והיינו דלא סגי במה שכעת נמצא בעירו שכל שזכה בד' אמות כשיצא כבר אינו יכול לזכות בתחום עירו וכש"כ הרמב"ן וע"כ שכל שהיציאה וחזרה היה באונס נחשב כלא יצא כלל ולכן חוזר לתחומו והנה לעניין איסור מעשה שבת כדי לומר שלא נאסר ג"כ צריכים לומר שהוא כאילו לא יצא שכל שיצא אע"פ שהחזירו ונמצא שלא נהנה הרי כבר נאסר וא"כ ממה דס"ל לת"ק שאין איסור מעשה שבת והיינו שאנו רואים את הפירות כאילו לא יוצא מוכח דינו של ר"פ שגם לעניין תחומין חשוב כאילו לא יצא.

**במזיד לא יאכלו**

עי' תוס' שהקשו שאמאי אסור לאחרים הרי קי"ל שהבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר ועי' בחי' הר"ן שהביא בשם הרשב"א שכיון שחפצי נכרי אין להם שביתה אלא מחמת גזירה לכן הקילו בדיעבד וכ"כ בפסקי הרי"ד הנה בראשונים ביצה כה ע"א מבואר שלמ"ד תחומין דאורייתא הבא בשביל ישראל מחוץ לתחום חשוב איסור תורה ותמה הבית מאיר בסי' תקט"ו הרי תחום כלים י"א שלכו"ע אינו מן התורה [עי' ביה"ל סי' ת"ד סעיף א' (ד"ה למאן)] ועוד הרי חפצי נכרי אין להם שביתה אלא מגזירה [והביאו בשעה"צ שם ס"ק ס"ג] ולכאורה הרי גם הנכרי יצא חוץ לתחומו וא"כ שפיר עשה מלאכה מן התורה ויש לומר בתרי אנפי חדא שנכרי איינו קונה כלל שביתה ולא שייך אצלו יציאה חוץ לתחום [אולם עי' מנ"ח מצוה כ"ד שצידד לומר שעכו"ם ששבת בתחומין נחשב כעכו"ם ששבת וחייב מיתה] ועוד שהמלאכה לצורך הישראל נעשה בפירות ועבירת הנכרי ביציאתו כגרמא בעלמא [אולם מדברי הרשב"א בתשובה (כת"י מכון י-ם סי' י"ח) הביאו ב"י סי' רנ"ג מבואר שגם בנהנה באופן של גרמא אסור מדין מעשה שבת והאריך בזה במנחת שלמה קמא סי' ה']

**בשוגג יאכלו**

בדין מעשה שבת נחלקו ר"י ור"מ אם בשוגג מותר ביומו ולכאורה סוגיין אתיא כר"מ אולם עי' ביה"ל סי' שי"ח סעיף א' (ד"ה המבשל) שהביא מחלוקת הפמ"ג והגר"א שלדעת הגר"א באיסור דרבנן כו"ע מודה שבשוגג מותר ביומו ובדעת ראב"י ור"נ שאסרו אפילו בשוגג עי' בתוס' שאיסורו משום גזירה שמא יצאו חוץ לתחום ובמרדכי סי' תצ"ז כתב שהגזירה רק על המוציא שכיון שהביא עד כאן חוששים שמא ימשיך לטלטלו. הנה הרשב"א בעבודת הקודש שער ה' סי' כ"ד פסק כר"נ שגם בשוגג אסור שלא במקומו וכתב הטעם כיון שנעשה איסור ע"י ישראל ומשמע שאיסורו מדין מעשה שבת אך יש לדחות ע"פ מש"כ התוס' "ועוד דכנעשה ע"י נכרי לא החמירו", אולם בחי' הרמב"ן מפורש שפירות שלא מקומו בשוגג תלוי במחלוקת ר"י ור"מ בדין מעשה שבת בשוגג.

**אם מיירי ביו"ט או גם בשבת**

יש לעיין שהרי בשבת חוץ מאיסור תחומין יש איסור הוצאה שהיא איסור תורה והרי בעבר על איסור תורה אפילו בשוגג אסור אפילו לאחרים בו ביום ונאמרו בראשונים ב' תירוצים או דצ"ל דאיירי רק ביו"ט או כדברי רבנו יונה שכל שלא נעשה תיקון בחפץ אין לאסרו מדין מעשה שבת ועי' נשמ"א כלל ט' סק"ט

**להוציאו חוץ מד' אמות לרבנן**

מדברי הרשב"א משמע שלדעת רבנן מותר להוציא הפירות חוץ מד' אמותיהם וכן מפורש במאירי ועי' חי' הר"ן שהבין הרשב"א באופן אחר ע"ש.

**יאכלו-לאחרים**

ועי' פירש"י אם יש אדם שעירב אותו צד וכתב המהרש"א שכוונת רש"י שאילו המוציא אסור לו לאוכלו דלא גרע מהבא מחוץ לתחום בשביל ישראל שאסור למי שהובא בשבילו אולם בריטב"א מפורש שגם המוציא מותר לאוכלו ועי' תוס' שבת סי' ת"ה י"ח שגם רש"י אינו חולק ורק ביאר הלשון יאכלו שנאמר אגב הסיפא [והביאו בשעה"צ ס"ק ל"ט] הנה לעניין מעשה שבת במלאכה דרבנן נחלקו האחרונים כלעיל אך במלאכת נכרי באיסור דרבנן מפורש בביצה כה ע"א שאסור עכ"פ למוציא ועי' סי' שכ"ה סעיף י' ולדעת המהרש"א י"ל שזהו איסור מיוחד בפירות שהוציאו חוץ לתחום וכנ"ל ובזה אין לחלק בין נכרי לישראל.

**שיטת הרמב"ם ז"ל**

עי' רמב"ם פ"ו מהל' שבת הכ"ד שפסק שפירות שיצאו חוץ לתחומן וחזרו בשוגג יאכלו כיון שלא נעשה מעשה בגופן ובמזיד אסור ומבואר שרק בשוגג וגם הוחזרו למקומם אז מהני מה שלא נשתנו.

בפרק ה' מהל' יו"ט ה"י פסק הרמב"ם דינו של ר' פפא שחזרו אפילו במזיד לא הפסידו את מקומם ומשמע שחילק הרמב"ם בין מעשה שבת לאיסור תחומים שבהל' שבת כתב דין מעשה שבת ובהל' יו"ט דין תחומם וכ"כ הרב המגיד שם ולפי זה משמע שביו"ט אסור לאכלו ורק לטלטלו מותר וצ"ע שכיון שאסור באכילה הרי ממילא מוקצה היא עי' ט"ז סי' ת"ה סק"ו ובמג"א סי' תקט"ו סק"א ועמד בזה במרכבת המשנה.

**ב' מחלוקות ת"ק וראב"י ור"נ**

עי' פירש"י שעיקר המחלוקת הוא אחד עם סגי בחדא לטיבותא או דבעינן תרתי לטיבותא ועי' באור זרוע סי' קמ"ב דמהאי טעמא כיון דקי"ל כר"פ בחדא ע"כ קי"ל ג"כ באידך כיון שחינן מר"פ דסגי בחדא לטיבותא והדברים צריך ביאור רב וע"ע בתוס' שג"כ נקט שיש קשר בין הב' מחלוקות ע"ש.

**הני מילי היכא דשבת באויר מחיצות מבעוד יום**

עי' תוס' שהקשו שבסמוך מבואר שר"י ור"ע חולקים גם בספינה אע"פ ששבת בה מבעוד יום ויש לעיין שהרי מבואר בסמוך שהשובת בספינה עיקר שביתתו מתייחסת לים ולא לספינה ואם הספינה יצא ממקומה דינו כיוצא חוץ לתחום וא"כ ממילא בספינה לאחר שיצא ממקומו אינו חשוב כשבת באויר מחיצות ועמדו בזה הגאון יעקב ובחזו"א סי' פ' אך בגמ' בסמוך אמרו שגם בספינה יש מעלת שבת באויר מחיצות מבעוד יום [והיה אפשר לומר שהכוונה לדין שבת הנאמר בעיר שלן בה אך לפי השעה"צ בסי' ת"ח אינו תלוי כלל בשבת מבעוד יום] אך להלן מבואר שאע"פ שעיקר השביתה הוא כלפי הים מ"מ יש תורת שביתה גם כלפי הספינה באופן שא"א לדון השביתה כלפי הים ע"ש

ועי' ריטב"א בסמוך שכתב שכיון שמתחילה חל תורת ד' אמות על הספינה כיון ששבת בה לא פקע גם כשיצא מתחומה ע"ש.

**ר' זירא אמר הואיל וכו'**

עי' מהרש"ל לק' מג ע"א שר"ז לא בא לבאר שיטת ר"ג והיינו משום שלר"ג שגם דיר וסהר שלא שבת שם מהלך כולו ה"ה ספינה שהחסרון במחיצות הספינה שנעשה להבריח המים אינו שאינו נחשב מחיצה כלל וכש"כ התוס' לק' צ' ע"ב ןהוא רק ביחס להחשיבו כשבת באויר מחיצות

**הואיל וספינה נוטלתו מתחילת ד' וכו'**

מצינו כמה פירושים בראשונים

רש"י בפי' הראשון שמשיצא חוץ לתחום לא קנה ד' אמות כיון שהספינה קופצת מד' לד' ומשמע שעיקר התחום אפשר לקנות אע"פ שנייד ורק קנין ד' אמות אינו קונה כיון שקופץ מד' לד' אינו שייך למקום ד' ומשמע שאינו קונה מקום ד' כלל וממילא יכול ללכת לכל מקום והיינו שכל שכבר יצא מן התחום אין שום איסור ללכת רק מכח דרשת שבו איש תחתיו וכל שאינו קונה ד' אמות ליכא שום איסור אולם בריטב"א כתב בדעת רש"י שהטעם שיכול ללכת בכל הספינה הוא משום שכולו חשוב כד' אמות וע"ע בר"ן ומשמע שאע"פ שאינו קונה ד' בספינה אבל הספינה הוא מקומו

**הטעם שאינו קונה ד' בספינה וטעם החולקים**

עי' ריטב"א שטעמו של ר"י ור"ע שאסור לזוז מד' אמות בספינה הוא משום שסוברים שכיון שספינה מינח נייחא שפיר קונה ד' אמות וצ"ב שכיון שהחסרון הוא משום שהספינה אינה נמצאת בתוך ד' מה לי דמניח נייחא אך באמת צ"ע נהי שאינו קונה ד' אמות בים מ"מ שיקנה ד' אמות בספינה ועי' ריטב"א שביאר "אין לו תורת ד' אמות שהרי לא עמד תוך ד' אמות משיצא חוץ מתחומו במידי דקביע" והיינו שכיון שהספינה אינה קבועה אינה חשובה כמקום לקנות בה קנין שביתה וע"ז ס"ל לר"י ור"ע שכיון דספינה מינח נייחא נהי שאינו קונה ד' אמות בים מ"מ קונה ד' אמות בספינה [ובזה א"ש שמותר ללכת ד' אמות שאילו היה קונה בים לא היה מותר לזוז ממקומו]

**הדין בעמד פעם אחת**

עי' רש"י לק' מג ע"א שאם הספינה עמדה פעם אחת שוב קונה ד' אמות ואסור לצאת ממקומו וצ"ב שכיון שבין כך יצא מד' אמות שקנה בים ושוב אינו יכול לקנות ד' אמות חדשים למה אסור לו לצאת מד' אמותיו ולכאורה היינו טעמא שכמו שקנה ד' אמות מים כמו כן קנה ד' אמות כנגדו בספינה לכן נהי שכבר יצא מד' אמות שקנה בים מ"מ עדיין אסור לו לצאת מד' אמות שקנה מספינה.

הרמב"ן לק' מג ע"א ביאר ע"פ המבואר לק' מו ע"א דנהרות המושכים אינם קונים שביתה והיינו שמידי דנייד אינו בר שביתה [החסרון אינו מחמת שאינו נחשב כקבוע באותו מקום שהרי גם בכלים יש חסרון זו אף שהם כרגלי הבעלים וכן באומר שביתתי במקום פלוני כמבואר במאירי לק'] וא"כ כל זמן שהוא בספינה אינו קונה לא תחום ולא ד' אמות ויכול ללכת איפה שרוצה.

**טעם הראשונים שלא כתבו כן**

הנה לעניין אדם שהולך נחלקו הראשונים אם קונה שביתה עי' רמב"ן שם בשם הראב"ד ורשב"א מה ע"ב חי' המאירי לעיל ומא ע"ב ולק' מט ע"ב ושיטמ"ק ביצה לט ע"ב והרמב"ן שם חולק וכ"כ בעבודת הקודש שער ה' אות קע"ג ועי' קה"י שבת סי' ו' ענף א' אות ז' דשאני אדם שכל פסיעה היא פעולה מחודשת ואינו נחשב כדבר שאינו קבוע ומדברי רבנו יונתן לק' מו ע"א משמע שהחסרון בנהרות המושכים הוא כיון שאינו יכול להיות נח משא"כ אדם ונפק"מ בין הנך ב' סברות לגבי ספינה

אך עי' מאירי לעיל מא ע"ב שנקט כדעת הראב"ד ומ"מ בספינה נקט כרש"י וביאר הטעם שכל שהספינה גוששת ברקק או שיש שם מים עכורים שהם כארעא סמיכתא קונה גם במהלך אבל מ"מ ד' אמות אינו קונה כיון שהספינה מוציאתו מכל ד' ולא נחשב שנמצא בתוך ד'.

רש"י בפירוש ג' וכן בריטב"א בשם התוס' ביארו שאע"פ שקנה ד' אמות בים מ"מ אינו נחשב כיוצא ממקומו כיון שמיד שמתחיל לצאת ממקומו הספינה מוציאתו ממקומו וממילא יש לו ד' אמות חדשים ע"ש ודעת ר"י ור"ע ביאר הריטב"א שכיון שספינה מינח נייח שפיר קונה ד' אמות והינו כנ"ל שקונה ד' אמות בספינה.

ולפי פירוש זה נחלקו המהרש"ל ומהרש"א מהו הדין בעמד הספינה פעם אחת אם לאחר שהספינה מהלכת מותר ללכת ממקום למקום ואם נאמר כמו שנתבאר לעיל בדעת רש"י בפירוש הראשון שכל שעמד קונה ד' אמות בספינה אין לחלק בין ב' הפירושים אך בריטב"א מפורש שרק בשעת עמידה אסור לו לצאת מד' אמותיו ומשמע מדבריו שכן הדין גם לפי' הראשון של רש"י [אך לכאורה דבריו צ"ע שכמו שמועיל סברת ספינה מינח נייח לקנות ד' אמות בספינה כ"ש כשעמדה וקנה מקום וי"ל שלאחר שהתחיל הספינה ללכת פקע ממנה שם מקום ושוב אין לו שם שביתה]

**אי נמי בקופץ מספינה לספינה**

עי' ריטב"א שמכאן מוכח שהכניסו לדיר וסהר לדעת ר"ג שמותר ללכת בכולו הוא אפילו במזיד ור"ן ומאירי דחו שכאן מיירי בהקפיצו באונס ע"ש ולכאורה צ"ע הרי לפירוש הג' ברש"י קנה שביתה בים אך כיון שהספינה מוציאתו מד' אמותיו קונה כל הזמן ד' אמות חדשים וא"כ מה שהולך כל הספינה אינו כלל מדין דיר וסהר וכן מפורש להדיא במלחמות [ולפי שיטתו בחידושיו ודאי שהוא כן] וי"ל.

[**הודעה חשובה** תחילת דברי הרמב"ן שהביא הנידון במי שלא קנה שביתה בין השמשות לא כדאי ללמוד עכשיו אלא בדף מה ע"ב]

**בעיא ר"ח יש תחומין למעלה מעשרה**

**יסוד הספק**

עי' פירש"י שיסוד הספק אם נאמר תחומין גם במקום שאינו ראוי להילוך ובודאי שאין הנידון מצד עצם ההילוך שהרי למטה מי' גם ההולך בשם חייב אלא שמקום שאינו בר הילוך לא נאמרה ע"ז איסור תחומין ולכן כל למטה מי' שהוא רשות אחת עם הקרקע אפילו אם יהיה למעלה מג' כבר נחשב הולך ברשות שהוא בר הילוך ולפי זה מה שפשוט שיש תחומין בעמוד רוחב ד' אינו אלא משום שבזה ניחא תשמישתיה ועי' שעה"צ סי' ת"ד סק"ג שגשר ארוך דניחא תשמישתיה אע"פ שאין בו רוחב ד' י"ל שיש תחומין גם למעלה מי'. ועי' להלן בדין קרון ורוכב ע"ג חמור וע"ע שו"ת הגרע"א מהדו"ת ס"ב לגבי הולך על מים הנקרשים.

אולם עי' בלבוש סי' ת"ד סעיף א' "כבר כתבנו פעמים דהלכה למשה מסיני שאין נקרא רה"ר אלא למטה מי' טפחים ולמעלה מי' הוי רשות אחר ונקרא מקום פטור ולענין תחומין נסתפקו בו חז"ל אם יש תחומין באויר למעלה מי' או לא", ומשמע שהחסרון הוא בעצם התחום שעיקר מקום השביתה והתחום חל על הקרקע עולם וכל למעלה מי' אם לגבי תחומין נחשיבו כרשות אחרת ממילא אין בו תחומין [לרש"י יותר מובן למה מותר לצאת חוץ לתחום למעלה מי' כיון שאינו בר הילוך לא קרינן על המקום זה אל יצא חוץ למקומו אבל לסברת הלבוש נהי שאינו מקום הראוי לקנין שביתה הרי סו"ס מתרחק מתחומו וי"ל] ולפי זה מעלת עמוד ד' הוא משום שחשוב כרשות אחת עם הקרקע כל' הגמ' "כארעא סמיכתא" ע"י שחשוב רשות ועי' מחיצת השקל סי' רמ"ח סק"ז שנקט שמה שמועיל עומד רוחב ד' הוא רק בגבוה י' מצומצם אבל בגבוה י"א כיון שטפח האחד עשר אינו נחשב תחום ממילא גם העמוד שעל גביו אינו נחשב כתחום והיינו שאין העמוד מקום לעצמו רק נטפל לקרקע עולם. ובשו"ע הרב סי' רמ"ח קו"א סק"ב מבואר שרק עמוד שנמצא על הקרקע חשוב כארעא סמיכתא ולא שתולה באויר למעלה מג' ע"ש והובא להלן ועי' גאון יעקב לק' מה ע"ב (ד"ה ומלבד) שכל ספיקת ר"ח אינו אלא ברה"ר או בכרמלית אבל ברה"י כיון שרשותו עולה עד לרקיע פשוט שיש תחומין גם למעלה מי'.

**לאיזה דין נסתפקו**

בגמ' מבואר שספיקו של ר"ח הוא לעניין מי שקנה שביתה למטה מי' האם מותר לו ללכת למעלה מי' חוץ לתחום אך עי' ברמב"ן שמהמשך הגמ' מוכח שיש גם ספק במי שהיה למעלה מי' בשעת בין השמשות אם קנה שם שביתה או לא והיינו שכל שלמעלה מי' אין בו איסור תחומין ממילא ה"ה שאינו קונה שם שביתה וכשיוריד למטה יש לו אלפיים אולם בשו"ת הרדב"ז אלף י"ח ר"ל בדעת הרמב"ם שודאי קונה שביתה למעלה מי' וכל ספיקת ר"ח אינו אלא לגבי הליכה חוץ לתחום.

מי שקנה שביתה למטה מי' ויצא דרך למעלה מי' כתבו הראשונים שכל שירד אסור לזוז ממקומו שסו"ס הוא חוץ לתחום אך מבואר מדבריהם שמותר לירד אע"פ שע"י נמצא חוץ לתחום שהאיסור ללכת חוץ לתחום ולא להיות חוץ לתחום [ועי' חזו"א סי' ק"ט ס"ק י"ח] אך עי' מהרש"ל לק' מה ע"ב שצידד שמי שיצא חוץ לתחום דרך למעלה מי' אסור לו לחזור לתחומו דרך למעלה מי' וצ"ב. ובעיקר דברי הראשונים עי' בתוס' הרא"ש לק' מה ע"ב שצידד שיש לו אלפיים אמה וכן הביא בבית הבחירה בשם י"א ע"ש [ובהגהות הגרש"ז בחי' המאירי ביאר דעתם להצד ששיעור אלפיים אינו מקום השביתה אלא היתר הליכה].

**עמוד גבוה י' ורחב ד'**

ופירש"י הטעם משום דניחא תשמישתיה ועי' ב"י סי' רס"ו שה"ה היושב בקרון כל שהוא רוחב ד' יש תחומין גם למעלה מי' וכ"כ בחי' הריטב"א [משמע אפילו גבוה י"א] ועי' שו"ת חת"ס ח"ו סי' צ"ח שפקפק בזה שקרקע ההולכת א"א לדונו כארעא סמיכתא והוכיח כן ממה שבספינה אין תחומין למעלה מי' אפילו ברחב ד' ["משום דאין זה כקרקע שעומד ואדם הולך אבל הכא הקרקע הולך והאדם נייח אין בכלל לא יצא איש ממקומו שאין האיש יוצא"] וע"ע שו"ע הרב סי' רמ"ח קו"א סק"ב שנקט שזה תלוי במחלוקת רש"י והריטב"א ע"ש.

**הרוכב על הסוס**

עי' מג"א סי' רס"ו סק"ז שנקט שהרוכב על הסוס אפילו כשאינו רחב ד' והוא למעלה מי' יש איסור תחומין [ע"ש שאם רגליו יורדות למטה מי' פשוט שיש תחומין וע"ש בית מאיר שכפשוטו אין הדבר תלוי ברגליו] חדא משום דניחא תשמישתיה ועוד דרכוב כמהלך דמו וכ"כ בשו"ת הרדב"ז ח"ד סי' פ"א "כשרגלי הבהמה שהוא רוכב עליה הם בתוך עשרה אע"פ שהוא יושב למעלה מעשרה מה בכך הרי מהלך בקרקע", והיינו שהליכת הבהמה מתייחסת אליו ומהאי טעמא נחשב כל רוכב כמהלך ועי' אבן העוזר סי' רמ"ו שנקט שאם יושב על החמור למעלה מי' ואינו הולך מודה המג"א שאינו קונה שביתה למעלה מי' ע"ש. וע"ע שו"ת חת"ס ח"ו סי' צ"ח שתמה על סברת המג"א [במג"א סי' רמ"ו ס"ק י"ב נקט שהרוכב ע"ג חמור אינו עובר על תחומין כיון שהוא אינו יוצא רק הבהמה מוציאו ותמה הא"ר בסי' רס"ו סק"ח ממש"כ המג"א בסי' רס"ו סק"ז ועי' מחצה"ש בסי' רמ"ו]

**לישנא אחרינא בספינה**

מבואר שאע"פ שהספינה יש בו יותר מד' [שכן היה ספינת ר"ג דלהלן] אפ"ה אינו דומה לעמוד אולם עי' מג"א סי' רמ"ח סק"ז שכתב שספינה שהיא רחבה ד' אע"פ שיושב למעלה מי' יש איסור תחומין ובא"ר שם סק"ו ותוס' שבת סק"ח השיגו עליו מספינתו של ר"ג וע"ש מחצה"ש דשאני ספינת ר"ג שמקרקע הספינה היה יותר מי' ובכה"ג מודה המג"א עי' לעיל. ובשו"ע הרב בקו"א סק"ב נקט שכוונת המג"א ע"פ מש"כ בסי' רס"ו שע"י רכוב כמהלך נחשב כלמטה מי' וא"כ ה"ה בספינה כל שהספינה היא תוך י' לקרקע גם האדם שעליו נחשב כלמטה מי' וכ"כ בשו"ת הרדב"ז סי' תתקע"ג [אך צ"ב דא"כ למה כתב המג"א הטעם משום שהספינה רחבה ד']. וע"ש שו"ע הרב שלדעת החולקים על מג"א העיקר תלוי אם הספינה תוך לבוד לקרקע והיינו שהטעם לחלק בין ספינה לעמוד שלא אמרי' ארעא סמיכתא הוא משום שעמוד הוא על הקרקע משא"כ ספינה ולכן כל שהספינה תוך לבוד הו"ל כעמוד ע"ש

**בדין הפלגת ספינה**

**דעת הראשונים באיסור הפלגת ספינה**

דעת הרשב"ם שמה שאסרו להפליג בספינה ג' ימים לפני שבת אינו אלא לדעת ב"ש שאוסר מלאכה שנגמרת בשבת אבל לדעת ב"ה מותר ללכת בספינה אפילו בשבת ואין בזה איסור תחומין כי שאדם לאו מידי קעביד והיינו שהאיסור הוא לצאת מן התחום ולא להיות חוץ לתחום וכל שמוציאו אחר אין זה אונס אלא שחסר בעיקר העבירה [ועי' קה"י סי' ט"ז] ועי' א"ר סי' ת"ד סק"ו שהביא מכנה"ג "ובקושטנינה ראיתי נוהגים שישראל אחר אומר לכותי שיוציאהו", [והעתיקו התוס' שבת סק"ז] והיינו שכל שהוא אומר לנכרי שיוציאו חשוב כמוציא את עצמו אבל כשאומר ישראל אחר לנכרי להוציאו אין זה אונס אלא חסר בעיקר היציאה חוץ לתחום. אולם עי' ספר התרומה סי' רכ"ד "אבל בספינה הישראל עצמו מהלך עושה איסור שהולך חוץ לתחום", אך ע"ש סי' רכ"ה שמ"מ בנכנס לספינה קודם ג' ימים מותר גם בהולך למטה מי' שלא החמירו חכמים כל כך ועי' ריטב"א לק ע"ב שהביא דברי הרשב"ם וכתב שאינו נכון ועי' שו"ת מהרי"ק שורש מ"ה שגם הראשונים שנחלקו על הרשב"ם אינו אלא מדרבנן אבל מן התורה אין בזה איסור דיציאה חוץ לתחום. [וע"ש שגם דעת הרי"ף כרשב"ם בפרט זה אך בב"י סי' רמ"ח חולק ולדעתו אפילו בהפליג קודם ג' ימים אסור למטה מי' אך הרמ"א הכריע להקל כדעת ספר התרומה שבתוך ג' אסור מצד תחומין ולפני ג' מותר אפילו למטה מי' ועי' שו"ע הרב קו"א סק"ג] ועי' אור זרוע סי' קמ"ו "וא"ת למה התירו חכמים להפליג בספינה בים הלא נמצא מביא עצמו לידי אונס ולצאת חוץ לתחום וכו' איכא לתרוצי לא אחמור רבנן כל כך בספינה דהכא ליכא טרחא כמו בהולך ברגליו ביבשה וכו' ע"ש וצ"ב

אולם עי' אור זרוע הל' ערב שבת ס"ג שסברת רשב"ם אינו אלא למ"ד תחומין דרבנן ע"ש ועי' בשו"ת ריב"ש במיוחסות סי' רכ"ב [מקורו בשו"ת מהר"ם חלאווה סי' קכ"ו] שהביא בשם הראב"ד בתשובה "היאך ילך אדם וישב לו בסוף תחומו על דעת וכוונה שיוציאוהו חוץ לתחומו בשבת וכו' הרי הוא כמזמין עצמו לדבר עבירה שהוא נחשב דבר עבירה והרי עובר בבל יצא איש ממקומו"

**רוכב על החמור לדעת רשב"ם**

עי' מג"א סי' רמ"ו ס"ק י"ב שנקט שלדעת הרשב"ם מי שרוכב על החמור אינו עובר על איסור תחומין כיון שהוא אינו עושה כלום רק החמור רוכב וצ"ע מגמרא מפורשת בביצה לז ע"א ועי' א"ר סי' רס"ו סק"ח, ועי' שו"ת רדב"ז סי' תתקע"ג שכל שהבהמה הולכת מחמתו ודאי חשוב כמוציא עצמו ולכן ודאי הרוכב שהבהמה מרגשת האדם שעליה והולכת בגללו יש איסור תחומין, ע"ש.

**הטעם שהצריך רשב"ם לשבות מבעוד יום**

כתבו התוס' בשם הרשב"ם שכל שלא שבת באויר הספינה מבעוד יום אין לו בספינה אלא ד' אמות והקשו התוס' דקי"ל כרב שגם דיר וסהר יש לו ד' אמות והב"י סי' ת"ה נקט שלדעת רשב"ם כיון שיצא לדעת אע"פ שהיה בהיתר אין לו אלא ד' אמות לולא ששבת שם [אך לדעת ר"י חשוב שלא לדעת כיון שהספינה ממילא אזלה ע"ש ביאור הגר"א ס"ק י"ב אך באמת דעת תוס' לעיל כט ע"א שגם ביצא שלא לדעת יש לו דיר וסהר ועי' בשו"ת תשב"ץ ח"א סי' כ"א שהביא ב"י סי' רמ"ח שנקט שכל שיצא בהיתר אפילו בדעת יש לו כל הספינה, ע"ש.] אך מדברי הראשונים נראה שרשב"ם פסק כשמואל עי' אור זרוע הל' ערב שבת ס"ג אך עדיין צ"ע שבמהלכת כו"ע מודה בספינה שמותר ועי' מהרש"ל שכל שעמדה פעם אחת שוב ליכא היתר. והרא"ש תמה על רשב"ם מה מועיל מה ששבת שם כיון שדעתו ללכת משם ותמה שם בתפארת למשה הרי בגמרא מפורש שגם בספינה שייך סברת שבת באויר מחיצות.

[בשו"ת הרשב"ש סי' ת"ח ובתשב"ץ ח"ד טור ג' סי' י"א הביאו בשם רשב"ם שבקידוש לבד מועיל שיוכל להלך את כולה ועי' לבוש סי' רמ"ח סעיף ג' שעשיית קידוש חשוב כקנין שביתה (וע"ש מג"א ס"ק י"ב) וכתב הא"ר ס"ק י"א שמיירי שאינו רוצה להיות שם בבין השמשות לכן מוסיף מחול על הקודש ע"י קידוש שהוא קבלה גמורה (עי' דגול מרבבה וגר"ז סי' רס"ג) אך עי' פמ"ג שזה מיירי רק לעניין איסור שט להחשיבו כביתו אלא קנין שביתה שיהא מותר להלך כולה צריך בין השמשות אבל בא"ר מבואר שבא לבאר כוונת הר"ן ואיהו איירי לענין מהלך את כולה]

דעת ר"י שאסור להפליג בשבת ומשום איסור שט [ולדעת רשב"ם ליכא איסור שט אלא במנהיג ספינה אבל לא בספינה שנכרי מסיעו וכ"כ מאירי שבת יט ע"ב והאריך בזה בשו"ת שב יעקב סי' ט"ז] וכתב ר"י שאפילו אם יקדשו בספינה ליל שבת אין זה מתיר להפליג בשבת דמ"מ נחשב כמפליג בשבת ומדברי הרא"ש משמע שכל שיכנסו ערב שבת ולא יצאו משם עד שיפליג מותר וכ"כ בתשובותיו כלל כ"ב סי' י"ב וכן פסק בשו"ע סי' רמ"ח סעיף ג' אך דעת הרמ"א שם שאפילו יצא משם כל ששבת שם בין השמשות ליכא איסור משום שט וע"ש מג"א ס"ק י"א שע"י ששבת שם נעשה כביתו ובבית מאיר שם תמה מה יועיל שנעשה כביתו ועי' שב יעקב סי' ט"ז שלדעת הרמ"א ליכא איסור שט בהולך בספינה כלל וכשיטת רשב"ם כנ"ל אך עי' באו"ז סי' קמ"ו שביאר "אבל היכא שקנה שביתה מבין השמשות איכא היכרא טובא וליכא למיחש כולי האי", וע"ע שו"ת נובי"ת או"ח סי' מ"ט. [ויש נפק"מ בין הטעמים לענין שבת מבעו"י אם מותר לקפוץ מספינה לספינה עי' שו"ע הרב סי' רמ"ח בקו"א סק"ד וע"ע שו"ת מהר"ם אלשקאר סי' ק"ח] ועי' ב"י שנקט שלדעת הבה"ג הטעם דבעי שבת הוא כדי שלא יעבור על איסור תחומין וצ"ב.

ומשמעות דעת הר"י שמצד איסור תחומין מודה לרשב"ם שליכא איסור וכ"כ בשו"ת הרדב"ז סי' תתקע"ג. [וע"ע קה"י סי' ט"ז] ונחלקו בזה המהרי"ק עם המהרלב"ח סי' כ"ח הביאו המג"א סי' ש"ה ומה שאסר ר"י בקרון כיון שיכול לירד עי' שו"ת חת"ס חו"מ סי' קצ"ד שהוא מטעם גזירת הרשב"ם שמא ירד וילך חוץ לד' אמות ע"ש

דעת הר"ח שאיסור הפלגה הוא משום שאסור לצאת חוץ לתחום והרי"ף פ"ק דשבת תמה עליו שא"כ למה מותר לפני ג' ימים [ועי' שו"ת מהרי"ק שורש מ"ה שאין כוונת הרי"ף שבאמת יש איסור מצד תחומין אלא לדברי הר"ח מקשה אך בב"י סי' רמ"ח חולק עליו שלדעת הרי"ף אסור גם לפני ג' ימים משום תחומין] ועי' אור זרוע הל' ערב שבת ס"ג מש"כ ליישב דעת הר"ח.

ודעת הרי"ף רמב"ם שהאיסור מצד עונג שבת ודעת הרמב"ן שהאיסור מצד מסיעי הספינה שעושים מלאכות לצורך הישראל ודעת בעה"מ שאיסורו מחמת שמכניס עצמו למצב שיצטרך לעשות מלאכה לצורך פיקוח נפש [איסורו דרבנן כש"כ התוס' שבת ושו"ע הרב סי' רמ"ח]

**דעת הרשב"א**

עי' רשב"א שנקט בעיקר הספק בתחומין למעלה מי' לקולא מ"מ כתב שהני מילי במי שנמצא בין השמשות למעלה מי' שיש להקל שיכול ללכת יותר מאלפיים אבל במי שקנה שביתה בביתו אין להקל ללכת למעלה מי' יותר מאלפיים כיון שיש לו חזקת תחום ביתו, ודבריו צ"ב מה שייך כאן חזקת תחום ביתו כיון שאין הליכתו למעלה מי' מנגד לתחום ביתו ומדברי הריב"ש במיוחסות סי' רכ"ב מבואר שכוונת הרשב"א שכל שיש לו תחום ביתו אין להכניס את עצמו לכתחילה בספק תחומין למעלה מי' משא"כ במי ששבת למעלה מי' הרי ממילא נמצא בספק והאריך בזה בספר חקר הלכה אך הרשב"א דימהו להמבואר לק' לו ע"א. ושמעתי לבאר שכל שיצא למעלה הרי הוא ספק אם יצא מתחומו ומותר ללכת ולכן מעמידים אותו בחזקת ביתו שעדיין נמצא בתוך התחום ואסור לו לצאת

**הכרעת הרמב"ם**

ברמב"ם בתשובה כתב שכיון שהוא בעיא דלא איפשיטא יש להקל בספק דרבנן ולהחמיר בספק של תורה ולכן בימים שודאי ליכא איסור תחומין דאורייתא שהרי עיקר תחומין די"ב מיל נלמד ממחנה ישראל וכיון שבים אין הילוך רבים ודאי אינו דומה לדגלי המדבר ומדבריו מבואר שה"ה ביבשה בכרמלית ליכא איסור תחומין וכ"כ הגרע"א בשם הרב המגיד ועי' שו"ת חת"ס ח"ו סי' צ"ח שכתב שכל זה למאן דס"ל רק י"ב מיל מן התורה ונלמד ממחנה ישראל אבל לדעת ר"ע שאלפים אמה מן התורה הרי למד ומדותם ושם שפיר היה כרמלית וחייב ועי' ביה"ל בסי' ת"ד סעיף ה' (ד"ה והואיל) שלא כתב כן

כתב הרמב"ם בתשובה שלפי זה אם נסתפק לנו אם יש בגובה הים י' טפחים אמרי' ספק דרבנן ולקולא והובא בשו"ע סי' ת"ד וכתב שם הגרע"א שמוכח מכאן דאמרי' ספק דרבנן לקולא גם בס"ס להחמיר ועי' שו"ת חת"ס ח"ו סי' צ"ח דשאני הכא שכולו חדא ספק אך ז"ל הרמב"ם בתשובה "וביארנו בביאור שהשאלה אם איסור תחומין למעלה מעשרה או למטה מעשרה אמנם היא ביבשה כמו שנתבאר בתלמוד", ועי' שו"ת הרדב"ז סי' תתקע"ג שלדעת הרמב"ם למעלה מעשרה יבשה פשיטא שליכא תחומין למעלה מי' וכ"כ הלבוש סי' רמ"ח סעיף ב' והטעם כתב שם שלמעלה מי' אפילו ברה"ר אינו אלא מדרבנן לכן בכרמלית לא גזרו וכדבריהם מפורש ברבנו פרחיה שבת יט ע"ב ע"ש ועי' פמ"ג סי' רצ"ה א"א סק"א שהעיר דא"כ למה החמיר הרמב"ם בתחומין למעלה מי' ברה"ר.

**תחומין ברה"י**

עי' קרית ספר פכ"ז מהל' שבת שלדעת הרמב"ם כמו כן ברה"י ליכא איסור תחומין דבעינן דומיא דדגלי מדבר ובשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' קכ"ב העיר מעמוד גבוה י' ורחב ד' שהוא רה"י [ועי' תוס' ר"פ וחי' המאירי] ועוד העיר הרי גם בעמוד שאין בו ד' הוו מקום פטור ולמה יש בו תחומין מה"ת אך לדעת הלבוש באמת אין בזה איסור תחומין דבר תורה וע"ש מהר"ם שיק שכל שהמקום דומה לדגלי מדבר כגון עמוד העומד ברה"ר כל שיוצא מן התחום באופן שנוח להילוך ודאי עובר אפילו כשהעמוד מצד עצמו הוא רה"י ורק כשכל המקום אינו דומה לדגלי מדבר כמו ים פטור ע"ש.

**קנין שביתה בימים**

עי' ביאור הגר"א סי' ת"ד סק"ד שהביא ראיה גדולה שלדידן ליכא איסור דאורייתא בתחומין אפילו בי"ב מיל ממה שאמרו לק' מה ע"ב "ואמאי ליקני שביתה באוקיינוס וכו' ואב"א הוי ספק דדבריהם וספק דדבריהם להקל", הרי שאע"פ שהמים הלכו כמה מילים אין בזה איסור תורה [יש בזה כמה אופנים לדחות חדא דשם ביו"ט איירי וי"א שאין שביו"ט אין איסור תחומין ועוד דשם כלים ועוד שכבר יצא מן התחום ועוד שלא יצא באיסור ואכ"מ] ועי' שו"ת נובי"ת או"ח סי' מ"ו שהשואל הביא ראיה זו ודחה אותו הנוב"י ע"פ שיטת הרמב"ם שבים שהוא כרמלית ליכא איסור תחומין דבר תורה ודברי הגר"א צ"ע ועי' שו"ת גינת ביתן סוף ס"ב שצידד לחלק בין קנין שביתה לגבי הילוך חוץ לתחום ע"ש.

**שמעתתא דהבלעת תחומין**

[עיקר הסוגיא של יוצא ברשות ודברי התוס' נלמד בדף מה ע"א בעזה"י]

**יש לו אלפיים אמה לכל רוח**

עי' ראש השנה כג ע"א שהיוצא ברשות הרי אלו כאנשי העיר ויש להם אלפיים אמה לכל רוח ועי' רמב"ם פרק כ"ז מהל' שבת הל' ט"ז "ואם הגיע למדינה הרי הוא כאנשי העיר ויש לו אלפים אמה לכל רוח חוץ למדינה", וע"ש הרב המגיד "והעניין שכיון שהלכו ברשות הרי המקום שהגיעו לשם כאילו קנו בו שביתה בין השמשות", וכ"כ ברשב"א בסוגיין ובריטב"א בראש השנה.

**מהו דתימא כיון דעקר עקר**

בביאור הס"ד מצינו כמה מהלכים בראשונים

רבנו חננאל ביאר שכל שיצא מתחומו ודאי איבד תחומו וס"ד שכיון שעקר לצאת הו"ל כאילו יצא לגמרי ואיבד תחומו.

במאירי ביאר שכיון שחז"ל תקנו ליוצא מן התחום ברשות תחום חדש של אלפיים אמה ס"ד שכל שנעקר לצאת כיון שזכה בתחום החדש וממילא נעקר מתחומו הראשון ועיקר הפירוש אי' ג"כ ברש"י אלא שממש"כ "ואי בעי למיפק ליפוק" משמע שאין התקנת חכמים נגד רצונו וכל שרוצה להישאר באלפיים של ביתו יכול בר"ח בן שמואל ור"י בן חכמון פירשו דס"ד שכיון שיצא ברשות ע"ד לא לחזור הרי ממילא עקר דעתו מאלפים של ביתו והיינו כמבואר ברש"י לק' נב ע"ב (ד"ה אלא) ששייך לעקור רוח אחת מן התחום, ע"ש.

ועכ"פ מבואר מכל זה שכל שבאמת יצא מתחומו ודאי שנעקר מתחומו ולדברי הר"ח ורחב"ש היינו אפילו בלא זכה בתחום חדש והיינו שכל שנעקר מתחומו ע"ד לא לחזור ממילא נעקרה שביתתו משם [ועי' גאון יעקב שביאר ע"ד זה מה שהיוצא מתחומו מדעת איבד את תחומו אפילו בחזר והיינו כיון שעקר מדעתו וע"ז לא יועיל מצוה או רשות אלא דבעינן אונס ורק לגבי חזרה מועיל רשות כהוצרך לנקביו ע"ש] ולדעת המאירי עכ"פ כל שזכה בתחום החדש איבד ממנו תחום הראשון ועי' להלן.

**רב שימי סבר הבלעה מילתא היא**

יש להבין למה לי לדין הבלעת תחומין הרי כיון שיצא ברשות כל שיחזור לעירו הרי חוזר לדין תחומו וכמו החזירוהו שחוזר לתחומו וא"כ כל שיחזור לתוך מקום המובלע הרי ממילא יחזור לדין תחומו ויש לבאר בב' אופנים.

**אין לאדם ב' שביתות**

עי' רש"י (ד"ה ולא שני) "הלכך כיון דקני ליה שביתה בתרייתא תו לית ליה שביתה קמייתא", ועי' ריטב"א "שכבר נעקר תחומו הראשון וזכה במקום הזה בחלופה", והיינו שאין לאדם ב' שביתות וכל שזכה בתחום החדש ממילא איבד תחום הראשון ולזה בעינן לדין הבלעת תחומין ולדעת הר"ח ורחב"ש יש להוסיף עוד שכיון שנעקר מתחומו מדעת לולא הבלעת תחומין ממילא היה מאבד תחום ראשון לגמרי

**גדר דין הבלעת תחומין**

והטעם שמועיל לזה הבלעת תחומין מבואר בפירש"י לפי לשון הראשון "וכיון דמיבלען בתחומיה *וממטו ליה לגו תחומיה* הוו להו כחד תחומא וכמאן דלא נפק מתחומא" ומשמע שלפי לשון זה אין הפירוש בהבלעת תחומין שב' התחומין נחשבים כאחד אלא יסודו כיון שעדיין יש לו אפשרות לחזור לתחומו עדיין [לפי זה י"ל שלא סגי בהבלעה במשהו אלא דבעי עכ"פ שיעור פסיעה] יש לו עדיין זיקה לתחום הראשון וכל שיחזור אנו רואים כאילו לא יצא והיינו שאע"פ שכל זמן שלא חזר יש לו האלפיים במקומו [כש"כ בגאון יעקב וכ"כ בשעה"צ סי' ת"ז סק"ד וסק"ה אך ע"ש שדעת הא"ר שמחויב הוא לחזור לעירו ואין לו תחום הב' אלא לעניין לחזור לעירו ע"ש] אבל כל שחזר לעירו נחשב כאילו לא יצא וכש"כ רש"י "והולך עד ביתו והרי הוא כבתחילה", וכ"כ בריטב"א. וכה"ג כתב המשנ"ב בסי' ת"ה סק"ב לגבי יוצא חוץ לתחום באונס וז"ל, "דבכגון זה אמרי' *דכיון שיש לו רשות לחזור לתוך תחומו* חשוב כאילו לא יצא כלל מן התחום",

**הבלעת תחומין בתחום שלא היה בו כלל**

ולכאורה יש להביא ראייה לגדר זה מהמבואר בירושלמי סוף פירקין שלדעת ר' אליעזר מי שהחשיך סמוך לתחום העיר תוך ב' אמות חשוב כבני העיר ע"י דין הבלעת תחומין וכן מבואר ברשב"א שם ובראב"ד בהשגות פרק כ"ז מהל' שבת הי"א [אולם הגאון יעקב כתב שהוא ט"ס בירושלמי והשעה"צ סי' ת"ה סק"ט כתב שהוא ט"ס ברשב"א] ומבואר שאע"פ שמעולם לא היה בתוך התחום מ"מ ע"י שיכול להגיע לשם ע"י תחום ד' אמות כיון כאילו נכנס כבר.

**הבלעת תחומין באופן שיצא לגמרי**

ויש לעיין לפי זה מהו הדין במי שיצא רחוק מתחומו ברשות וחזר ברשות לתוך אלפיים מתחומו אם אמרי' הבלעת תחומין ואינו דומה לההיא דנחמי' בר ר' חנילאי דשם יצא שלא מדעת וגם לא זכה בתחום חדש רק ד' אמות ולכן שם לא בעינן הבלעת תחומין רק שיחשב כנכנס ברשות לעירו וממילא כיון דעל על וכש"כ במרכבת המשנה פי"ב שבת הט"ו. וא"כ בנידו"ד י"ל דבעינן שלא יצא לגמרי דאל"כ כבר זכה בתחום חדש ואינו חוזר לתחומו הראשון.

**דעת הרמב"ן שיש לאדם ב' שביתות**

אולם עי' מלחמות לק' מט ע"ב שלדעת שמואל דקי"ל כוותיה אפשר לאדם לקנות ב' שביתות א"כ צ"ב למה לי הבלעת תחומין [אולם ז"ל הרמב"ן לעיל מב ע"ב "אבל תחומין משום קנין שביתה הוא והיוצאין חוץ לתחום קנו להן ד' אמות שם ואינן חוזרין לשביתה הראשונה", והיה אפשר לחלק בין שביתה לד' אמות של היוצא חוץ לתחום שמשמע ברמב"ן שאינו אותו הדין של שביתה ולא כרש"י סוכה כה ע"א] ומדברי המלחמות סוף פירקין משמע דהיינו טעמא שכמו שמבואר בסמוך בשבת במערה שאין ללכת מתחום מערב לתחום מזרח אע"פ ששתיהם תחומו כמו כן אין ללכת מתחום שזכה כשיצא לתחומו הראשון ורק ע"י הבלעת תחומין מותר כיון שנחשב כתחום אחד.

**הבלעת תחומין במערה**

ולפי לשון ראשון ברש"י הבלעת תחומין במערה אינו לאשוויי לחד תחום אלא כש"כ בתוס' הרא"ש "חזינן ליה כאילו יצא מפתח המערב", והיינו שעיקר דין הבלעת תחומין הוא שגם כשנמצא בתחום הב' עדיין שייך הוא לתחום הראשון ויש בזה ב' השלכות חדא שעדיין לא איבד לגמרי תחום הראשון וגם שאין איסור לעבור מתחום לתחום כיון שגם כשנמצא בתחום א' "חזינן כאילו יצא מפתח מערב" לכן אינו נחשב כיוצא מתחום לתחום.

**דעת ר"פ**

אולם עי' בתוס' ר"פ שהקשה כיון שבמערה אנו רואים שע"י הבלעת תחומין נעשה הכל כתחום אחד ומותר ללכת את כולו א"כ גם לר' שימי קשה משם וע"ש שביאר שלר' שימי עיקר דין הבלעת תחומין הוא לעשות ב' התחומין כתחום א' והטעם שאיבד התחום החדש הוא משום שמה שחז"ל נתנו לו תחום השני אלא משום שאיבד את תחומו וכל שחזר לתחומו שוב ממילא נתבטל תחום החדש שנתנו לו [והיה מקום לדון לפי זה שלא צריך כלל לדין הבלעת תחומין כדי לחזור לעירו שיש להתירו מדין כיון דעל על והיינו שלאחר שחזר לעירו שוב הרי אין לו צורך בתקנת תחום של יוצא מרשות וכל שנתבטל תחום החדש ממילא חוזר לתחום הישן אך אין זה מוכרח שסו"ס כעת אין לו תחום אחר אע"פ שאם יתבטל יחזור תחום הישן וע"ע דברי יחזקאל סי' ט']

**אם נהרדעי שייך לדין הבלעת תחומין**

ברש"י כתב שרבה ע"כ לית הא דנהרדעי ומשמע שלדעת רש"י טעמו של נהרדעי שכיון דעל על הוא מדין הבלעת תחומין ועי' בתוס' שפליג דשאני התם שע"י ההיתר של יוצא לנקביו התירו לו לעקור מד' אמותיו וכל שנכנס לעירו ממילא לא יתנו לו ד' אמות חדשים אלא יחזור לעירו והוכיחו כן מלעיל ע"א בעובדא דנחמי' בר ר' חנילאי ע"ש בתוס' ולכאורה דברי רש"י צ"ע שאם נהרדעי בנוי על הבלעת תחומין א"כ גם המשנה של החזירוהו בנוי על הבלעת תחומין והיאך רבה חולק על המשנה וכמו שהקשה בגאון יעקב ועי' מלחמות סוף פירקין אך באמת מה שנקטו התוס' שעקרו ממנו דין ד' אמות יש לדון טובא מתרי טעמי חדא ע"פ שיטת הרבה ראשונים שחוזר למקומו הראשון הרי שלא נעקרה מקומו הראשון וכ"כ במרכבת המשנה פי"ב מהל' שבת הט"ו [אך זה תלוי במחלו' רש"י והרמב"ן הנ"ל שאם נאמר שצריך הבלעת תחומין משום שיוצא מתחום לתחום כדברי הרמב"ן בזה אין לאסור כיון שבין כך כבר יצא מתחומו] ועוד שנהי שהתירו לו לעקור מד' אמותיו מ"מ מי יימר שאינו קונה ד' אמות חדשים כל זמן שהולך [והיה אפשר לומר שדבר זה תלוי אם יש איסור להמשיך לצאת חוץ לתחום אחר שכבר יצא בלי קניית ד' אמות שאם נאמר שדין ד' אמות לחומרא שפיר י"ל שביטלו ד' אמות ולא הקנו לו חדשים עד שמגיע למקומו אבל אם נאמר שד' אמות לקולא בהכרח שקונה ד' אמות חדשים כל זמן הליכתו ועי' בספר משנת שלום סי' מ"א] וא"כ בדעת רש"י שפיר י"ל שרק בנהרדעי שקנה ד' אמות חדשים בדרך הוא שע"כ תלוי בדין הבלעת תחומין.

אך במרומי שדה ר"ל שאין כוונת רש"י שנהרדעי בנוי על הבלעת תחומין אלא שאם היה רבה סובר דין כיון דעל על היה יכול לפרש המשנה כר' שימי גם בלי דין הבלעת תחומין ע"ש ועי' להלן.

**לשון שני של רש"י**

לפי לשון השני מבואר שלדעת ר' שימי שסובר הבלעת תחומין יש לו ב' התחומין והיינו שאף שאין לאדם ב' שביתות מ"מ ע"י הבלעת תחומין נעשה כתחום אחד ממש וגם במערה ע"י ההבלעה נעשה ב' התחומין כתחום א' ולדעת תוס' ר"פ גם לפי לישנא קמא הוא כן אלא שאיבד תחומו החדש מאחר שאין לו צורך בו.

**דעת רבה ללישנא בתרא**

דעת רבה ללישנא בתרא שמותר לו לחזור לעירו ומלשון רש"י שכתב "ואין לו ממקום שנאמר לו אלא כדי לבא וליכנס בתחומו", משמע שאין לו רשות ללכת באלפיים של מקומו וכל מה שיש לו התחום הוא רק לעניין לחזור לביתו וכש"כ הא"ר בשם רבנו ירוחם הביאו השעה"צ סי' ת"ז סק"ד ולפי זה משמע שאינו מדין הבלעת תחומין כלל [וע"פ זה ביאר במרומי שדה מש"כ רש"י לעיל שרבה לית ליה נהרדעי שלפי המבואר ברש"י כאן שיש מושג לקבל התחום רק כדי להיכנס לעירו ושוב אמרי' כיון דעל על י"ל שזהו עיקר טעמו של נהרדעי שחז"ל התירו לו לעקור מד' אמותיו אבל כל רגע הוא מקבל ד' אמות חדשים וע"כ שנתנו לו הד' חדשים רק כדי לעבור דרכו וממילא כל שנכנס לעירו כיון דעל על ולכן הוקשה לרש"י שנהי שרבה לית ליה הבלעת תחומו מ"מ עדיין יכול להיכנס מצד סברת נהרדעי והיינו שיקבל התחום רק כדי להיכנס לתחומו (והיינו ממש כלישנא בתרא) וע"ז כתב רש"י שרבה ע"כ לית ליה סברא זו של נהרדעי ולפי זה אין כוונת רש"י כלל לומר שנהרדעי קשור לדין הבלעת תחומין.]

**נשיקת תחומין תלוי במחלו' רבה ור"ש**

עי' ברש"י שנתקשה לפי לישנא ב' מהו קושיית הגמרא מר"א הרי גם רבה מתיר לחזור וע"ש שתי' שכיון שמועיל הבלעה גם בנושקים ע"כ כר"ש ועי' בחי' הר"ן שביאר שלדעת רבה מה שמותר להיכנס לתחומו אינו מדין הבלעת תחומין אלא מדין כיון דעל על זה ודאי לא שייך בנושקים אלא במובלעים [ולכאורה לא סגי גם במובלע משהו אלא שיעור פסיעה ועי' ל' ר"פ] ועי' דברי יחזקאל סי' ט' שהאריך בזה אך לשון רש"י ל"מ כן וכן בתוס' (ד"ה ומדרבי) מבואר להדיא שגם מה שהתיר רבה לחזור לעירו הוא מדין הבלעת תחומין.

**והתנן ר"א אומר שתים יכנס וכו'**

בעיקר דין יוצא חוץ לתחום יש לעיין בגדרו אם יסודו דין תחום שיש תחום גדול של אלפיים ויש תחום קטן של ד' או שזה מקומו ממש ואסור לצאת ממקומו ואין לו תחום ולכאורה ממה שלר"א אמרי' בזה הבלעת תחומין משמע שהוא מדין תחום ועי' מלחמות סוף פירקין "כגון היוצא אמה אחת חוץ לתחום שתקנו לו חכמים ד' אמות ועומד בהן דאסור לו לצאת מהן *שזהו תחומו*", ועי' ירושלמי בפרקין ה"א "בעי ר' יהודה ארבע אמות שאמרו תחום הן או אינן תחום וכו'", ועי' תוס' הרא"ש ותוס' ר"פ לק' ס' ע"ב בשם רבנו אלחנן לחלק בזה בין ד' אמות של יוצא חוץ לתחום לד' של מקום שביתה שיוצא חוץ לתחום ד' אמותיו מדין תחום ולכן מקבל ד' אמת לכל צדדיו כדין תחום, ע"ש.

ובדברי יחזקאל סי' ט' ר"ל שאם ד' אמות מדין תחום תלוי במחלוקת ר"א ורבנן שרק לר"א שהוא באמצען חשוב תחום ושייך הבלעה משא"כ לרבנן שבורר לו ד' ואיזה רוח אינו מדין תחום ולא שייך כלל הבלעת תחומין.

**וארבע אמות דיהבו ליה רבנן כמאן דמיבלען דמו**

ברש"י מבואר שאינו הבלעה אלא נשיקה ור"א סובר שזה סגי ועי' מהרש"א לעיל מד ע"ב ועי' תוס' שבת סי' שצ"ו סק"ד שהעיר מכאן על מש"כ באו"ז סי' קנ"ב בדעת רש"י שמקום עמידת רגליו אינו בכלל הד' אמות א"כ יש כאן הבלעה ואינו רק נשיקה וע"ש שר"ל שדבר זה אם עמידת רגליו בכלל תלוי במחלוקת ר"א ורבנן ע"ש.

**אבל לדבר מצוה מודה ליה**

נחלקו הראשונים אם דבר מצוה דווקא או שה"ה לאונס עי' ריטב"א ור"ן רש"י נב ע"ב וראב"ד בהשגות פכ"ז שבת הי"א ואם דבר מצוה הוא דוקא מבואר בריטב"א דהיינו טעמא שלצורך מצוה הקילו לסמוך על הבלעת תחומין ולכן כתב שכל הולך לדבר מצוה חשוב גם חזרתו לדבר מצוה ובדברי יחזקאל סי' ט' ביאר ע"פ דרכו שלרבנן אין ד' אמות מדין תחום ולא שייך הבלעת תחומין ורק בהולך לדבר מצוה שנתנו לו אלפיים שהוא דין תחום שייך הבלעת תחומין.

ולדעת הראשונים שגם באונס מודים חכמים מתבאר בגאון יעקב לעיל מד ע"א שטעם הדבר הוא שיצא באונס כיון שעדיין יש לו תחום הראשון אם יחזור לשם וכל החסרון הוא כיון שקנה ד' אין לו ב' תחומין לזה מועיל הבלעת תחומין שהכל תחום א' אבל ביוצא מדעת שאיבד תחומו הראשון לגמרי ור"א סובר שהבלעת תחומין מועיל שיחשב כאילו לא יצא כלל ובגדר באים כאחד וע"ז חולקים רבנן. וע"ע דברי יחזקאל סי' ט'. אולם בראב"ד בהשגות שם מבואר שמי שהחשיך סמוך לתחום אמה כיון שהוא אנוס מועיל הבלעת תחומין לתת לו כל העיר אע"פ ששם מעולם לא היה לו תחום העיר אך בירושלמי סוף פירקין מבואר שגם מי שהחשיך סמוך לתחום העיר תלוי במחלו' ר"א ורבנן.

**ומדר' אליעזר קמותבית ליה למר**

משמע שטעמו של רבנן משום דלית ליה הבלעת תחומין אולם יעוי' ברמב"ם פרק כ"ז מהל' שבת הי"א שטעמו של חכמים כיון שאין לו אלא ממקום עמידת רגלו ולחוץ וע"ש הרב המגיד ועי' חזו"א סי' ק"ט סק"ו.

**מג ע"ב**

**או דלמא בדלא מלו גברי**

כתב רש"י ושאר ראשונים דהיינו שמחיצת בני אדם אינו מגיע אלא עד ב' אמות לתחום ולכאורה לאו דווקא אלא אפילו מגיע לתחום ממש כל שאינו נכנס לתוך התחום אין להתיר בלי הבלעת תחומין.

**וקא מיבעא ליה הלכה כר"א**

לק' מה ע"א אמרי' שרבנן מודול ר"א ביצא לדבר מצוה וכתבו הריטב"א ואו"ז סי' קמ"ט שמשכה שמעתיה ג"כ ידון כיצא לדבר מצוה וגם רבנן מודו ומה דנקט ר"א משום שאמר כן להדיא ובר"ן כתב שמצוה לאו דווקא לא ה"ה לכל ונס וא"כ ודאי שבמעשה דנחמי' יש הבלעת תחומין.

עי' ריטב"א שהוכיח מכאן שהעומד בתוך מחיצה יש לו ב' אמות חוץ למחיצה [ועי' תוס' לק' ס' ע"ב סוף ד"ה כאן] והנה נחלקו הראשונים אם ד' אמות הוא חוץ ממקום עמידת רגליו עי' או"ז סי' קנ"ב ובריטב"א לק' [והיינו שאם ד' אמות הוא מדין מקומו הרי ממילא מקום עמידת רגליו הוא חלק מן הד' אבל אם ד' אמות הוא תחום י"ל שהוא חוץ ממקומו] ועי' או"ז ה' ערב שבת סי' ו' שאם נאמר שהוא חוץ מקום עמידתו י"ל שהעומד בספינה כל הספינה כמקומו ויש לו ד' אמות בחוץ אבל דעת ריטב"א אינו כן וא"כ צ"ב שממנ"פ אם מסלקים מחיצת בני אדם הרי שוב אינו בתוך מחיצה ואם לא סלקו המחיצה הרי כיון שמתחילה היה בצד השני של המחיצה ודאי שע"י שהולך למקום הפתוח לא יקבל ב' אמות חוץ למחיצה [ועי' דברי יחזקאל סי' ט' ס"ק י"ז] ועי' מרכבת המשנה פרק י"ב מהל' שבת הט"ו דברים מחודשים.

**שמעתתא דיוצאים להציל**

**וכל היוצאין להציל חוזרין למקומן**

בתוס' נקטו שטעם ההיתר הוא מדין התירו סופן משום תחילתם [וצ"ע שהתירו סופן אינו מתיר איסור תורה כש"כ הב"ח בסי' תצ"ח ואם נאמר שכאן שאני ששייך בזה התירא דפיקוח נפש א"כ אינו שייך להני תלת אבל לדברי הא"ר להלן א"ש שהתירו סופן מתיר רק הליכה חוץ לתחום (אם נאמר שגם י"ב מיל דרבנן) וממילא הותר החזרת כלי זיין מדין סכנה] וכן מבואר ברשב"א ביצה יא ע"ב [אך ע"ש שיטמ"ק] וכן מפורש ברמב"ם בפרק ב' מהל' שבת הכ"ג ועי' רמב"ם בפירוש המשנה שגרס במשנה "שכל" וביאר "והביא ראיה עוד להקל על מי שיצא מרשות וכמו כן מי שיצא להציל נפשות מישראל", ומבואר שגם הסיפא היא קולא כהרישא ולא משום סכנת נפשות [אך מדבריו מבואר שגם החזרת כלי זיין הוא מטעם זה ולא כא"ר דלהלן] וע"ע כס"מ פרק ו' מהל' מלכים הי"ג ובלח"מ שם.

[ועי' שו"ת חת"ס או"ח סי' ר"ג ובחו"מ סי' קצ"ד שנקט שסברת התירו סופן משום תחילתן יש בכוחה להתיר גם איסור דאורייתא וכן האריך בזה לדינא בשו"ת אגרו"מ או"ח ח"ד סי' פ' ובשבט הלוי ח"ו סי' כ"ו ובדעת הרמב"ם שי"ב מיל אסור מן התורה הדברים מוכרחים אך עדיין אין להוכיח שחששו חז"ל שימנעו מללכת רק כשיש חשש סכנה ולא סתם אי נוחות וע"ע מנחת שלמה סי' ז' וסי' ח' ושו"ת הר צבי ח"ב סי' י']

**שחוזרין בכלי זיין למקומן**

ועי' רבנו יונתן "ולא חיישינן למעביר ד' אמות ברה"ר ולא להכנסה לפי שסכנת נפשות וכו'", ועי' רמב"ם פ"ב מהל' שבת הכ"ג "וכשיצילו את אחיהן מותר להן לחזור בכלי זיין שלהן למקומם בשבת כדי שלא להכשילן לעתיד לבוא", ועי' א"ר סי' ת"ז סק"ו שר"ל שמה שכתב הרמב"ם הטעם שלא להכשילן הוא כדי להתיר חזרתם למקומם אבל מה שמותר להחזיר כלי זיין הוא משום סכנה וכדאי' בגמרא להלן וכ"כ ביד אהרן שם [אך עי' לעיל בשם רמב"ם בפירוש המשנה ונחלקו בזה הכס"מ ולח"מ בפ"ו מהל' מלכים] ומבואר א"כ שאם ישארו שם אם כלי זיינם לא יהיה סכנה ורק כיון שהם רוצים לחזור למקומם מכח ההיתר דשלא להכשילן ממילא נוצר סכנה להשאיר הכלי זיין שם ולכן הותר להם לחזור עם הכלי זיין [עי' מנחת שלמה סי' ח' שהוכיח עיקר סברא זו משבת מד ע"א שמותר לכבות גחלת משום סכנה אע"פ שיש לו עצה להשאר שם ולהודיע לכולם ע"ש]

**דילמא להציל שאני**

עי' פירש"י שהיוצאים להציל מותרים לחזור משום פיקוח נפש ולדבריו סברת להציל שייך רק ביוצאים להציל מן הגייס אולם בפי' ר"י בן חכמון ביאר שהיוצאים להציל יכולים לחזור משום שלא יהא מכשילן לעתיד לבוא ולדבריו זה שייך בכל היוצאים להציל אפילו מן הנהר ומפולת ולכאורה כל זה לפי הס"ד אך למסקנא אין מקור לזה אך בדברי ר"י בן חכמון להלן מבואר שעיקר הדין נשאר גם למסקנא ע"ש והיינו כדברי הרמב"ם ז"ל.

**ולא אלו בלבד אמרו אלא אפילו וכו'**

צ"ב למה יש חידוש יותר באלו הבאים להציל ועי' תורת חיים שע"כ לא גרסינן אפילו ע"ש ועי' שו"ת חת"ס או"ח סי' ר"ג שר"ל שיותר פשוט להתיר לבאים לקדש החודש כיון ששבת הותרה להם משא"כ בפיקו"נ שרק דחויה ע"ש וע"ע מש"כ בשו"ת אגרו"מ או"ח ח"ד סי' פ'.

**נצחו אומות העולם**

עי' אגרו"מ ח"ד סי' פ' שהעיר שאם יש סכנה למה דווקא אלו שיצאו להציל יכולים לחזור למקומם ועי' רמב"ם פכ"ז מהל' שבת הי"ז שגרס ביד ישראל תקיפה ומדבריו משמע שאינו דווקא ביוצאים להציל מן הגייס אלא שכל היוצא להציל ונמצא במדבר וכדומה כל שיד עכו"ם תקיפה ומפחד להשאר חוץ לעיר במקום שליכא ישוב יכול לחזור לעירו.

**מה ע"א**

**מי שישב בדרך ועמד וראה**

עי' בריטב"א שהתנא אמר ישב שזהו הסיבה שלא ראה שהוא בתוך התחום עד שלא עמד אולם במאירי כתב שהתנא בא לאפוקי שלא הלך שכל שהלך אינו קונה שביתה וכדעת הראב"ד.

**ר' יהודה אומר יכנס**

עי' רבנו חננאל שביאר דאיירי כשהיה תוך ד' אלפים לעיר וכיון שהיה דעתו להיכנס לעיר הו"ל כהא דתנן לקמן נב ע"א מי שיצא לילך וכו' ע"ש שנעשה כאילו עירב במקום שבין מקומו לעיר אולם עי' ריטב"א לק' שם שהביא בשם הראב"ד שנקט שכיון דתנן והיה סמוך לעיר משמע שרק תוך אלפיים לעיר מועיל והוכיח מזה שאי אפשר לקנות שביתה בלי דעת ואומדנא שהיה רוצה לקנות אינו מועיל [ועי' מאירי שהביא לפי' הר"ח הנ"ל וכתב "ודברים זרים הם שאין שביתה זו נקנית לעולם בלא מתכוין",] והריטב"א תמה עליו שבסוגיין בלא"ה אינו מועיל אומדנא שרק במכיר אילן או גדר שייך שיסיים מקום לעירוב כדאיתא לק' נא ע"א ע"ש וזה תמיה גם על הר"ח.

**הטעם שקונה שביתה בעיר לר"י**

אך עכ"פ מבואר לדעת הראב"ד שמה שלדעת ר"י קונה שביתה בעיר אינו משום שמועיל אומדנא אלא שהוא דין מיוחד בתחום העיר ועי' ריטב"א לק' מז ע"ב שהביא מר"מ בר שניאור שביאר "שכל דבר שהוא בר שביתה והוא בתוך תחום העיר, העיר מושכתו לשביתתה", וכן מבואר ברמב"ן לעיל מג ע"א. והיינו שלקנות שביתה בעיר א"צ דעת וסגי בזה שרוצה להיות שם אלא שכל שהיה לו דעת לקנות במקומי הרי נעקר מן העיר ולזה דעת ר"י שכיון שהיה בטעות אין בכוחו לעקור אותו מן העיר אבל ודאי אע"פ שהוא טעות סו"ס לא היה לא דעת לקנות שביתה במקום אחר ואינו מועיל רק בעיר מדין בתר קרתא גריר.

**כשלא היה דעתו להיכנס לעיר**

עי' רמב"ם פרק כ"ז ה"ט שמבואר שלא אמר ר"י שקונה בעיר אלא מי שדעתו היה להיכנס לעיר וכ"ה בשו"ע סי' ת' ועי' ריטב"א לק' מז ע"ב שביאר "שאין העיר מושכת אלא באדם [ש]בדעתו מן הסתם ליכנס לעיר", [ועי' משנ"ב סי' ת' שכתב שמ"מ אינו מחויב לקנות שביתה בעיר ורק לטובתו הקילו לו ע"ש]

**דעת האור זרוע**

אולם באור זרוע סימן ק"נ כתב שאדרבה באופן שהיה דעתו להיכנס לעיר גם ר'"מ מודה שקונה שביתה בעיר והוכיח כן ממה שאמרו בגמ' שר' טרפון היה דעתו להיכנס ולכן כו"ע מודה ורש"י פירוש שידע שהוא בתוך התחום וצ"ע דא"כ למה לא נכנס עד שמצאו אותו רועי בקר [ועי' רחב"ש שאה"נ הוא דיחוי בעלמא ע"ש] וע"כ שכוונת הגמרא שסגי במה שהיה דעתו להיכנס לעיר אף שלא ידע כלל שהוא בתוך תחום העיר אולם עי' במאירי שביאר שכוונת הגמ' שר' טרפון לא ידע שהוא בתוך התחום אבל חשב שאם הוא בתוך התחום אז הוא רוצה לקנות שביתתו בעיר ולכן נכנס לעיר כשרועי הבקר אמרו לו שהוא בתוך תחום העיר וכה"ג כתב הרשב"א בהא דר"ע שהיה בספינה ע"ש אך מדבריו משמע שכל הטעם שלר"מ אינו מועיל הוא משום שקנה שביתה כאן ולכן כל שאין דעתו להדיא לקנות שביתה במקומו ודאי מודה ר"מ לר"י.

**כשאמר להדיא שביתתי במקומי**

עי' רבנו יונתן שגם באמר שביתתי במקומי קונה בעיר לר"י [ודעתו לק' ס' ע"א שכל מה שמצינו לא יזוז במקומו ואיבד שביתתו הוא משום שפשע ע"ש] אולם הראשונים הביאו בשם הראב"ד שכל שאמר שביתתי במקומי מודה ר"י שקונה במקומו [וע"ש שהוכיח כן מל' מט ע"ב שלדעת רב לא יזוז ממקומו ע"ש וצ"ב הרי נתבאר שלדעת הראב"ד אין קנין שביתה בלי דעת ושאני עיר שבתר קרתא גריר ולק"מ שמש"כ הראב"ד שאין קנין בלי דעת הכוונה לקנין ע"י דעת על מקום אחר אבל במקומו לא גרע מבתר קרתא גריר] והטעם כתב בריטב"א "שאלו הוציא בשפתיו הוה נחית לספיקא ועקר שביתתו מן העיר בפיו", ואע"פ שלגבי ביתו מבואר ברש"י לק' ס' ע"א שגם באמר מ"מ לא איבד תחום ביתו צ"ל דשם האומדנא גדול מאד אך מדברי הריטב"א לק' מט ע"ב משמע ששביתת ביתו כיון שהיא שביתה אמיתית אינו נעקר משם אלא ע"י שקנה במקום אחר וכ"כ בגאון יעקב לק' ס' ע"א ועי' דברי יחזקאל סימן ח' אות ד' מש"כ בזה.

ועי' ב"ח ופרישה שר"ל בדעת הרמב"ם ורש"י שרק בישן שלא היה לו דעת כלל קונה בעיר אבל בהיה רוצה לקנות במקומו אינו קונה בעיר גם לר"י ועי' שעה"צ סק"א אך מדברי רשב"א וריטב"א משמע דאדרבה כשלא היה לו דעת לקנות במקומו גם ר"מ מודה שקונה שביתה בעיר ועי' ישועת דוד סי' נ"ה שהאריך בזה.

**מי שישן בדרך וכו'**

עי' מאירי שרק בישן בדרך ס"ל לרבנן שאין לו ד' אמות אבל כל שישן בעיר ודאי קנה שביתה בעיר שמן הסתם דעתו לקנות שביתה בעיר וכ"כ הרשב"א והריטב"א לק' מז ע"ב ועי' גאון יעקב שבישן בביתו גם בלי טעם זה קונה שביתה בביתו שמשביתת ביתו לא נעקר עד שקונה במקום אחר ע"ע בדבריו לק' ס' ע"א וכתב עוד שכל שהלך לישון על דעת להחשיך שם חשוב שפיר דעת על שביתה, ע"ש. וע"ע שפ"א לק' מז ע"ב.

**יש לו אלפיים אמה לכל רוח**

כתב הרמב"ם בפרק כ"ז הל' ד' "וכן השובת בבקעה אפילו היה ישן בשעה שנכנס השבת **שלא קנה שביתה** יש לו להלך ממקומו אלפים אמה", וכתב שם הרב המגיד שדעת הרשב"א שיש לו גם ד' אמות במקומו וכתב עליו "ואין סברא זו מוכחת" ולא ביאר הרב המגיד כוונתו ויש לבאר בתרי אנפי.

**לדעת הרמב"ם אין לו ד' אמות כלל**

עי' שו"ת מהרשד"ם או"ח סי' ט' שביאר כוונת ה"ה שאע"פ שכל שובת ודאי יש לו ד' אמות מ"מ בישן לא קנה וע"ש שדייק כן מלשון משנתינו וכן מדויק ברמב"ם שכתב אע"פ שלא קנה שביתה והיינו שיש ב' דינים בד' אמות א' לשובת שהוא קנין שביתה וזה לא שייך בישן וא' למי שאין לו תחום כיוצא חוץ לתחום וזה שייך גם בישן ולכן לרבנן שאין לו תחום יש לו ד' אמות. ואע"פ שמפורש ברמב"ם בהל' י' שהישן תוך תחום העיר יכול להיכנס לעיר ויש לו אלפיים אמה חוץ לעיר י"ל דשאני התם שדעתו מן הסתם לקנות שביתה עם בני העיר או מצד גרירה כמבואר לק' מז ע"ב [או שנאמר ע"פ דברי התוס' רי"ד לק' נב ע"א שחלוק דין שביתה בעיר מד' אמות ע"ש]

**כוונת ה"ה שאין לו ח' אמות**

עי' במאירי שכתב שהמחלוקת במשנה בגדר שיעור מקומו אינו לדינא כיון דקי"ל כריב"ן ומבואר שחלוק דין מקומו של מקום שביתה מדין מקומו של שבו איש תחתיו וכבר כתבו כן בתוס' הרא"ש ור"פ לק' ס' ע"ב בשם רבנו אלחנן ויש שכתבו לפרש ע"ד זה כוונת ה"ה.

**ר"א אומר והוא באמצען ר' יהודה אומר לאיזה רוח שירצה**

לכאורה נחלקו בעיקר גדר דין שבו איש תחתיו שלר' יהודה יסודו מקום ד' שזהו הוא מקומו אם ישכב בפישוט ידים ולכן הוא מרגליו והלאה [כמו לגבי קנין ד' אמות שהוא ד' אמות ממקום רגליו וכן דין מחנה לגבי דבר שבקדושה] ואילו לר"א יסודו תחום ב' אמות לכל צד ועי' או"ז סי' קנ"ב שדייק מל' רש"י שיש לו ד' אמות חוץ ממקום עמידת רגליו וא"ש כנ"ל ולכאורה היינו רק לר"א ולא לר"י אולם עי' במאירי שכתב שגם לפי ר"י יכול לברור ב' אמות לכל צד וכן מבואר ברש"י לק' מח ע"א (ד"ה שמונה) אך ברבנו יונתן משמע שאינו סובר כן ועי' ריטב"א שחולק על רש"י הנ"ל וס"ל שרגליו מן המנין והיינו שגם לר"א יסודו ד' אמות אלא שמקומו נחשב מה שתחתיו.

**פסק הרמב"ם**

עי' רמב"ם פרק ו' מהל' עירובין הי"א שפסק לגבי נתגלגל העירוב חוץ למקומו ששיעורו בב' אמות וכתב המאירי דהיינו משום שפסק כר"א וכ"כ שם בהשגות אך לגבי מי שיצא חוץ לתחום כבר העיר ה"ה שם שמפורש כתב הרמב"ם פרק כ"ז הי"א שיש לו ד' אמות ממקום עמידת רגליו ועי' רדב"ז ח"ה ללשונות הרמב"ם אלף תק"ב שרק במניח עירובו דעת הרמב"ם שאין לו אלא ב' אמות לכל צד, ע"ש הטעם [וי"ל שכל שאינו שם ורק ע"י עירובו מוגדר כמקומו ליכא מעלה לצדי הפת ורק בעומד שם חשוב צדדי מקום עמידתו כמקומו ולכן מסתבר שהעירוב באמצעו ודוק].

**וחכמים אומרים אין לו אלא ארבע אמות**

מבואר שכל שלא קנה שביתה בין השמשות אינו קונה אח"כ ועי' מה שנתבאר בע"ב בהאי ענינא.

**ובלבד שלא יוציא זה מתוך שלו**

עי' פירש"י הטעם משום שד' אמותיו חשיבי כרה"י וכמבואר לעיל לב ע"ב וצ"ב הרי שם רק לקולא ולא לחומרא וכש"כ רש"י ועמד בזה בגאון יעקב וע"ע מהרש"א דתיפו"ל מצד שחפציו כרגליו ואסור מצד תחומין ועי' מהרש"ל [וע"פ מש"כ ברבנו יונתן שעיקר ד' אמות בנידו"ד הוא קנס על מה שלא אמר שביתתי במקומי וזה לא שייך בכלים י"ל שעיקר דין כלים כרגלי הבעלים לא נאמר בד' אמות ומחמת עצמם הרי לית להם ד' אמות ודו"ק] ועי' קיקיון יונה שר"ל שכוונת רש"י לבאר למה אסור להוציא כליו של חבירו מב' החיצונות לב' המשותפות שזה אין לאסור מצד כרגלי הבעלים כיון שגם הבעלים מותרים וע"כ אין איסורו אלא מדין רשות היחיד.

**דאע"ג דאיכא למימר הואיל וניעור קנה וכו'**

לכאורה ביאור הסברא בזה הוא שיש ב' חסרונות בנכסי הפקר והיינו חדא שאין להם דעת לקנות שביתה וב' כיון שאין להם בעלים אין להם מקום [ולא גרע מחפצי נכרי שאין להם שביתה] ואילו לגבי אדם בלי דעת יש רק החסרון דעת וזהו ספיקת הש"ס אם מה שריב"ן חולק באדם ישן הוא רק כשהחסרון הוא שליכא דעת שבזה ס"ל כמו שביאר בשאילתות שאילתא מ"ח "מי אמרי' גברא הוא דקני שביתה לנפשיה והכא לא מכוון למיקניה שביתה התם או דלמא שבת הוא קנייה ליה ואע"ג דלא אכוון", אבל בכלי הפקר שיש חסרון נוסף שאינו שייך כלל לשביתה ע"ז אינו מועיל מה ששבת קנייה ליה ועי' דברי יחזקאל סי' ח' אות ג' אולם עי' בית מאיר סי' ת"א שביאר באו"א וע"ע חי' ר' אריה לייב ח"א סי' פ"ח.

**ודלמא בגשמים הסמוכים לעיר עסקינן**

**תחומין אינו תלוי בדיני ממונות**

מבואר שאע"פ שאין לעיר זכות ממונית במים כיון שסו"ס המים עומדים לתשמישם ודעתם עליהם קונה שביתה בתחומם [עי' ל' ר"ח וצ"ב] וכה"ג מצינו בביצה לח ע"א שהשואל כלי מחבירו מערב יו"ט ולא מסרו עד יו"ט קונה כרגלי השואל אע"פ שאין לו שום זכות ממונית עד שלא משך [ועי' השגת ראב"ד על רז"ה סוף ביצה "לענין תחומין בכל דהו סגי ליה שהרי השואל כלי מחבירו מערב יו"ט וכו'] וכן מבואר שם בשור של פטם ושל רועה ע"ש בראשונים ובשו"ת הרשב"א ח"ד סי' רצ"ז ושיטמ"ק ב"מ י' ע"א בשם גליון תוס' אך שם הטעם משום שהבעלים מעמידים הכלי ברשות השואל והרי כתב הרשב"א לק' מז ע"ב שיכול הבעלים להקנות שביתה לחפצו הנמצא בעיר אחרת כפי תחום אותה עיר ע"ש אבל עדיין לא מצינו שמועיל דעת אחרים אלא בסוגיין.

**בור שדעת יחיד עליו**

עי' שעה"צ סי' ת"ב סק"ד שצידד לומר שרק בבור הסמוך לעיר מועיל דעת עליהם אבל בור הסמוך ליחיד אינו מועיל דעתו וביאר כיון שאינו שלו שהוא הפקר והיינו שדעת זו לא נתחדש אלא ברבים. ועי' רשב"א וריטב"א שהביאו בשם הראב"ד שבבור של הפקר אינו מועיל ברירה ע"ש וצ"ב כיון שבתחומין לא צריך בעלות וסגי במה שעומד לתשמישו למה שלא יהיה ע"ז ברירה אך לדברי השעה"צ א"ש אך לכאורה א"כ מדעת רשב"א וריטב"א מבואר דלא כשעה"צ.

**[אם מועיל להפקיר חפציו שלא יהא איסור תחומין**

עי' שו"ת אגרו"מ או"ח חלק ה' סי' ל' שחיילים שיוצאים חוץ לתחום בשבת ורוצים לקחת עמם ספרים ללמוד יכולים להפקיר הספרים וממילא לא יקנו שביתה וכה"ג כתב בתורת היולדת בשם הגרח"ק שליט"א למי שיודע שיצא חוץ לתחום בשבת כיולדת וכדומה שיפקיר בגדיו [שגם בדרך לבישה יש איסור תחומין כש"כ המג"א סי' שצ"ז] וצ"ב הרי סו"ס עומד לתשמישו ולא גרע ממים שדעת אנשי עיר עליהם אך ע"ש בתו"ה שציין לשעה"צ הנ"ל שביחיד ליכא לדין זה ועיין.]

**דין ירדו גשמים ביו"ט**

אך צ"ע שא"כ למה בירדו גשמים ביו"ט לא אמרי' שע"י שדעתם של בני העיר עליהם יקנו שביתה לפי תחומם ועי' גאון יעקב שהוכיח מכאן כשיטת רש"י [המובא להלן] שאין קנין שביתה באמצע השבת אך לדעת שאר הראשונים צ"ע ועי' מג"א סי' שצ"ז ס"ק י"ג שכתב שאה"נ גם בירד באמצע השבת קונה שביתה ע"י דעת בני העיר אך דבריו תמוהים שהוא נגד הגמרא וכמו שתמה שם הגרע"א וע"ש מחצה"ש שהוא ט"ס במג"א וכ"כ שם במשנ"ב [אך בשו"ע הרב סעיף י"ז הביא המג"א כמו שהיא ע"ש] ויש לבאר ע"פ הנ"ל שבכל נכסי הפקר חוץ ממה שחסר דעת על הקנין חסר בחפצא שאינו שייך לשביתה וי"ל שרק לעניין זה מועיל סברת דעתו עליו שכיון שהם משמשים את בני העיר לכן שייכים הם לשביתת בני העיר אבל סו"ס אין להם דעת [ולפי זה רק לריב"ן שבאדם ישן קונה שביתה מועיל סברא זו] ולכן רק בבין השמשות שחל השביתה מחמת השבת הוא דליכא חסרון דעת וכנ"ל משאילתות, וע"ע שפ"א וקר"א.

**ביו"ט הרי הם כרגלי כל אדם**

ברש"י מבואר שהפירוש שלא קנה שביתה כלל וכל אדם יכול לקחתו לפי רגליו וכן כתבו הראשונים בשם הראב"ד והיינו שלדעתם אין קנין שביתה באמצע השבת ומה שמבואר בסמוך בשל עולי בבל כרגלי הממלא ביאר רש"י בביצה לט ע"א שהוא מדין ברירה [וע"ע פסקי הריא"ז וברמב"ן לעיל מג ע"א ואע"פ שבכל חפצי הפקר לריב"ן לא אמרי' ברירה להפקיע שביתת עצמו היינו משום שאינו ברירה גמורה על בעלות ואינו אלא על יעוד החפץ וכל שיש לו שביתת עצמו לא נפקע ע"י זה וע"ע קר"א] והראב"ד ביאר שרק כל זמן שהוא ביד הממלא קנה שביתה כפי רגליו אבל לאחר שנותנו לחבירו נעשה כנכסיו ועי' רמב"ן שביאר שרק שביתה שחל מתחילת השבת אמרי' כיון ששבת עם הבעלים אף שאח"כ נשתנה דינו תו לא פקע שביתתו אבל בחל באמצע היום לא נגרר אחר רשות הבעלים אלא כל זמן שהוא ברשותו ועי' חי' אבן העוזר שדימהו לדין אין מוקצה לחצי שבת

**למה לא אמרי' שלא יזוז ממקומו**

ולכאורה צ"ע לדבריהם שהוא מופקע משביתה א"כ יהא דינו שאל יזוזו כמו אדם שישן ולכאורה מבואר ששאני אדם מכלים שאדם שלא קנה שביתה אין לו אלא ד' ואילו כלי שלא קנה אין לו שום שביתה ועי' תלמיד הרשב"א שזה מקולי כלים ולדברי רבנו יונתן היינו משום שלא פשע.

**דעת הראשונים שאפשר לקנות שביתה באמצע היום**

אך דעת הראשונים שאפשר לקנות שביתה באמצע השבת וחילם מהמבואר לעיל שמי שהיה למעלה מי' בין השמשות קונה אלפיים כשהוא יורד לתוך י' באמצע השבת אך נתקשו ממה שלרבנן ישן אין לו אלא ד' אמות ולא אמרי' שיקנה שביתה כשניעור אך נחלקו בפרטי הדין.

**דעת הרמב"ן**

עי' רמב"ן לעיל מג ע"א שביאר שאע"פ שמי שהיה למעלה מי' בבין השמשות כשיורד קונה אלפיים אמות שאני ישן לרבנן שכיון שהוא במקום הראוי לקנין שביתה כיון שלא קנה תחום של אלפיים יתקיים בו תחום של ד' דשבו איש תחתיו [שתחום של ד' א"צ דעת אך לדעת הרמב"ם מבואר שזה רק התחום ד' של יוצא חוץ למקומו ולא של שביתה ועי' או"ש פרק כ"ז מהל' שבת ה"י] ושוב ממילא גם לאחר שיעיר לא יקנה תחום של אלפיים [שרק כשאפשר לומר זהו תחילת היום שלו קונה באמצע השבת] משא"כ במי שהיה למעלה מי' ולא קנה כלום יכול לקנות באמצע השבת וע"ש שכתב "ולפי דעתם שכל אדם קונה שביתה בעולם וזוכה באלפיים", והיינו שעיקר הקנין הוא בין השמשות אלא שבפועל לא חל אלא כשמגיע למטה מי' וע"ש ע"פ הירושלמי שגר שנתגייר באמצע השבת שלא קנה שביתה בין השמשות אינו קונה באמצע השבת [מבואר שנכרי מופקע מקנין שביתה ולא רק שאין לו איסור חוץ לתחום ודלא כדמשמע לכאורה מדברי הרמב"ן לעיל מא ע"ב שכתב "והליכת תחומין לעצמו הוא מהלך" וע"ע שו"ת מנחת יצחק ח"א סי' קכ"ג בתשובת גאב"ד טשיבין ז"ל מש"כ בכוונת הירושלמי]

**דעת הרשב"א**

מדברי הרשב"א משמע שאין אפשרות לקנות שביתה לאחר בין השמשות אלא ע"י הדעת שהיה לו בבין השמשות לקנות שביתה ולכן ישן לרבנן אינו יכול לקנות שביתה כלל [ומדבריו מבואר להיפוך מהרמב"ן שלא הד' אמות מונעות קנין אלפיים אלא אדרבה כל שהוא מענינו של קנין אלפיים אפילו לאחר זמן אינו קונה ד' ורק מי שמופקע מקנין אלפיים כישן קונה ד' אמות במקומו] וכ"כ במהרש"א שהוא כמו שמצינו שיכול לומר שביתתי במקום פלוני ולפי זה משמע שמי שהיה ישן למעלה מי' וירד למטה באמצע השבת אינו קונה שביתה אפילו לריב"ן ולא משמע כן מהמשך דברי הרשב"א ובעבודת הקודש שער ה' סי' ג' וד' כמעט מפורש להיפוך ועי' בחי' אבן העוזר שהעיר עוד שלא מהני שביתתי במקום פלוני כשאינו מכיר אילן וגדר וע"ע שפ"א וכן מדברי הרשב"א המובא ב"י סי' ת"ד משמע שכל שירד באמצע הדרך לתוך י' קונה שביתה אף שלא רצה לקנות שם ועי' תוס' שבת סי' ת"א סק"א . [ועי' מש"כ בעבודת עבודה בתוספת ביאור לשער ד' אות כ"ו] **דעת הר"ן**

עי' ר"ן לעיל מג ע"א שכל שהיה בבין השמשות במקום הראוי לקנות שביתה אף שהיה נייד ולא היה יכול לקנות בפועל מ"מ שוב אינו קונה ולא יזוז מקומו ובסוגיין ביאר דשאני כלים שא"צ לקנות שביתה אלא מדין גירה נגררים אחר בעליהם.

**דעת הריטב"א**

עי' בריטב"א שביאר שמה שאפשר לקנות שביתה בלי דעת אינו אלא בבין השמשות אבל באמצע שבת אינו קונה אלא בדעת ולכן רק אדם ששובת לפי דעתו יכול לקנות שביתה באמצע השבת משא"כ כלים. ויסוד דבריו ע"פ מש"כ בשאילתות הנ"ל שהטעם לקנות שביתה בישן או נכסי הפקר הוא משום דשבת קניה ליה אע"פ שלא קנה לעצמו וזה ליכא רק בכניסת השבת.

**דעת רבנו יונתן ומאירי**

רבנו יונתן כתב שמה שיש לישן ד' אמות הוא קנס כדין יצא חוץ לעירו והיינו כיון שהיה צריך לשום על לבו לומר שביתתי במקומי וכ"כ במאירי ומשמע שמעיקר הדין כיון שלא קנה שביתה בין השמשות אין לו תחום ומותר לילך לכל מקום.

**ושל אותה העיר כרגלי אותה העיר**

ברש"י מבואר שקונה לפי תחום העיר והעירו הראשונים שאמאי לא נאמר ברירה אך ברש"י ביצה לט עא מבואר שרק לחומרא אמרי' ברירה ועי' קר"א שמעיקר הדין לא שייך בזה ברירה וכש"כ הראב"ד שכאן לא מיירי שהבור שייכי בדיני ממונות לאנשי העיר וכן מבואר להדיא בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' רצ"ז ע"ש ובעיקר דברי רש"י עי' חי' רבנו דוד הכהן ביצה לט ע"א ["כרגלי אותה העיר פירש"י ז"ל שיש לו אלפיים אמה לכל רוח ואפילו עירבו כולם לצפון או לדרום ואפילו לרב דאמר חבית מותרת משום דאית ליה ברירה התם מפני שהם שנים ושלשה שותפין וכל אחד דעתו על חלקו ולפיכך הוא נגרר אחריו כיון דאית ליה ברירה אבל כאן שהוא מכל אנשי העיר אחר כלל הוא נגרר דהיינו אלפיים אמה לכל רוח ואין חלק כל אדם נגרר אחריו",]

**עירב א' מבני העיר אם מעכב אחרים**

עי' טור סי' שצ"ז שאם עירב א' מבני העיר אינו מעכב על אחרים להוליך כפי תחום העיר וע"ש ב"י שכן נראה מדברי רש"י אולם התוס' יו"ט ביצה פרק ה' משנה ה' ר"ל שלדעת רש"י אינו כן וע"ש הגהת הגרע"א שתמה שברש"י בסוגיין מפורש כדברי הטור אך נשאר בצ"ע בטעם הדבר ועי' שעה"מ פ"ה מהל' יו"ט הי"ד שכתב לבאר שהוא מדין ביטול [דכיון שהאיסור נולד בתערובת יש ביטול גם בדבר שיש לו מתירין] ולדבריו אם רובן עירבו אוסרים אולם בחי' רבנו דוד הנ"ל מפורש לא כן אך לדברי רבנו דוד הכהן מבואר היטב סברת הטור שמים השייכים לעיר אינו שייך ליחידים אלא לכללות העיר.

**ושל עולי בבל כרגלי הממלא**

כבר הובא לעיל דברי רש"י בביצה לט ע"א שהוא מדין ברירה ולכאורה רש"י לשיטתו שסובר שאין קנין שביתה באמצע השבת ולכן אינו מועיל אלא מדין ברירה ונתברר שקנה שביתה מבעוד יום אולם לדעת הרשב"א וריטב"א שגם במעיינות הנובעים דניידי אפ"ה קנו שביתה באמצע השבת לממלא ומבואר א"כ שגם באופן דלא שייך לומר ברירה אפ"ה אפשר לקנות שביתה באמצע השבת א"כ גם בעולי בבל א"צ להגיע לדין ברירה אך צ"ע שהרשב"א וריטב"א כתבו להדיא שהטעם שהוא כרגלי הממלא הוא מדין ברירה וכבר תמה בזה הגאון יעקב וקר"א והיה אפשר לומר שכל שהוא במקום הראוי לקנות שביתה בין השמשות ואינו קונה קונה ד' אמות ואין לזוז ממקומו ולכן בעינן לברירה ואינו דומה למעיינות הנובעים שבבין השמשות לא היה ראוי לשביתה [וברשב"א מפורש שהטעם במעיינות משום שבין השמשות היה במקום שאינו ראוי לקנות שביתה ע"ש] ובאמצע השבת לא חל דין ד' אמות כל שראוי אח"כ לקנות שביתה.  וע"ע רשב"א ביצה לט ע"א שהביא בשם התוס' טעם אחר בעולי בבל "אלא טעמא הכא משום דרבנן אוקמיה ברשות כל ישראל וכל אחד יכול למלאות ולהביא עמו במקומו", ומבואר עכ"פ שבלי סברא זו היה אסור לזוז ממקומו וכנ"ל.

**ואמאי ליקני שביתה באוקיינוס**

עי' ר"ח שהקושיא לדעת ריב"נ אולם עי' מהרש"ל שר"ל שהקושיא לכו"ע שגם לרבנן חפצי עיקר יכולים לקנות שביתה אם אינם בתחום של אנשים ע"ש בדבריו ועי' מג"א סי' שצ"ז ס"ק י"ג שכתב הטעם שאין המים קונים שביתה באוקיינוס משום דמינד ניידי וצ"ע שלדידן דקי"ל כרבנן בלא"ה אינו קונה שביתה וע"ש תוס' שבת ס"ק י"ז שלדעת המהרש"ל א"ש.

**אלא מיא בעבים מינד ניידי**

מבואר שכלים שלא נייחי אינם קונים שביתה במקומם ובגדר ניידי מצינו מחלוקת הראשונים בנהרות המושכים אם סגי במה שהוא מים נובעים אע"פ שאינו יוצא מן הבור סו"ס הוא בתנועה כל הזמן או שעיקר החסרון בניידי הוא במה שיוצאים מקומם עי' שעה"צ סי' שצ"ז ס"ק כ"ב.

**אדם מהלך אם קונה שביתה**

הנה לגבי אדם הקונה שביתה מצינו שנחלקו הראשונים אם קונה שביתה במהלך דעי' רמב"ן מג ע"א שהביא מהראב"ד שאינו קונה שביתה אבל מ"מ ד' אמות יש לו וכתב ע"ז הרמב"ן שאינו נכון [נחלקו אם כוונתו לומר שאפילו ד' אמות אין לו וכמו שס"ל להרמב"ן לעיל מג ע"א לגבי הולך בספינה או שכוונתו שבאדם המהלך ליכא חסרון דניידי] ועי' רשב"א בעבודת הקודש שער ה' סי' כ"א שהביא דעת הראב"ד שחולק עליו וכתב עליו "ולא יראה לי כן שאין דנין לאדם מן הנכסים ובין עומד ובין מהלך קונה גופו שביתה", ומשמע לכאורה שכל החסרון של מהלך הוא רק בקנין שביתה של כלים אך לכאורה זה אינו דיעוי' רשב"א בחי' לעיל מג ע"א נקט שההולך בספינה אינו קונה שביתה כיון דנייד וע"כ דשאני אדם ההולך וכמו שכתב בקהלות יעקב שבת סי' ו' אות ז' משום שכל פסיעה הוא כח חדש ולא נחשב נייד. [אך יש לדחות שבחי' נקט כשיטת הראב"ד כדמשמע מדבריו מה ע"ב שהביא שם לדברי הראב"ד ע"ש]

**קונה שביתה במקום אחר**

יש לעיין במי שקונה שביתה במקום אחר כלק' מט ע"ב האם יש חסרון במה שהוא הולך שלכאורה כיון שבין כך אינו קונה שביתה במקומו א"כ מה איכפת לן שהוא הולך ולכאורה מצינו מחלוקת הראשונים בזה שבמאירי מט ע"ב כתב להדיא שגם בקונה במקום אחר אינו קונה במהלך ואילו מדברי הר"ן מג ע"א מבואר שקונה ע"ש ולכאורה י"ל בסברת המאירי שאי אפשר לקנות שביתה במקום רחוק אלא כשראוי לקנות שביתה במקומו ולפי זה גם העומד למעלה מי' אינו יכול לקנות שביתה ברחוק למטה מי' ודלא כמבואר ברמב"ן לעיל מג ע"א.

אך לכאורה כדברי המאירי מפורש בביצה לט ע"א דע"ש שגם חפצים שיש להם בעלים ונמצא שקניית שביתתם אינו כלל במקומם אלא במקום הבעלים ואפ"ה אינם יכולים לקנות שביתה כל זמן דניידי [ואם נאמר שגדר קנין שביתת כלים אם הבעלים אינו כקונה מרחוק אלא מדין נטפל לבעלים ע"כ לא יהיה הטעם כנ"ל משום שאינו ראוי לקנות שביתה במקומו אלא משום שחפץ הנייד אינו ראוי לקנין שביתה].

**ניידי לגבי קנין ד' אמות**

נחלקו הראשונים אם ניידי הוא חסרון גם בקניית ד' אמות שהראב"ד ס"ל שמהלך קונה ד' אמות ואילו הרמב"ן לעיל מג ע"א מבואר שאינו קונה ד' אמות ויש לבאר שנחלקו בגדר ד' אמות או שנחלקו בגדר החסרון דניידי ובעיקר דין מהלך לגבי ד' אמות עי' בדברי הרשב"א ברכות כד ע"ב לגבי חובת מחניך קדוש שמהלך אין לו מחנה והיינו שההולך אינו שייך למקום שבו הוא עובר [וע"ע שיטמ"ק ב"מ ט' ע"ב בשם הראב"ד לגבי קנין ד' אמות ובסמ"ע חו"מ סי' רס"ח סק"ג ועי' בב"י יו"ד סי' של"ד (ציינו הרעק"א בגי' חו"מ שם) שכתב לגבי הרחקה ממנודה בשם קונדריסי משפטי החרם והנידוי והנזיפה שיש לעיין בארבע אמות שהזכירו גבי מוחרם אי אמרינן דאפילו מהלך תופס ארבע אמות או דוקא יושב או עומד לפי שראיתי להראב"ד ז"ל שכתב גבי מציאה דאין ארבע אמות קונות אלא בעומד אבל במהלך לא וצריך עיון",. ובהשגת הראב"ד הל' טומאת צרעת סוף פ"י וכן בפיה"מ להר"מ נגעים פי"ג מי"ב מבו' דס"ל דדין מצורע שלא להיות בד"א של מושבו אינו נוהג במהלך.<ציונים אלו באדיבות הר"מ אילן שליט"א>]

**חפצי נכרי אין קונין שביתה**

עי' פירש"י והרי הם כרגלי כל אדם עי' גאון יעקב דלכאורה היה צריך להיות דינו כחפצי הפקר שדינו שהוא כרגלי מה שזכה בו ע"ש ולכאורה רש"י לטעמיה דס"ל שמה שנכסי הפקר קונה כרגלי הממלא אינו אלא מדין ברירה ובלא"ה אין קנין שביתה באמצע השבת ובחפצי נכרי לא שייך לומר ברירה.

**והכלים והאוצרות ששבתו בתוך התחום יש להם אלפים אמה לכל רוח**

**דין נכסים שנמצאים חוץ מתחום בעליהם**

עי' רש"י דמירי אפילו בנכסי הפקר וכתבו התוס' דמשמע שכמו כן מיירי בנסים שיש להם בעלים וצ"ע הרי הוא כרגלי הבעלים וע"ש שביארו דמיירי שהוא חוץ לתחום בעליו ולכן קונה שביתה במקומו ועי' אבן העוזר שתמה שלכאורה זה נגד משנה מפורשת בביצה לט ע"ב שפירות של אדם שנמצאו בעיר אחרת ואנשי אותה העיר עירבו אינו יכול להביא חפציו לעירו והיינו כפירש"י שם משום שחפציו כרגליו הרי שאם חפציו כרגליו לא יזוז ממקומו וכן תמה בחי' הגרע"א [עי' להלן מה שיש להעיר בקושיא] ותי' דהתם קאי לרבנן אבל התוס' כאן איירי לריב"ן והיינו שלרבנן שאין לנכסים קנין עצמי רק בגררת הבעלים לכן גם כשאינם נמצאים בתחום הבעלים ע"כ קונים שביתה עם הבעלים כיון שאין להם שביתה אחרת אבל לריב"ן שאפשר לחפץ לקנות שביתה לבד כל שאינו בתחום הבעלים קונים שביתה במקומם אך יעוי' בתוס' הרא"ש שכתב להדיא שגם לרבנן קונים שביתה במקומם.

וצ"ע ממשנה דביצה הנ"ל אך לכאורה קושייתם תמוה שהרי במשנה לא תנן שלא יזוז במקומם והרי אפילו אם קונים שביתה במקומם הרי סו"ס לא עירבו והיאך יצאו מתחום העיר אך ברש"י שם כתב הטעם משום שחפציו כרגליו אך יש לעיין למה הוצרך לרש"י לכתוב כן והיה אפשר לומר שכל שאין חפציו כרגליו הו"ל כנכסי הפקר שהם כרגלי כל אדם [באופן דלא שייך לומר ברירה] ולאפוקי מזה כתב רש"י שהם כרגלי הבעלים וכ"כ שם בצל"ח שהחידוש של המשנה הוא שלא נימא שדינם כחפצי הפקר אך עדיין יש מקום לומר שקונים שביתה לעצמם כלהלן.

**הסברא שחפצים יקנו שביתה במקומם**

וראוי לבאר מה הסברא שנכסי בעלים יקנו שביתה לרבנן יותר מנכסי הפקר ובאמת יש לחקור בעיקר הדין שחפציו כרגליו אם הפירוש שאין לכלים קנין שביתה כלל ורק בגררת הבעלים יכולים לקבל שביתה או די"ל שגם כלים בני שביתה נינהו אלא שמקום שביתתם נקבע במקום שביתת הבעלים כיון שזהו מקומם וכל' הגאון יעקב "מסתברא מאני דאינש אבתרי' גרירי היכא דאזיל איהו נקיט מאני' בהדיה", ועי' חי' ר' אריה לייב סי' פ"ח שכתב שלדעת ריב"ן ודאי שיש לכלים שביתה עצמית והרי מבואר לעיל שנחלקו ריב"ן וחכמים גם בישן והרי בישן ע"כ המחלוקת הוא מחמת חסרון דעת ולא מצינו עוד מחלוקת וא"כ ע"כ שגם לרבנן כלים בני שביתה נינהו ורק שמקום שביתתם הוא במקום הבעלים וכנ"ל כיון שהם משמשים הבעלים ומה שהבעלים מקנים שביתה פירושו שקובעים מקומם וא"כ י"ל שגם חוץ מתחום הבעלים יקנו שביתה לרבנן אע"פ שנכסי הפקר אין להם שביתה וכש"כ הריטב"א "דכיון דאית להו בעלים דהוו בני שביתה דין הוא שיקנו ג"כ הם שביתה", והיינו שמה שהם שייכים לבעלים שיש להם שביתה נותן להם שביתה במקומם.

ולפי זה אין הכרח כלל מדברי רש"י ביצה שכלים חוץ מתחום בעליהם לא יזוזו ממקומם שעיקר כוונתו שאינם דומים לנכסי הפקר כיון דשם בעלים עליהם וממילא קונים מקומם כדברי הריטב"א ועי' מאירי שהביא מרש"י ביצה שנכסים הנמצאים חוץ מרשות בעליהם יש להם אלפיים ולהנ"ל א"ש ועי' ריטב"א שכתב לבאר הצד שלא יקנו שביתה במקומם "דכיון שאין קונין שביתה עם הבעלים חלקו רשות לעצמן", והיינו ששוב אינם כרגלי הבעלים וגם אינם כנכסי הפקר כיון שנכסי הפקר עומדים לשימוש כולם לכן זהו מקומם ואילו חפץ זו אין נטפל לשביתת הבעלים אבל סו"ס יש לו בעלים אינו קונה שביתה במקומו [עי' בכ"ז בספר בית אליהו]

**דעת הראב"ד**

עי' רשב"א שהביא דעת הראב"ד שכל שהחפץ חוץ מתחום בעליו לא יזוזוכ"כ בחי' הר"ן ויש לעיין בגדר הדין אם הפירוש שקונה שביתה עם בליו אלא שנחשב כיוצא חוץ לתחום או שכיון שאין לו תחום לא יזוז ממקומו כישן לרבנן [ואף שבכלים ריב"ן לחומרא עי' רשב"א ודו"ק] ונפק"מ אם הכלי נמצא בעיר שאין לו מחיצות אם יש לו כל העיר והיינו אם דינו כעיר ששבת בו ועי' מנחת פתים סי' שצ"ז שכתב שיש לו כל העיר אך י"ל שהדבר תלוי במחלוקת רמב"ם וראב"ד בפרק ז' מהל' עירובין ה"ג אם הקונה שביתה חוץ לאלפיים לא קנה או שקנה ונחשב כיצא חוץ לתחום וממילא אין לו אלא ד' אמות אך יש לחלק ודו"ק.

[ויש בזה השלכה מעשית בעיקר לגבי יו"ט במי שיצא מביתו לעיר אחרת האם מותר לטלטל חפציו בעיר שאינו מוקף ובפמ"ג סי' ת"א ובביה"ל שם נקטו שהשו"ע בסי' שצ"ז סעיף י"ז הכריעו כשיטת הראב"ד שלא יזוז ממקומו אך להמבואר אין בזה הכרח וע"ע שו"ת שבט הלוי ח"ו סי' מ"ו וח"ט סי' ]

**קנה שביתה עם הבעלים והבעלים יצאו מקומם**

עי' גאון יעקב לעיל מה ע"ב שדן מי שהוציאוהו חוץ לתחום וחפציו נשארו בביתו מי אמרי' הואיל וכרגלי בעליהן הן הרי בעליהן חוץ לתחום ולא יזוז ממקומו או"ד שבת הואיל והותרה הותרה ועי' לעיל מא ע"ב א"ר פפא שיצאו חוץ לתחום וחזרו חוץ לתחום וחזרו אפילו במזיד לא הפסידו את מקומם וע"ש חי' הריטב"א שהחידוש הוא שאפילו הבעלים הוציאם הרי מבואר שאע"פ שהבעלים הפסידו את מקומם עדיין נשארו תחום החפץ וע"ש במאירי "שלא אמרו עליהן שהן כרגלי הבעלים אלא לקנות שביתה מבין השמשות וכו'", ולהנ"ל מובן היטב כיון שיש להם שביתה עצמית. [אך עי' במכתבי תורה סי' קכ"ט שלראב"ד ששביתה באמצע היום אינו אלא מדין גרירה בכה"ג יפסיד תחום כשהבעלים יוצאים ע"ש]

**אמר ר' יוחנן חפצי הפקר קונין שביתה גזירה וכו'**

נחלקו האחרונים בגדר הגזירה שדעת הגאון יעקב שכיון שהוא גזירה אטו בעלים ישראל ודאי שגדר הדין שנתנו לו שביתת הנכרי ואינו קונה שביתה ממקומו ואילו בבית מאיר בסי' ת"א כתב שאינו קונה אלא ממקומו כיון שנכרי מופקע משביתה לא שייך לתת לו שביתת בעליו ועי' פמ"ג ת"א משב"ז סק"א ובתוספת שבת שם סק"ג שהאריך בזה וע"'ש בסי' שצ"ז סק"ה מה שהוכיח בדעת המג"א ועי' מחצה"ש סי' ת"א מש"כ בטעם הדבר ועי' תוס' ר"פ בסוגיין שכתב להדיא שדינו כרגלי הנכרי ואילו בריטב"א נקט שדינו כנכסי הפקר.

[ועי' גאון יעקב שכל הנידון לפי רבנן אבל לריב"ן למסקנא חפצי נכרי קונים שביתה מחמת עצמם וכן נקט הלח"מ פ"ה מהל' יו"ט ה"י ועי' תוס' שבת סי' ת"א סק"ג]

**דכולה מברכתא לדידהו כד' אמות דמיא**

מבואר שגם לגבי כלים אמרי' שכל העיר כד' אמות אולם בחי' הריטב"א לעיל כתב שנכסי הפקר אינו קונה אלא מקומם ואין להם כל העיר [עי' בית מאיר סי' ת"א] וצ"ע מסוגיין אך י"ל שבמקום שליכא מחיצות ומה שמקבל כל העיר הוא מדין שבת זה ליכא בכלים אבל כשיש מחיצות שהעיר מצד עצמו חשוב ד' אמות גם כלים יש להם כל העיר [וי"ל שכלים דינם כישן לדעת הרמב"ם לפי המהרשד"ם ולכן ביצא חוץ לתחום ודאי יש לו ד' אמות ודו"ק]

ולכאורה מבואר כאן שכלים שיצאו חוץ לתחום הבעלים מקבלים כל העיר אע"פ שהבעלים אינם מקבלים ועי' שו"ת שבט הלוי ח"ט סי' ע"ט שדחה ששאני נכסי עכו"ם שאינו תלוי כפי שביתת הבעלים אך כבר בהליכות יצחק סי' ל"ה שזה תלוי במחלוקת הפוסקים הנ"ל וגם עיקר הנידון אינו מובן כיון שפשוט שמקבל ד' אמות כלעיל מא ע"ב ממילא בעיר שדינו כד' אמות מותר לטלטל הכלי בכולו.

**חרם שבין תחומי שבת**

עי' שו"ע סי' ת"ב שפסק נגד הגמרא וע"ש מג"א וביאור הגר"א מש"כ ליישב.

**אמר רבא שמונה על שמונה איכא בינייהו**

לכאורה מצינו מחלוקת הראשונים בגדר הדין שמונה על שמונה דיעוי' בבעה"מ שכתב שה"ה במה שאמרו שד' אמות קונות לו היינו ד' אמות לכל רוח והיינו ח' על ח' ומשמע לכאורה לפי זה שגדר הדין הוא שודאי מקומו של אדם הוא ד' אמות מחמת שהוא שולט בד' אמות הסמוכין לו אלא שאין סיבה לתת לו רק ד' אמות פעם א' אלא לכל רוח יש לו סיבה שיחשב מקומו וא"כ אין השיעור ח' על ח' אלא ד' פעמים ד' על ד'. [וכן הוא לגבי מחניך קדוש ועי' שו"ע הרב סי' ע"ט סעיף א']

אולם בראב"ד בהשגות על הרז"ה הקשה מלק' נ' "לא שנו אלא באילן שתחתיו שמונה וכו' ואם דשביתתו שמונה הרי כל תחתיו של אילן צריך לשביתתו", ומשמע דס"ל ששיעור שביתתו הוא ח' על ח' [שלפי הבנת הרז"ה שפיר י"ל שהקונה שביתה מרחוק כיון שאינו שם ואינו אלא שאנו דנים שיש לו מקום שביתה הרי ממילא אין לו אלא ד' אמות] וכן מבואר במאירי לעיל מה ע"א שכתב שיכול לבחור ח' על ח' לרוח אחת וכן מבואר בתוס' הרא"ש לק' ס' ע"ב שלמ"ד שמקום שביתה ח' על ח' עיר נחשבת כח' על ח'.

ומדברי רבינו אלחנן המובא בתוס' הרא"ש ור"פ לק' ס' ע"ב משמע שגדר הדין ד' אמות הוא מדין תחום ולכן כמו שתחום אלפיים נאמר לכל רוח כמו כן תחום של ד' אמות נאמר לכל רוח.

**והני ד' אמות היכי כתיבן וכו'**

עי' ברש"י לק' נא ע"א (ד"ה אלו) שהפסוק קאי על יוצא חוץ לתחום אולם ברמב"ם בפרק י"ב מהל' שבת הט"ו נקט שהוא קאי לגבי דין הוצאת ד' אמות ברה"ר וכ"כ הרשב"א בעבודת הקודש שער ג' סי' ד' [ועי' ה"ה שגם בזה שייך דין בירר לאיזה רוח ובמרכבת המשנה ואור גדול תמהו עליו אך כדבריו מפורש ג"כ ברשב"א ע"ש] ולכן כתב הרמב"ם שהדין שאזלינן בתר אמות דידיה נאמר גם לעניין הוצאה [אך הפמ"ג בסי' שמ"ט משב"ז סק"א ר"ל שגם לרמב"ם אינו אלא מדרבנן ולכן כתב שמה שהקילו לטלטל באמות שלו אינו בב"א וכבר העיר עליו השעה"צ סק"ג ועי' בחזו"א סי' קי"ב ס"ק י"א] אולם בתוס' רי"ד כתב שודאי רק לעניין תחומין נאמר והיינו כדעת רש"י וכ"כ בר"ש ורא"ש כלים פי"ז מ"ט.

הנה בתוס' רי"ד שם כתב שד' אמות לעניין טלטול תלוי בד' אמות של החפץ ואינו כלל באדם וכ"כ מפורש בפסקי הרי"ד אך בדעת הרמב"ם מפורש שד' אמות הם ממקום האדם ובהלכה ט"ז שם מבואר שאפילו אינו מעביר החפץ אלא משהו כל שמוציאו מד' אמות של הבעלים עובר על איסור הוצאה אך עי' אור גדול בריש פירקין שתמה שמפורש בגמ' שד' אמות תלוי בחפץ אך י"ל דהני מילי כשאין האדם עומד בצדו אז ע"כ הד' אמות נמדדים לפי החפץ ובחי' חת"ס שבת ב' ע"א ר"ל שכל שאדם מעביר החפץ אין לאסור מצד מקומו כיון שמהלך אלא משום מקום החפץ ועי' חזו"א סי' קי"ב ס"ק י"א שהאריך בזה. [וע"ש שצידד שצריך קצת קביעות לקבל הד' אמות ועי' השגת הראב"ד שם וע"פ זה יש לדון בדברי הגר"א ריש סי' שמ"ט]

**משום דאיכא ננס מאבריו**

עי' ברש"י שלמי שהוא ננס באבריו נותנים לו באמות של מקדש וכ"כ בריטב"א אולם ברשב"א ור"ן כתבו שנותנים לו באמה בינונית הראויה לדכוותיהו [אולם בעבודת הקודש שער ג' סי' ד' כתב באמות של קודש] ולכאורה סברת רש"י דבעינן שיהא על זה שיעור ולכן בעינן או שיעור של מקדש או שיעור דידיה אבל לרשב"א עיקרו תלוי במה שיש לו שיעור שיוכל לשבת. וי"ל דנפק"מ בננס בגופו ובאבריו עי' פמ"ג סי' שמ"ט א"א סק"ב ובשעה"צ סק"ד ובחזו"א סי' ל"ט סק"ו.

**מחלוקת במקומי דר"מ סבר עיקר עירוב בפת**

עי' מגיד משנה פ"ז מהל' עירובין ה"ד שיש שחלוק שובת מקונה ברגליו והיינו אם שובת שם כל השבת נחשב כמקומו ממש וי"ל שאין זה מדין קנין שביתה ומועיל לכו"ע גם לעשיר [ויש נפק"מ גם לגבי ברכה לדעת התוס' שבת סי' תט"ו סק"י שמברך על עירוב ברגליו (ולא כשיטת הפמ"ג בסי' ת"ט משב"ז סק"ז) שבשובת לא יברך]

**עני הוא דאקילו רבנן עלויה**

צ"ע הרי לדעת ר"מ תחומין דבר תורה וא"כ היאך הקילו חז"ל וצ"ל שמן התורה מועיל בכל גוונא והחמירו מדרבנן בעשיר אך לפי זה העיר באבן העוזר לק' נב ע"ב שא"כ בעשיר שמערב ברגלו מעיקר הדין היה צריך להיות חמר גמל כיון שמן התורה קנה שביתה ועי' מש"כ בחזו"א סי' ק"י סק"ו וע"ע בקר"א.

**אבל עשיר לא**

**בא בדרך ויש לו לחם**

עי' פירש"י "הבא בדרך *ואין עמו פת*", מבואר דעת רש"י שכל שיש בידו פת לא נחשב עני וכ"כ בדעתו הב"י בסי' ת"ט [אך ע"ש פרישה] ועי' רשב"א שהוכיח דלא כדבריו מלק' במשנה נב ע"א שכל שהחזירו חבירו נחשב עני אע"פ שהוא בביתו ויש לו פת ע"ש ועי' אבן העוזר שלכאורה י"ל שכל דברי רש"י הם רק לגבי שביתתי במקומי שבזה עיקר הקולא בעני הוא מחמת שאין לו פת להניח ולכן גם בבא בדרך כל שיש בידו פת אין טעם להקל עליו אבל לגבי שביתתי במקום פלוני מה מוסיף מה שיש לו פת הרי כמו כן יכול לערב ברגליו וע"כ שלא הטריחו חכמים ללכת לשם [ועי' רבינו יונתן דהיינו משום שהבא בדרך יגע מחמת הדרך והביאו המשנ"ב סי' ת"ט ס"ק ע"ג] וא"כ גם בפת לא הטריחו ורק אם הוא בביתו והוא עשיר יכול לשלוח ע"י אחר פת להניח שם, ע"ש. וכ"כ בגאון יעקב שרק בית יש לחלק בין עני לעשיר דעני דלית ליה פיתא לא מטרחינן ליה למיפק להתם אבל עשיר דאית ליה פיתא הא מצי לשדורי ביד אחר אבל בדרך הרי אין לו שליח ומה יועיל לו הפת.

**דעת הרשב"א**

עי' רשב"א "ומסתברא לי דמי שבא בדרך וחשכה לו קרינן ליה עני ואפילו יש בידו פת ואפילו לר"מ דכל שחשכה לו בדרך לא פלוג רבנן ולא אצרכוהו למירהט ולערובי בפת", וצ"ב שלדעת ר"נ עיקר חידושו של ר"מ הוא לגבי שביתתי במקומי ולזה ג"כ צריך למירהט ולכאורה כוונת הרשב"א שכל שיש בידו פת הרי ממילא אם יערב ברגליו יערב ג"כ בפת וע"כ כל הנידון הוא לגבי שביתתי במקום פלוני והטעם שזה תלוי במחלו' דר"מ ור"י אף שגם ר"י מודה לדעת ר"נ שאינו אלא לעני לכאורה היינו ע"פ המבואר ברשב"א בסמוך ולק' סא ע"ב שחלוק ביסוד גדר שביתתי במקום פלוני לדעת ר"מ מלדעת ר"י ויבואר להלן.

אך צ"ב שכל שהנידון הוא לגבי לערב במקום רחוק מה לי אם יש בידו פת הרי גם ללכת לא הצריכו אותו [והוא קושיית האבן העוזר הנ"ל] וצ"ל שהיה מקום לומר שכל שיכול לקיים עיקר העירוב שהוא בפת לא הקילו לערב ברגליו ולפי זה מהאי טעמא י"ל דתלוי במחלו' ר"מ ור"י.

**ריטב"א**

ועי' ריטב"א שג"כ כתב כדברי הרשב"א שגם מי שבא בדרך ויש לו לחם הקילו חז"ל וז"ל, "דכיון דרובם אין להם פת בסלם תו לא פלוג רבנן ונתנו לו רשות לערב ברגליהם כדי שיוכל לאכול את פתו" מבואר שרצה להרויח קושית הרשב"א היאך שייך הנידון לגבי שביתי במקומי הרי בין כל יש בידו פת לזה כתב דאיירי שרוצה לאכול פתו לפני הלילה [וצ"ב הרי חייב בב' סעודות שבת ואולי איירי שקיבל שבת מוקדם ומעיקר הדין יכול לאכול כל הסעודה ביום וכש"כ הט"ז סי' רצ"א סק"ו (אך בספר חסידים אי' שיאכל כזית משתחשך ועי' שו"ע הרב סי' רס"ז שהיינו משום שלסעודת שבת בעינן עיצומו של יום ולא סגי בקדושת שבת ועי' מג"א סי' רס"ז סק"א.) וחלות העירוב תלוי בביהש"מ ולא בזמן קבלת שבת שלו וכש"כ בשו"ת הר צבי או"ח ח"ב סי' ט"ו וכש"כ כה"ג הפמ"ג סי' רע"ט א"א ס"ק י"ד בדין מיגו דאיתקצאי שתלוי בבין השמשות אפילו כלפי מי שקיבל שבת קודם אך ע"ש שדעת החפץ חיים ז"ל לא היה כן וע"ע ביה"ל סי' תקכ"ז סעיף א' (ד"ה ספק חשיכה)]

**דעת הרמב"ם**

עי' רמב"ם פ"ז מהל' עירובין ה"ג וכתב בביאור הגר"א סי' ת"י ס"א שלדעתו הכל תלוי בעני ועשיר וע"ש משנ"ב סק"ו ובשעה"צ סק"ג ובחזו"א סי' ק"י סק"ו חולק בכוונת הרמב"ם ע"ש [ולכאורה מדברי הרמב"ם בהלכה ב' משמע שעיקר דין שביתתי במקום פלוני לא נאמר אלא בהחזיק בדרך לקנות שם שביתה שע"י שהתחיל ללכת לשם אפשר לראותו כאילו עומד שם (כדברי הרשב"א הנ"ל) וזה נלמד ממשנה דלק' ויש דין נוסף שלא הקילו אלא בעני או מי שעומד רחוק כמי שבא בדרך וזהו הל' ג']

**תוד"ה ולא אמרו**

וא"ת לר"י מאי להקל וכו' צ"ב הרי נפק"מ כשאינו יכול לרוץ לשם עד חשיכה שבכה"ג אינו מועיל מדין שביתתי במקום פלוני כלעיל ע"א וי"ל ע"פ מש"כ המאירי מט ע"ב שאע"פ שהוא אינו יכול לרוץ אם אחרים יכולים לרוץ סגי [ועי' רמב"ן לעיל מג ע"א שגם ע"י רוח שאינו מצויה חשוב יכול להגיע ע"ש] וכיון ששולח הפת ע"י אחר ע"כ שאפשר להגיע לשם.

**אבל במקום פלוני ד"ה עני אין עשיר לא**

עי' רשב"א בסוגיין ולק' סא ע"ב שחלוק דין שביתה במקום פלוני לר"מ מלר"י שלדעת ר"מ שעיקר שביתה בפת הרי שעירוב ברגל קולא היא וא"כ כל שאינו שם אין להחשיבו כשובת ברגליו וע"כ ששביתה במקום פלוני הוא כשובת בדעתו שע"י קביעת מקומו שם קונה שם שביתה ואילו לדעת ר"י שעיקר עירוב ברגליו י"ל שע"י שרוצה לשבות שם ויכול להגיע לשם אנו דנים אותו כאילו הוא שם ומועיל מדין מערב ברגליו וז"ל הרשב"א בעבודת הקודש שער ה' סי' ט"ו "כיון שעיקר עירוב ברגל כל שהוא עני ואומר שביתתי במקום פלוני רואין כאלו רגלו שם", ונפק"מ לדינא עי' רשב"א סא ע"ב ועוד כתב בעבודת עבודה לגבי עירוב לדבר הרשות שרק עירוב ברגליו מותר ולא מניח פת.