כרמלית בכלים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

אור ליום ועש"ק חקת ב' דר"ח תמוז תשס"ח

**א**

א] שבת ד"ח. אמר אביי זרק כוורת לרה"ר גבוהה י' ואינה רחבה ו' חייב רחבה ו' פטור.

והנה בשו"ת הר"י מיגש סימן כ"ד כתב דכלי שאינו גבוה י' אינו חולק רשות לעצמו, והזורק בו כזורק באותו מקום שהוא החפץ עליו דמי, והוכיח כן מסוגיין, ז"ל, ואמרינן נמי לענין זורק כוורת ברה"ר גבוה י' פטור משום דחלק רשות לעצמו והו"ל כזורק רה"ר דפטור, אינה גבוהה י' חייב, ואי ס"ד בכלים כי לא גביהי י' הוי כרמלית הכא נמי נהי דלא גבי' י' אמאי חייב והא כרמלית היא וא"כ ניהוי כזורק מרה"י לכרמלית, אלא לאו ש"מ דכיון דנפק ליה מתורת רה"י הו"ל חפץ והזורק אותו חייב, עכ"ל.

אמנם הנה בהג"א בפירקין סימן ט"ו כתב, ז"ל, וכן קופה גבוהה י' ורחבה ד' הוי רה"י גמורה, פחות מכאן הוי מקו"פ דאין כרמלית בכלי וכן פר"ח ורש"י, עכ"ל, והרי דס"ל דהא דאין כרמלית בכלים, לאו היינו דה"ז בטל לרשות שהוא בה והוי זה רה"ר, אלא הוי זה מקו"פ, ולא החמירו בכלים לחשבן כרשות לעצמן ככרמלית.

והנה אמנם בד' התוס' לעיל ד"ה. וש"ר שם מבו' שפירשו בדעת רש"י דמכח דינא דאין כרמלית בכלים, הוי זה רה"ר, עי' בדבריהם.

אך באמת משמעות ד' רש"י שלפנינו הוא כמש"כ ההג"א בדעתו, והוא במה שפירש"י להלן ד"ה פחות מכן, ז"ל, וא"ת פחות מי' ורחבה ד' כרמלית היא, לא גזור רבנן לבטולי מתורת כלים הואיל וכלי הוא, עכ"ל, ואי נימא דהא דאין כרמלית בכלים היינו שאין כלי חולק רשות לעצמו וה"ה בטל לרה"ר, א"כ מה הוצרך רש"י לפרש מ"ט לא גזור רבנן שיהא דינו ככרמלית, הרי לא מצינו מקום שהוא רה"ר מה"ת וגזרו בו רבנן שיהא ככרמלית, וממה שהוצרך רש"י לפרש הטעם דלא גזרו רבנן לחשבו ככרמלית, נ' שדעתו דאף כלי חולק מקום לעצמו מה"ת והוי מקו"פ, וע"כ הי' בדין שמדרבנן יהא דינו ככרמלית, וע"ז הוא שפירש"י דלא גזור רבנן לבטולי מתורת כלים הואיל וכלי הוא, אך צ"ע שהרמב"ן לעיל ד"ה. העתיק ל' רש"י שלפנינו, ואפ"ה נקט שם לדעת רש"י דהוי זה רה"ר.

ובחי' אהעו"ז לעיל ד"ה. הוכיח כן עוד בדעת רש"י, ממה שפירש לעיל דף ז. במש"א דעד י' הוי כרמלית, ז"ל, אין שם כרמלית על אוירו בדבר שאינו מסויים, כגון פני לבינה או פני כותל או קלט מן האויר למעלה מי' וכו', ובדבר מסוים כגון ראש עמוד וגב לבינה ליכא לאוקמי', דאי אית ביה ד' פשיטא דלמעלה מי' ל"ה כרמלית דהא אפילו עמוד ברה"ר רה"י הוא וכו', עכ"ל, ואי נימא דכלי בטל לרשות שעומד בה, א"כ מ"ט לא העמידה רש"י בהניח ע"ג כלים שאין רחבין ד', דעד י' הוי כרמלית, ולמעלה מי' הוי מקו"פ, ובע"כ מד' רש"י דכלי שאין בו ד' העומד ברה"ר או בכרמלית הוי מקו"פ.

ועיי"ש שכתב שמוכח כן גם מפירש"י בסוגיין, ונ' כונתו למה שפירש"י בד"ה רחבה ו' פטור, ז"ל, וא"ת בדלא גבוהה י' נמי רשות לעצמה היא דהא שמה כרמלית, ההיא לאו מדאורייתא הוה רשות אלא מדרבנן ולא להקל על דברי תורה בא כגון זו שיפטר מחטאת, עכ"ל, וד' רש"י צ"ב דמ"ט שמה כרמלית, הרי פירש"י לקמן דלא גזרו רבנן לבטולי מתורת כלי, ועי' מהרש"א שכתב בזה, ז"ל, וי"ל דלא קאמר התם דלא גזרו ביה רבנן לבטולי מתורת כלי אלא שלא להחמיר בכלי כשאר כרמלית שאין מטלטלין מתוכו, אבל הכא להקל בי' דהוה רשות לעצמה קאמר, ולהכי הוצרך הכא לומר דלא הוה רשות אלא מדרבנן ואין כח ביד חכמים להקל על ד"ת, עכ"ל.

והנה כ"ז ניחא אי נימא דכלי אינו בטל לרשות מה"ת והוי מקו"פ, אשר לפ"ז שפיר י"ל דהגם דלא גזור בו רבנן לבטולי מתורת כלי, מ"מ להקל חשבי' לי' כרשות לעצמה, אך אי נימא דכלי בטל לרשות מה"ת והוי רה"ר, א"כ הרי כיון שלא גזרו בו רבנן לחשבו ככרמלית, מהיכ"ת נימא דהוי רשות לעצמו לקולא, ובע"כ מד' רש"י דכלי המונח ברה"ר הוי מקו"פ מה"ת, וע"כ הי' מן הדין שיהא דינו ככרמלית, ואך דלא גזרו בו רבנו לבטולי מתורת כלי, ולקולא חשבינן לי' ככרמלית, שו"ר באבהא"ז פי"ד משבת שהוכיח כן מד' רש"י.[[1]](#footnote-2)

ובד' הראב"ד פי"ד משבת הי"ח נ' שדעתו דיש כרמלית בכלים, עיי"ש, וכן נ' מד' הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל ד"ה. דכלי העומד ברה"ר הוי מקו"פ מה"ת, עיי"ש, גם מד' התוס' בעירובין דל"ג: ד"ה הואיל מבו' בפשוטו שדעתם דיש כרמלית בכלים, עיי"ש, אך עי' חזו"א בסימן פ' שדחק בדבריהם דאיירי בכלכלה תלוי' באילן וקבועה.

ולד' כל הני רבוותא דכלי שברה"ר הוי מקו"פ מה"ת, תיקשי קו' הרי"מ דא"כ מ"ט זורק כוורת שאין רחבה ו' חייב, הרי הו"ל זורק מרה"י לכרמלית.

ב] ובאמת דקו' זו קשיא גם לדעת הרשב"א דס"ל לעיל ד"ה. דאין כרמלית בכלים וכלי העומד ברה"ר בטל לרה"ר.

דהנה בטעם הא דכלי גבוה י' ורחב ד' חולק מקום לעצמו להיות רה"י, ואילו כלי שאינו גבוה י' אינו חולק מקום לעצמו, פירש הר"י מיגש שם, ז"ל, אבל טרסקל וכיוצ"ב שהוא חפץ, אית בי' רחב ד' חלק רשות לעצמו והו"ל רה"י, אי לא גבי' י' כיון דנפיק לי' מתורת רה"י הו"ל חפץ שאינו חולק רשות לעצמו והזורק בו כזורק באותו מקום שהוא החפץ עליו דמי, עכ"ל.

אמנם בחי' הרשב"א לעיל שם מבו' טעם אחר בזה, ז"ל, והא דקא מקשינן טרסקל ברה"ר רה"י היא וכו', אלא ה"ק וכו' אלמא ס"ל לתנא דטרסקל לא פליג רשות לנפשי' וכו' דקסבר תנא דכלים אין חולקין רשות לעצמן, א"כ פליגא אדריבר"י, דאילו לריבר"י אפילו רה"י הוי שהוא רשות גמור דאורייתא וכו', וכ"ש שיחלק רשות לעצמו ברשות דרבנן להיותו כרמלית למטה מי' ונתן בעה"ב לתוכו פטור,[[2]](#footnote-3) ומשני כי אמר ריבר"י ה"מ למעלה מי' דאין שם רשות שיבטל הכלי לגבי' דרה"ר אינו עולה למעלה מי', אבל הכא למטה מעשרה כלומר ולמטה מעשרה דהוי רה"ר אין כלי חולק רשות לעצמו להיותו ככרמלית אלא בטל הוא לגבי הרשות, ומעתה לא תיקשי לך למטה מעשרה נמי להוי כרמלית, דהיינו קושיין והיינו דפרקינן דלמטה מעשרה בטיל הוא לגבי הרשות וכו', עכ"ל.

ולמדנו מד' הרשב"א דהא דכלי גבוה י' ורחב ד' חולק מקום לעצמו להיות רה"י, ואילו כלי שאינו גבוה י' אינו חולק מקום לעצמו, אי"ז כמו שפירש הר"י מיגש דהוא משום דכל שהוא גבוה י' והוי רה"י ה"ה חולק מקום לעצמו, וכל שאינו גבוה י' ואינו רה"י אינו חולק מקום לעצמו, שהרי אדרבה פירש הרשב"א דאם הוא חולק מקום להיות רה"י כ"ש שיחלוק מקום להיות כרמלית, אלא הוא משום דלמעלה מי' דאין רה"ר עולה שם, אין שם רשות שיתבטל לגבה, ואילו למטה מי' דהוי רה"ר ה"ה בטל לגבי הרשות ואינו חולק רשות לעצמו.

ולהרשב"א לטעמי' הוא מוכח כן, שהרי פירש דעיקר קו' הגמ' שם היתה דמ"ש דהטרסקל חולק רשות לעצמו להיות רה"י ואינו חולק רשות לעצמו להיות כרמלית, וע"ז משני דהתם למעלה מי' הכא למעלה מי', והרי דזהו עיקר החילוק, דלמעלה מי' הוא חולק רשות לעצמו ולמטה מי' אינו חולק רשות לעצמו, דאין לפרש דמכוון הגמ' לחלק דהתם למעלה מי' והוי רה"י וע"כ הוא חולק רשות לעצמו והכא למטה מי' דאינו רה"י וע"כ אינו חולק רשות לעצמו, שהרי כבר מעיקרא ידעינן דהתם הוי רה"י והכא אינו רה"י, ולא פרכינן אלא דמ"ש דרה"י חולק רשות וכרמלית אינו חולק רשות, ואי משני דשאני כרמלית מרה"י, הו"ל לשנויי הכי להדיא, ומדמשני דהתם למעלה מי' הכא למטה מי', בע"כ דעיקר שנויא הוא דלמעלה מי' כלי חולק רשות לעצמו ולמטה מי' אין כלי חולק רשות לעצמו.

ולדעת הרשב"א נמצא חידוש רב לדינא, דכל הא דאין כרמלית בכלים הוא רק בכלי שאינו בגובה י', אך כלי שהוא בגובה י', הרי דאף בגוונא דל"ה רה"י, מ"מ הוא חולק רשות לעצמו והוי כרמלית.

ונפק"מ בזה, דהנה בתו"י לעיל ד"ה. מבו', דלרבנן דלית להו גו"א, הרי דאם הניח בשולי טרסקל ששפתו היא למעלה מי' ושוליו למטה מי', חייב, והיינו משום דאין כרמלית בכלים והוי זה רה"ר, אמנם לדעת הרשב"א נ' דיש לפטור בכה"ג, דכיון דשפת הטרסקל היא למעלה מי' ואין רה"ר שולטת שם, אינו בטל לגבי הרשות וה"ה חולק רשות לעצמו, וע"כ הוי אף תוכו כרמלית.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז הרי נמצא דכוורת שגבוהה י', אף דאין רחבה ד', חולקת רשות לעצמה והויא מקו"פ, דכיון שהיא גבוהה י' ואין אויר רה"ר שולט בה, אינה בטלה לגבי רה"ר וה"ה חולקת רשות לעצמה, דכ"ה דכוורת גבוהה י' ורחבה ו' חולקת רשות לעצמה, הגם שאין יוצאת מאויר הרשות, דמ"מ כיון שאין רה"ר שולט בה ה"ה חולקת רשות לעצמה, ה"ה בשאין רחבה ו' ה"ה חולקת רשות לעצמה, ותיקשי לפ"ז גם לדעת הרשב"א דמ"ט זרק כוורת גבוהה י' ואין רחבה ו' חייב, הרי הו"ל זורק מרה"י לכרמלית.

אמנם הנה שו"ר באבהא"ז פי"ד משבת שנקט בדעת הרשב"א, דרק טרסקל שהוא למעלה מי' חולק רשות לעצמו, משום שאינו כולו באויר רה"ר, אך טרסקל שהוא גבוה י' מצומצמות אינו חולק רשות לעצמו, כיון שהוא כולו באויר רה"ר, והא דכוורת גבוהה י' ורחבה ד' חולקת רשות לעצמה, הוא כמש"כ הרשב"א בסוגיין בתו"ד דכל שגבוהה י' ורחבה ד' יצאה מתורת כלי והו"ל רשות לעצמה, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דכל שאינה רחבה ו' דתורת כלי עלי', אינה חולקת רשות לעצמה, אך ילה"ע ע"ז תרי מילי, חדא, דהרשב"א בסוגיין לא כתב כן רק בדרך אפשר, ומעיקרא לא ס"ל כן, וי"ל, ועוד דלפ"ז נמצא דבשנויא דגמ' לעיל ד"ה. דהתם למעלה מי', נתחדש לדינא דלא כהס"ד, דבס"ד הרי הי' הטרסקל רה"י גם בשהוא גבוה י' מצומצמות, ולפום שנויא דגמ' לא חשיב רה"י אלא בשהוא גבוה מעט למעלה מי', ואי"ז במשמע ד' הרשב"א שם, עייש"ה.

ג] ובפשוטו צ"ל בזה, דהנה בעיקר פטורא דזריקת כוורת הרי פליגי רש"י ותוס', דדעת רש"י דהוא משום דהוי רשות לעצמה ואנן ממשכן גמרינן שהיו זורקין מחטיהן במלאכתן זה לזה ולא היו זורקין רשויות, ואילו דעת התוס' דהוא משום שהכוורת עצמה נעשית רה"י כשתנוח והוי כזורק מרה"י לרה"י, וכדעת התוס' כן דעת הר"ח והרי"ף והר"י מיגש והרמב"ם.

ולפ"ז הרי נמצא דכל עיקר קו' הרי"מ דאי כלי חולק רשות לעצמו מ"ט בזרק כוורת שאין גבוהה י' פטור, הוא רק לטעמי' דפטורא דזריקת כוורת הוא משום דהוי כזורק מרה"י לרה"י, ואשר ע"כ ה"נ אם הויא הכוורת כרמלית הוי כזורק מרה"י לכרמלית, אך לדעת רש"י ודעימי' דהא דזורק כוורת פטור הוא משום דהוי זריקת רשות, הרי דכ"ז הוא בשהיא רחבה ד' והויא רה"י, אך כל שאינה רחבה ד' דהויא מקו"פ, הרי דמקו"פ לא חשיב כרשות, וכמש"כ מהרש"א, וע"כ הוא דחייב.

ולפ"ז מתישב היטב ד' רש"י, דאף אי נימא דס"ל דכלי חולק רשות לעצמו והוי מקו"פ, מ"מ לא פטרינן משו"ז בזריקת כוורת שאינה רחבה ד' או שאינה גבוהה י'.

ולפ"ז מתישבים גם ד' הרשב"א, דהנה מד' הרשב"א בסוגיין נ' שמפרש לפטורא דזריקת כוורת כדעת רש"י דהוא משום דזריקת רשויות ל"ה במשכן, דהנה ז"ל הרשב"א שנשמט מהדפוסים ונד' במהד' ז"י החדש, ולי נראה דזורק מרה"ר לרה"י אפילו גבוהה עשרה ורחבה ארבעה חייב, דכיון דרה"י עולה עד לרקיע אין כלי חולק בו רשות לעצמו, ולא חשיבא רשות לעצמה אלא ברה"ר שאין תופסת אלא עד עשרה, ואיפשר דאפילו ברה"י פטור דכל שגבוהה עשרה ורחבה ארבעה יצאה מתורת כלי והויא לה רשות לעצמה וכזורק מרה"י נדצ"ל רה"י וכ"ה בשאר דפוסים לרה"י הוא דכל מקום שהיא רה"י היא, עכ"ל.

ובביאור ד' הרשב"א נ', דמפרש לפטורא דזריקת כוורת כדעת רש"י, דהוא משום דהויא רשות לעצמה ואין חייבין על זריקת רשות, אשר זהו מש"כ הרשב"א מתחילה דבזורק מרה"ר לרה"י יש לחייב אף בזריקת כוורת גבוהה י' ורחבה ד', שהרי ברה"י שהיא עולה עד לרקיע אין דבר חולק רשות לעצמו, וכמבו' כן בד' הרשב"א בכ"ד ובד' כמה מן הראשונים, דהא דעמוד ברה"י שאינו רחב ד' ל"ה מקו"פ, הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע וע"כ אין העמוד חולק רשות לעצמו, ונת' בזה במק"א, ונמצא דברה"י ל"ה הכוורת רשות לעצמה, ול"ה זה זריקת רשויות, וס"ל להרשב"א דפטורא דזריקת רשויות הוא רק בדהויא רשות בפועל במקום זה, וזה כדעת הסוברים דאם זרק הכוורת מוטה על צידה חייב גם לדעת רש"י, ואכמ"ל, וע"כ כל שזרק הכוורת מרה"ר לרה"י חייב, ושוב דן הרשב"א דאפשר דאפי' בזורק כוורת לרה"י פטור, דהגם דאין דבר חולק רשות לעצמו ברה"י, מ"מ כלי גבוה י' ורחב ד' דתורת רשות עליו, ה"ה חולק מקום לעצמו אף ברה"י, וע"כ הוי כזורק רה"י לרה"י ואית בי' לפטורא דזריקת רשויות.[[4]](#footnote-5)

ד] אמנם הנה מלבד דלא נתישב בזה דעת הראב"ד דנמי ס"ל דיש כרמלית בכלים, ואילו בפטורא דזריקת כוורת בפשוטו נ' דס"ל כדעת הרמב"ם דהוא משום דהוי כמוציא מרה"י לרה"י, מדלא השיג על ד' הרמב"ם בפי"ד הי"ט שפירש כן לטעם פטורא דזריקת כוורת, ותיקשי לדידי' דא"כ אף באין רחבה ו' או אין גבוהה י' יהא פטור, משום דהוי כמוציא מרה"י למקו"פ וכרמלית.

?גם אין מתישב בזה דעת ר"ח שכתב הג"א שדעתו דהוי מקו"פ?

גם באמת נ' דאי"ז מתישב כלל, דהנה בעיקר מה שפירש"י ודעימי' דטעם הפטור בזריקת כוורת הוא משום זריקת רשויות, ולא פטרינן משום דהוי כזורק מרה"י לרה"י כמש"כ התוס' ודעימייהו, פירשו האחרונים דהוא משום דס"ל כקו' התוס' ד"ה רחבה, דלאביי לטעמי' לקמן ד"ק. דפשיט"ל בבור ברה"ר עמוק י' ורוחב ח' וזרק לתוכו מחצלת וחלקו פטור משום דהשתא ל"ה רוחב ד', וכ"ש דפטור בעשיית מחיצה משום דכיון דלא הויא מחיצה י' מעיקרא לא מיחייב, א"כ הכא הו"ל לחיובי מה"ט, כיון דלא הויא מחיצה מעיקרא הרי נח ברה"ר וחייב, וע"כ הוצרך לפרש דהא דפטר אביי הכא הוא משום שאין חייבין על זריקת רשויות.

והנה עיקר ד' התוס' שנקטו בקושייתם דלדעת אביי דפטר התם יש לחייב הכא, הרי היינו משום דמפרשי דהא דפטרינן התם הוא משום דלא חשבינן למקום כרה"י כלפי עקירה או הנחה, אלא בדהוי רה"י מתחילה ועד סוף, וכל דל"ה רה"י מתחילה ועד סוף לא דייני' לי' כרה"י כלפי עקירה או הנחה זו, ואשר ע"כ מה"ט יש לחייב הכא, דהגם דבשעה שנח נעשה רה"י, מ"מ כיון דל"ה רה"י מתחילה, לא דייני' לי' כרה"י לגבי הנחה זו, ועי' חזו"א סימן ס"ב סקי"א.

ולפ"ז הרי נ"פ, דכ"ז הוא רק אם אתינן לפטור משום שנעשה מקום הכוורת רה"י, דבזה אמרינן דכל שלא הי' רה"י מתחילת ההנחה לא דייני' לי' כרה"י לגבי הנחה זו, אך אם אתינן עלה משום דאף בדאינה רה"י מ"מ היא מבטלת תורת רה"ר ממקומה, הרי אדרבה בזה יש לנו לומר דכל דל"ה רה"ר בסוף ההנחה פטור, דרק אם אין כרמלית בכלים וכל הא דל"ה מקום זה רה"ר הוא משום שנעשה רה"י, הרי דבזה כל דאמרי' דכלפי הנחה זו לא דייני' לי' כרה"י, שפיר הוא חייב, אך אם יש כרמלית בכלים ואף בלא דהוי מקום זה רה"י פקע מיני' תורת רה"ר, אין לנו לחייבו מכח דינא דהתם, ועי' חזו"א סימן ס"ב סקי"א בתו"ד שמבו' כן דכל ד' התוס' מיוסדים על הא דאין כרמלית בכלים עיי"ש.

ולפ"ז הרי דגם לדעת רש"י ודעימי' דס"ל דפטורא דזריקת כוורת הוא משום זריקת רשויות, ולא פטרינן מכח הא דהוי כזורק מרה"י לרה"י, מ"מ תיקשי, דכ"ז הוא אם אתינן לפטרו משום הא דהויא הכוורת רה"י, אך אם יש מקו"פ בכלים הרי מצינו לפטרו משום הא דהכלי מבטל תורת רה"ר ממקומו ול"ה ההנחה ברה"ר, וא"כ הי' בדין דאף כשאין הכוורת גבוהה י' ורחבה ד' יהא פטור, ולדעת הרשב"א תיקשי דבכוורת גבוהה י' ואינה רחבה ד' יהא פטור, דכה"ג אינה בטלה לרשות והויא מקו"פ, וכמש"נ לעיל, ותיקשי כן גם בעיקר מה שפירש"י דפטורא דזריקת כוורת הוא משום זריקת רשויות, דמ"ט לא פטרינן לי' מכח הא דלא נח החפץ ברה"ר, דהגם דמשום הא דנעשית הכוורת רה"י אין לפטרו, מ"מ יש לפטרו מכח הא דבטל תורת רה"ר ממקומה, והנה אמנם למד רש"י כן מהא דבאינה גבוהה י' או רחבה ד' חייב, ולא פטרינן לה מכח הא דבטל תורת רה"ר ממקומה, אך הא גופא קשיא דמ"ט לא פטרינן אף בכה"ג.[[5]](#footnote-6)

**ב**

] והנה בטעם דעות אלו דכלי שברה"ר הוי מקו"פ מה"ת ?

דהנה להלן בסוגיא אמר עולא עמוד וכו', מ"ט פחות מג' מדרס דרסי לי' רבים, מג' ועד ט' לא מדרס דרסי ליה ולא כתופי מכתפי וכו'.

ומבו' דטעם החילוק בין עמוד פחות מג' דהוי רה"י לעמוד ג' דל"ה רה"ר, הוא משום דעמוד פחות מג' מידרס דרסי לי' רבים, ואילו עמוד ג' לא דרסי לי' רבים.

וכבר עמדו רבים בזה, דאי"ז מתישב עם סוגיית הגמ' לקמן דצ"ז., דאמר לי' רב חסדא וכו' מנא הא מילתא דאמור רבנן כל פחות משלושה כלבוד דמי, ופירש"י כלבוד דמי, דרשות שאינו גבוה ג' בטל אצל רה"ר, ומסיק התם דכל פחות מג' כלבוד דמי הלכתא גמירי לה, עיי"ש, והרי להדיא דהא דמקום פחות מג' שברה"ר בטל לרה"ר ומקום ג' אינו בטל לרה"ר, אי"ז משום דבפחות מג' דרסי בי' רבים ובג' לא דרסי בי' רבים, אלא משום דמקום פחות מג' הוי לבוד וע"כ הוא בטל אצל רה"ר, ומקום גבוה ג' ל"ה לבוד ואינו בטל אצל רה"ר.

?

תוספות מסכת עירובין דף לג עמוד ב

הואיל ויכול לנטותו ולהביאו תוך עשרה - פירש רבינו שמואל דהאי אמורא סבר לה כרבנן דאמרי בהמצניע (שבת דף צב.) אגד כלי שמיה אגד וכיון דאגד כלי למעלה מיו"ד כשנח העירוב למטה אין בהנחה זו איסור הוצאה (הואיל) ואחר שנח ברה"ר יכול ליטלו ולאוכלו ומיהו אפילו לא שמיה אגד אין כאן איסור הוצאה הואיל ונח בכלכלה למטה מעשרה דהוי כרמלית אם רוחב ד' ואין בהטייה זו איסור דאורייתא.

מבו' בד' התוס' דאין איסור להוציא כרמלית עם חפצים לרה"ר, אך י"ל דעל הכרמלית עצמה איכא איסורא, ואך דהתם הרי אגידא, ורק אגד כלי לא שמי' אגד, וז"פ.

באהעו"ז כתב דלמטה מי' כיון דלא אמרי' גו"א והוי כעומד באויר, ל"ח ככרמלית, ונ' כונתו דל"ד לנוף דהוי כרמלית, דנוף הוי דבר קבוע, ומשא"כ טרסקל שאינו דבר קבוע, וע"כ דימה זה לד' התוס' בד"ח. דדבר שבאויר אינו חולק רשות לעצמו.

והנה בפירש"י בעירובין דל"ג: פירש דהא דמהני הנחת העירוב על הכלכלה למטה מי' הוא משום דקלוטה כמי שהונחה בארץ, ותמוה והרי קי"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה, ועי' בל' הרשב"א שם דכתב דע"ג מקום מסוים לא אמרי' כמי שהונחה אפי' למ"ד בעלמא דקלוטה כמי שהונחה, ויש להסתפק אם כונתו לפרש ד' רש"י כהך מ"ד, או כונתו דכיון דאף לר"ע הוא כן כ"ש לדידן, אך באמת הרי התם נח ע"ג הכלי, אלא הוי נידון אחר, והיינו דלעולם עיקר הרשות הוא הקרקע, ואין חייבין רק אם נח בקרקע שהיא עיקר הרשות, והא דחייבין בשנח באויר הוא משום דכמי שהונחה בקרקע דמי, וכדתנן דהוי כזורק בארץ.

ומבו' מזה דבר חדש, דלעולם ההנחה מתייחסת לקרקע, וזה ביאור דעת ריב"א דהא דבדבילה שמינה חייב הוא משום דלמטה הוי מקום ד', משום דבאמת ההנחה מתייחסת לקרקע, וש"ר דפליגי ע"ז, הוא משום דלגבי דין מקום ד' לא סגי בזה, דתלי במקום ההנחה בפועל, דהרי יסוד דינו הוא בקביעות ההנחה, וכל' הרמב"ם בפיהמ"ש.

ונ' דגם בשעת ההעברה כן הוא, דההעברה מתייחסת לקרקע, שכל דבר העובר ברשות מקומו הוא קרקע הרשות, ואך דלר"ע גם חשיב כמונח בקרקע, ולדידן לא חשיב כמונח, אך לעולם הוא מתייחס לקרקע.

ומה"ט נקטו תוס' הרא"ש והריטב"א דמסברא יש לחייב במשא בני קהת.

וגם לדעת התוס' נת' במק"א להוכיח דהאדם עצמו גם למעלה מי' חשיב כלמטה, וודאי שחייב על הנחה בגופו למעלה מי', וכדחזינן מההיא דבליעתן זו היא הנחתן, והרי ליכא מקור ע"ז אלא הוא מסברא, ובע"כ דהוא משום דבאדם חשיב כמונח במקום רגליו, ומתייחס החפץ לקרקע, ול"ד להיכא דפיו ברשות אחרת שאינו מתייחס לקרקע.

ומה"ט נ' בדעת הרמב"ם דאביי פליג על עיקר דינא דאיגודו למקו"פ, עיי"ש, וכן דקדק החת"ס בדבריו.

ומה"ט ל"ש דינא דמשא בני קהת רק במניח ע"ג האדם למעלה מי', אך אם יהי' כתיפו ברשות אחרת לא יהא חייב, דל"ש בזה למעלה כלמטה.

וזהו גם טעם הא דבעי' אוכל כל רשות, ול"ד לכל איגוד.

וז"ל הרשב"א שם, אלא שקשה לי קצת הטעם שכתב בלמטה מי' משום דקלוטה כמי שהונחה, דהא כ"ז שיש מקום מסויים למעלה מג' לכו"ע לאו רה"ר הוא ואפי' למ"ד בעלמא קלוטה כמי שהונחה, דא"כ כרמלית ומקום פטור היכי משכחת להו, ולא אמרו קלוטה אלא באויר ואי נמי בשנח במקום שאינו מסויים כזורק בכותל כגון דבלה שמנה וכדאמרי' הזורק בכותל למטה מי' טפחים כזורק בארץ ואוקימנא בדבילה שמנה וכדאיתא התם בשבת בריש פ"ק ובפ' הזורק, הא במקום מסויים לא, וכמדומה שכן כתב גם רש"י ז"ל בפי' בפ"ק דשבת גבי זקף לבנה, ודבר ברור הוא, אלא הכא הכי קאמר כיון שהוא תוך אויר מקומו של אדם דהיינו תוך עשר כמי שהונח במקומו של אדם הוא וכו', עכ"ל.

ובזה יל"פ טעם הא דלמטה מג' הוי רה"ר, דבגמ' דצ"ז. אמרו דהוא משום דא"א ללקט במלקט ורהיטני, או משום דלבוד, ובגמ' ד"ח. אמרו דהוא משום דדרסי בי' רבים, ונ' דבעי' לתרוייהו, דאי לאו דהוי לבוד הוי מקום לעצמו, וכל שאין בו ד' לא הי' רה"ר, ומכח דין לבוד הוי חד רשותא, ומאידך אי לא דרסי בי' רבים ל"ה רה"ר אף דהוי חד רשותא, וצ"ע דהא צואה הוי רה"ר אף דלא דרסי בי' רבים כאשר נ' כן בל' הרשב"א בעבוה"ק, וא"כ מ"ט עמוד לא חשיב רה"ר אלא משום דדרסי בי' רבים.

ובפשוטו י"ל דמש"א דעמוד הוי רה"ר משום דדרסי בי' רבים, הוא למ"ד דבהיזמי והיגי או בצואה פטור, אך לדעת רב אשי באמת א"צ לטעם זה.

אך עפי"ד הרשב"א והר"ן בעירובין יל"פ דשאני צואה דאף אם היתה מקו"פ הי' תחתי' רה"ר, וזהו גופא טעם לחשבה כרה"ר, משום שאין חולקת מקום מקרקעה, ומשא"כ בעמוד הקבוע בקרקע כל הא דחשיב כרה"ר הוא רק משום דדרסי בי' רבים, שהרי אין קרקע רה"ר תחתיו, ובע"כ עלינו לדון את קרקע העמוד כרה"ר, ולזה בעי' שידרסו בו רבים, ודו"ק.

וחזינן דחורי רה"ר תוך ג' כתבו הרמב"ם והרשב"א בעבוה"ק שהן רה"ר, הגם דא"א לדרוס שם, והיינו משום דכל תוך ג' אינו חולק כלל מקום לעצמו, והוי חלק מן הרשות, וכמדומה דהוא כמ"ד דתוך ג' הוי רה"ר אף בדלא דרסי בי' רבים כלל, דלאידך מ"ד לכאו' אין לחלק בזה בדין חורין.

אך שו"ר שהרשב"א בחידושיו כתב כן בדעת רבא, הגם דאיהו ס"ל דהיזמי והיגי וצואה ל"ה רה"ר אף בתוך ג', ואולי יש לחלק דשאני חורים שמשתמשין בהן בני רה"ר כמש"כ הרשב"א שם לדעת אביי, וע"כ הגם דלמעלה מג' לא סגי בזה לדעת רבא, מ"מ למטה מג' שפיר סגי בזה, אך בל' הרשב"א מ' דלדעת רבא א"צ לטעם זה דמשתמשין בהן, וצ"ע לפ"ז מ"ש חור שבכותל מהיזמי והיגי וצואה.

אך אכתי קשיא הקו' הגדולה שהק' האחרונים דבמשא בני קהת ל"ה כלל העברת ד' אמות ברה"ר, כיון שהאדון והמזבחות היו רה"י ודמי לדין כוורת, וצ"ל דכיון דאיירי שהניחם ע"י שעמד לפוש, חשיב כהנחה ברה"ר, וצ"ב הטעם בזה, דלכאו' גם חפץ שע"ג האדם חשיב כרה"י, ועי' רשב"א ד"ה. דהגמ' מדמי דין טרסקל שביד האדם שיהא מקו"פ לדין טרסקל למעלה מי' דהוי רה"י, והרי דאף דבר שביד האדם חולק רשות לעצמו, אך אולי שאני טרסקל למעלה מי' דאמרי' בי' גוד אחית וע"כ הוא דהוי רה"י, אך א"כ מה מדמי לה לטרסקל למטה מי', וי"ל, ולמש"נ להלן נ', דכיון שהקרקע שתחתיו הויא רה"ר, ע"כ שפיר מצינו לחשבו כנח ברה"ר.

ועד"ז קשיא גם לדעת הג"א דיש כרמלית מכלים, וק' מסוגיא דכוורת כמו שהוכיח הר"י מיגש

ובאמת גם לדעת הרשב"א קשיא, דלדעתו נ' לכאו' דכלי שאינו רחב ד' המונח ברה"ר ופיו למעלה מי' הוי מקו"פ, ואם נתנו בתוכו למטה מי' פטור, שהרי לא פירש כד' הרי"מ דהחילוק הוא בין רה"י לבין כרמלית, אלא פירש דהחילוק הוא בין למעלה מי' לבין למטה מי'.

אמנם בתו"י בדף ה'. מפורש לדינא לא כן, אלא גם טרסקל שפיו למעלה מי' הוי רה"ר גמור, עיי"ש, אך שמא הוא משום דהוי ביד האדם, ע"ד שכתבו אחרונים לישב לדעת ההג"א דכלי הוי מקו"פ מה"ת.

ואכן למש"כ הרי"מ בתשובה דהא דכלי ל"ה מקו"פ והוי רה"י הוא משום דרה"י הוי רשות גמורה וכלי נמי חולק רשות לעצמו, אך אלמלי כן ל"ה נעשה הכלי רה"י אף למעלה מי', הרי ודאי דלא יהא הכלי מקו"פ אף בשפיו למעלה מי'.

ובאמת הרשב"א לטעמי' הוכרח לזה, שהרי לדעתו זהו דפריך הגמ' מ"ש טרסקל למטה מי' מלמעלה, ולא משני דשאני רה"י מכרמלית, אלא משני דשאני למעלה מי' מלמטה מי'.

ולפ"ז תיקשי בסוגיא דכוורת, דהגם דאי"ז רחב ד', מ"מ הוי זה כרמלית ומ"ט הוא חייב, ומצאתי בשערי ציון שעמד בזה.

ואמנם בד' הרשב"א שם לא נתפרש להדיא אם מפרש כרש"י או כתוס', אך יותר נ' דמפרש כתוס', ותיקשי כן, ועיי"ש בשערי ציון.

אך ראיתי מפרשים דלדעת הרשב"א רק למעלה מי' חולק רשות לעצמו, אך גבוה י' מצומצמות אינו חולק רשות לעצמו, ולפ"ז ניחא, ואי דתיקשי דא"כ מ"ט בכוורת רחבה ד' היא חולקת רשות לעצמה, י"ל דהיינו כמש"כ הרשב"א שם דיצאה מתורת כלי ונעשית רשות, וע"כ שפיר היא חולקת רשות לעצמה, ול"ד לטרסקל דהוי כלי גמור, והוא אינו חולק רשות לעצמו אלא בשגבוה למעלה מי', אך להגי' החדשה בד' הרשב"א שם מבו' להדיא לא כן, וכמש"נ להלן.

ואמנם זה חידוש גדול לפרש דההיא דטרסקל הוא רק בשגבוה יותר מי', וודאי סתימת הדברים מ' דהיינו גם בגבוה י' מצומצמות.

וגם לדעת ש"ר קשיא כמשה"ק הגרע"א דזרק אבן לרה"ר יהא פטור, ולדעת הרי"מ נ' דאה"נ יהא פטור.

אך ע"פ הנת' להלן ניחא, דכה"ג כיון שההנחה הויא ברה"ר שפיר הוא חייב, דלא כתבו הרשב"א והר"ן בעירובין דל"ג: דפטור רק על דבר המונח ע"ג הדבר המסוים, אך הדבר המסוים עצמו חייב על הנחתו.

ולפ"ז יש מקום לחדש, דכל פטור אגד הוא רק בשאגוד לרשות אחרת, ואינו מונח כולו ברשות זו, אך כל שמונח ברשות זו, הגם שהאויר אינו בכלל הרשות, מ"מ שפיר יש לחייב, דכל תוך י' דהוי חדא רשותא ה"ה כמונח בקרקע, ול"מ מידי הא דהאויר נעשה רה"י, דמ"מ הוי חד רשותא עם הקרקע, וחשיב כנחה ברה"ר.

והא דפטרינן באיגודו למעלה מי' משום איגודו במקו"פ, הוא רק משום דלמעלה מי' אינו בכלל אויר הרשות, וחשיב כמקום לעצמו, וע"כ לא חשיב כמונח ברשות, אך למטה מי' דהוי בכלל הרשות, אף אם דינו כרשות אחרת, מ"מ שפיר מצינו לחשוב המונח בו כמונח ברשות זו, ולי"ב לדין אגד

ויסוד הדברים הוא ע"פ ל' הרמב"ם דפטורא דאגד הוא משום דלא חשיב כנח ברשות זו, וע"כ י"ל דזה ל"ש בשהוא כולו באויר שמעל הקרקע, דחשיב כמונח בקרקע.

וראי' לזה ממשה"ק רשב"א ור"ן בעירובין ע"ד רש"י, דצ"ע דכל דהוי מקו"פ הרי ל"ש בזה דין קלוטה, דומיא דחזינן דלמעלה מי' לא אמרי' קלוטה.

ובע"כ מדבריהם דהא דלא אמרי' קלוטה למעלה מי', הוא רק משום דלמעלה מי' הוי מקום לעצמו, אך במפסיק מקום מסוים הרי ס"ל לרש"י דלא חשיב כמקום לעצמו דלא נימא בו קלוטה, וא"כ שפיר יש לחייב, דלאו כללא הוא דא"א לחייב משום קלוטה בדהוי באויר מקו"פ, אלא רק למעלה מי' לא מצינו למימר קלוטה.

ובדעת רש"י י"ל בפשיטות, דס"ל דאין כרמלית בכלים ואינם חולקין מקום לעצמן, וע"כ שפיר אמרי' בהו קלוטה, והרשב"א והר"ן שם נ' דאזלי דיש כרמלית בכלים, וזהו שהביא הרשב"א לד' רש"י בלבינה זקופה שנראה בדבריו דכלי ברה"ר הוי מקו"פ, וצ"ע עוד בזה.

ויש להוסיף, דממשה"ק דנימא קלוטה, מבו' דהקרקע תחת המקו"פ הויא שפיר רה"ר, וכל עיקר דינא דמקו"פ הוא דמה שעליו לא חשיב כנח ברה"ר, כיון שהמקו"פ חולק מקום לעצמו, וזהו שהק' הרשב"א ע"ד רש"י, דלד' רש"י נמצא דאף אויר שמעל מקום מסוים הוי רה"ר, והיינו שהרי עיקר הא דהוי מקו"פ הוא משום דמה שעליו לא חשיב כנח בקרקע, שהוא חולק מקום לעצמו, ולד' רש"י דמה שעליו חשיב כמונח בקרקע, א"כ הוי רה"ר גמור, ודו"ק.

ולפ"ז נ', דכיון שנקטו הראשונים דאם היו אומרים קלוטה בדבר המסוים, הי' חייב אף במניח ע"ג מקו"פ, הרי דהגם דבזה פטרינן משום דע"ג מקום המסוים לא אמרי' קלוטה, אך כל שאינו מקום המסוים אלא נח ממש ע"ג קרקע, הגם שהוא חולק רשות לעצמו שפיר מצינו למימר בזה דכמי שהונח כולו ברשות, וע"כ הוא דחייב ול"ש לפטור בזה משום אגד, והרי הראשונים כתבו להדיא דכל הא דפטרינן הוא משום דע"ג מקום המסוים לא אמרי' קלוטה, וזה ל"ש בשאי"ז ע"ג מקום המסוים, ואין לפרש דכוונתם משום דע"ג מקום המסוים חשיב בדין כרשות אחרת, וע"כ הוא דלא אמרי' קלוטה, דא"כ ל"ה קשיא מיני' ע"ד רש"י התם, והגע עצמך אטו בדהוי העירוב עצמו גבוה י' ורחב ד' דחשיב רשות לעצמו לא יהני להניחו ע"ג קרקע, משום דהוי רשות לעצמו, (אך לפי ל' הריטב"א דכל דהוי רשות לעצמו לא חשיב כנח ברה"ר אלא כנח בעצמו, יל"ד שיהא הדין כן, וצ"ע).

ועכ"פ גם אי נימא דבנח על פני הכותל ודאי אין לחייבו רק משום דגם האויר הוי רה"ר, אך היכא שנח ע"ג קרקע, י"ל דודאי לא איכפת לן דהחפץ הוי ברה"י, דמ"מ כל עיקר הנחתו הויא ע"ג רה"ר, ורק באיגודו למקו"פ נתחדש דפטור משום דמיפסקא רשותא, אך תוך י' דהוי רשות אחת שפיר מצינו לחשוב כל החפץ כמונח ע"ג הקרקע דרה"ר, וע"כ הוא דחייב.

שו"ר דלכאו' נידו"ז הוא פלוגתא מפורשת בדצ"ט: דהתוס' והרשב"א פירשו לההיא דדבילה שמינה דבטל מקומה מלהיות רה"ר, וע"כ אין חייבין על הנחתה, והרמב"ן והריטב"א ושיטה לר"נ פליגי ע"ז וס"ל דחייב.

ובטעמא דהרמב"ן ודעימי', יש שפירשו דאזיל לטעמי' ומשום דאין אוכל כל הרשות.

אך אי"ז מתישב, שהרי הריטב"א לעיל מינה קשיא לי' מ"ט חייב בהניח ע"ג העמוד, ולא תירץ כן, אא"כ נימא דס"ל דחשיב כאוכל כל הרשות, ועי', וגם כבר נת' לעיל דלא מצינו לדינא דאין אוכל כל הרשות רק באיגודו למעלה מי'.

ומאידך הרשב"א ס"ל לדינא דאוכל כל הרשות, ואפ"ה פירש כד' התוס', אך י"ל דהכא גרע, דהוי אגד בהד' אמות הראשונות, ואי"ז הוצאה גמורה, והדר צ"ב טעם הפלוגתא בזה.

ואשר ע"כ נ' ברור דפלוגתייהו היא בנידו"ז אם הנחה דמקו"פ ברה"ר חייבין עלי' או לא, דהתוס' והרשב"א ס"ל דאין חייבין עלי', והרמב"ן ודעימי' ס"ל דחייבין עלי'.

ובד' הרמב"ן נ' שפירש דטעמא דהתוס' אינו משום דלא חשיב מקום הדבילה עצמה כרה"ר וע"כ לא חשיב כלל כהנחה ברה"ר, אלא הוא משום דכל דבר שחולק מקום לעצמו לא חשבי' לי' כנח במקום שתחתיו, אלא הוא כמונח בעצמו, ונ' דזהו משה"ק ע"ז הרמב"ן מבור י"א שהניח בו חוליא דבזה לא מיבעיא לן, והיינו דהגם דהחוליא מתבטלת שם, ועתה הויא היא קרקע רה"י, וא"כ נימא דלא חשבינן לה כמונחת בקרקע שתחתי', וע"כ דלא אמרי' הכי.

אמנם הריטב"א העתיק ד' התוס' כלפנינו, ואפ"ה הק' ע"ז מחוליא, ובפשוטו נ' בדבריו כמו שפירש בס' שערי ציון ח"א סימן ה' בד' הרמב"ן, דהקרקע שתחת החוליא בטלה מלהיות רה"י, וזהו שתירץ דכל שאין עיקר הרשות בטל, ורק בטל מקום זה, לא פטרינן בדהוי בב"א.

אך נ' שזה נסתר ממש"כ הריטב"א בההיא דזרק דף ונח ע"ג יתידות, דאיירי בשאין בגבהן י', והניח דף עליהן, ואי נימא דתוך הקרקע ל"ה רה"י, מ"ט הוא חייב בכה"ג, הרי מעיקרא ל"ה רה"י, וגם אחר ההנחה ל"ה רה"י.

אך שמא יש לחלק, דקרקע שבתוך הבור ל"ה רה"י, דל"ה בתוך המחיצות, ומשא"כ קרקע תל הוי רה"י דהוי בתוך מחיצות התל, ואינו נראה.

גם אי"ז מתישב בל' הריטב"א, דלפ"ז עיקר החילוק דאם לא בטל עיקר הרשות, אלא חלק ממנו לא אמרי' באין כא', ובד' הריטב"א מפורש דהחילוק הוא בין אם בטלו המחיצות לגבי חפץ זה לבין אם בטלו לגבי אחריני, ואי נימא דהמקום שתחת החוליא ל"ה רה"י, א"כ הרי בטלו המחיצות גם כלפי חפץ זה.

ואשר ע"כ נ' בביאור ד' הריטב"א, דהא דס"ל דכה"ג חייב הוא משום דהרשות עצמה שפיר חשבינן לה כמונחת ברה"ר, דהגם דכלפי מה שעלי' אין מקום זה בכלל רה"ר, אך היא עצמה חשיבא כמונחת ברה"ר, כיון שרק מכחה בטל תורת רה"ר ממקום זה, וזהו שדימה לחוליא שהניח בבור עמוק י"א, דאחר שהניח החוליא הוי הקרקע מעל החוליא, אך כלפי החוליא עצמה חשבינן לה כמונחת ברה"י, ודו"ק.

ל' הרשב"א בהוצאה חדשה שבת ד"ח., ולי נראה דזורק מרה"ר לרה"י אפילו גבוהה עשרה ורחבה ארבעה חייב, דכיון דרה"י עולה עד לרקיע אין כלי חולק בו רשות לעצמו, ולא חשיבא רשות לעצמה אלא ברה"ר שאין תופסת אלא עד עשרה, ואיפשר דאפילו ברה"י פטור דכל שגבוהה עשרה ורחבה ארבעה יצאה מתורת כלי והויא לה רשות לעצמה וכזורק מרה"י לרה"י הוא דכל מקום שהיא רה"י היא, עכ"ל.

ונ' בביאורו, שנסתפק הרשב"א אם כלי חולק רשות לעצמו ברה"י, כיון שהוא עולה עד לרקיע, וזה כמו שמצינו בכ"ד בד' הרשב"א דאין חילוק מקום ברה"י משום דעולה עד לרקיע, וכל שאינו חולק מקום לעצמו שפיר יש לחייב על הזריקה, דחשיב כהנחה ברה"י, גם יתכן שפירש ע"ד רש"י דהוא משום זריקת רשות, וזהו שדן לחייב, דכד הוי ברה"י אי"ז רשות לעצמו, וא"כ אין בזה פטור זריקת רשויות, ועי' שערי ציון שנתחבט בדעת הרשב"א בזה, וע"ז כתב דאי"ז כן, אלא כלי גבוה י' ורחב ד' חולק מקום לעצמו ברה"י, וכיון שהוא חולק מקום לעצמו לא חזינן לזה כהנחה ברה"י, אלא הוא מונח בעצמו, וכזורק רה"י לרה"י, ואין חייבין ע"ז, וצ"ל בסו"ד, וכזורק (מ)רה"י לרה"י ואות מ' נמחק, וכמו שהוא כן בהוצ' הישנה.

ולפ"ז מבו' בד' הרשב"א דאף כלי גבוה י' חולק מקום לעצמו ברה"ר, אף בלא סברא זו דכלי גבוה י' ורחב ד' יצא מתורת כלי, והיינו משום דמש"כ הרשב"א בד"ה. דכלי אינו חולק לעצמו רשות כשהוא באויר רה"ר, תליא באויר שעל הכלי, ולא תליא במקומו של הכלי עצמו, וע"כ אף כלי שגבוה י' מצומצמות חולק רשות לעצמו.

ובזה מבו' דלא סתרי ד' תוס' ד"ח. לדבריהם בד"ד:, דודאי עיקר דינא דקלוטה הוא כהנחה במקומו, ואך דכללא הוא דכל שנח באויר הרשות חשיב כמונח בקרקע, וכיון דלמעלה מי' הוי רשות לעצמו ע"כ חשיב כמונח ברשות זו, אך למטה מי' אף שמקצתו למעלה מי' חשיב כנח כולו בקרקע למטה, ולא פטרינן משום איגודו במקו"פ שאינו אוכל כל הרשות, גם י"ל דחפץ שיכול לנוח כולו בתוך הרשות, מתייחס כולו לרשות, וזה שלא כד' הרשב"א שיישב בזה גם לההיא דארון ומזבחות שלא היו יכולין לנוח בתוך הרשות, ובקצרה דדין ההנחה דקלוטה הוא כאילו נח שם ע"ג הכותל, וכל דאילו הי' נח ע"ג הכותל חייב, אף אם נח מדין קלוטה חייב.

ובזה מתישב מה דקשיא בסתירת דבריהם, דממ"נ אם הוי כמונח למעלה מ"ט דנו לחייב בדף ח', וכמו שתירץ בתו"י שם, ואם הוי כמונח בקרקע מ"ש לחשוב כהנחה במקו"פ, ואם כד' הקה"י דחשיב שמונח מהקרקע עד המקו"פ, א"כ מה"ט נפטור גם בדף ח', אך למש"נ ניחא.

יש להסתפק בדין אגד כלי למעלה מי' אם ה"ז פוטר, או דנימא דכיון דחזינן דלדעת אביי לפי' הרמב"ם אין פטור כלל באיגודו למעלה מי', א"כ מהיכ"ת דאף אגד כלי פוטר.

אמנם באמת מפורש בתוס' וש"ר בעירובין דל"ג: דאגד כלי פוטר גם בלמעלה מי', עי' בדבריהם.

אך שו"ר שאין ראי' משם, דלכאו' התם מה דהוי למעלה מי' הוי חורי רה"י, ורק הלמטה מי' אינו חורי רה"י, ועי' חזו"א שתמה ע"ז דמ"ט אינו חורי רה"י, אך כנר' המכוון עפי"ד תור"פ שם דראשו א' הוי בתוך י', וכיון שהוא בתוך אויר רה"ר, לא חשיב כחורי רה"י.

ואמנם יל"ע בדין חורים אם אכן הוא כן, דלכאו' אחר שתוך הכלכלה ל"ה חורים, תו ל"מ חייל תורת חורים על דופן הכלכלה שלמעלה מי', דזה אינו מקום כלל, ולפ"ז שוב יש להוכיח דאגד כלי למעלה מי' פוטר, וצ"ע בזה.

1. ויש להוסיף עוד בזה, דהנה לפמש"כ המהרש"א דכל הא דלא גזרו בו רבנן היינו רק שלא להחמיר בכלי כשאר כרמלית, הרי הי' בדין שיהא מותר לטלטל מתוכו לכרמלית אחרת, עכ"פ דומיא דכרמלית זו דהויא מדאורייתא רה"ר, שהרי לקולא דינו ככרמלית, ולא מצינו כן, אך אי נימא בדעת רש"י דכלי העומד ברה"ר הוי מקו"פ, הרי נמצא דליכא נפ"מ לקולא כלל בהא דיהא חשוב ככרמלית. [↑](#footnote-ref-2)
2. לא זכיתי להבין ד' הרשב"א, דלכאו' גם למטה מי' אין הנידון על רשות דרבנן לחשבו ככרמלית, שהרי התם אתינן לפטרו מחיוב הוצאה משום דחשבינן לי' כמקו"פ מה"ת, וא"כ מ"ט הוי זה כ"ש שיחלוק רשות לעצמו למטה מי', הרי ג"ז הוי נידון על חילוק רשות דאורייתא, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך העירוני דיש מקום לפרש ד' הרשב"א בע"א, דהא דכלי חולק רשות לעצמו למעלה מי', היינו כד אתינן לחשוב המקום שלמעלה מי' לרה"י, דכיון דמקום זה אינו בכלל הרה"ר, ע"כ מהני הכלי לחלוק בו רשות לעצמו, אך אם אתינן לחשוב המקום שלמטה מי' לרשות לעצמו, הרי דהגם דהכלי עולה למעלה מי', מ"מ כיון שמקום זה שאנו דנים עליו הוי בכלל הרה"ר, ל"מ הכלי לחלוק בו רשות לעצמו.

   ולפ"ז נמצא, דאם יהא טרסקל ששפתיו למעלה מי' ושוליו למטה מי', לא יהא זה רה"י אף לדעת ריבר"י, וזה דלא כמש"כ בתו"י שם, דל"מ הכלי לחלוק רשות לעצמו במקום דהוי בכלל רה"ר, וממילא דה"נ לדידן לא יהא מקום זה כרמלית אלא יהא רה"ר.

   האמנם צ"ע על דרך זו, דא"כ מ"ט כוורת שגבוהה י' ורחבה ד' הויא רה"י, הרי כיון דהויא כלי אינה חולקת רשות לעצמה בתוך י'.

   אמנם י"ל בזה, כמש"כ בחי' הרשב"א בסוגיין בתו"ד, ז"ל, דכל שגבוהה י' ורחבה ד' יצאה מתורת כלי והו"ל רשות לעצמה וכו', עכ"ל, ועמש"נ בדבריו ב?, אשר לפ"ז י"ל, דע"כ הוא דחולקת הכוורת רשות לעצמה אף בתוך י', שהרי כיון שהיא גבוהה י' ורחבה ד' יצאה מתורת כלי והו"ל רשות לעצמה, אך משא"כ בטרסקל שאינו גבוה י' ורחב ד', אינו חולק רשות לעצמו אלא למעלה מי'.

   אך קצת ילה"ע ע"ז, שהרי הרשב"א בסוגיין לא כתב כן אלא בדרך אפשר, ומעיקרא ס"ל דאף דגבוהה י' ורחבה ד' לא יצאה מתורת כלי, וע"כ כל דהויא ברה"י אינה חולקת רשות לעצמה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם ד' הרשב"א צ"ב, דמ"ט נימא דזורק כוורת מרה"ר לרה"י יתחייב, דאף דאין הכוורת רשות לעצמה כשנחה ברה"י, מ"מ הרי בשעת העקירה שעקרה מרה"ר הויא רשות לעצמה, ולכאו' כ"ה דאינו חייב בהויא ההנחה על רשות, ה"נ אינו חייב בדהויא העקירה על רשות.

   אמנם באמת עד"ז קשיא גם במש"כ הרשב"א שם בתחילת דבריו, ז"ל, רבא אמר אפילו אינה רחבה ו' פטור וכו', פירוש והוי אגדה במקו"פ, ודוקא בזורק מרה"י לרה"ר דאין אויר רה"ר עולה למעלה מי' אבל זרק מרה"ר לרה"י כל שאינה רחבה ו' חייב דרה"י עולה עד לרקיע, עכ"ל, וצ"ע דהגם דבשעת ההנחה אין איגודו במקו"פ, אך הרי בשעת העקירה שעקרו מרה"ר הוי איגודו במקו"פ, ומ"ט הוא חייב, הרי לכאו' כ"ה דאינו חייב בהנחה כל שאיגודו במקו"פ, ה"נ אינו חייב בשעקר חפץ המונח ברה"ר ואיגודו במקו"פ, (דומיא דכל אגד שפוטר גם בעקירה), וכ"ה מבו' בד' הגרע"א על דינא דהי' קורא בספר ונתגלגל מידו, עיי"ש.

   ולכאו' בעכצ"ל בזה, דהרשב"א איירי בגוונא דהיתה הכוורת מוטה על צידה ברה"ר שאין איגודה במקו"פ, וע"כ הוא דחייב, ולפ"ז הרי ניחא גם מש"כ הרשב"א לחייב אף בזורק כוורת רחבה ד', ולא מיפטר משום דבשעת העקירה הויא רשות לעצמה, דכיון דאיירי שהיתה מוטה על צידה ועקרה, הרי דבשעה זו שהיא מוטה על צידה אין תורת רשות עלי', וכמש"נ כן למעלה לדעת הרשב"א, דלא חשיב זריקת רשויות אלא במקום שהיא חולקת בפועל רשות לעצמה, וע"כ שפיר יש לחייב על זריקתה.

   אמנם באמת בעיקר הקו' ע"ד הרשב"א בתחילת דבריו, דמ"ט לא מיפטר משום דבשעת העקירה שעקרו מרה"ר הוי איגודו במקו"פ, י"ל עוד דאיירי בגוונא שהגבי' הכוורת בידו והרגיע ידו דחשיבא כמונחת בידו וזרקה, דכה"ג אין לפטור משום איגודו במקו"פ, משום שאינו אוכל כל הרשות, וכמש"כ הרשב"א לקמן דצ"ט:.

   אך לדרך זו לא יתישבו ד' הרשב"א בזרק כוורת רחבה ד', דבזה יש לנו לפטור אף בשנחה הכוורת בידו וזרקה, משום דבשעת העקירה הויא הכוורת רשות לעצמה, ואין לומר דכיון דהויא ביד האדם אינה חולקת רשות להיות רה"י, שהרי להדיא מבו' בסוגיית הגמ' לעיל ד"ה. דלדעת ריבר"י אף טרסקל שביד האדם הוי רה"י, ועיי"ש בחי' הרמב"ן, והגם דהי' מקום לומר דכ"ז הוא רק לריבר"י לטעמי' דס"ל דאמרי' גוד אחית, וע"כ חשיב הטרסקל כמונח בקרקע, אך לדידן דלית לן גוד אחית אין כלי חולק רשות לעצמו אלא כשהוא מונח בקרקע, ועיי"ש בחי' אבהעו"ז שפירש כן בסוגיא דהתם לפי דרכו, הרי בד' הרשב"א שם מבו' דמדמינן דכ"ה דכלי חולק רשות לעצמו להיות רה"י, ה"נ הי' בדין שיחלוק רשות לעצמו להיות כרמלית, ואך דמשני דתוך י' אינו חולק רשות לעצמו אלא הוא בטל לרשות, ואם כל הא דכלי שביד האדם חולק רשות לעצמו להיות רה"י, הוא רק משום דאמרי' גוד אחית וחשיב כמונח בארץ, הרי דל"ש ה"ט בכלי שאינו נעשה רה"י דלא אמרי' בי' גוד אחית, וכאשר כן פירש באמת בחי' אבהעו"ז שם לשנויא דגמ', ומ"ט הוא חולק רשות לעצמו להיות מקו"פ בדהוי למעלה מי' שאינו באויר הרשות, ובע"כ דכלי שביד האדם חולק רשות לעצמו להיות רה"י אף בלא דנימא גוד אחית.

   והעירוני די"ל עוד בישוב ד' הרשב"א, דהנה הרי לדעת רש"י ודעימי' דפטורא דזריקת כוורת הוא משום דהוי זריקת רשויות, הרי לא פטרינן משום זה רק בזריקה, אך בהעברה חייב, שכן הי' משא בני קהת, וכמש"כ כן בפסקי הרי"ד והריא"ז, ולפ"ז שמא י"ל דע"כ אין לפטור משום הא דהויא העקירה עקירת רשות, דהעקירה דהויא בידו ה"ה כהעברה, דלי"ב לפטורא דזריקת רשויות, והא דחייב בכה"ג, הוא משום דל"ב שתהא כל המלאכה דרך העברה או דרך זריקה, אלא אף בשעקר דרך העברה והעביר והניח דרך זריקה חייב, ועי' רש"ש לעיל ד"ג: כעי"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם באמת יש מקום לדון בזה, דהאמנם אם הא דכלי המונח ברה"ר הוי מקו"פ מה"ת הוא משום דלא דרסי רבים במקום זה, הרי ודאי דיש לפטור מכח זה אף בשלא הי' כן בתחילת ההנחה, ול"ד להא דס"ל לאביי לקמן דלא דייני' להמקום כרה"י רק בשהי' רשות מתחילת ההנחה עד סופה, אך למש"נ להלן סק"? להוכיח דהא דכלי הוי מקו"פ מה"ת אי"ז משום דלא דרסי רבים במקומו, אלא הוא משום דהכלי חולק רשות לעצמו, הרי יש מקום לומר דכל שלא חלק רשות לעצמו בתחילת ההנחה, לא דייני' לי' כלפי הנחה זו כמקום לעצמו, וע"כ הוא דחייב, ועמש"נ להלן בד' הרשב"א לקמן דצ"ט: דל"ד להכא משום דהתם בטל בלא"ה תורת רה"ר ממקומו, ואף בלא שהוא מקום לעצמו, אלא אי"ז שייך כלל לרשות, עיי"ש??, וצ"ע בזה.

   ועי' עוד בתוצאות חיים סימן ט"ז סק"א שכתב לדעת רש"י, דהא דכלי שברה"ר הוי מקו"פ, אי"ז משום דכלי חולק רשות לעצמו, אלא הוא משום דלא דרסי רבים במקום זה, ועפי"ז כתב דלא בטל תורת רה"ר ממקומו רק בשנח בקרקע, וע"כ שפיר מחייבי' בזרק כוורת שאין גבוהה י' ורחבה ד', משום דלרש"י לטעמי' לא אמרי' בהדי הדדי קאתי, עכ"ד, וזה צ"ע רב וכנ"ל, דאם הא דהוי מקום הכלי מקו"פ הוא משום דלא דרסי בי' רבים, הרי אדרבה כל שבטל תורת רה"ר באמצע ההנחה יש לנו לפטרו, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-6)