13פוסקים על הדילועים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

פוסק על הדילועים

(סד.) "האי מאן דיהיב זוזי לגינאה אקרי וקא אזלי עשרה קרי בני זרתא וא"ל יהיבנא לך בני גרמידא...". ונאמרו בדין זה שתי לישנות, לל"ק "איתנהו שרי ליתנהו אסור", לא"ד – אף בליתנהו מותר כיון ש"מיניה קא רבו".

שיטת רש"י

בל"ק מפרש רש"י "איתנהו – אם יש לו בגנו גדולות בני אמה". והיינו, שאינו קונה את הקטנים עכשיו, והא דבעינן שיהו לו גדולות – הוא ע"כ כדי להתיר מדין "יש לו", ולכן בליתנהו – ס"ל לל"ק שאסור, כיון שלא שייך בכה"ג היתירא ד"יש לו".

לעומת זאת, מדייק המחנ"א (רבית סימן כט) מדברי רש"י בא"ד, שליתנהו" מותר - משום שהלוקח זכה בקטנים בקנין גמור "ומדידיה הוא דקא משבח ואזיל" [לשון רש"י]. והוא לכאורה סתירה בדעת רש"י – אי איירי שזכה בקטנים או לא.

ואף ששני דיבורי הרש"י הם באוקימתות שונות, דהרש"י הראשון איירי ב"איתנהו" [בל"ק], ואילו דברי הרש"י השני נאמרו ב"ליתנהו" [בא"ד]. לכאורה אינו מיישב כלל, דבפשטות – הסיכום בין הלוקח והמוכר הוא אותו אופן בכל הסוגיא, אלא שהגמ' דנה בנ"מ להלכה בין איתנהו לליתנהו – ובזה נחלקו הלשונות.

וצריך ליישב, שבסתמא ודאי שלא אכפת ללוקח איזו דילועים יביא לו, ולכן אינו מתכווין לזכות בקטנים מסויימים שנמצאים בשדה, ולא אכפת לו כלל שיביא לו דילועים גדולים מכל מקום. וממילא, באופן ש"איתנהו" – כו"ע לא פליגי שוודאי נפרש כן את כוונתו, ושריא מדין "יש לו".

אולם באופן ש"ליתנהו" – שאזי לא שייך היתירא ד"יש לו", נחלקו הלישנות. לל"ק – אף בכה"ג אינו מתכוין לזכות בקטנים מסויימים, וממילא עיסקא זו אסורה. משא"כ לא"ד – בכה"ג מפרשים את כוונתו שרוצה לזכות בקטנים מסויימים, כדי שהעיסקא תהא מותרת – שהרי "מדידיה הוא דקא משבח ואזיל".

הן אמת, שיש לפקפק על דיוק המחנ"א בדברי רש"י. דשפיר יש לפרש אף בדברי רש"י בא"ד – שלא זוכה בקטנים, וכוונת רש"י, שסגי בהכי שנראה ש"מדידיה קא משבח" – שלא יהא מיחזי כרבית, וכלשון הטור (סימן קעג) "אע"פ שאין לו עתה בני אמה חשבינן ליה כאילו הן בידו כיון דממילא קא רבו". והיינו, שנחלקו הלישנות באופן שיש למוכר רק קטנים – אם שייך היתירא ד"יש לו", והא"ד ס"ל – שאף בכה"ג נחשב כ"יש לו".

אולם המחנ"א פירש ברש"י בא"ד כנ"ל – שזוכה בקטנים, ומשום כך ביאר שרש"י והטור נחלקו בנידון זה. משא"כ לדברינו – יתכן שהם שיטה אחת ולא פליגי כלל. [אמנם, אף בדברי הטור – אין הדברים מוכרחים, ואפשר לפרש בדבריו כשיטת הרמב"ם שיובא לקמן].

שיטת הרמב"ם

המחנ"א (שם) מדייק בשיטת הרמב"ם (מלוה ולוה פ"ט ה"י) שזוכה בפירות הקטנים "הנותן לבעל הגינה דמי עשר קשואין אלו דמי עשרה אבטיחים אלו והרי הן קטנים...", והיינו - שחייב לתת לו את הפירות המסוימים שעליהם סיכמו. וע"כ - משום שזכה בהם בקנין גמור, וכמו שדייק אף בשיטת רש"י בא"ד כנ"ל.

אמנם במאירי חזינן, שדיוק המחנ"א בשיטת הרמב"ם - אינו מוכרח. דהמאירי מפרש את דין דילועים, ש"איתנהו" מותר מדין "עד שיבא בני", ומבאר המאירי "ואף על פי שלא זכה אותם לו מעכשיו להעמידן באחריות הלוקח, ומכל מקום מדברי גדולי המחברים [=רמב"ם] יראה שצריך ליחדן שהם כתבו עשר קשואים אלו. ויש מפרשים דוקא שהם באחריות הלוקח וכן בכל מה שהותר מטעם יש לו".

הרי קמן, שהמאירי פירש ברמב"ם דאף שצריך ליחדן וכנ"ל - אולם אינם באחריות הלוקח, והיינו שלא זכה בהם ממש - וההיתר הוא מדין "יש לו". אלא שמביא המאירי יש מפרשים - שבכל "יש לו" בעינן אחריות הלוקח, ולא קיי"ל כן [עיין שיעורים לעיל בשיטת התוס' בדף סג. ד"ה "בשמשך" ותוס' דף סד: ד"ה "האי"].

אמנם, לא ביאר המאירי למאי בעינן "קישואים אלו", אם בלאו הכי אין הלוקח זוכה בהם ואינם באחריותו כלל – וההיתר הוא משום "יש לו". ודוחק לומר, שכשאינו מייחד פירות מסויימים – לא מיקרי "יש לו".

וצריך לומר ע"פ דברי החוו"ד (סימן קעג סקי"א), המחדש שבכל הסימן לא איירי שזוכה ממש בעיסקא, ולכן אם החפץ לא יהא בעולם – יצטרך המוכר להחזיר לו את הכסף. ואעפ"כ, העיסקא היא על חפץ מסויים [דבר ידוע], וכל שהחפץ בעולם - חייב לתת לו דווקא חפץ זה. והיינו, ששייך עיסקא בלא שיעבוד הגוף כלל, וכל הנידון הוא על חפץ מסויים – אף שאינו באחריות הלוקח, ומשו"ה נידון כמכר ולא כהלוואה ולא שייך ביה רבית. והוא חידוש עצום, ששייך קנין בחפץ בלא אחריות הלוקח, ולהנ"ל – מצינו לו מקור בדברי הרמב"ם להבנת המאירי.

הן אמת, שאף דין ייחוד ברמב"ם אינו ברור כל כך. עיין ב"י שהביא את דברי ההגהות מרדכי (אות תלג) על דין דידן "ודווקא אם נותן לו הנהו קרי דאיתנהו בשעת פיסוק אבל אם נותן לו אחרות אסור" ומוסיף הב"י [בדק הבית] "וכן נראה מדברי הרמב"ם פ"ט".

דברי הב"י צ"ב, שהרי בהגהות מרדכי רק כתוב - שצריך לתת לו מתוך הדילועים שהיו בשדה בשעת פסיקה, אולם אין רמז שבעינן ייחוד על דילועים מסויימים, והיאך השווה את דבריו לדברי הרמב"ם שהתנה "דילועים אלו". ועיין גידולי תרומה (שער מו ח"ד אות מג) שדן בזה, וס"ל - שאף ברמב"ם יתכן לפרש שאין צורך בייחוד ודברי הרמב"ם הם לרבותא עיי"ש, ולדבריו יוכל לתת לו פירות אחרים לגמרי! וא"כ, אף בשיטת הב"י יתכן לפרש שהבין ש"אלו" לאו דווקא, ואתי שפיר שהשווהו לדברי ההגהות מרדכי, אמנם בשו"ע (ס"ח) העתיק המחבר את לשון הרמב"ם "דילועים אלו". סוף דבר, ששיטת הב"י לא ברירא, ואף בשיטת הרמב"ם יתכן לפרש דלא כהבנת המחנ"א.

סיכום

המחנ"א דייק בשיטת רש"י בא"ד - שזוכה קנין גמור, וכן דייק בשיטת הרמב"ם, ואילו בשיטת הטור דייק - שאינו זוכה.

וביארנו, שבדעת הרמב"ם איתא במאירי להיפך, ואף בדברי רש"י והטור אין דיוק המחנ"א מוכרח, וא"כ את דברי רש"י בא"ד יתכן לפרש כתחילת דברי רש"י – שהוא מדין יש לו, וכהבנת המאירי ברמב"ם [אלא שברמב"ם נראה שבעינן דווקא ייחוד, והבאנו שאף זה אינו הכרח גמור].

להנ"ל יש ג' אופנים בשיטת הרמב"ם:

1. הבנת המחנ"א – כפשטות הרמב"ם שבעינן ייחוד כדי שיהא קנין גמור.
2. הבנת המאירי – שבעינן ייחוד אולם אינו קנין גמור ונתבאר ע"פ יסוד החוו"ד.
3. הבנת הגידולי תרומה – שייחוד לאו דווקא ויכול אף לתת לו פירות אחרים לגמרי.

שיטת המ"מ והכס"מ

המחנ"א (הלכות מוכר דבר שלא בא לעולם ס"ב) מדייק מדברי רש"י (סו: ד"ה "עד שלא באו לעולם"), שמשעה שהפירות חנטו – נחשבים "באו לעולם", ושפיר שייך בהם קנין. טוען המחנ"א, שדבר זה שנוי בפלוגתא בין המ"מ לבין הכס"מ בדעת הרמב"ם.

הרמב"ם (פ"ח ממלוה ולוה ה"ח) פוסק את דין "פרדיסא" (עג.) "אסור לקנות פרי הפרדס קודם שיגמר ויתבשל מפני שזה שמוכר בזול עתה בעשר הוא פרי ששוה עשרים כשיגמר נמצאת התוספת מפני ההקפה". ובכס"מ שם הבין שהאיסור הוא משום שלא זכה הלוקח בפירות, ואף אינו יכול לזכות בהם – כיון שנחשבים "לא באו לעולם", אף שהוא אחר חנטה. ולכן כותב הכס"מ "ונראה שיש תקנה לזה שיקנה אילנות הפרדס לפירותיהן של אותה שנה ויחזיק בהם לקנותם מיד".

אולם המגיד משנה [סוף פ"ט, בתירוצו הראשון] מבאר את איסור "פרדיסא" לעומת היתר הקישואים "לפי שבפרדס יש עבודה והרי המוכר חסר בכך", והבין המחנ"א בדבריו שוודאי זכה בפירות ואעפ"כ אסור "ואע"פ שכל שבאו קצת לעולם שפיר מצי להקנותם מיהו כיון שהמוכר צריך לעבוד את השדה מיחזי כי אגר נטר". והוא דלא כשיטת הכס"מ הסובר שעדיין נחשבחים של באו לעולם. לפי"ז הא שהמחנ"א (בהלכות רבית, הובא לעיל) דייק בשיטת הרמב"ם ששייך בזה קנין הוא רק לפירוש המ"מ בדברי הרמב"ם.

לדברי המ"מ להבנת המחנ"א, תיושב קושית הרמב"ן (עג. ד"ה "ומודה") על שיטת הר"ח והרמב"ם – בדין עגל, שפירשו דהא ש"מודה רב בתורי", היינו רק באופן שהאחריות על הלוקח, אולם באופן שהאחריות על המוכר – אסור. ומקשה הרמב"ן "ואין זה מספיק דהא היכי ליתסר כלל הרי הוא מכור מעכשיו". אמנם לפירוש המ"מ בשיטת הרמב"ם אתי שפיר, דחזינן שאף באופן שזוכה בפירות הפרדס - אכתי שייך איסור רבית באופן שהמוכר חסר.

שיטת הנימוק"י

המגיד משנה הנ"ל בא ליישב את קושית התוס' (סד. סוף ד"ה "מה"), המקשים סתירה בין דין דילועין לדעת האיכא דאמרי – דקיי"ל כוותיה להיתירא, לבין דין פרדיסא – שקיי"ל כדעת רב לאיסורא. ויישבו התוס' – שבפרדיסא אין עתה פירות כלל.

בתירוצו הראשון מיישב המ"מ, דאף שבשני המקרים זוכה הלוקח בפירות, שאני דין פרדיסא שבפרדס יש עבודה והרי המוכר חסר בכך" [כנ"ל]. ואף בתירוצו השני הבין המחנ"א שלא חזר בו המ"מ מהבנה זו – שזוכה בפירות הפרדס, אלא "שאין דרך ליקח פירות פרדס קודם שיגמרו", ומשום כך מיחזי כרבית.

הנימוק"י (מג. בדפי הרי"ף) מתקשה כנ"ל, ומיישב - שבדילועים אין למוכר הפסד כלל כיון שראוים ללקיטה בעודם קטנים, משא"כ בפרדיסא "לא נגמרו ללקיטה ומפסיד בו המוכר טובא ממה ששוה בזמן הבציר", ובדרכי משה (סימן קעג אות ט') פירש בו כתירוצו של המ"מ, והיינו שכיון שהמוכר מפסיד – אין הדרך למכור פירות הפרדס בקטנן.

אמנם נראה שהבנת הדרכי משה בדברי הנימוק"י אינה מוכרחת, שהרי לא הזכיר הנימוק"י פרט זה – אם הדרך למכור או לא ולא התנה שהלוקח יזכה בדילועים בקנין גמור. ויותר נראה לפרש בו ע"ד הרמב"ן שיובא לקמן, שדילועים בני זרתא הוי כפירות גמורים שלא ניכר בהם האגר נטר, משא"כ בפרדיסא שניכר בו ההפסד – מיחזי כאגר נטר [ואולי אף בדברי המ"מ בתירוצו השני אפשר לפרש כן ודלא כהבנת המחנ"א, ואתי שפיר שהדרכי משה השווה את דברי הנימוק"י והמ"מ].

שיטת הרמב"ן

הרמב"ן (עג. ד"ה "פרדיסא") מחלק את הדין הנ"ל לשלש דרגות. דחזינן שפרדיסא אסור לשיטת רב, ואילו דילועים מותרים, ומצינו בתוספתא בדין שדה "אומר אדם לחבירו הילך מאתים זוז על מה ששדך עושה...". בתחלה מחלק הרמב"ן, שבשדה איירי שלא צמחו כלל וקישואים איירי שהם פירות גמורים [וע"כ כוונתו, שמהשלב של בני זרתא – כבר לא מצוי כלל שיהא קלקול] - ומשום כך תרוויהו מותרים. משא"כ בפרדיסא איירי שהם בוסר "דהא מיתחזי מהשתא רווחא דפירי וכיון דליכא אלא חשש קלקול מיחזי כאגר נטר לי". והיינו שבבוסר אין כ"כ חשש הפסד ומשום כך הוי קרוב לשכר, משא"כ דילועין שראוים ממש לאכילה נחשבים פירות גמורים ולא נראה כאגר נטר כלל, וכן באופן שאין כאן פירות כלל – לא נראה לעינים האגר נטר. אולם לא מוזכר כלל ברמב"ן שזכה לגמרי בפירות כדי שייחשב שמדידיה קא רבו. וכמו שביארנו בשיטת הנימוק"י שהוא משום מיחזי כרבית ולא משום קנין בפירות [דלא כהבנת הדרכי משה כנ"ל].

שיטת הריטב"א

הריטב"א (סד. ד"ה "מה שעיזי") מתקשה בחילוק שבין דין "מה שעיזי חולבות" לבין דין פרדיסא (קושית התוס' בדף סד.). מביא הריטב"א את תירוצם של התוס' - שחלב אינו אלא יום או יומיים ואילו פרדיסא הוא לזמן מרובה, ודוחה הריטב"א ש"אין זה מחוור דהא דהכא וההיא דהתם סתמא איתמר".

משום כך מתרץ הריטב"א באופן אחר, שבפרדיסא סיכם איתו – שאם לא יהו פירות כלל יחזיר לו את כספו, משא"כ בחלב, ומשום כך פרדיסא נחשב כהלוואה ואילו חלב נחשב כמכר.

שיטות הראשונים בסוגיא בגיטין

בסוגיא דמכירי כהונה (גיטין ל.), מבארת הגמ' – דהא שמותר לפסוק עמהם כשער הזול ואין בו משום רבית [לשון הברייתא], הוא משום ש"כיון דכי לית ליה לא יהיב ליה כי אית ליה נמי אין בו משום רבית". מבאר הרמב"ן שהוא דומיא ד"מה שעיזי חולבות" שמותר מהאי טעמא – שיש צד שיפסיד את כל הקרן, וממילא הוי כמכר. אולם לא ביאר הרמב"ן מה בין זה לבין פרדיסא שאסור. וע"כ יסבור כדברי הריטב"א הנ"ל, שבפרדיסא – אם יסכם איתו שאם לא יהו פירות יחזיר לו את כספו, יהא מותר – משום דהוי כהלוואה. אמנם התוס' בגיטין השווהו לגמרי לדין פרדיסא לאיסורא, ואעפ"כ - הקלו כאן חז"ל משום תקנת הכהן. והיינו שס"ל, שאף באופן שיפסיד את הקרן – שייך אגר נטר.

בדברי הרמב"ן [בגיטין] והריטב"א בסוגיין, חזינן – שכל שיש צד שיפסיד את הקרן הוי כזביני ואין בו משום אגר נטר, וכלשון הריטב"א בגיטין "ומהא שמעינן דהלוואות שעושין מותרות דכיון דאילו מפסידין תפסד הדבר לבעל הפקדון מותר וכזביני הוא".

ויש לציין שהרמב"ן בב"מ [במסקנתו] לא ביאר כך, והעמיד את דין פרדיסא באופן של "כך וכך", וכתירוץ התוס' בסוגיין (סד.). ועיין גר"א על התוס' שם הכותב - שהתוס' הם שיטה יחידאה, ולא היה לפניו את דברי הרמב"ן – הסובר כשיטת התוס'.

חברה בע"מ

בספר נתיבות שלום (סימן קעג ס"ט אות טו ואילך) רוצה לדון מדברי הרמב"ן בגיטין ושיטת הריטב"א הנ"ל, שכל עיסקא עם חברה בע"מ מותרת אף באופן שהוא קרוב לשכר, כיון שיש צד רחוק שיפסיד את כל הקרן – באופן שהחברה תפשוט את הרגל. אולם פקפק בזה, דאולי כל ההיתר הנ"ל הוא במכר שאיסורו מדרבנן, אולם בדרך הלוואה – לא יהני היתר זה [חילוק זה נמצא להדיא בדברי הפנ"י בגיטין ריש דף ל.],עיין שם שהביא פלוגתא בנידון זה בין הכפתור ופרח לבין הרדב"ז (שו"ת הרדב"ז סימן תצז). ובלאו הכי א"א לסמוך על שיטה זו בראשונים, כיון שהתוס' בגיטין פליג על יסוד זה וכנ"ל.

סיכום

נחלקו הראשונים בדין פרדיסא, אמאי חמיר דינו מדין דילועין ומדין "מה שעיזי חולבות".

המחנ"א ביאר, שלכס"מ – החסרון בפרדיסא הוא שאינו יכול לזכות בפירות, ואילו למ"מ – אסור אף שזוכה בפירות.

בשיטת הרמב"ן הריטב"א והנימוק"י נראה, שלא בעינן שיזכה בפירות – כדי להתיר קישואים, ואעפ"כ פרדיסא אסור. הרמב"ן במסקנתו אוקמיה באופן שהתנה "כך וכך", ואילו בגיטין נראה שאוקמיה באופן שסיכם איתו שאם ייפסד לגמרי יחזיר לו את כספו, וכשיטת הריטב"א שם.

בדברי הנימוק"י נראה באופן שונה, וכביאור הראשון ברמב"ן בב"מ [שהרמב"ן דחה במסקנתו]. והיינו שבפרדיסא ניכר ההפסד של המוכר ומשום כך מיחזי כאגר נטר, משא"כ בדילועים – שנחשבים כפירות גמורים וכנ"ל.

שיטת התוס' בגיטין, שאף באופן שמתנה שיחזיר לו את כספו – אכתי אסור, אולם התוס' בב"מ ביאר באופנים אחרים את איסור הפרדיסא.