ה - לפני עור
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד

# שיעור הגר"א עוזר שליט"א - ה, נמסר בש"ק אחרי-קדושים התשס"ז[[1]](#footnote-2)

# 'ולפני עור לא תתן מכשל'

# א) רש"י הביא מתו"כ ולפני עור לא תתן מכשל - לפני הסומא בדבר, לא תתן עצה שאינה הוגנת לו; אל תאמר מכור שדך וקח לך חמור ואתה עוקף עליו ונוטלה הימנו. וכן ביאר הרמב"ם (בספר המצוות ל"ת רצט): שהזהירנו מהכשיל קצתנו את קצתנו בעצה, ובאה האזהרה מלרמותו ומהכשילו. וכן בספר החינוך (רלב): שלא להכשיל בני ישראל לתת להם עצה רעה... והעובר עליה והשיא את חברו לדעת עצה שאינה הוגנת לו... עבר על לאו זה.

# הנה מדבריהם נראה דלא עבר אלא כשיעץ לו עצה שאינה טובה מתוך ידיעה וזדון, אבל אם יעצו לפי תומו אעפ"י שהלה נכשל בגלל עצה זו, אין כאן עבירה כל עיקר [ומקור דבריהם הוא כפי הנראה מדברי התו"כ הנ"ל שמהות האיסור הוא לבוא בעקיפין על חברו]. והקשה הגרי"פ פערלא (בבאורו לסהמ"צ לרס"ג סוף ל"ת נה) הלא אמרו (במשנה ב"מ עה:) דהלוה והמלוה ברבית עוברים בלפני עור, וכן המכה את בנו גדול וגורם לו שיקום כנגדו, אסור משום לפני עור (קדושין לב ומו"ק יז), והרי באלו אין כוונתו לרמותו ולהכשילו כלל ואעפי"כ עובר.

# והנה כבר נודעו דברי הרב מפוניבז' (בקובץ חידו"ת) שביאר בדברים מתוקים ששני ענינים יש בלאו זה; איסור שיסודו בין אדם לחברו, שגורם רעה ומכשול לחברו, ואיסור נוסף שקיבלו חז"ל שאסור לגרום לעבירה שתיעשה ע"י אדם אחר, שמלבד שיש בדבר משום חטא שבין אדם לחברו בכך שנותן לפניו מכשול רוחני, יש בזה ענין נוסף בין אדם למקום, שכשם שאסור אדם לעבור בעצמו על איסורי תורה, כך אסור לו לגרום לאחר שיעבור עליהם. והוסיף לבאר שהרי זה כהרחבה של כל האיסורין, שגם גרימה לאדם אחר נחשבת כמעשה העבירה, וכאילו הוא שותף בה בכך שגורם לאחר לעשותה. וכבר קדמו בכל זה הגרח"ע בשו"ת אחיעזר (ח"ג סה פא) והחזו"א (יו"ד סב) בקיצור דברים.

# ובכך יישב דברי מהרש"ק בשו"ת אמונת שמואל (הביאו הפר"ח ביו"ד סב וש"פ) דאין מוזהר בלפני עור בהכשלת איסור אלא מי שמצווה באותו איסור, אבל מי שאינו מצווה אינו עובר [ויישב בזה דברי הב"ח והט"ז התמוהים (ביו"ד סב. ע' נקה"כ) דלהכי כתב הטור הא דאין איסור אבר מן החי בטמאה והלא בזמן הזה דליכא מלקות מאי נפ"מ אם האיסור הוא משום טמאה או משום אבמ"ח - אלא נפ"מ שמותר לישראל להושיט אבר טמאה לנכרי, והיינו משום שכיון שהוא עצמו אינו עובר עליו משום אבר מן החי, הלכך אינו מוזהר מלהושיט לגוי]. וטעמא דמלתא, כתב, כיון שנתינת איסור לפני אחר אסורה משום לתא דאותו איסור עצמו א"כ בדבר שהוא בעצמו אינו מצווה בו, הרי ממילא לא נאסר לגרום לאחרים לעשותו, [ומשום החלק של הכשלת הזולת אין בזה, דבבן נח מיירי וכדלהלן. וכן י"ל באופן שיודע שאסור ואינו מטעהו - ע' להלן].[[2]](#footnote-3)

# ובזה פירשו[[3]](#footnote-4) מה דמשמע מלשון הרמב"ם בספה"מ שם ובספר החינוך, דאיסור זה נאמר רק כלפי הכשלת ישראל אחר ולא נכרי, וכן משמע בשערי תשובה לרבנו יונה. והרי מפורש בגמרא ובכל הפוסקים שאסור להכשיל בן נח באיסור משום לאו זה - אלא יש לחלק בין הדין שבין אדם לחברו, שלא נאמר זה אלא כלפי חברו כשאר הלכות שבין אדם לחברו[[4]](#footnote-5), משא"כ לענין החלק שבין אדם למקום, בזה אין חילוק אם גורם לעבירה שתיעשה ע"י ישראל או בן נח.

# ונראה שהדברים מבוארים כבר בדברי הראשונים; היסוד הראשון ששני ענינים חלוקים הם, נראה מוכח ממה שכתב הרמב"ם (בשורש התשיעי בסהמ"צ) שלכך אין לוקים על לאו זה מפני שהוא לאו שבכללות 'כמו שנבאר' וכוונתו למה שביאר במצוה רצ"ט שאזהרה זו מלבד שהיא כוללת הכשלה בעצה, גם כל מי שיעזור לעבירה או יסבב אותה - עובר עליה. והרי אם נתינת עבירה אינה אסורה רק משום הכשלת חברו, הלא ביסוד הדין יש כאן רק ענין אחד - נתינת מכשול לחברו, ומדוע יחשב לאו שבכללות, אלא מוכח שיש כאן ענינים חלוקים בענינם; נתינת מכשול לחברו, ושותפות לעבירה של אחר.[[5]](#footnote-6)

# וכן יש להוכיח כיסוד השני שכתב, שגדר איסור הכשלת אחר בעבירה היינו משום לתא דעבירה גופא, שכשם שאסור לעשותה בעצמו כך אסרה תורה לגרום לאחר לעשותה - מדברי בעה"מ (בפ"ח דסנהדרין) דמ' דבכלל אביזרייהו דיהרג ואל יעבור הוא להכשיל אדם אחר בעבודה זרה [ואף הרמב"ן שם דפליג לדינא, היינו משום שלדעתו לא חשיב 'אביזרייהו' דיהרג ואל יעבור אלא עבירה שהוא עצמו עושה, אבל על עיקר היסוד לא שמענו שחולק].

# וכן ראיה ממה שכתב הריטב"א (ביבמות פד) שאין לוקים על לאו זה דהוא לאו שבכללות מפני ריבוי המצוות שהוא כולל. ומוכח שזהו לאו המסתעף לכל איסורי תורה, שאם הוא ענין אחד שלא להכשיל אחר בדבר רע, לא ייחשב משום ריבוי העבירות לאו הכולל ענינים רבים[[6]](#footnote-7).

# והשתא ל"ק קושית הגרי"פ פערלא הנ"ל, דהנה כבר דייק המנ"ח מדברי החינוך וכן מדוייק ברמב"ם, שפשט הכתוב מדבר בעצה שאינה הוגנת ולא בשימת מכשול ממש לפני עיור ממש. [ודלא כהנראה מדברי יד רמ"ה שכתב מקור לאיסור להזיק מהכתוב 'ולפני עור' - הרי דנקט שימת מכשול כפשוטה. וכן נקט במשך חכמה מסברא דנפשיה]. וי"ל שלכך הוציאו הכתוב ממשמעותו הפשוטה, כמוש"כ המהר"ל בגור אריה, משום סיפיה דקרא דכתיב 'ויראת מאלקיך' משמע דבדבר המסור ללב מיירי, והיינו דבר שהוא תלוי בכוונת העושה בלבד, אם להכשיל או לעזור. וכיון שכן הרי נראה דעיקר המכוון הוא שלא לבוא בעקיפין ובמזימה רעה כלפי אדם מישראל, משא"כ נתינת מכשול ממש לעיוור ממש אינו ענין לאיסור זה אלא ל'לא תשים דמים בביתך' (ע' רמב"ם ל"ת רצ"ח), וא"כ כל זה אמור בחלק שבין אדם לחברו, שעניינו שלא לבוא בעקיפין על רעהו, אבל כלפי החלק של הכשלה בעבירה, אין זה ענין כלל לרמייה ולמזימה אלא דין אחר הוא שלא לגרום לאחר שיעבור עבירה הלכך בזה ודאי אין חילוק אם הלה יודע על כך אם לאו, וגם לא אם כוונתו להכשילו באיסור אם לאו, שאף כשמתכוין לטובה הרי סוף סוף הוא כשותף לאיסור שנעשה, משא"כ עצה רעה שכל ענינה הוא השחיתות שבמזימה הרעה, וכל שנעשה בתום לב אין כאן עבירה כלל.[[7]](#footnote-8)

# ב) ויש בגדרים אלו נפקותות אפשריות להלכה, דהנה דעת המבי"ט (ח"א כא) דקדושת שביעית נוהגת בפירות נכרי, ואעפי"כ כתב שאין איסור לאדם ליקח פירות ממי שסומך על המקילים בדבר, ואין לאסור משום שמוסר דמי שביעית למוכר שלא ינהג בדמים בקדושה, דבר האסור לפי דעתו של הנותן, כיון שהלה עושה כן בהתר לפי שיטתו שהרי רבים וטובים מתירים הדבר הלכך אין בזה משום נתינת מכשול לפני עור. וכן דעת הכתב-סופר [ביו"ד עז. אם כי אין הראיות מכריעות].

# ולפי הדברים דלעיל יש לדון שאמנם שימת מכשול לחברו אין כאן שהרי לדעת חברו אין בדבר כל מכשול וגם מבחינתו הדבר מותר לו, אבל לפי הסברא האמורה שכלול כאן איסור נוסף מצד האדם הנותן, שכשם שאסור לעשות בעצמו העבירה כן אסור לגרום לאחר לעשותה, יש צד לאסור שהרי לפי מה שהוא נוקט שהדבר אסור, כמו"כ אסור לגרום לאחר לעשותו, וכפי שאכן נראה דעת השער-המלך (אישות ז,יב) לענין עישון ביום טוב.

# אלא יש לציין שזה אמור רק באופן שלפי דעתו הוא איסור גמור, ולא רק מטעם חומרא בעלמא ומידת חסידות [וכמו שצידד החזו"א ( ) לענין הנוהג איסור במצה שרויה בפסח, שאף לפי דעתו אין זה אסור אלא ממנהגא וחשש בעלמא].[[8]](#footnote-9)

# ולאידך גיסא, הנוהג התר בדבר מסויים, כתב הריטב"א (בסוכה י. וע' גם בדבריו ביבמות יד:) שאין ליתננו למי שנוהג איסור בדבר אם לא שיודיענו תחילה (וכן פסק מהרלב"ח, מובא בש"ך יו"ד קיט ועוד). ונראה שבזה אין שייך הטעם דבין אדם למקום, שהרי לפי דעת המושיט אין זה דבר האסור כלל, ומ"מ אסור משום עצה שאינה הוגנת שהרי לפי דעת חברו הרי זה דבר אסור ובודאי אינו רוצה בו, ולכך אם מודיעו לחברו – מותר, שהרי באופן זה אין כאן הכשלה ורמייה.[[9]](#footnote-10)

# וכן נפ"מ אודות חקירת האחרונים במכשיל חברו באיסור דרבנן, שהרי נראה שלא עדיף מנתינת עצה שאינה הוגנת ומצד זה ודאי יש כאן איסור תורה, אך באופן שהלה יודע וכנ"ל שאין בזה אלא משום שגורם לאיסור שייעשה, בזה שפיר י"ל שבגורם לחברו איסור דרבנן אינו עובר משום לפנ"ע דאוריתא, וכמו שביאר האחיעזר (סה,ט) עפ"י שו"ת פני יהושע [ומ"מ מדרבנן אסור, שכשם שאסרו לעבור בעצמו כך אסרו לגרום לאחר שיעבור, דומיא דאיסורין דאוריתא]. ולהלן יבואר שנחלקו בזה הראשונים.

# ג) והנה בתוס' ב"מ (י:) מבואר שישראל המקדש גרושה לכהן עובר ב'ולפני עור'. ולכאורה מוכח דלא כהאמונת-שמואל שהלא אינו מצווה באותו איסור. ואין לומר דהאיסור הוא משום הכשלת חברו, דהלא מיירי התם שעשאו הכהן שליח לדבר והרי ודאי ידע בדבר וא"כ אין שם עקיבה ומזימה רעה אלא רק הענין שבין אדם למקום (וכמו שחילק בדבר באחיעזר ח"ג סה,ט) - אא"כ היינו אומרים שמ"מ עיוור הוא בדבר מחמת יצרו והרי זה כמו שאינו יודע ומוטעה בדבר [וכלשון הרמב"ם בספה"מ, הגם שלפי ביאור האחרונים אין כוונתו לסברא זו], אבל אם לא נימא כן הרי משמע שהתוס' נוקטים שאף כשהוא עצמו אינו מצווה באותו איסור, אסור לו להכשיל את חברו באיסור. ונראה לפי זה שהם חולקים על הסברא הנ"ל דהוא מאביזרייהו דהעבירה עצמה, אלא לדעתם זהו ענין כללי שלא להכשיל אדם אחר בעבירה, אשר לפי זה אין חילוק אם המכשיל מצווה באותו איסור אם לאו.

# והנה כדברי האמונ"ש נמצא כבר בחדושי הרמב"ן ליבמות (פד) שביאר לפי תירוץ אחד שלפי הסלקא-דעתין שהגרושה אינה מוזהרת לינשא לכהן, גם בלאו דלפני עור אינה מוזהרת כשנישאת לו. וכבר עמד בשו"ת אחיעזר (ח"ג סה פא,ז) לבאר שדברים אלו אמורים רק כשיודע באיסור ואין שם ענין רמאות במתן עצה רעה אלא האיסור הוא משום בין אדם למקום, ובזה שייכת הסברא שאם הוא עצמו אינו מצווה בדבר, אינו מוזהר מהתורה מליתנו לאחר.

# אלא שקשה מדברי הרמב"ן עצמו (בב"מ י) שנקט כדברי התוס' שישראל שקידש לכהן עובר ב'לפני עור' והרי שם הכהן יודע באיסור וכנ"ל.

# וצריך לחלק בין אופן שהוא בעצמו מעביר את חברו בידים על האיסור, כגון בישראל המקדש גרושה לכהן, בזה אסור אף אם הוא עצמו אינו מצווה שהרי הוא מעביר את חברו על רצון קונו, כך לי אם עושה הפעולה עצמו מוזהר בדבר אם לאו, ובין מקום שאינו עושה האיסור בעצמו אלא גורם לו לעבור, שבזה י"ל שאם הוא עצמו לא הוזהר, אינו מוזהר לגרום לאחר שיעשה, כאשר הלה יודע [ואף בכגון הגרושה שנישאת לכהן, סובר הרמב"ן שכיון שהיא עצמה אינה מוזהרת, אין בהסכמתה להיבעל לו משום מעביר בידים שאינה אלא 'קרקע עולם'].[[10]](#footnote-11)

# והריטב"א בב"מ שם תירץ על קושית התוס' הלא השליח המקדש גרושה לכהן קעבר אלפני עור וא"כ בר חיובא הוא, דההיא סוגיא ס"ל דלא בעל אינו לוקה וכיון שהקדושין תלויין בבעילה לא חשיב בר חיובא משום לפני עור. ומבואר דפליג על התוס' בתרתי; התוס' בתירוצם נקטו שישראל המקדש לכהן לא חשיב 'בר חיובא' בגלל אזהרתו בלפני עור, ואילו הריטב"א נקט דחשיב בר חיובא בכך שמוזהר ב'לפני עור'. ועוד זאת: התוס' לא ס"ל כתירוץ הריטב"א שהעבירה לא נשלמת אלא בבעילה ולכך לא חשיב בר חיובא בקדושין. ולפי הנ"ל מבואר דפליגי לשיטתייהו, דלהריטב"א גדר לפני עור באיסורים דהוי כסניף של כל עבירה ועבירה, וכמו שהובא לעיל מדבריו דלהכי אין לוקים עליו משום דהוי לאו שבכללות בגלל ריבוי האיסורין, דגדר האיסור הוא כאביזרייהו של כל עבירה ועבירה, על כן נקט שמשום 'לפני עור' חשיב בר חיובא באיסור זה דגרושה לכהן דהא מישך שייך ביה[[11]](#footnote-12), ומאידך כשלא נגמרה העבירה בקדושין לא חשיב בכך בר חיובא, כיון שבמעשה הכשלתו אינו מעביר את חברו בעבירה המסויימת, הגם שגורם לו רעה בכך שמקרבו לידי העבירה. ואולם התוס' נוקטים שהאיסור הוא משום עצם נתינת המכשול לחברו, ולא משום לתא דאותה עבירה וכנ"ל, על כן ס"ל דלא חשיב 'בר חיובא' משום לפני עור שהוא איסור אחר ולא שייך לשם העבירה המסויימת, ומאידך אין חילוק לשיטתייהו אם נגמרה העבירה בקדושין או בבעילה דמ"מ גורם לחברו רעה בכך שמביאו לידי עבירה.

# ונראה דהתוס' סבירא להו שהעבירה היא בעצם נתינת המכשול לחברו, גם אם לא נכשל בכך, ואילו להריטב"א האיסור הוא בהכשלת חברו, ואם לא נכשל בפועל לא עבר (וכבר נסתפק בדבר בספר יד מלאכי. וע' בשו"ת פרי יצחק ובבאור הגריפ"פ באורך, ועוד).

# ונראה דאזלי התוס' והריטב"א לטעמייהו בכמה מקומות, דהנה פליגי בע"ז טו אם בספק מכשול גם כן עוברים על לאו זה *(****חסרים כאן דברים****).* וכן בדף כב הביא הריטב"א שם מהרמב"ן דבמכשול דרבנן אין איסור לפני עור דאוריתא (ע"ש בהערות המהדיר), והיינו כפי שיטתו דהאיסור הוא משום סניף העבירה עצמה, הלכך באיסור דרבנן ודאי לא חמיר המכשיל יותר מהעובר עצמו, משא"כ התוס' ס"ל דאף באיסורין דרבנן עוברים בלפנ"ע דאוריתא - כשיטתייהו דגדר האיסור הוא הכשלת חברו, וכמו עצה רעה, דודאי אף עשיית עבירה דרבנן בכלל זה.

# ד) והנה בהא דאמרינן (בע"ז יד) דאלפני דלפני לא מפקדינן, כתב הרא"ש שזה דוקא כשגורם תקלה לנכרי אבל אם החשש הוא שיגיע הדבר לידי תקלת ישראל, אסור אף ב'לפני דלפני' שלכך אסרו למכור לנכרי בגד שאבד בו כלאים, שמא ימכרנו הנכרי לישראל. וכבר תמה המנ"ח מנין לומר כן הלא סתמא דגמרא היא דבלפני דלפני לא מפקדינן. אך להנ"ל הדברים מבוארים (וכ"ה בבית ישי י), דבתקלה לנכרי אין את החלק שבין אדם לחברו אלא משום לתא דאיסורא כנ"ל וזה אינו קיים בגורם עקיף אלא בתקלה מזומנת כהושטת יין לנזיר, משא"כ לישראל אסור משום גרימת רעה לחברו, ובזה אין חילוק בין לפני ללפני דלפני.

# וזהו מה שנקט החזו"א ( ) דהא דאסור שמא ייגרם תקלה לישראל אחר, היינו דוקא כשלא ידע אותו ישראל מהאיסור, אבל לא כשהוא מזיד בדבר. וטעמא כנ"ל, דמשום העבירה של בין אדם לחברו אינו חייב אלא באופן של הכשלת עיור כגון עצה שאינה הוגנת, אבל אם הוא יודע בדבר, אין איסור מטעם בין אדם לחברו רק מצד עשיית העבירה עצמה, ובזה אין איסור בלפני דלפני.[[12]](#footnote-13)

# והנה הגרשז"א (במנח"ש לד,א. וע' הלי"ש תפילה פ"ב הערה 80) צדד התר בהגשת מאכל לפני אדם שלא יברך באופן שעי"כ מונעו מאיסור חמור יותר של איבה ושינאת חנם וכד' אלא שהעיר בשולי הדברים לדברי החזו"א (בשביעית יב,ט) שלא התיר כן אלא בספק. והטעם לחלק בין ספק לודאי מובן היטב לפי הנ"ל, דבספק אם יעבור, הטעם לאסור הוא רק משום הכשלת חברו הלכך באופן זה שמונעו מאיסור חמור אין זה נחשב כנותן לו מכשול דאדרבה בכך מונעו מדבר חמור יותר וכמשל הגרש"ז על כריתת אצבע לחברו כדי להציל את היד כולה, משא"כ בנתינה ודאית הרי זה איסור של המכשיל, ובזה לא הותר אפילו איסור קטן שהרי אין אומרים לו חטא כדי שיזכה חברך.[[13]](#footnote-14)

1. כתיבה ראשונה [↑](#footnote-ref-2)
2. # אכתי תירוץ האמונ"ש צ"ב, הלא אף ישראל עצמו אסור באיסור אבר מן החי, אלא דבאופן המסויים של טמאה, כשאוכלו בעצמו לא חל איסור אבמה"ח משום שכבר אסור באיסור אחר, אבל לו יצוייר אופן שאין איסור משום טמאה (וכגון אוכל אבר שלם פחות מכזית דאין לאו דטמאה) הרי עובר משום אבמה"ח, וא"כ כשמושיטו לגוי הלא גורם לעבירה זו שתיעשה, ואף הוא עצמו נאסר בה באופן שאין איסור אחר שקדם לו.

   עוד יש להבין אמאי לא חייל איסור אבמה"ח על טמאה משום איסור כולל, מתוך שהנכרי נאסר בו. ואי נימא משום דאין זה אותו איסור, א"כ יקשה אמאי לא יושיט לבן נח אבמ"ח הלא אינו מצווה באותו איסור שהלה מצווה. וצ"ל דאין אומרים 'כולל' מב"נ לישראל. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. # וכ"כ בקוב"ש פסחים דף כב ובאג"מ יו"ד ח"א ג.

   [↑](#footnote-ref-4)
4. כן פשוט אצל הרבה אחרונים. וצ"ע במקור הדין, דלכאו' בעינן מיעוט ד'עמך' ו'רעך' (ע' סנהדרין פה וב"מ קיא: ועוד), והכא היכן אימעיט. ושמא דבר הלמד מענינו הוא, שכן כל הפרשה מדברת בציוויי אדם לריעו מישראל. וכ"מ בחדושי הרמב"ן ותורא"ש ב"מ קיא: שכתב על מה דמקשה הגמ' לת"ק 'רעך' מאי עביד ליה דהומ"ל להקשות נמי על ריבר"י כיון דלא יליף שכיר שכיר ל"ל למעט גר תושב הא ממילא אימעיט. הרי שאף לולא 'רעך' הוה ממעטינן גר תושב מ'לא תעשק' דכתיב בההיא פרשתא. וכן יש לדייק מהראב"ד שם.

   ויש לעיין במי שאינו 'רעך' בתורה ובמצוות. אך ברמב"ם (ריש הל' גניבה) משמע דאף גניבת נכרי אסורה בכלל הלאו דגניבה (וכמו שנתבאר בשיעור כח), הגם שמקורו בהך פרשתא. (וילה"ע שנקט שם הרמב"ם 'לא תגנוב' ולכאו' צ"ל 'לא תגנובו'). וכן נראה דעת הר"ן בחדושי בב"מ שם שנקט שצריך קרא למעט גוי מ'לא תעשק'. [↑](#footnote-ref-5)
5. לפי"ז אין מובן כל כך דקדוק לשונו שם שכולל לאו זה 'ענינים רבים כמו שנבאר' ולהנ"ל הרי לא ביאר אלא שנים. והיה מסתבר יותר לפרש שכוונתו למש"כ בסוף המצוה 'ומאלו הפנים אמרו במלוה ולוה בריבית ששניהם יחד עוברים משום ולפני עור... ודברים רבים מאד מזה המין יאמרו בהם עובר משום ולפנ"ע'. והיינו או כמוש"כ הריטב"א (המובא בסמוך), שכיון שהאיסור כולל עבירות הרבה חשיב לאו שבכללות, או כמו שנראה מתוך דברי המש"ח (קדושים) שהבין בדברי הרמב"ם כיון שהוא כולל הכשלה לעיור ממש או למי שהוא כעיור בדעת או מחמת תאותו וזדון לבו, לכך הוי לאו שבכללות - לפי שיש כאן משמעויות שונות לאותם מושגים. וכעין שכתב הרמב"ם (עכו"ם ג,ו) לענין מעשים שונים הכלולים ב'לא תעבדם' שאין לוקים עליהם מפני שאינם בפירוש. (וכן יל"פ סתימת דברי המאירי בב"מ קטו). [↑](#footnote-ref-6)
6. וכמוש"כ הריטב"א גופי' בשבועות לו. שאף אם כולל הלאו ענינים רבים, אם ענין אחד משותף לכולם – לא הוי לאו שבכללות, כגון 'רק השמר לך ושמור נפשך' הכולל מקלל עצמו ושלא יעמוד במקום סכנה וכד'. [↑](#footnote-ref-7)
7. ? נראה שאף אם ננקוט שנתינת מכשול ממש כמוה כעצה רעה, שלא גרע המכשיל במעשה מהמכשיל בעצה (וכמו שנקט בפשיטות באג"מ יו"ד ג ועוד אחרונים. ונראה שלשון התו"כ הרמב"ם והחינוך אינו סותר לכך אלא שהרחיבו המשמעות אבל באמת הכל בכלל. וכן מורה פשט לשון החינוך בהגדרתו את המצוה 'שלא להכשיל תם בדרך'. וכן מורה פשט הכתוב 'ארור משגה עור בדרך', ושם אין כתיב 'ויראת…' וא"כ לכו"ע הוא צריך להתפרש כפשוטו ואעפי"כ פרש"י שמכשילו בעצה רעה, ועל כן נראה שאין הכוונה להוציא גם ממשמעו הפשוטה), מ"מ כשנותן עצה טובה לפי דעתו ודאי אין זה מעשה של נתינת מכשול, גם אם לבסוף אירע לו לפוקה שהרי גם לעצמו היה האדם עושה כן ולא על כך הזהירה תורה. [↑](#footnote-ref-8)
8. # ? וע' מנחת שלמה (ח"א מד ובסוס"י נא) שסמך להקל על פי המבי"ט והכת"ס עכ"פ באיסור דרבנן כגון שביעית בזה"ז.

   # ויש לעיין אף בדאוריתא, כשנוהג איסור רק מחמת הספק לחוש לדעת האוסרים ולא ברור לו הדין, הרי גם לפי שיטתו אין זה אלא ספק איסור, והחכם שמורה התר בדבר על פי דעתו - כדין הוא עושה שהרי הוא ודאי ולא ספק, וכן תלמידיו העושים על פיו נוהגים כדין וכהלכה אף בספק של תורה (ע' חזו"א יו"ד קנ,א) אם כן נראה דאף נתינת 'ספק מכשול' אין כאן שהרי לחברו אין זה ספק וכשם שאין חייב להוכיח את חברו ולהפרישו ממעשה זה הכי נמי אינו מוזהר מלסייעו.

   וע' באג"מ או"ח ח"א סוס"י קפו 'ש'פשוט שכיון שהם עושין ע"פ הוראה ליכא איסור לפנ"ע ולא איסור מסייע ידי עוברי עבירה שהעושה ע"פ הוראה אין לו שום חטא אף אם ההלכה שלא כמותו כל זמן שלא עמדו למנין בקבוץ כל חכמי הדור'. ונראה שלפי דעתו אף משום סברת אביזרייהו דעבירה ל"ש כאן מפני שאין שם מעשה עבירה לנוהג על פי הוראה, עכ"פ במקום ספק כנ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. # ויש להסתפק באופן שלפי דעת המושיט הדבר מותר בהחלט ואין שום מקום לאסור, ומה שחברו סובר לאסור הרי זו טעות מוחלטת לפי דעתו, שמא באופן שלא יוודע לעולם לחברו יהא מותר לו להושיט. וכן במילי דעלמא, אם חברו סבור שדבר מסויים עלול להזיקו, והלה יודע שאין בדבריו ממש, מדוע לא יהא מותר להביאו לחברו בלא ידיעתו.

   ומאידך גיסא, בדבר התלוי בחילוקי מנהגי עדות וכד', ולפי מנהג חברו הדבר אסור, לכאו' אין ליתן לפניו כדי שיאכל אפילו אם לפי מנהג הנותן הדבר מותר ואפילו אם מודיעו, שהרי גם לדידו של המושיט אסור לחברו לשנות את מנהגו, ונמצא מכשילו בדבר האסור לו – אלא שבזה אין האיסור משום לתא דעבירה עצמה אלא מצד שגורם לו לעשות דבר האסור לו, וכמבואר בסמוך לדעת התוס' בב"מ. [↑](#footnote-ref-10)
10. # לפי מה שהביא באחיעזר שם מהחת"ס שכוונת הרמב"ן דלולא קרא דהשוה אשה לאיש הו"א דאף בלפנ"ע של איסורים שאינם שוים בכל אין האשה מוזהרת [ורק משום עצה רעה מוזהרת אך לא משום הכשלת איסור, כן מסתבר], לפי"ז ל"ק מדברי הרמב"ן בב"מ דהתם הלא מיירי בזכר, ואף בנקבות לפי האמת אין חילוק בדבר. אלא דהגרח"ע שם הקשה על החת"ס בסברא.

    ולכאו' י"ל כי אכן כל ישראל מצווים מלהשיא פסולה לכהן משום 'וקדשתו' (ע' יבמות פח:) וע"כ חשיב ישראל המקדש גרושה לכהן 'בר חיובא' באיסור זה ועובר משום לפני עור אף להאמונ"ש, ומ"מ לולא ריבויא דקרא הו"א למעט נשים ממצוה זו כיון דאותם לאוין אינם שוים בכל. [↑](#footnote-ref-11)
11. ? וס"ל דאף בעבירה שהוא עצמו לא מוזהר עליה, מוזהר שלא לעשותה למי שהוזהר עליה, עכ"פ בגוונא שעושה לו מעשה העבירה ממש וכדעת הרמב"ן כנ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך יתכן שכוונת הרא"ש שכיון שמצווה מהתורה למנוע איסור אצל ישראל אחר ולא לשאת עליו חטא, כל שכן שאסור לו להכשילו במעשה, אף במעשה עקיף. ולפי"ז אפילו כשהלה יודע אסור, ואולם בחשש בעלמא שמא יכשיל הלה את ישראל, אין איסור. [↑](#footnote-ref-13)
13. # ? החזו"א שם מיירי בעבירות דאוריתא או עכ"פ שעיקרן דאוריתא כגון שביעית ומעשר בזה"ז. והיה מקום לומר דבאיסורין דרבנן כגון נטילת ידים וברכות הנהנין קיל טפי דלעולם אין מתייחס האיסור אחר המכשיל, אף לא מדרבנן. אך כנראה הגרש"ז לא ס"ל לחלק בהכי, דרבנן אסרו כעין דאו' וכשם שלאדם עצמו אסרו לעבור כך אסרוהו לגרום לאחר לעבור על דבריהם, לכך העיר מדברי החזו"א לאסור [אך בחזו"א אין הכרח לפרש שהוא גדר כללי לחלק בין ספק לודאי, שכל דבריו נסובים על איסור מסויים ששם הכריעו החכמים להקל בספק ולאסור בודאי].

    # אך מ"מ הרי פסק המשנ"ב (שו סקנ"ו ובשעה"צ) שבאיסור דרבנן נקטינן דאומרים לאדם חטא כדי שלא יעבור חברו איסור דאוריתא, אפילו אם הלה פשע בדבר. וע' גם במשנ"ב צ סקפ"ד דמותר להפסיק בדיבור באמצע התפילה להודיע לאחר שלא יתפלל במקום הטינוף, כדי להצילו באיסור דאוריתא.

    עוד יש לדון באופן שמזמינו לביתו ולא יגיש לו מאכל או יגיש ויאמר לו לברך, באופן שהלה ייעלב וישנא, לכאו' יש בזה גופא מעשה המכשילו באיסור, בדומה להכאת בנו גדול, ושוב הדרינן לסברא דמוטב יעשה חטא קל ולא יעשה **הוא עצמו** חטא חמור. [↑](#footnote-ref-14)