משאצלג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / מהדורא קמא

בס"ד כסליו ס"ט

**ביאור שיטות הראשונים בהגדרת משאצל"ג והמסתעף מזה**

א] ביאור שיטת התוס' צ"ד. בדין משאצל"ג

ב] ביאור שיטת הרמב"ן

ג] ביאור השגת הרמב"ן על הבעה"מ

ד] ביאור שיטת הבעה"מ ובנידון לענין בורר האם הוי משאצ"ל ובדברי הבה"ל בזה

ה] בביאור המלאכה שבמילה ובטעם שס"ל לבעה"מ דהוי אצ"ל

ו] ביאור שיטת רש"י

ז] שיטת החידושי הר"ן

**ח] הדברים שמצאנו שתלוי במחלוקת הרמב"ן ותוס' בגדר צל"ג**

א.בדין מוציא מת מפני הסירחון,

ב.בדין מוציא מרא לחפור קבר,

ג.בדין תיקון מחוץ לגופה של מלאכה יכול לגרום שלא יהיה קילקול,

ד.בדין גוזז לצורך תיקון הגוף,

ה.בדין עושה מלאכה לעכו"ם כדי שלא יהרגנו

ו.בדין קריעת מעטפה לצורך מה שבפנים,

ז.בענין עוקר שן לרפואה,

ח.בדין הוצאת דם לצורך ידיעה כגון דם בתולים וכדו',

ט.בדין חובל בחברו ורוצה בחבלתו

ט] בדין זב היוצא בכיס לאצולי טינוף או לספירת זיבתו

**הערות בדין משאצל"ג**

י] ביאור דברי רש"י דמבעיר הוי אצל"ג

י"א] ביאור דברי רש"י שחובל לדם הוי אצ"ל

י"ב] בהא דפס"ר דניחא ליה הוי צל"ג

י"ג] בדין הוצאה לצורך שמירת הדבר האם הוי צל"ג

י"ד] במציל תינוק מהים אם דגים למה שלא יזרוק הדגים ויהיה אצל"ג

ט"ו] בבישול לצורך חימום כגון לרחיצה למה לא הוי אצל"ג

ט"ז] בהא דמלאכת מוחק לא הוי משאצל"ג ובדין מוחק שט"ח

**ביאור שיטת התוס' צ"ד. בדין משאצל"ג**

עיין תוס' צ"ד. שביארו וז"ל נראה לר"י דמשאצל"ג קרי כשעושה מלאכה ואין צריך לאותו צורך כעין שהיו צריכין לה במשכן אלא לענין אחר כי הצורך שהיתה המלאכה נעשית בשבילו במשכן הוא גוף המלאכה ושורשו וכו' עכ"ל והאריכו לפ"ז לבאר בכל המלאכות איך זה היה במשכן והוסיפו דבמלאכות קלקול צריך שיהיה תיקון דוקא בגוף הדבר שנעשה בו מלאכה וכן צריך שיהיה התיקון יותר טוב מהמצב שהיה קודם ובתוס' ל"א: נקטו דבמכבה יש עוד תנאי שע"י הכיבוי נוצר משהו שלולי האש זה לא היה נוצר

והנה היה אפשר לבאר שהלשון צריכה לגופה שצריך שיהיה לו צורך במלאכה אלא שבהגדרת המלאכה לומדים מהמשכן וכוונתם שכיון שבמשכן תפסו נחש לצורך שימוש א"כ המלאכה היא תפיסת בע"ח לשימוש וכל שזה לא המטרה שלו חשיב שאין לו צורך במלאכה

אמנם זה אינו דבחופר גומא ביארו שבמשכן לא חפרו גומא בשביל העפר והנה שם וודאי שהמלאכה היא הבנין שזה הגומא ובזה הרי אין לו ענין וגם אם היה במשכן הוי אצ"ל וכן לענין מפיס מורסא ביארו שבמשכן היו צריכים להכניס ולהוציא ומה הוצרכו לזה הרי אחרי שכתוב בגמ' שלהוציא ליחה פטור כי זה לא מלאכה ממילא הוי אצל"ג וכן לענין כיבוי שביארו שבמשכן עשו פחמים לא מסתבר שהמלאכה היא עשית פחמין אלא המלאכה כיבוי האש וכן בזב המוציא כיס הרי רוצה את הכיס ברה"ר ומכל זה מוכח שס"ל שהביאור במילים צל"ג שיש תנאי שזה יהיה אותו סוג צורך שהיה במשכן והאריכו שבצד נחש ומוציא מת שבכל אלו סוג התועלת הוא סילוק זה לא דומה לסוג התועלת שהיה במשכן שזה היה תועלת חיובית ולכן גם כתבו שמוציא מרא לחפור קבר הוי אינה צל"ג כיון שהמטרה הסופית היא לא דומיא דמשכן [ועפ"ז דנו האחרונים בסוגי צרכים שחלוקים מהצורך במשכן שיהיו פטורים כגון עיין כפות תמרים סוכה ל"ג שחותך ראש העוף לשחק בו הוי משאצל"ג שמשחק זה סוג שימוש אחר מהמשכן וכן הוא במ"ב שט"ז סקל"ג וכן עיין מ"א ס' שכ"ח סקמ"א שאשה שמקלחת חלב מדדיה למי שנשף בו רוח רעה הוי משאצל"ג וביאר התהל"ד שהוא רפואה סגולית ]

והנה לא הוזכר בתוס' כלל שיש ענין שיהיה תועלת מגופה של מלאכה אלא הזכירו שהעיקר שיהיה סוג תועלת חיובית ולא של סילוק ובפשוטו אם יהיה תועלת חיובית אפילו שזה לא מגופה של מלאכה הוי צל"ג וכן משמע בהא דהוקשה להם למה קורע למירמי אימתיה האנשי ביתיה לא הוי צל"ג שהרי זה תועלת חיובית וחידשו שבמלאכות של קלקול צריך שבדבר שבו עשה מלאכה יהיה תועלת ויש מקום לומר שזה לשיטתם שכל הענין של צריכה לגופה הוא שזה סוג תועלת חשובה א"כ מה שזה לא מגופה של מלאכה זה לא מחסיר בחשיבות התועלת

והנה תוס' לקמן ק"ו. הוכיחו שצורך מצוה הוי צל"ג מהא דלר"ש חייב בהבערת בת כהן ומהא דיש איסור במילה ועיין תוס' לקמן ק"ה: שלמדו מזה גם לענין קורע על מתו שאם מקים בזה מצוה הוי צריכה לגופה ושמעתי להקשות כיון שכתבו שבקורע יש דין מיוחד שיהיה תיקון בדבר שבו נעשה המלאכה א"כ מצוה אפילו שזה סוג תועלת שיש לו חשיבות שהוא כמו במשכן אבל כאן שיש דין שיהיה תיקון בגוף הדבר שבו נעשה המלאכה א"כ מנ"ל שעוזר צורך מצוה ואולי כוונתם לעיל לא דוקא בסוג מלאכה של קילקול אלא כל שהפעולה בעצם היא קלקול וגם חבלה בכלל ולפ"ז צ"ל שצורך מצוה מעלתו גדולה שמועיל אפילו שאין תיקון בדבר שבו נעשה המלאכה וכגון קורע על מתו ועיין תוס' הרא"ש שכתב שמצוה אחשביה כצל"ג וכוונתו כנ"ל

אמנם היה מקום לומר דתוס' ק"ה: פליגי על תוס' לעיל וס"ל שמדין דומיא דמלאכת המשכן צריך שיהיה תועלת מגופה של מלאכה ולא הוקשה להם כלל מדין קורע על חמתו למה הוי אצל"ג כיון שהתועלת היא חוץ מגופה של מלאכה וממילא אין סיבה לומר שקורע זה אחרת ובהכרח לחדש שמצוה חשיב כמו הנאה מגופה של מלאכה שחשיבותו עדיפה מחיסרון זה שאינה מגופה של מלאכה ולכן למדו מזה גם לכל המלאכות שמצוה הוי צריכה לגופה משא"כ תוס' צ"ד ס"ל שאין כזה הלכה שיהיה התועלת מגופה של מלאכה וממילא הוקשה להם מקורע והוצרכו לחדש שמלאכות קילקול זה אחרת ולדבריהם אין מקור שמצוה עוזר שיחשב תיקון בגוף הדבר ולפ"ז א"ש גירסתינו בתוס' שקורע על מתו הוי אצל"ג ודלא כתוס' לקמן דכל זה לשיטתם ואין צורך להגהת הב"ח ודו"ק

[ובאמת הגר"ז ס' רע"ח האריך לבאר דין משאצל"ג על דרך התוס' אלא שבדין דומיא דמלאכת המשכן הצריך גם במלאכות לא של קילקול שיהיה תועלת מגופה של מלאכה ובפשוטו הוא עירוב של שיטת התוס' אם הרמב"ן וכדהוכחנו לעיל מתוס' צ"ד. ועיין לעיל שיתכן שתוס' לשיטתם לא יכלו לומר כרמב"ן אמנם אם הדברים נכונים א"כ כן הוא שיטת התוס' ק"ה: וצ"ע בזה]

והנה לשון התוס' שהצורך שהיה במשכן הוא גוף המלאכה ושורשה ומשמע שהכונה של המילים צריכה לגופה שזה אותו צורך שהיה במשכן ולפ"ז אם יהיה מלאכה במשכן שהצורך הוא צורך של סילוק אין גזה"כ לחיב אלא שכאן צורך זה גם חשיב צריכה לגופה שזה הצורך שהיה במשכן ועיין בעה"מ שכתב שכל המלאכות שהיו במשכן כולם צריכים לגופה חוץ מבורר וזורה ע"ש וכל זה לא שייך לשיטת תוס' שלדבריהם שם שהתיקון שהיה במשכן הוא תועלת של סילוק א"כ זה הצריכה לגופה. ופשוט והנה הבה"ל ס' שי"ט דן בזה שבורר זה אצל"ג וצ"ע שלדעת תוס' אין מקום לקושיא זו והרי הפוסקים נקטו יותר כתוס' כמבואר בדבריהם בכמה דוכתי וצ"ע

**ביאור שיטת הרמב"ן**

ב] עיין לשון הרמב"ן צ"ד: [ועל דרך זה ק"ו. וכן הוא ברשב"א ריטב"א ובר"ן] וז"ל פ' מלשאצ"ל כגון מוציא את המת אפילו לקוברו שאין לו הנאה בהוצאתו ולא בקבורתו אבל ההנאה הוא הטומאה שהוא מונע ממנו וכן צידת נחש כדי שלא ישכנו נקראת מלאכה שאצ"ל שאינו אלא מניעת ההיזק **ואין ההנאה והצורך בגופה של מלאכה** וכן כיבוי הפתילה והגחלים לעולם משאצל"ג חוץ מפתילה שלא הובהבה שהוא צריך להדליקה ולכבותה ושהכיבוי הוא התיקון בעצמו וכן במכבה את הגחלים לפחמין אבל התופר ביריעה שנפל בה דרנא אע"פ שברצונו לא היתה נופלת שם דרנא ולא יבוא לעולם לידי אותה מלאכה כיון שנפלה שם מ"מ **צריך הוא לגופה של תפירה ונהנה בה** עכ"ל דיסוד הדין הוא שיהיה לו **"הנאה וצורך בגופה של מלאכה"** וכן בסופו כתב **"צריך לגוף התפירה ונהנה ממנה"**

ויש שביארו שעיקר כוונתו בצורך בגופה של מלאכה שבהוצאה המלאכה מה שזה ברה"ר ובזה אין לו ענין אלא רק שלא יהיה ברה"י ולענין הריגת מזיקין אין לו ענין שיהיה מת אלא העיקר שלא יהיה חי וממילא חשיב שאין לו ענין בגופה של מלאכה וכן בשאר דוגמאות אמנם צ"ע א"כ למה כיבוי הוי אצל"ג הרי בפשוטו המלאכה זה הכיבוי ולא עשית פחמים ועוד שהגמ' אומרת שזב שמוציא כיס לרה"ר הוי אצל"ג והרי כאן רוצה את גופה של מלאכה ועוד שלכאורא כל ביאור זה שייך אם נימא שגדר בצל"ג שרוצה את המלאכה אבל אם הגדר שצריך את המלאכה א"כ כאן וודאי שהוא צריך שימות כדי שע"י זה הוא לא יזיק ורק אם הגדר שרוצה שייך לומר שהוא לא רוצה את חלק זה אמנם הרי הרמב"ן נקט שחובל זה אינה צריכה לגופה והרי שם הוא וודאי רוצה את זה שחבירו יהיה חבול ובהכרח שצריך שיהיה לו צורך וכה"ג לא חשיב צורך אלא שהוא רוצה וכדיבואר לקמן בס"ד

אלא וודאי עיקר כוונתו לכאורא במה שהדגיש שיהיה לו **הנאה** שצריך שהתועלת שנוצרת היא תועלת חיובית שהוא דוקא מגוף הדבר שבו נעשה המלאכה ולכן כל תועלת שהיא מניעה ולא שימוש חיובי אין זה נחשב מגוף הדבר ולכן צד נחש או הורגו שהתועלת מה שהוא לא ניזוק כה"ג התועלת היא חיצונית ולא מגופה של מלאכה ולכן חשיב כאילו אין לו צורך במלאכה ולכן נקטו כדבר פשוט ק"ה: שקורע על מתו ובחמתו אפילו שיש לו תועלת חיובי מה שקיים מצוה או שכעסו נרגע אבל הוי תיקון מחוץ לגופה של מלאכה ולא חייבים על זה ודו"ק [ויש שביארו שכוונת הרמב"ן שתמיד צריך שיהיה תיקון בדבר שבו נעשה מלאכה ואין זה במשמע דבריו וכן בפשוטו בכל הוצאה לא שייך לומר כך כמבואר בתוס' צ"ד. דהרי אין שום תיקון בדבר שהוציאו אלא שיש ממנו תועלת]

**ביאור השגת הרמב"ן על הבעה"מ**

ג] עיין בעה"מ שכתב שכל מלאכה שהיא לדחות נזק מן העושה אותה הוי אצל"ג ולכן כתב שבורר וזורה הוי אצל"ג וכן מילה שזה סילוק הערלה הוי אצל"ג וכן הבערת בת כהן שזה ביעורה מכלל ישראל ועיין רמב"ן ק"ו. שחלק שכל כה"ג זה צל"ג והוכיח א. מגוזז שגם אם זה ליפוי הגוף הוי צל"ג, ב. מאקופי גלימא ע"ה: דחייב, ג. מדין בורר וזורה שזה לא משאצל"ג וכוונתו לכאורא דהבין שזה וודאי שבדברים אלו יש כאן תיקון חיובי שהתינוק מהול וכוונת הבעה"מ שכל שהמעשה נעשה לא דרך יצירה אלא דרך סילוק דבר הוי אינה צריכה לגופה ולכן הקשה הרמב"ן מגוזז ואקופי גלימא שהמעשה הוא דרך סילוק הצפרנים או האקופי וכו' וחשיב צל"ג ובהכרח שכיון שמעשה זה יוצר תועלת חיובית שהוא מגופה של מלאכה לכן הוי צל"ג ולא משנה איך המלאכה נעשית ולכן ה"ה בתינוק שיש כאן תועלת חיובית מה שהוא מהול

והנה הרמב"ן שם כתב שחובל וצריך לכלבו חשיב צל"ג והקשה מה זה שונה מחופר גומא ואין צריך אלא לעפרה וכוונתו דבתחילה הבין שהמלאכה היא מה שהגוף ללא הנשמה דהינו הדם א"כ כאן אין לו שום ענין במלאכה דהינו במה שהגוף ללא הדם והרי זה כחופר גומא שהמלאכה שנעשית זה הבור ובזה אין לו ענין ועל זה תירץ שכאן המלאכה זה הפרדת הגוף מהנשמה ולא שהגוף ללא הנשמה ולכן כל שהתועלת או בגוף או בנשמה הוי צל"ג והביא דוגמא למלאכת הפרדה מגוזז שעוזר בין אם התועלת בגוף או בשער והטעם דאין המלאכה לקיחת השער אלא ההפרדה [והנה לא הביא אקופי גלימא דשם וודאי שהמלאכה היא תיקון הבגד ואין זה ענין לכאן וכן לא הביא את בורר וזורה ומשמע קצת ששם זה לא מלאכת הפרדה אלא תיקון האוכל ואינו מוכרח דשם לא מצאנו אם יהיה לו תועלת לצורך הפסולת] משא"כ בחופר גומא שהמלאכה היא הבנין ובזה אין לו ענין

ובזה א"ש מה שהקשה הגרא"ז על הרמב"ן מקוצר שאם זה לתועלת הקרקע הוי אינה צריכה לגופה אע"ג שתמיד כל הקצירה היא תלישה מהמחובר אמנם לנ"ל כיון שחז"ל הבינו שהיצירה היא לא הפרדה אלא עשית הדבר ללא מחובר לכן צריך שהצורך יהיה בדבר הנתלש וכן במלאכת דש הבינו חז"ל שזה לא מלאכת הפרדה אלא גילוי הדבר הניסתר ולכן כל שאין בו תיקון הוי אצל"ג או שלפעמים זה לא מלאכה כלל [ועיין נתיבות שלום שכמדומה הבין כוונת הרמב"ן באופן אחר ולא ירדתי לכוונתו וכן קשה על דבריו מראיית הרמב"ן מאקופי גלימי]

**ביאור שיטת הבעה"מ ובנידון לענין בורר האם הוי משאצ"ל ובדברי הבה"ל בזה**

ד] והנה בפשוטו בדעת הבעה"מ צ"ל שס"ל שבכל הדוגמאות הנ"ל אין זה בגדר דבר מקולקל שניתקן אלא רק סילוק מזיק ולכן לא קשה עליו מאקופי גלימא דשם חשיב שהדבר מקולקל והוא ניתקן ע"י הוצאת האקופי גלימא וכן בורר ס"ל שזה לא בגדר דבר מקולקל אלא רק בגדר סילוק מזיק ולכן הוי אצל"ג אמנם עדיין קשה שלכאורא רק אם נימא שסוג הנאה שהוא סילוק זה לא דומה למשכן כה"ג הוי אצל"ג א"כ ה"ה כאן אבל הרי הבעה"מ ס"ל שיסוד הדין שאין הנאה מגופה של מלאכה [ובפשוטו הוא מוכח ממה שנקט שבורר זה אצל"ג ואם זה רק הלכה דומיא דמשכן א"כ כאן זה לא שייך] וא"כ עד כמה שהתורה כן החשיבה למלאכה את בורר חזינן שדנים את סילוק המזיק כמלאכה א"כ יש לו הנאה מגופה של מלאכה דהינו מה שהאוכל ללא הפסולת וזה לא דומה להריגת נחש שאין המלאכה אלא הריגת הנחש ולא מה שהוא לא מזיק ובפשוטו צ"ל שס"ל שמלאכת בורר יסודו הוא מלאכת הפרדה ויצירה זו שהדבר נפרד הוא האסור אמנם עדין צ"ע שהרי גם האוכל נפרד ובו יש תיקון שאין הוא אם האוכל וצ"ל שס"ל שכיון שעושה את המעשה בפסולת א"כ המלאכה מתיחסת שאותו הפרידו מהאוכל וממילא האוכל מופרד מהפסולת אבל לא היה כאן מעשה מלאכה באוכל ובזה א"ש שהבעה"מ לא כתב גם מרקד והרי שם גם התועלת שהקמח נפרד מהפסולת אמנם לנ"ל א"ש דשם הרי מוציא האוכל מהפסולת וא"כ המלאכה מתיחסת לאוכל שהוא נפרד מהפסולת ובו הרי יש תיקון שהוא ללא הפסולת והנה בדעת הרמב"ן יתכן דפליג וס"ל שמלאכת בורר זה לא מלאכת הפרדה אלא תיקון האוכל וכן דייקנו לעיל בדבריו אמנם יתכן דס"ל שגם אם זה מלאכת הפרדה חשיב שגם האוכל נעשה בו המלאכה שהוא נפרד מהאוכל ודו"ק בזה

והנה הבה"ל ס' שי"ט הקשה שכל בורר זה משאצל"ג ותירץ שחשיב שהאוכל מקולקל ולא הוי סילוק מזיק אלא תיקון והקשה מבורר בשני מינים ותירץ שגם שם דנים שהמין שרוצה הוא מקולקל וחזר ודן דבתערובת שכבות לא שייך לומר שזה מקולקל ולכן כתב שאם יקח את האוכל לאחר זמן זה יהיה צל"ג אמנם אם יקח את מה שמפריע כדי להגיע לשכבה התחתונה הוי אצל"ג והנה אם ס"ל שהמלאכה היא תיקון האוכל א"כ ממ"נ אם כאן חשיב שזה לא מקולקל א"כ חסר בכל המלאכה וגם אם יקח האוכל זה לא מלאכה ובהכרח שס"ל שהמלאכה היא ההפרדה ויש כאן הפרדה של שני דברים אלא שדן שכיון שהתועלת שמקבל היא סילוק נזק הוי אצל"ג אמנם צ"ע א"כ גם אם יקח האוכל הוי תיקון רק סילוק הנזק ומה משנה באיזה צורה יצר תועלת זו אמנם בפשוטו עיקר הדבר מבואר בבעה"מ שחילק בין מרקד לבורר אמנם לנ"ל אין זה דומה שכל סברת הבעה"מ מצד שהמלאכה מתיחסת להפרדה של מה שאותו מפריד וזה בהכרח גם סברא במקום שחשיב שזה מקולקל אמנם הבה"ל שלא הוקשה לו אלא בתערובת שכבות צ"ע החילוק בזה ודו"ק

אמנם אפש"ל עוד בדעת הבעה"מ שבאמת כוונתו כמו שהבינו הרמב"ן שצריך שהתועלת תהיה בדבר שבו נעשה המלאכה ולא מספיק שזה מגוף המלאכה וס"ל שחשיב שהמעשה נעשה בדבר שאותו מוציא אמנם כל זה אם זה רק סילוק מזיק אבל אם זה דבר מקולקל שמתקן כה"ג חשיב שהמעשה נעשה גם בדבר הניתקן וא"כ יש לו הנאה מגופה של מלאכה וא"ש הדין של אקופי גלימא ששם חשיב שזה כמו מקולקל ובזה א"ש החילוק בין מרקד לבורר שעד כמה שעושה המלאכה בדבר הניתקן א"כ כאן שזה גופה של מלאכה מה שהוא נפרד ויש התועלת בדבר שבו נעשה המלאכה א"כ הוי צל"ג וכן א"ש הבה"ל אמנם הדברים מחודשים וצ"ע בכ"ז

**בביאור המלאכה שבמילה ובטעם שס"ל לבעה"מ דהוי אצ"ל**

ה] והנה בעיקר דברי בעה"מ שנקט שמילה הוי משאצל"ג לכאורא מבואר בדבריו שני טעמים בסופו כתב וז"ל הלכך לא אצטריך רחמנא למישרי מילה שהיא לדחות הערלה ולא למיסר הבערה גבי בת כהן שהיא לבער אותה מישראל שעיקר ההבערה שהיא בבת כהן אין בה לעצמה אלא קילקול וכו' וכן עיקר החבלה היא בערלה ואין בה שום תיקון אלא קילקול והתיקון שהוא באיש לא חשיב עכ"ל ומשמע שהחבלה בערלה זה מה שהורג את הערלה ובערלה אין שום תועלת אלא בגוף שהוא בלי הערלה ולפ"ז לכאורא גם אם מילה זה לא היה נחשב סילוק אלא תיקון הוי אצל"ג דבמקום המלאכה אין תועלת אלא מחוץ לגופה של מלאכה אמנם בתחילתו כתב וז"ל מדאצטריך למישרי רחמנא מילה אע"ג שהוא למידחי הערלה מן הבשר עכ"ל ומשמע שרק מחמת שזה פעולת סילוק הוי אצל"ג וע"ש שדימה להוצאת מת ואולי באמת יש פה שני נידונים שבתחילתו דן שהערלה אם הדם שבו הוא כמו הוצאת דם מהגוף ויש פה הריגה בגוף ועל זה כתב שזה רק תועלת של סילוק מזיק והנאה חוץ מגופה של מלאכה ועדין יש לדון על הריגת הערלה ועל זה כתב שאין בזה שום תועלת וכל התיקון חוץ מגופה של מלאכה ויותר נראה שעיקר הכונה בזה שכתב שזה סילוק שהתיקון לא בגופה של מלאכה וכל שזה תיקון ע"י סילוק של דבר והמלאכה בדבר שמסתלק הוי אינה צריכה לגופה

**ביאור שיטת רש"י**

ו] עיין רש"י צ"ג: ד"ה ור"ש וז"ל וכל מלאכה שאינה צריכה לגופה אלא לסלקה מעליו הוי משאצל"ג דברצונו לא באה לו ולא היה צריך לה הלכך לא הוי מלאכת מחשבת עכ"ל וכן הוא בדבריו ל"א: ד"ה אפילו וכן י"ב. ד"ה הא וכן עיין חגיגה י. וז"ל ור"ש אמר למילתיה גבי מוציא את המת וכו' וקאמר ר"ש פטור על הוצאה זו שברצונו לא היתה באה לו ולא היה צריך לה עכ"ל והנה עיין תוס' צ"ד. באופן אחד שביארו שכונתו שכל שהיה מעדיף שלא יצטרך להגיע לצורך המלאכה הוי אצל"ג ואפילו אם יש עכשיו תועלת חיובית וכן הבינו הרמב"ן והר"ן והתוס"ר והרשב"א והקשו מיריעה שנפל בה דרנא הרי היה מעדיף שלא היה נופל והרשב"א הקשה שתולש ממחובר היה מעדיף שלא יהיה מחובר

אמנם עיין תוס' שבת צ"ד. שביארו רש"י בדרך אחרת וז"ל ורש"י דפירש דברצונו לא היתה באה לו ולא היה צריך לה שאינה אלא לסלקה מעליו כמו צד נחש שלא ישכנו או מכבה גחלת שלא יזוקו בו רבים דברצונו שלא היה בעולם וכן בפרק במה מדליקין (לעיל דף לא:) פירש כחס על הפתילה המהובהבת כבר דאינה צריכה לגופה משום דאין צריך לכיבוי זה ואם לא הובערה מעולם הוה ניחא ליה דהואיל וחס עליה כי אית בה טפי הוה ניחא ליה בה קשה מסותר על מנת לבנות כמו בתחלה וקורע בחמתו למירמי אימתא אאינשי דביתיה דהתם צריך למלאכה ורוצה הוא שיהא בעולם ואין לומר דלא ניחא ליה שיצטרך למירמי אימתא אם כן מפיס מורסא לעשות לה פה יהא פטור דברצונו היה שלא היה מורסא מעולם וכן קורע יריעה שנפל בה דרנא על מנת לתפור דברצונו לא היה נופל בה וכן תופר בגד קרוע ברצונו שלא היה קרוע עכ"ל ומבואר שס"ל שכל הסברא של ברצונו לא באה לו זה רק במקום שזה אינו אלא לסלקה מעליו וכלשון רש"י ולכן לא קשה מדרנא ששם זה תיקון חיובי ולכן הוקשה להם מקורע על מתו שיש לו בזה תועלת חיובית שהוא נרגע מכעסו וכן מסותר ע"מ לבנות שהוא מקבל קרקע לבנות עליה

ובפשוטו הכונה שיסוד הדין משאצל"ג שהוא לא רוצה את המלאכה וכלשון רש"י שברצונו לא באה לו אלא שזה רק שייך אם לא מקבל תועלת חיובית ולא אם מקבל תועלת חיובית שאז דנים שביחס למצב שהוא נמצא הוא רוצה את המלאכה ולכן הוי צל"ג ובתוס' תלמיד ר"י הזקן בדף ל"א: הוסיף שרק במקרה שלא רוצה את החפץ שבו עושה את המלאכה והיה מעדיף שזה לא יהיה כה"ג הוי אצל"ג כמו בנחש שהיה מעדיף שלא יהיה או במת שהיה מעדיף שלא היה פה מת משא"כ בנפל דרנא שרוצה את הבגד והנה לפ"ז היה מקום לומר שכל מה שהוצרך רש"י לסברא שברצונו לא באה לו כמו מוציא מת או צד נחש שהיום רוצה את המלאכה אבל בחופר גומא שלא רוצה את המלאכה כלל הוי וודאי אינה צל"ג והנה לפ"ז בפשוטו מתבאר מרש"י עוד שהגדר צל"ג לא כהראשונים שצריך תועלת במלאכה אלא שהוא רוצה את המלאכה דהרי זה הסברא שברצונו לא באה לו וכן מתי שרצה להגיע למצב זה כגון במכבה בצריך להבהבה אבל עכשיו אין לו תועלת מהמלאכה ובהכרח כנ"ל ולפ"ז ברוצה לחבול בחברו הוי צל"ג וכמו שנקטו האחרונים בשיטתו דהרי רוצה את המלאכה

והנה כתב רש"י שמילה והבערת בת כהן לר"ש צריך להיות פטור וצ"ע לנ"ל הרי כיון שזה תלוי אם רוצה את המלאכה הרי כאן וודאי רוצה את המלאכה שהרי רוצה למול וכן רוצה שהבת כהן תמות וצ"ל שעיקר הכונה כמו שכתוב בראשונים שלר"ש צריך שהתיקון יהיה בגוף המלאכה וצ"ל הכונה לנ"ל שכמו שלא נחשב שרוצה המלאכה כיון שעכשיו יש לו צורך שהמת יהיה בחוץ והטעם דדנים על המלאכה עצמה האם רוצה ולא מחמת גורמים חיצונים א"כ גם כאן צריך שהרצון יהיה על המלאכה עצמה וכיון שחלק זה מצד עצמו הוא מקלקל לכן פטור ולפ"ז א"ש שאם מקלקל חייב הוי צל"ג דהרי הוא רוצה את זה ומיושב מה שהוקשה לראשונים דגם במקלקל פטור משאצל"ג דכאן אם מקלקל חייב הוי צל"ג ודו"ק

והנה בעיקר דברי רש"י עיין כפות תמרים סוכה ל"ג: שביאר שכוונת רש"י על דרך הרמב"ן שצריך תועלת מגופה של מלאכה וכל פעולת סילוק אין זה תועלת מגופה של מלאכה אלא שמתי זה חיסרון כשהוא היה מעדיף שלא יצטרך למלאכה ולא כשיש לו ענין במצב שצריך בעשית המלאכה ומקורו מהא דבפתילה שהוא צריך להבהבה דכה"ג ס"ל גם שאין הכיבוי גורם התיקון אלא שזה כבר נעשה קודם כמבואר בשיטה לר"ן אלא שכאן יש לו ענין במה שהיה כאן אש כי זה היבהב את הפתילה ולפ"ז לא קשה מקורע בחמתו שצריך שיהיה לו תועלת בגופה של מלאכה וכאן אין תועלת בגוף מה שהדבר קרוע וכמו לראשונים וכן בסותר כיון שהחפצא של המלאכה מה שהדבר סתור ומזה עצמו אין לו תועלת וכלפי המצב של עכשיו היה מעדיף שזה לא יהיה

[העולה מהנ"ל דבעיקר שיטת רש"י אפשר לבארו בשני אופנים או שיסוד הפטור כי לא רוצה את המלאכה ונתחדש שמה שרוצה לצורך סילוק לא חשיב רצון ולכן איפה שרצה להגיע למצב זה לא שייך הפטור וזה דרך התוס' ברש"י או שכונתו שצריך הנאה מגופה של מלאכה אלא שכל תנאי זה אם היה מעדיף לא להגיע לכזה מצב ולא כשהוא היה מעונין במצב שגרם למלאכה וזה על דרך הראשונים]

**שיטת החידושי הר"ן**

ז] עיין חידושי הר"ן ק"ו. [הנדפס בריטב"א] שביאר בדרך חדשה בפטור אצל"ג ויסוד דבריו שהצורך שמחוץ לגופה של מלאכה מטפיל את המלאכה לצורך זה ולכן מאבד את חשיבותו ולכן דן שיש צרכים לא חשובים שלא יכולים להטפיל המלאכה לצורך זה כגון חובל לצורך כלבו, ב. תיקון מצוה כיון שזה תיקון רוחני ולדבריו אם יעשה מלאכה ללא שום צורך יהיה חייב וכן הביא המג"א ס' שי"ד סק"ה מהתרוה"ד ע"ש

**הדברים שמצאנו שתלוי במחלוקת הרמב"ן ותוס' בגדר צל"ג**

**א.בדין מוציא מת מפני הסירחון, ב.בדין מוציא מרא לחפור קבר, ג.בדין תיקון מחוץ לגופה של מלאכה יכול לגרום שלא יהיה קילקול, ד.בדין גוזז לצורך תיקון הגוף, ה.בדין עושה מלאכה לעכו"ם כדי שלא יהרגנו ו.בדין קריעת מעטפה לצורך מה שבפנים, ז.בענין עוקר שן לרפואה, ח.בדין הוצאת דם לצורך ידיעה כגון דם בתולים וכדו', ט.בדין חובל בחברו ורוצה בחבלתו**

ח] מצאנו כמה דברים שדנו הראשונים בענין משאצל"ג ולכאורא תליא בראשונים הנ"ל א.עיין בעה"מ ומאירי שהביאו ר"נ גאון לעיל י"ב. וכן ר"ח צ"ה: שמוציא את המת כיון שיש ריח רע בבית חשיב תיקון בבית והוי צל"ג וכל זה שייך לתוס' שלא צריך שהתועלת יהיה בגופה של מלאכה אלא העיקר שיהיה תועלת חיובית וכאן הוי תועלת חיובית משא"כ לרמב"ן אין התיקון נובע מגופה של מלאכה אלא התיקון הוא בבית שזה מחוץ לגופה של מלאכה ולדעת רש"י אם הביאור דלא כדרך הרמב"ן אלא שהוא לא רוצה המלאכה וכל שזה תועל חיובית חשיב שהוא רוצה א"כ כאן לכאורא הוי צל"ג וכאן לא שייך לפטור מצד מקלקל ודו"ק

ב.תוס' נקטו שמוציא מרא לחפור קבר הוי אצל"ג כי המטרה הסופית הוי סילוק המת ועיין מאירי צ"ד. שצידד לא כך וכן מפורש ביראים וכן עיין ב"י ס' שי"א שהביא רמב"ן בתורת האדם [נדפס צ"ד:]שמוציא מת אם ככר כדי שיוכלו להוציאו הוי מלאכה הצריכה לגופה ביחס לכיכר ולכאורא תלוי בנ"ל שלתוס' שזה סברא בחשיבות המלאכה דומיא דהמשכן א"כ כל שהמטרה לדבר שהוא מניעה אין זה תועלת חשובה משא"כ לרמב"ן שרק אם אין לו הנאה מגוף המלאכה כאן יש לו שימוש בגוף הקרדום לחפור בו או בככר לצורך שיוכל להוציא המת הוי צל"ג ולכן נקט הרמב"ן שמבעיר עצים לבשל פתילה לצורך הריגת בת כהן שזה לא תיקון הוי צל"ג שיש לו תועלת חיובית ממלאכתו דהינו שיש לו אש לבשל ולא איכפת לן שהבישול הוא מביא קלקול

ג.עיין ראשונים ק"ו. שהאריכו שתיקון מצוה שזה לא מגופה של המלאכה האם זה סיבה להחשיבה תיקון תלוי בר"ש ור"י דלר"ש שצריך הנאה מגופה של מלאכה ה"ה צריך שהתיקון יהיה בגופה של מלאכה אמנם תוס' לא העלו כזה צד ולכן דחו את רש"י ובפשוטו תלוי בנ"ל שרק לרמב"ן נתחדש שיהיה הנאה מגופה של מלאכה אבל לתוס' אין כזה דין אלא רק שיהיה דומיא דמלאכת המשכן שזה הנאה חיובית ועד כמה שמצוה הוא תיקון יש כאן הנאה חיובית שזה סיבה לחייב

ד.הרמב"ן נקט שגוזז גם אם זה לצורך יפוי הגוף הוי צריכה לגופה כיון שזה מלאכת הפרדה ויש תיקון באחד משניהם והרי שניהם זה גופה של מלאכה אמנם תוס' צ"ד: כתבו דהוי אצל"ג דמשכן המלאכה היתה לצורך הדבר הנגזז ובפשוטו זה לשיטתם שצריך תועלת כמו במשכן ולא מצד שצריך הנאה מגופה של מלאכה אמנם עיין מג"א ש"ג סקכ"ב שהביא לדון שבמשכן הדבר נעשה לצורך עורות וא"כ גם התנאי של דומיא דמלאכת המשכן מתקיים כאן אמנם הרמב"ן לא הוצרך לזה ודו"ק

ה.עיין שו"ת מהרי"ק ס' קל"ז שעכו"ם שאמר לישראל שקול אספסתא ושדי לנהרא הוי משאצל"ג ועיין ס' נתיבות שלום שהביא מהחו"י ס' קפ"ג ומהחת"ס חו"מ ס' קצ"ד ומהפמ"ג שכ"ח מ"ז סק"ד דה"ה אם העכו"ם יאמר לו לעשות דבר לתועלתו הוי אצל"ג כיון שלישראל אין שום ענין אלא להינצל מהמיתה אמנם מהמהרי"ק חזינן לא כך ולכאורא לרמב"ן כה"ג כיון שמה שהעכו"ם לא הורגהו ממחמת התיקון שנעשה א"כ אפילו שהסיבה שהישראל רוצה התיקון כדי שלא יהרגהו חשיב שיש לו צורך בגופה של מלאכה וכנ"ל לענין מוציא מרא לחפור קבר משא"כ לתוס' דאזלינן מצד השימוש בפועל וכיון שזה לצורך הצלה הוי אצל"ג וצ"ע

ו.עיין בה"ל סימן ש"מ שהביא מהפר"ח שהקורע מעטפה הוי קורע גמור ועיין בה"ל שלכאורא זה מלאכה שאצל"ג כי הקריעה במעטפה והתיקון במכתב והנה אם כרמב"ן וודאי צ"ע דהוי תיקון חוץ מגופה של מלאכה אמנם לתוס שכל שהוא תיקון חיובי אפילו אם הוא חוץ לגופה של מלאכה הוי צל"ג ורק שבמלאכות קלקול צריך תיקון בגוף הדבר יתכן שכל זה כשהפעולה היא קלקול אבל כאן שזה עומד לקריעה ולא חשיבה קלקול כה"ג אין תנאי זה והדרינן לכלל הרגיל שהוי צל"ג והארכנו במהדו"ק סימן ל' ע"ש

ז.עיין מ"א ס' שכ"ח סק"ג דבעוקר שן לרפואה חייב אפילו אם מקלקל בחבורה פטור כי זה לצורך רפואה ועיין בה"ל שאם מצד הדם שיוצא זה אינה צריכה לגופה כי אין לו ענין בזה ולכאורא זה גם קלקול גמור ויש לדון שהשן הוי כאבר חי וע"י עקירתו הוא הרגו ולא הוי קלקול גמור כי יש לו ענין לתיקון הגוף אמנם לכאורא כיון שכל הענין לצורך הגוף א"כ זה תיקון שלא בגופה של מלאכה ויהיה פטור אמנם לתוס' שכל שזה תיקון חיובי לא איכפת לן שזה לא מגופה של מלאכה יהיה חייב דמסתברא דחשיב תיקון לגוף שהוא מתרפא

אמנם הערוני דאפשר לדון דהגוף הוא הנשמה של השן וא"כ לרמב"ן שכתב שכל שיש תיקון באחד מהדברים הנפרדים הוי צריכה לגופה א"כ כאן יש תיקון לנשמה שהיא לא כאובה והוי צריכה לגופה ובאמת שלפ"ז א"ש גם במילה דהוי מלאכה מצד הפרדת הגוף מהערלה שהגוף הוא הנשמה של הערלה ובגוף הרי יש תיקון שהוא מהול אמנם לבעה"מ ורש"י שדנו מילה כאצל"ג ויתכן הביאור דיסוד המלאכה הוא הריגת הגוף ולא הפרדה א"כ הוי אצל"ג ובאמת שם הגר"ז ציין לבעה"מ וצ"ע בכ"ז

ח.עיין תוס' ורשב"א כתובות ה: שבבועל בתולה דמבואר בגמ' שאם דם חיבורי מחבר והוא רוצה לדם הוי מלאכה דאוריתא הטעם דהוי צל"ג דרוצה הדם לראות אם היא בתולה דהינו דמבואר שמה שע"י זה יודע דבר הוי צל"ג וצ"ע דהניחא לתוס' שלא צריך תועלת ישירה מגופה של מלאכה אבל לרמב"ן לכאורא הידיעה הוא כדבר חצוני וכקיום מצוה ולא הוי צורך בגוף המלאכה ואולי הוא סברא מיוחדת בדם בתולים שלזה הדם עומד ועיין שעה"צ ס' שכ"ח סק" שהביא מהפמ"ג דמשמע שאשה שמקלחת חלב על הקרקע שהתינוק יראה וינוק הוי אצל"ג וצ"ע שיש לו תועלת חיובית מהחלב שזה מעורר התיאבון לתינוק אמנם לרמב"ן יש לדון שזה לא תועלת מגופה של מלאכה אלא שבפשוטו זה כמו דם בתולים ואם נימא שדם בתולים זה סיבה מיוחדת א"ש וצ"ע בכ"ז

ט. הרמב"ן והתוס' הקשו על ר' אבהו שחובל חייב אפילו שזה מקלקל והרי הוי משאצל"ג אמנם הטור פסק שמשאצל"ג פטור ובכל אופן פסק שחובל בחברו בשבת הוי קלבדר"מ והמ"א בסימן רע"ח הביא להקשות מס' טל אורות דלכאורא הוי משאצל"ג והביא ליישב מהיש"ש שכיון שהוא נהנה לראות בנקמת חברו הוי צל"ג והנה בפשוטו צ"ב מה טעם דנו הראשונים דהוי אצל"ג הרי הוא רוצה בחבלת חברו דהינו רוצה שיצא ממנו דם ומוכח מכאן כמבואר מכל תוכן דברי הרמב"ן שבדין צל"ג לא מספיק שאני רוצה אלא צריך שיהיה לי מזה צורך וגם אם אדם רוצה שחברו יהיה חבול לא חשיב שיש כאן צורך ולכאורא רק לדברי רש"י שהסברא שברצונו לא באה לו דהיינו שלא רוצה במציאות המלאכה וכמו שביארנו לעיל א"כ כאן הוא רוצה ולא הוי אצל"ג אמנם יתכן שכוונת המהרש"ל שכה"ג שרוצה לראות בנקמת חברו חשיב שיש לו צורך במה שחברו חבול ודלא כמו שנקטו הראשונים וצ"ע והנה לדעת תוס' שאין דין תיקון בגופה של מלאכה א"כ יש מקום לדון שיש כאן תועלת מה שהוא נרגע מכעסו אלא שהגמ' אומרת שזה מקלקל וכאן הרי מקלקל בחבורה חייב ויתכן שחשיב צורך קצת ומה שהגמ' אומרת שזה אצל"ג זה רק במלאכת קורע ששם צריך תיקון בדבר שבטו נעשה המלאכה אבל בחובל זה לא שייך

**בדין זב היוצא בכיס לאצולי טינוף או לספירת זיבתו**

ט] התוס' צ"ד. נקטו שמוציא כיס לזיבה אפילו לספור ראיותיו הוי אצל"ג כיון שהיה יכול להישאר בביתו וצ"ע וכי היוצא אם אוכל בפיו פטור כי יכל להישאר בביתו הרי מפורש במשנה שחייב ועיין יראים עמוד קמ"א וז"ל שהרי קבלת זיבה ישנה בלא הוצאת כיסו שהרי כיסו עליו ובכל מקום ישיבתו מקבל זיבותו הלכך אינו צריך לגוף הדבר שמוציא שללא הוצאתו נעשה צריכתו עכ"ל ולכאורא כוונתו שדנים שעצם טפילות הכיס אצלו זה מציאות קימת וא"כ חשיב שהוא לא מקבל שימוש בזה שמוציא את זה משא"כ בכל דבר שאדם מוציא דנים אדרבא שהוא יוצא ללא השימוש וע"י הוצאתו את הדבר מקבל השימוש וכ"ז צ"ב אמנם לכאורא כל זה שייך למהלך הרמב"ן שצריך תועלת מגופה של מלאכה א"כ כאן מה שהוא יכול לצאת לא חשיב תועלת מגופה של מלאכה אבל לתוס' כיון שלמעשה יש לו כאן תועלת חיובית שיכול לצאת לכאורא זה לא סיבה ובאמת כתבו טעם אחר שיכל להישאר בביתו וחסר בתועלת. ובמאירי י"ב. נקט שאם מוציא לספור ראיותיו הוי צל"ג ודלא כתוס'

והנה זה וודאי מבואר בגמ' שזב שמוציא כיס שלא יתלכלך הוי אצל"ג ולכאורא לרמב"ן הנ"ל צ"ע הרי הוא מוציא הכיס לקבל ממנו שימוש ומה איכפת לן שזה שימוש של אצולי טינוף וכמו במביא מיטה לרה"י כדי להוציא מת ששכתב היראים שזה אצל"ג או כמו שכתב רמב"ן שמוציא ככר להוציא המת לגבי הכיכר הוי צל"ג ואם כיראים הנ"ל א"ש אמנם יתכן שאצולי טינוף לא חשיב שימוש בגוף הדבר וזה רק כמחיצה ולפ"ז במוציא מטריה וודאי חשיב שימוש בדבר והוי צל"ג אמנם לתוס' כיון שהמטרה הסופית זה אצולי טינוף לא הוי צל"ג ודו"ק

**הערות בדין משאצל"ג**

**ביאור דברי רש"י דמבעיר הוי אצל"ג**

י] עיין רש"י לקמן ק"ו. שנקט שכל מבעיר לבשל קדירה הוי מקלקל כי התיקון מה שיש לו אש זה לא מגופה של מלאכה ולכאורא כוונתו שס"ל שיסוד מלאכת מבעיר זה לא יצירת האש אלא כילוי העצים וכמו שהאריך האבני נזר וממילא מה שנוצר לו האש שזה הנאה חיובית אין זה גופה של מלאכה והרמב"ן פליג ויתכן שס"ל שזה מעיקר המלאכה ויותר נראה שס"ל שמה שזה נוצר מכילוי הדבר זה עצמו בגדר גופה של מלאכה

**ביאור דברי רש"י שחובל לדם הוי אצ"ל**

י"א] עיין רש"י ק"ו. שסתם חובל דהינו שרוצה שיצא דם הוי תיקון לא מגופה של מלאכה והרמב"ן חלק עליו שהמלאכה היא הפרדת הנשמה שזה הדם מהגוף וכל שיש לו תיקון באחד מהם זה מספיק וכנ"ל ובדעת רש"י לכאורא שיסוד המלאכה זה לא ההפרדה אלא נטילת הנשמה דהינו החיות מהגוף וכל שאין לו ענין בחולשת הגוף אלא שרוצה הדם חשיב שאין לו הנאה מגופה של מלאכה אמנם צ"ע שא"כ גם לר"י יפטר מצד מקלקל שזה הרי כמו חופר גומא ואין צריך אלא לעפרה שביחס למלאכה שזה הבנין כולו קילקול וגם כאן ביחס לגוף כולו קילקול וצ"ע והארכנו בסוגיא דמקלקל

**בהא דפס"ר הוי צל"ג**

י"ב] עיין ל"א: דמבואר דמכבה הוי אצל"ג אם לא בפתילה שצריך להבהבה ועיין לשון רש"י שמדובר שהוא מתכוין להבהבה וכן הוא בפסקי הרי"ד והקשה הגרעק"א דמבואר לקמן ק"ג דבארעה דידיה אפילו אם כונתו לעצים הוי צריכה לגופה ולשונו דרעק"א שכה"ג שיש לו צורך אפילו שאין כוונתו לזה חייב ובעיקר דינו כן הוא ברשב"א ריטב"א בעירובין ל"ד: שקוטם קנה לקחת מה שבראשו וזה בשדהו חייב וכן ע"ש ל"ה. גבי חופר להוציא משהו בשדהו אמנם עיין תוס' יומא ל"ה. כתבו שזה רק מצד שאנן סהדי שהוא רוצה את זה דהינו שחשיב שיש כאן כונה וכן הוא במאירי קי"ז. וז"ל ואף בזו על כרחך אף הוא עושה לצורך גופו שהרי בודאי צריך הוא לעורו עכ"ל ועיין תוס' שבת מ"א:, ועיין תורי"ד ריש פ' שמונה שרצים שהצד שמונה שרצים שהדרך לצודן גם אם אין לו ענין להשתמש בהם הוי צל"ג וכן כתב ריש פ' נוטל ועד"ז בריטב"א ק"ג. וצ"ע הכללים בזה

**בדין הוצאה לצורך שמירת הדבר האם הוי צל"ג**

י"ג] עיין גמ' צ"ד: דהוי אמינא שצריך לגופו ולגופה ואינו חייב אלא אם מוציא מר לחפור בו וס"ת להגיה בו קמ"ל שמספיק צריך לגופו ויש לעיין האם יש חיוב בצריך רק לגופה כגון לשומרו ועייןריטב"א ושיטה לר"ן שם שחיבים על לצורך גופה לבד ועיין ר"ח שזה עדיף וכן הוא בתהל"ד דמוציא כלי לשמור עליו הוי צריכה לגופה וצ"ע במוציא מחמה לצל שלכאורא זה כמו מוציא שלא ישכנו נחש שחשיב שאין כאן תיקון חיובי ולא מגופה של מלאכה והנה אם נימא שכל מה שפעולת סילוק הוי אצל"ג כי מתעסק לסלק אבל אם מתעסק באוכל לא הוי אצל"ג עיין מה שהבאינו לעיל סק"ד מהבה"ל אמנם למה שביארו שם בדעת הבעה"מ אין זה ענין לכאן ע"ש ולכאורא לרמב"ן יש לדון שכה"ג זה כמוציא מיטה להוציא המת דהוי צל"ג אלא שיש לעין שזה כמו זב בכיס ותלוי במה שביארנו לעיל

**במציל תינוק מהים אם דגים למה שלא יזרוק הדגים ויהיה אצל"ג**

י"ד] עיין גמ' יומא הובא בר"ן סוף פ' האורג דמעלה תינוק מהים מותר גם אם מכוין לצוד דגים דהינו שרבנן לא אסרו ועיקר ההיתר שכיון שזה נעשה אם אותו מעשה של פיקו"נ והוא מוכרח לכן זה מותר וצ"ע למה שלא יחליט שהוא יזרוק הדגים חזרה לים או של ישתמש והוי מלאכה שאין צריכה לגופה ולמה שלא יהיה מחויב לעשות בצורה שלא יהיה איסור ואולי כיון שמצידו רוצה להשתמש ורק מחמת האיסור לא עושה הוי צל"ג וזה עדיף מהתוס' רי"ד לעיל וצ"ע

**בבישול לצורך חימום כגון לרחיצה למה לא הוי אצל"ג**

ט"ו] נחלקו הראשונים האם יש בישול אחר בישול בלח שנצטנן ולכאורא לראשונים שאין בישול אחר בישול א"כ בהכרח שאין חימום המים מהות הבישול דאל"כ אם זה נתקרר יש כאן בישול גמור וא"כ צ"ע במחמם מים לרחיצה הוי משאצל"ג דאין לו ענין בבישול המים אלא בחימומם והרי הגמ' בביצה לעניין יו"ט אומרת מפורש שיש בזה איסור ובפשוטו גם מחימום מים לשתיה ואין לו ענין בבישול שלהם קשה אלא שבזה יתכן דזה פס"ר דניח"ל וצ"ע אמנם בהכרח שלא דנים את זה כשני דברים אלא שהבישול והחימום זה דבר אחד וכל שרוצה דבר אחד חשיב שרוצה את הדבר השני ולכן גם אין כאן נידון של דבר שאינו מתכוין דהכונה לחימום זה כונה לבישול ולפ"ז ברור שאם יעשה פעולה שזה פס"ר לחימום זה פס"ר לבישול דחזינן שזה דבר אחד וז"ב

**בהא דמלאכת מוחק לא הוי משאצל"ג ובדין מוחק שט"ח**

ט"ז] הבה"ל ס' ש"מ האריך שבדין מוחק מה שצריך ע"מ לכתוב העיקר שזה לא יהיה מקלקל ולפ"ז אם מוחק שט"ח שזה עצמו תיקון הוי איסור דאוריתא ולכאורא הוי משאצל"ג כיון שאין לו תועלת חיובית מגופה של מלאכה והתיקון מה שפלוני לא יכול לגבות זה מחוץ למלאכה והוי כתיקון מצוה ואולי לתוס' כה"ג חשיב תיקון חיובי שהיה במצב שהיה אפשר לגבות ועכשיו אי אפשר ולא מסתבר ולרש"י שברצונו לא באה לו יש לדון שהרי כאן רצה השט"ח בתחילתו וכן במקרה שמעונין בניר אפילו לצור ע"פ צלוחיתו והנשמת אדם באמת כתב דהוי אינה צל"ג אלא שכתב שהרמב"ם מחייב במשאצל"ג

והנה באמת צ"ע בכל מלאכת מוחק אם נימא שיסוד המלאכה הוא מחיקת הכתוב ולכן גם באכילת עוגה שייך לדון מצד מוחק א"כ תמיד הוי משאצל"ג ולתוס' כיון שכך היה במשכן א"כ זהו גופה של מלאכה אמנם לשאר הראשונים צ"ע ובפשוטו מוכח שיסוד המלאכה זהו הכשרת מקום לכתיבה וא"כ חשיב שיש בזה תועלת מגופה של מלאכה וזה כרוקח שמותר לאכול עוגה אם אותיות וכמו שהארכנו בכונתו בסוגיא דמוחק ולכאורא בהכרח שהמרדכי שאוסר ס"ל כשיטת התוס' בדין משאצל"ג שצריך שיהיה סוג תועלת חיובית וזה מתקים גם בזה שיש לו דף לכתיבה או כשיש לו ענין באכילת העוגה לסגולה שזה עצמו תועלת חיובית ודו"ק בזה

י"ז]