סימן ד מעשר שניתן לאכילה שתיה וסיכה
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

סימן ד

בדין 'מעשר שני ניתן לאכילה ולשתיה ולסיכה' ובענין הנאה וסחורה במע"ש

פרק ב משנה א

מעשר שני ניתן לאכילה ולשתיה ולסיכה לאכול דבר שדרכו לאכול ולסוך דבר שדרכו לסוך. לא יסוך יין וחומץ אבל סך הוא את השמן.

**קושיות הרע"א במתני'**

**א.** הקשה הרע"א (במשניות אות ו'), דהנה נחלקו הראשונים האם מעשר שני טהור מותר בהדלקת בנר, שיטת הר"ש והרא"ש (שביעית פ"ח מ"ב) שמותר בהדלקת הנר ודווקא מע"ש טמא אסור להדליק כדכתיב 'לא בערתי ממנו בטמא' אבל מע"ש טהור מותר להדליקו, ושיטת רש"י ביבמות דף עג. שכ"ש שמע"ש טהור אסור בהדלקה וכ"מ ברמב"ם. ומעתה קשיא לפי הר"ש והרא"ש מדוע לא קתני במתני' שמע"ש מותר גם בהדלקת הנר.[[1]](#footnote-1)

עוד הקשה הרע"א (בשביעית אות ?), שהר"ש הביא מהירושלמי ששתיה מותרת במע"ש משום ששתיה בכלל אכילה ויליף לה מקראי ששתיה בכלל אכילה וכן סיכה מותרת משום שסיכה כשתיה ויליף לה נמי מקראי, וא"כ איך יתכן שמותר בהדלקת הנר שאינו בכלל אכילה ושתיה, ואם מע"ש מותר בכל הנאה מדוע בעינן ילפותא שסיכה כשתיה וצ"ע.

ובעיקר שיטת הר"ש והרא"ש שמותר להדליק נר בשמן של מע"ש טהור ואסור בשמן טמא, הקשה הרע"א (בשביעית שם) מה הסברא בזה, הרי איפכא מסתברא שמותר בטמא ואסור בטהור כמו שמצינו בתרומה [וכמש"כ רש"י ביבמות שם דהא דכתיב לא בערתי ממנו בטמא היינו דאפי' בשמן טמא שאינו ראוי לאכילה מ"מ אסור לבערו], וא"כ עד כמה שהתחדש איסור להדליק נר בשמן טמא מהכת"ת להתיר בשמן טהור.

**נדון האחרונים אם מע"ש מותר בהנאה**

**ב.** והנה האחרונים דנו האם מע"ש מותר בהנאה בגבולין או שכמו שאסור באכילה כך אסור בשאר הנאות. והשאגת אריה (סי' צ"ז) הוכיח מהסוגיא בבכורות דף ט: שאסור בהנאה, דאיתא התם ששיטת ר"ש שפטר חמור אסור בהנאה משום דלא מצינו דבר שהקפידה התורה לפדותו בשה ומותר בהנאה, ומקשי' בגמ' והא מע"ש שהקפידה התורה לפדותו בכסף צורה ותנן המקדש במע"ש מקודשת ומשני אשה יודעת שמע"ש אסור בהנאה ועולה ואוכלתו בירושלים ע"כ. מבואר בדברי הגמ' שמע"ש אסור בהנאה מהא דאית ליה פדיון ואעפ"כ המקדש במע"ש מקודשת משום שיכולה להעלות לירושלים. ובמנחת ברוך (סימן ל"ד) הוכיח עוד שמע"ש אסור הנאה, מפרק א משנה ו' דקתני 'אם אין מקדש תיקבר על ידי עורה' מבואר שהעור אסור בהנאה.[[2]](#footnote-2)

וכ"כ המנ"ח (מצוה תר"ט ומצוה תמ"ב וע"ש) שמע"ש אסור בהנאה דילפינן מהדלקת הנר שאסור או משום דכתיב לא תוכל לאכול וכו' ואיסור הנאה בכלל אכילה כר' אבהו [אמנם עי' בחי' מהרי"ט בקידושין דף לח. שנקט שמע"ש מותר בהנאה. והנה עי' בתוס' בקידושין שם ועי' מש"כ בסי' ?].

אמנם כ"ז בהנאה מחוץ ירושלים שכמו שאסור לאכול כך אסור ליהנות, אבל בירושלים בפשטות מותר ליהנות ממע"ש. וכ"מ בדברי השאג"א שם. ולפי המנ"ח זה לכאו' תלוי בשתי הטעמים, שלפי הטעם שכתב דילפי' מהבערה א"כ אסור גם בירושלים אבל אם לומדים איסור הנאה מ'לא תוכל לאכול' א"כ האיסור רק מחוץ לירושלים.

אכן המנחת ברוך (סי' לד וסי' קג) נקט שמע"ש אסור בהנאה גם בירושלים, והוכיח כך מדברי הראשונים שאסרו ליקח מלבושים מה"ת, ועי' בהוכחה זו מה שנבאר בענף ב' אי"ה.

**מוכיח מהסוגיא בב"מ שמע"ש מותר באכילת בהמה בין לפרש"י ובין להתוס'**

**ג.** ונראה להוכיח שמע"ש בירושלים מותר בהנאה, מהא דמבואר בסוגיא בב"מ דף צ. שמותר להאכיל מע"ש לבהמה, דאיתא התם 'תנו רבנן פרות המרכסות בתבואה והדשות בתרומה ומעשר אינו עובר משום בל תחסום כו' ורמינהי פרות המרכסות בתבואה אינו עובר משום בל תחסום והדשות בתרומה ומעשר עובר משום בל תחסום כו' אלא לא קשיא הא במעשר ראשון הא במעשר שני ואיבעית אימא הא והא במעשר שני ולא קשיא הא ר' מאיר הא ר' יהודה הא ר"מ דאמר מע"ש ממון גבוה הוא הא ר"י דאמר מע"ש ממון הדיוט הוא היכי דמי כגון שהקדימו בשבלין. והא בעי חומה, כגון שדש לפנים מחומת בית פאגי'.

ופרש"י 'והא בעי חומה - שאסור לאוכלו חוץ מחומת ירושלים והיכי אתי לאו דלא תחסום ודחי לאו דלא תוכל לאכול בשעריך' עכ"ל.

מבואר בהדיא בדברי רש"י שקושיית הגמ' שמחוץ לירושלים יש איסור להאכיל לבהמה ולכך לא תחסום לא דחי את האיסור, וע"ז הגמ' מתרצת שדש לפנים מחומת בית פאגי ולכך אין איסור להאכיל לבהמה, וחזינן שבירושלים אין איסור להאכיל לבהמה ולכך עובר משום לא תחסום.

והיה מקום לדחות ולומר שרש"י דקדק בלשונו שהלאו דלא תחסום אינו דוחה את הלאו שלא תוכל לאכול בשעריך[[3]](#footnote-3) ומשמע שדווקא משום שיש לאו לאכול חוץ לירושלים לא דחי אבל אם היה איסור בעלמא כגון איסור עשה עובר משום לא תחסום, וא"כ י"ל שבירושלים נמי יש איסור ליהנות ממע"ש ולהאכיל לבהמה אבל ליכא לאו ולכך ה'לא תחסום' דוחה את האיסור.

אך זה אינו, דהא מבואר בגמ' שגם בתרומה אינו עובר משום בל תחסום ופרש"י (בד"ה ממון גבוה) וז"ל 'וגבי תרומה מיתוקמא שהייתה פרה של ישראל שאסור להאכילה תרומה', ומבואר שמשום האיסור להאכיל תרומה לבהמה אינו עובר משום בל תחסום בתרומה אע"פ שאין בזה לאו, וא"כ בהכרח שאפי' איסור בעלמא אינו נדחה מפני לא תחסום אלא דרש"י האמת נקט דאיכא במע"ש חוץ לירושלים לאו, ועי' מנחת ברוך סי' קג שכתב חשבון זה.

אמנם התוס' הקשו על קושיית הגמ' 'והא בעי חומה' מהגמ' בדף פז: דדרשינן רעהו למעוטי פועל מאכילת הקדש ומוכח שהיה הו"א שהתורה התירה לפועל לאכול הקדש כמו שהותר לו לאכול משל הבעלים וא"כ מדוע לא נימא שהותר גם האיסור להאכיל לבהמה מחוץ לירושלים[[4]](#footnote-4), ותרצו התוס' שמה שהגמ' שואלת והא בעי חומה היינו שאינו נחשב דישו מחוץ לירושלים, כדאמרי' בסנהדרין דף קיא: שמחוץ לירושלים לא נחשב שללה לגבי עיר הנידחת ולא חשיב עריסותיכם ופטור מחלה ומש"ה נמי לא חשיב דישו.

ולפי ביאור התוס' אין הוכחה מהגמ' שמותר להאכיל מע"ש לבהמה, דיתכן שמע"ש אסור לאכילת בהמה אבל בשעת הדישה הותר האיסור אכילה וכמו שכתבו כך התוס' בקושיית הגמ' שאף שאסור להאכיל לבהמה מחוץ לירושלים מ"מ לא חשיב דישו.[[5]](#footnote-5)

אכן באמת בדברי התוס' בתחילת הסוגיא מבואר בהדיא שמע"ש מותר לאכילת בהמה [אע"פ שלשיטתם לא מוכח בסוגיא מידי], שבארו התוס' את הטעם שאינו עובר משום בל תחסום בתרומה ומעשר וז"ל 'ונראה דטעמא משום דכתיב דישו דמשמע הראוי לו ומעשר ממון גבוה הוא ותרומה נמי לישראל אסור ליתן לפני בהמתו ואפילו כהן דוקא כרשינין שהוא מאכל בהמה מותר להאכיל ולא חטין משום הפסד תרומה', מבואר שלגבי תרומה כתבו התוס' שהטעם שלא נחשב דישו הוא משום שאסור להאכיל לבהמה ואילו לגבי מעשר הוצרכו התוס' לומר שהמעשר ממון גבוה ולא חשיב דישו, מוכח שאין חסרון במע"ש שאסור לבהמה.

וכך מתבאר בתוס' ביבמות דף עג., וזה לשונם 'ואכילת בהמה דשריא במעשר שני בשעת דישה למ''ד ממון הדיוט הוא נראה דבשלא בשעת דישה אסור מיהא מדרבנן ולמ''ד ממון גבוה נראה דאסור מן התורה להאכיל לבהמה' מבואר ששיטת התוס' ביבמות דתליא במח' ר"מ ור"י[[6]](#footnote-6) שלפי ר"מ שמע"ש ממון גבוה אסור להאכיל לבהמה מה"ת ולפי ר"י מותר מה"ת להאכיל לבהמה.[[7]](#footnote-7)

נמצינו למדים שבין לשיטת רש"י ובין לשיטת התוס' מותר להאכיל בהמה ממע"ש, וא"כ מוכח שמע"ש בירושלים מותר בהנאה[[8]](#footnote-8) ואפי' בהנאה של כילוי כאכילת בהמה, ואכן המנחת ברוך התקשה בסוגיא זו לשיטתו ועי' בסי' ק"ד שהאריך בסוגיא זו.

**ד.** והנה לכאו' יש להוכיח שמע"ש בירושלים מותר בהנאה, מעצם הסוגיא בבכורות הנ"ל, דאם מע"ש אסור בהנאה אף בירושלים א"כ תקשי בלאו ר' שמעון היאך אשה מתקדשת במע"ש הרי הוא אסור בהנאה. [אמנם אין להוכיח מהגמ' אלא שמותר בהנאה שאינה של כילוי אבל עדין יתכן שאסור בהנאה של כילוי].

ויתכן לדחות שהגמ' סברה שאדרבה דווקא בירושלים יש איסור ליהנות ממע"ש אבל מחוץ לירושלים מותר ליהנות משום שעדיין לא חל קדושה במע"ש עד שנכנס לירושלים ועומד לאכילה ומש"ה מקשינן לר"ש שאסור בהנאה אף חוץ לירושלים כיון שיש לו פדיון.

???עי' תוס' בע"ז שמבואר חילוק אם מכוין לחלל או לא.

**מקשה לפי המבואר שמע"ש מותר בכל הנאה מ"ט קתני במתני' שמע"ש ניתן רק לאכילה ושתיה**

**ה.** ומעתה צ"ע טובא, לפי"מ שהוכחנו כהשאג"א שמע"ש מותר בהנאה בירושלים, א"כ תיקשי ממשנתינו כעין קושיית הרע"א הנ"ל, מדוע לא קתני שמע"ש ניתן לכל הנאה ואמאי קתני רק אכילה שתיה וסיכה. וכמו"כ קשיא [כקושיית הרע"א במס' שביעית] דמהיכא ילפינן שמותר בהנאה, הרי לגבי שתיה וסיכה ילפינן ששתיה בכלל אכילה וסיכה כשתיה אבל שאר הנאות לא הוו בכלל אכילה ומהיכא ילפינן להו וצ"ע.

ואמנם לגבי הנאה שאינו של כילוי כגון שור לחרוש בו י"ל דלא קתני לה משום שכל החידוש של המשנה הוא לגבי שימושים שהחפץ מתכלה בהם שע"ז המשנה חידשה לאיזה שימושים עומד המע"ש שעי"ז יהיה כילוי ולזה בעינן להך דינא שסיכה כשתיה, אבל שימושים שאין בהם כילוי פשיטא שמותר דאינו סתירה כלל למע"ש, ומע"ש אינו איסוה"נ שיהיה אסור בו כל שימוש, אבל לפי מה שהוכחנו שמע"ש מותר אף לאכילת בהמה שהוא הנאה של כילוי א"כ קשיא.

והנה התוס' ביבמות דף עג. כתבו שלפי' ר"מ אסור לאכיל לבהמה מה"ת אבל לר"י מותר להאכיל מה"ת, ולפי"ז ניחא שמשנתינו כר"מ שאסור להאכיל לבהמה ולשאר הנאות ומש"ה קתני במתני' שמותר רק לאכילה ושתיה, [ויתכן שזה גופא היה קשה לתוס' שם מדוע לא כתוב במשנה שאר הנאות עש"ה].

אמנם תירוץ זה יתכן רק לשיטת התוס', אבל בשה"ר לא מצאנו חילוק זה בין ר"מ לר"י ועי' מש"כ בענף ב'.

**מבאר שאע"פ שמע"ש מותר בכל הנאה מ"מ לא חל קדושה על מע"ש שראוי רק לשאר הנאות, ומחלק בזה בין שביעית למע"ש**

**ו.** והנראה בזה בעז"ה, דהנה יש לדון לפי"מ שהוכחנו שמע"ש מותר בכל ההנאות כגון אכילת בהמה, מה הדין במע"ש שאינו ראוי לאכילה שתיה וסיכה אלא לאכילת בהמה האם יחול בו קדושת מע"ש מחמת שעומד לאכילת בהמה שהוא שימוש המותר במע"ש, או דלמא קדושת מע"ש חיילא רק על דבר שעומד לאכילה שתיה וסיכה. וכמו"כ יל"ד לשיטת הר"ש שמותר להדליק נר במע"ש טהור האם שמן שראוי רק להדלקת הנר יחול עליו קדושת מע"ש.

ודבר זה מצאתי שמפורש בדברי הרמב"ם, שכתב בפ"ג הי"א וז"ל 'ואין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה ושמן שנסרח אלא כיון שנפסל מאוכל אדם פקעה קדושה ממנו', מבואר שאם אינו ראוי לאכילת אדם פוקע ממנו הקדושה אע"פ שעדיין ראוי לאכילת בהמה וא"כ כ"ש שלא יחול קדושה מתחילה על דבר שאינו ראוי לאכילת אדם.

ומבואר בזה שאע"פ שמע"ש מותר בכל ההנאות מ"מ עיקר הקדושת מע"ש חלה על דבר שעומד לאכילה שתיה וסיכה[[9]](#footnote-9), ואף דילפינן בעירובין דף כז: שמע"ש חל על דבר שהוא פרי מפרי וגידולי קרקע, צ"ל דלא סגי בזה אלא צריך גם דבר שראוי לאכילה שתיה וסיכה וכמשי"ת. ולפי"ז לכאו' ה"נ בהדלקת הנר בשמן טהור שאינו ראוי לאכילה שתיה וסיכה לא יחול עליו קדושה.[[10]](#footnote-10)

והראוני שהדברים מפורשים בדברי הרמב"ם והרע"ב במס' ערלה פ"א מ"ח, דאיתא במשנה שם שגרעינים וקליפות שאינם ראוי לאכילה אסורים בערלה ומותר בכרם רבעי, וביאר הרע"ב וז"ל 'ומותרים ברבעי. שנטע רבעי אינו אסור בהנאה אלא נאכל לבעלים בירושלים כמעשר שני, ואין מתקדש בקדושת מעשר שני אלא דבר הראוי לאכילה' וכעי"ז כתב הרמב"ם ע"ש. מבואר בדבריהם שלא חל קדושה על דבר שראוי להנאה בלבד אלא על דבר שראוי לאכילה. [אכן גוף דבריו צ"ב דבתחילה כתב שמותר בהנאה וא"כ מ"ט הוצרך אח"כ לומר שלא חל קדושה על דבר שאינו ראוי לאכילה וי"ל ואכ"מ].

וכן מבואר במשנה בתרומות פ"י מ"ה, שתלתן של תרומה ומעשר שנפל לבור של יין אם יש טעם מחמת הזרע אסור ואם מחמת העץ מותר ובשביעית אף אם יש טעם מחמת העץ אסור, וביאר הר"ש דמיירי בעצים דמשחן שיש עליהם קדושת שביעית א"נ שראוי לאכילת בהמה ע"ש, ומבואר שאעפ"כ לא חל ע"ז דין מע"ש.

[?וכך מסתבר דאל"כ הרי מלבוש מצמר הוי נמי פרי מפרי וג"ק ואמאי לא חייל עליה קדושה ובהכרח שצריך שיהיה ראוי לאכילת אדם].

אמנם כל זה לענין מע"ש, אבל לגבי שביעית מבואר בסוגיא בב"ק דף קא: שחל קדושה על כל דבר שהנאתו וביעורו שוה כגון עצים דמשחן חל עליהם קדושת שביעית.

ונמצא שיש חילוק מהותי בין הדלקת הנר של שביעית להדלקת הנר של מע"ש טהור, שבשביעית עצם ההנאה של הדלקת הנר היא סיבה שיחול ע"ז קדושת שביעית אבל במע"ש אף שמותר להדליק נר בשמן טהור מ"מ לא חל קדושת מע"ש מחמת שימוש זה.

**מיישב לפי"ז את קושיית הרע"א שעיקר החידוש של המשנה היא שקדושת מע"ש חלה על דבר שעומד לאכילה ושתיה**

**ז.** ואשר מעתה נראה שזהו עיקר החידוש של המשנה שמע"ש 'ניתן' לאכילה שתיה וסיכה, שהתחדש בזה שעיקר הקדושה של מע"ש הוא מחמת שעומד לאכילה שתיה וסיכה ואסור להפסידו ולעשות בו דבר שמפקיע את האכילה שתיה וסיכה, דהיינו שהמשנה לא באה לחדש איזה הנאה מותרת במע"ש דפשיטא שכל הנאה מותרת [בירושלים] כיון שמע"ש אינו איסוה"נ, אלא החידוש של המשנה הוא למה מע"ש 'ניתן' ומחמת איזה שימוש יש בו דין מע"ש וממילא אסור להפקיע את הדין שהמע"ש עומד לזה.[[11]](#footnote-11)

ובזה יש לנו פתח ליישב את קושיית הרע"א הנ"ל [באות א'] מדוע לא קתני במתני' שמע"ש ניתן להדלקת הנר ולכל ההנאות, דלדברינו המשנה לא באה לחדש איזה הנאה מותרת במע"ש אלא מחמת איזה הנאה חל קדושת מע"ש ומש"ה לא קתני הדלקת הנר דמע"ש לא 'ניתן' להדלקת הנר ואף שמותר להדליק נר מ"מ לא חלה קדושת מע"ש מחמת הדלקת הנר ומש"ה לא קתני לה וכן בשאר הנאות כך הוא הגדר כמש"כ, אמנם לאחר שמע"ש ניתן לאכילה שתיה וסיכה וחל בו דין מע"ש ממילא מותר לכל הנאה אף שעי"ז יתכלה המע"ש כגון לאכילת בהמה והדלקת הנר משום שמותר ליהנות מהמע"ש כל הנאה, ורק להפסידו כשאינו נהנה אסור אבל שימוש אינו נחשב שמפסידו.

ובזה מיושב נמי מה ששאלנו מדוע במשנה בשביעית קתני הדלקת הנר ואילו במע"ש לא קתני לה, דבשביעית הקדושה חלה על כל דבר שהנאתו וביעורו שוה כמבואר בסוגיא בב"ק דעצים שראויים להדלקת הנר חל עליהם קדושת שביעית ומש"ה קתני במתני' נמי הדלקת הנר אבל במע"ש אע"פ שמותר בהדלקת הנר מ"מ לא חלה קדושה מחמת זה, וכמשנ"ת שיש חילוק מהותי בין הדלקת הנר של מע"ש להדלקת הנר בשביעית ובזה מדוייק היטב המשניות ונפלא.[[12]](#footnote-12)

**לפי"ז מתבאר הטעם שצריך ילפותא ששתיה בכלל אכילה ושסיכה כשתיה**

**ח.** ולפי"ז יש לבאר הא דבעינן ילפותא ששתיה בכלל אכילה ושסיכה כשתיה, ושאלנו שהרי כל ההנאות מותרות במע"ש וא"כ מ"ט צריך ילפותא לשתיה וסיכה ומאי גרע מכל הנאה, אולם לדברינו מתבאר שעיקר הילפותא ששתיה בכלל אכילה אינה לומר שמותר ליהנות בשתיה אלא הילפותא באה לחדש שמע"ש עומד לשתיה וקדושת המע"ש חלה מחמת שעומד לשתיה בלבד וממילא אסור להפסיד את השתיה, דהיינו שאם יהיה מע"ש שראוי לשתיה ואינו ראוי לאכילה יחול עליו קדושת מע"ש ובזה הוא דחלוק שתיה וסיכה משאר הנאות ודו"ק.[[13]](#footnote-13)

**ט.** ולפי"ז יש ליתן טעם בסברת הר"ש שמע"ש טמא אסור בהנאה ואילו מע"ש טהור מותר בהנאה, והקשה הרע"א דאיפכא מסתברא דמע"ש טהור שראוי לאכילה אסור להפסידו בהדלקת הנר ואילו מע"ש טמא שאינו ראוי לאכילה יהיה מתור להדליק את הנר ולהפסידו וכמו שמצאנו לגבי תרומה וא"כ מהכת"ת לומר שרק מע"ש טמא אסור להדליק בו את הנר, ולדברינו נראה לבאר, שכיון שעיקר קדושת מע"ש חלה מחמת שעומד לאכילה שתיה וסיכה ואילו הדלקת הנר שמותר להדליק הוא רק היתר הנאה ולא שעצם הדין של המע"ש חל מחמת הדלקת הנר, א"כ י"ל שדווקא מע"ש טהור שעומד לאכילה שתיה וסיכה שזה עיקר הדין של מע"ש ממילא מותר לו עי"ז ליהנות כל הנאה ולהדליק את הנר אבל במע"ש טמא לא שייך לומר שהקדושת מע"ש תחול מחמת ההדלקת הנר כיון דמע"ש 'ניתן' רק לאכילה שתיה וסיכה מש"ה אין בו היתר הנאה כיון שאינו עומד לדין המע"ש ולא שייך לקיים בו את הקדושת מע"ש ודוחק וצ"ע.

ובדעת רש"י שגם מע"ש טהור אסור בהנאה, צ"ל שזה גזיה"כ אע"פ שמע"ש מותר בכל הנאה מ"מ אסור להדליק בו את הנר, אבל אין לומר שרש"י סובר שמע"ש אסור בכל הנאה דהא הוכחנו מרש"י בב"מ שמע"ש מותר באכילת בהמה.

**ענף ב - בענין איסור קניית מלבושים בדמי מע"ש**

א. הנה הראשונים נחלקו בדין קניית מלבושים וכה"ג ממעות מע"ש, שיטת הרמב"ם (פ"ג ממע"ש ה"י) והר"ש (פ"ה מי"ב) והרמב"ן והרשב"א והריטב"א והמאירי (ביבמות דף עד.) שאסור לקנות מה"ת[[14]](#footnote-14) כל דבר שאינו ראוי לאכילה כגון מלבושים.[[15]](#footnote-15)

ושיטת התוס' בב"מ (דף נג.) וביבמות (דף עג.) בתירוץ א' שלפי ר"מ שמע"ש ממון גבוה אסור לקנות בהמה טמאה ומלבושים מה"ת ולפי ר"י שמע"ש ממון הדיוט מותר לקנות בהמ"ט ומלבושים.[[16]](#footnote-16)

ובתירוץ ב' כתבו התוס' (וכ"כ התורא"ש בקידושין דף נו) שמדאורייתא אסור לקנות רק בהמה טמאה ותכריכין למת אבל מלבושים אינו אסור אלא מדרבנן, וביסוד החילוק בארו התוס' שבמלבושים גוף האדם נהנה ולכך מותר לקנותם משא"כ בבהמ"ט שאין גופו נהנה. ובביאור סברא זו עי' להלן.

**ביאור גדר האיסור**

ב. ויש לברר מהו הגדר באיסור קניית מלבושים. ובפשטות היה מקום לומר שגדר האיסור הוא, שכשקונה דבר שלא חלה עליו קדושת מע"ש נחשב שעושה סחורה במע"ש כיון שהוא מקבל מהמע"ש דבר שאינו מע"ש, וכל איסור קניית מלבושים הוא מחמת שלא עליהם קדושה דעי"ז חשיב סחורה.

אמנם יל"ע לפי"ז, מדוע מותר לקנות בדמי מע"ש בהמה באופן שלא יחול עליה קדושת מע"ש דהיינו שאינו מחלל את המעות מע"ש על הבהמה אלא הקדושה נשארת במעות והוי מקח בעלמא [כדאיתא בקידושין דף נו. בתוס' ושה"ר], הרי הוא סוחר במע"ש שמקבל ממנו דבר שאינו קדוש בקדושת מע"ש, ומאי נפ"מ בזה שיכול לחול על הבהמה קדושת מע"ש הרי סו"ס הוא קונה ואינו מחלל.

וכמו"כ יל"ע בדברי הר"ש בפ"ד מ"ו, שכתב דהא דקתני (בפ"א מ"א) 'מע"ש אין מוכרין אותו' מיירי בגוונא שמוכר את המע"ש על דעת שלא יעבור הקדושת מע"ש על כסף שמקבל, ומדוע אינו אסור בזה מדין סחורה [דהתם האיסור רק לר"מ שמע"ש ממון גבוה כמש"כ הר"ש והרמב"ם בריש מכילתין].

ג. ולכך נראה שגדר איסור קניית מלבושים ובהמ"ט הוא שעצם השימוש של מלבושים נאסר במע"ש וכל שימוש שאסור ליהנות מגוף המע"ש אזי אסור גם להפיק מהמע"ש שימוש זה ע"י שמקבל דבר אחר מהמע"ש שבו משתמש שימוש זה, דהיינו שבזה שמקבל מהמע"ש מלבושים נחשב שמפיק מהמע"ש שימוש של מלבושים, וכמו שהמע"ש לא ניתן לשימוש של מלבושים כך אסור ליהנות ממנו ע"י שמקבל ממנו שימוש של מלבושים.

ומש"ה מותר לקנות בהמה טהורה אף באופן שאינו מחלל עליה את המעות משום שזהו שימוש המותר במע"ש לאכול בהמה טהורה וז"ב.

ד. ויש להוכיח גדר זה ממש"כ התוס' בב"מ שם בתירוץ ב', שיש חילוק בין מלבושים לבהמ"ט שבמלבושים גוף האדם נהנה ולכך מותר לקנותם משא"כ בבהמ"ט שאין גופו נהנה אסור לקנותה, וצ"ב שהרי אין ההנאה מגוף המע"ש אלא ממה שמקבל מהמע"ש וא"כ מאי נפ"מ אם גופו נהנה ממה שקונה או שאין גופו נהנה, ומבואר בזה שכל שימוש שאסור מגוף המע"ש אסור גם להפיק שימוש זה בתוצאה מהמע"ש ולכך עיקר הנידון אם שימוש זה אסור במע"ש עצמו וממילא אסור לקנות דבר שזה השימוש בו ועיין.

**קושיא עצומה בדברי הר"ש**

ה. והנה התוס' והר"ש הוכיחו ממשנתינו שאסור לקנות מלבושים ובהמ"ט ממעות מע"ש מהא דקתני שמע"ש ניתן לאכילה שתיה וסיכה ולא לדבר אחר, 'וז"ל התוס' ביבמות 'ובכמה מקומות תנן במסכת מעשר שני (פ''א מ''ז) דאסור לעשות שום סחורה במעשר ולא ניתן אלא לאכילה ושתיה וסיכה' מבואר בדבריהם שדייקו מהמשנה שמע"ש מותר רק לאכילה ושתייה וסיכה ואסור בכל ההנאות ומזה הוכיחו שאסור לקנות בהמה טמאה ומלבושים.

ויש לתמוה, שלפי מה שדייקו התוס' ממשנתינו שמע"ש מותר רק באכילה שתייה וסיכה ואסור לעשות בזה סחורה, א"כ משמע מהמשנה שמע"ש אסור בכל ההנאות, והרי שיטת הר"ש שמע"ש טהור מותר בהדלקת הנר ואפ"ה לא קתני לה במתני' וא"כ היאך הוכיח שאסור בסחורה מזה שלא כתוב במשנה איסור סחורה. וכמו"כ צ"ע שהרי מע"ש מותר באכילת בהמה כמבואר בהדיא בסוגיא בב"מ ואילו במשנה משמע שאסור בכל הנאות, ומאי שנא איסור סחורה שמדוייק במשנה שאסור מאכילת בהמה והדלקת הנר שלא מוכח מהמשנה שאסור.

ובאמת שהתוס' כבר עמדו על קושיא זו בסוף דבריהם וז"ל 'ואכילת בהמה דשריא במעשר שני בשעת דישה למ''ד ממון הדיוט הוא נראה דבשלא בשעת דישה אסור מיהא מדרבנן ולמ''ד ממון גבוה נראה דאסור מן התורה להאכיל לבהמה', ולכאו' כוונתם להקשות דאם אסור לעשות סחורה וליהנות במע"ש א"כ מדוע מותר להאכיל לבהמה, וע"ז תרצו שלמ"ד מע"ש ממון גבוה באמת אסור להאכיל לבהמה מה"ת ולמ"ד מע"ש ממון הדיוט מדרבנן אסור להאכיל לבהמה ולפי"ז משנתינו כר"מ שמע"ש ממון גבוה או אפי' כר"י ואסור מדרבנן.

אמנם תירוץ זה יתכן רק לשיטת התוס' שחילקו בין שיטת ר"מ לר"י לגבי האיסור לקנות בהמ"ט כנ"ל, אבל לשיטת שאר הראשונים שלא ס"ל חילוק זה בין ר"מ לר"י אלא לכו"ע אסור לעשות סחורה במע"ש מדאורייתא, א"כ א"א לומר שהמשנה כר". וגם אין לומר שכל איסור הנאה ממע"ש הוא מדרבנן, דהא סו"ס לדעת הר"ש מותר להדליק מע"ש טהור אף מדרבנן ומ"ט אי"ז נסתר מהמשנה, ועוד שהר"ש הוכיח מהמשנה שאסור מה"ת לעשות סחורה וצ"ע.

**ביאור גדר איסור קניית מלבושים לדע' הר"ש, ויישוב הקושיא הנ"ל**

ו. ונראה לבאר באופ"א את גדר איסור קניית מלבושים [בדעת הר"ש], דהנה בארנו בענף א' שקדושת מע"ש חלה רק על דבר שראוי לאכילה שתייה וסיכה משום שעיקר דין המע"ש הוא שעומד לקיים בו אכילה ושתייה וסיכה, ולאחר שחל בו קדושת מע"ש יכול ליהנות ממנו שאר הנאות אבל דבר שעומד רק לשאר הנאות לא חלה בו קדושת מע"ש אלא בדבר שעומד לאכילה ושתיה, ולפי"ז י"ל שבאמת מותר ליהנות מהמע"ש שימוש של בהמ"ט כגון לחרוש בבהמה אבל אסור לקנות במע"ש בהמ"ט שעומדת לחרוש בה, משום שיסוד איסור קניית בהמ"ט ומלבושים הוא שאסור להעביר את קדושת המע"ש לדבר שאינו עומד לאכילה שתיה וסיכה, דזה הוי הפסד למע"ש שהוא מפקיע ממנו את דינו ומעמיד במקומו דבר שאינו עומד לקיום דין של המע"ש, אבל בדבר שעומד לאכילה שתיה וסיכה מותר לעשות בו שימוש של חרישה דאין איסור בשימוש זה אלא בהעמדה במקום המע"ש דבר שעומד לשימוש שאינו אכילה שתיה וסיכה.

ואף שהמע"ש אינו מתחלל על הבהמ"ט ומלבושים ולא חל בהו קדושת מע"ש [וביותר לר"מ שמע"ש ממון גבוה לא חלה המכירה כלל], מ"מ אסור לעשות מעשה מקח שמהותו העברת הקדושה על הבהמ"ט אע"פ שלמעשה לא חל החילול על הבהמ"ט.

ומאידך מותר לקנות בהמה טהורה באופן שאינו מחלל את המעות על הבהמה, ומשום שהבהמה עצמה עומדת לשימוש של אכילה שהוא שימוש המותר במע"ש, ואף שלא חל על הבהמה קדושת מע"ש מ"מ לא עשה מקח שהוא סתירה לדין המע"ש. ונמצא לפי"ז שהאיסור לקנות מלבושים הוא רק לאחר שלא חל ע"ז קדושת מע"ש משום שאינו ניתן לזה.[[17]](#footnote-17)

ולפי"ז נראה לבאר בדברי הר"ש לחומר הקושיא, דעיקר הוכחת הר"ש ממשנתינו שמע"ש אסור בקניית מלבושים אינו שמשמע במשנה שאסור ליהנות מהמע"ש שאר הנאות כגון קניית מלבושים,[[18]](#footnote-18) אלא הר"ש הוכיח מהמשנה שלא חלה קדושת מע"ש על דבר שאינו עומד לאכילה שתייה וסיכה וממילא פשיטא לן שאסור לקנות מלבושים כיון שהוא מפקיע את קדושת המע"ש שמעמיד במקומו דבר שאינו עומד לאכילה שתייה וסיכה ודוחק[[19]](#footnote-19).

ובזה מיושב היטב דברי הר"ש, דבאמת אין כל חילוק בין הדלקת הנר לקניית מלבושים, ומה שמותר להדליק נר במע"ש טהור היינו שהשימוש עצמו מותר בדבר שראוי לאכילה, אבל אסור לקנות דבר שכל מהותו הוא שעומד להדלקת הנר, וזהו ג"כ הדין בקניית מלבושים שמותר להשתמש שימוש של מלבוש ממע"ש אבל אסור לקנות מלבוש שכל מהותו שעומד ללבישה.

1. ויש להוסיף ולהקשות, דהא במשנה בשביעית (פ"ח מ"ב) כתוב 'שביעית ניתנה לאכילה ולשתיה ולסיכה וכן תרומה וכן מע"ש קל מהן שביעית שניתן להדלקת הנר' ופירש הר"ש ששביעית מותר בהדלקת הנר בין בטהור ובין בטמא משא"כ מע"ש מותר רק בטהור ומאידך תרומה מותר בהדלקת הנר רק בטמא, וצ"ב אמאי לא קתני הכא שמע"ש טהור ניתן להדלקת הנר כמו שכתוב במשנה בשביעית, ומאי נפ"מ בזה שאסור בשמן טמא הרי מ"מ אפשר לכתוב שמותר בשמן טהור. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם הקשה המנחת ברוך מהא דאיתא בפרק א' (מ"א) מעשר שני אין שוקלין אותו, והביא הר"ש שבגמ' בשבת (דף כב:) אמרי' טעמא דאיכא גזירה שמא לא יכוין משקלותיו וקא מפיק להו לחולין, וקשיא מדוע בעינן להך טעמא הא בלא"ה אסור לשקול משום שמע"ש אסור בהנאה [ומיירי בגבולין דהא השקילה לצורך חילול ע"ש].

   ותירץ המנח"ב שכיון ששוקל את הדינר לצורך המע"ש לחלל עליהן מעות מש"ה אין איסור הנאה דמצוות לאו ליהנות ניתנו. ודבריו מחודשים [כמשה"ק האבי עזרי במע"ש פ"ג הי"ט] דלכאו' לא שייך בזה לומר מצוות לאו ליהנות ניתנו כיון שאין מצוה בעצם השקילה אלא הוא צורך של הבעלים לדעת כמה המעות שוקלים בשביל לחלל עליהם מע"ש וצ"ע. וע"י' באבי עזרי שם.

   ולכאו' מוכח מזה שכל האיסור הנאה ממע"ש בגבולין הוא רק בהנאה של כילוי אבל מותר ליהנות הנאה שאינה מכלה את המע"ש [אלא שלא ניחא לגמ' לומר שמתקדשת בהנאה שאינה של כילוי דלא שכיח הנאה זו וגם בהנאה שבירושלים הוצרכה הגמ' לחדש שהיא יודעת ומתכוונת להתקדש בהנאה שיש לה בירושלים ולפי"ז מוכח כנ"ל שבירושלים מותר אף הנאה של כילוי], ומש"ה אין איסור לשקול מע"ש אי לאו משום גזירה שמא לא יכוין משקלותיו ודוחק. ויל"ע מה הדין בפטר חמור בהנאה שאינה של כילוי ובפשטות אין חילוק בזה וצ"ע.

   שו"ר שכבר עמד בקושיא זו התוס' חיצוניות בבכורות שם בסתירת הגמ' בשבת לגמ' בבכורות, ולא עיינתי בתירוצו היטב. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובעצם דברי רש"י שכתב שעובר בלאו, צ"ע מהסוגיא במכות דף יט: שאינו עובר בלאו אא"כ הכניס לירושלים והוציא, ועי' בערול"נ במכות שדחק שכוונת רש"י שיש איסור עשה ומש"כ רש"י שיש לאו היינו לומר שלפעמים יש אפי' לאו כשנכנס לירושלים ויצא. ולפימש"כ בלא"ה מוכרח מתרומה דלא בעינן דווקא לאו. אמנם עי' בערול"נ שם שכתב בסו"ד שרש"י סובר דלא קי"ל כר' יוחנן שהחיוב רק כשנכנס לירושלים ויצא והוכיח כך מדברי רש"י במק"א ע"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' בחי' הגר"ח הל' מעילה מש"כ בד' התוס'. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובאמת צ"ע בדברי התוס' מדוע בתרומה לא אמרי' נמי שהותר האיסור להאכיל לבהמה ויהיה איסור לא תחסום בתרומה שו"ר שכה"ק הרע"א בתשו' חדשות יו"ד סי' י"ג. ועי' מנחת ברוך וצל"ע. אבל עכ"פ מסתבר שכמו שכתבו התוס' שהותר האיסור אכילה חוץ לירושלים ה"נ אם היה איסור להאכיל לבהמה בירושלים נמי יהיה מותר בשעת הדישה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובטעם הדבר דתליא במח' ר"מ ור"י עי' מש"כ בסי' א' ענף ב. [↑](#footnote-ref-6)
7. אכן צ"ב דלפי"מ שהתוס' אצלנו פרשו את הסוגיא אין הכרח כלל מהגמ' שמותר ליתן לבהמה וא"כ מנין פסיקא להתוס' ביבמות שמותר ליתן מע"ש לבהמה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולא מסתבר לומר שאכילת בהמה שאני שנחשב אכילה וכמו שמע"ש מותר לאכילת אדם כך מותר לאכילת בהמה ולא דמיא כהנאה וצל"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. עוד מצאנו חילוק זה, דהנה המנ"ח (מצוה תר"ט אות ד) נקט שמע"ש טמא אסור בכל ההנאות והא דכתיב לא בערתי ממנו בטמא היינו שהתחדש שאסור אפי' בהדלקת הנר שאינה הנאה גמורה וכ"ש שאר הנאות, והביא שכך מבואר בפסחים דף כ"ד שאסור בכל הנאה. והקשה המנ"ח מהסוגיא ביבמות דף ע"ד. שמע"ש טמא מותר בסיכה ומאי שנא סיכה משאר הנאות.

   ושמעתי שהאבני נזר מתרץ [ולא ראיתיו בפנים] שיש חילוק מהותי בין ההיתר של סיכה להדלקת הנר, שמע"ש עומד לסיכה אבל הדלקת הנר הוא היתר לאחר שיש בזה קדושה אבל לא חל הקדושה מחמת הדלקת הנר. ולכך במע"ש טמא מותר לעשות את עיקר דינו [ואעפ"כ באכילה יש לאו מיוחד] אבל מה שיש היתר לעשות במע"ש ואי"ז עיקר דינו לא הותר במע"ש טמא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. והיה מקום לדחות ולומר שדווקא דבר שראוי לאכילת בהמה לא חל עליו קדושה אבל דבר שראוי לאדם אע"פ שאינו הנאה של אכילה חל עליו קדושה, וצ"ע הטעם בזה. אמנם עי' בהוכחות שהבאנו בסמוך ומוכח שאין לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-10)
11. ויסוד הדבר כתב המקדש דוד לבאר במשנה בשביעית ?? [↑](#footnote-ref-11)
12. עוד ארווחנא לפי יסוד זה, ליישב את קושיית הגרש"ז (במנחת שלמה סי' ס"ד אות ג') לגבי אין פודין את המע"ש להאכיל לכלבים עש"ה וקיצרתי. [↑](#footnote-ref-12)
13. והנה לגבי שביעית נחלקו הראשונים אם צריך ילפותא שסיכה כשתיה או שמותר לסוך בלאו הך דינא דסיכה כשתיה, דהר"ש (בדמאי ספ"א) כתב שמה שמותר לסוך בשביעית הוא מדין סיכה כשתיה אבל ברמב"ם משמע [כמו שדייק התו"ז (שביעית פ"ח פ"א) מדבריו] שדווקא במע"ש בעינן לדינא דסיכה כשתיה ולא בשביעית ע"ש, וחזינן בדברי הרמב"ם כמש"כ שבשביעית שיש דין שניתן לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה לא בעינן ילפותא שסיכה כשתיה אבל במע"ש אע"פ שמותר בכל ההנאות מ"מ עצם הקדושת מע"ש אינה משום שעומד לכל הנאה אלא עי"ז שעומד לאכילה ושתיה ולהכי בעינן דרשא דסיכה נמי כשתיה ודו"ק. ובדעת הר"ש דבעינן להך דינא דסיכה כשתיה אף בשביעית, ביאר התו"ז שהוא בשביל דין ביעור ע"ש ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
14. וכתב הרמב"ם דילפי' לה מדכתיב 'ולא נתתי ממנו למת' כלומר לא הוצאתי אותו בדבר שאינו מקיים את הגוף עכ"ל. אמנם הר"ש בפ"א מ"ז כתב דילפי' לה מדכתיב בבקר ובצאן [וגם בר"ש בפ"ד לא משמע שיליף מולא נתתי ממנו למת], וצ"ל שמזה ילפי' למעט גם מלבושים, וזה הכלל הפרט וכלל, ועי' מהר"ם בקידושין דף נג שנקט שזה מיעוט רק על בהמה טמאה, והשיג עליו הרש"ש שם ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
15. והא דקתני בפ"א מ"ז 'אין לוקחין בהמה טמאה בדמי מע"ש' צ"ל לשיטתם שלאו דווקא בהמה טמאה אלא ה"ה מלבושים, וכן מבואר בתוס' בב"מ נג. שהוכיחו ממשנה זו שאסור לקנות מלבושים ורק בתירוצם השני חדשו שיש חילוק בין מלבושים לבהמ"ט, ודלא כהתוס' ביבמות עג. והר"ש שם שהוכיחו מהמשנה שמותר לקנות מלבושים ע"ש.

    ולפי"ז צ"ל שעיקר החידוש של המשנה הוא הסיפא שאם לקח יאכל כנגדן ובשביל זה קתני ברישא שאין לוקחין. וכ"מ ברמב"ם שלא כתב הלכה בפ"ע שאין לוקחין בהמ"ט, אלא הוא בכלל מלבושים דילפינן מ'לא נתתי ממנו למת'. [↑](#footnote-ref-15)
16. ויסוד דבריהם שתלוי בדין מע"ש ממון גבוה עי' מש"כ בזה בסי' א' ענף ב. [↑](#footnote-ref-16)
17. ומה שהוכחנו מהתוס' בב"מ שגדר האיסור הוא שכל שימוש שנאסר במע"ש עצמו אסור לקבלו מחמת המע"ש, י"ל שהתוס' אזלי לשיטתייהו שיש חילוק בין ר"מ לר"י ולדידהו לק"מ. [↑](#footnote-ref-17)
18. ובאמת לכאו' הוא מוכרח לבאר כך, דלפי"מ שבארנו שהמשנה לא באה לחדש את השימושים המותרים במע"ש א"כ איך הוכיח הר"ש מהמשנה שאסור ליהנות ממע"ש הרי המשנה לא מיירי כלל בשימוש המותר אלא לאיזה שימוש המע"ש עומד ובהכרח שהוכחתו שהמע"ש לא עומד לזה. [↑](#footnote-ref-18)
19. שו"ר שכך משמע בתוס' בע"ז דף סב: שהוכיחו ממשנתינו שהקדושה אינה נתפסת אלא על מידי דבר אכילה ושתיה ע"ש. [↑](#footnote-ref-19)