סימן שמ
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק / הערות על סדר טוש_ע

אייר תשע"א

א] ס"א, ודוקא שאירע האונס מכח השואל, אבל אם אירע האונס מכח המשאיל פטור ולכן מי שיש לו משכון אצל גוי והשאילו לחבירו ליקח עליו עוד מעות ונשרף המשכון, פטור השואל, דהא בלא"ה הי' נשרף מכח המשאיל, עכ"ל.

ובנתיה"מ שם סק"א תמה בעיקר הך דינא, שהרי בשאלה אף אם מתה הבהמה חייב, אף דמלאך המות מה לי הכא ומה לי התם וכו', עיי"ש בדבריו.

ב] ונ' לדון בביאור ד' מהר"ם מר"ב שהוא מקור הך דינא, דכיון דאיירי התם בשלא משך השואל, דמה"ט כתב בטעמא קמא לפטרו, משום דתיקנו משיכה בשומרים, הרי דאף אי נימא דמתחייבין השומרים בלא משיכה, מ"מ אין השואל חייב באונסין שהיו באין בלא"ה.

והטעם בזה, הוא ע"פ מה שמצינו בכ"ד לגבי גזלן, דהא דחייב באונסין, הוא רק משום דאוקמי' רחמנא ברשותי', וע"כ חשיב שנאנס לו, אך אלמלי הא דאוקמה רחמנא ברשותי' הי' פטור, משום דשל הבעלים נאנס, ונת' במק"א דה"נ הוא לגבי שואל, עי' בדברינו בדין חיוב שואל באונסין, ובדברינו בדעת רש"י בהא דילפי' שליחות יד משואל.

ולפ"ז י"ל, דכל שלא משך השואל את השאלה, ולא זכה בזכותי שאלה, הרי הגם דנימא דהוא מחויב בחיובי שואל, מ"מ כיון דאי"ז ברשותו, אינו חייב באונסין שלא אירעו מחמתו, דמצי אמר לבעלים דשלך נאנס, וזהו שכתב מהר"ם דאין לחייבו מכח מה שנשרף המשכון, כיון דאי"ז מחמתו ובלא"ה הי' נשרף, ול"ד לכל שואל דחייב בשמתה הבהמה, אף דמלאך המות מה לי הכא ומה לי התם, דהתם הוא משום דהויא הבהמה ברשותו ואמרינן דהאונס אירע לו, ומשא"כ בגוונא דמהר"ם שאין המשכון ברשותו ולא זכה בו בזכותי שאלה.

ג] ומקור נאמן לזה נ' מד' הש"ך סק"א שכתב, ז"ל, ע' בסמ"ע סק"א במה שהשיג על הע"ש שכ' לאפוקי השואל בית מחבירו ונשרף וכו', ועוד יש להשיג עליו דשאל בית האונס הוי מכח השואל כיון דברשותו הוא ודוק, עכ"ל, וצ"ב כונת דבריו, ועי' בנתיה"מ שם מה שפירש בזה.

ולפמש"נ נ' ברור במכוון ד' הש"ך, דכיון דכל הא דפטר מהר"ם, הוא משום דלא משך ולא זכה בזכותי שאלה ואין המשכון ברשותו, וע"כ מצי למימר לבעלים דשלך נאנס, הרי דבשואל קרקע לא מצינו לפטרו מכח ה"ט דבלא"ה הי' נאנס, דמ"מ דכיון דזכה בזכותי שאלה בקרקע והויא הקרקע ברשותו, חשיב דהוי האונס מכחו, וז"ב.

ד] ובביאור הגר"א סק"ג כתב ע"ז, ז"ל, וזה הטעם דמתה מחמת מלאכה פטור ועש"ך ס"ק ה', עכ"ל, ונתחדש מדבריו, דמש"כ הראשונים דפטורא דמתה מחמת מלאכה הוא משום דהוי זה בפשיעת המשאיל, היינו דמה"ט חשיב זה כאונס הבא מחמת המשאיל, שאין השואל חייב עליו, ולמש"נ היינו, דהגם דשואל גמור חייב בכל אונסין, היינו רק משום דהוי החפץ ברשותו וחשיב דהאונס הוא מחמתו, אך כל היכא דלא מצינו לחשוב דהוי האונס מחמתו ה"ה פטור, וע"כ במתה מחמת מלאכה דבא האונס בפשיעת הבעלים, לא חשיב דהוי האונס מחמתו, וע"כ הוא פטור, ועי' באולם המשפט בסעיף ג' מה שביאר פטורא דמתה מחמת מלאכה לד' הרמב"ן ודעימי', והדברים קרובים למש"נ בד' הגר"א.

ס"ד, השואל בהמה חייב במזונותי' משעה שמשכה עד סוף ימי שאלתה, וי"א דל"ב משיכה אלא מיד שנסתלקו הבעלים.

צ"ע, שהרי פלוגתת הראשונים היא לגבי חיובי השמירה והאחריות, אם ה"ה מתחייב משעת משיכה או משעת סילוק בעלים, אך מה ענין זה לחיוב מזונות.

ולכאו' מבו' מזה דחיוב מזונות, אי"ז התחייבות בעלמא של השוכר, אלא הוא מכח חיוב השמירה, והיינו דכיון שמחויב השואל להעמיד הבהמה לבעלים, יש עליו לזונה, ואמנם ש"ח וש"ש ודאי אין מחוייבין במזונות משלהן, ושאני שואל ושוכר דחיוב השמירה הוא בתוצאה ממה שלקחו הבהמה לרשותם, וע"כ אף הן מחויבין לזונה משלהן, ועמש"נ עוד בזה בדברינו בדין שואל שאין כל הנאה שלו, ובדברינו בדין חלות חיוב שומרים סק"ד.

ושו"ר הדברים מבוארים כן בב"י, ז"ל, ומ"ש לענין מזונותי', נראה שטעמו משום דסבירא ליה דחיוב מזונותי' תלוי בחיוב שמירתה, וכיון דלהרא"ש זמן חיוב שמירתה הוא משעה שנסתלקו הבעלים משמירתה ממילא הוי זמן חיוב מזונותי' מאותה שעה, עכ"ל.