כלים פרק טו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**זכור ליצחק**

**מראה מקומות**

**על**

**מסכת כלים**

**ובסופו ביאורי ענינים בהרחבה**

**פרק טו**

**יו"ל**

**בסייעתא דשמיא**

**ע"י כולל זכור ליצחק**

**לעילוי נשמת הגאון רבי יצחק יחיאל ב"ר חיים יוסף זצ"ל יעקבוביץ**

**פעיה"ק ירושלים תובב"א**

תוכן

[פרק טו משנה א' 4](#_Toc136254842)

[פרק ט"ו משנה ב' 11](#_Toc136254843)

[פרק טו משנה ג 16](#_Toc136254844)

[פרק טו משנה ד' 18](#_Toc136254845)

[פרק טו משנה ה 19](#_Toc136254846)

[פרק טו משנה ו 21](#_Toc136254847)

[סימן א' 25](#_Toc136254848)

[בענין כלי הבא במידה לענין שאר דיני התורה ואם שייך לטומאת כלים 25](#_Toc136254849)

[סימן ב 30](#_Toc136254850)

[בפלוגתת ר' מאיר ור' יהודה בדין כלי הבא במידה ובשיטת הרמב"ם 30](#_Toc136254851)

[סימן ג 35](#_Toc136254852)

[בענין טומאת ספינת הירדן ובור ספינה קטנה 35](#_Toc136254853)

[סימן ד' 37](#_Toc136254854)

[בענין בית קיבול שצריך שיהיה עשוי לקבלה 37](#_Toc136254855)

[סימן ה 40](#_Toc136254856)

[עוד בדין בית קיבול העשוי לקבלה 40](#_Toc136254857)

**כלים פרק ט"ו**

# פרק טו משנה א'

***כלי עץ כלי עור כלי עצם כלי זכוכית פשוטיהן טהורין ומקבליהן טמאים נשברו טהרו וכו'***

בר"ש וברא"ש כ' דאף שכבר דינים אלו נשנו לעיל פרק ב' תני ליה הכא אגב דיני של כלי עץ דנשנו בפרק זה, וראה לעיל פרק ב' מה שנתבאר בזה.

***השידה והתיבה וכו' הרי אלו טהורים***

**א]** **בר"ש וברא"ש** הביאו המקור בתו"כ שמיני [פרשה ו' הלכה ז'], לכלי הבא במידה דטהור, דהוקש לשק, "מה שק מטלטל מלא וריקם אף כל מטלטל מלא וריקם", וכלים אלו אינם מטלטלים מלאים מחמת גדלם, וכ"כ הרמב"ם פיהמ"ש בשינוי לשון[[1]](#footnote-1).

**וכן מבואר בגמ' שבת דף פג:** דהטעם דספינה טהורה ל'חנניה' הוא משום שהוקש לשק דבענין שיהיה מטלטל מלא וריקם, וספינה מחמת גדלה אינה מטלטלת מלא וריקם ולכן טהורה.[[2]](#footnote-2), [[3]](#footnote-3) .

**וברמב"ם ביד החזקה** פ"ג ה"א כ' וז"ל "ודברים אלו דברי קבלה הן, מפי השמועה למדו מה שק שהוא מטלטל מלא וריקן אף כלי עץ לא יטמא אא"כ היה מיטלטל מלא וריקן" עכ"ל, מבואר דעיקר המקור דטהור הוא מדברי קבלה, והלימוד משק הוא מפי השמועה, ויש לעי' בביאור כוונתו בזה.

**ב] בריטב"א** עירובין [יד:] הביא קושיית הראב"ד דהא גם פחות ממ' סאה אין מי שיכול לשאת אותם, ואינו מטלטל מלא וריקם. ו**תי'** דלפי דור המדבר שיער הכתוב שהיו בהם גיבורים.

**ובר"ן** שם תירץ בפי' קמא כהריטב"א, ועוד תירץ הר"ן ע"פ רש"י דעד ארבעים סאה אפשר לטלטל ע"י כתפין הרבה, משא"כ יותר ממ' סאה א"א לטלטלו אפילו ע"י כתפין כיון "שאם יטלטלו ישבר".

**ג]** ואפשר דיש כאן מחלוקת ביסוד החסרון של כלי הבא במידה במה שאינו דומה לשק, דלהריטב"א הוא משום שמחמת כבדו אין בכח אדם לטלטלו, [וכ"כ בתפא"י אות י"א]. אבל להר"ן החסרון הוא שהכלי מצד עצמו אינו יכול לשאת תכולתו שהכלי ישבר.

וכדברי הר"ן מבואר בר"ש וברא"ש וברע"ב במתני' דידן שכ' "אם יטלטלו הכלי ישבר", וכ"כ ברש"י חגיגה כו: וכן ברש"י שבת לה.[[4]](#footnote-4), [ועי' מש"נ לקמן פרק י"ח משנה א'], ועי' עוד סימן.. מש"נ בזה.

**השידה והתיבה וכוורת וכו'**

**ד] יש** להעיר מדוע תני במתני' לכל הני ששה סוגי כלים, שידה תיבה וכו' ומדוע לא קאמר במתני' בסתמא דכל כלי שיש בו ארבעים סאה טהור חוץ מהכלים העשויין לטלטול, [ועי' מה שנתבאר בזה בעזהי"ת בסימן...].

***השידה***

**ה] ברא"ש** כ' כמין ארון עץ עשוי למרכבת נשים, וכ"כ רש"י בשבת דף מד: [ד"ה מוכני], ובתוס' שם [ד"ה מוכני] הקשו לרש"י, דכיון שעגלה זו עשויה למדרס, הרי מדרס טמא גם בכלי של ארבעים סאה, כיון דמבואר בגמ' בכורות לח. דמדרס לא הוקש לשק ולכן גם פשוטי כלים טמאים במדרס.

ולכן נחלקו תוס' ונקטו דהשידה עשוייה לכלים ולא למדרס, ועי' רמב"ם פיהמ"ש כאן דכ' שידה "תיבה של עץ" ומשמע כהתוס' שעשוי להניח בה כלים, ולא כרש"י שהיא מרכבת נשים, ועי' תוס' מנחות דף לא. שכ' ליישב שיטת רש"י דשידה זו אינה עשויה למדרס אלא להעביר ממקום למקום ולכן אין לה תורת מדרס.

**מחלוקת הראשונים אם כלי הבא במידה טמא מדרס**

**ו]** בעיקר דין זה אם יש טומאת מדרס בכלי גדול של מ' סאה, נחלקו הראשונים, התוס' בשבת [דף פג:] [ד"ה נלמדנה], ודף מד: [ד"ה מוכני] כ' דכלי הבא במדה מקבל טומאת מדרס, כיון דמדרסות לא הוקשו לשק, וכן כ' התוס' הרא"ש שם.

ומאידך דעת הרמב"ן בשבת דף פג: בסוף דבריו דכלי הבא במידה טהור גם מטומאת מדרס, וכ"כ במיוחס לר"ן שבת [מד:], וכן בריטב"א שם, ובביאור הפלוגתא עי' הערה[[5]](#footnote-5).

ובדעת הרא"ש יש להקשות דלכאו' דבריו סותרין, דבשבת דף מד: כ' דמרכבת נשים אפילו גדולה מ' סאה מקבלת טומאת מדרס, [והקשה לרש"י], ואילו כאן פירש הרא"ש דשידה היא מרכבת נשים ומבואר דאינה מקב"ט.

**ובתוס' אנשי שם** כ' בשם **המים טהורים** דהכא הנידון במתני' הוא לענין טומאת מת, וע"ז מבואר דשידה טהורה מטומאת מת, ואף דאמרי' [בב"ק כה.] דכל פשוטי כלי עץ שמטמאים מדרס מטמאים נמי טומאת מת מק"ו עיי"ש, וא"כ הכא נמי כיון דטמא מדרס יטמא טמא מת, אכן תירץ שם דהרא"ש ס"ל כהתוי"ט [בפרק כ"ד] דכלי הבא במדה שאני דאף דטמא במדרס אינו מקבל טומאת מת, ושפיר י"ל דהכא איירי לענין טומאת מת [ובביאור דברי התוי"ט יבואר בעזהי"ת להלן פי"ח מ"א ב'].

***כוורת הקש***

**בדין כלי עץ אם תלוי בכל הגדל בקרקע או צריך עץ ממש**

**ז] בתוס' רעק"א** הביא קושיית **תוס' שבת סו.** [ד"ה כוורת] מדוע כוורת הקש מקב"ט והרי בפרשה כתיב רק כלי עץ עור ובגד ושק ולא נזכר בתורה "קש" לקבלת טומאה.

ותי' התוס' שם בתרי אופנים א) דקש נמי חשיב "עץ" כיון דפרי שאכל אדם הראשון של חיטין היה, ב) עוד תי' דבאמת כוורת הקש מקב"ט רק מדרבנן, מבואר בזה דהתוס' ס"ל דכלי עץ דאמר רחמנא לטומאה צריך שיהיה עץ ממש, ולא אמרי' דכל הגדל בארץ יחשב כלי עץ.

ועי' תוס' שבת פד. [ד"ה מפץ] דכ' דשיפה וגמי נמי טמא רק מדרבנן. הרי מבואר בתוס' דס"ל כפי דכ' הרעק"א בשם תוס' סו. ד"כלי עץ" לקבלת טומאה צריך שיהיה עץ ממש, ולא כל דבר הגדל באדמה חשיב כלי עץ.

**אולם** **ברמב"ם** פ"א מכלים הי"ג מבואר דכל הגדל בארץ נחשב כלי עץ. [ועי' עוד מש"כ בזה לעיל פ"ג גבי כלי זפת, ועי' להלן פרק כ' משנה ג', ועי' להלן פי"ז מט"ו הרימון והאגוז שחקקום, ועי' עוד בר"ש לקמן פי"ז מי"ז].

ו**עי' בר"ש כת"י** שכ' וחשיבא כלי עץ "לפי שהם קשים" וכעי"ז כ' הרע"ב, מבואר דס"ל דהגדר הוא שכל הגדל בארץ והוא "קשה כעץ" חשיב כלי עץ.

**נמצא ג' שיטות** א. **לתוס'** רק עץ עצמו חשיב עץ, ולא כל דבר הגדל מהאדמה, ב. **להרמב"ם** כל הגדל מהארץ הוי כלי עץ, ג. **ולהרע"ב והר"ש כת"י** כל מה שגדל מהארץ "וקשה", חשיב כלי עץ.

***בור ספינה אלכסנדרית***

**ח]** **ברמב"ם ובר"ש** ביארו שהיא ספינה גדולה שפורשין בה לים הגדול, ועושים בתוכה כלי גדול כמו בור ונותנים לתוכו מים שישתו ממנה אנשי הספינה.

**ויש להקשות** דהא הבור שבספינה עשוי להיות מטלטל ע"י הספינה, ומאי שנא מדרדור עגלה דמבואר בסיפא דמתני' דכיון דעשוי לטלטל ע"י עגלה אפילו יותר מארבעים סאה טמא, וא"כ הכא נמי הבור עשוי להיות מטלטל ע"י הספינה.

**וביארו בזה** דחלוק ספינה מעגלה, דעגלה היא עצמה נחשבת דבר המטלטל, משא"כ הספינה עצמה נחשבת עשוייה לנחת, וכמבואר בגמ' שבת דף פג: דהספינה עצמה אינה מטלטלת מלאה וריקנית, ולכן י"ל דמטעם זה גם הבור שבתוכה חשיב דאינו מטלטל, אלא שבתוס' שבת דף פג: [ד"ה לאפוקי] הקשו מדוע הספינה גופא לא תחשב מטלטלת, וביארו תוס' דעיקר הילוכה מחמת המים עכ"ד.

ובאמת יש לעי' בביאור תוס' מה החסרון בזה דמטלטלת מחמת המים והא סוף סוף הספינה מטלטלת, ועי' רמב"ן שם שכ' דטלטול ע"י אדם בעינן, והעירו דהרי גם המטלטלת ע"י שוורים, לאו אדם הוא ומבואר בגמ' שבת פד. דשמיה טלטול, אלא דצ"ל דהאדם מנהיג את הבהמה וחשיב מטלטל ע"י אדם, אך קשה דא"כ גם בספינה נימא דהאדם מנהיג הספינה וצ"ע. ועי' חזו"א הוספות לאהלות [סוף פ"ט]. [מהגר"ר שמואלביץ שליט"א].

***שיש להם שוליים***

**ט] ברמב"ם** פיהמ"ש מבואר דהוא בסיס העשוי מגופו של כלי, ועשוי למטרה שיעמוד על הקרקע ולא יהיה אפשר שיתגלגלו, וכן מבואר ברמב"ם ביד החזקה [פ"ג מכלים ה"א] דכ' דצריך שיהיה להם שוליים "כדי שלא יהיה נח להתגלגל" עכ"ד, ומבואר חידוש דכלי גדול ואין לו שוליים, כיון 'שנח להתגלגל', חשיב כמו דרדור עגלה, דאפילו גדול מ' סאה נמי מקבל טומאה, וקשה א"כ מדוע לא מנה ר' יהודה במנין הכלים המקבלים טומאה גם כלי שאין לו שוליים, [ועי' סימן... מש"נ בזה בהרחבה ליישב].

אמנם **בריטב"א** [עירובין יד:] כ' דבאין להם שוליים "אפילו הם קטנים הרבה אין תורת כלי עליהם" ואינו מקב"ט. וצ"ע מדוע באין לו שוליים לא יחשב כלי.

ועי' **ברע"ב** שכ' שיש להם שוליים היינו "שאין תחתיהן חד למטה אלא רחב ויושב על הקרקע", והיינו דלפי"ז אין שוליים היינו דתחת הכלי הוא חד ואינו יכול לעמוד על הארץ, ולכן אינו כלי, וי"ל דזה נמי כוונת הריטב"א דאם מלמטה הוא חד אפילו כלים קטנים אין להם תורת כלי שאינם יכולים לעמוד[[6]](#footnote-6).

***ארבעים סאה בלח שהם כוריים ביבש***

**י] עי' ר"ש כת"י** דנסתפק בכלי צר וארוך שאין בו גודש המגיע לכוריים האם מקבל טומאה, דהיינו האם סגי בארבעים סאה בלח או דצריך שיהיה גם כוריים ביבש, ועי' **ברש"ש** כאן שכ' דצריך כוריים ביבש, **ובחזו"א** [סי' כ' סק"י] דלא צריך כוריים ביבש אלא תלוי רק במ' סאה.

***ושאר כל הכלים בין מקבלין בין אינם מקבלין טמאין דברי ר"מ***

**יא] וברמב"ם פיהמ"ש** כ' וז"ל הן הן בלבד שאנו מדקדקים בהם כמה הן מחזיקים [דהיינו הכלים שנמנו בתחילת המשנה], **אבל "שאר כלי עץ"** בין שהיו מקבלים ארבעים סאה או יותר מכך הרי הם מתטמאין עכ"ל. ויש לעי' במה קמיירי שאר כלי עץ טמאים.

**ובמשנ"א כ'** דקאי על סתם כלי שאין ידוע אם עשאו לנחת או לטלטל, אלא שהקשה ממה דמסיימת המשנה אין בין ר"מ לר"י אלא רק עריבת בעה"ב, וקשה דהרי נחלקו ר"מ ור' יהודה בכל סתם כלים ולא רק בעריבת בעה"ב, ועיי"ש מש"כ בזה.

**וברא"ש כאן** כ' וז"ל "ושאר כל הכלים חוץ ממה שנמנו כאן אפילו מקבלים שיעור זה טמאים, **כיון שעשויין לטלטל כשהם מלאים** וכדאמר ר' יהודה עכ"ל, מבואר דשאר כלים הכוונה לשאר הכלים העשויין לטלטול כשהם מלאים כמו דרדור עגלה וכו' דבזה מודה ר"מ לר' יהודה דטמאים[[7]](#footnote-7), ועי' עוד סימן... מה שנתבאר בזה.

***דרדור עגלה***

**יב] עי' ברע"ב** וכן **בר"ש** [כת"י] דסבר האי תנא טלטול ע"י שוורים שמיה טלטול, מבואר דהוא עגלה המטלטלת ע"י שוורים, וחשיב דבר המטלטל, ועי' תוס' אנשי שם כאן.

**במשנ"א כאן וברש"ש שבת דף פד.** הקשו מדוע הגמ' בשבת פד. לא מייתי ראיה ממתני' שדרדור עגלה טמא, הרי מבואר דטלטול ע"י שוורים שמיה טלטולו, [ובתוס' שבת פד. ד"ה ולחנניה כתבו דאם היה אפשר לגמ' להוכיח ממתני' בכלים הוי ליה לגמ' להוכיח].

ובמשנ"א תי' דדרדור עגלה מטלטל ע"י גלגלים הקבועים בה או שאר תחבולות עיי"ש[[8]](#footnote-8), מיהו להרע"ב והר"ש דכ' דהוא מטלטל ע"י שוורים אכתי קשה.

**בדברי הגמ' בשבת מד: דמוכני אינו מקבל טומאה מ"ש מדרדור**

**יג] בגמ' שבת מד:** מבואר דמוכני שאינה נשמטת משלים כל השידה לארבעים סאה וחשיב כלי הבא במידה ואינו מקבל טומאה ועי' ברש"י שכ' דמוכני הוא אופנים של המרכבה.

והקשה **במיוחס להר"ן** דנהי דהמוכני משלים למ' סאה והוי כלי הבא במידה, אבל הרי המוכני הוא אופנים העשויים לטלטל העגלה, ומאי שנא מדרדור עגלה דמבואר במתני' דמקבל טומאה, כיון דעשוי לטלטל, הרי גם מוכני דהוי גלגלים שעשויים לטלטל העגלה צריך להיות טמאים, והניח בצ"ע.

**וראיתי בחזו"א** סי' כ' סקי"א שעמד בזה מעצמו וכ' ליישב דכיון דא"א לטלטל את השידה כשהיא מלאה אלא רק באופן שהיא לא מלאה והיינו שיושבים בתוכה ולכן טהורה, [משא"כ דרדור עגלה עשוייה להטלטל מלאה ולכן טמאה, ועי' להלן אות ט"ז שהובא ר' נחמיה בתוספתא דכל שהדרך לטלטלו כשאינו מלא נמי טמא, ובחזו"א כ' אפשר דרבנן לא נחלקו, ולכאו' כאן מבואר דנחלקו עיי"ש].

***ובור ספינה קטנה***

**מדוע בור ספינה קטנה נחשב דבר המטלטל**

**יד]** יש לעי' "מהו בור ספינה קטנה", ומדוע טמא, **וברמב"ם** [פ"ג מכלים ה"ב] כ' "בור ספינה קטנה שאינה יכולה להלך באמצע הים הגדול וכו', טמא שלא נעשו מתחילתן אלא להטלטל מלאים" עכ"ל. מבואר דהוא בור שבתוך ספינה קטנה, והטעם דטמא משום שעשוי להיות מטלטל.

**ויש להקשות** דכיון דמיירי בבור מ' סאה מדוע טמא ובמה נחשב מטלטל, ואי נימא משום שהוא עשוי להיות מטלטל ע"י הספינה בים, יקשה מאי שנא מבור ספינה אלכסנדרית דהיא נמי עשוייה לטלטל בים וטהורה, וכ' תוס' שבת פג: [ד"ה לאפוקי] דמה שמטלטל ע"י המים לא נחשב מטלטל, וא"כ מדוע בור ספינה קטנה נחשב למטלטל.

**ועי' תוי"ט** שביאר 'שאין נכנסים בה הרבה בני אדם. על כן אין נותנים בו מים בבור כי אם מעט עכ"ד', וביאור דבריו דאף שהבור מחזיק מ' סאה, אבל מ"מ אין רגילים למלאות אותו אלא קצת, ולכן הוא מטלטל מלא וריקם, [ועי' להלן אות ט"ז].

**ובמלאכת שלמה** כ' דאפשר דהיינו ספינת הירדן המבואר בשבת דף [פג:] דטמאה, ומפרש בגמ' הטעם שטמאה משום שטוענים אותה ביבשה ומורידין אותה למים, ובזה הוא נחשב מטלטל, ושוב כ' המלאכ"ש דלא מסתבר הכי משום דבירדן המים מתוקים ולא צריך לעשות בור לשתייה עיי"ש.

ולולי דבריו היה אפשר דגם בירדן פעמים שאין המים ראויים לשתיה, ואדם רוצה לשתות מבור מים שהכין לו וצ"ע. ועי' עוד מש"כ לבאר בהרחבה בענין זה בסימן....

***והארון***

**באיזה ארון מיירי ומדוע הוא עשוי לטלטול**

**טו]** יש לעי' מהו ארון זה, דנחשב דבר העשוי להיות מטלטל, ומקב"ט אפילו ארבעים סאה, ובמה הוא חלוק משידה תיבה ומגדל דאינם מקבלים טומאה.

**ויתכן לבאר** דהכא מיירי על ארון של מתים שנושאים את המת בלויית המת, וכבר מצינו כמה פעמים במשניות דתני "ארון" בסתמא, והכוונה שם היא לארון של מת, [עי' מתני' מעשר שני פ"ה מי"ב, ומתני' שבת פכ"ג מ"ד, וסנהדרין פ"ו מ"ה, ואהלות פ"ט מט"ו בכל דוכתא מוזכר "ארון" בסתמא ומיירי על ארון של מתים].

ומעתה א"ש דכיון דרגילים לשאת המתים בהם בזמן לווית המת, לכן "ארון" נחשב כלי העשוי לטלטל מלא וריקם, שהרי הוא עומד להיות מטלטל על ידי אדם, והוי דומיא דשק.

אלא שיש להעיר שהרי היו קוברים בארונות, וא"כ הרי הארון עשוי להיות לנחת לאחר שיקברו אותו, ומדוע הוא נחשב מטלטל.

**אכן יש לבאר** בזה **עפמש"כ תוס' חגיגה כו:** דהתם מבואר בגמ' דשולחן של מקדש הוא נחשב כלי העשוי לנחת, [ומקב"ט משום שהיו מגביהים אותו לעולי רגלים], והקשו תוס' הקשה הר"ר אלחנן והרי כל שנים שהיו ישראל במדבר היו מטלטלין אותו ומדוע נחשב עשוי לנחת, ותי' תוס' דאחר שהגיע לנוב וגבעון ובית עולמים כבר היה עשוי לנחת,

ושוב כ' תוס' ולא נראה דכיון דהיתה מטולטלת כבר אף שבאה לבית עולמים לא נפקע מידי קבלת טומאה ראשונה, ועיי"ש בתוס' מה שתי עוד.

עכ"פ חזינן משולחן של מקדש דכל שהוא מטלטל ועתיד להגיע אח"כ למקום המנוחה, כיון דעכשיו הוא מטלטל הרי הוא מקבל טומאה כדין דבר המטלטל, ושוב מה שמניחים אותה אינה נחשבת עשוייה לנחת[[9]](#footnote-9).

***שאין עשויין לטלטל אלא מה שבתוכן***

**טז] בראב"ד בהשגה** [פ"ג מכלים ה"א] כ' דכוונת המשנה כאן דרגילים לטלטל הכלי רק באופן שהוא מלא, ולא פעמים ריקן ופעמים מלא[[10]](#footnote-10).

**ובתוי"ט** כאן כ' בשם מהר"ם לבאר באופ"א דהני כלים רגילים ליתן בהם רק מעט ולא למלאותן, וזה הכוונה "שאינן מטלטלין אלא במה שבתוכן", דהיינו שרגילין ליתן בו דבר מועט ולטלטלו, ונמצא דהוא ראוי לטלטלו עיי"ש[[11]](#footnote-11).

***אין בין דברי רבי מאיר לדברי רבי יהודה אלא עריבת בעל הבית***

**מהו עריבת בעל הבית**

**יז] כ' הרמב"ם והר"ש והרע"ב** דר"מ לא מנה עריבת בעל הבית בין הטמאים שמע מינה טהור, ואילו ר"י לא מנה אותם אותם בטהורים ש"מ טמא, ויש לעי' וכי התנא מנה את כל הכלים בעולם ובמה נחלקו, אכן הביאור הוא דכאן יש מהות מיוחדת של כלי, והיה צריך למנותו דיש בו ריבותא**,** ויש לעי' מה המיוחד בכלי זה.

**א) בראב"ד** [בהשגה על הרמב"ם פ"ג ה"א] כ' לבאר דכלי זה עשוי לטלטל גם מלא וגם ריקם ואנן בעינן שיהיה עשוי לטלטל רק מלא, והראב"ד ביאר הלשון במשנה וז"ל ראה מה הלשון אומרת "שאינם עשויין לטלטל אלא במילואן". ובאמת צ"ב טעם הדבר. מה גרע מה שמטלטל גם בעודו ריקן והרי העיקר הוא דמטלטל גם בעודו מלא דבזה הוא דומה לשק. וצ"ע.

**ב) עי' ברמב"ם בפיהמ"ש** מש"כ, ונראה בס"ד בביאור כוונת הרמב"ם דס"ל "דעריבת בעל הבית" הוי כלי שלא ניכר מתוך מציאות הכלי שהוא עשוי לטלטל, וגם לא ניכר מתוך מציאות הכלי שהוא עשוי לנחת, ובזה נחלקו, דר' יהודה ס"ל דבכדי לטמא צריך שיהיה ניכר מתוך מציאות צורת הכלי שעשוי לטלטל, וכאן שלא ניכר יהיה טהור, משא"כ ר"מ ס"ל להיפך דדוקא כלי שניכר מתוכו שעשוי לעמוד כגון שיש בו שוליים טהור, אבל כאן יהיה טמא. [ועי' בביאורים בהרחבה בעזהי"ת בסימן...].

**ג) בסדרי טהרות** ביאר דעריבת בעל הבית הוא כלי שפעמים הוא עשוי לנחת ופעמים מטלטלין אותו, ונחלקו ר"מ ור' יהודה מהו הסתמא שלהם, דר"מ למד דהוא נחשב לדבר המטלטל ולכן טמא, ואילו ר' יהודה למד דהוא נחשב לדבר של נחת. [מיהו קשה לפי דבריו נמצא דהוא מחלוקת מסויימת גבי עריבת בעל הבית, ואטו היו צריכים לפרט כל סוגי הכלים, אכן י"ל דיש כאן פלוגתא בסוג כלי מסויים כמו עריבת בעל הבית דפעמים מטלטלין אותם ופעמים מניחין אותו איך דנים אותו] וצ"ע.

**ד) ועי' חזו"א** פ"כ סקט"ו מש"כ בביאור הפלוגתא, ועיי"ש שכ' דאין אנו יכולים לדעת ולדמות מעריבת בעל הבית לכלים שלנו, ועיקר תכלית הלימוד הוא לידיעת התורה עיי"ש.

**בדברי ר' נחמיה בתו"כ דכלי מ' סאה דמטלטל בנשתייר בו מקב"ט**

**יח] בר"ש הביא מהתו"כ** [שמיני פרשה ו' הלכה ז] ר' נחמיה אומר קופות גדולות והסאין הגדולים שמחזיקים מ' סאה בלח שהן כוריים ביבש, הרי אלו טמאין "אף על פי שאין מיטלטלין במילואן מטלטלים במשתייר מהן" עכ"ד. ויש לעי' מה איכא בכלים אלו ובמה חלוקים משאר כלי הבא במידה דטהורים.

ו**בראב"ד** בתו"כ כ' וז"ל פי' דמטלטל מלא וריקן, דלאו דוקא מלא אלא אפי' מקצתו, ודוקא הנך שמפני שהם קלים וחזקים אדם יכול לטלטלן עם מקצת מה שבתוכה, משא"כ בשידה ותיבה ומגדל והדומה להם שמפני שהם כבדים אין דרך לטלטלם בזמן שיש בתוכם שום דבר, וכוורת הקש וכוורת הקנים אע"פ שהם קלים חלשים הם ואינם יכולים לקבל טורח הטלטול בזמן שיש בתוכן כלום, עכ"ל. מבואר בדבריו דקופות הללו אפשר לטלטלם כשנשתייר בהם קצת, כיון שהם קלים וחזקים, אבל כלים אחרים א"א לטלטלם או מפני שהם כבדים מאד, או שהם קלים ואינם יכולים לקבל טורח הטלטול.

והנה מבואר בראב"ד חידוש דלר' נחמיה כל כלי מ' סאה שאפשר לטלטל אותו אפילו בעודו ריק ולא ישבר מקבל טומאה, וזהו חידוש[[12]](#footnote-12).

אכן היה אפשר לפרש באופ"א דבאמת גם ר' נחמיה סובר דכלי גדול ארבעים סאה אינו מקבל טומאה אפילו אפשר לטלטלו ריקן, אלא שהטעם הוא משום דסתם כלי שיש בו ארבעים סאה אין הדרך לטלטלו כלל, דכיון במילואו לא שייך לטלטלו, שוב ממילא אין הדרך לטלטלו גם כשהוא ריקן, משא"כ קופות הללו הם כלים שהדרך לטלטלם לכשנשתייר בהם קצת, ולכן אף שבתחילה א"א לטלטלם, אבל אחר שנשתייר בהם "הדרך לטלטלם" ולכן מקב"ט[[13]](#footnote-13).

**ועי' בקרבן אהרן** על התו"כ כ' וז"ל ואחר שאינם עשויין לנחת תמיד, שאם אינם מטלטלין מלאים, מטלטלין הם כאשר נפחתו במה שנשתייר בהם טמאין, "שאינו טהור אלא העשוי לנחת תמיד" עכ"ל, מבואר בדבריו דלר' נחמיה בעינן עשוי לנחת תמיד, וי"ל כמש"נ דסתם כלי הבא במידה הוא עשוי לנחת תמיד דאין רגילים לטלטלו, אבל כאן דרגילים לטלטלו בשיורו אינו עשוי לנחת תמיד.

**ובחזו"א [כ' סקי"א]** כ' לצדד דאין מחלוקת בין ת"ק לחכמים, וגם חכמים מודו לר' נחמיה בזה, אלא שזה נכלל בשאר הכלים המקבלים טומאה עיי"ש. ולולי דבריו היה נראה דחכמים ס"ל דבעינן שיהיה הדרך לטלטלו בעודו מלא, וזהו דרדור עגלה שהוא מטלטל מלא, ולא סגי במה דרך לטלטלו בעודו ריקן, מיהו יעוי' תוי"ט דמבואר בדבריו דגם דרדור עגלה הוא מטלטל בקצת.

**בדיני כלי הבא במדה בשאר מיני הכלים**

**כלי עור**

**יט]** כתב הרמב"ם פ"ג ה"ב כ' וכן כלי עצם **וכלי העור** המקבלים ארבעים סאה טהורים, וכ"כ בר"ש כת"י דאף כלי עור הוקש לשק וטהור, אמנם עי' לקמן פכ"ו מ"ו דהר"ש הביא התוספתא בב"ב פרק ד' ה"ד ושם איתא השידה והתיבה והמגדל של עצם ושל עור רבי מטמא ור' יוסי בר' יהודה מטהר, ובזר זהב שם ביאר בטעמו של רבי שמטמא משום שלא הוקשו לשק. נמצא דנחלקו בזה תנאי[[14]](#footnote-14).

**כלי עצם**

בדין **כלי עצם** הבא במידה, מצינו בתוספתא [בב"ב דכלים פ"ד ה"ד] השידה והתיבה של עצם נחלקו תנאי לרבי טמא ולר' יוסי ב"ר יהודה טהור, וביאר ב'זר זהב' דלרבי טמא כיון דכלי עצם לא הוקשו לשק, ועיי"ש דלגרסת הגר"א גרסי' בתוספתא גם כלי עור עיי"ש, ומ"מ ברמב"ם פ"ג ה"ב פסק דגם כלי עצם וגם כלי עור המקבלים ארבעים סאה טהורים.

**כלי חרס**

**כלי חרס** המקבל ארבעים סאה, בתוספתא [בב"ק דכלים פ"ג ה"ג], מפורש דטמא, וזהו משום שלא הוקש לשק, וכן להדיא בגמ' שבת פג: גבי ספינה של חרס דלא נאמר בכלי חרס מטלטל מלא וריקם, [ורק משום הטעם דדרך אניה בלב ים לכן טהור], וכן פסק הרמב"ם פי"ט מכלים ה"ג עיי"ש.

**כלי מתכות**

**כלי מתכות** כתב הרמב"ם פ"א מכלים ה"ט, "אפילו תיבה או מגדל וכיוצא בהן של מתכת שהן מקבלין ארבעים סאה בלח או יתר מקבלין טומאה שנאמר כל דבר אשר יבא באש" עכ"ל. מבואר ברמב"ם דצריך דרשא דכלי מתכות של מ' סאה מקבל טומאה, ודרשי' מקרא "דכל דבר אשר יבא באש", ובאמת צ"ב מדוע בעינן קרא לטמאותו, תיפו"ל משום כלי מתכות דלא הוקשו לשק, ומדוע בעינן קרא דמקבל טומאה, [ועי' משנ"ט, ועי' מש"נ בזה בהרחבה בביאורים].

בתוספתא בבא מציעא פ"א ה"א איתא "והעושה כלים מן העקל שהוא עשוי להכביד בו את הספינה ומכלי גדול שעשאו לגבות בו את המכס ר' מאיר מטמא וחכמים מטהרין" ולכאו' מבואר מחלוקת תנאים בדין כלי הבא במידה במתכות, אכן עי' בביאור הגר"א שם דמיירי על כלי עץ המצופה מתכת ובזה נחלקו דלר"מ נחשב ככלי מתכות וטמא, ולחכמים נחשב ככלי עץ וטהור.

**כלי זכוכית**

כתב הרמב"ם פ"ג ה"ג דיש חילוק בין שידה תיבה ומגדל לשאר כלים וז"ל השידה התיבה והמגדל של זכוכית הבאים במדה טהורין, ושאר כלי זכוכית אף ע"פ שמקבלין ארבעים סאה הרי הן מקבלין טומאה, וזה חומר בכלי זכוכית מכלי עץ עכ"ל, ויש לעי' בטעם הדבר, ועי' ראב"ד שם מה שביאר בכוונת הרמב"ם, ועי' חידושי ר' ליב מאלין ח"ב [סי' ע'] מש"כ בזה.

**כלי אבנים וכלי אדמה**

בתוספתא בב"מ פ"ה ה"א איתא "כלי גללים וכלי אבנים וכלי אדמה הבאין במדה ר' מאיר אומר הרי הן ככלים וחכמים אומרים הרי הן כאוהלין", ויש לעי' דהא לכאו' ממ"נ צריך להיות טהורים דאם הוי כלים הרי כלי גללים טהורים, ואם הוי אהלים הרי גם טהורים, ומה הפלוגתא ביניהם.

ועי' ביאור הגר"א שם, וביתר ביאור בחסדי דוד, [ולכאו' זה כוונת הגר"א], דהנידון הוא לגבי לחצוץ בפני הטומאה, והיינו דכלי גללים ואבנים אינם חוצצים בפני הטומאה כמבואר באהלות, ומ"מ הפלוגתא היא בכלי הבא במדה אם חשיב כלי ואינו חוצץ או דהוי אהל וחוצץ, וצ"ע מה הטעם של ר"מ שאינו כאהל, והרי לא יהיה גרע מכלי עץ הבא במדה דחשיב כאהל וחוצץ בפני הטומאה ועיי"ש בחסדי דוד מה שביאר בזה.

**בדין 'כלי הבא במדה' לשאר דיני התורה**

**כ]** מצינו בכמה דוכתי דכלי הבא במדה דארבעים סאה לא הוי כלי לענין שאר דיני התורה.

**א). אהלות** [פ"ט מי"ב] דלחכמים אף דכלים לא נעשים אהל לחצוץ בפני הטומאה כלי הבא במדה נעשה אהל לחצוץ בפני הטומאה.

**ב). ברמ"א** סימן שי"ד פסק להלכה דכלי הבאה במדה יש בה איסור בנין וסתירה בשבת, דהוי "בנין" ולא כלי, ומקורו מהתרומת הדשן סימן ס"ה, וכן מבואר בפשוטו בגמ' עירובין דף לה. ובריטב"א שם.

**ג). בתוספתא ריש מסכת ידים** מבואר דאין נוטלים ידים מכלי הבא במדה הרי דהוא חסרון של כלי גם לענין הלכות נטילת ידים.

**ד). במג"א** [או"ח סימן ר"מ] כ' לגבי תשמיש המטה במקום שיש ספרים, דכלי הבא במידה חולק רשות לעצמו וא"צ עוד כסוי על הספרים שתוכו, והביאו המשנ"ב שם.

**ה). הרמ"א** בשו"ת סימן ל"ד דן להתיר לישב ע"ג תיבה "הבאה במידה" שיש בה ספרים, משום שהיא חולקת רשות לעצמה, עיי"ש.

**ו). אם מצרף לחלה**, דאם הוי כלי מצרף ואם הוי אהל ובנין אפשר דלא מצרף, עי' דרך אמונה ביכורים פ"ו ס"ק קל"ח מש"כ האחרונים בזה.

**קשה מדוע בעינן בכלי הבא במידה ילפותא משק**

**כא]** ומעתה יש להקשות דכיון דחזינן דאף בשאר דיני התורה לא הוי כלי, מדוע כתבו הראשונים דהטעם דכלי הבא במדה טהור הוא משום דילפי' משק, והרי שק הוא דין מסויים לענין טומאה, ובשאר דיני התורה לא ילפי' משק. [ועי' מה שכ' לבאר בזה בביאורים].

וכעי"ז יש להקשות בהא דנתבאר בתוספתא וברמב"ם דכלי חרס וכלי מתכות "מקבלים טומאה" גם כשבאים במדה, ומשום שלא הוקשו לשק, וצ"ב דהא כשם שלכל דיני התורה כלי מתכות מ' סאה חשיבי בנין ולא כלי, כגון לענין איסור שבת ונטילת ידים וכו', ה"ה נימא הכי גם לגבי קבלת טומאה דהוי בנין ולא כלי[[15]](#footnote-15), **ועי' מש"נ בזה**.

**בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד בכלי העשוי לנחת פחות ממ' סאה**

**בשיטת הרמב"ם בדין כלי העשוי לנחת**

**כב] ברמב"ם** [פ"ג כלים ה"א] כ' וז"ל כל כלי עץ העשוי לנחת אפילו אינו מקבל אלא דבר מועט אינו מקבל טומאה לא מדברי תורה ולא מדברי סופרין עכ"ל. מבואר ברמב"ם דאף כלי קטן פחות ממ' סאה טהור משום עשוי לנחת.

עוד כתב הרמב"ם שם וז"ל וכל כלי עץ שהוא עשוי להתטלטל מלא וריקם כשק אפילו היה מחזיק מאה סאה הואיל ואינו עשוי לנחת הרי זה מקבל טומאה דין תורה כשאר כלי קיבול עכ"ל.

ויש לעי' א"כ מה נאמר במתני' בדין כלי הבא במדה המחזיק ארבעים סאה, שהרי מבואר ברמב"ם דאם עשוי לנחת אפילו פחות ממ' סאה טהור, ואם הוא עשוי לטלטל אפילו מאה סאה נמי טמא, נמצא דאינו תלוי כלל במ' סאה, אלא העיקר תלוי אם עשוי לנחת או לטלטל.

אכן הביאור בדברי הרמב"ם מבואר מתוך המשך דברי הרמב"ם שם, [וכ"כ כתבי הגר"ח אהלות], דהרמב"ם מיירי באופן שיחד האדם לנחת ובזה טהור אפלו פחות ממ' סאה, וכן אם יחדו לטלטול בזה טמא אפילו יותר ממ' סאה, אבל דין מ' סאה נאמר בסתם כלים שאין בהם יחוד האדם, דבהם גודל הכלי יקבע הגדרת הכלי דסתם כלי פחות מ' סאה עשוי לטלטל, ואם יותר ממ' סאה עשוי לנחת.[[16]](#footnote-16).

יש לדון בכלי קטן שמתחילתו נעשה בסתמא דדינו דמקבל טומאה, ואח"כ יחד האדם את הכלי לנחת, האם נימא דמעתה שוב אינו מקבל טומאה, או דנימא דצריך שמתחילת עשייתו יעשה באופן שהוא לנחת, ועוד יש לשאול מה הדין אם הכלי כבר נטמא ואח"כ יחדו לנחת האם נימא דגם יפקע טומאתו[[17]](#footnote-17) [ועי פ"כ מ"ה מש"נ בזה בעזהי"ת].

**בשיטת הראב"ד, וביאור פלוגתת הרמב"ם והראב"ד**

**כג] ובראב"ד בהשגה שם** נחלק ע"ז וכ' דכלי העשוי לנחת פחות ממ' סאה חשיב כלי, וכ' על דברי הרמב"ם וכ' וז"ל "דבר זה איני יודע מאין הוציאו אלא משולחן של מקדש ומנורה בחגיגה כו: וכו' וכ' ואינו מחוור דהתם איסורא נמי איכא בטלטולם כו' עכ"ל, מבואר בדברי הראב"ד דמודה דכל דיש איסור לטלטל הכלי אפילו פחות ממ' סאה טהור מדין כלי העשוי לנחת, אלא דנחלקו הרמב"ם והראב"ד במקום שהאדם יחדו לנחת[[18]](#footnote-18).

**ובחזו"א [כ"א ו] הקשה דהראב"ד** עצמו בהשגה [פ"ה מכלים ה"ה] כ' בדין פתליה טמאה וחסינה טהורה [המובא לקמן כלים פט"ז מ"ה], וביאר הראב"ד הטעם דחסינה טהורה משום שאינו עשוי לטלטל, והתם איירי באופן שאין בו מ' סאה, ועי' מקד"ד [נד] עמד בזה ומש"כ.

**וביאר החזו"א** שם דהיכא שהכלי מצד עצמו עומד לנחת ולא לטלטל ואין כיוצא בו עשוי לטלטל גם הראב"ד מודה בזה דטהור אפילו פחות ממ' סאה, ופלוגתת הרמב"ם והראב"ד הוא באופן שהכלי מצד עצמו אינו עומד לנחת אלא שהאדם עשה יחוד לנחת דלהרמב"ם יחוד מועיל, ואילו להראב"ד צריך שמצד עצמו יהיה עומד לנחת, ונקט הראב"ד דכל שיש איסור לטלטלו הוא נחשב שמצד עצמו הוא עומד לנחת גם בלא יחוד האדם, [ועי' כתבי הגר"ח דביאר דבזה נחלקו הרמב"ם והראב"ד].

**בטורי אבן** [חגיגה כו.] הקשה להראב"ד מהגמ' במגילה כו: דמבואר דארון קודש נחשב כלי העשוי לנחת, ואף שאין איסור לטלטלו, וגם אינו גדול ארבעים סאה. ועי' מקד"ד [נ"ד ה'] מש"כ בזה דהתם איירי בכלי הבא במידה ויש בו מ' סאה, ובמגי"ה על המקד"ד הוכיח דאיירי במקבל מ' סאה דאיירי לסתום פתח שיש בו מקום לכניסת אדם שהוא ג' על ג' ברום אמה שזה גודל מ' סאה. ויש שכ' לתרץ עוד דהתם הוא דומה לפתיליה דהוא עומד לנחת.

# פרק ט"ו משנה ב'

**משנה זו עוסקת בדיני טומאה בכלי אפייה של נחתומים ושל בעלי בתים, ומבואר במתני' כמה דינים שונים בכלי האפייה.**

**ראשי פרקים לנקודות שיבוארו במשנה זו**

א. **ארובות של נחתומים**, ויבואר להלן בעזהי"ת **א)** כמה שיטות בראשונים מהו צורת כלי זה, **ב)** האם הטומאה היא מדאוריתא או מדרבנן, [פשוטי כלי עץ] **ג)** מבואר דמיירי בשל נחתומים ולא בשל בעל הבית, מה החילוק ביניהם, **ד)** מבואר במתני' דשל בעל הבית מועיל לסרק ולכרכר, ויבואר להלן האם ר"ש במתני' נחלק בזה.

ב. **דף של נחתומים,** א) מה יסוד המחלוקת דר"א וחכמים, והאם נחלקו בכל מחובר לקרקע, ב) עי' גמ' בב"ב סו. אם מיירי בפשוטי כלי עץ או כלי מתכת ג). מאי שנא מדברי הגמ' שבת נח. דמבואר דקבע זוג בדלת נשאר טמא.

ג. **סרוד של נחתומים**, א) נחלקו הראשונים מהו צורת הכלי דסרוד, ב) מה החילוק בין סרוד של נחתומים לשל בעל הבית, ג) משמע דלא מועיל כאן לסרק ולכרכר, אלא צריך גיפוף לעשותו לבית קיבול, ועי' תפא"י ד) מבואר דבית קיבול מסלק החסרון של סרוד.

ד. **ר' שמעון אומר אם התקינו להיות קורץ עליו**, מצינו כמה דעות על מה ר"ש נחלק, עי' אליהו רבה, משנ"א, ועי' תפא"י..

ה. **המערוך** טמא, נחלקו הראשונים מהו מערוך, ועי' אליהו רבה מש"כ בזה, ועי' כ"מ ותוי"ט שכ' דהוא תלוי בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד, האם זהו מדברי ר"ש או מדברי ת"ק.

***ארובות של נחתומים טמאות***

**כמה שיטות בביאור צורת הכלי של ארובות**

**א]** **הרמב"ם** גרס 'ארוכות' של נחתומין, והם לוחות האופים שמסדרין עליהם את הבצק. וכ"כ ביד החזקה [פ"ה מכלים ה"א] עיי"ש, וכ"כ הרא"ש כאן שהנחתום מסדר עליו הבצק ועורכו ומקרבו אצל התנור.

**ובראב"ד** בהשגה שם נחלק כ' דארוכות היינו כמו 'ערוכות', והוא "הקטוף", ועי' רש"י מנחות נה: "קיטוף" היינו שמחליק פניה במים, וצ"ל דבארוכות היה מונח המים בהם מקטפים הבצק.

ומאידך ברמב"ם שם [פ"ה מכלים ה"א] כ' דקיטוף נעשה ב"סרוד" המובא להלן במתני, וז"ל "סרוד" של נחתומים - שנותנים בו המים שמקטפים בו", והראב"ד השיג שהוא להיפך, והיינו ד'סרוד' הוא כלי שמוליכים בו הבצק לתנור, ו'ארובות' הוא כלי שנותנים בו המים שמקטפים[[19]](#footnote-19).

**בר"ש** במתני' כ' בזה ג' פירושים א) הביא הערוך שגרס 'ארובות' שהוא עריבות של נחתומים שלשין עליהם את הלחם, ב) 'ארוכות' לוחות ארוכים 'שמקריבים' עליהם הלחם עיי"ש, ולכאו' הכוונה בזה למש"כ הרמב"ם והרא"ש שמקרבו אצל התנור, וביעב"ץ גרס 'שמקריצים' הלחם, ג) עוד פי' שעורכין עליו הלחם עיי"ש.

ולכאו' גם לפי' הב' וגם לפירוש הג' הוא אותו כלי שגם עורכים עליו את הבצק וגם מקרבים בו את הלחם, אלא שנחלקו איך מתפרש הלשון "ארוכות" האם על שם שהם "לוחות ארוכים" או ערוכות על שם "עריכה", אבל לפירוש א' הוא כלי אחר שהוא עריבה שלשים בה את הבצק].

**ב]** בעדויות פ"ז מ"ז ארובות של נחתומים הוא אחד מהדברים שהעידו שהם טמאים, דלא כר' אליעזר שמטהר, והנה במתני' לא נזכר שיטת ר"א דמטהר, ובתוס' אנשי שם כאן עמד בזה מדוע לא נזכר כאן שיטת ר"א דמטהר.

בענין פשוטי כלי עץ

***ארובות של נחתומים טמאות***

**ג] ברמב"ם פיהמ"ש וברע"ב** כאן כ' דהטומאה דמתני' היא מדרבנן, משום דהוי פשוטי כלי עץ דטמאים מדרבנן, והביא הגמ' בב"ב דף סו. דפשוטי כלי עץ טמאים מדרבנן. וכ"כ הראב"ד בעדויות פ"ז מ"ז, ובתוס' שאנץ שם, אכן מצינו כמה דעות בראשונים ובאחרונים דדינא דמתני' הוא דין טומאה דאוריתא.

**במשנ"א** כאן הביא שיטת הש"ך יו"ד [סימן ר"א סקע"ו] בשם הב"ח דפשוטי כלי עץ שיחדן לערוך עליהם הפת או למלאכה אחרת טמאים מדאוריתא, ולפי"ז הטומאה במתני' כאן היא מדאוריתא, ועיי"ש במשנ"א שתמה עליו לא ידעתי מנ"ל הא, אכן הביא דברי המל"מ בשם הרשב"א כדלהלן.

**במל"מ** [פ"ד מכלים ה"א] הביא שיטת **הרשב"א** בב"ב סו. דפשוטי כלי עץ שמשמשי אדם וכלים טמאים מדאוריתא, **וכן דעת הרמב"ן** שם, וכן הביא הר"ן שם לדעה זו, וכן שיטת **היראים** [מצוה תכ"ד] דפשוטי כלי עץ משמשי אדם ומשמשי משמשיו מקב"ט מדאוריתא, ועי' לקמן פכ"ב דכן נקט האבהא"ז פ"א מבית הבחירה הי"ח] בשיטת הרמב"ם דפשוטי כלי עץ משמשי אדם וכלים טמאים מדאוריתא, [ועי' להלן אות ט' דבסדרי טהרות נקט דכן דעת הר"ש].

ולפי"ז יש לדון אם כאן נחשב משמש אדם ומשמשי משמשיו, ועי' **תוס' חגיגה דף כד:** [ד"ה לא צריכא] דכ' דדף של נחתומים חשיב משמשי אדם וגם משמשי אדם, ועי' **ר"ן** בב"ב סו. דביאר הטעם דדף של נחתומים נחשב משמש אדם ומשמשי אדם משום "שלשין בו ומניחין בו כליהם", ולכן טמא. [ועי' תוס' מנחות צו: מש"כ בזה], ומעתה נמצא לפי"ז דארובות שלשים בהם ומניחים כליהם, ומקרבים לתנור, טמאים מדאוריתא[[20]](#footnote-20).

עוד מצינו **שיטת הגר"א** כלים ריש פ"ב דכל כלי עץ פשוט 'רחב' מקב"ט מדאוריתא דנחשב בית קיבול, וכן מבואר ברש"י מנחות צו: [ד"ה טמאה] לגבי שולחן של מקדש דכיון דהוא רחב חשיב כבית קיבול, ועי' תוס מנחות שם שצידדו כן עיי"ש, ועי' עוד מש"נ בזה להלן פכ"ב. ולפי"ז אם מיירי כאן בארוכות שהם רחבים יהיו טמאים מדאוריתא.

**ד] שיטת הרשב"ם** בב"ב דף סו. [ד"ה לעולם] בסוה"ד, דלמסקנא פשוטי כלי עץ טהורים אפילו מדרבנן, ובתשובת **הרי"ד** [סי' ס"ב] כ' להקשות על שיטה זו ממתני' כאן דמבואר דפשוטי כלי עץ טמאים, [ועי' עוד כמה משניות להלן פכ"ד דפשוטי כלי עץ טמאים מדרבנן]. **ועי' חזו"א** [סימן כ' סק"ג] שתמה עליו ממתני' והניח בצ"ע. [ועי' לקמן פכ"ב].

***ושל בעלי בתים טהורות***

פלוגתת הרמב"ם והראב"ד מה החסרון בשל בעלי בתים

**ה]** בביאור הדין דשל בעלי בתים טהורות, **כ' הרמב"ם** דשל בעלי בתים אין להם צורת כלי אא"כ צבען וכו', וכ"כ ביד החזקה [פ"ה ה"א] דהחסרון הוא שאין להם צורת כלי, **וכ"כ הרא"ש והרע"ב**, והיינו דאף דפשוטי כלי עץ טמאים מ"מ צריך שיהיה להם צורת כלי.

אולם **הראב"ד** בהשגה על הרמב"ם [פ"ה ה"א] כ' דהטעם הוא משום דבעלי בתים אין תשמישן תדיר "ולא מייחדו לכלי" ואילו נחתומים מייחדי, והביא ראיה מהתוספתא לדבריו דאיתא שם ארובות של בעה"ב טהורות עד שייחדן לכלי, [והובא בר"ש כאן] דמבואר דהוא תלוי ביחוד, והחסרון הוא מה דאין יחוד לכלי, ולכאו' להראב"ד באמת אין דין של צורת כלי, ועי' להלן [אות ו'] דנחלקו הראב"ד והרמב"ם בכמה דוכתי לשיטתייהו אם יש דין צורת כלי או לאו.

**ועי' בר"ש** כאן שכ' נמי דהטעם דשל בעה"ב טהור משום "דלא מייחדי לכלי עד שיסרק", ולכאו' מבואר נמי דנקט כהראב"ד דהטעם משום דאין בעה"ב משתמש בהם תדיר ואינו מייחד אותם לתשמיש אינו כלי[[21]](#footnote-21).

**והנה הראב"ד הביא דברי** התוספתא להוכיח כדבריו דהוא תלוי ביחוד האדם, ויש לעי' איך יתרץ הרמב"ם דברי התוספתא, ובמשנ"ט הביא מהראב"ד עדויות פ"ז מ"ז שהביא התוספתא בגירסא אחרת עד 'שיחזירם' לכלי, וי"ל דהכוונה היא עד שיעשה צורת כלי[[22]](#footnote-22).

פלוגתת הרמב"ם והראב"ד לשטתייהו בכמה דוכתי

**ו]** מצינו דפליגי הרמב"ם והראב"ד לשיטתייהו בכמה מקומות.

**א)**. **ברמב"ם** פ"ה ה"א כ' הקופה משיעשה שתי צפירות והערק משיעשה בה צפירה אחת וכו' [דין זה מובא במתני' לקמן פט"ז מ"ג], וכ' הרמב"ם דכבר יש לה צורת כלי, והראב"ד שם השיג על הרמב"ם וכ' והטעם מפני שהאדם משתמש באלו כמו שהם.

**ב)** וכן נחלקו לשיטתייהו **הרמב"ם והראב"ד** פי"ח מכלים ה"י דלהרמב"ם כל כלי שנפסדה צורתו נטהר מלבד כלי חרס, ואילו הראב"ד נחלק דכל המשניות מלאים דתלוי בראוי למלאכתו הראשונה, והיינו דאפילו נפסדה צורתו אינו חסרון עיי"ש.

ג) ועי' עוד שנחלקו הרמב"ם והראב"ד לשיטתם פ"ב מכלים ה"ח בדין צורת כלי, [משנת טהרות][[23]](#footnote-23).

האם בכלי קיבול נאמר דין צורת כלי ומיוחד לתשמיש

**ז] יש לדון להרמב"ם** דהחסרון כאן הוא משום דאין צורת כלי, האם בכלי קיבול גם נאמר ההלכה של צורת כלי, והיינו כלי קיבול שאין בו צורת כלי האם מקבל טומאה.

**ובמשנ"א להלן סוף משנה ו'** כ' דדין צורת כלי הוא הלכה דוקא בפשוטי כלי עץ, אבל בכלי שיש לו בית קיבול לא צריך שיהיה לו צורת כלי.

ועי' משנת טהרות כאן שהביא כמה ראיות מהרמב"ם דגם בבית קיבול צריך שיהיה לו צורת כלי, ועי' עוד כמה ראיות בענין זה בהערה[[24]](#footnote-24)

**וכן יש לדון להראב"ד והר"ש** האם כשיש בית קיבול נמי צריך שיהיה יחוד לתשמיש, או דכשיש בית קיבול אפילו בלא יחוד נמי טמא[[25]](#footnote-25).

**והנה באליהו רבה** כאן בתו"ד ביאר במתני' ד"גפפו טמא", דהוא משום דכל שיש בית קיבול לא בעינן יחוד לתשמיש, והביא ע"ז הגר"א לשון המשנה [פי"ז מט"ו] "העושה כלי קיבול מ"מ טמא"[[26]](#footnote-26).

***דף של נחתומין שקבעו בכותל ר"א מטהר וחכמים מטמאים***

**ח]** **עי פירוש הרמב"ם** לוח פשוט שעורכין עליו את הבצק, ועי' פירוש ר' האי גאון שפירש הוא לוח גדול שהנחתום נותן עליו את הבצק עד שיחמיצו דהיינו שנותן עליו הבצק שיתפח

**אם מיירי בדף של מתכת או גם של עץ**

**ט] ברמב"ם פיהמ"ש** הביא הגמ' בב"ב דף סו. דמבואר שם דמתני' כאן מיירי בדף של מתכת, אבל בדף של עץ כיון שכל טומאתו היא מדרבנן, כיון שקבעו בכותל טהור לכו"ע.

**י] ועי' לשון הר"ש** בגמ' "מוקי לה אף בדף של מתכת", ומשמע דפליגי גם בשל עץ, ויש להקשות דבגמ' שם להדיא דלא כן [ועי' נו"ב תנינא ק"ט].

ועי' **סדרי טהרות** דכ' דהר"ש סובר כהרמב"ן והרשב"א בב"ב סו. דפשוטי כלי עץ המשמשי אדם וכלים טמאים מדאוריתא, ובכה"ג משכח"ל דכלי עץ שוה לכלי מתכות. והא דמבואר בגמ' שם דבכלי עץ שחברו יהיה טהור לגמרי, מיירי בדף של נחתומים שהוא משמש רק אדם או רק משמשי אדם, ולכן הדין הוא דטהור.

בדין מחובר לקרקע

**יא] יש להקשות** דבמתני' מבואר דחכמים סברי בדף שחיברו לכותל טמא, וקשה דלעיל פי"א מ"ב מבואר דכל המחובר לקרקע טהור והתם לא פליגי חכמים.

**ובמשנ"א** לעיל פי"א מ"ב ביאר בזה דהתם הוא בנה הדף מעיקרא על דעת לקבוע בדלת ולכן טהור, משא"כ כאן בנה הדף שישמש ככלי בפנ"ע ואח"כ חזר וקבעו ובאופן זה לא פקע טומאת הדף.

**ובנוודע ביהודה** [תנינא יו"ד ק"ט] תי' דלעיל הוא משמש עם הקרקע ולכן טהור, משא"כ כאן הוא תלוי על הכותל, אבל אינו משמש יחד עם הכותל ולכן לחכמים טמא, [ובחזו"א סי"ט סק"א מבואר נמי דנקט כהנו"ב וכדלהלן אות י"א].

**ביאור מחלוקת ר"א וחכמים בדין מחובר לקרקע**

**יב] עי' חזו"א** [סי"ט סק"א] שהקשה מהגמ' בשבת דף נח: דמבואר שם בברייתא דזוג שקבעו בדלת במסמרים טמא, ומשום דכל הכלים יורדין מטומאתן רק בשינוי מעשה והחיבור לדלת לא חשיב שינוי מעשה.

**והקשה החזו"א** דמשמע דגם ר"א מודה שם דטמא ולא חשיב החיבור לדלת שינוי מעשה, וא"כ קשה מאי שנא הכא דדף של נחתומים שקבעו בכותל טהור, ותי' דהכא איירי שמעיקרא עשה הדף ע"מ לקבעו בכותל ולכן חשיב מחובר לקרקע וטהור, משא"כ התם עשה הזוג לשימוש בפנ"ע, ואח"כ נמלך לקבעו בדלת ושם גם ר"א מודה שטמא.

ושוב הקשה החזו"א דכיון שעשה הדף מעיקרא בכדי לקבעו בדלת א"כ מאי טעמא דחכמים שמטמאים, ומאי שנא מכל מחובר לקרקע שטהור, וביאר החזו"א דס"ל לחכמים דמחובר לקרקע הוא דוקא במשמש עם הקרקע, אבל כאן הוא משמש בפנ"ע אלא שבפעל מחובר וזה לא נחשב מחובר לארץ, מבואר בדבריו כדברי הנודע ביהודה ולא כהמשנ"א.

ועי' עוד בביאור פלוגתת ר"א וחכמים בקובץ כנסת ישראל תרצ"ד סי' קמ"ט מש"כ מרן הגר"א וסרמן זצ"ל בזה, [ועי' מש"נ ריש פרק כ"ו בענין כל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה ואינם עולים אלא בשינוי מעשה, מה שנתבאר בענין זה].

***סרוד של נחתומין טמא ושל בעלי בתים טהור***

**יג] מצינו כמה שיטות בראשונים בביאור הכלי דסרוד**

**א) בר"ש** הביא פי' הגאון דלשין עליו את הלחם, [ולעיל בארובות הר"ש כ' בפירושו הא' שלשין עליו הלחם, וצ"ל דהגאון יבאר לעיל בארובות כפי שאר הפירושים שם].

**ב) ברמב"ם** פיהמ"ש כ' דהוי כלי עץ שמשתמשים בו בעת הלישה לרחיצת ידים ולסוך בו פני הפת, וביד החזקה [פ"ה ה"א] פירש שנותנים בו המים שמקטפין בו טמא.

**ובכסף משנה** שם הקשה דא"כ הרי יש לו בית קיבול למים ומדוע של בעלי בתים טהור, וכ' דאפשר דכוונת הרמב"ם שנותנין עליו הכלי של המים, והיינו דסרוד הוא כלי פשוט שמניחין עליו הכלי של המים [והובא בתו"ח כאן].

**ג) ובראב"ד** בהשגה כ' ד"סרוד" הוא שמוליך עליו המקרצות לתנור עכ"ל. והוא כמו שפירש הרמב"ם בארובות של נחתומים.

**מה החילוק בין סרוד של נחתומים לשל בעלי בתים**

**יד] ובביאור החילוק** בין סרוד של נחתומים שטמא, לסרוד של בעלי בתים שטהור, יעוי' בראב"ד בהשגה פ"ה מכלים ה"א דביאר דהחילוק הוא דשל בעלי בתים אינו מיוחד לתשמיש, אבל של נחתומים מיוחד לתשמיש, וכן ביאר הראב"ד עדויות פ"ג מ"ט עיי"ש.

**אולם ברמב"ם** לא נתפרש להדיא מדוע של בעלי בתים טהור, והנה בארובות כ' הרמב"ם דהחסרון הוא בצורת כלי, אבל כאן לא פירש להדיא הטעם, ואולי סמך על מש"כ בארוכות וצ"ע.

**בהא דבסרוד לא נזכר סרקו וכרכמו, אלא גיפוף**

**טו] עוד יש להעיר** דלגבי ארובות של נחתומים מבואר במתני' דבשל בעלי בתים אם סרקן וכרכמו טמא, ואילו הכא לגבי סרוד לא נזכר סרקן וכרכמן, אלא גפפו שנעשה בית קיבול, וצ"ע מדוע כאן נזכר תיקון של בית קיבול, ולעיל נזכר תיקון של סרקן וכרכמו, ועי' תפא"י אות ל"ד מש"כ בזה.

**ובמשנ"א** כתב [בסוף ד"ה ר"ש אומר] דכל כלי לפי דרכו דארוכות דרכו בסירוק וכרכרום ולכן מפרש להאי תיקון, ואילו בסרוד הדרך לעשות גיפוף ולכן מפרש לתיקון זה. ועי' להלן שהמשנ"א ביאר דגפפו הוא מסגרת לנוי.

**ובאליהו רבה** כ' וז"ל ובסריד סרוק וכרכום לא מהני משום דצריכי ליה לתשמישים אחרים, ולהכי לא מהני ביה יחוד, אא"כ גפפו טמא משום כלי קיבול דכלי קיבול מ"מ טמא עכ"ל.

***גפפו מארבע רוחותיו טמא***

**טז]** יש לעי' מה החידוש שטמא והרי נעשה בית קיבול ובוודאי יהיה טמא.

**ובמשנ"א** עמד בזה, וכ' דמיירי במסגרת לנוי אבל אם מיירי שגפפו במסגרת גובהה שהיא עשויה לקבלה פשיטא שטמא.

**ובאליהו רבה** מבואר כאן חידוש הוא דאפילו אינו מיוחד לתשמיש כל שיש בו בית קיבול טמא[[27]](#footnote-27).

***נפרץ מרוח אחת טהור***

**בהחילוק מטבלה שנחלקה לשנים דהגדול טמא אף שנפרץ**

**יז]** יש להקשות ממתני' לעיל פי"ב מ"ז דמבואר דטבלה שנחלקה לשנים החלק הגדול טמא ואף שהוא פרוץ מרוח אחת.

**והראב"ד** עדויות [פ"ג מ"ט] הקשה כן, וכ' ליישב בזה דבסרוד איירי בפשוטי כלי עץ של בעל הבית וכיון דאינו משתמש בו אלא לפעמים, ממילא כיון שהוא פשוט הרי הוא "כנסר בעלמא" ואינו כלי תשמיש כלל והוא טהור, אבל טבלה היא מיוחדת לתשמיש, ולכן דינה כפשוטי כלי עץ דמקבלת טומאה "מדין פשוטי כלי עץ".

**ובחזו"א** [סי' ט"ו סק"ח] כ' ליישב לשיטת הרמב"ם והרע"ב דביארו התם דמיירי בטבלה שהיא של כלי חרס, די"ל דבכלי חרס לא בעינן שיהיה מגופף מכל הד' רוחות כיון דהוא תלוי בדין "תוך" ושם תוך איכא גם בג' רוחות, משא"כ כאן איירי בכלי עץ דבעינן בית קיבול ובעינן שיהיה מכל הד' רוחות דומיא דשק, עיי"ש.

אך אכתי קשה מלעיל פ"ב מ"ג לגבי מחתה פרוצה דמבואר שם דטהור והתם איירי בכלי חרס, והחסרון הוא דאינו מגופף מד' רוחות, הרי מבואר דגם בכלי חרס צריך שיהיה מוקף מכל הד' רוחות. והנה הרע"ב לעיל פ"ב פי' דמחתה פרוצה היינו דאין לה כלל דפנות, ולפי"ז א"ש, אולם בהגר"א שם כ' דאיירי באופן שנפרץ מרוח אחת, וכן שיטת הר"ש במקוואות [פ"ד מ"ב] דבית קיבול מג' רוחות לא הוי כלי[[28]](#footnote-28). ולפי"ז קשה מדוע הכא החלק הגדול טמא והרי אין לו ד' מחיצות, -משנת טהרות-, [ועי' עוד מש"נ לעיל זכור ליצחק פי"ב מ"ז].

**ובמשנה אחרונה** ביאר בזה דכיון דהגיפוף דהכא לא נעשה בתורת בית קיבול אלא הוא גיפוף נמוך, אלא הוא נעשה בתורת צורת כלי, א"כ כל שנפחת מרוח אחת כבר נתבטל כאן הצורת כלי, וא"ש היטב דאם היה מדין בית קיבול באמת אף מג' רוחות לא בטל ממנו שם בית קיבול אבל הכא לא הוי בית קיבול כלל.

***ר' שמעון אומר אם התקינו להיות קורץ עליו טמא***

**בפלוגתת ר"ש וחכמים**

**יח] יש לעי'** במה נחלק ר"ש, ועי' משנה אחרונה שכ' שר"ש נחלק על שני הבבות והיינו דלת"ק בארוכות צריך מעשה של סרקו וכרכמו, ובסרוד צריך מעשה של גפפו, אבל ר"ש אומר דכל שהוא מייחדו לתשמיש סגי בזה ולא בעינן מעשה בגוף הדבר. ולפי"ז ביאר המשנ"א דברי התוספתא עיי"ש[[29]](#footnote-29).

**ובאליהו רבה** כ' "ור"ש מחמיר בסרוד דאפילו התקינו סגי" עכ"ל, ולכאו' כוונתו דלת"ק בעינן שיהיה גפפו והיינו שיעשה בית קיבול, אבל יחוד לא מהני, ואילו לר"ש מהני יחוד [אולי התקינו היינו יחוד ע"י מעשה, אבל לת"ק גם זה לא מועיל].

**ועי תפא"י** בועז [אות א'] שביאר באופ"א דיסוד המחלוקת היא דלר"ש אף באופן שפרץ מרוח אחת על מנת לקרוץ עליו טמא דחשיב שינוי מעשה בגוף הדבר ועיי"ש שכ' דחכמים סבר דצריך שיוסיף עליו אבל מה שקלקל מה שהיה קודם לא מהני עיי"ש.

**ובתוספתא** הובא בר"ש כאן איתא "ר"ש אומר מפני מה סרוד של נחתומים **הפרוץ** (גי' הגר"א) טמא, מפני שהוא קורץ עליו ומוליך עליו מקרצות לתנור, ושל בעל הבית אם התקינו להיות ומוליך עליו מקרצות טמא", ע"כ עיי"ש דלא נזכר שיטת ת"ק בסרוד כלל.

***וכן המערוך טמא***

**יט] ברמב"ם פיהמ"ש** כ' הלוח שמסדר עליו הנחתום את הלחם, ויש לעי' מה החילוק בין זה לבין ארובות של נחתומים, ואולי כוונתו כאן לאחר שהוציא הלחם מן התנור, דכ' לדמות זה לשתים המערכת בלחם הפנים דשם מיירי בלחם שכבר נאפה שנותנין אותו על שולחן.

**וברמב"ם** ביד החזקה [פ"ה ה"א] כ' "והלוח שעורכין עליו מתטמא", ולכאו' כוונתו למערוך, ועי' בראב"ד כ' זה שיבוש, ויש לעי' מה כוונת הראב"ד להקשות ומדוע הוא שיבוש.

**ובכסף משנה** ביאר דהראב"ד למד דהא דמבואר במתני' דהמערוך טמא הוא מדברי ר"ש, ואין הלכה כר"ש, ואילו הרמב"ם למד דהמעריך טמא הוא מדברי ת"ק, ולכן נחלק עליו הראב"ד וכ' דהוא שיבוש **וכ"כ התוי"ט** כאן.

**ובסדרי טהרות** ביאר דהקושיא היא מה נתחדש בדין זה של המעריך והרי דין זה כבר נתפרש בארוכות שדף שנותנין עליו את הבצק הוא טמא ומאי קמ"ל.

**ועי' בר"ש וברא"ש** שביארו דהוא עץ ארוך אמה ומרדדין בו הרקיקין וביעב"ץ כ' מתגלגל עיי"ש. וזה לכאו מערוך שלנו, ו**עי' משנ"א**.

**כ] באליהו רבה הקשה** דבשלמא להרמב"ם א"ש מה דהוא טמא, כיון שהוא עשוי לקבלה דומיא דשולחן, אבל לפירוש הר"ש צ"ע מדוע טמא, והרי הוי פשוטי כלי עץ ואינו מקבל כלום עיי"ש. ולכאו' יש לעי' מה קושייתו, והרי גם להרמב"ם הרי מיירי הכא על פשוטי כלי עץ דטמאים מדרבנן, וא"כ נימא הכי גם להר"ש דמערוך טמא מדרבנן מדין פשוטי כלי עץ.

**ואפשר לבאר כוונת האליהו רבה** בתרי גווני א. יתכן דנקט הגר"א דטומאה דמתני' היא טומאה דאוריתא, דהנה דעת הגר"א לעיל פ"ב דשולחן רחב הוא טמא מדאוריתא כיון שנחשב עשוי לקבלה, ומעתה ס"ל דלהרמב"ם דמיירי בדף שמעריך עליו הלחם הוא רחב ומקבל טומאה מדאוריתא, [וכן ארוכות וסרוד ודף של נחתומים נמי מיירי ברחבים שהם טמאים מדאוריתא], אבל להר"ש דמיירי במערוך שהוא עץ ארוך ודק הרי אינו רחב, ואינו מקבל טומאה מדאוריתא.

**עוד יש לבאר** דלעולם מתני' בטומאה דרבנן, אלא דגם פשוטי כלי עץ צריך שיהיה משמש אדם וכלים ולכן שולחן דהוי פשוטי כלי עץ המשמש אדם וכלים טמא מדרבנן, וכן א"ש להרמב"ם דדף שמעריכים עליו הלחם הוא גם משמש להניח עליו והוי כשולחן שמשמש אדם וכלים, אבל להר"ש קשה כיון דמערוך משמש רק את האדם שמרדד עמו את הבצק, אבל אינו משמש כלים ומדוע טמא, ואפילו מדרבנן צריך להיות טהור[[30]](#footnote-30).

# פרק טו משנה ג

***ים נפה של סילתין טמא ושל בעלי בתים טהור***

**א] מצינו כמה דרכים בביאור המשנה**

**ברמב"ם פיהמ"ש והגר"א דמיירי בכלי שתחת הנפה**

א) **ברמב"ם** פיהמ"ש כאן מבואר דקאי על הכלי שתחת הנפה שמנפים לתוכו את הסולת, וכן מבואר בגר"א בא"ר, ולכן של סלתין טמא, ויש לעי' מה החידוש בזה שטמא והרי יש לו בית קיבול. ועוד יש לעי' מדוע של בעלי בתים טהור, [ובחזו"א סי' כ' סק"ה עמד בזה בסוף דבריו והניח בקושיא]**.**

וברמב"ם ביד החזקה פרק ה' מכלים ה"א מבואר שכלל דין נפה של סלתים בדיני צורת כלי, ומשמע דהחסרון בשל בעלי בתים הוא שאין לה צורת כלי ולכן טהור, וצ"ל דבשל סלתים יש לה צורת כלי[[31]](#footnote-31).

ב) בתפא"י [מ"ב - מ"ג] ביאר דכאן מיירי שהוא מנפה לתוך משטח פשוט, והים נפה הוא מסגרת מסביב הכלי, וא"כ בשל סלתין כיון דמיירי בסולת חשוב והוא רוצה במה שנדבק בצדדי הכלי, נמצא שעשוי לקבלה ולכן מקב"ט, אבל של בעלי בתים אין הסולת שלהם כ"כ נקי וחשוב ואינם חסים על הקמח שנדבק בצדדים, נמצא דאינו עשוי לקבלה ולכן טהור וא"ש היטב[[32]](#footnote-32).

**בשיטת הר"ש דמיירי על הנפה עצמה**

**ב] ברע"ב בר"ש וברא"ש** ביארו דהוא נפה ארוגה משער שמוציאה קמח בלי סובין דהיינו נפה, וסביבותיו זר של עץ, ובזה של סלתין טמא ושל בעלי בתים טהור. ומבואר דמיירי על הנפה בעצמה ולא על מה שתחתיה.

**וגם** בזה יש לעי'מה החידוש דשל סילתין טמא והרי יש כאן בית קיבול, שהרי מקבל את הסובין ויש סביבותיו זר של עץ, **ועוד יש לעי'** מדוע של בעלי בתים טהור והרי יש לו בית קיבול.

**ועי' חזו"א** [סי' כ' סק"ה], שכ' וז"ל נראה דלא חשיב כלי קיבול כיון דלא עשוי להחזיק מה שבתוכו, וכו' אין לו טומאה מהתורה, ומיהו יש בו טומאה מדרבנן שגזרו על המשמש קיבול כל דהו, וצריך שיהיה צורת כלי ולא נתגלה לן איזה צורת כלי חסר לשל בעל הבית עכ"ל.

ולכאו' ביאור כוונת החזו"א דאין הכברה באה להחזיק את מה שבתוכה, אלא לסלק את הסובין מהקמח, והוי בית קיבול שאינו עשוי לקבלה ולכן אינו טמא מהתורה, אבל מדרבנן אפילו בית קיבול כל דהו טמא והיינו דאפילו אינו עשוי לקבלה טמא[[33]](#footnote-33), אלא שיש תנאי להרמב"ם צריך שיהיה צורת כלי, ולכן של בעלי בתים טהור כיון דאין לו צורת כלי.[[34]](#footnote-34), ועי' עוד בחזו"א שכ' בהמשך דבריו של בעלי בתים לא מייחדי, וצ"ל דהוא לשיטת הראב"ד והר"ש דאין דין צורת כלי, אבל יש דין שיהיה "מיוחד לתשמיש" כאן אינו מיוחד לתשמיש.

ובענין בית קיבול של פסולת אם נחשב בית קיבול, עי' עוד להלן משנה ה' לענין רחת, ועי' משנה ו' לענין עכבר, ועי' עוד לקמן פט"ז מ"ו בענין קסיה לשיטת הראב"ד שם ועי' עוד לקמן פט"ז מ"ז בענין מלקוט של בקר ובחידושי הגר"א שם.

**בקושיית החזו"א מהגמ' בביצה כג:**

**ג] בחזו"א** שם הקשה מביצה דף כג: דמבואר דריחים של פלפלין טמאים משום כלי כברה, ופי' תוס' שם בשם הירשלמי דכברה מקבלת את הסובין ולכן מקבלת טומאה, הרי דגם נפה המקבלת את הסובין חשיב בית קיבול וטמאה משמע מדאוריתא, והוסיף דאפילו אי נימא דרבנן גזרו עליה משמע דגזרו אפילו בשל בעל הבית[[35]](#footnote-35), והניח בקושיא, ועי"ש דכ' לבאר באופ"א לולי דברי הראשונים דאיירי בכלי פשוט עיי"ש[[36]](#footnote-36).

**בביאור המשנ"א דמיירי בנפה המתפרקת**

**ד] במשנה אחרונה** ביאר כאן באופן חדש וראייתו מהתוספתא כאן, דאיתא בתוספתא [מובא בר"ש כאן] "מפני מה נפה של סלתים טמא מפני שהוא מחזירו לכלי, ושל בעלי בתים טהור עד שיחזירו לכלי, רבי שמעון בן יהודה אומר משום ר' שמעון אף של סלתים טהור עד שיחזירו לכלי" ע"כ

**וביאר** דאיירי שסילק את היריעה מתוך הנפה בכדי לכבסה, והנידון כאן הוא לטמאות את היריעה כשהיא בפנ"ע, ובזה מחלקת המשנה בין של סלתין לבין של בעלי בתים, דשל סלתין עומד להיות מתפרק שרגילים לכבסו ולהחזירו, ולכן לא בטל שם כלי ממנו, משא"כ בשל בעלי בתים אינו עשוי לפרק אותו ולכן אם פירק אותו בטל ממנו שם כלי.

ונמצא לפי דבריו דנאמר כאן הלכה בכלי של פרקים, והחילוק הוא אם רגילים לפרקו ולהחזירו לכלי או לאו. דאם רגילים לפרקו ולהחזירו מקב"ט, ואם לאו אינו מקב"ט. וזה כוונת התוספתא שמחזירו לכלי.

**ה]** הנה לקמן פרק ט"ז מ"ג איתא לגבי "ים נפה" דטהור עד שיעשה להם דור אחד לרוחב שלהם, והיינו מסגרת סביב, אבל בלא"ה טהור, ובמשנ"א לקמן שם עמד בזה מאי שנא הכא דטמא הנפה בלא המסגרת, וביאר דהתם עתיד לבנותו ולא בנה המסגרת ולכן טהור, משא"כ כאן דיש כבר את המסגרת טמא.

**מאיזה מין עשוי הנפה דמתני'**

**ו]** **מצינו ג' שיטות** מאיזה מין עשוי הנפה, **בר"ש ברא"ש** מבואר דאיירי כאן על נפה עשויה מן השער, **וברמב"ם** ביד החזקה מבואר דאיירי בעשוי מן העץ ועי' עוד **בראב"ד** דאיירי על העשוי מן העור. ויש לעי' כאן מה המחלוקת, ועי' במשנ"א דכ' העשוי מן השער נתרבה לטומאה וכמבואר בגמ' שבת.

***ר' יהודה אומר אף של גודלת טמא מושב***

**ז] עי' ברמב"ם** שהוא כלי עץ שיושבת בו הנערה בעת שהיא סורקת את ראשה כדי שיתקבץ מה שיפול מראשה, ומבואר במתני' דהוא טמא מדין מדרס.

**ועי' תפא"י** שהקשה מאי קמ"ל והא פשיטא שיהיה טמא מדרס עיי"ש בכל דבריו, ולכאו' היה אפשר לדון ליישב דאינו עומד לישב עליו אלא בכדי לקבל את מה שנופל מהראש, וא"כ סד"א דאינו נחשב למדרס, ועי' עוד להלן אות ח'.

**בחזו"א** [ס"כ סק"ו] הקשה אמאי לא חשיב בית קיבול דהרי הוא עומד לקבל את מה שיפול מראשה, וכ' לדמות זה לבית הרעי כדמבואר להלן פי"ז מ"ב.

**ח] ברמב"ם** כ' במתני' והלכה כר' יהודה **ועי' תוי"ט** דאין בזה מחלוקת.

**ויש להקשות** דלקמן סוף פרקין איתא דהאירוס לר' יהודה טמא מדרס מפני שהאליית יושבת בתוכו, **וכ' הרמב"ם** שם ואין הלכה כר' יהודה, וביאר הטעם "כי הכלי הזה לא נעשה לישב עליו" עכ"ד, מבואר דכלי שלא נעשה למטרה של ישיבה, אף אם יושבת עליו אינו נעשה מדרס. וקשה דבמתני' כתב הרמב"ם והלכה כר' יהודה, והרי גם כאן לא נעשה למטרה של ישיבה, ומדוע הכא נעשה מדרס, ואולי נימא לדברי התוי"ט דבאמת נעשה גם למטרה של ישיבה ולכן טמא מדרס.

**ובחזו"א** [ס"כ סק"ו] הביא דהרמב"ם בחיבורו לא הזכיר דינא דמתני', וכ' די"ל דבאמת יש מחלוקת ורבנן פליגי על ר' יהודה, ואף דבמתני פסק כר' יהודה, אפשר דחזר בו הרמב"ם בחיבורו לפסוק כרבנן, וביאר החזו"א הטעם משום דאינו עומד למדרס, ולכן הרמב"ם בחיבורו פסק כרבנן דאינו טמא מדרס, ואי נימא כהחזו"א יתיישב היטב הרמב"ם לקמן מ"ו דכ' דאין הלכה כר' יהודה מהאי טעמא דאינו עומד למדרס, [ועי' עוד מש"כ לקמן סוף משנה ו' להביא עוד בנידון זה ממתני' לקמן פכ"ג, ועי' עוד לקמן פכ"ו מ"ה].

# פרק טו משנה ד'

***כל התלויים טמאין חוץ מתלוי נפה וכברה של בעל הבית דברי רבי מאיר****,* ***וחכ"א כולם טהורין חוץ מתלוי נפה של סלתין וכו' מפני שהן מסייעין בשעת המלאכה***

**א] כתבו הר"ש והרע"ב** בהטעם דלר"מ התלויים טמאים משום דהתלוי הוא חיבור לכלי, **ובתוי"ט** הביא כאן דברי המשנה לעיל [פי"ב מ"ב] כל המחובר לטמא טמא, ובחזו"א [ס"כ סק"ז] לכאו' מבואר דהוא טמא מדין ידות [וכדיבואר להלן].

**ותלוי נפה וכברה של בעל הבית טהור**, כ' תוי"ט הטעם משום שאותן התלויין אינם מחוברים תמיד, וא"כ אי"ז מספיק חיבור ואף לא חשיב ידות.

**ובדעת חכמים** דפליגי וסברי דכל התלויין טהורים חוץ מתלוי נפה, מבואר במשנה דרבנן סברי דצריך שיהיה התלוי מחובר לצורך עשיית מלאכה ורק בכה"ג חשיב חיבור לכלי, אבל כל שמחובר לכלי בכדי לתלותו בלבד לא הוי חיבור. וכ"כ הרמב"ם פ"ה מכלים ה"ב מפני שהם מסייעים בשעת מלאכה.

**מדוע לחכמים לא יטמא מדין ידות**

**ב]** ויש להקשות מדוע לרבנן לא יהיה טמא כל תלוי מדין ידות הכלים, דענין ידות הוא לאחוז את הכלי, **ובמשנה אחרונה** כ' דידות הכלים הם רק המסייע למלאכה אבל העשוי לתלייה לא חשיב ידות הכלים, ועי' להלן עוד ישוב לזה בדברי החזו"א.

**מאי שנא מאונקלי של שולחן, [ובדין ידות המתפרקים אם נחשב יד]**

**ג] ובחזו"א** [ס"כ סק"ז] כתב להקשות ממתני' לעיל פי"ב מ"ב גבי אונקלי של שולחן טמא, ואף שהוא למטרה של תלייה, [ומבואר דידות הכלים טמאים גם כשהם למטרה של תליה]. וכן פסק הרמב"ם פ"ט הי"א, ואילו כאן פסק הרמב"ם פ"ה ה"ב כחכמים דתלוי טהור.

**וביאר החזו"א** [ס"כ סק"ז] דידות הכלים הוא דוקא באופן שהוא ניכר שהוא עשוי כן באופן קבוע "דהוא חלק מצורת הכלי", אבל הכא במתני' הם ניכרין שהם דבר נפרד ורק לעזר התשמיש "לפי שעה" ולכן ס"ל לחכמים דאי"ז ידות ואין כאן דין המחובר לטמא דאינם מצורת הכלי, משא"כ אונקלי של שולחן פרק י"ב מיירי באופן דהוא מחובר באופן קבוע ולא ארעי ולכן חשיב חיבור לשולחן [ועי' עוד להלן באופ"א].

**ועוד כתב החזו"א** לחדש דכל מה דס"ל לרבנן דלא הוי יד, הוא דוקא באופן שהיד היא חיבור ארעי של "מעשה הדיוט", אבל באופן שהיד הוא "מעשה אומן" חכמים מודו דאפילו ארעי נמי הוי חיבור לכלי, לפי"ז ביאר החזו"א דהא דמבואר בפרק י"ב דתלוי של שולחן חיבור לשולחן וטמא, בתרי גווני או דתלוי של שולחן הוא קבוע יותר ולא ארעי וכדלעיל, ועוד כתב דבשולחן מיירי במעשה אומן ולכן טמא עיי"ש [וביאור דברי החזו"א עי' להלן בהערה].

**ביאור המחלוקת דר"מ וחכמים**

**ד] מצינו ג' דרכים בביאור המחלוקת דר"מ וחכמים**

**א)** החזו"א שם ביאר לפי הנ"ל דבזה גופא נחלקו ר"מ וחכמים, דר"מ סבר דאף תלוי זה שהוא ארעי חשיב יד לכלי, [ועיי"ש שכ' דאפשר דהוא מדרבנן, ואילו של בעל הבית הוא "יותר ארעי" ובכה"ג גם מדרבנן לא גזרו כיון דהוא לא נחשב חלק מגופו של כלי], ואילו חכמים סברי דכיון שהוא יד ארעי לא חשיב יד, ולא גזרו רבנן, אא"כ יהיה מסייע בשעת מלאכה ובזה אפילו ארעי חשיב חיבור לכלי [ועי' בהערה ביאור דברי החזו"א[[37]](#footnote-37)].

**ב) באליהו רבה** ביאר דאף לר"מ התלויין טמאים מפני שמשמשין בשעת מלאכה, [ותלוי נפה של בעל הבית טהור משום דאינו צריך לבתי ידים, כיון שאינו מנפה אלא לימים מועטים ולדבר מועט], וחכמיםדנחלקו וסברי דרק נפה של סלתים שהיא מלאכה כבדה וצריכים את הבתי ידים בשעת מלאכה הם טמאים.

ונראה ביאור דבריו דהכל מודים דבעינן שיהיה משמש במלאכה, אלא דר"מ סבר דכל "שרגילות" להשתמש בשעת מלאכה אף שאפשר גם בלא הבית יד הרי הוא יד לכלי, אבל חכמים ס"ל דדוקא "כשצריכים" את הבית יד וא"א לעשות המלאכה בלא הבית יד בזה נחשב יד, [ועי ראב"ד עדויות פ"ג מ"ט].

**ג) במשנ"א** בתחילה ביאר המחלוקת דר"מ וחכמים, בעיקר דין ידות דלר"מ ידות הוא כל דבר המשמש לתלות בו, ואילו חכמים נחלקו דידות נתרבה מכל שבצורכיכם היינו לצורך האדם ומסייע לאדם ולכן העשוי לתלייה אינו נחשב לידות הכלים. ועיי"ש שכ' המשנה אחרונה לדחות דלא נחלקו בזה אלא הכל מודים דידות הוא דוקא המסייע בשעת מלאכה וביאר המחלוקת באופ"א עיי"ש.

**העולה מהנ"ל בענין מתלה המחובר לכלי אם טמא משום יד**

**ה] במשנה אחרונה** כתב במסקנת דבריו דהכל מודים דידות הכלים בעינן שיהיה משמש את האדם, אבל העשוי לתלייה אינו משמש את האדם ואינו טמא משום ידות.

אמנם **החזו"א** סי' כ' סק"ז נקט דבאמת גם העשוי לתלייה טמא והביא ראיה מהא דמבואר לעיל פרק י"ב מ"ב לגבי שולחן דהאונקלי שלו טמא הרי מבואר דגם העשוי לתלות בו טמא, ולכן כ' החזו"א דאם הוא עשוי באופן קבוע גם העשוי לתלייה טמא, דחשיב מצורת הכלי, [והכא מיירי בארעי].

**ובאליהו רבה** נתבאר דגם לר"מ בעינן שיהיה משמש למלאכה, ומשמע דתלוי המשמש רק לתלות לכו"ע טהור וכסברת המשנ"א, [מיהו יתכן דיש לדחות ע"פ סברת החזו"א דכיון דהכא מיירי בתלוי שהוא ארעי לכן כו"ע ס"ל דבעינן משמש בשעת מלאכה, אבל בתלוי קבוע אולי הוי ידות וכמבואר בחזו"א].

***מקל של בלשים***

**ברמב"ם פיהמ"ש** ביאר דהוא "מקל המחפשים, ובולשין באותו המקל במתבנים שמא הסתירו חטים, וכעי"ז בר"ש וברא"ש.

**ובמשנ"א כאן** כ' דע"כ מיירי הכא במקל של של מתכת, דאי נימא דמיירי בשל עץ, הרי אין לזה בית קיבול, והוי פשוטי כלי עץ, וטהורים [ועיי"ש שהביא דברי הראב"ד עדויות דכ' דמיירי על מקל הזקנים שהוא מעץ והקשה מדוע יהיה טמא].

**אכן בפירוש ר' האי גאון** כתב להדיא דמיירי גם בכלי עץ וז"ל "אלו שמחפשין ומפשפשין במקל בין של עץ בין של מתכת לראות ולידע מה בתוך כלי אחר", ואפשר דס"ל דהכא הוא טמא מדרבנן כדין פשוטי כלי עץ, וי"ל דהוא נחשב משמש אדם וכלים, ועי' לעיל סוף משנה ב' מה שנתבאר בענין "מערוך טמא" דלהר"ש הוא עץ ארוך ומבואר דטמא.

# פרק טו משנה ה

***רחת של גרוסות טמאה של אוצרות טהורה וכו', זה הכלל העשוי לקבלה טמא לכנוס טהור.***

האם ל"רחת" יש בית קיבול או לאו

**א] בלשון המשנה** עשוי לקבלה טמא והעשוי לכנוס טהור, משמע דכל הכלים דמתני' מיירי ביש להם בית קיבול, אלא דהחילוק הוא אם עשוי לקבלה או לאו, דהעשוי לקבלה טמא והעשוי לכינוס טהור. וכ"כ המשנ"א, וכ"כ בתפא"י אות נ"ז, וכן צידד בחזו"א סי' כ' סק"ח[[38]](#footnote-38).

וא"כ מבואר במתני' דלא סגי בכלי שיש לו בית קיבול, אלא צריך שיהיה עשוי לקבלה, ואם אינו עשוי לקבלה טהור, [ועי' להלן אות ח' מש"נ בזה].

**ב] אכן בתוי"ט הביא מהר"ם** דשל גרנות אין לה בית קיבול כלל ולכן טהורה, משמע מדבריו דזה גופא החילוק במתני', דשל גרוסות ושל גיתות דטמאה משום שיש להם בית קיבול, ואילו של אוצרות ושל גרנות טהורה כיון דאין להם בית קיבול, **ובמים טהורים** כ' לדייק כן גם בדעת הר"ש דס"ל דשל גרוסות יש לו בית קיבול, אבל של אוצרות אין להם בית קיבול כלל.

**ובמשנ"א כאן ובחזו"א** [ס"כ סק"ח] הקשו להמהר"ם מהא דתנן בסוף המשנה זה הכלל העשוי לקבלה וכו' דמבואר דתלוי בעשוי לקבלה ולא ביש בית קיבול או לאו.

ועוד יש להקשות להמהר"ם דאם החילוק הוא אם יש בית קיבול או לאו, הרי חילוק זה כבר נתבאר לעיל פט"ו מ"א כלי עץ פשוטיהם טהורים ומקבליהם טמאים, ולמה חוזר ונשנה כאן, וגם בזה עמד החזו"א.

ועי' בחזו"א שכ' דאפשר דס"ל למהר"ם "דאם היה לרחת של גרנות בית קיבול היה טמא ואפילו עשוי לכינוס" עכ"ד, והיינו דס"ל למהר"ם דכלי שיש לו בית קיבול אפילו אינו עשוי לקבלה אלא לכינוס נמי טמא, ולכן ע"כ הוזקקו לפרש דלית ליה בית קיבול כלל.

ואם כנים הדברים נמצא דיש כאן מחלוקת יסודית בדין בית קיבול שאינו עשוי לקבלה האם מקבל טומאה, ולפי המהר"ם נמצא דבית קיבול מקבל טומאה אפילו שאינו עשוי לקבלה, ועי' להלן אות ח' בענין זה, [ועי' סימן.... מש"נ בענין בית קיבול שאינו עשוי לקבלה].

אולם אפשר דאין הכרח וי"ל דכוונת המהר"ם הוא לבאר המציאות של רחת של גרנות שאין להם בית קיבול, ולכן משתמשים בו רק לכנוס ולא לקבלה, אבל אם היה לה בית קיבול הרי היו משתמשים בה למטרה של קבלה בגרוסות או גיתות, אבל אה"נ גם המהר"ם מודה דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט. **[ועי' בביאורים סימן.... מש"נ** **בזה בהרחבה]**.

**ג] בתוס' אנשי שם** מבואר דיש חילוק בין רישא לסיפא דמתני' א) דברישא של המשנה רחת של 'גרוסות' טמאה ושל 'אוצרות' טהורה מיירי בכלים **שיש להם בית קיבול**, ובזה מבואר חילוק "בטומאה דאוריתא" דאם עשוי לקבלה טמא מדאוריתא, ואם אינו עשוי לקבלה טהור לגמרי. ב) ובסיפא רחת של גיתות טמאה ושל גרנות טהורה **מיירי בפשוטים שאין להם בית קיבול**, וגם בזה מבואר חילוק דאם עשוי לקבלה טמא מדרבנן, ואם אינו עשוי לקבלה טהור לגמרי.

**ד]** יש לעי' מדוע רחת של אוצרות ושל גרנות טהורים, והרי נהי דאינם עשויים לקבלה, אבל לא גרע מפשוטי כלי עץ, שאינם מקבלים כלל, ואפ"ה טמאים מדרבנן [כמבואר בגמ' בב"ב סו. דפשוטי כלי עץ טמאים מדרבנן].

ודוחק לומר דכוונת המשנה טהור מדאוריתא, ואה"נ באמת יהיה טמא מדרבנן, דברמב"ם פ"ה מכלים סוף ה"א פסק לדינא דמתני' "דטהור" ולא כ' דטמא מדברי סופרין, משמע דטהור לגמרי וגם מדרבנן, וכ"כ **הקרית ספר** פ"ה מכלים דכוונת המשנה דטהור גם מדרבנן, וצ"ע מדוע לא יהיה טמא עכ"פ מדרבנן.

אכן י"ל דמבואר כאן דגם בכלי פשוט דטמא מדרבנן, מ"מ צריך שיהיה עשוי לקבלה, אבל אם אינו עשוי לקבלה טהור אפילו מדרבנן [**ועי' בביאורים הרחבת הביאור בזה**].

***של גרוסות טמאה ושל אוצרות טהורה***

**בענין כלי העשוי להכניס בו על מנת לפנותו למקום אחר אם חשוב עשוי לקבלה**

**ה] ברא"ש** כ' וז"ל ו**של אוצרות [טהורה]**, "לקבץ בה חיטים ולהכניסם לאוצר ואינה עשוי לקבלה" עכ"ל, משמע שאף שהוא אוסף ומקבץ בתוך הרחת ועי"ז מכניסם לאוצר, אינו נחשב עשוי לקבלה. וי"ל דס"ל להרא"ש דכל שהבית קיבול אינו עשוי להחזיק בתוכו, אלא רק לפי שעה על מנת להוליכו ולפנותו למקום אחר אינו נחשב עשוי לקבלה.

**אולם בר"ש מבואר דלא כן** דכ' לבאר הטעם **דרחת של גרוסות וגיתות טמאים,** וז"ל "של גרוסות יש לה בית קיבול שמכניסין בהם לריחים, ושל גיתות להשליך חוץ מן הגת" עכ"ל, ולכאו' מבואר בדבריו דאף שקבל בהם רק לפי שעה על מנת להשליך חוץ לגת או לתת אותם בריחים נמי חשיב עשוי לקבלה וטמא.

**והנה הרמב"ם** כ' העשוי לכינוס טהור וז"ל "כלומר לאסוף בו לא לקבץ בתוכו הרי זה טהור" עכ"ל, משמע ברמב"ם דכלי זה אינו עשוי לכנוס בתוכו כלל, אלא הוא "אוסף בו" דהיינו גורר עמו את הפרות ומקבץ אותם למקום אחד, ולכן אינו עשוי לקבלה, אבל אם היה מקבץ "בתוכו" על מנת להוציא לחוץ, היה נחשב עשוי לקבלה, והיינו כהר"ש.

ואולי גם הרא"ש שכ' "לקבץ בה חיטים" כוונתו לקבץ על ידה חיטים, ולא כמש"נ לעיל דכוונתו לקבץ בתוכו, וא"כ אין מחלוקת בין הר"ש להרא"ש, [ועי' מש"כ בענין זה בביאורים].

**שו"ר בחזו"א** ס' כ' סק"ח דכ' דבית קיבול שממלא בכדי לנפץ חשיב בית קיבול, ויש לעי' מהו כוונתו ולכאו' כוונתו לזה שאפילו מקבל על מנת לרוקן נמי חשיב בית קיבול כיון שצריך בקבלתו.

ו] **יש להקשות** מלהלן סוף משנה ו' מצודת עכברים טהורה וביאר באליהו רבה "שאין עשוין לקבלה שא"צ להעכבר אלא שיהרג" עכ"ל, הרי מבואר בזה דאף שמקבל העכבר בתוכו אינו נחשב עשוי לקבלה, כיון דהוא רק למטרה של צידה ולא למטרה שישהה בתוכו, וצ"ע מאי שנא מרחת של גרוסות **לשיטת הר"ש**, דהוא מקבל על מנת להשליך בחוץ, ואפ"ה חשיב עשוי לקבלה, [ועי' משנת טהרות, ומש"נ בזה בביאורים], ועי' עוד בענין בית קיבול פסולת אם חשיב בית קיבול עי' להלן פט"ז מ"ו ומ"ז.

ועי' עוד לעיל משנה ג' אות ב' מה שנתבאר מהחזו"א שם בענין נפה שמקבלת את הסובין, דאינו נחשב עשוי לקבלה, מיהו חשיב בית קיבול כל דהו, וגזרו טומאה מדרבנן.

**ז]** **במים טהורים** נקט בדברי הר"ש דהטעם דשל אוצרות טהורה הוא משום דאין לה בית קיבול כלל עיי"ש. ולולי דבריו היה מקום לומר בדברי הר"ש דאף דיש להם בית קיבול, מ"מ אין הדרך לקבל בה אלא רק לכנס ולקבץ על ידה אבל אין מכניסים בתוכה, משא"כ של גיתות הוא מכניס בתוכה ממש.

**בענין דין כלי קיבול העשוי לקבלה**

**ח]** במתני' "זה הכלל העשוי לקבלה טמא העשוי לכנוס טהור" משמע דאף כלי שיש לו בית קיבול, מ"מ אם אינו עשוי לקבלה אינו מקבל טומאה, וכן מבואר בלשון הרא"ש, וכן נתבאר להדיא במשנ"א ובתפא"י, [אולם במהר"ם שהביא תוי"ט יתכן שמבואר דלא כן להחזו"א ועי' לעיל אות ב'].

**והנה עיקר דין זה דבעינן שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה**, כבר מצינו כן לעיל גבי כלי חרס [פ"ב מ"ג] "כבכב שעשאו לסל הפת" "וטפי שהתקינו לענבים" טהורים, והטעם משום דאינם עשויים לקבלה, וכאן הוא מבואר גם בכלי עץ, וכן מבואר לקמן במשנה פט"ז מ"ו לגבי קסייה של זורי גרנות דבעי' עשוי לקבלה, וכן פסק ברמב"ם [בפ"ז מכלים ה"ה] לדין זה דבית קיבול צריך שיהיה עשוי לקבלה עיי"ש, ועי' עוד ברמב"ם פ"ב מכלים ה"ד שכ' לדין זה לגבי כף שתחת רגלי המטות עיי"ש.

וכן מבואר להלן [מ"ו] גבי נבלי בית לוי לשיטת הרע"ב והר"ש בכת"י דמיירי שיש להם בית קיבול אלא שאינו עשוי ליתן בתוכו מעות, ולכן טהור. וכן מבואר להלן מ"ו לגבי מצודת העכברים טהורה וביאר הגר"א דהטעם דטהורה הוא משום שאינה עשוייה לקבלה.

**וכן מבואר ברש"י שבת דף סו.** לגבי קב הקיטע דנאמר הלכה שיהיה הבית קיבול מטלטל הדבר ולא הדבר מטלטל הבית קיבול, וזהו חידוש נוסף דבעינן שיהיה הבית קיבול מטלטל את מה שבתוכו, ולא מה שבתוכו מטלטל אותו, וגם זה הוא דין בעשוי לקבלה וכמ"ש רש"י שם דאי לאו מטלטל לא הוי בית קיבול לטומאה, והוי ליה כפשוטי כלי עץ, [ועי' לקמן פט"ז מ"ו בענין זה].

**וכן כתב בשו"ת** הרא"ש [כלל כ"ד סימן יב, והובא בבית יוסף תרכ"ט אות ג'], דמותר לסכך בקנים שיש להם בית קיבול כיון שלא נעשו לקבלה עיי"ש, **ובשו"ת הראב"ד** [סי' כ"ב] עיי"ש, דגם בכלי עץ יש הלכה שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה עיי"ש, **ועי' שו"ת הרי"ד** [סימן ט"ז] דכ' נמי לחידוש זה לדינא דבית קיבול צריך שיהיה עשוי לקבלה, וכן ברמב"ם פ"ו ממקוואות ה"ב דכל שאינו עשוי לקבלה לא הוי כלי לפסול המים שזוחלים עליו למקוה.

**מיהו קשה למש"כ תוס' מנחות** דף צו: **ותוס' סוכה** דף ה. בשם ר"ת דטבלה המתהפכת טמאה, והיינו מסגרת של שולחן מלמטה, וזה נחשב לבית קיבול המקבל טומאה מדאוריתא, וצ"ע דהרי אינה עשוי לקבלה, ואם נימא דהתוס' שם נחלקו על יסוד זה ונקטו דלא בעינן שיהיה עשוי לקבלה, יקשה איך יפרשו המשנה דבעינן שיהיה עשוי לקבלה.

**ולהלן משנה ו'** הובא מש"כ במשנת טהרות לבאר בזה, דהדין עשוי לקבלה אינו הלכה בדין בשם בית קיבול, אלא הוא הלכה בחשיבות הכלי, ולכן כיון שלטבלה יש שימוש אחר מלמעלה נמי מועיל, עיי"ש, [ועי' להלן משנה ו', ועי' ביאורים סימן... בענין ב"ק העשוי לקבלה].

בענין דין עשוי לקבלה לשאר דיני התורה

**ט] בחידושי הגר"ח** [פ"ו ממקואות ה"ד] כתב שנחלקו הרמב"ם והראב"ד שם, אם אפשר לטבול בכלי שאינו עשוי לקבלה, ופירש הגר"ח דהרמב"ם ס"ל דכל שלא נתיחד לקבלה אין עליו תורת כלי כלל ולכן אפשר לטבול בו, אכן הראב"ד ס"ל דאף שלא נעשה לקבלה תורת כלי עליו, ודוקא לענין טומאה בעינן מיוחד לקבלה דבעי' דומיא דשק דמטלטל מלא וריקן, אבל בשאר דיני כלים תורת כלי קיבול עליו אף שלא יחדו לקבלה ואין מטבילין בתוכו, עכ"ד.

**ולענין לסכך בקנים שיש להם בית קיבול ולא נעשו לקבלה**, כ' הרא"ש בתשובה [כלל כ"ד סימן י"ב], והובא בבית יוסף תרכ"ט, דכיון דהקנים אינם נעשו לקבלה אף שיש בהם בית קיבול כשרים לסכך בהם, הרי מבואר בזה לכאו' דכל שאינו עשוי לקבלה חסר בעיקר התורת כלי דידיה, ולא הוי רק הלכה לקבלת טומאה, וזהו לכאו' כהרמב"ם, [וכן פסק במשנ"ב תרכ"ט סק"י], אולם באורחות חיים כ' דאין מסככין בו, ולכאו' נקט כהראב"ד דשם כלי עליו אלא שאינו מקבל טומאה, [ועי' שו"ת רדב"ז ח"ד סי' נ"א, ועי' עוד משנת טהרות כלים פ"ב מ"ג], ויש לעי' בזה.

**הר"ש [ידים פ"א מ"ב]** כ' דכל שאינו עשוי לקבלה אין נוטלין ממנו לידים, דכ' דצריך שיהיה עשוי לתוכה, מבואר לכאו' כהרמב"ם דלית ליה תורת כלי כלל.

**עי' עוד להלן פט"ז מ"ו** בענין דין קסייה של זורי גרנות שמבואר שם דנאמר דין עשוי לקבלה, ונתבאר שם עוד כמה נקודות בענין זה.

# פרק טו משנה ו

***נבלי השרה טמאין ונבלי בני לוי טהורין***

א] **עי' ברא"ש ובר"ש** בפי' קמא דנבלי השרה טמאים מדרבנן, ונבלי בית לוי טהורים, משום דלא גזרו במקדש וכמו הדין דמשקין בית מטבחיא טהורים. ועי' להלן אות ג' בטעם הדבר.

**אבל הר"ש בכת"י, והרע"ב**, פי' דלנבלים וכנורות יש בית קיבול ועשוי לקבל המעות שנותנין למנגנים באסיפה, והם נותנים המעות בתוך הכנור, והטעם דנבלי בית לוי טהורים הוא משום דאינם עשויים לקבל מעות, והיינו דהוי בית קיבול שאינו עשוי לקבלה ולכן טהור.

**ובכסף משנה** [פ"ה מכלים ה"ג] כ' לפרש בדעת הרמב"ם כפירוש הר"ש בכת"י והרע"ב, דהוא עשוי לקבלת המעות שנותנים להם, ועי' במל"מ שם דכ' דהטעם דלא פירש כהר"ש דהוא טומאה מדרבנן הוא משום דמסתימת הרמב"ם משמע דנבלי השרה טמאים מדאוריתא ולכן פירש מרן דהוא עשוי לקבלה.

**ב]** ויש לעי' לפי פירוש הר"ש בכת"י זה מדוע נבלי בית לוי שאינם עשויים לקבלה לא יהיו טמאים עכ"פ מדרבנן, מדין פשוטי כלי עץ, וצ"ל א. משום דבמקדש לא גזרו על פשוטי כלי עץ, ב. י"ל עוד כפי שכבר נתבאר לעיל במשנה ה' דגם פשוטי כלי עץ דטמאים מדרבנן צריך שיהיו עשויים לקבלה דמבואר בתו"כ דבעינן שיהיו משמשי אדם ומשמשי משמשי אדם, והכא אינם עשויים לשמש משמשי אדם ולכן טהורים אפילו מדרבנן.

בהטעם דנבלי השרה טמאים ועוד בדין בית קיבול העשוי לקבלה

**ג]** יש לעי לפירוש הרא"ש והר"ש דהוא טמא מדרבנן, אלא דבמקדש לא גזרו, וצ"ע בטעם הדבר מדוע נבלי השרה טמאים מדרבנן והרי אם מיירי בכלי פשוט הרי צריך שיהיה משמש אדם ומשמשי אדם וכפי שמבואר בתו"כ [והביאו זה תוס' סוכה ה. ומנחות צו: והר"ש והרא"ש להלן פכ"ב מ"א] וכאן הרי הנבל משמש רק את האדם לנגן בו, ואינו משמש את משמשיו.

ואי נימא דיש בו בית קיבול מעות, הרי ממ"נ אם הבית קיבול עשוי לקבלה הרי צריך שיהיה טמא מדאוריתא, ואם הבית קיבול אינו עשוי לקבלה, הרי אינו נחשב לבית קיבול כלל וכמו שנתבאר לעיל משנה ה', וא"כ מדוע הכא יהיה טמא מדרבנן, והרי צריך להיות טהור לגמרי.

**ובסדרי טהרות** כ ליישב דהכא מיירי ביש להם בית קיבול, אלא שהחסרון הוא שאינו עשוי לקבלה, ובכה"ג כיון שהכלי עשוי לשיר הרי זה משוי ליה תורת כלי, ולכן מקב"ט, וצ"ע בטעם הדבר. וכעי"ז כתב במים טהורים לעיל [פי"א מ"ז] לגבי קרן עגולה שמקבלת טומאה, וקשה שהרי אינה עשויה לקבלה, וביאר המים טהורים משום שהיא עשוייה להשמיע קול, והנה קרן פשוטה טהורה ואפילו שעשויה לשיר [כמבואר לעיל פי"א מ"ז], הרי מבואר דכל שיש תרתי גם בית קיבול שאינו עשוי לקבלה, וגם עשויה לשיר מקבלת טומאה. ויש לעי' בטעם הדבר

**ובספר משנת טהרות** [כאן, ולעיל פי"א מ"ז] ביאר הדברים דהא דנאמר הלכה שיהיה עשוי לקבלה, אי"ז דין בהבית קיבול שיהיה עשוי לקבלה, ובלא"ה לא הוי בית קיבול, אלא הוא דין נוסף להחשיב את הכלי, ולכן צריך שיהיה בו שימוש של עשוי לקבלה, נמצא דבכלי יש שני הלכות א' צריך שיהיה בית קיבול, ב. ועוד צריך שיהיה עשוי לקבלה, ולכן באופן שיש שימוש אחר חשוב כגון כלי שיר, אמרי רבנן דהוא מועיל להחשיב הכלי להיות כלי אף שאינו עשוי לקבלה.

ומעתה י"ל דכן למד הר"ש דמהאי טעמא נבלי השרה טמאים מדרבנן, והיינו דכל שאינו עשוי לקבלה אלא עשוי לשימוש אחר, הרי הוא טמא מדרבנן, [אך אכתי קשה מדוע טמא מדרבנן ולא מדאוריתא].

**ועי במשנ"ט** שביאר לפי"ז הדין של טבלה המתהפכת דמבואר בתוס' סוכה ה. ומנחות צו: דלשיטת ר"ת הכוונה היא שהמסגרת מלמטה ונמצא דיש בית קיבול מלמטה, ולכן מקבל טומאה, וצ"ע דאיזה מעלה יש לבית קיבול כשהוא מלמטה והרי אינו עשוי לקבלה, ולהאמור יש ליישב דכיון דיש לכלי בית קיבול סגי גם בשימוש אחר וכיון דהטבלה משמשת מלמעלה למטרה אחרת שפיר חשיב כלי לקבלת טומאה, [ועי' עוד משנ"ט ריש פ"ו שכ' ראיות ליסוד זה].

**מיהו עיקר יסוד** זה דהדין עשוי לקבלה הוא לא שייך להדין בית קיבול, וסגי במה שיש בית קיבול ועוד שימוש אחר, צ"ב טובא דהנה מקור הדין שכלי עץ צריך שיהיה לו בית קיבול, מבואר בגמ' שבת דף קכג: מאי טעמא בעי' בית קיבול, ומפרש דומיא ד"שק", וכו' ע"כ, הרי מבואר בגמ' דהדין בית קיבול האמור בכלים הוא נלמד דומיא דשק, והנה לא מצינו עוד דרשא על הדין עשוי לקבלה, וע"כ דהדין עשוי לקבלה הוא הלכה מדיני הבית קיבול הנלמד משק, והוא סברא דכל המעלה של בית קיבול הוא משום שעשוי לקבלה[[39]](#footnote-39), אבל אי נימא דהוא דין בפנ"ע שצריך עשוי לקבלה ואינו מדין הבית קיבול, הרי צריך עוד מקור לזה, שהוא עשוי לקבלה דהוא דין נוסף[[40]](#footnote-40).[ועי' בביאורים בענין ב"ק העשוי לקבלה בהרחבה]

***כל המשקין טמאים***

**ד]** עי' ברמב"ם פיהמ"ש דכ' כל אחד משבעה המשקין מקבל טומאה, והיינו דס"ל דשאר משקין אינם מקבלים טומאה וכן שיטת הרמב"ם בפ"א מטומאת אוכלים ה"ד עיי"ש, ובראב"ד שם נחלק ונקט דאף שאר משקין נמי מקבלים טומאה, וכל דין שבעה משקין נאמר לענין דין אחר עיי"ש, ועי' משנ"א כאן.

***ומשקי בית מטבחיא טהורים***

**ה]** ברע"ב כ' שהם אינם מקבלים טומאה, ולא מכשירים האוכלים לקבל טומאה, ועי' הגהות הרש"ש שכ' דיש לזה סתירה גלויה מפסחים דף טז. ועי' משנ"ט.

***כל הספרים מטמאים את הידים***

**ו]** הרמב"ם והרע"ב כ' טעם משום שהיו נותנים שם תרומה והיו העכברים מצויין אצל האוכלים ומפסידים אותן, אולם בר"ש וברא"ש כ' הטעם משום דר' פרנך דאסור ליגע בספר תורה ערום, ולכן גזרו טומאה. ןדברי הרמב"ם צ"ב שהרי בגמ' שבת מבואר שהטעם כר' פרנך עיי"ש וכהר"ש והרא"ש, ועי' משנ"א מש"כ בזה, עי' עוד מרכה"מ פ"ט מאבות הטומאת הלכה ה' מש"כ בענין זה. ועי' שו"ת רעק"א סי' נ"ח.

***חוץ מספר העזרה***

**ז]** ברמב"ם פיהמ"ש פירש לשיטתו דלא גזרו בספר העזרה משום שמפני מוראו וחשיבותו לא יניחו שם אוכלים אצלו, והרא"ש ביאר משום דבמקדש לא גזרו.

הרמב"ם ביד החזקה פ"ט מאבות הטומאות הביא דינא דכתבי הקודש מטמאין את הידים, והשמיט דין זה דספר העזרה אינו מטמא, ועי' מל"מ פ"ט מאבות הטומאות ה"ה שעמד בזה דהרי לית מאן דפליג בזה, ומדוע השמיט הרמב"ם דין זה.

ועי' במל"מ שם דכ' דגירסת הר"ש כאן "חוץ מספר עזרא" וכן נקט הרמב"ם וכיון דזה לא שכיחא לא כ' הרמב"ם זאת, ועי' עוד ם במרכה"מ שם, עי' חזו"א ידים סימן ז' סקט"ו.

***המרכוף טהור***

**ח]** עי' בר"ש כת"י שביאר שהוא סוס מעץ שמשחקין בו, וי"א דמרכוף הוא כלי מעץ ארז שעושים לזמר.

**ברמב"ם** כ' דהוא סוס מעץ שרוכבים עליו הליצנים ומשחקים בו כמתחזים, וכן פירש הרע"ב כאן פירש שהוא סוס של עץ שעושים לרכוב עליו ולצחק בו.

ולהלן פרק ט"ז משנה ז' איתא "המרכוף של זמר טהור", וברע"ב שם פירש ב' פירושים א' סוס של עץ שהליצנים משחקים בו, ב. כלי של עץ ארז העשוי לזמר בו, ובאמת צ"ב מדוע נשנה דין זה של מרכוף של זמר ב' פעמים, גם כאן, וגם בפרק ט"ז, ועי' תוס' אנשי שם שפירש דזה היה קשה לתוי"ט, ולכן פי' התוי"ט דבפרק ט"ו צ"ל כפי ראשון של הרע"ב, ובפרק ט"ז כפירוש שני של הרע"ב עיי"ש.

**ט]** ו**הטעם דטהור** הוא משום שהם פשוטי כלי עץ שאינם משמשים אדם וכלים, וכן יעוי' להלן פט"ז דשם נמי מבואר נמי דאינו משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, עיי"ש מש"כ.

ויש להקשות דלפי מה שפירש הרמב"ם דרוכבים עליו הליצנים, א"כ מדוע לא יהיה טמא מדין מדרס, **ועי' סדרי טהרות** שביאר בזה דאינו עשוי להנאת רכיבה ולכן אינו טמא מדרס, וסברא זו היא כפי שנתבאר בתוס' מנחות לא. לגבי הדין של עגלה שאינה טמאה מדרס כיון דלא נעשה לישיבה אלא להעביר ממקום למקום.

**ועי' תפא"י** [יכין אות נ"ח] שביאר דלפי הפירוש שרוכבים עליו הטעם דאינו טמא מדרס, כיון דהוא רק נראה רוכב עליו, שקושר סוס בי ן רגליו עיי"ש, אבל אינו נשען עליו.

***הבטנון והניקטמון והאירוס הרי אלו טמאים***

**י]** ברמב"ם כ' שהבטנון הוא כלי ניגון ונקרא כך כי המנגן סומך על בטנו בשעה שמנגן בו, וכ"כ גם ניקטמון שהוא כלי זמר עיי"ש, וכן מבואר בר"ש דבטנון הוא כינור וכן ברא"ש ובר' האי גאון עיי"ש. ויש לעי' מה הטעם דמקבלים טומאה והרי הוי פשוטי כלי עץ דאינם משמשי אדם וכלים,

והנה ברמב"ם פ"ה מכלים ה"ג כ' זאת בהדי נבלי השרה, שמקבלים טומאה, והיינו דמבואר דמקבל טומאה כמו נבלי השרה שהרי הוא כלי זמר כמותם.

ובהטעם שנבלי השרה טמאים נתבאר לעיל ב' דרכים, א. בר"ש פי' קמא כ' דטמא מדרבנן, ועי' לעיל מש"נ בטעם הדבר, ב. בר"ש כת"י ביאר דיש בו בית קיבול מעות ולכן טמא, וכתב הכ"מ דכן ס"ל להרמב"ם, ולפי"ז צ"ל דגם כאן להני כלי זמר יש בית קיבול מעות, ולכן טמאים מדאוריתא. ועי' משנ"א שכ' דהטעם משום שהם עשויין לקבל מעות, ועיי"ש שכ' דהיה ראוי לכתוב זאת בהדי שאר הדינים בתחילת המשנה אלא דהמשנה כתבה נבלי בני לוי שהם טהורים דהם דיני נבלים.

***הניקטמון***

**יא] בראב"ד** פ"ה מכלים ה"ג בהשגה הקשה מדוע הנקטימון טמא, והרי בגמ' שבת דף סו. איתא אנקטמין טהורים.

**ובכ"מ** שם כ' דהרמב"ם עצמו בפיהמ"ש כאן ביאר דהניקטמון הוא צורת רגל שהיא טהורה, אבל ניקטמון דמתני' הוא כלי שיר הדומה לצורת רגל הנקטמין, ולכן טמא מדין כלי שיר וכדלעיל, ובזה תי' קושיית הראב"ד, ועי' מרכבת המשנה דכ' דאין הכוונה שהוא בצורת רגל, אלא שמי שהמציא את הכלי זמר דמתני' היה קיטע רגל והיה נסמך על אנקטמין, ולכן קורין לכלי זה "הניקטמון" על שמו.

ועי' בר"ש במשנתינו שעמד נמי בקושיא זו, וכתב דהניקטמון דמתני' אי"ז לוקטמין דאיתא בשבת דף סו: "חמרא דאכפא", דהתם טהור, והכא טמא, אלא ענין אחר הוא עיי"ש.

מיהו בר' האי גאון וכן בערוך פירשו דאקטימון דהוא לוקטמין המבואר בגמ' שבת עיי"ש ובאמת צ"ב קושיית הראב"ד, ועי' תוי"ט כאן ועי' סדר"ט.

***ר' יהודה אומר האירוס טמא מושב מפני שהאליית יושבת עליו***.

בענין כלי שלא נעשה לישיבה ויושבים עליו אם הוי מדרס

**יב]** ברמב"ם כ' שהוא כלי שסופדין בו, ויש שהיא יושבת עליו בעת שהיא מקוננת, ועי' ברמב"ם בסוף המשנה שכ' "ואין הלכה כר' יהודה", כי הכלי הזה לא נעשה לישב עליו עיי"ש.

מבואר דיש כאן פלוגתא דתנאי, בכלי שלא נעשה לישב עליו, אבל פעמים שיושבים עליו האם נעשה למדרס או לאו, ובזה נחלקו דר' יהודה ס"ל דהוא טמא מדרס, ולרבנן אינו נעשה למדרס. ופסק הרמב"ם דלא נעשה מדרס.

והנה לעיל משנה ג' איתא דנפה של סלתים טמא, "ר' יהודה אומר של גודלת טמא מושב מפני שהבנות יושבות בתוכו וגודלות" ע"כ, ושם כ' הרמב"ם הלכה כר' יהודה, ובתוי"ט שם כ' דלית מאן דפליג על ר' יהודה עיי"ש. וקשה מאי שנא מהכא דאין הלכה כר' יהודה, אכן צ"ל דהתם הכלי שהבנות גודלות בתוכו נעשה מעיקרא על דעת כן שישבו בתוכו ולכן טמא, משא"כ באירוס דאינו נעשה אלא למטרה של לספוד ולא לישב עליו,

ולעיל מ"ג הובא שיטת החזו"א דהרמב"ם למד דרבנן פליגי על ר' יהודה לעיל וס"ל דטהור וכ' דהרמב"ם פסק כחכמים ולכן לא הביא דינא דר' יהודה, ולפי"ז מיושב היטב דבאמת כל שאינו עומד לישב בתוכו וישבים בתוכו תלוי בפלוגתת ר'י יהודה ורבנן אי נעשה מדרס, והלכה כרבנן דטהור.

ולקמן פכ"ג מ"ד איתא "המטה והכר והכסת של מת הרי אלו טמאים מדרס", ובטעם שטמאים מדרס, יעוי' בר"ש שם שהביא התוספתא משום שיושבים עליהם המקוננות, הרי מבואר דגם מטה של מת שאינה עשוייה לישב עליה אפילו הכי כיון שהמקוננות יושבות עליהם בשעה שמקוננות הרי הוא טמא משכב ומושב. וצ"ע מאי שנא הכא דמבואר דפליגי רבנן ור' יהודה ואף אין הלכה כר' יהודה, ואלו התם מבואר דלכו"ע חשיב מדרס, ועי' בסדרי טהרות שם שעמד בזה ומש"כ בזה, [ועי עוד בביאורים פרק כו מ"ה מש"כ ליישב בזה].

והנה ברמב"ם שם לא פירש כהתוספתא דטמא משום הנשים שיושבות עליהם, אלא משמע בדבריו טעם אחר עיי"ש, ובספר משנת טהרות שם ביאר בזה משום דהרמב"ם נקט דהתוספתא אזלא כר' יהודה דמתני' דאף שלא נעשה לצורך ישיבה כל דבפעל יושבים עליו נעשה מדרס, וכיון דהרמב"ם נקט דאין הלכה כר' יהודה, אלא כרבנן, לכן פירש שם במתני' באופ"א ולא כהתוספתא, [ועי' בביאורים שם פכ"ג מש"כ לבאר דלעולם י"ל דדברי התוספתא שם אזלא ככו"ע, ואכמ"ל].

***מצודת החולדה טמאה ושל עכברים טהורה***

**בענין כלי קיבול שלא נעשה למטרה של לשהות בתוכו**

**יג]** הרמב"ם והרע"ב כ' הטעם משום דלמצודת עכברים אין צורת כלי עיי"ש, ועי' עוד בגר"א שכ' דחולדה הוא צריך את עורה ונמצא דעשויה לקבלה משא"כ של עכברים אינו עשוי לקבלה שאין צריך לעכבר אלא שיהרג ולכן טהור.

הנה מבואר בדברי הגר"א דאף שמקבל העכבר בתוכו אינו נחשב עשוי לקבלה, כיון דהוא רק למטרה של צידה ולא למטרה שישהה בתוכו, וצ"ע מאי שנא מרחת של גרוסות לשיטת הר"ש לעיל מ"ה דמבואר בדבריו דהוא מקבל על מנת להשליך בחוץ, ואפ"ה חשיב עשוי לקבלה. וא"כ אף הכא הרי הוא מקבל העכבר על מנת לצודו ומדוע לא יחשב עשוי לקבלה[[41]](#footnote-41).

ועי' משנ"ט דביאר דיש חילוק גדול בין מצודה לבין רחת של גרוסות, דבמצודה המטרה היא הצידה, ומה דממילא מקבל לא איכפת לו ואינו צריך לזה, ולכן זה אי"ז נחשב עשוי לקבלה, משא"כ ברחת של גיתות הוא צריך את הבית קיבול, אלא שהוא רוצה זאת למטרה של להוציא חוץ לגת, אבל עכ"פ הוא צריך את הקבלה, ולכן חשיב עשוי לקבלה.

אכן יש להעיר דהגר"א כ' "שאין צריך לעכבר אלא שיהרג", והנה אי נימא דמיירי שהמצודה הורגת את העכבר מיד, א"ש היטב חילוק זה דבאמת אינו צריך את העכבר כלל בהבית קיבול וא"ש מש"נ לעיל, אכן אי נימא דהמצודה אינה הורגת את העכבר, אלא לוכדת אותו בכדי שיוכל האדם להרגו, א"כ הרי צריך את הקבלה של העכבר, והוי כמו שמקבל ע"י הרחת בכדי להוציא חוץ לגת שהוא צריך את הקבלה לפי שעה למטרה של להעביר חוץ לגת

ואולי נימא דאכתי יש לחלק בין מצודה לרחת, דברחת י"ל דהוא מוציא חוץ לגת על מנת לשמור אותם למטרה מסויימת, משא"כ בעכבר הוא לוכד אותו על מנת להרגו ולזרקו, וזה אינו נחשב עשוי לקבלה, ודומיא דסברא זו מצינו בשבת לגבי הוצאת המת, דחשיב מלאכה שא"צ לגופה ועי' רש"י דכ' שהמוציא את המת במיטה נחשב מלאכה שאין צריכה לגופה משום "דברצונו לא באה לו", וה"ה הכא אינו צריך את העכבר אלא לסלקו מעליו, ולכן לא נחשב עשוי לקבלה, ואם כנים הדברים נמצא כאן חידוש גדול דיש חילוק בין מוציא על מנת לשמור למוציא על מנת לזרוק דלא יחשב עשוי לקבלה ויש לעי' בזה.

# סימן א'

# בענין כלי הבא במידה לענין שאר דיני התורה ואם שייך לטומאת כלים

#

פרק טו משנה א' השדה והתבה והמגדל וכו' מבואר במתני' דכל הני כלים כיון דמחזיקים ארבעים סאה אינם מקב"ט, ומקור דין זה כ' הר"ש והרא"ש דהוקש לשק מה שק מטלטל מלא וריקם, וכלי הבא במידה אינו מטלטל מלא וריקם מחמת כבדו ולכן אינו מקבל טומאה[[42]](#footnote-42).

ויש לדון מה נאמר בדין זה דכלי הבא במידה הוקש לשק, האם נאמר בזה דכל דלא הוי דומיא דשק לית ליה תורת כלי כלל, וא"כ כלי הבא במידה אינו נחשב כלי כלל, או דבאמת הוי כלי אלא דיש הלכה נוספת בדין קבלת טומאה דצריך שיהיה דומיא דשק מטלטל מלא וריקם אבל אין חסרון בעיקר השם כלי. ועי' מש"נ לדון בזה גם לעיל בדין פשוטי כלי עץ דילפי' משק, והובא לעיל פי"א בדין כלי מתכות.

והנה לכאו' יש להוכיח דכלי הבא במדה הגדר הוא דלא הוי כלי כלל, דהרי מצינו לדין כלי הבא במידה לא רק בדיני קבלת טומאה אלא מצינו לזה בכמה מקומות בתורה כגון לענין דיני שבת וכן לענין נטילת ידים, וכו' וכדיבואר להלן בעזהי"ת, ומעתה א"כ מוכח מזה דאינו כלי כלל, דאי נימא דהוא דין מסויים לענין טומאה א"כ מנ"ל לשאר דיני התורה דאינו כלי.

והנה עיקר דין זה דכלי הבא במידה מצינו בכמה מקומות בדיני התורה דאין בו שם כלי,

א). במשנה באהלות [פ"ט מי"ב] דלחכמים כלי הבא במדה נעשה אהל לחצוץ בפני הטומאה, והיינו דאף דכלי אינו חוצץ בפני הטומאה ואפילו כלי אבנים נמי אינם חוצצים, כיון דשם כלי עליהם, מ"מ כלי הבא במידה חוצץ בפני הטומאה, ומוכח בזה דאין עליו תורת כלי.

ב). בשו"ע סימן שי"ד נפסק דאין בנין וסתירה בכלים, וכ' הרמ"א דמיירי בכלי שאין בו ארבעים סאה, אבל אם יש בו מ' סאה הרי הוא כבנין ויש בו איסור בנין וסתירה בשבת, דהוי "בנין" ולא כלי, ומקורו מהתרומת הדשן סימן ס"ה, וכן לכאו' מבואר בגמ' עירובין דף לה. ובריטב"א שם.

ג). בתוספתא ריש מסכת ידים מבואר דאין נוטלים ידים מכלי הבא במדה, הרי מבואר נמי דהוא חסרון של כלי גם לענין הלכות נטילת ידים.

ד). במג"א [או"ח סימן ר"מ] לגבי תשמיש המטה דאסור לשמש במקום שיש ספרים אא"כ עושה מחיצה עשרה טפחים, וכ' הרמ"א דכלי הבא במידה חולק רשות לעצמו, וא"צ עוד כסוי על הספרים שבתוכו, והביאו המשנ"ב שם.

ה). הרמ"א בשו"ת סימן ל"ד דן להתיר לישב ע"ג תיבה "הבאה במידה" שיש בה ספרים, משום שהיא חולקת רשות לעצמה, עיי"ש.

ו). ועי' עוד דרך אמונה [ביכורים פ"ו ס"ק קל"ח] מה דהביא בדין כלי הבא במידה אם מצרף לחלה או לאו.

**מה המקור לדין כלי הבא במדה בשאר דיני התורה**

חזינן מכל הנ"ל דאף בשאר דיני התורה לית ליה תורת כלי כלל, והנה יש לעי' מה המקור לכל דיני התורה דכלי הבא במידה אינו כלי, דלכאו' לא מצינו בשום דוכתא מקור דכלי הבא במידה בשאר דיני התורה לא הוי כלי, ומעתה לכאו' בע"כ המקור הוא מדיני טומאה וטהרה, וא"כ יש להוכיח כמו שנתבאר דגדר הילפותא משק דלא הוי כלי כלל, ומכאן המקור לכל התורה כולה דלית ליה תורת כלי.

**מיהו קשה לומר דהמקור לכל התורה הוא מטומאה,** חדא דהנה מצינו בגמ' שבת קכג: במתני' שם דפשוטי כלי עץ טהורים, ואילו לענין שבת שם כלי עליו, ומפרש בגמ' שם, דהמקור לדיני טומאה משום דהוקשו לשק מה שק מטלטל מלא וריקם אף כך מטלטל מלא וריקם, ואילו לגבי שבת מבואר שם דהוי כלי וניטל בשבת, הרי מבואר להדיא דמה דילפי' משק הוא דין מסויים לענין דיני טומאה וטהרה וא"א ללמוד מזה לכל התורה, מיהו ראיה זו אפשר דיש לדחות, ועי' הערה[[43]](#footnote-43).

ועוד דהנה מבואר בתוספתא [בב"ק פ"ג ה"ג] דכלי חרס הבא במידה מקבל טומאה וביאר הגר"א שם משום דלא הוקש לשק, וכן מבואר ברמב"ם פי"ט מכלים ה"ג דנקט דכלי חרס הבא במידה מקבל טומאה ורק אם ניקב כמוציא רימון נטהר עיי"ש, ואילו לענין שאר דיני התורה לא נזכר חילוק בין כלי חרס לשאר כלים אלא משמע שגם כלי חרס הבא במידה יש בו את כל הדינים של כלי הבא במידה.

וכן יש להוכיח מכלי מתכות דמבואר ברמב"ם פ"א מכלים ה"ט דכלי מתכת הבא במידה מקבל טומאה, והנה הרי בשאר דיני התורה לא נזכר שכלי מתכת הבא במידה חלוק משאר כלים, הרי מוכח מזה שדין דכלי הבא במדה בשאר דיני התורה הוא דין אחר ואינו נלמד מדין כלי הבא בטומאה שנאמר בטומאה[[44]](#footnote-44).

ועוד דאי נימא דהמקור לכל התורה הוא מטומאה א"כ נמצא בזה חידוש נוסף, [וכבר עמד בזה בכתבי הגר"ח אהלות פרק ח] דהנה בסיפא דמתני' תנן "דרדור עגלה וקוסטות המלכים" וכו' מקבלים טומאה אף שהם מקבלים מ' סאה, והטעם מבואר במתני' מפני שעשויים לטלטל במה שבתוכם, ואי נימא דהמקור לכלי הבא במדה בכל התורה נלמד מטומאה, א"כ יוצא דאף בכל התורה משכח"ל כלי שיש בו ארבעים סאה שעומד לטלטול, ולא יאמרו בו כל דיני כלי הבא במידה, כגון איסור בנין וסתירה בשבת וכו', וזהו חידוש גדול.

ועוד נמצא חידוש לפי האמור דהנה שיטת הרמב"ם פ"ג מכלים ה"ג דס"ל דכלי העשוי לנחת אפילו פחות ממ' סאה נמי לא מקבל טומאה, ומשום דאינו מטלטל מלא וריקם אינו מקבל טומאה, ואי נימא דילפי' מטומאה לכל התורה כולה, היה צריך להיות הדין דגם בשאר דיני התורה כלי קטן העשוי לנחת יש בו איסור בנין וסתירה דאוריתא, ואין נוטלים ממנו לידים, וחוצץ בפני הטומאה ובפני תשמיש המטה וכו' וזה חידוש שלט נזכר.

ואשר מוכח מכל הנ"ל דבאמת לא ילפי' מדיני טומאה וטהרה לכל התורה כולה, אלא בכל התורה הוא דין נוסף דלא הוי כלי, ולאו מטומאה ילפינן לה.

ומעתה יש להקשות טובא א). מה המקור לכל דיני התורה דכלי הבא במידה לאו כלי הוא, ב) עוד יש להקשות מדוע בדיני טומאה וטהרה בעינן למקור דומיא דשק דכלי יותר ממ' סאה אינו מקב"ט תיפו"ל דהוא נלמד מכל התורה כולה דאינו כלי, ג) ויותר קשה מדוע כלי מתכות וכלי חרס הבאים במידה מקבלים טומאה, נימא דכשם דבשאר דיני התורה אינם כלי מהאי טעמא נמי גם שלא יקבלו טומאה.

**יסוד החילוק בין כלי הבא במידה בטומאה, לדין כלי הבא במדה בשאר דיני התורה**

ואשר נראה מכל הנ"ל ויסוד הדברים מבוארים בכתבי הגר"ח [אהלות פרק ח', בענין כלי העשוי לנחת], דבכל התורה כולה גדר הדין דכלי הבא במידההוא דכל שהוא גדול מ' סאה חל עליו שם אהל, וזה לא שייך לילפותא משק כלל, ואולי הוא סברא דשיעור זה של מ' סאה שהוא שיעור גודל של אדם וגם שיעור מקוה חל עליו תורת אהל, וביאור החילוק בין כלי לאהל, ד'כלי' אינו רשות לעצמו אלא הוא מונח בתוך הרשות, משא"כ 'אהל' ההגדרה היא דהוא חולק רשות לעצמו, דמחמת גדלו הוא נחשב למקום עצמי, ולא ככלי המונח בתוך מקום, אלא הוא גופא המקום. ומהאי טעמא יש בו איסור בנין וסתירה דדמי לבנין כיון דיש לו חשיבות של רשות לעצמו, ומה"ט נמי הוא חולק מקום לענין תשמיש המטה [בסימן ר"מ] משום דהוא מקום לעצמו, וכן לגבי לחצוץ בפני הטומאה כיון שהוא אהל הרי הוא חוצץ בפני הטומאה, [ולכאו' מקור דין זה הוא סברת חז"ל, דכל שהוא גדול ארבעים סאה הרי הוא חולק רשות לעצמו ושם אהל עליו. וסברא זו קיימת בכל מיני הכלים ואף במתכות ובחרס דשם אהל עליו[[45]](#footnote-45).

משא"כ כלי הבא במידה המבואר לגבי טומאה אינו שייך לדין אהל אלא הוא דין ילפותא משק דבעינן שיהיה מטלטל מלא וריקם, וכל שאינו מטלטל מחמת גדלו אינו מקבל טומאה.

אך אכתי קשה דאחר שנתבאר דכלי שהוא יותר מארבעים סאה שם אהל עליו, לכאו' קשה מדוע בכלי הבא במידה בעינן ילפותא דומיא דשק מה שק מטלטל מלא וריקם, תיפו"ל דלא הוי כלי אלא הוי אהל, ואין שייך בו טומאת כלים, וכן קשה בכלי מתכות מדוע מקבל טומאה נהי דלא הוקש לשק, אבל תיפו"ל דלא הוי כלי אלא הוי אהל.

ושמעתי מדודי הגאון רבי איתמר גרבוז שליט"א דאי"ז קושיא כלל, ומשום די"ל דלענין טומאת כלים גם אהל נחשב כלי, והיינו דמה דשם אהל עליו, אינו חסרון לענין טומאת כלים, ולכן מקב"ט הגם שהוא אהל, ואף שלכל דיני התורה אהל הוא רשות בפנ"ע, אי"ז חסרון לענין קבלת טומאה, אלא דבדין קבלת טומאה נאמר כלל אחר דבעינן "דומיא דשק שיהיה מטלטל מלא וריקם", ומאידך בשאר דיני התורה לא מצינו דנאמר דין זה שיהיה מטלטל מלא וריקם, אלא הוא דין מסויים שנתחדש לענין טומאה וטהרה.

העולה מהנ"ל דלענין שאר דיני התורה מה דמצינו דכלי הבא במידה לאו כלי הוא יסודו משום שחל עליו תורת אהל וזה גופא הפקעה משם כלי, ואילו לענין דיני טומאה וטהרה אף דחל עליו שם אהל אינו חסרון לקבלת טומאה, אלא דין טומאה וטהרה תלוי בדין מטלטל מלא וריקם.

והשתא א"ש היטב מה דמבואר במתני' כאן לגבי דרדור עגלה וקוסטות המלכים ושאר כלי גדולים שעשויים לטלטול, דאפילו גדולים מארבעים סאה נמי מקבל טומאה, וכ' לעיל להקשות מדוע בשאר דיני תורה לא מצינו לדין זה, וביאר הגר"ח דלא קרב זה לזה כלל, משום דלענין דיני טומאה וטהרה הכלל הוא דומיא דשק מה שק מטלטל מלא וריקם, וכיון דהוא מטלטל הרי הוא מקבל טומאה, אבל לענין שאר דיני התורה התלויים בשם אהל הרי אינו שייך כלל למה שהוא מטלטל דאי"ז הפקעה לשם אהל ולכן כל שיש בו ארבעים סאה שם אהל עליו לכל דיני התורה, [ויהיה בזה איסור בניו וסתירה וכו'], ועיי"ש בכתבי הגר"ח שכ' דה"ה לענין לחצוץ בפני הטומאה היה צריך לחוץ כיון דהוא אהל, אלא דאינו חוצץ מטעם אחר כיון דהוא מקבל טומאה, וכל שהוא מקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה עיי"ש.

ולפי"ז מיושב היטב נמי מה דכ' לעיל להקשות מדוע לענין שבת לא מצינו דכלי העשוי לנחת יחשב כבנין לשבת, ולהאמור מבואר היטב דכלי קטן העשוי לנחת פחות ממ' סאה דכ' הרמב"ם דאינו מקב"ט, הוא דין מסויים דלא הוי דומיא דשק ולכן אינו מקבל טומאה, אבל דין בנין וסתירה הוא תלוי בשם אהל, וכל שאין בו מ' סאה אין שם אהל עליו ולכן יהיה בו איסור בנין בשבת, ועי' בכתבי הגר"ח שם שכ' "דיחוד האדם" לא מצי להחשיבו לאהל, אלא אהל לעולם תלוי בארבעים סאה, אבל לענין דין קבלת טומאה דומיא דשק הוא תלוי ביחוד האדם וכל שהוא מייחדו לנחת הרי הוא לא דומה לשק ולכן אינו מקבל טומאה.

**בענין כלי קטן העשוי לנחת לשאר דיני התורה**

והנה לעיל בתחילת דברינו כ' לדון במה דילפי' משק האם הגדר הוא דכל דלא הוי דומיא דשק לאו תורת כלי עליו או דילמא דבאמת הוי כלי אלא דהוא הלכה לענין קבלת טומאה, וכ' להביא ראיה משאר דיני התורה דכלי הבא במידה לית ליה תורת כלי כלל, אכן להאמור אין כאן ראיה כלל, כיון דהא דמצינו בשאר דיני התורה דכלי הבא במידה אסור בבנין בשבת וכדו' הוא דין בפנ"ע דשם אהל עליו וכמו שביאר הגר"ח, ולכן יש בו איסור בנין וסתירה, ואינו שייך כלל לילפותא משק.

מיהו אכתי יש לדון בהך דינא הנלמד משק לענין קבלת טומאה האם נאמר בזה דלא הוי כלי, או דבאמת הוי כלי אלא שאינו מקבל טומאה, ונפק"מ בזה בכלי קטן שאין בו ארבעים סאה העשוי לנחת אם ראוי לנטילת ידים, דהנה בנין וסתירה בלא"ה לא שייך בו דשם אהל לית ביה כיון דאינו גדול מ' סאה, אלא דיש לדון בגדר הדין דנלמד משק האם הוא דאינו כלי כלל, או דילמא דהוי כלי אלא שנאמר דין שאינו מקבל טומאה, ונפק"מ לכמה דינים כגון לנטילת ידים דאם לא הוי כלי אין נוטלים בו ידים ואם הוי כלי שפיר נוטלים בו ידים, וכן אפשר דיהיה נפק"מ לבנין וסתירה בכלים דהוא איסור דרבנן.

וכן יש לדון לענין לסכך בכלי קטן העשוי לנחת דאם נימא דשם כלי עליו, אפילו דאין מקבל טומאה אבל אין מסככין בו, או דנימא דאין שם כלי עליו שפיר אפשר לסכך בו.

ובאמת דכן הוא גם בכלי גדול העשוי לנחת, דיש לדון האם הגדר הוא דלא הוי כלי כלל, או דילמא דהוי כלי אלא דאינו מקבל טומאה, ונפק"מ לסכך בשברי כלי הבא במידה דאם חל עליו תורת כלי אסור לסכך גם בשברי כלים אבל אם לא היה כלי שפיר יהיה אפשר לסכך בהם.

ואי נימא דהגדר הוא דלאו שם כלי הוא כלל יש לדון בהא דמבואר בתוספתא דאין נוטלים ידים בכלי הבא במידה הוא משום דהוי אהל וזה גופא הפקעה משם כלי לענין נטילת ידים, או דילמא דאף שהוא אהל וחולק רשות לעצמו מ"מ אי"ז חסרון לענין דין כלי לנטילת ידים, ומעתה י"ל דהביאור בדברי התוספתא הוא משום הך דינא דאינו כלי מדין כלי הבא במידה, נמצא דיש לדון בזה.

ונפק"מ נראה בזה בכלי חרס הבא במידה וכן כלי מתכות הבא במידה דלא בטל מנייהו תורת כלי, אם יהיה אפשר ליטול בהם ידים, וכן עוד נפק"מ באופן שיהיה כלי מ' סאה שעשוי לטלטל כמו דרדור עגלה וקוסטות המלכים וכו' דמבואר דמקבל טומאה, כיון דהוא דומיא דשק, ולא בטל ממנו תורת כלי, האם נימא דבכה"ג יהיה כשר לנטילת ידים.

**בדין כלי הבא במידה אם חסר לו בתורת כלי או לאו אפשר דתלוי בפלוגתת הראשונים**

**דהנה** מצינו דנחלקו הראשונים בדין כלי הבא במידה האם טמא במדרס או לאו, דשיטת תוס' בשבת מד: ומנחות לא. דכלי הבא במידה טמא בטומאת מדרס, והיינו משום דכשם שמבואר בגמ' בכורות לח. דמדרסות לא הוקשו לשק ולכן פשוטי כלי עץ טמאים, ה"ה דכלי הבא במידה נמי יהיה טמא במדרס כיון דלענין מדרס לא נאמר דין היקש לשק, וכ"כ הר"ש כת"י.

אולם שיטת רש"י שבת מד: לגבי מוכני פירש רש"י שהוא מרכבת נשים ולכאו' מבואר ברש"י דכלי הבא במידה טהור גם מטומאת מדרס, והקשו עליו תוס' והר"ש מהגמ' בכורות לח. דמדרס לא הוקש לשק, ועיי"ש מש"כ בזה, ובשיטה להר"ן שבת שם תי' בזה דיש חילוק בין פשוטי כלי עץ לבין כלי הבא במידה, ודוקא בפשוטי עלי עץ אמרי' דמקבל טומאת מדרס [דשם כלי עליו], משא"כ כלי הבא במדה הדין הוא דטהור משום דלאו שם כלי עליו ולכן טהור גם ממדרס עכ"ד[[46]](#footnote-46).

הרי מבואר להדיא דנקט הר"ן דלאו שם כלי עליו, ואילו בשיטת תוס' דנחלקו על רש"י וסברי דגם כלי הבא במידה מקבל טומאת מדרס לכאו' הוא משום דס"ל דשם כלי עליו, [מיהו אפשר דיש לדחות, דס,ל לתוס' דלא בעינן תורת כלי למדרס, אך לא משמע כיון דהר"ש ותוס' הקשו לרש"י וכ' לדמות זה לפשוטי כלי עץ ואילו התם לכאו' הוא כלי ויש לעי' בזה].

ועכ"פ לפי הר"ן דמבואר להדיא דלאו כלי הוא לכאו' יוצא בזה נפק"מ רבתי לכמה דינים כמבואר לעיל דכיון דלא הוי כלי לכאו' אף לשאר דיני התורה לאו כלי הוא ויהיה מותר לסכך בה ועוד.

והנה מצינו מחלוקת הראשונים בגדר הילפותא משק **דהנה בריטב"א** עירובין [דף יד:] הביא קושיית הראב"ד דגם פחות ממ' סאה אין מי שיכול לשאת אותם, ואינו מטלטל מלא וריקם. ו**תי'** דלפי דור המדבר שיער הכתוב שהיו בהם גיבורים. אולם בר"ן שם תי' **ובר"ן** שם תירץ בפי' קמא כהריטב"א, ועוד תירץ הר"ן ע"פ רש"י דעד ארבעים סאה אפשר לטלטל ע"י כתפין הרבה, משא"כ יותר ממ' סאה א"א לטלטלו אפילו ע"י כתפין כיון "שאם יטלטלו ישבר".

**מבואר** דנחלקו הראשונים בגדר המיעוט של כלי הבא במידה, דלהריטב"א הוא משום שאין בכח האדם לטלטלו מחמת כבדו ולכן לא הוי דומיא דשק וטהור, אבל להר"ן החסרון הוא שהכלי מצד עצמו אינו יכול לשאת תכולתו שמחמת גדלו הכלי ישבר, [ולא מצד שאין בכח האדם לטלטלו]. וכדברי הר"ן מבואר בר"ש וברא"ש וברע"ב במתני' דידן שכ' "אם יטלטלו הכלי ישבר", וכ"כ ברש"י חגיגה כו: וכן ברש"י שבת לה[[47]](#footnote-47).

ולכאו' היה אפשר דנחלקו בנידון זה דלהריטב"א הוא דין דומיא דשק דצריך שיהיה יכול לטלטלו אבל אינו חסרון בעיקר השם כלי, ואמנם לשאר ראשונים דביארו דאם יטלטל הכלי הוא ישבר, לכאו' הגדר דזה גופא חסרון בשם כלי דאין הכלי יכול לטלטל בלא לישבר, שהוא חסרון ביכולת הכלי, וזה מתיישב היטב בדעת רש"י לשיטתו דנתבאר בר"ן ליישב רש"י דס"ל דלא הוי כלי כלל, מיהו אי"ז מוכרח.

והנה ברמב"ם מבואר דאיכא גזה"כ "דכל דבר" לרבות מתכות, וצ"ב מדוע בעי' קרא בפנ"ע לטמאות מתכות, והא תיפו"ל דכלי מתכות לא הוקשו לשק, אכן אי נימא דילפי' משק דלאו כלי לכאו דין זה צריך להיות גם בכלי מתכות ולכן צריך גזה"כ דבכלי מתכות שם כלי עליו **ועי' לעיל פי"א מש"כ בזה בענין כלי מתכות.**

ומ"מ איכא נפק"מ רבתי לכמה דינים, כדנתבאר לעיל ועוד.

והנה במשנה מקוואות פ"ד מ"א איתא דכלים גדולים פוסלים את המקוה, וביארו הראשונים שם דמיירי על כלי שיש בו ארבעים סאה דפסול למקוה, ולכאו' בשלמא אם הגדר הוא דהוי כלי אלא דאינו מקבל טומאה א"ש היטב דמ"מ כלי הוא ופסול המקוה, אבל אי לאו כלי הוא צ"ב מה החסרון בזה ומדוע המקוה פסול, ולכאו' מוכח דהוי כלי, אכן י"ל בזה כמ"ש המשנ"ט מקוואות שם דאף דלא הוי כלי הוא מ"מ יש חסרון של שאוב במקוה שם, כיון דלאו בידי שמים הוא עיי"ש.

# סימן ב

# בפלוגתת ר' מאיר ור' יהודה בדין כלי הבא במידה ובשיטת הרמב"ם

מתני' השידה התיבה והמגדל וכוורת הקש וכוורת הקנים ובור ספינה אלכסנדרית שיש להם שוליים והם מחזיקים ארבעים סאה בלח שהם כוריים ביבש הרי אלו טהורים ושאר כל הכלים בין מקבלים ובין אינם מקבלים טמאים דברי ר"מ ע"כ, מבואר במשנה דר"מ מונה כמה מסוגי הכלים שיש בהם ארבעים סאה דאינם מקבלים טומאה,

ויש להקשות דכיון דעיקר הכלל במתני' הוא דכל שיש בו ארבעים סאה ואינו מטלטל אינו מקבל טומאה, א"כ מדוע המשנה מונה ומפרטת מיני סוגי הכלים, ולמה לא אומרת המשנה הכלל דכל הכלים הבאים במידה שיש בהם ארבעים סאה טהורים, מלבד הכלים שעשויים לטלטל במלואם כמו דרדור עגלה שטמאים.

וביותר יש לעי' בהמשך המשנה "אין בין ר"מ לר' יהודה אלא עריבת בעל הבית בלבד", וביארו הראשונים כאן דהמשנה מדייקת מדברי ר"מ שלא מנה את עריבת בעל הבית בהדי הכלים הטהורים, דס"ל דעריבת בעל הבית טמא, ומאידך ר' יהודה שמנה את הכלים מ' סאה הטמאים, ולא מנה עריבת בעל הבית מוכח דס"ל דעריבת בעל הבית טהור, והדברים צ"ב וכי התנא היה צריך להזכיר את כל סוגי הכלים בעולם, ואיך אפשר להוכיח מדלא הזכיר עריבת בעל הבית דס"ל דהוא טמא[[48]](#footnote-48).

**בשיטת הרמב"ם בדין כלי העשוי לנחת אם צריך שיהיה מחזיק ארבעים סאה**

ונראה לבאר בזה בס"ד, דהנה הרמב"ם פ"ג מכלים ה"א כ' בדין כלי הבא במידה וז"ל כל **כלי עץ העשוי לנחת** אפילו אינו מקבל אלא דבר מועט אינו מקבל טומאה לא מן התורה ולא מדברי סופרים עכ"ל"[[49]](#footnote-49), מבואר בדבריו דכלי העשוי לנחת אפילו אינו מקבל ארבעים סאה נמי אינו מקבל טומאה.

ויש להקשות דבהלכה ב' כתב הרמב"ם וז"ל הכלים **שחזקתן שהן עשויין לנחת** כגון שידה תיבה ומגדל וכוורת הקש וכוורת הקנים ובור ספינה גדולה וכיוצא באלו, אם הן מחזיקין ארבעים סאה אין מקבלין טומאה"[[50]](#footnote-50) עכ"ל. הרי מבואר בדברי הרמב"ם "דשידה תבה ומגדל" הם כלים שחזקתם שהם עשויין לנחת, ואפ"ה צריך שיהיו ארבעים סאה, וקשה מדוע צריך שיהיו מחזיקים ארבעים סאה, והרי בהלכה א' כ' הרמב"ם דכלים העשויין לנחת אפילו פחות מארבעים סאה נמי טהורים[[51]](#footnote-51).

ואשר נראה לבאר בזה בס"ד דבאמת תרי הלכות אלו תרי עניינים נינהו, דבה"א מיירי בכלי העשוי לנחת מצד יחוד האדם, שהוא מייחדו להיות נח במקום אחד ולא לטלטלו וזה נחשב עשוי לנחת באופן גמור, ולכן אפילו בפחות מארבעים סאה נמי חשיבי עשויים לנחת וטהורים, אבל בהלכה ב' הרמב"ם מיירי בכלים שאין בהם יחוד האדם, אלא מיירי בכלי שמצד עצמותו ומהותו הכלי עשוי לנחת, וכאן מבואר ברמב"ם דלא סגי בזה שמצד מהותם הם עשויים לנחת אלא צריך שיהיו גם מקבלים מ' סאה, אבל אם הכלים אינם מחזיקים מ' סאה אפילו שמצד חזקתם הם עשויין לנחת מקבלים טומאה, [וכן מבואר בכתבי הגר"ח לאהלות פרק ח' דבהלכה א' מיירי ע"י יחוד האדם].

וכן יש לדקדק מלשון הרמב"ם דבהלכה א' דכ' כ' "כלי עץ העשוי לנחת", ואילו בהלכה ב' כ' הרמב"ם "הכלים שחזקתם שהם עשויים לנחת" ומדוייק היטב כמ"ש דבהלכה א' מיירי כשיש יחוד האדם לנחת שהאדם מייחד את הכלי לנחת, הרי הכלי אינו עומד לטלטול כלל, ולכן נחשב "עשוי לנחת" וטהור משום שאינו דומה לשק, אבל בהלכה ב' מיירי בכלי שלא נעשה בו יחוד האדם, אלא שצורתו מוכחת ש"חזקתו לנחת", ובכה"ג נקט הרמב"ם שצריכים שיהיו הכלים הללו גם מחזיקים מ' סאה, והטעם בזה משום שכל שלא נעשה בו יחוד האדם לנחת, עדין אינם מופקעים מטלטול, כיון שפעמים שהאדם מטלטל גם כלים הללו, ולכן צריך שיהיו מחזיקים ארבעים סאה דבכה"ג הם מופקעים מטלטול ואינם דומים לשק.

**בדין כלי שמחזיק ארבעים סאה, אם צריך גם שיהיה חזקתו לנחת**

אך אכתי קשה דמאחר ונתבאר דהכלים "שחזקתם לנחת" אינו מספיק שלא יקבלו טומאה, אלא צריך שיהיו גם מחזיקים ארבעים סאה, [וחלוקים מכלי שייחדו האדם דלא צריכים ארבעים סאה] א"כ קשה דכיון דמחזיקים ארבעים סאה, מדוע צריך הרמב"ם בתחילת ה"ב לומר "הכלים שחזקתם לנחת שידה תיבה מגדל וכו' אם היו מחזיקים ארבעים סאה טהורים, ומדוע לא כתב בסתמא דכל כלי שיש בו ארבעים סאה אינו מקבל טומאה.

ואשר נראה מבואר בזה דבאמת ארבעים סאה בלבד, לא סגי בכדי שהכלים לא יקבלו טומאה, [כל שלא ייחדם לנחת], אלא בכדי שהכלים הגדולים לא יקבלו טומאה צריך שני תנאים, א. שיהיה חזקתם לנחת, ב. שיהיה בהם ארבעים סאה, אבל ארבעים סאה בלבד לא מהני, וכן חזקתם לנחת בלבד לא מהני. וזהו שכ' הרמב"ם דרק הכלים שחזקתם לנחת וגם יש בהם ארבעים סאה טהורים[[52]](#footnote-52).

אך קשה מהמשך הרמב"ם סוף הלכה ב' דכ' הרמב"ם וז"ל ושאר כל כלי עץ אם היו מקבלין ארבעים סאה ויש להם שוליים חזקתן שאינן עשויין להתטלטל במלואן ולפיכך אין מקבלין טומאה עכ"ל, ולכאו' מבואר ברמב"ם דאף שאר כלי העץ שיש בהם ארבעים סאה אינם מקבלים טומאה, ולא רק כלים שמהותם מוכחת לנחת.

**בביאור דברי הרמב"ם דכ' דסתם כלי העץ צריכים שיהיה להם שוליים**

אכן הביאור בזה מבואר מתוך לשון הרמב"ם עצמו, שכ' בלשונו "אם היו מקבלים ארבעים סאה ויש להם שוליים", הרי מבואר להדיא דלא מהני מה דמחזיק ארבעים סאה, אלא צריך שהכלי יהיה לו שוליים, והביאור הוא דהרמב"ם נקט דכיון דיש לכלי שוליים, הרי צורת הכלי מורה שהכלי נעשה לנחת, ולכן חשיב חזקתו לנחת, ויש בו ארבעים סאה, ולכן אינו מקבל טומאה, ולכן סיים הרמב"ם בלשונו "ויש להם שוליים חזקתם שאינם עשויים לטלטל במלואן", והיינו דחשיב חזקתם לנחת. נמצא דאדרבה מכאן הוא ראיה ליסוד הנ"ל דבעינן תרתי גם חזקתם לנחת וגם ארבעים סאה.

ובאמת כן מבואר ברמב"ם בהלכה א' דכ' בסוף ההלכה וז"ל וכל כלי עץ שהוא סתם, אם היה לו שוליים לישב בהם על הקרקע כדי שלא יהא נח להתגלגל, והיה מחזיק ארבעים סאה.. אינו מקבל טומאה.. מפני שחזקתו עשוי לנחת עכ"ל. מבואר להדיא דצריך ב' תנאים א. שיהיה שוליים ב. שיהיה מחזיק ארבעים סאה, ובכה"ג חזקתו לנחת וטהור.

והנה התוי"ט אהלות פ"ט מי"ג כבר כתב לדייק בדברי הרמב"ם דרק בסתם כלים כ' דצריך שיהיה להם שוליים, ואילו בשידה תיבה ומגדל לא כתב דצריך שוליים, והקשה המשנ"א במתני' פט"ו מה באמת טעם החילוק, וכ' דלא כהתוי"ט אלא באמת בכל הכלים צריך שוליים אלא שהזכיר הרמב"ם בכל הכלים ןה"ה בשידה תיבה עיי"ש.

אכן להאמור הוא מבואר היטב שיטת התוי"ט דבאמת לעולם ארבעים סאה בלבד אינו מועיל לענין שלא יקבל טומאה, אלא צריך תרתי גם שיהיה הכלי מצד עצמו "חזקתו לנחת", וגם שיהיה מחזיק ארבעים סאה, [אא"כ הוא מייחד אותו ואז אפילו פחות ממ' סאה הוא עשוי לנחת], ולכן שידה תיבה ומגדל שמהותם היא לנחת סגי בזה להחשיבו לחזקתו לנחת ואין צריך גם שוליים, אבל "סתם כלים" שאין להם הוכחה מצד מהות תשמישם, צריך ראיה מצד "צורתם" ולכן צריך שיהיה להם שוליים שכאן צורתם מוכחת עליהם שלנחת עשויים[[53]](#footnote-53), [וכלשון הרמב"ם בפיהמ"ש שפירש שוליים הם 'קצוות' והיינו דהם זויות המונעות הטלטול והם מוכיחות שהוא כלי שעשוי להיות מונח ולא מטלטל].

**ביאור המשנה "ובור ספינה אלכסנדרית שיש לה שוליים"**

אך קשה דבלשון המשנה איתא השידה והתיבה והמגדל וכוורת הקש וכוורת הקנים ובור ספינה אלכסנדרית שיש להם שוליים ומשמע שהשוליים קאי על כל הכלים המבוארים בתחילה כגון השידה תיבה ומגדל, ואילו הרמב"ם לא הזכיר מידי דיש להם שוליים.

אכן נראה דהרמב"ם למד בדברי המשנה דיש להם שוליים הוא כלי נפרד, ולא קאי על כל הכלים המבוארים בתחילת המשנה, אלא קאי על "סתם כלים" אם יש להם שוליים דינם כמו כל הכלים של תחילת המשנה, וזהו כפש"נ לעיל דארבעים סאה לא מועיל להוציא מידי טומאה אא"כ יהיה גם חזקתו לנחת וזה או מוכח ממהות תשמישו, כמו שידה ותיבה וכו, או שיהיה מוכח מצד צורתו וזהו שוליים, ואף שבאמת הוא קשה בלשון המשנה שלהאמור היה צריך להיות כתוב "ויו" החיבור "ו"שיש להם שוליים, מיהו בדברי הרמב"ם הוא מדוייק מאד, שכ' ב' פעמים דב"סתם כלים" צריכים שוליים, ואילו בשידה ותיבה לא הזכיר שוליים, ולכן נראה כנ"ל[[54]](#footnote-54).

**הביאור במה דהתנא מונה ומפרט 'שידה תיבה ומגדל וכו'**

**והשתא נהדר לתחילת דברינו שכ' להקשות** מדוע המשנה מפרטת ומונה את סוגי הכלים דשידה תיבה ומגדל וכו' ומדוע לא נכתב בסתמא דכל הכלים שמחזיקים ארבעים סאה אינם מקבלים טומאה, אכן להנתבאר כאן א"ש היטב, ומשום דבאמת לא מהני ארבעים סאה בלבד בכדי שלא יקבל טומאה, אלא צריך שיהיה שני תנאים האחד חזקתו לנחת, ועוד צריך שיהיה ארבעים סאה, וא"ש דלכן המשנה מפרטת כמה ממיני הכלים שחזקתם מצד מהותם ותשמישם הוא לנחת ובהם כשיש ארבעים סאה טהורים.

**בביאור פלוגתת ר"מ ור' יהודה במתני'**

אך אכתי יש להקשות דלפי האמור נמצא דכל כלי שמחזיק ארבעים סאה טמא אא"כ גם "חזקתו לנחת" מצד מהותו או מצד צורתו, אך קשה א"כ מדוע ר' יהודה הוצרך במשנתינו למנות דרדור עגלה וקוסטות המלכים שהם כלים שבמהותם עשויים לטלטול, ומשמע דרק הני טמאים, ואילו להאמור לעיל הרי כל סתם כלים טמאים.

**ונראה בס"ד** דבזה גופא נחלקו ר"מ ור' יהודה במתני', וזהו יסוד מחלוקתם, והיינו דכל מה שנתבאר לן דצריך ב' תנאים גם שיהיה חזקתו לנחת מצד מהותו, וגם שיהיה בו ארבעים סאה זהו שיטת ר"מ, דר"מ סבר דרק כלים שמצד עצמם מורים שחזקתם לנחת בהם אם יהיה ארבעים סאה חשיבי עשויין לנחת ואינם מקבלים טומאה, אבל שאר כלים שאין מוכח מצד מהות הכלי וצורתו של הכלי שהוא להיות מונח, לא יועיל מה דיש בהם ארבעים סאה. ואפילו יהיה בהם ארבעים סאה נמי יהיה הדין דטמא.

ואילו ר' יהודה פליג ולמד להיפך דדוקא באופן שהכלי מצד עצמו מורה שהוא עומד להיות מטלטל כמו דרדור עגלה וקוסטות המלכים בזה דוקא אמרי' דאפילו יש בו ארבעים סאה נמי טמא ואינו עשוי לנחת, אבל שאר הכלים שאין מוכח מצד הכלי שהוא לטלטול, בזה הדין הוא דאם יש ארבעים סאה דזה גופא משוי ליה שם עשוי לנחת וטהור ולא צריכים בזה שיהיה גם מוכח ממהותו או צורתו שהוא לנחת.

**ביאור הוכחת המשנה דלר"מ עריבת בעל הבית טמא**

והשתא יבואר היטב מה דאמרי' במתני' דנחלקו ר"מ ור' יהודה ב"עריבת בעל הבית", ומשום דעריבת בעל הבית הוא סוג של כלי שלא מוכח מצד מהות הכלי וצורתו האם הוא עשוי לנחת או לטלטול, אלא הוא כלי סתם, ובזה לר"מ מוכח דטמא וכמו שנתבאר לן דכל יסוד שיטת ר"מ דצריכים ב' תנאים לטהר, ומהא דלא מנה ר"מ עריבת בעל הבית וכהנה, שיש להם רק תנאי אחד של ארבעים סאה אבל אין להם התנאי של חזקתם לנחת מצד צורתם, ע"כ דס"ל דעריבת בעל הבית טמא, ואילו לר' יהודה מוכח שהוא טהוא משום דאדרבה צריך שיהיה עשוי לטלטול בכדי לטמא, ולכן דוקא עריבת "העבדנים" שהוא עומד מצד תפקידו להיות מטלטל אמר ר' יהודה דטמא, אבל עריבת בעל הבית טהור, ודוק היטב בזה בס"ד.

**האם הרמב"ם פסק כר' יהודה או כר"מ, וביאור דבריו שכ' סתם כלים**

הרמב"ם בפיהמ"ש כ' דהלכה כר' יהודה דעריבת בעל הבית טהור, ויש לעי' בדעת הרמב"ם ביד החזקה כמאן פסק, דהנה לא נזכר להדיא ברמב"ם מה הדין בעריבת בעל הבית. [והנה לפי הנתבאר לעיל יוצא דשיטת הרמב"ם דפסק כר"מ ויבואר להלן ביתר ביאור], ועי' תו"ח שעמד על זה מוע הרמב"ם לא הזכיר עריבת בעל הבית.

והנה הרמב"ם בסוף הלכה ב' כ' ושאר כל כלי העץ, אם היו מקבלים ארבעים סאה ויש להם שוליים חזקתם שאינם עשויים לטלטל במילואן, ולפיכך אין מקבלים טומאה עכ"ל.

והנה בפשוטו דין זה ד'שאר הכלים שכ' הרמב"ם' הוציא דין זה ממתני', דתנן ר' יהודה אומר דרדור עגלה וכו' ושאר כל הכלים המקבלים טהורין ושאינן מקבלין טמאין ע"כ, ולכאו' הרמב"ם פסק כר' יהודה, ובאמת כ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהלכה כר' יהודה.

אך קשה דאם פסק הרמב"ם כר' יהודה לא היה לו לפרש שידה תיבה ומגדל, שהרי ר' יהודה במתני' לא פירש שידה תיבה ומגדל, אלא כ' 'ושאר כל הכלים אם מקבלים טהורים ואם לאו טמאים' וזה כולל את כל הכלים וגם שידה תיבה ומגדל, ורק ר"מ פירט שידה תיבה ומגדל, ואם פסק הרמב"ם כר' יהודה לשם מה פירט הרמב"ם שידה תיבה ומגדל.

עוד קשה דהנה הרמב"ם כ' בלשונו דבעינן שיהיו שני תנאים גם שיהיה מ' סאה וגם שיהיה שוליים, ורק בכה"ג אינו מקבל טומאה, ולכאו' אי נימא דפסק כר' יהודה, נמצא דר' יהודה סובר דכל כלי שאין לו שוליים וגדול מ' סאה מקב"ט, וא"כ קשה מדוע ר' יהודה הזכיר בדבריו רק דרדור עגלה וקוסטות המלכים וכו' ולא הזכיר כל כלי גדול ארבעים סאה שאין לו שוליים שמקב"ט.

ולכן נראה לולי דמסתפינא דהרמב"ם פסק כר"מ ולא כר' יהודה, והיינו כמש"נ דס"ל לר"מ שצריך שהכלי מצד מהותו וצורתו יהיה מורה שהוא לנחת, וגם יחזיק ארבעים סאה, ורק בכה"ג אם יש בו ארבעים סאה הוא חשיב עשוי לנחת וטהור, ולכן מתחילה כ' הרמב"ם למנות הכלים שחזקתם לנחת, שהם שידה תיבה ומגדל, ואח"כ הוסיף הרמב"ם וכ' ד"שאר כל עץ" היינו כלים שאין מהות תשמישם מורה שעשויים לנחת, מ"מ אם צורתם היא שיש להם שוליים הרי צורתם מורה שהם עשויים לנחת ולכן דינם שאם יש בהם ארבעים סאה טהורים.

נמצא לפי"ז דמש"כ הרמב"ם ושאר כלי עץ אי"ז קאי על לשון המשנה 'ושאר הכלים' אלא קאי על מש"כ המשנה "שיש להם שוליים", וכמו שנתבאר לעיל דכוונת המשנה לכלים שאינם מוכחים מצד תשמישם אלא הם סתם כלים ובהם אם יש שוליים טהורים.

אך יש לעי' דאי נימא כמש"נ דהרמב"ם פסק כר"מ לשם מה הוצרך הרמב"ם לכתוב הכלים העשויין לטלטל כמו דרדור עגלה וקוסטות המלכים וכו' שמקבלים טומאה, והא לכאו' תיפו"ל שהם לא עשויין מצד צורתם לנחת, דהא ר"מ במתני' לא תני אלא הכלים העשויין לנחת, ומדוע הרמב"ם הוסיף הני כלים. מיהו קושיא זו היא לשני הצדדים דמבואר דהרמב"ם הזכיר מחד גיסא שידה תיבה ומגדל וכן הזכיר דרדור עגלה וכו וצ"ע.

ואולי יש לבאר דנתחדש דיש כלים שאף דמצד צורתם הם נראים ככלי העומד, ומשום דיש להם שוליים, מ"מ אם מצד מהותם ותפקידם הם עומדים לטלטול כמו דרדור עגלה, ובאופן דהם מונחים ע"י השוליים בעגלה ומטלטלים ע"י העגלה נמי חשיב עשוי לטלטל, וזהו שכ' דהם עשויין לטלטל אלא מלאים, והיינו דאף דיש בהם שוליים שלא יטלטלו, אי"ז ראיה על ניחותם אלא משום דעשויין לטלטל דוקא מלאים לכן יש להם שוליים. ועכ"פ הדברים מחודשים לפרש ברמב"ם דפסק כר"מ ואינני יודע אם אמת כן, ואני תפילה שה' יורני האמת.

**בשיטת ר"מ לענין שאר דיני התורה**

והנה אם כנים הדברים נמצא דהרמב"ם פסק כר"מ דכלי הבא במידה צריך תרתי גם שיהיה חזקתו לנחת וגם שיהיה גדול ארבעים סאה, אבל באופן שהכלי לא יהיה חזקתו לנחת אפילו יהיה גדול ארבעים סאה יהיה מקבל טומאה ונפק"מ שלא יחצוץ בפני הטומאה, וכן שיש בו טומאת כתמים, ומאידך איכא נפק"מ לקולא שאפשר ליטול בו ידים, וכן שלא יהיה בו איסור בנין וסתירה בשבת מדאוריתא.

מיהו נראה דלפי מה שכבר נתבאר לעיל מהגר"ח אהלות פ"ח נמצא דמה דמבואר כאן הנידון הוא לענין כלי לקבלת טומאה, אבל אין מכאן ראיה לכלי לדיני שבת ועוד, דהתם הוא תלוי בשם אהל וא"כ כל שהוא גדול ארבעים סאה שם אהל עליו, ומה דמבואר כאן דבעינן חזקתו לנחת הוא דין בדומיא דשק והוי הלכה לענין טומאה

#

# סימן ג

# בענין טומאת ספינת הירדן ובור ספינה קטנה

**מדוע בור ספינה קטנה נחשב דבר המטלטל**

**יד]** יש לעי' "מהו בור ספינה קטנה", ומדוע טמא, **וברמב"ם** [פ"ג מכלים ה"ב] כ' "בור ספינה קטנה שאינה יכולה להלך באמצע הים הגדול וכו', טמא שלא נעשו מתחילתן אלא להטלטל מלאים" עכ"ל. מבואר דהוא בור שבתוך ספינה קטנה, והטעם דטמא משום שעשוי להיות מטלטל.

**ויש להקשות** דכיון דמיירי בבור מ' סאה מדוע טמא ובמה נחשב מטלטל, ואי נימא משום שהוא עשוי להיות מטלטל ע"י הספינה בים, יקשה מאי שנא מבור ספינה אלכסנדרית דהיא נמי עשוייה לטלטל בים וטהורה, וכ' תוס' שבת פג: [ד"ה לאפוקי] דמה שמטלטל ע"י המים לא נחשב מטלטל, וא"כ מדוע בור ספינה קטנה נחשב למטלטל.

**ועי' תוי"ט** שביאר 'שאין נכנסים בה הרבה בני אדם. על כן אין נותנים בו מים בבור כי אם מעט עכ"ד', וביאור דבריו דאף שהבור מחזיק מ' סאה, אבל מ"מ אין רגילים למלאות אותו אלא קצת, ולכן הוא מטלטל מלא וריקם, [ועי' להלן אות ט"ז].

**ובמלאכת שלמה** כ' דאפשר דהיינו ספינת הירדן המבואר בשבת דף [פג:] דטמאה, ומפרש בגמ' הטעם שטמאה משום שטוענים אותה ביבשה ומורידין אותה למים, ובזה הוא נחשב מטלטל, ושוב כ' המלאכ"ש דלא מסתבר הכי משום דבירדן המים מתוקים ולא צריך לעשות בור לשתייה עיי"ש.

ולולי דבריו היה אפשר דגם בירדן פעמים שאין המים ראויים לשתיה, ואדם רוצה לשתות מבור מים שהכין לו וצ"ע.

**והיה אפשר** עוד לבאר ע"פ מש"כ המלאכת שלמה בתחילת דבריו, דהמשנה כאן מיירי על ספינת הירדן המבוארת בגמ' שבת פג:, וי"ל דספינה קטנה וספינת הירדן הוא אותו ספינה, אלא שבגמ' קרי לה ספינת הירדן, וכאן במתני' קרי לה ספינה קטנה, ויתכן דכיון דספינת הירדן בהכרח היתה ספינה קטנה וכמ"ש רש"י [ד"ה אי] שהיא ספינה קטנה לפי שהנהר קטן עכ"ל, לכן גם לספינות קטנות שבים קרו ספינת הירדן, וכאן במתני' היו צריכים ליתן בה בור מים משום שמיירי שהיו מהלכים בספינה קטנה זו בים ולא בירדן, ולכן היו צריכים ליתן בה בור מים לשתייה וכ"כ הרמב"ם[[55]](#footnote-55).

אלא שהטעם דספינה זו טמאה הוא כפי המבואר בגמ' שבת פג: דהני ספינות קטנות הדרך שטוענים אותם ביבשה ומורידים אותם לים כשהיא מלאה, וגם כאן היו טוענים המים ביבשה ומורידים אותה לים, ונמצא דרגילים לטלטלה ונחשבת מטלטלת מלא וריקם ולכן טמאה.

אך קשה דבמתני' משמע דרק הבור שבספינה טמא, אבל הספינה עצמה טהורה, ואילו בגמ' שבת פג: גבי ספינת הירדן מבואר שגם הספינה עצמה טמאה מהאי טעמא, וא"כ אדרבה מבואר במתני' דלא כהגמ' בשבת.

**ונראה לבאר** בזה דהנה הגמ' בשבת מיירי לשיטת חנניה דס"ל דהטעם דספינה טהורה הוא משום דלא הוי דומיא דשק, ולכן אם הספינה מטלטלת גם הספינה טמאה, אבל חכמים הרי פליגי על חנניה וס"ל דהא דספינה טהורה הוא משום גזה"כ "דרך אניה בלב ים", וא"כ י"ל דמתני' הכא אזלא כחכמים ולכן ספינה עצמה טהורה משום "דרך אניה בלב ים, [וכן מבואר לעיל פ"ב מ"ג דספינה של חרס טהורה ומבואר סתם משנה בכלים כחכמים[[56]](#footnote-56)], אבל הבור שבספינה הוא כלי בפנ"ע ולא שייך בו הטעם דדרך אניה בלב ים, אלא הטעם דטמא הוא משום אותו טעם המבואר בגמ' על ספינת הירדן שטוענים אותה ביבשה ומורידים אותו לים.

**היכן נתפרש ספינת הירדן במסכת כלים**

**ואם כנים הדברים** יבואר היטב מש"כ ברש"י בשבת פג: [ד"ה נשנית] דבמסכת כלים תני בה ספינת הירדן טמאה ולא נתגלה הטעם למה עכ"ל, וכן בתוס' שם פד. [ד"ה ולחנניה] כתבו דספינת הירדן הוא "מתני' במסכת כלים" וכ"כ בתוס' הרא"ש שם, וברש"ש שם דף פג: הקשה ואני בעניותי לא מצאתיה במשנה, וכן הקשה בחתם סופר שבת פג: וז"ל איננה משנה במסכת כלים, גם לא מצאתי בתוספתא שלפנינו, וכן הקשה בספר שבת של מי, משנה זו במסכת כלים לא ראיתי, ובמרומי שדה כ' אינה לא במשנה ולא בתוספתא, וכן בשפת אמת כ' וחפשתי ולא מצאתי במסכת כלים, וזה פליאה גדולה.

וברש"ש ובשפת אמת הוסיפו להקשות דאדרבה במסכת כלים מצאנו פ"ב ספינה של חרס טהורה, וזהו דלא כחנניה.

ולהאמור יש לבאר דכוונת רש"י ותוס' למתני' דידן, דבור ספינה קטנה דמתני' זהו ספינת הירדן, וכמש"נ דספינת הירדן הוא שם לכל ספינה קטנה שבים, וזה הכוונה ספינה קטנה ולא נתפרש הטעם למה דהרי באמת צ"ב מאי שנא מבור ספינה אלכסנדרית וכמו שכ' להקשות, וע"ז מפרש בגמ' הטעם משום שטוענים אותה בים ומורידים אותה ליבשה.

ולהאמור מיושבת גם הקושיא השניה של הרש"ש והשפ"א שהקשו דסתם משנה במסכת כלים דלא כחנניה ולהאמור נתיישב היטב דבאמת הספינה עצמה טהורה ורק הבור שבספינה טהור וזהו מהטעם שאמר חנניה בן עקביא שטוענים אותה ביבשה ומורידים אותה לים כנ"ל.

**העולה מהנ"ל** שמה שכ' לעיל דצריך ביאור מדוע "בור ספינה קטנה" טמא והרי יש בו ארבעים סאה, להנתבאר השתא נמצא דעל זה נאמר בגמ' שבת דף פג: **"אמר רב יהודה אמר רב: לעולם אל ימנע אדם את עצמו מבית המדרש ואפילו שעה אחת, שהרי כמה שנים נשנית משנה זו בבית המדרש ולא נתגלה טעמה, עד שבא רבי חנינא בן עקביא ופירשה מפני שטוענים אותה ביבשה ומורידים אותה למים"**, וזה קאי על מתני' דידן וכמו שכ' רש"י דמשנה היא במסכת כלים ולא נתגלה הטעם כמה שנים למה, עד שבא ר' חנינא בן עקביא ופירשה כהנ"ל, ודו"ק.

והעירוני דאם כנים הדברים מהו החידוש הגדול שלא ידעו אותו כמה שנים, והרי לכאו' הוא טעם פשוט שכך המציאות דטוענים אותה ביבשה ומורידים אותה לים וא"כ הרי הוא דבר המטלטל.

ושמעתי לבאר דסד"א דכיון דעיקר שימוש הספינה היא בים, אלא דרק טוענין אותה ומורידים אותה לים סד"א דאי"ז מעיקר שימוש הספינה ולא יחשב מטלטל, וזהו דחידש ר' חנניה בן עקביא דגם זה נחשב לחלק מעיקר שימוש הספינה וחשיב מטלטל, [ועי' עוד להלן אות יג מה שנתבאר על ארון של מתים].

# סימן ד'

# בענין בית קיבול שצריך שיהיה עשוי לקבלה

**בביאור המשנה ברחת של גרוסות ואוצרות אי מיירי בכלי קיבול או לאו**

**כלים פרק טו משנה ה'** רחת של גרוסות טמאה של אוצרות טהורה וכו', זה הכלל העשוי לקבלה טמא לכינוס טהור ע"כ המשנה, מבואר במתני' דיש דין שיהיה הכלי עשוי לקבלה, ואם אינו עשוי לקבלה אינו מקבל טומאה, ובפשוטו מיירי במתני' גם באופן שיש ל"רחת" בית קיבול[[57]](#footnote-57), דאף שיש לה בית קיבול מ"מ נאמר כלל שצריך שיהיה גם עשוי לקבלה, ואם הכלי אינו עשוי לקבלה אינו מקבל טומאה. וכן נתבאר להדיא במשנ"א ובתפא"י דמיירי במתני ברחת שיש לה בית קיבול, ואינו עשוי לקבלה טהור.

**אמנם בתוי"ט הביא שיטת מהר"ם** דשל גרנות טהורה כיון דאין לה בית קיבול, מבואר דהחילוק בין של גיתות דטמא לשל אוצרות דטהור הוא דשל גיתות יש לה בית קיבול, ושל אוצרות אין לה בית קיבול, **ובמים טהורים** כ' לדייק כן גם בדעת הר"ש דס"ל דשל גרוסות יש לו בית קיבול, אבל של אוצרות אין להם בית קיבול כלל.

**ובמשנ"א כאן ובחזו"א** [ס"כ סק"ח] הקשו להמהר"ם מהא דתנן בסוף המשנה זה הכלל "העשוי לקבלה טמא" וכו' ומבואר דעיקר הנידון במתני' הוא אם עשוי לקבלה או אינו עשוי לקבלה, ואין הנידון אם יש בית קיבול או אין בית קיבול.

**עוד** הקשה החזו"א דהרי עיקר הדין שצריך בכלי עץ בית קיבול, כבר נתבאר לעיל פט"ו מ"א כלי עץ כלי עצם וכו' פשוטיהם טהורים ומקבליהם טמאים, ומדוע חוזר התנא ושונה כאן הדין שצריך שיהיה בית קיבול, [יבואר להלן בעזהי"ת].

עוד יש לעי' בהא דמבואר במתני' דשל אוצרות טהורה, ומשום שאינם עשויים לקבלה, ובמהר"ם כ' שאין להם בית קיבול, וקשה דהרי פשוטי כלי עץ טמאים מדרבנן, וכדאיתא בגמ' בב"ב דף סו.[[58]](#footnote-58) וא"כ מדוע טהורים לגמרי. ודוחק לומר דכוונת המשנה טהור היינו מדאוריתא, אבל באמת יהיה טמא מדרבנן, דהרי ברמב"ם פ"ה מכלים פסק לדינא דמתני' דטהור, ולא כ' דטמא מדברי סופרים, משמע דטהור לגמרי וגם מדרבנן, וכן מבואר **בקרית ספר** פ"ה מכלים דטהורים נמי היינו אפילו מדרבנן[[59]](#footnote-59).

**ונראה לבאר** בכל הנ"ל דהמהר"ם ס"ל דכלי שיש לו בית קיבול אפילו אינו עשוי לקבלה נמי טמא, ולכן הוכרח המהר"ם לפרש מתני' ברחת שאין לה בית קיבול והוי פשוטי כלים, ולפי"ז נקט דהחילוק המבואר דמתני' הוא דין בפשוטי כלים שדינם שהם טמאים מדרבנן, וגם בהם נאמר התנאי דטמאים מדרבנן רק באופן שהם עשויין לקבלה, אבל אינם עשויים לקבלה אינם מקבלים טומאה אפילו מדרבנן, וזהו שכ' מהר"ם דשל אוצרות אין לה בית קיבול, ומשום כך אמרה המשנה כלל זה דכשאינו עשוי לקבלה טהור, אבל אם היה להם בית קיבול לעולם טמא אפילו אינו עשוי לקבלה. ובזה נתיישב כל הקושייות דלעיל, כיון דאין החילוק בין אם יש לו בית קיבול או לאו, אלא החילוק הוא בכלים הפשוטים עצמם דגם בהם נאמר חילוק אם עשויים לקבלה או לאו.

**שו"ר שהדברים מפורשים בחזו"א** סי' כ' סק"ח בסוף דבריו דכ' וז"ל ואולי כוונת מהר"ם דביש להם בית קיבול אף של גרנות טמאים שעשויים לכינוס עכ"ל, מבואר בדבריו דס"ל להמהר"ם דכל שיש בית קיבול אפילו אינו עשוי לקבלה אלא לכנוס נמי יהיה טמא, ולכן הוכרח לפרש דכולא מתני' מיירי באופן שאין בית קיבול, וכמו שהתחיל החזו"א בתחילת דבריו דמתני' מיירי ברחת שאין לה לבזבז מד' רוחות, ולכן החילוק הוא דאם עשוי לקבלה יהיה טמא מדרבנן ואם אינו עשוי לקבלה טהור, אבל באופן שיש בית קיבול יהיה טמא מדאוריתא.

אך אכתי צ"ב דאם מיירי בפשוטים ואין להם בית קיבול, איך שייך בפשוטים שיהיו עשויים לקבלה, ומה כוונת המשנה אם עשוי לקבלה טמא, אכן נראה לבאר זאת ע"פ מש"כ הרא"ש [לעיל פ"ב מ"א] דפשוטי כלי עץ שטמאים מדרבנן, הוא רק בגוונא שהם רחבים כגון שולחן וטבלה ודולבקי שהם רחבים ונשאר עליהם מה שנותנים עליהם עיי"ש, וא"כ י"ל דזה הכוונה פשוטי כלים שעשויים לקבלה, והיינו שהם רחבים ונשאר עליהם מה שנותנים עליהם, ומעתה א"ש דזה כוונת המשנה דכיון דרחת של אוצרות הוי פשוטי כלים דהם צרים ואינם עשויים לקבלה, אלא רק לכנוס ולקבץ למקום אחד ולכן טהורים לגמרי, אבל אם היו רחבים וכמו של גיתות דזהו כמו שולחן וטבלה שראויים לקבל טמאים מדרבנן.

**ומקור** דברי הרא"ש דפשוטי כלי עץ צריך שיהיו רחבים, נראה דהוא מדברי התו"כ שהביא הרא"ש עצמו לקמן פכ"ב מ"א, דמבואר בתו"כ דפשוטי כלי עץ טמאים רק באופן שהם משמשים אדם ומשמשי אדם, ועיי"ש שכ' התו"כ דשולחן הוא משמש אדם וגם את משמשיו, וסולם הרי הוא משמש רק אדם ולכן הוא טהור, ומעתה נראה דהרא"ש פירש דהטעם דשולחן נחשב משמש את משמשיו כיון דהוא רחב ואפשר להניח עליו חפצים ולא יפלו ובזה הוא נחשב משמש את משמשי אדם, אבל סולם הרי הוא משמש האדם לעליו עליו אבל אינו משמש להניח עליו שהרי הוא צר ואינו רחב ולכן טהור[[60]](#footnote-60).

**ונראה** דביאור זה צריכים לבאר אף אם נפרש דברי המשנה כהמשנה אחרונה דמיירי ביש לה בית קיבול ומ"מ כיון שאין עשוי לקבלה טהור, ולכאו' קשה דנהי דאינו עשוי לקבלה, אבל לא יהיה גרוע מכלי שאין לו בית קיבול כלל, דהוא טמא מדרבנן מדין פשוטי כלי עץ, ואיך יתכן דאין עשוי לקבלה יהיה גרוע יותר מפשוטי כלים.

ולהמבואר א"ש היטב דגם פשוטי כלי עץ טמאים מדרבנן רק באופן שהם משמשים גם אדם וגם משמשי אדם, וכן פסק הרמב"ם כלים ריש פרק ד' [והמקור מבואר בתו"כ וכפי שהובא בראשונים סוף פט"ז וריש פכ"ב], ומעתה י"ל דרחת של אוצרות ושל גרנות כיון דהם משמשים לאסוף את הגרנות ואינם עשויים לקבלה בתוכם, נמצא דהם משמשים רק את האדם לצורך תשמישו ברחת, אבל אין משמשים את משמשי האדם, כיון דהוא משמש את האדם למלאכתו בלבד, ולכן גרע מפשוטי כלי עץ המקבלים טומאה, דהתם הוא משמשי אדם ומשמשי אדם ואילו הכא הם משמשים רק האדם ולא משמשי אדם.

**היוצא מהנ"ל ב' דרכים במתני'** להמשנ"א כל המשנה עוסקת בכלי קיבול שמקבל טומאה מדאוריתא, אלא שיש עוד דין שיהיה עשוי לקבלה או לאו, ולהמהר"ם כל המשנה עוסקת בכלים פשוטים שאין להם בית קיבול דהם טמאים מדרבנן, והחילוק אם עשוי לקבלה או לאו הוא חילוק אם משמש גם משמשי אדם וטמא דרבנן או לאו וטהור, ועי' תוס' אנשי שם שכ' דיש חילוק בין רישא לסיפא, דרישא מיירי ברחת שיש לה בית קיבול, והסיפא מיירי ברחת שאין לה בית קיבול.

אולם בעיקר דברי המהר"ם יש לתמוה דלפי האמר יוצא דנקט מהר"ם דאם היה בית קיבול אפילו אינו עשוי לקבלה היה טמא, וצ"ע דהרי לכאו' הוא דין ברור דנאמר דין של עשוי לקבלה וכדיבואר להלן בס"ד

# סימן ה

# עוד בדין בית קיבול העשוי לקבלה

**ובעיקר דין זה** דבעינן שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה, כן מבואר לקמן במשנה פט"ז מ"ו לגבי קסייה של זורי גרנות, ושל הולכי דרכים טמאה, אבל של צבעין ושל נפחים טהורה וכו' זה הכלל העשוי לקבלה טמא מפני הזיעה טהור ע"כ המשנה הרי מבואר בקסייה שהוא בית יד שיש בו בית קיבול דאינו מקבל טומאה אא"כ הוא עשוי לקבלה עיי"ש, וכן פסק הרמב"ם בפ"ז מכלים ה"ה לדין זה, דבית קיבול צריך שיהיה עשוי לקבלה עיי"ש.

וכן מבואר להלן [פט"ו מ"ו] לגבי נבלי בית לוי טהורים וביארו הר"ש והרע"ב בכת"י דמיירי שיש להם בית קיבול אלא שאינו עשוי ליתן בתוכו מעות, ונמצא דאינו עשוי לקבלה וטהור, וכן מבואר להלן מ"ו לגבי מצודת העכברים טהורה, וביאר הגר"א דהטעם דטהורה הוא משום שאינה עשוייה לקבלה.

וכן מבואר ברש"י בשבת דף סו. לגבי קב הקיטע דנאמר הלכה שיהיה הבית קיבול מטלטל הדבר ולא הדבר מטלטל את הבית קיבול, וזהו חידוש נוסף שיהיה הבית קיבול מטלטל את מה שבתוכו, ולא מה שבתוכו מטלטל אותו, וכל שהבית קיבול אינו עשויה לקבלה, כ"ש שיש בו חסרון זה שאינו מטלטל את מה שבתוכו, שהרי אין נותנים בתוכו כלום.

וכן מצינו לעיל גבי כלי חרס [פ"ב מ"ג] גבי "כבכב שעשאו לסל הפת" "וטפי שהתקינו לענבים" דטהורים, והטעם משום דאינם עשויים לקבלה, ובמתני' דידן הוא מבואר גם בכלי עץ,

**וכן כתב בשו"ת** הרא"ש [כלל כ"ד סימן יב, והובא בבית יוסף תרכ"ט אות ג'], דמותר לסכך בקנים שיש להם בית קיבול כיון שלא נעשו לקבלה עיי"ש, והביא לזה ראיה מסילונות עיי"ש, הרי מבואר דכל שלא נעשה לקבלה אינו מקבל טומאה, **ובשו"ת הראב"ד** [סי' כ"ב] עיי"ש, דגם בכלי עץ יש הלכה שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה עיי"ש דכ' דקרן עגולה טמאה משום שהוא גומע ממנה מים, אבל בלא"ה טהורה כיון דאינה עשויה לקבלה. **ועי' שו"ת הרי"ד** [סימן ט"ז] דכ' נמי לחידוש זה לדינא דבית קיבול צריך שיהיה עשוי לקבלה, **וכן ברמב"ם פ"ו ממקוואות ה"ב** דכל שאינו עשוי לקבלה לא הוי כלי לפסול המים שזוחלים עליו למקוה.

ו**מעתה יש להקשות** על דברי התוי"ט בשם המהר"ם דנקט דהכא אם היה לרחת בית קיבול היה טמא, ולא נאמר דין עשוי לקבלה, דהרי הוא נסתר ממתני' לקמן פט"ז לגבי קסייה, וכן דחוק לומר דנחלק על כל הראשונים בענין זה.

**וכן יש להקשות על דברי התוס' מנחות** דף צו: **וסוכה** דף ה. דהביאו בשם ר"ת דטבלה המתהפכת טמאה, היינו שיש לה בית קיבול מהצד התחתון כמו מסגרת של שולחן מלמטה, וזה נחשב לבית קיבול המקבל טומאה מדאוריתא, וצ"ע דהרי אינה עשוי לקבלה, ואם נימא דהתוס' נחלקו על יסוד זה ונקטו דלא בעינן שיהיה עשוי לקבלה, יקשה איך יפרשו המשניות דבעינן שיהיה עשוי לקבלה.

**בביאור הדין של בית קיבול העשוי לקבלה**

**ובספר משנת טהרות** כתב ליישב בדברי התוס' מנחות צו: לגבי טבלה המתהפכת, דהנה במים טהורים לעיל [פי"א מ"ז] כ' לגבי קרן עגולה שמקבלת טומאה, והקשה שהרי אינה עשויה לקבלה, ומדוע מקבלת טומאה, והנה הראב"ד [בתשובות ופסקים סימן כ"ב] עמד בזה וכ' לבאר דהקרן עשוייה לגמוע בה מים ובאמת עשוייה לקבלה, אכן במים טהורים כ' לבאר משום שהיא עשוייה להשמיע קול ולכן מקבלת טומאה, ולכאו' קשה דהרי קרן פשוטה אינה מקבלת טומאה ואפילו שעשויה לשיר, וע"כ מבואר דכל שיש תרתי גם בית קיבול, [אף שאינו עשוי לקבלה], וגם שהכלי עשוי לשיר מקבל טומאה. ויש לעי' בטעם הדבר. [וכיסוד זה מבואר בסדרי טהרות להלן משנה ו' בענין נבלי השרה לפירוש קמא בר"ש דכ' שטמא מדרבנן, ולכאו' קשה מדוע טמא מדרבנן, ועי' במ"מ שנתבאר בהרחבה], אכן צ"ב בטעם הדבר.

ובמשנ"ט [כאן, ולעיל פי"א מ"ז, וריש פ"ו] ביאר הדברים דהא דנאמר הלכה שיהיה עשוי לקבלה, אי"ז דין בהבית קיבול שכל שאינו עשי לקבלה לא הוי בית קיבול, אלא לעולם גם בית קיבול שאינו עשוי לקבלה נמי הוי בית קיבול, אלא הוא דין נוסף להחשיב את "הכלי", ולכן צריך שיהיה בו שימוש של עשוי לקבלה, נמצא דבכלי יש שני דינים א' צריך שיהיה בית קיבול, ב. ועוד צריך שיהיה בו שימוש חשוב של עשוי לקבלה, ולכן באופן שיש שימוש אחר חשוב כגון כלי שיר, אמרי רבנן דהוא מועיל להחשיב הכלי להיות כלי במקום עשוי לקבלה.

ולפי"ז ביאר דמהאי טעמא טבלה המתהפכת טמאה דכיון דיש לטבלה בית קיבול מלמטה, סגי במה שיש לה שימוש אחר מלמעלה, ולא צריך שיהיה שימוש של עשוי לקבלה, כיון דהטבלה משמשת מלמעלה למטרה אחרת שפיר חשיב כלי לקבלת טומאה, [ועי' עוד משנ"ט ריש פ"ו שכ' ראיות ליסוד זה].

ואם כנים הדברים יש ליישב גם בשיטת המהר"ם המובא בתוי"ט, דנקט דכיון דיש ברחת של אוצרות שימוש של לכנוס, א"כ אם היה לרחת בית קיבול אפילו אם לא היה עשוי לקבלה נמי היה טמא מהאי טעמא דיש כאן עוד שימוש נוסף והוי כמו טבלה המתהפכת, ולכן הוכרח דמיירי בכלי שאין בו בית קיבול, [אכן המשנ"א למד דשימוש של רחת של אוצרות לכנוס אינו מספיק להחשיבו לכלי לטמאותו, ורק שימוש של טבלה של שולחן חשיב לטמאותו].

אכן נראה דבשיטת המהר"ם שהביא התוי"ט אפשר שיש לבאר באופ"א, דלעולם גם להמהר"ם נאמר דין כלי קיבול העשוי לקבלה, ומה שכ' דהכא ברחת מיירי שאין בית קיבול, [אין הביאור כמו שצידד החזו"א דאם היה בית קיבול היה טמא אפילו שאינו עשוי לקבלה], אלא כוונת המהר"ם בזה דכיון דגם רחת של גרנות וגם של גיתות שניהם נקראים רחת, אי נימא דלשניהם יש בית קיבול, א"כ נמצא דהוי אותו כלי ממש, אלא פעמים שמשתמש בו לגרנות ופעמים משתמש בו לגיתות, וא"כ ס"ל דבכה"ג אף של אוצרות נמי טמא, משום שכלי זה מצד צורתו הוא ראוי גם לגיתות ועשוי לקבלה. ולכן כ' התוי"ט דהמציאות היא דרחת של גרנות הוא שונה מצד צורתו שאין לה בית קיבול, ולא משתמשים בה לגיתות משום שאין לה בית קיבול, ולכן אינו מקבל טומאה, אבל באמת הטעם דטהור הוא משום שאינו עשוי לקבלה, ואפילו כשיש בית קיבול נמי צריך שיהיה עשוי לקבלה, אלא שאם היה בית קיבול הרי היו משתמשים בו גם למטרה של גיתות והיה נחשב עשוי לקבלה, אבל אה"נ גם המהר"ם מודה דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט [ועי' עוד הערה מה הדין ביחד האדם לגרנות[[61]](#footnote-61)].

**בדין כלי קיבול העשוי לקבלה אם הוא דין מדיני הבית קיבול או דין אחר**

מיהו יש לדון בעיקר יסוד זה דביאר המשנ"ט דהדין עשוי לקבלה הוא לא שייך לדיני הבית קיבול, אלא הוא דין בחשיבות הכלי, ולכן סגי במה שיש לו עוד שימוש אחר להחשיבו לכלי.

הנה במשנ"ט הביא ראיה לזה מריש פרק ו' מכלים דמבואר שם דכירה שיש חלל בין הפטפוטים הוי ככירה ואם נכנס שם שרץ נטמא, והקשה המקד"ד [קונטרס מעניני טהרות סוף סימן ב'] דהרי מקום זה לא עשוי לקבלה וא"כ מדוע מקבל טומאה, ועוד הקשה המקד"ד בהא דכ' הרמב"ן חולין קיח. להקשות איך שייך יד בכלי חרס והרי אין כלי חרס מקבל טומאה מגבו, ומיישב הרמב"ן דמיירי באופן שיש יד חלולה והיינו דיש תוך גם ליד, והקשה דהרי אינו עשוי לקבלה, ואם מיירי שעשוי לקבלה הרי הוי כלי בפנ"ע, ול"ל לטמא מטעם יד.

אכן לפי האמור דהדין עשוי לקבלה אינו מדיני הבית קיבול, אלא הוא דין בחשיבות הכלי שצריך שיהיה עשוי לקבלה, א"כ בתנור וכירים התורה החשיבתו לכלי ולכן חשיב כלי מצד עצמו, ולכן אין צריך שיהיה עשוי לקבלה. [וציין למשנת ר' אהרן סי' כ"א אות ט' עיי"ש], ובידות הכלים נמי ביאר לפי"ז דכיון דחלק מהכלי עשוי לקבלה, סגי להחשיבו לשם כלי, וממילא לא צריך שכל חלק בכלי יהיה עשוי לקבלה, ולכן אף הידות טמאים דנחשב תוכו של כלי ואף שאינו עשוי לקבלה[[62]](#footnote-62).

ואולי אפשר עוד להביא ראיה לדבריו דהנה ריש פרק ב' כ' הרע"ב והר"ש כת"י דחבית מפולשת מקבלת טומאה, והיינו דלא נאמר בכלי חרס דין בית קיבול, אלא נאמר רק דין תוך, וכ"כ תוס' ישנים שבת טז, דמהאי טעמא לא תני כלי חרס בהדי כלי עץ, וכן מבואר בחידושי הריטב"א בשבת בשם הר"ש, והקשו במלאכת שלמה מפ"ב מ"ד גבי משפך של בעלי בתים דטהור משום שאינו מקבל, וכן מבואר בפ"ב מ"ו לגבי טיטרוס ראב"צ מטהר משום שאינו מקבל, ובמשנ"א הקשה דהרי בפרק ב' משנה ג' איתא דסילונות וחבית דפונה בשולי המחץ טהור כיון שאינו עשוי לקבלה, וכ"ש הכא דאין לו בית קיבול כלל, ועי' תפא"י בועז אות א' ועי' ברש"ש שם שכ' דדברי הרע"ב נסתרים מכמה משניות.

ובחזו"א ביאר ליישב קושיא זו ובסדרי טהרות סוף כלים, דנהי דבכלי חרס לא נאמר דין בית קיבול אלא דין תוך, אבל מ"מ נאמר שיהיה עשוי לקבלה, ולכן משפך וטיטרוס וכל הני דתנן במ"ג מיירי באינו עשוי לקבלה, ולכן טהורים, אבל חבית מפולשת שפיר מקבלת טומאה כיון שהיא מקבלת ע"י שמניח אותה ע"ג קרקע וממלא אותה עיי"ש.

הרי חזינן בכל הנ"ל דהדין עשוי לקבלה אי"ז הלכה בבית קיבול, אלא הוא הלכה בכל כלי, ואף בכלי חרס שלא נאמר בו כלל הדין של בית קיבול נאמר בו דין של עשוי לקבלה.

ואמנם לשיטת הרמב"ם באמת אין ראיה, דהרמב"ם ס"ל דגם בכלי חרס נאמר דין בית קיבול, עי' פיהמ"ש פ"ב מ"א, כלי חרס לא יטמא עד שיהיה בתוכו בית קיבול, וכ"כ בפ"ב מ"ג עיי"ש, ועי' עוד רמב"ם ביד החזקה פי"ח מכלים ה"א, דכ' וז"ל כ"ח אינו מקבל טומאה עד שיהיה מקבל ועשוי לקבלה וכו' עכ"ל, וכל זה דלא כהראשונים הנ"ל, ולשיטת הרמב"ם אין ראיה מכאן דהדין עשוי לקבלה הוא דין נוסף, לעולם יתכן דהוא דין מדיני הבית קיבול[[63]](#footnote-63).

מיהו יש להקשות בעיקר מה דנתבאר במשנ"ט דהדין של בית קיבול העשוי לקבלה הוא דין נוסף, ואי"ז הלכה בדיני הבית קיבול עצמו, דהנה מקור הדין שכלי עץ צריך שיהיה לו בית קיבול, מבואר בגמ' שבת דף קכג: דאיתא שם במתני' דקנה של זיתים אם יש בראשו קשר מקבל טומאה, ופריך בגמ' והא פשוטי כלי עץ נינהו, ואינם מקבלים טומאה, ומפרש בגמ' מאי טעמא בעי' בית קיבול, משום דומיא ד"שק", וכו' ע"כ, הרי מבואר בגמ' דהדין בית קיבול האמור בכלים הוא נלמד דומיא דשק. והנה לא מצינו עוד דרשא על הדין עשוי לקבלה, וע"כ דהדין עשוי לקבלה הוא הלכה מדין הבית קיבול, דסברא היא דכל המעלה של בית קיבול הוא משום שעשוי לקבלה[[64]](#footnote-64), אבל אי נימא דהוא דין נוסף דבעינן שיהיה עשוי לקבלה ואינו מדין הבית קיבול עצמו, הרי צריך עוד מקור לזה, שהוא עשוי לקבלה דהוא דין נוסף.

ואולי י"ל דהך דינא שיהיה עשוי לקבלה באמת הוא דין נוסף, ונלמד מדין "כלי מעשה", דצריך שיהיה בו שימושים, ולכן גם שימושים של כלי שיר מועיל וכדכ' המים טהורים דמשמיע קול נתרבה מקרא להיות כלי מעשה, אבל לא כל תשמיש יחשב כלי מעשה.

אך קשה דא"כ הרי בע"כ הוא דין מסויים לענין קבלת טומאה ולא לשאר דיני התורה. ובאמת מצינו דפליגי בזה הרמב"ם והראב"ד אם הוא דין לכל התורה כולה או דהוא דין מסויים בקבלת טומאה, דשיטת הרמב"ם דהוא דין גם לגבי זחילה של מקוה וא"כ לכאו' מבואר דהוא דין בכל התורה דלאו שם כלי עליו, אכן הראב"ד למד דהוא דין מסוים לקבלת טומאה כן ביאר הגר"ח בפ"ו ממקוואות ה"ד, ועי' עוד שו"ת הרא"ש לגבי סכך סוכה דמבואר דאם אינו עשוי לקבלה כשר לסכך בו הרי דלית ליה שם כלי כלל ולא רק שאינו מקב"ט[[65]](#footnote-65).

ומעתה לשיטת הרמב"ם דחסר לו בעיקר התורת כלי מסתבר דהוא דין בבית קיבול, והיינו דכל שאינו לא עשוי לקבלה לא הוי בית קיבול כלל, ולכן הוא חסרון בכל תורת כלי שלו, אולם בשיטת הראב"ד דהגר"ח ביאר דהוא דין מסויים לענין קבלת טומאה, ואינו חסרון בעיקר התורת כלי שלו, אלא הוא הלכה נוספת לענין קבלת טומאה, וכן מבואר נמי באורחות חיים דנקט דאין לסכך ואפילו דאינו עשוי לקבלה, הרי דנקטו דהוא דין מסויים לענין קבלת טומאה, ובזה שפיר יש לדון אם הוא דין נוסף הנלמד מכלי מעשה או דהוא דין .

אך אכתי קשה דאם הדין עשוי לקבלה הוא דין נוסף להחשיב כלי דנלמד מכלי מעשה, מדוע צריך דוקא עשוי לקבלה או כלי שיר, ומדוע לא יועיל כל מיני תשמישים להחשיבו לכלי מעשה, והרי אף בקסייה של זורי גרנות דמבואר במתני דטהור משום שלא עשוי לקבלה, הרי יש בה שימושים אחרים, וכן ברחת של אוצרות דמבואר במתני' דאינו נחשב לכלי העשוי לקבלה, לכאו' הרי יש בה שימושים של לכנוס לאוצר לדעת המשנ"א והחזו"א, וכן בקב הקיטע ברש"י שבת סו. נמי יש בו שימוש להגן על הרגל וכו', ומדוע יש חסרון של אינו עשוי לקבלה, והא שפיר יש בו שימושים אחרים להחשיבו לכלי מעשה, ואי נימא דחז"ל אמרו דרק שימוש של "עשוי לקבלה" הוא שימוש חשוב המחשיבם "לכלי מעשה", יקשה דהרי בכלי מתכות נאמר דין כלי מעשה "ולא נאמר במתכות דין עשוי לקבלה", הרי מבואר דלא נאמר דין עשוי לקבלה בכדי להשיבו לכלי מעשה, וצ"ע.

מיהו בשיטת ר"ת בתוס' מנחות צו: דכ' דטבלה המתהפכת מקבלת טומאה מבואר דהוא דין נוסף ולא מדיני הבית קיבול, דהרי הוי כלי שאינו עשוי לקבלה, ומה מעלה איכא במה דיש בית קיבול מלמטה.

**לסיכום העולה מהנ"ל** דלשיטת הרמב"ם דנקט דהוא דין בכל התורה כולה, וגם במקוואות, לכאו' ודאי הוא חסרון בעיקר הבית קיבול ובעיקר השם כלי, והרמב"ם לשיטתו מתיישב היטב, דנקט גם דבכלי חרס נמי נאמר דין בית קיבול כמש"נ לעיל ברמב"ם ריש פרק י"ח, ושפיר י"ל דנאמר שם עשוי לקבלה מדין הבית קיבול, וכן מה שהביא הסדרי טהרה ראיה מנבלי השרה דטמא עי' כ"מ שביאר ברמב"ם דמיירי שהם מקבלים מעות ממש והוי עשויים לקבלה ולכן מקבלים טומאה, וכן נראה דבפי"א מ"ז מבואר ברמב"ם דפירש דמיירי בקרן של מתכת ולא בשל עצם וממילא שם אין דין שיהיה עשוי לקבלה. [והראיה מכירה יש ליישב בפשיטות דכירה ותנור הוא טומאה מיוחדת, וכמו שמועיל בהם מחובר לקרקע ומה"ט גם מועיל בלא עשוי לקבלה, ואין זה כמו כלי חרס רגיל עיי"ש, וכן טבלה המתהפכת, זהו חידוש של ר"ת], וכן נראה לשיטת הרא"ש בתשובה דכ' דאין מסככין בו.

אולם בדברי ר"ת והראב"ד לפי הגר"ח והאורחות חיים יש לעי' דלכאו' יש להוכיח בדבריהם דהוא דין נוסף וכן להראשונים בריש כלים דהוא דין השייך גם בכלי חרס מוכח דהוא דין גם כשלא נאמר ידן בית קיבול וא"כ יהיה מוכח ליסוד הנ"ל ואכתי צ"ב.

**בענין כלי העשוי לקבל לפי שעה על מנת לפנות למקום אחר אם נחשב עשוי לקבלה**

**ד. והנה במתני' כאן** איתא רחת של גרוסות טמאה של אוצרות טהורה, **ופירש הרא"ש** של אוצרות טהורה, וז"ל ושל אוצרות [טהורה], "לקבץ בה חיטים ולהכניסם לאוצר ואינה עשוי לקבלה" עכ"ל, משמע בדבריו שאף שהרחת יש לה בית קיבול והוא אוסף בה חיטים ומקבץ בתוך הרחת, ועי"ז מכניסם לאוצר, מ"מ אינו נחשב עשוי לקבלה.

ומבואר בזה חידוש בדין כלי העשוי לקבלה, דס"ל להרא"ש דאף שהבית קיבול נעשה למטרה של קבלה בתוכה, מ"מ כיון שנעשה למטרה של להעביר למקום אחר, ולא למטרה של להשהות בתוכו אינו נחשב עשוי לקבלה, ולפי"ז צ"ל דרחת של גיתות ושל גרוסות הוא באמת משהה בתוכה של הרחת, ואי"ז להעביר לפי שעה למקום אחר, אלא יש מעלה בבית קיבול גם בכדי לקבלם ולא רק בכדי להעבירם ממקום למקום.

**אכן בר"ש** כאן מבואר דלא כן דכ' ברחת של גרוסות ושל גיתות שהיא טמאה וביאר בטעם הדבר וז"ל "של גרוסות יש לה בית קיבול שמכניסין בהם לריחים ושל גיתות להשליך חוץ מן הגת" עכ"ל, מבואר בדברי הר"ש דגם בית קיבול המקבל למטרה של להעביר למקום אחר, וכגון לריחים או להשליך בחוץ, נמי חשיב עשוי לקבלה והוי בית קיבול, וע"כ דנקט דשל אוצרות אין מקבל בה כלל, אלא רק דוחף על ידה ומכנס בה לאוצר, אבל ברא"ש משמע דהוא מקבץ "בה", והיינו בתוך הרחת, וכך הוא מכניס לאוצר.

**וברמב"ם** כ' העשוי לכינוס טהור וז"ל "כלומר לאסוף בו לא לקבץ בתוכו הרי זה טהור" עכ"ל, ובפשוטו כוונת הרמב"ם כפי שנתבאר בר"ש, דהוא אוסף בו היינו על ידו, ולא מקבץ בתוכו דאין לו בית קיבול כלל, אבל באופן שהוא מקבץ בתוכו ועי"ז מוציא לאוצר יחשב בית קיבול ולא כהרא"ש, ואם כנים הדברים א"כ יתכן דאף כוונת הרא"ש הוא לזה והיינו דמש"כ לקבץ בה חיטים אין הכוונה בתוכה אלא על ידה הוא מקבץ ודוחף אותם לאוצר. אך באמת לא משמע כ"כ בדבריו.

ובאמת דגם בדעת הרמב"ם אין הכרח דשיטתו כהר"ש, דיתכן לבאר בדבריו גם כמו שנתבאר לעיל בדברי הרא"ש, והיינו דכוונת הרמב"ם דאפילו שמכנס ברחת עצמה, אבל כ' הרמב"ם דמיירי שהוא למטרה של לאסוף לאוצר, ולא להשהות בתוך הרחת.

**ועכ"פ לפו"ר** מצינו ב' שיטות בענין כלי העשוי לאסוף בתוכו על מנת להוציא למקום אחר אם נחשב בית קיבול או לאו, דלהרא"ש אינו נחשב עשוי לקבלה ואילו לשיטת הר"ש נחשב עשוי לקבלה[[66]](#footnote-66), ועי' חזו"א [סימן כ' סק"ח] דכ' דבית קיבול "שממלא בכדי לנפץ" חשיב בית קיבול, ויש לעי' מהו כוונתו ולכאו' כוונתו לזה שאפילו מקבל על מנת לרוקן נמי חשיב בית קיבול כיון שצריך בקבלתו.

**בענין מצודה של עכברים**

**ה. הנה** להלן משנה ו' איתא "מצודת החולדה טמאה ושל עכברים טהורה" והגר"א באליהו רבה ביאר החילוק דמצודה של חולדה היא עשוייה לקבלה, "לקבל את החולדה שצריך לעור החולדה" ולכן טמאה, אבל של עכברים טהורה ז"ל "שאין עשוין לקבלה שא"צ להעכבר אלא שיהרג" עכ"ל, הרי מבואר דאף שהמצודה מקבלת את העכבר מ"מ כיון שאינו נעשה למטרה שישהה העכבר בתוכה, אינו נחשב עשוי לקבלה ולכן טהור, וא"כ מבואר בדבריו כפי שנתבאר בדברי הרא"ש, ולא כדברי הר"ש.

**אמנם ראיתי לבאר** דלעולם י"ל דהגר"א שפיר מתיישב אף לשיטת הר"ש, דיש חילוק גדול בין מצודה לבין רחת של גרוסות, דבמצודה המטרה היא הצידה, ומה דממילא מקבל לא איכפת לו ואינו צריך לזה, ולכן זה אי"ז נחשב עשוי לקבלה, משא"כ ברחת של גיתות הוא צריך את הבית קיבול, אלא שהוא רוצה זאת למטרה של להוציא חוץ לגת, אבל עכ"פ הוא צריך את הקבלה, ולכן חשיב עשוי לקבלה [עי' משנת טהרות].

אכן יש להעיר דהגר"א כ' "שאין צריך לעכבר אלא שיהרג", והנה אי נימא דמיירי שהמצודה הורגת את העכבר מיד, א"ש היטב חילוק זה דבאמת אינו צריך את העכבר כלל בהבית קיבול וא"ש מש"נ לעיל, אכן אי נימא דהמצודה אינה הורגת את העכבר, אלא לוכדת אותו בכדי שיוכל האדם להרגו, א"כ הרי צריך את הקבלה של העכבר, והוי כמו שמקבל ע"י הרחת בכדי להוציא חוץ לגת שהוא צריך את הקבלה לפי שעה למטרה של להעביר חוץ לגת, וא"כ שוב יהיה מוכח כאן כשיטת הרא"ש.

ואולי נימא דאכתי יש לחלק בין מצודה לרחת, דברחת הוא מוציא חוץ לגת על מנת לשמור אותם, משא"כ בעכבר הוא לוכד אותו על מנת להרגו ולזרקו, וזה אינו נחשב עשוי לקבלה, ודומיא דסברא זו מצינו בשבת לגבי הוצאת המת, דחשיב מלאכה שא"צ לגופה ועי' רש"י דכ' הטעם משום דברצונו לא באה לו, וה"ה הכא אינו צריך את העכבר אלא לסלקו מעליו, ולכן לא נחשב עשוי לקבלה, ואם כנים הדברים נמצא כאן חידוש גדול דיש חילוק בין מוציא על מנת לשמור למוציא על מנת לזרוק דלא יחשב עשוי לקבלה וצ"ע.

1. עי' לשון הרמב"ם פיהמ"ש דכ' וקבלנו שאין מתטמא מ'כלי עץ' אלא כל שאפשר לטלטלו כשהוא מלא כמו שק עכ"ל, ולא כ' "מה שק מטלטל מלא וריקם", ובאמת הוא מדוייק היטב, דבתו"כ הוא כ' כמו ברמב"ם כדלהלן.

   יעוי' בתו"כ שמיני [פ"ו ה"ז] ילפי' מקרא ד"כלי עץ" למעט שידה תיבה ומגדל המחזיקים מ' סאה, ומקרא ד"כל כלי עץ" ילפי' לרבות דרדור עגלה דמטלטלין שמקבלים טומאה, ופריך "ומה ראית", ומפרש "דומיא דשק" מה שק מיוחד שהוא מטלטל במילואו אף אני אביא דרדור עגלה שמטלטל במילואו, ומוציא שידה תיבה ומגדל שאינם מטלטלין במילואם ע"כ. הרי מבואר דעיקר הילפותא דכלי מ' סאה טהור הוא מ"כלי עץ", ומה דילפי' משק הוא רק ליישב הקושיא של "ומה ראית". [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה במתני' בשבת פג: שם איתא מנין לספינה שהיא טהורה שנאמר "דרך אניה בלב ים" ע"כ, ובגמ' שם מובא דחנניה פליג אמתני' ויליף דספינה טהורה "משק" והנה תנא דמתני דיליף הדין דספינה טהורה מדרך אניה בלב ים לכאו' מבואר דנחלק על דין זה של מטלטל מלא וריקם.

   מיהו אין הכרח דתנא דמתני' פליג על ההקש לשק, אלא י"ל דנקט דבספינה יש עוד טעם לטהר מ'דרך אניה בלב ים', ונפק"מ כדמבואר בגמ' שם לגבי ספינה של חרס, דלחנניה טמא כיון דכלי חרס לא הוקש לשק, אבל לתנא דמתני' טהור מדין דרך אניה בלב ים, וכן נפק"מ בספינה קטנה שהיא מטלטלת מלאה וריקנית, דלחנניה טמא ולת"ק טהור. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויעוי' בגמ' שם פג: דלא נזכר שיעור "מ' סאה", אלא דילפי' משק דבעינן מטלטל מלא וריקם, וספינה גדולה אינה מטלטלת וטהורה, אבל לא נזכר שם מ' סאה, ויתכן דזה המקור לשיטת הרמב"ם פ"ג מכלים ה"א דכ' דאף כלי פחות ממ' סאה אם הוא עשוי לנחת טהור. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויתכן שיהיה נפק"מ בין הריטב"א להר"ן באופן שיהיה כלי גדול מ' סאה והוא עבה וחזק שיכול לשאת גם תכולה של ארבעים סאה ולא ישבר, דלהריטב"א ודאי יהיה טהור כיון שאין בכח האדם לטלטלו, אבל להר"ן בדעת רש"י לכאו' כיון שהכלי חזק ולא ישבר לכאו' צריך שיקבל טומאה.

   מיהו לא מצינו בשום דוכתא דכלי מ' סאה שדופנו חזק יקבל טומאה, אלא ע"כ שאין דנים בכל כלי וכלי אם שייך בו טעם המיעוט או לו, אלא הוי גזה"כ שכל שהוא כלי גדול מ' סאה טהור, ודרך הילפותא הוא לפי רוב הכלים.

   והנה לפ"ז מבואר שלא אזלינן בתר הטעם, וקשיא שהרי גבי דרדור העגלה וקוסטות המלכים וכו' שהוא גדול מ' סאה, מבואר דטמא, הרי מבואר דאזלי' בתר הטעם שאינו מטלטל אבל כל שמטלטלים אותו אפילו יותר ממ' סאה טמא, וא"כ אף הכא נימא דכל שהוא עבה וחזק הרי מטלטל מלא וריקם ומדוע טהור, וצ"ע. אך י"ל דהנה לעיל הערה א' הובא בתו"כ דיש דרשא מיוחדת לרבות דרדור עגלה שהוא מקבל טומאה, וא"כ י"ל דשאני התם דיש גזה"כ לטמא, ודוקא דרדור עגלה **שהוא עומד לטלטול נתרבה,** אבל שאר כלים לא נתרבו.

   שו"ר חידוש בראב"ד בתו"כ שפירש דברי ר' נחמיה בתו"כ, ותוכן דבריו דבאופן שהכלי לא ישבר בטלטולו וגם הוא קל לטלטלו ואינו כבד יהיה הדין דמקבל טומאה, ואף שגדול ארבעים סאה עיי"ש. והובא להלן. [↑](#footnote-ref-4)
5. וביאור המחלוקת אם כלי הבא במדה טמא מדרס, עי' מיוחס להר"ן ובריטב"א שבת מד: דביארו הטעם דלא טמא מדרס, משום דלאו כלי הוא, ולא שייך בו שום טומאה בעולם, ולכאו' מבואר בדבריהם דיש חילוק בין פשוטי כלי עץ דמבואר בגמ' בכורות לח. דטמאים מדרס, דהתם לא נתמעטו לחסרון בשם הכלי, אלא הוא דין בפנ"ע דבעינן דומיא דשק, ולכן מדרסות דלא הוקשו לשק אף פשוטים טמאים, אבל כלי הבא במידה מ' סאה "אינו כלי כלל", ולכן לא שייך בו טומאת מדרס.

   אולם התוס' ודעימיה דס"ל דיש טומאת מדרס גם בבא במידה י"ל דס"ל דלטומאת מדרס לא בעינן כלי אלא מקבל טומאה גם בלא כלי, יעוי' להלן פ"כ מ"ג מש"נ בזה. או דנימא דגם כלי הבא במידה לא הוי הפקעה בשם כלי אלא דאינו דומיא דשק ולכן אינו מקבל טומאה, [ועי' מש"כ בזה בביאורים סימן...]. [↑](#footnote-ref-5)
6. אמנם הרמב"ם מיאן בזה, ונראה הטעם משום דלא משמע ליה דמתני' אתי לאפוקי כלי שתחתיתו חד, דמה זה שייך למתני' דכלי הבא במידה, ולכן נקט הרמב"ם דאין להם שוליים מיירי בעומד על הארץ אלא שהוא נוח להתגלגל, ולכן מקב"ט אפילו במ' סאה, אבל אין להם שוליים היינו דיש להם בסיס אין נוח להתגלגל.

   ובאמת צ"ע לשיטת הרע"ב והריטב"א מה שייך במתני' של כלי הבא במידה שיש להם שוליים והרי אי נימא דמיירי על כלי שתחתיתו חד הרי הוא דין בכל הכלים ומה הוא שייך למתני' וזהו תמיהה גדולה.

   ויתכן לבאר בזה דהנה לעיל פ"ב מ"ז לגבי לפיד, וכן בפ"ד מ"ג לענין שולי קרפיות ושולי קוסיים הצידוניים, מבואר במתני' דאע"פ שתחתיהם חד, אבל מכיון שנעשו מתחילתם להיות מסומכין טמאים, ואולי נימא דבכלי של מ' סאה אפילו נעשו מתחילתם לא יועיל, כיון דמחמת כבדו אינו עומד מסומך כראוי ולכן לעולם יהיה טהור, וכוונת הריטב"א דחסרון זה שאין שוליים הוא חסרון אפילו בכלים קטנים דכל שאינו מסומך כראוי הוא לא כלי, אלא אורחא דמילתא קתני במתני' במ' סאה שמחמת כבדו בדרך כלל אינו מסומך כראוי. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולפי הרא"ש צ"ל דר' יהודה שאמר שאר הכלים המקבלים טהורים ואין מקבלים טמאים, קאי על סתם כלים שאין רגילות לטלטלם דאמר בהם ר"מ גבי שידה תיבה ומגדל דטהורים, ונמצא דאין מחלוקת ביניהם, וא"כ יש לעי' מה איכא בעריבת בעה"ב שנחלקו בה ועי' בביאורים. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיקר דבריו מחודשים שיש חילוק בין טלטול ע"י שוורים לטלטול ע"י תחבולה אחרת, דבתוס' שבת פד. [ד"ה ולחנניה] משמע שהנידון הוא האם מטלטל ע"י אדם או לאו, והיינו דטלטול ע"י אדם חשיב מטלטל, ויותר ממ' סאה כיון דאדם לא מטלטל לא חשיב מטלטל, והנידון בגמ' אם מטלטל ע"י שוורים שהוא דבר אחר מאדם אם נחשב מטלטל, אולם לכאו' אותו נידון אם מטלטל ע"י גלגלים או ע"י תחבולות אחרות, מיהו י"ל דאם הגלגל קבוע בה הוא יותר פשוט דנחשב מטלטל והכא הנידון הוא באינו קבוע בה. [↑](#footnote-ref-8)
9. והנה זה מסתבר דאחר שיקברו בארון יהיה חשוב עשוי לנחת כיון שעשה מעשה לקבועו באדמה וחלוק משולחן של מקדש שלא נעשה בו שום מעשה, אלא רק הניחו במקדש, אבל בארון שהניחו באדמה הרי כשהניחו וכיסה אותו באדמה הרי קבע אותו ע"י מעשה, ועי' עוד במשנה לקמן [פרק כ' משנה ה] קבעו ובנה עליו טהור, אלא דמ"מ בעוד הוא מטלטל ע"י בני אדם חשיב מטלטל. [↑](#footnote-ref-9)
10. וז"ל הראב"ד שם "ראה מה הלשון אומרת שאינן עשוין להטלטל אלא במלואן", אבל פעמים כן ופעמים כן טהורים" עכ"ל. ולא מצינו הלשון 'אלא במילואן', ולכאו' כוונתו להלשון "אלא מה שבתוכן". [↑](#footnote-ref-10)
11. והנה עי' לעיל אות ב' דהובא פלוגתת הראשונים בהטעם דמ' סאה אינו מקבל טומאה, והנה לפי הראשונים דס"ל דהחסרון בכלי הוא שמא ישבר בטלטולו ואינו ראוי לשימוש, א"ש דבכה"ג שהרגילות הוא ליתן בו קצת ולא למלאותו לא ישבר בטלטולו. וכן יש לבאר להריטב"א דביאר דאדם יחידי אינו יכול לטלטלו, הכוונה היא דרק כשמלא אינו יכול לטלטלו אבל במלא קצת באמת אף יחידי יכול לטלטלו ולכן מקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועי' לעיל [אות יד] שהובא שיטת הראב"ד בהשגה פ"ג דדוקא אם הוא עשוי לטלטל במילואו הרי הוא מקבל טומאה אבל אם פעמים מטלטל במילואו ופעמים מטלטל במקצתו אינו מקבל טומאה, וצ"ל דבזה גופא נחלקו חכמים ור' נחמיה. [↑](#footnote-ref-12)
13. הנה במשנה מבואר שדרדור עגלה וקוסטות המלכים מקבלים טומאה אפילו שהם גדולים מ' סאה, והטעם משום דהדרך לטלטלם והם דומים לשק, ומעתה נראה דהני כלים דהדרך לטלטל אותם כשהם מלאים טמאים לכו"ע, ור' נחמיה הוסיף לחדש דאף כלים שאין הדרך לטלטלם כשהם מלאים, אלא שהדרך לטלטלם אחר שנתמעט תכולתם, גם הם דומים לשק ומקבלים טומאה ונחשבים למטלטל. [↑](#footnote-ref-13)
14. במים טהורים לקמן פכ"ו הקשה דא"כ אף פשוטי כלי עור יהיו טמאים דהרי לא הוקשו לשק ועי' משנ"ט לקמן פכ"ו מ"ו מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-14)
15. וכן יש להקשות במדרסות דמבואר בראשונים [תוס' שבת דף פג: ועוד] דנקטו דגם כלי הבא במידה מקבל טומאת מדרס, וע"פ הגמ' בכורות לח. דמדרסות לא הוקשו לשק, ולכן כלי הבא במידה נמי מקבל טומאת מדרס, וקשה דהרי גם במדרס מבואר דבעינן שיהיה תורת כלי, וכמבואר בתו"כ המובא בר"ש וברמב"ם להלן פ"כ מ"ג ולכן מדרס של אבנים לא מקבל טומאה, ומעתה קשה דכיון דכלי הבא במידה נמי לא הוי כלי לשאר דיני התורה, הרי דלית ליה תורת כלי ומדוע מקבל טומאת מדרס. [↑](#footnote-ref-15)
16. יש להסתפק מה הדין בכלי קטן שאם יטלטלו במילואו ישבר האם הוא כמו יחוד דנחשב עשוי לנחת אפילו בסתמא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
17. **והנה בגמ'** קידושין נט. כל הכלים יורדין לידי טומאה ע"י מחשבה ואין עולין מטומאתן אלא ע"י מעשה וברש"י שם מבואר דגם באופן שלא נטמאו כיון שירדו לתורת קבלת טומאה שוב צריכים מעשה לאפוקי שלא יקבל טומאה, וא"כ הכא לכאו' יהיה צריך מעשה ליחדו לנחת ורק בכה"ג יפקע מקבלת טומאה.

    וכן שמעתי ממרן הגר"ד לנדו שליט"א דצריך מעשה, [ויש לעי' באופן שכבר נטמא ועשה מעשה ליחדו לנחת האם מפקיע הטומאה, וגם בזה לכאו' הדין דנטהר ע"י מעשה], אלא דשאלתי למרן הגר"ד שליט"א מדוע בחקקו ולבסוף קבעו מקב"ט [כמבואר בגמ' בב"ב סו], ומדוע לא יטהר מדין שעשה מעשה להחשיבו לכלי העשוי לנחת, והשיב מרן שליט"א דבדין כלים העולים מטומאתם על ידי שינוי מעשה צריך שיהיה שינוי מעשה בגופו של כלי, ומה דקבעו בקרקע לא חשיב שינוי בגופו של כלי, ולכן נשאר בטומאתו, ושוב חזר ואמר "שמא יש לומר" וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. ויש לעי בכלי המוקצה בשבת או בנוי סוכה שמוקצה שבעה ימים, האם נימא דלהראב"ד יהיה טהור כיון דיש איסור בטלטולו או דבעינן שיהיה איסור לעולם, ומסתבר דמוקצה אי"ז חסרון כיון דאסור רק בזמן מסויים משא"כ שולחן ומנורה שם הוא איסור קבוע לטלטלם. [↑](#footnote-ref-18)
19. ובכ"מ הוכיח בדברי הרמב"ם דסרוד ע"כ מיירי שמונח עליו כלי שיש בו מים לקיטוף, ולא שהמים בתוך הסרוד עצמו, שהרי מבואר במתני' דסרוד אין בו בית קיבול, כדתנן במתני' על סרוד "גיפפו", הרי דקודם שגיפפו לא היה בו בית קיבול ואין שייך ליתן בתוכו מים, אולם לפי הראב"ד דהקיטוף הוא הארוכות אין ראיה זו, דאפשר שבארוכות היה בהם בית קיבול וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. הנה מבואר בר"ן בב"ב סו. דהטעם דנחשב למשמשי אדם ומשמשי משמשיו הוא משום שלשים עליו ומניחים עליו כליהם, ועי' לעיל שהובא כמה ביאורים מהו ארובות, ואפשר דיהיה נפק"מ בזה משום שלא כל כלי מתאים להניח עליו הכלים, ויש לדון בכל כלי אם נחשב משמש אדם ומשמש משמשי אדם. [↑](#footnote-ref-20)
21. ויש לעי' לדעת הר"ש האם נחלק וס"ל דלא בעינן שיהיה צורת כלי, או דכ' טעם נוסף דאפילו באופן שיש צורת כלי, יש כאן חסרון נוסף שאין כאן יחוד, והנה בראב"ד מבואר בכמה דוכתי דנחלק על צורת כלי וכפי שיבואר להלן, אכן בר"ש יש לדון בזה, והנה באמת הביאו דלא נזכר בר"ש בשום דוכתא ענין צורת כלי, אלא רק לקמן פכ"ד מ"ז שהזכיר בתוך דבריו צורת כלי, ועיי"ש, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-21)
22. עוד יש להעיר להראב"ד מלשון המשנה סרקן או כרכמן למה בעינן לשינוי זה והא סגי ביחוד גרידא וכמבואר בתוספתא, וצ"ל דבאופן שסרקן וכרכמן הדרך לייחדם, ובאמת הוא משום יחוד האדם לתשמיש, ויש שביארו שנחלקו בזה ת"ק ור"ש, דלר"ש סגי ביחוד, ואילו לת"ק צריך מעשה, ועי' משנ"א. [↑](#footnote-ref-22)
23. ועי' עוד מש"נ לקמן פכ"ו מ"ג בענין כף של לוקטי קוצים דלהרמב"ם החסרון משום שאין צורת כלי ולהר"ש החסרון הוא משום שאינו עשוי לקבלה עיי"ש, ומשמע דהר"ש אזיל בשיטת הראב"ד, דאין דין צורת כלי. [↑](#footnote-ref-23)
24. ועי' לקמן פרק ט"ו מ"ג בענין ים נפה של סלתין מש"נ בענין זה שם אות א' ו-ב' ומה שנתבאר בהערות שם.

    ועי' לקמן פכ"ו מ"ב לגבי צרור המעות טהור, וברמב"ם שם כ' שאין עליו צורת כלי אף שיש שם בית קיבול פורתא, ולכאו' מבואר דאפילו שיש בית קיבול נמי צריך שיהיה צורת כלי, ואולי יש לדחות דהתם גרע טפי כיון שהוא בית קיבול גרוע ולכן צריך צורת כלי עיי"ש.

    ועי' עוד ברמב"ם פ"ז ה"ב דכ' לגבי כף של לוקטי קוצים טהורה משום דהוי עור פשוט ולית ליה צורת כלי וצ"ע מדוע כ' דהוי עור פשוט ולכאו' סגי במה שלית ליה צורת כלי, ולכאו' מבואר דאם היה בית קיבול לא היה חסרון במה שאין צורת כלי ולכן צריך להעמיד דהוי עור פשוט ולית ליה צורת כלי, ועי' לקמן פכ"ו מ"ג מש"נ לדון בזה.

    ועי' עוד לקמן פט"ז משנה ז גבי מלקוט של בקר דטהור ופי' הרמב"ם דהוא כלי שמלקטים בו גללי הבקר, וכ' הרמב"ם פ"ז ה"ב דהטעם הוא משום שאין להם צורת כלי, וא"כ מבואר דגם בית קיבול צריך צורת כלי, אולם עי' מש"כ שם דיש לדון לדחות ראיה זו כיון דבגר"א משמע דלמד ברמב"ם פיהמ"ש שם דהטעם דאינו מקבל טומאה הוא משום דס"ל להרמב"ם דבית קיבול פסולת לא הוי בית קיבול והגר"א תמה על זה, ועכ"פ א"ש דלא הוי בית קיבול ולכן גם יש חסרון של צורת כלי. [↑](#footnote-ref-24)
25. והנה לכאו' החסרון במה שאין יחוד לתשמיש הוא דלא הוי כלי מעשה, וא"כ מסתבר דגם כשיש בית קיבול יהיה צריך יחוד לתשמיש שהרי צריך שיהיה כלי מעשה, אא"כ נימא דכלי קיבול הוא מיוחד מצד עצמו לתשמיש. [↑](#footnote-ref-25)
26. והנה לכאו' יש להוכיח מכאן דשיטת הגר"א דבית קיבול לא צריך שיהיה עשוי לקבלה, דהרי מבואר בדבריו דאפילו אינו מיוחד לתשמיש נמי טמא משום הדין של עושה בית קיבול מ"מ טמא, [ועי' מש"כ בענין זה בסימן... ואולי יש לדחות דסתם בית קיבול שאינו מויחד לתשמיש חשיב עשוי לקבלה, ומשום דעצם מציאות הבית קיבול שלו לעולם נחשב שיש בו שימוש של קבלה, אא"כ הוא מיוחד למטרה אחרת שהיא לא לקבלה, ובזה יש לעי' מה הדין להגר"א. [↑](#footnote-ref-26)
27. אך קשה דאם אינו מיוחד לתשמיש לכאו' הרי הוא אינו עשוי לקבלה, ובכה"ג הרי לא מהני בית קיבול, וכמבואר לקמן פט"ז מ"ו דבעינן עשוי לקבלה [ועי' עוד מש"כ בביאורים בפרק זה בענין אינו עשוי לקבלה], ואפשר די"ל דהא דאינו עשוי לקבלה טהור הוא דוקא באופן חיובי, ואילו כאן הוא בסתמא, ואפשר שאי"ז בגדר אינו עשוי לקבלה.

    וראיה לזה מהא דמבואר בתוס' דף סג: לגבי פשוטי כלי עור דאם הם רכים הם טמאים ומשום שראוי לעטוף בהם מרגלית ועי"ז נחשב בית קיבול, וכל מה דמבואר דפשוטי כלי עור טהורים הוא דוקא בקשים שאין ראוי לקפלם, וקשה דהרי מיירי על כל פשוטי עור ואפילו אינם עומדים לקיפול, וא"כ הרי אינו עשוי לקבלה, וצ"ל דבעינן שיהיה "אינו עשוי לקבלה" באופן חיובי, אבל כל שהוא בסתמא ויכול לקבל שפיר נחשב עשוי לקבלה. [↑](#footnote-ref-27)
28. ואף דלא כ' הר"ש דכן הוא הדין גם בכלי חרס, מ"מ מסתימת דבריו משמע דה"ה בכלי חרס הדין כן, ובפרט דכ' הר"ש דאין להוכיח ממתני' פ"ב מ"ג, והתם מיירי בכלי חרס, ומשמע בדבריו דאף דאין להוכיח כן מהתם, מ"מ כך הוא הדין ואף בכלי חרס, ועי' עוד בר"ש פי"ב מאהלות וכמו שציין כאן המשנ"א בענין זה. [↑](#footnote-ref-28)
29. והנה יעוי' בדברי המשנה אחרונה בביאור התוספתא דאתיא כר"ש, ולכאו' לפי דבריו יש ליישב קושיית הראב"ד בהשגה פ"ה מכלים ה"א על הרמב"ם, שהקשה דבתוספתא בב"מ פ"ה ה"ב מבואר דהחסרון הוא משום שאין יחוד לכלי, ולא משום החסרון של צורת הכלי, אכן להנתבאר בדברי המשנ"א אה"נ דלת"ק החסרון הוא כיון שאין צורת כלי, ולכן לחכמים צריך שיתקן צורת הכלי 'בארוכות' על ידי סרקו וכרכמן, 'ובסרוד' ע"י גיפוף עיי"ש, אבל התוספתא אתיא כר"ש נחלק בזה גופא וס"ל דאי"ז חסרון מה שאין צורת כלי, אלא החסרון הוא שאין יחוד לכלי, ולכן מהני מה שמייחד את הכלי. [↑](#footnote-ref-29)
30. ובדעת הר"ש אולי י"ל לפי מה דנתבאר לעיל אות ט' דהסדרי טהרות למד בשיטת הר"ש דפשוטי כלי עץ המשמשים אדם וכלים טמאים מדאוריתא וכהרמב"ן והרשב"א, ולפי"ז יתכן דס"ל דפשוטי כלי עץ המשמשים רק את האדם ס"ל דהוא טמא עכ"פ מדרבנן, ומעתה לכן מערוך טמא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-30)
31. ולפי"ז יוצא חידוש דגם כלי שיש לו בית קיבול צריך שיהיה לו צורת כלי, [ועי' לעיל משנה ב' אות ז' מש"כ לדון בזה ולכאו' יש להוכיח מכאן דגם בית קיבול צריך צורת כלי]. ואם כנים הדברים יש ליישב קושיית הכסף משנה דהקשה מדוע סרוד טהור והרי יש לו בית קיבול כיון שנותן בו מים, וביאר הכ"מ דהוי כלי פשוט שנותנים עליו הכלי עם המים, ולהאמור י"ל דבאמת הוי כלי שנותנין בו המים, אלא שנאמר דין צורת כלי גם בכלי שיש בית קיבול, [ועי' משנת טהרות דדן בזה האם גם כלי קיבול צריך שיהיה לו צורת כלי, והביא ראיות לכאן ולכאן], ועכ"פ מכאן ראיה דכלי קיבול צריך שיהיה לו צורת כלי.

    אכן יתכן לדחות הראיה והוא דיסוד החילוק בין נפה של סלתין לשל בעל הבית הוא דשל סלתין יש לו בית קיבול, ושל בעה"ב אין לו בית קיבול, וכיון דאין לו בית קיבול לכן החסרון הוא דאין לו צורת כלי, [אבל קשה דהרמב"ם לא הזכיר זאת דשל בעה"ב אין לו בית קיבול].

    עוד אפשר שיש לדחות הראיה, די"ל דאפילו שיש לנפה של סלתין מחיצות מ"מ אינו נחשב לבית קיבול, ומשום דעיקר המטרה בכלי של סלתין הוא שלא יתפזר הסולת לצדדים, אבל אינו עשוי לקבל לשמירה, אלא שמעביר מיד הקמח לכלי אחר, ודבר זה אינו נחשב עשוי לקבלה וכדלהלן משנה ה' [עיי"ש מש"נ], ולפי"ז הוי פשוטי כלי עץ, ולכן בסלתין טמא מדרבנן, ואילו בשל בעלי בתים טהור לגמרי כיון דפשוטי כלי עץ בבעלי בתים צריך צורת כלי וכאן אין לו צורת כלי. [↑](#footnote-ref-31)
32. והנה ברמב"ם ביד החזקה [פ"ה מ"א] הביא כמה דינים התלויים בדין צורת כלי, ובסוף דבריו סיים זה הכלל העשוי לקבלה מקבל טומאה והעשוי ליכנס בו טהור, ונמצא דהרמב"ם התחיל בדיני צורת כלי, וסיים בדין עשוי לקבלה, והשתא במש"כ הרמב"ם בתוך דבריו "כלי עץ שהסלתים מרקדים עליו מתטמא ושל בעלי בתים טהור", יש לדון האם הטעם הוא משום חסרון בצורת כלי וכמו שהתחיל הרמב"ם וזהו כמ"ש בדרך הא' או דכוונת הרמב"ם כמ"ש בסוף דבריו משום שאינו עשוי לקבלה וכדברי התפא"י. [↑](#footnote-ref-32)
33. בענין בית קיבול שאינו עשוי לקבלה האם טמא עכ"פ מדרבנן, בחזו"א כאן מבואר דנחשב בית קיבול כל דהוא וטמא מדרבנן, ולכן של סלתין טמא, אמנם עי' בגר"א לעיל מ"ב לגבי מערוך שהקשה הגר"א דאינו עשוי לקבלה, ומשמע בדבריו דכל שאינו עשוי לקבלה אינו טמא כלל ואפילו מדרבנן, ולכן הקשה מדוע מערוך טמא, ואולי יש לדחות דשיטת הגר"א לעיל פ"ב מ"א דפשוטי כלי עץ הראוים לקבלה טמאים מדאוריתא, ולכן הבין שלעיל מ"ב מיירי בטומאה דאוריתא, ולכן הקשה דמערוך אינו עשוי לקבלה ומדוע טמא מדאוריתא, אבל אה"נ שיהיה טמא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-33)
34. מבואר בחזו"א דגם באופן שיש בית קיבול כל דהוא צריך שיהיה צורת כלי, אולם באופן שיש בית קיבול גמור אין דין צורת כלי, ועי' לעיל מש"כ בענין זה בשיטת הרמב"ם בהערה, וכן מבואר בחזו"א בהמשך דבריו מקושייתו מהגמ' בביצה, ועי' להלן מש"כ בהערה בענין זה.

    ועי' להלן פרק כ"ו מ"ב צרור המעות חכמים מטהרין וביאר הרמב"ם פיהמ"ש וז"ל "אע"פ שנעשה שקוע אין עליו צורת כלי כיון שהמעות פרודות" ולכן טהור, וכ"כ הרמב"ם ביד פ"ב מכלים ה"ח דטהור משום שאין עליו צורת כלי ועי' בכסף משנה שם שכ' להביא פיהמ"ש הנ"ל, הרי מבואר בזה דאף שיש שקוע והוא בית קיבול, מ"מ טהור כיון שצריך שיהיה צורת כלי, ולכאו' התם הוא בית קיבול גרוע ולכן צריך צורת כלי. [↑](#footnote-ref-34)
35. מתו"ד החזו"א שכ' להקשות דבגמ' בביצה משמע דהוא טומאה דאוריתא מבואר דכל החילוק של צורת כלי הוא חילוק בטומאה דרבנן אבל כל שיש בית קיבול והטומאה היא דאוריתא אין חילוק בין צורת כלי או לאו, ולכן הקשה דבביצה כג: משמע דהוא חשוב בית קיבול דאוריתא, ולולי דברי החזו"א היה אפשר דהוא חילוק גם בדאוריתא, דאפילו בית קיבול צריך צורת כלי, ובזה יש ליישב הקושיא מהגמ' ביצה ולפרש דהתם מיירי בשל סלתים דיש לו צורת כלי ובאמת טמא מדאוריתא, אולם בשל בעל הבית שאין לו צורת כלי טהור אפילו שיש לו בית קיבול. [↑](#footnote-ref-35)
36. מבואר בחזו"א דמיירי בכלי פשוט דטמא מדרבנן, וגזרו על של סלתים כיון שמייחדי לה טפי, ואילו בשל בעל הבית "אינו כלי" ולא גזרו עליו, ולא ביאר מדוע של בעלי הבית אינו כלי, ולכאו' באמת יש לפרש בתרי גווני, או משום דאין לו צורת כלי וכפי שכ' בתחילת דבריו, או משום שאינו מיוחד לתשמיש, וזה תלוי בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד בכלים פ"ה ה"א. [↑](#footnote-ref-36)
37. ועיקר ביאור כוונת החזו"א דידות צריכים שיהיו חלק מצורת הכלי אבל כל שאין היד חלק מצורתו של כלי, לא חשיב יד, ולכן הכא דמיירי ביד ארעי נחלקו אם יחשב ידות שהם מצורת הכלי או לא, ולכן ס"ל לחכמים דאם הוא משמש בשעת מלאכה, אפילו דהוא ארעי הרי הוא ניכר דהוא חלק מעיקר הכלי כיון שצריכים אותו לעיקר מעשה המלאכה, ובע"כ הוא חלק מצורת הכלי. וכן יבואר היטב מש"כ החזו"א דאם הוא מעשה אומן גם לרבנן אפילו דהוא ארעי חשיב יד, והביאור הוא משום דבמעשה אומן אפילו הוא מתפרק נמי חשיב חלק מן צורת הכלי. [↑](#footnote-ref-37)
38. מתחילה כ' החזו"א דרחת אין לה לזבז מד' רוחות, ולא מקרי קבלה מה"ת, אבל מדרבנן טמא כל שעשוי לקבלה, והיינו דשל גרוסות וגיתות הרי כלי פשוט העשוי לקבלה וטמא מדרבנן, ואילו של אוצרות הוא עשוי רק לכינוס והיינו שמכבד ומדחה את המפוזר למקום כינוסו ואין רצונו בקבלתו, ושוב כ' החזו"א ומיהו אפשר דהעשוי לכינוס ואין משתמשין בקבלתו "אף אם יש לו בית קיבול גמור טהור", דמ"מ לא מקרי קבלה כיון דאינו נהנה בקבלתו, יותר מדחייה וכיבוד בלא קבלה עכ"ד. ולפי"ז ה"ה דמיירי באופן שיש בית קיבול.

    [↑](#footnote-ref-38)
39. והנה הדין מטלטל מלא וריקם הוא דין שיהיה אפשר לטלטלו, ואם אינו מטלטלו מחמת כבדו אינו כלי, אבל לכאו' אינו שייך להדין שהכלי יהיה עשוי לקבלה, עיי"ש.

    ועי ברש"י שם שבת קכג: שכ' וז"ל ואמאי כי יש בו קשר בראשו, נהי נמי דקשר משוי ליה מנא - מיהו פשוטי כלי עץ הוא, שאפילו חלול הוא - אין חללו עשוי לקבל כלום עכ"ל, והנה מש"כ רש"י שאפילו חלול הוא אין חללו עשוי לקבל כלום, משמע דזה גופא נלמד משק דבעינן שיהיה עשוי לקבלה, וא"כ ודאי הוא הלכה מהלכות בית קיבול, דלא מצינו ב' ילפותות משק גם לדין בית קיבול, וגם לדין עשוי לקבלה, וע"כ דרש"י נקט בפשיטות, דכל הדין בית קיבול הנלמד משק הוא דין של ב"ק העשוי לקבלה, ואין כאן תרי דינים. [↑](#footnote-ref-39)
40. ואולי נימא דהך דינא שיהיה עשוי לקבלה הוא נלמד מדין "כלי מעשה", דצריך שיהיה בו שימושים, ולכן גם שימושים של כלי שיר מועיל. אך קשה חדא מדוע נבלי השרה טמאים רק מדרבנן להר"ש, ומדוע לא יהיו טמאים מדאוריתא, דהא הוי כלי מעשה. ועוד קשה דא"כ מדוע לא יועיל כל מיני תשמישים להחשיבו לכלי מעשה, והרי אף בקסייה של זורי גרנות דמבואר במתני דטהור משום שלא עשוי לקבלה, הרי יש בה שימושים אחרים, [וכן רחת של אוצרות נמי יש בה שימוש לכינוס לאוצר, וכן קב הקיטע ברש"י שבת סו. נמי יש בו שימוש וכו',], וע"כ מבואר בזה דהדין עשוי לקבלה הוא דין מסויים מדיני הבית קיבול. [↑](#footnote-ref-40)
41. והנה לעיל מ"ה נתבאר דהרא"ש נקט דכלי העשוי לפנות לא נחשב עשוי לקבלה, יעויי"ש דכן הוא בפשוטו דברי הרא"ש, וא"כ יתכן דאף הגר"א נקט כן. [↑](#footnote-ref-41)
42. והמקור לדין זה איתא בתו"כ פר' שמיני [פרשה ו' הלכה ז] דילפי' מקרא "מכלי עץ" למעט שידה תיבה ומגדל המחזיקים מ' סאה, ומקרא ד"כל כלי עץ" ילפי' לרבות דרדור עגלה דמטלטלין שמקבלים טומאה, ופריך בתו"כ "ומה ראית", ומפרש דומיא דשק מה שק מיוחד שהוא מטלטל במילואו אף אני אביא דרדור עגלה שמטלטל במילואו, ומוציא שידה תיבה ומגדל שאינם מטלטלין במילואם ע"כ.

    הרי מבואר שם דעיקר המקור דכלי מ' סאה טהור הוא נלמד מ"כלי עץ" דבא למעט כלים המחזיקים מ' סאה, והדמיון לשק הוא ליישב את הקושיא של "ומה ראית" לרבות כלים הבאים במידה ולמעט פחות ממ' סאה. ויש לעי' בזה. ובאמת יש לדקדק רמב"ם פיהמ"ש הביא דרשת התו"כ ולא כ' הלשון 'הוקש לשק' אלא כ' וז"ל וקבלנו שאין מתטמא מ'כלי עץ' אלא כל שאפשר לטלטלו כשהוא מלא כמו שק וכו' עכ"ל, ועי' רמב"ם ביד החזקה דחילק זה לתרתי מדברי קבלה ומפי השמועה. עיי"ש. [↑](#footnote-ref-42)
43. ואולי יש לדחות ראיה זו דפשוטי כלי עץ באמת גדר הילפותא הוא דאינו מקבל טומאה אף דהוי כלי, ואילו כלי הבא במידה גדר הילפותא הוא דלא הוי כלי כלל, ובאמת חלוקים הם בגדרי הילפותא, ולכן פשוטי כלי עץ הוא דין מסויים לענין דיני טומאה ואילו כלי הבא במידה הוא דין לכל התורה כולה, ובאמת דמצינו לסברא זו בשיטה להר"ן שבת מד: לענין מדרס בכלי הבא במידה דאף דמבואר בגמ' בכורות לח. דפשוטי כלי עץ חזי למדרסות מ"מ כלי הבא במידה נתמעט, וביארו הראשונים דפשוטי עלי עץ הוא מיעוט מקבלת טומאה ולכן ממדרס לא נתמעט אבל כלי הבא במיד הוא מיעוט מכל התורת כלי ולכן לא שייך גם מדרס עיי"ש [והובא להלן פי"ח]. [↑](#footnote-ref-43)
44. אמנם בכלי מתכות יש לדקדק ברמב"ם פ"א ה"ט דילפי' מדרשא ד"כל דבר" לרבות תיבה ומגדל שהם מקבלים מ' סאה לקבלת טומאה, הרי מבואר דבעינן לדרשא לטמאות כלי מתכות, ולא משום דלא הוקש לשק, וא"כ י"ל דהוא גזה"כ לענין קבלת טומאה, אבל באמת לשאר דיני התורה באמת אינו כלי.

    ויש לבאר יותר עפמש"כ הגר"א [ריש פרק ב'] דכלי מתכת מקב"ט אף דלא הוי כלי, וא"כ הוי ריבוי דמתכות מקב"ט אף דאינם כלי, וא"ש דלענין שאר דיני התורה באמת אינו כלי, אלא דעי' לעיל פרק י"א סימן... מש"כ להוכיח דגם להגר"א אין הכוונה דמקבל טומאה בלא תורת כלי, ועוד יקשה להחולקים על הגר"א וס"ל דכלי מתכות שם כלי עליו, ועוד דאכתי קשה מכלי חרס דמבואר דמקבל טומאה בכלי הבא במידה, ואם מקב"ט בע"כ דהוא כלי, וא"כ נימא אף בשאר דיני התורה דלא יקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-44)
45. יש לעי' לשיטת הרמב"ם פכ"א מטומאת מת ה"ג כ' דאין אהלי כלי חרס מצילין, ויש לעי' אי נימא דהוי הלכה מסויימת לענין דיני טומאה דאינו חוצץ בפני נטומאה, או דילמא דהוא דין בעיקר החפצא דאהל של כלי חרס דאין כלי חרס נעשה אהל, וא"כ יש לעי' בדין בנין של חרס יותר ממ' סאה האם יהיה בו איסור בנין וסתירה בשבת מדאוריתא , ויתכן דכל מה דלא הוי אהל הוא דין לענין דיני טומאה, אבל לענין שבת הוא מקום לעצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
46. וז"ל הר"ן שם תירץ הרא"ה וז"ל דהא לא קשיא לרש"י ז"ל דכי אמרי' בבכורות דלא גמרי' משק בראויין למדרסות ה"מ לענין דלא בעינן בית קיבול דהכי גמירי דלא גמרי' לגבי הא מלתא משק כיון שהן ראויין למדרס אבל לענין שיוצא מתורת כלי מתוך גדולו בהא ודאי גמרי' לה משק ואפי' לענין טומאת מדרס דנפק לי' מתורת כלי ואינו מטמא שום טומאה בעולם והכי מוכח לקמן בפר' ר' עקיבא" עכ"ל. [↑](#footnote-ref-46)
47. ויש לדון נפק"מ בין הריטב"א להר"ן באופן שיהיה כלי גדול מ' סאה והוא עבה וחזק שיכול לשאת גם תכולה של ארבעים סאה ולא ישבר, דלהריטב"א ודאי יהיה טהור כיון שאין בכח האדם לטלטלו, אבל להר"ן בדעת רש"י לכאו' כיון שהכלי חזק ולא ישבר לכאו' צריך שיקבל טומאה.

    מיהו לא מצינו בשום דוכתא דכלי מ' סאה שדופנו חזק יקבל טומאה, אלא ע"כ שאין דנים בכל כלי וכלי אם שייך בו טעם המיעוט או לו, אלא הוי גזה"כ שכל שהוא כלי גדול מ' סאה טהור, ודרך הילפותא הוא לפי טעם רוב הכלים.

    מיהו יש להקשות דמצינו שדנים את טעם המיעוט, וכל שלא שייך טעם המיעוט אפילו גדול יותר ממ' סאה טמא, כדאיתא במתני' 'דרדור עגלה' שהוא גדול מ' סאה ואפ"ה טמא כיון שהדרך לטלטלו, וע"כ מבואר דאפילו גדול מ' סאה כל שלא שייך טעם המיעוט כיון דהוא מטלטל טמא, וא"כ אף הכא נימא דכל שהוא עבה וחזק הרי מטלטל מלא וריקם ומדוע טהור, וצ"ע. ואולי י"ל דהנה לעיל הערה א' הובא דבתו"כ איכא דרשא מיוחדת למעט דרדור עגלה שהוא טמא, וא"כ י"ל דשאני התם דיש גזה"כ לחלק, והגדר הוא **דכל שהוא עומד לטלטול אפילו יותר ממ' סאה טמא,** אבל בלא"ה אין מחלקים בטעם הגזירה. [↑](#footnote-ref-47)
48. ובשלמא לר' יהודה שהזכיר עריבת העבדנים א"ש דיש לדקדק מדנקט דוקא של עבדנים ולא של בעל הבית, מוכח דשל בעל הבית טהור, אבל בדעת ר"מ צ"ב מהיכא תיתי שיהיה צריך להזכיר עריבת בעל הבית. [↑](#footnote-ref-48)
49. ז"ל הרמב"ם פ"ג ה"א "כל **כלי עץ העשוי לנחת** אפילו אינו מקבל אלא דבר מועט אינו מקבל טומאה לא מן התורה ולא מדברי סופרים**, וכל כלי עץ העשוי להתטלטל** מלא וריקן כשק אפילו היה מחזיק מאה סאה ואף על פי שיש לו שוליים הואיל ואינו עשוי לנחת הרי זה מקבל טומאה דין תורה כשאר כלי קיבול", **וכל כלי עץ שהוא סתם** אם היו לו שוליים לישב עליהם על הקרקע כדי שלא יהא נוח להתגלגל והיה מחזיק ארבעים סאה בלח שהן כוריים ביבש אינו מקבל טומאה כלל לא מן התורה ולא מדברי סופרים מפני שחזקתו שעשוי לנחת", עכ"ל.

    מבואר ברמב"ם שחילק הלכה זו לג' דינים א). כלי העשוי לנחת אפילו מקבל דבר מועט דהיינו פחות מארבעים סאה נמי טהור, ב) "כלי העשוי לטלטול אפילו כשהוא מלא" אפילו יש בו מאה סאה נמי טמא. שהוא דומה לשק המלטלטל, ג) "וכל כלי עץ שהוא סתם", אם היו לו שוליים וגם מחזיק ארבעים סאה, אינו מקב"ט מפני שחזקתו שהוא עשוי לנחת עכ"ד הובא לשון הרמב"ם בהערה. [↑](#footnote-ref-49)
50. וז"ל הרמב"ם פ"ג ה"ב "הכלים **שחזקתן שהן עשויין לנחת** כגון שידה תיבה ומגדל וכוורת הקש וכוורת הקנים ובור ספינה גדולה וכיוצא באלו, אם הן מחזיקין ארבעים סאה אין מקבלין טומאה", "ואלו הן הכלים של עץ שהן עשויין להתטלטל במלואן, דרדור שמניחין אותו על העגלה וקוסטות המלכים ועריבת העבדן ובור ספינה קטנה שאינה יכולה להלך באמצע הים הגדול והארון, כל אחד מחמשת כלי עץ אלו אף על פי שהן מקבלין יותר מארבעים סאה הרי אלו מקבלין טומאה שלא נעשו מתחלתן אלא להטלטל מלאין", "ושאר כל כלי עץ אם היו מקבלין ארבעים סאה ויש להם שוליים חזקתן שאינן עשויין להתטלטל במלואן ולפיכך אין מקבלין טומאה" וכו' עכ"ל. [↑](#footnote-ref-50)
51. והיה אפשר דכל מה דהכלים הללו חזקתם לנחת הוא רק משום שהם מחזיקין מ' סאה, אבל כל שאין בהם מ' סאה באמת אין חזקתם לנחת, אך לא משמע כן בלשון הרמב"ם דכ' "הכלים שחזקתם לנחת הם שידה תיבה ומגדל", ואח"כ הוסיף 'אם הן מחזיקים מ' סאה אין מקב"ט', משמע דחזקתם לנחת מצד עצמם [↑](#footnote-ref-51)
52. וי"ל בביאור הדברים דהרמב"ם למד דעצם הדבר דכלי כבד מ' סאה עדין אי"ז מוכיח שהוא עשוי לנחת, כיון דפעמים שרגילים לטלטל גם הכבדים מכאן לכאן, ולכן צריך שיהיה עוד תנאי, או שמהותם יורה עליהם שהם עומדים להיות במקום אחד ולא לטלטל, והיינו מצד מהות תשמישם, או דיהיה צורתם מוכחת שהם מיועדים לנחת כגון שוליים שהם קצוות המונעים את הטלטול, בזה כשיש גם כובד הוא מגדיר את הכלי לנחת גמור, וכן להיפך מה דמהותם הוא לשימוש של נחת, עדין אם לא יהיו כבדים עדיין אפשר דהאדם יטלטל אותם שפעמים ישמש כאן ופעמים ישמש כאן, ורק באופן שהוא גם כבד בכה"ג הוא קובע אותם להיות כלי העשוי לנחת. [אבל יש עוד אופן של עשוי לנחת והוא באופן שהוא מייחד אותם לנחת, וכפי שכ' הרמב"ם בה"א, וכאן לא צריך שום תנאים אלא סגי ביחוד בפנ"ע וזהו חידוש הרמב"ם והראב"ד נחלק בזה]. [↑](#footnote-ref-52)
53. ובזה יבואר נמי מש"כ הרמב"ם "ושאר כל כלי עץ אם היו מקבלין ארבעים סאה ויש להם שוליים וכו' אין מקבלין טומאה", וצ"ע דלכאו' הוא ממש אותו דין כמו שידה תיבה, ומדוע חילק הרמב"ם זאת לשני דינים נפרדים, והוי ליה להרמב"ם למימר סתם כלי עץ הדין הוא דאם יש בו מ' סאה אין מקבלים טומאה, ואם לאו מקבלים טומאה חוץ מכלים העשויים לטלטל, אכן להאמור הוא מבואר היטב דסתם כלי עץ אינו מקבל טומאה, אא"כ יהיה חזקתו עשוי לנחת, ולכן מתחילה כ' הרמב"ם דמיירי על כלי דמצד מהותו מוכח למה משמשים, ואח"כ כ' הרמב"ם סתם כלים שבהם צריך שיהיה הוכחה מצד צורתם שיש להם שוליים. [↑](#footnote-ref-53)
54. והנה הקשו לדברי התוי"ט שכ' בשיטת הרמב"ם דשידה תיבה ומגדל אין להם שוליים ורק שאר כלים יש להם שוליים מהרמב"ם להלן פ"ג ה"ח דמבואר להדיא גם בשידה תיבה ומגדל איכא שוליים, וז"ל הרמב"ם שם "שידה והתיבה שניטלה אחת מרגליהן אף על פי שלא ניקבו אלא הרי הן מקבלין הרי אלו טהורין ועדיין יש להם שוליים וחזקתן שהן לנחת כשהיו" עכ"ל, ומבואר דגם לשידה תיבה ומגדל יש להם שוליים, אכן נראה הביאור הוא דאה"נ יש להם שוליים, אבל סבר הרמב"ם דהטעם שהם טהורים הוא גם בלא השוליים אלא משום מהותם שהוא לנחת, אבל בה"ח איירי שניטלה אחת מרגליהם וכאן הזכיר השוליים ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-54)
55. ברמב"ם כ' בהלכות כלים פרק ג הלכה ב, "ובור ספינה קטנה שאינה יכולה להלך באמצע הים הגדול", פירוש המשנה לרמב"ם מסכת כלים כ' ומה שהתנה בספינות אלכסנדריה, כי האניות שנוסעין בהן מארץ ישראל לאלכסנדריה ספינות גדולות מפני שהן עוברין באמצע הים הגדול, ואינן כמו האניות הקטנות שנוסעין בהן בחופי ארץ ישראל מעיר לעיר עכ"ל, מבואר דספינה קטנה היא נוסעת בחופי ארץ ישראל עיר לעיר אבל לא בים הגדול וצ"ל דלכן היו צריכים ליתן בה מים שהרי נוסעים בה בים, אלא שהיו נוסעים בספינה קטנה הנקראת בשם ספינת הירדן על שם הספינות הקטנות שבירדן. [↑](#footnote-ref-55)
56. ועיקר הדבר דסתם מתני' ס"ל כחכמים באמת כבר מצינו גם במתני' שבת פג: סתמא כחכמים, וגם לעיל פ"ב מ"ג תנן ספינה של חרס טהורה, דהנה בגמ' שבת דף פג: מבואר דספינה של חרס איכא בינייהו דלחנניה טמאה דכלי חרס לא הוקש לשק ולכן טמא, ולחכמים טהורה משום דרך אניה בלב ים, הרי מבואר דסתם מתני' כחכמים, וכ"כ ברמב"ם וברא"ש לעיל פ"ב מ"ג דאזלא כחכמים שם, וא"כ הכא נמי מתני' כחכמים ולא כחנניה. [↑](#footnote-ref-56)
57. כן משמע בלשון הרא"ש מסכת כלים פרק טו משנה ה כ' וז"ל ושל אוצרות טהורה. "לקבץ בה חטים ולהכניסם לאוצר ואינה עשוי לקבלה", משמע דמיירי שיש להרחת בית קיבול, "לקבץ בה חיטים", אלא שיש חסרון שאינו עשוי לקבלה [וזה משום שהוא מפנה אותם מיד ומכניסם לאוצר חשיב אינו עשויה לקבלה ועי' להלן בזה בעזהי"ת]. [↑](#footnote-ref-57)
58. וכן מבואר בהרבה משניות בכלים בתוך הדברים דפשוטי כלי עץ טמאים מדרבנן, אלא דיש בזה תנאים וכפי שיבואר להלן בעזהי"ת [↑](#footnote-ref-58)
59. והנה לעיל פט"ו איתא כלי עץ פשוטיהם טהורים ומקבליהם טמאים, מבואר הלשון טהורים ואף שטמא מדרבנן, הרי חזינן דהלשון טהורים אינו קושיא, מיהו מדברי הרמב"ם יש ראיה דטהור לגמרי, וכן משמע דמשנה ו' איתא נבלי השרה וכ' הר"ש שהוא טמא מדרבנן הרי דטהורים דפרק זה היינו אפילו מדרבנן, ויש לעי' בזה.

    ב. והנה מה שכ' להקשות הוא קשה בין לשיטת המהר"ם דאין להם בית קיבול כלל, ובין אם נפרש מתני' כפשטה דמיירי שיש להם בית קיבול אלא שאין עשויים לקבלה, דנמי קשה דנהי דאינם עשויים לקבלה, אבל לא יגרע מפשוטי כלי עץ שאין להם בית קיבול כלל ואפ"ה טמאים מדרבנן, ומדוע במתני' טהורים לגמרי, ויבואר להלן בעזהי"ת. [↑](#footnote-ref-59)
60. ושיטת הרא"ש דהא דמבואר בתו"כ הוא דין דרבנן ואף דילפי' שם ממקראי מ"מ הוא דין דרבנן, והפסוק הוא אסמכתא בעלמא, אולם שיטת הרמב"ן בב"ב דף סו. דבאמת הוא דין דאוריתא ועי' מש"כ בזה בפכ"ב עיי"ש. [↑](#footnote-ref-60)
61. ואכתי יש לעי' מדוע לא פירש התוי"ט דאף שהוא אותו רחת מ"מ לפי יחוד האדם הוא עשוי לגרנות וא"כ אינו עשוי לקבלה, אכן נראה הביאור בזה דהנה אם כבר חל עליו תורת כלי קבלת טומאה, הרי לא יועיל יחוד האדם לגרנות כיון דצריך שינוי מעשה להפקיעו מתורת קבלת טומאה ולא יועיל יחוד, וכמבואר להלן פכ"ה מ"ט ובגמ' קידושין נט. דכל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה ואינם עולים אלא בשינוי מעשה,

    מיהו יש לדון כאן ב"רחת" שהאומן עושה הרבה כלים של רחת, ויש המשתמשים בו לצורך כינוס גרנות, ויש המשתמשים בו לצורך איסוף של גיתות, האם בכה"ג ירד לתורת קבלת טומאה קודם שקנאו לצורך גרנות או לאו.

    ובאמת נראה דהדברים מפורשים ברמב"ם פ"ח מכלים הי"ג והלכה ט"ו, דכ' הרמב"ם הי"ג וז"ל "אומן שעושה ומניח זוגין לבהמה ולדלתות אם רוב העשוי לדבר שמקבל טומאה הרי הכל מקבל טומאה עד שיפריש מקצתן לדבר שאינו מקבל טומאה, ואם רוב העשוי לדבר שאין מקבל טומאה הרי הכל טהור עד שיפריש מקצתן לדבר המקבל טומאה" עכ"ל, מבואר דהוא תלוי ברוב עשיית האומן, ועי' עוד שם בהלכה ט"ו, ומעתה י"ל דלכן כ' המהר"ם דמיירי שאין בה בית קיבול והוא משונה בצורתו משל רחת של גיתות, דאם היה דומה לרחת של גיתות היה תלוי ברוב עשיית האומן ואם כהר הורידו לטומאה לא היה מועיל יחוד האדם להפקיעו מתורת קבלת טומאה וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-61)
62. והנה עיקר הראיה מכירה לכאו' היה אפשר לדחות דהתם הוא גזה"כ דכירה מקבלת טומאה, והוי דין טומאה חדשה, וכמו שכבר הביאו הרבה ראיות לעיל פ"ה שנתבאר דתנור וכירים אף שמחוברים לקרקע מקב"ט, ואף שבכל הכלים מחובר לקרקע הרי הוא כקרקע, וע"כ דנאמר פרשת טומאה חדשה של תנור וכירים, וא"כ י"ל דבזה גם לא נאמר דין עשוי לקבלה, וכן הראיה מידות נמי אפשר לדחות דהתם בכלי חרס צריך שלא יהיה גבו של כלי ואם יש תוך הוא כבר לא נחשב גבו של כלי, אבל בית קיבול הוא הלכה בקבלת טומאה, והתם באמת אין היד עצמה מקבלת טומאה כיון דאין כאן תנאי של כלי לקבלת טומאה, אלא שמעבירה טומאה לכלי ולזה סגי בחלולה, [ואף אי נימא כשיטת הרמב"ם ריש עוקצין דהיד מקבלת טומאה מ"מ אפשר דהוא מדין טפלות לעיקר הכלי, אבל מעיקרא הוא מעביר טומאה לעיקר הכלי, ויש לעי' בזה], ואכתי יש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-62)
63. ואמנם בעיקר דברי הרמב"ם צ"ב דאי נימא דס"ל דנאמר דין בית קיבול, הרי מבואר בגמ' שבת קכג: דילפי' ליה משק וצ"ע דהרי כלי חרס לא הוקשו לשק, ובשלמא להראשונים א"ש שהוא דין אחר, מיהו ראיתי הרמב"ם פיהמ"ש פ"ב מ"א ד"ה פשוטיהם טהורים ומקבליהם טמאים גבי כלי עץ, הביא המקור מהגמ' שבת קכג. ומיד לאחמ"כ כ' להביא המקור לכלי חרס דילפי' לדין כלי קיבול מכל אשר יפול אל תוכו יטמא, והיינו דנקט דבפשיטות דתוך המבואר בקרא הוא דין של בית קיבול כמו שנאמר בכלי עץ. [ועי' משנ"ט ח"א עמוד פה דכ' לבאר מחלוקת הרמב"ם והר"ש אם סתם כלי צריך בית קיבול או לאו] [↑](#footnote-ref-63)
64. והנה הדין מטלטל מלא וריקם הוא דין שיהיה אפשר לטלטלו, ואם אינו מטלטלו מחמת כבדו אינו כלי, אבל לכאו' אינו שייך להדין שהכלי יהיה עשוי לקבלה, עיי"ש.

    ועי ברש"י שם שבת קכג: שכ' וז"ל ואמאי כי יש בו קשר בראשו, נהי נמי דקשר משוי ליה מנא - מיהו פשוטי כלי עץ הוא, שאפילו חלול הוא - אין חללו עשוי לקבל כלום עכ"ל, והנה מש"כ רש"י שאפילו חלול הוא אין חללו עשוי לקבל כלום, משמע דזה ופא מלמד משק דבעינן שיהיה עשוי לקבלה, וא"כ ודאי הוא הלכה מהלכות בית קיבול, דלא מצינו ב' ילפותות משק גם לדין בית קיבול וגם לדין עשוי לקבלה, וע"כ דרש"י נקט בפשיטות, דכל הדין בית קיבול הנלמד משק הוא דין של ב"ק העשוי לקבלה, ואין כאן תרי דינים. [↑](#footnote-ref-64)
65. דברמב"ם מבואר דכלי שאינו עשוי לקבלה הוי הפקעה בעיקר השם כלי ולא רק בדיין קבלת טומאה וזה מהא דמבואר ברמב"ם פ"ו ממקוואות ה"ב "כלי שלא נעשה לקבלה אע"פ שהוא מקבל אינו פוסל את המקוה וכו' והנה מבואר ברמב"ם שם פ"ו ה"א דכלי אבנים פוסלים את המקוה ואף שאינן מקבלים טומאה מ"מ כלים הם, הרי מבואר דכלי שאינו עשוי לקבלה לא רק שאינו מקבל טומאה אלא גם חסר לו בעיקר התורת כלי.

    **ובחידושי הגר"ח** [פ"ו ממקואות ה"ד] כתב שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד שם, אם אפשר לטבול בכלי שאינו עשוי לקבלה, ופירש הגר"ח דהרמב"ם ס"ל דכל שלא נתיחד לקבלה אין עליו תורת כלי כלל ולכן אפשר לטבול בו, אכן הראב"ד ס"ל דאף שלא נעשה לקבלה תורת כלי עליו, ודוקא לענין טומאה בעינן מיוחד לקבלה, דבעי' דומיא דשק דמטלטל מלא וריקן, אבל בשאר דיני כלים תורת כלי קיבול עליו אף שלא יחדו לקבלה ואין מטבילין בתוכו, עכ"ד.

    **ולענין לסכך בקנים שיש להם בית קיבול ולא נעשו לקבלה**, כ' הרא"ש בתשובה [כלל כ"ד סימן י"ב], והובא בבית יוסף תרכ"ט, דכיון דהקנים אינם נעשו לקבלה אף שיש בהם בית קיבול כשרים לסכך בהם, הרי מבואר בזה לכאו' דכל שאינו עשוי לקבלה חסר בעיקר התורת כלי דידיה, ולא הוי רק הלכה לקבלת טומאה, וזהו לכאו' כהרמב"ם, [וכן פסק במשנ"ב תרכ"ט סק"י], אולם באורחות חיים כ' דאין מסככין בו, ולכאו' נקט כהראב"ד דשם כלי עליו אלא שאינו מקבל טומאה, [ועי' שו"ת רדב"ז ח"ד סי' נ"א, ומשנ"ט כלים פ"ב מ"ג], ויש לעי' בזה.

    **בר"ש [ידים פ"א מ"ב]** מבואר נמי דכל כלי שאינו עשוי לקבלה אין נוטלין ממנו לידים, ולכאו' מבואר כהרמב"ם דלית ליה תורת כלי כלל. [והנה דין זה של הר"ש בפשוטו מבואר בעיקר דברי המשנה שם ד"אין נוטלים מן המגופה", אלא דהר"ש ביאר "לאו לתשמיש תוכה עבידא" וכ"כ הרא"ש, מיהו אפשר דהוא דין ברור, ויש לעי' בזה]. [↑](#footnote-ref-65)
66. אכן מה שנתבאר בדברי הרא"ש הוא לפי פשוטו, אכן יתכן דגם לדחוק כוונת הרא"ש, דגם הרא"ש ס"ל כהר"ש דאם מקבל בתוכה אפילו בכדי להוציא לחוץ נמי יחשב בית קיבול, אלא כוונת הרא"ש "לקבץ בה חיטים ולהכניסם לאוצר" דמקבץ על ידה ומרכז את כל החיטים ומוציאם לאוצר, אבל אין משמש באופן של קבלה בתוכה ממש, אך בלשונו משמע דמקבל "בה" היינו בתוכה וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-66)