נ_ט בר נ_ט דאיסורא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נ_ט בר נ_ט

חולין קיא: נ"ט בר נ"ט דאיסורא

**א. נ"ט בר נ"ט דאיסורא-**

דעת רו"ר [ר"ן בסוגיין ורשב"א תשובה-תקטז ובתוה"ב ג-ד (פה:) ותוס' ע"ז עו.] שכל ההיתר של נ"ט בר נ"ט אינו אלא בדגים שעלו בקערה או כגון שלמים קודם שנעשו נותר דהיתרא בלע, אבל באיסורא בלע ל"ש היתר של נ"ט בר נ"ט, וכן האריך בש"ך צד-כב.

אבל במאירי קיא: הביא י"מ דחוככים להקל דלא אמרו נ"ט בר נ"ט באיסורא כלל.

וכדעה זו כ"מ בשיטת רש"י קיא: קערה שמלח בה בשר אסור לאכול בה רותח, וכתב רש"י:"לפי שנבלע בה הדם ונו"ט ראשון הוי כאיסור גמור", וכבר העיר ברש"ש דהא באיסורא אף נ"ט בר נ"ט אסור, וכנראה ס"ל לרש"י ע"ד הסמ"ק דאף באיסורא איכא היתר של נ"ט בר נ"ט [והכא לא שייך לומר חנ"נ שהרי הנידון הוא על טעם הבלוע בכלי].

וכ"מ קצת ברש"י קטז: הביא שיטת הי"מ גבי חלב בקיבה שהתירו משום נ"ט בר נ"ט, ורש"י הק' עליהם דהחלב הראשון נאסר משום בב"ח ואח"כ אוסר בעצמו דמין במינו לא בטיל, ואי"ז ענין לנ"ט בר נ"ט, והעיר ברש"ש למה לא הק' דאפי' תימא דהוי נ"ט בר נ"ט מ"מ באיסורא לא הותר נ"ט בר נ"ט, ולהנ"ל י"ל דעת רש"י דנ"ט בר נ"ט דאיסורא שרי וכל הטעם דאסור הוא משום חנ"נ לכך הק' רש"י רק משום חנ"נ, והאריך בכ"ז בשיטת רש"י ביד יהודה צד-יט.

[וטעם הדבר הביא שם ביד יהודה לשון הר"י מלוניל קיא: להשיטות דטכע"ק דרבנן לא גזרו אלא בטעם אחד ולא בטעם שני, ועיי"ש ביד יהודה דאף דאיירי לענין בב"ח ובזה לכו"ע טכע"ק דאורייתא מ"מ כיון דבעלמא טכע"ק לא"ד ובב"ח חידוש הוא לא חידשה תורה אלא בטעם ראשון ולא בשני אף שגם בו יש טעם.

אבל הפשוט בזה כש"כ ביד יהודה שם דאף אם טכע"ק דאורייתא מ"מ טעם שני קלוש ואינו בכלל דין טכע"ק ופקע איסורא].

**ב. פלוגתת הב"י והש"ך בדינו של סה"ת-**

בשו"ע קג-ז הביא הדין המבואר בתוס' ע"ז עו. בשם סה"ת, קדירה שבשלו בה איסור ואח"כ מים ואח"כ בשלו בו עוד דבר של היתר הרי הוא נאסר עד שיעבור מעל"ע מזמן בישול המים שייפגם הבליעה, אבל מה שעבר מעל"ע מזמן הבישול של האיסור הראשון לא מהני, משא"כ אם בשלו בה מתחילה בשר ואח"כ מים ואח"כ חלב סגי מה שיעבור מעל"ע משעת בישול הראשון כיון שהיה של היתר, וכ"פ הרמ"א צד-ו.

א. טעם החילוק הביא בב"י-צד בשם הסמ"ק דבב"ח שרי דא"א לאסור אלא מכח הבשר הראשון שנתבשל והוי נ"ט בר נ"ט, משא"כ בשאר איסורין נאסרו המים בתחילה ונעשו חנ"נ ותו לא אכפ"ל שטעם הבישול הראשון הוא נ"ט בר נ"ט, וכ"כ הרמ"א-קג טעם האיסור משום חנ"נ.

ועוד טעם להתיר גבי בב"ח מבואר בסה"ת-עה ואו"ה-לד שכנגד התבשיל שנבלע ה"נ נבלע מן המים עשר ידות כנגד זה ומסתמא יש בתבשיל ס' כנגד האיסור עצמו, ורק בשאר איסורין דאמרינן חנ"נ יש לאסור.

ולפי"ד הב"י נמצא שאין לאסור בשאר איסורין אלא מטעם חנ"נ, ונפק"מ מזה דלדעת השו"ע דקי"ל כר"א דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורין הרי לא שייך בו דינו של סה"ת הנ"ל, וכ"פ בשו"ע-קג ובסי' קכב [וכל דינו של סה"ת פסק דוקא בנאסר משום בב"ח דבזה ס"ל להב"י דשפיר אמרינן חנ"נ אף לשיטת ר"א, והש"ך השיגו ע"ז דלר"א אף בכה"ג לא אמרינן חנ"נ].

ב. בש"ך צד-כב חלק ע"ז דוודאי דינו של סה"ת אינו ענין לחנ"נ, והוכיח כן מד' הטור וכמה פוסקים דאף דס"ל דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורין מ"מ הסכימו לדין זה.

ולכך מסיק הש"ך שאף בשאר איסורין אין האיסור דוקא מטעם חנ"נ אלא שהטעם הראשון הוא איסור תו לית ביה היתר דנ"ט בר נ"ט, ואף לשיטת ר"א דלית ליה חנ"נ מ"מ ייאסר.

ואף שעבר מעל"ע משעת בישול הראשון והטעם נפגם ואין לאסור מכח הטעם כתב הש"ך דכיון שע"י הבישול יצא הטעם לחוץ אף שחזר ונבלע בכלי מ"מ הוא חוזר לטעמו וצריך מעל"ע חדש.

**ג. ביאור דעת הסמ"ק-**

ובדעת הב"י והסמ"ק דלא אתא עלה משום נ"ט בר נ"ט דאיסורא רק משום חנ"נ נשנו שתי אופנים עיקריים באחרונים:

א. בפמ"ג שפ"ד צד-כב ובאג"ט מלאכת דש סקל"ז נקטו דבאמת גם הסמ"ק מודה בעיקר דברי הש"ך דטעם הראשון כיון שיצא אינו נפגם ואין בו היתר של נטל"פ ויש לאסור גם מכח הטעם.

ומה שהוצרך הסמ"ק לסברת חנ"נ ולא משום נ"ט בר נ"ט דאיסורא בפשוטו מתבאר דס"ל דאף באיסורא יש מקום לההיתר דנ"ט בר נ"ט, וס"ל דאין לאסור נ"ט בר נ"ט דאיסורא מצד עצם הטעם רק מתורת חנ"נ שנאסרו המים, וכדעת המאירי בשם י"מ.

[והוסיף בפמ"ג דאף דקי"ל אין הנאסר חוזר ואוסר מ"מ הכא הרי יוצא שפיר משהו גם מטעם הבלוע ואף שהוא נ"ט בר נ"ט ואין בכוחו לאסור מצ"ע מ"מ לענין אין הנאסר חוזר סגי בהכי.

ובמקו"א נתבאר גם מד' הרשב"א בתוה"ב דדעתו דאמרינן חנ"נ באיסורי משהו אף דמשהו היוצא מן התערובת א"י לאסור אח"כ מ"מ סגי דלא חשיב כאין הנאסר חוזר ואוסר.

ועדיין יל"ע בזה שהרי אין הנאסר חמור מן האוסר והאוסר היה קלוש ואין בכוחו לאסור עוד תערובת משום נ"ט בר נ"ט, וי"ל דאכתי השתא דעדיין לא נקלש כל דין טעם עליו].

אבל מ"מ תמה הש"ך דלפי"ז למאי דקי"ל ומבואר בכ"ד בשו"ע סי' צה [עי' בפמ"ג] דנ"ט בר נ"ט דאיסורא אסור גם בלא חנ"נ ודלא כסה"ת, הרי גם למאי דלא קי"ל חנ"נ בשאר איסורין יש לאסור משום דינו של סה"ת?

והיה מקום לומר עוד שהסמ"ק הוצרך לסברת חנ"נ משום טעם השני שכתב בסה"ת ואו"ה להתיר משום י' ידות מים נכנס כנגד האיסור, וטעם זה מועיל להתיר גם באיסורין ולכך הוצרך לטעם חנ"נ, אבל כבר העיר ע"ז בפמ"ג דבב"י לא הזכיר כלל טעם זה, ודוחק לומר שסמך ע"ז.

ב. בפר"ח שם נקט וכן מסיק בחזו"א כט-ט דאף הסמ"ק מודה דנ"ט בר נ"ט דאיסורא אסור, אלא דהכא א"א לבוא מכח זה שהרי נפגם הטעם, ולא ס"ל מש"כ הש"ך שאם שיוצא לחוץ בטל פגמו רק נשאר בפגמו לכך הוצרך לדין חנ"נ.

וכן האריך ביד יהודה צד-כז, ואדרבה תמה על הש"ך מה"ת לומר שאם יצא הושבח והרי הפגם קורה במשך כל היממה יחד וכדקי"ל דאף בקדירה ב"י א"א דלא פגמה פורתא, ומה"ת צריך שיהיה מעל"ע שלם בכלי ולמה לא נצרף את מה ששהה מתחילה עם מה ששהה אח"כ.

[ועיי"ש ביד יהודה שהאריך דכ"ז אמת בדעת הב"י שלא אסר אלא משום חנ"נ, אבל בסמ"ק משמע דנחית גם לד' הש"ך שאין כאן פגם, שהסמ"ק כתב "אע"פ שעשו בו המים חמים לעולם", וצ"ב מאי בעי בזה.

וכתב ביד יהודה דס"ל באמת שאינו נפגם וכדעת הש"ך, אלא שאין הטעם בזה כש"כ הש"ך דכשיוצא חוזר להשביח, דאין בו סברא ובאמת וודאי מצרפים את כל הזמן ששהה בכלי.

אלא דמ"מ בזמן שהיה בחוץ בזה וודאי אינו נפגם, וא"כ הוקשה להסמ"ק למה נתיר אם בשלו בו הרבה זמן מים והרי יש לחוש שלא נפגם כלל, וע"ז הוצרך לטעם דנ"ט בר נ"ט או משום טעם די' ידות וכו', עיי"ש].

אלא דיל"ע לפי' זה בד' הרמ"א דנימא אין הנאסר חמור מן האוסר והטעם הראשון פגום הוא וגם צ"ע מסתירת ד' הרמ"א בסי' קלד, ועמדו בזה בחוו"ד ופמ"ג סי' קג ואכ"מ בזה, ונתבאר בדין חנ"נ.

ועיין בלשון התוס' בע"ז משמע להדיא ששתי חילוקים יש בין בליעת איסור לבב"ח, גם משום חנ"נ וגם משום נ"ט בר נ"ט, משמע דלא אמרינן נ"ט בר נ"ט באיסור כלל אף בלא חנ"נ.

ולד' הפמ"ג בדעת הסמ"ק אשה"ט דלעולם צריך שתי טעמים להתיר גם דל"ש חנ"נ בהיתר וגם דנ"ט בר נ"ט שרי שהרי הטעם אינו פגום.

אבל לד' הפר"ח שהטעם עצמו פגום וכל הנידון הוא מכח חנ"נ אינו מובן למה הוצרך התוס' לטעם נ"ט בר נ"ט דהיתרא תיפו"ל דלא אמרינן חנ"נ בהיתר [ועיין לעיל מש"כ בשם היד יהודה].

ובחזו"א כתב דלד' הפר"ח הוסיפו תוס' טעם זה לרווחא דמילתא, ובאמת נפק"מ בזה דאף בדבר חריף שרי נ"ט בר נ"ט אחר שיצא מהחריף, ואילו היה ההיתר משום נטל"פ דבר חריף י"ל שאוסרו לעולם שכבר נתקן.

**ד. ראיות הראשונים לדין זה-**

בתשובת הרשב"א-תקטז הוכיח הדין דנ"ט בר נ"ט דאיסורא אסור, מקערה שמלח בה בשר דאמרינן קיא: דאסור לתת בה רותח משום שבולע את הדם, וכן מגיעולי מדין שהצריכה תורה הגעלה ולא אמרינן דהוי נ"ט בר נ"ט כיון דאיסורא הוא.

והנה לשיטת הרמב"ן אין ראייתו כלום שאין היתר נ"ט בר נ"ט אלא בשלישי, וקדירה הוי נ"ט שני, אבל ראייתו כנראה משום דאזיל התם בתשובה בכל דבריו ע"ד התוס' קיב. וזבחים צו. דס"ל דנ"ט שני נמי מותר, וטעם קדירה שבישל בה בשר אסור לבשל בה חלב הוא משום דמיד כשיוצא הטעם ונעשה טעם שני הרי הוא כבר באיסורא.

וע"ז הוקשה להרשב"א אם כל נ"ט בר נ"ט דאיסורא שרי א"כ הדין נותן דהשתא דהוי טעם קלוש יפקע האיסור, וע"כ נ"ט בר נ"ט דאיסורא אסור.

והדברים מבוארים בהגר"א צה-ב "דוקא דהיתרא ממ"ש קדירה שבשל בה וכו' תוס' זבחים צו.", והיינו כש"כ התוס' שם דאין היתר בטעם שני הבא לידי איסור ומזה הוכיח מדלא פקע האיסור ע"כ אין היתר נ"ט בר נ"ט באיסורא [ומה שהרשב"א לא הוכיח אלא מקערה שמלח בה ולא מקדירה שבישל בה בשר אל יבשל בה חלב משום די"ל בישול שאני כדעת ריב"ן].

ועצ"ע בראיית הרשב"א מאי ראיה מזה דנ"ט בר נ"ט אוסר עד סוף העולם דלמא הטעם דלא פקע מיניה האיסור הוא משום דקי"ל אל"ס אסור אבל מ"מ טעם היוצא ממנו לא יאסור דקלוש הוא טובא, ואף דמימרא דקערה שמלח בה בשר שמואל קא"ל והוא ס"ל אל"ס מותר כמבואר קח. מ"מ הא דעת הרשב"א בכ"ד דאף מ"ד אל"ס מותר מודה שהחתיכה עצמה נשארת באיסורה, וצ"ע.

[מיהו כל הקו' הוא לפמש"כ בב"י הטעם שאינה חוזרת להיתר משום שנשאר בה משהו, אבל לפי"ד היד יהודה הוא משום דחיישינן שנשאר בה טעם ול"מ קפילא דהוי בחזקת איסור, וא"כ בנ"ט בר נ"ט ל"ש טעם זה].

ובדעת הסמ"ק והמאירי כתב בפמ"ג צד-כב דאין ראיה מגיעולי מדין דהא אין היתר נ"ט בר נ"ט אלא בטעם שלישי וכוונתו דהסמ"ק יפרש ע"ד הרמב"ן ולק"מ מכלי מדין, וכ"כ באג"ט מלאכת דש סקל"ז בהג"ה.

עוי"ל בדעתו דס"ל כש"כ ביד יהודה בשיטת התוס' דטעם שני שעומד בהיתרו שרי, אבל אם בא לכלל איסור נאסר ובאר יד יהודה דמתחילה כשנכנס לתבשיל אכתי אינו קלוש ורק אח"כ נקלש, וא"כ י"ל דעת הסמ"ק דחייל ביה חנ"נ בתבשיל לכך לא מהני מה שנקלש אח"כ [והרשב"א שהוכיח מקדירה הוא משום דלשיטתו אזיל דל"ל חנ"נ בשאר איסורין].

אבל מהלך זה צ"ע שהרי דין זה דקדירה שמלח בה בשר הוא בגמ' קיא: משמיה דשמואל ושמואל ס"ל אל"ס מותר ול"ל חנ"נ, וע"כ דנ"ט בר נ"ט דאיסורא אסור.

עוי"ל בדעת הסמ"ק דס"ל דאין להוכיח ממה דלא פקע האיסור די"ל הטעם משום דחתיכה שנאסרה אינה חוזרת להיתרה אבל לאסור אחרות לא מהני משום נ"ט בר נ"ט, ואף לשמואל דאל"ס מותר מ"מ דעת הרשב"א בכ"ד דאף האי מ"ד מודה שאין החתיכה חוזרת להיתר כל שנשאר בה משהו איסור לחוד, וכש"כ לעיל.

**ה. הטעם דבאיסורא אין היתר דנ"ט בר נ"ט-**

והנה בטעם ההיתר של נ"ט בר נ"ט נראה בראשונים שהוא משום שנקלש הטעם,

וטעם הדבר צ"ב שהרי יסוד ההיתר של נ"ט בר נ"ט כתב הרשב"א בסוגיא דטעם קלוש לא חייל ביה דין איסור של טכע"ק, וא"כ ה"נ בנ"ט דאיסורא ג"כ?

ובפמ"ג שפ"ד צד-כב תמה בזה טובא ונטה לומר שאינו אלא מדרבנן, אבל הוכיח מתשובת הרשב"א-תקטז לא כן שהרי הרשב"א הוכיח דאסור מגיעולי מדין והתם דין תורה הוא, וכ"כ במ"ז צה-א.

וכן הוכיח בפמ"ג או"ח א"א תנב-יא מקו' הראשונים היאך הגעילו ומאי קושיא והא הוי נ"ט בר נ"ט ומדאורייתא שרי וע"כ איסורו דאורייתא [אבל דחה ביד יהודה צד-יט ד"ה ועיין, די"ל דד' התוס' ק: אזלי לשיטת רב דלית ליה היתר נ"ט בר נ"ט].

והטעם בדין זה מבואר בתשובת הרשב"א-תקטז ז"ל:"דלא אמרו נ"ט בר נ"ט אלא בדבר שהוא עובר לשני טעמים עד שלא יבא לידי איסור כדגים שעלו בקערה אבל מה שקיבל טעם מן האיסור אפי' אתה מרבה בו כמה טעמים לעולם אסור דאיסור שבו להיכן הלך וכו' שכל בלע היתר שנחלש ונקלש וכו' אינו ראוי לחול עליו שם איסור".

א. בפשוטו משמע בד' הרשב"א יסוד החילוק הוא דאיסורא דחייל תו לא פקע.

וכה"ג מצאנו עוד ע"ז עו. לענין הגעלה במידי דבעי ליבון דאם הוא היתר הרי ע"י הגעלה נקלש הטעם ותו לא חייל ביה דין טכע"ק, אבל באיסורא דחל בו תו לא פקע.

[ובאמת ממה שהרשב"א דימה עניין זה דנקלש הבלע לענין נ"ט בר נ"ט משמע להדיא דדין נ"ט בר נ"ט שהוא מיסוד הנ"ל דכיון דחייל תו לא פקע].

ב. אבל יל"פ באופן אחר, דיסוד דין טכע"ק הוא שהטעם היוצא מדבר הוא כמוהו, אבל טעם שיוצא מן הטעם נקלש ואינו מתייחס להראשון להיות כמוהו, אבל מ"מ מתייחס הוא להשני להחשב כמוהו דאכתי לא נקלש כ"כ ממנו.

ובדבר של היתר אמרינן דאם באנו לתת בו דין איסור של בב"ח הרי אין לו שם בשר כיון שהוא טעם שני ורחוק כ"כ מן הבשר, אבל בדבר של איסור י"ל דעצם מה שהוא יוצא מן האיסור יש בו דין טכע"ק ואף שאינו יכול להחשב נבילה מ"מ הוא טעם של 'איסור' וזה ג"כ סיבה לדין טכע"ק [דדין טכע"ק יכול לתת לו או שם המציאותי של הדבר או שם האיסור], וצ"ע בזה.

[ולפי"ז מה שמצאנו כעי"ז לענין ליבון הוא ענין אחר והתם הוא משום דחל תו לא פקע].

ג. ביד יהודה ונפ"ח-כט בארו ע"ד דומה לזה, עיי"ש דכללא הוא דיוצא מן האיסור אסור [והיינו איסור דצו"ר] וזה יש בנ"ט בר נ"ט מכח שהטעם הראשון היה איסור, וגם ביטול לא אמרינן ביה שטעם קלוש של נ"ט בר נ"ט סגי למנוע ביטול כעין דין טעמו וממשו אבל בדבר היתר אין הלכה זו דצו"ר ויוצא, שהוא דין מחודש רק במאכ"א וכל הנידון לאסור אח"כ הוא מכח הטעם והטעם הרי הוא קלוש[[1]](#footnote-2).

[וצ"ע דע"כ ילפינן ליה מטכע"ק דהא בלא טכע"ק לא היה דין זה והיה מותר ואין איסור צו"ר היכא שהוא בטל ברוב, ונמצא שתי הלכות בטכע"ק.

והביאור כש"כ במקו"א מד' הראב"ד וחוו"ד צח-ג דאה"נ כלול בדין טכע"ק גם שלא מתבטל הצו"ר, שאם היה מתבטל תו א"א לאסור מכח הטעם, ואכ"מ].

[וכל דבריו כמובן דוקא להשיטות שיש איסור בצו"ר ובעי ביטול ברוב, וכבר פליגי בזה הראשונים].

ולפי מהלכים אלו נמצא נפק"מ גדולה דסגי מה שהטעם הראשון הוא טעם של איסור כדי לאסור ואף אם טעם השני הוא נ"ט דהיתרא, ועיין לקמן אות יב דעת הפמ"ג ורעק"א בזה.

**ו. חמץ איסורא בלע-**

אבל יש כאן מקום עיון בשני מהלכים האחרונים, דהנה בתוס' קח: דנו גבי הגעלת כלים בחמץ דקודם זמן איסורו אין לחוש אם יש שישים או נטל"פ כדי שלא יחזרו המים ויאסרו את הקדירה משום דהוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא, וכ"ד התוס' ע"ז עו. והרא"ש שם, וכ"פ בשו"ע תנב-א.

אבל הרשב"א בתוה"ב ד-ד (לג:) פסק דשאני חמץ דלא חשיב נ"ט בר נ"ט דהיתרא משום דחמץ שמו עליו ולא דמי לנותר או בב"ח דנ"ט שני בהיתר שרי, דשאני נותר שאין שמו עליו קודם שעבר הלילה.

והנה בפשוטו חמץ דמיקרי איסורא בלע אין הכוונה שיש בו ממש דין איסור קודם פסח רק דמ"מ שם וסיבת האיסור קיים בו ורק מחוסר זמן, דעיקר שם האיסור הוא חמץ ורק זמנו הוא בפסח, ודלא דמי לנותר דכל שם נותר שבו אכתי לית ביה, וכ"מ לשון הרשב"א.

והנה דברי הרשב"א מתבארים היטיב לפי מהלך הראשון שכתבנו דעיקר דין נ"ט בר נ"ט דאיסורא הוא משום דכיון דחל תו לא פקע, די"ל שאינו תלוי בחלות דין טכע"ק דוקא אלא עיקר דין נ"ט בר נ"ט תלי בשם הדבר שיש לו, דיסוד דין טכע"ק דאף טעם הוא בכלל בשר וכה"ג ונ"ט בר נ"ט אין בו שם בשר, אבל בחמץ הרי כבר חל בו שם חמץ ממילא תו לא פקע ויש בו ג"כ דין איסור טכע"ק.

אבל לפי שני מהלכים האחרונים בביאור ענין נ"ט בר נ"ט דאיסורא הרי לא סגי מה ששמו עליו במציאות ובעי דוקא שיהיה בו דין איסור של טכע"ק, וצ"ע דבחמץ קודם זמנו לא שייך זה?

וצ"ל בדוחק בדעת הרשב"א לפי מהלכים אלו דס"ל כש"כ בקוה"ע-ל דאף חמץ קודם זמנו דמיקרי איסורא בלע אינו רק שם מציאותי אלא שיש בו מהשתא דין איסור על פסח, ובמקו"א הארכנו בזה בד' המרדכי עי' הערה[[2]](#footnote-3), ולפי"ז א"ש דמיקרי נ"ט בר נ"ט דאיסורא.

[אבל באמת בפשוטו אי"צ לזה וכש"כ לעיל דהרשב"א דימה שני עניינים אלו להדדי וע"כ ס"ל כמהלך הראשון].

**ז. סתירת ד' השו"ע בדין חמץ-**

ובאמת עפ"י המבואר יש לדון ליישב סתירה גדולה בדעת השו"ע, שכבר הק' בפר"ח-תנא שיש כאן סתירה גדולה בדעתו, דהכא לענין נ"ט בר נ"ט פסק דחמץ מיקרי היתרא בלע, והנה לענין הגעלה קי"ל מסוגיא ע"ז עו. דאי היתרא בלע אי"צ ליבון וסגי בהגעלה, ובשו"ע תנא-ד פסק דחמץ בעי ליבון דוקא דהוי כאיסורא בלע?

והנה מקורו של השו"ע כבר עמד ביד יהודה צג-א דכ"מ ברא"ש ע"ז ה-לד ובפ' כ"ש מסיק עיקר ליישב סתירת הסוגיות בדין סכין לא משום דחמץ מיקרי היתרא בלע אלא שמחלק בין סכינים גדולים לקטנים ובגדולים בעי ליבון דוקא.

אבל לענין נ"ט בר נ"ט ס"ל להרא"ש דחמץ מיקרי היתרא בלע.

ועוד הביא כן מהר"ן פסחים (ח.) דגבי חמץ בהגעלה כתב בפשיטות בשם הרמב"ן דמיקרי איסורא בלע ובעי ליבון, ואח"כ לענין נ"ט בר נ"ט הק' למה לענין חמץ אין היתר נ"ט בר נ"ט כמו בב"ח, וכתב דאפשר לחלק קצת דמיקרי איסורא בלע, מבואר דלא ניח"ל כ"כ להחשיבו כאיסורא בלע לענין נ"ט בר נ"ט רק לענין ליבון, ועמד בכ"ז בחזו"א או"ח קיט-יד.

ורק הרשב"א בתוה"ב הוא כתב דמיקרי איסורא בלע אף לענין נ"ט בר נ"ט.

אבל מ"מ צ"ב דעת השו"ע בסברא היאך אפשר לחלק ביניהם, ואי חשיב היתרא בלע לענין נ"ט בר נ"ט א"כ ליבון נמי לא ליבעי כדקי"ל ע"ז עו. גבי נותר דאי"צ ליבון דהיתרא בלע?

[וביד יהודה כתב ליישב דעת השו"ע, דלעולם ס"ל דחמץ מיקרי היתרא בלע ומ"מ לענין ליבון לא מהני, והבאנו דבריו במקו"א בענין הגעלה בהיתרא בלע, וכאן נבוא ליישב בדרך אחרת].

ובביאוה"ל לא העלה תי' ברור בזה וכתב שע"כ צריך ליזהר להגעיל דוקא בנטל"פ או בשישים ואין לסמוך על היתר נ"ט בר נ"ט.

ולדינא ע"ע בשעה"צ תמז-פא הביא מפמ"ג וחיי"א שאם בישל מאכל בכלי חמץ קודם פסח ואח"כ נכנס פסח אין להתירו משום נ"ט בר נ"ט שדעת כמה פוסקים דחמץ מיקרי איסורא בלע, וע"ע במ"ב שם סקס"ה ובשעה"צ שם שהביא מפמ"ג דלא פסיקא ליה ונסתפק להתיר ע"י נ"ט בר נ"ט.

ועיין בחזו"א קיט-יד דמסיק עיקר שיש היתר נ"ט בר נ"ט בפסח כפי סתימת השו"ע והביא ד' השעה"צ לעיל בשם הפמ"ג, וכתב שהמיקל לא הפסיד.

ועיי"ש מש"כ לבאר חילוק השו"ע דנ"ט בר נ"ט קליש טפי ולא חל בו איסור ולא מהני ביה סברת חמץ מיקרי איסורא בלע ורק באיסור גמור אוסר שלישי ורביעי, משא"כ לענין ליבון והגעלה ל"מ טעם זה כיון דחמץ שמו עליו כדי להצריך הגעלה כיון שמתחילתו בלע טעם גמור הרי אף שנקלש שמו עליו, ולא באר כה"צ [עיי"ש].

ולפי המבואר י"ל היטיב דדין נ"ט בר נ"ט דאיסורא תלי דוקא במה שיש בו איסור בפועל, אבל לענין ליבון סגי מה ששמו עליו להצריך בו ליבון דהתם הכל תלי במה דחל בו שמו תו לא פקע, ודו"ק היטב.

ומה שהרשב"א לא ניח"ל הוא כש"כ לעיל דהרשב"א דימה ענין דנקלש הבלע לדין נ"ט בר נ"ט, לשיטתו ע"כ דין נ"ט בר נ"א הוא משום דחייל תו לא פקע, ודו"ק.

**ח. עוד ביישוב ד' השו"ע וגדר נ"ט בר נ"ט דאיסורא-**

ועוד שמעתי מהגרג"כ לבאר בזה דשאני דין נ"ט בר נ"ט, ובהקדם ביאור פלוגתת הראשונים אי חמץ מיקרי היתרא בלע, ובאר הדברים ביסוד פלוגתת הראשונים בגדר היתר של נ"ט בר נ"ט, דדעת הרשב"א ורמב"ן שהוא משום קלישות הטעם.

אבל בדעת התוס' הכל תלי אי הוי טעם שני דאיסורא או טעם שני דהיתרא, ונתבאר במקו"א כמה אופנים, ושם הבאנו דבלשון הגר"א תנב-א משמע דיסוד ההיתר הוא כעין דאמר אביי לעיל קיא: דאין דין טכע"ק בהיתר כלל, ויסוד הדבר דלא נתחדש דין טכע"ק אלא באיסור ולא בהיתר.

ורבא משני דהיתרא דאתי לכלל איסורא יש בו דין טכע"ק, אבל כל דינו הוא משום דאתי לכלל איסורא, אבל נ"ט בר נ"ט דלא אתי לכלל איסורא הוא שפיר מותר אף לרבא ואף זה מטעמיה דאביי דלא חייל דין טכע"ק אלא באיסור

ובזה תלנ הנידון של חמץ בנ"ט בר נ"ט, דלשיטת הרשב"א יסוד הדין דנ"ט בר נ"ט דאיסורא הוא משום דכיון דחייל תו לא פקע איסורו, וממילא בחמץ נמי כיון שמו עליו הרי יש בו שם חמץ והוא בכלל דין טכע"ק אף שנקלש, ואזיל כפי שיטתו הנ"ל.

אבל לשיטת התוס' דלענין זה וודאי חמץ נמי מיקרי היתרא בלע דסו"ס הרי הוא מותר בפועל ועל טעם של היתר אין דין טכע"ק כל דלא אתי לכלל איסורא א"כ חמץ נמי.

ובזה א"ש סתירת ד' השו"ע, די"ל דלענין הגעלה וליבון יודו התוס' דחמץ בכלל איסורא בלע לענין זה, שהרי יסוד ההיתר שם הוא מתורת קלישות הטעם כש"כ הרשב"א, ובזה יודו התוס', ודו"ק, ולכך פסק השו"ע בזה כהרשב"א.

אבל מלבד שבמקו"א נתבאר שאי"ז נראה בשיטת התוס' גבי נ"ט בר נ"ט ובוודאי אף לשיטת התוס' יסודו הוא בקלישות הטעם, עוד יש לתמוה שהרשב"א בתשובה-תקטז אזיל כדעת התוס' דטעם שני בהיתר שרי, ודלא כהרמב"ן, ואי ס"ל כשיטת התוס' תיקשי היאך חמץ מיקרי איסורא בלע לענין נ"ט בר נ"ט, וצ"ע במהלך זה.

**ט. איסור מכח איסור אחד אי חשיב נ"ט דאיסורא לאיסור אחר-**

יש לדון באופן שהנ"ט בר נ"ט הוא באיסורא אבל עכשיו הנידון לענין לחול בו איסור חדש, אם ייחשב לענין זה כנ"ט דהיתרא.

ומשכח"ל כגון בשר נבילה שנעשה נ"ט בר נ"ט ועכשיו רוצה לבשלו בחלב אם ייאסר מתורת בב"ח ויהיה בו דין חנ"נ דאורייתא, או דכלפי האיסור החדש של בב"ח הוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא.

ובפשוטו וודאי שרי דכלפי איסור החדש של בב"ח הוא קלוש ואיך יחול בו איסור.

וע"ע בחוו"ד צד-ד מדבריו מבואר לענין קלישות של בישול של הרשב"א בשו"ע-צג, דאף אם הוא כבר אסור מ"מ כל שנקלש א"י לחול בו מהשתא איסור חדש.

ויש לדון קצת דפליגי בזה ש"ך וכו"פ, הנה בתוס' בסוגיין כתבו לבאר הסוגיא זבחים דכל יום ויום נעשה גיעול לחבירו, ומותר לבשל שלמים היום בקדירה שבישל בה אתמול ולא אמרינן שהוא פוסל השלמים משום טעם של אתמול טוייעשה אח"כ נותר דהוי נ"ט בר נ"ט היתרא [ומזה הוכיחו דאף בנתבשל חשיב נ"ט בר נ"ט דלא כריב"ן].

ונתקשו גבי חטאת דבזה הוי נ"ט בר נ"ט דאיסורא שכבר חל בו הדין של אסור לזרים ויוצא ונותר והוי נ"ט דאיסורא, ותי' דע"כ התם טעם אחר הוא משום משום דהוי מין במינו ואוקמוה אדאורייתא.

וכתב בב"י-צג דע"כ פליגי על הרשב"א שכתב טעם הסוגיא שם משום שנקלש הבלע שבקדירה ע"י בישול.

אבל בנקוה"כ כתב דלא פליגי כלל, דהנה גם לדעת התוס' שלא החמירו ואוקמוה אדינא דמדאורייתא מין במינו בטל ברוב, מ"מ משמע דדוקא ע"י שכל יום ויום נעשה גיעול התירו אבל אם כבר היה חל האיסור ונעשה נותר לא הקילו לבטל מין במינו ברוב.

[וגבי חטאת נמי אמרינן כל יום ויום נעשה גיעול ואף דלענין נ"ט בר נ"ט חשיב בלע דאיסורא כש"כ התוס' שכבר חל בו דין יוצא ואיסור זרים מ"מ לענין חומרא זו דאחר שחל בו האיסור לא הקילו במין במינו תלי דוקא באיסור בפועל ממש].

וממילא כתב הש"ך שאין כאן מחלוקת בין התוס' להרשב"א, דד' התוס' באו ליישב למה התבשיל אינו נאסר משום נבלע בו השלמים דאתמול ונעשה נותר, וע"ז תי' דבכה"ג הקילו מין במינו בטל.

והרשב"א בא ליישב למה אין איסור בקדירה עצמה ובפעם שלישית יהיה אסור שהרי הבלוע שנשאר בה נעשה נותר, וכיון שכבר נאסר אין בו קולא דמין במינו ברוב, וע"ז תי' הרשב"א משום קלישות לא חל בו ין נותר.

ובכו"פ תמה על הש"ך טובא דהנה הרשב"א כתב דיסוד ההיתר של בישול שמקליש את הטעם הוא כעין נ"ט בר נ"ט דהוי טעם קלוש ולא חל בו איסור, אבל ה"מ בטעם דהיתר שלא יחול בו איסור אבל טעם דאיסורא לא פקע ממנו האיסור ע"י קלישות.

ולפי"ז צ"ע היאך יהני גבי חטאת כלל, והרי התוס' כתבו דחטאת חשיב טעם דאיסורא וכשם שאין בו היתר של נ"ט בר נ"ט ה"נ לא יהיה בו ההיתר של קלישות בקדירה, ורק בדעת הרשב"א עצמו י"ל דס"ל דאף חטאת לא חשיב טעם דאיסורא, אבל שיטת התוס' צ"ע.

אבל בפשוטו לק"מ דאף דחטאת הוי כאיסורא היינו משום שחל בה דין איסור לזרים וכה"ג, וכ"ז לענין דין שכבר חל אבל לענין דין נותר שעדיין לא חל בו לא חשיב באיסורא כלל וכיון שנקלש תו א"י לחול בו דין נותר, ואי משום האיסור לזרים שאוסר את השלמים שמבשל אח"כ ע"ז שפיר יהני תי' התוס' דמין במינו אוקמו אדאורייתא דבטל ברוב, וכש"כ לעיל דכל שאינו איסור ממש אוקמוה אדאורייתא.

ואולי דעת הכו"פ דכל לענין דבר אחד מיקרי באיסורא ה"נ לכל מילי ייחשב כמו באיסורא, וכיון שחל בו איזה דין של איסור זרים ממילא גם לענין נותר יהיה בו איסור, וסברתו צ"ע.

**י. בהותר ע"י נטל"פ או ביטול-**

יל"ע בטעם שהותר ע"י ביטול או נטל"פ, ואח"כ חזר לאיסורו כשהוא נ"ט בר נ"ט אי חשיב דאיסורא.

א. עיין במג"א תנב-א גבי הגעלת כלים שאחר זמן איסורו אין להגעיל הרבה כלים דמצטרפים הפליטות לשישים וחו"נ, ומ"מ במשהו אין אומרים חו"נ בפסח כיון שאינו אלא טעם בעלמא לית ביה דין חו"נ, דלא כע"ש.

ורעק"א השיג ע"ז דהוי נ"ט בר נ"ט ועדיין הוא היתר ואף שהיתרו משום ביטול בשישים מ"מ חשיב דהיתרא וממילא לא יוכל להיות חו"נ, והוסיף רעק"א דאף להסוברים דחמץ מיקרי איסורא בלע מ"מ הכא יודו שנתבטל בשישים.

ועפי"ז דן דאף לענין שישים אין אומרים חו"נ משום דהיתרא בלע, ודלא כהרשב"א.

והגרג"כ אמר עפי"ד דלעיל בשיטת התוס' דבעי שיהיה איסור בפועל כפי שיטת התוס' פשוט דכל שהוא מותר בפועל הוי נ"ט דהיתרא ורק הרשב"א לשיטתו דיסודו משום קלישות ושמו עליו הרי גם בכה"ג שמו עליו אלא דנתבטל ברוב ושישים [ומיהו רעק"א שם נקט דבריו אף להרשב"א דחמץ שמו עליו ואסור מ"מ ע"י שנתבטל שרי].

וכן לפמש"כ לעיל בשני אופנים דתלי דוקא בדין איסור בפועל ולא סגי מה ששמו עליו גבי חמץ, ה"נ לענין נטל"פ שאין בו איסור בפועל לא חשיב נ"ט דאיסורא.

ובמ"ב תנב-יג העתיק ד' המג"א, אבל בחזו"א או"ח קכ-ג יו"ד כט-ט הסכים לד' רעק"א.

ב. רעק"א הוכיח כן מד' הרמ"א קג-ב שאם בשל בקדירה דבר שהאיסור פוגמו וניער בכף ואח"כ נתן הכף בקדירה אחרת שהאיסור משביחו שרי, והטעם משום דהוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא דהא מעיקרא היה מותר שהוא נטל"פ, וה"נ לענין חו"נ [ובפרט אי נטל"פ בעי ביטול אבל באמת יש לחלק דנטל"פ אי"צ ביטול לכה"פ בדליכא ממשות והצו"ר מותר אבל דעת הרמ"א לעיל מיניה לא כן].

וכתב בחזו"א דכנראה דעת רעק"א דהרמ"א פליג על הרשב"א דנקט שצריך להקפיד שלא יהיו בכל הכלים שישים, אבל תמה ע"ז דא"כ היאך הקל הרמ"א והרי הרשב"א חולק ואין ראוי להקל בשביל ד' האו"ה.

וכתב בחזו"א לחלק דשאני ההיא דסי' קג דרק כשיצא לתבשיל אחר יוכר חשיב ענין מחודש משא"כ חו"נ הרי כאן בתצוך מים אלו יוכר ובזה לא חשיב ענין מחודש והוי כנ"ט דאיסורא.

אג"ט מלאכת דש כתב שכל ד' הרמ"א הוא רק לשיטת הסמ"ק דנ"ט בר נ"ט דאיסורא הוא מתורת חנ"נ, והרשב"א לשיטתו חולק בזה דסו"ס יש בו שם של איסור אף אם הוא נטל"פ או פחות משישים [ועוד השיג החזו"א עפ"י שיטתו שם דאף טעם הסמ"ק הוא משום נ"ט בר נ"ט דאיסורא ולא רק משום חנ"נ].

ב. עוד נפק"מ בנ"ט בר נ"ט שמתחילה היה פגום ואח"כ ערבו בו חריף וטעמו חוזר לשבח, דעת החוו"ד צו-ד עפי"ד הח"י תמז-מג ורעק"א בהג' על הפמ"ג מ"ז צו-ט חשיב ליה נ"ט בר נ"ט דהיתרא שכבר היה מותר, והוא עפי"ד הרמ"א קג-ב הנ"ל, ואף אם חמץ שמו עליו מ"מ שרי שהרי הוא נטל"פ, והרי הרמ"א איירי גבי חלב ג"כ ושמו עליו ומ"מ התירו, אבל בפמ"ג מ"ז צו-ט אסר.

מבואר מד' רעק"א דאף למ"ד דחמץ שמו עליו ואסור גבי נ"ט בר נ"ט מ"מ ע"י היתר דנטל"פ שרי שאין בו דין איסור כלל וכנראה אין בכה"ג סברת שמו עליו [ובוודאי א"ש אי נימא דסברת שמו עליו הוא כש"כ קוה"ע-ל דחמץ אסור בכל השנה].

וע"ע ביד יהודה צד-יט ד"ה גם דע, דאף דקי"ל פגם ולבסוף השביח אסור מ"מ אם נעשה נ"ט בר נ"ט שרי, שאינו נעשה איסור כלל, ומיהו אינו נראה כן לדעת הפר"ח דפגם ולבסוף השביח מעיקרא לא הותר רק להש"ך דפליג.

**יא. בטעם שלישי-**

כתב מג"א תנב-א דאף דחמץ שמו עליו מ"מ בג' נו"ט שרי ולכך יש להתיר הגעלה לשיטת הריב"ן, וצ"ע דהא כתבו הראשונים דבאיסורא אסור עד סוף העולם, ועיין גליון מהרש"א-צד על הש"ך סקט"ו דמה שדנים החמץ כאיסורא אינו מעיקר הדין לכך הקל בזה המג"א בריבוי טעמים, וצ"ב.

עיין תוס' קיב. הק' איך יתכן לבאר הסוגיא ע"ז משום נ"ט בר נ"ט והרי חטאת ממעט באכילת נשים וזרים ומיפסל ביוצא, והיינו דבזה אין כאן טעם שני בהיתר שמיד שמגיע אל השלמים אוסרו, כ"נ במהר"ם.

ובמהרש"א נתקשה למה נקטו התוס' דחטאת הוי כמו טעם שני בהיתר והרי יש גם מים והוי טעם שלישי קודם שבא לידי איסור.

וערש"ש דלענין נ"ט דאיסורא הרי גם טעם שלישי אסור, וכל קו' מהרש"א אינו לענין איסור לזרים דהוי נ"ט דאיסורא רק לענין דין יוצא, דבזה הוי נ"ט שלישי דהיתר, ומבואר ג"כ דטעם שלישי באיסורא אסור.

אבל בעיקר הערת הרש"ש הנה בפשוטו גם דין יוצא הוי נ"ט דאיסורא שהעיקר תלי במה שיש בו כבר חלות דין דמיפסל ביוצא ולא מה שיש בו איסור אכילה בפועל דוקא.

ולא הבנתי איך פי' הרש"ש כוונת התוס' דאי דין יוצא חשיב כנ"ט דהיתרא הרי חזינן שלא פוקע דין זה כשאוסר את השלמים ולא אמרינן דהוי כבר נ"ט שני בהיתר, וע"כ משום דחשיב כמו איסור, א"כ אף בטעם שלישי נמי, ולא נתבאר לי כה"צ.

ודע דבחוו"ד צג-א כתב דמש"כ התוס' דנפסל ביוצא כוונתם היאך מבשלין בכל העיר והרי נפסל ביוצא קודם שנעשה נ"ט בר נ"ט והוי נ"ט דאיסורא, ומזה תמה על הנקוה"כ בביאור ד' התוס', ונתבאר במקו"א, אבל בפשוטו י"ל דכוונת התוס' דחייל בו דין יוצא גם מהשתא וסגי בזה להחשב נ"ט דאיסורא בעצם מה שיש בו חלות דין.

**יב. טעם ראשון דאיסורא ושני דהיתרא-**

רמ"א קג-ב איסור הנותן טעם לפגם בתבשיל אוסר את הקדירה שאם אח"כ יבשלו בה דבר שהאיסור הראשון נותן בו טל"ש אוסר.

אבל אם תחבו כף לתערובת איסור של נטל"פ ואח"כ נתנוה בקדירה שגם היא נטל"פ מותר דהוי נ"ט בר נ"ט ועדיין הוא היתר.

בט"ז תמה על הרמ"א ל"ל שהתבשיל הראשון יהיה פגום אפי' אם יהיה נטל"ש מ"מ בכף ותבשיל השני הוא נטל"פ והוי נ"ט בר נ"ט בהיתר.

ובפמ"ג מ"ז קג-ו דן דאם הטעם ראשון באיסורא אף דטעם השני הוא בהיתר מ"מ אין בו היתר של נ"ט בר נ"ט.

ורעק"א תמה עליו דסו"ס בשעת חלות האיסור הוא קלוש ומה אכפ"ל שמתחילה היה אסור [וכתב רעק"א דדעת הפמ"ג מ"ז צו-ט שהבאנו לעיל ג"כ נראה דבעי כל הטעמים בהיתר וצל"ע שם היטיב].

ושמעתי מהגר"ג כהאן עפי"ד בשיטת התוס' דיסוד ההיתר של נ"ט בר נ"ט הוא היתר בטעם הראשון דהוא טעם של היתר לא חייל ביה טכע"ק, ורק אם הוא אתא לכלל איסור חייל בו טכע"ק, אבל אם הטעם ראשון הוא עצמו איסור אין בו היתר של נ"ט בר נ"ט כלל.

אבל יותר נראה עפמש"כ לעיל לבאר גדר נ"ט בר נ"ט, או כד' היד יהודה צד-יט דאיסור נ"ט בר נ"ט באיסורא הוא מטעם יוצא מן האיסור ובהיתרא אין בו דין יוצא, ובכה"ג שהטעם הראשון הוא איסור שפיר אית ביה דין יוצא ונאסר טעם השני, אח"כ ראיתי שעמד בזה ביד יהודה צד-יט ד"ה וכן.

וכן לפמש"כ באופ"א דעיקר ההיתר של נ"ט בר נ"ט דהיתרא הוא משום שהטעם שני צריך להתייחס להעיקר והוא קלוש כ"כ מלהתייחס אליו, אבל היכא שהוא איסורא הרי יש לאוסרו ע"י שהוא טעם מדבר איסור, וא"כ סגי מה שהראשון הוא איסור, ודו"ק.

1. מיהו במקו"א נתבאר פלוגתא באחרונים אם מותר לבשל ציר בשר שיצא ע"י מליחה עם חלב, ודעת הפמ"ג לאסור ובאר שם ביד יהודה דעתו דהלכתא דהטמאים לרבות צו"ר אינו דוקא באיסורים אלא גם בדבר היתר דמיקרי בשר ואסור לבשלו עם חלב.

   עוד יש לדון דאף בב"ח מיקרי איסור כש"כ האחרונים דמהשתא אית ביה איסור לבשלו עם חלב ושפיר יש בו דין יוצא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ברמ"א יו"ד קב-ד הביא מהמרדכי דחמץ בפסח לא מיקרי דשיל"מ הואיל ונאסר לשנה הבאה.

   וכתבו אחרונים דכ"ד ניחא רק לשיטת הר"ן נדרים בביאור דין דשיל"מ אבל לשיטת רש"י מה אכפ"ל שנאסר בשנה הבאה והרי סו"ס יכול לאוכלו בהיתר אחה"פ, ואכ"מ.

   אבל עצ"ב סברת המרדכי דאף להר"ן מה בכך שאחר שנה הוא חוזר סו"ס הרי יהיה בו גם זמן היתר?

   ולכאו' הוא סייעתא לד' קוה"ע דחמץ בפסח מיקרי איסורא בלע היינו דכל השנה יש איסור אכילת חמץ בפסח, אלא ששם האיסור הוא חמץ בפסח, ואיסור זה אין לו מתירין כלל שהרי זהו צורת האיסור שמעיקרא לא נאסר אלא לפסח וכל שנה בפסח נאסר וזה כוונת המרדכי, ודו"ק.

   אבל באמת לאו סייעתא הוא דאף לפמש"כ שהוא דין איסורא בלע לחוד הרי נתבאר במקו"א מתשובת הר"ן דאף אם אין ביטול היתר בהיתר מ"מ חמץ קודם זמנו בטיל משום דהוי כאיסורא, והתם אי"צ לומר כד' קוה"ע דוקא רק מה שיש בו שם וסיבת האיסור אלא שלא הגיע זמנו סגי ליצור דין ביטול.

   ולפי"ז שפיר קאמר המרדכי שגם בזמן ההיתר יש בו סיבת האיסור קיים כל שעתא שיחזור להאסר אח"כ, וג"ז חשיב סתירה לההיתר עד שיוצר דין ביטול א"כ ה"נ לא חשיב דשיל"מ שהרי גם אחר שהותר יש בו הסתירה לההיתר, ופשוט. [↑](#footnote-ref-3)