ציונים והערות 7 נטלפ ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

טבת, דף מס' 7

# שמעתתא דנטל"פ – ב'

# נטל"פ באיסורי משהו – מסכת ע"ז דף ס"ו.

**תמצית שיטות הראשונים**

**יסוד ושורש פלוגתת הראשונים**

**ביאור דברי התוס'**

**גם משהו וגם נטל"פ**

**בריה בנטל"פ**

**נידון הסוגיא –** דין נטל"פ המפורש בש"ס הוא על איסור **האוסר רק כשהוא נו"ט** (במין בשאינו מינו מדאורייתא, ובמב"מ מדרבנן), דעל זה שנינו דאם הוא פוגם בטעמו אינו אוסר מדין נו"ט. **ונחלקו הראשונים** איך הדין **באיסורים האוסרים בכ"**ש ואין בהם דין ביטול כלל[[1]](#footnote-2), היינו דאוסרים אפי' אחר שישים ואחר דטעמו וליכא טעם, אם גם בהם איכא להתירא דנטל"פ או לא. **וטענת המתירים** - דכיון דטעם פגום הוא דבר מותר, א"כ גם באיסורי משהו הרי אין כאן חפצא דאיסורא, **וטענת האוסרים** - דאדרבה מהא דאסרו איסורי משהו אף בלא נתינת טעם, ע"כ לאו **מפרשת טעם** נאסרו, וא"כ לא יהני מה דהוא פוגם, ולא לישרי עד שיפסל מאכילת אדם ככל מאכל איסור דתליא בראוי לגר, ויש לטרוח ולבאר ולברר מה הם סברות הראשונים בזה, ומהי שורש פלוגתתם, וכן יש לברר אי מוכח משמעתין לנידון אי בכל נטל"פ בעינן נמי **ביטול** ברוב.

יש ללמוד את הגמ' **בע"ז ס"ו**. **ותוס' שם, וברא"ש** סי' ו', ובדברי **הגמ' בפסחים** דף ל. אמר רב קדרות בפסח וכו', וברש"י ותוס' והראשונים שם.

# תמצית שיטות הראשונים

**תוס' דף ס"ו**. ד"ה מכלל, הביאו די"מ דכל איסור דהוי במשהו לא אמרינן ביה נטל"פ מותר, 'דהא אין לך טעם בטל יותר ממשהו באלף, ה"ה נותן טעם לפגם', ובלשון זה הביא נמי **הרא"ש** (פ"ה סי' ו') בשם י"א, וכן דעת **הרשב"א** בשו"ת ח"א סי' תצ"ט בשם רבינו יצחק הזקן, וכתב דדבר ברור הוא דהלכה כמותו, ובשו"ת ח"א רס"ב, פירש יותר וז"ל, 'שאין מתירין נטל"פ אלא במה שאיסורו מחמת טעמו, וכל שטעמו לפגם אין לחוש לאותו טעם, אבל כל שאיסורו במשהו אינו מחמת טעמו אלא מחמת חומר איסורו, וכיון שכן מה לנו אם הוא לשבח או לפגם, מ"מ הא איתא לאיסוריה, ובלבד שלא יהא כ"כ נפסד שנחשב כעפרא בעלמא". וכן דעת ר"א ממיץ הו"ד במרדכי פסחים (תקסז) דכיון דחמץ בפסח אסור במשהו אין הדבר תלוי בטעם[[2]](#footnote-3). [[3]](#footnote-4).

**אולם** תוס' הנ"ל דחו ראייתם וצידדו להתיר, וכ"כ הרא"ש שם דנטל"פ שרי, משום ד'כשהוא פגום פקע איסורו כדילפינן מנבילה'. **וכן** מתבאר מדברי **רש"י** בפסחים ל. דאמר רב קדרות בפסח ישברו וכו', ופרש"י ד"ה אמר רב קדירות, דנטל"פ אסור יעו"ש דאנן ס"ל בעלמא דנטל"פ שרי א"כ לא ס"ל כרב אלמא גם באיסורי משהו איכא להיתירא דנטל"פ, וכן מבאר תוס' שם. **וכ"כ הרמב"ן** בפסחים דף ל. בתקיפות ובחוזק, דנטל"פ לעולם שרי, כיון שמנבילה שאינה ראויה לאכילה גמרינן לה, וכשהוא משהו היאך תאסור, וכן דעת **הר"ן** בפסחים שם. וכ"כ **הריטב"א** בע"ז ס"ז. וז"ל, וכן בדין, דכיון שפגמו עושה אותו כאילו נתבטל ונסתלק איסורו ממנו והוי כעפרא, מה לי איסור משהו ומה לי שאר איסורין, והוכיח כן דהא בגיעולי גוים היו שם כל האיסורין[[4]](#footnote-5), ועי"ש שהאריך להוכיח שיטתו, ויש שם דברים שצ"ב טובא[[5]](#footnote-6). ועי' **במרדכי** בפסחים שם שהביא מהרבה ראשונים שהורו להתיר נטל"פ בפסח.

# יסוד ושורש פלוגתת הראשונים

**הנה** הראשונים שהתירו, כתבו כולם דכיון דנטל"פ ילפינן התירו מנבילה דאינה ראויה לגר, א"כ כמו התם דהוא הפקעה בהחפצא (כדאמרינן ס"ח. אינה קרויה נבילה, ועפרא בעלמא היא), ה"ה הכא גדר הדין הוא ד'הטעם' הפגום הוא חפצא דהתירא, ואין כאן אפי' 'משהו'. **ובאמת** צ"ע לבאר ד' הראשונים דאסרו מה יענו לטענה זו, ואיך דימו איסור משהו דאינו פוגם לטעם פגום[[6]](#footnote-7). **וי"ל** דמתבאר בדבריהם דבכל איסור שהפליט טעמו, מלבד שאוסר מכח הטעם, ישנו גם **מציאות של 'משהו של איסור'**, והוא אינו ניתר בפגם עד שיהא נפסל מאכילת אדם, וזהו שהוכיחו מהא גופא דהתחדש באיסורים אלו לאסור אפי' יותר מס', ע"כ דגם בטעם[[7]](#footnote-8) יש בהם מציאות של 'כ"ש איסור' מלבד ענין 'הטעם', וזהו האוסר באיסורי 'כל שהוא'[[8]](#footnote-9). **ולכאו'** באמת היא טענה גדולה, ומעתה אדרבה צ"ע דעת המקילים דתלו לה בגדרי טעם והתירו בנטל"פ, דהרי מהא דאסרינן כל שהוא אפי' שכבר אינו נותן טעמו בהיתר, ע"כ לאו משום הטעם אסרינן וא"כ נטל"פ נמי יאסר[[9]](#footnote-10).

**ועי'** **בתוס' וברא"ש** שם דכתבו ליישב דלעולם איסורו רק משום הטעם שבו, ומה שאסרינן אחר ס' הוא משום דבמין במינו איירי[[10]](#footnote-11) ושם אין נאבד הטעם כלל,[[11]](#footnote-12) (ומה דבפסח אסרו גם במין בשאינו מינו הוא אטו מינו). **והיינו** דלדעת המתירים נטל"פ הא דאסור במשהו אינו משום מציאות של 'כל שהוא איסור', אלא משום הטעם בלבד, ולכך שייך לדון ביה נטל"פ.

**ועי'** היטב ברא"ש, דבתחילת דבריו כתב עוד 'דנהי דהחמירה בהן תורה לאוסרם במשהו מ"מ יש שם איסור עליהן, אבל כשהוא פגום פקע איסורו כדילפינן מנבילה'. **ונראה** דבתירוץ זה עדיין לא נחת לומר דמשום דמין במינו לעולם נרגש הטעם, אלא דאע"פ שאסרינן משום מציאות ה'כל שהוא איסור' (כמו שהוכיחו מדאסרינן אפי' אחר ס'), מ"מ יהני ביה היתרא דנטל"פ, דכיון שהוא נחשב כעפרא גם מציאותו אינה אסורה, וצריך להאריך ולבאר מה הפלוגתא והצדדים בזה.

**והנה** בעיקר דעת האוסרים, דמתבאר בדבריהם דמלבד האוסר מכח הטעם, ישנה מציאות כל שהוא של איסור, כן מתבאר **ברע"א** [שו"ת קמא קס"ו], **והפמ"ג** [משב"ז ק"ג ס"ק א' ד"ה עוד אבאר לך][[12]](#footnote-13). **ועי"ש** דנקטו דהמחלוקת היא כללית בכל נטל"פ אי בעי ביטול ברוב או לא, דהאוסרים ס"ל דמלבד איסור הטעם יש את 'ממשות' הפליטה דאסורה משום הטמאים לרבות צירן, ובה לא שייך היתר דנטל"פ דדינה הוא ככל 'אוכל' דאסור עד שיהא אינו ראוי לגר, ובעלמא היא בטילה מדין 'ביטול ברוב', וא"כ באיסורי משהו אינה בטילה. **וכתבו** דהרשב"א לטעמיה דהצריך בכל נטל"פ רוב היתר (תורת הבית י"ט - כ:), והיינו דבלא"ה יש לאסור משום 'צירן'[[13]](#footnote-14), והר"ן לטעמיה דס"ל דאי"צ רוב להתיר, דס"ל דלא נאסר 'צירן' אלא כשהוא בפ"ע ולא בתערובת, וא"כ אין כאן אלא איסור 'טעם', ובנטל"פ אין חפצא דאיסורא. וכיו"ב כתב רע"א בשו"ת קמא קפ"ג, וכ"כ בדרוש ח' [עומקא 466]. **ועי' הערה** דרע"א הקשה סתירת פסקי השו"ע בזה[[14]](#footnote-15).

**אמנם** מהלך זה דמחלוקתם היא מחלוקת כללית בנטל"פ, קצ"ע מלשונות הראשונים דכתבו לדון **דבאיסורי משהו** ע"כ נאסר המציאות ולא משום הטעם, וכמו שכתב **בשו"ת הרשב"א** שם ד'כל שאיסורו במשהו אינו מחמת טעמו **אלא מחמת חומר איסורו'**, ולדברי רע"א והפמ"ג הול"ל בפשיטות דבאיסורי משהו לא שייך נטל"פ כיון דבעי ביטול ברוב משום הצירן, וליכא. **וכן** צ"ע בשיטת **המתירים**, **דהר"ן** פסחים שם דהוא מהמקילים כתב 'ול"נ דהא מאן דשרי נטל"פ, מנבלה שאינה ראויה לגר גמר לה דלא שמא נבלה, וכיון שכן אפי' פגום בעינו אינו אסור[[15]](#footnote-16), היאך יאסור תערובתו', ולדבריהם מדוע הוצרך לזה והרי דבר זה הוא מוסכם בין הראשונים דאי משום 'טעם' לא שייך בו איסורא כדילפינן מנבילה, והנידון הוא רק האם לאסור משום צירן, והול"ל דלא נאסר צירן בתערובת. **וביותר** צ"ע ד' רע"א מפסק הרמ"א בתמ"ז דנטל"פ בפסח אסור, אלמא כל נטל"פ בעי ביטול ברוב, ולהדיא כתב הרמ"א בדרכי משה סי' צ"ג דאי"צ ביטול ברוב בנטל"פ[[16]](#footnote-17). [[17]](#footnote-18). **ועוד** דדעת הגר"א סימן ק"ג ס"ק ד', **והחזו"א** ל' ס"ק ב', דגם להר"ן בעי רוב[[18]](#footnote-19), ולדבריהם לא שייך מהלך הנ"ל.

**וצ"ל** דהא דס"ל לאוסרים לאסור משום מציאות איסור כל שהוא ולא רק משום הטעם, אי"ז משום דלעולם איכא איסור 'צירן' דבעי ביטול, דלכו"ע לא נאסר צירן אלא כשהוא בעין[[19]](#footnote-20), ורק דס"ל **דבאיסורי משהו** מחמת חומר איסורו **נאסר 'מציאות איסור כל שהוא'**, וכמש"כ הרשב"א הנ"ל, ולא משום הטעם, ולכך אין בו היתר נטל"פ. **אמנם** צריך להאריך ולבאר דאי איכא מציאות של איסור מלבד הטעם, מ"ט האי איסורא אינו אוסר בעלמא, ומ"ט באיסורי משהו הוא אוסר. (ודעת המתירים עי' לעיל או דאסרו רק משום איסור טעם, דבמין במינו הטעם לא נאבד, או דמודו דיש לאסור משום מציאות האיסור, אמנם הוא תלוי בגדרי טעם) ויש להתייגע בזה הרבה.

# ביאור דברי התוס' [סו.]

**עי'** היטב בתוס', **דבתחילה** הביאו דעת המחמירים בנטל"פ באיסורי משהו, **והוכיחו את שיטתם** מהא דבאיסורי כ"ש אסרינן אפ' בשיעור שאינו נו"ט כלל, ש"מ דבהנך איסורים יש לאסור משום 'מציאות איסור' ולא מפרשת 'טעם', וא"כ אין היתר דנטל"פ. **וכן** הוכיחו מהסוגיא דהקשו על אביי ממשנתינו דאיירי גם ביין חדש וענבים, ולאביי דינם במשהו, ומאידך תנן דשייך בזה דינא דנטל"פ, ופירשו כוונת הגמ' דעד כמה דדינם דאוסרים במשהו לא שייך בהם היתרא דנטל"פ.

**ודחו** תוס' את הראיה מהסוגיא, דאין כוונת הגמ' אלא להוכיח **מהלשון** דאיירי בגוונא דנו"ט, ואין הקושיא מעצם זה שנוהג דין נטל"פ. **ועל** מה שהוכיחו מגוף הדין דאוסר בכ"ש, כתבו התוס' 'דמשהו מב"מ אין הטעם בטל כלל אפילו באלף כיון שהטעם שוה אבל לפגם הטעם בטל'. **וכתב הברוך טעם** (בספרו שער התערובות, מין במינו פ"ב) דכוונתם דבמין במינו הטעם מצטרף ומתחזק ולא כלה, וכמו שביארנו לעיל. **אבל** עי' **רע"א** בגליון הש"ס דמתבאר דכוונתם לומר דלכך הוה מין בשאינו מינו, דפגום ולא פגום הוה אינו מינו, (לאביי דאזלינן בהגדרת מין במינו לפי טעם). **אמנם** עי' **ברא"ש** דכתב 'במין במינו התם אפילו אחד באלף אין טעמו נפגם ולא נתבטל דמינו אינו פוגמו ואין מבטלו, הרי מפורש בדבריו דלא כרע"א.

**שם** בתוס', **וחמץ בפסח וכו'** היינו דמש"כ דבמין במינו הטעם אינו בטל אי"ז מישב אלא יי"נ, וכן את דינא דרבי יהודה דמין במינו לא בטיל, אבל עדיין יקשה בחמץ בפסח דאסרינן משהו אפי' במין בשאינו מינו, דבזה לא שייך לומר דמחזקו והטעם נאבד, וע"כ לא אסרו משום הטעם אלא משום 'מציאות איסור', וא"כ נטל"פ נמי, ותירצו דכיון דהוא גזירה אטו מינו לא החמירו יותר ממינו.

**ביאור דברי רע"א -** עי' היטב בדברי **רע"א** בגליון, וצ"ב מה הבין בתחילה, ומה נתבאר לו במש"כ למה דכתבו וכו', ומה הוקשה לו בסוף דבריו עד שהניח בצע"ג. **וביאור דבריו,** דהנה תוס' הביאו י"מ דהוכיחו מדאסרינן משהו אלמא לא אסרינן משום טעם, וכתב רע"א דבסוף דבריהם מתבאר דדעת תוס' דממין במינו אין להוכיח דאסרינן משהו, אבל אם חזינן לאסור כ"ש במין בשאינו מינו, ע"כ ראיה היא דלאו משום הטעם הוא, ויש לאסור נטל"פ, והקשה רע"א מה החילוק, דלכאו' גם ממין במינו נוכל להוכיח דמשהו לכה"פ הוה, ותירץ דדבריהם בסוף קאי על מה שחילקו וכתבו ועוד דמשהו מין במינו וכו', והיינו דבמין במינו ע"י שהוא נטל"פ הוה כמין בשאינו מינו, כי טעם פגום הוא שונה מאינו פגום, ואז באמת ביסודו שיעורו בס', ונטל"פ שרי בו. ושוב כתב להקשות לפי מה שפירש דכוונת תוס' לומר דע"י שהוא פגום הוא מין אחר, א"כ קשה דלמאי דקי"ל כרבא לא שייך זה, וא"כ מהו החילוק בין מין במינו לשאינו מינו בענין נטל"פ, והניח בצע"ג. אבל באמת דבריו צ"ע דיל"פ כוונת תוס' דכיון דהוא מין במינו לא אבד הטעם, ולכך יש מקום לאסור מדין 'טעם', וכמש"נ.

# גם משהו וגם נטל"פ

**בב"י** או"ח תמ"ז [עומקא 217] הביא, **דבתרומת הדשן** סימן קכ"ח דן לשיטות דאוסרים נטל"פ באיסורי משהו, אם הוא דוקא בגוונא דנו"ט היינו דאין ס' נגד האיסור, או גם היכא דהוא רק משהו וגם נטל"פ, והוכיח מדברי ראבי"ה דאין חילוק, וכך פסק הרמ"א שם סעי' י'. ועי' **הג' טל תורה** [עומקא 498] דהביא מהגהות ציון ירושלים על הירושלמי דאף האוסרים נטל"פ היינו דוקא במשהו, אבל כשאין ס' ומורגש טעמו שרי כיון שנטל"פ, (יעו"ש מה שהביא מהמג"א דומה לזה), ותמה עליהם הרבה דאדרבה אם אין ס' יש יותר סברא להתיר נטל"פ (וכמבואר בתרוה"ד הנ"ל דמשהו ונטל"פ יחד הוא חידוש טפי ובאמת יש בזה דברים מפורשים במאירי ס"ז: דיותר יש להתיר בכ"ש מגוונא שהוא נו"ט).

**והנה בריטב"א** דף ס"ז. כתב דיש להתיר נטל"פ בכל האיסורים כיון דהוא כעפרא, ואי משום דכשאוסר במשהו אינו נו"ט ואפ"ה אסור, א"כ נמצאת למד **שאם אין שם מן האיסור** **אלא משהו יהיה אסור**, ואם **יש שם מרובה שראוי לתת טעם יהא מותר**, ויציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, אלא ודאי לא שנא, עכ"ד. **ובפשוטו** דבריו אינם מובנים, דלכאו' ליכא צד כלל לומר דבמשהו יהא אסור בנטל"פ וכשהוא בשיעור נו"ט יהא מותר, וממאן קאתי לאפוקי. **ולכאו'** חזינן מדבריו דהאוסרים ס"ל כהגהות ציון ירושלים הנ"ל. **וביאור הדבר** עי' הערה[[20]](#footnote-21).

# בריה בנטל"פ

**הנה** בגמ' חולין דף ק. מבואר דבריה אינה בטילה ברוב, וכתב **הרמ"א** סי ק"ג ס"א דגם בנטל"פ אסורה הבריה ואינה בטילה, ועי' **בדרכי משה** שם בשם האיסור והיתר, דבריה דהיא עצמה פגומה (אע"פ שאינה סרוחה) בטלה חשיבותה, ושפיר בטילה ברוב, אבל כשהיא מושבחת ורק דבמאכל זה היא נטל"פ, אינה בטילה "מאחר שמשובחין וחשובין בפני עצמן גופן לא בטיל אפי' באלף". **ובפשטות** אין זה שייך כלל לכל נידון הראשונים הנ"ל, דהרי לענין אכילת הבריה היא קיימת בעין ובעינן לבטלו, ואינו שייך להלכות טעם כלל, ומה דהיה ס"ד לומר דתיבטל היינו סברא בעלמא דכבר אין 'חשיבות' לבריה, כמבואר שם (בגוונא דהיא עצמה פגומה) ולאו משום הילפותא מנבילה. וכ"כ **בפלתי** סימן ק"ג ס"ק א' על דברי הרמ"א 'ונכון בסברא וכו', **דאינו אוסר מחמת טעם'**. **ועי"ש** דכתב נפק"מ דבחמץ בפסח בנפל משהו חמץ **בעין** לתוך תבשיל, אף דפוגם, **לכו"ע** יאסור כמו הנהו, דהא חמץ גם כן אוסר בכל שהוא, והיינו דניכר שהוא בעין רק לא ידוע מהו חמץ ומהו הבעין של מצה[[21]](#footnote-22)[[22]](#footnote-23),

**הב"י** סוף סי' ק"ג [עומקא 221], הביא בשם ה"ר שם טוב פלכו דאין אומרים נטל"פ מותר אלא באיסור שהוא בטל בס', אבל איסור שצריך שיעור גדול מזה כגון בריה, או תרומה, אפילו פגום אסור, **ובטור** או"ח סימן תמ"ז (קצא.) נתבאר שאין דעת רוב הפוסקים כן, עכ"ל. **והנה** עי' באו"ח ולא נתבאר שם כלום בענין זה, אלא איירי שם בנידון נטל"פ באיסורי משהו דכתב הב"י להקל בזה דכיון דטעם פגום הוא כעפרא וכו', **וצ"ע** מה ענינו לבריה דהיא בעין, ושיעורה צריך להיות אינו ראוי לאכילת אדם, ומתבאר בזה דבריה קטנה שבתוך תערובת דלח בלח נחשבת כטעם אע"פ שאינה קיימת תוך תוך ההיתר כ'טעם' מ"מ היא נו"ט באכילת התערובת, וצריך להתייגע הרבה להבין כוונת הדברים, ועי' מש"נ בזה בסימנים.

# פסק ההלכה

**קי"ל** חמץ בפסח דינו במשהו. **בטור** או"ח תמ"ז [עומקא 216] הביא **דרשב"ם ור"א ממיץ** אוסרים נטל"פ באיסורי משהו, אולם **מהר"ם מרוטנבורג** היה נוקט דעיקר הדין דשרי, וכך היה מורה לאחרים, [אך היה אומר לשואלים דהיא פלוגתא דרבוותא, ורבים נמנעים מאליהם], **ורש"י** פסק להתיר, והסכים עמו הרא"ש, ועי"ש **בב"י** דלענין הלכה כיון דרבו המתירין הכי נקטינן. **ובתרוה"ד** כ' דבמקום שאין מנהג ידוע יש להקל, והמחמיר תע"ב. והובאו דבריו **בדרכי משה**.

**בשו"ע** שם סעיף י' פסק להקל, **והרמ"א** כתב דיש מחמירים וכן נוהגים, ובמקום שיש מנהג להחמיר - אפי' נטל"פ ומשהו אסור.

**בענין אי בעי רוב בנטל"פ,** קי"ל בק"ג ס"ב דבעינן רוב [ומאידך קי"ל ברמ"א בד"מ צ"ג דאין בזה דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה].

1. **כגון** **א.** יין נסך במין במינו, כדתנן לק' ע"ג., ועי"ש בפיה"מ דילפינן לה מדכתיב לא ידבק בידך מאומה, ותנן שם שבמין בשאינו מינו שוה יי"נ לכל האיסורים. **ב.** חמץ בפסח בין במינו ובין בשאינו מינו, דלא בטל, והסיבה שאינו בטל עי' פסחים כ"ט: דלרב ושמואל דפוסקים בעלמא כרבי יהודה דמב"מ לא בטיל, א"כ ה"נ מב"מ אינו בטל מן הדין, ומין בשאינו מינו הוא גזירה שהחמירו בפסח לגזור אטו מינו. ולהלכה דקי"ל בעלמא דמין במינו בטל, מ"מ החמירו בפסח, והטעם כתב הרא"ש [סוף ע''ז סי' כ''ט, ל'], משום דלא בדילי אינשי מיניה כולי שתא, (וא"כ הוא רק מדרבנן), וכיו"ב כתב בשו"ת הרשב"א ח"א סי' ל'. והרמב"ם פט"ו מאכ"א ה"ט, כתב משום דכל חמץ נחשב ישל"מ (לאחר הפסח). **ג.** כל גווני דמין במינו לרבי יהודה אינו בטל כלל. **ד.** ולכאו' גם דבר שיש לו מתירים. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וכתב** שם עוד דרבינו יצחק בר' אברהם הביא ראיה לשיטה זו, מדאמר רב קדרות בפסח ישברו, ואשכחן גבי עכברא בשיכרא [ע"ז סח:] דמספקא ליה לש"ס אי סבר רב נטל"פ מותר או לא, ואמאי תפשוט ליה מדאסר הקדירות, אלמא ס"ל נטל"פ אסור, אלא ודאי שאני חמץ בפסח משאר איסורין, ותוס' שם והראשונים כתבו כמה דחיות לראיה זו. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וכן** דעת מהר"ם חלאוה בפסחים דף ל. [עומקא 174] 'דמשהו לא פגים דלרוב דקותו לא שייך בהו פגם', וצ"ב כוונתו, וע' מש"נ בדבריו להלן בענין 'גם משהו וגם נטל"פ'. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וכ"כ** המאירי והוסיף "ואע"ג דטבל **ויין נסך** (אינו מובן) אכתי לא הוה בהו ודאי כמה אסורי ע"ז ותקרובתה היו מבשלים בהם". [↑](#footnote-ref-5)
5. **ונתבארו** דבריו להלן בענין 'גם משהו וגם נטל"פ'. [↑](#footnote-ref-6)
6. **והנה** במושכל ראשון י"ל דהני ראשונים סברי דהדין נטל"פ אינו מגדיר את החפצא להיתר, אלא ס"ל דכל דין טכ"ע הוא רק דלא בטיל איסור צירן (ויסברו הני ראשונים ד'צירן' נאסר אף בתערובת), ובנטל"פ קמ"ל דבטיל, וא"כ בהני דליכא בהו דין ביטול אוסרים בכ"ש, אך לכאו' זה אינו, דהגמ' מדמה לה לנבילה כמש"נ, וכמש"כ החו"ד סי' ק"ג ס"ק א' להדיא דנבילה היא הפקעה בהחפצא דפרח איסור מינה ונעשה כעפרא, ועי"ש דלעולם אינו חוזר לאיסורו. ולכך מוכרח דה"ה טעם וכמו שנקטו הראשונים האוסרים. [↑](#footnote-ref-7)
7. **דהרי** בסתמא איירי גם על פליטות טעם, ומוכח כן מקדירות בפסח ישברו דמבואר בראשונים דהוא משום האיסור כ"ש, אלמא אפי' בפליטות מכלים איירי. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עי'** לק' דמד' רע"א נראה דהיינו איסור 'צירן', **אמנם** אפשר לבאר באופ"א, דלאו משום הטמאים לרבות צירן הוא, אלא דבחידוש דטכ"ע מלבד מה שנאמר שטעם אסור נכלל גם שהוא עצמו מציאות של איסור, (דלא כהצדדים שבהגר"ח). והיינו דכל טעם יש לו מציאות והיא 'המשהו', ובנטל"פ נתחדש שמדין נו"ט אין בה איסור כשאינה ראויה אפי' בדרגה ד'פגם' בעלמא, אבל מה ששמעינן מזה נמי דהמציאות הקלושה הזו אסורה, הרי שוה דינה לכל התורה דלא שרי עד שיהא נפסל לגר. אמנם עדיין צ"ע דלכאו' יותר מובן סברת המקילים, דכל מציאות זו בדיני וגדרי טעם תלויה, וא"כ בנטל"פ אין כאן חפצא דאיסורא, (אולם בחשבון הדברים עי' בפנים דטענת האוסרים היא טענה, דמהא גופא דאסרינן אחר ס' אלמא אינו בגדרי טעם). [↑](#footnote-ref-9)
9. **לפי** מש"כ הגר"ח הלכ' תרומות דגם אחר ס' לעולם איכא טעמא קלוש, ורק מדין 'ביטול' הוא נעשה להיתר, א"כ אזדא ראיית הראשונים, דגם במקום דאסרינן אחר ס' אפשר דמדין טעם הוא, ואי"ז ראיה דיש מציאות כ"ש של איסור. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והיינו**, דגם **במינו** כאשר נבלע טעם או ממשו ונימוח אין איסורו אלא משום **פרשת טעם כעיקר** ומהשם טעם שבו, וכמו דמצינו ברבא חולין צ"ח: דגם מין במינו איסורו משום טעם, אלא דהוא בטל חד בתרי. [↑](#footnote-ref-11)
11. **כתב** הפנ"י (ביצה ל"ח) דילה"ק מ"ט החמירו ביין נסך במינו יותר משאינו מינו הרי שאינו מינו הוא חמור טפי דשיעורו בס' (וכן קשה בערלה ותרומה דרק במינו דינם במאה ומאתים), ותירץ בזה"ל "דודאי טעמא רבה איכא דכיון דבשאינו מינו בטעמא תליא מילתא משו"ה כיון דביותר מששים ליכא נותן טעם כלל אם כן הוי כאילו הוכר האיסור ונסתלק מן ההיתר וכמאן דליתא דמי, משו"ה לא שייך להחמיר בהן כלל דדמיא כחוכא וטלולא, משא"כ במין במינו דלאו בטעמא תליא מילתא **שהרי לעולם טעם האיסור וממשו נרגש** כמו ההיתר, משו"ה החמירו חכמים בכל הנך אף ביותר מששים והיינו כל אחד ואחד לפי מה שנראה להם במאה או במאתים או אפילו במשהו לבר מחמץ בפסח משום חומרא דכרת החמירו חכמים אפילו בשאינו מינו אטו מינו. [↑](#footnote-ref-12)
12. **אולם** רע"א והפמ"ג לא דנו כלל בקושיא הנ"ל על המתירים, דעד כמה דאסרינן משום הטעם איך שייך לאסור אחר ס'. [↑](#footnote-ref-13)
13. **יש להעיר** דלפי"ז דעסקינן באיסור צירן, קשה דברשב"א בתורת הבית הקצר [ט"ו] נראה דמצדד דליכא 'צירן' בקדירות, וא"כ אמאי כתב הרשב"א בשו"ת דקדירות בפסח אסורות משום נטל"פ, ובאמת בעיקר ענין זה אי יש ציר בקדירה או לא ילה"ק עוד דברשב"א חולין צ"ח כתב להקשות מ"ט צריך לקרא דגעולי נכרים תפו"ל משום צירן ובשלמא בכל גוונא דטכ"ע שפיר יש לאסור משום צירן אבל קדירות לא נדע, וע"כ דנקט דיש ציר בקדירה וכן נראה ברשב"א במשמרת [כ] שנזקק לשאלת הרא"ה דשימוש בכלי ייאסר משום אין מבטלין איסור לכתחילה, וע"כ דיש צירן בקדירה, וע"כ צ"ל דמש"כ הרשב"א בקצר שם אין כוונתו בתחילה לדון על 'ציר' דודאי היה פשוט לו דיש ציר בקדירות, אבל גם היה פשוט לו דאין לחוש לרוב כי כן המציאות, ורק קושיתו היתה דראוי לדון רוב על חוזק הטעם והיינו דכמו דטעם של כזית נחשב כזית א"כ יצטרך דיהא בהיתר כמות כשני זיתים של היתר כנגד ואי לא"ה ליכא רוב, ואהא משני הרשב"א דכל מה דבעי רוב הוא כנגד פליטות ולא כנגד חוזק טעם, והמשיך הרשב"א דבאמת בציר או בנמחה גופו שם יש לדייק דיהא רוב היתר, ועוד תרוץ כתב הרשב"א דקושיא מעיקרא ליתא דכל מה דהצריכו כנגד כולה אי"ז משום חוזק הטעם אלא משום פליטות ובאמת חומרא דרבנן בעלמא היא כי הרי אין שם פליטות [ונמצא דהרשב"א כאן יש לו ב' צדדים בעיקר הדין דמשערים כנגד כולה אי משום 'חוזק הטעם' או חומרא דרבנן בעלמא משום הפליטות ואע"פ שאין פליטות]. [↑](#footnote-ref-14)
14. **דהנה** בסימן ק"ג ס"ב פסק דנטל"פ בעי רוב, ומאידך באו"ח סי' תמ"ז פסק להקל בנטל"פ בפסח, ועי"ש מה שתירץ דבהלכות פסח ראה השו"ע להקל ולסמוך על שיטת הר"ן, יעו"ש הטעם בזה. **והנה** עי' היטב בדברי רע"א בשו"ת קס"ו ומתבאר דאין כוונתו לדין 'ביטול ברוב', אלא דלא אסרה תורה צירן אלא כשהוא בעין, ורק דאי הוה מחצה על מחצה הוה כבעין, וע"י דיש רוב היתר א"כ אינו מוגדר 'בעין' ולא נאסר משום צירן ואיסורו רק משום נתינת טעם, [ולכך במקום שהוא לפגם שוב אינו אוסר], וא"כ לכאו' לפי"ז לא קשיא סתירת פסקי השו"ע, דכיון דאי"ז **"דין ביטול ברוב"** אלא רק **העמדת המיעוט שאינו בעין** אלא טעם בלבד, א"כ זה שייך גם בפסח, דאף שמפני חומרתו לא אמרינן 'ביטול ברוב' מ"מ כשאינו מחצה אינו מוגדר בעין, ולכך פסק השו"ע דבנטל"פ שרי. אמנם מקו' רע"א בסתירת פסקי השו"ע מוכח לא כן, וצ"ע דהוא עצמו כתב בתחילת דבריו דכל ענין הרוב דלא יהא בעין וכמש"נ. וי"ל דרע"א נקט דגם דבר זה שברוב היתר לא נחשב בעין, הוא מפרשת רוב כמבואר ברשב"א כ: דהוא ככל התורה כולה דאזלינן בתר רוב, והיינו שמה דמגדירים ש'הבעין' הוא ההיתר הוא ג"כ מפרשת רוב, ובאיסורי משהו דליכא ביטול ברוב ענינו הוא דכל משהו הוא חמור וחשוב נידון לעצמו ולא חל בו הגדרת הרוב, וא"כ לא נוכל להתיר נטל"פ כי ייחשב בעין, ויש לדון ולהאריך בזה הרבה. [↑](#footnote-ref-15)
15. **מכאן** מוכח דמש"כ הר"ן בע"ז שתלוי אי נהנה בהגדלת מידתו, אין כוונתו לומר דהוא דין מסוים במעשה אכילה דיהנה הגר, אלא ר"ל דכאשר הגדיל מידתו מוגדר החפצא לאוכל ואל"ה מוגדר כטעם ובטעם סגי בפגם כל דהו להחשיבו לעפרא (וכמש"נ בסוף השיעור). ומ"מ צ"ע מש"כ אפי' בעיניה, דלכאו' רק כשהוא מעורב הוא מוגדר כטעם, ויש לישב דאיירי בדבר דהוא טעם בהכרח כגון בליעות בקדירה. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ועי'** פמ"ג שם שהקשה כעין זה דיש סתירה בדברי הלבוש דפסק ביו"ד כהר"ן, ובאו"ח פסק דנטל"פ בפסח אסור ועל זה לא מהני תרוץ רע"א. [↑](#footnote-ref-17)
17. **וז"ל** הדרכי משה "ואין לדחוק ולומר דדוקא בקדרה מותר נטל"פ דאפשר דאע"ג דפגום פולט מעט **ומיד שנפלט נתבטל במאכל** ולכן הפליטה אינה מתקבצת הרבה יחד עד שתחשוב לדבר חשוב ומיקרי לפגם ושרי אבל גבי הכיסוי דמה שנפלט מן הכיסוי אינו נופל מיד למאכל ואינו מתבטל מיד וכו' דא"כ הוי טעמא דנטל"פ שרי **משום דמיד שנפלט מתבטל ולא מכח שהוא פגום ואינו נותן טעם, ואנן סוף מסכת ע"ז (עה ב) למדין דמשום פגם שרי ולא משום ביטול, ופרכינן שם דאפילו לכתחלה לישתרי ומשני גזרה אטו ב"י, ודבר ידוע דאילו הוה הטעם משום דמיד שנפלט מתבטל לא הוה פריך לכתחלה לישתרי דהרי אין מבטלין איסור לכתחלה אלא ודאי דנותן טעם לפגם הוא שרי משום דהוי כנבלה סרוחה שמותר**. [↑](#footnote-ref-18)
18. **וע"כ** אי"ז דין 'ביטול ברוב', דהרי הר"ן התיר נטל"פ באיסורי משהו אף דלא שייך בהם ביטול ברוב, וע"כ כמש"נ בהערה י"ג. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ואפשר** דדוקא כשיש רוב היתר אבל מחצה על מחצה נחשב בעין. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ויש** לבאר, דנקטו דעד כמה דהדבר מופיע וקיים בתערובת כנו"ט א"כ יש לדונו בדיני טעם, וס"ל דמה שנתחדש איסור כ"ש הוא רק כאשר לפי ענינו ומציאותו בתערובת ע"כ אינו נו"ט, דאז בהכרח אינו נידון כטעם אלא כמציאות בפ"ע בתורת אוכל, ואין בו היתרא דנטל"פ, וצ"ע. ובאמת עצם הדבר לומר דדוקא באיסורי משהו נאסר נטל"פ וכאשר יש איסור מרובה שאין ס' נגדו שרי, מבואר נמי במהר"ם חלאוה בפסחים [ל.] דכתב דהסברא לאסור נטל"פ באיסורי משהו הוא משום ד'כל שהוא' מרוב דקותו לא שייך ביה פגם, אלמא דוקא בכ"ש יש להחמיר נטל"פ, ואפשר דמסברא זו קאתי הריטב"א לאפוקי. [↑](#footnote-ref-21)
21. **וכוונת** הפלתי לגוונא דהיא בעין ולא נימוחה כלל, אבל בטעמו וממשו שפיר הוא בכלל נידון הראשונים, דהרי דעת תוס' ע"ז ס"ז. דחומץ בגריסין הוא טעמו וממשו, וכמש"כ הרשב"א במשמרת י"ט:, ואפ"ה כתבו על זה את נידון הראשונים. ויש להאריך ולבאר ענין זה, דלכאו' כיון דיש כאן ממשו ע"כ בעי ביטול ובאיסורי משהו ליכא דין ביטול. ועי' יד יהודה [עומקא 331], וחו"ד ק"ג ס"ק ב'. [↑](#footnote-ref-22)
22. **ועי"ש** דנתקשה לפי"ז מ"ט השו"ע תמ"ז י' מתיר נטל"פ, יעו"ש תירוצו, והנה קושיתו אינה ברורה דהמחבר איירי בטעם ולא איירי כאשר נפלה חתיכה והיא קיימת בפ"ע בעין, וצע"ג דבריו. [↑](#footnote-ref-23)