יג - כליו של לוקח ברשות מוכר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / המוכר את הספינה / שיעורים

**סימן יג**

**בדין כליו של לוקח ברשות מוכר**

**א**

א] **ב"ב פ"ה ב'**, בעא מיני' רב ששת מרב הונא, כליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח או לא קנה לוקח וכו', ת"ש דרב ושמואל דאמרי תרוייהו כליו של אדם קונה לו בכל מקום, לאתויי מאי, לאו לאתויי רשות מוכר, התם דא"ל זיל קני.

**והרמ"ה** באות ק"ג כתב, ז"ל, ואסיקנא התם דא"ל זיל קני, דכיון דיהיב לי' רשותא לאנוחי התם וא"ל נמי זיל קני וכו' גלי אדעתי' דכי יהיב לי' רשותא לאנוחי התם אדעתא דמיקנא הוא דיהיב לי' רשותא, אבל היכא דלא א"ל זיל קני, אע"ג דיהיב לי' רשותא לאנוחי' התם נמי לא קני וכו', דנהי דיהיב לי' רשותא לאנוחי בעלמא, אבל אדעתא דמיקנא לאקנויי לזבונה דבגוי' לא יהיב לי' רשותא, הילכך אי א"ל זיל קני, גלי אדעתי' דכי יהיב לי' רשותא לאנוחי' התם אדעתא דמיקנא נמי יהיב לי' רשותא וקני, ואי לא לא קני, עכ"ל.

**אמנם** הנה רבינו יונה כתב דכל שנתן לו המוכר רשות להניח שם כליו ה"ה קונה, והק' דמ"ט הוצרך לומר דאמר לי' זיל קני, ולא אמר שנתן לו רשות, וכתב דאיירי בדבר המחוסר מדידה, וכ"כ הטור בסימן ר' בשם הר"י מיגש,[[1]](#footnote-2) וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

ב] **ובעיקר** דעת הר"י מיגש ורבינו יונה דכל שנתן לו רשות להניחו קנה אף אם לא אמר לו זיל קני, הק' בחזו"א אהע"ז סימן קמ"ז לפ' הזורק סק"ג, דלכאו' כל מביא הכלי לרשות חבירו בפניו ושתק הו"ל כנותן רשות, וגם כל לוקח הביא כליו לקבל המקח הוי סתמו כנותן רשות מחמת אומד הדעת, והוי דברים שבלב כל אדם דחשיב כדיבור, ולעיל מינה כתב החזו"א עוד, דכיון שהמוכר מודד לכליו של הלוקח, ודאי דאינו מקפיד על כליו, ואם שאל רשות ונתן לו ללא הוסיף בזה כלום.

**ב**

ג] **והנה** בעיקר האיבעיא בכליו של לוקח ברשות מוכר, פירשו הרשב"ם וש"ר דהוא אם הכלי בטל לגבי הרשות, או אינו בטל לגבי הרשות.

**והנה** לעיל בסוגיין אמרו דכליו של אדם אינו קונה לו ברה"ר, ויש להסתפק אם גם הא דאין כליו קונה לו ברה"ר הוא משום דהכלי בטל לגבי הרשות, והא דמיבע"ל בכליו של לוקח ברשות מוכר, הוא משום דברשות מוכר יש לו רשות מסוימת, וזהו דמיבע"ל אם אף בכה"ג בטל הכלי לגבי הרשות,[[2]](#footnote-3) - או דהא דאין כליו קונה לו ברה"ר, אי"ז כלל משום דהכלי בטל לגבי הרשות, אלא הוא דין בפנ"ע, דכיון דאין לו רשות להניח את הכלי, אין עליו תורת חצר כלל, כיון שאין דינו לעמוד כאן, ובכליו של לוקח ברשות מוכר ליכא להך דינא, כיון דיש לו רשות בפועל להניח את הכלי, והא דמיבע"ל בזה, הוא משום דשמא בטל הכלי לגבי הרשות.

**ולדרך** בתרא נראה, דהא דברה"ר בעינן להא דאין לו רשות כלל להניח את הכלי, ולא אתינן עלה מכח הא דהכלי בטל לגבי הרשות, הוא משום דכל הגריעותא מכח הא דהכלי בטל לגבי הרשות, הוא רק ברשות מוכר, דכיון דעיקר האחיזה של החפץ היא ע"י הרשות שהיא של מוכר, לא יצא החפץ מרשות מוכר, אך בכליו של לוקח ברה"ר, הרי דאף אם הכלי בטל לגבי הרשות, שפיר הו"מ לקנות, דאף דעיקר האחיזה של החפץ היא ע"י הרשות, מ"מ איכא נמי אחיזה ע"י הכלי, וסגי בהכי לקנות, וכל הא דאינו קונה הוא משום דאין לו רשות להניחו, ואין עליו תורת חצר כלל.[[3]](#footnote-4)

ד] **ונפ"מ** רבתא בזה לדינא הוא, בכליו של לוקח ברשות אחר, בגונא דיש לו רשות כל דהו להניחו שם, דומיא דהרשות דיש להלוקח להניח כליו ברשות מוכר, ויש להסתפק אם בכה"ג קונה לו כליו, דכל הא דאין כליו קונה לו ברשות אחר, הוא רק כשאין לו רשות כלל להניחו שם, או דאף בכה"ג אין קונה לו כליו, דומיא דהא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר.

**ופשוט** דזה תליא בהנ"ל, דאי נימא דהא דכליו אינו קונה לו ברשות מוכר הוא חד דינא עם הא דאין כליו קונה לו ברה"ר, והיינו דגם ברשות מוכר חשיב כמקום שאין לו רשות להניחו, דלא סגי בהרשות שיש לו להניח שם כליו לחשבו כמקום שיש לו רשות להניחו, וכמו שיתבאר הטעם לפנינו, הרי דה"נ ברשות אחר כה"ג לא יקנה לו כליו.

**אך** אי נימא דהא דכליו אינו קונה לו ברשות מוכר, הוא דין בפנ"ע, דאף דחשיב דיש לו רשות להניחו, מ"מ אינו קונה משום דבטל הכלי לגבי הרשות ולא יצא החפץ מרשות מוכר, הרי דכ"ז הוא ברשות מוכר, אך ברשות אחר כה"ג, שפיר יקנו לו כליו.

ה] **עוד** נפ"מ רבתא בזה הוא, דהנה התוס' בסוגיין בד"ה ומדכליו כתבו, דדוקא כלי בטל אגב הרשות, אבל בהמה אינה בטלה אגב הרשות, וע"כ אף להצד דכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, מ"מ בבהמתו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, - ולפי דבריהם נמצא, דאף להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, מ"מ בבהמתו של לוקח ברשות מוכר, בגונא דהיא כפותה דהויא חצר שאינה מהלכת, קנה לוקח, כיון דאין הבהמה בטילה לגבי הרשות.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז הרי דאם נבא לדון בדין בהמתו של לוקח ברה"ר אם היא קונה לו, נראה דזה תליא במש"נ, דאם הא דכליו של לוקח אינו קונה ברה"ר, הוא משום דהכלי בטל לגבי הרשות, הרי דבבהמה דאינה בטילה לגבי הרשות, ה"ה קונה לו אף ברה"ר, אך אי נימא דהא דכליו של לוקח אינו קונה ברה"ר הוא דין בפנ"ע דאין כלי קונה במקום שאין לו רשות להניחו, הרי דאף בהמה אינה קונה ברה"ר.[[5]](#footnote-6)

**ג**

ו] **והנה** בד' הנתיה"מ בסימן ר' סק"ח מבו' להדיא כדרך בתרא, דהא דאין כליו קונה לו ברה"ר והא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, ב' דינים חלוקים הם, דהא דאינו קונה לו ברה"ר, הוא משום דאין לו רשות להניחו, והא דאינו קונה לו ברשות מוכר אף דיש לו רשות להניחו, הוא משום דהכלי בטל לגבי הרשות, ואיכא תפיסת יד דהמוכר, עיי"ש בדבריו.[[6]](#footnote-7)

**אמנם** קשיא טובא בזה ממש"כ התוס' בע"א ד"ה ד' מדות, דלפי הס"ד דכליו של לוקח קונה אפי' ברה"ר, כ"ש דהוא קונה ברשות מוכר, והוכיחו כן מהא דאף דמסקינן אין כליו קונה לו ברה"ר, מיבע"ל אם הוא קונה לו ברשות מוכר, וכ"כ רבינו יונה והרשב"א שם, - ואי נימא דצד האיבעיא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, אי"ז דומיא דהא דאינו קונה ברה"ר, אלא הוא דין בפנ"ע, דתפיסת יד המוכר מעכבת, הרי שפיר י"ל דאף אם כליו קונה לו ברה"ר, מ"מ אינו קונה לו ברשות מוכר, משום דיש בזה תפיסת יד דהמוכר.[[7]](#footnote-8)

ז] **עוד** צ"ע בזה ממש"כ התוס' בסוגיין דהא דקלתה קונה לה כשהי' בעלה מוכר קלתות, הוא משום דיש לה רשות להניח קלתה שם, דכליו של אדם קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניחו, כמו גבי סימטא וכו', עכ"ד, ואי נימא דהא דכליו אינו קונה לו ברשות מוכר אי"ז מכח הא דאין לו רשות, דומיא דהא דאין כליו קונה לו ברה"ר, אלא הוא דין בפנ"ע משום תפיסת יד המוכר, הרי דאין ללמוד מהא דכליו קונה לו בסימטא, דה"נ הוא קונה לו ברשות מוכר כשנתן לו המוכר הרשות, - דהרי הא דכליו קונה לו בסימטא, הוא משום דכל הא דאין כליו קונה לו ברה"ר, הוא משום שאין לו רשות להניחו, וע"כ בסימטא דיש לו רשות להניחו, ה"ה קונה לו, אך ברשות מוכר דהא דאין כליו קונה לו, הוא משום דאיכא תפיסת יד המוכר, מאן יימר דמהני הא דנתן לו המוכר רשות, שיקנה לו כליו.

**וביותר** קשיא, דהרי חלוקין הן זמ"ז בדינם, דהנה לדרך זו הרי הא דברשות מוכר לא אתינן עלה משום דינא דכליו אינו קונה לו ברה"ר, הוא משום דברשות מוכר יש לו רשות מסוימת, וחשיב כמקום שיש לו רשות להניחו, וע"כ כל הא דאינו קונה הוא משום דאיכא תפיסת יד המוכר, - ולפ"ז הרי נמצא דהא דכליו קונה לו בסימטא, ל"ב בזה להא דיש לו רשות גמורה להניחו שם, אלא אף אם הי' לו רשות גריעא דומיא דהרשות דיש לו ברשות מוכר, הי' כליו קונה לו, שהרי סגי ברשות זו לחשבו כמקום שיש לו רשות להניחו, דמה"ט כל הא דברשות מוכר אין כליו קונה לו, הוא רק משום תפיסת יד המוכר, וברשות מוכר אין כליו קונה לו, אלא כשיש לו רשות מעליא, וא"כ הרי אין ללמוד כלל דכליו קונה לו ברשות מוכר כשיש לו רשות מעליא, מהא דכליו קונה לו בסימטא.

ח] **ולכאו'** נראה מזה בדעת התוס' ורבינו יונה והרשב"א, דס"ל דהא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר משום דהכלי בטל לגבי הרשות, אי"ז דין מסוים ברשות מוכר, אלא אף ברה"ר אין כליו לו מכח זה, וע"כ שפיר ס"ל דאם כליו קונה לו ברה"ר, כ"ש דכליו קונה לו ברשות מוכר, וע"כ שפיר למדו להא דכליו קונה לו ברשות מוכר כשיש לו רשות להניחו, מהא דכליו קונה לו בסימטא כשיש לו רשות להניחו.[[8]](#footnote-9)

**וכ"ה** להדיא בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי סוגיין, דהא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, הוא משום דאין לו רשות להניחו, ודמי להא דאין כליו קונה לו ברה"ר ובחצר שאינה של שניהם, עיי"ש, - וכ"ה להדיא בנימו"י בריש סוגיין, ז"ל, אבל ברה"ר ובחצר שאינה של שניהן וכ"ש ברשות מוכר לא קנה, משום דאין לו רשות בו, והכלי בטל אגב הרשות, עכ"ל, והרי דהא דאין כליו קונה לו ברה"ר והא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, חד דינא הוא, ומשום דהכלי בטל לגבי הרשות.[[9]](#footnote-10)

**ד**

ט] **אמנם** הנה בפי' רשב"ם לעיל בע"א בד"ה ברה"ר ובד"ה אבל מבו', דאף להס"ד דכליו של אדם קונה לו ברה"ר, מ"מ י"ל דאינו קונה לו ברשות מוכר, וכ"ה להדיא בד' הר"י מיגש לעיל שם, עיי"ש, והיינו דאף אם כליו קונה לו במקום שאין לו רשות להניחו, מ"מ י"ל דברשות מוכר גרע טפי משום תפיסת יד המוכר.

**ולפי** דבריהם יש מקום לומר, דגם לפ"מ דקי"ל דכליו של אדם אינו קונה לו ברה"ר, מ"מ אי"ז חד דינא עם הא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, דהא דכליו אינו קונה לו ברה"ר, הוא משום דאין לו רשות להניחו, ואין עליו תורת חצר כלל, והא דאינו קונה לו ברשות מוכר, אף דיש לו רשות להניחו, הוא משום דהכלי בטל לגבי הרשות, ואיכא תפיסת יד דהמוכר.

**וכ"ה** משמעות ל' הר"י מיגש בסוגיין, ז"ל, ואע"ג דברה"ר לא קני כליו דלוקח משום דאין רשות לו להניחו שם, קבעי ברשות מוכר, כיון דברשות מדד שם מקני לי' כליו, עכ"ל, ומשמע דהא פשיטא לן דרשות מוכר ל"ד לרה"ר וחשיב דיש לו רשות להניחו, ואפ"ה מיבע"ל אם קני לי' כליו, וכמו שפירש הר"י מיגש לעיל מינה דמיבע"ל אם בטל הכלי לגבי הרשות, ואמנם בדפו"ח הגיהו בד' הר"י מיגש, כיון דברשות מדד מקני לי' [מקום] כליו, ולפ"ז משמע להיפך.

**ה**

י] **והנה** התוס' כתבו, דהא דקלתה קונה לו כשהי' בעלה מוכר קלתות, אי"ז משום דהמקום מושאל לה, דשאלה אינה נקנית אלא בכסף שטר וחזקה, אלא הוא משום דכליו קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניח כמו גבי סימטא, ובתוס' הרא"ש כתב דה"נ הוא בהא דכליו קונה לו ברשות מוכר כשאמר לו המוכר זיל קני, דאף דאין המקום קנוי לו, מ"מ כיון דיש לו רשות להניח הכלי שם ה"ה קונה, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו.

**אמנם** הנה הר"י מיגש כתב, ז"ל, כגון שהי' בעלה מוכר קלתות וכו', דבההיא הנאה וכו' והוי כמו שהשאילה מקום הקלתה, דהו"ל כליו של לוקח "ברשות לוקח", עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דקלתה קונה לה כשהי' בעלה מוכר קלתות, הוא משום דהוא משאיל לה את מקום הקלתה בשאלה גמורה, והו"ל כרשות לוקח, וס"ל דשאלת המקום נקנית ע"י הכלי המונח בו, וכמש"כ האחרונים, - וכ"כ הר"י מיגש גם בהא דכליו קונה לו כשאמר המוכר זיל קני, ז"ל, דכיון דאמר לי' הכי הו"ל כמאן דאקני לי' מקום בחצרו למהוי בי' ההוא כלי, והו"ל ככליו של לוקח "ברשות לוקח", עכ"ל.

יא] **ומצינו** שנחלקו בזה עוד הר"י מיגש והרמ"ה, דהנה הר"י מיגש בשלהי סוגיין כתב דאף דהיכא שקנה את הכלי מן המוכר, קונה לו כלי זה אף ברשות מוכר, כ"ז הוא כשהגבי' תחילה את הכלי וקנאו ואח"כ הניחו, אבל אם לא הגביהו אכתי כליו של מוכר ברשות מוכר, והו"ל כמקח עצמו דכל שלא הגביהו אינו קונה אותו, ועיי"ש שהק' דמ"ט לא אמרינן גם בזה דכיון שקנאו ממנו אינו מקפיד עליו להניחו ברשותו והוי כמו שהשאילו את מקומו, ודמי לרשות לוקח דכיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, וכתב לישב דכל הא דהוא משאילו את מקומו, היינו רק אחר שכבר קנה את הכלי, עיי"ש, ועי' בד' רבינו יונה בסוגיין במש"כ לפרש הטעם בזה.

אמנם הנה הרמ"ה בסוף אות צ"ט כתב בזה, ז"ל, ודוקא נמי לענין כליו וכו' דכיון דלא קפיד מוכר עילוי' קני לי' ללוקח, דמקום שיש לו רשות להניחו הוא, אבל פירי גופיהו דזבין להו לוקח ממוכר, אע"ג דלא קפיד מוכר עלי' דלוקח לאנוחינהו ברשותי' לא קני להו לוקח בהכי, דנהי דהו"ל מקום שיש לו רשות להניח וכו', כללא דמלתא כי יהיב לי' רשותא לאנוחי התם, למהוי חצרו של לוקח לא זכי לי', עכ"ל.

**ומבו'** להדיא דפליגי הר"י מיגש והרמ"ה בטעם הא דקלתה קונה לה כשהי' בעלה מוכר קלתות, דהר"י מיגש ס"ל דהוא משום דהוא משאילה את מקומה והו"ל כרשות לוקח, וע"כ נקט דמן הדין דיקנה לו הרשות אף בלא כליו, וכל הא דאינה קונה לו, הוא משום דבכה"ג אינו משאיל לו את המקום, אך הרמ"ה ס"ל כד' התוס' ודעימייהו דאף כשהי' בעלה מוכר קלתות, אינו משאיל לה את מקומו שאלה גמורה, או דאף אם הוא משאיל את מקומו, מ"מ לא חיילא השאלה בדיבור בעלמא, והא דקלתה קונה לה, הוא משום דכליו קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניחו, אך לא חשיב המקום כחצירו שיקנה לו בלא כליו.

יב] **ומצינו** דאזיל הרמ"ה בזה לטעמי', דהנה כתב הרמ"ה בשלהי סוגיין אות ק"ג, ז"ל, וכן כליו של מוכר ברשות לוקח אף על גב דא"ל זיל קני לא קני, דע"כ בכליו דמוכר קיימי, וכיון דלא שייך ביה ההוא טעמא דאמרן גבי כליו של לוקח ברשות מוכר לא קני, עכ"ל, וכ"כ רבינו יונה שם, והוסיף לפרש, ז"ל, ואינו דומה לכליו של לוקח ברשות מוכר, דכשא"ל זיל קני ודאי נתן לו רשות להניח שם כליו, אע"פ שלא הקנה לו כלום, ובכליו הוא קונה, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ט"ו.

**ופשוט** דכ"ז הוא לטעמייהו, דס"ל דהא דכליו קונה לו ברשות מוכר כשאמר לו המוכר זיל קני, אי"ז משום דבכה"ג משאיל לו המוכר את המקום והו"ל כרשות לוקח, אלא אף דאין המקום עצמו מושאל לו, מ"מ כליו קונה לו כיון שיש לו רשות להניחו, וע"כ כ"ז הוא בכליו של לוקח ברשות מוכר, אך בכליו של מוכר ברשות לוקח, לא שייך טעם זה כלל, וע"כ לא סגי במה שאומר לו המוכר זיל קני, - אך לדעת הר"י מיגש דהא דכליו קונה לו כשאמר לו המוכר זיל קני, הוא משום דהוא משאיל לו את המקום והו"ל כרשות לוקח, הרי מסתברא מילתא דה"נ בכליו של מוכר ברשות לוקח, אם אמר לו המוכר זיל קני, ה"ה קונה, כיון דהוא משאיל לו את כליו,[[10]](#footnote-11) וזה כמש"כ הב"י בסימן ר' בדעת הרי"ף והרמב"ם, דאף בכליו של מוכר ברשות לוקח קונה כשאמר לו המוכר זיל קני, והגר"א שם סק"כ כתב בדעת הרמב"ם, דאף כשמדד המוכר לתוך כליו שבסימטא, קונה הלוקח, דהוי כמשאיל כליו ללוקח, עיי"ש.

יג] **ובטעם** הפלוגתא בזה נראה, דהתוס' ודעימייהו ס"ל דהא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, הוא משום דחשבינן דאין לו רשות להניחו, וע"כ כל שנתן לו המוכר רשות להניחו, קונה לו כליו, ול"ב שיקנה את המקום בקניני שאלה, - אך הר"י מיגש לטעמי' דס"ל דלעולם ברשות מוכר יש לו רשות להניח כליו, ואפ"ה אין כליו קונה לו שם משום דהכלי בטל לגבי הרשות ויש להמוכר תפיסת יד בזה, ובע"כ דהא דכליו קונה לו כשהי' בעלה מוכר קלתות או כשאמר לו המוכר זיל קני, הוא משום דהוא משאיל לו את מקומו, והו"ל כרשות לוקח.

**ו**

יד] **ובזה** נראה לפרש מה שנחלקו הר"י מיגש והרמ"ה אם כליו קונה לו ברשות מוכר כשנתן לו המוכר רשות, או דאינו קונה לו אלא כשאמר לו המוכר זיל קני.

**דהנה** בעיקר מש"כ הרמ"ה דכל שלא אמר לו זיל קני, אין כליו קונה לו, אף שנתן לו המוכר רשות להניחו, נראה שלמד לזה מעיקר הא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, אע"ג דסתמא דמילתא הוי כמו שנתן לו המוכר רשות להניחו, כיון שהביא הכלי בפני המוכר ושתק, וגם מדד המוכר לתוך הכלי, ובע"כ מזה דלא סגי בנתינת רשות בעלמא, אלא בעינן שיתן לו רשות להניחו כדי לקנות בו.

**אמנם** הנה כ"ז הוא להרמ"ה לטעמי', דס"ל דהא דמהני כשאמר לו המוכר זיל קני, אי"ז משום דהמקום שאול ללוקח והו"ל כרשות לוקח, אלא הוא משום דכליו קונה לו במקום שיש לו רשות להניחו, וע"כ בע"כ דהא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר אף דיש לו רשות להניחו, הוא משום דבעינן שיהא לו רשות להניחו כדי לקנות בו.

**אך** לדעת הר"י מיגש דהא דמהני כשאמר לו המוכר זיל קני, הוא משום דהמקום שאול ללוקח והו"ל כרשות לוקח, הרי לעולם י"ל דל"ב שיאמר לו המוכר זיל קני, אלא כל שנתן לו רשות להדיא להניחו ה"ה משאיל לו את מקומו והו"ל כרשות לוקח, - והא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר אף דיש לו רשות להניחו, הוא משום דכל שלא נתן לו רשות להדיא להניחו, ודאי דאין לו קנין שאלה במקום, דאף דאין המוכר מעכב אותו מלהניח כליו שם, מ"מ כל שלא נתן לו רשות להדיא והשאילו את המקום, ודאי דאין המקום קנוי ללוקח בשאלה, וע"כ אין כליו קונה לו, ול"ד לסימטא דכליו קונה לו משום שיש לו רשות להניחו, דשאני ברשות מוכר דתפיסת יד המוכר מעכבת.

טו] **ויש** להוסיף בזה, דגם עיקר מש"כ הרמ"ה דל"מ כשנתן לו רשות, משום שלא נתן לו רשות ע"ד לקנות למה שבתוכו, נראה דכ"ז ניחא לטעמי', דאף היכא שנתן לו המוכר רשות, לא חיילא בזה שאלה גמורה, והא דכליו קונה לו בכה"ג, הוא משום דכליו קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניחו, וע"כ שפיר י"ל דכ"ז הוא כשנתן לו רשות ע"ד לקנות למה שבתוכו, דכל שלא נתן לו רשות להניחו ע"ד לקנות, הרי דאף דיש לו רשות להניחו שם, מ"מ אין לו רשות לחלוק שם מקום לעצמו ולחשבו כחצירו.

**אמנם** להר"י מיגש לטעמי' דהא דקנה כשנתן לו המוכר רשות, הוא משום דהשאילו את המקום והו"ל כרשות לוקח, נראה דאין מקום להצריך שיתן לו את הרשות ע"מ לקנות מה שבתוכו, דכיון שהשאילו המוכר את המקום, לא תלי כלל בדעתו, ול"ב שיהא דעתו שיקנה עי"ז את מה שבתוכו.

**ז**

טז] **אמנם** הנה תיקשי לפ"ז בד' רבינו יונה, שכתב ג"כ דכל שנתן לו המוכר רשות להניח הכלי ה"ה קונה בכליו, ול"ב שיאמר זיל קני, וקשיא דלפמש"כ רבינו יונה גופי' דהא דמהני זיל קני, אי"ז משום שהקנה לו את רשותו, אלא הוא משום דכליו קונה לו במקום שיש לו רשות להניחו, הרי לכאו' מהא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, אף דודאי יש לו רשות להניחם שם, שהרי הביא הכלי בפני המוכר ושתק, וגם מדד המוכר לתוך הכלי, מוכח כד' הרמ"ה, דל"מ נתינת רשות בעלמא, ובעינן שיתן לו רשות ע"ד לקנות, וכמשה"ק החזו"א.

**ועד"ז** צ"ע במש"כ הנתיה"מ בסימן ר' סק"ח דבכליו של מוכר ברשות לוקח, אין לו רשות להניחו שם, עיי"ש, וצ"ע, דלכאו' כיון שהביא המוכר את הכלי בפני הלוקח ושתק, ודאי דיש לו רשות להניחו שם, - ועד"ז צ"ע בד' האחרונים בכ"ד שנקטו די"ל דבכליו של לוקח ברשות מוכר אין לו רשות כלל להניחו שם.

יז] **ואחר** העיון נראה לישב היטב בזה, ושמא זהו מכוון החזו"א שם, עיי"ש, דאף דהביא הלוקח את הכלי בפני המוכר ושתק, ואף דהמוכר מדד לתוך הכלי, מ"מ אכתי חשיב דאין להלוקח רשות כלל להניח את הכלי שם, - והיינו משום דאין להלוקח רשות להניח את הכלי שם לצורך עצמו, וכל הא דנתרצה המוכר בהנחת הכלי ברשותו, הוא רק לצורך המקח דהוא צורך המוכר עצמו, וזה ל"מ לחשוב דיש להלוקח רשות להניח הכלי שם, - דדוקא אם נתן לו המוכר רשות להניח שם כליו, דיש לו רשות להניח הכלי ברשות המוכר לצורך עצמו, והרשות עומדת לצרכו להניח שם כליו, הוי כסימטא דקונה לו כליו, אך הכא דאין הרשות עומדת כלל לצרכו להניח להניח שם כליו, אלא היא עומדת לצורך המוכר, וצורך המוכר הוא שיניח הלוקח שם את כליו, הו"ל כמקום שאין לו רשות, דאין כליו קונה לו.[[11]](#footnote-12)

**ויש** להוסיף, דהנה היכא שהביא המוכר עצמו את כליו של הלוקח והניחו ברשותו לצורך המקח, לכאו' ודאי לא נימא דחשיב דיש להלוקח רשות להניחו, דהרי הוי זה הנחה דהמוכר לצרכו, ואין להלוקח כלל רשות להניחו,[[12]](#footnote-13) - ונראה דה"נ הוא היכא שהניחו הלוקח, כיון דאין לו רשות להניחו שם לצורך עצמו, אלא לצורך המקח, לא חשיב כמקום שיש לו רשות.

1. ולמד לזה מד' הר"י מיגש בדין קנה כלי מן המוכר וכו', ועיי"ש בב"י שתמה ע"ז דהיאך מוכח כן מדבריו, וביותר צ"ע, דהרמ"ה גופי' בסוגיין כתב כהך דינא דהר"י מיגש, ז"ל, היכא דזבני' לוקח לההוא כלי בההוא מעמד מיני' דמוכר וקניי' בהגבהה והדר אנחי' ברשותי' דמוכר, קני לי' ההוא כלי כל זבינא דמתנח בי' ממאי דזבין בההוא מעמד מההוא מוכר, דכיון דזבני' מיני' לא קפיד עלי' לאנוחי התם, וכמי שנתן לו רשות להניחו שם דמי, עכ"ל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף, דהרי חזינן דאף אם ברשות מוכר לא קנה משום דהכלי בטל לגבי הרשות, מ"מ בסימטא קנה, ובגל' הגרע"א לאהע"ז סימן קל"ט פירש דהוא משום דכל שיש לו רשות להניחו, אין הכלי בטל לגבי הרשות, - ולפ"ז י"ל דע"כ אף דברה"ר פשיטא לן דבטל הכלי לגבי הרשות, מ"מ מיבע"ל אם אף ברשות מוכר בטל הכלי לגבי הרשות. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל עוד, דאמנם להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה משום דהכלי בטל לגבי הרשות, ה"נ בכליו של לוקח ברה"ר לא קנה מכח ה"ט, ול"ב בזה לדין בפנ"ע דאין כליו קונה לו במקום שאין לו רשות, וכל הא דבעינן לדין זה, הוא רק להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה, דאין הכלי בטל לגבי הרשות, ואפ"ה ברה"ר לא קנה, ובזה בע"כ דהוא משום דאיכא דין בפנ"ע דאין כליו קונה במקום שאין לו רשות להניחו, ועמש"נ בסימן י"ד סק"ט בהערה ללמוד כן מד' הקצוה"ח. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם לדעת הרי"ף והרמב"ם ודעימי' דלא תלי דין כליו של לוקח ברשות מוכר ודין כליו של מוכר ברשות לוקח זב"ז, הרי דשפיר י"ל דאף דבהמתו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח משום דאין הבהמה בטילה לרשות, מ"מ גם בבהמתו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, אך לדעת רוב קמאי דתלו ב' הדינים זב"ז, הרי דכיון דבהמתו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח דאין הבהמה בטילה לגבי הרשות, ממילא דבהמתו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם יש מקום לדון בזה מטעם אחר, דכיון דהא דכליו אינו קונה לו ברה"ר הוא משום דאין לו רשות להניחו, הרי דכ"ז הוא בכלים, אך בהמה יש לו רשות להוליכה ברה"ר, וזה ע"ד מש"כ הראשונים בב"מ ט' ב' בטעם הא דקלתה שעל ראשה קונה לה ברה"ר, - אך גם אי נימא כן, אכתי נפ"מ במש"נ הוא אם בהמתו קונה לו ברשות שאינה של שניהם, דאין לו רשות להוליכה שם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומה"ט הק' הנתיה"מ שם בתחילת דבריו דאם מכוון התוס' בסוגיין הוא דמיבע"ל אם המוכר משאיל מקום ללוקח או אינו משאיל לו מקום, א"כ מה תלינן באיבעיא זו גם לדין כליו של מוכר ברשות לוקח, הרי שפיר י"ל דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה משום דאין המוכר משאיל לו מקום ואין לו רשות, ודמי להא דאין כליו קונה לו ברה"ר, ומ"מ כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח משום דאין הכלי בטל לגבי הרשות, - והרי דפשיטא לי' דהא דכליו אינו קונה לו ברה"ר, אי"ז משום דבכה"ג בטל הכלי לגבי הרשות, אלא הוא דין בפנ"ע דכל שאין לו רשות להניחו לא חשיב כחצירו לקנות, אך כשבאנו לדון בכליו של מוכר ברשות לוקח, ל"מ הא דאין למוכר רשות להניחו שם, דמ"מ אי"ז בחצירו של מוכר כיון דמפסיק כלי, והוכרח הנתיה"מ לזה, לפ"מ שנקט שם בפשיטות דבכליו של מוכר ברשות לוקח, ודאי אין הלוקח נותן לו רשות, עיי"ש, וזה שלא כמש"כ הקצוה"ח בסימן רע"ג סק"ה דגם בזה אמרינן דהלוקח נותן רשות למוכר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. וגם מה שהוכיחו התוס' מהא דאף אחר דמסקינן דכליו אינו קונה לו ברה"ר, מיבע"ל ברשות מוכר, אינו מתישב לפ"ד הנתיה"מ, דהרי הא דמיבע"ל ברשות מוכר, הוא משום דברשות מוכר יש לו רשות להניח הכלי, וע"כ ליכא בזה לדינא דכליו אינו קונה לו ברה"ר, דהוא משום דאין לו רשות להניחו, אך מ"מ שפיר י"ל גם להיפך, דאף אם ברה"ר קונה לו כליו, דכליו קונה לו אף במקום שאין לו רשות להניחו, מ"מ ברשות מוכר אין קונה לו כליו, משום דאיכא תפיסת יד דהמוכר. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף, דהנה התוס' כתבו דאע"ג דא"ר יוחנן דכל מקום שיש לו רשות להניחו קנה, דילמא לא אתא למעט אלא רה"ר, אבל מוכר שמא משאיל לו מקום וכו', עכ"ל, והאחרונים כתבו דאין מכוון התוס' דמיבע"ל בהך מילתא אם המוכר משאיל לו מקום, ואכמ"ל, - אך לכאו' אכתי משמעות ל' התוס' דמיבע"ל אם מהני הא דהמוכר משאיל לו מקום לחשבו כמקום שיש לו רשות, או דאף דהמוכר משאיל לו מקום, דמי לרה"ר דאין כליו קונה לו, וזה כדרך קמא שנתבאר. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך בהך מילתא דמבו' בד' הרמב"ן והנימו"י דכל הא דאין כליו קונה לו ברה"ר הוא משום דהרשות עיקר, ודמי להא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, הנה מד' התוס' אין מקור לזה, די"ל בדעתם דלעולם הא דאין כליו קונה לו ברה"ר, הוא דין בפנ"ע משום שאין לו רשות, והא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, הוא משום דהכלי בטל לגבי הרשות, ואך דלהצד דאין כליו קונה לו ברשות מוכר מכח הא דהכלי בטל לגבי הרשות, הרי דמכח זה אף אין כליו קונה לו ברה"ר, וכל הא דבעינן לה"ט דאין כליו קונה לו ברה"ר משום שאין לו רשות, הוא רק להצד דכליו קונה לו ברשות מוכר, ואין הכלי בטל לגבי הרשות. [↑](#footnote-ref-10)
10. אמנם הנה בד' הנימו"י בסוגיין מבו', דאף דס"ל דהא דמהני אמירת זיל קני, הוא משום דעי"ז המקום מושכר לו, מ"מ ס"ל דבכליו של מוכר ברשות לוקח ל"מ אף אם אמר לו זיל קני, עיי"ש, ובל' הנימו"י נראה דהוא משום דל"מ לזכות בכלי באמירה בעלמא, אך אי"ז מתישב, דכיון דהרשות היא של הלוקח, שפיר מצי לקנות בכלי בקנין חצר, וצ"ל בדעתו, דאף דבכליו של לוקח ברשות מוכר מתפרש מה שאומר לו זיל קני, שדעתו להשאיל לו את המקום, מ"מ בכליו של מוכר ברשות לוקח, אין מתפרש מה שאומר לו זיל קני שדעתו להשאיל לו את הכלי, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ונראה נפ"מ לדינא בזה, בגונא שהניח הלוקח את כליו ע"ג דבר המטלטל ונשבר באונס, וי"ל דלא חשיב הלוקח כלל כשואל, כיון שלא השאיל לו המוכר כלל את המקום להניח בו כליו, והנחת הכלי שם הויא לצורך שניהם, ודמי להיכא שהניח המוכר את כליו של לוקח ע"ג דבר המטלטל לצורך המכירה, דודאי דאין הלוקח נעשה שואל ע"ז. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועד"ז נראה עוד, בגונא דכליו של הלוקח מושאל למוכר ומונח ברשות המוכר, דנראה פשוט דאף לדעת הרמב"ם דחצר השאולה קונה למשאיל, מ"מ בכה"ג לא נימא דכליו של הלוקח קונה לו כיון שיש לו רשות להניחו ברשות המוכר, שהרי אין ללוקח כלל רשות להניחם שם, והמוכר הניחם שם לצרכו. [↑](#footnote-ref-13)