זבים פ_ה מ_ט
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ה מ"ט**

א] **האוכל מנבלת עוף טהור והיא בבית הבליעה מטמא ב' ופוסל א',** הר"ש והרא"ש פירשו דכ"ז שהיא בבית הבליעה מטמא בגדים, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דרק כשהיא נמצאת בקיבתו אינה מטמאה בגדים, וכ"ה בד' הרמב"ם פ"ג משאה"ט ה"א, ז"ל, וכיצד היא טומאתה אינה מטמאה וכו' אלא בתוך בית הבליעה, שנאמר וכל נפש אשר תאכל אינה מטמאה אלא כשהיא בבית הנפש, עכ"ל.

ובחי' הגר"ח שם כתב ללמוד מד' הרמב"ם, דטומאת נבלת עוף טהור היא טומאת מקום, דבזמן שהיא בבית הבליעה שהוא מקום האכילה ה"ה מטמאה, דאי נימא דטומאת נבלת עוף טהור בבית הבליעה היא טומאת אכילה, הי' חלות הטומאה בשעת מעשה האכילה, והיינו בשעה שנעשית הנבילה בלועה ונאכלת, ול"ה מטמאה בכל הזמן שהיא בבית הבליעה, - ועיי"ש שהאריך במקור הרמב"ם לדין זה, ולכאו' לפ"מ שפירשו הרמב"ם וש"ר, הרי נתפרש דין זה במשנתינו, דכ"ז שהיא בבית הבליעה היא מטמאה בגדים, והרי דאין חלות הטומאה בשעת מעשה האכילה, אלא בזמן שהיא בבית הבליעה שהוא מקום האכילה, ועי' בזה בחזו"א סימן ד' סק"ט.

ב] ויש להוסיף בזה, דהא דאינה מטמאה בבית הבליעה, לאו היינו דהאופן דהיא מטמאה הוא במציאותה בבית הבליעה, אלא היינו דכל עיקר דין הטומאה דנבלת עוף טהור, הוא כשהיא בבית הבליעה, וכ"ז שאינה בבית הבליעה, אין בה דין טומאה כלל, וכ"כ הביה"ל בח"א סימן ב', עיי"ש.

ויש ללמוד לזה מסוגיית הגמ' בזבחים ק"ה א', דנבלת עוף טהור דמחתא לארעא אינה מטמאה טומאת אוכלין מדינא דסופו לטט"ח, וכל דנקיט לה בידי', מיבע"ל אם מחוסר קריבה כמחוסר מעשה דמי, ואי נימא דהא דאין נבלת עוף טהור מטמאה אלא בבית הבליעה, היינו דהאופן דהיא מטמאה הוא במציאותה בבית הבליעה, הרי נמצא דאף במחתא אארעא דינה הוא דהיא מטמאה בבית הבליעה, ומ"ט לי"ב לדינא דסופו לטט"ח, ובע"כ מזה דכל עיקר דין טומאת נבלת עוף טהור, הוא כשהיא בבית הבליעה, וכ"ז שאינה בבית הבליעה אין בה דין טומאה כלל, וע"כ כל דמחתא אארעא ועדיין אינה עומדת לאכילה, לי"ב לדינא דסופו לטט"ח, וזה ע"ד מש"א שם דפרים ושעירים הנשרפין אינם מטמאין קודם יציאתן, משום דקודם יציאתן אכתי לי"ב דין טומאה כלל.

?ובזה מבו' טפי הס"ד דכשהיא בתוך התנור חשיב כמו שהיא בבית הבליעה, וכן הס"ד דכשהיא בבית הבליעה ה"ה מטמאה את התנור, ועי' בכ' הרא"ו, - ובכ' אא"ז זצ"ל כתב דמהס"ד דחשיב כבית הבליעה כשהיא באויר התנור, מוכח דמדין מקום הוא.?

ג] בזבחים ע' א' אמרינן דר"מ יליף מקרא דשיעור אכילה בכדא"פ, סד"א הואיל וחידוש הוא יותר מכדא"פ נמי ליטמא קמ"ל, ובחי' הגר"ח שם כתב ללמוד מזה דטומאת נבלת עוף טהור היא טומאת אכילה, וע"כ ה"ז מצטרף אף בכדא"פ, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא לדעת ר"מ, אך אידך תנאי פליגי וס"ל דטומאתה טומאת מקום היא, דבזה שהיא במקום אכילה ה"ה מטמאה, וע"כ לי"ב להך דינא דבכדא"פ, ודינה ככל טומאות דעלמא דבעינן שיעורא בב"א, ומה"ט השמיט הרמב"ם לדין זה דה"ז מצטרף בכדא"פ, עכ"ד.

ד] אמנם החת"ס באו"ח סימן ק"מ כתב, דהא דמצטרף בכדא"פ, היינו שיפגשו זא"ז בבית הבליעה, אבל כשכבר ירד למעיו אינו מצטרף לענין טומאה, ובקה"י סימן מ"ג כתב לפרש בזה, דהגם דטומאתה טומאת מקום היא, דכשהיא בבית הבליעה ה"ה מטמאה, מ"מ כיון דכתיב בקרא לישנא דאכילה, אינה מטמאה כשהיא בבית הבליעה, אלא כשבאה לשם בדרך אכילה, ומכח זה בעינן נמי שיבא כל הכזית לבית הבליעה באכילה אחת, וכל שאכלו ביותר מכדא"פ דאין האכילה מצטרפת, אינה מטמאה, אף דיש כזית יחד בבית הבליעה, עכ"ד.[[1]](#footnote-2)

וי"ל, דאי"ז תנאי בעלמא דבעינן שתבא הנבילה לבית הבליעה בדרך אכילה, אלא היינו דהגם דטומאתה בבית הבליעה טומאת מקום היא, דכשהיא בבית הבליעה ה"ה מטמאה, מ"מ הרי אף בשעה זו אינה מטמאה אלא את האדם האוכלה, וכדתנן הכא דאינה מטמאה את התנור אף שהיתה באוירו בשעת הבליעה, וגם הא דמטמאה את האדם, אי"ז מדין טומאת מגע ומשא, (שהרי היא מטמאה את האדם, אף כשתחב לו חבירו בבית הבליעה ובית הבליעה רחב שאינו נוגע בה ואינו מסיטה, וכמש"כ התוס' בנדה מ"ב ב'), אלא היא טומאה בפנ"ע שהיא מטמאה את האדם האוכלה, וע"כ כל שלא אכל כל הכזית באכילה אחת, אינו נטמא.

ה] והנה בנדה מ"ב ב' פליגי אביי ורבא אם מקום נבלת עוף טהור בלוע הוא או בית הסתרים הוא, ואמר אביי מנא אמינא לה דתניא יכול תהא נבלת בהמה מטמאה בגדים אבית הבליעה וכו', והיינו דאם מקום בית הבליעה בית הסתרים הוא, א"כ מ"ט אין נבלת בהמה טמאה מטמאה בגדים בבית הבליעה מדין טומאת משא.

ובחת"ס שם הביא להקשות, דאף דבית הבליעה בית הסתרים הוא ומטמא במשא, מ"מ נפ"מ בהא דממעט קרא דאין נבלת בהמה טמאה מטמאה בבית הבליעה, בשאכלו משהויין בכדא"פ, דמטעם נבילה אפי' במשא לא מטמא, ומטעם טומאת בית הבליעה מצטרף בכדא"פ, וכתב החת"ס דטעה בדמיונו, דהא דמצטרף בכדא"פ, היינו רק אם נפגשו זב"ז בבית הבליעה, וכ"כ הרש"ש בנדה שם, ועי' או"ש פ"ג משאה"ט ה"א מש"כ בזה.

ובחי' הגר"ח שם כתב דמהא דס"ל לרבא דמקום נבלת עוף טהור בית הסתרים הוא, ש"מ דס"ל דאין טומאתה טומאת אכילה, דבמקום בית הסתרים הרי ודאי דאכתי לא נעשית האכילה, אלא טומאתה טומאת מקום היא, ולפ"ז ניחא נמי הא דלא משני דממעט קרא דאין נבלת בהמה מטמאה בבית הבליעה בשאכלו משהויין בכדא"פ, דלפום סוגיא דהתם דטומאתה טומאת מקום היא, אין מצטרפת האכילה בכדא"פ, וכמש"כ הגר"ח שם.

ו] ויש להוסיף בזה, דהנה בשיעור כזית בכל דיני אכילה, הדבר פשוט דכל שיש בו כזית בשעת ההכנסה לפיו, אף דע"י הלעיסה ה"ז מתמעט מכזית, חשיב כאכילת כזית, וכ"ה בתרוה"ד סימן קל"ט, עיי"ש, (ועד"ז מצינו בדין ברי', דחייבין עלי' אף בשאין בה כזית, אף דע"י הלעיסה היא מתמעכת ואם יוציאה ויחזור ויכניסנה לפיו לא יהא חייב עלי'),[[2]](#footnote-3) ואי נימא דטומאת נבלת עוף טהור היא טומאת אכילה, יש מקום לומר דכל שבשעה שהכניסה לפיו הי' בה כזית, אף שנתמעטה ע"י הלעיסה מכזית, מ"מ כיון דחשיב זה כאכילה דכזית, ה"ה מטמאה.

ואמנם נראה דזה תליא בגדר דינא דטומאת אכילה, דלמש"כ בשו"ת ברית אברהם יו"ד סימן כ"ד סק"ד דטומאת נבלת עוף טהור תליא באיסור אכילתה, ובפשוטו היינו דאין על הנבילה טומאה כלל, אלא אכילת הנבילה מטמאתו, ולפ"ז בדין דכל דבשעה שהכניסה לפיו הי' בה כזית, דחשיב זה כאכילה דכזית, אף ה"ה מטמאה, אך אי נימא דטומאת אכילה היינו דבנבלת עוף טהור הוי האופן לקבלת טומאה מן הנבילה ע"י אכילה, מסתבר דכל דבשעת גמר האכילה אין בה כזית, אינו נטמא.[[3]](#footnote-4) - ?ועי' מנ"ח מ' קס"א דאף אותו חצי זית שאכלו והקיאו וחזר ואכלו מטמא, וחזינן דהטומאה הוי ע"י מעשה אכילה, ול"ב כלל כזית נבילה, ולפי דבריו ודאי דלא איכפת לן שנתמעט מכזית בלעיסתו, ועי' עוד במנ"ח שתירץ לדעת הרמב"ם לקו' אביי דתיפו"ל מדין טומאת משא, דנפ"מ באכל בכדא"פ, ואזיל לטעמי', ?ועי'חלקת יואב יו"ד סימן ט' שחלק על החת"ס דאף אם ירד למעיו מטמא, וכתב דכל דחשיב אכילה ה"ז מטמא, ונ' בדבריו שם דנקט כד' המנ"ח דגם אם הקיאו וחזר ואכלו חייב., ?שו"ר בערוה"ש סימן ק"ל ס"ט שפירש בד' התוספתא בשלהי פירקין, דבעינן דיהא בו בבית הבליעה כזית, ועיי"ש שכתב דאין מצטרף מה שבין החניכים, וכן דאכל והקיא וחזר ואכל אינו טמא, והובא בלימודי דעת לתוספתא בשלהי פירקין, עיי"ש.

ז] והנה אי נימא דל"ב דבשעת הבליעה יהא בה כזית, ילה"ע בהא דפריך אביי בהא דממעט דאין נבלת בהמה טמאה מטמאה בגדים בבית הבליעה, דמ"ט אינה מטמאה מדין טומאת משא, והרי נפ"מ רבתא בזה, דמדין טומאת משא דנבילה, הרי אינה מטמאה אלא כשיש בה כזית כשהיא בבית הבליעה, ואילו הי' בה לטומאת בית הבליעה, היתה מטמאה אף כשנתמעט הכזית בלעיסתו, וליכא כזית בבית הבליעה.

ואמנם לפמש"כ החת"ס ודעימי' דאין נבלת עוף טהור מטמאה כשאכלה בכדא"פ, אלא כשנפגשו זב"ז בבית הבליעה, הרי פשוט דבעינן שיהא כזית בבית הבליעה, וכל שנתמעט הכזית מלעיסתו אינו מטמא, וגם לפמש"כ הגר"ח דסוגיא דהתם ס"ל דטומאת נבלת עוף טהור טומאת מקום היא, ודאי דבעינן שיהא כזית בבית הבליעה, ושפיר פריך דמאי נפ"מ בהא דאין נבלת בהמה טמאה מטמאה בבית הבליעה.

ח] בחזו"א טהרות סימן א' סק"א נקט, דכל שאכל כזית נבלת עוף טהור בכדא"פ ה"ה טמא אף שלא נפגשו זב"ז בבית הבליעה, ועיי"ש שנסתפק דשמא בכה"ג אינו מטמא בגדים, כיון שבקורט האחרון ליכא כדי לטמא, וקורטים הראשונים כבר ירדו למעיו, ואינו מטמא אלא כ"ז שהיא בבית הבליעה, כדתנן הכא, (וכתב דלפ"ז נמצא דבכה"ג שאכל מעט מעט בכדא"פ, אע"ג דל"ה כאן אב הטומאה בשעת אכילה מ"מ הוא טמא לאחר אכילה), ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז קו' החת"ס, דע"כ לא מצי לאוקמה לברייתא דממעט נבלת בהמה, בגונא שאכל משהויין בכדא"פ, דהרי קאמר יכול תהא מטמאה בגדים, וזה אינו אלא בכזית שלם בבית הבליעה, עכ"ד.

והנה אי נימא דכל שאכל כזית בכדא"פ, ה"ה מטמא בגדים בשעת גמר האכילה, אף דכבר ירדו קורטים הראשונים למעיו, יש להסתפק אם כשאכל כזית ומחצה בכדא"פ, אם ה"ה מטמא רק בשעה שנשלם אכילת הכזית, או דה"ה מטמא אף בשעת אכילת החצי כזית הנוסף.

ובחזו"א טהרות סימן א' סק"ב כתב, דאם אכל כזית ומחצה מנבלת עוף טהור וטבל וחזר ואכל חצי זית, ה"ה טהור, דלא עדיף כזית ומחצה מכזית שטבל אחריו ואכל חצי זית אחר טבילה שאין חצי זית אחר טבילה מצטרף עם מה שאכל קדם טבילה כיון שכבר נטמא באכילה הראשונה, עכ"ד, ומבו' דכל שאכל כזית ומחצה, הויא טומאתו גם מכח חצי הכזית הנוסף, ולפ"ז הדין נותן דה"ה מטמא בגדים אף בשעת אכילת החצי כזית הנוסף.

ט] **הכניס ראשון לאויר התנור טהור וטהור התנור,** כ"ה גיר' הרמב"ם, ופירש דתרתי קמ"ל, חדא דאם לקח נבלת העוף הטהור בפיו והכניס ראשו לאויר התנור, טהור האדם כ"ז שלא בלעה, ואין אנו אומרים מאחר שהיא מוסתרת ונמצאת חבוי' בתוך התנור נחשב זה במקום בליעה, וקמ"ל עוד, דהתנור טהור אף אם בלעה וראשו בתוך אויר התנור, ואין אנו אומרים הואיל והתנור מטמא מאוירו וזו מטמאה אדם בתוך בית הבליעה, ה"ה מטמאה גם את התנור מחמת שהיא מצוי' באוירו בשעת הבליעה,[[4]](#footnote-5) - והר"ש והרא"ש פירשו דחדא קמ"ל, דאין התנור טמא אף שהיתה באוירו בשעת הבליעה, (ובגליון הרא"ש כתב דל"ג וטהור התנור, אלא טהור לבד, וקאי על התנור, וכ"כ בא"ר, והתוי"ט כתב דגרסינן טהור התנור).

ומבו' להדיא מזה, דטומאת נבלת עוף טהור טומאת מקום היא, דכשהיא בבית הבליעה ה"ה מטמאה, וע"כ ס"ד דאף כשאינה בבית הבליעה, מ"מ כיון שהיא מוסתרת ונמצאת חבוי' בתוך התנור נחשב זה במקום בליעה, וה"ה מטמאה, וע"כ נמי ס"ד דבשעה זו שהיא בבית הבליעה ה"ה מטמאה אף את התנור, (וקמ"ל דאף שהיא חבוי' בתוך התנור אי"ז כמקום בליעה, וקמ"ל עוד דאף בשעה שהיא בבית הבליעה אינה מטמאה אלא את האדם האוכלה).

י] והנה בד' הרמב"ם מבו', דהא דקמ"ל דאף שהיא מוסתרת ונמצאת חבוי' בתוך התנור אינה מטמאה, הוא משום דל"מ זה לחשוב להנבילה כבלועה, וצ"ע דבלא"ה תיפו"ל דאף כשהנבילה בבית הבליעה הרי אינה מטמאה אלא את האדם האוכלה, ואינה מטמאה במגע ובמשא, וא"כ אף אם כשהכניס ראשו לאויר התנור הוה חשבינן להנבילה כבלועה, מ"מ בדין דלא תטמא את האדם, כיון שעדיין לא אכלה.

וצ"ל בזה, למש"כ בחי' הגר"ח שם, דלדעת רבא דמקום בית הבליעה בית הסתרים הוא, הרי בשעה שהיא בבית הבליעה עדיין לא נעשית האכילה, ואפ"ה ה"ה מטמאה, ונראה דהיינו, דהגם דאינה מטמאה אלא את האדם האוכלה, סגי לזה במה שהתחיל באכילתה, ולפ"ז י"ל, דע"כ אם כשהכניס ראשו לאויר התנור הוה חשבינן להנבילה כבלועה, הי' האדם נטמא, כיון שכבר התחיל באכילתה, (שהרי הכנסתה לפיו הויא תחילת מעשה האכילה, וכמש"נ לעיל אות ו' ובהערה שם).

יא] **הקיאה וכו' מטמא א' ופוסל א',** בד' הרמב"ם והר"ש מבו' דמפרשי דהיינו, דכל שהקיאה וכבר אינה בבית הבליעה, הו"ל כפירש, ואינו מטמא בגדים, ולפ"ז מבו' להדיא דכ"ז שהיא בבית הבליעה ה"ה מטמאה בגדים, (ולא אמרינן דאינה מטמאה בגדים אלא בשעת גמר מעשה האכילה), ועי' בחזו"א סימן ד' סק"ט שעמד בזה, ועיי"ש שכתב דאי נימא דאינה מטמא בגדים אלא בשעת גמר האכילה, צ"ל דהקיאה מילתא באפי נפשה היא, דאם הקיאה ועברה בית הבליעה אינה מטמאה בשעת העברה זו את הבגדים, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מי"א, דהקיאה והיא בבית הבליעה מטמא א' וכו', ועיי"ש דמסיק דמד' הרמב"ם בפ"ג משאה"ט ה"א מבו' דכ"ז שהיא בבית הבליעה ה"ה מטמאה, וכן נראה מסוגיית הגמ' בנדה מ"ב ב', עכ"ד, (אך בגליונות לחי' הגר"ח הל' שאה"ט, נקט דהוי הטומאה בשעת גמר מעשה האכילה, ואינה מטמאה כ"ז שהיא בבית הבליעה).

יב] **שם בר"ש, תניא בתוספתא הנוגע בצמר נבילה ובנימי מרכב ובמי חטאת שיש בהן כדי הזאה מטמא ב' ופוסל א' שא"א לנוגע שלא יסיט,** בחזו"א סימן ד' סק"י כתב ללמוד מזה, דבטומאת משא ל"ב שיסיט את כל השיעור המטמא, אלא אף אם הסיט את מקצתו ה"ה טמא, (ול"ד לטומאת היסט, שכתבו התוס' בכ"ד דאינו מטמא אלא בשהסיט את כולו), ועמש"נ בזה לעיל מ"ד אות ד'.

1. והנה בחת"ס שם הק' במש"א בזבחים שם דסד"א דכיון דחידוש הוא יותר מכדא"פ נמי ליטמא, מהא דמיבע"ל בחולין ק"ג ב' באבמה"ח שחילקו מבחוץ, ופירש"י דמיבע"ל דדילמא כיון דחידוש הוא אין לך בו אלא חידושו וכי אכיל לי' בב"א מיחייב דסתם אכילה בב"א משמע אבל לחצאין לא, והרי דאדרבה כל דחידוש הוא אינו חייב אלא באוכל בב"א, עיי"ש.

   ואי נימא דטומאת נבלת עוף טהור טומאת מקום היא, דה"ה מטמאה כשהיא בבית הבליעה, ואך דאינה מטמאה אלא כשהיא בבית הבליעה דרך אכילה, י"ל דהא דס"ד דאפי' ביותר מכדא"פ נמי ליטמא, לאו היינו דס"ד דאכילתה מצטרפת אף ביותר מכדא"פ, (דבזה אדרבה, כל דחידוש הוא י"ל דלא חשיב כאכילה אחת אלא כשאוכל בב"א ממש), אלא היינו דס"ד דל"ב כלל שתהא אכילת הכזית מצורפת, ואף אם לא בא הכזית לבית הבליעה באכילה אחת ה"ה מטמא, וזהו דילפינן מקרא דאינה מטמאה אלא כשבא כל הכזית לבית הבליעה באכילה אחת, וע"כ אם שהה באכילתה יותר מכדא"פ, אינה מטמאה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והטעם בזה הוא, משום דההכנסה לפה והלעיסה הוו תחילת מעשה האכילה, - ושמעתי מאאמו"ר שליט"א דיש ללמוד לזה מהא דתנן בתרומות פ"ח מ"ב דדעת ר"א דאם היתה תרומה בתוך פיהם יבלע, והוא משום שהתחיל בהיתר, והרי דהלעיסה הויא תחילת האכילה, וכן יש ללמוד ממש"א במנחות ע' א' דבגחין ואכיל בטלה דעתו אצל כל אדם, ובד' כמה מרבוותא מבו' דאיירי בכה"ג דכשבלעו כבר נתלש ורק הכניס לפיו בעודו מחובר, והרי דאף דבשעת בליעתו הוי זה כדרך אכילה, מ"מ כיון שהתחיל אכילתו שלא כדרך אכילה, אינו חייב ע"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז נראה עוד, בגונא דאכל חצי כזית והקיאו ונשרף וחזר ואכל חצי כזית בכדא"פ, דאף דנימא דכל שאכל כזית בכדא"פ ה"ה טמא אף שלא נפגשו זב"ז בבית הבליעה, מ"מ אי נימא דגדר טומאת אכילה, היינו דהאופן לקבל טומאה מן הנבילה הוא ע"י האכילה, הרי דכיון דחלות הטומאה הוא בשעת גמר האכילה, בעינן שיהא כל הכזית קיים בשעת גמר האכילה, ואם נשרף מקצתו קודם גמר האכילה אינו נטמא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובחי' הגר"א כתב דממתניתין דהכא סייעתא לרבא דס"ל דמקום נבלת עוף טהור בית הסתרים הוא, דמשמע דדוקא נבלת עוף טהור אינה מטמאה בכה"ג את התנור, משום דאין לך בה טומאה אחרת, אך נבלת בהמה כה"ג מטמאה את התנור. [↑](#footnote-ref-5)