מקואות פ_ב מ_ג - פ_ז מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ל' ניסן ע"ו

דף מס' 1

**פ"ב מ"ג** **-** הר"ש במשנתינו האריך אם פסול שאובין הוא מדאורייתא או מדרבנן, והאריכו בזה הראשונים בכ"ד, עי' רשב"ם ב"ב ס"ו א' ותוס' וש"ר שם, תוס' ותוס' הרשב"א פסחים י"ז ב', רמב"ם רפ"ד ממקואות, ראב"ד בבעה"נ שער המים ריש סימן ג' ובב"ק ס"ז א', רשב"א בשער המים שער ד', או"ז סימן של"ד, רא"ש סימן א' ובפ' מרובה סימן ג', פי' הר"ן שבועות ה., ספר הישר לר"ת סימן תרע"א, תורי"ד שבת ט"ז ב' ותשו' הרי"ד סימן א' וסימן ס"ב.

בדין שאובין מצינו ה' דעות, **א** דעת הרמב"ם שם דכל פסול שאיבה אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הר"ן בשבועות שם בדעת הגאונים והרי"ף והר"י מיגש, וכ"כ התוס' בפסחים ובב"ב בשם ר"י, וכן צידד הרמב"ן בב"ב שם, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"ג סימן רכ"ד ובמיוחסות סו"ס ר"ל, וכ"כ הש"ך בסימן ר"א סקי"ז בדעת השו"ע שם סנ"ג.

**ב** דעת הר"ש במשנתינו דכולו או רובו שאוב דאורייתא, ועמש"נ להלן אם היינו אף בשנשאב בכלים שאינם מקבלין טומאה, ואם רובו מי גשמים כשר, דהמים השאובין בטלין ברוב, וכן דעת הרמ"ה בב"ב שם, וכ"כ הטור בסימן ר"א בדעת הרא"ש, וכ"כ הב"י שם בדעת רש"י בב"ק ס"ז א', וכבר דקדק כן מדבריו בתשו' הרי"ד סימן ס"ב, ועיי"ש שהביא כן גם מד' רש"י בפסחים ט"ז א' ד"ה יהי' טהור.

**ג** דעת הרשב"ם בב"ב שם דאף מיעוטו שאוב פסול מדאורייתא, דבעינן שיהא מ"ס שאינם שאובין, ואין השאובין משלימים לשיעור, וכל הא דשאובין דרבנן, הוא רק בפסולא דג' לוגין, דהוא פוסל למקוה חסר אף אם השלים אח"כ מי גשמים, וכן דעת הרי"ד בשבת שם ובתשו' שם, עיי"ש.

**ד** דעת ר"ת בספר הישר, דכל שנפלו בתחילתו ג' לוגין שאובין, ה"ה פוסלין את המקוה מדאורייתא, ואף אם הוסיף עליהן מי גשמים ה"ז פסול, אך אם נפלו אחר שיש מי גשמים קצת, אין פוסלין אלא מדרבנן,[[1]](#footnote-2) וכ"ה באו"ז סימן של"ה דהן פוסלין כשאין שם מים כלל, - ובהג"א בפ' המוכר את הבית סימן ט', כתב דכל שנפלו השאובין קודם שיהיו רוב מים כשרים, ה"ז פוסל את המקוה מדאורייתא, ועמש"נ להלן מ"ד בהערה לדון במכוון דבריו.

**ה** דעת הראב"ד בב"ק, דפסולא דשאובין דאורייתא הוא כשבא ע"י אדם, אך כל שבא ממילא למקוה דרך כלי, חשיב כנעשה בידי שמים ואין פסולו אלא מדרבנן, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ במהדו"ק, אך במהדו"ב חזר בו וכתב דלאו מילתא היא, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בב"ב והר"ן בשבועות בשמו.

בעיקר פסול שאובין יש להסתפק אם הוי הפסול בגוף המים, דמים שאובין הם מים הפסולין לטבילה, או דהפסול הוא בעשיית המקוה, וכדילפינן לה בתו"כ מקרא דמה מעין בידי שמים, והיינו דבעינן שתהא עשיית המקוה בידי שמים.

ונפ"מ בזה הוא בטעם מש"כ הראשונים דמיעוטו שאוב אינו פסול אלא מדרבנן, דאם מים שאובין הוו מים פסולין למקוה, בע"כ דהא דמיעוטו שאוב כשר מדאורייתא, הוא מכח דין ביטול ברוב, וכאשר כן מבו' בפשוטו בל' הר"ש והרמ"ה, אך אם פסול מים שאובין הוא בעשיית המקוה, הרי דהא דמיעוטו שאוב כשר דאורייתא, הוא משום דעי"ז חשבינן שעשיית המקוה היא בידי שמים, ול"ב בזה לדין ביטול ברוב,[[2]](#footnote-3) ועי' בזכר יצחק ח"ב סימן כ"ז שעמד בנידו"ז, ועי' גם בשיעורי הגר"ש מכות אות ק"צ בזה, ובס' גולות עליות לקמן מ"ד פסקא א' ג' הק', דמ"ט מכשרינן בספק ג' לוגין, למ"ד דמין במינו לא בטל, ועיי"ש מש"כ בזה, ואי נימא דהא דמכשרינן במיעוטו שאוב אינו מדין ביטול ברוב, ניחא, וכ"כ בזכר יצחק שם.[[3]](#footnote-4)

ועי' בתשו' חת"ס או"ח סו"ס ק"מ שכתב בתו"ד, דהא דמכשרינן במיעוטו שאוב, הוא מדינא דרובו ככולו, עיי"ש, ועי' גם בברכ"ש יבמות סימן כ"א ובחו"ש הגרב"ד מקואות סימן א' - ג' שנקט כן,[[4]](#footnote-5) - ומבו' בדבריו שם דנקט דפסולא דשאובין הוא פסול בהמים, ואפ"ה מהני בזה דין רובו ככולו, משום דאי"ז מים שאינם ראויים לטבילה כלל, אלא הן פסולין לעשות מהן מקוה, וע"כ כל דאיכא רוב מקוה ממי גשמים, מהני דין רובו ככולו להכשירו.

ועי' בזכר יצחק ח"א סימן נ"ו וסימן ס"א וח"ב סימן כ"ז שכתב דגם לדעת הסוברים דכולו שאוב דרבנן, מ"מ יש בזה ב' דינים, חדא, דבעינן שתהא עשיית המקוה בידי שמים, ולזה סגי שיעשה רוב המקוה בידי שמים, ועוד, דמים שאובין פסולין לטבילה, ומשום זה ל"מ מים שאובין להשלים לשיעור אף בדאיכא רוב מי גשמים, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

בתשו' הרי"ד סימן א' וסימן ס"ב האריך הרבה, דמדאורייתא אין מים שאובין משלימין לשיעור מ' סאה, ופסול שאובין דרבנן, הוא רק כשנפלו ג' לוגין למקוה חסירה, ואח"כ השלים המקוה במי גשמים, ובכה"ג אין המקוה פסולה אלא מדרבנן, ובסימן ס"ב שם הביא דברי החכם השואל שכתב דאף דפסול שאובין הוא מדאורייתא, מ"מ כל דאיכא רוב מי גשמים, משלימין אף המים השאובין לרוב מדין ביטול ברוב, והרי"ד תמה ע"ז, דאטו אם אכל אדם כזית חסר כ"ש וחלב טהור משלימו יתחייב חטאת וכו', ובכל שיעורי תורה אם יש בו שיעור שלם מתחייב, ואם חסר כ"ש אינו כלום, ואינו מועיל להשלימו בדבר אחר, עכ"ד, ומבו' בדבריו שם דכל דאיכא מ"ס מים כשרים, ונפלו שם מים שאובין יש בזה לדין ביטול ברוב, ומכח זה מכשרינן אף שנתמעטו אח"כ המי גשמים, ורק אם ליכא שיעור מקוה בהכשר, ל"מ זה לבטל את המיעוט, ועי' באבנ"ז או"ח סו"ס תפ"ג שפירש דהוא משום דכל דאין במבטל עצמו כשיעור ואין לו הכשר, ל"מ להכשיר את המתבטל, ועיי"ש שכתב בדעת ש"ר דס"ל דמהני בזה ביטול ברוב, דהוא משום דגם מקוה רביעית כשר למחטין וצנורות, וע"כ שפיר חייל בזה דין ביטול, עיי"ש, ובזכר יצחק ח"ב סימן כ"ז כתב בדעת ש"ר, דהא דמכשרינן בכה"ג אי"ז מדין ביטול ברוב, אלא מדינא דרובו ככולו, ונת' בזה לעיל.

הר"ש בתחילת דבריו הוכיח דכולו שאוב דרבנן, מהא דמכשרינן בתוספתא במקוה שהניחו ריקן ובא ומצאו מלא,[[5]](#footnote-6) ובסו"ד כתב לדחות, דהתם ההכשר הוא משום דחזקת המקואות כשרות, וצ"ע דא"כ מ"ט תני בתוספתא דזה ספק מים שאובין, ומשמע דההכשר הוא מדין ספק מים שאובין, ועמד ע"ז בזכר יצחק סימן נ"ו, עיי"ש, והוכיח כן מהא דלא מכשרינן בצנור המקלח למקוה והמכתשת בצדו, אלא כשיש בו רוב מקוה, והרי דכל שאין רוב מקוה, הוי פסול שאובין מדאורייתא, וע"כ לא מכשרינן בספיקו.

ולדעת הסוברים דכולו שאוב דרבנן, כתב הרשב"א בשער המים שם, דהא דלא מכשרינן בצנור המקלח וכו' אלא כשיש שם רוב מקוה, הוא משום דאיכא מוכיח, כדקתני בהדיא שהפסול מוכיח וכעין ודאי משוי לי', וקמ"ל דאפ"ה אם איכא רוב מים כשרים מכשרינן לי', וכעי"ז כתב הש"ך בסימן ר"א סוס"ק קמ"ד, דמיירי שהפסול מוכיח יותר מהכשר כגון שהמכתשת קרובה יותר להמקוה מהצנור או שהוא בענין שקל יותר לבא מהמכתשת משיבא מהצנור, עכ"ד, וצ"ע דא"כ מ"ט אם איכא רוב מים כשרים מכשרינן לי'.[[6]](#footnote-7)

והריטב"א בב"ב שם כתב לישב, דהתם כיון דיש לפנינו שאוב מוכיח לתלות בו כמו בהכשר, לא רצו חכמים להתיר ספקו עד שיהא שם רוב הכשר במקוה לבטלו ואז סמכו על הספק, ובהמשך דבריו נראה דהוא משום מראית העין, ועד"ז כתב בכס"מ פ"י ממקואות ה"ג, והש"ך שם תמה ע"ז, ועי' בזכר יצחק ח"א סימן נ"ו וסימן ס"א וח"ב סימן כ"ז מש"כ לפרש בזה, ועי' עוד בזה בחזו"א תנינא סימן י' סק"ו.

הר"ש הוכיח עוד דכולו שאוב דאורייתא, מהא דלא מטהרינן בב' מקואות אחד שאוב ואחד כשר וטבל באחד מהן מטומאה חמורה, - והריטב"א בב"ב שם כתב שלא טיהרו ספק מים שאובין כשהפסול עומד ומוכיח לפנינו כמו הכשר מפני מראית העין.

ובאו"ש פ"ד ממקואות ה"ב כתב דאף דשאיבה דרבנן, אין להכשיר בספק אם טבל במקוה שאובה, דמוקמינן לי' בחזקת טומאה, ואף לר"מ דמטהר לעיל בפירקין בספק דרבנן נגד חזקה, מ"מ כל שנטמא בטומאה דאורייתא ומספק"ל אם נטהר אף מדרבנן, לא מטהרינן לי', והוכיח כן מהא דמטמאינן בספק חציצה, אף דמיעוט המקפיד אינו חוצץ אלא מדרבנן, (ובאמת בסד"ט סימן קצ"ט סק"מ עמד ע"ד הרמב"ם דקי"ל כר"מ, מהא דמטמאינן בספק חציצה, עיי"ש), וכל הא דמכשרינן בספק מים שאובין, הוא רק כשהספק אינו על הטובל אלא על המקוה, - וי"ל עוד עד"ז למש"כ בזכר יצחק סימן נ"ו ובחזו"א תנינא סימן י' סק"א דבפסולא דמים שאובין, הוי כספק באב הטומאה דרבנן, דמודה ר"מ דספיקו טמא,[[7]](#footnote-8) ועי' חזו"א שם בסוף דבריו שכתב די"ל דלא טימאו באב הטומאה דרבנן בספק טבילה, אך צ"ע מד' הראב"ד בפ"י ממקואות ה"ו.

הר"ש הוכיח עוד דכולו שאוב דאורייתא, ממה שאמרו בזבחים דבעינן הוייתו ע"י טהרה, ומכח זה יש לפסול בכולו שאוב, ובאמ"ט עמד בזה דמנלי' דדרשא זו דהוי' ע"י טהרה אינה אסמכתא בעלמא, וכ"כ בחזו"א קמא סימן ד' סקי"ב - ובתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ז' כתב לישב, דדינא דהוי' ע"י טהרה הוא רק במעין דבעינן בי' מים חיים, ולא במקוה, ואכמ"ל.

והריטב"א בב"ב שם כתב דקרא דהוי' ע"י טהרה ההוא קרא ה"ק שיהיו ההויות על ידי הטהור לטבול בגופו, לאפוקי דבר שהוא כלי שפסול לטבול בו מה"ת, וצ"ע דלכאו' טבילה בכלים פסולה מדאורייתא אף בכלי שאינו מקב"ט, וצ"ל דאף דלענין מי חטאת פסלינן מכח זה אף כשבאו המים מהדבר המקב"ט, היינו רק במי חטאת דבעינן מעשה מילוי בכלי, וכיון שנעשה המילוי ע"י דבר המקב"ט, ל"ה הוייתו ע"י טהרה, ומשא"כ במקוה שאין בו דין עשי', מתקיים דין הוי' ע"י טהרה, במה שהויית המים עכשיו היא ע"י טהרה, ול"ב שיבואו למקוה ע"י טהרה,[[8]](#footnote-9) ועיקר טעם זה כתב באבנ"ז יו"ד סימן ער"ה סק"ג, - ועי' גם בתשו' הרי"ד סימן א' שהאריך דאין לפסול במקוה שבאו המים לתוכו ע"י דבר המקב"ט, ואכמ"ל, - ועמש"כ עוד בזה בקה"י טהרות סימן נ"ז.

הר"ש כתב עפי"ז, דאפשר דשאיבה שע"י כלי גללים וכו' אינה אלא מדרבנן, כיון דאינם מקב"ט והוי הוייתו ע"י טהרה, וכ"כ האו"ז בסו"ס של"ד והר"ן בב"ב ובשבועות בשם הר"ש, דשאיבה בכלי שאינו מקב"ט אינה אלא מדרבנן, ובנובי"ת יו"ד סימן ק"מ עמד ע"ז, דהר"ש לא כתב כן אלא בלשון אפשר, דע"ז ליכא ראי' לפסול מהא דבעינן הוי' ע"י טהרה, אך שפיר י"ל דאף בכה"ג פסול מדאורייתא, מכח דינא דמה מעין בידי שמים אף מקוה בידי שמים, וכ"ה משמעות ד' כמה מקמאי שהביאו לד' הר"ש דכולו שאוב דאורייתא, וסתימת דבריהם דהוא בכל שאיבה ואף בכלי שאינו מקב"ט, ועי' עוד בזה בדרישה סימן ר"א סק"ד ובלחו"ש סימן ר"א סקט"ז אות ג'.

ובעיקר ד' הר"ש, עי' בקה"י סימן נ"ז סק"ב שעמד, דאף בשאיבה ע"י כלי גללים יש לפסול, משום דהאדם השופך הוא מקב"ט, והו"ל הוייתו ע"י דבר המקב"ט, ועיי"ש מש"כ בזה.

בתוס' הרשב"א בפסחים הוכיח דפסול שאיבה דרבנן, מהא דתנן לקמן פ"ד מ"א דהמניח כלים תחת הצינור אחד כלים גדולים ואחד כלים קטנים אפי' כלי גללים וכו' פוסלין את המקוה, וכתב דקמ"ל דאף בכלים גדולים ובכלים קטנים שמתוך גדלם או קטנם אינם מקב"ט ואף כלי גללים שאינם מקב"ט פוסלין את המקוה, ואם פסול שאיבה הוא מדאורייתא פשיטא דפסלי מקוה, - ולמש"כ הר"ש הכא דיש לפסול בשאובין מכח דינא דהוי' ע"י טהרה, י"ל דזהו דקמ"ל התם, דשאיבה פוסלת אף בכלים שאינם מקב"ט, וכ"ה בפי' הר"ש מכת"י לקמן שם.

ובתוס' הרשב"א שם הוכיח עוד, מהא דמכשרי ב"ה לקמן שם בשוכח, ואי שאיבה דאורייתא משום דבעינן בידי שמים, מ"ט מכשרינן בשוכח, ואטו משום דשכח הוי יותר בידי שמים, - ובדעת הסוברים דשאיבה דאורייתא, צ"ל דכל ששכח ולא הניח הכלי שם לדעת שאיבה, לא חשיב שנעשית השאיבה ע"י האדם, וע"כ חשיב דנעשה המקוה בידי שמים, וכ"ה בראבי"ה סימן תתקפ"ט בתשו' רבינו שמחה, עיי"ש, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו.

הראב"ד בבעה"נ הוכיח דשאובה דרבנן, מהא דמכשרינן בשאובה שהמשיכוה,[[9]](#footnote-10) וכ"ה בד' הרמב"ן והריטב"א בב"ב שם דלדעת הרי"ף דמכשיר בשאובה שהמשיכוה כולה, בע"כ דאף כולו שאוב דרבנן, והריטב"א שם כתב דהמצריכין רבי' והמשכה, הוא משום דס"ל דכולו שאוב דאורייתא, אך הרמב"ן שם כתב דאף לדבריהם י"ל דכולו שאוב דרבנן, וכן מוכח בד' הראב"ד דס"ל דבעינן רבי' והמשכה, ואפ"ה הוכיח מזה דשאובה דרבנן, וצ"ע, - אך בד' הר"ש שכתב לישב למה שאמרו בפסחים דבקרקע טהורין, דהוא משום דא"א בלא המשכה, מבו' דמהני המשכה לפסול שאיבה דאורייתא,[[10]](#footnote-11) וצ"ע דהריטב"א שם הביא לד' הר"ש אלו, וא"כ מ"ט כתב בסו"ד דהמכשירין בשאובה שהמשיכוה כולה, הוא משום דס"ל דאף כולו שאוב דרבנן,[[11]](#footnote-12) וכ"ה מוכח גם לדעת רשב"ם והרי"ד דמדאורייתא אין מים שאובין משלימים לשיעור מ"ס, וא"כ אף אם לא מכשרינן אלא ברבי' והמשכה, בע"כ דמהני המשכה לפסול שאיבה דאורייתא, ובתשו' הרי"ד סימן א' פירש הטעם בזה בשם הריבמ"צ, דכיון דעביד בהו מעשה ששפכן לארץ נפקא להו מתורת שאובין, דמעשה מבטל מידי מעשה, ומבו' דעיקר פסול שאובין, הוא במה שהוחשבו המים ונשאבו בכלי, ושייך לבטל לזה ע"י מעשה.

בתשו' הרי"ד סימן ס"ב כתב החכם השואל, דיש להכשיר מדאורייתא אף ברובו שאוב, דכל שהי' מתחילה רביעית מי גשמים והוי מקוה מדאורייתא למחטין וצנורות, ה"ז מועיל לטהר להשאובין בהשקה, - והרי"ד השיב ע"ז, דאף דרביעית הוי מקוה מדאורייתא למחטין וצנורות, וה"ז מועיל להכשיר להשאובין, היינו רק לגבי טבילת כלים, אך לטבילת אדם ל"מ השקה זו, - ועמש"כ בזה בכ' הגר"ח במכילתין, ובשיעורי הגר"ש מכות אות קפ"ה.

**ספק מים שאובין שטיהרו חכמים,** לעיל מ"ב נחלקו ת"ק ור' יוסי, דלת"ק טמא בטומאה דרבנן שספק אם טבל, ספיקו טהור, ולר' יוסי ספיקו טמא משום דאזלינן בתר חזקה, ובפמ"ג יו"ד סי' ק"י בשפ"ד סק"כ נקט דהא דתנן הכא דספק מים שאובין טיהרו חכמים הוא דלא כר' יוסי, ובמלבושי יו"ט דיני חזקה סו"ס ח' תמה ע"ז, דודאי דהך דינא הוא גם לר' יוסי, כאשר כ"ה הוא משמעות סתימת מתניתין, וכן משמע בל' התוספתא שהביא הר"ש, דר' יוסי גופי' קאמר להא דספק מים שאובין למקוה, ונת' להלן.

ובטעמא דמילתא דמודה בזה ר' יוסי, מצינו כמה דרכים בד' האחרונים, **א** בנובי"ק יו"ד סימן ס"ה כתב דהוא משום דבספק מים שאובין הוי הנידון על המקוה אם הוא כשר או פסול, והו"ל ספק דרבנן ואזלינן לקולא ומכשרינן להמקוה, דד"ז אינו כנגד חזקה, ואחר שהוכשר המקוה, תו ממילא דהטובל בו טהור, וכ"נ במל"מ פ"י ממקואות ה"ו ד"ה וראיתי למרן, וכ"כ החזו"א תנינא סימן י' סק"א.

**ב** בסד"ט סימן קצ"ט סק"מ ד"ה לכן נ"ל כתב, דהוא משום דכיון דעיקר הספק הוא במקוה, ע"כ לא אלימא חזקת הטמא, ודימה ד"ז למש"כ הריטב"א בעירובין ל"ו א' בשם הר"מ ב"ר שניאור דאין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו, וכתב דלפ"ז בב' מקואות ובאחת יש ג' לוגין מים שאובין ואחת כשרה וטבל באחד מהן ואינו יודע באיזה טבל, לא מטהרינן לי', דכיון דהספק נולד על האדם, אמרינן אוקי גברא אחזקתי', (וכ"ה גם לפ"ד הנוב"י הנז').

**ג** בגידו"ט נחל מ"ז כתב, דהוי זה קולא בפנ"ע בפסול מים שאובין, דבספק אית בי' טהרה ודאית, וע"ד דין ספק ערלה.[[12]](#footnote-13)

**ד** בסד"ט שם ד"ה והנה בסס"י הביא מתשו' מהרי"ט יו"ד סימן י"ט, דלא מטהרינן בספק מים שאובין, אלא כשיש להמקוה חזקת כשרות, ועיי"ש שתמה ע"ז, - ובמלבושי יו"ט דיני חזקה סימן ו' כתב דבכל ענין יש לטהר משום חזקת המים שבתחילת ביאתן לעולם לא היו שאובין, - ועמש"כ בזה בזכר יצחק סימן נ"ו וסימן ס"א, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דלא מכשרינן בתוספתא בספק שאיבה, אלא בדאיכא רוב מים כשרים.

במל"מ פ"י ממקואות ה"ו הק', בהא דתנן בידים פ"ב מ"ד דמטמא ר' יוסי במים שספק אם נעשה בהן מלאכה, ומ"ש מספק מים שאובין דמודה ר' יוסי דטהור, ומבו' בדבריו שם דקו' זו היא לפ"מ שפירש שם דטעם הא דמודה ר' יוסי בספק מים שאובין דטהור, הוא משום דהספק הוא על המקוה דלי"ב חזקת איסור, וה"נ במים שספק אם נעשה בהן מלאכה הי' לנו לטהר, אך למש"כ הגידו"ט דהא דמודה ר' יוסי בספק מים שאובין הוא קולא בפנ"ע בספק מים שאובין, ניחא, וכמש"כ הגידו"ט שם, ועמש"כ עוד בזה בסד"ט ובחזו"א שם.[[13]](#footnote-14)

**היו שניהם פחותים ממ"ס ונפל לא' מהם וכו' ספיקו טמא שאין לו במה יתלה,** הר"ש בסו"ד הביא להא דתניא בתוספתא דר' יוסי אומר אומרים לו שלא יטבול בא' מהן, ואם טבל באחד מהן ועשה טהרות טהורות מפני שזה ספק מים שאובין למקוה, וכתב הר"ש לפרש דר' יוסי לטעמי' דמטמא בספק דרבנן נגד חזקה, והא דאם עשה טהרות טהורות, הוא משום דמודה ר' יוסי דבספק לטמא ה"ה טהור, - וצ"ל דאף דמודה ר' יוסי דספק מים שאובין טהור, כ"ז הוא במקום שמצינו לדון על המקוה ולהכשירו מספק, אך הכא דא"א להכשיר את המקוה עצמו, כיון דאין לו במה יתלה והו"ל תרתי דסתרי, אלא באנו להכשיר את הטובל, ה"ז תליא בפלוגתא דרבנן ור' יוסי אם מטהרינן בספק דרבנן נגד חזקה, וכ"ה בחזו"א תנינא סימן י' סק"א וידים סימן ו' סק"א, - ומה"ט אף לדעת רבנן דמטהרי בספק דרבנן נגד חזקה, ואם טבל באחד מן המקואות ה"ה טהור, מ"מ ניחא הא דתנן במשנתינו דב' מקואות שנפל לאחד מהן ספיקו טמא שאין לו במה יתלה, דכיון דלא מצינו להכשיר את המקואות מספק, ע"כ ה"ה אסור לטבול בהן לכתחילה,[[14]](#footnote-15) ומשא"כ בכל ספק מים שאובין דמכשרינן להמקוה עצמו מספק, שרי לטבול בו לכתחילה.

ובמל"מ פ"י ממקואות ה"ו ד"ה ודע שראיתי להר"ש תמה ע"ז, דהיאך יתכן שהאדם יהי' טמא והטהרות יהיו טהורות, וכל מה שאמר ר' יוסי דספק לטמא טהור, הוא בספק נגע, אך בודאי נגע והאדם הוא טמא ודאי, היאך יתכן שהטהרות יהיו טהורות, וכן הק' הנובי"ק יו"ד סימן ס"ה, אך בד' התוס' בעירובין ל"ו א' ד"ה במקוה, מבו' כד' הר"ש, דאף בספק על הטבילה דמטמא ר' יוסי, מ"מ הטהרות שנגע בהן טהורות.

ועיי"ש בנוב"י שכתב, דלעולם עיקר הטהרה בזה הוא מכח דינא דספק מים שאובין, דמודה בזה ר' יוסי, ואך דלכתחילה אין לו לטבול, משום דהו"ל תרתי דסתרי, אך כל שטבל באחד מהן, ואין לנו לדון אלא על מקוה זה, יש לטהר אף לדעת ר' יוסי, - וכתב לפ"ז, דאף אם עדיין לא עשה טהרות, מ"מ אם כבר טבל, מודה ר' יוסי דהוא טהור, וכאשר כ"ה מבו' בשו"ע סימן ר"א סעיף ע"ג ובש"ך שם ס"ק קמ"ח, ועיי"ש שכתב, דאין לומר דטעמא דהשו"ע הוא משום דקי"ל כר"מ דספק דרבנן לקולא אף כנגד חזקה, שהרי הש"ך בכללי ס"ס הכריע דקי"ל כדעת ר' יוסי דלא מטהרי' בספק דרבנן במקום חזקת טומאה,[[15]](#footnote-16) ועמש"כ ע"ז בחזו"א תנינא סימן י' סק"ד וידים ריש סימן ו'.

הרמב"ם בפי"ד משאה"ט ה"ב כתב, דאף דספק מים שאובין טהור, מ"מ אין מורין לו לטבול במקוה זה ולעשות טהרות לכתחילה,[[16]](#footnote-17) ואם טבל ועשה טהרותיו טהורות, אך בשו"ע סימן ר"א סעיף ס"ז כתב בסתמא דה"ז כשר, ולא הביא לדינא דהרמב"ם דאין מורין לו לטבול, ועי' בגל' הגרע"א שם שרמז להעיר בזה, אך העירוני, דגם הרמב"ם בפ"י ממקואות כתב בסתמא דה"ז כשר ולא כתב דאין מורין לו לטבול, ורק בהל' שאה"ט כתב להך דינא, וצ"ע, - וצ"ל דהשו"ע לטעמי' דס"ל שם סע"ג דאף בב' מקואות וכו' שאין לו במה יתלה, אף דלכתחילה לא יטבול, מ"מ בדיעבד עלתה לו טבילה, ונת' לעיל, ולפ"ז בע"כ דבמקוה אחת דתנן במתניתין דספיקו טהור שרי אף לטבול לכתחילה, אך למש"נ להלן מד' המל"מ, אין להוכיח מזה, ועי' בחזו"א תנינא סימן י' סוסק"ב שרמז לזה,[[17]](#footnote-18) ועי' בדבריו בידים סימן ו' סק"ב.

בשו"ע סימן ר"א סעיף ס"ח הביא לדינא דמשנתינו דהיו שניהם פחותים ממ"ס ונפלו לאחד מהן וכו' כל אחד משניהם פסול שאין לו במה יתלה, ושם סעיף ע"ג כתב, דב' מקואות שאין בהם מ"ס ונפלו ג' לוגין לתוך א' מהם ואין ידוע וכו' ואח"כ ירדו גשמים ונתמלאו, לא יטבול בשום אחד מהם לכתחילה, וצ"ע דמ"ט בסעיף ס"ח כתב בסתמא דכל א' משניהם פסול, ולא כתב דהיינו רק דינא דלכתחילה דלא יטבול בו, ובנובי"ק יו"ד ריש סימן ס"ה כתב, דהדבר פשוט דהוא חד דינא ממש, וכ"כ בחזו"א תנינא סימן י' סוסק"ב.

אך בד' המל"מ פ"י ממקואות ה"ו סוד"ה ודע שראיתי להר"ש מבו' דהדין חלוק, דכל מש"כ בסע"ג דהוא רק דינא דלכתחילה, הוא כשירדו אח"כ גשמים לשניהם ונתמלאו, דאיכא מ"ס מי גשמים, והספק הוא אם נפסל המקוה בפסולא דג' לוגין, אך בסעיף ס"ח איירי שאחד מהמקואות הושלם למ"ס ע"י מים שאובין, ובכה"ג לא הקילו בספיקו אף בדיעבד, וכ"כ בגלות עליות, וניחא לפ"ז מש"כ השו"ע לדין זה ב' פעמים, דבאמת ב' דינים חלוקים הם, - ולפי דבריהם ניחא הא דתנן במשנתינו בסתמא דספיקו טמא, ולא תני דאם טבל ה"ה טהור, אך בעיקר הדבר צ"ע, דבלישנא דמתניתין וביותר בל' השו"ע מבו' דאיירי בפסולא דג' לוגין, ואם איירי בכה"ג שאחד מהמקואות הושלם למ"ס ע"י מים שאובין, הרי אי"ז ענין לפסולא דג' לוגין.

?בש"ך סימן ר"א ס"ק קמ"א וס"ק קמ"ו, כתב בספק נפלו ג"ל מים שאובין, דאם אין במקוה רוב כשרים, הו"ל ספק דאורייתא, וצ"ע, דהרי איירי שלא נפלו אלא ג' לוגין שאובין, וא"כ ודאי איירי שנתמלא אח"כ מי גשמים, והוי הרוב כשרים, ומ"ט בעינן דבשעת הנפילה יהיו רוב כשרים, - ולכאו' זה מתפרש כד' ר"ת דס"ל בתחילה ה"ז פסול מדאורייתא, וס"ל להש"ך כד' ההג"א דכל דליכא רוב כשרים חשיב כבתחילה, - אך זה זה שלא כד' המהרי"ק דלא חיישינן להך דינא דר"ת, - ויל"ע בזה בגידו"ט גבא סקפ"א?.

?העירוני לד' הפמ"ג באש"א סימן תצ"ד דבדבר שאין לו עיקר מה"ת מקילינן אף בבאו לישאל בב"א, ועפי"ז יש לדון בדינא דהכא, ודו"ק.

ב' אייר ע"ו

דף מס' 2

**פ"ב מ"ד** **- ר"א אומר רביעית מים שאובין בתחילה פוסלת את המקוה וג' לוגין על פני המים,** בטעמא דר"א מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בספר הישר לר"ת סימן תרע"א כתב דהוא משום דהא דמים שאובין בתחילה פוסלין את המקוה הוא מהלכה למשה מסיני, וכשיש שם מים קצת אינם פוסלין אלא מדרבנן, והובאו דבריו בד' הרמב"ן בב"ב ס"ו ב' והרא"ש בהל' מקואות סימן א' והרי"ד בתשו' סימן א' אות ה', - ומשמעות דבריו, דגם לדעת ר"א עיקר ההלמ"מ היא דג' לוגין שנפלו בתחילה פוסלין את המקוה, והחמירו חכמים דאף רביעית פוסלת, ולא החמירו בכך אלא בתחילה דאם נפלו שם ג' לוגין ה"ה פוסלין מדאורייתא, אך בסוף דאין הפסול אלא מדרבנן, לא החמירו לפסול אלא בג' לוגין, וכ"כ בלחו"ש סימן ר"א סקט"ז אות ב'.[[18]](#footnote-19)

**ב** התוס' בב"ב ס"ו ב' כתבו דהוא משום דרביעית הוא שיעור טבילה למחטין וצינורות, וכבר יש שם פסול מקוה עליהן, והרמב"ן שם הוסיף לפרש, דבתחילה הואיל ונקרא עליו שם פסול אינו בטל, ואפי' רביעית דבר חשוב וראוי הוא וע"כ אינו בטל, אבל על פני המים לאו מקוה הוא ובטל.

**ג** הרמב"ן בע"ז ע"ג א' דימה דין זה להא דמפלגינן התם לענין יין נסך בין היכא דנפל התירא לגו איסורא להיכא דנפל איסורא לגו התירא, וכ"כ הרשב"א שם, והר"ן שם הוסיף לפרש דהוא משום שאותו דבר שעומד במקומו חשוב יותר מן הבא עליו.[[19]](#footnote-20)

במשנתינו לא נתפרש להדיא מהו דחשיב בתחילה, ומהו דחשיב על פני המים, ולכאו' הדבר תלוי בפלוגתת הראשונים בטעמא דר"א, דלמש"כ התוס' ודעימייהו דהוא משום דרביעית הוא שיעור טבילה למחטין וצינורות וכבר יש שם פסול עליהן, ופירש הרמב"ן דמה"ט אי"ז בטל, לכאו' כל שאין שם רביעית מי גשמים, חשיב כבתחילה.[[20]](#footnote-21)

ולמש"כ הראשונים בע"ז דהוא משום דבנפל התירא לגו איסורא אין האיסור בטל, לכאו' כל שכבר יש שם מי גשמים המרובין על המים השאובין שנפלו שם, חשיב כעל פני המים, דכה"ג הו"ל כאיסורא לגו התירא, כיון דיש בהמי גשמים שבמקוה כדי לבטל את המים השאובין, אך כל שאינם מרובין על המים השאובין שנפלו שם, חשיב כבתחילה.

ולמש"כ ר"ת דהוא משום דבתחילה פוסלים מים שאובין את המקוה מדאורייתא, יש להסתפק בשיעור בתחילה, ובל' ר"ת בספר הישר שם משמע, דכל שכבר יש שם קצת מים, אי"ז בכלל בתחילה, - והמהרי"ק בשורש נ"ו כתב דלדעת ר"ת הא דג' לוגין בתחילה פוסלין את המקוה מדאורייתא, היינו כשקדמו הג' לוגין למקוה בטרם רבו עליהם מי הגשמים, עיי"ש, ולכאו' לפ"ז שיעור בתחילה, היינו דליכא טפי מג' לוגין מים שאובין, אך י"ל דהגם דג' לוגין פוסלין מדאורייתא אם לא רבו עליהן מי גשמים, מ"מ מה שהחמירו חכמים דרביעית פוסלת, הוא אם לא רבו עלי' מי גשמים, דכלפי רביעית, לא חשיב כבתחילה, אלא כשלא רבו עלי' מי גשמים, וצ"ע, - ולמש"כ בהג"א בפ' המוכר את הבית סימן ט' דכל שנפלו ג' לוגין קודם שיהיו רוב מים כשרים, ה"ז פוסל את המקוה מדאורייתא, הרי דלדעת ר"א כל שנפלה רביעית למקוה קודם שיש בה רוב מים כשרים, הו"ל כנפל בתחילה דהוא פוסל את המקוה,[[21]](#footnote-22) ועי' בלחו"ש סימן ר"א סקט"ז אות ב' שעמד בביאור הדעות בזה.

ויש להוסיף בזה, דלפ"מ שפירש הר"ש למתניתין דלקמן מ"ז, מבו' להדיא במשנתינו, דכל שיש מעט מים בבור קודם שנפלו השאובין, אי"ז בכלל בתחילה, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בחי' הגר"א שם

ולפ"ד הגר"א שם מבו' עוד, דהא דבתחילה חמיר טפי, אי"ז משום דליכא ביטול על המים השאובין, אלא הוא משום דכל דתחילת ההקואה הוא משאובין חמיר טפי, וזהו שכתב הגר"א שם דר"א ס"ל דאף דשאיבה שלא לדעת אינה פוסלת, מ"מ בעינן שיהא תחילת המקוה ממי גשמים, ולדעתו ל"ב שיהא במי גשמים שבתחילה רוב כנגד המים השאובין שנפלו, דבגונא דהגר"א שם אין בהן רוב, אלא סגי במה שיש מעט מים,[[22]](#footnote-23) אף שנפלו אח"כ מים שאובין רבים.

בחזו"א ליקוטים סימן ה' סק"א נקט דהא דתנן לקמן ספ"ג דאין ג' לוגין פוסלין את המקוה אלא כשנפלו מכלי א' או מב' וג' כלים, אך אם נפלו מד' כלים אין מצטרפין, וכן אין מצטרפין אלא כשהתחיל השני עד שלא פסק הראשון, הוא אף בג' לוגין שנפלו מתחילה, - אך בסימן ז' סק"א נסתפק בזה, די"ל דכל הא דאין פוסלין בכה"ג, הוא רק בג' לוגין שע"פ המים, משום דהשאובין בטלים כל שאין שם שיעור לפסול, אבל במקוה ריקן, כיון דהשתא איכא ג' לוגין כשרין, שפיר מיקרי ג' לוגין אף שבאו למקוה בזאח"ז, וכן נקט החזו"א בתנינא סימן ד' סק"ט, אך כתב דל' הרמב"ם בפ"ה ממקואות ה"א משמע דהא דמד' כלים אינו פוסל, הוא אף כשנפלו מתחילה, וכתב דכ"ה משמעות משנתינו דתני דבין בתחילה ובין בסוף שיעורו ג' לוגין, ובפ"ג תנן דמכלי א' וכו', ומדלא פירשו לחלק ש"מ שאין חילוק.

ובמאורות הגר"א לקמן פ"ג מ"ד כתב דהא דתנן התם דאם נתכוין לרבות אפי' קורטוב בכל השנה מצטרף לג' לוגין, הוא משום דכל דניח"ל באותו כ"ש אינו בטל, ומבו' דהא דאין מצטרפין מד' כלים, הוא משום דה"ז בטל, ולפ"ז הדין נותן דבג' לוגין בתחילה, בכל ענין ה"ה פוסלין את המקוה, - אך בד' המהרי"ק סוף שורש נ"ו נראה להדיא דאף בג' לוגין שנפלו בתחילה, בעינן שיתחיל השני עד שלא פסק הראשון, עייש"ה, וכן משמע קצת בד' הש"ך בסימן ר"א סקמ"ד, עיי"ש.

והנה בשטמ"ק בתמורה י"ב ב' בהשמטות אות ל"ח כתב דהא דכשנפלו הג' לוגין מד' כלים אין פוסלין את המקוה, הוא משום דפסול שאיבה דרבנן והם אמרו והם אמרו, עכ"ד, ולטעם זה נמצא, דלדעת ר"ת דג' לוגין שאובין בתחילה פוסלין את המקוה מדאורייתא, ה"ה פוסלין בכל ענין.

הר"ש הביא מתוספתא דגיסטרא המשוקעת בקרקע הבור וירדו גשמים ונתמלאת הרי אלו פסולין מפני שהן גדורין ע"ג כלים, ור"א מכשיר שאין המים פוסלין את המקוה עד שיפלו לתוכו, ופירש הר"ש דטעמא דרבנן הוא משום דכל המים גדורין ומוחזקין מחמת הגיסטרא שהיא כלי, וע"כ חשיבי לה רבנן כשאוב,[[23]](#footnote-24) ועד"ז מצינו לקמן פ"ו מ"י בדין האביק שבמרחץ, והר"ש שם דימה דין זה לדינא דגיסטרא, עיי"ש, וטעמא דר"א דמכשיר, הוא משום דבשעת נפילתן למקוה לא היו שאובין.

והנה בפשוטו משמע דאיירי דהמקוה כולה נעשית כן, וכדתניא דירדו גשמים ונתמלאת, ולפ"ז צ"ע טעמא דר"א, דאף דבשעת נפילתן למקוה לא היו שאובין, מ"מ כיון דעכשיו הן שאובין, מ"ט המקוה כשרה, ובביאור הגר"א לתוספתא כתב דר"א ס"ל דכך נאמרה ההלכה, דאין שאובין פסולין כשנעשו שאובין במקוה עצמה, - וי"ל דהיינו, דפסולא דשאובין הוא רק כשנעשית המקוה ע"י שאובין, דבעינן שתהא עשייתו בידי שמים, ושתהא עשייתו ע"י טהרה, אך כל שבשעת נפילתן למקוה לא היו שאובין, ה"ה כשרין, דהרי עשיית מקוה זו הויא בידי שמים והויא ע"י טהרה.

אך מד' הר"ש שהביא להך פלוגתא במשנתינו, משמע דמפרש דפלוגתת ת"ק ור"א היא בדינא דג' לוגין פוסלין את המקוה, והיינו דאיירי כשאח"כ הסיר את הגיסטרא ונוספו עליהן עוד מ"ס מי גשמים, והפסול בזה הוא מכח דינא דג' לוגין בתחילה פוסלין את המקוה,[[24]](#footnote-25) ולפ"ז מבו' היטב טעמא דר"א דמכשיר, משום דפסולא דג' לוגין שנפלו למקוה, דהוא מכח הנפילה, הוא דוקא כשבשעת נפילתן היו שאובין, אך כל שבשעת נפילתן לא היו שאובין, אין פוסלין את המקוה, - וכ"ה מבו' בד' הר"ש לקמן פ"ו מי"א שכתב בהא דתנן התם דר"א אומר וכו' שלא אמרו אלא ג' לוגין שנפלו, דר"א לטעמי' דמכשר הכא, עיי"ש, ונראה מזה להדיא דדינא דר"א דהכא הוא דין מסוים בפסולא דג' לוגין, אך אכתי צ"ב מה שדימה הר"ש זל"ז, ועמד ע"ז בחזו"א קמא סימן ג' סק"ו, ואכ"מ.

**פ"ב מ"ה** **- מקוה שיש בו ג' גומות וכו' אם ידוע שנפל לתוכו מ"ס כשרים וכו',** האו"ז בסימן של"ד והרא"ש בסימן א' ובפ' מרובה סימן ג' כתבו דמשמע דדוקא ידוע הא מספק פסול, מדלא קתני אם ידוע שלא נפלו ארבעים סאה עד שלא הגיע לגומא השלישית פסול ואם לאו כשר והוכיחו מזה דפסול שאיבה הוא מדאורייתא.

ובזכר יצחק סימן נ"ו הק', דהרי הכא אין הפסול אלא מדרבנן מכח פסולא דג' לוגין,[[25]](#footnote-26) ועיי"ש שכתב דמכוון הרא"ש הוא לדעת ר"ת דכל שהיו בתחילה ג' לוגין, פסול כל המקוה מדאורייתא, וכבר כתב כן בלחו"ש סימן ר"א סקט"ז אות ב', וכ"כ החזו"א קמא סימן ד' סקי"ב, ועיי"ש שהניח לזה בצ"ע, והיינו משום דהוא סתום מאד בד' הרא"ש, אך בד' האו"ז שם הוא מתישב טפי, עיי"ש, - ועי' בחי' דברי חיים, שכתב לפרש ד' הרא"ש בע"א, דכיון דעיקר פסול שאובין מדאורייתא, ע"כ אף בכה"ג דאי"ז אלא מדרבנן, החמירו בספיקו, כיון דיש לו עיקר מה"ת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"נ להלן פ"ד מ"ה להוכיח כדבריו ממתניתין דהתם.

ונתחדש לפ"ז, דהכא חשיב כג' לוגין שנפלו בתחילה, ואף דלא נתערבו הג' לוגין יחד, אלא אחר שרבו עליהן מי גשמים, מ"מ כיון דבהמקוה שנעשה לבסוף שהוא כולל את ג' הגומות, נפלו ג' לוגין אלו תחילה, יש בזה לפסולא דג' לוגין בתחילה, וזה ניחא טפי למש"כ בחזו"א קמא סימן ב' סק"א לפרש טעם הא דהכא פוסלין הג"ל, דהוא משום דחשבינן לג' הגומות כמקוה א', עיי"ש, וצ"ע.[[26]](#footnote-27)

בתוי"ט כתב, דלדעת ש"ר דכולו שאוב דרבנן, הרי דאף אם הדבר ספק אם נפלו לתוכו מ' סאה עד שלא הגיע לגומא הג', ה"ז כשר, ועיי"ש במש"כ לישב לדעתם ללישנא דמתניתין, ועי' בחי' הגר"א שדחה לדבריו, ותמה ע"ד הכס"מ בפ"ה ממקואות ה"ד שהביא לד' הרא"ש על ד' הרמב"ם, והרי לדעת הרמב"ם דכולו שאוב דרבנן, יש להכשיר אף בספק, עכ"ד.

**עד שלא הגיע לגומא הג' כשר, ואם לאו פסול,** בחזו"א קמא סימן ב' סק"א כתב דאיירי מתניתין אפי' אם הגומא העליונה עמוקה ומחזקת סאה, וכשמתערבין כל המימות יחד כבר יש מ' סאה מי גשמים יחד, והיינו משום דכשצירוף מ"ס וצירוף ג' לוגין באין יחד פסול, דבעינן שיוקדם צירוף מ"ס את צירוף השאובין, ועיי"ש שהוכיח כן, דמתניתין סתמא קתני, וכיון דגומא א' וב' במחזיקין הרבה איירי, גם הג' סתמא בהכי איירי, ואפ"ה קתני דבעינן שיפול מ"ס עד שלא יגיעו לגומא הג', וכ"כ בתנינא סימן ד' סוסק"ו, - אך למש"נ לעיל מד' הרא"ש דהכא חשיב דהמים השאובין נפלו תחילה, י"ל דע"כ הוא דבעינן שיהא מ"ס קודם שהגיע לגומא הג', דאם ליכא מ"ס אלא כשהגיע לגומא הג', ונמצא דכל הג' גומות הוו בכלל המקוה, חשיב כנפלו הג' לוגין בתחילה, וע"כ ה"ז פסול.[[27]](#footnote-28)

אמנם הנה בעיקר ד' החזו"א, הנה דבריו מיוסדים על מה שנקט דעיקר מילוי המ' סאה הוא בתוך הגומות, וזהו שכתב דכיון דגומא א' וב' במחזיקין הרבה איירי, גם הג' איירי בהכי, אך הנה ממש"כ הראשונים לפרש בטעמא דר"ש, דהוא משום דהמים השאובין שבגומות הוו כמקוה פסול בצד מקוה כשר, מבו' דמילוי המ' סאה הוא בחלל המקוה עצמו ולא בגומות, ואיירי בגומות המחזיקות לוג, וזה כמו שפירש הרא"ש דאיירי במקוה שהוא במדרון, ולפ"ז שפיר קתני דאם ידוע שנפלו לתוכו מ"ס עד שלא הגיע לגומא הג', ואתא לאפוקי היכא שנפלו לתוכו מ"ס אחר שהגיע לגומא הג', ולא נתפרש הדין היכא דהוי זה בב"א, דא"א לצמצם, ואין ללמוד מזה לפסול כשנפלו הג' לוגין והמ' סאה בב"א.

ובאמת דכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, דהא דפסלינן הכא הוא בגונא דכשנתערבו ג' הגומות הציפו אותן מים כשרים פחות ממ' סאה, מפני שנתערבו ג' לוגין שאובין עם פחות ממ"ס כשרים, עכ"ד, וזה דלא כמש"כ החזו"א דאיירי אף בגונא דכשנתערבו הגומות הציפו אותם מים כשרים מ' סאה, אך אין לדקדק מד' הרמב"ם להכשיר היכא שנפלו ג' לוגין ומ' סאה בב"א, די"ל דמש"כ דהפסול הוא כשהציפו אותן מים כשרים פחות ממ"ס, הוא לאפוקי היכא שהי' בהם מ"ס קודם שהציפו את הגומות, (ולא איירי בגונא דהוי זה בב"א, דא"א לצמצם, וכנ"ל).[[28]](#footnote-29)

באבנ"ז סימן רפ"ז תמה בדינא דמשנתינו, דמ"ש מהא דתנן לקמן פ"ג מ"א דב' מקואות שאין בהן מ"ס ונפלו לזה לוג ומחצה ולזה לוג ומחצה ונתערבו כשרים, מפני שלא נקרא עליהן שם פסול, וזה לפ"מ שפירש בתחילה לדינא דהתם, דהוא משום דהוי כנפלו הג' לוגין זאח"ז בהפסקה, ועיי"ש מש"כ בזה,[[29]](#footnote-30) ועי' גם בתפא"י לקמן שם בבועז סק"א שעמד בזה, - ובחזו"א קמא סימן ב' סק"א וסק"ב כתב לישב, דהא דהכא פסלינן לת"ק, הוא משום דאין הגומא מחזקת מ"ס אלא בצירוף כולן, וע"כ חשיבי כולם כמקוה א', ומשא"כ התם דכל אחד הי' בתחילה בפנ"ע ול"ה להם היכולת להצטרף יחד, ועכשו ניטלה המחיצה ביניהן, כו"ע מודו לר"ש דמכשר הכא,[[30]](#footnote-31) ועיי"ש מש"כ לפרש בטעמא דר"ש, ונת' להלן, וכ"כ בתנינא סימן ד' סק"ט, ועמש"נ להלן דכ"ה מבו' בד' הגר"א במשנתינו.

בתשו' חת"ס יו"ד סו"ס רט"ז, הביא להקשות בהא דפסלינן הכא, דמ"ש מג' לוגין מים שאובין שפסק אחד עד שלא התחיל השני שאינם פוסלין, ועיי"ש שכתב לישב, דהגומא הגדולה שהיא המקוה שבתוכו הג' גממיות היא המחברם ועושה אותם כלי א', והו"ל ככלי א' שיש בתוכו ג' תוכות העשויות לקבלה ושפך ממנו למקוה, דאין משגיחין אם פסק תוך א' קודם שהתחיל השני, כיון שהוא כלי א', (וזה לדעת הראב"ד בשער המים סימן ג', דבכלי א' אף אם פסק וכו' פסול), עכ"ד.

ובחזו"א תנינא סימן ד' סק"ט עמד ע"ד החת"ס, דהכא הרי מתחילה נפלו הג' לוגין בלא הפסק, ואף שהן מתחלקין שם לג' גומות, הרי מ"מ הו"ל חד מקוה, והרי קדמו לה ג' לוגין, עכ"ד, אך בד' החת"ס מבו' שנקט דחשבינן דנפילת הג' לוגין למקוה, הוא כשנתערבו בהן המי גשמים, וזהו דקשיא לי' דהו"ל כפסק הראשון עד שלא התחיל השני, ולמש"נ לעיל מד' הרא"ש דהכא חשיב כג' לוגין בתחילה, מוכח דחשבינן דנפילת הג' לוגין הוא כשנפלו בתחילה, ודלא כמש"כ החת"ס, וצ"ע.

**ור"ש מכשיר מפני שהוא כמקוה סמוך למקוה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעמא דר"ש הוא משום שהוא חושב את המים שבגומא מובדל מן המקוה, וכאילו הן מקוה כשר סמוך למקוה פסול, וכ"כ הר"ש, והרא"ש הוסיף לפרש דכיון שהן עומדין בפנ"ע ולא כמעורבין, לא קרינן בהו ג' לוגין שנפלו, ומש"כ בתוס' חדשים דהר"ש והרא"ש פליגי אם המים שבגומא נכשרים בהשקה, צ"ע, דלכאו' כ"ז שאין במי הגשמים מ' סאה, אינם מכשירין את השאובין, ואחר שיש בהן מ' סאה, ודאי דהן מכשירין את השאובין בהשקה.

ובחי' ובמאורות הגר"א פירש דטעמא דר"ש הוא משום דס"ל דכל גומא כאילו עומד לעצמו, ואין פוסל את חברתה, ואחר שנפל מ"ס כשר כולו, ועיי"ש שדימה ד"ז לדינא דלקמן פ"ג מ"א, וזה מתפרש כמש"כ החזו"א קמא סימן ב' סק"א, דר"ש ס"ל דכל גומא חשיבא כמקוה בפנ"ע, וע"כ כבר בטל כל לוג קודם שנתערבו כל ג' הלוגין,[[31]](#footnote-32) ועיי"ש בחזו"א שכתב עוד ב' טעמים להכשיר בכה"ג.

ונפ"מ בין דרכים אלו, דלמש"כ הראשונים דטעמא דר"ש הוא משום דהמים שבגומא מובדלין מן המקוה, הרי דמכשיר ר"ש אף בשהיו ג' הלוגין בגומא אחת,[[32]](#footnote-33) אך למש"כ הגר"א דטעמא דר"ש הוא משום דכל גומא כאילו עומד לעצמו, לא מכשר ר"ש, אלא כשהיו ג' הלוגין בג' גומות, וכ"ה בחזו"א שם דאם היו בגומא העליונה ג' לוגין, ה"ז פסול.

ד' אייר ע"ו

דף מס' 3

**פ"ב מ"ו** **- הי' תולש ומשכו ממנו ג' לוגין פסול,** הרמב"ם והר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דכשתלש את הטיט מן המים חשיבי המים שבטיט שאובין, וע"כ אם משכו ממנו ג' לוגין פסול, ונתחדש לפ"ז, דאף דאי"ז שאיבה בכלי, מ"מ חשבינן להמים שבתוכו כשאובין, ונת' הטעם בזה להלן.

אך הרשב"א בשער המים שער ה' נחלק ע"ז וכתב דכיון דאין לטיט בית קיבול, אינו עושה את המים לשאובין, והא דפסלינן בשמשכו ממנו ג' לוגין, הוא משום דכל שבאו המים למקוה מתוך מה שנתון ביד אדם, אפי' מדבר שאינו כלי פסול, דמקוה דומיא דמעין בעינן, מה מעין שלא על ידי אדם אף מקוה שלא ע"י אדם, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ד בתחילת דבריו, ובעיקר הך דינא דמקוה הנעשה בידי אדם נת' להלן באורך דעות הראשונים בזה.

והרשב"א שם כתב לפ"ז, דהא דפסלינן כשהי' תולש ומשכו ממנו ג' לוגין, היינו כשמשכו ממנו ג' לוגין בעוד שהי' תולש, אך אם הניחו בצד המקוה ואח"כ משכו ממנו ג' לוגין לא פסל, ועיי"ש שכתב דזה שלא כפי' הר"ש, - ובד' המאירי לקמן ספ"ז מבו' דמכוון הדברים הוא, דלפ"ד הרשב"א אף ברישא איירי כשנתלש הטיט מן המים, ואלא דברישא איירי כשהניח את הטיט בצדדים ואח"כ משכו ממנו ג' לוגין, וע"כ הוא כשר משום דלא באו המים ממה שבידו למקוה, ובסיפא איירי כשמשכו המים בעודו תולש, ובאו המים ממה שבידו למקוה, וע"כ ה"ז פוסל,[[33]](#footnote-34) ומש"כ הרשב"א דכשהניחו ומשכו ממנו ג' לוגין כשר משום המשכה, (אף דלדידי' א"צ לזה, אלא יש להכשיר משום דלא באו המים ממה שבידו למקוה), הוא להוכיח דבע"כ לא איירי בכה"ג, שהרי בכה"ג בדין דלא יפסול משום דהו"ל כהמשכה,[[34]](#footnote-35) אך בד' הר"ש מבו' דהא דמכשרינן ברישא הוא משום דלא נתלש הטיט מן המים, ולפ"ז איירי רישא וסיפא, כשהניח את הטיט בצדדים ונמשכו ממנו המים,[[35]](#footnote-36) אלא דברישא שלא תלשו מן המים, אין המים שבתוכו שאובין, ובסיפא שתלשו מן המים הוו המים שבתוכו שאובין, ולפ"ז הרי בע"כ דהפסול הוא משום דחשבינן להמים כשאובין, דאל"כ מ"ט פסלינן בסיפא, הרי לא באו המים ממה שבידו למקוה.[[36]](#footnote-37)

הראב"ד שם במהדו"ב מסיק דפסולא דמקוה הנעשה ע"י אדם, הוא רק ברובו, וכל שנעשה רובו בידי שמים ה"ה כשר, וכתב לפרש למשנתינו, דאיירי בשאובין בכלי, וע"כ הוו במים שבתוכו שאובין ופוסלין בג' לוגין, וכתב דקמ"ל דאף שלא באו המים מן הכלי למקוה פוסלין אותו, ולא חשבינן להו כנמשכין דרך קרקע למקוה דכשרים.

בטעמא דהרמב"ם והר"ש והרא"ש דחשבינן להמים שבטיט כשאובין אף דאי"ז שאיבה בכלי, ול"ד לכלי נקוב דאין המים שבתוכו שאובין, י"ל כמש"כ בחזו"א קמא סימן ו' סק"א דהוא משום דהטיט מחזיק את המים, ומה"ט גם מים שבספוג ושבכסות ובסגוס הוו שאובין, ול"ד לכלי נקוב שאינו מחזיק את המים.

אך הנה הרא"ש בסימן ב' כתב דהא דג"ל שאובין פוסלין את המקוה ל"ב שיהיו שאובין בכלי שיש בו בית קיבול, אלא אפי' נבלעו בכסות וסחטן לתוך המקוה ה"ז פסול, ופירש בזה לדינא דמשנתינו דמסנק את הטיט, וגם להא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ט דאם זילף בידיו וברגליו ג"ל למקוה פסול, - ולכאו' מהא דפסלינן בזילף בידיו וברגליו, מבו' דהפסול בזה הוא משום שנעשה המקוה ע"י אדם, דהתם לא נשאבו המים כלל בדבר המחזיקן, ומה"ט הוא דפסלינן במסנק את הטיט, וצ"ע דא"כ מ"ט פסלינן אף כשהניח את הטיט בצדדים ונמשכו ממנו המים, כמש"כ הרא"ש במשנתינו, וכ"ה גם בתו"ד הרא"ש שם, אך י"ל דס"ל דאף בכה"ג חשיב שבאו המים מידו למקוה, וכמש"נ לעיל בהערה מד' הרשב"א בשער המים הקצר.

ושמא לדעת הרא"ש אין הפסול בזה משום שבאו המים מידו למקוה, וכמש"כ הראב"ד והרשב"א, אלא הוא משום דכל הא דכלי נקוב אינו פוסל את המקוה, הוא כשבאו המים לשם מאליהם, אך כל שתלש האדם עצמו את המים, אף אם לא נשאבו בכלי כלל, הו"ל כשאובין, וכ"ה משמעות ל' הרא"ש שם דחשיבי המים כשאובין, עיי"ש,[[37]](#footnote-38) וכן נקט בתשו' גינת ורדים יו"ד כלל ד' סימן ד' ד"ה וטעם האוסרים, דהפסול בתפיסת יד אדם, הוא פסול בהמים עצמם דחשובין כשאובין, וכל שתלש את המים בכלי מנוקב, הו"ל כשאובין, אך כל שבאו המים לשם מאליהם, אך אם אח"כ מילא בהם הוא את המקוה, ה"ה כשר, דליכא פסול כלל במה שבאו המים מידו למקוה, עיי"ש, וצ"ע.[[38]](#footnote-39)

**ר"ש מכשיר מפני שלא נתכוין לשאוב,** הראבי"ה בסימן תתקפ"ט כתב דהלכתא כר"ש, כדתנן לקמן רפ"ד במניח כלים תחת הצינור, דכל דליכא כונה לשאיבה, ל"ה שאובין, והובאו דבריו באו"ז סימן של"ו, - ולדבריו בזה הוא שנחלקו ת"ק ור"ש, דת"ק ס"ל דפסול שאובין הוא אף בדליכא כונת האדם לשאיבה, ור"ש ס"ל דלא חשיבי כשאובין אלא בדנתכוין האדם לשאיבתם.

ובתשו' רבינו שמחה שם השיב דודאי מודה ת"ק לדינא דהתם, דכל דליכא כונה לשאיבה ל"ה שאובין, ושאני התם דליכא תפיסת יד אדם בשאיבתם, ופסול מקוה תלוי בתפיסת יד אדם, עכ"ד, והאו"ז שם הסכים לדבריו, ולכאו' היינו, דהא דהתם בעינן כונה לשאיבה, הוא משום דעיקר פסול שאובין הוא ע"י דאית בהו תפיסת יד אדם, דחשיב דהאדם שאבם בכלי, וע"כ לא חשיבי שאובין אלא בשהניח האדם הכלים לקבל המים, דעי"ז חשיב דנשאבו ע"י אדם, ומשא"כ הכא דהאדם שואב בידים, ל"ב כלל שיהא דעתו לשאיבה זו, - והא דמכשיר ר"ש אף בכה"ג, לכאו' הוא משום דס"ל דאף כשהאדם שואב בידיו, לא חשיב כתפיסת יד אדם, אלא אם כונתו לכך, וי"ל עוד, דטעמא דר"ש הוא משום דחשיבי המים כמחוברין, וכמש"נ להלן בדעת הרשב"א.

והנה ד' הראבי"ה ורבינו שמחה, הם לפ"מ שפירשו דפסולא דהכא הוא משום שאובין, אך לדעת הרשב"א דפסולא דהכא הוא משום שנעשה המקוה ע"י אדם, צ"ע דמ"ט דר"ש דמכשיר, דאף דלא נתכוין לשאוב, הרי מ"מ נעשה המקוה ע"י אדם.[[39]](#footnote-40)

וצ"ל דטעמא דר"ש אי"ז משום דבעינן כונה לשאיבה, אלא משום דבעינן כונה לתלישת המים, וזה כלישנא דהתוספתא שהביא הר"ש, דר"ש מכשיר עד שיתכוין לתלוש, וכ"ה ל' הרשב"א בשער המים שם, והיינו משום דהך פסולא במים שנפלו מידו למקוה, אי"ז אלא במים שנתלשו מן הקרקע, אך אם הוליך מים בקרקע והביאן למקוה לא מיפסל,[[40]](#footnote-41) וזהו ס"ל לר"ש דכל שנתלשו המים שלא מדעתו לא חשבי' להו כתלושין, ודמי לדין הכשר, דלדעת הרמב"ם כל שלא נתלשו המים לרצון חשבי' להו כמחוברין, וע"כ לא מיפסלי מכח מה שנפלו מיד האדם למקוה.

הר"ש הביא מתוספתא דהיו בראשו ג' לוגין מים שאובין וירד וטבל במקוה ויש בו מ' סאה כשר, סחטן לתוכו פסול, ובתחילת דבריו פירש דאיירי כשיש בו מ' סאה כשרים מלבד מים שבראשו וכו', - אך בסו"ד כתב די"ל דאיירי כשיש בו מ' סאה יחד עם הג"ל שבראשו, דמים שבשערו אין פוסלין את המקוה, אלא אדרבה מצטרפין להשלימו למ' סאה, וצ"ב דאם המים שבשערו מצטרפין להשלימו למ' סאה, בע"כ דלא חשבינן להו כשאובין, וכ"ה להדיא בביאור הגר"א לתוספתא פ"ג, וא"כ מ"ט אם סחטן לתוכו פסול.

וצ"ל, וכעי"ז כתב באמרי משה סימן א' סקס"ד, דכל שסחטן לתוכו פסלינן משום תפיסת יד אדם, והא דכשלא סחטן הן מצטרפין למקוה, ולא פסלינן בזה משום תפיסת יד אדם, שהרי באו המים למקוה ע"י האדם, הוא כמש"כ הר"ש בכת"י לקמן מ"ט, דלא פסלינן משום תפיסת יד אדם אלא בשזילף בכונה למקוה, וע"כ אם סחט שערו וזילף המים בכונה למקוה, ה"ז פוסל את המקוה, ומשא"כ כשלא סחט השערות דליכא למיפסל משום תפיסת יד אדם, אף הן מצטרפין למקוה, דלא חשיבי כשאובין, דשערו לאו כלי הוא, - וזהו שדן הר"ש להוכיח כן מההיא דהיו רגליו של ראשון נוגעות במים אף השני טהור, והרי דאף מצטרפין המים שבראשו למ' סאה, ודחה לזה, דדוקא התם הן מצטרפין, משום שלא נעקר מן המקוה, וע"כ לא חשיבי המים כשאובין, ומשא"כ הכא דחשיבי המים שבראשו כשאובין, ודמי למסנק את הטיט דחשיבי המים שבטיט שאובין אף דהטיט לאו כלי הוא, וה"נ המים שבשערו חשובין כשאובין.

הראב"ד בבעה"נ שם בסו"ד כתב דהתוספתא איירי כשהיו בראשו מים שנשאבו בכלי, וע"כ אם סחטן לתוכו הן פוסלין את המקוה,[[41]](#footnote-42) אך אם לא נשאבו בכלי אין פוסלין את המקוה, דעשי' ע"י אדם אינה פוסלת בג' לוגין, ובאמרי משה סימן א' סקס"ד הק', דכיון שטבל תחילה במקוה שלם, כבר הוכשרו בהשקה, ומ"ט הן פוסלין את המקוה, וכתב דבע"כ דס"ל להראב"ד דאין ההשקה מועלת אלא כ"ז שהחיבור קיים, וכ"כ בחזו"א תנינא סימן ג' סוסק"ז במוסגר, וכתב דהראב"ד לטעמי' בדין נתן סאה ונטל סאה במים שאובין, דפסול.

**בדין תפיסת יד אדם**

נחלקו הראשונים בדין מקוה הנעשה ע"י אדם, דהנה בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ט תניא דזילף בידיו וברגליו ג' לוגין למקוה פסול,[[42]](#footnote-43) והראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הביא דיש שלמדו מזה, דכל שנטל מים והשליכם למקוה, בין אם נטלם בכלי ובין אם נטלם בידיו ואפי' ברגליו, גזרו בהם חכמים משום שאובין וה"ז פוסל בג' לוגין, וכ"כ הרשב"א בשער המים סימן ה', וכ"ה גם בתשו' המיוחסות סימן רל"א, ועיי"ש שלמדו לזה עוד, ממשנתינו דמסנק את הטיט דפוסל בג' לוגין, ומהא דתנן לקמן פ"ג ופ"ז בסוחט את כסותו ובסגוס דה"ז פוסל, ומהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש במשנתינו בסוחט מים בשערו שפוסל את המקוה, - וכ"כ הרא"ש בסימן ב' ללמוד מהני דוכתי דאף שאיבה שלא בכלי פוסלת, אך לעיל נת' די"ל דלדעתו אין הפסול משום שנעשה המקוה ע"י אדם, אלא משום דחשיבי המים כשאובין.

אך הראב"ד שם במהדו"ב מסיק, דלא פסלינן כשנעשה המקוה ע"י אדם בג' לוגין, וכל שיש שם רוב מים כשרים ה"ה כשר, וההיא דזילף בידיו וברגליו ג' לוגין למקוה פסול, איירי במים שאובין בכלים, וקמ"ל דלא חשיב כהמשכה, וכן משנתינו דמסנק את הטיט, ומתניתין דסוחט את כסותו ודסגוס והתוספתא דמים שבשערו, איירי במים שנשאבו תחילה בכלי.

בתוספתא שם תניא דלגיון העובר ממקום למקום וכן בהמה העוברת ממקום למקום וזילפו בידיהן ורגליהן ג' לוגין למקוה כשר, ולא עוד אלא עשו מקוה בתחלה כשר, ובטעם ההכשר בזה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** הר"ש שם פירש דאיירי כשזילפו עם הקרקע, דאיכא המשכה, והב"י בסימן ר"א כתב דלפ"ז מבו', דכל דליכא המשכה פסלינן אף בניתזין ע"י בהמה, והיינו דגם הניתז ע"י בהמה לא חשיב כנעשה בידי שמים,[[43]](#footnote-44) ועיי"ש שכתב עוד, דהא דתניא דאף אם עשו מקוה בתחילה כשר, הוא למ"ד דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, וזה ניחא לד' הר"ש במשנה ז' דמפרש דטעמא דר' יהושע הוא משום דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, והתוספתא התם הרי אתיא כר' יהושע.

**ב** בנוסחת הב"י בד' הראב"ד שם פירש עד"ז, דהא דמכשרינן בסיפא כשעשו מקוה בתחילה, קאי ארישא דקתני הולכין עם הקרקע כשר, אך הא דכשזילפו ג' לוגין אי"ז פוסל את המקוה, הוא אף בלא המשכה, דהנעשה בידי אדם אינו פוסל בג' לוגין, - וכתב דקמ"ל דאע"ג דשאובה שהמשיכוה כולה אין טובלין בה, הכא דל"ה שאובים מעיקרא, עושין מהן מקוה בתחילה, והט"ז בסימן ר"א סקכ"ח פירש דהיינו דלפסולא דנעשה בידי אדם, מהני המשכה בכולה, (ועמש"נ בזה להלן), אך בחזו"א תנינא סימן ג' סק"ח במוסגר פירש בע"א, עיי"ש.

**ג** בפי' הר"ש מכת"י כתב לפרש עוד, דהא דפסלינן בזילף בידיו וברגליו ג' לוגין למקוה, היינו בנתכוין, והכא איירי כשזילפו דרך הילוכן בלא מתכוין, דומיא דבהמה, וכ"כ הראב"ד שם במהדו"ב בהא דמכשרינן כשעשו מקוה בתחילה.[[44]](#footnote-45)

**ד** הראב"ד שם במהדו"ק פירש דאיירי כשזילפו ברגלי הבהמות שהן רוכבין עליהן, וכ"כ הרשב"א בשער המים שם, וכתב דקמ"ל דלא חשבינן לה כבאים מכח האדם הרוכב, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ב'.

**ה** הב"י שם כתב בדעת הרמב"ם בפ"ה ממקואות ה"ח דמפרש, דאף אם ניתזו ע"י דריסת רגלי אדם כשר, והא דפסל ר' יוסי ברישא בזילף בידיו וברגליו ג' לוגין למקוה, לא איירי בזילף ע"י נתיזה, אלא איירי שנטל בידיו וברגליו ג' לוגין והטילן למקוה, וע"כ לא הוצרך הרמב"ם להביא לדין זה, דהוא נלמד מדין המסנק את הטיט, עכ"ד, ועי' חזו"א תנינא סימן ג' סק"י ד"ה ובהא דתניא מש"כ בדעת הרמב"ם.

במש"כ הראב"ד דפסולא דנעשה ע"י אדם הוא רק בכונה, הנה מד' הרשב"א מבו' דפליג ע"ז, וזה ממה שפירש דפסולא דהמסנק את הטיט הוא משום דנעשה ע"י אדם, הגם שנמשכו המים למקוה שלא בכונה,[[45]](#footnote-46) והט"ז בסימן ר"א סקכ"ז האריך דהראב"ד יחידאה הוא, ודלא כמש"כ הב"ח שם סקכ"א, ועמש"כ בזה בחזו"א תנינא סימן ג' סוסק"י וריש סקי"א.

הרא"ש בסימן ח' כתב דהרוצה לטהר ולנקות מקוה וירא שמא יחזרו למקוה מן הכלי ששואב בו המים לחוץ ג' לוגין ויפסלו את המקוה, ינקוב הכלי בשוליו נקב כ"ש ולא יהיו המים שבתוכו שאובין, והט"ז בסימן ר"א סקמ"ז והש"ך שם סקמ"ו עמדו בזה, דמ"ט לא פסלינן בזה משום תפיסת יד אדם, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחזו"א תנינא סימן ג' סקי"א מש"כ על דבריהם, ועי' בקה"י סימן מ"ט מש"כ בזה.

בתשו' הרא"ש הנוספות סימן נ"ה כתב, דמדינא מהני למלאות את המקוה ע"י כלי נקוב, ועיי"ש דמסיק דלא מלאני לבי להתיר, והביאו הטור בסימן ר"א, והב"ח שם דקדק מדבריו, דאם הי' הכלי נקוב כשפוה"נ, מותר לעשות ממנו מקוה בתחילה, והק' ע"ז דמ"ט לא פסלינן בזה משום שבא מיד האדם למקוה בכונה, וכמש"כ הרשב"א בשער המים שם מכח דבריו, דאין למלאות מים למקוה בכלי נקוב, ועיי"ש שכתב דאיירי בהמשכה, ואע"ג דלא שריא שאיבה אלא ברבי' והמשכה, מ"מ הכא דהכלי נקוב שרי לעשות מקוה מתחילה בהמשכה אף בלא רבי', כיון כיון דאין כאן איסור ירידת מים למקוה לא מתוך ידיו ולא מתוך כלי שהרי נתבטל מתורת כלי, עכ"ד, וכ"כ הט"ז שם סוסקמ"ז, וזה כמש"כ הראב"ד בנוס' הב"י, - ולכאו' הטעם בזה, דדוקא בשאובין שהן פסולין למקוה ובאנו להכשירן ע"י המשכה, ל"מ המשכה בכולו, אך בפסולא דנעשה ע"י אדם, הרי דכל דאיכא המשכה, לא חשיב כלל כנעשה ע"י האדם, כיון שלא באו מיד האדם למקוה, וע"כ שפיר מהני בזה המשכה אף בכולו, וכ"ה בל' הט"ז שם סקכ"ח.

אך בעיקר דין זה דהמשכה בכולו בפסולא דנעשה ע"י אדם, כתב הט"ז בסקכ"ח דהיינו רק להראב"ד לטעמי' דנעשה ע"י אדם אינו פוסל בג' לוגין, אך לדעת ש"ר דה"ז פוסל בג' לוגין, אף ל"מ בזה המשכה אלא בדאיכא רבי',[[46]](#footnote-47) - ולכאו' הטעם בזה, דלדעת ש"ר דמדמינן פסולא דנעשה בידי אדם לפסולא דשאובין, וה"ז פוסל בג' לוגין, אף מדמינן להו דבעינן בזה רבי' והמשכה, - אך צ"ע, דאף דמדמינן הפסולין זל"ז, מ"מ כיון דכל הפסול בזה הוא רק כשבאו מידו למקוה, י"ל דכל דאיכא המשכה ולא באו מידו למקוה, ליכא לעיקר הפסול, ועי' בחזו"א תנינא סימן ג' ריש סק"ט שדן בזה, ועיי"ש בסק"י (ד"ה ולפר"ש) שהוכיח מד' הר"ש כד' הט"ז, ועי' בתשו' חזו"א סו"ס קפ"ג שהוסיף לפרש הטעם להכשיר בזה, ז"ל, אמנם לו"ד ז"ל י"ל דהמשכה ע"י אדם לכו"ע כשר אפי' בכולו, דבשלמא שאוב שפוסל אפי' בנפל אח"כ ממילא כיון שהיו המים שעה אחת בכלי ה"ה שאובין לעולם, והלכך שייך לדון בכולו שאוב בהמשכה, אבל ע"י אדם שעיקר הפסול אם באים ע"י אדם למקוה, וכיון שבהמשכה לא מיקרי ע"י אדם למקוה, אי"ז כלל שם פסול, עכ"ל, ועי' גם בדבריו בסימן קצ"ב ד"ה הטעם הג' שכתב לדון בזה.

ז' אייר ע"ו

דף מס' 4

**פ"ב מ"ז - מ"ט** **- המניח קנקנים וכו',** בביאור הדינים במשניות אלו נחלקו הראשונים וכמה דרכים בדבר, - **א** דעת הר"ש דבכל הני גווני חשיבי המים כמים שאובין, ופירש דהוא משום דאף שהניחן לנגבן ולא נתכוין למלאותן, מ"מ כשבא לערותם לבור, אחשובי אחשבינהו, ומבו' בדבריו דאף כשהוא שובר או כופה, אחשובי אחשבינהו, וע"כ לא שרי ר"א לשברן, אף דיש בזה המשכה, כיון דמתורת כלים שבורין אתו לבור, ונת' להלן, אלא בעונת הגשמים דיתמלא רוב הבור ממי גשמים ואיכא רבי' והמשכה, וכתב הר"ש דנתחדש לפ"ז, דמהני אף אם קדמה ההמשכה לרבי', וגם יש שם מעט מים בבור, דר"א לטעמי' דרביעית בתחילה פוסלת, וע"כ כל דליכא מעט מים בבור, חיישינן שיפלו מן המים לבור רביעית קודם שבירה,[[47]](#footnote-48) ובפי' מהר"ם מר"ב הוסיף לפרש דהיינו דחיישינן דכשיכה בקנקנים לשבור אותם יהיו נתזים למעלה רביעית מים מהקנקן קודם שישבר, - ור' יהושע שרי בכל גוונא לשבור או לכפות, משום דס"ל דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, וגם ס"ל דאין רביעית פוסלת בתחילה, ולא חיישינן שיפלו לבור ג' לוגין קודם שבירה, והא דלא יערה, היינו דלא יערה לבור בלא המשכה.

וה"נ הוא בסייד ששכח עציץ, דלר"א לטעמי' אם אין המים צפין על גביו, דנעשו המים שאובין, לא ישבור, ואיירי כשאי"ז עונת הגשמים, וע"כ לא ישבור דשאובה שהמשיכוה כולה פסולה, ולר' יהושע לטעמי' אף דנעשו המים שאובין ישבור, דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, - וה"נ הוא במסדר קנקנים בתוך הבור ונתמלאו מים, דאע"פ שבלע הבור את מימיו ולא נשתיירו מים בבור, ה"ז ישבר לר' יהושע, דלא חיישינן שיפלו ג' לוגין לבור קודם שבירה, וגם שרי אף כשאי"ז ימות הגשמים, משום דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה.

בתשו' הרי"ד סימן א' אות ד' ד"ה ואמנם כי גם הביא מפי' הריבמ"צ שפירש ג"כ כן, דטעמא דר' יהושע דשרי לשבור או לכפות, הוא משום דס"ל דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, ושם ד"ה ועל המניח תמה ע"ז, מהא דבמסדר קנקנים בתוך הבור וכו' ה"ז ישבר, אף דליכא התם שום המשכה, - אך בד' הריבמ"צ והר"ש מבו', דאף בכה"ג חשיב כהמשכה, וכמו שפירש הר"ש דכיון דמתוך כלים שבורים נופלין לבור, הו"ל כהמשכה, ולכאו' היינו דעיקר דינא דהמשכה הוא, דאין המים השאובין פסולין, אלא כשנפלו מן הכלים לבור, וע"כ כל שנשברו הכלים ועי"ז נפלו המים, אין לך המשכה גדולה מזו,[[48]](#footnote-49) - ואמנם דבזה ניחא הא דבסייד ששכח עציץ ובמסדר קנקנים בתוך הבור, לא שרי אלא לשבור ולא לכפות, דבהני גווני שהכלים הוא בתוך הבור, הרי דאם יכפה ליכא המשכה כלל.

בד' הר"ש לא נתפרש דמ"ט דר"א דלא שרי אלא לשבור, ולא שרי לכפות, דגם בזה איכא המשכה, ובתוספתא שהביא הר"ש במ"ט מבו' להדיא דפליגי בזה תנאי אם מותר אף לכפות,[[49]](#footnote-50) וצ"ע.

**ב** דעת הרמב"ם והרא"ש, דבמניח קנקנים לנגבן אין המים שאובין, כיון דליכא דעת לשאיבתן, ולא ס"ל למש"כ הר"ש דאחשובי אחשבינהו, ועמש"כ בדין זה בחזו"א קמא סימן ד' סק"ג וסימן ה' סק"ח ותנינא סימן ח' סק"י, וע"כ שרי ר' יהושע לשבור או לכפות, והא דאסר לערות הוא משום דכשמגבי' הכלים לערותם נעשו שאובין, וכ"כ המאירי, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן א' אות ד' ד"ה ובע"ה ובחי' הגר"א.

ובטעמא דר"א כתב המאירי שם דפליג וס"ל דהוו שאובין אף בלא כוונה, וע"כ לא שרי אלא בעונת הגשמים או שיש מים בבור, דבכה"ג שרינן ברבי' והמשכה, עיי"ש, ולפ"ז גרסינן במתניתין "או" אם יש כמעט מים, ודלא כגיר' הר"ש דל"ג או.

אך הרא"ש כתב דמודה ר"א דל"ה שאובין, ואך דס"ל דאף דאינם שאובין גמורים, מ"מ כיון דיש בהן קצת תפיסת ידי אדם,[[50]](#footnote-51) לא שרי אלא ע"י תערובת מעט מים אחרים,[[51]](#footnote-52) ובחזו"א קמא סימן ד' סק"ג כתב דאפשר דבעינן רביעית מים שזהו שיעור מקוה מה"ת, והיינו או בעונת הגשמים, או כשיש מעט מים בבור, וגם לפ"ז גרסינן במתניתין "או" אם יש כמעט מים, וגם לא שרי אלא לשבור ולא לכפות, דכל ששם ידיו בהם לכפותם, חשיב כתפיסת יד אדם לפסול, ולדעת הרא"ש יתכן דהוא רק בצירוף הא דמעיקרא יש בהן קצת תפיסת ידי אדם, (וזה ע"ד מש"כ הרא"ש בדין עציץ, דאף לר' יהושע אסור לכפות כיון שיש בזה טפי תפיסת יד אדם), אך בתשו' הרי"ד שם כתב דר"א ס"ל דכפי' הו"ל כעירוי, והוו עי"ז שאובין גמורים.[[52]](#footnote-53)

ובסייד ששכח עציץ, כתב הרא"ש דכיון דאיכא טפי תפיסת יד אדם, דחישב עליהן לקבלה, ופירש הב"י בסימן ר"א דכשהכניסן לבור הי' ע"ד קבלה שהרי הי' בהן טיט, ובדברי חמודות סקכ"ח פירש בדבריו דהוא משום דהמים מועילים לטיט שיתרכך ויעשה בו מלאכתו,[[53]](#footnote-54) ס"ל לר"א דהוו המים שאובין גמורים, וע"כ אסור אף לשבור,[[54]](#footnote-55) ור' יהושע ס"ל דל"ה שאובין גמורים, ומ"מ כיון דיש בהן טפי תפיסת יד אדם, לא שרי אלא לשבור ולא לכפות,[[55]](#footnote-56) אך בחי' הגר"א כתב דשרי אף לכפות, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המאירי.

והב"י בסימן ר"א גריס בד' הרא"ש דטעמא דר' יהושע דשרי אף כשאין המים צפין על גביו, הוא משום דהן מחוברין למקוה, ובחזו"א תנינא סימן ח' סקי"א כתב דהוא ט"ס, ונשתרבב ממש"כ הרא"ש בד' ר"א, וכתב דהיינו דאף דאין המים צפין על גביו, מ"מ כיון דיש מעט מים במקוה והן מקיפין אותו מלמטה ומן הצדדין, ל"ה שאובין, אך כל דאין מים כלל, לא שרי ר' יהושע לשבור, ועיי"ש שדקדק כן גם מד' הרמב"ם בפ"ד ממקואות ה"ה, אך בחי' הגר"א לקמן מ"ט כתב דר' יהושע שרי אף כשאין מים בבור, ועי' בלחו"ש שם סקע"ג שכתב טעם אחר לדין זה.[[56]](#footnote-57)

ובמסדר קנקנים בתוך הבור, כתב הרא"ש כיון שלא נתכוין כלל לקבלה בתוך הכלי, ל"ה המים שאובין, וע"כ שרי לשבור אף בדליכא כלל מים בבור, ובתשו' הרי"ד שם כתב דשרי אף לדעת ר"א, דהוא סומך על המים שבלע הבור, אך הב"י בסימן ר"א כתב דהיינו רק לדעת ר' יהושע, אך לדעת ר"א דאף במניח קנקנים בראש הגג אם אין שם מעט מים לא ישבור, כ"ש דהכא לא ישבור,[[57]](#footnote-58) וכ"כ בחי' הגר"א, ועיי"ש מש"כ לחדש דהכא אסר ר"א אף אם המים צפין על גביו, ולא שרי ר"א בכה"ג אלא בשוכח, - ועיי"ש שכתב עוד, דאף לר' יהושע לא שרי אלא לשבור ולא לכפות, משום דיש בזה תפיסת יד אדם טפי, דמתחילה כשסידרן במקוה לדעת שישאבו ממי המקוה סידרן, ואע"פ שלא כיון שיכנסו המים לתוכן, מ"מ חשיב כדעת שאיבה קצת, ומ"מ כיון דלא נתכוין לקבלה כלל, שרי לשבור אף בדליכא מים כלל בבור, ול"ד לסייד ששכח עציץ, דלא שרי לשבור אלא כשיש מים בבור, וכנ"ל.

בד' הרמב"ם בפ"ד ממקואות ה"ג מבו' דמפרש דהא דתני אם עונת הגשמים היא הוא לגריעותא, וזה שלא כדבריו בפיהמ"ש, ולכאו' היינו דטעמא דר"א דאסר לשבור כשאין מים בבור, הוא משום דעונת הגשמים היא, וס"ל דחשיב כשאיבה לדעת, וכ"כ במרכה"מ שם ובגלות עליות.[[58]](#footnote-59)

בפי' הר"ש מכת"י נחלק על פי' הרמב"ם והרא"ש דלא שרי מתניתין אלא במעלה לנגבן שלא נתכוין לקבל המים, וכתב דאין שיטת משנתינו מתישבת לפי' זה, ועוד דלנגבן נמי קרי לי' בתו"כ תפיסת ידי אדם ומרבי להו מבור.

והנה מש"כ דאין שיטת משנתינו מתישבת לפי' זה, לכאו' הוא משום דא"כ מ"ט לא שרי ר"א לשבור אא"כ עונתת הגשמים היא ויש מעט מים בבור, אך משה"ק ע"ז מתו"כ, צ"ב, שהרי אדרבה התו"כ הויא סייעתא לפי' זה, וכמו שבאמת הביאו הרמב"ם והרא"ש לד' התו"כ כמקור לדבריהם, שהרי בתו"כ יליף מדכתיב בור דדבהעלן לנגבן אין פוסלין, - וצ"ל דמכוון דבריו הוא, דכיון דאף במעלה לנגבן, חשבינן לה כתפיסת יד אדם, ואפ"ה ילפינן מקרא דכיון שלא נתכוין לקבל המים ל"ה שאובין, א"כ בדין דאף אם הגבי' לערות ל"ה שאובין,[[59]](#footnote-60) - אך בד' הרמב"ם והרא"ש מבו' דס"ל דהא דילפינן מקרא דכשלא נתכוין לקבל המים ל"ה שאובין, היינו דבכה"ג לא חשיב כתפיסת יד אדם, וע"כ אם הגביהן לערותן דיש בזה תפיסת יד אדם גמורה, הוו שאובין.

ומד' הר"ש אלו יש ללמוד דס"ל דכל דל"ה המים שאובין, אף אם מביאן האדם עצמו למקוה, לי"ב פסולא, וע"כ ס"ל דאף הכא ל"ה המים שאובין, הי' מותר להגביהן ולערותם למקוה,[[60]](#footnote-61) - וצ"ל דהא דבזילף בידיו וברגליו תניא בתוספתא דפסול, הוא משום דכשתלש את המים בידיו או ברגליו חשבינן להו כשאובין, ומשא"כ הכא דלא נעשו המים שאובין בכלי בזמן שנתקבלו בו, אף אם מגביהן לא חשיבי כשאובין, שלא נתחדשה קבלה חדשה במים ע"י ההגבהה, וע"כ לא הי' לנו לפסול כשמגביהן ומערה אותן, וצ"ע, אך למש"נ בהערה לפרש ד' הר"ש עפי"ד התוי"ט, א"צ לכ"ז.

**ג** דעת הרשב"א בשער המים שער ז' והר"ן בשבועות ה:, דבמניח קנקנים בראש הגג לנגבן, אם אי"ז עונת הגשמים, ל"ה המים שאובין, אך אם הוא עונת הגשמים, הוו המים שאובין, דדמי למניח כלים בשעת קישור עבים, שאמרו בשבת ט"ז ב' דהוו המים שאובין, וזהו דס"ל לר"א דאם הוא עונת הגשמים והוו שאובים, לא שרי לשבור אלא אם יש מעט מים בבור, והיינו דיש שם כ"א סאה, וקרי לי' מעט משם שליכא מ' סאה ואין בהם שלימות הכשר מקוה, וע"כ תני מעט ולא קתני כ"ש, דהשאובה כשרה ברבי' והמשכה, אך אם אין שם כ"א סאה לא ישבור, ור' יהושע ס"ל דבין כך ובין כך ישבור, דס"ל דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, וכתבו דכיון דקי"ל כר' יהושע, ש"מ דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, ואכמ"ל, - ולא נתפרש היאך פירשו למתניתין דסייד ששכח עציץ, דמ"ט דר"א דאם אין המים צפין על גביו לא ישבר, הרי התם איירי כשנתמלאו ממי הבור, ועי' בחזו"א תנינא סימן ח' סקי"ד שתמה בזה.

ובעיקר ד' הרשב"א והר"ן נתחדש, דאף שהעלן כדי לנגבן ולא ניח"ל בקבלת המים, מ"מ כיון דהוא עונת הגשמים, חשיב כשאיבה לדעת, אך בד' ש"ר משמע דפליגי ע"ז, וכ"כ הש"ך בסימן ר"א סקצ"ד בשם הלבוש, וכתב דהיינו משום שהוא העלם לנגבן, וע"כ חשיב כשאיבה שלא לדעת, שהרי לא הניחם שם בשביל שירדו גשמים לתוכן אלא לנגבן, ועי' בחזו"א תנינא סימן ח' סקי"א שכתב דאף לדעת ש"ר כה"ג חשיב כשאיבה לדעת, והכא איירי כשהניחן בשעת פיזור עבים, וכ"כ במרכה"מ פ"ד ממקואות ה"ג, וכ"ה מבו' בד' המאירי.[[61]](#footnote-62)

הרשב"א שם בשער ה' הביא לקו' הר"ש דמ"ט קאמר ר' יהושע דלא יערה, אע"פ שלא העלן לקבל מים, וכתב לישב לפמש"כ לעיל מינה דכל שבאו למקוה בידי אדם ל"ה כמעין ופסול, עיי"ש, וצ"ב דלמש"כ בשער ז' דבעונת הגשמים חשיב כשאיבה לדעת, א"כ שפיר ניחא הא דקאמר ר' יהושע דלא יערה.

אך פשוט דד' הרשב"א מתפרשים לפמש"כ שם בשער ז', דהא דתני בד' ר' יהושע בין כך ובין כך, היינו "בין שהניחן בשעת גשמים בין שלא בשעת גשמים" ובין שיש במקוה מים ובין שאין בו, וזהו דקשיא לי' דכשהניחן שלא בשעת גשמים, מ"ט לא שרי לערות, ומה"ט לא קשיא לי' להרשב"א על הא דאסר ר"א לשבור כשאין מים בבור, אלא קשיא לי' על הא דאסר ר' יהושע לערות, והיינו משום דהא דאסר ר"א לשבור, הוא בעונת הגשמים, דחשיב כשאיבה לדעת.[[62]](#footnote-63)

אמנם הנה הר"ן בשבועות שם פירש דהא דתני בין כך ובין כך, היינו אפי' אין במקוה מים, ומשמע לפ"ז, דד' ר' יהושע קיימי רק בעונת הגשמים, אך כל דאי"ז עונת הגשמים שרי אף לערות, ולא ס"ל כד' הרשב"א דיש לאסור בזה משום שבאו המים מידו למקוה.

**ד** הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ו פירש בתחילה לדינא דמשנתינו, דאף דבמניח קנקנים לנגבן ליכא שאיבה לדעת, מ"מ אף בזה לא התירה תורה אלא בהמשכה, וע"כ לא שרי לערות בלא המשכה, ולדעת ר"א אף לא שרי בזה בתחילת מקוה, וע"כ בעינן שיהיו מעט מים בבור, ומשמע בדבריו שם דאף לר"א מותר לכפות, כיון דאיכא בזה המשכה, עיי"ש, וכתב לפ"ז דאיכא תרי גווני דהמשכה, דבשאובין גמורים, בעינן רבי' והמשכה, ובשאיבה שלא לדעת מהני המשכה בכולה, ואף לדעת ר"א דל"מ המשכה בכולה, סגי במה דאיכא מעט מים בבור.

אך עיי"ש דמסיק דבשאיבה שלא לדעת ל"ב המשכה כלל, ולכאו' לפ"ז מתפרש הא דשרי הכא לשבור או לכפות, דאי"ז מדין המשכה, אלא הוא משום דל"ה כלל שאובין, - והא דאסור לערות, הוא כמש"כ הראב"ד בסימן ג' ה"ח דהוא משום דהוא מחשב אותם בשעת העירוי, ובמהדו"ק כתב דהוא גם משום דהמים באים מידיו למקוה, (אך במהדו"ב השמיט לטעם זה, ולטעמי' דאי"ז פוסל אלא ברוב המקוה, והכא משמע דלא יערה אף במיעוט המקוה), - ומבו' לפ"ז דכשהוא שובר או כופה, אינו מחשב את המים, ודלא כמש"כ הר"ש דאף בכה"ג הוא מחשב את המים, וע"כ הוא דשרי,[[63]](#footnote-64) והא דלר"א בעינן שיהא מעט מים בבור, י"ל דס"ל דלא התירה תורה בשאיבה שלא לדעת, אלא אם איכא מעט מים בבור, וכמש"כ בחי' הגר"א, (וזה ע"ד מה שפירש הראב"ד בסימן א' דס"ל לר"א דלא שרי בשאיבה שלא לדעת שהומשכה, אלא אם איכא מעט מים בבור).

**אם היו המים צפין על גביו כ"ש ישבר,** נתחדש במשנתינו, דכל שהמים צפין על גביו ומעורבים המים שבעציץ עם המים שבבור, אינם נעשים שאובין, ובחזו"א קמא סימן ג' סק"ג כתב ללמוד מזה, דאף בגונא דאין במקוה מ"ס, אין המים שבכלי המעורבין עם מי המקוה נפסלין בשאיבה, שהרי הכא אין במקוה מ"ס, דאם הי' בו מ"ס ל"ה נפסל בשאיבה.

אך הנה המאירי כתב דאיירי הכא שלא נשארו במי מקוה מ' סאה "בזולת אותם שבעציץ", ומשמע דאיירי דעם המים שבעציץ יש בהן מ"ס, וי"ל דרק מה"ט הוא דמכשרינן, משום דחשיב כמקוה שיש בו מ"ס, וזה ניחא אם מים שבכלי המעורבין עם מי המקוה משלימים למ' סאה, ועי' בזה בחזו"א תנינא סימן ג' סק"ב וסימן ח' סק"ב, ואכמ"ל.[[64]](#footnote-65)

בחזו"א תנינא סימן ח' סק"ב כתב, דבכה"ג דהמים צפין על גביו שלא נעשו המים שאובין, פשוט דשרי לכפות, והא דתני ישבר הוא משום סיפא דאם אין המים צפין אסור אף לשבור, - אך בגלות עליות כתב דלא שרי ר"א לכפות, משום דחייש שמא יוגבה למעלה מן המים והיו המים שבתוכו שאובין.

בחזו"א שם דקדק מד' הר"ש, דאם תחילה לא היו המים צפין, ואח"כ רבו המים והן צפין, אסור לשבור, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ועי' גם בדבריו בקמא סימן ד' סק"א מש"כ בזה, - ומד' הש"ך סימן ר"א סקצ"ה שפירש דאיירי כשנתמלא העציץ ממי גשמים, אף דבכה"ג תחילה ל"ה המים צפין בתחילה, מוכח דאף בכה"ג מותר לשבור, ולמש"כ הר"ש לעיל דהא דחשבינן להו כשאובין, הוא דאחשובי אחשבינהו, י"ל דע"כ כל שנעשו המים צפין על גביו קודם שהחשיב את המים שבתוכו, אין נפסלים המים שבתוכו, ועי' בגלות עליות ובחזו"א תנינא סימן ח' סקי"א שתמהו על דבריו.

י"א אייר ע"ו

דף מס' 5

**פ"ב מ"י - מקוה שיש בו מ' סאה מים וטיט וכו' מטבילין במים ואין מטבילין בטיט,** בסוכה י"ט ב' אמרו דטיט הנרוק יוכיח שמצטרף למ' סאה והטובל בו לא עלתה לו טבילה, וה"נ הוא לענין סוכה אף דאויר מצטרף אין ישנים תחתיו, (ולפי' התוס' שם קאי על סכך פסול, דאף דהוא מצטרף אין ישנים תחתיו, ופירש"י דמה שאמרו דהטובל בו לא עלתה לו טבילה, היינו כשכל המ' סאה הוא טיט נרוק, ועיי"ש שלמד לזה ממתניתין דלקמן רפ"ז, דטיט הנרוק מעלה את המקוה, אך בפנ"ע לא, וכן נראה בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים ריש סימן ב',[[65]](#footnote-66) וצ"ל לדעתם דמשנתינו לא איירי בטיט הנרוק, וע"כ אין מטבילין בטיט, אך בטיט הנרוק מטבילין אף בטיט, ועמש"נ להלן בביאור סוגיית הגמ' בזבחים.

והתוס' שם הק' ע"ז, דמה מייתינן מזה, הרי טיט הנרוק בשעה שהוא משלים חזי לטבילה, ול"ד לאויר דאין ישנים תחתיו אפי' בשעה שהוא מצטרף, וע"כ פירשו דמכוון הגמ' הוא לדינא דמשנתינו, דאף בשעה שהוא מצטרף, אין טובלין בו, וכ"ה בפי' ר'ח שם, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו.

ובטעמא דרש"י דלא ניח"ל לפרש דמכוון הגמ' הוא לדינא דמשנתינו, י"ל דס"ל דהא דאין מטבילין בטיט, הוא משום דל"ה זה מעשה טבילה,[[66]](#footnote-67) וכמש"כ כן בזכרון שמואל סימן פ' סק"ג, ועי' גם בחי' ר' ראובן סימן ג' (ד"ה אלא שיש) שכתב כן בדעת ההג"א,[[67]](#footnote-68) (ועי' ביראים סימן כ"ו שכתב בתו"ד דמקום יבש חשבינן לי'), וע"כ אין לדמות ד"ז לאויר דאין ישנים תחתיו, דהתם גדר הדין הוא, דאף דכשאנו דנים על הסוכה בכללותה, הוי מקום זה מכלל הסוכה, מ"מ מקום זה בפנ"ע אין עליו הכשר, ועי' בחי' הגר"ח פ"ה מסוכה, וע"כ הוצרכו לפרש דמכוון הגמ' הוא לטיט הנרוק דמצטרף ומטבילין בו, ומ"מ אם כל המ' סאה הוא טיט נרוק, לא עלתה לו טבילה, והרי דל"מ טיט הנרוק אלא כשהוא טפל למי המקוה, אך ל"מ שיהא מקוה בפנ"ע, וה"נ ל"מ אויר אלא להשלים ולא לישן תחתיו.[[68]](#footnote-69)

בגלות עליות סוסק"א צידד דהא דהטיט מצטרף, היינו רק המים שבתוכו, אבל העפר הנמצא שם אינו מצטרף, אך בחזו"א קמא סימן ד' סק"ח נקט בפשיטות דאף חלק העפר מצטרף, וכ"כ שם סימן ח' סק"ב דמקוה שיש בו ל"ט סאה מים ונתן לתוכו סאה עפר ונעשה טיט הנרוק, משלים העפר למ"ס, ועיי"ש שעמד דמ"ש מחלב, דאם נתן סאה חלב לא השלים, וכתב דשאני הכא, דעפר במים היינו רביתי', ועי' בשו"ע הגר"ז או"ח סימן ק"ס ס"א דמה"ט הוא דמים שנפל בהן עפר וטיט כשרים לנט"י ואין נפסלין משום שינוי מראה, והביאו המ"ב שם סק"ג, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ובד' הערוך בע' טיט, נראה כן להדיא, דאף העפר מצטרף, עיי"ש.

**באיזה טיט מטבילין בטיט שהמים צפין על גביו,** בפי' הר"ש מכת"י כתב דהא דבכה"ג דהמים צפין על גביו מטבילין אף בטיט, הוא מפני שהמים מקדימין, וכדתנן לקמן פ"ז, ור"א דפליג וס"ל דאף בכה"ג אין מטבילין בטיט, הוא משום דלית לי' האי סברא, וכ"כ הרע"ב, ובפשוטו לפ"ז הא דכשאין המים צפין על גביו, אין מטבילין בטיט, הוא משום דבכה"ג אין המים מקדמין.

עוד נמצא לפ"ז, דהך דינא דמטבילין אף בטיט, הוא בטיט העבה, וכדתנן לקמן ספ"ז, דהטביל בו את המטה אע"פ שרגלי' שוקעות בטיט העבה טהורה מפני שהמים מקדמין, וכל הא דמפלגינן בין טיט הנרוק לטיט העבה, הוא רק לגבי להשלים לשיעור מ"ס, ונמצא עוד דמתניתין דלקמן ספ"ז, הוא דלא כר"א, דלא ס"ל לה"ט דהמים מקדמין, וכ"כ התוי"ט לקמן שם.[[69]](#footnote-70)

אך המאירי כתב דהא דמטבילין בטיט שהמים צפין על גביו, הוא משום שנמצאו המים מעורבין, ומבו' דאי"ז מכח דינא דמים מקדמין, אלא הוא דין בפנ"ע, דכל שהמים והטיט מעורבין, מטבילין אף בטיט, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ המאירי דהא דתנן באיזה טיט אמרו וכו', הוא גם על הא דמטבילין בו כשהמים צפין על גביו, ואם הא דמטבילין אף בטיט הוא מדינא דמים מקדמין, הרי דין זה הוא אף בטיט העבה, - וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"ח ממקואות ה"י, שכתב דבאיזה טיט מטבילין ב"טיט הרך" שהמים צפין על גביו, ומבו' דבטיט העבה אין מטבילין אף שהמים צפין על גביו, ובע"כ דאי"ז משום דינא דהמקים מקדמין, ועי' בגלות עליות סק"ג שהוכיח כן, ועיי"ש שדקדק כן גם בל' הטוש"ע.

וכ"ה מבו' גם למש"כ היראים בסימן כ"ו, דדינא דהמים מקדמין, היינו שכבר עלתה לו טבילה תחילה קודם ששקעו מים בטיט, ועד"ז מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ספ"ז, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דתנן הכא דמטבילין אף בטיט דין אחר הוא, והוא דין מסוים בטיט הנרוק, אך בטיט העבה אין מטבילין בו, ועיי"ש ביראים שכתב בתו"ד דטעם החילוק בין טיט הנרוק לטיט העבה, הוא דטיט העבה אין עליו תורת מים, והו"ל מקום יבשה גמורה, ומשא"כ טיט הנרוק חשיב כמים, וע"כ מטבילין בו.[[70]](#footnote-71)

למש"כ המאירי דהא דמטבילין אף בטיט שהמים צפין על גביו, הוא דבכה"ג אף הטיט כשר לטבילה, ואי"ז מכח דינא דהמים מקדמין, צ"ע, דמ"ט באמת בעינן להך דינא, ותיפו"ל משום דהמים מקדמין, לפ"מ שפירש המאירי גופי' לקמן לדינא דהמים מקדמין כד' הר"ש,[[71]](#footnote-72) וגם מ"ט דר"א דאין מטבילין אף בטיט, הרי המים מקדמין.

ועי' בחזו"א קמא סימן ט' סק"ט שכתב דנפ"מ בהא דמטבילין אף בטיט, דאף אם הכניס מחט בטיט דרך חור הכותל או שהיתה המחט בטיט ואח"כ נתמלא המקוה, עלתה לה טבילה, אף דליכא בזה לה"ט דהמים מקדמין, - ועיי"ש שכתב עוד, דבטיט הנרוק ל"ש מים קדמו, שהמים מתערבים תיכף עם הטיט ואין להם קיום בפנ"ע, וע"כ לדעת ר"א דאין מטבילין בטיט הנרוק, אף שקדמו המים אין מטבילין בהן, אך בטיט העבה מטבילין אף לר"א בגונא שקדמו המים.[[72]](#footnote-73)

ובגלות עליות סק"ג כתב, דל"ש המים מקדמין אלא בשיש רוב מים ע"פ הטיט, אך הכא איירי בשהמים צפין ע"ג הטיט והן קלושין ודקין, ול"ש בזה המים מקדמין, ובסוסק"ד כתב דהכא איירי במשקיע את הכלי בטיט, ועד ששקעו בטיט הי' אוחז בידיו נגובות את הכלי, וע"כ כשבאה כולה לתוך הטיט אין כאן היתר דמי מקדמין, דמקום אחיזתו בידיו ל"ה מעולם במים.

**באיזה טיט אמרו בטיט שהקנה יורד מאליו וכו',** הר"ש הק' ממה שאמרו בזבחים כ"ב א' בדין טיט הנרוק, דאי אין פרה שוחה ושותה ממנו אפי' למקוה אינו משלים, והיאך שביק לכל שיעורי דתנאי דהכא ונקט שיעורא דפרה שוחה ושותה דלא תנן,[[73]](#footnote-74) וכתב דשמא כל הנך שיעורי דהני תנאי בהכי תלו טעמייהו, דמר סבר דבהאי שותה ובהאי אין שותה, וכ"כ התוס' בסוכה י"ט ב', והב"י בסימן ר"א כתב כן גם בדעת הרמב"ם בפ"ח ממקואות ה"י, שהביא על דינא דמשנתינו לשיעורא דפרה שוחה ושותה, (אך צ"ע דמ"ט לא הביא לשיעורא דר' יהודה במשנתינו, לפרש אימתי חשבינן דאין פרה שוחה ושותה, וכמש"כ בפיהמ"ש דקי"ל כר' יהודה, ועמד ע"ז בלחו"ש שם סקס"ד, עיי"ש),[[74]](#footnote-75) ועי' בחזו"א סימן ד' סק"ח במשה"ק בזה, ועמש"כ בתנינא סימן ה' סק"ה.

אך בשטמ"ק בזבחים שם כתב, דנידון הסוגיא התם הוא לענין להטביל בטיט עצמו, ובזה הוא שאמרו דאם הפרה שוחה ושותה ממנו מטבילין בטיט, והכא איירי לענין להצטרף למ' סאה, ובזה אף אם אין הפרה שוחה ושותה ממנו, מ"מ כל שהקנה יורד מאליו וכו' ה"ה מצטרף, - וכ"נ גם בד' רש"י בסוכה שפירש דמה שאמרו בטיט הנרוק דהטובל בו לא עלתה לו טבילה, הוא במקוה שכולה טיט, ומשמע דכל דאיכא במקוה מים וטיט מטבילין אף בטיט, ולכאו' הוא שלא כמשנתינו דאין מטבילין בטיט, ובע"כ כמש"כ השטמ"ק בביאור הסוגיא דזבחים, דבטיט הנרוק שהפרה שוחה ושותה ממנו מטבילין אף בטיט, והא דתנן הכא דאין מטבילין בטיט, הוא בטיט שאינו נרוק.[[75]](#footnote-76)

ונמצא דפליגי הראשונים בביאור סוגיא דזבחים, אם מה שאמרו דאפי' למקוה אינו משלים, היינו דאף אינו משלים לשיעור מ' סאה, או היינו רק דאין מטבילין בו, אך לעולם הוא משלים למ' סאה, - ומכלל הדברים נלמד דפליגי בהשלמה למי כיור, והשלמה לרביעית, אם ה"ז דומה להשלמה דמ' סאה, או ה"ז דומה לטבילה בתוכו,[[76]](#footnote-77) שהרי לדעת הר"ש אף כשהפרה שוחה ושותה ממנו, אין מטבילין בו, ואך דהוא משלים למ' סאה, ומ"מ אף הוא משלים למי כיור, ואף הוא משלים לרביעית, אך לדעת השטמ"ק הוא להיפך, דכשאין פרה שוחה ממנו, כיון שאין מטבילין בו, אף דהוא משלים למ' סאה, מ"מ פשיטא דאינו משלים לרביעית, וגם משמע דאינו משלים למי כיור.

הר"ש הק' דבחולין ק"ו א' משמע דמים שנפסלו משתיית בהמה כשרים לטבילה, וכתב דהתם לא איירי בנפסלין מחמת טיט, אלא בצלולין, ומשום דמסרח ונמאסין לא חזו לשתיית בהמה, וכ"כ התוס' בחולין שם, וכ"כ הרא"ש שם סימן ט', ועיי"ש שהביא די"מ דאיירי התם במים עכורים שקרובים להיות כטיט הנרוק, והובא פי' זה בד' הרי"ף בברכות (מא. בדפי הרי"ף), וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מברכות ה"ט, ותמה ע"ז, ועי' בקר"א בזבחים כ"ב א' מש"כ בישוב פי' זה, וצ"ע, - ועי' בחי' הגר"א מש"כ לישב לזה בע"א, וצ"ב.

? בד' הר"ש והרא"ש מבו' דיש מקום לפרש במשנתינו דאין הטיט מצטרף, והוצרכו להוכיח מסוגיא דסוכה דהטיט מצטרף, ולכאו' לפ"ז הי' מקום לומר בדעת רש"י דאה"נ טיט דמשנתינו אינו מצטרף, וע"כ לא פירש דאיירי בכה"ג.

אך באמת אי"ז מתישב, דמלבד דהא דתנן מקוה שיש בו מ"ס מים וטיט, משמע דאין מ"ס אלא בצירוף הטיט, ורחוק לומר דמכוון מתניתין הוא שיש בו מ"ס מים ומלבד זה יש בו טיט, גם לפ"ז נמצא דכל מה שאמרו בסיפא באיזה טיט אמרו בטיט שהקנה יורד מאליו וכו', ונחלקו בזה תנאי, לא קאי אלא על הא דלר' יהושע בטיט שהמים צפין על גביו מטבילין אף בטיט, וצ"ל לפ"ז דל"ג בסיפא ר' אליעזר אלא ר' אלעזר, וכ"כ במלאכת שלמה, ואי"ז במשמע כלל, וכמש"כ בחי' הגר"א, וגם להדיא תניא בתוספתא פ"ג דהנך תנאי אתי לפרושי איזה טיט נמדד ומשלים למ' סאה.

ובאמת נראה דהר"ש והרא"ש לא באו לאפוקי דלא נימא דלעולם אין הטיט מצטרף, דזה ודאי אינו במשמעות מתניתין כלל, וכנ"ל, ומוכח כן ממה שהעמידו דבריהם על ד' ר' יהושע דבזמן שאין המים צפין על גביו אין מטבילין בטיט, ונראה דהס"ד דידהו הי' דבזמן שאין המים צפין על גביו, אף אין הטיט מצטרף, ומצינו בד' ראבי"ה בסימן תתקפ"ט ד"ה ואחרי שביארנו, דלפו"ר כתב כן, עיי"ש, וע"ז הוכיחו מסוגיא דסוכה, דאמרו דמצטרף ואין מטבילין בו, ואם כשאין המים צפין על גביו אינו מצטרף, נמצא דלפ"מ דקי"ל כר' יהושע, לא משכח"ל להך דינא, ולפ"ז יש מקום לישב כן לד' רש"י, דמה"ט לא פירש דמכוון הגמ' הוא לדינא דמשנתינו, דס"ל דלפ"מ דקי"ל כר' יהושע לא משכח"ל להך דינא, וכנ"ל.

?עי' ראב"ד שדן על שינוי מראה, אך היינו דעי"ז יהא כולו כטיט, וממילא יהא פסול.

י"ד אייר ע"ו

דף מס' 6

**פ"ג מ"א - ב' מקואות וכו' כשרים מפני שלא נקרא עליהן שם פסול,** בטעם ההכשר בזה מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש כתב דההכשר הוא משום שלא נפלו ג' לוגין יחד, ולכאו' היינו דאף אם נפלו בב"א לב' המקואות, מ"מ כיון דלכל מקוה נפל רק לוג ומחצה, והלוג ומחצה הב' נפל אליו רק ע"י עירוב המקואות, חשיב כנפלו בזאח"ז, וכ"כ הרש"ש, ועיי"ש שנסתפק דשמא הכא כשר אף אם נתכוין לרבות, ועי' באבנ"ז סימן רפ"ז סק"א במה שהוסיף לפרש לזה.

וכ"נ בביאור הגר"א לעיל פ"ב מ"ה שכתב דהא דמכשיר ר"ש בג' גומות, הוא משום דהוי כמו ב' מקואות שנתערבו דכשר, דכל חד וחד בטל תחילה, וכ"ה מבו' גם בחי' הגר"א שם, ומבו' דהא דמכשרינן בב' מקואות שנתערבו, הוא משום דהלוג ומחצה שנפלו בכל מקוה בטלין תחילה, ולכאו' מכוון דבריו הוא דהו"ל כנפלו בזאח"ז, דטעם ההכשר בזה הוא משום דה"ז בטל, וכמש"כ בביאור הגר"א לקמן מ"ד.[[77]](#footnote-78)

**ב** באבנ"ז סימן רפ"ז כתב דטעם ההכשר הכא הוא משום שנפלו הג"ל והמ"ס בב"א, ובכה"ג אין הג"ל פוסלין, ועיי"ש שהוכיח דאין טעם ההכשר מכח דלא נפלו הג"ל יחד, ממתניתין דלעיל פ"ב מ"ה, ואכמ"ל, - וכ"ה מבו' גם בד' הגר"א באלי' רבה שכתב דהא דתני הכא לטעמא דלא נקרא עליהן שם פסול, הוא איידי סיפא, דהכא בלא"ה כשרים, דכי נתערבו ואית בהו ג"ל שאובין, אית בהו נמי מ"ס, ותו לא פסלי להו מים שאובין.

ואמנם משמעות ד' הגר"א, דלעולם יש להכשיר הכא גם משום שלא נפלו הג"ל יחד, וכמש"כ הרא"ש, ואך דא"צ לכך, ובלא"ה יש להכשיר משום שלא קדמו הג' לוגין להמ' סאה, - אך התפא"י בבועז והרש"ש והחזו"א תנינא סימן ד' סוסק"ח פירשו בדבריו דעיקר ההכשר הכא הוא משום שלא קדמו הג"ל למ"ס,[[78]](#footnote-79) ואמנם זה שלא כד' הגר"א בביאורו ובחי' הגר"א לעיל פ"ב מ"ה שדימה דינא דר"ש דהתם לדינא דהכא, והתם הרי איירי אף בגונא דבזמן שנתערבו הגומות אכתי ליכא מ"ס, - ועיי"ש בחזו"א שכתב דהגר"א הוכרח לזה לפי פירושו במתניתין לקמן פ"ו מי"א, דלפ"ז מבו' דר' יוסי ס"ל לפסול באופן הדומה למשנתינו, ובע"כ דההכשר הכא הוא משום שבאו הג"ל והמ"ס בב"א.

**ג** בחזו"א קמא סימן ב' סק"ב, דיש להכשיר הכא, גם משום דמים שאובין שנתערבו ברוב כשרים ואח"כ נפלו למקוה אינם פוסלין,[[79]](#footnote-80) והכא כל לוג ומחצה לגבי המקוה הב', הרי נתערב מקודם, - ועוד, דכל מקוה ומקוה חשיב כהמשכה לגבי המקוה הב', ונמצא דנפילת הלוג ומחצה למקוה השני הויא בהמשכה, וע"כ אינו פוסל.

**אבל מקוה וכו' פסול מפני שנקרא עליו שם פסול ור' יהושע מכשיר וכו' וחכ"א לעולם הוא בפסולו וכו',** ביסוד פלוגתת חכמים ור' יהושע נחלקו הראשונים, דהנה הרמב"ן בחולין ק"ח ב' הביא להקשות בהא דתנן בתמורה י"ב א' דאין מים שאובין אין פוסלין אלא לפי חשבון, דמ"ט לא אמרינן בזה חנ"נ, והביא די"מ דהוא קולא שהקילו באיסור שאובין דרבנן, וכתב הרמב"ן ע"ז דבמשנתינו פליגי רבנן אמתניתין דתמורה, וס"ל דמים שנתערבו בהן מים שאובין נעשו כולן שאובין ופוסלין, ור' יהושע ס"ל דאינן פוסלין אלא לפי חשבון, וכתב הרמב"ן דפלוגתייהו הוא בדינא דחנ"נ, דרבנן אית להו לדינא דחנ"נ, ור' יהושע לית לי' לדינא דחנ"נ.

והר"ן בפי' הרי"ף בס"פ כל הבשר, כתב דדינא דהכא אינו משום חנ"נ, ולדעת הר"ן שם לא אמרינן חנ"נ אלא בדברים המתבשלים, אלא הוא משום דג' לוגין שקדמו למ' סאה מחזירין כל המים לפסולן, ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי ג' לוגין של איסור שרבו עליהן ס' של היתר כיו"ב בב"א מבטלין אותה, ואילו מקוה שנפלו לתוכו ג"ל מים שאובין בתחילה, אפי' כל מימות כשרים שבעולם אין מכשירין אותו,[[80]](#footnote-81) ובע"כ דהג' לוגין פוסלין את כל המים, וע"כ הוא דס"ל לרבנן דלעולם הוא בפסולו עד שיצא ממנו מלואו ועוד, ועיי"ש שתמה על מה שהביאו ממתניתין דאין המים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון, דהתם המכוון הוא דאין פוסלין אלא לפי חשבון כלים, וכמו שאמרו בגמ' שם י"ב ב', - וצ"ל דגם ר' יהושע מודה להך מילתא דהג"ל פוסלין את כל המים, דאל"כ תיקשי לדידי' דמ"ט כשנפלו תחילה ג' לוגין אין כל מימות שבעולם מכשירין אותו, ואך דס"ל דהיינו רק כ"ז שהג' לוגין קיימין, אך כשנחסרו הג' לוגין פקע פסול המים, ובזה הוא שנחלקו חכמים וס"ל דאף אחר שנחסרו הג' לוגין, עדיין קיימי המים בפסולן.

והש"ך בסימן ר"א סוסקנ"ו פירש בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ו, דהא דבעינן שיצא מלואו ועוד, אי"ז מעיקר הדין, אלא הוא חומרא שהחמירו חכמים, וע"כ סגי שיצא מלואו ועוד, ולא אזלינן לפי חשבון, ומשא"כ בההיא דלקמן מ"ג, דבעינן שיתמעטו השאובין לפי חשבון, - ועי' בגידו"ט נחל כ"ג ונחל כ"ד מש"כ ב' טעמים במה שהחמירו חכמים כן.[[81]](#footnote-82)

במש"כ הרמב"ן דטעמא דחכמים הוא משום דינא דחנ"נ, הק' בתשו' נפש חי' יו"ד סימן ס"ז, ד"ה ולא עוד וד"ה ולשיטה זו, דכיון דרק ג' לוגין פוסלין את המקוה, א"כ כל שנחסרו השאובין מג' לוגין, הו"ל כנסחט האיסור דלא אסרינן בזה מדינא דחנ"נ, והיינו דאף דאמרינן חנ"נ, אין האיסור אלא מכח האיסור עצמו המעורב, (ומהני דינא דחנ"נ שלא יהא בזה ביטול), וממילא דהכא אף דאין המים השאובין בטלין, מ"מ כיון דהוו פחות מג' לוגין, מצינו להכשיר מכח המ"ס הכשרים.[[82]](#footnote-83)

ובדעת הרמב"ן י"ל דס"ל דעיקר דינא דג' לוגין פוסלין את המקוה, הוא דג' לוגין אינם בטלין בהמים הכשרים, וע"כ הן פוסלין את המקוה, וזהו עיקר הדין שנתחדש בג' לוגין, דאינם בטלין, וניחא משה"ק הר"ן דהכא בע"כ דכל המים נפסלין, דאל"כ מ"ט אין השאובין בטלין אף בכל מימות כשרים שבעולם, ופחות מג' לוגין דאינם פוסלין, הוא משום שהן בטלין במים הכשרים, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דחנ"נ,[[83]](#footnote-84) אך זה רחוק.

ולכאו' צ"ל בדעת הרמב"ן, דס"ל דדינא דחנ"נ הוא דדין האיסור חייל על ההיתר,[[84]](#footnote-85) וכמבו' בד' המהרי"ק סימן קנ"ב, וכתב שם דהא דאין לוקין על כזית שנתערב בו איסור, הוא משום דדינא דחנ"נ הוא רק לאיסור ולא למלקות, וע"כ שפיר מהני דין חנ"נ אף לענין פסול מקוה דחשבינן להמים הכשרים כשאובין.

ובנפש חי' שם ד"ה ולשיטה זו הק' עוד, דאם מהני דין חנ"נ לענין לפסול את המקוה הי' בדין דאם הי' במקוה לוג שאינו שאוב ונפלו לו ב' לוגין שאובין, הרי דמדינא דחנ"נ חשבינן להו כג' לוגין שאובין, ויפסלו את המקוה, ואין הדין כן, - אך י"ל דבכה"ג אין לפסול, משום שכבר הי' לוג זה במקוה קודם שנעשה כשאוב, ופסולא דג"ל הוא רק כשנפלו למקוה, ועוד, דהרי אף אם נפלו ג"ל מד' כלים אינם פוסלין, וכ"ש בלוג זה שנפל שלא מכלי כלל.[[85]](#footnote-86)

בד' הר"ן שכתב לדחות לד' הרמב"ן דמשנתינו אינה משום דינא דחנ"נ, צ"ע, דא"כ הרי אדרבה מהא דמכשיר ר' יהושע כשחסר קורטוב, יש ללמוד דלא אמרינן חנ"נ, וחכמים ג"כ לא נחלקו עליו בד"ז, והא דס"ל דבעינן שיצא מלואו ועוד, הוא מטעם אחר, - ואמנם לדעת הר"ן גופי' שם דלא אמרינן חנ"נ אלא בדרך בישול, ניחא, אך בד' הר"ן שם משמע דלא הוצרך לד"ז כדי לישב לדינא דמים שאובין, ואינו מוכרח.

בגידו"ט נחל כ"ג נסתפק במקוה חסר שנפלו לתוכו ג"ל מים שאובין, אם חשבינן לכל המים שבתוכו כשאובין לפסול מקוה אחרת בג' לוגין, ובתו"ד מבו' דיש לדון להכשיר בכה"ג מב' טעמים, חדא, דלא חשבינן לכל המים כשאובין לענין לפסול, ועוד, דלא חשבינן להו כשאובין אלא לענין מקוה זה ולא לענין מקוה אחר, - ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ן הרי דמדינא דחנ"נ חשבינן לכל המים כשאובין, וה"ה פוסלין מקוה אחרת, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ן שכתב דלרבנן כולן נעשין שאובין "ופוסלין", אך לדעת הר"ן, אף דהג"ל פוסלין את כל המים, מ"מ לא חשבינן להו כשאובין לפסול מקוה אחרת בג' לוגין,[[86]](#footnote-87) ונראה שנקט כן, משום דמהיכ"ת יהיו חשובין המים עצמן כשאובין מכח מה שנפל לתוכן ג' לוגין, ורק לגבי הקואה זו י"ל, דכיון שנעשית ההקואה בפסול, נפסלה כל ההקואה, וכ"ה גם לדעת הני רבוותא שהביאו מהא דאין המים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון דלא אמרינן חנ"נ, והרי דלא פסלינן כשנפלו ג' לוגין ממקוה זו למקוה אחרת, אלא אם יש בהן ג"ל שאובין לפי חשבון, עכ"ד.[[87]](#footnote-88)

במשה"ק הר"ן ע"ד הני רבוותא, דמתניתין דתמורה מתפרשת בע"א, כתב בגידו"ט נחל כ"ג, דכונתם היא להס"ד בגמ' בתמורה שם דאיירי בדינא דהמשכה, ובעינן רבי' והמשכה, ומבו' לפ"ז, דאף דקודם שרבו עליהן הכשרים, לא מכשרינן להו, מ"מ אם אח"כ רבו עליהן הכשרים מכשרינן להו, ומזה הוא שלמדו דלא אמרינן חנ"נ, ועיי"ש שכתב דד' הרמב"ן לא יתישבו בזה, וכעי"ז כתב בנפש חי' סימן ס"ז, עיי"ש.[[88]](#footnote-89)

ועיי"ש בנפש חי' שכתב לישב לפ"ז משה"ק הרמב"ן על דבריהם דדין זה תליא בפלוגתת תנאי הכא, והיינו, דאף דלחכמים דהכא מיפסלי כל המים, היינו רק במקום דאיכא לפסולא דג' לוגין, שהן פוסלין את כל המים, אך התם שנפלו המים שאובין בהמשכה, וליכא בזה לפסולא דג' לוגין, לא פסלינן אלא לפי חשבון, - ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז משה"ק הט"ז בסימן ר"א סקנ"ה ע"ד הפרישה, דכיון דכשנפלו ג' לוגין מים שאובין, לא מכשרינן עד שיצא מלואו ועוד, א"כ ה"נ כשהיו במקוה כ' סאה מים כשרים והמשיך כ' סאה שאובין, כיון דה"ז פסול, לא יועיל שמקוה עליהן מי גשמים, ולהנ"ל ניחא.

ובד' הרמב"ם בפ"ד ממקואות סוף ה"ח מבו', דאף כשנפלו ג' לוגין שאובין לתוך מקוה חסר, דנפסלו כל המים, מ"מ אם המשיכם אח"כ למקום אחר, מהני זה להכשירם, ולא חשבינן לה כשאובה שהמשיכוה כולה דפסולה, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דאף דחשבינן לכל המים כפסולין, מ"מ לגבי הקואה אחרת לא חשבינן להו כפסולין, או דהוא משום דלא חשבינן להו כשאובין גמורים דל"מ בהו המשכה בכולה, וכ"נ בד' הב"י בסימן ר"א, עיי"ש, וכ"ה בשמלה שם סקמ"ט, וי"ל דהיינו, דלענין "הפסול" דמים שאובין, שפיר מהני המשכה, וכל הא דבעינן רבי', הוא משום דבעינן שיהא עיקר עשיית המקוה בידי אדם, וע"כ אף שנפסלו המים בנפילת המים השאובין, מ"מ כיון שהן עצמן אינם שאובין, שפיר מתקיים בזה דין רבי'.

ט"ז אייר ע"ו

דף מס' 7

**פ"ג מ"א - לעולם הוא בפסולו עד שיצא ממנו מלואו ועוד,** צ"ע דמה מהני שיצא ממנו מלואו ועוד, הרי גם המים הכשרים שנכנסו למקוה אחר נפילת הג' לוגין, נפסלו, ומ"ט לא בעינן שיצאו אף הם.

והי' מקום לדון, דכיון שכבר נתערבו הג' לוגין בשאר המים, תו אינם פוסלין את המים שנפלו אח"כ, וע"כ סגי שיצא מלואו ועוד, - אך לא נתישב בזה הא דתנן לקמן מ"ג דגם בבור מלא מים שאובין והאמה נכנסת לו וכו' סגי במה שמחשב שלא נשתייר מן הראשונים ג' לוגין, ותיקשי דמ"ט לא נפסלו המים שנכנסו מן האמה לבור, ועי' בנפש חי' יו"ד סימן ס"ז, ובגלות עליות סק"ג ד', ובחזו"א תנינא סימן ה' ס"ק ב' ג' שעמדו בזה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בחזו"א שם סוסק"ג כתב לדון בזה, דכל הא דכל המים נפסלין, הוא רק כשנפלו הפסולין על הכשרים, ולא כשבאו הכשרים על הפסולין, וכן נקט במשנ"א, עיי"ש,[[89]](#footnote-90) - אך לכאו' למש"כ הרמב"ן דהא דבעינן שיצא מלואו ועוד הוא מדינא דחנ"נ, אין מקום לחלק בזה, - וגם למש"כ הר"ן דהוא משום שנפסלו כל המים, הרי כיון שהוכיח הר"ן לד"ז מהא דכשנפלו למקוה ג"ל מים שאובין בתחילה אפי' כל מימות כשרים שבעולם אין מכשירין אותו, משמע דאף המים שבאו אחר נפילת הג' לוגין נפסלו פסול גמור, - אך למש"כ בגידו"ט נחל כ"ג ונחל כ"ד בטעם הא שהצריכו שיצא מלואו ועוד ולא סגי ביציאת כ"ש, ניחא, דלהיכר זה סגי במה שיצא מלואו ועוד, ול"ב שיצאו המים שנפלו אח"כ.[[90]](#footnote-91)

**ב** בנפש חי' שם כתב, למש"כ הרמב"ן דהא דפסלינן לכל המים, הוא מדינא דחנ"נ, ולפ"ז י"ל דבגונא דאמה נכנסת לו, ליכא למימר חנ"נ, כיון שסופו להתפשט, ועיי"ש שכתב דגם אם הוא דין בפנ"ע שנפסלין כל המים, מ"מ י"ל דכל שסופו להתפשט אינם נפסלין, וצ"ל לפ"ז, דגם דינא דמשנתינו איירי כשהמים יוצאין ע"י שטף מי גשמים בלא הפסק, וע"כ אינם נפסלין, וזה דחוק.

**ג** בחזו"א שם כתב לפרש, דכשמחליף את המים ונוטל את הפסולים ונותן כשרים, לא גזרו חכמים על השניים, ואע"ג דאיכא ג"ל שאובין במקוה, אין נפסלין מי החליפין, ומ"מ כ"ז שהג' לוגין קיימין במקוה, א"א לטבול אף במי החליפין, ואך דאחר שיצאו הג' לוגין, ה"ה חוזרין להכשרם, ודמי לדין המים הראשונים לדעת ר' יהושע, דאינם פסולין אלא כ"ז דהג' לוגין קיימים, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאם הבור מחזיק מ' סאה והי' בו סאה ונפלו לו ג' לוגין שאובין, לא סגי שיצאו ממנו סאה ועוד, שהרי המים שנפלו לבור אח"כ ג"כ נפסלין, ורק מי חליפין אינם נפסלין, אלא בעינן שיצאו ממנו מ' סאה חוץ מפחות מג' לוגין, - ועיי"ש שכתב דלפ"ז צריך לדחוק בל' הרמב"ם בפ"ה ממקואות ה"ו, ובל' הר"ש לעיל פ"א מ"ה, ועי' גם בדבריו בקמא סימן ב' סק"ז שתמה בד' הר"ש.

אמנם לכאו' יש מקום לומר, דכיון דיציאת המים הראשונים היא ע"י המים שבאו אחריהם, ע"כ חשבינן לכל המים שנפלו אח"כ כמי חליפין ואינם נפסלין, והיינו דכל המים המוציאין את המים השאובין הפסולין, אינם נפסלין, וצ"ע.

**ד** בגידו"ט נחל כ"ג ונחל כ"ד כתב דמדינא סגי שיתמעטו הג"ל השאובין, וכדעת ר' יהושע, והא דבעינן שיצא מלואו ועוד, הוא חומרא בעלמא משום היכר, עיי"ש, ונת' לעיל דיל"פ כן במש"כ הש"ך בסימן ר"א סקנ"ו בדעת הראב"ד, דהא דבעינן שיצא מלואו ועוד הוא חומרא בעלמא, ולפ"ז ניחא הא דסגי שיצא מלואו ועוד, וא"צ שיצאו המים שנוספו אח"כ.

הרשב"א בשער המים הקצר סימן ו' כתב, דהא דמכשרינן כשיצאו מלואו ועוד, הוא משום שהמים הבאים עליו דוחין את המים שבתוכו ומוציאין אותן, וע"כ תלינן שיצאו המים הראשונים הפסולין, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' במהדו"ק שנויי מהדורות 15 ב', וכ"כ בשו"ע סימן ר"א סכ"ב.[[91]](#footnote-92)

ובחזו"א תנינא סימן ה' סוסק"ג הוכיח לפ"ז דלדינא דיצא מלואו ועוד, לא סגי במה שיצאו המים שהיו במקוה בשעת נפילת הג"ל השאובין, אלא בעינן שיצא כל מלא המקוה חוץ מפחות מג' לוגין, דאי נימא דסגי במה שיצאו המים שהיו במקוה בשעת נפילת השאובין, וכגון אם היו במקוה סאה מים כשרים ונפלו בו ג' לוגין שאובין ואח"כ נתמלא במי גשמים, סגי שיצאו ממנו סאה ועוד, א"כ מ"ט נימא דכשיצאו ממנו כשיעור זה, הוו כולם מן המים הראשונים, הרי בזה ל"ש כלל ה"ט דהאחרונים דוחים את הראשונים.

אך עיי"ש בסו"ד שכתב דבלא"ה צ"ע, דאף דהאחרונים דוחים את הראשונים, מ"מ אחר שנכנסו מעט מים מן האחרונים, ה"ה שוכנים במקוה ומתערבים, ומ"ט נימא דהאחרונים הבאים אחריהם, דוחים רק את הראשונים שהיו מתחילה בבור, וצ"ע בזה.

הש"ך בסימן ר"א סקנ"ז הביא מהאגודה שכתב לדון, דכל הא דמכשרינן כשיצא מלואו ועוד, הוא רק כשיצאו המים מאלו, אך אם דלו והוציאו ממנו ל"מ זה להכשירו, - ובתשו' נפש חי' שם כתב לפרש, דהוא משום דכל הא דהמים שהוסיפו אינם נפסלין, הוא משום דסופו להתפשט, וכ"ז הוא כשהם יוצאין מאליהן, אך בכה"ג דאינם יוצאין אלא ע"י מעשה האדם, נפסלין אף המים שהוסיף דאין סופם להתפשט, וע"כ לא סגי שיוציא מלואו ועוד, - ועי' בחזו"א תנינא סימן ה' סוסק"ו שכתב לפרש, דהוא משום דבכה"ג ל"ש לומר דהאחרונים דוחים את הראשונים, - ולמש"נ לעיל לדון דטעם ההכשר כשיצאו מלואו ועוד, הוא משום דהמים האחרונים שהם מוציאים את הראשונים, הוו מי חליפין, ואינם נפסלין, הרי דבכה"ג שדלו והוציאו ממנו, ולא יצאו המים הראשונים ע"י המים האחרונים, אף המים האחרונים פסולין.

הב"י בסימן ר"א הביא מתשו' הרשב"א מיוחסות סימן ר"ל שכתב בדין מקוה שרצו לנקותו והוציאו כל המים בכלים ובידוע שנפלו מן המים שבכלים לתוך המקוה, ואח"כ ניגבו את המקוה, הרי דאף אם נשתייר במקוה ג' לוגין, מ"מ יש להכשיר, כיון דמן הסתם יש בג' לוגין אלו מן המים הנשארים במקוה ואין כולם שאובין, עכ"ד, - ובחזו"א ליקוטים סימן ז' סק"א תמה ע"ז, דהרי קי"ל כחכמים דלעולם הוא בפסולו עד שיצא ממנו מלואו ועוד, ולא סגי במה שחסרו מן הג"ל השאובין, אלא בעינן שלא ישתייר ג"ל מכל המים שהיו במקוה, וצ"ע.

**ר"ש, תניא בתוספתא**, **ב' בריכות של מ' מ' סאה זעג"ז ונפלו ג"ל מים לעליונה ונפתקו ובאו לתחתונה כשרה שאני אומר שלמו מ"ס עד שלא ירדו ג' לוגין,**[[92]](#footnote-93) בס' דברי אמת קונט' ג' נ: עמד בזה, דמה בעינן לה"ט, תיפו"ל דכיון שנפלו המים תחילה לעליונה ומשם נפלו לתחתונה, הו"ל כהמשכה, ועיי"ש שכתב די"ל דכל שהן שאובין ונמשכו כל עוד שהן מחוברין עדין למקומן הראשון, לית דינא דהמשכה, והכא כיון דנפלו ג' לוגין למקוה חסר ונפסלו ושוב נפתקו מאלו המים ונפלו לתחתון ועדין מחוברין עם העליון לא קרינן לי' המשכה, עכ"ד, וצ"ב, ובסו"ד כתב לישב עוד לדעת הסוברים דלא חשיב המשכה אלא כשכלה כח המשליכן קודם שנפלו למקוה, - ובחזו"א קמא סימן ב' סק"ג כתב די"ל דהך תנא ס"ל דפסולא דג' לוגין הוא אף כשנפלו בהמשכה, או דאיירי הכא בדליכא המשכה ג"ט, או דבעינן קרקע הראוי' לבלוע ומים לא חשיבי כקרקע הראוי' לבלוע, עכ"ד.[[93]](#footnote-94)

אך בד' הר"ש בזה צ"ע, דממש"כ לעיל פ"ב מ"ג דההיא דפסחים דבקרקע טהורים הוא משום דא"א בלא המשכה, מבו' דל"ב המשכה ל"ב המשכה ג"ט, וכמו שהוכיח התשב"ץ ח"א סימן מ"ט, (שוב העירוני דשמא אין מכוון התשב"ץ להוכיח דל"ב המשכה ג"ט, אלא דל"ב המשכה מרובה, עייש"ה), וגם ל"ב המשכה ע"ג קרקע הראוי' לבלוע, וכמו שהוכיח בתשו' הרי"ד סימן א' אות ב' (ד"ה נראה לי), וא"כ מ"ט הכא לא שרינן משום המשכה, וגם אין לומר דהך תנא ס"ל דל"מ המשכה, דבפי' הר"ש מכת"י לקמן פ"ד מ"ד כתב דליכא תנא דס"ל דל"מ המשכה,[[94]](#footnote-95) - וצ"ל כמש"כ בגלות עליות פיסקא ג' סק"א במוסגר דאיירי כשהומשכו ע"ג כלים, דאף כשאין כלים אלו פוסלין את המקוה, מ"מ ל"מ זה להמשכה, וכמש"כ בשו"ע סימן ר"א סמ"ו ובש"ך שם ס"ק ק'.

הר"ש פירש דאיירי כשכל אחת מהן חסרה ג' לוגין, והא דמכשרינן בכה"ג, הוא משום דכשנפלו ג' לוגין לעליונה וירדו מיד לתחתונה, לא אמרינן דאותן ג' לוגין השאובין ירדו לתחתונה ותיפסל התחתונה, דא"א שלא יתערבו מעט במי הבריכה עליונה, ונמצא שהשלימו מ"ס של התחתונה קודם שירדו לה כל הג' לוגין, וע"כ התחתונה כשרה, ותו מתכשרא אף העליונה כיון דהיא מחוברת לתחתונה.

ובאבנ"ז יו"ד סימן רע"ז סק"ד הק', דהיאך חשובה התחתונה שלימה במ' סאה ע"י השלמת ג"ל שיש בהן תערובת שאובין, הרי אף דאין בשאובין ג"ל ואינם פוסלין את המקוה, הרי מ"מ אינם מעלין וכדתנן לקמן פ"ז מ"ב,[[95]](#footnote-96) ועיי"ש בסק"ה מש"כ בזה דבר חדש, וכתב דהוא שלא כד' הב"ח בסימן ר"א והש"ך שם סקנ"ח.

ובחזו"א קמא סימן ב' סק"ג כתב, דכיון שנפלו השאובין בהמשכה, הרי דאף דפסולא דג' לוגין הוא אף בהמשכה זו, משום דהך תנא לית לי' המשכה, או משום דאי"ז המשכה מעליא, מ"מ לגבי דינא דמים שאובין אינם מעלין, סגי בהמשכה זו, וצ"ע.

בגידו"ט נחל כ"ג הק', דכיון שכשנפלו הג"ל לעליונה, נפסלה כל המקוה העליונה ונעשו כל המים שבתוכה כשאובין, א"כ אף דהג' לוגין שנפלו לתחתונה מעורבין בהן ממי העליונה, הרי אף מי העליונה הוו כשאובין, ומ"ט אין התחתונה נפסלת, והרי בד' הר"ש נראה להדיא דהך בבא אתיא אף כר' יוסי, ועיי"ש שהוכיח מזה דמים שנפסלו בנפילת ג' לוגין שאובין, אין דינם כשאובין לענין מקוה אחר, וכ"כ באבנ"ז יו"ד סימן רע"ז סק"ז, ועי' בגלות עליות פיסקא ג' סק"א מש"כ עוד בזה.

אמנם לפי המבו' בד' הרמב"ן בחולין דמדינא דחנ"נ חשבינן להו כשאובין אף לגבי מקוה אחרת, וכ"נ גם בד' הר"ן שם, וכמש"נ לעיל, צ"ל כמש"כ בחזו"א קמא סימן ב' סוסק"ג דהעליונה לא נפסלה כלל, משום שלא היו בה ג' לוגין שעה אחת, והיינו דאיירי בגונא דקודם שנפלו כל הג' לוגין לעליונה, כבר נפלו מקצת מהן לתחתונה, ועי' גם באבנ"ז שם שכתב לדון דהעליונה לא נפסלה כלל, משום דסוף הג' לוגין לירד לתחתונה, אך עיי"ש שכתב להוכיח דבע"כ נפסלה המקוה העליונה, דאל"כ מ"ט הוא צריך להכשיר את העליונה ע"י התחתונה, הרי לא נפסלה העליונה כלל, וצ"ע.[[96]](#footnote-97)

**ב' מקוואות של כ' כ' סאה זו בצד זו ונפלו ג"ל לתוך א' מהן ונפתקו ובאו לחבירו כשר ר' יוסי אומר אם ניטלה מחיצה פסול,** הר"ש כתב דהא דמכשרינן כשנפתקו ובאו לחבירו, הוא כר' יהושע דמתניתין, והא דפסל ר' יוסי כשניטלה מחיצה, הוא לטעמי' דפסל במתניתין מפני שנקרא עליו שם פסול.

ובגליות עליות פיסקא ג' סק"ב הק', דבניטלה מחיצה ונעשו מקוה אחת יש לפסול גם לדעת ר' יהושע, שהרי מודה ר' יהושע דאותה המקוה שנפלו לה ג' לוגין פסולה אף אף הוסיף לה מ"ס, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחזו"א קמא סימן ב' סק"ד מש"כ לפרש בזה.[[97]](#footnote-98)

ובגלות עליות שם הק' עוד, דמ"ט קאמר ר' יוסי אם ניטלה מחיצה פסול, הרי לדעתו יש לפסול אף אם נפתקו, כמבו' כן בד' הר"ש שכתב דהא דמכשרינן בנפתקו, הוא כר' יהושע, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בגידו"ט נחל מ"ט מש"כ בזה דרך מחודשת, - ובד' המאירי משמע דאה"נ פסל ר' יהושע אף כשנפתקו, ורבותא קאמר דאף אם ניטלה המחיצה פסול, וצ"ב מ"ט הוי זה רבותא,[[98]](#footnote-99) - ועי' בחזו"א שם מש"כ לפרש לפי דרכו.

בביאור הגר"א לתוספתא פירש, דכשנפתקו ובאו לחבירו כשר, משום שאני אומר ששלמו מ' סאה קודם שיבואו ג' לוגין שאובין, דבשאובין דרבנן שרינן משום שאני אומר, ובניטלה המחיצה מביניהם פסל ר' יוסי, לפי שהכל נפל בב"א ולא אמרינן שלמו תחילה.

ומבו' לפ"ז דמודה ר' יוסי דאין כל המקוה פסולה אלא לגבי הקואה זו, וע"כ אם נפתקו ונפלו לחבירו כשר, דאף שכבר נפסלה כל המקוה הראשונה, מ"מ כשנפלו מימי' למקוה השני', ה"ה כשרים, ואף הן מעלין את המקוה.

ונתחדש עוד בזה, דגם כשניטלה המחיצה שביניהם, חשבינן לה כהקואה חדשה, וע"כ כל הא דפסל ר' יוסי בזה, הוא משום שהכל נפל בב"א, ומבו' לפ"ז, דכשבאו הג"ל והמ"ס בב"א ה"ז פסול, וזה דלא כמש"כ באלי' רבה במשנתינו, וצ"ע, וצ"ע דמ"ט תליא זה בפלוגתת ר' יוסי ור' יהושע.[[99]](#footnote-100)

**אבל אני רואה את דברי ר' יהושע במקוה שיש בו מ"ס ונפלו לו ג"ל וחלקו לב' שזה כשר להקוות עליו,** בחזו"א קמא סימן ב' סק"ה תמה דמה ענין זה לד' ר' יהושע, הלא כבר הוכשרו השאובין בהשקה, ואף אם כל הג' לוגין יהיו באחד מהן כשר, - ובגלות עליות פיסקא ג' סק"ג כתב דמוכח מד' התוספתא כדעת הסוברים דכל שפסקה ההשקה חזרו המים השאובין לפסולן, ועיי"ש שכתב דצ"ל ונפלו לו ו' לוגין, ובזה הוא דקמ"ל דאף דאחר שחילקן יש בכל א' ג' לוגין מ"מ אינם פוסלין, אך אם לא נפלו מעיקרא אלא ג' לוגין, פשיטא דאין המקואות פסולין.

**פ"ג מ"ב - כיצד הבור שבחצר ונפלו לו ג"ל לעולם הוא בפסולו וכו',** גיר' הגר"א ונפלו לו ג"ל והאמה נכנסת לו ויוצאת ממנו, ועי' באלי' רבה במש"כ לפרש לפי גיר' זו פלוגת דת"ק וראב"ע.

**או עד שיעמוד בחצר מ"ס ויטהרו העליונים מן התחתונים ראב"ע פוסל אא"כ פסק,** הר"ש והרא"ש פירשו דפלוגתייהו הוא אם אמרינן גוד אסיק, ונסתפק הר"ש אם ראב"ע לית לי' אף גוד אחית, וראב"ע דלית לי' גוד אסיק פסל, אא"כ פסק, והיינו שפסקו מימיו ויצא ממנו מלואו ועוד,[[100]](#footnote-101) - והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעמא דראב"ע הוא מפני שהן כב' מקואות זו בצד זו אחד כשר ואחד פסול, ומשמע דאי"ז משום דלא אמרינן גוד אסיק, אלא משום דאין מקוה שאובה נטהרת ע"י השקתה למקוה כשרה,[[101]](#footnote-102) ורק אם פקק פי המקוה העליון ולא יוכל אדם להגיע לאותם המים אלא מן הבור, מהני זה לטהר את הבור, וצ"ב, ועי' במאירי שכתב ע"ז דלא הבנתי פירושם יפה.

בתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ב' הוכיח ממשנתינו דכל שהושקו השאובין למקוה פעם א', הוכשרו ופקע שם שאיבה מינייהו ואין נפסלין עוד בסתימת הנקב, דהרי הכא מסתמא עליונים ותחתונים אינם מחוברין אלא בקילוח הראשון שיורדים המים מן העליון אל התחתון, ועיי"ש שהוכיח מד' הר"ש דאיירי בכה"ג.

אך הנה בד' הראב"ד בבעה"נ בכ"ד מבו' דס"ל דל"מ ההשקה להכשיר אחר שבטלה ההשקה, וכ"כ רבינו ירוחם נתיב כ"ו ח"ה דהמפרשים נסתפקו בזה, - ובגידו"ט בתשו' סימן י' כתב לישב משנתינו לדעתם, דבפסול ג' לוגין דרבנן, הקילו דיועיל השקה רגע א', עיי"ש, - וי"ל דהטעם בזה דאם נבא לדון דהג' לוגין השאובין חזרו לפסולן ויפסלו את המקוה, י"ל דאין הג' לוגין פוסלין אלא בשעת נפילתם, וכמש"כ בתשו' הראב"ד סימן כ"ב, - ואם נבא לדון דכיון שמתחילה נפסלו כל המים, הרי דאף דהוכשרו ע"י ההשקה, מ"מ אחר שבטלה ההשקה יחזרו לפסולם, י"ל דרק במים שהן עצמן שאובין, דהגם שהוכשרו אכתי סיבת פסולן קיימת, ע"כ כל שנפסקה ההשקה הן חוזרין לפסולן, אך במים שנפסלו בנפילת ג' לוגין, דאין בהן סיבת פסול בעצמן, וכל פסולן הוא משום נפילת השאובין, הרי דכל שהוכשרו רגע א' תו לא הדרי לפסולן,[[102]](#footnote-103) ועד"ז מצינו בד' האחרונים בדין חנ"נ, דדבר הנאסר מדינא דחנ"נ ונתבטל, הרי דאף אחר שנתרבה לא אמרינן בזה דחוזר וניעור, וה"נ הכא דכוותה.

**פ"ג מ"ג - והאמה נכנסת לו,** הר"ש לקמן פ"ה מ"ב כתב דאיירי באמה שאין בה מ' סאה, וע"כ לא הוכשרו המים השאובין בהשקה, וכתב דאיירי באמה של מי גשמים, דאם הוי מעין, ה"ז מטהר את השאובין בכ"ש, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א דאיירי באמה של מי גשמים, - ובאו"ז סימן של"ה כתב, דאף מעין שאין בו מ' סאה אינו מטהר שאובין לטבילת אדם, וכ"כ הריטב"א במכות ד' א' בשם התוס',[[103]](#footnote-104) והיינו משום דס"ל דאף דמעין מטהר בכ"ש, היינו רק בטבילת כלים, אך לאדם בעינן מ"ס, וס"ל עוד דמכח זה אף ל"מ השקה למעין שאין בו מ"ס לטהר את השאובין, אלא לטבילת כלים, ואכמ"ל.

ומד' הר"ש אלו מבו', דאף דהאמה היא זוחלת, ה"ה מטהרת שאובין בהשקה, אך לד' אידך קמאי דאיירי במעין, י"ל דרק בזה הוא דס"ל דאף זוחלין מטהרין שאובין, ועי' בשערי ישר ש"ג פכ"ח ד"ה אמנם לכאורה ובחזו"א קמא סימן ד' סקי"ב שעמדו בזה, - אך בתשו' הרי"ד סימן ט"ו כתב דאיירי בחרדלית של מי גשמים, וכיון דהיא עצמה אינה טהורה, ולכאו' הוא משום דהיא זוחלת, אינה מטהרת את השאובין, - ובאו"ז סו"ס של"ו הביא בשם רבינו שמחה, דהא דאין האמה מטהרת את השאובין, הוא משום דדרך זחילה אינו חיבור דקטפרס אינו חיבור.

**עד שיתחשב שלא נשארו מן הראשונים ג' לוגין,** הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ו עמד בזה, דמ"ט תנא הכא עד שיתחשב וכו' ולעיל תני עד שיצא מלואו ועוד, ובמהדו"ק שם כתב דגם במשנתינו סגי שיצא מלואו ועוד, משום דהמים היורדין באחרונה הן דוחקין את הראשונים ומציפין אותם לחוץ והאחרונים נכנסין לבור, וכתב דחלוקין הן בדינם, דלעיל שכל המים כשרים ונפסלו בנפילת ג' לוגין שאובין, מחשבין את כל המים היוצאין מן הראשונים, והכא דכל המים שאובין, אין מחשבין את כל המים היוצאין מן הראשונים, אלא לפי חשבון המים שהיו בבור והמים שנכנסו לתוכו, א"נ מחצה על מחצה, ובדרך החשבון בזה, עמש"כ הש"ך בסימן ר"א סקנ"ו, ועי' חזו"א תנינא סימן ה' ס"ק ה' שתמה על דבריו, ועיי"ש בסק"ד במש"כ לתמוה בעיקר ד' הראב"ד, וצ"ע.

ובגלות עליות לעיל מ"א פיסקא ב', כתב דלפ"ד הראב"ד לא סגי לעיל שיצא מלואו ועוד, אלא כשנפלו למקוה ג' לוגין שאובין, אך כל שנפלו שאובין הרבה, לא סגי ביציאת מלואו ועוד, ובעינן דמלבד זה לא ישתייר ג' לוגין מן השאובין לפי חשבון, ועיי"ש שתמה על סתימת ד' הפוסקים בזה, ועיי"ש בסק"ה במש"כ בדעת הרמב"ם בזה, ועמש"כ הט"ז בסימן ר"א סוסקל"ב בד' הרמב"ם, והגלות עליות בסוסק"ה תמה על דבריו.

**הסוחט את כסותו,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב כששטף את בגדו במקוה ואח"כ הגבי' הבגד בידו, נעשו כל המים שבבגד מים שאובין, ומשמע דהוו שאובין גמורים, וכ"נ בל' הרא"ש, - והרשב"א בשער המים ש"ה פירש דטעם הפסול בזה הוא משום שבאו המים מידו למקוה, - והראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ד מסיק דאיירי כשהיו מים אלו שאובין מתחילה בכלי, - ונת' הדעות בזה לעיל פ"ב מ"ו.

ולדעת הרשב"א דהפסול הכא הוא משום שבאו המים מידו למקוה, נתחדש דאף בזה איכא לדיני צירוף, ועמד ע"ז בחזו"א קמא סימן ה' סק"ז, ועי' גם בדבריו בתנינא סימן ד' סק"ט מש"כ בענין זה.

**ר"ע מכשיר וחכמים פוסלין,** הר"ש והרא"ש פירשו דר"ע ס"ל דאין ג' לוגין פוסלין את המקוה אא"כ נפלו מכלי אחד וממקום א', וחכמים פוסלין דקסברי דג' כלים מצטרפין, - ובתוי"ט כתב, דאף דהכא פסלי רבנן אף כשנפלו מן הצרצור ומן הכסות ביותר מג' מקומות, דכ"ה משמעות לישנא דמקומות הרבה, מ"מ מכוון הר"ש הוא, דכ"ה דמג' כלים מצטרפין, ה"נ ממקומות הרבה שמכלי א' נמי מצטרפין, דממקומות הרבה בכלי א', חמיר טפי מב' וג' כלים, ועי' בחזו"א קמא סימן ה' סק"ט.

**פ"ג מ"ד - מכלי א' מב' ומג' מצטרפין, ומד' אין מצטרפין,** הר"ש כתב דהני רבנן יוסי בן חוני הוא, דאמר בתמורה י"ב ב' דבב' וג' כלים פוסלין את המקוה בד' וה' כלים אין פוסלין, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער ו', וכתב דקי"ל כיוסי בן חוני, דהוי סתם במתניתין ומחלוקת בברייתא, ותמה שם עמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתמורה ובתרומות פ"ה דאין הלכה כיוסי בן חוני, והתוי"ט בתמורה שם הוסיף לתמוה דהרמב"ם גופי' בפ"ה ממקואות ה"א פסק לדינא דמשנתינו, וכבר עמד בזה המאירי במשנתינו, - ובמרכה"מ בהל' מקואות שם כתב, דהרמב"ם מפרש דליוסי בן חוני אין ד' וה' כלים פוסלין את המקוה, אף בנתכוין לרבות, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם דלא קי"ל הכי, וכ"נ ממש"כ בפיהמ"ש בתרומות שם דדעת חכמים שמצטרפין ופוסלין "כמו שיתבאר במס' מקואות".

בפירש"י בתמורה י"ב ב' כתב דבב' או בג' כלים שנפל לוג שלם מכל כלי פסול, אבל מד' או ה' כלים דאין לוג שלם נופל כאחד לא פסלוהו, ומשמע דעיקר הדין הוא שאם נפל מן הכלי פחות מלוג אינו מצטרף לפסול, ואף אם יפול מב' כלים, מזה ב' לוג ומחצה ומזה חצי לוג, אינו פוסל, ועי' בב"י סימן ר"א שדקדק כן,[[104]](#footnote-105) ועיי"ש שכתב לדון לדחות לזה, כיון שלא מצא כן לאחד מן הפוסקים המצוים אצלנו, אך לכאו' אחר שהביא כן מד' הראב"ד, ודאי מתפרש כן גם בד' רש"י, וכ"ה להדיא באבקת רוכל סימן ס', וכ"ה להדיא בבעה"נ שער המים סימן ד' ה"ה, דאין פוסלין אא"כ נפלו ממנו לוג לוג, אבל פחות מלוג לוג לא, ולא הביא כלל לדין ג' כלים וד' כלים, אלא כתב דאין פוסלין רק כשנפלו לוג לוג, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער ו', דהא דמד' וה' כלים אין פוסלין, הוא משום דבעינן שיהא לפחות לוג א' מן הכלי, ואותו שנפל ממנו פחות מלוג כמאן דליתי' דמי, וכ"כ המאירי, - והש"ך בסימן ר"א סקמ"ז הביא לדין זה, ובלחו"ש שם סקפ"ז כתב דמל' השו"ע שם משמע שלא פסק כן, ועי' בדברי חמודות סקכ"ג שנסתפק בהכרעת הב"י בזה, אך בתשו' אבקת רוכל להב"י סימן ס' כתב להדיא דאין פוסל אלא כשנפל לוג מכל כלי, עיי"ש.

בשטמ"ק תמורה י"ב ב' בהשמטות כתב, דאין לתמוה מה לי בכלי א' מה לי (בב') [בד'] כלים, דשאיבה דרבנן היא דהם אמרו והם אמרו.

בביאור הגר"א במשנתינו מבו' דהא דמד' כלים אין פוסלין, הוא משום ביטול, דהשאובין שנפלו בטלין במים הכשרים, וע"כ אין מצטרפין לפסול, וצ"ב דבדינא דט' קבין לבע"ק וג' לוגין שנפלו על טהור, לא שייך ה"ט, וצ"ל דהא דהכא בעינן לדין ביטול, הוא משום דבלא"ה יצטרפו עכשיו הג' לוגין שבמקוה, והיינו דעיקר הדין הוא דמד' כלים אין מצטרפין, ואך שבאנו לדון דאף שלא נצטרפו בשעת הנפילה, מ"מ יפסל המקוה מכח הא דיש בו ג"ל, וע"ז הוא דאמרינן דכבר בטלו השאובין שנפלו.

אך בזכר יצחק ח"א סו"ס נ"ו כתב, דהא דאינם מצטרפין עכשיו, הוא משום דפסולא דג' לוגין תליא בשעת הנפילה, וע"כ כל שנפלו מד' כלים, אף דאח"כ יש ג' לוגין, אינם פוסלין את המקוה, וכ"ה בתשו' הראב"ד סימן כ"ב בתו"ד, דכל שלא פסלו הג' לוגין בשעת נפילתם שוב אין פוסלים.

ובתורת זרעים תרומות פ"ה כתב דהא דמד' כלים אין פוסלין, הוא משום דעיקר פסולא דג' לוגין, הוא רק כשנפלו מן הכלי למקוה, ובזה אמרינן דצריך נפילה מג' כלים,[[105]](#footnote-106) ולפ"ז ניחא הא דאין מצטרפין עכשיו.

ונפ"מ בנידו"ז הוא בדינא דג' לוגין בתחילה, אם הן פוסלין אף כשנפלו מד' כלים, דלד' הגר"א יש לפסול בזה, דכיון שנפלו בתחילה, ליכא בזה ביטול, ועמש"נ בדין זה לעיל פ"ב מ"ה.

בחזו"א ליקוטים סימן ה' סק"א כתב, דלמש"כ שם דאף ג' לוגין בתחילה אין פוסלין כשנפלו מד' כלים, ה"נ אם נפלו עד י"ט סאה, ה"ז כשר, ומבו' דאם נפלו כ' סאה מעט מעט, ה"ז פוסל את המקוה, וצ"ע הטעם בזה, דלכאו' לא מצינו פסול בפנ"ע במחצה מקוה שאובין, ולעולם הוי הפסול מכח פסולא דג' לוגין, ושו"ר מש"כ בזה בקונט' הגרד"ל סימן ז' סק"ו.

**בע"ק החולה שנפלו עליו ט' קבין מים וכו' מד' אין מצטרפין,** הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ז תמה דמ"ט אמרו ב' וג' כלים ולא ד', וכתב דאפשר מפני שאין פחות מג' קבין נראין כטבילת הגוף, ומשו"ה אינם חשובין להצטרף, - וזה מתישב עם דבריו בסימן ד' דהא דמד' כלים אין מצטרפין, לא תלי במה שהוא מד' כלים, אלא במה שהוא פחות מלוג, וה"נ בבעל קרי, תלי במה שהוא פחות מג' קבין, ומה"ט לא קשיא לי' להראב"ד אלא על בעל קרי, דבפסול שאובין במקוה, ובדינא דטהור שנפלו עליו ג"ל מים שאובין, ניח"ל דפחות מלוג לא חשיב.

**בזמן שהתחיל השני עד שלא פסק הראשון,** הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ז כתב דהיינו דוקא כשנפלו מב' וג' כלים, אבל מכלי אחד, בין כך ובין כך מצטרפין,[[106]](#footnote-107) ומסתימת דבריו משמע, וכן נקט החזו"א תנינא סימן ד' סק"ט וליקוטים סימן ה' סק"ג, דמכלי א' מצטרף אף ביותר מג' נפילות, ולא אמרינן דבעינן דבכל נפילה יהא לוג, ואף דדינא דמד' כלים אין מצטרפין, הוא משום דפחות מלוג כמאן דליתי' דמי, כ"ז הוא כשנפלו מכמה כלים, אך כשנפל הכל מכלי אחד, ה"ז מצרפן, וחשיב כנפילה אחת דג' לוגין, וצ"ע אם ה"נ הוא לענין ט' קבין דבע"ק וג"ל שנפלו על טהור, מצטרף מכלי א' בכל ענין, והיינו דמסתברא מילתא דכל דינא דהראב"ד הוא רק בג"ל דמקוה שהם נשארין במקוה, וע"כ מצינו לצרפן אף בכה"ג, ובמג"א סימן תר"ו סק"ט פירש בד' תר"י בברכות, בדין ט' קבין דבע"ק, דאף אם מריק מכלי א', בעינן שיהא זה בלא הפסקה, עיי"ש.

בחזו"א תנינא סימן ד' סק"ט כתב, דכל הא דבכלי א' מצטרפין אף בזאח"ז, הוא רק כשהי' בכלי מים מרובין, אבל אם שפה וחזר ודלה ושפך, אפי' באותו כלי אין מצטרפין, - ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' בתמורה י"ב ב' שכתבו דכששואבין את המקוה לנקותו וכו' אין לחוש וכו' ואע"ג שנופל מן הדלי לתוכו והו"ל שם יותר מג"ל מים שאובין, אפ"ה אין לחוש, דמסתמא לא נפלו ג"ל מג' כלים, עכ"ד, והרי דאף אם דלו כמה פעמים בכלי א' ונפלו ממנו ג' לוגין, אינו פוסל.[[107]](#footnote-108)

**אבל נתכוין לרבות אפי' קורטוב כל השנה מצטרפין לג' לוגין,** בביאור הך דינא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהך בבא קאי על מקוה, דכ"ז שנתכוין להוסיף במי המקוה, אפי' שפך קורטוב בכל שנה מצטרפין לג' לוגין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממקואות ה"א, - ובביאור הגר"א פירש דהוא משום דכל שניח"ל באותו כ"ש לא בטל, עכ"ד, ולפ"ז מתבאר מש"כ הרמב"ם דקאי על מקוה, וכ"כ הר"ש והרא"ש, דבדינא דבע"ק ובדינא דטהור שנפלו עליו ג"ל, הרי הא דמד' כלים אין מצטרפין אי"ז משום ביטול, ונת' לעיל דדוקא בג' לוגין במקוה בעינן לדין ביטול, כיון שעדיין הן קיימין במקוה, וע"כ אף אם נתכוין לרבות אין מצטרפין.[[108]](#footnote-109)

**ב** הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ד' ה"ה פירש דהיינו, דאם הי' בדעתו מתחילה להטיל שם ג' לוגין, אפי' לא הטיל אלא קורטוב בכל שנה מצטרפין לג' לוגין, ובנמלך הוא דבעינן לוג לוג, ובעינן נמי שיתחיל השני עד שלא פסק הראשון, וכ"כ הטור בסימן ר"א,[[109]](#footnote-110) - וכעי"ז כתב הרשב"א בשער המים הארוך סימן ו' דכל שנתכוין ליתן שני אחר הראשון או השלישי אחר השני, ה"ה מצטרפין, וכ"כ בתוי"ט בשם מהר"ם, ולכאו' בד' המהר"ם משמע, דל"ב שיהא דעתו מתחילה לערות ג' לוגין, אלא כל שבשעת העירוי הראשון דעתו לשוב ולערות, מצטרף העירוי השני לראשון, (אף אם ל"ה דעתו לערות ג' לוגין), אך התוי"ט השוה ד' מהר"ם לד' הטור, וצ"ע.

**ג** הרשב"א בשער המים הקצר סימן ו' פירש דהיינו, דאם נתנן שם במתכוין אפי' מי' כלים ואפי' לזמן מרובה מצטרפין, וכל הא דאין מצטרפין הוא רק כשנפלו שלא במתכוין, ומשמע דכשנפלו במתכוין, אף אם אין כונתו לרבות את מי המקוה, ה"ה מצטרפין, וכן נקט הב"ח בסימן ר"א דפי' הרשב"א אינו כד' הרמב"ם.

י"ח אייר ע"ו

דף מס' 8

**פ"ד מ"א - המניח כלים תחת הצינור,** בפירש"י בשבת ט"ז ב' כתב דהא דהצינור עצמו אינו עושה את המים כשאובין, הוא משום דקבעו ולבסוף חקקו, וכ"כ הר"ש במשנתינו, - והרמב"ן וש"ר בשבת שם כתבו דמשכח"ל עוד בצינור שאין בו בית קיבול צרורות, דאינו פוסל את המקוה, וכדתנן לקמן מ"ג, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, - ובתורי"ד שם כתב בדעת רש"י דס"ל, דאף צינור שאין בו בית קיבול צרורות פוסל את המקוה, וכ"כ הרמב"ן והר"ש בב"ב ס"ה ב' בדעת רשב"ם שם, ועיי"ש שתמהו ע"ז ממתניתין דלקמן, וצ"ע.[[110]](#footnote-111)

**אחד כלים גדולים ואחד כלים קטנים,** בפירש"י בשבת ט"ז ב' פירש דאתא לאשמועינן דאף כלים קטנים פוסלין את המקוה, ולא תימא דלא חשיבי, - אך הרמב"ן וש"ר שם פירשו דאתא לאשמועינן דאף כלים גדולים העשויים לנחת דאין מקב"ט, חשיבי ככלים לענין שאיבה, וזהו דומיא דהא דתנן דאפי' כלי גללים, דקמ"ל דאף דלא חשיבי ככלי לענין טומאה, חשיבי ככלי לענין שאובין, - והרא"ש במשנתינו ובסימן ה' כתב דתרתי קמ"ל, חדא, דאף כלים גדולים העשויים לנחת פוסלין את המקוה, ועוד, דאף כלים קטנים שאין מקבלין כדי סיכת קטן דל"ה כלי לקב"ט,[[111]](#footnote-112) פוסלין את המקוה.[[112]](#footnote-113)

ובתוס' הרשב"א פסחים י"ז ב' הק', דאם פסול שאובה הוא מדאורייתא, א"כ מאי ס"ד דכלים שאין מקב"ט לא יהא בהן פסול שאיבה, - אך בד' ש"ר מבו' דס"ד, דכ"ה דאין עליהן תורת כלי לענין טומאה, ה"נ אין עליהן תורת כלי לענין שאיבה, וע"כ לי"ב לפסול שאיבה דאורייתא.

**ואפי' כלי גללים,** בפירש"י בשבת ט"ז ב' כתב דקמ"ל דאף דלא הוו כלים לקב"ט הוו כלים לענין שאיבה, וכ"כ ש"ר שם, וכ"כ הר"ש בפי' קמא, - אך בפי' בתרא בכת"י כתב דרבותא דכלי גללים הוא משום דלא מקבלי טומאה והוי הוייתו ע"י טהרה.

ולכאו' מבו' מד' הר"ש, דגם בפסולא דהוי' שלא ע"י טהרה, איכא לדינא דג' לוגין פוסלין את המקוה, וע"כ בכלים המקב"ט יש לפסול משום דהוי הוי' שלא ע"י טהרה, וזהו דקמ"ל דאף בכלי גללים דהוי הוי' ע"י טהרה, ה"ז פסול משום שאיבה, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בשער המים שער ח' ושער ט', וד' הרשב"א בשער ט', הובאו בב"י סימן ר"א אות כ"ה ב', והאחרונים האריכו הרבה בדין זה, ואכ"מ, ובעזה"י יתבאר ענין הוי' ע"י טהרה, לקמן פ"ה מ"ה.

והנה בחזו"א קמא סימן ה' סק"ב הוכיח ממשנתינו דלא פסלינן משום הוי' שלא ע"י טהרה בג' לוגין, דאל"כ מ"ט דב"ה דמטהרי בשוכח, ומ"ט לא פסלינן משום דהויית המים היא ע"י דבר המקב"ט, ובתנינא סימן ה' סוסק"ז כתב דיש לדחוק דאיירי בהמשכה פחות מג"ט,[[113]](#footnote-114) אך לכאו' אי"ז מתישב לדעת הר"ש והרשב"א דס"ל דאף בפסול שאיבה סגי בהמשכה כ"ש, וי"ל עוד דאיירי בבאו דרך אויר למקוה, דכה"ג לא חשיב כהוי' ע"י דבר המקב"ט, כמבו' בזבחים כ"ה ב', - אמנם מד' הר"ש מבו' לכאו' דאיירי הכא בגונא דיש לפסול משום דינא דהוי' ע"י טהרה, ולפ"ז קשיא טובא, דמ"ט מטהרינן בשוכח, וצ"ע,[[114]](#footnote-115) ועמש"נ לישב בזה לקמן פ"ה מ"ה.

במרכה"מ קונט' ח"י דבר ענף ה' שריג ב', כתב דמשנתינו דכלים קטנים פוסלין את המקוה, היא דלא כיוסי בן חוני דמד' כלים אין מצטרפין, ופירשו רש"י והראב"ד דהיינו דכלי שנפל ממנו פחות מלוג אינו מצטרף, והיינו דלישנא דפוסלין את המקוה, משמע דיש בזה לפסול דג"ל מים שאובין, ולא אך דאין המים מעלין את המקוה, (אך בגלות עליות כתב דיל"פ למשנתינו לענין דאין מעלין את המקוה, עיי"ש), ובחזו"א תנינא סימן ז' סק"ט כתב דאף דפחות מלוג אינו מצטרף, מ"מ שפיר משכח"ל לדינא דכלים קטנים פוסלין, והיינו, חדא, בנתכוין לרבות, והיינו בכופה כדי לרבות, דאם הוא מפילו בידים, הרי אף באין עשוי לקבל פוסל משום שבא מיד האדם למקוה, ועוד, בגונא שכל המים עוברים על כלי קטן העומד בשפת המקוה, וזה למש"כ שם סימן ה' סק"ט, דכל שזה נכנס בכלי וזה יוצא, חשיב כג' לוגין בב"א, ואפי' לא נתכוין לרבות פוסל, - ובגלות עליות כתב די"ל עוד, דמיירי שבאו המים מכלים אלו למקוה בתחילתו, אי נימא דבג' לוגין בתחילה אף אם באו מד' כלים מצטרפין, ונת' בזה לעיל פ"ב מ"ה.[[115]](#footnote-116)

**אחד המניח ואחד השוכח כדברי ב"ש, וב"ה מטהרין בשוכח,** בשבת ט"ז ב' אמרו דהכל מודים כשהניחם בשעת קישור עבים טמאים, בשעת פיזור עבים דברי הכל טהורין, לא נחלקו אלא שהניחם בשעת קישור עבים ונתפזרו וחזרו ונתקשרו מר סבר בטלה מחשבתו ומר סבר לא בטלה מחשבתו, - ומצינו בזה ג' דרכים בד' הראשונים.

**א** בפירש"י שם פירש, דכשהניחן בשעת קישור עבים ואיחרו גשמים לבוא, ויצא למלאכתו ושכחן, לכו"ע הואיל ומתחילה לכך נתכוין לא בטלה מחשבתו בשכחתו, ונחלקו בהניחן בשעת קישור עבים ונתפזרו, אם בטלה מחשבתו, דכשנתפזרו הסיח דעתו דסבר לא ירדו גשמים עוד.

ובחזו"א קמא סימן ה' סק"א כתב ללמוד מד' רש"י, דאם בתחילה לא הניח תחת הצינור בכונה לשאוב רק שנזדמן לו להניח שם לפי שעה, אינו בכלל שוכח דמתניתין, ובכל ענין אין המים שבתוכו שאובין,[[116]](#footnote-117) וכל הא דאף בשוכח הוו המים שבתוכו שאובין, הוא כשהניחם לדעת לשאוב, אלא שאח"כ הסיח דעתו ושכח, ובזה הוא דמפלגינן דהיכא דלא נתפזרו העבים, לכו"ע הוו שאובין, והיכא דנתפזרו העבים, פליגי ב"ש וב"ה אם הוו שאובין, ועיי"ש משה"ק בזה.

**ב** הטור בסימן ר"א כתב, דאם הניח בשעת קישור העבים וקודם שנתפזרו העבים ירדו גשמים ונתמלאו חשובין לדעת והוי שאובין, אבל אם הניחן בשעת קישור העבים ונתפזרו ונשארו שם עד שחזרו ונתקשרו וירדו גשמים ונתמלאו, לא חשיבי לדעת ואינן פוסלין, וזהו משום דקי"ל כב"ה, ולב"ש אף בכה"ג הוו שאובין - ובביאור הגר"א שם סקע"ה כתב, דלפ"ד הטור לא איירי הכא כלל ששכחן, אלא דכשנתפזרו העבים נקרא שוכח אפי' לא שכחן כלל, והא דתנן דאחד המניח ואחד השוכח, היינו דבין אם הניחם בשעת קישור עבים וירדו גשמים קודם שנתפזרו, דהו"ל מניח, ובין אם נתפזרו וחזרו ונתקשרו דהו"ל שוכח, וכ"כ הב"י שם מ"א (ב) בתו"ד, ועי' בחזו"א תנינא סימן ח' סק"י מש"כ ע"ז.

**ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דפלוגתת ב"ה וב"ה הוא בששכח כלים תחת הצינור, דב"ש גזרי שוכח אטו מניח וב"ה לא גזרי, ודין זה הוא בכל זמן, משום דחזקת הצינור לקלח מים תמיד,א[[117]](#footnote-118) - ומה שאמרו דבשעת קישור עבים וכו', קאי על הא דתנן דמודים בשוכח בחצר שהוא טהור, ובזה הוא שאמרו, דאם הניח בחצר בשעת קישור עבים, לכו"ע הוו שאובין, וממילא דאף בשוכח הוו שאובין לדעת ב"ש דגזרי שוכח אטו מניח, ואם הניח בחצר בשעת פיזור עבים, לכו"ע ל"ה שאובין, ואם הניח בשעת קישור עבים ונתפזרו וחזרו ונתקשרו, לת"ק בטלה מחשבתו, ולר' יוסי לא בטלה מחשבתו, וגזרו ב"ש אף בשוכח, ואמנם ודאי דמה"ט שרי אף במניח, דעיקר מה דיש לדון דבטלה מחשבתו הוא במניח, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בשלהי מתניתין ובפ"ד ממקואות ה"ד, עיי"ש,[[118]](#footnote-119) - ועי' בכס"מ פ"ד ממקואות ה"ד וב"י סימן ר"א מש"כ לפרש בד' הרמב"ם, ומה שהביא בזה מתשו' הר"א בן הרמב"ם.

**א"ר מאיר נמנו ורבו ב"ש על ב"ה וכו' א"ר יוסי עדיין מחלוקת במקומה עומדת,** בפירש"י בשבת ט"ז ב' פירש דר' יוסי פליג על ר"מ, וס"ל דלא הודו ב"ש לב"ה, - וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בסימן ד' והטור בסימן ר"א שפסקו כדעת ב"ה דבהניחן בשעת קישור עבים ונתפזרו וכו' ל"ה המים שאובין, והיינו דאף דלר"מ נמנו ורבו ב"ש על ב"ה, קי"ל כר' יוסי דעדיין מחלוקת במקומה עומדת, וקי"ל כב"ה דבכה"ג ל"ה המים שאובין, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקפ"ט דקי"ל כר' יוסי, אך הרשב"א בשער המים הקצר שער ה', פסק כדעת ב"ש דבהניחן בשעת קישור עבים ונתפזרו וכו' הוו המים שאובין, והתשב"ץ ח"ב סימן נ"ו תמה ע"ז דר"מ ור' יוסי הלכה כר' יוסי, וצ"ל כמש"כ הב"י בסימן ר"א בדעת הרמב"ם, דהכא קי"ל כר"מ משום דר' טרפון ס"ל כוותי', וכמו שאמרו בשבת י"ז א'.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דר' יוסי לא פליג על ר"מ דנמנו ורבו ב"ש על ב"ה, אלא פליג על ת"ק דקאמר דמודים בשוכח בחצר שהוא טהור, ועמש"נ לעיל בביאור דעתו בזה, - ובפיהמ"ש מהדו"ק כתב הרמב"ם דהך בבא דמודים בשוכח בחצר שהוא טהור, הוא מדברי ר"מ, וכתב שם דקי"ל כר' יוסי דעדיין היא מחלוקת, והיינו משום דר"מ ור' יוסי הלכה כר' יוסי, אך בפיהמ"ש מהדו"ב כתב דהך בבא הוא דברי ת"ק, וכתב שם דקי"ל כוותי', וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ד ממקואות ה"ג.

**ומודים בשוכח בחצר שהוא טהור,** בפירש"י בשבת ט"ז ב' פירש דהיינו, דדוקא במניח תחת הצינור הוא דס"ל לב"ש דאף שנתפזרו העבים לא בטלה מחשבתו, אבל במונח בחצר דלא מוכחא מחשבה קמייתא שפיר מעיקרא, מודו ב"ש דכל שנתפזרו העבים בטלה מחשבתו, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ועמש"נ לעיל בדעת הרמב"ם בזה.

ובד' הרשב"א בשער המים הארוך משמע, דבמניח בחצר אף בשעת קישור העבים, ל"ה שאוב, עיי"ש, וצ"ע בדבריו בשער המים הקצר שם, ושמא ט"ס נפלה בדבריו, עיי"ש, וכ"כ התשב"ץ ח"ב סימן נ"ו בדעתו, ופירש דהוא משום שלא נתכוין לקבל מי גשמים, וצ"ע, גם צ"ע, דמ"ש ממש"כ הרשב"א בשער ז', דמניח קנקנים בראש הגג לנגבן בשעת קישור עבים, הוו שאובין, וכיון דאף אם הניחן בראש הגג "לנגבן" הוו שאובין, כ"ש במניח בחצר.[[119]](#footnote-120)

בל' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע, דהא דהמים שנשאבו שלא לדעתו לא חשיבי כשאובין, הוא משום דעי"ז חשיב דלא נעשית השאיבה ע"י האדם, דאין השאיבה מתייחסת למה שהניח האדם, אלא אם הניח ע"ד השאיבה, וליכא בהו תפיסת יד אדם גמורה, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש לעיל פ"ב מ"ז, וכ"כ בתשו' רבינו שמחה שהביא הראבי"ה סימן תתקפ"ט, ובתשובתו שהביא האו"ז ע"ז סימן קס"ה, - אך בד' הראבי"ה שם מבו' דס"ל דהוא דין בפנ"ע דבעינן שיהא לו ניחותא בשאיבתם, וכ"נ בד' הריטב"א שבת ט"ז ב', שכתב דלא פסלו חכמים אלא במתכוין "דקא מחשב להו והוו כברצון", וכן משמע מד' הר"ש לעיל פ"ב מ"ז, שכתב דכל דאחשובי אחשבינהו אחר שנשאבו הו"ל כשאובין, ועד"ז כתב הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' סוף ה"ח.

ובחזו"א בכ"ד קמא סימן ד' סק"ג, וסימן ה' סק"ח, ותנינא סימן ז' סקי"ג, וסימן ח' סק"י, כתב לדון בגונא שהניח את הכלים שלא לדעת שאיבה, ואח"כ הי' לו ניחותא שיתמלאו, אם חשבינן להו כשאובין, וי"ל דהוא תלוי בפלוגתא זו בטעם הא דבעינן לדעתו, ואינו מוכרח.[[120]](#footnote-121)

ומד' הרמב"ם נראה דכה"ג ל"ה כשאובין, דאי נימא דבכה"ג דהשתא ניח"ל הוו כשאובין, א"כ מ"ט מודו ב"ש בשוכח בחצר שהוא טהור, משום דאין לגזור בזה שוכח אטו מניח, דאף במניח כה"ג בטלה מחשבתו הראשונה ול"ה שאובין, הרי אכתי יש לגזור אטו היכא שדעתו עכשיו שיתמלאו מים, דבכה"ג הוו שאובין, ומשמע מזה דאף אם דעתו עכשיו שיתמלאו מים ל"ה שאובין, דכיון דמחשבתו הראשונה בשעת הנחת הקנקנים נתבטלה בעת פיזור העבים, ותו הוי כהניחן שלא לדעת דלא חשיבי שאובין אף אם השתא ניח"ל שיתמלאו מים, וע"כ אין לגזור בזה בשוכח אטו מניח, כיון דאף במניח בכל גווני שרי.

בטעם הא דבמניח בזמן פיזור עבים טהור, כתב הרשב"א בשער המים הקצר ש"ה, דהוא משום דלא לקבל הניחן, וע"כ אע"פ שירדו מי גשמים לתוכן לאחמ"כ, לא חשיבי כשאובין, וכ"כ התשב"ץ בח"ב סימן נ"ו, דהוא משום דמוכחא מחשבתו שלא נתכוין שיתמלאו מים - ומה"ט מבו' בתו"ד הרשב"א בשער המים הארושם, דאם הניחן כדי לקבל מים, הוו שאובין, וזהו שהק' שם במתניתין דמניח קנקנים, דמ"ט הוו שאובין, הרי לנגבן הניחן, ומבו' דאם הניחן לקבל מים הוו שאובין, אף דאיירי בשעת פיזור עבים, (וכמש"נ לעיל פ"ב מ"ז לפרש בדבריו שם).[[121]](#footnote-122)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דירידת הגשם איננה בידו וכאילו נתמלאו שלא בידי אדם, עכ"ל, ומשמע דאי"ז משום שלא הי' דעתו שיתמלאו מים, אלא כיון שירידת הגשם אינה בידו, והוא דבר שנתחדש אח"כ שירדו גשמים, ע"כ אין השאיבה שייכת להנחתו, ולא חשיב כתפיסת יד אדם, - אך צ"ע דא"כ מ"ט דר' יוסי דאסר אף במניח בחצר בשעת קישור עבים ונתפזרו וחזרו ונתקשרו, הרי אף דלא בטלה מחשבתו, מ"מ כיון שנתפזרו העבים שהיו בשעת שהניח, ואח"כ חזרו ונתקשרו וירדו הגשמים, הרי נמצא שירידת גשם זו ל"ה בידו, וא"כ בדין דלא יפסלו המים, דה"ז כנתמלאו שלא בידי אדם, דאם הא דבהניח בשעת פיזור עבים לא חשיבי שאובין הוא משום דאין ירידת הגשמים בידו, לכאו' ל"ש לחלק אם הניחן בשעת פיזור עבים, או אם הניחן בשעת קישור ונתפזרו וחזרו ונתקשרו, - ולכאו' צ"ל דל' הרמב"ם ל"ד הוא, ומכוון דבריו הוא דכיון דאין ירידת הגשמים בידו, ע"כ אין מחשבתו לשאיבה,[[122]](#footnote-123) וע"כ חשיב כנתמלאו שלא בידי אדם, וזה כמש"נ לעיל לדעתו דהא דבעינן דעת לשאיבה, הוא משום דכל שאין דעתו לכך, חשיב שלא נעשית השאיבה על ידו וליכא תפיסת יד אדם גמורה.

כ"א אייר ע"ו

דף מס' 9

**פ"ד מ"ב - המניח טבלא תחת הצינור וכו',** הר"ש והרא"ש כתבו דהניחה כדי להמשיך מים למקוה, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער ה' דאיירי בכה"ג, או שהניחה כדי לקבל מים מן הצינור לצורך, דאל"כ אי"ז פוסל את המקוה,[[123]](#footnote-124) ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי הטבלא אינה עשוי' לקבלת מים, וכל שאינו עשוי לקבלת מים אע"פ שהוא עשוי לקבלת פירות אינו פוסל את המקוה, אלא אם עירה אותו אדם למקוה, וכדתנן לקמן פ"ו שהשק אינו פוסל את המקוה אע"פ שהוא עשוי לקבל פירות, ובע"כ דאיירי הכא כשהניחה לקבל מים.

ונתחדש בד' הרשב"א, דמלבד דינא דכונה לשאיבה, איכא דין נוסף, דכלי שאינו עשוי לקבלת מים אינו פוסל את המקוה,[[124]](#footnote-125) ולמד הרשב"א לזה מהא דאין השק פוסל את המקוה, - ונתחדש בדבריו, דהא דשק אינו פוסל את המקוה, אי"ז משום דאי"ז מעשה שאיבה כלל, כיון שאין השק מחזיק את המים, אלא הוא משום דאין הכלי עשוי לקבלת מים, אך לעולם אף בשק חשיב זה מעשה שאיבה על המים, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' במהדו"ק, שנויי מהד' 25.[[125]](#footnote-126)

**אם יש ליזבז פוסלת את המקוה,** הר"ש והרא"ש כתבו דהיינו כשיש לה לבזבז מד' רוחותי', דאי מג' רוחות אי"ז בית קיבול, וכ"כ הרא"ש בסימן ה' והרשב"א בשער המים שער ה', וכ"כ הב"י בסימן ר"א אות ל"ה בשם הסמ"ג ורי"ו, אך עיי"ש בסוף אות ל"ו (א) שכתב בשם הרוקח סימן שע"ז דכל שהוא מוקף מג' רוחות ה"ז פוסל את המקוה, ובד' הרוקח שם מבו' דדבריו קיימי על צינור, ופירש דהוא משום דאף כשהוא מוקף מג' רוחות ה"ה עשוי לקבלה, (ולכאו' היינו כשהוא מוטה על צידו), וכ"ה בראבי"ה סו"ס תתק"צ בשם ריב"מ, ועי' בחי' רא"ל ח"ב סימן ע"א מש"כ בענין זה.

**זקפה לידוח בין כך ובין כך אינה פוסלת את המקוה,** בטעם ההכשר בזה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** הר"ש והרא"ש כתבו דהוא משום שאינה עומדת דרך קבלתה, וכ"כ המאירי בתחילת דבריו, והרשב"א בשער המים הארוך שער ה', וצ"ע בדבריו בשער המים הקצר שם, - והא דתנן דזקפה "לידוח", כתב הב"ח בסימן ר"א סל"ז דאורחא דמילתא נקט, וי"ל עוד דרבותא קתני, דאף שהעמידה כדי לידוח, מ"מ כל הא דאינה פוסלת, הוא רק כשזקפה ואינה עומדת דרך קבלתה, - והב"ח שם כתב עוד, דכל הא דאינה פוסלת הוא רק כשהעמידה בענין שהמים עוברים על צידה השני שאין שם לבזבז, אבל אם זקפה בגובה בלבד והמים עוברין על אותו הצד שיש שם לבזבז אע"פ שאינה מקבלת עכשיו מים פוסלת את המקוה, ועי' בגלות עליות מש"כ בזה.

**ב** הרמב"ם בפ"ו ממקואות ה"ה כתב דהוא משום דלא עשאה לקבל, ובשלטי הגבורים ב"ב פ' המוכר את הבית לה: בדפי הרי"ף כתב בדעתו, דטעם ההכשר הכא הוא משום שאינה עשוי' לקבלת מים, ולפ"ז לכאו' אף אם לא זקפה אינה פוסלת את המקוה, והא דתני זקפה, אורחא דמילתא נקט, אך כל שהיא עשוי' לקבל מים, ה"ה פוסלת את המקוה אף אם הניחה שלא כדרך קבלתה,[[126]](#footnote-127) וצ"ע מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דכלים שנתנן תחת הצינור לידוח וכו' הרי אלו כשרים, והרי דאף שאר כלים אינם פוסלין את המקוה כשנתנן לידוח, אך באמת הרמב"ם השמיט לדינא דהתוספתא, וצ"ע.

**ג** הראבי"ה בסימן תתקפ"ט כתב, דהוא משום שכונתו לידוח ואין כונתו לשאיבה, - ובתשו' רבינו שמחה שם תמה ע"ז, דמלישנא דמתניתין משמע דאם לא זקפה ה"ה פוסלת את המקוה, אע"פ שהניח לידוח, והראבי"ה שם השיב, דסתם לידוח הוא ע"י זקיפה, והיינו דהא דתני זקפה לידוח, אורחא דמילתא קתני,[[127]](#footnote-128) - אך המאירי כתב דמהא דתניא בתוספתא דטבלא שנתנה תחת הצנור להדיח וכן כלים שנתנם תחת הצנור להדיח וכו' שלמו מ"ס הרי אלו כשרים, ולא חילק בין זקפה ללא זקפה, משמע דאף אם היא עומדת דרך קבלה, כל שהיתה כונתו להדיח אינו פוסל, וכתב די"מ דהתוספתא איירי בהעמידן זקופות, וכ"ה מבו' גם בל' הרוקח בסימן שע"ב.[[128]](#footnote-129)

ובד' הרשב"א בשער המים שם, משמע קצת דטעם התוספתא דאין המים נעשין שאובין, הוא משום דאין דעתו לשאיבה, והוכיח מזה דכל שנפלו המים שלא בכונה לכלי, אף אם עשה כל המקוה מהם, ה"ה כשר, וצ"ע היאך זה מתישב עם דבריו לעיל מינה דטעם ההכשר בזקפה לידוח, הוא משום דאינו עומד כדרך קבלתו,[[129]](#footnote-130) - שוב העירוני, דבד' הרשב"א לעיל מינה משמע, דמשנתינו דזקפה לידוח, איירי כשמלבד זה דעתו גם להמשיך עי"ז מים למקוה, ומכח זה הוא דהוצרך לפרש דהא דמכשרינן בזקפה, הוא משום דהיא שלא כדרך קבלתה, עייש"ה בדבריו, ולפ"ז הרי שפיר יל"פ דהתוספתא איירי כשדעתו רק לידוח, וע"כ אף אם אם הטבלא והכלים עומדין דרך קבלתה, אין המים נעשין שאובין.

בדעת הר"ש ודעימי' דס"ל דכל שהיא עומדת כדרך קבלתה, אף שהניחה כדי לידוח, חשיב כשאיבה, לכאו' הוא משום דדעתו שיכנסו המים בתוכה כדי להדיחה, וסגי בכך לדעת לשאיבה, ולא מיבעיא אם הא דבעינן דעת לשאיבה, הוא כדי לחשבו כתפיסת יד אדם, דודאי סגי בדעת זו, אלא אף אם בעינן דעת כדי להחשיב את המים, י"ל דסגי במה שרצונו שיהיו המים בכלי, ול"ב שיהא דעתו לשימוש דשאיבה,[[130]](#footnote-131) - והראבי"ה דס"ל דלא חשיב כדעת לשאיבה, הוא משום דס"ל דבעינן דעתו לשימוש דשאיבה, ומה"ט ס"ל שם דאף אם מוציא מים מהמקוה בכלי כדי לנקותו, לא חשיבי כשאובין, וע"כ אף דדעתו שיכנסו המים לתוכה כדי להדיחה, כיון שאין דעתו לשימוש דשאיבה, לא חשיבי המים כשאובין.

הרא"ש כתב דמיירי דבלא הטבלא היו המים נמשכים למקוה, דאל"ה אף דל"ה המים שאובין מ"מ יש לפסול משום דבעינן הוי' ע"י טהרה, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ה', ועי' בחזו"א תנינא סימן ח' סק"ב שהק' ע"ז מכ"ד דמוכח דאף אם המים באין בלא"ה ה"ז פסול, ועיי"ש מש"כ בזה, ובעזה"י יתבאר ענין זה לקמן פ"ה מ"ה, - ובלחו"ש סימן ר"א סקפ"ג כתב להוכיח מדבריו, דהוי' ע"י דבר המקב"ט פוסל בג' לוגין, וכ"כ בגלות עליות לקמן פ"ה מ"ה סק"י, ובחזו"א קמא סי' ה' סק"ב כתב לדחוק בד' הרא"ש, ובתנינא סי' ה' סק"ח עמד שדבריו אינם מתישבין בל' הטושו"ע סי' ר"א סל"ה, אך באבנ"ז סימן ער"ב סק"ד כתב דאף דאי"ז פוסל את המקוה בג' לוגין, מ"מ אי"ז משלים למ' סאה, והכא איירי שמים אלו משלימין למקוה, עיי"ש.

הטור בסימן ר"א כתב, דבכה"ג דאין המים ראויין לבא למקוה זולתה, אפי' אין לה שפה כלל פוסלת, כיון שמקבלת טומאה, והב"י שם כתב דמש"כ דאין לה שפה כלל, היינו שכפאה על פי' והמים עוברין במקום שאין שפה כלל, דאם אין לה שפה כלל, אינה מקב"ט, אך כתב לדון דאף בניטלו כל שפתותי' ה"ה מקב"ט, כיון שמתחלה היתה מקבלת ועכשיו לא נשברה לגמרי, אך בבדה"ב שם חזר בו וכתב דאפשר דאיירי כשאין לה שפה כלל, ואפ"ה פסולה, משום דפשוטי כלי עץ מקב"ט מדרבנן, ובהגהת דרישה שם סקי"ב נחלק ע"ז, דכל דאינו מקב"ט אלא מדרבנן אינו פוסל משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, ועמש"כ בזה הש"ך שם סקע"ו.

**פ"ד מ"ג - החוטט בצינור,** הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש כתבו דהיינו כשחקק בו קודם שיקבענו, וכמו שאמרו בב"ב ס"ה ב' דאין צינור פוסל את המקוה אלא כשחקקו ולבסוף קבעו, ומבו' בדבריהם דבעינן שיחקוק את הגומא קודם שקבעו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממקואות ה"ו והרא"ש בסימן ה', וכ"כ בשטמ"ק ב"ק ס"ז א' בשם הרא"ש, וכ"כ בתשו' הראב"ד סימן כ"ב.

אך בד' התוס' בב"ק שם נראה דכל שחקק את הצינור קודם שקבעו, אף שלא חטט את הבית קיבול עד אחר שקבעו, ה"ה פוסל את המקוה, ועי' בתשו' חת"ס יו"ד סימן קצ"ח ד"ה ואמנם עדיין, שפירש כן בדעתם,[[131]](#footnote-132) וכ"נ בהגהות מרדכי קידושין סימן תק"ס בשם ה"ר שמרי', ועי' חזו"א תנינא סימן ז' סק"א שדן לדחות הראי' מד' התוס' ומד' המרדכי, ועי' גם בנובי"ת יו"ד סימן קמ"ב אות ח', שפירש ד' המרדכי בע"א, וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם מהדו"ק, ועי' חת"ס יו"ד סימן קצ"ח ד"ה ואגב אומר, שפירש כן בדבריו, ויתבאר בעזה"י ענין זה לקמן מ"ה.

הרא"ש כתב דכל המים העוברים בצינור חשיבי שאובין, ומשמע דאף המים שלא נתקבלו בתוך הגומא חשיבי כשאובין, וכ"נ בל' הטוש"ע סימן ר"א סל"ו,[[132]](#footnote-133) וכ"נ ממש"כ הרמב"ן וש"ר בב"ב ס"ה ב', דהא דירד לתוכו עפר ונכבש כשר, הוא משום דבטל תורת כלי קיבול מיני', עיי"ש, והרי דבלא"ה הי' פוסל, אף שאין המים נכנסין לתוכו, - אך הרא"ש בסימן ו' כתב דהמים העוברים על הגומא הוו שאובין, וכ"נ בד' התוס' בב"ב ס"ה ד"ה צינור, ובל' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"י.[[133]](#footnote-134)

והש"ך בסימן ר"א סקע"ז נקט דרק המים שבגומא הוו שאובין, והק' דא"כ מ"ט לא מכשרינן בזה משום המשכה, ודוחק לומר דחקק הגומא סמוך למקוה דליכא המשכה, וכתב דאיירי בשהמשיכוה כולה, ובחזו"א קמא סימן ה' סק"ג כתב די"ל דאי"ז המשכה משום דאין הצנור ראוי לבלוע, או משום דבעינן המשכה ע"ג קרקע ולא ע"ג כלי, וכמש"כ בשו"ע שם סמ"ו, ואכמ"ל, - אך בנקוה"כ שם חזר בו, וכתב דאף שכתב הרא"ש דהמים העוברים על הגומא הוו שאובין, ל"ד הוא, אלא כל הצנור חשיב כלי ע"י אלו הגומות, וליכא המשכה, ועי' באבנ"ז סימן ר"פ סקי"א שתמה על דבריו, וכ"כ בשלטי הגבורים פ' המוכר את הבית לה: בדפי הרי"ף, וכ"כ הבית מאיר בסימן ר"א קונט' א' סל"ו,[[134]](#footnote-135) - ועמש"כ בענין זה בגידו"ט גבא סקמ"ד, ובאבנ"ז סימן ר"פ, ובחזו"א קמא סימן ב' סוסק"ח וסימן ה' סק"ג, ותנינא סימן ה' ס"ק ח' ט'.

**לקבל צרורות,** הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"י כתב דעושין את החטיטה כדי לקבל עפר הגג והצרורות היורדים עם שטף המים כדי שלא יכלה כל עפר הגג וכו', וכשיתמלא אותו בית קבול עד שאינו מעכב עוד את העפר היורד, חוטטין אותו ומחזירין אותו העפר וטחין אותו שם כתחלתו, עכ"ד, וכ"כ הראב"ד בתשו' סימן כ"ב, - אך הרשב"א בשער המים שער ה' כתב דעושין בית קיבול כדי לקבל צרורות ועפרוריות ויבאו המים לבור צלולין, - ובתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ד ד"ה אמנם ראיתי כתב בדעת הראב"ד דס"ל דאם לא עשאו אלא לקבל צרורות ועפר שלא ירדו עם המים לא מיקרי לקבלה, כיון שאין לו צורך בעפר ובצרורות.

באבנ"ז סימן ר"פ סקט"ו הק', דכיון שכל שאינו עשוי לקבלת מים לא חשיב כלי לשאיבה, וכמש"כ הרשב"א בשער המים שער ה', ונת' לעיל מ"ב, א"כ אף אם חטטו לקבל צרורות, מ"ט הוא פוסל את המקוה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דידוע שיתקבצו שם מים בגומא, ובכל מקום פס"ר חשיב כמתכוין, עכ"ד,[[135]](#footnote-136) ואי נימא דכל המים העוברים בצנור הוו שאובין, אף אם לא נתקבלו בגומא, (ונת' להלן), י"ל דסגי במה שהצנור עשוי להעביר מים בתוכו, ול"ב שהבית קיבול יהא עשוי למים.[[136]](#footnote-137)

**בשל עץ כ"ש,** בחזו"א קמא סימן ה' סק"ג הק', כיון דהחקק הוא כ"ש, הו"ל יותר מד' כלים דאין מצטרפין, וזה לפ"מ שנקט שם דרק המים שנכנסו לתוך הגומא הוו שאובין, וכתב דאיירי בנתכוין לרבות, ובתנינא סימן ה' סק"ט כתב, דאפשר דכיון דזה נכנס בכלי וזה יוצא הוי כג' לוגין בב"א ואפי לא נתכוין לרבות פוסל.

**ובשל חרס רביעית,** הר"ש כתב דלא חשיב כלי בפחות מרביעית בשל חרס, אף דבדקין שבכ"ח חשיב בכדי סיכת קטן, והר"ש בכלים פ"ב מ"ב הוסיף לפרש, דהוא משום דלקבל צרורות שאני, וכ"כ התוס' בחולין נ"ד ב' ד"ה הדקין, - ובחזו"א תנינא סימן ז' סקי"א כתב דהוא משום דפחות מרביעית אינו ראוי לקבל צרורות ולא נעשה לקבלה, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט בשל עץ סגי בכ"ש, והביא מש"כ בהגמ"ר קידושין סימן תק"ס דהוא משום דבשל עץ ניח"ל שיהא בית קיבול והמים יתחלחלו עד שיתרחב לקבל רביעית, וכ"ה מבו' בפרישה סימן ר"א סקמ"ב ובט"ז שם סקמ"ד, ועיי"ש מה שהוסיף לפרש בזה, אך בל' הר"ש משמע דכ"ח גרע ולא חשיב כלי בפחות מרביעית, וצ"ל לפ"ז, דאף דבכלי קיבול דעיקר הכלי נעשה לקבלה זו, סגי בכדי סיכת קטן, מ"מ בקבלת צרורות, דאי"ז עיקר הכלי, בעינן רביעית, וצ"ע.

והראב"ד בתשו' סימן כ"ב כתב דטעם החילוק בין כלי עץ לכלי חרס, הוא מפני שפירש הכתוב תוך לכלי חרס, ולא פירש לכלי עץ אלא ילפינן לה מהקישא דשק, וע"כ לגבי כ"ח לא חשיב בית קיבול עד שיהא בו כדי רביעית, ובכלי עץ בכ"ש, ולפי דבריו אף אינו מקב"ט בפחות מרביעית, והא דתנן בכלים כדי סיכת קטן, הוא בכלי שקיבל טומאה ונשבר, עיי"ש בדבריו, א"נ טעמא דת"ק דמקשינן תחילתו לסופו ובסופו של חרס כתיב לא ימצא במכתתו חרס וגו' ולחשוף מים מגבא ואין חשיפת מים פחות מרביעית, ור' יוסי דס"ל דאך בשל חרס כ"ש, לא מקיש, - ונתחדש בדבריו, דכל דלא חשיב ככלי קיבול לקבל טומאה, אף לא חשיב ככלי קיבול לענין שאיבה, ולכאו' זה דלא כמש"כ הראב"ד בהשגות פ"ח ממקואות ה"ז, דאף בגונא דלא חשיב ככלי קיבול לקב"ט, מ"מ כיון שהוא מקבל ה"ה פסול למקוה, דומיא דכלי גללים, וצ"ע.

בחזו"א תנינא סימן ז' סקי"א כתב דכלי מתכת דינם ככלי חרס, וכ"כ בליקוטים סימן ז' סק"א ד"ה בענין, ודבריו הם לפ"ד ההגמ"ר דהא דשל עץ בכ"ש הוא משום שסופו להתרחב לרביעית, אך למש"כ הראב"ד דהא דשל חרס ברביעית הוא משום שפירש הכתוב תוך לכ"ח או משום דמקשינן תחילתו לסופו, ודאי דכלי מתכת הוי כשל עץ דסגי בכ"ש, וכ"ה גם למש"נ לדקדק מל' הר"ש דכ"ח גרע ולא חשיב כלי בפחות מרביעית.

**ירד לתוכו עפר ונכבש כשר,** היראים בסימן כ"ו כתב דהיינו דאם סתמו בעפר וכבש עליו ברגלים נתבטל קבולו, ועיי"ש שהק' מהא דתנן בעירובין ע"ח ב' דחריץ עמוק י' ורחב ד' מלא עפר וצרורות מערבין אחד ואין מערבין שנים, ולא מצרכינן כבישות, (ובתוי"ט כתב דקו' זו היא גם לדעת ש"ר דל"ב כבישה ברגל, וצ"ע), וכתב דגבי חריץ שאני דמבטל לי' טפי מבכלי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, אך הרמב"ן בב"ב ס"ה ב' כתב בתחילת דבריו דהינו שנכבש מאיליו ונתבטל שם עד שאין המים יכולין לשטוף לאותו עפר, והביא לד' היראים שפירש בע"א, וכ"כ הרשב"א הריטב"א והר"ן שם, ומשמעות דבריהם דלא סגי במה שבפועל אין המים נכנסין לתוכו, ורק משום שבטל תורת כלי קיבול מיני', הוא דאינו פוסל את המקוה, ומוכח לפ"ז, דאף המים שלא נכנסו לגומא נעשים שאובין, וכ"ה להדיא בדרישה סימן ר"א סקי"ג ובפרישה שם סקמ"ג, עיי"ש שהק' דמ"ט הכא מהני סתימה דעפר, ומ"ש מכלי שניקב דל"מ שסתמו בסיד וצרורות, (ועיי"ש מש"כ בזה).

והראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"י כתב, דהא דכשהיו צרורות מתחלחלין בתוכו פוסל את המקוה, היינו שנתמלא מן הצרורות והמים מתחלחלין בתוכו בין חלל הצרורות, ובכה"ג ה"ה פוסל, לפי שאין הצרורות מבטלין את הגומא, ומשמע מדבריו, דאף דגם כשנתמלא מן הצרורות כבר אינו מקבל צרורות, מ"מ כיון שהמים מתחלחלין בתוכו ה"ה פוסל את המקוה, ושאני מירד לתוכו עפר ונכבש, דאין המים מתחלחלין בתוכו.[[137]](#footnote-138)

כ"ד אייר ע"ו

דף מס' 10

**פ"ד מ"ג - סילון שהוא צר מכאן ומכאן ורחב מן האמצע אינו פוסל מפני שלא נעשה לקבלה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו, שאף שיש בצינור חלל שהמים מתקבצים בו והוא מקבל כמות מרובה, מ"מ כיון שלא נתכונו בחלל זה שיהא כלי קיבול, אינו פוסל את המקוה,[[138]](#footnote-139) ועיי"ש שדימה ד"ז, להא דתנן בכלים פ"ב מ"ג דהסילונות אע"פ כפופין אע"פ מקבלין, אינם מקב"ט, והיינו דמזה נלמד דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה, אין תורת כלי קיבול עליו, וע"כ אף אינו פוסל משום שאיבה, וכ"כ בתשו' הראב"ד סימן כ"ב,[[139]](#footnote-140) ובבעה"נ סימן ג' הי"א, וכ"ה בתשו' הרא"ש כלל כ"ד סי"ד, דהא דאין הסילון פוסל אף שהוא כלי קיבול, הוא משום דאינו עשוי לצורך קבלה, ולמד מזה, דה"נ לענין טומאה, אינו מקב"ט בכה"ג, עיי"ש, וכ"נ בד' הרשב"א בשער המים שער ה'.

והר"ש כתב דאף שהוא רחב באמצע, אפ"ה לא חשיב לקבלה, כ"ז שלא חקק בו לקבל צרורות, וכ"כ הרע"ב, והתוי"ט כתב דצ"ל לא חשיב "נעשה" לקבלה, וכמש"כ הרמב"ם, - אך בפי' הגרי"פ לרס"ג עשין ב' סד: כתב לפרש בדעתם, דהוא משום דאין חשיב דרך קבלה כלל בענין זה, ומאי דתנן שלא נעשה לקבלה היינו שלא נעשה באופן הראוי לקבלה, אך לעולם כל שהוא דרך קבלה, ה"ז פוסל את המקוה, אף אם לא נעשה לקבלה.[[140]](#footnote-141)

הראב"ד בפ"ח ממקואות ה"ז דסילון כפוף פוסל את המקוה, ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דתנן בפ"ב דכלים דהסילונות אע"פ שהם כפופים ואע"פ שמקבלים אינם מקב"ט, וכתב דאולי אע"פ שהן טהורין לעצמן, מ"מ כיון שהן בני קבלה ומקבלין פסולין למקוה, דומיא דכלי גללים דאף דאינם מקב"ט ה"ה פוסלין את המקוה, מפני שיש עליהן תורת כלי קיבול.

והנה הכס"מ שם פירש בדעת הראב"ד, דאף דאין הסילון הכפוף עשוי לקבלה, ה"ה פוסל את המקוה, ותמה ע"ז ממשנתינו, גם צ"ע דא"כ מ"ט לא השיג הראב"ד עמש"כ הרמב"ם בפ"ו ה"ב דכלי שאינו עשוי לקבלה אינו פוסל את המקוה, - ובחי' הגר"ח שם פ"ו ה"ד כתב לישב, דד' הראב"ד שם הם בגונא דהסילון הוא המחבר את ב' המקואות יחד להצטרף למ"ס, והוי דינו כטובל בהסילון עצמו, ובזה הוי דינא דכפופין פסולין אע"פ שלא נעשו לקבלה,[[141]](#footnote-142) ומשנתינו דבעינן עשוי לקבלה, הוא לפסול את המקוה בהמים היוצאים ממנו, ועיי"ש שכתב לפרש, דהראב"ד ס"ל דאף שלא נעשה קבלה תורת כלי קיבול עליו, והא דבעינן שיהא עשוי לקבלה הוא דומיא דשק דמטלטל מלא וריקן, וע"כ ס"ל דאין מטבילין בתוכו, והרמב"ם ס"ל דכל שאינו עשוי לקבלה, אין תורת כלי קיבול עליו, וע"כ הוא כשר לטבול בו, ועמש"נ לעיל בהערה דפליגי בזה הרמב"ם והר"ש.

אמנם הנה הראב"ד בבעה"נ שם במהדו"ב כתב, דהא דאין הסילון פוסל את המקוה כשהוא רחב באמצע, הוא משום שאותו הרוחב שבאמצע לא נעשה כדי לקבל אלא שלא בכונה נעשה או לנוי בעלמא, אבל אם נכפף הסילון מעט, ה"ז פוסל, "שלכך נכפף כדי לקבל", ולמד לזה מתוספתא במכילתין פ"ה ה"ד, ומבו' דסילון כפוף אף פוסל את המקוה, ולא רק דאין מטבילין בתוכו, ומשום דחשיב כעשוי לקבלה, - אך קשיא ע"ז ממתניתין דכלים דסילון כפוף אינו מקב"ט, והרי דלא חשיב כעשוי לקבלה, ובהערות לבעה"נ הביא מגידו"ט בתשו' סימן ט' שכתב, דהא דסילון כפוף עשוי לקבלה, היינו דבדרך עראי הוא משמש לתשמיש אחר והוא עשוי לקבלה, וע"כ סגי בזה לפסול שאיבה, אך לענין קבלת טומאה לא סגי בזה,[[142]](#footnote-143) ועמש"כ עוד בזה בהערות לליקוט פי' הראב"ד במשנתינו, - וי"ל עוד, דאין מכוון הראב"ד שכפפוהו לצורך קבלה, דלכאו' פעמים רבות דהצינור כפוף משום דזהו האופן להעביר בו מים, אלא דכיון שכפיפה זו היא לצורך העברת המים, והויא הכפיפה כדי שיעברו המים שם, חשיב כעשוי לקבלה, אך לענין טומאה לא סגי בהכי, ובעינן שיהא צורך בקבלת המים, ולא סגי במה שהוא צריך שיעברו המים שם,[[143]](#footnote-144) - ועי' בחי' רא"ל סימן ע"א וסימן ע"ב מש"כ עוד בענין זה.

בהגמ"ר קידושין אות תק"ס הביא פלוגתת רבוותא בדין צינור שנחטט מאליו, אם הוא פוסל את המקוה, וכתב דיש מרבותינו דס"ל דה"ז פוסל את המקוה, אך ה"ר שמרי' כתב דאינו פוסל את המקוה, דדוקא כשחטט האדם וגילה בדעתו דניח"ל שיהא בית קיבול, הוא דה"ז פוסל את המקוה, ואף בשל עץ שחטט בו כ"ש, דגלי דעתי' דניח"ל שיהא בית קיבול והמים יתחלחלו עד שיתרחב לקבל רביעית, אבל אם לא חטט בו כ"ש, אפי' ניח"ל במה שנעשה ממילא לא חשיב כלי, ודימה ד"ז להא דחש"ו שהעלו לגג דאינו בכי יותן, אע"ג דניח"ל לבעלים,[[144]](#footnote-145) עכ"ד.

והב"י בסימן ר"א אות ל"ו הק' ע"ד האוסרים, דאף אם היו בו חטטין, כיון שלא נעשו ע"ד לקבל צרורות כשר, כדתנן הכא דכל שלא נעשה לקבלה אינו פוסל, וכ"ש דכשהרקיב בתוכו דכשר, כיון שלא חלו בחטיטה ההיא ידים, וכתב דאפשר דס"ל, דהא דמכשרינן הכא מפני שלא נעשה לקבלה, היינו שאין דרך קבלת צרורות בכך, שאינם מתעכבים באותו מקום רחב, אבל אם היו מתעכבים שם אע"פ שלא נעשה לדעת כך נעשה לקבלה מיקרי ואפי' אם נעשה מאליו, עכ"ד.

ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"א כתב בדעת האוסרים, דהוא משום דניח"ל בקבלת הצרורות, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' ה"ר שמרי' דניח"ל בקבלה זו, וע"כ שפיר חשיב ככלי, ועיי"ש במש"כ לדון דנימא דלא ניח"ל בקבלת הצרורות, כדי שלא לפסול את המקוה, - ובדעת המתירים כתב דס"ל, דכיון דנעשית החטיטה במחובר, אינו פוסל את המקוה, וכדעת רוב קמאי, דבעינן שיחטוט את הגומא קודם שקבעו, ונת' לעיל, עיי"ש.[[145]](#footnote-146)

ובחזו"א תנינא סימן ז' סקי"ג כתב לדון עוד, דכיון דקי"ל דכל שלא הניח הכלים לשם שאיבה לא חשיב שאוב, א"כ ה"נ בצנור שאין לו בית קיבול, הרי לא הניחו לקבל מים, ואף אם נרקב וקיבל וניח"ל לבעלים, לא חשיב כשאוב, ועמש"נ לעיל מ"א מד' החזו"א בכ"ד אם כשלא הניח הכלי וניח"ל בשאיבתו, חשיב כשאוב, ועיי"ש שנת' דמד' הרמב"ם מוכח דלא חשיב כשאוב, - אך יש מקום לדון, דאי נימא דכל שיש בהצינור בית קיבול, פוסל כל הצינור את המקוה, הרי דסגי במה שהעמיד את הצינור שיעברו המים בתוכו, ואף דבשעה שהעמידו ל"ה פוסל את המקוה, מ"מ כיון שנתכוין שיעברו המים בתוכו, חשיב כשאיבה לדעת, ועד"ז יל"ד בגונא שהניח כלי נקוב לקבל מים, ואח"כ נסתם הכלי מאליו, די"ל דחשיב כשאיבה לדעת.

הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ו ממקואות ה"ב כתב, דהא דמכשרינן בסילון שאינו עשוי לקבלה, הוא אף בסילון של מתכת, ובתשו' הרא"ש כלל ל"ב סימן ז' הוכיח מדבריו דבמקוה ל"ב שתהא הוייתו ע"י טהרה, וע"כ אף דסילון של מתכת מקב"ט אף כשאין לו בית קיבול, מ"מ אינו פוסל את המקוה, ועיי"ש לעיל מינה שכתב עוד, דצינור אף שהוא של מתכת אינו מקב"ט, משום שנעשה לשמש עם הקרקע.

**פ"ד מ"ד - מים שאובין ומי גשמים שנתערבו וכו' אם רוב מן הכשר כשר וכו', אימתי בזמן שמתערבים עד שלא יגיעו למקוה,** בביאור דין משנתינו נחלקו הראשונים, **א** הר"ש במהדו"ק פירש דהך תנא ס"ל דהמשכה אינה מטהרת כלל אפי' בג' לוגין לבסוף, ודלא כראב"י דס"ל דהשאובה מטהרת ברבי' והמשכה, והא דאם נתערבו עד שלא יגיעו למקוה ה"ז כשר, הוא משום דנתערבו בחצר ודרך המשכה ירדו במקוה.

והרא"ש הוסיף לפרש ע"פ התוספתא, דאף משנתינו ראב"י היא, דס"ל שהשאיבה מטהרת ברבי' והמשכה, אלא דמעיקרא ס"ל לראב"י דבעינן תערובת בחצר, ושוב הוסיף להקל דל"ב תערובת בחצר.[[146]](#footnote-147)

והנה הר"ש לקמן פ"ו מ"ג למד ממשנתינו דמים שאובין המתבטלים חוץ למקוה אין פוסלין אותו, והט"ז בסימן ר"א סקס"ט כתב לפרש בדבריו, דהיינו אף באופן שאין היתר דהמשכה, עיי"ש, וצ"ע דהר"ש למד לזה ממשנתינו, והכא הרי הוי ההיתר משום המשכה, וכמש"כ הר"ש דהוא משום דדרך המשכה ירדו במקוה, - וצ"ל דהא דס"ל לתנא דמתניתין דבעינן רבי' חוץ למקוה, הוא משום דס"ל דל"מ המשכה היכא דאיכא לפסולא דג' לוגין, ואשר ע"כ בעינן רבי' חוץ למקוה, דעי"ז ליכא לפסולא דג' לוגין, דמים שאובין שנתערבו במים כשרים כשהן זוחלין אין פוסלין, וכמש"כ כן בחזו"א קמא סימן ו' סק"ט, והא דבעינן הכא להמשכה, הוא כדי שיצטרפו אף המים השאובין למ' סאה.

אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש, דמבו' בדבריו דהא דבעי ראב"י מעיקרא רבי' חוץ למקוה והמשכה, הוא ע"ד הא דס"ל לבסוף דמהני רבי' במקוה והמשכה, ואך דמעיקרא החמיר דבעינן רבי' בחצר, ומבו' דהא דבעינן רבי' חוץ למקוה, אי"ז כדי שלא יהא בזה לפסולא דג' לוגין, דע"ז ל"מ ההמשכה, אלא הוא משום דטהרת השאיבה היא רק ע"י רבי' והמשכה, ובעינן שתהא טהרת השאיבה קודם הנפילה למקוה,[[147]](#footnote-148) - ובאמת גם בד' הרא"ש לקמן בפ"ו שם, מבו' להדיא דכל הא דשרי כשירדו ע"י תערובת, הוא רק משום שירדו בהמשכה, עיי"ש, ומבו' להדיא לפ"ז, דפסולא דג' לוגין הוא אף במים שאובין שנתערבו ברוב כשרים, וע"כ כל הא דאינם פוסלין, הוא רק כשירדו בהמשכה.[[148]](#footnote-149)

וכ"נ גם בד' הרמב"ן בחולין ק"ח ב', שהביא מהא דתנן דאין מים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון, דלא אמרינן חנ"נ, ובפשוטו איירי התם במים שאובין שנפלו לתוך הכשרים, ואח"כ נפלו למקוה אחר, ובזה הוא דתנן דאין פוסלין אלא לפי חשבון, ומבו' דכל שיש שם ג"ל מן השאובין ה"ה פוסלין, אף שנתערבו קודם ביאתם למקוה זה, ועמש"נ להלן דדעת ר"י שהביא בתשו' הרי"ד דמים שאובין שנתערבו קודם ביאתן למקוה אינם פוסלין, ועיי"ש מש"נ בטעם הפלוגתא בזה.

**ב** הר"ש בכת"י חזר בו, ופירש דמתניתין ראב"י היא שהשאיבה מטהרת ברבי' והמשכה, ול"ב שיתערבו המים חוץ למקוה, והא דתנן דאם היו מקלחין בתוך המים פסול, איירי כשהן מקלחין מן הכלי למים, וליכא המשכה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"כ התוס' בתמורה י"ב ב' סוד"ה ואין המים, והראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ה.

והב"י בסימן ר"א הק' לפי' זה, מהא דקתני ברישא אימתי בזמן שמתערבין עד שלא יגיעו למקוה, דמשמע מפני שנתערבו קודם הוא דמכשרינן הא לאו הכי לא, ועיי"ש שכתב דצ"ל דאתי לאפוקי היכא שהי' במקוה פחות מכ' סאה ומשהו מים כשרים, דבכה"ג הוא נפסל בג"ל מים שאובין אע"פ שנפלו בו בדרך המשכה, ולא מכשרינן אלא כשנתערבו קודם שירדו והם נמשכים ויורדים, עכ"ד, וכ"כ הגר"א שם סקע"ו, ועי' בחזו"א תנינא סימן ד' סקי"ג מה שתמה ע"ז.

אמנם זה ניחא לדעת הרמב"ם, למש"כ הב"י שם בדעתו דבעינן שתקדם הרבי' להמשכה, אך אי"ז מתישב בד' הר"ש שכתב הכא דל"ב שתקדם הרבי' להמשכה, - ולדעתו צ"ל כמש"כ התוס' בתמורה שם דהא דקתני שנתערבו עד שיגיעו למקוה, הוא לאפוקי היכא שהצינור יורד למקוה בלא המשכה, ובגידו"ט נחל ל"ז כתב כן גם בדעת הרמב"ם, ונחלק ע"ד הב"י שכתב בדעתו דל"מ רבי' קודם המשכה, ועי' בחזו"א תנינא סימן ד' סקי"ג מה שהוסיף לפרש בזה.

**ג** בתשו' הרי"ד סימן א' אות ד', הביא בשם ר"י, שהוכיח ממשנתינו דל"מ המשכה ע"ג קרקע שאינה ראוי' לבלוע, והרי"ד שם בסוף אות ד' תמה על דבריו, דאם איירי הכא בקרקע שאינה ראוי' לבלוע, הרי מוכח מהכא דמהני המשכה אף ע"ג קרקע שאינה ראוי' לבלוע, ואך שכתב דיש לדחות דלא איירי במעלות של עצים ואבנים, אלא במעלות שמגוף המערה.

ובדעת ר"י צ"ל, דס"ל דההיתר הכא אינו משום המשכה, אלא הוא משום דמים שאובין שנתערבו ברוב כשרים אינם פוסלין, כלל וזהו שהוכיח הר"י דל"מ המשכה ע"ג קרקע שאינה ראוי' לבלוע, דאם מהני המשכה ע"ג קרקע שאינה ראוי' לבלוע, מ"ט בעינן הכא שיתערבו חוץ למקוה,[[149]](#footnote-150) - וזה דלא כמש"נ לעיל מד' הרא"ש דמים שאובין שנתערבו ברוב כשרים פוסלין בג' לוגין.

ולכאו' פלוגתא זו תליא בטעם הא דג' לוגין פוסלין את המקוה ולא אמרינן דהן בטלין ברוב, דלמש"כ הר"ן דהוא משום דהן פוסלין את כל המים, הרי דהכא שנתערבו חוץ למקוה, דבפשוטו אינם פוסלין את שאר המים, ה"ה בטלין ברוב, ואינם פוסלין את המקוה, אך אי נימא דהוא דין בפנ"ע דמים שאובין אינם בטלין במים אחרים, הרי דאף כשנתערבו חוץ למקוה אינם בטלין, וה"ה פוסלין את המקוה, ורק אם באו בהמשכה, אינם פוסלין את המקוה, וצ"ע.

כ"ח אייר ע"ו

דף מס' 11

**פ"ד מ"ד - אם ידוע שנפל לתוכו מ"ס וכו',** האו"ז בסימן של"ד והרא"ש בסימן א' ובפ' מרובה סימן ג' כתבו בהא דתנן לעיל פ"ב מ"ה דאם ידוע וכו' כשרים, דמשמע דדוקא ידוע הא מספק פסול, והוכיחו מזה דפסול שאיבה הוא מדאורייתא, ונת' לעיל שם ד' האחרונים דהוא משום דהתם הו"ל כג' לוגין בתחילה דפוסלין מדאורייתא, - ולפ"ז צ"ע בהא דתנן הכא דאם ידוע וכו', ומשמע דמספק פסול, והכא הרי אין הפסול אלא מדרבנן, ולכאו' מוכח מזה כמש"כ בחי' דברי חיים לעיל שם, דמכוון דבריהם הוא, דכיון שיש לו עיקר מה"ת, ע"כ החמירו בספיקו, עיי"ש.

**ר"ש, ומטעמא דניצוק וכו' ל"ה יכול לפסול דאפשר שיש מ"ס יחד באויר,** מבו' בדבריו, דהא דניצוק וקטפרס אינו חיבור, היינו רק דאינו חיבור להמים שלמעלה ולמטה, אך הניצוק והקטפרס עצמו הוי חיבור,[[150]](#footnote-151) ובחזו"א קמא סימן ג' סקי"ג תמה ע"ז, עיי"ש, אך באמת מצינו כן בד' הראשונים בכ"ד, ויתבאר בעזה"י לקמן פ"ו?.

**שאובה שהמשיכוה כולה**

בתמורה י"ב ב' מפרש ר"ח בר אבא א"ר יוחנן, דהא דתנן דאין המים פוסלין את המקוה אלא לפי חשבון, ראב"י היא דאמר דהשאיבה מטהרת ברבי' ובהמשכה, ופרכינן עלה מכלל דרבנן סברי דברבי' והמשכה לא, אלא הא דכי אתא רבין גיר' רוב קמאי רב דימי א"ר יוחנן דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה מני לא ראב"י ולא רבנן, - ונחלקו הראשונים בביאור הך דינא דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה.

**א** בפירש"י בתמורה שם פירש דס"ל דאפי' אם כל המקוה ממים שאובין דרך המשכה כשר, וכ"כ הראשונים בכ"ד בדעת הרי"ף, שהביא לדינא דרבין א"ר יוחנן, ולא הביא לדינא דראב"י דבעינן רבי' והמשכה, והרי דס"ל דקי"ל דלא כראב"י אלא אף שאובה שהמשיכוה כולה כשרה,[[151]](#footnote-152) וכ"כ הר"ן בשבועות, וכ"כ ראבי"ה בסימן תתקצ"א.

**ב** התוס' בתמורה שם כתבו בשם הר"ש מלוניל, והובאה תשובתו בראבי"ה סימן תתקצ"א, דהיינו דאף אם המשיכוה כולה ה"ה טהורה כשיבואו במקוה אח"כ מי גשמים מ"ס, אך לעולם אי"ז מצטרף למקוה, ועיי"ש שכתב דכ"ה בשאילתות שאילתא צ"ו,[[152]](#footnote-153) אך בתשו' הרי"ד סימן א' ריש אות ו', פירש לד' השאילתות בע"א, וכד' השאילתות כתב הבה"ג בהל' נדה, וכ"כ התוס' בתענית י"ג א', וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סו"ס א', וכ"כ הסמ"ק בסימן רצ"ד.[[153]](#footnote-154)

ובתשו' משנת ר"א סימן כ"ט סקי"ב האריך להוכיח דלדעתם, אם המשיך בתחילה מ"א סאה, ואח"כ באו עוד מ"ס מי גשמים, ה"ז כשר, ולא אמרינן דהמי גשמים בטלי ברובא, ועיי"ש בסקי"ג מש"כ לפרש הטעם בזה, - אך בד' הראב"ד שם סוף ה"ה ובשנו"מ 18 מבו' דבכה"ג ה"ז פסול, עיי"ש, ועי' חזו"א תנינא סימן ד' סוסקי"ד שעמד ע"ז.

**ג** הראב"ד בבעה"נ שם בתחילת דבריו פירש, דהא דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, היינו בשאיבה שלא בכונה, דבזה מהני המשכה בכולו, אך בשאיבה בכונה בעינן רבי' והמשכה, וצ"ע היאך מתפרש לפ"ז הא דפריך הגמ' בתמורה דמני לא ראב"י ולא רבנן, הרי פלוגתת ראב"י ורבנן היא בשאובה בכונה, והא דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, הוא בשאובה שלא בכונה.

**ד** הרז"ה בהשגות בעה"נ שם, דמודה רב דימי דבעינן רבי' והמשכה, והא דקאמר דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה בא לפרש תורת המשכה, דאם קילח בשפיכתו מקצת המים מן הכלי לתוך המקוה ומקצתן או רובן מאותו הכלי חוץ למקוה אינה טהורה עד שימשכוה כולה, ולא אזלינן בתר רובא דכלי אע"פ שהי' הכל בשפיכה אחת.

**ה** בד' הרמב"ם בפ"ד ממקואות סוף ה"ח משמע דמפרש, דאיירי כשהי' רוב מקוה ממי גשמים ונפלו לתוכו י"ט סאה מים שאובין שנפסלו כל המים, והמשיך כל מים אלו למקוה, וקמ"ל דאף דכל המים פסולין, מהני המשכה לכולם, כיון דאיכא רוב מקוה ממי גשמים,[[154]](#footnote-155) ועי' בגידו"ט נחל כ"ג במש"כ לפרש הטעם דמהני ההמשכה בכה"ג, ולמש"נ בזכר יצחק דמהני המשכה להכשיר פסול שאיבה, וכל הא דבעינן רבי', הוא כדי שתהא עשיית המקוה בידי שמים, (ונת' להלן), מתפרש דין זה בפשיטות, וכבר נת' כן לעיל בסוף דף מס' 6, - ועי' בכס"מ שם ה"י ובב"י סימן ר"א במש"כ לפרש סוגיית הגמ' לדעתו.[[155]](#footnote-156)

**ו** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דלא גריס שאובה שהמשיכוה כולה כשרה, אלא גריס שאובה שהמשיכוה כשרה, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שם ועוד מקמאי די"ג כן, ופירש דאיירי כשיש רוב מי גשמים, דאיכא רבי' והמשכה, והגר"א בסימן ר"א סקע"ז כתב בדעתו דגריס בסוגיא שם, ראב"י היא דתניא ראב"י כו' ברבי' ובהמשכה וכן כי אתא רבין אר"י שאובין כו', ועמש"כ ע"ז בחזו"א תנינא סימן ד' סקט"ז, ועד"ז כתב בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ס"ג דגרסינן התם שאובה שהמשיכוה ברובה כשרה.

לדעת הסוברים דרב דימי א"ר יוחנן לא פליג על ראב"י דבעי רבי' והמשכה, קי"ל כראב"י דבעי רבי' והמשכה, וכ"כ השאילתות בשאילתא צ"ו והרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו ובפ"ד ממקואות ה"ח,[[156]](#footnote-157) והראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ו.

ולדעת הסוברים דרב דימי א"ר יוחנן מכשר אף בלא רבי', נחלקו הראשונים היאך קי"ל בזה, דהראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ו כתב בדעת הרי"ף בשבועות, דס"ל דקי"ל דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, וכ"כ ש"ר בדעתו, אך הרז"ה בהשגות בעה"נ שם כתב בדעתו דבעינן רבי' והמשכה, וכ"כ המרדכי בסימן תשמ"ה, וכ"כ הרשב"א בשער המים סימן ז' והר"ן בשבועות בדעת הר"ש, דלפ"מ שפירש לעיל פ"ב מ"ז, דעת ר' יהושע דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה,[[157]](#footnote-158) וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקצ"א והרוקח בסימן שע"ז, וכן צידדו הראב"ן בתשו' סימן כ"ה והרי"ד בתשו' סימן א' אות ו', אך לא הסכימו לעשות מעשה בזה, עיי"ש.

אך התוס' בתמורה שם כתבו, דאף לפירש"י שם הלכה כראב"י דמשנתו קב ונקי,[[158]](#footnote-159) וכ"ה מבו' בפירש"י חולין פ"ד א' ד"ה זוחלין, והוכיח כן בתשו' הרי"ד סימן א', וכ"כ היראים בסימן כ"ו.

הר"ש לעיל פ"ב מ"ג כתב בהא דמשקי בי מטבחיא דכן אף דהוו שאובין, דהוא משום דא"א בלא המשכה, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דקי"ל דמהני המשכה בכולו, וכמש"כ הרשב"א והר"ן בדעתו, או דהוא משום דכל הא דבעינן רבי' והמשכה אינו אלא מדרבנן, ומדאורייתא מהני המשכה בכולו,[[159]](#footnote-160) - ובד' התוס' בב"ב ס"ו ב' מבו' דהוא משום דכל הא דבעינן רבי' והמשכה אינו אלא מדרבנן, אף דכולו שאוב דאורייתא, וכ"כ המאירי לעיל פ"ב מ"ג, ובחזו"א תנינא סימן ד' סוסקי"ד פירש כן גם בד' הר"ש, וכן נקטו התשב"ץ בח"ג סו"ס י"ב, והמהרי"ט ח"ב יו"ד סו"ס י"ז, ובלחו"ש סימן ר"א סוסקע"ד הביא לדבריהם, - אך בד' הרשב"א בשער המים סוף ש"ז מבו', דלמ"ד דבעי רבי' והמשכה הוי זה מדאורייתא, וכ"ה בתשו' הרי"ד סימן א' אות ו', ובהגמ"ר קידושין ריש סימן תק"ס.

ובד' כל הני קמאי מבו' דמהני המשכה לפסול שאיבה דאורייתא, וע"כ נקטו דאף אם כולו שאוב דאורייתא, י"ל דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, וכ"ה מוכח לדעת הרשב"ם ודעימי' דמדאורייתא אין השאובין משלימין למ"ס, ואפ"ה מהני רבי' והמשכה.

אך הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"א כתב דאם הי' פסול שאיבה דאורייתא ל"ה מועיל המשכה, וכ"כ הרמב"ן בב"ב ס"ו ב', דלמ"ד דכולו שאוב דאורייתא, ודאי ל"מ המשכה בלא רבי', עיי"ש, ועי' בתשו' משנת ר"א סימן כ"ט סק"ב מש"כ להעיר בדבריו, - ועד"ז כתב בפי' רבינו הלל לתו"כ דפלוגתת רבנן וראב"י אם שאובה שהמשיכוה כולה כשרה, הוא אם כולו שאוב דאורייתא, דל"מ המשכה כלל על פסול שאיבה דאורייתא, וכ"כ הריטב"א בב"ב שם דבזה תליא פלוגתת הראשונים אם קי"ל דבעינן רבי' והמשכה,[[160]](#footnote-161).

**קדמה ההמשכה לרבי'**

הר"ש כתב דאף אם קדמה ההמשכה לרבי' ה"ז כשר, וכן הוכיח הר"ש לעיל פ"ב מ"ז לפ"מ שפירש שם בטעמא דר"א, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ד' ה"ז במהדו"ב, וכ"כ המאירי במשנתינו.

ובפי' מהר"ם לעיל פ"ב מ"ז מבו', דאף דס"ל דמהני אף אם קדמה ההמשכה לרבי', מ"מ בעינן שכשהושלם המקוה, יהא רובו מי גשמים, אך אם כשהושלם המקוה הי' רובו מים שאובין, אף אם אח"כ הוסיף מי גשמים ורבו על השאובין, ל"מ, עיי"ש, ועי' בחזו"א תנינא סימן ג' סקט"ו שצידד דכ"ה משמעות ד' הפוסקים.

והב"י בסימן ר"א כתב בדעת הרמב"ם דבעינן שתקדם הרבי' להמשכה, וכ"כ הרמ"א שם סמ"ד,[[161]](#footnote-162) ובגידו"ט נחל ל"ז פקפק ע"ז דאינו מוכרח בד' הרמב"ם, וכ"כ בחזו"א תנינא סימן ד' סקי"ג, אך בלחו"ש סוסק"פ הסכים לד' הב"י, וכ"ה מבו' גם בד' התשב"ץ ח"ג סימן י"ב, עיי"ש שכתב דלדעת הראב"ד דנתן סאה ונטל סאה פסול, ה"נ אם היו כ"א סאה מי גשמים והמשיך י"ט סאין, ואח"כ חסרו ממנו וירדו בו מי גשמים, ה"ה פסול.

לדעת הסוברים דבעינן שתקדם הרבי' להמשכה, צידד בגל' הגרע"א סימן ר"א לש"ך סקצ"ט, דאף אם קדמה ההמשכה, מ"מ לי"ב לפסולא דג' לוגין, ואם הוסיף עליהן מ"ס מים שאובין, ה"ז כשר, וכדעת הר"ש מלוניל, ואף אידך פירושים לא פליגי עלי' בזה.[[162]](#footnote-163)

אך בד' הב"י שם משמע דהרמב"ם ושאר פוסקים פליגי על דינא דהשאילתות, וכ"ה מבו' בדבריו בפי' משנתינו לדעת הרמב"ם, דהא דתנן נתערבו, הוא משום דהיכא דהי' במקוה פחות מכ' סאה ומשהו מים כשרים, הוא נפסל בג"ל, אע"פ שנפלו בו בדרך המשכה, והרי דכל דליכא רבי', יש בזה לפסולא דג"ל, וכ"ה להדיא בדרכ"מ שם סק"כ, וכ"כ הט"ז שם סקנ"ה,[[163]](#footnote-164) ועיי"ש שנחלק ע"ד הפרישה סקמ"ח בזה, וד' הפרישה לכאו' הם כד' הגרע"א, ועי' בגידו"ט נחל ל"ז שהכריע כד' הפרישה, וכ"ה מבו' להדיא בד' התשב"ץ ח"ג סימן י"ב שהבאנו לעיל,[[164]](#footnote-165) ועי' בתשו' משנת ר"א סימן כ"ט סקי"ח שתמה ע"ד הגרע"א בזה,[[165]](#footnote-166) - ועמש"כ בזה בחזו"א תנינא סימן ד' סקי"ג ויו"ד סימן קל"ט ס"ק ז' - ט'.

לדעת הסוברים דבעינן שתקדם הרבי' להמשכה, מבו' בד' הב"י דבעינן שיהא תחילה רוב מקוה מן הכשר, וכל דליכא רוב מקוה, אף אם איכא רוב כנגד השאובין, ל"מ בזה המשכה, וכ"ה מבו' בד' התשב"ץ ח"ג סימן י"ב שהבאנו לעיל, ועמד ע"ז הלחו"ש שם סקע"ה, אך בד' הט"ז שם סקנ"ה מבו' דסגי במה דאיכא רוב כנגד השאובין, עיי"ש, ועמד ע"ז הרש"ש לקמן פ"ו מ"ג, ועי' בגידו"ט נחל ל"ו שנסתפק בדין זה, ועי' חזו"א תנינא סימן ד' ריש סקי"ד שכתב להכשיר בזה, ועי' בדבריו ביו"ד סימן קל"ט סק"ח מש"כ בזה.

הש"ך בסימן ר"א סקצ"ט כתב, דכל שקדמה ההמשכה לרבי', ל"מ אף אם המשיך אח"כ כל המים למקום אחר, דאף דמים שנפסלו בג' לוגין, מהני להמשיך כולם למקום אחר, וכמש"כ הרמב"ם, היינו רק כשהי' שם בתחילה רוב מים כשרים, - ועי' בגידו"ט נחל ל"ז ובלחו"ש סק"פ ובחזו"א תנינא סימן ד' סקט"ו שנחלקו ע"ז, ועמש"נ לעיל בהערה, בישוב קו' החזו"א ע"ד הש"ך ממשנתינו.

בגידו"ט גבא נ"ו כתב דבהא דמהני רבי' והמשכה, פשוט בעינן שיהיו הכשרים רוב כנגד השאובין, אך כל שאינם רוב כנגד השאובין, אף דיש בהן כשיעור רוב מקוה, ל"מ, וכ"כ בלחו"ש סקע"ט, ועיי"ש שהוכיח כן ממשנתינו, דאם מחצה על מחצה פסול, ומשמע דהוא אפי' יש כאן אלף סאה מן הכשר, ובחזו"א יו"ד סימן קל"ט סק"ו,[[166]](#footnote-167) - וכ"ה מבו' להדיא בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ה, שכתב לפרש למשנתינו דליכא בהכשרים שיעור מקוה, ומבו' דאף דיש בו שיעור רוב מקוה, ל"מ, - ובשיעורי הגר"ש מכות הערה שנ"ג כתב דה"נ אם היו במקוה כ"א סאה מי גשמים, והמשיך עליהן בב"א ממש כ"ב סאין שאובין, ה"ז פסול, ועיי"ש משה"ק לפ"ז ע"ד הט"ז, וצ"ע.

בלחו"ש סימן ר"א סקע"ט נסתפק בגונא שהיו במקוה כ' סאים כשרים, ובחצר נתערבו י' סאה כשרים וי' שאובין וירדו בהמשכה למקוה, אם חשיב כרבי' והמשכה, כיון שיש במקוה ל' סאה, או דכיון דבתערובת ל"ה רוב מי גשמים, ה"ז פסול, ועיי"ש שצידד לפסול בזה, ומשמע בדבריו דהוא מדין חנ"נ, - ולכאו' כ"ה משמעות ד' הר"ש בכת"י במשנתינו, דהא דתנן דאם רוב מן הפסול או מע"מ פסול, הוא כל שאין במקוה כ"א סאה.[[167]](#footnote-168)

בגידו"ט נחל ל"ה כתב בדעת הראב"ד, דאף בדאיכא רבי' והמשכה, מ"מ אם הוסיף והרבה עליהן מים שאובין בהמשכה, ורבו על המי גשמים, ה"ז פסול,[[168]](#footnote-169) וזה שלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ד ממקואות ה"ח והשו"ע בסימן ר"א סמ"ד דאפי' אם המשיך אלף סאין כשר, ובלחו"ש שם סקע"ח כתב דלא מצא ד"ז מוכרח בד' הראב"ד, - ועיי"ש שכתב עוד, דלדעת הרמב"ם מכשרינן בכה"ג, אף אם נטל אח"כ מן המקוה, ולא נשתיירו בו רוב מ"ס מן המי גשמים, ול"ה כנתן סאה ונטל סאה, דדעת הרמב"ם דאם לא נשתייר רוב מי גשמים פסול, וכ"כ בחזו"א יו"ד סו"ס קל"ט, - ולפ"ז נמצא, דבמקואות דידן דבאים המים בהמשכה, י"ל דשפיר יש להכשיר אף בנתן סאה ונטל סאה, וגם יש לצרף לדעת הני קמאי דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, - אמנם בתשב"ץ ח"ג סימן י"ב מבו' דלדעת הראב"ד יש לפסול בכה"ג, וזה מתישב עם מש"כ הגידו"ט בדעתו, עיי"ש.

**טעם ההכשר בהמשכה**

בטעם ההכשר דהמשכה, משמע בל' הרמב"ם בפ"ד ממקואות ה"ח דהוא משום דפסול שאובין הוא רק כשנפלו מן הכלי למקוה, וכל שהמשיכם ולא נפלו מן הכלי למקוה, אינם פוסלין, ועי' בכ' הגרי"ז תמורה י"ב ב' ובתורת זרעים תרומות פ"ה שפירשו כן בד' הרמב"ם, - ובתשו' הרי"ד סימן א' אות ב' כתב בשם הריבמ"צ דהא דמהני המשכה הוא משום דעי"ז נתבטל מהן דין שאיבה, כיון שעשה בהן מעשה ושפכן לארץ, דמעשה מבטל מידי מעשה,[[169]](#footnote-170) - והיראים בסימן כ"ו כתב דהא דמהני המשכה הוא משום נתבטלו אגב קרקע ונעשה כבאין למקוה מתמצית לחלוחית הקרקע וכבר נתבטל מהן שם שאובין, וכתב לפ"ז דל"מ המשכה אלא ע"ג קרקע הראוי' לבלוע, ונת' להלן.

והר"ש לעיל פ"ב מ"ז ומ"ח כתב דכל שנופלין מתוך כלים שבורין לבור הו"ל כהמשכה, ולכאו' הוא כד' הרמב"ם דעיקר דינא דהמשכה הוא שלא יפלו מן הכלי למקוה, וע"כ כל שנשברו הכלים ועי"ז נפלו המים למקוה, אי"ז נפילה מן הכלי, אך הנה מד' הריבמ"צ שהביא הרי"ד שם אות ד' מבו' דס"ל כד' הר"ש בזה, והרי"ד שם תמה ע"ז דליכא בזה המשכה, ובע"כ דגם שבירת הכלים הו"ל כמעשה המבטל מהן תורת שאובין.

**גדר הצירוף דרבי' והמשכה**

בטעם הא דבעינן רבי' והמשכה, כתב בפי' רבינו הלל לתו"כ שמיני, דהוא משום דרובו שאוב דאורייתא, ול"מ המשכה אלא לפסול שאיבה דרבנן, וכ"ה בחי' הריטב"א ב"ב ס"ו א'.[[170]](#footnote-171)

והראב"ד בבעה"נ שער המים סו"ס א' כתב דהוא משום דבעינן רובא בידי שמים, ולא גזרו על המיעוט שיפסול את הרוב, אלא בזמן שנתנו שם בידים, אבל בהמשכה לא גזרו, - והיינו דאף דפסול שאיבה דרבנן, מ"מ נכלל בזה תרתי, חדא דבעינן שיעשה המקוה בידי שמים, ולזה סגי במה שנעשה רובו בידי שמים, ועוד הוסיפו לגזור שיפסול המיעוט את הרוב, ואף כשאינו פוסל מ"מ אינו מעלה, ובזה לא גזרו כשנתנו בהמשכה, ומצינו עד"ז בד' הראב"ד בסימן ב' ה"ד, דכיון דשאובה דרבנן, מיעוטא לא פסיל לרובא, ורבנן הוא דגזור בג' לוגין, וע"כ לא גזרו במשקין שאין ראויין לעשות מהן מקוה, עיי"ש, - ועד"ז כתב בזכר יצחק סימן נ"ו ד"ה ונראה, דבהא דבעינן שתהא עשיית המקוה בידי שמים, סגי בעשיית רוב המקוה, דרובו ככולו, ואך דאיכא דין נוסף דהשאובין פסולין, וע"ז מהניא המשכה, עכ"ד, וכ"כ הזכר יצחק גם בסימן ס"א ובח"ב סימן כ"ז.

ובתורת זרעים תרומות פ"ה כתב לפרש, עפי"ד הרמב"ם דעיקר ההכשר דהמשכה, הוא דאין הנפילה מן הכלי למקוה, וע"כ ל"מ המשכה אלא להך דינא דהשאובין פוסלין את המקוה בנפילתם, אך להא דהשאובין עצמן פסולין לטבילה, ל"מ המשכה, וע"כ בעינן רוב מים כשרים, דעי"ז הוכשרו גם השאובין מדין ביטול ברוב, ועד"ז כתב בתשו' משנת ר"א סו"ס כ"ז.[[171]](#footnote-172)

והנה אמנם ממש"כ הרא"ש דתנא דמתניתין דס"ל דבעינן שיתערבו חוץ למקוה, הוא ראב"י דס"ל דבעינן רבי' והמשכה, וס"ל דבעינן רבי' חוץ למקוה, ושוב הוסיף להקל דל"ב רבי' חוץ למקוה, מבו' דעיקר הא דההמשכה מטהרת לפסול השאיבה, הוא רק בצירוף הרבי', וע"כ הוא די"ל דבעינן שתהא הרבי' חוץ למקוה, - וכ"נ מדעת הסוברים דבעינן שתקדם הרבי' להמשכה.

**צורת ההמשכה**

בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ס' כתב דאין שיעור להמשכה, אלא אפי' סמוך למקוה, כל שאינו מעלה ונותן לתוכו של מקוה, כשר, וכן הוכיח התשב"ץ ח"א סו"ס מ"ט מד' הר"ש לעיל פ"ב מ"ג ולקמן פ"ו מ"ג, ומד' הרמב"ן, עיי"ש, - אך בהגהות סמ"ק סימן רצ"ד סק"ב כתב בשם ר"י דשיעור המשכה הוא ג' טפחים, וכ"כ הריב"ש בסו"ס פ"ג, ונחלק שם ע"ד הרשב"א, ופירש דהוא משום דכל פחות מג"ט כלבוד דמי, והתשב"ץ שם כתב ע"ז דאף דיש לחלק דלא שייך טעמא דלבוד אלא במחיצות, כבר הורה ז"ל.

ובפירש"י תמורה י"ב א' כתב דאופן ההמשכה הוא, שיעשה חריץ וגומא "למרחוק" ויערה מן הדלי לתוך הגומא ויקלחו המים דרך החריץ לתוך המקוה, והב"ח בסימן ר"א אות כ"ה ואות מ"ח דקדק מדבריו, דלא סגי בהמשכה ג"ט, אלא בעינן שלא יתחילו המים לקלח למקוה עד שהגבי' את הדלי והפסיק כחו, אך בלא"ה הוא פסול, אף שהמשיך ג"ט, כיון דכחו כגופו דמי, - והתשב"ץ שם כתב בשם ס' המנהגות, דשיעור המשכה צריך להיות ממקום רחוק כדי שתכלה כח המשכה קודם שיגיעו המים למקוה, וכתב ע"ז דזה חומרא יתירא ואין לזה ראי' ול"ב כולי האי, ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל פ"ק דשבועות, דבעינן שתהא נמשכת ע"ג קרקע מרחוק הרבה שכבר כלה כח המשליכן קודם שיפלו למקוה, וכ"כ המאירי במשנתינו דיש מחמירין להצריך המשכה מרחוק שיהא כח מרוצתן כלה כשיגיעו למקוה, - ובפי' הר"י קרקושא ב"ב ס"ה ב' כתב, דל"מ המשכה אף כשהרחיק ג"ט, אלא כשהיו המים עומדים ממקומם, ואח"כ עושה חריץ מן המים למקוה, דאינם נופלים מכח האדם למקוה, אך זה שלא כד' רש"י דמהני אף כשעשה תחילה גומא וחריץ.

בד' הרמב"ם בפ"ד ממקואות ה"ח משמע, דל"ב כלל שתהא ההמשכה ע"ג קרקע, ומהני להמשיך אף ע"ג כלי שאינו פוסל את המקוה, - והראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ד כתב, דל"מ המשכה ע"ג כלים שאינם פוסלין את המקוה, שאין להן בית קיבול, ול"מ המשכה אלא ע"ג קרקע, או ע"ג צינור שקבעו ולבסוף חקקו,[[172]](#footnote-173) וכ"כ בשו"ע סימן ר"א מ"ו,[[173]](#footnote-174) ובכ' הגרי"ז תמורה י"ב ב' עמד בפלוגתא זו.

והיראים בסימן כ"ו כתב דל"מ המשכה אלא ע"ג קרקע שהמים ראויים ליבלע, דעי"ז נתבטלו אגב קרקע ונעשה כבאין למקוה מתמצית לחלוחית הקרקע וכבר נתבטל מהן שם שאובין, אבל אם המשיכה על רצפת אבנים, לא מבטל שם שאובין מינייהו, דא"א לדונם כאילו באו מתמצית מקום שהומשכו דרך עליו, שהרי אינם ראוים לבליעה ולתמצית, וכ"כ הרוקח בסימן שע"ז,[[174]](#footnote-175) ולפ"ז ה"נ ל"מ המשכה ע"ג צנור שקבעו ולבסוף חקקו, - והרי"ד בתשו' סימן א' אות ב' נחלק ע"ז, וכתב דטעמא דשאיבה המתבטלת בהמשכה, אינו משום דנראה כאילו בא מתמצית לחלוחית הארץ, אלא הוא משום דעי"ז מתבטל מהן דין שאיבה בכלי, והביא מפי' הריבמ"צ שכתב דהוא ע"י שעשה בהן מעשה ושפכן לארץ, דמעשה מבטל מידי מעשה, ועיי"ש שהוכיח מד' השאילתות דל"ב קרקע הראוי' לבלוע, דמשמע מדבריו דמהני המשכה ע"ג צינור שקבעו ולבסוף חקקו, והוכיח כן גם ממה שאמרו במשקי בי מטבחיא דאם יש בהן רביעית חזו להטביל מחטין וצינורות, והיינו משום המשכה, והרי דמהני המשכה אף ע"ג רצפת אבנים שאינה ראוי' לבלוע.

בכ' הגרי"ז תמורה י"ב ב', כתב דטעם פלוגתת הרמב"ם והראב"ד הוא, דלהרמב"ם הכשר המשכה הוא משום שלא נפל להדיא מן הכלי למקוה, וע"כ מהני המשכה ע"ג כלים, אך להראב"ד ההמשכה הוא מכשיר, דכ"ז דל"ה המשכה ע"ג קרקע מיקרי שיש כאן נפילה מהכלי למקוה, ודין המשכה הוא דמפקיע דלא ליהוי נפילה מן הכלי, ובזה איכא תנאי דדוקא ע"ג קרקע מיקרי המשכה, - אך ממש"כ הראב"ד שם דאף כשהביא בסגוס וכו' מים שנשאבו בכלי אחר, ה"ז פוסל, מבו' דל"ב כלל שיפול מן הכלי למקוה, דבהני גווני לכאו' א"א לחשוב דהנפילה היא מן הכלי, והכשר המשכה הוא משום דע"י שנתנן בקרקע, ה"ז מפקיע מהן תורת שאובין בכלי, וע"ד ד' הריבמ"צ, וע"כ ל"מ המשכה ע"ג כלי, אך בל' הראב"ד בסו"ס א' משמע דההכשר דהמשכה הוא משום שלא ניתן בידים אלא ע"י המשכה, וצ"ע.

בכ' הגרי"ז שם כתב דלדעת היראים דבעינן המשכה ע"ג קרקע הראוי' לבלוע, משום דעי"ז חשבינן להו כבאו מתמצית הקרקע, ל"ב המשכה ג"ט, דהא דבעינן המשכה ג"ט, הוא להסוברים דהכשר המשכה הוא משום שלא נפלו מן הכלי למקוה, ובזה בעינן ג"ט שלא יהא כלבוד ויהא חשוב כנפל מן הכלי למקוה, ועפי"ז כתב לדינא דמהני להמשיך ג"ט ע"ג צנור וסמוך למקוה יהא קרקע הראוי' לבלוע, דבכה"ג לכו"ע הוי המשכה, אך מד' הפוסקים שסתמו בזה, לא משמע כן.

בחזו"א קמא סימן ו' סק"ט כתב, דכל הא דבעינן ג' טפחים וקרקע הראוי' לבלוע, הוא רק כשהמים יורדים למקוה בלא מעצור, אבל כשיש גומא בשפתו ושופך השאובין בגומא ואח"כ פותקן חשיב המשכה בכל גווני, ועיי"ש שהוכיח כן מד' הר"ש בכ"ד, וצ"ע דבפשוטו הר"ש ס"ל דלעולם מהני המשכה ע"ג קרקע כ"ש ואף אם אינה ראוי' לבלוע, וכנ"ל, וכ"כ בתנינא סימן ח' סקי"ג דבכה"ג ל"ב ג"ט,[[175]](#footnote-176) אך הביא שם מד' התשב"ץ ח"א סימן מ"ט שנקט דלהסוברים דבעינן ג"ט, ל"מ ההמשכה בכה"ג, וכ"ה גם מבו' בד' הר"י קרקושא בב"ב ס"ה ב', דאף בכה"ג שנחו בגומא, בעינן המשכה ג"ט.

**פ"ד מ"ה - השוקת שבסלע וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו מקום חצוב בהר, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה פ"ה מ"ז, וכ"כ בתשו' הראב"ד סימן כ"ב ובתשו' הרי"ד סימן ט"ו.

אך הר"ש והרא"ש בפרה שם כתבו דהיינו אף אם הי' תלוש, אלא שקבעו ולבסוף חקקו, ולמדו לזה מסוגיית הגמ' בב"ב ס"ה ב' דצינור שקבעו ולבסוף חקקו אינו פוסל את המקוה, וכ"כ המאירי במשנתינו, ולכאו' מפורש כן בירושלמי שבת פ"ט ה"א וע"ז פ"ג ה"ו, ועמד ע"ז בתשו' משנת ר"א סימן כ"ג סקי"א, עיי"ש.

ובתשו' הראב"ד שם עמד בזה, דלמה הוצרך לי' השוקת שבסלע אינה פוסלת את המקוה, הרי אפי' אם קבעה ולבסוף חקקה אינה פוסלת, וכ"ש במחוברת מתחילתה, ועיי"ש שכתב דנהי דאינה פוסלת משום דשאיבה דרבנן, אבל לענין הזאה ומילוי וקדוש ולכל דבר כלי הוא, דכל תלוש ולבסוף חברו כתלוש דמי, עכ"ד,[[176]](#footnote-177) - ודבריו מיוסדים על סוגיית הגמ' בב"ב ס"ו ב', דאמרינן התם דתלוש ולבסוף חיברו הוי כתלוש, והא דצינור שקולב"ח אינו פוסל את המקוה הוא משום דשאיבה דרבנן, ומה"ט פירשו גם הרמב"ם והרי"ד למשנתינו במקום חצוב בהר, ואזלי לטעמייהו, דהרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"א כתב דהא דצינור שקולב"ח אינו פוסל את המקוה, הוא משום דשאיבה דרבנן, וכ"כ בתורי"ד שבת ט"ז ב'.[[177]](#footnote-178)

ובד' הר"ש ודעימי' שפירשו למשנתינו אף כשהי' תלוש וקולב"ח, צ"ע דא"כ מ"ט א"צ צמיד פתיל, הרי לענין מילי דאורייתא חשבינן לה כתלוש, - והאמנם בהא דאין ממלאין בה ואין מקדשין בה ואין מזין ממנה, י"ל דכ"ה דלענין שאיבה דרבנן חשבינן לה כמחובר, ה"נ לענין מילי דאורייתא מחמרינן לחשבה כמחובר, אמנם בד' הראב"ד מבו', דלגבי מילי דאורייתא דינה ככלי אף לקולא, וממלאין בה ומקדשין בה ומזין ממנה, אך קשיא דמ"ט מקילינן דא"צ צמיד פתיל, הרי מדינא חשבינן לה כתלוש, ועי' בחת"ס יו"ד סימן קצ"ח וסימן ר"ה שעמד בזה, ועיי"ש מש"כ בזה.

וקשיא כן גם במש"כ הטור בסימן ר"א דגיגית שקבועה בארץ ונתמלאה ממי גשמים אין טובלין בה כיון שהי' שם כלי עלי' קודם שקבעוה, וכתב הש"ך שם סקכ"א דמשמע דאם ל"ה שם כלי קודם שקבעה ה"ז כשר, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"ת, שהביאו הרמ"א שם סעיף ז', וכן משמע גם בד' הר"ש והרא"ש לקמן פ"ו מ"א, (ועי' חלקת יואב יו"ד סימן ל"א ד"ה נחזור, שהוכיח כן מדבריהם), והמהרח"ש בתשו' ח"ג סימן כ"א ד"ה ואיברא הק', דכיון דמדאורייתא אין טובלין בכלים, בדין דאף אם קולב"ח לא יטבלו בתוכה, וכן הק' הגר"א שם סקל"ד, והנובי"ת יו"ד סימן קמ"ב, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ט, והחת"ס בתשו' שם,[[178]](#footnote-179) ונחלקו בדבריהם אם לדינא יש להתיר כד' הטור, עיי"ש, ועי' גם מש"כ בזה בחזו"א תנינא סימן ו' סקי"ד, (ולמש"נ לעיל דכבר נחלקו בזה הראשונים בפי' משנתינו, לכאו' ל"ה לנו להתיר, כיון דלדעת הרמב"ם והראב"ד והרי"ד ה"ז פסול).

ועמש"כ בענין זה בכ' הגר"ח החדש בפרה, ובחזו"א תנינא סימן ב' סקי"ג וכלים סימן י"ט סק"ד, ובתשו' משנת ר"א סימן כ"ג כ"ד, ובקה"י סימן נ"ג.

בתשו' חת"ס שם סימן קצ"ח ד"ה ואמנם עדיין, וסימן ר"ה ד"ה מה תאמר הק' עוד, דבסוגיית הגמ' בב"ק ס"ז א' אמרינן דכיון דשינוי השם מילתא הוא, אף בקולב"ח הי' בדין שיפסול את המקוה, וכל הא דאינו פוסל בכה"ג, הוא משום דשאיבה דרבנן, וא"כ לענין לטבול בתוכו דהוא דאורייתא, בדין דאף בקולב"ח לא יטבלו בתוכו, משום שנשתנה שמו, ועיי"ש מש"כ בזה.[[179]](#footnote-180)

בד' הרמ"ה בב"ב ס"ו אות מ"ד מ"ה מבו' דאף בחקקו ולבסוף קבעו, מדינא הו"ל כקרקע, ואלא דגזרו בו חכמים, ובזה הוא דמפלגינן בין פסול דאורייתא לפסול דרבנן, דבפסול דאורייתא גזרו אף בקולב"ח, ובפסול דרבנן לא גזרו אלא בחולב"ק, ובחלקת יואב יו"ד סימן ל"א ד"ה וראיתי להרמ"ה הק' ע"ז מהא דתנן הכא דאם היתה כלי וחיברה בסיד ממלאין בה וכו', והרי דמדאורייתא חשבינן לה ככלי, וצ"ע.

בטעם הא דמפלגינן בין קולב"ח לחולב"ק, נחלקו האחרונים, דבאו"ש פ"ו ממקואות ד"ה אמנם כתב דהיינו, דהגם דתולב"ח הוי כמחובר, מ"מ ל"מ להפקיע מיני' הדינים שהיו ע"ז בתלוש, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף בגונא דל"ה כלי כלל, מ"מ אותם הדינים שהיו עליו כשהי' תלוש, ל"מ החיבור לקרקע לבטלם, וע"כ הוא דהמשתחוה לבית אסרו, כיון שקודם שחיבר האבנים היו ראויים ליאסר משום ע"ז, וה"נ הוא בהא דמכשרינן שחיטה בצור שחיברו לקרקע, אף שאינו כלי, וכ"כ בתשו' משנת ר"א סימן כ"ג סק"ו, וכעי"ז כתב בעמודי אור סימן ק"ז, - ועי' גם בתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ז שנקט כן, וכתב דמה"ט כל שהחקיקה והקביעות באין כאחד, ה"ז כשר, עיי"ש.[[180]](#footnote-181)

אך בתשו' נובי"ת יו"ד סו"ס קמ"ב אות ח' נקט, דאם הא דמפלגינן בין קולב"ח לבין חולב"ק הוא מדאורייתא, הי' בדין דבית בנוי יהא כמחובר לענין ע"ז, וצור שחיברו בקרקע יהא כמחובר לענין שחיטה, והיינו דהא דחולב"ק אינו כקרקע, הוא משום דתורת כלי עליו וע"כ אינו בטל לקרקע, וי"ל דהוא משום דשֵם כלי ושֵם קרקע סותרים זל"ז, דמה"ט הוא דהמחובר לקרקע אין עליו תורת כלי, וע"כ כל שהוא כלי, אינו בטל לקרקע, ועי' במשנת ר"א שם סקי"א שהוכיח מירושלמי כדרך זו.

ולכאו' יש ללמוד לזה, ממש"כ הרמב"ם והר"ש דצנור שחקקו ולבסוף קבעו, היינו שחקק את הגומא בתלוש, אך אם חקקה במחובר אינו פוסל את המקוה, והרי דאף שכבר הי' על הצינור תורת כלי בתלוש, מ"מ כיון דל"ה בו בית קיבול ול"ה' פוסל את המקוה, מהני חיבורו לקרקע שלא יחול עליו תורת כלי קיבול לפסול את המקוה, - אך מד' התוס' בב"ק ס"ז א' דמשמעות דבריהם דבכה"ג ה"ז פוסל את המקוה, ונת' לעיל מ"ג, נראה דס"ל דכל דאיכא עלי' תורת כלי בתלוש, אינו בטל לקרקע, וע"כ חשיב כתלוש אף לגבי לפסול את המקוה, הגם דבעודו תלוש ל"ה פוסל את המקוה.

בתשו' חלקת יואב יו"ד סימן ל"א הק', דאם מדאורייתא אף קולב"ח ל"ה כקרקע, א"כ היאך מהני מקוה ע"ג גג, הרי הו"ל כתלוש, ועי' בחזו"א תנינא סימן ב' סקי"ג וכלים סימן י"ט סק"ד שכתב, דכל הא דבקולב"ח חשיבי המים כתלושין, הוא רק כשהם בכלי, ועי' גם בחי' הגר"ח פ"ו ממקואות, דבשברי הכלים הקבועין ועומדין בקרקע, חשובין המים שבתוכן כאלו הן בקרקע, ורק בכלים הוי הדין דאפי' אם הן קבועים בקרקע יש להן דין קבלה בפנ"ע והמים שבהן אינן בקרקע,[[181]](#footnote-182) ובחזו"א בכלים שם כתב לדון, דאף אם הוו כלים חשיבי המים שבתוכן כמונחין בקרקע, ואין הפסול בזה אלא מדרבנן, וכתב לישב לפ"ז ד' הרשב"א והטור, דכל שקולב"ח טובלין בתוכו, - ועי' בתשו' משנת ר"א סימן כ"ג סוסק"ז שכתב לישב לזה בע"א, אך כמדומה דדבריו שם קיימי לפ"מ שנקט דכל מה שאמרו דבדאורייתא אף קולב"ח פוסל, היינו רק משום שהי' צינור קודם הקביעות, ואך שלא הי' בו בית קיבול, עיי"ש.

א' סיון ע"ו

דף מס' 12

**פ"ד מ"ה - ניקבה מלמטה או מן הצד ואינה יכולה לקבל מים כ"ש כשרה, וכמה יהי' בנקב כשפוה"נ,** בביאור דינא דמשנתינו, נחלקו הראשונים.

**א** הר"ש והרא"ש כתבו ע"פ הסוגיא דיבמות ט"ו ב', דהא דתנן דכמה יהי' בנקב כשפוה"נ, לא קאי על הכשר כלי שניקב, אלא קאי על שיעור עירוב מקואות,[[182]](#footnote-183) אך שיעור הנקב לבטלו מתורת כלי כשניקב למטה, הוא כמלא מחט, וכשניקב מן הצד ואינו מקבל מים למטה מן הנקב הוא בכשפוה"נ, ואם הוא מקבל מים כ"ש למטה מן הנקב, ה"ה פוסל את המקוה.

והרשב"א בשער המים שער ה' תמה ע"ז, דאם הא דנקב מן הצד הוא כשאינו מקבל מים מן הנקב ולמטה, מ"ש מנקב מלמטה דסגי בנקב כ"ש, הרי כאן וכאן אינו מקבל משקה כלל, וכ"כ המאירי, דכל שאינו מקבל מים מן הנקב ולמטה, אף כשניקב מן הצד, סגי בנקב כ"ש, ועי' בחי' הגרי"ז בהל' מקואות במש"כ לפרש בזה, - וראיתי לפרש עוד בזה, לפ"מ דתניא בתוספתא שהביא הר"ש בכלים פי"א מ"ד דקיתון שעשאו מן הטמא ושוליו מן הטהור טהור, מן הטהור ושוליו מן הטמא טמא, הכל הולך אחר המקבל, ובל' הרמב"ם בפי"ב מכלים ה"ח מבו' דהא דהכל הולך אחר המקבל, הוא משום דהוא עושה המלאכה, והיינו דהשולים המקבלין הם דחשיבי כעושה המלאכה, ובחס"ד שם הוסיף לפרש, דהגם דבלא הדפנות אין הכלי ראוי לקבלה, מ"מ עיקר עושה המלאכה הוא שוליו שטוען עליו את המשקה, והדפנות אינן אלא כמסייע, וע"כ ה"נ לענין נקב, שאני נקב בשוליו דלא חשיב כלל שהמים מתקבלין בו, מנקב מן הצד דחשיב דהמים מתקבלין בו.[[183]](#footnote-184)

ובטעם פלוגתת תנאי אם שיעור הנקב הוא בכמלא מחט הוא בכשפוה"נ, כתב בחזו"א קמא סימן ה' סק"ט, דכל שניקב הכלי אף דהוי כלי לענין קב"ט, מ"מ לענין שאובין קבלה בעינן, וזהו טעמא דמ"ד דכמלא מחט,[[184]](#footnote-185) ואידך מ"ד דכשפוה"נ ג"כ מודה דל"ב ביטול מתורת כלי, שהרי כלי המיוחד לרמונים אינו נטהר עד שינקב בכמוצ"ר, ולענין שאיבה סגי בכשפוה"נ, וס"ל דכ"ה דכשפוה"נ חשיב עירוב מקואות, ה"נ חשיב כמים באויר, כיון דשיעור רוחב שפוה"נ באויר, אבל כ"ז דליכא בנקב כשפוה"נ, חשיב קבלה, כיון שהנקב קטן והכלי מחזיק את המים בשעתו,

**ב** הרשב"א בשער המים שם, כתב דהא דתני דכמה יהי' בנקב כשפוה"נ, קאי על נקב המבטלו מתורת כלי, אך לא קאי על רישא, דברישא שניקב מלמטה או מן הצד שאינו מקבל למטה מן הנקב, סגי בנקב כ"ש, ובסיפא איירי בנקב מן הצד שהוא מקבל למטה מן הנקב, ובזה בעינן כשפוה"נ, דעי"ז בטל מתורת כלי שלא לפסול את המקוה,[[185]](#footnote-186) וזה דלא כמש"כ הר"ש, דבכה"ג שהוא מקבל למטה מן הנקב, אף אם ניקב כשפוה"נ, ה"ה פוסל את המקוה, (ומסתימת הדברים נראה, דאף המים העוברים בחלק הכלי שעל הנקב, פסולין, ועי' בזה בחזו"א תנינא סימן ה' סק"ט).

והנה בסתימת ד' הרשב"א משמע, דכל שניקב כשפוה"נ, אף המים המתקבלין בו למטה מן הנקב, אין פוסלין את המקוה, וכ"ה להדיא בד' המאירי, וכתב דהוא אף כשהוא מקבל מ"ס למטה מן הנקב,[[186]](#footnote-187) ועיי"ש שפירש דהוא משום דבטל מתורת כלי, וצ"ב דמ"ט שיעור הביטול מתורת כלי הוא בנקב כשפוה"נ, ולא בנקב כדי טהרתו, (דהניחא כשאינו מקבל למטה מן הנקב, אמרינן דכל שניקב כשפוה"נ לא חשיב כמקבל את המים, אך כל שהוא מקבל למטה מן הנקב, ואתינן עלה משום ביטול הכלי עצמו, מ"ט תליא בשיעורא דכשפוה"נ).[[187]](#footnote-188)

**ג** הרמב"ם בפ"ו ממקואות ה"ג פירש דקאי על נקב מלמטה או מן הצד, דשיעורו הוא כשפוה"נ, ואתיא כהך תנא בתוספתא דאף נקב מלמטה שיעורו כשפוה"נ, והרמב"ם בפיהמ"ש פירש גם להא דמייתי משוקת יהוא, דהוא לענין פסול שאובין.

והכס"מ שם כתב בדעתו, דאף דבסוגיא דיבמות מבו' דההיא דשוקת יהוא הוא לענין עירוב מקואות, צ"ל דתרי שוקת יהוא הוו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - אך המאירי כתב דאף דשיעור כשפוה"נ נתון לעירוב מקואות, מ"מ הא בהא תליא, דכל דחשיב כנקב לעירוב מקואות, חשיב כנקב להפקיעו מתורת כלי שלא לפסול בשאיבה, וכנראה הוא משום דכל דלא חשיב כמחיצה לענין מקואות, אף לא חשיב דהמים מתקבלין בו לענין דיני מקוה, וע"כ אינו פוסל את המקוה, ופירש לפ"ז דזהו הא דמייתי הגמ' ביבמות משוקת יהוא, אף דהתם איירי לענין נקב לבטלו מתורת כלי, דמ"מ הא בהא תליא.

ובחי' הגרי"ז בהל' מקואות כתב לישב, דהכא אין ההכשר משום ביטול מתורת כלי, אלא משום דע"י נקב כשפוה"נ חשובין המים כמונחין בקרקע, והוא מכח דינא דעירוב מקואות, עיי"ש, - אך צ"ע מל' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דהא דמהני שיפחת רובה, הוא משום שכבר אינה כלי, והרי דשיעורי דמתניתין הוא בביטול תורת כלי.[[188]](#footnote-189)

**ד** בתשו' הראב"ד סימן כ"ב כתב לפרש דקאי סיפא על שוקת זו, דע"ז תנן דאם ניקבה מלמטה או מן הצד ואינה יכולה לקבל מים כ"ש כשרה, והיינו דאינה פוסלת את המקוה משום שאיבה, וע"ז תנן, דכמה יהא בנקב כדי שתהא כשרה לטבול בה, כשפופרת הנוד, דאם היתה סמוכה למקוה ומי מקוה נכנסים בה, טובלין בתוכה, ולכאו' מכוון דבריו דכל שאין בנקב כשפוה"נ, אין טובלין בה, אף אם היא מחזקת מ"ס, וזה כמש"כ בהשגות בפ"ו ממקואות ה"ד, ונת' להלן, עכ"ד, ולפ"ז ניחא הא דמייתינן מינה ביבמות דעירוב מקואות כשפוה"נ.[[189]](#footnote-190)

הב"י בסימן ר"א סוף אות מ' הביא מש"כ התוס' בתמורה י"ב ב' ובהגהות סמ"ק סימן רצ"ד, דשיעור הנקב דאינו פוסל את המקוה, הוא בכונס משקה, ועיי"ש שתמה ע"ז דבתוספתא תניא שהוא כמלא מחט, וכתב די"ל דס"ל דדעת ראב"י בתוספתא הוא כשיעור טהרת הכלי, וזה כמש"כ שם בדעת הרמב"ם, ונת' להלן, ואיירי בכ"ח דטהרתו הוא בכונס משקה, ועמש"כ ע"ז בחזו"א תנינא סימן ח' סק"ט.

הרא"ש בסימן ח' הביא ממהר"ם שכתב דהלכה כמ"ד דכל שניקב למטה סגי בנקב כ"ש, אך הרמב"ם בפ"ו ממקואות ה"ג כתב דאף אם ניקבה למטה בעינן שיהא בנקב כשפוה"נ.[[190]](#footnote-191)

והרמב"ם שם ה"ד כתב, דהלוקח כלי גדול וכו' ונקבו נקב המטהרו וקבעו בארץ ועשאו מקוה, ה"ז כשר, ובכס"מ שם כתב דמקור דין זה, הוא מהא דתניא בתוספתא דקסטלין דאמר ראב"י הלכה זו הוריתי ברומי לטהרה, והיינו דהורה דשיעור הנקב להכשיר למקוה, הוא כשיעור טהרתו, דהיינו כמוציא זית, והגר"א בסימן ר"א סק"ל כתב דגירסתו בתוספתא היתה הלכה זו וכו' כדי טהרתו.

והכס"מ שם הק', דמ"ט הכא סגי בנקב המטהרו, ומ"ש ממש"כ הרמב"ם בה"ג דבעינן שיהא בנקב כשפוה"נ, ואף אם הוא כלי חרס, דשיעור טהרתו הוא בכמוציא זית, וכתב בזה ג' דרכים,[[191]](#footnote-192) ועי' בחזו"א תנינא סימן ב' סק"ב במשה"ק ע"ז, - והגר"א בסימן ר"א סק"ל כתב דא"צ לזה, דשאני הכא שקבעו בארץ,[[192]](#footnote-193) ובחזו"א שם הק' ע"ז, דהרי בשוקת ג"כ איירי כשקבעו בארץ, וכתב דצ"ל דמש"כ הרמב"ם בה"ג ניקבה וכו', לא קאי על רישא שחיברה בארץ, אלא הוא דין בפנ"ע, - ועי' בית מאיר סימן ר"א קונט' ג' ס"ז מש"כ באורך בזה.

ובד' המאירי משמע דמפרש בד' הרמב"ם, דמש"כ דכשנקבו נקב המטהרו וכו' ה"ז כשר, לאו היינו נקב המטהרו מטומאתו, דהוא כמוציא זית, אלא היינו נקב המטהרו לענין שאיבה, דהוא כשפוה"נ, וד' הרמב"ם אלו קיימי על מש"כ לעיל מינה, דשיעור נקב המטהר משאיבה, הוא כשפוה"נ, וכ"כ החס"ד על התוספתא, וכן צידד בחזו"א תנינא סימן ו' סקט"ו, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן.

הרמב"ם שם כתב, דאם פקק את הנקב בסיד ובבנין אינו פוסל והמים הנקוין בתוכו מקוה כשר, סתמו בסיד או בגפסיס עדיין הוא פוסל את המקוה עד שיקבענו בארץ או יבנה, - והכס"מ שם פירש דהיינו, דלהכשיר את המים שבכלי, בעינן תרתי, חדא שינקב נקב המטהרו, ועוד, שיקבענו בארץ, או שיהא בו הוכחה שהוא דבר של בנין ולא דבר של כלי או שיורי כלי, וע"כ אם פקקו בסיד ובבנין לא חשיב כלי כלל ואינו פוסל את המקוה, ואף כשר לטבול בו, אבל כשסתמו בסיד או בגפסיס לבד, כיון דאי"ז דרך בנין, עדיין שם כלי או שיורי כלי עליו, ופוסל את המקוה,[[193]](#footnote-194) ועיי"ש במש"כ לפרש למש"כ הרמב"ם דאם הוליכו ע"ג הארץ וע"ג הסיד ומירח בטיט מן הצדדין ה"ז כשר, - ונתחדש לפ"ז, דכל שפקק בסיד ובבנין, אף שלא קבעו בקרקע, אינו פוסל את המקוה, ואף מטבילין בתוכו, ועמש"כ ע"ז בחזו"א תנינא סימן ו' סקי"ד ד"ה שם באות ו' וסקט"ו.

ובד' הגר"ח בספרו שם מבו' שפירש בד' הרמב"ם, דהא דבעינן שיקבענו בארץ, אי"ז כדי לבטלו מתורת כלי ושיורי כלי, אלא הוא משום דעי"ז חשובין המים שבתוכו כאילו הן בקרקע, ואך דכל דיש עליו תורת כלי, הוי דינא דאפי' אם הוא קבוע בארץ יש לו דין קבלה בפנ"ע, והמים שבו אינם בקרקע, אך כל שנשבר ואין עליו תורת כלי, הועילה קביעותו בקרקע לענין דהמים שבו ה"ה בקרקע וכשרים לטבילה, וע"כ פירש שם, דהא דבשידה ותיבה לא סגי בנקב כדי טהרתו, הוא משום שאינו מחובר לקרקע ואין המים שבתוכו לקרקע, אך בלא"ה שפיר הי' לנו להכשיר, דל"ב שיקבע הכלי בקרקע כדי לבטלו מתורת כלי, - ולכאו' לפ"ז בע"כ דגם הא דמכשרינן כשפקק את הנקב בסיד ובבנין הוא כשנתחבר עי"ז לקרקע, וכמש"כ בחזו"א בסימן ו' שם.[[194]](#footnote-195)

בהכרעת ההלכה בפלוגתת הראשונים בזה, עי' בשו"ע סעיף ז' וסעיף מ', ועי' ש"ך שם סקכ"ג וביאור הגר"א סקל"א, - ועי' בתשו' הגרע"א סימן מ' שהאריך בסתירת ד' השו"ע בזה, ועי' גם בנובי"ת יו"ד סימן קמ"ב מש"כ בזה, ועי' חזו"א תנינא סימן ח' סוסק"ט.

הראב"ד בהל' מקואות שם השיג ע"ד הרמב"ם, דל"מ נקב המטהרו, אלא שלא יפסלו המים שבו את המקוה, אבל להטביל בתוכו בעינן שיהיו המים מעורבין עם המקוה בנקב שהוא כשפוה"נ,[[195]](#footnote-196) וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בשער המים שער ג', עיי"ש שכתב דלעולם אין טובלין בכלים אא"כ הוא מחובר למקוה בנקב כשפוה"נ, והרי דאף דלענין שלא לפסול את המקוה סגי בנקב כ"ש, וכמש"כ שם בשער ה', מ"מ אין טובלין בתוכו אלא כשהוא מעורב עם המקוה כשפוה"נ, ועיי"ש שהביא להא דפליגי רבנן ור' יהודה לקמן פ"ו מ"ה בשידה ותיבה שבים, דלרבנן סגי בנקב כשפוה"נ ולר' יהודה בעינן בכלי גדול ד' טפחים ובקטן רובו, ואע"פ שהשידה והתיבה הוו ככלי שניקב בכלי טהרתו, ולפמש"כ בתשו' הראב"ד סימן כ"ב, נתפרש דין זה גם במשנתינו, דזהו דתנן וכמה יהי' בנקב, והיינו כמה יהא בנקב שיהיו טובלין בתוכה, ונתבאר לעיל, - ובכס"מ שם כתב לישב, דשידה ותיבה הוו כלי עץ דטהרתם הוא בכמוציא רמון, שהוא יותר מכשפוה"נ, וראו חכמים דלענין מקוה סגי בנקב כשפוה"נ אף שאינו בכדי טהרתו.[[196]](#footnote-197)

ובחי' הגר"ח שם כתב בדעת הרמב"ם, דשיעורא דכדי טהרתו הוא כדי לבטלו מתורת כלי, ואף דהמים מונחים בתוכו, מ"מ אי"ז טבילה בכלי, כיון שבטלו מתורת כלי, ושיעורא דכשפוה"נ הוא לערב את המים שבתוכם עם המים שבים, ועי"ז חשבינן להו כמונחים בים ואינם בכלי כלל ומטבילין בהן,[[197]](#footnote-198) - והא דבשידה ותיבה לא סגי בשיעורא דכדי טהרתו, דעי"ז בטל מהן תורת כלי, ונקט דכדי טהרתם הוא פחות מכשפוה"נ, ודלא כמש"כ הכס"מ, הוא משום דאף אם אין עליהן תורת כלי, אכתי אין המים בקרקע, דזהו עיקר פסולא דטבילה בכלים, דבעינן שיהיו המים בקרקע, (ואף אם הן בשבר כלי אין טובלין בהן), ודוקא בכלי שניקב וקבעו בקרקע, הוא דמהני מה שביטלו מתורת כלי, דכיון שהוא קבוע ועומד בקרקע, חשובין המים שבתוכו כאילו הן בקרקע, ואך דאם יש עליו תורת כלי, דינו הוא דיש לו דין קבלה בפנ"ע והמים שבו אינו בקרקע, אך כל שבטל מתורת כלי הדר דינא דחשבינן להמים שבתוכו כמים שבקרקע.

והגר"ח שם כתב עוד, דגם הראב"ד מודה לזה, וע"כ הביא לד' ר"י דס"ל דבגדול ד"ט ובקטן ברובו, אף דלא קי"ל כוותי', דמזה נלמד דלשיעור ביטול כלי לא סגי בכדי טהרתו, דאם הוה סגי בכדי טהרתו, מ"ט דר' יהודה, הרי מודה ר' יהודה דבעלמא עירוב מקואות כשפוה"נ, ואך דס"ל דבכלי לא סגי בזה, אלא בעינן שיבטלו מתורת כלי, ולזה בעינן ד"ט או רובו,[[198]](#footnote-199) ורבנן לא פליגי בזה, אלא ס"ל דאף בכלי סגי בשיעור עירוב מקואות, וזהו שהביא הראב"ד מזה דלבטל מתורת כלי לא סגי בנקב כדי טהרתו, עכ"ד,[[199]](#footnote-200) ועי' עוד בחזו"א תנינא סימן ב' סק"ג מש"כ עד"ז בביאור ד' הראב"ד.

הראב"ד שם הק' עוד ע"ד הרמב"ם, דהיאך אפשר שלא יהא בקרקעיתו ודפנו חרס הראוי לקב"ט ע"י יחודו להשתמש בו, ונמצאת טבילה זו בכלים, - ובחי' הגר"ח שם כתב דהרמב"ם ס"ל דכ"ז שלא יחדו להשתמש בו ואינו עשוי לקבלה, לא חשיב ככלי, והראב"ד שפסל בזה הוא משום דס"ל דאף כלי שאינו עשוי לקבלה אין טובלין בתוכו, וכתב דהרמב"ם והראב"ד לטעמייהו אזלי דפליגי שם פ"ח ה"ז בדין סילון כפוף, וזה לפ"מ שפירש שם בטעם ד' הראב"ד, אך בזה כבר נת' לעיל מ"ג דבד' הראב"ד בבעה"נ מבו' טעם אחר בזה, (אך אי"ז סותר ליסוד ד' הגר"ח, די"ל דלא ס"ל דהתם חשיב כטבילה בתוך הכלי).

בעיקר מש"כ הגר"ח דפסולא דטבילה בכלים, לא תליא במה שיש עליו תורת כלי, אלא במה שאין המים בקרקע, ואף אם הם בשבר כלי אין טובלין בהן, ומה"ט הוא שהצריך הרמב"ם קביעות בקרקע, כן נקט גם בחזו"א תנינא סימן ב' סק"ג וסקי"ג ד"ה ואחרונים וסימן ו' סקי"ד ד"ה שם וכלים סימן י"ט סק"ד,[[200]](#footnote-201) ובסימן ב' סק"ג כתב דהיינו דבעינן שיהיו המים מחוברין לקרקע, דמים לארץ חשיב חיבור, אך בד' הגר"ח לא נתפרש דבעינן שיהיו מחוברין לקרקע, אלא דבעינן שיהיו בקרקע.

ובחזו"א בסימן ב' שם כתב דזהו טעמא דהראב"ד דלטבול בתוכו לא סגי בנקב כדי טהרתו, דאף שניקב כדי טהרתו ואין עליו תורת כלי לפסול שאובין, מ"מ אכתי אין טובלין בתוכו, דאין המים מחוברין לקרקע, ועד"ז הוא לפ"ד הגר"ח שם, עיי"ש.

אמנם הנה בפשוטו מבו' בד' הרמב"ם, לפ"מ שפירשו הכס"מ והגר"א, דכל שסתם הנקב בסיד ובבנין טובלין בתוכו אף כשלא חיברו לקרקע, והרי דכל שאין עליו תורת כלי טובלין בתוכו, אך בחזו"א בסימן ו' שם הביא לד' הנוב"י שהכשיר בזה עפי"ד הרמב"ם, ותמה טובא ע"ז, וכתב לדחוק בד' הרמב"ם דאיירי כשנתחבר עי"ז בארץ, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסו"ס ח', דכל שניקב נקב כ"ש, אך כשר לטבול בתוכו, עיי"ש, ועי' בבית יוסף סימן ר"א ס"ז במש"כ לדון בד' הרא"ש אלו, - ולכאו' צ"ל לדעתם, דלא נתמעט מהקישא דמקוה למעין, אלא כשהוא בכלי, אך כל שהוא בשבר כלי, חשיב דהמים הם בקרקע, דרק בכלי קיבול הוא דחשבינן דהמים מתקבלים בו ואינם בקרקע.

בעיקר נידון זה אם יש לחלק בין דין כלי לפסול את המקוה, לדין כלי דאין טובלין בו, הנה ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בהא דאין טובלין בכלים, דהר"ש לעיל פ"ב מ"ג דהוא משום דינא דאורייתא משום דבעינן מקוה דומיא דמעין שהוא בקרקע, וכ"כ התוס' בב"ב ס"ו ב', והרא"ש בסימן א' והרשב"א בשער המים שער ג', והרשב"א שם כתב, דהא דכשהוא מחובר למקוה טובלין בו, הוא משום דחשבינן דהטבילה היא במים שמחוץ לכלי, ומה"ט כתב הרשב"א שם דבעינן שיהא במים שמחוץ לכלי מ' סאה, ואכמ"ל, - ולדעתם שפיר יש לחלק בין דין כלי לענין שאובין, לדין כלי דאין טובלין בו, וכמש"כ הגר"ח והחזו"א, דלענין לטבול בתוכו לא סגי במה דליכא קבלה גמורה, אלא בעינן שיהיו המים בקרקע.

אך בד' התוס' בפסחים ק"ט ב' ד"ה בים, מבו' דהא דאין טובלין בכלים, הוא משום דהמים שבתוכן שאובין, וע"כ אם הי' הדין דבכלי הבא במידה אין המים נעשין שאובין, אף הי' כשר לטבול בתוכו, וכ"ה בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן תתק"צ,[[201]](#footnote-202) ועי' בביאור הגר"א סימן ר"א סקל"ד שהביא לד' התוס' אלו, דמקוה שבכלי פסול משום שאובין, - ולדעתם לכאו' אין לחלק בין דין כלי לענין שאובין לדין כלי לענין טבילה בתוכו, דחד דינא הוא.[[202]](#footnote-203)

והמרדכי בהל' מקואות סימן תשמ"ה כתב דהא דאין טובלין בכלים, הוא משום דהמים מקב"ט מה"ת דכתיב וכל משקה אשר ישתה בכל כלי יטמא, וכ"נ בפי' מהר"ם לקמן פ"ה מ"א, - והגר"א בסימן ר"א סקל"ד כתב בדעת הרמ"א, דהא דאין טובלים בכלים הוא מדרבנן.[[203]](#footnote-204)

ז' סיון ע"ו

דף מס' 13

**פ"ה מ"א - מ"ב - מעין שהעבירו ע"ג השוקת פסול,** הר"ש הק' דמ"ט הוא פסול, כיון דמי השוקת מחוברין למעין דמטהר בכ"ש, והק' כן גם בהא דתניא בתוספתא דמעין היוצא לתלמי ומן התלמי לבריכה ראשונים ראשונים ה"ה פסולין מפני שהן נשאבין, ומ"ט לא מכשרינן להו מכח חיבורן למעין, ואף בתוך הכלי שרי לטבול,[[204]](#footnote-205) - ובתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן מ"ה ד"ה דהנה מה כתב, דמד' הר"ש והרא"ש מבו' דעיקר הקו' היא, דאף דהמים שבתוך השוקת והתלמי נעשין שאובין, מ"מ המעין מטהרן בחיבורו מדין השקה, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א במכות ד' א', עיי"ש,[[205]](#footnote-206) ועיי"ש שכתב דמד' הרשב"א בתשו' ח"ג סימן רכ"ח מבו' דל"ב בזה לטהרת השקה, אלא כיון דהמים מחוברין למעין ולא נתלשו, אין נעשין שאובין כלל, ודמי לסגוס וכו' דכ"ז שלא הגביהו לגמרי מן המים, אין המים שנבעלין בו נחשבין שאובין.[[206]](#footnote-207)

ובישוב קו' זו מצאנו כמה דרכים, **א** הר"ש בתחילת דבריו כתב דהא דמעין מטהר בכ"ש היינו לטבילת כלים, אבל לאדם בעינן מ"ס, ולפ"ז י"ל דההיא דתלמי איירי לטבילת אדם, אך כתב שלא נתישב בזה משנתינו דאיירי לטבילת כלים, מדתנן דהעבירו ע"ג שפה כ"ש כשר חוצה לה שהמעין מטהר בכ"ש.[[207]](#footnote-208)

אמנם הנה הסמ"ג עשין רמ"ח והרא"ש בפ' מרובה סימן ג' כתבו לישב כן, ובתשו' מהרח"ש ח"ג סימן כ"א ד"ה ואיברא תמה ע"ז מסיפא דמכשרינן בהעבירו ע"ג שפה כ"ש משום שהמעין מטהר בכ"ש, וכן הק' במשכנות יעקב שם, רלט. ד"ה והנה הרא"ש.[[208]](#footnote-209)

ובדעת הרא"ש י"ל, דמודה דמהני השקה למעין שאין בו מ"ס לטהר פסול שאובין, וכמש"כ כן הרא"ש בכ"ד, והכי מסתברא למש"כ הרא"ש בב"ק שם דהשקה היא מדין זריעה, ולפ"ז הדין נותן דמהניא השקה זו לטהר את השאובין לגמרי,[[209]](#footnote-210) וכל דבריו שם קיימי לענין דינא דטבילה בתוך הכלי, דהא דמהני בזה השקה, הוא משום דהוי כטובל מחוץ לכלי, וכמש"כ הרשב"א בשער המים שער ג', ועי' בתשו' בית אפרים יו"ד סימן נ"ג (ד"ה אך אחר העיון) שפירש לזה, וע"כ בעינן שיהא מ"ס במים שחוץ לכלי, וכ"נ להדיא בל' הרא"ש שם, עיי"ש, - וע"כ כשיצאו המים מחוץ לשוקת, שפיר מטהרינן להו ע"י ההשקה למעין כ"ש, אף לטבילת אדם.

**ב** הר"ש מסיק דאף דמותר להטביל בתוך כלי תלוש, מ"מ כלי קבוע שהמעין נגרר על גבו אין מטבילין בו, גזירה שמא יקבעו אותו במקום מוצא המים ואין שם כשפוה"נ ונמצאו כל המים העוברין על גביו פסולין,[[210]](#footnote-211) - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן מ' ד"ה אולם כתב לפרש דהיינו, דבכלי תלוש שהוא דרך עראי לפי שעה, לא חיישינן שיזדמן שיניחנו במקום שאין כשפוה"נ, ורק בכלי קבוע חיישינן לכך.

ובעיקר מש"כ הר"ש דאם יקבענו במקום מוצא המים דאין שם כשפוה"נ, פסולין כל המים העוברין על גביו, צ"ע מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן פ"ו מ"ה, דבמעין סגי בחיבור כ"ש, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער ג', וי"ל למש"כ הב"י בסימן ר"א ס"ט, דלא קי"ל כתוספתא זו, והוכיח כן ממה שהשמיטוה הרמב"ם והרא"ש והטור, עיי"ש,[[211]](#footnote-212) - ועי' בהגה' המהרש"ם מש"כ בזה בע"א.

**ג** הרא"ש כתב דאין מטבילין בכלי המחובר למעין או למקוה, שמא יבא להטביל בכלי שיש בו מ"ס בלא חיבור, ול"ד למטבילין כלי בתוך כלי, דהכלי הפנימי נטבל בתוך המקוה עצמו,[[212]](#footnote-213) וגם ל"ד לשידה ולתיבה שבים הנקובין כשפוה"נ דמטבילין בהן, דשאני התם שהים מקיפן, - ומבו' מדבריו דגזירה זו היא אף בכלי שאינו קבוע, וע"כ הוצרך לחלק ממטבילין כלי בתוך כלי ומשידה ותיבה, וגם הוצרך לחלק מהא דעריבה שהיא מלאה כלים, וכ"כ הב"י בסימן קצ"ח סל"א בדעתו, אך בחזו"א קמא סימן ה' סוסקי"א כתב לא כן, וצ"ע.

**ד** הריטב"א במכות ד' א' כתב בשם הרא"ה, דאין המים השאובין נטהרין בשפוה"נ, אלא כשהם בתוך מקוה שמטהר באשבורן דוקא כמותן והו"ל כמין א', אבל לגבי מעין שהוא מטהר בזוחלין משא"כ במים שבכלים, אין יוצאין מידי שאיבה בשפוה"נ, ול"מ אלא אם הכלי נקוב כמוצ"ר, שיצא מתורת כלי, ולא נעשו המים שאובין, - ונתחדש בזה, דהמים שבכלי א"א לחשבם כמעין, אלא כמקוה, וע"כ ל"מ לטהרן ע"י השקה,[[213]](#footnote-214) ועי' חזו"א תנינא סימן ב' סקי"א מש"כ עוד בד' הריטב"א.

**ה** בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רכ"ב כתב, דהא דאין מטבילין בתוך השוקת, הוא משום דאין מ"ס במים שבין המעין לשוקת, וכתב דמה"ט כשיצאו המים מן השוקת ה"ה כשרים, ומבו' עוד בדבריו, דמכח הא דאין מ"ס, ה"ז פסול אף לטבילת כלים, - ובתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן מ"ה רמ. כתב לפרש בדבריו, דלעולם לא נפסלו המים כלל בשאיבה, כיון שהן מחוברין למעין,[[214]](#footnote-215) וס"ל דכל שהן מחוברין למעין אין נעשין שאובין כלל, ול"ב בזה לטהרת השקה, וע"כ כשיצאו המים מן השוקת הם כשרים, והא דאין טובלין בתוך השוקת, הוא משום דאין טובלין בכלים אף כשאין המים נעשין שאובין, וכל שאין במעין מ"ס, א"א לטבול בכלי המחובר לו, דאף דמעין כ"ש כשר לטבילת כלים, מ"מ אין עליו שם מקוה לטהר המקוה הפסול, אם לא שיהי' כשר אף לאדם, וצ"ב, - ושמא יש לפרש בע"א, דלעולם המים שבכלי א"א לחשבם כמעין, (וכמש"נ לעיל מד' הריטב"א), וע"כ כל שבאנו להכשיר לטבול בתוך הכלי, בעינן שיהא מחובר למ"ס, דבמקוה בעינן מ"ס, - ונתחדש לפ"ז, דאף שהמים שבכלי אין תורת מעין עליהן, מ"מ אינם מפסיקין את חיבור המים שחוץ לשוקת למעין.

**ו** בחי' הגר"ח פ"ט ממקואות כתב בדעת הרמב"ם, דהמים שבתוך השוקת אין תורת מעין עליהן, דאיירי בשוקת המקב"ט, ובמעין בעינן שתהא הוייתו ע"י טהרה, וע"כ ל"מ חיבורן למעין לטהרן, כיון דהן נזחלין, ובמקוה אין הזוחלין מערבין, עיי"ש.[[215]](#footnote-216)

**העבירו ע"ג שפה כשר חוצה לה,** הרמב"ם והרא"ש פירשו, דכל שהעבירו ע"ג השוקת, אין טובלין אף במים היוצאין מן השוקת, ואם העבירו ע"ג שפה שהיו מקצת המים נמשכין ע"ג שפת השוקת, כשרים המים היוצאין מן השוקת, משום דכל המים מחוברין למעין ע"י המים שנמשכו על שפת השוקת.

והב"י בסימן ר"א כתב לדקדק מד' הר"ש, דאיירי אף כשכל מי המעין מקלחין לתוך השוקת, ומ"מ כשיוצאין חוצה לה טובלין בהן, כיון שלא נפסק קילוח המעין, והא דתנן העבירו ע"ג שפה, היינו שהמים יוצאין מן השוקת ועוברין ע"ג שפת השוקת, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרשב"א בתשו' ח"ג סימן רכ"ח, - ועיי"ש שהביא מש"כ מהר"י טאייטאצאק דאין לפרש כן, דא"כ הו"ל למיתני מעין שהעבירו ע"ג השוקת, תוך השוקת פסול חוצה לה כשר, שהרי לא איכפת לן אם עברו על השפה או לא, אלא שבתוך השוקת פסול וחוצה לה כשר, ועוד דלא הו"ל למיתני לישנא דפסול, אלא תוך השוקת אין מטבילין חוצה לה מטבילין, דפסול משמע דכל מה שעבר בשוקת פסול אע"פ שיצא חוצה, ועוד דמאי העבירו ע"ג שפה דקתני, ובע"כ דפי' משנתינו הוא כמש"כ הרמב"ם והרא"ש, - והב"י באבקת רוכל סימן נ"א הק' עוד על פי' זה, דמ"ש מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש במ"ב דמעין היוצא לתלמי ומן התלמי לבריכה ראשונים ראשונים ה"ה פסולין מפני שהן נשאבין, ועיי"ש שהסכים לד' מהרי"ט.

אמנם הנה בתשו' הרא"ש כלל ל' ס"ד הוכיח ממשנתינו דמחובר למעין אינו נפסל בשאיבה, מדכשר להטביל חוצה לו כשהעבירו ע"ג שפה, דאילו הי' נפסל בשאיבה הי' פסול גם חוצה, כיון דמים שאובין מפסיקין בין מים שעל השפה ובין מים שעל המעין, כדמוכח בתוספתא דתלמי, והא דאין מטבילין בתוך השוקת, הוא משום גזירה, וע"כ כשהעבירו ע"ג שפה כ"ש כשר משום דהכל מחובר למעין, עיי"ש, ומוכח דלא איירי דמקצת מן המים עוברין ע"ג שפה ואינם כלל בתוך השוקת,[[216]](#footnote-217) ואפ"ה מכשרינן להמים היוצאין, ול"ד לההיא דתלמי, וצ"ב, גם צ"ע, דמ"מ כיון שאין מטבילין בתוך השוקת, מ"ט אין מים אלו מפסיקין.

ובד' המאירי מבו' שמפרש למשנתינו, דברישא איירי שהעבירו ע"ג השוקת, ולא נתמלאת השוקת, ובכה"ג אין מטבילין אף במים היוצאין חוצה לו, אם הי' השוקת עומד מוטה מעט, וקודם שיתמלא מצד המעין נוזלים מצד שכנגדו למקוה, והא דמכשרינן בהעבירו ע"ג שפה, היינו כשהשוקת מלאה ועוברין מים גם על גודש השפה, עיי"ש, וניחא בזה כל קו' המהרי"ט, ולפ"ז ניחא הא דבההיא דתלמי שהמים נכנסין לתוכו ויוצאין לבריכה, פסלינן אף להמים היוצאין, - ויש לפרש כן גם בד' הרא"ש, וזהו שכתב דכשהעבירו ע"ג שפה כ"ש הכל מחובר למעין, ומה שהביא מזה דמחובר למעין אין נפסל בשאיבה, היינו משום דגם המים העוברין ע"ג גודש השפה, הי' בדין דיפסלו בשאיבה, וכמבו' בכ"ד דכל שעומד ע"ג הכלי נפסל ולא רק מה שבתוך הכלי,[[217]](#footnote-218) והא דמכשרינן בזה הוא משום ההשקה למעין, דדוקא על המים שבתוך הכלי ל"מ ההשקה, גזירה שמא לא יהא בכלי חיבור מעליא, אך על המים שע"ג הכלי י"ל דל"ש גזירה זו.[[218]](#footnote-219)

הר"ש כתב דהא דכשר חוצה לה, היינו דכל שהוא חוץ לשוקת ע"ג שפתה כשר להטביל בו מחטין וצנוריות, אך בתוי"ט הביא בשם מהר"ם, דדוקא חוצה לה כשר. אבל ע"ג שפה לא, דכתיב מעין ובור מקוה מים יהי' טהור, דהיינו בקרקע דלא חזו לקב"ט, אבל ע"ג כלים לא, ומבו' בדבריו דהא דאין טובלין בכלים, הוא משום דהמים ראויים לקב"ט, וזה כמש"כ המרדכי בהל' מקואות סימן תשמ"ה, - ובדעת הר"ש יש להסתפק אם ס"ל דהא דאין טובלין בכלים, הוא רק בתוך הכלי, אך ע"ג שפת הכלי טובלין, ודלא כמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ו ממקואות ובחזו"א בכ"ד, דכל שאינו בקרקע, אף אם הוא ע"ג שבר כלי אין טובלין בו, או דשאני הכא דהוא מחובר למעין, וע"כ הוא דטובלין ע"ג השפה, וכל הא דגזרו דל"מ החיבור למעין, הוא רק למים שבתוך הכלי.[[219]](#footnote-220)

י' סיון ע"ו

דף מס' 14

לא הושלם

**פ"ה מ"א - העבירו ע"ג בריכה והפסיקו ה"ה כמקוה,** בביאור דין זה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' בבכורות נ"ה ב' ד"ה שמא פירשו דהיינו, דכל מעין שפסק חיבורו למקורו, דינו כמקוה, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים שער ב' הי"ט דלמדנו מכאן שהמים שנמשכו מן המעין ונפלו לגומא, אם נפסק מהן המעין, הוו מי הגומא כמי גשמים לגמרי, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער י"א.

ובתשו' מהרי"ק סימן קט"ו כתב ע"ד הראב"ד, דהיינו דוקא היכי שנחו המים במקוה וכבר נעשו אשבורן, ואנו באין לחשבו כמעין ע"י חיבורו למעין, ובזה הוא דאמרינן דכל שהפסיקו מן המעין, הוי כמקוה, אבל כל שלא נחו המים באשבורן, אלא עדיין הם חיים וזוחלין מכח נביעת המעין, אע"ג שהופסקו מן המעין, מ"מ שם מעין עליהם עדיין מצ"ע, כיון דאכתי חיים וזוחלין הם ולא פקע חיותן מינייהו, והיינו דעיקר החפצא דמעין, הוא במים הזוחלין מכח נביעת המעין, וזה הוי גוף המעין, וע"כ א"צ שיהיו מים אלו מחוברים לעיקר המעין, דאף מים אלו הוו מעיקר המעין, ומשא"כ במים שנחו וכבר אינם זוחלין, דאינם מכלל עיקר המעין, וכל הא דחשבינן להו כמעין הוא משום חיבורן למעין, הרי דכל שפסק חיבורן אינם כמעין, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתנן לקמן מ"ו דגל שנתלש מטהר, והיינו משום דדינו כמעין, דאל"כ ל"ה מטהר, דהו"ל זוחלין, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ג והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ז', והרי שנפסק חיבורו לים ולמעין, יש עליו שם מעין, כיון שעדיין הוא זוחל מכח הים והמעין.

אך בד' הרשב"א בשער המים הקצר שם מפורש, דאף כשהוא זוחל אינו מטהר כשהפסיקוהו מן המעין, עיי"ש, והש"ך בסימן ר"א סק"ל הכריע כן, וכתב דל"ד לגל שנתלש דחשיב כמעין, דשאני התם שהגל נתלש מעצמו וחיותו רב וגם נתלש מהים גופי' וגם כן דרך זחילתו אף שנתלש, והבית מאיר בקונט' ג' לש"ך סק"ל תמה על טעמים אלו, ועיי"ש שכתב לישב למשמעות ד' רש"י בחגיגה י"ט א', דאיירי כשראשו א' עדיין מחובר לים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ב** הב"י בסימן ר"א ס"י פירש בד' הר"ש והרא"ש, דאיירי הכא בבריכה שהיא מלאה מי גשמים שאין מטהרין אלא באשבורן ובמ' סאה, וכשחיברם למעין, הוי דינם כמעין, וכשהפסיק מי המעין מלקלח בבריכה, כיון שאינה מחוברת עכשיו למעין, חזרה למשפטה הראשון שדינה כמקוה שאינו מטהר אלא באשבורן ובמ' סאה, וכתב דלדעתם י"ל דאם היתה הבריכה ריקנית והמשיך לתוכה מי מעין אף על פי שהפסיק הקילוח הנמשך מהמעין אפשר שמים הללו הנקוין בבריכה עדיין דין מעין עליהם והניח בצ"ע, וכ"כ המהרי"ק בסימן קנ"ו בדעת הטור, ועיי"ש שהוכיח כן לדעת הסוברים דמקוה נפסל בזחילה אף כשהיא למעלה ממ' סאה, דלפ"ז מוכח ממתניתין דלקמן פ"ו מ"ג, דאף כשהפסיק את המעין, יש עליו דין מעין, עיי"ש.[[220]](#footnote-221)

הרמב"ם בפ"ט ממקואות ה"ט פירש דאיירי כשהיו מי המעין נמשכים לתוך בריכה שהיא מלאה מים, ובזה הוא דמפלגינן, דאם הפסיקו, והיינו דאין מי המעין יוצאין מן הבריכה, אלא הם נקוין שם, הויא אותה הבריכה כמקוה, ואם אין מי המעין נקוין שם, אלא הן יוצאין מחוץ לבריכה, הוי דין הבריכה כמעין, ומ"מ אי"ז מטהר זבים ומצורעים ומי חטאת, עד שידע שיצאו המים שהיו מתחילה בתוך הבריכה.

י"ג סיון ע"ו

דף מס' 14

**פ"ה מ"ב - העבירו ע"ג כלים,** הר"ש כתב דהיינו ע"ג כלים נקובים,[[221]](#footnote-222) והרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש כתבו דהיינו ע"ג אחורי כלים, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' ה"כ, - ועמש"נ להלן לדון דפליגי בזה, דלדעת הר"ש לא גזר ר' יוסי אלא כשהעביר ע"ג אחורי כלים, ולדעת הרא"ש לא גזר כשהעביר ע"ג כלים נקובים.

**ר' יוסי אומר ה"ה כמקוה,** הרא"ש פירש דקאי גם על העבירו ע"ג כלים, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שם, אך הב"י בסימן קצ"ח סוסל"א דן לפרש בדעת הרמב"ם, דהך דינא דה"ה כמקוה הוא רק בהעבירו ע"ג ספסל, ולא בהעבירו ע"ג כלים, וכתב דמה"ט לא הביא הרמב"ם בפ"ט ממקואות ה"י לדינא דר' יוסי, אלא בהעבירו ע"ג שלחן וספסל, עיי"ש בדבריו.

בטעמא דר' יוסי מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש כתב דהוא גזירה אטו תוך הכלי, ומשמעות דבריו דכל הא דה"ה כמקוה, היינו לענין דאינו מטהר לזבים ולמצורעים, אך דינו כמעין לטהר בזוחלין ובכ"ש, - אך בד' הרא"ש בהל' מקואות סימן ט' מבו' דדינו כמקוה לכל דבר, ועיי"ש שכתב דהא דלא חשבינן להמים כשאובין, ולא יהא אף כמקוה, שהרי אם הי' מעבירן בתוך כלי, היו שאובין, הוא משום דלא גזרינן כולי האי.

**ב** המאירי כתב דאיירי כשפסק חיבורו למעין, וע"כ ס"ל לר' יוסי דה"ה כמקוה, וכ"כ בהגהת פרישה סימן ר"א סקכ"א, - והט"ז שם סקכ"ג תמה ע"ז, דא"כ מ"ט דר' יהודה דס"ל דהוי כמעין, וגם הש"ך שם סקל"ד נחלק ע"ז, - אך בד' המאירי מבו', דכל הא דבהעבירו ע"ג בריכה והפסיקו דינו כמקוה, הוא משום דהבריכה חולקת מקום לעצמה, אך בהעבירו ע"ג אחורי כלים או ע"ג ספסל, דאין חולקין מקום לעצמן, ס"ל לר' יהודה דהוי כמעין, וי"ל עוד, למש"כ המהרי"ק סימן קט"ו וקנ"ו דמעין שנפסק חיבורו, עדיין יש דין מעין עליו, ואכמ"ל.

**ג** בחי' הגר"א ובא"ר פירש דטעמא דר' יוסי הוא, משום דס"ל דגזרו דלא יטבול ע"ג הספסל, כדתנן בסיפא, ומכח זה בטל תורת מעין מיני', דהוי כמו שדבר פסול מפסיק ביניהם, וזה ניחא רק לדעת הסוברים דאם טבל ע"ג הספסל לא עלתה לו טבילה, ונת' להלן.

**ד** בחי' הגר"ח פ"ט ממקואות ה"ט פירש דטעמא דר' יוסי הוא משום דזחילתו וחיבורו למעין הוא בדבר המקב"ט, ואזיל ר' יוסי לטעמי' לקמן מ"ה, דכל דבר שמקב"ט אין מזחילין בו, ור' יהודה לטעמי' דפליג התם וס"ל דמזחילין אף בדבר המקב"ט, וכ"כ באבנ"ז יו"ד סו"ס רפ"ט.[[222]](#footnote-223)

**גזירת מרחצאות**

**ובלבד שלא יטביל ע"ג הספסל,**[[223]](#footnote-224)לביאור דין זה יש להקדים לסוגיית הגמ' בנדה ס"ו ב' אמר רבא אשה לא תעמוד ע"ג כ"ח ותטבול, סבר רב כהנא למימר טעמא מאי משום גזירת מרחצאות הא ע"ג סילתא שפיר דמי, א"ל רב חנן מנהרדעא התם טעמא מאי משום דבעית סילתא נמי בעיתא, - ובביאור דין גזירת מרחצאות, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**דעת רש"י ותוס'**

בפירש"י שם כתב דהא דס"ד דיש בזה לגזירת מרחצאות, הוא משום שדרך מרחצאות לישב ע"ג אצטבאות של אדמה דדמי לכ"ח, ואתי למימר טבילה עולה בהן, והתוס' שם פירשו דהא דס"ד דיש בזה לגזירת מרחצאות, הוא משום דרגיל שיש במרחצאות כ"ח לצורך חמין.

והבית מאיר בסימן ר"א קונט' ב' סל"א כתב, דלפי דבריהם כל גזירת מרחצאות היא רק בכ"ח, אך בשאר כלים ליכא לגזירת מרחצאות,[[224]](#footnote-225) וכתב דבזה ניחא משה"ק הר"ש במשנתינו דהיאך ס"ד למימר דיש בזה משום גזירת מרחצאות, הא שרינן להטביל כלי בתוך כלי, דהתם לא איירי בכ"ח.[[225]](#footnote-226)

עוד נמצא לפי דבריהם, דלפ"מ דמסקינן דטעמא דרבא הוא משום דבעיתא, ליכא לדין גזירת מרחצאות כלל.

**דעת הראב"ד**

הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סימן א' ה"ד פירש, דגזירת מרחצאות, היינו שגזרו שלא לטבול ע"ג כלים, שמא יבואו לטבול בתוך כלי, וזהו גזירת מרחצאות, דמרחצאות הם כלים, (וכ"כ המאירי בנדה שם דבמרחצאות נוהגים לטבול בכלים גדולים), ועיי"ש שכתב, דכל הא דמסקינן דליכא בזה לגזירת מרחצאות, הוא רק כשהיא עומדת על אחורי כ"ח, דכיון דכ"ח אינו מקב"ט מגבו, ליכא בזה לגזירת מרחצאות, אך בכלי עץ דמקב"ט מגבו, יש בזה לגזירת מרחצאות, והש"ך בסימן ר"א סקל"ז הק' ע"ז, דמה ענין קבלת טומאה לגזירת מרחצאות, וצ"ע, - ונפ"מ דע"ג כלי עץ אף אם עברה וטבילתה אין טבילתה טבילה,[[226]](#footnote-227) ומשא"כ בע"ג כלי חרס דליכא לגזירת מרחצאות, ואך דלכתחילה אסורה לטבול משום דבעיתא, מ"מ אם עברה וטבלה עלתה לה טבילה, - ועיי"ש שהוכיח כן ממשנתינו, דאמר ר' יוסי דבלבד שלא יטבול ע"ג הספסל, והרי דאף בפשוטי כלי עץ איכא לגזירת מרחצאות, דליכא למימר דהוא משום דבעית, שהרי אינו טובל הוא עצמו, אלא מטביל כלי, וכ"כ גם בשער המים סימן ב' ה"כ, וכן הסכימו הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ז, ובתשו' ח"א סימן תתכ"ח, ובנדה שם, והרא"ה בבדה"ב שם, וכ"כ הריטב"א בשבת ס"ה ב', והר"ן בנדה שם ובפ"ק דשבועות.

ובתשו' מהרח"ש ח"ג סימן כ"א ד"ה ובזה יראה הק' מהא דמטבילין כלי בתוך כלי, וכתב דגזירת מרחצאות היא רק בכלים קבועין, - אך צ"ע דלכאו' בד' הראב"ד שלפנינו מבו' להדיא דגזירה זו היא אף בכלים שאינם קבועים, וע"כ כתב דאם יש טיט במקום הטבילה, תניח תחת רגלי' חבילי זמורות, ומבו' דאסורה להניח כלי, אף שאינו קבוע שם, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בתוה"ב שם, ובשו"ע סימן קצ"ח סל"א, וכן הוכיח הבית מאיר בסימן קצ"ח סכ"ח מד' הראב"ד והר"ן,[[227]](#footnote-228) וכ"ה להדיא בתשו' משאת בנימין שהביא הש"ך בסימן קצ"ח סקל"ו, ולפ"ז צ"ע בהא דמטבילין כלי בתוך כלי דמ"ט לי"ב משום גזירת מרחצאות, וכמשה"ק הר"ש.[[228]](#footnote-229)

אמנם הנה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס מ' כתב די"ל בדעת הראב"ד, דלא גזרו אלא בקבוע ע"ג קרקע ולא בתלוי על פני המים, ולכאו' כונתו, דאף דגזרו אף בכלי שאינו קבוע, וגם דבנידון הגרע"א שם דהוי מילתא דקביעא חשיב ככלי קבוע, וכמש"כ הגרע"א שם, מ"מ בעינן שיהא הכלי מונח ע"ג קרקע, אך כל שהוא תלוי על פני המים ל"ד למרחצאות,[[229]](#footnote-230) ולפ"ז ניחא הא דמטבילין כלי בתוך כלי, אך ג"ז אינו מתישב בד' המשאת בנימין והש"ך.

והבית מאיר בסימן קצ"ח סכ"ח כתב, דבמטביל כלי בתוך כלי לא גזרו, כיון דהוא מביא עכשיו את ב' הכלים לטבלם במקוה, ול"ד למרחצאות, ולא גזרו אלא בכלי שהי' תחילה במקוה, דחששו חכמים שיטעה ויאמר דה"ה אם כל המקוה נעשה בכלי.

בתשו' משאת בנימין סימן פ"א כתב דאין להטביל אשה ע"י שישכיבוה על הסדין ויטבילוה, משום דהסדין מקב"ט, ויש בזה לגזירת מרחצאות, והביאו הש"ך בסימן קצ"ח סקל"ו, והבית מאיר שם תמה ע"ז דמ"ש מהא דמטבילין כלי בתוך כלי, - ושמא י"ל בדעתם, דהא דמטבילין כלי בתוך כלי, הוא רק משום דגם הכלי החיצון נטבל במקוה, וכ"ה דכשטובלין כלי במקוה, ליכא משום גזירת מרחצאות, ה"נ גם כשטובלין ב' הכלים יחד ליכא לגזירת מרחצאות, ומשא"כ כשמטבילין בתוך סדין דהמקום שאוחזין בסדין הי' מחוץ למקוה, ולא נטבל הסדין במקוה, ושמא איירי אף אם יכניסו כל הסדין במקוה, מ"מ במקום ידיהם ליכא טבילה על הסדין, דאיירי בלא התקנה שידיחו ידיהן תחילה, עיי"ש, וצ"ע.

הבית מאיר שם הק' עוד ע"ד הראב"ד, מהא דמטבילין בתוך שידה ותיבה שבים, כדתנן לקמן פ"ו מ"ה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בחזו"א תנינא סימן ב' סק"ח, והעירו די"ל דאיירי בשידה ותיבה הבאין במידה דאין מקב"ט, - ולמש"כ הגרע"א לדון דלא גזרו בתלוי על פני המים, ניחא, - וי"ל עוד למש"נ להלן, דלא גזרו אלא כשהאדם עומד ע"ג הכלי, אך כל שאינו עומד ע"ג הכלי, אף דיש כלי בתחתית המקוה, לא גזרו, דליכא בזה לגזירת מרחצאות, ול"ד להא דלא יטבול ע"ג הספסל, דשאני התם דהמים עוברין ע"ג הספסל והספסל מחזיקן, וע"כ שפיר מטבילין במים שבתוך שידה ותיבה, דהרי אין השידה והתיבה מחזיקין את המים, וגם הכלים שמטביל אינם ע"ג השידה והתיבה אלא הם באויר.

בשו"ע סימן ר"א ס"ז התיר לטבול בתוך כלי נקוב, ובגל' הגרע"א שם תמה, דלפ"מ שפסק השו"ע בסימן קצ"ח כדעת הראב"ד, הרי דכל שאין הכלי נקוב כדי טהרתו יש בזה משום גזירת מרחצאות, ובתשו' מהדו"ק סו"ס ל"ט כתב דאה"נ השו"ע לא התיר רק בניקב כדי טהרתו, והבית מאיר שם בקונט' ג' האריך בזה, ובסו"ד מסיק דבכלי שהוכרח לנקבו מידכר דכיר וליכא לגזירת מרחצאות, והגרע"א בתשו' שם לא ניח"ל בזה,[[230]](#footnote-231) ולכאו' יש מקום לדון עוד, דכלי נקוב ל"ד כלל למרחצאות, ול"ד לספסל שהוא כלי שלם, ועד"ז מבו' בד' הב"י בסימן ר"א ס"ז בדעת הרא"ש, ונת' להלן, - ועמש"נ להלן בזה בדין ים שעשה שלמה.

**דעת הר"ש**

הר"ש במשנתינו כתב דגזירת מרחצאות הוא רק בכלים הקבועים שם, אך בכלים התלושים לא גזרו, וכתב עוד, דהא דלא יטבול ע"ג ספסל, הוא משום גזירת מרחצאות, - ולא נתפרש בדבריו, דלפ"מ דמסקינן בנדה דע"ג כ"ח ליכא לגזירת מרחצאות, מ"ט בע"ג ספסל איכא לגזירת מרחצאות, ושמא גם לדעת הר"ש לא גזרו בכלי שאינו מקב"ט וכמש"כ הראב"ד, אך בדד' הרא"ש בתשו' כלל ל"א סוס"ג מבו' דבכלי קיבול גזרו אף שאינו מקב"ט, ונת' להלן.

והרשב"א בשער המים ש"ג כתב דבאמת גם בע"ג כ"ח איכא לגזירת מרחצאות ומכוון הגמ' שם הוא רק דיש לאסור בע"ג כ"ח גם משום דבעיתא, אך לעולם יש בזה גם משום גזירת מרחצאות,[[231]](#footnote-232) - אך משמעות ל' הר"ש דרק לס"ד אסרו בע"ג כ"ח משום גזירת מרחצאות, אך למסקנא לא אסרינן בזה, ולפ"ז הדק"ל, - וי"ל דלדעת הר"ש דמפרש להא דתנן ע"ג כלים, דהוא בכלים נקובין, לא אסרו לטבול ע"ג אחורי הכלים, דל"ד כלל למרחצאות, ועד"ז כתב הב"י בסימן קצ"ח סל"א בדעת הרמב"ם, עיי"ש.

הר"ש דימה דינא דלא יטבול ע"ג ספסל, למש"כ לעיל מינה בהא דפסלינן בתוך השוקת, ובפשוטו משמע, דגזירת מרחצאות הוא שמא יתן את הכלי במקום דליכא חיבור כשפוה"נ, וכמש"כ הר"ש בטעם הא דפסלינן בתוך השוקת, וכ"ה להדיא בתשו' הרא"ש כלל ל"א ס"ג, - והבית מאיר בסימן ר"א קונט' ב' בסופו הוסיף לפרש לפ"ז, דאף דבספסל שאין לו תוך יש להכשיר אף כשנתנו במקום דאין חיבור כשפוה"נ, מ"מ גזרו ע"ג ספסל אטו תוך כלי דאין מטבילין בו שמא יתננו במקום דליכא חיבור כשפוה"נ.[[232]](#footnote-233)

אך הבית מאיר שם תמה ע"ז, דעיקר גזירה זו דשמא יתנו במקום מוצא המעין, לא שייכא רק במחובר למעין, ולא במקוה מכונס ממי גשמים, וא"כ מאי ס"ד בנדה שם דלא תטבול ע"ג כ"ח משום גזירת מרחצאות, - ועיי"ש שכתב לפרש דהא דלא יטבול ע"ג הספסל, הוא גזירה אטו תוך כלי, דיש בזה לגזירת מרחצאות שהן בתוך כלים, וכמש"כ הראב"ד, ומש"כ הר"ש לדמות להא דפסלינן בתוך השוקת, היינו בהך מילתא דלא גזרו אלא בכלי קבוע ולא בכלי תלוש, וכתב שם, דמה שהוצרך הר"ש בשוקת לגזירה בפנ"ע, ולא פירש דהוא משום גזירת מרחצאות, הוא לדעת ר' יהודה דלא ס"ל לגזירת מרחצאות,[[233]](#footnote-234) עכ"ד, וכ"נ מד' הרשב"א בשער המים שער ג' כשהביא לד' הר"ש, - אך למשמעות ד' הר"ש דהוא חדא גזירה, צ"ל, דאף דגזירה זו לא שייכא אלא במעין, מ"מ לא חילקו חכמים ופסלו אף במקוה כה"ג, שלא יהא דין מקוה קל מדין מעין.[[234]](#footnote-235)

הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן מ' כתב בתו"ד, דלדעת הר"ש אין עיקר החילוק בין כלי מחובר לכלי תלוש, אלא החילוק הוא בין כלי תלוש שמניחו שם דרך עראי, לכלי שמניחו שם בקבע, ואף בכלי תלוש, אם הוי מילתא דקביעא, יש בזה לגזירת מרחצאות, וכ"כ הבית מאיר בסימן קצ"ח סכ"ח בסו"ד, וכבר כתב כן המהרח"ש בח"ג סימן כ"א ד"ה ואחר שנתבאר.[[235]](#footnote-236)

בד' הרשב"א בשער המים ש"ג מבו' להדיא דלא אסר ר' יוסי בכלי נקוב, עיי"ש, ומה"ט הק' הרשב"א שם דמ"ט הוצרכו בים שעשה שלמה לנקב כמוצ"ר, וכ"כ המאירי, ופירש דהוא משום דהנקב מוכיח וניכר לבריות דמשום חיבור נעשה,[[236]](#footnote-237) אך לפשטות ד' הר"ש דהגזירה היא שמא יניחו במקום מוצא המעין דאין שם כשפוה"נ, לכאו' ל"ש טעם זה, אך לכאו' בד' הר"ש שפירש דע"ג כלים היינו כלים נקובין, מבו' דאף בזה אסר ר' יוסי.

אמנם הנה בתשו' הגרע"א שם נקט בדעת הר"ש דלא אסרינן בכלי נקוב, עיי"ש, וצ"ע ממשנתינו דאסר ר' יוסי אף בע"ג כלים נקובין, ושמא ס"ל דרק בע"ג ספסל ס"ל לר' יוסי דלא יטבול, ולא בע"ג כלים, וכמש"כ הב"י בסימן קצ"ח סל"א לדון בדעת הרמב"ם, (אך הבית מאיר בסימן ר"א קונט' א' ס"ח דקדק מד' הר"ש דדינא דר' יוסי דלא יטבול, הוא גם בע"ג כלים, וכתב שם דמשמע דהוא אף בנקב גדול), - וי"ל בפשיטות, דד' הגרע"א שם קיימי כשיש בכלי עצמו מ"ס, ובכה"ג ל"ב כלל לעירובו למקוה, ולא שייכא הגזירה כלל, ומשנתינו דלא יטבול ע"ג כלי נקוב, הוא כשאין בכלי מ"ס, ובעינן לעירובו למעין, ובזה גזרו שמא לא יהא עירוב כשפוה"נ,[[237]](#footnote-238) וניחא בזה הא דלא תנן להדיא במשנתינו דלא יטבול ע"ג הכלי, משום דפעמים שמותר לטבול ע"ג הכלי, כשיש בו מ"ס, (אך ע"ג ספסל לעולם אסור לטבול, שגזרו בו אטו תוך כלי, ומשא"כ בכלי נקוב שלא גזרו בו אטו כלי שלם).

בתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ג' כתב במקוה שיש סילונות בקרקעיתו והמים עוברים דרך הסילונות למקום אחר, דיכולין לעמוד עליהן בשעת טבילה, דכל הא דלא יטבול ע"ג הספסל, הוא כשהעביר המים למקוה ע"ג הספסל, ובזה גזרו רבנן להטביל בתוכה, משום דלפעמים קובעין אותן במקום מוצא המים ואין שם כשפוה"נ, וכמש"כ הר"ש, והאי גזירה לא שייכא הכא, עכ"ד, ולא נתפרש בדבריו מ"ט לא שייכא הך גזירה הכא.

ובתשו' מהרח"ש שם נראה דמפרש דלא גזרו אלא בכלי תלוש שמניחין אותו דרך קבע כדי להעביר את המים, דבזה יש לחוש דפעמים שמניחין אותו במקום מוצא המעין, אך בכלי המחובר שקבעו בתחתית המקוה, ליכא למיגזר.

והב"ח סימן קצ"ח ס"ל כתב דהוא משום דלא גזרו אלא כשמעביר המים ע"ג כלי, ולא בהעמדה גרידא, וכעי"ז כתב הסד"ט שם סקס"ג ד"ה ומעתה, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה, ועי' גם בבית מאיר שם סל"א ד"ה שם, שכתב כעי"ז, ובלחו"ש שם סקל"ב הק' ע"ז דא"כ מאי קשיא לי' להר"ש מהא דמטבילין כלי בתוך כלי, והוצרך לפרש דלא גזרו אלא בכלי קבוע, אך לכאו' י"ל דאף בזה שייכא הגזירה, דכיון שמביא את הכלי החיצון כדי שיכנסו המים לתוכו ויטהר הכלי הפנימי, יש לחוש שיניחו במקום מוצא המעין, ודוקא בסילונות, דאינם באים כלל לשמש את המים שבמקוה, לא גזרו, וי"ל עוד, דהמים שבתוך הכלי, לעולם חשבינן דעמידתם היא על הכלי, וכל ד' הרא"ש הם במים שע"ג אחורי הכלי, דבזה לא אסרו אלא אם המים עוברין על גביו.

ובלחו"ש שם הק' עוד, מהא דס"ד דרב כהנא, דמה"ט לא תעמוד ע"ג כ"ח ותטבול, והתם הרי אין הכ"ח משמש כלל להעביר את המים ולא שייכא הגזירה, - אך לכאו' י"ל דאדרבה מה"ט הוא דקי"ל דליכא בזה משום גזירת מרחצאות, אך הלחו"ש שם כתב דוחק לומר דרב כהנא טעה בזה, - וי"ל עוד, דגזרו כל היכא דהכלי משמש לצורך הטבילה, ורק בסילונות שבקרקעית המקוה, דאין משמשין כלל לטבילה, אלא הם מעבירין את המים למקום אחר, לא גזרו.

הרא"ש שם כתב עוד, דסתם סילונות העשויות להוליך מים אין להם לבזבזין, והוו פשוטי כלי עץ דלא מקב"ט ואינן פוסלין בשאיבה, וע"כ אין לגזור בזה, - ובתשו' מהר"ם פדואה סימן ל"א כתב לפרש בדבריו, דכיון דאיכא תרתי למעליותא, גם דאינו עשוי לקבלה ואינו פוסל בשאיבה, וגם דאינו מקב"ט, לא גזרו בזה, ומשא"כ בספסל, דאף דאינו עשוי לקבלה, מ"מ הוא מקב"ט, וע"כ גזרו בזה, - ומבו' לפ"ז, דבכלי הפוסל בשאיבה גזרו, אף כשאינו מקב"ט, ודלא כמש"כ הראב"ד דלא גזרו באחורי כ"ח, משום דאינו ראוי לקב"ט,[[238]](#footnote-239) ולפי המבו' בד' הרא"ש שם דדין גזירת מרחצאות הוא חד דינא עם הא דמעין שהעבירו ע"ג השוקת פסול, הרי מוכח דהך דינא הוא אף בכלי שאינו מקב"ט, דשוקת הוא כלי אבנים דאינו מקב"ט, - וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בשער המים ש"ג שכתב דגם ע"ג אחורי כ"ח איכא לגזירת מרחצאות, ולא ניח"ל לפרש כד' הראב"ד, וגם כתב שם דגם בשוקת איכא לגזירת מרחצאות, אף דשוקת אינה מקב"ט, וכנ"ל.

**דעת הרא"ש**

הטור בסימן קצ"ח הביא לד' הראב"ד, וכתב ע"ז דהרא"ש לא חילק בזה, והב"י שם נתחבט הרבה בדבריו, עיי"ש, ועי' גם מש"כ בזה הש"ך בסימן ר"א סקל"ז, - אך בתשו' מהרח"ש ח"ג סימן כ"א ד"ה ובזה יראה כתב לפרש בפשיטות, דלמש"כ הרא"ש דכל שהמים מקיפין אותו מכל צד מותר לטבול אף בתוך הכלי, כ"ש דבכה"ג מותר לטבול ע"ג אחורי הכלי, שהרי הרא"ש פירש דגזרו אחורי הכלי אטו תוך כלי, וכל שמותר לטבול אף בתוך הכלי, לא שייכא הגזירה כלל, וכ"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן מ' ד"ה ולא זכיתי והבית מאיר בסימן ר"א קונט' ג' סי"ב, ושמא זה מכוון הגר"א בסימן קצ"ח סוסקל"א דלפו"ר דבריו צ"ב רב.[[239]](#footnote-240)

ולפ"ז נמצא דלדעתו בע"כ לפרש טעם הס"ד דלא תטבול ע"ג כ"ח משום גזירת מרחצאות בע"א, וי"ל דהוא כדעת רש"י שם או כדעת התוס',[[240]](#footnote-241) ולפ"מ דמסקינן דהוא משום דבעיתא, ליכא כלל לגזירת מרחצאות, - וכ"ה בב"י סימן קצ"ח סל"א דממה שלא הזכיר הרא"ש לדינא לגזירת מרחצאות, נראה דס"ל דלא גזרו חכמים מעולם.

בתשו' הרא"ש כלל ל"א סו"ס א', כתב דכלי נקוב אין טובלין בתוכו, ולמד לזה מהא דמעין שהעבירו ע"ג שפה כשר חוצה לה אבל בתוכו אין טובלין, עיי"ש, - ולכאו' הוא משום דגזרינן שמא יבא לטבול בכלי שאינו מחובר, וכמש"כ הרא"ש הכא, והב"י בסימן ר"א ס"ז כתב דאף דכלי נקוב מן הדין מותר לטבול בתוכו אף כשאינו מחובר, מ"מ גזרו שמא יבא לטבול בכלי שלם.

אך הרא"ש בהל' מקואות סימן ח' כתב דמותר לטבול בכלי נקוב, והב"י שם האריך בסתירת דבריו, ודן לדחוק בדבריו, דאין כונתו להתיר לטבול בתוכו, ועיי"ש שכתב דהטור לא פירש כן בד' הרא"ש, - ועיי"ש שכתב דהטעם להתיר בזה, הוא משום דלא גזרו אלא בכלי שלם לגמרי ואינו מנוקב כלל, אבל אם הי' מנוקב בטל לי' מתורת כלי לענין זה, וצ"ל דאף דגזרו אף בספסל שאין לו בית קיבול, היינו משום דהוא כלי שלם, וגזרו אטו כלי קיבול שם, אך בכלי נקוב לא גזרו, - ועי' גם בב"י סימן קצ"ח סל"א בתו"ד שנקט דבכלי נקוב לא גזרו, ופירש לפ"ז דהא דאשה לא תטבול ע"ג כ"ח, דהוא רק משום דבעיתא, הוא בכ"ח נקוב.

**דעת הרמב"ם**

הב"י בסימן קצ"ח סל"א כתב בדעת הרמב"ם, דממה שלא הזכיר את גזירת מרחצאות, נראה דס"ל דלפ"מ דמסקינן דהא דלא תטבול ע"ג כ"ח הוא משום דבעיתא, בטל לי' טעמא דגזירת מרחצאות דהוה ס"ד דרב כהנא, ואגמרי' דלא גזרו חכמים בכך מעולם, - ועיי"ש שהק' ע"ז ממשנתינו דלא יטבול ע"ג הספסל, - וכתב לדון דלא גזרו אלא כשהעביר כל המים על גביו, - או דלא גזרו אלא בע"ג ספסל, ולא בע"ג אחורי כלים, דאין דרך להעמידם כן, ויודעים הרואים ששינו להעמידם כן כדי להכשיר לטבול, ועיי"ש שנסתפק אם דינא דר' יוסי דה"ה כמקוה, קאי גם על העבירו ע"ג כלים, דאחר שהעבירו כבר אינו ניכר שהי' הכלי מונח שלא כדרכו, או דגם דין זה הוא רק בע"ג ספסל, וכתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם שהביא לדין זה רק בהעבירו ע"ג ספסל.[[241]](#footnote-242)

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן מ' נקט דלדעת הרמב"ם ודאי דשרי לטבול בתוך כלי נקוב שבתוך המקוה, עיי"ש, וצ"ע דלכאו' לדרך בתרא דהב"י יש מקום לאסור בזה, - ושמא מכוון הגרע"א, דכ"ה דלא גזרו באחורי כלי, משום דאיכא הכירא, ה"נ לא גזרו בכלי נקוב משום דאיכא הכירא, (וכל מה שנקט הגרע"א שם סו"ס ל"ט דיש לאסור אף בכלי נקוב, הוא רק לדעת הראב"ד דגזרו בכל גוונא שטובלת ע"ג דבר המקב"ט).

**מעין שהעבירו ע"ג שפה**

בחזו"א תנינא סימן ז' סק"ב הק' בהא דתנן לעיל מ"א דהעבירו ע"ג שפה כ"ש כשר, ופי' הרמב"ם והרא"ש דמכשרינן לטבול במים שמחוץ לשוקת, מכח המים שעברו ע"ג השפה, וקשיא דמ"ט חשיב כמעין, ומ"ש מהעבירו ע"ג כלים דה"ה כמקוה, ואף למש"כ הב"י בדעת הרמב"ם דלא גזרו באחורי כלים אלא בע"ג ספסל, הרי הכא דמי לע"ג ספסל, דשאני אחורי כלים דאין דרך להעמידם כן, ועיי"ש שכתב די"ל דמתניתין ר' יהודה היא, אך הק' בד' השו"ע שהביא לדין זה, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועד"ז קשיא גם לפי' הר"ש דהעבירו ע"ג שפה כשר, היינו דכשר לטבול באותו כ"ש שהוא ע"ג שפת הכלי, וקשיא דמ"ט לי"ב לדינא דלא יטבול ע"ג הספסל, והק' כן הרש"ש לעיל שם, אך למש"נ לעיל לדון דלדעת הר"ש לא גזרו ע"ג אחורי כלים, ניחא, וכנראה זהו מכוון הרש"ש שם, - ולד' הראב"ד דלא גזרו אלא בכלי המקב"ט, ניחא, דבשוקת שהיא של אבן ואינה מקב"ט, ליכא לגזירה זו.

ובחזו"א שם כתב לדון דע"ג שפה כ"ש היינו שפת הקרקע שעל יד השוקת, אך כתב דבל' השו"ע מבו' דהוא שפת הכלי, - והעירו דבד' הב"ח בסימן ר"א סי"ז והש"ך שם סקל"ה מבו' בפשוטו דמפרשי גם בד' הטוש"ע דע"ג שפה הוא הקרקע שבצד הכלי, עיי"ש, ושו"ר בגידו"ט נחל י"ג שכבר כתב לישב כן, ולמד לזה מד' הש"ך, עיי"ש,[[242]](#footnote-243) אך בד' המהר"ם לעיל מ"א מבו' להדיא דע"ג שפה הוא שפת הכלי עצמו, עיי"ש.

**תלמי שנקבו**

בד' התוספתא שהביא הר"ש דמכשרינן בתלמי שנקבו מעין זקנו, צ"ב דמ"ש מהעבירו ע"ג כלים דה"ה כמקוה, ולמש"כ הב"י לדון בדעת הרא"ש דלא גזרו בכלי נקוב, וכן למש"כ הגרע"א בדעת הר"ש דלא גזרו בכלי נקוב, ניחא, - וי"ל עוד, למש"כ בתשו' הרא"ש דלא גזרו בכלי שאינו פוסל משום שאיבה, אלא כשהוא מקב"ט, וי"ל דתלמי הוא מין כלי שאינו מקב"ט, או דהוא כ"ח העשוי למשקין שנטהר בנקב כ"ש, אך למש"כ הבית מאיר בסימן ר"א קונט' ח' בדעת הר"ש דגזרו אף בכלי נקוב, ואף בנקב גדול המטהרו מטומאתו, לכאו' בע"כ דברייתא דתלמי דלא כר' יוסי, וצ"ע.

**ים שעשה שלמה**

הדרכ"מ בסימן ר"א סקי"ב הוכיח דכלי נקוב כדי טהרתו לכו"ע טובלין בתוכו, מהא דהיו טובלין בים שעשה שלמה, אך הבית מאיר שם קונט' א' ס"ח כתב דמד' הר"ש משמע דאף בנקב גדול אין טובלין בו,[[243]](#footnote-244) והא דטבלו בים שעשה שלמה, הוא משום דבמקדש לא גזרו, ויש להביא מקור לזה מתשו' הר"ש שהביא הראבי"ה בסימן תתקפ"ט דיש לאסור להטיל מים חמים במקוה משום גזירת מרחצאות, ומה שהיו מחממין לכה"ג במקדש, הוא משום דבמקדש לא גזרו, עיי"ש.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ל"ט עמד במשה"ק הר"ן בים שעשה שלמה דמ"ט הוצרכו לנקבו כמוצ"ר, ולא סגי בנקב כשפוה"נ, ומ"ט לא פירשו דהוצרכו לזה משום גזירת מרחצאות, שהרי ס"ל כדעת הראב"ד דבכל כלי המקב"ט גזרו, ועיי"ש שכתב דאין להוכיח מזה דכל שניקב לצורך כך, לא גזרו גזירת מרחצאות, די"ל דבימי שלמה עדיין ל"ה לגזירת מרחצאות,[[244]](#footnote-245) והבית מאיר בסימן ר"א קונט' ג' סוס"ז הוכיח מזה דכל שהוכרח לנקב הכלי, מידכר דכיר ולא גזרו, ועמש"נ לעיל לדון, דבכלי נקוב ל"ד למרחצאות שהם בכלים שלמים.[[245]](#footnote-246)

**טבילה ע"ג נסרים**

בתשו' מהר"ם פדואה נשאל במה שנהגו לעשות נסרים במקוה שתעמוד האשה הטובלת עלי', דמ"ט לי"ב משום גזירת מרחצאות, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הט"ז בסימן קצ"ח סקל"א והש"ך שם סקמ"ה, ועי' בסד"ט שם סקס"ג שהאריך הרבה בזה.

ויש להוסיף, דבד' הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סימן א' ה"ד מבו' דאין לטבול ע"ג נסרים הראויים למדרס, אף שלא ייחדם למדרס, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר, ונת' לעיל דע"כ דחו לפירש"י בהא דאבוה דשמואל מפצי ביומי תשרי, ולא התיר הראב"ד שם אלא בנסרים שאין משופין דלא חזו למדרס, כמבו' בסוכה ט"ו ב' ובד' הפוסקים באו"ח סימן תרכ"ט סי"ח, וזה דלא כמש"כ בהגהות לבעה"נ שם.

**טבילה באויר שמעל הכלי**

בספר בדה"ש סימן קצ"ח סל"א כתב דכל המים שע"ג הכלי פסולין לטבילה, אף כשאינה עומדת ע"ג הכלי, והוכיח כן מסתימת הדברים דמשמע דל"מ שתעמוד ע"ג הכלי ותקפוץ, ועוד הוכיח כן מהא דלא יטביל ע"ג הספסל, ולמש"כ הראב"ד והרשב"א דהוא בטבילת כלים, הרי אין הכלי ע"ג הספסל עצמו, וכן מוכח גם למש"כ הגר"א דהא דהעבירו ע"ג ספסל ה"ה כמקוה, הוא משום דהמקום שע"ג הספסל פסול, והרי דהפסול הוא אף כשאינו עומד ע"ג הספסל, ולפ"ז נמצא, דאם יש כלי בתחתית המקוה לא עלתה טבילה, ולא מצאנו כן, - ולכאו' הטעם בזה, דלא גזרו אלא כשהכלי משמש לטבילה, וע"כ בספסל שהמים עוברין על גביו והוא מחזיק את המים, אין לטבול בכל המים שעל גביו, אך בכלי שבקרקע המקוה, כל הא דאין לטבול הוא רק כשהוא עומד על גביו, ואף כשהיא קופצת, כיון דהכלי מסייע לטבילה, יש בזה לגזירת מרחצאות.[[246]](#footnote-247)

ועי' בתשו' שבט הלוי ח"ט סימן קפ"ח שדן בדין מקוה לטבילת כלים שנותנים בתוכו כלי נקוב, כדי שלא יפלו המים שטובלין שם, אם יש בזה משום גזירת מרחצאות, עיי"ש, והנה דבריו שם קיימי בכלי פלסטיק, ובכה"ג ודאי דליכא גזירה, שהרי אין כלי פלסטיק מקב"ט אף מדרבנן, ומש"כ שם לדון דשמא הוא מקב"ט מדרבנן, צע"ג מהיכן נלמד גזירת חכמים זו שיקב"ט, (והרי לא מצינו שגזרו אלא בכלי זכוכית שתחילת ברייתו מן החול, ודמי לכ"ח), - אך יש לדון בזה במקומות שנותנים שם כלי ברזל, אי נימא דכלי זה מקב"ט, ולא חשיב כתשמישו עם הקרקע, ואכמ"ל.

ולכאו' לפי הנ"ל דלא גזרו אלא כשהמים עומדים ע"ג הכלי או שהטובל עומד ע"ג הכלי, יש להתיר בזה, וכ"כ השבה"ל שם בסו"ד, - אך מד' הבית מאיר והחזו"א שהק' ע"ד הראב"ד מהא דמטבילין בתוך שידה ותיבה שבים, מבו' דס"ל דכיון דהכלי מסייע לטבילה, דעי"ז אין הכלים נופלין לים, שייך בזה גזירת מרחצאות, וה"נ הכא דכוותה, וצ"ע, - ולד' הגרע"א דלא גזרו בכלי התלוי באויר, לכאו' יש להתיר הכא, ואינו מוכרח.

**הטלת חמים למקוה**

בתשו' הר"ש שהביא הראבי"ה בסימן תתקצ"א והאו"ז בסימן שס"ו, והמרדכי בסימן תש"נ, דיש לאסור להשליך מים חמים למקוה משום גזירת מרחצאות, והובא בשו"ע סימן ר"א סע"ה בשם יש מי שאוסר, והרמ"א שם כתב דבמקום שנהגו להקל אין למחות בידם, ועי' מה שהאריך בזה בתשו' רדב"ז ח"ד סימן צ"ה אלף קס"ו ואכמ"ל, ועי' בתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן מ"ד שהוכיח מד' התוס' בתמורה דלא ס"ל לאסור בזה, ועיי"ש שהאריך הרבה בנידו"ז.[[247]](#footnote-248)

וצ"ע דלכאו' זה מתישב רק לפירש"י ותוס' דגזירת מרחצאות הוא משום דכ"ה דרך מרחץ, וה"נ יש לאסור להטיל מים כדרך מרחץ, אך לדעת הר"ש גופי' במשנתינו דגזירת מרחצאות הוא דגזרו ע"ג ספסל אטו תוך כלי, מנ"ל לאסור בכה"ג.

בתשו' רדב"ז שם כתב בתו"ד, דאף להאוסרים היינו רק בטבילת אדם, אך בטבילת כלים לא שייך גזירת מרחצאות, שהרי אין מוליכין את הכלים לרחוץ אותם במרחץ, אבל בטבילת אדם איכא למיגזר שהרי רוחץ במרחץ וכ"ש הנשים, עכ"ד, - וצ"ע דבד' הראב"ד והרשב"א שפירשו לההיא דלא יטביל ע"ג הספסל, דהוא בטבילת כלים ומשום גזירת מרחצאות, מבו' להדיא דגזירת מרחצאות הוא אף בטבילת כלים, אך שמא מכוון הרדב"ז הוא דהסוברים דאסור להטיל מים חמים משום גזירת מרחצאות, ס"ל דגזירת מרחצאות היא רק בטבילת אדם, ושלא כד' הראב"ד, (וע"ד מש"כ בהמשך דבריו דאינהו ס"ל דגזירת מרחצאות אינה מעכבת בדיעבד, ושלא כד' הראב"ד).

י"ד סיון ע"ו

דף מס' 15

**פ"ה מ"ג - מעין שהוא משוך כנדל ריבה והמשיכו ה"ה כמו שהי' וכו',** בביאור דינא דמשנתינו נחלקו הראשונים, דהנה לעיל פ"א מ"ז תנן דמעין שרבו עליו מים שאובין שוה למקוה לטהר באשבורן ולמעין לטהר בכ"ש, והכא תנן דאם ריבה והמשיכו, ה"ה כמו שהי', ורק אם הי' עומד וריבה עליו והמשיכו שוה למקוה לטהר באשבורן, - ומצאנו בזה כמה דרכים.

**דעת הר"ש**

הר"ש כתב דהכא לא איירי כשריבה עליו מים שאובין, אלא כשריבה והרחיב את מקומו, ובזה הוא דתנן דבמקום שהיו מימיו זוחלין קודם שריבה עליהן והרחיבן, ה"ה מטהר בזוחלין, אך בצדדים שלא הי' זוחל מתחילתו, אינו מטהר אלא באשבורן, וכדתניא בתוספתא.

ובהא דתנן בסיפא דהי' עומד וכו' פירש הר"ש, דכל שהי' עומד ול"ה מימיו זוחלין כלל והרחיב מקום עמידתו ובמקום הרחבתו נעשה זוחלין, אינו מטהר בזוחלין, מאחר דעיקר מקום המעין אינם זוחלין, וצ"ב דבכה"ג שהרחיבו למקום אחר, הרי גם כשהי' מושך, אינו מטהר במקום החדש, וא"כ מאי קמ"ל דבהי' עומד וכו' אינו מטהר בזוחלין.

ובגלות עליות לעיל פ"א ה"ז סקי"ב כתב די"ל, דטעמא יהיב למילתי', דהא דבהמשיכו למקום אחר אינו מטהר בזוחלין, הוא משום דשם דינו כמעין עומד שאינו מטהר בזוחלין במקום שנמשך, וכאשר עד"ז צ"ל גם בד' הרשב"א בשער המים שער י"א ובד' הר"ן בנדרים מ' א' לפי פירושם שם, - אך צ"ע דמ"ט הוצרך הר"ש לפרש דהא דבהי' עומד אינו מטהר בזוחלין, הוא משום דעיקר מקום המעין אינם זוחלין, הרי אף כשעיקר מקום המעין זוחל והרחיבו, אינו מטהר במקום שלא הי' זוחל מתחילתו.

והבית מאיר בסימן ר"א קונט' א' בתחילתו כתב לפרש בזה, דבכה"ג דהי' עומד וכו', אינו מטהר בזוחלין אף במקום שהי' המעין עומד מתחילתו, כיון שעיקרו של המעין ל"ה זוחלין, וכ"כ בגלות עליות לעיל פ"א מ"ז סקי"ב בשם הצ"צ, וכ"כ בחזו"א קמא סימן ו' סק"ב, - אך צ"ע דל' הר"ש והמשיכו "שמקום הרחבתו עשה זוחלין" משמע דלא הזחיל אלא במקום שהרחיבו, אך במקום עיקר המעין אינו זוחל, וכ"נ גם ממש"כ הר"ש דהא דאינו מטהר בזוחלין הוא משום דעיקר מקום המעין אינם זוחלין, ומשמע דגם השתא אינו זוחל בעיקר מקום המעין.

ובשערי ישר ש"ג פכ"ו ד"ה ובזה מתפרשים כתב לפרש בזה, דכל שהי' זוחל מעיקרא ועשה בריכות ע"י חפירה וכיו"ב, הרי דמה שנתוסף ברוחב אינו מטהר בזוחלין, וכמש"כ הר"ש ברישא דמן הצדדים אינו מטהר בזוחלין, אך מה שמושך באורך ה"ה מטהר בזוחלין, דלא חשיב שהזחילה היא על ידו, שהרי המעין מתחילתו הוא זוחל, ואך שהוא עשה מקום מדרון, וממילא הוא זוחל את זחילתו כדרכו, ומשא"כ כשהי' עומד בתחילה, ועכשיו נעשה זוחל ע"י חפירה, אף שהמשיכו לאורך, אינו מטהר בזוחלין.

בד' הר"ש מבו' דהא דתנן לעיל בפ"א דמעין שרבו עליו מים שאובין, שוה למקוה לטהר באשבורן, היינו אף במקום שהי' מהלך מתחילתו, וע"כ הוצרך לפרש דהא דתנן הכא דהוא מטהר באשבורן, הוא כשלא הוסיף עליו מים שאובין, ומ"מ ה"ה מטהר בכ"ש.

ובטעמא דמילתא כתב בתשו' הרי"ד סימן ט"ו, דהא דה"ה מטהר בכ"ש כמעין, הוא דומיא דהא דמקוה שלם שנפלו לו מים שאובין אין פוסלין אותו, משום דכל סאה וסאה שנפלה התם נטהרת, וה"נ כשנפלו למעין לא פסלוהו, אבל תורת זוחלין לא נוכל ליתן עליו, שאין המים מטהרין אלא כדרך מנהגן ותולדתן, ואין מנהגו ותולדת מי גשמים להיות זוחלין, ואע"פ שהן מתבטלין לתוך המעין שלא יהיו פסולין, מ"מ ל"מ זה ליתן להן תורת מעין לטהר בזוחלין, שהרי אין דרכן בכך, והיאך תוכל לשנות תולדתן ע"י ראשון ראשון בטל, עכ"ד, והיינו דהא דמעין מטהר בזוחלין, הוא משום דזהו דרכו ותולדתו, וע"כ המי גשמים שאין דרכן בכך, אף שהן נטהרין בעירובן במעין, מ"מ אינם מטהרין בזוחלין, משום שאין דרכן בזחילה,[[248]](#footnote-249) ועי' בשערי ישר ש"ג פכ"ו שכתב עד"ז, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה.

ובזה מבו' גם הא דכשהרחיב מקום עמידתו אינו מטהר במקום שלא הי' זוחל מתחילתו, דכיון דעיקר הא דמעין מטהר בזוחלין הוא משום דזהו מנהגו ותולדתו, ע"כ אינו מטהר אף כשהוא זוחל בידי שמים, דזהו דרכו של מעין זה, אך כל שהרחיב מקום עמידתו ואי"ז זחילת המעין מצ"ע, אינו מטהר בזוחלין, וכ"כ בחזו"א קמא סימן ו' סק"ב, - וע"כ אף במקומות שהרחיב ה"ה מטהר בכ"ש, כיון דאף במקומות אלו דין מעין עליו, ואך דאינו מטהר בזוחלין משום דאי"ז זחילת המעין, - ובחי' הגר"ח פ"ט ממקואות ה"ו כתב לפרש ב' דרכים אחרים בהא דכשריבה עליו מים שאובין חלוק דין זוחלין מדין כ"ש, עיי"ש, אך בדבריו לא נתפרש הא דכשהרחיב מקום המעין אינו מטהר בזוחלין וה"ה מטהר בכ"ש.

הש"ך בסימן ר"א סקל"ג הק' בהא דמעין שהעבירו ע"ג שפה מטהר חוצה לה, משום דהמעין מטהר בכ"ש וה"ז מועיל לטהר את המים שנפסלו, דמ"מ מ"ט הוא מטהר אף בזוחלין, כאשר כ"ה משמעות הדברים, וכן משמע מד' האחרונים, ומ"ש ממעין שרבו עליו מים שאובין שאינו מטהר אלא באשבורן, אך בדברי חמודות סקל"ט מבו' דאה"נ אינו מטהר אלא באשבורן, וכן משמע קצת בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' הט"ו, וכתב די"ל דשאני התם כיון דהמים עצמן שבתוך הכלי הם ג"כ מהמעין, וגם עתה המעין מקלח לתוכן והן מחוברין למעין, ע"כ הן מטהרין אף בזוחלין, - ויל"פ בזה למש"כ הרי"ד דהא דמעין שרבו עליו מים שאובין אינו מטהר בזוחלין, הוא משום דאי"ז דרכן ותולדתן, וע"כ התם דהמים שבתוך הכלי הם ג"כ מהמעין, ודרכן ותולדתן בזחילה, הרי דהגם דנפסלו, מ"מ כל שחזר וחיברן למעין והוכשרו, ה"ה מטהרין אף בזוחלין, אך בחזו"א תנינא סימן ב' סקי"ב (סוד"ה שו"ע) וסקט"ז (ד"ה ומש"כ) פירש ד' הש"ך בע"א, עיי"ש.

ועד"ז הוא בהא דתנן לעיל דהעבירו ע"ג בריכה והפסיקו וחזר והמשיכו פסול לזבים וכו', וכתבו הב"י בסימן ר"א ס"י והפרישה שם סקכ"א דה"ה מטהר בזוחלין, ול"ה כמעין שרבו עליו מים שאובין דאינו מטהר בזוחלין, ובחזו"א תנינא סימן ב' סקי"ד האריך דודאי דבכה"ג אינו מטהר בזוחלין, ודקדק כן מד' הרא"ש, והיינו משום דבמי מעין שנפסלו וחזרו והוכשרו, ה"ה מטהרין אף בזוחלין, כיון שזהו דרכן ותולדתן, - אך בד' הש"ך שם סקל"ב מבו' דבכה"ג אינו מטהר בזוחלין, וכל הא דהוא מטהר אף בזוחלין, הוא רק כשלא רבו הנוטפין, ועי' בחזו"א תנינא סימן ב' סוסקי"ד שתמה ע"ז, דאף דבכל משך המעין לא רבו הנוטפין, מ"מ בבריכה עצמה בשעה שחזר והמשיך לה והמים הפסולין מרובין, בדין דלא תטהר אלא באשבורן, עיי"ש, וי"ל דהוא משום דמפרש דהעבירו ע"ג בריכה של מי גשמים, ואינם מי מעין כלל.

הבית מאיר בסימן ר"א קונט' א' בתחילתו הק' לדעת הר"ש, בהא דתנן לעיל מ"א דהעבירו ע"ג בריכה והפסיקו ה"ה כמקוה, ומבו' דכל שלא הפסיקו ה"ה כמעין, ולכאו' תיפו"ל דהוי כעושה בריכה במקום שלא הי' מהלך מתחילה, שאינו מטהר בזוחלין, - ועיי"ש שכתב דיש לדחוק דאה"נ אף קודם שהפסיקו ל"ה מטהר בזוחלין, אלא שהי' דינו כמעין לטהר בכ"ש, ואחר שהפסיקו הוי כמקוה לכל דבר, וכתב דכ"ה משמעות ל' הר"ש שכתב דה"ה כמקוה ואינו מטהר בכ"ש, דמשמע דקודם שהפסיקו הי' מטהר בכ"ש, אך ל"ה מטהר בזוחלין, (ויש להוסיף דבהא דתנן לעיל מ"ב ה"ה כמקוה, פירש הר"ש דבעי מ"ס ובאשבורן, ומהא דלעיל מ"א פירש רק להא דאינו מטהר בכ"ש, משמע דבזוחלין בלא"ה ל"ה מטהר),ו[[249]](#footnote-250) וגם כשחזר והמשיכו, אינו מטהר בזוחלין, והא דתנן דפסול לזבים וכו', דמשמע דלשאר מילי יש עליו דין מעין, היינו רק לטהר בכ"ש, ולא לטהר בזוחלין,[[250]](#footnote-251) - אך הביא לד' הב"י שם ס"י שכתב להדיא דלדעת הר"ש כשחזר והמשיכו ה"ה מטהר אף בזוחלין, ובשער ישר ש"ג פכ"ז הוסיף דכ"ה מבו' גם בד' הט"ז שם סק"כ ובד' הש"ך שם סקכ"ט, וצ"ע הטעם בזה.

ובשערי ישר שם כתב לישב לפי דבריו, דכשהמשיכו באורך ה"ה מטהר אף בזוחלין, - ובגולות עליות לעיל פ"א מ"ז סקי"ב כתב דהעבירו ע"ג בריכה איירי כשהעבירו שם דרך מרוצתו, ולא הטהו לצד אחר, וכל מש"כ הר"ש במשנתינו דכשעשה בריכה והרחיבו אינו מטהר בזוחלין, הוא רק בהטר קילוח המעין לצד של"ה מהלך שם, אבל בדרך מרוצתו, גם בעשה בריכה ה"ה כמעין.

הב"י בסימן ר"א ס"ב בתו"ד נקט בדעת הר"ש דמעין שהוסיף עליו מים שאובין ורבו מי המעין על השאובין, ה"ה מטהר בזוחלין אף במקום שלא הי' מהלך שם מתחילתו, והש"ך שם סקי"א נחלק ע"ז, עיי"ש, - וצ"ע דלדעת הר"ש גופי' דגם מעין שהרחיבו אינו מטהר בזוחלין במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, לכאו' כ"ש דכשהוסיף עליו מים שאובין ומכח זה הוא זוחל במקום אחר, דלא יהא מטהר שם בזוחלין.

ט"ז סיון ע"ו

דף מס' 16

**פ"ה מ"ג דעת הרא"ש**

הרא"ש כתב דאיירי הכא כשריבה לתוכו מים שאובין עד שנתחזקו הנחלים ונתרבית משייכתם, ואפ"ה הוא מטהר בזוחלין, כיון דבלא"ה היו זוחלין באותן המקומות, אבל אם הי' עומד וריבה עליו מים שאובין עד שהמשיכו, אינו מטהר במקום זחילתו, וזהו דינא דפ"ק דמעין שרבו עליו מים שאובין, וכ"כ הכס"מ בפ"ט ממקואות הי"א ובב"י סימן ר"א סט"ו בדעת הרמב"ם.

והכס"מ והב"י שם כתב לדעת הרמב"ם והרא"ש, דכל שהי' המעין זוחל וריבה לתוכו מים שאובין, ה"ה מטהר בזוחלין אף במקום שלא הי' זוחל בתחילתו, ולא קי"ל כהתוספתא שמחלקת בזה, דמתניתין פליגא ע"ז, - ובחזו"א תנינא סימן א' סק"ג תמה ע"ז, דא"כ מ"ט למאן דלית לי' דנהרא מכיפא מיברך, אין הנהרות מטהרין בזוחלין, הרי היו הנהרות זוחלין מעיקרא, ועיי"ש שכתב עוד, דבל' הרא"ש במשנתינו מבו' להדיא דאף כשהי' זוחל וריבה עליו אינו מטהר בזוחלין אלא באותן המקומות שהי' זוחל מתחילה.

אמנם הנה הרא"ש לקמן מ"ה פירש להא דהעיד ר' צדוק על זוחלין שרבו על הנוטפין שהן כשרין, דקמ"ל דאף במקום שאין טבילה בזוחלין אא"כ נוטפין משלימין להן, וצ"ע דמ"ט בעינן שירבו זוחלין על הנוטפין, הרי אף אם רבו הנוטפין ה"ה כשרים עכ"פ במקום שהי' מהלך בתחילתו, - ודוחק לומר דאיירי התם במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, דאי"ז במשמעות סתימת ד' הרא"ש בפירושו ובהלכות מקואות סימן י', (ועמד ע"ז בגלות עליות לעיל פ"א מ"ז פיסקא ה' סוסק"א), ועוד, דהרא"ש שם כתב דאם ל"ב להנוטפין לשיעור טבילה, פשיטא דכשר, דאל"כ יפסלו כל הנהרות, ואם איירי במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, מאי פשיטותא,[[251]](#footnote-252) ולכאו' צ"ל בדעתו כמש"כ הרמב"ן, דכל הא דמכשרינן הכא כשרבו עליו מים שאובין, הוא כשריבה במקום גומת המעין, אך אם ריבה במקום משך המעין, לא מכשרינן אלא אם רבו הזוחלין, וזהו עדותו של ר' צדוק - ולפ"ז י"ל בדעתו, דכל שריבה בגומת המעין ה"ה מטהר אף במקום שלא הי' מהלך בתחילתו, והא דנהרות אינם מטהרין בזוחלין, הוא משום דרבו עליהן הנוטפין במקום משיכתם, (אך מהתוספתא שהביא הר"ש מבו' בפשוטו לא כן),[[252]](#footnote-253) - ולפ"ז יתכן עוד, דדינא דהי' עומד וריבה עליו והמשיכו דאינו מטהר בזוחלין, הוא אף בגונא דמי המעין מרובין על המים השאובין, דכל הא דמצינו דאם רבו מי המעין ה"ה מטהר, הוא רק בדינא דנוטפין וזוחלין, דאיירי במעין שהי' זוחל, ומ"מ כל שרבו עליו הנוטפין אינו מטהר, אך במעין עומד וריבה עליו, דכיון דהמעין מצ"ע אינו זוחל אינו מטהר בזוחלין, י"ל דהוא אף אם רבו מי המעין, וצ"ע.

**דעת הרמב"ם והרמב"ן**

הרמב"ן בשבת ס"ה ב' כתב, דהמעין נקרא גומת העין עצמה, והאמה המושכת ממנו נקראת זוחלין, וזהו דתנן הכא במעין שהי' מושך כנדל וריבה עליו בתוך המעין עצמו, עדיין הוא כמו שהי' ומטהר במים הנזחלין ממנו, ודוקא במקום זחילתן הראשונה, ואם הי' עומד, אף שריבה לתוך המעין עצמו, כיון דכל זחילתו היא מחמת הנוטפין אינו מטהר אלא באשבורן, וזהו דינא דפ"ק דשוה למקוה לטהר באשבורן, והיינו כשאי"ז במקום זחילתו הראשונה - וכ"ז הוא כשריבה לתוך המעין עצמו, אבל במרבה לתוך המים הנזחלין לעולם ה"ז נפסל ברוב שאובין וברוב נוטפין,[[253]](#footnote-254) וזהו מה שאמרו דאין הנהרות מטהרין בזוחלין משום דחיישינן שרבו נוטפין על הזוחלין, ועיי"ש שכתב דכ"ה דעת הרמב"ם.[[254]](#footnote-255)

והרשב"א שם הוסיף לפרש, דהא דכשריבה בגומת המעין עצמו מכשרינן אף כשרבו נוטפין על הזוחלין, הוא משום דבכה"ג נחשבין כל המים כמי המעין, ולכאו' היינו, דכיון דמקום זה הוא מקום המעין, הרי דכל המים הבאין לשם חשובין כמי המעין, (דלא רק המים הנובעין מן המעין חשובין כמי המעין, אלא כל המים שבמקום המעין חשובין כמי המעין), וצ"ל לפ"ז דהא דאף בכה"ג אינם מטהרין במקום שלא הי' זוחל מתחילתו, הוא כמש"כ הרמב"ן והרשב"א בתו"ד דהוא משום דזחילה זו היא מחמת הנוטפין, והיינו דכל הא דמעין מטהר בזוחלין הוא רק בזחילה שמכח מנהגו ותולדתו,[[255]](#footnote-256) ולא נתפרש בדבריהם, אם היינו אף כשרבו הזוחלין, או היינו רק כשרבו הנוטפין, דאם רבו הזוחלין חשבינן דעיקר זחילה זו היא מחמת המעין, (והרשב"א בשער המים שער י"א כתב דכשרבו הזוחלין ה"ז מטהר אף במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, אך התם לא אזיל כדעה זו).

**דעת הרשב"א**

הרשב"א בשער המים שער י"א כתב, דהא דתנן הכא דכשרבו עליו מים שאובין ה"ה מטהר בזוחלין, היינו רק במקום שהי' מהלך מתחילתו, אך במקום שלא הי' מהלך בתחילתו בין באורך המעין ובין ברוחב המעין אינו מטהר בזוחלין,[[256]](#footnote-257) וזהו דינא דפ"ק דשוה למקוה לטהר באשבורן, והיינו במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, ומה שאמרו דאין הנהרות מטהרין בזוחלין וכו', הוא משום דחיישינן שרבו נוטפין על הזוחלין ויצאו ממקום זחילתן, ובמקום זה אינם מטהרין בזוחלין, וכ"כ הריטב"א בשבת שם ובנדרים מ' ב' בשם הרא"ה, וכ"כ הר"ן בנדרים שם, וכ"כ הרמב"ן בשבת שם בסו"ד, וכעי"ז כתב הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ד.

ונחלקו בזה, בדין המקום שלא הי' מהלך מתחילתו, דדעת הרשב"א דאף דאינו מטהר שם בזוחלין, ה"ה מטהר בכ"ש, וכדתנן בפ"ק דשוה למעין לטהר בכ"ש, ודעת הרא"ה והר"ן דאף אינו מטהר בכ"ש, והא דתנן דשוה למעין לטהר בכ"ש, הוא במקום שהי' מהלך מתחילתו, וה"ה דהוא מטהר בזוחלין, והא דתנן דשוה למקוה לטהר באשבורן, הוא במקום של"ה מהלך מתחילתו, וה"ה דאינו מטהר בכ"ש.

והנה הריטב"א שם הוסיף לפרש, דהא דאינו מטהר במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, הוא משום מראית העין, - וזה ניחא לטעמי' דבמקום זה אף אינו מטהר בכ"ש, אך לדעת הרשב"א דאף במקום זה הוא מטהר בכ"ש, ורק בזוחלין אינו מטהר, בע"כ דאי"ז משום מראית העין, אלא מעיקר הדין.

**דעת הראב"ד בשם י"א**

הראב"ד בבעה"נ שם כתב דאיכא מ"ד דהכא איירי כשהוסיף עליו מים שאובין ולא רבו על הזוחלין, ובכה"ג הוא מטהר בזוחלין, אך כל שרבו השאובין על מי המעין אינו מטהר בזוחלין,[[257]](#footnote-258) וזהו הא דחיישינן בנהרות שמא רבו נוטפין על הזוחלין, דבכה"ג אינם מטהרין בזוחלין כלל, וכ"כ הריטב"א בשבת שם, ובנדרים שם בשם הר"פ הלוי אחיו של הרא"ה, וכ"כ המהרי"ק בשורש קט"ו, וכ"כ הדרכ"מ בסימן ר"א סק"ה בדעת הרמב"ם.

והריטב"א והמהרי"ק שם כתבו לפ"ז, דאף בגונא שרבו הזוחלין על הנוטפין, אינו מטהר אלא במקום שהי' מהלך מתחילתו, ולא במקום שנתרחב, והריטב"א כתב דהוא משום מראית העין, - והב"י בסימן ר"א נחלק ע"ז, והרשב"א בשער המים הארוך שער י"א כתב דכל שרבו הזוחלין ה"ז מטהר אף במקום של"ה מהלך בתחילתו, אך בשער המים הקצר שם כתב דראוי להחמיר בזה, ועמש"כ בזה הדרכ"מ שם והש"ך שם סקי"א.

**דעת הרז"ה**

הרז"ה בהשגות בעה"נ שם כתב, דבמעין שהוא מושך כנדל, אף כשריבה עליו מים שאובין, בידוע שהוא פולט את תוספתו ורבייתו נמשכת ממנו לאלתר, ומשא"כ כשהוא עומד, דנראה דיש לו בית קיבול ומקום שמימיו נבלעים לתוכו, ואם ריבה עליו, אע"פ שהמשיכו, הרי תוספתו מקצתה נבלעת ומקצתה נמשכת, וע"כ הוא שוה למקוה לטהר באשבורן, ופירש דזהו הא דתניא בתוספתא דמעין שמימיו מועטין וכו' אינו מטהר בזוחלין אלא עד המקום שיכול להלך מתחילתו, דבמקום זה הזוחלין רבים על הנוטפין, ובמקום של"ה מהלך מתחילתו הנוטפים רבים על הזוחלין, וה"נ הוא בנהרות שהם מקבלין את תוספתן, וע"כ אם רבו הנוטפין אינם מטהרין בזוחלין.

ונמצא ח' דרכים במשה"ק הראשונים בהא דחיישינן בנהרות שמא ירבו נוטפין על הזוחלין, ממשנתינו דמעין שריבה עליו מטהר בזוחלין, **א** דעת הר"ש דמשנתינו איירי כשריבה והרחיב את מקומו, אך אם ריבה עליו מים שאובין, אינו מטהר בזוחלין, **ב** דעת הרמב"ן וכתב כן גם בדעת הרמב"ם דמשנתינו איירי כשריבה במקום גומת המעין, אך אם ריבה במקום משך המעין, אינו מטהר בזוחלין, **ג** דעת הרשב"א ודעימי' דבמשנתינו אינו מטהר בזוחלין אלא במקום שהי' מהלך מתחילתו, והתם איירי במקום שלא הי' הנהר מהלך מתחילתו, **ד** דעת איכא מ"ד שהביא הראב"ד והר"פ הלוי ודעימייהו, דמשנתינו איירי כשהוסיף עליו מעט מים שאובין, אך כל שריבה עליו מים שאובין אינו מטהר בזוחלין. **ה** דעת הרז"ה דהא דמכשרינן הכא במעין שריבה עליו, הוא משום דהוא פולט את תוספתו ורבייתו נמשכת ממנו לאלתר, אך בנהרות שהם מקבלין את תוספתן, כל שרבו הנוטפין על הזוחלין אינם מטהרין בזוחלין, **ו** התרוה"ד כתב לדון דמשנתינו היא כשרבו עליו מים שאובין, אך אם רבו עליו נוטפין, אינו מטהר בזוחלין, וי"ל כן בדעת הרא"ש, **ז** מצינו דרך נוספת, והוא דעת רבינו הלוי שהביא רש"י בשבת שם, דהא דפסלינן ברבו נוטפין על הזוחלין, היינו דאי"ז מים חיים, ול"מ בזבה הצריכה מים חיים, ורש"י תמה ע"ז דזבה א"צ מים חיים, ולפ"ז אי"ז ענין כלל למשנתינו, **ח** דרך נוספת מצינו בפי' ר"ח בשבת שם שפירש לההיא דשמא ירבו נוטפין על הזוחלין, דהיינו במים שאובין, ומשמע מדבריו דרק כשרבו עליו מים שאובין אינו מטהר, אך כשרבו מי גשמים ה"ה מטהר, ועי' בחי' הרמב"ן בשבת שם ובתוס' הרא"ש נדה ס"ז א' מש"כ בדעתו, וצ"ע.

ובפסקי השו"ע בזה צ"ע, דלא הביא כלל לדינא דמתניתין דמפלגינן בין מעין שהי' משוך כנדל וריבה עליו והמשיכו, למעין שהי' עומד, - ובסימן ר"א ס"ב הביא לדינא דאם רבו נוטפין על הזוחלין או רבו מי הגשמים על מי הנהר אינו מטהר בזוחלין, ולא חילק בין מקום שהי' מהלך מתחילתו למקום שלא הי' מהלך מתחילתו, ותיקשי לפ"ז ממשנתינו דמעין שהי' משוך כנדל וריבה עליו ה"ה מטהר בזוחלין, ולפי כל הדרכים שכתבו הראשונים בזה, נתחדש במשנתינו דין בפנ"ע, והשו"ע לא הביאו, - ובד' הש"ך שם סקל"ב וסקמ"ב מבו' דכל שרבו עליו מים אינו מטהר בזוחלין אף במקום שהי' מהלך מתחילתו, ומשמעות דבריו בסקמ"ב דהוא אף כשריבה בגומת המעין,[[258]](#footnote-259) וצ"ע.

**בטעם החילוק בין דין זוחלין לדין כ"ש**

הריטב"א והר"ן בנדרים שם כתבו דבגונא דאין המעין מטהר בזוחלין אף אינו מטהר בכ"ש, וע"כ פירשו למתניתין דלעיל פ"א מ"ז דמקומות מקומות הוא, ונת' לעיל, אך דעת ש"ר דאיירי במקום א', ואף דהוא מטהר בכ"ש, מ"מ אינו מטהר בזוחלין, והאחרונים הק' מזה על מש"כ הגר"א בסימן ר"א דהא דמעין מטהר בזוחלין ומקוה אינו מטהר אלא באשבורן, הוא משום דזוחלין הוי כקטפרס דאינו חיבור, וע"כ במקוה דבעינן מ"ס ל"מ זוחלין, ומשא"כ במעין דמטהר בכ"ש, דלפ"ז הרי א"א לחלק בין דין זוחלין לדין כ"ש, - ובטעמא דמילתא נת' לעיל בד' הר"ש, דהוא משום דאין המעין מטהר בזוחלין אלא בזחילה שמכח מנהגו ותולדתו, וע"כ בהך גוונא שרבו עליו מים שאובין, אף דדינו כמעין והוא מטהר בכ"ש, מ"מ כיון דאין הזחילה מכח מנהגו ותולדתו, אינו מטהר בזוחלין, ומה"ט ל"מ דין השקה לענין לטהר בזוחלין, ועמש"נ לעיל בהערה טעמים אחרים בזה מד' הריטב"א בנדרים ומד' התרוה"ד בסימן רנ"ד, וכ"נ בד' הרמב"ן והרשב"א בשבת, ונת' לעיל.

ועמש"כ עוד בזה בחי' הגר"ח פ"ט ממקואות ה"ו, ובשערי ישר ש"ג פכ"ו, ובחזו"א תנינא סימן ב' סקט"ז, ואכמ"ל.

**פ"ה מ"ד - ר' יוסי אומר כל הימים מטהרין בזוחלין ופסולין לזבים ולמצורעים ולמי חטאת,** הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ח דפרה כתב דלדעת ר' יוסי רק שאר הימים מטהרין בזוחלין, אך הים הגדול אינו מטהר בזוחלין, אך הר"ש שם כתב דלר' יוסי אף הים הגדול מטהר בזוחלין, וכ"כ בפירש"י שבת ק"ט א', וכ"ה באו"ז סימן של"ז בשם רבינו שמחה.

וטעם הפלוגתא בזה, דלדעת הרמב"ם הא דס"ל לר' יוסי דכל הימים מטהרין בזוחלין, הוא משום דס"ל כר' יהודה דקרא דלמקוה המים קרא ימים לא קאי על שאר ימים, וע"כ חשבינן להו כמעין, אך הים הגדול נתמעט מהך קרא דחשיב כמקוה ואינו מטהר בזוחלין, ועמש"נ להלן בד' הרמב"ם בהלכותיו, - אך דעת רש"י ודעימי' דר' יוסי ס"ל כר"מ דקרא דלמקוה המים קרא ימים קאי על כל הימים דדינם כמקוה, וכמש"כ רש"י והר"ש שם דמה"ט הוא דס"ל דהן פסולין לזבים וכו', והא דס"ל דהן מטהרין בזוחלין, הוא משום דדרך נחלים הולכין וזוחלין עליהן וזה דרכן, וכמש"כ רש"י והר"ש שם, וכ"כ הרא"ש בפרה שם, וע"כ אין לחלק לדעתו בין הים הגדול לשאר הימים.

בעיקר מש"כ רש"י ודעימי' דהא דלר' יוסי כל הימים מטהרין בזוחלין, הוא משום דדרך נחלים הולכין וזוחלין עליהן, עי' בגלות עליות סק"ב שהביא מהצ"צ שהק', דהרי מי המים רבו והו"ל כרבו נוטפין על הזוחלין דאין מטהרין בזוחלין, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך לכאו' ד' רש"י מתפרשים למש"כ שם לעיל מינה דהא דמעין מטהר בזוחלין הוא משום שזה דרכו של מעין, וע"כ ה"נ בימים, כיון שדרכן בזחילה מכח מי הנהרות הזוחלין עליהן, דהן מזחילין אף את הימים, וכמש"כ המאירי במשנתינו, ה"ה מטהרין בזוחלין,[[259]](#footnote-260) ועי' חזו"א קמא סימן ו' סק"ו שהוסיף לפרש, דכל שזחילתו זחילת מעין ה"ה כשר אף במקוה.

הרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דלדעת ר' יוסי הוי דין כל הימים כמעין לטהר בכ"ש, - אך הרא"ש שם כתב דלר' יוסי יש להן דין מקוה חוץ מלענין ד"ז שמטהרין בזחילה כמעין לפי שנחלים זוחלין לתוכן, ומבו' דאינם כמעין לטהר בכ"ש, ורק לענין זוחלין דינם כמעין לפי שנחלים זוחלין לתוכן, וכ"נ גם בד' רש"י בשבת ק"ט א' ד"ה ר' יוסי אומר ובד' הר"ש בפרה שם, - ועי' בתשו' ספה"י לר"ת סימן נ"ז, דמבו' דדעת ר"ת דלר' יוסי כל הימים מטהרין בכ"ש, ודעת הר"א ממיץ דאינו מטהר בכ"ש, עיי"ש, ומד' הרשב"א בתשו' ח"ד סימן שי"ח ובתוה"ב בית ז' ש"ז (ל.) שהביא לד' ר"ת, מבו' דס"ל דלר' יוסי כל הימים מטהרין בכ"ש, - והב"י בסימן ר"א ס"ט בתו"ד כתב דהן מטהרין בכ"ש,[[260]](#footnote-261) וכן נקט הדרישה שם סק"ה, וכ"ה מבו' גם בד' התוי"ט לקמן מ"ו ובד' הט"ז סימן ר"א סק"ו והש"ך שם סק"כ בדין גל שנתלש מן הים, וכ"כ בחי' הגר"ח פ"ט ממקואות ה"ו, אך הב"ח שם סי"א וסס"ו כתב דאינם מטהרין בכ"ש, והביאו הש"ך שם ס"ק קכ"ג.[[261]](#footnote-262)

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ם לטעמי' דר' יוסי ס"ל כר' יהודה דקרא דלמקוה המים קרא ימים קאי על הים הגדול, ושאר ימים לא נתמעטו מהך קרא וחשבינן להו כמעין, ואך דמ"מ הן פסולין לזבים משום דלא חשיבי כמים חיים,[[262]](#footnote-263) וי"ל דהוא משום שאינם נובעין, וכמש"כ התוס' בשבת שם, וכ"כ בחזו"א קמא סימן ו' סוסק"ו, (אך למש"כ הרמב"ם גופי' בהלכותיו דהימים עצמן כשרים לזבים, ורק המים הזוחלין מהן אינם מטהרין בזוחלין, בע"כ לפרש טעם אחר בזה), וע"כ הן מטהרין בכ"ש, - אך הרא"ש ודעימי' לטעמייהו דר' יוסי ס"ל כר"מ דקרא דלמקוה המים קרא ימים קאי על כל הימים דדינם כמקוה, ואך דמ"מ הן מטהרין בזוחלין, משום דנחלים זוחלין לתוכן, וע"כ אינם מטהרין בכ"ש.

ובד' התוס' בשבת שם משמע דס"ל דלר' יוסי הן מטהרין בכ"ש, דכל הא דאינם מים חיים הוא משום דאינם נובעין, ואף שפירשו דלר' יוסי קרא דלמקוה המים קרא ימים קאי על כל הימים, מ"מ ס"ל דמסתבר דמה שקראן הכתוב מקוה הוא לפסלן ממים חיים לפי שאינם נובעין, אך לשאר מילי דינם כמעין, - ומש"כ התוס' שם דהא דהן מטהרין בזוחלין הוא משום דכל שעה הולכים ושבים מכאן לכאן והוי כזוחלין והלכך יש להם לטהר בזוחלין כמו שאר נהרות, י"ל דהיינו דאלמלי הא שדרכן בזחילה, הי' לנו למעט גם שאין דינם כמעין לטהר בזוחלין, משום דל"ד למעין שדרכו בזחילה.[[263]](#footnote-264)

הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה שם כתב, דלר' יהודה הוו כל הימים כמעין אף לזבים ומצורעים, וכ"ה בתשו' רב נטונראי גאון סימן רנ"ב, - וכ"ה למש"כ רש"י ודעימי' דטעמא דר' יוסי דהן פסולין לזבים ומצורעים, הוא משום דהכתוב קראן מקוה, דלפ"ז לר' יהודה דקרא דלמקוה המים לא קאי על שאר הימים, ה"ה כשרים לזבים ומצורעים.

הרמב"ם בפ"ט ממקואות הי"ב כתב דכל הימים מטהרין בזוחלין ופסולין לזבים ולמצורעים ולקדש בהן מי חטאת,[[264]](#footnote-265) ובפ"ו מפרה הלכה י' י"א כתב, דהים הגדול כמקוה ואינו כמעין לפיכך אין ממלאין ממנו לקידוש וכו' ושאר הימים כמעין, והמים הנגררים משאר הימים והן הנקראין זוחלין פסולין, והזוחלין מן המעין ה"ה כמעין וכשרים, והכס"מ בהל' מקואות שם הק' בסתירת דבריו, דבהל' מקואות כתב דכל הימים מטהרין בזוחלין ולא חילק בין ים הגדול לשאר ימים, ובהל' פרה כתב דהים הגדול כמקוה, ועוד, דבהל' מקואות כתב דכל הימים פסולין לקידוש, ובהל' פרה כתב דשאר הימים כמעין, ורק המים הזוחלין משאר הימים פסולין, - ועיי"ש שכתב לפרש בדעת הרמב"ם, דלכו"ע בין הים הגדול ובין שאר הימים דינם כמעין לטהר אף בזוחלין, ולא נחלקו אלא לטבילת זבים וכו' דבעינן בהו מים חיים, דלר"מ כל הימים כמקוה לענין זה, ולר' יהודה רק הים הגדול כמקוה, אך שאר הימים כשרים אף לענין זה, ור' יוסי מודה לר' יהודה דחלוק דין שאר ימים מדין הים הגדול, ואך דס"ל דגם שאר ימים לא חשיבי כמים חיים אלא באשבורן ולא בזוחלין, וכתב דאפשר דהוא משום דכשהן זוחלין ה"ה דומין לנהרות, וע"כ גזרו בזה אטו שאר נהרות, וכ"כ הב"י בסימן ר"א ס"ה, וכ"כ המאירי במשנתינו, דהרמב"ם בחיבורו חזר בו ממש"כ בפיהמ"ש, וס"ל דלר' יוסי אף הים הגדול מטהר בזוחלין.

ובלחו"ש סימן ר"א סק"כ האריך לתמוה ע"ד הכס"מ והב"י, - ועיי"ש שכתב לפרש ד' הרמב"ם, דודאי דהים הגדול אינו מטהר בזוחלין, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, ומש"כ הרמב"ם בהל' מקואות דכל הימים מטהרין בזוחלין סמך על מש"כ בהל' פרה דהים הגדול כמקוה, וממילא ה"ז נכלל בהל' מקואות שם ה"ח דמקוה אינו מטהר אלא באשבורן, - והא דהמים הזוחלין משאר הימים אין כשרים לזבים ומצורעים ולקידוש מי חטאת, הוא משום דאין דרכן להיות מים נגררין וזוחלין מהן, וע"כ אלו המים שנגררו מהן לחוץ פסקה חיותן, ולא חשיבי כמים חיים, ומשא"כ במעין דרכו להיות זוחל, זהו חיותו, ונקרא עדיין מים חיים, עכ"ד, וכעי"ז כתב בחזו"א פרה סימן י"ג סקי"ג, וכתב דלפ"ז הא דהמים הזוחלין משאר הימים פסולין לזבים וכו', אי"ז רק כשהן זוחלין, אלא גם אם העמידן שיהיו אשבורן פסולין.

**פ"ה מ"ה - הזוחלין כמעין והנוטפין כמקוה,** בביאור הך דינא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** הר"ש פירש דהזוחלין הם נהרות המושכין, ודינם כמעין לטהר בזחילה ובכ"ש, והנוטפין הן מי גשמים, ודינם כמקוה לטהר באשבורן ולהצריך מ"ס, וכ"כ בפי' הראב"ד עדיות פ"ז מ"ג, וכ"ה מבו' בפירש"י וש"ר שבת ס"ה ב', - ובחי' הרמב"ן שם בתו"ד הוסיף לפרש, דהא דקמ"ל דהזוחלין כמעין, היינו דעיקר המעין הוא גומת המעין עצמו, וקמ"ל דאף האמה הנמשכת ממנו דינה כמעין, ועיי"ש שפירש עפי"ז טעם החילוק בין היכא דריבה בגומת המעין להיכא שריבה לתוך המים הנזחלין.

ובחי' הריטב"א שם כתב, דהא דמי הגשמים דינם כמקוה ואינם מטהרין בזוחלין, הוא משום שבאים מהים והים יש לו דין מקוה, כדכתיב ולמקוה המים קרא ימים, וצ"ל דס"ל כדעת הרמב"ם דאף לר' יוסי אין הים הגדול מטהר בזוחלין, וע"כ אף לדידי' אין מי גשמים מטהרין בזוחלין.

**ב** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ט ממקואות הי"ג פירש, דהמימות הזוחלין מן המעין דינם כדין המעין, אך המימות המנטפין טפות טפות ממעינות המים, הוו המים הנקוין מהן כמקוה ואינם מטהרין אלא במ"ס והן פסולין לזבים ומצורעים ולמי חטאת, והרמב"ם בהל' מקואות כתב דאף אינם מטהרין בזחילה.

ובחי' הגר"ח בפ"ט ממקואות ה"ט פירש הטעם בזה, דנוטפין שנפסקו מן המעין, דינם כמקוה, ורק הזוחלין שמחוברין למעין דינם כמעין, והוכיח מזה דבמעין גם זוחלין הויין חיבור, ועי' בגליונות חזו"א שם מש"כ בזה.

אך בתשו' מהרי"ק שורש קנ"ו כתב, דאף מים שהופסקו מן המעין דינם כמעין, והא דהנוטפין כמקוה, הוא משום שהופסק מן המעין קודם שהגיע לארץ,[[265]](#footnote-266) ועיי"ש שהוכיח כן דאל"כ לשמעינן דאפי' ירד ע"י קילוח יש לו דין מקוה לאחר שהופסק, וכ"ש טיפין טיפין שלא נתחבר המקוה עם המעין מעולם.

**ג** הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ב פירש, דזוחלין הם ההולכין על הארץ ונמשכין מן המעין, ודינם כגוף המעין אף לקדש בהן מי חטאת ולזבים ומצורעים, והנוטפין מן המעין, אין דינם כמעין למי חטאת וזבים ומצורעים, משום שהן דומין למי גשמים, הואיל ונעקרו ממקום חיותן מן הארץ, ומ"מ א"צ אשבורן כמעין, ועי' בתשו' הראב"ד סימן כ"ב שהאריך בזה, וכתב דאף דהן מקלחין ולא נפסקו, מ"מ כיון שאינם זוחלין ע"ג דבר אלא הם באויר, אינם כמעין, ושם כתב דאף אינם מטהרין בכ"ש ובזוחלין.

**העיד ר' צדוק על הזוחלין שרבו על הנוטפין שהן כשרין,** הר"ש והרא"ש כתבו דאיצטריך לאשמועינן אף במקום שאין כדי טבילה בזוחלין אא"כ הנוטפין משלימין להן, דאלת"ה פשיטא דאל"כ יפסלו כל הנהרות, ובחזו"א קמא סימן ו' סק"ו עמד בזה, דאף דאינו יכול להכניס כל גופו במים הזוחלין לבד, מ"מ אי"ז רבותא דהן כשרין, דמ"מ השתא טובל כל גופו בזוחלין, ואם מפני שמי נוטפין מעורבין בהן ונמצא שטובל גם בנוטפין, א"כ אף אם הזוחלין מרובין אצטריך לאשמעינן, ועיי"ש שכתב דאפשר דר"ל דליכא מ"ס אלא בצירוף הנוטפין, ואזיל הר"ש לטעמי' דס"ל דבמעין בעינן מ"ס לטבילת אדם, וכ"ה בשערי ישר ש"ג פכ"ז.

ובשערי ישר שם הק', דמ"ט מצטרפין הנוטפין להשלים למ"ס, ומ"ש ממי פירות דאין משלימין לשיעור מ"ס, ועיי"ש שכתב לישב, דהוא משום דאף במקוה כ"ש איכא כח טהרה אף לאדם, והא דבעינן מ"ס, הוא שיעור במעשה הטבילה, וע"כ מתבטלין הנוטפין בזוחלין וה"ה משלימין לשיעור טבילה, דהא דמי פירות אין משלימין למ"ס ול"מ בזה ביטול ברוב, הא משום דהמקוה עצמו ל"ה בו כח טהרה כיון שאין בו מ"ס.[[266]](#footnote-267)

והרשב"א בשער המים שער י"א כתב דר' צדוק קמ"ל, דכל שרבו הזוחלין על הנוטפין ה"ה מטהר בזוחלין אף במקום שלא הי' זוחל מתחילתו, וכ"כ הר"ן בנדרים מ"א א', - והש"ך בסימן ר"א סקי"א כתב דמד' הר"ש והרא"ש שלא פירשו כן, מבו' דס"ל דאף כשרבו הזוחלין אינו מטהר במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, ודלא כמש"כ הב"י שם בדעתם, ועמש"כ בזה בחזו"א תנינא סימן א' סק"ד, ונת' לעיל מ"ג בהערה.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקמ"ל ר' צדוק דכל שרבו הזוחלין ה"ה כשרים לזבים ומצורעים ומי חטאת, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ג, וכתב שם דמה"ט בעינן שירבו הזוחלין ולא סגי במחצה על מחצה, ונת' להלן, - ובחזו"א פרה סימן י"ג, - והראב"ד בהשגות פ"ו מפרה ה"י הוסיף לפרש, דאף דמי תערובות פסולין למים חיים, וכדתנן בפרה פ"ח מ"י, כ"ז הוא כשלא רבו מי המעין, אך כל שרבו מי המעין, ה"ה כשרים למים חיים, ועי' בחזו"א פרה סימן י"ג סקט"ז שהוכיח כן גם מד' הר"ש בפרה שם.

הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ג הק', דמהכא משמע דאם לא רבו הזוחלין אלא הוי מחצה על מחצה, בעו אשבורן, ובבכורות נ"ה ב' אמרינן דרק אם רבו נוטפין על הזוחלין בעי אשבורן,[[267]](#footnote-268) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד בתחילת דבריו כתב די"ל דאף דסגי במחצה זוחלין, מ"מ הצריך ר' צדוק שירבו הנוטפין, משום דא"א לצמצם, וע"כ מספיקא בעינן רובא.

**ב** הראב"ד במהדו"ק שם מסיק, דבעינן רוב זוחלין, ומה שאמרו בגמ' שמא ירבו נוטפין על הזוחלין, הוא לרוחא דמילתא, ועד"ז כתבו הרמב"ן והרשב"א בשבת ס"ה ב', די"ל דאף דלא סגי במחצה זוחלין, מ"מ אמרו שמא ירבו נוטפין על הזוחלין, דכיון דא"א לצמצם לא דייק בלישנא, - ועי' ש"ך סימן ר"א סק"י שהכריע כן לדינא, ועיי"ש שדימה ד"ז למה שאמרו בחולין דמחצה על מחצה כרוב, ועי' שערי ישר ש"ג פכ"ו בסו"ד מש"כ בזה.

**ג** הראב"ד במהדו"ב שם מסיק דדינא דר' צדוק הוא לענין זבים וכו' דבעינן מים חיים, ולענין זה בעינן שירבו הזוחלין, אך לענין אשבורן אפי' מע"מ ל"ב אשבורן, ודקדק כן ממתניתין דלעיל פ"א מ"ז, ולכאו' היינו משום דלענין מים חיים, הרי מי תערובת פסולין, ורק אם רבו הזוחלין לא חשיבי כמי תערובות, וכנ"ל, ומשא"כ לענין אשבורן, הרי דכל שלא רבו הנוטפין, לא בטלו הזוחלין, וע"כ ה"ה מטהרין כדין מעין.

**ד** הרמב"ן בשבת שם מסיק, דאם הלכו הזוחלין למקום הנוטפין ונתערבו, ה"ה כנוטפין עד שירבו עליהן, אבל אם נתערבו הנוטפין בזוחלין, אינם פסולין עד שירבו הנוטפין על הזוחלין, שכל כיו"ב במקומן חשיבי.שהזוחלין שהלכו למקום הנוטפין ונתערבו הרי הן כנוטפין עד שירבו עליהן אבל הנוטפין שנתערבו בזוחלים כפרת ביומי ניסן אינן פסולין לעולם עד שירבו הנוטפין על הזוחלין, שבכל כיוצא בזה במקומן חשיבי.

**ה** בשערי ישר ש"ג פכ"ו כתב, דלפי' הר"ש במשנתינו ניחא בפשיטות, דהכא דבעינן שישלימו הנוטפין לשיעור, בעינן שירבו הזוחלין על הנוטפין שיתבטלו הנוטפין ברוב, אך במחצה על מחצה אין הנוטפין משלימין, כיון שאינם מטהרין בזוחלין, אך בהא דפסלינן כשרבו נוטפין על הזוחלין אף שיש שיעור בזוחלין, הוא רק כשרבו הנוטפין, שבטלו הזוחלין בנוטפין, אך במחצה על מחצה, שפיר מטהרין הזוחלין, וכ"כ באו"ש פ"ט ממקואות הי"ג בתו"ד.

בעיקר פלוגתא זו אם במחצה זוחלין ומחצה נוטפין ה"ה מטהרין בזוחלין, עמש"כ באו"ש פ"ט ממקואות הי"ג, ובשערי ישר ש"ג פכ"ו, ובאמרי משה סימן א' ס"ק ס"ה - ס"ט, ובשיעורי הגר"ש מכות במילואים שבסוף הספר.

כ"ב סיון ע"ו

דף מס' 17

**פ"ה מ"ה - ונוטפים שעשאן זוחלין סומך וכו',** בביאור הך דינא נחלקו הראשונים, דהר"ש פירש דאיירי במקוה שנפרץ על שפתו ומימיו יוצאין וזוחלין, והוא מעמידו ע"י קנה וכו', וכ"כ הרשב"א בשער המים שער ב', וכעי"ז פירש באו"ז סו"ס שס"ג בדרך קמא, - והרמב"ם פירש דקאי על מים הנוטפין טיפין מן המעין שאין דינם כמעין, וסמך שם קנה כדי שיזחלו המים עלי' ויהיו כמעין, וכעי"ז פירש הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ב, ואך שנחלקו אלו הם הנוטפין שאין דינם כמעין, ונת' לעיל, - והרא"ש פירש דקאי על מי גשמים שנקוו במקום א', ובא להזחילם להוליכם לתוך גומא אחת לעשות מקוה, וכעי"ז פירש באו"ז סו"ס שס"ג בדרך בתרא, ובשו"ע סימן ר"א סי"ד הביא לפי' הרמב"ם, ובסעיף מ"ח הביא לפי' הרא"ש, ובסעיף נ' הביא לפי' הר"ש. - והראב"ד בעדיות פ"ז מ"ד פירש דקאי על המערב נוטפין עם הזוחלין ע"י קנה וכו', וכ"כ באו"ז סו"ס שס"ג בשם ר"ת, - והתוס' שאנץ בעדיות שם פירש דמי מעין באשבורן פסולין לזבים ומצורעים דבעינן מים חיים שיהיו בזחילה ודרך משיכה, ובא להזחילן ע"י קנה וכו'.

הרא"ש בסימן י"א כתב בתחילה לפרש לפ"ד הר"ש, דכיון שנפרץ המקוה על שפתו ומימיו יוצאין וזוחלין, אסור לטבול בו, דכיון שמי המקוה ננערו והתחילו לצאת ה"ה טובל במקוה זוחל, ואפי' ישאר במקוה מ"ס אחר שיצאו הזוחלין, וכ"ה דעת הרשב"א בשער המים ש"ב, והמרדכי בהל' מקואות סימן תשמ"ה, וכתב דהטובל במקוה אפי' יש בו אלף סאין יזהר שלא יצאו המים משפת המקוה בשעת טבילה, דא"כ הו"ל זוחלין, וכ"ה בהג"א שבת פ"ו סימן ט"ו.

אך הרא"ש כתב דנכון יותר לפרש דאיירי שלא ישאר במקוה מ' סאה אם לא שיסתום הזחילה, אך אם ישאר במקוה מ"ס, מותר לטבול בו אף כשהוא זוחל מלמעלה, כיון דעיקר המקוה אינו זוחל, והרא"ש בתשו' כלל ל"א סו"ס ד' כתב דגם הר"ש לא פסל אלא בגונא שנפרץ כ"כ עד שכל מימיו זוחלין ומתנענעין לצאת ולא ישאר בו מ"ס אם לא יסתום אותו.

בטעם דעה קמייתא דאף אם הזחילה היא למעלה ממ"ס פסול, כתב הרא"ש בתו"ד דהוא משום השתא מיהא הוא טובל גם במים העליונים שהן זוחלין, ובפשוטו היינו דאף דהמים שמתחת הנקב כשרים, מ"מ כל שהוא טובל גם במים העליונים הזוחלין ל"מ.

אך בד' הרשב"א ודעימי' שפסלו בכה"ג, מבו' דל"מ אף אם טובל למטה מן הנקב, וכ"נ גם בד' הר"ש גופי' שהוכיח להכשיר בזה מהא דמכשרינן בעוגל שהחרדלית נכנסת לתוכו ויוצאת ממנו, ומהא דמכשרינן בבור שהאמה נכנסת לו ויוצאת הימנו.[[268]](#footnote-269)

ובטעם הא דאף המים התחתונים פסולין, כתב הרשב"א בשער המים דהוא משום דנעשו כולן זוחלין, וכ"ה בטור סימן ר"א ס"נ, דכיון שהמים העליונים ננערים לצאת חשיב כולו כזוחלין, וכ"ה במהרי"ק סימן קנ"ו, וכתב דכיון דחשיבי כזוחלין, הרי דכל שבאו המים מן המעין, עדיין תורת מעין עליהן, (וזה לטעמי' דמי מעין שהופסק חיבורם למעין, אם לא פסקה זחילתם, חשיבי כמעין), וצ"ב, ובד' החזו"א תנינא סימן ח' סק"ד מבו' שפירש דהוא משום דהמים מבלבלי, ואף המים התחתונים זוחלין, עיי"ש, וכ"נ בדבריו בליקוטים ר"ס ד', וצ"ע דלא בכל ענין הוא כן, וכל שיש מים מועטים מעל הסדק, כמדומה דאין המים התחתונים מתערבים עמם.

לדעה בתרייתא דרק אם הזחילה היא למטה ממ"ס פסול, כתב התשב"ץ ח"א סימן י"ז דכל שהנקב הוא למעלה ממ"ס, ה"ז כשר אף כשהוא טובל במים שמעל הנקב, וכן משמע קצת בל' הרא"ש, וכתב דכיון דא"צ בהן להכשר המקוה אינו נפסל ע"י זחילה, - ובלחו"ש סימן ר"א סקפ"ו פירש דהוא משום השקה, וצ"ע מ"ש השקה על פסול זחילה, וי"ל עוד דפסול זוחלין הוא רק בעיקר המקוה, וכל דאיכא מקוה כשיעור שאינו זוחל, אף כל המעורב עמו הוי מכלל המקוה, וצ"ע.[[269]](#footnote-270)

אך המהרי"ק בריש סימן קנ"ו כתב דל"מ אלא אם יכולה האשה להתכסות כל גופה במים שתחת הסדק, ומבו' דהמים שמעל הסדק פסולין, - ועי' בחזו"א תנינא סימן ח' סוסק"ד כתב דליכא מאן דמכשיר כשטובל במים הזוחלין, ותמה ע"ד התשב"ץ בזה, ועי' גם בחזו"א קמא סימן ו' סק"ז וליקוטים סו"ס ד' שנקט כן, (וחזר בו ממש"כ ביו"ד סימן קל"ט סק"ד להכשיר בזה).[[270]](#footnote-271)

הרא"ש הק' על פי' קמא, דאם ישאר במקוה מ"ס ואינו סותם אלא כדי להרבות מים, לא מיקרי הויתו ע"י טומאה, - ולכאו' זה מתפרש אי נימא דגם לפי' קמא רק המים שמעל הנקב פסולין, וע"כ לא חשיב כהוי' ע"י טומאה, כיון דעיקר המקוה אין הויתו ע"י טומאה, ורק מרבה מים ע"י טומאה,[[271]](#footnote-272) (וגם י"ל דיש להכשיר בזה משום השקה, וכמש"כ הרא"ש בסימן י"ב דמהני השקה לפסולא דהוי' ע"י טומאה), אך אי נימא דכל המים פסולין, נמצא דאין סתימתו כדי להרבות מים, אלא עיקר הכשר המקוה הוא ע"י סתימתו, ומ"ט לא חשיב כהוי' ע"י טומאה, ועי' באמרי משה סימן א' סקי"א שעמד בזה, ועי' בחזו"א ליקוטים סימן ד' סק"א מש"כ בזה.

הרא"ש הק' עוד דבגודר בכלים א"א להדק כ"כ הכלים זל"ז שלא יצאו קצת מן המים שביניהם, דלא הוזכר במשנה שצריך לטוחן בסיד, וגם בד' התו"כ משמע שלא בא למעט זוחלין במקוה, אלא דומיא דמעין שכולו זוחל והולך, וגם ב"ש וב"ה לקמן מ"ו לא נחלקו אלא בחרדלית שהן מים הנגררין מדליו של הר, ובתוספתא משמע דכל שיש עוגל של מ"ס, אע"ג שחרדלית של גשמים עוברת דרך אותו עוגל שנכנסו מצד א' ויוצא מצד אחר מטבילין בו, וכן מבו' גם לעיל פ"ג מ"ג דבור של מים כשרים שהאמה נכנסת לו ויוצאה ממנו כשר, - ובביאור הגר"א סימן ר"א סקצ"א כתב דכל קו' אלו הם על הפוסלין אף בגונא דישארו מ"ס אחר שיצאו הזוחלין, ובסק"צ כתב דזהו שכתב הטור דמודה הרא"ש דאם לא ישארו מ"ס אחר שיצאו הזוחלין, פסול, ואף דלפי' הרא"ש ליכא לזה ראי' ממשנתינו, מ"מ מסברא הוא כן.

וצ"ע דבההיא דגודר בכלים, הרי הו"ל כסדק למטה ממ"ס, ומ"ט יש להכשיר בזה לדעת הרא"ש,[[272]](#footnote-273) - ובחזו"א תנינא סימן ח' סק"ד וליקוטים סימן ד' סק"א וסק"ג פירש לד' הרא"ש, דאף בסדק למטה ממ"ס, לא חשיבי כזוחלין אלא המים שננערו לצאת, וכל שיש מ"ס בשאר המים ה"ז כשר, וע"ז הוכיח הרא"ש מההיא דגודר בכלים, והוכיח כן גם מד' התו"כ דלא ממעט אלא דומיא דזחילת מעין, וע"כ שאר המים שלא ננערו לצאת לא חשיבי כזוחלין, ועיי"ש שנדחק בל' השו"ע דנראה להדיא דכל שאין מ"ס למטה מן הסדק ה"ה פסול, וכ"ה להדיא בתשו' מהרי"ק סימן קנ"ו, וצ"ע, וגם צ"ע, דלפ"ז אין להכשיר בגודר בכלים, אלא אם יש מ"ס מלבד המים הסמוכין לסדקים, ואי"ז במשמעות סתימת ל' הרא"ש, - ולפ"ז י"ל דמש"כ הגר"א דראיית הרא"ש היא להכשיר בזוחלין למעלה ממ"ס, היינו דאף שהוכיח הרא"ש דלא חשיבי כזוחלין אלא המים שננערו לצאת, מ"מ אם זחילה פוסלת אף למעלה ממ"ס, יש לפסול אף בכה"ג, דאף דשאר המים אינם זוחלין, לא עדיף מזחילה למעלה ממ"ס שפוסלת, וצ"ע.

והתשב"ץ ח"א סימן י"ז נקט בד' הרא"ש דס"ל דאף בנקב למטה ממ"ס כשר אף כשזחילתו ניכרת, דלא חשיב כזוחלין ע"י נקב,[[273]](#footnote-274) וכ"נ בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש ובד' רבינו ירוחם, ולדעתו י"ל דזהו שהוכיח הרא"ש מגודר בכלים, וכ"כ בתשו' צ"צ יו"ד סימן קס"ד, אך לכאו' למש"כ הטור בדעת הרא"ש דבנקב למטה ממ"ס פסול, אין לפרש כן, ועיי"ש בצ"צ שנדחק בזה.

הרשב"א בשער המים שער ב' כתב דאין לפסול אלא כשנקב המקוה רחב שהמים היוצאין ממנו נראית זחילתן, דבכה"ג דנים אותו כזוחל ממש, אך ניקב מעט ונוטף מעט מעט והולך וחזר אי"ז נקרא זוחל, ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי הקרקע חלחולי מחלחלא ומטפטפת ונבלעין המים מעט מעט במקומן ואפ"ה כשר, ומהא דלא פסלינן אלא במקוה שנמדד ונמצא חסר, ובד' המאירי במשנתינו נראה שנחלק ע"ד הרשב"א וס"ל דרק כשהמים נבלעין הוא דלי"ב משום זחילה, אך כל שהמים יוצאים ע"י נקב, לעולם חשיבי כזוחלין, עיי"ש.

ובשו"ע סימן ר"א סנ"א הביא לדינא דהרשב"א, והגר"א שם סקצ"ו תמה ע"ז, דהרשב"א לטעמי' דס"ל כד' הר"ש, אך לפמש"כ בשו"ע לעיל מינה דאין נפסל אא"כ לא ישאר מ"ס, אף בכה"ג פסול, עכ"ד, וצ"ב מה ענין זל"ז, ועמש"כ לפרש בזה בחזו"א תנינא סימן ח' סק"ד וליקוטים סימן ד' סק"ג,[[274]](#footnote-275) ובתשו' משנת ר"א סימן כ"ה ס"ק א' ב'.

ובס' שערי ציון ח"ג סימן כ"ו הביא ד' הגר"ח זצ"ל שהחמיר בזחילה שאינה ניכרת עפי"ד הגר"א, והשערי ציון שם האריך הרבה בענין זה, ותמה ע"ד הגר"א מכמה טעמים, וגם דבד' הרא"ש גופי' בתשו' כלל ל"א סוס"ד מבו' דאין לפסול אלא כשכל המים מתנענעים לצאת, וע"כ ודאי דאין לפסול בזחילה שאינה ניכרת, וכתב עוד, דלמש"כ הגר"א שם סקצ"ב, דטעם המכשירין כשהנקב למעלה ממ"ס, הוא משום דעיקר פסול זוחלין הוא משום דהו"ל כקטפרס דאינו חיבור, ודאי דאין לפסול בזחילה שאינה ניכרת, אך למש"כ החזו"א בביאור ד' הגר"א ניחא קו' אלו, וע"כ כתב דט"ס נפלה בד' הגר"א וצ"ל "דאפי' ניכר זחילתן כשר", והיינו משום דלדעת הרא"ש אין לפסול אלא כשכל המים מתנענעים לצאת, דרק בכה"ג הו"ל כקטפרס, עיי"ש.

בחזו"א ליקוטים סימן ו' סק"ב כתב, דב' מקואות זה אצל זה וביניהם כשפוה"נ, והמים זוחלין מזל"ז, לא חשיבי כזוחלין, דכיון דהן מחוברין, המים הזוחלין הוו כזוחלין במקוה ממקום למקום, דאל"כ א"א לטבול בהן אף בזמן שגובה המים שוה, דבשעה שהאדם טובל המים מוגבהין ונעשין זוחלין, ותנן דעירוב מקואות כשפוה"נ.

ובחזו"א שם צידד דכל שהנקב ביניהם פחות משפוה"נ מיקרי זוחלין, ודלא כמש"כ בתשו' בית שלמה יו"ד סימן נ', אך כתב דאין הדבר מוכרע לאיסור, דאפשר כיון דסו"ס יש חיבור בכל המים והן אשבורן, מה שהמים במקוה אחד גבוהים לא מקרי זוחלין, - וצ"ע דלכאו' הדין מפורש להיתר בזה בשו"ע סימן ר"א סנ"ג דהבא להכשיר מקוה שאוב ממקוה שלם שאינו שאוב, אע"פ שאינו משיקו אלא כשערה כשר, ואפי' אין מי ההשקה רואין פני האויר, ובד' הש"ך שם ס"ק קט"ז מבו' דהיינו דגם סגי בנקב כ"ש ול"ב שיהא הנקב כשפוה"נ והיינו משום דהקילו בפסול שאיבה דרבנן, והוא מד' הר"ש לקמן פ"ו מ"ח, ותיקשי דאף דלגבי פסול שאובין סגי בהשקה כ"ש, מ"מ היאך מותר לטבול בו, הרי בשעה שהאדם טובל המים מוגבהין ונעשין זוחלין, ובע"כ דכל כה"ג לא חשיב כזוחלין, וצ"ע.

המהרי"ק בסימן קנ"ו כתב דמים זוחלין משלימין למ"ס, כשרוב המים אינם זוחלין, עיי"ש,[[275]](#footnote-276) ולכאו' הטעם בזה דפסולא דזוחלין אינו פסול בעיקר המקוה או פסול במים, אלא הוא פסול במעשה הטבילה, וע"כ שפיר משלימין הזוחלין למ"ס, וכ"נ בד' הר"ש בשלהי פירקין שכתב די"ל דלב"ש אין נוטפין מטהרין בזוחלין, והא דס"ל דמטבילין בחרדלית, הוא כשיש אצל החרדלית פרסת בהמה שהמים עומדין לתוכה ומחוברת לחרדלית כשפוה"נ, ועי' חזו"א קמא סימן ו' סקי"ב שפירש לזה,[[276]](#footnote-277) אך בחזו"א שם נראה דב"ה פליגי בהך מילתא על ב"ש, ושמא היינו דלפי' זה הוי עיקר פלוגתא דב"ש וב"ה בהך מילתא אם זוחלין משלימין למ"ס, וכ"נ בלישנא דהתוספתא שהביא הר"ש שם - אך למש"כ הגר"א בסימן ר"א סק"ו וסקצ"ב דהא דזוחלין פסולין הוא משום דהו"ל כקטפרס דאינו חיבור, ודאי דאין זוחלין משלימין למ"ס, וכ"ה מבו' בד' הריב"ש בסימן רצ"ב, ועי' חזו"א ליקוטים סימן ו' סוסק"א שהביא לד' הריב"ש אלו, ותמה ע"ד מהרי"ק.

כ"ד סיון ע"ו

דף מס' 18

**פ"ה מ"ה - סומך וכו' דברי ר' יהודה, ר' יוסי אומר כל דבר שהוא מקב"ט אין מזחילין בו,** הר"ש פירש דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעינן שתהא הויית המקוה ע"י טהרה, וכדתנן בפרה פ"ו מ"ד דנתן ידו וכו' כדי שיעברו מים לחבית פסולין ומפרשינן בזבחים כ"ה ב' דהוא מדכתיב מקוה מים יהי' טהור, הוייתן ע"י טהרה תהא.

והנה לפי' הר"ש והרשב"א דאיירי במקוה שנפרץ על שפתו ומימיו יוצאין וזוחלין, והוא מעמידו ע"י קנה וכו', מבו' דאף בכה"ג חשיב דהויית המקוה היא ע"י דבר המקב"ט, אך הרא"ש בסימן י"א ובתשו' כלל ל"א סימן ז' נחלק ע"ז, דכה"ג לא חשיב כהוי' שלא בטהרה כיון דעיקר המקוה הוייתו ע"י טהרה, ואך דהוא מונע יציאת המים ע"י טומאה, והוכיח כן מהא דמכשרינן בגודר בכלים, ולא פסלינן משום דהוייתו ע"י כלים טמאים, - ובדעת הר"ש צ"ל כמש"כ באו"ז סו"ס שס"ג ובמרדכי סימן תשד"מ, דמתניתין דהתם ר' יהודה היא,[[277]](#footnote-278) וכ"כ הרע"ב לקמן שם.

ובנובי"ת יו"ד סימן קל"ז כתב, דגם לדעת הר"ש אין לפסול אלא בגונא דבלא הסתימה היתה המקוה פסולה משום זוחלין והסתימה גורמת להכשירן, אך בגונא שלא נפרץ המקוה אלא שהוא מניח נסרים כדי שלא יתמעט המקוה משיעורו ע"י שנבלעים המים בקרקע, ולא חשיב כהוי' ע"י דבר המקב"ט, כיון שאין הנסרים גורמין שום טהרה והכשר, אלא מניעת הפסול שעתיד לבוא אח"כ, והסכים לזה בתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"ד, ובתשו' דברי חיים יו"ד סימן מ"ד פקפק בזה, ודבריו צ"ע.

**אפי' זב אפי' זבה יורד וטובל,** הר"ש פירש דהיינו דאפי' אם זב או זבה סותמין מקום יציאת המים, כשר המקוה, ויורד הטמא וטובל, ועד"ז פירש הרא"ש דאפי' אם זב או זבה סומכים המקל או הקנה שיעברו המים למקוה, כשר המקוה, ויורד וטובל, אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו דאפי' זב או זבה מותרין לטבול, אף דזב צריך מים חיים, ונקט זבה אטו זב, - ובחזו"א תנינא סימן ז' סק"ה פירש דאזלי לטעמייהו, דלפי' הר"ש והרא"ש א"א לפרש דזב וזבה יורדין וטובלין בו קאמר, שהרי לפירושם לא איירי במעין אלא במקוה וזב טעון מים חיים, ומאידך לפי' הרמב"ם א"א לפרש דפליגי בזב הסומך את המקל, שהרי לפירושו דאיירי בנוטפין מן המעין דאינם כמעין אלא כמקוה והוא מזחילם כדי שיהיו כמעין, הרי אין כאן הוי' רק לתורת מעין, אבל תורת מקוה הי' עליו אף אם היו המים נוטפין, וא"כ אין כאן רק פסול שלא יהא עליו תורת מעין, אבל תורת מקוה עליו אף לר' יוסי, ואיך סתם יורד וטובל ולא פירש שדין מעין עליו, וע"כ פירש הרמב"ם דזב וזבה טובלין בו.

בטעמא דר' יהודה דמכשיר, נחלקו הראשונים, **א** הר"ש נסתפק אם ר' יהודה ל"ב כלל הוי' ע"י טהרה, או דשאני הכא דהמקוה עשוי ושלם, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער ח', - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמקל מקב"ט מדרבנן לפי שהוא פשוטי כלי עץ, וזהו שאמר ר' יוסי דלא יסמוך אף דבר המקב"ט מדרבנן,[[278]](#footnote-279) ולפ"ז יל"פ דר' יהודה דפליג הוא משום דס"ל דלא פסלינן בהוי' ע"י דבר המקב"ט מדרבנן, וכ"כ בחזו"א תנינא סימן ז' סק"ה ובגליונות לחי' הגר"ח פ"ט ממקואות ה"ט, אך בד' הגר"ח שם מוכח שלא פירש כן, - **ג** הרא"ש כתב דמקל וקנה אינם מקב"ט דהוו פשוטי כלי עץ, והא דלר' יוסי אין מזחילין בהן, הוא משום דהאדם סומך אותם בידו, וחשיב כהוי' ע"י דבר המקב"ט,[[279]](#footnote-280) והא דתנן בפרה פ"ו אם נתן עלי קנים וכו' כשר, איירי כשנתן את העלים שם קודם ביאת המים, ולא היו בידו בשעה שעברו המים, ור' יהודה דפליג ס"ל דרק כשהמים עוברים על הדבר המקב"ט פסול.

ובתוספתא פ"ד תניא, מזחילין ע"ג המת דברי ר' יהודה, והובאה תוספתא זו במאירי בפירקין ובאו"ז סימן שס"ג, ומבו' להדיא דמכשיר ר' יהודה אף כשמזחיל על דבר טמא מדאורייתא, וגם דמכשיר אף כשעוברים המים ע"ג הדבר הטמא, וצ"ע מזה ע"ד הרמב"ם לפ"ד החזו"א דלא מכשיר ר' יהודה אלא בדבר המקב"ט מדרבנן,[[280]](#footnote-281) וע"ד הרא"ש דלא מכשיר אלא כשהמים עוברים ע"ג דבר שאינו מקב"ט והאדם אינו אלא מסייע.

**הוי' ע"י טהרה במקוה**

לפ"מ שפירשו הר"ש והרשב"א למשנתינו מבו', דאף במקוה פסלינן בדהוי הוייתו שלא בטהרה, וכ"ה בפירש"י בזבחים כ"ה ב' דאף במקוה בעינן שתהא הוייתו ע"י טהרה, והמרדכי בסימן תשמ"ו הביא ד' ה"ר שמואל בר"ב שלמד כן מד' רש"י, וכ"כ הר"ש לעיל פ"ב מ"ג,[[281]](#footnote-282) - אך בתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ז' הוכיח מד' הרמב"ם דבמקוה ל"ב שתהא הוייתו ע"י טהרה, וכ"כ היראים בסימן כ"ו דדינא דהוי' ע"י טהרה הוא רק במעין, דכל שבאו ע"י דבר המקב"ט יצאו מתורת מים חיים שלא לטהר אלא באשבורן, עיי"ש, ועי' בתשו' חת"ס יו"ד סימן קצ"ט שהאריך בביאור הדעות בזה.[[282]](#footnote-283)

ובטעמא דמילתא מבו' בד' היראים שם, דהוא משום דיהי' טהור קרינן בי' יחי' טהור, ודרשינן לה דחיותו ע"י טהרה תהא, וע"כ רק במעין דבעינן שתהא חיותו קיימת, הוא דבעינן שיהא זה ע"י טהרה, - והרא"ש שם פירש דההיא דרשא דהוייתו ע"י טהרה, לא קאי רק אמעין, ולא אבור ומקוה מים, לפי שהם כשרים בידי אדם, ובגליונות חזו"א לחי' הגר"ח פ"ט ממקואות פירש דהיינו דמקוה נעשה בידי אדם ועיקר הוייתו בידי אדם, וע"כ לא דרשינן להצריך בו הוי' ע"י טהרה, - ועי' בחי' הגר"ח פ"ט ממקואות ה"ט ובחזו"א תנינא סי' ג' ס"ק ט"ז מש"כ לפרש טעמים אחרים בזה.[[283]](#footnote-284)

**הוי' שלא בטהרה במפסיק אויר**

בזבחים כ"ה ב' אמרינן דהא דפסלינן בנתן ידו או רגלו כדי שיעברו מים לחבית, הוא משום דאויר כלי ככלי דמי, והרא"ש בסימן י"א ובתשו' כלל ל"א סי' ז' כתב ללמוד מזה, דליכא פסול דהוי' שלא בטהרה, אם מפסיק אויר בין הדבר המקב"ט למקוה.[[284]](#footnote-285)

ובלחו"ש סימן ר"א סוסקל"ט הק', דלפי' הרמב"ם דהא דפסל ר' יוסי הכא הוא כשעשה את הנוטפין זוחלין ע"י דבר המקב"ט, מ"ט לא מכשרינן כשנמשכו המים למקום אחר, דכה"ג לא חשיב כהוי' שלא בטהרה, והגר"ח בפ"ט ממקואות ה"ט ד"ה אכן נראה כתב לישב דהוא משום דחיבורן למעין הוי ע"י דבר המקב"ט, ועיי"ש מה שהאריך לפ"ז בביאור סוגיית הגמ' בזבחים, ובפלוגתת רש"י והרמב"ם בזה, - וי"ל עוד, דרק היכא דתורת "הוייתן" הוא משום שבאו המים למקום זה ע"י הדבר המקב"ט, הוא דמכשרינן במפסיק אויר, שלא באו המים למקום זה ע"י דבר המקב"ט, אך היכא דתורת "הוייתן" הוא משום דהכשר המים הוי ע"י דבר המקב"ט, הרי דאף כשהלכו המים למקום אחר, אכתי הויא הוייתן שלא בטהרה, וע"כ בנוטפין שהזחילן ע"י דבר המקב"ט, כיון דכל תורת מעין שעליהן היא מכח הדבר המקב"ט, ה"ה פסולין למעין אף כשהלכו למקום אחר, וי"ל עוד, דכיון שכבר נפסלו המים ואין עליהן תורת מעין, לא הדרי ומתכשרי כשהלכו למקום אחר,[[285]](#footnote-286) - ועי' בגליונות חזו"א לחי' הגר"ח שם מש"כ בזה.

**הוי' שלא בטהרה כשהיו המים באים בלא"ה**

הרא"ש לעיל פ"ד מ"ב ובסימן ה' כתב דהא דמכשרינן בטבלא שזקפה לידוח, הוא כגון שבלאו הטבלא היו המים נמשכין למקוה, דאל"כ יש לפסול משום דבעינן הוי' ע"י טהרה, וכ"ה בטוש"ע סימן ר"א סל"ה.

ובחזו"א תנינא סימן ח' סק"ב הק' ע"ז, דא"כ לא משכח"ל דין נתן ידו וכו' כדי שיעברו המים לחבית, שהרי אמרו בזבחים כ"ה ב' דבעינן שלא יהא אויר מפסיק בין הדבר המקב"ט לכלי, ואם איתא דבעינן שלא יבואו המים כשמסלק ידו, לא משכח"ל, דאם ידו על פי החבית כשהמים באין על ידו שכנגד אויר החבית א"צ השתא לידו וכו', ועד"ז הק' ממש"כ בתשו' הרא"ש בצינור המקלח מים למקוה, שישאיר פי הצינור חוץ למקוה, אלמא דהמים היו באין אף אם לא יגיע פי הסילון למקוה, וא"כ אף כשמגיע פי הסילון למקוה אין לפסול, ועיי"ש שכתב דכל ד' הרא"ש הוא בזקפה לידוח דאין המים נחים כלל על הטבלא, ונחלק ע"ד הש"ך והחת"ס שלא חילקו בזה.

אך באמת גם בד' הטור בסימן ר"א ובקיצור פסקי הרא"ש, מבו' דגם ברישא דאם אין לה לבזבז אינה פוסלת את המקוה, היינו רק אם היו המים באין בלא הטבלא, והרי דאף שנחו המים על הטבלא, לא פסלינן אם היו באין בלא"ה למקוה.

והא דביד ובצינור לא מכשרינן, אף שהיו המים באין בלא סוף היד ובלא סוף הצינור, ומכח זה יהא חשוב כמפסיק אויר, י"ל דכיון דכל היד וכל הצינור הוו דבר א', ובלא היד והצינור לא היו המים באים, ע"כ ה"ז פוסל, דאין לנו לחלק את היד ואת הצינור לתרתי, וצ"ע.[[286]](#footnote-287)

**השקה לפסול הוי' שלא בטהרה**

הרא"ש בסימן י"ב כתב דאף דאם מביא מים למקוה ע"י סילון המקב"ט, ה"ז פסול, מ"מ אם הוא מביא את המים ממעין או ממקוה אחר, ה"ז כשר, אף דהוייתן ע"י טומאה, דאף מקוה שכולו שאוב נטהר בהשקה, והוכיח כן מהא דתנן לקמן פ"ו דמטהרין את המקואות ע"י שמביא סילון של חרס או של אבר ומניח ידיו תחתיו עד שהוא מתמלא מים ומושכו ומשיקו אפי' כשערה ודיו, וכ"כ הטור בסימן ר"א סמ"ט, - והב"י שם הביא מתשו' הרשב"א ח"ג סו"ס רכ"ח ומיוחסות סימן רכ"ז שפסל בכה"ג, ופירש להא דתנן דמביא סילון של חרס וכו', דהוא בגונא דאינו מקב"ט, עיי"ש, וכ"ה גם בד' הרשב"א בשער המים שער ח', והדרכי משה שם כתב דכן משמע גם בד' המרדכי בריש סימן תשמ"ו, והובאו ב' הדעות בשו"ע שם.

ובד' הש"ך שם ס"ק ק"ה מבו' דלדעת הרשב"א ה"ז פסול אף בשעה שהוא מחובר למקוה,[[287]](#footnote-288) אך בס' מי השילוח בפתיחה לסימן ה' ושם סקי"ב כתב דמודה הרשב"א דבשעת חיבורו למקוה ה"ז כשר, עיי"ש, וי"ל דהיינו, דאף דל"מ השקה להכשיר לפסול זה, מ"מ כל שהוא מחובר למקוה, לא חשיב כלל דהוייתו ע"י דבר המקב"ט, וכמש"כ הרא"ש בסימן י"א דאין לפסול בריבוי מים ע"י דבר המקב"ט.[[288]](#footnote-289)

בחזו"א תנינא סימן ג' סקי"ח הק' ע"ד הרשב"א מהא דמטבילין כלים בתוך כלים ביש בפיו כשפוה"נ, ומהא דמטבילין בשידה ותיבה שבים, ועוד גווני כיו"ב, והרי דאע"ג דהמים עוברין ע"ג דבר המקב"ט וגם נעשה אשבורן בדבר המקב"ט, מ"מ כיון שהוא מחובר למקוה ולמעין ה"ה כשר, ועיי"ש שכתב דכל ד' הרשב"א הם רק בהשקה דכשעורה, אך השקה דכשפוה"נ שפיר מהניא בזה, ותמה ע"ד הב"י שלא חילק בזה, אך באמת גם בד' הרשב"א בתשו' שם נראה להדיא דגם השקה גמורה אינה מועלת בזה, עיי"ש, ולד' המי השילוח דמודה הרשב"א דבשעת חיבורו למקוה ה"ז כשר, ניחא, - ולכאו' הי' מקום לומר עוד, דבהני גווני לא חשיב כהוי' שלא בטהרה, כיון דגם בלא הכלים היו המים שם, וכדינא דהרא"ש, אך החזו"א שם סימן ח' סק"ב ד"ה כ' הרא"ש כתב דבהני גווני חשיב כמהוה בדבר המקב"ט אף לד' הרא"ש, עיי"ש.

עוד צ"ע בד' הרשב"א, דא"כ כל מקוה שנתמלא בכלים המקב"ט, דפסול גם משום דהויא הויתו שלא בטהרה, לא תועיל השקה להכשירו, וצ"ל דד' הרשב"א התם הם כשההשקה עצמה הויא ע"י דבר המקב"ט, ובכה"ג א"א להכשיר משום השקה, כיון דגם הכשר זה נעשה ע"י דבר המקב"ט, ואזיל הרשב"א לטעמי' דאף מניעת זחילה ע"י דבר המקב"ט פוסלת, וה"נ הכשר השקה ע"י דבר המקב"ט פוסל.[[289]](#footnote-290)

בחזו"א תנינא סימן ח' סק"ח הביא להקשות דמ"ט פסלינן בנתן ידו והמעין עובר על ידו, הרי המים שבידו מחוברים למעין, וכתב דלק"מ, דדוקא במקוה דאין מצוה בעשיית המקוה ולא שייך פסול בעשייתו, אלא דהפסול הוא במים שנקוו ע"י דבר המקב"ט, ע"כ כל שהוא משיקו למקוה כשר הוא חוזר ומתכשר, ומשא"כ בקידוש מי חטאת דמצותן בקידוש, ואם הקידוש פסול חסר למים מצות קידוש ולא יחזרו להכשרן לעולם, והיינו דכיון שפסלה תורה מילוי המים ע"י דבר המקב"ט, מה יועיל לזה השקה, הרי ליכא מעשה מילוי כדינו.

**הוי' שלא בטהרה במיעוט מקוה**

הרשב"א בשער המים שער ח' כתב דמסתברא דג' לוגין שנזחלו למקוה ע"י דבר המקב"ט פוסלין את המקוה, וכ"כ הרשב"א שם שער ט' דמסתברא דאם נפלו ג' לוגין למקוה ע"י דבר המקב"ט, אינו חוזר להכשרו עד שיצא ממנו כמלואו ועוד,[[290]](#footnote-291) וכ"כ המאירי במשנתינו בשם י"מ.

ובלחו"ש סימן ר"א סקפ"ג כתב להוכיח כן מד' הרא"ש במשנתינו, שפירש דמיירי שלא ישאר במקוה מ"ס בלא שיסתום הזחילה, וע"כ פוסל ר' יוסי, ומבו' דאף דאיכא רוב מ"ס מתחת הנקב, ואין הסתימה מעמדת אלא את מיעוט המקוה, ה"ז פסול,[[291]](#footnote-292)ואי נימא דבזחילה למטה ממ' סאה מודה הרא"ש דכל המים חשיבי כזוחלין, (ורק בזחילה למעלה ממ"ס אין כל המים נעשין זוחלין, כיון דדל מהכא למים אלו שמעל הנקב ולא חשבינן להו מכלל המקוה), אין להביא מזה, - והוכיח כן עוד, מד' הרא"ש לעיל פ"ד מ"ב ובסימן ה' שהוצרך לפרש דמיירי דבלא הטבלא הי' המים נמשכים למקוה, דאל"כ הוה פסלינן משום דבעינן הוי' ע"י טהרה, ואם הוי' שלא בטהרה אינו פוסל אלא ברוב מקוה, הו"ל לשנויי דאיירי כשיש במקוה רוב מים כשרים, וכן הוכיח בגלות עליות במשנתינו סק"י, ובחזו"א קמא סי' ה' סק"ב כתב לדחוק בד' הרא"ש, ובתנינא סי' ה' סק"ח עמד שדבריו אינם מתישבין בל' הטושו"ע סי' ר"א סל"ה, - וכתב דכ"ה מבו' בד' הש"ך בסימן ר"א ס"ק ק', שכתב דל"מ המשכה ע"ג כלי המקב"ט אם לא היו ראויים המים לבא זולתו, וכ"ה מבו' בד' רבינו ירוחם נתיב כ"ו ח"ה (רכה:), והרי דאף דרוב המים באו בהכשר, דהרי איירי דאיכא רבי' והמשכה, מ"מ כיון שמיעוט המים באו ע"י דבר המקב"ט, ה"ז פסול.

אך באבנ"ז יו"ד סימן ער"ב סק"ד כתב בדעת הרא"ש, דלעולם ליכא לפסולא דג' לוגין בהוי' שלא בטהרה, ואך דמ"מ אי"ז משלים לשיעור מ"ס, ואם הקוה עליו עד מ"ס מים כשר, ואמנם מדאורייתא אין הוי' שלא בטהרה פוסל אלא ברוב המקוה, (וכאשר כ"ה מבו' בד' הר"ש לעיל פ"ב מ"ג דבשאיבה ע"י כלי המקב"ט יש לפסול מכח דינא דהוי' ע"י טהרה, ומ"מ לא פסלינן אלא ברובו שאוב), אך מדרבנן אין מים שהוייתן שלא בטהרה, משלימין לשיעור מ"ס, אף שאינם פוסלין את המקוה, ודמי למים שאובין פחות מג' לוגין, דאף דאינם פוסלין את המקוה, מ"מ אינם משלימין למ"ס, וע"כ במניח טבלא תחת הצינור שהניחה כדי להמשיך מים למקוה ולהשלים למ' סאה, אם ל"ה המים נמשכים בלא הטבלא, ל"ה משלימין לשיעור, עכ"ד,[[292]](#footnote-293) וכן משמע בתשו' הרא"ש כלל ל"א ס"ז, עיי"ש שלא הק' אלא בהא דמכשרינן במקוה "הנעשה" בזילוף ידים ורגלים, ולא הק' בהא דאי"ז פוסל בג' לוגין, וכ"ה להדיא בתשו' הרי"ד סימן א' אות ד', עיי"ש, ובזה מתפרש גם מש"כ הרא"ש במשנתינו דאם לא ישאר מ"ס בלא הסתימה ה"ז פסול, דהמים שהסתימה מעמדת אותם והוי הוייתם שלא בטהרה, אין משלימין למ"ס, וגם ד' הש"ך מתפרשים כן.

ובעיקר הדין בזה, הנה בס' מי השילוח סימן ג' סקי"ח וסימן ה' סקי"ב נקט דהוי' שלא בטהרה פוסל בג' לוגין, ועי' בלחו"ש סימן ר"א סקפ"ג מש"כ על דבריו, וכ"כ בפשיטות בס' דברי אמת קונט' ג' דנ"ג. סוד"ה נחזור, - אך בגידו"ט גבא סקמ"ג ונחל סקל"ח כתב, דהיכא שיש רוב מים כשרים, לא מיפסל אם מביא שאר המים ע"י דבר המקב"ט, שהרי מדאורייתא כל שיש רוב מים כשרים שרי למלאות בכתף ולהשלים, ולא מצינו שגזרו חכמים אלא במים שאובין, אבל במים שבאו ע"י דבר המקב"ט לא גזרו, וכ"כ בס' גלות עליות במשנתינו סק"ט, וכן נקט החזו"א בכמה דוכתי, קמא סימן ה' ס"ק ב' וסימן ז' סק"ה, תנינא סימן ג' סקי"ז וסימן ה' סק"ז וסק"ח וסימן ו' סק"ד, והחזו"א שם הוכיח מכ"ד להכשיר בזה, ועמש"נ להלן לדון בראיות אלו.

בחזו"א תנינא סימן ח' סק"ג הק' בהא דמכשרינן היכא דמיעוט המקוה בא ע"י דבר המקב"ט, ומ"ט לא פסלינן מכח הא דהכשר כל המקוה הוא ע"י השלמת שיעורו, ונמצא דכל המקוה הוי הוייתו שלא ע"י טהרה, וקשיא כן אף למש"כ הרשב"א דהוי' שלא בטהרה פוסל אף במיעוט מקוה, דהרי אי"ז אלא מדרבנן, אך מדאורייתא לא פסלינן אלא היכא שנעשה רוב המקוה ע"י דבר המקב"ט, - ועיי"ש שכתב לישב, דלא נאמר דין הוי' ע"י טהרה אלא על הגעת המים לבור ולא על שאר הכשרים, ואף לדעת הר"ש דמניעת זחילה ע"י דבר המקב"ט פוסלת, היינו משום דבשעת טבילה בעי' שלא יהא שום הכשר ע"י דבר המקב"ט, אך כל שסתם הזב והלך לו כשר אף שהזב הכשירו, עכ"ד.

ולכאו' יש מקום לישב בע"א, דאף דמניעת זחילה ע"י דבר המקב"ט פוסלת, היינו משום דהמים הזוחלין הוו מים פסולין, וכל שמעכב הזחילה ומכשיר המים מפסולן ה"ז חשוב כהוייתן, אך השלמת השיעור דאי"ז מכשיר שאר המים מפסול שבגופן, אי"ז נידון כהוייתן של שאר המים,[[293]](#footnote-294) ולכאו' מוכח כן מהא דתנן לקמן פ"ו מ"ג דירדו ב' וטבלו המקואות טהורין, והרי דאף דחיבור המקואות נעשה ע"י אדם המקב"ט לא חשיב כהוי' ע"י טומאה, ועיי"ש בחזו"א מש"כ לדחות בזה, וצ"ב.

**הוי' שלא בטהרה שלא בכונה**

בד' האחרונים בכ"ד מבו' דפסולא דהוי' שלא בטהרה, הוא אף כשנפל הדבר המקב"ט שם מעצמו ונמשכו על ידו המים, ול"ב כלל לדעת האדם, ונת' בזה להלן בכ"ד שהק' האחרונים דמ"ט לא פסלינן משום הוי' שלא בטהרה, - אך בד' הב"י בסימן ר"א סוף סמ"ח (ב) מבו' דכל שהובאו המים למקוה ע"י דבר המקב"ט שלא בכונת האדם, לי"ב לפסולא דהוי' שלא בטהרה, וכתב דלפמש"כ הראב"ד דזילף בידיו וברגליו איירי שזילף שלא בכונה, ניחא דלא פסלינן בזה משום הוי' שלא בטהרה, עיי"ש,[[294]](#footnote-295) ועי' חשק שלמה לעיל פ"ד מ"א שכתב לדין זה עפי"ד הר"ש.

**בביאור המקומות שלא פסלו משום הוי' שלא בטהרה**

בתשו' הרי"ד סימן א' ריש אות ד' כתב דל"ב שיהא גופו של מקוה ושל מעין ע"י טהרה, ורק במים שהוא מהוה מן המעין לכלי כדכתיב מים חיים אל כלי, הוא שהקפידה תורה שלא ימשיכם ע"ג דבר המקב"ט, מפני שהן נתלשין ממקום חיבורן, ובסו"ד כתב דבגונא דהויית המים עכשיו היא ע"י דבר המקב"ט, ה"ז פוסל אף במקוה, וכדתנן הכא, וכ"נ גם בד' הריטב"א בב"ב ס"ו א' שנראה שחילק כן, דאין לפסול משום הוי' שלא בטהרה, אלא כשהויית המים במקוה עכשיו היא ע"י דבר המקב"ט, וע"כ לא פסלינן בשאיבה משום הוי' שלא בטהרה, עיי"ש.

והנה הרי"ד כתב להוכיח כן מכ"ד, **א** מהא דמכשרינן לעיל פ"ב במניח קנקנים בראש הגג לנגבן ונתמלאו מים, ובמניח קנקנים בתוך הבור ונתמלאו מים, אף דקנקנים הם כלים הראויים לקב"ט, - ובדעת הר"ש ודעימי' צ"ל, דהא דשרי התם לשבור, הוא משום שבאים המים מכלים שבורין שאינם מקב"ט, וק"ו הוא ממש"כ הר"ש שם דחשיב זה כהמשכה לענין פסול שאובין, ואף להרמב"ם שם דפליג, י"ל דלגבי פסולא דהוי' שלא בטהרה, ודאי דבכה"ג לא חשיב שבאו המים מדבר המקב"ט, והא דשרי התם לכפות, ניחא למש"כ הר"ש שם דאיכא המשכה, וע"כ גם ל"ח כהוי' ע"י דבר המקב"ט, אך לפי' הרא"ש שם דשרי לכפות אף בדליכא המשכה, צ"ע דמ"ט לא פסלינן בזה משום הוי' שלא בטהרה, (וביותר קשיא בהא דשרי ר' יהושע לעשות כל המקוה מהם, וכמו שפירש הרא"ש שם), ושמא איירי במפסיק אויר, ועי' חזו"א תנינא סימן ג' סקי"ז,[[295]](#footnote-296) - ולד' הב"י דפסולא דהוי' שלא בטהרה, הוא רק אם נעשה זה מדעת האדם, ניחא.

**ב** מהא דתנן לקמן פ"ו מ"ו דגיסטרא שבמקוה והטביל בה את הכלים טהרו מטומאתם, ולכאו' גם לפ"ד הרי"ד לא אתיא כר' יוסי דפסל כשהויית המקוה עכשיו היא ע"י דבר המקב"ט, ומעין היוצא מן התנור וירד וטבל בתוכו הוא טהור, - ובדעת הר"ש ודעימי' צ"ל למש"כ הרא"ש דכל שהיו המים באים למקוה בלא"ה, לא חשיב כהוי' שלא בטהרה, וע"כ התם דאף בלא הגיסטרא והתנור היו המים באין לכאן, לא חשיב כהוי' שלא בטהרה, אך בחזו"א תנינא סימן ח' סק"ב נקט דכה"ג חשיב כהוי' שלא בטהרה אף לד' הרא"ש, עיי"ש במש"כ בדין שידה שבתוך הים, - וי"ל עוד, לדעת הרא"ש דמהני השקה להכשיר לפסולא דהוי' שלא בטהרה.

**ג** מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פ"ב מ"ט דזילפו בידיהן וברגליהן ג' לוגין למקוה כשר ולא עוד אלא אפי' מקוה בתחילה כשר, והרי דמכשרינן אף אם נעשה מקוה שלם מרוב אותו הזילוף, אף דנעשה ע"י אדם המקב"ט, וכן הק' בתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ז', והוכיח מזה דבמקוה ל"ב הוי' ע"י טהרה, - והב"י בסימן ר"א סוף סמ"ח (ב) כתב דלמש"כ הראב"ד דאיירי כשזילף שלא בכונה ניחא, ועמש"נ לעיל בדבריו, - ובחזו"א תנינא סימן ג' סקי"ח כתב דלמש"כ הרא"ש בסו"ס ב' דאיירי שהבהמות זילפו, ניחא, ועיי"ש שכתב דגם למש"כ הר"ש דאיירי כשזילפו עם הקרקע והמים יורדין מאליהן ניחא, - וי"ל עוד דאיירי התם שבאו המים למקוה דרך אויר, וע"כ לא חשיב כהוי' שלא בטהרה, וצ"ע בד' הראש דלא ניח"ל בזה.[[296]](#footnote-297)

**ד** לעיל מ"ב תנן דהעבירו ע"ג כלים או ע"ג ספסל ר' יהודה אומר ה"ה כמו שהי' ר"י אומר ה"ה כמקוה, והתוי"ט שם הק' דמ"ט לא פסלינן בזה משום דהוייתו ע"י דבר המקב"ט, וכתב דמיירי שהיו המים עוברים בלא"ה, ובתוס' הגרע"א שם כתב דלד' הרא"ש דמהני השקה להכשיר לפסולא דהוי' שלא בטהרה ניחא, וכבר כתבו כן בהגהת פרישה סי' ר"א סק"מ, ובש"ך שם סקל"ו.

ובחי' הגר"ח פ"ט ממקואות ה"ט פירש דבהא גופא פליגי ר' יהודה ור"י ואזלי לטעמייהו דפליגי הכא אם מזחילין ע"ג דבר המקב"ט, וכ"כ בלחו"ש סימן ר"א סקל"ט, ודקדק כן מד' הרמב"ם בפיהמ"ש עדיות פ"ז מ"ד, ומבו' לפי דבריהם דר' יהודה מכשיר אף בדהוי הוייתו ע"י דבר המקב"ט מדאורייתא, ועי' בגליונות חזו"א שם שנחלק ע"ז, - ובטעם הא דמודה ר' יוסי דה"ה כמקוה, כתב הלחו"ש שם דהוא משום דבמקוה ל"ב הוי' ע"י טהרה, ועי' בחי' הגר"ח שם בד"ה אכן שכתב דיש לפרש בזה טעם אחר, ומבו' בדבריו שם דס"ל דאין לפסול כלל משום שבאו המים למקוה ע"י דבר המקב"ט, דזה לא חשיב כלל כהוייתן, וע"כ הוא דה"ה כמקוה.

**ה** בחזו"א קמא סימן ה' סק"ב הק', בהא דתנן לעיל רפ"ד דב"ש מטהרין בשוכח כלים תחת הצינור, ולא פסלינן משום דהויית המים הויא ע"י דבר המקב"ט, וכתב דדוחק לומר דאיירי בהמשכה פחות מג"ט, (ויש להוסיף דלדעת הרשב"א דאף לפסול שאובין סגי בהמשכה כל דהו, בע"כ דלא איירי התם בדאיכא המשכה), והוכיח מזה דאין הוי' שלא בטהרה פוסלת אלא ברוב המקוה, ממתניתין דלעיל - ולדעת הרשב"א דהוי' שלא בטהרה פוסלת בג' לוגין, צ"ל כמש"כ הב"י דפסולא דהוי' שלא בטהרה הוא רק בדהוי זה מדעת האדם, וכ"כ החשק שלמה לעיל בפ"ד, וי"ל עוד דאיירי התם כשבאו דרך אויר למקוה.[[297]](#footnote-298)

**ו** בחזו"א קמא סימן ז' סק"ה הק', בהא דתנן לקמן פ"ו מ"ה דשק וקופה מטבילן ומעלה אותן כדרכן, דכיון דתנא מטבילן ע"כ הוא מקבל טומאה, ומ"מ מעלין אותן כדרכן, ולא פסלינן משום הוי' שלא בטהרה, והוכיח מזה דאין הוי' שלא בטהרה פוסלת בג' לוגין, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - ולמש"כ הרא"ש דלא חשיב כהוי' שלא בטהרה, אלא כשלא היו המים באים בלא זה, ניחא, - ומתישב בזה גם מה שהוכיח החזו"א תנינא סימן ה' סק"ז ממה שהוכיח הרשב"א מהא דפסלינן בהטביל את הסגוס וזבו ממנו ג' לוגין ובסוחט כסותו, הוא משום דתפיסת יד אדם פוסל בג' לוגין, והרי דמשום הא דהוי הוייתו שלא בטהרה לא פסלינן בג' לוגין, ולהנ"ל ניחא, דהתם הרי לא באו המים למקוה מכח הסגוס והכסות, אלא אדרבה הסגוס והכסות עצרו המים מלבא למקוה, והוצרך לסחטן כדי שיבואו המים למקוה, - ובזה נדחה גם מה שהוכיחו דהוי' שלא בטהרה אינו פוסל בג"ל, ממש"כ הראשונים דכשמנקין המקוה יש לשאוב בכלי מנוקב, כ"ה דלא יפסלו המים בשאיבה, ולא פסלינן בזה משום דהוי הויית המים שלא בטהרה.

**ז** תנן לקמן פ"ו מ"ג, דג' מקואות וכו' וירדו ג' וטבלו בהן ונתערבו, המקואות טהורין והטובלים טהורין, ובמשנ"א שם הק' דמ"ט המקואות טהורין ולא פסלינן להו משום דהוי הוייתן ע"י האדם שהוא מקב"ט, והוכיח מזה כדעת הרמב"ם דבמקוה ל"ב שתהא הוייתו ע"י טהרה, ועי' חזו"א תנינא סימן ח' סק"ג מש"כ בזה, ולכאו' י"ל עוד, דלא חשיב "הוייתו", אלא הויית המים במקומן, אך חיבורן ועירובן למקוה להשלמת שיעורן ל"ח כהויית המים, וע"כ אף אם נתערבו המקואות ע"י דבר המקב"ט שפיר דמי.

**ח** הרא"ש בסו"ס ח' כתב דמותר לעשות גיגית גדולה של עץ ויעשה למטה בשולי' נקב כ"ש ויושיבנה על הארץ וימשוך לתוכה מים ויטבול בה, והטור בסימן ר"א כתב דכל דניקב כשפוה"נ כשר לטבול בו, (אף דאי"ז נקב המטהרו), וצ"ע דמ"ט לא פסלינן בזה משום דהויא הוייתו ע"י הכלי המקב"ט, ולמש"כ הב"י בסימן ר"א לדון דלא הכשיר הרא"ש לטבול בה, ניחא, אך אכתי צ"ע בד' הטור, - ולכאו' צ"ל דהרא"ש אזיל לטעמי' דמניעת זחילה ל"ח כהוייתו, וה"נ הכא שהכלי מחזיק את המים, לא חשיב כהוייתו, אך החזו"א תנינא סימן ח' סק"ב סוד"ה כתב הרא"ש נקט דכל כה"ג מודה הרא"ש דחשיב כהוייתו, עיי"ש, וצ"ע.

כ"ט סיון ע"ו

דף מס' 19

**פ"ה מ"ו - גל שנתלש ובו מ"ס ונפל על האדם ועל הכלים טהורים,** בתשו' ספר הישר לר"ת סימן מ"ח כתב דהא דמטהר הגל, אף דהו"ל כזוחלין, הוא משום דאיירי בגל שנתלש מן המעין, וכתב דאתיא אף כמ"ד דכל הימים כמקוה, דלא קתני הכא גל שנתלש מן הים, והובאו דבריו בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ז ל. ובתשו' ח"ד סימן שי"ח, - והרא"ש בסימן י"ג נקט ג"כ דגל שנתלש חשיב כזוחלין, וכתב דהך סתמא כר' יוסי דכל הימים מטהרין בזוחלין, דגל שנתלש משמע אפי' מן הים, וכ"כ הטור בסימן ר"א ס"ה.

אך בד' התוס' בחגיגה י"ט א' ד"ה נגזור מבו' להדיא דאף לדעת ר"מ דכל הימים כמקוה, מטבילין בגל שנתלש מן הים, ומבו' דהגל לא חשיב כזוחלין, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד בעדיות פ"ה מ"ב, דכיון שהוא משוך במקום האשבורן ובא ממקום טהרה וסופו נופל במקום אשבורן, ה"ה מטהר, ובחזו"א תנינא סימן ח' סק"ו כתב לפרש בזה, דאיירי כשנתלש ראשו אחד וראשו השני מחובר כדרך הגלים, וע"כ לא חשיב כזוחלין, כיון שנעקר ממקום כשר ואליו הם שבים וכדינא דהריב"ש, אך באמר"מ סימן א' סקי"ח כתב בדעת הראב"ד דאף דאין המים שבים למקום שיצאו, מ"מ כיון שבאו מאשבורן וסופן לאשבורן, לא חשיבי כזוחלין, וזה דלא כמש"כ הריב"ש דרק אם הם שבים למקום יציאתם, לא חשיבי כזוחלין, ועיי"ש שהוכיח מד' הר"ש לעיל ספ"ד דס"ל כד' הריב"ש.

והמאירי בחגיגה י"ט א' כתב בשם י"מ, דהא דגל שנתלש מטהר, אף דהים אינו מטהר בזוחלין, הוא משום שאי"ז נקרא זחילה, שכך דרך הים להתנועע בעצמה, והואיל וגבול שם לים חק בל יעברנהו אי"ז נקרא זחילה, עכ"ד, ומבו' בדבריו, דרק משום שגבול שם לים והוא חוזר למקומו, לא חשבינן לה כזחילה, אך הצריך גם להא דדרך הים בכך, ובד' המאירי שם מבו' דאיירי כשהוא מחובר בראשו אחד לים, ומה"ט קשיא לי' דמ"ט בעינן שיהא בגל עצמו מ"ס, עיי"ש.

ובתוס' חדשים כתב לפרש דהא דהגל לא חשיב כזוחלין, הוא משום דהוא מחובר ביחד חיבור גמור, ומה לי אם הם באשבורן בקרקע או באויר, וכ"כ בלחו"ש סימן ר"א סקכ"ב, וכתב דכ"כ בס' שיח יצחק בחגיגה שם.[[298]](#footnote-299)

הרא"ש בסימן כ"ג כתב בהא דתנן בספ"ז במחט שהיא נתונה על מעלות המערה וכו' כיון שעבר עלי' הגל טהורה, דאיירי כשהגל מחובר מצד א' למי המקוה, דאם נתלש הגל הוה בעינן מ"ס, ומבו' דאם יש בגל מ"ס ה"ה מטהר אף כשנתלש, וכ"כ הרמ"א בסימן ר"א סנ"ז.

והש"ך שם ס"ק קכ"ג כתב דד' הרא"ש קיימי במעין, דבמקוה ל"ה מטהר אף אם יש בו מ"ס דהוי זוחלין, וכמש"כ הרא"ש בסימן י"ג, והוכיח לפ"ז דאף גל שנתלש מן המעין, אינו מטהר אלא במ"ס, ונת' להלן.

אך הבית מאיר שם קונט' ג' תמה ע"ז, דהרא"ש כתב דמערה היינו מקוה, ועוד, דאף אם איירי במעין, הרי כיון שנתלש אין דינו כמעין, למש"כ הש"ך גופי' שם סקל"ו דכל שנפסק מן המעין אין תורת מעין עליו, ושאני גל שחיותו רב, - ועיי"ש שכתב דאיירי במקוה, והא דל"ה כזוחלין, הוא משום שהמים שבים אל המקוה, וכל כה"ג לא חשיבי כזוחלין וכדינא דהריב"ש, ונקט הבית מאיר דדינא דהריב"ש הוא אף כשאינם מחוברים למקוה, אך בד' החזו"א תנינא הנז' מבו' דדינא דהריב"ש הוא רק כשהן מחוברין למקוה, וכ"ה בדבריו בליקוטים סימן ו' סוסק"א, ועיי"ש מש"כ לישב סתירת ד' הרא"ש למש"כ בסימן י"ג דגל שנתלש אינו מטהר אלא במעין.

**ובו מ"ס,** נחלקו הראשונים בהא דמעין מטהר בכ"ש, אם הוא אף לטבילת אדם, או הוא רק לטבילת כלים, דדעת ר"ת בתשו' ספר הישר סימן מ"ח, דבטבילת אדם בעינן מ"ס אף במעין, וכ"כ התוס' בנזיר ל"ח א', והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ז ל. ובתשו' ח"ד סימן שי"ח, והרא"ש בסו"ס א', וכ"כ הר"ש לעיל מ"ב, אך בד' הגר"א בסימן ר"א סק"ו משמע דמפרש דהר"ש שם חזר בו מזה, ועמש"כ ע"ז בחזו"א קמא סימן ה' סקי"א, וכ"ה מבו' בד' הר"ש לעיל פ"ד מ"ד בסופו, אך יש לדחות למש"כ הש"ך דגל שנתלש מן המעין אף דהוא מטהר בזוחלין מ"מ אינו מטהר בכ"ש, וכ"ה משמעות ד' הר"ש והרא"ש לעיל פ"א מ"ז, - אך בד' הרמב"ם בפ"ט ממקואות ה"ח מבו' דמעין מטהר בכ"ש אף לטבילת אדם, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ ריש שער המים ובסופו.

ובתשו' ספה"י לר"ת הוכיח מהא דתנן הכא ובו מ"ס, דבטבילת אדם בעינן מ"ס אף במעין, דבע"כ איירי הכא במעין, דמקוה אינו מטהר בזוחלין, והובאו דבריו בד' הרשב"א שם, - ובדעת החולקים דמעין מטהר בכ"ש אף לאדם, מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' ספה"י סימן נ"ז הביא תשו' הר"א ממיץ דאתיא כר' יוסי דכל הימים מטהרין בזוחלין, וכ"כ מדעתו הב"ח בסימן ר"א סי"א, ור"ת דחה לזה, דא"כ מעין הוא, וכתב דמה שאתה דוחק לחלק בין מעין למעין וכו' טענה של חנם היא, ונת' לעיל מ"ד דפלוגתייהו היא אם לר' יוסי דכל הימים מטהרין בזוחלין אף הם מטהרין בכ"ש, עיי"ש. - **ב** בד' הראב"ד בעדיות פ"ה מ"ב מבו' דאיירי הכא במקוה, והיינו כמ"ד דכל הימים כמקוה, או בים הגדול דאף לר' יהודה הוי כמקוה, וי"א דאף ר' יוסי מודה בזה, ונת' לעיל מ"ד, ולפ"ז ניחא הא דבעינן מ"ס. - **ג** הדרישה בסימן ר"א סק"ה כתב דל"ד קאמר מ"ס, אלא המכוון הוא שיש בו שיעור שכל גופו עולה בו בפעם אחת, וקמ"ל דאף שהמים נפלו למעלה מראשו וירדו ממנו דרך מטה, ל"מ אם אין בו שיעור שכל גופו עולה בו, עיי"ש בדבריו, וכ"כ הט"ז שם סק"ו והגר"א שם סק"ו.[[299]](#footnote-300) - **ד** הש"ך שם ס"ק כ' וס"ק קכ"ג כתב, דאף דגל שנתלש מן המעין דינו כמעין, מ"מ אינו מטהר בכ"ש, דלא סגי במעין בכ"ש אלא בגוף המעין, ובחי' הגר"ח פ"ט ממקואות ה"ו פירש דהיינו, דהא דמעין מטהר בכ"ש נאמר דוקא על עצם המעין, והא דהוא מטהר בזוחלין, ל"ב לעצם המעין, אלא כל שבאו המים ממעין ודין מי מעינות עליהן ה"ה מטהרין בזוחלין.

בעיקר פלוגתא זו אם מעין מטהר בכ"ש לטבילת אדם, עי' בד' הרשב"א והרא"ש שם שהוכיחו מכ"ד דלטבילת אדם בעי מ"ס, ומש"כ הרא"ש בסו"ד דמסתבר וכו' דלא פלוג וכו', עמש"כ ע"ז בחזו"א תנינא סימן ט' סק"ב, - ועי' בביאור הגר"א סימן ר"א סק"ו מש"כ לדחות בזה, ועמש"כ על דבריו בחזו"א קמא סימן ז' סק"ד ותנינא סימן ט' סק"א.

והגר"א שם כתב דעיקר הא דמעין מטהר בזוחלין ומקוה באשבורן, הוא משום דזוחלין הוי כקטפרס דאינו חיבור, וע"כ ל"מ אלא במעין דמטהר בכ"ש, וכ"כ הגר"א שם סוסקצ"א, וכתב דלפ"ז אין לפרש דהא דבגל בעינן מ"ס הוא משום דלטבילת אדם בעינן מ"ס, דא"כ ל"ה מהני בזה זוחלין דאינם חיבור, - ואמנם במש"כ הגר"א דהא דזוחלין ל"ה חיבור הוא אף במעין, עי' בחי' הגר"ח פ"ט ממקואות ה"ט שהוכיח מד' הרמב"ם דבמעין הוו אף הזוחלין חיבור, וכ"כ בחזו"א תנינא סימן ט' סק"א, והביא כן מד' הש"ך בסימן ר"א ס"ק קכ"ט, וכתב דהוא משום דזחילת מעין הוא חיותו ועיקרו, ודוקא במקוה דזחילתו היא הפסדו ואפיסתו וקיומו באשבורן, הוא דבעינן שיהיו מ"ס באשבורן, ועמש"נ להלן בהערה בדין חיבור דקטפרס במעין, ובביאור ד' הגר"א בזה.

מד' הני קמאי דאף במעין בעינן מ"ס לטבילת אדם, מוכח לכאו' דזוחלין הוי חיבור, ולא חשבינן להו כקטפרס דאינו חיבור, והיינו או משום דכל הא דקטפרס אינו חיבור הוא רק במדרון זקוף, וכמש"כ רש"י בכ"ד ועוד מקמאי, ויתבאר בעזה"י במקומו, או דאף דזוחלין הוו כקטפרס, מ"מ במעין הוו חיבור, וכנ"ל, וע"כ שפיר כשר מעין הזוחל לטבילת אדם.

אך בשערי ישר ש"ג פכ"ז כתב דחלוק הוא דינא דמ"ס במקוה מדינא דמ"ס במעין, דבמקוה חסירה אין בה כח טהרה, אבל במעין כ"ש יש בו כח טהרה, והא דבעינן מ"ס לטבילת אדם הוא שיעור במעשה הטבילה, וכ"כ בזכרון שמואל סימן פ',[[300]](#footnote-301) ובהערה שם הביא בשם הגרי"ז זצ"ל שכן אמר הגר"ח זצ"ל, - ועיי"ש שהוכיחו כן מהא דבמקוה חזינן דמקוה רביעית דכלים אינו מועיל לטהר שאובין בהשקה לטבילת אדם, כאשר כ"ה מוכח ממש"כ הראשונים דרובו שאוב דאורייתא, ומעין כ"ש מטהר שאובין בהשקה אף לטבילת אדם, כמש"כ הרא"ש בסו"ס א' ובתשו' כלל ל' סימן ד', וכ"כ המהרי"ק בסימן נ"ו והביאו הב"י בסימן ר"א סט"ו, - ועיי"ש בשערי ישר שכתב לפ"ז, דע"כ במעין ל"ב שיהיו המ"ס מחוברין זל"ז, ואף אם זוחלין הוו כקטפרס דאינו חיבור, מ"מ כיון שיש בהמעין מ"ס שהוא שיעור טבילת כל גופו, שפיר דמי.

אך הנה בד' התוס' בחגיגה י"ט א' מבו', דמעין שהוא בקטפרס אין טובלין בו משום דקטפרס אינו חיבור, והיינו משום דבעינן מ"ס, וכמבו' כן בפירש"י שם דהא דאם הוי קטפרס ה"ז פסול לטבול בו, הוא משום דליכא מ"ס במקום א', וד' התוס' שם קיימי ע"ד רש"י, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש לעיל פ"ד מ"ד בסופו, דגל שנתלש מים ונהר, אף שדינו כמעין לטהר בזוחלין, מ"מ אם הו"ל קטפרס אין מטבילין בו, כיון דבעינן מ"ס, ובד' ראבי"ה ר"ס תתקפ"ח, והובאו ד' הראבי"ה במרדכי סימן תשמ"ו ובב"י סימן ר"א סוסנ"ד ובדרכ"מ שם סק"ו,[[301]](#footnote-302) ומבו' דאף לדין מ"ס דמעין, בעינן שיהיו המים חיבור זל"ז,[[302]](#footnote-303) ואמנם בד' הר"ש יש לדחות, למש"כ הש"ך דגל שנתלש אין דינו כמעין לטהר בכ"ש, ולענין זה הו"ל כמקוה, וע"כ בעינן שיהיו המים חיבור זל"ז, אך בד' התוס' שם מבו' דאף בחרדלית דים אמרינן דקטפרס אינו חיבור, אף דדינו כמעין לכל דבר, (אך יש לדחות דדעתם דים אינו כמעין לטהר בכ"ש).[[303]](#footnote-304)

בתשו' מהרי"ק סימן קט"ו וסימן קנ"ו כתב, דמהא דגל שנתלש מן הים חשיב עדיין כמעין, וע"כ הוא מטהר בזוחלין, מבו' דמעין שנפסק תורת מעין עליו, ול"ד למעין שהעבירו ע"ג בריכה והפסיקו, דשאני התם שנחו במים המקוה וכבר נעשו אשבורן, אך כל שהמים חיים וזוחלין מכח נביעת המעין, אע"פ שהופסקו מן המעין יש תורת מעין עליהן.[[304]](#footnote-305)

אך בד' הרשב"א בשער המים הקצר שער י"א מבו' להדיא דאף מים הזוחלין מן המעין שהפסיקום מן המעין אין תורת מעין עליהן, וכן הכריע הש"ך בסימן ר"א סק"ל, ועיי"ש שכתב דהא דגל שנתלש חשיב כמעין, הוא משום דהגל נתלש מעצמו וחיותו רב, וגם נתלש מהים גופי', וגם כן דרך זחילתו אף שנתלש, והבית מאיר בקונט' ג' לש"ך סק"ל תמה על טעמים אלו, ועיי"ש שכתב לישב למשמעות ד' רש"י בחגיגה י"ט א', דאיירי כשראשו א' עדיין מחובר לים, וע"כ דינו כמעין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

הרמב"ם בפ"ט ממקואות הי"ח כתב דאין מטבילין בגל כשהוא באויר קודם שיפול על הארץ ואע"פ שיש בו מ"ס, לפי שאין מטבילין בזוחלין ק"ו באויר, ועיי"ש בכס"מ שתמה דגל שנתלש מן הים, הו"ל כמעין ומטהר בזוחלין, ועיי"ש מש"כ בזה, אך בחי' הגר"ח שם ה"ו כתב בדעת הרמב"ם, דכל שנתלש הגל מן הים אין דינו כמעין ואינו מטהר בזוחלין, וע"כ ה"נ אינו מטהר באויר, וכ"כ בלחו"ש סימן ר"א סקכ"ב, ועיי"ש בלחו"ש שכתב לפ"ז, דהא דאם ראשי הגל נוגעין בארץ מטבילין בו, הוא משום דלא חשבינן לי' כזוחלין, וכדעת התוס' בחגיגה והראב"ד.

ומעיקר מש"כ הרמב"ם דהא דאין מטבילין באויר הוא ק"ו מהא דאין מטבילין בזוחלין, משמע דהא דאין מטבילין בזוחלין, הוא משום דבעינן שיהא להמקוה מקום, וע"כ הוא דל"מ מים זוחלין שאין קבועין במקומם, וכ"ש דאין מטבילין באויר דאי"ז מקום כלל.

**ב"ש אומרים מטבילין בחרדלית וב"ה אומרים אין מטבילין,** הר"ש והרא"ש כתבו דהא דלב"ה אין מטבילין הוא משום דקטפרס אינו חיבור, וגם משום דהוו זוחלין, וב"ש ס"ל דקטפרס הוי חיבור, ודנוטפין מטהרין בזוחלין, וצ"ע דמנ"ל דב"ה פליגי על ב"ש בתרתי, הרי כיון דס"ל דאין נוטפין מטהרין בזוחלין, וסגי בזה להא דאין מטבילין בחרדלית, מהיכ"ת דס"ל נמי דקטפרס אינו חיבור, - והתוס' בחגיגה י"ט א' ד"ה נגזור כתבו ב' דרכים, אם הא דאין מטבילין בחרדלית, הוא משום דקטפרס אינו חיבור, ואיירי אף בחרדלית של ים המטהרת בזוחלין, או דהוא משום דנוטפין אין מטהרין בזוחלין, ולא פסלינן בזה משום דקטפרס אינו חיבור, דלענין מקואות הוי חיבור, ויתבאר בעזה"י לקמן פ"ו מ"ח, - ובד' הראב"ד בעדיות פ"ה מ"ב נראה דמפרש, דמודו ב"ש דאין נוטפין מטהרין בזוחלין, ואך דס"ל דכיון שהגל מחובר בסופו אל מי הבקעה שהוא אשבורן, חשבינן להגל כאשבורן, עיי"ש.[[305]](#footnote-306)

הר"ש כתב דאפשר דמודו ב"ש דאין נוטפין מטהרין בזוחלין, ואיירי הכא כשיש אצל חרדלית פרסת בהמה שהמים עומדין לתוכה ומחוברין לחרדלית כשפוה"נ, - ומבו' לפ"ז, דאף דאין מקוה מטהר בזוחלין, מ"מ כל שמקצת המקוה ל"ה זוחלין, מצטרפין המים הזוחלין להשלים למ"ס, וזה מתישב עם המבו' בד' הר"ש לעיל מ"ב דמקוה דזוחלין מטהר שאובין, ומבו' דמקוה דזוחלין יש עליו תורת מקוה, והא דאינו מטהר בזוחלין הוא דין במעשה הטבילה, וע"כ שפיר י"ל דהמים הזוחלין משלימין למ"ס, ובחזו"א קמא סו"ס ו' משמע שנקט דגם לפי' זה, פליגי ב"ה ע"ז, וס"ל דבעינן שיהיו כל המ"ס באשבורן, וצ"ע דמהיכ"ת דפליגי בזה, הרי י"ל דטעמם הוא משום דקטפרס אינו חיבור, וכאשר כ"ה משמעות ל' הר"ש, וצ"ע, ועמש"נ לעיל מ"ה עוד בדין זה אם זוחלין משלימין למ"ס.

ה' תמוז ע"ו

דף מס' 20

**פ"ו מ"א - חורי המערה וסדקי המערה מטביל בהן כמה שהן,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דסגי בהו בחיבור כ"ש, הוא משום שהן נחשבין בכלל המקוה, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הי"ט דאין החורים חולקין מקום לעצמן וחד מקוה הוא.

ובטעמא דמילתא דחשבינן להחורים מכלל המקוה, כתב בפי' מהר"ם דדמי למה שאמרו בפ"ק דשבת דחורי רה"י כרה"י דמו, ומבו' דהוא משום דהחורים טפלין למקוה, - וכן נקט בחזו"א קמא סימן ז' סק"א וסו"ס ח' ותנינא סו"ס ט', ומבו' בדבריו שם דאף בגונא דאיכא מחיצה כנגד מקצת החור, ה"ה מצטרף למקוה, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בדבריו בקמא סימן ב' סוסק"ו, וכן משמע קצת בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, ועי' עוד בחזו"א בליקוטים סימן ז' סק"ב שנסתפק בדין צינורות אם חשיבי כחורי המקוה, וזה לטעמי'.

אך בחי' הגרי"ז פ"ו ממקואות ד"ה והנה בתוס' כתב דהא דבחורי המערה ל"ב חיבור כשפוה"נ, הוא משום דרק היכא דאיכא הפסק מחיצה ובאנו לערב מקואות בעינן כשפוה"נ, אך בחורי המערה דליכא הפסק מחיצה סגי בחיבור כ"ש, וכ"כ בכ' הגר"ח לעיל פ"ד, וכ"נ בחי' הגר"ח בפ"ז מטומ"א ה"א ד"ה והנראה לומר, עיי"ש,[[306]](#footnote-307) ולפ"ז אם איכא מחיצה כנגד מקצת החור, אין המקום שכנגד המחיצה מצטרף למקוה בלא עירוב כשפוה"נ.

בחזו"א קמא סימן ז' סק"א נסתפק אם בעינן שיהא במקוה מ"ס בלא החורים, או דהחורים משלימין למ"ס, ועיי"ש שצידד דה"ז משלים לשיעור מ"ס, ובתנינא סו"ס ט' הוכיח דה"ה משלימין למ"ס.[[307]](#footnote-308)

**עוקת המערה אין מטבילין בה אא"כ היתה נקובה כשפוה"נ,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו שוקת שבסלע שבמערה, ואינו נחשב למקוה אא"כ הוא נקוב כשפוה"נ לחבר מימיו למי המקוה שיש בו מ"ס, - והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהוא חפירה שתחת המקוה כעין מחבוא, ובזה בעינן שיהא פי אותו המחבוא כשפוה"נ, כדי לערבה עם מי המערה, - ובפי' ר"ה גאון פירש דהוא שוקת נקוב בתחתיתו נתון על פי הביב או על פי המערה.

ולפי' הרמב"ם, צ"ב מ"ט ל"ה כחורי המערה דסגי בהו בחיבור כ"ש, ולפ"ד הגר"ח והגרי"ז ניחא, דכיון דתקרת העוקה מבדלת בין המקוה לבין העוקה, ויש מחיצה ביניהם, לי"ב לדינא דחורי המערה, אך לפ"ד החזו"א דחורים הוו כמקוה אף כשיש מחיצה ביניהם, וכאשר כן משמע קצת בד' הרמב"ם גופי', צ"ל דהעוקה חשיבא טפי כמקום לעצמה ואינה טפלה למקוה, וצ"ע.

**ר"י אומר אימתי בזמן שהיא מעמדת עצמה אבל אם אין מעמדת עצמה מטבילין בה כמה שהיא,** הר"ש במהדו"ק והרא"ש פירשו דהיינו, דאם היא מעמדת מים לעצמה ואין מי המקוה באין עד שם, והרא"ש כתב דהיינו דפעמים שיש במקוה מ"ס ואין המים מגיעין עד העוקה, ועמש"כ בזה בחזו"א תנינא סימן ט' סק"ט, בעינן עירוב כשפוה"נ, אך אם לעולם כשיש במקוה מ"ס מתערבין במימי', חשובה כמקוה, והויא כחורי המערה, ומטבילין בה בכ"ש אף שאין בנקב כשפוה"נ, ומזה נראה דהא דבחורי המערה סגי בחיבור כ"ש הוא משום שהן טפלין למקוה ובזה נתחדש דכל שאין העוקה מעמדת עצמה ה"ה טפלה למקוה, וסגי בחיבור כ"ש .

ובחזו"א קמא סימן ז' סק"א עמד בזה, דמ"ש מכותל דבין ב' מקואות דבעינן שיהא בנקב כשפוה"נ, אף אם אין אחד מהן מחזיק מ"ס עד הנקב.

אך בתנינא סימן ט' סק"ט כתב דכל הא דבעוקת המערה ל"ב כשפוה"נ, הוא דוקא כשמי המקוה עוברים ע"פ כל השוקת ומכסים את פי', ובזה היא מתבטלת וחשיבי כחורי המערה, אך אם יש נקב מן הצד וע"י אותו הנקב מתערבים המים תמיד, בעינן כשפוה"נ, דכיון דיש לשוקת פה המשמש ואין לו צורך בנקב מן הצד, לא מבטל השוקת למקוה והוי כמקוה סמוך למקוה ובעינן נקב כשפוה"נ לצרפן, אף שאין כל א' מחזיק מ"ס מן הנקב ולמטה, - ולפ"ז ניחא הא דבכותל שבין ב' מקואות בעינן שיהא בנקב כשפוה"נ אף שאין א' מהן מחזיק מ"ס עד הנקב.

ובעיקר קו' זו, הנה בתוספתא שהביא הר"ש לעיל ספ"ה תניא דגממיות ע"פ המקוה וכן מקום פרסת רגלי בהמה, אם היו מעורבין כשפוה"נ מטבילין בהן וכו', ר' יהודה אומר ה"ה כעוקת המערה, ובחזו"א קמא סימן ז' סק"ב כתב לפרש דהיינו, דלר' יהודה אם אין מ"ס עד הנקב דהגוממיות לא חשיבי ודינן כחורין וסדקים דסגי להו בנקב כ"ש, ומבו' לפ"ז דדינא דאין מעמדת, הוא דין מסוים בעוקה שהיא טפילה טפי למקוה, וע"כ נחלקו ת"ק ור' יהודה אם בגממיות שע"פ המקוה נמי איכא לדין זה, ולפ"ז ניחא דבכותל שבין ב' מקואות ליכא להך דינא.

בפי' הר"ש מכת"י פירש, דאם אין מימי' יוצאין ממנה כשמתמעטין מי המערה עד שאין מגיעין עד העוקה, בעינן עירוב כשפוה"נ, אך אם אין מעמדת מים לעצמה שלעולם מימי' שוין למי המערה, דכשמתמעטין אלו מתמעטין אלו מחמת נקב קטן שבשולי העוקה וכו', נדונת כמערה עצמה ומטבילין בה בכ"ש, - וצ"ע דמ"ש מכותל שבין ב' מקואות דאף אם ניקב למטה, בעינן כשפוה"נ, אף שאין כל א' מהמקואות מעמיד מים לעצמו, וצ"ל דעוקה הוא מקום הטפל טפי למקוה, וכמבו' כן מפלוגתת תנאי בגממיות שע"פ המקוה, וכמש"נ לעיל, ובזה הוא דמהני הא דאינה מעמדת עצמה לחשבה כחלק מן המקוה.

הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ח ממקואות ה"ד פירש דהיינו, דאם גג העוקה הוא גוף דק של קרקע, דאם טבל בה הי' נופל ומתחברים מים במים, ה"ה נחשבת מכלל המקוה וא"צ חיבור כשפוה"נ,[[308]](#footnote-309) ובחי' הגר"ח בפ"ז מטומ"א ה"ה ד"ה והנראה לומר פירש דהוא משום דכל שאינה מעמדת את עצמה, לא חשיב הך מחיצה כהפסק, וע"כ ל"ב כשפוה"נ, וזה לטעמי' דדינא דחורי המערה, הוא משום דליכא מחיצה המפסקת, ולמש"כ החזו"א דהוא משום דהן טפלין למקוה, מתפרש גם דינא דאינה מעמדת את עצמה, דבכה"ג ה"ה טפלה טפי למקוה, וע"כ ל"ב כשפוה"נ.

והרמב"ם בהל' מקואות שם כתב דאף בכה"ג דאינה מעמדת את עצמה בעינן שיהיו מעורבין בכ"ש, ובחי' הגר"ח שם עמד בזה, דאם מחיצה זו לא חשיבא הפסק, מ"ט בעינן חיבור כ"ש, ועיי"ש שכתב לפרש, דאף דליכא הפסק מחיצה, מ"מ בעינן שיהיו המים נוגעין זב"ז ושיהיו חשובין מחוברין זל"ז, דגם אם חלוקין הן בלא הפסק מחיצה אינם מצטרפין, והנפ"מ בדין הפסק מחיצה הוא לענין דין עירוב, דאם ליכא מחיצה המפסקת, סגי במה שהמים מחוברין יחד דעי"ז הוו חד מקוה, דלדין חיבור ל"ב כשפוה"נ, ואם איכא מחיצה המפסקת בעינן לדין עירוב, ולזה בעינן כשפוה"נ, עיי"ש, ועמש"כ בזה בחזו"א קמא סימן ז' סק"א.

הראב"ד בבעה"נ בשער המים סימן ג' הי"ט כתב, דחורי המערה מטבילין בהן אף אם אין בהן רביעית, משום דחד מקוה הוא, אבל בעוקת המערה בעינן רביעית, משום דהיא כמקוה בצד מקוה, ואין מקוה פחות מרביעית אפי' ע"י עירוב, - ובחי' ר' ראובן סימן ח' סק"ב פירש דהוא משום דאף בעירוב כשפוה"נ לא חשבינן להו כמקוה א', אלא הוו ב' מקואות המעורבות, וילפינן מקרא דמהני העירוב להשלים לשיעור מ"ס, ומ"מ בעינן שיהא עלי' תורת מקוה שהוא ברביעית, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה.[[309]](#footnote-310)

והש"ך בסימן ר"א ס"ק קכ"ז כתב לדינא דאם אין בה רביעית אין מטבילין בה,[[310]](#footnote-311) ובגל' הגרע"א לבעה"נ תמה ע"ז, דמפירש"י ותוס' בזבחים כ"ב א' מבו' דפליגי ע"ד הראב"ד, עיי"ש, וכ"כ בחזו"א תנינא סימן ו' סקי"ב וסימן ט' סק"י.

**פ"ו מ"ב - דלי שהוא מלא כלים וכו',** הר"ש ל"ג לתיבות ואם לא טבל אין, כמש"כ במלאכת שלמה, ופירש דתרתי קתני, חדא, דדלי שהוא מלא כלים והטבילו הרי אלו טהורין, ואיירי בכלי שיש בפיו כשפוה"נ, וקמ"ל דלא חיישינן לחציצה, ועוד, דבכל מים המעורבין למקוה בעינן שיהא בהן כשפוה"נ, - והרמב"ם גריס לתיבות אלו, ופירש דהיינו, דאם הדלי טמא, עלתה טבילה לכלים שבתוכו, אף אם אין בפי הכלי כשפוה"נ, דמיגו דסלקא טבילה לכלי סלקא טבילה לכלים שבתוכו, אבל אם הדלי טהור וא"צ טבילה, בעינן שיהא ברוחב פיו כשפוה"נ, וזה כמו שאמרו בחגיגה כ"ב א', והביאו הר"ש הכא.

והנה עיקר המיגו בזה מיוסד על הא דהכלי החיצון עולה לו טבילה, אף שאין בפיו כשפוה"נ, ובטעם הא דעולה לו טבילה, כתב בפירש"י בחגיגה שם דהוא משום דכטומאתו כן טהרתו, והט"ז בסימן ר"א סקי"ז פירש דהיינו, דכ"ה דהטומאה לא ירדה אלא דרך שם, ה"נ נכנסת הטהרה דרך שם, וצ"ב.

והתורי"ד בחגיגה שם, דכל דהכלי טמא ואנו צריכין שיכנסו המים לתוכו לטהרו, לא חשבינן להו כשאובין, וע"כ ל"ב שיהא בפיו כשפוה"נ, וצ"ב, גם צ"ע דאף אם לא חשבינן להמים שבתוכו כשאובין, מ"מ היאך מטבילין בהן אף שאין בהן עצמן מ"ס,[[311]](#footnote-312) עוד ילה"ע, דלפ"ד התורי"ד לכאו' אם תחילה נשאבו המים בכלי, ואח"כ הטביל את הכלי במקוה, לא עלתה לו טבילה, ובשו"ע סימן ר"ב ס"ח מבו' דאף בכה"ג עלתה לו טבילה.[[312]](#footnote-313)

ובפי' ר"ח בחגיגה שם כתב, דאם הכלי טמא, הוו המים שבתוכו כמים מעורבין, שאין כלי טמא חוצץ, ועלתה טבילה לכלי, ואם הכלי טהור, ה"ה חולק המים כמין כותל בתוך המקוה, וע"כ בעינן עירוב כשפוה"נ, ולכאו' הטעם בזה, דכלי טמא שהוא עצמו נטבל במקוה, אינו חולק מקום לעצמו, דלא חשבינן להמים שבתוכו כמים שאינם במקוה, אלא חשבינן שהכלי והמים שבתוכו הוו בתוך המקוה, וע"כ אף עלתה טבילה להכלים שבתוכו, דכיון שאין הכלי הטמא חולק מקום לעצמו, הוו המים שבתוכו מכלל מי המקוה שיש בהן מ"ס, וגם לא חשיב כטבילה בכלי, ומשא"כ כלי טהור שאינו נטבל במקוה, ה"ה חולק מקום לעצמו, וע"כ ל"מ אלא ע"י עירוב כשפוה"נ.

והמרדכי בע"ז סו"ס תרנ"ז כתב בשם ה"ר אביגדור כהן, דהא דהכלי החיצון עולה לו טבילה, אף שאין בפיו כשפוה"נ, הוא משום דמיגו דסלקא לי' טבילה מבחוץ סלקא לי' טבילה מבפנים, וכתב דכיון דאפי' מכלי אל כלי אמרינן מיגו, כ"ש באותו הכלי, וצ"ב.

בטו"א חגיגה כ"א ב' כתב, דכל הא דמטבילין כלי בתוך כלי טמא שאין בפיו כשפוה"נ, הוא רק אם טומאת שניהם שוה, אך אם הכלי הפנימי טמא בטומאה דאורייתא והחיצון טמא בטומאה דרבנן, בעינן שיהא בפי החיצון כשפוה"נ,[[313]](#footnote-314) וכ"כ בלחו"ש סימן ר"א לחם סקנ"ד, אך בס' מי השילוח האריך דגם בכה"ג אמרינן מיגו.[[314]](#footnote-315)

הרשב"א בשער המים ש"ג כתב, דהא דמטבילין כלי בתוך כלי, הוא רק כשיש במקוה עצמה מ"ס מלבד המים שבכלי, שאין המים שבכלי כשרים אלא מחמת חיבור המים שבמקוה, וע"כ בעינן שיהיו מחוברין למקוה שלם, ובחזו"א תנינא סימן ג' סק"ב הק' ע"ז מתוספתא שהביא הר"ש לקמן פ"ז מ"ו, עיי"ש, - אך בס' שיירי טהרה לקמן פ"י מ"א כתב דכל ד' הרשב"א הם בכלי טהור, אך בכלי טמא דאינו חוצץ כלל, מצטרפין המים שבתוכו למ' סאה.

הר"ש לקמן מ"ה הביא מתוספתא דקומקום מלא כלים והשיקו למקוה, אע"פ שפיו צר כ"ש כלים שבתוכו טהורין, הטהו על צדו עד שיהא בפיו כשפוה"נ, ופירש דכל שפיו למעלה והמים צפין על גביו הוי חיבור בכ"ש, ומשא"כ במטהו על צידו דהחיבור מן הצד בעינן כשפוה"נ, וכ"כ הר"ש בטהרות פ"ח מ"ט, ועיי"ש שלמד מזה לדין פירצה למעלה הרואה את האויר, ומשמעות הדברים דאיירי בכלי טהור, דבעינן שיהא מעורב כשפוה"נ, ובזה נתחדש דמ"מ אם המים צפין על גביו סגי בחיבור כ"ש, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ש בטהרות שם שכתב דליכא למימר דכלי שאני, דאדרבה בכלי מחמרינן טפי וכו', עיי"ש, ואם איירי בכלי טמא, הרי ודאי דכלי שאני דמיגו וכו', וכ"ה בד' הרשב"א בשער המים ש"ג.[[315]](#footnote-316)

אך הרמב"ם בפ"ג פירש דהתוספתא קיימא בכלי טמא, ובזה הוא דתניא דאם הטהו על צדו והטביל בעינן שיהא בפיו כשפוה"נ, אך בכלי טהור שאין בפיו כשפוה"נ, בכל ענין לא עלתה טבילה לכלי הפנימי,[[316]](#footnote-317) וכ"כ בתורי"ד חגיגה כ"ב א',[[317]](#footnote-318) ופירש דהטהו על צידו, היינו שלא שקעו כולו במים אלא פיו בלבד, ולא עלתה טבילה לחיצון, וע"כ בעינן שיהא בפיו כשפוה"נ, דכיון שלא עלתה טבילה לחיצון, הו"ל ככלי טהור דבעינן שיהא בפיו כשפוה"נ.

ובשו"ע סימן ר"א ס"ט פסק כד' הרמב"ם, ועי' בלבוש שם ובט"ז שם סקי"ח ובש"ך סקכ"ח מש"כ לפרש להך דינא, וצ"ב,[[318]](#footnote-319) אך בדבר אברהם ח"א סו"ס י"ח כתב לפרש דהטהו על צידו היינו שלא שקעו כולו במים וכד' התורי"ד, ועיי"ש שתמה ע"ד הש"ך שפירש להך דינא עפי"ד הר"ש, שהרי לדעת הר"ש איירי התוספתא בכלי טהור, וכן צידד בחזו"א תנינא סימן ג' סק"ג.[[319]](#footnote-320)

ז' תמוז ע"ו

דף מס' 21

**פ"ו מ"ג - ג' מקואות וכו' המקואות טהורין והטובלין טהורין,** הר"ש פירש דהא דהמקואות טהורין הוא אף כשנתחבר האמצעי לשאוב קודם שנתחבר לכשר, ואין המקוה הכשרה נפסלת בחיבורה למקוה השאובה, וכ"ה בתוספתא שהביא הר"ש דב' מקואות א' שאוב וא' כשר וירדו ב' והשיקום וטבלו בהן, המקואות כמו שהיו, ועמש"כ בזה בחזו"א תנינא סימן ד' סק"ז.

והר"ש כתב עוד דאף אם ירדו השאובין לתוך האמצעי קודם שנתחבר לכשר, ה"ה כשר, דומיא דסיפא דקתני דהמקואות כמו שהיו, והיינו משום דדרך המשכה נתערבו וכו' ומה שנתערב ממנו עם כל א' נתבטל ברוב וכו',[[320]](#footnote-321) והט"ז סי' ר"א סקס"ט כתב לפרש בדבריו דתרתי קאמר, חדא דיש בזה להתירא דהמשכה, ועוד דאף אם אין שם להתירא דהמשכה, כגון שאין שם ג"ט, מ"מ כיון שנפלו השאובין בתערובת בטלי ברוב ואינם פוסלין,[[321]](#footnote-322) אך בד' הרא"ש מבו' דחד טעמא הוא, דירדו ע"י תערובת ובהמשכה, ולכאו' אתיא כתנא דלעיל פ"ד מ"ד דבעינן רבי' חוץ למקוה והמשכה, וכ"כ בלחו"ש ס"ק ק"ב ובגלות עליות, ועמש"נ עוד בזה לעיל פ"ד מ"ד.[[322]](#footnote-323)

ובעיקר מש"כ הר"ש והרא"ש דהמים הכשרים רבין על השאובין, הק' בפרישה סימן ר"א סקמ"ט דמאי פסקא דהמים הכשרים שבתערובת מרובין על השאובין, ועיי"ש מש"כ בזה, וכעי"ז כתב התוי"ט, וצ"ע דלפי דבריהם כל הא דהכשרים מרובין, הוא בסיפא דהשאוב באמצע, אך ברישא אדרבה השאובין מרובין על הכשרים, והר"ש כתב לפי דבריו דגם ברישא יש להכשיר משום רבי' והמשכה, וכעי"ז הק' הט"ז שם, ועמש"כ בזה הט"ז שם והאלי' רבה והגידו"ט נחל מ"ד, ועי' בחזו"א תנינא סימן ד' סק"ז מש"כ בד' הט"ז והא"ר.

הרמב"ן בב"ב ס"ה ב' כתב דהא דהמקואות טהורין, הוא משום שאני אומר הב' הראשונים נתערבו תחלה והו"ל מקוה שלם ושוב אינו נפסל בשאובה, והריב"ש בסימן רצ"ה כתב לפי' זה, דהוא משום דהולכין להקל בספק שאיבה, וצ"ע דאם כל הא דאין המקואות הכשרים נפסלין הוא משום שאני אומר, הרי דבסיפא דליכא שאני אומר, הי' בדין שיפסלו המקואות הכשרים, ובד' התשב"ץ ח"א סו"ס מ"ט משמע דבסיפא מודה הרמב"ן דאין הכשרים נפסלין משום דאיכא המשכה, וצ"ע דא"כ מ"ט ברישא הוצרך להכשיר משום שאני אומר.[[323]](#footnote-324)

ואמנם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דבסיפא נפסלו המקואות הכשרים, ועמש"כ בזה בחת"ס יו"ד סימן ר"ט ד"ה אלא וד"ה ומ"מ ובחזו"א תנינא סימן ד' סק"ז, - ועי' עוד בש"ך סימן ר"א סקנ"ב ובדגמ"ר שם.

הריב"ש בסימן רצ"ב ובסימן רצ"ה פירש דאיירי הכא שהכתלים שבין המקואות נמוכים מן הכתלים החיצונים, וע"כ כשיתפחו המים מחמת הטובלין, הן עולין על הכתלים ומתערבים מי המקואות זב"ז, ואינם יוצאין לחוץ, והש"ך בסימן ר"א ס"ק ק"כ כתב דהא דהוצרך הריב"ש לזה, הוא משום דאל"כ הרי נחסרו המים הכשרים ממ"ס, ועיי"ש שכתב דהא דלא פסלינן בזה משם זוחלין, הוא משום שהמים היוצאין חוזרין למקומן.[[324]](#footnote-325)

והמהרי"ק בסימן קנ"ו הק' כן דמ"ט לא פסלינן בזה משום זוחלין, וכתב לישב בתרי גווני, חדא, דאיירי כשבאו מן המעין,[[325]](#footnote-326) וכתב דזה ניחא להסוברים דמעין שפסק אכתי דין מעין עליו, אף כשהוא באשבורן, ועוד, לדעת הרא"ש דהמקוה שתחת הסדק כשרה, ואף דהכא ליכא מ"ס אלא בצירוף הזוחלין, מצטרפין הזוחלין למ"ס, ועמש"כ ע"ז הש"ך שם סק"ל, ובסו"ד כתב דהכא דהמקואות מתערבות זו אל זו מכח המים שיצאו על שפתם, אין כאן זוחלין אלא עירוב מקואות הוא, ולכאו' היינו, דכיון שנתערבו המקואות יחד והוו כמקוה א', הו"ל כזחילה בתוך המקוה דאינה פוסלת.[[326]](#footnote-327)

בלחו"ש סימן ר"א ס"ק ק' הק' דמ"ט המקואות טהורין, ולא פסלינן להו משום דהוי הוייתן ע"י האדם שהוא מקב"ט, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה באמר"מ סימן א' סקל"ו ובחזו"א קמא סימן ו' סק"ח ותנינא סימן ח' סק"ג, ועמש"נ לעיל פ"ה מ"ה לדון דלעולם השלמת השיעור לא חשיב כהוייתן.

הסמ"ג עשין רמ"ח הוכיח מהא דתנן הכא דהמקואות טהורין, דמהני השקה להכשיר מקוה דשאובין, אך בתשו' הרי"ד סימן ט"ו כתב בשם החבר ר"י דל"מ השקה להכשיר מקוה דשאובין, והכא שאני שנזרע כולו ברחבו בב"א.[[327]](#footnote-328)

ובתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ב' הוכיח מהא דתנן הכא דהמקואות טהורין, דמקוה שאוב שהוכשר בהשקה, פקע שם שאיבה מיני', ואך אחר שהופסקה ההשקה ה"ה בהכשרו, - ובגידו"ט בתשו' סימן י' כתב לישב דעת הסוברים דל"מ ההשקה להכשיר אחר שהופסקה ההשקה, דהא דתנן הכא דהמקואות טהורין, הוא כמש"כ הריב"ש בסו"ס רצ"ה בדרך בתרא, דהיינו שהן טהורין לטבול בהן יחד ג' אנשים כמשפט הראשון, ועי' באמר"מ סימן א' סקס"ג מש"כ לפרש מאי קמ"ל בזה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה,[[328]](#footnote-329) - ועמש"כ בזה בלחו"ש סימן ר"א סקצ"ה ובתשו' משנת ר"א סימן כ"ז סק"ב.

**הי' השאוב באמצע וכו' המקואות כמות שהיו והטובלים כמות שהיו,** בחזו"א קמא סו"ס ב' כתב, דהא דאין מצטרפין ב' הכשרים דרך השאוב, הוא משום דטופח להטפיח של מים כשרים שעל פני השאוב חשיב שאוב ומיפסל, ואין כאן חיבור של הכשרים, ובדבר אברהם ח"א סימן י"ח סק"ג כתב להוכיח מזה, דל"מ לחבר ב' מקואות, אלא אם המים המחברין אותן נידונים ג"כ כחלק מן המקוה, עיי"ש, ועד"ז מצינו בד' הרא"ש לעיל פ"ה מ"א ובתשו' כלל ל' סימן ד', עיי"ש, ונת' לעיל שם.

**פ"ו מ"ד - הספוג והדלי וכו' נפלו למקוה לא פסלוהו שלא אמרו אלא ג' לוגין שנפלו,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי שנשארו הג' לוגין בדלי ולא נתערבו במי המקוה, וכ"כ הרא"ש, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הי"ד, ופירשו דטעם ההכשר בזה הוא משום שלא אמרו אלא ג' לוגין שנפלו הן עצמן למקוה, - ובחזו"א תנינא סימן ד' סק"ד כתב דל"ד למקוה שאוב הסמוך למקוה כשר ויש נקב ביניהם, דכל שיש כנגד הנקב ג' לוגין פסול, דב' מקואות מתערבין והוו כמקוה א', אבל הדלי אינו מתבטל לגבי מקוה ועתיד לפנותו בכל שעה.

והר"ש פירש דאיירי כשאין בהן ג' לוגין בעין אלא בצירוף המים הדבוקין בהן, וכיון דאין בהן ג' לוגין בעין לא מיקרי נפלו ולא גזור רבנן,[[329]](#footnote-330) ומבו' דאם יש בהן ג' לוגין בעין, ה"ה פוסלין את המקוה, - ובחזו"א קמא סימן ד' סקי"א נסתפק אם הוא משום דהמים שהן בעין סתמן מתערבין, או דאף אם הן נעצרין בספוג, חשיבי כמעורבין.

בחזו"א תנינא סימן ג' סוסק"ט נקט, דספוג אינו עושה את המים שבתוכו שאובין, ואיירי הכא שהיו בספוג ג' לוגין שנשאבו תחילה, ועיי"ש שכתב דמוכח מזה דל"ה המשכה אלא כשהומשכו המים ע"ג קרקע, וכמש"כ הראב"ד בבעה"נ, - אך למשמעות ד' הרמב"ם דדינא דהמשכה הוא משום דפסול שאובין הוא רק כשנפלו המים מן הכלי למקוה, צ"ל דספוג עושה את המים שבתוכו שאובין, וכמש"כ בחזו"א קמא סימן ו' סק"א, ופירש דהוא משום דהוא מחזיק את המים, וגם חשיב כנעשה לקבלה, עיי"ש.

**פ"ו מ"ה -** **השידה והתיבה שבים אין מטבילין בהם אא"כ היו נקובים כשפוה"נ,** הרשב"א בשער המים שער ג' כתב, דשיעורא דנקב כשפוה"נ, אינו משום שיצא מתורת כלי בכך, אלא הוא משום דזהו שיעור עירוב מקואות, וע"כ אף אם יש למטה מן הנקב שיעור כלי גדול מטבילין בו ואפי' למטה מן הנקב, וכ"ה בחי' הרא"ה ביצה י"ז ב', וכ"ה משמעות ד' הר"ש והרא"ש, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן מ' ובבית מאיר סימן ר"א קונט' ג' ס"ז ד"ה וקבעו תמהו ע"ד הכס"מ בפ"ו ממקואות ה"ד והב"י שכתב דהוא שיעור ביטול מתורת כלי, וראו חכמים דסגי בנקב כשפוה"נ לבטלו מתורת כלי לענין מקואות, אף דלענין טומאה שיעורו בכמוציא רמון.

**ר' יהודה אומר בכלי גדול ד"ט ובקטן רובו,** הר"ש והרא"ש כתבו דטעמא דר' יהודה הוא משום דשם כלי עליהן, וע"כ לא סגי בעירוב כשפוה"נ.

ובטעם הא דמהני כשניקב הכלי בשיעורים אלו, כתב בחי' הגר"ח פ"ו ממקואות ה"ד דהוא משום דעי"ז בטל הכלי מתורת כלי, דס"ל לר' יהודה דל"מ עירוב מקואות בכלי, ורק אם ניקב בשיעורים אלו דבטל מתורת כלי, הוא דמהני בזה עירוב מקואות, ולפ"ז לא יועיל אלא אם ניקב הכלי ד"ט, אך אם פתחו ד"ט, והוא מעורב בפתחו עם הים, ל"מ מידי, כיון דעדיין תורת כלי עליו, אך י"ל דאדרבה כל שהוא מעורב מלמעלה עם המקוה, מודה ר' יהודה דסגי בכשפוה"נ, ונסתפק בזה בחזו"א קמא סימן ה' סקי"ד, עיי"ש.[[330]](#footnote-331)

אך ממש"כ הר"ש בסו"ד לדון דר' יהודה סבר כב"ש בחדא וכב"ה בחדא, מבו' דשיעורא דיפחת רובו, הוא חד שיעורא עם הא דס"ל לב"ש לעיל ספ"ד בשוקת דבעינן שתפחת רובה, ואך דלב"ש בעינן לזה אף בשוקת שאינה כלי, ולר' יהודה ל"ב לזה בעוקת המערה שאינה כלי, ורק בשידה ותיבה שהם כלי בעינן לשיעור זה, והנה הרי הא דבשוקת בעינן לב"ש שפתחת רובה, אף שאינה כלי, הוא משום דפליגי על שיעור עירוב מקואות כשפוה"נ, וס"ל דשיעור העירוב הוא כשנפחתה רובה, וכאשר כ"ה מבו' ביבמות ט"ו א', ומבו' לפ"ז דה"נ הא דלר' יהודה בעינן שתפחת רובה, אי"ז משום דעי"ז בטל מיני' תורת כלי, אלא הוא משום דבכלי לא סגי בעירוב דכשפוה"נ ובעינן עירוב מעליא טפי.[[331]](#footnote-332)

הרא"ש לעיל פ"ה מ"א כתב דהא דמטבילין בתוך השידה והתיבה ולא גזרינן בזה, כמו שגזרו במים שבשוקת ובתלמי, הוא משום שהים מקיפן, אך אם היו עומדים על שפת הים ומחוברים לים כשפוה"נ אין מטבילין בהן, - ולד' הר"ש שם טעם הא דלא גזרו בזה הוא משום דלא גזרו אלא בכלים קבועים, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן מ' כתב לפ"ז, דאם עושים כן בדרך קבע, אין מטבילין בהן, עיי"ש, - ולדעת הראב"ד דגזרו בכל כלי המקב"ט שלא לטבול בו, ובפשוטו מבו' בדבריו דגזרו אף בכלי שאינו קבוע, קשיא דמ"ט מטבילין בשידה ותיבה, ועמש"כ בזה בבית מאיר סימן קצ"ח סכ"ח ובחזו"א תנינא סימן ב' סקכ"ח, ועמש"נ בזה לעיל פ"ה מ"ב, והעירו די"ל עוד דאיירי בשידה ותיבה הבאין במדה שאינם מקב"ט.

הרא"ה בביצה י"ז ב' הוכיח ממשנתינו דמהני השקה לטהר מים שאובין,[[332]](#footnote-333) שהרי אף שניקבו כשפוה"נ עדיין תורת כלי עליהן, (דאינם בטלים מתורת כלי אלא בכמוצ"ר) ואפ"ה מהני עירוב כשפוה"נ להכשירם, וכתב דכ"ז הוא כשנתחברו למקוה של מ"ס, אך אם נתחברו למעין לא הוכשרו לטבילה כ"ז שהן בכלי, אא"כ ניקב הכלי כ"כ שיצא מתורת כלי, ול"ה עליהן דין מים שאובין מעולם, משום דהמים שבתוכם, אף אם מהני החיבור להוציאן מתורת שאובין, מ"מ אין תורת מעין עליהן לטהר בזוחלין, וכיון שדינם חלוק לענין טבילה אין צירוף צירוף לענין טבילה, והביאו הריטב"א במכות ד' א', - ובחזו"א תנינא סימן ב' סקי"א כתב דלפי דבריו אתיא מתניתין כר"מ דכל הימים כמקוה, או כר' יהודה ובים הגדול, ועיי"ש מש"כ עוד בד' הרא"ה.

**אם הי' שק או קופה מטבילין בהן כמה שהן מפני שהמים מעורבין,** בביאור הך דינא, מצינו ב' דרכים, **א** הר"ש פירש דבשק וקופה ל"ב עירוב כשפוה"נ, ואף אם אין מתערבין המים אלא דרך הנקבים שבתוכו בטלין מים שבתוכו אגב מי המקוה כיון דמלא נקבים ואין מחזיק מים כלל, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש, והוכיח כן ממה שאמרו בחגיגה כ"ב א' דסל וגרגותני שמילאן כלים והטבילן טהורין, ומקוה שחלקו בסל וגרגותני הטובל שם לא עלתה לו טבילה, ובע"כ דאיירי בדליכא חיבור כשפוה"נ, ואפ"ה כשמילאן כלים והטבילן טהורין.[[333]](#footnote-334)

**ב** הראבי"ה בסימן תתקפ"ח כתב דהא דמטבילין בשק וקופה, הוא משום דהנקבים מצטרפין לכשפוה"נ, שהמים מעורבין בהן,[[334]](#footnote-335) וכתב דהא דבמקוה שחילקו בסל וגרגותני לא עלתה לו טבילה, איירי כשאין באחד מהן מקוה שלם, ול"מ חיבור דכשפוה"נ אלא כשא' מן המקואות שלם והשני חסר, אבל אם שניהם חסרים ובין שניהם יש מקוה שלם, ל"מ חיבור כשפוה"נ להכשירם,[[335]](#footnote-336) - ובדבריו שם מבו' להדיא דהא דל"מ חיבור זה כשב' המקואות חסרים, אי"ז דין מסוים בצירוף נקבים לכשפוה"נ, אלא אף אם איכא כשפוה"נ במקום אחד ל"מ, וכ"ה מבו' גם ממש"כ לעיל מינה דבכל מקום שמועיל חיבור שפוה"נ הוי חיבור נמי ריבוי נקבים דקים, וכן פירשו בדעתו בגידו"ט בתשו' סימן י"א ד"ה ונראה ובבית מאיר סימן ר"א קונט' ג' סנ"ב, - אך הב"י שם סנ"ב פירש דרק צירוף נקבים ל"מ בב' מקואות חסרות, אך אם יש כשפוה"נ במקום אחד מהני אף בכה"ג, וכ"ה בשו"ע שם, וצ"ע.

והראבי"ה שם כתב לפי דבריו, דמה שהוכיחו בחגיגה שם דמקוה שחלקו בסל וכו' לא עלתה לו טבילה, מהא דארעא כולה חלחולי מחלחלא ובעינן דאיכא מ"ס במקום א', לאו היינו דהמים שבגומא זו מחוברים לנהרות הגדולים שיש בהן מ"ס, דדבר הנראה לעינים דאם ירחיק מן הנהר לחפור אפילו רביע מיל אין שם אפי' טיפת מים ולא חלחול, אלא היינו דכשחופר בסמוך ב' או ג' חפירות שכולם חסרים בכדי שאנו רואים שדרך החלחלו מפעפע, ואפ"ה קי"ל דל"מ, וכדתנן לעיל מ"ג בב' מקואות חסרים, ומשמע דאיירי אפי' בסמוך הרבה בכדי חלחול, מדלא קמפליג ותני בדידה, אך אה"נ אם הי' חופר אצל נהר שלם או מקוה שלם בכדי שאנו רואים החלחול, הוי שפיר חיבור, עכ"ד.

אך הנה בפירש"י בחגיגה שם פירש דהא דארעא חלחולי מחלחלא, היינו שהמים הנובעין כאן באין מנהר גדול, ולפ"ז מוכח מדבריו דל"מ צירוף נקבים אף לחבר למקוה שלימה, והוכיח כן בתשו' חכם צבי סימן מ', - ובתשו' משכנות יעקב יו"ד סו"ס מ"ה הוכיח כן גם מד' הרא"ש בסימן א' בשם ר"י והר"ש לעיל פ"ה מ"ב והתוס' בפסחים י"ז ב' ובנזיר ל"ח א', שהוכיחו מהתם דבמעין בעינן מ"ס,[[336]](#footnote-337) וכן הוכיח בחזו"א תנינא סימן ט' סק"ג, - ועיי"ש בחכם צבי ובמשכנו"י שתמהו ע"ד השו"ע שפסק כד' הראבי"ה שהוא דעת יחיד, וכתב המשכנו"י דגם בד' הרמב"ם והר"ש במשנתינו מבו' דלא ס"ל כהראבי"ה, שהרי פירשו טעם הא דמטבילין בשק וקופה, בע"א,[[337]](#footnote-338) וכן תמה הבית מאיר שם, וכתב שם דהא דקי"ל דאף בב' מקואות חסרים מהני חיבור כשפוה"נ, הוא דלא כהראבי"ה, (וזה לפמש"כ שם דלהראבי"ה ל"מ בב' מקואות חסרים אף אם איכא כשפוה"נ במקום א'), וכ"כ בפת"ש שם סקל"ח בשם הלבושי שרד ובחזו"א שם דאין להתיר בזה, ועיי"ש בחזו"א שפקפק על הטעמים האחרים שכתב בפת"ש שם.[[338]](#footnote-339)

הר"ש כתב דהא דבמקוה שחלקו בסל וגרגותני הטובל שם לא עלתה לו טבילה, הוא משום דליכא בזה חיבור כשפוה"נ, ואף דמטבילין בתוך השק והקופה משום דהמים שבתוכו מתבטלין למי המקוה, מ"מ כשחילקו נעשה כב' מקואות, ובתורי"ד בחגיגה שם כתב לפרש בזה, דהא דמטבילין בתוך השק והקופה, הוא כשהן עומדין בתוך המקוה ואינם חוצצין מן הקצה אל הקצה, וכיון שהמקוה מחובר מכאן ומכאן, גם המים שבתוכן חשיבי כמחוברין למקוה כיון שהמים מעורבין, אך כל שחילקו מן הקצה אל הקצה ופיהן חוץ למקוה שנראה עכשיו כב' מקואות, הוי חציצה אע"פ שהמים שבתוכן מעורבין, וכ"ה משמעות ד' הר"ש לקמן פ"ז מ"ז, עיי"ש,[[339]](#footnote-340) וכ"כ בתשו' חכם צבי סימן מ', ועי' בדבר אברהם ח"א סו"ס י"ח אות א' מש"כ לפרש הטעם בזה, - ועי' בחזו"א קמא סימן ז' סק"ד ותנינא סימן ט' סק"ג שפירש בע"א, וצ"ע.

הר"ש כתב דמה שאמרו בחגיגה שם דסל וגרגותני שאין בפיו כשפוה"נ ליכא, לאו משום דבעינן שיתערבו המים דרך פיו, דלעולם בטלים המים שבתוכו למי המקוה, והיינו דמה שאמרו דליכא סל וגרגותני שאין בפיו כשפוה"נ, הוא דלעולם ליכא גריעותא דסו"ג שאין בפיהן כשפוה"נ, כיון דלעולם בטלין המים שבתוכם למי המקוה.

אך בפי' ר"ח בחגיגה שם כתב דסל וגרגותני פומייהו רויחן טובא ולעולם אין פיהן פחות מב' אצבעות, וכ"כ בתורי"ד שם, ומבו' דבעינן שיהיו מחוברין בפיהן כשפוה"נ, ובלא"ה ל"מ לטבול בתוכן, - אך צ"ע דהתורי"ד גופי' בהמשך דבריו הביא לדינא דשק וקופה, ופירש דהוא משום דהמים נכנסים ומתחברין בין הנצרין של קופה וחוטי השק, וכתב דהא דבמקוה שחילקו בסל וגרגותני לא עלתה לו טבילה, אף שהמים מתערבין מתחברין דרך הנצרים, הוא משום שהן חוצצין מקצה אל קצה, ומבו' לפ"ז דמהני לטבול בתוך הסל והגרגותני, אף כשאין בפיהן כשפוה"נ, וצ"ע.[[340]](#footnote-341)

**היו נתונים תחת הצינור אינם פוסלין את המקוה,** הרמב"ם והר"ש פירשו דהוא משום שאין המים שבתוכן חשובין כשאובין כלל, והש"ך בסימן ר"א סקפ"א כתב דלענין הא דאין פוסלין את המקוה ל"ב להא דאינם מחזיקין מים כלל, דאף בנקב כ"ש בשוליו סגי שלא יפסול משום שאובין, לדעת הר"ש לעיל פ"ד מ"ה, והט"ז שם סקמ"ה כתב דהא דאין פוסלין את המקוה, הוא משום שהמים שבכלים מתערבים עם היוצאים דרך הנקבים שיש בהן, וצ"ע דמ"ט הוצרך לטעם זה, ועי' בפרי דעה שם שעמד בזה.

**אלא מטבילן ומעלה אותן כדרכן,** הט"ז בסימן ר"א סקע"ט כתב, דהוא משום שהן מנוקבין והמים שבהן לא נעשו שאובין מאחר שהמים מעורבין דרך הנקבים, וי"ל דכונתו, דמה"ט אף לי"ב משום תפיסת יד אדם, וכמש"כ לעיל מינה בסקמ"ז דמהני לזה חיבור דניצוק, וכ"כ בחזו"א קמא סימן ז' סק"ה ותנינא סימן ג' סקי"א דמוכח מהא דמהני חיבור דניצוק שלא יפסל משום תפיסת יד אדם, - ולדעת הש"ך שם סקמ"ו דל"מ לזה חיבור דניצוק, צ"ל דהכא כיון דהשק והקופה אין מחזיקין כלל את המים, לא חשיב כלל שבאו מיד האדם למקוה, שכלל לא היו המים מוחזקין ביד האדם.

אך הנה הרשב"א בשער המים הקצר שער ה' כתב דאם העלה שק וקופה מן המים ואחר שסילקן מן המים נמשכו מהן מים בעודן בידו למקוה חסר פסלוהו משום תפיסת יד אדם,[[341]](#footnote-342) וצ"ל לפי דבריו, דהא דתנן הכא דמעלה אותן כדרכן, היינו משום דכ"ז שמקצתם נוגעין במים אינם פוסלין, ואחר שכבר אינם נוגעין במים, סתמא דמילתא אין נופלין מהן ג' לוגין, וצ"ע.

הר"ש הביא מתוספתא דבעריבה שבמעין סגי בנקב כ"ש, ובב"י סימן ר"א ס"ט כתב דהרמב"ם והרא"ש והטור השמיטו לדין זה, משום דס"ל דמתניתין פליגא ע"ז, עיי"ש, וכ"נ בד' הר"ש לעיל פ"ה מ"ב, וכ"כ בחזו"א קמא סימן ז' סק"ג ותנינא סימן ג' סק"ג, (ועיי"ש במש"כ ע"ד הב"י), אך הרשב"א בשער המים שער ג' והמאירי הביאו לדינא לד' התוספתא, וכ"ה מבו' באו"ז סימן של"ז סוף אות ח' דבמעין סגי בחיבור כ"ש.

ובעיקר דינא דהתוספתא דבמעין סגי בחיבור כ"ש, עמש"כ לפרש הטעם בזה בכ' הגר"ח,[[342]](#footnote-343) ובחזו"א קמא סימן ז' סק"ג.

**פ"ו מ"ו -** **גיסטרא שבמקוה וכו',** הר"ש פירש דאיירי ששפתותי' למעלה מן המים, ואפ"ה כיון דשבר כלי הוא בטלי מימי' אגב מקוה וכשרים להטביל בה כלים, ונתחדש בזה, דאף דאין המים שבתוכה מחוברין כלל למי המקוה, מ"מ כיון דשבר כלי, אינה חשובה לחצוץ, ובטלים המים שבתוכה אגב מקוה, ומטבילין בהן, ועמש"כ בזה בגלות עליות ובחזו"א קמא סימן ז' סק"ו, וכתב דלא מכשרינן לא אלא כשנתמלא בה השתא ממי המקוה, אבל אם הי' בה מים שאובין ושקעה במקוה, עדיין שאובין הן כתחילתן.

אך הרא"ש פירש דאיירי כשיש פגימות בשפתה ונכנסין המים לגיסטרא דרך אותן הפגימות, ולפ"ז לא מכשרינן לטבול בתוכה אלא כשהמים שבתוכה מחוברין למי המקוה, וכן משמע בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, - ובחי' הגר"א כתב דבעינן שתהא הגיסטרא מחוברת כשפוה"נ, וכן נקט בחזו"א קמא סימן ז' סק"ו בדעת הרא"ש, ועיי"ש משה"ק לפ"ז, אך לכאו' י"ל דסגי בחיבור כ"ש, דכיון דהיא שבר כלי, אינה חשובה לחצוץ, ואך דמ"מ בעינן חיבור כ"ש, וזה ע"ד מש"כ הגר"ח בפ"ז מטומ"א בדין עוקת המערה לפי' הרמב"ם.

**אבל טמאים ע"ג כלי חרס,** הר"ש פירש דהיינו, דאם היתה הגיסטרא טמאה נטמאו מים שבתוכה וטימאו את הכלים,[[343]](#footnote-344) ונתחדש בדבריו, דאף דהמים שבתוך הגיסטרא הוו מכלל המקוה, מ"מ כיון שאינם מחוברין כלל למי המקוה שבקרקע, ה"ה מקב"ט, אך אם היו המים צפין על גביו, שמחוברין מי הגיסטרא למי המקוה, אינם מקב"ט, - ומבו' לפ"ז, דליכא דין בפנ"ע דמקוה אינו מקב"ט, וכל הא דאינו מקב"ט הוא משום דחשיבי המים כמחוברין לקרקע, וע"כ הכא דהוו במים בגיסטרא ולא חשיבי כמחוברין, ה"ה מקב"ט, ועי' חזו"א קמא סימן ז' סק"ו שתמה ע"ז, ונתחדש עוד לפ"ז, דאף דלא חשבינן להמים שבתוכה כמחוברין, מ"מ הן כשרים למקוה, ועוד, דאף דהמים שבתוכה טמאים, ה"ה כשרים לטבול בהן, וליכא דין בפנ"ע דמים טמאים פסולין לטבול בהן, ועי' בגלות עליות סק"א מש"כ בזה.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ו ממקואות ה"ט פירש, דכששפת הגיסטרא עודפת על פני המים, נטמאין המים שע"ג הכלים כשמגבי' אותם מן המים, ומטמאין את הכלים, וכ"כ הרא"ש, והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהן נטמאין בנגיעתן בשפת הגיסטרא, אך הרמב"ם בהלכותיו והרא"ש פירשו דהן נטמאין באויר הגיסטרא, ואם היו המים צפין ע"ג הגיסטרא, הרי דכשהוא מגבי' את הכלים מן המים, אינם נטמאין מן הגיסטרא, ולפי' הרמב"ם בהלכותיו והרא"ש דהטומאה היא באויר הגיסטרא, צ"ב מ"ט בעינן שיהיו המים צפין ע"ג הגיסטרא, ולא סגי שתהא הגיסטרא מלאה מים.

**מעין היוצא מן התנור וכו' ואם היו על גביו רום ידיו אף ידיו טהורות,** הר"ש פירש דהוא משום דאף אם נגעו בשפת התנור נטבלו, וצ"ל דאינם נוגעות בשפת התנור מלמעלה, דבכה"ג לא סגי שיהי' על גביו כרום ידיו בצמצום, אלא ניבעי שיהא יותר מרום ידיו, דאם ליכא אלא כרום ידיו, נמצא דבזמן שהיו כל ידיו בתוך המים, עדיין הן נוגעות בתנור ונטמאות ממנו, וכשהגביהן ואין נוגעות בתנור, כבר הוי מקצתן חוץ למים ואין טבילה עולה להן, אלא הן נוגעות בו מבפנים, וע"כ סגי שיהי' על גביו כרום ידיו בצמצום, - והרמב"ם פירש דהידים נטמאות מאויר התנור, ולא איירי כלל בנוגעות בשפת התנור, ולפ"ז ניחא בפשיטות הא דסגי במה דאיכא על גביו כרום ידיו.

בחזו"א תנינא סימן ב' סק"ח הק' לדעת הראב"ד בדין גזירת מרחצאות, היאך מטבילין בתוך הגיסטרא שהיא מקבלת טומאה, עיי"ש, וי"ל למש"נ לעיל פ"ה מ"ב דלא גזרו אלא כשהאדם עומד ע"ג הכלי, או כשהכלי מחזיק את המים, ושמא י"ל עוד, דלא גזרו בכלי נקוב ושבור דל"ד למרחצאות, ועמש"נ לדון בזה לעיל שם.

ב תמוז ע"ו

דף מס' 22

**פ"ו מ"ז - עירוב מקואות כשפופרת הנוד,** בחי' הריטב"א יבמות ט"ו א' כתב, דמה ששיערו בנקב זה, הוא מפני שהוא חשוב בענין זה להוציא משקה, וכעי"ז כתב המאירי בפירקין דבעינן נקב כשפוה"נ שיהיו מים הרבה ראויים ליכנס בו, - ונראה דהיינו דכיון דהוא נקב חשוב להוציא משקה ומים הרבה ראויים ליכנס בו, ע"כ הוי זה ביטול על המחיצה שבין המקואות, דאינה מחיצה מעליא לגבי מים, וע"כ הוא דמהני נקב זה לערב את המקואות.

בעיקר דין עירוב מקואות, מבו' בד' הראב"ד בבעה"נ שער ג', דל"מ לחשבם כמקוה א' ממש, וע"כ אף דמהני עירוב מקואות למקוה שאין בה מ"ס, מ"מ בעינן שיהא בה רביעית, דאין מקוה פחות מרביעית, אך בל' הרמב"ם בפ"ח ממקואות ה"ז משמע דמהני עירוב מקואות לחשוב ב' המקואות כמקוה אחד.

בספר הישר לר"ת סימן ת"א הק', מהא דתנן בטהרות ספ"ח דהניצוק והקטפרס ומשקה טופח אינו חיבור, ואמרו בגיטין ט"ז א' דטופח להטפיח חיבור, והכא אמרינן דלא סגי בטלה"ט אלא בעינן כשפוה"נ,[[344]](#footnote-345) והובאה קו' זו בתוס' חגיגה כ"א ב', יבמות ט"ו א', גיטין ט"ז א', ובד' הר"ש בטהרות פ"ח מ"ט, והרשב"א בשער המים שער י', - ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** ר"ת בספה"י שם כתב לישב דהא דמצרכינן כשפוה"נ, הוא לחלל הנקב, דבעינן שיהא החלל כשפוה"נ, ובתשו' ספר הישר סימן ע"ו אות ד' הוסיף לפרש דהיינו, דל"ב כשפוה"נ אלא לחלל הנקב, אבל במים סגי בטלה"ט, ובספה"י בחי' שם באו הדברים חסרים, וכ"כ התוס' בכ"ד, חגיגה כ"א ב', יבמות ט"ו א', גיטין ט"ז א', והר"ש בטהרות פ"ח מ"ט בשם ר"ת.

ובחי' הגרי"ז פ"ו ממקואות כתב לפרש בזה, דעיקר הא דבעינן כשפוה"נ הוא היכא דאיכא הפסק מחיצה ביניהם, ופירש שם דמה"ט בחורי המערה סגי בחיבור כ"ש, ועמש"נ בזה לעיל מ"א, ושיעורא דכשפוה"נ הוא בהנקב, דכל דיש בהנקב כשפוה"נ ה"ה נחשבים כמקוה אחת ע"י נקב זה המחברן, אבל במים עצמן ליכא שיעורא וסגי בטלה"ט.

התוס' שם הק' ע"ד ר"ת, דמהא דנפרצו למעלה בעינן רום כקלה"ש על רוחב כשפוה"נ, מבו' דבעינן שיהיו המים ברוחב כשפוה"נ, וא"כ אם בנקב באמצע הכותל סגי במים טלה"ט, אין רוחב המים כשפוה"נ, דהנקב עגול והוא צר מלמטה.

ובהג"א ע"ז פ"ה סימן כ"ו כתב דאה"נ לדעת ר"ת בנקב באמצע בעינן שיהיו המים צפין ומגיעין לכל הפחות על חצי הנקב, כדי שיהא רוחב המים כשפוה"נ, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הט"ז בשם איכא מ"ד.

והר"ש בפ"ח דטהרות כתב לישב, דגם הא דבעינן רום כקלה"ש על רוחב כשפוה"נ, הוא שיעור בפרצה, ול"ב שיהיו המים כשיעור זה,[[345]](#footnote-346) - ומבו' בדבריו שם דמה"ט היכא דהמים צפין מע"ג הכותל, ל"ב שיהא ברוחב המים כשפוה"נ, וסגי אף במים כ"ש, והוכיח כן מהא דבקומקום שהוא מלא כלים והשיקו למקוה מהני אף אם פיו כ"ש, ורק בהטהו על צידו בעינן שיהא בו כשפוה"נ, ומהא דתנן בפרה פ"ה מ"ח בב' שקתות דאם המים צפין על גביהן אפי' כקלה"ש, ולא קתני ברוחב כשפוה"נ.

הר"ש שם כתב עוד, דהא דסגי במים טלה"ט, הוא רק לדעת ר' יהודה, אך לדעת רבנן בעינן כקליפת השום, ומה"ט במתניתין דפרה בעינן שיהא רום המים כקלה"ש, - ומבו' מדבריו דהא דלקמן מ"ט בעינן שיהא רום כקלה"ש, י"ל דהוא שיעור בפרצה, אך בההיא דפרה דתנן דהיו המים צפין על גביהן כקלה"ש, מבו' דבעינן שיהיו המים עצמן כקלה"ש, וגם דהתם הרי לא איירי כלל בפרצה במחיצה, אלא איירי במים צפין מע"ג המחיצה.

והרשב"א בשער המים שער י' כתב לדעת ר"ת, דשיעורא דטלה"ט ושיעור דכקליפת השום חד שיעורא הוא, וזהו דתנן לקמן מ"ט דבעינן רום כקלה"ש, וכ"כ הריב"ש בסימן רצ"ב,[[346]](#footnote-347) וכתב שם די"ל עוד, דשיעורא דכקלה"ש הוא בנקב, אך במים סגי בטלה"ט, (אך לכאו' קשיא ע"ז ממתניתין דפרה, וכמשה"ק הר"ש).

**ב** הר"ש שם בסו"ד כתב לפרש, דבכל מקום שהמים מתערבים דרך נקב או פרצה, שיעור המים כשיעור הפרצה, וע"כ בנקב באמצע הכותל בעינן שיהיו המים כשפוה"נ, ובפרצה למעלה בעינן שיהיו כרום כקליפת השום ורוחב כשפוה"נ, ובמקום דהמים צפין על גביו דבמקום זה ליכא מחיצה כלל, וכן בקומקום שהוא מלא כלים והשיקו למקוה, סגי לר' יהודה בטלה"ט, ולרבנן בעינן כקליפת השום,[[347]](#footnote-348) והסכים לזה הרשב"א בשער המים הקצר שער י', - ועד"ז כתב בתוס' הרא"ש ביבמות וגיטין שם בדרך קמא, ואך דנקט דלא פליגי ר' יהודה ורבנן, אלא טלה"ט וכקליפת השום חד שיעורא הוא.

ופשוט דגם לפי' זה לאו היינו דשיעורא דכשפוה"נ הוי שיעור במים, דכבר הוכיח הר"ש לעיל מינה דשיעור כשפוה"נ אינו שיעור במים, דאם הוי שיעור במים, מ"ט כשהמים צפין ע"ג ל"ב כשפוה"נ, אלא הוא שיעור בנקב, והא דבעינן שיהיו המים כשפוה"נ, הוא כמש"כ הר"ש דשיעור המים כשיעור הפרצה, ול' הרשב"א שם הוא דבעינן שיהא במים כמילוי הנקב, ושימלאו המים הפרצה, וזה מתפרש כמש"כ בחי' הגרי"ז בפ"ו ממקואות, דנקב שאין בו מים אינו מצטרף והו"ל כנקב שחוץ למקוה, וע"כ הוא דבעינן שיהא הנקב מלא מים, וע"כ במקום דהמים צפין על גביו דליכא מחיצה כלל, סגי בטלה"ט או כקלה"ש, ול"ב שיהא ברוחב כשפוה"נ.

**ג** התוס' כתבו בשם ר"י, דבעינן שיהיו המים כשפוה"נ, והא דתנן דמשקה טופח אינו חיבור ומשמע דטלה"ט חיבור, הוא לענין השקה,[[348]](#footnote-349) ומה שאמרו בגיטין שם דגם לענין מקואות מהני, היינו רק לדעת ר' יהודה, והתוס' ביבמות כתבו דגם לדעת ר' יהודה לא סגי בטלה"ט, אלא היכא דאיכא למימר גוד אחית, ולא בקרקע שוה, והתוס' בחגיגה ובגיטין נסתפקו בזה.

ובתוס' הר"י מפאריש בע"ז ע"ב א' כתב ע"ז, דלא תיקשי דגם ר' יהודה גופי' מצריך במתניתין בפירקין כשפוה"נ, דשאני הכא דאיכא כותל מפסיק, - וצ"ע דאם בלא"ה בעינן למימר דהיכא דאיכא כותל מפסיק גרע, מ"ט הוצרכנו לפרש דלרבנן לא סגי בטלה"ט לענין מקואות, ובחזו"א קמא סימן ג' סק"ח מבו' דהוא מכח הא דבנפרצו למעלה בעינן רום כקלה"ש, והיינו דהתם אי"ז שיעור בפרצה, כיון שאין מחיצה על גביו והוא פרוץ במלואו, ובע"כ דהוא שיעור במים, וכ"ה מבו' בד' התוס' בגיטין שם דדינא דכשפוה"נ אתיא אף כר' יהודה, אך דינא דנפרצו זה לתוך זה וכו' לא אתיא כר' יהודה, אלא אם מודה ר' יהודה בקרקע שוה, - ועי' גם בחי' הגרי"ז בפ"ו ממקואות דמבו' כן בדבריו, שכתב שם דהא דבנפרצו למעלה בעינן רוחב כשפוה"נ, הוא שיעור בפרצה, ובע"כ דמה שתלו התוס' לזה בפלוגתא דר' יהודה וחכמים, הוא להא דבעינן רום כקלה"ש.[[349]](#footnote-350)

**ד** התוס' בגיטין כתבו בתו"ד לישב, דדווקא לר"י סגי בטופח להטפיח אבל לרבנן צריך כקליפת השום ברוחב ב' אצבעות, וכשכותל מפסיק צריך כשפוה"נ שיהא הנקב מלא, - וצ"ע אם מכוון דבריהם הוא דלר' יהודה דסגי בטלה"ט, הרי דאף בנקב באמצע הכותל, דבעינן שיהא הנקב כשפוה"נ, מ"מ סגי במים טלה"ט, ורק לרבנן הוא דבעינן שיהא הנקב מלא, או דכל מש"כ דתליא בפלוגתא דר"י ורבנן, הוא רק בנקב למעלה, דלרבנן בעינן רום כקלה"ש, ולר' יהודה סגי בטלה"ט.

**ה** התוס' בחגיגה כ"א ב' בסו"ד כתבו, דיש לישב כל המשניות, דבקרקע שוה היכא דליכא כותל כלל סגי בטלה"ט, והיכא דאיכא נקב בכותל בעינן כשפוה"נ, וע"ג כותל בעינן כקליפת השום, - ומשמעות דבריהם, דכל דאיכא מחיצה בין המקואות, אף אם המים צפין ע"ג הכותל, בעינן כקלה"ש, וכאשר כ"ה מבו' במתניתין דפרה, ורק כשאין כותל כלל ביניהם סגי בטלה"ט.[[350]](#footnote-351)

**כב' אצבעות חוזרות למקומן,** הר"ש הביא מתוספתא דב' אצבעות שאמרו בבינונית של כל אדם, ופירש דהיינו דמשערין באצבע בינונית שיש ה' מהן בטפח, והוא האצבע הסמוכה לגודל, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו והטור בסימן ר"א, ועיי"ש בב"י שכתב דהוא שלא כד' הרמב"ם בפ"ח ממקואות ה"ו שכתב דהן ב' אצבעות ראשונות מן הד' שבפס היד, וכ"כ הגר"א שם סקע"א.

**ספק כשפוה"נ ספק שאינה כשפוה"נ פסולה מפני שהיא מה"ת,** בל' הרא"ש משמע דהא דתנן מפני שהיא מה"ת, היינו דהשיעור הוא מה"ת, וזהו שכתב דהא דמטמאינן בספק כזית מן המת, הוא משום דשיעורין דאורייתא הן, וכ"נ בד' הר"ש מכת"י, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הט"ו, ופירש דקאי על שיעור מ"ס שהוא מה"ת, ובתשו' הריב"ש סימן רצ"ד, עיי"ש, והרש"ש והמשנ"א כתבו כן מדעתם.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דעיקר חיוב הטבילה הוא מה"ת, וע"כ הוא דאזלינן בזה לחומרא, אף דהשיעור הוא מהלמ"מ, ולמד לזה מהא דתניא בתוספתא, דהא דספיקו טמא הוא משום דכל דבר שעיקרו מה"ת ושיעורו מדברי סופרים ספיקו טמא,[[351]](#footnote-352) וכ"כ המאירי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממקואות ה"ו.

ובנובי"ת יו"ד סימן קמ"ו הוכיח מזה דספק דהלמ"מ לקולא, וע"כ כל הא דהכא הוי ספיקו לחומרא, הוא רק משום דעיקרו מן התורה, ועי' בתשו' שיבת ציון סימן מ"ח שהאריך הרבה בזה, ועיי"ש שכתב לפרש, דהא דכל דעיקרו מה"ת ושיעורו מהלמ"מ ספיקו להחמיר, הוא משום דההלמ"מ דהשיעורים נאמרה לפרש מה שנאמר בתורה, וע"כ חשבינן כמו שנכתבו השיעורים בפירוש בתורה, דכיון דלא נאמר שיעורן בתורה, סמכה התורה על ההלמ"מ שיאמר לנו השיעור, ויש להלמ"מ יחס על מה שכתוב בתורה, וע"כ הוי ספיקם לחומרא.[[352]](#footnote-353)

אמנם הנה הרמב"ן בסהמ"צ שורש א' ד"ה והנה בכאן ושורש ב' ד"ה והנה הרב פירש כתב דספק הלמ"מ לחומרא, ונחלק ע"ד הרמב"ם שפירש שם בדעתו דספק הלמ"מ לקולא, וכ"כ החינוך במצוה רמ"ו והריב"ש בסימן קס"ג, וכ"כ הב"י ביו"ד סימן רצ"ו והט"ז שם סקי"ג והש"ך שם סקי"ט, והב"י שם פירש בדעת הטור דספק הלמ"מ לקולא, והט"ז שם נחלק עליו גם בדעת הטור, עיי"ש, ועי' בתשו' מהרשד"ם יו"ד סימן קל"א שהאריך בזה.

והמהרשד"ם שם כתב, דהא דתניא הכא דהא דספיקו לחומרא הוא רק משום דעיקרו מה"ת, אשר מזה מבו' דאם הי' עיקרו מהלמ"מ ל"ה אזלינן בי' לחומרא, הוא משום דאף דספק הלמ"מ לחומרא, מ"מ בספק בשיעורו אזלינן לקולא, דכך היתה ההלכה, דכשיפול ספק שיעור בדבר שהוא הלמ"מ ספיקו לקולא,[[353]](#footnote-354) ועי' בתשו' באר יצחק יו"ד סו"ס א' במש"כ לפרש לזה בע"א.

**כל שיעמוד בשפוה"נ ממעט, רשב"ג אומר כל שהוא מבריית המים טהור,** בטעם הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הט"ו מבו', דרשב"ג ס"ל דכל שברייתו מן המים מטבילין בו וע"כ אף אינו ממעט דהו"ל כמים, ורבנן ס"ל דאין מטבילין בו, וע"כ אף הוא ממעט, וכתב לפ"ז דקי"ל כרשב"ג, כיון דבזבחים כ"ב א' פרכינן מהא דרשב"ג אומר דכל שתחילת ברייתו מן המים מטבילין בו, וכ"כ התוי"ט בדעת הר"ש והרא"ש, וכתב לפ"ז דלפ"מ שפסקו הרא"ש והטור דלא כרשב"ג, אף אין מטבילין בו.

**ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כרשב"ג, וכ"כ בפ"ח ממקואות ה"ו, אך שם הי"א כתב דכל שתחילת ברייתו מן המים מטבילין בו, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי שכתב הכא דאין הלכה כרשב"ג, ולעיל ספ"ג כתב דמטבילין בדבר שתחילת ברייתו מן המים, - והב"י בסימן ר"א סנ"ב כתב לפרש, דטעמא דרבנן הוא, דאע"ג דמטבילין בו, מ"מ הוא ממעט בנקב כשפוה"נ, והתוי"ט תמה ע"ז דהוא נגד הסברא שיהא כשר לטבול בו ואפ"ה ימעט שלא יוכשרו המקואות.

ובכ' הגרי"ז ענינים סימן ס"ה וזבחים כ"ב א' כתב לפרש בזה, וכעי"ז כתבו בגידו"ט גבא סקס"ד ובמשנ"א, דכיון דהא דבעינן כשפוה"נ הוא כשיש מחיצה ביניהם, וע"י הנקב כשפוה"נ חשבינן להו כמקוה אחת, ע"כ אף דדבר דברייתו מן המים יש עליו דין מים, מ"מ כיון דהוי דבר גוש וסותם הנקב, ס"ל לרבנן דהוא ממעט משפוה"נ, דבהל' מחיצה דכל התורה הרי כל דבר העומד יש עליו דין מחיצה, ואף במים עצמם אם היו סותמים את הנקב ולא היו נוזלים, היו מועילין למעט משפוה"נ, ורשב"ג ס"ל דכיון דיש ע"ז שם מים לענין הטבילה, אי"ז בכלל סתימה ומחיצה למעט משפוה"נ,[[354]](#footnote-355) וצ"ע לפ"ז בהא דפליגי רבנן ורשב"ג בידים פ"ב מ"ב בדבר שברייתו מן המים, ודעת הרמב"ם שם דפליגי אם הוא חוצץ, ולכאו' אם הוא כשר לנטילה, ל"ה חוצץ.

**ג** המג"א בסימן קס"ב סקי"ז כתב לישב, דהא דמטבילין בדבר שברייתו מן המים, הוא רק כשריסקו, דאם לא ריסקו לא מיקרי טבילה כלל, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הכ"ג (לענין עינו של דג), והרמ"א באו"ח סימן ק"ס ס"י, וע"כ כל שלא ריסקן ה"ה ממעטין,[[355]](#footnote-356) והמג"א שם כתב כן בד' הב"י, וצ"ב דא"כ מ"ט כתב הב"י דאע"ג דמטבילין בו מ"מ הוא ממעט, ועי' בחזו"א תנינא סימן ו' סק"ד ויו"ד סימן צ"ד סק"א שהאריך בזה, - וביו"ד שם כתב לפ"ז, דטעמא דרשב"ג דאינו ממעט, אינו משום דמטבילין בו, דמודה רשב"ג דכשלא נימוח אין מטבילין בו, אלא הוא משום דזהו דרך גידולן במים, וע"כ לא חשיב מיעוט.

**ד** בגליון מהרש"א סימן ר"א סנ"ב כתב לישב, דהא דמטבילין בדבר שברייתו מן המים, היינו בדבר שיצירתו מן המים ממש, וכלישנא דרשב"ג התם כל "שתחילת ברייתו" מן המים, ודינא דהכא דאף דבר שהוא מבריית המים ממעט, היינו דבר שיצירתו מהרקק וגדל במים, וכעי"ז כתב בתוס' חדשים, אך דרך זו אינה מתישבת בד' המאירי שכתב להדיא במשנתינו דברייתו מן המים הוא יבחושין אדומים, ואפ"ה כתב דאין הלכה כרשב"ג, (ולעיל בספ"ג כתב דמטבילין ביבחושין אדומים), - ולדרך זו מסתבר דמודה רשב"ג דאין מטבילין בהן, ואך דמ"מ ס"ל דאינו ממעט, משום דזהו דרך גידולן במים, וכמש"כ החזו"א.

י"ג תמוז ע"ו

דף מס' 23

**פ"ו מ"ח - כיצד מביא סילון וכו' ומניח ידיו תחתיו וכו',** נחלקו הראשונים באופן החיבור ע"י הסילון, ועמש"כ בחזו"א קמא סימן ג' סק"ט וסימן ה' סקי"ד וליקוטים סימן ז' סק"ג בביאור השיטות בזה.

**אפי' כשערה דיו,** הר"ש הק' דמ"ט סגי בחיבור כשערה, הרי אף לר' יהודה בעינן טלה"ט, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הר"ש כתב דלא איירי במקוה חסר, אלא במקוה שאוב שמשיקו לכשר להכשירו, ובזה סגי בחיבור דכחוט השערה, דהקילו בשאיבה דרבנן,[[356]](#footnote-357) ובתוי"ט כתב דאיירי בשאיבה ע"י כלי גללים, דאם נשאב בכלי המקב"ט, הרי הוי פסולו מדאורייתא לדעת הר"ש לעיל פ"ב מ"ג, ועמש"כ לחדש בזה בחי' ר' ראובן סימן ז', - אמנם זה ניחא להמפרשים בד' הר"ש שם דמסיק דשאיבה בכלי גללים אינה אלא מדרבנן, אך להמפרשים בד' הר"ש שם דכל שאיבה היא מדאורייתא, צ"ל דאיירי הכא במקוה שמיעוטו שאוב, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן ר"א סקס"ג, והש"ך שם ס"ק קי"ז,[[357]](#footnote-358) - ובד' המהרי"ט ח"ב יו"ד סו"ס י"ז נראה דמפרש לה בשאובה שהמשיכוה כולה, דאינה פסולה אלא מדרבנן, וכמש"כ התוס' בב"ב ס"ו ב'.

**ב** הרשב"א בשער המים שער י' כתב בדעת ר"ת, דשיעור כשערה ושיעור טופח להטפיח חד שיעורא הוא.[[358]](#footnote-359)

**ג** הרא"ש כתב דבתחילה כשיסיר ידו יהיו ב' המקואות מחוברים במים כשיעור כשפוה"נ רגע אחד, וכשירדו המים למטה ישארו מושקין כשעורה ודיו, - ובגידו"ט נחל מ"ב כתב דבע"כ דאיירי כשהמקוה העליונה חסרה, דאם הוא מקוה שאוב, הרי דעת הרא"ש דסגי בהשקה רגע א', וא"כ מ"ט בעינן שישארו המים מושקין כשעורה, ועיי"ש שכתב דטעם הא דסגי שהיתה ההשקה תחילה כשפוה"נ, אף דנתמעטה לכשעורה, הוא כמו שמצינו בכ"ד דחלוק שיעור תחילתו משיעור שייריו.

אך בתשו' בית שלמה יו"ד ח"ב סימן מ"ז כתב דלעולם איירי בשאובין, ולענין זה סגי בהשקה כשפוה"נ רגע א', ואך דמלבד זה יש בזה גם לפסולא דהוי' שלא בטהרה, ולזה לא סגי בהשקה רגע א', וכמש"כ הש"ך בסימן ר"א ס"ק ק"ה בשם הגה' פרישה, אך לזה סגי בהשקה דכשעורה, עיי"ש, וכעי"ז כתב בחי' ר' ראובן סימן ז'.[[359]](#footnote-360)

ובדברי חיים סימן ר"א סנ"ב כתב, דאיירי במקוה שאוב, והא דלא סגי במה שיש בתחילתו כשפוה"נ, הוא משום דהו"ל קטפרס, וע"ז מהני הא דגם בסוף איכא חיבור כשעורה, דעי"ז דמי לקטפרס דסופו לירד, עיי"ש, ועי' בנפש חי' יו"ד סימן ס"ה אות ה' שכתב כעי"ז.

**ד** המאירי כתב די"ל דבהשקה הקילו שהיא כעין זריעה, ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"כ בחי' הגר"ח פ"ז מטומ"א, דכל הא דבעינן כשפוה"נ, הוא רק להשלים למ"ס דבעינן שיהיו מ' סאה במקום א' ובעינן בזה לדין עירוב, אך להשקה דסגי בדין חיבור, ופירש שם דהוא משום דטהרת השקה הוא ע"י דכל המחובר למקוה חל בי' שם מקוה, וממילא דפקע מיני' דין שאיבה ונטהר מהגזה"כ דמקוה מים יהי' טהור, אך גם למש"כ המאירי דהוא מדין זריעה, י"ל דסגי לזה בדין חיבור, וע"כ שפיר סגי בזה בטלה"ט דזהו שיעורא דחיבור.[[360]](#footnote-361)

**ה** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאיירי הכא במקוה חסר שבא להשיקו למקוה שלם, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ד, וצ"ב דא"כ מ"ט סגי בכשערה, ובד' הראב"ד שם מבו' שלא פירש כד' הרא"ש דבעינן שיהא בתחילתו כשפוה"נ, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"ח ממקואות ה"ז, ולכאו' צ"ל לדעתם כמש"כ הרשב"א, דשיעורא דכשערה ודטלה"ט חד שיעורא הוא, - אך צ"ע דמ"מ מ"ט ל"ב שיהא ברוחב המים כשפוה"נ, שהרי דעת הראב"ד שם הט"ז דהא דתנן לקמן מ"ט דבנפרצו למעלה בעינן רוחב כשפוה"נ, הוא שיעור במים, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ט ובפ"ח ממקואות ה"ה, ונת' בזה לקמן שם, וצ"ע.

בתשו' הרי"ד סימן י"ח הביא בשם ר"י שהק' דהיאך מטהרין ע"י חיבור הסילון, הרי ניצוק וקטפרס אינו חיבור, ובד' הרי"ד שם מבו' דס"ל דהכא דמי לניצוק, אך בד' הר"ש והמאירי מבו' דדמי לקטפרס, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בד' הר"ש מבו' די"ל דלא איירי הכא בגונא דהוי הסילון קטפרס, והיינו משום די"ל דאף דאיירי במקוה עליון ותחתון, מ"מ אין הסילון קטפרס, דלא חשיב כקטפרס אלא בכגון מדרון של תל גבוה וזקוף, וכמש"כ הר"ש בפ"ח דטהרות מ"ט, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[361]](#footnote-362)

**ב** הר"ש כתב די"ל כיון דשאיבה דרבנן, מהני בזה אף חיבור דקטפרס, וכ"כ המאירי,[[362]](#footnote-363) - והך מילתא דבשאיבה דרבנן מהני אף חיבור דקטפרס, כ"כ גם הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' הי"ב, שהביא מתוספתא פ"ה ה"ט, במקוה שיש בה מ"ס מכוונות וירדו ב' וטבלו, דכ"ז שרגליו של ראשון במים ממלא בכתף ונותן לתוכו, ופירש דאף דרבנן לית להו גוד אחית, מ"מ לענין פסול שאיבה דרבנן, אמרינן בי' גוד אחית וחשבינן לי' מקוה שלם, ומשא"כ לענין מ"ס דאורייתא, לא אמרינן גוד אחית אף למעלות דרבנן.

אמנם הנה גיר' הר"ש לקמן פ"ז מ"ו בתוספתא, דעודהו הראשון במים, ממלא בכתף ונותן לתוכו, ולפ"ז מבו' דרק כשהראשון כולו במים ולא נחסרו המים כלל, הוא דשרי למלאות בכתף, אך אחר שיצא מקצתו מן המים, ל"מ חיבור דגוד אחית לחשוב להמקוה כמקוה שיש בה מ"ס שלא תיפסל בשאיבה, ואמנם אין מזה סתירה למה שנסתפק הר"ש הכא דמהני חיבור דקטפרס בשאיבה דרבנן, דמ"מ י"ל דכיון דלגבי שיעור מ"ס ל"מ חיבור דקטפרס, הרי דאף היכא דהנפ"מ בשיעור מ"ס הוא לגבי פסול שאיבה דרבנן, י"ל דל"מ בזה חיבור דקטפרס, ורק הכא דהויא ההשקה עצמה ע"י קטפרס, הוא דאמרינן דבשאיבה דרבנן מהני אף חיבור דקטפרס, - והר"ש והרא"ש לעיל פ"ג מ"ב נקטו, דאף בשאיבה דרבנן ל"מ חיבור דקטפרס, ובתשו' נפש חי' יו"ד סימן ס"ה אות א' ובחזו"א תנינא סימן ג' סקי"ב עמדו בסתירת ד' הר"ש בזה.

ובחזו"א תנינא סימן ג' סקי"ב כתב דאף דהר"ש הכא לא החליט בדבר דמהני חיבור דקטפרס לענין שאובין, מ"מ הוא מוכח כן מכ"ד, עיי"ש,[[363]](#footnote-364) אך למש"נ דדעת הר"ש דלא חשיב כקטפרס אלא במדרון זקוף, אין ראי' מכרעת דמהני חיבור דקטפרס לענין שאובין, ומה שהוכיח החזו"א מהתוספתא שהביא הראב"ד, כבר נת' דכ"ז הוא לגיר' הראב"ד, אך לגיר' הר"ש אין מקור משם.[[364]](#footnote-365)

**ג** בתשו' הרי"ד שם כתב, דהא דהניצוק אינו חיבור, היינו בקילוח היורד מלמעלה למטה וסופו להיות פוסק כשיכלו המים, וע"כ אף בשעה שמקלח אינו חיבור דכמופסק דמי, ומשא"כ הכא דאין עשוי לפסוק אותו הקילוח, שהרי אין דרך המים להמשך מלמטה למעלה עד שיתרוקן התחתון ויכלו המים, ע"כ כ"ז שההשקה עומדת הוי כאשבורן, ועיי"ש שכתב דתלוי באופן החיבור במשנתינו.

**ד** המאירי בגיטין ט"ז א' כתב, דדינא דקטפרס הוא רק כשמחברו בלא נקב, אלא מדי עברו עליהן, אך כל שהמים באים דרך צינור או דרך נקב, הוי חיבור, וצ"ב, ושמא כונתו כמש"כ האו"ש בפ"ח ממקואות ה"ח דכיון דהמים מקובצים בסילון, הוי כאשבורן.

**ד** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש למשנתינו במקוה חסר, ולפ"ז קשיא דהיאך מהני בזה חיבור דקטפרס, ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש בספ"ח דטהרות מבו' דס"ל דכל שאינו מחזיק את מימיו חשיב כקטפרס, וי"ל דכה"ג לא חשיב כקטפרס וכמש"כ הרי"ד, או כמש"כ המאירי.

ובתוי"ט לעיל פ"ג מ"ב כתב בדעתו, דקי"ל דאמרינן גוד אסיק, והא דבג' גומות וכו' קי"ל דאין טובלין אף בתחתונה, הוא משום דאין המים הנזחלין מערבין, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ח ממקואות ה"ח, והכס"מ שם בסו"ד צידד דאי"ז משום דלא אמרינן גוד אחית אלא טעם אחר הוא, ולא נתפרש בדבריו מ"ט הכא ליכא לדינא דאין הנזחלין מערבין, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"י, ובשערי ישר ש"ג פכ"ז,[[365]](#footnote-366) - ובחזו"א קמא סימן ג' סק"ט כתב בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש דמשנתינו כר"מ דאית לי' גוד אסיק, ולא קי"ל כוותי'.[[366]](#footnote-367)

**ה** התוי"ט במשנתינו כתב לישב, למש"כ התוס' בגיטין ט"ז א' דכשהמים סופן לירד ודאי וליפול למקוה הוי קטפרס חיבור, וע"כ בכה"ג אמרינן אף גוד אסיק, - ובנפש חי' סימן ס"ה אות ח' הק' ע"ז, דכל הא דמהני מה שסופו לירד, הוא רק היכא דע"י שירד ישלימו המים למ' סאה, אך הכא דע"י שירד יתבטל החיבור, ל"מ מידי הא דסופו לירד, ואדרבה הוי זה גריעותא,[[367]](#footnote-368) - ובחזו"א תנינא סימן ד' סק"א הק' ע"ז, דהתוס' לא כתבו כן אלא לדעת ר"מ דאית לי' גוד אסיק, אך לדעת ר' יהודה מבו' דאף בכה"ג ל"מ.

**היו בעליון וכו' ממלא בכתף,** הר"ש הוכיח מהך דינא דמקוה שלם אנו נפסל בריבוי מים שאובין, וכן הוכיח הרא"ש בסימן א', - והראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ו הק' מזה על דעתו דנתן סאה ונטל סאה אינו כשר אלא עד רובו, ועיי"ש מש"כ בזה, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן פ"ז מ"ב.

ובביאור הגר"א סימן ר"א סקצ"ט הוכיח ממשנתינו כדעת הרא"ש בכלל ל"א סימן ב' דסגי בהשקה רגע א', - ולדעת רבינו ירוחם דכל שנפסקה ההשקה חזר לפסולו, צ"ל דהכא שנתערבו המים ממש שאני, וצ"ע.

בחזו"א קמא סימן ג' סק"ב ותנינא סימן ג' סקי"ב הוכיח מדינא דהכא דמים שאובין נטהרין כשהן זוחלין, ובתנינא סימן ח' סק"ה כתב דכ"ז ל"מ אלא בשאיבה דרבנן, ואף דהכא יש לחוש דליכא רוב כשרים, מ"מ כיון שבאו המים בהמשכה אי"ז אלא מדרבנן, ועי' גם בדבריו בליקוטים סימן ג' סק"א, ועי' בתשו' בית שלמה ח"ב סימן פ"ו מש"כ לדחות בזה, ועי' בתשו' משנת ר"א סימן כ"ו שהאריך הרבה בענין זה.

**פ"ו מ"ט - לשתי מצטרף לערב אינו מצטרף,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דהא דתנן מצטרף, היינו דמצטרפות ב' המקואות ונשלם השיעור משתיהן יחד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממקואות ה"ה, - אך רבינו ירוחם שם כתב דהא דתנן מצטרף היינו דמצטרף כל הסדק לכשפוה"נ, והב"י בסימן ר"א סנ"ד כתב בדעתו, דאם בצירוף כל הסדק לא יהא כשפוה"נ, אע"פ שנסדק לשתי אינו עירוב, וכשנסדק לערב, ל"מ אף אם יש בכל הסדק יחד כשפוה"נ, ובעינן שיהא כשפוה"נ במקום אחד.

הר"ש במהדו"ק פירש דלשתי הוא מצד זה לצד זה, ולערב הוא מלמעלה למטה, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז, והרשב"א בשער המים שער י', וכ"כ רבינו ירוחם נתיב כ"ו ח"ה רכו:, - אך הר"ש בכת"י חזר בו, והוכיח מתוספתא דאהלות, דלשתי הוא מלמעלה למטה, ולערב הוא מימין לשמאל, וכ"כ בפי' ר"ה גאון, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, והראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הט"ז, - ועי' ט"ז סימן ר"א סקס"ד ותוי"ט במש"כ בטעם החילוק בין שתי לערב לב' הדעות.

ובד' הט"ז שם משמע דבעינן שיהא הסדק ע"פ כל הכותל, ולא סגי ברובו, אך בחזו"א תנינא סימן ט' סק"ה נקט דסגי שיהא הסדק ברוב הכותל,[[368]](#footnote-369) - עוד כתב בחזו"א שם דבעינן שיהא הסדק כקליפת השום, ועיי"ש שהוכיח כן.

**עד שיהא במקום אחד כשפוה"נ,** משמעות מתניתין דל"מ אם יש בצירוף כל הסדק כשפוה"נ, ובעינן שיהא כשפוה"נ במקום אחד, וקשיא מזה ע"ד הראבי"ה דכל דבצירוף הנקבים איכא כשפוה"נ מהני, - ולמש"כ הב"י בדעת ראבי"ה דבב' מקואות חסרים דל"מ צירוף נקבים, מ"מ אם איכא כשפוה"נ במקום אחד מהני, יל"פ למשנתינו בב' מקואות חסרים, וכן נקט בחזו"א תנינא סימן ט' סק"ה, אך לד' הראבי"ה שלפנינו דבב' מקואות חסרים ל"מ כלל עירוב דכשפוה"נ, תיקשי, וצ"ע.[[369]](#footnote-370)

**נפרצו זה לתוך זה על רום כקליפת השום ועל רוחב כשפוה"נ,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ח ממקואות ה"ה מבו' דבעינן שיהיו המים בשיעור זה, - והר"ש בטהרות פ"ח מ"ט כתב דלדעת ר"ת הוי שיעור זה בפרצה, אך במים ל"ב רוחב שפוה"נ, ולדעת ר' יהודה גם ל"ב שיהיו ברום כקלה"ש, אך הר"ש צידד דשיעור המים כשיעור הפרצה, ובעינן שימלאו המים את הפרצה.

ובד' הר"ש שם מבו' דבגונא דהמים צפין ע"ג הכותל ל"ב שיהיו ברוחב כשפוה"נ, וכ"ה למש"כ בחי' הגרי"ז בפ"ו ממקואות דלכו"ע שיעורא דכשפוה"נ הוא שיעור בפרצה, - אך בל' הרמב"ם שם משמע דעיקר השיעור הוא במים, דבעינן שיהיו בשיעור זה, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הט"ז וההג"א בע"ז פ"ה סימן כ"ו, ועיי"ש שכתבו דאף בנקב באמצע הכותל, סגי שיהיו המים על רום כקלה"ש ועל רוחב כשפוה"נ, וכ"נ מד' התוס' בכ"ד, שהק' ע"ד ר"ת דהיאך סגי בנקב כשפוה"נ שיהיו המים טלה"ט, הרי בעינן רוחב כשפוה"נ, וכן משמע מסתימת הפוסקים בסימן ר"א סנ"ד, - ובחזו"א קמא סימן ג' סוסק"ח כתב, דמ"מ במקואות ארוכים וקצרים דאין ברחבם ב' אצבעות ונפרץ הכותל ביניהם, הוי חיבור אף שאין כאן אויר ב' אצבעות, ופירש עפי"ז לדינא דקומקום שפיו צר, שהוכיח הר"ש בטהרות שם מזה, דשיעורא דרוחב כשפוה"נ, אינו שיעור במים, עיי"ש.

י"ח תמוז ע"ו

דף מס' 24

**פ"ז מ"ו - ר' יהודה אומר אם היו רגליו של ראשון נוגעות במים אף השני טהור,** בחגיגה י"ט א' פליגי תרי לישני אם פלוגתייהו במעלות דרבנן, אך מטומאה לטהרה דברי הכל טמא, או דפלוגתייהו מטומאה לטהרה, אבל במעלות דרבנן דברי הכל טהור, - והרמב"ם בפיהמ"ש הביא להך לישנא דפלוגתייהו במעלות דרבנן, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' הי"ב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח ממקואות הי"ב, אך ר"ת בתשו' ספה"י סימן ס"ג סוף אות י"א כתב דסוגיא דגמ' דהתם אתיא כהך לישנא דמעלות דרבנן דברי הכל טהור.[[370]](#footnote-371)

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר' יהודה, וכ"כ הרמב"ם בהל' מקואות שם, - אך הטור בסימן ר"א פסק דאם היו רגליו של ראשון נוגעות במים אף השני טהור, וכ"כ רבינו ירוחם נתיב כ"ו ח"ה, ובפסקי תוס' בפ"ב דגיטין כתב דקי"ל כר' יהודה דבג' גוממיות מטבילין בתחתונה, והב"י שם כתב בדעתם, דס"ל דנדה לבעלה דמיא למעלות דרבנן, ולל"ב מודו בה רבנן דטהור, ואף לל"ק אפשר דקי"ל כר' יהודה דסתם לן בברייתא כוותי'.

בטעמא דת"ק דאף כשרגליו של ראשון נוגעות במים אין השני טהור, כתב הר"ש דאתיא כרבנן דאית להו בתוספתא בג' גוממיות דאין מטבילין אף בתחתונה משום דלית להו אפי' גוד אחית, אך כתב דבסוגיית הגמ' בגיטין ט"ז א' משמע דטעמייהו דרבנן הוא משום דטופח להטפיח אינו חיבור.

והנה לפ"ד הר"ש נמצא, דלהך לישנא דבמעלות דרבנן דברי הכל טהור, הוא משום דבמעלות דרבנן לכו"ע הוי טלה"ט חיבור, וכל הא דס"ל לרבנן דאינו חיבור הוא מטומאה לטהרה, ולפ"ז לכאו' ה"נ לאידך לישנא דמטומאה לטהרה דברי הכל טמא, היינו משום דמטומאה לטהרה לדברי הכל אין טלה"ט חיבור, אך זה דלא כמש"כ הר"ש בספ"ח דטהרות דלר' יהודה בכל מקום הוי טלה"ט חיבור, ולכאו' בעכצ"ל, דלהך לישנא דמטומאה לטהרה דברי הכל טמא, הוא משום דבזה לא אמרינן גוד אחית, אך הא דטלה"ט חיבור הוי אף מטומאה לטהרה, וצ"ע, - ונפ"מ בזה, בדינא דג' גוממיות דלר"מ מטבילין אף בעליונה ולר' יהודה מטבילין בתחתונה, אם להך לישנא היינו רק למעלות דרבנן, וכן נקט הטו"א בחגיגה שם, או דהתם דהחיבור הוא ע"י מים מרובים, מהני אף מטומאה לטהרה.

בעיקר מה שלמד הר"ש מסוגיית הגמ' בגיטין דטעמא דת"ק הוא משום דטלה"ט אינו חיבור, כ"ה גם בד' הר"ש בטהרות ספ"ח, - אך בד' ר"ת בספה"י שכתב לדינא דטלה"ט הוי חיבור במקואות, משמע דמפרש דמה שאמרו בגיטין דלענין מקואות ור' יהודה היא, אי"ז משום דפליגי רבנן עלה, אלא משום דבד' ר' יהודה מצינו להך מילתא דטלה"ט הוי חיבור לענין מקואות, וכ"כ בחזו"א קמא סימן ג' סק"ח, וכ"ה מבו' בחי' הריטב"א בגיטין שם שכתב דטעמא דת"ק הוא משום דלי"ל גו"א במקוה חסר, עיי"ש, והרי שפירש דאין מכוון הגמ' שם דטעמא דרבנן הוא משום דטלה"ט אינו חיבור.[[371]](#footnote-372)

למש"כ הר"ש דמכוון הגמ' שם דטעמא דת"ק הוא משום דטלה"ט אינו חיבור, צ"ב דמ"ט באמת לא פירשו בגמ' דטעמי' הוא משום דלי"ל גוד אחית, וכאשר כן ס"ל לרבנן בתוספתא, וכבר הק' כן בתוס' הר"י מפאריש בע"ז ע"ב א', ועיי"ש שכתב לישב, דמשמע לי' דרבנן בעו כשפוה"נ ואין להן טלה"ט, ושמא כונתו לפמש"כ שם, דהא דתנן דבעינן כשפוה"נ (אף בנפרץ למעלה) הוא כרבנן, אך לר' יהודה סגי בטלה"ט, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ב, - ולמש"כ הר"ש בספ"ח דטהרות דהא דתנן בפ"ה דפרה דבמים צפין ע"ג בעינן כקלה"ש, הוא כרבנן דפליגי על ר' יהודה וס"ל דטלה"ט אינו חיבור ובעינן כקלה"ש, ניחא, דמזה הוא שלמדו בגמ' דרבנן אית להו דטלה"ט אינו חיבור, וכ"כ בחזו"א קמא סימן ג' סק"ח.[[372]](#footnote-373)

בתשו' הריב"ש סימן רצ"ב כתב דהא דלר' יהודה מצטרפין המים שע"ג האדם למס' סאה, ולא חשבינן להו כזוחלין, הוא משום שממנו הם יוצאין ואליו הם שבין, אך בתשו' מהרי"ק סימן קנ"ו נקט דהוו המים זוחלין, והא דהן משלימין למ"ס, הוא משום דאף מים זוחלין משלימין למ"ס, וצ"ע לפ"ז במה שדנו בגמ' דאף מהני להטביל בראשו של ראשון, ושמא המים שעל הראש לא חשיב כזוחלין.

ובההיא דג' גממיות, מבו' בתשו' ספה"י לר"ת סימן ס"ג אות י"א, דאף למ"ד דמטבילין בעליונה, מ"מ אין מטבילין בחרדלית עצמה דהויא זוחלין, ונתחדש לפ"ז, דאף מים הזוחלין הפסולין לטבילה, מועילין לערב את המקואות, ובחזו"א קמא סימן ג' סק"י כתב דל"ד לשאובין דאין מצרפין ב' מקואות כיון דהן עצמן פסולין, וכדתנן לעיל פ"ו מ"ג, ואי נימא דפסולא דזוחלין הוי במעשה הטבילה, ניחא, ועיי"ש מש"כ עוד בענין זה, ועי' בחזו"א תנינא סימן ד' סק"ג שהוכיח דאף מים שאינם כשרים לטבול בהן מועילין לחבר, מהא דלמ"ד דלית לי' גוד אסיק, מטבילין בתחתונה, אף שהמים שבין האמצעית לתחתונה פסולין לטבילה.

בתשו' ספה"י לר"ת סימן ס"ג אות י"א הק' בהא דמטבילין בעליונה או בתחתונה, ובהא דאם היו רגליו של ראשון נוגעות במים אף השני טהור, מהא דתנן בטהרות ספ"ח דהניצוק והקטפרס אינו חיבור,[[373]](#footnote-374) והובאה קו' זו בתוס' חגיגה כ"א ב' וגיטין ט"ז א', ובד' הר"ש בטהרות פ"ח מ"ט, והרמב"ן וש"ר בע"ז ע"ב א', - ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** ר"ת בספה"י שם כתב דהא דבג' גוממיות הוי חיבור, הוא משום דאיכא באמצעית מ' סאה ואתי ממקוה טהרה, ובכה"ג הוי קטפרס חיבור, וכ"כ בתורי"ד חגיגה י"ט א'.

והא דברגליו וכו' הוי חיבור, כתב ר"ת שם דהוא משום דכל הא דניצוק אינו חיבור, הוא משום דלעומת שבא כן ילך, אך הכא דסוף המקוה להתמלאות ע"י ניצוק, הוי חיבור,[[374]](#footnote-375) ובד' התוס' בחגיגה ובגיטין שם נראה דהוא טעם בפנ"ע, דבכה"ג הוי חיבור טפי, אך הר"ש בטהרות שם כתב דהיינו דמה"ט דסופו ליפול חשיב כמקוה שלם, וכ"כ בתוס' הר"י מפאריש בע"ז שם ובתוס' הרא"ש בחגיגה ובגיטין שם,[[375]](#footnote-376) - והתורי"ד שם כתב דהוא משום שהי' במקוה שיעור מקוה, וכנראה כונתו, דאף דבמקוה חסר ל"ה קטפרס חיבור, מ"מ בההיא דרגליו וכו' שהי' המקוה שלם, ובאנו לדון דכשיצא מן המקוה ומים עליו נחסר המקוה, מהני דינא דגוד אחית דמכח זה אמרינן דעדיין לא נחסר המקוה והוי מקוה שלם, וצ"ע.

**ב** התוס' בחגיגה ובגיטין שם כתבו דלפ"ד ר"י דמתניתין דניצוק וקטפרס אינו חיבור איירי בהשקה, י"ל דלענין מקואות הוי ניצוק וקטפרס חיבור, וע"כ מטבילין בעליונה ובתחתונה אף בדליכא מקוה שלם.

**ג** הרמב"ן בע"ז ע"ב א' די"ל דהא דתנן דהניצוק והקטפרס אינו חיבור הוא לענין לטבול בעליונה, וכר' יהודה דלית לי' גוד אסיק, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקפ"ח בשם רבותיו, - ועי' במהרש"א בגיטין שם שעמד ע"ד התוס' שלא תירצו כן, ועיי"ש מש"כ בזה.

**ד** הר"ש בטהרות פ"ח מ"ט כתב דמתניתין דהניצוק והקטפרס אינו חיבור, אתיא כרבנן דס"ל דאין מטבילין אף בתחתונה, דלית להו אף גוד אחית, - ובספה"י לר"ת שם כתב לדון לישב כן ד' רש"י, שפירש להא דאינו חיבור בגממית שאין בה מ"ס וניצוק או קטפרס וכו' מחבר לגממית זו מקוה שלם, ודחה לזה, חדא, שהרי לא נזכר דעת רבנן בתלמוד, ואם ד' רש"י קיימי לדעתם הו"ל לפרושי, ועוד, דהך מתניתין דניצוק וקטפרס ומשקה טופח אינו חיבור, מוקמינן לה בגיטין ט"ז א' כר' יהודה, וכ"כ המהר"ם בגיטין שם דמה שלא תירצו התוס' דמתניתין כרבנן דס"ל דלא אמרינן גו"א, הוא משום דבגמ' מוקמינן למתניתין כר' יהודה, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א שם.[[376]](#footnote-377)

**ה** הראבי"ה בסימן תתקפ"ח כתב, דקטפרס גרע מחרדלית, דקטפרס הוא שיורד מן ההר, אבל גבי ג' גוממיות אינו משופע כ"כ, וע"כ ה"ז עדיף והוי חיבור.[[377]](#footnote-378)

בחי' הרמב"ן בע"ז שם מבו', דהא דס"ל לר"מ ור' יהודה דהוי חיבור אף דהו"ל כניצוק וקטפרס, הוא משם דינא דגוד אחית וגוד אסיק, וכ"ה מבו' בד' הר"ן שם והריב"ש בסימן רצ"ב, וכ"נ בד' הר"ש שפירש במשנתינו דטעמא דרבנן הוא משום דלית להו גו"א, ובטהרות פ"ח פירש דטעמייהו הוא משום דקטפרס אינו חיבור, והרי דחד מילתא הוא,[[378]](#footnote-379) - ולפ"ז לכאו' מתפרש דעיקר מה שאמרו בגמ' דטעמייהו הוא משום דינא דגו"א, ובלא דינא דגו"א ל"ה מכשרינן, הוא משום דבלא דינא דגו"א ל"ה זה חיבור, דהו"ל כניצוק וקטפרס, ומכח דינא דגו"א הוא דהו"ל חיבור.

אך למש"כ ראבי"ה דבג' גוממיות לא חשיב כקטפרס, לכאו' בע"כ דהא דבעינן בזה לדינא דגו"א, אינו משום דבלא"ה ל"ה זה חיבור מדינא דקטפרס, אלא אף דאי"ז בכלל קטפרס, מ"מ כדי לצרף המקואות זל"ז בעינן לדין גו"א, אך יש לדחות, דאף בגוממיות דאינו משופע כ"כ מן הדין אינו חיבור, ואך דע"ז מהני דינא דגו"א שיהא זה חיבור, ומשא"כ בקטפרס גמור ל"מ דינא דגו"א שיהא זה חיבור, - ועי' בתשו' נפש חי' סימן ס"ה ס"ג ד"ה ונראה לפענ"ד שכתב כן במש"כ התוס' דלענין מקואות הוי קטפרס חיבור, דלפ"ז הא דבעינן לדינא דגו"א, הוא משום דבמקוה דבעינן מ"ס, לא סגי בחיבור לבד, אלא בעינן שיתערבו ב' המקואות יחד ויהיו כמקוה א', עיי"ש.

התוס' בחגיגה כ"א ב' ובגיטין שם כתבו די"ל דכל הא דאית לי' לר' יהודה דטלה"ט חיבור הוא רק מכח דינא דגו"א, אבל בקרקע שוה מודה דטלה"ט ל"ה חיבור, וכ"כ הרמב"ן בע"ז שם, וכ"כ הריטב"א שם בדעת רש"י.

ובד' התוס' בגיטין שם מבו' דמה"ט לענין השקה לעולם ל"ה טלה"ט חיבור, אך התוס' בחגיגה שם כתבו דגם לענין השקה הוי טלה"ט חיבור היכא דאיכא למימר גו"א, - וי"ל בדעת התוס' בגיטין דס"ל דדינא דגו"א הוא דין מסוים במקואות, ולענין השקה ליכא לעיקר ההלכתא דגו"א, ועי' בחי' הגר"ח בפ"ז מטומאת אוכלין במש"כ לדון בזה אם דינא דגו"א נאמר גם לענין טומאה, וצ"ע.

הרמב"ם בפ"ח ממקואות ה"ח כתב בדין ג' גומות דאין מטבילין אלא באמצעית שאין המים הנזחלין מערבין אא"כ עמדו, ובכס"מ שם כתב בדעתו, דטעמא דרבנן אינו משום דלא אמרינן גו"א, אלא משום דמים הנזחלין אינם מערבין, וכ"כ התוי"ט לעיל פ"ג מ"ב, - אך בתשו' הריב"ש סימן רצ"ב פירש דמכוון הרמב"ם הוא דאין המים הנזחלין מערבין משום דהו"ל כקטפרס דאינו חיבור.

והתוי"ט שם כתב לפי דבריו, דהא דברגליו של ראשון קי"ל דאינו חיבור, הוא משום שאין המים שעל האדם מחוברים, שבמקצתו נגוב, ונמצא שאינו חבור, וכ"כ הכס"מ שם הי"ב בדרך בתרא, ועי' בתשו' נפש חי' יו"ד סימן ס"ה סוס"ה שתמה ע"ז דא"כ מ"ט דר' יהודה דהוי חיבור, ואטו פליגי במציאות אם איכא מקום נגוב המפסיק, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"י.[[379]](#footnote-380)

באו"ש פ"ח ממקואות ה"ח הק' במה שאמרו בחגיגה שם דלמאן דאית לי' גוד אסיק, מטבילין מחטין וצינורות בראשו של ראשון דמ"ט לא פסלינן בזה משום דהוי הוייתו ע"י האדם שהוא מקב"ט, להני קמאי דגם במקוה בעינן הוי' בטהרה, ועיי"ש שכתב דאתיא לר' יהודה לטעמי' דס"ל לעיל פ"ה מ"ה דל"ב שתהא הוייתו ע"י טהרה, וכתב דזה תליא במש"כ הראשונים שם אם ר' יהודה פליג על עיקר דין הוי' בטהרה, ועיי"ש מש"כ לדון עוד בזה.[[380]](#footnote-381)

**הטביל בו את הסגוס והעלהו מקצתו נוגע במים טהור,** בביאור הך דינא נחלקו הראשונים, **א** הר"ש במהדו"ק והרא"ש פירשו דהיינו דכ"ז שמקצתו נוגע במים אין המים המתמצין ממנו חשובין כשאובין, וטהור המקוה, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' הי"ג בחד פירושא, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער ה', - ומבו' לפ"ז דמים המחוברין למקוה אינם נעשין כלל שאובין, ול"ב בזה לטהרת השקה, דהכא הרי ליכא השקה, דבשאר המקוה ליכא מ"ס, והאריך בזה החזו"א בכ"ד, קמא סימן ג' ס"ק ג' ד', סימן ד' סק"ז, סימן י' סק"א, תנינא סימן ג' סקי"א (ד"ה מיהו), סימן ד' ס"ק ד' י"ז י"ח.

אמנם הנה הרמב"ן בב"ב ס"ה ב' הוכיח דמהני השקה לטהר שאובין, מהא דמטבילין כלי בתוך כלי, וכן הוכיחו התורי"ד בחגיגה כ"ב א' והרשב"א בביצה י"ז ב', וגם בחי' הרא"ה בביצה שם הוכיח דמהני השקה לשאובין מהא דמטבילין בשידה ותיבה שבים, - והרמב"ן שם כתב דיש דוחין דהא דמטבילין כלי בתוך כלי הוא משום שלא נתלשו ולא נשאבו מעולם, אך מד' כל הני קמאי שהוכיחו מזה מבו' דס"ל דאף מים שלא נתלשו חשובין כשאובין,[[381]](#footnote-382) - ולכאו' צ"ל לפ"ז דשאני בסגוס דאינו כלי, והא דהמים שבתוכו נעשין כשאובין, הוא משום דיש בהן תפיסת יד אדם, וכמש"כ כן הראב"ד שם, וכל שלא נתלשו מן המקוה לא חשיב כתפיסת יד אדם, אך במים השאובין בכלי אף כשהן מחוברין חשבינן להו כשאובין, וצ"ע.

**ב** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהא דתנן טהור, קאי על האדם הטובל במקוה כ"ז שהסגוס נוגע במים, והיינו משום דחשבינן להמים שבסגוס כמחוברין למי המקוה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממקואות הי"ב, והר"ש בכת"י, והראב"ד בבעה"נ שם בפי' קמא.

והר"ש כתב דאתיא כר' יהודה דמטהר ברגליו של ראשון נוגעות במים, וקמ"ל דאף בסגוס מהני הא דמקצתו במים, אע"ג שבלועים בו המים יותר מבאדם, ונסתפק אם מטהרינן אף בבגד דבלועים המים טפי, והראב"ד בבעה"נ שם נסתפק דשמא מודו בה רבנן ושאני להו בין סגוס לאדם, ובמהדו"ק שם נסתפק גם לפ"ז, די"ל דהיינו רק במעלות דרבנן, אך מטומאה לטהרה לא אמרינן גוד אחית, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בהל' מקואות שם שפסק להך דינא, אף דברגליו של ראשון נוגעות במים פסק כרבנן דהשני טמא, ומסתימת ד' הרמב"ם מבו' דהכא מטהרינן אף מטומאה לטהרה, - ובטעם הא דמודו רבנן בסגוס, עמש"כ הריב"ש בסימן רצ"ב והכס"מ בהל' מקואות שם, ועי' עוד בזה בתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"ט וסימן ר"י ובחזו"א תנינא סימן ד' סק"א.

ומד' הר"ש והראב"ד מבו', דכל הא דיש לתלות לזה בפלוגתא דת"ק ור' יהודה, הוא רק לפי' זה דמכוון מתניתין דהאדם הטובל בעוד הסגוס נוגע במים טהור, אך לפי' קמא דמכוון מתניתין הוא דכ"ז שהוא נוגע במים אין המים שבתוכו נעשין שאובין, לא תליא כלל בפלוגתא דת"ק ור' יהודה, והרשב"א בשער המים שם כתב דהא דאין המים שבתוכו נעשין שאובין הוא משום דאמרינן גוד אחית, אך מבו' מדבריו שם דלא תליא בפלוגתא דרבנן ור"י, וע"כ פסק שם להך דינא, אף דקי"ל כרבנן, - ובד' הראב"ד י"ל דהוא משום דלענין שאובין דרבנן אמרינן גו"א, וכמש"כ שם הי"ב ע"פ התוספתא, אך לד' הר"ש דלא ס"ל להך מילתא, ונסתפק לעיל פ"ו מ"ח אם מהני גו"א לענין פסול שאיבה, י"ל כמש"כ הט"ז בסימן ר"א סקמ"ז דלענין שלא יעשו המים שאובין, סגי בחיבור דניצוק, עיי"ש.

אך בד' הט"ז שם סקע"ז והש"ך שם ס"ק קל"א מבו' דס"ל דאף הא דאין המים שבתוכו נעשין שאובין, תליא בפלוגתא דת"ק ור' יהודה, וע"כ הוצרכו למש"כ הריב"ש לחלק בין סגוס לאדם, אף דהשו"ע שם הביא לדינא דסגוס לענין דאין המים שבתוכו נעשין שאובין, וכ"ה מבו' גם בד' הב"ח שם סס"ב והתוי"ט לעיל פ"ג מ"ב שכתבו דטעם הא דפסק הטור כר' יהודה, הוא משום דסתם משנה דסגוס אתיא כוותי',[[382]](#footnote-383) וצ"ע.

**ג** הראב"ד בבעה"נ שם בפי' בתרא כתב דאיירי בסגוס שהיו בו ג' לוגין מים שאובין, וכשהטבילו במקוה שיש בו מ"ס מכוונות, כ"ז שמקצתו נוגע במים אינם פוסלין את המקוה מפני שהוא מקוה שלם,[[383]](#footnote-384) - ולפ"ז מתפרש דין זה כדינא דהתוספתא שהביא הראב"ד שם הי"ב, דאף לדעת רבנן מהני דינא דגו"א לחשוב המקוה למקוה שלם שלא יפסל בשאיבה, וה"נ הכא מדינא דגו"א חשבינן להמקוה כשלם, ול"ב בזה לטהרת השקה, שהרי המים שנבלעו עכשיו בסגוס אינם נעשין שאובין כלל כיון שאינו כלי קיבול, וע"כ אינו נפסל בשאיבה.

הר"ש הביא להא דתניא בתוספתא דהטביל בו יורה גדולה ה"ז טמא מפני שהמים מקלחין וכו', וכתב הר"ש דהיינו דהמים שבתוכה נעשין שאובין, וכ"כ המאירי לעיל ספ"ה, - אך הרמב"ם בפ"ח ממקואות הי"ב פירש דהוא משום שהמים ניתזין ויוצאין מחוץ למקוה ונמצא חסר ממ"ס.

והב"י בסימן ר"א סס"ג הק' על פי' הר"ש דמ"ט אם מורידה דרך שולי' נעשין המים המקלחין בתוכה שאובין, הרי הן מחוברים למי המקוה, וכתב די"ל דחיישינן שמא יפסק הקילוח רגע אחד, וכתב דאפשר דלפ"ז אפשר דאם מורידה דרך צדה שפיר דמי, והוי בכלל מורידה דרך פי', ועוי"ל דאע"פ שלא פסק הקילוח הוו שאובין, דכל שהמים בתוך הכלי ל"מ להן חיבורן למקוה, וכמש"כ הרא"ש בדין מעין המקלח לתוך כלי, עכ"ד, - ובחזו"א תנינא סימן ד' סקי"ח הק' על פי' קמא דהב"י, דמ"ט אם הטבילה דרך שולי' טמאה, הרי ליכא אלא חשש שאובין, והו"ל כספק מים שאובין דטהור, ועוד, דבאומר ברי לי שלא שלא הגבהתי' עד שטבלתי' סגי, ועל פי' בתרא הק', דכשטובל כלי במקוה לכו"ע חשיב חיבור, כדין מטבילין כלי בתוך כלי, וכמש"כ הרא"ש לעיל רפ"ה, ועמש"כ שם בסו"ד לדון לפרש לפ"ד הרשב"א דמים שבכלים אין משלימין למ"ס, ועי' גם בדבריו שם סימן ג' סק"ב מש"כ לפרש ד' התוספתא לדעת הרשב"א, ועי' עוד בדבריו בקמא סימן ח' סקי"ג ובמוסגר שם שכתב לפרש בע"א.[[384]](#footnote-385)

הר"ש הביא להא דתניא דהקופץ למקוה ה"ז מגונה, והטובל פעמים במקוה ה"ז מגונה, והאומר לחבירו כבוש ידך עלי במים ה"ז מגונה, ובביאור דינים אלו מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפי' הר"ש מכת"י דהא דהקופץ למקוה מגונה, הוא משום שרגליו שוקעות במקוה ופעמים נמי שניתז על בשרו דבר חוצץ, והא דהטובל פעמים מגונה, הוא משום דהוא סומך על מה שטובל ב' פעמים וזו וזו לא טביל שפיר, והא דהאומר לחבירו כבוש ידך עלי במים מגונה, הוא משום דדילמא חייץ.

**ב** הרא"ש בסימן כ"א פירש דאיירי במקוה מצומצם, וע"כ הקופץ מגונה משום שהמים ניתזין לחוץ ונמצא טובל במקוה חסר, והטובל פעמים מגונה דיש לחוש דבפעם הראשונה לא טבל כהוגן על סמך השני' ושמא חסרו המים, וכ"כ הטור בסימן ר"א, ועמש"כ הריב"ש בסימן רצ"ג לפרש לזה, והביאו הב"י שם, והכס"מ בפ"א ממקואות ה"ט כתב דלפ"ז מתפרש גם הא דהאומר לחבירו כבוש ידך וכו' מגונה, דהוא משום דחיישינן שמא יוציא הלה את ידו קודם שיטבול זה ונמצא טובל במקוה חסר, שהרי חסרו המים שטפחו בידו של זה שהכניסה לכבוש עליו.[[385]](#footnote-386)

**ג** הריב"ש שם דקדק מד' הרמב"ם בפ"א ממקואות ה"ט דמפרש דהוא משום דבקופץ למקוה ובטובל פעמים סבורין הרואים שכונתו להקר, ואם יגע בתרומה וקדשים יהיו סבורים דל"ב כונה, ובכס"מ שם כתב דמה"ט הוא דהאומר לחבירו כבוש ידך וכו' מגונה, דהוא משום שנראה כמשחק ואינו מתכוין לטבול, ועי' בתשו' משיב דבר ח"ב סימן ל"ז שפקפק בפי' זה בד' הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה בע"א.

**ד** הראבי"ה בסימן תתקצ"א פירש דבכל הני גווני ה"ז מגונה משום שאינו יכול לטבול כהוגן שיהא כל גופו במים, והוא קופץ למקוה כדי שיפול במים בעומק, והוא טובל פעמים משום שאינו יכול לאנס עצמו לטבול בפעם ראשונה כהוגן, והוא אומר לחבירו כבוש ידך עלי כדי שיהא כולו במים.

**ה** באו"ז סימן של"ז כתב דהטובל פעמים היינו שטובל חצי גופו אחד וחוזר וטובל חצי גופו השני, וכה"ג לא עלתה לו טבילה כלל, ואגב דתנא רישא מגונה תנא אף בזה מגונה.

בתשו' משיב דבר ח"ב סימן ל"ז נשאל במנהג הנשים לטבול כמה פעמים, דלמש"כ הריב"ש בדעת הרמב"ם, יש לאסור בזה משום שסבורים דנתכונה להקר, ודעת הרשב"א דטבילת אשה לבעלה צריכה כונה, והרמ"א בסו"ס קצ"ח כתב דיש להחמיר לכתחילה, ויש להוסיף דיש לחוש גם לדעת הר"ש דבטובל פעמים חיישינן שיסמוך ע"ז שעושה ב' פעמים וזו וזו לא טביל שפיר, ועיי"ש שכתב דכל הא דהטובל פעמים מגונה הוא רק כשיצא כולו מן המקוה וחזר ונכנס לטבול, אך כ"ז שהוא במים ליכא גנאי כלל, וצ"ע אם י"ל כן גם לפ"ד הר"ש בטעם הא דהוא מגונה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ויש להוסיף מש"כ הדרכ"מ בסימן ר"א סקכ"ז ע"ד הריב"ש, דבזה"ז דליכא תרומה וקדשים, ליכא לדין זה, והרי דס"ל דכיון דקי"ל לעיקר דטבילת נדה לבעלה ל"ב כונה, א"צ לחוש שלא לטבול פעמים, ועי' בדגמ"ר מהדו"ת בסימן ר' שכתב כן, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

כ"ה תמוז ע"ו

דף מס' 25

**פ"ז מ"א - אלו מעלין,** בפירש"י בסוכה י"ט ב' כתב דכל הני דתנן דמעלין, היינו דמשלימין לשיעור מ' סאה, אך אם הוי כל המקוה מהם, ל"מ,[[386]](#footnote-387) וכ"כ הראב"ד בבעה"נ סימן ב' ה"ד וסימן ד' הי"א, והראבי"ה בסימן תתקפ"ט, והראב"ד שם כתב דבעינן שיהא רוב מים כשרים.[[387]](#footnote-388)

ואמנם י"ל דכ"ז הוא לטעמייהו דמפרשי למה שאמרו בסוכה שם דהטובל בטיט הנרוק לא עלתה לו טבילה, היינו דאף דהטיט מצטרף למקוה, מ"מ מקוה שכולו טיט ל"מ, דכן פירש"י בסוכה שם, וכ"נ בד' הראב"ד שם ה"א, ולפ"ז נתפרש בגמ' דאותם שאמרו דמעלין, ל"מ לעשות כל המקוה מהן, אך לדעת ש"ר דמפרשי דמה שאמרו שם דהטובל בטיט הנרוק לא עלתה לו טבילה, היינו דאף דהמקוה כשר, מ"מ ל"מ לטבול אלא במים ולא בטיט, וזהו דינא דמתניתין לעיל ספ"ב, לא מצינו דהא דתנן הכא דמעלין היינו רק שהן משלימין לשיעור מקוה ול"מ לעשות כל המקוה מהן, ומצינו כן בד' המאירי שכתב דמהני אף אם נעשה כולו מהן, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן י"ח והטור בסימן ר"א, ואך די"ל דמודו דלדעת ת"ק בעינן רוב מים כשרים, ומש"כ דמהני אף אם נעשה כולו מהן, הוא משום דקי"ל כעדותם של אנשי מידבא, ועמש"נ להלן דעות הראשונים בזה בדין שלג.

**ולא פוסלין,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דאינם פוסלין משום ג' לוגין מים שאובין, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' ה"ב במהדו"ב. ונתחדש לפ"ז, דאף דהן מעלין את המקוה וחשיבי כמים, מ"מ לי"ב לפסולא דג' לוגין מים שאובין, ועמש"נ להלן בדעות הראשונים אם ליכא בשלג כלל לפסול שאיבה, או היינו רק דלי"ב לפסולא דג"ל מים שאובין.

אך המאירי פירש דהא דתני דמעלין ולא פוסלין חד מילתא הוא, דהן משלימין את המקוה ואינם פוסלין אותו,[[388]](#footnote-389) ול"ה כמים שאובין דאינם משלימין את המקוה והן פוסלין אותו בג' לוגין, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז ממקואות ה"ג, ומכח זה נקט המאירי שם לעיקר דשלג נפסל בשאיבה, עיי"ש,ג[[389]](#footnote-390) ויל"פ כן גם בד' הרז"ה בהשגות בעה"נ שער המים סימן ב', ונת' להלן.

**השלג וכו',** נחלקו הראשונים בדין שלג אם מהני לעשות כל המקוה ממנו, ואם הוא כשר אף קודם שהופשר, וכמה דעות בדבר, ועי' בלחו"ש סימן ר"א סקס"ב שהאריך בביאור הדעות בזה.

**א** בד' הרא"ש בסימן י"ח מבו', דהא דהשלג מעלה, הוא אף קודם שהפשיר, ומשמעות דבריו, דגם הא דהעידו אנשי מידבא דמהני לעשות מקוה מתחילה משלג, הוא אף קודם שהופשר, וכ"ה משמעות ד' הטור בסימן ר"א, וכ"כ המרדכי בפ' במה טומנין סימן של"ב שהורה כן רבינו שמחה, ועיי"ש שכתב דאח"כ חזר בו, ונת' להלן, וכ"כ הב"י בסימן ר"א ס"ל בדעת הרמב"ם בפ"ז ממקואות ה"ג, ועמש"נ להלן לדעתם בטעם הא דאין השלג נפסל משום שאיבה, וכ"נ בד' הרז"ה בהשגות בעה"נ שער המים ש"ב, כ"כ בדעתו בגדו"ט נחל כ"ט ובחזו"א תנינא סימן ו' סק"ג ובתשו' משנת ר"א סימן כ"ט סקכ"ז, ותמהו ע"ד הש"ך בסימן ר"א סקע"א שלא פירש כן בדעתו.

והב"י שם כתב בדעת הרמב"ם, דרק בשלג מהני לעשות ממנו את כל המקוה, אך בשאר הדברים ל"מ אלא להשלים לשיעור מקוה, וזה דלא כמש"כ הרא"ש והטור דכל הני דתנן הכא כשרים לעשות כל המקוה מהן,[[390]](#footnote-391) ואמנם בשו"ע שם ס"ל כתב דאם עשה כל המקוה משלג או כפור או ברד כשר, ובתשו' משנת ר"א סימן כ"ט סקכ"ח כתב דשמא חזר בו ממש"כ בב"י וס"ל דמה שנקט הרמב"ם שלג ל"ד הוא, וה"ה לאינך.[[391]](#footnote-392)

**ב** בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' הלכה ב' - ד' מבו', דהא דהשלג מעלה את המקוה היינו אף קודם שהופשר, אך הא דהעידו אנשי מידבא דמהני אף כשעשה את כל המקוה משלג, הוא רק אחר שהופשר, עיי"ש, וכ"כ הש"ך בסימן ר"א סקע"א בדעת הרמב"ם והרא"ש, ועי' לחו"ש שם סקס"ב אות ג' שתמה על מה שפירש כן בד' הרמב"ם.

והראב"ד שם במהדו"ק ש"מ 24 כתב דלר' ישמעאל שהי' דן דאין השלג מעלה את המקוה, היינו אף אחר שהופשר, כיון דבשעת נפילה אוכל חשיב לי',[[392]](#footnote-393) ומבו' בדבריו, דהא דלר' ישמעאל אין השלג מעלה את המקוה, הוא משום דחשבינן לי' כאוכל, (וצ"ע אם זהו גם הטעם להא דלדידן ל"מ לעשות כל המקוה משלג), - ובלחו"ש סימן ר"א סקס"ב אות ב' כתב דהראב"ד הוכרח לזה, דכיון דעדות אנשי מידבא דעושין מקוה משלג הוא כשהשפיר, א"כ מה מייתינן מינה דלא כמו שהי' דן ר' ישמעאל דאין השלג מעלה, ובע"כ דלפ"מ שדן ר' ישמעאל דאין השלג מעלה, הוא אף אחר שהופשר.

הראב"ד שם סימן ד' הי"א כתב דהשלג מעלה את המקוה ול"מ לעשות ממנו מקוה מתחילה, ובגל' הגרע"א סימן ר"א ס"ל נקט בדעתו, דקי"ל דלא כאנשי מידבא, ואם עשה כל המקוה משלג פסול אף אחר שהפשיר, וזה לפי נוס' הדפוסים בד' הראב"ד (ש"מ 25 א') דלדעת ת"ק ה"ז פסול בכה"ג,[[393]](#footnote-394) וכ"כ בלחו"ש שם.

אך הב"י בסימן ר"א סוס"ל פירש בד' הראב"ד, דמש"כ דל"מ לעשות ממנו כל המקוה מתחילה, היינו אם מדדו בכלי, ומשום שאוב, ובלחו"ש שם תמה ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה באג"מ יו"ד ח"א סימן ק"כ ריש ענף ג'.

**ג** המאירי כתב דהא דתנן דהן מעלין היינו אחר שהותכו, והביא די"מ דטובלין בשלג ובאחרים אף קודם שהותכו, וכתב דאל תחוש לדבריהם, וכ"כ המרדכי בפ' במה טומנין סימן של"ב בשם הר"א מביה"ם, והב"י בסימן ר"א הק' ע"ז מהא דתניא בתוספתא דעיגולי שלג המשוקעין במקוה מעלין ומשמע דהן מעלין בעודם עיגולין.[[394]](#footnote-395)

והמרדכי שם כתב לפ"ז, דהא דתני הכא דהן מעלין, קמ"ל דאין דין שאובין עליהן, אך המאירי שם נקט דשלג נפסל בשאיבה, עיי"ש, וצ"ל לפ"ז דהא דתני דהן מעלין, קמ"ל דאף שנפלו למקוה קודם שהופשרו, ה"ה מעלין כשיופשרו, וצ"ע.

הראב"ד בבעה"נ שם ה"ג נסתפק אם משערין בשלג כמות שהוא, או לכשיפשר נחשב המים היוצאין ממנו, ומסיק דמשערין בו כמות שהוא,[[395]](#footnote-396) אך צריך למעכו כדי שיהא כעין הברד והכפור, אבל תפוח וחלול כמות שהוא לא, והרא"ש בסימן י"ח כתב דלהכי תנא בתוספתא עיגולי שלג, דצריך שיהא נכבש יחד וקשה כדי שלא יחסר ממנו כשיהי' נימוח, וצ"ע, דאף כשהוא נכבש וקשה, מ"מ שיעורו מרובה משיעורו אחר שנימוח.

המרדכי בפ' במה טומנין שם כתב בשם רבינו שמחה שחזר בו דא"א להטביל במקוה שכולו שלג, כי א"א שכל השלג העולה למ' סאה יגיע בבשרה, ועוד דאמרינן אין מטבילין בכיפין.

והב"י בסימן ר"א כתב דמהא דתניא בתוספתא דעיגולי שלג המשוקעין במקוה מעלין, יש ללמוד דל"ב דכל מי המ"ס יגעו בבשרה, ועיי"ש שתמה על מש"כ רבינו שמחה דל"מ משום דאין מטבילין בכיפין, דאינו ענין לכאן, דהתם שאני שהכיפין עומדין באויר, ומשא"כ הכא שהשלג בקרקע ועליו שלג אחר וכו', - ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ר' כתב לפרש ד' רבינו שמחה, דהא דחשיב כטבילה בכיפין, היינו בשלג שטוח ע"פ הקרקע דהוא מונח זעג"ז כספוג חלל אויר בינו לבינו, וס"ל דזה ל"ה חיבור, ודמי לטבילה בכיפין, ועמש"כ בזה בחזו"א תנינא סימן ו' סק"ג בע"א.

ובחזו"א שם כתב, דמש"כ רבינו שמחה דל"מ משום דאין כל השלג נוגע בבשרה, היינו דא"א שהשלג יגע בכל בשרה בב"א, דודאי נשאר אויר במקום א' המפסיק בין גופו לשלג, ועיי"ש שישב לפ"ז קו' הב"י ע"ד רבינו שמחה, - וצ"ע, דא"כ מ"ט כתב רבינו שמחה דא"א שכל השלג "העולה למ' סאה" יגיע בבשרה, הרי אין הגריעותא משום דלא חשיב כטבילה במ' סאה, משום שאין כל המ"ס נוגע בבשרה, אלא הוא משום דלא חשיב כטבילה כלל, כיון שאין כל גופה נוגע בשלג.

ולכאו' יל"פ לד' רבינו שמחה, וכ"נ שפירש הב"י לדבריו, למש"כ באמר"מ סימן א' ס"ק ה' ז', דלפ"ד הר"ש בטהרות פ"ג מ"ב, דבשלג אינו חיבור זל"ז שיהא חשוב כולו כאחד, הרי דהא דטובלין במקוה של שלג, הוא משום דל"ב לטבול בכל המ"ס, עיי"ש,[[396]](#footnote-397) ולפ"ז י"ל דזהו טעמא דרבינו שמחה דאין טובלין בשלג קודם שהפשיר, דאין טבילתה בכל המ' סאה,[[397]](#footnote-398) ואמנם אם הי' כל המ"ס נוגע בבשרה, היתה הטבילה מועלת, דחשיב כטבילה בכל המ"ס, אך כיון דאין כל המ"ס נוגע בבשרה, ע"כ ל"מ הטבילה, ול"ד לכל מקוה דהוו כל המים חיבור זל"ז, וחשיב דהטבילה היא בכל המ"ס, וי"ל דמה"ט ג"כ נקט רבינו שמחה דהוי כמטבילין בכיפין, דכיון דהשלג אינו חיבור זל"ז, ע"כ כל שלג שיש אויר מתחתיו, חשיב דאינו כלל ע"ג קרקע, וכמש"כ החת"ס.[[398]](#footnote-399)

בחזו"א תנינא סימן י' סקי"ב צידד, דאשבורן לא מיקרי אלא אלא כל שיש לו כתלים סביביו, אבל מים טופחים ע"פ הארץ אע"ג דנחין לא מקרי אשבורן, ואף דלענין הא דאשוברן חיבור, ודאי דאף בלא דפנות חשיב חיבור, מ"מ לענין מקוה אפשר דבעינן דפנות דוקא, וכתב לפ"ז, דאף להמכשיר במקוה של של שלג, י"ל דבעינן שיהי' מונחים בעמק שכתלים מקיפין אותן, - וכ"נ בד' הט"ז באו"ח סימן קנ"ט סוסק"כ, דלא מכשרינן במקוה של שלג, אלא כשהוא מכונס בגומא, עיי"ש, אך בד' המג"א שם סימן ק"ס סוסקט"ז מבו' להדיא לא כן, עיי"ש.[[399]](#footnote-400)

**דין שאיבה בשלג**

**א** הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' הלכה ב' ד' כתב, דמעדותם של אנשי מידבא נלמד דאף כשנתן את השלג בידים ה"ה כשר, ואף הוא משלים למ' סאה, ודימה ד"ז לדין טיט הנרוק דתניא בתוספתא דמודה ר' יהודה שמביא טיט הנרוק בעריבה ומשיקו ויורד וטובל בו, והרי דלי"ב לפסול שאיבה.

ובטעם הא דלי"ב לפסול שאובין, כתב הראב"ד במהדו"ב דהוא משום דאין עושין ממנו מקוה לכתחילה, אלא הוא מצטרף לרובא דכשרים, וע"כ לא גזרו בזה רבנן, דכל מה שגזרו אף במיעוט שאובין, הוא שמא יבא לעשות רוב שאובין, והא דלאנשי מידבא דעושין מן השלג מקוה לכתחילה, ה"ה כשר כשנתנו בידים, איירי לכשיתפשר,[[400]](#footnote-401) - ובמהדו"ק ש"מ 25 כתב דהא דלי"ב לפסול שאובין, הוא משום דבמים גזרו שאובין משום הקישא דמעין, אבל בשאר משקין לא גזרו משום שאובין, וכיון דכל הני אינם מים גמורים, וכדחזינן דאין עושין מהן מקוה בתחילה, לא גזרו בהן משום שאובין, וכעי"ז כתב גם בנוס' הב"י (ש"מ 26).

**ב** הרז"ה בהשגות בעה"נ שם מסיק, דדין השלג כדין המים לפסול בשאיבה, וכן נקט המאירי לעיקר, ועיי"ש במש"כ לפרש לעדותם של אנשי מידבא, ועי' במאירי מש"כ בזה, ומשמעות דבריו דאף הוא פוסל בג' לוגין, ובגל' הגרע"א שם עמד ע"ז מהא דתנן ברישא דהשלג מעלה ואינו פוסל, ועיי"ש שכתב דלת"ק דהשלג לא חשיב כמים, ול"מ לעשות כל המקוה ממנו, ע"כ אף אינו פוסל משום שאובין, וכל מש"כ הרז"ה דהוא פוסל משום שאובין, הוא לפ"מ דקי"ל כעדותם של אנשי מידבא דשלג כשר לעשות ממנו מקוה מתחילה והוי כמים ממש, עכ"ד, - וי"ל עוד דס"ל כמש"כ המאירי דהא דתנן דאין פוסלין, לא איירי כלל בשאובין, ונת' לעיל, וכ"כ בתשו' משנת ר"א סימן כ"ט סקכ"ט.[[401]](#footnote-402)

**ג** הרא"ש בסימן י"ח כתב, דהא דאינם פוסלין אע"פ שהן שאובין, הוא משום דלא שייך פסול שאובין אלא במים, ואפי' עשה כל המקוה מאלו והביאו לתוך המקוה בכלי כשר, וצ"ע דכיון דחשבינן להו כמים ומכשרינן אף כשעשה כל המקוה מהן, לפ"מ שפירש הב"י בדעת הרא"ש דמכשרינן אף קודם שהופשר, מ"ט לי"ב פסול שאיבה.

ובתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ג כתב דהוא משום דשלג אינו מקב"ט, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מטומ"א הכ"ג, ופסולא דשאובין הוא משום שהוא ראוי לקב"ט, ועי' בתשו' משנת ר"א סימן כ"ט סק"ל שתמה ע"ז, - ובלחו"ש סימן ר"א סקס"ב אות א' כתב דהוא משום דדוקא במים שאין לו חיזוק רק בכלי שייך בו פסול שאובין, ומשא"כ בשלג ואינך דא"צ כלי ויכולין להביאן גם ע"ג דף חלק, אף אם שמו אותם בכלי אין להם שם שאובין כיון שאין להם צורך להכלי והכלי כמאן דליתא, ועיי"ש שכתב עוד עד"ז דמה"ט לא ממעטינן להו מהקישא דמעין, וכעי"ז כתב בחזו"א תנינא סימן ו' סק"ד, ועיי"ש שכתב דמה"ט גם לא פסלינן בזה משום דבעינן הוי' ע"י טהרה, - ובחזו"א ליקוטים סימן א' נקט לעיקר, דלא הכשיר הרא"ש כשעשה כל המקוה מאלו והביאו לתוך המקוה בכלי, אלא בהמשכה, והקילו בכולו בהמשכה בשלג, וכ"כ בתנינא שם סק"ג במוסגר, ועיי"ש מש"כ לדון עוד בזה.

**ד** הראב"ד בבעה"נ שם במהדו"ק ש"מ 23 כתב, די"א דהא דתנן דמעלין ולא פוסלין, תרתי מילי נינהו, מעלין היכא דנפל ממילא, ולא פוסלין היכא דרמי להו בידים, והראב"ד הוכיח דלא כן, מעדותם של אנשי מידבא, ובדעת הני רבוותא י"ל דס"ל כמש"כ הרז"ה בההיא דאנשי מידבא, - ולדעה זו נמצא, דאף בשלג איכא פסול שאיבה, וע"כ אינו מעלה את המקוה, ורק פסולא דג' לוגין ליכא בשלג.[[402]](#footnote-403)

בתוספתא בפ"ב דטהרות תניא דמקוה שאוב שהגליד טהור משום מים שאובין, נימוחו כשר להקוות עליו,[[403]](#footnote-404) ובתשו' הראב"ד סימן כ"ב הובא בליקוט פי' הראב"ד עמ' ר"ל כתב לפרש, דכיון דפסול שאיבה אינו אלא מדרבנן, ע"כ כשהגליד ואינו ראוי לטבילה הוכשר ואינו פוסל עוד, - ועיי"ש שדקדק מלישנא דכשר להקוות עליו, דאינו נעשה מקוה לבדו ואף אינו מצטרף, ובעינן שיפלו עליו מ"ס מי גשמים, וכתב דהוא משום שהוחזק למקוה פסול לכתחילה.

והב"י בסימן ר"א סל"א כתב דמד' הרא"ש בתשו' כלל ל"א סימן ב' משמע דמפרש דהא דתניא דכשר להקוות עליו, היינו דהוא כשר לטבול בו, וכ"כ הסמ"ג עשין רמ"ח, והביא דמצינו כן בתוספתא ריש שקלים, דתניא דכל מקוה שיש בו מ"ס כשר להקוות עליו, והרי דבלישנא דתוספתא כשר להקוות עליו היינו דהוא כשר לטבול בו.

והסמ"ג שם לעיל מינה כתב דלמש"כ השאילתות דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה היינו אם ריבה עלי' מ"ס מי גשמים, י"ל דה"נ הא דמכשרינן במקוה שאוב שהגליד, הו"ל כשאובה שהמשיכוה, וזהו דתניא דכשר להקוות עליו, ולהוסיף עליו מ"ס מי גשמים,[[404]](#footnote-405) - ועד"ז מצינו בד' הראבי"ה בסימן תתקצ"א כתב דהא דמהני המשכה לטהר שאובין, הוא משום דמעשה מוציא מידי מעשה, וכתב ע"ז, דאפי' נשתנו נטהרו משאיבתן, כדתניא דמקוה שאוב שהגליד טהור משום מים שאובין נימוח כשר להקוות עליו, וכתב ע"ז דהטעם רפיא בידי', ומבו' בדבריו דהא דמטהרינן במקוה שאוב שהגליד ונימוח, הוא משום דנשתנה, ודמי לטהרת המשכה.

בתשו' משנת ר"א סימן כ"ט סקכ"ז הק' לדעת הרז"ה דשלג דינו כמים והוא נפסל בשאיבה, דא"כ מ"ט מקוה שאוב שהגליד טהור משום מים שאובין,[[405]](#footnote-406) וגם מש"כ הראבי"ה דטהרתו הוא משום דנשתנה, לכאו' אינו מתישב לדעת הרז"ה דהוא כשר לטבילה בעודו שלג, - ועיי"ש בסקכ"ח שכתב לישב, דדוקא שלג דינו כמים, דמהני לעשות כל המקוה משלג, אך גליד אין דינו כמים, דל"מ לעשות כל המקוה מגליד, וכמש"כ הב"י בדעת הרמב"ם, וע"כ לי"ב לפסול שאיבה, - ובסק"ל כתב לישב, דכל ד' הרז"ה הם רק לעדות אנשי מידבא דמהני לעשות כל המקוה משלג, אך לת"ק דשלג מעלה ול"מ לעשות כל המקוה ממנו, לא חשיב כמים גמורים ולי"ב פסול שאיבה, וכמש"כ הגרע"א, והתוספתא אתיא כת"ק, - ועי' בחזו"א תנינא סימן ו' סוסק"ד מש"כ עוד בביאור דינא דהתוספתא.

הר"ש הביא להא דתניא בתוספתא דמודה ר' יהודה שהוא מביא טיט הנרוק בעריבה ומשיק ויורד וטובל, וכתב דהוא משום דטיט הנרוק חשיב כמים לענין מקוה, ולא חשיב כמים ליפסל בשאיבה,[[406]](#footnote-407) וצ"ב דאף דאינו כמים ליפסל בשאיבה, מ"מ היאך הוא מצטרף להשלים לשיעור מקוה כשהוא בכלי, והרי דעת הר"ש לעיל פ"ב מ"ג דפסולא דטבילה בכלים הוא פסול בפנ"ע, - ומד' החזו"א תנינא סימן ג' סק"ב נראה דהוא משום דאף דאין טובלין בכלים, מ"מ מים שבכלים משלימין למ' סאה, היכא דלא נעשו שאובין, וכ"ה בחזו"א קמא סימן ח' סק"ב, ועיי"ש שהק' מזה על מש"כ הרשב"א בשער המים שער ג', דאין מטבילין כלי בתוך כלי שיש בפיו כשפוה"נ, אלא כשיש במקוה מ"ס מלבד המים שבכלי.[[407]](#footnote-408)

כ"ז תמוז ע"ו

דף מס' 26

**פ"ז מ"ב - והתמד עד שלא החמיץ,** בחי' הריטב"א בעירובין כ"ט ב' כתב דאף אם אין במים שבו בפנ"ע ג' לוגין אלא בצירוף היין שבו ה"ה פוסל את המקוה, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דתמד שהחמיץ אינו פוסל את המקוה, היינו דאין היין שבו מצטרף לפסול, אך אם יש בו ג"ל מים ה"ה פוסל, - אך התוס' ותוס' הרא"ש בחולין כ"ו א' כתבו דתמד שהחמיץ אינו פוסל את המקוה אף כשיש בו ג' לוגין מלבד היין, ומשום דאף המים חשובין כפרי, ובחזו"א תנינא סימן ה' סק"י כתב דכן נראה דעת כל הפוסקים, וכתב לפ"ז דאף כשלא החמיץ אינו פוסל אלא כשיש ג' לוגין במים, דקי"ל כרבנן דלקמן מ"ה דכל שאין המים עצמן ג' לוגין מים אין פוסלין.[[408]](#footnote-409)

בחי' הרשב"א בעירובין שם הק' בהא דאמר שמואל התם דשכר פוסל את המקוה בג' לוגין, דמ"ש מתמד שהחמיץ דאינו פוסל, והניח בצ"ע, ועמש"כ בזה הר"ן שם, - והריטב"א שם כתב דבעכצ"ל דכל שיש במים עצמן ג"ל, אף תמד שהחמיץ פוסל, - אך התורי"ד שם כתב לחלק בין תמד של יין שהחמיץ דאינו פוסל את המקוה, לשכר של שעורים ושל תמרים דפוסל את המקוה, ועי' בחזו"א שם שכתב כן בדעת הרמב"ם, ועיי"ש שצידד דגרסינן התם דשכר אינו פוסל את המקוה.

**ומי פירות,** בד' התוס' וש"ר ביבמות פ"ב ב' מבו' דמי פירות פסולין למקוה מדאורייתא, וכ"כ המרדכי בהל' מקואות סימן תשמ"ה בשם ר"י, אך עיי"ש שכתב בשם ריב"א דאינם פסולין אלא מדרבנן, ומשמעות הדברים שלמד לזה מסוגיית הגמ' ביבמות פ"ב ב', ונת' להלן.

**והציר,** הרא"ש פירש דהוא ציר היוצא מן הדגים, ובתוס' אנשי שם כתב דלפ"ז לא אתיא מתניתין כרשב"ג דס"ל דמטבילין בעינו של דג משום דתחילת ברייתו מן המים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' מש"כ בזה בחזו"א תנינא סימן ו' סק"ט.

**פעמים מעלין ופעמים שאינם מעלין, כיצד וכו' נפלו מהם סאה לתוכו לא העלוהו, נתן סאה ונטל סאה ה"ז כשר,** בפירש"י ביבמות פ"ב ב' פירש, דכשנתן סאה ונטל סאה, אע"ג דחזר ונטל מ"מ כשר, דמכי יהבו לגבי' בטל לי' והו"ל מ"א כולן ראויין וכי שקל חד סאה פשו מ', אבל אם נטל סאה ונתן סאה פסול, דכי נטל סאה ברישא חסר לי' וכי הדר מליי' הו"ל מקוה חסר דמשקין הללו אין משלימין את המקוה, ובפירש"י בחולין פ"ד א' ד"ה זוחלין נראה להדיא דהא דאין מי פירות משלימין למ"ס, הוי זה מדאורייתא, עיי"ש, - ובתור"פ שם הק' ע"ז, דאם מהני בהו ביטול, א"כ מ"ט פסלינן כשנטל תחילה ואח"כ נתן, והי' לנו לומר שנתבטל, - ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א** בתשו' הרי"ד סימן ס"ב ד"ה אדוני הרב אני מתמי' כתב, דהא דאין מי פירות משלימין לשיעור, הוא משום דבדבר שהתורה נתנה בו שיעור, ל"מ דין ביטול ברוב שישלים המיעוט לשיעור, ורק כשיש בו כשיעור הוא דמהני דין ביטול ברוב על המי פירות, עכ"ד, והרי"ד שם נקט כן גם לגבי מים שאובין, דאינם משלימין מדאורייתא לשיעור מ"ס, - ובשערי ישר ש"ג פי"ח ופכ"ז הוסיף לפרש בזה, דרק כשיש במקוה מ"ס שיש בו דין טהרה, הוא דמהני דין ביטול ברוב דיהא גם על המי פירות דין טהרה, אך כשאין במקוה מ"ס שאין בו דין טהרה, ל"מ דין ביטול ברוב שיועיל צירוף המי פירות להכשיר המקוה, דל"מ ביטול ברוב אלא לדינים שיש במבטל, וכעי"ז כתבו באבנ"ז או"ח סימן תפ"ג סק"י וביבין דעת סימן צ"ב סק"ד וביד יהודה סימן צ"ט סוסקכ"ה.

וביד"י שם הק' ע"ז, מהא דלענין שאובין מכשרינן מדאורייתא כל שרובו בידי שמים, והרי דמהני דין ביטול ברוב אף כשאין במקוה מ"ס, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובזכר יצחק ח"ב סימן כ"ז כתב דהא דמכשרינן ברובו בידי שמים, הוא מדינא דרובו ככולו, ופשוט דלענין מי פירות לא שייך דינא דרובו ככולו, דרק לענין שאובין דהוא דין בעשיית המקוה שיהא בידי שמים, אמרינן דרובו ככולו, ובשיעורי הגר"ש מכות אות ק"צ כתב די"ל עוד, דשאובין הוי פסול במים, וכל דמדין ביטול ברוב בטל פסול המים, ממילא הם מצטרפין לשיעור מקוה.

?בתשו' הרי"ד סימן א' נראה דבאמת אי"ז כלל מדין ביטול ברוב, אלא דאמרינן דל מהכי, עיי"ש.וצ"ע דהרי מכשרינן אף בנתן סאה ונטל סאה, ובכה"ג לא מצינו למימר דל מהכי.?

**ב** בתשו' הרי"ד שם סוד"ה ועל מה שכתבת, הביא ד' החכם השואל דהא דמי פירות אין משלימין במקוה שאין בו מ"ס, אינו אלא מדרבנן,[[409]](#footnote-410) ומבו' דבאמת מדינא מהני ביטול ברוב אף כשאין במבטל כשיעור, ואך שהחמירו חכמים שלא להכשיר בכה"ג שלא הי' במקוה עצמו כשיעור, ושמא הוא גזירה שמא יבואו לעשות כל המקוה ממי פירות.

ובשערי ישר שם ריש פט"ז כתב לפרש עוד עפי"ד הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן רכ"ב אות כ"ה, דהוא משום דלא הקילו חכמים לסמוך על ביטול ברוב לחוד, אלא בצירוף הא דאיכא למימר שאני אומר דשמא הסאה שנטל היא הסאה דהמי פירות, וע"כ במקוה חסירה ל"מ מי פירות להשלים, כיון דליכא להצירוף דשאני אומר, - ועיקר הך מילתא דכל הא דשרינן בנתן סאה ונטל סאה הוא מכח דאמרינן שאני אומר, כ"ה להדיא בתו"ד הרמב"ן בע"ז ע"ג א', וכ"נ גם בדבריו בב"ב ס"ה ב',[[410]](#footnote-411) וגם בהשגות הרז"ה לבעה"נ שער המים סימן א' ובחי' הריטב"א ובנימו"י ביבמות פ"ב ב' מבו' דבנתן סאה ונטל סאה איכא למימר שאני אומר, אך בדבריהם לא נתפרש דלפי האמת זהו טעם ההכשר.

**ג** בחו"ש הגרב"ד מקואות סימן א' כתב בשם הגר"ח, דהא דמי פירות אינם מעלין ול"מ בזה דין ביטול ברוב, הוא משום דהוי כהוכר האיסור, שהרי אנו רואים דליכא מ' סאה, ובלא מ"ס ליכא אפי' מקצת מים שיש עליהן דין מקוה, עכ"ד, וכעי"ז בברכ"ש יבמות סו"ס כ"א, ולפ"ז י"ל, דהא דאם היו בו מ"ס ונתן סאה ונטל סאה כשר, הוא כמש"כ הגרע"א דשייך בדרך רחוק לומר שנטל את הסאה מי פירות ואיכא מ"ס מים, וע"כ לא חשיב כהוכר האיסור, ובברכ"ש שם פירש דזהו קו' התוס' בבכורות כ"ב ב', עיי"ש, ונת' להלן.

**ד** התוס' בבכורות כ"ב ב' כתבו דמי פירות במקום שמעלין, אין לתמוה למה בטלין מי פירות ונחשבין כמים, דהכי גמירי לה, דתנן מי פירות פעמים מעלין פעמים אין מעלין, וכה"ג דמעלין ה"ה כמים להעלות, וכי איכא רוב חוזרין ונעורין, עכ"ד, ומשמע מדבריהם דכך נאמרה ההלכה, דכשהי' במקוה מ"ס ונפלו לתוכו מי פירות ה"ה מעלין, ומקוה חסר שנפלו לתוכו מי פירות אינם מעלין.[[411]](#footnote-412)

בעיקר משה"ק התוס' בבכורות דלמה בטלין מי פירות ונחשבין כמים, צ"ב דמ"ט נקטו מסברא דלא יועיל בזה דין ביטול ברוב,[[412]](#footnote-413) ובאו"ש פט"ו ממאכ"א ה"י כתב לפרש לדבריהם, דעיקר דין ביטול ברוב הוא דאין מתייחס האכילה אלא על הרוב והמיעוט כמאן דליתא, ועיי"ש שפירש דזה תליא בנידון התוס' לעיל מינה אם אמרינן חוזר וניעור, ובזה מתפרש קישור ד' התוס' שם, וזהו דקשיא להו דבמקוה דבעינן מ' סאה, ובלא מיעוט המי פירות ליכא מ"ס, היאך מהני הטבילה, דלא מצינו למימר דכמאן דליתא דמי והטבילה מתייחסת אל הרוב מים לחודייהו, שהרי ליכא במים לחודייהו מ"ס, ועי' בחו"ש הגרב"ד מקואות סו"ס א' שהסכים לפי' זה, ומבו' בדבריו דד"ז מתישב עם ד' הגר"ח בטעם הא דמי פירות אינם מעלין ול"מ בזה ביטול ברוב, (ועי' ברכ"ש יבמות סו"ס כ"א), וצ"ב.

וביד יהודה סימן צ"ט סוסקכ"ה כתב לפרש, דכיון דכשאין במקוה מ"ס ל"מ לבטל את המי פירות שישלימו לשיעור, ע"כ הי' בדין דאף אם הי' בו מ"ס ונתבטלו המי פירות לגמרי, מ"מ אחר שנתמעט המקוה משיעורו, נימא דחוזר וניעור, ולא יועילו המי פירות להשלים לשיעור, ועיי"ש שנקט לפ"ז דמש"כ התוס' דהכי גמירי לה, אי"ז גזה"כ בעלמא, אלא היינו שנתחדש בזה דכל שבטל תחילה, תו נחשב כמים להשלים אף אחר שנתמעט המקוה משיעורו.

ויל"פ עוד בד' התוס', דס"ל דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וזהו דקשיא להו דהיאך מהני ביטול ברוב להכשיר מי פירות להצטרף למקוה, ועיקר הך מילתא דיש ללמוד מהך דינא דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, עמדו ע"ז ביד יהודה שם ובאבנ"ז או"ח סימן תפ"ג סק"י ובשערי ישר ש"ג פי"ח, וע' באו"ש שם מש"כ בזה, אך אי"ז מתישב היטב בד' התוס' שם, דלפ"ז אין קו' זו ענין למש"כ שם לעיל מינה.[[413]](#footnote-414)

בזבחים כ"ב א' אמר ר"ל דכל המשלים למי מקוה משלים למי כיור לרביעית אינו משלים וכו', אמר ר"פ למעוטי נתן סאה ונטל סאה וכו', ופירש"י שם דבנט"י כה"ג אינו משלים, משום דלא חשיב שיעורא דוטזרא דרביעית לבטולינהו, ובשפ"א שם הק' דהיכן מצינו בעלמא דבעינן שיעור חשוב לבטל, ולפ"ד התוס' בבכורות י"ל, דכיון דדין ביטול דעלמא ל"מ להכשיר המי פירות שיצטרפו לשיעור, ואך דהכי גמירי לה דבכה"ג שהן בטלין במים ה"ה מעלין, ע"כ בנט"י דלא חשיב שיעורא דרביעית לבטולינהו, לא נאמרה בזה ההלכה דמעלין בכה"ג.[[414]](#footnote-415)

**יבמות פ"ב ב' - נתן סאה ונטל סאה כשר וא"ר יהודה וכו' א"ר יוחנן עד רובו,** בפירש"י ותוס' וש"ר פירשו דקאי על מי פירות, וכ"כ ר"ת בספה"י סימן תרע"א, וכן צידדו הרמב"ן וש"ר בב"ב ס"ה ב', - אך הרמב"ם בפ"ד ממקואות ה"ז פירש דאיירי במים שאובין, והכס"מ שם כתב דלדעתו במי פירות לא מכשרינן אלא בשנתן ונטל סאה אחת, עיי"ש, וכ"כ רשב"ם בב"ב ס"ו א' ד"ה ומתמה, והראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ה, וכ"ה גם בדבריו בסימן ג' ה"ג ובסימן ד' ה"ג וה"ט, והרז"ה בהשגותיו שם, ונת' בזה באורך להלן.

התוס' כתבו דהא דפסלינן ברובו, הוא משום דלא אמרינן קמא קמא בטיל, ודימו ד"ז לשאר דוכתי דלא אמרינן קמא קמא בטיל, וכ"כ התוס' בבכורות כ"ב ב' דמוכח מהכא דלא אמרינן קמא קמא בטיל, - אך התוס' בב"ק ק' ב' כתבו דדעת ר"ת וריב"ם דבעלמא אמרינן קמא קמא בטיל, אלא היכא שהוא גדל בלא הפסק, או היכא שוסתו בכך, והא דהכא פסלינן ברובו, הוא משום דבמי פירות החמירו טפי, וכ"כ בתוס' הרא"ש בסוגיין.

הר"ש בתרומות פ"ה מ"ז כתב דהא דפסלינן כשנתן סאה ונטל סאה ברובו, אף דכשנטל סאה א"א שלא יעלה מן מי הפירות לפי חשבון והרי יש כאן עדיין רוב מים, הוא מדרבנן, וכ"כ בתור"פ ובתוס' ישנים, ועיי"ש בתו"י שפירש דהא דפסלו חכמים בזה הוא משום דה"ז נראה כרובו, ועי' בחזו"א תנינא סימן ה' סקי"א מש"כ לפרש בזה.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן רכ"א אות ט' כתב הגר"ש איגר לדקדק מל' השו"ע דכל שנתן ונטל כ' פעמים ה"ז פסול,[[415]](#footnote-416) והק' דאף אם עושה כן ל' פעמים, אכתי ישתייר רוב מים לפי החשבון, וצ"ע שלא הביא לד' הר"ש המפורשים בזה, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, - והגרע"א שם סימן רכ"ב אות כ"ה כתב לישב, דלא הקילו חכמים לסמוך על ביטול ברוב לחוד, אלא בצירוף הא דאיכא למימר שאני אומר דשמא כל הסאין שנטל הם המי פירות, וע"כ כל דמאידך גיסא יתכן דכל הסאין שנטל הם מן המים וליכא רוב מים, לא הקילו לסמוך על רוב.[[416]](#footnote-417)

אמנם הנה בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ו מבו' דכל היכא דלפי חשבון לא נחסר רובו, ה"ז כשר, עיי"ש שפירש כן בהא דמכשרינן לעיל פ"ו מ"ח בהיו בעליון מ"ס ובתחתון אין כלום וממלא בכתף וכו', ונת' להלן,א[[417]](#footnote-418) וכן דקדק בערול"נ שם מד' הר"ש במשנתינו, וצ"ע דלהדיא כתב הר"ש בתרומות דלא מכשרינן בכה"ג, וכנ"ל.

בד' התוס' מבו' דאף אם נתן ולא נטל, מ"מ כל שרבו המי פירות ה"ז פסול משום דבטלי המים ברוב, וע"כ כתבו דאף למחטין וצינורות אי"ז כשר מדאורייתא אלא במחצה על מחצה, - אך בתשו' הרי"ד סימן א' סוף אות ב' כתב דדוקא בנתן סאה ונטל סאה פסלינן ברובו, אך כל שלא נטל ממי המקוה ה"ז כשר אף אם רבו מי פירות עליו, ומבו' דלא אמרינן שיתבטלו המים ברוב המי פירות, ובדבריו בתשו' סימן קי"א נראה דהטעם בזה הוא, משום דאף מי פירות שנפלו למקוה שלם, המקוה מתירן ומכשירן, וה"ז בטל שם כ"ז שלא נשתנו מראיו, עיי"ש.

**מאי לאו דנשתייר רובו,** התוס' הק' דמאי פריך, הרי מי פירות פסולין מדאורייתא, אך המרדכי בהל' מקואות סימן תשמ"ה הביא בשם ריב"א דפסול מי פירות אינו אלא מדרבנן, וכנראה הוכיח כן מכח קו' זו, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** לדעת הרמב"ם והראב"ד דאיירי הכא במים שאובין, ניחא בפשוטו, דפסול שאיבה אינו אלא מדרבנן, וכ"ה בבעה"נ סימן ג' ה"ג דהוכיח מהא דאף רובו שאוב אינו אלא מדרבנן, וכ"ה בפירש"י דהא דפריך הוא משום דפסול שאיבה דרבנן, וכתב בתור"פ דלדעתו איירי הכא במים שאובין, אך צ"ע דלהדיא פירש"י דאיירי במי פירות, ובאמת בתוס' הרא"ש ותו"י הק' ע"ד רש"י, דאף דפסול שאיבה דרבנן, מ"מ מי פירות פסולין מדאורייתא, ובמשכנות יעקב יו"ד סימן מ"ו ד"ה אך כ"ז כתב בדעת רש"י, דאף דעיקר הך דינא הוא במי פירות, מ"מ איירי גם לענין שאיבה, וצ"ע, ועי' בתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ד ד"ה והנה ביבמות מש"כ בישוב ד' רש"י.

**ב** התוס' כתבו דפריך מהא דפסלינן אף למחטין וצינורות דל"ב בהו מ"ס אלא מדרבנן, וע"ז פריך דמ"ט לא סגי במע"מ, דאף דאם הרוב מי פירות ה"ז פסול מדאורייתא דמתבטלים המים במי פירות, מ"מ במע"מ ה"ז כשר מדאורייתא, - ונתחדש בזה, דכל דיש במקוה כשיעור מכשרינן כל שלא נתבטלו המים במי פירות, ואף דגם המי פירות לא נתבטלו במים, וביד יהודה סימן צ"ט סקכ"ה ד"ה ויש לי מקום עיון עמד בזה, דאף דלא בטלו המים, מ"מ כיון דגם המי פירות לא בטלו, היאך מהני טבילתו, הרי לא בא כולו במים, ועיי"ש שהוכיח מד' התוס', דל"ב שיגעו המים בכל גופה, ודימה ד"ז למש"כ הב"י בסימן ר"א להוכיח דל"ב דכל המ"ס יגעו בגופה, ודלא כמש"כ רבינו שמחה, (ולכאו' זה כד' החזו"א בביאור ד' רבינו שמחה), ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' באמר"מ סימן א' סקנ"ג מש"כ בזה,[[418]](#footnote-419) - וי"ל עוד, ע"ד ד' התוס' בבכורות דהכי גמירי לה דמי פירות פעמים מעלין, והיינו משום דגם מי פירות מישך שייכי לשם מקוה, ואף שנתמעטו בחולין פ"ד א' מקרא, מ"מ הכי גמירי לה דפעמים שהן מעלין, ולפ"ז י"ל דאף למשמעות ד' ש"ר דלא ס"ל כד' התוס' שם, ומי פירות לעולם אינן מעלין, מ"מ כל דאיכא שיעור בהמים לחודי', הוו אף המי פירות בכלל המקוה, וע"כ אינן חוצצין בפני הטבילה,[[419]](#footnote-420) - ועי' עוד בספה"י לר"ת סו"ס תרע"א דמבו' דסגי במה שבא רוב גופו במים אף דמיעוטו בא במי פירות, וכתב שם לפ"ז לישב לההיא דחבית של יין שנפלה לים הגדול, עיי"ש, וצ"ע.

**ג** התוס' כתבו עוד, דמדאורייתא קמא קמא בטיל וכל הא דבעינן רוב אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הרמב"ן וש"ר,[[420]](#footnote-421) - ובמהדו"ב הק' דהא דלא אמרינן קמא קמא בטיל הוא מדאורייתא, וכמבו' כן בד' התוס' שם ד"ה א"ר יוחנן שהוכיחו דלא אמרינן קמא קמא בטיל מהא דשרינן בבצל שעקרו בשביעית ונטעו בשמינית ורבו גידוליו על עיקרו, והרי דאף לקולא לא אמרינן קמא קמא בטיל, ועיי"ש שכתב דיש לדחוק דמכוון התוס' דהא דלא אמרינן קמא קמא בטיל אף במע"מ, אי"ז אלא מדרבנן, אך בד' הרמב"ן וש"ר מפורש דאף כשנתן ונטל כל היום כולו אינו פסול אלא מדרבנן, וי"ל דפליגי ע"ד התוס' וס"ל דכל הא דלא אמרינן קמא קמא בטיל, אי"ז אלא מדרבנן.

**ד** התוס' כתבו עוד דקאי על תמד שיש בו מים, ובכה"ג אין הפסול אלא מדרבנן, - ובס' ישרש יעקב פירש בדבריהם דעיקר פסולא דתמד שיש בו מים אינו אלא מדרבנן, וכתב דכל הפוסקים חולקים ע"ז, וכ"כ באו"ש פט"ו ממאכ"א ה"י, ופירש דהיינו משום דאף דיש בו טעם יין וחזותא, אי"ז מי פירות, ומדרבנן פסלוהו דדמי למי פירות.[[421]](#footnote-422)

אך בחזו"א קמא סימן ח' סק"ג הק' ע"ז, דכיון דחשבינן לי' כיין אף לקולא שאינו פוסל בג' לוגין וניקח בכסף מעשר, מנ"ל להתוס' דאינו פסול למקוה מדאורייתא,[[422]](#footnote-423) - ועיי"ש שכתב די"ל דמכוון התוס' הוא דאף דתמד פסול מדאורייתא, מ"מ כל שנתערב במקוה, בטל מהמים שהיו בהתמד תורת יין, ועתה אין פסולן אלא מדרבנן.[[423]](#footnote-424)

**ה** הר"ש בתרומות פ"ה מ"ט כתב דהכא אין הפסול אלא מדרבנן, משום דכשנטל סאה א"א שלא יעלה מן המי פירות לפי חשבון ועדיין יש כאן רוב מים, וכ"כ בתור"פ ובתו"י, - ובחזו"א תנינא סימן ה' סקי"א כתב דהתוס' וש"ר שלא תירצו כן, הוא משום דס"ל דכיון דעיקר פסול מי פירות דאורייתא, אף דהוא חומרא שהחמירו חכמים לדון כמו שנטל רק את המים, מ"מ הו"ל כמידי דאורייתא דבעינן בזה רוב ולא סגי במע"מ.

**דלא נשקול רובא,** התוס' הק' מהא דתנן לעיל פ"ד מ"ד דמחצה על מחצה פסול, והרי דאף בשאובין דרבנן בעי רבי', ובהשגות הרז"ה לבעה"נ שער המים סימן א' כתב לישב, דכל הא דהכא סגי במחצה, הוא רק משום דאיכא למימר שאני אומר, ואף דבל"ב אמרינן דשאני הכא דאיכא למימר שאני אומר, והרי דבנתן סאה ונטל סאה ליכא למימר שאני אומר, היינו רק לל"ב, אך ל"ק ס"ל דגם בנתן סאה ונטל סאה איכא למימר שאני אומר, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א והנימו"י, - אך בד' התוס' מבו' דלהך לישנא הא דסגי במחצה, אי"ז משום שאני אומר, אלא משום דבדרבנן ל"ב רבויא, וכ"ה בפירש"י בד"ה וסבר ר' יוחנן.

**נתן סאה ונטל סאה במים שאובין**

בפי' הרא"ש במשנתינו כתב דכל הא דפסלינן בנתן סאה ונטל סאה ברובו, הוא רק במי פירות, אך בשאובין מכשרינן אף ביותר מרובו, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ח, ובסימן א' הוסיף לפרש דהוא משום בהשקה נעשו זרועין להטהר מטומאתם וה"ה להטביל בהן, וע"כ מכשרינן אף כשנתן ונטל יותר מרובו, וכ"כ הרשב"א בשער המים ש"ז.[[424]](#footnote-425)

והרמב"ן וש"ר בב"ב ס"ה ב' פירשו מתחילה דהא דפסלינן בנתן סאה ונטל סאה ברובו, הוא במים שאובין, והק' ע"ז דכיון שהיו בו מ"ס שלמים כשרים, היאך הוא נפסל משום שאיבה, וכתבו דהפסול בזה הוא משום מראית העין, דכיון דנטל ממים כשרים נטל ושאובין נתן, אך עיי"ש שצידדו לפרש כפירש"י דאיירי במי פירות, אך במים שאובין מכשרינן אף ביותר מרובו.

והרמב"ם בפ"ד ממקואות ה"ז כתב דנתן סאה שאובין ונטל סאה כשר עד רובו, והרא"ש בסימן א' הק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם ה"ו דמקוה שיש בו מ"ס ושאב בכד ושפך לתוכו כל היום כולו כשר, והרי דמהני זריעה להכשיר שאובין, וכתב לדון דלא מכשרינן אלא היכא דיש במקוה מ"ס מים כשרים, דבכה"ג אינו נפסל ברביית מים פסולין, אך בנתן ונטל שלא נשארו במקוה מ"ס מים כשרים, אינו כשר אלא עד רובו, והק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם דמקוה העליון שיש בו מ"ס והי' ממלא בכלי ונותן לתוכו עד שירבו המים וירדו לתחתון מ"ס הרי התחתון כשר וגם העליון הוא כשר אע"פ שבכל אחד מהן רוב מים שאובין ואין בשניהם אלא מ"ס מים כשרין.

ובכס"מ בהל' מקואות ובב"י בסימן ר"א שם כתב לישב, דהא דפסלינן בנתן ונטל ברובו, הוא משום מראית העין, שלא יבואו להכשיר בכלם שאובין לגמרי, וכמש"כ הרמב"ן, וע"כ שפיר מכשרינן בההיא דמקוה עליון ותחתון שלא ניטלו ביד, וליכא למיחש למראית העין, - ובדגמ"ר בסימן ר"א הובא בפ"ת שם סקי"ח כתב לפ"ז, דבמקוה שהוא מעין הנובע אין לפסול, דידוע לכל שמעין זה אין דרכו לפסוק, ולי"ב משום מראית העין, - ועי' עוד באבנ"ז יו"ד סימן רפ"ו ס"ק י' י"א במש"כ לישב בזה בדרך מחודשת.

הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן א' ה"ה במהדו"ב כתב, דמקוה שיש בו מ"ס אף אם נפלו עליו מים שאובין מרובין אינו נפסל, דמי למעין שאינו נפסל אף בריבוי, ורק אם נתן ונטל פסול ברובו, ובסו"ד שם משמע דאף בנתן ונטל לא פסלינן אלא אם ליכא שיעור רוב מקוה מן הכשרים, אך כל דאיכא שיעור רוב מקוה מן הכשרים, אף שהשאובין מרובין עליהן, ה"ז כשר, וכ"ה להדיא בדבריו בסימן ד' ה"ג, וכ"כ התשב"ץ בח"א סו"ס י"ז בדעתו.[[425]](#footnote-426)

ומד' הראב"ד שם סימן ג' ה"ג מבו' דהפסול בזה הוא מעיקר הדין, ואי"ז משום מראית העין, וע"כ הוכיח ממה שאמרו ביבמות דהוא דרבנן, דפסול שאיבה אף ברובו אינו אלא מדרבנן, וכ"כ בדעתו בתשו' דברי חיים חו"מ סימן ל"ז.[[426]](#footnote-427)

והראב"ד בסימן ג' ה"ו כתב לישב למתניתין דממלא לעליון וכו', דאמרינן דהמים היוצאים מהמקוה העליון הם גם מהמים הכשרים וגם מהמים השאובין כי הדדי, וע"כ נמצא דבכל א' מן המקואות איכא כ' סאה מים כשרים, וע"כ הוא דמכשרינן,[[427]](#footnote-428) וכתב דזה כל"ק דיבמות דל"ב אלא דלא נשקול רובו,[[428]](#footnote-429) וצ"ע דא"כ תיקשי לל"ב דיבמות ממשנה ערוכה, (ואם לל"ב יש בזה תי' אחר, מ"ט הוצרך הראב"ד כאן לתי' זה, והוצרך לפרש לפ"ז דכי הדדי נפקי).

הראב"ד בסימן א' שם במהדו"ק ש"מ 11 ג כתב דאף מקוה שלם שנפלו לתוכו מ"ס מים שאובין נפסל, כיון דליכא רובא דכשרות,[[429]](#footnote-430) והוכיח כן ממתניתין דלעיל פ"ד מ"ד, (ונקט דאיירי התם אף במקוה שלם, וצ"ב), ועיי"ש שכתב דמזה מוכח כל"ב דיבמות דבעינן שישתייר רובו,[[430]](#footnote-431) - וצ"ב דאף דכל דאיכא מחצה שאובין אין השאובין בטלים בכשרים, מ"מ כיון דאף הכשרים אינם בטלים בשאובין, מ"ט הוא פסול, וי"ל דהוא משום דלא בא כולו במים הכשרים, ועמש"נ לעיל לדון בד' התוס' ביבמות בדין מחצה מים ומחצה מי פירות, אך משמעות ד' הראב"ד דכל דאיכא מחצה שאובין הוי המקוה מקוה פסול, וי"ל דהוא משום דמקוה א' הוא, וע"כ כל שאין רובו מי גשמים, חשיב כמקוה שאינו בידי שמים, ורק אם רובו כשרים הוי מקוה דבידי שמים משום דרובו ככולו, וצ"ע.

הרשב"א בשער המים ש"ז הוכיח מההיא דממלא בכתף ונותן לעליון וכו', דמקוה שלם אינו נפסל כשריבה עליו מים שאובין, דהתם איירי אף כשנתן לעליון יותר ממ' סאה, ועיי"ש שהוכיח כן, ומכח זה מכשרינן אף להמקוה התחתון, אך עיי"ש שהביא דעת הראב"ד דהא דפסלינן בנתן סאה ונטל סאה ברובו הוא במים שאובין, ואך דכ"ז הוא כשנתן ונטל, אבל כשנתן ולא נטל אינו נפסל בריבוי השאובין, וכתב דחזר הראב"ד וחזר שיש לחלק בין מקוה למעין ואף מקוה שלם נפסל בריבוי שאובין, ולא נתפרש בדבריו היאך נתישב בזה ההיא דממלא בכתף ונותן לעליון וכו', דיורדים מן המים לתחתון, וליכא בכל א' מהן מ' סאה דכשרים, וצע"ג.[[431]](#footnote-432)

ובעיקר ד' הראב"ד עמש"כ בגידו"ט נחל ט' ונחל כ"ו, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ד, ובתשו' דברי חיים חו"מ סימן ל"ז, ובמשכנות יעקב יו"ד סימן נ"ו, וכתב שם דדעת רבים מקמאי הוא כדעת הראב"ד, באמרי משה סימן א' ס"ק מ"א - נ"א, ובחזו"א ליקוטים סימן ג' סק"ג וסימן י' סק"ג, ועוד האריכו בזה האחרונים הרבה, - ועי' בקונט' נתן סאה ונטל סאה שנד' בסו"ס בעה"נ שהאריך בהדרכים שכתבו האחרונים להכשיר המקואות לדעת הראב"ד, ואכמ"ל.

בתשו' הרי"ד סימן ס"ב ד"ה ועל מה שכתבתי כתב, דכל הא דמכשרינן בנתן סאה ונטל סאה עד רובו, הוא רק במי פירות, אך במים שאובין, כל שנתן סאה ונטל סאה פסול, דאע"ג דמדאורייתא ה"ז כשר משום דבטלו השאובין ברוב, מ"מ גזרו בזה חכמים שמא יבא להשלים למקוה חסר במים שאובין, ועיי"ש ד"ה אני דקדקתי שהוכיח כן ממשנתינו, דבמי פירות תנן דפעמים מעלין, ובמים שאובין תנן דלא מעלין, ובע"כ דבאותו ענין דמי פירות מעלין אין מים שאובין מעלין.[[432]](#footnote-433)

ועיי"ש בד"ה ומורי השיבני שהביא להקשות ע"ז מהא דתנן דהיו בו מ"ס ממלא בכתף ונותן בתוכו, והא דתנן בב' מקואות א' מלא וא' ריקם שממלא בכתף ונותן לעליון, וכתב ע"ז דלק"מ, דדוקא במקוה שלם שתדיר עומדים בו מ"ס כשרים וא"צ לשאובין להעלותו, הוא דמכשרינן אף כשרבו עליו מים שאובין, אך כל שנתן סאה ונטל סאה דאין בו מ"ס אלא עם השאובין ונמצא שהשאובין העלוהו, ה"ז פסול מדרבנן, וצ"ע שהרי בההיא דממלא בכתף ונותן לעליון, אין בכל א' מן המקואות מ"ס כשרים, וצע"ג.

ג' מנ"א ע"ו

דף מס' 27

**פ"ז מ"ג -** עיקר פסולא דשינוי מראה במקוה, ילפינן לה בתו"כ שמיני פר' ט' ה"ד, מדכתיב מקוה מים, ולא מקוה כל משקין, פרט לשנפל לתוכן מי כבשים ומי צבעים ושנו מראיו, והראב"ד בבעה"נ סימן ב' ה"ד במהדו"ק ש"מ 25 ב' כתב דהוא גזירה דרבנן מאסמכתא דקרא, וכ"כ הראב"ד במהדו"ב שם דגזרו בזה משום דמאן דחזי לי' סבר עושין מקוה של כל משקין, ומבו' דאין הפסול בזה אלא מדרבנן.

אך בד' התוס' בסוטה ט"ו ב' ד"ה ומה מים משמע קצת דפסול שינוי מראה הוא דאורייתא, וכ"ה מבו' בתשו' הרי"ד סימן ט"ו ד"ה ועל קושיית הירושלמי, וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק בהשמטות זבחים ע"ח ב', ועיי"ש שפירש דטעם פסולו הוא משום דלא אזלינן בתר רובא אלא בתר חזותא למקוה, וכ"כ בקרית ספר מקואות פ"ז, דפסול שינוי מראה הוי דאורייתא, דאע"ג דהמים הוו רוב, אין הדם בטל ברוב, כיון דמראית הכל דם, וכן נקט הב"ח באו"ח סימן ש"כ ס"ב בתו"ד דהוי הפסול מדאורייתא, והפמ"ג שם אש"א סק"א העיר ע"ד הב"ח מד' הראב"ד דאי"ז אלא מדרבנן, וכתב דשמא מכוון הראב"ד הוא דיש בזה לתא דדין תורה.

והרמב"ן וש"ר ביבמות פ"ב ב' כתבו דמה שאמרו התם דנתן סאה ונטל סאה ברובו אינו פסול אלא מדרבנן, הוא משום שלא שינו את מראיו, ובתשו' בית שלמה ח"א סימן קע"א ובחיבור לטהרה כלל ב' סל"ב הוכיחו מדבריהם דפסול שינוי מראה הוא מדאורייתא, - אך בשיירי טהרה במשנתינו כתב דהא דאם שינו את מראיו ה"ז פסול מדאורייתא, הוא משום דבכה"ג חוזרין המי פירות וניעורין מביטולן, ואינם מצטרפין להשלים למ' סאה.[[433]](#footnote-434)

בד' השטמ"ק והקרית ספר מבו', דעיקר הא דמי פירות פוסלין בשינוי מראה, הוא משום דכל שהם ניכרים בחזותא, אינם בטלין, וכ"כ בתורי"ד ע"ז ס"ז א', - וצ"ב, דאף שאינם בטלין במקוה, מ"מ מ"ט נפסלין מי המקוה לטבילה, ואין לומר דהוא משום דהמי פירות חוצצין בין בשרו למים, דא"כ מ"ט תנן לקמן מ"ד דאם אין בו מראה מים מ"ס ה"ז לא יטבול בו, ומ"ט ל"מ לטבול במקום המים, ועי' בשיעורי הגר"ש מכות אות קפ"ב שעמד בזה, - ולכאו' צ"ל בדעתם דעיקר פסולא דשינוי מראה, הוא משום דכל היכא דבכלל המקוה איכא מי פירות, ה"ז פסול מהגזה"כ דמקוה מים ולא מקוה של שאר משקין, ואך דהיכא שלא שינו את מראיו, בטלין המי פירות וחשיב דהוי כל המקוה מקוה מים, אך כל ששינו את מראיו ואינם בטלין במים, נפסל המקוה בתערובת המי פירות.[[434]](#footnote-435)

הלבוש בסימן ר"א סכ"ה כתב דפסולא דשינוי מראה הוא משום דעי"ז אין המים נקראים מים אלא מזוג, וכ"נ בד' הפרישה שם סקל"ה, וכ"כ בתשו' דברי חיים יו"ד סימן ק"ב, ובחזו"א קמא סימן ח' סוסק"ד וסק"ח וידים סימן ה' סק"ט, וכ"כ בזכר יצחק ח"א סימן נ"ח בדעת הראב"ד.[[435]](#footnote-436)

אך מד' הראשונים בכ"ד נראה, ונת' בזה להלן, דפסולא דשינוי מראה הוא, משום דאיכא בהמקוה מי פירות, ועי"ז חשיב המקוה כמקוה של מי פירות ומיפסל, ואך דלא חשיב המקוה כמקוה של מי פירות, אא"כ שינו המי פירות אלא מראית המקוה, דעי"ז חשיבי כעיקרו של מקוה, ותו מיפסל המקוה משום דהוי מקוה של מי פירות, וזה ע"ד ד' השטמ"ק והקרית ספר, ואך דלדעתם סגי במה דאיכא במקוה תערובת דמי פירות לחשבו כמקוה של שאר משקין, (ורק אם לא שינו את מראיו דהן בטלין ברוב, לא חשבינן לי' כמקוה של שאר משקין), אך לדעת ש"ר כל הא דחשבינן להמקוה כמקוה של שאר משקין, הוא רק כששינו המשקין את מראיו, דעי"ז הן חשובין כעיקרו של מקוה, וכ"כ באג"מ יו"ד סימן ק"כ ריש ענף ז', דפסולא דשינוי מראה הוא דנקרא שם המקוה על מה שנראה, ונחשב שהמקוה הוא מהיין שבו כיון דהוא נראה.

וכ"נ ממש"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' ה"ח דחלוק הוא פסולא דשינוי מראה מפסולא דשאובין לכמה מילי, עיי"ש, ומשמע דפסולא דשינוי מראה, הוא דהמי פירות פוסלין את המקוה, ודמי לפסולא דמים שאובין, וזהו שהוצרך הראב"ד לחלק ביניהם, דשינוי מראה פוסל אף במקוה שלם, והוא פסול החוזר להכשרו, והוא פוסל אף בלוג א', והוא פוסל אף במי פירות שאינם שאובין.

**מי הצבע פוסלין אותו בג' לוגין ואין פוסלין אותו בשינוי מראה,** הר"ש הביא מסוגיית הגמ' במכות ג' ב' דהא דהן פוסלין אותו בג' לוגין, ול"ד לג' לוגין מים שאובין שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין דאין פוסלין את המקוה, הוא משום דמיא דצבעא מיקרי, - והא דאינם פוסלין את המקוה בשינוי מראה, כתב הר"ש דהוא משום דצבעא לי"ב מששא.

ומשמעות ד' הר"ש דהא דהן פוסלין בג' לוגין והא דאינם פוסלין בשינוי מראה, הוי מתרי טעמי דלא שייכי להדדי, וכ"נ גם בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' ה"ז והרשב"א בשער המים הקצר שער ט', ועמש"נ להלן דמצינו דחלוקין הן בדינם.

אמנם בד' הפרישה סימן ר"א סקל"ה מבו' דאף הא דאינם פוסלין בשינוי מראה, הוא משום דמיא דצבעא מיקרי, עיי"ש, וכ"נ מד' הלבוש שם סכ"ה, וכ"כ בתשו' דברי חיים יו"ד סימן ק"כ ובחזו"א קמא סימן ח' סק"ח וידים סימן ה' סק"ט, וזה לטעמייהו דס"ל דפסולא דשינוי מראה, הוא משום דעי"ז חשבינן להמים עצמן כמי פירות, - אך מד' הראשונים דהא דאינם פוסלין את המקוה הוא משום דצבעא לי"ב מששא, ולא משום דמיא דצבעא מיקרי, נראה דפסולא דשינוי מראה הוא משום דחשיבי המי פירות כעיקרו של מקוה ועי"ז חשיב דהוא מקוה של שאר משקין, וע"כ כל שנשתנה מראה המקוה ע"י דבר שאין בו ממש, ה"ז כשר, דבכה"ג לא חשיב כמקוה של שאר משקין, שהרי אין מעורב בו כלל משאר משקין.[[436]](#footnote-437)

הריטב"א במכות ג' ב' פירש דהא דמי צבע פוסלין את המקוה משום דמיא דצבעא מיקרי, דהיינו דהחמירו בזה חכמים משום גזירה דקרו לי' אינשי מיא דציבעא, ואילו ל"ה פוסלין את המקוה היו סבורים דאפי' מים גמורים אין פוסלין בג' לוגין, ומבו' בדבריו דמדינא אין לחלק בין ג' לוגין שנפל לתוכן קורטוב יין למי צבע, וכל הא דמי צבע פוסלין את המקוה, הוא משום גזירה, אך בתורי"ד עירובין כ"ט ב' מבו' דמדינא הוא דהן פוסלין את המקוה.

ולפ"ז מוכח דהא דמי צבע אין פוסלין בשינוי מראה, אי"ז חד דינא עם הא דהן פוסלין את המקוה, שהרי הא דהן פוסלין את המקוה הוא גזירה דרבנן שהחמירו שדינם כדין מים דפוסלין את המקוה, אך מ"ט יהא דינם כדין מים לקולא דאין פוסלין בשינוי מראה, אלא הוא דין בפנ"ע, דכל שנשתנה מראה המקוה ע"י דבר שאין בו ממש, לי"ב לפסולא דשינוי מראה.

בתר"י ברכות פ' אלו דברים מב. בדפי הרי"ף מבו' דדיו וקנקנתום פוסלין את המקוה בשינוי מראה, וכ"נ בד' הט"ז באו"ח סימן ק"ס סק"א והמג"א שם סק"ב, וכ"כ הפמ"ג שם מש"ז ו' והברכ"י שם סק"ג והמגן גיבורים שם סק"ב, - והיינו דכל הא דמי צבע אין פוסלין את המקוה, הוא רק כששרה בהן הסממנין ולא נימוח גוף הסממנין, אך בדיו שנימוחו בו גוף הסממנין שיש בהן ממש, ה"ז פוסל את המקוה, וכ"ה במ"ב שם סק"ד דאם נימוח גוף הצבע בתוכו ה"ז פוסל, וכ"כ בתשו' דברי חיים יו"ד סימן ק"ב, - וכ"כ בתשו' מהרש"ם ח"ג סימן י"ג ובגלות עליות במשנתינו לדקדק מל' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' ה"ז ומל' הרשב"א בשער המים שער ט'.[[437]](#footnote-438)

אך המאמר מרדכי בסימן ק"ס סוסק"א נקט בפשיטות דדיו אינו פוסל את המקוה בשינוי מראה, וכ"כ הראש יוסף בחולין ק"ז א' דאין דיו וקקנתום פוסלין את המקוה, וכתבו לפ"ז דחלוק דין שינוי מראה בנט"י מדין שינוי מראה במקוה, ואכמ"ל, וכ"נ בד' הב"ח שם ס"א, וכמו שעמד ע"ז הפמ"ג שם, (אך בעצי אלמוגים שם סק"ב כתב לדחוק בד' הב"ח, עיי"ש), וכ"כ בחזו"א ידים סי' ה' סק"ט, ובאג"מ יו"ד ח"א סו"ס ק"כ.

ובד' החזו"א שם מבו' דטעם ההכשר בזה, הוא משום דאף בכה"ג מיקרי מי צבע ולא מיקרי חמרא מזיגא, והיינו דאף שנתערבו גוף הסממנים, הרי שינוי המראה אינו מכח תערובת גוף הסממנים, אלא מכח הצבע שיצא בהן, - ובדעת הני רבוותא שפסלו בזה, יש להסתפק אם הוא משום ס"ל דכל שנתערבו גוף הסממנים, לא מיקרי מי צבע, ואף אם בנ"א קורין להן כן, מ"מ ראוי לקרותם כצבע מזוג, או הוא משום דס"ל דפסולא דשינוי מראה אינו משום דחשבינן לכל המים כחמרא מזיגא, אלא הוא משום תערובת דבר הפסול במקוה, וע"כ שפיר י"ל דכל שנימוחו הסממנים, ה"ה פוסלין את המקוה,[[438]](#footnote-439) דאף דכל הא דהן פוסלין את המקוה הוא רק כששינו את מראיו, מ"מ י"ל דלזה סגי במה שמכח הסממנים נשתנה מראית המקוה, ול"ב שיהא השינוי מכח התערובת עצמה.[[439]](#footnote-440)

בתו"כ פר' שמיני פר' ט' ה"ד, פליגי ר"מ ור' יוסי בדין מי כבשים ומי צבעים, דדעת ר"מ דכיון שהן פוסלין בג' לוגין אף הן פוסלין בשינוי מראה, ודעת ר' יוסי דכל הפוסל בג' לוגין אינו פוסל בשינוי מראה, ובפי' הראב"ד שם כתב, דמודה ר"מ דמים שנשתנו מראיהן ע"י ששרה בהן ירקות או סמנים אינם פסולין, ולא פסל ר"מ אלא ע"י תערובת שאובין, וקסבר דכיון שאלו המים שאובין הן וראויין ליפסל ע"י ג' לוגין, חל עליהן כמו"כ פסול המראה כאילו הן יין או שאר משקין, ופוסלין אפי' בפחות מג' לוגין, וכנראה למד הראב"ד לזה מהא דקאמר ר"מ דכל הפוסל בג' לוגין פוסל בשינוי מראה, והרי דכל הא דהוא פוסל בשינוי מראה, הוא רק משום שהוא פוסל בג' לוגין, ור' יוסי דס"ל דכל הפוסל בג' לוגין אינו פוסל בשינוי מראה, הוא משום דכל הפוסל בג' לוגין הוא נידון כמים, דיין ושאר משקין אין פוסלין בג' לוגין, וע"כ אינו פוסל בשינוי מראה, דדמי למים ששרה בהן סמנים ונשתנו מראיהן דכשרים.

ומבו' לפ"ז, דאף דהצבע בפנ"ע אין בו ממש, וע"כ אם נפל למקוה ושינה את מראיו אינו פוסלו, מ"מ כל שנפלו הסממנים למים ונתנו בהן צבע, חשיב דה"ז צבע דהמים, והמים הרי יש בהם ממש, וע"כ לר"מ דמים שאובין פוסלין את המקוה בשינוי מראה, פוסלין מי צבע שאובין את המקוה בשינוי מראה.[[440]](#footnote-441)

ומעיקר הא דס"ל לר"מ דאף מי צבע שאובין פוסלין את המקוה בשינוי מראה, נראה דעיקר פסולא דשינוי מראה הוא משום דנקרא שם המקוה ע"ש המי פירות, וס"ל לר"מ דה"נ במים שאובין כה"ג, נקרא שם המקוה ע"ש המים השאובין, וע"כ ה"ז פסול, דאם פסול שינוי מראה הוא משום דחשיב כל המקוה כחמרא מזיגא, אין מקום כלל לפסול במי צבע שאובין שנפלו למקוה, וגם אין לחלק בזה בין מי צבע שאובין למי צבע שאינם שאובין.

ובעיקר הא דתניא בתו"כ דכל הפוסל בג' לוגין אינו פוסל בשינוי מראה, צ"ע ממה שאמרו בשבת קמ"ד אמרו דכל שאין עושין ממנו מקוה בתחילה פוסל בשינוי מראה, והרי דלא תליא אם הוא פוסל בג' לוגין, אלא תליא אם עושין ממנו מקוה בתחילה, - וצ"ל דחד מילתא הוא, והיינו משום דכל דחשיב כמים, עושין ממנו מקוה לכתחילה, ופוסל בג' לוגין, וכל דלא חשיב כמים, אין עושין ממנו מקוה לכתחילה, ואינו פוסל בג' לוגין.

הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' ה"ד במהדו"ק ש"מ 25 ב' כתב דשלג וטיט הנרוק אין פוסלין את המקוה משום דלי"ב שינוי מראה, וכ"ה גם בנוס' הב"י בש"מ 26 ומבו' דאם הי' בהן שינוי מראה היו פוסלין את המקוה, ונתחדש בזה, דאף דשלג וטיט הנרוק מעלין את המקוה, מ"מ כיון דל"מ לעשות כל המקוה מהן, הוי כדבר שאין עושין ממנו את המקוה דפוסל בשינוי מראה.[[441]](#footnote-442)

והראב"ד במהדו"ב השמיט לדין זה, וי"ל דהוא משום דבתו"כ אמרו דכל שאינו פוסל בג' לוגין פוסל בשינוי מראה, והיינו דכל דלא חשיב כמים לפסול בג' לוגין, ה"ה פוסל בשינוי מראה, וע"כ לפמש"כ הראב"ד במהדו"ק דהא דשלג וטיט אינם פוסלין בג' לוגין, הוא משום דאינם מים גמורין, ה"ה פוסלין בשינוי מראה, אך למש"כ במהדו"ב דהא דאינם פוסלין בג' לוגין, הוא משום דל"ש בזה הגזירה דמיעוטא אטו רובא, הרי דהוו מים גמורים, ואך דמ"מ לא גזרו בזה להגזירה דג' לוגין, וע"כ אף אם הי' בהן שינוי מראה, ל"ה פוסלין את המקוה.

**נפל לתוכו יין או מוחל ושינו את מראיו,** בשבת קמ"ד ב' אמר אביי, דהא דמוחל פוסל את המקוה בשינוי מראה, אתיא כר' יעקב דס"ל דמוחל ה"ה כמשקה, ורבא אמר דאתיא ככו"ע, דכל דבר שאין עושין הימנו מקוה פוסל את המקוה בשינוי מראה, ופירש"י וש"ר שם דפליגי דלאביי רק משקה פוסל בשינוי מראה, ולרבא כל דבר שאין עושין ממנו מקוה פוסל בשינוי מראה, ובגמ' שם לעיל מינה פליגי בזה רב נחמן ורב פפא,

ולכאו' טעמא דרב נחמן ואביי, הוא משום דפסולא דשינוי מראה הוא משום דהוי מקוה של שאר משקין, והיינו דוקא בדבר שיש עליו תורת משקה, דרק משקה הוי דבר הפוסל במקוה, והוא פוסל בשינוי מראה, ורב פפא ורבא ס"ל דכל דבר שאין עושין ממנו מקוה, הוי דבר הפוסל במקוה, והוא פוסל בשינוי מראה, וזה ניחא אם פסולא דשינוי מראה הוא משום דעיקר המקוה נקרא ע"ש המי פירות, אך אם פסולא דשינוי מראה הוא משום דהו"ל כחמרא מזיגא ואין תורת מים עליו, צ"ע דמ"ט נימא דרק משקה פוסל בשינוי מראה, - ועי' עוד בזכר יצחק ח"א סימן נ"ח מש"כ בענין זה.

הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ט כתב דשינוי מראה אין לו שיעור, אלא כל שנשתנה מראיו מכמות שהי' פסול, ודקדק כן מהא דלא תני הכא ושינו מראיו למראה היין, ומהא דתני בסיפא עד שיחזרו מראיהן למראה המים.

ואמנם בדינא דג' לוגין שנפל לתוכן יין ומראיהן כמראה היין דלא פסלוהו, משמע דרק אם מראיהן כמראה היין לא פסלוהו, ולא סגי במה שנשתנה מראיהן ממראה המים, וגם הטעם שאמרו בגמ' דחמרא מזיגא מיקרי, לכאו' הוא רק כשמראיהן כמראה היין וכ"כ באבנ"ז יו"ד סימן רפ"א סק"ב ובזכר יצחק ח"א סו"ס נ"ו ובחיבור לטהרה כלל ב' סקל"ד ובגלות עליות לקמן מ"ה, ומבו' בזה דב' דינים חלוקים הן ולא שייכי זל"ז, דפסולא דשינוי מראה הוא משום דחשבינן להמי פירות כעיקר המקוה והו"ל כמקוה של מי פירות, ולזה סגי במה ששינו את מראה המים, אך הא דמים שנפל לתוכן יין ומראיהן כמראה היין אין פוסלין את המקוה, הוא משום דחשבינן להו כיין, וע"כ היינו רק כשמראיהן כמראה היין, וצ"ע היאך יתישב דין זה להני רבוותא דס"ל דגם פסולא דשינוי מראה הוא משום דהו"ל כחמרא מזיגא.

הראב"ד שם סימן ב' הט"ו כתב דאף דמקוה שלם נפסל בשינוי מראה אף שאינו נפסל בשאובין, מ"מ מעין אינו נפסל אף בשינוי מראה, שלא מצינו המעין משתנה מדינו אלא עם עשאו כולו שאוב או שריבה עליו מים שאובין, אבל פסול מראה אין בו, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער י"א, ובשער המים הקצר שם פירש דכמו שאינו נפסל בשאובין ה"נ אינו נפסל בשינוי מראה, - ומבו' דיסוד פסולא דשינוי מראה, אי"ז משום דחשבינן לי' כחמרא מזיגא, אלא הוא משום דנקרא עיקר שם המקוה ע"ש המי פירות, וע"כ מעין אינו נפסל בשינוי מראה, דלעולם עיקר המעין הוא המעין עצמו,[[442]](#footnote-443) - אך בחזו"א תנינא סימן ה' סוסקי"ב כתב דלעולם עיקר פסולא דשינוי מראה הוא משום דהוי כחמרא מזיגא, והא דאי"ז פוסל במעין, הוא משום דפסול שינוי מראה אינו אלא מדרבנן, ועי' בשיעורי הגר"ש מכות אות ק"פ מש"כ בזה.

הראב"ד שם הי"ט כתב דמקוה שנפסל בשינוי מראה, והמשיך לתוכו מעין, המעין מכשירו מיד, דכ"ה דאם המשיך את המעין על מים שאובין ה"ה מטהר אותן, ה"נ הוא בשינוי מראה, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער י"א, - ונתחדש בזה, דהא דמעין מטהר את השאובין, הוא משום דחשבינן להו כחלק מן המעין, ומה"ט הן מטהרין בכ"ש, וע"כ ה"נ ה"ז מועיל להכשיר לפסולא דשינוי מראה, כיון דחשבינן לכל המים כמעין, שאינו נפסל בשינוי מראה.[[443]](#footnote-444)

באבנ"ז יו"ד סימן רפ"א כתב לחדש, דמלבד פסולא דשינוי מראה דהוא אף כשנשתנה מראהו מכמות שהי', ואינו פסול אלא מדרבנן, איכא פסול נוסף כשנשתנה מראהו למראה היין, דבכה"ג חשיב כולו כיין, כדחזינן מהא דג' לוגין שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין ונפלו למקוה לא פסלוהו, וה"ז פסול מדאורייתא.

ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף דמעין אינו נפסל בשינוי מראה, מ"מ אם נשתנה מראהו למראה היין דחשבינן לי' כיין, ה"ה פסול, וצ"ע מסתימת ד' הראב"ד והרשב"א דמשמע להדיא דלעולם אין מעין נפסל בשינוי מראה, אף אם נשתנה מראהו למראה היין, - ועיי"ש שכתב עוד לפ"ז, דהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ד דמקוה שנשתנה מראהו אינו נפסל בשאיבה, דהיינו רק כשנשתנה מראהו למראה יין, דבכה"ג חשיב כיין ואינו נפסל בשאובין, אך אם לי"ב מראה יין, אף שנשתנה מראהו ממראה המים, ה"ה נפסל בשאובין, ועמש"נ להלן מ"ד דכ"נ להדיא בד' הראב"ד בכ"ד, - ועמש"נ להלן מ"ה דלכאו' עיקר ד' האבנ"ז תלויים בפלוגתת הראשונים, ועיי"ש מש"נ לדחות בזה, ועיי"ש בהערה שהבאנו דמד' התוס' בזבחים ע"ח ב' מבו' כד' האבנ"ז.

**ימתין עד שירדו גשמים ויחזרו מראיהן למראה מים,** הר"ש כתב דל"מ למלאות בכתף דבחסר עסקינן דנפסל בג' לוגין, וכ"כ המאירי, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער ט', - ובגידו"ט סקכ"ז הק' מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ד, דמקוה שנשתנה מראהו אינו נפסל בג' לוגין, ועיי"ש מש"כ לישב, ועמש"כ בזה בחזו"א קמא סימן ח' סק"ט.

ובאג"מ יו"ד ח"א סימן ק"כ ענף ז' דן לפרש דהוא משום דאם יחזרו המים למראה מים ע"י השאובין, יפסל המקוה בג' לוגין,[[444]](#footnote-445) - אך הק' ע"ז דסתמא תנן דימתין, ומשמע דאף אם חסר רק מעט וכשיתן המעט בידים לא יחזור עדיין למראה יין, מ"מ ל"מ להשלים במים שאובין, ולא אמרינן דישלים תחילה למ"ס במים שאובין, ועדיין לי"ב מראה מים ואינו נפסל בשאובין, ואח"כ יוסיף עליו מים שאובין עד שיחזור מראהו למראה המים, ועיי"ש מש"כ לחדש בזה, ולכאו' י"ל בזה בפשיטות, למש"כ בגידו"ט שם, דאף דמקוה חסר שנשתנה מראהו אינו נפסל בג' לוגין, מ"מ אין השאובין משלימים למ' סאה, וע"כ אם יתן לתוכו מים שאובין, הרי דכשיחזור מראהו למראה המים, יפסל בג' לוגין, וכ"נ בלחו"ש סימן ר"א סקנ"ח.

ובאבנ"ז יו"ד סימן רפ"א סק"ד כתב לישב היטב בזה, לפמש"כ שם דרק מקוה שנשתנה מראהו למראה היין אינו נפסל בג' לוגין, וע"כ הכא שנשתנו מראיו ממראה המים ולי"ב מראה יין, ה"ה נפסל בג' לוגין, וגם אם נשתנה מראהו למראה יין, מ"מ אם ימלא בכתף, הרי דאחר שימלא מקצת וכבר לא יהא לו מראית יין, ה"ה נפסל בג' לוגין.

בלחו"ש סימן ר"א סק"? הק' דמ"ט צריך להמתין עד שירדו גשמים בשיעור שיחזרו מראיהן למראה מים, ולא סגי שירדו גשמים וישלימוהו למ' סאה, ותו מצי למלאות בכתף, וכדתנן בסיפא דאם הי' בו מ"ס ממלא בכתף, ועיי"ש שכתב דכל מה שהקילו כשיש בו מ"ס למלאות בכתף, הוא רק כשהיו בו תחילה מ"ס והי' עליו הכשר מקוה, ואח"כ נשתנה מראהו, אך כל שבשעה שהושלם למ' סאה, נשתנה מראהו, לא הקילו למלאות בכתף, וזה ניחא לפמש"נ להלן מד' הראב"ד, דהא דכשיש בו מ"ס ממלא בכתף, הוא מקולי שאיבה, דאף דהמקוה פסול משום שינוי מראה, מ"מ כיון שהוא מקוה שלם, ה"ה מטהר את השאובין, ושפיר י"ל דלא הקילו בזה אלא כשהי' עליו הכשר מקוה קודם שנשתנה מראהו, ועמש"כ בזה בחזו"א??.

הרשב"א בשער המים הקצר שער ט' כתב, דאף כשהמקוה שנשתנה מראהו חסר, מצי להכשירו ע"י שיביא מים שאובין וימשיכום למקוה, שהשאובה שהמשיכוה כשרה במיעוטו של מקוה, וכ"כ המאירי,[[445]](#footnote-446) - ובתשו' הרי"ד סימן א' אות ד' ד"ה וגם כתב הביא להוכיח דל"מ המשכה אלא ע"ג קרקע הראוי' לבלוע, מהא דלא תני הכא דמצי למלאות את המקוה ע"י המשכה,[[446]](#footnote-447) והרי"ד שם ד"ה ומאי דתנן כתב, דכיון דבעינן רבי' והמשכה, ע"כ ל"מ הכא המשכה, כיון דהמים שבמקוה נפסלו בשינוי מראה וכולן פסולין הן, ואין המשכה מטהרת אלא ברבי' דכשרים, וכ"כ בגידו"ט סקכ"ז, וזה שלא כד' הרשב"א והמאירי שנקטו דחשיב הכא כהמשכה במיעוט המקוה דמהני.[[447]](#footnote-448)

והט"ז בסימן ר"א סקל"ח כתב דל"מ להכשיר הכא ע"י המשכה, משום דיש לחוש שמא לא יחזור למראה הכשר עד שמשך כ"כ הרבה עד שיהיו רובן ע"י המשכה, כיון דהמים הבאים דוחין את מה שהיו כבר, ומבו' דס"ל כד' הרי"ד דכיון דהמים שבמקוה פסולין, לא חשיב כרבי', ועמש"כ בדבריו בדברי חיים סמ"ו ובחזו"א תנינא סימן ה' סקי"ג ובשיעורי הגר"ש מכות הערה שנ"ג.[[448]](#footnote-449)

**הי' בו מ"ס ממלא בכתף ונותן לתוכו עד שיחזרו למראה מים,** הר"ש והרא"ש כתבו דהוא משום דמקוה שלם אינו נפסל ברביית מים שאובין, וכ"כ הראב"ד בבבעה"נ שער המים סימן א' במהדו"ק (ש"מ 11 ג), אך דעתו שם דהיינו רק כשהכשרים רבו על השאובין, - ועד"ז פירש הראב"ד בתשו' סימן כ"ב בהא דתניא בתוספתא, לפי גיר' הראב"ד שם, דאם הי' בו מ' סאה ונשתנו מראי חציו, ונפלו לו ג' לוגין בין במקום היין ובין במקום המים כאילו לא נפלו, וכתב הראב"ד דאף דהוי מקוה פסול, מ"מ אינו נפסל שאיבה כיון שהוא מקוה שלם, ומקולי שאיבה הוא, - ולכאו' עד"ז מתפרש הא דתנן הכא דממלא בכתף וכו', ואינו נפסל בשאובין, - ובלחו"ש סימן ר"א סקנ"ט הוסיף לפרש בזה, דלמש"כ הראב"ד דפסול שינוי מראה אינו אלא מדרבנן, ה"ה מועיל לטהר את השאובין בהשקה.

ובזכר יצחק ח"א סימן נ"ט כתב לפרש בזה, דשינוי מראה הוא פסול בטבילה, אך אכתי יש עליו שם מקוה, וה"ה מטהר את השאובין, וכ"כ בתשו' דובב מישרים ח"א סימן י"ז, וכ"נ מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פ"א מ"א דגבא שנפלו לתוכו יין וכו' הולכין אחר הרוב, והרי דאף דנשתנה מראהו דינו כמקוה דאינו מקב"ט, (וזה לדעת הראב"ד ברפט"ו מטו"א דטהרת מי גבאים הוא כשיש בהן רביעית דיש עליהן תורת מקוה), ועי' בחזו"א קמא סימן ח' סוסק"ט שהוכיח כן,[[449]](#footnote-450) - ועי' באג"מ יו"ד ח"א סימן ק"כ ענף ז' שכתב כן מטעם אחר.

ובאבנ"ז יו"ד סו"ס רפ"ז כתב לפרש דההכשר הכא הוא מטעם אחר, דכ"ז שלא חזר המקוה למראה מים, אף השאובין שנתן לתוכו יש להן מראה יין ואינם פוסלין, וכשחזרו למראה מים, הרי יש מ"ס כשרים ואין ג' לוגין פוסלין אותו, וכ"כ הזכר יצחק שם בטעמא בתרא, ועיי"ש שהוכיח מזה דכל שבאו המ"ס והג' לוגין בב"א ה"ז כשר, ונת' בזה לעיל פ"ב מ"ה ופ"ג מ"א, - וצ"ע בתרתי, חדא, דהכא הרי איירי אף כשאין לו מראה יין, אלא שנשתנה מראהו ממראה מים, ובכה"ג הרי אין להשאובין שנפלו לתוכו מראה יין, וה"ה פוסלין אותו, וכמש"נ לעיל מד' האחרונים, ועוד דתיקשי למ"ד במכות ג' ב' דג' לוגין מים שמראיהן כמראה היין פוסלין את המקוה.

ולכאו' י"ל עוד, דכ"ז שלא חזר מראה המקוה למראה מים אינו נפסל בשאובין, משום דינא דהתוספתא דמקוה שנשתנה מראהו אינו נפסל בג' לוגין, וכשחזר מראהו למראה מים, הרי יש מ"ס כשרים, וה"ז מכשיר את השאובין, ועי' בלחו"ש שם שכתב עד"ז ובע"א קצת, אך ג"ז לא ניחא למש"כ האבנ"ז דמקוה שנשתנה מראהו ממראה מים ואין מראהו כמראה יין, נפסל בג' לוגין, ונת' לעיל,[[450]](#footnote-451) - ועי' מש"כ בזה בחזו"א קמא סימן ח' סק"ט ותנינא סימן ה' סקי"ג.

**פ"ז מ"ד - אם אין בו מראה מים מ"ס ה"ז לא יטבול בו,** הר"ש והרא"ש כתבו דלא יטבול אפי' במקום שמראיו מים ואם טבל לא עלתה לו טבילה, וכ"כ הראב"ד בפ"ז ממקואות ה"ט, ובכס"מ שם ובב"י סימן ר"א סכ"ו נקט דהרמב"ם שם מודה לדין זה, - אך בתשו' שואל ומשיב מהדו"ק ח"ג סימן ס"ט כתב דמשמעות ל' הרמב"ם שם, דאף דלכתחילה אינו טובל אף במקום שמראהו מים, מ"מ אם טבל שם עלתה לו טבילה, וכ"כ בשיעורי הגר"ש מכות אות קפ"ב, ונתחדש לפ"ז בד' הרמב"ם, דמים שנשתנה מראיהן, משלימין למ' סאה, ובשיעורי הגר"ש שם כתב דהוא משום דס"ל דעיקר פסולא דשינוי מראה הוא משום דהמי פירות שניכרים בחזותא אינם בטלין וה"ה חוצצין, עיי"ש, אך עיי"ש בהערה שכתב לפרש דהרמב"ם מודה לדעת ש"ר, וכאשר כ"ה להדיא בתוספתא שהביאו הר"ש במשנתינו והראב"ד שם.

**ר"ש, תניא בתוספתא מקוה שאין בו מ"ס ונפלו לתוכו יין ונשתנו מראיו אינו נפסל בג' לוגין,** הראב"ד בפ"ז ממקואות הי"א ובתשו' סימן כ"ב פירש דהוא משום דכל שחזר למראה יין ה"ה כאילו כולו יין ושוב אינו נפסל בג' לוגין, ומשמע להדיא דדוקא אם נשתנה למראה יין, הוא דדינו כיין דאינו נפסל בג' לוגין, אך אם לא נשתנה למראה יין, אף דנשתנה ממראה מים ויש בזה לפסולא דשינוי מראה, ה"ה נפסל בג' לוגין, וכ"כ באבנ"ז יו"ד סימן רפ"א, ונת' לעיל מ"ג.

בתשו' בית שלמה ח"א סימן קע"א וח"ב סימן נ"ז כתב, דגם אם נפלו בו תחילה ג' לוגין שאובין ואח"כ נשתנה מראהו למראה יין, הוכשר מפסולו, וכ"כ בתשו' בית יצחק ח"ב סימן מ"א ובתשו' מהרש"ם ח"ג סימן י"א, - אך בתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן קע"ג כתב דודאי דכל שכבר נפסל, ל"מ להכשיר בכה"ג, וכ"כ בחזו"א תנינא סימן ה' ריש סקי"ג דכ"ה משמעות ד' התוספתא.

**ולא עוד אלא אפי' חזרו מראיו לכמות שהיו כשר,** הר"ש כתב דהיינו דאפי' חזר אח"כ למראיו כשר להקוות עליו, וצ"ע דמאי קמ"ל טפי מהא דתני ברישא דאינו נפסל בג' לוגין, ובע"כ דהוא כדי להכשירו אחר שחזרו מראיו לכמות שהי'.

ובחי' ר"י מלובלין ור"ה מקראקא בסימן ר"א כתבו דקמ"ל דאף אם חזר למראהו קודם שהיו בו מ"ס, אפ"ה כשרים, וכ"כ בגידו"ט סקכ"ח בתי' בתרא, ובחזו"א קמא סימן ח' סק"י, - והך דינא נתבאר בתשו' הראב"ד סימן כ"ב, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דכיון שלא פסלו הג' לוגין בשעת נפילתם, שוב אינם פוסלין, וזה כמבו' בכ"ד במכילתין דעיקר פסולא דג' לוגין הוא בשעת נפילתן.

ובגידו"ט שם בתי' קמא כתב דקמ"ל דאף מצטרפין השאובין למ' סאה, וגם בחי' ר"י מלובלין ור"ה מקראקא שם נקט כן לדינא דה"ה מצטרפין למ' סאה, - אך בדבריו שם סקכ"ז צידד דאינם מצטרפין למ"ס, וכ"כ בחזו"א קמא סימן ח' סק"ט ותנינא סימן ה' סקי"ג.

ובחזו"א תנינא סו"ס ה' כתב דקמ"ל דאף דעכשיו ע"י השאובין חזרו מראיו לכמו שהיו, כשר להקוות עליהן, והיינו משום דכשחזרו מראיו למים בצרי להו ג' לוגין, ולא נפלו כל הג' לוגין לאחר שחזרו מראיו למים, אך באג"מ יו"ד ח"א סימן ק"כ ענף ז' (ד"ה ולכן צ"ל) כתב דבכה"ג דע"י השאובין חזרו מראיו למים, ה"ה פסול, עיי"ש.

הראב"ד בפ"ז ממקואות הי"ב פירש, דהא דתני ולא עוד וכו', היינו דאף היין עולה לו למ"ס, דמתוך שהמים שחזרו יין טהרין, אף היין שנפל בהן מיטהר עמהן, שזה מושך את זה וזה מושך את זה, עכ"ד, ועי' חזו"א תנינא סו"ס ה' מש"כ לפרש הטעם בזה, ולפ"ז מבו' מד' הראב"ד דהא דמקוה חסר אין מי פירות משלימין אותו אף שהן בטלין ברוב אי"ז אלא מדרבנן, ועמש"נ בזה לעיל מ"ב, - והכס"מ שם כתב דמד' הר"ש שפירש לד' התוספתא בע"א, מבו' דפליג על דינא דהראב"ד, וכ"נ מד' הרמב"ם שהשמיט לדין זה, וכ"כ הש"ך בסימן ר"א סקס"ט בדעת הרמ"א שם.

**היו בו מ"ס ונפל לתוכו יין ונשתנו מראיו חציו, הטובל בין במקום המים בין במקום היין כאילו לא טבל,** הראב"ד בפ"ז ממקואות ה"ט כתב דהיינו כשאין בו מראה מים מ"ס, אך אם יש בו מראה מים מ"ס, טובל במקום המים, וכדתנן במשנתינו, וכ"כ הב"י בסימן ר"א סכ"ו, - ועי' בית מאיר שם קונט' א' סכ"ו מש"כ לדון בזה.

**נפלו לו ג' לוגין "יין" בין במקום היין בין במקום המים כאילו לא נפלו,** הר"ש כתב דהיינו דאם נפלו ג"ל יין שלא שינו את מראה המקוה, כאילו לא נפל, ובחזו"א קמא סימן ח' סקי"ב הק' דמאי קמ"ל וכי עד השתא לא שמעינן דשאר משקין אין פוסלין בג' לוגין, ועיי"ש משה"ק עוד בזה.

והראב"ד בתשו' סימן כ"ב לא גריס לתיבת יין, ואיירי כשנפלו בו ג' לוגין מים, וכ"ה גיר' הגר"א דנפלו בו ג' לוגין מים, וכתב שם דהא דאינו נפסל בג' לוגין אף כשנפלו במקום המים, הוא משום דמקוה שלם הוא ומקולי שאובה הוא, ועי' בזה בלחו"ש סימן ר"א סק"ס ובחזו"א קמא שם, - ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא במקוה שלם, אך במקוה חסר שנשתנה מראה חציו, ונפלו ג' לוגין למקום המים, פסלוהו.

**הי' שאוב והשיקו השיק במקום היין זה וזה לא טהר,** בחזו"א תנינא סימן ה' סקי"ג וסימן ו' סק"ד פירש דמקום היין היינו מקום שנשתנה מראהו מחמת היין, ונתחדש לפ"ז דמקוה שאוב שנשתנה מראהו למראה יין אינו נטהר בהשקה, וע"כ כל שהשיק למקום היין, אף המים אין נטהרין בהשקה, וזהו דתניא עוד, דאף אם השיק למקום המים, מקום היין לא טהר, ועי' בחזו"א בסימן ו' שם דנפ"מ בזה דאף אם אח"כ עשה מחיצה בין מקום היין למקום המים וירדו גשמים וחזר למראיו עדיין פסול משום שאוב, - אך בתשו' מהרש"ם ח"ג סימן י"ג פירש דמקום היין הוא מקום שהיין עומד בפנ"ע,[[451]](#footnote-452) וכנראה נקט דמקוה שאוב שנשתנה מראהו למראה יין נטהר בהשקה, וכ"כ באג"מ יו"ד ח"א סימן ק"כ ענף ז', וכן צידד בתשו' דובב מישרים ח"א סימן י"ז, - ועי' בתשו' מנחת יצחק ח"ג סימן פ"ט שהאריך בענין זה.

**חבית שנשברה בים הגדול ומראה אותו מקום כמראה אותו היין הטובל באותו המקום כאילו לא טבל,** בד' הרמב"ם בפ"ז ממקואות ה"ט משמע דמפרש דהא דהטובל באותו המקום כאילו לא טבל, הוא משום פסולא דשינוי מראה, וכ"נ בתשו' הרי"ד סימן ט"ו (ד"ה ועל קושיית הירושלמי), וי"ל דאזיל לטעמי' בפ"ו מפרה ה"י דהים הגדול כמקוה, וע"כ ה"ה נפסל בשינוי מראה, אך למש"כ בכס"מ פ"ט ממקואות הי"ב ובב"י סימן ר"א בדעת הרמב"ם דהים הגדול כמעין, (ונת' בזה לעיל פ"ה מ"ד), מוכח מד' הרמב"ם דמעין נפסל בשינוי מראה, וצ"ע.

אך התוס' במכות ד' א' פירשו בהא דאמר רב התם להך דינא, דהא דלא עלתה לו טבילה, הוא משום דמי הים קוו וקיימי ושמא עדיין הוא צבור ועומד במקומו,[[452]](#footnote-453) - ועי' בית מאיר סימן ר"א קונט' א' סכ"ו שכתב דבע"כ צריך לפרש כן לפ"מ דקי"ל דהים הגדול כמעין ודאין מעין נפסל בשינוי מראה, ועיי"ש שתמה ע"ד הב"י שם שלא פירש כן.

ה' מנ"א ע"ו

דף מס' 28

**פ"ז מ"ה - ג' לוגין מים ונפל לתוכן קרטוב יין והרי מראיהן כמראה היין ונפלו למקוה לא פסלוהו,** במכות ד' א' פליגי אמוראי, דדעת רבא דגרסינן ג' לוגין מים חסר קורטוב, ובכה"ג הוא דאין פוסלין את המקוה, אך ג' לוגין מים שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין, ה"ה פוסלין את המקוה לרבנן דלא אזלי בתר חזותא, ודעת רב יוסף בדעת רב דלא גרסינן חסר קורטוב, ואף ג' לוגין שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין, אין פוסלין את המקוה, ורב פפא מיבע"ל בזה.

הרמב"ם בפ"ז ממקואות ה"י פסק דג' לוגין שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין אין פוסלין את המקוה, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הי"א, והרא"ש בסימן כ', והמאירי במכות שם ובחולין כ"ו א', וכ"כ הרע"ב, - אך הריטב"א במכות שם כתב בשם הרמ"ה דקי"ל דכל הא דאין פוסלין הוא רק בחסר קורטוב, דאף דרב מכשיר בזה, קי"ל כר' חייא, דרבי' וחביבי' דרב הוא, ועוד דר' חייא קאי כרבנן ורב קאי כריב"נ ויחיד ורבים הלכה כרבים, וכ"כ המאירי שם בשם חכמי הדורות, - ואזיל הריטב"א לטעמי' שם שכתב דמההיא דר' חייא דתני דהורידו את המקוה, יש ללמוד דברישא תנינן חסר קורטוב, דאל"כ נמצא דר' חייא הוא דלא כחד, וכ"ה מבו' בתוס' הגרע"א במשנתינו.

והגרע"א שם הק' ע"ד הרא"ש והרע"ב, דכיון לרב פפא מיבע"ל ולרבא פשיטא לי' דרב תני חסר קורטוב ברישא, הו"ל למינקט כרבא, ומ"ט פירשו דברישא לא איירי בחסר קורטוב, ועיי"ש שכתב דאף אם קי"ל כרבא דתני חסר קורטוב ברישא, מ"מ י"ל דבזה קי"ל כריב"נ, עיי"ש, - והרש"ש כתב דפירשו כן משום דרב יוסף פשיטא לי' דרב לא תני חסר קורטוב ברישא, ואין הלכה כרבא נגד רב יוסף, וזה תליא בפלוגתת הראשונים, אם באביי ורבא אמרינן דאין הלכה כתלמיד במקום הרב, או אמרינן דהלכה כבתראי, ועמש"כ בזה בחזו"א קמא סימן ח' סק"ז.

המאירי בחולין שם הק' להך לישנא דחסר קורטוב תנן, דא"כ מ"ט תני דמראיהן כמראה היין, הרי אף אם מראיהן כמראה המים אין פוסלין, כדחזינן כשנפל לתוכן קורטוב חלב ומראיהן כמראה המים, - ובחי' הרשב"א שם מבו' דלהך לישנא מתניתין לא זו אף זו קתני, וכ"כ בשטמ"ק שם, ועיי"ש שכתב בשם הר"ף, דתנא הכי משום דיוקא, דמשמע דוקא חסר קורטוב, הא ג' לוגין שלמים פוסלין את המקוה כיון דאיכא שיעורא אע"ג דמראיהן כמראה היין, ודלא כריב"נ, וכ"כ בתוס' הגרע"א במשנתינו.

התוס' בחולין כ"ו א' ד"ה בשהחמיץ כתבו, דאף למ"ד דג' לוגין וכו' ומראיהן כמראה יין פוסלין את המקוה, כ"ז הוא משום דאין בהן טעם יין אלא מראה לבד, דקורטוב הוא א' מס"ד בלוג, כמו שאמרו בב"ב צ' א', וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין מ"ב, ולא חיישינן במראה כיון דליכא טעמא, אך אם יש בהן טעם יין, חמרא מזיגא איקרי, ואי"ז פוסל את המקוה, - והתוס' שם ד"ה וטעמא כתבו, דכל שטעמם כטעם היין אין פוסלין את המקוה אף אם אין בהן מראה יין, וע"כ יין לבן המזוג בג' לוגין מים אינו פוסל את המקוה, - ומבו' בדבריהם שם דה"נ הוא גם בחלב, דכל הא דלריב"נ דאזיל בתר המראה, ה"ז פוסל את המקוה, הוא רק משום דאין בהן טעם חלב, אך אם יש בהן טעם חלב, אי"ז פוסל את המקוה, ועמש"כ בזה בחזו"א קמא סימן ח' סק"ה, - אך בשטמ"ק שם כתב בדעת רש"י, דלענין פסול ג' לוגין לא אזלינן כלל בתר טעמא אלא בתר חזותא, ולענין מעשר לא אזלינן בתר חזותא אלא בתר טעמא, עיי"ש.

בטעמא דמ"ד דמודו רבנן דג' לוגין שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין אין פוסלין את המקוה, אף דבג' לוגין חסר קורטוב שנפל לתוכן קורטוב חלב ומראיהן כמראה המים לא אזלינן בתר המראה, מבו' בפירש"י בחולין כ"ו א' ד"ה הכא נמי דהוא משום דרבנן תרתי בעו שיעורא וחזותא, ועיי"ש שצידד דה"נ לענין מעשר, כל שאין להתמד מראה יין, אין עליו תורת יין, וכן משמע בד' הראב"ד בבעה"נ שם, ובד' הרא"ש בפירושו ובסימן כ'.

אך הרמב"ן בחולין שם כתב די"ל דהא דלרבנן אי"ז פוסל את המקוה, אי"ז משום דאזלי בתר חזותא, אלא הוא משום שלא גזרו בכה"ג דחמרא מזיגא מיקרי, וכ"כ הרשב"א בשם תוס'.[[453]](#footnote-454)

ולד' הרמב"ן והרשב"א נמצא, דכל הא דאינם פוסלין את המקוה, הוא רק בפסולא דג' לוגין דרבנן, אך בפסול מים שאובין דאורייתא, לדעת ר"ת דג' לוגין בתחילה פוסלין מדאורייתא, או היכא שרובו שאוב דהוא פסול מדאורייתא, ה"ה פוסלין אף בכה"ג, אך לדעת רש"י דמן הדין לא חשיבי כמים, לכאו' אף בפסול שאובין דאורייתא אינם פוסלין.[[454]](#footnote-455)

אמנם הנה בפירש"י במכות ג' ב' פירש בטעמא דרבנן, דהוא משום דפסול מקוה במים שאובין מדרבנן הוא, ומבו' דבפסול שאובין דאורייתא היו פוסלין אף שמראיהן כמראה היין, ושמא רש"י שם ס"ל כדעת הרמב"ן והרשב"א, דמן הדין חשבינן להו כמים, וכל הא דאין פוסלין את המקוה הוא משום דלא גזרו חכמים בכה"ג דמיקרי חמרא מזיגא, - וי"ל דהוא משום דאחר שנפלו למקוה ונתערבו במי המקוה, בטל מהן מראה היין, ועכשיו יש עליהן דין מים, וע"כ כל הא דאין פוסלין את המקוה, הוא רק משום דפסול מקוה במים שאובין מדרבנן הוא, ולא גזרו חכמים אלא היכא דבשעת נפילתן הי' עליהן תורת מים, וצ"ע, ועי' עוד באג"מ יו"ד ח"א סימן ק"כ ענף ז', שכתב לפרש ד' רש"י בע"א.

לעיל מ"ג נת' מש"כ האבנ"ז דמלבד פסולא דשינוי מראה מדרבנן, דהוא כל שנשתנה ממראה המים, איכא פסול בפנ"ע כשנשתנה מראהו למראה יין, דחשיב כיין וה"ז פסול מדאורייתא, - ולכאו' ד"ז תלוי בפלוגתת קמאי, דלדעת רש"י דרבנן אזלי אף בתר חזותא, וג' לוגין וכו' ומראיהן כמראה היין, לא חשיבי כמים, ואף לענין מעשר אזלינן בתר חזותא, ה"נ לענין מקוה, כל שנשתנה מראהו למראה יין, לא חשיב כמים, וה"ז פסול מדאורייתא, אך לדעת הרמב"ן והרשב"א דלא אזלי רבנן בתר חזותא כלל, והא דג' לוגין וכו' ומראיהן כמראה היין אין פוסלין את המקוה, הוא משום דלא גזרו רבנן בכה"ג, הרי דמקוה שנשתנה מראהו למראה יין מדאורייתא, חשיב שפיר כמים, ואין לפסול בזה מדאורייתא, - ולדעת ריב"נ דאזיל בתר חזותא, ואף לענין מעשר אזיל בתר חזותא, כמבו' בסוגיית הגמ' בחולין, לכאו' לכו"ע יש לפסול במקוה שנשתנה מראהו למראה יין מדאורייתא.

אמנם לפ"ז תיקשי לפי המבו' בד' התוס' בחולין שם דאם נפל חלב לג' לוגין מים ויש בהן טעם חלב גמור, דאף דמראיהן כמראה המים, חשיבי מדינא כחלב ואין פוסלין את המקוה לכו"ע, וא"כ מ"ט לא פסלינן במקוה מ"ס שנפל לתוכו חלב כשרובו מים, כמבו' בזבחים ע"ח ב', אף כשיש בו טעם חלב גמור,[[455]](#footnote-456) - ובע"כ דל"ד הכשר מקוה, לפסול ג' לוגין, ואף דלענין פסול ג' לוגין כל שיש בו טעם חלב ויש עליו תורת חלב, אינו פוסל את המקוה, מ"מ לענין הכשר מקוה כל דהוא מין מים, אף דיש בו טעם חלב ויש עליו תורת חלב, ה"ה כשר למקוה, - ולפ"ז ה"נ י"ל, דמים שנפל לתוכם יין ומראיהן כמראה יין, ה"ה כשרין למקוה, בלא פסולא דשינוי מראה, אף דלענין לפסול את המקוה לא חשבינן לי' כמים, וצ"ע.[[456]](#footnote-457)

בעירובין כ"ט ב' א"ר זירא אמר שמואל, דשכר פוסל את המקוה בג' לוגין, ומתקיף לה רב כהנא פשיטא וכי מה בין זה למי צבע דפוסלין את המקוה בג' לוגין, ומשני דהתם מיא דצבעא מיקרי הכא שיכרא איקרי, והתוס' שם כתבו, דל"ד לג' לוגין מים שנפל לתוכן קורטוב יין דאין פוסלין את המקוה, דשאני שכר שכל עיקרו אינו אלא מים, ועוד, דהתם מיקרי חמרא מזיגא ושם חמרא עילוי' ופירי לא פסיל המקוה, עכ"ד, - אך בתורי"ד שם כתב דגרסינן דשכר אינו פוסל את המקוה בג' לוגין, ופריך רב כהנא דמ"ש ממי צבע, ומשני דהתם מיא דצבעא מיקרי הכא שיכרא איקרי.[[457]](#footnote-458)

**שנפל לתוכן קורטוב חלב ומראיהן כמראה המים ונפלו למקוה לא פסלוהו ריב"נ אומר הכל הולך אחר המראה,** בחולין כ"ו א' מבו' דפלוגתת רבנן וריב"נ אינה במסוים בדין ג' לוגין הפוסלין את המקוה, אלא ה"נ פליגי לענין מעשר, דלרבנן תמד שלא החמיץ ניקח בכסף מעשר אם סופו להחמיץ, אף דעכשיו יש בו מראה מים וטעם מים, ולריב"נ אינו ניקח בכסף מעשר, משום דאזיל בתר טעמא וחזותא.

בטעם הא דג' לוגין שנפל לתוכן קורטוב חלב אין פוסלין את המקוה לרבנן, ולא חשבינן להו כג' לוגין מים משום שבטל החלב במים, כיון שאינו ניכר במראה, ואף ריב"נ לא פליג, אלא משום דס"ל דאזלינן בתר חזותא, ולא משום דין ביטול ברוב, וכמבו' בסוגיית הגמ' בחולין, בפשוטו הוא משום דלא פסלו חכמים בנפילת ג' לוגין מים שאובין, אלא בדהוו כל הג' לוגין מים בעצמן, ולא בדהוו מים מדין ביטול ברוב, - אך בס' שיירי טהרה כתב עפי"ד התוס' בזבחים ע"ט א', דהוא משום דאמרינן רואין, כאילו הוא יין, והי' מראהו ניכר, ופירש כן במש"כ התוס' שם דלגבי מקוה אמרינן רואין הכא "ובמכות", (אך החזו"א קמא סימן י' סק"ג כתב דתיבת ובמכות מיותר), - ואמנם לפ"ז נמצא, דאם גם בקורטוב יין ל"ה מראהו ניכר, הוו מודו רבנן דה"ז פוסל את המקוה, ובפירש"י במכות ד' א' ד"ה לא פסלוהו מבו' דלא כן, עיי"ש.[[458]](#footnote-459)

בחזו"א קמא סימן ח' סוסק"ד הק' במה שאמרו בסוגיית הגמ' בחולין דרבנן לא אזלי בתר חזותא, שהרי שמעינן להו לרבנן דחזותא מלתא היא כדתנן לעיל מ"ג נפל לתוכו יין ומוחל ושנו את מראיו פוסל, ועיי"ש שכתב דבע"כ דשאני הכא דבעינן מים דוקא וכשנשתנו מראיו לאו מים הן, ומשא"כ לענין ליקח בכסף מעשר דכל פירות ניקחין, לא איכפת לן בחזותא, וכתב דזה דלא כפירש"י שם, - אמנם אי נימא דפסולא דשינוי מראה אינו משום דחשבינן להמים כיין, אלא הוא פסול בפנ"ע משום תערובת המי פירות, ניחא.

1. וצ"ע אם מלבד זה אית לי' דרובו שאוב דאורייתא, ואף כשהיו בו תחילה מעט מי גשמים ונפלו בו רוב מים שאובין, או דכל פסול שאובין דאורייתא, הוא רק כשנפלו בו בתחילה ג' לוגין מים שאובין, - ובד' הראשונים בכ"ד מבו' דאית לי' נמי להא דרובו שאוב דאורייתא, וי"ל דהמקור לזה הוא, דכל ההלמ"מ דמים שאובין בתחילה פוסלין את המקוה, מיוסדת ע"ז דמים שאובין פסולין למקוה, וע"כ אם נפלו בתחילה והי' המקוה פסול בתחילתו, אף הן פוסלין את המים הכשרים שנפלו שם אח"כ, אך אלמלי הא דמים שאובין פוסלין למקוה, מ"ט יפסלו מים שאובין שנפלו בתחילה. [↑](#footnote-ref-2)
2. עוד ראיתי לדון בזה, במש"כ במלבויו"ט דיני חזקה סימן ו', דבמים שספק אם נשאבו, יש להכשיר משום חזקה דהמים דאינם שאובין, ולכאו' כ"ז הוא אם פסול שאובין הוא בגוף המים, אך אם הפסול הוא בעשיית המקוה דבעינן שיעשה המקוה בידי אדם, ליכא בזה חזקה כלל, וכ"ה מבו' בזכר יצחק ח"א סימן נ"ו וח"ב סימן כ"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. וראיתי לדון נפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא שלא נתערבו המי גשמים והמים השאובין יחד אלא שיש ביניהם חיבור דהשקה כשפוה"נ, דאם הא דמיעוטו שאוב כשר מדאורייתא הוא מדין ביטול ברוב, הרי דבכה"ג דאינם מעורבין ול"ש ביטול ברוב, ה"ז פסול מדאורייתא, אך אם הא דמיעוטו שאוב כשר מדאורייתא הוא משום דכל דנעשה רוב המקוה ממי גשמים, חשיב דעשיית המקוה היא בידי שמים, לכאו' יש להכשיר גם בכה"ג, ושו"ר בזכר יצחק ח"ב סימן כ"ז שעמד בזה, עיי"ש, ובפרד"ר סימן קצ"ח מקש"ז סקכ"ח (ד"ה הן עתה) נראה שנקט בפשיטות דבכה"ג ה"ז פסול מדאורייתא, עיי"ש, - ועיי"ש שכתב נפ"מ עוד בזה, בגונא שהיו במקוה כ"א סאה מי גשמים, ונפלו שם בב"א כ"א סאה מים שאובין, דדין ביטול ברוב ל"ש בזה, אך אם ההכשר הוא מדין רובו ככולו, יש להכשיר בזה, דסגי במה דאיכא רוב שיעור מקוה ממי גשמים, דעי"ז חשיב דהמקוה דמ' סאה הוא בידי שמים, ומה שיש מלבד זה עוד מים שאובין, אינו מגרע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש בסימן ב' שהוכיח כן משום דביטול ברוב להוסיף דינים על המיעוט, וע"כ ל"ש לומר דמדין ביטול ברוב הוכשרו השאובין, דחשיב זה כנתינת מעלה על המיעוט, עכ"ד, ועי' גם באמרי משה סימן א' סקנ"ט שעמד בזה, - אך למשמעות ד' הר"ש והרמ"ה דהוא מדין ביטול ברוב, צ"ל דס"ל דביטול ברוב מהני להוסיף דינים על המיעוט, או דס"ל דשאובין הוי פסול בעלמא על המים, וע"כ שפיר מהני דין ביטול ברוב להכשירם, - ועמש"נ להלן בד' תשו' הרי"ד בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכתב הר"ש דמהא דתני ריקן, משמע דל"ה בו כלום מעיקרו, אך בתשו' הרי"ד סימן א' כתב בשם רש"י רשב"ם ור"ת דמדקתני ריקם ולא קתני שאין בה כלום, משמע דהוא ריקם ממלואו ואינו חסר אלא ג' לוגין, - ובעיקר מש"כ הרי"ד בשם הרשב"ם, צ"ע, דלדעת רשב"ם גופי' דאף בדאיכא רוב מי גשמים אין מים שאובין משלימין לשיעור מ"ס, א"כ אף בכה"ג דהוא ריקם ממלואו, לא הי' לנו להכשיר. [↑](#footnote-ref-6)
6. וי"ל למש"כ בגידו"ט נחל מ"ז, דטהרת ספק מים שאובין, אי"ז מדינא דספק דרבנן לקולא, אלא הוי זה קולא בפנ"ע בפסול מים שאובין דבספק אית בי' טהרה ודאית, וע"ד דין ספק ערלה, וי"ל דמה"ט יש לטהר אף כשהפסול מוכיח, ואך דטהרה זו דספק מים שאובין, הוא רק בדאיכא רוב מים כשרים. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך הנה הראב"ד בבעה"נ ריש שער ג' הוכיח דהא דבעינן במקוה מ' סאה הוא מדאורייתא, מהא דמטמאינן בספק אם יש במקוה מ"ס, וכן הוכיח הרשב"א בשער המים סוף ש"א, ומבו' דאם ל"ה בעינן מ"ס אלא מדרבנן הוה מטהרינן בספיקו, והרי דאף כשנטמא בטומאה דאורייתא וספק אם נטהר אף מדרבנן, מטהרינן לי' מספיקא, וגם לא חשיב כאב הטומאה דרבנן דספיקו טמא. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך צ"ע, והעירוני לזה, דלענין מי חטאת, חזינן דל"ב אלא שיהא המילוי ע"י טהרה, אך ל"ב שתהא הויית המי חטאת עכשיו ע"י טהרה, דאדרבה דין המילוי הוא למלאות בכלי, וא"כ מ"ט נימא דבמקוה בעינן שתהא הויית המקוה עכשיו ע"י טהרה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם הראב"ד במהדו"ק שם צידד דכל שבא ע"י אדם פסול מדאורייתא, ותיקשי דא"כ מ"ט מכשרינן בשאובה שהמשיכוה כולה, אך פשוט דהוא משום דכל שהמשיכוה ולא בא מיד האדם למקוה, לא חשיב כנעשה בידי אדם, ולא הוכיח הראב"ד מהא דמכשרינן בהמשכה, אלא דלא נימא דמים שנשאבו בכלי הוו מים פסולין למקוה, דא"כ מ"ט מהני המשכה, ועמש"נ בענין זה דעשי' בידי אדם ע"י המשכה, להלן מ"ו. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומבו' עוד בד' הר"ש אלו, דמהני המשכה אף על קרקע שאינה ראוי' לבלוע, דהעזרה היתה מרוצפת, ואי"ז קרקע הראוי' לבלוע, והוכיח כן בתשו' הרי"ד סימן א' אות ב', - וגם דמהני המשכה בכ"ש ול"ב המשכה ג"ט, דאם בעינן המשכה ג"ט, הרי דלא בכל גוונא איכא המשכה, ולא מצינו למימר דא"א בלא המשכה, והוכיח כן התשב"ץ ח"א סימן מ"ט. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולכאו' מבו' מזה, דלעולם מודה הראב"ד די"ל דמדאורייתא מהני המשכה להכשיר את השאובין, ואך דס"ל דאם פסול שאיבה הוא מדאורייתא, היו חכמים אוסרין בכה"ג, גזירה שמא יבואו להתיר בלא המשכה, וזהו מש"כ הראב"ד שם, תדע "מדאקילו רבנן" בשאובה שהמשיכוה כולה, ומשמע דההוכחה הוא ממה שהקילו חכמים בכך, (וכ"נ מד' הראב"ד בסימן א', ז"ל, ואם גזרו על ג' לוגין מים שאובין שיפסלו את המקוה, כ"ש שיש להם לגזור על המשוכה כולה שלא יטבילו בה משום גזירת ידי אדם, עכ"ל, אך התם קיימי ד' הראב"ד אף דשאובה דרבנן, ובא לסתור דעת הסוברים דמהני המשכה בכולה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובזה ניחא הא דתנן בטהרות פ"ד מ"ז אלו ספיקות שטיהרו חכמים, ספק מים שאובים למקוה וכו', ספק דברי סופרים, ומשמע דאיכא דין בפנ"ע דספק מים שאובין טהור, ואי"ז מדינא דספק דברי סופרים.

    וצ"ל לפ"ז דאף לדעת ר"מ דמטהר בספק דרבנן אף בדאיכא חזקת טומאה, ולדעת הר"ש יש לטהר מכח זה אף בספק אם טבל במים שאובין, (ולא ס"ל כמש"כ האחרונים לדון דבטמא בטומאה דאורייתא וספק על הטבילה מודה ר"מ, או דכה"ג הוי כספק באב הטומאה דרבנן מודה ר"מ), מ"מ איכא דין בפנ"ע במים שאובין דספיקו טהור, ונפק"מ בזה למש"נ לעיל דיש לטהר מכח זה אף היכא שהוא נוטה טפי לטמא, - וי"ל עוד, דמכח זה שרי לטבול לכתחילה במקוה זה, ול"ד לכל הספיקות דלא שרי לכתחילה, וכמש"כ הראב"ד פ"ו מברכות הט"ו לגבי ספק בנט"י, והובא בשו"ע סי' ק"ס סי"א, ובזה ניחא משמעות השו"ע בסימן ר"א סעיף ס"ז דבספק מים שאובין שרי לטבול לכתחילה, ונת' להלן, אשר צ"ע מ"ש מספק בנט"י שהביא דיש מי שאומר שאם יש לו מים אחרים יטול ידיו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש מקום לדון, דשאני מקוה דאיכא נפ"מ בגופי' שאינו מקב"ט, וע"כ חיילא ההכרעה על גוף המקוה, ומשא"כ במים דכל הנפ"מ בהו הוא אם הן כשרין לנטילה, והכשרן לנטילה הוא כנגד חזקת טומאה דהידים, אך צ"ע אם באמת מקוה שנפסל במים שאובין מקב"ט, - וי"ל עוד, דדוקא במקוה דאיכא דין בגופו שהוא מטהר, ע"כ שפיר חיילא ההכרעה דספק ד"ס לטהר על המקוה עצמו, וכיון שהוכרע שהמקוה טהור, תו ממילא דהטובל בו נטהר, ומשא"כ במים דליכא שום דין בגופייהו שהן מטהרין, וע"כ לא חייל ההכרעה דספק ד"ס לטהר על המים גופייהו, ועלינו לדון על הידים אם נטהרו, ובזה הוא דס"ל לר' יוסי דספק ידים לטהר טמא. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך צ"ע בזה, שהרי ודאי מותר לו לטבול בב' המקואות, דעי"ז יהא טהור ממ"נ, ואחר שטבל באחד מהן, תו מטהרינן לי' מספק וא"צ לטבול בשני', וא"כ היאך נימא דאסור לו לטבול באחד מהן. [↑](#footnote-ref-15)
15. ויש להוסיף, דבשו"ע או"ח סי' תט"ו ס"ג הביא ב' דעות בספק עירוב היכא דלית לי' חזקת כשרות, ובפשוטו פליגי אם קי"ל כר"מ או כר' יוסי, והרי דלא הכריע השו"ע בפלוגתא זו, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובכס"מ שם הביא מקור לד' הרמב"ם מד' התוספתא שהביא הר"ש הכא דבספק דב' מקואות אומרים לו שלא יטבול בא' מהם וכו', ובמל"מ פ"י ממקואות ה"ו סוד"ה ודע שראיתי להר"ש שתמה ע"ז, דדינא דר' יוסי הוא בגונא שאין לו במה לתלות, והיאך למד מזה הרמב"ם להיכא שאין לו במה לתלות, ועוד, דכיון דאף היכא שאין לו במה לתלות מטהרינן בדיעבד, בע"כ דהיכא דיש לו במה לתלות מותר לטבול לכתחילה, דאל"כ מהו שחילק הרמב"ם ביניהם, ועי' בזה במלבושי יו"ט דיני חזקה סו"ס ה' ובחזו"א ידים סימן ו' סק"ב, - והמל"מ שם לעיל מינה כתב דמקור ד' הרמב"ם הוא ממה שאמרו בע"ז ל"ו א' בספק טומאה ברה"ר דאמרינן לי' הא מיא בשקיעתא זיל טבול, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
17. שוב העירוני דלכאו' אי"ז ראי' כלל, דבב' מקואות וכו' שאין לו במה יתלה, אף אם בדיעבד עלתה לו טבילה, מ"מ לכתחילה הוא אסור לטבול, ומשא"כ במקוה אחת, אף לכתחילה הוא רשאי לטבול אם א"א לו בענין אחר, ואך לכתחילה אין מורין לו לטבול, וכ"ה מבו' בתו"ד החזו"א בידים שם. [↑](#footnote-ref-18)
18. אמנם הנה הראוני בפי' הר"ן בשבועות בקטע הנוסף במוסגר כתב דרביעית בתחילה הוא דאורייתא, וכ"ה בחי' הגהות בסימן ר"א, אך כמדומה דהגה' זו ט"ס היא, דאף אי נימא דלדעת ר"א רביעית בתחילה דאורייתא, הרי לא קי"ל כר"א, וצ"ל ג' לוגין בתחילה, וכ"ה בחי' הר"ן בב"ב.

    אמנם יש להוכיח קצת דמכוון ר"ת הוא דלדעת ר"א רביעית בתחילה פוסלת מדאורייתא, ממש"כ באו"ז סימן תשל"ד לדעת ר"ת דהא דג' לוגין על פני המים פוסלין מדרבנן, הוא גזירה אטו כולו שאוב דפסול מדאורייתא, וצ"ע דמ"ט לא פירש דהוא גזירה אטו ג' לוגין בתחילה דפוסלין מדאורייתא, ומשמע מזה דלדעת ר"א אף רביעית פוסלת מתחילה מדאורייתא, וא"כ אם הא דע"ג המים פוסל הוא גזירה אטו בתחילה, מ"ט לא גזרו אלא בג' לוגין ולא ברביעית, וע"כ הוצרך האו"ז לפרש דהא דע"ג המים פוסל, אי"ז גזירה אטו בתחילה, אלא הוא גזירה אטו כולו שאוב, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ומבו' מדבריהם, דהא דפחות מג' לוגין אין פוסלין את המקוה, הוא משום דהם בטלין במקוה, וזהו שחילקו בין התירא לגו איסורא לאיסורא לגו התירא, וכן נראה גם מד' הרמב"ן בב"ב, וזהו שכתב, דכל שנקרא עליו שם פסול אינו בטל. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך י"ל דאף אם יש שם רביעית מי גשמים, מ"מ כל שאינם מרובין על המים השאובין שנפלו, הו"ל כבתחילה, דכל הא דעל פני המים לאו מקוה הוא, הוא משום משום דבתחילתו הוא בטל, ועדיין אינו נעשה מקוה, אך כל שלא בטל בנפילתו והוא מקוה פסול, הו"ל כבתחילה. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך באמת יש מקום לדון דאין מכוון ההג"א דכל שנפלו ג' לוגין קודם שיש במקוה כ"א סאה מים כשרים, ה"ז פוסל את המקוה מדאורייתא, אלא מכוון ההג"א הוא כד' המהרי"ק דכל שנפלו ג' לוגין קודם שיהיו רוב מים כשרים כנגד הג' לוגין, ה"ז פוסל את המקוה, - ומה שדימה ההג"א דין זה להך דינא דרובו שאוב דאורייתא ומיעוטו שאוב דרבנן, היינו משום דיסוד הך דינא דמים שאובין בתחילה פוסלין את המקוה, הוא משום דבשעה שנפלו הו"ל מקוה פסול, וע"כ ה"ז פוסל אף אחר שריבה עליהן מי גשמים, וכיון דדינא הוא דרובו שאוב פסול ומיעוטו שאוב כשר, ע"כ כל שבשעה שנפלו לא רבו עליהן מי גשמים, והו"ל מקוה פסול, אף ה"ז פוסל את המי גשמים, אך כל שבשעה שנפלו רבו עליהן מי גשמים והו"ל מקוה כשר, אי"ז פוסל את המי גשמים, - וארוחנא לפ"ז, דלפ"ז י"ל דשוו כל קמאי בשיעורא דבתחילה, דהוא כל שאין המי גשמים רבים על המים השאובין שנפלו, וזה כמש"נ לעיל דלדעת הראשונים בע"ז הוא כן, וגם לדעת התוס' בב"ב ודעימייהו נת' לעיל בהערה לדון דהוא כן. [↑](#footnote-ref-22)
22. וממש"כ שם דהא דשרי בעונת הגשמים, הוא משום דהארץ לחה, מבו' דאף ל"ב שיהא בו שיעור מקוה דרביעית, אלא כל שיש בו מעט מי גשמים, כבר אי"ז בתחילה. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובד' המאירי לקמן פ"ג מ"ד מבו' דמפרש דטעמא דרבנן דאין טובלין בה, אי"ז משום פסולא דשאובין, אלא משום דחשיב כטובל בתוך הכלי, ואין טובלין לעולם בתוך הכלי הקבוע בתוך המקוה, עיי"ש בדבריו, ועי' בגלות עליות שכתב כן גם בדעת הר"ש לקמן פ"ו מ"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. וארוחנא לפ"ז, דהנה בעיקר ד' הר"ש דהפסול הכא הוא מכח פסולא דשאובין, צ"ע דאם חשבינן דהמים הם בתוך הכלי ומכח זה הו"ל כשאובין, א"כ תיפו"ל דאין טובלין בכלים, וכמש"כ כן המאירי, ומה בעינן לפסולא דשאובין, - ולהנ"ל ניחא, דאיירי שעכשיו הסיר את הגיסטרא, ואין המקוה בכלים, וכל הא דפסלינן בזה הוא מכח פסולא דשאובין. [↑](#footnote-ref-25)
25. ובתוי"ט במשנתינו הביא לד' הרא"ש, ז"ל, מכאן ראי' לסברת האומרים דכולו שאוב פסול מדאורייתא ומשו"ה קודם "שנעשה רוב מקוה בהכשר" פסלינן מספק, עכ"ל, וצ"ע בתרתי, חדא דהכא הרי השלים לבסוף למ' סאה דמי גשמים, ואין הפסול אלא מדרבנן, ועוד, דמלישנא דמתניתין מבו', דכל שאין ידוע שהיו מ' סאה כשרים קודם שהגיע לגומא הג', ה"ז פסול, ולא סגי במה שידוע דאיכא רוב מים כשרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. ועי' עוד בחזו"א תנינא סימן ד' סק"ט שנקט דהכא חשיב כג' לוגין שנפלו תחילה, וע"כ אף אם נפלו מד' כלים ואף אם פסק האחד קודם שהתחיל השני, ה"ז פסול, אך כתב דאין להוכיח מזה, די"ל דמיירי בנפלו מכלי א', או שנפלו מב' וג' כלים בלא הפסק, וגם י"ל דאיירי בנתכוין לרבות דאף אם הפסיק ה"ז פוסל, - אך באמת אי"ז ענין לנידו"ד, דטעם דבריו אינו משום דחלוק פסול ג"ל בתחילה מפסול ג"ל שע"ג המים, אלא הוא משום דכל הא דאין ג"ל פוסלין כשנפלו מד' כלים וכו', הוא משום דה"ז בטל, וע"כ כשנפלו בתחילה ה"ה פוסלין אף בכה"ג, ולענין זה הוא שכתב החזו"א דהכא חשיב כבתחילה. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך בד' החזו"א שם מבו', דאף שנקט שם דטעמא דת"ק דפסל בג' גומות, הוא משום דאין הגומא מחזקת מ"ס אלא בצירוף כולן יחד וחשיב חדא מקוה, וכתב שם דמה"ט ליכא לג' טעמי ההכשר שפירש שם לדעת ר"ש, מ"מ חשיב דבאו הג' לוגין והמ' סאה יחד, ולא חשבינן דהג' לוגין באו תחילה, וצ"ע, - שו"ר בחזו"א תנינא סימן ד' סק"ח במוסגר, ז"ל, שו"ר דז"א דהכא וכו' י"ל דבב"א אינו פוסל, והא דמ"ה פ"ב שאני שאין מ"ס רק בצירוף גומא הג', ונמצא דקדמו ג"ל שאובין למ"ס, אע"ג דצירוף הג"ל באו בב"א עם צירוף מ"ס, מ"מ קדמו הג"ל, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובעיקר הנידון בדין מקוה שנפלו לו מ' סאה כשרים וג"ל שאובין בב"א, הנה המבי"ט בח"ב סימן ל"ו פירש בד' הרמב"ם בפ"ה ממקואות ה"א דה"ז פסול, עיי"ש, - אך בד' הגר"א באלי' רבה לקמן פ"ג מ"א מבו' דכה"ג ה"ז כשר, ועי' גם באבנ"ז יו"ד סימן רפ"ז שנקט כן, ומבו' בדבריו שם שפירש דבמשנתינו איירי בגונא דבשעה שנתערבו ג' הגומות ליכא מ"ס מי כשרים, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש. [↑](#footnote-ref-29)
29. ולמש"נ להלן מד' החת"ס, דהכא הוי נפילת הג' לוגין בשעה שנתערבו בהן המי גשמים, ניחא קו' זו, די"ל דהא דמכשרינן בפ"ג בב' מקואות, הוא משום דכל לוג ומחצה נתערבו תחילה במי גשמים, קודם שבאו למקוה השני, וע"כ אינם פוסלין, וכ"כ בחזו"א קמא סימן ב' סק"ב דזהו א' מהטעמים דאינם פוסלין, ומשא"כ הכא הו"ל ככל ג' לוגין שבאו למקוה בזאח"ז מכלי אחד, דהן פוסלין את המקוה, אך זה רק למש"נ לעיל מד' הראשונים דאיירי בגומות המחזיקות לוג, ונמצא דלא נתערב כל לוג במי גשמים, קודם שנתערב עם מי המקוה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש בסק"ו שצידד דהכא פסלינן אף בגונא שעשה נקב בכותל של גומא העליונה וחיבר ג' הגומות ע"י הנקב, ול"ד לההיא דלקמן, דהתם כל א' מחזיק מ"ס בלא חבירו, אבל הכא קודם הנקב כחד חשיבי, ולאחר הנקב נמי כחד חשיבי. [↑](#footnote-ref-31)
31. והחזו"א שפירש כן בטעמא דר"ש, ולא הזכיר לד' הראשונים דהוא משום דאין המים השאובין בתוך המקוה והו"ל כמקוה כשר בצד מקוה פסול, הוא לטעמי' שנקט דמשנתינו איירי דהמ' סאה הכשרים הם בתוך הגומות, ובכה"ג הרי הוי הגומות בכלל עיקר המקוה, וע"כ הוצרך לפרש טעמא דר"ש בע"א, וכפי הנראה נקט דיש לדחוק כן גם בד' הראשונים. [↑](#footnote-ref-32)
32. שוב העירוני דגם לדעת הראשונים י"ל דלא מכשיר ר"ש כשהיו הג' לוגין בגומא אחת, והיינו משום דבכה"ג יש לפסול משום דינא דלקמן פ"ו מי"א דכל דאיכא ג' לוגין כנגד הנקב, ה"ז פוסל את המקוה, ורק בג' גומות הוא דמכשיר ר"ש, משום דכל גומא וגומא נידונת לעצמה, ולא חשיב כנפילה אחת של ג' לוגין, ועד"ז י"ל בדינא דג' לוגין כנגד הנקב, דאם איכא ג' נקבים ובכל א' יש לוג א' כנגד הנקב, לא יהא זה פוסל את המקוה. [↑](#footnote-ref-33)
33. והיינו דבד' הרשב"א גופי' הי' מקום לומר, דמש"כ לפרש כן למשנתינו, אי"ז ענין למש"כ דהפסול הכא הוא משום שבאו מיד האדם למקוה, אלא אגב שהביא למשנתינו פירשה, אך בד' המאירי שם שהביא לפי' זה כהמשך למה שפירשו דהפסול הוא משום שבאו מיד האדם למקוה, מבו' דפי' המשנה תליא אם הפסול הוא משום שאובין או משום שבאו מיד האדם למקוה. [↑](#footnote-ref-34)
34. שוב נתבוננתי דשמא יל"פ ד' הרשב"א בע"א, דאם הפסול הוא משום שבאו המים למקוה מיד אדם, הרי דכל שהניח הטיט בשפת המקוה ומשכו ממנו ג' לוגין למקוה, הו"ל כהמשכה, דהגם דהטיט סמוך למקוה, מ"מ מקום הטיט עצמו הו"ל כהמשכה, כיון שכבר אי"ז ביד האדם, - ומשא"כ להר"ש דהפסול בזה הוא משום שאובין, דטיט חשיב ככלי לענין זה, הרי דשפיר יש לפסול אף כשהניח הטיט בשפת המקוה ומשכו ממנו ג' לוגין, וליכא בזה המשכה, כיון שהוא סמוך לשפת המקוה שאין שם המשכה, וע"ד חילוק זה כתב החזו"א קמא ריש סימן ו' לגבי ספוג, עיי"ש, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' המאירי, שכתב ע"ד הרשב"א די"ל דאין כאן המשכה, דאיירי כשקירבו לשפה כ"כ, ולהנ"ל הרי מכוון הרשב"א הוא דמקום הטיט עצמו הו"ל כהמשכה, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-35)
35. וכתב המאירי שם, דהא דפסלינן בסיפא כשמשכו ממנו ג' לוגין, ולא מכשרינן משום המשכה, איירי כשקירבו לשפה כ"כ שאין שם המשכה. [↑](#footnote-ref-36)
36. והרשב"א בשער המים הקצר, הביא לדינא לד' הר"ש דפסלינן כשתלש את הטיט והניחו בצד המקוה ונמשכו ממנו ג' לוגין למקוה, ולכאו' היינו דחשש לדעת הר"ש דטיט חשיב ככלי לענין שאובין, וע"כ הוא פסול אף בכה"ג, ול"ד לשאר מילי שנקט הרשב"א שם בקצר דלא חשיבי ככלי, וכל הפסול בהו הוא משום שבאו המים מידו למקוה.

    אך באמת בל' הרשב"א שם משמע דגם הא דפסלינן במסנק את הטיט, הוא מכח הך דינא שבאו המים מידו למקוה, דאם הפסול הוא משום דטיט חשיב ככלי, מ"ט כתב הרשב"א לדין זה ב"ולא עוד" למש"כ לעיל מינה דכל שבאו המים מידו למקוה ה"ז פסול, וכנראה שחזר בו בהך מילתא, וס"ל דגם כשהניח את הטיט בצד המקוה ומשכו ממנו מים, חשיב כבאו המים מידו למקוה, - ובאמת דכ"ה מבו' בד' הראב"ד בבעה"נ, דס"ל דכשהניח את הטיט, חשיב כנותן את המים למקוה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך ממש"כ האחרונים בישוב ד' הרא"ש שהתיר לנקות המקוה בכלי נקוב, דהוא משום דהמים נופלין למקוה בלא כונה, או משום דניח"ל דלא יפלו, מבו' שפירשו בד' הרא"ש דהפסול הוא משום שבאו המים מידו למקוה, וע"כ י"ל דבכה"ג שלא נתכוין שיפלו למקוה, או עכ"פ בכה"ג דלא ניח"ל שיפלו, אי"ז פוסל, אך אם הפסול הוא משום שנשאבו המים בידו, והו"ל כמים שאובין, ליכא נפ"מ היאך נפלו למקוה, ודמי לכל שאובין, דבכל ענין שנפלו למקוה, ה"ה פוסלין אותו, - אך צ"ע בד' הגוו"ר שם ד"ה וקשה לפי שכתב ג"כ כד' הש"ך, דכל דלא ניח"ל שיפלו למקוה אי"ז פוסל, ולכאו' לפ"מ שנקט שם דאין הפסול במה שבאו למקוה מידו, אלא במה ששאבם בידו, מ"ט נימא דאם לא ניח"ל שיפלו למקוה, אי"ז פוסל. [↑](#footnote-ref-38)
38. וכ"נ גם מד' הר"ש שהביא לקמן מ"ט לד' התוספתא דזילף בידיו וברגליו ג' לוגין למקוה פסול, ובפשוטו מבו' מזה דאית לי' לפסולא דנעשה בידי אדם, ואמנם הט"ז בסימן ר"א סקכ"ח כתב דהר"ש מפרש לה כד' הראב"ד דאיירי כשנשאבו בכלי, אך בחזו"א תנינא סימן ג' סק"ט (ד"ה ומש"כ ט"ז) האריך להוכיח מד' הר"ש דאף כשלא נשאבו בכלי ה"ז פסול, אך בד' הר"ש לקמן מ"ז משמע דלית לי' לפסולא דנעשה ע"י אדם, ויתבאר שם בעזה"י, - ונראה מזה דדעת הר"ש דהא דפסלינן בזילף בידיו וברגליו, הוא משום דכשתלש את המים בידיו או ברגליו חשבינן להו כשאובין, אך כל שאין המים שאובין, לא פסלינן מכח מה שנעשה המקוה בידי אדם, - אך צ"ע מד' הר"ש בשלהי משנתינו שנראה דאית לי' לפסולא דנעשה ע"י אדם. [↑](#footnote-ref-39)
39. ואין לומר דטעמא דר"ש הוא משום שלא נתכוין שיפלו המים למקוה, וע"כ לא חשיב שנעשה המקוה בידי אדם, דמלבד דבלישנא דר"ש מבו' דטעם ההכשר הוא משום שלא נתכוין "לשאוב", גם הרי הרשב"א בשער המים שם פירש בד' התוספתא, דר"ש מכשיר אף בסוחט מים שבשערו, משום דלא נתכוין לתלוש, אף דהתם נתכוין להבאת המים למקוה. [↑](#footnote-ref-40)
40. וכ"ה מבו' בד' הרז"ה בהשגות בעה"נ אות ד', שכתב דבממשיך בידיו וברגליו מנהר או ממקום למקום, דיו בהמשכה בלבד אפי' בכל המקוה, ובמשנתינו שנינו המסלק את הטיט לצדדין ומשכו ממנו ג' לוגין כשר וכו', עכ"ל, ומדמדמי לה הרז"ה למסלק את הטיט ומשכו ממנו ג' לוגין דכשר, יש ללמוד דהא דמכשיר הרז"ה בממשיך בידיו וברגליו ממקום למקום, אי"ז משום דין המשכה, אלא הוא משום דכל שלא נעקרו המים מן הקרקע אין תפיסת יד אדם פוסלת כלל, ועי' באג"מ ח"א יו"ד סימן ק"כ ענף ה' שפירש כן בד' הרז"ה, - ועי' גם בחזו"א תנינא סימן ג' סק"ח במוסגר שכתב להך דינא, דבמוליך מים עם הקרקע למקוה, לא פסלינן משום נעשה ע"י אדם, ועי' בתשו' חזו"א סימן קע"ח סק"ב שכתב כן בדעת הש"ך בסימן ר"א סק"נ, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ובסו"ד הכריח דלא פסלינן אלא כשהוגבהו המים ע"י אדם. [↑](#footnote-ref-41)
41. וצ"ע דא"כ מ"ט דר"ש דפליג בתוספתא ומכשיר, הרי הגם דעתה לא נשאבו המים לרצון, אך הרי פסולן אינו כלל מכח שאיבתן השתא, אלא מכח שנשאבו תחילה לרצון, וא"כ מה לי שעתה לא תלשן לרצון, - אך באמת הנה במהדו"ק כשהביא הראב"ד לדין סחט שערו הוסיף ע"ז דר"ש מכשיר עד שיתכוין לתלוש, ובמהדו"ב מחק הראב"ד לזה, וי"ל דמה"ט הוא שמחק לזה, דלפ"מ שמפרש במהדו"ב דאיירי בשהיו בראשו מים תלושין, אין מקום להכשיר משום שלא נתכוין לשאוב, ובע"כ דר"ש לא פליג ע"ז, ול"ג להך בבא בתוספתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. אך בד' המאירי לקמן פ"ג, נראה דגריס בד' התוספתא, דזילף בידיו וברגליו ג' לוגין כשר, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך בד' הראב"ד במהדו"ק והרשב"א שם מבו' דהניתז ע"י בהמה חשיב כבידי שמים, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסו"ס ב', אך למש"כ הראב"ד בנוסחת הב"י דההכשר בסיפא הוא משום המשכה, משמע דבלא"ה הי' פסול אף בניתזין ברגלי בהמה, וכ"כ בחזו"א תנינא סימן ג' סק"י ד"ה ובהא דתניא, - והרמ"א בסימן ר"א סט"ו הביא לב' הדעות בזה. [↑](#footnote-ref-44)
44. וגם בנוסחת הב"י כתב הראב"ד כן בתחילת דבריו, לדעת הסוברים דנעשה ע"י אדם פוסל אף בג' לוגין, - וצ"ב מ"ט למסקנתו חזר בו מזה, ופירש דהא דמכשרינן כשעשו מקוה מתחילה, איירי בנמשכין עם הקרקע, ולא ניח"ל במה שפירש בתחילת דבריו דהוא כשזילפו שלא בכונה, - ובהגה' הגרע"א לבעה"נ נראה שעמד בזה, ופירש דהוא משום דלפ"מ שהוכיח הראב"ד שם דאף נעשה ע"י אדם פסול, משום דכלי לא כתיב בתורה, ממילא בלא כונה נמי פסול, דמ"מ אינו בידי שמים, וע"כ הוצרך הראב"ד לפרש דאיירי בהמשכה. [↑](#footnote-ref-45)
45. והנה אמנם גם הראב"ד שם בתחילת דבריו פירש דפסולא דהמסנק את הטיט הוא משום דנעשה ע"י אדם, אך היינו משום שפירש דאיירי כשתלש "והניח" במקוה, וכיון שהניח במקוה בכונה, ה"ז פסול, אך למש"כ הרשב"א דאיירי כשבשעת תלישתו משכו ממנו ג' לוגין, מוכח דאף דהו"ל שלא בכונה, ה"ז פסול. [↑](#footnote-ref-46)
46. וכ"נ מד' הב"י שכתב במש"כ הר"ש לפרש להתוספתא דלגיון בהמשכה, דזה כמ"ד דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, והב"ח שם סוסקכ"ו הק' ע"ז, דהרי הראב"ד כתב דבכה"ג לכו"ע מהני המשכה בכולה, ונראה מד' הב"י, דלדעת הר"ש דה"ז פוסל אף בג' לוגין, הו"ל ככל שאובין דל"מ בהו המשכה בכולה, - וי"ל עוד, למש"נ לעיל בהערה דלדעת הר"ש אין הפסול בזה משום שנעשה המקוה ע"י אדם, אלא משום דכל שתלש האדם את המים, חשיבי המים כשאובין, וע"כ לדעתו הו"ל ככל שאובין, ול"מ בהו המשכה בכולה, - ועי' בלחו"ש שם סקמ"ה מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-47)
47. ומבו' להדיא לפ"ז, דכל שיש מעט מים בבור כבר לא חשיב "בתחילה", ול"ב שיהא כ"א סאה, שהרי הכא איירי דליכא כ"א סאה, דמה"ט בעינן שיהא עונת הגשמים, כדי שתהא אח"כ רבי' ממי גשמים, ואפ"ה מהני הא דאיכא מעט מים בבור, דכבר אי"ז בכלל בתחילה. [↑](#footnote-ref-48)
48. אמנם הנה בתשו' הרי"ד שם לעיל מינה אות ב' ד"ה נראה לי כתב בשם הריבמ"צ, דטעמא דהמשכה, הוא משום דכשעבד בהו מעשה ששפכן לארץ נפקו להו מתורת שאובין דמעשה מבטל מידי מעשה, וצ"ל לפ"ז בדעתו דגם שבירת הכלים הו"ל כמעשה המבטל מהן תורת שאובין, אך בל' הר"ש משמע טפי דהא דהו"ל כהמשכה, הוא משום דאינם נופלין לבור מן הכלים אלא מכלים שבורים, - ועי' עוד בחזו"א קמא סימן ד' סק"א ותנינא סימן ו' סוסקי"ג וסימן ח' סקי"ג מש"כ בענין זה, ועיי"ש במש"כ לדון בדעת ש"ר אם מודו לדין זה. [↑](#footnote-ref-49)
49. ומוכח כן עוד, דאם שרי ר"א אף לכפות, הי' לנו להתיר בזה אף בדליכא מעט מים בבור, דכל שכופה איכא המשכה בודאי, וליכא למיחש למידי, ועמד ע"ז בחזו"א קמא סימן ד' סק"א. [↑](#footnote-ref-50)
50. והיינו משום דאף דלא הי' לו דעת לשאיבה, מ"מ כיון שהוא הניחן שם, חשיב קצת תפיסת יד אדם, וכמו שהביאו הראשונים מתו"כ דס"ד לפסול אף בכה"ג כיון שיש בו תפיסת יד אדם, וילפינן מקרא להכשיר, - אך בחזו"א קמא סימן ד' סק"ג פירש דהשבירה עצמה חשיבא כקצת תפיסת יד אדם, אך אם נפלו מאליהם לבור, שרי אף בדליכא מים כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-51)
51. ובתשו' הרי"ד שם כתב דהא דבעינן שיהא מעט מים, הוא כדי שיראה שתחילת כשרותו והקואתו הוא במים שלא נתקבלו בכלי, וכתב דהוא חומרא בעלמא דמחמיר ר"א, דמדינא אין שם דין שאובין כלל, - ובחי' הגר"א כתב דר"א לטעמי' דס"ל דע"פ המים קייל מבתחילה, וע"כ ס"ל דמה שהתירה תורה בקנקנים, הוא רק כשקדמו מעט מים למים שבקנקנים, ועיי"ש שכתב דהא דשרי בעונת הגשמים, הוא משום דהארץ לחה, ומבו' דלהפקיע דלא יהא חשוב כ"בתחילה", ל"ב שיהא בו שיעור מקוה דרביעית, אלא כל שיש בו מעט מי גשמים, כבר אי"ז בתחילה. [↑](#footnote-ref-52)
52. ובחי' הגר"א בסו"ד נסתפק דשמא לא פליג ר"א דמותר אף לכפות, והא דתני או יכפה, לדברי הכל הוא, עיי"ש, ולכאו' הוא משום דנסתפק דשמא אין מקום לאסור לכפות, ובע"כ דר"א ג"כ מתיר בזה, אך צ"ע שהרי בתוספתא שהביא הר"ש במ"ט פליגי תנאי אם מותר לכפות, וא"כ מ"ט נימא בדעת ר"א דמתיר לכפות. [↑](#footnote-ref-53)
53. ובד' הגר"א מצינו ג' טעמים מ"ט בזה גרע, דבחי' הגר"א כתב דהוא משום דבקנקנים לא עלה בדעתו שיבואו בהן מים כלל, שהרי לנגבן העלה, ועיי"ש שכתב בדעת ר' יהושע דפליג ע"ז וס"ל דדמי ממש למניח קנקנים כיון שלא נתכוין שיתמלאו, וכתב לפ"ז דה"ה דשרי ר' יהושע לכפות, ובביאור הגר"א כתב דהוא משום דהוא במקום שיש מים ודאי, וע"כ נחשב טפי לשאיבה, ובאלי' רבה כתב דהוא משום דניח"ל קצת במים, - ובחזו"א קמא סימן ד' סק"ג פירש גם בד' הרא"ש, דהטעם דהכא גרע, הוא משום דלא איכפת לי' בשאיבתן, ומשא"כ במניח קנקנים דאיכפת לי' בשאיבתן, שהרי לנגבן העלן, ובתנינא סימן ח' סקי"א כתב דבעציץ כיון דאיכא מים בבור ועלול הדבר שיתמלאו ממימי הבור הוי כעין מניח בשעת קישור עבים, ועיי"ש שכתב דלפ"ז שוה דין עציץ לדין מסדר קנקנים בתוך הבור, ותמה ע"ד הב"י שלא כתב כן. [↑](#footnote-ref-54)
54. ולפ"ד המאירי א"צ לזה, שהרי כל הא דשרי ר"א במניח קנקנים וכו' לשבור, הוא משום דאיכא המשכה, והיינו משום שהם נמשכין ע"ג קרקע, אך בההיא דסייד דליכא המשכה, וכמש"כ בתשו' הרי"ד דליכא בזה המשכה, (ודלא כמש"כ הר"ש דחשיב כהמשכה במה שבאין מכלים שבורין לבור), לא שרי ר"א לשבור. [↑](#footnote-ref-55)
55. ולדעתם נראה, דע"ז הוא דקיימא התוספתא שהביא הר"ש במ"ט, דפליגי תנאי בדעת ר' יהושע אם מותר אף לכפות, והר"ש כתב דמתניתין ר' יוסי ואליבא דר' יהושע דשרי אף לכפות, אך לדעת הרמב"ם והרא"ש נראה דהתוספתא קיימא על סייד ששכח עציץ, ומתניתין אתיא כת"ק אליבא דר' יהושע דלא שרי לכפות, אך במניח קנקנים לכו"ע שרי ר' יהושע לכפות.

    ובעיקר מש"כ הרא"ש דהכא אסור לכפות, עי' בב"י סימן ר"א שהק' לפ"ז דמ"ט השמיטו הרא"ש והטור לדין זה, ועיי"ש שהק' עוד במש"כ הרא"ש בסימן ה' דבמניח כלים תחת הצינור בשעת קישור עבים ונתפזרו וחזרו ונתקשרו, מותר אף לכפות, וכתב דצ"ל דהתם עדיף, אך יש שכתבו לדון דשמא חזר בו הרא"ש ממש"כ בפירושו, וע"כ השמיט לדין זה בהלכותיו, וע"כ הוא דכתב דבמניח כלים וכו' מותר אף לכפות, וכן משמע בל' הרא"ש בסימן ה' דכייל לכל גווני דמשנתינו יחד, ודימה דין שוכח תחת הצינור להדין בהני גווני, ומשמע דשוים הם בדינם. [↑](#footnote-ref-56)
56. שוב נתעוררתי דיל"פ בזה בפשיטות בד' הרא"ש, דדין עציץ לר' יהושע שוה לדין קנקנים לר"א, וע"כ כ"ה דבקנקנים לר"א לא שרי אלא בדאיכא מעט מים בבור, ולא שרי אלא לשבור ולא לכפות, ה"נ בעציץ לר' יהושע לא שרי אלא בדאיכא מעט מים בבור, ולא שרי אלא לשבור ולא לכפות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-57)
57. ולכאו' הרי"ד לטעמי', דהא דבעי ר"א דיהא מעט מים בבור, הוא חומרא בעלמא כדי שיראה שתחילת כשרותו והקואתו הוא במים שלא נתקבלו בכלי, ולזה מהני אף המים שנבלעו בבור, אך למש"כ הרא"ש דר"א ס"ל דכיון דיש בו קצת תפיסת יד אדם לא שרי אלא בצירוף תערובת מים אחרים, אין להתיר מכח המים שנבלעו בבור, וזהו שכתב הב"י דלדעתו הך מתניתין היא כר' יהושע. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועי' גם בד' המאירי שפירש למשנתינו עד"ז דפלוגתא דר"א ור' יהושע הוא, דר"א ס"ל דאף מים השאובין שלא לדעת פסולין, ור' יהושע ס"ל דאינם פסולין אלא כשנתכוין לשאיבה. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובד' התוי"ט משמע דמפרש, דהא דילפינן מקרא דבור להכשיר במעלה קנקנים לראש הגג לנגבן, היינו בכה"ג דהמשכה, וזה עצמו הא דילפינן מקרא, דאף דחשבינן להמים כשאובין, מ"מ ה"ה כשרים בהמשכה, ועי' בגלות עליות שתמה ע"ז דהיאך ילפינן לה מקרא דבור, (וי"ל למש"כ הרמב"ם בפ"ד דבור הוא מים שאובין, ונלמד מקרא דאיכא גונא להכשיר מים שאובין, והיינו ע"י המשכה), ועוד, דמ"ט נקט בתו"כ מניח קנקנים לנגבן, (אך לכאו' זה ל"ק כ"כ, שהרי אף במשנתינו נקט הכי, והתו"כ קאי על דינא דמשנתינו, וכמו שמצינו בכ"ד), ושוב הראוני דכ"ה להדיא בד' ראבי"ה בסימן תתקפ"ט סוד"ה ובפ' מרובה, ואי נימא כן בד' הר"ש, יתפרשו דבריו בפשיטות. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך ממשה"ק הר"ש במשנתינו דהני קנקנים שהעלן לנגבן לאו שאיבה היא וכו', והוצרך לישב דכל שעירה לבור אחשובי אחשבינהו, אין ללמוד דס"ל דאין לפסול כשמערה מכח מה שבאו המים מידו למקוה, די"ל דעיקר קו' הר"ש היא על הא דאסר ר"א אף לשבור אלא בדאיכא רבי' והמשכה, וגם ר' יהושע לא שרי אלא משום המשכה. [↑](#footnote-ref-61)
61. והמאירי שם כתב, דכל שהניחן בשעת קישור עבים, "ודאי למלאן נתכוין" והרי הם שאובין, ומבו' דהא דבמניח בשעת קישור עבים הוו שאובין, אי"ז משום דלא אזלינן בתר מחשבתו, אלא הוא משום דמעשיו מתפרשים שכונתו לשאיבה, ואף אם הוא לא ניח"ל בשאיבה, שהרי העלן לנגבן, ל"מ זה להפקיע מהן תורת שאובין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. ולפ"ז יתכן, דכל הא דחשבינן שבאו המים מידו למקוה, הוא רק במערה, אך בשובר וי"ל דאף בכופה, לא חשיב שבאו המים מידו למקוה, והא דאסר ר"א בזה, הוא משום דבעונת הגשמים הוי שאיבה לדעת, - וכ"נ מהא דשרי ר"א לשבור כשאי"ז עונת הגשמים, אף אם אין מים בבור, ואמנם אי נימא דבפסולא דנעשה ע"י אדם, מהני המשכה בכולה, י"ל דמה"ט הוא דשרי ר"א בזה, - וכ"נ גם מהא דבסייד ששכח עציץ שרי לשבור, אף דהתם ליכא המשכה כלל, דמש"כ הר"ש דאיכא המשכה דמתוך כלים שבורים באו לבור, הוא רק כלפי השאיבה בכלי, אך כלפי הא דנעשה המקוה ע"י אדם, ליכא המשכה כלל, אך שמא התם לא חשיב כלל שבאו המים מידו לבור, כיון שמתחילה היו המים בתוך הבור אלא שהעציץ מחלקן, וצ"ע, - ועי' חזו"א תנינא סימן ג' סקי"ז שלמד מהא דשרי הכא לשבור, דכל כה"ג לא חשיב כבאו מיד האדם, ועיי"ש שכתב דגם כפי' לא חשיב כבאו מיד האדם, משום שלא הגבי' את המים, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמותר לשקול ברזא שבמקוה העליון כדי שיבואו המים למקוה התחתון שבצידו, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל.

    שוב העירוני דהרשב"א בשער המים הקצר ש"ה כתב, ז"ל, הניח כלים לנגבן בראש גגו, וירדו גשמים ונתמלאו מים, לא יטלם וימשכם למקוה, אבל שופכן למקום אחר סמוך למקוה, או ישברם, והם נמשכים למקוה ונכשרים בהמשכה, עכ"ל, ומבו' להדיא, דאף דאין המים שאובין, מ"מ כל ששובר הכלי ועי"ז באים המים למקוה, חשיב כנעשה המקוה ע"י אדם, וכל הא דמכשרינן בזה הוא משום המשכה, ואין לומר דאיירי בעונת הגשמים, דמלבד דהרשב"א לא הזכיר לזה, גם ממש"כ הרשב"א לדין זה בשער זה, נראה דהוא משום שנעשה ע"י אדם, - אך יש לדחות, דהרשב"א חשש לד' הר"ש, דס"ל דכל ששובר או כופה, אחשובי אחשבינהו והו"ל כשאובין, וע"כ הוא דבעינן בזה להתירא דהמשכה. [↑](#footnote-ref-63)
63. ולכאו' הטעם בזה, דרק כשהוא מערה, שהוא משתמש בכלי להולכת המים, וה"ה מחשיב את שאיבת המים בכלי, הוא דחשבינן להו כשאובין, אך בשובר או כופה, דאינו מחשיב את שאיבת המים בכלי, אלא אדרבה הוא מוציא את המים מן הכלי, לא חשיבי כשאובין.

    ויש להוסיף בזה, דאין לפרש דמודה ראב"ד דאף בשובר או כופה אחשבינהו, והא דשרי לשבור או לכפות, הוא מדין המשכה, וכמש"כ הר"ש, שהרי דעת הראב"ד בסימן א' שם דלכו"ע ל"מ המשכה בכולו, עיי"ש, - ומש"כ הראב"ד בסימן ג' שם, ז"ל, דוקא בששבר או בשכפה "והלכו מאיליהם" למקוה, נראה דאין כונתו להמשכה, אלא כונתו דכשכפה חשבינן דהליכתם למקוה היא מאליהם, ול"ד למערה דפסלינן גם משום שבאו המים מידו למקוה, ואף לדעתו במהדו"ב דאי"ז פוסל בג' לוגין, מ"מ ה"ז פוסל ברוב המקוה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-64)
64. ובתוי"ט כתב בשם מהר"ם, דהא דישבר, הוא שמא יתמעטו המים שלא יהיו צפים ע"ג ויהיו שאובים ואז יפלו ממנו לבור ויפסלוהו, עכ"ד, ומשמע דהמים שבעציץ מצטרפין למקוה, דאל"כ הרי דמה"ט הוא דישבר כדי שישלימו למי המקוה, - ובעיקר ד' המהר"ם, לכאו' אי"ז מתישב עם ד' הר"ש דהא דהוו שאובין הוא משום דאחשובי אחשבינהו, וא"כ אם יפלו המים לבדם למקוה לא יפסלוהו, אך שמא בגונא דהכא הוו שאובין מדינא, וכמש"כ הרא"ש בדעת ר"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. וגם הערוך בע' טיט פירש עד"ז דהטובל במ"ס טיט לא עלתה לו טבילה, ואך דעיי"ש דמפרש דמכוון הגמ' הוא דטיט הנרוק מצטרף, דכל שיש מ"ס מים עכורים ויש בכללם י' סאה טיט, ה"ה מצטרף, אך אם הי' מ"ס דטיט לבדו אין טובלין בו, והיינו דאין מכוון הגמ' דאף טיט הנרוק, אין טובלין בו כשהוא לבדו, אלא מכוון הגמ' הוא דכשהטיט לבדו ואינו נרוק אין טובלין בו, וכשהוא מעורב עם המים והוא טיט הנרוק, טובלין בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
66. וי"ל דמקור ד' רש"י לפרש כן, הוא משום דס"ל דשיעור מ' סאה הוי שיעור במעשה הטבילה שיטבול במ' סאה, וא"כ אם הטיט עצמו אינו כשר לטבול בו, אף כשטובל במים ל"ה עולה לו טבילה, שלא טבל במ' סאה מים, ובע"כ דאף הטיט עצמו כשר לטבול בו, וכל הא דאין מטבילין בטיט הוא משום דאי"ז מעשה טבילה, ועי' בקוב"ש פסחים אות קפ"ד, ובזכרון שמואל שם.

    ולפ"ז י"ל גם משה"ק התוס' ע"ד רש"י דטיט כשהוא מצטרף אף מטבילין בו וא"כ ל"ד לאויר, וי"ל דרש"י לטעמי' דשיעור מ"ס הוי זה שיעור במעשה הטבילה, והרי דחשיב דמעשה הטבילה הוא בכל המקוה, וע"כ ממילא מהני אף בשטובל בהטיט, כיון דהוי זה מעשה טבילה בכל המקוה, והטיט מהני בתורת חלק מן המקוה, ומשא"כ בסוכה דאין ישיבתו מתייחסת לכל הסוכה, אלא למקום שיושב בו, ע"כ ל"מ לישב תחת האויר, וזהו דמדמי להא דטיט הנרוק כשהוא לבדו אין מטבילין בו, והיינו דל"מ טבילה בטיט הנרוק לחודי', ול"מ אלא להצטרף להמקוה, וה"נ אויר ל"מ אלא להצטרף להסוכה, ול"מ לישב תחתיו, ואך דממילא חלוקין הן, דבמקוה דהטבילה מתייחסת לכל המקוה, הרי ממילא דכד איכא מ"ס מים וטיט מטבילין אף בטיט, משום דהויא הטבילה בכל המקוה, ומשא"כ בסוכה אף בשהאויר מצטרף א"א לישב תחתיו. [↑](#footnote-ref-67)
67. ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שמצינו ביבחושין אדומים דהוי טבילה, וכן מדעת הסוברים הובא בש"ך סימן ר"א סקע"א, דטובלין במקוה שכולו שלג, - אך י"ל דהא דאי"ז מעשה טבילה, אינו משום דבפועל אינו צורת טבילה, אלא הוא משום דלא חשיב כמעשה טבילה אלא במים, וע"כ ביבחושין אדומים ובשלג דחשיבי כמים, שפיר חשבינן לה כמעשה טבילה, וצ"ע.

    שו"ר בחזו"א יו"ד סימן צ"ד שכתב עפי"ד הרמ"א דאין טובלין ביבחושין אדומים אלא כשנימוחו, וכתב דהוא מוכח כן, שהתורה קראה לטבילה רחיצה, ובע"כ דטבילה בדבר יבש ליכא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-68)
68. בחי' הריטב"א בסוכה שם כתב דבטיט הנרוק מטבילין בו אגב אידך, ולמד מזה דה"נ באויר, אף דאין ישנים תחתיו בפנ"ע, מ"מ אם ליכא רוב ראשו אלא בין אויר וסכך לית לן בה, ובאבנ"ז סי' תס"ה סק"ו בהג"ה, פירש לדבריו דהיינו, דהא דתנן הכא דאין מטבילין בטיט, היינו בטיט בפנ"ע, אך אגב המים מטבילין בו, עיי"ש, וצ"ע דמנלי' להריטב"א דין זה, דהוכיח מזה דאף באויר הוא כן.

    אך י"ל דהריטב"א מפרש כפירש"י דבטיט הנרוק מטבילין בו, ורק במקוה שכולה טיט אין מטבילין, והיינו משום דהטבילה מתייחסת לכל המקוה, וכמש"נ לעיל, וכיון שעיקרו מים, מהני הטבילה אף בהטיט אגב המים, וה"נ באויר, כל הא דאין ישנים תחתיו הוא רק משום דהישיבה תחתיו מתיייסת רק לאויר בפנ"ע, ואשר ע"כ אם אין בו כדי רוב ראשו שפיר ישנים תחתיו, דבכה"ג נמצא דהויא הישיבה תחת הסכך והאויר יחד, וכ"נ בשפ"א בסוכה שם שפירש כן בד' הריטב"א. [↑](#footnote-ref-69)
69. ?אך צ"ע בזה בד' הר"ש לקמן ספ"ז, שפירש להא דתנן אע"פ שרגלי' שוקעות בטיט העבה, דהיינו שאינו נרוק ואין טובלין בו, ומשמעות דבריו, דכל הא דבעינן לדינא דמים מקדמין, הוא רק משום שהוא טיט העבה שאין טובלין בו, אך בטיט הנרוק שטובלין בו, ל"ב להך דינא, וזה דלא כדבריו בכת"י במשנתינו דאף טיט הנרוק אין טובלין בו, אלא משום דהמים מקדמין, וכבר עמד הרש"ש במשנתינו ע"ד הר"ש לקמן, ועי' חזו"א קמא סימן ט' סק"ט שהוכיח מד' הר"ש שם דדינא דהכא אינו משום דהמים מקדמין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-70)
70. ולמש"נ לעיל בדעת רש"י דהא דאין מטבילין בטיט הוא משום דאי"ז מעשה טבילה, צ"ע דא"כ מ"ט כשהמים צפין על גביו מטבילין אף בטיט, - וי"ל בדעתו בחד מתרי גווני, או כמש"כ הר"ש בכת"י דהוא משום דהמים מקדמין, או דס"ל דכשהמים צפין על גביו, הוי זה שינוי בצורת הטיט, וכמבו' בד' הראבי"ה בסימן תתקפ"ט. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובפשוטו זה מקור ד' הר"ש שפירש דהא דמטבילין אף בטיט הוא משום דהמים מקדמין, דהוא משום דס"ל דהא דהמים מקדמין היינו דגם אחר שנכנסו הרגלים בתוך הטיט עדיין יש שם מים, וע"כ עלתה לה טבילה, והוה קשיא לי' דמה בעינן לדין בפנ"ע בטיט הנרוק דמטבילין אף בטיט, ור"א פליג ע"ז, תיפו"ל מדינא דהמים מקדמין, וע"כ פירש דאה"נ הא דמטבילין אף בטיט הוא מכח דינא דהמים מקדמין. [↑](#footnote-ref-72)
72. ומצינו ע"ד דברים אלו, בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ד, דאף דטיט הנרוק אינו פוסל את המקוה משום שאובין, מ"מ בטיט העבה ה"ז פוסל בג' לוגין, כיון שהמים העבה שהמים שבו אינו מעורבין עמו והם נמשכין לצד אחד וה"ה כאילו הם בפני עצמם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-73)
73. והראבי"ה בסימן תתקפ"ט כתב, דהיכא דהמים צפין על גביו, פרה שוחה ושותה, אבל כשהטיט בצד אחד אין שותה ממנו ואין מטבילין בו וה"ה דאינו משלים, עיי"ש, ולפי דבריו נמצא דשיעורא דפרה שוחה ושותה ממנו, נלמד ממשנתינו, דמה"ט הוא דאם הטיט בצד אחד אין מטבילין בו, - ונמצא לפי דבריו דבעינן לתרתי, חדא, דיהיו המים צפין על גביו, כ"ה דתהא הפרה שוחה ושותה ממנו, ועוד, שיהא הטיט כשיעורי דהני תנאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-74)
74. והעירוני די"ל בזה, דהרמב"ם ס"ל דלכולהו תנאי אי"ז שיעור דפרה שוחה ושותה, ורק לדעת ר' יהודה הו"ל חד שיעורא עם הא דפרה שוחה ושותה, וכדמוכח מסוגיית הגמ' בזבחים דמייתינן להך שיעורא, אף דקי"ל כר' יהודה, - ומה שנקטה הגמ' שם להא דפרה שוחה ושותה, ולא אמרו מקום שאין קנה המידה עומד, דזהו שיעורא דר' יהודה, ואף דחד שיעורא הוא, מ"מ מ"ט לא נקטו להשיעור שנתפרש במשנתינו, הוא משום דהמקור דכל שאינו בכלל שיעורא דר' יהודה, ה"ה משלים אף לרביעית, הוא מהא דפרה שוחה ושותה ממנו, וכמו שפירש"י בזבחים שם, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-75)
75. והנה לפ"ז נמצא, דאף טיט שאינו נרוק מצטרף למ' סאה, ואך דאין מטבילין בו, וצ"ל דהא דתנן לקמן רפ"ז דרק טיט הנרוק מעלה את המקוה, הוא משום דהתם לא מני אלא לאותם שמעלין ומטבילין בהן.

    ולפ"ז הרי דלמש"כ הראב"ד בשער המים ריש סימן ב' וסו"ס ד', דטיט שאינו נרוק אינו מצטרף למ' סאה, מוכח דמשנתינו איירי בטיט הנרוק, ואפ"ה אין מטבילין בטיט, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הראב"ד בסימן ב' שם, דרק בפני עצמו אין טובלין בו, - ובאמת דהראב"ד השמיט לדינא דמתניתין דאין מטבילין בטיט ודחלוק אם המים צפין על גביו או אינם צפין, וגם הרשב"א בשער המים השמיט לזה, וצ"ע הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-76)
76. ובאמת דזה תליא נמי בהנידון אם הנידון להשלים לרביעית, הוא להשלים לשיעור רביעית בהמים, או דהוא גם כשר ליטול בהטיט עצמו, וזה תליא גם בפלוגתת קמאי אם בנט"י סגי במה שיש בכלי רביעית, או דבעינן נטילה ברביעית, דלדעת הסוברים דבעינן נטילה ברביעית, בע"כ דכשר אף ליטול בטיט עצמו, - ועמש"כ בענין זה בחי' ר' ראובן סימן ג' ד"ה אלא שיש, - ומה שהביא בהערה שם מד' הגר"א באו"ח סימן ק"ס ס"ט, הנה בד' הגר"א שם לא נתבאר אלא דאין להכשיר ברביעית שכולה טיט, אך לא נתפרש בדבריו אם בגונא שרובה מים מהני הנטילה אף בחלק הטיט, וכנראה דעיקר נידון הגר"ר זצ"ל שם הי' בנידו"ז אם מכשרינן ברביעית שכולה טיט, עיי"ש בדבריו, ואך דלפ"ז צ"ע במש"כ לחלק שם בין טבילה לנט"י, שהרי בטבילה כל דליכא אלא מיעוט מים, אין המקוה כשר, אף אם הוא טובל בחלק המים, וע"ז ל"מ מש"כ שם לחלק. [↑](#footnote-ref-77)
77. ובחזו"א קמא סימן ב' סק"ב הוסיף, דכל הא דמכשרינן הכא משום ה"ט, הוא רק משום שכל א' הי' בתחילה בפ"ע ולא הי' להם היכולת להצטרף יחד, ועכשו ניטלה המחיצה ביניהן, עיי"ש.

    ועי' עוד בדבריו בתנינא סימן ד' סוסק"ט שעמד דמ"ט בעינן הכא לה"ט דלא נקרא עליהן שם פסול, תיפו"ל דנפלו מב' כלים בהפסק, וכתב די"ל דאיירי שהי' בדעתו לרבות ולערבן, וכ"כ התפא"י בבועז סוסק"א, - ולכאו' הוא דלא כמש"כ בקמא, דההכשר הכא הוא גם משום שנפלו בהפסק, והיינו דאיירי שנפלו בב"א לב' המקואות, ואך דכיון שהן ב' מקואות, וצירוף הג' לוגין נעשה ע"י עירוב המקואות, חשיב כנפלו בזאח"ז. [↑](#footnote-ref-78)
78. ובד' התפא"י והרש"ש משמע שלמדו לזה ממה שהעמיד הגר"א למשנתינו בגוונא דיש בב' המקואות יחד מ"ס, והרי הומ"ל דאיירי כשאין בשניהם יחד מ"ס, וע"כ הוצרכנו לטעמא דלא נקרא עליהן שם פסול, ובע"כ דכל טעם ההכשר הכא הוא משום שבאו הג"ל והמ"ס בב"א, - אך שמא י"ל דלישנא דמתניתין שאין בהם מ"ס, הוה משמע דרק בכל א' אין מ"ס, אך בשניהם יחד יש מ"ס, ונקטה מתניתין בכה"ג, משום דרק בכה"ג הן נעשין מקוה כשר ע"י עירובן, דאם אין בשניהם יחד מ"ס, הרי דאף אחר עירובן עדיין אינם מקוה כשר, ולעולם מודה הגר"א דאף אם בשניהם יחד אין מ"ס, אינם נפסלין בהג"ל, משום שלא נקרא עליהן שם פסול. [↑](#footnote-ref-79)
79. ועיקר דין זה, דכל שנתערבו המים השאובין קודם שנפלו למקוה אינם פוסלין את המקוה, כן נקט החזו"א בכ"ד, ומקורו הוא ממתניתין לקמן פ"ד מ"ד, אך באמת אין דין זה ברור, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-80)
80. וצ"ל, דהא דמים שאובין אינם מעלין את המקוה אף כשהן פחות מג' לוגין דאינם פוסלין את כל המים, הוא משום דלענין זה ל"מ דין ביטול כלל, דאף אם מדאורייתא מהני בזה דין ביטול, מ"מ מדרבנן הצריכו חכמים מ"ס מים כשרים, ומים שאובין הוו כמי פירות דאין מעלין את המקוה, ול"מ בזה דין ביטול, אך הא דכשנפלו תחילה ג' לוגין שאובין פסלינן אף כשיש מ"ס כשרים, ולא אמרינן שיתבטלו הג"ל, וממילא דלא יפסלו את המקוה, הוא משום דאדרבה הג"ל פוסלין את כל המים, וע"כ אין המים מבטלין אותן. [↑](#footnote-ref-81)
81. בנחל כ"ג כתב דהוא משום שהדבר רגיל שכל מקוה מימיו מתמעטין קצת מאליהם ואם אתה מכשיר לטבול בתוכו כשחסר קורטוב יאמרו דטובלין במקוה שנפסל ע"י ג' לוגין לפי שחסרון כזה כשיעור קורטוב אינו ניכר, וע"כ הוא שהצריכו שיצא מלואו ועוד, כדי שלא יתבטל גזירת ג"ל, - ובנחל כ"ד כתב דהוא משום דיבואו לידי טעות, דאם נפלו ג"ל סגי שיצא משהו, ואם נפלו ד' לוגין בעינן שיצא לוג ומשהו, ואם יפלו י' לוגין צריך שיצאו ז' לוגין ומשהו, ובקל יבא הדבר לידי טעות, וע"כ גזרו כמלואו ועוד, דהוא דבר המסוים וניכר. [↑](#footnote-ref-82)
82. ויש מקום לדון, דאף דכל שנסחט האיסור לגמרי לא אסרינן משום חנ"נ, מ"מ כל שנשתיירו מעט מים שאובין, הגם שאין בהן כדי לאסור, סגי בזה דאכתי איכא לדינא דחנ"נ, וכאשר חזינן כן גם לענין בב"ח, דאף לדעת הסוברים דכל שאינו נו"ט ליכא לעיקר האיסור, מ"מ כל שלא נסחט החלב לגמרי אסרינן משום חנ"נ, ועי' בפמ"ג בשער התערובות פ"ב ד"ה ומה שראוי, שתמה בזה. [↑](#footnote-ref-83)
83. אך הקשו בזה, מהא דתנן לקמן פ"ו מי"א במטהרת שבמרחץ, דאין העליונה פסולה אלא אם יש כנגד הנקב ג' לוגין, והרי דאף כשלא נתערבו המים יחד ולא שייך דין ביטול, אין השאובין פוסלין אלא בג' לוגין, - ושמא יש לדחות, דלא פסלו בכה"ג דאין השאובין מעורבין בכשרים, אלא אם כשיתערבו יחד יפסלו, וכל שאם יתערבו יחד יתבטלו השאובין בכשרים, אינם פוסלין אף קודם שנתערבו. [↑](#footnote-ref-84)
84. ואף אם נימא דמודה הרמב"ן דאם נסחט האיסור חזר ההיתר להתירו, עי' בד' הרמב"ן בחולין שם, וצ"ע היאך ס"ל במסקנתו, מ"מ כ"ז שהאיסור קיים בתערובת, אף ההיתר אסור. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך העירוני דלכאו' ד"ז תליא בפלוגתת ר"א ורבנן שהביא הר"ש לעיל פ"ב מ"ד אם פסלינן בגיסטרא שבמקוה, ולרבנן דפסלי, חזינן דכל שנפסלו המים מיד בביאתן למקוה, יש בזה לפסולא דג' לוגין, וה"נ הכא דכוותה, אך אם לא איירי התם בפסולא דג' לוגין, אלא כשכל המקוה שאוב, אין להביא משם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-86)
86. אמנם הנה לכאו' מד' הר"ן שם שהוצרך לפרש דהא דאין המים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון, הוא לפי חשבון כלים, משמע דס"ל דכיון דהג"ל מחזירין כל המים לפסולן, חשבינן לכל המים כשאובין אף לפסול מקוה אחרת, ובע"כ דהא דתנן דאין מים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון, מתפרש בע"א.

    ואמנם יש לדחות, די"ל דמכוון הר"ן הוא, דלפ"מ שדחה לד' הרמב"ן דדין זה לא תלי בפלוגתא דחכמים ור' יהושע, הדר קשיא ממתניתין דתמורה, דמ"ט לא אמרינן בזה חנ"נ, דהרמב"ן כתב לישב דמתניתין דהתם ר' יהושע היא, אך לד' הר"ן דלא בזה הוא שנחלקו, הדק"ל, וע"ז כתב הר"ן דמתניתין דתמורה מתפרשת בע"א.

    אך באמת אי"ז מתישב היטב, ומתרי טעמי, חדא דל' הר"ן הוא, ומה שאמר דהנהו רבנן פליגי אמתני' דתמורה דתנן בה דאין המים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון, בודאי שנתעלמה ממנו הלכה זו וכו', עכ"ל, ומשמע דאלמלי הא דמתניתין דתמורה מתפרשת בע"א, הי' לנו לומר דמתניתין דהתם היא דלא כחכמים דהכא, ועוד, דאם מכוון הר"ן הוא לישב מ"ט התם לא פסלינן משום חנ"נ, א"כ הרי בלא"ה תיקשי ממשנתינו דמ"ט דר' יהושע דלא אמרינן חנ"נ, ובע"כ לישב בע"א, שהקילו בפסול שאיבה, או משום דלא אמרינן חנ"נ אלא בדרך בישול, וא"כ מאי קשיא לי' להר"ן ממתניתין דתמורה. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיקר מה שפירש בד' הני רבוותא, שפירשו למתניתין דאין המים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון, דהיינו שאם נפלו מן המים המעורבין למקום אחר, אינם פוסלין אלא אם יש בהן ג"ל שאובין לפי חשבון, צ"ע, דבפשוטו בכה"ג יש להכשיר משום המשכה.

    אך הנה באמת בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק תרומות פ"ה מ"ו, הביאו התשב"ץ ח"א סימן י"ט, פירש להא דתנן דאין המים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון, דהיינו דאם היו במקוה ל"ח סאין ונפלו בו סאתים שאובין, לא חזרו כל המים במדרגת מים שאובין, אלא אם נתמעטו מים אלו ואח"כ נוספו עליהן מי גשמים, אין המקוה פסול אלא בגונא דנשאר מהמים הראשונים סאתים ומחצה, שיש מהמים השאובין ג' לוגין, עכ"ד, וי"ל דכן פירשו גם הני רבוותא.

    אמנם הנה עיקר פי' זה צע"ג, שהרי בדין זה עצמו נחלקו חכמים ור' יהושע במשנתינו, ולחכמים דקי"ל כוותיהו בעינן שיצא מלואו ועוד, - והגם הרמב"ן כתב לישב כן דדין זה תליא בפלוגתא דחכמים ור' יהושע, אך בפשוטו היינו דאף דמתניתין דהתם איירי בגונא אחרינא, מ"מ ה"ז תלוי בפלוגתא דחכמים ור' יהושע, והני רבוותא פליגי וס"ל דלא תליא דין זה בפלוגתא דחכמים ור' יהושע, אך אי נימא דמתניתין דהתם הוא חד גונא עם משנתינו, א"כ מה הביאו הני רבוותא משם, הרי להדיא פליגי בה הכא חכמים ור' יהושע. [↑](#footnote-ref-88)
88. ולפ"ז נמצא, דאין מקור מד' הני רבוותא דמקוה חסר שנפלו לו ג' לוגין אין כל המים חשובין כשאובין לענין לפסול מקוה אחרת, שהרי מה שהביאו מהא דאין המים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון, הוא מהא דבהמשכה אינם פוסלין אלא לפי חשבון, וי"ל דדוקא בהמשכה דליכא לפסולא דג' לוגין, הוא דאינם פוסלין אלא לפי חשבון, אך כל דאיכא לפסולא דג' לוגין ונפסלו כל המים, שפיר י"ל דחשבינן להו כשאובין אף לענין לפסול מקוה אחרת. [↑](#footnote-ref-89)
89. ויש לפרש הטעם בזה, דכיון דכיון דעיקר פסולא דג' לוגין הוא בשעת נפילתם, וכמש"כ בתשו' הראב"ד סימן כ"ב, ע"כ כל הא דכל המים נפסלין ובעינן שיצא מלואו ועוד, הוא רק כשנפלו עליהן ג"ל שאובין, דה"ה פוסלין אותם, אך כל שנפלו תחילה ג"ל מים שאובין ואח"כ נפלו מים כשרים, אין המים הכשרים נפסלין, דבשעה שבאו למקוה, כבר ליכא להנפילה דהשאובין, וע"כ אף דכ"ז שהג' לוגין קיימים, א"א לטבול במקוה זו, מ"מ כל שיצאו הג' לוגין, חזרו שאר המים להכשרם. [↑](#footnote-ref-90)
90. ועי' גם בחזו"א שם שדחה לזה, דא"כ לא לישתמיט לאשמועינן דמודים חכמים לר"י בג"ל בתחלה שפסלו את המקוה נוטל כ"ש והוא כשר, ובמשנ"א כתב דאפשר דבכה"ג שלא היו מים כשרים כלל, גזרו אף על המים שנפלו עליהן שיפסלו, עיי"ש, אך לכאו' זה נסתר מדינא דמשנה ג', דהתם היו בו תחילה מים שאובין, ואפ"ה אין נפסלין המים שבאו אח"כ, ועיי"ש משה"ק עוד ע"ז, ושם סק"ב דחה עוד לזה, משום דאדרבה ג"ל בתחילה חמירי טפי, כדחזינן לעיל פ"ב מ"ד לדעת ר"א. [↑](#footnote-ref-91)
91. ובתשו' תשב"ץ ח"א סימן י"ט כתב בתו"ד, דהא דמכשרינן הכא כשיצא מלואו ועוד, הוא משום דאנו דנים מה שיצא אחר שנתן המים הכשרים, כאילו יצא קודם שנתנם, ומה"ט הוא דאמרינן דכל מה שיצא, הוא מהמים הראשונים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-92)
92. ובהגה' הגר"א גריס ב' בריכות של כ' כ' סאה זעג"ז ובריכה של ג' לוגין בצד העליונה ונפתקו שניהן ובאו לתחתונה כשרים שאני אומר שלמו מ"ס עד שלא ירדו ג' לוגין, - ובביאורו גריס דתחילה נפלו ג' לוגין לעליונה, ואח"כ נפלו מי העליונה לתחתונה, ומכשרינן משום שאני אומר וכו', ופירש דכיון דמים שאובין דרבנן, ע"כ תלינן להקל ע"י שאני אומר. [↑](#footnote-ref-93)
93. אמנם כ"ז הוא טעם להא דל"מ ההמשכה במה שהומשך ע"ג דופן המקוה העליונה, אך אכתי צ"ע דמ"ט ל"ה המשכה במה שהומשך בתוך המקוה העליונה, - ולכאו' מוכרח מזה דלעולם ל"מ המשכה בתוך המקוה, אף לגבי הקואה אחרת, וכל הא דמהני המשכה, הוא רק כשהמים זוחלין ואינם במקוה, - וכ"ה מבו' גם בד' האחרונים שדנו בדין מקוה שנפסל בג' לוגין ונפלו ממנו ג' לוגין למקוה אחרת, אם הן פוסלין אותו, והגידו"ט פירש דזהו הגונא שדנו הראשונים אם אמרינן דאין מים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון, ולכאו' אף אם נפלו לפי חשבון ג' לוגין מן השאובין, מ"ט הן פוסלין, הרי כיון שנפלו תחילה לתוך המקוה הראשונה הו"ל כהמשכה, ובע"כ דפשיטא להו דל"מ המשכה בתוך המקוה אף לגבי הקואה אחרת, וזה דלא כמו שנקט החזו"א בכ"ד דשפיר יש להכשיר בכה"ג משום המשכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-94)
94. ובדבריו שם מבו' עוד, דבגונא שממלא בעליון ונופל לתחתון חשיב זה כהמשכה, וליכא גונא דאי"ז המשכה, עיי"ש, ומכח זה הק' שם דמ"ט לא התירו למלאות בעליון אלא כשיש בו מ"ס, עיי"ש, וא"כ ודאי אף הכא איכא המשכה. [↑](#footnote-ref-95)
95. ולכאו' י"ל, דלעולם אין המים השאובין משלימין למ' סאה, והא דמכשרינן הכא, היינו משום שקודם שנפלו כל הג' לוגין השאובין נפלו ג' לוגין מן הכשרים והשלימו למ' סאה, ומש"כ הר"ש דא"א שלא יתערבו "מעט" במי הבריכה העליונה, העירו די"ל, דאין המכוון שלא נתערבו הג' לוגין בכל מי הבריכה העליונה אלא במעט מהן, אלא המכוון שמעט מן הג' לוגין נתערבו בכל מי הבריכה העליונה, ואשר ע"כ שפיר תלינן שקודם שירדו הג' לוגין השאובין, כבר ירדו ג' לוגין כשרי והושלמה המקוה הכשרה. [↑](#footnote-ref-96)
96. ובחזו"א שם כתב דהא דבעינן להכשיר העליונה מן התחתונה, הוא משום דהעליונה אין בה מ"ס, אך באבנ"ז שם כתב דאין לפרש כן, שהרי לפי' קמא דהר"ש דאתיא כר"מ דאית לי' גו"א, אין חיבורם זל"ז אלא רגע א', ואם אין בהעליונה מ"ס, היאך היא כשרה אחר שפסק החיבור, ובע"כ דנתמלאת העליונה ויש בה עצמה מ"ס, ואך דפסלינן לה משום שנתערבו בה שאובין, וע"ז מהני ההשקה רגע א', אך שמא י"ל דאיירי שיש בהעליונה מ"ס בצירוף השאובין שנפלו לתוכה, וכיון דאין השאובין מעלים, ע"כ בעינן לההשקה רגע א'.

    ויש להוסיף, דהנה הר"ש כתב דאתיא כר"מ דאית לי' גוד אחית וגוד אסיק, וצ"ע דא"כ מ"ט בעינן שישלמו מ"ס בתחתונה להכשירה, הרי אף אם לא שלמו בתחתונה, מ"מ מדין גוד אחית מהני המים שבעליונה להשלימה, שהרי דעת הר"ש בפ"ח דטהרות דלמאן דאית לי' גוד אחית הוא אף בב' מקואות חסירות, ולכאו' בעכצ"ל דהעליונה נפסלה בנפילת הג"ל לתוכה, וע"כ א"א להכשיר את התחתונה מכח שהיא מחוברת לעליונה, - אך למש"כ החזו"א דהעליונה לא נפסלה משום שלא היו בה ג' לוגין שעה אחת, צ"ל דהא דלא מכשרינן להתחתונה משום גוד אחית, הוא משום דאם נבא להכשירה משום גוד אחית, ולחשוב ב' המקואות כמקוה אחת, מיפסלי תרוייהו מכח הנפילת ג' לוגין, ואך דזה ניחא רק להחזו"א לטעמי' דס"ל דאם נפלו הג' לוגין למקוה ביחד עם השלמת המ"ס, ה"ז פסול, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך בד' הגר"א בביאורו לתוספתא שהבאנו להלן, מבו' דכשניטלה המחיצה חשבינן לה כהקואה חדשה, ולפ"ז ניחא הא דמכשיר בזה ר' יהושע, והיינו משום דבהקואה זו באו המ"ס והג"ל בב"א, ומבו' לפ"ז דבכה"ג שבאו הג"ל והמ"ס בב"א ה"ז כשר, ועמש"נ בזה לעיל פ"ב מ"ה, וצ"ל לפ"ז דהא דפסל בזה ר' יוסי, הוא משום דס"ל דנפסלו המים גם לגבי הקואה חדשה, והא דברישא מכשרינן, הוא משום דלא נפסל כלל המקוה העליון, וכמש"כ החזו"א, - ועיקר הך מילתא דנפסלו המים גם לגבי הקואה אחרת, הוא מבו' כן גם ממש"כ הר"ש והמאירי דלר' יוסי פסלינן אף כשנפתקו ובאו לחבירו, ומשמע דגם המקוה השני פסול, אף שלא נפלו לו ג' לוגין מן המים השאובין עצמן.

    ואמנם צ"ע, דאם כשניטלה המחיצה חשבינן לה כהקואה חדשה, א"כ מ"ט לא שרינן לה משום המשכה, וכמש"כ החזו"א קמא סימן ב', דכל דהוי הקואה אחרת, חשבינן לההקואה הראשונה כהמשכה, וצ"ל כמש"נ לעיל בהערה, דל"מ המשכה בתוך המקוה אף לגבי הקואה אחרת. [↑](#footnote-ref-98)
98. ושמא יש לפרש בזה, דהס"ד להכשיר בזה, הוא משום דכשניטלה המחיצה ונעשה הכל מקוה אחת, הרי שבמקוה זו קדמו המ' סאה לג' לוגין, שהרי איירי בגונא שהי' בב' המקאות יחד מ"ס, ונפלו ג' לוגין לאחד מהם, ונמצא שהמ"ס קדמו במקוה זו להג"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
99. ושמא יש מקום לפרש, דדין באו ג' לוגין ומ' סאה בב"א, תליא בפלוגתת ר' יוסי ור' יהושע בגדר פסול ג"ל, וזה רחוק, - ושמא י"ל עוד, דלר' יהושע דס"ל דאין הג' לוגין פוסלין את כל המים, ע"כ אף בטלין הן במים, וע"כ אף דהקואה זו נפסלה, אך אינם פוסלין הקואה אחרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. ובעיקר ד' הר"ש, דת"ק ס"ל כר"מ דאמרינן גוד אסיק, הנה הר"ש לקמן פ"ו מ"ח צידד דבשאיבה דרבנן מהני אף חיבור דקטפרס, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ סימן ב' הי"ב, ולפ"ז אתיא משנתינו אף כרבנן, ועי' בתשו' נפש חי' סימן ס"ה אות א' ובחזו"א תנינא סימן ג' סקי"ב שכבר עמדו בסתירת ד' הר"ש בזה, ועמש"כ באבנ"ז יו"ד סימן רע"ט סק"ד דברים מחודשים, - ובזה ניחא דינא דמשנתינו אף למש"כ התוס' בגיטין ט"ז א' בשם ר"י דאף למ"ד דאמרינן גו"א, ל"מ זה לענין השקת מים טמאים, דהניצוק והקטפרס אינו חיבור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-101)
101. ועי' בחי' הרמב"ן ב"ב ס"ה ב' די"מ דאין השקה מועלת להכשיר מקוה שאוב, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן ט"ו בשם החבר ר"י, דל"מ אלא בזריעת כולו ברחבו בב"א, וכ"נ גם בד' הראב"ד בעה"נ שער המים סימן ג' הכ"א, עיי"ש, - וי"ל דהא דהכא מהני ההשקה לטהר את השאובין לדעת ת"ק, הוא משום דאין כל המקוה שאוב, אלא שנפסל בג' לוגין. [↑](#footnote-ref-102)
102. ונמצא לפ"ז, דכל הא דמכשרינן הכא, הוא רק כשיש בעליון מ' סאה מלבד הג"ל השאובין, אך אם ליכא בעליון מ"ס אלא בצירוף השאובין, הרי דכיון דהשאובין הדרי לפסולן, אינם מצטרפין להשלים השיעור. [↑](#footnote-ref-103)
103. והריטב"א שם כתב בשם הרא"ה, דלעולם איירי במעין, ואפ"ה אינו מטהר את השאובין, משום שאינם מין א' דהמעין מטהר בזוחלין והמים שבבור אינם מטהרין בזוחלין, וכ"כ בחי' הרא"ה ביצה י"ז ב' והוסיף לפרש דהוא משום דאף אם יועיל להם החיבור להוציאן מידי שאובין, מ"מ אין תורת מעין עליהם לטהר בזוחלין, ולמד לזה ממה שאמרו ברבו נוטפין על הזוחלין דאינו מטהר בזוחלין, וכיון שדינם חלוק לענין טבילה, אין צירופן צירוף לענין טבילה ול"מ להן כלל, וה"ה כדין מים שאובין לגמרי, עכ"ד, ועי' באבנ"ז יו"ד סו"ס רע"ט ובחזו"א תנינא סימן ב' סקי"א מש"כ בזה, ואכמ"ל.

     וצ"ל לדעת הרא"ה, דל"ד למעין שרבו עליו מים שאובין דה"ה מטהר, אף דאינו מטהר בזוחלין, דהתם שקדם המעין לשאובין, הרי הגם דלא נטהרו השאובין בהשקה, מ"מ שפיר הוא כשר לטבול בו, כיון דכבר הי' מעין מתחילה, ומבו' מזה דהא דמקוה שהוסיף עליו מים שאובין כשר, ל"ב בזה לדין השקה, אלא הוא משום דכל עיקר פסולא דשאובין הוא בעשיית המקוה, וכל דכבר איכא שיעור מקוה בהכשר, אין השאובין פוסלין כלל, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בנדרים מ' ב', עייש"ה, אך הכא שהיו בבור תחילה מים שאובין, הרי דכל שלא הוכשרו השאובין בהשקה, ה"ז פסול לטבול בו, ככל מקוה שנפלו לה תחילה ג' לוגין שאובין, דאף אם נפלו לתוכה מ"ס מי גשמים ה"ה בפסולה. [↑](#footnote-ref-104)
104. ולכאו' כ"ה מבו' גם בד' התוס' שם שפירשו דהא דמפרשינן דאין המים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון כלים, היינו דאינם פוסלין אא"כ נפלו מכלים לפי חשבון הלוגין שפוסלין המקוה דהיינו ג', ומבו' דעיקר הא דאינם פוסלין ביותר מג' כלים, הוא משום דאי"ז לפי חשבון הלוגין, והיינו דאם נפל מן הכלי פחות מלוג, אינו מצטרף לפסול, - אך בכ' הגרי"ז שם כתב דמל' התוס' משמע דתלוי בג' כלים, ול"ב לוג מכל כלי, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרמב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-105)
105. ולכאו' זה נסתר מהא דס"ל לר"ע דאף בסוחט את כסותו אינו מצטרף, כיון דהוי ממקומות חלוקין, ולדעת הרשב"א דהפסול בזה הוא משום שבאו המים מידו למקוה, מבו' דגם בזה בעינן שיפלו ממקום אחד, ואף דבזה אין הפסול מכח הנפילה מן הכלי, - ועד"ז יש להוכיח למש"כ הראב"ד דמים שבכסות לא חשיבי כשאובין, והתם איירי כשהיו בכסות מים שאובין, ובכה"ג הרי אין הנפילה כלל מן הכלי דהשאיבה, ואפ"ה ס"ל לר"ע דכל שנפלו מכמה מקומות אין מצטרפין, ולכאו' נפ"מ בזה לאידך גיסא, דלפ"מ דקי"ל כרבנן שהמים שנפלו מן הכסות פוסלין, היינו אף כשהמים הגיעו לכסות מד' כלים, דמ"מ כיון שהנפילה למקוה היתה מכלי א', ה"ז מצטרף, (וצ"ע לפ"ז, אם ה"נ יש לפסול בגונא שנפלו ג"ל מד' כלים על קרקע הסמוכה למקוה, ונפלו משם למקוה בב"א, בגונא דאין בזה משום המשכה, ומסתבר דבכה"ג לא חשבינן לה כנפלו מן הקרקע, אלא כנפלו מן הכלים, וה"ז כשר).

     עוד יש להעיר בזה, דלכאו' לדרך זו, גם הא דמכלי א' מצטרף אף בזאח"ז, הוא מכח דינא דנפילה מכלי, אך בתשו' חת"ס יו"ד סו"ס רט"ז כתב בדינא דג' גומות, דחשבינן לה ככלי א' משום דהגומא הגדולה שהיא המקוה שבתוכו הג' גממיות היא המחברם ועושה אותם כלי א', ונת' לעיל פ"ב מ"ה, והרי דהא דמכלי א' מצטרף, לא תלי במה שהנפילה הוא מהכלי הפוסל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. ובתשו' חת"ס יו"ד סו"ס רט"ז כתב דפשוט דבכלי א' שיש בתוכו ג' תוכות העשויות לקבלה, ושפך ממנו למקוה, שאין משגיחין אי פסק תוך א' קודם שהתחיל השני, כיון שהכלי גדול מצרפם, אך בחזו"א תנינא סימן ד' סק"ט כתב ע"ז דהדבר צריך הכרע. [↑](#footnote-ref-107)
107. ובעיקר ד' התוס' שם, הק' בחזו"א קמא סימן ה' סק"ז, דאף למאן דפוסל אף ביותר מג' כלים, מ"מ הכא יש להכשיר, משום דבעינן שיתחיל השני עד שלא פסק הראשון, - אך בתשו' אבקת רוכל סימן נ"ט בתשו' ממהר"מ ברוך כתב דהתם איירי בגונא שמנקים המקוה בכמה כלים, ויש לחוש שהתחיל השני עד שלא פסק הראשון, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בליקוטים סימן ה' סק"ג בביאור ד' הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן ר"ל. [↑](#footnote-ref-108)
108. ובד' הר"ש והרא"ש לעיל מ"ג שכתבו דבסוחט את כסותו ובמערה מן הצרצור, הא דפסלי רבנן הוא משום דמג' כלים מצטרפין, נראה שפירשו לדינא דנתכוין לרבות כד' הרמב"ם, דאם היינו כשנתכוין מתחילה להטיל שם ג' לוגין, או היינו כשנתנן שם במתכוין, הרי לכאו' בכסות ובצרצור הו"ל כנתכוין לרבות, ואף אם הוה חשבינן להו כד' כלים, היו מצטרפין. [↑](#footnote-ref-109)
109. ויש להסתפק לפ"ז, אם בכה"ג שהי' דעתו מתחילה ה"ז מצטרף אף בט' קבין דבע"ק ובג' לוגין שנפלו על טהור, או דדוקא בג' לוגין במקוה, כיון שהם נשארים במקוה, ה"ה מצטרפין בכה"ג, ועי' בגלות עליות מש"כ בזה, ולכאו' הדעת נוטה דהתם אינם מצטרפין, דאטו אם יטיל הבע"ק קב אחד היום וקב אחד למחר וכו' יועיל זה לטהרו, וכ"נ מהא דתנן דנתכוין לרבות וכו' מצטרף לג' לוגין, ומשמע דכל דינא דנתכוין לרבות הוא רק בצירוף ג' לוגין לפסול את המקוה, - אך העירוני דאיכא גונא דיועיל דינא דנתכוין לרבות אף בט' קבין דבע"ק ובג' לוגין שנפלו על טהור, והוא בגונא שנפלו בלא הפסק מד' וה' כלים, דכלפי הא דאין ד' וה' כלים מצטרפין, שפיר מהני הא דנתכוין לרבות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-110)
110. והרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק כתב ג"כ, דכל שחקקו ולבסוף קבעו ה"ה פוסל את המקוה אף אם אין בו בית קיבול, ופירש דהוא משום שהכלל אצלינו דפשוטי כלי עץ מקבלין טומאה, ואזיל הרמב"ם לטעמי' בכ"ד בפיהמ"ש בטהרות, דכל פשוטי כלי עץ מקב"ט ואף אם אינם משמשי אדם ומשמשיו, ונתחדש בדבריו, דאף כלי שאין לו בית קיבול, מ"מ אם הוא מקב"ט, ה"ה עושה את המים שבתוכו שאובין, וזה כמש"נ לעיל בהערה לדון בדעת הר"ש, דאיכא דין בפנ"ע דשאיבה בכלי המקב"ט, (ואך דלדעת הר"ש נראה דגם דין זה הוא רק בכלי קיבול), - ובמלאכת שלמה הק' ע"ז מהא דשק וקופה אינם פוסלין את המקוה, אף שהן מקב"ט מה"ת, ובדעת הרמב"ם במהדו"ק צ"ל, דשאני שק וקופה שאין המים מתקבלין בהן כלל, ומשא"כ בצינור שהמים עוברים דרכו, - ועי' עוד בחזו"א קמא סימן ה' סק"ד מש"כ ע"ד הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-111)
111. וזה כדעת רש"י בחולין נ"ד ב' והר"ש בכלים שם דאין כ"ח מקב"ט אלא כשהוא מקבל כשיעור זה, אך דעת התוס' והרמב""ן בחולין שם דשיעור זה הוא רק לשברי כ"ח, אך כ"ח בתחילתו מקב"ט אף כשאינו מקבל אלא כ"ש. [↑](#footnote-ref-112)
112. והתוס' בשבת שם כתבו, ז"ל, אחד כלים גדולים שמרוב גדלם אינם מקב"ט וכו', ואחד כלים קטנים כדתנן במס' כלים וכו' הדקין שבכ"ח וכו' שיעורן מכדי סיכת קטן ועד לוג אבל בציר מהכי טהורים, עכ"ל, והי' מקום לפרש בדבריהם כד' הרא"ש, דכלים קטנים היינו כלים שאין בהן כדי סיכת קטן דהן טהורין, וקמ"ל מתניתין דאפ"ה הוו המים שבתוכם שאובין, וזה דומיא דהא דקמ"ל בכלים גדולים, דאף דאינם מקב"ט, הוו כלים לענין שאיבה, וכן פירש השפ"א שם והגלות עליות במשנתינו, - אך בד' הב"י בסימן ר"א אות ל"ד נראה להדיא דמפרש דמכוון התוס', הוא דרק כלים קטנים שיש בהן כדי סיכת קטן עושים המים שבתוכם לשאובין, אך בציר מהכי טהורין ואין המים שבתוכן שאובין, וכ"ה להדיא בדרכי משה הארוך שם סל"ד ובהגהת פרישה שם סל"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-113)
113. ועיי"ש שכתב דיש לדחוק עוד, דאיירי בכלי גללים, - וצ"ע שהרי תנן הכא אחד כלים גדולים ואחד כלים קטנים, ופירשו הראשונים דקמ"ל דאף כלים גדולים שאינם מקב"ט פוסלין, ומבו' דאיירי במיני כלים המקב"ט, אמנם לד' התוס' בשבת, איירי בין בכלים גדולים שאין מקב"ט ובין בכלים קטנים מקב"ט, ולא איירי מתניתין כלל בכלים המקב"ט. [↑](#footnote-ref-114)
114. ואולי י"ל בזה, דהנה בעיקר מש"כ הר"ש לעיל פ"ב מ"ג דבכלים המקב"ט יש לפסול משום דבעינן הוי' ע"י טהרה, צ"ב, שהרי משום דינא דהוי' ע"י טהרה אין לפסול אלא אם בא בלא הפסק אויר, וא"כ לא בכל שאיבה בכלי המקב"ט יש לפסול משום זה.

     ושמא י"ל בדעת הר"ש, דכ"ה דבפסולא דתפיסת יד אדם, כתבו הראשונים דאיכא תרי גווני, חדא בשבאו מיד האדם למקוה, ועוד בשנשאבו בכלים, ה"נ בהוייתו ע"י טהרה איכא תרתי גווני לפסול, חדא בשבאו למקוה מדבר המקב"ט, ועוד בשנשאבו בדבר המקב"ט, וזהו מש"כ הר"ש דבשאיבה בכלים המקבלין טומאה יש לפסול מכח דינא דהוייתו, ובאמת בכה"ג ה"ז פוסל אף אם באו בהפסק אויר.

     ולפ"ז י"ל, דלעולם איירי משנתינו בשבאו בהפסק אויר, ואפ"ה אם הוו כלים המקב"ט יש לפסול, משום שנשאבו המים בכלי המקב"ט, והויא הוייתו ע"י דבר המקב"ט, ולפ"ז אין להוכיח מד' הר"ש, דגם בהא דפסלינן כשבאו המים מדבר המקב"ט למקוה, ה"ז פוסל בג' לוגין, - ולפ"ז שמא י"ל, דאף בפסולא דשאיבה בכלים המקב"ט, בעינן שתהא השאיבה לדעת, וכל שנשאבו שלא לדעת, ליכא להך פסולא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-115)
115. וראיתי לישב עוד בזה, דהנה הראב"ד בבעה"נ כתב לפרש למתניתין דכסות, דאיירי במים שנשאבו תחילה בכלי, ומבו' לפ"ז, דהא דמכמה כלים אין מצטרפין, לא תליא בהכלי שנשאבו המים בתוכו, שהרי התם ל"ה השאיבה כלל בתוך הכסות, ואפ"ה מכשיר ר"ע משום דהוי כמה מקומות, אלא תליא בהכלי שנפלו ממנו למקוה, - ולכאו' הדין נותן לפ"ז, דלפ"מ דקי"ל כרבנן שהמים שנפלו מן הכסות פוסלין, היינו אף כשהמים הגיעו לכסות מד' כלים, דמ"מ כיון שהנפילה למקוה היתה מכלי א', ה"ז פוסל את המקוה, וה"נ הוא בגונא שנפלו המים מד' כלים לכלי א' שלא ע"ד שאיבה ונפל משם למקוה, ה"ז פוסל את המקוה, - ולפ"ז י"ל דזהו דתנן דאף בכלים קטנים נעשו המים שאובין, ומכח זה הן פוסלין את המקוה כשנפלו מכלי גדול שיש בו לוג, אף דמשום כלי זה לא נעשו כשאובין, שאין כלי קיבול, או משום שנפלו המים לשם שלא מדעת. [↑](#footnote-ref-116)
116. וזה כמש"כ הש"ך בסימן ר"א סקצ"ד בשם הלבוש, דאף בעונת הגשמים, אם לא הניח את הכלים כדי לקבל מים אין המים שבתוכם שאובין, אך הרשב"א בשער המים שער ז' והר"ן בשבועות פירשו למתניתין לעיל פ"ב מ"ז, דכל שהניח בשעת קישור עבים, אף אם הניחן לנגבן, הוו המים שאובין, עיי"ש, - ובעיקר ד' הש"ך, עי' בחזו"א תנינא סימן ח' סקי"א דלדעת הרמב"ם דגזרו בשוכח אטו מניח, הרי דמניח כלים לנגבן לא עדיף משוכח, ועיי"ש בתו"ד שכתב בדעת הש"ך, דכל שהניח לנגבן וניח"ל בניגוב, עדיף משוכח, ותמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-117)
117. ובחזו"א קמא סימן ה' סק"א פירש דהיינו בצינור המקלח מים מן המעין ומן הנהר ואינו פוסק לעולם, אך הנה הרמב"ם בפ"ד ממקואות ה"ד כתב, ז"ל המניח כלים תחת הצינור וכו' ונתמלאו "מי גשמים", עכ"ל, אך צ"ע, דאם איירי בצנור המקלח מי גשמים, היאך מצינו למימר דבכל עת ובכל זמן הוא מקלח מים, וע"כ שמא צ"ל דמש"כ הרמב"ם מי גשמים ל"ד הוא, ועיקר המכוון הוא לאפוקי מים שאובים. [↑](#footnote-ref-118)
118. ובפשוטו היינו, דלת"ק דבמניח בחצר ונתפזרו וחזרו ונתקשרו בטלה מחשבתו הראשונה, ל"ש לגזור בזה שוכח אטו מניח, שהרי אף במניח ל"ה המים שאובין, אך לר' יוסי דבכה"ג לא בטלה מחשבתו הראשונה והוו המים שאובין, הרי דלב"ש אף בשוכח יש לגזור אטו מניח, - אך צ"ע לפ"ז לישנא דמתניתין שהעמידו לפלוגתא דת"ק ור' יוסי, אם מודים ב"ש לב"ה בשוכח בחצר או דעדיין מחלוקת במקומה עומדת, ולהנ"ל הרי אין פלוגתייהו בדעת ב"ש בשוכח, אלא פלוגתייהו היא אם במניח כה"ג הוו המים שאובין, ובתולדה מזה הוא דין שוכח לב"ש, - אמנם הנה הכס"מ בפ"ד ממקואות ה"ד כתב דכל שנתפזרו העבים חשבינן לי' כשוכח, ולפי דבריו י"ל, דע"כ לב"ה דלא גזרי שוכח אטו מניח, ודאי דל"ה שאובין, ופלוגתת ת"ק ור' יוסי היא לדעת ב"ש, אם גזרו בכה"ג אף בשוכח, וצ"ע לפ"ז לישנא דגמ' שפירשו דפלוגתייהו היא אם בטלה מחשבתו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-119)
119. והעירוני די"ל בזה, דכל הא דבמניח קנקנים בראש הגג לנגבן בשעת קישור עבים הוו שאובין, הוא משום דאיירי שהוא שובר או כופה, והוכיח סופו על תחילתו דניח"ל בשאיבת המים, והגם דניח"ל טפי שיתנגבו הקנקנים, מ"מ אם לא יתנגבו הקנקנים, ניח"ל בשאיבה, ומשא"כ במניח בחצר, דאיירי שנפלו למקוה מאליהם, וכמש"כ הרשב"א שם, ולא ניח"ל כלל בשאיבת המים, ע"כ ל"ה המים שאובין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-120)
120. אך למש"כ הר"ש דכל דאחשובי אחשבינהו אף אחר השאיבה, חשיבי כשאובין, לכאו' כ"ש הכא דחשיבי כשאובין, ואמנם בד' הר"ש שם מבו' דל"מ הא דאחשובי אחשבינהו, רק אם עשה בהן מעשה המורה ע"ז, ולפ"ז י"ל דכל שהניח שלא לדעת שאיבה ואח"כ הי' לו ניחותא שנתמלאו, אם לא עשה מעשה המורה ע"ז, ל"ה שאובין, - ועמש"נ להלן בהערה, דבד' ראבי"ה מבו' דבכה"ג הוו שאובין. [↑](#footnote-ref-121)
121. אמנם הנה בגלות עליות האריך, דאף אם הניחן כדי לקבל מים, לא חשבינן להו כשאובין, עיי"ש בדבריו, וכ"נ בד' הפרישה בסימן ר"א סוסקל"ח, ופירש כן בד' הטור שם, וצ"ע, שו"ר בספר מי השילוח שעמד ע"ז, וכתב דכל הא דאינו פוסל בכה"ג, הוא רק במניח לזמן, אך כל שמניח בקבע, ודאי ה"ז פוסל אף כשהניח בשעת פיזור עבים, דאל"כ לא יהא צינור פוסל את המקוה, אלא כשהניחו בשעת קישור עבים ועדיין לא נתפזרו, - ואמנם לדעת רש"י דאיירי בשוכח, י"ל דבמניח בשעת פיזור עבים, אף אם הניחם כדי לקבל מים, מ"מ כיון ששכחן מודו ב"ש דבטלה מחשבתו הראשונה, דעדיף מהא דבשוכח בחצר מודו ב"ש דבטלה מחשבתו הראשונה, וכן משמע קצת ממש"כ רש"י בשבת שם דטעם הטהרה במניח בשעת פיזור עבים, הוא משום דליכא גילוי דעתא, וזה למש"כ לעיל מינה, דבמניח בשעת קישור עבים, כיון דגלי דעתי' וכו' משום פיזור עבים לא בטלה מחשבתו הראשונה, וכ"נ בביאור הגר"א סימן ר"א סקע"ה שפירש כן בד' רש"י, וזה ממש"כ שם דלרש"י "הכל" בשכחן.

     ועי' עוד בד' ראבי"ה בסימן תתקפ"ט סוד"ה ותו תנן, שכתב דכל הא דבשעת פיזור עבים טהורים, הוא רק בשוכח ולא במניח, ואך דבדבריו שם מבו' דאף אם הניח שלא ע"ד שאיבה, דומיא דהא דתנן לעיל פ"ב מ"ז דהעלה קנקנים לנגבן, מ"מ כיון שהוא זכור בהן, ואח"כ נתקשרו העבים, הוו שאובין, וי"ל דהוא משום דכל שנתקשרו העבים והוא זכור בכלים ולא סילקם, סתמא דמילתא ניח"ל בשאיבתם, וע"כ הוו כשאובין, (וזה כמש"נ לעיל לצדד דלדעת הראבי"ה ודעימי' אף אם לא הניח ע"ד שאיבה, מ"מ אם אח"כ ניח"ל בשאיבתן, הוו שאובין). [↑](#footnote-ref-122)
122. וי"ל, דאין המכוון דכיון דאי"ז בידו תלינן דאין דעתו לשאיבה, אלא היינו דבגונא דהניח סתמא ולא חשב להדיא כלום, הרי דכל שמניח בשעת קישור עבים, חשיב כמתכוין לשאיבה, וכל שמניח בשעת פיזור עבים, כיון שאין המילוי בידו, לא חשבינן לה כמתכוין לשאיבה. [↑](#footnote-ref-123)
123. אך לדעת הרמב"ם במניח תחת הצינור, כיון שחזקתו לקלח מים, לעולם הוו שאובין, ואף אם שכח תחת הצינור, גזרינן שוכח אטו מניח, - ובד' הרשב"א צ"ע, דמנלי' דלא איירי במניח בשעת קישור עבים, דבכה"ג אף אם לא הניח כדי לקבל, ה"ז פוסל את המקוה, וכמש"כ הרשב"א שם במניח קנקנים בראש הגג לנגבן, דבשעת קישור עבים הוו שאובין, - ושוב העירוני די"ל בזה בפשיטות, דרק בקנקנים שהן עומדין למלאות בהן מים, ע"כ כל שמניחם בשעת קישור עבים סתמן הוא לשאיבה, אך בטבלא שאינה עשוי' לקבלת מים, הרי דכל שלא נתכוין למלאות בה מים, אף אם הניחה בשעת קישור עבים, ל"ה זה ככונה לשאיבה. [↑](#footnote-ref-124)
124. ונפ"מ בזה, בגווני דליכא למיתי עלה משום דינא דכונה לשאיבה, והיינו, חדא, בגונא שמילא האדם בידים, עמש"נ לעיל פ"ב מ"ה מד' רבינו שמחה, דבכה"ג הוו המים שאובין אף שלא נתכוין לשאוב, ועוד, בגונא שהניחן בשעת קישור עבים כדי לנגבן, דבכה"ג נמי ליכא למיתי עלה משום דינא דכונה לשאיבה, וכמש"כ הרשב"א שם דהמניח קנקנים בראש הגג לנגבן בשעת קישור עבים, הוו המים שבתוכן שאובין, ומ"מ אין המים נעשין שאובין, משום דאין הכלי עשוי לקבלת מים. [↑](#footnote-ref-125)
125. ויש להוסיף, דהנה הרשב"א שם לעיל מינה כתב, דהא דכלי שאין לו ד' דפנות אינו פוסל את המקוה, הוא משום דאינו עשוי לקבלה, ומבו' בדבריו, דלעולם אף כשאין לו ד' דפנות, חשיב זה כמעשה שאיבה, וכל הא דאינו פוסל את המקוה, הוא משום דאינו כלי קיבול, וזה כיסוד דבריו הכא, דאף בשק וקופה חשבינן לה כשאיבה, והא דאין פוסלין את המקוה הוא משום דאין עשויין לקבלת מים.

     ואמנם בעיקר ד' הרשב"א צ"ע מהא דכלי נקוב אינו פוסל את המקוה, אף כשנתכוין לקבל את המים בתוכו, וכמש"כ הרשב"א שם דאף כשממלא בכלי מנוקב, אינו פוסל את המקוה, אלא משום שבאו המים מיד האדם למקוה, - ושמא כיון דאין הכלי ראוי לקבל מים, ל"מ מחשבתו לחשוב את הכלי כעשוי לקבל מים, ומשא"כ בזקפה, דה"ז מקבל מעט מים, וע"כ כל הא דאין המים שבתוכה שאובין, הוא משום דאינה עומדת כדרך קבלתה. [↑](#footnote-ref-126)
126. ולכאו' הוא כד' הרשב"א דכל שאינו עשוי לקבל מים אינו פוסל את המקוה, וס"ל להרמב"ם דאף כשזקפה לידוח, אכתי חשיבא כאינה עשוי' לקבל מים, ושלא כד' הרשב"א שנקט דאף בכה"ג חשיבא כעשוי' לקבל מים, וכל הא דאינה פוסלת, הוא משום שאינה עומדת כדרך קבלתה, - וטעמא דהרמב"ם הוא, דלא עדיף מהא דתנן לקמן מ"ג דצינור שהוא וכו' ורחב באמצע אינו פוסל מפני שלא נעשה לקבלה, והרי דאף שהמים עוברים בצינור לדעתו, מ"מ כיון שאין דעתו לקבלה, לא חשיב כעשוי לקבלה, וה"נ הוא בזקפה לידוח, שאין דעתו לקבלה.

     ובדעת הרשב"א שמא י"ל, דאף דלתורת כלי קיבול, בעינן שיהא דעתו על קבלה זו, מ"מ בהא דבעינן שיהא עשוי לקבלת מים, סגי במה שבפועל הוא עומד לקבל, אף אם אין צורך בקבלה זו, - אמנם אי נימא דלדעת הרשב"א איירי כשדעתו גם להמשיך את המים למקוה, וכמש"נ להלן לפרש כן בדבריו, ניחא טפי, דחשבינן לה כעשוי לקבל מים, אף דאכתי אין לו צורך "בקבלת" המים. [↑](#footnote-ref-127)
127. ושמעתי לפרש עוד בזה, די"ל דבגונא שהדחת הכלי היא ע"י שהמים שוהים בתוכו, שפיר חשיב כדעת לשאיבה, וזהו דתנן דזקפה לידוח אינה פוסלת, משום דאם הניחה כדרכה לידוח, פעמים שהיא פוסלת את המקוה, אך בד' הראבי"ה והמאירי לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. ומהא דתניא בתוספתא, דראשונים ראשונים הוכשרו לקבל טומאה ושלמו מ"ס הרי אלו כשרין, משמע קצת כד' הראבי"ה והמאירי, דהא דאין המים שאובין, הוא משום דליכא דעת לשאיבתן, וזהו דקמ"ל דהגם דראשונים ראשונים הוכשרו לקבל טומאה דחשיב דאית לי' רצון לתלישת המים, כיון שרצונו להדיח בהן, מ"מ כיון דלי"ל דעת לשאיבתן, אינם נפסלין בשאובין, אך לדעת ש"ר דהא דאין נפסלין בשאובין הוא משום דאין הטבלא כדרך קבלתה, צ"ע דמה ענין זה להא דראשונים ראשונים הוכשרו, וי"ל דזה עצמו הוא דקמ"ל, דאף דהמים הוו תלושים וע"כ הן מכשירין, מ"מ ה"ה כשרים למקוה, - אך הנה גיר' הגר"א בתוספתא שלמו מ"ס הרי אלו טהורין, ופירש דהיינו דכל ששלמו מ"ס שוב אין מכשירין, דהו"ל מקוה ואינו מכשיר כשהוא מחובר לקרקע, עכ"ד, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-129)
129. אך י"ל בזה בפשיטות, דאף דטעם ההכשר בטבלה שנתנה לידוח, הוא משום דאינה עומדת כדרך קבלתה, מ"מ דימה הרשב"א דה"נ בשאר גווני דאינו פוסל משום שאיבה, ה"ה כשר אף אם עשה כל המקוה מהם, - שהרי ד' הרשב"א שם אינם במסוים בשאיבה בלא כונה, שהרי כתב לדין זה גם בכלים שאין להן ד' דפנות, דמכשרינן אף כשעשה כל המקוה מהם, והרי דנידון הרשב"א הי' בכל גוונא דאין הכלי פוסל משם שאיבה, אם ה"ז כשר אף כשעשה כל המקוה מהם, וע"ז שפיר הביא מדינא דהתוספתא. [↑](#footnote-ref-130)
130. וכ"ה בפרישה סימן ר"א סקל"ח, דאף כה"ג שהניחה כדי לידוח חשיב כמתמלא לדעת, משום שהמים באים לשם לצרכו, וכ"כ הש"ך שם סקע"ה. [↑](#footnote-ref-131)
131. וזה ממש"כ התוס' שם דהא דפריך התם בצינור שקבעו ולבסוף חקקו שיפסל משום שינוי השם, היינו משום דנשתנה שמו ע"י החקיקה שחקק את הצינור עצמו, ועי"ז חשיב כתלוש, והחטיטה שעושה אח"כ כאילו עושה אותה בתלוש, עיי"ש, ומבו' דאיירי שחקק את הצינור עצמו אחר חיבורו, - ובחזו"א תנינא סימן ז' סק"א כתב להוכיח כן עוד, דאי נימא דאף צנור שחקקו וקבעו בקרקע ואח"כ חטט בו גומא, אינו פוסל את המקוה, א"כ מה לי שנשתנה שמו אחר חיבורו, הרי לא גרע מהיכא שחיברו לקרקע קודם שחטט בו גומא, דאינו פוסל את המקוה, - אך עיי"ש שכתב לדחות, דלפ"מ דפריך דשינוי השם מילתא הוא, אף אם חקקו בתלוש ואח"כ קבעו וחטט בו גומא יהא פסול, דכיון דשמו צינור, אינו בטל לגבי קרקע, ואמנם זה שלא כד' הראשונים שם שהקשו דמ"ט לא פריך משום שינוי מעשה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-132)
132. וזה מתפרש למש"נ לעיל מ"ב מד' הרשב"א, דכל דחשיב ככלי קיבול ה"ז פוסל את המקוה, אף אם לא נתקבלו המים בתוכו, וע"כ כל הא דשק אינו פוסל את המקוה, הוא משום דאינו עשוי לקבלת מים, וע"כ כיון דמכח הגומא חשיב כל הצנור ככלי קיבול, פוסל כולו את המקוה. [↑](#footnote-ref-133)
133. ובל' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב שאותו המקום החקוק כלי הוא, משמע דרק המים שנתקבלו בגומא הוו שאובין, אך מאידך ממש"כ דכל המים הנמשכין באותו הצנור הן מים שאובין, משמע דאף המים שלא נתקבלו בגומא הוו שאובין, וכן משמע בל' הרמב"ם בפ"ו ממקואות ה"ו. [↑](#footnote-ref-134)
134. וזה מתפרש טפי לפמש"נ לעיל מ"ב מד' הרשב"א, דלעולם אף בכלי שאין לו ד' דפנות הוי זה מעשה שאיבה, וכל הא דאינו פוסל את המקוה, הוא משום דאינו עשוי לקבלה, ובזה י"ל דנתחדש דכל דהכלי עשוי לקבלה, פוסל כולו את המקוה, - אך צ"ע, דבהל' כלים, לא חשבינן לכל הצינור ככלי קיבול, ואין טמא אלא המשמש את הקיבול, וא"כ מ"ט לענין שאיבה חשבינן לכל הצינור ככלי קיבול, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-135)
135. וצ"ע דמ"ש מצינור וכו' שהוא רחב באמצע, שאינו פוסל את המקוה משום שאינו עשוי לקבלה, והרי דאף דפס"ר הוא שיתקבלו המים במקום הרחב, מ"מ לא חשבינן לה ככלי קיבול כיון שאין עשייתו לקבלה, וא"כ ה"נ הכא דכוותה, הרי אף דפס"ר הוא שיתקבלו המים שם, מ"מ אין עשייתו לשם כך, - וצ"ל, דאף דלענין עיקר תורת הכלי קיבול, בעינן שיהא עשייתו לשם הקבלה, מ"מ בהא דבעינן שיהא עשוי לקבלת מים, סגי במה שבפועל הוא עומד לכך, אף אם אין עשייתו לשם כך, וזה ע"ד מש"נ לעיל לפרש טעם הא דזקפה לידוח, חשיבא כעשוי' לקבלת מים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-136)
136. אך לפ"ז הדק"ל דמ"ט בשואב בכלי נקוב, ל"ה המים שאובין, דהניחא אם בעינן שיהא הכלי כלי קיבול דמים, י"ל דבכלי נקוב א"א לחשבו ככלי קיבול דמים, כיון שאינו ראוי לקבל את המים, אך אם סגי במה שהוא כלי קיבול לדברים אחרים, והוא עשוי להעביר בו מים, אף שאינו כלי קיבול דמים, א"כ הדין נותן דגם כלי נקוב, כיון דהוי כלי קיבול דשאר דברים, והוא העמידו לקבל בו מים, יהיו המים שאובין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-137)
137. ומשמע לפ"ז, דלעולם אף שעכשיו אינו ראוי לקבל צרורות, יש עליו תורת כלי קיבול, דאף דעיקר הכלי קיבול הוא לקבל צרורות, לא בטל ממנו תורת כלי קיבול זה כשנתמלא עפר או צרורות, כיון שהוא עתיד להוציאם, וכמש"כ הראב"ד שם, והא דבירד לתוכו עפר ונכבש אינו פוסל את המקוה, הוא משום דאין המים נכנסין לתוכו, וע"כ בהיו צרורות מתחלחלים בו, שהמים נכנסין לתוכו, ה"ה פוסל את המקוה, וצ"ע.

     אך בל' הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש משמע, דהא דצרורות אינם מבטלין אותו מתורת כלי קיבול, הוא משום דלא מהדקי, ומשא"כ בעפר דמיהדק, ומשמע דלא תלי אם המים נכנסין לתוכו או לא, דכל דחשיב ככלי קיבול, נפסלין אף המים שלא נכנסו לתוך הגומא, אלא תלי אם יש עליו תורת כלי קיבול, - ולמש"כ היראים דגם עפר אינו מבטלו מתורת כלי קיבול, אלא כשכבש עליו ברגלים, הרי דמה"ט הוא דבצרורות אינו בטל מתורת כלי קיבול. [↑](#footnote-ref-138)
138. ובחזו"א קמא סימן ה' סק"ד עמד בזה, דלמש"כ הרמב"ם דהא דעושין אותו רחב באמצע הוא כדי שיצאו המים בחוזק, א"כ מ"ט לא חשיב קבלה, ועיי"ש שכתב דאפשר דכיון שאין צורך במים עצמן לא חשיב קבלה, א"נ כיון שהמים מתעכבין למעלה כמו למטה ואין לצורכו קבלתן לא חשיב קבלה, עכ"ד, ועמש"נ בהערה ו' מד' החזו"א בכלים סימן כ' סק"ח. [↑](#footnote-ref-139)
139. ועיי"ש שכתב דבתחילה הי' מפרש דהא דאינו פוסל את המקוה, הוא בגונא שקרקעיתו שוה, והמקום הרחב הוא בגגו, ואע"פ שאם יהפכהו מלמעלה למטה הוא ראוי לקבלה, מ"מ אין קובעין אותו בגג דרך קבלתו, ומשו"ה אינו פוסל, וחזר בו מכח מתניתין דכלים דסילונות כפופין אינם מקב"ט, לפי שאין עשוי לקבל אלא להעביר המים, וה"נ אין פוסלין משום שאובין.

     אך הגר"א באלי' רבה כתב דהא דהכא אינו פוסל הוא משום דהרחב הוא מן הצד, ואינו מקבל כלל, אך אם הוא מלמטה, ה"ה פוסל את המקוה, והא דתנן בכלים דסילונות כפופין אינם מקב"ט, הוא משום דהתם מיירי כשנעשית הכפיפה מאלי', אך הכא שעשה כן בידים, כל הא דלא חשיב ככלי קיבול, הוא רק משום דהוא מן הצד ולא חשיב קבלה, ועי' בחי' רא"ל סימן ע"א מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-140)
140. והדברים מתאימים, דבל' הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש בכלים פט"ז מ"ו מבו', דהא דכלי קיבול שלא נעשה לקבלה אינו מקב"ט, הוא משום דאין תורת כלי קיבול עליו, אלא חשיב כפשוטי כלים, וכ"ה בתשו' הרי"ד סימן ט"ז דכל שאינו עשוי לקבלה, הוי נקב בעלמא ולא יקרא בית קיבול, אך בד' הר"ש בכת"י בכלים פט"ו מ"ו מבו' דהוא משום דבעינן שיהא הכלי מטלטל מלא וריקן, וכ"נ בד' התוס' בשבת ס"ד א', וכ"נ מהמבו' בד' הר"ש בכת"י בכלים פ"י מ"א דאף כלי שאינו עשוי לקבלה מציל בצ"פ, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש והמהר"ם אהלות פ"ט מט"ז, והרי דאף כלי שאינו עשוי לקבלה תורת כלי קיבול עליו, - וע"כ להרמב"ם והרא"ש לטעמייהו דכל שאינו עשוי לקבלה, לא חשיב ככלי קיבול, אף אינו פוסל את המקוה, אך להר"ש לטעמי' דאף שאינו עשוי לקבלה חשיב ככלי קיבול, והא דאינו מקב"ט הוא משום דאינו מטלטל מלא וריקן, הרי דלענין שאובין דל"ב שיהא הכלי מטלטל מלא וריקן, דאף כלים גדולים הבאים במידה פוסלין משום שאיבה, ל"ב שיהא עשוי לקבלה. [↑](#footnote-ref-141)
141. וצ"ע, דהראב"ד דימה ד"ז לכלי גללים וכיו"ב דפוסלין את המקוה אע"פ שאינם מקב"ט, וכלי גללים הרי אף פוסלין את המקוה משום שאיבה, ולא רק דאין מטבילין בתוכן, ואם בסילון כפוף מודה הראב"ד דאינו פוסל את המקוה, ואך דאין מטבילין בתוכו, א"כ אי"ז דומיא דכלי גללים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-142)
142. ויש להוסיף, דבד' הראב"ד בתשו' סימן כ"ב מבו' דס"ל, דסילון כפוף אינו פוסל את המקוה, ומדמי לה להא דאינו מקב"ט, ולכאו' הוא לטעמי' דס"ל שם דכל דלא חשיב ככלי קיבול לענין קבלת טומאה לא חשיב ככלי קיבול לענין שאיבה, ופירש בזה הא דהחוטט בצינור בכלי חרס רביעית, דהוא משום שפירש הכתוב תוך לכלי חרס וכו', והרי דכיון דכל שאינו מקבל רביעית נלמד מקרא שאינו מקב"ט, אף אינו פוסל בשאיבה. [↑](#footnote-ref-143)
143. ועי' בחזו"א כלים סימן כ' סק"ח שנסתפק לענין קבלת טומאה, אם כלי קיבול העשוי לכינוס מק"ט, כיון דא"א בלא קבלה בשעת כינוס, או דלא חשיב כעשוי לקבלה, כיון שאינו נהנה בקבלתו יותר מדחי' וכיבוד בלא קבלה. [↑](#footnote-ref-144)
144. ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"א תמה ע"ז טובא, דאם ניח"ל לבעלים ודאי דהוא בכי יותן, ומה ומה שאמרו בחולין י"ג א' בחש"ו שהעלו לגג דאינו בכי יותן אא"ה היפך, היינו כשהיפכן חש"ו, וכמו שפירש"י שם, ועי' גם בחזו"א תנינא סימן ז' סקי"ב שתמה בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-145)
145. ועיי"ש שכתב דדעת הני רבוותא שפסלו בזה, הוא משום דס"ל דכל שחקק הצינור ואח"כ קבעו, אף שחטיטת הגומא היתה אחר שקבעו, ה"ה פוסל את המקוה, ובחזו"א תנינא סימן ז' סק"א כתב דיש לדחות דאיירי בצינור תלוש, אך כתב דבד' מהרי"ק בסוף שורש נ"ו מבו' דאף בצינור קבוע ה"ז פוסל בכה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-146)
146. ובתשו' הרי"ד סימן י"ד כתב ג"כ דמשנתינו ראב"י היא, ובעי שתהא הרבי' חוץ למקוה, והביא כן גם מפי' ריבמ"צ, ואך שכתב הרי"ד שם דגם ברייתא דראב"י בתמורה, מתפרשת כן, דהויא הרבי' חוץ למקוה, ורק בכה"ג הוא דמכשיר ראב"י, ולא גרסינן התם "מקוה" שיש בו כ"א סאה, אלא גרסינן "גג" שיש בו כ"א סאה, וזה כברייתא שהביא הר"ש במשנתינו, (וכן גיר' הר"י מיגש בתשו' סימן מ"ט), עיי"ש. [↑](#footnote-ref-147)
147. ובשטמ"ק תמורה י"ב ב' בהשמטות תמה ע"ז, דמ"ט הם בטלין יותר חוץ למקוה מבתוך המקוה, - ובדעת הר"ש והרא"ש צ"ל דעיקר פסול שאובין תליא בשעת נפילתן למקוה, וע"כ שפיר י"ל דלא מכשרינן אלא כשנתערבו קודם נפילתן למקוה.

     וי"ל עוד, למש"כ הר"ן בחולין דהא דג' לוגין אינם בטלין, הוא משום שהן פוסלין את שאר המים, וע"כ הוא דל"מ רבי' בתוך המקוה, דאדרבה הן פוסלין את שאר המים, ואינם בטלין בהן, אך כל דהויא הרבי' חוץ למקוה, הרי דכיון דאינם פוסלין שם את שאר המים, וכמש"נ לעיל מד' החזו"א דמים זוחלין אין נפסלין בג' לוגין, שפיר הן בטלין בשאר המים, ומ"מ אף בכה"ג שהן בטלין, לא סגי בביטול זה אלא בצירוף ההמשכה, - וי"ל עוד עד"ז, דגם אם הם פוסלין את שאר המים אף חוץ למקוה, מ"מ אי נימא דאין המים נפסלין לגבי הקואה אחרת, הרי ממילא דלגבי המקוה שנפלו אליו אח"כ, שפיר הן בטלין ברוב, שהרי לגבי הקואה זו, לא פסלו הג' לוגין את שאר המים, וע"כ אדרבה בטלין הג' לוגין ברוב. [↑](#footnote-ref-148)
148. אמנם העירו די"ל, דאף דדעת הרא"ש היא כן, מ"מ בד' הר"ש שכתב דהך תנא סבר דהמשכה "אינה מטהרת כלל", משמע דפליג ע"ד הרא"ש, וס"ל דהך תנא לית לי' להא דשאיבה מטהרת ברבי' והמשכה, ועיקר ההיתר בזה הוא משום שנתערב ברוב קודם שנפל למקוה, ול"מ ההמשכה אלא שיצטרפו מים אלו למקוה, - וכ"ה מבו' בחזו"א קמא סימן ב' סק"ג ותנינא סימן ד' סק"ח, דאף להך תנא דל"מ המשכה כשלא נתערבו מבחוץ, מ"מ שפיר מהניא ההמשכה בפנ"ע שיצטרפו מים אלו להשלים לשיעור מ"ס.

     ועי' בחזו"א קמא סימן ב' סק"א וסק"ב ושם סימן ה' סק"ג שנקט בפשיטות, דמים שאובין שנתערבו ברוב כשרים חוץ למקוה אין פוסלין את המקוה בג' לוגין אף בלא המשכה, ולמד לזה ממשנתינו, ולכאו' צ"ע דהכא ההיתר הוא משום ההמשכה, ולהנ"ל ניחא, אך בסימן ה' סק"ה נקט לדין זה מסברא, ותמה מכח זה על פי' הרמב"ם במשנתינו, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-149)
149. ולפי דבריו צ"ל, דהא דמכשרינן הכא הוא רק כשיש במי הגשמים מ' סאה, דאין המים השאובין משלימין לשיעור מ"ס, דכיון דליכא הכא המשכה, הרי אף דאין המים השאובין פוסלין בג' לוגין, מ"מ אינם מעלין, וכדתנן לקמן פ"ז מ"א, - אך למש"כ החזו"א קמא סימן ב' סק"ג די"ל דלענין הא דמים שאובין אין מעלין, סגי בהמשכה ע"ג קרקע שאינה ראוי' לבלוע, ל"ב שיהיו הכא מ"ס מי גשמים, - ויש מקום לדון עוד, דכל הא דאין מים שאובין מעלין, הוא רק כשלא נתבטלו קודם נפילתם למקוה, דכיון דנפלו למקוה בפסול, הרי אף דאין בהן שיעור לפסול את המקוה, מ"מ אינם מעלין, אך כל שנתבטלו קודם נפילתן למקוה, אף הן מעלין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-150)
150. אמנם יש לדחות, דאף אי נימא דהמים שבקטפרס לא חשיבי כמחוברין זל"ז, מ"מ גל שאני, דחזינן לכל הגל כדבר א' ממש, ודמי להא דטיפה של מים הנמצאת בקטפרס חשיבא כולה כדבר א', הגם שאף טיפה כ"ש יכולה להתחלק, ועי' רש"ש טהרות פ"ח מ"ח. [↑](#footnote-ref-151)
151. אך הרז"ה בהשגות בעה"נ שער המים אות ג' כתב בדעת הרי"ף דל"מ המשכה בכולה, ודקדק כן ממש"כ הרי"ף והיכא דלית בי' מ' סאה ואייתי מים שאובים ואמשכינון מאבראי שפיר דמי דכי אתא רב דימי וכו', אלמא במקוה שהוא חסר מעוטו קאמר, עכ"ד, וכ"כ הב"י בסימן ר"א, - ובפי' הר"י מלוניל בשבועות כתב בדעת הרי"ף דלא קי"ל כראב"י ואף ברבי' והמשכה אין מצטרפין השאובין לשיעור מ"ס, ואך דאינם פוסלין. [↑](#footnote-ref-152)
152. והראבי"ה שם הביא תשו' ה"ר יהודה שהשיב ע"ז, דהפשט של הלכה משמע, דהא דשאובה שהמשיכוה כולה טהורה היינו לטבול בו מיד בלא מים אחרים, - ובדעת השאילתות ודעימי' י"ל, דלאו היינו דאין השאובה כשרה אלא ע"י שהשלים עלי' אח"כ מ"ס, דזה אינו במשמעות לישנא דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, אלא עיקר דינא דר' יוחנן הוא דההמשכה בפנ"ע מהניא להכשיר את השאובין אף בלא רבי', וע"כ הוא דליכא בזה לפסולא דג' לוגין, וזהו דקאמר דהשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, דהא דההמשכה מכשרת את השאובין, הוא אף כשהמשיכוה כולה, ואך דמ"מ אי"ז מועיל להצטרף למקוה, דאף דהוכשר פסול המים, מ"מ בעינן שתהא עשיית המקוה בידי שמים, ולזה ל"מ המשכה, וע"כ הוא דבעינן רבי', וי"ל דרבנן פליגי וס"ל דאף רבי' ל"מ, דבעינן שיעשה כל המקוה בידי שמים. [↑](#footnote-ref-153)
153. ובפי' הר"ש מכת"י הביא לפי' זה, וכתב דא"א לפרש לפ"ז סוגיא דתמורה אלא בדוחק גדול, והיינו דקשיא לפ"ז דמאי פריך דאלא הא וכו' מני לא ראב"י ולא רבנן, הרי פלוגתא דראב"י ורבנן הוא אם מהני המשכה שיצטרפו השאובין למ"ס, ודינא דרב דימי הוא דמהני ההמשכה שלא יפסלו השאובין את המקוה, - ובשטמ"ק בהשמטות בתמורה שם מבו' דהר"ש מלוניל הקשה כן לנפשי', והשיב לו ר"י, דלפ"מ דמוקמינן להא דאין המים שאובין פוסלין וכו' כראב"י, מבו' דכל דליכא רבי' והמשכה, אף הן פוסלין את המקוה, וע"ז הוא דפרכינן דא"כ הא דרב דימי לא ראב"י ולא רבנן, ולפ"מ דדחינן לאוקימתא זו, הרי דאף לראב"י דבעי רבי' והמשכה הוא רק לענין להשלים למ"ס, אך אף בדליכא רבי' אי"ז פוסל את המקוה, וכדינא דרב דימי, וכ"ה גם מכוון התוס' שם בשם ר"י, ומש"כ התוס' שם דשפיר מיתוקמא וכו' "לפירושי", ט"ס הוא וצ"ל לפירושו, וכמש"כ בעולת שלמה שם, וכ"ה בראבי"ה סימן תתקצ"א בשם ה"ר יהודה, אך בחזו"א קמא סימן ה' סק"ו (ד"ה וכ' תו' שם) ותנינא סימן ד' סוסקי"ג נראה שפירש בד' התוס' קצת בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-154)
154. ובגלות עליות סק"א כתב לדקדק מד' הר"ש בפי' התוספתא, דפליג ע"ז וס"ל, דלא מכשרינן כשנתערבו המים והומשכו ויש רוב מן הכשר, אלא כשהמשיכן תחילה ואח"כ נתערבו, אך אם נתערבו בלא המשכה, נפסלו כולן, ול"מ להו המשכה, וכ"נ גם מד' הרא"ש, וע"כ הצריכו שימשיך בגג ויתערבו בחצר, דאם נתערבו בגג עצמו, ל"מ להו ההמשכה, - אך צ"ע, דכיון דד' הר"ש והרא"ש קיימי למ"ד דבעינן שתהא הרבי' חוץ למקוה, א"כ מה מהני שהמשיכן קודם שנתערבו, הרי כלפי תערובת זו עצמה, ל"מ ההמשכה, שהרי בעינן רבי' קודם הנפילה למקוה, וכלפי תערובת זו עצמה, ליכא רבי' קודם שנפלו לה השאובין.

     וע"כ נראה לפרש בדעתם, דכל הא דמכשרינן כשנתערבו קודם שנפלו למקוה, הוא משום דבמקום התערובת שהמים זוחלין שם ליכא לפסולא דג' לוגין, וזה כמש"נ לעיל בדף מס' 10 בהערה לדון, דזהו הטעם דבעינן רבי' קודם הנפילה למקוה, ול"מ רבי' במקוה, והיינו משום דברבי' במקוה ל"מ הרוב לבטל את המיעוט, דאדרבה המיעוט פוסל את הרוב, ומשא"כ ברבי' חוץ למקוה, דאין המיעוט פוסל, כיון דהוו המים זוחלין, ע"כ שפיר בטל המיעוט ברוב, וע"כ הוא דלא מכשרינן כשנתערבו בגג, דבגג דהוא אשבורן, הרי דהשאובין שנפלו פוסלין את כל המים, והוי כרבי' בתוך המקוה דל"מ, וע"כ הוא דבעינן שיתערבו בחצר שהן זוחלין, ואין השאובין פוסלין את שאר המים. [↑](#footnote-ref-155)
155. ומה שלא הביא הב"י למשנתינו, דמבו' דמכשרינן אף בכה"ג שנתערבו תחילה השאובין והכשרים והמשיכן, והרי איירי כשלא הי' בתערובתם מתחילה כ"א סאה, דבכה"ג לא מכשרינן משום רבי' והמשכה, וכמש"כ הב"י שם, י"ל דהוא משום דהכא שנתערבו כשהן זוחלין, ליכא לפסולא דג' לוגין, וכמש"כ בחזו"א קמא סימן ו' סק"ג, וע"כ שפיר מהניא ההמשכה. [↑](#footnote-ref-156)
156. ועי' בחזו"א תנינא סימן ד' סקי"ד, דאף שהרמב"ם בפיהמ"ש הרחיק דעה זו דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, מ"מ בחיבורו חזר בו, ונראה מדבריו ז"ל שהסוגיא נוטה כדעת מקצת חכמי המערב, אלא שלא ראה שיעשו מעשה להקל, - ובקונט' הגרד"ל שליט"א סימן י"ד סק"ח הביא בשם הגר"ח זל שהורה בענין מיוחד שהי' עת מלחמה ושעת הדחק להקל ולסמוך על דעה זו דמקצת חכמי המערב, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-157)
157. אך בדברי אמת בקונט' בענין מקואות מט: תמה ע"ז, דאף אם ר' יהושע ס"ל דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, מ"מ הו"ל מחלוקת ואח"כ סתם, דמשנתינו אתיא כראב"י דבעינן רבי' והמשכה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, אך למש"כ הר"ש במהדו"ק דמשנתינו הוא תנא אחרינא, ניחא, ועי' גם בתשו' מהריב"ל ח"ג סו"ס ע' שכתב ע"ד הר"ן, שלא מצא היכן פסק הר"ש דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, - ועמש"נ בהערה להלן דמשמעות ד' הר"ש לעיל פ"ב מ"ג, דקי"ל דשאובה שהמשיכוה כולה טהורה. [↑](#footnote-ref-158)
158. ובתשו' הרי"ד שם נחלק ע"ז, דאף דמשנת ראב"י קב ונקי, מ"מ כיון דר"ד א"ר יוחנן פסק דלא כוותי', לא סמכינן אהך כללא, עיי"ש, - ועי' בדברי אמת בקונט' בענין מקואות מט: ד"ה עוד כתב שתמה כן ע"ד התוס', דכיון דר' יוחנן הכריע דלא כראב"י ליכא להך כללא, ועי' גם בחזו"א תנינא סימן ד' סוסקי"ד במוסגר שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-159)
159. וממש"כ הר"ש דהו"ל כשאובה שהמשיכוה כולה דטהורה, משמע טפי דכונתו לדינא דרב דימי דשאובה שהמשיכוה כולה טהורה, וס"ל דקי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-160)
160. אך בדבריו י"ל דרק מדרבנן הוא דל"מ המשכה לפסול שאיבה דאורייתא, וכ"נ ממה שהביא לעיל מינה לד' הר"ש בהא דמטהרינן במשקי בי מטבחיא דהוא משום המשכה, והרי דמדאורייתא שפיר מהני המשכה, וכן משמע קצת בל' הראב"ד שם דרק מדרבנן ל"ה לנו להקל בזה. [↑](#footnote-ref-161)
161. ולכאו' כ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בבעה"נ במהדו"ק בסימן א' שנו"מ 16 שכתב דאם הי' במקוה י' סאה כשרים ונפלו לתוכו ל' סאה בהמשכה, הראשונים בהכשרן הן עומדין וכשיבואו עליהן ל' סאין של מי גשמים הרי המקוה שלם, ומבו' דלא סגי שיבואו עליהן כ"א סאה שיהא רוב מי גשמים, אלא בעינן שיבואו ל' סאה שיהא שיעור מקוה ממי גשמים, והרי דכל שקדמה ההמשכה לרבי', אין השאובין מצטרפין, וכ"נ גם בד' הראב"ד בסו"ס א' ובסימן ב' ה"ה, דמדמה לדינא דשאובה שהמשיכוה כולה, לדין פחות מג' לוגין דאין פוסלין ואין מעלין, ואם אף כהמשיכוה כולה, מצטרפין השאובין כשיהא רוב מן הכשרים, הרי ל"ד לפחות מג' לוגין דאין מעלין, אף כשהרוב מן הכשרים, ועוד, דהרי אדרבה אף באותם שמעלין בעינן שיהא רוב מים, וכמש"כ הראב"ד בכ"ד, - אך כיון דבד' הראב"ד במהדו"ב בסימן ד' מפורש דמהני אף אם קדמה ההמשכה לרבי', צ"ל דהראב"ד ס"ל כדעת מהר"ם, דכל דכשהושלם שיעור מקוה, ל"ה רוב מן הכשרים, שוב אי"ז מצטרף להשלים, וע"כ הצריך שיבואו עליהן ל' סאה מי גשמים, וע"כ נמי מני להו בכלל אותם שאין מעלין. [↑](#footnote-ref-162)
162. וצ"ע לפ"ז, דא"כ מ"ט כתב הש"ך שם דבכה"ג שקדמה ההמשכה לרבי', ל"מ להמשיכם למקום אחר, ואם לא נפסלו שאר המים כלל, מ"ט לא יועיל להמשיכם, הרי דמי לדינא דמשנתינו, דכשהם מתערבים יחד ונופלים למקוה, אם רוב מן הכשר כשר, ומה לי דבמקוה הראשון קדמו השאובין, אחר שלא נפסלו עי"ז המי גשמים, - ובאמת בחזו"א תנינא סימן ד' סקט"ו הק' ע"ד הש"ך ממשנתינו, ולכאו' ישוב ד' הש"ך הוא, דבמשנתינו שנתערבו כשהן זוחלין, לא נפסלו שאר המים, וע"כ שפיר מהני בזה המשכה, ומשא"כ כשנפלו השאובין באשבורן, ונפסלו שאר המים, ל"מ בזה המשכה, - אך אי נימא דאף כשקדמו השאובין בהמשכה, אינם פוסלין את המי גשמים, הדק"ל, דמ"ש מדינא דמשנתינו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-163)
163. ואמנם ד' הט"ז שם קיימי בגונא דכשהושלם המקוה ל"ה רוב מי גשמים, וי"ל דבכה"ג גרע, וכמש"נ לעיל מד' המהר"ם דאף דל"ב שתקדם הרבי' להמשכה, מ"מ בכה"ג שבהשלמת המקוה ל"ה רוב מי גשמים, שוב אין השאובין מצטרפין, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דכיון דאף בגונא דכשהושלם המקוה היו רוב מי גשמים, אין השאובין מצטרפין, כיון שקדמה ההמשכה לרבי', לכאו' ליכא נפ"מ אם איכא בשעת השלמת המקוה רוב מי גשמים או ליכא רוב, - אך אכתי יש מקום לחלק בזה, למש"נ לעיל פ"ג מ"ד מד' החזו"א ליקוטים סימן ה' סוסק"א דמלבד פסולא דג' לוגין איכא פסול בפנ"ע כשהיו כ' סאה מים שאובין, וצ"ע, - ושו"ר מש"כ בזה בחזו"א יו"ד סימן קל"ט סק"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-164)
164. ובד' התשב"ץ שם נתחדש טפי, דאף דבשעת נפילת המים השאובין הי' רבי' והמשכה, מ"מ כל שחסרו אח"כ המי גשמים וליכא רבי', יש בזה לפסולא דג' לוגין, ולא אמרינן דכיון שלא פסלו המים השאובין בשעת נפילתן שוב אין פוסלין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-165)
165. אך משה"ק שם ע"ד הגרע"א, ממש"כ התוס' בתמורה בשם ר"י דמשמע לי' דלראב"י וכו' אם רובן שאובין אפי' אם ירדו אח"כ מ"ס מי גשמים לא מתכשר, לכאו' ל"ק כלל, דכבר נת' לעיל ד' ר"י קיימי לפרש לסוגיית הגמ' שם לפי' הר"ש מלוניל, דלפ"מ דמפרשינן למתניתין דהמים שאובין פוסלין לפי חשבון, דקאי על דין רבי' והמשכה, הרי דכל דליכא רבי' ה"ה פוסלין את המקוה לעולם, ולפ"מ דדחינן לאוקימתא זו, באמת אף לראב"י אין המים השאובין פוסלין בכה"ג, וכדינא דרב דימי, ולא בא הר"י כלל לחלוק על דינא דהר"ש מלוניל. [↑](#footnote-ref-166)
166. והנה אמנם מסברא הי' מקום לדון בזה, למש"כ בזכר יצחק ח"ב סימן כ"ז, דבהא דבעינן מדאורייתא דיהא רוב המקוה ממי גשמים, סגי במה דאיכא רוב שיעור מקוה ממי גשמים, אף אם המים שאובין רבין ע"ז, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דה"נ בדינא דרבי' והמשכה סגי בזה, ולא מיבעיא אם הא דבעינן רבי' והמשכה הוא משום דל"מ המשכה לפסול שאיבה דאורייתא, דיש להכשיר בכה"ג, אלא אף אם פסול שאיבה דרבנן, מ"מ למש"כ בזכר יצחק בטעם הא דבעינן רבי' והמשכה, ונת' להלן, יש מקום להכשיר בכה"ג, - אך כבר הוכיח הלחו"ש ממשנתינו דה"ז פסול, וי"ל דהוא משום דבעינן דבשעת השלמת המקוה יהא רוב מי גשמים, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-167)
167. אך לכאו' אי"ז מתישב, והיינו משום דלהר"ש לטעמי' דאף אם קדמה ההמשכה לרבי' כשר, לכאו' יש להכשיר גם בהך גוונא, שהרי גם הכא משמע דאיירי כשהומשכו השאובין קודם שנתערבו, וא"כ אם אם ליכא רבי' אלא בצירוף המים שבמקוה, לא גרע מקדמה המשכה לרבי' דכשר. [↑](#footnote-ref-168)
168. וזה ניחא רק להראב"ד לטעמי' דל"מ השקה להכשיר את השאובין לגמרי, וע"כ ס"ל דנתן סאה ונטל סאה וליכא רוב מי גשמים, פסול, וס"ל נמי דכל שהשיק שאובין למקוה ואח"כ פסקה ההשקה, ה"ה פסולין, ונת' כן בדעתו לעיל פ"ב מ"ה, אך אם מהניא להכשיר את השאובין, ודאי דיש להכשיר בכה"ג משום השקה, וכמש"כ כן בכ' הגרי"ז תמורה י"ב א'. [↑](#footnote-ref-169)
169. ולכאו' לפ"ז ל"ה מועיל המשכה, אלא כשהמשיכן האדם ע"ג קרקע, אך כל שנפלו מאליהן ונמשכו ע"ג קרקע, ל"מ, - אך ממש"כ שם בההיא דמשקי בי מטבחיא, דהוא משום דאיכא המשכה, מבו' דאף בכה"ג הוי המשכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-170)
170. ובד' רבינו הלל שם מבו' דהיינו משום דל"מ המשכה כלל לפסול שאיבה דאורייתא, - ואמנם י"ל דאף לדעת הסוברים דפסול שאיבה דאורייתא הוא רק כשבא בלא המשכה, אך כשבא בהמשכה ה"ז כשר מדאורייתא, מ"מ מדרבנן החמירו דלא יועיל המשכה על הפסול דאורייתא, וע"כ הוא דבעינן רבי' והמשכה, וכ"כ בתשו' משנת ר"א סימן כ"ט סק"ב. [↑](#footnote-ref-171)
171. אך צ"ע, דהרי גם בלא פסולא דנפילה, אין מים שאובין משלימין למ' סאה, וכדחזינן דגם אם נפל קורטוב דאינו פוסל, מ"מ אינו מעלה, וא"כ אם ל"מ ההמשכה להכשיר את השאובין, מ"ט הן משלימין למ' סאה, - וצ"ל דגם הא דמים שאובין אינם מעלין את המקוה, הוא מכח התקנ"ח דמים שאובין פוסלין את המקוה, וע"כ אף כשאין בהן ג"ל ואינם פוסלין את כל המקוה, מ"מ הן עצמן אינם מצטרפין, וכ"כ בזכר יצחק ח"ב סימן כ"ז סוד"ה ולפמ"ש, וע"כ כל שלא נפלו מן הכלי למקוה, דאינם פוסלין את המקוה, גם לי"ב לדינא דמים שאובין אינם מעלין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-172)
172. ומבו', דכל שהמשיכו ע"ג צינור שקבעו ולבסוף חקק בו גומא, שפיר מהניא ההמשכה, וכ"ה מבו' בד' הש"ך שם סקע"ז ובנקוה"כ שם, וצ"ע מש"כ בחזו"א קמא סימן ה' סק"ג, דל"מ ההמשכה ע"ג חלק הצינור שאינו כלי קיבול, משום דהו"ל כהמשכה ע"ג כלי דל"מ, ושמא כונתו כמש"כ באבנ"ז יו"ד סימן ר"פ סק"ו דכל דיש לצינור בית קיבול, ל"מ המשכה ע"ג כולו, דהו"ל כאחורי כלים דל"מ המשכה עליהן. [↑](#footnote-ref-173)
173. ובשו"ע שם כתב דל"מ המשכה אף ע"ג כלי גללים, ובאבנ"ז יו"ד סימן ר"פ סק"ה הק' דמאי קמ"ל, הרי כלי גללים הוו כלי גמור לפסול את המקוה, וצ"ע.

     והלבוש שם כתב דל"מ ההמשכה אף אם המשיך מאחורי הכלי, וכתב דהוא גזירה שמא יהפוך הבית קיבול למעלה ויהיו שאובין, - אך בד' הראב"ד מבו' דל"מ המשכה אף ע"ג כלי שאינו כלי קיבול, ומשום דבעינן המשכה ע"ג קרקע, ולכאו' לפ"ז ל"מ המשכה אף ע"ג שברי כלים, או ע"ג עצים ואבנים, אך שמא י"ל דכל שאינו כלי, אינו חולק מקום לעצמו, וחשיב כהמשכה ע"ג קרקע. [↑](#footnote-ref-174)
174. ובתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ד ד"ה הנה המרדכי כתב לחדש, דכל מש"כ היראים דל"מ המשכה אלא ע"ג קרקע הראוי' לבלוע, הוא רק בהמשכה בכולה, אך כל דאיכא רבי' והמשכה שפיר מהני המשכה אף ע"ג צינור שקולב"ח, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא הביא בשו"ע לדעה זו, וגם הרמ"א לא חשש לזה אלא לחומרא בעלמא. [↑](#footnote-ref-175)
175. ושם לא כתב דגם ל"ב בזה קרקע הראוי' לבלוע, - וי"ל דרק לגבי דינא דהמשכה ג"ט, הוא דאמרינן דכל שנחו בגומא, הרי דאף אם ליכא ג"ט, לא חשיב שנפלו מן הכלי למקוה, אך לגבי דינא דקרקע הראוי' לבלוע, מה יועיל הא דנחו בגומא, וצ"ב באמת טעם מש"כ בקמא סימן ו', דבכה"ג אף ל"ב קרקע הראוי' לבלוע. [↑](#footnote-ref-176)
176. ובזה ניחא הא דברישא תנן שוקת שבסלע, דמשמע דהיתה מחוברת מתחילתה, אך אילו היתה תלושה מתחילתה וקבעה ולבסוף חקקה לא, ובסיפא תניא היתה כלי וחיברה בסיד, דמשמע דדוקא משום שהי' עלי' תורת כלי בתלוש, אך אילו חיברה קודם שחקקה לא, וסתר רישא לסיפא, ולפ"ד הראב"ד ניחא, דלגבי דין הזאה וקידוש וכו', תליא אם היתה מחוברת מתחילתה או לא, דאילו לא היתה מחוברת מתחילתה חשיבא כתלוש, אף שקולב"ח, ואילו לגבי דין שאיבה דרבנן תליא אם הי' עלי' תורת כלי בתלוש, דאילו ל"ה עלי' תורת כלי בתלוש, הרי דהגם שלא היתה מחוברת מתחילתה אינה פוסלת את המקוה, וע"כ ברישא דבעי למיתני דלכל מילי דינה כמחובר, תני לה בשהיתה מחוברת מתחילתה, ובסיפא דבעי למיתני דלכל מילי דינה כתלוש, תני לה בשהי' עלי' תורת כלי בתלוש. [↑](#footnote-ref-177)
177. ועיי"ש בתורי"ד שכתב לפ"ז, דאף בצינור שקולב"ח, ל"מ להשלים את מי המקוה, והוא לטעמי' דמדאורייתא אין מים שאובין משלימין למ' סאה, ולא סגי במה דרובו אינו שאוב, ועי' גם בראבי"ה סימן תתקצ"א ד"ה וכיוצא בזה שכתב כן בשם ב' מחכמי דורו, וכנראה שאחד מהם הוא הרי"ד, ועיי"ש שנחלק ע"ז. [↑](#footnote-ref-178)
178. והגר"א שם כתב ע"ד הרמ"א, דס"ל דהא דאין טובלין בכלים אי"ז אלא מדרבנן, ואף דס"ל דכולו שאוב דאורייתא, מ"מ כשהמקוה עצמו הוי כלי, אין דין שאובין עליהן, ואין פסולן אלא מדרבנן, וצ"ע אם היינו משום דפסול שאובין הוא רק כשנפלו מן הכלי למקוה, אך כל דהמקוה היא בכלי עצמו ליכא לפסול זה, או דהיינו דכיון דכלי כשר לטבילה, אין המים שבתוכו נפסלין כלל, ופסולא דשאובין דאורייתא הוא רק כשבאו ע"י האדם למקוה, (ולדרך קמא צ"ע במש"כ הגר"א שם להוכיח ממכתשת, עיי"ש, ולדרך בתרא צ"ע במש"כ הגר"א שם להוכיח מד' הירושלמי שהביאו התוס' בפסחים, עיי"ש), ועיי"ש שהביא מכ"ד בד' הראשונים דהא דאין טובלין בכלי הוא מדאורייתא, וגם דכלי שעשה בו מקוה, יש על המים דין שאובין, והניח בצ"ע, - ועי' גם בנובי"ת שם ד"ה ונתחיל וד"ה עוד נלע"ד, במש"כ לדחוק דד' הטור וד' הרשב"א לא קיימי על מילי דאורייתא, עיי"ש.

     ובעמודי אור סימן ק"ז דן לישב בזה, לפמש"כ הר"ש לעיל פ"ב מ"ג והר"ן בשבועות דכלי שאינו מקב"ט כשר לטבול בתוכו מדאורייתא, וע"כ בנידו"ד הגם שקולב"ח חשיב כתלוש לענין מילי דאורייתא, הרי מ"מ אינו מקב"ט משום דנעשה לשמש את הקרקע, וממילא דמדאורייתא כשר לטבול בו, ולגבי דינא דרבנן דאסור לטבול בתוכו, חשבינן לי' כמחובר, כיון דקולב"ח, עכ"ד, - ודבריו צ"ע, דד' הר"ש והר"ן הם לגבי פסול שאיבה דאורייתא, דהוא משום דבעינן הוי' ע"י טהרה, אך הא דאין טובלין בכלים מדאורייתא, דהוא משום דבעינן דומיא דמעין, הוא אף בכלי שאינו מקב"ט. [↑](#footnote-ref-179)
179. ובעיקר הא דפריך הגמ' שם דיפסל משום שינוי השם, לכאו' היינו דכיון דנשתנה שמו חשבינן לי' ככלי חדש, ול"מ מה שנתבטל מתחילה לקרקע, והא דאינו בטל עכשיו לקרקע, לכאו' הוא משום דעכשיו יש עליו תורת כלי, - אך לפ"ז מוכח דכל שהחקיקה והקביעות באין כאחד, פסול, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ז כתב לא כן, ונת' להלן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-180)
180. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ בתשו' הרשב"א סימן ת"ת דלעשות בית כנוס מים בבנין אבנים כשר, והרי בנין ד' דפנות מאבנים ורצפה הוא כלי גמור אם מטלטל ממקום למקום, ומ"מ כשבונה כן במחובר כשר, עכ"ד, ועי' גם בתשו' מהרח"ש ח"ג ריש סימן כ"א סוד"ה איברא, דנראה דס"ל כן, וצ"ע שם, - אך בד' הנובי"ת יו"ד סימן קמ"ב מבו' דפשיטא לי' דבנין כינוס אבנים ל"ח כלל ככלי ול"ה אף כקולב"ח, וכ"ה מבו' בסד"ט סימן קצ"ח סקס"ג ד"ה עוד כתב, וכ"כ בחזו"א תנינא סימן ב' סקי"ג ד"ה ואחרונים.

     וילה"ע עוד בזה, ובליקוטי הערות לחת"ס הביאו מס' מנחת פתים שעמד בזה, דאף אי נימא דחשיב ככלי, הרי היינו רק אחר חיבור כל האבנים, ונמצא דאחר חיבור מקצת אבנים דעדין ל"ה כלי כבר בטלו אבנים אלו לקרקע, וכלפי אבנים אלו ודאי הוי כקולב"ח, וממילא דאף האבנים שהשלים בהן הבנין, אין להן תורת כלי, שהרי אבנים אלו בפנ"ע ל"ה כלי רק בצירוף האבנים שבנה בתחילה, שהן כבר בטלו לגבי הקרקע. [↑](#footnote-ref-181)
181. ובזה מתפרש הא דמהני המשכה ע"ג צינור שקבעו ולבסוף חקק בו בית קיבול, ולא אמרינן דכיון דקודם שקבעו ל"ה מועלת המשכה עליו, ל"מ החיבור לקרקע לבטל דין זה, - והיינו משום דאף דתלוש ולבסוף חיברו ל"ה כקרקע, מ"מ המים שעליו חשובין כמונחין בקרקע. [↑](#footnote-ref-182)
182. ומבו' בדבריהם, דד"ז תליא בפלוגתת תנאי בתוספתא, דלמ"ד דשיעור נקב לבטל מתורת כלי הוא בכשפוה"נ, קאי הא דתנן דכמה יהא בנקב וכו' ומעשה בשוקת יהוא, על שיעור הנקב לבטלו מתורת כלי, אך למ"ד דשיעור הנקב הוא בכ"ש, קאי על עירוב מקואות, וסוגיא דיבמות אתיא כהך תנא. [↑](#footnote-ref-183)
183. וי"ל דהרשב"א שהק' כן ולא ניח"ל לחלק בזה, לטעמי' אזיל, דס"ל דבשק וקופה חשיב דהמים מתקבלין בו, והא דאינו פוסל את המקוה, הוא משום דאינו עשוי לקבלה, ולדעתו אף הא דכלי שניקב אינו פוסל את המקוה, הוא משום דאינו עשוי לקבלה, וע"כ ליכא נפ"מ אם הנקב הוא למטה או מן הצד, אך בדעת הר"ש י"ל דהא דכלי שניקב אינו פוסל את המקוה, הוא משום דאין המים מתקבלין בו, ובזה שפיר יש לחלק דבנקב מלמטה חשיב דאין המים מתקבלין בו כלל, ובנקב מן הצד חשיב דהמים מתקבלין בו ויוצאין דרך הנקב. [↑](#footnote-ref-184)
184. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן מ' כתב בשם התפארת למשה, דהא דכלי נקוב אינו פוסל את המקוה, הוא משום דהוי כמו זקפה לידוח, וכתב לפרש בזה טעם הסוברים דאף דאין פוסל את המקוה מ"מ אין טובלין בו, עיי"ש, - ועי' בחזו"א תנינא סו"ס ו' שכתב לדון, דאף למ"ד דשיעור הנקב הוא כשפוה"נ, כ"ז הוא כשקבעו בקרקע ועשה אותו שיחזיק מימיו, אבל אם עומד באויר אף דאין הנקב כשפוה"נ אינו פוסל, דאף אם הוא כלי, מ"מ אינו עשוי לקבלה, והו"ל כזקפה לידוח. [↑](#footnote-ref-185)
185. ובד' הר"ש דלא ניח"ל לפרש דסיפא קיימא על נקב מן הצד, דבזה לכו"ע בעינן כשפוה"נ, הוא משום דברישא תני נקובה מלמטה או מן הצד, והיאך נימא דסיפא קאי רק על נקובה מן הצד, - אך לדעת הרשב"א ניחא, דברישא איירי בנקב מן הצד שאינו מקבל מים למטה מן הנקב, ובזה באמת סגי בנקב כ"ש, וסיפא דבעינן נקב כשפוה"נ, לא קיימא כלל ארישא, אלא קיימא אנקב מן הצד שהוא מקבל מים למטה מן הנקב, ובזה הוא דבעינן כשפוה"נ. [↑](#footnote-ref-186)
186. אך העירו בזה ממש"כ הרשב"א בשער ג' בתו"ד, ז"ל, ומה שאמרו שנקב כשפופרת הנוד לא משום שיצא מתורת כלי בכך, אלא וכו' אפי' יש למטה מן הנקב שעור כלי גדול מטבילין בו, עכ"ל, ומשמע דכל שיש למטה מן הנקב שיעור כלי גדול, אינו יוצא מתורת כלי במה שניקב כשפוה"נ, וכל הא דמהני נקב כשפוה"נ אף כשהוא מקבל למטה מן הנקב, הוא רק כשאין שם שיעור כלי גדול, וצ"ע השיעור בזה. [↑](#footnote-ref-187)
187. עוד צ"ע בזה בד' המאירי שכתב בתו"ד, ז"ל, ולמדת שכל שלא נתמלא הכלי בתפיסת ידי אדם "ולא במחשבתו וכונתו" אם נקב כשפוה"נ מותר לדעת קצת לטבול בתוכו וכו', ובבא מן המעין או מתוך מקוה כשר לתוך הכלי "אפי' היתה כונתו לכך", עכ"ל, ולכאו' מבו' בדבריו, דכל הא דטובלין בכלי שניקב כשפוה"נ, הוא רק כשבאו המים שם שלא לדעת, אך כל שבאו המים לדעת הוו שאובין ואין טובלין בהן, - אך זה צ"ע, שהרי בד' המאירי לעיל מינה מבו' להדיא דכל שניקב כשפוה"נ, אין המים שבו נעשין שאובין, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-188)
188. והי' מקום לומר דהא דלב"ש בעינן שתפחת ברובה, הוא כדי לבטלה מתורת כלי, דאינהו ס"ל דלא סגי בשיעור דעירוב מקואות, אלא בעינן שיתבטל הכלי מתורת כלי, - אך אי"ז מתישב, שהרי ביבמות שם מבו' דב"ש דס"ל עד שתפחת רובה, הוא משום דס"ל דלענין עירוב מקואות לא סגי בכשפוה"נ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-189)
189. ולכאו' ד' הראב"ד הם לטעמי' דס"ל בכ"ד דל"מ השקה לטהר פסול שאיבה, וזהו דתנן דאף דמהני נקב כ"ש שלא יהיו המים שאובין, מ"מ אין טובלין בתוכה, אלא כשהיא מעורבת עם המקוה כשפוה"נ, ומ"מ בעינן גם להנקב כ"ש, כדי שלא יפסלו המים בשאיבה, והיינו דהנקב כשפוה"נ ל"ב שיהא למטה, אלא אף כשהיא מקבלת למטה מן הנקב, מ"מ כיון שהיא נקובה כ"ש למטה, ואין המים שבתוכה שאובין, מהני הא דהיא מעורבת עם המקוה כשפוה"נ, להכשיר לטבול בתוכה. [↑](#footnote-ref-190)
190. והיינו משום דהרמב"ם מפרש כן למשנתינו, ופסק כסתם משנה, אך המהר"ם מפרש למשנתינו כמו שפירש הר"ש ע"פ הסוגיא ביבמות, דהא דקתני וכמה יהי' בנקב, לא קאי על שיעור הנקב שאינו פוסל את המקוה, אלא קאי על עירוב מקואות, אך שיעור הנקב שאינו פוסל את המקוה, הוא בכ"ש, - וטעם נוסף יש בזה, דהמהר"ם כתב דקי"ל הכי, משום דהכי ס"ל לראב"י בתוספתא, דמעשה רב, וחביריו נמי הודו לו, אך הרמב"ם מפרש לדינא דהתוספתא בע"א, וכמש"כ הכס"מ שם ה"ד דזהו הדין שהביא הרמב"ם שם, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-191)
191. ובמש"כ בדרך קמא לחלק בין היכא שניקב קודם שקבעו להיכא שניקב אחר שקבעו, יל"פ בתרי גווני, די"ל דהוא משום דכל שניקב אחר שקבעו, אי"ז ביטול כלי כ"כ, כיון דעדיין הוא מקבל מכח סתימת הקרקע, אך טעם זה ל"ש בנקב מן הצד, בגונא שמן הצד אינו מחובר בקרקע, וי"ל דהוא משום דעיקר הביטול מתורת כלי, הוא בשעת החיבור לקרקע, וכאשר כ"ה מבו' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ט, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-192)
192. ונתחדש לפי דבריו, דכל שניקב כשפוה"נ, אינו פוסל את המקוה, אף אם לא קבעו בארץ, וכ"נ מד' הכס"מ שם במש"כ לפרש לההיא דשידה ותיבה, עיי"ש, ועי' בחזו"א תנינא סימן ו' סוסקי"ד שהוכיח כן מדבריו, - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן מ' כתב דאף בנקב כשפוה"נ ל"מ אלא אם קבעו בארץ, וההיא דשידה ותיבה שאני, דהתם הוא מדין עירוב מקואות, וכ"כ בתשו' נובי"ת יו"ד סו"ס קמ"ב אות ו' ואות י"א, עיי"ש, - ועמש"כ בזה בחזו"א תנינא סימן ו' סוסקי"ד. [↑](#footnote-ref-193)
193. וזה דלא כמו שפירש הר"ש לד' התוספתא, דכשסתמו בסיד ובבנין ל"מ הסתימה לחשבו ככלי, ואינו פוסל את המקוה, וכשסתמו בסיד ובגפסיס יחד הוי סתימה מעליא וחשיב ככלי והוא פוסל את המקוה, וכ"כ הרא"ש בסימן ח', ועי' בנובי"ת יו"ד סימן קמ"ב במש"כ באורך בפלוגתייהו, ועי' גם בביאור הגר"א סימן ר"א סק"ל במש"כ י' חילוקי דינים בין הרמב"ם להר"ש והרא"ש. [↑](#footnote-ref-194)
194. אך צ"ע בזה, שהרי הרמב"ם כתב דבכה"ג שפקקו בסיד ובנין אינו פוסל והמים הנקוין בתוכו מקוה כשר, והנה הא דאינו פוסל, הוא אף כשלא קבעו בקרקע, שהרי כל הא דבעינן שיקבענו בקרקע, הוא כדי לחשוב המים כמים שבקרקע לטבול בהן, אך אף בלא"ה אינם פוסלין את המקוה, ואילו הא דטובלין בתוכו הוא רק כשקבעו בקרקע, ואי"ז במשמעות ד' הרמב"ם, - וביותר צ"ע, ממש"כ הרמב"ם שם דאם סתמו בסיד או בגפסיס עדיין הוא פוסל את המקוה, ומבו' להדיא דכל שלא חיברו לקרקע, אף הוא פוסל משום שאיבה, דאין לומר דהא דהוא פוסל בכה"ג, הוא משום שסתמו בסיד או בגפסיס, שהרי ממש"כ הרמב"ם "עדיין" הוא פוסל את המקוה, מבו' דגם קודם לכן הוא פוסל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-195)
195. ובחזו"א תנינא סימן ב' סק"ג דן לומר, דכל שהכלי נקוב כשפוה"נ, טובלין בתוכו, אף אם אינו מעורב עם המקוה, וצ"ע היאך זה מתישב בל' הראב"ד שכתב דלטבול בתוכו עד שיהיו המים שבתוכו "מעורבים עם המקוה" בנקב שהוא כשפוה"נ, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בתשו' סימן כ"ב שהבאנו לעיל. [↑](#footnote-ref-196)
196. ובחדרי דעה בסימן ר"א הק', דאם לא ניקב כדי טהרתו, היאך טובלין בו, הרי אין הוייתו ע"י טהרה, וצ"ל דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דבמקוה ל"ב הוי' ע"י טהרה. [↑](#footnote-ref-197)
197. וכ"כ גם בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן מ', במש"כ הכס"מ דהא דבשידה ותיבה בעינן כשפוה"נ, דהוא משום דטהרתם הוא במוציא רמון שהוא יותר מכשפוה"נ, וראו חכמים דלענין מקוה סגי בכשפוה"נ, וכתב הגרע"א דא"צ לזה, דהא דסגי התם בכשפוה"נ, הוא משום דה"ז מחובר לנהר, וכתב לפ"ז, דכל שאינו מחובר לנהר, ל"מ אף נקב כשפוה"נ, אא"כ קבעו בארץ, ועי' גם בבית מאיר סימן ר"א קונט' ג' ס"ז שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-198)
198. ועיקר מש"כ הגר"ח דהא דלר' יהודה בעינן נקב ד"ט או רובו, אי"ז שיעור בעירוב מקואות, אלא הוא כדי לבטלו מתורת כלי, מבו' לא כן בד' הר"ש לקמן פ"ו מ"ה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-199)
199. ובזה ניחא מה שעמד הכס"מ, דשיעור כדי טהרתו בשידה ותיבה הוא יותר מכשפוה"נ, אך לפ"ד הגר"ח הרי עיקר קו' הראב"ד הוא מר' יהודה דס"ל דבעינן ד"ט או רובו, דהוא יותר מכמוצ"ר.

     אך בעיקר ד' הגר"ח, צ"ע היאך זה מתישב במש"כ הראב"ד, ז"ל, ורבנן מיהא כשפוה"נ בעו, ואע"פ שהשידה והתיבה בכלי שניקב בכדי טהרתו הוא, עכ"ל, והרי דקשיא לי' אף מהא דבעו רבנן כשפוה"נ ולא סגי בנקב כדי טהרתו. [↑](#footnote-ref-200)
200. ובחזו"א בסימן ו' שם הוכיח כן מהא דפסלינן בתו"כ בבור שבספינה אע"ג שאין הספינה כלי, וכמו שאמרו בשבת פ"ג ב', עכ"ד, וצע"ג דהא דספינה אינה מקב"ט, הוא או משום דהוי כלי הבא במידה, או מגזה"כ דדרך אני' בלב ים, אך לענין שאר דיני התורה שפיר יש עלי' תורת כלי, ואף יש בזה לפסול שאובין, שהרי כלי הבא במידה חשיב ככלי לפסול את המקוה, וכמש"כ הראשונים לפרש להא דתנן בריש פירקין דאחד כלים גדולים, ולכאו' ה"נ הא דמטהרינן בספינה מגזה"כ, אי"ז ענין לגבי פסול שאיבה, והיאך למד מזה דאין טובלין אף בתוך דבר שאינו כלי. [↑](#footnote-ref-201)
201. ועיי"ש בדבריו שכתב דאף כלי שאינו מקב"ט עושה המים שבתוכו שאובין, מהא דממעטינן מקרא דאין טובלין בבור שבספינה, והרי דאף דבור שבספינה אינו מקב"ט, שהרי בע"כ איירי דהוא מחזיק מ"ס, והוא כלי הבא במידה, מ"מ הוו המים שבתוכו שאובין וע"כ אין טובלין בתוכו, - ועי' בתשו' ר"א ב"ר שמואל שהובאה באו"ז מכת"י סימן של"ו, שהשיב ע"ד רבינו יואל, דודאי דאף כלי שאינו מקב"ט אין טובלין בתוכו, משום דבעינן שתהא המקוה בקרקע, ודמי טבילה בכלים לטבילה באויר דאינה טבילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-202)
202. אך יש מקום לדון, דאף דביסוד הדין הוא חד דינא, דמים שבכלי הוו מים תלושין, וע"כ אין טובלין בהן, וע"כ גם הן פסולין למקוה, וזה כמש"כ התרוה"ד דפסולא דמים שאובין הוא משום שהן תלושין, מ"מ יתכן דאיכא גוונא דאף דבעוד המים בכלי חשבינן להו כתלושין, מ"מ כל שחזרו לקרקע חזרו לחיבורן, ובעינן שאיבה גמורה כדי לחשבן כתלושין אף לאחר שיחזרו לקרקע, ומה"ט י"ל דאף דשאיבה שלא בכונה אינה פוסלת, מ"מ אין טובלין בכלים אף בכה"ג, דכ"ז שהן בכלים ה"ה תלושין, ורק כאשר באנו לחשבן כתלושין אף אחר שחזרו לקרקע, הוא דבעינן שאיבה לדעת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-203)
203. וכתב שם דאף דכולו שאוב דאורייתא, מ"מ בכה"ג שטובל בכלי אין הפסול אלא מדרבנן, - עמש"נ לעיל בדף מס' 11 בהערה לדון בביאור דבריו, אם הוא משום דפסולא דשאובין הוא רק כשבאו המים מן הכלי למקוה, דבכה"ג איכא תפיסת יד אדם בביאתם למקוה, אך כל שטובל בכלי עצמו שבאו לו המים בידי שמים ליכא לפסול שאובין, או דהוא משום דכיון דמדאורייתא הכלי עצמו ראוי ליעשות מקוה, אף אין המים שבתוכו נפסלין, ופסולא דשאיבה דאורייתא, הוא רק כשבאו המים מיד האדם למקוה, ועיי"ש מש"נ לדון בב' הדרכים מד' הגר"א שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-204)
204. ובד' הרא"ש מבו' דהר"ש תרתי קשיא לי', חדא, דאף אם המים שבתוך התלמי פסולין, מ"מ הי' לנו להכשיר את המים היוצאין ממנו מכח חיבורן למעין, ועוד, דיש להכשיר גם את המים שבתוך התלמי, וזהו שכתב הרא"ש לישב, דאין להכשיר את המים היוצאין, כיון דכלי מפסיק בין בריכה למעין, והא דהמים שבתוך הכלי פסולין, הוא משום גזירה, (ובדעת הר"ש י"ל, דהא דאין מטבילין בתוך התלמי, הוא משום דאין טובלין בכלים, אך אין המים שבתוכן נפסלין בשאיבה, וע"כ שפיר יש להכשיר את המים היוצאין, ועד"ז מבו' בד' תשו' הרשב"א, ונת' להלן).

     אך בתשו' הרא"ש כלל ל' סימן ד' משמע שפירש בד' הר"ש, דודאי דכל דמים שאובין מפסיקין, א"א לטהר את המים היוצאין, וכמו שפירש כן בדינא דתלמי, (דנקט דהגזירה לא שייכא רק על המים שבתוך התלמי, וכל הא דפסלינן להמים היוצאין ממנו, הוא רק משום דל"מ להכשיר מכח חיבור למעין אם מפסיקין מים שאובין), וכל קו' הר"ש היא דיוכשרו המים כיון שאף בתוך התלמי בדין שיהא מותר לטבול. [↑](#footnote-ref-205)
205. ואך דבד' הריטב"א שם נראה דגריס במשנתינו מעין שהעבירו ע"ג השוקת של מים שאובין לעולם הוא בפסולו וכו', ואיירי כשכבר היו בשוקת מתחילה מים שאובין, וע"כ ודאי דבעינן בזה להכשר דהשקה, ואין להביא מזה לדעת ש"ר דלא איירי בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-206)
206. ומצינו פלוגתא זו בחי' הרמב"ן ב"ב ס"ה ב', עיי"ש שהוכיח דמהניא השקה להכשיר שאובין, מהא דמטבילין כלי בתוך כלי שיש בפיו כשפה"נ, ומהא דמטבילין בשידה ותיבה שבידם שהיו נקובים כשפוה"נ, וכתב דיש דוחין דהתם כיון שלא נתלשו ולא נשאבו מעולם כשרין. [↑](#footnote-ref-207)
207. והר"ש כתב ע"ז, דדבר תימה הוא לומר דמי הבריכה שיש בהן יותר ממ' סאה היו כשרים לכלים ופסולין לאדם, ובחזו"א קמא סימן ה' סקי"א כתב דהיינו, דאף אם בעינן מ"ס לטבילת אדם, מ"מ שפיר מהניא השקה למעין כ"ש להכשיר שאובין אף לטבילת אדם, ועיי"ש שהק' ע"ד הגר"א בסימן ר"א סק"ו שפירש בד' הר"ש אלו דל"ב במעין מ"ס אף לטבילת אדם, אך לכאו' מכוון ד' הגר"א, דכיון שכתב הר"ש בתחילת דבריו ואי הוה אמרינן וכו' לאדם בעינן מ"ס, והרי דכל מש"כ לדון דלאדם בעינן מ"ס הוא כדי לישב לקו' זו, וע"כ אחר שדחה לפי' זה, הדר דינא דל"ב במעין מ"ס אף לטבילת אדם, - ועיקר נידון זה אם מהני השקה למעין כ"ש לטהר את השאובין לטבילת אדם, וגם פלוגתת הראשונים אם בעינן במעין מ"ס לטבילת אדם, יתבאר בעזה"י לקמן מ"ג. [↑](#footnote-ref-208)
208. וי"ל למש"כ בתשו' גינת ורדים יו"ד כלל ד' סימן ד' ד"ה ולכן יראה, דאף אם ל"מ השקת שאובין למעין שאין בו מ"ס, מ"מ כל שנתערבו המים השאובין יחד עם מי המעין, שפיר מהני זה להכשירן, עיי"ש, ובזה ניחא סתירת ד' הרא"ש שם למש"כ בכ"ד דמעין כ"ש שרבו עליו מים שאובין, מטהר אף לאדם, אך צ"ע, דהרא"ש בב"ק שם דימה דין השקה לדין זריעה וכתב דסברא הוא וכו', עיי"ש, וא"כ מ"ט נימא דאף דזריעה מהניא למעין שאין בו מ"ס, מ"מ השקה מהניא בזה, - ולפ"ז ניחא, דבהעבירו ע"ג שפה כ"ש, דהמים השאובין מעורבין עם מי המעין, שפיר מטהרים מי המעין את המים השאובין, אף שאין בהן מ"ס. [↑](#footnote-ref-209)
209. ובתשו' הרא"ש כלל ל' סימן ד' מבו' דפשיטא לי' דאין מקום כלל לחלק דמהניא השקה למעין כ"ש לטבילת כלים ול"מ ההשקה לטבילת אדם, וע"כ נחלק שם ע"ד הסוברים דל"מ השקה למעין כ"ש והוכיח כן מכ"ד, אף דבהני דוכתי איירי בטבילת כלים, ועי' במשכנות יעקב יו"ד סימן מ"ה רלח: ד"ה והנה הרא"ש שהק' כן ע"ד הרא"ש. [↑](#footnote-ref-210)
210. ובד' הט"ז סימן קצ"ח סוסקל"א מבו' דמפרש דהיינו דחיישינן שמא לא יהא בשוקת נקב כשפוה"נ, והסד"ט שם ס"ק ס"ג ד"ה ומ"ש עוד תמה טובא ע"ז, דודאי דמכוון ד' הר"ש הוא דבמקום מוצא המעין דדרך הוא שאינו מקלח אלא קילוח דק וקלוש, חיישינן שלא יהא בזרם המים כשפוה"נ. [↑](#footnote-ref-211)
211. וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש לעיל מינה, שכתב דבע"כ דהתלמי יש בפיו כשפוה"נ, מדמכשיר מי הבריכה לאחר נקיבה כ"ש, ומבו' דפשיטא לי' דאף במעין בעינן חיבור כשפוה"נ, - ועי' עוד בד' המאירי לעיל ספ"ד שכתב במש"כ הר"ש דהא דשרינן כשנוקבו מעין זקנו, הוא כשנוקבו בשוליו, וכתב המאירי דא"צ לזה, דאף אם נוקבו מן הצד, ה"ז מועיל להכשירו, דבמעין סגי בעירוב כ"ש, עיי"ש, אך מד' הר"ש אלו אין להוכיח דס"ל דלעולם בעינן במעין חיבור כשפוה"נ, די"ל דס"ל דכיון דבלא"ה מחובר התלמי למעין ואפ"ה נפסלין המים שבתוכו משום גזירה, מה יועיל הא דאיכא חיבור ע"י הנקב, ולא ס"ל כד' המאירי דכל שניקב הכלי איכא הכירא. [↑](#footnote-ref-212)
212. והט"ז בסימן קצ"ח סקל"א פירש דהיינו, דבכלי תוך כלי שנטבל הכל במקוה, ל"ש לגזור שמא יטבול בכלי בלא חיבור, כיון שטובל ב' הכלים בתוך המקוה, ומשא"כ במעין שנמשך על השוקת שהמים נמשכין דרך עליו תמיד, ולפעמים נפסק החבור של מעין או מקוה ממנו ויטעה הטועה לטבול בו גם בעת ההיא. [↑](#footnote-ref-213)
213. ובטעם הא דחשבינן להו כמקוה, י"ל דהוא משום דמעין בכלי אין תורת מעין עליו כלל, כמו שאמרו בתו"כ דמה מעין שעיקרו בקרקע אף מקוה שעיקרו בקרקע, והרי דבמעין פשיטא לן דכל שאינו בקרקע אינו מעין כלל, ול"מ השקה לחשבו כמעין, ורק במקוה, דאף כשהוא בכלי יש תורת מקוה עליו, ואך דילפינן מהקישא למקוה דהוא פסול, מהני השקה להכשירו. [↑](#footnote-ref-214)
214. אך בד' הב"י בסימן ר"א מבו' שפירש בד' הרשב"א, דהמים שבתוך השוקת נפסלין בשאיבה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-215)
215. ועי' בחזו"א קמא סימן ה' סקי"ג שכתב בדעת הראשונים שהק' דמ"ט ל"ה חיבור למעין, דאף דזוחלין ל"ה חיבור, מ"מ הכא שפיר הוי חיבור, משום דהשאובין הן באשבורן, והזוחלין הוא מעין שכשר בזוחלין. [↑](#footnote-ref-216)
216. דאם איירי כשמקצת מן המים עוברין ע"ג שפה, הרי שפיר י"ל דמחובר למעין נפסל בשאיבה, ומ"מ כשיצאו המים מן השוקת מכשרינן להו מכח עירובן למעין ע"י המים שע"ג השפה, ול"ד כלל לדינא דתלמי, - ועי' במשכנות יעקב יו"ד סימן מ"ה ד"ה והנה הרא"ש שהוכיח כן. [↑](#footnote-ref-217)
217. אמנם הנה בד' הנוב"י שהביא הפת"ש בסימן ר"א סקי"ג מבו' דהמים שמעל הכלי אין נפסלין כלל בשאיבה, - ועי' חזו"א תנינא סימן ה' סק"ט שצידד דה"ז פסול מדרבנן, והוכיח כן מהא דמשמע דבכלי נקוב שמקבל למטה מן הנקב, פסולין אף המים שלמעלה מן הנקב, ולכאו' יש מקום לדחות, למש"נ במק"א דהא דכלי נקוב אינו פוסל, אי"ז משום דאי"ז מעשה שאיבה כיון שאין המים מתקבלין בתוכו, אלא הוא משום דאין תורת כלי קיבול עליו, ולפ"ז י"ל דכל שהוא מקבל למטה מן הנקב ותורת כלי קיבול עליו, אף חלק הכלי העליון פוסל בשאיבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-218)
218. אמנם הנה לפ"ז מתפרש הא דתנן דמעין מטהר בכ"ש, להא דמכשרינן מכח החיבור שע"י המים שעוברין ע"ג גודש השפה, דהוא משום דהמעין מטהר בכ"ש, - אך ממש"כ הר"ש לפרש להא דכשר חוצה לה, דהיינו דכל שהוא חוץ לשוקת ע"ג שפתה כשר להטביל בו מחטין וצינורות, נראה דס"ל דכל המים היוצאין מן השוקת כשרים מן הדין, וע"כ מהא דתני דהמעין מטהר בכ"ש, בע"כ דאירי דלא יצאו מן השוקת אלא מים מועטין, וזהו דבעינן להא דהמעין מטהר בכ"ש, - וכ"ה מבו' להדיא בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רכ"ב, דמבו' בדבריו, דהא דמכשרינן להמים שיצאו מן השוקת, הוא משום דלא נפסלו כלל בשאיבה, כיון שהן מחוברין למעין, ונת' להלן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-219)
219. ובאמת צ"ע בד' המהר"ם מהא דמטבילין כלי בתוך כלי, והרי דמהני החיבור למקוה לטבול אף בתוך הכלי, וא"כ מ"ט אין מטבילין ע"ג שפה, ועי' בגידו"ט נחל י"ג שעמד בזה, ועיי"ש מש"כ לישב, ושמא י"ל דמכוון המהר"ם הוא מכח הגזירה, ומה שסתם המהר"ם בזה, הוא משום דאחר שנתפרש במשנה דהמים שבתוך השוקת פסולין ול"מ להו חיבורן למעין, ה"נ אין מטבילין במים שע"ג השפה, ול"מ להו חיבורן למעין. [↑](#footnote-ref-220)
220. והך מילתא דאף מעין שנפסק והוא באשבורן תורת מעין עליו, נראה כן ממש"כ הרמב"ן והר"ן בשבת ס"ה ב' להוכיח דמעין מטהר אף באשבורן, מהא דתנן בפ"ו דפרה, דהמפנה מעין לתוך הגת או לתוך הגג פסולין לזבין ולמצורעין ולמי חטאת, אלמא לשאר כל אדם כשר אע"פ שהוא אשבורן, ואם מעין שהפסיקו אין תורת מעין עליו, הרי דאין להביא מהתם דמעין מטהר באשבורן, דלכאו' הדבר פשוט דאף אם מעין אינו מטהר באשבורן, היינו רק כ"ז שיש תורת מעין עליו לטהר בזוחלין, אך כל דפקע תורת מעין מיני', ה"ה מטהר באשבורן, וכמש"כ כן התוס' בבכורות נ"ה ב', ובע"כ מדבריהם דמעין שהפסיקו יש תורת מעין עליו, וע"כ אם ל"ה מעין מטהר באשבורן, אף מעין שהפסיקו ל"ה מטהר באשבורן. [↑](#footnote-ref-221)
221. וכתב דבע"כ איירי בכה"ג, דאל"כ מ"ש כלים משוקת, - ולמש"כ הב"י בדעת הר"ש דבהעבירו ע"ג שוקת כשר כשיצאו המים מן השוקת, צ"ל דמכוון הר"ש דהכא משמע דמכשרינן אף כשהמים הם בתוך הכלים, דרק ר' יוסי הוא דקאמר ובלבד שלא יטבול ע"ג הספסל, אך ר' יהודה מכשיר אף ע"ג הכלים והספסל, (וגם בדעת ר' יוסי אין הדבר ברור אם פסל לטבול גם ע"ג כלים, ונת' להלן), ויש להוסיף, שהרי לדעת הב"י הא דתנן מעין שהעבירו ע"ג השוקת, הוא לענין לטבול בתוך השוקת, וא"כ ה"נ הא דתנן העבירו ע"ג כלים, קאי גם על טבילה בתוך הכלים, וע"כ בע"כ דאיירי בכלים שאינם נקובים, דאם בכלים שאינם נקובים, הי' אסור לטבול כשהמים הם בתוכם, דומיא דשוקת. [↑](#footnote-ref-222)
222. ובתוי"ט כתב דמיירי הכא בענין דבלאו אלו הכלים היו המים עוברים, אך אם לא היו עוברים בלא הכלים, היו נפסלין אפי' למקוה משום דבעינן הוי' ע"י טהרה, והש"ך בסימן ר"א סקל"ו כתב דאף אם לא היו עוברים בלא הכלים, יש להכשיר, משום דהן מחוברין למעין, וכתב דזה תליא בהפלוגתא שהביא בשו"ע שם סמ"ט, אם בממשיך ממעין או ממקוה ע"י דבר המקב"ט ה"ז פסול, ובאבנ"ז יו"ד סימן רפ"ט סק"ב כתב בדעת התוי"ט, דהכא אין להכשיר משום ההשקה למעין, כיון דע"ג אחורי כלים אסור לטבול, וה"ז מפסיק בין המעין למים אלו. [↑](#footnote-ref-223)
223. לדעת המהר"ם לעיל מ"א דע"ג השפה עצמה אין טובלין, דכתיב מעין ובור מקוה מים יהי' טהור דוקא בקרקע וכו', לכאו' זהו טעמא דלא יטבול ע"ג הספסל, - ולדעתו נראה דהך דינא אינו מד' ר' יוסי, אלא כו"ע מודו לה, דמשמעות סתימת דבריו לעיל שם, דמש"כ דע"ג השפה עצמה אין טובלין, הוא לכו"ע, ולא תליא בפלוגתת ר' יהודה ור' יוסי.

     ועי' עוד באו"ז מכת"י סו"ס ? שפירש לדינא דלא יטביל ע"ג ספסל, דאיירי בספסל שיש לו בית קיבול, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דאסור להטביל על גביו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-224)
224. ובפירש"י בכ"ד פירש במה שאמרו דאבוה דשמואל עביד וכו' ומפצי ביומי תשרי, דהיינו שהי' נותן מחצלות בנהר שעוברות עליהן מפני חציצת הטיט, והראשונים בכ"ד נחלקו ע"ז, דיש בזה משום גזירת מרחצאות, אך רש"י לטעמי' אזיל דלא ס"ל כלל דאיכא גזירת מרחצאות בכה"ג, - אך הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ז ל: כתב דאיירי במחצלאות דלא חזו לשכיבה, דאינם מקב"ט וליכא בזה לגזירת מרחצאות.

     ויש להוסיף, דעיקר קו' הראשונים, היא משום דס"ל דכל דבר שראוי למדרס, אף אם לא ייחדוהו למדרס, יש בזה לגזירת מרחצאות, וע"כ אף אם איירי במחצלת שלא עשאוה לשכיבה, כיון דאם יחדוה לשכיבה ה"ה טמאה מדרס, יש בזה לגזירת מרחצאות, וזהו שהביאו הראשונים מהא דתנן בספ"ק דסוכה דמחצלת שעשאה לשכיבה מקב"ט, והיינו דכיון דאם עשאה לשכיבה ה"ה מקב"ט, יש בזה לגזירת מרחצאות אף אם לא עשאה לשכיבה, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-225)
225. ולדעת רש"י י"ל דאף אם מטביל בתוך כ"ח ליכא לגזירת מרחצאות, דכל הגזירה בזה, הוא רק כשהאשה עומדת ע"ג הכ"ח, דהוי דומיא דמרחצאות, אך אם מטביל כלי בתוך כ"ח, ליכא לגזירה זו. [↑](#footnote-ref-226)
226. ובעיקר הך מילתא דגזירת מרחצאות מעכב בדיעבד, עי' בב"י בסימן קצ"ח סל"א ובש"ך סימן ר"א סקל"ז שדנו דאין הדבר מוסכם, ודעת הרא"ש דאי"ז מעכב בדיעבד, ועי' בב"י שם מש"כ בדעת הרמב"ם בזה, - ועי' עוד בזה בתשו' הרדב"ז ח"ד סימן צ"ה אלף קס"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-227)
227. אך בסוף דבריו משמע דחזר בו מזה, וכתב דלמש"כ לפרש בד' הר"ש דגם בכלי תלוש גזרו אם הוא מילתא דקביעא, י"ל כן גם בד' הר"ן, דהמפצים הוי מילתא דקביעא, אך צ"ע שלא נתישב בזה מש"כ הראב"ד והרשב"א והשו"ע דאם יש טיט במקום הטבילה, א"א לה להניח תחת רגלי' אלא חבילי זמורות, ומבו' דאף דהו"ל עראי, ה"ז אסור, וכ"ה בדבריו בסימן ר"א קונט' ב' בסופו וקונט' ג' סי"ב בסו"ד, וצ"ע.

     ויש להוסיף, דמה שלמדו המהרח"ש והבית מאיר שם להתיר בזה, מד' הרשב"א בשער המים שהביא הב"י בסימן ר"א, הנה לא הי' לפני רבותינו ד' הרשב"א בשער המים הארוך שם, דאזיל כדעת הר"ש, ושלא כדבריו בתוה"ב, ונקט שם דהגזירה היא גם בע"ג כ"ח, ודלא כמש"כ בתוה"ב כד' הראב"ד דלא גזרינן בכלי שאינו מקב"ט. [↑](#footnote-ref-228)
228. ובחזו"א תנינא סימן ב' סק"ח כתב די"ל דתוך כלי לא גזרינן כיון דעסיק השתא בחיבור הכלי למקוה ויודע שאין טובלין בכלים, ודוקא באחורי כלים גזרו, ועיי"ש שכתב דזה נסתר מד' הראב"ד בהשגות בפ"ו ממקואות, וזה לפ"מ שפירש החזו"א שם סק"ג (ד"ה עוד כ') בד' הראב"ד שם, - ולכאו' גם אי"ז במשמעות ד' הראשונים, שהרי כתבו דגזירת מרחצאות, הוא משום דבמרחצאות טובלין בתוך כלים, ולפ"ז לכאו' ודאי דעיקר הגזירה היא שלא לטבול בתוך כלי, ואגב זה גזרו גם שלא לטבול ע"ג אחורי כלים. [↑](#footnote-ref-229)
229. והגרע"א למד לזה ממש"כ הב"י בסימן ר"א בשם הרשב"א בשער המים, דהי' קבוע בקרקע בין כך ובין כך אין טובלים בו, גזירה שמא יבא לטבול במרחצאות, והרי דהגזירה היא רק כשהכלי הוא בקרקע, ומכוון ד' הגרע"א הוא, דלפמש"כ הרשב"א בתוה"ב כד' הראב"ד, ודהוי הגזירה אף בכלים שאינם קבועים, הרי דממש"כ בשער המים דגזירת מרחצאות הוא רק בכלי הקבוע בקרקע, יש ללמוד דאף לדעת הראב"ד לא אסרו אלא כשהכלי הוא ע"ג קרקע ולא כשהוא באויר, - אך כבר נת' דבד' הרשב"א בשער המים הארוך מבו' דאזיל התם כדעת הר"ש בגזירת מרחצאות, ודלא גזרו אלא בכלי קבוע ולא בכלי שאינו קבוע, ולפ"ז אין מקור מדבריו דגם לדעת הראב"ד לא גזרו אלא בכלי שהוא ע"ג קרקע ולא כשהוא באויר. [↑](#footnote-ref-230)
230. וצ"ע, דלכאו' בכלי שלא ניקב כדי טהרתו יש לפסול מכח דינא דהוי' ע"י טהרה, וכמש"כ השו"ע שם סעיף נ' בדעה קמא, וית' בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-231)
231. וצ"ע דכיון דבע"ג כ"ח יש לאסור גם משום גזירת מרחצאות, א"כ היאך נכלל בדינא דרבא גם להאיסור משום דבעיתא, אשר איסור זה הוא גם בע"ג סילתא, - וראיתי לפרש בפשיטות, דבדינא דרבא נכלל בין כ"ח קבוע דיש לאסור בזה משום גזירת מרחצאות, ובין כ"ח תלוש דאין לאסור בזה משום גזירת מרחצאות אלא משום דבעיתא, וי"ל דבכ"ח קבוע פעמים דאין לאסור משום דבעיתא, דפעמים שהוא קבוע בקביעות גמורה ולא בעיתא, וכל האיסור בזה הוא משום גזירת מרחצאות. [↑](#footnote-ref-232)
232. והעירו די"ל דגם בספסל עצמו יש לגזור שמא יניחנו במקום שאין בו כשפוה"נ, דאף דאינו כלי קיבול, מ"מ כיון שהוא מקום בפנ"ע, וגם אינו קרקע, לא חשיב כמעין אלא כשהוא מחובר למעין כשפוה"נ, - ובזה מתפרש מש"כ הר"ש דאפשר דהיינו נמי טעמא דר' יוסי וכו', והיינו דא"צ למש"כ במשנתינו דטעמא דר' יוסי הוא גזירה אטו תוך כלי, אלא טעמא דר' יוסי הוא דחיישינן שמא לא יהא חיבור כשפוה"נ, וכל דליכא חיבור כשפוה"נ ל"מ לטבול אף ע"ג ספסל.

     ועיקר הך מילתא דאף דאי"ז כלי קיבול מ"מ בעינן חיבור כשפוה"נ, כ"ה מבו' לכאו' ממה שהצריך הר"ש חיבור כשפוה"נ אף בתלמי נקוב, עיי"ש, - ובזה מתפרש גם מש"כ הר"ש דאי לאו מתניתין דע"ג שפה וכו', והיינו דהי' מקום לפרש דטעמא דפסלינן בע"ג השוקת הוא משום דאיירי דליכא חיבור כשפוה"נ, וע"ז כתב הר"ש דא"כ גם ע"ג שפה הי' לנו לפסול, דגם ע"ג שפה בעינן שיהא חיבור כשפוה"נ. [↑](#footnote-ref-233)
233. ולכאו' י"ל עוד, דהוצרך הר"ש לזה להא דפסלינן אף אחר השוקת, דע"ז ליכא לגזירת מרחצאות, - אך לפי' הב"י בד' הר"ש דהמים שיצאו מן השוקת כשרים, אין לפרש כן. [↑](#footnote-ref-234)
234. ולכאו' מוכח כן ממשה"ק הר"ש מהא דמטבילין כלי בתוך כלי, והתם לא מצינו דאיירי במעין, ולדעת הסוברים דבמעין סגי בחיבור כ"ש, הרי דמה שגזרו שלא להטביל כלי בתוך כלי לקודש שמא לא יהא בפי הכלי כשפוה"נ, הוא רק במקוה ולא במעין, ובע"כ דפשיטא לי' להר"ש דאין לחלק בגזירה זו בין מעין למקוה, - ועי' עוד בגידו"ט נחל י"א שכתב בתו"ד דבאמת לא גזרו רק במעין ולא במקוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-235)
235. ולכאו' זה מתפרש היטב לדעת הר"ש, דהגזירה היא שמא יתן את הכלי במקום דליכא חיבור כשפוה"נ, ולא חיישינן להכי אלא כשעושה כן בקביעות, וכ"ה בד' המהרח"ש והגרע"א שם, ואך דבד' המהרח"ש מבו' דהיינו דחיישינן שמא פעם אחת יניחם במקום מוצא המים, (וע"כ אם הכלי קבוע בקרקע ליכא למיחש, דכיון שהוא מונח באותו המקום, הו"ל כמביא כלי פעם אחת דלא חיישינן), אך בד' הגרע"א משמע טפי דהיינו, דאף כשמניחם במקום מוצא המים פעמים הרבה דאיכא חיבור כשפוה"נ, ואך דחיישינן שלא יהא כשפוה"נ, ולא חיישינן להכי אלא כשמניחו שם בקביעות, דשמא פעם אחת לא יהא כשפוה"נ, (וע"כ שפיר יש לחוש לזה גם בכלי הקבוע בקרקע), - אך צ"ע דהמהרח"ש כתב כן גם לדעת הראב"ד, ולדעתו דהגזירה היא אטו מרחצאות של כלים, מה נפ"מ אם הוי הכלי עראי או בקבע, דאמנם אי נימא דהחילוק הוא בין מחובר לתלוש, שפיר יש להבין לזה לגבי גזירת מרחצאות, דל"ד למרחצאות אלא כשהוא מחובר, אך החילוק בין קבע לעראי, צ"ב, ועד"ז צ"ב למש"כ הבית מאיר גם בדעת הר"ש, דגזירת מרחצאות היא אטו מרחצאות של כלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-236)
236. ואמנם לפי דבריו נמצא, דאף אם הכלי מקבל למטה מן הנקב, ליכא להגזירה, דהגם דיש עליו דין כלי גמור, מ"מ איכא הכירא, - ומאידך, אם הוי הנקב מצידו השני של הכלי, ואינו מתחבר עי"ז למעין, שפיר יש בזה להגזירה. [↑](#footnote-ref-237)
237. ועיקר הך מילתא, דמה שנקט הגרע"א דגם לדעת הר"ש מותר לטבול בתוך כלי נקוב, אי"ז משום דבכלי נקוב איכא הכירא, אלא הוא משום דל"ב בזה לעירובו למקוה, כ"ה מבו' גם ממש"כ הגרע"א שם דתליא ד"ז בפלוגתת הראשונים מהו שיעור הנקב המבטלו מתורת כלי להתיר לטבול בתוכו, עיי"ש, ויש לדחות, וכ"ה מבו' ממש"כ שם ד"ה אולם לדעת דאם מתחילה סתם הנקב ונפסלו המים, שוב אף שהסיר את הפקק, יש בזה לגזירת מרחצאות, עיי"ש.

     ואמנם בעיקר מה שנקט הגרע"א שם בפשיטות בדעת הר"ש דמהני נקב כ"ש אף לטבול בתוכו, צ"ע שלא הביא מש"כ הב"י בסימן ר"א ס"ז בתו"ד דלדעת הר"ש אף כלי נקוב אין טובלין בתוכו, ודקדק כן מדבריו בספ"ד, ושמא רמז הגרע"א לזה במש"כ שם "ועי' ב"י", - וכן הוכיח הבית מאיר בסימן ר"א קונט' א' ס"ח מד' הר"ש, וזה לפ"מ שנקט שם דר' יוסי אסר אף לטבול ע"ג כלי נקוב, עיי"ש, וכנראה כונתו דמשמע דאיירי אף כשיש בכלי עצמו מ"ס, וממה שגזרו בזה שמא לא יהא חיבור כשפוה"נ, מבו' דמדינא אין לטבול בכלי נקוב, וכל מה שיש להתיר בזה הוא משום חיבורו למעין, ובזה גזרו שמא לא יהא חיבור כשפוה"נ. [↑](#footnote-ref-238)
238. והנה בפשוטו ד' הרא"ש אלו קיימי ג"כ לדעת הר"ש, - אך הנה הבית מאיר בסו"ס קצ"ח כתב דדבריו אלו קיימי לדעת הראב"ד, אך לדעת הר"ש אין מקום לחלק אם הוא מקב"ט או אינו מקב"ט, וצ"ע דלדעת הראב"ד הרי גם כלי הפוסל בשאיבה, לי"ב לגזירת מרחצאות אם אינו מקב"ט, ושמא ס"ל דכל הא דלא גזרו בכלי שאינו מקב"ט, הוא רק בטובל ע"ג אחורי הכלי, אך כשטובל בתוך הכלי גזרו אף בכלי שאינו מקב"ט, אך בד' הראב"ד ודעימי' לא מצינו שחילקו בזה. [↑](#footnote-ref-239)
239. ובדעת הב"י ודעימי' שלא פירשו כן בד' הרא"ש, דלכאו' הוא דבר מוכרח, העירוני די"ל דס"ל כמש"כ בגידו"ט נחל י"א, דכל הא דשרינן לדע הרא"ש משום דמים מקיפין על גביו הוא רק בטבילת כלים ולא בטבילת אדם, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב, וע"כ ס"ל דשפיר שייכא לדעתו גזירת מרחצאות בטבילת אדם, אף כשמים מקיפין על גביו. [↑](#footnote-ref-240)
240. ובתוס' הרא"ש בנדה שם פירש, דהוא משום דהיו רגילין לישב ע"ג כלים במרחצאות, והא דמסקינן דלי"ב משום גזירת מרחצאות, הוא משום דאין דרך לישב ע"ג כ"ח דלא מייחדי למדרס ולישיבה, - אך הרא"ש פירש שם לפ"ז דזהו גם טעמא דר' יוסי דלא תטבול ע"ג הספסל, וזה דלא כמש"כ הרא"ש הכא דהוא גזירה אטו תוך כלי, ולפ"ד הרא"ש התם יש מקום לומר דלא גזרו שלא לטבול ע"ג ספסל אלא בטבילת אדם דדרך לישב ע"ג ספסל, ולא בטבילת כלים, וזה מתישב לגיר' הרא"ש שם לא "יטבול" ע"ג הספסל, (אך הרא"ש בסימן ט' גריס לא "יטביל", ולמד מזה דאף כלים אין להטביל, וכ"כ הראב"ד והרשב"א). [↑](#footnote-ref-241)
241. והמאירי במשנתינו פירש, דכל הא דלא יטביל ע"ג הספסל, הוא רק כשפסק חיבורו למעין, ובזה גזרו אטו הטבלה בכלים, - והיינו דכל שהוא מחובר למעין, אין לגזור אטו טבילה בכלים, שהרי אף בכלי קיבול מותר מדינא לטבול בכה"ג, ואף דגזרו חכמים שלא לטבול בתוך הכלי, וכמש"כ המאירי לעיל מינה לפרש למתניתין דהעבירו ע"ג השוקת, מ"מ לא הוסיפו לגזור אטו זה גם בכלי שאינו בית קיבול, דהו"ל גזירה לגזירה, - ושמא יל"פ כן גם בדעת הרמב"ם, אך אי"ז במשמעות סתימת דבריו. [↑](#footnote-ref-242)
242. אך בגל' מהרש"א שם לא פירש כן בד' הש"ך, ומכח זה תמה על דבריו, - ועי' גם בבית מאיר שם סוף סי"ב שג"כ עמד ע"ד הש"ך, ומש"כ שם לפרש דאיירי לגבי אחר שיצא מן הכלי, צ"ע דלכאו' אכתי קשיא דמ"ט לא גזרו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-243)
243. ולכאו' למש"כ הרא"ש בתשו' דבכלי שאינו מקב"ט ואינו פוסל בשאיבה לא גזרו, הרי דבנקב כדי טהרתו, אין לגזור, - אך הבית מאיר לטעמי' אזיל שכתב בסו"ס קצ"ח דד' הרא"ש אלו קיימי לדעת הראב"ד ולא לדעת הר"ש. [↑](#footnote-ref-244)
244. וכתב דהוכרחו הראשונים לכך, משום דאל"כ ל"ה מהני גם נקב כמוצ"ר, כיון דים שעשה שלמה הי' עשוי למדרס, עיי"ש, - אך צ"ע שלא הביא לד' התוס' בפסחים ק"ט ב' שכתבו להדיא דים שעשה שלמה ל"ה מקב"ט כיון שהי' נקוב כמוצ"ר, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א בב"ב ס"ו, והרי שאינו נטמא מדרס, והטעם בזה הוא כמש"כ התוס' במנחות ל"א דספינה וסולם אין טמאין מדרס, ואף לדעת החולקים, י"ל דהוא משום דסו"ס הם משמשין לעמידה על גביהן, ומשא"כ בים שעשה שלמה, דאין הים מסייע לעמידה כלל. [↑](#footnote-ref-245)
245. אך עיקר דבריהם, הם לפ"מ שפירשו בד' הב"י בסימן ר"א סט"ו, דקו' זו בים שעשה שלמה, היא קו' הר"ן, והר"ן גופי' הרי ס"ל בגזירת מרחצאות כד' הראב"ד, - אך באמת לא נמצאו דברים אלו בד' הר"ן, והוא ד' הרמב"ן, ולפ"ז י"ל דהרמב"ן לא ס"ל כד' הראב"ד בדין גזירת מרחצאות, וכ"נ ממה שלא הביא הרמב"ן לדין זה בהלכות נדה פ"ט, וע"כ קשיא לי' כן, - אך אכתי יש להוכיח מד' הרשב"א בביצה י"ז ב' והריטב"א בכ"ד שעמדו ג"כ בקו' זו, אף דהרשב"א בנדה ס"ו ב' ובתוה"ב בית ז' ש"ז והריטב"א בשבת ס"ה ב' הסכימו לד' הראב"ד, ואמנם בד' הרשב"א י"ל דאזיל התם כמש"כ בשער המים כד' הר"ש, ונקט שם דבכלי נקוב ליכא להגזירה. [↑](#footnote-ref-246)
246. ולפ"ז הי' מקום לדון, דבגונא שנפל כלי בתחתית המקוה, ואין צורך בו לעמידתה, יש להכשיר אף כשהיא עומדת על גביו ממש, אך בד' הש"ך בסימן קצ"ח סקמ"ו מבו' לא כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-247)
247. ובתשו' רב פעלים יו"ד ח"ד סו"ס ט"ו הביא מס' נחפה בכסף שהעידו שמרן הב"י עשה מעשה לחמם המקוה וחזר בו ממה שהביא בשו"ע דעת האוסר, ועיי"ש בד' הרב פעלים שהאריך הרבה בדין זה. [↑](#footnote-ref-248)
248. ובתרוה"ד סו"ס רנ"ד כתב דהא דל"מ זריעה להכשיר להשאובין שיטהרו אף בזחילה, הוא משום דרק בפסול שאובין דהוא משום דתלושין הן ובאין ע"י תפיסת בנ"א, מהני זריעה דכשיפלו לתוך המקוה שלם יתחשבו כולם מחוברים, אבל בפסול דנוטפין דאין מטהרין ע"י זחילה, דהוא מטעם אחר או מגזה"כ, ל"מ זריעה, דזריעה ל"מ אלא לשוויי' לתלוש מחובר, עכ"ד, - אך טעם זה אינו מתישב בד' הר"ש שכתב לעיל פ"ב מ"ג דפסולא דשאובין דאורייתא הוא משום דבעינן הוי' ע"י טהרה, ואי"ז ענין להא דהוי כתלוש ואפ"ה מהני זריעה להכשיר לפסול זה.

     והריטב"א בנדרים מ' א' כתב לישב, דל"מ השקה אלא לפסול שאובין דאינו אלא מדרבנן, דהקילו חכמים בפסול זה, אך בהא דנוטפין אינם מטהרין בזוחלין דהוא מדאורייתא, ל"מ השקה, - וגם טעם זה אינו מתישב לדעת הר"ש שכתב לעיל פ"ב מ"ג דפסול שאובין הוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-249)
249. וצ"ל לפ"ז, דבההיא דלעיל מ"ב דהעבירו ע"ג כלים, איירי דגם בלא העברתו היו עוברין שם, והא דתנן דהעבירו ע"ג כלים, היינו שהניח כלים במקום העברתו, וכמש"כ התוי"ט שם, ופירש דמה"ט לא פסלינן בזה משום הוי' שלא בטהרה, וע"כ בזה שפיר הוי דינו כמעין אף לטהר בזוחלין. [↑](#footnote-ref-250)
250. ומבו' לפ"ז, דקודם שהפסיקו, אף דהוא כשר לזבים ומצורעים, דרק כשהפסיקו וחזר והמשיכו הוא פסול לזבים ומצורעים, מ"מ אינו מטהר בזוחלין, וזה מתפרש למש"נ לעיל עפי"ד הרי"ד, דאף דמעין גמור הוא, מ"מ אינו מטהר בזוחלין, כיון דאי"ז מנהגו ותולדתו. [↑](#footnote-ref-251)
251. והש"ך בסימן ר"א סקי"א עמד בקו' זו דמ"ט לא פירש הרא"ש דזהו עדותו של ר' צדוק דהוא מטהר אף במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, - אך לד' הב"י ניחא, דלדעת הרא"ש ליכא נפ"מ בין המקום שהי' מהלך מתחילתו למקום שלא הי' מהלך מתחילתו, - והש"ך שם הוכיח מזה כד' המהרי"ק דאף אם רבו הזוחלין על הנוטפין אינו מטהר במקום שלא הי' מהלך מתחילתו.

     והחזו"א תנינא סימן א' סק"ד כתב דמה שלא פירשו הרא"ש דעדותו של ר' צדוק הוא דה"ז מטהר אף במקום של"ה מהלך מתחילתו, הוא משום דג"ז הוא פשיטא, ועוד, שלא הוזכר בד' ר' צדוק מקומות חדשים, עכ"ד, ולכאו' אם הטעם שלא פירש כן הוא משום דלא הוזכר בד' ר' צדוק מקומות חדשים, הרי מוכח דכל שרבו הנוטפין, אינו מטהר בזוחלין אף במקום שהי' מהלך בתחילתו. [↑](#footnote-ref-252)
252. וי"ל עוד בדעתו, כמש"כ בתרוה"ד סימן רנ"ד דיש מקום לחלק בין מעין דרבו עליו שאובין, דהואיל ולא חשיבי כלל לטהר הטמא בשום צד, ה"ה בטלים לגבי המעין, ומשא"כ במעין שרבו עליו נוטפין, כיון דנוטפין נמי חשיבי לטהר הטמא באשבורן, משו"ה אינם בטלין לגבי זוחלין היכא דרבו עלייהו, ומשה"ק התרוה"ד שם ע"ז ממתניתין דפ"ק, הנה לדעת הרא"ש גופי' דאיירי התם במעין עומד, ניחא, ויש שפירשו כן בד' תוס' הרא"ש בנדה ס"ז א' ד"ה מקואות, אך כמדומה דאין כונתו לכך, עייש"ה, וע"כ ברבו נוטפין על הזוחלין אינו מטהר בזוחלין אף במקום שהי' מהלך מתחילתו, וי"ל דבכה"ג אף אינו מטהר בכ"ש, - וגם לפ"ז י"ל דמעין זוחל שרבו עליו מים שאובין, מטהר בזוחלין אף במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, והא דנהרות אינם מטהרין בזוחלין, הוא משום שרבו עליהן נוטפין, ובכה"ג אינם מטהרין בזוחלין אף במקום שהיו זוחלין מתחילתן, וצ"ע.

     והי' מקום לפרש עוד בד' הרא"ש, דס"ל דהני קמאי, דכל הא דמכשרינן הכא כשרבו עליו מים שאובין, הוא כשלא רבו השאובין על מי המעין, אך כל שרבו השאובין, אינו מטהר אף במקום שהי' זוחל מתחילה, וזהו עדותו של ר' צדוק, - אך זה נסתר מל' הרא"ש לעיל מ"א, דמבו' דמפרש דהא דתנן רבו עליו מים שאובין, היינו דהמים השאובין הם רוב, וכבר הוכיח כן בחזו"א תנינא סימן א' סק"ד. [↑](#footnote-ref-253)
253. ובד' הראשונים לא נתפרש אם בכה"ג שריבה במקום משך המעין, דינו כמקוה רק לטהר באשבורן, או דאף אינו מטהר בכ"ש, - ומסתברא מילתא דאף אינו מטהר בכ"ש, דלגבי הך גוונא, לא מצינו מקור לחלק בין דין זוחלין לדין כ"ש, - וגם דלכאו' לדרך זו, הא דמפלגינן כשריבה בתוך המעין בין דין זוחלין לדין כ"ש, הוא משום דאין מעין מטהר בזוחלין כשאי"ז זחילת המעין, אך בריבה במקום משך המעין דאינו מטהר בזוחלין אף במקום שהי' מהלך מתחילתו, י"ל דאין מקום לחלק בין דין זוחלין לדין כ"ש. [↑](#footnote-ref-254)
254. והכס"מ בפ"ט ממקואות נחלק ע"ז בדעת הרמב"ם, - אך בחזו"א תנינא סימן א' סק"ג כתב דמוכח כן ממה שסתם הרמב"ם שם הי"ג דכל שרבו נוטפין אינו מטהר בזוחלין, ולא כתב דהוא רק במקומות החדשים, ותיקשי ממש"כ שם הי"א דמעין שריבה עליו מים שאובין מטהר בזוחלין, אך בזה י"ל כמו שדן התרוה"ד לחלק בין רבו מים שאובין לבין רבו נוטפין, וי"ל עוד, דד' הרמב"ם בהי"א הם כשלא רבו השאובין, וכן פירש בדעתו בדרכ"מ סימן ר"א סק"ה, ונת' להלן, - וכ"ה גם משמעות ל' הרמב"ם בפ"ט ממקואות הי"א וריבה עליו מים שאובין "לתוך המעין", וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, שכתב דשפך מים שאובין "במקור המעין". [↑](#footnote-ref-255)
255. והר"ן בנדרים מ"א א' פירש לדעת הרמב"ם, דהא דכשריבה בגומת המעין מכשרינן אף כשרבו נוטפין על הזוחלין, הוא משום דבמקום זה הוא חשיבות מימיו ומבטלים כל המים הבאים עליהם, - ועיי"ש שצידד דאף בכה"ג שריבה בגומת המעין, אינם מטהרין אלא במקום שהי' מהלך מתחילתו, אך במקום שלא הי' מהלך מתחילתו אינם מטהרין אלא באשבורן ובמ' סאה, - וצ"ע דכיון דכשריבה בגומת המעין בטלים כל המים הבאים עליהם, מ"ט אינו מטהר במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, ולדעתו אין לפרש דהוא משום דאי"ז זחילת המעין, שהרי דעתו דבמקום של"ה מהלך מתחילתו אף אינו מטהר בכ"ש, וצ"ל דאף דהנוטפין בטלו בזוחלין ויש עליהן דין מעין, מ"מ אינם מעין בעצמותם, וע"כ כל שהלכו למקום אחר, לא חזינן למקום זה מכלל המעין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-256)
256. ובד' הרשב"א בשער המים הארוך מבו' דזהו גם דינא דהי' עומד וכו', דכיון דנמשך למקום אחר אינו מטהר שם בזוחלין, אך בדבריו בשער המים הקצר משמע דבכה"ג דהי' עומד וכו', אינו מטהר בזוחלין אף במקום שהי' בתחילתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-257)
257. והראב"ד הק' ע"ז דא"כ ליתני הוסיף עליו והמשיכו, אך הריטב"א בנדרים שם כתב דריבה עליו אמעין קאי, דמעין גדול ורב ממה שהי'. [↑](#footnote-ref-258)
258. ואמנם לדעת הש"ך גופי' בסקי"א שהסכים לד' מהרי"ק דאף אם רבו הזוחלין אינו מטהר בזוחלין במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, הרי נמצא דכל שרבו הזוחלין אינו מטהר אף במקום שהי' מהלך בתחילתו, אך ד' הש"ך בסקמ"ב קיימי ע"ד השו"ע, שנחלק ע"ד המהרי"ק וס"ל דכל שלא רבו הזוחלין ה"ה מטהר בזוחלין אף במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, ולפ"ז בע"כ דאף כשרבו הנוטפין ה"ה מטהר בזוחלין במקום שהי' מהלך מתחילתו עכ"פ כשריבה בגומת המעין.

     והעירוני דצ"ל בזה, דבהך מילתא דעת הב"י היא כד' המהרי"ק דברבו נוטפין על הזוחלין אינו מטהר כלל בזוחלין ואף במקום שהי' מהלך מתחילתו, ומתניתין דמעין שהי' משוך כנדל איירי כשהזוחלין מרובין, ואך דבהא דס"ל להמהרי"ק לפ"ז דאף כשהזוחלין מרובין אינו מטהר במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, פליג ע"ז הב"י וס"ל דהוא מטהר אף במקום של"ה מהלך מתחילתו, דלא קי"ל כהתוספתא, ורק במעין שהי' עומד ול"ה זוחל כלל, הוא דכשהוסיף עליו מים שאובין והזחילו, אינו מטהר בזוחלין.

     ואמנם דאכתי צ"ע במה שהשמיט השו"ע להך דינא דמעין שהי' עומד וכו' דאינו מטהר בזוחלין, אך באמת קשיא כן גם בד' הרא"ש בהלכותיו והטור שהשמיטו לדין זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-259)
259. ואף דזחילה זו שמכח הנחלים הזוחלין עליהן, אינה זחילה גמורה הפוסלת במקוה, דמקום אשבורן שמים זוחלין לתוכו ואין יוצאין ממנו, לא חשיב כזוחלין, וגם מה שהימים זוחלין מכח זה, אי"ז זחילה הפוסלת, שאינם יוצאין לחוץ, מ"מ סגי בהכי לחשוב דדרך הימים בזחילה, וע"כ הן מטהרין בזוחלין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-260)
260. והנה בד' הב"י בסימן ר"א סכ"ו מבו' דים נפסל בשינוי מראה, והבית מאיר שם בקונט א' סכ"ו הק' ע"ז, דכיון דמעין אינו נפסל בשינוי מראה, וכמש"כ הראב"ד והרשב"א והובא בשו"ע שם סכ"ח, א"כ מ"ט ים נפסל בשינוי מראה, ועיי"ש במוסגר די"ל למש"כ הב"ח דאין דינו כמעין אלא לטהר בזוחלין, וצ"ע דאי"ז מתישב בד' הב"י גופי' שנקט בפשיטות דדין הימים כמעין אף לטהר בכ"ש. [↑](#footnote-ref-261)
261. ולמש"כ הגר"א בסימן ר"א סק"ו, דהא דמעין מטהר בזוחלין ומקוה אינו מטהר אלא באשבורן, הוא משום דקטפרס אינו חיבור, משא"כ במעין דמטהר בכ"ש, בע"כ דהימים דמטהרין בזוחלין, אף ל"ב בהו מ"ס.

     עוד העירו בזה, דאף אם הים עצמו אין דינו כמעין לטהר בכ"ש, מ"מ כיון שבאין לתוכו מעינות ונהרות, בדין דיטהר הים בכ"ש, כדינא דמעין שרבו עליו מים שאובין, דשוה למעין לטהר בכ"ש, וי"ל דמה"ט הוא שכתב הרא"ש דדינו כמעין רק לטהר בזחילה, דלענין לטהר בכ"ש בלא"ה הוא מטהר בכ"ש משום תערובת המעינות שבתוכו, - אמנם לדעת הריטב"א והר"ן דבמקום של"ה מהלך מתחילתו אינו מטהר בכ"ש, וכן לדעת הרמב"ן ודעימי' שנת' לעיל מ"ג בדעתם דאם ריבה במקום משך המעין, אף אינו כמעין לטהר בכ"ש, ניחא. [↑](#footnote-ref-262)
262. ובתוס' שאנץ עדיות פ"ז מ"ד כתב ג"כ דלר' יוסי חשיבי הימים כמעין לכל דבר, והא דאינם כשרים לזבים, הוא משום שאינם מקלחין, וליחשב מים חיים בעינן שיהיו בזחילה ודרך משיכה. [↑](#footnote-ref-263)
263. ובעיקר מש"כ התוס' דכיון דכל שעה הם הולכין ושבים הוו כזוחלין, עי' בתוס' בכורות נ"ה ב' סוד"ה שמא, דהימים חשיבי כאשבורן, דקוו וקיימי, וכמו שאמרו במכות ד' א', וכ"כ באו"ז סימן של"ז בשם רבינו שמחה, ובחזו"א קמא סו"ס ה' הוכיח כן, שהרי לא מצינו מי שיפסול לטבול בים הגדול, והיינו משום דאע"ג שהמים נעים ממקום למקום, לא מיקרי זחילה, כיון שאין יוצאין לחוץ, וכדתנן לקמן ספ"ז דהי' מוליך ומביא במים כיון שעבר עלי' הגל טהורה, וכתב הריב"ש בסימן רצ"ב דכיון דמן המקוה באו ואליו הם שבים חשיב כאשבורן, ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד התוס' דמה"ט הוא דהימים מטהרין בזוחלין, - ולכאו' צ"ל בדעת התוס', דאף דכה"ג לא חשיב כזחילה גמורה הפוסלת במקוה, מ"מ כיון דיש בהן זחילה, דמו למעין דמטהר בזוחלין, וצ"ע.

     ואמנם בעיקר הדברים, הנה הבית מאיר בסימן ר"א קונט' ג' לש"ך סק"ל בסו"ד נקט, דלמ"ד דאין הימים מטהרין בזוחלין, אינם מטהרין אלא כשעשאן אשבורן, וכ"כ גם שם סנ"ז, וצ"ע, וכ"ה גם למש"כ בדברי חיים הל' מקואות סק"ה, דכל הא דאם מן המקוה באו ואליו הם שבים חשיב כאשבורן, היינו רק כשאינם זוחלין מחמת עצמן, אלא מחמת האדם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-264)
264. ובעיקר מה שפסק הרמב"ם כר' יוסי, כ"ה גם בתשו' רב נטרונאי גאון יו"ד סימן רנ"ב, והובאה תשו' זו בתורי"ד מגילה ח' א', - ועי' בלחו"ש סימן ר"א סוסק"כ שהביא מד' הסמ"ג דהלכה כר' יהודה, - ובד' הריטב"א ב"ב ס"ה ב' ומכות ד' א' נראה דקי"ל כר"מ דכל הימים כמקוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-265)
265. וצ"ע דמ"ש מגל שנתלש שכתב המהרי"ק שם לעיל מינה דחשיב כמעין, אף שהופסק מן המעין בעודו באויר, והי' מקום לומר דהא דהנוטפין כמקוה אי"ז משום שהופסקו מן המעין, אלא משום דאי"ז דרך מעין, וע"כ גל שנתלש דדרך הים בכך, חשיב כמעין, אך בד' המהרי"ק מבו' דהוא דהנוטפין כמקוה הוא משום שהופסקו, ולפ"ז קשיא דמ"ט גל שנתלש הוי כמעין, - וצ"ל למש"כ מהרי"ק שם דהא דאף אם מעין שהפסיקו לא חשיב כמעין, היינו רק כשהוא באשבורן, אך כל שעדיין הוא זוחל, חשיב כמעין, ולפ"ז י"ל דההיא דנוטפין כמקוה, איירי כשהן נוטפין למקוה, כאשר כן נראה להדיא בל' מהרי"ק שם בסו"ד, עיי"ש, וע"כ אין דינם כמעין, וכ"נ גם ממה שהוכיח מהרי"ק מההיא דנוטפין כמקוה, כמש"כ שם לחדש דמעין שנפסק חשיב כמעין אף כשהוא באשבורן, עיי"ש, והרי דמפרש דההיא דנוטפין כמקוה איירי כשהוא באשבורן, (וכנראה הוכיח לזה מהא דל"ה כגל שנתלש דדינו כמעין), וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-266)
266. ואמנם בעיקר מה שנקט דדינא דר' צדוק הוא מדין ביטול, עי' בחזו"א תנינא סימן ז' סק"ג שכתב דהא דרבו זוחלין על הנוטפין מטהרין אי"ז מדין ביטול, אלא הוא משום דמי הגשמים נטפלין למעין וכזרועין בתוכו דמו, ונחלק בזה ע"ד החת"ס שדן דדינא דר' צדוק לא אתיא כמ"ד דמין במינו לא בטל, ולפ"ז י"ל דמה"ט אף מצטרפין הנוטפין למ"ס, - אך באמת בל' הרשב"א בשער המים שער י"א מבו' דדינא דר' צדוק הוא מדין ביטול, ומה"ט הוא מטהר אף במקום שלא הי' מהלך מתחילתו, עיי"ש, וזה ניחא להרשב"א שם לטעמי' דבעינן שירבו זוחלין על הנוטפין, ובמחצה על מחצה פסול. [↑](#footnote-ref-267)
267. ולכאו' אי נימא דמשנתינו איירי בהמקום שלא הי' מהלך מתחילתו, והא דחיישינן בנהרות שירבו נוטפין על הזוחלין איירי אף במקום שהי' מהלך מתחילתו, והא דפסלינן כשרבו נוטפין על הזוחלין, הוא משום דלא שרינן בזה במקום שהי' מהלך מתחילתו, אלא כשריבה בגומת המעין, י"ל דע"כ הכא בעינן שירבו הזוחלין כדי שיתבטלו הנוטפין ברוב, ומכח זה הוא דמכשרינן אף במקום שלא הי' מהלך בתחילתו, אך התם דאיירי במקום שהי' מהלך בתחילתו, ל"ב אלא שלא ירבו הנוטפין על הזוחלין, שלא יתבטלו הזוחלין בנוטפין, - אך בד' הראשונים לא מצינו לדרך זו, והיינו משום דלא מצינו מי שמפרש דהכא איירי במקום שלא הי' מהלך בתחילתו, ובהא דחיישינן בנהרות הוא אף במקום שהי' מהלך מתחילתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-268)
268. ומש"כ הרא"ש בתחילת דבריו דטעם הפסול הוא משום דהוא טובל במים העליונים שהם זוחלין, מבו' מתו"ד החזו"א ליקוטים סימן ד' סק"א דהיינו דבדעת הר"ש גופי' הי' מקום לפרש דאין הפסול אלא כשטובל במים העליונים, - אך בד' אחד מן המחברים שהביא הרא"ש, מבו' דכל המקוה חשיבא כזוחלים, וע"ז הק' הרא"ש מההיא דחרדלית ומההיא דבור שהאמה נכנסת לתוכו ויוצאת הימנו.

     ובלחו"ש סימן ר"א סקפ"ז כתב בדעת הרא"ש דלעולם אף לדעת הפוסלים היינו רק לטבול במים שלמעלה מן הסדק, ומה שהוכיח הרא"ש מההיא דחרדלית ומההיא דבור שהאמה נכנסת לתוכו ויוצאת הימנו, הוא משום דהתם גם המים שבתוך העגול ובתוך הבור ננערים לצאת, ומזה הוכיח דזחילה ע"י סדק לא חשיבא כזחילה כלל, ושלא כעיקר ד' הר"ש, ועמש"נ בזה להלן אם הרא"ש נחלק ע"ד הר"ש גם בהך מילתא דזחילה שע"י סדק חשיבא כזחילה. [↑](#footnote-ref-269)
269. גם ילה"ע בזה, דהנה הר"ש לעיל מ"ב כתב בההיא דבור שהאמה נכנסת לו, דהא דאי"ז מטהר שאובין, הוא משום דאין בה מ"ס, דאמה הינו חרדלית של מי גשמים, ומבו' דאם הי' בה מ"ס היתה מטהרת שאובין, אף דהיא זוחלת, ומקוה אינו מטהר בזוחלין, וכ"כ הש"ך סימן ר"א סקנ"ה, אך בתשו' הרי"ד סימן ט"ו כתב דבאמת מה"ט אינה מטהרת את השאובין, עיי"ש, והמהרי"ט ח"ב סימן ט"ו (ד"ה מיהו בנ"ד) תמה ע"ד הר"ש שלא כתב כן, - ולכאו' מוכח מזה דפסול זוחלין אינו בעיקר המקוה אלא במעשה הטבילה, וע"כ אף מקוה זוחלת יש תורת מקוה עלי' לטהר שאובין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-270)
270. ואמנם לכאו' אם נפרש ד' הרא"ש בתחילתם כפשטות דבריו דהצד לפסול בנקב למעלה ממ"ס, הוא כשטובל במים העליונים, מוכח דלהצד דכשר בנקב למעלה ממ"ס, הוא אף כשטובל במים העליונים הזוחלין, - ועי' בחזו"א ליקוטים שם סק"א מש"כ לדחות בזה. [↑](#footnote-ref-271)
271. ולכאו' יש להכשיר בזה גם משום השקה, וכמש"כ הרא"ש בסימן י"ב דמהני השקה לפסולא דהוי' ע"י טומאה, - אך ממש"כ הרא"ש הכא דההכשר הוא משום דאינו סותם אלא כדי להרבות מים, משמע דאין להכשיר בזה משום השקה, ול"ד לד' הרא"ש בסימן י"ב, ויתכן דהוא משום דדוקא התם דעכשיו אין הויית המים ע"י טומאה, ואך שביאתם למקוה הי' ע"י טומאה, מהני השקה להכשיר לזה, דע"י שנתחברו לקרקע בטלה הוייתן הראשונה, ולא חשיבי כהוייתן ע"י טומאה, אך הכא דעכשיו הויא הויית המים ע"י טומאה, ל"מ ע"ז השקה. [↑](#footnote-ref-272)
272. והי' מקום לפרש דהוא משום דהו"ל זחילה שאינה ניכרת, ומכוון הרא"ש הוא להק' מזה על הפוסלים בכל סדק שבמקוה אף דאין הזחילה ניכרת, וכ"נ בשערי ציון ח"ג סימן כ"ו שפירש כן, אך אי"ז מתישב בד' הגר"א שם סקצ"ו שנקט בדעת הרא"ש דאף זחילה שאינה ניכרת פסולה, אך השערי ציון שם כתב דט"ס נפלה בד' הגר"א, וכן אי"ז מתישב בד' הגר"א בסקצ"א שהביא להראי' מגודר בכלים בכלל הוכחות הרא"ש דנקב למעלה ממ"ס אינו פוסל. [↑](#footnote-ref-273)
273. ועי' בגידו"ט בתשו' סימן ח' שהביא כן גם מד' הראב"ד בעדיות פ"ב מ"ב שפירש בהא דגודר בכלים, דאע"פ שהמים יורדים בין כלי לכלי אין בכך כלום, דאילו מקוה הנקוב במקומות הרבה, אם נשארו בו מ"ס מטבילין בו. [↑](#footnote-ref-274)
274. ובעיקר מש"כ החזו"א שם בדעת הרשב"א דמכשיר אף כשסמוך לנקב ניכרת הזחילה, צ"ע דבל' הרשב"א בשער המים הארוך נראה להדיא דכל הא דמכשיר הוא כשאין זחילת המים היוצאין ניכרת כלל, וכאשר כ"ה במים הנבלעים בקרקע, דאי"ז ניכר כלל, עיי"ש, - וגם בעיקר הדבר צ"ב, דהרי לדעת הרשב"א אף דהנקב הוא למעלה ממ"ס נפסל כל המקוה, ואף דהמים שמתחת הנקב אין זוחלין כלל, מ"מ כיון דיש זחילה במקוה נפסל כל המקוה, וגם למש"כ החזו"א לפרש דהא דנפסל כל המקוה הוא משום דהמים מתערבבים וכולם זוחלין, מ"מ הרי הזחילה שמתחת הנקב אינה ניכרת כלל, ואפ"ה ה"ז פסול, וא"כ אם ד' הרשב"א בנקב קטן, קיימי אף בגונא דסמוך לנקב ניכרת הזחילה, ומים אלו הוו זוחלין, מ"ט אין נפסל כל המקוה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-275)
275. וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ הרא"ש דכל שהנקב למטה ממ"ס פסול, והרי דאין זוחלין משלימין לשיעור, ואין לומר דלא פסלינן בכה"ג אלא לטבול כנגד הסדק, שהרי דעת מהרי"ק גופי' דגם כשהנקב למעלה ממ"ס אין לטבול כנגד הסדק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-276)
276. וזה מתישב עם מש"נ לעיל בדעת הר"ש דמקוה זוחלין מטהר שאובין בהשקה, והרי דאף זוחלין יש עליהן תורת מקוה, ואי"ז אלא פסול במעשה הטבילה, וע"כ שפיר י"ל דהמים הזוחלין משלימין למ"ס, ומצי לטבול במים שאינם זוחלין.

     ואמנם ראיתי לדון בזה, דכ"ז הוא בטבילת כלים, אך בטבילת אדם דבעינן שיעור מ"ס למעשה הטבילה, שהם מים שכל גופו עולה בהן, ל"מ הזוחלין להשלים, כיון דא"א לטבול בהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-277)
277. אך עיי"ש שכתבו מכח זה דקי"ל כר' יהודה, ותיקשי לפ"ז בד' הרשב"א שפירש כד' הר"ש, ופסק כר' יוסי, ולכאו' אם מתניתין דגודר בכלים ר' יהודה היא, יש לפסוק כר' יהודה וכמש"כ האו"ז והמרדכי, אך למש"כ הרע"ב לקמן שם דהא דתנן ומודים, לא קאי על הא דגודר בכלים, ניחא. [↑](#footnote-ref-278)
278. והאחרונים נחלקו בדין הוי' ע"י דבר המקב"ט מדרבנן, דבד' הב"י בסימן ר"א סל"ה בבדה"ב והפרישה שם סק"מ מבו' דה"ז פסול, והט"ז שם סוסקמ"ג נחלק ע"ז, וכן הסכים הש"ך שם סקע"ו וס"ק ק"ד, ועיי"ש מש"כ דל"ד לדינא דהרמב"ם דדבר המקב"ט מדרבנן אין מזחילין בו, וצ"ב, ועי' חזו"א תנינא סימן ז' סק"ה שהאריך לתמוה ע"ד המכשירים.

     ובפי' הראב"ד לעדיות פ"ז מ"ד מצינו גדולה מזו, דאף דמקל וקנה אינם מקב"ט כלל, מ"מ כיון שאם ייחדם לסמוך עליהן טמאים מדרס, חשיב כהוי' שלא בטהרה, ועי' עוד באו"ז סו"ס שס"ג שהק' דמקל וקנה אינם מקב"ט, וכתב דאיירי כשהם חלולין ויש להן בית קיבול, א"נ דאיירי בקנה של זיתים שיש קשר בראשו, דתנן בשבת קכ"ג ב' דהוא מקב"ט. [↑](#footnote-ref-279)
279. ובקה"י סימן נ"ז סק"ב כתב בדעת הר"ש דפליג ע"ז, וזה ממש"כ הר"ש לעיל פ"ב מ"ג דיש לפסול בשאיבה בכלי המקב"ט משום דבעינן הוי' בטהרה, ולכאו' אף בשאיבה בכלי גללים, הרי האדם השופך למקוה הוא מקב"ט, וא"כ הו"ל הוייתו ע"י דבר המקב"ט, ועי' חזו"א תנינא סימן ג' סקי"ז בתו"ד מש"כ בזה, ובע"כ דס"ל דכיון דפסולא דהוי' שלא בטהרה הוא רק כשבא מתוך הדבר המקב"ט למקוה, ואם מפסיק אויר ה"ז כשר, ע"כ נמי אין לפסול משום דהאדם שופך המים למקוה, כיון שיד האדם מרוחק קצת ממקום יציאת המים, ולפ"ז ה"נ אין לפסול כשהאדם מזחיל ע"י קנה, - ועיי"ש שכתב בדעת הרא"ש שפסל בזה, דהוא משום דכל הא דמכשרינן במפסיק אויר, היינו משום דבשעת נפילת המים לכלי כבר אין הוייתם ע"י דבר המקב"ט, אך הכא דבעת ביאת המים, הוי הוייתן ע"י האדם המקב"ט, חשיב כהוי' שלא בטהרה, עכ"ד, - ועי' בחי' הגר"ח בפ"ט ממקואות ה"ט שנקט בפשיטות דכל דמסייע האדם לגמר ההכשר, אף שידו רחוקה ממקום נפילת המים חשיב כהוי' שלא בטהרה. [↑](#footnote-ref-280)
280. שו"ר בשיירי טהרה שהק' כן, וכתב לישב דבמת שאינו מקב"ט אלא שהוא טמא, לא חשיב כהוי' ע"י טומאה, ובאמת גם ר' יוסי מודה דמזחילין ע"ג המת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-281)
281. ובעיקר מש"כ הר"ש שם לפסול כשממלא המקוה ע"י כלי המקב"ט משום דבעינן הוי' ע"י טהרה, עי' בקה"י סימן נ"ז שכתב לדון, דכיון דבמפסיק אויר לא חשיב כהוי' שלא בטהרה, ע"כ לעולם אין לפסול במקוה, דאף דבכלי אמרינן דאויר כלי ככלי דמי, מ"מ במקוה שאין המים מטהרין בעודן באויר, ל"ה אויר המקוה כמקוה, - ועיי"ש שכתב בדעת הר"ש, דאף דאין המים מטהרין בעודן באויר, מ"מ אמרינן דאויר המקוה כמקוה דחשיב דההוי' דידהו כבר הויא באויר, ואי"ז הוי' אחרת כשבאו לקרקע. [↑](#footnote-ref-282)
282. ובחת"ס שם כתב דפליגי בזה הרמב"ם והיראים, דלהרמב"ם אף במעין לא פסלינן בדהוי הוייתו שלא בטהרה, אלא דלא חשיב כמים חיים, אך אכתי דין מעין עליו לטהר בזוחלין ובכ"ש, וכתב כן גם בדעת הראב"ד, ולהיראים אין דין מעין עליו, - ועי' בגליון מהרש"א סימן ר"א סמ"ח שהביא מד' הב"י שנראה מדבריו שנקט כן בדעת הרמב"ם, ועיי"ש שתמה ע"ז דגם לדעת הרמב"ם כל דהוי הויית המעין שלא בטהרה, אין עליו דין מעין כלל, - ועי' גם בחי' הגר"ח פ"ט ממקואות ה"ט ד"ה ובאמת שנקט בדעת הרמב"ם דכל שהזחיל את המעין ע"י דבר המקב"ט, אינו מטהר כלל בזוחלין.

     ויש להעיר עוד בזה, דמהא דתנן אפי' זבה, וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דקמ"ל דאנו עושים את המים כשרים אף לענין האיסור, משמע דלדעת ר' יוסי דכל דבר שאין מזחילין בו, אף זבה אינה טובלת בו, ואף שכתב הרמב"ם שם דהזכיר את הזבה איידי הזב, מ"מ ממש"כ דקמ"ל דמכשרינן אף לגבי האיסור, משמע דלר' יוסי אין המים כשרים כלל, והרי דכל דהוי הוייתו שלא בטהרה, אינו עליו תורת מעין כלל ואינו מטהר בזוחלין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-283)
283. ולמש"כ בחזו"א, דהוא משום דא"צ למקוה מקום מיוחד, וע"כ כשהוא אוספן לבור לא מיקרי הוי', הנה לפ"ז בדין דגם במעין שהי' זוחל והזחילו למקום אחר ע"י דבר המקב"ט, יהא כשר, והתם בלא"ה הי' מקום להכשיר, כיון שלא נתחדש הכשר כלל ע"י הדבר המקב"ט, - אך בתשו' הרא"ש שם נקט דכה"ג הוא פסול, וכ"ה גם בד' היראים שם, והביאו החזו"א שם סקי"ח, ועיי"ש שהק' ע"ז, ועיי"ש מש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-284)
284. והרמב"ם בהל' פרה פירש דנתן ידו או רגלו, איירי שדחק המים בידו או ברגלו עד שנכנסו לחבית, ובחי' הגר"ח בפ"ט ממקואות כתב ללמוד מדבריו דפסלינן גם כשהדבר המקב"ט מסייע למילוי, עיי"ש, ועמש"כ בזה בקה"י סימן נ"ז, ובחזו"א פרה סימן י"א סקט"ז הק' דמ"ט לא חשיב כמפסיק אויר, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך מד' הגר"ח נראה, דכל הא דמכשרינן במפסיק אויר, הוא משום דבמקום זה כבר אין הדבר המקב"ט מסייע כלל, דאף אם יסתלק עכשיו הדבר המקב"ט, יכנסו המים לכלי, ומשא"כ בדוחק בידו או ברגלו, דבשעת כניסת המים לכלי, נצרך סיוע האדם, שאם יסלק עכשיו את ידו ורגלו לא יכנסו המים לכלי, וע"כ חשיב דהוייתו היא ע"י היד והרגל. [↑](#footnote-ref-285)
285. והיינו דדוקא במקוה מכשרינן כשהלכו המים למקום אחר, משום דבמקום זה הוי הוייתן בטהרה, ומה שבמקום הראשון היתה הוייתן שלא בטהרה, לא איכפת לן, ומשא"כ במעין דכל שהופסק ממקורו תו אינו חוזר להכשירו, הרי דכל שהיתה הוייתו שלא בטהרה ונפסל, ל"מ להכשירו ע"י שהלך למקום אחר. [↑](#footnote-ref-286)
286. וי"ל עוד, למשמעות ד' הראשונים בכ"ד דדינא דהוי' ע"י טהרה, לאו היינו דהוי' ע"י דבר המקב"ט היא דבר הפוסל, אלא היינו דלהכשר המקוה בעינן שתהא הוייתו ע"י טהה, וכל דהויא הוייתו ע"י דבר המקב"ט נמצא דאין הוייתו ע"י טהרה, וע"כ הוא פסול, - ולפ"ז הרי בע"כ דהא דמכשרינן כשהיו המים באים למקוה בלא הדבר המקב"ט, הוא משום דאמרינן דדל מהכא להדבר המקב"ט, וחשבינן שבאו המים למקוה ממקומם הראשון שאינו מקב"ט, והוי הוייתן ע"י טהרה, - ומאידך הא דמכשרינן היכא דמפסיק אויר, הוא משום דבכה"ג חשבינן שבאו המים למקוה מן האויר, והוי הוייתן ע"י טהרה.

     ולפ"ז נמצא דכל שבאו המים למקוה מצינור המקב"ט ומפסיק אויר, ונתן במקום האויר צינור אחר המקב"ט, ה"ז פסול, ואף שהיו המים באין למקוה גם בלא הצינור השני, והיינו משום דכל הא דמכשרינן היכא שהיו המים באים למקוה בלא הדבר המקב"ט, הוא משום דבכה"ג חשבינן שבאו למקוה ממקומם הראשון שאינו מקב"ט, אך הכא הרי אי חשבינן שבאו המים ממקומן הראשון, הרי הוי זה דבר המקב"ט, וכל הא דמכשרינן היכא דמפסיק אויר הוא משום דכה"ג חשבינן שבאו המים מן האויר שאינו מקב"ט והוי הוייתו ע"י טהרה, אך היכא דהוא מקב"ט, ה"ז פסול, דנמצא דאין הויית המקוה ע"י טהרה, ולפ"ז ניחא הא דפסלי' בנתן ידו וכו' ובצינור המקלח מים למקוה. [↑](#footnote-ref-287)
287. ועיי"ש שהביא מהגה' פרישה דאף לדעת הרא"ש ל"מ אלא בעוד החיבור למקוה קיים, ולכאו' היינו דל"מ השקה על פסול זה, ואך דכ"ז שהוא מחובר למקוה ה"ז כשר, כיון שהוא חלק ממקוה דהוייתו בטהרה, ונחלק ע"ז וצידד דה"ז מועיל אף כשנפסק החיבור, ועמש"כ בזה במי השילוח שם. [↑](#footnote-ref-288)
288. ולכאו' יש להוכיח כדבריו ממשה"ק הרשב"א בשער המים שער ג', מ"ט הוצרכו בים שעשה שלמה לנקבו כמוצ"ר, הרי סגי בנקב כ"ש או כשפוה"נ, וצ"ע דלהרשב"א לטעמי' דבעינן במקוה שתהא הוייתו ע"י טהרה, ודאף מניעת זחילה חשיבא כהוייתו, א"כ בלא שהיו מנקבין אותו כמוצ"ר והי' מקב"ט, הי' פסול משום דהויא הוייתו שלא בטהרה, דאף דהוי מעין דמטהר בזוחלין, מ"מ הרי כל העמדת המים במקום זה היא ע"י הכלי, ובע"כ דמודה הרשב"א דכ"ז שהוא מחובר למעין, לא פסלינן לי' מכח מה דהויא הוייתו שלא בטהרה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-289)
289. וי"ל עוד, דהא דל"מ השקה לפסולא דהוי' שלא בטהרה, הוא משום דל"מ השקה אלא כשבשעת ההשקה כבר ליכא להדבר הפוסל, אך כל שבשעת ההשקה אכתי איכא להדבר הפוסל, ל"מ לזה השקה, וע"כ שפיר מהני השקה למים שבאו ע"י דבר המקב"ט, ועכשיו אין הוייתן ע"י דבר המקב"ט, ורק בההיא דסילון, דעכשיו הויא הויית המים שבתוך הצינור ע"י דבר המקב"ט, ל"מ להו השקה, וכיון דהמים שבתוך הצינור פסולין, אף ל"מ זה לטהר את המקוה התחתון. [↑](#footnote-ref-290)
290. והב"י בסימן ר"א סכ"ה ב' הביא לד' הרשב"א בשער המים הקצר שער ט' שכתב כן, ובחזו"א תנינא סימן ו' סק"ד ד"ה כ' ב"י כתב לדחוק בד' הרשב"א דאין כונתו לכך, אך אחר שזכינו לד' הרשב"א בשער המים הארוך, נתפרש כן להדיא בדבריו, דגם בדינא דהוי' ע"י טהרה, פסלינן בג' לוגין, - ובעיקר ד' הרשב"א, עי' באבנ"ז יו"ד סימן רע"ב סק"ו שהק', דדבריו סותרים למש"כ בתשו' ח"ג סימן רכ"ח, ז"ל, ועל ענין שאמרת אם חוששין לכלי שמקב"ט, בודאי אילו הי' כל שיעור המקוה נעשה על ידי דבר המקב"ט וכו' פסול, עכ"ל, והרי דפסולא דהוי' שלא בטהרה, הוא רק כשנעשה כל שיעור המקוה עי"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-291)
291. ובגלות עליות סוסק"ט כתב לדחות, הגם דאין הוי' שלא בטהרה פוסלת במיעוט המקוה, מ"מ הכא גרע משום שאף בעת הטבילה הוחזקו המים ע"י דבר המקב"ט, ומשא"כ בשהמשיך מים ע"י דבר המקב"ט דבשעת טבילה אין שם דבר המקב"ט, - וכ"ה גם למש"כ בחזו"א תנינא סימן ח' סק"ג בטעם הא דמכשרינן כשמיעוט המקוה הוא ע"י דבר המקב"ט, ולא אמרינן דכיון דה"ז מכשיר את המקוה, חשיב דכל הויית המקוה היא ע"י דבר המקב"ט, ונת' להלן, וצ"ע בזה.

     ויש מקום לדון עוד, דכל הא דמדאורייתא סגי שיבואו רוב המים ע"י טהרה, הוא משום דהמיעוט שבא שלא בטהרה בטל ברוב, וע"כ הכא שמעמיד המים העליונים ע"י דבר המקב"ט, וליכא תערובת כלל, לא מכשרינן אלא בדאיכא מ"ס מים כשרים, - אך באמת מסתבר דהא דבדין הוי' ע"י טהרה סגי במה דהויית רוב המים הויא ע"י טהרה, אי"ז משום ביטול ברוב, אלא הוא משום דדין הוי' ע"י טהרה הוי דין בעשיית המקוה שתהא עשייתו ע"י טהרה, וכל דעשיית רובו הויא ע"י טהרה, חשיב דעשייתו היא ע"י טהרה, ומה"ט גם ל"ש בזה דין ביטול ברוב, כיון דאי"ז פסול במים, אלא בעשיית המקוה, ולפ"ז הרי דכל היכא דאיכא רוב מקוה מן הכשרים, יש להכשיר מדאורייתא אף בשמעמיד המים העליונים ע"י דבר המקב"ט. [↑](#footnote-ref-292)
292. ועיי"ש שעמד ע"ז מל' הטוש"ע בסימן ר"א סל"ה שכתבו דאם אין המים ראויים לבא למקוה זולתה פוסלין המקוה, ומשמע דהן פוסלין בג' לוגין, - אך באמת ל' הטוש"ע הוא דאם וכו' פוסלת, ולא כתבו דפוסלין המקוה, ול' זה מתפרש דהטבלא פוסלת את המים, אך לעולם י"ל דמים אלו אין פוסלין את המקוה בג' לוגין, אלא דאין משלימין לשיעור. [↑](#footnote-ref-293)
293. אך צ"ע אם זה מתישב לפי המבו' בד' הר"ש דפסול זוחלין אינו פסול בגוף המקוה, ואי"ז אלא פסול במעשה הטבילה, וע"כ מהניא מקוה דזוחלין לטהר שאובין בהשקה, וע"כ נמי י"ל דמים זוחלין משלימין למ' סאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-294)
294. שוב העירוני די"ל דאין מכוון הב"י למש"כ הראב"ד דאיירי התם בזילפו שלא בכונה, אלא למש"כ הראב"ד בסו"ד דאיירי התם כשבאו המים בהמשכה, וע"כ הוא דלי"ב לפסולא דהוי' שלא בטהרה, - אך יש לפקפק בזה, דבד' הראב"ד שם נראה דכל מש"כ דאיירי בהמשכה, הוא רק בסיפא דאפי' עשו מקוה בתחילה כשר, אך ההיא דזילף בידיו ורגליו ג' לוגין, איירי בלא המשכה, דכל הא דפסלינן כשבאו מיד האדם למקוה, הוא רק ברוב המקוה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-295)
295. ואמנם אכתי תיקשי במש"כ הרא"ש שם מ"ח לדון, בשוכח עציץ בתוך הבור מ"ט לא שרי ר' יהושע לכפות, והתם הרי הוי העציץ בתוך הבור ולא מפסיק אויר, וא"כ היאך יהא מותר לכפות, הרי הוי הוייתן ע"י דבר המקב"ט, - וצ"ל בדעתו, דהתם לא חשיב כלל דהוייתן ע"י דבר המקב"ט, שהרי העציץ הוא בתוך הבור, ואף בלא העציץ היו המים באים לבור, ודמי למש"כ הרא"ש בדין טבלא דכל שהמים נמשכים בלא"ה למקוה, לא חשיב כהוי' שלא בטהרה, אך מד' הרי"ד שהק' ממניח קנקנים בתוך הבור מבו' דפליג ע"ד הרא"ש הללו, וכן מבו' גם מקושייתו מגיסטרא ותנור, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-296)
296. וראיתי לישב, דכל הא דמהני מפסיק אויר הוא רק היכא שאי"ז מעשה דילי', אלא כל תורת הוי' שלא בטהרה הוא משום שבא ממקום המקב"ט, ובזה הוא דאמרי' דכל שמפסיק אויר ל"ח שבא ממקום המקב"ט, אך משא"כ היכא שבא ע"י מעשה האדם כמזלף ודכוותה, ל"מ הא דמפסיק אויר, ושוב הראוני בס' מי השילוח סימן ה' ס"ט שנקט כן, עיי"ש, ועי' חזו"א פרה סימן י"א סוסקט"ז, - והיינו דלמש"כ הרא"ש לעיל פ"ד מ"ב דלא חשיב כהוי' שלא בטהרה, אלא אם לא היו המים באים למקוה בלא"ה, מבו' ד"הוייתו" ע"י דבר המקב"ט, היינו שהדבר המקב"ט הביאו למקוה, וע"כ כל שבא מכח האדם, ל"מ מידי הא דמפסיק אויר, שהרי בא למקוה ע"י דבר המקב"ט, ורק בנתן ידו וכו' שאין המים באים לכלי מכח האדם, ואך שהן עוברין ע"ג האדם, לא חשיב שהאדם הביאן לכלי, אא"כ באו מיד האדם לכלי בלא הפסק אויר, ובד' החזו"א תנינא שם משמע שנקט כן, וע"כ כתב די"ל דאיירי כשפסק כחו קודם שהגיעו למקוה, ומשמע דבעינן שיפסק כח האדם קודם ביאתם למקוה, ולא סגי בהפסק אויר בעלמא. [↑](#footnote-ref-297)
297. אך נת' לעיל פ"ד מ"א להעיר, דדרך זו אינה מתישבת בד' הר"ש מכת"י שם שכתב דרבותא דכלי גללים הוא דאינם מקב"ט והוי הוייתו ע"י טהרה, והרי דאיירי התם בגונא דאיכא לפסולא דהוי' שלא בטהרה, ולפ"ז הדק"ל מ"ט מטהרינן בשוכח, ועיי"ש בהערה מש"נ לדון לישב בזה, - ואמנם למש"כ הב"י דפסולא דהוי' שלא בטהרה, הוא רק בדהוי זה מדעת האדם ניחא, ועי' עוד בגידו"ט נחל ח' במש"כ לישב עוד בזה. [↑](#footnote-ref-298)
298. ובתוספתא שהביא הר"ש לעיל פ"ד מ"ד מבו' דגל שראשו א' מגיע לארץ לא חשיב כזוחלין, והר"ש שם כתב דכל שאין ראשו א' מגיע לארץ חשיב כזוחלין, ושמא איירי התם בגונא דאחר שינוח הגל יתפשט בכל הבית, וכל הבית הוי כאשבורן א', ובכה"ג י"ל דלא חשיב כזוחלין, דהוי כזחילה בתוך המקוה, וכ"נ בחזו"א קמא סימן ג' סקי"ג. [↑](#footnote-ref-299)
299. וד"ז דהא דתנן ובו מ"ס, הוא כדי שיהא בו שיעור בפועל לטבילה, כבר כתב כן המאירי בחגיגה י"ט א', ואך שהוצרך לזה מטעם אחר, דס"ל דאיירי כשהגל מחובר לים בראשו א', וע"כ מן הדין ל"ב שיהא בהגל עצמו מ"ס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-300)
300. ועיי"ש מש"כ לפ"ז לפרש פלוגתת הראשונים אם בטבילת כלים חדשים בעינן מ"ס, - ושם סק"ו הק' בעיקר הדברים, דהא מה דבמקוה בעינן מ"ס ילפינן לה מקרא דורחץ כל בשרו במים מים שכל גופו עולה בהן, ולדעת הסוברים דאף במעין בעינן מ"ס, ילפינן לה נמי מהך קרא, ומהיכ"ת לחלק בין מ"ס דמקוה למ"ס דמעין, ויש להוסיף, דהרי גם במקוה ל"ב מדאורייתא מ"ס אלא לטבילת אדם ולא לטבילת כלים, ונמצא דבין במקוה ובין במעין הוי דינא דמ"ס דין מסוים בטבילת אדם, ומהיכ"ת נימא דחלוקין הן זמ"ז ביסוד הדין, ושמא י"ל, דלעולם יסוד דינא דמ"ס הוא שיעור במעשה טבילה, ואך דבמקוה כל דאין בו שיעור לטבילה, אין תורת מקוה עליו, ומשא"כ במעין לעולם יש תורת מעין עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-301)
301. ואמנם מבו' בד' הראשונים, דאלמלי הא דבעינן מ"ס, שפיר טובלין במעין דקטפרס, אף דקטפרס אינו חיבור, ולא אמרינן דכיון דקטפרס אינו חיבור חשיב דאין המעין מחובר למקורו, ואין תורת מעין עליו, וכ"ה מבו' גם לד' הגר"א דאף במעין ל"ה זוחלין חיבור, ואפ"ה מעין מטהר בזוחלין, ולא אמרינן דחשיב דאינו מחובר למקורו ואין תורת מעין עליו, - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל כדעת מהרי"ק דאף מעין שאינו מחובר למקורו יש עליו תורת מעין, או אף דבעינן שיהא המעין מחובר למקורו, מ"מ ל"ב בזה להלכות חיבור, אלא היינו דבעי' שימשך חיות המעין, וע"כ שפיר מהני חיבור דקטפרס למקור המעין, אך הגר"ח בפ"ט ממקואות ה"ט נקט, דבהא דבעינן שיהא המעין מחובר למקורו, בעינן להלכות חיבור, והוכיח מזה דזוחלין הוי חיבור אף במעין.

     והעירוני דיש להוכיח כדרך בתרא, ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה דלר"מ דכל הימים כמקוה אינם מטהרין בכ"ש, ותיקשי דלדעת הרמב"ם דמעין שהופסק אין תורת מעין עליו לטהר בכ"ש, היכי משכח"ל הך דינא דאין הימים מטהרין בכ"ש, הרי בים עצמו יש מ"ס, ואם נתלש ממנו כ"ש, הרי גם לדעת ר' יוסי אין עליו תורת מעין, ובע"כ דאף בגונא דמשום הל' חיבור לא חשיב כחיבור, מ"מ אכתי תורת מעין עליו. [↑](#footnote-ref-302)
302. ובחזו"א קמא סימן ג' סקי"ב כתב טעם נוסף דל"מ טבילה במעין אם הוא קטפרס, דהוא משום דלא חשיב טבילה שאין כל גופו עולה במים כיון שאין כל המים המקיפים גופו חיבור זל"ז, עכ"ד, ולפ"ז ל"מ מעין דקטפרס אף לטבילת כלים, אך בד' הראשונים נראה דכל הא דל"מ הוא רק משום דבעינן מ"ס לטבילת אדם. [↑](#footnote-ref-303)
303. ומד' הני קמאי מבו' דאף במעין ל"ה קטפרס חיבור, וזה דלא כמש"כ התוס' בבכורות נ"ו א' דבמעין הוי קטפרס חיבור, דחיותן מחברתן, ועי' בחזו"א קמא סימן ג' סקי"ב מש"כ בענין זה, - ואמנם בד' הר"ש יש מקום לומר, דכל מש"כ דבגל שנתלש מן הים אין קטפרס חיבור, הוא רק בגל שנתלש דאי"ז דרך חיותו, וכ"ה מבו' בד' הגר"א שחילק בזה, וזה ממש"כ הגר"א בסימן ר"א סק"ו, דאם הא דבגל שנתלש בעינן מ"ס הוא משום דאף במעין בעינן מ"ס לטבילת אדם, ל"ה מהני בזוחלין דאינם חיבור, ועד"ז כתב הגר"א שם סקצ"ג להק' ע"ד מהרי"ק, עיי"ש, וצ"ע דמ"ט לא הוכיח דל"ב במעין מ"ס לטבילת אדם, מעיקר הא דמעין מטהר בזוחלין אף לאדם, כמבו' מההיא דאבוה דשמואל דרק כשרבו נוטפין על הזוחלין ל"מ נדה לטבול במעין הזוחל, ועי' בשערי ישר ש"ג פכ"ז שתמה בזה, ובע"כ דבזה י"ל דמעין הוי אף קטפרס חיבור דחיותן מחברתן, ולא הק' הגר"א אלא מהני גווני דאי"ז כדרך חיותן, ובהני גווני אין קטפרס חיבור. [↑](#footnote-ref-304)
304. והיינו דעיקר החפצא דמעין, הוא במים הזוחלין מכח נביעת המעין, וזה הוי גוף המעין, וע"כ א"צ שיהיו מים אלו מחוברים לעיקר המעין, דאף מים אלו הוו מעיקר המעין, ומשא"כ במים שנחו וכבר אינם זוחלין, דאינם מכלל עיקר המעין, וכל הא דחשבינן להו כמעין הוא משום חיבורן למעין, הרי דכל שפסק חיבורן אינם כמעין. [↑](#footnote-ref-305)
305. ולכאו' לפ"ד הראב"ד הוי פלוגתת ב"ש וב"ה בדינא דזוחלין, דלב"ש לא חשיבא החרדלית כזוחלין, ולב"ה חשיבא החרדלית כזוחלין, ומש"כ הראב"ד שם דאם יש עוגל מ"ס טובלין אף למעלה מדין גו"א, אף דהמים שלמעלה הוו זוחלין, הוא משום דכל שיש מ"ס באשבורן, טובלין אף במים הזוחלין המחוברין להן, וע"כ הוא דבעינן שיהא בעוגל מ"ס, ולא סגי בעוגל שאין בו מ"ס, וכ"נ להדיא בתוס' שאנץ בעדיות שם, ודבריו מיוסדים ע"ד הראב"ד, - אך בד' החזו"א תנינא סימן ח' סק"ו נראה שפירש בד' הראב"ד דהא דלב"ה אין מטבילין הוא מדינא דקטפרס אינו חיבור, והק' לפ"ז דמ"ט בעינן שיהא למטה עוגל מ"ס, והרי בסוגיית הגמ' בחגיגה מבו' דאמרינן גו"א אף בדליכא מ"ס, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-306)
306. וצ"ע, דהרי הכא הו"ל כחצר קטנה שנפרצה לגדולה, והגם דכלפי החורים ליכא מחיצה, מ"מ כלפי המקוה עצמה איכא מחיצה, וא"כ מ"ט סגי בחיבור כ"ש, וי"ל דסגי במה שהחורים אינם מובדלים מן המקוה, דסגי בהו בחיבור כ"ש, - אך באמת בכ' הגר"ח שם מבו', דאף היכא דאיכא מחיצה מעליא בין ב' המקואות, מ"מ כלפי המים שכנגד הנקב סגי בחיבור כ"ש, דרק כלפי המקום דאיכא בפועל מחיצה המבדלת, בעינן עירוב כשפוה"נ. [↑](#footnote-ref-307)
307. ובקמא סימן ח' סקי"ד נקט דבעינן שיהא במים כקליפת השום ולא סגי שיהא בהן טופח להטפיח, לדעת הר"ש בספ"ח דטהרות דקי"ל דטופח להטפיח ל"ה חיבור, אך בתנינא סימן ט' סק"ט כתב דסגי שיהא בהן טופח להטפיח, - ועיי"ש שכתב לדון אם גם להכשיר שאובין שבחורים, סגי במים טלה"ט, וכתב דפליגי בזה המרדכי שהביא הרמ"א בסימן ק"כ ס"ב והגר"א שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-308)
308. ?ובחזו"א קמא סימן ז' סק"ב הק', מהא דפליגי ת"ק ור"י בתוספתא בדין גממיות שע"פ המקוה ומקום פרסת בהמה, אם דמו לעוקת המערה, ולפי' הרמב"ם הרי ל"ש מעמדת עצמה אלא בקמירה שתחת המקוה, ולא בפרסת החמור שהיא מן הצד, וגם גממיות מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל ספ"ה שהן מן הצד, ועי' מאירי במש"כ לפרש להא דאין מעמדת עצמה בדבר שהוא מן הצד, ודמיא קצת לד' הרמב"ם, ושמא י"ל כן גם לדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-309)
309. והראב"ד שם הלכה כ' - כ"ב פירש לסוגיית הגמ' בזבחים כ"ב א', דבמקוה רביעית המעורב למקוה שלם, לא מכשרינן בנתן סאה ונטל סאה, עיי"ש, ובחי' ר' ראובן שם כתב דהראב"ד לטעמי' אזיל בזה, עיי"ש, ומעיקר ד' הראב"ד אלו מבו' דס"ל דל"מ השקה דכשפוה"נ כלל לפסול שאובין, וית' בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-310)
310. ובד' הש"ך שם משמע, דאף בגונא דאינה מעמדת את עצמה דסגי בחיבור כ"ש, בעינן שיהא בה רביעית, ועי' בגידו"ט גבא סקס"ט ובלחו"ש סימן ר"א ס"ק ק"ה שתמהו ע"ז, וכן תמה בחזו"א תנינא סימן ט' סק"י. [↑](#footnote-ref-311)
311. ובפירש"י בחגיגה כ"א ב' כתב, דהא דכשאין בפי הכלי החיצון הטהור כשפוה"נ אין מטבילין בתוכו, הוא משום דהמים שבתוכו אין בהן מ"ס, וכ"כ המפרש בנזיר ל"ח א', ועמש"כ בזה הרש"ש שם. [↑](#footnote-ref-312)
312. ובחי' הריטב"א במכות ד' א' בתו"ד מבו' ג"כ דבכה"ג לא עלתה לו טבילה, עיי"ש שכתב דהא דבחול מטבילין כלי אגב מימיו, הוא משום דהוא מעורב למקוה כשפוה"נ וה"ז מטהר את השאובין, ומבו' דבעינן עירוב כשפוה"נ, ולכאו' הוא משום דכל הא דאמרינן מיגו, הוא אחר שעולה טבילה לכלי החיצון, ומיגו דהכי עולה טבילה אף לכלי הפנימי, אך כל שהכלי מלא מים שאובין, ליכא למימר דמיגו שעולה טבילה לכלי, אף נטהרין השאובין שבתוכו, שהרי בלא שיטהרו השאובין שבתוכו אין עולה טבילה לכלי, וע"כ בעינן שיהא מעורב עם המקוה כשפוה"נ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-313)
313. ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ מ"ט בכלי טהור בעינן שיהא בפיו כשפוה"נ, הרי לעולם כשהוא מטבילן ונככנסו מעט מים לתוך הכלי החיצון, נטמאו מן הכלי הפנימי, והן חוזרין ומטמאין את הכלי החיצון, ובע"כ דכיון דהכלי הפנימי טמא מדאורייתא והחיצון אינו טמא אלא מדרבנן לא אמרינן להך מיגו, אך עיי"ש שהק' דלפ"ז אם הפנימי אין טומאתו אלא מדרבנן, ל"ב שיהא בפי החיצון כשפוה"נ, וא"כ מ"ט לא אמרו התם לנפ"מ זו, ועי' בחזו"א מכשירין סו"ס א' ובתשו' דובב מישרים ח"א סימן נ"ב סוסק"א מש"כ לישב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-314)
314. ובקונט' הגרד"ל שליט"א סימן ? עמד בזה במש"כ בשו"ע סימן ר"ב ס"ח דכל כלי שפיו צר וכו' או ימלאנו קודם שיכניסנו למקוה, ובכה"ג הרי נעשו המים תחילה שאובין ובעינן לטהרם בהשקה, והא דנטהרין המים אף דאין בפי הכלי כשפוה"נ הוא מכח המיגו וכו', - ולכאו' בכלי זכוכית דא"צ טבילה אלא מדרבנן, לא תועיל ההשקה לטהר את השאובין שהן פסולין מדאורייתא?, למש"כ הטו"א דכשהכלי החיצון אינו טמא אלא מדרבנן והכלי הפנימי טמא מדאורייתא לא אמרינן מיגו, והיאך מהניא הטבילה, ועיי"ש שכתב לדון דכלפי טבילה דרבנן מהניא ההשקה להכשיר את השאובין. [↑](#footnote-ref-315)
315. אך בד' הב"י בסימן ר"א ס"ט מבו' דמפרש גם בד' הר"ש דאיירי בכלי טמא, עיי"ש, ועי' בגידו"ט בתשו' סימן י"ג ובחזו"א תנינא סימן ג' סקי"ג שעמדו ע"ד הב"י בזה, ועי' גם בדבר אברהם ח"א סו"ס י"ח שתמה על מה שפסק השו"ע כד' הרמב"ם ולא הביא לדעת הר"ש. [↑](#footnote-ref-316)
316. ולהרמב"ם לטעמי' יש ללמוד כן מהא דתנן לעיל מ"א בעוקת המערה, וכמו שעמד ע"ז בחזו"א קמא סימן ז' סק"ב, והר"ש דס"ל דאף בכלי טהור שהמים צפין על גביו סגי בחיבור כ"ש, הוא לטעמי' שפירש לדינא דעוקת המערה בע"א. [↑](#footnote-ref-317)
317. וכ"ה מבו' גם מד' המהר"ם שהביא המרדכי בע"ז סימן תת"ס, דבמטביל כלי בתוך כלי בעינן שיהא בפי החיצון כשפוה"נ אף כשהמים צפין על גביו, עיי"ש, ובע"כ דמפרש להתוספתא בכלי טמא, ובזה הוא דסגי בחיבור כ"ש, אך בכלי טהור לעולם בעינן שיהא בפיו כשפוה"נ. [↑](#footnote-ref-318)
318. ובד' הלבוש שם מבו', דכל שהטהו על צידו, לא עלתה טבילה אף לכלי החיצון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-319)
319. וכ"נ ממש"כ בשו"ע סימן ר"ב ס"ח דכל כלי שפיו צר וכו' או ימלאנו קודם שיכניסנו למקוה, והנה בכה"ג שמילאהו קודם שהכניסו למקוה ובעינן לטהר את המים השאובין שבתוכו, לכאו' דמי לדינא דטבילת כלי בתוך כלי, ואם אין מטבילין כלי בתוך כלי טמא, כשהטהו על צידו, ה"נ התם לא תועיל הטבילה כשהטהו על צידו, והשו"ע סתם בזה, ובע"כ דהא דהטהו על צידו, היינו שלא השקיע את כולו במקוה, אך כל שהשקיע כולו במקוה בכל ענין עלתה טבילה לכלי הפנימי, וה"נ נטהרו השאובין שבתוכו. [↑](#footnote-ref-320)
320. ובד' הרא"ש בפירושו ובפסקיו משמע, דרק בסיפא יש להכשיר משום ה"ט, אך ברישא אין להכשיר משום ה"ט, ולא הביא מסיפא אלא להוכיח דברישא לא פסלינן משום מה שנתחברו המקואות, עיי"ש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-321)
321. ועמש"נ לעיל פ"ד מ"ד לפרש לפ"ז מש"כ הר"ש ללמוד לזה ממתניתין דלעיל פ"ד מ"ד, ולכאו' הרי התם הוי ההיתר משום המשכה, ולא למדנו מהתם דמים שאובין היורדין בתערובת אינם פוסלין, הוא מהא דס"ל לתנא דהתם דבעינן רבי' חוץ למקוה, וי"ל דהוא משום דס"ל דל"מ המשכה היכא דאיכא לפסולא דג' לוגין, ואשר ע"כ בעינן רבי' חוץ למקוה, דעי"ז ליכא לפסולא דג' לוגין, דמים שאובין שנתערבו במים כשרים כשהן זוחלין אין פוסלין, והא דבעינן גם להמשכה, הוא כדי שיצטרפו אף המים השאובין למ' סאה. [↑](#footnote-ref-322)
322. והנה התשב"ץ בח"א סו"ס מ"ט הוכיח מד' הר"ש אלו דל"ב שיעור כלל להמשכה, עיי"ש, אך לפ"ד הט"ז מבו' בד' הר"ש איפכא, - ועי' בנפש חי' סימן ס"ה ובחזו"א תנינא סימן ח' סקי"ג ד"ה ונראה שכתבו לדחות, דהכא שנחו המים תחילה באשבורן, ה"ז עדיף ממרחק ג"ט. [↑](#footnote-ref-323)
323. ושמא י"ל דמש"כ הרמב"ן לדון דיפסלו הכשרים, אי"ז משום שנפלו לתוכם שאובין, דע"ז ודאי איכא המשכה, אלא הוא משום שהן מחוברין למקוה השאוב, וכ"נ להדיא בד' הריב"ש שם, שכתב דיש להכשיר עוד משום דאין שאובין פוסלין מן הצד, ולפ"ז י"ל דבסיפא אף דכשנתחברו הכשרים עם השאוב נפסלו הכשרים, מ"מ אח"כ כשפסק חיבורם, חוזרין הכשרים להכשרם, דרק כשנפלו ג' לוגין שאובין, בעינן שיצא מלואו ועוד, אך הכא דכל הפסול הוא מחמת חיבורן לשאובין, הרי דכשפסק חיבורן ה"ה חוזרין להכשרן, וזה מתישב היטב להרמב"ן לטעמי' דהא דבעינן שיצא מלואו ועוד, הוא מדינא דחנ"נ. [↑](#footnote-ref-324)
324. ובחזו"א תנינא סימן ד' סק"ב הק', דמה הוצרכו לזה, הרי בשעת הטבילה המים עומדין ואינם זוחלין כלל, וכתב די"ל דהוא משום דאם כל הא דאינם זוחלין הוא ע"י האדם הטובל שמעכב זחילתן, הו"ל כהוייתן שלא בטהרה לדעת הר"ש לעיל פ"ה מ"ה דבעינן שתהא מניעת הזחילה ע"י טהרה. [↑](#footnote-ref-325)
325. ובד' הש"ך בסימן ר"א סק"ל מבו' דהיינו דכל ג' המקואות הן מעינות, וכ"ה מוכרח, שהרי תנן הטובלים בכל ג' המקואות טהורים, ונתחדש לפ"ז, דגם המקוה השאוב יש תורת מעין עליו, ולכאו' היינו דאיירי בגונא שבשעה שנשאב בכלי לא הופסק מן המעין, ומ"מ הוי שאוב מדרבנן כדינא דמעין שהעבירו ע"ג השוקת וכדינא דתלמי, וע"כ כל דע"י חיבורו לב' המקואות הוכשר פסול השאיבה, הדר איכא עלי' תורת מעין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-326)
326. ולכאו' בע"כ דגם לד' הריב"ש בעינן לטעם זה, דאל"כ ל"ה לנו להכשיר מכח דהמים שבים למקוה, שהרי חלק מן המים נופלים למקוה השני' ואינם חוזרים למקוה זו, - ובאמת בד' הריב"ש לא נזכר כלל דהא דבמשנתינו ליכא משום זוחלין הוא משום דממנו הם באים ואליו הם שבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-327)
327. והך מילתא דהכא עדיף מכל השקה, מבו' כן גם בד' הרמב"ן בב"ב ס"ה ב' שהוכיח ממשנתינו דמקוה שלם אינו נפסל בשאיבה, ואח"כ כתב דגם ב' מקואות חסרים המחוברין ע"י השקה, חשיבי כמקוה שלם ואינם נפסלין בשאיבה, והוכיח כן ממק"א, והרי דממשנתינו אין ללמוד לדין זה, דהכא חשבינן לב' המקואות שנתערבו כמקוה א' ממש, ול"ד לב' מקואות חסרים המחוברים ע"י השקה. [↑](#footnote-ref-328)
328. וי"ל עוד בזה, למש"נ לעיל פ"ג מ"ב די"ל דאף דל"מ השקה להכשיר שאובין אחר שהופסקה השקה, מ"מ ה"ז מועיל לבטל לפסולא דג' לוגין, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דהא דתנן הכא דהמקואות טהורין, היינו דהמקוה השאוב כשר להקוות עליו מ"ס מים כשרים, אך אה"נ אין המים השאובין מצטרפין למ' סאה. [↑](#footnote-ref-329)
329. וצ"ע בד' הר"ש בכת"י לקמן פ"ז מ"ו שכתב דאם הביא סגוס בלוע ג' לוגין מים שאובין ונפל למקוה לא פסלוהו, כיון דאין המים בעין, ודימה לדינא דמשנתינו, והתם הרי איירי שנתמצו ממנו ג' לוגין, וליכא בזה לטעמא דהר"ש הכא. [↑](#footnote-ref-330)
330. והראבי"ה בסימן תתקפ"ח כתב בתו"ד דאיירי הכא כשאין השידה והתיבה שקועין כולן בים, דאם הן שקועין כולן בים והמים צפין על גביו, ל"ב עירוב כשפוה"נ, וזה כדעת הר"ש והרשב"א דאף בכלי טהור שהמים צפין על גביו סגי בחיבור כ"ש, ונת' לעיל מ"ב, ועי' חזו"א קמא סימן ז' סק"ה שעמד בכעי"ז ע"ד הר"ש שכתב דל"ב שיהא בפיהן כשפוה"נ, וכתב החזו"א דיש להכריח כן, דאם שיקע פיהן במקוה ל"ב כלל כשפוה"נ, דהוי כמים צפין על גביו, ואף אם פיו מן הצד ודופנו למעלה, הרי יש נקב בדופנו והוי כנקב למעלה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-331)
331. והעירוני בזה בד' הרשב"א בתשו' ח"ג סימן רכ"ח שפירש דשוקת יהוא הי' עלי' תורת כלי, עיי"ש, ולפ"ז תיקשי דמנ"ל להגמ' ביבמות דב"ש פליגי על עיקר דין עירוב מקואות כשפוה"נ, הרי י"ל דהא דבעו שתפחת רובה הוא משום דלערב מים שבתוך כלי בעינן עירוב טפי, וכדעת ר' יהודה במשנתינו, וצ"ע.

     ושוב העירוני דיש מקום לומר, לפמש"כ הגר"ח דטעמא דר' יהודה דבעינן בגדול ד"ט ובקטן שיפחת רובו, הוא שיעור ביטול כלי, ולפ"ז י"ל דממה שהצריכו ב"ש שתפחת רובה, ומשמע דהיינו גם כשיש בנקב ד"ט, אף דנקב ד"ט מבטל תורת כלי, בע"כ דפליגי על עיקר דין עירוב מקואות כשפוה"נ, - אך זה דוחק, חדא, דהרי י"ל דב"ש איירי כשרובה הוא פחות מד"ט, כאשר כן צ"ל לפ"ד הר"ש שדימה דינא דב"ש לדינא דר' יהודה, ועוד, דהרי שפיר י"ל דב"ש פליגי על ר' יהודה וס"ל דאינו בטל מתורת כלי אלא כשנפחתה רובה. [↑](#footnote-ref-332)
332. והרמב"ן בב"ב ס"ה ב' כתב ג"כ להוכיח כן, והוכיח כן גם מהא דמטבילין כלי בתוך כלי שיש בפיו כשפוה"נ, וכן הוכיחו התורי"ד בחגיגה כ"ב א' והרשב"א בביצה י"ז ב', - והרמב"ן שם כתב דיש דוחין דהכא הוא משום שלא נתלשו ולא נשאבו מעולם, ובתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן תתק"צ כתב דהכא שאני משום שהן משוקעין במקוה, וע"כ דינם כמקוה עצמו, ועי' בתשו' הרי"ד סימן ט"ו שהאריך לפרש בזה בע"א, ועיי"ש במש"כ לפ"ז בטעם הא דבשידה ותיבה בעינן כשפוה"נ, ולא סגי במה שיש בפיהן כשפוה"נ.

     ולכאו' לפ"מ שלמדו הרמב"ן ודעימי' מהכא דמהני השקה להכשיר מים שאובין, לכאו' אין להכשיר אלא כשיש במקוה עצמו מ"ס מלבד המים שבכלי, וכדעת הרשב"א בשער המים שער ג', ואמנם לכאו' הרשב"א שם לא אתי עלה משום ה"ט, אך עמש"נ להלן פ"ז מ"א לדון דמכוון הרשב"א הוא משום ה"ט, וי"ל. [↑](#footnote-ref-333)
333. והנה לא נתפרש בד' הר"ש ודעימי', אם הא דמטבילין בשק וקופה הוא רק כשהן נקובין נקבים רבים בשוליהן, ואינם מקבלין מים כלל, או דאף אם אינם נקובים בשוליהן אלא בדפנותיהן, מ"מ כיון שאינם מקבלין מים כלל, בטלין המים שבתוכן למי המקוה, ויש להסתפק בזה, אף בגונא דאינם מקבלין מים כלל למטה מן הנקבים, דמ"מ ל"ד נקבים בדפנות הכלי לנקבים בשוליו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הר"ש לעיל ספ"ד.

     ולכאו' יש להוכיח לזה, ממה שאמרו דמקוה שחלקו בסל וגרגותני הטובל בו לא עלתה לו טבילה, וכתב התורי"ד דהוא משום דחילק את המקוה מקצה לקצה, ומבו' דבלאו ה"ט הי' זה חיבור, והנה במקוה שחילקו, הרי עיקר החילוק נעשה ע"י דפנות הסל והגרגותני, ולכאו' ליכא נפ"מ במה ששוליהם נקובין, ובע"כ דלעולם סגי במה שהדפנות נקובים ואין מקבלין מים כלל, דמכח זה אין עליהן תורת מחיצה לענין מקואות, ולפ"ז לכאו' אף בגונא שהן מקבלין כ"ש למטה מן הנקבים, מ"מ הדפנות הנקובים, אין עליהן תורת מחיצה כלל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-334)
334. וכתב דמ"מ כדי לבטל מתורת מים שאובין, לא סגי בנקבים אלו, אלא בעינן לשקעו בתוך המים, דבכלי ל"מ חיבור כי האי, והוכיח כן ממה שהוצרכו בים שעשה שלמה לנקבו כמוציא רמון, וזה כדעת רבינו יואל שהבאנו לעיל. [↑](#footnote-ref-335)
335. ובמשכנו"י יו"ד סו"ס מ"ה כתב דלפי דבריו אין מטבילין בשק וקופה אלא אם יש שיעור מקוה לבד המים שבשק, ועיי"ש שתמה ע"ז דבמשנתינו לא חילקו בזה, והרי בסיפא איירי במקוה מצומצם, ובחזו"א תנינא סימן ט' סק"ג הק' עוד, דא"כ מ"ט אמרו בחגיגה שם דבשק וקופה אין לגזור, הרי אכתי יש לגזור שמא יטביל במקוה מצומצם, - וכתב החזו"א שם, דאף למש"כ הרשב"א דאין מטבילין בכלי הנקוב כשפוה"נ, אלא אם יש במקוה עצמו מ"ס, ואין המים שבכלי משלימין למ"ס, מ"מ בשק וקופה וכן בכלי נקוב בשוליו כשפוה"נ משלימין המים שבתוכם למ"ס, וכתב דמהני אף אם רוב המים בתוכם. [↑](#footnote-ref-336)
336. אך התורי"ד בחגיגה שם כתב דלעולם במעין ל"ב מ"ס, ומה שאמרו דארעא חלחולי מחלחלא הוא בב' גומות מלאות מי גשמים הסמוכות זל"ז, וזה כד' ראבי"ה, ועמש"כ עוד בזה בביאור הגר"א סימן ר"א סק"ו, ובחזו"א קמא סימן ז' סק"ד כתב ע"ז דאי"ז ממשנת הגר"א. [↑](#footnote-ref-337)
337. ובאמת קשיא כן בד' הרמ"א, שכתב בסימן ר"א ס"ט דמותר לטבול כלים בסל או בשק דכיון דאינו מחזיק מים עדיף טפי מניקב כשפוה"נ, וזה כפי' הרמב"ם והר"ש, ולפ"ז אין מקור לד' הראבי"ה דמהני צירוף נקבים, וא"כ היאך הסכים בסנ"ב להתיר בצירוף נקבים, - אך בתשו' מהר"ם בן חביב בגוו"ר יו"ד כלל ד' סימן ד' ד"ה ואני אומר נקט דגם ד' הרמ"א בס"ט הוא משום צירוף נקבים, ופירש כן גם בד' הר"ש, והגוו"ר שם סימן ה' (ד"ה אמנם כיון) נחלק ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-338)
338. ובאבנ"ז יו"ד סימן רע"ט סקט"ו נקט, דלדעת הסוברים דבמעין בעינן מ"ס, והיינו משום שפירשו להא דארעא חלחולי מחלחלא דהוא במעין, מוכח דלא כהראבי"ה, ובע"כ דהראבי"ה ס"ל דבמעין ל"ב מ"ס, ותמה ע"ד השו"ע שכתב בסימן ר"א ס"א דבמעין בעינן מ"ס ובסנ"ב הביא לדינא דהראבי"ה, - אך בחזו"א שם כתב דאף להני קמאי דבמעין בעינן מ"ס, מ"מ י"ל דמפרשי לסוגיא דחגיגה כד' הראבי"ה, ואמנם הר"י והר"ש פירשו דאיירי התם במעין והוכיחו מזה דבמעין בעינן מ"ס, אך בדעת ש"ר י"ל שלא הוכיחו להך דינא מהתם. [↑](#footnote-ref-339)
339. והב"י בסימן ר"א סעיף ס"ו הביא מד' התשב"ץ, שכתב בהא דתנן לקמן שם דמביא חבילי עצים וכו', דהיינו דוקא בעצים או אבנים אבל בכלים פסול, כדאיתא בפ' חומר בקדש, ובדבר אברהם ח"א סימן י"ח כתב לפרש דכונתו לדינא דמקוה שחילקו בסל ובגרגותני, וס"ל דהוא דוקא כשחילקו בכלים, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, אך בד' התשב"ץ שלפנינו ח"ג סימן ל"ד לא למד לזה מפ' חומר בקודש, - והאחרונים נחלקו בביאור הך דינא, עי' ט"ז שם סק"פ וש"ך ס"ק ק"מ והגר"א ס"ק קי"ח, ועמש"כ בזה בחזו"א תנינא סימן ט' סקי"ב. [↑](#footnote-ref-340)
340. והעירוני די"ל בזה למש"כ בתשו' חכם צבי סימן מ' בביאור ד' הר"ש שכתב בתו"ד דלחולין דלא גזרינן וכו', דאף דבחולין מטבילין בשק וקופה משום שאינם מחזיקין מים, מ"מ לקדש החמירו שאין מטבילין בהן, עיי"ש, אך בחזו"א קמא סימן ז' סק"ה פירש ד' הר"ש בע"א, וע"כ הוצרך התורי"ד לפרש דבסל וגרגותני לעולם יש בפיהן כשפוה"נ, וצ"ע, - ובדעת הר"ח י"ל עוד, כמש"כ בתשו' חכם צבי שם לחלק בין שק וקופה לסל וגרגותני, עיי"ש, אך בבית מאיר סימן ר"א קונט' ג' סנ"ב ובחזו"א תנינא סימן ט' סק"ד תמהו מאד ע"ד החכם צבי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-341)
341. וי"ל דהרשב"א לטעמי' אזיל, שכתב דהא דשק וקופה אין פוסלין את המקוה, הוא משום דאין עשויין לקבלת מים, וכלי שאינו עשוי לקבלת מים אינו פוסל את המקוה, והרי דס"ל דאף בשק וקופה חשיב זה כמעשה שאיבה, וכל הא דאי"ז פוסל הוא משום דכלי שאינו עשוי לקבלת מים אינו פוסל את המקוה, ונת' בזה לעיל פ"ד מ"ב, וע"כ הוא דס"ל דחשיב כתפיסת יד אדם, כיון דחשיב שנתקבלו המים בתוך השק והקופה, - אך בדעת הפוסקים שסתמו בזה וס"ל דלי"ב משום תפיסת יד אדם, י"ל דס"ל דבשק וקופה לא חשיב כלל שנתקבלו בהן המים, וע"כ אף לא חשיב שבאו מיד האדם למקוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-342)
342. וראיתי להעיר בזה, דלמש"כ הגר"ח שם דהמים שכנגד הנקב חשיבי לעולם כמעורבין, א"כ מ"ט בשידה ותיבה שבים בעינן נקב כשפוה"נ, הרי בים לעולם יש כנגד הנקב מ"ס, - ושוב העירוני, דאף דהמים שבשידה ובתיבה אינם מובדלים מן המים שכנגד הנקב, מ"מ להכשיר לטבול בשידה ובתיבה, בעינן שהמים שכנגד הנקב לא יהיו מובדלין מן המים שבשידה ובתיבה, וכיון דכלפי השידה והתיבה איכא מחיצה מעליא, נמצא דהמים שכנגד הנקב מובדלים מהן, וע"כ אינם משלימין למ' סאה, ומצינו עד"ז למ"ד דאמרינן גוד אחית ולא אמרינן גוד אסיק, דהתחתונה כשרה והעליונה פסולה, והרי דלהכשיר מקוה חסר, בעינן שהמקוה השני לא יהא מובדל ממנו, ולא סגי במה שהוא אינו מובדל מן המקוה השני, - ובאמת דהוא מבו' כן בד' הגר"ח גופי', שהוצרך לפרש דהמים שכנגד הנקב חשובין כמחוברין למעין, ותו הן מכשירין את שאר המים שבעריבה המחוברין להן, ולא פירש דיש להכשיר את כל המים שבעריבה משום שהן מחוברין למי המעין שכנגד הנקב, וזה מתפרש כנ"ל.

     עוד נתחדש בד' הגר"ח, דאף דהמים שכנגד הנקב מחוברים למקוה, וטובלין בהן, מ"מ אינם מועילין להכשיר את שאר המים, והיינו משום דאף דשאר המים מחוברין עם מים אלו, מ"מ כיון שאינם מחוברין עם שאר המקוה, נמצא שאין בהן מ' סאה, - ואמנם נתחדש, דאף ל"מ זה להכשיר מים שאובין, והגם דהמים שכנגד הנקב הוו מכלל המקוה, מ"מ אינם מועילין להכשיר את המים השאובין המעורבין עמהן בהשקה, וזה ניחא לפי המבו' בד' הרמב"ן בב"ב ס"ה ב' דלהכשיר מים שאובין בהשקה, בעינן שיהיו המים השאובין מחוברין לכל המקוה דמ' סאה, ולא סגי במה שהן מחוברין למקצתו, עייש"ה, - ומצינו עד"ז בדין נקב שאין בו כשפוה"נ, דאף דבפשוטו הנקב עצמו מחובר לב' המקואות, (דחשיב כחורי המקוה), מ"מ אינו מועיל לצרף את המקואות, ואף ל"מ להכשיר מים שאובין בהשקה, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-343)
343. ובגלות עליות הק', דאף אם הגיסטרא טהורה, הרי כשמטביל בה כלים טמאים, נטמאין המים שבתוכה מהן וחוזרין אח"כ ומטמאין את הכלים, וכתב דשמא איירי בטבילת כלים חדשים דאינם טמאים, ועיי"ש משה"ק ע"ז, ועמש"כ בזה בס' משק גבים סימן כ"ז. [↑](#footnote-ref-344)
344. וצ"ע שהרי להדיא תנן לקמן מ"ט דבנפרצו זה בתוך זה על רום כקליפת השום על רוחב כשפוה"נ, והרי להדיא דכל הא דבעינן שיהא כשפוה"נ דב' אצבעות חוזרות למקומן, הוא רק בנקב באמצע הכותל, אך בנקב למעלה ל"ב לזה, וא"כ שפיר י"ל דהא דטלה"ט חיבור הוא בנקב למעלה, ובאמת בספה"י שם בתירוצו הוכיח כדבריו דהוא שיעור בנקב, מהא דלמעלה ל"ב רום כשפוה"נ, - אך י"ל דאכתי קשיא, דהתם מבו' דבעינן רוחב כשפוה"נ, ולא אמרינן דטלה"ט חיבור, אך למש"כ התוס' בדעת ר"ת, מבו' דגם לפי תירוצו בעינן שיהא רוחב המים כשפוה"נ, ולפ"ז לא א"ש, - וי"ל עוד אי נימא דכקליפת השום הוא טפי מטלה"ט, ונת' להלן, וע"כ אף אם איירי בנקב למעלה, אכתי לא נתישב הא דטלה"ט חיבור. [↑](#footnote-ref-345)
345. ובדעת התוס' שלא תירצו כן, נראה דס"ל דבנקב למעלה שאין כותל מע"ג הנקב, הרי לעולם איכא שיעור כשפוה"נ בפרצה, דהאויר שמלמעלה מצטרף לפרצה, ובע"כ דהא דבעינן רוחב כשפוה"נ, הוא במים, ועי' חזו"א קמא סימן ג' סק"ז שתמה כן ע"ד הר"ש, - ובדעת הר"ש צ"ל, דבעינן שתהא הפרצה בתוך האשבורן דהמקוה, דזהו דמצרף לב' המקואות, וע"כ האויר שמלמעלה דהוא מעל כתלי המקואות החיצונים, אינו מכלל הפרצה, וכ"כ בחזו"א תנינא סימן ט' סק"ז. [↑](#footnote-ref-346)
346. והך מילתא דשיעורא דטלה"ט ושיעורא דכקלה"ש חד שיעורא הוא, כ"כ גם הראבי"ה בסימן תתקפ"ח, וכן דן בזה בתוס' הרא"ש יבמות ט"ו א' וגיטין ט"ז א', - ועי' עוד בתורי"ד ע"ז ע"ב א' דס"ל דשיעורא דקלה"ש הוא פחות מטלה"ט, והק' לפ"ז דמ"ט בנפרצו זה לתוך זה סגי בכקלה"ש ול"ב טלה"ט, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-347)
347. והריב"ש בסימן רצ"ב כתב בשם הר"ש דהיכא דהמים צפין ע"ג כותל המקוה סגי בטלה"ט, ותמה ע"ז ממתניתין דפרה דבעינן שיהיו המים צפין ע"ג כקלה"ש, ובחזו"א תנינא סימן ט' סק"ז תמה ע"ז, דלא כתב הר"ש כן אלא לדעת ר' יהודה, אך לדעת רבנן בעינן כקליפת השום וקי"ל כוותייהו. [↑](#footnote-ref-348)
348. ועי' בחי' הגר"ח פ"ז מטומאת אוכלין שכתב דלענין השקה ל"ב כשפוה"נ, משום דשיעורא דכשפוה"נ הוא לדין עירוב, ול"ב לזה אלא כשבאנו לערב ב' מקואות דבעינן שיהיו מקוה אחד שיש בו מ"ס, אך לטהרת השקה סגי בדין חיבור, ולזה ל"ב כשפוה"נ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-349)
349. ולפ"ז יש מקום לומר, דאף לענין השקה סגי בטלה"ט, מ"מ כל שיש כותל מפסיק ביניהם, בעינן כשפוה"נ, אך בנפרצו זה לתוך זה, סגי ברום טלה"ע על רוחב כשפוה"נ, - אך י"ל דלענין השקה לא איכפת לן כלל במה דאיכא כותל מפסיק ביניהם, כיון דלענין השקה סגי בדין חיבור, ורק לענין עירוב מקואות הוא דאמרינן דמודה ר' יהודה דאם יש כותל מפסיק בעינן כשפוה"נ. [↑](#footnote-ref-350)
350. וצ"ב היאך משכח"ל דאין כותל ביניהם, הרי לעולם הוי כל מקוה בתוך גומא, ואיכא מחיצה בין ב' המקואות, וצ"ל דאיירי כשהקרקע המפסקת בין ב' המקואות, היא משופעת מב' צידי', ואין תורת מחיצה עלי' כלל, וצ"ע מהו השיעור בזה, (ושמא תליא במתלקט י' מתוך ד', וצ"ע). [↑](#footnote-ref-351)
351. וצ"ע בד' הראב"ד ודעימי' דהיאך פירשו לד' התוספתא דהא דאזלינן לחומרא הוא משום שעיקרו מן התורה ושיעורו מדברי סופרים, והרי דלא חשבינן דהשיעור הוא מה"ת, והא דאזלינן בזה לחומרא הוא משום שעיקרו מה"ת. [↑](#footnote-ref-352)
352. ובשיבת ציון שם כתב, דמה"ט הוא דבעינן בערלת חו"ל לפרש בההלכה דספיקה מותר, דאל"כ הי' ספיקה אסור, משום דעיקר ערלה מה"ת, והלמ"מ באה לפרש דהוא אף בחו"ל, - אך אי"ז מתישב למש"כ בחי' הגר"ח פ"י ממאכ"א בדעת הרמב"ם, דערלת חו"ל הוא איסור בפנ"ע, ואינו בכלל איסור ערלה דקרא, - ולפ"ד הגר"ח צ"ל, דהא דבערלת חו"ל בעינן לפרש בההלכה דספיקה מותר, הוא דמה"ט מותר אף בספק שאינו מותר בשאר איסורים, וגם מותר לספק לחבירו, ולי"ב משום לפני עיור, ועי' חוות יאיר סו"ס קצ"ב ופמ"ג בפתיחה להל' טריפות ד"ה אמנם לד' המקילים שכבר כתבו כעי"ז. [↑](#footnote-ref-353)
353. וזה ע"ד מש"כ הר"ש בכת"י, בספק כזית מן המת, דאע"ג דספק טומאה ברה"י אפי' בדרבנן ספיקו טמא, מ"מ בשיעורין אם היו מדרבנן הייתי מטהר, - ואמנם הדברים צ"ב, דהניחא בספק דכשפוה"נ, שפיר יש מקום להבין, דכיון דודאי איכא נקב כ"ש, והספק הוא אם איכא נקב כשיעור, יש להקל בזה טפי, וע"כ אם הי' עיקר דין הטבילה מהלמ"מ, ל"ה מחמרינן בספק זה, אך בספק כזית מן המת, הרי דכיון דאם הוה מספק"ל אם יש כאן בשר המת כלל, הוה אזלינן לחומרא, אף אם ל"ה עיקר הטומאה אלא מהלמ"מ, וגם אם היתה הטומאה מדרבנן הוה מחמרינן, דספק טומאה ברה"י אפי' בדרבנן ספיקו טמא, מ"ט יש להקל טפי היכא דודאי יש כאן מבשר המת, והספק הוא אם יש בו כשיעור, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-354)
354. והגרי"ז שם כתב לפרש עוד בזה, דאף דכל שתחילת ברייתו מן המים מטבילין בו ומשום דאית בי' דין מים, מ"מ לענין לחבר ב' מקואות יחד בעינן חיבור מים ממש, דהרי בעינן לזה טלה"ט, ודברים שהן מבריית המים ל"ה טלה"ט, וזה למש"כ בחי' הגר"ח פ"ז מטומ"א דשיעורא דטלה"ט הוא דבפחות מטלה"ט לי"ב שם משקה, וע"כ אף דדבר שברייתו מן המים יש בו דין מים, מ"מ אין עליו שם משקה, וע"כ ל"מ לעירוב מקואות, ועיי"ש שכתב לחדש דרשב"ג מודה ג"כ דדבר שברייתו מן המים ל"מ לדין חיבור מקואות, אלא דהכא איירי שהי' שם מים טלה"ט, אלא דלדין עירוב בעינן כשפוה"נ, ובזה הוא דס"ל דדבר שברייתו מן המים אינו ממעט, עיי"ש, וגם לפ"ז לא נתפרש פלוגתייהו בפ"ב דידים לענין חציצה בנט"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-355)
355. ואמנם בד' הראב"ד מבו', דאף דס"ל דאין מטבילין בדבר שברייתו מן המים אלא כשריסקו, כמש"כ כן בדין עינו של דג, מ"מ מכח זה אין דבר שברייתו מן המים ממעט, אף אם לא ריסקו, - וצ"ל דהטעם בזה הוא, דכיון דכל שברייתו מן המים דינו כמים, הרי דהגם דכל שלא ריסקו אין מטבילין בו, ולכאו' הוא משום דהו"ל כאוכל, וכמש"כ הראב"ד שם דמה"ט אינו נטהר בהשקה אלא כשריסקו, מ"מ אינו ממעט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-356)
356. ובחי' הגר"ח בפ"ז מטומ"א הק' ע"ז, דהרי דין השקה נאמר גם לענין טהרת מים טמאין דזה הא הוי דאורייתא, וא"כ אמאי לא בעינן בזה כשפוה"נ, - וצ"ב, חדא, דמאן יימר דבהשקת מים טמאים ל"ב כשפוה"נ, ועוד, שהרי הר"ש העמיד לעיקר הקו' בהא דהכא סגי בכשערה ול"ב טלה"ט או כקלה"ש, ובהשקת מים טמאים מפורש בד' הר"ש בספ"ח דטהרות דל"מ בפחות מטלה"ט, וגם בטלה"ט מיבע"ל בסוגיא דגיטין אם מהני. [↑](#footnote-ref-357)
357. ועיי"ש שפירש כן בדעת הרא"ש בסימן ט"ו והטור שכתבו דגם להכשיר מקוה שאוב בעינן עירוב דכשפוה"נ, והק' הב"ח ממשנתינו דסגי בחיבור כשערה, דאיירי במקוה שכולו שאוב דפסול מדאורייתא, ומשנתינו איירי במקוה שמיעוטו שאוב, ועד"ז כתב המהרי"ט שם, - אך כבר כתב הגר"א שם ס"ק ק"ב דלמש"כ הרא"ש במשנתינו לא מצינו כלל דמהני חיבור דכשערה, אף בפסול שאיבה דרבנן, ולפ"ז אף במקוה שמיעוטו שאוב לא סגי בזה. [↑](#footnote-ref-358)
358. ומבו' בדבריו שם דכ"ז ניחא לדעת ר"ת, דל"ב שיהיו המים כשפוה"נ, אך לדעת הר"ש דבעינן שיהיו המים כשיעור הפרצה, בעכצ"ל דהקילו בשאיבה דרבנן, - וכנראה דהיינו משום דמפרש דאיירי בסילון הסתום מלמעלה, והו"ל כחיבור דרך נקב באמצע הכותל דבעינן שיהא הנקב והמים שבתוכו כשפוה"נ, ובע"כ דהא דסגי במים כשעורה, הוא משום שהקילו בשאיבה דרבנן, - אמנם בד' הר"ש שלא הק' אלא דמ"ט סגי בכשעורה ול"ב טלה"ט, נראה דס"ל דיש לפרש דאיירי בסילון הפרוץ מלמעלה, ובזה ל"ב כשפוה"נ, אך בחי' הגר"ח פ"ז מטומ"א הביא בשם הר"ש שהק' דמ"ט ל"ב הכא כשפוה"נ, וכנראה פירש כן במה שהוסיף הר"ש דגבי כותל קתני בסיפא כשפוה"נ או כקלה"ש, ומשמע דכונתו דגם הכא בדין דניבעי כשפוה"נ, (ואמנם טפי משמע בד' הר"ש, דל"ה פסיקא לי' אם איירי הכא בסילון הסתום מלמעלה או בפרוץ מלמעלה, וזהו דקשיא לי' דבדין דניבעי הכא או כשפוה"נ אם הוא סתום מלמעלה, או כקלה"ש אם הוא פרוץ מלמעלה). [↑](#footnote-ref-359)
359. אך יש להעיר לפ"ז, דמ"ט לא הוכיח הרא"ש בכלל ל"א סימן ב' ממשנתינו להך מילתא דלטהר שאובין סגי בהשקה רגע אחד, - ועי' חזו"א תנינא סימן ג' סוסקט"ז שדן לפרש דלפי' הרא"ש הכא סגי במה שהי' בתחילתו כשפוה"נ, אף אם אח"כ נתיבש לגמרי, וכתב דלישנא דמתניתין לא משמע הכי, ורמז להעיר ע"ז, דא"כ מ"ט לא הביא הרא"ש ממשנתינו דסגי בהשקה רגע א'. [↑](#footnote-ref-360)
360. אך באמת בד' הגר"ח לא נתישב אלא טעם הא דל"ב הכא כשפוה"נ, אך אכתי קשיא דמ"ט סגי בכשערה, ול"ב טלה"ט או כקלה"ש, ומד' הגר"ח שם נראה דאזיל כד' הרשב"א דטלה"ט וכשערה חד שיעורא הוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-361)
361. ובפשוטו צ"ל כן לדעת הר"ש והרא"ש לעיל פ"ג מ"ב שפירשו במתניתין דהתם דל"מ לטהר את העליון מן התחתון בגונא דהוי קטפרס, עיי"ש, ובע"כ דהכא איירי בגונא דל"ה קטפרס, - אך באמת י"ל עוד, דכ"ה שפירשו במתניתין דהתם דאתיא כר"מ דאית לי' גוד אסיק, ה"נ מתניתין דהכא אתיא כוותי'. [↑](#footnote-ref-362)
362. ולכאו' כ"ה מוכח למש"כ התוס' בגיטין ט"ז א' בשם ר"י דאף למ"ד דאמרינן גוד אחית וגוד אסיק, ל"מ זה להשקה, ותיקשי ממתניתין דלעיל פ"ג מ"ב דמהני לטהר עליון מן התחתון, ומש"כ הר"ש דאתיא כר"מ, אינו מתישב לפ"ד התוס' דמודה ר"מ דל"מ זה להשקה, ובע"כ דבהשקה דשאובין דרבנן הקילו, - אך י"ל דהתוס' מפרשי למתניתין דהתם בשיפוע דל"ה בכלל קטפרס, ומפרשי לטעמא דראב"ע דפליג התם בע"א. [↑](#footnote-ref-363)
363. והעירו, דלדעת הגר"א דכל זוחלין הוא קטפרס, ודאף במעין אין קטפרס חיבור, וכל הא דמטבילין במעין זוחלין, הוא משום דבמעין ל"ב מ' סאה, הרי דמהא דמהני השקה למעין, מוכח דקטפרס הוי חיבור לענין שאובין, - אך אכתי צ"ע בהא דתניא בתוספתא דמטבילין כלי בתוך כלי במעין, וסגי בזה בחיבור כ"ש, ותיקשי דהיאך מהני חיבור דקטפרס להכשיר לטבול בתוך כלי, ושמא איירי התם במקום דהוי אשבורן, וצ"ע בסתימת התוספתא. [↑](#footnote-ref-364)
364. ובחזו"א שם כתב, דמש"כ הר"ש והרא"ש לעיל פ"ג מ"ב דמתניתין דהתם אתיא כר"מ, הוא דוחק דסתמא דמתניתין דלא כהלכתא, דקי"ל כרבנן דלקמן פ"ז מ"ו דל"מ רגלו של ראשון נוגעות במים, אך אם לטהר שאובין שאני, ניחא, - אך לכאו' למש"כ הר"ש לקמן פ"ז מ"ו דבבגמ' בגיטין משמע דטעמא דרבנן דמתניתין הוא משום דטלה"ט אינו חיבור, נמצא דכלל לא נזכר במשנתינו דעת רבנן דלא אמרינן גוד אחית, אלא כולהו תנאי דמתניתין מודו דאמרינן גוד אחית, ואך שנחלקו אם טלה"ט חיבור, ושפיר י"ל דמתניתין דפ"ג אתיא כהני תנאי דאמרינן גוד אחית. [↑](#footnote-ref-365)
365. ואי נימא בד' הרמב"ם בהלכותיו דאיירי במקוה שאוב, י"ל דע"כ לי"ב לדינא דאין המים הנזחלין מערבין, וזה למש"כ הגר"ח דבהשקה ל"ב לדין עירוב וסגי בדין חיבור, וכל הא דאין המים הנזחלין "מערבין" הוא רק היכא דבעינן לדין עירוב, - וי"ל עוד, אי נימא דהא דאין המים הנזחלין מערבין, הוא משום שהן עצמן פסולין, ולפ"ז אי נימא דאף מקוה דזוחלין מטהר שאובין, הרי דלענין השקה ל"ש כלל דינא דאין המים הנזחלין מערבין, אך באמת מסתברא מילתא דאם הא דאין המים הנזחלין מערבין הוא משום שהן פסולין, בע"כ דאין תורת מקוה עליהן כלל, וממילא דהדין נותן דאף אינם מטהרין שאובין. [↑](#footnote-ref-366)
366. ולדרך זו צ"ל, דהרמב"ם בהלכותיו שהביא לדינא דמשנתינו, אף דלא קי"ל כר"מ, הוא משום דמפרש לה בשאובין, וכאשר כן נראה בד' הכס"מ שם שפירש כן בדעתו, - אך בלחו"ש סקצ"ח דקדק מדבריו שם דאיירי במקוה חסר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-367)
367. אך שוב העירוני, דלכאו' גם ברגליו של ראשון נוגעות במים, אין כל המים עתידין ליפול למקוה, ונמצא דאחר שירדו המים למקוה יפסק החיבור ולא יהיו מ' סאה, ואפ"ה מהני הא דסופו ליפול לחברן, - ואמנם שו"ר בתשו' ספה"י לר"ת סימן ס"ג אות י"א שכתב להדיא דבההיא דרגליו של ראשון, סוף המקוה להתמלאות למ' סאה, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש בטהרות ספ"ח ותוס' הר"י מפאריש ע"ז ע"ב א' שכתבו דמשום דסופו ליפול במים הוי כמקוה שלם, - אך אכתי יש לדון דלכאו' המים שבראשו שהוא מטביל בהן, אין סוף כולם לירד, ונמצא דאחר שירדו המים, הרי דהמים שישתיירו בראשו יהיו פסולין לטבילה, ואפ"ה מהני הא דסוף שאר המים לירד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-368)
368. ולדעת רבינו ירוחם דמכוון מתניתין הוא דמצטרף הסדק לכשפוה"נ, יש להסתפק אם נמי בעינן שיהא הסדק בכל הכותל או רובו, או דלדידי' מהני אף אם הסדק הוא במיעוט הכותל. [↑](#footnote-ref-369)
369. וראיתי לישב, דכל הא דמהני צירוף נקבים לכשפוה"נ, הוא רק כשהן מפוזרין על שטח דכשפוה"נ בארכו וברחבו, אך בגונא דסדק לארכו או לרחבו, דהשטח שיש בו את הנקבים אינו כשפוה"נ בארכו וברחבו, אף שיש בכל הנקבים יחד כשיעור כשפוה"נ, ל"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-370)
370. והל' שם משובש, אך כנראה מכוון דבריו הוא מהא דמיבע"ל בחגיגה שם דמהו להטביל בראשו מחטין, וס"ל דבכלים ליכא להמעלות דרבנן, ועי' בשפ"א בחגיגה שם במש"כ לדון בזה, וזהו שכתב שם, דאיירי אף כשאין בראשו של ראשון רביעית, והיינו משום דאם הי' בראשו רביעית, הי' מקום לומר דמה"ט הוא דדמי למעלות דרבנן, כיון דמדאורייתא סגי ברביעית, ול"ב לחברו למקוה התחתון אלא מדרבנן, ונתחדש לפ"ז דאדם שיש רביעית בראשו מהני להטביל בו כלים מדאורייתא, ול"ד לטבילה בכלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-371)
371. ולמש"כ התוס' בחגיגה כ"א ב' ובגיטין ט"ז א' לדון דגם ר' יהודה לית לי' דטלה"ט חיבור אלא במקום דאיכא למימר גוד אחית, הרי אין מקור כלל ממה שאמרו דר' יהודה היא, דטעמא דת"ק דפליג הוא משום דטלה"ט אינו חיבור, דמה שאמרו דר' יהודה היא, הוא משום דכל הא דטלה"ט הוי חיבור הוא רק מכח דינא דגו"א, וע"כ לת"ק דפליג על דינא דגו"א, לעולם אין טלה"ט חיבור, אך הא דפליג ת"ק דברגליו וכו', הוא משום דס"ל דלא אמרינן גו"א, דאם הוה אמרינן גו"א, שפיר הי' מועיל בזה חיבור דטלה"ט, וכ"ה מבו' בחי' הריטב"א בע"ז ע"ב א' דמפרש כן בדעת רש"י, עיי"ש, וכעי"ז כתב בחי' הגר"ח פ"ז מטומ"א בדרך בתרא, - ובדרך קמא כתב שם, דמכוון הגמ' הוא דרק לר' יהודה דאית לי' גו"א משכח"ל לדינא דטלה"ט חיבור לענין מקואות, אך לת"ק דלית גו"א, ול"מ אלא בדהוו המים באשבורן, הרי דכל באשבורן ל"ב לדין חיבור כלל, ול"ב שיהא טלה"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-372)
372. ולכאו' י"ל עוד בזה, לפי המבו' בחי' הריטב"א בגיטין שם דת"ק דמשנתינו הוא ר"מ, דסתם משנה ר"מ, ולפ"ז י"ל דע"כ ל"ה מצי לפרושי דטעמא דת"ק הוא משום דלית לי' גו"א, שהרי ר"מ אית לי' גו"א בג' גוממיות, ובע"כ דטעמא דת"ק הוא משום דטלה"ט אינו חיבור, - אך הריטב"א שם נקט דלעולם טעמא דת"ק הוא משום דלית לי' גו"א, והא דבג' גוממיות אית לי' לר"מ גו"א, הוא משום דהתם המקוה האמצעית יש בה מ"ס, ומשא"כ הכא דהמקוה חסר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-373)
373. ומבו' בד' ר"ת שם, דההיא דרגליו של ראשון נוגעות במים הוי כניצוק, וכ"ה גם בחי' הרמב"ן והר"ן בע"ז שם, אך התוס' בחגיגה ובגיטין נקטו דהו"ל כקטפרס, וכ"כ בתוס' הר"י מפאריש בע"ז שם, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-374)
374. ומבו' בד' ר"ת, דאף ניצוק הוי חיבור היכא שסופו ליפול, והוצרך לזה לטעמי' דברגליו וכו' הוי כניצוק, אך התוס' בחגיגה ובגיטין כתבו דרק קטפרס הוי חיבור היכא שסופו ליפול, אך ניצוק אינו חיבור אף בכה"ג, וזה ניחא לטעמייהו דברגליו וכו' הוי כקטפרס, ועיי"ש שהוכיחו כן מסוגיית הגמ' בע"ז, ובתוס' הר"י מפאריש בע"ז שם פירש דהא דקטפרס עדיף הוא משום שהוא יורד דרך מדרון, ומשא"כ בניצוק דיורד דרך אויר, - ולדעת ר"ת צ"ל בישוב ד' הגמ' בע"ז, כמש"כ הרמב"ן בע"ז שם דכל הא דניצוק שסופו ליפול הוי חיבור, הוא רק לענין מקואות, דקל הוא שהקילו במקואות, אך לענין יי"נ ל"ה חיבור אף בכה"ג, וכ"כ הר"ן שם, ועיי"ש שכתב עוד, די"ל דסוגיא דהתם כרבנן דפליגי על ר' יהודה וס"ל דאף היכא שסופו ליפול ל"ה ניצוק חיבור. [↑](#footnote-ref-375)
375. ולכאו' לפי דבריהם איירי רק בכה"ג דהמים שעתידין ליפול ישלימו את המקוה למ' סאה, וכ"ה מבו' גם בתשו' ספה"י סימן ס"ג אות י"א, דאיירי בכה"ג, עיי"ש, ובע"כ לפ"ז דלא איירי במקוה מצומצם ממש, שהרי ודאי דמקצת מהמים שעל גופו אין עתידין ליפול, - וצ"ע דא"כ היאך סתם תנא דאם היו רגליו של ראשון נוגעות במים אף השני טהור, ולא פירש דהיינו רק בגונא דבצירוף המים שסופן ליפול איכא מ' סאה. [↑](#footnote-ref-376)
376. אך הר"ש שם כתב דמה שאמרו בגמ' דר' יהודה היא, לא קאי אמתניתין דניצוק וקטפרס, אלא אהא דתניא דטלה"ט חיבור, וכ"כ התוס' בחגיגה ובגיטין והר"ן בפי' הרי"ף בע"ז שם. [↑](#footnote-ref-377)
377. ובעיקר המבו' בד' הראבי"ה דהא דקטפרס אינו חיבור, הוא במדרון המשופע הרבה, כ"ה מבו' גם בל' רש"י בגיטין ט"ז א' ובע"ז ע"ב א' והר"ש בטהרות ספ"ח, וכ"ה מבו' בד' רש"י ותוס' בחגיגה י"ט א', וכ"כ הב"י בסימן ר"א סוסנ"ד, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בספ"ח דטהרות נראה להדיא דכל שאינו מחזיק את מימיו חשיב כקטפרס. [↑](#footnote-ref-378)
378. וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"י, ובחי' הגר"ח פ"ז מטומאת אוכלין ד"ה והנה בגיטין ובחזו"א קמא סימן ג' סקי"ב וסימן ה' סקי"ג וסימן ו' סק"ז, ותנינא סימן ד' סק"א, ובדבריו בתנינא שם נקט דבאמת מה שאמרו גו"א הוא לישנא בעלמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-379)
379. והעירו דיש מקום לישב בזה, דברגליו של ראשון ל"ה חיבור, משום דניצוק וקטפרס אינו חיבור, וע"ז ל"מ דינא דגוד אחית, אך בג' גממיות ליכא לדינא דקטפרס אינו חיבור, והיינו משום דהיכא דאיכא מקוה שלם הוי קטפרס חיבור, ובזה כל הא דל"ה חיבור הוא רק משום דאין הנזחלין מערבין. [↑](#footnote-ref-380)
380. ויש מקום לדון עוד, דכיון שכבר היו מים אלו שבראשו מכלל המקוה, ולא נתחדשה בהן הוי' ע"י האדם, לי"ב לפסולא דהוי' שלא בטהרה, - אך לכאו' הוא תלוי בהנידון אם בהעברת מעין ממקום למקום ע"י דבר המקב"ט פסלינן משום הוי' שלא בטהרה, ונת' לעיל פ"ה מ"ד. [↑](#footnote-ref-381)
381. ושמא יש לדחות, דעיקר נידון הראשונים הוא אם מים המושקין למקוה חשבינן להו כמחוברין וה"ז מועיל להפקיע מהן תורת שאובין, וזהו שלמדו מהא דמטבילין כלי בתוך כלי, דמזה חזינן דמים המושקין למקוה חשבינן להו כמחוברין ולא חייל עלייהו תורת שאובין, וי"ל דל"ב שיהא במקוה עצמו מ"ס, אלא כיון דבלא פסול השאיבה יש במים שיעור מקוה, לא חייל בהו תורת שאיבה, וממילא דה"נ במים דכבר הוו שאובין, מהניא ההשקה לטהרן. [↑](#footnote-ref-382)
382. וכן משמע גם מד' הב"י שם סס"ג שהשוה פי' הרמב"ם במשנתינו לפי' הר"ש והרא"ש, ומשמע דס"ל דחד דינא הוא, דכ"ז שהסגוס נוגע במים חשיבי המים שבתוכו כמחוברין למקוה, וע"כ הטובל במקוה טהור, וע"כ אף אין המים שבתוכו נעשין שאובין, - ולפ"ז משמע דכל הא דאין המים שבתוכו נעשין שאובין, הוא רק משום דבסגוס מודו רבנן דחשיבי המים שבתוכו כמחוברין למקוה, וכמו שהביא הב"י לעיל מינה לד' הריב"ש. [↑](#footnote-ref-383)
383. ומבו' מד' הראב"ד, דל"מ השקה לטהר מים שאובין, וע"כ אף שהושקו המים שבתוכו למקוה, לא נטהרו מפסול שאיבתן, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בסימן ג' ה"ד שפירש עד"ז בכ"ד במכילתין, וכבר הוכיחו כן באמר"מ סימן א' סקס"ד ובחזו"א תנינא סימן ג' סק"ז במוסגר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-384)
384. ובקמא שם הק' דמ"ט תני לה ביורה גדולה, הרי אף בקטנה שאין מחזקת ג' לוגין נמי, דכיון דקורטוב נעשה שאובין אין קורטוב זה מעלה את המקוה להשלים מ"ס, - וכבר עמד בזה המאירי במשנתינו, וכתב דה"ה לקטנה אלא שהקטנה אפשר שיערה אותה קודם שיוציא שפתותי' חוץ למקוה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-385)
385. ומבו' לפ"ז דאיירי במקוה מצומצם ממש, דע"י חיסרון מעט מים שעל ידו של חבירו, כבר לי"ב מ' סאה, והעירו לפ"ז דמ"ט כתב הרא"ש דכשטובל ב' פעמים "שמא" חסרו המים, הרי לכאו' ודאי חסרו המים, דכשיצא בפעם הראשונה מן המקוה, הרי המים שעל גופו נפסלין משום תפיסת יד אדם, ואף אחר שחזר ונכנס למקוה, אין מים אלו משלימין לשיעור מקוה, - וי"ל דהרא"ש ס"ל דקי"ל כר' יהודה דאמרינן גוד אחית, וע"כ אין נפסלין המים שעל גופו כל שלא יצא לגמרי מן המים, - וי"ל עוד, למש"כ הר"ש לעיל פ"ו מ"ח לדון דקטפרס הוי חיבור לענין שאובין, ואף דהר"ש פליג על דינא דהראב"ד דכ"ז שרגליו של ראשון במים ממלא בכתף, היינו רק דלא חשבינן לה כמקוה שלם דאינו נפסל בשאיבה, אך מים אלו עצמן המחוברין אינם נפסלין, אך בפשוטו הרא"ש לא ס"ל להך דינא, והרי לפ"ד הרא"ש לעיל בפ"ו, לא מצינו שהקילו בפסול שאובין, וגם הרא"ש לעיל פ"ג מ"ב נקט דקטפרס אינו חיבור אף לענין שאובין.

     והעירו עוד, דבמקוה מצומצם ממש, צריך ליזהר שלא יוציא תוך כדי טבילתו חלק מגופו שכבר נכנס לבפנים, דעי"ז יחסרו המים, - ואמנם אם יהא משהו זה מחובר למקוה ע"י קטפרס, יהא הדין תלוי במש"נ לעיל אם מהני חיבור דקטפרס לענין זה. [↑](#footnote-ref-386)
386. ועי' בהגמ"ר בפ' במה טומנין סימן תנ"ט דה"ר שמואל הביא מד' רש"י אלו דאין טובלין במקוה שכולו שלג, - אמנם הנה בד' רש"י בשבת קמ"ד ב' ד"ה רב פפא, משמע דשלג וברד כשרים לעשות כל המקוה מהן, ועמדו ע"ז בלחו"ש סימן ר"א סקס"ב אות ד' ותשו' מהר"י אסאד יו"ד סימן רי"ג ובתשו' מהרש"ם ח"א סימן ר', עיי"ש מש"כ בזה, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ר' כתב דמכוון ד' רש"י שם הוא בשלג וברד שהפשירו אח"כ, עיי"ש.

     והלחו"ש והמהרש"ם שם כתבו די"ל, דאף לדעת ת"ק ל"מ השלג אלא להעלות את המקוה, מ"מ קי"ל כמו שהעידו אנשי מידבא דמהני לעשות כל המקוה משלג, דמעשה רב, עיי"ש, וכתבו דמה"ט נקטה הגמ' בסוכה טיט הנרוק, ולא נקטה לשאר השנויים במשנתינו, - וכבר נסתפק בזה הב"י בסימן ר"א ס"ל בדעת רש"י, אם קי"ל כת"ק או כר' ישמעאל, ועיי"ש שכתב די"ל דת"ק נמי מכשיר במקוה שכולו שלג, ומשום אינך נקט לישנא דמעלין, ואמנם הלחו"ש שם כתב להגי' בד' הב"י ע"פ דבריו בכס"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-387)
387. ובשטמ"ק זבחים כ"ב א' אות ג' כתב, דאף דבדבר שברייתו מן המים מכשרינן אף כשעשה כל המקוה ממנו, מ"מ שלג וכו' לא חשיב כברייתו מן המים, עיי"ש בדבריו, - ולמש"כ הראב"ד שם בסימן ג' הכ"ג דהא דמטבילין בעינו של דג, הוא רק כשנימוח, הרי דאף אי נימא דכל הני חשיבי כברייתו מן המים, ניחא הא דאין עושין כל המקוה ממנו, דבכל הני שלא נימוחו, ל"מ כשעשה כל המקוה מהן, אך למש"כ הגרע"א בדעת הראב"ד דגם אם הפשיר השלג אין מטבילין בו, (ונת' להלן), לא א"ש, דבהא דמטבילין בעינו של דג משמע דאף אם נימוח אחר שנפל למקוה, מטבילין בו, - ועי' חזו"א קמא סימן ח' סק"ג שנסתפק דשמא אף שלג וכו' חשיב כברייתו מן המים, ואתיא מתניתין דלא כרשב"ג, וכתב דלפ"ז לא מסתבר שיהא הלכה כרשב"ג דמתניתין גבי הלכתא פסיקתא נקט להו. [↑](#footnote-ref-388)
388. ועיי"ש שכתב דכיון דתני דהן מעלין, לא איצטריך למיתני דאין פוסלין, אלא תני לה אגב הני דפוסלין ולא מעלין ודלא פוסלין ולא מעלין. [↑](#footnote-ref-389)
389. ועי' גם בחי' המאירי בעירובין כ"ט ב' שכתב דהא דתנן דהשלג וכו' אין פוסלין את המקוה, הוא משום שלא נתלשו, ומבו' דאם נתלשו והוו שאובין, ה"ה פוסלין את המקוה. [↑](#footnote-ref-390)
390. וגם בטיט הנרוק שכתב הטור שם דאין מטבילין בטיט כשאין המים צפין על גביו, לכאו' ביסוד הדין הוא כשר לעשות כל המקוה ממנו, ואך דכיון דאין טובלין בטיט בעינן שיהא בו מים, ונפ"מ דאם יהא ל"ט סאה טיט וסאה מים, מהני להטביל כלים במקום המים, וגם מקוה שכולה טיט יהא עלי' תורת מקוה דאינו מקבל טומאה, ואף ה"ז מועיל להכשיר מקוה דשאובין בהשקה, - אך יש לפקפק בזה, דמסתבר דהא דאין מטבילין בטיט, הוא משום דהטיט בפנ"ע אין עליו תורת מקוה, ואינו מועיל אלא להצטרף למקוה, וכאשר כן נראה מהא דמדמינן לה בסוכה י"ט ב' לאויר שמצטרף ואין ישנים תחתיו, ולפ"ז ודאי דמקוה שכולה טיט אין עלי' תורת מקוה, וגם מסתבר דל"מ אלא בדאיכא רוב שיעור מקוה מן המים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-391)
391. ובתשו' נובי"ת או"ח סו"ס נ"ז בתשו' בנו הגר"ש כתב דמש"כ הרמב"ם להך דינא בשלג, הוא משום דבכפור וכו' לא שייך כלל טבילה כשלא ריסקם שהם נגובים ויבשים, ועיי"ש בסוף הספר במה שנו"נ בזה עם הר"מ פישלס. [↑](#footnote-ref-392)
392. ובחזו"א תנינא סימן ו' סק"ב הק' ע"ז, דמה לי נפשר חוץ למקוה ונפל למקוה דכשר, כמבו' בד' הראב"ד דכל הא דפסלינן הוא משום דבשעת נפילה אוכל הוא, וקרא כתיב ישב רוחו יזלו מים, ואמרינן שמא ירבו נוטפין, והרי דה"ז מטהר באשבורן אף דהוי מהפשרת שלגים, ומה לי הופשרו במקוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-393)
393. אך בתשו' משנת ר"א סימן כ"ט סקל"א פירש גם לפי נוס' הדפוסים, דאין מכוון הראב"ד לפסול לדעת ת"ק אף אחר שהפשיר, וכ"כ באג"מ יו"ד ח"א סימן ק"כ סוף ענף ב', וכן נקט בתשו' חת"ס יו"ד סימן ר' סוד"ה והראב"ד, - וראיתי להעיר בזה ממש"כ הראב"ד להוכיח דמשערין את השלג כמות שהוא, מדקאמר השלג ולא קאמר מי השלג, ולכאו' אם הוה תני מי השלג, ל"ה ידעינן דאף בעודו שלג ה"ה משלים, ובע"כ דלדעת ת"ק אין לחלק בזה, וכל שעשה כל המקוה מן השלג, ה"ז פסול אף אחר שהפשיר, וע"כ שפיר הו"מ למיתני מי השלג, ואכתי צ"ע.

     ומאידך ראיתי להעיר בזה ממש"כ הראב"ד בסימן ג' הכ"ג במהדו"ב דהא דמטבילין בעינו של דג, הוא כגון שנימוח עינו של דג גדול ונעשה מים יש בו מ"ס, עכ"ל, ומשמע להדיא דאף שנפל למקוה קודם שנימוח, מ"מ ה"ה כשר אחר שנימוח, ולכאו' מוכח מזה דהראב"ד במהדו"ב לא ס"ל להך מילתא דכל שנפל למקוה בעודו אוכל, ה"ה פסול אף אחר שנעשה משקה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-394)
394. אמנם לדעת המאירי והר"א מביה"ם צ"ל דהא דתניא דעיגולי שלג מעלין, הוא אחר שהופשרו, וטעמא דר' יהודה דאין מעלין, הוא לדעת המאירי משום דנפלו למקוה קודם שהופשרו, ולדעת הר"א מביה"ם הוא משום דהוו שאובין. [↑](#footnote-ref-395)
395. והמאירי הביא לד' הראב"ד בדין שלג וכפור וגליד שנימוחו, וזה לטעמי' שם דאינם כשרים אלא כשנימוחו, וכתב דהראב"ד מסיק שהכפור והגליד א"צ שיעור אלא כפי מדתו שמתחילה, אבל השלג שהוא תפוח וחלול צריך למעכו הרבה ולדרסו, ועיי"ש שתמה ע"ז, דודאי אין לשער אלא כפי המדה שיש להם משהותכו ונכשרו למקוה, ומשמעות דבריו דכל הא דאין משערין כפי מידתן קודם שהותכו, הוא משום דלא הוכשרו למקוה אלא כשהותכו, אך אם היו כשרים למקוה קודם שהותכו, שפיר הוה משערינן כפי מידתן בשעה זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-396)
396. והנה בד' הר"ש בטהרות שם נראה דהא הוה ניח"ל הא דשלג מעלה את המקוה, אף דאינו חיבור, ולכאו' מבו' מזה, דכל דאיכא מ"ס באשבורן א', סגי בזה לתורת מקוה, ול"ב בזה להל' חיבור, וכל הא דבעינן לדין חיבור במקואות, הוא רק בב' מקואות, - ונתחדש עוד לפ"ז בד' הר"ש, דאף דהשלג מעלה את המקוה, מ"מ לא סגי בזה לטהרו מטומאתו, ולזה בעינן לדין חיבור, וזה מתישב עם ד' הר"ש לעיל פ"ו מ"ו דמים שבגיסטרא טמאים אף דיש עליהן תורת מקוה, ועמש"נ שם בזה, ואכתי צ"ע בביאור ד' הר"ש שם, ועמש"כ בזה בס' משק גבים סימן ה'. [↑](#footnote-ref-397)
397. ונפ"מ בזה לדינא, דלמש"כ החזו"א בביאור ד' רבינו שמחה, הרי דבעיקר הכשר המקוה מהני אף מקוה שכולו שלג, ואך דבמקום הטבילה בעינן שיהא מים, וגם מקוה שכולו שלג ויש בו מעט מים, מטבילין שם מחטין, אך אי נימא דמכוון רבינו שמחה הוא משום דאין השלג חיבור זל"ז, לא יועיל אלא אם יהא כל המקוה ממים, וכדעת הר"א מביה"ם, וכאשר כ"ה מבו' מד' הב"י שפירש כן בדעתו, וע"כ הק' ע"ז מהתוספתא דעיגולי שלג מעלין. [↑](#footnote-ref-398)
398. והנה בהגמ"ר בשבת סימן תס"ז הביא לד' רבינו שמחה, וכתב דגם ליטול ידים בכלי מלא שלג המחזיק רביעית כך הדין, וזה דלא כמש"כ המג"א בסימן ק"ס סקט"ז דנט"י לכו"ע ל"מ בשלג, עיי"ש, ולכאו' זה ניחא אם מכוון ד' רבינו שמחה הוא דל"מ משום דאין כל גופה נוגע בשלג, וה"נ בנט"י ל"מ משום דאין כל היד נוגעת בשלג, אך אם מכוון ד' רבינו שמחה הוא דל"מ משום דאין טבילתה בכל המ"ס, הדין נותן דבנט"י שפיר מהני, דהרי ל"ב שתהא הנטילה בכל הרביעית, ושמא י"ל דמכוון ההגמ"ר דבנט"י ל"מ משום דהוי ככיפין, דגם בנט"י בעינן שינוחו המים בכלי, ול"מ אם הם באויר הכלי ואינם נחים בתוכו, אך לפ"ד החזו"א שם בביאור מש"כ רבינו שמחה דהוי כטבילה בכיפין, הרי דבנט"י ליכא לטעם זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-399)
399. ובעיקר הדברים יש להעיר, דאף אי נימא דדינא הוא דבעינן אשבורן למקוה, מ"מ מ"ט לא נחשוב את השלג עצמו כאשבורן, שהרי אם הוקוו מ' סאה מים בתוך השלג, והשלג מעמידן, שפיר חשיב זה כאשבורן, וא"כ מ"ט לא יהא השלג כאשבורן לגבי השלג עצמו, וי"ל.

     עוד צ"ב בגדר הדברים מהו דחשיב כאשבורן לענין שלג, דלכאו' ודאי ל"ב שיהא אשבורן שאין בו נקב, שהרי אף במקוה מים שיש בו נקב, לא פסלינן אלא משום המים הזוחלין שבו, אך יש עליו תורת אשבורן, ולהסוברים דכה"ג לא חשיב כזחילה, ה"ז כשר, וא"כ בשלג דאינו זוחל, שפיר יש להכשיר, - אך יש להסתפק אם גדר הדברים הוא דבעינן אשבורן הראוי להחזיק מים, וכל שאינו ראוי להחזיק מים, אף דהוא מחזיק את השלג, ל"מ, משום דבכה"ג חשבינן דהחזקת השלג היא ע"י השלג עצמו, ולא ע"י האשבורן, או דסגי באשבורן הראוי להחזיק שלג, שלא יזוז ממקום למקום, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-400)
400. ובתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ג פירש בדבריו דהיינו, דכיון דלא הוכשר לעשות כל המקוה משלג אלא כשהופשר, והשלג עצמו לא חשיב כמים, ע"כ לי"ב משום שאיבה, וכ"נ שפירש בלחו"ש סימן ר"א סקס"ב אות ב', - אך לכאו' זה ניחא למש"כ הראב"ד במהדו"ק שהי' לפני החת"ס והלחו"ש דהא דליכא בשלג משום שאיבה הוא משום שאינו מים, אך למש"כ הראב"ד במהדו"ב דהוא משום דלא גזרו מיעוטו אטו רובו אלא במשקין שראויין לעשות מהן מקוה, הרי דכ"ז אינו טעם אלא לגבי פסולא דמיעוט שאובין, אך תיקשי דמ"ט מכשרינן בההיא דאנשי מידבא אף שהביא את כל השלג בידים, - ובעכצ"ל דטעם ההכשר הוא כמש"כ הראב"ד שם דכשנתפשר מילתא אחינא הוא וממילא קא הוי מקוה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-401)
401. וזה מתישב לפי הנוסחא בבעה"נ מהדו"ק שהיתה לפני הרז"ה, שלא פירש דהא דתנן דאין פוסלין היינו כשהם שאובין, וכל מקור הראב"ד דאינם פוסלין בשאיבה, הוא מעדותם של אנשי מידבא, וע"ז נחלק הרז"ה, אך בבעה"נ מהדו"ב פירש דהא דתנן דאין פוסלין היינו כשהם שאובין, וכתב דתני דהם מעלין אף שהן שאובין, ואצ"ל דאין פוסלין, וצ"ע מש"כ בתשו' משנת ר"א שם לא כן.

     ובלחו"ש סימן ר"א סקס"ב אות ה' עמד ע"ד הרז"ה שלא השיב על מה שהוכיח הראב"ד מהא דתניא בתוספתא דמביא טיט הנרוק בעריבה ומשיקו וטובל בו, אך באמת הוכחה זו לא היתה בנוסחת בעה"נ שלפני הרז"ה, וכתב דשאני טיט הנרוק דאין עושין ממנו כל המקוה, ולא חשיב כמים ליפסל בשאיבה, וכל ד' הרז"ה הם בשלג דקי"ל דעושין ממנו כל המקוה, וזה כד' הגרע"א. [↑](#footnote-ref-402)
402. ולכאו' הטעם בזה, דרק פסולא דג' לוגין הוא גזירה אטו מקוה שכולו שאוב, ובשלג שאין עושין ממנו את כל המקוה ל"ש גזירה זו, וכמש"כ הראב"ד, אך הא דשאובין אינם מעלין, אינו מכח גזירה זו, וע"כ הך דינא הוא אף בשלג. [↑](#footnote-ref-403)
403. בתשו' חת"ס יו"ד סימן ר' עמד בהא דתניא דנימוח כשר להקוות עליו, ומשמע דקודם שנימוח אינו כשר לטבול בו, וכתב לדחות, דכיון דאיירי כשהגליד המקוה כולו ולא נשאר בו מים שאובין שלא הגלידו, הרי דבפועל א"א לטבול בו משום שהוא קשה כברזל, וע"כ תניא דנימוח, עכ"ד, - וי"ל עוד, כמשמעות ד' הרא"ש בתשו' כלל ל"א סוס"ב, דעיקר הא דאתי לאשמועינן, הוא דכיון שנטהר מפסול השאיבה כשהגליד אינו חוזר לפסולו כשנימוח, וזהו דמפליג התם בין מים טמאים למים שאובין, דמים טמאין הגם שכשהגלידו טהרו מ"מ אם נימוחו חזרו לטומאתן ישנה, ואילו מקוה שאוב שהגליד ונטהר מפסול שאיבתו, אף אם נימוח אינו חוזר לפסול שאיבתו, ולפ"ז שפיר י"ל דהוא כשר לטבול בו אף קודם שנימוח, והא דתני דנימוח הוא לאשמועינן דאף כשנימוח אינו חוזר לפסולו. [↑](#footnote-ref-404)
404. והב"י בסימן ר"א סל"א הביא לב' הדרכים שכתב הסמ"ג, והדרכ"מ שם כתב דלפ"מ דקי"ל דשאובה שהמשיכוה כולה פסולה ול"מ לה אח"כ רביית מי גשמים, בע"כ לפרש לד' התוספתא דהוא כשר לטבול בו, והיינו שפירש בד' הסמ"ג לדרך זו, דטהרת מקוה שאוב שהגליד ונימוח, הוא משום טהרת המשכה, וע"כ לפ"מ דקי"ל דשאובה שהמשיכוה כולה פסולה, אאל"פ כן, ועי' משה"ק ע"ז הלחו"ש שם סקס"ג, ועיי"ש מש"כ בדעת הרמב"ם שהשמיט לדינא דהתוספתא. [↑](#footnote-ref-405)
405. ובאמת יש להעיר כן גם לדעת ש"ר דשלג כשר לטבילה ואינו נפסל בשאיבה, וזה אי נימא דהא דאינו נפסל בשאיבה הוא משום דאין להם צורך להכלי והכלי כמאן דליתא, דלכאו' אי"ז טעם להכשיר כשנשאבו בעודם מים ואח"כ הגלידו, דכיון דגליד חשיב כמים, ואך דל"ש בו מעשה שאיבה, הרי דכל שנשאב בעודו מים, בדין דלא יתבטל פסול השאיבה כשהגליד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-406)
406. ובד' הר"ש משמע דד"ז נתחדש בד' ר' יהודה, וצ"ב שהרי ד"ז נתפרש במשנתינו דהן מעלין ולא פוסלין, ופירש הר"ש דהיינו כשהן שאובין, והרי להדיא דהשלג וכו' וטיט הנרוק אין נפסלין בשאיבה, וע"כ הן מעלין את המקוה, - ושמא י"ל דבהא דתנן הכא דהן מעלין, י"ל דאי"ז משום שאינם נעשין שאובין כלל, אלא אף שהן נעשין שאובין, מ"מ לא גזרו בזה חכמים לפסולא דג' לוגין, וע"ד מש"כ הראב"ד, אך בהא דמביא טיט הנרוק ומשיקו, אין להכשיר מכח זה, דכיון שאינו מעורב עם שאר המים, יש בזה לפסול שאיבה מדינא, וזה אי נימא דהא דמיעוטו שאוב דרבנן הוא מדינא דביטול ברוב, וכמשמעות ד' הר"ש לעיל פ"ב מ"ג, ובזה פירש הר"ש דהוא משום דטיט אינו כמים ליפסל בשאיבה, ולא חייל ע"ז פסול שאיבה כלל. [↑](#footnote-ref-407)
407. ובדעת הרשב"א י"ל, דמה שהצריך שיהא מ' סאה במים שמחוץ לכלי, אי"ז מכח הא דאין טובלין בכלים, אלא הוא מכח פסול שאובין, דלעולם אף מים שלא נעקרו לגמרי מן הקרקע נעשין שאובין, וכל הכשרן הוא מדין השקה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א בביצה י"ז ב', וע"כ בעינן שיהא מ"ס במים שמחוץ לכלי, ועמש"נ בפרט זה לעיל פ"ו מ"ה בהערה, אך בטיט הנרוק שאינו נפסל בשאיבה, ל"ב שיהיו מ"ס במים שמחוץ לכלי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-408)
408. והעירו דצ"ע לפ"ז בהא דפריך הירושלמי שהביא הר"ש בהא דמי כבשים ומי שלקות פוסלין את המקוה, מהא דתנן דהן אסורין לזרים, ואם בעינן שיהא בהמים עצמן ג' לוגין, מאי קשיא מהא דאסרינן להו לזרים מכח האיסור המעורב בהן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-409)
409. ועי' עוד בחזו"א תנינא סימן ה' סקי"ד שהוכיח מד' הראב"ד בפ"ז ממקואות דהא דל"מ מי פירות להשלים אי"ז אלא מדרבנן, - ושם סקי"ב פירש לזה, דמדינא מה לי בתחילה מה לי בסוף. [↑](#footnote-ref-410)
410. ואמנם יש להעיר בזה, דבאופן הרגיל הרי ניכר הדבר שלא נטל את הסאה מי פירות בפנ"ע, שהרי מי פירות מראיהם שונה ממראה המים, וכל שהסאה שנטל אין לה מראה גמור דמי פירות, בע"כ דיש בה מתערובת המים, והיאך סתים תנא דנתן סאה ונטל סאה כשר, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-411)
411. ועיקר מש"כ התוס' דהכי גמירי לה דפעמים מעלין וחשיבי כמים, נראה דהוא מתפרש לפי המבו' בסוגיית הגמ' בחולין פ"ד א' דבעין קרא למעוטי דמי פירות אינם כשרים למקוה, והרי דבלא קרא שפיר הי' מקום לומר דהן כשרין למקוה, וע"כ שפיר י"ל דאף אחר שנתמעטו מי פירות, מ"מ בכה"ג שנפלו למקוה שיש בה מ"ס, גמירי לה שהן מעלין את המקוה. [↑](#footnote-ref-412)
412. ומשמעות דבריהם שם היא דקשיא להו מ"ט ה"ז בטל עד רובו ולא אמרי' דה"ז חוזר וניעור כשהמי פירות נותנין טעם במים, אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי כתבו התוס' שם בע"א ד"ה הנך דלענין טומאה לא אמרינן טכ"ע, וה"נ לענין מקוה ליכא למימר טכ"ע, וכמש"כ כן הרשב"א ביבמות פ"ב ב' ובתוה"ב בית ד' ש"א, וכ"ה מבו' בפירש"י זבחים ע"ט א' ד"ה והיכא דאיכא חזותא, ועמד ע"ז באו"ש שם. [↑](#footnote-ref-413)
413. ויש לפרש עוד בד' התוס' אך גם דרך זו אינה מתישבת היטב בד' התוס', דכיון דלמקוה בעינן מים ומי פירות ל"ה מים, ל"מ בזה כלל דין ביטול ברוב, דאי"ז דינים דמצו חיילי על המיעוט מכח ביטול ברוב, אלא היינו דהחפצא דמקוה הוי במים, ומי פירות אין נעשין מים אף ע"י ביטול ברוב, וזהו שהק' התוס' למה בטלין מי פירות "ונחשבין כמים", והיינו דכיון דאין נחשבין כמים, ל"ש שיחול עליהם הכשר מקוה מכח דין ביטול ברוב, דרק מים ראויין למקוה, וזה ע"ד מש"כ במנ"ח מצוה י' (אות י' וכ"ב), דאף דמצה פסולה שבטלה ברוב מצה כשרה, יוצאין בה יד"ח מצה, אך מצה שבישלה שנתבטלה במצה כשרה אין יוצאין בה יד"ח מצה, דנהי דדין ביטול מהני להכשיר המיעוט, מ"מ אינו יוצא בה, כיון דלי"ב טעם מצה, וע"ז ל"ש ביטול, ומטעם זה אם נתערבה חתיכת חמץ במצה, נהי דבטלה מתורת חמץ, מ"מ ל"ש לומר דנהפך להיות לה טעם מצה, ואין יוצא בה יד"ח, דטעם מצה בעינן, עכ"ד, - ועי' היטב בשטמ"ק זבחים ע"ח ב' בהשמטות דלכאו' יש ללמוד כן מדבריו, דהא דאין מי פירות משלימין לשיעור, הוא משום דל"ד לאיסור הבטל בהיתר, ופירש שם דמה"ט הוא דאמרינן בזה רואין, ול"ד לביטול דאיסורים דלא אמרינן בזה רואין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-414)
414. ועי' במג"א סי' ק"ס סק"ז שדקדק מד' רש"י, דכל הא דל"מ, הוא רק כשהי' בו רביעית בצמצום, דל"ח שיעורא זוטרא דרביעית לביטולינהו, אך בחזו"א או"ח סי' כ"ב סקי"א תמה ע"ז, והוכיח מן הסוגיא שם שאין חילוק בזה, ופירש ד' רש"י, דכיון דשיעור הצריך לנט"י הוא רביעית, אם הוא חסר משיעורו אלא שפסולין משלימין אותו, אין ראוי להתכשר, כיון דבלא"ה הוא שיעור זוטר והשתא חסר לי' גם שיעור הזוטר, ולמש"נ יל"פ עוד, דבנט"י דסגי בשיעור זוטר, לא נאמרה ההלכה דמי פירות מעלין, וע"כ אף אם הי' במים יותר מרביעית, אין המי פירות מעלין. [↑](#footnote-ref-415)
415. ועיי"ש שכתב דיש לדקדק כן מל' רש"י בסוגיין שכתב, ז"ל, עד י"ט סאין יכול לעשות כן, עכ"ל, וכן דקדק בערול"נ בסוגיין, וכתב דיש לדחות דמכוון רש"י דיכול לעשות כן פעמים רבות עד שיעלה לו לפי חשבון שלקח י"ט סאין מים, עכ"ד, - אך נראה דאכתי יש לדקדק מד' רש"י שכתב דעד י"ט סאין יכול לעשות כן, ולכאו' הרי יכול לעשות כן עד קרוב לכ' סאה, ומ"ט נקט רש"י י"ט סאין, ונראה מזה דמכוון רש"י הוא דיכול ליתן וליטול עד י"ט פעמים, דאם יתן ויטול כ' פעמים כבר ליכא רוב, ואה"נ אם מלבד י"ט פעמים יתן ויטול חצי סאה, שפיר דמי, אך לא איירי אלא בנתינת ונטילת סאה, ומבו' לפ"ז מד' רש"י כד' השו"ע, דכל שנתן ונטל כ' פעמים ה"ז פסול. [↑](#footnote-ref-416)
416. ובחזו"א תנינא סימן ה' סוסקי"א הק' ע"ז, חדא, דבד' התוס' בד"ה דלא, משמע דטעם ההכשר בנתן סאה ונטל סאה, אינו משום שאני אומר, ונת' בזה להלן, ועוד, דבד' הריטב"א מבו', דדוקא במי פירות דקפי מלעיל, יתכן שנטל רק את המי פירות, אך אין לחוש שנטל רק את המים ולא נטל מן המי הפירות, וא"כ שפיר י"ל שאני אומר אף ביותר מכ' סאה, - עוד ילה"ע בזה, מד' התוס' וש"ר שהק' דמי פירות פסולין מדאורייתא, ואם כל הא דפסלינן בכה"ג אף דידוע דאיכא רוב מים כשרים, הוא משום דלא הקילו לסמוך על רוב אלא בדאיכא למימר שאני אומר, הרי נמצא דאין הפסול בזה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-417)
417. אך יש לדחות למש"כ בתו"י דטעם הא דפסלינן בזה הוא משום דנראה כרובו, ולפ"ז יש מקום לומר דכ"ז הוא בנתן סאה ונטל סאה, אך בממלא בכתף ליכא לה"ט, וע"ז מש"כ הרמב"ן וש"ר בב"ב ס"ה ב' דרק בנתן סאה ונטל סאה יש משום מראית העין, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-418)
418. ובתשו' הרי"ד סימן ס"ב ד"ה עוד כתב אדוני הביא ד' החכם השואל שכתב, ז"ל, דבשלמא מי פירות או חלב אין מצטרף משום דבעינן מים, ואפ"ה אמרו חכמים עד רובו כשר, מפני שהמים מתערבין בכל והוו כל המים מחוברין, וכיון שכל גופו עולה בהן אע"פ שיש שם משקין אחרים כיון שבשרו נוגע במים שמעורבין בכל המשקין עלתה לו טבילה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף דהמי פירות מעורבין במים, מ"מ חשיב דכל בשרו נוגע במים. [↑](#footnote-ref-419)
419. אמנם הנה בזבחים ע"ח ב' תניא בדלי שיש בו יין לבן או חלב והטבילו, דר' יהודה אומר רואין אותו כאילו הוא יין אדום אם דיהה מראהו כשר ואם לאו פסול, ומבו' דכל שלא נתבטלו והחלב במים, ל"מ הטבילה, וכ"ה מבו' גם לדעת רבנן דהולכין אחר הרוב, ופירש"י דבעינן שירבו המים על היין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממקואות הי"ט, והרי דלא סגי במחצה מים, אלא בעינן שירבו המים, כדי שיתבטלו בהן היין והחלב, ובד' התוס' שם ד"ה ה"ג מבו' דהוא משום דהיין והחלב חוצצין דמיא לא מחלחלי, ולכאו' זה שלא כד' התוס' הכא, - ואי נימא דהא דהכא אין המי פירות חוצצין הוא משום דהוו בכלל המקוה, שמא י"ל דע"כ התם דהוו המי פירות בכלי, לא חשבינן להו מכלל המקוה, דלא נאמר דין עירוב מקואות על מי פירות, וע"כ ה"ה חוצצין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-420)
420. אך בד' התוס' בב"ק ק' ב' מבו', דאף דס"ל דהא דאמרינן הכא קמא קמא בטיל אינו אלא חומרא דרבנן במי פירות, דמדינא לא אמרינן קק"ב אלא בגדל בלא הפסק, או היכא שוסתן בכך, מ"מ קשיא להו דמה פריך מינה לר' יוחנן הרי מי פירות פסולין מדאורייתא, והיינו משום דס"ל דאחר שהחמירו חכמים דלא אמרינן קמא קמא בטיל, הדר יש בזה להפסול דאורייתא דמי פירות, - וכ"נ גם בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"ג שהוכיח מהא דאף רובו שאוב דרבנן, ותיקשי שהרי דעתו בע"ז ע"ג ב' דמדינא לא אמרינן חוזר וניעור, ובדבריו בתשו' סימן קי"ז מבו' דהוא אף ברוב, ונחלקו בזה האחרונים, ואכמ"ל, ובע"כ דמ"מ אחר שהחמירו חכמים דאמרינן חוזר וניעור, יש לדון לזה כפסול דאורייתא, אך י"ל למש"כ בתשו' הראב"ד שם, דאף דבאיסורים לא אמרינן חוזר וניעור, מ"מ בטומאה אמרינן חוזר וניעור, וי"ל דפסול מים שאובין דמי לדיני טומאה דאמרינן בהו חוזר וניעור. [↑](#footnote-ref-421)
421. ובמשכנות יעקב יו"ד סימן מ"ו ד"ה אך כ"ז כתב דמכוון ד' התוס' דתמד שעיקרו מים אין בו פסול מי פירות דרבנן אלא פסול שאיבה דרבנן, והוכיח מזה דדעת התוס' דהא דפסלינן בנתן סאה ונטל סאה ברובו, הוא אף בפסול שאיבה, ובאו"ש שם תמה על דבריו. [↑](#footnote-ref-422)
422. וראיתי לישב, דאף דדינו כיין לכל דבר, מ"מ כיון דבתחילתו הי' מים, לא גרע מדבר שברייתו מן המים דמטבילין בו, ורק מדרבנן הוא שפסלוהו משום דדמי למי פירות, ועי' בחזו"א קמא סימן ח' סק"ג סוד"ה זבחים שנסתפק בזה אם לרשב"ג דכל שברייתו מן המים מטבילין בו, מטבילין אף בתמד שהחמיץ. [↑](#footnote-ref-423)
423. ונתחדש בזה, דאף דהשתא אין תורת תמד עליו, מ"מ כיון דבשעת נפילתו למקוה הי' תורת תמד עליו, ה"ז פסול מדרבנן, ויש לדמות ד"ז לד' הראב"ד בדין שלג שהפשיר, (אך בד' הראב"ד לא נתפרש דאי"ז אלא מדרבנן), ומצינו עד"ז בד' התוס' בזבחים ע"ח ב' ד"ה ה"ג דביין מזוג שנפל למקוה בעינן שיהא במי המקוה רוב כנגדו, ולא סגי במה דאיכא מעט מים דעי"ז הוי טפי משיעור מזיגה, והרי דכיון דכשנפל למקוה הי' עליו תורת יין, אף דכשנתערב במים בטל מהמים המעורבין בו תורת יין, מ"מ ה"ז פסול מדרבנן. [↑](#footnote-ref-424)
424. ובפשוטו הא דבמי פירות פסלינן ברובו, הוא משום דבמי פירות ל"ש ענין זריעה כלל, וכל ההכשר בזה הוא משום ביטול ברוב, וע"כ כל שנתן ונטל רובו, ה"ז חוזר וניעור, אך משמעות ל' הרא"ש שם דהוא חומרא דרבנן שהחמירו במי פירות דלא חזו לטבילה כלל דמקוה מים כתיב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-425)
425. אך בסימן א' שם בש"מ 12 כתב הראב"ד, דאף דמקוה שלם כשר אף אם רבו עליו מים שאובין, מ"מ כל שנחסרו הכשרים ממ' סאה מועילין בהו מחצה דשאובין לפסלן. [↑](#footnote-ref-426)
426. וצ"ל לפ"ז דהא דמכשרינן היכא דאיכא רוב שיעור מקוה מן הכשרים, אף דהשאובין מרובים, ולכאו' כיון דהפסול הוא מעיקר הדין, ל"ה לנו להכשיר אלא היכא דאיכא שיעור מקוה מן הכשרים, הוא משום דכל דאיכא רוב שיעור מקוה מן הכשרים, אמרינן דרובו ככולו, וכמש"כ כן בזכר יצחק ח"ב סימן כ"ז, דלדינא דרובו ככולו סגי במה דאיכא רוב שיעור מקוה ממי גשמים, דעי"ז חשיב דהמקוה דמ' סאה הוא בידי שמים, ומה שיש מלבד זה עוד מים שאובין, אינו מגרע. [↑](#footnote-ref-427)
427. וזה ניחא לדעתו במהדו"ב, דכל דיש רוב שיעור מקוה מן הכשרים, ה"ז כשר, אף אם השאובין מרובין על הכשרים, אך למש"כ במהדו' הקודמת דכל שנחסרו הכשרים ממ' סאה מהני בהו מחצה דשאובין לפסלן, לא א"ש, שהרי ודאי דמשמעות מתניתין דממלא בכתף אף יותר ממ' סאה, וכמש"כ כן הרשב"א בשער המים שער ז'. [↑](#footnote-ref-428)
428. וכ"כ הראב"ד שם סימן ד' ה"ט דסגי במה דלא נשקול רובו, אך שם ה"ג כתב דבעינן שישתייר רוב הכשרו של מקוה מן הכשרים, וכ"כ בסימן א' סוף ה"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-429)
429. וכ"ה דעת רשב"ם בב"ב ס"ו א', עיי"ש שפירש להא דצינור דפוסל את המקוה דאיירי במקוה שלם, והראשונים שם תמהו ע"ז, עיי"ש.

     ויש להוסיף, דהנה הראשונים שם הק' ע"ז מהא דתנן לעיל פ"ו מ"ג, דג' מקואות בזה כ' ובזה כ' ובזה כ' סאה מים שאובין והשאוב מן הצד ירדו ג' וטבלו בהן ונתערבו המקואות טהורין, והרי דמקוה שלם אינו נפסל בשאיבה, וצ"ב שהרי מודה הרשב"ם דמקוה שלם אינו נפסל בג' לוגין, כאשר כ"ה מפורש במכילתין בכ"ד, וכ"ה גם בד' רשב"ם שם דנתן סאה ונטל סאה כשר עד רובו, ולא פסל הרשב"ם אלא בדליכא רוב מים כשרים, וא"כ מאי קשיא להו מהא דמכשרינן התם, - וצ"ל דמכוון דבריהם הוא, דלדעת רשב"ם דלא מכשרינן אלא בדאיכא רוב מים כשרים, הרי היינו משום ביטול ברוב, וכמש"כ רשב"ם שם, וזהו שהק' דא"כ מ"ט מכשרינן התם שלא נתערבו המים זב"ז, ול"ש ביטול ברוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-430)
430. וכתב די"א דמקוה שלם אינו נפסל בשאובין דהוי כמעין שאינו נפסל, וכתב לדחות דשאני הכשר מעין מהכשר מקוה, ועוד דשאני מעין שאינו נחסר ומשא"כ מקוה דמיא קא חסרי ואזלי, וע"כ כשנחסר ממ"ס משהו, מועילין המחצה שאובין לפסלו. [↑](#footnote-ref-431)
431. ואין לומר דאיירי התם כשהמקוה העליון והתחתון נשארים מחוברין, וע"כ הו"ל כמקוה שיש בו מ"ס מים כשרים, דא"כ מ"ט תנן דממלא בכתף ונותן לעליון עד שירדו לתחתון מ"ס, ומ"ט בעינן שירדו לתחתון מ"ס, אמנם בדוחק י"ל דהא דבעינן שירדו לתחתון מ"ס, הוא כדי שיהא ביד האדם לטבול בהן, וע"ד שכתב המאירי בחגיגה י"ט א' בהא דתנן לעיל פ"ה מ"ו בגל שנתלש ובו מ"ס, וכ"כ הדרישה והט"ז והגר"א בסימן ר"א, ונת' לעיל שם, - שוב העירוני די"ל, דהא דבעינן שיהא בתחתון מ"ס, הוא משום דחיבור התחתון לעליון הוא ע"י קטפרס, וקטפרס אינו חיבור לענין מקואות, ורק לענין טהרת השאובין מהני אף חיבור דקטפרס, כמש"כ הראב"ד בסימן ב' הי"ב. [↑](#footnote-ref-432)
432. אך לדעת ש"ר נראה, דהא דלא תני דמים שאובין פעמים מעלין, הוא משום דכל שנתן מים שאובין במקוה שלם, הוכשרו מפסול שאיבתן, וכבר אינם בכלל מים שאובין, ונמצא דליכא גוונא דמים שאובין מעלין. [↑](#footnote-ref-433)
433. וצ"ל לפ"ז, דאף שנקטו הראשונים שם דמדאורייתא יש להכשיר אף ביותר מרובו, ולא אמרינן דחוזר וניעור, מ"מ כל דה"ז ניכר בחזותא אמרינן דחוזר וניעור מדאורייתא, דדמי להיכא שהאיסור נותן טעם דאמרינן חוזר וניעור, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן בב"ב ב' א', דהיכא דרבה המיעוט שנתבטל לא אמרינן חוזר וניעור, והיכא דהוא נותן טעם אמרינן חוזר וניעור. [↑](#footnote-ref-434)
434. ולפ"ז הדין נותן לדעתם, דכל דאיכא במקוה מחצה מים ומחצה מי פירות, ה"ה פסול אף אם לא שינו המי פירות את מראה המים, דכיון דלא בטלי המי פירות, דליכא רוב במים כנגד המי פירות, ה"ה פסול, - וזה דלא כמש"כ התוס' ביבמות פ"ב ב' דבכה"ג הוי מקוה כשר.

     אך צ"ע בזה בדעת הרי"ד, שכתב בתשו' סימן א' סוף אות ב' דמקוה כשר שרבו המי פירות עליו, ה"ה כשר, ונת' לעיל מ"ב, ומבו' דאף דבכה"ג אין המי פירות בטלין במי המקוה, מ"מ אינם פוסלין את המקוה, וא"כ מה גרע מי פירות ששינו את מראיו ואינם בטלין במקוה, דה"ה פוסלין את המקוה, - ושמא י"ל למש"כ הרי"ד בתשו' סו"ס קי"א דכל דאיכא מקוה שלם ה"ז מועיל להכשיר אף את המי פירות, ולפ"ז י"ל דע"כ אף דמקוה שרבו עליו מי פירות אינו נפסל, משום דאף המי פירות הוכשרו, מ"מ כל ששינו את מראיו אינם טפלין למקוה ול"מ המקוה להכשירם, ותו ה"ה פוסלין את המקוה, - וי"ל עוד, דלעולם עיקר פסולא דשינוי מראה הוא פסול בפנ"ע דכל ששינו המי פירות את מראה המקוה, חשבינן לי' כמקוה של שאר משקין וה"ה פסול, ואך דאם היו המי פירות בטלין ברוב וכמאן דליתנייהו דמי, ל"ה פסלינן בזה, דאי"ז מקוה של שאר משקין, כיון דהמשקין עצמן בטלו, ורק משום דהמי פירות ניכרין בחזותא ואינם בטלין, הוא דה"ה פוסלין את המקוה בשינוי מראה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-435)
435. וצ"ע היאך ד"ז מתישב למ"ד במכות ג' ב' דלרבנן ג' לוגין מים שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין, פוסלין את המקוה, והרי דחשבינן להו כמים, ואין לומר דלעולם חשבינן להו כיין, ואפ"ה החמירו חכמים שיפסלו את המקוה, דבפירש"י וש"ר בחולין כ"ו א' מבו' דגם לשאר דיני התורה חשבינן להו כמים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-436)
436. ובזה מתישב משה"ק בחזו"א קמא סימן ח' סק"ז, דלרב כהנא במכות ג' ב' דמדמה ג' לוגין מים שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין, למי צבע, וס"ל דכ"ה דמי צבע פוסלין את המקוה, ה"נ מים אלו שמראיהן כמראה היין פוסלין את המקוה, תיקשי לי' הא דקתני הכא דמי צבע אין פוסלין את המקוה בשינוי מראה, ויין פוסל את המקוה בשינוי מראה, ולהנ"ל ניחא, דפסולא דשינוי מראה הוא רק כשנתערב בהן ממשות שאר משקין, וע"כ הוא דיין פוסל בשינוי מראה ומי צבע אינם פוסלין, אך בפסולא דג' לוגין ס"ל לרב כהנא דאין לחלק ביניהם. [↑](#footnote-ref-437)
437. ולד' הראב"ד הוא מוכח כן, דהנה הראב"ד בתשו' סימן כ"ג נקט דפסול שינוי מראה בנט"י שוה לפסול שינוי מראה במקוה, ולא פסלינן אלא כשנפל לתוכו גוף המשקה המשנה את מראיו, ולפ"ז הרי דמהא דתנן בידים פ"א מ"ג דנפל לתוכן דיו וכו' ונשתנו מראיהן פסולין, יש ללמוד דאף מקוה נפסל כשנפל לתוכו דיו ושינה את מראיו, וגם בד' תר"י בברכות מבו' דמדמי דין שינוי מראה בנט"י לדין שינוי מראה במקוה, וכנראה דמכח זה נקט דגם מקוה נפסל כשנפל לתוכו דיו.

     אמנם לדעת ש"ר דס"ל דחלוק דין שינוי מראה בנט"י מדין שינוי מראה במקוה, ומים שנשתנו מחמת מקומם פסולין לנט"י, אף דבפשוטו הן כשרים למקוה, וכמש"כ בפמ"ג סימן ק"ס מש"ז א' ובברכ"י שם ס"ק ב' ג' ובישועות יעקב שם, (אך בד' הט"ז שם סק"א נראה דס"ל דהן פסולין למקוה, וכ"כ בעצי אלמוגים שם סק"ג, וצ"ע), הרי לכאו' מהא דתנן דנפל לתוכן דיו וכו' ונשתנו מראיהן פסולין, ולא נקט עדיפא מינה דאף אם נשתנו מחמת מקומן פסולין, אף דבמקוה אי"ז פוסל, משמע דדיו אינו פוסל את המקוה בשינוי מראה, וזהו דקמ"ל דבנט"י פסלינן אף בכה"ג, וה"ה כשנשתנו מחמת מקומן ה"ה פסולין, וכ"נ מד' הראשונים בחולין ק"ז א' שכתבו דמהא דתנן דנפל לתוכן דיו וכו' ונשתנו מראיהן פסולין, יש ללמוד דבנט"י קפדינן אחזותא, ואם דיו פוסל במקוה, הרי דאין ללמוד מזה דקפדינן אחזותא אף בנשתנו מחמת מקומן דאינו פוסל במקוה, ועמד בזה בברכ"י שם סק"ב, ועיי"ש מש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-438)
438. ובד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' ה"ז במהדו"ק שנד' בשנו"ס שבסו"ס בעה"נ, מבו' דכל שנימוחו גוף הסממנים, אף אי"ז פוסל את המקוה בג' לוגין, ומבו' דכל שנימוחו גוף הסממנים אינו נקרא מי צבע, אלא נקרא צבע מזוג, וע"כ הוי כג' לוגין מים שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין, דאין פוסלין את המקוה. [↑](#footnote-ref-439)
439. ודוגמא רחוקה לזה מצינו בדיני תערובת, דמחמץ ומעמיד אינם בטלים, ודעת הרמב"ם דהוא משום דניכר פעולת האיסור, והגם דאין החימוץ וההעמדה מכח התערובת, מ"מ כיון דמכח האיסור נתחמץ או הועמד ההיתר, אין האיסור בטל. [↑](#footnote-ref-440)
440. ונמצא לפ"ז דבר חידוש, דאף לפ"מ דקי"ל דמי צבע אין פוסלין את המקוה בשינוי מראה, מ"מ יין לבן שנצבע ע"י סממנין ונפל למקוה ושינה את מראיו, פוסל אותו בשינוי מראה, דהגם דאם נפלו הסממנין עצמן למקוה אינן פוסלין, מ"מ כי היכי דלר"מ דמים שאובין פוסלין את המקוה בשנוי מראה היינו במי צבע דהוי זה צבע דסממנין, ה"נ לר' יוסי יין לבן שנצבע פוסל את המקוה בשינוי מראה, שהרי כל הא דפליג ר' יוסי על ר"מ הוא רק משום דמים אין פוסלין בשנוי מראה, ומי כבשים מים נינהו מדפוסלין את המקוה בג' לוגין, אך מי פירות שפוסלין בשנוי מראה, ה"ה פוסלין אף אם אי"ז צבע עצמי, ועי' בגלות עליות במשנתינו פסקא ב' אות ג' שנסתפק בדין זה, - וכ"נ מד' הר"ש בטבו"י פ"ב מ"ב, דמבו' בדבריו דאם היו מים פוסלין את המקוה בשינוי מראה, היו מים שאובין אדומים פוסלין את המקוה, אף דהוי זה צבע דסממנים, ולפ"ז הרי דמהא דמפליג בתוספתא שם בין מים לשאר משקין, מבו' דשאר משקין פוסלין את המקוה אף בגונא דהוי זה צבע דסממנים, - ואמנם אי נימא דפסולא דשינוי מראה הוא משום דהוו כל המים כחמרא מזיגא, לכאו' אין לפסול בגונא דהוי זה צבע דהסממנים, דלענין תורת חמרא מזיגא שעל המים, ליכא נפ"מ אם נפלו לו מי פירות שיש להן צבע דסממנים, או שנשרו בו הסממנים עצמן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-441)
441. ויש להוסיף במש"כ הראב"ד דטיט הנרוק לי"ב שינוי מראה, דהיינו, דאף דהטיט הנרוק עצמו אין מראהו כמראה המים, מ"מ כיון דדינא הוא דטיט הנרוק משלים את המקוה, ליכא גריעותא מכח הא דיש עליו מראה טיט, וזה מתישב טפי אם אף העפר עצמו משלים לשיעור, ואך דמ"מ אם הי' הטיט הנרוק משנה את מראה כל המים, הי' בזה לפסולא דשינוי מראה, דעי"ז הוה חשבינן לכל המקוה כמקוה דטיט הנרוק, והוי כמקוה שכולו טיט הנרוק, דפסול.

     ועי' עוד בפמ"ג או"ח סימן ק"ס במש"ז סוסק"א דהא דמים שנתערב בהן עפר כשרים לנט"י, ולי"ב משום שינוי מראה, הוא משום דכשישהו אותן דרכן לצול, והגר"ז שם ס"א כתב דכיון דגידול המים הוא בעפר וטיט ודרכם בכך אי"ז חשוב שינוי, ובמ"ב שם סק"ג הביא לב' הטעמים, ובסקמ"ב הביא רק לטעמא דהגר"ז, ועמש"כ בזה המהרש"ם בח"ג סימן י"ג. [↑](#footnote-ref-442)
442. אך צ"ע במש"כ הרשב"א דכמו שאינו נפסל בשאובין כך אינו נפסל בשינוי מראה, שהרי מקוה שלם אף דאינו נפסל בשאובין ה"ה נפסל בשינוי מראה, וא"כ ה"נ מעין דהוא מטהר בכ"ש והוי כמקוה שלם, אינו נפסל בשאובין, והיאך נלמד מזה דה"נ אינו נפסל בשינוי מראה. [↑](#footnote-ref-443)
443. ובגל' הגרע"א שם כתב דהתוס' במכות ד' א' פליגי ע"ז, וס"ל דמים שנשתנו מראיהם הוו כמי פירות דל"מ להו חיבורן למעין, עיי"ש, - וצ"ע דד' הראב"ד הכא הם לפי דעתו דס"ל דמעין אינו נפסל בשינוי מראה, וחידש לפ"ז דאף מי גשמים שנשתנו מראיהם מהני להו חיבורן למעין לחשבן כמעין דלי"ב לפסולא דשינוי מראה, אך ד' התוס' שם הרי קיימי במי הים עצמן שנשתנו מראיהן, ובע"כ דס"ל דאף מעין נפסל בשינוי מראה, אם אזלי כמ"ד דהים דינו כמעין, וא"כ ודאי דל"מ חיבורן למעין להכשירן. [↑](#footnote-ref-444)
444. וכ"נ שפירש בלחו"ש סימן ר"א סקס"א, ועיי"ש שהק' דמשמעות מתניתין היא דקודם שירדו גשמים ל"מ ליתן קצת שאובים שלא יחזרו מחמתן למראה מים, - ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לדינא דהתוספתא, דממשנתינו מוכח דאף מקוה שנשתנה מראהו נפסל בג' לוגין. [↑](#footnote-ref-445)
445. ולמש"כ הלחו"ש דהא דכשהיו בו מ"ס ממלא בכתף, הוא רק כשהיו בו מ"ס קודם שנשתנה מראהו, נראה דמש"כ הרשב"א והמאירי דמצי להכשירו ע"י המשכה, לא סגי במה שימשיך מים עד מ"ס, ואח"כ ימלא בכתף, אלא בעינן שימשיך מים עד שיחזור מראהו למראה המים, - ולפ"ז נראה, דאם כשיחזור מראהו למראה מים ירבו המים השאובין על המי גשמים, ה"ז פסול, וזה למש"נ לעיל פ"ד מ"ד מד' האחרונים, דבדין רבי' והמשכה בעינן שירבו הכשרים כנגד השאובין, ולא סגי במה דאיכא רוב מקוה, ועי' בשיעורי הגר"ש מכות הערה שנ"ג שנקט כן. [↑](#footnote-ref-446)
446. אך התוי"ט כתב דהא דלא תני במתניתין להך תקנתא, הוא משום דאיירי אף בדליכא אלא מיעוט מקוה, דבכה"ג ל"מ להכשירו בהמשכה, למ"ד דבעינן רבי' והמשכה, עיי"ש, - וי"ל עוד, למש"כ הר"ש במהדו"ק והרא"ש לעיל פ"ד מ"ד דתנא דמתניתין ס"ל דל"מ רבי' והמשכה אלא כשנתערבו חוץ למקוה. [↑](#footnote-ref-447)
447. ובטעם הפלוגתא בזה נראה, דהנה בעיקר ד' הרי"ד צ"ב, דאף דעכשיו כולן פסולין הן, מ"מ אחר שיחזור מראיהן למראה מים איכא שפיר רבי' והמשכה, - ולכאו' מוכח מזה דס"ל דבדין רבי' והמשכה, בעינן שתקדם הרבי' להמשכה, וכ"ז דליכא רבי', ה"ז נפסל בג' לוגין, עמש"נ בזה לעיל פ"ד מ"ד, וע"כ כיון דבשעה שנותן המים השאובין לתוכו כל המים פסולין וליכא רבי', ה"ז נפסל בג' לוגין, אך אי נימא דאינו נפסל בג' לוגין אלא כשחזר מראהו למראה מים, לכאו' הי' לנו להכשיר בזה, דבשעה זו הרי איכא רבי' דכשרים, וצ"ע, וכ"כ בתשו' מנחת יצחק ח"ג סימן פ"ט סק"ב.

     ובדעת הרשב"א והמאירי נראה דס"ל דאף אם קדמה ההמשכה לרבי' כשר, וכאשר כ"ה להדיא בד' המאירי לעיל פ"ד מ"ד, וע"כ שפיר מצי הכא להמשיך מים שאובין למקוה, דאף דנימא דכ"ז דליכא להמים מראה מים, דכולן פסולין הן, לא חשיב כרבי', מ"מ אחר שיחזור מראיהן למראה היין, איכא שפיר רבי' והמשכה. [↑](#footnote-ref-448)
448. ומש"כ הגר"ש שם דאף דמקוה שנשתנה מראהו אינו מכשיר את השאובין בהשקה, מ"מ אם היו בו מ"ס שפיר מצי למלאות בכתף, משום דכשיחזרו למראה מים יוכשרו השאובין מחמת המ"ס הכשרים, צ"ב, שהרי כתב הט"ז דהאחרונים דוחים את הראשונים, ונמצא דכשיחזרו למראה מים, לא יהא מ"ס מן הכשרים. [↑](#footnote-ref-449)
449. אמנם בתנינא סימן י' סקי"ד ד"ה צ"ל עמד בזה, דמ"מ כיון דהיין ניכר בחזותא, מ"ט אין היין מקב"ט, ועיי"ש שכתב דשמא איירי ביין לבן, ולפ"ז אין ללמוד מזה דמקוה שנשתנה מראהו אינו מקב"ט, - אך לכאו' בעיקר הקו' י"ל למש"נ לעיל מ"ב לדון בד' התוס' ביבמות פ"ב ב', דכל דאיכא שיעור מקוה הוו אף המי פירות בכלל המקוה, ודעת הרי"ד דאף אם רבו המי פירות כשר, משום דהמי פירות ג"כ כשרים, וע"כ אף היין אינו מקב"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-450)
450. ונפ"מ בין הדרכים בזה, הוא בגונא שדחו המים האחרונים מן הראשונים, וכשחזר מראהו למראה מים, כבר ליכא מ"ס מן הכשרים, דאם הא דמכשרינן בזה, הוא משום דאף מקוה שנשתנה מראהו מכשיר את השאובין בהשקה, הרי דאף בכה"ג ה"ז כשר, אך אם הא דמכשרינן הכא הוא משום דכשחזר מראהו למראה מים יש בו מ"ס, הרי דאם נחסרו הכשרים ולי"ב מ"ס, ה"ה פסול. [↑](#footnote-ref-451)
451. וצ"ע לפ"ז דמהו דתני דמקום היין לא טהר, הרי ביין ליכא פסול שאובין כלל, - ושמא איירי ביין טמא וקמ"ל דאינו נטהר מטומאתו, - אך מהא דתני הי' שאוב, נראה דלא איירי כלל לגבי טומאה, אלא לגבי שאיבה, וכבר עמד בזה כן באו"ז סימן של"ה, והוכיח מזה דמהני השקה להכשיר שאובין, וכ"ה מוכח ממה שהביא השו"ע בסימן ר"א סכ"ט לדין זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-452)
452. ועיי"ש שכתבו דמיירי ביין לבן שאינו משנה מראית המים דאי ביין אדום ניחזי אם שינה מראית המים אם לא, וצ"ע דבגמ' שם מסייעינן לדינא דרב מד' התוספתא, ובתוספתא הכא תניא דמראה אותו המקום כמראה אותו היין, וכבר עמד הרמב"ן שם בכעי"ז. [↑](#footnote-ref-453)
453. ובד' הרשב"א שם מבו' דזהו מה שאמרו במכות ג' ב' דהא דג' לוגין וכו' אין פוסלין את המקוה ול"ד למי צבע, הוא משום דחמרא מזיגא מיקרי, - והנה לפ"ז נמצא, דכל ה"ט דחמרא מזיגא מיקרי, הוא רק לרבנן דלא אזלי בתר חזותא, אך לריב"נ דאזיל בתר חזותא, אי"ז משום דחמרא מזיגא מיקרי, ולכאו' תיקשי לפ"ז לדעת ריב"נ דמה בין זה למי צבע, דלא מצינו שנחלק ריב"נ בדין מי צבע.

     אך י"ל בפשיטות דלריב"נ מעיקרא ל"ק דמה בין זה למי צבע, דכיון דהא דג' לוגין שנפל לתוכן קורטוב יין אין פוסלין, הוא משום דאזלינן בתר חזותא, הרי דכ"ז שייך כשנתערב בהן יין ומראיהן כמראה היין, דבזה חשיב הכל כמים, אך במי צבע שנתערב בהן צבע שאין בו ממש, ודאי ל"ש לומר דמכח שמראה הכל מראה הצבע, חשיבי כל המים כצבע, ואטו נימא דיין ששרו בו סממנין ונשתנה מראהו למראה הצבע לא יהא ניקח בכסף מעשר לדעת ריב"נ, וע"כ הן פוסלין את המקוה, וכל הא דפריך רב כהנא מה בין זה למי צבע, הוא משום דמפרש למימרא דרב כת"ק דלא אזיל בתר המראה, ובע"כ דהא דאינם פוסלין את המקוה, הוא משום דמראיהן כמראה היין ובכה"ג לא גזרו בזה חכמים שיפסלו את המקוה, וע"ז שפיר פריך דמה בין זה למי צבע, וע"ז משני רבא דכל הא דכה"ג שמראיהן כמראה היין לא גזרו חכמים שיפסלו את המקוה הוא משום דחמרא מזיגא מיקרי, - ובזה ניחא משה"ק בחזו"א קמא סימן ח' סק"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-454)
454. אמנם הנה בחזו"א תנינא סימן ה' סוסקי"ג נקט דודאי דלענין פסול שאובין דאורייתא ה"ה פוסלין אף בכה"ג, אך דבריו שם קיימי לפ"מ שנקט שם דהא דכשמראיהם כמראה היין אין פוסלין, הוא חד דינא עם הא דמקוה נפסל בשינוי מראה, וכיון דפסול שינוי מראה אינו אלא מדרבנן, ע"כ אף הא דאינם פוסלין את המקוה אינו אלא בפסול שאובין דרבנן, אך אי נימא דב' דינים הם, כאשר כ"ה מבו' מהא דהכא בעינן שיהא בהן מראה יין, ופסול שינוי מראה הוא כל שנשתנה מראהו ממראה המים, שפיר י"ל דה"ז מועיל אף לענין פסול שאובין דאורייתא, וכן נקט באבנ"ז יו"ד סימן רפ"א סק"ב. [↑](#footnote-ref-455)
455. ואמנם ביין שנפל למקוה כשיעור מזיגה, מבו' בד' התוס' בזבחים ע"ח ב' דה"ז פסול, כיון דלא חשיב כלל כמים אלא כיין, ועיי"ש שכתבו דמה שאמרו דנתן סאה ונטל סאה כשר עד רובו, הוא רק בשאר מי פירות ולא ביין, אך בד' התוס' שם כ"ב א' ד"ה נתן סאה, מבו' דיין מזוג כשר לטבילה, עיי"ש, ועי' בחזו"א קמא סימן ח' סוסק"ג ובכ' הגרי"ז בדף ע"ח שעמדו בסתירת ד' התוס', ועי' בכ' הגרי"ז שם מש"כ לדון בעיקר ד' התוס'.

     והנה התוס' בדף ע"ח שם לעיל מינה למדו לדין זה מסוגיית הגמ' במכות דחמרא מזיגא מיקרי, ומשמע בדבריהם דהא דחמרא מזיגא מיקרי, היינו דמן הדין חשיב כיין, וע"כ הוא דאינו פוסל את המקוה, וע"כ למדו מזה, דה"נ ביין לבן מזוג כשיעור מזיגה, אף דאין לו מראה יין, מ"מ כיון דחשיב כחמרא מזיגא, חשיב כיין, - ולפ"ז משמע מדבריהם, דמה שאמרו במכות דחשיב כחמרא מזיגא, הוא גם לענין דאין עושין ממנו מקוה, וזה כמש"כ האבנ"ז דכל שנשתנה מראהו למראה יין, יש לפסול גם משום דחשיב כיין. [↑](#footnote-ref-456)
456. ומה"ט נמי, אף דלדעת ריב"נ ג' לוגין חסר קורטוב שנפל לתוכן קורטוב חלב ומראיהן כמראה המים ה"ה פוסלין את המקוה, מ"מ מקוה שאין בו מ"ס שנפל לתוכו חלב, אינו משלים למ' סאה, משום דלענין מקוה לא אזלינן אחר המראה, אלא תליא אם הדבר מצ"ע הוא מין מים או מין אחר. [↑](#footnote-ref-457)
457. ובחזו"א קמא סי' ח' סק"ח כתב דלפ"מ שאמרו דשכר פוסל את המקוה, ה"נ עושין מקוה משכר ומשיקו למקוה כשר וטובלין בו, - ולכאו' כ"ז הוא לטעמי' דס"ל דהא דג' לוגין שמראיהן כמראה המים אין פוסלין את המקוה הוא חד דינא עם פסולא דשינוי מראה, וע"כ ממה שאמרו דשכר פוסל את המקוה, יש ללמוד דלי"ב משום שינוי מראה, אך אי נימא דב' דינים הם, י"ל דאף דשכר פוסל בג' לוגין, מ"מ ה"ז פסול למקוה משום שינוי מראה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-458)
458. ואמנם לפ"ד השיירי טהרה מתישב בע"א משה"ק המאירי להך לישנא דתני ברישא חסר קורטוב, דמ"ט תני דמראיהן כמראה יין, ולהנ"ל ניחא, שהרי באמת כל הא דאין הקורטוב יין בטל ברוב המים, הוא משום שמראיהן כמראה היין, וה"ז ניכר בחזותא, ומכח זה אף קורטוב חלב אינו בטל, דאמרינן רואין, ואם אף בקורטוב יין ל"ה מראיהן כמראה היין, הי' היין בטל ברוב והי' מצטרף לפסול את המקוה. [↑](#footnote-ref-459)