8. בעכום שעושה לצורכו ולצורך ישראל ובדין שמא ירבה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

ד' אד"א ע"ד

**בדין נר לאחד נר למאה ובעושה לצרכו וצורך ישראל**

**בביאור מחלוקת רבא ואביי ובהיתר דנר לאחד וכו'**

א]מבואר במתניתין קכ"ב. דעכו"ם דעושה מלאכה לעצמו מותר לישראל להנות ממנה אבל בעושה לישראל אסור להנות ממנה ובבריתא בד"א שאין מכירו אבל מכירו אסור והגמ' שואלת מהמשנה שהעכו"ם עשה כבש וירד בו ר"ג והזקנים והרי ר"ג מכירו הוי ואביי עונה שלא בפניו הוי רבא אומר נר לאחד נר למאה ע"כ ובפשוטו מבואר דאביי נקט שהדין שמכירו אסור זה גם בנר ורבא חולק שבדבר שנר לאחד נר למאה זה לא סיבה לאסור וביאר רש"י וכן הוא ברי"ף שרבא ס"ל שכל האיסור מצד שמא ירבה בשבילו וממילא זה רק שייך בדבר שיש בו ריבוי אמנם בדעת אביי ביאר רש"י שסבר שגם בנר יש איסור במכירו ובטעם הדבר ביאר שעושה גם בשבילו דהינו שנתחדש שכל שעושה לצורך עכו"ם ויודע שישראל מכירו יהנה מזה כונתו לעשיה גם לצורך הישראל וממילא זה אסור כי עשה גם לצורכו ובזה חידש אביי שכל איסור זה הוא רק בפניו ושלא בפניו אפילו במכירו לא חושב עליו ורבא חולק שאין זה סיבה לאסור כלל מצד שנר לאחד נר למאה וכל כוונת הבריתא מצד שמא ירבה בשבילו דהינו שאם יהיה מותר לישראל להשתמש במה שעכו"ם עשה לצורכו במכירו העכו"ם יבוא להוסיף לישראל וגם אז הוא ישתמש בזה

והנה יש לעיין בטעם רבא שחולק וס"ל שכה"ג גם במכירו מותר האם זה מצד שגם אם באמת יחשוב על הישראל אבל כיון שיש כאן סיבת העשיה בשביל העכו"ם גם ללא הישראל ממילא כזה סוג עשיה זה לא סיבה לאסור דלא חשיב עשיה לצורך הישראל או שודאי שאם יחשוב לצורך עכו"ם וישראל זה אסור כיון שסיבת עשיתו זה גם בשביל הישראל והסברא של רבא שכמו שאם זה שלא בפניו או שאינו מכירו אין דעתו על העכו"ם ה"ה כל שעיקר סיבת עשיתו לעכו"ם ואין שום משמעות מה שיש לישראל צורך בזה אין כונתו אלא על העכו"ם ולפ"ז ביש מסיבה שיש שם עכו"ם וישראל והדליק לצורך שניהם וודאי שזה אסור

והנה מבואר במשנה במכשירין לענין מרחץ וכן לענין נר הדלוק במסיבה שאם מחצה על מחצה אסור ובטעם הדבר יש לבאר בשני אופנים או מצד שיש צד שעשה בעיקר לצורך הישראל אמנם יש לבאר שזה מצד שבאמת עשה לצורך שניהם ולכן זה אסור וכנ"ל והנה ברש"י בסוגין ד"ה אדעתיה כתב הלשון שזה מצד שמא עיקר דעתיה בשביל הישראל ובפשוטו דאם נדון מצד שדעתו על הרוב וזה כולל גם הישראל זה באמת לא סיבה לאסור אמנם עיין לשון הרי"ף והרא"ש שכתבו שמחצה על מחצה אסור מצד שאדעתיה דרובא קעביד דהינו שכיון שדעתו לצורך הרוב וזה כולל גם את הישראל ממילא אסור וכן ביאר ברש"י לקמן קנ"א. ובפשוטו זה מוכח לשיטתו שם שבספק מותר ובכל אופן במחצה על מחצה אסור ועיין ריטב"א שם שכתב שאין להוכיח לדין ספק ממחצה על מחצה דשם עושה הרי לצורך הרוב שזה כולל גם ישראל ולכן אסור ויתכן לדחוק שגם כאן רש"י מודה אלא שדן שיש צד שעשה לצורך העכו"ם לבד וביחס לזה כתב שיש צד שעשה לצורך הישראל לבד ולכן אסור ועיין תהל"ד סימן שכ"ה [ויש להאריך שם בסוגית הגמ' לגירסת הרי"ף שזה תלוי במחלוקת הראשונים בביאור ראית הגמ']

[ועיין מ"ב סימן רע"ו סקל"ט שעכו"ם שעשה מלאכה לצורך חולה וישראל אחר אסור להשתמש כמו בעשה לצורך עכו"ם וישראל וסתימת הראשונים לגבי השפחות שהיו מדליקות בית החורף כי יש קטנים ולא הודגש שצריך שתדליק דוקא לצורך הקטן לא משמע כן ולכאורא יש לחלק שכאן אם יאמר לו לעשות לצורכו וצורך העכו"ם אסור דמה שעושה גם לצורך העכו"ם זה לא סיבה להתיר דכל ההיתר אם עושה לצורך העכו"ם דזה לא מתיחס לישראל אבל בחולה לכאורא כיון שהותר עצם האמירה א"כ יותר גם לומר לו תדליק לצורך הקטן ולצורכי וממילא אין כאן סיבה לאסור וצ"ע ]

**בעושה לצורך עצמו וצורך ישראל**

ב]והנה מבואר בגמ' במעשה דשמואל דבעושה לצורך עצמו והישראל נמצא שם ונהנה מותר דהינו שכל שעושה לצורך עצמו אין סיבה לדון שעשה לצורך הישראל ומותר ויש לעיין בזה כנ"ל האם כאן זה סברא בדיוק כמו בעושה לצורך עכו"ם שכיון שעושה לצורך עצמו וזה נר לאחד נר למאה ממילא לא חושב אלא על עצמו ובאמת אם יחשוב גם בשביל הישראל יהיה אסור או דבעושה לצורך עצמו גם אם יחשוב גם על הישראל יהיה מותר ואפשר לבאר דבר זה בשני אופנים או שכל שעושה לצורך עצמו אז במציאות סיבת עשיתו היא רק לעצמו או שכיון שתמיד הוא עצמו זה עיקר הסיבה ממילא גם אם חושב על הישראל זה לא סיבה לאסור ועיין מג"א סימן רע"ו סק"ו שנקט לאיסור ולמד דבר זה מסימן תקט"ו ס"ו וביאר הבה"ל ששם מבואר שגם אם יש רוב עכו"ם אבל אם עשה גם לצורך ישראל אסור ועיין בה"ל שהביא מהנשמת אדם דיתכן לחלק דדוקא ברוב בזה כל שחושב גם על הישראל ממילא אין המעלה של רוב אבל כשחושב על עצמו זה עדיף דבזה תמיד חשיב שעיקר עשיתו לצורכו וכנ"ל

ועיין רשב"א בסוגין וכן בריטב"א שאפילו שנקטו שבעכו"ם שעושה לצורך ישראל ועכו"ם אסור אבל בעושה לצורכו וצורך עכו"ם מותר וביאר הרשב"א שכל שעושה לעצמו עיקר כונתו לצורך עצמו ולמד דבר זה מהירושלמי דהירושלמי דן לצורכו ולצורך ישראל מהו ומוכיח ממעשה דשמואל שמותר ע"ש שנקט שזהו מסקנת הירושלמי אבל ללא זה היה חייב לצאת אמנם עיין ספר התרומה והסמ"ג שנקטו שמסקנת הירושלמי שזה אסור והטעם של שמואל שלא יצא כיון שאין מטריחין אותו לצאת מביתו ועיין ב"י דזה ודאי דהירושלמי ידע שהעכו"ם עשה גם לצורך הישראל רק שבתחילה סבר שעושה רק לישראל ובסוף נתברר שעושה גם לעכו"ם ולרשב"א הסיבה שלא הפך פניו כי כה"ג מותר ולספר התרומה הסיבה כי לא מטריחים לצאת מביתו רק אם עשה רק לישראל ממדת חסידות להפוך פניו והנה לענין הלכה השו"ע פסק שאין מטריחין אותו לצאת מביתו ובפשוטו זה כדעת הסמ"ג והתרומה בביאור הירושלמי ובהכרח שלצורכו וצורך הישראל אסור אמנם הבה"ל דן לפסוק כהרשב"א וצ"ע שכיון ששאלה זו יש בה צד קולא וחומרא ובזה קי"ל כספר התרומה לקולא כמבואר בשו"ע א"כ בהכרח קי"ל שאסור וצ"ע

והנה בעיקר חידוש הרשב"א שכל שעושה לצורכו אפילו שעושה גם לצורך הישראל מותר ע"ש שנקט מסברא שזה גם בדבר שיש בו ריבוי ולא רק בנר לאחד נר למאה ולפ"ז הקשה מה הגמ' שואלת מכבש הרי גם לאביי שלא ס"ל סברת נר לאחד נר למאה דהינו שכל שמכירו חושב גם עליו אבל כאן שחושב על עצמו זה וודאי סיבה להתיר וכנ"ל דהינו שכל נידון רבא ואביי זה במקום שאם יחשוב על הישראל זה אסור והנידון האם חושב על הישראל או לא וכנ"ל אבל כאן שגם אם חושב על הישראל מותר כמבואר בירושלמי א"כ אין שום סיבה שבפניו זה יהיה סיבה לאסור וע"ש שיישב שר"ג היה חשוב ובזה לא שייך הסברא שכשעושה לעצמו עיקר עשיתו זה לעצמו שכל שחושב על ר"ג ודאי עיקר מחשבתו גם עליו ורק שרבא חידש שכה"ג שחושב על עצמו לא חשב כלל על הישראל וזה כמכירו ובפניו ועיקר סיבת העשיה לצורך העכו"ם [ועיין ביאור הגר"א רע"ו ס"ג שלמד מהא דלא מועיל הסברא של עצמו במקום שיש אדם חשוב ה"ה לענין נר לאחד וצ"ב הרי מבואר בגמ' שזה חלוק ומבואר מדבריו שסברת לעצמו וסברת נר לאחד זה אותה סברא ואפשר ללמוד מאחד לשני ועדין צ"ב] עוד תירץ שמדובר שהוא עצמו לא ירד בזה ולכן אין לדון אלא מצד שעשה לצורך העכו"ם ולכן במכירו זה סיבה לאסור לאביי [והנה צ"ע א"כ למה באמת מותר אמנם בהכרח הביאור שהיה רוב עכו"ם וכן הוא הפשטות ולאביי כה"ג בפניו ומכירו אסור ולכן הקשתה הגמ' ובפשוטו מזה מוכח שאם חושב מפורש על הישראל אפילו ברוב אסור וכהכרעת הרמ"א סימן תקט"ו וגרע מלצורך עצמו וישראל והנה לשון הרשב"א שהמיעוט בטל ולמד מזה הבה"ל שגם בחושב עליהם מותר אמנם לנ"ל כונת הרשב"א דהרי עושה בסתמא על דעת כולם ובזה כתב סברא שהוא בטל אבל אם יהיה מחשבה מפורשת ודאי אסור וה"ה בפניו לאביי ודו"ק]

והנה לכאורא סברת הרשב"א שנקט שגם בדבר שיש בו ריבוי שייך להתיר בעושה לצורך עצמו והישראל צ"ב הרי חלק מהמלאכה שעושה זה רק לצורך הישראל ומה שיך כאן הסברא שעושה לצורך עצמו ועיין ריטב"א שבאמת חלק על הרשב"א ונקט שכל הסברא של הירושלמי רק בנר לאחד נר למאה ולא בדבר שיש בו ריבוי [אמנם לא ברור שחלק שמצד סברא זו]

והנה המג"א ציין המקור לאיסור מסימן תקט"ו והקשה הבה"ל למה לא ציין לסימן שכ"ה ס"ו שאם עכו"ם מלקט גם לצורך הישראל אסור ותירץ ששם זה לא לצורך עצמו והמג"א חיפס מקור מתי שעושה לצורך עצמו וצ"ע נידון הבה"ל דהרי לכאורא כל הנידון הנ"ל רק שייך בדבר שאין כאן ריבוי לצורך הישראל אבל בליקוט פירות הרי עד כמה שחושב על הישראל א"כ פירות אלו הם לצורך הישראל ומה צד להתיר דבר זה ובאמת זה קושיא מה המקור מסימן תקט"ו הרי שם מדובר על ליקוט פירות וכל שדעתו גם על הישראל א"כ יש כאן פירות שזה לצורך הישראל ולמה שזה יהיה מותר ומצאתי בחמד משה סימן רע"ו שהקשה כן

ולכאורא מבואר כאן חידוש שמדובר באופנים שהכמות שעושה היא בין אם הישראל ישתמש ובין אם רק עכו"ם ישתמש וכגון בלוקט פירות שיש לו כמות שהוא מביא ובן שרק עכו"ם יקנו או גם ישראל וכן בליקוט עשבים הוא מלקט כמות קבועה ואו שרק בהמתו תשתמש או שגם הישראל משתמש וכן במילוי מים וכה"ג חשיב שכל המעשה נעשה לצורך עצמו כיון שגם ללא צורך הישראל היה עושה את זה ואם הדין שכשעושה לצורך עצמו וישראל מותר גם כה"ג יהיה מותר [ויתכן שזה גם הביאור שלא דנו לאסור שם מצד שמא ירבה אמנם יתכן שזה שלא בפניו]

והנה בעיקר הדין דמבואר דכל דעושה לצורך העכו"ם וישראל או לצורכו וצורך הישראל אסור וכנ"ל או לדעת הרשב"א שמותר יש להעמיד דבר זה בשלשה אופנים ויש לדון האם סוגין איירי בכולם א. שהיה עושה מצד הישראל לבד וכן מצד העכו"ם לבד ועכשיו ששניהם צריכים עושה מצד שניהם ב. שמצד כל אחד לבד לא היה עושה ורק מצד שניהם יחד עושה זאת ג. שמצד הישראל לבד לא היה עושה ומצד העכו"ם לבד כן היה עושה והנה מסברא באופן השלישי לא מסתבר לאסור כיון שבאמת סיבת עשיתו זה רק העכו"ם רק שחושב שגם הישראל יהנה אמנם סתימת הדברים שגם כה"ג אסור [ולדעת הרשב"א לכאורא זה ודאי מותר דזה לא גרע מעושה גם לצורך עצמו] ובמקום שמצדו לבד לא היה עושה ורק מצד שגם הישראל צריכים מסתבר שזה ודאי אסור וגם לרשב"א זה יהיה אסור שלא שיך לדון שאין סיבת האיסור בגלל הישראל דהרי בלעדיו לא היה עושה ובאופן שמצד כל אחד לבד היה עושה, בפשוטו זה אופן נידון הרשב"א שהכריע להיתר ואנן קי"ל לאיסור וכנ"ל

והנה עיין אגרות משה ח"ד סימן ס"ד שכתב שרוב ישראל שמותר זה רק במקום שמצד העכו"ם לא היה עושה אבל במקום שגם מצד העכו"ם לבד היה עושה מותר ולפ"ז התיר בחברת חשמל בחו"ל אפילו בעיר שרובה ישראל והנה וודאי שסתימת הדברים אינו כן ובנר במסיבה ודאי משמע שגם במקרה שיש הרבה עכו"ם שזה גם סיבה להדליק בכל אופן מותר ועיין שיטה לר"ן שזה תוספת הקושיא מנר ששם היה מדליק לעכו"ם לבד ובפשוטו במעשה דכבש דר"ג זה היה מחובת הפועלים לעשות כבש לנוסעים ובכל אופן מבואר שאסור וכן מוכח לכאורא מקושית הגמ' שבמרחץ נתיר וביאר רש"י שהקושיא מרוב ישראל וביאר הריטב"א והשיטה לר"ן שמסתמא עושה לצורך חבריו ואם נימא שלא היה עושה לצורך העכו"ם לבד א"כ לכאורא אין מקום לקושית הגמ' וכנ"ל

**מכאן עד סוף הסימן נכתב בסוגיא הבאה באריכות יותר**

**בדין שלא בפניו לרבא ובביאור הדין שמא ירבה**

ג]מבואר בגמ' שרבא ס"ל שהטעם שמכירו אסור זה לא בדבר שיש בו נר לאחד נר למאה וביארו הראשונים שטעם האיסור מצד שמא ירבה בשבילו והנה באביי מבואר שס"ל שכל הדין מכירו זה רק אם זה בפניו אבל אם זה שלא בפניו מותר ועיין ריטב"א ובר"ן שכתבו שגם לרבא אין איסור אלא אם זה בפניו דבזה לא מצאנו שרבא חולק על אביי אמנם עיין ב"י סימן שכ"ה שסתימת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש שאין הבדל ותמיד אסור ונקט שרבא חולק על אביי [ובביאור סוגין עיין ט"ז דאם העכו"ם לא יודע שהישראל צריך ודאי מותר ורק ביודע שצריך נחלקו אמנם במג"א מבואר שיש שלש דרגות שאם לא יודע שצריך ודאי מותר ורק אם יש חשש שמא ירבה להבא וכדלקמן ואם יש לו ידיעה ודאי שצריך ודעתו על זה בשעת העשיה ודאי אסור וכל המחלוקת בסתמא דהינו שיש לו ידיעה כללית שצריך אבל לא ידוע לנו שעכשיו חשב עליו האם אוסרים שמא ירבה בשבילו או לא ע"ש] והנה וצ"ב מהיכי תיתי שרבא שחולק עליו ובפרט שלשון הגמ' אפילו תימא בפניו משמע שמסכים אם הסברא של שלא בפניו

והנה בעיקר הא דמבואר בראשונים שיש איסור שמא ירבה בפשוטו הכונה כמו שביאר החמד משה רע"ו סק"ו שאולי עכשיו הרבה ולכן אסור לישראל להשתמש בזה ויתכן שגם אם עכשיו יודעים שלא הרבה אבל כיון שאם היה מותר היה מרבה בשבילו זה עצמו סיבה לאסור כדי שלא ירבה ובפשוטו זה הביאור בגמ' בחולין ט"ו: בישראל שמבשל לחולה שאסור לישראל שמא ירבה שהכונה שאם יהיה מותר הוא יבוא להרבות ועל ידי שאסור הוא לא ירבה אמנם עיין ב"י שהביא מתוס' בביצה ועוד ראשונים שגם אם עכשיו ודאי לא יודע שאדונו צריך אבל שמא ירבה בשבילו פעם אחרת והכונה שהישראל אז ישתמש בזה באיסור כמו שעכשיו השתמש ועיין סימן רע"ו דהב"י ביאר הדין דבריבוי אש אסור גם באינו מכירו דהדרך שהוא מחתה בשבילו [ועיין חמד משה סימן רע"ו שתמה מהיכי תיתי שאז הישראל ישתמש הרי יודע שמרבה בשבילו ולא ישתמש]

והנה אם נימא שהכונה שירבה פעם אחרת לכאורא אין מקום לקושיא שכל סברת אביי לחלק שלא בפניו שאז אין סיבה שעכשיו יעשה בשבילו אבל לרבא שחידש שיש סיבה לחשוש שפעם אחרת יעשה בשבילו א"כ מה יעזור שעכשיו זה לא בפניו ולא היה לו סיבה לחשוב עליו אבל פעם הבאה יחשוב עליו אמנם המ"ב כתב שיש חולקים וס"ל שאין איסור מצד שמא ירבה פעם אחרת ובכל אופן אסר שלא בפניו ולפ"ז צ"ב אמנם לכאורא היה מקום לומר למה שנתבאר ברש"י שטעם האיסור של אביי זה טעם אחר מרבא א"כ יתכן שכל סברת אביי במקום שזה נר לאחד וכל סיבת האיסור כי חושב גם על הישראל ובזה אם הוא שלא בפניו לא חושב עליו אבל מתי שהחשש שירבה בזה גם אם הוא שלא בפניו יש חשש שכיון שמכירו ודעתו עליו זה סיבה לאיסור ולפ"ז אין הכונה שרבא חולק על אביי אלא שלגבי שמא ירבה גם אביי מודה שאין חילוק אם זה בפניו או לא [דהינו שכל סברת אביי בדבר שנר לאחד וכו' ולא במקום שזה מצד שמא ירבה] ובדעת הראשונים צ"ל שהנידון האם חושב על השני ויבוא להרבות או שעושה גם בשבילו לגבי זה אין חילוק לגבי שלא בפניו וצ"ע בזה

**בדברי המג"א ששמא ירבה זה אוסר בכדי שיעשו**

ד]עיין מג"א שכ"ה סקכ"ח שחידש שבמקום שסיבת האיסור מצד שמא ירבה בשבילו זה לא אוסר בכדי שיעשו וכמו בחולה דמבואר בראשונים שאסור מצד שמא ירבה בשבילו שזה לא אוסר במוצאי שבת והקשה רעק"א דהרי הגמ' רצתה להוכיח שמכירו אסור במרחץ והרי שם מפורש במשנה שזה אסור מצד שמא ירבה בשבילו ולכאורא צ"ע קושית רעק"א דהרי בצד זה של הגמ' אסור מצד שכשעושה לצורך עצמו חושב גם על הישראל וכמבואר ברש"י וזה ודאי סיבה לאסור אפילו כדי שיעשו אמנם למסקנא שזה רק מצד שמא ירבה אבל באמת בפשוטו לא הרבה בזה לא אסרו במוצאי שבת וצ"ע ואולי נקט שגם במכירו זה ספק אמנם עדין זה לא דומה לשמא ירבה שזה חשש יותר רחוק