ד.בדין מיחוי אוכלים ומשקין היוצאין
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד ה ניסן ס"ח

**סימן ד**

**בעניין מיחוי אוכלין ומשקין היוצאין לעניין איסורים ותרומה**

**ובדין סחיטת משקין בתרומה ושבעית**

א]בסברת הגמ' שהמחה האיסור זה לא אכילה ביאור כונת התוס' בסוגין ובנידה ובדברי תוס' קי"ב: דבחזר והקפאו חייב

ב]ביאור קושית התוס' שחמץ שאסור בהנאה אין סברא להתיר מיחוי ובנידון הגמ' לעניין כלאיים

ג]ביאור שיטות הראשונים והאחרונים שנידון משקין היוצאין ומיחוי זה אותו נידון ושזהו החיסרן של זיעה ובדין שביעית וחדש ודעת החכם צבי והפנ"י

ד]ביאור הרמב"ן והמנח"ב שבמשקין איכא נידון מצד מיחוי ונידון מצד זיעה דהינו שזה לא מעיקר הפרי ויוכיח כן מהר"ש והרא"ש שהקשו סתירת הסוגיות

ה]ביאור דעת הר"מ שמי פירות אסור ואין מלקות ויוכיח מזה כביאור המנח"ב וביאור החולקים שאין איסור יוצא

ו]ביאור הראשונים דמי פירות זה זיעה כי לא אשתני למעליותא ומה שמוכח מזה לנ"ל

ז]ביאור הרשב"א בחילוק בין מי פירות לשלקות ובגדרי זיעה לשיטתו ומה שיש להוכיח מזה לנ"ל

ח]שיטת הרא"ש בחילוק בין זיעה לשלקות ביאור מחלוקתו אם הרשב"א לשיטתו ובקושית תוס' שזיעה יאסר מדין טע"כ וישוב הקושיא לנ"ל

ט]האם סברת הרשב"א הוא גם לעניין טע"כ באיסורים ובדברי הריטב"א בזה

י]בדרגה הנצרכת לרשב"א שלא יהיה זיעה והאם הרא"ש מודה לזה ובדעת הר"מ לעניין קני הסוכר וביאור החולקים עליו

י"א]ביאור דעת הראב"ד בדין זיעה ודעת הבה"ג

י"ב]ביאור שיטת רש"י לעניין טרימה שזה רק מרוסק קצת והאם זה גם לעניין שיחשב זיעה

י"ג]בדברי החזו"א שנידון ריסוק אוכלים תלוי בתירוצי התוס' בחולין

י"ד]סיכום שיטות הראשונים בגדר זיעה האם זה מדין מיחוי או שזה לא מעיקר הפרי ובדין מוצץ פרי לעניין ברכה

ט"ו]בדין חומץ סתוניות הטעם דהוי זיעה

**באיסור של סחיטת פירות בתרומה ושביעית**

ט"ז]בטעם דבתרומה אסור לסחוט פירות א.כי זה נהפך לזיעה ב.מצד הפסד ג. מצד שינוי מבריתו והראיות שגם אם אין הפסד

י"ז]בטעם איסור סחיטת פירות בשביעית והאם שייך לאסור מצד זיעה ודעת החזו"א בזה

י"ח]בהיתר החזו"א בסחיטת תפוזים ומה שיש להעיר בזה ובדין עשית ספירט מתאנים שנפסלו לאדם

**הערות בסוגיא דחולין ק"כ**

י"ט]בנידון הגמ' דטבל יפטר בעשיתו ליין דברי הרמב"ן ומה שיש להוכיח שחיוב ענבים לא מחמת יין והנפק"מ בזה

כ]בדברי רש"י והרמב"ן שהעמידו הסוגיא על שכר והאם זה נידון של זיעה או מיחוי ובדין עשיתו מתרומה

כ"א]בנידון הגמ' להתיר הקדש וכלאים בנמחה

כ"ב]האם שביעית מותר מיחוי למסקנא והאם שייך שם היתר דזיעה

כ"ג]בביאור הגמ' ואוקי באתריה שאין תרומה במי פירות ובדברי האחרונים לעניין הפרשה ביוצא של טבל ובדברי הגרי"ז בזה

כ"ד]בביאור הירושלמי לעניין מעשר במי פירות

כ"ה]בקושית הראשונים שהגמ' כאן ממעטת מפסוק מי פירות ובמקומות אחרים כתוב שזה זיעה ובביאור התוס"ר בברכות לענין ברכת פרי על יין

כ"ו]האם סחיטת פירות חשיב גמר מלאכה במקום שזה זיעה ובמקום שזה לא זיעה ובדין שמן שומשמין

**בסברת הגמ' שהמחה החלב זה לא אכילה**

א]בגמ' חולין ק"כ. מבואר שצריכים פסוק שהמחה את החמץ והחלב ונבלת עוף טהור ושרצים שחייבים על זה ומבואר בגמ' שהצד לפטור מצד שאכילה כתיב בהו והקשו התוס' הרי מבואר בגמ' בנדה ל"ב ושבועות כ"ג. דשתיה בכלל אכילה מהא דהתורה אומרת במעשר שני ואכלת שם מעשר דגנך תירושך ויצהרך וגו' ותירצו וז"ל דהתם במילי דשתיה כגון יין ושמן והכא במידי דבר אכילה דממחי להו ושתי עכ"ל וכן הוא ברשב"א והנה בפשוטו נראה דס"ל דיסוד הנידון בסוגין הוא כיון שבדינים אלו איכא הלכה של מעשה אכילה ועד כמה שהוא ממחה זה לא אכילה וע"ז הקשו הרי שתיה בכלל אכילה ותירצו דשם מדובר על דבר שמצד מהותו הוא משקה כגון יין ושמן וע"ז נתחדש שהכנסתו לגוף דרך שתיה זה כמו אכילה אמנם כאן הנידון בדבר שבמהותו הוא אוכל ועל זה לא מצאנו שהשתיה שלו היא אכילה וילפינן מקרא שזה כך

אמנם דבר זה לא יתכן א. דהרי בגמ' מבואר שצריך ילפותא על כל דבר ועד כמה שהנידון האם זה מעשה אכילה א"כ מספיק פסוק במקום אחד שזה מעשה אכילה כמו שלומדים ממעשר לכל המקומות

ב.עיין תוס' בע"ב דביארו דהגמ' מחפסת מקור שמשקין היוצאין מהן כמותן זה לעניין כלאים והרי שם לא כתוב אכילה וביארו שבאוכל שנימוח שזה גוף הדבר הגמ' דנה רק מצד שכתוב לשון אכילה אבל במשקה שם גם אם לא כתוב לשון אכילה צריך ילפותא והנה שם לכאורא אין הנידון מצד חיסרון של אכילה כלל דהרי הוא שותה דבר שהוא משקה וא"כ מה שייך ללמוד דבר זה ממיחוי של חלב שזה נידון אחר ובגמ' שם מבואר שרוצים ללמוד אחד מהשני חזינן שזה אותו נידון וכן לביאור השני שכתבו שבאמת גם ללא לשון אכילה הגמ' דנה אמנם וודאי שזה אותו נידון ולא שיש כאן שני נידונים נפרדים ומבואר שאין הנידון שזה חיסרון בשם אכילה וכאן צריך מעשה אכילה

ג. בגמ' מבואר שצריך פסוק גם לגבי ביכורים וביארו תוס' אפילו שהרי הנידון על יין ושמן שזה משקים וזה וודאי בכלל אכילה אבל שם כתוב פרי ונידון הגמ' שהמשקים זה לא פרי והנה מבואר שזה אותו חיסרון של תחילת הסוגיא שהגמ' לומדת במה הצד ואם כנ"ל הרי זה שני נידונים אחד מצד המעשה אכילה ואחד מצד שזה לא גוף הדבר וחסר בשם פרי

ד.עיין תוס' שם ד"ה ליכתוב שהילפותא בשרצים זה לעניין טומאה והרי שם אין דין אכילה

והנה עיין תוס' בנדה שם שתירצו על קושית תוס' וז"ל וי"ל דאשמועינן דחלב מהותך שמיה חלב עכ"ל דהיינו שנידון לא מצד שחסר במעשה אכילה אלא שפקע ממנו איסורו דהוא נשתנה מבריתו והפך מאוכל למשקה וכן ביאר כאן הרמב"ן בסוגין באריכות. וצ"ל שוודאי גם תוס' בסוגין מודים שזה הנידון בסוגין אלא שבגמ' מבואר שהמקור לומר שזה לא בכלל האיסור מצד הלשון אכילה והכונה שכיון שהיום לא שייך בו אכילה לכן פקע איסורו והרי שתיה מכלל אכילה וא"כ זה לא מקור ועל זה תירצו שלא מצאנו שדבר שבמהותו הוא אוכל שייך בו אכילה דרך שתיה וא"כ הדרינן למעטו מצד שפקע איסורו

ובזה א"ש שזה שייך גם לעניין טומאה וכן שזה אותו נידון כמו לעניין משקה שגם ללא לשון אכילה זה סיבה למעט כי זה לא החפצא של האיסור כי הוא לא כבריתו ה"ה כאן מחמת הלשון אכילה זה סיבה לומר שהשינוי הנ"ל הוא סיבה להפקעת האיסור וכן א"ש מה שכתבו התוס' שהנידון גם ללא הלשון אכילה דבאמת זה אותו נידון כי הוא נשתנה וממילא פקע איסורו אלא שאפשר לדון מצד פסוק ואפשר לדון מסברא

וכן א"ש שצריך ילפותא בכל דבר שזה לא לימוד שכה"ג שתיה בכלל אכילה אלא שכה"ג לא פוקע האיסור אלא שעדין צ"ב א"כ למה חייבים הרי אין כאן מעשה אכילה ובהכרח שנתחדש כאן גם שזה מעשה אכילה א"כ כבר לא צריך ריבוי על כולם דמהיכי תיתי למעט ואולי באמת נשאר שזה לא לשון אכילה אלא שנתחדש שגם בהכנסה לגוף בכזו צורה חייבים ובזה א"ש שלא לומדים מפה ששתיה בכלל אכילה דפה לא נתרבה שזה בכלל לשון אכילה אלא שלענין איסורי מאכלות גם כה"ג חייבים ודו"ק

אמנם עיין תוס' לעיל קי"ב: ד"ה ורוטבן דמבואר שם בגמ' דילפינן מוהטמאים לרבות צירן ורוטבן וביארו התוס' דיש כאן שני ילפותות אחד על צירן שהוא חפצא של איסור ואינו זיעה בעלמא והדבר השני על רוטבן שזה מיחוי של האיסור עצמו והקשו הרי מציר יודעים גם הדין של מיחוי דהרי זה מחוי ותירצו דהוי מצינן לאוקמי כשהקפהו ואכלו עכ"ד והנה אם כנ"ל שפוקע האיסור וזה נידון הגמ' במיחוי א"כ גם אם יחזירנו לכאורא זה לא יחזור לאיסורו ובפשוטו מבואר שכל הנידון במעשה האכילה אמנם יתכן שזה ודאי כיון שאפשר להחזירו זה סברא שלא יפקע שם האיסור ורק במצב זה הוא מותר וצ"ע ועין רא"ש בברכות פ"ו ס"ג דנראה גם שכל הנידון מצד מעשה האכילה ע"ש

**בנידון התוס' שבאיסור הנאה אין להתיר מיחוי**

ב]והנה עיין תוס' שם ד"ה אלא שהקשו מה צריך פסוק על חמץ הרי הוא אסור בהנאה ותירצו שאין בזה כרת אלא לאו והקשה האבי עזרי הלכות מאכלות אסורות דהניחא אם הנידון בסוגין שחסר במעשה אכילה א"כ לעניין הנאה זה לא שייך אבל עד כמה שהנידון שזה לא כבריתו וממילא פקע איסורו א"כ פקע גם איסור הנאה שלו ולכאורא אפש"ל דהרי בגמ' מבואר שהמקור לומר שזה משהו אחר מהלשון אכילה דהיינו שהאיסור אכילה נאמר במצב שהוא בר אכילה אמנם איכא גם איסור הנאה בחמץ ולגבי איסור זה אין לנו מקור שפקע איסורו והרי ללא לשון אכילה הוא עדיין אותו דבר ולא חשיב נשתנה א"כ לעניין האיסור הנאה אין סיבה לומר שזה לא אותו דבר וצ"ע בזה כיון שמקור האיסור הנאה נלמד מהלשון לא יאכל שזה כולל הנאה

ועיין קונטרס טהרת חולין שהאריך שהרי הדין שבאיסורי הנאה אפרן אסור אפילו שעכשיו אין פה את סיבת האיסור שזה כבר לא חמץ ובהכרח שאיסור הנאה אפילו אם פוקע הסיבה לא פוקע האיסור ולכן גם כאן אין סיבה שיפקע אלא שלפי זה אם המחהו לפני פסח לא יהיה איסור הנאה והוי להו לתוס' לבאר שמדובר כה"ג ובעיקר הדבר האם דבר שנשתנה זה דומה לאפרו בפשוטו הכלל שאם פוקע האיסור מהחפץ והוא אותו מצב כגון ע"ז שנתבטלה או דם שבישלו כה"ג פוקע גם האיסור הנאה אבל אם הסיבה שזה נשתנה כה"ג זה נחשב נגרם מאיסור שזה אסור ועיין סוגיא דזה וזה גורם ובהערה שם שהארכנו בזה ולפ"ז כאן שהנידון שיפקע האיסור מצד שזה השתנה צריך באיסורי הנאה להיות אסור [ועיין סוגיא דאיסור שנשתנה שהארכנו בזה - אב ס"ט]

ועיין חזו"א טבול יום סי' ד בהוספות סק"ז דכיון דתוס' נוקטים שאם יחזור ויקפיאנו זה יאסר לכן זה סברא שלא יפקע מזה האיסור הנאה ויתכן דגם אם הביאור כנ"ל שעכשיו זה היתר גמור אבל איסהו"נ זה נשאר וצ"ע

והנה בגמ' בע"ב מבואר שדנה לעניין כלאים מנ"ל שמשקין היוצאין מהן כמותן והנה צ"ב לתוס' שאיסורי הנאה לא שייך הנידון הרי כלאי הכרם זה איסור הנאה וגם לדעת הר"מ שאין מלקות על הנאה[ולכאורא תוס' שהקשו שזה אסור בהנאה ותירצו שנפק"מ לכרת ולא כתבו למלקות משמע דס"ל שיש מלקות באיסורי הנאה וכן הוא בחינוך] הרי בבריתא לא הוזכר שיש מלקות אלא שזה אסור ולדעתו אפשר לדחוק שלשון הבריתא כמותו משמע שיש מלקות והנה אם נימא כנ"ל דכל סברת התוס' מצד שהמיעוט מצד לשון אכילה א"כ א"ש שהרי בכלאים אין לשון אכילה ושם בהכרח הנידון שזה משהו אחר לגמרי א"כ זה סברא גם לעניין איסור הנאה אבל אם כנ"ל שגם אם זה נשתנה איסור הנאה לא פקע כי זה לא פחות מאפרן א"כ לכאורא לא מובן קושית הגמ' וכבר הקשה כן הק"ש ח"ב ועיין חזו"א שביעית סימן כ"ה סקל"ב בתחילתו שכתב שלעניין משקין שהנידון שזה זיעה בעלמא הגדר שאין זה בכלל האיסור מתחילתו ורק על מיחוי שזה וודאי היה אסור והנידון שפקע איסורו זה לא גרע מאפרן וכנ"ל ורק על זה הקשו התוס' אמנם כל זה אם הסברא בזיעה שלא נאסר מעולם אבל אם הסברא שזה שינוי וצריך שיפקע איסורו וכדחזינן שהגמ' מדמה לדין מיחוי חזינן שזה נידון הסוגיא א"כ לא שייך לומר כנ"ל ואם הדין אפרן אסור שזה מדין נגרם הוא דרבנן א"ש שלשון הבריתא שזה כמותן וכן לחזו"א שרק אם חוזר ונקפה זה אסור א"כ כאן זה לא שיך אלא שלכאורא כאן זה באמת כמו נשרפין שאפרן אסור באיסורי הנאה ובעיקר הנידון האם זיעה זה סברא גם להתיר גם איסור הנאה עיין חזו"א שדייק כן מהגמ' בפסחים שדנה שהמניח חלב על גבי מכתו לוקה דהינו שיש מלקות על איסורי הנאה ובכל אופן במי פירות מותר שזה זיעה בעלמא חזינן שזה לא נשאר באיסור הנאה וצ"ע הטעם אם זה גדר של שינוי ואם נימא דבאפרן יש מלקות ודו"ק

**ביאור שיטות הראשונים והאחרונים שדימו מיחוי למשקין היוצאין ושדין זיעה הוא מדין מיחוי**

ג]בעיקר נידון הסוגיא בפשוטו מבואר שהגמ' בתחילה דנה על מיחוי אוכלים שחייב והביאה פסוקים על חמץ נבילה חלב ושרצים ואחרי זה מביאה ברייתא על משקין של טבל שביעית כלאים חדש והקדש ודנה ללמוד לאסור מהנ"ל ודוחה שאין ללמוד על איסור הבא ע"י מעשה ומביאה פסוק על תרומה ביכורים לאסור וממילא אפשר ללמוד מזה לכל הדברים במה הצד והנה בפשוטו נראה שהנידון של מיחוי זה אותו נידון של משקין היוצאין ולפ"ז בחלב וחמץ ונבילה ושרצים שנתרבה מיחוי זה יאסר ובתרומה וביכורים וערלה דמבואר לר' יהושע שרק זיתים וענבים ה"ה רק שם מיחוי ייאסר אבל בשאר פירות שמשקין היוצאין מותרים ה"ה מיחוי הפירות יהיה מותר

ועיין מנחת ברוך סימן נ"ט דהביא נידון האחרונים לעניין שכר שנעשה מחדש ודעת החכם צבי והשאג"א ועוד כנ"ל אלא שנחלקו לעניין שביעית וחדש דזה איסור הבא מאליו דהחכם צבי נקט שכיון שאת זה אפשר ללמוד משרצים וחד מהנך א"כ שם בכל המינים אסור משקין היוצאין כמו מיחוי ורק בערלה טבל והקדש וביכורים יש החילוק בין ענבים לשאר פירות והשאג"א והפנ"י נקטו שלאחר שבתרומה וביכורים נתמעט שאר הפירות ממילא אפשר לעשות מזה פירכא ואין ללמוד מנבילה לשאר המקומות ובכל המקומות מיחוי אוכלים זה דרבנן [וכן הוא ברמב"ן בסוגין] ולפ"ז שכר שעורים מחדש שזה מיחוי אוכלים או משקין היוצאין זה רק נידון דרבנן ועל דרך זה הוא בחזו"א מעשרות סימן ז ושביעית סי' כ"ה סקל"ב ונטה לומר ששביעית שזה איסור הבא מאליו אפשר ללמוד משרצים וממילא בכל המינים המשקים אסורים ע"ש וכן הוא פשטות לשון התוס' ד"ה דון וכן הוא בתוס"ר שם דאם יהיה דגן של תרומה שימחנו וזר יאכלנו לר"א הוא יהיה חייב קרן וחומש ולר"י הוא פטור

והנה בגמ' פסחים כ"ד מבואר שהטעם שמי פירות פטור כי זה זיעה בעלמא וכן הוא בברכות ל"ח. והקשו הר"ש והרא"ש פי"א דתרומות דהרי הגמ' אצלינו אומרת טעם אחר מצד דרשות והרשב"א בברכות ל"ח. תירץ שזה הביאור במיעוט למה נתמעט שאר מי פירות חוץ מיין ושמן כי שאר מי פירות זה זיעה בעלמא משא"כ יין ושמן והנה לפ"ז מבואר שהחיסרון בדין זיעה זה אותו חיסרון של מיחוי אוכלים דהיינו לא שזה סברא מיוחדת על המשקים שזה לא מעצם פרי וזה מעולם לא נאסר אלא שזה שינוי מגוף הפרי ולכן זה מותר

והתוס' בפסחים ובסוגין תירצו שמסברא הכל זיעה וצריך פסוק לומר שזיתים וענבים זה לא זיעה וצ"ע הרי הגמ' דנה ללא פסוק שמיחוי אוכלים מותר והביאה דרשא שחייב ולכן צריך פסוק גם על זיתים וענבים אבל מסברא זה לא זיעה אלא וודאי דס"ל שהסברא של זיעה זה שזה מיחוי אוכלים ועד כמה שענבים מסברא זה עיקר הפרי וזה לא זיעה א"כ לא צריך פסוק כלל ולכן ביארו שזה עצמו החידוש וכמבואר בסוגין שמסברא זה כמו מיחוי אוכלים וא"ש שכתבו שגם יין ושמן זה זיעה ללא פסוק ותמה המנח"ב שזה וודאי עיקר הפרי

ועיין חכם צבי סימן כ' שכתב שלפ"ז דבשרצים חמץ חלב נבילה חדש ושביעית חיבים גם על מיחוי ומשקין ורק בתרומה ביכורים וערלה זה נתמעט א"כ חזינן שזה מעיקר הפרי ורק שיש מקומות שזה גזה"כ שנתמעט א"כ הגמ' בפסחים כ"ד: שדנה למה מי פירות של ערלה פטור ואומרת מצד שזה שלא כדרך ואביי אומר שזה לא ראיה דפה זה זיעה בעלמא הרי למה להביא ראיה מערלה אחרי שבשאר מקומות חיבים על משקין היוצאין ובהכרח שזה נחשב כדרך וכן שזה לא זיעה והגמ' היתה צריכה לומר שזה גזה"כ מיוחדת כאן

ולכן ביאר שהגמ' בפסחים באמת לא ידעה שיש מקומות שחיב על משקין ומיחוי אלא סברא שתמיד פטור ולכן ביארה מטעמים הנ"ל אבל לסוגיא דחולין שזה דין מיוחד בדינים מסוימים אין מקום לסוגיא דפסחים ונקט שקי"ל כסוגיא דחולין ועדין נתקשה מהגמ' בברכות ל"ח. שלומדת מר' יהושע לברכה וביאר ששם כיון שלא חיבים בערלה כי זה לא פרי ה"ה לענין ברכה עכ"ד והנה דבריו הם נגד הראשונים הנ"ל שישבו הסוגיות וכן בסוגיא דברכות מפורש הטעם כיון שזה זיעה בעלמא ועוד הקשה הפנ"י דהגמ' בברכות היתה צריכה להביא את הדין של ערלה ששם כתוב פרי ולא את הדין של תרומה שזה סתם גזה"כ

והפנ"י והשאג"א נקטו איפכא דאדרבא נלמד מכאן לכל התורה שזה זיעה בעלמא ורק יש מקומות שחייבה אע"ג שזה זיעה בעלמא וא"ש הגמ' בפסחים ובברכות והנה עדיין צ"ב איך הגמ' לומדת מזה שמותר שלא כדרך הנאתו והרי בחמץ וחלב באמת אסור דהרי שם חיבים גם על מיחוי ומשקין היוצאין והרי עיקר נידון הגמ' שם במניח חלב ע"ג מכתו אמנם לכאורא אפש"ל דהנה צ"ב למה הוי כלל שלא כדרך הרי וודאי שהדרך של משקין לשתותם ובהכרח צ"ל שביחס לאכילת הפרי זה שלא כדרך ועד כמה שכל האיסור הוא מצד אכילת הפרי לכן הוי שלא כדרך אמנם במקומות שחיבים על מיחוי התחדש שכאן סיבת האיסור לא רק מחמת הפרי של אתמול אלא גם מחמת המצב של היום ולגבי זה לא שייך לדון שזה שלא כדרך אלא אדרבא זה באמת כדרך וכנ"ל

**ביאור הרמב"ן והמנח"ב דבמשקין איכא שני נידונים א. מצד מיחוי ב. מצד זיעה ויוכיח כן מהרא"ש והר"ש**

ד]ובמנח"ב האריך לדון דבאמת יש כאן שני סוגיות א. מצד מיחוי אוכלים האם פקע מזה דינו ב.האם משקין זה נחשב מעצם האיסור או שזה זיעה בעלמא דהינו כמו הפשטות שחלק זה הוא לא מכלל האיסור ולפ"ז בכל משקין גם אם ננקוט שזה לא זיעה וזה מגוף האיסור אבל עדיין יש כאן וודאי שינוי מבריתו דמתחילה הוא היה אוכל ועכשיו הוא משקה ולכן וודאי בריבוי של מי פירות אפילו מענבים וזיתים נלמד שמיחוי אוכלים חייב ולפ"ז בהמחה את התרומה וכדו' וודאי תמיד יהיה חייב דלגבי זה אין מקום לחלק בין ענבים לשאר פירות והרי בין לר"א ובין לר"י נתרבה לכל הפחות יין ושמן א"כ ילפינן שאין חיסרון של מיחוי אוכלים וכן לעניין חמץ שנתרבה מיחוי אוכלים אבל עדיין אין זה ענין למי פירות שזה זיעה בעלמא ובאמת ילפינן מביכורים שבכל התורה מי פירות זה זיעה בעלמא ולא שזה דין מיוחד בתרומה וערלה וא"ש הסוגיא דברכות ופסחים

והנה הוא ביאר לפ"ז שהבריתא שמבואר ששביעית וכלאים וכו' משקין היוצא מהן כמותן הכונה על מיחוי אוכלים ולא על משקין היוצאין וכן מדויק ברש"י שביאר על שכר שעורים דבפשוטו זה מיחוי אוכלים כמבואר בראשונים פרק אלו עוברים שדנו האם יש בזה כזית בכדי אכילת פרס ולפ"ז הבריתא היא לכו"ע והנה זהו דוחק גדול שהלשון משקין היוצאין זה מיחוי אוכלים וכן מפורש בתוס' שהקושיא של הגמ' דוקא ממשקין היוצאין ולא ממיחוי אוכלים דפה הרי לא כתוב אכילה וע"ש מה שביאר אמנם אפשר לבאר ע"פ דרכו שזה וודאי הבריתא דיברה על משקין היוצאין אלא שבזה עצמו יש חיסרון גם מטעם מיחוי ולזה ילפינן לכו"ע שזה לא חיסרון וא"ש דמיון הסוגיא לריבוי של שרצים

והנה ככל דבריו מבואר בדברי הרמב"ן שיסוד הסוגיא מצד שזה נשתנה ושגם במשקין של יין ושמן יש חיסרון זה ובאמת אין זה ענין לנידון של זיעה בעלמא אמנם ע"ש שביאר שהילפותא מהפסוקים דרק יין ושמן טעם החילוק מצד זיעה בעלמא והקשה כיון שמכאן הרי נלמד גם על מיחוי אוכלים א"כ למה לבאר שזה מדין זיעה בעלמא נימא שזה מצד הדין מיחוי אוכלין ובזה עצמו יש חילוק בין יין ושמן לשאר פירות ולפ"ז באמת זה לא זיעה בעלמא בשום מקום ולפ"ז אם ימחה דגן גם יהיה פטור מתרו"מ ויפקע דין התרומה [והנה היה מקום לומר שלעניין מיחוי אוכלים אין סברא לחלק בין יין ושמן לשאר דברים אמנם הרמב"ן נקט שכיון שזה הדרך וודאי יש יותר סברא לדון שכאן זה לא שינוי שמפקיע את דינו] ולכן ביאר הרמב"ן שבאמת סוגין זה רק אסמכתא והדין שחלוק יין ושמן משאר דברים זה סברא מצד שרק הם לא זיעה ומה שאין חיסרון מצד מיחוי אוכלים זה ילפינן מהריבוי של תביא ולפ"ז במיחוי אוכלים באמת תמיד חייב דבזה לא מצאנו חילוק וכן הביא בריתא דמיחוי תמרים חייבים על זה קרן וחומש

והנה לפי דבריו יוצא שעד כמה שננקוט שזה לא אסמכתא א"כ באמת סוגין זה לא מצד זיעה אלא מצד מיחוי ונתחדש רק ביין ושמן וע"ש מפורש שלפ"ז גם חדש ושביעית זה כמו כל הנ"ל ומצד דיש לנו פירכא של יוכיח וכטענת הפנ"י הנ"ל ואי אפשר ללמוד גם על איסור הבא מאיליו אמנם במקומות אחרים מבואר שזה חיסרון של זיעה וסוגיות אלו ס"ל שהפסוקים זה אסמכתא וכנ"ל וכן הוא בתוס' מנחות ט"ו. ע"ש ולפ"ז לדינא הכל כמנח"ב הנ"ל

ולכאורא הר"ש והרא"ש שנקטו שסוגין זה סתירה לדין זיעה הוא על דרך הרמב"ן שלסוגיא הנידון מצד חיסרון של מיחוי ולפ"ז מיחוי שאר מינים פטור וזה לא קשור לזיעה אבל הסוגיות שביארו מצד זיעה ס"ל שכאן נתרבה על מיחוי אוכלים אלא שיש עוד נידון מסברא על זיעה שמעולם זה לא נאסר

**ביאור דעת הר"מ בדין משקין היוצאין שאסור מדין יוצא ויוכיח מזה כמנח"ב וביאור החולקים**

ה]והנה כתב הרמב"ם פ"י ממאכ"א הכ"ב הטבל והחדש וההקדש וספיחי שביעית והכלאים והערלה משקין היוצאין מפירותיהן אסורין כמותן ואין לוקין עליהן חוץ מיין ושמן ערלה ויין של כלאי הכרם שלוקין עליהן כדרך שלוקין על הזיתים והענבים שלהם עכ"ל והנה במה דנקט שיין ושמן זה רק בכלאי הכרם עיין כס"מ וחזו"א שזה ה"ה בכולם אלא שבחדש לא משכחת ליה ובשביעית אין מלקות ולכן לא הזכיר אלא באלו

אמנם מה שגם בשאר מי פירות נקט הר"מ לאסור נחלקו האחרונים הכס"מ נקט שזה רק מדרבנן וכן נקט החזו"א ועוד הרבה אחרונים אמנם המנחת ברוך וכן הקרן אורה בנדרים נקטו שזה דאוריתא ומדין יוצא מן האיסור דהרי הגמ' בבכורות מבואר ששיך לדון שציר שרצים אסור מצד יוצא וא"כ ה"ה שאר מי פירות והנה שיטת הרמב"ם שאין מלקות על יוצא מן האיסור וכן שיטת הרמב"ן והרשב"א חולין ס"ד וא"כ שייך לומר כנ"ל שהמיעוט מעיקר האיסור ועדין זה אסור בתור יוצא אמנם שיטת תוס' שם שהדין יוצא הוא גילוי שזה חוזר לעיקר האיסור ויש בזה מלקות וא"כ בהכרח שכאן אין לדון מצד יוצא וכן מפורש בדבריהם ב"ק ק"א שהקשו שלא יהיה איסור כלל במי פירות ע"ש לעניין קלפי ערלה ובטעם הדבר ביאר בקה"י דכאן זה לא נוצר מהפרי אלא העץ עצמו מגדל את הזיעה ושאר חלקי הפרי והזיעה לא נחשב מעיקר הפרי שיחולו עליו איסורי הפרי

והנה כל זה שייך לכאורא עד כמה שנדון את גדר הדין זיעה שזה לא מעיקר הפרי וממילא שייך עדיין לדון שזה נאסר מצד שהוא נוצר מהפרי אבל אם נימא שטעם ההיתר מצד שהוא משתנה וכדין מיחוי א"כ הרי מתחילתו הוא היה מעיקר הפרי ואסור בעצם ועכשיו ניתר כי הוא השתנה וממילא גם אם שייך לדון מצד יוצא אבל גם איסור זה צריך להיות ניתר דמהיכי תיתי לחלק ביניהם ועיין מנח"ב שהאריך שדעת הר"מ כנ"ל שבאמת יש כאן שני נידונים אחד מצד מיחוי ועל זה לא היה עוזר דין יוצא וכנ"ל ומזה הוכיחה הגמ' שמיחוי אסור ואיכא עוד נידון שזה לא עיקר הפרי ובזה חלוק יין ושמן משאר דברים

ולפ"ז בדעת תוס' שמבואר שאין בזה איסור יוצא אין הכרח לבאר כקה"י הנ"ל שזה לא יוצא מהאיסור אלא שס"ל שעיקר דין זיעה הוא היתר של מיחוי וכמבואר בדבריהם בסוגין שדימו למיחוי דגן שנקטו שפטור מקרן וחומש וא"כ גם על האיסור יוצא יש היתר זה ועוד דעד כמה שהוא עיקר הפרי לכאורא לא מצאנו שזה גם אסור מצד יוצא ובפשוטו זיתים וענבים לא יאסר מצד יוצא מטעם הנ"ל

**ביאור הראשונים דמי פירות זה זיעה כי אשתני לגריעותא ומה שיש להוכיח לנ"ל**

ו]והנה מבואר במשנה שיין ושמן זה לא זיעה בעלמא ושאר מי פירות זה זיעה בעלמא וצ"ב החילוק ועיין רשב"א ברכות ל"ח. שהביא מתוס' שביארו וז"ל דזיתים וענבים אישתנו לעלויא אבל כל שאר מי פירות לא אישנו לעילויא עכ"ל וכן הוא לכאורא בתוס' בב"ב צ"ו שביארו שדבש זה זיעה ולכן ברכתו שהכל וסיימו כי לא אשתני לעילויא ואחרי זה לעניין שכר שעורים ביארו סברות למה אין פה הדין אישתני לעילויה ומשמע שזהו הנידון האם זה זיעה בעלמא וכן עיין ברכות שם בתוס' ר"י החסיד שביאר שדבש אין ברכתו בורא פרי העץ כי זה זיעה וביאר כי זה לא אשתני לעילויא ואח"ז הקשה שהרי שכר שעורים זה אשתני לעילויא וכנ"ל וכן הוא באו"ז סי' קס"ו וכן הוא בתר"י ל"ט: דביאר הטעם דדבש זה זיעה בעלמא ומי שלקות זה בורא פרי האדמה כי זה אשתני למעליותא ודבש לא אישתני לעילויא ומבואר שאם אשתני למעליותא זה לא זיעה בעלמא

והנה בפשוטו אם הדין זיעה בעלמא הוא שדבר זה מעיקרו אינו פרי ולא חל עליו דיני הפרי א"כ לכאורא לא מובן מה היו צריכים לסברא שפה זה לא אישתני לעילויא המבוארת בגמ' לעניין שמן דשם הרי משקים האלו הם נחשבים מעיקר הפרי אלא שאם נבוא לדון שהם ירדו דרגא שעשו מזיתים שמן על זה נקטה הגמ' הסברא שאם זה דרגא יותר חשובה ברכתו העץ משא"כ אצלינו שאין זה מעיקר הפרי דילפינן מפסוקים וממילא אפילו שהיום זה יותר חשוב אבל אין זה פרי העץ ומבואר מדבריהם שנקטו שזה וודאי כל מי פירות בזמן שהם תוך הפרי הם וודאי אסורים מצד שהם חלק מהפרי ולכן הוקשה להם שכמו ששמן לא פקע איסורו כי הוא דרגא יותר חשובה ממצבו בתור זית א"כ בכל מקום שזה כך צריך להחשב כגוף הפרי והבה"ג מכח זה כתב שדבש זה נחשב גוף הפרי והראשונים שחלקו ביארו כי זה באמת דרגא פחות והנה יש לדחות אמנם כן הוא פשטות הדברים

**ביאור חילוק הרשב"א בין מי פירות לשלקות ובגדרי זיעה לשיטתו ומה שיש להוכיח מזה**

ז]והנה עיין רשב"א שם שהקשה מאי שנא מי פירות שזה זיעה בעלמא ולכן ברכתו שהכל ממי שלקות שברכתו בורא פרי האדמה וחילק שמי פירות מדובר שעיקר הפרי לא עומד למימיו משא"כ שלקות מדובר בדברים שכך דרך שימושם שמבשלים אותם במים ומפורש שם בדבריו דדבר שהדרך לסחוט כמו שהדרך לשלוק ברכתו בורא פרי העץ ויהיו חייבים על זה קרן וחומש וכתב שמה שהמשנה נקטה ושאר מי פירות פטור הכונה דומיא דדבש ויין תפוחים שעיקרם לאכילתם כמו שהם וכן ע"ש שכתב שמה שהמשנה נקטה ושאר מי פירות הכונה שדרכם להיאכל חיים אבל אם דרכם שלוקים אז מימיהם חייבים עליו קרן וחומש ומשמע גם באופן שסוחטם וכן הוא בלשונו שם כמה פעמים שדימה היציאה של מימיו ע"י סחיטה ושליקה [וכן דייק התהל"ד ודלא כחזו"א שרק לעניין היציאה כדרכו] וכל שזה עומד שיוציאוהו מימיו וישתמשו אם זה חשיב כגוף הפרי וזה לא זיעה בעלמא וכל שזה לא עומד לכך מימיו חשובים זיעה בעלמא עכ"ד

והנה לכאורא אם הביאור בדין זיעה שמלכתחילה לא חל על זה איסור גם בעודו בפרי א"כ לא מובן למה צריך לדון לפי אם זה עומד להישתמש עמו בפני עצמו הרי הוא וודאי עומד לשימוש אם הפרי ולמה זה לא מספיק סיבה שיחול על זה האיסור ולכאורא מוכרח מזה שהדין זיעה כיון שזה נשתנה מאוכל למשקה פקע דינו אמנם כל זה אם עיקר יעודו לשימוש של אכילה ולא משקה אבל אם עיקר יעודו לאכולו בתור משקה א"כ אין סברא ששינוי זה יפקיענו מאיסורו דדבר שנוצר לצורת שימוש זו אין זה שינוי כלפיו ודבר זה נלמד מהדין של זיתים וענבים שחיבים על יין ושמן ובאמת כבר הובא לעיל שהרשב"א ביאר דהסוגיא בחולין ס"ל שהטעם בפסוקים מצד זיעה ובפשוטו יסוד חילוקי הפסוקים שם הוא מדין מיחוי כמבואר ברמב"ן וכמו שדיקנו מהר"ש שם

**ביאור שיטת הרא"ש בחילוק בין מי פירות לשלקות וביאור תוס' שיאסר זיעה מדין טעם וישוב קושיתם**

ח]אמנם עיין רא"ש שכתב וז"ל ומיא דשלקי ומיא דליפתא ומיא דשיבתא בפה"א דקימא לן מיא דכולהו שלקי כשלקי ומברכינן עליהו בורא פרי האדמה אע"פ שאין בו כי אם המרק וטעם הירקות מברך עליהן כמו שמברך על הירקות עצמן ולא דמי למי פירות דאמרינן לעיל דזיעה בעלמא הוא לפי שמשקה אין לו טעם הפרי ואפשר שאם בישל הפרי ונכנס טעם הפירות במים מברך עליהן בורא פרי העץ עכ"ל דהינו שמי פירות טעמם מחמת עצמם וכיון שהם זיעה הוא מותר משא"כ שלקות הטעם הוא מהפרי וא"כ זה כמו הפרי עצמו וברכתו כברכת הפרי [ומה שכתב אפשר בפשוטו כונתו כמו שכתב בתשובותיו שזה תלוי אם בישל לצורך המים שאז אין לזה חשיבות של הפרי לבין אם בישל לצורך בישול הפרי ע"ש ובחזו"א ביאר שאולי כאן אם זה לא הדרך לעניין ברכה זה נחשב שירד דרגא ולכן ברכתו שהכל]

והנה מבואר דנחלקו הרא"ש והרשב"א האם לדמות מה שיוצא ע"י סחיטה למה שיוצא ע"י בישול דהרשב"א דימה הדברים והרא"ש חילק והיה מקום לומר דזה תלוי בכל הנ"ל דהרא"ש ס"ל שהסברא של זיעה שמלכתחילה אין זה מגוף הפרי וזה לא נאסר א"כ אין זה ענין לטעם שזה מגוף הפרי והוא נאסר ואין סיבה שיפקע ממנו חשיבות הפרי כל שזה לא נשתנה לגריעותא משא"כ הרשב"א ס"ל כנ"ל שזה הפקעה מהאיסור כיון שזה השתנה א"כ מה ההבדל בין שינוי שזה נהיה משקין או שהטעם נפרד לבד ועבר למים אחרים

והנה עיין תוס' בפסחים שהקשו מה הסברא של זיעה בעלמא הרי טעם כעיקר דאוריתא וזה לא יותר גרוע ועיין קה"י שלדברי הרא"ש הנ"ל לא קשיא דהזיעה הרי לא קיבלה טעם מהפרי והטעם שלה עצמה הוא מותר משא"כ טע"כ זה קיבל טעם מהפרי עצמו וכן ביאר המנח"ב סימן נ"ט ואילך דהינו שהבינו שקושית תוס' שהזיעה קיבלה טעם מהפרי אמנם בפשוטו יתכן שכונת תוס' לשאול מסברא שכל הסברא שזה זיעה בעלמא ביחס למים שבזה שהוא לא מגוף הפרי אבל אם גם טעם אסור הרי הטעם של המשקין הוא חשוב לא פחות מהטעם של האיסור ויש שכתבו ליישב קושיתם שטעמו ולא ממשו זה כמו חצי שיעור או שזה דרבנן ובאמת איסור טעם כעיקר יהיה פה ורק שלא כל המים הם גוף האיסור

אמנם לנ"ל יתכן לבאר קושיתם דההיתר של זיעה הוא מצד דין מיחוי דהינו שזה נשתנה למשקין א"כ כל טעם כעיקר זה גם נשתנה והטעם הוא חפצא אחר ובאמת שכבר תמהו בזה האחרונים שאם מיחוי מותר מה שייך לאסור טעם כעיקר הרי זה גם מצב של מיחוי ועיין חוו"ד סימן ק"ה

**האם סברת הרשב"א הוא גם לעניין טע"כ באיסורים ובדעת הריטב"א בזה**

ט]והנה החזו"א נקט שלרשב"א שדימה זיעה לבישול א"כ באופנים שבבישול זה כמו זיעה גם דין טעם כעיקר לא יהיה בזה דהרשב"א דימה הענינים וע"ש שהביא הרבה ראשונים שנקטו שאפילו אם ציר מותר אבל טעם כעיקר אסור וע"ש שנקט שזה כדעת הרא"ש ובפשוטו דבר זה פלא לומר שדבר שאין דרכו בבישול אין בזה דין טעם כעיקר

והנה הרא"ה והריטב"א בסוגיא דמי שלקות כתבו שזה וודאי שאין הכונה שעל המים מברכים האדמה דהרי זה וודאי לא עדיף מדבש שזה זיעה בעלמא ולכן ביארו שזה רק סברא שזה טפל לירקות ע"ש והובא בבה"ל והנה לנ"ל צ"ע מדין טעם כעיקר שאסור והרי הם וודאי לא חולקים על דין טעם כעיקר ולכאורא מוכרח מזה שזה וודאי שלעניין איסורים יש סברא לאסור וזה לא דומה כלל לזיעה וכל מה שדנו לעניין ברכה שס"ל שמצד חידוש התורה של דין טעם זה לא שייך לברכה ושם הנידון מצד חומר הטעם ובזה דימו דין משקין היוצאין לטעם היוצא ויתכן הביאור שיסוד האיסור טעם כעיקר שדנים שזה קיבל טעם מהאיסור עצמו וכדין נגרם מהאיסור ולא מצד שעכשיו יש בו דבר שהוא אסור וצ"ע בביאור הדברים אמנם כן מוכרח מדבריהם ולפ"ז אין ראיה מתוס' והר"ן שהביא שם החזו"א כרא"ש

**בדרגא הנצרך לרשב"א שלא יהיה זיעה והאם הרא"ש מודה לזה ודברי הר"מ לעניין קני הסוכר והחולקים עליו**

י]והנה בעיקר חידושו של הרשב"א שעד כמה שזה הדרך לסחוט או לשלוק זה לא זיעה עיין חזו"א שיתכן דהרא"ש מודה ורק הוסיף שגם אם לא הדרך אין זה קשור לדין זיעה והנה לרא"ש הנ"ל לכאורא אין שום מקור לומר כדברי הרשב"א ולהוציא את לשון המשנה מפשטה ולנ"ל כל דברי הרשב"א זה לשיטתו בדין זיעה אבל לרא"ש וכן לרמב"ם שהוכחנו לעיל שכן דעתו אין שום מקור לסברא זו ודו"ק

ועיין חזו"א שם שנקט שיתכן שלרשב"א לא צריך רוב אכילתו בשליקה או סחיטה אלא כל שכולם משתמשים גם בצורה זו וע"ש שכל שזה ערב לאנשים בתור אוכל או משקה בצורה שוה חשיב עומד לסחיטה אמנם לשון הרשב"א כיון דרוב אכילתן ע"י שליקה עכ"ל ומשמע שצריך שפרי זה רובו כך שימושו וכן נקט הבה"ל ע"ש אלא שדן שמספיק גם שוה בשוה

והנה דעת הרמב"ם שקני הסוכר אפילו שכל שימושם רק לצורך המשקה היוצא בהן זה זיעה בעלמא כמו דבש אמנם הבה"ל הביא דרוב הראשונים חולקים וכן דעת הטור שכה"ג אדרבא זהו עיקר פריו וסברא זו א"ש לכו"ע שכאן זה עיקר הפרי וכן לרשב"א אין כאן שינוי כי הוא עיקר הפרי וזה כל אכילתו אמנם לרמב"ם וודאי שחולק על הרשב"א בדמיון של זיעה לשלקות וס"ל שתמיד זה זיעה בעלמא

**שיטת הראב"ד בדין זיעה ושיטת הבה"ג**

י"א]עיין רשב"א שהביא בשם הראב"ד שכל הדין זיעה זה רק אם זה זב לבד אבל אם הוא סחט וודאי שזה לא זיעה בעלמא וכן השיג על הר"מ בהלכות טומאת אוכלין שכה"ג זה יקבל טומאה וביאר הצל"ח בתור אוכל דהינו שזה נחשב כגוף הפרי והנה זה וודאי שהדין משקה לגבי טומאת משקין או הכשר זה רק בשבעה משקין אלא שכה"ג זה לא זיעה אלא זה כגוף הפרי והנה הרשב"א נקט שלדעת הראב"ד גם לר"א יש הסברא שזה זיעה בעלמא ולפ"ז הקשה מה הגמ' תולה הדין מי פירות לברכה בר"א ור"י הרי בזב מאליו לכו"ע זה משקה ובסחטו לכו"ע זה אוכל ועיין חזו"א שכתב ליישב שהכונה שדבר שאם סוחטים אותו יש לו חשיבות משקה א"כ גם אם זה זב מאליו הוא משקה משא"כ דבר שאין לו חשיבות משקה כה"ג אם זב מאליו זה זיעה בעלמא אמנם בדברי הראב"ד בהלכות טומאת אוכלין כתב שגם שמן שזב מאליו זה זיעה בעלמא ועיין רשב"א שהקשה עליו דיש בריתא שיין תפוחים ברכתו שהכל חזינן שגם בסחטו זה זיעה בעלמא

והראשונים הביאו בשם בה"ג שכל הגמ' דוקא אם הוציא הדבש ע"י בישול או עירב בו מים אבל אם זה מאליו זהו דבש של התורה ותמרים נקראים דבש ועין רא"ש שס"ל שחלוק אם זה זב מאליו שזה לא זיעה מאשר ע"י סחיטה כמו יין תפוחים ורימונים וקצת משמע בבה"ג שכל שסחט הדבש לבד זה לא זיעה ויתכן כי משך הזמן זה היה זב לבד וצ"ב ולולי הראשונים היה מקום לומר שבשאר פירות וודאי שזה זיעה תמיד ורק כאן חידש כיון שהתורה החשיבה את זה א"כ וודאי שזה מעיקר הפרי

**ביאור שיטת רש"י בטרימה והאם זה גם לעניין דין זיעה**

י"ב]עיין סוגית הגמ' בברכות ל"ח. אמר מר בר רב אשי האי דובשא דתמרי מברכים עליו שהכל דהוא זיעה בעלמא והגמ' מוכיחה מהדין שלא צריך לשלם על זה קרן וחומש ואחרי זה הגמ' דנה טרימה מהו דהינו תמרים מרוסקים והגמ' מוכיחה מזה שרב אסי אמר שמותר לעשות מתרומה טרימה חזינן שמברכים על זה העץ אבל שכר אסור לעשות וברכתו שהכל עכ"ד הגמ' ועיין רש"י שביאר שטרימא כל דבר הכתוש קצת ואינו מרוסק ומבואר שאם זה מרוסק לגמרי אין ברכתו העץ וכן דייק מדבריו התרוה"ד וכן הוא בפסקי הרא"ש לבעל הטורים ועיין חזו"א שכתב שבהכרח זה לא סברא מיוחדת לעניין ברכה דאפילו שכה"ג זה לא זיעה בכל אופן לא מברכים על זה ברכתו העיקרית דהרי מבואר בגמ' שלר"א שמי פירות זה לא זיעה אלא זה מעיקר הפרי מברכים על זה העץ א"כ טרימה זה לא גרוע אלא בהכרח שרש"י ס"ל שכה"ג פוקע מזה האיסור וזה נהיה כמו זיעה בעלמא עכ"ד וצ"ע הרי לכאורא כל נידון הגמ' רק בהמחה שהוא הפך את זה למשקה ולא סתם ריסוק והנה לכאורא כל דברי החזו"א רק שייך אם יסוד דין זיעה הוא הפקעת האיסור שאז זה דומה למיחוי אבל אם זיעה זה סברא שמעולם זה לא היה מעיקר הפרי אין זה ענין לריסוק אוכלים ואדרבא מדברי כולם נלמד שמצד השינוי זה לא חיסרון

אמנם היה מקום לומר שזה וודאי שסברת רש"י זה סברא מיוחדת לעניין ברכה שדבר שנשתנה צורתו זה משנה את ברכתו ויתכן מקורו מנידון הגמ' על טחינה של ירק דק ועוד מקומות בפרק כיצד מברכים ומה שאם מי פירות לא היה זיעה היה צריך לברך על זה דאז זה נחשב שמתחילת בריתו הוא משקה שכך צורתו וא"כ אין כאן שינוי מצורתו ועיין ב"י שהביא מהמהרי"ק שהוכיח בטחינה גמורה שברכתו שהכל מהגמ' של קמח ושם וודאי זה לא נהיה זיעה בעלמא אלא בהכרח שזה סברא מיוחדת לעניין ברכה וצ"ע בזה

וע"ש בתרוה"ד שהוכיח לעניין ברכה שאם דרכו לשנותו וודאי רש"י מודה שלא איבד ברכתו והחזו"א הוכיח מזה שדעתו כרשב"א שכה"ג זה לא זיעה בסחיטה דזה דומה למיחוי אמנם לנ"ל אינו ראיה כלל שכל נידון התרוה"ד זה סברא מיוחדת לעניין ברכה

**בדברי החזו"א שדין ריסוק פירות תלוי בתירוצי התוס' בחולין ק"כ:**

י"ג]וע"ש שהביא את תוס' בחולין שהקשו מה הגמ' מחפסת מקור בכלאים שאם משקין יצאו מהם אסור הרי לא כתוב לשון אכילה ותירצו תירוץ אחד שבאמת גם ללא לשון אכילה אם זה מיחוי או משקה צריך ריבוי עוד תירצו שעל מיחוי צריך להגיע ללשון אכילה אבל על משקין לא צריך להגיע ללשון אכילה אלא שללא ריבוי זה צריך להיות מותר וע"ש שביאר שלתירוץ הראשון א"כ שמיחוי זה כמו משקין א"כ במקום שנתמעט משקין נתמעט גם מיחוי גמור משא"כ לתירוץ השני מיחוי אין סיבה לומר שזה כמו זיעה אלא א"כ יש מיעוט א"כ לעניין ברכה או במקומות שאין מיעוט לא פקע מזה איסורו עכת"ד

[והנה לענין ברכה גם ריסוק נשתנה ברכתו אמנם הגמ' בחולין דנה רק בהמחה והפכו למשקין ובהכרח שנידון התרוה"ד הוא לעניין ברכה וכנ"ל וצ"ע ודו"ק]

והנה כל זה נכון לשיטת התוס' שם ועוד ראשונים שהארכנו לעיל שנידון זיעה זהו נידון הסוגיא שם דהינו שזה אותו נידון של מיחוי א"כ עד כמה שהגמ' מדמה את זה א"כ מיחוי גמור זה כזיעה וכדברי החזו"א לעיל אמנם לשיטת הרמב"ן והמנחת ברוך הנ"ל שיש כאן שני נידונים ובתור מיחוי אז גם מי פירות וגם מיחוי בכל המקומות נחשב גוף הדבר וודאי יהיה אסור וכן הוא באמת ברמב"ן בשם התוספתא שמיחוי תמרים שגמעו משלם קרן וחומש וא"ש לשיטתו הנ"ל

והנה הר"ש והרא"ש הניחו בקושיא דכאן הגמ' דנה מצד דרשות ובמקומות אחרים הגמ' דנה מצד זיעה ולא ביארו כרשב"א שטעם סוגין מצד זיעה נראה שס"ל כרמב"ן שסוגין זה מצד מיחוי ואין זה ענין לזיעה ולשיטתם אין מקום לדברי החזו"א ומיחוי אוכלים ודאי לא איבד את דינו ודו"ק בכל הנ"ל

**סיכום השיטות בגדר זיעה**

י"ד]והנה העולה מהנ"ל דיש לדון בסברת זיעה בעלמא האם זה סברא שזה לא מעיקר הפרי ומלכתחילה לא חלים על זה דיני הפרי או שזה רק סברא שע"י הסחיטה זה נפקע וכדין מיחוי שמבואר בגמ' שצריך ריבוי וכאן זה לא נתרבה והבאינו דלכאורא דעת הרמב"ן והרמב"ם וכן נראה דעת הרא"ש והר"ש שזה גדר שמלכתחילה אין זה מעיקר הפרי שיחול על זה איסור וכן נקט המנח"ב

אמנם דעת תוס' בחולין והרשב"א ותוס' ר"י החסיד והאו"ז ותוס' בב"ב וכן הוא לתוס' בפסחים ותר"י והראב"ד וכן פשטות הסוגיא בחולין שזה הפקעה מהאיסור וכדין מיחוי ויש להוסיף על זה דעיין רא"ה וריטב"א בברכות שם לעניין מי פירות שמפורש דימו דבר זה לדין מיחוי שמבואר בגמ' לעניין איסורים שצריך ריבוי ועוד יש להוסיף דהמרדכי לעניין שלקות ביאר שזה לא זיעה כי זה עשוי לטבל הפת אז זה נשאר אוכל חזינן שכל הסברא שפוקע מזה דינו וכה"ג לא פוקע

וראיתי עוד לציין דהבה"ל הביא נידון המוצץ מהפרי זיעתו שכה"ג יברך העץ וזה רק סברא אם הוא הפקעה שחלה א"כ כה"ג אפשר לדון שזה נחשב עדין אכילת הפרי אמנם אם מלכתחילה אין לזה שם פרי א"כ אין כאן אכילת פרי אמנם עיין קה"י פסחים סימן י"ז שכתב שגם אם זה סברא שמעיקרו אין זה בכלל הפרי אבל כל זמן שהוא בפרי הוא אסור בתור חלק מהפרי וזה מיתלא תלי ולפ"ז יש לדון בנ"ל שזה אכילה ממצב שהוא עדיין חלק מהפרי

**בדין חומץ סתוניות שהוא זיעה בעלמא**

ט"ו]והנה מבואר במשנה שגם חומץ סתוניות לא חיבים קרן וחומש והביאור כי זה זיעה בעלמא ועיין רשב"א שהקשה הרי כאן הדרך לסוחטו ואשתני למעליותא דהרי הגמ' בנדרים אומרת שאין הדרך לאוכלו אלא לסוחטו ותירץ שכאן שזה כזה גרוע שהפרי עצמו לא ראוי אפילו שהוא יותר חשוב הוא לא חשוב להיקרות משקה אלא זיעה בעלמא עכ"ד והנה לשונו שזה לא חשיב להיקרא משקה צ"ב דהרי הנידון אם זה מעיקר הפרי או לא ובעיקר סברתו לכאורא הניחא לראשונים שהדין זיעה שזה לא מעיקר הפרי א"כ יתכן שגם במקום שזה חשוב לא פחות מהפרי אבל מגודל גריעותו לא דנים שהוא מעיקר הפרי אמנם לביאור הראשונים שזה מדין שינוי ובמקום שעיקר הפרי עומד לחלק זה לא דנים בשינוי זה להפקיע את שמו א"כ גם כאן זה כך וצ"ל שכיון שלמעשה יש כאן שינוי ואין לו שום חשיבות זה סברא להפקיע את דינו וצ"ב

**בטעם דבתרומה אסור לסחוט פירות**

ט"ז]מבואר תרומות פי"א מ"ג אין עושין תמרים דבש ולא תפוחים יין ולא סתוניות חומץ ושאר כל הפירות אין משנים אותם מבריתן בתרומה ובמעשר שני ע"כ וצ"ב טעמא דמילתא ועיין קרית ספר שביאר כיון שזה זיעה בעלמא ופוקע מזה קדושת תרומה וצ"ע איסור זה מהו עד כמה שזה דרך שימושו והרי מותר לקחת שבת אע"ג שאפשר לאוכלו כמבואר נדה נ: ולהניחו בתבשיל שיתן טעם ואחרי זה הוא נזרק אע"ג שיש כאן עכשיו רק טעמו ולא ממשו שלהרבה ראשונים זה רק מדרבנן לא בטל אמנם יש לחלק ששם הדבר בחפצא נשאר תרומה שהרי אם יפרידוהו הוא תרומה משא"כ כאן שזה מפסיק להיות תרומה אמנם כל זה לשיטות לעיל שזה תרומה וע"י הסחיטה פוקע מזה תורת תרומה אבל אם נימא שגם בתחילה על הזיעה לא חל תורת תרומה א"כ אין כאן שום הפקעה [ויתכן שכיון שבתור חלק מהפרי יש בזה קדושת תרומה זה גם סיבה שלא להפקיע]

עוד יש לדון לאסור מצד הפסד שכל דבר צריך להאכל כדרכו ודבר שדרכו לאכול חי אסור לאוכלו מבושל וה"ה דבר שדרכו לאוכלו חי אסור לסוחטו ולאכול את מימיו אמנם לפ"ז כל דבר שדרכו אצל רוב בני אדם לפעמים לסוחטו זה יהיה מותר כמו הגדרים לעניין חי ומבושל והנה מבואר בגמ' בשבת קמ"ד: שסחיטת רימונים ותותים הוא דבר המצוי ובכל אופן כאן מבואר שאסור וצ"ע

ועיין דרך אמונה פי"א דתרומות בבה"ל דהביא מכתבי הקה"י לבאר שאפילו לשיטת הרמב"ם שלעניין ברכות גם אם זה התמעך לגמרי ברכתו העץ אמנם לעניין תרומה יש הלכה שאסור לשנות דבר מבריתו וכל שהוא מרסקו לגמרי הוי שינוי מבריתו והגמ' בברכות שהוכיחה מתרומה שמותר לברכה זה רק ביחס שריסוק זה לא הורדת דרגא ולגבי זה אין הבדל בין דרגת הריסוק אמנם איכא בתרומה חיסרון נוסף במקרה שמרסקו לגמרי עכ"ד וע"ש שכתב להוכיח משיטת רב האי גאון שהובא בראשונים שדבש שסחטו זה לא זיעה בעלמא וכן שיטת הראב"ד וכנ"ל סקי"א וצ"ע א"כ מה המשנה אומרת אין עושין תמרים דבש וכן צ"ע על הראב"ד שס"ל שכל מי פירות אם סחטם זה לא זיעה וברכתם העץ א"כ למה שאר מי פירות המשנה אוסרת לסחוט [ **הוספה סיון ע"ד:** יתכן שכיון שיש מיעוט לגבי תרומה ממילא חשיב הורדה מקדושתו וכן לבה"ג מדובר על ידי מים שכה"ג זה כן זיעה] ועיין רשב"א שהאריך בזה ולא הקשה ממשנה זו אלא בהכרח שיש עוד הלכה שלא משנים וגם כה"ג חשיב שינוי אפילו אם זה לא הפסד

וכן יש להוכיח מהמשנה שלא עושים סתוניות חומץ והרי מבואר בגמ' בנדרים שזה עומד לעשות חומץ וא"כ אפילו שיש כאן סברא שגם כה"ג זה זיעה עיין ברשב"א מה שביאר וכנ"ל סקט"ו אבל וודאי שזה לא הפסד דהרי זה עומד לכך וזו ראיה עצומה שעצם ההפיכה לזיעה אסורה

וכן יש להוכיח מהדין שמבואר בגמ' שלא עושים שכר מתמרים ובפשוטו שם זה לא בצורה של זיעה אלא של מיחוי וכמו שהאריך המנח"ב ובכל אופן אסור ובהכרח שחשיב משנה מבריתו אלא שיתכן שרק אם זה לא משקה אלא מגוף הפרי אמנם אם המשקה עצמו הוא מגוף הפרי ביחס לזה אין כאן שינוי מבריתו וצ"ע בזה

**בדין סחיטת פירות בשביעית האם יש לאסור כי נהפך לזיעה ודעת החזו"א בזה**

י"ז]והנה דנו האחרונים האם לעניין שביעית זה כמו לעניין תרומה ועיין מנחת שלמה שכתב דבשביעית אין לאסור אלא מחמת הטעם של הפסד אבל מחמת הטעם של הפקעת הקדושה אין חיסרון ונפק"מ שגם דברים שהדרך לסוחטם כגון תפוזים בזמנינו בתרומה יהיה אסור ובשביעית יהיה מותר והטעם דשביעית אין מצוות משמרת ולכן מותר להשתמש גם בצורה שמפקיע את קדושתו והנה כתב הרמב"ם פי"א מהלכות תרומה ה"ב וכן אין עושין תמרים דבש ולא תפוחים יין ולא פירות הסתיו חומץ וכן שאר הפירות אין משנים אותם מבריתם בתרומה חוץ מזיתים וענבים עכ"ל ובהלכות שביעית פ"ה ה"ג ולא ישנה פירות שביעית מבריתן כדרך שאינו משנה בתרומה ובמעשר עכ"ל ובכונת שלא ישנה וכו' הרי ביאר הר"מ בהלכות תרומות שלא יסחוט ומבואר שזה אותם גדרים ובהכרח או שאסור גם מצד הפקעת הקדושה או שאין כזה איסור גם בתרומה וכנ"ל וביותר דוודאי משמע שגם חומץ סתוניות אסור בשביעית ושם לא שיך לאסור מצד הפסד שזהו שימושו

והנה החזו"א שם כתב דאם ננקוט שמיץ תפוזים זה זיעה בעלמא אסור לסחוט אפילו אם נימא דבשביעית נוהג גם בזיעה מצד שזה נחשב משנה מברייתו דהינו דהפיכתו מאוכל לזיעה שיסודו שזה שינוי ולכן יש מקומות שזה מפקיע דיניו וכאן אפילו אם זה נשאר שביעית אבל זה חשיב משנה מברייתו וצ"ב עד כמה שזה לא הפסד מה האיסור הזה וע"ש שכתב וז"ל ואע"ג דאוכלי אדם מותרין לצביעה התם מבער את הפרי בהנאת צביעה אבל הכא בשעת סחיטה מפסיד הפרי וגם כשהוא נהנה אינו נהנה אלא מזיעת הפרי והפרי הובערה מהעולם שלא בהנאה עכ"ל וצ"ב כונתו כמו ששם חשיב שהוא נהנה מה שיש לו בגד צבוע כך כאן הוא נהנה שיש לו מי פירות וזה עצמו ההנאה שקיבל מהפרי אמנם עיין שביעית סימן שהבאינו מתוס' שההנאה בצביעה זה לבישת הבגד שעדיין לא פקע מזה קדושת שביעית ולפ"ז שם כל ההיתר כי נהנה מדבר הקדוש אבל יתכן שבמקום שכל ההנאה זה קבלת דבר ולא עצם שימושו זה לא מתיר בדיני שביעית וצ"ב הסברות

והנה אם נימא דהגדר דזיעה בעלמא שאין לזה דיני הדבר מתחילתו ולא שזה הפקעה שחלה ע"י הסחיטה א"כ יש לדון שהרי הדבר הקדוש זה הפרי וללא סחיטה הרי הוא נאכל בצורה חשובה וע"י הסחיטה הוא נפסד מאכילה א"כ זה עצמו הפסד שביעית וזה לא דומה לענבים שהיוצא הוא גם קדוש א"כ זה כמו קילוף שאם רוצה לאכול חלק מהפרי בצורה חשובה מותר אפילו שחלק מופסד אבל כאן שחלק זה הוא לא קדוש לא שייך סברא זו וצ"ע

**בהיתר החזו"א לעניין סחיטת תפוזים ומה שיש לדון בזה וכן בעשית ספירט**

י"ח]והנה עיין חזו"א לעניין עשית מיץ תפוזים ונקט להתיר א. שהרי שיטת הרשב"א שדבר שהדרך לסוחטו לא אמרינן שזה זיעה בעלמא ב.שכאן שגם גוף הפרי יוצא אם הסחיטה א"כ זה כמו ריסוק שקי"ל מעיקר הדין שברכתו לא משתנה וא"כ אין כאן שינוי מבריתו שזה היה אוכל ונשאר אוכל והוסיף שהרי עיקר הנאת התפוז הוא שתיתו וא"כ עד כמה שזה לא זיעה אין פה שינוי משימושו הרגיל ג. שיטת הראב"ד שאם סוחטים זה לא זיעה וכל האיסור מצד הפסד וכאן זה לא שייך עכ"ד [וצירוף זה פלא הרי מפורש שאסור לעשות דבש ולשיטתו בהכרח שיש איסור בשינוי גם אם זה לא זיעה ודבש וודאי שזה לא גריעותא שזה שבח א"י וצע"ג אם לא דנימא שכל מה שהתיר אם זה לא זיעה כי זה אותו שימוש כמו אכילה שזה לצימאון]

והנה במה שנקט בדעת הרשב"א להתיר עיין משנ"ב שזה דוקא אם הרוב עומד לזה או מחצה מחצה וא"כ כאן זה לא שייך וכן מה שנקט שכה"ג גם הרא"ש מודה עיין מה שהבאינו לעיל שיתכן שלהבנת הרא"ש והרמב"ן והר"ש בדין זיעה אין מקום לסברת הרשב"א ועוד יש להוסיף שהבאינו לעיל הרבה ראשונים שביארו שמה שמי פירות זה זיעה כי זה השתנה לגריעותא ורק אם זה למעליותא זה לא זיעה ויתכן שזה לא תלוי בדרך בני אדם אלא לפי האמת וא"כ דבר זה לא משתנה ועוד שבדין הסחיטה מדויק ברשב"א וכנ"ל שזה לא קשור לדין זיעה אלא שאסור לשנות אותו מבריתו וא"כ תמיד אסור והרי סתימת לשון המשנה שכל מי פירות אסור לעשות והרי לימון היה מצוי גם בזמן הרמב"ם כמבואר בדבריו ומהיכי תיתי שזה לא היה בזמן המשנה ובמה שכתב שהנאת הפרי הוא גם הנאת שתיה יש לדון שאדם יקח תפוז להשקיט רעבונו ולא יקח מיץ תפוזים אלא לצמא ולכאורא זה הקובע

ובמה שנקט להתיר דכאן זה כמו ריסוק הנה בדין ריסוק הרי הוא עצמו הביא שבגמ' מבואר שהיה פסוק להתיר וכתב שלתוס' זה רק מצד הלשון אכילה ורק במי פירות זה שינוי בעצם משא"כ כאן אמנם כבר ביארנו לעיל סק"א שוודאי שהכונה שביחס ללשון אכילה זה מהות אחרת ולא שזה סתם מיעוט מצד חיסרון אכילה א"כ מי אומר ששינוי כזה הוא לא מספיק לעניין איסור לשנות מבריתו ולכן אפילו לרמב"ן שנתרבה בכל האיסורים אבל חזינן שזה שינוי א"כ אולי כאן אסור ועוד דבמה דתוס' חילקו בין מיחוי למי פירות ביאר התוס"ר שמיחוי שמו עליו שנקרא מיחוי חלב ונבילה משא"כ ענבים ויין ולכאורא כאן זה מי פירות ולא מיחוי תפוזים ועוד הראיות שהבאינו לעיל שיש דוגמאות שזה לא זיעה ואסור בהכרח שגם ריסוק אסור ונפק"מ בכל זה לכל ריסוק אמנם יתכן שזה רק בריסוק שזה נהפך למשקה ואין ראיה לסתם ריסוק ונפק"מ שאין לרסק פירוות ולהוסיף מים שזה נהיה נוזלי

ובעיקר מה שנקט שכאן זה ריסוק יותר מענבים צ"ב דגם שם כל עיקר הפרי גם נסחט כמו כאן וצ"ל דשם הדבר שהוא לא נוזלי הוא לא נשאר ביין וכאן גם מה שלא נוזלי נשאר במיץ

ואחרי שכן הוא לשון המשנה לאסור ואין כאן סברות ברורות להתיר צ"ע ההיתר בזה ובפרט שדעת המ"ב לאסור בכל זה וכנ"ל וראיתי באור לציון על שביעית שהעיר בחלק הדברים ופסק לאסור וצ"ע בכל זה

ועיין חזו"א שביעית סימן כ"ז סק"ג שכתב לעניין עשית ספירט מתאנים שנפסלו מאכילת אדם שהוא משקה דלדעת הגר"א דמאכל אדם שנפסל וראוי לבהמה מותר למלוגמא א"כ כ"ש לאדם בתור משקה וע"ש שיתכן דגם לר"ש מותר דזה עדיף ממלוגמא וצ"ע דעד כמה שכל האיסור מצד הפסד א"כ כאן זה לא הפסד אבל אם החיסרון שזה נהיה זיעה וכמו שביאר החזו"א וחשיב שלא נהנה מגוף הדבר א"כ זה לא שייך וצ"ע

והנה במנחת שלמה סימן נ"ו כתב להוכיח שדבר שהדרך לסוחטו מותר דהר"ש ריש פי"א הביא תוספתא שמותר להשים תבלין בתוך התבשיל ולסוחטו אחרי זה אפילו שאז הוא הולך לאיבוד עכ"ד ולכאורא יש לישב שמדובר שדרך הבישול הוא קיבל מים ובהם יש טעם ועיקר הסחיטה מתיחסת לזה שזה לא זיעה וצ"ע ובמשנה ראשונה שם יישב שכיון שזה לצורך אוכל זה לא מקבל שם זיעה וזה כמרדכי במי שלקות אמנם רוב הראשונים לא ס"ל כך

**הערות בסוגיא דחולין**

**בדברי הרמב"ן שענבים שנתחיבו בתור ענבים יפטרו ע"י סחיטה**

י"ט]הגמ' שואלת ותרומה גופה מנלן עיין רמב"ן שהקשה הרי התורה מדברת על תירוש ויצהר ותירץ שהקושיא כגון הפריש ענבים ודרכן אי נמי שהוציא שכר ממיני דגן וצ"ב מעיקרא מאי סבר הרי הגמ' לא שואלת על טבל אלא על תרומה

וע"ש שביאר עוד שבטבל מה שהיה צד שמשקין לא חייב זה לא ביין ושמן אלא בשכר שהוציא ממיני דגן או שהיה חלות חיוב בענבים וכונתו שעד כמה שהגמר מלאכה הוא כשזה נהיה יין וודאי שזה חייב דהרי על זה התורה דיברה והנה בפשוטו גם ענבים לאכילה שחיבים מיד זה מכח הדין יין שבהם וא"כ למה שזה לא יתחיב אם יעשה בהם יין וחזינן לכאורא שענבים יש בהם חיוב עצמי אם הם לאכילה[[1]](#footnote-2) וכמדומה שהחזו"א נקט לא כך דנקט שזה לא נפטר כה"ג בתור גמר מלאכה אצל עכו"ם עין מה שכתבנו זרעים סימן ז סקט"ו-ט"ז ועיין דרך אמונה פ"ה מתרומות ה"כ דהחזו"א הורה דגם אם ישראל גמר לאכילה ועישר ואחרי זה עשה יין שיחזור ויעשר וזה וודאי נגד הרמב"ן הנ"ל ויש שדנו שכל הדין שגמר מלאכה בענבים זה יין או בזיתים שמן זה רק שם כי זה כל המחייב אבל בסתם דבר שעומד לסחיטה אינו כן [עיין לקמן סקכ"ו] ולכאורא זה נסתר מהרמב"ן הנ"ל אם לא דנימא דיש לו מחייב או מצד הענבים אם עומד לאכילה וכשעומד ליין אין לו מחייב בתור ענבים אלא רק בתור יין וצ"ע

**בדברי הרמב"ן ורש"י שנידון הסוגיא בשכר והאם זה זיעה או מיחוי ובדין עשיתו מתרומה**

כ]והנה מבואר מהרמב"ן וכן הוא ברש"י שביאר הנידון של הבריתא שמשקין היוצאין אסור זה שעשה שכר וצ"ע שבפשוטו שם זה לא הנידון של משקין היוצאין שזה זיעה אלא זה מיחוי אוכלים דהרא"ש לעניין חמץ דן בזה דין כזית בכא"פ וכן לעניין ברכה ועיין מנח"ב שהאריך בזה ומשמע כדבריו שם שהנידון בבריתא גם על מיחוי ולא רק על משקין שזה נידון של זיעה [ועיין בית אפרים סימן מ"ח ועיין זרע אמת סימן ל']

והנה מבואר בגמ' בברכות ל"ח. שאסור לעשות שכר של תמרים והניחא אם זה זיעה בעלמא אבל אם זה נותן טעם ביין וזה רק מיחוי אוכלים אם כן למה שזה יאסר ובהכרח שכה"ג זה משנה מבריתו ואסור אפילו אם זה לא זיעה בעלמא וכנ"ל סקט"ז ועדין צ"ע מאי שנא משבת שמותר לתת בתבשיל שיתן טעם ואחרי זה הרי הוא מופסד וצ"ל ששם יוצא רק הטעם וכאן גוף הפרי

**בדין מיחוי וזיעה בהקדש וכלאים**

כ"א]הגמ' מביאה בריתא הטבל והחדש וההקדש והשביעית והכלאים כולן משקין היוצאין מהן כמותן והגמ' שואלת מנ"ל והנה רש"י ביאר שהנידון לעניין הקדש ועיין תוס' שהקשו שהרי לא כתוב שם אכילה ועוד שזה הוקש לתרומה והנה לרש"י הגמ' דנה שבמיחוי זה יהיה מותר וצ"ע הרי מעילה זה דין ממון הקדש וכה"ג וודאי שזה נשאר ממון הקדש ועיין חזו"א בהערות על חולין שדן לבאר שזה לרבי שיש מיתה וזה רק באכילה וצ"ע אבל הכלל שכל אכילה של ממון הקדש זה כך ועוד דתוס' מפורש העמידו הסוגיא גם לרבנן ועיין מנח"ב שכתב לבאר דלא כראשונים אלא שהנידון על איסור אכילת קדשים לזר או קודם זריקת דמים ולא על הנידון של מעילה

והתוס' ביארו שהקושיא מכלאים ועיין לעיל סק"ב שמבואר לכאורא שנידון הגמ' גם לעניין איסור הנאה אם לא שנדחוק שהגמ' דייקה את לשון הבריתא כמותן ודעת הר"מ שאין מלקות על איסורי הנאה רק על אכילה אמנם לראשונים שיש מלקות צ"ע וע"ש

**בדין זיעה לעניין שביעית**

כ"ב]בפשוטו מבואר בגמ' שגם על שביעית צריך להגיע לריבוי וכן הוא בתוס' שדנו שאין ללמוד כי זה רק עשה ולפ"ז אם שביעית גם צריך ללמוד מבמה הצד מתרומה א"כ בשאר מי פירות יהיה מותר ואין לזה קדושת שביעית מדאוריתא ועיין חזו"א שנתקשה הרי שביעית נוהג בכל דבר גם לא באוכלים א"כ כאן זה לא גרע ומה איכפת לן שזה זיעה בעלמא ועיין שם שביאר שלא אמרה תורה דינים על זיעה והנה לכאורא כיון שסוגין מצד הסברא של מיחוי א"כ זה סברא גם על דין שביעית ובאמת מצד החיסרון של זיעה אין לדון בשביעית ולפ"ז לרמב"ן שמדין מיחוי נתרבה שתמיד חייב ורק מי פירות לא כי זה זיעה בעלמא דהינו שזה לא מעיקר הפרי ודיני הפרי לא חלים עליו א"כ יתכן שבשביעית זה לא שייך ויהיה אסור מדאוריתא אמנם לראשונים שכל דין זיעה הוא מדין מיחוי א"כ גם כאן יש מקום להתיר למסקנא אמנם עיין רמב"ן שנקט ששביעית מותר בשאר מי פירות ואולי כל דבריו שם בתחילתו שדן שזה חיסרון של מיחוי וע"ש וצ"ע

**בדין חלות תרומה על מי פירות ודעת הגרי"ז בזה**

כ"ג]הגמ' אומרת שטעמו של ר' יהושע מצד שדון מינה ואוקי באתרה ועיין רש"י שהכונה שלומדים מביכורים שגם משקין כמותן אמנם איזה משקים לומדים מהפרשת תרומה וכמו שתרומה הזכירה התורה דגן ותירוש ומשמע ששאר משקים לא ה"ה אם הפריש תרומה שאר דברים המשקין הם לא כמותם ולפ"ז משמע שגם לר"א שכל שאר משקין כיוצא בהן אבל לעניין הפרשה לא נתחדש במי פירות וכן הוא בחזו"א טבול יום סימן ד ומסברא צ"ע כיון שזה לא זיעה בעלמא א"כ למה שלא יהיה אפשר להפריש אמנם עיין חזו"א מעשרות סימן ז' שביאר שזה וודאי שעד כמה שר"א לומד מהפשטות של ביכורים ממילא לומדים גם לענין הפרשת תרומה ור"י שחולק הכונה בצורת הדרשא שאדרבא כיון שהפשטות בתרומה זה כך ממלא בהכל זה כך אבל אין צד לחלק ביניהם

והנה כבר הובא לעיל דיש אחרונים בדעת הר"מ דאפילו דשאר משקין זה זיעה אבל זה אסור מצד יוצא והוא מדאוריתא ועיין מועדים וזמנים ח"ד דהביא בשם הגרי"ז דאי אפשר להפריש על זה דהרי יש כאן מיעוט שאין דין הפרשה בטבל ואין לו תקנה והנה גם אם כדבריו הרי בפשוטו לא שייך דין טבל ללא דין הפרשה וכה"ג יפקע טיבלו וכן מטו משמיה דהחזו"א שאמר שטבל זה לא עגונה וכן מוכח לשיטת התוס' שתבלין אפילו שחל על זה תורת טבל דבתחילתו עמד לאכילה אבל כשנהפך לתבלין פקע טיבלו אע"ג שתרומה כה"ג וודאי לא פקע והביאור שכיון שאין לזה דין הפרשה ממילא אין בזה דין טבל והריטב"א שפליג ס"ל שאדרבא יש גם דין הפרשה אבל וודאי שאין דין טבל ללא הפרשה והנה בפשוטו גם אם נימא כהנ"ל אמנם לכאורא להפריש עליו ממקום אחר אפשר, שכל הדין שיוצא לא יכול להיות תרומה אבל לא שאי אפשר להפריש עליו ממקום אחר וראיתי מביאים כן מהחת"ס בסוגין[[2]](#footnote-3) ובעיקר הדבר מסתבר שלר' יהושע כל המיעוט שזה לא חיוב גמור כדין טבל ומצד יוצא ונפק"מ שאין על זה חיוב קרן וכדו' אבל לא שיש כאן עוד מיעוט דמהיכי תיתי לומר כך

ובשם האבי עזרי שמעתי עוד טענה שאיסור יוצא זה איסור כללי ולא דין מיוחד לעניין תרומה ולכן לא מועיל על זה הפרשה וכעין המבואר ברמב"ן שאם ביצה היתה אסורה מצד יוצא לא היה מועיל לאפרוח שחיטה אמנם לכאורא לפ"ז גם זתים וענבים יש בזה אסור יוצא חוץ מהדין תרומה העצמי ותמיד לא יוכלו להפריש וצ"ע אמנם לנ"ל שעד כמה שאין דין הפרשה פוקע הדין טבל לא שייך כל זה ועיין מאירי שכתב מפורש שיוצא מטבל חייב במעשר ומועיל לעשר

**ביאור דברי הירושלמי לעניין חיוב מעשר במי פירות**

כ"ד]והנה עיין ירושלמי על המשנה דנחלקו ר"א ור"י האם מי פירות של תרומה חייבים על זה קרן וחומש וז"ל הוו בעי למימר מה פליגין על חומש אבל בקרן אף ר' יהושע מודה מה פליגין לשעבר אבל לכתחילה אף ר' יהושע מודה ותנינן דבש תמרים ר"א מחייב במעשר ור"י פוטר כאן שזבו משנטבלו כאן שזבו עד שלא נטבלו עכ"ל דהינו דהירושלמי דן האם לר' יהושע אין לזה תורת תרומה כלל או שרק חיוב חומש אין ונפק"מ גם לעניין לכתחילה האם לזר מותר לאכול והירושלמי מוכיח מהא דמבואר שלר"י זה פטור ממעשר חזינן שאין לזה שום משמעות והירושלמי עונה שזה זב קודם גמר מלאכה שכה"ג לא חל חיוב על מי פירות אבל אם כבר חל חיוב טבל או שחל תרומה על הדבר גם היוצא ממנו אסור ויתכן שזה מדרבנן או מדין יוצא וזה דאוריתא וככל הנ"ל והנה מפורש בר"א שחייב במעשר ומשמע שמועיל לעשר אמנם אין זה ראיה לר"י לטענת האבי עזרי הנ"ל אבל זה וודאי נגד הגרי"ז והנה אין להקשות שכיון שאין דין תרומה שיפקע הדין טבל שאדרבא כיון שיש דין יוצא נשאר על זה דין טבל ויש בזה דין תרומה והגר"א גרס שם שההבדל אם זה יצא קודם הפרשה או אחרי וצ"ע למה שינה הגירסא ויתכן שס"ל שכיון שיש כאן סברא שלא יחול דין תרומה דזה חלות על זיעה ולא חלות שכבר חל א"כ פוקע הדין טבל וכמו תבלין הנ"ל ועיין סימן א סקי"ז מה שביארנו בזה

והנה הרמב"ם לא העתיק כלל דברי הירושלמי ומשמע שתמיד מי פירות חייב ועיין חזו"א מעשרות סימן ז שאולי מצא גמ' שמדרבנן זה חייב

והנה באמת צ"ב אם יש דין יוצא מדאוריתא על מי פירות למה שלא יהיה על זה חיוב קרן וחומש ואולי דין יוצא הוא רק על הדין איסור ולא על המצות אכילה ורק דבר שיש עליו מצות אכילה בחילולו יש חיוב קרן וחומש וצ"ע

**בקושית הראשונים שסוגין מחלקת בין מי פירות ליין מפסוקים ובברכות מצד זיעה וביאור התוס"ר בברכות ל"ו לענין ברכה על יין**

כ"ה] בסוגין מבואר שטעם דר' יהושע שלא חיבים על ערלה אלא על היוצא מזיתים וענבים וכן קרן וחומש זה מצד דיש פסוק לעניין תרומה ולומדים לביכורים וערלה ועיין ר"ש תרומות פי"א וכן ברא"ש שם שהקשו דבגמ' בפסחים כ"ד: מבואר שהטעם בגלל שזה זיעה בעלמא וכן הוא בברכות ל"ח. והניחו בקושיא ובתוס' בסוגין וכן בפסחים וכן בב"ב צ"ו ביארו שמסברא הכל זיעה וצריך ילפותא שבזיתים וענבים זה לא זיעה ועיין לעיל סק"ג שביארנו שס"ל שנידון סוגין מדין מיחוי וזה עצמו הדין זיעה ולכן זה שייך גם בזיתים וענבים וצריך פסוק שזה אסור וכן הוא מפורש בסוגין שעל זה צריך פסוק ועיין רשב"א בברכות שכתב שמהפסוקים של סוגין נלמד מה זיעה ומה לא

ועיין רמב"ן שביאר שמשמעות סוגין שהפסוק זה חילוקים בדין מיחוי וסברת זיעה זה סברא אחרת ולכן ביאר שסוגין זה אסמכתא ושאר פירות נתמעטו מסברא מצד זיעה ועיין לעיל סק"ד שביארנו שזה סברת הרא"ש והר"ש שהקשו מסוגיא דפסחים ולא ביארו שהפסוקים זה מדין זיעה והמנח"ב ביאר שהפסוקים זה בדין זיעה אבל מוכח מזה שמצד מיחוי אין חיסרון ובזה אין סברא לחלק

והנה עיין רא"ש בברכות פ"ו ס"ג ובתוס"ר שם דהביא מהיראים להקשות איך אפשר לברך בורא פרי הגפן על יין הרי מבואר בסוגין שאין להביא מזה ביכורים ורק אם הביא ענבים ואחרי זה סחטן וגם לזה צריך ריבוי חזינן שהמשקה הוא לא פרי וע"ש ברא"ש מה שישב וכונתו לכאורא כמבואר בתוס' ר' יהודה החסיד דעד שנדייק מביכורים שזה לא פרי אדרבא נדייק מערלה שכתוב פרי וזה אסור ולכן ביאר שבאמת מהדין של ערלה נלמד שזה כן נחשב פרי והוסיף שמה שהגמ' בחולין אומרת שצריך פסוק על ערלה זה מצד שכתוב אכילה והיה צד ללמוד ביכורים מערלה והוסיף שהרי הגמ' אומרת שגם המחה את החמץ היה מותר ללא פסוק כי כתוב אכילה עכ"ד וצ"ב הרי מבואר בגמ' שמשקין הצד לפטור כי זה זיעה וכנ"ל שזה לא מגוף האיסור אמנם כונתו דס"ל שזיתים וענבים זה וודאי לא זיעה והוא מסברא ועל זה לא צריך פסוק שיאסר לומר שזה לא זיעה ולכן פשיטא ליה שזה פרי וכל הנידון מצד מיחוי אוכלים ולזה ביאר שמיחוי אוכלים אין חיסרון בשם פרי אלא רק מצד שכתוב לשון אכילה וכמו שביארנו לעיל שביחס לדבר הנאכל חשיב כדבר אחר וזה סיבה להפקעת האיסור

ובעיקר דבריו צ"ע הרי תוס' ביארו שקושית הגמ' מכלאים ושם לא כתוב אכילה וביארו או שנידון הגמ' גם ללא לשון אכילה או שרק במיחוי צריך ללשון אכילה ולא במשקין היוצאין ועיין תוס' בסוגין שביארו שהנידון בביכורים מסברא כי כתוב פרי ולא מצד ילפותא מערלה וצ"ע

**בדין שמן שומשמין ומי פירות האם הסחיטה חשיב גמר מלאכה ובנעשה אצל עכו"ם**

כ"ו]והנה דנו האחרונים בשומשמין שעומדים לשמן וקנו אותם מהעכו"ם ועשו מהם שמן אצל הישראל וכן לעניין סויה האם זה כמו זיתים וענבים שסחיטתם זה גמר מלאכתם או שזה רק הלכה שם ועיין דרך אמונה פ"א מרומות צהה"ל רנ"ד שהביא הדעות

והנה במקום שהמשקה היוצא הוא רק זיעה בעלמא ואין בו חיוב דאוריתא א"כ יש מקום לדון שכה"ג אין דין גמר מלאכה שיסודו שכל דבר שגודל חייב במעשר אלא שזמן החיוב הוא גמר מלאכה אבל עד כמה שבזמן הגמר אין כאן סיבה לחיוב א"כ חשיב כמו דבר שלא עומד להיגמר שיתכן שכאן זה חייב גם ללא גמר מלאכה וא"כ עד כמה שזיעה זה רק חייב מדרבנן וודאי שזה כך אמנם גם אם זה דאוריתא ומדין יוצא וכנ"ל מהקרן אורה ועוד בדעת הר"מ, הרי אין חיובו מצד עצמו וכדחזינן שאין על זה קרן וחומש וא"כ מסתברא גם כנ"ל שזה לא גמר מלאכה שזה מעכב את החיוב אפילו אם יש דין יוצא על קודם גמר מלאכה ודלא כירושלמי עיין קה"י בבכורות וצ"ע סברא זו

אמנם במקום שהיוצא הוא לא זיעה וכגון באופן שהרוב עומד לסחיטה לדעת הרשב"א שזה לא זיעה או לדעת הראב"ד שסחיטה בידים זה לא זיעה א"כ לכאורא זה דומה ליין ושמן אמנם יש שכתבו לדון שגמר מלאכה זה רק דבר שהוא באותו מצב אבל חיסרון גמר שזה במצב אחר אין זה מחסר בגמר מלאכה וכמו שטחינת חיטים לא מחסר בגמר מלאכה ורק יין ושמן שכל סיבת החיוב בגלל שיש אפשרות של יין ושמן לכן כה"ג חשיב שזה קודם גמר מלאכה ולפ"ז גם בכה"ג שרובו לסחיטה יתחייב מיד אמנם בדבר שאין אפשרות שימוש אלא ע"י סחיטה כגון קני הסוכר וודאי שזה דומה לשמן ויין וצ"ע בכל זה

והנפק"מ הגדולה לעניין שמן סויה שהגמר מלאכה ע"י ישראל ובא"י דהרי רוב הסויה בעולם עומד לבהמה ולכאורא הוא זיעה לכו"ע ולטעם הראשון זה וודאי פטור אם לא שנחדש שכיון שביחס לשימוש האדם רובו עומד לשמן [אם כך המציאות] לא הוי זיעה לרשב"א וצ"ע ועיין מעשרות סימן ו' שהארכנו בזה

**המורם מהנ"ל**

א]בחלב וחמץ ונבילה ושרצים נתרבה המחה וגמעו וחייב לכו"ע ולעניין סחיטת מימיו בנבילה ושרצים נתרבה ציר אמנם לעניין חמץ נחלקו האחרונים החכם צבי והפנ"י והשאג"א והחזו"א נקטו שזה גם כלול בריבוי וכן משמע מתוס' וכן הוא לראשונים לקמן אות ב' אמנם המנח"ב חלק בזה וכן הוא לכאורא לרמב"ן [סק"ג]

ב]בערלה וביכורים ותרומה וטבל וכלאים אם סחט זה וודאי שרק ביין ושמן אסור אבל בשאר פירות זה זיעה בעלמא ואם מיחהו בזיתים וענבים וודאי אסור ובשאר מי פירות לתוס' והשאג"א והפנ"י והחכם צבי גם על זה יש היתר של זיעה ובפשוטו כן הוא לעוד הרבה ראשונים עיין סקי"ד ודעת הרמב"ן ולכאורא כן דעת הרמב"ם והר"ש והרא"ש וכן נקט המנח"ב שאסור והרמב"ן הביא כזה תוספתא[סק"ג-ד]

ג]לדעות שחלב וחמץ אסור מי פירות נחלקו האחרונים איך לדון שביעית והקדש האם זה כחמץ או כתרומה וברמב"ן נקט שזה כתרומה[סק"ג]

ד]לעניין שביעית יש מקום לומר שאין הדין זיעה וכל הנידון רק מצד דין מיחוי אמנם הרמב"ן נקט שיש ההיתר[סקכ"ב]

ה]לעניין תשלומי תרומה אין חיוב על זיעה של קרן וחומש [משנה]

ו]בטעם פטור זיעה נחלקו הראשונים והאחרונים האם כי זה השתנה או שזה לא מגוף הפרי ואיכא בזה הרבה נפק"מ[סק"ג-ט"ו]

ז]ברמב"ם מבואר שכל זיעה אסור ולא לוקים ויש שביארו שזה מדאוריתא מדין יוצא ויש שביארו שזה מדרבנן ולדעת תוס' שעל יוצא לוקים בהכרח שאין בזה איסור דאוריתא אמנם זה וודאי שמדרבנן אסור[סק"ה]

ח]הגרי"ז דייק מהגמ' שאי אפשר להפריש תרומה על מי פירות ונקט שאין לזה תקנה ובפשוטו למסקנא זה לא כך ועוד שלא שייך טבל ללא תיקון [סקכ"ג]

ט]לעניין טבל האם יש חיוב דרבנן או מדין יוצא גירסתינו בירושלמי שאם זה יצא קודם החיוב פטור ואם לא חייב וגירסת הגר"א שתמיד פטור וסתימת הר"מ שתמיד חייב[סקכ"ד]

י]ביסוד החילוק בין יין ושמן שזה לא זיעה למי פירות דעת הר"מ שזה פסוקים שרק יין ושמן ולכן ס"ל שגם קני הסוכר שאין שום שימוש זה זיעה ודעת הרשב"א שההבדל אם זה עומד לסחיטה או לא והבה"ל נקט שצריך דוקא רוב לסחיטה שלא יחשב זיעה ונסתפק שאולי מספיק חצי חצי והחזו"א נקט שכל שלרוב האנשים זה שימוש שקול להשתמש בפרי או מימיו זה לא זיעה והבאינו הרבה ראשונים שזה תלוי אם אשתני למעליותא או לא ויתכן שזה דבר מציאותי שלא משתנה לפי המנהג[סק"ז ואילך]

י"א]דבר שכל שימושו הוא במימיו כגון קני הסוכר הר"מ ס"ל שזה גם זיעה ורוב הראשונים חולקים ולעניין ברכה ספק ברכות להקל ומברכים שהכל [סק"י]

י"ב]דעת הראב"ד שכל הדין שזה זיעה רק בזב מאליו ולא בסחטוהו בידים [סקי"א]

י"ג]בגמ' מבואר שדבש זה זיעה ודעת הבה"ג שזה רק בעירוב מים או בהוצאתו ע"י בישול ובפשוטו ע"י סחיטה זה הפרי עצמו ולשון הרא"ש שרק מה שזב מאליו [סקי"א]

י"ד]חומץ סתוניות אפילו שכולם משתמשים למימיו כיון שזה גרוע הוא זיעה [סקט"ו]

ט"ו]מיחוי פירות לעניין ברכה נחלקו הראשונים האם משתנית ברכתו וקי"ל מדין ספק ברכות להקל לברך שהכל אמנם מעיקר הדין זה העץ והחזו"א נקט שהנידון האם כה"ג באיסורים פוקע האיסור וצ"ע ששם הנידון רק אם זה הפך למשקה ופה עצם הריסוק כבר משנה הברכה ובפשוטו זה סברא מיוחדת לענין ברכה שבלא ניכר תארו ירד דרגא

**בדין סחיטה של מי פירות בתרומה ושביעית**

ט"ז]לעניין תרומה מבואר במשנה שאין עושין תמרים דבש ולא תפוחים יין ולא סתוניות חומץ וכן שאר כל הפירות וביאר הר"מ שהכונה שלא עושים מי פירות טעם הדבר הקרי"ס ביאר כי זה זיעה ויש כאן הפקעת הקדושה והחזו"א נקט שאם זה זיעה זה חשיב משנה מבריתו וגם אם לא היה הפקעת הקדושה היה אסור עוד יש לאסור מצד הפסד אמנם בזה אם הדרך להשתמש גם בכזו צורה אין זה הפסד וחומץ סתוניות זה וודאי לא הפסד ובכל אופן אסור

י"ז]ריסוק פירות החזו"א נקט שכל שלענין ברכה זה לא שינוי אין בזה סיבה לאסור וכיון שקי"ל מעיקר הדין שברכתו העץ ה"ה פה אמנם יש לדון שזה גם משנה מבריתו וכדחזינן לראשונים שדבש לא זיעה ובכל אופן אסור לסחוט וכן לראב"ד שבסוחט זה לא זיעה אמנם יתכן שזה רק בשינוי למשקה ולא שזה מרוסק ונפק"מ שראוי לא לטחון ולהוסיף מים שזה נהיה ממש נוזלי

י"ח]החזו"א נקט להתיר לעשות מיץ תפוזים א.דלשיטת הרשב"א זה לא זיעה ויתכן דגם הרא"ש מודה לזה אמנם המ"ב נקט שהרא"ש חולק וכן לרשב"א דן שצריך דוקא רוב או מחצה על מחצה ב.ע"ש שזה כמו מיחוי פירות ושנקט לעיל להתיר ועיין לעיל דיש ראשונים דמוכח שגם אם זה לא זיעה אסור לסחוט ומצד שחשיב משנה מבריתו אמנם החזו"א הוסיף שפה השימוש של אכילת תפוז ושתיתו הוא אותו דבר וזה עצמו צ"ע

י"ט]אסור לעשות שכר תמרים וצ"ל כי יש כאן מיחוי לחלק מהתמר וזה משנה מבריתו וכמדומה דבחזו"א נקט שגם שכר שעורים אסור לעשות

כ]שבת מבואר שמותר לתת לתוך התבשיל אפילו שעל ידי זה רק טעמו נאכל והוא נזרק

כ"א]המנח"ש נקט דבשבעית אין איסור אלא מצד מפסיד אמנם ברמב"ם מבואר שזה כמו תרומה וכן נקט החזו"א ואסר גם מצד שזה נהפך לזיעה אפילו אם יש לזה קדו"ש

1. אמנם עיין רמב"ן בב"מ פ"ח. שנקט שאם זה עמד ליין והפריש בתור ענבים שזה חל מדין הקדימו בשבלים כה"ג לא יפקע התרומה ע"י שיעשה מזה יין דזה יסוד החיוב וכן מדויק בדבריו בסוגין וצ"ב הרי למעשה היה כאן שינוי מהמצב שחל על זה תורת תרומה [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם עיין סימן א סקי"ז שנשתנו שם חלק מהדברים הנ"ל והבאינו מקורות דדברים שנתמעטו ממעשה ההפרשה הוא טבל ללא תקנה ע"ש [↑](#footnote-ref-3)