מראי_מקומות_שה_יט-סוף
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**שה יט-סוף**

**סי"ט**

★יל"ע למה בהנחת כרים וכסתות אין איסור מצד מלבן.

וי"ל או דמיירי בכרים וכסתות מעור וזה דוחק, או דמיירי בבגד נקי, או דחשיב דרך לכלוך.

★יל"ע מהו הביטול כלי.

ועי' ברשב"א [קכח:] דחושבו ספק ביטול כלי "אפשר דהבהמה לא תעלה ודילמא מבטל כלי מהיכנו הוא".

מבואר בדבריו דהביטול מחמת **שהבהמה תעלה על הכלי**.

וע"ע במחצה"ש שהביטול הוא מחמת שאולי לא תעלה ויהיה צריך להניחם שם כל השבת [מבואר מדבריו חידוש דהביטול כלי מהיכנו מחמת מחשבת האדם].

וע"ע במשנ"ב [סט] דהביטול מחמת שהכרים וכסתות **נרטבים ואינם ראויים לשימוש.**

★בדברי הרמב"ם [הל' רוצח יג-ט] "שאין חיוב פריקה וטעינה בבהמת גוי" יש דנקטו דס"ל דצעב"ח דרבנן, עי' ביאור הגר"א [חו"מ רעב-ט], וא"כ צ"ע איך מתיר כאן לבטל כלי [הרי הגמ' תלתה את זה בצעב"ח דאוריתא].

ועי' או"ש [פכ"ה-כו].

וע"ע פמ"ג [א"א ש"ח סח].

ועי' מאירי [עירובין יז:] "והתורה חסה על צער הבהמה שיוכל להשקותה כדכתיב למען ינוח שורך וחמורך וכו'".

★נחלקו האחרונים האם מותר **מוקצה** **במקום צעב"ח.**

ועי' בערוה"ש [תקכג-ב].

וע"ע בחזו"א [נב טז].

וע"ע בפמ"ג [א"א יב] דאין מדמים גזרות חז"ל זו לזו משום הכי המג"א התיר המראת האווזות מצד צעב"ח ובכ"ז אסר העלאת הבהמה [וזו קושית רעק"א].

★הותרה אמירה לנכרי במקום צעב"ח, והיינו שבות לחוד [דחליבה נאסרה מדאוריתא] ובכ"ז הותר במקום צעב"ח, ואפי' שלצורך מצוה הותר רק שבות דשבות צעב"ח שאני.

וע"ע בתהל"ד [טו].

★יל"ע מדוע הותר לחלוב באיסור דאוריתא הרי למנוע את הצעב"ח יכול לחלוב בצורה שאין איסור דאוריתא דהיינו בהולך לאיבוד.

וכעי"ז בסוגיא [קנד:] גבי בהמה שטעונה במשאות גדולים שאינו יכול לפורקם בנחת ואם יניחם על הבהמה תצטער שהותר להניח כרים וכסתות מתחת המשאות מפני צעב"ח, וגם שם קשה הרי יכול למנוע את הצעב"ח ע"י שיפרוק את המשאות וישברו.

ועי"ש בר"ן שאינו מחויב להפסיד ממונו למנוע צער הבהמה, וא"כ ה"נ הכי.

וע"ע בחזו"א [מח-ז] שלומד בדעת הרמב"ן והרשב"א שכה"ג לא חשיב צורך האדם, ולכן מחויב להשליך משאו אפי' שיפסדו עי"ז, א"כ ה"נ הדרא קושיא לדוכתיה.

וע"ע בביאה"ל [רסו-ט ד"ה ולא יניחם] שהביא את מחלו' הראשונים הנ"ל ולא הכריע בזה.

ובחזו"א הנ"ל פסק לקולא.

וגם לרש"י יל"ע הרי יכול לחלוב בלי הפסד ובלי איסור דאוריתא ע"י שיחלוב לתוך אוכל [ואולי גם זה חשיב הפסד].

★יל"ע שהותר חליבה משום צעב"ח האם כשחלב מעט ונפסק הצער מחויב להפסיק או לא.

★במשנ"ב [עא] התיר ע"י ישראל [כשאין גוי].

וע"ע במשנ"ב [שכד-כז].

★"כתב הרמב"ם החולב לתוך כלי **חייב**".

עי' רשב"א [צה.] בשם רב האי גאון דלחכמים דפליגי שם פליגי נמי על חולב וס"ל **דאיסור חליבה אינו אלא מדרבנן לחוד,** וע"ע ברמב"ן [קמד:].

★ועי' בשביתת השבת [דש סח] שמביא ז' שיטות באיסור חולב.

1. **דש**. רש"י, רי"ף רמב"ם.
2. **ממחק**. ר"ת שבת עג:
3. **קוצר**. ירושלמי, עי' ברש"י צה.
4. **גוזז**. רשב"א כתובות ס.
5. **טוחן**. יראים [רעד].
6. **בורר**. רשב"א קמד:
7. **דנאסר רק מדרבנן**. רמב"ן ורשב"א הנ"ל.

וע"ע בהגהות ר' אליעזר משה הורביץ [עג:] מצד **מנפץ**.

★"החולב לתוך אוכל פטור ומ"מ איסור יש".

וצ"ב מ"ש מסחיטת אשכול **דשרי** לתוך אוכל.

והנה נחלקו הראשונים ודעת ר"ח שכל מה שהותר לחלוב עז לתוך קדירה זה רק **ביו"ט** דהבהמה ראויה לאכילה וחשיבא אוכל, משא"כ בשבת שנאסר בשחיטתה הבהמה חשיבה כפסולת, עי"ש בתוס' [קמד: ד"ה חולב].

ועי' בר"ן שהרשב"א והרמב"ן פליגי דס"ל היות שהעז ראויה לאכילה ורק איסור דשבת הוא דרביעא עליה לא מקרי פסולת.

וא"כ י"ל **דמדרבנן הבהמה חשיבא כפסולת** ולהכי נאסר מדרבנן [גר"ז שה כח].

וע"ע בביאה"ל [תקה ד"ה שהיא מוכנת] משום דאין דרך פריקה בכך, משמע דס"ל דיש כאן מלאכה דאו' [אפי' שזה רק איסור דשבת, כדברי ר"ת דהבהמה חשיבא פסולת מדאו' והא דאינו אלא מדרבנן היינו משום דאיך דרך והוי שינוי].

וע"ע באגלי טל [דש יז-נח].

★טעם לאיסור החלב שנחלב.

במשנ"ב [עא] משום דהבהמה מוקצה.

במשנ"ב [עב] משום גזירת **משקין** שזבו [והוא מהטור].

ועי' רע"א [קמא ה] שהקשה מדברי הרמ"א [תקה] שמביא שו"ת הרשב"א "שגוי חולב וישראל רואהו יש להקל בזה דגם ישראל אפשר שהוא מותר לחלוב לתוך קדירה שיש בה אוכל".

ואי הטעם משום משקין שזבו ודאי שגוי יקטוף פרי וישראל רואה שיאסר. וצ"ע.

וע"ע בחזו"א [מד-ד].

ועי' בתהל"ד [יז] שהקשה דהלא הטעם שנאסר משום נולד ובשבת ליכא איסור נולד.

ועל הטעם של מוקצה [מג"א יז] עי' גר"ז בקו"א [כ] שהקשה דלדידן דק"ל כר"ש לית לן מוקצה.

★עי' חזו"א [נה-ו] דכשחולב לתוך **כלי ריק ודעתו ליתן באוכל חייב,** וכן כשחולב ע"מ לשפוך לאיבוד נראה דחייב.

וע"ע במשנ"ב [שכ-יח].

★משנ"ב [עג] ומ"מ **טוב** שיחלוב הגוי לתוך האוכל דהו"ל שבות דשבות.

יל"ע מדוע טוב ולא חיוב, ואולי דגם כה"ג חשיב איבוד ממונו, וכנ"ל.

**כא**

★"גבינות שעושות השפחות מעצמן וכו'".

עי' ביאה"ג דה"ה בחלב.

וע"ע בגר"א דזה סברא שלישית גבי חליבה.

**כג**

★עי' ביאור הגר"א דדעת השו"ע כתוס' "דמותר להעמיד בהמתו ע"ג עשבים" והיינו אפי' **שיודע** שהגוי משתמש בבהמה שרי דזה מנוחתה.

והא דרואהו צריך למחות היינו שלא יראה שעושה לצורך הישראל.

ובביאה"ל הביא את פירוש האחרונים דפליגי, וכל דברי השו"ע שאינו חושש **שמא** הגוי משתמש בה, אבל באמת אם הגוי משתמש הבעלים עובר על איסור שביתת בהמתו.

וע"ע בשו"ת חת"ס [או"ח סב] שמביא כפירוש הגר"א.