קו_ אסוקי שמעתתא
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב דוד שלמה שימל

**אסוקי שמעתתא**

א - דיני מנחת נסכים [דמ"ד ע"ב]

ב - דיני קרבנות המועדים [דמ"ה ע"ב]

ג - דיני כבשי עצרת ושתי הלחם

[דמ"ה ע"ב - דמ"ח ע"ב]

ד - כבשי עצרת וקרבנות נזיר שנשחטו שלא כמצוותן

[דמ"ח ע"ב]

**וזאת למודעי**

שהקונטרס נכתב תוך כדי לימודי בצורת סיכום הסוגיות שנלמדו במס' מנחות בדפים אלו וע"כ בד"כ אינו מקיף סוגיות והלכות המתבארות בדפים אחרים או במסכתות אחרות.

צורת כתיבתו שלא להעלות השמעתתא אליבא דהלכתא אלא סיכום הדינים והשיטות המבוארות בסוגיא [והנפק"מ בהם] כדי שיעמדו הדברים בדרך קצרה, ומכיון שנכתבו הדברים בזמן קצר ושלא בעיון כה"צ ע"כ ודאי יש הרבה מה לתקן, להוסיף ולפלפל, ויראה חכם ויוסיף לקח.

אשמח מאד על כל הארה הערה או הוספה

דוד שלמה שימל

בסייעתא דשמיא

**א - דיני מנחת נסכים (דמ"ד ע"ב)**

**א.** מנחת נסכים של זבח הבאה עם הזבח [היינו שנתקדשה עם הזבח] אין קריבה אלא ביום[[1]](#footnote-1) (ואין יכול לשנותה לזבח אחר[[2]](#footnote-2)), ואם אין באה עם הזבח יכול להקריבה אפי' מכאן ועד עשרה ימים[[3]](#footnote-3) ויכול להקריבה אפי' בלילה[[4]](#footnote-4), ויש חולקים[[5]](#footnote-5).

**ב.** מנחת נסכים הבאה בנדבה י"א שיכול להקריבה בלילה[[6]](#footnote-6) ויש חולקים[[7]](#footnote-7).

**ג.** מנחת נסכים של ציבור הבאה עם הזבח מקריב המנחה ואח"כ הנסכים[[8]](#footnote-8) ובבאה לאחר כמה ימים לרבנן מנחה ואח"כ נסכים[[9]](#footnote-9) ולרבי נסכים קודמים[[10]](#footnote-10), ובלא נתקדשה עם הזבח ובאה ביום הזבח ראה הערה[[11]](#footnote-11).

**ד.** מנחת נסכים של יחיד אפי' באה מכאן ועד עשרה ימים לכו"ע מקריב המנחה ואח"כ הנסכים[[12]](#footnote-12).

**ה.** המנחה (היינו הסולת והשמן) אינה מעכבת את הנסכים (היינו היין) והנסכים אין מעכבים את המנחה[[13]](#footnote-13), אבל הסולת והשמן מעכבים זא"ז[[14]](#footnote-14).

**ו.** המתנדב מנחת נסכים האם חייב להביא גם יין ראה הערה[[15]](#footnote-15).

**ב - בדיני מוספי המועדים (דמ"ד ע"ב - דמ"ה ע"ב)**

**א.** מיני הקרבנות (היינו פרים כבשים אלים) שבר"ח ומועדות אין הקרבת מין אחד מעכב על חבירו[[16]](#footnote-16), ואם היו כולם מצוים והביא רק חלקם מעכבים זא"ז[[17]](#footnote-17).

**ב.** מנין הפרים או האילים או הכבשים של מוספי הפסח ושל מוסף עצרת ור"ח אין מעכבים זא"ז[[18]](#footnote-18), ומנין של מוספי הסוכות י"א שמעכב[[19]](#footnote-19) וי"א שאין מעכב[[20]](#footnote-20), ואם היו מצויים ולא הקריבום עי' הערה[[21]](#footnote-21).

**ג.** בעצרת מביא למוסף שני פרים ואיל ושבע כבשים לקרבן ועוד מביא על הלחם פר ושני אילים ושבע כבשים[[22]](#footnote-22) וילפי' מקרא שקרבנות אלו מעכבים זא"ז[[23]](#footnote-23), י"א שאפי' מין מעכב על חבירו[[24]](#footnote-24), וי"א רק המנין של כל מין ומין ולא מין על חבירו[[25]](#footnote-25) וי"א שדווקא מנין האלים ולא מנין הכבשים, ועי' הערה[[26]](#footnote-26).

**ד.** יש לעי' בסדר הקרבת הקרבנות עם נסכיהם האם מקריבים כל מין עם מנחתו ונסכו או מקריבים המנחות והנסכים אחר כל הקרבנות כולם, ואולי יש לחלק בזה בין המנחה לניסוך עי' הערה[[27]](#footnote-27).

**ה.** לא היה להם כדי פרים ונסכיהם לשי' רבנן המנין של הפרים עדיף על הנסכים ור"ש פליג שיעשו פר ונסכיו בלא מנין הפרים[[28]](#footnote-28). ויש לעי' כשאין לו את כל מנין הפרים האם פר ונסכים עדיפי וכעי"ז צ"ע אם נסכי הפרים קודמים לכבשים ועי' הערה[[29]](#footnote-29).

**ג - בדין הכבשים ושתי הלחם (דמ"ה ע"ב - דמ"ח ע"ב)**

**דין עיכוב הלחם והכבשים [ובדין הקרבתם בפנ"ע]**

**א.** קרבנות הבאים עם הלחם (היינו הפר והאילים והכבשים) אין מעכבים את הלחם ולא הלחם מעכבם[[30]](#footnote-30). וכשבאים עם הלחם אין הם מתירים את הלחם [אלא הכבשי עצרת][[31]](#footnote-31).

**ב.** ב' הלחם הבא עם ב' הכבשים נחלקו תנאים אם מעכבים זא"ז, שי' ר"ע דהכבשים אין מעכבים את הלחם והלחם מעכב את הכבשים[[32]](#footnote-32) ושי' ר"ש בן ננס ור"ש שהלחם אין מעכב את הכבשים והכבשים מעכבים את הלחם [אלא שנחלקו בהטעם, ראה הערה[[33]](#footnote-33)] ופלוגתתם אם כבשים עיקר או לחם עיקר[[34]](#footnote-34), ונחלקו הראשונים האם קי"ל כר"ע או כבן ננס ור"ש[[35]](#footnote-35).

**ג.** אליבא דר"ע הלחם מתיר את החדש במקדש, ואליבא דבן ננס צ"ע בזה, ועי' בהערה[[36]](#footnote-36).

**ד.** לחם הבא בפנ"ע אליבא דר"ע מניפים אותו ותעובר צורתו ויצא לבית השריפה[[37]](#footnote-37), ונחלקו אמוראי אם הוא מדינא[[38]](#footnote-38). [ובזמן שריפתו ראה הערה[[39]](#footnote-39)].

**ה.** הביא לחם והניפו (אליבא דר"ע) ואח"כ נזדמנו לו כבשים חוזר ומניפם עם הכבשים[[40]](#footnote-40) ואם נשרף הלחם או נאבד מביא כבשים ולחם אחר[[41]](#footnote-41).

**ו.** הביא כבשים בלא לחם (אליבא דבן ננס) ושחטם ואח"כ נזדמן לו לחם צ"ע אם יכול להביא עתה הלחם על כבשים אלו[[42]](#footnote-42). ולהביא כבשים אחרים עם לחם עי' הערה[[43]](#footnote-43).

**ז.** הביא כבשים ולחם והונפו ואח"כ אבד הלחם אם תנופה עושה זיקה (וכמו שיבו' להלן בענין הוזקקו) אבד הלחם אבדו הכבשים (ויבו' להלן), ואם אין עושה זיקה אם אבדו הכבשים מביא כבשים אחרים ומניפים[[44]](#footnote-44) ואם אבד הלחם אליבא דבן ננס אין מביא לחם אחר ומניף[[45]](#footnote-45) ואליבא דר"ע הוא ספק בגמ'[[46]](#footnote-46).

**בדין קידוש הלחם ע"י הכבשים**

**ח.** הלחם מתקדש ע"י שחיטה וזריקה לשמן[[47]](#footnote-47) של הכבשים[[48]](#footnote-48) [ולמ"ד שנאפה בתנור קודש הלחם מתקדש בקדוה"ג כבר בתנור[[49]](#footnote-49)] ואם בא בפנ"ע י"א שמתקדש בתנור וי"א בתנופה[[50]](#footnote-50).

**ט.** שחטן שלא לשמן וזרק דמן לשמן הלחם אינו קדוש[[51]](#footnote-51).

**י.** שחטן לשמן וזרק דמן שלא לשמן לרבי הלחם קדוש ואינו קדוש ולרשב"א אינו קדוש עד שישחוט ויזרוק לשמן[[52]](#footnote-52) ואיפלגו אמוראי בדעת רבי מהי דרגת קדושת הלחם ועי' הערה[[53]](#footnote-53) (ויבו' עוד להלן אות י"ב ובהערה שם). ולהני תנאי בזריקה שלא לשמה אין הלחם ניתר באכילה[[54]](#footnote-54) ובדעת ר"ע דנה הגמ' האם הלחם יהא מותר באכילה[[55]](#footnote-55).

**יא.** יצא הלחם אחר השחיטה לרבי הלחם נפסל ביוצא ולרשב"א אין נפסל ביוצא[[56]](#footnote-56).

**יב.** פדה את הלחם אחר השחיטה ראה הערה[[57]](#footnote-57).

**בדיני זיקת הלחם והכבשים**

**יג.** שחט הכבשים לשמן הוזקקו הכבשים והלחם זל"ז ואם אבד האחד השני פסול[[58]](#footnote-58), ואם טעון עיבור צורה ראה הערה[[59]](#footnote-59). [ואם אבד הלחם לא יזרוק דמן שלא לשמן להתיר כבשים באכילה אלא הם פסולים וישרפו[[60]](#footnote-60)].

**יד.** הונפו יחד [היינו התנופה שעושים קודם השחיטה[[61]](#footnote-61)] נסתפקה הגמ' האם הוזקקו זל"ז[[62]](#footnote-62). [ולהצד שהוזקקו ואבד הלחם הכבשים ירעו ויפלו דמיהם ולא ישחטם אחר זמנם כנדבה[[63]](#footnote-63)].

**טו.** נזקקו זל"ז ובא להחליף הכבשים או הלחם באחרים ראה הערה[[64]](#footnote-64).

**טז.** נזקקו זל"ז ע"י שחיטה וזרק דמן שלא לשמן למאן דס"ל שאין הלחם ניתר באכילה (עי' בזה לעיל י') אין הלחם כשר לכבשים אחרים[[65]](#footnote-65), ויש חולקים וס"ל שהוא פלוגתת רבי ורשב"א האם "הוקבעו" בשחיטה[[66]](#footnote-66).

**יז.** הוזקקו זל"ז ונפסלו ובא להקריב אחרים י"א שלכו"ע חייבים להקריב כבשים עם לחם ואין יכולים הכבשים או הלחם לבוא בפנ"ע[[67]](#footnote-67).

**דיני פסולי הלחם בין שחיטה לזריקה**

**יח.** נפרס הלחם בין שחיטה לזריקה הוי כאבד הלחם[[68]](#footnote-68).

**יט.** יצא הלחם בין שחיטה לזריקה למ"ד אין זריקה מועלת ליוצא הוי כאבד הלחם[[69]](#footnote-69) ולמ"ד זריקה מועלת ליוצא ראה הערה[[70]](#footnote-70).

**כ.** נטמא הלחם בין שחיטה לזריקה הציץ מרצה ויזרוק ויצא יד"ח שתי הלחם[[71]](#footnote-71), והלחם פסול באכילה[[72]](#footnote-72).

**שחט ב' כבשים על ד' חלות או ד' כבשים על ב' חלות**

**כא.** שחט ב' כבשים עד ד' חלות ואמר שיקדשו כולהו נחלקו אמוראי אם מתקדשים החלות[[73]](#footnote-73), ואם אמר ליקדשו שתים מתוך ארבעה קדשי[[74]](#footnote-74). ואליבא דרבי צריך לפדותם בפנים[[75]](#footnote-75), ואליבא דרשב"א יכול לפדותם בחוץ[[76]](#footnote-76).

**כב.** שחט ד' כבשים על ב' חלות מושך שנים וזורק שלא לשמן[[77]](#footnote-77) ואח"כ זורק שנים האחרים לשם כבשי עצרת[[78]](#footnote-78).

**ד - כבשי עצרת וקרבנות נזיר שנשחטו שלא כמצוותן**

**כבשי עצרת שנשחטו שלא כדינם**

**א.** כבשי עצרת ששחטן כשהם בני שתים, לרב יצחק פסולים[[79]](#footnote-79) [ועי' בהערה[[80]](#footnote-80) האם תעובר צורתם ויצאו לבית השריפה] ולתנא דבי לוי דינם כנדבה[[81]](#footnote-81), וי"א שאם ישחטם שלא לשמה לכו"ע כשרים[[82]](#footnote-82).

**ב.** שחטן קודם עצרת או לאחר עצרת י"א שגם בזה פליגי[[83]](#footnote-83) וי"א דבזה לכו"ע נעשים כנדבה[[84]](#footnote-84).

**ג.** שחטן בני שנה בזמנם שלא לשמה י"א שגם בזה שייך פלוגתא הנ"ל[[85]](#footnote-85) [ואליבא דרבי יצחק תעובר צורתו ויצא לבית השריפה[[86]](#footnote-86)] וי"א דבהא לכו"ע כשרים[[87]](#footnote-87).

**ד.** הקדישן אחר עצרת לנדבה פסולים או אינם קדושים[[88]](#footnote-88).

**קרבנות נזיר ששחטן שלא כמצוותן**

**ה.** אשם נזיר ששחטו שלא כמצוותו פסול[[89]](#footnote-89) ושלא לשמה כשר ולא עלה[[90]](#footnote-90).

**ו.** שלמי נזיר ועולת נזיר ששחטן שלא כמצוותן (היינו בן שנה שהביאן בני שתים או להיפך) לרב יצחק פסולים ולתנא דבי לוי כשרים[[91]](#footnote-91).

**ז.** שחט קרבנות הנ"ל שלא לשמן כשרים ולא עלו לשם חובה[[92]](#footnote-92), וי"א שגם בזה שייך פלוגתא הנ"ל[[93]](#footnote-93).

**ח.** שחטן קודם זמנן ראה הערה[[94]](#footnote-94).

1. גמ' תמורה (די"ד ע"א) והובא ברש"י בסוגיין. [↑](#footnote-ref-1)
2. גמ' (דמ"ד ע"ב) דילפי' מ"זבח ונסכים" שאין הנסכים מתקדשים אלא בשחיטת הזבח ופירש"י לענין לשנותה לזבח אחר [ועי' בזה באורך להלן דע"ט ע"א ואכמ"ל]. [↑](#footnote-ref-2)
3. בתוס' שם (ד"ה ומנחתם) כ' המקור מ"דבר יום ביומו". ונחלקו הראשונים האם הוא לכתחילה דברש"י (תמורה די"ד) מבו' לכתחילה כל נסכים יבואו עם הזבח ובתוס' (ר"ה ד"ל ע"ב) מבו' דנסכי ציבור שיש בהם שירה יביאם כדי שלא להפסיד השירה ובר"מ (פ"ב ממהע"ק הי"ב) מבו' דאפי' קרבן ציבור יכול להביא לכתחילה מכאן ועד עשרה ימים, ועי' בחידושי הגרש"ר פסחים די"ז בביאור סברת פלוגתתם בגדר חיוב השירה. [↑](#footnote-ref-3)
4. גמ' (דמ"ד ע"ב) דילפי' מ"מנחתם ונסכיהם" אפי' בלילה [ורש"י פי' דהכוונה לקרא דבמדבר (כ"ט י"ח) ובתוס' (ד"ה ומנחתם) תמהו ע"ד וביארו הכוונה לקרא דויקרא (כ"ג, י"ח). [והטעם שצריך קרא גם לכך שיכול להקריבה מכאן ועד עשרה ימים וגם בלילה עי' בגמ' בתמורה הצריכותא בזה].

   וצ"ע היאך מקריב נסכים אלו אחר תמיד של בין הערבים וקודם תמיד של שחר (ועי' בזה במקד"ד סי' ט' סק"א), ויעוי' בריטב"א (יומא דנ"ט) שמבו' מדבריו דיש איסור להקטיר **ביום** אחר תמיד של בין הערבים **וביום** קודם תמיד של שחר ולפי"ז אש"ה. [וצ"ע מהגמ' שתמהה על הקטרת אימורים היאך מקטירים בלילה אחר תמיד ואולי משום דשייכי לקרבן היום גריעי וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-4)
5. באבנ"ז (סי' תצ"ה) הוכיח מהריטב"א סוכה (ד"ז ע"א) שבמנחת נסכים של זבח גם בבאה לאחר י' ימים דין הקרבתה רק ביום ודרשא דסוגיין שבאה בלילה דווקא על מנחת נדבה [וכן מבו' במאירי תענית (ד"ב ע"ב)]. [↑](#footnote-ref-5)
6. כן מבו' בראשונים הנ"ל שביארו הקרא דווקא במנחת נדבה וכ"ה סתמות הר"מ (פ"ד ממעה"ק ה"ה) עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. בשיטמ"ק (זבחים ד"ח ע"א אות ה') מבו' שמנחת נדבה דינה כתחילת מנחה שאין קריבה אלא ביום. [↑](#footnote-ref-7)
8. גמ' (דמ"ד ע"ב) דכתיב "עולה ומנחה". [↑](#footnote-ref-8)
9. גמ' (שם) דילפי' ממנחה הבאה עם הזבח שמנחה קודמת. [↑](#footnote-ref-9)
10. גמ' (שם) דלא ילפי' ממנחה הבאה עם הזבח דהתם שייך הסברא דאיידי דאתחיל באכילה, והא דנסכים עדיפי משום דמתאמרא שירה עלייהו [ואף שבאין באים עם הזבח הוא ספק בגמ' (ערכין י"ב) אם אומר שירה עליהם מ"מ היו ראויים לשירה]. [↑](#footnote-ref-10)
11. ברבינו גרשום מדוקדק דבהביאה ביום ההקרבה אף שלא הוקדשה עם הזבח מביא לכו"ע מנחה מקודם, והסברא בזה משום ששייך גם בזה איידי דאתחיל באכילה. [↑](#footnote-ref-11)
12. בליקו"ה כ' דכיון שכל המעלה לרבי דמיתאמרא שירה עלייהו ה"מ בקרבנות ציבור ולא בקרבנות יחיד. [↑](#footnote-ref-12)
13. מתני' (שם). [↑](#footnote-ref-13)
14. תוס' (שם ד"ה הסולת) דילפי' ממנחת נדבה. [↑](#footnote-ref-14)
15. ברש"י (דק"ד ע"ב) מבו' שמביא גם יין ובשפ"א פי' דבריו משום אומדנא אמנם במקד"ד (י, ב) ובכתבי הגרי"ז ביארו דבריו שהוא חיוב הכולל ממילא גם יין וכן מבו' ברבינו גרשום שם [ונפק"מ אם הוא משום אומדנא או מדינא האם לשמואל מנסכו ע"ג אישים או לספלים דאם הוא משום אומדנא לאישים ואם לאו יש לדון שהוא כנסכי קרבן שמנסכו לספלים (וכן נקט הגרי"ז)]. ובר"מ (פ"ב ממעה"ק) מבו' שיכול להתנדב מנחת נסכים לבדה בלא יין. [↑](#footnote-ref-15)
16. משנה (דמ"ט ע"א), וע"ע בליקו"ה שביאר כן דברי הסיפרי שהביא התוס' (ד"ה אלא). [↑](#footnote-ref-16)
17. כ"ה בסיפרי שהביאו התוס' (שם) לביאור הליקו"ה. [↑](#footnote-ref-17)
18. גמ' (דמ"ד ע"ב) לענין עצרת ור"ח, ובתוס' (ד"ה אלא) הכריחו דגם בפסח הדין כן ואע"ג דכתיב "יהיו" צ"ל דלשום דרשא אתא ולא לעיכובא. [↑](#footnote-ref-18)
19. גמ' (שם) ילפי' מ"כמשפטם" שהמנין מעכב. [↑](#footnote-ref-19)
20. בר"מ לא הוזכר עיכוב זה, ובברכה"ז נקט שמקורו מהסיפרי הנ"ל דאיירי גם בסוכות אמנם לביאור הליקו"ה דאזיל על המינים ולא על המנין אין ראיה. ועי' בחזו"א (לד, יט) במה שדחק דאין ראיה מסוגיין אליבא דאמת שמעכב, וע"ע באו"ש במה שהאריך בזה, והובא במנח"א. [↑](#footnote-ref-20)
21. בגמ' (דמ"ה ע"א) אי' מקור מיחזקאל ש"מעכבין זא"ז" וברש"י (שם) ובתוס' (שם ד"ה ומנין בפירושו הראשון) ביארו דכשיש להם כל המנין הוי עיכובא, אמנם לשאר פירושי התוס' [ולפי' הר"מ פ"ח מתו"מ הי"ט] אין מקור לדין זה. אמנם הוא מבו' בסיפרי שהביאו התוס' הנ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
22. גמ' (דמ"ה ע"ב), ולפו"ר אין פלוגתא בזה. אמנם בכס"מ (פ"ח מתו"מ ה"א) פי' דלשי' הר"מ הוא פלוגתת תנאי, ולאידך מ"ד צ"ל כביאור הסוגיא שם שמביא או ב' פרים איל וכבשים או פר ושני אלים וכבשים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
23. גמ' (דמ"ה ע"א) דכתיב בהו "יהיו". [↑](#footnote-ref-23)
24. מנ"ח (מ' ש"ז). [↑](#footnote-ref-24)
25. ליקו"ה בסוגיין כדינא דסיפרי הנ"ל [↑](#footnote-ref-25)
26. עי' כס"מ פ"ח מתו"מ (הי"ז-הי"ט) ובמה שדקדק שם לפום גירסתו בשי' הר"מ דלפי"ז גם כבשים דתו"כ אין מעכב המנין זע"ז. אמנם שמא יש לדחוק כוונתו דרק פרים וכבשים דחומש הפקודים אין מעכבים ולא כבשים דתו"כ ואכמ"ל.

    אלא דבר"מ מבו' חידוש "דאם נשחטו מעכבים זא"ז" וביארו האחרונים דס"ל כן בביאור דברי הברייתא דמ"ה ע"א שמעכבין זא"ז היינו בנשחטו. [↑](#footnote-ref-26)
27. בתוספתא מבו' שמקריבים "פרים ונסכיהם אילים ונסכיהם וכו'" ולפו"ר הכוונה לסדר ההקרבה, ותמהו האחרונים מהגמ' בסוכה שמבו' שאחר כל הקרבנות מנסכים היין. ובחסדי דוד כ' שהוא פלוגתת ר"ש ורבנן (שיתבאר להלן האם המנחה היא מעלה בזבח ואפי' להעדיפו על המנין) ואולי יש לחלק בין המנחה לניסוך ועי"ל שהברייתא איירי בהעדפה קניית נסכי הפר לאילים (וכמו שיבו' להלן) ולפי"ז גם המנחות יקריבו כולם בסוף וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
28. בפשטות פלוגתתם דרבנן י"ל שסברי דיכול להביא המנחת נסכים מכאן ועד עשרה ימים וע"כ הקרבת הפרים עדיפא ור"ש ס"ל דהקרבת פר ונסכיו הוא מעלה בהקרבה (או משום שלמות ההקרבה או משום אמירת שירה עליו) וע"כ עדיף על מנין הפרים, אמנם יעוי' בליקו"ה שדן דשמא לרבנן כשאין לו כל מנין הפרים יקריב פר ונסכיו, ומבו' מדבריו דאין טעם רבנן משום סברות הנ"ל אלא דס"ל דהמנין עדיף על הנסכים וע"כ כשאין בלא"ה כל המנין שמא פר ונסכיו גם לרבנן עדיף. והעירו דמדברי התוס' (דמ"ה ע"א ד"ה ומנין) מבו' שגם בכה"ג פרים עדיפי לרבנן עי"ש היטיב. [↑](#footnote-ref-28)
29. לפי הליקו"ה הנ"ל (בהערה הקודמת) יש לדון דפר ונסכיו עדיפי על מנין הפרים כשאין לו בלא"ה כל המנין וכן צ"ע אם עדיף על כבשים. והעירו שמדברי רש"י שביאר חידוש ר"ש ביחס לאילים מוכח דגם בזה כבשים עדיפי. [↑](#footnote-ref-29)
30. מתני' (דמ"ה ע"ב), ובגמ' (שם) אי' הילפותא שאין קרבנות אלו מעכבים את הלחם. [↑](#footnote-ref-30)
31. ובגמ' (דמ"ו ע"ב) ילפי' מאיל נזיר שהשלמים (היינו הכבשי עצרת) מקדשים הלחם ולא שאר הקרבנות. [↑](#footnote-ref-31)
32. מתני' (שם) ונתבאר בגמ' ב' ביאורים בשיטתו א. גמר יהיו מתהיינה (היינו "יהיו" דויקרא כ"ג, כ' מ"תהיינה" דויקרא כ"ג, י"ז דאיירי בב' הלחם) ב. ש"יהיו" כולו לכהן היינו לחם שכולו לכהן. [↑](#footnote-ref-32)
33. מתני' (שם), ומבו' במתני' הכרחו של בן ננס מהא שבמדבר קרבו כבשים בלא לחם (ויל"ע מקורו לזה), אמנם בגמ' מבו' דפליג על ר"ע בדרשות הנ"ל [או דילפי' "יהיו" מ"יהיו" דויקרא כ"ג, י"ח דאיירי על הכבשים. ב. דכתיב "יהיו לה' לכהן" איזהו דבר שמקצתו לה' ומקצתו לכהן זהו כבשים] וכבר עמד החזו"א (לב, א) על סתירת הדברים ועיי"ש במה שביאר בזה. אמנם בשי' ר"ש מבו' במתני' שאין הכרחו משום הנ"ל (דלא קרבו במדבר לא לחם ולא כבשים) אלא סברתן דהכבשים מתירים את הלחם ולא הלחם מתיר את הכבשים.

    ובעיקר הנידון אם קרבו הלחם והכבשים במדבר מצינו בסוגיין ג' שיטות בדבר, שי' ר"ע שקרבו במדבר לחם וכבשים (וכמבו' בתוד"ה קרבו עייש"ה) ושי' בן ננס שקרבו כבשים בלא לחם (כמבו' במתני' ועי' ברש"י ותוס' שנחלקו בהטעם בזה) ושי' ר"ש דלא קרב לא לחם ולא כבשים. (ומבו' בגמ' הטעם דילפי' שלא יתחייבו בקרבנות קודם שיתחייבו בלחם). [↑](#footnote-ref-33)
34. גמ' (דמ"ו ע"ב) עיי"ש. והעיר הקר"א דבמתני' (דט"ו ע"ב) מבו' שלחם גלל כבשים ואין כבשים גלל לחם ומבו' לפו"ר כבן ננס דכבשים עיקר ומאידך בגמ' בהוריות (די"ג) מבו' שלחם קודם לכבשים וכר"ע דלחם עיקר. וצ"ע שהר"מ פסק כר"ע ואעפי"כ פסק כמתני' דדט"ו. וע"כ דאף לר"ע דלחם עיקר מ"מ כלפי פיגול שהכבשים מתירים הלחם חשיב הלחם גלל כבשים ואכמ"ל. [וע"ע בתויו"ט במתני' ובשפ"א (דט"ו) שפי' באופ"א (והובאו דבריהם להלן הערה מס' ?) ודבריהם צ"ב ואכמ"ל].

    [ובגוף דברי הגמ' בהוריות שדנה קדימה תמהו האחרונים הא ודאי הכבשים קדמו שמתירים את הלחם, וכ' המנ"ח (טז, יא) וחסד"ד על התסופתא (פ"ב ה"ד) דהנידון כשאין ידם משגת לשתיהם. וא"כ מבו' להדיא מהסוגיא כדינא דר"ע. ובחזו"א (לג, טו) כ' דמקדיש הלחם מקודם וכעי"ז כ' בחסד"ד (שם באופן הב') שמביאו לעזרה מקודם. ובקר"א (דמ"ה ע"ב) ביאר הנפק"מ לאוכלו קודם הכבשים, ובאו"ש (פ"ט ה"ט) ביאר הנפק"מ כשא"א להניפם יחד שמניפים הלחם קודם]. [↑](#footnote-ref-34)
35. בר"מ פסק כר"ע ובראב"ד תמה דרוב התנאים במתני' ס"ל שהכבשים עיקר, וביארו האחרונים במקור דברי הר"מ מהגמ' בהוריות הנ"ל דלחם קודם וע"כ שהוא עיקר. [ועי' אות ד' ובהערה שם דאי"ז הכרח]. [↑](#footnote-ref-35)
36. בתוס' (מ"ח ע"ב ד"ה כבשי) דנו האם הכבשים מתירים או הלחם מתיר ולפו"ר כוונתם אליבא דבן ננס שהכבשים עיקר [ויעוי' בשפ"א ד"ד ע"ב ובקר"א (דמ"ט ע"א) שמבו' שהכבשים מתירים וכבר העיר המגיה על השפ"א שהוא ב' צדדים בתוס']. ובשפ"א (דט"ו) חידש דאפי' לר"ע שלחם עיקר ה"מ כשבא בפנ"ע אבל בבא עם הכבשים הכבשים עיקר והם מתירים את החדש וכ"כ התויו"ט והדברים מחודשים. [ועי' ברבינו גרשום דמבו' שבבאה עם הזבח ניתר החדש אחר זריקת דם הכבשים ואין זה מטעם האחרונים אלא דבמה שהלחם ניתר באכילה ניתר החדש במקדש]. [↑](#footnote-ref-36)
37. ברייתא (דמ"ו ע"ב). [↑](#footnote-ref-37)
38. אליבא דרבה ורבא מעיקר הדין דינם לאכילה [ומקורו של רבה ממתני' דהעיד בן בוכרי ומקורו דרבא מקרא "ביכורים לה'" מה ביכורים לאכילה אף שתי הלחם בפנ"ע לאכילה] וגזרי' שמא יזדמנו להם כבשים לשנה הבאה ויאמרו אשתקד וכו', ואליבא דרב יוסף מעיקר הדין דינם לשריפה מיד משום שמצוותן בכך ודוחה יו"ט ומחכים עד הלילה שמא יזדמנו להם כבשים ויונפי עמהם ויאכלו.

    ובביאור דין השריפה מעיקר הדין נחלקו האחרונים דברעק"א (בתמיהתו ע"ד התוס' ד"ה לפי) ובביה"ל (ח"א סי' י"ט) מבו' דס"ל שיש בזה "מצוות" שריפה, ובכתבי הגרי"ז ביאר ש"דינו" לשריפה ואין בזה מצוות שריפה, ובעול"ש (ע"ד התוס' ד"ה הנ"ל) חידש דגם למסקנא הוא מדין שריפת פסולים דדינו כקומץ שעבר זמן הקטרתו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-38)
39. למ"ד שעיקר דינו לאכילה ודאי הוא צריך עיבור צורה גמור כדי שיפסל וישרף, ולמ"ד שדינו לשריפה מבו' בגמ' דמעיקר הדין שריפתו לאלתר ותעובר צורתו היינו צורת הקרבתו. ונחלקו הראשונים בזמן שריפתו ברש"י פי' ששורפים אחר הקרבת תמיד של בין הערבים, בתוס' פי' דקרבנות ציבור דוחים עשה דהשלמה וע"כ נשרפים בלילה, ובשיטמ"ק פי' דשורפים משקיה"ח עד צה"כ משום שאין שורפים קדשים בלילה. [ומבו' מדבריו או כביאור העול"ש שהוא מדין שריפת פסולים או לביאור הגרי"ז דמשום שאין בו "מצוות" שריפה ס"ל שדין שריפה זו כדין שריפת פסולים שאין שורפים בלילה]. [↑](#footnote-ref-39)
40. גמ' (דמ"ו ע"ב) וברש"י שם (ד"ה שמא) וביאר בחזו"א (לב, יט) הטעם משום שלחם הבא בפנ"ע אינו אלא חצי קרבן. ובמנ"ח (ש"ז יג) נסתפק דשמא אי"צ תנופה מחדש עם הכבשים וברש"י מבו' שצריך להניפם שוב יחד. [וע"ע באו"ש (פ"ח מתו"מ קט"ז) דכיון שהלחם נתקדש ואי"צ לשחיטת הכבשים יביאו לחם אחר ויתקדש בשחיטת הכבשים, ודבריו צ"ב מסוגיין דמשמע שהוא כדי להתיר הלחם באכילה]. והגרי"ז תמה דמאחר שחל דינם לשריפה היאך ישתנה דינם, וע"כ הכריח כשיטתו שאין בהם "מצוות" שריפה אלא דינם לשריפה מחמת שאין להם היתר וא"ש שמשתנה דינם. ולביאור החזו"א לעיל יש ליישב תמיהתו. [↑](#footnote-ref-40)
41. חזו"א (לב, יט), ואי"ז דומה לסוגיא שהניף שניהם ואבדו הלחם או הכבשים דהכא עדיין לא היתה תנופה ללחם עם כבשים ודו"ק. [↑](#footnote-ref-41)
42. מנ"ח (שם) נסתפק גם בזה, והגרי"ז הביא ראיה מהא שלא דנה הגמ' מה דין הלחם הבא בפנ"ע לבן ננס באופן זה. [וראיה זו א"ש להגרי"ז לשיטתו דלר"ע אי"ז "מצוות" שריפה אלא "דין" שריפה מחמת שאין לו היתר אולם להאחרונים שלר"ע "מצוותו" בשריפה ה"מ לר"ע ולא לבן ננס ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-42)
43. העירו דכמו שאם מצא טובים מהם אחר שחיטה מחליפם ה"ה הכא שיכול להביא אחרים עם לחם יהא דינם להחליפם. [↑](#footnote-ref-43)
44. גמ' (דמ"ו ע"ב), וברש"י מבו' דבעו תנופה הכבשים האחרים ובתוס' מבו' דודאי לא תיבעי לך דהלחם טעון תנופה עם הכבשים, וצ"ב מ"ט לפירש"י תנופה הראשונה בלחם לא בטלה, ועי' להלן. [↑](#footnote-ref-44)
45. לכאו' הוא פשוט משום שאין תנופה ללחם בפנ"ע, ותמה הקר"א דהא מבו' בר"מ שיכול להניף בזא"ז וא"כ נצרך תנופת הלחם כבזא"ז, וי"ל דזה דכל שהיה לכבשים לחם אחר שהונף עמו ואבד א"א לצרף לחם זה בפנ"ע לכבשים ואין בו תנופה לחודיה, ובחזו"א (לב, יח) חידש בזה דלבן ננס פשיטא שאי"צ תנופה וסגי בתנופת הלחם הראשון כיון שהכבשים עיקר. [↑](#footnote-ref-45)
46. בפשטות ספק הגמ' דכשבא עם כבשים אין בו תנופה לחוד, אמנם צ"ע כנ"ל דהא איתא אפי' בזא"ז, ויש לחלק כדלעיל. ובחזו"א (שם) ביאר לפי דרכו הספק האם מהני התנופה הראשונה. [↑](#footnote-ref-46)
47. גמ' (דמ"ז ע"א), וברש"י הביא המקור מת"כ דילפי' לענין לחמי תודה שאין מתקדשים אלא בשחיטה לשמן וילפי' מינה לקידוש לחמי עצרת. [ובחזו"א (ל"ב, סוסק"מ) דן בהטעם ששחיטה שלא לשמה אינה מקדשת (עיי"ש במה שדן לבאר בזה ודבריו וצ"ב), ולבסוף הסיק שדין מיוחד הוא שאין מקדש בשחיטה של"ש]. [↑](#footnote-ref-47)
48. העירוני לדון דשמא בשעת קידוש הלחם צריך הוא להיות בכלי שרת דהא אין המנחות מתקדשות להיות קדוה"ג אלא בכ"ש (ואי"ז דומה לתודה שאי"צ הלחם להיות בכלי משום ששתי הלחם איקרי מנחה בקרא) וצ"ע בזה. [וכן צ"ע לענין נסכים המתקדשים בשחיטת הזבח האם צריכים להיות בכלי שרת וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-48)
49. הוא פלוגתת תנאי בס"פ ר' ישמעאל ונתבאר שם בגמ' דרבי ס"ל דתנור מקדשם. [↑](#footnote-ref-49)
50. בקר"א (מ"ו ע"ב) נקט שבכה"ג התנור מקדש (וכן נקט באו"ש פ"ח מתו"מ הט"ז), אמנם החזו"א (לב, יט) כ' שהתנופה מקדשתו [ונמצא שבתנופה הוא מתקדש וניתר ומתיר את החדש בב"א]. [↑](#footnote-ref-50)
51. יש לעי' האם לרשב"א רק הזריקה מתקדשת או שהשחיטה והזריקה יחד מקדשים. ויש להעיר בסתירת הדברים בזה דמחד גיסא בסוגיין משמע דבעי' גם השחיטה וכ"מ בגמ' בפסחים דקרי ליה "שני דברים המתירים" ומאידך גיסא ברש"י (דמ"ז ע"א ד"ה הכל מודים) ובתוס' (שם ד"ה ובקונטרס) משמע דאין מקדש כלל. ויעו"ע בתוס' (דמ"ח ע"א ד"ה הא) שדנו האם השחיטה מקדשת קצת לרשב"א, וברעק"א תמה מסוגיין דמבו' דבעי' גם שהשחיטה תקדש ובקר"א תמה היאך דנו שחל קדושה והא יכול לפדותו. וי"ל בכ"ז דשניהם סיבת הקדושה אלא שלא חל קדושה מצד השחיטה עד אחר הזריקה ודו"ק. [↑](#footnote-ref-51)
52. גמ' (דמ"ז ע"א), ועי' לקמיה בהערות בביאור הדברים. [↑](#footnote-ref-52)
53. נתבאר ברש"י ב' לישנות בביאור פלוגתת אמוראי, לל"ק לכו"ע אין חל קדוה"ג ע"י השחיטה לחוד ונחלקו בדין פדיונו האם נתפסו הדמים בקדושת שתי הלחם ולל"ב ברש"י פלוגתתם האם חל קדוה"ג גמורה או רק במקצת [ויבו' עוד באריכות באות י"ב ובהערה שם]. [↑](#footnote-ref-53)
54. גמ' (דמ"ז ע"א) דלא מיבעיא לרשב"א שאין קדוש אלא בזריקה ודאי שאין זריקה שלא לשמה מקדשת אלא אפי' לרבי הא אמר "קדוש ואינו קדוש" ולכו"ע עכ"פ אינו ניתר אלא בזריקה לשמה. ונתבאר מהאחרונים (חזו"א ל"ב, כ"ט וחי' מרן רי"ז הלוי) דהטעם בזה משום שגם לרבי חסר באיגוד או קידוש הלחם בשחיטה לחוד וע"כ אין זריקה שלא לשמה מועלת לאגד או לקדש הלחם ואין יכולה להתירו. [↑](#footnote-ref-54)
55. הגמ' (שם) הביאה פלוגתת ר"ע ור"א בלחם שיצא בין שחיטה לזריקה וזרק הדם במחשבת פיגול האם חל פיגול גם בלחם, ודנה הגמ' דלר"ע שחל בכה"ג פיגול בלחם ע"כ גם זריקה שלא לשמה מתירה את הלחם. ועי' חזו"א (שם) שביאר הדברים דאין הזריקה מועלת ליוצא להוסיף באיגוד או קדושת הלחם וע"כ לר"ע השחיטה גמרה הכל וע"כ נעשה הלחם כגופיה דזיבחא וגם זריקה שלא לשמה מתירתו. [וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי עד"ז קצת באופ"א]. [↑](#footnote-ref-55)
56. גמ' (דמ"ז ע"א) דהנפק"מ בין רבי לרשב"א [אליבא דכו"ע] האם נפסל ביוצא או לא. ויפלא מאד לל"ק דאין חל קדוה"ג היאך יפסל ביוצא. [↑](#footnote-ref-56)
57. לל"ק דרש"י מבו' דלרבא בשי' רבי הדמים נתקדשו בשחיטה בקדושת שתי הלחם וע"י הפדיון הלחם יוצא לחולין ולאביי נתפס בקדושת דמי הלישכה ואין יוצא לחולין וכ"ה שי' רשב"א [ובשיטמ"ק פליג וס"ל דגם לאביי יוצא הלחם לחולין (וכל פלוגתת אביי ורבא האם חל "דמי שתי הלחם") וכ"ה לרשב"א], ולל"ב דרש"י לרבא אין נתפס פדיונו כיון דקדוה"ג אין יוצא לחולין ולאביי השחיטה קידשתו במקצת להיות קדוה"ג וע"כ אין יוצא לחולין ומ"מ לא הוי קדוה"ג גמורה וע"כ הדמים נתפסים בקדושה, ובשי' רש"י צ"ל דכ"ה שי' רשב"א (דאל"ה מאי מקשה הגמ' מאי בינייהו, וצ"ע בזה).

    אמנם בתוס' (מ"ו ע"א ד"ה ואיזו) נקטו דזה פשוט דלרשב"א יוצא לחולין ומ"מ לא הביאה הגמ' הנפק"מ בין רבי לרשב"א האם יוצא לחולין משום דגם לרבי הטעם הוא מחמת הקדושת תנור ולא מחמת השחיטה, וביאור דבריהם כמ"ש בחזו"א (לב, ח) דיש בלחם ב' קדושות א. ע"י התנור (ככל מנחה שמתקדשת בכלי) ב. ע"י השחיטה (שנעשה לקרבן ע"י השחיטה) ומצד התנור הוי קדוה"ג שאין יכול לפדותה ומצד הקרבן לא הוי קדוה"ג עד הזריקה. [ובאמת צע"ט לל"ק דרש"י היאך נפדה יוצא לחולין הא לרבי תנור מקדש וצ"ל כמו שצידדו התוס' (שם) דהמנחות והנסכים אין להם פדיון כשקדשו בכלי דווקא בבא בפנ"ע ולא בבאים בהדי זבח]. [↑](#footnote-ref-57)
58. גמ' (דמ"ו ע"א) אמר ר' יוחנן הכל מודים שאם הוזקקו זל"ז שמעכבים זא"ז, ופירש"י שאם אבד האחד השני נפסל באיבוד חבירו. ונתבאר בתוס' (ד"ה ואיזו) דהנפק"מ ש"אבד" הלחם הוא דווקא לרבי שהשחיטה קידשה שאין ראוי להפדות אולם לרשב"א יכול לפדותם ולהשתמש בהם עם כבשים אחרים, ומ"מ נפק"מ בזיקה שאין הכבשים או הלחם יכולים לבוא בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
59. בפשטות כיון שאין פסולו בגופו טעון עיבור צורה, אמנם מדקדוק לשון רש"י (דמ"ו ע"א) משמע שישרף מיד, ואולי לפי"מ שביאר החזו"א [↑](#footnote-ref-59)
60. גמ' (דמ"ז ע"ב), ונתבאר בגמ' הטעם משום סברת "יש לך דבר שנראה לשמו ונשחט לשמו ונדחה מלשמו ואין כשר לשמו וכשר שלא לשמו". ולכאו' בלא"ה יש לפסול משום הזיקה [וכן משמע בתוס' (ד"ה והרי) וכן הקשה הרעק"א] ובחזו"א (ל"ב, כ"ז) ביאר דכל שזורק שלא לשמו ואין מקיים בו מצוותו אין הזיקה פוסלת ויסה"ד מבו' גם בגרי"ז (ויבו' להלן אות ט"ז ובהערה שם). [↑](#footnote-ref-60)
61. בגמ' (דס"ב ע"א) לפו"ר מבו' שמניפים הלחם עם הכבשים שהם חיים וכמו שהביא רש"י בסוגיין וכן דעת הלח"מ בשי' הר"מ (פ"ח מתו"מ). אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי (פ"ט ממעה"ק) נקט בשי' הר"מ שלא היו מניפים הלחם עם הכבשים מחיים אלא הכבשים לחוד ותמה מסוגיין וביאר דגם להר"מ אם עשה תנופה מחיים אהני. [ויש לתמוה ע"ד מסוגיית הגמ' שתמהה מדאיירי בשחיטה ע"כ תנופה אין עושה זיקה והא להר"מ איירי בשחיטה משום שאין דין לעשות תנופה מקודם עם הלחם וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-61)
62. גמ' (דמ"ו ע"א) ואפי' שהקידוש הוא בשחיטה מ"מ שייך זיקה גם קודם הקידוש. [ולהצד שתנופה עושה זיקה הנפק"מ בשחיטה עושה זיקה אם לא הניף דתנופה אינה מעכבת וכמבו' במנחות דס"ב דתנופה שיירי מצוה היא ואינה מעכבת].

    ותמהו התוס' (ד"ה ואיזו) מ"ט אבד הלחם הא קודם שחיטה לרבי כקודם זריקה לראב"ש שיכול לפדותם, ודנו התוס' שהתנור או התנופה גורמים שלא יוכל לפדותם, עי"ש בדבריהם. [↑](#footnote-ref-62)
63. גמ' (דמ"ו ע"א - ע"ב) דאי תנופה עושה זיקה ואבד הלחם "אבדו" הכבשים, ובתוס' (דמ"ז ע"ב ד"ה מה) ביארו דקודם שחיטה היה פשוט לגמ' דאין שוחטים שלא לשמן כדי להקריב הקרבן בלא לחם, ולכאו' צ"ב דהא מבו' בברייתא (דמ"ח ע"א) דיכול לשוחטן אחר זמנן בלא לחם, ומבו' דגם הקרבה כה"ג לא עבדינן לכתחילה. [↑](#footnote-ref-63)
64. במקד"ד (כט, א) הוכיח מדברי רש"י שיכול להחליף כבשים או לחם גם אחר שהוזקקו וכן מבו' בקר"א (דמ"ח) ובכתבי הגרי"ז, ומבו' דכל ענין הזיקה רק לענין שיפסל באיבוד חבירו ולא לענין שיקרבו זע"ז וחידוש הוא. [↑](#footnote-ref-64)
65. בתוס' (דמ"ו ע"א) פשיטא להו בביאור סוגית הגמ' (דע"ב ע"ב) דודאי אין יכול לשנותו לזבח אחר ע"י הזיקה אפי' בנזרקו שלא לשמן, וכן מבו' מדבריהם (ודמ"ח ע"א ד"ה מושך) דגם בזריקה שלא לשמה עדיין יש זיקה הגורמת שלא יהיה הלחם כשר לקרבן אחר. [↑](#footnote-ref-65)
66. ברש"י (דע"ב ע"ב) מבו' לפרש דברי הגמ' דבזריקה שלא לשמה מצד הזיקה יוכל לשנות לזבח אחר ונחלקו רבי ורשב"א האם הוקבעו לענין שלא יוכל לשנות לזבח אחר, וביאר הגרי"ז שיטתו דכל הזיקה עד כמה שעומד למצוותו וכשזורק שלא לשמו דינו כשלמי נדבה וכן כתב בחזו"א (ל"ב, כ"ז). ובקר"א (דמ"ח ע"א) הוסיף לחדש בזה [ליישב דברי התוס' שם] דכל שהכבשים קריבים אעפ"י אי"ז חשיב כאבד ומה"ט לא אבד הלחם. [↑](#footnote-ref-66)
67. חידוש השפ"א (דמ"ו ע"א) עיי"ש. [ולפי"ד הזיקה מועלת גם בדין חובת היום שדין ההקרבה הוא כבשים עם לחם]. [↑](#footnote-ref-67)
68. גמ' (דמ"ו ע"א) דנפרס בלחמי תודה פסול ומבו' ברש"י דילפי' מלחה"פ ולכאו' ה"ה שתי הלחם [ויש לדון בכוות דברי רש"י האם בא ללמוד עצם פסול נפרס או שכל תמיהתו מנ"ל דמיפסלי "כולהו" ואכמ"ל]. [↑](#footnote-ref-68)
69. גמ' (שם). [↑](#footnote-ref-69)
70. בתוס' (שם ד"ה מששחטה) מבו' שאם זריקה מועלת ליוצא מהני הזריקה על הלחם לצאת יד"ח לחמי תודה ולפו"ר ה"ה יד"ח שתי הלחם. אמנם הוא צע"ט מסוגיית הגמ' (דמ"ז ע"א) דמבו' דאליבא דרשב"א ורבי ודאי לא מועלת הזריקה על היוצא לקדש הלחם [ורק אליבא דר"ע הוא נידון בגמ' שם]. ולביאור הגרי"ז שם דהחיסרון משום שהוא בחוץ אין הזריקה יכולה לקדשו יש לתרץ דהתוס' איירי כשהוא בפנים ויש בו רק פסול יוצא והסוגיא איירי כשהוא בחוץ ואין הזריקה מועלת לקדשו וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-70)
71. גמ' (דמ"ו ע"א) לענין לחמי תודה וה"ה בשתי הלחם. [↑](#footnote-ref-71)
72. דאין הציץ מרצה על אכילות (תוס' שם). [↑](#footnote-ref-72)
73. גמ' (דמ"ח ע"א) דשייך בזה פלוגתת חזקיה ור' יוחנן בשחט תודה על שמונים חלות. [↑](#footnote-ref-73)
74. (שם) בחלות תודה וה"ה בכבשי עצרת. [↑](#footnote-ref-74)
75. גמ' (שם) דהא נתקדשו בשחיטה ואם יוציאם יפסלו [ואף שאם יפדה בפנים יהיו חולין בעזרה מ"מ כיון שממילא קא הויין אין חיסרון], ותמהו האחרונים היאך יאכלם בעזרה דאכילת חולין אסורה בעזרה, עי' עול"ש בארוכה. [↑](#footnote-ref-75)
76. גמ' (שם). וצ"ע היאך יכניסם לעזרה הא קא מעייל חולין לעזרה, וביאר החזו"א דאליבא דרשב"א ודאי יכול לברור שנים דהא לא נתקדשו בשחיטה [ובתוס' (ד"ה הא) דן האם לרשב"א אין מתקדשים כלל בשחיטה או שבקדושה מעט (כקדושת השחיטה לרשב"א) שייך שכולם יהיו קדושים]. [↑](#footnote-ref-76)
77. גמ' (שם) ונתבאר שם הטעם דאל"ה הפסדת את האחרונים. ויש לתמוה טובא אליבא דלוי דשלא כמצוותן מקריבן נדבה מ"ט הכא אין יכול להקריבן לנדבה [ואין לומר דאחר שחיטה שאני דלהדיא בגמ' בנזיר דאליבא דלוי אפי' אחר שחיטה מהני שיזרוק לנדבה, ואולי צריך לחלק בין שלמי נזיר לכבשי עצרת בזה וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-77)
78. בתוס' (שם ד"ה מושך) תמהו דנזקקו לראשונים וכשנשחטו שלא לשמן נפסל הלחם, וביארו דכששוחט על ארבעה אין זיקה. ובשיטמ"ק כ' דהכא איכא ב' אחרים לאחריות, ואולי כוונתו כהחזו"א דמעיקרא יכולים להיות כל הד' לאחריות ולא יהא חיסרון בזיקה. עוד כ' האחרונים לתרץ דכשחיטה שלא לשמן לא אבד הלחם מחמת הזיקה דכל זיקת הכבשים רק כשיעמדו עם הלחם למצוותן ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-78)
79. גמ' (דמ"ח ע"ב) ומבו' מכל הסוגיא דלכל הפירושים גם בזה פליגי רב יצחק ולוי. וטעמא דרב יצחק מבו' בגמ' דמקיש לחטאת [ובחזו"א (לב, ) כ' דאם פליגי רק בבני שתים פלוגתתם מסברא, וצ"ב מ"ט פירש כן ואכמ"ל]. [↑](#footnote-ref-79)
80. למ"ד פסולו בגופו ישרף מיד ה"ה בזה ישרפו מיד דהוי כפסולו בגופו (תוס' ד"ה תעובר) [ולכאו' גם לפירש"י דפי' שאי"ז פסולו בגופו היינו לפי מה שפירש בשלא לשמה ולא בבני שתים]. [↑](#footnote-ref-80)
81. דיליף משלמים [ועי' פירש"י דבשלמים כה"ג היינו נדר טלה לעולה והביא בן איל בן שתים כשר, וצב"ט דהתם הוא דין בנדרו ולא בהקרבן. וצ"ל דגם הפרשת קרבן לנדרו חל בהקרבן (ומצינו כן ברש"ש ריש זבחים שדן בנדר שהקריבו לשם נדבה אי הוי של"ש ואכמ"ל)]. [↑](#footnote-ref-81)
82. עי' בטה"ק (בתוד"ה כבשי) שתמה על דבריהם מברייתא דלעיל (דמ"ח ע"א) דשחטן קודם עצרת ואחר עצרת כשרים וביאר דהתם איירי שלא לשמן [וכדינא דר"ח בר טובי (זבחים דקט"ו) שאעפ"י שאין כשר לשמו כשר שלא לשמו]. [↑](#footnote-ref-82)
83. תוס' (הנ"ל). [↑](#footnote-ref-83)
84. שיטמ"ק ע"ד התוס' כ' דדוקא בני שתים שהן פסול גדול, ולפי דבריו אש"ה הברייתא דלעיל שחטן קודם זמנן כשרים גם לרב יצחק ואי"צ לתי' הטה"ק דאיירי בשלא לשמה. [↑](#footnote-ref-84)
85. ביאור הראשון ברש"י (דמ"ח ע"א) ונקט רש"י כדבריהם לעיקר. [↑](#footnote-ref-85)
86. ברש"י (שם) פי' דאי"ז פסולו בגופו, אמנם עי' בשיטמ"ק שדן שיחשב כפסולו בגופו, וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי דאעפ"י שכל שלא לשמה הוי מחשבה הפוסלת הכא הפסול מחמת "שלא כמצוותו" ולא משום מחשבה פסולה וע"כ תעובר צורתו ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-86)
87. תוס' נקטו כן לעיקר ועי"ש ראייתם. [↑](#footnote-ref-87)
88. חזו"א (לב, כב) דכל שלא עמדו לכבשי עצרת כלל פסולים או אינם קדושים. [↑](#footnote-ref-88)
89. גמ' (דמ"ח ע"ב) דאין ללמוד אשם משלמים. [↑](#footnote-ref-89)
90. כדין כל אשם שלא לשמה שכשר ולא עלה. [↑](#footnote-ref-90)
91. גמ' (שם) שהשוותה דינים אלו לכבשי עצרת שלא כמצוותן דלרב יצחק מקישים לחטאת [או מסברא לשי' החזו"א (לב, כב)] ולתנא דבי לוי כשרים כנדבה. [↑](#footnote-ref-91)
92. בעול"ש (על דברי תוד"ה איתיביה) ובחזו"א (לב, כב) נקטו דגם לפירש"י דכבשי עצרת שלא לשמן לרב יצחק פסולים מ"מ עולה ושלמים הבאים בנדבה כשרים. [ואולי גם להעול"ש היינו דווקא עולה ולא שלמים כהחילוק שכ' התוס' בסוף העמוד וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-92)
93. ברש"י מדוקדק דגם בזה שייך ב' הלישנות הנ"ל. ובחי' מרן רי"ז הלוי גם מבו' דלהפי' דהנידון שלא לשמן גם בזה פליגי. [↑](#footnote-ref-93)
94. בפשטות שייך בזה ב' הדעות לעיל לגבי כבשי עצרת, אלא שיעוי' בתוס' (ד"ה ) שהביאו דחייב ע"ז בחוץ, ובח"נ ביאר דה"מ מחוס"ז בבעלים ובעול"ש ביאר דשלא לשמן כשרים גם קודם זמנן לרב יצחק. [↑](#footnote-ref-94)