דעת רש_י בדין שימור דשומ_י - רשימות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

יום ועש"ק וירא תשס"ו

א] נדה דל"ח. אמרו לו א"כ יש מקשה כל ימיה ואין זיבה עולה בהן, ופירש"י, ז"ל, יש מקשה לעולם ואינה זבה, כגון טובלת לי"ד של נקבה ומתעברת, ולסוף שמונים שבעה לנדה ושנים לאחר הנדה ומקשה חמשים וחוזרת ומפלת נקבה וכן לעולם, עכ"ל.

ושמעתי להעיר בזה, שהרי דעת רש"י לעיל דל"ז. דהגם דדם קושי אינו סותר מ"מ אינו עולה משום דל"ה נקי, וא"כ כיון שראתה ב' לאחר הנדה קודם ימי הקושי, וצריכה שימור, בדין שלא יעלו לה ימי הקושי לשימור, וא"כ היאך חזרה ונתעברה.

ואולי י"ל, דהגם שכל נ' יום קשתה, מ"מ י"ל שבתחילת היום לא ראתה, וכבר עלה לה מקצת היום לשימור, ותו אין ראיית דם קושי מבטלת, דכיון דכל הא דדם קושי אינו עולה הוא משום דל"ה נקי, הרי שכל שכבר עלה לה מקצת היום לשימור תו היא טהורה אף שראתה דם קושי, וזה כמו שהוכיח רבינו יונה שהביאו הרשב"א לקמן דמ"ב. והרא"ש לעיל דל"ג. מדעת ב"ש בשלהי מכילתין, דביום י"ב כיון שהוא מימי נדה, כל ששמרה מקצת היום ה"ה נטהרת אף אם אח"כ ראתה דם נדה, וה"נ הכא דכוותה, ואף דרש"י לעיל דכ"ב. פליג בזה ע"ד רבינו יונה ודעימי', וס"ל דזב שראה קרי ביום ז' סותר יומו, מ"מ כ"ה דלא תיקשי משומ"י שראתה דם נדה אחר מקצת היום, בעכצ"ל דשומ"י שאני, וכמש"נ בזה ???, ולפ"ז הרי ה"נ שומ"י שספרה מקצת היום ושוב ראתה דם קושי עולה לה יום זה לשימור, אך סתימת הדברים לא מ' דאיירי בכה"ג.

ונ' מוכח מד' רש"י, דהגם דס"ל דדם קושי אינו עולה לספירת ז' נקיים, מ"מ ה"ה עולה לשימור דשומרת יום, וע"כ הגם דראתה ב' ימים קודם ימי הקושי והוי זבה קטנה, עלה לה יום שאח"ז לשימור הגם שראתה בו דם קושי, וע"כ שפיר טבלה בסוף י"ד לנקבה וחזרה ונתעברה.

והנה לעיל דל"ו: תניא דשפתה יום א' וקשתה ב' או ששפתה ב' וקשתה יום א' או שקשתה ושפתה וחזרה וקשתה אי"ז יולדת בזוב, ובחזו"א סי' ק"ר סק"ה כתב דנראה דמ"מ בעיא שמירת יום כנגד יום, דהא שפתה דהכא היינו מן הצער ולא מן הדם, וקושי נראה דאע"ג דאינו סותר מ"מ אינו עולה, והא דקאמר אי"ז יולדת בזוב היינו דלא בעיא ספירת ז', עכ"ל, וי"ל בזה ע"ד מש"נ לעיל, די"ל דאיירי הברייתא שבתחילת היום לא ראתה דם, וכיון שכבר שמרה מקצת היום, ה"ז עולה לה אף שאח"כ ראתה דם בקושי, אך למש"נ בד' רש"י הגם דקושי אינו עולה לספירת ז' נקיים, מ"מ הוא עולה לשימור דשומרת יום, וניחא ברייתא כפשטה דאינה אפי' זבה קטנה.

והטעם בזה נ', לפמש"כ התוס' בר"ה ד"י. ד"ה שנים, בדין סוף היום אם עולה, ז"ל, ונראה דל"ד זבה להני, דהא אימים נקיים קפיד רחמנא והיאך יעלה סוף היום והרי אי"ז יום טהור דכבר ראתה, ואע"פ דבשומרת יום סוף היום עולה כמו שאפרש, שאני התם דספירת אחד לאחד נפקא לן בסוף נדה מדכתיב יהי', אבל הכא אחר תטהר כתיב דדרשינן שלא תהא טומאה מפסקת וכו', עכ"ל, ובסוף דבריהם חזרו וביארו לזה, ז"ל, דהתם בזבה גמורה דצריכה ז' נקיים ויום שפוסקת לאו נקי הוא, אבל בשומ"י לא כתיב טהרה אלא מרבויא דקרא אתי כדפרישית, עכ"ל.

ונ' להדיא בד' התוס', דבשומ"י ל"ב שיהא יום השימור "יום נקי", אלא בעי' שימור מראיית דם, ומשא"כ בז' נקיים בעי' שיהיו ז' "ימים נקיים", ואשר זהו שחילקו דבזבה גדולה אין סוף היום עולה לה למנין ז', כיון שאינו יום נקי, ומשא"כ בזבה קטנה דל"ב בה יום נקי, אלא בעי' שתשמור יום א' מראיית דם, הרי דלר' יוסי דמקצת היום ככולו שפיר עולה לה סוף היום לשימור.

ולפ"ז נ', דכיון דהא דדם קושי אינו עולה מבו' בפירש"י לעיל ובראשונים שם דהוא משום שאי"ז יום נקי, הרי דכ"ז הוא בזבה גדולה דבעיא ימים נקיים, אך בזבה קטנה דל"ב ספירת יום נקי, אלא בעיא יום המשומר מראיית דם, הרי דאף אם ראתה בו דם קושי ה"ז עולה לה לשימור, כיון דאינו גורם טומאה.

ב] ומקור לזה בדעת רש"י נראה, דהנה לקמן דנ"ד. תניא ב' ימים טמאין וב' ימים טהורין משמשת שמיני ושנים עשר וששה עשר ועשרים, ופריך עלה ותשמש נמי בתשסר, אמר רב ששת זאת אומרת גרגרן דתנן אסור, רב אשי אמר נהי די"א ל"ב שימור עשירי מיהא בעי שימור.

והתוס' שם הקשו, דכיון דקס"ד דעשירי ל"ב שימור תיקשי לי' רישא אמאי לא משמשת אלא ד' מתוך י"ח, ותו דפלוגתא היא בפרק בתרא לר' יוחנן עשירי בעי שימור ול"ב ל"ב שימור, עיי"ש מש"כ בזה דודאי ידעי' דיום י' בעי שימור, ואך דס"ד דכ"ה דיום י"א ל"ב שימור ביום י"ב, ה"נ יום י' ל"ב שימור ביום י"ב.

אמנם מד' רש"י נ' ללמוד לפרש באופ"א, דהנה בפירש"י שם, ז"ל, ותשמש בתשסר דקי"ל בפרק אחרון יום י"א לימי זיבה לא בעי שימור יום כנגדו, וזו למה משמרת י"ט "בשביל י"ח" שהוא סוף זיבה וכו', רב אשי אמר וכו' והכא דתני אסור משום שראתה יום עשירי דאיהו בעי שימור, לפיכך תשב י"ט הטהור ויהא שימור ליום י"ז שהוא עשירי לימי זיבה, "שימור ל"ה אלא יום טהור דהכי נפקא לן יהי' מלמד שסופרת יום אחד לאחד, וספירה לא הוי אלא יום טהור", עכ"ל.

ומ' מד' רש"י דהמקשן ורב ששת סברי, דאין לדון להצריך שימור בהך גוונא אלא משום יום י"א, וזהו דקשיא להו דהא יום י"א ל"ב שימור, ואין מקום להצריך כלל שימור משום יום עשירי, והיינו משום דכבר נתקיים דין השימור ביום י"א, הגם שראתה בו, וזהו דחידש רב אשי דשימור ל"ה אלא יום טהור, ולא עלה יום י"א לשימור דיום י', וע"כ צריכה לשמור יום י"ב משום דין השימור דיום י'.

ולפ"ז מתישב היטב קו' התוס', דלפמש"נ בדעת רש"י הרי ודאי מעיקרא ידעינן דעשירי בעי שימור, ואך דס"ד דיום י"א עולה לה לשימור, וע"כ תו אין להצריך שימור ביום י"ב אלא משום הראי' שראתה ביום י"א, וע"ז שפיר פריך דהא קי"ל דיום י"א ל"ב שימור.

ומחודש לפ"ז, דדעת רב ששת דלקיום דין שימור ל"ב כלל שלא תראה בו, ונ' לפ"ז לדעתו דעיקר דין שימור הוא דהצריכה התורה לשמור עוד יום בטומאתה, ול"מ ליטהר ביום זה, וע"כ אף אם ראתה ביום השני, מ"מ כבר נתקיים דין השימור דראיית היום הראשון, ואך משום ראיית היום השני הוא דבעיא שימור.

והא דאם טבלה וראתה אסורה הוא משום שראי' זו מצטרפת לזיבה???

ונ' לפ"ז דאף לרב אשי דפליג וס"ל דשימור ל"ה אלא יום טהור, מ"מ ל"ב אלא שיהא "טהור", אך ל"ב שיהא נקי, ואשר ע"כ אף אם ראתה בו דם קושי ה"ז עולה לה לשימור, דהרי דם הקושי אינו מטמאה, והאמנם לספירת ז' נקיים אין יום זה עולה משום שאינו נקי מדם, אך לשימור ה"ז עולה, דל"ב בי' נקי, אלא בעי' יום טהור, וכיון דדם קושי אינו מטמא ה"ז יום טהור.

ובגדר הדברים נ', דבזבה גדולה הויא ספירת ז' נקיים חלק מסדר הטהרה, וכדכתיב בקרא ואם טהרה מזובה וספרה לה שבעת ימים ואחר תטהר, והיינו דאחר שנטהרה מזובה, בעיא לטהרתה ספירת ז' ימים נקיים, אך משא"כ בזבה קטנה הוי דין השימור לשמרה מטומאתה, וכלישנא ד"שימור", והיינו דל"מ ליטהר עד שתשמור ותראה שפסק ממנה טומאתה לגמרי, וע"כ ל"ב שיהא יום השימור יום נקי, אלא כל שלא ראתה בו דם טומאה, ה"ז עולה לה לשימור.

וסמך לזה יש להביא, מהא דס"ל לב"ה בשלהי מכילתין דיום י"א ל"ב שימור, והוא משום דיום י"ב כבר אינו מימי זיבה, ואילו זבה גדולה שראתה ג' ימים אחרונים של ימי זיבה, צריכה ז' נקיים, ואף שהימים הבאים אינם ימי זיבה לדעת הרמב"ם, ובפשוטו נ' דצ"ל, דהא דיום י"א ל"ב שימור הוי זה מהלל"מ דיום אחרון ל"ב שימור, ואי"ז משום דל"ש שימור בימי נדה, (וע' בזה בחי' חת"ס בשלהי מכילתין), וכדחזי' דיום י' בעי שימור אף ביום י"ב, וכמש"כ התוס' לקמן דנ"ד., וע"כ בזבה גדולה דליכא להך הלכתא, שפיר בעיא ז' נקיים אף בשראתה בסוף ימי זיבה, אך בד' התוס' לקמן דע"ב: מתבאר דהא דיום י"א ל"ב שימור הוי זה מסברא, וגם לדעת רש"י שם דהוי זה מהלל"מ, כתב בתוס' הרא"ש שם דכ"ז הוא לדעת ראב"ע, אך לדעת ר"ע הוי זה מסברא, ושו"ר שעמד בזה באג"מ יו"ד ח"ג סי' נ"ט.

ולפמש"נ הוא מבואר היטב, דהא דס"ל לב"ה דיום י"א ל"ב שימור, הוא רק בזבה קטנה, דל"ב ספירת יום א' לטהרתה, אלא בעיא שימור שתשמור יום א' שפסק ממנה טומאתה, וע"כ לא נאמר כל דין שימור אלא בימי זיבה ולא בימי נדה, אך משא"כ זבה גדולה דבעיא ספירת ז' נקיים ובעיא ז' ימי טהרה לטהרתה, ע"כ בעיא ספירה אף אם הוו ימי נדה.

ויל"פ בזה גם טעם הא דזבה גדולה אינה חוזרת לימי נדה עד שתספור ז' נקיים, לדעת רוב הראשונים, ואילו זבה קטנה חוזרת לימי נדה אף שעדין לא ספרה יום א' לשימור, ולפמש"נ יל"פ הטעם בזה, ודו"ק.

ויל"פ בזה גם דעת הראב"ד בדין בועל שומ"י, וצ"ע מ"ש זמ"ז, ועמד בזה הגרד"ל במסורת ט'.

ל' הרמב"ם פירוש המשנה לרמב"ם מסכת נדה פרק י משנה ז, ובית הלל פוטרין מן הקרבן לפי שהם מורידין יום אחד עשר זה דרגה, מפני שאינה נעשת כלל זבה גדולה בראייה זו שראת ביום אחד עשר, לפי שאם ראת למחרת היום מימי נדה נחשבת אותה הראייה ואינו ראוי להצטרף ליום שלאחריו כמו התשיעי ושלפניו מן האחד עשר יום

וע' בתוס' הרא"ש בשם רבינו מאיר שפירש להא דשוין, דהיינו דבזבה גדולה אף אם חל יום ז' לספירתה ביום י"ב אינה טובלת בלילה, וצ"ע מאי קמ"ל, הרי כלל לא חיילי ימי נדה עד שתשלים ספירתה, וגם הרי הך רבותא הוא אף ביום א' לספירתה, דהגם שראתה בג' ימים אחרונים צריכה לספור, ול"ד ליום י"א דל"ב שימור, וכנראה מד' הרא"ש, אילו הי' הדין דתחילת הלילה עולה לה לספירה, הי' חל ימי נדה, וצ"ע בזה.

ויל"פ הטעם בזה ע"פ הנ"ל, דבזבה גדולה עיקר דינה הוא דמסדר טהרתה הוא שתספור ז' נקיים, וע"כ ה"ז שייך אף בימי נדה, ומשא"כ בזבה קטנה שדינה הוא דל"מ ליטהר עד שתשמור יום א' לראות שפסק ממנה טומאתה לגמרי, ע"כ יום י"א ל"ב שימור, כיון דבלא"ה ל"ש שתמשך טומאתה, ומ"מ אם ראתה ביום י' וביום י"א, בעיא שימור ביום י"ב משום יום י', כיון דכבר חייל דין שימור על יום י', ודמי להא דמבו' לעיל דל"ו. דאף ללוי דב' מעיינות הם, צריכה לספור ז' נקיים בימי טוהר, הגם דכלל ל"ש שתראה דם נדות, (האמנם למש"נ יש מקום לחלק בזה בין ספירת ז' נקיים לבין דין שימור).

] והנה נחלקו הראשונים בדין פולטת ??

ולפמש"נ בדעת רש"י נ' דפולטת לא יסתור בשומ"י, וזה שלא כד' ש"ר, ובזה ניחא משה"ק הראשונים מכ"ד דחזינן דלא חיישי' לפולטת, ולהנ"ל הרי לדעת רש"י כל סתירת פולטת הוא משום חיסרון נקיים, ע"כ ל"ש ה"ט בשומ"י, וביותר דבשומ"י כלל ל"ש דין סתירה, כיון דל"ה כלל סדר הטהרה, אלא דין שימור, וע"כ ודאי דרק דם זיבה מפקיע השימור, וכמש"נ.

ובזה י"ל, דהא דימי לידה אין עולין הוא רק לז' נקיים ולא לשימור, וא"צ לטעמא דהרמב"ן, ובזה מבו' טפי הא דילפי' מנדה דאינם עולין, הגם דבנדה גופא עולין בזבה קטנה.

ובזה מתבאר הא דל"ה ניחא לרש"י בדף נ"ד. לפרש כד' התוס' דקאי על זבה קטנה.

] ולהאמור ניחא עוד, דהנה ילה"ע ע"ד רש"י דהא דטבלה ואח"כ ראתה טמאה למפרע הוא משום דמצטרף לזיבה, דא"כ היכי דיום השימור אינו רצוף ליום הראי' לא יהא דין זה, כיון דכה"ג אינם מצטרפין לזיבה, ולא שמענו חילוקים בזה. שו"ר שעמדו בזה בסו"ס שלמי יוסף.

אך לפמש"נ לדעת רש"י לא משכח"ל כלל, דלעולם רצופין הן, שהרי לא משכח"ל שלא יעלה היום לשימור אא"כ ראתה בו דם זיבה, וז"ב.

והאמנם לכאו' משכח"ל כגון שלא בדקה ביום השימור, דאין יום זה עולה לה לשימור, אך כבר כתבו התוס' לקמן דס"ט. לדון דבשומ"י ל"ב ספורין לפנינו, ונ' דכ"ה לדעת רש"י, דכיון דלדידי' בשומרת יום ל"ב ספירת יום א' נקי, אלא כל עיקר הדין הוא דל"מ ליטהר עד שתשמור יום א' שמא תראה בו, וע"כ ל"ב בו ספורין לפנינו.

האמנם לכאו' אכתי משכח"ל בשראתה יום י' וי"א, ואח"כ ראתה כל ז' ימי נדה, ושוב טבלה ביום ח' וראתה, וע"כ נ' דיום שראתה בו דם נדה ג"כ עולה לשימור, דשימור הוא מראיית דם זיבה, וכל ששמרה יום א' מראיית דם זיבה נתקיים דין השימור.

והנה אמנם לדעת ב"ש בשלהי מכילתין דיום י"א בעי שימור, נ' להדיא שם ובפירש"י דאם ראתה בתחילת יום י"ב אינו עולה לה לשימור, והרי דיום שראתה בו דם נדה אינו עולה לשימור, אך נ' דכ"ז הוא לב"ש לטעמייהו דס"ל דיום י"א נמי בעי שימור, והרי דדין שימור אינו רק מראיית זיבות, אלא אף מראיית דם נדות, אך לב"ה דפליגי וס"ל דיום י"א ל"ב שימור, ומשום דעיקר דין השימור הוא מראיית זיבות, ע"כ לדידהו אף יום שראתה בו דם נדות עולה לה לשימור, ודו"ק.

ולפ"ז י"ל דאף אם ראתה בו ראיית נדות נמי הוא עולה לה לשימור, דהרי ל"ב כלל יום נקי.

ולפ"ז מטעם אחר ל"ה מצי רש"י בס"פ בא סימן לפרש כהתוס' שם, שהרי לדידי' גם היום הטמא שראתה בו עולה לה לשימור, וכן נ' בל' רש"י שם דכל הא דאסורה ביום הראשון של הח' הרביעיים הוא רק משום דין נדות ולא משום דין שימור, וזה נ' כמש"נ.

ויל"פ לפ"ז דז"ב דעת ב"ה דיום י"א בעי שימור, דדמי לניטל האם שלה, ולפ"ז גם אם תראה דם נדה בתחילת היום יעלה לה לשימור, ול"ק כלל מהתם ע"ד רש"י בבעל קרי, וצ"ע בסוגיא שם אם יש מקור דאם ראתה בתחילת היום או בלילה אינה נטהרת לדעת ב"ש.

ובל' רש"י בדע"ב. נ' דל"מ רק אם חזרה וראתה נדה אחר שטבלה, דכבר עבדה שימור קצת, ותו לא איכפ"ל דחזרה וראתה כיון דאי"ז מצטרף לזיבה, ויל"ע בזה.

אך אכתי י"ל כמש"נ לעיל בדעת רש"י בדף נ"ד. דאף יום שראתה בו נדה עולה לשימור, ומשום דכל הא דאינו עולה לשימור הוא לדעת ב"ש דיום י"א בעי שימור, ודו"ק.

למש"נ בדעת רש"י מת' גמ' דל"ז דילפי' מימי נדה, הגם שעולין לספירת שומ"י, משום דזה אינו ספירה כלל.

ולפ"ז ודאי דימי לידה עולין לספירת שומ"י ודלא כתוס', דטעמא דהתוס' בע"כ צ"ל דילפי זמ"ז, הגם דבנדה גופא אי"ז כן, וזל"ש לדעת רש"י דל"ש ללמוד זמ"ז.

אך התוס' לטעמייהו דדמי זל"ז.

וילה"ע בעיקר הדברים, מהא דמדמי הגמ' דלר' יוסי דבשומ"י מכאן ולהבא היא מטמאה, ה"ה בז' נקיים.

אך נ' מד' רש"י, דעיקר פלוגתא דר' יוסי ורבנן, דלר' יוסי חזינן לה כזיבה אחרת, ולרבנן חזינן לה כהמשך, וע"כ הוי זה טעם בין לגבי שומ"י ובין לגבי ' נקיים

ועד"ז נ' לפ"ז לישב קו' הרבינו יונה והרא"ש משלהי מכילתין, וק' כן גם ע"ד רש"י לעיל דכ"ב. ולהנ"ל לרש"י לטעמי' י"ל.

ואמנם לפ"ז צ"ע, דמ"ט ס"ל לרש"י דסוף היום אינו עולה גם בזבה קטנה, אך נ' דהוא משום דאיכא דין דכל אותו היום טמא,

וברש"י בשלהי מכילתין בי' דין סתירה אחר הטבילה בשומ"י דהוא משום שמצטרף, וצ"ב מה בעי' לה"ט, אך נ' דכיון דשומ"י ל"ב "יום נקי", אלא בעי' שימור, הרי שכל שנתקיים שימור במקצת היום בדין דיועיל אף שראתה אח"כ, ולזה הוצרך רש"י להא דה"ז מצטרף לזיבה, צ"ע לד' רש"י היכא שהיו אח"כ ימי נדה, ואח"כ שמרה יום א', אם שייך בזה דין סתירה אחר טבילה, שהרי כה"ג אין מצטרפין לזיבה דאינם רצופין.

ונ' דיש להגדיר בזה, דבזבה דין נקיים הוא חלק מסדר הטהרה, דבעיא ז' ימי טהרה, ע' ל' הרשב"א בחי' ובתוה"ב, אך בשומ"י גדר הדין הוא כלשונו "שימור", דהיינו דבעי' לברר שפסק מעין זיבתה, ולזה בעיא שימור, וע"כ בזה ל"ש כל ההלכתא דנקיים.

ובעיקר ד' רש"י הנ"ל, יל"ד לפ"ז, דשמא לדעת ר"ל דעשירי ל"ב שימור, וס"ל דצירוף לזיבה הוא רק צירוף לזיבה גדולה, א"כ שמא גם דין סתירה אחר טבילה הוי רק בשראוי להצטרף לזיבה גדולה, ולפ"ז אף לדעת ב"ש דעשירי בעי שימור לא יהא דין סתירה אחר טבילה.

והעירוני לד' תוס' הרא"ש דע"א: שכתב דלר"ל ה"ה עשירי, ולכאו' הול"ל דסיפא הוי רק בי"א ולא בעשירי וע"כ נקט עשירי, ובע"כ דהך דינא הוא גם בעשירי.

אך אי"ז נ', ובפרט דהרא"ש גופי' בפסקיו בפ' בנות כותים כתב דהטעם דאי"ז סותר לב"ש, הוא משום דהוי זה דם נדה, וטעם זה ל"ש ביום י"א, אא"כ נימא דהרא"ש כתב טעם זה לדעת ר' יוחנן, ולדעת ר"ל הוי הטעם אחר, וצ"ע בזה.

ל' רש"י בתשובה שהביא האו"ז סי' של"ט

וה"מ דלא חזיא דם בהד' לידה אבל חזיא דם לאו אחר אחר הוא ואע"ג דלאו טומאת זיבה הוא מ"מ נקיים מדם בעינן והאי דם הוא דפסיק לה וסתרה דהא אפילו דם טוהר סותר כדאמרן לעיל לרב דאמר מעיין אחד הוא וכש"כ דם לידה דימי טומאתה וטעמ' משום דגורם טומאה מקרי שפיר

בד' ר"ת שהביא האו"ז, מבו' דאין האשה נטמאת קודם יומי וטבילה, והאו"ז למד כן מסוגיא דמ"ב., ומבו' בל' ר"ת דהטעם הוא משום דלא חשיב הדם דם נדה, דאילו הי' חשוב דם נדה הי' טמא אף אחר הטבילה, ואך קודם הטבילה הדם טמא משום טומאת האשה, עייש"ה.

וזה כעין ד' הר"ן בדל"ה: שם בביאור תשובת ב"ה לב"ש.

אך בד' הרשב"א מ' דלעולם הדם טמא משום דלא חייל אכתי תורת דם טוהר כלפי הדם, ורק מ"מ אי"ז מטמא את האשה, וכן נ' ברמב"ם דהא דאין האשה טמאה הגם דאי"ז דם טוהר הוא משום דכל ימי טוהר אין ראויים לא לנדה ולא לזיבה, אך לעולם הדם דם טמא הוא, וע"כ ס"ל להרמב"ם דהוי הדם "דם זיבה", וכמש"נ במק"א.

ואי נימא דאף הדם אינו דם נדה וכל טומאתו היא משום טומאת האשה, ק' טפי להבין שיהא חשוב כגורם טומאה, שהרי עכשיו דם טוהר הוא, אך הרי חזינן בתוס' דגם בדם קושי הוצרכו לפרש שאינו גורם במקום אחר, הרי דבלא"ה הי' חשיב דבר הגורם הגם שעכשיו טהור הוא לגמרי כמבו' בסוגיא לקמן דמ"א:.

בד' רש"י בזבחים דכ"ט. מוכח דדין סתירה אינו משום שה"ז מזקיקו לז' נקיים, דאי נימא הכי הרי לא חשיב דאחר שהוכשר נפסל, וז"פ.

וגם מוכח דאי"ז דין דרצופין, דא"כ ג"כ ל"ה שייך להא דאחר שהוכשר נפסל, אלא בע"כ דהוי זה דין סתירה על המנין.

וצ"ע מ"ט לא פירש"י לגבי זב וזבה כדפירש לגבי שומרת יום

פרשנים לתלמוד בבלי מסכת מגילה דף כ עמוד א

רשב"א, הא דתנן אין קוראין את המגילה אלא ביום וכו' וכן שומרת יום כנגד יום לא תטבול עד שתנץ החמה ק"ל היכי תני שומרת יום בהדי הנך דמתני' דהא אינך כולהו דוקא ביום ולא בלילה בין בזמנן בין לאחר זמנן ואלו שומרת יום כנגד יום לאו משום עכובא דיום הוא אלא משום דאכתי לא מטא זמנה וכדאמרינן בגמ' דכיון דבעיא ספירה ספירה ביום ולא בלילה הא לאחר שספרה ביום טובלת והולכת בין ביום ובין בלילה

צ"ב בהא דאמר' דלר' יוסי אידך פלגא סליק לי' לשימור והיאך מצטרף, והרי אף בלא דינא דשומ"י כנגד יום ג"כ הי' צירוף בג' ימים, וא"כ הגם שנתקיים דין שימור, מ"מ מהיכ"ת שלא יצטרף, וגם הרי גם בזב יש צירוף, הגם דבזב כלל ל"ב שימור ויכול לטבול מיד, וא"כ מ"ש זבה.

ונ' מזה, דאחר שנתחדש דין שימור, נתחדש דעי"ז נטהרת מזובה, ול"ד לזב דאדרבה אף בלא שנטהר ועדין לא פסק המעיין ג"כ יכול ליטהר, אך בשומרת יום נתחדש דעי"ז פסק המעין, וא"כ שפיר פריך היאך ה"ז מצטרף, ודו"ק.

וע' קר"א בנזיר שעמד בקו' זו, וכתב דדוקא בזבה דאיכא דין ספירה הוא דאי"ז מצטרף, ולא פירש הטעם בזה, ושוב הביא ד' תוס' זבחים דכ"ג. בזה עיי"ש.

וע' עוד חזו"א יו"ד סי' צ"ב סקי"ג וסקי"ח.

לפ"ד תורי"ד בנזיר מבו' דיל"פ טעמא דר' יוסי בתרי גווני, די"ל דטעמו הוא משום דמקה"כ וע"כ הגם דאח"כ מטמאה למפרע, מ"מ הוי זה כטומאת התהום, משום דמעיקרא הי' מקה"כ ועכשיו נתבטל למפרע, או שטעמו הוא משום דמכאן ולהבא הוא מטמאה, והיינו דלרבנן כל שרואה דם זיבה ה"ז מטמא למפרע, וחשיב כל היום ליום זיבות, ולר' יוסי רק מכאן ולהבא חשיב יום זיבות, וע"כ אי"ז מבטל כלל את הטהרה.

ולפ"ז נ', דכל הא דפריך דזבה היכי משכח"ל הוא רק לדרך הב', דכיון דכל הטומאה היא רק מכאן ולהבא, א"כ ליכא צירוף בין הראיות, דיש הפסק יום ביניהם, דרק אם הטומאה היא למפרע הוא דהוו ראיות רצופות, ודו"ק, וצ"ע בזה בל' רש"י בפסחים אם ה"ז מתישב בדבריו.

ובפי' הנד' ע"ש רש"י בנזיר כתב להיפך, דכל קו' הגמ' היא רק אם מקה"כ, ולא אם הטעם משום דמכאן ולהבא הוא מטמאה, והקר"א תמה ע"ז.

וע' עוד בתורי"ד בדל"ג. שמבו' בדבריו דמש"א שם דסוף היום אינו עולה בתחילתה, היינו אף לדעת ר' יוסי דתחילת היום עולה בסופו, והיינו משום דהתם הוי הטעם דמכאן ולהבא הוא מטמא, וזל"ש בסוף היום, ונ' מדבריו דאילו הוי טעמא דר' יוסי משום דמקצת היום ככולו, הי' בדין דה"נ יעלה סוף היום בתחילתו, עייש"ה.

תוס' בנזיר פירשו דהקו' היא משום דהמקצת השני חשיב כיום טמא דלמחר עבדי' לי' שימור, ונ' מזה ע"ד ד' הרשב"א דגם לדין זבה בעי' "ימים", וזשה"ק הרשב"א דלא תהא זבה גדולה כיון דבתחילת היום לא ראתה ואי"ז יום טומאה, ובד' הרשב"א מצינו עוד שדן דאולי לר' יוסי א"צ שימור בשראתה אחר תחילת היום, וזה ע"ד הנ"ל, וזה גם מכוון התוס' דתחילת היום הוי יום טהור לשימור, וסופו הוי יום טמא המצריך שימור.

ובזה יל"פ טפי הא דאמרי' דלר' יוסי לא משכח"ל זבה גדולה, דהניחא לרבנן דלמפרע הוא מטמאה חשיב דאיכא ג' ימי טומאה, אלא לר' יוסי כיון דמקצת היום סליק לי' שימור והוא אינו יום טומאה, א"כ ליכא ג' ימי טומאה, אך זה דלא כמו שפירשו התוס' בנזיר דהטעם הוא משום דעביד שימור, ונ' מדבריהם כמש"נ לעיל דע"י הטהרה הופסקה הטומאה, ודלא כמש"נ.

ל' הרמב"ן שבת די"ג:, ויש אומרים דשומרת יום כנגד יום הוא שנקרא ימי ליבון והיה מיקל לפי שהיא חששא בעלמא ושמא לא תראה ולא תבוא לידי זיבה וסוף דבר שלא כהוגן נעשה וראה מה עלתה בו אבל לשון הראשון יותר נכון שאף בזה לא היה ראוי לטעות שאינה חששא אלא ספירה היא שכשם שסופרת שבעה לזיבה גדולה כך סופרת אחד לאחד שהיא זיבה קטנה ואם טבלה בשני אינו אלא תרבות רעה אפי' בתשמיש, עכ"ל, ולהדיא בלשונו דשוה דין הספירה בשומ"י כדין הספירה בזבה, ונ' דהחולקים ס"ל דבשומ"י כל דין הספירה הוא דחיישי' שמא ראתה, וע"כ היקל בזה כיון דאי"ז אלא חשש בעלמא

והנה ז"ל הרא"ש בפ' בנות כותים, דפולטת אינה סותרת יום אחרון. דודאי דם בזבה וזיבה בזב שסותרין כל המנין סותרין עד ערב יום ז' אבל פולטת שכבת זרע שאינה סותרת אלא יום אחד אם פלטה אחר שספרה מקצת היום שוב אינה סותרת. דעיקר סתירת שכבת זרע הוא משום דלא מיקרו נקיים. וכיון שספרה מקצת יום וטהרה לבעלה כבר שלמו הנקיים ושוב אין שכבת זרע סותרת. וכן זב נמי שרואה קרי בשביעי. וסעד לדבר מדתנן בפ"ק דזבים הרואה קרי ביום השלישי לספירת זובו ב"ש אומרים סותר שני ימים שלפניו וב"ה אומרים לא סתר אלא יומו כו'. ומודים ברואה ברביעי שלא סתר אלא יומו ברואה קרי אבל אם רואה זוב אפילו ביום שביעי סותר את שלפניו. מכלל שזה החילוק יש בין זוב לקרי שזוב סותר ביום ז' אבל קרי אינו סותר ביום שביעי. אע"פ שיכולני לפרש דה"ק דזוב אפי' בשביעי סותר הכל וקרי אף ברביעי אינו סותר אלא יומו. ומיהו גם בז' סותר את יומו. מיהו מסתבר טפי כדפרישית דמהו שהזכיר ביום הז' היינו משום שיש חילוק בין זוב לקרי בראיית יום שביעי. ושוב מצאתי כדברי בשם ה"ר יונה ז"ל והביא ראיה מדם נדה דאינו סותר אף לדברי ב"ש דאית ליה שימור באחד עשר כדאיתא בסוף מכילתין. כ"ש קרי שאינו סותר אחר טהרה, עכ"ל.

חידושי הרשב"א מסכת נדה דף מב עמוד א

ומורי ה"ר יונה ז"ל תירץ דלעולם אחר גמר השימור אינה סותרת דכיון דמקצת היום ככולו ודם נדה אינו סותר אף לב"ש דאית להו שימור באחד עשר כדאיתא בשילהי מכלתין (ע"ב א') כל שכן דקרי אינו סותר אחר טהרה ועיקר סתירת שכבת ורע אינו אלא משום דלא מיקרו נקיים ואחר שספרה נקיים שוב לא יסתור השכבת זרע, והא דמקשי' בפ' בנות הכותיים (ל"ג ב') תסתור כל ז' דמשמע דאפי' ספרה כל שבעה שכבת זרע סותרתן היינו דוקא ברואה בלילה קודם שימור דמקצת היום אבל לאחר שימור דמקצת היום פשיטא דלא אלים מדם הנדה לב"ש, עכ"ל.

והעירוני, דקשיא טובא ע"ד הרשב"א, ממש"א לעיל דכ"ט: דבכ"א תשמש, ואמרי' דהא מני ר"ש היא, והנה טעמא דר"ש הוא משום שמא תראה ותסתור, והתם הרי הוי זה דם טוהר, דלדעת הרשב"א אינו סותר ורק אינו עולה, וא"כ מ"ט הוא סותר אחר מקצת היום, אך להרא"ש ניחא, דאיהו ס"ל דאף דם טוהר חשיב דבר הגורם וסותר, וא"כ ודאי דאף סותר אחר מקצת היום ואחר טבילה, ואולי יש לדחוק דהוי זה גזירה אטו שאר זבה הטובלת ביום שאסורה לשמש, וע"כ הגם דהכא ליכא דין סתירה, מ"מ אסורה לשמש.

ובאמת בעכצ"ל כן למה שדנו הראשונים בדל"ז. דהא דדם טוהר אינו עולה הוא משום דביומי וטבילה תלי רחמנא, והוי הדם טמא, וע"כ שאני מדם קושי דעולה לדעת הרמב"ם, אשר לפ"ז לכאו' בדין דאחר טבילה שכבר אין הדם טמא, אף לא יסתור יומו, ובע"כ דהתם הוי גזירה אטו שאר זבה, ודו"ק.

והנה אמנם עיקר הא דדם נדה אינו סותר בשומרת יום צ"ב, דמ"ש מזבה גדולה, דאף דם נדה סותר, ולא מיבעיא להצד בגמ' דל"ב דבר הגורם, אלא אף להצד דבעי' דבר הגורם מבו' בל' התוס' דל"ו. ודל"ז. ובל' הרא"ש שם דדם נדה סותר, וס"ל דאף דם דימי לידה סותר, ובזה פליג עלייהו הרמב"ן, וכן נ' גם בל' התוס' בדל"ג: עכ"פ לדעת רבא בדל"ז. דלא ס"ל דדוקא טומאת זיבה לא תהא מפסקת, ולדעת אביי שם יש מקום לדון בזה, דיתכן דדם נדה דמי לדם זיבה בזה, עיי"ש, ועי' גם בחי'.

יש להוסיף, דלכאו' גם עיקר מה שדנו הראשונים בדל"ו. אם יש סתירה אחר ספירה, מוכח דדם נדה סותר, דאם אינו סותר הרי דם אחר ספירה הוי דם נדה, והגם דאם יסתור הספירה יהא הוא דם זיבה, ומוכח כן, דאל"כ נמצא דמשכח"ל דימי נדה עולין לספירת ז' נקיים, ולא כן מבו' בגמ' דל"ז:, אך נ' דאי"ז טעם שמכח זה יחול דין סתירה, שהרי קודם הסתירה הוי זה דם נדה, ובע"כ דאף דם נדה סותר, ואף הראשונים דפליגי בדם לידה מודו בזה.

ובעכצ"ל דגם לדעת ריו"נ והרא"ש איכא דין סתירה בזבה גדולה אשר לא נאמר בשומ"י, ובשומ"י ליכא דין סתירה, וע"כ בזה אין דם נדה סותר, והיינו משום דלא נאמר בזה אחר אחר לכולם וכמש"כ תוס' בר"ה וכדלהלן, ומה שהוכיחו מהתם הוא משום דהתם חזינן דדבר המהוה חיסרון ביום נקי אינו סותר אחר הספירה.

ומקור לזה דבשומ"י ליכא דין סתירה כלל, הוא ממשה"ק הרשב"א בתוה"ב ע"ד ר' יונה דא"כ אפי' ראתה דם ג"כ לא תסתור וכדעת ר' יוסי, ולכאו' אינו מובן, שהרי כל ד' הריו"נ הם רק בדבר שאינו סותר ורק אינו עולה, וא"כ שפיר ניחא דדם גמור דסותר, ה"ז אף אחר גמר הספירה, דומיא דזבה גדולה דאי"ב דין סתירה גם אחר הספירה, ובע"כ מד' הרשב"א דס"ל דבשומ"י ליכא כלל דין סתירה, וכל הדין הוא שאינו עולה, וע"כ אם דם נדה אינו מגרע אחר מקצת היום, בדין דאף דם זיבה לא יגרע, וז"ב ומוכרח.

ובדעת הראב"ד לכאו' הי' צ"ל דבשומ"י דליכא דין סתירה מודה, וכל הא דפליג הוא רק בזבה גדולה וס"ל דבפולטת איכא דין סתירה.

אך צ"ע ממה שהביאו הרמב"ן והרשב"א דהראב"ד הוכיח מדאמרי' בעשרים וחד תשמש אף שפולטת היא אחר תשמיש, והרי להדיא דאף בשומ"י ס"ל דפולטת סותרת אף אחר טבילה, וצ"ע.

וראיתי להקשות ע"ז, ממשנה דשלהי מכילתין בטבלה יום שאחריו ושימשה, דלב"ש אין מטמאין משכב ומושב רק מדרבנן, והאמנם ע"ז י"ל דביום י"א הגם דלב"ש בעי שימור, מ"מ חלוק דינו וצ"ע הטעם בזה.

אך אכתי צ"ע מסיפא דבתוך י"א יום דטבלה ושימשה ותנן ד"מגעה" ובעילתה תלויין, וזה צ"ע רב, דהרי ודאי פולטת היא, וא"כ מ"ט מגעה תלוי, ולכאו' מוכח מהתם דבשומ"י שאני הדין, וזה דלא כמו שהביאו הראשונים בשם הראב"ד, ולדעת רש"י נת' לעיל דבשומ"י כלל ליכא לדינא דפולטת, אך הראב"ד לא ס"ל כן.

ולפ"ז נ' בדעת רש"י, דבשומ"י ליכא כלל דין סתירה, והא דאם ראתה אין יום זה עולה לה לשימור הוא כמו שפירש"י לעיל דנ"ד., ז"ל, ???

והטעם בזה נ', שהרי דין סתירה ילפי' לה מדכתיב אחר תטהר אחר אחר לכולן, והך קרא קאי בספירת ז' נקיים, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בר"ה ד"י. דבזבה קטנה ליכא לדינא דאחר תטהר שלא תהא טומאה מפסקת ביניהם, עיי"ש.

ואשר ע"כ כל שראתה אחר ששמרה מקצת היום הי' בדין ??

ונפ"מ בזה נ' בדינא ד??? אין מטמאין כלי חרס בהיסט, וכ"ה ברמב"ם מטמאי מו"מ ספ"ה, ולמש"נ נ' דכ"ז הוא בזב וזבה אחר ספירת ז' נקיים, ולא בזבה קטנה, וכ"ה מדויק בל' הרמב"ם שם עייש"ה, ודו"ק, ועיי"ש בספר המפתח שעמדו בזה.

אך ילה"ע עפי"ז בהא דמדמי הגמ' דינא דר' יוסי להכא.

ויל"ד עפי"ז עוד, דאם טעמא דר' יוסי הוא משום דמכאן ולהבא הוא מטמאה, ל"ש כל ה"ט רק בזבה קטנה, שטומאתה הוא משום דנצטרף לזיבה, אך בזבה גדולה דטומאתה הוא מדין סתירה ל"ש ה"ט כלל.

וע' בפירש"י זבחים דכ"ט. שפירש בזבה גדולה דילפי' לה מאחר תטהר, ושם לא הביא רש"י לדין סתירה אחר ספירה, ואילו בזבה קטנה הביא רש"י לדין סתירה אחר שימור, והביא מקור לזה ממתני' דע"ב., והיינו משום דבזה ליכא לדין אחר תטהר

בד' התוס' בזבחים דכ"ג. מבו', דלר' יוסי גם זב אין מצטרף בב' ימים, אף דבזב ליכא דין שימור, ובע"כ הוא כמש"כ חזו"א דחשיב כימים שאינם רצופין.

תוס' נזיר דט"ז. דהא דלר' יוסי לא משכח"ל זבה גדולה, הוא משום דחשיב כימים שאינם רצופים, ויל"פ כונתם בתרי גווני, או שכונתם דכל מה דבעי' רצופין הוא משום דקעביד שימור, או להיפך, דלר' יוסי לעולם חשיב כיום מפסיק בינתים, וכמש"כ חזו"א.

בד' התוס' בנזיר דט"ו: מבו' דעיקר פלוגתייהו דרבנן ור' יוסי היא, דלרבנן מהני הראי' שבסוף לעשות היום ככולו טמא, וממילא ליכא אפי' מקצת היום, ולר' יוסי אין טמא אלא מכאן ולהבא, אך מקצת היום טהור הוא, וממילא עולה מקצת היום לספירה, וזה להיפך מביאור הגרא"ו זצ"ל.

קשיא להתוס' בכ"ד שהקשו דנפרך ק"ו דר"ה רק לר' יוסי, הרי גם לרבנן חזינן דגרע תחילת הספירה, שהרי פולטת אינו סותר בסוף הספירה, ובתחילת הספירה אין יום זה דפולטת עולה לה.

ונ' דהתם הטעם הוא משום דאם פלטה תחילה כבר אי"ז יום נקי, וע"כ ל"מ לספור את סופו, ומשא"כ בסוף הספירה סגי בכך דעתה הוי זה יום נקי, ולא איכפ"ל שאח"כ בטלה נקיותו, אך לר' יוסי דס"ל דאף דין סתירה ל"ש אח"כ, בע"כ דמקצת היום בלחודי' הוי ספירה מעליא, וממילא לדידי' גם בתחילת הספירה הי' בדין שיהא סגי בסוף הספירה לחודה, ודו"ק.