שביעית שיעור 2
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בסייעתא דשמיא, סיון תשפ"א שיעור 2

**שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א / שביעית פ"ז מ"ג**

## א' קליפין וגרעינין

במתני', דקליפי רימון ואגוזים והגלעינין יש בהם קדו"ש, וכ"פ הרמב"ם (פ"ז הט"ו), ולעיל (פ"ה הכ"א) כתב הקליפין והגרעינין שמותרין בתרומה לזרים אין קדושת שביעית חלה עליהם והרי הן כעצים אא"כ ראויין לצביעה, ומבואר דהוא כללא דקדו"ש תליא בקדושת תרומה.

ושם (תרומות, פי"א ה"י) עוקצי תאנים (פי' מה שנבלע בתוך התאנה והיו אוכלין אותו וחשיב אוכל) וגרוגרות וכו' וקליפי אבטיח (שהיו רגילין לאוכלו) וכו' אע"פ שאין בהן אוכל, וקניבת ירק שמשליכין בעלי בתים הרי אלו אסורים לזרים (דאף שאינו אוכל מ"מ מקפידים להסירו בהדי מקצת מהאוכל) אבל קניבת ירק שמקנבים הגננין (שאין גוזזין אלא רק מה שאין ראוי לאכילה כלל) מותרת לזרים, קליפי פולין ושומשמין (שהם כקניבת ירק שאין ראויין לאכילה אף פעמים דבוק בהן אוכל) אם יש בהן אוכל אסורין אין בהן אוכל מותרין.

### קליפין שיש בהם קדו"ש אם מותר להפסידן

והנה ברמב"ם הביא דין זה לענין איסור זרים דכל שראויה מצ"ע לאכילה או שדבוק בה אוכל שראוי לאכילה אית ביה איסור תרומה לזר, ולא פי' הדין לענין האיסור לאבדם מדין משמרת, ובחזו"א (שביעית סי' י"ד סק"י ד"ה ולמדנו) הביא דה"ה דאסור לאבדם דיש בהן קדו"ש, וא"כ ה"ה לענין תרומה דיש בהם דין משמרת שאסור לאבדם.

אכן, דבמתני' (תרומות, פי"א מ"ה) לענין סובין של תרומה דנוהג בתרומה כדרך שהוא נוהג בחולין והמסלת קב או קבים לסאה לא יאבד את השאר אלא יניחנו במקום המוצנע, ופי' הרא"ש (שם) דשרי להוציא הסובין והמורסן מהגרעינין לצורך תיקון הפת כדרך שהוא עושה בחולין שמשליך הפסולת אף שמעורב בה מקצת אוכל, ורק כשמסלת קב או קבים לסאה לעשות פת נקייה ביותר צריך להצניע את הנשאר ואסור לאבדו, אלמא דאף שיש בהן קדושת תרומה לאסור לזרים מחמת האוכל שמעורב בהן מ"מ כשעושה כדרך שעושה בחולין ליכא איסור לאבדן.

וכ"מ עוד, מדתנן (שם) דעצמות קדשים בזמן שמשליכן מותרין, ופי' הרמב"ם (פיה"מ שם) דהיינו עצמות רכים שראויים לאכילה (ולפיכך אם כינסן אסורין), ומבואר דאף שראויין לאכילה מותר להשליכן ואין בזה משום הפסד תרומה, וכעי"ז פי' במהרי"ק (הו"ד בכס"מ, מעשה הקרבנות פ"י ה"י) בכוונת הרמב"ם (שם) שסתם דעצמות הקדשים מותרות ועושה אדם מהן כלים כמו שרוצה, דהיינו אפי' כשיש ע"ג לחלוחית בשר, וע"ע בתוס' (זבחים פ"ו א' ד"ה פליגא, וציינו מהרי"ק הנ"ל) שהעמיד דינא דעצמות דמיירי בנאכלין ויש עליהם עדיין בשר, וכתב דה"נ מיירי לענין גרעיני תרומה בכה"ג, ומבואר מכל זה דאף בדבר דחשיב אוכל לענין לאסור לזרים מ"מ אין איסור להשליכן ולאבדן, וא"כ ה"ה לענין שביעית דמותר להפסידן.

### הדחת כלים שדבוק בהן פירו"ש

ואיכא נפקותא גדולה בזה לענין שטיפת כלים שדבוק בהם אוכל של שביעית, דודאי אית בהו קדו"ש כיון שהם עדיין אוכל, אך מ"מ לדעת התוס' והתורא"ש אין איסור לשוטפן אף שמאבד את הפירות שביעית, אך לדעת החזו"א היה נראה לאסור.

אמנם, כבר העירו הפוסקים ממש"כ הרמב"ם (תרומות, פט"ו הי"ח) דיין של תרומה שנפל ע"ג פירות ידיחם והן מותרות, וש"מ דלא חששו בזה לאיבוד יין של תרומה, וא"כ אף לישתרי להדיח כלים ולא לחוש לאיבוד אוכלי שביעית, ובאמת שזו ראיה גדולה לשיטת התורא"ש שאף שנוהג בהם קדושת תרומה לאסור לזרים מ"מ אין בהם הפסד, וצ"ע לדעת החזו"א.

ובאמת, שבדר"א (שמיטה, פ"ה צה"ל סקכ"ד) הביא בשם החזו"א שהתיר לרסק גזר במכונה ואח"כ לשטוף את המכונה מכל הפסולת, עיי"ש, ואף שבודאי יש שם חתיכות פרי שראויות לאכילה, ולכאו' זה סותר למש"כ דכשראוי לאכילה ויש בו קדו"ש אסור לאבדם, והשיב לן ע"ז הגרח"ק (בעל פה) דכשאין ברירה סמכינן להקל, והוא צ"ב.

ונראה בכוונת הדברים, דאף שדעת החזו"א דכשיש קדו"ש אית בה איסור הפסד, מ"מ כשהאוכל גופיה חשיב לכלוך ופסולת אי"ז חשיב הפסד במה ששוטפו ומעבירו, והיינו, דרק כשהאוכל עומד בפנ"ע ומפסידו חשיב מעשה הפסד ואסור, אך כשהוא דבוק במכונה או בצלחת כיון שעי"ז א"א להשתמש יותר בכלי בלא שטיפה א"כ כששוטף את הכלי אי"ז חשיב מעשה הפסד וכליון אלא תיקון הכלי.

### אם יכול להשליך קליפות שביעית לאשפה

ולמעשה, בדין קליפות שראויות לאכילה ויש בהן קדו"ש, נסתפק החזו"א (שם, ד"ה נראה) אם אזלי' בתר אותו המקום שהן נמצאין בו אם רגילין לאוכלן או דאזלי' בתר רובא דעלמא, או שמא הדבר מסור לחכמים כפי התשמיש הנאות להם וכל שקבעו שהתשמיש הנאות להן הוא ליתן לבהמה אית בהו קדושה אף שאין דרך העולם לעשות כן, ולהלן (ד"ה מסקנא) שנה דבריו דבאוכל אדם שנפסד אי בעי' שיפסד אף מאכילת בהמה או דסגי במה שנפסל לאדם כל שאין דרך ליחדן לבהמה, וכיוצ"ב בקליפין שמעיקרן אין ראויין אלא לבהמה.

וכתב לדקדק מהרמב"ם (כלאים, פ"ה הי"ח) שכתב עד שיקיים דבר שכמוהו מקיימין רוב העם באותו מקום, ומשמע דהוא משתנה לפי המקום ולפי הזמן, והוסיף שכן מבואר במ"ב (סי' ר"ב, שעה"צ סקמ"א) בשם הברכי יוסף דמה שקבעו חז"ל אינו הכרעה על עיקר טבעו וטבע בני אדם שינהוג דין זה לעולם אלא הכרעה בדורם ובזמנם ואם נשתנה המנהג נשתנה הדין.

וציין לפי"ז למש"כ בהל' מעשרות (סי' א' סס"ק ל') לענין קליפות התפוז דאף שמיעוט מרקחין אותן מ"מ ברוב התפוזים אין נעשה כן אלא הולך לאשפה, וכן רוב בנ"א אין עושין כן, וא"כ אי"ז חשיב פרי כלל ופטורים מהמעשר, וכ"ש שפטורין מהשביעית כיון דסתמן לאשפה, עיי"ש.

אכן, עי' בדר"א (פ"ה, צה"ל סקכ"ו) שדקדק שבסדר השביעית (אות ט') השמיט את ההיתר שכשאין דרך ליתן לבהמה דפקעה קדו"ש, וכן נהגו בבית החזו"א להחמיר בזה ולשמור את הקליפות אף שאין דרך ליתנם לבהמה, ושמע שהחזו"א למעשה לא רצה להורות להקל בזה, עיי"ש, וכן הביא באורחות רבינו (ח"ב, עמ' שמ"ט) שהיה מחמיר אף בקליפות תפוזים שלא לאבדן, וצ"ע.

וא"כ למעשה כיון שהחזו"א גופיה לא רצה להורות להקל בזה, א"כ צריך להחמיר שלא לאבד קליפות של שביעית אף שאין הדרך לייחדן לבהמה, וכן הוא המנהג שמקפידין ליתנן בפח שמיטה ולא להשליכן לאשפה, ונראה, דמ"מ בדברים שאין ראויין לאכילה כלל ואינם אלא חומרא בעלמא שלא להפסידן, דיש להקל ולסמוך על מה שהביא בדר"א (תרומות פ"ב ס"ק קל"ט, ובביה"ל שם) מהחזו"א שמותר להכניס תרו"מ טמאין בתוך שקית ולזרוק לאשפה, עיי"ש, וה"נ יכול לזרוק את אותם הקליפות בתוך ניילון לאשפה, וכ"כ באורחות רבינו (שם), אך בשאר קליפות שראויין לאכילה נראה שאין להקל בזה נגד המנהג שנהגו לזרוק לפח שמיטה דוקא (ובפרט שיש לחוש למצוי שאין קושרים את השקית היטב וחשיב הפסד במה שזורקו לאשפה).

### גרעיני פירות

ולענין גרעינין, כתב הרמב"ם (תרומות, שם הי"א) דגרעיני אתרוג מותרים ושל זתים תמרים וחרובים אסורים אף שלא כנסן הכהן, ושל שאר פירות תלוי אם כנסן ויש בהן לחלוחית למוצצן או לא, וברדב"ז תמה דאף של זיתים תמרים וחרובין לא חשיבי אוכל ואין לאסור אא"כ כינסן וראויין למוץ, ובמהרי"ק תי' דגרעיני זתים ותמרים אף שאין ראויין לאכילה מ"מ תמיד נשאר דבוק עליהם מהאוכל, ואף גרעיני חרובין מיירי בכה"ג שהן רכין והדבש זב מהן דאף לאחר שאכלו הדבש נשאר דבוק ממנו ע"ג הגרעינין, עיי"ש

ובמתני' דידן, לענין שביעית דקתני דגרעינין יש בהן קדושה, פי' הר"ש דהיינו כגון גרעינין של תמרים וזיתים, ופי' דהם חזו להסקה (וצ"ב) ושל תמרים חזו לבהמה ושל זיתים חזו לשמן, ולשיטתו מבואר דטעם קדו"ש בגרעינין אינו מחמת שנשאר בהן אוכל אלא דהם גופייהו חשיבי אוכל לבהמה ושמן, אכן דצ"ע לפי"ד דא"כ לענין תרומה אין לאסור גרעיני תמרה (דתרומה חלה רק באוכלי אדם ולא בשל בהמה), ובע"כ צ"ל דגריס כגי' שהביא הרדב"ז דלא חשיבי אוכל אא"כ כינסן, ודו"ק.

ובחזו"א (שביעית, סי' י"ג סקי"א) נסתפק לענין גרעיני שאר פירות, דלענין תרומה אין נחשבים אוכל אא"כ כינסן, וכנ"ל, אם ה"ה לענין שביעית דלית בהו קדושה בלא כינסן, ולא פי' כ"כ צדדי הספק, ובשערי צדק (לחכמ"א, פי"ז אות י"ב) פשיטא ליה דודאי אין בהם קדו"ש כמו בתרומה.

## ב' סחורה

מתני' דסוכה (ל"ט א') הלוקח לולב מחבירו בשביעית נותן לו אתרוג במתנה, ובגמ', לא רצה ליתן לו במתנה מהו, אר"ה מבליע לו דמי אתרוג בלולב, ופריך וליתיב ליה להדיא, לפי שאין מוסרין דמי פירות שביעית לע"ה, והיינו שכשמוכר בהבלעה לא נתקדשו הדמים ותו ליכא משום מסירת דמי פירו"ש לע"ה.

וברידב"ז (משמרת הבית, מכתב ב', עמ' כג) למד מכאן להתיר סחורה בדרך הבלעה, דכשם שע"י ההבלעה לא חשיב דמי פירו"ש ומותר למוסרם לע"ה, ה"נ ע"י הבלעה לא חשיב סחורה ושרי, והתיר מכח זה למכור אתרוג שיש בו קדו"ש בהדי עוד דברים שאין בהם קדו"ש דחשיב הבלעה אף שמוסיף לו דמים מרובים עבור האתרוג, אמנם הגאון ר' נחום (במכתב שם) תמה ע"ד מדברי התוס' (סוכה שם) שהעמידו דמה שלא נאסר ליקח אתרוג מע"ה מצד איסור סחורה משום דמיירי בהנך גווני שלא חשיב סחורה (וכגון שליקטן לאכילה או שבנו מוכר על ידו, ועוד אופנים) עיי"ש, ומשמע דאף שהעמידו דמיירי שלוקח האתרוג בהבלעה (ולפיכך ליכא משום מסירת דמי פירו"ש לע"ה) אכתי יש בו משום איסור סחורה, עיי"ש[[1]](#footnote-1), וכבר דקדק כן בשפ"א (סוכה שם) שמדברי התוס' מוכח דאיכא איסור סחורה אף כשלוקח בהבלעה, וכן מטו משמיה דהחזו"א (דר"א פ"ח ס"ק פ"ח, ובחוט שני פ"ו עמ' שי"ז) שנקט דאיסור סחורה הוא אף כשמוכר בהבלעה.

והנה, בעיקר הראיה מהתוס' לאסור סחורה בהבלעה, יש לדחות, דכוונתם על קו' הגמ' דפריך וליתיב ליה אתרוג להדיא, ותמוה דפשיטא דאיכא איסור סחורה בפירו"ש, ולזה פי' דכיון שיש היכ"ת שאין בהם איסור סחורה א"כ הוקשה לגמ' למה סתמה המשנה דאין ליקח ממנו אתרוג ומשמע דבכל גוונא נאסר אף שאין בזה משום סחורה, ולפיכך הוצרכו לטעמא דאין מוסרין דמי שביעית לע"ה לאסור בכל ענין, ואה"נ דכשם דליכא משום מסירת דמי שביעית לע"ה ה"נ דלית ביה משום איסור סחורה ואפי' באופנים דחשיב סחורה[[2]](#footnote-2).

אכן דאף שאין להוכיח מהתוס' לאסור הבלעה, מ"מ א"א להוכיח איפכא להתיר הבלעה, ואזדא ראיית הרידב"ז, אך דבר"ש (כאן) ובתוס' (הנ"ל) גופייהו הביא מהירושלמי (פ"ז ה"א) גופיה שהתירו לה' אחין שמלקטין ירק וא' מוכר על ידיהן, והיינו, דאף שהוא מוכר גם את חלקו מ"מ כיון שהוא בהבלעה עם שאר חלקים שלהם שרי, ופי' דהוא משום שהתירו למכור בהבלעה, אלמא דפשיטא להוא דהבלעה שרי.

וכן איתא עוד בירושלמי (שם, בסו"ד) תני החנווני שהיה מבשל ירקות בשביעית לא יהא מחשב שכרו על דמי שביעית אבל מחשב הוא על היין ועל השמן (של שישית) ועל האבטלה, ר' לא מפקיד לאילין חלטוריא לא תיהוון מחשבין אגריכון על משחא (של שביעית) אלא על חיטיא (של שישית), אלמא פשיטא דהבלעה שרי, ובאמת דבחי' הגרח"ק (על הירושלמי שם) פי' דכוונת הירושלמי איפכא דיש לחנווני לחשב שכרו על היין והשמן והאבטלה לחוד ולנכות ממנו את דמי השביעית עצמם, וכיוצ"ב שכשמוכר שמן וחיטין לא יחשב שכרו אלא על השמן ולא על החיטין, והיינו, דזה גופא קמ"ל דאף שמוכר בהבלעה אית ביה משום סחורה, מיהו אכתי צ"ע מהירושלמי שהתיר למכור שלו בשוק אגב שמוכר גם של חבירו, וצ"ע.

ובחוט שני (שם) כתב לחלק בזה, דאף האוסרים סחורה בהבלעה היינו משום דכשמבליע סחורה בסחורה הכל נחשב סחורה, אך כשמבליע סחורה במכירה שאינה סחורה שפיר שרי, וא"כ כשמוכר שלו אגב של אחרים כיון שלגבי אחרים לא חשיב סחורה אלא כמכירה גרידא שפיר מותר לו להבליע את סחורתו בהדי הך מכירה, אך כשבא למכור דבר שקדוש בקדו"ש אגב דבר שלא קדוש בקדו"ש, כיון שלמעשה הכל הוי סחורה לא הועיל מידי ואסור.

והוסיף עוד, דאף באופן שמבליע סחורה בפירו"ש בסחורה של שאר מילי דאסור, מ"מ י"ל דהיינו דוקא כשנותן דמים אף עבור פירו"ש, אך בגוונא שפי' רש"י (סוכה שם) בהיתרא דמבליע לו דמי אתרוג בלולב דלוקח ממנו לולב ביוקר עד שיתן לו אתרוג במתנה, שפיר שרי לכו"ע, דבכה"ג ליכא סחורה בפירו"ש כלל אלא סוחר רק בשאר דברים ואילו הפרי הקדוש חשיב מתנה גרידא[[3]](#footnote-3), ולפי"ז היה ניחא דינא דחנוני (בירושלמי הנ"ל) שהתירו לחנוני לחשב שכרו על היין והשמן והאבטלה ולהבליע את פירות השביעית, והיינו בכה"ג שקוצץ שהדמים הם עבור הדברים שאין קדושים דוקא אך הקדושים הוו במתנה.

### נטילת שכר עבור פעולה בפירו"ש

מיהו, אכתי יל"ע במה שהתירו בירושלמי להבליע בדמי אבטלה דמשמע שמותר לפועל ליטול שכר על פעולתו בפירו"ש, ובמשנה להלן (פ"ח מ"ד) דכשאומר לפועל הילך דינר ולקוט לי ירק היום שכרו מותר, ומסיק בגמ' (ע"ז ס"ב ב') דאף שלגבי חמרין שמעבירין פירו"ש ממקום למקום קימ"ל דשכרן אסור, היינו משום דנפיש אגרייהו וקנסום רבנן ומשא"כ בפועל דלא נפיש אגריה דלא קנסוהו, ודקדק החזו"א (סי' י"ג סקי"ט) דמשמע דאף פועל עביד איסורא אלא דלא רצו לקנוס אותו משום כדי חייו, ופי' שנח' התוס' (שם) והרמב"ם (פ"ו הי"ג) בטעם האיסור בפועל, דלתוס' חשיב סחורה, ולרמב"ם משום דמלקט הרבה פירו"ש ביחד, וא"כ לתוס' מבואר דאפי' כשעושה בפירות של בעה"ב חשיב סחורה, אך לרמב"ם דלא חשיב סחורה מבואר איפכא דכשעוסק בפירות של בעה"ב אין בהם איסור סחורה.

ובמתני' דהכא שאסרו לצבע לצבוע בשכר, הוא תלוי בפלוגתא הנ"ל, דלתוס' חשיב סחורה אפי' בצובע בצבעים של בעה"ב, אך לרמב"ם דכשעוסק בפירות של בעה"ב לא חשיב סחורה צ"ל דמתני' איירי בצבעים שלו דוקא, וכ"נ בחזו"א (סי' י"ג סקי"ז) דרק כשצובע בשכר בצבעים שלו והצמר של חבירו חשיב סחורה בפירותיו, וכשהצבע של בעה"ב שרי לצבוע בשכר פעולה דלית ביה סחורה בפירו"ש כלל, ומבואר שנקט לדינא כדעת הרמב"ם, וכ"מ בדר"א (פ"ו ס"ק ק"ח), עיי"ש, ומעתה יש לעי' בדינא דחנוני דכיון שהוא עושה מלאכה בפירות שלו חשיב סחורה ואסור לו ליטול שכר על פעולתו וא"כ איך התיר הירושלמי לחשב לו שכר אבטלה, וצ"ע, ולכאו' צ"ל דכוונת הירושלמי ליטול שכר אבטלה אינה שכר הפעולה אלא רק דמי בטלה לחוד, שנוטל שכר כפועל בטל ולא כפועל[[4]](#footnote-4), ועי', וכן מצינו בפי' ריב"ג מוילנא על התוספתא (פ"ו הי"ד) שהתירוהו ליטול רק שכר כפועל בטל.

### העולה לדינא

ולפי"ז כשנבוא לדון לענין קייטרינג שמכין אוכל בשנת השמיטה, ומצוי מאוד שבעל הקייטרינג אין נוהגין קדו"ש בירקות של נכרים והמזמין כן נוהג קדו"ש, אלא שרוב האוכל שמכינים אין בו קדו"ש ורק חלק מהם יש בהם קדו"ש, אם מותר להזמין ממנו אוכל בשביעית, ולהנ"ל יש לדון בזה בתרתי, חדא מצד עצם מכירת הירקות שיש בהם קדו"ש, ועוד מצד שכר הפעולה של בעל הקייטרינג, והנה, לענין הסחורה בפירו"ש עצמם אפשר להתנות שמשלם לו רק עבור שאר המוצרים ולא על הירקות של שביעית, ואפשר עוד דכשהמחיר נקבע לפי מנה שלימה ולא לפי הפריטים, ואפי' יקח רק את שאר המוצרים בלא הירקות לא ישתנה המחיר כלל, דשרי אפי' בלא תנאי דבכה"ג אי"ז נחשב שמשלם לו בעבור הירקות[[5]](#footnote-5), וכיוצ"ב לגבי מכירת פלאפל וכדו' בשביעית דהמחיר נקבע לפי מנה ואין נפקותא אם מוסיף למנתו ירקות או לא, דאי"ז חשיב תשלום על המוצרים של שביעית ושרי.

אמנם ליטול שכר על פעולת הבישול והכנת האוכל של שביעית יש לאסור אף בכה"ג כיון שהירקות שלו, ודומיא דצבע שעושה בצבעים שלו דחשיב סחורה ואסור, אלא או שיתנה שהתשלום רק בעבור המצרכים שאין בהם קדו"ש והעבודה עצמה בחינם, או שיקנה ללוקח מראש את הירקות של שביעית ואח"כ יוכל ליטול שכר פעולה (לפי מה שמבואר בחזו"א שנקט כדעת הרמב"ם, וכנ"ל).

### אם מהני להבליע שכר פעולה באוכל שאינו קדוש

אכן דיל"ע בעיצה זו שיתנה להדיא שמשלם לו רק בעבור המוצרים שאין בהם קדו"ש ולא בעבור פעולתו, דהא זה ודאי שא"א להבליע דבר יקר מאוד במשהו שאינו חשוב כלל ולדון שמשלם לו הרבה על הדבר הזול ושהדבר היקר הוא במתנה, אלא בעי' שיהיה שייך לראות את התשלום שהוא רק בעבור הדבר שאינו קדוש, וכן מבואר בגמ' (בכורות ל"א ב') לגבי מעשר בהמה, דס"ל לאביי דא"א להבליע את הבשר אגב עורו, ופי' הגמ' דלא דמי לשביעית שמבליע דמי אתרוג בלולב דהתם לא מוכחא מילתא (דדמי אתרוג קלים ולא מוכח שהבליעם בלולב, רש"י) והכא מוכחא מילתא (שהדבר ידוע שאין עור נמכר כולי האי בדמים יקרים), ורבא פליג וס"ל דמבליע בשר אגב העור, אך מ"מ אגב עצמות לא מבליע אא"כ הוא באתרא שרגילים לעשות מהם כלים, עיי"ש, ומבואר דא"א להחשיב הבלעה אא"כ יש יחס כלשהו במחיר שמשלם בעבור הדבר שאינו קדוש דאז רואין את הדמים שאינם בעבור פירו"ש כלל.

וכן דקדק בחוט שני (שם) מהירושלמי גופיה, שהביאו דחנוני מבליע דמי השביעית ביין שמן ואבטלה, ואילו כשמוכר שמן וחיטין לא הוזכר אלא להחשיב את הדמים רק בעבור החיטין ולא הוסיפו להבליע באבטלה, ובע"כ דכשדמי השביעית מרובין א"א להבליען בשאר דברים שאין שווים כולי האי, ולפיכך חנוני שדמי השביעית מרובין לא סגי להבליע רק ביין והשמן אלא מוכרחים להבליע אף בהבלעה, ומשא"כ בדמי שמן שאין מרובה כולי האי ביחס לחיטין דסגי להבליע בחיטין לחוד, עיי"ש[[6]](#footnote-6).

וא"כ יש לדון לענין קייטרינג שלא תועיל הבלעה של שכר הפעולה ודמי השביעית אגב דמי המוצרים שאין בהם קדו"ש, שהרי היחס במחיר בין אוכל שאינו מתוקן למנה מבושלת ומוכנה הוא מופלג מאוד וא"א לראות שכל הסכום שמשלם הוא רק בעבור המוצר שאינו מתוקן, אך מ"מ כיון שאת הפעולה שעושה במוצרים שאין בהם קדו"ש רשאי ליטול ורק את החלק של הפעולה בפירו"ש עצמם אסור, א"כ אין שכר הפעולה יקר כ"כ ושפיר יכול להבליע במחיר המוצרים (ובחלק הפעולה במין שאינו קדוש) ג"כ.

## מסקנת הדברים:

א. בקליפי שביעית שראויין לאכילה או שדבוק בהן אוכל נוהגת קדו"ש כשם שמצינו לענין תרומה, אמנם מבואר ברא"ש ובתוס' דאף כשיש בהם קדושה אם הרגילות להשליכן אין בזה איסור לזורקן ולהפסידן, אך בחזו"א מבואר שהחמיר בזה, ואף שבספר צידד להקל שהולכים בתר מנהג רוב אנשי אותו המקום ולא אחר התשמיש הנאות, מ"מ למעשה לא רצה להקל בזה, ומ"מ נראה דבדברים שאינם אוכל אלא לחומרא בעלמא נוהגין בהן קדושה דיש להקל לסמוך שכשעוטף אותן בניילון ומשליך לאשפה דלא חשיב הפסד.

ב. באחרונים פליגי אי מהני הבלעה להתיר איסור סחורה, ודעת החזו"א לאסור בזה, וכתב בחוט שני דהיינו דוקא כשמבליע סחורה של שביעית בסחורה אחרת, אך כשמבליע סחורה אגב מכירה שאינה נחשבת סחורה (וכגון ליקט ובנו מוכר ע"י) שרי לכו"ע, וכמו"כ היכי שמתנה שנוטל דמים רק בעבור המין שאין בו קדו"ש והפירו"ש גופייהו ניתנים במתנה ג"כ שרי לכו"ע, (אך דבכה"ג אין יכול לחזור עליו על טענה בפירו"ש), ונתבאר דהיינו דוקא כשיש שייכות לראות את הדמים שהם עבור המין שאין בו קדו"ש לחוד, אך אם דמי השביעית מרובים ובא להבליעם בדבר שאין שווה כ"כ אסור דודאי ניכר שריבוי הדמים הוא בעבור פירו"ש ממש ולא נותנם במתנה, ומיהו דעת הגרח"ק נראה שאסורה הבלעה בשביעית אף באופן זה שנותן לו מתנה אלא בעי' שלא יחשב לו כנגד השביעית כלל.

ג. מבואר במשנה דצבע ובגמ' ע"ז לגבי פועל וחמרין דאסור ליטול שכר עבור פעולה שעושה לבעה"ב בפירו"ש שלו, וכמו שביאר החזו"א דבכה"ג חשיב סחורה כיון שהוא משתכר ע"י פירות שביעית, ורק כשעושה בפירו"ש של בעה"ב שרי ליטול שכר כיון שאין משתכר ע"י פירו"ש, ולפי"ז צ"ל דאף חנוני לא יכול ליטול שכר עבור פעולתו בפירו"ש מאחר שהפירות שלו ולא של בעה"ב, וא"כ מה שהתיר הירושלמי לחשב דמי אבטלה היינו רק ליטול שכר כפועל בטל ולא שכר מלא על עבודתו (אא"כ שייך להבליע את תשלום עבודתו בפירו"ש גופייהו אגב תשלום עבודתו על שאר המוצרים שאין בהם קדו"ש).

1. אך סיים דיען שהוא הפסד מרובה ושעת הדחק גדול להפסיד הפירות יש להתיר מטעם אחר כמבואר בגמ' (מו"ק ב' ב') דבמקום פסידא ל"ג בשביעית בזה"ז שהיא דרבנן, והאריך עוד בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכן משמע קצת ממה שהעמידו התוס' דבריהם על קו' הגמ' וליתיב ליה בהדיא, ולא הקשו כבר על מימרא דר"ה גופיה שהצריך להבליע דמי אתרוג בלולב אמאי לית ביה משום איסור סחורה, ומשמע דכשלוקח בהבלעה ליכא איסור סחורה, ורק כשהקשו דליתיב ליה להדיא הוקשה להם דלמה לא נאסר מצד סחורה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
3. אך הוסיף דבכה"ג שהאתרוג הוא במתנה, א"כ אפי' נמצא אח"כ שהאתרוג פסול אינו יכול לחזור אליו, וכן א"צ להחזיר את דמי הלולב. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואף שלא נאסר שכר פעולתו רק החלק שעל הפעולה בפירו"ש עצמם ולא שאר הפעולה שעשה ביין והשמן שאין בהם קדו"ש, מ"מ משמע דהירושלמי איירי שמתעסק רק ביין ושמן ופירו"ש, וא"כ עיקר הפעולה היא בפירו"ש ולא שייך להבליע את שכרה בשכר היין והשמן לחוד. [↑](#footnote-ref-4)
5. והיינו לסברת הגרנ"ק דהבלעה בכה"ג שרי לכו"ע, אך לפי מה שנקט הגרח"ק לאסור בחנוני משמע דאף בכה"ג לא שרי אא"כ התנה בהדיא שהתשלום על שאר המוצרים והירקות במתנה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולפי מה שביאר הגרח"ק בכוונת הירושלמי (וכנ"ל) דמחשב לו רק דמי יין ושמן ואבטלה ולא שאר מילי אין להוכיח מידי. [↑](#footnote-ref-6)