סי פט א ב_1
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

**סימן פט'**

**סעיף א'**

**הקדמה**

**בגמ'** אמר ר' חסדא אכל בשר אסור לאכול גבינה וכו' אמר מר עוקבא וכו', ואילו אנא בהא סעודתא לא אכילנא לסעודתא אחרינא אכילנא ע"כ, מבואר שאסור לאכול גבינה אחר בשר באותו סעודה, ונאמרו בזה שני טעמים א' שטעם הבשר מאריך בפיו, ב' משום שהבשר נכנס בין השיניים, ונפק"מ בין הטעמים באופן שלועס ואינו בולע, שיש לחשוש משום הבשר שבין השינים, אבל משום שהטעם מאריך בפיו ליכא כיון שלא בלע, עוד נפק"מ לבשר שנשאר אחר שש שעות דלפי הרמב"ם בטל ממנו שם בשר, משא"כ לפי הטעם השני שאין לנו מקור לזה, ובטור ושו"ע החמירו את שני הטעמים[[1]](#footnote-1).

עוד נחלקו אי הך המתנה היינו מסעודה לסעודה ממש וכל שבירך בהמ"ז מותר לאכול אחריו בשר, או ששיעור ההמתנה הוא כשיעור ב' סעודות והיינו שש שעות, שיטת תוס' והמרדכי בשם הראבי"ה וכן בהגה"ה נקטו ששיעור ההמתנה הוא מסעודה לסעודה כפשוטו, אבל הרי"ף רמב"ם בעל המאור רשב"א ורא"ש נקטו שהכוונה [[2]](#footnote-2)לשיעור סעודה לסעודה דהיינו שש שעות[[3]](#footnote-3).

ולהלכה בשו"ע פסק להחמיר שש שעות, והרמ"א כתב שהמנהג להקל בהמתנת שעה וברהמ"ז (ועיין לקמן ביאור טעם המתנת שעה), ויש מדקדקין להמתין שש שעות.

עוד מבואר שבאיסור גבינה אחר בשר אין חילוק בין בשר בהמה לבשר עוף, ומקורו ברמב"ם אבל בשאר ראשונים מבואר שאין חיוב המתנה אחר בשר עוף, והשו"ע פסק בזה כהרמב"ם[[4]](#footnote-4).

**שו"ע**

**הטעם להחמיר בעוף**

**אכל** בשר אפי' של חיה ועוף ע"כ, הנה בתוס' ור"ת מבואר שבעוף אין צריך המתנה כלל, והרמב"ם החמיר בבשר עוף כמו בשר בהמה לענין המתנה שש שעות, ובתוס' כתבו שנהגו להחמיר בבשר עוף, והנה לפי הרמב"ם כבר נתבאר שבחומרא של בשר בין שיניו החמירו טפי אף שבשר עוף הוא דרבנן כמו שפסק הרמב"ם להדיא, אבל לפי התוס' הטעם שהחמירו בבשר עוף משום שנקטו בשר עוף בחלב דאורייתא ע"ש, ועיין בטור כאן שהביא הפסק של הרמב"ם משמע שהטעם להחמיר בעוף הוא מטעמו של הרמב"ם, אבל בטור או"ח סי' קע"ג הביא מה שכתב הרא"ש שכבר נהגו להחמיר בבשר עוף ע"ש, וכבר עמד על זה בב"י שם שהטעם חלוק מזה של הרמב"ם, ויש בזה נפק"מ כמו שיבואר לקמן.

**שיעור שש שעות**

**אכל** בשר אפי' של חיה ועוף וכו' עד שישהה שש שעות ע"כ, בגמ' מבואר שהוא שיעור שבין סעודה לסעודה, ונחלקו הפוסקים אי הזמן משתנה בימות החורף שהימים קצרים, דעת הפר"ח וגן המלך הביאו ביד אפרים כאן, שלעולם בעינן רביע היום ובימות החורף שהימים קצרים לא צריך כי אם כד' שעות, ובגליון מהרש"א הביאו להלכה, ועיין פמ"ג משב"ז ס"ק א' שחלק על הפר"ח, וע"ע יד אפרים שכתב שלא נהגו כן ומ"מ במקום מיחוש או חולי אפשר לסמוך על הפר"ח ע"ש.

ויש שכתבו שלא בעינן שש שעות שלימות, וכן מבואר במאירי חולין קה. שכתב שש שעות או קרוב לזה, ובמגן אבות כתב שש שעות או חמש, וע"ע מנחת יעקב עו' ס"ק ה' שדייק מלשון הרמב"ם שכתב כמו שש שעות משמע דלא בעינן שש שעות בדקדוק, ומ"מ כתבו הפוסקים שהמנהג להחמיר להמתין שש שעות שלימות.

**ממתי מונים השש שעות**

**בערוך** השלחןס"ק ד' חי' שצריך להמתין מסוף הסעודה של הבשר עד תחילת הסעודה של הגבינה שש שעות, ואף אם בסוף הסעודה לא אכל בשר אכתי צריך להמתין מסוף הסעודה ע"ש, וכבר חלקו עליו כל הפוסקים שהכל תלוי בגמר אכילת הבשר, וכן מבואר ברמ"א לענין המתנת שעה שאין נפק"מ אם המתין לפני בהמ"ז או אחר בהמ"ז ע"ש, וממילא ה"ה לענין שש שעות[[5]](#footnote-5).

**ספק שש שעות**

**אם** מסופק אם עבר שש שעות או שספק אם אכל בשר, עיין יד יהודה דהוה ספק דרבנן בדבר שיש לו מתירין, ועיין בדי השלחן שלפי מה שכתב הצל"ח במוקצה שלא חשיב דבר שיש לו מתירין כיון שיכול לאכול עכשיו וגם לאחר זמן ה"ה הכא לא חשיב יש לו מתירין, זולת אם אם הספק הוא על האוכל עצמו אם יש בו חלב שמאכל זה עצמו יכול לאכול אחר שש שעות דודאי הוה דבר שיש לו מתירין, אולם ביוסף דעת היקל במקום ספק מב' טעמים א' דהוה ספיקא דרבנן, ב' שהרי לשיטת הרמ"א לא בעינן כי אם שעה אחת.

**מצא בשר אחר שש שעות ואכלו**

**שם** ואפי' אם שהה כשיעור אם יש בשר בין השיניים צריך להסירו ע"כ, והיינו משום שאנו מחמירים גם את הטעם של הראשונים ולדידהו עדיין שם בשר עליו, והיכא שלא הסירו אלא [[6]](#footnote-6)אכלו, יש שכתבו שצריך להמתין שש שעות עיין בדי השלחן, אולם בספר אשרי האיש בשם הגרי"ש אלישיב זצ"ל הקל בזה, והנה למה שיתבאר לקמן מהגרעק"א שכל מה שהחמיר הרמ"א להמתין שש שעות זה רק באופן שיש את שני הטעמים של הרמב"ם והטור, אבל כל שיש רק טעם אחד כגון שלעס ולא בלע אין צריך להמתין כי אם שעה, א"כ לכאורה ה"ה בהנ"ל גם אם יש להחמיר אין זה רק בהמתנת שעה ולא יותר, שע"כ לפי הרמב"ם אחרי שש שעות כבר אין לו שם בשר, וא"כ גם אם יחזור ויאכלנו ע"כ מה שיכנס בין שיניו יתבטל אחרי שש מאכילה ראשונה.

**טעם ולא בלע**

**שם** והלועס לתינוק צריך להמתין ע"כ, והיינו משום שיש לחשוש לבשר שבין שיניו, והיכא שטועם בלשונו ואינו לועס כתב בהגהות הגר"ש קלוגר שאין צריך להמתין שש שעות לכו"ע, וע"ע פר"ח אות יח' גבי תבשיל של בשר שטעימת תבשיל אינו כלום וצריך רק קינוח והדחה ע"ש, ויש להסתפק אם כוונתו דוקא טעימה בלשונו אינו כלום, או שאפי' בלע כיון שהוא רק מעט אין צריך שש שעות[[7]](#footnote-7).

והלועס תבשיל של בשר או שומן כתב הפמ"ג ס"ק א' שאף שמעיקר הדין אין צריך להמתין כלום מ"מ יש להחמיר משום לא פלוג וישראל קדושים הם, ויש להסתפק אם לפי הפמ"ג ה"ה טועם ואינו בולע כלל שיש להחמיר אף שאין צד להחמיר בזה, דיתכן דרק בשומן יש לא פלוג כמו שיבואר לקמן משו"ת הרשב"א עיין לקמן.

**ביאור דברי הלבוש**

**בש"ך** ס"ק ב' הביא מהלבוש שכתב היפך דברי הטור, שלפי הטעם שהטעם מאריך בפיו יש להחמיר בלועס, ותמה עליו הש"ך, אולם ברש"י בסוגיין כתב שהטעם מאריך בפיו ע"ש, ולכאורה לפ"ז אינו ענין כלל לאכילה אלא העיקר תלוי במה שלעס בפיו, וכל מה שיש לחלק בין לועס לאכול, זה רק אי נימא שהארכת הטעם הוא מחמת הטעם שעולה בפיו ממעיו.

**רמ"א**

**קינוח והדחה כשמצא בשר בין שיניו**

**הג"ה** ואם מצא אח"כ בשר בין השינים צריך להדיח פיו קודם שיאכל גבינה ע"כ, האחרונים דייקו שרק אם מצא אבל סתמא אין צריך לחשוש לכך, ומה שצריך קינוח והדחה כתב הגר"א דלא גרע מגבינה שצריך קינוח והדחה אף שאין צריך המתנה[[8]](#footnote-8).

**מצא עוף בין שיניו**

**ולפ"ז** יש לדקדק עוד שאם מסיר בשר עוף אין צריך קינוח והדחה, שהרי לענין קינוח והדחה קי"ל לקמן סעיף ב' שבעוף אין צריך קינוח והדחה אחר גבינה, וא"כ ה"ה גבינה אחר עוף דרק לענין החומרא שצריך המתנה מסעודה לסעודה החמיר השו"ע בעוף כבשר, אבל לא לענין קינוח והדחה, וא"כ הכא לכאורה יש להקל בבשר עוף וצ"ע[[9]](#footnote-9).

**ברכה אחרונה**

**שם** וי"א דאין צריך להמתין שש שעות רק מיד אם סלק ובירך ברהמ"ז מותר ע"י קינוח והדחה ע"כ, עין בפוסקים שה"ה מי שלא אכל לחם שצריך לברך ברכה אחרונה ובהכי הוה סילוק.

**טעם המתנת שעה**

**והמנהג** הפשוט במדינות אלו להמתין אחר אכילת הבשר שעה אחת ואוכלים אח"כ גבינה, מיהו צריכים לברך ג"כ ברהמ"ז אחר הבשר וכו' אבל בלא ברהמ"ז לא מהני המתנת שעה וכו' ע"כ, הנה לכאורה טעם המנהג משום שנקטו כשיטת התוס' דלא בעינן כי אם מסעודה לסעודה[[10]](#footnote-10), אלא שא"כ צ"ב מה ענין המתנת שעה, ועיין בגר"א שנקט שטעם המתנת שעה הוא משום מה שהחמיר בזוהר למי שאוכל בשר וגבינה בשעה חדא ע"ש, ולפ"ז מי שמיקל מצד החומרא של הזוהר בחצי שעה (עיין לקמן) ה"ה בזה.

אולם בפלתי סי' פ"ט ס"ק ג' והביאו החכמ"א כלל מ' ס"ק יג' מבואר שטעם המתנת שעה משום שהוא שיעור זמן התחלת העיכול, והיינו שנקטו שעכ"פ אחרי שעה נחלש הטעם וצ"ע מה המקור לשיעור זה לענין הרחקה, וצ"ל שהוא הרחבה לענין סעודה לסעודה שיותר נגמר סעודה ראשונה אחרי שיעור עיכול[[11]](#footnote-11).

**האם צריך קינוח והדחה לשיטת התוס'**

**שם** רק מיד אם סלק ובירך ברכת המזון מותר ע"י קינוח והדחה ע"כ, מבואר שאע"פ שבירך ברהמ"ז צריך ג"כ קינוח והדחה, ונחלקו בזה הט"ז והש"ך, שהט"ז בס"ק ב' נקט שלעולם צריך קינוח והדחה אפי' אחר המתנת שעה, והש"ך ס"ק ז' נקט שכל מה שצריך קינוח והדחה זה רק למי שאינו ממתין שעה, אבל אם המתין שעה אין צריך קינוח והדחה ע"ש, ולפ"ז לפי הש"ך הטעם בהמתנת שעה הוא במקום קינוח והדחה, דאילו עשה קינוח והדחה אין צריך אפי' המתנת שעה, ולפ"ז ליכא קולא במצא בשר בין שיניו אחר המתנת שעה לבין אכל בשר תחילה שלעולם צריך קינוח והדחה או המתנת שעה.

**עוד בענין הנ"ל**

**ובעיקר** מה שנקט הרמ"א שגם אחר המתנה מסעודה לסעודה עדיין צריך קינוח והדחה, עיין במטה יהונתן שדקדק כן מדברי התוס' ד"ה עוף ע"ש, אולם בהגהות יעב"ץ כאן הביא מאביו החכ"צ שדקדק להיפך מדברי התוס' דלעולם לא בעינן קינוח והדחה אחר המתנה מסעודה לסעודה ע"ש ועיין הערה[[12]](#footnote-12).

ואפשר שבאמת מה שכתב כאן הרמ"א לעשות גם קינוח והדחה היינו בכדי להרויח גם את שיטת ר"ת דסבירא ליה דלעולם מהני קינוח והדחה, וכל מה שצריך המתנה מסעודה לסעודה זה רק אם לא עשה קינוח והדחה, וא"כ אפשר שאפי' אי סעודה לסעודה היינו שש שעות אכתי מהני קינוח והדחה במקום המתנה, ולכן אחר ברהמ"ז וקינוח והדחה יש סמך גדול להקל, אלא שלא משמע כן מדברי הרמ"א.

**ברהמ"ז וסילוק השלחן**

**שם** ויש אומרים שאין לברך ברהמ"ז ע"מ לאכול פת אבל אין נזהרין בזה ע"כ, עיין בכור שור חולין קה. הביא פתחי תשובה ס"ק ב' שכתב שאין לאסור משום ברכה שאינה צריכה דכיון שעושה לצורך לא חשיב ברכה שאינה צריכה, אלא שתלה זה במח' הראשונים אי שרי לברך לצורך סעודה שלישית בשבת, וא"כ לפי מה שפסק הרמ"א בסי' רצ"א ס"ג להחמיר בזה ה"ה לענינינו.

ועיין ט"ז ס"ק ג' שכתב עוד דלא מהני ברהמ"ז לחוד אלא צריך גם סילוק השלחן ע"ש, והבכור שור הנ"ל פליג גם בזה דמהני ברהמ"ז לחוד, ויש לדון מה הדין במקום שלא אכל פת דנתבאר לעיל דמהני ברכה אחרונה, אבל עכ"פ לא היה שום קביעות סעודה, האם גם בזה נקט הט"ז שצריך דוקא סילוק השלחן וצ"ע.

**שיטת הגרעק"א בחומרת שש שעות**

**שם** ויש מדקדקין להמתין שש שעות אחר אכילת בשר לגבינה וכן נכון לעשות ע"כ, וכתבו הפוסקים שאין להקל בזה כלל ע"ש, עיין הגהות הגרעק"א כאן שדקדק שהרמ"א כתב דוקא באוכל בשר, משמע שאם לעס בשר אפשר להקל בהמתנת שעה ע"ש, והיינו משום שדוקא היכא שיש גם את הטעם של הרמב"ם וגם את הטעם של הטור הוא דיש מדקדקין להמתין שש שעות, אבל בטעם של הרמב"ם לחוד שלפי הטור אין צריך כלל להמתין, בזה יש להסתמך על התוס' דמהני הרחקה של שעה זהו תורף דברי הגרעק"א.

ועיין ברמ"א לקמן סעיף ג' שהחמיר בשומן בשר כבשר עצמו, וע"ש בביאור הגר"א שהמתנה בשומן זה רק לטעם של הטור ולא כדברי הרמב"ם ע"ש, וברמ"א משמע שיש להחמיר בו ככל חומרת בשר אפי' שש שעות, וא"כ מוכח מדברי הגר"א שגם היכא שיש טעם אחד לחוד ג"כ יש להחמיר.

עוד יש לדקדק שלפי דברי הגרעק"א יש להקל בבשר עוף שלא להמתין שש שעות, שהרי לפי התוס' אין דין להמתין כלל בבשר עוף וא"כ גם בזה יש לצרף את שתי השיטות שלא להצריך שש שעות, אלא שבזה אפשר לומר כמו שנתבאר לעיל שנהגו להחמיר בבשר עוף כאילו שהוא דאורייתא.

ולענין הלכה נחלקו הפוסקים אם אפשר להקל כדברי הגרעק"א עיין יד יהודה ובדי השלחן שהמיקל כהגרעק"א לא הפסיד.

**קטנים**

**לענין** חומרת שש שעות לגבי קטנים נאמרו בזה כמה דעות בפוסקים, ועיין מה שכתב בחוט שני שבת סי' שמ"ג ע"ש.

**סעיף ב'**

**הקדמה**

**נתבאר** בגמ' שאכל גבינה מותר לאכול בשר, והיינו שאין צריך להמתין מסעודה לסעודה כמו בגבינה אחר בשר, ומ"מ לשיטת התוס' והרמב"ם צריך קינוח והדחה ודוקא בא לאכול בשר בהמה, אבל לאכול בשר עוף אין צריך קינוח והדחה לכו"ע, והיינו דתני אגרא עוף וגבינה נאכל באפיקורן, זולת לשיטת ר"ת שצריך נטילה בין גבינה לבשר (ואפשר אפי' בין בשר לעוף).

אלא שבמרדכי חולין פ"ח סי' תרפ"ז כתב שהמהר"ם היה נוהג שלא לאכול בשר בהמה וחיה אחר גבינה לפי שפעם אחת מסעודה לסעודה מצא גבינה בין שיניו, גזר להחמיר על עצמו ע"ש, הביאו הב"י או"ח סי' קע"ג, וכתב שם הב"י שלא ראה דברי הזוהר שהחמיר אפי' בבשר עוף שלא לאכול אחר גבינה ע"ש, נמצא לפ"ז שיש לנו שני טעמים להחמיר שלא לאכול בשר אחר גבינה, א' טעמו של המהר"ם שיש לחוש שנכנס בין שיניו כמו בשר, ב' משום מה שנתבאר בזוהר שאין לאכול בשר וגבינה באותו סעודה, וחילוק יש ביניהם, שלפי טעמו של המהר"ם היינו דוקא בגבינה קשה שיש לחוש שנכנס בין שיניו, אבל לפי הטעם של הזוהר ה"ה בכל גבינה, ועוד שלפי המהר"ם יש להחמיר עד שש שעות, ואילו לטעמו של הזוהר מבואר שם רק שעה חדא ואפשר שאפי' אי בבשר יש להחמיר שש שעות הכא סגי בשעה חדא.

**שו"ע**

**רחיצה ביום ובלילה**

**ס"ב** אכל גבינה מותר לאכול אחריו בשר מיד ובלבד שיעיין ידיו שלא יהא שום דבר וכו' ואם הוא בלילה וכו' צריך לרחצם ע"כ, בש"ך ס"ק ט' כתב בשם רבינו ירוחם שאם יש לו נר יפה בלילה אין צריך ליטול ידיו, ומאידך הביא מהטור בשם ר"פ שאפי' ביום צריך רחיצה שלפעמים הגבינה שמינה ונדבקת ולאו אדעתיה ע"ש, משמע מדברי הש"ך שר"פ פליג על רבינו ירוחם אלא שבעצם דברי ר"פ צ"ע מנין לחדש חומרא זו שלא מוזכר בגמ' ועיין הערה[[13]](#footnote-13).

**אוכל במגריפה**

**בבאר** היטב ס"ק ה' הביא מהפר"ח שאם אוכל עם מגריפה אינו צריך נטילה, ובפמ"ג שפ"ד ס"ק כ' כתב שיש להחמיר במקום שאינו טורח, ולכאורה תלוי בהנ"ל אם הוא חיוב נטילה משום הרחקה או שזה רק חשש של אכילת בב"ח ממש.

**שתיית חלב**

**ע"ע** ברש"ש חולין קה. ששותה חלב אין צריך כל הנ"ל משום שאינו נוגע ואינו נדבק, ולכאורה גם בזה תלוי אם הוא חובת הרחקה או שאינו אלא חשש שמא יאכל בב"ח, דאם הוא חיוב הרחקה לכאורה לא חילקו בזה וכמו שיבואר לקמן לענין בשר משו"ת הרשב"א, ועיין בדי השלחן שהביא שבאיסו"ה מפורש שאפי' שותה חלב צריך קינוח והדחה וכן החמיר שם למעשה.

**דיני הנטילה**

**בש"ך** ס"ק י' הביא מהראב"ד שצריך מים דוקא ולא שאר משקים מפני שהם שמנים וצחים ואינם מנקים השומן, והמהרש"ל דחה דבריו והפר"ח פסק כמהרש"ל, אולם ברמ"א סי' קע"ג ס"ב פסק כהראב"ד שדוקא מים וע"ש בשער הציון ס"ק ז' שהביא כמה אחרונים שנקטו כן להלכה דלא כהמהרש"ל.

ע"ע ש"ך הנ"ל והוא בשו"ע סי' הנ"ל שכל הדינים שנוהגין באחרונים נוהגים באמצעיים בין להקל בין להחמיר, חוץ מניגוב ידים שנוהג באמצעים כמו בראשונים ע"ש, משמע שלענין נטילה ע"ג קרקע אסור כמו במים אחרונים, ועיין פמ"ג ס"ק י' שנקט שאמצעיים נוטלים ע"ג קרקע, אבל בביאור הלכה סי' הנ"ל הביא כמה אחרונים שיש להחמיר שלא ליטול ע"ג קרקע ע"ש.

**קינוח והדחה**

**וצריך** לקנח פיו ולהדיחו, והקינוח הוא שילעוס פת ויקנח בו פיו יפה וכו' ואח"כ ידיח פיו במים או ביין ע"כ, שיטת הר"ן הביאו הב"י או"ח סי' קע"ג שאין צריך כי אם קינוח אבל הדחה שמבואר בגמ' אינו אלא רחיצת ידיו, וכן דייק שם מהרמב"ם, אבל רוב הראשונים סברי שצריך קינוח וגם הדחת פיו, וכתבו הפוסקים שאין נפק"מ בסדר אם הקינוח קודם או ההדחה, ובטור כתב שיש שנהגו לשרות פת ביין ועולה בשביל קינוח והדחה, וע"ע בב"י או"ח שם שהביא מהגהות מיימונית שמנהג ריב"א שהיה מכניס אצבעו לתוך פיו ובודק יפה שלא נשאר שום דבר בפיו ע"ש, ולא הזכירו הפוסקים מזה כאן, ואפשר שהכל בכלל מה שכתב השו"ע מקנח פיו יפה.

**רמ"א**

**חומרת הזהר**

**ויש** מחמירין אפי' בבשר אחר גבינה וכן נוהגין שכל שהגבינה קשה אין אוכלין אחרי בשר עוף כמו בגבינה אחר בשר ע"כ, צ"ע שתחילה כתב ויש מחמירין אפי' בבשר אחר גבינה שהוא לכאורה מטעם הזהר כמו שהביא ברדכי משה כאן מהב"י באו"ח קע"ג, ואח"כ כתב וכן נוהגין שכל שהגבינה קשה אין אוכלין אחריה אפי' בשר עוף וכו' וזה מטעמו של המהר"ם שגבינה קשה דומה לבשר שנכנס בין השיניים ואינו ענין לזהר, אלא שבזה החמיר אפי' בבשר עוף שמקור הדברים מהזהר שהרי המהר"ם עצמו הקל בבשר עוף, וצ"ל שהמשך הדברים בדברי הרמ"א הוא כך, שתחילה הביא שיש מחמירין אפי' בבשר אחר גבינה היינו החומרא של סעודה לסעודה ושעה חדא כמו שבאמת מפורש בזהר, וכן נוהגין היינו שעוד נוהגין חוץ מהנ"ל שאם אכל גבינה קשה הוה ליה כאכילת בשר לכל דבר שצריך אפי' שש שעות לפי החומרא של שש שעות שמוזכר לעיל[[14]](#footnote-14), אבל זה רק בגבינה קשה, ומה שהחמירו אפי' בבשר עוף הוא משום שכבר החמירו את הזהר לכן בגבינה קשה החמירו אפי' בבשר עוף, ולפ"ז מה שצויין על הרמ"א וכן הוא בזהר קאי אויש מחמירין ולא אגבינה קשה, ולפ"ז קאי חומרת הזהר אפי' בגבינה רכה אלא שלא החמירו בזה שש שעות רק בסילוק ובהמ"ז.

**ביאור אחר בדברי הרמ"א**

**אולם** בהרבה אחרונים נראה שלמדו שהרמ"א למד שכל מה שנהגו את החומרא של הזהר זה רק בגבינה קשה ולא בגבינה רכה וזה הכוונה וכן נוהגין, ולכן אחר גבינה רכה אין צריך כי אם קינוח והדחה כעיקר דין הש"ס, וע"ע ערוך השלחן שביאר שהזהר עצמו קאי רק אגבינה קשה (וזה דוחק).

ועיין ש"ך ס"ק טז' ושם בפמ"ג משמע שהפמ"ג נקט שיש להחמיר את הזהר אפי' בגבנה רכה עד שש שעות, אלא שכתב שם שנהגו להקל בסילוק ובהמ"ז, מבואר שהחמיר לברך בהמ"ז משום החומרא של הזהר בכל גבינה.

**חומרת הזהר בבשר עוף**

**שיטת** הפר"ח ס"ק טו' ופרי תואר ס"ק ו' ומהרש"ל חולין פ"ח אות ו' שכל דברי הזהר קאי רק אבשר בהמה ולא אבשר עוף דלא כהב"י והרמ"א שנקטו דקאי גם אבשר עוף.

**חומרת הזהר להלכה**

**ולהל'** נחלקו הפוסקים אם יש לחוש לחומרת הזהר בגבינה רכה, דעת המ"א וכן העתיקו במשנ"ב סי' תצ"ד ס"ק טז' שאין צריך סילוק ובהמ"ז אחר גבינה רכה ובגבינה קשה צריך סילוק ושש שעות ע"ש, והיינו שפירשו כן בדברי הרמ"א שלא נהגו להחמיר את הזהר כי אם בגבינה קשה, ובגבינה קשה יש להחמיר עד שש שעות ע"ש, אבל בשל"ה שבועות אות טז' ופר"ח ופרי תואר ועוד, נקטו להחמיר את חומרת הזהר אף בגבינה רכה.

ולכו"ע אין צריך כי אם המתנת שעה בגבינה רכה, ועיין שו"ת מהרש"ג יו"ד סי' יג' שכתב שנהגו העולם להמתין חצי שעה כיון שפירשו שכוונת הזהר בשעה חדא לאו דוקא שעה אלא הכוונה זמן אחד, ובכל מקום חצי שעה הוה זמן אחד, וכן מבואר בספר הליכות שלמה שבועות פרק יב' בשם הגרש"ז אויערבך זצ"ל.

ולענין קינוח והדחה שצריך מעיקר דינא דגמ' לכאורה אם ממתין שעה אפשר לסמוך על הש"ך שהמתנת שעה קאי במקום קינוח והדחה.

**בשר עוף אחר גבינה רכה**

**וכל** זה בבשר בהמה אבל בבא לאכול בשר עוף, אי נימא שהמנהג לדידן משום הזהר יש להחמיר בבשר עוף כמו בבשר בהמה כמו שנקט הב"י, אבל לפי המ"א והמשנ"ב שאחר גבינה רכה אין צריך כי אם קינוח והדחה כעיקר דינא דגמ', א"כ אפשר להקל שלאכול בשר עוף אין צריך כלום כמו שנפסק בשו"ע (עיין יד יהודה), והמנהג להחמיר בזה[[15]](#footnote-15).

**גדר גבינה קשה**

**בט"ז** ס"ק ד' כתב שאין להחמיר כי אם בגבינה מותלעת כיון שטעם שלה נמשך בפה, אבל סתם גבינה קשה אין להחמיר דאף שנכנס בין השיניים מ"מ לא חשיב גבינה, דדוקא לענין בשר דילפינן מקרא שאפי' בין השיניים[[16]](#footnote-16) נקרא בשר משא"כ גבינה ע"ש[[17]](#footnote-17), ועיין פר"ח שחלק עליו שכמו שבשר בין השינים נקרא בשר כן גבינה בין השיניים נקרא גבינה, אולם בש"ך ס"ק טו' הביא מהת"ח שכל שעברו עליו ו' חדשים חשיב גבינה קשה, והיינו משום שיש לנו להחמיר בכל גבינה קשה כיון שהוא נכנס בין השניים ולא צריך דוקא מותלעת, כן מבואר בפמ"ג שם שהש"ך פליג על הט"ז וסבירא ליה שגם גבינה בין השיניים קרי גבינה.

**לועס גבינה קשה**

**נפק"מ** גדולה בין הט"ז להש"ך לענין לועס גבינה קשה, שלפי הט"ז אין מקום להחמיר כיון שכל החשש רק משום מאריך טעם ונתבאר שזה רק באכילה ולא בלעיסה, אבל לפי הש"ך שהחמיר בכל גבינה קשה אפשר שגם בלעיסה לחוד יש להחמיר.

ולהלכה נקטו רוב הפוסקים שאין הגבינות האלו מצוים בינינו, ומ"מ יש שהחמירו בגבינה צהובה, ומ"מ היכא שנתבשלה יש שהקילו יותר דכבר אינו גבינה קשה (עיין יד יהודה), ומ"מ לפי הטעם שמאריך טעם הכא נמי מאריך טעמו, וכן פסקו פוסקי זמנינו שאין להקל בנתבשל יותר משלא נתבשלה.

1. עוד נפק"מ יש לענין תבשיל של בשר, עיין לקמן סעיף ג' שנחלקו בזה הראשונים, וכל הצד לדונו כבשר זה רק לפי הצד שהטעם מאריך בפיו, אלא שגם לפי הטעם הזה יתכן שתבשיל של בשר גרע טפי כיון שאינו בשר ממש אין הטעם מאריך בפיו. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועיין דגול מרבבה כאן שהביא מהלח"מ שביאר למה שיעור סעודה לסעודה הוא שש שעות. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש לציין שכל הראשונים שנקטו דבעינן שש שעות מבואר שטעם ההמתנה משום הבשר שבין השניים שנשאר לו שם בשר עד ו' שעות, אבל לא מצאנו בראשונים שהסברא של מאריך טעם הוא עד שש שעות, דאפשר דלפי הטעם של מאריך טעם בעינן רק הרחקה של סעודה לסעודה, אלא שבטור מבואר שאפי' לפי הצד של מאריך טעם ג"כ בעינן שש שעות והוא חידוש. [↑](#footnote-ref-3)
4. גם בזה יש לציין שהטור חידש שיש להחמיר בבשר עוף גם לפי הטעם בראשונים שהאיסור משום מאריך טעם, שיש מקום לומר שכל מה שהרמב"ם החמיר בבשר עוף הוא לשיטתו שהחשש הוא משום בשר שבין השיניים שאז יש אכילת בשר בחלב ממש, משא"כ לפי הראשונים שאינו אלא דין של מאריך טעם שע"כ הוא רק הרחקה בעלמא, וא"כ בבשר עוף שנאכל עם הגבינה באפיקורן ולא הצריכו הרחקה ה"ה דלא בעינן המתנה מסעודה לסעודה, אבל בטור מבואר לא כן. [↑](#footnote-ref-4)
5. אלא שאי נימא שהטעם של המתנת שעה דלקמן הוא במקום קינוח והדחה, א"כ אינו ראיה כלל למה שצריך המתנת שש שעות שהוא עיקר הדין של המתנה בין סעודה לסעודה, ושם אין זה אלא תוספת על הדין המתנה מסעודה לסעודה, ולכן אין נפק"מ מתי ממתנין שעה קודם ברהמ"ז או אחר ברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-5)
6. והר"ר מ"ש פלונצק שליט"א העיר דלכאורה ע"כ מיירי אפי' באופן שאכלו, דאי בהסירו מפיו מהיכי תיתי שיצטרך להמתין עוד שש שעות הלא לא לעס וטעם אין לו ואין כאן שום אכילה וע"כ מיירי באכלו, מיהו נראה שאפשר לומר דהו"א שזה חשיב גמר הסעודה שהרי עיקר החיוב המתנה הוא מגמר הסעודה ואף שעיקר טעם ההמתנה הוא משום בשר שבין שיניו או טעם שבפיו אבל עכ"פ כבר גדרו גדר של סעודה, והוה"א שכשהוציא מפיו הוה גמר הסעודה קמ"ל שלא. [↑](#footnote-ref-6)
7. גם יתכן שלא הקל שם רק בטעימת תבשיל של בשר דבלאו הכי סברי יש דעות אם דינו כבשר לענין המתנה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולפ"ז אפשר שמה שכתב הרמ"א קודם שיאכל גבינה, הכוונה לגבינה דוקא ולא לתבשיל של גבינה, למה שמבואר בסעיף ג' בהגהות הגרעק"א שאין צריך קינוח והדחה לאכול תבשיל של גבינה אחר תבשיל של בשר, שהרי אחרי תבשיל של בשר ג"כ צריך קינוח והדלה לאכול גבינה ורק בבא לאכול תבשיל של גבינה אין צריך קינוח והדחה, ולפ"ז אפשר שכמו כן אם בא לאכול תבשיל של בשר אחר גבינה עצמה אין צריך קינוח והדחה וצריך בדיקה בפוסקים, אלא שלמה שהביא הגרעק"א שם מהנח"י שגם לתבשיל של גבינה צריך קינוח והדחה אין נפק"מ דבכל אופן צריך קינוח והדחה. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועיין מה שנתבאר לקמן דיתכן דלדידן מחמירינן בבשר עוף משום הצד שבשר עוף בחלב דאורייתא, וא"כ אין להקל גם בזה. [↑](#footnote-ref-9)
10. קצת יש לדקדק דאם באנו להקל כשיטת התוס' א"כ בבשר עוף אין מקום להצריך להמתין שעה, שהרי לפי תוס' אין צריך שום המתנה בבשר עוף, ונמצא שאם באנו להחמיר בבשר עוף להמתין שעה אנו עושים במחצה כהרמב"ם ובמחצה כהתוס' שאין באמת שיטה כזו להלכה. [↑](#footnote-ref-10)
11. ושמעתי שאולי אפשר לומר שר' חסדא שאמראכל בשר אסור לאכול גבינה לא אמר כלל שום שיעור סעודה לסעודה וכו', והיינו משום שלר' חסדא עיקר האיסור כל זמן שעדיין הבשר שאכל קיים, ולכן מזה נובע הדין שאם כבר התחיל העיכול כבר אינו בגדר אכל בשר, והא דמר' עוקבא אינו אלא חומרא שהחמיר על עצמו כמו שכתבו התוס'. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובביאור המח' נראה, דלכאו' לשיטת התוס' שההמתנה מסעודה לסעודה הוא ע"י ברהמ"ז בלבד, א"כ ע"כ אין זה מועיל לעצם החשש של טעם או שומן שנדבק בידיו ובפיו, רק שחכמים עשו הרחקה וכמו שהבאנו לעיל מהתורת חיים, אבל ענין קינוח והדחה הוא משום עצם החשש של הדברים שנדבקו בידיו ולכן הצריכוהו אפי' בין גבינה ובשר, ולכן סברי הנך פוסקים שאפי' אחרי המתנה מסעודה לסעודה אכתי צריך קינוח והדחה, אבל החולקים סוברים שע"כ קינוח והדחה אינו אלא ענין הרחקה בעלמא, שהרי ע"כ גבינה אינה נדבקת כמו בשר כמו שאינו מאריך בטעם דלהכי לא הצריכו ביה המתנה מסעודה לסעודה, ומה שהצריכו קינוח והדחה הוא ג"כ ענין הרחקה אבל הרחקה פחותה מהמתנה מסעודה לסעודה, ולכן בין בשר לגבינה שכבר עביד הרחקה של סעודה לסעודה, אין טעם לחייב עוד הרחקה של קינוח והדחה. [↑](#footnote-ref-12)
13. כבר נתבאר לעיל מה שחקר התורת חיים אם הדין קינוח ונטילה הוא גדר של הרחקה, או שהוא משום חשש של אכילת בשר בחלב יחד, ולכאורה אם הוא גדר של הרחקה צ"ע מה מהני עיון בידיו ביום הא ע"כ צריך לעשות מה שגזרו רבנן משום הרחקה, וביארו בזה שהעיון עצמו הוא במקום הנטילה, ולפ"ז אפשר לומר שדוקא ביום תיקנו שהעיון במקום הנטילה ליחשב הרחקה, אבל בלילה שתלוי בכל אחד לפי הנר שיש לו כמפורש בש"ך לא מהני עיון אלא צריך רחיצה דוקא, ורבינו ירוחם אפשר דסבר שאינו אלא משום חשש אכילה ולכן כל שעיין ואין עליו שומן של גבינה שנדבק בידיו לא צריך יותר מזה.

    ושיטת ר"פ שכל החיוב נטילה הוא משום הרחקה, וע"כ העיון ביום הוא במקום נטילה, ולזה סבירא ליה שע"כ צריך עיון כל כך שהוא במקום נטילה, ולכן לעולם יש לחשוש שלא יצא ידי חובתו בזה שיחשב במקום רחיצה ולכן יש לעשות רחיצה דוקא. [↑](#footnote-ref-13)
14. ולפי הגהות הגרעק"א הנ"ל צ"ל שבגבינה קשה יש את שתי הטעמים של הרמב"ם הטור, שמאריך טעמו כיון שהוא חריף, וגם נכנס בין השיניים, ועיין לקמן מה שנתבאר בט"ז ס"ק ד' בענין הנ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
15. ואפשר שלדידן נוהגין להחמיר בענין ההמתנה בבשר עוף כמו שנקט שהרא"ש דחיישינן שבשר עוף בחלב דאורייתא, א"כ ה"ה בזה החמירו כבר בהמה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. ולפי מה שפירש הב"ח את דברי הגמ' לא קשה כלל, שהרי עיקר מה שחשיב בשר ידעינן מסברא רק שהק' שמ"מ יהני ניקור והשיב לו הבשר עודנו בין שיניו ע"ש. [↑](#footnote-ref-16)
17. ולפ"ז אין בגבינה כי אם טעמו של הטור ולא של הרמב"ם, וא"כ אין להחמיר בזה שש שעות לפי מה שנקט הגרעק"א לעיל, וע"כ יבאר הגרעק"א שהרמ"א שכתב שנוהגין בגבינה קשה היינו שנוהגין בזה את עיקר דין ההרחקה של המתנת שעה וברהמ"ז ולא שש שעות, והיינו שגם מה שמחמירין את הזהר זה רק בגבינה קשה ולא ברכה ולא כמו שביארנו בפנים. [↑](#footnote-ref-17)