ד (א) - טענו חטים והודה או באו עדים על ספק חטים, ובגדרי נאמנות הודאת בע_ד, ובדין הודאה נגד הודאה
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים על פ_ו פ_ז

אור ליום ועש"ק נשא ח' סיון תשע"ג

סימן ד' (א)

**טענו חטים והודה או באו עדים על ספק חטים**

**ובגדרי נאמנות הודאת בע"ד, ובדין הודאה נגד הודאה**

**א**

א] ב"ק דל"ה:, אימא סיפא הי' א' גדול וא' קטן וכו' המע"ה, הא לא מייתי ראי' שקיל כדאמר מזיק, נימא תהוי תיובתא דרבה בר נתן דאמר טענו חטים והודה לו בשעורים פטור, אלא בברי ושמא, דקאמר ברי מאן דקאמר שמא מאן, אי נימא דקאמר ניזק ברי וקאמר מזיק שמא אכתי לימא תהוי תיובתא דרבה בר נתן.

ובבעה"ע אות עיסקא יז. הוכיח מזה, דטענו חטים ואמר הלה איני יודע אם חטים או שעורים פטור, וכמש"א הכא דלרבה בר נתן אם אמר ניזק ברי ואמר מזיק שמא ה"ה פטור, וכן הוכיחו הראב"ד בפ"ה משאלה ה"ז, וסה"ת ש"ז ח"ב אות כ"ו, והנימו"י לקמן ס"פ הכונס בשם הרא"ה, ורי"ו נתיב ג' ח"ב, ובחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין.

אמנם הרמב"ם בפ"א מטונ"ט ה"ח כתב, ז"ל, כור חטים יש לי בידך בודאי והנתבע אומר איני יודע אם חטים הוא או שעורים, ה"ז זה נשבע היסת שאינו יודע ומשלם שעורים, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בהל' שאלה שם, וכ"ה מבו' בד' הר"י מיגש בשבועות דמ"ג., והביאוהו הרשב"א והר"ן שם.

ב] והנה הש"ך בסימן פ"ח סקט"ז תמה ע"ד כל הני קמאי דפטרי בכה"ג, ז"ל, ועוד קשה לי וכו' היאך בעי למימר כשזה תובעו וזה אינו מכחישו והתובע יש לו עדים, שיפטר הנתבע לגמרי, הרי העדים אין מכחישין אותו ויכול להיות שאף לדברי העדים הגדול הזיק, וא"כ אמאי לא ישלם עכ"פ הפחות שבשניהם, הגע עצמך, הרי שתבע את חבירו הלויתיך חבית חטים, וזה משיב אמת הלויתני חבית תבואה אבל שכחתי אם היו חטים או שעורים, והתובע מביא עדים שמעידים שבאותה שעה הלוה לו חבית תבואה ואינם יודעים ג"כ מה הי' אך ברור להם שעכ"פ הי' חטים או שעורים, וכי יעלה על הדעת בזה שיפטר אף משעורים, ואמת וכו' אבל הוא תמוה מאד ואינו עולה על הדעת כלל, ואפי' בכופר ואומר להד"ם אינו עולה על הדעת שיפטר משעורים, כיון שעדים מעידים שעכ"פ חייב לו שעורים, וכן אפי' אין כאן עדים כלל והוא מודה שהי' חטים או שעורים אינו עולה על הדעת שיפטר אף משעורים, עכ"ל.

ועד"ז כתב הש"ך שם סוסקט"ו, ז"ל, ואפשר ס"ל דדוקא התם חייב כשיש עדים, משום דהעדים אינם יודעים איזה הזיק, א"כ אינם מכחישים אותו, והוה לי' כטוענו חטים ועדים מעידים שיש לו חטים או שעורים, דמחויב לשלם לו עכ"פ שעורים, שהרי התובע אומר אני אומר שהעדים מעידים על חטים כדברי, ואם אתה אומר שמעידים על שעורים תן לי לכה"פ שעורים, אבל הכא כיון דהוי כאילו הודה שלא הלוה לו שעורים והודאתו חשובה יותר מק' עדים, א"כ מה שמעידים העדים שהלוה לו שעורים בטל הוא, כיון שמכחיש את העדים, דאדם נאמן על עצמו יותר מק' עדים, עכ"ל.

ובס' תפארת יעקב שם סקי"א כתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, בשלמא בעדים מעידין שעורים או התם שקטן נגח, א"כ אינם נאמנים בזה דהודאתו יותר מק' עדים, משא"כ אילו עדים מעידין שנגח ואינן יודעין איזהו, א"כ האיך אתה תופס הודאתו כק' עדים שקטן לא נגח, א"כ הרי בהכרח גדול נגח, שאלו העדים המעידין א' נגח לא הוכחשו כלל מן המזיק, א"כ כשנאמר קטן לא נגח הרי בהכרח גדול נגח, שהרי מסייע עצמו באותן עדים שלא הוכחשו כלל, וע"כ שלא נאמינהו בזה דקטן לא נגח, רק קטן נגח, ולכך חייב לשלם הקטן עכ"פ, עכ"ל, ועי' גם בס' משנת ר"א ב"מ סימן ד' סק"ב שעמד ע"ז.

והביאור בזה, שהרי אם לא הודה התובע בכלום, אלא באו עדים אחרים שאינו חייב שעורים, הרי ודאי דתועיל ההודאה והעדות הראשונה שהודה הנתבע או העידו העדים שהוא חייב חטים או שעורים לחייבו בחטים, שהרי ידוע לנו ע"פ הודאתו או ע"פ העדים דאם אינו חייב שעורים ה"ה חייב חטים, וכיון שנתברר בעדים שאינו חייב שעורים, יש לנו לחייבו בחטים.

וע"כ ה"נ בגונא שהודה התובע דאינו חייב שעורים, כיון דהא דהודאת בע"ד מהניא הוא מטעם דסמכינן על הודאתו, הרי שאם באנו לפטרו מכח הודאה זו, דעי"ז נתברר לנו שאינו חייב שעורים, הרי אדרבה יש לנו לחייבו בחטים, וכל הא דלא מחייבינן לי' בחטים הוא משום דל"מ הודאת התובע לזכותו, אך מ"מ לא מצינו לקבל את הודאתו רק לענין לפטור את הנתבע בשעורים בלא לחייבו בחטים, שהרי ממ"נ הוא חייב או חטים או שעורים.

וצ"ב בדעת כל הני קמאי דס"ל דה"ה פטור בכה"ג אף מדמי שעורים, דמ"ט באמת הוא פטור, ומ"ש מהיכא שבאו עדים שאינו חייב שעורים דהוא חייב בחטים, וכנ"ל,[[2]](#footnote-3) ולדעת הסוברים דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור אף שהוא יודע שחייב שעורים ומשום מחילה, ניחא, - ובאמת גם בד' הש"ך שתמה ע"ד הראשונים, אינו במשמע שכונתו להטעם הנ"ל, שהרי האריך דהעדים אינם מכחישים אותו והוא אינו מכחיש את העדים.

**ב**

ד] ונראה לישב, ובהקדם, דהנה בסה"ת שער י"א ח"א אות ג' כתב בתו"ד בדינא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי ואף שבאו עדים שלוה ופרע חייב, ז"ל, דהתם כיון דאיהו מכחיש לסהדי הדרי להו פסולים וכמאן דליתנהו דמי, עכ"ל, ובעליות דרבינו יונה ב"ב ד"ל: כתב בתו"ד, ז"ל, חזר שמעון וכו' והלך והביא עדים שהחזיק בשדה זו ז' שנים, אינו נאמן, שהרי הודאת בע"ד כק' עדים וכבר הודה שמעון שלא החזיק בה אלא ג"ש, ע"פ הודאה זו "כבר פסל" אותם עדים שמעידים שהחזיק בה ז' שנים, עכ"ל.

ומבו' מדבריהם, דהא דהודאת בע"ד מהניא כנגד עדים, לאו היינו משום דהנאמנות דהודאת בע"ד אלימא מנאמנות דעדים, אלא היינו משום דכל דהודה כנגד העדים, ה"ה פוסל את העדים, וע"כ אין עדותם מועלת, וכ"נ גם בד' הרשב"א ב"מ ד"ג: (ומה"ט הוא דל"מ למימר נזכרתי, ואכמ"ל), והריטב"א ב"ב דקכ"ח:, וכ"ה גם בל' הש"ך סימן ע"ט סק"ב.[[3]](#footnote-4)

וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שבועות דמ"א:, ז"ל, דודאי העדים כשרים הם אלא דכיון שהוא כמודה על עצמו שלא פרע "הוא נזוק בנכסיו ופוסלם עליו" לפי שהודאת בע"ד לחובתו חשיבא לחיובי' כנגד ק' עדים שיעידו לזכותו כדאמרינן הודאת בע"ד כק' עדים דמי, עכ"ל, והרי להדיא דהא דהודאת בע"ד מהניא כנגד העדים, אי"ז משום דנאמנותו אלימא מנאמנות העדים, אלא הוא משום דהוא ניזוק בנכסיו ופוסלם עליו, ומה"ט כתב הריטב"א שם דלא אמרינן דא"א לנו לקבל עדותם שלוה, כיון דפסולין הן, ואכמ"ל.

ה] וביאור הדברים הוא, לפמש"נ במק"א בדינא דנאמן עלי אבא, שכתבו רשב"ם והרמ"ה דהוא מדינא דהודאת בע"ד, דהיינו דיסוד הדין דהודאת בע"ד הוא, דבכח האדם לקבוע ע"פ מה ידונו בממונו, וכל שהוא אומר שנתחייב, אנו דנים אותו ע"פ דבריו, וע"כ ה"נ כשאומר נאמן עלי אבא וכיו"ב, אנו דנים ע"פ נאמנות זו, וכ"ה בחי' הרי"מ גיטין דס"ד., עיי"ש.

ולפ"ז נראה, דה"נ הוא בהא דהודאת בע"ד מועלת כנגד עדים, דכיון שהוא מכחיש את העדים, אין לנו לדון ע"פ דבריהם, והיינו דכ"ה דביד הבע"ד לקבוע שידונו ע"פ נאמנות דפסולין, ה"נ בידו לקבוע שלא ידונו ע"פ עדות העדים, וע"כ כל שהוא מכחיש את העדים מהניא הודאתו דמכח זה אין לנו לדון ע"פ העדים, וזהו הטעם דמועלת הודאתו כנגד העדים.

**ג**

ו] והטעם שהוצרכו הראשונים לזה, ולא פירשו דהוא משום דנאמנות דהודאת בע"ד אלימא מנאמנות דעדות, נראה, דהנה בחזו"א ב"ק סימן י"ח סק"ז כתב בביאור ד' התוס' בב"ק דק"ח: דס"ל דל"מ הודאה אלא בפני הנתבע, וכל שהודה הגנב בפני השומר דאינו מורשה לתבוע רק קרן, לא חשיבא הודאה לענין כפל, וכתב החזו"א, ז"ל, אף שיש כאן הודאה על עיקר הגניבה, מ"מ ל"מ לענין כפל, דהודאה אינה קובעת אמיתת המציאות, אלא הדין ניתן לדון את האדם ע"פ הודאתו, והלכך לענין כפל דלא חשיבא הודאה לא דיינינן כפל ע"פ הודאה זו, עכ"ל.

ובביאור הדברים נראה, דהגם דהא דהודאת בע"ד כמאה עדים הוא משום דסמכינן על הודאתו, וכמו שהאריך הקצוה"ח בסימן ל"ד סק"א, מ"מ ל"ד כלל לנאמנות דעדות וכיו"ב, דבנאמנות דעדות עיקרה הוא משום דמהימנינן להו להעדים שעדותם אמת, אך נאמנות דהודאת בע"ד אי"ז משום דמהימנינן לי' שהודאתו אמת, אלא הוא משום דכל שהודה שהוא כן, יש לנו לדונו כפי דבריו, וכאשר כן נראה מהא דמדמינן דינא דנאמן עלי אבא להודאת בע"ד, ונת' לעיל סק"ה דהוא משום דעיקר דינא דהודאת בע"ד הוא דבכח האדם לקבוע ע"פ מה ידונו בממונו.

ז] ונראה להוכיח כן, דהנה בנאמנות דעדות כל שנתברר לנו שלא ראו העדים את המעשה ועדותם שקר היא, אין עדותם עדות כלל, אף דיתכן דהי' המעשה כן, אך בהודאת בע"ד מצינו דאף היכא שלא ראה הבע"ד את המעשה והודאתו שקר היא, מ"מ יש לנו לדונו כן, אם אך יתכן שהי' המעשה כן, וכדלהלן.[[4]](#footnote-5) [[5]](#footnote-6)

ומקור לזה, הוא ממש"כ התוס' וש"ר בסוגיין, דאף ר"ג דס"ל דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב שבועה, מודה דהוא פטור מן הממון, ומ"מ הוא חייב שבועה, ובס' משנת ר"א ב"מ סימן ד' סק"ב כתב, דכ"ז ניחא לדעת התוס' דהא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן הממון הוא משום מחילה, אך לדעת ש"ר דהא דפטור מן הממון הוא משום הודאת התובע שאינו חייב לו שעורים, ודאי דל"מ הודאה זו לחייבו שבועה, שהרי מסתברא מילתא דכל שהודה הנתבע במקצת בשקר, לאו הודאה היא כלל לחייבו שבועה, וע"כ כל שהודה התובע שאינו חייב לו שעורים, ולפי הודאתו נמצא דהנתבע לא הודה כלל במקצת, ל"מ לחייבו שבועה, עכ"ד.

אמנם הנה בד' הרא"ש בסו"ס ט"ו מבו' להדיא דס"ל דגם לדעת ר"ג הוא פטור מן הממון ואפ"ה הוא חייב שבועה, ועמד ע"ז התומים בסימן פ"ח סק"ח, הגם דאיהו ס"ל דהא דפטור מן הממון הוא משום הודאת הנתבע, וכ"ה גם בד' הרשב"א והרא"ה בסוגיין, וצ"ע דמ"ט באמת הוא חייב שבועה, הרי הודה התובע שהודאת הנתבע היא בשקר, וכיון דהא דמודה במקצת חייב שבועה, מבו' בסוגיית הגמ' בב"מ ד"ג: דהוא משום נאמנות ההודאה, וכ"ה גם בפירש"י קידושין דס"ה:, הרי בדין דכל שהודה התובע שהודאת הנתבע היא בשקר, לא יתחייב שבועה, דומיא דהעדאת עדים במקצת, דפשוט דאם הודה התובע דעדות העדים היא בשקר, דלא תועיל עדותם לחייב שבועה.

ונראה דיש ללמוד מזה, דהא דהודאת בע"ד כק' עדים דמי, הוא אף היכא שהודה הבע"ד בשקר, דמ"מ כיון שהודה כן יש לנו לדונו ע"פ הודאתו, והאמנם כ"ז הוא אם יתכן שהוא כן, וע"כ אף שהבע"ד עצמו לא ראה, והוא מודה בשקר, מ"מ אנו דנים אותו כן, אך אם ידוע לנו דאינו חייב, ודאי אינו מתחייב מכח הודאתו, וכמו שהוכיח הקצוה"ח, והיינו משום דכל הא דמהניא ההודאה הוא דיש לנו לדון דכ"ה המציאות אף שלא נתברר לנו, וע"כ הוא חייב, אך אם באמת לא הי' כן, אינו מתחייב מכח זה, אך מ"מ כיון דאף בכה"ג איכא לעיקר הנאמנות דהודאת בע"ד, הרי דהגם דבפועל אינו מתחייב מכח זה, מ"מ סגי בזה לחיובא דמודה במקצת.

ח] ונראה להוכיח כן עוד, דהנה הגרע"א במהדו"ק סימן קמ"ט כתב בדינא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, ואף אם באו עדים שלוה ופרע ה"ה חייב, דכ"ז הוא בשהעידו העדים שלוה, אך אם לא העידו אלא שראו שפרע, בזה לא אמרינן כיון דאומרים דפרע ממילא מוכח דלוה והוי כאילו אומרים דלוה ופרע, דכיון דלא נודע עדות דהלואה רק מכח מעשה הפירעון, א"כ אם נאמר דמאמינים לו דלא פרע ומסלקין עדותם, שוב ליכא עדים על ההלואה, עכ"ד.[[6]](#footnote-7)

ובס' תפארת יעקב חולין ריש ח"ב הובא תשו' הגרע"א שהוסיף בזה, ז"ל, תו כתב לתמוה על מש"כ לחלק בין וכו' או שמעידים רק שפרע, הא הלוה ג"כ נתחייב מצד שהודאתו כק' עדים, והוא לא אמר אלא לא לויתי, ואם תסלק דיבורו של לא לויתי אין כאן עדות שלא פרע, פלא בעיני על מעכ"ת נ"י ששגג בזה למאד בדבר הפשוט, דבלוה אנן ידעינן דמודה שלא פרע מתוך טענתו שלא לוה ממילא הוא מודה דלא פרע, ואם מודה דלא פרע אין ידיעתו דלא פרע רק מכח דלא לוה, אלא כיון דידע בעצמו דלא פרע גם אילו לוה הי' ידיעתו ידיעה דלא פרע, אלא דאנן ידעינן הודאתו מכח טענתו דלא לוה, אבל הודאתו שלא פרע היינו ידיעה שלו בעצמותו, משא"כ בעדים וכו', עכ"ל.

והנה לפ"ז הדין נותן, דכל הא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, הוא רק בגונא דאמרינן דיודע הנתבע דלא פרע, אך כל דאינו יודע לזה אלא מכח הא דלא לוה, לאו הודאה היא כלל.[[7]](#footnote-8)

אמנם הנה בס' זכר טוב בהשמטות לסימן ו' הוכיח לא כן, ממש"כ הר"ן בב"ב דל"א., בדין זה אומר של אבותי וזה אומר של אבותי, האי אייתי סהדי דאבהתי' הוא, והאי אייתי סהדי דאכלה שני חזקה, וכתב הר"ן, ז"ל, וכ"ת נטעון לי' דאבותיו לקחוה מאבותיו של מערער דכל כה"ג לא מכחשי לי' סהדי, לאו מילתא היא, דכיון שאנו מפרשים דבריו דשל אבותי ולא של אבותיך קאמר, הרי הודה שלא מכרוה אבותיו של זה מערער מעולם, שאין אדם מוכר דבר שאינו שלו, והודאת בע"ד כק' עדים דמי, עכ"ל, והביאו הנימו"י שם.

והנה הרי התם אין ידוע לבן שלא לקחוה אבותיו מאבותיו של מערער, אלא דכיון דלפי טענתו דהיתה של אבותיו, ודאי לא מכרוה אבותיו של המערער, הו"ל כהודאה שלא לקחוה אבותיו מאבותיו של מערער, ולא אמרינן דכיון דכל הודאתו מיוסדת ע"ז דהיתה של אבותיו, הרי דכל שבאנו לדון מכח עדים שהיתה של אבותיו של מערער, תו שפיר י"ל שלקחוה אבותיו של זה מאבותיו של מערער, וליכא ע"ז הודאה כלל.[[8]](#footnote-9)

ובע"כ מזה, דכיון דבכלל דברי הבן שהיתה של אבותיו נכלל שלא לקחוה אבותיו מאבותיו של המערער, וחשיב דהודה הבן בכך, ע"כ הגם שנתברר לנו בעדים שהיתה של אבותיו של מערער, וממילא דאין ידוע לבן כלל אם לקחוה אבותיו מהם, מ"מ אנו דנים אותו ע"פ הודאתו.

ול"ד להא דבאומר לא לויתי ובאו עדים שפרע, אין דנים ע"פ עדותם לחייבו, דשאני עדים דכל הא דעדותם מועלת הוא משום דסמכינן ע"ז שהם מעידים אמת, וע"כ בזה אמרינן דכל שבאנו לחייבו מכח הודאתו דלא פרע ושיקרו העדים בעדותם, תו ליכא עדים כלל על ההלואה, ומשא"כ כשטען הבן דשל אבותיו היא, הרי דאף להצד דהיתה של אבותיו של המערער, ושיקר הבן בדבריו, מ"מ יש לנו לדונו כפי הודאתו שלא לקחוה אבותיו מאבותיו של המערער.

ט] וכן נראה גם ממש"כ הרשב"א בכתובות דכ"א. בהא דעד ודיין אינם מצטרפין, ז"ל, והרי"ף ז"ל פירש וכו' עד שהעיד שראה ההלואה ודיין שהעיד דבבית דינו נתחייב ע"פ עדים וכו' דאין מצטרפין דסהדא מסהיד על ההלואה ודיינא לא מסהיד אלא שבבי"ד נתחייב אבל אינו יודע אם נתחייב באמת או בשקר, ולפי פירושו לא דמי להודאה אחר הלואה דמצטרפין, דהתם תרוייהו בקושטא קא מסהדי האי דחזא כשמנה לו מנה והאי דחזא דאודי לי' קמי' בההוא מנה, אבל הכא דלמא הני דאסהידו עלי' בבי"ד שקרא קא מסהדי ודיינא מאי דשמע קא מסהיד, עכ"ל.

וצ"ע דכ"ה דעד ודיין אין מצטרפין, משום דשמא אותם שהעידו עליו בבי"ד שקר העידו, ה"נ בדין דעד הודאה ועד הלואה לא יצטרפו, דשמא הודאת הבע"ד היתה בשקר, ונראה מזה דבהודאת בע"ד, אף אם היתה ההודאה בשקר דנים על פי', וע"כ שפיר הן מצטרפין.

והיינו דהגם דאם באמת אינו חייב ל"מ הודאתו לחייבו, מ"מ כיון דכ"ז שאין ידוע לנו שאינו חייב, הוי דין ודאי לדון ע"פ הודאתו אף אם הודה בשקר, ע"כ חשיב דעד ההודאה מעיד על המעשה עצמו, וע"כ מצטרפת עדותו עם עדות ההלואה, ומשא"כ בעד ודיין, כיון שאין הדיין יודע שהעידו העדים באמת, לא חשבינן לעדותו כעדות על ההלואה עצמה, וע"כ אין עדותו מצטרפת עם עדות ההלואה.

י] ולפ"ז נראה דמה"ט הוא שהוצרכו הראשונים לפרש דהא דהודאת בע"ד מהניא כנגד עדים, הוא משום דבהודאתו ה"ה פוסל את העדים, דאל"כ לא הי' לנו לחייבו, ול"ש לומר דהודאת בע"ד אלימא מעדים, שהרי בהודאת בע"ד לא נתבררה לנו אמיתת המציאות כלל, וע"כ הי' בדין דכל שבאו עדים כנגד הודאתו ונתבררה לנו אמיתת המציאות ע"י העדים, א"א לנו לחייבו בהודאתו, שהרי אין הודאתו מחייבתו אם ידוע לנו שאינו חייב, וע"ז הוא שכתבו הראשונים דהא דהודאתו מהניא כנגד העדים, הוא משום דהוא פוסל את העדים בהודאתו, ולגבי דידי' אין אנו מקבלים את העדים כלל, ונמצא שלא נתברר לנו אמיתת המציאות כנגד הודאתו, וע"כ שפיר מחייבינן לי' בהודאתו.

**ד**

יא] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דכשטענו חטים ועדים מעידים שהוא חייב חטים או שעורים, דלא מחייבינן לי', ולא אמרינן דממ"נ אם מהימנינן שאינו חייב לו שעורים, הרי ידוע לנו ע"פ העדים שהוא חייב לו חטים, כ"ה דאם היו באים עדים אחרים ומעידים שאינו חייב שעורים, דהי' מתחייב בחטים.

והטעם בזה, דהאמנם אם הא דהודאת בע"ד מועלת כנגד עדים הוא משום דנאמנות הודאת בע"ד אלימא טפי מנאמנות העדים, הרי דבכה"ג הי' לנו לחייבו ממ"נ, אך כיון דהא דהודאת בע"ד מועלת כנגד עדים, הוא משום דכל שהודה יש לנו לדונו כפי הודאתו ואין אנו דנים ע"פ העדים, הרי ממילא דאף בכה"ג שהעדים מעידים שהוא חייב חטים או שעורים, כיון דא"א לנו לחייבו ע"פ העדים אלא מכח צד חיוב השעורים, שהרי לא נתברר לנו שאינו חייב שעורים דהודאתו אינה מועלת לזכותו, הרי דא"א לנו לדון צד חיוב זה ע"פ העדים, וע"כ ה"ה פטור.[[9]](#footnote-10)

יב] והנה אמנם כ"ז הוא לפמש"נ דאף כשהודה הבע"ד בשקר יש על הודאתו תורת הודאת בע"ד, וע"כ גם להצד דהודאתו שאינו חייב לו שעורים היא בשקר, מ"מ יש עלי' תורת הודאה, וממילא דא"א לנו לדון ע"פ העדים, אך אי נימא דכשהודה הבע"ד בשקר אין ע"ז תורת הודאת בע"ד, הרי נמצא דלהצד דהודאתו שאינו חייב לו שעורים היא בשקר, שפיר מצינו לדון ע"פ העדים, שהרי לא פסל בפירוש את העדים, וכל הא דא"א לדון ע"פ העדים, הוא רק מכח דיש לנו לדון ע"פ הודאתו, וא"כ אם הודאה בשקר אין עלי' תורת הודאת בע"ד, שפיר יש לנו לדון ע"פ העדים, וא"כ הי' לנו לחייב ע"פ העדים, דממ"נ, אם הודאת התובע שאינו חייב לו שעורים היא אמת, הרי ידוע לנו שהוא חייב לו חטים, ואם הודאתו היא בשקר, יש לנו לילך אחר עדות העדים שמעידים שהוא חייב לו שעורים.

ובע"כ מזה כמש"נ, דאף אם הודאתו בשקר היא, יש עלי' תורת הודאה, וא"א לנו לדון ע"פ העדים, וע"כ כיון דא"א לנו לחייב ע"פ העדים שמעידים שהוא חייב לו חטים או שעורים, אלא מכח צד חיוב השעורים, ע"כ כל שהודה התובע שאינו חייב לו שעורים, א"א לנו לחייב ע"פ עדותם, וכמש"נ.[[10]](#footnote-11)

יג] ונראה לפ"ז, דזהו מש"כ הש"ך, דהא דבכה"ג הוא חייב, הוא משום דאינו מכחיש את העדים והעדים אינם מכחישים אותו, דלעולם מודה הש"ך ליסוד הדברים דהא דהודאת בע"ד מועלת כנגד עדים הוא משום דהוא פוסל את העדים, וכמש"כ הש"ך גופי' בסימן ע"ט סק"ב, וע"כ הי' בדין דבכה"ג דהעדים מעידים שהוא חייב לו חטים או שעורים, א"א לחייבו ע"פ עדותם, וכנ"ל, וע"ז הוא שכתב הש"ך, דכיון דהוא אינו מכחיש את העדים והעדים אינם מכחישים אותו, שפיר מצינו לדון ע"פ עדותם, והיינו דס"ל דכל הא דמהניא הודאת בע"ד דא"א לדון ע"פ העדים, הוא רק כשהודאתו והעדים מכחישים זא"ז, אך כל שאינו מכחיש את העדים והעדים אינם מכחישים אותו, שפיר מצינו לדון ע"פ עדותו, ודו"ק.

**ה**

יד] וע"פ האמור יש לדון ביסוד הדין דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, שכתבו הראשונים דהוא משום דהו"ל הודאה נגד הודאה, ובקצוה"ח סימן פ"ח סק"ט כתב דהו"ל כתרי ותרי, עיי"ש.

ולכאו' ד"ז מתישב אי נימא דדינא דהודאת בע"ד כק' עדים הוא נאמנות כעין נאמנות דעדות, וכל דאיכא נאמנות דהודאת התובע כנגד נאמנות דהודאת הנתבע, הו"ל כתרי ותרי, אך אי נימא דהודאת בע"ד אינה נאמנות כנאמנות דעדות, אלא הדין ניתן לדון את האדם ע"פ הודאתו, הרי לכאו' בדין דבהודאה נגד הודאה, יש לדון כל א' כפי הודאתו, ואי"ז ספק כתרי ותרי, אלא כלפי התובע יש לנו לדון בודאי שאין הנתבע חייב לו, וכלפי הנתבע יש לנו לדון בודאי דהוא חייב.

ובאמת דכ"ה משמעות ד' הרמב"ן שהביא הקצוה"ח, ז"ל, ומ"מ בששניהם ברי הואיל וזה אומר חייב אני לך וזה אומר אינך חייב לי אוקי ממונא בחזקת מאן דתפיש ולא מזדקקינן להו, עכ"ל, ומ' דאי"ז ספק כתרי ותרי ומספק מוקמינן ממונא בחזקת מרי', אלא היינו דבכה"ג אין בי"ד מזדקקין לזה כלל, וזה מתפרש כמש"נ, דבכה"ג כלפי התובע אנו דנים בודאי שאין הנתבע חייב לו, וע"כ א"א לבי"ד להזדקק לזה, אלא ממונא היכא דקאי ליקום, וכ"נ גם בד' הרשב"א בגיטין ד"מ: שכתב דהודאת המקבל נקראת הודאת בע"ד, משום דהקרקע בחזקת הבעלים הראשונים, והיינו דכיון דכלפי המקבל יש לנו לדון שאין השדה שלו, ע"כ אין מוציאין אותה מיד הבעלים הראשונים.

וכ"נ בד' הרא"ה שהובא בשטמ"ק ס"פ המניח, שכתב דבכה"ג דהודאה כנגד הודאה, ליכא בעל דינא כלל, וע"כ לא אמרינן משלשין ביניהם אלא היכא דהשעורים בעין, אך היכא שאינם בעין, אע"ג דהוא מודה דמחייב לי' בתשלומי שעורים ליכא למימר משלשין, דכל מידי תשלומין כל היכא דליכא בעל דינא כלל לא מפקינן מיני', ועיי"ש שכתב דמה"ט גם בקנס ל"ש דינא דמשלשין, דאין אדם מתחייב בקנס על שעת העמדה בדין, והכא כיון דליכא בע"ד תו ליכא העמדה בדין, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכלפי התובע אנו דנים בודאי שאינו חייב לו, וע"כ ליכא בע"ד כלל שיתבע ממון זה מן הנתבע.

וכ"נ גם ממש"כ הריטב"א בגיטין ד"מ: בדין הודאה נגד הודאה, ז"ל, וכיון שכל אחד מודה מן הדין שניהם נאמנין, דכל אחד נאמן לחיובי, ומיהו גבי עבד לא שייך משלשין שהרי העבד תפיס להו למעשה ידיו, אבל בקרקע דבפירות לא תפיס להו חד טפי מאידך משלשין, עכ"ל, ומבו' בדבריו דבהודאה נגד הודאה לא אזלינן בתר חזקת מר"ק, אך כל שאחד מהן תפוס, אין מוציאין מידו, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דבהודאה נגד הודאה ל"ה זה כספק, אלא כל א' נאמן לחייב את עצמו, וע"כ אין בי"ד מזדקקין לזה ואין מוציאין מיד התפוס.

ונתישב בזה משה"ק בחי' הרי"מ ב"מ ד"ד., במש"א בסוגיא שם דמה לפיו שכן אינו בהכחשה, דהרי אף פיו ישנו בהכחשה דכיוצ"ב דהוא הודאת פיו דהתובע, דב' הודאות דסתרי אהדדי קי"ל דפטור, ועיי"ש מש"כ לישב, וכתב דאי"ז מתישב בד' הרא"ש שם סימן ג' בשם מהר"ם, ולפמש"נ ניחא, דלעולם פיו אינו בהכחשה, דכלפי דידי' ל"מ מידי הכחשת חבירו, ואך דכיון דכלפי חבירו אנו דנים בודאי שאינו חייב לו, ע"כ אין בי"ד מזדקקין לכך, וכמש"נ.

טו] אמנם בד' הקצוה"ח שכתב דהו"ל כתרי ותרי, נראה די"ל, דהגם דעיקר דינא דהודאה הוא דכיון דהוא הבעלים על ממונו בידו לקבוע את דיני הממון, מ"מ כל דאיכא הודאה נגד הודאה, הרי דכיון דשניהם הוו הבעלים על נידון זה, והודאת שניהם הויא לחובתם, ע"כ לא עדיפא הודאת חד מחברי', והו"ל כתרי ותרי, ואכתי צ"ע.

והאמנם ממש"כ הראשונים דבטענו חטים והודה לו הנתבע בספק חטים ספק שעורים ה"ה פטור, ולא אמרינן דממ"נ ה"ה חייב, דאם נדון כפי הודאת התובע שאינו חייב לו שעורים, הרי יש לחייבו בחטים, נראה דהודאה נגד הודאה דמיא להודאה נגד עדים, דכ"ה דבהודאה נגד עדים אמרינן דכיון שהודה התובע שאינו חייב לו שעורים, א"א לדון כלל מכח עדות העדים על השעורים, ה"נ בהודאה נגד הודאה, א"א לדון כלל מכח הודאת הנתבע על השעורים, וע"כ הוא פטור.

**ו**

טז] אמנם בדעת הרמב"ם דס"ל דטענו חטים והנתבע אומר איני יודע אם חטים הוא או שעורים, חייב בשעורים, יש מקום לדון דכ"ז הוא בהודאת הנתבע, דבזה י"ל כד' הקצוה"ח דהודאה נגד הודאה חשיבא כתרי ותרי, וע"כ בכה"ג דהנתבע אינו יודע אם חטים או שעורים יש לחייבו, וכנ"ל, אך אם לא הודה הנתבע אלא באו עדים שאין יודעים אם חטים או שעורים, לא מחייבינן לי' מכח עדותם, אלא כיון שהודה התובע שאינו חייב לו שעורים, לא מצינו לדון כלל ע"פ העדים.

ועד"ז י"ל גם למש"כ התומים סימן פ"ח סקי"ג דהא דכשהנתבע אומר איני יודע אם חטים או שעורים הוא חייב לשלם, הוא משום דבכה"ג ברי ושמא ברי עדיף, ועי' בספר מגנזי הגר"ח שכתב כעי"ז, או משום דהו"ל כאיני יודע אם פרעתיך, ועי' בחי' הגרע"א ב"ק דל"ה: ובחזו"א שכתבו כן, עיי"ש, וכ"ז הוא בשהנתבע אומר איני יודע, אך כשהעדים מעידים שהוא חייב או חטים או שעורים, אינו חייב, כיון שהוא טוען בברי שאינו חייב אלא שעורים.

יז] ונראה דיש להוכיח כן, דהנה בעיקר ד' הרמב"ם דכשהנתבע אומר איני יודע אם חטים הוא או שעורים, משלם שעורים, תמהו הראשונים ממש"א בס"פ המניח דאי נימא דקאמר ניזק ברי וקאמר מזיק שמא אכתי לימא תיהוי תיובתא דרבה בר נתן, והרי דאף היכא שהמזיק שמא, ה"ה פטור מתשלומין.[[11]](#footnote-12)

ובקצוה"ח סימן פ"ח סקט"ז הביא לישב, דהרמב"ם מפרש להסוגיא כפי' הר"ש שהובא בשטמ"ק שם, ז"ל, ונראה דקאמר שמא קטן הזיק, וברי דהגדול לא הזיק, והשתא קאמר שפיר נימא תיהוי תיובתי' דרבה בר נתן מק"ו וכו', עכ"ל, וכן נ' מד' רש"י שכתב דבכה"ג "כל שכן" דקשה לרבה בר נתן, ולפ"ז ניחא ד' הרמב"ם, עכ"ד, וכ"כ בחי' הגרע"א ב"ק דל"ה: מכת"י תלמיד.

אמנם פי' זה צ"ע רב, דאם אכן איירי דהמזיק טוען בברי דהגדול לא הזיק ושמא קטן הזיק או לא הזיק כלל, א"כ מ"ט בלא הא דרבה בר נתן הוה ניח"ל להגמ' דשקיל כדאמר מזיק, הרי כיון שאין המזיק מודה שהקטן הזיק אלא אומר שמא, מ"ט גובה הניזק מן הקטן.

ולכאו' צ"ל בזה, דאיירי בדאיכא עדים שא' מן השוורים הזיק, וע"כ אלמלי הא דרבה בר נתן, הי' גובה הניזק מן הקטן מכח עדות העדים, והאמנם סוגיא דהתם אזלא כר"פ דפלגא נזקא ממונא, אך י"ל דאף לדידי' איירי מתניתין בדאיכא עדים, וכמו שהוכיח הקצוה"ח מהא דלסומכוס חולקין, ורק משום דינא דטענו חטים וכו' ה"ה פטור.

ולפ"ז הרי מבו' להדיא, דאף דלדעה זו אם הודה המזיק דא' מן השוורים הזיק ה"ה חייב וליכא בזה לדינא דטענו חטים וכו', מ"מ אם לא הודה המזיק אלא העידו עדים שא' מן השוורים הזיק, ה"ה פטור מכח דינא דטענו חטים וכו', וז"ב.

יח] והדברים מבוארים כן גם בד' הגר"א בסימן פ"ח סקכ"ג, ז"ל, דהודאת כו' אפי' נגד עדים וכו', וכ"כ הרא"ש וכ"כ הרשב"א שם בשם הראב"ד דבעדים מיירי, וכ"כ הרמב"ם פ"ט מה' נזקי ממון וש"ע לקמן סי' ת' ס"ד היו הניזקין כו', ואם לא הביא ראי' ברורה מ' שהביא ראי' שהזיקו אלא שאין יודעין היאך, וקאמר שם פטור המזיק שהרי כטענו כו', עכ"ל.

וצ"ע דהיאך מצינו למימר בדעת הרמב"ם דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור אף בדאיכא עדים שהוא חייב לו חטים או שעורים, הרי הרמב"ם גופי' כתב דטענו חטים והנתבע אומר איני יודע אם חטים הוא או שעורים ה"ה חייב בשעורים, ובע"כ מד' הגר"א דיש לחלק בזה, דהגם דאם הודה הנתבע דהוא חייב חטים או שעורים, ה"ה חייב בשעורים, ולי"ב לדינא דטענו חטים וכו', מ"מ כל שלא הודה אלא שבאו עדים ע"ז, ה"ה פטור, וזה כמש"נ.

יט] והנה אמנם לכאו' עיקר הדברים נסתרים ממש"כ הרמב"ם בפ"ט מנז"מ ה"י, ז"ל, לא היתה שם ראי' ברורה שזה הזיק אלא עדים מעידים שא' משני אלו הזיק משלם המזיק כמו שאמר, עכ"ל, ובמ"מ שם ה"ט פירש דהא דחייב המזיק לשלם, ול"ה כטענו חטים והודה לו בשעורים, דהוא משום דאיכא עדים, וכ"כ הש"ך בסימן ת', ומבו' להדיא לפ"ז, דטענו חטים ובאו עדים שהוא חייב לו חטים או שעורים, ה"ה חייב, וזה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם, וקשיא כן ע"ד הגר"א בסימן פ"ח שכתב בדעת הרמב"ם דטענו חטים וכו' פטור אף אם איכא עדים.

אך עמש"נ בסימן ד' (ב) סקט"ו ט"ז לדון בדעת הרמב"ם, דהא דחייב בכה"ג אי"ז כלל מכח העדאת העדים, אלא הוא מכח הודאתו, וכמש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, משלם המזיק "כמו שאמר" וכו' ואם טען וכו' הרי המזיק וכו' ומשלם "כמו שהודה", - ועיי"ש סקי"ז דלפמש"נ שם בביאור ד' הרמב"ם, מוכח מד' הרמב"ם שם דטענו חטים וכו' פטור, אף אם איכא עדים שהוא חייב לו חטים או שעורים, וזה כמש"נ.

ונראה ברור לפ"ז, דהמודה בדבר, אף שידוע לנו שאינו יודע כלל אם הוא כן, ודאי הו"ל הודאה גמורה, וזה מוכח מיתומים שאמרו שלא לוה אביהם, שהרי אין ידוע להם כלל שלא פרע, ואפ"ה יש ע"ז תורת הודאה. - וכ"ה מבו' גם להמפרשים דנאמן עלי אבא הוי הודאת בע"ד כפשוטו, אף שאינו יודע מכ"ז כלל, ובע"כ דמ"מ יש בזה הודאת בע"ד לדון כפי דברים אלו, - ועי' ר"ן נדרים דכ"ז: בדין אתפיס זכוותי' דאי"ז הודאה גמורה כיון שהודה בתנאי. - אך בד' הגרע"א בכל האומר לא לויתי ובאו עדים שפרע, אי"ז מתישב, והתם צ"ע מה מקום יש לילך אחר הודאתו.

רבינו יונה ב"ב דל"א: דבאומר ג' שנים ובאו עדים שהחזיק ז' שנים, ה"ה פוסל עדותם. ונ' דדוקא בהך גוונא הוצרך רבינו יונה לזה, (ועד"ז גם בכל האומר לא לויתי), משום דהוא עצמו ג"כ טוען שהוא שלו והוא פטור, ומ"מ כיון שהודה שלא כדברי העדים פסל את העדים, ומשא"כ בעלמא כשהוא מודה שחייב ועדים מעידים שפטור, פשיטא דחייב, וכמש"כ הראשונים בב"מ ד"ג:, ול"ב להא דפסל את העדים.

ויש שפירשו בנידון הראשונים כאן, די"א דהודאה נגד הודאה מהניא, וכמו שנחלקו הראשונים בגיטין, ובאמת בעה"ת וההשלמה שנקטו דמכח דהוי הודאה נגד הודאה יש לפטרו, הביאו לההיא דגיטין, עיי"ש, - אך הנה כתב בשטמ"ק בשם הרא"ה, דאף דבהודאה נגד הודאה משלשין ביניהן, היינו רק בחפץ בעין, אך בחוב, א"א להוציאו מיד הנתבע, כל היכא דליכא בע"ד, שהרי כלפי התובע איכא הודאת בע"ד שאינו חייב לו, וע"כ נמצא דליכא בע"ד לתבוע את הנתבע, וא"א להוציא ממנו את החוב.

1. והראב"ד בהל' טונ"ט שם השיג ע"ד הרמב"ם, וכתב די"א דאחר שתיקנו שבועת היסת שאני, וצ"ב, ועי' לח"מ שם וש"ך סימן פ"ח סקל"ה וט"ז שם סי"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בחי' הרי"מ סימן כ' סק"ג שכתב בתו"ד, דהא דבכה"ג הוא פטור ואינו יכול לומר ממ"נ, הוא משום דאמרינן באמת קטן מגיע לך, ואעפ"כ כיון שהודית לחובתך פטור, עכ"ל, וצ"ב גדר הדין בזה, ועיי"ש בהמש"ד שדן דהוא מדין קנין אודיתא, - ועי' גם במשנת ר"א שם במילואים, במש"כ בזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ושמעתי להביא מקור לזה, מסוגיית הגמ' בב"מ ד"ג: דעבדינן ק"ו מהודאת פיו להעדאת עדים, וצ"ע שהרי חזינן דהודאת בע"ד אלימא מעדים, שהרי הודאת בע"ד מהניא כנגד עדים, ועיי"ש בשטמ"ק בשם גליון שרמז להעיר כן, ובע"כ דהא דהודאת בע"ד מהניא כנגד עדים, אי"ז משום דנאמנות דהודאת בע"ד אלימא מעדים, אלא הוא משום דה"ה פוסל את העדים בהודאתו, אך לעולם הודאת בע"ד לא אלימא מעדים, ולמש"נ להלן הוו הודאת בע"ד והעדאת עדים ב' מיני נאמנויות ביסודם, ולא שייכי זל"ז כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, דלמש"כ החזו"א ב"ק סימן י"ח סק"ו, דעיקר קנין אודיתא מיוסד על דינא דהודאת בע"ד כמאה עדים, עיי"ש, וכ"נ בדבריו בחו"מ סימן י"א סקכ"ג, הרי מוכח כן דעיקר דינא דהודאת בע"ד כמאה עדים הוא אף אם הודאתו שקר היא.

   ובד' החזו"א בחו"מ שם נתחדש טפי מזה, דאף דהנתבע יודע שהוא חייב, מ"מ הוא רשאי להחזיק הממון, כיון דבי"ד יש להם לדון ע"פ הודאת התובע, והדין של בי"ד הוא המעמיד את ממונו של עולם לרשויות של בנ"א, וכל מי שהדין מזכהו על אותו הממון, הוא הבעלים ע"פ התורה, עכ"ד, וצ"ל דל"ד לשאר הכרעות כהמע"ה, דודאי דאם הנתבע יודע שאי"ז כן, אינו רשאי להחזיק את הממון, דבכל הכרעות הרי לפי ידיעת הנתבע שאי"ז כן, אין בי"ד רשאין לדון כן, ומשא"כ בהודאת בע"ד, דמזכות הבע"ד לקבוע שידונוהו כן, הרי דאף שהנתבע יודע שאי"ז כן, מ"מ כיון שבי"ד רשאין לדון כן, ה"ז מעמיד את הממון ביד הנתבע, - וי"ל עוד, דשאני בשאר הכרעות, דכל שהנתבע יודע שאי"ז כן, ואם הי' מודיע את ידיעתו לבי"ד לא היו בי"ד נותנים לו את הממון, ע"כ אינו זוכה בממון זה, ומשא"כ כשהודה התובע, דאף שהנתבע מודיע את ידיעתו לבי"ד, ה"ה מניחים בידו את הממון ע"פ הודאת התובע, ע"כ ה"ז מעמיד את הממון בידו, והוי הוא הבעלים ע"פ התורה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה יל"פ מש"כ הש"ך בסימן פ"א סק"ח להוכיח, דהיכא דמודה שהודה באתם עדי וטוען שאינו חייב כלום, חייב לשלם, ואינו נאמן במיגו, עיי"ש, ובעדים כה"ג כתב הריטב"א במכות ד"ג. דכל שהוא מודה שהעידו לחייבו ואומר שאינו חייב כלום, ה"ה נאמן במיגו, וצ"ע מ"ש זמ"ז, וי"ל דהש"ך אזיל כדעת הרמב"ן במכות שם, דמבו' בדבריו דאף בעדים כה"ג אינו נאמן, ועמד ע"ז בס' זכר טוב סימן ו', עיי"ש.

   ולפמש"נ הוא מתבאר בפשיטות, דהא דבעדים כה"ג ה"ה נאמן במיגו ולא חשיב כמיגו נגד עדים, הוא משום דכל דמי שהביא לפנינו את העדים אומר שעדותם בשקר היא, לא נתקבל לפנינו כלל שהיו עדים כשרים, אלא מתקבל לפנינו שהיו עדי שקר דלאו עדים נינהו, ומשא"כ בהודאת בע"ד, כיון דאף אם הודה בשקר יש על הודאתו תורת הודאה, ע"כ לא מהימנינן לי' במיגו כנגד הודאתו. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם בחי' הגרע"א כתובות דק"ז: כתב להוכיח לא כן מד' הריטב"א שם, עיי"ש בדבריו, אך צע"ג, דהריטב"א שם לא כתב כלל דפטורו מן הכתובה הוא משום דמכח עדות העדים שהוא מת ידעינן שלא גירשה, אלא כתב דהוא משום דאין האשה נאמנת לומר נתגרשתי שלא בפני הבעל, עיי"ש, ולפ"ז הרי אדרבה ממה שהוצרך לזה, נ' כד' הגרע"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועי' בשיעורי הגר"ש מכות ד"ו. שכתב כן, ויישב בזה למשה"ק בהא דנמצא א' קאו"פ עדותם בטילה בדיני ממונות, שהרי כיון שהנתבע טוען שלא לוה מעולם, הו"ל כהודאה שלא ראה הפסול את ההלואה, עיי"ש בדבריו.

   אך למש"נ להוכיח דאף בכה"ג אמרינן דהוי כאומר לא פרעתי, נראה דהא דהתם לא חשיב כהודאה, הוא משום דכל הא דהאומר לא לויתי כאומר לא פרעתי ומחייבינן לי' מכח הודאה זו, היינו דוקא בהלואה ופירעון שהם ב' פוטרים נפרדים, וכיון שהודה שלא הי' את הפוטר דפירעון, ע"כ ה"ה חייב, ומשא"כ התם דלפי טענתו לא הי' המעשה, וגם מכח פסולא דקאו"פ אתינן למימר דלא הי' המעשה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובס' זכר טוב הוכיח כן גם ממש"כ הרמ"א בסימן ק"ח ס"א דאם טענו היתומים לא לוה אבינו מעולם הוי כאלו אמרו לא נפרע החוב ומאחר דאיכא עדים שלוה חייבים לשלם, ומ' דאיירי גם בגונא דאינם יודעים כלל שלא נפרע החוב, ואך דאם לא לוה ודאי דלא פרע, ואפ"ה חשבינן לה כהודאה דהיתומים שלא נפרע החוב, - אך מד' הגרע"א שלא הביא מזה, נראה שפירש דד' הרמ"א קיימי בשאומרים היתומים שאמר להם אביהם שלא לוה, וכאשר כ"ה במקור הדין בכתובות דפ"ח., ושפיר י"ל דאם טענו היתומים שראו בעצמם שלא לוה, הרי דכל שבאנו לחייבם ע"פ עדים או שטר שלוה, ליכא הודאה כלל שלא נפרע החוב. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה אמנם לפ"ז נמצא, דכ"ז הוא במקום דבעינן לעדות העדים כדי לחייבו, אך במקום דל"ב כלל לעדות, שפיר יש לנו לחייבו, ונתישב בזה משה"ק בס' זכר טוב בהשמטות לסימן ו' ע"ד רש"י בדין כתובה ומזונות, עיי"ש, - אמנם הנה בד' תוס' הרשב"א כתובות דפ"ט: לכאו' מוכח לא כן, וכ"נ גם בד' התוס' שם, עייש"ה, - ועי' קצוה"ח סימן פ"ח סק"י שהק' כעי"ז ע"ד התוס' שם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואמנם פשוט דגם בכה"ג, אם יבואו עדים אחרים ויעידו שלא הי' שעורים, שפיר יתחייב בחטים ע"פ עדים אלו שהעידו שהוא חייב לו חטים או שעורים, והיינו משום דכלפי מה שהעידו דאם אינו חייב שעורים ה"ה חייב חטים, לא פסלם כלל, אך כל שאין לנו עדים ואנו דנים מכח הודאתו, הרי דא"א לחייב את הנתבע ע"פ העדים אלא מכח צד השעורים, וכלפי צד זה הרי פסל את העדים. [↑](#footnote-ref-11)
11. והגר"א בכת"י בסימן ת' שנד' במהד' מורשה להנחיל כתב בזה, דמקור ד' הרמב"ם הוא מדינא דירושלמי בשק צרור, דמבו' דהוא חייב לשלם את דמי הסיגין, ונ' דהיינו דאם ל"ה חייב לשלם את דמי הסיגין, ל"ה התובע נשבע ונוטל, שהרי כל הא דהוא נשבע ונוטל הוא משום דאיכא דרד"מ וברי ושמא, או משום תקנת נגזל, וזה ל"ש אם יש הודאה שלא הזיקו סיגין והוא פטור מדמי הסיגין, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)