כו,ב        א-ב
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / ארבעה אחין - הרב יחזקאל זילבר

**חליצה פסולה צריכה חיזור. בסוגיא זו מצינו כמה וכמה מח' בין רש"י לתוס'.**

1. צריך להבין א' מהו חל"פ, ומה ההבדל בין חל"פ לחליצה כשרה. ב' למה חסרון של חל"פ הוא רק למ"ד יש זיקה.
2. יש סתירה מתחילת הסוגיא לסופה, דבתחילת הסוגיא מבואר שדין חיזור הוא רק למ"ד אין זיקה, ואילו בסוגיא לקמן מבואר שאפי' אי סבר שמואל אין זיקה גם הדין שהתחיל באחיות לא יגמור בצרות וכו', וכבר עמד בזה התוס'. וכתבו התוס' שסוגיא זו אינה לפי האמת. אבל ברש"י שם ד"ה יגמור מבואר דקאי גם אליבא דאמת. וצריך לזה הסבר.
3. עוד נחלקו רש"י ותוס' למ"ד אין זיקה שאין דין חיזור, האם דין זה הוא רק כשהפסול הוא שווה בין שניהם, אבל אם אחת היא חליצה מעולה מחברו גם למ"ד אין זיקה בעינן חליצה מעולה, או שאין הבדל ולעולם למ"ד אין זיקה לא בעינן חליצה מעולה. ושורש המח' הוא האם גורסים בתחילת הסוגיא מדקאמרת זה חולץ וכו'.
4. עוד נראה שנח' רש"י ותוס' מה הטעם שחל"פ צריכה חיזור האם הוא בגלל קלשה זיקתה, או שאלימא זיקה ורמיא אתרוויהו.
5. עוד נחלקו רש"י ותוס' מהו חל"פ, רש"י כתב שכל שאינו יכול לייבם הוי חל"פ, ולדבריו צריך להיות שבה"ה נמי חי"ל או חיי"ע נמי הוי חל"פ, וכ"ד הרמב"ם. אבל התוס' כתבו להוכיח ממחזיר גרושתו דחל"פ היינו דקלשה זיקתה. ומ"מ גם רש"י בהמשך הסוגיא גבי בעלת הגט כתב שהטעם שהם חשובים חל"פ הוא משום שקלשה זיקתם וצריך הסבר למה שינה רש"י מדרכו. וגם לגבי בעה"מ כתב רש"י טעם אחר.
6. ועוד נקטו התוס' שלדעת רש"י גם משום ביטול מצות יבמין חשיב אינה יכולה להתייבם. וברש"י בהמשך הסוגיא מבואר שמשום ביטול מצות יבמין לא הוי חל"פ וכדכתב הרשב"א לקמן כז.
7. בשי' ר"א מבורגוייל שהובא בתוס' שחליצת חיזור אינה אוסרת אחותה משום אחות חלוצה. עי' בתוס' לקמן כז: ד"ה איתביה שהריב"ן נחלק בזה. ובביאור שי' ר"א עי' בחי' רבי שלמה הימן סי' ו'.
8. בגמ' מבואר בסמוך ששמואל חולק על רב וס"ל שאין דין חיזור, ואפ"ה סובר שמואל שיש דין חדש שבאחת מעולה ואחת גרועה אין הגרועה פוטרת את המעולה. ועי' בביאור הדברים בריטב"א. וע"ז תי' שם שני דרכים האם דין זה נאמר גם כלפי אחין שלאחת היא מעולה ולאחת היא גרועה.
9. עוד מבואר שם בגמ' בדברי שמואל שאפי' למ"ד אין זיקה חלץ לבעה"ג לא נפטרה צרה. ובתוס' תמהו ע"ז מסוגיא ערוכה בפרק ר"ג. ועי' ברמב"ן וברשב"א כאן.
10. ומ"מ מבואר בגמ' ללישנא דהתחיל ולא התחיל שגם בגוונא ששניהם פסולות אין אחת פוטרת חברתה, ובתוס' תמהו ע"ז הרי בתחילת הסוגיא מבואר לפי תי' אחד בדברי שמואל מאי אחד חולץ לכולן אאמצעית וכו', הרי מפורש שבשניהם שוות אין דין חיזור. ועי' בתוס' ד"ה מאי וברא"ש.
11. בדברי רב אשי יש לדון, א' האם ליכא כלל איסור בצרות. ועי' רש"י ריש העמוד, ובתוס' ד"ה מאי וברש"א כאן. ב' עוד יש לדון מה הדין לפי רב אשי בגוונא ששניהם פסלות, האם אחת פוטרת חברתה, ודלא כמו התי' שהתחיל ולא התחיל, או שגם רב אשי מודה שאין אחת פוטרת חברתה, ועי' ברמב"ן וברשב"א שנח' בזה.
12. איבעיא להו וכו' איזה מהן קודמת וכו'. רש"י ותוס' נחלקו מה הביאור 'עדיפא' האם הכוונה שחליצתה עדיפה לפטור חברתה או שאדרבא שנעשה בה מעשה עדיף לכך אינה פוטרת. ולדרכו של רש"י עי' בתו"י ובריטב"א שהעירו דאדרבא הסברא הפוכה. ועי' בריטב"א מה שביאר בדרכו של רש"י. וע"ע בחי' הגר"נ אות תנח.
13. אלא כהדדי נינהו. רש"י ותוס' נקטו שהכוונה שאחת פוטרת חברתה, ולכך הוצרכו התוס' להעמיד את הסוגיא כשנויא קמא דשמואל וכמו שכתבו התוס' בריש ע"א ד"ה מאי. אבל ברא"ש הביא בשם הריב"ם דכוונת הגמ' ששניהם צריכות חליצה וכשנויא בתרא דשמואל.

**הטעם שחליצה פסולה צריכה חיזור, בביאור מח' רש"י ותוס'**.

א. א"ל רבה מדקאמרת וכו' קסברת יש זיקה והוי"ל חליצה פסולה וכו'. מבואר דחליצה פסולה צריכה חיזור הוא רק למ"ד יש זיקה. יש כאן ב' נקודות שצריכות הסבר, חדא מהו חילצה פסולה ומה החסרון שלה. והשני למה החסרון הוא רק למ"ד יש זיקה. ומצאנו בזה ב' דרכים שחולקים בטעמם בין רש"י לתוס'.

והנה רש"י פי' דע"כ חליצה פסולה היא כיון שאינו יכול לייבם, ולמ"ד יש זיקה צריכה חליצה מכל האחין, ד'אלימא זיקה ורמיא אתרוויהו'. [[1]](#footnote-1) והדבר צ"ב דאם אלימא זיקה ורמיא אתרוויהו, וחליצת אחד אינה מפקיעה הזיקה, א"כ מ"ש חליצה כשרה שנחשבת חליצה מעליא ופוטרת כל הבית, [בין לר"י ומטעם דשליחותיהו, ובין לר"ל דסגי בחליצת אחת], מחליצה פסולה חשובה חליצה גרועה שצריכה חיזור. ועוד מדוע הדין דחליצה פסולה צריכה חיזור הוא רק למ"ד יש זיקה.

וביארו בזה רבותינו עפ"י דברי ר"א מן ההר[[2]](#footnote-2) שכתב 'ונראה דלא אמרינן חל"פ צריכה לחזור על כל האחין אלא למאן דאית ליה יש זיקה ואפי' בתרי אחי, דהואיל וזאת זקוקה לתרוויהו וזה שחלץ לה לא היה יכול לייבמה ''אין החליצה זו כמו יבום שתסלק זיקת אחיו'' אלא יחלוץ לה אחיו שהיא זקוקה לו גם כן, אבל למ"ד אין זיקה אינה זקוקה אלא לחולץ או למיבם'. משמעות הדברים הוא שיש שני סוגי חליצה, יש חליצה שהיא עולה במקום יבום וכדכ' בתורה ואם לא יחפוץ וכו', ויש חליצה שדנים אותה כחליצה שהיא מתיר כמו גט. ובמקום שהיא יכול ליבם והוא חפץ שלא ליבם חליצה זו היא חליצה מעולה שהיא עומדת במקום יבום, וחליצה זו ודאי שפוטרת את הבית כולו כאילו התקיים יבום בבית זה וממילא זה פוטר את כל האחין. אבל אם אינו יכול ליבם אין לחליצה זו מעלה שהיא עומדת במקום יבום אלא שיש בה רק מתיר כגט. וזה הסבר מה ההבדל בין חליצה פסולה לחליצה כשרה, ואפשר להמתיק את הדברים יותר ולומר שבעצם כל מעשה חליצה יסודו הוא מתיר בעלמא כגט, דזהו חליצה מתיר של האישות. ולכך היה אפי' הו"א בגמ' בקדושין שכל אשה תוכל להתגרש בחליצה, דכמו שמצינו מתיר של חליצה ביבמה, כך נתיר כל אשה בחליצה. ואדרבא במקום שהוא יכול ליבם שם חידשה תורה שהוא יכול לעשות חליצה במקום יבום, ושם המתיר של החליצה אינו פועל מתיר כגט בעלמא, אלא החליצה עומדת במקום יבום.

אך עדין צריך להבין למה החסרון הוא רק למ"ד יש זיקה. ולכך צריך להוסיף שלמ"ד יש זיקה היינו דאלימא זיקה ורמיא אתרוויהו ממילא בחליצה של אחד אינה נפטרת, דכיון שהיא צריכה חליצה של מתיר כגט והיא זקוקה לשניהם ממילא היא צריכה חליצה משניהם, דצריך התר על כל זיקה וזיקה. אבל למ"ד אין זיקה נמצא שלא צריך כאן מתיר על הזיקה של האחים, אלא צריך התר על הבית של אחיו המת וצריך לפטור אשה זו במעשה יבום או במעשה חליצה, וממילא במעשה של אחד מהם סגי.

וגם הרמב"ן בסוגין בד"ה הכי גרסינן כתב 'והך סברא ליתא אלא משום דסבירא לך יש זיקה, דכיון דאלימא צריכה פטור גדול שתהא מחזרת על האחין, משום דלכל חד ככנוסה דמיא, ואין חליצה גרועה מוציאה מביתו'.

[ועי' בחי' רבינו רה"י הגר"נ זצ"ל אות תכד שביאר כן. והוסיף שמדברי רש"י מדוקדק שהא דחשובה החליצה פסולה זה גם למ"ד אין זיקה, וכדכתב 'והך חליצה ע"כ חליצה פסולה היא כלומר גרועה שאם רצה לייבם אינו יכול'., ורק הנידון אי צריכה חיזור תלוי אי יש זיקה או אין זיקה. דלמ"ד יש זיקה הרי הדין יבום גורם דין אישות לכל האחים, ונמצא דלכל אחד איכא זיקת יבמין, ולכך במקום שהחליצה פסולה אינה פוטרת זיקת אחיו, ושייך חיזור לאחים כדי להפקיע את זיקת האח השני, משא"כ למ"ד אין זיקה אין על האחין דיני אישות כלל, אלא דהיא צריכה להפקיע מעצמה זיקת היבו"ח, ולכך אף דהוי חליצה פסולה, מ"מ כיון שמפקיעה את מצוות יבום מעצמה שוב לא שייך דין חיזור].

וכדברים הללו מבואר בדברי הרמב"ן לקמן נא. [דהתם משמע דהנידון האם יש גט אחר גט תלוי האם יש זיקה, וביאר בזה הרמב"ן דלמ"ד אין זיקה הרי נתינת הגט הוי כנותן גט לקדושי אחיו המת, ולכך פסל את כל הבית וכאילו נתן גט לצרה, ולכך אין עוד מקום לגט בבית זה, אבל רבנן דסברי יש זיקה י"ל דגט מהני רק לזיקה שלו, ולכך יש גט אחר גט דכל אחד יש זיקה]. והוסיף הרמב"ן 'וכן נ"ל טעם חליצה פסולה שצריכה לחזר, משום דעשאוה כפוטרת הזיקה, ולא כפוטרת קדושין הראשונים של האח, דומיא דגט, [דבשלמא] שכשהיא ראויה לביאה והביאה של זו פוטרת על כרחה צרה, אף החליצה במקום יבום קימא, אבל כשאינה ראויה לביאה עשאוה כמגרש הקדושין האחרונים בגט, וכל אחת פוטרת בעצמה כשם שהקדושין בעצמה, וכן באחין'.

אבל התוס' ביארו באופ"א, שהרי התוס' פירשו שחל"פ הוי מחמת קלישות בזיקה, דכיון שהזיקה היא קלושה ממילא מעשה החליצה הוא לא מעשה מתיר גמור שהרי הוא בא רק על זיקה קלושה. ולכך למ"ד שיש זיקה הרי יש כאן זיקה חשובה שאינה נפטרת במעשה כל שהוא, אבל למ"ד אין זיקה לא אכפת לי שהמעשה חליצה נעשה על זיקה קלושה דסו"ס נעשה כאן מעשה חליצה. ולכך אף שחליצתה גרועה מ"מ מהני לצרתה משום שיש כאן מעשה חליצה.

**מדקאמרת אמצעית וכו'. ל"צ דנפול בזה אח"ז.**

מצינו שנחלקו הראשנים מהיכן הראיה שחל"פ צריכה חזור משניהם. לכאו' מהא דאמרינן אמצעית צריכה וכו'. אבל מרישא דזה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת, ליכא ראיה לדין חיזור כלל [אלא שנחלקו רש"י ותוס' האם איכא ראיה מרישא לדין דיש זיקה].

וכתב הרמב"ן 'ואי קשיא ולידוק מרישא מדקאמר זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת, ואין אחד חולץ לכולהו אלמא יש זיקה וחל"פ צריכה לחזור'. פי' כוונתו דכיון דראובן חלץ לאחת, נמצא שהשניה פסולה כלפי ראובן מחמת שהיא אחות חלוצתו, ואם הוא יחלוץ לה הוי חל"פ ולא מהני חליצה זו כלפי שמעון, וא"כ איכא ראיה דמדלא סגי בחליצת ראובן לבדו, שהרי כתוב וזה חולץ לאחד, ש"מ חליצה פסולה צריכה חזור, ולכך צריך דוקא שמעון לחלוץ.

ותי' הרמב"ן 'זו אינה קו' דלעולם אימא לך חל"פ אינה צריכה לחזר, ושאני הכא דכיון דהאי חליצה דשמעון חליצה כשרה, לא חליץ לה ראובן חל"פ, ולא מבעי' אי סבירא לן אין זיקה, דחליצה דשמעון חליצה כשרה היא, אלא אפי' אי סבירא לך יש זיקה, מ"מ חליצה דשמעון עדיפא, דאלימא זיקתו משום דלא חלץ לאחיות כלל, ומשום הכי ליכא למיפשט מדרב דחל"פ צריכה לחזר אלא מסיפא'. כוונתו דלעולם י"ל שבמקום שהפסול שווה בשניהם כגון שיבמה זו אצל שניהם היא אחות חלוצה אינה צריכה חיזור מכל האחים, ומ"מ הכא לא מהני חליצת ראובן, משום שאצל ראובן השניה היא אחות חלוצתו, וכלפי שמעון הוי רק אחות זקוקתו, חשיב חליצת שמעון חליצה כשרה, והיינו משום דאחות חלוצתו חמירא טפי מאחות זקוקתו, דע"י מעשה החליצה דמי טפי לאחות אשה. וע"ז כתב הרמב"ן שלא מבעיא למ"ד אין זיקה שאשה זו מותרת לו, אלא אפי' אם יש זיקה מ"מ חליצה זו כשרה טפי, וכוונתו דלא מבעיא אי נפלו בזא"ז דודאי שהיא אינה אסורה כלל, שהרי אינה אחות זקוקה כלל, אלא אפי' שנפלו בב"א ויבמה זו כבר נאסרה על שמעון מדין אחות זקוקה, מ"מ כשחלץ ראובן לראשונה אפשר שנפקעה הזיקה ועי' בריטב"א.

ובאמת שהדברים מפורשים ברש"י כז. ד"ה חלץ לה ראובן, 'בתמיה ראובן שחלץ לראשונה והויא הך אחות חלוצתו, ולא חליצה מעליא היא כדשמעון, דזיקה גרידתא היא', כוונת רש"י להק' הלא גם חליצת שמעון הוי חליצה פסולה משום אחות זקוקה, וע"ז כתב רש"י דחליצת ראובן הוי פסולה טפי משום אחות חלוצתו, ואילו כלפי שמעון היא רק אחות זקוקה. עי' בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תל.

ולפי"ז בתי' הגמ' דאמרינן אי דנפול בב"א ה"נ, והכא נפול בזה אח"ז, בפשטות כוונת הגמ' דנפלו 'כולם' בזה אח"ז. אמנם נראה דרק על הראשונה בעינן שתפול בפנ"ע, אבל על השניה ושלישית אפי' אם נופלות בב"א סגי בחליצת שמעון לחוד לשניה, ורק השלישית צריכה חליצה משניהם. דלפי מש"כ לעיל דאם חלץ ראובן לראשונה, כשבא שמעון וחלץ לאחותה אינה צריכה לחזור על ראובן, דכלפי שמעון היתה חליצתה כשרה טפי, דכלפי ראובן היא פסולה משום אחות חלוצתו, אבל כלפי שמעון לא נאסרה אלא משום אחות זקוקתו. ועי' ברש"ש שהעיר בזה. ובחי' רבי שלמה הימן סי' ז'.

**אי הכי קמייתא נמי.** כתב רש"י 'שתים ראשונות נמי ליבעו חליצה משניהם', דחליצתן נמי לאו מעליתא היא דאי בעי לייבומי לא מצי הואיל ויש זיקה. וכן כתב הרמב"ן שלא גרסינן קמייתא היינו הראשונה. וכן כתב רש"י מיד בסמוך דכי נפול בב"א כולן צריכות לחזור אחר כל האחין.

יש כאן ב' הערות ברש"י. הראשנים שהובא לעיל נח' מה הדין למ"ד שבשוות אי"צ חיזור האם כששניהם פסולות אבל מ"מ זיקת אחת מעולה משל חברתה, האם מהני חליצתה של הגרועה לפטור את חברתה. וזהו שיטת הרמב"ן שהובא לעיל שחליצת ראובן הוי חליצה פסולה טפי משום שהיא אחות חלוצתו, מחליצת שמעון שאינה אלא אחות זקוקה. אלא שעדין יש לדון למ"ד שבשוות צריכות חיזור מאיזה טעם שיהיה האם כשאחת מהן היא גרועה יותר ואחת מעולה יותר האם אמרינן שהמעולה פוטרת את הגרועה, או שגם המעולה לא פוטרת את הגרועה, שהרי סו"ס היא חליצה פסולה. ויש לדון בזה בסברא, דעד כמה שאנחנו דנים שהמעשה חליצה הוא רק כנותן גט בעלמא א"כ מה מוסיף לי שאחת מעולה מחברתה, סו"ס יש כאן מעשה של חליצה גרועה[[3]](#footnote-3). והביאו ראיה מהא דאמרינן בסמוך שגם לצד ששמואל ס"ל שכשהפסול בשוות שניהם צריכות חיזור כמו שהק' שם בגמ' וחילצת רחל מי מיפטרא וכו', ואפ"ה ס"ל לשמואל שאם חלץ לצרת בעלת הגט או לצרת בעלת המאמר נפטרה בעלת הגט והמאמר, ואע"פ ששניהם אסורות להתיבם, מ"מ מאחר שחליצת הצרה מעולה מחליצת בעלת הגט והמאמר ל"ה חליצה פסולה[[4]](#footnote-4), וא"כ העיר הרש"ש למה השניה צריכה חליצה מתרוויהו, הרי אחרי שחלץ הראשון לראשונה, נמצא שכלפיו השניה היא אחות חלוצה וגם אחות זקוקה שהרי השלישית גם זקוקה לו, ואילו לגבי השני היא רק אחות זקוקה, [[5]](#footnote-5) ונמצאת שיש כאן חליצה עדיפא על חליצה של הראשון. ולגבי השניה תהני חליצת השני לחוד לפטור גם את זיקת הראשון, וא"כ קו' הגמ' אינה אלא על קמייתא ממש, שכלפיה שניהם פסולים וצריכה חילצה משניהם. ועי' בזה[[6]](#footnote-6).

ועוד העירו מה כתב רש"י שאי בעי לייבומי לא מצי 'הואיל ויש זיקה'. הרי גם למ"ד אין זיקה גם הם אסורות להתייבום משום ביטול מצוות יבמין. [ועי' בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תכה] ובאמת שאין להק' זאת על רש"י אלא על הגמ' עצמה, שהגמ' רק אחרי שאמרו שהטעם שצריכה חיזור הוא מטעם דיש זיקה הק' 'אי הכי קמייתא נמי'. משמע שאם אין זיקה קמייתא הוי חליצה כשרה, וצ"ע הרי היא אסורה להתייבם משום איסור ביטול מצוות יבמין וכו', וזה תלוי האם מה שא"א לייבם משום ביטול מצות יבמין נחשב כחליצה פסולה. התוס' נקטו בשיטת רש"י שגם זה בכלל חל"פ. אבל מרש"י כאן ומרש"י לקמן מבואר דלא חשיב משו"ה חל"פ דלא הוי אשה האסורה להתייבם מדרבנן, אלא הוי רק איסור בעלמא. ועי' בסמוך.

**אי הכי קמייתא נמי.** בתוס' חד קמאי הק' ל"ל לרב לאשמעינן דינו בנפלו בזה אחר זה ובאמצעית, לאשמעינן בנפלו בב"א וכל אחת צריכה חליצה משניהם. ותי' דרב רווחא אשמעינן דלא מבעיא בנפלו בב"א דזיקה אלימא וצריכה חיזור אלא אפי' שכבר חלץ זה לאחת וזה לאחת וקלשה זיקה משום איסור אחות חלוצה אפ"ה צריכה חיזור. ועוד כתב לתרץ א"נ לא מבעיא בנפלו בב"א דכיון דיש זיקה הוה ליה חלי"פ דאורייתא דהיא זקוקתו, אלא אפי' בנפלו בזה אחר זה שאין החליצה פסולה משום זיקה אלא משום אחות חלוצתו שאינה פסולה אלא מדרבנן מ"מ צריכה חיזור על האחין'.

ומבואר מדבריו חידוש גדול דאיסור אחות זקוקה הוא מדאורייתא. והוא לשיטתו שלמ"ד יש זיקה לא שייך דין ביטול מצות יבמין, משום שכיון שיש זיקה דאורייתא אינה נפטרת מן החילצה.

**רש"י ד"ה נפלה אידך וכו'** הלכך חלץ האי חליצה כל דהו ולא מעליתא היא שאם חפץ לא ייבם, 'ומיהו חליצתו וזיקתו שוות שתיהן לגרוע ופקעה זיקתו בחליצתו', משמע מרש"י שהטעם שהחליצה הגרועה מפקיעה את הזיקה שלו היינו משום שגם הזיקה שלו היא גרועה, [מחמת שהיא אחות זקוקתו] ושתיהם שוות לגרוע.

ויש להעיר כאן בתרתי חדא מסברא מה אכפת לי שהזיקה לא גרועה, הא סו"ס הרי יש כאן מעשה של חליצה שמתיר את הזיקה כמו גט, ומה אכפת לי שהזיקה היא זיקה גמורה. ועוד לפי"ז יל"ע בכל חיי"ל הרי חליצתו גרועה שאינו יכול לייבם, ומאידך הרי זיקתו אינו גרועה כלל, דחיי"ל לא קלשה זיקתו, וא"כ לא יפטור החליצה אפי' את הזיקה של החולץ. ועי' בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תכז.

**בביאור מח' רש"י ותוס' אי למ"ד אין זיקה בעינן חליצה מעולה. תוד"ה מדקאמרת וכו'.**

א. מצינו שנחלקו רש"י ותוס' למסקנת הסוגיא למ"ד אין זיקה, האם חליצה גרועה פוטרת זיקה מעולה או לא. דעת רש"י דאם הפסול הוא שווה לשניהם, כמו הכא שלשניהם היא אחות חלוצה, צריכה חליצה משניהם רק למ"ד יש זיקה. כמבואר בסוגין דדין חיזור הוא רק למ"ד יש זיקה. ומ"מ ס"ל לרש"י שאם אין חליצתם שווה, כגון שלאחת היא פסולה ולאחת היא כשרה, גם למ"ד אין זיקה אין חליצת גרועה פוטרת הכשרה, וצריכה גם זו חליצה. וכן מבואר להדיא ברש"י כז. ד"ה יגמור דלפום תי' הגמ' שמואל ס"ל דאין זיקה, ואפ"ה חליצת רחל הפסולה אינה פוטרת צרתה.

ולכך כתב רש"י שלא גרסינן 'מדקאמרת זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת סברת יש זיקה וכו'. וביארו התוס' שהטעם שרש"י לא גרס כן הוא משום שע"כ אתה צריך לומר כן גם למ"ד אין זיקה, דא"א ליבם אחת משום ביטול מצות יבמין, וא"א נמי לומר שאחד יחלוץ לשניהם משום 'דלמ"ד אין זיקה נמי אין חליצה פסולה של ראובן שכבר חלץ לאחת מפקעת זיקת שמעון החשובה וכו'

והנה בדין מחודש זה לא שייך סברת ר"א מן ההר והרמב"ן שהובא לעיל דכיון שיש חליצה מעולה עשאוה כפוטרת הקדושין שלה וכו', שהרי קאי הכא למ"ד אין זיקה. ונמצא שיש כאן שני דינים מחודשים, חדא שבמקום שיש שני אחים וכלפי אחד היא חליצה גרועה וכלפי השני היא חליצה מעולה, אין מעשה של החליצה גרועה פוטרת את הבית גם למ"ד אין זיקה. ועוד נחלקו במקום שהפסול הוא שווה בשניהם, כגון הכא ששניהם כבר חלצו לאחותה, בזה זה תלוי האם יש זיקה או אין זיקה.

והביאור בזה דס"ל לרש"י שיש כאן עוד הלכה דאף שאחד מן האחין יכול לפטור הבית, מ"מ כ"ז הוא רק כשכוחו יפה ככח אחיו, דאז הוא חשיב כשליח אחיו לקיים הדין, אבל במקום שאצלו היא אסורה ולאחיו היא מותרת, לא מהני חליצתו כלפי אחיו, דבית שאפשר לעשות בו מעשה חליצה מעליא א"א לפטור אותה במעשה גרוע.

והיה מקום להביא לזה ראיה מדברי הגמ' בסמוך דהק' על שמואל דס"ל דאחד חולץ לכולם מכדי וכו' היכא דקימא חליצה דשמעון וכו' והנה בגמ' בתחילה לא נתבאר אם שמואל ס"ל דיש זיקה ואפ"ה הוא חולק על רב שאי"צ חיזור, וע"ז הק' בגמ' מכדי וכו' דשמואל עצמו ס"ל שצריך חליצה מעולה, או אולי שמואל בכלל סובר שאין זיקה ולכך אי"צ חיזור, ואפ"ה הגמ' שואלת מכדי וכו' דהיינו דאפי' אם אין זיקה אפ"ה כיון שיש חילצה מעולה של שמעון וכו'. וכן מדויק מדברי רש"י בסמוך ד"ה אאמצעית ועי'.

**בקו' התוס'.**

ב. ובתוס' בתחילה הביאו ראיה גדולה לרש"י, דהא לקמן קאמר בשלמא וכו', דהתם קאי אליבא דשמואל דס"ל אין זיקה ואפ"ה אין חליצת רחל פוטרת את צרתה, משום שחליצת רחל הוי חליצה גרועה שהיא אחות חלוצתו, ואילו חליצת צרת רחל היא משובחת יותר שהיא רק צרת חלוצתו[[7]](#footnote-7).

והוסיפו התוס' דהא אכתי לא מסיק אדעתיה לחלק בין מיפטר נפשה למיפטר צרה, כוונתם דלמאי דמסיק לחלק בין מיפטר נפשה לצרה, אף בגרועה וחשובה איכא לחלק בין מיפטר נפשה וצרה. ורק לגבי מיפטר צרה אין הגרועה פוטרת את המעולה, אבל לגבי מיפטר נפשה אין נפק"מ בין מעולה לגרועה. ויל"ע בזה דהיה מקום לומר שרק כשהפסול הוא שווה שייך לחלק בסברא בין מיפטר נפשה לצרה, דבשלמא בשוות י"ל שסו"ס אפי' שהחליצה היא חל"פ ודנים אותה כגט, מ"מ כלפי מי שנעשה בה מעשה חליצה שפיר פקעה ליה הזיקה לבית ונפטרה אף מן השני, אבל כלפי הצרה לא מהני החילצה. אבל בגרועה וחשובה הוא הל' מחודשת שבית שאפשר לעשות בו מעשה מעליא לא מהני בו מעשה גרועה, ומה שייך לחלק בזה בין נפשה לצרה. ויל"ע.

ועוד יל"ע דמשמע מדברי התוס' שאין ה"נ למאי דמסקינן לחלק בין מיפטר נפשה למיפטר צרה שפיר מצינו למידק כבר מהרישא שיש זיקה, דאי אין זיקה יחלוץ אחד לשניהם, שהרי למיפטר נפשה שפיר היא נפטרת גם בחליצה גרועה ופסולה. ועי' בסמוך.

ג. והתוס' דחו ראיה זו וכתבו דלפי האמת למ"ד אין זיקה חליצה פחותה פוטרת גם המעולה ממנה, וחלץ לאחיות או לבעלת הגט נפטורו צרות. ודברי הגמ' לקמן בשלמא צרה דרחל וכו', הוי בדרך את"ל וכו'. והא דקאמר שמואל התחיל ולא התחיל וכו', והתחיל באחיות לא יגמור בצרות קאי למ"ד יש זיקה, כמו שהאריכו לקמן כז. ד"ה שמואל. אמנם רש"י פי' בד"ה יגמור פירש להדיא דקאי אפי' למ"ד אין זיקה, ואפ"ה חליצת התחיל באחיות לא יגמור בצרות.

והק' התוס' לדעת רש"י דבפ' ר"ג נא. מבואר להדיא דלמ"ד אין זיקה חלץ לבעלת הגט נפטרה צרתה, אע"ג דבעלת הגט חליצתה פסולה טפי משל צרה, שהרי חשובה כחלוצה אצלו למיסר בקרובתיה, כמו שביאר ברש"י כאן ד"ה לבעלת הגט. [ועי' ברמב"ן שכל החידוש של רש"י תלוי בתרי לישני בגמ' לקמן כז. אי סבר שמואל יש זיקה או אין זיקה. דלמ"ד ששמואל סובר יש זיקה אין מקור לחידוש זה, וממילא הסוגיא בפר' ר"ג קאי כלישנא בתרא בשמואל דס"ל יש זיקה. ועי' בסמוך].

ובעיקר מה שנקטו התוס' שבעלת הגט חליצתה פסולה משום שהיא כחלוצה ואסור בקרובתיה, צ"ב מה בכך שהוא אסור בקרובתיה, וכי בגלל זה זיקתה קלושה ואילו זיקת הצרה היא זיקה אלימא טפי, הרי בעלמא כשחלץ ליבמתו הטעם שהוא אסור בקרובתיה ואילו בצרה הוא מותר בקרובתיה אפי' שבשניהם הזיקה נפקעת בשווה, והיינו משום שהחלוצה נראית כאשתו כמבואר לקמן מא. משא"כ הצרה, והעיקר הו"ל להתוס' להביא ראיה שבעלת הגט א"א לקדשה שוב, דקלשה זיקתה, ואילו בצרה מהני קדושין

ועוד הק' תדע דאותה הסוגיא אינה לפי האמת וכו', כוונתם דמבואר בגמ' דגם בזיקת ששניהם שוות אין חליצת האחת פוטרת חברתה, ולכך אם חלק בתחילה ללאה אינו יכול לחלוץ אח"כ לצרת רחל, דאין רחל נפטרת בחליצת צרתה. [דהרי כל איסורה הוא מחמת רחל שנחשבת כצרת ערוה, וא"כ כ"ש שהם שוות][[8]](#footnote-8), ולכך כתבו התוס' דכי מפרש שמואל התחיל ולא התחיל לא יאמר עוד דשמואל אליבא דמ"ד אין זיקה. אמנם ברש"י שם מבואר בד"ה יגמור וכו' דהטעם שאם חלץ לרחל נפטרה צרה היינו משום שאין זיקה ואי הוי בעי מייבם לרחל וכו'. וא"כ חוזרת קו' התוס' שהסוגיא סתרי הדדי, דבתחילת הסוגיא מבואר שהטעם שהאמצעית צריכה חליצה משניהם הוא משום שיש זיקה, ואילו במסקנא מבואר שבשניהם שוות גם אם אין זיקה צריך חליצה משניהם.

ד. וליישב דעת רש"י כתבו לחלק בין פטור צרות דהיינו ב' יבמות ליבם אחד, לבין פטור של יבמה אחת על כל האחין. והיינו דאף דמבואר דגם למ"ד אין זיקה בשניהם שוות לא מהני לפטור, הוא רק כלפי הצרה, אבל למיפטר נפשה משאר אחין פטורה, ורש"י חידש דלמ"ד אין זיקה בגוונא דלאחד הוא זיקה גרועה ולשני משובחת, לא מהני למיפטר נפשה בחליצה גרועה.

והטעם בזה ביאר בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תמ, דלדברי רש"י הא דתלי הגמ' דינא דצריכה חיזור אי יש זיקה או לא, היינו דלמ"ד יש זיקה ואית לכל אח ביבמה זיקה דהיינו צד אישות, וכיון שאלימא זיקה לרמיא אתרוויהו ולכל אחד יש צד אישות, לכך כשהחליצה היא חליצה פסולה היא רק כפוטרת את הזיקה של החולץ ולא מפקיעה את הזיקה של השני, וצריך לחזור וחלוץ כדי להפקיע זיקת האחין כולם, אבל למ"ד אין זיקה היינו דליכא על האחין זיקה צד אישות ביבמה, אלא שהיבמה זקוקה ליבום או למתיר של חליצה, ולפיכך במעשה חליצה של אחד סגי. ולפי טעם זה י"ל דכ"ז הוא רק כלפי האחין, אבל ב' יבמות שנפלו ליבום אף למ"ד אין זיקה מ"מ לכל אחת בפנ"ע יש לה דין יבום, שהרי כל אחת ואחת יש לה אישות בפנ"ע, ועל כל אישות יש סיבה לנפילה ליבום, ובשביל ששניהם יהיו מותרות צריך שמעשה יבום או חליצה של אחת מהם תפטור את כל הבית, ונמצא שגם למ"ד אין זיקה כלפי אחין, מ"מ בב' יבמות הוא מודה ששניהם צריכות כל אחת מהן להפקיע את הזיקה שלה. ולכן ס"ל לשמואל התחיל ולא התחיל וכו' דהתחיל באחיות לא יגמור בצרות, דאפי' אי אין זיקה ושתיהן יש להם פסול שווה, מ"מ לכל אחת איכא דין יבו"ח בפנ"ע, וחליצה פסולה לא פטרה לצרתה.

אלא דיש להעיר בזה דהתוס' כתבו דהמקור של רש"י שחליצה גרועה אינה פוטרת חליצת אחיו המעולה הוא מסוגיא דבסמוך דאמרינן בשלמא צרה דרחל לא תפטר משום דחליצת רחל חל"פ וכו', ואי נימא דחלוק פטור צרות, מפטורה דנפשה כלפי האחין, מה הראיה לענין אחין דכאשר לאחד הוי חליצה גרועה צריך השני לעשות חיזור. די"ל דלענין אחין מהני אפי' כאשר הזיקה גרועה. ועי' לעיל שכתבנו שרש"י למד כן מדברי שמואל בתחילת הסוגיא דאמרינן היכא דקימא חליצה דשמעון כשרה וכו'.

**מהו חליצה פסולה. ובביאור תוד"ה וחליצה.**

א. התוס' נקטו בשי' רש"י דכל היכא דאינו יכול לייבם הוי חליצה פסולה. ואפי' אם אינו יכול לייבם משום דהוי מחזיר גרושתו או משום ביטול מצוות יבמין נמי הוי חליצה פסולה. והתוס' פליגי ע"ז וסברי דרק אם הוקלשה הזיקה הוי חליצה פסולה כגון אחות זקוקה וכו'.

ובדעת רש"י היה אפשר לומר בב' אופנים, או שגם רש"י ס"ל כמו התוס' שחליצה פסולה היינו היכא דקלשה ליה זיקתו, אלא דס"ל דכל היכא שאינו יכול לייבם איכא קלישות בזיקה, או דבאמת לפי רש"י כלל אינו תלוי אם קלשה זיקה או לא, אלא שכל עוד שהיא ראויה להתייבם הרי מעשה חליצה הוי במקום יבום, והוי מעשה המועיל על כל הבית, אבל אם אינה יכולה להתייבם הרי כל המעשה חליצה הוא רק כמתיר על הזיקה ועשאוה רבנן כגט ומשו"ה צריכה חיזור למ"ד יש זיקה. ונמצא לדרך זו שרש"י ותוס' נחלקו בטעם הדין דחיזור, לפי התוס' צריך חיזור משום שהחליצה היא מעשה מתיר רק על זיקה קלושה, ולכך צריך חליצה מהשני. אבל לרש"י צריך חיזור מחמת ש'אלימא זיקה ורמיא אתרוויהו' ובשביל להפקיע את הזיקה מן השני צריך או חליצה שהיא עולה במקום יבום, או ששניהם יחלצו בשביל להפקיע את הזיקה. ועי' בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תמא בטו"ט.

ומ"מ לדעת רש"י עולה שגם חי"ל וחייבי עשה דאף דליכא בהם קלישות בזיקה מ"מ הוי חל"פ משום שאינו יכול ליבם. וכל מקום שאין יכול לייבם הרי החליצה היא כמתיר, ולמ"ד יש זיקה אלימא וכו'. וציין בזה בהגה' הגר"א 'נ"ב וכ"ד הרמב"ם', וכוונתו לרמב"ם פ"ז מיבו"ח ה"י שכתב 'ויראה לי שכך הדין בשתי יבמות הבאות מבית אחד, והאחת מהן אסורה על יבמה משום שניה או חיי"ל או חי"ע שאם חלץ לה לא הותרה צרתה, ואם חלץ לצרה הותרה האסורה'. וזה כשיטת רש"י שכל מקום שאינו יכול לייבם הוי חל"פ אפי' שאין קלישות בזיקה עצמה. [ועי' בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תכז].

**בקו' התוס' ממחזיר גרושתו**

ב. בתוס' הק' מהא דאמרינן לעיל יא: גבי מחזיר גרושתו דמבואר שם בסוגיא דאם חלץ לה נפטרה צרתה, הרי דאף שאינו יכול לייבם פוטרת צרתה. ותי' הרשב"א לעיל שם דהתם קאי כמ"ד אין זיקה, וממילא אי"צ חיזור ולכך כשחלץ למח"ג נפטרה צרתה, אבל למ"ד יש זיקה וצריכה חיזור לא מהני לפטור צרה. וכתב בערל"נ דתי' זה אינו בשי' רש"י, דלשי' רש"י גם למ"ד אין זיקה אין חליצה גרועה פוטרת למשובחת, והכא הרי יש איסור רק בגרושתו, אבל בצרתה ליכא איסור, ונמצא שהיא גרועה מהצרה וא"כ מ"ט חלץ לה פטר צרתה. הלא היא צריכה חיזור.

והנה במ"מ פ"ו מיבו"ח הי"ג כתב לחדש דהיכא דהוי ב' יבמות אחת מח"ג ואחת כשרה ועבר וחלץ לפסולה, נפטרה צרתה ואין בה דין דחל"פ צריכה חיזור, דהוי כחילו"ע, ובחילו"ע הדין הוא שאם חלץ לה נפטרה צרתה. וכן מדויק מדלא כלל הרמב"ם חיילו"ע בהדי חי"ל או חי"ע או שניות שחלץ להם לא פטרה צרתה.

ודבריו צ"ב רב וכבר הק' עליו הב"י קעד ובב"ש שם סק"ד דאיך יתכן דחי"ל לבד הוי חל"פ ובחילו"ע לא הוי חל"פ. וביאר בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות לב בשם הגרש"ש זצ"ל עפ"י דברי הרמב"ן הנ"ל דיסוד חליצה פסולה הוא רק במקום שהחליצה אינה אלא מתיר בעלמא, בזה התחדש שצריך מתיר משני האחין, ומ"מ סברא זו שייך רק באשה שיש לה זיקה ליבו"ח, אלא שאינה יכולה להתייבם מאיזה טעם, כמו שניות וחי"ל או חי"ע דאית להו מה"ת זיקה ליבו"ח, ומדרבנן הם אסורים לביאה, בכה"ג י"ל דכיון דהיא בת יבום, לכך חליצתה לא הוי במקום יבום אלא הוי כפוטרת הזיקה לחוד, ולא כפוטרת קדושין הראשונים של האח שיש לו זיקה, והוי חל"פ. משא"כ חיילו"ע דאית להוא פטור מיבום, א"כ נמצא דאין להם אלא זיקה לחליצה, ולגבי חליצה הוי זיקתן שלמה ולכך חשיב כחליצה כשרה. וע"ע בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תמד.

ולפי"ז ניחא דגם מח"ג לגבי חליצה הוי זיקתה שלמה, דאינה זקוקה ליבום כלל, ולכך אינה חליצה פסולה.

אך מ"מ קשה קו' מהרש"ל לעיל כ: דתניא איסור מצוה ואיסור קדושה בא עליה או חלץ לה נפטרה צרתה, הרי להדיא דהא דאינה יכולה להתייבם לא משוי לה חל"פ, וצ"ב לדעת רש"י. וכן העיר בהג' הגר"א כאן. וקו' זו הק' גם המ"מ שם על דעת הרמב"ם. [ובפשיטות י"ל דהתם מצי לאוקמי כמ"ד אין זיקה, אבל בההיא דמחזיר גרושתו א"א ליישב דמיירי למ"ד אין זיקה כמו שתי' הרשב"א, שהרי תני לה התם 'היא וצרתה' חולצות, והק' בגמ' היא וצרתה ס"ד, ומשני או היא או צרתה, ולכאו' ל"ל לשנויי הכי לימא היא וצרתה ומשום חל"פ צריכה חיזור וכמ"ד יש זיקה, אלא ש"מ דלא חשיבא חל"פ, אבל ההיא דלעיל מצי לאוקמי כמ"ד אין זיקה]. ובמ"מ כתב שם דאפשר דהתם איירי באיסור לאו דחליצת שתיהן שוות, ולכך היא פוטרת, אלא שהק' דהרמב"ם עצמו פסק שגם בחליצת שוות הוי חל"פ וצריכה חיזור.

**האם האסורה להתייבם משום ביטול מצות יבמין הוי חליצה פסולה.**

ג. עוד הק' התוס' ולקמן נמי קאמר וכו' אע"ג דאסירא לייבמה משום ביטול מצות יבמין. היינו דנקטו התוס' בפשיטות בדעת רש"י דכל היכא דא"א לייבם הוי חל"פ, ה"ה היכא דאסורה ליבם משום איסור לבטל מצות יבמין נמי הוי חל"פ. ולכאו' דבר זה תלוי בנידון האם הוי חלות איסור באשה עצמה לייבם, כשאר איסו"ב דרבנן, ועשו כן משום ביטול מצוות יבמין, או דהוי רק איסור צדדי שלא יבא לבטל המצוה.

וברשב"א לקמן כז. סד"ה הא [וכיון לזה בק"א] כתב דאפשר דרש"י ס"ל דמשום ביטול מצות יבמין לא הוי חל"פ, דלא הוי כאסורה ליבום, אלא הוי גזירה דרבנן על הגברא שלא לבטל מצות יבמין. וכן דקדק ברשב"א בדברי רש"י כז. שהגמ' שאלה אי ס"ל לשמואל שאין זיקה אי הכי חלץ לאחיות אמאי לא נפטרו צרות בשלמא וכו' אלא צרה דלאה תיפטר, ופרש"י 'דחליצת לאה כשרה היא דאי הוה בעי מצי ליבומי', והתוס' תמה ע"ז הרי גם אם אין זיקה מ"מ אסור לו לייבם את לאה משום ביטול מצוות יבמין. וכתב הרשב"א 'ואיכא למימר דאפי' בנפול בב"א קרי לה כשרה, כיון דביאתה כשרה שאין לה פסול מחמת עצמה, אלא משום גזרה דלמא מיית ומיבטלא מצוות יבמין'.

ועוד כתב בחי' הגר"נ אות תכה לדיק מדברי רש"י שכתב כו: בד"ה קמייתא נמי 'דאי בעי לייבומי לא מצי הואיל ויש זיקה', וצ"ב דאמאי נקט רש"י דאינה מתייבמת רק משום דיש זיקה והוי אחות זקוקתו, הרי מפורש לעיל דגם למ"ד אין זיקה נמי אינה מתייבמת משום ביטול מצות יבמין. לכאו' מוכח דס"ל לרש"י דמשום ביטול מצות יבמין לא הוי חל"פ, ומיושב קו' התוס'.

אמנם העירו בזה שרש"י עצמו לעיל כד. ד"ה אי למ"ד כתב דלמ"ד אסור לבטל מצות יבמין איכא בזה דין נאסרה. ואפי' אם לאחר זמן פקע האיסור, אפ"ה היא עומדת באיסור אש"א כיון שלא נראית ליבום מתחילה. הרי שנתנו לה רבנן דין של שניות, דאם היה זה דין צדדי לא היה שיך לדון בה נאסרה. וכ"כ הריב"ן בתוס' לעיל יח. ד"ה דלמא [הובא לעיל על המשנה], ויש בזה אריכות דברים באמרי"מ סי' ח' אות א' ובשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות לג-לט.

**כמה הערות בדברי התוס' ד"ה וחליצה**

**א.** אע"ג דכשייבם לאה יהיה אסור בצרת רחל כמו שאסור בצרת קרובת חלוצתו, מ"מ חליצה מיהא בעיא, דמדאורייתא אינה צרת אחות אשה וכו'. כוונתם דאף שהצרה אסורה להתייבם, משום דכמו שאסור בצרת קרובת חלוצתו, מ"מ חליצה בעיא ואינה פטורה מחמת צרת ערוה וכו', היינו דס"ל לתוס' שכל הפטור האמור בצרת ערוה שייך רק אם בשעת נפילה היתה 'צרת ערוה'. דהיינו שהערוה וצרתה נפלו יחד, בכה"ג הערוה פוטרת צרתה. אבל אם בשעת נפילה נפלו שניהם, ורק לאחר הנפילה נעשית אחת מהן ערוה, בכה"ג שוב אינה פוטרת צרתה.

ודבר זה צ"ב הרי על הערוה עצמה אין נפק"מ אם היא היתה ערוה בשעת נפילה או אחר נפילה, דגם ערוה של אחר נפילה נפטרת מן היבו"ח, וא"כ למה לגבי דין פטור צרה יש נפק"מ. ובברכ"ש סי' יד כתב לבאר עפ"י היסוד שכבר נכתב כמה פעמים שיש שני ילפותות לענין פטור ערוה מן היבום, דמקרא ד'עליה' ילפינן שכל דין יבום הוא היכא שבשעת נפילה יש נפילה ליבום, אבל אם אחת מהם ערוה יש פסוק שבא לפטור אותה ואת הצרה שלה מן היום ומן החילצה, וזהו דין פטור. אבל בערוה שלאחר נפילה כל הפטור שלה הוא מקרא דלקחת, שאינה דוחה דין היבום, בזה אינו פטור אלא דין שאין עשה דוחה וכו', ובזה אין פטור צרה ע"ש.

**ב.** והתוס' כתבו שהטעם שאם מייבם לאה הוא אסור בצרת רחל מהא דאסור בצרת קרובת חלוצתו, ולכאו' למה לא כתבו בפשיטות שכיון שייבם את לאה הרי רחל היא אחו"א, ואחו"א אוסרת צרתה, וע"ז היו צריכים לומר שחליצה מיהא בעיא שהרי לא היתה צרת אחו"א משמת בעלה. היינו משום דא"כ לא היה בה שום איסור משום דאחרי שאמרו התוס' שהיא ערוה שלאחר נפילה א"כ אין בה אפי' איסור דרבנן, ולכך הביאו התוס' שהוא אסור בה מדרבנן מדין צרת קרובת חלוצתו. והדמיון בזה הוא עפ"י שיטתם דדין איסור בצרת קרובת חלוצתו, הוא כדין צרת ערוה, וכשם שהתם אסור מדרבנן אף דהוי לאחר נפילה, ה"נ הוי גזירה דרבנן דצרה לאחר נפילה לא תתיבם. אבל לדעת רש"י דהוי איסור בפנ"ע בצרת קרובת חלוצתו ליכא ראיה כלל. כ"כ בחי' הגר"נ אות תמב.

אך בחזו"א קכז סק"ט כתב דאין לפרש כן, דמהכי"ת דגזרו רבנן בזה אף שהיא צרת ערוה דלאחר נפילה, אלא כתב הטעם שאסורה משום דאחות חלוצה נראית כאשתו שגירשה, דאנשי טעי דחליצה הוי כגט, וא"כ דנינן לה כאשתו, ולכך דדנינן ליה כאשתו מקודם לכן, ולא רק משעת חליצה, ולכך צרתה אסורה דהוי כצרת ערוה בשעת נפילה, כיון דאיסורה דחלוצה הוא שנראית כאשתו כבר בשעת נפילה. ועי' משכ"ב מסמוך.

ג. והוסיפו התוס' וכשיחלוץ לצרת רחל לא מיתסרא לאה וכו', צ"ב מה אכפת שאחרי שיחלוץ לצרת רחל תהא לאה אסורה, סו"ס בשעת יבום לאה מותרת. וביאר ברש"ש שכוונת התוס' דאם היא היתה אוסרת את לאה הוי אסרינן לייבם ללאה שמא יבא עליה אחרי שיחלוץ לצרת רחל. וע"ז כתבו התוס' שהוא לא אוסר את לאה כלל דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו.

ולכאו' לא דמי כלל דדוקא בחיי"ל דהשתא נמי איכא חיוב לאו איכא למיגזר ביאה ראשונה אטו ביאה שניה, אבל היכא דהשתא היא מותרת לגמרי וכי אסרינן אותה דילמא יבא עליה אח"כ. הא למה הדבר דומה שנאסור אדם באשתו בעודה טהורה שמא יבא עליה אחר שתהא נדה. וצ"ע.

ד. וליכא למימר דיש לרחל וכו' א"נ כשחלץ ללאה קודם נפילת רחל וכו'. במהרש"א העיר איך אפשר לאוקמי כשחלץ ללאה קודם נפילת רחל, והא בגמ' מבואר דרק למ"ד אין זיקה קשיא דתיפטר צרה דלאה, ואי נימא דחלץ קודם נפילת רחל, א"כ גם למ"ד יש זיקה קשיא דתיפטר צרת לאה מאחר דלא הוי אחות זקוקה עדין.

ה. אלא נראה לר"י דלא חשיבא חל"פ אלא אחות זקוקתו וכו', לא נתבאר כל הצורך דבשלמא בגרועה וחשובה, כשלאחד מהם היא אחות זקוקה ולשני אינה אחות זקוקה, שפיר איכא סברא לומר דכיון שהחליצה אצל אחד מהם היא קלושה שוב אין בכח מעשה החליצה שלו להתיר את הזיקה המעולה. אבל כשהזיקה היא קלושה אצל שניהם, כמו כאן שאצל שניהם היא אחות חלוצה, א"כ למה לא סגי במעשה חליצה אחד להתיר את הזיקה הקלושה של שניהם.

ו. וכן סוטה דרבנן וכו' אבל מחזיר גרושתו וכו'. צ"ב מ"ט מח"ג לא נקלשה הזיקה הא ילפינן לה מקרא מדכתיב בה טומאה כעריות, וכן אי ילפינן לה מק"ו דבמותר לה נאסרה באסור לה לא כ"ש, וא"כ למה לא נקלשה הזיקה. וצ"ל דאחות זקוקה ואחות חלוצה וכו' איכא בהם קלישות בזיקה לא רק לענין יבום אלא גם לחליצה, וכן בסוטה דרבנן, משום דכוותא בדאורייתא אינו עולה לא ליבום ולא חליצה. אבל במח"ג איכא קלישות רק למעשה ביאה של יבום, אבל לחילצה איכא זיקה גמורה.

ז. סוף דבר עולה דלהתוס' חל"פ היינו קלישות בזיקה עצמה, ולרש"י חל"פ היינו במקום שאינה עולה ליבום. ושמעתי מהגאון ר"א אריאלי שליט"א דבר נחמד, דהנה בהמשך הסוגיא מבואר אי הכי חלץ לצרות נפטרו אחיות ואצרת רחל מי מיפטרא והא תנן וכו'. דהיינו דכיון שאסור בצרת קרובת חלוצתו שוב אין חליצת הצרה של רחל פוטרת אותה. והנה הובא שרש"י ותוס' נחלקו מהו האיסור בצרת קרובת חלוצתו, תוס' ביארו דאיסור זה הוא רק בצרות שנופלים ליבום, דהיינו שכיון שקרובת חלוצתו פטורה מן היבם דדמי לערוה של אחות גרושותו, כך גם צרתה נפטרה. ולפי תוס' ניחא מאד שכיון שאחות חלוצה דמי לצרת ערוה ממילא הוי קלשה זיקה ולכך אינה פוטרת את רחל. וזה כוונת התוס' לקמן שכתבו בתוך הדברים ''ולעיל בריש ארבעה אחין גבי התחיל באיות מייתי לה למתני' דהכא דהיינו ששתיהן נשואות לאחין' ולכאו' דברי התוס' אין להם מובן היכן כתוב בסוגיא שצרת קרובות חלוצותו הוא רק בששניהם נשואות לאחין, ולהנ"ל ניחא שהרי מבואר בסוגין שחליצת צרת רחל לא פטרה את רחל דהא תנן וכו', והרי תוס' נקטו שחל"פ היינו שקלשה זיקה א"כ מוכח שמיירי בנשואות לאחין. אבל רש"י שם כתב שהאיסור של צרת קרובת חלוצתו הוא אפי' מאיש נכרי וכמבואר ברש"י בסמוך, וא"כ לדבריו צ"ב מאד מה הק' בגמ' ואצרת רחל מי מיפטרא והא תנן וכו' מה אכפת לי שהוא אסור בה הרי האיסור הוא אפי' מאיש נכרי, וע"כ שהוא איסור מחודש אבל בזיקה אין קלישות כלל, וא"כ למה הוא חל"פ כלל, ולכך הוצרך רש"י לפרש שחל"פ היינו שאינה יכולה להתיבם, ולא כמו שפי' התוס', ולכך גם התם כיון דצרת רחל לא יכולה להתיבם לכך הוי חל"פ, אפי' שאין כלל קלשה זיקה.

**בשי' ר"א מבורגוייל - תוד"ה דנפול.**

א. ומבואר בדברי ר"א מבורגוייל חידוש גדול דחליצה שעושה משום חיזור לא עושה איסור אחות חלוצתו. והביאור בזה כתבו התוס' בסמוך דכיון שלא הוי חליצה אלא על מיעוט זיקה, ולכך הוי מעשה חליצה קלוש שלא אוסר את אחותה. ועי' בתוס' לקמן כז: ד"ה איתביה הביאו שי' הריב"ן דפליג ע"ז וס"ל דגם ע"י חליצה משום חיזור איכא איסור דאחות חלוצתו, וצ"ב בטעמו דר"א מבורגוייל.

והיה מקום לומר דהנה דעת ר"ע לקמן מד. דאחות חלוצתו אסורה מה"ת דהכתוב קראו ביתו, היינו דע"י החליצה לא הוי רק פטור בעלמא, אלא הרי הוא כמקיים דינה ומתירה לשוק, ומחמת זה אסורה היא מדאורייתא, [וכמו שביאר בקרבן הערה בירושלמי דעת האומר חליצה קנין]. אבל דעת רבנן דהאיסור הוא מדרבנן, כאן שנא רבי וכו'. ובזה י"ל ס"ל לר"א מבורגוייל דהדין דרבנן הוי כעין דאורייתא לר"ע, דגם רבנן נתנו לו דין כאילו הוא קונה ופוטר אותה, ולכך היא אסורה עליו. ולפי"ז י"ל דכ"ז הוא רק אם הוא עושה חליצה שהיא במקום ייבום, בזה שייך לומר דמדרבנן הוי כקונה אותה, אבל כשהחליצה אינה אלא משום חיזור לא שייך לומר שהוי כאילו שקנה אותה, אלא כפוטר הזיקה בעלמא. ובזה לא שייך לאסור מחמת אחות חלוצתו. [ואפשר להוסיף בזה דגם ריב"ן מודה לסברא זו, אלא דס"ל דמ"מ אתי למיחלף ולכך גזרו רבנן גם בזה].

[[ והנה התוס' לקמן כז. ד"ה שמואל כתבו דכשנפלו לאה ורחל כאחת, וחלץ לצרת לאה, יכול לחלוץ גם לרחל, ואע"ג דחליצת הוי חל"פ דהו"ל צרת אחות אשה בזיקה, ולא מיפטרא לאה בחליצתה, מ"מ חשוב חליצת רחל חליצה כשרה. והוסיפו התוס' 'ואפי' אם ישוב ויחלוץ ללאה לפני רחל, 'כיון דלא נשתייר בלאה אלא זיקה מועטת, שהרי כבר חלץ לצרתה, חליצה חשובה טפי, ולהכי לא חשיב רחל אחות חלוצתו כעין שפי' ר"א מבורגוייל'. מבואר מדבריהם להדיא דבמקום שחולץ ללאה אחר רחל מהני אפי' בלא סברת ר"א מבורגוייל 'ולא הוי כאחות זקוקתו', ורק אם חלץ ללאה בראשונה הוצרכו התוס' לטעמו של ר"א מבורגוייל דלא הוי אחות חלוצה, והביאור בזה הוא כנ"ל דכיון דעיקר האיסור הוא דהוי כעין קנינו, ולכך בכה"ג שחולץ ללאה באחרונה לא הוי כקנינו, ולא בעינן לחידוש דר"א מבורגוייל, רק במקום שחולץ ללאה קודם, מ"מ חליצת רחל חליצה מעולה. ]]

ב. ותי' דהתם משכ"ל שמתייבמת אחת וכו', דברי התוס' צ"ב דסו"ס מהא שהשניה צריכה חליצה משניהם, שמעינן שיש זיקה וחל"פ צריכה חיזור. ומה אכפת לי שהראשונה יכולה להתיבם. וראיתי שהק' כן במהדו"ב בשם תו"י דלכאו' תי' דר"א אינו מספיק, דעדין יכול רב לאשמעינן דינו מהא דשניה צריכה חליצה משניהם, ע"כ שצריכה חיזור. ועי' בק"א. ובאמת בתורא"ש כתב דניחא ליה למינקט בכה"ג שלא תתיבם אחת מהן, ובשתי אחיות מתייבמת אחת וכו'.

וביאר בחי' רבי שלמה סי' ו' דלדעת ר"א מבורגוייל דליכא דין אחות חלוצתו בחליצה דמחמת חיזור, יל"ע אי קודם שחלץ לה חשובה כזקוקה לו לחליצה, דסו"ס היא זקוקה לחליצה, או דאין בה דין זקוקה כיון שאינה זקוקה אלא לחליצת חיזור. ונפק"מ אם אח"כ נפלה אחותה לפניו, אי הוי אחות זקוקתו. [ועי' בזה בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תמה]. וכתב להוכיח מדברי התוס' לקמן כז. ד"ה שמואל [הובא בסמוך לעיל] דקודם החליצה ליכא עליה דין זקוקה כלל, ואינה אוסרת אחותה משום אחות זקוקה, ולכך חליצת רחל הוי חליצה כשרה. [ורק אם חלץ ללאה בראשונה הוצרכו התוס' לסברתו של ר"א]. והטעם בזה משום דעיקר דין היבמה נתקיים בה, רק דאינה מותרת עד שיחלוץ לה, אבל לית בה אישות כלל.

ולפי"ז א"ש תי' ר"א מבורגוייל דהיכא דליכא אלא ב' אחיות יבמות, בכה"ג אחר שחלץ אחד לשניה שוב אין השניה צריכה חיזור כלל, אלא מאחר שחלץ אחד מהן לראשונה, שוב יכולה אחותה להתייבם לאח השני, דהרי אמרינן שאינה נחשבת כאחות זקוקה, ומיד כשישא השני את אחותה תפטר השניה גם מחליצה, דהשתא הוי ערוה דאחות אשה, ונמצא דבב' יבמות אינה צריכה חיזור של חליצה ע"י האח השני. [וצריך להוסיף בזה דלכאו' איך מותר לו לייבם את הראשונה הא מבטל מחמת כן מצות חליצה מהשניה, וצ"ל דאין איסור לבטל מצוה זו כיון דלא הוי רק חליצת חיזור]. ולכך השמיע רב דין חיזור בג' אחיות דהתם זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת וכו'[[9]](#footnote-9).

ג. ואין נראה לר"י וכו', אי משום ביטול מצות יבמין או משום שנאסרה. כוונתם דלדבריו יקשה על רב איך יפרש רב מתני' דקתני חולצות ולא מתייבמות, דרק לר"י אמרינן בגמ' אחיות א"י מי שנאן וכו', אבל לרב ניחא, ולכאו' היינו טעמא משום דס"ל לרב דאין זיקה ואסור ליבמה משום ביטול מצות יבמין, וחיישינן דילמא מיבם ברישא. שהרי הטעם של נאסרה ליכא לרב. הרי שלרב אין לשניה היתר להתיבם, וקשה לדברי ר"א מבורגוייל שאמר שהשניה מותרת ליבום, [הלא חיישינן דילמא מייבם ברישא]. והק' בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תמו דהתוס' לעיל כד. כתבו דלמ"ד יש זיקה ליכא למימר דיחלוץ לחדא והדר לייבם, דרק למ"ד אין זיקה יש גזירה ואותו אינשי למיטעי, אבל למ"ד יש זיקה ליכא גזירה כלל, וטעמא דמתני' דאסורות משום שנאסרה שעה אחת. ורק למ"ד אין זיקה גזרינן דילמא אתי לייבם ברישא. וכל קו' הגמ' לקמן כז: על ר"י [שהוצרך לומר אחיות איני יודע וכו'] הוא משום דסובר דיש זיקה ונמצא דליכא גזירה אלא נאסרה, וע"ז הק' על ריו"ח מה אכפת לי שנאסרה הא סו"ס כיון דסבר דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון למה אינה מותרת. אבל רב הרי ס"ל דאין זיקה וטעמא דמתני' משום גזירה דלמא אתי ליבם ברישא, והנה הרי הכא קאי רב בשיטת מ"ד יש זיקה, ולדידיה ליכא גזירה וגם לא נאסרה, שהרי רב ס"ל דיבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, ואפי' השניה מותרת דאין כלל נאסרה בזיקה, ולכך ס"ל לר"א מבורגוייל שהשניה מותרת.

**תוד"ה לדברי האומר יש זיקה וכו'.** ולא מסתבר ליה למימר וכו' דהתם קמ"ל תרתי דאין זיקה ומחיים אסור לבטל מצות יבמין. וכתב רע"א והדברים מחוסרים ביאור, דמה נפק"מ אם אשמע לן תרתי או חדא. ותו דגם הכא אשמעינן תרתי, כוונתו שגם כאן רב חידש שני חידושים דהיינו יש זיקה וחליצה פסולה צריכה חיזור, שהרי שמואל שחולק על רב וס"ל שאין דין חיזור יכול לסבור שיש זיקה, ואפ"ה הוא חולק על הדין השני שחל"פ צריכה חיזור, וא"כ מה נפק"מ הסוגיא כאן מהסוגיא לעיל.

ובאמת שבתורא"ש אחר שכתב שהתם קמ"ל תרתי, הוסיף וז"ל 'אבל יש זיקה וצריכה לחזור חשיב ליה חדא, ואע"ג דשמואל סבירא ליה יש זיקה ואי"צ לחזר, מ"מ מאן דאמר צריך לחזור משום יש זיקה', הרי מבואר מדבריו דהכא בסוגין הוא דבר אחד. ושמעתי מהגר"א אראלי שליט"א דבר נחמד, דהתוס' לשיטתם ביארו דיסוד הדין של חל"פ הוא במקום שיש קלישות בזיקה, דהיינו דכיון שהזיקה היא קלושה ממילא מעשה החליצה לא מהני כלפי השני, וא"כ אפי' שיש מי שסובר שיש זיקה וחל"פ לא צריכה חיזור, מ"מ מי שסובר שחל"פ צריכה חיזור הוא מאותו שורש שיש זיקה, דכיון שיש זיקה והזיקה היא קלושה ממילא מעשה החליצה לא מהני כלפי הזיקה של חברו. אבל לדרכו של רש"י הרי הם שני ענינם נפרדים, חל"פ הכוונה שאינה עולה ליבום וממילא דנים את החליצה כמתיר בעלמא, וזה שייך גם למ"ד אין זיקה. אלא שבזה תופס נפק"מ בין מ"ד יש זיקה לבין מ"ד אין זיקה אי אלימא זיקה וכו', אבל לא שבגלל שיש זיקה לכך היא חשובה חל"פ. ועי'.

**כז.**

**ביאור מחל' רב ושמואל**

א. שי' רב דלמ"ד יש זיקה חל"פ צריכה לחזר אצל כל האחין, ושיטת רש"י שאם אצל אחד מהן הוא חליצה מעולה מאחיו, בכה"ג גם למ"ד אין זיקה בעינן חליצה מעולה ולא מיפטרא בחליצה גרועה, והתוס' פליגי בזה. ושמואל אמר אחד חולץ לכולן, היינו דלית ליה דין חיזור בגוונא שהפסול שוה בשניהם. והק' בגמ' מכדי וכו' היכא דקימא חליצה דשמעון וכו'. והיינו דאף ששמואל לא סובר דין חיזור מ"מ כיון שיש אחת מעולה ואחת גרועה רק המעולה פוטרת את הגרועה ולא להיפך. וביאר בריטב"א הטעם 'אלמא דפטרינן צרתה בחליצה ועבדה שליחותא כי איכא חליצה מעולה לחברתה לא פטר לה בחליצה פסולה דידה, וה"ה נמי ליבמים שאם בא אחד מהם לחלוץ ועביד שליחותא דאחוה שאם חליצתו פסולה לא עביד שליחותא לאחויה דאפשר ליה בחליצה דעדיפא מיניה, והיינו דמתמיה היכא דקימא חליצה דשמעון וכו'.

ומשני ב' תי' בדעת שמואל. שנויא קמא סבר דמודה שמואל דכשאצל האחד הוא חליצה מעולה מאחיו בעינן לחליצה מעולה, ושמואל פליג על רב רק בגוונא שהפסול שווה בשניהם, דהיינו אצל השלישית. [והא דאמרינן התחיל ולא התחיל וכו' וחלץ לאחיות לא יגמור אף בצרות, הרי דאינם פוטרים בחליצה פסולה. עי' בתוס']. ולפי תירוץ זה שמואל מודה לרב בדין אחד ופליג בדין אחד, דאם אחת מעולה ואחת גרועה מודה שמואל שהיבמה נפטרת רק בחליצה המעולה. אבל בדין השני כשהפסול שווה בשניהם בזה פליג על רב וס"ל שאחד חולץ לכולם. ושנויא בתרא מחלק שמואל בין מיפטרא נפשא למיפטרא צרתה, דכלפי עצמה מהני אפי' בחליצה גרועה, ולגבי צרתה לא מיפטרא בגרועה אלא במעולה. ולפי"ז כלפי האחין אין חילוק בין דין דאחת מעולה ואחת גרועה לבין הדין שבשניהם יש פסול. ולעולם היבמה פוטרת עצמה בכל חליצה, ורק לפטור את הצרות בעינן חליצה מעולה. ומה הדין לפי התי' הזה בשניהם שוות, האם אחת פוטרת צרתה. זה תלוי בשני התי' בגמ' בסמוך וכמבואר בתוס' ד"ה מאי. [[10]](#footnote-10)

וביאור סברת החילוק בין עצמה לצרתה. וביאר בריטב"א 'דכי קאמר שמואל חליצה מעולה בעינן למיפטר צרה פירוש כי התם דלא עבדה יבמה שליחות דחברתה בחליצה פסולה כל היכא דאפשר לה בחליצה מעולה, אבל למיפטר נפשה משני יבמין מיפטרה בחליצה הגרוע של אחד מהם, ועביד יבם שליחותא לחבריה, ואע"ג דאפשר לחבריה למיעבד נפשיה חליצה כשרה לגמרי, מ"מ וכו'. ולא נתבאר כל הצורך למה כלפי הצרה אינה נחשבת חליצת הפסולה כאילו היא עביד שליחותא, ואילו כלפי היבמין נחשב גם חליצה פסולה כאילו הוא עושה בשביל כולם.

והביאור הוא שחלוק ביסודו זיקת שני יבמות מזיקת שני אחין, דבזיקת שני יבמות יש כאן נפילה של כל אחת ואחת, ועל כל אישות ואישות בפנ"ע יש כאן נפילה ליבום, ובאמת שצריך פסוק מחיוחד שאין שניהם מתייבמות כמבואר לקמן מד. ולכך בשביל שאחת מהם תפטור את האישות של השניה צריך שיתקיים בה מעשה שעומד במקום יבום, ומעשה כזה נחשב שהוא כשליחות גם עבור הצרה. ולכך צריך חליצה כשרה. אבל יבמה אחת שנופלת לפני שני יבמין הרי אין כאן אישות לכל אחד בפנ"ע, אלא שיש כאן זיקה אחת דהיינו נפילה אחת שצריכה יבום. וזיקה זו היא עושה זיקה לכל אחד ואחד, אבל אין צד בגמ' שצריך ששניהם יחלצו לה, שהרי זה פשוט שאין כאן אלא נפילה אחת, ובמעשה של אחד השניה ממילא נפטרת ולא צריך להגיע למעשה שליחות. ולכך ס"ל לשמואל שברגע שמתקים בה מעשה חליצה אפי' מעשה כל דהו היא נפטרת גם מהאח השני.

[ובדרך זה ראיתי גם בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תלא שביאר עפ"י דברי הרמב"ן הנ"ל, דלמיפטר נפשא סגי במעשה חליצה גרידא בכדי להפקיע את הזיקה שלה, אבל למיפטר צרתה בעינן שיתקים דין חליצה שפוטר את הבית. וביאור הדברים, דעיקר הפסול דחל"פ הוא בקיום הדין חליצה, דבית שאפשר להתיר אותה בחליצה מעולה אינה נפטרת בזיקה גרועה, ולכך אם באנו לפטור את הצרה צריך שיתקיים בבית זה דין חליצה, ובזה ס"ל לשמואל דכיון שזה חל"פ לא מהני בזה. אבל כשדנים כלפי החלוצה עצמה בזה לא צריך להתיר את כל הבית, אלא מספיק להתיר את זיקתה, בזה סגי במעשה חליצתה כל דהו].

ב. הנה נחלקו הראשנים בדעת רב שס"ל שיבמה [האסורה] שנפלה לפני שני אחין צריכה לחזור מכל האחין, מה הדין בב' יבמות ויבם אחד, האם גם רב ס"ל ששניהם צריכות חליצה. ואין נפק"מ בדין חיזור בין אחין לצרות.

דעת התוס' לקמן נא: ד"ה בן עזאי והתו"י שם דדינא דרב קאי גם אצרות. אמנם דעת הטור סי' קע סעי' ה' 'כיצד יבם שנתן גט ליבמתו וחזר ונתן גט לצרתה נאסר בקרובות שתיהן, או שני יבמים שנתנו גט ליבמה אחת זה אחר זה שניהם נאסרו בקרובתיה, וכו', וכשבאים להוציאה, למ"ד חל"פ צריכה לחזור על כל האחין, בשני יבמין ויבמה אחת צריכה חליצה מכל אחד ואחד. וכתב הרמב"ן וה"ה נמי ביבם אחד ושתי יבמות ונתן גט לשתיהן שצריך לחלוץ לשתיהן, ומדברי רש"י יראה דאפי' אם נאמר בשני יבמין ויבמה אחת צריכה חליצה מכל אחד ואחד, ביבם אחד ושתי יבמות נפטרת אחת בחליצת חברתה'. ועי' בב"ח ולא ידעתי מהיכן למד, וכתב דאפשר שהוא תלוי בגי' הגמ' לקמן נא: ומ"מ עולה בדבריו שלדעת רש"י אע"ג דבשני יבמין ויבמה אחת [ששניהם נתנו לה גט] הדין הוא שצריכה חיזור משניהם למיפטר נפשה. מ"מ ביבם אחד ושני יבמות ונתן גט לשניהם הדין הוא שאינו צריך לחלוץ לשניהם, אלא שבחליצה לאחת מהם נפטרה צרתה.

ומלבד שצ"ב הטעם בזה. נמצא שהוא להיפך מסברת שמואל, דבשמואל חזינן דכלפי עצמה יותר קל לה להיפטר מן האחין בחל"פ מאשר לפטור את צרתה, והכא ברב אמרינן דכלפי עצמה אינה נפטרת מן האחין בחל"פ אלא בעיא חיזור, ואילו צרתה נפטרת בחל"פ ואי"צ לחזר אחר חליצה.

[ג. ונראה ששורש מחלוקתם דרב ושמואל הוא בגדר הדין דחליצת אחד מהאחין פוטרת את כולם. דרב סבר דבשביל שיופקע זיקת האחין כולם בעינן שאחד יעשה מעשה שיועיל עבור זיקת כולם, דהיינו מעשה חליצה שעומד במקום יבום, שיחשב כאילו הוא ייבם אותה, וכיון שאצל החולץ הוא חל"פ לא מהני חליצתו לפטור זיקת כולם, וצריכה לחזור על כל האחין. אבל שמואל סובר דאדרבא כלפי שאר האחין כיון שאחד חלץ אם כלפי החולץ יש כאן מעשה חליצה שוב אין היבמה צריכה חילצה, משום שנתקים מצות חליצה במעשה החולץ, וממילא האחין פטורים, וא"כ אף שאצל החולץ הוי חל"פ, מ"מ כיון שאחד קיים המצוה שוב ליכא עוד מצוה על הבית.

ומעתא נראה שיש כאן סברות הפוכות, דמצד אחד יש לומר דבשביל לפטור את זיקת כל האחין סגי בזה שאחד מן האחין מקים מצות חליצה ביבמה, ולכך אם כלפי החולץ הוי מעשה חליצה ממילא פקעה זיקתם, משא"כ שכל אחת ואחת הוי אישות בפנ"ע, נמצא שכאו"א מחוייבת בהקמת שם, דבלא קרא הו"א דכולם חולצות או מתיבמות, א"כ י"ל שהגדר שאחת חולצת היינו שחליצתה מהני כאילו כולם חלצו. ולפי טעם זה מובן סברת שמואל, דכלפי האחין מהני אפי' חליצה גרועה, דכיון שנתקיים באח זה מצות חליצה ממילא הם פטורים, אבל כלפי הצרות שבעינן שיחשב כאילו כולם חלצו, בזה אמרינן דכיון שיש חליצה מעולה הימנה לא מהני לכולם.

ואיכא למימר לאידך גיסא, דבאחין מה שנפקע זיקתן אינו משום שחליצתו הוי מעשה של כולם, אלא שמעשה של אח אחד מועיל בעד כולם להפקיע זיקתן, ולכך צריך חליצה מעולה. משא"כ בצרות מה שנפקע זיקתן הוא משום שנתחדש שבקיום של אישות אחת מהם סגי, וא"כ י"ל דסובר רב דכלפי האחין הא דבעינן לפטור כולם היינו משום שחליצת אחד מועלת עבור האחין, בזה י"ל דחל"פ אינה יכולה להועיל לאחין. אבל בצרות שמעשה אחת הוי כאילו נעשה בכולם, י"ל דכמו דהחלוצה עצמה נפטרה מהחולץ, הרי דחשיב מעשה חליצה, כך גם הצרות נפטרו מהחולץ, דכל צרה הוי בכלל למיפטר נפשה.]

**רש"י ד"ה חלץ,** ואע"ג דצרות נמי וכו', מיהו קל איסורם משל אחיות וכו', לא נתברר ברש"י מדוע איסור צרת אחו"א בזיקה הוי יותר קל מאיסור אחו"א בזיקה, ולכאו' כוונת רש"י לדרכו של רב אשי דלא משויי צרה כערוה בזיקה, ולכך חליצת הצרה יותר טובה. אלא שלפי"ז עולה לדעת רש"י חידוש שאין כוונת רב אשי לומר שאין כלל איסור בצרות, אלא שיש איסור, ומ"מ קל איסורם. ועי' בסמוך בתוס' ד"ה מאי קרו לחליצת צרות 'חליצה כשרה'. וע"ע בחי' רה"י הגר"נ אות תכט.

**רש"י ד"ה חלץ לה ראובן וכו'** כוונת רש"י להק' הלא גם חליצת שמעון הוי חליצה פסולה משום אחות זקוקה, וע"ז כתב רש"י דחליצת ראובן הוי פסולה טפי משום אחות חלוצתו, ואילו כלפי שמעון היא רק אחות זקוקה. והובא לעיל שמרש"י כאן יש ראיה לראשונים שחליצה שאצל אחת היא גרועה ואצל השניה היא גרועה יותר, אין הגרועה יותר מפקיעה את הזיקה מן הגרועה קצת, ולכך חליצת ראובן הוי חליצה פסולה ביותר משום אחת חלוצה, ואילו חליצת שמעון הוי חליצה גרועה רק משום שהיא אחות זקוקה, וזהו שכתב רש"י 'דזיקה גרידתא היא'.

ומ"מ העיר הרש"ש לעיל לכאו' מיירי בנפלו בזא"ז וכמסקנת הסוגיא לעיל וא"כ נמצא דלשמעון אף אינה אחות זקוקה. שהרי אחר שחלץ הראשון לראשונה שוב חליצת שמעון הוי חליצה כשרה וכדביאר רש"י לעיל כו: ד"ה נפלה וכו' 'ואין כאן אחות זקוקה שכבר חלצה אחותה קודם נפילת זו'. וליכא למימר ששמואל מיירי בנפול בב"א. ולכך כתב הרש"ש שמרש"י כאן מוכח דהא דאמרינן דנפלו בזא"ז היינו שהראשונה והשניה לא נפלו ביחד וזה עיקר הדגש, אבל השניה והשלישית אפי' אי נפלו ביחד נמי אמרינן דכל אחד חולץ לאחת, דהראשון חולץ לראשונה, ואילו השני חולץ לחוד לשניה, שהרי אצלו השניה היא רק אחות זקוקה [מחמת השלישית]. אבל לראשון הרי היא אחות חלוצה והוי חליצה גרועה יותר.

ובאמת בריטב"א כתב דמיירי בנפלו בזא"ז ולכך חליצת ראובן הוא חל"פ שכבר חלץ לאחותה, אבל חליצת שמעון היא חליצה כשרה לגמרי, וז"ל 'והיינו משום טעמא דאמרינן דחליצת השניה והג' לראובן חליצה פסולה משום אחות פסולה, שחלץ לראשונה, ואילו לשמעון הויא חליצה כשרה לגמרי, דאפי' זיקה ליכא דהא רב קיימא דמיירי כשנפלו בזא"ז. ולא עוד אלא שאפי' נפלו בב"א דיש זיקה מכיון שנחלצה אחותה ע"י ראובן פרחה זיקה בחברתה מינה וכו'.

**תוד"ה מאי וכו' ובדברי הרא"ש.**

א. התוס' הק' סתירה בדברי שמואל, דהכא קאמר דאחד חולץ לכולן הרי שכשהפסול הוא שווה אצל כולם אין דין חיזור, ואילו בסמוך אמרינן שמואל התחיל ולא התחיל קאמר וכו' והיינו משום שאם חלץ לצרת רחל לא נפטרה רחל וכו'. הרי שבשוות צריכות חיזור. ולפיכך כתבו התוס' ששינויא דאחד חולץ לכולן היינו אאמצעית קאי בשיטת רב אשי דהטעם שחלץ לאחיות לא נפטרו צרות הוא משום שחליצת האחיות הוי חל"פ, ואילו חליצת הצרות הוא חליצה מעליא, אבל אין ה"נ אם שניהם שוות כמו הכא שכלפי שניהם היא אחות חלוצה סגי בחליצת אחד מהם. הרי עולה לדברי התוס' שלרב אשי אין דין חיזור בשוות. אבל התי' הראשון בגמ' דשמואיל התחיל ולא התחיל קאי לפני השנויא שמחלק בין מיפטר נפשה למיפטר צרה. עכ"ד התוס'.

וזהו שכתבו התוס' שלרב אשי חלץ לצרות נפטרו אחיות דחליצת האחיות הוי חליצה כשרה, אבל היכא ששתיהן שוות אחד חולץ לכולן.

ובאמת שגם לדרך השניה בגמ' שמחלקת בין מיפטר נפשה למיפטר צרה אין הכרך לומר שבשוות צריכות חיזור. אלא כוונת התוס' לומר שאפשר לפרש כן.

ב. הרא"ש סי' א' הביא דברי הרי"ף שהביא רק את שנויא בתרא כי קאמר שמואל חליצה מעולה בעינן ה"מ למיפטר צרה וכו', וחשיב שנויא בתרא עיקר ופטרה נפשה בחליצה גרועה ואינה צריכה חיזור. וכתב ע"ז הרא"ש דנראה דשנויא קמא עיקר, כי הוא אליבא דרב אשי, שהרי הק' ר"י וכו' וכונתו לקו' התוס' שיש סתירה בדברי שמואל, וע"ז תירצו התוס' דהאי שינויא דאחד חולץ לכולן קאי בשיטת רב אשי וכו', הלכך האי שינויא עיקר. ודבריו מופלאים ממש כמו שהק' עליו בק"נ אות א' ואף שאין משבין הארי לאחר מותו גם הוא לא היה לו להשיב הארי לאחר מותו שדבריו דברי קבלה כי מעולם לא עלה על דעת התוס' ששנויא קמא עיקר וכו', הרי גם שנויא בתרא איירי נמי בשיטת רב אשי וכו'. כוונתו להק' שעיקר החילוק בין שני התי' הוא האם היבמה נפטרת בחליצה גרועה כשיש לה אפשרות לחליצה מעולה. וא"כ אפי' שמוכח בשנויא קמא שכששניהם שוות מהני חליצת אחד מהם, ותירוץ זה חייב להיות בשיטת רב אשי, אבל מ"מ רב אשי עצמו יכול לסבור שגם בשוות צריכות חיזור, וכמו שנויא בתרא, ולעולם למיפטר נפשה פטורה גם בחליצה גרועה. וצ"ב.

והנה רב אשי אמר שלא נתנו לצרות דין ערוה ולכך חלץ לצרות נפטרו אחיות. אך עדין לא נתבאר האם יש איסור בצרות אלא שאיסורם קל משל אחיות כמו שכתב רש"י, או שאין כלל איסור בצרות. ועי' בזה. והנה אם נפרש שרב אשי סובר שיש איסור בצרות אלא שאיסורם קל משל אחיות, משמע שאם הם שוות באיסורם לא נפטרה אחת בחליצת חברתה. וא"כ ע"כ צריך להסביא שהיינו משום שמעשה החליצה הוא כגט בעלמא וכו', וא"כ היה קשה לרא"ש שלא יתכן שרב אשי יסבור מצד אחד שבשוות לא פטרו אחד את השני, ואפ"ה כיון שחליצת הצרות הם עדיפי משל אחיות הם יפטרו את האחיות, וכי מה אכפת לי שהיא עדיפא, הרי סו"ס אין מעשה חליצה זה אלא כגט בעלמא ואיך הוא פוטר את האחיות, אלא ע"כ שס"ל לרב אשי שבשוות הרי הם פוטרות זה את זה, וחל"פ לא חשובה כגט בעלמא. ולכך אפי' שנתחדש שגרועה לא פוטרת חשובה, מ"מ חשובה [אפי' שגם היא יש בה איסור] פוטרת את הגרועה.

ב. ומסיים הרא"ש 'ודוקא אמצעית חולצת מאחד אבל בשתים הראשונות אי נפול בב"א זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת'. והק' הק"נ הרי פשיטא שאם נפול בזה אחר זה, צריך להיות הדין שזה חולץ לאחת וזה לאחת, והביא שמהרש"א גרס 'אפי' נפלו בב"א' דהיינו דבזה אחר זה ודאי שזה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת, שהרי לראשון הוא פסולה מדין אחות חלוצה, ואילו לשני זה חליצה כשרה גמורה. אלא אפי' בב"א ולשניהם היא אחות זקוקה אפ"ה זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת, דלראשון היא אחות חלוצה ואילו לשני היא חליצה כשרה, משום שכל מה שהיא אסורה הוא מדין נאסרה מחמת אחותה, ובתוס' כתבו בסמוך דמשום נאסרה לא חשיב חל"פ.

והעירו בזה למה הוצרך המהרש"א לומר שלשני היא חליצה כשרה, הא אפי' אם היא נאסרה מדין אחות זקוקה, מ"מ חליצתו כשרה טפי מחליצת הראשון שהיא אחות חלוצתו, וכסברת הרש"ש שהובא לעיל. וצ"ע.

ועי' בהגה' הב"ח שגרס ברא"ש 'אי לא נפול בב"א' והיינו דבנפול בב"א הם שווים ואחד חולץ לכולם, והטעם שהם שווים דלראשון היא אחות חלוצה, ולשני היא נאסרה מדין אחות זקוקה. ורק בנפלו בזא"ז זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת. ודו"ק.

**טעמא דחלץ לבעלת הגט ולבעלת המאמר לא נפטרה צרה.**

חלץ לבעלת הגט לא נפטרה צרה, לצרה נפטרה בעלת הגט, חלץ לבעלת המאמר לא נפטרה צרה. ופרש"י ד"ה לבעלת הגט, 'שוב אין חליצתה הוגנת כ"כ דקלישה זיקתה'. מבואר דטעמא דהוי חל"פ משום דקלישא זיקתה, וצ"ב הלא רש"י נחלק בכל הסוגיא וס"ל דחל"פ הוי בכל מקום שאינו יכול ליבם, ומה"ט חלץ לאחיות הוי חל"פ משום שאינו יכול ליבם. וה"נ יכול לפרש דכיון דאינו יכול ליבם את בעה"ג, דכיון שנתן לה גט היא דמיא לחלוצה, לכך הוי חל"פ, ולמה שינה וכתב דהכא קלשה זיקתה. אמנם שי' התוס' דחלץ לאחיות הוי חל"פ משום דקלישא זיקתה, ודמיא לאחו"א שאין בה זיקה. וא"כ אמאי בדינא דבעה"ג הוצרך רש"י לומר משום דקלישא זיקתה.

ומצינו בזה ב' דרכים.

א. בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תלב [ועוד מרבותינו] כתבו דאה"נ בעה"ג הוי חל"פ מצד שאינו יכול לייבם, אלא דהיה קשיא לרש"י דאי מצד האיסור לייבם הוי חל"פ, הרי גם בעה"ג וגם צרתה אינם מתייבמים [דכיון שהועיל הגט דהוי כחלוצה וגם את הצרה א"א לייבם, דהוי בלא יבנה], וא"כ הוי תרוויהו שוות בפסולם, ומ"ש שאם חלץ לבעה"ג לא פטרה צרה, ואילו חלץ לצרה פטרה את בעה"ג. ולכך הוצרך כאן רש"י לפרש שמלבד האיסור להתייבם איכא נמי קלישות בזיקה, דבעלת הגט קליש זיקתה טפי מצרתה, משום שנעשה בה מעשה, ע"כ קליש זיקתה טפי מצרתה, ולפי"ז איכא חידוש דאף דמחמת האיסור להתיבם שניהם שווין, מ"מ כיון דאצל אחת הוי קלישא הזיקה, חשיב חליצת הצרה חליצה מעולה הימנה לפטור הגרועה, אף שגם היא פסולה שאינה יכולה להתייבם. ויש בזה חידוש וכבר עמדנו בזה כמה פעמים דאם שניהם שווים ויש בהם פסול, א"כ מה הוסיף לי שאחת מעולה טפי מחברתה.

ב. ומצינו שביארו באו"א. דהנה אמרינן דחלץ לבעלת המאמר לא נפטרה צרה, חלץ לצרה נפטרה בעלת המאמר, ופרש"י דחליצת בעלת המאמר לא מהני כלפי הצרה כיון שצריך לתת גם גט. ויש בדין זה כמה הערות, א. יש נידון האם מה שמהני מאמר ביבמה הוא מכח הזיקה או שהתחדש ביבמה שמהני בה מעשה של מאמר אבל הוא מדין קידושין בעלמא, והנה אם הוא רק סתם מהל' קדושין למה יש כאן חסרון בזיקה כלל, מה אכפת לי שצריך להוסיף כאן גט, ובשלמא אם הוא מהלכות זיקה, שפיר י"ל דכיון שכיון שהוא כבר קיים קצת מן הזיקה ממילא שוב החליצה לא מהני על כל הזיקה. ועי'.

ומ"מ מה כתב רש"י שיש פסול בבעלת המאמר, הרי לפי איך שרש"י העמיד בכל הסוגיא כלל שחל"פ היינו בכל מקום שאינו יכול לייבם, כאן כלל זה לא מהני כלל, דאדרבא הרי בעלת המאמר הוא יכול ליבם אותה ולגמור את הקדושין שלו, וא"כ למה היא חל"פ. ואולי בגלל זה משמע מדברי רש"י כאן שהחסרון הוא בגלל שהמעשה חליצה לא מהני על זיקה גמורה, כי כיון שהיא צריכה גם גט ע"כ שקלשה זיקה, כי הוא כבר קיים מקצת זיקה במאמר. ומ"מ עדין יל"ע למה כשחלץ לצרת בעלת המאמר נפטרה בעלה"מ הרי לפי הכלל של רש"י כיון שצרתה אסורה להתייבם א"כ חליצתה הוי חל"פ. ומ"ט חלץ לצרה נפטרה בע"מ, הא מאחר דהצרה אסורה להתייבם האיך נפטרת בעל"מ ע"י חליתה פסולה.

ולכך ראיתי מי שפירש דצ"ל דהאי כללא דכל האסורה להתייבם הוי חל"פ זהו דוקא בחיי"ל ובשניות ובאחות זקוקה וכדו', אבל בבעה"ג אף דאסורה להתייבם, מ"מ הגדר הוא דמדרבנן הוי כחלוצה, כמש"כ התוס' לעיל, והיינו דע"י הגט נסתלק חלק מן הזיקה, אבל אכתי איכא ביבמה גם צד שאינו כחליצה, ונמצא שאשה זו איכא צדדים, והא דאסורה להתייבם היינו משום דאיכא צד שהוא כחליצה, והא דצריכה חליצה הוא על החלק שלא נעשה בגט, ונמצא דעל מה שהועיל הגט אי"צ כלל חילצה, ועל מה שצריך חליצה הוא רק על הצד ההיתר שלה, ועל מה שלא הועיל הגט, ונמצא שהחליצה נעשית על הצד שהיא מותרת להתייבם, ולכך הוצרך רש"י לפרש דקלישא זיקתה. ולא שייך כלל הטעם שהיא אסורה להתייבם.

וכן נמי בבע"מ הטעם שאם בא להוציאה צריכה גם חליצה הוא משום שיש צד שהמאמר לא הועיל לפטור את הזיקה, דעל הצד שמאמר קונה והרי היא אשתו, ואי"צ כלל חליצה בצרתה, ונמצא שהחליצה היא על הצד שלא הועיל בה מאמר, ובהך צד הרי היא מותרת לו להתייבם, אמנם לייבם אינו יכול כיון דאיכא צד שהיה בו מאמר, אבל המעשה חליצה נעשה בצד שאין המאמר מועיל, ולכך לא שייך לדון שהיא מותרת להתיבם, וכתב רש"י שזיקתה קלושה.

ולפי"ז עולה בדעת רש"י ב' טעמים בדינו דשמואל, דבחלץ לאחיות לא נפטרו צרות, הוא משום דאי בעי לייבומי לא מצי, אבל בחלץ לבעה"ג ולבע"מ הוא משום דקלשא זיקתה. אבל לתוס' הכל חד טעמא הוא דקלשא זיקה.

ועי' ברמב"ם דבדין בעה"ג כתב בפ"ה מיבו"ח הי"ב 'נחלצה אחת מהן חליצה פחותה הותרה להינשא לזר זו שנחלצה אבל צרתה אסורה וכו', שאין חליצה פחותה מסלקת זיקת הייבם מבית זה עד שתחזור וכו'. ולגבי הדין דאחיות כתב בפ"ז ה"ט 'דאם חלץ לאחיות לא נפטרו צורותיהן, מפני שחליצת האחיות אינה מעולה וכו', ובה"י כתב 'ויראה לי דה"נ היכא דאחת אסורה משום שניות וכו', והיינו כשי' רש"י דכל שאינה יכולה להתייבם הוי חל"פ כמוש"כ המ"מ, הובא לעיל. הרי דהביא הרמב"ם דינא דאינה יכולה להתייבם גבי אחיות, אבל בבעה"ג לא הוי משום דאינה יכולה להתייבם אלא משום דקלשה זיקתה כרש"י.

**רש"י ד"ה חלץ לבעלת המאמר,** מבואר דהוי חל"פ דאותו חלק שצריך גט לא מהני בו חליצה, ונמצא שאין בכח החליצה לחוד להתירה. אך בתוס' לעיל כו: כתבו דבעלת המאמר דמיא לכנוסה דאין בה זיקה, ולכך הוי קלישות בזיקה. והנה רש"י כתב דלא מהני חליצה משום דבעינן לתת אח"כ גט, משמע דאם יתן גט קודם חליצה, שפיר הוי חליצה כשרה. ולפי"ז כתב הרש"ש דאיכא נפק"מ דלתוס' לא מהני אפי' באופן שיתן הגט קודם החליצה, ועי' בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תלג בביאור פלוגתם.

**רש"י ד"ה אלא צרה דלאה תיפטר**, דחליצת לאה כשרה היא, דאי הוה בעי מצי לייבומי. יש כאן ב' הערות ברש"י, חדא הק' התוס' הא גם למ"ד אין זיקה אינו יכול לייבם משום ביטול מצות יבמין. ובתחילה כתב הרשב"א דקאי בנפלו בזא"ז דאי בב"א אפי' למאן דאין זיקה מ"מ לא מצי מיבם משום ביטול מצות יבמין. ודברי הרשב"א צ"ב רב. דאם איירי בנפלו בזא"ז למה הק' בגמ' 'אי הכי וכו' הרי גם למ"ד יש זיקה קשה למה צרה דלאה לא מיפטרא, הרי כשנפלה לאה עדין לא נפלה רחל וחליצתה כשרה לגמרי.

ועוד תי' הרשב"א ואיכא למימר דאפי' נפלו בב"א קרי לה כשרה, כיון דביאתה כשרה שאין לה פסול מחמת עצמה, אלא משום גזרה דלמה מיית ומיבטלא מצות יבמין. וכ"ה בריטב"א 'כיון דאיסורא אינו משום זיקה אלא משום ביטול מצות יבמין, אבל היא ראויה היתה לייבום, לא חשיב' חליצה פסולה שלא תפטור צרה, כיון דצרתה גריעה כמותה'.

[אלא שכתבנו להעיר בזה שרש"י כתב לעיל כד. דאיכא בביטול מצות יבמין דין נאסרה, הרי דחשובה האשה אסורה להתייבם, דאל"כ לא שייך בזה נאסרה].

ועוד יל"ע דמבואר דלמ"ד יש זיקה לא מצי מייבם ולכך הוי חל"פ, ולכאו' הרי כל מה שאסור לייבם הוא מדין נאסרה, דהיתה אחות זקוקה בשעת נפילה. ועי' בתוד"ה שמואל שכתבו דבנאסרה לא הוי חל"פ. והכל עולה לשיטתם, דלשיטת רש"י שהוא כלל דכל שאינו עולה ליבום הוי חל"פ, א"כ מה לא אינה עולה מדין נאסרה מה לי אינה עולה מדין אחות זקוקה. אבל התוס' לשיטתם שחל"פ היינו קלשה זיקה, בזה ס"ל לתוס' שנאסרה לא הוי כערוה שיש בה קלשה זיקה.

**צרת ערוה לאחר נפילה**

מאי שנא אחיות דלא נפטרו צרות, דהו"ל אחו"א בזיקה, חלץ לצרה נמי לא ליפטרו אחיות דהו"ל צרות אחו"א בזיקה. והק' הרשב"א בשו"ת ח"ו סי' כה 'שאין צרה לאחר מיתה וכן משמע בירושלמי, [וכמו שכתבו התוס' לעיל כו:] וא"ת א"כ בריש פ"ד אחין דאמר שמואל חלץ לאחיות לא נפטרו צרות וכו', ואקשינן עלה מ"ש אחיות דלא נפטרו צרות וכו', צרות נמי וכו', לימא ליה מאי חלץ לצרות דקתני לצרת לאה דנפלה בראשונה, וצרות דעלמא קאמר, ומשום דהו"ל חליצת צרה חליצה מעולה וכו', [היינו דבשעת נפילה של לאה, לית בה שום איסור, ורק אח"כ שנופלת רחל, חל בה איסור דאחות זקוקתו, דנמצא דהוי ערוה דלאחר נפילה ואינה אוסרת צרה], וי"ל דלא ניח"ל לאוקמיה בהכי דא"כ מאי קמ"ל פשיטא דחלץ לצרות הראוית להתייבם דנפטרו אחיות'.

והנה בתוס' לעיל כו: ד"ה וחליצה מבואר דאף דהוי צרה לאחר נפילה, ואין איסור צרת ערוה, מ"מ אסורה להתייבם 'כמו שאסור בצרת קרובת חלוצתו', והובא לעיל בשם רה"י הגר"נ זצ"ל דאפשר דכוונת התוס' דאף דאין איסור צר"ע מה"ת מ"מ מדרבנן היא אסורה, ולפי"ז ל"ק כלל קו' הרשב"א דהכא מקשה הגמ' דמ"מ מדרבנן תהא אסורה ואמאי נפטרה ע"י חליצת הצרה.

והנה רש"י כתב בד"ה אסור אדם, 'ואפי' לא היתה צרתה מאחין אלא מנכרי', וכשי' לקמן מא. אך לא נתבאר אמאי כתבו רש"י הכא, הרי כאן איירי בנפלה מאחיו. וכתב בקונ' הזיקה לאו"ש אות יד דהיה קשה לרש"י מה מקשה הגמ' אמאי בחלץ לצרות נפטרו אחיות, הא אסור אדם בצרת קרובת חלוצתו, ומיד שחלץ ללאה הא הוי צרת רחל קרובת חלוצתו. וצ"ב הרי כיון דרק אחרי שחלץ ללאה נאסרה רחל, א"כ הוי צרת אחו"א לאחר נפילה ואמאי אסורה, ולכך פי' רש"י דאיסור צרת קרובת חלוצתו הוא אפי' מנכרי, ולכך כיון דהוי גזירה מחודשת, שמא יאמרו שהיא חלצה, ולכך אסורה צרתה גם אם נאסרה רחל לאחר נפילה.

אמנם התוס' לקמן מא. נחלקו על דעת רש"י וס"ל דבנכרי ליכא כלל דין צרת קרובת חלוצתו, והאיסור הוא רק באחיות, משום דדמיא לערוה של אחות גרושתו, והגדר הוא דהוי לאה כגרושה ולכך הוי רחל כערוה וצרתה הוי צר"ע מדרבנן, ולכאו' קשה הרי בשעת נפילה של רחל, לא היה בה איסור, ורק אח"כ כשחלץ ללאה חל בה איסור דאחות חלוצתו, וא"כ הוי ערוה דלאחר נפילה שאינה אוסרת צרה. ושוב יקשה למה נאסרה הצרה הרי היא כצרת ערוה שלאחר נפילה. וכתב בחזו"א קכז סק"ט 'מ"מ גזרו על החלוצה שתהא כגרושה, החשיבו את החלוצה כאשתו מכבר, ואין התחלה לדבר, והלכך אף אם חלץ לשניה לנפילה צרת הראשונה אסורה', וביאור הדברים, דרבנן גזרו שהחליצה מחשיב שהיה אישות קודם, בלא התחלה, ואף קודם הנפילה והזיקה, ולכך נמצא דמשעה שחל ללאה נתברר שלאה היתה אשתו מקודם, וא"כ צרת רחל הוי צר"ע בשעת נפילה.

ונמצא דהא דהצרות לא פוטרים האחיות, או כד' הרשב"א דאיירי בצרת רחל, אבל צרת לאה ודאי לית בה איסור, או כדכתבו התוס' לעיל דהוי איסור מדרבנן, או כדכ' החז"א דהוי כאחו"א למפרע, או דלא הוי מדין צר"ע אלא גזירה חדשה.

**קסבר שמואל אין זיקה - בביאור דברי הרמב"ן**

הגמ' העמידה דברי שמואל כמ"ד אין זיקה ואפ"ה חלץ לבעה"ג או לבעה"מ לא נפטרה צרה. והק' הרמב"ן בד"ה הא דאמר 'וקשיא לן ולמאן דאמר אין זיקה מי איכא למימר דחליצה מעולה בעינן והא בפרק ר"ג אמרינן עלה נימא תהוי תיובתא דשמואל [דאמר חלץ לבעלת הגט לא נפטרה צרה] מדתניא נתן גט לזו וגט לזו חולץ לראשונה נפטרה השניה ומותר בקרובתיה, הרי דלר"ג דאין גט אחרי גט הוי כחולץ לבעלת הגט וקתני נפטרה צרתה. ומפרקינן אמר לך שמואל כי אמרי אנא אליבא דמ"ד יש זיקה, ור"ג סבר אין זיקה', הרי מפורש דלמ"ד אין זיקה חלץ לבעלת הגט נפטרה צרה. ותי' הרמב"ן ואיכא למימר כדפרשית דההיא סוגיא נמי אתיא כלישנא בתרא דמתרץ הכא רב אשי לדשמואל וכו'. והיינו דתרי ללישני נינהו בגמ' האם שמואל קאי למ"ד יש זיקה או למ"ד אין זיקה. וההיא דבפ' ר"ג היינו כלישנא דקאי שמואל למ"ד יש זיקה, והאי לישנא סברי דלמ"ד אין זיקה לחלץ לאחיות נפטרו צרות.

וחזר הרמב"ן להק' 'ומיהו ללישנא קמא דמתרץ גמרא הכא נימא תהוי תיובתא דר"ג, ותי' הרמב"ן 'איכא למימר אמר לך שמואל פליגי רבנן עליה דר"ג אף בזו, ואנא דאמרי כרבנן, והאי דלא אמרי ליה רבנן בההיא ברייתא חולץ לצרה, משום דאינהו סבירא להו דיש גט אחר גט, ותרוויהו זיקתו קלישא, וכיון דשתיהן שוות חליצת כל אחת פוטרת צרתה, דלית ליה לשמואל אלא חליצה מעולה מהפחותה בעיא, ואע"ג דהתחיל באחיות לא יגמור אף בצרות קאמר, וחליצת צרה דרחל אינה גרועה משל רחל ושוות הן, גבי עריות אית ליה הכי ובכל אביזרייהו, אבל בבנות גט ומאמר כל היכא דשוות הן זו פוטרת את זו, דהא אין אחת מהן יוצאה ממנו אלא כמו שחברתה יוצאה, וכו'. דהיינו דשמואל סבר שרבנן חולקים על ר"ג גם בזה, וסברי רבנן שאם נתן גט לזה וגט לזה חולץ לאיזה שירצה, היינו משום שיש גט אחר גט וממילא שניהם הוי חל"פ, דשניהם הם בעלת הגט, ולכך חולץ לאיזה שירצה, אבל אם נתן רק גט לאחת לא נפטרה צרה. ומוסיף הרמב"ן ומחלק דאפי' שלמ"ד אין זיקה בשוות צריכות חיזור, כמבואר בסמוך בדברי שמואל שהתחיל באחיות לא יגמור בצרות, הרי שבשוות צריכה חזור, א"כ למה בחלץ לאחת מהם לרבנן נפטרה צרתה. ובזה חילק הרמב"ן בין פסול דעריות ואביזרייהו שהדין בהם שגם בשוות אין חליצת אחת פוטרת צרתה, אבל בבע"ג ובע"מ כשהן שוות פוטרות הצרות. וצ"ב החילוק בזה למה בעריות יהא הדין דאף בשוות אין חליצה אחת פוטרת צרתה אף למ"ד אין זיקה, ובבעלת הגט והמאמר דהם שוות פוטר חליצת הצרה.

והנה יש לחקור ביסוד הדין דחליצה פסולה צריכה חיזור, האם עשהו חכמים פסול בגוף החליצה ואמרו דכלפי הבית אין כאן מעשה חליצה. או דאי"ז פסול במעשה החליצה עצמה, ואין ה"נ נחשב שיש כאן מעשה חליצה על הבית, אבל מ"מ איכא חסרון בחלות ההתר של החליצה, שאין בכוחה להפקיע הזיקה מכל הבית.

וכתבו בזה דחלוק חליצה פסולה מחמת ערוה מחליצה פסולה מחמת בעה"ג או בע"מ, דבעריות הרי ביבמה עצמה יש בה חסרון שאינה עולה לייבום מדרבנן, כמו אחות זקוקה, ובזה שפיר י"ל דמדרבנן התחדש שמעשה חליצה של ערוה כזו לא יחשב מעשה חליצה על כל הבית. אבל בבעה"ג והמאמר הרי היבמה מצד עצמה היא כשרה ליבו"ח, אלא שיש לה פסול חדש שכיון שנתן לה גט עשה קלישות בזיקה, וכן במאמר הוא עשה כבר קנין בהזיקה, ובזה היה מקום לומר שאין החסרון בחליצה עצמה דהרי היא ראויה ליבו"ח, אלא שהתחדש שאין בכח החליצה שלה להתיר הבית, כיון דקלישא זיקתה אחר הגט.

וזהו ביאור דברי הרמב"ן, דלהאי לישנא דסבר שמואל [למ"ד אין זיקה] דאף בשוות אין חליצה באחת פוטרת צרתה, זהו רק בעריות דבזה הוי פסול בגוף החליצה, משא"כ בבע"ג ובע"מ דאי"ז פסול בגוף החליצה אלא בחלות החליצה שאין בכח חליצה הפסולה להפקיע הזיקה מכל הבית, בזה י"ל דכ"ז אם בצרה יש זיקה שלמה שאינה בע"ג ובע"מ ואז היא מעולה ממנה, אבל אם שניהם שוות, דשניהם בע"ג, אין שייך כאן חסרון בחלות החליצה, ולא חשיב כלל חליצה פחותה לגבי השניה.

והנה הגמ' שם נא: הק' גם לרב דאמר חל"פ צריכה חיזור מן האחין, דאמרינן לימא תיהוי תיובתא דרבה בר רב הונא אמר רב דאמר חל"פ צריכה לחזור על כל האחין וכו'. ולכאו' למה לא תי' דכדברי הרמב"ן שכל דברי רב הם רק כששורש הפסול הוא מדין ערוה כמו אחות זקוקה, אבל בבעלת הגט דאין פסול בגוף היבמה מודה רב שאחת פוטרת צרתה. ומכאן נראה דכל החילוק של הרמב"ן הוא אך ורק בדברי שמואל, אבל ברב א"א לחלק בין עריות לבעה"ג. והדברים מפורשים ברשב"א כאן אחר שהביא חילוק זה כתב ''אבל רב דאמר חל"פ צריכה חיזור מכל האחין, מוקי לה כמ"ד אין זיקה, אבל למ"ד יש זיקה צריכה שתי חליצות' הרי שאין לחלק בין עריות לבעלת הגט, ומכאן עולה ראיה גדולה שהדין של שמואל שכשהפסול שווה בשניהם אין אחת פוטרת חברתה, ולפיכך התחיל באחיות לא יגמור בצרות וכו' אינו מאותו הדין של רב שצריכה חיזור מכל האחין, אלא הוא דין חדש. ועי' בזה

**שמואל התחיל ולא התחיל קאמר.**

א. נחלקו רש"י ותוס' לעיל כו: האם למ"ד אין זיקה, כשאינם שוות וחלץ לגרועה בעינן חליצה מכל האחין. דעת רש"י דבעינן חיזור, והוכיח מסוגיין דאמרינן בריש הסוגיא בשלמא צרה דרחל לא תפטר וכו', הרי דאף אם אין זיקה מ"מ חליצת רחל הוי חל"פ. אך תוס' דחהו ראיה זו, וכתבו הוי בדרך את"ל וכו'. והביאו ראיה דסוגיא זו אינה לפי האמת, מהמשך הסוגיא דאמרינן ואצרה דרחל מי מיפטרה והא תנן וכו', הרי דאף בשוות בעי' חיזור, וא"כ יש סתירה לתחילת הסוגיא דאמרינן מדקאמרת וכו' ש"מ יש זיקה וכו'. הרי כאן מבואר שאפי' למ"ד אין זיקה אפ"ה בשוות אין צרת רחל פוטרת את רחל. וע"כ שסוגיא זו אינה לפי האמת.

ולפיכך פי' בתוס' וכי מפרש שמואל התחיל ולא התחיל קאמר, קא למ"ד יש זיקה. אלא דהיה קשה לתוס' אמאי חלץ לצרת לאה מותר לגמור אף באחיות, דבשלמא אם אין זיקה שפיר אחר שחלץ לצרת לאה הוא מותר גם ברחל שהאי אין האחיות נאסרו מכח זיקה דקאי למ"ד אין זיקה, דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו, אבל אם יש זיקה שוב הוי חליצת צרת לאה חל"פ, דהיא צרת אחו"א בזיקה, וע"כ בעינן שגם לאה עצמה תחלוץ, וא"כ שוב רחל הוי אחות חלוצה ואיך אמרינן התחיל בצרות יגמור אף באחיות. וע"ז תי' התוס' בכמה אופנים.

ב. בתחילה כתבו התוס' שמיירי שנפלה לאה וצרתה בראשונה, ורק אחרי שחלץ לצרת לאה נפלה רחל וצרתה, ולכך יכול לחלוץ לרחל עצמה דהוי קרובת צרת חלוצתו שמותרת. אלא שהתוס' כתבו שהוא דוחק להעמיד שמיירי שנפלו בזא"ז.

ועוד אומר ר"י וכו', ואפי' אם חלץ ללאה ברישא וכו', כוונת התוס' שאין ה"נ חליצת צרת לאה נמי הוי חל"פ וגם לאה עצמה צריכה לחלזור ולחלוץ, ואפ"ה הוא יכול לגמור גם באחיות דהיינו ברחל עצמה, דכיון שכל החליצה שלאה צריכה היא חליצה מועטת לכך אין חליצה זו אוסרת את רחל משום אחות חלוצה. ותוס' בונה את הסברא הזו על ר"א מבורגיל שהובא בתוס' לעיל, דכל אחליצה שאינה אלא בשביל חיזור לא הוי אחות חלוצה מחמת חליצה זו. אלא שבדברי התוס' משמע שלא מבעיא אם עדין לא חלץ ללאה ברישא, פשיטא שיכול לייבם לרחל, ואפי' שלאה אחותה עומדת לחליצה, מ"מ כיון שהחליצה שלה היא רק חליצת חיזור רחל מותרת, ומשמע [קצת] בתוס' שסברא זו היא גם בלא חי' דר"א מבורגוייל, אלא שהוסיפו התוס' וחידשו שאפי' אם כבר חלץ ללאה בראשונה מ"מ אין זה מעשה חליצה על זיקה גמורה אלא על זיקה מועטת וכסברת ר"א לעיל.

ודברי התוס' צ"ב הרי קאי הכא כמ"ד יש זיקה וא"כ גם אם עדין לא חלץ ללאה איך הוא מותר ברחל, הרי כיון דלאה בעי חליצה הרי רחל אחות זקוקה ממש, ובתוס' משמע שגם בלי החידוש של ר"א זה ניחא. וע"כ מבואר דגם בלא חידוש דר"א הא דצריכה חיזור לא משוי אחות זקוקה, וחי' דר"א קאי אפי' לאחר שחלצה שאינה חשובה אחות זקוקה. ועי' בחי' רבי שלמה היימן סי' ו' הובא לעיל.

ועדין צ"ב מה כתבו התוס' דהוי 'כעין שפירש ר"א' הלא היינו ממש מה דפירש. והן הן הדברים שגם אחרי שחלץ ללאה הוא מותר ברחל. וצ"ע. ועוד הרי הר"י עצמו דחה לעיל דברי ר"א. [ועוד אמאי כתבו התוס' 'שכבר חלץ לצרתה חליצה חשובה טפי', הרי דעת ר"א דאפי' שניהם שווים נמי, ועי' בחי' ר"נ אות תמז].

ג. ובבית מאיר קסב סעי' ג' כתב באופ"א, דהנה דינו של ר"א מבורגיל קאי בגוונה ששניהם שוות כגון שלשניהם היא אחות חלוצה, אפ"ה חידש ר"א מבורגיל דכיון שכל החליצה היא משום חיזור לא חל עליה דין אחות חלוצה משום זה. ובדין זה חלקו התוס' וסברי שגם חליצה שהיא בשביל חיזור הוי אחות חלוצה, דסו"ס כיון שהיא זקוקה לחליצת חיזור הרי היא אחות חלוצה. אבל כאן התוס' כתבו 'ואפי' אי חלץ ללאה ברישא קודם רחל כיון שלא נשתייר בלאה אלא זיקה מועטת שכבר חלץ לצרתה חליצה ''חשובה טפי'' ולהכי וכו'. ולכאו' מה כוונת התוס' שחליצת צרת לאה חשובה טפי למה היא חשובה טפי. הרי רק אחרי רב אשי התחדש שחליצת הצרות מעולה טפי, אבל קודם לכן לכאו' הרי הם שוות ובשניהם יש פסול. וצ"ע. ומ"מ מבואר שחליצת צרת לאה הוי חליצה עדיפא טפי, ובזה באו התוס' לחדש שאפי' שלאה צריכה גם חיזור, מ"מ זה חיזור רק לזיקה מועטת, ולכך כתבו דלא מבעיא אם עדין לאה לא חלצה נמצא שרחל מותרת, דלא הוי ממש אחות זקוקה כיון שזיקת לאה היא מועטת, אלא אפי' אם כבר חלץ ללאה ברישא אפ"ה המעשה חליצה שנעשה בה הוא מעשה חליצה על זיקה מועטת, וכעין סברת ר"א, דר"א מבורגיל חידש שאפי' כשהיא זקוקה לשניהם בשווה, אפ"ה מעשה חליצה של חיזר לא הוי חליצה שאוסרת אחותה, והתוס' באו לחדש שמעשה חליצה בזיקה מועטת הם מודים לסברת ר"א. ועי'.

**בביאור מח' רש"י ותוס'. [עפ"י ביאור התורא"ש].**

**ד.** ועי' בתורא"ש שכ' 'א"נ מצינן למימר דאפי' דנפול בב"א וכו', כיון דחליצת לאה לא נעשית אלא משום זיקה מועטת שנשתייר בה, כעין שפרשתי לעיל בשם ר"א מבורגוייל, ואע"פ שסתרנו לעיל דבריו דאפי' אחות חלוצה ע"י חיזור דצריכה לחזר על כל האחים אסורה, כ"ש אחות חלוצה דצריכה לחזר על כל הנשים דטפי אסירא, כדאמרינן לעיל ה"מ למיפטר צרתה, אבל לנפשה פטרה, מ"מ נהי דלא הויא חליצה דרחל חליצה כשרה ממש, דאי בעי לייבומי לא מצי לייבם, מיהו איסור קל הוא וחשיבא ככשרה לענין זה דפטרה צרתה, כמו שפירשנו לעיל אביטול מצות יבמין, דאע"ג דלא מצי מיבם משום ביטול מצות יבמין, מ"מ חליצה כשרה מקריא, ופטרה צרתה כיון דאיסור קל הוא'. הרי דאף דע"י החליצה נחשבת רחל כאחות חלוצה ואסורה להתייבם, מ"מ אין חליצתה נחשבת כחל"פ לגבי צרתה.

והביא התורא"ש ראיה מביטול מצות יבמין, דאף דאינה מתייבמת מ"מ חליצתה כשרה. וצ"ב דבשלמא בביטול מצות יבמין ליכא קלישות בזיקה כלל, ולכך מהני חליצתה, אבל באחות חלוצה הוי זיקה קלושה דדמיא לאחות גרושה. וצ"ל דגם התוס' שחולקים על דברי ר"א לעיל, מודים לעצם הדין דכל שאינה אלא חליצה בשביל חיזור לא הוי חליצה האוסרת כמו אחות חלוצה, והטעם כמו שכתבנו לעיל, דכל האיסור באחות חלוצה הוא משום דע"י מעשה החליצה הוי כאילו היא אשתו שמוציאה בחליצה, וכעין דברי ר"ע דהכתוב קראו ביתו, אבל חליצה שהיא רק מתיר בעלמא לא הוי כחליצה בעלמא, אלא דהתוס' פליגי עליה וסברי דאפ"ה אסרוה רבנן דאתי לאחלופי באחות חלוצה רגילה. ולפי"ז ניחא מאד דגם התוס' סברי דאין כאן קלישות בזיקה, ולכך לא הוי חל"פ דומיא דאסורה מחמת איסור לבטל מצות יבמין.

ולפי"ז ניחא דעת רש"י שלא פי' דקאי הסוגיא כמ"ד יש זיקה, דאם היה כמ"ד יש זיקה היה קשה קו' התוס', ולתרץ כמו תי' קמא דתוס' לא נח"ל לרש"י דהוי שנויא דחיקא, כמוש"כ התוס', ולפרש כפי' ר"י נמי אינו יכול, דהרי רש"י ס"ל דגם כשאסור לייבם משום ביטול מצות יבמין נמי הוי חל"פ, ולאו דוקא בקליש זיקה, וא"כ כיון דלאה בעי חליצה דאינו יכול לייבם את רחל, והוי חליצתה חל"פ, וא"כ קשה למה יגמור אף באחיות. ולכך פי' רש"י דקאי כמ"ד אין זיקה, ולכך חליצת הצרה הוי חליצה כשרה.

**ה. בא"ד. ואע"ג דקודם שחלץ כבר נאסרה וכו',** מ"מ הוי חליצת רחל חליצה כשרה וכו'. כוונתם דאפי' שס"ל לשמואל שיש דין נאסרה בדרבנן, מ"מ לא הוי משום כך חל"פ, דכיון דעכשיו אינה זקוקה. וצ"ב דברי התוס' חדא מדוע לא הוי חל"פ מחמת שנאסרה וצ"ל דרק אם היא עכשיו זקוקה היא חשוב כאחו"א וערוה וקלשה זיקה, אבל מחמת הדין נאסרה לא הוי משום כך כערוה. וצ"ב. ועוד הרי כ"ז שהיא אחו"א בזיקה, הוי חל"פ דקלשה זיקתה, וא"כ איך אחרי חליצת לאה חזרה לרחל זיקתה, ובפרט למ"ד דאינה חוזרת להתירה הראשון.

והנה בחי' הגרש"ש עמד על הק' התוס' שהק' למ"ד יש זיקה אמאי התחיל בצרות יגמור אף באחיות, הרי הו"ל צרת אחו"א בזיקה. הא לכאו' י"ל בפשיטות דאיירי שנפלה לאה בראשונה וכשנפלה רחל נאסרה לאה משום אחו"א בזיקה, אבל צרתה הוי צר"ע לאחר נפילה, וא"כ צרת לאה אינה אסורה כלל, והוי חליצתה חליצה כשרה שפוטרת גם את לאה. וכמו שהק' הרשב"א בתשו' הובא לעיל. [ואם נימא דסברי התוס' דאיכא איסור מדרבנן ל"ק כלל].

ותי' שם דפשיטא ליה לתוס' דאיירי שנפלה רחל קודם נפילת לאה, ולכך הוי חליצת צרת לאה חליצה פסולה. והוצרכו לפרש שאפי' שחלץ ללאה עצמה לא נאסרה רחל משום כך וכסברת ר"א.

והביא ראיה לזה מהא דהק' התוס' איך מהני חליצת רחל עבור צרתה, הרי כיון שרחל נאסרה מחמת אחו"א בזיקה הוי חליצתה חליצה פסולה. והרי סבר שמואל בהחולץ דכיון שנאסרה וכו', [וכוונת התוס' להא דאמר שמואל בהחולץ דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה אסורה]. ותי' דאפ"ה הוי חליצה כשרה. ואי נימא דאיירי שנפלה רחל באחרונה, א"כ מה תי' התוס' הרי סו"ס רחל נאסרה בשעת נפילה, ובכה"ג ודאי הוי חליצה פסולה, ולא יתכן לומר דאחר חליצת לאה תהא חליצת רחל חליצה כשרה, אלא ע"כ איירי שנפלה רחל בראשונה, והרי היא הותרה לחליצה, ואח"כ נפלה לאה, וחלץ לצרת לאה, שהיא חליצה פסולה שצריכה חיזור מלאה, ומ"מ חליצת רחל הוי חליצה כשר כיון דעכשיו אינה זקוקה לאחותה. והוי הותרה ונאסרה וחזרה והותרה.

וביאור הדברים, דדין נאסרה דבשעת נפילה הוא כל אשה שלא נתחדש בה הדין יבמה יבא עליה, ובדין זה כלול גם אחות זקוקה מדרבנן דדמיא לאחות אשה, ובזה לא אכפת לי שלאחר זמן היא כבר לא אחות זקוקה, דסו"ס לא חל עליה זיקת יבום. ולכך אם רחל היתה נופלת באחרונה, והיתה נאסרת בשעת נפילה, הוי חליצתה חל"פ. אבל במקום שבשעת נפילה היה הותרה, כגון שנפלה רחל בראשונה וחל עליה זיקת יבמין, אף שאח"כ נאסרה מ"מ רבנן לא נתנו לה דין ערוה ממש, אלא הוי איסור וקלישות בזיקה, ולא החמירו חכמים באיסור זה אלא בזמן שהיא זקוקה, ואפי' שס"ל לשמואל שמאחר שנאסרה לא תחזור להתירה הראשון. מ"מ כיון שהותרה מתחילה לזיקה גם אם אח"כ נאסרה מ"מ לא נתנו לה דין של ערוה. וזהו כוונת התוס'.

**רש"י ד"ה יגמור**, 'וכ"ש גמר בצרת רחל ולא ברחל דשביחא מילתא טפי', היינו דבשלמא למ"ד יש זיקה הרי רחל אסורה להתייבם, אבל למ"ד אין זיקה אינה אסורה ומותרת אפי' להתייבם דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו, ואף שלפני שחלץ לצרת לאה דהיה בה איסור יבום משום ביטול מצות יבמין, מ"מ לא הוי משום זה נאסרה, ומוסיף רש"י וכ"ש צרתה דלית ביה אפי' איסור לבטל מצות יבמין לכך הוי שביחא טפי. אלא דק' מדברי רש"י לעיל כד. דאיכא דין נאסרה בביטול מצות יבמין. ועי' בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תלז.

**רב אשי אמר.**

**א.** לעולם כדקאמרת וכו' כתב רש"י 'דלא גזרו חכמים אלא אחות זקוקה', משמע מדבריו דליכא איסור בצרה כלל. והק' ברשב"א דא"כ תתייבם נמי כמו שהק' הגמ' לדעת ב"ש. ותי' הרשב"א דכוונת הגמ' דלא אלימא להיות כערוה, אלא היא מועלה טפי, וע"כ שאינה ראויה ליבום, ואין ה"נ אסורה היא משום צרת ערוה, ומ"מ היא משובחת יותר מאחות זקוקה ממש.

ובאמת שכך יש לפרש גם בדעת רש"י וכוונתו שלא גזרו חכמים להיות כערוה ממש אלא באחות זקוקה, ומיהו איסורא איכא. וכמו שכ' רש"י בריש העמוד דאף דאיכא גם בצרה איסור 'מיהו קל איסורם משל אחיות'.

ומעתה יש להסתפק בדעת רב אשי מה הדין בשניהם שוות האם צריכות חיזור כמו שסובר שמואל בדרך הראשונה, או שרב אשי חולק וסובר שבשוות אי"צ חיזור. ושורש הספק הוא מה עיקר החידוש של רב אשי, האם רב אשי בא להסביר למה הצרות פוטרים את האחיות, או למה האחיות לא פוטרים. דאם נפרש שזה היה פשוט למה האחיות לא פוטרים משום שהם חל"פ דהם אחיות בזיקה, וכל החידוש היה למה הצרות כן פוטרים, וע"ז בא רב אשי לומר שהצרות קל איסורים, ולכך הם פוטרים, ולפי"ז גם רב אשי מודה שבשוות צריכות חיזור, וכיון שקל איסורם ממילא הדין הוא שיש כאן מעולה וגרועה, והמעולה פוטרת הגרועה[[11]](#footnote-11). אבל אם נפרש שעיקר החידוש של רב אשי הוא למה האחיות לא פוטרים צרות, הרי אין דין חיזור כשכולם שוות, וע"ז בא רב אשי לומר שבצרות ליכא כלל איסור, וממילא אינם שוות, ושפיר חלץ לאחיות לא נפטרו צרות.

ונראה שנח' בזה רש"י ותוס', רש"י ב בריש העמוד כתב שהאחיות לא פוטרות את הצרות זה פשוט משום דהוי חל"פ שאינם יכוליות להתייבם, וכל החידוש של רב אשי הוא שהצרות 'קל איסורם'. אמנם התוס' בריש העמוד כתבו להדיא שרב אשי סובר שבשוות אי"צ חיזור כלל, ועיקר החידוש של רב אשי הוא שבצרות ליכא איסור כלל, ולכך הצרות פוטרים את האחיות, אבל האחיות לא פוטרים דהם חל"פ כלפי הצרות, אבל במקום שהם שוות, אין דין חיזור כלל.

ונחלקו בזה הראשנים אליבא דהלכא בדעת שמואל, מה הדין כששניהם שוות אי פוטרות זא"ז, דעת הרמב"ן שרב אשי בא לומר למה הצרות פוטרות את האחיות משום שחליצת הצרות משובחות יותר, אבל כששניהם שוות אין חליצה אחת פוטרת חברתה. אולם הרשב"א והרא"ש כאן נחלקו וסובר שעיקר דברי רב אשי בא לומר למה אחיות לא פוטרות משום שהם גרועים יותר, והצרות נחשבים ככשרות כלפי האחיות. אבל כששניהם שוות אחת פוטרת השניה. וראיתי מי שהעירו לדעת הרשב"א בדברי רב אשי דאמר דלא אלימא זיקה לשווייה צרה כערוה, מ"מ תינח אחות ראשונה שחלצה שפיר י"ל שאינה פוטרת את צרתה, משום שהיא אחות זקוקה אבל צרתה לא הוי כמותה. אבל האחות שחלצה בשניה הרי היא אסורה מדין אחות חלוצה, ובזה י"ל שצרתה כמותה, שהיא צרת אחות חלוצה, וכיון ששניהם שווים אמאי לא נפטרה צרתה בחליצה שלה.

**א"ר אבא בר ממל הא מני ב"ש היא וכו' חזרו ותקנו.** ולכאו' בשלמא לשי' התוס' לעיל ניחא דאף דאסורה להתייבם מ"מ כיון דלא קלשא זיקה, דהוי כמו אסור לבטול מצות יבמין, ולא הוי חל"פ. אבל לשי' רש"י דכל שאינו יכול להתייבם הוי חל"פ, א"כ מה מהני דב"ש היא, סו"ס היא אסורה להתיבם ומדוע לא הוי חל"פ.

**לענין הלכה**

כתבו התוס' ד"ה מאי דשנויא קמא דאחד חולץ לכולן, סבר כר"א שלא עביד צרה כערוה, ולכך חלץ לצרות נפטרו אחיות. וה"ה נמי בשוות אי"צ חיזור וכשיטת הרשב"א שהובא לעיל. וכן כתבו התוס' בע"ב ד"ה אלא. ועי' ברא"ש סי' א' שכתב דשנויא קמא עיקר דאתי כר"א. [ובאחרונים תמהו בזה, מנ"ל לרא"ש דר"א ס"ל דבשוות אי"צ חיזור, הא בגמ' לא מוכח אלא דללישנא דשוות פוטרות דאחד חולץ לכולן ע"כ צריך לפרש דברי שמואל כר"א, אבל ר"א עצמו לא קאמר אלא שהצרה משובחת מהאחיות, אבל בשוות אפשר שאינם פוטרות. ועי' ביש"ש ובלח"מ ובק"נ].

ברמב"ם פ"ה מיבו"ח הל' יא- יב דכתב דאם נתן גט לאחת נאסרו כולן לייבום, וכן אם עשה מאמר נאסרו שאר הצרות להתייבם. וכו', ואח"כ כתב דאם נחלצה אחת חליצה פחותה היא מותרת להינשא, ודלא כרב דבעי' חיזור מן האחין, וצרתה אסורה עד שתחלוץ. ולא נתבאר ברמב"ם מהו חליצה פחותה. והבין המ"מ שהרמב"ם ס"ל שאפי' אם חלץ לצרת בעלת הגט לא נפטרה צרתה. והק' הא שמואל קאמר דנפטרה. והטור כ' בדעת הרמב"ם דאם חלץ למשובחת בודאי נפטרה הגרועה הימנה וכן בשוות. ומש"כ הרמב"ם דחליצה פחותה אינה פוטרת היינו חליצה גרועה. הרי שנחלקו בדעת הרמב"ם אם בשוות בעינן חיזור.

עוד הוסיף הרמב"ם בהי"ב דחליצה פחותה אינה פוטרת המעולה, ובעינן שהצרה תחלוץ, או ששאר האחין יחלצו לראשונה, שאין חליצה פחותה מסלקת הזיקה מבית זה עד שתחזור על כל האחין או עד שתחלוץ כל אחת מהן. היינו דאף דאין חליצתה פוטרת הצרות, מ"מ אם כל האחין יחזרו ויחלצו לה מהני גם לפטור הצרות. והרמב"ן והרשב"א תמהו ע"ז מסברא הרי היא גופא לא בעיא חיזור, ומותרת היא לשוק, רק שאינה פוטרת הצרה, וא"כ מה מהני חליצת שאר האחין בה להתיר צרתה, מאחר שאינה יבמה שהיא עצמה כבר הותרה.

**כז:**

**איבעיא להו בעלת הגט ובעלת המאמר איזה מהן קודמת וכו'.** נחלקו רש"י ותוס' בביאור הספק. רש"י והריב"ן שהובא בתוס' פי' שהספק הוא איזה הגונה יותר לעשות בה חליצה לפטור צרתה. היינו דאף ששניהם אינם ראוים לביאה, דכל אחת מהם היא צרת בעה"ג או בע"מ, מ"מ מספ"ל איזה חליצה עדיפא. ולפי"ז הסברות שהגמ' הביאה כגון בעלת הגט עדיפא דאתחיל בה או בע"מ משום דמקרבא לביאה הוא סברא שלכך החילצה עגונה יותר. ובתו"י העיר דמה קאמר דבעה"מ עדיפא דקרובה לביאה, דאדרבא הרי הא דקרובה לביאה הוא סברא שקלישא בה הזיקה והוי חליצתה חליצה פסולה. [כוונתו שכיון שהוא קיים מקצת מן הזיקה ע"י שעשה מאמר וקרובה לביאה, ממילא לא נשאר בזיקה אלא מעט]. ובריטב"א הוסיף והק' גם בבעה"ג מאי קאמר משום דהתחיל בה וכו', הרי אדרבא כיון שהתחיל בה איחלש זיקתה.

אבל התוס' נקטו איפכא, דעדיפא היינו דבזו שנעשה בה מעשה עדיף, וע"י זה הוי גריעא טפי ולא פטרה צרתה. דבעה"ג כיון דאתחיל בה בחליצה הוי גריעא, וכן בעה"מ וכו'. אלא שהלשון איזה קודמת וכו' משמע כפרש"י.

ובריטב"א ביאר בדרכו של רש"י 'לכן נראה לפרש דהכא חליצת בעה"ג וחליצת בע"מ שתיהן גרועות גריעות משונה זו מזו, דאילו גריעותא דחליצת בעה"ג היא גריעות בגופא של חליצה דאיחלש לה קצת כיון דאתחיל בה בחליצה, מ"מ עושה היא פעולה גמורה בנפשה, ובע"מ היא בהפך דכח חליצתה קיים כמות שהוא ואדרבא נתחזק זיקתה טובא, וגריעותא דידה היינו שאינה פועל בעצמה פעולה גמורה וכו'. כוונתו שיש מעליותא בבעלת הגט אף שזיקתה אינה בשלימות, מ"מ מעשה החליצה לחוד מהני בה ומוציאה. משא"כ בבעלת המאמר שאין החליצה גומר בה אלא בעינן עוד גט. ומאידך איכא מעליותא בבעלת המאמר שאין בבעלת הגט, דבעלת המאמר זיקתה שלימה, [ואדרבא נתחזק כוחה], ולכך הוי חליצה על זיקה שלימה משא"כ בבעלת הגט. ושורש הספק האם מעליותא הוא במעשה החליצה שגומר בה, או חליצה על זיקה שלימה.

והנה רש"י ותוס' נחלקו מהו הפסול של חל"פ, תוס' כתבו שבעה"ג ובע"מ תרוויהו הוי חל"פ מחמת קלשיות בזיקה, ובזה מספק"ל באיזה מהם קלשה זיקה יותר מחברתה, ובמי נעשה מעשה שמקליש את הזיקה יותר. דמצד אחד בעה"ג אית בה קלישות כיון שנתן לה גט, ומצד שני בעה"מ אית בה קלישות כיון שקרובה לביאה. אבל רש"י הרי העמיד שחל"פ לא הוי בגלל קלישות בזיקה עצמה, אלא כל שאינה ראויה לביאה, ולכך הוצרך רש"י לבאר שהפסול של בעה"ג הוא משום קלשה זיקה כתוס', אבל בבעה"מ ביאר רש"י שהחסרון הוא משום שאין החליצה פוטרת בה לגמרי, ולפי"ז מספק"ל לגמ' אי בעה"ג עדיפא לפטור את הצרה כי סו"ס במעשה חליצה לחוד היא נפטרת, משא"כ בעה"מ דאין חליצה גומרת בה וצריכה גם גט. או דילמא בעה"מ עדיפא דכלל אין בה קלשה זיקה שהרי היא מקרבא לביאה, ואינה כבעה"ג שקלשה זיקה. וע"ע בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תנח.

ופשיט בגמ', אמר ר"א ת"ש וכו' ש"מ כי הדדי נינהו. ולכאו' בשלמא לדעת התוס' דהנידון הוא מצד קלישות הזיקה, ובמי נעשה מעשה שמקליש את הזיקה יותר. שפיר מוכיח הגמ' דא"א לומר דבעה"ג או בעה"מ יש להם קלישות בזיקה באחד יותר מהשני, דאם באחד מהם היה פחות זיקה לא היה מהני אחרי המעשה הראשון. אבל לדעת רש"י דהנידון האם בעה"ג עדיפא כיון שמעשה חליצה אחד גומר בה, או בעה"מ עדיפא כיון דסו"ס יש בה זיקה גמורה. א"כ מה מוכיח מהא דיש גט אחר מאמר וכו', דאף ששניהם שוות לענין זיקה, מ"מ לענין חל"פ יש להסתפק מי קודמת. וצ"ב. [ועי' מש"כ הגר"נ בסוף דבריו שם].

**אי גט עדיף וכו'.** רבנן ור"ג נחלקו האם יש גט אחר גט ומאמר אחר מאמר, לר"ג סבר לא מהני גט אחר גט אפי' ששניהם כי הדדי, וכן מאמר אחר מאמר לא מהני אפי' ששניהם כי הדדי, וא"כ גם גט אחר מאמר ומאמר אחר גט גם אם הם כהדדי נמי לא ליהני. וצ"ב. עי' בגמ' לקמן נא. דמבואר דסברת ר"ג דיש מאמר אחר גט וגט אחר מאמר, משום דהאי מילתא קא דחי והאי מילתא קא קני, היינו דכל אחד הוא בצד אחר ולכך מהני, והלכך אף שאין גט אחר גט מ"מ גט אחא מאמר וכו' מהני. וא"כ קשה לאידך גיסא דלעולם י"ל שאינו כי הדדי, ומ"מ מהני אפי' אם חד מיניהו עדיף טפי משום דבחד צד מהני גט ובחד צד מהני מאמר. וצ"ב. ועי' בערל"נ ובחזו"א קכח סקי"ג.

וביארו התוס' דמרבנן ליכא ראיה משום דמהני גט אחר גט, הרי דתופס במקום ששייר הגט, כוונתם דרבנן ור"ג נחלקו האם בשביל שיתפוס גט שני צריך שהצרה תהיה עם זיקה גמורה, או שסגי שיש לה מקצת זיקה, דר"ג סבר דכיון שכבר נתן לאחת גט ממילא קלשה הזיקה מכל היבמות, ולכך לא מהני לתת עוד גט לשניה דבשביל שיתפוס גט בעינן זיקה שלמה. אבל רבנן סברי דאפי' שלא נשתירה בצרה אלא זיקה קלושה אפ"ה תופס בה גט, דמספיק שיורי זיקה בשביל שיתפוס גט. ולכך כתבו התוס' שמרבנן ליכא ראיה דשפיר תופס בה גט אחר מאמר וגם מאמר אחר גט דכל עוד שיש קצת זיקה מהני לתפוס בה עוד גט או מאמר. אבל מר"ג דס"ל דאין גט אחר גט הרי שס"ל שבשביל שיתפוס עוד גט בעינן זיקה גמורה, ומ"מ מודה ר"ג דמהני מאמר אחר גט וגט אחר מאמר, הרי מוכח דבשביל שיתפוס מאמר אחר גט וגט אחר מאמר מספיק חצי מן הזיקה, ולכך מוכיח שפיר שאם מאמר או גט עדיף טפי נמצא שלא נשאר חצי מן הזיקה אלא רק מקצת מן הזיקה, וע"ז לא מהני לא גט ולא מאמר, כמו שלא מהני גט אחר גט ומאמר אחר מאמר. וע"כ שהם כי הדדי והם שווים ולכך תופס גט אחר מאמר ומאמר אחר גט.

**אלא כהדדי נינהו.**

מצינו שנחלקו בזה הראשנים האם יכול לחלוץ לאיזה שירצה, או שצריך לחלוץ לשניהם. ברש"י כתב 'ויחלוץ לאיזה שירצה'. וכן נקטו בתוס', דהיינו דבשוות אי"צ חיזור מכל אחין, אלא אחת פוטרת את השניה. והוסיפו התוס' שדברי הגמ' קאי בשיטת שמואל, וכלישנא קמא דשמואל דאחד חולץ לכולן אאמצעית. דתי' זה קאי גם בשיטת רב אשי, אבל בשוות אחד חולץ לכולן, וגם הכא חולץ לאיזה שירצה. אבל ללישנא דהתחיל וכו' הרי ס"ל לשמואל שגם בשוות אינם פוטרות זא"ז, ובעינן חליצה מתרוויהו לא מתפרש הסוגין כלל. [[12]](#footnote-12)

אמנם ברא"ש הביא בשם הריב"ם שגם ללישנא דבשוות אינם פוטרות זא"ז, ובעינן לחלוץ לתרויהו אפשר להעמיד הסוגין. ובאמת למאי דמסקינן דכי הדדי נינהו בעינן חליצה לתרוויהו ואין אחת פוטרת חברתה. ואפ"ה מספק"ל אי מיניהו עדיפא וכו, משום שאפי' שחליצת שניהם פסולה, אפ"ה חליצת המעולה פוטרת חברתה, וזהו חידוש גדול מאד, והק' ע"ז הרא"ש הא אמרינן דהתחיל באחיות לא יגמור אף בצרות, משום שחשוב חליצת צרת רחל חל"פ דהא תנן וכו', ולכך אין רחל נפטרת בחליצה זו, ולכאו' קשה הרי סו"ס חליצת צרת רחל עדיפא מחליצת רחל עצמה. ותי' הרא"ש דכיון דשם הפסול בשניהם הוא שווה, ומדרבנן נתנו פסול בשניהם, כאילו חליצה היא גירושין, ואחות גרושה וצרתה שוות בפסול.

ונמצא לדבריו שעיקר הספק של הגמ' קאי גם ללישנא זו דבשוות צריכה חיזור, ומספק"ל איזה עדיפא ומשובחת לפטור הגרועה, הרי שאף ששניהם פסולות ואינם פוטרות זא"ז, מ"מ המשובחת פוטרת לגרועה הימנה. [וכן נקט הרמב"ן הובא ברא"ש דאף דס"ל לרב אשי דבשוות אינם פוטרים זא"ז, ואפ"ה צרות פוטרות את האחיות, משום דכיון דלא אלמוה רבנן כערוה, לכך הצרה משובחת מהאחיות]. ודבר זה הוא חידוש גדול, ובפרט לפי מה שהובא בתחילת הסוגיא שחל"פ יסודה הוא דאינה עולה במקום יבום אלא היא כפוטת הזיקה לחוד, וא"כ כמו שבשוות אינם פוטרות זא"ז, כך נמי שאחת מעולה נמי לא תפטור את זיקת חברתה.

**תוד"ה אי גט.** ואע"ג דאפי' אחר חליצה וכו', היינו קדושין דאורי', אבל מאמר דרבנן אין לו להועיל, כוונתם דגם לאחר הגט עדין היא יבמה ויש בה זיקה ממילא לא מהני בה מאמר בתורת קדושין, אלא בתורת יבמה, וכיון שקלשה זיקתה לא תופס בה מאמר, אבל קדושין כלל לא תופס בה דעדין היא יבמה. אבל קדושין אחר חליצה מהני.

ועוד כתבו התוס' א"נ אומר ר"י וכו' דמוקמינן כר"ע דלא מהני קדושין אחר מאמר וכו'. מבואר לפי תי' זה דלעולם אליבא דרבנן לאחר הגט אין היא כלל יבמה ושייך שיתפוס בה מאמר בתורת קודשין, והיינו משום שהגט מפקיע ממנה את הזיקה מדרבנן, והוי כמו חליצה, אלא דהכא מיירי כר"ע דאין קודשין אחר חליצה דאין קדושין תופסין בחי"ל.

1. אין כוונת רש"י לומר שלמ"ד אין זיקה הכוונה שלא אלימא למירמא אתרוויהו אלא על אחד, דזה אינו דלמ"ד אין זיקה הכוונה שאפי' על אחד לא רמיא זיקה. ופשוט. [↑](#footnote-ref-1)
2. ר"א מן ההר בתחילת דבריו הק' מה הראיה מזה שהאמצעית צריכ חילצה משניה שיש זיקה, אולי גם למ"ד אין זיקה צריכה חליצה מן האחין. ותי' דהראיה שיש זיקה אינו מהאמצעית אלא מזה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת, והיינו דכל אחד אינו יכול לייבם משום שיש זיקה ולא משום ביטול מצות יבמין, דאם הטעם שאינו יכול לייבם הוא משום דין ביטול מצות יבמין וחיישינן למיתה דחד, א"כ לוקמה בשש אחים וזה מיבם חדא וזה מיבם חדא, שהרי מבואר לעיל שלמיתה דתרי לא חישינן, ואפ"ה השלישית צריכה חליצה משלשתן. עכת"ד. ודבריו מופלאים בתרתי, חדא דאם קאי למ"ד אין זיקה למה האחרונה אינה יכולה להתייבם, הרי אין כבר חשש של ביטול מצות יבמין, [ואולי מדין נאסרה כריב"ן בתוס' לעיל יח.]. ועוד קשה למה השניה יכולה להתיבם הרי כשהשני בא ליבם את השניה הרי יש ביטול מצות יבמין, שהרי כאן הוא למיתה דחד. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות מה [↑](#footnote-ref-3)
4. וכן נמי בהא דאמר רב אשי דלא אלימא זיקה לשווי לצרה כערוה משו"ה מהני חליצת הצרה לפטור את האחיות, ואף שהצרות ג"כ אסורות להתייבם, וכדכתב רש"י בריש כז. ד"ה חלץ 'ואע"ג דצרות נמי אי הוה בעי לא היה מייבם, מיהו קל איסורם משל אחיות, הלכך אף חליצתם משובחת משל אחיות'. [↑](#footnote-ref-4)
5. וצריך להוסיף דאף ששמעון חזר וחלץ לראשונה, שהרי דברי הגמ' כאן הם בנפלו בב"א ויש זיקה, וא"כ גם הראשונה צריכה חליצה מן השני, ומ"מ כיון ששמעון חלץ לראשונה רק משום חיזור, לא חשיבה השניה אחות חלוצתו משום כך, וכסברת ר"א מבורגייל. [↑](#footnote-ref-5)
6. ומצאתי דברים לא ברורים כל הצורך בדעת רש"י האם רש"י סובר את סברת ר"א מבורגיל. דמצד אחד בתי' הגמ' דאמרינן ל"צ וכו', ופרש"י נפלה אידך חלץ לה שמעון דגם זו כשרה שאם רצה מייבם, שאין כאן אחות זקוקה שכבר חלצה אחותה קודם נפילה זו'. הרי שרש"י פי' דדוקא בגלל שאחותה כבר חלצה לפני הנפילה שלה לכך אינה אחות זקוקה, משמע שאם חלצה אחותה לאחר שנפלה השניה אין חליצת השניה כשרה, ולכאו' הטעם הוא משום דכיון שגם השני צריך לחלוץ לראשונה משום חיזור לכך השניה היא נחשבת אחות חלוצה לשניהם. הרי דלא ס"ל לרש"י סברת ר"א. ומאידך צ"ע דרש"י בתחילה כתב אי דנפול בב"א וכו' 'שלא הספיקה הראשונה לחלוץ עד שנפלה גם השניה ו''השלישית'' ה"נ דכולן צריכות חיזור על על האחין' מבואר דדוקא אם לא הספיקה הראשונה לחלוץ עד שנפלה גם השלישית כולן צריכות חזור על כל האחין, אבל אם לא נפלה שלישית אלא השניה לחוד, לא בעו לחזור על כל האחין, ולכאו' ההסבר בזה הוא דאף ששמעון צריך לחלוץ גם לראשונה משום חליצת חיזור, מ"מ השניה לא חשובה מחמת זה אחות חלוצתו. וכסברת ר"א מבורגיל בתוס'. דאפי' ששתיהן זקוקות להן, כיון שחלץ הראשון אף שגם השני צריך לחזור ולחלוץ מ"מ אחותה נחשבת כלפי הראשון אחות חלוצתו, ואילו כלפי השני היא נחשבת רק אחות זקוקה, ולכך השניה צריכה רק חליצה מהשני. וצ"ע. ועי' בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תכו. [↑](#footnote-ref-6)
7. העירו לי שלכאו' למה התוס' מחשיב את זיקת הצרה טפי מזיקת רחל. הרי כמו שהוא אסור באחות חלוצתו כך הוא אסור בצרת אחות חלוצתו, ורק כלפי אחות זקוקה קאמר רב אשי לקמן שיש הבדל בין האחיות לצרות. וצ"ב. וכן מבואר בתוס' לקמן כז. ד"ה מאי שכתבו ללשון ששמואל התחיל ולא התחיל וכו' התחיל באחיות לא יגמור בצרות ולא מיפטרא רחל בחליצת צרתה כ"ש היכא דשניהן שווין, מבואר שחליצת צרת רחל קצת עדיפא על חליצת רחל, ולכך תוס' כתב כ"ש היכא ששניהן שוות. [↑](#footnote-ref-7)
8. הנה לקמן מא. נחלקו רש"י ותוס' באיסור קרובת חלוצתו, דשיטת רש"י הוא דהאיסור הוא גם בנכרית, דהיינו דגם כשאחות חלוצתו נשואה לאיש נכרי שאינו אח, ואין הצרה צרת ערוה כלל, נמי איכא איסור לצרת קרובת חלוצתו. וכ"כ רש"י כז. ד"ה אסור אדם וכו'. והטעם בזה ביאר רש"י שם דכיון שהקרובה הולכת איתה לבי"ד אתי למיחלף ולומר שאחותה חולצת וממילא היא צרת חלוצתו. אבל התוס' לקמן מא. הק' על רש"י דאין איסור צרה אלא בערוה ולא באיש נכרי. לפיכך פירשו התוס' דצרת קרובה אסורה רק בגוונא דנופלת ליבום דהוי כצרת ערוה, [דהקרובה דמיא לאחות גרושתו והצרה נחשבת כצרת ערוה]. והביאו ראיה מסוגיין דהתחיל באחיות לא יגמור וכו' ומייתי לה הכא וכו' ע"ש. [והאחרונים דנו בזה מה שייך כאן צרת ערוה, הרי בשעת נפילה לא היתה רחל אסורה, למאי דנקטינן הכא דאין זיקה, ורק אחרי שחלץ ללאה חל בה איסור דאחות חלוצתו, וא"כ הוי ערוה דלאחר נפילה שאינה אוסרת צרה כמבואר בתוס' כאן בסמוך.] ומ"מ בדברי רש"י איכא חידוש שהוא איסור מחודש דכיון דהקרובה אזלא בהדה אתי למחילף ולומר שחלץ לקרובה ולכך הצרה אסורה אף שלא במקום מצוה. והנה התוס' כאן העמידו הקו' על רש"י דאם צרת רחל שכל איסורה הוא רק מכח רחל, אפ"ה אינה פוטרת את רחל, כ"ש שהם שוות נמי לא תפטור, וממילא איך מדקדק וכו'. וכ"ז הוא רק לשיטתם דהאיסור בצרת אחות חלוצה, הוא כצרת ערוה, אבל אינה גרועה מהערוה עצמה, אבל לשי' רש"י שהאיסור בצרת אחות חלוצה, הוא אפי' בנכרית, הרי דאסורה גם אם אינה צרת ערוה כלל, אלא איסור בפנ"ע משום גזירה כמש"כ לקמן מא. א"כ י"ל דלא הוי כשוות כלל, דאיכא צד חומרא במה שגזרו על הצרה, ואיכא חומרא במה שגזרו על האחות חלוצה, ולהכי חליצה אחת לא מועילה לשניה. דכל חליצה הוי חליצה פסולה משום שאינה יכולה להתיבם, ורק התוס' לשיטתם שכל איסור של הצרה הוא משום צרת ערוה א"כ דינם שווה. שמעתי. [↑](#footnote-ref-8)
9. והדברים לא נראים כלל, דלשון התוס' הוא 'אע"ג דגם השני צריך לחלוץ לשניה משום דחל"פ היא, מ"מ אינה אסורה לו הראשונה משום אחות חלוצה, דכיון דחליצה זו לא עשה אלא משום חיזור' הרי הדברים מפורשים שהחידוש הוא שגם אחר שחלץ לה אחותה מותרת, ולא כתב שהחידוש הוא שזקוקה לחליצת חיזור לא אוסרת אחותה משום אחות זקוקה. [↑](#footnote-ref-9)
10. אך עדין יש לעין היטב בדברי שמואל, דבשלמא הדין המחודש באחת מעולה ואחת גרועה שפיר י"ל שהוא דין חדש ולאו מדין חיזור כלל. אבל אם שמואל סובר שגם שהפסול שווה בשניהם אין אחת פוטרת צרה, וכמבואר בדברי שמואל התחיל ולא התחיל וכו', האם דין זה הוא מדין חיזור כמו רב, ורק לגבי אחין שמואל נחלק, או שהוא דין אחר. ועי' בסמוך [↑](#footnote-ref-10)
11. ויעלה לפי"ז חידוש שאפי' שבשוות יש דין חיזור מ"מ מעולה פוטרת גרועה, וכסברת הרא"ש לקמן, וכבר הובא לעיל שזה חידוש דאם חליצה הוא מתיר כגט, ואחד לא יכול להתיר את האישות של השני, א"כ מה מעלה ומה מוריד שלאחד הוא מעולה מחברו, סו"ס בשניהם הוא חל"פ. [↑](#footnote-ref-11)
12. אמנם בשיטת רש"י יל"ע, דאם נפרש שרש"י סובר שגם לרב אשי בשוות אין אחת פוטרת חברתה, א"כ שוב אין מקום לדברי התוס', וצ"ב למה אחת פוטרת חברתה הרי שמואל ס"ל שהתחיל באחיות לא יגמור בצרות וכו', וגם רב אשי מודה שבשוות צריכות שניהם חליצה, וא"כ למה כאן אחת פוטרת חברתה. וצ"ל עפ"י החילוק של הרמב"ן שהובא לעיל, שיש חילוק בין פסול של ערוה כמו אחות זקוקה לבין פסול של בעה"ג, וכל דברי שמואל הם רק בערוה, אבל בבעה"ג מודה שמואל שאחת פוטרת חברתה, והכא הא מיירי בבעה"ג. [↑](#footnote-ref-12)