יג - חילוק גופין במלקות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שגגות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס בענייני שגגות

אור ליום ג' י"ב מנ"א תשע"ט

**א**

א] חולין פ"ב א', שחט פרה ואח"כ שני בני' סופג שמונים, והפסקי רי"ד שם כתב, ז"ל, פי' על כל בן קאי בלאו, ואפילו בהתראה אחת לוקה שמונים, משום דגופין מחולקין כדתנן בכריתות הבא על ה' נשים נדות בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת.

וכ"כ התוס' בכריתות ט' ב' ד"ה והיא שפחה דהא דחייב הכא ב' מלקיות הוא משום דין חילוק גופין, ונקטו שם דהוא חד דינא עם דינא דגופין מוחלקין לענין קרבן, וכ"כ השטמ"ק בהשמטות שם ט"ז א' בשם תוס' כת"י, וכ"כ התוס' הרא"ש בקידושין ע"ז ב'.

ב] אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דסופג שמונים הוא משום דכשנשחטה האם חל על כל בן ובן איסור אותו ואת בנו וכל ששחט שניהם "בב' התראות" לוקה שמונים, וכ"כ המאירי שם.

ולפי דבריהם ל"ב בזה כלל לדין חילוק גופין, אלא הא דסופג שמונים הוא דומיא דנזיר שהי' שותה יין כל היום דאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה והוא שותה חייב על כל אחת ואחת.

**ב**

ג] והנה למש"כ הרי"ד ודעימי' דהא דבשחטה ואח"כ שחט שני בני' חייב ב' הוא משום דגופין מוחלקין, הק' התוס' בכריתות שם, דהתם בעינן קרא לחלק אע"ג דגופין מוחלקין, וא"כ מ"ט הכא מהני הא דגופין מוחלקין לחלק, אע"ג דליכא קרא.

והערול"נ שם כתב לישב, דדוקא בשפחה חרופה בעי קרא להא דגופין מוחלקין, משום דמביא קרבן אחד על עבירות הרבה, וע"כ ס"ד דאף היכא דגופין מוחלקין מביא קרבן אחד, וכ"כ הרד"ל והשפ"א שם, ועד"ז כתב בחי' הגרי"מ מליסא שם.[[1]](#footnote-2)

ד] עוד הק' השטמ"ק בכריתות ט"ז א' בשם תוס' כת"י למש"כ שם דלמ"ד התם דמיבע"ל לר"ע אם שבתות כגופין ולא קיבלה מיני', בע"כ דהא דמייתי ר"א התם מבהמה היינו מהא דחייב על ה' בהמות ה' חטאות, ומה שהשיב ר"ע דבהמות כשבת, היינו דמיבע"ל אף בבהמה אם מהני חילוק גופין, וכתב דדמי להא דמיבע"ל שם ט"ו באוכל נותר מה' זבחים אם חייב על כל אחת ואחת, ולא קיבל תשובה שהשיב לו ר' יהושע, - ותיקשי לפ"ז מהא דשחטה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים, והרי דגם בבהמה מהני חילוק גופין, וכן הק' בתוס' הגרע"א שם.

ה] עוד הק' הגרע"א בזה, דהנה בסנהדרין נ"ד ב' א"ר אבהו דהנרבע לזכור ונרבע לבהמה לדברי ר' ישמעאל אינו חייב אלא אחת, כיון דתרוייהו אסירי משום לא יהי' קדש, ומבו' דאף דגופין מוחלקין אינו חייב אלא אחת, והתוס' ותוס' הרא"ש שם כתבו דהוא משום דל"מ חילוק גופין אלא בה' נשים נדות וה' שפחות חרופות דאיכא קרא, והשעה"מ בפי"ז מאיסו"ב הי"א כתב די"ל דבבהמות ליכא חילוק גופין, ועיי"ש שכתב די"ל דפליגי הסוגיות בדין זה.

ובגל' הגרע"א לשעה"מ שם הק', דלפום סוגיא דסנהדרין דבנרבע לזכור ולבהמה ל"מ חילוק גופין משום דליכא קרא להכי, או משום דבבהמות ליכא חילוק גופין, תיקשי ממשנתינו דשחטה ואח"כ שני בני' חייב ב', וכתבו התוס' בכריתות דהוא משום דגופין מוחלקין.[[2]](#footnote-3)

ו] עוד קשיא בזה ממה שאמרו בתמורה כ"ז א' דאם המיר בב"א ד' בהמות חולין בד' בהמות קדש לוקה ד' מלקיות, ובפירש"י שם (ד"ה גברא לא איתחזק) מבו' דאף כשהמיר ב' בהמות חולין בבהמה אחת של קדש לוקה ב' מלקיות, וכ"ה פשטות דברי הרמב"ם בפ"א מתמורה הי"ד, ונת' בזה בסימן י"ג סק"ח, וההר המורי' בפ"א מתמורה ה"א והאו"ש שם הי"ד כתבו דהא דהוא לוקה כמה מלקיות הוא מדין חילוק גופין, וכ"כ הישועות מלכו בפ"א מאיסו"ב ה"א.

וקשיא דלמש"כ התוס' בסנהדרין דבנרבע לזכור ולבהמה ליכא חילוק גופין משום דליכא קרא, מ"ט בתמורה איכא חילוק גופין, אף דליכא קרא להכי.

ז] עוד קשיא בזה, דהנה בכריתות ט"ו ב' מיבע"ל לר"ע בשוחט ה' זבחים בהעלם אחד אם חייב על כל אחת ואחת, והחקרי לב ביו"ד ח"א סימן ל"ד הק', דלפ"מ דמיבע"ל לר"ע דאינו חייב אלא אחת ולי"ב לדין חילוק גופין, ובמק"א נת' מד' רבוותא כמה טעמים בזה, מ"ש משחטה ואח"כ שחט שני בני' דלוקה ב' מלקיות ויש בזה לדין חילוק גופין.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ח] והנה התוס' הרא"ש בקידושין ע"ז ב' כתב, ז"ל, הרי גופין מוחלקין ושמות מוחלקין, הכא אמרי' דחייב בגופין מוחלקין על כל גוף וגוף אע"ג דליכא אלא חד קרא, והכי אמרינן בפ' אותו ואת בנו שחט אותה ואת שני בני' סופג שמונים, וקשה דבס"פ גיד הנשה אמרינן אכל בשר מן החי ובשר מן הטריפה לר' יוחנן אינו חייב אלא אחת משום דתרווייהו נפקי מקרא מובשר בשדה טריפה לא תאכלו, ואפי' היו מב' בהמות דהוו גופין מוחלקין לא מיחייב אלא חדא, וי"ל דל"ד דהתם איסור טריפה ובשר מן החי תרי גווני איסורין נינהו ותרווייהו נפקי מחד קרא הלכך לא מיחייב אלא אחדא, אבל הכא אי הוה אכיל טריפה מב' בהמות דהוו גופין מוחלקין מיחייב תרתי, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס' הרא"ש תרתי, חדא, דדין חילוק גופין הוא אף בבהמות, ואף בשחוטות, וזהו שהק' דבאכל בשר מן החי ובשר מן הטריפה דיהא חייב ב' משום דגופין מוחלקין, אף דבשר מן הטריפה הוא בבהמה שחוטה, ועוד, דדין חילוק גופין הוא בכל האיסורים.

ט] וצ"ע בסתירת דברי התוס' הרא"ש לדבריו בסנהדרין נ"ד ב' שכתב דל"מ חילוק גופין אלא בנדה ובשפחה דאיכא קרא, ובנרבע לזכור ולבהמה דליכא קרא ל"מ חילוק גופין, ולפ"ז הרי דאף אי נימא דבג' אלמנות איכא חילוק גופין, דילפינן כל איסורי ביאה זמ"ז, ונרבע לזכור ולבהמה שאני דאין זנות לבהמה, ולא ילפינן לה משאר איסורי ביאה, מ"מ בבשר מן החי ובשר מן הטריפה דליכא קרא, הדין נותן דליכא חילוק גופין.[[4]](#footnote-5)

י] עוד יש להעיר בזה, דהנה בכריתות ט"ז א' מיבע"ל לר"ע בעושה מלאכה אחת בשבתות הרבה אם חייב על כל אחת ואחת, ודעת רבה שם דמיבע"ל אם שבתות כגופין דמי, ולא קיבלה מיני'.

והנה במתניתין שם מייתי ר"א לחייב בזה על כל שבת ושבת, מהא דבנדה חייב על כל אחת ואחת, ובגמ' שם י"ז א' מפרשינן דלדעת רבה מייתי ר"ע מהא דהבא על ה' נדות חייב על כל אחת ואחת, משום דגופין מוחלקין, ודחי ר"ע דמה לנדה שכן יש בה ב' אזהרות, - ומבו' לפ"ז דלדעת ר"ע ל"מ חילוק גופין אלא היכא דאיכא ב' אזהרות.

ולפ"ז צ"ע במשה"ק התוס' הרא"ש בהא דל"מ חילוק גופין באכל בשר מן החי ובשר מן הטריפה, שהרי י"ל דהוא משום דל"מ חילוק גופין אלא היכא דאיכא ב' אזהרות.[[5]](#footnote-6)

יא] עוד קשיא טובא מהא דתנן במעילה ט"ו ב' דכל הנבילות מצטרפות זע"ז, והנה בפשוטו לדעת הרא"ש דאף שחוטין חשיבי כגופין מוחלקין, הרי דאף נבילות דב' בהמות הוו כגופין מוחלקין, דדמי לבשר בהמות טריפות דחשיב כגופין מוחלקין, אף שתלשו לאחר שחיטה, וא"כ היאך מצטרפין, הרי מסקינן בשבת ע"א א' דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, וכ"ה דאין מצטרפין לחיוב קרבן, ה"נ בדין שלא יצטרפו לחיוב מלקות, וכמש"כ כן הישועות מלכו בפ"א מאיסו"ב ה"א, דכל דחלוקין לחטאות אף אין מצטרפין למלקות, דלא אשכחן בשום דוכתא לחלק בין חיוב חטאת לחיוב מלקות.[[6]](#footnote-7)

והנה אמנם י"ל, דבב' נבילות ליכא לדין חילוק גופין, כיון דאיסור נבילה לא חייל אלא לאחר מיתה, וכל מש"כ הרא"ש דיש חילוק גופין אף בשחוטין, הוא רק באיסור דחייל מחיים, - אך אכתי תיקשי ממה שאמרו שם לדעת רב דנבלות טמאים מצטרפין זע"ז לאיסור טומאה, ובאיסור טומאה דחייל מחיים ודאי דלדעת הרא"ש יש בזה לחילוק גופין, וא"כ מ"ט אין מצטרפין.[[7]](#footnote-8)

**ד**

יב] והנה השפ"א בכריתות ט' ב' כתב בישוב קו' התוס' שם בהא דשחטה ואת שני בני' חייב ב', משום דגופין מוחלקין, אף דליכא קרא, ול"ד לה' שפחות דבעינן קרא, דחלוק בזה דין מלקות מדין קרבן, דאף דלענין קרבן בעינן קרא לחלק, מ"מ לענין מלקות סברא הוא דכל דגופין מוחלקין חייב ב' מלקיות, ול"ב קרא להכי.

והחזו"א בכריתות סימן ל"ז סק"ב וסק"ד כתב עד"ז, דאף דבנרבע לזכור ולבהמה אינו חייב אלא אחת ול"מ בזה חילוק גופין, משום דליכא קרא, מ"מ בשחטה ואת שני בני' חייב ב', דחלוק בזה דין מלקות מדין קרבן.[[8]](#footnote-9)

ובזה ניחא גם הא דבממיר ד' בהמות חייב ד' מלקיות אף דליכא קרא להכי, דלענין מלקות איכא חילוק גופין מסברא, ול"ב קרא להכי ועי' גם בד' האו"ש בפ"ו משגגות ה"ב בתו"ד שרמז דיש מקום לחלק בדין חילוק גופין בין מלקות לקרבן.

יג] ובזה ניחא גם הא דבשחטה ואת שני בני' חייב ב' מלקיות, אף למ"ד דבבהמות ליכא חילוק גופין משום דליכא ב' אזהרות, ואף אם בשוחט ה' זבחים בחוץ ליכא חילוק גופין, - והיינו דאף דבהני גווני ליכא חילוק גופין לענין קרבן, והיינו משום דלא מצינו למילף לה מקרא דחילוק גופין בה' נשים, מ"מ לענין מלקות דמסברא הוא דמהני חילוק גופין ול"ב קרא להכי, שפיר איכא לדין חילוק גופין בכל ענין.

ואשר זהו מש"כ הרא"ש בקידושין דבכל איסורים איכא לדין חילוק גופין ואף בשחוטין, ולא תיקשי ממש"כ הרא"ש בסנהדרין דבנרבע לזכור ובהמה ליכא חילוק גופין משום דליכא קרא, וגם לא תיקשי דלדעת ר"ע ליכא חילוק גופין היכא דליכא ב' אזהרות, דאף דלענין קרבן ליכא חילוק גופין אלא היכא דאיכא קרא, וגם ליכא חילוק גופין היכא דליכא ב' אזהרות, מ"מ לענין מלקות יש חילוק גופין בכל ענין.[[9]](#footnote-10)

יד] ומצאתי שכבר כתב כן החקרי לב ביו"ד ח"א סימן ל"ד ד"ה וסבור הייתי בדעת התוס' בסנהדרין, דאף דבנרבע לזכור ולבהמה ליכא חילוק גופין משום דליכא קרא, היינו רק לענין קרבן, אך לענין מלקות איכא חילוק גופין בכל ענין, ומה"ט הוא דשחטה ואח"כ שחט שני בני' חייב ב' מלקיות, ובהמשך דבריו בד"ה ואם אמרנו לישב כתב כן גם בדעת הרמב"ם.

**ה**

טו] אך הנה החקרי לב שם מסיק דאין לחלק בין מלקות לקרבן, והוכיח כן ממה שאמרו בכריתות י"ד ב' דר"י בן נורי וסומכוס אמרו דבר אחד, ובחולין פ"ב ב' אמרו דקסבר סומכוס אכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב' חטאות, והרי דאף דסומכוס איירי לענין מלקות, מ"מ פשיטא לן דה"נ הוא לענין קרבן, ומוכח דחיוב מלקות וחיוב קרבן כי הדדי נינהו ואין לחלק ביניהם.[[10]](#footnote-11)

טז] וביותר יש להוכיח כן, דהנה בכריתות ט"ו א' דחי רנב"י למה שאמרו דר"י בן נורי וסומכוס אמרו דבר אחד, דעד כאן לא קאמר סומכוס אלא גבי אותו ואת בנו דגופין מוחלקין, אבל הכא דאין גופין מוחלקין וכו', ומבו' דאף אם הא דמחייב סומכוס ב' מלקיות באותו ואת בנו הוא משום חילוק גופין, מ"מ שפיר הי' לנו לדמות דה"נ לענין חטאת כה"ג יהא חייב ב' חטאות, וע"כ לא דחינן אלא דשאני בההיא דחמותו דאין גופין מוחלקין, והרי דאף לענין דין חילוק גופין דמי דין מלקות לדין קרבן.[[11]](#footnote-12)

**ו**

יז] ונראה לישב, ובהקדם, דהנה בטעם החילוק בדין חילוק גופין בין חיוב מלקות לחיוב קרבן, נראה דיש לפרש בזה, דהנה נחלקו הראשונים בהא דנזיר שהי' שותה יין כל היום אינו חייב אלא אחת, דדעת רש"י ודעימי' דהוא משום חיסרון ההתראה, ודעת התוס' דהוא משום דליכא חילוק ביניהם וחשיב הכל כשתי' אחת, ונתבאר בזה באורך בסימן ה'.

והנה לדעת רש"י ודעימי' בפשוטו לא שייך דין חילוק גופין לענין מלקות כלל, שהרי ממ"נ, אם איכא התראה מעליא, ה"ה חייב על כל אחד ואחד, אף בלא דין חילוק גופין, ואם ליכא התראה מעליא, ל"מ בזה דין חילוק גופין.

יח] אך באמת נראה דגם לדעת רש"י ודעימי' איכא גוונא דבעינן לדין חילוק גופין לענין מלקות, דהנה כבר נתבאר בסימן ז' סק"ח דאף לדעת רש"י ודעימי' דכל הא דאינו חייב אלא אחת הוא משום חיסרון ההתראה, היינו רק משום דהוו ב' שתיות בזאח"ז, אך כל ששתה ב' רביעיות בב"א אינו חייב אלא אחת, אף דההתראה מועלת על שתיהן,[[12]](#footnote-13) ומה"ט הוא דבשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט את בתה אינו חייב אלא אחת, אף דיש בזה ב' איסורים, דמה"ט מחייב סומכוס ב' מלקיות, עיי"ש.

ולפ"ז הרי נמצא דהא דהממיר ב' בהמות בב"א לוקה ב' מלקיות, הוא רק מכח דין חילוק גופין, דאלמלי כן ל"ה חייב אלא מלקות אחת, כיון שעשאן בב"א.[[13]](#footnote-14)

יט] אך נראה דאף דהא דהוא לוקה בכה"ג ב' מלקיות הוא מכח חילוק גופין, מ"מ ל"ב בזה לדינא דגופין מוחלקין האמור לענין קרבן, ול"ב קרא להכי, דשאני לענין מלקות דכל דהוו ב' מעשים ה"ז מועיל לחלקן, וע"כ ה"נ היכא דהוו ב' גופין, חשבינן להו כב' מעשים, וה"ז מועיל לחלקן, ומשא"כ לענין קרבן דלא סגי בחילוק המעשים, ונתחדש בזה דין בפנ"ע דחילוק גופין, ועמש"נ בסימן י"א ביסוד הדין בזה.

**ז**

כ] אמנם הנה לכאו' כ"ז הוא לדעת רש"י ודעימי', אך לדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דהא דנזיר שהי' שותה יין אינו חייב אלא אחת אי"ז משום חיסרון ההתראה, דכיון שהתחיל לעבור בתוכ"ד לא מצי למימר אישתלאי, אלא הוא משום דהוי הכל שתי' אחת, והא דאם התרו בו כמה התראות חייב על כל אחת ואחת הוא משום דהתראות מחלקות, הרי דשוה דין מלקות לדין קרבן, ודין גופין מוחלקין לענין מלקות הוא חד דינא עם דין גופין מוחלקין לענין קרבן, וכאשר כ"ה להדיא בד' התוס' בכריתות ט' ב' ובד' התורי"ד בקידושין ע"ז ב' ובפסקיו בחולין פ"ב א', וכ"נ גם בד' התוס' בקידושין ע"ז ב'.

ולפ"ז לכאו' אין מתישב מש"נ לעיל בדעת התוס' הרא"ש בקידושין דדין גופין מוחלקין לענין מלקות אינו חד דינא עם דין גופין מוחלקין לענין קרבן, שהרי דעת התוס' הרא"ש שם לעיל מינה הוא כדעת התוס' דכל שהתחיל לעבור בתוכ"ד לא מצי למימר אישתלאי, ולפ"ז בע"כ דאף לענין מלקות כל דליכא חילוק התראות הו"ל כשתי' אחת, וכ"ה בפי' הרא"ש בנזיר מ"ב א' דהא דאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה והוא שותה חייב על כל אחת ואחת, הוא משום דהתראות מחלקות, ולפ"ז הדין נותן דדין גופין מוחלקין לענין מלקות הוא חד דינא עם דין גופין מוחלקין לענין קרבן, וכנ"ל.

כא] ונראה דיש לדון בזה, דהנה לדעת התוס' ודעימייהו דהא דנזיר שהי' שותה יין אינו חייב אלא אחת, הוא משום דהו"ל כשתי' אחת, בפשוטו הוי זה חד דינא עם הא דאכל חלב וחלב בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, והיינו משום דכל דליכא חילוק בין השתיות ובין האכילות חשבינן לכולהו כשתי' וכאכילה אחת, וע"כ אינו לוקה אלא אחת ואינו חייב אלא קרבן אחד, וה"נ כי היכי דכל שנודע לו בינתים העלמות מחלקות, והו"ל כב' אכילות וחייב על כל אחת ואחת, ה"נ כשהתרו בו על כל שתי', התראות מחלקות והו"ל כב' אכילות וחייב על כל אחת ואחת, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן בנדרים י"ז א'.

אך הנה בחי' הריטב"א במכות כ"א א' כתב, ז"ל, טעמא דהכא פירש ר"י ז"ל, דהכא כיון שכל היין ששתה שם אחד וגוף אחד, אע"פ שהולך ושותה בזאח"ז הכל נחשב שתי' אחת, כיון שאין כאן אלא התראה אחת וכו', אמרו לו אל תשתה ואל תשתה והוא שותה חייב על כל אחת ואחת. אע"פ שהיה שותה בלא הפסק, ולדעת ר"י ז"ל ה"ה שאם הי' מפסיק בינתיים דחייב בהתראה אחת, דאכל שתי' ושתי' חיילא התראה, דהא עבדינא כגופין מחולקין וכו', עכ"ל.

ונתחדש בד' הריטב"א, דלדעת ר"י דהא דנזיר שהי' שותה וכו' אינו חייב אלא אחת הוא משום דהוי הכל שתי' אחת, היינו רק בשלא הפסיק בין השתיות, אך בשהפסיק ביניהם הוו ב' מעשי שתי' חלוקין וחייב על כל אחת ואחת.

והנה לפ"ז הרי חזינן דל"ד דין מלקות לדין קרבן, דלענין מלקות הא דאינו חייב אלא אחת היינו רק בשלא הפסיק ביניהם, דכה"ג הוא דהוו כשתי' אחת, ואילו לענין קרבן אף בשהפסיק ביניהם אינו חייב אלא קרבן א', והיינו משום דלענין קרבן ההעלמה מצרפתן, וכל דהוו בהעלמה אחת חשיבי כחדא, וע"כ אינו חייב אלא אחת.

כב] והנה אמנם בד' התוס' במכות שם כ' ב' נראה להדיא דפליגי ע"ד הריטב"א בזה, וס"ל דאף אם הפסיק בין השתיות חשיב כשתי' אחת ואינו חייב אלא א', עיי"ש, ולדעתם לכאו' דמי דין מלקות לדין קרבן, וכמש"כ הר"ן.

אך נראה די"ל דגם לדעת התוס' ל"ד דין מלקות לדין קרבן, דהנה בפשוטו נראה דלדעת התוס' דהא דאם התרו בו כמה התראות חייב על כל אחת ואחת הוא משום דהתראות מחלקות, הרי דכל שלא התרו בו, אף דהוי חבר דא"צ התראה, מ"מ ליכא בזה לחילוק ההתראות, ואינו חייב אלא אחת.

ולפ"ז הרי דאי נימא דשוה דין מלקות לדין קרבן, הדין נותן דחבר נזיר ששתה רביעית יין ואחר כמה ימים שתה עוד רביעית יין, אינו חייב אלא אחת, כיון דליכא חילוק התראות ביניהם, כ"ה דלענין קרבן אם אכל חלב היום ואכל חלב לאחר זמן מרובה בהעלם אחד, אינו חייב אלא אחת.

כג] אך יש לדון דאי"ז כן, דכל הא דבלא חילוק התראות הו"ל כשתי' אחת אף שהפסיק ביניהם, היינו רק בדהויא כל השתי' בהמשך אחד ולא הסיח דעתו באמצע, אך כל שגמר לשתות והסיח דעתו ואח"כ חזר ושתה, לא חשבי' לזה כשתי' אחת, ויש לחייבו על כל שתי' ושתי', בדהוי חבר דאין לפטרו משום חיסרון התראה, ודינא דמתני' דאינו חייב אלא אחד משום דהוי הכל שתי' אחת, היינו כלישנא דמתני' שהי' שותה יין כל היום, והיינו כשלא הסיח דעתו באמצע, וע"כ חשיב הכל שתי' אחת.[[14]](#footnote-15)

ואם כנים הדברים נמצא, דאף לדעת התוס' ל"ד דין מלקות לדין קרבן, דלענין מלקות הא דאינו חייב אלא אחד היינו משום דהוי הכל מעשה אחד משום שלא הסיח דעתו באמצע, אך לגבי קרבן הרי אף בהפסק זמן רב אינו חייב אלא אחת הגם דהוו ב' מעשים, ואך דכיון דהוו בהעלמה אחת ה"ז מצרפן וחשיבי כמעשה א', וע"כ אינו חייב אלא אחת.

כד] ולפ"ז שפיר י"ל בדעת הרא"ש דחלוק הוא דין גופין מוחלקין לענין מלקות מדין גופין מוחלקין לענין קרבן, ול"ב קרא לדין חילוק גופין במלקות, דלענין מלקות דכל הא דאינו חייב אלא אחת הוא משום דהו"ל כמעשה אחד, הרי דכל דהוו גופין מוחלקין חשבינן להו כב' מעשים, חייב על כל אחת ואחת, ומשא"כ לענין קרבן אף בדהוו ב' מעשים חלוקין אינו חייב אלא אחת, משום דההעלמה מצרפתן, לא סגי בהא דבגופין מוחלקין הו"ל כמעשים חלוקין, ונתחדש בקרא דין בפנ"ע דחילוק גופין.

ולפ"ז שפיר קיימי דברינו דמש"כ הרא"ש דדין חילוק גופין הוא אף בבע"ח ואף בשחוטין, הוא רק בדין חילוק גופין לענין מלקות, דהוי זה מסברא דכל דהוו ב' גופין חשבינן להו כב' מעשים, אך דין חילוק גופין לענין קרבן דילפינן להו מקרא, הוא רק בנדה ושפחה דאיכא קרא להכי, ולא ילפינן מינה לעלמא, וכמש"כ התוס' הרא"ש בסנהדרין, ולדעת ר"ע ליכא דין חילוק גופין אלא בכגון נדה דאיכא ב' אזהרות.

כה] ובזה נראה לישב להא דאמרו במעילה דב' נבלות דטהורים או דטמאים מצטרפין, ולא אמרינן דכיון דחלוקין הן למלקות משום חילוק גופין אין מצטרפין.

ולמש"נ נראה, דכל הא דכל שחלוקין הן לחטאות אין מצטרפין, היינו רק היכא דאיכא חילוק גמור ביניהם, אך בחילוק גופין בשחוטין שאינו חילוק גמור, שהרי אי"ז מועיל לחלק לענין קרבן, אלא דכיון דחשבינן להו כב' מעשים ה"ה חלוקין זמ"ז לענין מלקות, לי"ב לדינא דכל דחלוקין הן אינם מצטרפין.[[15]](#footnote-16)

**ח**

כו] ולפ"ז נראה לישב לסוגיית הגמ' בחולין ובכריתות דמדמינן דין חיוב קרבן לדין חילוק מלקות, ולסומכוס דשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט את בתה חייב ב' מלקיות, ה"נ לענין קרבן כה"ג חייב ב' חטאות, - דהרי כל הא דמצינו דחלוק חיוב מלקות מחיוב קרבן, הוא היכא דהוו בב' מעשים, או בחילוק גופין דחשיב כב' מעשים, דבמזיד ה"ז מועיל לחלקן, ובשוגג אי"ז מועיל לחלקן דההעלמה מצרפתן, - אך מהא דמחייב סומכוס ב' מלקיות אף במעשה אחד דליכא דבר המחלק ביניהם, יש ללמוד דס"ל דל"ב חילוק כלל, וכל שעשה ב' איסורים חייב ב', וע"כ ה"נ לענין קרבן א"צ חילוק ואף שאכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד דההעלמה מצרפתן, חייב ב' חטאות, וכבר נת' כן בסימן ז' סקט"ו.

כז] ובזה נראה לישב גם הא דמדמינן בכריתות דין קרבן לדין מלקות בדין חילוק גופין, דאף אם הא דמחייב סומכוס ב' מלקיות הוא משום דגופין מוחלקין, ה"נ לענין קרבן כה"ג חייב ב', וכל הא דבחמותו אינו חייב אלא אחת, הוא משום דאין גופין מוחלקין.

והטעם בזה, דהנה כבר נתבאר בסימן י"ב סק"ה דבההיא דסומכוס א"א לדון דמכח דהוו גופין מוחלקין הו"ל כב' מעשים, שהרי התם שחיטת הבת היא מעשה אחד ממש, ואך שגרמו ב' גופין לאיסורו, - ובע"כ דדין חילוק גופין דהתם היינו דכיון שנאסרה שחיטת הבת מכח ב' גופין, חשבינן דיש עלי' ב' אזהרות, והו"ל כאיסורים חלוקין, וע"כ בזה שפיר יש לדמות דין קרבן לדין מלקות, דכל הא דחלוקין הן זמ"ז, הוא רק היכא דהוו מעשים חלוקין, דלענין מלקות סגי בהכי, ולענין קרבן לא סגי בהכי.

**ט**

כח] תנן במכות כ"א ב' יש חורש תלם אחד וחייב עליו משום ח' לאוין החורש בשור וחמור והן מוקדשין וכו', ובפי' ריב"ן שם כתב, ז"ל, והן מוקדשין, בגמ' מוקי ליה בבכור בכור שור ופטר חמור וקעבר בהן משום לא תעבוד בבכור שורך, ואליבא דרבי יהודה דאמר בפ"ק דבכורות פטר חמור אסור בהנאה דבכלל לא תעבוד הוא וכו', אי נמי וכו' שור וחמור דקתני במתני' לאו דוקא דשור ושה קאמר, והאי דנקט חמור משום לישנא דקרא דגבי כלאים כתיב שור וחמור, והוא הדין לכל שני מינין וכו', עכ"ל.

והשעה"מ בפ"ט מכלאים הי"א כתב, דמד' ריב"ן מבו' דלקי משום לאו דלא תעבוד תרתי, ואף דאיירי בהתראה אחת, והיינו משום דגופין מוחלקין, וכ"ה מבו' גם בד' ריב"ן לעיל מינה, דאם חורש בכמה שוורים ובכמה חמורים נלקטים איסורים הרבה עליו, ולכאו' היינו משום חילוק גופין,[[16]](#footnote-17) ועיי"ש שתמה ע"ז מההיא דסנהדרין דנרבע לזכור ונרבע לבהמה אינו לוקה אלא אחד, אשר הוכיחו התוס' מזה דלא אמרינן גופין מוחלקין רק בנדה ושפחה דגלי קרא, ולדעת ריב"ן תיקשי ע"ז ממתני' דיש חורש תלם א' דחזינן דאף באיסורא דלא תעבוד בבכור שורך אמרי' גופין מוחלקין.[[17]](#footnote-18)

כט] ולמש"נ מתישבים היטב דברי הריב"ן, דכל הא דס"ל דאיכא חילוק גופין אף בשאר איסורי תורה ואף בבהמות, הוא רק לענין מלקות, דכל דהוו ב' גופין הו"ל כמעשים חלוקין, וע"כ הוא חייב תרתי, והרי להריב"ן לטעמי' שם כ' ב' אף בלא חילוק התראות כל דהוו מעשים חלוקין הוא חייב שתים, (אלמלי חיסרון ההתראה), אך לענין קרבן דלא סגי במה דהוו מעשים חלוקין, דכיון דהוו בהעלם אחד ה"ז מצרפן, אף דילפינן מקרא דואל אשה לדין חילוק גופין, לא ילפינן מינה לעלמא.

1. וכ"ה משמעות ל' הגמ' שם דפריך דמ"ש מה' העלמות בשפחה אחת, ומשני דבה' שפחות גופין מוחלקין, וע"ז פריך דמנלן דגופין מוחלקין, והרי דמעיקרא קים לי' דאיכא חילוק ביניהם והו"ל כה' העלמות בשפחה אחת, אלא דפריך דאפ"ה הדין נותן דסגי בקרבן א', כ"ה דבה' העלמות סגי בקרבן א' ומשום דמביא קרבן אחד על העלמות הרבה, וכמש"כ בפירש"י בשבת ע"ב א' ד"ה ופליגי, ונת' בסימן ס"ק י"ג י"ד, וע"ז משני דבה' שפחות גופין מוחלקין ולי"ב לדינא דמביא קרבן א' על עבירות הרבה, וע"ז הוא דפריך דמנ"ל דמהני לזה חילוק גופין. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה השטמ"ק בהשמטות בכריתות ט"ז א' כתב בשם תוס' כת"י דהא דבנרבע לזכור ולבהמה ל"מ חילוק גופין, הוא משום דב' איסורין וב' שמות הן וכללן הכתוב בלאו אחד, ש"מ דאתא לאורויי שלא יתחייב מטעם ב' שמות וב' גופין אלא חטאת אחת, - והאו"ש בפ"ה משגגות ה"ג כתב דהתם הוא משום דלא אמרינן גופין מוחלקין, אלא היכא דהאיסור הוא בביאה, ומשא"כ בלאו דלא יהי' קדש דעיקרו הוא מכח ענין ההפקר, וכשמפקיר עצמו לב' גופין, שם הפקר חד הוא, - ולפ"ז ניחא דלא תיקשי ממשנתינו דמהני חילוק גופין בב' בהמות. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בד"ה אכן לפמ"ש ובד"ה הן אמת שכתב דצ"ל דמתניתין דחולין היא כמ"ד בכריתות שם דלא קיבלה ר' יהושע מיני' והשוחט ה' זבחים בחוץ חייב ה' חטאות, - אך עיי"ש בד"ה הן אמת שכתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם שפסק בפ"ה משגגות ה"ב דהשוחט ה' זבחים בחוץ בהעלם אחד אינו חייב אלא א', ובפי"ב משחיטה הי"ב פסק דשחטה ואח"כ שחט שני בני' לוקה ב' מלקיות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם התוס' הרא"ש הוכיח כן מהא דבשחטה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים, והרי דבכל איסורים איכא לחילוק גופין, אך זה שלא כדבריו בסנהדרין. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובפשוטו צ"ל דהתוס' הרא"ש הוכיח דקי"ל דדין חילוק גופין הוא אף בדליכא אלא אזהרה אחת, מהא דתנן דשחטה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים, - אך אכתי תיקשי דהוא דלא כפי המבו' במתניתין דכריתות דל"מ חילוק גופין אלא היכא דאיכא ב' אזהרות, וזה כקו' התוס' כת"י בכריתות שם, ונת' לעיל סק"ד. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם הנה הר"י מיגש בשבועות כ"ב א' כתב דלענין מלקות ל"מ חילוק גופין ותמחויין שלא יצטרפו, כיון דלא משכח"ל דהם חלוקין מכח זה למלקות, עיי"ש, ונתבאר בזה בסימן ט"ו ענף ה' ובסימן ט"ז ענף ג', אך לדעת התוס' הרא"ש דמהני חילוק גופין דמכח זה הוא חייב ה' מלקיות, הדין נותן דאף לא יצטרפו.

   אך הנה בד' הריא"ז בקונט' הראיות בשבועות כ"ב א' מבו', דכל הא דכל דחלוקין הן אינם מצטרפין, הוא רק היכא דחלוקין הן לחטאות, אך הא דחלוקין הן למלקיות אי"ז מועיל שלא יצטרפו, עיי"ש, ונת' בסימן ט"ז סק"ז ובהערה שם, וי"ל כן גם בדעת התוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז קשיא מהא דתניא התם דחצי זית מפרה וחצי זית מגמל בין מחיי' בין במיתתה מצטרפין, ולפ"מ דמוקמינן לה התם בחיי פרה וחיי גמל, מבו' דבשר מן החי מב' בהמות מצטרפין, ולד' הרא"ש דהוו כגופין מוחלקין, תיקשי דמ"ט הן מצטרפין, ועד"ז הקשו הישועות מלכו בפ"א מאיסו"ב ה"א והאפיקי ים בח"ב סימן ו' ע"ד התורי"ד בקידושין שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך התו"י במכות כ"א ב' כתבו דאף לענין מלקות ליכא חילוק גופין בשאר איסורים, דדין חילוק גופין הוא רק לגבי נדה דאיכא קרא, עיי"ש, ולדעתם צ"ל דהא דשחטה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים, הוא בב' התראות, וכמש"כ הר"י מלוניל והמאירי. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולפ"ז נראה דאדרבה דברי הרא"ש בקידושין הם לטעמי' בסנהדרין, וזהו שלמד מהא דבג' אלמנות איכא חילוק גופין דה"נ בג' בהמות, אף דלענין קרבן הרי חזינן דאף דבג' נשים איכא חילוק גופין מ"מ בג' בהמות ליכא חילוק גופין, - והיינו משום דקרא דחילוק גופין הוא רק בנדה ושפחה ולא ילפינן מינייהו, ומהא דאיכא חילוק גופין בג' אלמנות, בע"כ דלענין מלקות איכא חילוק גופין מסברא, וא"כ אין לחלק בזה בין ג' נשים לג' בהמות. [↑](#footnote-ref-10)
10. וגם הראש יוסף בחולין פ"ב ב' ד"ה מני אילימא רבנן כתב דמסוגיית הגמ' שם מוכח דשוגג לענין חיוב חטאת ומזיד לענין מלקות כולהו חדא מילתא הוא דהוה. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך למש"כ בפי' רגמ"ה בחולין פ"ב ב' דמה שאמרו שם דטעמא דסומכוס הוא משום דגופין מוחלקין, היינו דהוי ב' איסורים דאותו ואת בנו ובנו ואותו, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי במתניתין בחולין שם, ניחא דבזה אין מקום לחלק בין חיוב מלקות לחיוב קרבן. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיי"ש שנתבאר כן בהא דפליגי תנאי בכריתות ד' א' באוכל חלב שור כשב ועז אם חייב על כל אחת ואחת, ובמה שאמרו במכות כ"א ב' דאין חילוק מלאכות ביו"ט. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועד"ז הוא גם בגונא ששחטה ואח"כ שחט בב"א את שני בני', דבכה"ג אינו חייב ב' מלקיות אלא מכח דין חילוק גופין.

    ואמנם באמת בד' הרא"ה והר"ן בחולין שם, משמע להדיא דהא דשאני שחטה ואח"כ שחט שני בני' דסופג שמונים, משחט שני בני' ואח"כ שחטה דאינו חייב אלא אחת, הוא משום דבשחטה ואח"כ שחט שני בני הוו ב' מעשים ובשחט שני בני' ואח"כ שחטה הוי מעשה אחד, ומשמע מזה דכל ששחט שני בני' במעשה אחד, אינו חייב אלא אחת ול"מ בזה חילוק גופין, אך יש מקום לדון, דאף כששחטם בב"א חשבינן לה כב' מעשים וחייב ב' מלקיות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויש להוסיף, דלדעת התוס' בע"כ דאיירי מתניתין בכה"ג, שהרי לדעתם עיקר דינא דמתניתין הוא להשמיענו דבלא חילוק התראות אינו חייב אלא אחת, והא דלא פטרינן לי' משום חיסרון ההתראה, הוא משום שהתחיל לעבור בתוכ"ד של ההתראה, והרי פשוט דל"מ הא דהתחיל לעבור בתוכ"ד של ההתראה, רק היכא שלא הסיח דעתו אח"כ, אך אם הסיח דעתו אח"כ ושוב חזר ועבר ודאי בעינן שיחזרו ויתרו בו, והתוס' טוך בקידושין ע"ז ב' כתב דכל שהפסיק בין המעשים יותר מכדי דיבור, כבר ל"מ ההתראה, וכן צידד הקר"א בנזיר מ"ב א', וע"כ ודאי דאיירי מתניתין כשלא הסיח דעתו. [↑](#footnote-ref-15)
15. ויש להוסיף, דהרי לדעת הסוברים דלענין מלקות ל"ב לחילוק התראות, וכל דהוו מעשים חלוקין חייב על כל אחת ואחת, הרי מ"מ לענין צירוף שפיר מצטרפין ב' מעשי אכילה יחד, כל דהוו בתוך כדא"פ, והרי דכל דליכא חילוק גמור ביניהם, המועיל אף לענין קרבן, שפיר הן מצטרפין, - ועמש"נ עוד בסימן ט"ז ענף ו' אם חילוק התראות מהני לענין שלא יצטרפו. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך לכאו' יש מקום לומר, דהא דלוקה ב' משום לא תעבוד, אי"ז מדין חילוק גופין, אלא הוא משום דהתראות מחלקות, כיון שהתרו בו מתחילה על כל הח' לאוין, וי"ל דאף בכה"ג מהני ההתראות לחלק, וכמש"נ בסימן ה' סק"ח עפי"ד הירושלמי. [↑](#footnote-ref-17)
17. וי"ל בזה כמש"כ השטמ"ק בהשמטות בכריתות ט"ז א' בשם תוס' כת"י, דהא דבנרבע לזכור ולבהמה ליכא חילוק גופין, הוא משום דב' איסורין וב' שמות הן וכללן הכתוב בלאו אחד, ש"מ דאתא לאורויי שלא יתחייב מטעם ב' שמות וב' גופין אלא חטאת אחת, - וי"ל עוד כמש"כ האו"ש בפ"ה משגגות דלא אמרינן גופין מוחלקין, אלא היכא דהאיסור הוא בביאה, ומשא"כ בלאו דלא יהי' קדש דעיקרו הוא מכח ענין ההפקר, וכשמפקיר עצמו לב' גופין, שם הפקר חד הוא. [↑](#footnote-ref-18)