קה ד ה ו ז_2
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

סעיף ד'

הקדמה

**חולין** צז: מתני' ירך שנתבשל בה גיד הנשה אם יש בה בנותן טעם הרי זו אסורה וכו' ובגמ' אמר שמואל לא שנו אלא שנתבשל בה אבל נצלה בה קולף ואוכל עד שמגיע לגיד ע"כ, והיינו דמה שמבואר במשנה דמשערינן בכל הירך, ואם יש בה כדי נתינת טעם הכל אסור, היינו דוקא בבישול אבל בצלי לא נאסר הירך אלא קולף כל הבשר עד שמגיע לגיד, וכ' התוס' שאינו קולף עד הגיד ממש, אלא מניח כדי נטילה, אולם ברשב"א בתורת הבית נקט שצלי כחוש אוסר רק כדי קליפה.

מקור דין כדי נטילה בצלי

**ובתוס'** הוכיחו מגמ' פסחים נטף מרוטבו על התנור יטול את מקומו, אולם ברשב"א פי' דהתם מיירי באיסור שמן שמפעפע בכולו ובטלה בששים, ומ"מ בעינן כדני נטילה במקום נגיעתו, ומכאן הוציא הרשב"א דינו שכל צלי בדבר שמן צריך כדי נטילה במקום נגיעתו ע"ש.

בטעם שבנפל חלב נאסרה כל החתיכה

**בשו"ע** כאן מבואר שאם נפל חלב או איסור על חתיכה שמחוץ לרוטב דינו כצלי ונאסר רק כדי נטילה, אולם לעיל סי' צ"ב ס"ב מבואר שנאסר כולה, ותי' הש"ך שדוקא במקום שיש הבל הקדירה וגם דבר לח נאסר כולה, אבל דבר גוש או לח כשאין הבל הקדירה לא נאסר כי אם כדי נטילה, ומהאי טעמא כ' הש"ך דמה שמבואר בסי' צ"א ס"ד שאם נפל חלב צונן על בשר רותח נאסר כל הבשר מדין תתאה גבר, מיירי במקום שיש הבל הקדירה, אבל בחזו"א יו"ד סי' כב' נקט דהתם בסי' צ"א מיירי בחלב מרובה וכיון דתתאה גבר דינו כבישול וכן נראה שנקט רעק"א שם ע"ש ועיין הערה[[1]](#footnote-1).

שו"ע

באיזה אופן נאסר בצלי כדי נטילה

**סעיף** ד' במה דברים אמורים כשנפל לתוך התבשיל מפני שהרוטב מוליך פליטת האיסור ומערבו בכל התבשיל אבל איסור בין חם בין קר שנפל על הצלי שאצל האש אינו אוסר אלא כדי נטילה ע"כ, הנה השו"ע לא פירט לן באיזה איסור איירי דבר גוש או דבר לח, ועיין לעיל סי' צא' ס"ד שחלב שנפל על בשר נאסר כולו, ובסי' צב' ס"ב חלב שנפל על חתיכת בשר נאסרה כל החתיכה, אלא שהתם מיירי כשיש הבל הקדירה, ועיין בש"ך שה"ה הא דסי' צ"א מיירי בהל הקדירה, אבל בחזו"א סי' כב' ס"ק ח' נקט שכל שנפל הרבה לח על הבשר אפי' בצלי דינו כבישול ונאסרת כולו ועיין מה שכתבנו בזה לעיל בהקדמה.

כמה שיעור נטילה

**שם** שהוא כעובי רוחב אצבע ע"כ, כן הוא שיטת הרא"ש ששיעור כדי נטילה הוא כשיעור עובי אצבע, אבל בר"ן חולין דף מ"א מדפי הרי"ף כ' ששיעור כדי נטילה היינו בכדי שינטל כאחד, אבל קליפה אפי' אין הקליפות ניטלין כאחד ע"ש.

חזר ובישלה

**אם** חזר ובישלו בקדירה יש לדון אם דינו כאיסור דבוק שנאסרה אותו חתיכה, ועיין סי' צו' בט"ז ס"ק ו' ובש"ך שם ס"ק ט' שאין דינו כאיסור דבוק, ועיין מה שתמה שם הגרעק"א, וע"ע בפמ"ג כאן משב"ז ס"ק יא' שנקט לדבר פשוט דחשיב איסור דבוק ע"ש.

שיטת הש"ד בצלי

**עיין** ט"ז ס"ק ז' שהביא מהש"ד שלא מחלק בין בישול לצלייה דבכל אופן אוסר הכל ע"ש, ולדבריו מה דאמר שמואל לא שנו היינו דוקא בגיד ושומן הגיד משום שהוא כחוש בטבעו ואינו מפעפע כלל, אבל כל שאר הדברים מפעפעים בכל החתיכה ועיין הערה[[2]](#footnote-2).

מקצתה ברוטב לפי רש"י

**שם** לפיכך ירך וכו' וכן אם נפל איסור על חתיכה שבקדרה שהיא חוץ לרוטב ולא ניער הקדרה ולא כיסה אותה אינו אוסר אלא כדי נטילה אבל אם היא ברוטב לרש"י [כולה ולר"י] אפילו מקצתה ע"כ, הפוסקים הגיהו בדברי השו"ע לרש"י כולה, משום שנקטו שלפי רש"י מקצתה ברוטב דינו כצלי גמור ואינו נאסר כי כדי נטילה, אולם בפמ"ג לעיל סי' צ"ב משב"ז ס"ק ג' ובנימוקי הגרי"ב חולין צו: נקטו שלרש"י מקצתה ברוטב נאסר כל החתיכה ורק לענין שאר הקדירה סבר רש"י שמקצתה ברוטב אין השאר מצטרף לבטל ע"ש, ועיין כאן בביאור הגר"א שציין לדברי התוס' חולין שם ולא הביא גרסת הפוסקים וקצת משמע שנקט כהנ"ל.

שיטת הגר"א

**ע"ע** ביאור הגר"א ס"ק כו' וכן הרבה מקומות שנקט שמה שטיפת חלב שנפלה על החתיכה נאסרה כל אותה החתיכה, הוא משום שחלב מפעפע כדבר שמן ע"ש, ומבואר שלא כדברי הש"ך שהוא משום הבל הקדירה, וא"כ ק' מדוע בגיד נקטו התוס' בדעת רש"י שמפעפע בכל הקדירה, וע"כ צ"ל שמקצתה ברוטב שאני, ואף שאינו מוכרח דאפשר לומר כסברת הנו"ב, מ"מ יותר מסתבר שהגר"א נקט שעיקר הטעם בגיד משום שמקצתה ברוטב.

סעיף ה'

דבר שמן מפעפע בכל החתיכה

**חולין** צו: והאמר ר' הונא גדי שצלאו בחלבו אסור לאכול אפי' מריש אודניה, שאני חלב דמפעפע ע"כ, והיינו שדבר שיש בו שומן מפעפע ונבלע בכל החתיכה אפי' בלי רוטב, וכן פסק הטור ושו"ע שאיסור שמן שנצלה עם ההיתר נאסר כולו, וכ' עוד שאפי' אם ההיתר שמן ונצלה עם איסור כחוש אזיל היתר ומפטם לכחוש ושוב נבלע בכל החתיכה ע"ש, ומקורו בגמ' פסחים עו. אמר רב בשר שחוטה שמן שצלאו עם בשר נבילה כחוש אסור מאי טעמא מפטמי מהדדי ע"כ.

שיטת הרשב"א שגם במפעפע צריך כדי נטילה

**כ'** הרשב"א בתורת הבית שאף שיש ששים בחתיכה כנגד החלב שמפעפע בכל החתיכה ולא נאסרה החתיכה, אכתי צריך לחתוך כדי נטילה במקום נגיעתו וכן פסק בשו"ע ועיין הערה[[3]](#footnote-3).

האם יוצא משהו בלי רוטב

**עיין** מ"א או"ח סי' תמ"ז ס"ק ט' בשם הגהות מיימוני שבצלי משהו מתפשט בלי רוטב, אולם בהגה"מ מבואר שזה רק באותה חתיכה אבל לא מחתיכה לחתיכה, ולא קי"ל כן להלכה, ושם תס"ז ס"ק ל"ה כ' שגם לדידן תרנגולת שצלוה בשפוד עם משהו חמץ, יוצא משהו חמץ לכל התרנגולת ע"י הפוך השפוד ע"ש, ועיין מה שתמה בחוו"ד כאן ס"ק י' ועיין הערה[[4]](#footnote-4).

אזיל האי ומפטם האי

**בטור** ושו"ע כאן פסקו דהא דאמרינן שבדבר שמן נאסר כל ההיתר אפי' בלי רוטב דדבר שמן מפעפע, ה"ה אם ההיתר שמן ג"כ נאסרה כל החתיכה דאזיל האי ומפטם האי, והוה ליה כאיסור שמן, ומקור הדין נלמד מגמ' פסחים עו: בדין ריחא דאמרינן שם אזיל האי ומפטם האי ע"ש.

בלוע שנתפטם

**אולם** איסור כחוש שבלוע בהיתר שמן, ונצלה ביחד עם חתיכה אחרת פסק הטור שלא נאסרה החתיכה השנייה, ובב"י הק' שהטור סתר עצמו שהרי גם בזה יש לנו לומר שההיתר הבלוע נתפטם מחתיכת ההיתר ושוב יוצא לחתיכה אחרת, ותי' הש"ך וכן בנקודת הכסף שדוקא היתר שמן שנצלה עם האיסור עצמו אמרינן אזיל האי ומפטם האי, כיון שע"כ האיסור מפליט כדי נטילה, אבל איסור בלוע בהיתר שמן לא אמרינן כלל אזיל האי ומפטם האי כיון שאין הבלוע יוצא כלל בלי רוטב ע"ש, אולם בט"ז חלק על פסק השו"ע בזה ונקט דלעולם לא אמרינן אזיל האי ומפטם האי זולת בריחא ועיין הערה[[5]](#footnote-5).

**לכו"ע** איסור כחוש שנצלה עם היתר שמן ונבלע בו האיסור בכולו, אם אח"כ נצלה אותו היתר שבלוע בו איסור עם חתיכת היתר אינו נאסר ולא אמרינן דהוה כבלוע שמן כיון שכבר נתפטם וצ"ב, ועיין חזו"א סי' כב' מה שביאר בזה, ולדבריו יוצא שרק החלק שיוצא מהאיסור בלי פיטום מקבל פיטום מההיתר, אבל אינו מבליע מכל האיסור כיון שהוא כחוש ואינו מפליט כי אם במקום הנגיעה, ועיין הערה הנ"ל.

![](data:image/png;base64...)

שו"ע

פעפוע לצד מעלה

**סעיף** ה' במה דברים אמורים שאין הצלי אוסר אלא כדי נטילה בירך עם גידו וכיוצא בו דבר כחוש שאין בו כח לפעפע בכל החתיכה אבל גדי שמן שצלאו בחלבו אם אין בכל הגדי ששים כנגד כל החלב שבו אסור לאכול אפילו מראש אזנו שכיון שהוא שמן מפעפע בכולו ע"כ, ועיין תוס' חולין צו: ד"ה אפי' שגם אם האוזן למעלה ג"כ החלב מפעפע לצד מעלה ע"ש, ובבישול כי האי גונא לפי רש"י במקצתה ברוטב לא נאסר כל החתיכה כי אם החלק שבתוך הרוטב, וא"כ מוכח שחלב מפעפע יותר מבישול, אבל לפי הר"י לעולם כל שמקצתה ברוטב נאסרה כל החתיכה וא"כ אין חומרא בחלב יותר מבבישול.

ב' דרכים בחילוק הש"ך ונקודת הכסף

**שם** אבל אם הוא כחוש אף על פי שאין בו ס' כנגד כל החלב שבו אינו אוסר אלא כדי נטילה וכו' ואפילו חתיכת האיסור כחושה וחתיכת היתר שנצלית עמה שמינה האיסור מפעפע בכולה ע"כ, בט"ז פסק דלא אמרינן אזיל האי ומפטם האי שהרי הטור עצמו פסק שאם היה האיסור בלוע בהיתר שמן אינו יוצא לחתיכה אחרת בלי רוטב, ולא אמרינן דחשיב כאיסור שמן מכח ההחתיכת היתר שהוא בלוע בו ע"ש, אמנם בש"ך לקמן ס"ז כאן בנקודת הכסף תי' שדוקא היכא שהאיסור עצמו נצלה יחד עם ההיתר אמרינן אזיל האי ומפטם האי, אבל התם שהוא איסור בלוע לא אמרינן כן.

**ועיין** פמ"ג שביאר בשני אופנים, א' כשהאיסור עצמו נצלה הרי הוא עצמו נהפך למפוטם וממילא נבלע בכל ההיתר, משא"כ כשהוא כבר בלוע לא נתפס בו פיטום, ב' כשהאיסור עצמו נצלה עם ההיתר הרי שהוא עצמו מוציא איסור בכדי נטילה גם בכחוש כדין כל צלי חם בחם, וממילא אותו הבליעה מקבל כח מהשמן ליבלע בכל ההיתר, משא"כ כשהוא כבר בלוע שאינו יוצא כלל בלי רוטב ממילא לא מהני לי פיטום השמן, אמנם גם לדרך א' אחרי שכבר נבלע פסק כח הפיטום ולא אמרינן שכבר נתפטם ויוצא לחתיכה אחרת בלי רוטב ע"ש.

ביאור החזו"א

**ועיין** חזו"א סי' כב' ס"ק ח' שנקט כדרך ב' וביאר יותר שכל זמן שלא נח מבליעתו הרי נבלע בכולו מכח הפיטום אבל אחרי שנח חזר להיות כחוש, ולפ"ז נקט החזו"א שם שאם יש חתיכה אחרת שנוגעת בחתיכת ההיתר בשעה שנוגע בו האיסור הכחוש בצד אחר, נאסר גם אותו חתיכה שהרי עדיין לא נח האיסור מבליעתו ע"ש, אמנם כבר נתבאר לעיל בהקדמה שבש"ך ובמ"א מבואר לא כן ע"ש.

נפק"מ גדולה בין הצדדים הנ"ל

**ויש** נפק"מ גדולה בין שני הדרכים הנ"ל, דאי נימא שהטעם דמהני פיטום משום שבין כך האיסור מפליט כדי נטילה, א"כ לא נאסר כי אם כשיעור של מקום הנגיעה ולא כנגד כל האיסור, משא"כ אי נימא דמהני פיטום לחתיכה עצמה א"כ נאסר כנגד כולה שהרי כל החתיכה נתפטמה.

ביאור דברי הט"ז

**בט"ז** ס"ק י' הביא מהגהת שערי דורא שהק' בהא דאמרינן בגמ' בריחא דאזיל האי ומפטם האי, והא קי"ל דאין הנאסר אסור יותר מן האיסור, ותי' וז"ל דריחא שאני לפי שהפיטום מוליך הריח והטעם הכחוש עמו עכ"ל, וכ' הט"ז ש"מ דעיקר החומרא משום ריחא דשם לא איכפת לן בהך סברא דאין הנאסר ע"ש וצ"ע בט"ז דמשמע שיש מקום להחמיר בריח דלא אמרינן אין הנאסר ועיין הערה[[6]](#footnote-6).

מפטם דוקא בהיתר חם

**כ'** הפמ"ג שפ"ד יד' שהא דהיתר מפטם איסור היינו דוקא בהיתר חם, והיכא שהתתאה איסור חם והוא כחוש, ונפל עליו היתר שמן, דבזה תתאה גבר ממילא דינו כחם ומפטם לתתאה ומפליט כנגד כולו ע"ש, אלא שדבר זה דחשיב עילאה חם לפטם לתתאה, לכאו' תלוי בנידון האחרונים אי אמרינן תתאה גבר גם שיחשב עילאה רוטב להפליט מתתאה, ולפי מה שנקט החוו"ד שרק לענין החיבור בין עילאה לתתאה חשיב עילאה חם, אפשר שהכא לא חשיב עילאה חם לענין לפטם לתתאה וצ"ע, וע"ע מה שיבואר בזה בסעיף ז' לענין איסור בלוע.

נפל למקום ידוע צריך נטילה

**שם** בשו"ע וכל דבר שיש לו פעפוע שנפל למקום ידוע מהחתיכה בצלי אע"פ שיש בחתיכה ס' לבטל האיסור צריך נטילת מקום ע"כ, הוא שיטת הרשב"א בתורת הבית והוכיח מהא דנטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יטול את מקומו, ובטעם הדבר עיין בט"ז שבמקום הנפילה חשיב האיסור יותר בעין, אולם במטה יהונתן צידד שהוא מדין ספק שמא אינו מפעפע ע"ש.

**ועיין** ביאור הגר"א שבתוס' לא משמע כן[[7]](#footnote-7), וכ"ד הרמב"ם וספר התרומות ע"ש, ועיין פ"ת שבדבר שמן הנטילה הוא חומרא ולכן אם בישלו בלי נטילה מותר, וע"ע בפמ"ג.

נפל למקום שאין ידוע

**מבואר** שדין כדי נטילה הוא דוקא בנפל למקום ידוע, משמע שאין נפל למקום שאין ידוע אין צריך כדי נטילה, ובטעם הדבר נקטו הפר"ח וכן צידד המטה יהונתן, דכיון שהוא רק חומרא כל שאין ידוע מקומו אין צריך נטילה, אבל אם נגע בכחוש שהנטילה מדינא ואינו יודע באיזה מקום נגע צריך ליטול מסביב לכל החתיכה, אבל בהגהות רעק"א כ' וכן צידד במטה יהונתן שאפי' בדבר כחוש ממש ואין יודע מקום הנפילה מותר, דהוה כיבש ביבש דבטל חד בתרי, דמקום הנגיעה בטל בשאר הכדי נטילה שבחתיכה, ואף שקי"ל שיבש ביבש צריך ס' מדרבנן, היינו מטעם שמא יבשלנו ויתן טעם, אבל הכא אם יבשלנו יבטל אותו עדי נטילה בכל החתיכה ושרי ע"ש ועיין הערה[[8]](#footnote-8).

אפיה ובישול בלי רוטב

**הג"ה** וכל מבושל בלא רוטב או אפוי דינו כצלי בכל דבר ע"כ, עיין ביאור הגר"א שהביא מקור לזה מגמ' זבחים צז. חתיכה שנגע בחתיכה ע"ש, והתם במבושל מיירי אמנם עדיין אין זה מקור לאפיה והוא ע"כ מסברא, ועיין שו"ע הלכות פסח סי' תמ"ז ס"א וכן אם נגע ככר חמץ וכו' וע"ש בביאור הלכה שהק' דהיינו הך ולמה כ' וכן אם נגע, וכ' בשם מטה יהודה שהשו"ע בא לחדש שאפי' חום דאפייה חשיב כצלי שהוא באמת חידוש ולא מפורש ביו"ד ע"ש.

להלכה צריך להחמיר גם בכחוש

**שם** וי"א דאין אנו בקיאין איזה מיקרי כחוש או שמן ויש לאסור בכל ענין עד דאיכא ס' ואפילו איכא ס' צריך נטילת מקום ע"כ, וצ"ב דפשיטא שצריך כדי נטילה שהרי גם בדבר שמן צריך נטילה כמו שפסק השו"ע, ועיין ביאור הגר"א ומבואר שכוונת הרמ"א דכיון שלא בקיאים צריך כדי נטילה מדינא, שהרי בפשוטו הוא כחוש, ואינו רק חומרא בעלמא.

דין כחוש ושמן להלכה

**שם** והכי נהוג ודוקא באיסור חלב או שאר איסור דשייך בו שמנונית אבל באיסור דלא שייך ביה שמנונית והוא בודאי כחוש אינו אוסר רק כדי נטילה ע"כ, הפוסקים כ' כמה דברים דחשיב ודאי כחוש, אולם למעשה כ' הש"ך ס"ק טז' שנוהגין להחמיר אפי' בכחוש ממש באיסור דאורייתא שצריך ששים, מיהו באיסור דרבנן וקא בדבר ששייך בו שמנונית, מיהו כל זה לגבי איסור עצמו, אבל איסור בלוע לא מחמרינן ביה, כי אם בדבר ששייך בו שמנונית, אבל דבר כחוש לגמרי אינו יוצא כלל בלי רוטב ומותר.

שיטת היד אברהם שכחוש מבליע כדי קליפה

**עיין** הגהות יד אברהם שדבר שהוא כחוש ודאי אינו אוסר כי אם כדי קליפה ולא כדי נטילה, והוכיח ממתני' נגע דפסחים נגע בחרסו של תנור יקלוף את מקומו, הרי שאפי' בצלי גמור אין צריך כי אם כדי קליפה ע"ש, אמנם לכאו' תמוה מה הוכיח משם הא ודאי הנגיעה עצמה בתנור אינו משפיע כי אם כדי קליפה שהרי אין שם שום פליטה ומה ראיה לאיסור כחשו שיש בו פליטה מגופו, אמנם כוונתו להוכיח שאותו משהו אינו אוסר יותר מכדי קליפה, ולכאו' כיון שהוא צלי למה אינו אוסר כדי נטילה, וע"כ כיון שהוא כחוש אינו אוסר יותר מכדי קליפה, אמנם כל הפוסקים לא חילקו בזה ולעולם צריך כדי נטילה, והראיה שהביא נראה לדחות, דשאני התם שהאיסור עצמו הוא משהו כדאמרינן בגמ' שם בסכו בשמן של תרומה, והכי מסתברא שהרי מאן לימא לן שהפסח עצמו כחוש, הא בפשוטו לקרבן הביאו בהמה שמינה, וע"כ הטעם משום שהוא משהו ופשוט.

![](data:image/png;base64...)

סעיף ו'

דין תתאה ועילאה בצלי

**שו"ע** דבר שיש לו פעפוע בצלי אם היה אחד חם ואחד צונן התחתון גובר לפיכך אם נפל חם על צונן אינו אוסר אלא כדי קליפה ואם נפל צונן על חם אם אין בהיתר ס' כנגד האיסור הכל אסור ע"כ, כבר נתבאר לעיל שבפמ"ג מבואר שה"ה דמהני תתאה חם לחמם העליון שיפטם התתאה ואוסר כנגד כולו, אבל עכ"פ היכא שהתתאה צונן לא נאסר יותר מכדי קליפה אף בעילאה שמן, שאין דבר שמן נבלע אלא בדבר חם ולא בצונן.

ספק בדין תתאה גבר

**אמנם** זה יש להסתפק טובא בדין תתאה גבר, דהנה זה נראה פשוט שאם העילאה צונן ותתאה חם, והעילאה הוא חתיכה שחלקו העליון אסור ולא חלקו התחתון כגון חתיכת מצה שחלקו העליון נתקפלה, כיון דתתאה גבר חשיב כאילו כולו חם ומפליט מכולו (והיינו לפי מה שנקט החק יעקב שכי האי גונא חשיב פליטת עצמה ולא בלוע ודלא כהמ"א ולפי רעק"א בחתיכה שמינה עיין בזה לעיל שהארכנו בזה), וממילא יוצא גם טעם חמץ למצה התתאה.

**אולם** היכא שהעילאה חם ותתאה צונן, והאיסור בחלקו העליון של העילאה ולא בחלקו התחתון, בזה יש להסתפק האם כשאמרינן בזה אדמיקר ליה בלע פורתא, האם אותתו בליעה הוא רק מהחלק שנוגע בתחתון, א"ד הבליעה הוא מכל העילאה רק שמפליט בתתאה רק כדי קליפה, וא"כ כי האי גונא אסור וצ"ע.

צירוף החתיכות העליונות לבטל האיסור שבתתאה

**עיין** חוו"ד חידושים ס"ק יט' שכי האי גונא שהתתאה חם מצטרפים כל החתיכות לבטל טעם האיסור כדלקמן ס"ט ע"ש, והיינו דמבואר לקמן שבדבר שמן שמפעפע מצטרפין כל החתיכות יחד לבטל טעם החלב שהרי הוא מפעפע בכל החתיכות, ועיין בזה לקמן.

**וכ'** בדי השלחן שנראה שכוונת החוו"ד שכל החתיכות נוגעות באיסור עצמו, דאם החתיכות מונחות זו על גבי ורק תתאה חם לא נבלע כי אם בחתיכה המונחת על התתאה ע"ש, אמנם בדברי החוו"ד לעיל סי' צ"ב ס"ז נראה להדיא דנקט דשפיר אמרינן תתאה גבר להבליע מחתיכה תתאה לכל העילאה מדין תתאה גבר כשהוא דבר המפעפע או כשיש שם רוטב ע"ש.

![](data:image/png;base64...)

סעיף ז'

הקדמה

מקור דין אין הבלוע יוצא בלי רוטב

**קי"ל** דאין הבלוע יוצא מחתיכה לחתיכה בלי רוטב וכן אינו יוצא לכלי בלי רוטב, ומקור הדברים הוכיחו הראשונים מהא דאמרינן בגמ' קח: אי לא ניער ולא כיסה מבלע בלע מיפלט לא פלט ע"ש, הרי שאין הבשר מפליט טעם חלב שבלע אם לא ניער וכיסה.

**אמנם** בב"י הביא מה שכ' הרשב"א בתורת הבית הקצר דילפינן לה מעיקר דין צלי שאוסר כדי נטילה או כדי קליפה, ולא לא אמרינן שכל משהו אוסר המשהו שסמוכה לה שהרי הכל חם, וע"כ כיון שהוא בלוע אינו יוצא משם אפי' באותו חתיכה בלי רוטב ע"ש, אמנם צ"ע למה הוצרך להוכיח משם הא הוא מבואר להדיא בגמ' גבי טיפת חלב, ועיין ביאור הגר"א ס"ק מא' ונראה מדבריו שבגמ' מוכח רק בבישול, אבל אכתי יש חידוש בצלי וזה ילפינן מכל צלי שאינו אוסר המשהו שסמוך לה.

**בדין** כחוש בלוע בדבר שמן אי אמרינן בזה אזיל האי ומפטם האי עיין מה שנתבאר בארוכה בהקדמה לסעיף ה'.

חתיכה שאסורה במקצתה מחמת עצמה

**חתיכה** אחת שנאסרה מקצתה ונוגעת בצד ההיתר בחתיכה אחרת, נחלקו האחרונים אם דינו כבלוע שאינו יוצא בלי רוטב, א"ד כיון שאיסורו מחמת עצמו יוצא האיסור מכל מקום בחתיכה, עיין בזה במ"א סי' תמ"ז ס"ק ב' ובחק יעקב שם, וע"ע בהגהות רעק"א שאם מצה השמינה ודאי אוסרת גם מצדה השני, אבל במצה כחושה אינה אוסרת כי אם כשנגע במקום האיסור ע"ש, וע"ע חזו"א או"ח ק"כ יד' ועיין הערה[[9]](#footnote-9).

![](data:image/png;base64...)

שו"ע

האם בב"ח חשיב איסורו מחמת עצמו

**שו"ע** הא דחתיכת איסור אוסרת חברתה בנגיעתה דוקא כשאיסורה מחמת עצמה כגון נבילה או בשר בחלב ע"כ, עיין בט"ז שהק' שהרי בשר בחלב חשיב איסור בלוע כמבואר בכל הראשונים וכדאמרינן בגמ' מבלע בלע מפלט לא פלט ומוכח שכל שלא יוצא החלב חשיב איסור אינו הבשר אוסר, ולכן פי' הט"ז שהכוונה לבשר שנגע בחלב ע"ש, אמנם בש"ך ס"ק יז' נקט שבב"ח חשיב איסורו מחמת עצמו ואפי' פלט רק טעם בשר לחוד ג"כ אסור, וחתיכת בשר שבלוע בו חלב שנגע בחתיכה אחרת אוסרת החתיכה ההיא בכדי נטילה.

**והש"ך** סמך עצמו על הר"ן שפירש שכל קושיית הגמ' מבלע בלע מפלט לא פלט היינו מקודם דידעה הגמ' דין חנ"ן, אלא שתמוה שהרי הר"ן נקט שכן הדין גם בשאר איסורים דאמרינן בהו חנ"ן ולא אמרינן כלל דין אין הנאסר לפי הר"ן, וזה ודאי לא נפסק להלכה וא"כ הש"ך פסק במקצת כהר"ן ובמקצת כשאר הראשונים ולא נמצא חילוק זה בראשונים, ועיין חזו"א סי' טז' שהכריע שתמה מאד על ש"ך.

להחמיר בכחוש חשיב כבלוע וצ"ע

**וכ'** הש"ך שמ"מ לא מחמרינן בב"ח בדבר כחוש לחשוש שיחשב כדבר שמן דלענין זה הוה ליה כבלוע, ובבלוע לא מחמרינן רק בדבר שמן ממש ע"ש, והדברים תמוהין מאד שהרי הש"ך האריך לבאר שבב"ח אינו כאיסור בלוע, וא"כ למה לענין זה חשבינן ליה כבלוע ועיין הערה[[10]](#footnote-10).

חתיכת בשר שלא נמלחה

**בש"ך** ס"ק יח' כ' שדם חשיב דבר כחוש ואינו מפעפע, אולם חתיכה שלא נמלחה כדין חשיב איסור מחמת עצמו ואוסרת בלי רוטב ע"ש, אולם בט"ז לעיל ס"ק י' כ' בשם מהרש"ל שחתיכה שלא נמלחה חשיב איסור בלוע ע"ש, ועיין לעיל סי' ס"ט סעיף יא' שחתיכה שלא נמלחה ונתבשלה עם הקדירה צריך שיהא ששים בתבשיל כנגד החתיכה ע"ש, ובפר"ח שם דייק מלשון השו"ע שהחתיכה עצמה אינה מצטרפת לבטל הדם ע"ש, והא להש"ך ניחא דחשיב איסורו מחמת עצמו, אבל לפי הט"ז לכאו' אינו אלא כחנ"ן של שאר איסורים ועיין מה שביארנו מזה לעיל סי' צט'. תיקון אינו דומה כלל דהכא לענין להפליט הדם בלי רוטב חשיב איסור מחמת עצמו וכמו שביאר הפמ"ג שע"כ התורה גלתה שחתיכה פולטת דם של עצמה ע"י מליחה ולא בעינן רוטב, משא"כ לענין שם איסור חשיב איסור בלוע, ויש להוסיף כאן מה שהוכיח החזו"א מכאן לענין רוטב באורז וכד' ומה שאמר בזה הגר"א קלופט ע"פ דברי הפמ"ג שאינו דומה כלל

באיסור בלוע האם צריך הדחה

**שם** אבלאם אין בה איסור אלא מה שבלע ממקום אחר אינה אוסרת אחרת הנוגעת בה אפילו אם נצלו יחד ע"כ, וכ' הט"ז ס"ק יד' שאפי' קליפה לא בעי ע"ש, ועיין פמ"ג שם דמשמע שעכ"פ הדחה צריך והוא חומרא בעלמא ע"ש, אמנם צ"ב אם יש משהו להדיח למה לא אמרינן שנבלע בחתיכה מכח חום הצלי, וראיתי בבדי השלחן חלק הביאורים שכ' שלפי מה שכ' החוו"ד שבכל צלי יש מוהל בבשר אלא שגם הוא אינו נבלע בבשר דחשיב בלוע מאיסור ואינו נבלע בלי רוטב ומשהו מוהן זה לא חשיב רוטב, א"כ יש לומר שההדחה הוא מעיקר הדין וזה דלא כהפמ"ג הנ"ל ע"ש, אמנם לכאו' נראה שזהו גופא כוונת הפמ"ג דאל"כ לא שייך כלל חומרא של הדחה שלי טעם, וע"כ הוא משום דחיישינן למוהל היוצא ומ"מ אינו נבלע בצלי ועיין הערה[[11]](#footnote-11).

בלעה דברים המפעפעים

**במה** דברים אמורים כשבלעה איסור שאינו מפעפע אבל בלעה מן הדברים המפעפעים בטבען כגון שומן אוסרת חברתה שהאיסור הבלוע בעצמה מפעפע ויוצא מחתיכה לחתיכה ע"כ, כן הוא שיטת הרשב"א אולם בביאור הגר"א נקט שבתוס' מבואר שדבר שמן אף שמפעפע בכל החתיכה, אבל מ"מ אינו מפעפע מחתיכה לחתיכה בלי רוטב, שהרי לפי תוס' מה שחלב נבלע בכל החתיכה הוא משום שחלב שמן ומפעפע, ואעפ"כ מבואר שם שאינו יוצא מחתיכה לחתיכה וע"כ רק בחתיכה עצמה מפעפעת ע"ש, אמנם כבר נתבאר שבפרי חדש מבואר שחלב חשיב שמן במקצת דמנהי רק לפעפע באותה חתיכה ולא מחתיכה לחתיכה.

האם אוסרת חברתה כנגד כולה

**כ'** הש"ך ס"ק כ' שבבלע איסור המפעפע דאוסרת חברתה בלי רוטב, היינו שאוסרת כנגד כולה וצריך ס' כנגד כל מה שבלעה ע"ש, מבואר דחיישינן שכל האיסור יוצא, ולפ"ז איסור שמן שנגע בחתיכה אחת ולצדה יש עוד חתיכה שנוגעת בה, ויש בשניהם ס' שניהם אסורים ולא אמרינן שבטלה האיסור, שהרי מבואר כאן דחיישינן שמא יצא כל האיסור לחתיכה השנייה, והוא תמוה דמהיכי תיתי שלא יתפשט בשוה, ועיין פמ"ג שנקט לדבר פשוט שכי האי גונא בטל בס' ע"ש, ובדברי הש"ך צ"ע למה לא נימא שאף שמפעפע לחתיכה האחרת אכתי אינו אלא מפעפע בשוה ונשאר חצי בחתיכה ראשונה כמו בבישול וצ"ע.

עילאה חם להפליט בלוע כדי קליפה

**כ'** הש"ך ס"ק כא' שאם התחתונה צוננת אפי' בלוע איסור שמן אינו אוסר עליונה חמה אפי' כדי קליפה, והטעם בזה משום שכיון שכל הטעם משום דאדמיקר ליה בלע פורתא, הכא שצריך גם להפליט מהבלוע בחתיכה לא אמרינן אדמיקר ליה מפליט פורתא מהבלוע בה ע"ש, והנה לעיל ס"ג כ' הרמ"א איסור שהניחו בכלי היתר או להיפך דינו כדין תתאה גבר ע"ש, הרי שאם הניח היתר חם לכלי איסור נאסר החתיכה כדי קליפה משום דאדמיקר ליה בלע מהכלי פורתא, וכ' הפמ"ג שצ"ל שבלוע בכלי עדיף טפי שהרי מפליט גם בלי רוטב וכמו שיבואר לקמן, אמנם בפמ"ג או"ח א"א ריש סי' קע"ג, כ' שאם הניח קדירה רותחת עם בשר, ע"ג גבינת צוננת לא נאסרה הגבינה דלא אמרינן אדמיקר ליה בלע פורתא בבלוע ע"ש, והתם מיירי בבלוע בכלי וא"כ תמוה מאד שהרי להדיא מבואר ברמ"א שלענין כלי אמרינן שפיר אדמיקר ליה בלע פורתא וכמו שחי' הפמ"ג כאן וצ"ע.

**ועיין** פר"ח ופרי תואר שחלקו על הש"ך וכ' הפמ"ג שיש להחמיר במקום שאין הפסד וכן פסק החוו"ד.

כלי שבלע איסור

**הגה** וכל זה בב' חתיכות אבל כלי שבלע איסור אוסר היתר שנוגע בו אפילו באיסור שאינו שמן ע"כ, מקור החומרא בכלי כ' הגר"א מהא דדגים שעלו בקערה דחזינן שהכלי מפליט לדגים גם בלי רוטב ע"ש, מיהו בדין כלי מצאנו כמה חילוקים בפוסקים שלכאו' חילקו כן מסברא, והוא דחתיכה יבשה שנפלה על הכלי שבלוע בה איסור נאסר החתיכה כדי קליפה, ואף שאין הבלוע יוצא בלי רוטב, היינו דוקא באוכל, אבל מכלי יוצא בלי רוטב כיון שאןי לו פליטה מגופו.

**ואם** החתיכה רטובה קצת נאסר כדי נטילה, אבל אם החתיכת היתר שמינה נאסרה כולה, ומ"מ נראה שאינו נאסר כי אם כנגד מקום הנגיעה, רק שאותו מקום נגיעה מתפשט בכל החתיכה, אבל ודאי לא אסרינן כנגד כל הכלי, ואם יש ס' בחתיכה כנגד מקום הנגיעה שרי כן נראה מסתימת הפוסקים, וכ' הפמ"ג שאם יבש לגמרי אינו אוסר כי כדי קליפה ולא יותר ע"ש, וצ"ע כיון שההיתר שמן למה אינו מפעפע בכל החתיכה, וצ"ל כיון שאינו אלא בליעה משהו לא נבלע בכולו, אבל כשיש בו רוטב קצת נבלע מהכלי בכדי נטילה וממילא בהיתר שמן נבלע בכל החתיכה.

אין כלי אוסר כלי

**וכ'** הש"ך שכל זה מכלי לאוכל, אבל כלי שנגע בכלי אינו נאסר בלי רוטב, ועיין פמ"ג שפ"ד ס"ק כב' שאפי' בלוע בכלי איסור שמן אינו אוסר כלי אחר בלי רוטב, מיהו כל זה בדיעבד, אבל לכתחילה אסור שיגעו זה בזה, ועיין מה שנתבאר מזה לעיל סי' צב'.

שיטת החוו"ד שאיסור שמן בלוע אין אוסר כלי

**והנה** מה שהחמירו בכלי היינו דוקא להפליט מכלי לאוכל, אבל מאכול לכלי ליכא חומרא, שהיתר שבלע איסור אינו אוסר כלי בלי רוטב, וכ' החוו"ד שה"ה אם החתיכת היתר בלע איסור שמן אינו אוסר כלי בלי רוטב, שהרי ק"ו הוא דחזינן שכלי חמור מאוכל דמוציא הבלוע בו אפי' בלי רוטב, ואעפ"כ אינו אוסר כלי אחר בלי רוטב אפי' בלע שמן, וע"כ משום שכלי ק' הוא לבלוע, וא"כ כ"ש שאינו בולע מאוכל שבלוע בו איסור אפי' בלוע בו איסור שמן ע"ש, אמנם אי נימא שלא שייך דבר שמן בבלוע כלי כמו שהביא הפ"ת מהמ"א את הק"ו הנ"ל עיין בזה לקמן.

איסור שמן שבלוע בכלי

**כ'** הש"ך ס"ק כג' כלי שבלע דבר שמן אוסר אוכל שנגע בו כולו, ומ"מ לא מחמרינן בזה לאסור גם משום שאין אנו בקיאים, דכבר נתבאר שבבלוע לא החמירו לאסור כחוש כשמן ע"ש, וצ"ב דבשלמא בלוע באוכל כיון שאם הוא כחוש אינו יוצא כלל בלי רוטב, בזה אמרינן שאין להחמיר לאסור מה שנגע בו כיון שלא איתרע חזקתו כלל, אבל בכלי גם אם הוא כחוש גמור הרי הוא אוסר מה שנגע בו כדי קליפה, וא"כ למה לא נחמיר ביה בכחוש כשמן ועיין הערה[[12]](#footnote-12).

**ועיין** פ"ת ס"ק יג' שהביא שבמ"א סי' תנ"א ס"ק לז' נקט שאין חומרא לדבר שמן שנבלע בכלי ודינו ככחוש שמפליט ביבש כדי קליפה ע"ש, אמנם יש לדון דאפשר שכל זה רק כלי חם שבלע איסור שמן, אבל תוך כדי הבישול אפשר שמודה המ"א שדינו כדבר שמן כדלקמן.

נגיעה בכלי תוך כדי הבישול בו

**עיין** פמ"ג או"ח א"א ריש סי' קע"ג שמה שאוכל יבש שנגע בכלי בולע רק כדי קליפה היינו דוקא בכלי ריקן, אבל כלי שיש בתוכו רוטב חם מבליע בכולו אפי' ביבש ע"ש, וכוונתו לכאו' כמו שמבואר בחוו"ד שתוך כדי הבישול לא חשיב נ"ט בר נ"ט והכי נמי אין הבליעה נעצד בדופני הקדירה באמצע הבישול אלא מפליט מתוך התבשיל עצמו ע"ש, ולפ"ז אפשר שה"ה שבאמצע הבישול אם נתבשל בו דבר שמן הרי הוא מפליט דבר שמן, ונפק"מ אם העמיד כמה חתיכות יבישות על קדירה שמתבשל בו תבשיל בשר שמן, שנאסר כל החתיכות משום שמפעפע מחתיכה לחתיכה, וגם המ"א מודה בזה וצ"ע, עוד אפשר שכי האי גונא יש לנו להחמיר גם בכחוש להחשיבו כשמן, כיון ודאי נפלט יותר מכדי קליפה וממילא דינו כאיסור עצמו וצ"ע.

בליעה באורז וכד'

**כ'** הש"ך ס"ק כב' בשם המהרש"ל שאם תחב כף לתוך אורז וכד' שנבלע בהם בשר או חלב חשיב כאיסור בעין ולא כאיסור בלוע ע"ש, ולכאו' כוונתו שבאלה אין האיסור נבלע בהם אלא מתערב ביניהם, אמנם עיין חוו"ד ס"ק יג' שנקט שאפי' איסור שנתערב ברוטב לח בלח חשיב בלוע, וצריך לחלק בין רוטב שכיון שמתערב היטב חשיב בלוע, משא"כ באורז וכד' שלא מתערב בו כלל.

ביאור דברי הש"ך

**בש"ך** שם ואע"ג דשני דברים של מאכל יבשים קי"ל דאוסר בכולו ע"כ, עיין חכמת אדם כלל נז שתמה על הש"ך שהרי בשני דברים יבשים שאוסר כולו היינו דוקא באיסור מחמת עצמו, אבל איסור בלוע אינו אוסר כנגד כולו והכא בכלי הוה איסור בלוע ע"ש, אמנם בפמ"ג כאן פי' כוונת הש"ך באיסור מחמת עצמו וביאור דבריו נראה פשוט דאף דהכא הוה כאיסור עצמו שהרי לעולם מפליט הכלי אפי' בלי רוטב, מ"מ התם מחמרינן משום שבין כך בולע כדי נטילה וממילא ה"ה דמחמרינן שמבליע כולו, משא"כ הכא שהוא רק כדי קליפה ואין זה התפשטות האיסור אלא נגיעת ההיתר באיסור וזהו ההבדל בין כדי קליפה לדין כדי נטילה וכמו שנתבאר לעיל.

רוטב קצת

**וע"ש** עוד שתמה על מה שכ' הש"ך שדבר שיש לו רטיבות קצת אוסר בכולו, והא רוטב קצת ודאי לא חשיב רוטב להפליט הבלוע ע"ש, אמנם כן דעת החוו"ד שרוטב קצת לא חשיב רוטב, אבל הרבה אחרונים נקטו שאפי' רוטב קצת ג"כ מפליט הבלוע.

![](data:image/png;base64...)

1. מח' רש"י ור"י במקצתה ברוטב

   **ובתוס'** שם ד"ה אם דייקו ממתני' שלא מצטרף כל הקדירה לבטל טעם הגיד בירך אלא בעינן הירך עצמו יבטל טעם הגיד, וכ' שלרש"י ניחא דמיירי שהחתיכה מקצתה ברוטב, וחתיכה שמקצתה ברוטב אין שאר הרוטב מצטרף לבטל טעם האיסור, אבל לשיטת ר"י שכי האי גונא מצטרף כל הקדירה לבטל טעם הגיד, ק' למה צריך שיהא בירך עצמו כדי לבטל טעם הגיד, וכ' שע"כ צ"ל שהמשנה ל"ד נקט אלא הכוונה אם אין בכל הקדירה כדי לבטל טעם הגיד ע"ש, וצ"ב למה לא העמידו לפי ר"י שכולה חוץ לרוטב, כמו שהעמידו לפי רש"י שמקצתה ברוטב, ועיין חי' רעק"א דכי האי גונא שכולה חוץ לרוטב הוה ליה כצלי ואינו אוסר כי אם כדי נטילה ולהכי לא העמידו כי האי גונא לר"י.

   מדוע לרש"י במקצתה ברוטב נאסר כל הירך

   **אלא** שלפ"ז ק' להיפך למה לרש"י ניחא, הא כל שמקצתה ברוטב דינה כצלי שאוסרת רק כדי קליפה כמו לר"י בכולה חוץ לרוטב, ונאמרו בזה כמה דרכים באחרונים, בחוו"ד סי' צ"ב ס"ק ו' תי' דודאי כיון שמקצתה ברוטב הכל מתפשט בתוך החתיכה בשוה, אלא שכדי שיאסור הגיד הקדירה בעינן שיצא הטעם דרך דופני החתיכה, וכיון שאינו כולו ברוטב אינו יוצא משם ע"ש.

   שיטת הפמ"ג ונימוקי הגרי"ב

   **אמנם** עיין נימוקי הגרי"ב שם ובפמ"ג סי' צ"ב וכו' דכל שמקצתה ברוטב דינו כבישול לגבי החתיכה עצמה והכל מתערב בה בשוה, רק שמ"מ כיון שהוא רק מקצתו ברוטב אין שאר הקדירה מצטרף לבטל טעם הגיד ע"ש והוא כעין דברי החוו"ד הנ"ל, אולם כל הפוסקים נקטו שלפי רש"י מקצתה ברוטב דינו כצלי לכל דבר וכשנפל עליו איסור אינו אוסר בו כי אם כדי נטילה וכמו שיבואר לקמן.

   דרכו של הנו"ב

   **ועיין** שו"ת נו"ב סי' כה' שכ' לבאר באופן אחר, דכיון שהגיד דבוק מאד בחתיכה הרי הוא נבלע בכל החתיכה אף שהוא צלי, משא"כ בנפל עליו איסור מבחוץ שאינו נבלע כי אם במקומו ע"ש, ולפ"ז באמת דינו כצלי רק שבדבר הדבוק בו נבלע בכולו אפי' בצלי, ואכתי צריך לחלק בזה בין רש"י לר"י וכבר נתבאר מזה לעיל סי' צ"ב ס"ב בהקדמה ע"ש.

   טיפת חלב שנפלה על החתיכה

   **והנה** שם קח. טיפת חלב שנפלה על החתיכה אם יש בה בנותן טעם באותה חתיכה אסור וכו' ע"כ, ומבואר שהטיפה מתפשטת בכל החתיכה וצריך שיהא ס' באותה חתיכה דוקא, ולפי רש"י מיירי שהחתיכה מקצתה ברוטב ולכי לא מצטרף שאר הקדירה לבטל טעם החלב, ולפי ר"י מיירי בכולה חוץ לרוטב ולהכי אין שאר הקדירה מצטרף לבטל טעם החלב, ומ"מ בין לרש"י בין לר"י ק' למה נאסר כל החתיכה, הא אינה אלא כצלי שאינו אוסר כי אם כדי קליפה.

   למה החלב מתפשט בכל החתיכה

   **ובתוס'** שם ד"ה טיפת כ' וז"ל משום דחלב מפעפע על כל החתיכה ואין מפעפע מחתיכה לחברתה אלא ע''י ניעור וכסוי כדאמרינן בגמ' עכ"ל, והיינו דלהכי כל החתיכה אסורה משום שהחלב מפעפע בכל החתיכה, ולא נתבאר בתוס' למה החלב מפעפע בכל החתיכה, ועיין בר"ן שכ' שמשום הבל הקדירה החלב מפעפע בכל החתיכה ע"ש, וכוונתו לכאו' שנהי נמי שהחתיכה נפרדת משאר הקדירה משום שאינה כולה ברוטב לרש"י או משום שכולה חוץ לרוטב לפי תוס', מ"מ כלפי החתיכה עצמה חשיב כבישול כיון שיש הבל הקדירה.

   סברת התוס' שחלב מפעפע

   **אולם** בתוס' א"א לפרש כן שהרי לגבי ירך שנתבשל בגידו מבואר בתוס' שלפי ר"י א"א לאוקמי שכולה חוץ לרוטב, וכמו שביאר רעק"א דא"כ הוה ליה כצלי, ומבואר שתוס' לא נחתו לסברא דהבל הקדירה, וא"כ צ"ב מדוע החלב מפעפע בכל החתיכה, ולפי סברת הנו"ב הנ"ל ג"כ א"א ליישב כנ"ל הכא, שהרי אין החלב דבוק בחתיכה, וע"כ צ"ל כמו שכ' הרשב"א במשמרת הבית שחלב שמן ומפעפע בחתיכה, וכן נקט בביאור הגר"א בדעת התוס' וכן הוא לשון התוס' שהחלב מפעפע ולשון זה שייך בדבר שמן, ומ"מ אינו יוצא מחתיכה לחתיכה בלא רוטב, וכ' הגר"א שם שתוס' סברי כשיטת המרדכי שדבר שמן אינו יוצא מחתיכה לחתיכה בלא רוטב דלא כהרשב"א, אולם בפר"ח לעיל סי' צ"ב כ' שחלב הוא שמן במקצת ולהכי בחתיכה עצמה מפעפעת בכולה, אבל אין בה שמן לצאת מחתיכה לחתיכה בלי רוטב.

   **ואכתי** אפשר לומר שכל זה רק לשיטת ר"י שמקצתה ברוטב דינה כבישול, וע"כ מיירי התם שכולה חוץ לרוטב וע"כ חלב מפעפע בכולה כדין דבר שמן, אבל מה שכ' התוס' בגיד שלרש"י טעם הגיד מתפשט בכל הקדירה היינו מטעם שמקצתה ברוטב וכמו שביאר הפמ"ג ונימוקי הגרי"ב, וכן נראה שלמד בביאור הגר"א ס"ק כז' וכמו שיבואר בזה לקמן בפנים, אבל לדעת ר"י דמיירי בכולה חוץ לרוטב אין החלב מתפשט בכל החתיכה וע"כ דוקא חלב מתפשט משום שהוא דבר שמן, מיהו עכ"פ מוכח שתוס' לא נחתו לחילוקו של הר"ן, דא"כ למה לא כ' כן גבי גיד, וע"כ לתוס' לא מעלה ולא מוריד הבל הקדירה.

   דרכו של הש"ך

   **אולם** בש"ך סי' צ"ב ס"ק ג' נקט שגם לפי תוס' אפשר לומר את סברת הר"ן שהבל הקדירה מערב הטיפה בכל החתיכה, מיהו היינו דוקא בדבר צלול, אבל בדבר גוש אין ההבל מבלבל הטעם בכל החתיכה ע"ש, ואכתי צ"ל שבדבוק מאד גם גוש מתערב בכל החתיכה וכמו שמבואר בדברי התוס', (ודוקא לרש"י ולא לר"י וכמו שביארנו במקום אחר), ולפ"ז אפשר לפרש כוונת התוס' שהחלב מפעפע בכל החתיכה משום הבל הקדירה, אבל לשון מפעפע אינו משמע כן.

   רוטב שנפל על הצלי האם דינה כבישול

   **ועיין** בהגהות ב"מ שכ' שהא דטיפת חלב מיירי בחלב חם וכיון שהוא רוטב הרי הוא נבלע בכל החתיכה כדין בישול, משא"כ בנפל טיפה צוננת ונבלע בחתיכה מדין תתאה גבר, בזה אין דינו כרוטב ולכן אינו מפעפע ואינו אוסר כי אם כדי נטילה (ולפ"ז אכתי צ"ב בגיד למה נבלע בכל החתיכה), ובחזו"א תמה עליו שהרי מדין תתאה גבר הוה ליה כרוטב דבישול ע"ש, אולם שיטתו מבוארת כמו שמבואר בכמה אחרונים שדין תתאה גבר לא מהני כי אם במה שנוגע לבליעה בתתאה, אבל העילאה עצמה לא חשיב חם, וממילא כי האי גונא שנפל רוטב צונן על איסור חם דינ כצלי ולא כבישול.

   **והנה** בסי' צ"א ס"ד מבואר שאם נפל חלב צונן לתוך בשר רותח נאסרה כל החתיכה דתתאה גבר ע"ש, ובחזו"א למד שהטעם שנאסר הכל משום שחשיב כבישול, דכיון שנפל רוטב ונתחמם מדין דתתאה גבר, דינו כבישול ונאסרת כל החתיכה, אולם דוקא בנפל הרבה חלב, אבל טיפה אחת של חלב לא חשיב רוטב ולכן אפי' אם נפלה טיפה חמה אינה אוסרת כי אם כדי נטילה דדינה כצלי, אבל בש"ך שם מבואר שהוא משום שהוא בתוך הבל הקדירה והוא לשיטתו שבהבל הקדירה נבלע בכולה היכא שנפל עליו דבר לח, ואפי' כולה חוץ לרוטב ואפי' נפלה טיפת חלב, אבל החלב עצמה לא נעשה רוטב דלא מהני לענין זה תתאה גבר, וברעק"א שם מבואר כחזו"א והוא לשיטתו שהק' בתוס' חולין צו: מההוא בר גוזלא וכמו שנתבאר לעיל שרוטב שנתחמם מדין תתאה גבר חשיב כבישול ודלא כחת"ס ויד יהודה, הרי שנחלקו האחרונים בדין רוטב שנתחמם מכח דין תתאה גבר אם דינו כבישול וממילא אוסרת כל החתיכה, או שדינה כצלי, מיהו ברוטב מועט לכו"ע דינה כצלי, ונמצא שלמ"ד שרוטב שנתחמם בדין תתאה גבר דינה כבישול, אפי נפלה על חתיכת תלי שאצל האש אם נפל הרבה רוטב דינו כבישול ומתפשט בכל החתיכה.

   **נמצאנו** למדין דלפי רש"י מקצתה ברוטב, לפירוש הרשב"א דינה כצלי ממש ומה שטיפת חלב מפעפע בכולה הוא משום שחלב (קמץ) הוא דבר המפעפע כמו חלב (צירי), ולשיטת הש"ך בדבר צלול מהני הבל הקדירה, וסברת הש"ך נראה לבאר שבדבר צלול ההבל מצטרף עם הרוטב והוה כבישול, משא"כ בדבר גוש שנשאר כצלי שאין ההבל מתערב בגוש, ולפי הש"ך ע"כ צ"ל דהא דירק שנתבשל בגידו נאסר כל החתיכה, הוא מחמת סברת הנו"ב הנ"ל משום שהוא דבוק מאד בירך.

   קושיא לדרכו של הנו"ב

   **ויש** לעיין טובא דאמרינן בגמ' אמר שמואל ל"ש אלא שנתבשל בה אבל נצלה קולף ואוכל וכו' ע"כ, הרי להדיא ששמואל מעמיד את המשנה בבישול ואי נימא שלפי רש"י כל שמקצתה ברוטב דינו כצלי רק שכאן נבלע בכולו מטעם שהוא דבוק בו, ק' מה זה שאמר שמואל לא שנו אלא שנתבשל הא במשנה אינו מדין בישול אלא צלייה, אלא שבאמת בנו"ב ג"כ כ' שהוא בצירוף הבל הקדירה וא"כ יש לו במקצת דין בישול, אבל לפי הסברא שנתבאר לעיל בדעת הש"ך שכל מה ששייך הבל הקדירה זה רק בצירוף רוטב ולא בדבר גוש, ע"כ הסברא של דבוק אינו שייך כלל להבל הקדירה וצ"ע.

   **אולם** לשיטת הט"ז הפמ"ג והנימוקי הגרי"ב ניחא טובא שלעולם מקצתה ברוטב דינו כבישול ולא כצלי, ומ"מ אין השאר מצטרף לבטל כמו שנתבאר.

   מקור דין צלי כדי נטילה

   **והנה** בתוס' שם הביאו מקור שכל צלי אוסר בכדי נטילה מהא דאמרינן בפסחים נטף מרוטבו על החרס יטול את מקומו, ומזה למדו לכל צלי אפי' בדבר גוש, ואי נימא שבהא דטיפת חלב הטעם שמתפשט בכל החתיכה הוא מהטעם של הש"ך שבדבר צלול אפי' בצלי מהני הבל הקדירה לפעפע בכל הקדירה, א"כ מנ"ל שבכל צלי אסור כדי נטילה, דלמא דוקא התם דהוה רוטב ולהכי אסור כדי נטילה, אבל אי נימא שתוס' חילקו בין חלב שהוא דבר שמן ומפעפע ניחא דהתם אינו דבר שמן וכמו שכ' התוס', אלא שבתוס' נראה שנקטו שכל דבר שאינו נבלע בכולו אין סברא לומר שיבלע דוקא כדי נטילה, ולכן אם מצאנו שנטף מרוטבו נבלע כדי נטילה על אף שלא נבלע בכולו, ה"ה דבר כחוש נבלע כדי נטילה.

   **אולם** למה שנתבאר שסברת הש"ך שהבל הקדירה מצטרף עם הרוטב וחשיב כבישול כלפי אותו חתיכה, א"כ התם בנטף מרוטבו כיון שאין שם הבל הקדירה אין שום רבותא למה שהוא רוטב, אבל לפי הב"מ צ"ע גדול היאך אפשר להוכיח משם הא כי האי גונא שהכל חם הוה ליה כבישול, ובאמת יותר מזה ק' למה נבלע רק כדי נטילה ולא יותר הא בבישול נבלע כולו. [↑](#footnote-ref-1)
2. **אלא** שצ"ב דמאי מק' הגמ' שם מרב הונא דאמר גדי שצלאו בחלבו אסור לאכול אפי' בראש אזנו, התם לא מיירי בגיד, וע"כ צ"ל שלפי הש"ד עיקר התי' של הגמ' הוא שדוקא בגיד אמר שמואל שאינו מפעפע ולא בדבר אחר, ומאי דאמרינן אהא דרבה בר בר חנה ההוא כחוש הוה, היינו כתי' השני בתוס' דבטל בס'.

   **והא** דאמרינן בפסחים נטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יטול את מקומו, ומבואר שאינו נאסר כולו, צ"ל שהש"ד מפרש כפירוש הרמב"ם שאין האיסור מצד הרוטב עצמו שנצלה מחמת דבר אחר, אלא שהרוטב החם מטוי ליה לפסח וכח הצלייה של הרוטב אינו אלא עד כדי נטילה בפסח עיין בזה בפמ"ג.

   **אלא** שהק' הפמ"ג דהא אמרינן נגע בחרסו של תנור יקלוף את מקומו, ומבואר שכח הצלי של התנור אינו אלא כדי קליפה, ואיך יתכן שכח הצלייה של הרוטב הוא עד כדי נטילה ע"ש, אלא שלכאו' שאני רוטב שנכנס ומפעפע בתוכו ולהכי נצלה יותר מתנור שאינו אלא נגיעה חיצוני.

   **ובעיקר** פירוש הרמב"ם יש להקשות קושיית הפלתי בנגע בחרסו של תנור, דהא לפי הרמב"ם נטף מרוטבו וכו' הפסח הוא האיסור עצמו, וא"כ נימא שאותו כדי נטילה יאסר כדי נטילה הסמוכה לה, ולפי הרמב"ם אפשר לומר שאה"נ כמו שכ' רעק"א שבקיה למתני' איהוא דחיק ואוקמי אנפשיה שצריך כדי נטילה חוץ מאותו כדי נטילה, אבל לפי הש"ד תמוה טובא, למה אין אותו כדי נטילה חוזר ואוסר כל הפסח שהרי לדבריו כל צלי מפעפע בכולו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. **כ'** הרשב"א בתורת הבית שנגיעת צלי בכחוש אינו אוסר כי אם כדי קליפה, ומה דאמרינן בגמ' נטף מרוטבו על החרס יטול את מקומו, היינו משום שהרוטב הוא דבר שמן ומפעפע בכל החתיכה ובכל בששים, ומ"מ אף שבטל בששים אכתי צריך נטילת מקום ע"ש, ובטעם הדבר שצריך נטילת מקום בדבר שמן שמפעפע כ' הפמ"ג משום שבמקום הנגיעה נבלע יותר, אולם בפלתי כ' שהוא מדין ספק דלא ידעינן אי מפעפע בכולו או שמא נבלע רק כדי נטילה ע"ש.

   למה לא נאסרה כל החתיכה לפי הרשב"א

   **ועיין** בספר שחיטת חולין צו: שהק' דלפי הרשב"א למה לא נימא שכל משהו אוסר המשהו שאצלו, שהרי בתוס' מבואר שהטעם דלא אמרינן בכל חנ"ן שכל משהו אוסרת המשהו שאצלה הוא משום שאין הנאסר אוסר אלא במקום שהאיסור יכול לילך, וכיון שאין האיסור מפעפע אינו הנאסר יכול לאסור, והכא בדבר שמן מיירי אלא שבטל בששים למה לא נימא שהנאסר אוסר כל משהו שאצלה שהרי האיסור יכול לילך, (ולשיטת הפלתי לא ק' כלל) וע"ש שהביא בשם הגר"י ברטלר זצ"ל שמה שנבלע רק כדי נטילה אינו אלא חלק הכחוש שבשומן ולהכי צריך כדי נטילה ואותו חלק באמת אינו יכול להתפשט יותר ע"ש, אולם לפ"ז נמצא שאם יגע אותו חלק שצריך כדי נטילה בחתיכה אחרת אינו אוסר לפי הרשב"א כיון שע"כ אינו אלא כחוש ואינו יוצא מחתיכה לחתיכה וזה חידוש גדול ולא מסתבר.

   **וביותר** נראה לומר שע"כ כיון שלא נתפשט יותר מכדי נטילה ע"כ אין בו כח להתפשט בחתיכה זו יותר מכדי נטילה, אף שאם יגע בחתיכה אחרת יהא לו כח להתפשט לצד השני, אבל עכ"פ הכא אין בכחו להתפשט יותר דאם היה מתפשט היה כבר בטל, וממילא גם הנאסר אינו יכול לאסור יותר, אף ששאר השומן נתפשטה בכל החתיכה מ"מ אותו חתיכה בטלה בששים, אבל מה שאוסר הכדי נטילה הוא הקובע וכיון שע"כ הוא עצמו אינו מתפשט יותר ממילא גם הנאסר אינו אוסר יותר.

   למה אין צריך נטילה בטיפת חלב להרשב"א

   **ובאמת** ברשב"א בתורת הבית למד דהתם הוה דבר שמן ונבלע בכולו ומ"מ צריך כדי נטילה ככל דין דבר שמן שאפי' שנבלע בכולו אכתי צריך כדי נטילה ע"ש, אולם לסברת הב"מ א"א לומר כן שהרי בבישול ודאי לא בעינן כדי נטילה, אלא שלרשב"א ק' להיפך למה בטיפת חלב אם יש ס' בחתיכה הכל מותר, למה לא אמרינן שצריך ג"כ כדי נטילה ואולי באמת צריך כדי נטילה וצ"ע.

   **ועיין** מטה יהונתן שכ' מכח זה שע"כ צ"ל שלפי השו"ע חלב שהוא רוטב ואין צריך כדי נטילה דנבלע כולו, וא"כ צ"ל דהא דנטף מרוטבו על החרס אינו מטעם צלי אלא משום צלי מחמת דבר אחר שאינו משפיע יותר מכדי נטילה ולא משום הרוטב עצמו דזה בטל בששים ע"ש, אלא שא"כ לשו"ע אין מקור לדין כדי נטילה בצלי ועיין בזה בפמ"ג שהק' כן על השו"ע אלא שהק' להיפך, דהרשב"א לשיטתו שכל צלי צריך רק כדי קליפה ניחא, אבל לפי השו"ע שפסק בזה כהרשב"א שאפי' שהוא דבר שמן אכתי צריך כדי נטילה, וא"כ התם בנטף מרוטבו ע"כ הוא משום שהוא שמן ונבלע בכולו ומ"מ צריך נטילה משום שהוא שמן, וא"כ מנ"ל שכל צלי צריך נטילה אפי' בכחוש ע"ש, וצ"ל שדוקא בהבל הקדירה אמרינן כן וכמו שנתבאר לעיל ולהכי לא צריך כדי נטילה, ולא שכל רוטב נעשה כבישול, ולהכי בנטף מרוטבו שאין שם הבל הקדירה אינו נבלע כי אם כדי נטילה ופשוט.

   **עיין** חי' רעק"א שהק' מאי מק' הגמ' לשמואל מגיד שצלאו בחלבו, הא ע"כ מוכח חילוק דבר שמן ממתני' דטיפת חלב דנבלע בכולה, מיהו אי נימא דהתם נבלע בכולה משום שהוא דבר צלול לא ק', אבל לפי הרשב"א שלמד שהוא מדין דבר שמן ק' וצ"ע.

   דין סיכה דמשהו בעלמא עבידא

   **ע"ע** גמ' פסחים עו. תנן סכו בשמן של תרומה וכו' אם צלי הוא יקלוף את החיצון וכו' אלא לשמואל דאמר תתאה גבר כיון דחם הוא מבלע בלע אמאי סגי ליה בקליפה ניתסר לגמרי שאני סיכה דמשהו בעלמא הוא דעבידא ע"כ, הנה מה שהפסח עצמו חשיב כתתאה אף שאינו בכלי ראשון, ע"כ צ"ל כיון שנתחמם באש דינו ככלי ראשון וכמו שנתבאר במקום אחר, אלא שמה דאמרינן שאני סיכה דמשהו בעלמא הוא דעבידא צ"ב, דממנ"פ אם הוא דבדר שמן למה לא נבלע בכל הפסח ומאי מק' ליתסר כולה, ואם חשיב כחוש למה אוסר רק כדי קליפה ומה ענינו למשהו בעלמא, ועיין ט"ז לעיל סי צ"ד ס"ק יג' דבאמת ל"ד קליפה אלא צריך כדי נטילה, דהשמן מפעפע בכולה ומ"מ במקומו צריך נטילה, ועיין חזו"א סי' כב' ס"ק ד', אולם בפמ"ג כאן משב"ז ס"ק ז' נקט דכיון שהוא משהו בעלמא אין בו כח לפעפע יותר מכדי קליפה ע"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. **שו"ע** או"ח סי' תס"ז תרנגולת צלויה שנמצאת בה חטה מבוקעת בתוך הפסח חותך מקום פיעפועו לפי אומד הדעת ויש אוסרים את כולה לפי שכשמהפכים השפוד מתפשט הטעם בכל התרנגולת וכו' ע"כ, וכ' שם המ"א ס"ק לה' דאף שמבואר ביו"ד שאין הבלוע יוצא מחתיכה לחתיכה בלי רוטב, מ"מ משהו יוצא בלי רוטב ע"י היפוך השפוד ולהכי בפסח אסור ולא בשאר איסורים ע"ש, וע"ע מ"א סי' תמ"ז ס"ק ט' בשם הגה"מ שכ' כן בכל צלי דמשהו מיהא איכא ואסור בפסח, ועיין בחי' רעק"א חולין צו: מה שפלפל בדבריו.

   **אולם** בביאור הגר"א פי' דברי הרמ"א באופן אחר שהיפוך השפוד גורם לטעם לפעפע ע"ש, וא"כ אפי' בשאר איסורים נמי.

   **ועיין** חוו"ד כאן ס"ק י' שהביא דברי המ"א הנ"ל גבי היפוך השיפוד, והק' דלפ"ז למה לא אמרינן שכל כדי נטילה יאסור הכדי נטילה הסמוכה לה בכל איסורים ע"י היפוך השפוד, שהרי כל תי' התוס' הוא משום שאין הנאסר אוסר אלא במקום שיכול האיסור לילך, ואי נימא שמ"מ משהו הולך בלי רוטב ע"י היפוך השפוד, א"כ למה אין הנאסר יכול לאסור, ותי' החוו"ד שיסוד דברי התוס' הוא שאין נאסר אלא במקום שיכול האיסור לילך ולהטעים, אבל הכא אינו אלא משהו שאינו יכול להטעים ולהכי אינו אוסר ע"ש, ונראה מדבריו שיסוד דברי התוס' אינו דין אפשר לסוחטו שכל שנסחט האיסור לגמרי שוב אינו אוסר, אלא יסודו מדין לא יהא יפה כח הבן מכח האב, דכיון שפקע כח האיסור ליתן טעם, אף שעדיין משהו ממנו מתפשט, מ"מ אין הנאסר יכול לאסור בדין טעם כעיקר, ועיין מה שיבואר ע"פ זה לקמן. [↑](#footnote-ref-4)
5. **בגמ'** חולין צו: איתא והאמר ר' הונא גדי שצלאו בחלבו אסור לאכול אפי' מריש אודניה, שאני חלב דמפעפע ע"כ, והיינו שדבר שיש בו שומן מפעפע ונבלע בכל החתיכה אפי' בלי רוטב, וכן פסק הטור ושו"ע שאיסור שמן שנצלה עם ההיתר נאסר כולו, וכ' עוד שאפי' אם ההיתר שמן ונצלה עם איסור כחוש אזיל היתר ומפטם לכחוש ושוב נבלע בכל החתיכה ע"ש, ומקורו בגמ' פסחים עו. אמר רב בשר שחוטה שמן שצלאו עם בשר נבילה כחוש אסור מאי טעמא מפטמי מהדדי ע"כ.

   **סתירה בדברי הטור**

   **אולם** להלן כ' הטור שחתיכה שנבלע בה איסור ונצלה עם ההיתר אינו אוסר אפי' כדי קליפה משום שאין הבלוע יוצא בלי רוטב, ומקור דין זה בגמ' חולין קח: אילימא לא ניער ולא כיסה מבלע בלע מיפלט לא פלט ע"כ, והיינו משום שאין הבלוע יוצא בלי רוטב, וכ' הטור שאפי' אם החתיכה שנבלע בה האיסור שמינה ונצלה עכשיו עם ההיתר אינה אוסרת החתיכה שנצלה עמה כיון שאין כאן רוטב, ובב"י שם תמה עליו שסתר עצמו שהרי פסק שהיתר שמן שנצלה עם האיסור נאסר כולה דאזיל האי ומפטם האי, ועיין בט"ז שחלק על השו"ע דבאמת לא אמרינן כלל האי דינא דאזיל האי ומפטם האי כי אם בריחא ע"ש.

   **תי' הדרכי משה והש"ך**

   **ועיין** דרכי משה שכ' ליישב דלא אמרינן אזיל האי ומפטם האי כי אם בשומן כחוש ששייך בו שמנונית, אבל סתם דבר כחוש לא שייך ביה פיטום ע"ש, ובנקודת הכסף תי' שדוקא בדבר שאסור מחמת עצמו אמרינן אזיל האי ומפטם האי, אבל בדין השני דמיירי בהיתר שמן שבלע איסור לא דיינינן ליה לאיסור כדבר שמן וצ"ב, וביותר ק' שהרי בזמן שנבלע האיסור בהיתר שמן נבלעה בכל החתיכה משום דאזיל האי ומפטם האי, וא"כ כבר נתפטמה האיסור בשעה שהיתה אסורה בפני עצמה וא"כ שוב יוצאה לחתיכה האחרת בלי רוטב, וע"כ מבואר שלענין זה לא אמרינן שכבר נתפטמה וצ"ב.

   **ביאור החזו"א בהנ"ל**

   **ועיין** חזו"א יו"ד סי' כב' ס"ק ח' שביאר שדין אזיל האי ומפטם האי לא מהני רק בשעת הבליעה דכיון שאיסורו מחמת עצמו וע"כ יוצא ונבלע כדי נטילה מכח דין פיטום, בזה אמרינן שלא פסק כחו בכדי נטילה ונבלע בכולו, אבל אחרי שגמרה ליבלע שוב חזרה להיות בלוע כחוש ודינו ככל בלוע שאינו יוצא בלי רוטב, וכיון שאין בכחו לצאת כלל, לא מהני לה פיטום של ההיתר השמן שנבלע בו, ולפ"ז כ' החזו"א שאם היה חתיכה בצד השני שנוגע בהיתר השמן נאסרה גם היא דכיון שלא פסק כח הבליעה נבלע גם באותו חתיכה, ורק אם כבר נחה מבליעתה לא מהני פיטום לדבר הבלוע ע"ש.

   **נפק"מ בביאורו של החזו"א**

   **ויש** להעיר בדברי החזו"א דלכאו' לפי זה לא מהני דין אזיל האי ומפטם האי רק להבליע כשיעור כדי נטילה מהאיסור, שהרי מה דבר כחוש אינו מוציא טעם כנגד כולו אלא ממקום נגיעתו, רק דאמרינן כיון שאזיל האי ומפטם האי ממילא בחתיכת ההיתר לא נחה הבליעה בכדי נטילה אלא מתפשט הוא בכולו, אבל מה שיותא ממקום הנגיעה לא נבלע בחתיכת ההיתר, משא"כ אי נימא שהאיסור עצמו מתפטם כמו שמשמע בש"ך, א"כ יש לנו לאסור כנגד כל האיסור וצ"ע בזה.

   **בש"ך מבואר דלא כביאורו של החזו"א**

   **אולם** בש"ך מבואר דלא כהחזו"א (וכמו שהעיר החזו"א שם), שהרי בדין טיפת חלב שנפלה על החתיכה שנאסרה כל החתיכה אף שהחתיכה כולה מחוץ לרוטב, כ' הש"ך לתרץ דמיירי בחתיכת בשר שמינה ולהכי נבלע בכל החתיכה והיינו משום שהחתיכה מפטמת את החלב ע"ש, והתם מבואר להדיא שאפי' אם אותו חתיכה יושבת על חתיכה אחרת לא נאסרה החתיכה השנייה אם לא ניער וכיסה, ומוכח שאפי' באותו זמן שעדיין לא נחה החלב מבליעה ג"כ לא דיינינן לאיסור הבלוע כדבר שמן להוציא מחתיכה לחתיכה.

   **גם במ"א מבואר דלא כהחזו"א**

   **וכן** נמי מבואר במ"א סי' תמ"ז, דהנה בשו"ע שם ס"א איתא וכן אם נגע ככר חמץ בככר מצה ושניהם חמין ואין שם דבר המפעפען לא אסר אלא מקום מגעו בלבד לפי שאינו מבליע יותר עכ"ל, וכ' המ"א משמע שאם יש דבר המפעפען אוסר כולו אפי' באיסור כחוש דאזיל היתר ומפטם לאיסור, ולפ"ז כ' שמצה שמשוחה בשומן ונתכפלה, ונגעה במצה אחרת יש חילוק, דאם נגעה במקום הכיפול אוסרת כולה, אבל אם נגעה בצדה השני אינה אוסרת דהתם אינו אלא טעם הבלוע ואינה יוצאת מחתיכה לחתיכה בלי רוטב ע"ש, וכוונתו דאף שהמצה עצמה שמינה, ופשיטא שהמצה כולה אסורה כדין היתר שמן שמפטמת לאיסור וממילא טעם החמץ מתפשט בכל החתיכה, מ"מ לענין לצאת למצה אחרת אינו אלא בלוע ואינו יוצא בלי רוטב אף שנתפטמה לענין לאסור את כל החתיכה, והתם הרי מיירי בבת אחת, שהרי בזמן שהוא חם ונוגע בחתיכה אחרת של מצה באותו שעה מתפטם ההיתר ומתפשט בכל החתיכה, ואעפ"כ אינה אוסרת החתיכה שנוגעת בה אף שנוגע בה עכשיו, וע"כ לענין לצאת לחתיכה אחרת לא אמרינן אזיל היתר ומפטם לאיסור וצ"ב.

   **ביאור חדש בחילוקו של הש"ך**

   **ואולי** אפשר לומר בכל זה, דהנה כ' הפמ"ג שזה אין לומר שדין אזיל האי ומפטם האי הוא שהשומן של היתר שנבלע באיסור נאסר ושוב חוזרת ואוסרת בחתיכה כנגד כולה, שהרי קי"ל שאין הנאסר אסור אלא במקום שהאיסור יכול לילך, וע"כ צ"ל שההיתר מפטם לאיסור עצמו וממילא שוב חוזר האיסור ואוסרת כל החתיכה כדין דבר שמן ע"ש.

   **והנה** כ' התוס' שבכל חתיכה שנאסרה בכדי נטילה לא אמרינן שיהא כל משהו אוסר המשהו הסמוכה לה אפי' למ"ד דאמרינן חנ"ן בשאר איסורים, משום שאין הנאסר אוסר אלא במקום שהאיסור יכול לילך וכיון שאין הבלוע מתפשט בלי רוטב לא אמרינן בזה חנ"ן לאסור כל החתיכה ע"ש.

   **ושם** קח: כ' התוס' שמלח שבלוע מדם ונפלה לקדירה בטלה בששים שאין הנאסר חמור יותר מן האיסור, והנה התם אינו כמו דין צלי שנאסר כדי קליפה, דבצלי האיסור עצמו אינו מתפשט כלל, אבל הכא ודאי הדם נמצא בכל מקום במלח, וע"כ יש עוד דין שלא יהא יפה כח הבן מכח האב, וכיון שהדם אין בכחו להטעים יותר מששים גם המלח שנאסר מכחו אף שהוא עצמו נעשה נבילה מ"מ אינו יכול לאסור יותר מששים, וגם בצלי נתבאר לעיל מה שכ' החוו"ד דודאי משהו מתפשט רק שאינו מתפשט דבר שיכול להטעים, ולהכי אין הנאסר אוסר יותר מהאיסור עצמו והוא ג"כ כעין הדין הנ"ל שלא יהא יפה כח הבן מכח האב, ובאמת ברשב"א תורת הבית ב"ד ש"א פסקא כז' כ' על הכל שהוא מדין לא יהא יפה כח הבן מכח האב ונראה כהנ"ל.

   **וממילא** כזה נראה לבאר כאן ובתוספת ביאור, דהנה יסוד דין טעם כעיקר היינו שהטעם שמגיע מעיקר האיסור דינו כאיסור עצמו, מיהו טעם שאינו מגיע מכח איסור ואין בכח האיסור לתת טעם ודבר אחר גרם לה לא חשיב טעם לאסור, וזהו הביאור בהא דדם שאף שכל המלח דינו כדם מדין חנ"ן, מ"מ כיון שאין בכח דם לתת טעם ביותר מששים ע"כ הטעם המורגש ביותר מס' אינו טעם דם אלא טעם מלח ואין זה טעם איסור ולהכי שרי.

   **ונראה** שזהו ביאור החילוק שכ' הש"ך, שאיסור עצמו שנצלה עם היתר שמן ונתפטם ההיתר, בזה כל טעם שבא ממנו הוא טעם האיסור עצמו כיון שיוצא מהאיסור וכל מה שנבלע בחתיכה מכח אותו פליטה חשיב שפיר טעם האיסור, אבל מה שיוצא אח"כ מחתיכה לחתיכה אחרת ע"כ הוא דין נוסף של טעם כעיקר ובזה צ"ל שהוא טעם הבא מן האיסור, וכיון שהאיסור עצמו אינו נותן טעם ואין בכחו לתת טעם רק מכח השומן של ההיתר נמצא שמה שנפלט מחתיכת היתר חשיב טעם היתר ולא טעם איסור.

   **ומעתה** אתי שפיר הכל שכל זמן שלא נבלע הטעם כל טעם שנפלט מהאיסור חשיב טעם של האיסור, וכל שיוצא עם כח פיטום הרי הוא נבלע בכולו ואוסר כנגד כולו, אבל אחרי שכבר נבלע בתוך חתיכת ההיתר, בזה עיקר הטעם היוצא ממנו הוא טעם של היתר (רק שאם הוא שמן ע"כ אותו טעם עצמו יוצא מכח עצמו) ואף שמפליט גם טעם איסור מ"מ כיון שעיקר כח הטעם היוצא הוא מכח ההיתר השמן והוא עצמו אין בכחו להפליט לא חשיב טעם של איסור ומותר, וממילא אף שבתחילה נצלה עם השמן ונבלע בכל החתיכה אין זה שהאיסור השתנה לדבר שמן אלא שההיתר שמן מוליך האיסור עצמו עמו וחשיב טעם של איסור כיון שיצא מחתיכת איסור, משא"כ אחרי שהוא כבר בלוע בחתיכה הדר דינו לטעם גרידא, וכשיוצא מאותו חתיכה חשיב עיקרו טעם היתר שמעורב בו טעם איסור וכיון שאין כח באיסור להטעים לולי חתיכת ההיתר השמן הוה ליה כטעם היתר שאינה אוסרת.

   **להנ"ל ביאור הש"ך בטיפת חלב**

   **ואכתי** צ"ב שהרי כ' הש"ך שטיפת חלב שנפלה על חתיכה שמינה הרי היא מתפשטת בכל החתיכה כיון שחתיכת הבשר שמינה, והתם לכאו' לא נתפטמה קודם שנבלעה, ועיין מה שהעיר מזה בהגהות רעק"א על הפמ"ג שפ"ד יד', ונראה שבב"ח לא שייך הסברא הנ"ל דאדרבה חלב שמתפטם מבשר חשיב שפיר בבשר בחלב וטעם חלב של איסור, וממילא כיון שהחלב עצמו בלוע בכדי נטילה בחתיכה זו כל טעם שמתפשט בחתיכה הוא מכח החלב בעין דחלב שנבלע בכדי נטילה בבשר לא בטלה כלל אלא נאסר הכל יחד, וממילא כל טעם שיוצא מאותו חלב הוא טעם איסור ואף שמפעפע מכח הבשר מ"מ האיסור עצמו מוציא טעם, ומ"מ אינה אוסרת שאר החתיכות שמה שיוצא לשאר חתיכות אינו אלא טעם בעלמא וכיון שאין בכח החלב לצאת לחתיכת אחרת בלי טעם הבשר השמן לא חשיב טעם חלב, אבל בשאר איסורים אפשר שמה שנבלע בכדי נטילה לא חשיב כי אם טעם בעלמא, ומה שמפעפע מכח ההיתר בכל החתיכה אינו אלא טעם של היתר וכנ"ל.

   **יישוב דברי המ"א להנ"ל**

   **ולפ"ז** מיושב קושיית החזו"א על המ"א דאף שהמצה נוגעת בחתיכה אחרת לא חשיב כי אם טעם בלוע דלא אמרינן ביה אזיל האי ומפטם, דודאי כלפי המצה עצמה אמרינן שטעם החמץ מפעפע בכל החתיכה כיון שנתפטם והוא טעם החמץ עצמו, אבל מה שיוצא לחתיכה אחרת דרך שאר המצה אינו אלא טעם מצה שבלוע בו טעם חמץ וכיון שאין בכח החמץ לצאת לא חשיב טעם חמץ אלא טעם מצה וכנ"ל.

   **ביאור דברי הדרכי משה**

   **ועל** דרך זה נראה לבאר סברת הדרכי משה, שדוקא בדבר ששייך בו שומן אפשר לומר דין אזיל האי ומפטם האי, והיינו משום שבדבר ששיך בו שומן אפשר לומר שאחרי שנתפטם חשיב כטעם הבא מהאיסור עצמו, אבל דבר שהפיטום פועל בו בצורה חיצונית ע"כ אין זה טעם הבא מן האיסור ושרי. [↑](#footnote-ref-5)
6. **ולכאו'** דבריו תמוהים דודאי ליכא חומרא בריחא לומר דלא איכפת לן בסברא דאין הנאסר, אלא עיקר סברת מהרא"י שבריחא אפשר לומר שהאיסור עצמו מתפטם והולך על ההיתר, ואולי נקט דדוקא בריחא אמרינן כן אבל לא שלא איכפת לן בסברא דאין הנאסר בריחא, ובט"ז נראה שנקט שבריחא יש חומרא מיוחדת דלא בעינן שיהא הריח מתיחס לאיסור עצמו, ולכן אפי' נאסר מכח איסור שאין בו ריח ג"כ אסור, משא"כ בכל טעם כעיקר אף שההיתר השמן נאסר מכח האיסור הכחוש, מ"מ כיון שאין זה טעם האיסור עצמו שהרי עצמו כחוש לא חשיב טעם איסור וכמו שהארכנו לעיל בהקדמה. [↑](#footnote-ref-6)
7. **כוונת** הגר"א שהרי בתוס' הוכיחו מהא דנטף מרוטבו על החרס שכל צלי אוסר כדי נטילה, והרשב"א כ' שאין משם ראיה דהתם הוה דבר שמן ומפעפע בכל החתיכה ומ"מ צריך כדי נטילה משום שהוא שמן, משמע שתוס' חלקו על הרשב"א ונקטו שאם היה זה דבר שמן לא היה צריך נטילה, וע"ע שם צז. תד"ה שאני חלב דמפעפע, שהק' דא"כ למה נטף מרוטבו על החרס צריך נטילה הא מפעפע בכל החתיכה ותי' שאני רוטב דציר בעלמא הוא ולא שמן ע"ש, ולפי הרשב"א לא ק' כלל שהרי גם אם הוא שמן ומפעפע אכתי צריך כדי נטילה וע"כ תוס' להו דהרשב"א, ובאמת לשיטת הרשב"א יתישב קושיית רעק"א בגליון הש"ס שהק' דאכתי לפי המקשה שנקט שכל צלי מפעפע איך יפרנס המשנה דנטף מרוטבו ע"ש, ולפי הרשב"א לא ק כנ"ל ופשוט. [↑](#footnote-ref-7)
8. **אמנם** בדבר זה נחלקו המנח"כ והמנח"י הובא בפמ"ג לקמן סי' קט' ס"ק ד' היכא שנתערבה חתיכה איסור בחתיכות היתר ויש ששים בצירוף הרוטב אבל אין ששים בחתיכות האם בטל בס', המנח"כ נקט דכי האי גונא אין הרוטב מצטרף שהרי הוא אינו נכלל בספק, אבל המנח"י טעם כנגדו שכל הדין ששים שמא יבשל ויתן טעם, והכא אם יבשל יתבטל בששים חתיכות ורוטב ע"ש, וה"ה כאן רק הכדי נטילה נכנס בספק ואין ששים בכדי נטילה כנגד האיסור, אבל מ"מ גם אם יבשלנו ע"כ לא יתן טעם שהרי בזה מצטרף שאר החתיכה ג"כ ותלוי בנידון הנ"ל אי כי האי גונא יבש ביבש בטל ברוב או לא. [↑](#footnote-ref-8)
9. **שורש** הדברים דהנה בשו"ע או"ח סי' תמ"ז ס"א איתא, וכן אם נגע ככר חמץ בככר מצה ושניהם חמין ואין שם דבר המפעפען לא אסר אלא מקום מגעו בלבד לפי שאינו מבליע יותר עכ"ל, וכ' המ"א משמע שאם יש דבר המפעפען אוסר כולו אפי' באיסור כחוש דאזיל היתר ומפטם לאיסור, ולפ"ז מצה משוחה בשומן שנתכפלה, ונגעה במצה אחרת יש חילוק, דאם נגעה במקום הכיפול אוסרת כולה, אבל אם נגעה בצדה השני אינה אוסרת דהתם אינו אלא טעם הבלוע ואינה יוצאה מחתיכה לחתיכה בלי רוטב ע"ש, וכוונתו דאף שהמצה עצמה שמינה, ופשיטא שהמצה כולה אסורה כדין היתר שמן שמפטמת לאיסור וממילא טעם החמץ מתפשט בכל החתיכה, מ"מ לענין לצאת למצה אחרת אינו אלא בלוע ואינו יוצא בלי רוטב אף שנתפטמה לענין לאסור את כל החתיכה.

   **קושיית החק יעקב על המ"א**

   **ועיין** שם בחק יעקב שהק' על המ"א דדוקא איסור הבלוע אינו יוצא מחתיכה לחתיכה בלי רוטב, אבל התם המצה עצמה נאסרה במקצתה וא"כ בזה יש לה לאסור שאר החתיכות בכל מקום כיון שאין זה איסור בלוע, ועיין שם בהגהות רעק"א שתמה עליו דלהדיא מבואר בתוס' שירך שנתבשל בגידו אינה אוסרת יותר מכדי נטילה, ולא אמרינן שכל כדי נטילה תאסור כדי נטילה שבצדה, כיון שאין הבלוע יצא משאר החתיכה, והתם הרי הירך עצמו נאסר מכח הגיד הנשה שנצלה בו ואין זה איסור בלוע ואעפ"כ אמרינן שאין טעם האיסור יוצא לכל החתיכה, ושוב כ' רעק"א שע"כ הצדק עם החק יעקב, שהרי מצה שמינה שנגעה בחתיכה אחרת פולטת כל טעמה כיון שהיא שמינה, וא"כ ע"כ מצה זו שנאסרה מקצתה ע"כ בנגיעתה אפי' שלא במקום שנתקפלה הרי היא פולטת כל טעמה, ואטו מצה נביאה היא שלא תפליט כי אם חלק המצה ולא חלק החמץ ע"ש, וכוונת רעק"א שאף אי נימא שבחלק שכנגד הקיפול טעם החמץ שבו הוא טעם בלוע, אכתי הא ע"כ המצה פולטת בנגיעתה מכל המצה ואיך לא תפליט גם טעם החמץ.

   יישוב שיטת המ"א

   **אמנם** בדעת המ"א ע"כ צ"ל דטעם חמץ וטעם מצה אינו טעם אחד, ואה"נ אם היה נפק"מ בטעם מצה ודאי בנגיעתה בחתיכה אחרת הרי היא פולטת כל טעם מצה שבה ולא חשיב כלל טעם בלוע, אבל כדי להפליט טעם החמץ דרך המצה ע"כ אינו אלא בצורה שנבלעת במצה ויוצאת דרכו לחתיכה האחרת וחשיב שפיר טעם בלוע ואינו יוצא בלי רוטב, ורעק"א עצמו הביא כעין זה, דהנה בפלתי הק' אהא דתנן נגע בחרסו של תנור יקלוף את מקומו, והיינו משום שאותו מעט חשיב צלי מחמת דבר אחר, והרי התם אינו איסור בלוע אלא הצלי עצמו נאסרה, ולמה אינה אוסרת הקליפה שלידה, וכ' רעק"א שע"כ צריך לומר שאה"נ צריך קליפה חוץ מהקליפה של הנגיעה עצמה, אבל אכתי ק' למה לא נאסר כל הפסח שהרי אותו חלק שנגע בחרסו של תנור הוא איסור בגדי עצמו ולא בליעה ולמה אינו מתפשט בכל החתיכה, וע"כ מוכח שהחלק שנאסר כלפי שאר הגדי הוא כדבר הבלוע ע"ש, (ובעיקר הראיה יש לדון דבין כך ק' דאם הגדי שמן למה לא נאסר שאר הפסח, בשלמא נטף מרוטבו לא נאסר כיון שהוא בלוע, ובבלוע לא אמרינן פיטום כמו שנתבאר, אבל התם שהוא איסור מחמת עצמו לא לא מהני פיטום, וע"כ צ"ל כיון שהוא משהו לעולם לא נבלע בכולו, וא"כ גם לזה אפשר לומר כיון שהוא משהו אין בו כח להתפשט לכל הפסח אף שהוא אסור מחמת עצמו).

   **אולם** רעק"א רצה להוכיח מזה גם אם חלק מהגדי אסור בנדר, שלא נאסר שאר הגדי, אולם להנ"ל אין ראיה לזה, אלא דהתם שהוא צלי מחמת דבר אחר הוא גדר של טעם אחר ומה שנבלע בהשאר אינו אלא איסור בלוע ולא איסור מחמת עצמו, וכנראה שכן נקט הב"מ שהביא שם רעק"א.

   **ויש** להביא סמוכין לזה מדברי המשנ"ב סי' תס"ז ס"ק ס"ז שחטה שנכבשה מעת לעת במים יש לנו להתיר מכח ס"ס דלא דאפשר שלא נתחמץ כי אם אחרי שעברו כמה שעות ועדיין לא עבר מעת לעת מזמן החימוץ ע"ש, והרי הדבר תמוה שהרי מ"מ החטה עצמה ודאי מוציאה טעם שהרי נכבשה מעת לעת, וא"כ כיון שמוציאה טעם ממילא מוציאה גם טעם חמץ, וע"כ מוכח שטעם חמץ הוא סוג טעם אחר וצריך שיהא טעם החמץ כבוש כדי שיוצאי החטה טעם חמץ. [↑](#footnote-ref-9)
10. **ונראה** לבאר ובהקדם במה ששמעתי לבאר (מהגר"ד שרייבר שליט"א) בעיקר הדברים שבבלוע לא מחמירים לחשוש בכל דבר לשמן, והוא שגדר הדברים שהיכא שהאיסור לפנינו ומפליט כדי נטילה הרי שיש לנו איסור לפנינו בחתיכה האחרת ולכן חיישינן גם ליותר מזה שמא הוא דבר שמן כיון שאין אנו בקיאים בכחוש ושמן, אבל היכא שהוא בלוע שאם הוא כחוש אינו מפליט כלל, בזה יש לנו להעמיד ההיתר אחזקתו שלא נאסר כלל כיון שלצד שהוא כחוש אין כאן שום איסור ע"כ שמעתי (ועדיין צריך להוסיף בזה דברים וכמו שיבואר לקמן בסוף ס"ז).

    **ועפ"ז** נראה לומר שסברת הש"ך דזה פשיטא שבב"ח האיסור עצמו הוא התערובת בשר וחלב ולא שחל האיסור בבישול ושוב השם איסור הוא הבשר לחוד והחלב לחוד, דזה פשיטא שאינו כן דודאי השם איסור הוא בב"ח, אלא שהש"ך למד שמדין יוצא מן האיסור אפשר לאסור גם טעם הבשר לחוד דאינו חוזר להתירו מחמת שנפלט ממנו טעם החלב אבל ודאי אין זה עיקר שם האיסור.

    **וממילא** בזה חלוק שאר איסורים מבב"ח, דבשאר איסורים האיסור עצמו מתפשט לחתיכה האחרת וכיון שאין אנו בקיאין בכחוש ושמן יש לנו להחמיר שנאסר כל החתיכה, משא"כ בב"ח אף אם עבר טעם הבשר לחתיכה השנייה מ"מ אין זה אלא התחדשות איסור יוצא בחתיכה האחרת ולא התפשטות האיסור, ובזה אכתי יש לנו להעמיד החתיכה היתר אחזקתה שלא נאסרה ולא נתחדש בה איסור. [↑](#footnote-ref-10)
11. **וע"ש** עוד שהביא שהיד יהודה הק' על החוו"ד דאי נימא שבכל צלי יש מוהל רק שאינו נבלע בלי רוטב, א"כ מאי האי דאמרינן בגמ' אי דלא ניער וכיס מבלע בלע מפלט לא פלט, הא מ"מ אותו מוהל מתערב בקדירה והכא לא בעינן שיצא ויפלט שהרי מתערב ברוטב ע"ש, אמנם נראה פשוט דחלוק צלי אש שיש מוהל, משא"כ מה שמתבשל במים אין בו מוהל כלל ופשוט. [↑](#footnote-ref-11)
12. ונראה לבאר ע"פ מה שנתבאר לעיל שעיקר החילוק בין בלוע לאיסור עצמו, שבאיסור עצמו חזינן ליה כהתפשטות האיסור ולכן יש לנו לאסור ההיתר שנבלע בו ולהחמיר לחשוש שמה שנבלע בו הוא דבר שמן, אבל גדר כדי קליפה אינו אלא מה שההיתר קלט מקצת מהאיסור אבל האיסור עצמו אינו יוצא מעצמו ולכן בזה לא חזינן ליה כהתפשטות האיסור ולא מחמרינן בכחוש שמא הוא שמן. [↑](#footnote-ref-12)