אורח חיים רו - ציונים והערות - המשך
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן ר"ו סעיפים ה' ו'**

**א, תורמוס שנפל והמסתעף**

**ספק הירושלמי בתורמוס שנפל**

חידש הירושלמי צד שהמברך על תורמוס ונפל מידו, יצטרך לברך שוב על התורמוס השני. ולהבנת ראשונים רבים, היינו אף שגם התורמוס השני היה לפניו, ואף היה בדעתו לאכלו. וביאור דין זה הוא שיש בברכת הנהנין שני חלקים: הא', חלות הברכה על מאכל מסויים. והב', הפטור וההיתר שגורמת הברכה גם לאכילת שאר המאכלים. והחלק הראשון – חלות הברכה עצמה, חל דווקא על אותו פרי מסויים שהיתה דעתו לפתוח בו את האכילה. וממילא לא מועיל מה שהיתה דעתו להדיא לאכול אף את התורמוס השני. דהדעת מועילה לפטור את אותם הפירות שעליהם הדעת, אך אין היא גורמת להחלת הברכה על אותם פירות. וכיון שהפרי עליו חלה הברכה, לא נאכל בסופו של דבר, צריך לברך שוב על הפרי האחר. כל זה בביאור צד זה של הירושלמי. והנה מבואר בירושלמי שאין דין זה פשוט אלא בתור ספק הוא נאמר, וצריך לדעת מהו הצד לומר לא כך. ולכאורה היה נראה לומר שהצד השני של הירושלמי הוא שאין כלל אבחנה כזו בין האוכל שנפטר בברכה לבין האוכל שעליו חלה הברכה, אלא כל אוכל שנפטר בברכה, עליו גם חלה הברכה, ואם כך, לפי צד זה לא תהיה שום נפ"מ בין הלכות הפטור להלכות החלות. אמנם בדעת הרמ"א לא נראה כך, שהרי לגבי **פטור** הפירות פסק שכל שדעתו היתה בסתמא, הרי זה פוטר אף פירות אחרים ואף שבאו לפניו לאחר שגמר את הפירות שהיו לפניו. ואילו לגבי **חלות** הברכה, דעת הרמ"א שהברכה חלה רק על אותו יין שהיתה דעתו לשתותו, אבל מה שלא היתה דעת מפורשת לשתותו, אין הברכה חלה עליו. ועל דברי הרמ"א אלו ציין הגר"א שפסק את הירושלמי לקולא. הרי מבואר שגם לצד הקולא שבירושלמי, ודאי שישנו חילוק בין השאלה על מה הברכה חלה לבין השאלה מהי פטרה, אלא שסובר הירושלמי שכל שהיתה דעתו לאכול, חלה עליו הברכה. [ולכאורה הסברא קצ"ע, דמה בכך שהיתה דעתו לאכלו בהמשך, הרי לא היתה דעתו שעל מאכל זה תחול הברכה.] ולגבי מקורות הרמ"א לחלוקה זו, ראה מה שנכתב לקמיה.

**המקור לשיטת הרמ"א**

צריך לבאר את מקור הרמ"א לשיטתו זו, אשר ישנו חילוק בין פירות שהיתה דעתו עליהם לבין פירות שהיו לפניו. דלכאורה בלשון הראשונים המובאים בב"י משמע שכל שהיו הפירות לפניו נפטרו בברכה, אף שלא היתה דעתו עליהם. אך עי' בדרכ"מ סימן ר"ט (אות א') שהתפרש שם שמקור דבריו הוא המהרי"ל אשר פסק שמי שבירך על כוס יין ונמצא שהוא מים שאין צריך לחזור ולברך על היין, וכתב שם הדרכ"מ שבהכרח מיירי שדעתו היתה גם על שאר היין, דבלא"ה היה צריך לחזור ולברך כמבואר בטור לגבי תורמוס שנפל (ולא היה צד לדרכ"מ שהמהרי"ל חולק על הטור). וממילא עולה החילוק הנ"ל בין רק היה לפניו לבין היה בדעתו.

**שני קשיים בדברי הב"י**

לא זכיתי להבין לשון הב"י, אשר כתב בשם האבודרהם (ס"ו): "אלמא כל דמנח קמיה חיילא ברכה עילויה", והוסיף הב"י וכתב: "ולפי"ז צריך לומר שמה כתב רבינו תם והביאו לו כוס אחר, כשהיה דעתו עליו משעה ראשונה". וצ"ע פשר הדברים. עוד מבואר בדברי הראשונים המובאים בב"י שכאשר מוציא אחרים בברכה יש בזה שייכות לנושא של תורמוס שנפל. אשר האבודרהם הוכיח מהא דאפשר לצאת בברכת המברך בלי לשתות מכוסו, שגם בתורמוס שנפל אין צריך לחזור ולברך. וצ"ע הקשר. [ונראה לכאורה שפשיטא ליה שאין הברכה חלה על הכוסות של השומעים ואם בכל זאת נפטרו בברכה, הרי שאין הנושא של 'חלות הברכה' מעכב בפטור הברכה.] ואילו המהרי"ל המובא בב"י מבואר בדבריו להיפך, שמי שבירך על היין ונמצא מים, מה שיצאו השומעים בברכתו, ולפניהם היה מונח יין, הרי זה גורם שלא יהיה כאן את הדין של תורמוס שנפל.

**ב, הדברים הנפטרים בברכה בדעת סתמית**

**החילוק בין אותו מין למין אחר**

בנידון הפוסקים אלו דברים נפטרים בברכה גם בלי דעת מפורשת, מבוארת סברא (ללא מקור מהש"ס) לחלק בין אותו מין של פרי לבין מין אחר. והסברא בחילוק זה צ"ע, דלכאורה יש לומר שאחר שאדם אוכל פרי ממין אחד, יעדיף לאכול ממין אחר, ולא עוד פרי מאותו המין. וביותר, ששייכו הפוסקים עניין זה גם לברכת השחיטה, וגם שם חילקו בין בהמות מאותו המין לבין בהמות ממין אחר. ושם לכאורה ודאי ישנן מציאויות שונות ומשונות, וקשה לתת כלל קבוע שישנה יותר סתמא שתשחט בהמה מאותו המין לבין בהמה ממין אחר. ונראה ודאי שאין הנושא כאן רמת הסבירות שיבוא לאכול את הפרי האחר, אלא מה יכול להחשב כהמשך ישיר של האכילה הראשונה, וממילא להיכלל בסתמות הדעת של שעת הברכה. אשר אכילה של פרי מאותו המין, יכולה להחשב כהרחבת אותה אכילה ראשונה. מה שאין כן אכילת מין אחר (אף אם הוא מאותו סוג של אכילה, כגון תפוח ואגס), תמיד תחשב כעניין מחודש ולא כהמשך ישיר של המין הראשון, וממילא צריך דעת מפורשת לפטרו ולא יכול להפטר בסתמא. וגם בשחיטה זהו הנושא. דלא דנים כאן האם סביר יותר שישחוט בהמה מאותו המין או בהמה ממין אחר, אלא הנקודה היא ששחיטה של כמה בהמות מאותו המין נחשבת שחיטה אחת ארוכה, וממילא יכולה להיכלל מסתמא, בברכה של השחיטה הראשונה. ואף שמצאנו לשונות בפוסקים שדרך להיגרר באותו המין מאכילה לאכילה, מסתבר שאין כוונתם בדווקא שהרגילות היא דווקא לאותו המין, אלא שכאשר זה אותו מין, הרי זה מוגדר 'גרירה' דהיינו המשך טבעי של האכילה הראשונה. משא"כ מין אחר, תמיד מוגדר אכילה אחרת. ועי' לעיל סימן קע"ד, בסעיפים ד' ו-ה'. אשר בסעיף ה' מיירי באדם שהיתה דעתו על כוס אחת ומבואר שצריך לברך על כל כוס וכוס. והקשה שם המ"ב (סקי"ח ושעה"צ סקכ"ד) מדוע אינו דומה למבואר כאן בסימן ר"ו שגם דעת סתמית פוטרת פירות אחרים, והעמיד שמיירי באדם שלהדיא בא לשתות רק כוס אחת[[1]](#footnote-1). ואילו בסעיף ד' שם מיירי במברך על יין קודם המזון, ומבואר שהיין שבתוך הסעודה יפטר בברכה זו רק אם הרגילות לשתות יין בתוך הסעודה (והיינו משום שכאשר זו הרגילות נחשב כאילו היתה דעתו לכך, ראה מ"ב סק"ו ושעה"צ סקי"ג). ולכאורה צ"ע אמאי צריך שם דווקא מפורשת ולא סגי בדעת סתמית. ובהכרח כנ"ל אשר דעת סתמית מועילה רק עד כמה שאפשר להגדיר את ההמשך כאותה אכילה. אבל כאשר בא לשתות יין קודם המזון, הרי היין שבתוך המזון אינו נחשב המשך ישיר, אלא משהו אחר, ועל כן צריך דווקא דעת מפורשת, או רגילות הנחשבת כמו דעת מפורשת.

**דעת סתמית – גם לגבי דברים שאינם תלויים בו**

הנה לכאורה עיקר הנידון לגבי פטור פירות אחרים בברכת הפרי שהיה לפניו, קיים בכל בעה"ב אשר לא היתה דעתו להדיא על פירות אחרים. והיה נראה שכאשר אין הוא בעה"ב ואין בידו להביא פירות אחרים, כאן ודאי דעת סתמית לא תועיל, והוא הדין של שמש שתלוי בבעה"ב, וכך היה נראה לבאר את הדין המבואר בסימן קע"ט ס"ד "כשאדם נכנס לבית חבירו ויש שם חבורות הרבה שאוכלים", אשר צריך לברך על כל כוס וכוס שיגישו לו. אמנם – הלשון בפוסקים כאן בסימן ר"ו היא "ואח"כ **הביאו לו** יותר מאותו המין", ומשמע שמיירי באדם שאינו בעה"ב, ואפ"ה סגי בדעתו הסתמית. וכן היא לשון המ"ב כאן שהוי "כאילו אתני בפירוש **שאם יביאו לו עוד, שיאכל גם מהם**". ולהדיא שמיירי במקרה שאינו תלוי בו. ואם כן צריך להבין את הדין הנ"ל בסימן קע"ט ס"ד. ובשלמא לדעת המ"א שפירש שלעולם לא מועילה דעת סתמית, הרי טוב. אך השאלה כיצד יהיה ביאור הדין לדידן. ועי' בשעה"צ שם[[2]](#footnote-2) שביאר שהיינו משום שלא שייך בעניין זה קביעות לאכילה ושתיה, כיון שבא לשם בדרך עראי. והוא פשט מחודש. ועולה לפי זה שישנן **ג' דרגות בקביעות**. דישנה סתם אכילת פירות, אף ללא קביעות מיוחדת שנקטינן שגם בזה נפטרים שאר פירות. וישנו אדם שממש קובע לאכילת פירות, ובזה גם המ"א (עכ"פ בתירוץ אחד) מסכים שנפטרים הפירות האחרים. וישנה אכילה דרך עראי ממש, כמי שנקלע לבית חבירו, אשר שם ודאי שלא נפטרים הפירות שלא היו לפניו.

**מה נפטר בברכה – הכרעת המ"ב**

העולה מדברי המ"ב לגבי פטור דברים שלא היתה דעתו עליהם להדיא, שישנן ג' אבחנות. וסגי בכל אחת משלושתם כדי שלא יברך על הפירות האחרים. א', **אותו מין** – שכל שהוא אותו מין נפטר בכל מקרה. ב', אם באו הפירות האחרים **לפני שגמר את הפירות הראשונים** – שכל שעדיין לא נגמרו הפירות הראשונים כשהובאו הפירות האחרים, הרי הם נפטרים בכל מקרה. ג', **קביעות** על פירות – שכל שקבע לאכילת פירות, נפטרים גם שאר פירות. ורק במקרה שאכל פרי (א) שלא בקביעות, (ב) וגמר לאכלו ורק אח"כ הביאו לפניו פרי אחר, (ג) והפרי האחר הוא ממין אחר – אזי אמרינן שצריך לברך על הפרי השני. [וכאשר אין קשר בין שני מיני המאכלים, כמו דג ושיכר, לא מועיל מה שהובא עוד לפני שגמר את המאכל הראשון. ועי' בספר וזאת הברכה, שמסתבר גם שלא מועיל מה שיקבע על הדג.]

**ג, גדר ה"דעת המפורשת" הנצרכת לפטור דבר חשוב**

חידש הרשב"א (הובא בב"י בסימן זה ונפסק ברמ"א רי"א ס"ה) שהמברך על דבר פחות חשוב לא יפטר דבר חשוב יותר בגרירה, אלא אם כן היתה דעתו מפורשת לפטור גם את המין החשוב. ולכאורה היה נראה לבאר שהדברים מבוססים על העולה מדינא דירושלמי של תורמוס שנפל, שישנם שני סוגים בפטור המאכלים בברכה ראשונה. יש את שהברכה חלה עליהם ישירות, ויש את שרק נפטרים בעקבות חלות הברכה על אותו מאכל שנאכל ראשונה. ועל זה מגיע הרשב"א ומחדש שאין הדבר החשוב יכול להפטר בגררת הדבר הפחות חשוב. ורק אם דעתו להדיא לפטור גם את הדבר השני, נפטר הוא. ולדברים הנ"ל אולי הכוונה שעל ידי דעת אפשר לגרום שתחול הברכה גם על המאכל השני, וממילא לא נחשב שנפטר בגררת המאכל הראשון. ואם כנים הדברים, תהיה תלויה דעת זו בגדרי הדעת של דינא דתורמוס שנפל, אשר לדעת המחבר שאף במקרה שתכנן לאכול את התורמוס השני צריך לברך עליו שוב, כיון שלא עליו חלה הברכה. אם כן גם לגבי דין הרשב"א לא יועיל תכנו ומאידך, כל שבירך על מין אחד, אבל היתה דעתו להדיא לפטור גם את המין השני, אף אם יפול המין הראשון מידו, לא יצטרך לברך שוב על המין השני, שהרי על ידי הדעת המפורשת נחשב שחלה הברכה ישירות גם על המין השני. ובעניין זה לא זכיתי להבין את דברי המ"ב בסימן רי"א (סקל"ג). אשר כתב שם שבכל מקרה של ספק מה ראוי להקדים, לכתחילה יתכוון להדיא לפטור גם את המין השני, דבלא"ה נכנס לחשש של אכילה בלא ברכה. ולכאורה מבואר בזה להדיא שלא סגי בתכנית מפורשת לאכול את המאכל השני, שהרי זהו בדיוק המקרה, אדם שמתכנן לאכול את שני המינים ומסתפק על מה לברך קודם, ואפ"ה מבואר בדברי המ"ב שלא סגי בזה, אלא צריך דעת מפורשת לפטור גם את המין השני. כך נראה לכאורה. אך מאידך, מביא שם הביאוה"ל (ד"ה "ובלבד") מהרעק"א בשם הגינת ורדים שבאורח אין את חידושו של הרשב"א, כיון שסומכת דעתו על דעת בעה"ב. ולכאורה הדעת של האורח מועילה לכל היותר להחשב כאילו מתכנן להדיא לאכול גם את שאר הדברים, אבל מהיכ"ת שתועיל להחשב כאילו כיון שתהא הברכה ישירה על כל מה שיביא בעה"ב, מה שלא אמרינן כאשר מונחים שני המינים לפניו בעצמו ומתכנן להדיא לאכול את שניהם, ואפ"ה בלי דעת מיוחדת לא ייחשב שחלה הברכה על שניהם. **וצע"ג.**

**מתי נפטרים המאכלים בברכה של דיעבד**

מבואר במשנה חידוש, שפעמים שנפטרים פירות האילן בברכת בורא פרי האדמה, אף שאין זו ברכתם לכתחילה, כיון שסו"ס גם הם כלולים בפרי האדמה. וכמו כן, נפטרים כל המאכלים בברכת שהכל.

1. ומסתבר שלא הכוונה דווקא שהיתה לו דעת חיובית שלא לשתות עוד בשופו"א. אלא הכוונה שכרגע בא לשתות כוס אחת. לאפוקי מהמקרה של 'דעת סתמית', אשר כלל לא הגדיר בדעתו מהי הכמות אותה בא כרגע לאכול. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם השעה"צ לא הקשה על הדין הנ"ל מסימן ר"ו, אלא ממה שנפסק לגבי שחיטה ביו"ד י"ט. [↑](#footnote-ref-2)