87 ספק ספיקא א - ביסוד התירא דס_ס
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק נצו"י כ"ד אלול תשע"ד

**א**

א] ביסוד התירא דספק ספיקא נחלקו רבוותא, דהנה כתב ר"פ בהגה' סמ"ק סימן רי"ד, ז"ל, אבל י"מ דטעמא דספק ספיקה מותר היינו משום דאיכא למתלי ברובא דהיתר, וא"כ כ"ה דאיסור שיש בו חשיבות אינו בטל ברוב, כמו"כ לא יהי' מותר ע"י ספק ספיקא דהוי נמי טעמא משום דאיכא למתלי ברובא דהיתר, עכ"ל, ומבו' דעיקר התירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל כרוב ואיכא למיתלי ברוב דהיתר.

וכ"ה באו"ה כלל כ"ו דין ד', ז"ל, וכתב בסמ"ג ובסמ"ק וה"ה בכל הבריות ושאר דברים שאין מתבטלין אם יש בהן ס"ס גמורה בלתי תערובת וכו' אז הוא מותר וכו' כמו כל שאר איסורים שמותרים בס"ס ואפילו באיסורי דאורייתא וכו', דאין חילוק בחשיבות ברי' אלא לעניין שלא להתבטל ע"י תערובת אבל מתחילה ניתרת שפיר ע"י ס"ס כדפרישית, ואפי' בחמץ במינו דסו"ס הוה רובה דאזלי' בתרי' בכל דבר שבעולם, דהרי יש כאן ב' צדדין של היתר ורק א' לאיסור דצ"ל שהיא זאת החתיכה וכו', אע"ג דברי' אינה בטלה ברוב מ"מ ניתרת שפיר היכא שיש לתלות ברובה דהתירא כגון שנוכל לומר בה ס"ס הולכין אחר הרוב וכשרה וכו', עכ"ל.

ב] וכן נקטו רבים מרבוותא בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א, ז"ל, ותדע לך עוד דהא ספק ספיקא עדיף כרוב, ואפשר דאלים התירו יותר מרוב וכו', וכיון שכן כ"ה דאזלינן בתר רובא להתיר בכל איסורין שבתורה ואפילו בדאיתחזק איסור כגון חתיכת איסור שנתערב בשתים של היתר, ה"ה בתרי ספיקי דשריא ואפי' בדאיתחזק איסורא, עכ"ל, ופירשו בדבריו דהיינו דהתירא דספק ספיקא הוא מטעם רוב, וזהו שכתב הרשב"א דספק ספיקא עדיף כרוב, ועמש"נ בזה להלן ענף ה' ואילך ללמוד מד' המשאת בנימין שפירש לד' הרשב"א בע"א.

**ב**

ג] ונראה דיש ללמוד כן גם מד' הר"ן והריב"ש, דהנה בתשו' הריב"ש סימן שע"ב כתב, ז"ל, אבל הגיד לי ה"ר נסים נ"ר פא"פ מעט מדעתו בקצרה ראשי פרקים וכו', ומה שהקשית על התוס' דאדרבה אית לן למימר סמוך מעוטא דאונס למחצה דאין תחתיו והו"ל תחתיו ברצון מיעוטא, איברא ודאי דאפי' לרבנן אמרינן סמוך מיעוטא למחצה וכו', ומיהו היינו התם דמחצה זכרים ומחצה נקבות הוא ודאי ובהכרח כי כן יסד המלך מלכו של עולם לקיום המין, וא"כ ע"כ הזכרים הנולדים מן המעוברות מיעוטא נינהו שהרי מיעוט מפילות ואין להמלט מזה בשום פנים, אבל כאן אין אנו אומרים שהנבעלות בזנות מחצה תחת בעליהן ומחצה בלתי תחתיהם כ"ה דנימא סמוך מיעוטא למחצה ונתירה, דמנין לנו זה שיהי' מע"מ, אבל אנו אומרים שהדבר בספק שזה אפשר כמו זה ואף אם נאמר סמוך מעוטא דאונס לאין תחתיו אכתי ל"ה תחתיו ברצון מיעוטא בודאי אבל עדיין נאמר שאפשר זה כמו זה, ונראה לי שזה קרוב לדברי הר"ר נסים נ"ר, אלא שהוא אומר דלית להו לרבנן סמוך בכה"ג, ואני אומר דאף אם נאמר בי' סמוך אכתי ל"ה תחתיו ברצון מיעוטא אבל עדיין הספק במקומו עומד, עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נראה בביאור ד' הריב"ש, דאתי לפרושי מ"ט ל"מ ספק שאינו שקול להצטרף להתיר מדינא דרוב דעלמא, וע"ז הוא שפירש דכל הא דבמחצה נקבות ומיעוט מפילות הו"ל רוב, הוא רק משום דמחצה זכרים ומחצה נקבות הוא ודאי ובהכרח והוו הזכרים הנולדים מן המעוברות מיעוטא, וע"כ הו"ל רוב גמור, ומשא"כ בספק לאו תחתיו וספק באונס, דאי"ז בהכרח דתחתיו ברצון הו"ל מיעוטא, ואי"ז מועיל אלא מדינא דספק ספיקא, ע"כ כל דהוי ספק שאינו שקול אינו מצטרף לספק ספיקא.

ד] אמנם הנה בהגה' אמרי ברוך לפנ"י כתובות ד"ט. ולש"ש ש"א פי"ח כתב במשה"ק הפנ"י בכתובות שם במש"כ התוס' דאם איכא רוב רצון אין ספיקא דאונס מצטרף לספק ספיקא, והק' הפנ"י דכיון דהתירא דספק ספיקא הוא מטעם רוב, א"כ בדין דכיון דספק תחתיו ספק לאו תחתיו הו"ל פלגא ופלגא, אע"ג דאונס הוי מיעוטא אפילו הכי מצטרף מיעוטא לפלגא והו"ל רובא להתירא, וכתב האמרי ברוך דכבר עמד הריב"ש על קו' זו, וכ"כ בסד"ט סימן קפ"ז.

וכבר עמדו רבים ע"ז, דלכאו' ב' ענינים נפרדים הם, דהריב"ש הק' דמ"ט ל"מ בכה"ג מדינא דרוב דעלמא, וע"ז הוא שיישב דהכא ליכא רוב, משום דאי"ז בהכרח דתחתיו ברצון הוי מיעוטא, והפנ"י הק' דאף דאי"ז מועיל מדין רוב דעלמא, מ"מ מ"ט לי"ב להרוב דספק ספיקא.[[1]](#footnote-2)

ד] עוד צ"ע בזה, דהנה לפ"ז נמצא דלפום קו' ריב"ש הי' מועיל כל ספק ספיקא מדין רוב גמור ול"ב כלל להיתר מסוים דספק ספיקא, ובתירוצו חזר בו הריב"ש בעיקר התירא דספק ספיקא, וזה רחוק.[[2]](#footnote-3)

וביותר צ"ע, דהנה הריב"ש כתב בשם הר"ן דיישב לקו' זו, דלית להו "לרבנן" סמוך בכה"ג, ובביאור דבריו נראה כמש"כ הפנ"י בקו"א שם, דהא דאין ספק שאינו שקול מצטרף לס"ס, הוא משום דקי"ל כרבנן דמיעוטא כמאן דליתא, וע"כ אי"ז מצטרף לספק ספיקא, ואך דקשיא ע"ז מהא דבמחצה נקבות ומיעוט מפילות סמכינן את המיעוט מפילות למחצה נקבות, ולא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, וע"ז הוא שפירש הר"ן, דכל הא דהתם סמכינן מיעוט למחצה, הוא משום דע"י צירוף המיעוט למחצה איכא רוב בפועל, ול"ש לומר דמיעוטא כמאן דליתא, וי"ל דהוא משום דאחר שהוא מצטרף למחצה אי"ז מיעוט כלל, ומשא"כ בספק ספיקא אין ספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא משום דמיעוטא כמאן דליתא דמי, וזהו מש"כ הריב"ש דדבריו קרובים לד' הר"ן, דגם לדעת הר"ן עיקר החילוק בין מיעוט דאונס דאינו מצטרף למיעוט מפילות דמצטרף, הוא משום דהתם הוי זה רוב גמור והכא אי"ז רוב גמור, ואך דלדעת הריב"ש כיון דהכא אי"ז רוב גמור ל"מ דנימא סמוך מיעוטא, ולדעת הרן כיון דאי"ז רוב גמור לא אמרינן סמוך מיעוטא ומשום דמיעוטא כמאן דליתא.

והנה אי נימא דעיקר קו' הר"ן והריב"ש היתה דיצטרף ספק שאינו שקול להתיר משום רוב דעלמא, הרי נמצא דלפ"מ שיישב הר"ן דהא דאי"ז מצטרף הוא משום דמיעוטא כמאן דליתא דמי ולית להו לרבנן סמוך בכה"ג, הרי דכ"ז הוא בספק שאינו שקול, אך בס"ס דעלמא דהספיקות שקולים וליכא למימר דכמאן דליתא, ה"ז מועיל מטעם רוב גמור, וליכא כלל היתר בפנ"ע דספק ספיקא, וזה ודאי אינו.

ה] ואשר ע"כ נראה ברור דמעולם לא הק' הר"ן והריב"ש דיצטרף ספק שאינו שקול להתיר מדינא דרוב דעלמא, דזה פשיטא דספק ספיקא אינו בכלל רוב דעלמא והוא היתר בפנ"ע, אלא קשיא להו כקו' הפנ"י, דאף דספק ספיקא הוי דין בפנ"ע דמכח דאיכא ב' ספיקות חשיב כרוב, מ"מ בדין דיצטרף ספק שאינו שקול להתיר, משום דסמוך מיעוטא דאונס למחצה דלאו תחתיו והו"ל תחתיו ברצון מיעוטא, דכ"ה דמצינו במחצה נקבות ומיעוט מפילות דמיעוט מצטרף למחצה לאשוויי לרוב, ה"נ בדין דבס"ס דהוא מטעם רוב יועיל המיעוט להצטרף למחצה לאשוויי לה כרוב.

וע"ז הוא שתירץ הריב"ש דכל הא דמיעוט מצטרף למחצה לאשוויי לרוב הוא רק במחצה נקבות ומיעוט מפילות, דאיכא בפועל רוב שאינו זכר בן קיימא, אך בספק תחתיו וכו' דאי"ז רוב בפועל ואי"ז מועיל אלא מדינא דספק ספיקא דחשיב כרוב, הרי דספק שאינו שקול אינו מצטרף, דרק כשב' הספיקות שקולין חשבינן לי' כרוב, אך כל שספק א' אינו שקול, אף אם יצטרף להספק השני, ל"מ זה לאשוויי לרוב, ולא נתפרש בדבריו הטעם לזה, - והר"ן תירץ דהא דאינו מצטרף, הוא מדינא דמיעוטא כמאן דליתא, והגם דבמחצה זכרים וכו' מצטרף המיעוט מפילות למחצה נקבות ולא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, שאני התם הוא משום דע"י צירוף המיעוט למחצה איכא רוב בפועל, ומשא"כ ברוב דספק ספיקא דליכא רוב בפועל, והא דהו"ל רוב הוא משום צירוף ב' הספיקות, הרי דכל דספק א' הוי מיעוט וכמאן דליתא דמי, אינו מצטרף לאשוויי רוב.

ו] והנה לפ"ז מבו' להדיא מד' הר"ן והריב"ש דהתירא דספק ספיקא הוא מטעם רוב, ומכח זה הוא שהק' דיצטרף ספק שאינו שקול לספק ספיקא דסמוך וכו' והו"ל מיעוטא, - וביותר הוא מוכרח כן מד' הר"ן, דלפי דבריו דהא דל"מ ספק שאינו שקול להצטרף לספק ספיקא מדינא דסמוך מיעוטא לפלגא והו"ל תחתיו ברצון מיעוטא, הוא משום דמיעוטא כמאן דליתא, הרי נמצא דבספק ספיקא דב' הספיקות שקולין, שפיר יש להתיר מכח דינא דסמוך פלגא לפלגא והו"ל צד האיסור מיעוט, ובע"כ דזה עצמו הוא טעם התירא דספק ספיקא, דאם התירא דספק ספיקא הוא מטעם אחר, תיקשי דבאמת מ"ט בעינן להיתר זה, תיפו"ל משום דסמכינן פלגא לפלגא והו"ל צד האיסור מיעוט.

**ג**

ז] אמנם כבר עמדו בזה דמד' כמה מקמאי יש ללמוד שפירשו לדינא דס"ס בע"א, דהנה בחי' רבינו דוד פסחים ד"ט:, ז"ל, בכל המצוות שבתורה שאומרין שספק א' הוא להחמיר וב' ספיקות להקל, זהו מפני שהמצוה על הודאי, שהתורה שציותה על החלב ועל הדם ועל שאר האיסורין לא ציותה אלא על הודאי, ומפני חומר ד"ת בא הדין בספיקות להחמיר בהן, וכשהן ב' ספיקות הוא להקל, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דהא דספק ספיקא לקולא, אי"ז משום דמהני הספק ספיקא להכריע כצד ההיתר, אלא היינו דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא רק בספק א', אך בספק דספק ספיקא אזלינן לקולא, וא"צ לחוש לצד האיסור.[[3]](#footnote-4)

וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בב"ב דנ"ה:, ז"ל, ומיהו ר"א הי' סובר וכו' כל שיש שם ספק ביאה ספק רחוק הוא מאד ויש לתלות בהיתר וכו', דר"א חשיב ספק ביאה הכא כספק ספיקא דעלמא שהוא ספק לקולא ואע"פ שאין כאן אלא ספק אחד, והכי אמרינן התם דכיון דאיכא הוכחה גמורה להיתירא דפתוח חביות טובא וספק רחוק הוא מאד לאיסורא תולין בו להיתירא ואפילו אליבא דרבנן דההיא כספק ביאה לר"א לענין טומאה דמי וכספק ספיקא בשאר איסורין, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהוי ספק רחוק וא"צ לחוש לצד האיסור, וזהו דמדמי לה הא דמתיר ר"א בספק ביאה, והא דשרינן בגונא דאיכא הוכחה גמורה להתירא.

וכ"ה משמעות ד' רש"י בב"ק די"א., ז"ל, דאי יש מקצת שליא בלא ולד ל"ה חיישינן לטמא טהרות, "דכולי האי לא חיישינן דנימא תרי חומרי דלמא נפקא ורוב נפקא", עכ"ל, ומ' דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפי"א מביכורים ה"ל, ז"ל, ילדו ב' זכרים ונקבה זה שלא ביכרה אשתו נותן חמש סלעים, שלא נפטר אלא בשני ספיקות וכו' והואיל "והדבר רחוק" יתן פדיונו, עכ"ל, ומ' דדינא דספק ספיקא הוא משום דהדבר רחוק ואין לחוש לצד זה, ואך דנתחדש בד' הרמב"ם דה"ז מועיל אף לחומרא, דכל דצד הפטור הוא צד רחוק דלא חיישינן לי', ה"ה חייב ליתן הפדיון.[[4]](#footnote-5)

**ד**

ח] ונראה דיש ללמוד כדרך זו ממש"כ הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז, ולפלא שלא עמדו ע"ז, ז"ל, אבל דבר שאין ברי' ולא חהר"ל בטל ברוב וכו', ויראה שמותר לאוכלן כאחת, ול"ד להא דאמרינן בפ' התערובת וכו' ר"ש בן יהודה אומר משום ר"ש לריבוא אסור מריבוא לג' ומג' למקום אחר מותר, ופירש ר"י דלהכי נקט מג' למקום אחר, להשמיע שיש חלוק בין השלש למקום אחר שהג' אסור לאכלן כאחת אבל התערובת השני מותר לאכלו כאחת, דהתם התערובת השני מותר משום ספק ספיקא דאמר איתי' לאיסורא בתערובת הראשון, ואי אמרת נמי נפל לתערובת השני כל חד וחד כי אכיל לי' אמר היתירא קאכיל, אבל אי אכיל שלשתן כאחד קאכיל חדא מתערובת הראשון והוי חדא ספיקא, אבל חד בתרי בדבר יבש דאפילו מדרבנן בטל "דלא משום ספיקא שרינן לי' דאפילו אי אכיל לי' חדא חדא ליכא אלא חדא ספיקא וספיקא דאורייתא לחומרא", אלא משום דגזה"כ הוא דכתיב אחרי רבים להטות הלכך חד בתרי בטל ונהפך איסור להיות היתר ומותר לאוכלן אפילו כולן כאחת וכו', וגם נמי ל"ד וכו', דהתם ע"י התערובות נאסרו כולן אלא מקילינן לתלות האיסור באותו שפירש וכולי האי לא מקילינן להתירו כולן כאחד, ולא שרינן להו אלא ע"י ספק ספיקא דאמרת דילמא דאיסורא נפיל ואת"ל דלא נפיל דאיסורא כיון דלא אכיל כולן כאחד אמרינן הנשאר הוא האסור, אבל דבר יבש חד בתרי הוא דבטל ברוב "לאו משום ספיקא מותר" אלא דגזה"כ הוא, הלכך מותר לאוכלן כולן כאחד, עכ"ל, וכ"ה בתשו' מהר"ם מר"ב שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל.

ומבו' להדיא בדבריהם, דחלוק הוא התירא דספק ספיקא, מהתירא דרוב, דבספק ספיקא אין ההיתר מגזה"כ, אלא הוי ההיתר "משום ספיקא" והיינו דספיקא כי האי דס"ס לא חיישינן לי' והוי לקולא, וע"כ כל שאוכל כל התערובת השני' דהוי חד ספיקא ה"ז אסור, ומשא"כ ברוב, אין ההיתר משום ספיקא, שהרי הו"ל חד ספיקא, וחד ספיקא דאורייתא לחומרא, ואף דאיכא רוב לצד ההיתר, הוי זה ספק גמור ואי"ז ספק רחוק, ובע"כ דההיתר בזה הוא מגזה"כ דאזלינן בתר הרוב, וע"כ מכח זה נהפך האיסור להיתר ומותר לאוכלן כולן כאחד,[[5]](#footnote-6) אך אי נימא בדעתם דספק ספיקא דתערובת הוי דין בפנ"ע, ואי"ז מדינא דספק ספיקא בעלמא, (עמש"נ בזה ב?), אין ללמוד מדבריהם גדר דינא דספק ספיקא בעלמא.

**ה**

ט] והנה כבר הבאנו לעיל סק"ב למש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"א, ז"ל, ותדע לך עוד דהא ספק ספיקא עדיף כרוב, ואפשר דאלים התירו יותר מרוב וכו', וכיון שכן כ"ה דאזלינן בתר רובא להתיר בכל איסורין שבתורה ואפילו בדאיתחזק איסור כגון חתיכת איסור שנתערב בשתים של היתר, ה"ה בתרי ספיקי דשריא ואפי' בדאיתחזק איסורא, עכ"ל, ופירשו רבים מרבוותא בדבריו דהיינו דהתירא דספק ספיקא הוא מטעם רוב, וזהו שכתב הרשב"א דספק ספיקא עדיף כרוב.

אמנם הנה מד' המשאת בנימין למדנו לפרש לד' הרשב"א בע"א, עיי"ש שכתב בדעת הרשב"א, דל"מ ס"ס במקום דאתחזק איסורא, ולמד לזה ממש"כ הרשב"א בתשו' שם, דהא דאסר ר"ה בשוחט בסכין ונמצאת פגומה אף במקום דאיכא ס"ס, הוא משום דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה, ומש"כ הרשב"א שם דמהני ס"ס במקום דאתחזק איסורא, היינו רק במקום דאיקבע איסורא,[[6]](#footnote-7) עיי"ש בדבריו.

וצ"ע דכיון דס"ס עדיף כרוב ועדיף התירו יותר מרוב, הרי בדין דכ"ה דרוב מהני נגד חזקה, דרובא וחזקה רובא עדיף ה"נ ס"ס מהני נגד חזקה, והפנ"י בקו"א בכתובות די"ד. כתב ג"כ ללמוד מד' הרשב"א דל"מ ס"ס נגד חזקה, ופירש דהוא משום דמדרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, אך בד' המשאת בנימין מבו' דמעיקר הדין ל"מ ס"ס כנגד חזקה, עיי"ש.

י] והנה המשאת בנימין שם כתב בטעם הא דל"מ ס"ס במקום חזקה, ז"ל, הלכך כל ספק בשחיטה לא חשבינן לי' כספק איסור אלא בודאי איסור, דחזקה ילפי' לי' מקראי וכו', וכיון דחזקה מדאורייתא אין ספק מוציא מידי חזקה ודאית והוי כאלו אין כאן ספק כלל, ואפי' לקולא אזלינן בתר חזקה ואין ספק מוציא מידי חזקה וכו', ובהדיא אמרינן בשמעתא קמייתא דמס' נדה העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, ואמרינן התם דחשבינן לי' להאי טמא כטמא ודאי ואפי' לשרוף קדשים עליו ואע"ג דבספק טמא הוא דשמא ל"ה המקוה חסירה בשעה שטבלה וכו' חשבינן לי' כודאי טמא לשרוף קדשים עליו משום דהעמד טמא על חזקתו וכאלו ל"ה שום ספק כלל, ועוד דגבי גבינות וכו' אלמא דאפי' בנקיבת קרום של מוח דאינו אלא חד ספיקא סמכינן לחזקה ולקולא ואמרינן העמד בהמה על חזקתה והשתא הוא דנטרפה וכו', הרי הוכחנו יפה דסמכינן אחזקה אפי' לקולא. וק"ו דיש לילך אחר חזקה לחומרא כמו שכתבנו, עכ"ל.

ודבריו צ"ב, דהגם דחזינן דאזלינן בתר חזקה לקולא וחשיב כודאי, וכ"ש דאזלינן בתר חזקה לחומרא, הרי מ"מ שפיר י"ל דהכרעת ס"ס עדיפא מהכרעת חזקה, ומהיכא פשיטא לי' דל"מ ס"ס נגד חזקה.

**ו**

יא] ונראה בביאורו, דהנה הרשב"א בתשו' שם בתחילת דבריו כתב, שאלת עוד ס"ס דקי"ל דמותר אם נאמר כן אפי' במקום דאיתחזק איסורא או לא, וא"ת מותר מה נעשה לאותה שאמרו בפ' בכל מערבין דאפילו בספקא דרבנן היכא דאיתחזק איסורא אזלינן לחומרא וכו', תשובה וכו' תחילה אדון על אותן שהקשו לך לאסור ולהתיר, אותה שבפ' בכל מערבין שאמרת וכו' הא אמרינן התם דטעמי' דרבי יוסי דעביד לה כשל תורה הואיל ואית לי' עיקר בדאורייתא והוה כספקא דאורייתא ולחומרא, עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

ומבו' בד' הרשב"א דאי נימא דבספיקא דרבנן אזלינן לחומרא במקום דאתחזק איסורא, ה"נ בס"ס אזלינן לחומרא במקום דאתחזק איסורא, וצ"ע דמה ענין דינא דס"ס לדינא דספיקא דרבנן לקולא, ועי' בחי' הגרע"א חולין די"ג: דבכ"ד משוו הפוסקים ספק דרבנן לספק ספיקא בדאורייתא, ושם ד"י. הביא לזה מד' הרשב"א דמדמי להו בדינא דאתחזק איסורא.

יב] ומצינו בד' הרשב"א עוד דמדמי להו, והוא במש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כה:, ז"ל, ומדברי רבנו יעקב ז"ל נלמוד דכל ס"ס אפילו בדשיל"מ מותר לאלתר וכו', וטעמא דכל שהוא בספק ספיקא היתר גמור משוינן לי' וא"צ להמתין, "ואינו דומה לספק אחד בשל דבריהם דשרי כס"ס בשל תורה" ואפ"ה אסיק וכו' דבדשיל"מ ואפי' בספק דרבנן אסור, דהתם שאני דכיון דבספק אחד בכנגדו בשל תורה אסור אלא דמשום שהוא בשל דבריהם תקל בו להתיר בספק אחד, כל שיש לו מתירין לא תקל בו, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א בביצה ד"ג:.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א, דהא דספק א' בשל דבריהם מותר, הוי כהא דס"ס בשל תורה מותר, וזהו שדן הרשב"א לדמות דכ"ה דבדשיל"מ אסרינן בספק א' של דבריהם, ה"נ יש לאסור בזה בס"ס, וחילק הרשב"א, דכל הא דספק דרבנן בדשיל"מ אסור, הוא משום שכנגדו בשל תורה אסור וכו', - וצ"ב וכנ"ל, דמה ענין דינא דס"ס לדינא דספק דרבנן לקולא, ואדרבה, כיון דהרשב"א בתשו' מדמי ס"ס לרוב, הי' לו לדמות דינא דס"ס בדשיל"מ, לדינא דרוב בדשיל"מ, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' אות נ"ח כתב דאין הולכין אחר הרוב בדשיל"מ, (ושם אות ס' כתב דס"ס לקולא אפי' בדשיל"מ).

יג] ומצינו כן גם בתשו' רבינו ברוך שהביא המרדכי בפ' החולץ סימן כ"ה, ז"ל, על ספק אחות חלוצה דעתי חוכך בי, כי אע"פ שיש למנות ולהתיר אינו רשאי לעשות מעשה לכתחלה, דהא בכמה מקומות אשכחן דאפילו בספק ספיקא מחמרינן, דכל ס"ס דאורייתא הוה כגון חדא ספקא דרבנן וכו', עכ"ל, והרי דדמי התירא דספיקא דרבנן להתירא דס"ס בדאורייתא, ויש ללמוד זמ"ז, דכ"ה דמצינו בכ"ד דלא מקילינן בס"ס בדאורייתא, ה"נ אין לנו להקל לכתחילה בספיקא דרבנן, וזה צ"ב, וכנ"ל.

**ז**

יד] ונראה ללמוד מד' הרשב"א ורבינו ברוך, דס"ל כדעת רבינו דוד ודעימי' דעיקר התירא דס"ס הוא דספיקא דס"ס אף בדאורייתא לקולא, ומשום דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא בספק א', אך כל דאיכא תרי ספיקי להקל, וצד האיסור הוא רחוק, לי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא.

ואשר זהו דמדמו דינא דס"ס לקולא, לדינא דספיקא דרבנן לקולא, דדינא דספיקא דרבנן לקולא בפשוטו אי"ז הכרעה כצד ההיתר, אלא היינו דא"צ לחוש לצד האיסור, וה"נ הוא דינא דס"ס לקולא, דכיון דצד האיסור הוא רחוק, א"צ לחוש לצד האיסור, ואזלינן בזה לקולא.

טו] וזה נראה בביאור מש"כ רבינו ברוך שם, בהא דל"מ ס"ס לטהר בספק טומאה ברה"י, ז"ל, דשאני התם דחד ספיקא ל"ה טמא אלא מגזה"כ דגמרינן מסוטה, כי מן הדין הול"ל אוקי גברא בחזקתי', ואפ"ה גזה"כ ספק טמא, אלמא כודאי משוינן לי', וכיון דהכי הוא מה לן חד ספיקא מה לן תרי ספקי, עכ"ל, וצ"ב, ורבים פירשו דכונתו, דכיון דספק כודאי, ע"כ איכא על כל ספק בפנ"ע הכרעה דכודאי, וליכא ספק ספיקא, אך אי"ז במשמעות דבריו.

ונראה ברור דמכוון רבינו ברוך הוא, דל"ש עיקר התירא דס"ס אלא במקום דליכא הכרעה על הספק, ואך שבאנו לדון דמספק יש לו להחמיר דספיקא דאורייתא לחומרא, וע"ז אמרינן דספק דס"ס הוי לקולא, אך ברה"י דספק כודאי, ולא באנו לאסרו משום הספק, אלא משום דהוי הספק כודאי, ודאי דיש לטמאות גם בספק ספיקא, שהרי ליכא הכרעה בס"ס דנימא שתעמוד כנגד דינא דספק כודאי, וכל דינא דס"ס הוא דא"צ לחוש לצד זה, אך כל דאיכא הכרעה דספק כודאי לטמאות, אין מקום כלל לדינא דס"ס, וז"ב.

טז] ובזה מתפרש היטב ד' המשאת בנימין, דפשיטא לי' דל"מ ס"ס במקום חזקת איסור, משום דאף לקולא אזלינן בתר חזקה וחשיב כודאי, וכ"ש דאזלינן בתר חזקה לחומרא, ולא נסתפק כלל דשמא הכרעת ס"ס מהניא כנגד הכרעת חזקה, - והיינו משום דבס"ס ליכא הכרעה כלל לקולא, וכל הא דס"ס לקולא, הוא דא"צ לחוש לצד ספק זה, וע"כ ודאי דכל דאיכא להכרעת חזקה וחשיב כודאי, אין מקום כלל לדינא דס"ס, וכ"ה דבספק טומאה ברה"י ליכא להתירא דס"ס, משום דהספק כודאי, ה"נ במקום דאיכא חזקה להחמיר ומהני להכריע את הספק, ליכא להתירא דס"ס.

**ח**

יז] ואמנם צ"ע לפ"ז במש"כ הרשב"א דס"ס מהני במקום דאתחזק איסורא, כ"ה דביטול ברוב מהני אף במקום דאתחזק איסורא, וס"ס עדיף כרוב ואפשר דאלים התירו יותר מרוב, ולפמש"נ צ"ע, דהרי חזינן דס"ס גרע מרוב, דס"ס ל"מ נגד חזקה ורוב מהני נגד חזקה, וא"כ שמא חלוקין הן גם בגונא דאתחזק איסורא, - וגם עיקר מש"נ מד' המשאת בנימין בדעת הרשב"א דס"ס ל"מ נגד חזקה, וגרע מרוב דמהני נגד חזקה, נסתר ממש"כ הרשב"א דאפשר דאלים התירא דס"ס יותר מרוב, והיאך נימא דהוא גרע מיני'.

יח] ונראה הביאור בזה, דהנה עיקר נידון הרשב"א שם דלא יועיל ס"ס במקום דאתחזק איסורא, אשר היינו דאיקבע איסורא, וכמו שפירש המשאת בנימין שם, הרי אי"ז משום דאיכא הכרעה כנגד החזקה, ד"איקבע איסורא" אי"ז הכרעה כלל, אלא היינו די"ל דהחמירו חכמים במקום דצד האיסור חמור דאיקבע איסורא, שלא לסמוך על התירא דס"ס, ועי' גם בד' הרשב"א בסימן ער"ב שכתב לדון כן בדין ביטול ברוב, דשמא מדרבנן אין סומכין על הביטול משום דאיתחזק איסורא, עיי"ש.

ונראה דבזה הוא שכתב הרשב"א, דהתירא דס"ס אלים מהתירא דרוב, ואם סומכין על התירא דרוב אף במקום דאיקבע איסורא, כ"ש דסומכין על התירא דס"ס אף במקום דאיקבע איסורא.

יט] והביאור בזה הוא, דאף דמחד גיסא גרע ס"ס מרוב, דרוב מועיל להכריע את הספק, וע"כ הוא מועיל אף נגד חזקה, וס"ס אינו מועיל להכריע את הספק, ועיקר דינו הוא דא"צ לחוש לצד האיסור, וע"כ אינו מועיל נגד חזקה, - מ"מ במקום דאיכא להתירא דס"ס, ה"ז היתר מעליא טפי מהתירא דרוב, דבהתירא דרוב הרי יש צד איסור גמור לפנינו, ואילו בהתירא דס"ס אין צד איסור גמור לפנינו, - וזהו שכתב הרשב"א דאלים "התירו" יותר מרוב, דהתירא דס"ס הוי היתר מעליא יותר מהתירא דרוב, אך אין מכוון הרשב"א דהכרעת ס"ס עדיפא מהכרעת רוב, דהרי ס"ס ל"ה הכרעה כלל, וכנ"ל.

ואשר ע"כ, אם באנו לדון שמא החמירו חכמים שלא לסמוך על ס"ס במקום דאיקבע איסורא וצד האיסור חמור טפי, הרי דבזה יש ללמוד, דאם סומכין על התירא דרוב במקום דאיקבע איסורא, כ"ש דסומכין על התירא דס"ס דהוא היתר מעליא טפי במקום דאיקבע איסורא.[[8]](#footnote-9)

וה"נ הוא בהא דמהני ס"ס ביוחסין ורוב ל"מ ביוחסין, דמעלה עשו ביוחסין שלא לסמוך על התירא דרוב, אך התירא דס"ס דהוא היתר מעליא טפי, מועיל אף ביוחסין.

וזה מתישב היטב עם מש"כ הרשב"א בתוה"ב דס"ס מהני אף בדשיל"מ משום דהיתר גמור הוא, ובהכרעת רוב כתב הרשב"א בעבוה"ק דל"מ בדשיל"מ, והבאנו הדברים לעיל סק"י, והיינו משום דבמקום דאיכא להתירא דס"ס, ה"ז היתר מעליא טפי, דליכא צד איסור כלל לפנינו, וע"כ הו"ל כהיתר גמור, ושרינן לי' אף בדשיל"מ, ומשא"כ בהכרעת רוב, דאיכא לצד האיסור לפנינו, הרי דהגם דהולכין אחר הרוב, מ"מ בדשיל"מ לא סמכינן ע"ז.[[9]](#footnote-10)

כ] ועיקר מש"נ בד' הרשב"א דהתירא דספק ספיקא אינו כלל מטעם רוב, אלא הוי היתר בפנ"ע דא"צ לחוש לצד האיסור, ומש"כ דעדיף כרוב ואפשר דאלים התירו יותר מרוב, הוא דבהתירא דרוב יש צד איסור גמור לפנינו, ואילו בהתירא דס"ס אין צד איסור גמור לפנינו, - יש להוסיף, דבזה מתפרשים עיקר ד' הרשב"א דאפשר דספק ספיקא אלים התירו יותר מרוב, ולכאו' אם ספק ספיקא הוא מטעם רוב, מ"ט יהא עדיף מרוב גמור, ובע"כ דלעולם אין התירא דספק ספיקא מטעם רוב, אלא הוא היתר בפנ"ע דא"צ לחוש לצד האיסור, והיתר זה אלים מהתירא דרוב, וכמש"נ.

אך להני רבוותא שפירשו ד' הרשב"א דספק ספיקא הוא מטעם רוב, צ"ל דמש"כ הרשב"א דאפשר דאלים התירו יותר מרוב, הוא משום דהרוב דספק ספיקא עדיף משאר רוב, כיון דהוא רוב בצדדי הספק עצמם, וצ"ע בזה.

**ט**

כא] והנה עיקר מש"נ מד' כמה מרבוותא דהתירא דס"ס הוא משום דהו"ל כספק רחוק דלא חיישינן לי', כמדומה דצ"ל כן גם לדעת הני רבוותא שכתבו דלדעת הסוברים דהא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מדרבנן, הרי דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל כספק דרבנן ולקולא, כ"כ הפנ"י בכתובות ד"ט. ודי"ג. והפמ"ג בכללי ס"ס אות כ"ד ובס' גוו"ר כלל ס"א והגרע"א בכ"ד ועוד מרבוותא.

דהנה בעיקר דבריהם צ"ב, דמה מהני הא דגם ספק א' אינו אסור אלא מדרבנן, הרי בפשוטו מה שבאנו לאסור בס"ס, אי"ז משום דאיכא ספק אם יש כאן ספק איסור, דנימא דכיון דאף ספק א' אינו אסור אלא מדרבנן, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, אלא משום דאיכא ספיקא דס"ס על גוף האיסור, ואם גם בספיקא דס"ס אמרו חכמים דספיקא דאורייתא לחומרא, א"כ מ"ט נימא דהו"ל כספיקא דרבנן, ואם בספיקא דס"ס לא אסרו חכמים, מ"ט בעינן להא דהו"ל ספק דרבנן ולקולא.

ונראה מדבריהם, דלעולם לא מצינו כלל לאסור מכח הא דאיכא ס"ס על גוף האיסור, דספיקא דס"ס הוי ספק רחוק, ואי"ז בכלל דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, - ואך דמ"מ כיון דספק א' הוי לחומרא, הי' לנו לאסור גם בס"ס, משום דאיכא ספק א' אם איכא ספק איסור, וספק זה אינו ספק רחוק, וע"ז הוא שכתבו דכיון דספק א' אינו אסור אלא מדרבנן, ע"כ אין לאסור בס"ס מכח הספק שמא יש כאן ספק א', דספק זה הו"ל כספיקא דרבנן ולקולא, ודו"ק, שו"ר בשע"י ש"א פי"ט שפירש דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהוי ספק אם יש כאן איסור ספק וזה לא אסרה תורה, ועמד דמ"ט לא אסרינן לה משום דאיכא ס"ס על גוף האיסור, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.

כב] והנה אמנם לפמש"נ מד' רבינו דוד ודעימי', דעיקר התירא דס"ס הוא משום דהו"ל ספק רחוק דלא חיישינן לי', ולי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, הרי יש להעיר כנ"ל, דהגם דאם באנו לאסור משום הספק על גוף האיסור, הו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', הרי מ"מ יש לנו לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, וספק זה הרי אינו ספק רחוק, והרי רבינו דוד והרשב"א ס"ל דספיקא דאורייתא לחומרא מה"ת, וא"כ הרי ספק זה שמא יש כאן ספק איסור, הו"ל נמי ספיקא דאורייתא, - והיינו, דהאמנם לדעת הסוברים דס"ס מטעם רוב והו"ל הכרעה דאי"ז אסור, ל"ש כלל לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, שהרי הוכרע לנו דלי"ב איסור, אך לדעת הני רבוות דס"ס ל"ה הכרעה כלל, וכל עיקר דינו הוא דהו"ל ספק רחוק וא"צ לחוש לצד האיסור, הרי תיקשי דמ"ט לא אסרינן משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, דספק זה אינו ספק רחוק.

ומד' רבינו דוד נראה דהטעם בזה הוא, דכיון דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא משום דיש לחוש לצד האיסור, הרי דכל דאיכא ספק דספק ספיקא דצד האיסור הוא רחוק וא"צ לחוש לו, ל"ש לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, שהרי אף אם יש כאן ספק איסור, אין בזה איסור ודאי, אלא הוי איסורו משום דיש לחוש לצד האיסור, ובספק דספק ספיקא הרי א"צ לחוש לצד האיסור, ול"ש לומר דאיכא ספק אם יש לחוש לצד האיסור, דאדרבה כל דיש ספק אם יש לחוש לצד האיסור, הרי דבתורת ודאי א"צ לחוש לו, - ועד"ז י"ל דהוא משום דההלכתא דספיקא דאורייתא לחומרא לא נאמרה אלא על ספק איסור ודאי, ולא על ספק איסור האסור מספק, דאין איסורו אלא משום דיש לחוש לצד האיסור.

אך יש מקום לפרש לזה בע"א, דהא דלא אסרינן בספק ספיקא משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, הוא משום דאין קיים לפנינו הספק הראשון בפנ"ע, וע"כ לית לן כלל ספק שמא יש כאן ספק איסור, - ועמש"נ בסימן ? לפרש לפ"ז ד' רבוותא בדינא דספק א' בגוף וספק א' בתערובת.

1. וכ"ה מוכרח, שהרי הפנ"י בקו"א שם כתב לישב דהא דספק שאינו שקול אינו מצטרף לס"ס, הוא משום דמיעוטא כמאן דליתא, ולכאו' תיקשי ע"ז מההיא דמחצה נקבות ומיעוט מפילות דמצטרף המיעוט למחצה, ולא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, ובע"כ דהתם שאני דה"ז רוב גמור וכמש"כ הריב"ש, ובזה ליכא למימר כלל דמיעוטא כמאן דליתא, ומשא"כ הכא דליכא רוב גמור, והא דהוי רוב הוא מדינא דספק ספיקא דמכח צירוף ב' הספיקות הו"ל כרוב, הרי דבזה הוא דאמרינן דכל דספק א' אינו שקול וכמאן דליתא דמי אינו מצטרף לספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יש מקום לפרש, דלעולם לא הק' הריב"ש דיועיל בכה"ג מדינא דרוב דעלמא, אלא הק' דיועיל מדינא דספק ספיקא, ואך שהביא מקור מההיא דמיעוט מפילות דמיעוט שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, וע"ז הוא שכתב דהתם אי"ז מדינא דספק ספיקא אלא מדינא דרוב, ולעולם אין ספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובזה מתפרש מש"כ רבינו דוד שם דבחיוב ביעור חמץ שציותה תורה על הספק, ה"ה צריך לבער אף בספק ספיקא דהו"ל כחד ספיקא, ואם הא דס"ס לקולא הוא משום דה"ז מועיל להכריע כצד ההיתר, ונמצא דמכח הס"ס הוכרע לנו דאין חמץ בביתו, ל"ה מועיל מידי הא דביעור חמץ הוא על הספק, ורק משום דהא דס"ס לקולא הוא דא"צ לחוש לצד האיסור דהוי זה ספק רחוק, הרי דבביעור חמץ שציותה תורה על הספק, הרי דאף דאיכא ספק ספיקא, אי"ז אלא חד ספיקא אם יש בזה לחיוב ביעור חמץ, ואזלינן לחומרא. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן מ' קצת ד' הראב"ד בספ"ט מטו"מ, ז"ל, דהו"ל ספק ספיקא ואפי' בדאורייתא לקולא, עכ"ל, וכ"ה בשטמ"ק בכתובות די"ד. בשם תר"י ובחי' הריטב"א ב"ב דקכ"ז:, ומ' דעיקר דינא דס"ס הוא דאפי' בדאורייתא לקולא, וכ"נ בל' הרי"ף והרא"ש בכתובות ד"ט., שכתבו דתרי ספיקא דאורייתא לקולא, - וכ"ה במנחת יעקב כללי ס"ס אות י', ז"ל, הא דאזלינן בספק ספיקא להקל, "כיון שהוא רחוק לאיסורא", היינו דוקא דליכא ס"ס לאיסורא, משא"כ אם יש ג"כ ס"ס לאיסור, א"כ "כמו שרחוק לאיסורא כך רחוק להתירא", ואין להקל בספיקייהו, עכ"ל, וכ"כ בתוה"ש על כללי ס"ס להש"ך סק"כ, ז"ל, וכיון דאיכא חששות רחוקות להחמיר, אזלינן להקל, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז נראה במש"נ ב? דהא דבכל תערובת דיבש ביבש בעינן לדין ביטול ברוב, ולא סגי בזה בדינא דהלך אחר הרוב, הוא משום דהוי הספק על כל התערובת, וע"כ ל"ש למיזל בזה בתר רוב, והיינו משום דבכה"ג שורש הספק הוא איזה מן החתיכות היא האסורה, ועל ספק זה ליכא להכרעת רוב כלל, וי"ל גם דהוא משום דהו"ל כתרתי דסתרי, - והנה אמנם התירא דס"ס הוא אף בכה"ג, וכדחזינן דבספיקא דתערובת שרינן משום ספק ספיקא, אף דהוי הספק על כל החתיכות, ועי' יד יהודה סימן ק"י סקנ"ו? שכתב בדעת כמה מקמאי דבאמת אי"ז ס"ס גמור, ופירש בזה דעת הסוברים דל"מ ספק א' בגוף וספק א' בתערובת, - אך בד' רבים מקמאי מבו' דהוי זה ס"ס גמור, וע"כ נקטו דלדעת שמואל דבע"ז אסרינן אף בכמה תערובות, ה"נ דכל ס"ס ל"מ בע"ז, וכמש"נ ב?.

   ונראה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהתירא דרוב דהוא מגזה"כ דהרוב מהני להכריע הספק, הרי דבכה"ג דהוי הספק על כל התערובת ל"ש להכריע בזה מכח הרוב, אך התירא דס"ס דאי"ז הכרעה כלל על הספק, אלא היינו דא"צ לחוש לספק דס"ס, הרי דאף דהוי הספק על כל התערובת, מ"מ ה"ה מותר לאכול כל א' מן החתיכות, דהספק שעל כל א' מן החתיכות הוא ספק דס"ס דלא חיישינן לי'.

   אך לכאו' אם הא דל"מ התירא דרוב בכה"ג הוא משום תרתי דסתרי, בדין דגם התירא דס"ס לא יועיל בכה"ג, וכבר עמד ע"ז הגרע"א במהדו"ק סימן מ"ט דמ"ט לי"ב משום תרתי דסתרי, עיי"ש מש"כ בזה, ועי' גם בפמ"ג בכללי ס"ס להש"ך סוף אות י"א מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכן נראה ממש"כ הרשב"א דמצינו דמהני רוב במקום דאתחזק איסורא, בחתיכת איסור שנתערב בב' של היתר, והתם אי"ז אלא איקבע איסורא, ולא הביא הרשב"א מהא דרובא וחזקה רובא עדיף, ?וד' הש"ך צ"ע, עי' יד יהודה?, [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש דהשואל כתב, דא"ת אסור, תריץ לי הא דאמרינן בפ"ק דכתובות דקיל ספק ספקא מרוב. דרוב אינו מתיר ביחוסין וספק ספיקא מתיר, ובשחיטה מתיר כדאיתא בההיא דמצא גדייו ותרנגוליו שחוטין היינו, עכ"ל, והרשב"א תמה על דבריו, דבההיא דמצא גדייו ותרנגוליו, אין ההיתר משום ס"ס, וגם תמה על מה שהביא מסוגיא דאלמנת עיסה, דהתם לא איתחזק איסורא, עיי"ש בכל דבריו, - וצ"ע, דלכאו' ד' השואל מתפרשים בפשיטות, דכונתו להק', דמחד גיסא כיון דאף בספיקא דרבנן לא שרינן במקום חזקה, כ"ש דבס"ס אין להתיר במקום חזקה, אך מאידך כיון דחזינן דס"ס עדיף מרוב דרוב אינו מתיר ביוחסין וס"ס מתיר, וזהו כל עיקר מה שהביא מההיא דאלמנת עיסה, ומודה דהתם לא חשיב כאיתחזק איסורא, הרי דכיון דחזינן בההיא דמצא גדייו ותרנגוליו דסמכינן על רוב אף במקום דאתחזק איסורא, וזהו מה שהביא מהתם, ומודה דההיתר התם הוא משום רוב ולא משום ס"ס, כ"ש דיועיל ס"ס במקום דאתחזק איסורא, ומצאתי שכבר עמד ע"ז הפר"ח בסו"ס ק"י, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובזה נת' ב? לפרש עיקר ד' הרשב"א שם שהביא להא דמהני רוב אף במקום דאתחזק איסורא, מהא דמהני ביטול ברוב אף דאתחזק איסורא, וצ"ע שהרי התירא דביטול ברוב, אינו מכח דינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, אלא דין בפנ"ע הוא, וכמש"נ ב? ללמוד מד' הרשב"א בכ"ד.

   ולפמש"נ נראה, דהאמנם אם הנידון דלא יועיל רוב במקום דאיתחזק איסורא, הוא משום דהכרעת רוב אינה מועלת כנגד איתחזק, אי"ז ענין להא דמהני ביטול ברוב במקום דאיתחזק איסורא, - אך כיון דהנידון דלא יועיל רוב במקום דאיתחזק איסורא, הוא משום דאין סומכין על ביטול ברוב, במקום דאיקבע איסורא, הרי דבזה דמו ביטול ברוב והלך אחר הרוב זל"ז, שהרי אף בביטול ברוב חזינן דחשיב כאיסור, דמה"ט ל"מ ביטול ברוב בדשיל"מ, - וגם חזינן דלענין הך מילתא דמו ביטול ברוב והלך אחר הרוב זל"ז, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק דאין הולכין אחר הרוב בדשיל"מ, ולמד לזה מהא דל"מ ביטול ברוב בדשיל"מ, וגם הר"ן שנסתפק בזה, הוא משום דשמא לא החמירו שלא לילך אחר רוב בדשיל"מ, אלא במקום דאיתחזק איסורא, ונת' ב?. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף עוד בזה, דהנה ב? נת' בדעת הרשב"א דר' יהודה דאסר בספק ספיקא בתערובת, פליג על עיקר התירא דספק ספיקא, והנה הרי לא פליג ר' יהודה על התירא דרוב, וחזינן דרוב עדיף מספק ספיקא, ותיקשי מינה על מש"כ הרשב"א דספק ספיקא עדיף כרוב ואפשר דאלים התירו יותר מרוב, ובפשוטו צ"ל דאה"נ בהא גופא פליג ר' יהודה וס"ל דספק ספיקא גרע מרוב, אך למש"נ א"צ לזה, דספק ספיקא ורוב הוו ב' התירים נפרדים ולא שייכי זל"ז, ולדידן דאית לן להתירא דספק ספיקא, אלים התירו יותר מרוב, משום דאין צד איסור גמור לפנינו, וכנ"ל, אך אי נימא דמודה ר' יהודה דספק ספיקא מותר מדאורייתא, ואך דמדרבנן החמירו שלא לסמוך על ספק ספיקא, אכתי תיקשי, דכיון דאף מדרבנן סומכין על רוב, מ"ט אין סומכין על ספק ספיקא דאלים התירו יותר מרוב. [↑](#footnote-ref-10)