79 הרחקה בין אכילת בשר לגבינה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק מסעי כ"ז תמוז תשע"ד

א] בדבר השאלה במי שאכל גבינה ושהה חצי שעה או שעה ובא לאכול אחריו בשר, אם הוא צריך קינוח והדחה.

והנה קי"ל כדעת רוב קמאי דאם אכל גבינה ובא לאכול בשר בהמה צריך קינוח והדחה, ודלא כדעת הבה"ג ור"ת ודעימייהו דא"צ קינוח והדחה, אלא כשאכל בשר ובא לאכול גבינה, אך אם בא לאכול עוף נתפרש בגמ' דא"צ קינוח והדחה, וכמש"א דעוף וגבינה נאכלין באפיקורן, בלא נט"י ובלא קינוח הפה, ולפ"ז הרי כל הנידון בזה הוא כשבא לאכול בשר בהמה, אך אם בא לאכול בשר עוף פשיטא דא"צ קינוח והדחה.

אך באמת אין הדבר ברור, דבחכמ"א כלל מ' הי"ב מבו' שנקט דאין לאכול בשר עוף אחר גבינה בלא קינוח והדחה, וכ"כ היד יהודה בסימן פ"ט סק"?.

ב] ולכאו' נראה דהדבר תלוי בפלוגתא, דהנה הש"ך בסימן פ"ט סק"? כתב ?, אמנם הט"ז שם סק"? כתב ?, ובזה הוא שתלוי נידו"ד, וגם לדעת הש"ך יל"ע, אם רק אחר שעה הוא דא"צ קינוח והדחה, או סגי לזה בחצי שעה, ולהמפרשים דכל מה שהצריכו להמתין שעה, הוא כ"ה דלא ניבעי קינוח והדחה, מבו' דבעינן לזה שהיית שעה.

ג] אמנם הנה מד' הראשונים יש להוכיח דדין קינוח והדחה הוא אף אחר שעברה שעה משעת אכילתו, חדא, הוא ממש"כ הר"ן בסוגיין, ז"ל, ומ"מ נראין הדברים שמי שאכל בשר "ושהה קצת" ואח"כ מצא בשר בין שיניו, שא"צ שהי' כדי סעודה מאותו זמן שנטל הבשר משם אלא מאכילה ראשונה חשבינן לי' לזמן שהי', "ומיהו קינוח הפה מיהת משמע דבעינן", עכ"ל, והנה הרי בכה"ג ששהה קצת אחר אכילתו ומצא בשר בין שיניו, הרי בלא"ה הוא צריך לשהות עד אכילת הגבינה קרוב לו' שעות, ואפ"ה כתב הר"ן דהוא צריך קינוח הפה, והרי להדיא דכל היכא דצריך קינוח הפה, היינו אף אם שהה כמה שעות אחר אכילתו, ורק אם שהה ו' שעות א"צ קינוח.

וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ה?

לדעת התוס' דכל שסיים סעודתו מותר לאכול סעודה אחרת, יל"ע אם הוא צריך קינוח והדחה, וי"ל דע"ז לא אמרינן דלא פלוג רבנן, כיון דעיקר הדין דסעודה אחרת, אינו לענין קינוח והדחה, אך לפמש"כ הר"ן דכל הא דל"ב קינוח והדחה הוא רק כששהה ו' שעות, והרי דגם לענין זה תליא מילתא בסעודה אחרת, הרי מסתבר דגם ע"ז נימא דלא פלוג רבנן, - ואך דיש מקום לומר כמש"נ, דכיון דלענין אכל גבינה לא קבעו חכמים לשיעור דסעודה אחרת, ובזה אם יבא לאכול סעודה אחרת מיד י"ל דצריך קינוח והדחה, הרי דה"נ באכל בשר לא עדיף מיני', ואם בא לאכול סעודה אחרת מיד ה"ה צריך קינוח והדחה, וצ"ע בזה.

אך לד' הש"ך דאחר שעה כבר א"צ קינוח והדחה, ולפ"ז הרי נמצא דהזמן דסעודה אחרת לא נאמר לגבי קינוח והדחה, הרי ממילא דמסתברא מילתא דע"ז לא כתבו התוס' דשרי אף כשבא לאכול סעודה אחרת מיד, - ולפ"ז י"ל דמד' הרמ"א שנקט לדעת התוס' דאם בא לאכול סעודה אחרת מיד צריך קינוח והדחה, מוכח דס"ל כיסוד ד' הש"ך, דהזמן דסעודה אחרת לא נאמר כלל לגבי קינוח והדחה, ודו"ק.

ד] ועפי"ז נראה עיקר לדינא, דבאוכל גבינה ובא לאכול אחריו בשר עוף, כיון דמעיקר הדין א"צ קינוח והדחה כלל, הרי דאף אי נימא דנהגו להצריך בזה קינוח והדחה, מ"מ כל ששהה שעה אחת ודאי דיש לסמוך בזה ע"ד הש"ך ושלא להצריך קינוח והדחה, - אך האוכל גבינה ובא לאכול אחריו בשר בהמה, יש לחוש ולהצריך קינוח והדחה אף אם שהה שעה אחת, וכדעת הט"ז, כיון דכ"ה מבו' בד' הרא"ה והר"ן, וכנ"ל, ואף דגם בזה יש מקום לצדד, דכיון דלדעת הבה"ג ור"ת ודעימי' האוכל גבינה ובא לאכול בשר א"צ קינוח והדחה, ולדעת התוס' ודעימייהו י"ל דכל שסיים סעודתו ובא לאכול בשר בסעודה אחרת א"צ קינוח והדחה, הרי דאף דלא קי"ל הכי, מ"מ כל ששהה שעה אחת, יש לצרף לזה ד' הש"ך דכל ששהה שעה אחת א"צ קינוח והדחה, מ"מ נראה דיש להחמיר בזה.

חולין דק"ד:, תנא אגרא חמוה דרבי אבא עוף וגבינה נאכלין באפיקורן, הוא תני לה והוא אמר לה בלא נטילת ידים ובלא קינוח הפה, רב יצחק וכו' אייתו ליה גבינה אכל אייתו ליה בשרא אכל ולא משא ידי', אמרי ליה והא תאני אגרא חמוה דרבי אבא עוף וגבינה נאכלין באפיקורן, עוף וגבינה אין בשר וגבינה לא, אמר להו ה"מ בליליא אבל ביממא הא חזינא.

ונחלקו הראשונים במש"א דעוף וגבינה נאכלים באפיקורן, אם היינו אף בשאכל עוף תחילה דמותר לאכול אחריו גבינה בלא נט"י ובלא קינוח, או היינו רק בשאכל גבינה תחילה דמותר לאכול אחריו עוף בלא נט"י ובלא קינוח, אך אם אכל עוף תחילה אסור לאכול אחריו גבינה, דדעת התוס' והרמב"ן ודעימייהו דאף אם אכל עוף מותר לאכול אחריו גבינה, והתוס' בפי' קמא והרמב"ן וש"ר פירשו דהוא משום דבשר עוף בחלב אינו אלא מדרבנן, והתוס' בפי' בתרא פירשו בשם ר"ת דהוא משום דעוף אינו נדבק, וכ"כ ר"ת בספה"י סימן תע"ב, ודעת הרמב"ם ודעימי' דדוקא אם אכל גבינה מותר לאכול אחריו עוף, אך אם אכל עוף אסור לאכול אחריו גבינה.

עוד נחלקו הראשונים בדין האוכל גבינה ובא לאכול בשר, דדעת הבה"ג ור"ת ודעימייהו דא"צ קינוח, דלא אמרו אלא דצריך נט"י, ודעת הרמב"ם והרמב"ן ודעימייהו דהוא צריך קינוח.

הגר"א כתב מקור לשיעור ו' שעות, דהוא משום דסעודת ת"ח היא בשעה ששית וכו', עיי"ש, וכ"כ הלח"מ והדגמ"ר, ולפ"ז נראה דודאי דהשיעור הוא ו' שעות שלימות, וכ"ה בד' כמה מהפוסקים שכתבו דהשיעור הוא רביע היום, וכ"ה סתימת שאר הפוסקים, - ומה שדקדקו לא כן מל' הרמב"ם שכתב דהוא כמו שש שעות, הנה מצינו דכוותה בל' הרמב"ם בפ"ה מחו"מ הי"ב ובפט"ו ממאכ"א הי"ז, וחזינן דנקט הרמב"ם לל' זה כשמשערין דבר א' בדבר אחר, וי"ל דה"נ הוא הכא, דעיקר הדין הוא זמן סעודה אחרת, ומשערינן לזה בו' שעות.

וז"ל הפרח שושן יו"ד כלל א' ס"א, אחר זמן רב נדפס ספר כנה"ג לטור י"ד ומצאתי להרב שכתב בהגהת הטור לסי' הנזכר ס"ק ו' דנשאל על זה, והשיב שהם רביע היום והלילה דהיינו שש שעות שוות מן הטעמים שכתבתי וכתב עוד שם שכ"כ האו"ה והל"ח ודמשק אליעזר, ע"ש. שוב נדפס ספר בני חיי ובסי' הא' הביא דברי הפר"ח וכתב שאינם מכוונים להלכה כלל, ע"ש, וכ"כ הרב המחבר בספר גן המלך בסי' קנ"ד וז"ל, כיון דאיסור אכילת גבינה אחר בשר הוי מפני הרגל עבירה כו', מנ"ל להקל בבציר משית שעין, והרי כל שעורי חז"ל הם בדקדוק, במ' סאה חסר קרטוב אין מטהרין, ופשיטא טובא דהנך שית שעי הם רביע היום והלילה וכו', עכ"ל, והרי דכל הני רבוותא פשיטא להו דהוא רביע היום, ולא סגי בפחות מכן, וכמש"כ הגן המלך דכל שיעורי חכמים כך הוא, וכ"ה דאין טובלין במ' סאה חסר קורטוב, ה"נ אסור לאכול גבינה אחר בשר בו' שעות חסר רגע א'.

ול' רי"ו נתיב ט"ו ח"ה, שהוא "לכל הפחות" שש שעות.

והנה בשיורי ברכה סימן פ"ט, הביא מהמנחת יעקב ועוד שפירשו לל' הרמב"ם כמו ו' שעות, ול' הרשב"א בתוה"ב הקצר כשש שעות, שהוא כדעת הפר"ח דבימות החורף סגי בפחות מכך, והשיורי ברכה כתב ע"ז, דלדינא אין להקל בזה, עיי"ש, אך לא עלה ע"ד א' מהם לפרש דל"ב ו' שעות שלימות, ואין מקום להקל בזה כלל.

ב] נחלקו הט"ז והש"ך בממתין שעה אם צריך קינוח והדחה, דדעת הט"ז דהוא צריך קינוח והדחה, ודעת הש"ך דא"צ קינוח והדחה, - והנה בממתין ו' שעות מבו' בד' כל קמאי דא"צ קינוח והדחה, וע"כ פירשו לפלוגתת ב"ש וב"ה בבשר אחר גבינה, ואך הרא"ה בבדה"ב פירש דלהני קמאי דלא שרי בקינוח והדחה, אלא בסעודה אחרת, בעינן בזה גם קינוח והדחה, ותמה ע"ז, אך ש"ר נחלקו ע"ז, - וכנראה דמה"ט ס"ל להש"ך דגם בממתין שעה אחת א"צ קינוח והדחה, והפמ"ג פירש בדעת הט"ז, דזהו עיקר מה שהצריכו שהי' שעה אחת, כ"ה דיהא זה במקום קינוח והדחה, וי"ל דגם אם הצריכו שעה אחת מטעם אחר, וכמש"כ הפר"ח והגר"א ע"פ הירושלמי, ורמז לזה הש"ך בסקט"ז, מ"מ מהני שהי' זו דגם א"צ קינוח והדחה, (ולדרך זו יש מקום לומר דגם בשהי' פחות משעה כבר א"צ קינוח והדחה, ולא נתפרש השיעור בזה), והט"ז נחלק ע"ז.

והנה לדעת התוס' דאף אם אוכל סעודה אחרת מיד שרי, בפשוטו הי' נראה דאף א"צ קינוח והדחה, שהרי יסוד דינא דהתוס', אי"ז משום דהאיסור לאכול בזאח"ז הוא שמא יאכלם בב"א, דא"כ מ"ט לא אסרו אלא בגבינה אחר בשר ולא בבשר אחר גבינה, ועמד ע"ז התורת חיים בסוגיין, ובע"כ דלעולם עיקר הדין הוא בסעודה אחרת שאוכלה אחר זמן, דבזה ליכא למיחש למידי, ואך דלא פלוג רבנן, וכל שהוא סעודה אחרת שרי, וכאשר כ"ה ל' התוס'.

ומה"ט כתב הט"ז דלא שרי אלא בשבירך ואח"כ נמלך לאכול, אך כל שמברך ע"מ לאכול מיד, לאו מידי הוא, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש, ז"ל, אלא אפי' לאלתר אם סילק ובירך "ואח"כ נמלך לאכול שנית" מותר דלא פלוג רבנן, עכ"ל, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכיון דכל ההיתר הוא משום דלא פלוג רבנן, הרי דכ"ז הוא כשנמלך אח"כ לאכול, דבאופן הרגיל יש שיהוי זמן, וע"כ אף אם אין שיהוי זמן, אמרינן דלא פלוג רבנן, ומשא"כ אם הי' דעתו מתחילה לכך, ליכא לה"ט.

ועכ"פ הי' נראה לפ"ז לדעת התוס', דבכה"ג ל"ב אף קינוח והדחה, דכיון דבאופן הרגיל יש שיהוי זמן, וא"צ קינוח והדחה, ע"כ אף אם נמלך ואכל סעודה שני' מיד, א"צ קינוח והדחה, דלא פלוג רבנן.

אמנם הנה הרמ"א כתב דאף לדעת התוס' צריך קינוח והדחה, ועי' בזה בדברי חמודות, וביד יהודה סימן פ"ט סק"ב, ועי' להלן סק"ו מש"נ לפרש בזה.

ג] עוד יש להעיר בזה, דהנה למש"כ התוס' בדרך א', דההיא דמר עוקבא הוא בלא קינוח והדחה, הרי מסתימת הדברים מ', דמש"כ בההיא דמר עוקבא דשרי אף אם אוכל הסעודה השני' מיד, קאי גם לדעה זו, ואף דכל שאוכל הסעודה השני' מיד אין טעם שלא להצריכו קינוח והדחה, מ"מ אמרינן בזה דלא פלוג רבנן, וכ"כ ביד יהודה שם, ועמש"נ בזה להלן סק"ו.

ומאידך ילה"ע בזה ע"ד הש"ך, דלהני קמאי דס"ל דל"ב שהי' לסעודה אחרת, אלא בלא קינוח והדחה, הרי מבו' דרק בשהי' כדי סעודה אחרת לא הצריכו קינוח והדחה, אך כל ששהה זמן מועט מכדי סעודה אחרת, ה"ה צריך קינוח והדחה, ובד' הרא"ה בהלכותיו בפירקין מבו', דל"מ שהי' אלא דל"ב קינוח, אך לענין נט"י ל"מ זה מידי, עיי"ש, - ולפ"ז יל"ד דגם לדידן הוא כן, דאף אם שהה שעה או ב' שעות צריך קינוח והדחה, ועמש"נ לישב בזה להלן סק"ה.

ד] ונפ"מ רבתא בכ"ז, בשאכל גבינה ובא לאכול בשר, דכל ששהה שעה אחת, נראה דהדין תלוי בפלוגתת הט"ז והש"ך, דלדעת הט"ז הוא צריך קינוח והדחה, ולדעת הש"ך א"צ קינוח והדחה, וכל ששהה פחות משעה, י"ל דגם לדעת הש"ך צריך קינוח והדחה, דלא מיבעיא אי נימא כמש"כ הפמ"ג דעיקר מה שהצריכו שעה, הוא במקום קינוח והדחה, אלא גם אי נימא דמטעם אחר הצריכו להמתין שעה, מ"מ אין לנו מקור מד' הש"ך להקל בכך בששהה פחות משעה.

ולדינא יש מקום להקל בפלוגתא זו, כיון דדעת הבה"ג ודעימי' דאם אכל גבינה ובא לאכול בשר א"צ כלל קינוח והדחה, וחזי זה לאצטרופי לד' הש"ך דכל ששהה שעה א"צ קינוח והדחה, - וביותר יש מקום להקל כשבא לאכול בשר עוף, דבזה מצטרף גם דעת הרמב"ן ועוד רבים מקמאי דאחר בשר עוף א"צ כלל קינוח והדחה.

ה] שוב נתעוררתי די"ל בזה, דהנה בעיקר פלוגתת קמאי אם באכל בשר סגי בקינוח או בעינן שהי', יש להסתפק אם יסוד הפלוגתא בזה הוא אם חיישינן לבשר שבין השינים או לטעם בשר דאין קינוח מועיל לו או דלא חיישינן להכי, או דיסוד הפלוגתא הוא בכח הקינוח, אם קינוח מועיל לבשר שבין השינים או לטעם הבשר, או דאינו מועיל לזה.

ואי נימא כדרך בתרא, הרי נמצא דחלוק הוא דין הקינוח לדעות אלו דאף בבשר סגי בקינוח, מדין הקינוח לדידן, דלדעת הסוברים דסגי בבשר בקינוח, הרי דהוי הקינוח במקום שהי' לסעודה אחרת, אך לדידן אין הקינוח מועיל על מה ששהי' לסעודה אחרת מועיל, אלא הקינוח הוא לדברים דאין נכנסים כ"כ לבין השינים ולטעם דאינו נדבק כ"כ, והשהי' היא לדברים הנכנסים לבין השינים ולטעם הנדבק טפי.

והנה נחלקו קמאי אם אחר גבינה צריך קינוח, ולהני קמאי דאחר בשר סגי בקינוח, הרי דאחר גבינה ל"ב קינוח, ולהני קמאי דאחר בשר לא סגי בקינוח, הרי דאחר גבינה צריך קינוח, ובפשוטו ב' הפלוגתות לא תליין זב"ז ביסוד הדברים אלא בחשבון הפשט, אך לפי הנ"ל י"ל דתליין זב"ז גם ביסוד הדברים, דלהני קמאי דאחר בשר סגי בקינוח, הרי דעיקר דין קינוח הוא על אותם דברים שצריך בשבילם שהי' לסעודה אחרת, ובאכל גבינה דא"צ שהי' לסעודה אחרת, אף א"צ קינוח, אך להני קמאי דאחר בשר לא סגי בקינוח, והקינוח הוי דין בפנ"ע, הרי דאף בגבינה צריך קינוח.

ועכ"פ לפ"ז הרי אין ללמוד מהא דלהני קמאי אם לא קינח צריך להמתין ו' שעות, דה"נ לדידן באכל גבינה ולא קינח ה"ה צריך להמתין ו' שעות, דשאני דין קינוח לדידהו, שהוא במקום השהי' לסעודה אחרת, וע"כ ודאי דכל דלא קינח ה"ה צריך לשהות ו' שעות, אך לדידן דדין הקינוח אינו במקום שהי' לסעודה אחרת, אלא הוא על דברים דאין נכנסין כ"כ וכו', הרי דשפיר י"ל דאף בששהה פחות מו' שעות, א"צ קינוח.

ו] ועד"ז י"ל גם במש"נ לעיל סק"ג להעיר בד' הרמ"א דבאכל סעודה אחרת מיד צריך קינוח והדחה, דלכאו' הרי להני קמאי דל"ב שהי' לסעודה אחרת אלא בלא קינוח, הרי מבו' דאף שאוכל סעודה אחרת מיד מהני זה במקום קינוח, ומהיכ"ת דלדידן אין הדין כן.

ולפי הנ"ל הוא מתפרש בפשיטות, דהרי יסוד ד' התוס' הוא דלא פלוג רבנן, והיינו דכיון דקבעו חכמים דמהני שהי' לסעודה אחרת, תו אף אם אכל הסעודה השני' מיד שרי, והנה הרי לדידן עיקר דינא דשהי' לסעודה אחרת אינו אמור לגבי קינוח והדחה, אלא הוא דין בפנ"ע, והא דל"ב בזה קינוח והדחה, י"ל דאי"ז מכח שהי' דסעודה אחרת, אלא סברא הוא דאחר זמן רב כבר א"צ קינוח והדחה, וע"כ כאשר באנו לדון אם בעי קינוח והדחה ל"ש למימר בזה דלא פלוג, - ומשא"כ להני קאי דדינא דשהי' לסעודה אחרת, הוא במקום קינוח והדחה, הרי דכיון דקבעו חכמים דמהני שהי' לסעודה אחרת לענין זה, אף אף אם אכל הסעודה השני' מיד שרי, דלא פלוג רבנן, וז"פ.

והעירוני די"ל עוד בזה, דהנה היד יהודה כתב דאף דנימא דאף כשאוכל סעודה אחרת מיד א"צ קינוח והדחה, כ"ז הוא כשאכל בשר ובא לאכול גבינה, דבזה קבעו חכמים דכל ששהה לסעודה אחרת שרי, ותו אמרינן דלא פלוג רבנן, אך אם אכל גבינה ובא לאכול בשר, כיון דבזה לא נאמר כלל דינא דסעודה אחרת, הרי דכל שבא לאכול סעודה אחרת מיד, ודאי דהוא צריך קינוח והדחה, עכ"ד, - אך י"ל בזה, דכיון דבאכל גבינה ה"ה צריך קינוח והדחה אף בכה"ג שבא לאכול סעודה אחרת מיד, הרי דאכל בשר לא גרע מיני', וג"כ הוא צריך קינוח והדחה, - וע"כ כ"ז הוא להני קמאי דס"ל דבאכל בשר לא סגי בקינוח ובאכל גבינה צריך קינוח, אך להני קמאי דבאכל בשר סגי בקינוח ובאכל גבינה א"צ קינוח, שפיר אמרינן דכל שבא לאכול סעודה אחרת מיד, א"צ קינוח, דל"ש לומר דלא גרע מאכל גבינה, שהרי באכל גבינה א"צ כלל קינוח.

ובאמת דיסוד ב' הדרכים א' הוא, והיינו דלהני קמאי דאף באכל גבינה צריך קינוח, והרי דדינא דקינוח אינו שייך לדינא דשהי', הרי דאף דאמרינן דלא פלוג רבנן לגבי דינא דשהי', אי"ז מועיל לגבי דינא דקינוח, אך להני קמאי דבאכל גבינה א"צ קינוח, ודין הקינוח הוא באכל בשר, והוי זה במקום שהי', הרי דכיון דבדינא דשהי' אמרינן דלא פלוג רבנן, ה"ז מועיל דלא ניבעי קינוח.

ז] שוב העירוני בעיקר ד' הש"ך, ממש"כ הר"ן דאם מצא בשר בין השינים אחר אכילתו, א"צ להמתין ו' שעות, אך צריך קינוח, ומשמעות דבריו להדיא דקאי אף אם מצא הבשר זמן מועט אחר אכילתו, ואפ"ה כתב דצריך קינוח, והרי דכל שלא המתין ו' שעות ה"ה צריך קינוח, ולא סגי בשהי' מועטת מזה, אך הריטב"א כתב לדין זה בשמצא הבשר כשבא לאכול סעודה השני', ולפ"ז אין מקור מזה, ובל' הרמ"א בסימן פ"ט ס"א בזה יל"ע היכי איירי, - ולפ"ז הדין נותן דאם אכל גבינה ובא לאכול בשר קודם ו' שעות, ה"ה צריך קינוח והדחה, ולא ראינו נוהגים כן, וצ"ע.

ח] הרא"ה בהלכותיו כתב דאם אכל גבינה מותר לאכול בשר לאלתר בלא קינוח הפה ובלא נט"י, לפי שאינה נדבקת בחיך, ואין הידים מזוהמות ממנה מן הסתם, ואם ראה ידיו מזוהמות צריך להדיח, עכ"ל, וצע"ג היאך זה מתישב בעובדא דר"י ב"ר משרשיא, דמבו' להדיא דאם אכל גבינה ובא לאכול בשר צריך להדיח ידיו, ורק ביממא ורואה שידיו נקיות א"צ להדיח.

ט] במה שנהגו להמתין אחר אכילת גבינה חצי שעה, צ"ע המקור לזה, דאם חששו לד' הזוהר, הרי יש להמתין שעה, כאשר כ"ה להדיא בפר"ח ובביאור הגר"א שכתבו דד' הזוהר הם המקור להמנהג להמתין אחר בשר שעה אחת, וכ"נ גם בד' הש"ך בשם מצרף לחכמה, - אך ראיתי בשם ס' מטה ראובן שכתב, לפ"מ שמצינו בזוהר שהביא הב"י באו"ח סימן ר"מ שכתב דלבתר לא תניק לי' עד שעתא חדא כתרי מילין או חד מילא אי לא יכלא בגין צערא דרבייא בזימנא דאיהו בכי, ע"כ, והרי דל' שעתא חדא, אינו שעה שלימה, שהרי אף ב' מילין ל"ה כשיעור שעה שלימה, ועי' ביד אפרים בסימן ר"מ שם שכתב דשעתא חדא הוא זמן מה, ועי' בשיורי ברכה סימן פ"ט שהביא מס' זהר הרקיע שפירש ד' הזוהר, דצריך להמתין ו' שעות, אף בין גבינה לבשר, עיי"ש.

י] בתשו' הרשב"א מכת"י סימן נ"ו מבו', דאף אם נ"ט בר נ"ט אסור, מ"מ א"צ להמתין אחריו, לפי שאין כאן ממשו של בשר אלא נתינת טעמו ולא אסרו בכענין זה, עכ"ד, והרי דאף דלא ס"ל להתיר בתבשיל של בשר, מ"מ היכא דליכא אלא טעם בעלמא, שרי.

והנה במק"א נת' לדון בדין דבר חריף שחתכוהו בסכין של חלב, אם מותר לאכלו אחר בשר, - ונת' בזה, דלמש"כ הבית מאיר והגרע"א במש"כ הרמ"א דבנתבשל בקדירה של בשר א"צ להמתין, דהיינו בדבר חריף, יש להסתפק אם ה"נ שרי כשאכל בשר ובא לאכול דבר חריף שנתבשל בקדירה של חלב, - והנה משמעות הדברים דהוי זה ע"ד דינא דתבשיל, והגם דבתבשיל קי"ל לאסור, מ"מ בבליעת כלים לא החמירו, והנה בדינא דתבשיל הדבר פשוט, דאף דמותר לאכול גבינה אחר תבשיל של בשר, אך אסור לאכול תבשיל של גבינה אחר בשר, והיינו משום דעיקר הקולא דתבשיל, הוא דאין טעם הבשר שבו מושך כ"כ, (וכאשר כ"ה בב"י או"ח סימן קע"ג), וגם ל"ש בזה כ"כ הא דבין השינים, וע"כ עיקר הקולא בזה הוא אם המאכל הראשון הי' תבשיל, (ואמנם חזינן דיש קולא בתבשיל גם במאכל השני, דבין תבשיל בשר לגבינה צריך נט"י, ובין תבשיל בשר לתבשיל גבינה א"צ נט"י), ולפ"ז מסתבר דאף בדינא דבליעת קדירה, ל"מ זה אלא דא"צ להמתין אחר אכילתו, אך אם אכל בשר ובא לאכול לזה, ודאי דהוא צריך להמתין, וכן נקט הפמ"ג, אך היד"י נסתפק בזה, וצידד להקל באינו בן יומו, ונראה דטעמו בצירוף דעת הני רבוותא דפליגי על עיקר דין דבר חריף דלא חשיב כנ"ט בר נ"ט, ודעת הני רבוותא דהתירא דקדירה דאינה בת יומה הוא אף בדבר חריף.

אך לכאו' לפמש"כ הרשב"א דלא אסרו כלל בטעם גרידא, יש להתיר לאכול דבר שבלע טעם גבינה אחר בשר, כיון שלא אסרו בבליעת טעם.

אך באמת יש מקום גדול לומר דאי"ז כן, דקרוב הדבר דד' הרשב"א מיוסדים על מש"כ לעיל מינה, דבכה"ג ל"ש טעם האיסור, ואך שלא חילקו חכמים במיני הבשר, ובזה הוא שכתב דבנתינת טעם בעלמא בלא ממשות, לא אסרו חכמים, - אך היינו רק משום דל"ש בזה טעם האיסור, אך כל שאכל בשר ובא לאכול דבר שבלע טעם גבינה, שפיר י"ל דה"ז אסור, שהרי בזה שפיר שייך טעם האיסור.

והעירוני דיל"ד עוד בזה, דגדר מה שלא אסרו חכמים בזה, הוא דטעם המשתייר מטעם בלא ממשות לא חשיב לאסור, וע"כ אי"ז טעם אלא שלא להמתין אחר אכילתו, אך כל שאכל בשר ובא לאכול דבר שבלע טעם גבינה, שפיר יש לאסור בזה.

יא] בתשו' הרשב"א שם ובח"א סימן ש"ז כתב דאף דטעם האיסור לאכול אחר בשר, הוא משום הבשר שבין השינים, מ"מ לא חילקו חכמים בדבר, ואסור אף בשומן מהותך וכיו"ב, - אך תר"י בברכות כתב דאחר מרק של בשר א"צ לשהות, דדוקא בבשר עצמו צריך לשהות משום הבשר שבין השינים.

יב] בדעת הרמב"ם דאכל עוף אסור לאכול אחריו גבינה בלא שהי', ואכל גבינה מותר לאכול עוף בלא קינוח והדחה, צ"ב טעם החילוק בזה, דממ"נ אם גזרו עוף אטו בהמה, מ"ט לא אסרו אלא באכל עוף ולא באכל גבינה, ועמד ע"ז היד יהודה.

ושמעתי לפרש בזה, דבאכל בשר דהא דאסור לאכול אחריו גבינה הוא משום הבשר המשתייר בין השינים, הרי דהוי זה אכילה גמורה דבשר עם חלב, וע"כ אסרו לזה אף בעוף, דהו"ל כאוכל בשר עוף עם חלב דאסור, ומשא"כ באכל גבינה דאינה משתיירת בין השינים, והא דאסור לאכול בשר בלא קינוח והדחה, הוא משום טעם הגבינה, י"ל דטעם זה מן הדין לא חשיב כגבינה, ואי"ז אלא גזירה בעלמא, ובעוף בחלב דרבנן לא גזרו, ולפ"ז צ"ל דהא דא"צ נטילה, הוא גם מה"ט, דהמשתייר בידים אין בו ממשות כ"כ, ולא חשיב כאכילת עוף בחלב, ובבשר בהמה כה"ג אין האיסור אלא מגזירה.

אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א שהסכים לד' הרמב"ם, ואיהו גופי' כתב להדיא בתוה"ב פו. דגם הא דאכל גבינה אסור לאכול בשר בלא קינוח והדחה הוא משום המשתייר בין השינים, וכתב דכ"ה דבשר שבין השינים חשיב בשר, ה"נ גבינה שבין השינים חשובה גבינה,[[1]](#footnote-2) וכ"ה מבו' גם בד' הטור שפסק לדינא כד' הרמב"ם, אף שהביא גם לדעת הסוברים דהא דאכל בשר אסור לאכול גבינה, הוא משום טעם הבשר המשתייר בפיו.

יג] בשו"ע סימן פ"ט מבו' דאחר תבשיל של בשר א"צ אף קינוח והדחה, ומ' דאף בין תבשיל של בשר לגבינה א"צ אלא נטילה וא"צ קינוח, וצ"ע דמנ"ל הך מילתא, הרי בגמ' לא מצינו אלא דבין תבשיל לתבשיל א"צ נטילה, ובין תבשיל לגבינה צריך נטילה, ושפיר י"ל דכ"ה דצריך נטילה צריך ג"כ קינוח והדחה.

יד] לקט יושר ח"א עמ' ל"ה, דלקטנים לא הי' מקפיד בשהיית ו' שעות, ולא הקפיד על בנו רק אחר שנעשה בר מצוה, - ולפ"מ שפסק הרמ"א לעיקר דסגי בהמתנת שעה אחת, ודאי דיש מקום להקל לקטנים, ובפרט בבשר עוף, דלדעת רבים מקמאי א"צ להמתין אחריו.

יב] תשב"ץ קטן סימן שנ"ה, דמנהג מהר"ם שלא לאכול בשר אחר גבינה, הוא רק אחר גבינה, אבל אחר חלב אוכל, וזה סמך לד' הרש"ש דיש להחמיר בגבינה טפי מבחלב.

ושם סימן שנ"ו כתב בשם הר"ש מבונבער"ג דבין גבינה לבשר צריך לאכול ב' חתיכות לחם.

יג] בדין המאכל הקרוי פיצה, כמדומה דרחוק הדבר לחוש להמתין אחר אכילתו ו' שעות, דקרוב הדבר דגבינה זו הקרוי' גבינה צהובה לא חשיבא כלל כגבינה קשה, וגם אם חשיבא כגבינה קשה, הרי כתב הרמ"א בדרכ"מ דהטעם דצריך להמתין בגבינה קשה, הוא משום דנשאר ממנה בין השינים, וזה ל"ש בכה"ג שהיא מתרככת בבישול ובאפי', וכמש"כ כן היד יהודה, ולפ"ד הט"ז דהטעם דצריך להמתין בגבינה קשה הוא משום שמושך טעמה, אשר זה שייך אף בכה"ג שנתרככה, אך מאידך לפי דבריו נראה דודאי אין גבינה זו בכלל גבינה קשה, שאין טעמה חזק יותר מגבינה דעלמא, - ומלבד כ"ז, הרי עיקר דינא דגבינה קשה אינו מן הדין, אלא מידת חסידות וחומרא בעלמא, וכמבו' בד' הרמ"א, והטעם בזה נראה, דאף אי נימא דמצוי שמשתייר ממנו בין השינים, מ"מ י"ל דלא פלוג רבנן, ולא תיקנו להמתין אלא בבשר ולא בחלב, וכ"ה שכתב הרשב"א דבבשר צריך להמתין אף ברוטב וכיו"ב, ה"נ י"ל דבגבינה א"צ להמתין אף בגבינה קשה, וגם הרי לדעת הבה"ג ודעימי' אף אחר בשר סגי בקינוח והדחה וא"צ להמתין ו' שעות, ודעת התוס' והראבי"ה דבסעודה אחרת שרי אף אם לא שהה ביניהם, והרמ"א פסק כן לעיקר דסגי בהמתנת שעה אחת כל שאי"ז באותה סעודה, - ובפרט בשאוכל אח"כ בשר עוף, דדעת רבים מקמאי דכיון דעוף בחלב אינו אלא מדרבנן, א"צ להמתין בין בשר עוף לגבינה, - ועכ"פ בצירוף כל הני טעמי תריצי, נראה דאין מקום כלל לחוש לכך, וכמדומה דאף מי שנהג לחוש לזה, הו"ל כמנהג בטעות וא"צ התרה, וז"ב.

יד] בערוה"ש סוף ס"ד כתב, ז"ל, ודע שההמתנה ו' שעות הוא מסוף הסעודה של בשר עד תחילת הסעודה של חלב ואף אם בעת התחלת הסעודה לא יאכל חלב או שבסוף סעודת הבשר לא אכל בשר מפני שבגמ' הקפידו מסעודה לסעודה, עכ"ל.

ודבריו תמוהים, שהרי הש"ך בסק"ה הביא ממהרש"ל דלא סגי בהמתנת ו' שעות אם לא סילק ובירך, ומבו' להדיא דכל שבירך אפי' בסוף הו' שעות מותר לאכול גבינה, ואין לומר דאיירי כשלא המשיך סעודתו בכל הו' שעות, דא"כ כבר עבר שיעור עיכול ואין בידו לברך ברהמ"ז, וכ"ה להדיא בד' הדגמ"ר, ז"ל, דו' שעות היינו מסוף "אכילת הבשר" עד תחילת סעודת הגבינה, עכ"ל, ובאמת דכ"ה משמעות ל' הרמב"ם והשו"ע, דההמתנה היא מזמן אכילת הבשר.

טו] בגל' הגרע"א בס"א כתב במש"כ הרמ"א דיש מדקדקין להמתין ו' שעות אחר אכילת בשר לגבינה, דאפשר דדייק בזה דלאחר אכילה הוא דמחמירין, אבל אחר לעיסה דבלא"ה יש מתירין לגמרי, אין ממתינין ו' שעות, עכ"ל, וכ"כ היד יהודה.

וצע"ג, דהרמ"א בס"ב כתב דנוהגין דכל דהגבינה קשה אין אוכלין אחרי' אפי' בשר עוף, וכתבו הפוסקים דצריך להמתין ו' שעות, והנה הא דצריך להמתין אחר גבינה קשה, דעת הט"ז דהיינו רק במתולעת וכיו"ב דמושך טעמו, ונמצא דכל הא דצריך להמתין בזה הוא רק לדעת הסוברים דטעם ההמתנה הוא משום דמושך טעמו, ואפ"ה צריכין להמתין ו' שעות, - ומאידך היד יהודה כתב דהטעם בזה הוא משום דגבינה קשה משתיירת בין השינים, ואף דאינה מושכת טעמה, ולפ"ז הרי נמצא להדיא, דאף בגונא דכל ההמתנה היא משום החשש למה שמשתייר בין השינים, צריך להמתין ו' שעות, וא"כ ה"ה בלועס לתינוק יש להמתין ו' שעות, וביותר, שהרי בגבינה קשה מבו' דמן הדין א"צ להמתין, והוי מידת חסידות להמתין, ואפ"ה חוששין להמתין ו' שעות, וכ"ש בלועס לתינוק דיש להמתין ו' שעות, וצ"ע בזה.

] הרא"ה בריש פירקין כתב דהטעם שאסרו להעלות בשר עוף, הוא כדי שלא יבא לטעות ולאכלו, ואף דגם אכילתו אינה אסורה אלא מדרבנן, ל"ה כגזירה לגזירה, דכולה חדא גזירה הוא, ומבו' כד' הפליתי, דלפ"מ דקי"ל כאביי, הרי דהא דאסור להעלות, אי"ז מגזירה דאילפס רותח, אלא הוי גזירה אטו אכילה וכולה חדא גזירה היא.

אך הרשב"א בחי' בסוגיין ובתוה"ב הארוך והקצר הביא לה"ט דשמא יעלה באילפס רותח, והרי דס"ל דגם לפ"מ דקי"ל כאביי, הוי טעם הגזירה שמא יעלה באילפס רותח.

ונפ"מ בזה במה שנחלקו האחרונים אם אחר שאכל בשר מותר להעלות גבינה על השלחן, ועי' יד יהודה סימן פ"ח סק"א שעמד דזה תליא בנידו"ז.

ראב"ן רע"א, ז"ל, ואם אכל גבינה ובעי למיכל בשר לאלתר יקנח הפה בפת, דא"ר זירא אין קינוח הפה אלא בפת וא"צ שהיה בינתים, וצריך ליטול ידיו מדאמרינן במים אמצעיים בין תבשיל לגבינה חובה, ואף על גב דרב יצחק אכל ביום בלא נטילה, שני רב יצחק דרב גובריה והוי זהיר, אבל (לעולם הוי זהיר) [אנן לא זהירי] עבדינן לחומרא. ואם אכל בשר לא יאכל גבינה עד לזמן סעודה אחרת, כי הבשר שבין השיניים הוי בשר ואינו יוצא ע"י קינוח הפה עד שמתעכל ולא מצינו מיקל ממר עוקבא דהוה אכיל גבינה לסעודה אחריתי וכוותיה עבדינן, עכ"ל, ומבו' בדבריו כד' הטור, דהטעם להתיר לאחר ו' שעות, הוא משום דהבשר שבין השינים מתעכל, וזה דלא כד' הבעה"ע והרשב"א דמבו' דאף דטעם ההמתנה הוא משום בשר שבין השינים, מ"מ אם מצא בשר בין השינים אחר ו' שעות צריך להוציאו, ומבו' דהא דמהני המתנת ו' שעות, אי"ז משום דבזמן זה מתעכל הבשר שבין השינים, אלא הוא משום דאין עשוי שישתייר בשר בין השינים בשיעור זמן זה.

הרי"ד פירש דהדחה היינו נט"י, וכן פירשו הרא"ה והר"ן, וכ"נ בד' הרמב"ם, וכ"נ בד' תשו' ופסקים לר"י הזקן סימן כ"ט, קוש"ק עמ' ב' אלפים תמ"ו.

1. וזה שלא כד' הט"ז שכתב דרק בשר בין השינים חשיב בשר, אך גבינה בין השינים לא חשיבא כגבינה, - ואמנם הנה בד' הבעה"מ בסוגיין מ' להדיא כד' הט"ז, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)