א (ב) - בדין עשאאי_ל בעדויות שאינם בני חיוב כאש_ז כלל
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים / מהדו_ק

אור ליום ג' י"ד אלול תשע"ד

**א**

א] מכות ד"ב., מעידין אנו באיש פלוני שהוא בן גרושה או בן חלוצה, אין אומרים יעשה זה בן גרושה או בן חלוצה תחתיו אלא לוקה מ', ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ואיכא דקשיא לי' הא דאמרינן וכו' טריפה שהרג פטור משום דהו"ל עשאאי"ל, ואמאי והא אמרינן הכא דאע"ג דלא מקיים בהו כאשר זמם מקיימין בהו מלקות במקום דלא אפשר ומקבלינן סהדותייהו, ואיכא למימר שאני התם דכיון דגברא קטילא בעו למקטל אין עדותן כלום ומילקא נמי לא לקו דהא לא בעו למעבד ולא מידי, וכיון דלא מלקינן להו מוהצדיקו דלאו כלום עבוד ולא קטלינן להו מכאשר זמם, אין מקבלין עדותן, עכ"ל, ועד"ז כתבו התוס' בכתובות דל"ג., עיי"ש.

והנה בעיקר ד' הרמב"ן דכיון דגברא קטילא בעו למיקטל אינם לוקין דלאו מידי בעו למעבד, כבר פירשו בזה, דאע"ג דודאי דהן עוברין משום לא תענה, וגדולה מזו כתב הרמב"ן בפירושו לדברים ה' י"ז, דאסור להעיד על חברו אפי' דבר שאינו כלום ולא יתחייב בו כלום בבי"ד כגון שיעיד אמר פלוני ליתן לזה מנה ולא קנה מידו, ועי' בפי' הגרי"פ לאוין ל"ד שהאריך הרב בזה, מ"מ אינם לוקין, וזה כמש"כ הרמב"ן במלחמות בסנהדרין דפ"ו: דאין עדים זוממין לוקין בעקימת פיהם בלבד אא"כ הרשיעו צדיק.

ועי' בנובי"ק אהע"ז סימן ע"ב שעמד ע"ד הרמב"ן במלחמות, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ועי' גם בדבריו בסימן מ"ו ובסימן נ"ז ובסימן נ"ח ובסימן ע"ד שנקט כן, עיי"ש, ועי' עוד בדבריו בסימן ע"ד שפירש לד' התוס' בכתובות, ז"ל, דפטורין אף ממלקות וכו' אלא והרשיעו את הרשע וזה לא מיחשב רשע דגברא קטילא בעו למקטל, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן לקמן בסוגיין דאם העידו על חיוב כופר ועל חיוב קרבן אינם לוקין, אף דודאי עוברין בזה משום לא תענה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן במשנתינו ולקמן רפ"ג דאם העידו עליו שהוא בן חלוצה אין לוקין, כיון דלאו מידי עבדי מדאורייתא, ואף דודאי עוברין בזה משום לא תענה, ובע"כ דאין עוברין משום לא תענה אלא כשהרשיעו צדיק בעדותם, ובהני גווני דלא חשיבי כהרשעת צדיק, אינם לוקין.

ב] ואמנם ילה"ע בזה, דהנה לפי המבו' מד' הרמב"ן דלא בכל גוונא דמעידין עדות שקר ה"ה לוקין, אלא כשהרשיעו צדיק בעדותם, אך כל דחשיב דלא הרשיעו צדיק בעדותם אינם לוקין, תיקשי, דא"כ מ"ט בכל עדויות שלא הרשיעו צדיק, ה"ה נאמנין ולא אמרינן דהו"ל עשאאי"ל, שהרי מבו' בד' הרמב"ן דכל הא דבעדות ב"ג לא אמרינן דהו"ל עשאאי"ל, הוא רק משום דלוקין, אך אם לא היו לוקין, ל"ה נאמנין בעדותם משום עשאאי"ל, אף דבעדות זו ליכא כלל לדינא דכאש"ז, וא"כ בהני עדויות דאינם לוקין, מ"ט לא אמרינן דהו"ל עשאאי"ל.

ובאמת כבר עמד בכעי"ז הגרע"א במהדו"ק סימן קע"ו, ז"ל, דהא ע"כ לענין עדות להכחיש עדות ראשונים לא בעינן יכול להזימם, דאם עדים אמרו פלוני הרג ובאו ב' והכחישו דלא הרג מה יכול להזימם שייך בהא וכו', וגם משום מלקות נראה דלא לקו דלא שייך בזה לא תענה ברעך דהא לא העידו כלל על רעהו להפסידו בשום דבר, אלא ע"כ דל"ב בזה יכול להזימם וכו', גם לעדות החדש דלכאו' אם הוזמו אין שום עונש על העדים, דגם מלקות ליכא דהא לא העידו כלל על רעך, וע"כ מוכח דזהו גם לתירוצם א' דמכות דדוקא בכאשר זמם לאחיך בעי יכול להזימה, אבל היכי דלא העידו כלל על אחיך ל"צ שיהי' יכול להזימה, אלא דבבן גרושה דמעידים על אחיך ס"ל בתירוצם הא' דבעי יכול להזימם וכו', עכ"ל.

ועד"ז הוא גם לדעת הרמב"ן, דהא דס"ל דבעדות ב"ג בעינן שתהא עשאי"ל, הוא רק משום דזמם לעשות לאחיו, אך בעדויות דאין בהן הרשעת צדיק ולא חשיב דזמם לעשות לאחיו, ל"ב בהו עשאי"ל.

ג] אמנם הנה לפ"ז תיקשי במש"א בסנהדרין דע"ח. דטריפה שהרג בפני עדים פטור משום דהו"ל עשאאי"ל, ולפמש"כ הרמב"ן דהא דזוממי טריפה אינם נהרגין ואינם לוקין הוא משום דלאו מידי עביד, והיינו דלא חשיב כלל כהרשיעו צדיק, א"כ מ"ט בעינן בזה שתהא עשאי"ל, הרי בהני עדויות דאין בהן הרשעת צדיק ולא חשיב דזמם לעשות לאחיו, ל"ב שתהא העדות יכולה להזימה.

**ב**

ד] ובפשוטו הי' נראה בזה, דהנה בעיקר מש"כ הגרע"א דדוקא בכאשר זמם לאחיך בעינן יכול להזימה, אבל היכא דלא העידו כלל על אחיך ל"ב שיהא יכול להזימה, ראיתי מובא מס' צבא הלוי שהק' ע"ז ממש"כ התוס' בב"ק דפ"ח. בהא דפריך התם דלר"י זוממי עבד לא יהרגו כיון דס"ל דעבד ל"ה בכלל אחיך, וכתבו התוס' דכיון דהם לא יהרגו גם העבד לא יהרג דהו"ל עשאאי"ל, והרי להדיא דאף דהא דלי"ב דין הזמה הוא משום דעבד אינו בכלל אחיך ולא העידו כלל על אחיך, מ"מ בעינן שתהא העדות יכולה להזימה.

ה] ונראה לישב בזה, לפמש"כ בתשו' נובי"ק סימן ע"ד בתשובתו להגאון בעל דברי אמת, ז"ל, ומה שהביא ראי' וכו' שכתבו התוס' וכיון דהם לא יהרגו גם העבד לא יהרג דהוי עשאאי"ל, ולכאורה מכאן הוכחה נגד התירוץ השני שהרי כאן אימעוט זוממי עבד מהאי קרא גופי' דלאחיו כתיב, אבל כאשר עיינתי במס' מכות בלשון תירוץ השב' של התוס' וז"ל ועוי"ל וכו' והא מוכח בגמרא דכאשר זמם לא נכתב כלל גבי עדות דב"ג ולא קאי עלייהו בשום צד בעולם וכו' ע"ש, הרי שדקדקו התוס' דדוקא עדות דב"ג לא משכחת בשום צד לענין עדות זה הזמה, אבל שם גבי עבד מ"מ כיון שבאו להרוג הנפש הרי משכחת דין הזמה גבי ב"ח, וכיון דמשכחת בו עכ"פ דין הזמה לפיכך גבי עבד דאימעוט מאחיו גם העבד פטור וכו', עכ"ל.

ולפ"ז נראה, דאף מש"כ הגרע"א דגם לתי' קמא דהתוס' היכי דלא העידו כלל על אחיך ל"צ שיהי' יכול להזימה, היינו רק דבכה"ג מודה תי' קמא לתי' בתרא דאי"ז בכלל פרשת כאשר זמם וע"כ ל"ב בזה עשאי"ל, וכ"ז הוא רק בעדויות דלא משכחת בשום צד שבעולם דהו"ל בכלל כאשר זמם לאחיך, דאין עדויות אלו כלל בכלל פרשה זו, אך במעידין על עבד שהרג, כיון דעדות על הריגה יש בו דין הזמה כשמעידין על ב"ח, והויא עדות זו בכלל הפרשה דהזמה, ע"כ אם כשמעידין על עבד ל"ה בו דין הזמה, היתה העדות בטילה משום עשאאי"ל.[[2]](#footnote-3)

ו] ולפ"ז נראה, דמה"ט דעדים המעידין על טריפה שהרג ל"מ עדותם משום דהו"ל עשאאי"ל, דהגם דעדות על טריפה שהרג לא חשיבא כהרשעת צדיק, וע"כ אין לוקין כשהוזמו, מ"מ כיון דעדות על הריגה יש בה דין כאש"ז כשמעידין על שלם, ע"כ אף כשמעידין על טריפה בעינן שתהא העדות יכולה להזימה, - ודוקא בשאר עדויות דלעולם אין בהן הרשעת צדיק, אינם כלל בכלל הפרשה דהזמה, ול"ב שתהא העדות יכולה להזימה.

ובאמת דעד"ז כתב הנוב"י שם לתי' בתרא דהתוס', ז"ל, ומה שרצה כבוד אדוני להוכיח הוכחה נגד התירוץ השני של תוס' מטריפה שהרג דפטור משום דהוי עשאאי"ל, וע"ז הק' הרי בטריפה שהרג א"א לקיים בעדים כאש"ז בשום צד ומעתה טריפה שהרג בפני עדים יהרג וכו', ואני אומר וכו' בשלמא עדות דב"ג וב"ח בשום צד לא משכחת דין הזמה, אבל בהריגת הנפש הרי משכחת אם לא הי' טריפה, עכ"ל.

**ג**

ז] ונראה די"ל עוד בענין זה, דהנה בעיקר דינא דכאש"ז הרי נכלל תרתי, חדא, דהעבירה והעוולה שבזממה ה"ז דבר המחייב, ועוד, דהעונש על הזממה הוא כאשר זמם לעשות לאחיו.

ולפ"ז נראה די"ל, דאם באנו לדון בגווני דליכא כלל לדין הזמה, אם הו"ל כעשאאי"ל דאינה עדות, הרי הדבר חלוק, דבגונא דהא דליכא לדין הזמה, הוא משום דלא זמם כלום, ול"ש בזה כאשר זמם, לא חשיב עדותם כעשאאי"ל, ומשא"כ בגונא דזמם בעדותו והי' שייך בזה לעשות לו כאשר זמם ואך דאין בעדותו להעבירה והעוולה המחייבת, וע"כ אין עושין לו כאשר זמם, חשיבא עדותו כעשאאי"ל.[[3]](#footnote-4)

והטעם בזה הוא, משום דהא דבעינן שתהא העדות יכולה להזימה, אי"ז שייך כלל למה שיש בעדותם "עבירת" זממה, אלא דינא הוא דבעינן שיהא ראוי להתקיים בעדות זו כאשר זמם, וע"כ כל דאין ראוי להתקיים בעדות זו כאשר זמם משום דלא עבר בעבירת זממה, הו"ל עשאאי"ל, וכ"ז הוא בגונא דזמם ואין מתקיים בזה כאשר זמם, אך בגונא דלא זמם כלל, לא חשיב דאין עושין בו "כאשר" זמם, שהרי לא "זמם" כלום.

ח] ולפ"ז נראה, דע"כ דוקא בעדות קידוה"ח ובעדות להכחיש עדות הראשונים ובכל דכוותה, ל"ב שתהא העדות יכולה להזימה, משום דהא דבהני גווני ליכא לדין הזמה, הוא גם משום דלא זמם כלום, ול"ש בזה כלל "כאשר" זמם, וע"כ ל"ב בזה שתהא העדות יכולה להזימה.

ומשא"כ במעידין על טריפה שהרג, הרי דהא דלי"ב לדין הזמה, אי"ז משום דלא זמם כלום ול"ש בזה כאשר זמם, דודאי דאם הי' דינם ליענש ע"ז, שפיר הי' לנו להרגם משום כאשר זמם, כיון שזממו לחייבו במיתה, אלא הוא משום אין בזה להעבירה והעוולה המחייבת בכאש"ז כיון דגברא קטילא הוא ולאו מידי עבדי, וכ"ה מבו' להדיא בד' הנובי"ק אהע"ז סימן ע"ד, עיי"ש, וע"כ בעינן בזה שתהא העדות יכולה להזימה, - ועד"ז הוא בזוממי עבד, דהצד דאינם נהרגין הוא משום דאינו בכלל אחיך, ואין בעדותם להעבירה והעוולה המחייבת, אך הרי שפיר שייך בעדותם לעשות כאשר זמם, וע"כ אם אין בזה לדין הזמה הויא עדותם עשאאי"ל.

**ד**

ט] והנה התוס' בסוגיין הק', במש"א בפ' היו בודקין בעדי נערה המאורסה דאיהי דאיהי לא מיקטלא דכיון דאינהו לא מיקטלי משום שיכולין לומר לאסרה על בעלה באנו והו"ל עשאאי"ל, ומאי קאמר והא מ"מ לוקין.

ובשיעורי הגר"ש **אות כ"ד עמד בזה, דלכאו' התם אין לוקין אלא על מה שהעידו לאסרה לבעלה ולא על מה שהעידו לחייבה מיתה, וע"כ שפיר הוי עשאאי"ל לגבי חיוב המיתה.[[4]](#footnote-5)**

**ונראה לדון בזה, וכבר עמדו בזה, די"ל דכל שבאמת לא נתכוונו להרגה, אין עדותם בטילה משום עשאאי"ל, דדוקא כשהעד זומם לעשות וא"א לקיים בזה דין הזמה, הוא דבטילה העדות משום עשאאי"ל, אך כל דליכא דין הזמה משום דלא זממו כלל, לי"ב לדינא דעשאאי"ל.**

**ונמצא לפ"ז דכל מש"א התם דהויא עדותם עשאאי"ל, הוא רק משום דיש לחוש שנתכוונו להרגה ויש לעשות בהן כאשר זמם, וכיון דלא ידעינן אם נתכונו, א"א לנו לקיים בהם דין הזמה, וכ"נ להדיא בל' התוס' שכתבו ד"באו לחייבה מיתה וזממו להרוג את הנפש", ומ' דהא דחשיב עשאאי"ל, הוא רק משום שנתכונו לחייבה מיתה וזממו להרגה, - ולפ"ז שפיר הק' התוס' דמ"ט הוי עדותם עשאאי"ל כיון דהן לוקין, ולא תיקשי דאין המלקות אלא על מה שהעידו לאסרה לבעלה, שהרי לפי הצד שנתכוונו להרגה, הוו המלקות גם על מה שהעידו להרגה, וע"כ שפיר הי' בדין דיועילו המלקות לקיום דינא דעשאי"ל.**

**י] והנה אמנם לפמש"נ הרי דהדבר תלוי בטעם הפטור בגונא דלא נתכווו להרגה, אם הוא משום דכה"ג לי"ב להעבירה והעוולה המחייבת, או היינו משום דבכה"ג לא חשיב ד"זממו" להרגה, ואי"ז בכלל כאשר זמם, - דאי נימא דהא דפטורין הוא רק משום דלי"ב להעבירה והעוולה המחייבת, חשיבא עדותם כעשאאי"ל, אך אי נימא דהא דפטורין הוא משום דלא זממו להרג ואי"ז בכלל כאשר זמם, לא חשיבא עדותם כעשאאי"ל.**

**והנה בחי' הגר"ח בפכ"א מעדות כתב, ז"ל, דבעינן שיהיו זוממין לעשות, וכדאיתא בסנהדרין וכו' פטורין משום שיכולים לומר לאסרה על בעלה באנו, הרי דאע"ג דעדותן היתה עדות גמורה לחייבה גם מיתה, מ"מ העדים פטורין משום דלא כונו לחיוב מיתה, והיינו משום דכתיב בקרא כאשר זמם לעשות וגו', עכ"ל, ולפמש"כ הגר"ח דהפטור בכה"ג נלמד מקרא דכאשר זמם לעשות, קרוב הדבר דגדר הפטור בזה הוא משום דלא זממו להרגה ואי"ז בכלל כאשר זמם, ולפ"ז שפיר י"ל דאם אכן לא נתכוונו להרגה אין עדותם בטילה משום עשאאי"ל.[[5]](#footnote-6)**

**ה**

יא] והנה בסנהדרין דפ"ו: פליגי חזקי' ור' יוחנן בעדי גניבה בנפש שהוזמו, דדעת חזקי' דאינם נהרגין דגניבה לחודה קיימא ומכירה לחודה קיימא, והתוס' שם הק' דאם התרו בו למיתה ובע"כ שבאו להמיתו, מ"ט אינם נהרגין, וכתבו לישב, ז"ל, וי"ל דקסבר חזקי' דגניבה לחודה קיימא כמו עידי קדושין ועידי ביאה, ואע"ג דמיירי באתרו בי' וכו', מ"מ לא שייך בהו חיוב מיתה, עכ"ל.

ובחזו"א ב"ק סימן י"ט סק"ב כתב ע"ז, ז"ל, והנה יתכן גניבת נפש בב' כתי עדים אחת על הגניבה ואחת על המכירה ואין כאן עשאאי"ל כיון דתחילת עדותן היא על הגניבה לחייבו מלקות ולזה עדותן עדות, והלכך אף שבאו עדים אח"כ שמכר שפיר נהרג ע"פ עדותן של הראשונים שנתקיימה עדותן לענין מלקות וכו', ואם באו בב"א על עסקי נפשות וכו' לתי' קמא שכתבו תוס' דלעולם אין עדי גניבה נהרגין, הדין נותן דחשיב עשאאי"ל, עכ"ל.

ולכאו' יש מקום לדון בזה, דכיון דהא דאין עדי גניבה נהרגין, הוא משום דגניבה לחודה קיימא ולא חשיב דהוא נהרג ע"פ עדותן, לא חשיבא עדותן כעשאאי"ל, דל"ב שתהא העדות יכולה להזימה, אלא על מה שהן זוממין בעדותם, אך על המכירה דאי"ז בכלל זממתם, ל"ב שתהא העדות יכולה להזימה.

יב] והנה אמנם לפמש"נ יש מקום לדון בזה, דהאמנם אם הא דאין עדי גניבה נהרגין, הוא משום דלא חשיב דהוי זה בכלל זממתם להרגו, ל"ה בזה משום עשאאי"ל, כיון דל"ב אלא שיהא אפשר לעשות בהן כאשר זמם על מה שזממו, וכיון דלא זממו להרגה, ל"ב שיהא אפשר להרגן, אך הנה כבר נת' במק"א להוכיח דודאי הוי זה בכלל זממתם, והא דאינם חייבין מיתה, הוא משום דלא נגמר הדין למיתה על פיהן, דכיון דגניבה לחודה קיימא, הוי הגמ"ד למיתה ע"פ עדי המכירה, ולפ"ז שפיר י"ל דכיון דאינם חייבין בהזמה על החיוב מיתה, הויא עדותם עשאאי"ל.

אך באמת י"ל דאדרבה, כיון דטעם הא דאין חייבין מיתה, הוא משום דחשיב דאין החיוב מיתה נעשה על פיהן, לי"ב כלל משום עשאאי"ל, דעד כאן לא מצינו דחשיבא העדות כעשאאי"ל, אלא כשא"א להזימה על הדין הנעשה בעדותם, אך כל שא"א להזימה על דין אחר שאינו נעשה בעדותם, לי"ב משום עשאאי"ל, וצ"ע בזה.

**ו**

יג] והנה בחי' הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב, ז"ל, אלא הכי איכא למימר דמתני' לא קתני אלא שלוקין וגבי כופר לא לקו, וא"ת א"כ עשאאי"ל היא, לאו מילתא היא דכיון דכופרא כפרה ועיקר חיוביה בידי שמים הוא בדלא יהיב כופרי', אין עדות כאן אלא לשמים שאינן צריכין לעדותו ואף הוא דינו מסור לשמים, עכ"ל, והנה לא נתפרש בד' הרמב"ן מ"ט ס"ל מתחילה דעדי כופר שהוזמו אין לוקין, דלפ"מ דמסיק דאין עדותם אלא לשמים וכו', י"ל דמה"ט אף אינם לוקין, וכ"כ הריטב"א בשם הרמב"ן, אך להס"ד דאכתי לא ס"ל להרמב"ן לה"ט מ"ט אינם לוקין, וצ"ל דמאיזה טעם לא חשיבא עדותם כהרשעת צדיק, וע"כ אינם לוקין.

והנה לפמש"נ בענף ב', דכל עדויות שלעולם אין בהן הרשעת צדיק, אינם כלל בכלל הפרשה דהזמה, ול"ב שתהא העדות יכולה להזימה, צ"ע דא"כ מאי קשיא לי' להרמב"ן בעדי כופר דמ"ט ל"ה עשאאי"ל, ולכאו' כיון דעדות זו לעולם אין בה הרשעת צדיק, דמה"ט הוא דאינם לוקין כשהוזמו, אינה בכלל הפרשה דהזמה, ובדין דלא ניבעי שתהא העדות יכולה להזימה.

וצ"ל בזה, דהגם דעדות זו לא חשיבא כעדות להרשעת צדיק, ומן הדין אין לוקין עלי', הרי מ"מ הא דאין עונשין עלי' בכאש"ז, הוא רק משום דכופרא כפרה והני לאו בני כפרה נינהו, וכיון דהי' מן הדין לחייבם בכאש"ז, ואך דל"ש שיחול חיוב כופר עליהן, ע"כ הו"ל כעשאאי"ל, - ואמנם צ"ע, דלכאו' כל עדות שאין בה הרשעת צדיק, כ"ה דאין חייבין עלי' מלקות, גם אין חייבין עלי' בכאש"ז, (שהרי תרוייהו בני חדא ביקתא נינהו, וכמש"נ בסימן א' (א)), אך באמת ממש"א בגמ' דטעם פטורם הוא משום דלאו בני כפרה נינהו, מבו' דאף דחשבינן דאין בעדותם הרשעת צדיק וע"כ אינם לוקין, מ"מ הא דאין עושין בהן כאש"ז, הוא רק משום דלאו בני כפרה נינהו, וצ"ע.

ולמש"נ בענף ג' דכל היכא דהפטור מהזמה הוא משום דלא זמם כלום ול"ש בזה כלל כאשר זמם, לא מיפסלא העדות משום עשאאי"ל, אך כל היכא דהפטור מהזמה הוא דאף דזמם ושייך בזה כאשר זמם, מ"מ אין עונשין אותו משום דאין בזה להעבירה והעוולה המחייבת בחיוב הזמה, כעדות על טריפה, או משום דל"ש ליתן עליו עונש דכאש"ז, כעדות ב"ג ודכוותה, צ"ל ג"כ ע"ד הנ"ל, דאף דעדי כופר אינם לוקין, מ"מ חשיב דזממו לחייב את הנידון והי' שייך בזה כאשר זמם, וכדחזינן דכל הא דלא עבדינן בהו כאש"ז הוא משום דלאו בני כפרה נינהו, וזהו שהק' הרמב"ן דהיאך מהניא עדותם הרי הו"ל עשאאי"ל, ולדרך זו, הרי דגם אי נימא דכיון דאין בעדותם הרשעת צדיק, גם ליכא בזה להעבירה והעוולה המחייבת בכאש"ז, מ"מ כיון דשייך בזה כאש"ז ולא עבדינן בהו, הו"ל עשאאי"ל.

1. ועיי"ש עוד שהוכיח מד' הראשונים אלו, דבמעידין לפסול אדם לעדות והוזמו אינם לוקין, דאי נימא דהן לוקין, א"כ כל שהעידו על טריפה שהרג והוזמו, ה"ה לוקין משום דזממו לפסלו לעדות, - והנה אמנם הי' מקום לדחות, דאף אם הן לוקין ע"מ שזממו לפסלו לעדות, ל"מ זה לחשוב לעיקר עדותם כעשאי"ל, כיון דאין המלקות מכח מה שבאו לחייבו מיתה, אלא מכח מה שבאו לפסלו לעדות, ודו"ק, אך משמעות ל' התוס' והרמב"ן דאין לוקין כלל, ואף משום מה שבאו לפסלו לעדות, וכמש"כ הנוב"י. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז י"ל, במה שראיתי להעיר ע"ד הגרע"א, ממש"א בב"ק דע"ה: דאם אמר גנבתי וטבחתי ומכרתי בפני פלוני ופלוני, ובאו פלוני ופלוני והעידו שגנב וטבח ומכר, הו"ל עשאאי"ל, - והנה היש"ש שם סימן כ"ז כתב דכל הא דבכה"ג ליכא דין הזמה, הוא רק כשהודה קודם שבאו העדים, דכמאן דליכא עדות דמי, וכ"ה משמעות ל' רש"י שם, ובפשוטו היינו, דבכה"ג ליכא לעיקר המחייב דעדים זוממין, דלא חשיב דזממו לעשות לו, כיון דהוא בעצמו הודה כדבריהם, - ולפ"ז תיקשי דמ"ט עדותם בטילה משום עשאאי"ל, הרי כיון דל"ה בכלל כאש"ז לעשות לאחיו, ל"ב בזה שתהא העדות יכולה להזימה, ובפשוטו נראה דגם לפ"ד היש"ש כל הא דליכא דין הזמה, הוא רק להצד דהודאתו אמת, (ואך דכיון דהוי זה בתולדה מהודאתו, ע"כ כיון דהוא נאמן בדבריו משום הודאת בע"ד, פטרינן גם להעדים), וכיון דלהצד דאין הודאתו אמת יש בזה דין הזמה, ע"כ בעינן שתהא עדותם עשאי"ל.

   ולפמש"נ ניחא, דכל מש"כ הגרע"א דעדות שאינה בכלל כאש"ז לעשות לאחיו, ל"ב בה שתהא ראוי' להזימה, הוא רק בעדויות דלא משכחת כלל שיהיו בכלל כאש"ז לעשות לאחיו, דלא קאי עלייהו פרשת הזמה כלל, אך בעדות דגניבה וטו"מ דקאי עלה פרשת הזמה, הרי דאף בגונא שבאו להעיד אחר הודאתו דאי"ז בכלל זמם לעשות לאחיו, בעינן שתהא עדותם יכולה להזימה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונתחדש בזה, דלא נימא דהא דבהני גווני ליכא משום עשאאי"ל, הוא משום דלא חשיב כעשאאי"ל רק בגוונא דמן הדין הי' לעשות לו כאשר זמם, ואך דא"א לעשות כן, אך כל עדות דמצ"ע אינה מחייבת כלל בכאש"ז, לא חשיבא כעשאאי"ל, דלפ"ז ודאי הי' בדין דבמעידין על טריפה ובמעידין על עבד, כיון דמן הדין אינם חייבין בכאש"ז, לא חשיבא עדותם כעשאאי"ל, ומהא דחזינן דבהני גווני עדותם בטילה משום עשאאי"ל, מוכח דדינא דעשאאי"ל הוא אף בגוונא דמן הדין אין העדות מחייבת כלל בכאש"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. **אך הנה מצאנו דבר חידוש בד' המאירי בסנהדרין דע"ח. בשם גדולי הדורות דהא דטרפה שרבע בפני עדים פטור משום עשאאי"ל, הוא רק כשאין מעידין על הנרבע, דאם מעידין על הנרבע והויא עשאי"ל מצד הנרבע, סגי בכך, ולפ"ז כ"ש הכא דסגי במה שחייבין מלקות על העדות לאסרה לבעלה.** [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה בשיעורי הגר"ש שם דן לפרש בד' התוס', **דל"מ הא דלאסרה על בעלה באנו אלא לפטרם מחיובא דכאש"ז דאי"ז בכלל זממתם, דלא מיפטרי משום שגגה, דאין לע"ז שגגה, וכמש"כ התוס' בסנהדרין, אך במלקות דוהצדיקו ה"ה חייבין אף משום עדותם להרגה, דבחיוב מלקות זה לא כתיב בקרא "זמם", וכל שהרשיעו את הצדיק בעדותם סגי בכך לחייבם.**

   ונראה דג"ז הוא רק אי נימא דהא דכשלא נתכוונו להרגה אין עושין בהן כאש"ז, הוא משום דלא זממו כלל להרגה ואי"ז כאשר זמם, דאי נימא דהא דאין עושין בהן כאש"ז, הוא משום דלי"ב להעבירה והעוולה דעדים זוממין, בדין דגם לא יתחייבו מלקות, שהרי חזינן דאף המלקות דהוצדיקו הוא רק בעדויות שיש בהן להעבירה והעוולה דעדים זוממין, וכמש"נ לעיל סק"א ובסימן א' (א), ובע"כ דבעיקר המחייב דעדים זוממין ל"ב שיתכונו לכך, וכל הא דאם לא נתכוונו להרגה אין נהרגין, הוא משום דהעונש דהזמה הוי כאשר זמם לעשות, ומה שלא זממו לעשות אי"ז בכלל העונש שחייבתם תורה, וע"כ בחיוב מלקות דאינו כאשר זממו לעשות, ה"ה מתחייבין בכך אף על מה שהועילה עדותם להרגה. [↑](#footnote-ref-6)