35 הי_ בטל מן הסלע - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

בד' הריטב"א מבו' דמן הדין הי' לו ליטול כל שכרו, ורק כיון שנתרצה לעשות מצוה מחל ע"ז, וע"כ אינו נוטל אלא כפועל בטל, ולפ"ז צ"ע מ"ט ל"מ להתנות שלא בבי"ד ולגלות שאינו מוחל.

ובד' הר"ן מבו' דהא דאינו נוטל אלא כפועל בטל, הוא משום דיותר מזה לא חשיב שלו, דשמא נוח לו, ולפ"ז הא דתנן דשלו קודם ורשאי ליבטל לגמרי, הוא מספיקא, ומש"כ הר"ן להקשות דהכא חשיב כמדעתו כיון שאינו מחויב בכך, הוא לפי' הר"ח, דלדידי' ודאי הוי זה הפסד ואינו מחויב בכך, ודו"ק.

אך בד' ש"ר נראה דאינו חייב בכך, וכ"ה מוכרח למש"כ תור"פ תוס' הרא"ש והריטב"א דהא דרשאי ליטול שכר הוא משום דאינו מחויב בכך, כיון שהוא בטל מן הסלע, וכ"נ ממש"כ הריטב"א בתו"ד, ז"ל, ומ"מ אם לא רצה לטרוח הרי הרשות בידו וכדתנן אין שם ב"ד בפני מי יתנה שלו קודם, עכ"ל, אך להריטב"א לטעמי' דמן הדין חשיב דמפסיד הכל, ודאי דהוא רשאי שלא להשיב, וכ"נ להדיא בל' הרא"ש סימן כ"ח דבכל גוונא אינו חייב לפחות משכרו ולפרוק ולהשיב אבידה, וכ"נ גם ממש"כ התוס' וש"ר דהא דשלו מרובה משל חבירו לא איירי בשאין שם בי"ד, דבכה"ג אף בשלו מועט אינו חייב, ואם כל הא דאינו חייב הוא רק כשבאמת אינו נוח לו בכך, א"כ שפיר נקטו שלו מרובה משל חבירו, וי"ל.

והנה בד' הר"ן מבו' דניח"ל הא דנותנין לו כפועל בטל שעוסק במלאכה קלה, ואין נותנין לו כפועל בטל לגמרי, ולא חשיב כנוטל שכר על השבת אבידה, אלא משום דכל הא דלא חשיב כ"שלו" הוא משום דניח"ל בכך, וכיון דהוא מתחייב בהשבת אבידה, הרי דכלפי שיעור זה כבר לא ניח"ל.

אך בד' הרא"ש ור"פ מבו' דמן הדין אין לו ליטול אלא כפועל בטל לגמרי, והא דנוטל כפועל העוסק במלאכה קלה אף דאין רשאי ליטול שכר על השבת אבידה, הוא או משום דמיגו וכו', או משום דמצווה בהשבת אבידה, והרי דפליגי בזה ע"ד הר"ן.

ונראה בדעתם, דהא דאין נוטל כל השכר שהי' בידו לקבל, אי"ז משום שהוא נוח לו בכך, אלא הוא משום ?

ועי' בסמ"ע שכתב כן דהא דמתנה ליטול כל שכרו, הוא משום דאומר דלא ניח"ל, ועי' בתשו' הגרשז"א שבסו"ס השב"א כהלכתה אות ל"ז שכתב דאם באמת ניח"ל להתבטל א"צ לשלם לו כל מה שהתנה, ולמש"נ הדין תלוי בפלוגתת הראשונים.

הריטב"א כתב בהא דבבטל ממלאכתו אינו נוטל אלא כפועל בטל, ז"ל, אבל הכא שאינו אלא ביטול מלאכה וריוח שהיה לו לעשות, אע"פ שהי' פטור מליטפל באבדה משום אפס כי לא יהיה בך אביון שלא חייבו הכתוב אלא כשהוא יושב ובטל מכל מקום לא ויתר אלא שכר מלאכה שהיה לו להרויח, וכיון שהבעלים לא היו שם ולא היה יכול להתנות עמהן ליכא למימר דמחל לגמרי, ומיהו כיון דפטור היה יש לו להפסיד קצת ונימא דמצוה בעא למעבד לפנים משורת הדין ומחל קצת שכרו הילכך נוטל שכרו כפועל בטל של אותה מלאכה, עכ"ל, וצע"ג, דכיון דאלמלי הא שהי' פטור, הי' נוטל כל הפסדו, א"כ מ"ט הוא פטור, הרי אדרבה יש לנו לומר דהוא חייב בהשבה, ואינו נפטר מכח מה שהוא בטל ממלאכתו, כיון שיתחייב חבירו לשלם לו כל הפסדו.

ושמא י"ל למש"כ הריטב"א בהמש"ד בשם הרמב"ן, דאינו חייב לשלם לו יותר משכר השבת אבידה, ואף אם כפועל בטל הוי יותר מזה, ולפ"ז ה"נ גם אם הי' חייב לשלם לו כל הפסדו, מ"מ ל"ה חייב לשלם לו יותר משכר השבת אבידה, וסתמא דמילתא הפסדו הוא יותר משכר השבת אבידה, שהרי איירי דהשבת אבידה היא מלאכה קלה טפי, דאם אינה קלה טפי, הרי באמת הוא צריך לשלם לו כל שכרו, דזהו שיעור פועל בטל דילי', ואכתי צ"ע, דלפ"ז בגונא דהפסדו הוא פחות משכר השבת אבידה, וכגון שעבודתו היא במלאכה פשוטה, דאף דטירחתה מרובה נותנין עלי' שכר מועט, יהא הדין דנותנין לו כל הפסדו, ואין משערין כפועל בטל, וזה לא מצאנו, ושמא לא חילקו חכמים בדבר, וצ"ע.

ועד"ז צ"ע גם בד' הר"ן והנימו"י שכתבו בטעמא דר"ח דנותנין לו כשווי הפעולה בזמן הזול, ז"ל, דכיון דמדעתא דנפשי' עבד שהרי כיון שלא היה שם ב"ד לא היה מחויב להתבטל מן הסלע שהרי שלו קודם כדתנן במתני' אלא מצוה בעי למעבד לפיכך הטילו חכמים פשרה זו, עכ"ל, וצ"ע, דמ"ט ל"ה חייב בכך, הרי כיון דאם הי' חייב בכך הי' חבירו לשלם לו כל שכרו, ממילא יש לחייבו בכך, ומ"ט נימא דהוא פטור מכח הא דאחר דפטרינן לי' תו אין חבירו חייב לשלם לו כל הפסידו, ובדבריהם אין לומר כמש"נ לדון בד' הריטב"א ,שהרי דבריהם קיימי לדעת הר"ח, ולדעתו לכאו' אין מקור לומר דשכרו הוא טפי משווי שכר השבת אבידה, דרק לדעת רש"י ודעימי' אמרינן, דכיון שנותן לו כשיעור שהי' רוצה לימנע ממלאכתו ולעסוק בהשבה, בע"כ דההשבה היא קלה טפי, וע"כ באופן הרגיל הוי שכרה מועט, אך לדעת הר"ח אין מקור לזה, וצע"ג בזה.

הר"ן כתב דהא דשלו מרובה משל חבירו, איירי באבידה, דבזה ל"ש כפועל בטל, והוא נוטל כל הפסדו, וע"כ הוא חייב בהשבה, וצ"ע בדעת ש"ר שלא פירשו כן.

וי"ל בזה בכמה גווני, חדא, דכל הא דכשמשלם לו חבירו הפסדו הוא צריך לעסוק בהשבה, הוא רק בבטל מן הסלע, ולא בהפסד שמפסיד אבידתו, והטעם בזה הוא או כמש"כ הסמ"ע והב"ח דיכול לומר דניחא לי' בשלו, ואף אם הוא חייב בכך, אי"ז מעיקר הדין אלא מתנאי בי"ד, והברייתא דשלו מרובה משל חבירו, מ' דהוא מעיקר הדין, וגם י"ל דכל התנאי בי"ד הוא רק כשחבירו תובעו לכך, וכמש"נ לדון במק"א, או כמש"נ במק"א לדון דרק בביטול מלאכה הוא דאמרינן דכל שמשלם לו חבירו אין לו הפסד כלל, ומשא"כ בהפסד ממון בעין, חשיב כהפסד אף אם משלם לו חבירו את תמורתו. - עוי"ל עפמש"נ במק"א מד' הריטב"א, דכ"ה דבבטל מן הסלע אינו נוטל יותר משווי ההשבה אף שהפסיד יותר, ה"נ בשטף נהר חמורו, אינו נוטל יותר משווי הפעולה אף שהפסיד יותר, ולא דן הרמב"ן בזה, אלא בשופך את יינו, שהפסיד ממון בידים, דבזה חשיב שהוציא ממון לצורך חבירו, והו"ל כהוציא הוצאות על פיו, וצ"ע, ולפ"ז הרי דכיון שלא יצטרך חבירו לשלם לו כל הפסדו, אינו חייב להשיב. - עוי"ל דבל' הר"ן נראה דכל הא דבאבידתו ואבידת חבירו צריך חבירו לשלם לו את הכל, הוא רק לדעת רש"י, דשיעורא דכפועל בטל הוא משום דזהו "שלו", וע"כ בהפסד אבידתו צריך לשלם לו הכל, אך לדעת הר"ח דהוא פשרה שעשו, הרי גם בהפסד אבידתו יש לעשות פשרה, ואין משלם לו הכל, אך לא נתפרש לן היאך יעשו פשרה זו, ועד"ז הוא לפ"ד הריטב"א דהא דנוטל כפועל בטל הוא משום דמחל על חלק משכרו, דה"נ גם באבידה יש לנו לומר דמחל על חלק, ולא נתפרש היאך נדון לזה, וע"כ לדעתם גם באבידתו ואבידת חבירו אינו חייב להשיב אף שאבידתו פחותה משל חבירו, משום שלא יהא חבירו חייב ליתן לו כל הפסדו.

והנה בל' הרמב"ן נ' דמפרש לההיא דשלו מרובה משל חבירו על אבידה, עיי"ש בלשונו בסו"ד, וכן מ' ממש"כ בתו"ד דאיהו לית לי' כושרא דחיותא, ומ' דכונתו להעמיד בכה"ג דאיהו לית לי' כושרא דחיותא, אך יש לדחות דכונתו, דאיהו לעולם לית לי' כושרא דחיותא, כיון דהוי מניעת ריוח דשכר פעולה, וכ"נ גם בד' הריטב"א דגריס בגמ' אבידתו מרובה משל חבירו, וכ"נ גם בסוף דבריו, ולפ"ז צ"ל דמש"כ הריטב"א בתו"ד דנוטל כפועל בטל, כונתו כמש"נ בדרך הג', דכ"ה דבביטול מלאכה נוטל כפועל בטל, ה"נ באבידתו ואבידת חבירו, אינו נוטל כל הפסדו, אלא אמרינן דויתר על מקצת שכרו, וצ"ב.

נתעוררתי לדון, אם פטורא דשלו קודם לשל חבירו, הוא רק בשיש לו הפסד ממון, או גם בשיש לו הפסד דשאר צרכים, וכגון מי שנזדמן לו השבת אבידה, ואם יעסוק בה לא יהא בידו לבא לחופת בנו, אם הוא חייב בכך, ועד"ז יל"ד בכמה וכמה גווני.

גם יל"ד, במי ששילם ממון כדי ללמוד תורה מפי הרב, ואם יעסוק בהשבה לא יהא בידו לבא ללמוד ויפסיד את ממונו, אם חשיב זה כהפסד ממון, או דכיון דכבר הוציא את הממון, אי"ז אלא הפסד תלמוד תורה, ובמקום ת"ת הרי הוא מחויב בהשבה וליבטל מן התורה.

ויש שהעירו דאי נימא דגם בשאר צרכים אמרינן דשלו קודם, א"כ מ"ט הוא חייב לעסוק בהשבה אף שהיא טירחא ואף במקום שהוא בזיון לו, אלא במקום שיש בזה משום כבוד הבריות הדוחה ל"ת שבתורה, ודעת כמה מקמאי דהוא רק בכבוד ת"ח, אך נראה דל"ד, דבמקום דזהו עצמו ההשבה ע"י טורח או ע"י בזיון, הוי זה מצותו, ודוקא במקום דעומדין לפניו צורך דילי' וצורך השבת אבידה, הוא דאמרינן דשלו קודם, ודו"ק.

בעיקר הדין דשלו קודם לשל חבירו, יש להסתפק אם גדר הדין הוא שלא נתחייב להפסיד משלו לצורך ההשבה, והוא דין פטור בעלמא, או היינו דמקרא דאפס כי לא יהי' בך אביון ילפי' דיש לו ליזהר שלא יהא אביון וכמו שפירש"י, וע"כ באמת איכא דין קדימה לממונו על ממון אחרים, ומכח דין הקדימה הוא שאינו מחויב בהשבה, דאיכא צורך הקודם להשבה, וצ"ע בזה.

במש"כ התוס' דבשלו שוה לשל חבירו צריך להשיב משום כושרא דחיותא או משום טירחא יתירא, נראה דלאו היינו דעיקר דין ההשבה הוא על הכושרא דחיותא ועל הטירחא יתירא, שהרי ליכא דין השבה אלא על ממון, ולא על מניעת טירחא מחבירו, ועוד, שהרי חזינן דדבר השוה מנה, לא אמרינן דשויו הוא טפי ממנה משום הכושרא דחיותא ומשום הטירחא יתירא, שהרי ודאי המזיקו אינו משלם יותר ממנה, וחזינן דגם לדידי' לא חשיב דשוה יותר ממנה, דאל"כ בשלו יותר על של חבירו אין מתנין לשלם לו כל הפסידו משום דלאובד ה"ז שוה יותר מכח הכושרא דחיותא, אלא גדר הדברים הוא, דחיוב ההשבה הוא על הממון עצמו, ואך שבאנו לדון דכיון דאין לאובד תועלת מזה, שהרי יהא עליו לשלם כל שויו, לא יהא ע"ז דין השבה, דסברא הוא דליכא דין השבה אם אין תועלת להאובד מזה, וע"ז הוא דאמרינן דיש להאובד תועלת בהשבה זו, וכיון דיש לו תועלת מזה, ע"כ איכא דין השבה על כל הממון, ואף אם ל"ה חיוב השבה אלא על מנה, הי' חייב להשיב אבידה השוה מנה משום כושרא דחיותא וטירחא יתירא.

ועד"ז נראה בד' הרמב"ן לקמן דצ"ג: דש"ש שהי' לו לקדם ברועים ומקלות בדמי' ולא קידם, א"צ לשלם לבעלים כל שווי הבהמה, אך מ"מ צריך לשלם לו דמי כושרא דחיותא וטירחא יתירא, והריטב"א שם נחלק ע"ז וכתב, דכושרא דחיותא וטירחא יתירא לית לי' לשלומי, והיינו שהרי אי"ז דבר השוה ממון, שהרי אם הפסיד כל הבהמה משלם את דמי', ואינו מוסיף ומשלם גם את דמי כושרא דחיותא וטירחא יתירא, אך בדעת הרמב"ן נראה, שהרי הר"ן שם נסתפק דצריך לשלם כל דמי הבהמה, וכ"נ בד' הרמב"ם, והיינו משום דזה שווי הפיקדון, ואף שהרויח הבעלים את דמי הרועים והמקלות אי"ז פוטרו, ואמנם הרמב"ן נחלק ע"ז וס"ל, דכיון דבפועל אין לו הפסד, אין השומר חייב ע"ז, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דיש לו הפסד דכושרא דחיותא וטירחא יתירא, ולא הי' מתרצה להחליף בהמה זו בעד דמים, משום הפסד זה, ע"כ כלפי השווי דכושרא דחיותא וטירחא יתירא, חשיב דהפסיד את הבהמה עצמה, וע"כ הוא חייב לשלם, ודו"ק.

והנה הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, ואכתי איכא למיבעי לשלו מרובה משל חברו אמאי איצטריך קרא פשיטא וכי מגרע גרע מחבריה, ואפשר דסד"א הואיל וכי מהדר ליה איכא מצוה ומקיים עשה ולא תעשה של חברו תקדום קמ"ל, ונראה בביאורו, דעיקר קו' הרמב"ן היתה דלא יהא בזה כלל דין השבה, כיון דלא גרע איהו מחברי', ודין השבה נאמר כדי למנוע הפסד ממון ישראל, וע"ז תי' הרמב"ן דסד"א דחייבתו תורה בהשבה זו, כיון דאם ישיב ממון חבירו יקיים עשה ול"ת ועל ממונו ליכא מצות השבה, וע"כ איכא דין קדימה לממון חבירו, ועוד דהא קא מתנה בפני ב"ד ואינו מפסיד אלא מה שדמי אבדתו יותר על של חברו והפסד חברו מרובה, עכ"ל.

וצ"ב דמ"ט הפסד חבירו מרובה, הרי הוא מפסיד את מה שדמי אבידתו יותר על של חבירו, וחבירו אינו מפסיד כלל, שהרי אם ישיב לו את אבידתו יהא עליו לשלם כל דמי', ונמצא דאין לו הפסד ממון כלל במה שאינו משיב אבידתו.

וצ"ל דמכוון הרמב"ן הוא למש"כ לעיל מינה דדין ההשבה בכה"ג הי' משום הכושרא דחיותא, וע"כ חשיב דהפסד חבירו מרובה מהפסידו, ואולי כ"ז הוא להרמב"ן לטעמי' לקמן דצ"ג: דהפסד כושרא דחיותא חשיב כהפסד ממון, וצ"ע בזה.

בתור"פ כתב דבדין אינו נוטל אלא כפועל בטל לגמרי, משום שאינו רשאי ליטול שכר על הדין, ודוקא באבידה הוא רשאי ליטול שכר על האבידה, כיון דאינו מחויב בהשבה, מקרא דאפס כי לא יהי' בך אביון.

ונתחדש לפ"ז, דאף דבדין ליכא לפטורא דאפס כי לא יהי' בך אביון, מ"מ הוא רשאי ליטול שכר בטלה, והרי דהא דרשאי אדם ליטול שכר בטלה, אי"ז משום דאינו מחויב במצוה כשהוא בטל, אלא הוא דין בפנ"ע, שלא נאסר ליטול את הפסדו, ואף דהמחייב את חבירו לשלם לו, הוא הנאתו מן המצוה, מ"מ לי"ב איסורא, שלא נאסר לקצוץ שכר על המצוה, אלא נאסר לבא להרויח מכח המצוה, אך כל שהוא נוטל את הפסדו, שרי לקצוץ שכר על המצוה.

ונפ"מ בזה נראה, במי שעזב את מלאכתו כדי ללמד אחרים תורה, ואחר זמן שעזב את מלאכתו כבר אין בידו לשוב אלי', ויל"ע אם הוא רשאי ליטול שכר על לימוד התורה, והוא תלוי בהנ"ל, דאם כל הא דהוא רשאי ליטול שכר, הוא משום שאינו מחויב במצוה בכה"ג שיש לו הפסד ממון, הרי דכיון דכבר אין בידו לשוב למלאכתו, ה"ה מחויב ללמד אחרים תורה, ואינו רשאי ליטול שכר ע"ז, אך אם הא דהוא רשאי ליטול שכר, הוא משום דלא נאסר ליטול את הפסדו, הרי דכיון דכל מה שעזב את מלאכתו הוא לצורך מצוה זו, ה"ה רשאי ליטול שכר, ודו"ק.

הרמב"ן בפי' התורה כתב שאינו חייב לילך עם האבידה לעיר אחרת כדי להשיבה אליו, ולכאו' גדר הדברים הוא דלא נתחייב בטירחא זו לצורך ההשבה, וצ"ע.