12 - מ_מ שעבודא דר_נ
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / מ_מ שעבודים

**בס''ד**

**שעבודא דרבי נתן**

**בגדר שעבודא דר''נ**

**הקצוה''ח פירש דהחוב שיש לשמעון על לוי, עבר לראובן**.

א. כתב הקצוה''ח בסי' פ''ו סק''א וז''ל בשעבודא דר' נתן התורה אמרה ונתן לאשר אשם לו והוא המלוה האמיתי ואפילו רוצה הלוה לסלוקי בזוזי אינו יכול דהוא המלוה האמיתי - בסק''ב - ''גוף החוב הוא של המלוה ... דגוף החוב אינו שלו אלא של המלוה אין לו כח למחול וכאחר הוא לגבי חוב זה'' - בסי' פ''ה סק''ה - שעבודא דר' נתן נראה דאינו כמו שעבוד נכסים דגוף הנכסים של הלוה ולמלוה אין לו אלא שעבוד, אבל שעבודא דר' נתן רוצה לומר דגוף החוב שהיה ללוה שייך למלוה שלו כאילו הוא הלוהו ממש ולא בתורת שעבוד, דאי בתורת שעבוד קרא בעי ודאי כל אשר יש לו משועבד למלוה - בסי' פ''ה סק''ו - וזכה בו מחיים ע"י שעבודא דר' נתן דכל החוב שייך למלוה - בסי' פ''ו סק''ח - דמשום שעבודא דר' נתן הרי החוב שלו תיכף ואין זה כמו שאר שעבוד נכסים דמכאן ולהבא הוא גובה ואינו יכול לסלקו בזוזי.

כדברי הקצוה''ח לכא' מבואר בט''ז אה''ע סי' צ''ו סעי' י' דהחוב שייך לראובן, ולכן כתב שראובן יכול למחול ללוי עי''ש.

ב. הנתה''מ בסי' פ''ו סק''א כתב על דברי הקצוה''ח דאין יכול לסלקו בזוזי ''והא ודאי ליתא כמבואר לכל מעיין'' ובגליונות ברוך טעם כתב על דברי הקצוה''ח יסוד זה רעוע ואין להעלות על הדעת - ולכא' אף לדעת הקצוה''ח יכול שמעון לפרוע ללוי בע''כ, וממילא יפקע החוב, אלא שהקצוה''ח לא מיירי באופן שבא לפרוע בע''כ, דהרי יש אופנים דלא מהני פרעון בע''כ, כגון שאין המלוה לפניו, אלא איירי שבא המלוה לגבות את חובו מהנכסים, ובזה הדין דהלוה קובע מה לתת, וע''י שעבודא דר''נ יכול ראובן לגבות מלוי ואין בזה את הדין שהלוה יכול לומר לו שיגבה ממקום אחר, ועי' אמרי בינה דיני טוען ונטען סימן כ''ו -

ג. צ''ע - מהרש''א בפסחים, והנתה''מ סי' פ''ו סק''ג והבית יעקב כתובות דף קי א - על דברי הקצוה''ח מדוע כשמת שמעון אין ראובן יכול לגבות מלוי, ומדוע רק בגבו היתומים קרקע בחובת אביהם חוזר וגובה מהם, הא החוב אינו של היתומים אלא של ראובן, וז''ל הנתה''מ, ועוד דאם היה הלוה השני לוה של המלוה הראשון, א"כ אם מת הלוה הראשון ונשארו מטלטלין אצל הלוה השני לא ליהוי מטלטלי דיתמי, דהא הלוה השני חי והוא לוה של המלוה הראשון ממש עכ''ל, ובאמת כך פי' הקצוה''ח את קושיית התוס' בפסחים דף לא א וז''ל ולזה הקשו תוס' במטלטלין נמי נימא הכי דאע"ג דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי היינו היכא דגוף הנכסים של הלוה המטלטלין אינם בתורת שעבוד, אבל שעבודא דר' נתן דגוף החוב של מלוה ראשון הוא א"כ **לא הוריש מידי לבניו כיון דשלו הוא** ואין זה מטלטלי דיתמי אלא מטלטלים של הלוה עכ''ל, ועי' מה שביאר הקצוה''ח בביאור דברי התוס', ועי' קה''י פסחים סי' כ''ד דכתב ולא הבנתי כוותו ז''ל עי''ש, ועי' להלן.

ד. צ''ע אם החוב עבר משמעון לראובן, א''כ קיבל משמעון שוה כסף, וא''כ מדוע אין נפרע עי''ז החוב, ואין לומר דבאמת נפרע החוב ואין ראובן יכול לתבוע את שמעון, דא''כ אם ברח לוי או מת הפסיד ראובן, ולא יוכל לתבוע את חובו משמעון, וכן מוכח מהא דאין שמין כמה שוה החוב בשעה שעבר אליו החוב.

ה. צ''ע מדוע כששמעון פרע לראובן, חייב לוי לשמעון, הא כבר פקע חובו ועבר לראובן.

ו. הטור והשו''ע כתבו בסי' פ''ה סעי' ו' דאם שמעון מכר את חובו ליהודה וגבה יהודה מעות מלוי אין ראובן חוזר וגובה ממנו, וצ''ב לדעת הקצוה''ח כיצד יכול שמעון למכור את החוב הא אינו שלו אלא עבר לראובן - וכדהוקשה לעיל על יורשים - ובאמת הנתה''מ כתב שם בשיטת הש''ך וז''ל ומכירת המלוה השני שמכר השטר חוב לאו כלום הוא ... אין מכירת המלוה השני מכירה ואין גבית הלוקח גביה עכ''ל, אלא שכלפי מטלטלין שיכול לוי להבריח אין חל שעבודא דר''נ וכמו שכתבו התוס' בפסחים, אך בגבה קרקע באמת לא חלה גבייתו, ונראה בדבריו שלענין שעבוד המטלטלין לא עבר החוב לראובן וזהו לכא' גם כוונת הקצוה''ח הנ''ל בסי' פ''ה סק''ה וצ''ב.

ז. אולי י''ל בכוונת הקצוה''ח דאע''פ שהחוב נעתק משמעון לראובן, אך נעתק רק כל עוד חייב שמעון לראובן, ולכן לא נפרע החוב שחייב שמעון לראובן, ומאידך כיון שהחוב אינו של שמעון אינו יכול למחול ללוי, וכן ניחא דכשמת שמעון ופקע החוב, בטל גם שעבודא דר''נ, וכן ניחא מדוע כשפרע שמעון לראובן חייב לוי לשמעון, וכן יובן מדוע החוב עובר לראובן, ומאי שנא חוב משאר נכסיו, משום שאין החוב עובר לגמרי ולא נפרע חובו לצאת, ואין זה אלא בכדי שיוכל ראובן לגבות מלוי, אלא דא''כ צ''ב מדוע בגבו קרקע חוזר וגובה מהם, וכן לכא' נוסח זה נסתר מדברי הקצוה''ח שכתב שראובן יכול למכור את החוב, אך אולי כוונתו דהחוב מכור כל עוד שמעון חייב לו וצ''ע.

ח. לכא' לדעת הקצוה''ח אין לוי יכול לפרוע לשמעון, שהרי אינו חייב לו אלא חייב ללוי וכך מבואר בשו''ע שאם אחר שנתחייב לוי לפרוע לראובן פרע לשמעון חייב לפרוע שוב לראובן, אלא שהקה''י בפסחים סי' כ''ד ציין לדברי הרא''ש בשו''ת דהוא מדינא דמזיק שעבודו של חבירו.

ט. הראשונים בכתובות דף יט א דימו מוכר שט''ח לחבירו וחזר ומחלו, לשעדר''נ, וצ''ב מה השייכות בין מכירת חוב לשעדר''נ, ואם ע''י שעדר''נ עבר החוב משמעון לראובן ניחא, אך אם הגדר בשעדר''נ כדלהלן שהחוב משועבד לו, או דהוי הפוכי מטרתא, או שלוי חייב לתת את החוב של שמעון לראובן אין מובן מה הדמיון למכירת שט''ח.

י. יש לעיין לדעת הקצוה''ח באופן שמחל שמעון ללוי, ואח''כ פרע שמעון לראובן, האם יכול לתבוע שמעון מלוי דהרי אין לוי חייב לו אלא לראובן ולא חלה מחילתו, או שכלפיו חלה מחילתו.

**יש שפירשו שבדינא דר''נ התחדש שלוי משועבד לראובן לתת לו את החוב של שמעון.**

א. כתב החזו''א ב''ק סי' ט''ו סק''ט דעיקר דינא דר''נ הוא חוב גברא דרמי רחמנא על לוי להציל עשוק מיד עושקו ומשעבוד הגוף נעשה שעבוד נכסים, וכן האריך הקה''י בפסחים סי' כ''ד לפרש כן.

ב. כעין זה נראה בדברי הברוך טעם בגליונותיו על דברי הקצוה''ח בסי' פ''ו סק''ד שכתב דלא שייך שעבודא דר''נ בפקדון כי אינו מתחייב לפני שפשע, ולכא' הקצוה''ח הוא לשיטתו שהחוב עובר לראובן, ולכן א''א לומר כן בפקדון, דאין מקור אלא בהלואה שהחוב עובר, ולא בחפץ בעין, כמו ששאר החפצים של שמעון אינם נעשים של ראובן, אך אם הגדר שלוי משועבד לתת את החוב לראובן, י''ל כן גם בפקדון, דשיעבדה התורה את הנפקד לתת את הפקדון של שמעון לראובן כדי שעי''ז יפרע החוב שחייב שמעון לראובן - כך נראה בדברי הברוך טעם שם -.

ג. לוי שהזיק את שמעון ושמעון לוה מראובן, דמדין שעבודא דר''נ לוי חייב לראובן, ולכא' אף אי נימא דאין שמעון יכול למחול ללוי, אך אם הושלם הנזק, כגון בחפר בורות בחצירו, ונתמלאו הבורות, דבעלמא י''ל דנפטר המזיק - אי לא נימא דהוי פנים חדשות - לכא' גם כאן יפטר, ויתבאר על פי הנ''ל דאת החוב שיש לשמעון אצל לוי, חייב לוי לתתו לראובן, וכשפקע החוב ממילא פקע שעבודא דר''נ.

ד. אלא שלכא' מהראשונים שכתבו שאין שמעון יכול למחול ללוי מוכח לא כך, ותי' הקה''י בפסחים סי' כ''ד דכל מחילה אינה על גוף החוב, אלא רק על השעבוד שמשועבד לפרוע את החוב, ולכן אע''פ שהשעבוד שיש לשמעון על לוי נמחל, אך השעבוד המחודש שחל על לוי לתת את החוב לראובן לא נמחל - עי' במה שנתבאר בענין מוכר שט''ח לחבירו וחזר ומחלו, דמכח הממוני גבך אינו יכול לתובעו, ורק מצד השעה''ג או השעבוד נכסים יכול לתובעו, ושם התבאר דאף לר''ת מכר את החוב, ורק את השעה''ג לא מכר, וכיון שמחל המוכר על השעה''ג אין לקונה שום דרך לקבל את הממוני גבך - אלא שלפי''ז דוקא למחול אינו יכול, אך יכול לוי לפרוע את לפרוע את החוב לשמעון, וכך דייק הקה''י מדברי הרא''ש שכתב שכשפרע לוי לשמעון, חייב לוי לראובן מדין מזיק שעבודו של חבירו.

ה. כתבו הראשונים בכתובות דף יט א בשם הראב''ד דלא מצי מחיל ליה כיון דמשתעבד ליה מדרבי נתן **וכאילו הוא בעל חובו ממש**, והכי אמרינן בפרק כל שעה כי היכי דמשתעבדנא לאבוכון משתעבדנא לבע"ח דאבוכון מדר' נתן, וכעין זה כתב הריטב''א בכתובות דף פב א וז''ל דהא איהו גופיה אשתעבד ליה מדאורייתא וכאילו גובה מן הלוה שלו.

לשון הטור והשו''ע בסי' פ''ו סעי' ה' ''ואין שמעון יכול למחול ללוי שהרי פקע השיעבוד שיש לשמעון על לוי ונשתעבד לראובן'' וכתב הסמ''ע שם סק''ח דנסתלק שמעון לגמרי מלוי, וכ''כ בסק''י.

הש''ך בסי' פ''ה סקכ''ד ובסי' פ''ו סקי''א ובסי' קי'''א סקכ''ג כתב ''דהוה כאילו הלוה לו המלוה ראשון'' ובסי' פ''ו סקי''א כתב דלא דמי למוכר שט''ח לחבירו דיכול למחול משום שבמוכר שט''ח מכר רק את שעבוד הנכסים ולא את שעה''ג כמוש''כ ר''ת, אך ע''י שעבודא דר''נ ''נשתעבד הלוה השני לגמרי לראשון מדאורייתא ולא יכול לומר לאו בעל דברים דידי את וכדאיתא בפרק האשה שנפלו, וא"כ גם גופו נשתעבד לו מדאורייתא והיאך יוכל המלוה השני למחול''

והיה נראה בראב''ד ובריטב''א ובטור ובשו''ע ובסמ''ע ובש''ך כדברי הקצוה''ח דהחוב נעתק משמעון לראובן, אך על פי דברי החזו''א והקה''י יש לפרש בדבריהם שהחוב לא עבר, ויש על לוי שעה''ג ושעבוד נכסים לתת את הממוני גבך שיש לשמעון אצלו לראובן, ורק הקצוה''ח כתב שהחוב עבר לראובן, אך בכל הנ''ל לא מוזכר שהחוב עבר אלא רק שיש לראובן על לוי שעבוד הגוף ושעבוד נכסים, וכן יש להוכיח מדברי הש''ך שכתב דהיכא דאיכא פסידא יכול הוא למחול משום דאין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש נכסים בני חורין, והקצוה''ח בסי' פ''ו סק''ב כתב שלפי דבריו שהחוב עבר לראובן אינו כן עי''ש.

אך לשון הרמב''ן בכתובות יט א בשם הראב''ד אי סבירא לן כרבי נתן שמוציאין מזה ונותנין לזה אפילו מחלו אינו מחול דהא מדאורייתא **קנייה בעל חובו** כדאמרי' בעלמא כי היכי דמשעבדנא לך לדידך הכי נמי משעבדנא ליה לבעל חוב דידך, ואמרינן נמי כי היכי דמשעבדנא ליה לאבוכון משעבדנא ליה לבעל חוב דאבוכון מדרבי נתן בפרק כל שעה, עכ''ל, ואולי קנייה הוא על השעה''ג ולא על עצם החוב, וצ''ע, אך המרדכי בכתובות פ''ב כתב - והובא בהגה''א כתובות פ''ב סי' ט' - וי"ל דהכא הואיל והתורה זכתה לו החוב של זה אינו יכול למחול עכ''ל, ונראה בדבריו כדברי הקצוה''ח, אך אולי י''ל דכוונתו דמדינא דר''נ כשיפרע לו לוי את החוב שחייב לשמעון יפרע החוב של שמעון ונמצא שגם חידשה התורה שע''י שמעות החוב מגיעים לראובן נפטר לוי משמעון, וא''כ נמצא שראובן קיבל את חובו של שמעון **אחר** שפרע לו לוי.

**הריטב''א בפסחים בשם הרי''ט, ובכתובות דף יט א בשם הראב''ד מבואר דאף לרבנן ראובן גובה מלוי, וחידושא דר''נ הוא כשמת שמעון, דגובה קרקע שגבו בחובת אביהם, או שאינו יכול למחול.**

א. הרשב''א בכמה דוכתי - בשו''ת ח''א סי' תתקיד וסי' תתקכט וסי' אלף קיב ובמיוחסות סי' נב ובב''ק פט א - נחלק וס''ל דשטרות לאו בני גוביינא נינהו, ודינא דר''נ אינו לגבות את החוב, אלא להוציא מזה ולתת לזה, וכנ''ל כעין דין הפוכי מטרתא למה לי, אך במיוחסות סי' נ''ב כתב בסוף דבריו אבל מה אעשה ואני רואה שפשט זה בכל המקומות שב"ד שמין ומגבין אותם. וכופף אני ראשי למנהג של ישראל - הובא בב''י סי' ק''א -

ב. צ''ע - נתה''מ סי' פו' סק''א - מדברי הגמ' בכתובות פא ב דלרבנן מצי לומר לו לאו בעל דברים דידי את, עי' מה שתי' המשובב שם, ולכא' י''ל דבסוגיא שם שהבעל מת וירשו היבם, אין האשה יכולה לגבות את כתובתה מהחוב שחייב היבם ככל נכסי הבעל, מכיון שמת הבעל וירשו היבם שאינו חייב את הכתובה, ורק מכח דינא דר''נ שחל בחיי הבעל בידה לגבות ממנו, ועי' בריטב''א בכתובות דף פב א דכתב דאף לרבנן אם שעבד שמעון לראובן מטלטלין אגב קרקע, א''כ המעות שהלוה ללוי הרי הם משועבדים וגובה אף לרבנן, וא''צ לדינא דר''נ אלא כשלא שעבד מטלטלין אגב קרקע, או בדאיקני מעות אח''כ ולא כתב דאיקני, וא''כ י''ל דכל מה שכתב הריטב''א בשם הרי''ט והראב''ד אינו אלא בכה''ג, והגמ' בכתובות פא ב דיכול לומר לו לאו בעל וכו' הוא באופנים אלו שהרי המשנה סתמא וא''כ איירי בכ''ג.

ג. אי נימא דאף בלא דינא דר''נ חוב משתעבד, א''כ לכא' גם השעבוד נכסים משתעבד, וא''כ מדוע כשמת לא ישאר לו השעבוד שיש לו על השעבוד נכסים, דלכא' השעבוד נכסים נחשב קרקע ואינו מטלטלי דיתמי, וא''כ מדוע בלא דינא דר''נ אין יכול לתבוע את הלוה של הלוה אחר מיתה, וי''ל דיכול הלוה לטעון שיכול לפרוע מטלטלין, וכן יטען דאין נפרעין מן הערב תחילה כמוש''כ הריטב''א בדעת ר''ת דאי אינו נחשב כאילו נתן לו הרשאה אין יכול הקונה לתבוע את הלוה, וא''ת אכתי כשפרע ליורשים קרקע מדוע אינו יכול להיפרע מהם אף בלא דינא דר''נ, י''ל דשעבודו רק היה על השעבוד ולא על הקרקע, וכשפרע קרקע ונפרע החוב פקע השעבוד ופקע השעבוד על השעבוד, ולהסוברים דע''י שעבודא דר''נ יש שעבוד על השעבוד, ובע''כ כוונתם דלכן גובה מיתומים שגבו קרקע משום שעבוד על השעבוד נכסים, ע''כ לא ס''ל כסברא זו, אלא ס''ל דנשאר השעבוד, וצריך תלמוד - עי''ל דאע''פ שיש לו שעבוד על השעבוד, ויכול לגבות את השעבוד נכסים, אין לו שום תועלת במה שיש לו שעבוד נכסים, מכיון שהשעבוד נכסים הוא זכות לפרוע את החוב של אידך מהנכסים, וא''כ כשיגבה יהיו הנכסים של בעל החוב, ואע''פ שדעת ר''ת בכל מכירת שטרות שמכר רק את השעבוד נכסים, כבר התבאר שם שאין כוונת ר''ת שקנה רק את השעבוד נכסים, ואין כאן מקומו -.

**הרשב''א בקידושין טו א כתב דמדינא דר''נ ראובן גובה מלוי אע''פ שאינו משועבד לו, והוי כעין הפוכי מטרתא**

א. כתב הר''ן בכתובות - דף ו א ברי''ף - וז''ל דבלא ר''נ אין החוב כשאר נכסיו ''דשטרות לאו בני גוביינא נינהו שאין גופן ממון וכל שאין גופן ממון אין ב"ד מגבים לו ומהכא שמעינן לה - וכ''כ להלן בדף סה א ברי''ף בשם הרשב''א - ... והיינו טעמא משום דהא דרבי נתן לא סגיא אלא לכשיגיע זמנו פקדיה רחמנא ללוה דליתב למלוה קמא ומשום הכי מוציאין מזה ונותנין לזה אבל לא סגי דלהוי מהשתא שעבודיה גביה עכ''ל, ויש לעיין אם כוונתו כדברי הרשב''א ופקדיה רחמנא וכו' משום הפוכי מטרתא, או כוונתו כהמבואר לעיל דשיעבדה התורה אותו לתת לראובן את החוב שחייב לשמעון.

ב. צ''ע לדעת הרשב''א מדוע יתומים שגבו קרקע בחובת אביהם חוזר וגובה מהם, הא אין הפוכי מטרתא, ונראה ברשב''א בסוף דבריו דנקט שאינו אלא דין דרבנן דנראה כקרקע אביהם

ג. עי' תומים בסי' פ'''ו סק''ג דכתב דמבואר ברשב''א בקידושין בפ''ק שנח' רבנן ור''נ אם אמרינן הפוכי מטרתא, אך ברשב''א בסוף קידושין נראה דלכו''ע אמרינן הפוכי מטרתא, ולא נח' אלא לאחר מיתה בדין יתומים שגבו קרקע וכו'.

**יש שפירשו שמדינא דר''נ החוב והשעבוד נכסים משתעבדים ככל נכסיו**

א. כתב הרשב''א בשו''ת המיוחסות סי' כ''ג הוא שמע שאמרתי אני שאין ב"ד מגבין שט"ח לפי שאין גופו ממון ומילי נינהו ואין בית דין עושין גוביינא במילי. אבל בודאי משועבדים הם לב"ח דאי לא למה מוציאים מזה ונותנין לזה ... ב"ד נזקקין להוציא מזה וליתן לזה ... מדר' נתן ואמר ליה כי היכי דמשעבדנא לאבוכון משעבדנא לב"ח דאבוכון עכ''ל.

ב. כתב הרמ''ה בב''ב דף קנז א לבאר מדוע מהני דאיקני אע''פ דלא מהני בעלמא להקנות דשלב''ל וז''ל או דילמא ה"מ בהקנאה דלא חיילא אמלוה דליתיה ברשותיה דמקנה אלא במעמד שלשתן, אבל שעבודא דבעל חוב דחייל אפילו אמלוה דאית ליה ללוה גבי אחריני דיכיל בעל חוב דידיה לאפוקה מכל היכא דאיתה מדר' נתן, מהני בה נמי דאקני אף על גב דלא מהני בעלמא.

ג. כתב הגהות אשרי ב''ק פ''ד ס''ד ודוקא היכא שלוה לוי מנה משמעון ואח"כ לוה שמעון מראובן אז מוציאין מלוי ונותנין לראובן אבל היכא שלוה שמעון מנה מראובן ואח"כ לוה לוי משמעון לא עכ''ל, ולכא' הוא משום שגדר שעבודא דר''נ הוא דהחוב משתעבד ככל נכסיו ולכן אם הלוה אח''כ הוי כקנה אח''כ נכסים, ואי לא כתב דאיקני אין החוב משתעבד, ובשו''ע ריש סי' פ''ו כתב דבכל גוונא יש שעבדא דר''נ ועי' בסמ''ע שם, ואולי י''ל דלא גלי קרא דחוב הוי כשאר נכסיו, אלא חידשה התורה שהחוב משתעבד, וחידוש זה הוא בכל אופן גם כשהלוה שמעון אחר שלוה מראובן.

ד. ולכא' כ''ה שיטת הרמב''ן בב''ב דף קכה ב דהביא צד דכל הדין שיתומים שגבו קרקע בחובת אביהם בע''ח חוזר וגובה אותה מהן מדר''נ, אינו אלא משום שמטלטלין משתעבדים מחיים, ולכן גם החוב משתעבד מחיים, ולכן יתומים שגבו קרקע וכו' אך בכתובה שאין מטלטלין משתעבדים אפי' מחיים לא שייך דין יתומים שגבו קרקע וכו' - ועי''ש שדחה צד זה וכתב דאם גבה לבסוף קרקע נחשב החוב מלקרקע - ואם דינא דר''נ הוא שחל שעה''ג מחודש על לוי או שהחוב עבר לראובן, אין צריך לומר שיש שעבוד על מטלטלין, וע''כ ס''ל דמדינא דר''נ חוב משתעבד ככל נכסיו וזה רק שייך אם מטלטלין משתעבדים, ועי' להלן.

ה. כתב הקצוה''ח בסי' פ''ה סק''ה והנה משיטת הסמ"ע והט"ז וחכם צבי נראה דס"ל דשעבודא דר' נתן היינו דחוב שיש לו ללוה משועבד הוא למלוה שלו, וז''ל הפרישה בסי' ק''א ומטעם דרבי נתן דשיעבוד אביהן משועבד גם לבעל חובו.

ו. לכא' ע''י שהשתעבד החוב עדיין אינו יכול ראובן לגבות מלוי, דאין לוי חייב לראובן, ורק אם יגבה ראובן את החוב בפרעון חובו יוכל לגבות מלוי, וכ''כ בחזו''א בב''ק סי' ט''ו סקי''ג וסקט''ז דצריך שב''ד יגבו את החוב ויכתבו שטרא חלטתא - ואולי אמרינן הפוכי מטרתא למה לי ולכן מיד יכול לגבות מלוי -.

ז. הקצוה''ח בסי' פ''ה סק''ה הקשה על אופן זה וז''ל דאי בתורת שעבוד קרא בעי ודאי כל אשר יש לו משועבד למלוה, ואי משום דחובות לא משתעבדי וכמ"ש הרשב"א סוף קידושין והר"ן סוף כתובות אכתי צ"ל דאינו בתורת שעבוד כיון דאמרת דחובות מילי נינהו ולא משעבדי ואמאי גובה מדר' נתן. וז''ל השואל בשו''ת הרשב''א ח''ב סי' רפ''ט למה לן הא דרבי נתן, תיפוק משום דקיימא לן שעבודא דאורייתא ונמצא חוב שיש לשמעון על לוי משועבד לראובן בעל חובו של שמעון

ח. הנתה''מ בסי' פ''ו סק''ג ובבית יעקב כתובות דף קי א הלך בדרך זו, ולכן כתב דכיון שאינו אלא כשאר נכסיו, אין נפרעין מהערב תחילה, ואין גובה מלוי רק כשאין לשמעון מה לשלם, ותי' על הקושיא הנ''ל דלמה לי קרא וז''ל דאי לאו קרא דר"נ הוה אמינא מלוה ראוי הוא ולא נשתעבדו לבע"ח כמו שאר ראוי ולזה אצטריך קרא דהלוה הב' הוא בכלל נכסי, ועי' בנתה''מ סי' פ''ו סק''א דכתב דלרבנן א''א לשעבד חוב אגב קרקע דאין חוב משתעבד אף ע''י קנין אגב, אך לר' נתן התחדש שחוב משתעבד, וא''כ אם שעבד חוב אגב קרקע לא יהיה בו דין מטלטלי דיתמי.

ט. הקצוה''ח בסי' פ''ו סק''א נקט שאף בלא שעבודא דר''נ החוב משתעבד, והא דצריך לר''נ הוא נ''מ כשהלוה אח''כ דהו''ל החוב דאיקני ואינו משתעבד מדין שעבוד נכסים כשלא כתב דאיקני ורק מדין שעבודא דר''נ משתעבד, ועי' ריטב''א בכתובות פב א דבכה''ג א''צ לדר''נ משום שהמעות שהלוה משועבדים למלוה באופן ששעבד לו מטלטלין אגב קרקע, והאריך בסברא זו רעק''א שם, ולדבריהם י''ל דנ''מ בלא כתב מטלטלין אגב קרקע, או בקיבל מעות אחר שלוה ואח''כ הלוה את המעות.

י. עוד כתב הקצוה''ח על פי דבריו דמצד שעבוד נכסים אין החוב אלא משועבד ''אבל בתורת שעבודא דר' נתן הרי הוא כאילו המלוה של הלוה הוא הלוה לו והמלוה הראשון יכול למכור דשלו ממש ... והוא המלוה האמיתי ואפילו רוצה הלוה לסלוקי בזוזי אינו יכול דהוא המלוה

יא. הריטב''א בכתובות יט א ובפסחים לא א כתב דלכו''ע גובה ראובן מלוי, והנ''מ בדינא דר''נ הוא שאין שמעון יכול למחול.

**נ''מ בין השיטות**

א. מחל שמעון ללוי, לשיטת הקצוה''ח פשוט שאין מועיל מחילה שהרי אין לוי חייב לו אלא לראובן, לשיטות שהגדר בשעבדר''נ הוא שלוי חייב לתת לראובן את החוב של שמעון, לכא' אם שמעון מחל פקע החוב, אך הובא לעיל דהקה''י בפסחים סי' כ''ד כתב דאין מחילה מפקיעה את החוב, אלא רק את השעבוד, וא''כ לא נפקע השעבוד הגוף שנשתעבד לוי לתת לראובן את החוב של שמעון, ואם גדר שעבודא דר''נ הוא שעבוד על שעבוד לכא' ע''י שמחל פקע השעבוד ואין ממילא שעבוד על שעבוד, ולדעת הרשב''א דדינא דר''נ הוא מדין הפוכי מטרתא לכא' אחר שמחל שמעון תו אין כאן הפוכי מטרתא.

ב. האם יכול ראובן להפרע מלוי גם כשיש לשמעון נכסים, הנתה''מ בסי פ''ו סק''ג כתב דכיון שאין החוב אלא כשאר נכסיו, אין נפרעין מהערב תחילה, והקצוה''ח בסי' פ''ו סק''ב כתב דכיון שאין גדר שעדר''נ דהחוב הוא ככל נכסיו אלא שהחוב הוא של ראובן לא שייך דין אין נפרעין מהערב תחילה.

ג. נ''מ בחוב שאין בו אלא מצוה כהשבת ריבית, דמשמע בט''ז שיש שעבודא דר''נ - עי' שיעורי ר' שמואל ב''ב קכה א ובחי' ר' שמואל ב''ב סי' כ''ז - ולכא' רק אם גדר שעדר''נ הוא מטעם אפוכי מטרתא יש שעדר''נ אף בחוב שאינו חוב ממון אלא רק מצוה.

ד. נח' אם יש שעבודא דר''נ בגוי שחייב לישראל שחייב לישראל - עי' ב''י ריש סי' פ''ו - ואם התחדש בשעבודא דר''נ שחוב משתעבד יש לעיין אם שייך לומר שבגוי לא התחדש דבר זה, ואם אף בלא שעבודא דר''נ חוב משתעבד, והנ''מ בשעדר''נ הוא רק כשמחל או מת וכד', א''כ רק באופנים אלו לא יהיה יגבו מכח שעדר''נ מהגוי.

ה. כשלוה לוי משמעון אחר ששמעון לוה מראובן ולא כתב שמעון לראובן דאיקני, אם גדר שעבודא דר''נ הוא דהוי ככל נכסיו, אם לא כתב דאיקני אינו משתעבד, אך אם הוא דין מחודש כהקצוה''ח, או כהחזו''א, אף בכה''ג יש שעדר''נ, וכן לדעת הרשב''א יש כאן סברת הפוכי מטרתא, ועי' להלן.

ו. יש לדון האם יש שעבודא דר''נ למד''א שעבודא לאו דאו', אם גדר שעדר''נ הוא דהחוב הוי ככל נכסיו לכא' אין שייך לומר כן למד''א שעל''ד, משא''כ לשאר האופנים, ועי' חזו''א ב''ק סי' ט''ו סקי''ח דתמה מנ''ל לרשב''א דאין כתוב בשעדר''נ דחל שעבוד על החוב, ואולי י''ל דההכרח של הרשב''א הוא ממד''א שעל''ד - ועי' רשב''א בכתובות דף יט א שכתב בשם הראב''ד וז''ל אינו יכול למחול דהא **שעבודא** **דאורייתא** ומדאורייתא הוא דזכי ביה בחוב זה דמוציאין מזה ונותנין לזה עכ''ל ואולי כוונתו דאע''פ שגם למד''א שעבודא לאו דאו' יש שעבודא דר''נ אך אינו אלא מדרבנן ומהני מחילה, אלא שלכא' אם למד''א שעבל''ד מדאו' אין שעבודא דר''נ, א''כ אין מקור לשעבודא דר''נ מדרבנן, דהרי ר''נ דרשו מקרא ולמד''א שעל''ד אי מדאו' אין דין שעדר''נ א''כ ליכא לדרשת ונתן לאשר אשם לו -

ז. האם אפשר ללמוד מדר''נ שאפשר לשעבד חוב, הנתה''מ כתב דלמדנו מדינא דר''נ דאפשר לשעבד חוב אגב קרקע ונ''מ שיגבו מיורשים ולא יחשב מטלטלי דיתמי, ולשאר האופנים אין מקור לזה.

ח. יש לעיין באופן ששמעון עני, ומדין מסדרין לבע''ח לא היו גובים ממנו, האם מדינא דר''נ גובה ראובן מלוי, ולכא' אין כאן סברת הפוכי מטרתא, שהרי אם היה גובה שמעון לא היה ראובן יכול לגבות ממנו, וכן אם גדר שעבודא דר''נ הוא שהחוב משתעבד ככל נכסיו, לכא' לא יוכל ראובן לגבות מלוי.

**בדין יתומים שגבו קרקע בחובת אביהם בעל חוב חוזר וגובה אותה מהן**

**מבואר דרק בגבו קרקע אך לא בגבו מטלטלין**

א. ומצינו חילוק זה גם בלקוחות כגון ששמעון מכר את חובו שחייב לו לוי ליהודה, ויהודה גבה מלוי, דחוזר ראובן וגובה מיהודה מדינא דר''נ רק בגבה קרקע ולא בגבה מטלטלין - טור ושו''ע בסי' פ''ה סעי' ו' -

ב. ומבואר דיש הבדל בין אופן שלוי חייב לשמעון, לאופן שלוי חייב ליורשי שמעון או להלוקח משמעון, דכשלוי חייב לשמעון, ראובן גובה מלוי, משא''כ כשלוי חייב ליורשיו או למי שקנה את החוב משמעון, אין ראובן גובה, אלא רק אם היורשים או הלוקח יגבו קרקע יחזור ראובן ויגבה מהם, והוא משום שאין מטלטלין דלקוחות ויורשים משתעבדים, ולכן אע''פ שנפסק בשו''ע בסי' פ''ו סעי' ה' דאין לוי נפטר מחובו כשפרע לשמעון, כשהחוב עבר ליורשיו או להלוקח, אין הדין כן.

ג. וכך מבואר בדברי הרשב''א בקידושין דף יג ב דדין יתומים שגבו קרקע וכו' אינו אלא למד''א שעבודא דאו', דכשלוי חייב לשמעון יש לראובן שעה''ג על לוי, וא''צ לשעבוד נכסים, משא''כ כשמת או כשמכר, רק מכח שעבוד נכסים יש שעבודא דר''נ לענין שאם גבו היורשים או הלקוחות קרקע דחוזר וגובה מהם - אך אולי כוונתו דכל שעבודא דר''נ אינו אלא למד''א שעבודא דאו' וכדמשמע ברשב''א בכתובות דף יט א - וכן הביא הרמב''ן בב''ב דף קכה ב די''א דכל הדין שיתומים שגבו קרקע בחובת אביהם בע''ח חוזר וגובה אותה מהן מדר''נ, אינו אלא משום **שמטלטלין משתעבדים מחיים**, ולכן גם החוב משתעבד מחיים מדינא דר''נ, ולכן יתומים שגבו קרקע וכו' אך בכתובה שאין מטלטלין משתעבדים אפי' מחיים לא שייך דין יתומים שגבו קרקע וכו' עי''ש, ולכא' י''ל דכל דבריו אינם אלא אחר מיתה דפקע שעה''ג שיש על לוי לשמעון, אך מחיים יש דינא דר''נ אף אם אין שעבוד על מטלטלין, אך יתכן שכוונת הרמב''ן דגם מחיים אין שעדר''נ אם אין שעבוד על מטלטלין ומשום שגדר שעדר''נ הוא דהחוב משתעבד ככל נכסיו, אלא דאכתי י''ל דאף אם אין שעבוד על החוב משום שהם מטלטלין יהיה שעבוד על השעבוד נכסים, ולכן במת פוקע שעבוד נכסים מהחוב ומהמטלטלין ונשאר שעבוד נכסים רק על השעבוד קרקעות, ולכן רק ביתומים שגבו קרקע גובה בע''ח, ולא בגבו מטלטלין, וצ''ע.

והרשב''א כתב בב''ב דאחר תקנת הגאונים גם במטלטלין יש דין יתומים שגבו קרקע וכו' וצ''ע על מש''כ בקידושין דלמד''א שעבודא לאו דאו' אין דין יתומים שגבו קרקע וכו' וצ''ל דלמד''א שעב''ד שיש שעבוד על קרקעות כשתקנו הגאונים שגובים ממטלטלי דיתמי תקנו כעין דאו', משא''כ למד''א שעבודא דרבנן אין כלל שעבוד אלא רק דין גבייה וכנ''ל, אך הרמב''ן שם דימה את תקנת הגאונים למד''א שעבודא לאו דאו' וחילק בין ראוי לדין יתומים שגבו וכו', וע''כ ס''ל דאף מדרבנן יש שעבוד אלא דאי שעבודא לאו דאו' לא משוינן כמאן דגבה.

**וביאור הדבר תלוי בגדר דין שעבודא דר''נ**

א. לשיטת הקצוה''ח דע''י שעדר''נ החוב עבר לראובן לכא' היה צריך להיות הדין דאין שמעון יכול לא למכור את החוב ולא להורישו לבניו, שהרי החוב אינו שלו אלא עבר לראובן, ועי' לעיל מה שנתבאר בזה - ואולי החוב עבר רק כל עוד שמעון חייב לראובן, וכשמת ופקע שעבודו פקע גם דינא דר''נ, אלא שא''כ צ''ב מדוע בגבט קרקע חוזר וגובה מהם -.

ב. לשיטות שגדר שעדר''נ הוא דלוי השתעבד לראובן לפרוע לו את החוב של שמעון, א''כ י''ל דכשמת שמעון ואין החוב של שמעון אלא של יורשיו, והם אינם חייבים לו פקע דין שעבדר''נ, ויהיה צריך לבאר מדוע בגבו קרקע חוזר וגובה מהם מאי שנא שעה''ג דפוקע משעבוד נכסים שאינו פוקע.

ג. לשיטות שהחוב והשעבוד נכסים משועבד לראובן, ניחא מאד דתלוי בדיני שעבוד וכל שהמטלטלין בידי יורש או לוקח פקע שעבודו.

ד. לשיטת הרשב''א דדינא דר''נ הוא כעין דין הפוכי מטרתא, לכא' כשמת או מכר את חובו לא שייך כלל דינא דר''נ, וכפי שנראה ברשב''א בקידושין טו ב דכל הדין של גבו קרקע וכו' הוא רק מדרבנן משום שנראה כקרקע אביהם.

**בביאור החילוק בין קרקע למטלטלין נח' הראשונים**

א. תוס' בפסחים דף לא א ובבכורות דף נב א כתבו דבקרקע חשבינן ליה כאילו היא בידו דהא אם מכרה או משכנה חוזר ראובן וגובה אותה ולכך משועבדת נמי לבע"ח אבל מטלטלים אין להחשיבם כאילו הם ביד ראובן כיון שאילו מכרם או משכנם אין גובה מהן.

ב. אך הרמב''ן והרשב''א בב''ב דף קכה ב והרשב''א בשו''ת ח''ב סי' קס''ג כתבו דהטעם משום דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע''ח, וכ''כ המאירי בכתובות פא ב ''אלא שבגבו מעות אין לו שאף אם היו בידו אינו גובה מהן מיורשין'' וכן מבואר לכא' בדברי הרי''ף בכתובות - לדברי הנחל יצחק עי' באריכות בענין ינתנו לכושל שבהם - דביאר דמכח שעבודא דר''נ אין נחשב הלואה למטלטלי דיתמי לדעת ר''ט, ולדברי התוס' דאין שעבודא דר''נ על מטלטלין משום שיכול למוכרן, ע''כ דטעמא דר''ט הוא דהלואה הוי כאילו לא הגיע לרשותו, וכמונח ברה''ר, ואינו משום שעבודא דר''נ.

וז''ל הר''ן בב''ב דף קכה ב דאע"ג דמכי מאית ליה לוה הויא לה האי מלוה מטלטלי ומטלטלי דיתמי לב"ח לא משתעבדי, אפ"ה לבתר דגבו קרקע גובה אותה מהן, דכיון דשעבודיה מעיקרא על אותו קרקע מדר' נתן, חשבינן ליה כאלו היה מוחזק בידו מעיקרא, מש"כ בגבו מעות, משו' דלא עדיפי הני זוזי מזוזי דשבק אבוהון דלא משתעבדי לב"ח, משו' דמטלטלי דיתמי לב"ח לא משתעבדי.

ג. ולכא' נ''מ לאחר תקנת הגאונים דגובים ממטלטלי דיתמי, אך לא מלקוחות, וא''כ אכתי יש את סברת התוס' דיכול למוכרן, וכ''כ התוס' בבכורות נב א דאף אחר תקנת הגאונים אין שייך שעבודא דר''נ, אלא שכתבו דא''צ לשעבודא דר''נ, אך אם הטעם שאין גובין מיתומים שגבו קרקע משום מטלטלי דיתמי, א''כ אחר תקנת הגאונים גובים, וכ''כ הרשב''א והרמב''ן בב''ב דף קכה ב והרשב''א בשו''ת שם דדינם כקרקע דחוזר וגובה אותן מהם, ותוס' בב''ב דף קכו א נקטו דשייך דינא דר''נ, ולכא' סתרו משנתם - קו''ש ב''ב אות שצז - וצ''ל דהטעם שאין שעבודא דר''נ במטלטלין משום שיכול הלוה למוכרם, אינו סיבה, אלא סימן שאין השעבוד אלים על מטלטלין, ואין השעבוד אלא סיבה לגבות מיניה - עי' נתה''מ סי' ל''ט סק''ב - ולכן אין בהם שעבודא דר''נ, וא''כ י''ל דאחר תקנת הגאונים השעבוד על מטלטלין הוא כהשעבוד על קרקעות, והא דאין גובין מלקוחות הוא משום תקנת השוק, ולא משום דאין השעבוד אלים, ותוס' בבכורות י''ל דס''ל דלא תקנו אלא לגבות מיורשים ואין עליהם שעבוד כקרקעות, בכדי שלא יגבו מלקוחות, ועי' בתוס' כתובות דף פו א דאין דין קדימה במטלטלין אף אחר תקנת הגאונים כי אינו יכול לגבות מלקוחות, ואם כוונתם דאין דין קדימה אפי' לכתחילה, לכא' דבר זה תלוי בב' הצדדים הנ''ל בגדר התקנה.

ד. הש''ך בסי' פ''ו סקי''א ובסי' קי''א סקכ''ג הוכיח מדברי הגמ' דגדר שעבודא דר''נ הוא ''דהוה כאילו הלוה לו המלוה ראשון, דאי לא הדרא קשיא לדוכתא, כיון דבעל חוב [מכאן] [ו]להבא הוא גובה הוה כמאן דזבין יתמי נכסי ואמאי יגבה הבעל חוב הקרקע, אלא ודאי דהוה ליה כאילו הלוה לו המלוה הראשון'' ועי' בדברי הש''ך בסקי''ח.

ה. כתב הקצוה''ח סי' פ''ה סק''ה והנה משיטת הסמ"ע והט"ז וחכם צבי נראה דס"ל דשעבודא דר' נתן היינו דחוב שיש לו ללוה משועבד הוא למלוה שלו ... ולפי שיטתם ליכא התחלה לקושית תוס' דגבי מטלטלין נמי נימא הכי, דהא כיון דשעבודא דר' נתן אינו אלא דחוב הלוה משועבד, וכל שגבה מטלטלין אפילו זכה הלוה במטלטלין מחיים והניח לבניו לא משעבדי לבע"ח עכ''ל, ולכא' כוונת הראשונים הנ''ל דכתבו דבגבו היורשים מטלטלין אינו חוזר וגובה מהם משום דהוי מטלטלי דיתמי הוא משום דס''ל דגדר שעבודא דר''נ הוא שהחוב משתעבד, ולכן לא קשה לשיטתם קושיית התוס' וכמוש''כ הקצוה''ח, ולא נראה בתוס' בתירוצם כדברי הראשונים, דלשיטתם א''צ לחלק בין קרקע למטלטלין דבקרקע אין יכול למוכרן וכו' אלא החילוק הוא משום דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי, עכ''פ הוכיח הקצוה''ח מקושיית תוס' שאין גדר שעבודא דר''נ שהחוב והשעבוד נכסים משתעבדים, וכן מוכח בתי' דלא תי' דהו''ל טלטלי דיתמי, אלא תי' שאינו נחשב לבידו וכו' ומשמע שאילו היו נחשבים מטלטלין לבידו לא היה זה נחשב מטלטלי דיתמי, ומהראשונים שכתבו דהוי מטלטלי דיתמי מוכח לכא' שגדר שעבודא דר''נ הוא שעבוד על שעבוד, דאל''כ ויש שעה''ג ללוי לפרוע לראובן אי מובן מדוע הו''ל מטלטלי דיתמי.

**בביאור דברי התוס' בפסחים דף לא א**

א. במהרש''א נראה דס''ל להתוס' בקושייתם דגדר שעבודא דר''נ הוא שלוי חייב לראובן, וכ''כ הקצוה''ח וז''ל ולזה הקשו תוס' במטלטלין נמי נימא הכי דאע"ג דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי היינו היכא דגוף הנכסים של הלוה המטלטלין אינם בתורת שעבוד, אבל שעבודא דר' נתן דגוף החוב של מלוה ראשון הוא **א"כ לא הוריש מידי לבניו** כיון דשלו הוא ואין זה מטלטלי דיתמי אלא מטלטלים של הלוה עכ''ל

**ב.** כתב התומים בסי' פ''ה סק''י על התי' של תוס' ''ודברי התוס' בעצמותן קשים להולמן למאוד''.

ג. המהרש''א כתב דתוס' תי' שאין הגדר בשעבודא דר''נ דלוי חייב לראובן, ''אלא דחשבינן הקרקע המשועבד לאבוהון כאלו היה בידו כיון דאם מכרה חוזר אבוהון וגובה אותה ולכך משועבדים נמי לב"ח דאבוהון משא"כ במטלטלין דאין להחשיבם וכו'', וצ''ב - קה''י פסחים סי' כ''ד - אם בקרקע נחשב כאילו הוא בידו אף בלא שעבודא דר''נ נימא הכי, ומשמע במהרש''א דע''י שעבודא דר''נ נחשב כאילו הוא בידו, וכן מבואר בתוס' בב''ב דף קכו א ''משום דר' נתן חשיב כאילו גבאן אביהן מחיים'' וכ''ה בתוס' בבכורות דף נב א, ואולי זהו כוונת התוס' הרא''ש בכתובות פב א דלר''ט אין מלוה נחשבת מטלטלי דיתמי ''כיון דהמלוה ביד אחר כגבוי דמיא ולא הוי כמטלטלי דיתמי'' ואולי כוונתו דהוי כגבוי משום שעבודא דר''נ, אך צ''ב בביאור הדבר מדוע ע''י שעבודא דר''נ שהוא זכותו של ראובן הוי כגבוי לשמעון, ועי' בביאור הקה''י בפסחים סי' כ''ד,

עוד צ''ב מדוע הוצרכו תוס' לומר שמטלטלין אין נחשבים לבידו, הא אף מטלטלין שביד האב נחשבים למטלטלי דיתמי כשמת האב.

ד. ואולי י''ל בכוונת התוס' - וכך נראה בדברי הקצוה''ח הנ''ל - הוא דאם הקרקע נחשבת ביד המלוה, ע''י שעבודא דר''נ יכול השעבוד לעבור לראובן, משא''כ במטלטלין שאינו נחשב כל כך לביד שמעון, אין השעבוד יכול לעבור לראובן, ועי' קצוה''ח בסי' פ''ו סק''ה דכתב דהשעה''ג עובר משום שאינו יכול למוכרו ולכן דמי לשעבוד קרקעות, ולא ומטלטלין - ויתבאר על פי מה שי''ל דשעבוד על מטלטלין אינו כהשעבוד שיש על קרקעות, וכעין מש''כ הנתה''מ בסי' ל''ט סק''ב דאף למד''א שעל''ד, מיניה שעבודא דאו', וכך י''ל במטלטלין, דלא חל השעבוד הגורם שאף גובה מלקוחות כי לא סמכא דעתיה, וחל רק שעבוד קלוש שאינו סיבה לגבות ממטלטלין, אך בתוס' נראה דמשום שיכול למוכרו אינו נחשב לבידו מולא משום שע''י שיכול למוכרו לא סמכא דעתיה - אלא דאכתי צ''ב מדוע השעה''ג אינו עובר, ואין לומר דאע''פ שעבר כשמת שמעון ופקע שעבודו אף שעבודא דר''נ פוקע, דא''כ מדוע נשאר שעבוד נכסים על הקרקע מכח שעבודא דר''נ, ואולי י''ל דאין שעה''ג יכול לעבור אלא רק שעבוד נכסים, ורק שעבוד נכסים שעל המטלטלין, אלא שבלשון התוס' הנ''ל בב''ב נראה דרק ע''י שעבודא דר''נ חשיב כאילו גבאן אביהם מחיים.

ה. עי' בדברי הברוך טעם בגליונותיו על הקצוה''ח סי' פ''ה סק''ה שביאר את דברי התוס' דבקרקעות שאין הלוה יכול למוכרן הוי כאילו אותה הקרקע הוא ביד המלוה הראשון דהיינו ראובן, וצ''ע מלשון התוס' שכתבו אבל מטלטלים אין להחשיבם כאילו הם ביד ראובן - וראובן של תוס' הוא האמצעי -

ו. כעין דברי התוס' בפסחים כתבו התוס בבכורות דף נב א דאף אחר תקנת הגאונים שגובים ממטלטלי דיתמי וז''ל אין להוכיח כ"כ שיהו מטלטלי שגבו יתומים בחובת אביהם משועבדים לבע"ח ולכתובת אשה מטעם דר' נתן כמו קרקע כשגבו קרקע כיון דאלים שיעבוד קרקע לענין טריפה מלקוחות טפי משיעבוד מטלטלי.

ז. אך תוס' בב''ב דף קכו א כתבו וז''ל ובזמן הזה דתקינו גאונים דגביא אשה ובעל חוב ממטלטלי דיתמי כמו ממקרקעי יתומין שגבו בחובת אביהן בין מקרקעי בין מטלטלי חוזרת אשה וגובה מהן כי היכי דבמקרקעי **משום דר' נתן חשיב כאילו גבאן אביהן מחיים** הכי נמי במטלטלי.

ח. נח' האחרונים בביאור דברי התוס' שכתבו ''אבל מטלטלים אין להחשיבם כאילו הם ביד ראובן כיון שאילו מכרם או משכנם אין גובה מהן'' הב''ח והש''ך בסי' פ''ה סקכ''ב וסקכ''ד והקצוה''ח שם סק''ה וסק''ו נקטו דכל שיכול לוי למוכרן אין בע''ח חוזר וגובה מהיורשים, ולכן שלוי לוה מלוה על פה אף בגבו היורשים קרקע אין חוזר וגובה מהם, וכן לא מהני מה ששעבד שמעון לראובן מטלטלין אגב קרקע, כל שלא שעבד לוי לשמעון מטלטלין אגב קרקע, מכיון שיכול לוי למוכרן, וכן אם לוה לוי משמעון אחר שלוה שמעון מראובן נמי הדין דאם מת שמעון וגבו קרקע בע''ח חוזר וגובה וכו' משום שאין לוי יכול למוכרן, וא''צ שמעון לכתוב לראובן דאיקני, ועי' עוד בקצוה''ח סי' ס''ד סק''ג, וסי' קי''א סק''ו.

והסמ''ע שם והחכם צבי נקטו דכל הדין של יתומים שגבו קרקע וכו' הוא משום דמדינא דר''נ השעבוד של שמעון על לוי משועבד לראובן כשאר נכסיו, ולכן הכל תלוי בזכות שיש לראובן על שמעון, ואם לא כתב שמעון לראובן דאיקני, ולוה אח''כ מלוי, אין החוב של לוי משועבד, וכן אם לא כתב שמעון לראובן דמשעבד לו מטלטלין אגב קרקע, אין מטלטלין של לוי משועבדים לו אע''פ שלוי כתב לשמעון שמשעבד לו מטלטלין אגב קרקע, וכן בלוה לוי מלוה על פה נמי גובה ראובן קרקע שגבו יורשי שמעון מלוי, ועי' בדברי התומים שהאריך מאד במח' מזו והאריך לבאר את תירוץ התוס' בכמה אופנים.

ט. וז''ל הנתה''מ בסי' פ''ה סק''ח דכונת התוס' היא רק במטלטלין דלאו בני שעבוד דאורייתא נינהו, משא"כ במלוה על פה שייך שעבודא דר' נתן, מטעם כיון דבדאורייתא בני שעבוד הן, דהא מלוה על פה טריף ממשעבדי מדאורייתא למ"ד שיעבודא דאורייתא, ונגד זה לא קילקלו שעבודא דר' נתן, משו"ה שייך שעבודא דר' נתן אפילו במלוה על פה, ואולי כוונתו דשאני מטלטלין ממלוה על פה, דמטלטלין שעבודם קלוש וגדרם כמוש''כ הנתה''מ בסי' ל''ט סק''ב דאף למד''א שעבודא לאו דאו' מיניה יש שעבוד אלא שאין כח בשעבוד זה לגבות כשמכר, וא''כ כך י''ל במטלטלין דכיון דלא סמכא דעתיה לא חל יותר מאשר דרגת שעבוד זה, וזה כוונת הנתה''מ ''לאו בני שעבוד נינהו'' לא שאפי' מיניה אין שעבוד אלא כנ''ל, ושעבוד זה אינו גורם שיחשב לביד שמעון, משא''כ במלוה על פה יש שעבוד גמור מיניה, ורק כשמכר עקרוהו ואין בכח סברא זו שאם ימכור וכו' למעט בשעבוד זה, ורק כשעי''ז קליש שעבודו וכנ''ל מהני, והקצוה''ח שנח' י''ל דס''ל דעקרו את השעבוד עוד טרם שמכר, ועל פי זה י''ל כנ''ל דסברת התוס' בב''ב דאחר תקנת הגאונים גם בגבו מטלטלין חוזר וכו' הוא משום דתקנו שעבוד במטלטלין, וכיון שכן לא איכפת לן במה שיכול למכור, ותוס' בבכורות מספקא להו בזה דדילמא לא תקנו שעבוד אלא רק דין גבייה, משום שלא יגבו מלקוחות.

י. הקצוה''ח בסי' פ''ו סק''ז כתב דאילו היה שעבודא דר''נ בפקדון, היה גובה ראובן את הפקדון שנמצא ביד לוי אף במת שמעון, שהרי כתבו התוס' דכל שאין לוי יכול למכור יש שעבודא דר''נ, והרי לוי אין יכול למכור את הפקדון, והקשה הקצוה''ח מדברי ר''ע דבפקון ביד אחרים ינתן ליורשים, וכתב דהוא משום שאין כלל שעבודא דר''נ בפקדון.

יא. הטור והשו''ע בסי' פ''ו סעי' א' כתבו דאף בלוה לוי משמעון אחר שלוה שמעון מראובן גובה ראובן מלוי, ולא נח' על זה הסמ''ע וסייעתו, וע''כ משום דחלוק גביה מיניה דבכ''ג יש שעבודא דר''נ, מגבייה מיורשים או לקוחות, וצ''ב בביאור החילוק, וההג''ה בב''ק פ''ד סי' ד' הביא דאין כלל דינא דר''נ כשלוה לוי אחר שלוה שמעון, וכתב התומים דכן דעת התו''י בכתובות יט א בתוד''ה כגון, וכן הובא שיטה זו במאירי בכתובות דף יט א, ולכא' ס''ל דגדר שעבודא דר''נ הוא דהחוב הוי ככל נכסיו, ואם נוצר החוב אח''כ ולא כתב דאקיני אינו משתעבד, ועי' בריטב''א בכתובות פב א שכתב הפוך מדבריהם וכשהלוה שמעון את מעותיו ללוי אחר שלוה מראובן כיון שהמעות משועבדים לראובן והלוה ללוי מעות משועבדים א''צ לדר''נ ועי''ש בחי' רעק''א שהאריך לחזק סברא זו, ועי' בסמ''ע סי' פ''ו סק''א דכתב את ב' הסברות עי''ש.

יב. כתב הש''ך סי' פ''ה סקכ''ד על דברי התוס' לאו כאילו בידו ממש, דא"כ אמאי אינו יכול להקדיש ולמכור לרבא, אלא ר"ל כאילו הלוה המלוה הראשון להלוה השני.

יג. ברשב''א ב''ק דף ח ב מבואר דאין דין יתומים שגבו וכו' ביתומים קטנים משום חשש צררי, ויש לדון אם כתב כן רק לדידן שיש חשש צררי, אך לר''פ שהוא מצד דקטנים לאו בני מעבד מצוה נינהו, אולי ע''י שעבודא דר''נ א''צ שיהיו היתומים מצווים, ולכא' דבר זה תלוי בגרד שעבודא דר''נ דאם הגדר שהשעבוד משתעבד, לא עדיף מנכסים שירשו מהאב דאין גובים מקטנים, אך אם מכח שעבוד דר''נ יש לו זכות על הנכסים של לוי, וא''צ לבא מכח היתומים יש לדון אולי דבר זה שייך גם בקטנים.

**עוד בענין מח' התוס' והרשב''א**

א. כתבו התוס' בכתובות דף פא ב וליכא למימר דלר"מ [מטלטלי] דיתמי נמי משתעבדי לכתובה וכמקרקעי דמי דא"כ אפי' לית לן דרבי נתן דין הוא שתגבה ממנו כאילו הוו מקרקעי עכ''ל, והקשה המהרש''א הרי גם ביתומים שגבו קרקע רק מדר''נ חוזר בע''ח וגובה ממנו, ותי' הקרני ראם דכל זה רק משום שמטלטלין אינן משתעבדים, ולכן החוב שנחשב מטלטלין אינו משתעבד בלא ר''נ, אך אי ר''מ ס''ל דמטלטלי דיתמי משתעבדי לכתובה, א''כ א''צ לדר''נ אלא החוב משועבד.

ב. הרשב''א בכמה דוכתי כתב שאין חוב משתעבד, ולדידיה אף לר''מ צריך לדר''נ, ולכן אע''פ שהרשב''א ס''ל דלר''מ מטלטלי דיתמי משתעבדי לכתובה אין קשה קושיית התוס', משום שחוב אינו יכול להשתעבד, ורק מדינא דר''נ גובה.

ג. הרשב''א לשיטתו שחוב אינו משתעבד כתב בב''ב דף קכה ב דאין בע''ח גובה מחוב דהו''ל ראוי, והיינו משום שחוב אינו מתשעבד, ותוס' בב''ב דף קכה ב נח' על זה וס''ל דבע''ח גובה, ולכא' אזלי לשיטתם אי חוב משתעבד או אין חוב משתעבד.

ד. תוס' בב''ב שם הוכיח שבע''ח גובה מחוב מהסוגיא בכתובות פד א דנח' ר''ע ור''ט אי בע''ח גובה מחוב שהניח האב, ומבואר שחוב משתעבד, והרשב''א שם דחה דאינו משום דחוב משתעבד אלא הוא מדר''נ.

ה. ותוס' לשיטתם בפסחים דף לא א דהחילוק בין יתומים שגבו קרקע למטלטלין אינו משום מטלטלי דיתמי אלא משום דהלוה יכול למוכרם, ולשיטתו לא יהיה דינא דר''נ אף אם גובים ממטלטלי דיתמי, ובע''כ יתפרש מתני' דכתובות פד א משום שחוב משתעבד, ולא מדר''נ, משא''כ הרשב''א שפי' שהחילוק בין קרקע למטלטלין הוא משום דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי, יכול לפרש את המשנה שם מצד שעבודא דר''נ, אם מטלטלין שלא הגיעו לרשות יורשים משתעבדי.

ו. ונמצא דהרשב''א בב''ב דס''ל דחוב אין משתעבד, והרשב''א דס''ל דמטלטלי דיתמי משתעבדי לכתובה, והרשב''א שכתב שהחילוק בין יתומים שגבו קרקע ליתומים שגבו מטלטלין הוא משום דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי, הם לשיטתם, והתוס' דס''ל דחוב משתעבד ולכן בע''ח גובה מחוב שהניח אביהם, והתוס' דס''ל דהחילוק בין יתומים שגבו קרקע לגבו מטלטלין הוא משום דמטלטלין יכול הלוה למכור, והתוס' דס''ל דאי מטלטלי דיתמי משתעבדי א''צ לדר''נ הם לשיטתם.

ז. הרמב''ן בב''ב דף קכה ב נקט שיש שעבודא דר''נ בכתובה, אע''פ שאין כתובה נגבית ממטלטין אף מיניה דידיה, משום דכל שגבו לבסוף קרקע החוב נידון כקרקע ולא כמטלטלין, ואזיל הרמב''ן לשיטתו דחוב אין משתעבד, אך התוס' שנקטו שחוב משתעבד, אין יכולים לסבור כן, דאי כשגבו קרקע החוב נידון כקרקע, א''כ החוב משתעבד אף בלא דינא דר''נ, ומדוע הוזקקה הגמ' לומר דיתומים שגבו קרקע הוא רק מדינו דר''נ.

ח. תוס' בבכורות דף נב א כתבו דאחר תקנת הגאונים אף בלא שעבודא דר''נ גובים ממטלטלין שגבו היורשים, והוא לשיטתם דחוב משתעבד, ולכן א''צ לדר''נ, אך הראשונים דס''ל דאין חוב משתעבד, ע''כ רק מכח דינא דר''נ גובים, וכמבואר ברמב''ן וברשב''א בב''ב דף קכה ב.

**האם חוב משתעבד**

א. כתב הרשב''א במיוחסות סי' כ''ג חוב אינו בר גוביינא, אך חוב כן משתעבד וז''ל הוא שמע שאמרתי אני שאין ב"ד מגבין שט"ח לפי שאין גופו ממון ומילי נינהו ואין בית דין עושין גוביינא במילי, אבל בודאי משועבדים הם לב"ח דאי לא למה מוציאים מזה ונותנין לזה.

ב. ובביאור דבריו כתב הנוב''י ת' חו''מ סי' נ''ב וע"ז השיב הרמב"ן ... שודאי ששטרות משועבדים לבע"ח וחייב הוא עצמו לפרוע מהם וראיה שהם משועבדים שהרי מוציאין מזה ונותנין לזה ואף שזה ילפי' מקרא ונתן לאשר אשם לו שזה הוא שיעבודא דר"נ מ"מ אי לאו ששטרות משועבדים לבעל חוב לא שייך לגבות מזה כלל, א"ו מדצוה הכתוב להוציא מזה לזה מכלל ששטרות משועבדים ואף דגוף דבר זה דכתיב ונתן לאשר אשם לו איכא למימר דדוקא בישראל כתיב שעל הלוה צוה הכתוב שיתן לאשר אשם לו ועל הכותי לא שייך מצוה מ"מ בשיעבוד שהשטרות משועבדים לא שייך בין שטרות שעל ישראל או שעל כותי כיון שהם של הלוה הראשון שהוא ישראל משועבדים הם למלוה שלו.

ג. מבואר ברשב''א בשו''ת אלף קי''ב דאין מגבין שטר, אך כשהגיע זמן פרעון השטר יגבו מעות לראשון, דהיינו שאת השטר א''א להגבות, אך מדינא דר''נ מוציאין מזה ונותנים לזה.

ד. הרשב''א בקידושין דף טו ב כתב דאין שעבוד חל אלא על נכסי לוה ממש הא בנכסים שנשתעבדו ללוה שאין גופן ממון של לוה לא וכדין מכר והקדש שאין אדם מוכר ולא מקדיש מלוה שיש לו על אחרים דבר תורה

ה. ובח''א סי' תתקי''ד כתב וז''ל אלא שאין גביית בית דין בשטרי חוב לפי שאין גופן ממון ומילי נינהו ומילי בגוביינא דבי דינא לאו אתו

רשב''א ב''ק פט א ונ"ל מכאן דכל מה שאין לו ממש מילי נינהו ואין גוביינא דבי דינא במילי, ולפיכך אי אפשר לב"ד להגבות שטרי חוב לא לנזקין ולא לאשה בכתובתה ולא לבעל חוב בחובו

רשב''א ח''א תתקכט לפי שנראה לי מדין שאין גביית בית דין בשטרי מלוה שאין גופן ממון אלא מילי בעלמא ואין גביית בית דין במילי. ואף על גב דמזבני בפריטי אלא בשעת פרעון בית דין מוציאין מזה ונותנין לזה מדרבי נתן ויש לי בזה לפי דעתי ראיות מוכרחות. אלא שאני רואה שאפילו בזמן שהיו בארץ גדולי המורים היו מגבין אפילו משטרי הלואות

מיוחסות נב תשובה כבר ראיתם שאני חוזר לומר שאין שטרות נגבין בב"ד לא לאלמנה ולא לב"ח. דמילי נינהו ומילי אפילו כי הני דמזדבני בזוזי לאו גוביינא אינון. והראיה מאשה שחבלה באחרים ומשנים שלוו זה מזה. אבל מה אעשה ואני רואה שפשט זה בכל המקומות שב"ד שמין ומגבין אותם. וכופף אני ראשי למנהג של ישראל - הובא בב''י סי' ק''א -

ברוך טעם על קצוה''ח פו א יש ב' נושאים, א' אם חוב או שעבוד נכסים משתעבד, ב' אף אם לא משתעבד, מדוע לא יגבו לו את החוב מדין מיניה ככל גביית נכסיו למד''א שעבודא לאו דאו' - ישל''ע להרשב''א לשיטתו שאין יורדים לנכסיו - ועל זה התי' ששטרות לאו בני גוביינא נינהו.

כתב הר''ן כתובות - ו א ברי''ף - יש לומר דשטרות לאו בני גוביינא נינהו שאין גופן ממון וכל שאין גופן ממון אין ב"ד מגבים לו ומהכא שמעינן לה

בשו''ת הרא''ש כלל ע''ט סי' ה' מבואר דחוב משתעבד כשאר נכסיו.

הנתה''מ סי' פ''ו סק''א הוכיח מהגמ' בכתובות פא ב דלרבנן יכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את, דאין חוב משתעבד, ואין יכול לגבות בלא שעבודא דר''נ, וכל דברי הרא''ש בתשובה אינו אלא מדינא דר''נ, והמשובב שם דחה את הראיה מהגמ', וכן כתב דמפורש בדברי הרא''ש דאף בלא שעבודא דר''נ החוב משועבד עי''ש.

עי' קצוה''ח קא ב

חזו''א טו כ חוב משתעבד, אך הנכסים אינם משתעבדים בלא שעבודא דר''נ

--------------------------------

א. כשיש ללוי רק קרקע בינונית, ולשמעון יש קרקע זיבורית, דעת הש''ך סי' פ''ו סק''ה שיש שעבודא דר''נ וגובה ראובן מלוי בינונית, והקצוה''ח בסק''ב נחלק וס''ל דאין שעבודא דר''נ בכה''ג, משום שרק מה ששמעון חייב לראובן מדינא דר''נ גובה מלוי, וכיון שדינו לגבות רק מזיבורית של שמעון משום שאין לו בינונית אין בכה''ג דינא דר''נ עי''ש.

ב. לוה ראובן משמעון בלא שטר, ושמעון לוה מלוי בשטר, ומכר לוי את קרקעותיו, נראה בביאור הגר''א סי' פ''ו סקכ''ח דדבר זה תלוי אם שעבודא דאו' או דרבנן, דאי שעבודא דאו' ומדאו' גם מלוה על פה גובה מלקוחות, ותקנו שלא לגבות מפני תקנת השוק שאין קול, כאן שלא היה ללוקח לקנות מפני שטרו של שמעון לא תקנו, ויגבה ראובן מהלקוחות של לוי מדינא דר''נ, משא''כ למד''א שעבודא דרבנן לא תקנו שעבוד במלוה על פה גם כשאין חשש לתקנת הלקוחות - וגם אם החוב עבר לראובן נמי י''ל כן דאע''פ שחובו הוא ממלוה על פה לא שייך כאן תקנת הלקוחות -.

ג. עי' חזו''א אבן העזר סי' קל''ה לדף לח ב ד''ה שם, שהוכיח מתוס' שם כמה חידושי דינים בענין שעבודא דר''נ.