שביעית פ_ז מ_ו
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ז מ"ו**

א] **הוורד והכופר,** בפירש"י בנדה ד"ח. כתב דמיני בשמים הם, ובפשוטו מ' דמה"ט הוא דחלה עליהן קדו"ש, משום שהן עומדין לתשמיש האדם לריח, - אמנם הנה בירושלמי בפירקין ה"א בעי במיני בשמים אם יש עליהן קדו"ש ולא איפשיטא, ולא פשיט לה מהא יש קדו"ש בוורד ובכופר, ובחזו"א סימן י"ד סק"ט כתב דהוא משום דיש להם גם טעם וכדתנן לקמן מ"ז וורד חדש וכו' זה הכלל כל שהוא בנו"ט, ומשום זה הוא דיש להן שביעית, עכ"ד, וכ"כ בתורת זרעים, וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ל"ח דהורד והכופר הוו מאכל אדם, וע"כ יש להן שביעית, וכ"נ בד' המאירי בנדה ד"ח., עיי"ש.

וכ"ה מבו' בירושלמי בפירקין ה"א, דבעי מהו לכבוש מן ההן וורד, ואמרינן עלה דתני ר' חייא אוכל אדם הוא, ולהדיא דוורד חשיב כאוכל אדם, ומכח זה חלה עליו קדו"ש.

ב] אמנם הנה גיר' הגר"א בירושלמי שם לעיל מינה, דפריך אהא דמלוגמא אין עלי' קדו"ש, מהא דתניא דורדין וכו' קדו"ש חלה עליהן ומשני דלכם הראוי לכולכם, ופירש הגר"א דפריך דורדים וכו' כובשין אותן בשמן לריח ואין עושין אותן אלא העשירים ואפ"ה קדו"ש חלה עליהן, ומשני דמלכם דרשינן הראוי לכלכם וורדים וכו' אף שאין עושין מהן אלא העשירים מ"מ ראוי הוא לענייים, אבל מלוגמא אין ראוי אלא לחולים, עכ"ד, ולכאו' מבו' להדיא מזה, דהא דקדו"ש חלה על הורדים, הוא מכח מה שהן עומדין לריח, ועי' בחזו"א שם שהביא ד' הגר"א, וצ"ע, וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"א בירושלמי דאוכל אדם הוא, וגם צ"ע דאם הא דיש להן שביעית הוא משום שהן עומדין לריח, מ"ט לא פשיט הירושלמי מינה דמיני בשמים יש עליהן קדו"ש, וצ"ע בזה.

ג] והנה נחלקו הראשונים בברכת המריח בורדים, דהרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ו כתב דמברך בורא עצי בשמים והסכים לזה הרא"ש בפ' כיצד מברכין סימן ל"ז, אך עיי"ש שהביא דדעת ר"ה גאון דמברכין עליהן שנתן ריח טוב בפירות, וכ"כ בחי' הרשב"א שם דמ"ג: בשם הראב"ד, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"א סימן שצ"ז, וכתב דהוא משום שהן נאכלין במרקחת, והו"ל כאתרוגים וחבושים, ובתשו' הרדב"ז ח"א סימן מ"ד וח"ב סימן תש"מ כתב דפלוגתייהו הוא אם חשיב דעיקר נטיעתם היא גם לאכילה, ועיי"ש שכתב לתלות בזה אם נוהג בהן ערלה, ואכמ"ל.

ולפ"ז הי' מקום לומר דהרשב"א שכתב דהא דשביעית נוהגת בוורד הוא משום דהוי מאכל אדם, אזיל לטעמי' דס"ל דעיקר נטיעתו היא גם לאכילה, אך לדעת הרמב"ם והרא"ש דעיקר נטיעתם הויא לריח, י"ל דלא מצי חיילא עלייהו שביעית בתורת מאכל אדם, וכל הא דחיילא עלייהו שביעית, הוא מכח מה שהן עומדין לריח.

אך בתשו' מהרי"ט יו"ד ח"ב סימן ל"ד כתב, דאף לדעת הסוברים דוורד לא חשיב כפרי, ואין נוהג בו ערלה, ואין מברכין עליו שנתן ריח טוב בפירות, י"ל דשביעית נוהגת בו בתורת מאכל אדם, דלגבי שביעית אפי' מידי דלאו פרי נוהג בו שביעית הואיל והוא נאכל, עיי"ש, - עוד י"ל בזה כמש"כ במגן גיבורים סימן רט"ז סק"ג, דכו"ע מודו דיש על הוורד תורת פרי, כיון שראוי לאכלו במרקחת, ואך דמ"מ כיון שאין עיקרו לאכילה לא תיקנו בו להברכה המבוררת דשנתן ריח טוב בפירות, עיי"ש, וע"כ ודאי דשביעית נוהגת בו בתורת מאכל אדם.

ד] בתשו' הרשב"א ח"ז סימן שנ"ו כתב בדין ערלה בורדים, ז"ל, מסתברא שנוהגת בהן ערלה כמו שנוהגת בהן שביעית ומנא אמינא לה מדתנן בפ"ז של מס' שביעית הורד והקטף והכפר והלוטס יש להם שביעית ולדמיהם שביעית יש להם ביעור ולדמיהם ביעור ואמרינן עלה בנדה פ"ק וכו' א"ר פדת מאן תנא קיטפא פירא הוא ר"א, פירוש ר"א דפ"ק דערלה דמעמיד בשרף ערלה אסור, אלמא כל שאינו פרי לענין ערלה אינו פרי לענין שביעית וכו', וורד הואיל והוי פרי לגבי שביעית אף לגבי ערלה, עכ"ל.

ובתשו' מהרי"ט שם תמה ע"ד הרשב"א, ז"ל, דא"כ תקשי לרבוותא דאמרי מברך על ריחם בורא עצי בשמים ועל אכילתם בפה"א, מאחר שהם פרי יברך עליהם בפה"ע ועל ריחם ברוך שנתן ריח טוב בפירות, אלא יש לחלק דגבי שביעית אפי' מידי דלאו פרי הוא נוהג בו שביעית הואיל ונאכל בכל ענין בין חיים בין כבושים בין מבושלים אחד מאכל אדם ואחד מאכל בהמה, אבל גבי ערלה כתיב וערלתם ערלתו את פריו, במה שהוא פריו תלה רחמנא וכו', אבל מידי דלאו פרי ולא שומר אע"פ שנאכל אין בו משום ערלה, כדתנן לולבי גפנים מותרי' משום ערלה, ואילו גבי שביעית תנן לולבי זרדין והחרובין יש להם שביעית וכו' לולבי האלה והבטנה והאטדים יש להם שביעית וכו', וכל הני נאכלים בעודן לחין ואינן פרי של האילן ואעפ"כ שביעית נוהגת בהם, וה"ה לוורד למ"ד דלא פרי הם אלא לצורך הזרע שבתוכו, כיון שנאכלין ע"י מרקחת ונכבשים בשמן יש להם שביעית וביעור, אבל לענין ערלה לאו פרי הוא ולא שומר לפרי נינהו ושרו, עכ"ל, ועמש"נ להלן אות ז' ח' בדעת הרשב"א.

ה] **והכופר,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב די"א שהוא "אלקרנפל", וכ"ה בערוך ע' כפר, והוא מה שקורין צפורן, ומבו' לפ"ז דשביעית נוהגת בדבר העומד לתבלין, וכ"כ התוס' בחולין ד"ו. ובנדה ד"נ., ועיי"ש שכתבו דאף דדבר העומד לתבלין אינו חייב במעשר ואינו מטמא טומאת אוכלין, מ"מ שביעית נוהגת בו, דשביעית נוהגת אף במאכל בהמה, וכבר נת' בזה לעיל מ"א אות ח' דהיינו, דהא דמעשר וטומאת אוכלין אינם נוהגין בתבלין, הוא משום דלחיוב מעשר וליטמא טומאת אוכלין בעינן דיהא ע"ז תורת אוכל, ותבלין דעביד לטעמא, אין עליו תורת אוכל, וע"כ אינו חייב במעשר ואינו מיטמא טומאת אוכלין, ומשא"כ בשביעית דנוהגת אף בדבר שאין עליו תורת אוכל, שהרי מאכל בהמה אין עליו תורת אוכל, ונוהגת בו שביעית, והרי דשביעית נוהגת בכל דבר העומד לתשמיש, אף שאין עליו תורת אוכל, והרי אף מיני הצובעין חיילא עליהן קדו"ש משום שהן עומדין לתשמיש האדם, ואף דאין עליהן תורת אוכל, ע"כ היא נוהגת אף בתבלין, שהוא עומד לתשמיש האדם, ואף דאין עליו תורת אוכל.

ו] **יש להן שביעית ולדמיהן שביעית,** הר"ש כתב דהיינו דמה שקונה מהן נכנס בקדו"ש ואסור וכו' אלא אכילה ושתי' וסיכה וכו' ולסוך דבר שדרכו לסוך, ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י הי"ט הק', דלמש"א בירושלמי בריש פירקין דהחליף יין בשמן אין סכין בו, ה"נ הכא כשהחליף מיני בשמים שלא ניתנו לסיכה, יהא אסור לסוך בדמיהן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ז] **והקטף וכו' ר"ש אומר אין לקטף שביעית מפני שאינו פרי,** הריבמ"צ והר"ש הביאו לסוגיית הגמ' בנדה ד"ח., דא"ר פדת מאן תנא דאמר קטפא פירא, ר"א היא, דתנן ר"א אומר המעמיד בשרף הערלה אסור, והיינו דלדעת רבנן דקטף ל"ה פרי, אין שביעית נוהגת בו, והתוס' בב"ק דק"א: הק', דמ"ט תלי דין קדו"ש בהפלוגתא אם הוי פרי, דממ"נ אם הנאתו וביעורו שוה, הרי דאף אם אינו פרי שביעית נוהגת בו, דומיא דעצים דאם הי' הנאתן וביעורן שוה היתה שביעית נוהגת בהן, ואם אין הנאתו וביעורו שוה, אף אם הוי פרי לא תהא שביעית נוהגת בו, וכעי"ז הק' התוס' בנדה שם והר"ש.

והתוס' בב"ק שם כתבו, דודאי קטף הוי הנאתו וביעורו שוה, ואפ"ה אם ל"ה פירא ה"ה בטל לגבי העץ, וה"ה כאילו הוא בתוך העלין ולא יצא לחוץ, אבל אם הוי פירא, ה"ה חשיב באפי נפשי' ואינו בטל לגבי העץ ויש בו קדו"ש, וכעי"ז כתבו התוס' בנדה שם והר"ש, וכתב הר"ש דלמ"ד דפליגי אף בקטפא דפירא, צ"ל דכיון דדרך קטף לבא באין כמו בפרי, בטלין זה וזה אגב אילן, מאחר דקיטפא לאו פירא הוא.

ז] אמנם הנה בתשו' הרשב"א ח"ז סימן שנ"ו שהבאנו לעיל אות ד' למד מסוגיית הגמ' שם, דכל שאינו פרי לענין ערלה אף אינו פרי לענין שביעית, וכתב לפ"ז, דמה דשביעית נוהגת בורדים, יש ללמוד דאף ערלה נוהגת בהן, והרי דס"ל דכללא הוא דכל שאין עליו תורת פרי, אין שביעית נוהגת בו.

ונתפרשו הדברים בד' הרשב"א בח"ה סימן ל"ח, ז"ל, עוד כתבת ק"ל מאי קאמר מפני שאינו פרי, ומה בכך, והלא שביעית נוהגת בכל שהוא מאכל אדם ומאכל בהמה אע"פ שאינו פרי וכו', תשובה וכו', וכך נ"ל הדברים דאי לאו דקיטפא פרי, אפי' הוי מאכל אדם ומאכל בהמה אין לו שביעית, לפי שאין שביעית נוהגת, אלא מן האילן, והוי כמי הגפנים, ואי אמרת דקיטפא פירא שפיר, אלא אי אמרת דלאו פירא אינו אלא כמים בעלמא ואין לו שביעית, עכ"ל.

ואמנם לא נתפרש בד' הרשב"א טעמא דמילתא דכל שאין עליו תורת פרי אין שביעית נוהגת בו, דמ"ש מעצים דאם היתה הנאתן וביעורן שוה היתה שביעית נוהגת בהן.

ח] והנה הי' מקום לפרש בזה, בזה כמש"כ החזו"א מעשרות סימן א' סקכ"ט לדון דקור פטור מן השביעית כיון דלא חשיב כאוכל,[[1]](#footnote-1) ואע"ג דלענין שביעית ל"ב אוכל אלא תשמיש דהנאתו וביעורו שוה, מ"מ הנאת אכילה לא חשיבא אלא במידי דאוכלא, והרי קטפא לאו פירי הוא, עכ"ד, ועיי"ש דמסיק דאי"ז כן, וכמש"כ התוס' בב"ק דלענין שביעית ל"ב אוכל חשוב, ושאני קטפא דבטל אגב העץ, וי"ל דזהו מש"כ הרשב"א, דאם קטפא לאו פירא הוא ואין שביעית נוהגת בו, אף שהוא מאכל אדם ומאכל בהמה.

אך באמת בל' הרשב"א שכתב דאין שביעית נוהגת אלא מן האילן והוי כמי הגפנים, נראה דטעם הא דכל דל"ה פרי אין שביעית נוהגת בו, ול"ד לעצים דאם היתה הנאתן וביעורן שוה היתה שביעית נוהגת בהן, הוא משום דאין שביעית נוהגת אלא באילן עצמו, וע"כ אינה נוהגת אלא או בעץ עצמו, אם אך הוי הנאתו וביעורו שוה, או בפרי האילן דנמי הוי מכלל עיקר האילן, אך הגדל באילן ואין עליו תורת פרי, ל"ה מכלל עיקר האילן, ואין שביעית נוהגת בו, ואכתי צ"ע בזה.

ט] הריבמ"צ והר"ש הביאו לסוגיית הגמ' בנדה שם, דפליגי אמוראי בהך מילתא דרב פדת ס"ל דמתניתין ר"א היא דס"ל דקטפא פירא והמעמיד בשרף הערלה אסור, ור' זירא פליג וס"ל דאתיא אף כרבנן, דעד כאן לא פליגי רבנן עלי' דר"א אלא בקטפא דגווזא אבל בקטפא דפירא מודו לי', דתנן א"ר יהושע שמעתי בפירוש שהמעמיד בשרף העלין בשרף העיקרין מותר בשרף הפגין אסור מפני שהוא פרי.

והריבמ"צ כתב דרב פדת דמפרש דמתניתין ר"א היא, הוא משום דס"ל דרבנן פליגי עלי' דר"א אף בקטפא דפירא, והא דא"ר יהושע שמעתי שהמעמיד בשרף הפגין אסור מפני שהוא פרי, מאי דשמיע לי' קאמר ולי' לא ס"ל, וכ"כ התוס' בנדה שם, והר"ש תמה ע"ז דמנלי' לרב פדת להא דלי' לא ס"ל, - ופירש הר"ש בתחילת דבריו, דס"ל לרב פדת, דלא אסר ר' יהושע בשרף הפגין, אלא בערלה דנתרבה הטפל לפריו, והא דקתני מפני שהוא פרי ל"ד, אלא כלומר לפי שהוא טפל לפרי, אבל לענין שביעית לא, וכ"כ בתוס' הרא"ש בנדה שם, ועי' בחזו"א סימן י"ד סק"ו מש"כ לפרש בזה.

י] והר"ש כתב עוד ע"פ הירושלמי, דלעולם רב פדת מוקי לה בקטפא דגווזא, וס"ל דשוה דין שביעית לדין ערלה, דכ"ה דאין ערלה נוהגת בקטפא דגווזא, ה"נ אין שביעית נוהגת בזה, ור' זירא ס"ל דכיון דמודו רבנן דקטפא דפירי נוהגת בו ערלה, כך כך שוה קטפא דגווזא לגבי שביעית כקטפא דפירא לגבי ערלה, משום דגבי שביעית לא בעי' פרי שהשביעית נוהגת בין במאכל אדם בין במאכל בהמה, הלכך אין שרף שלו בטל לגבי העץ, עכ"ד, ועי' בחזו"א סימן י"ד סק"ו משה"ק על פי' זה.

ונראה לפרש ד' הר"ש, לפמש"כ לעיל מינה, דטעמא דמ"ד דאין שביעית נוהגת בקטף, אף דהנאתו וביעורו שוה, הוא משום דה"ה בטל לגבי העץ, ובזה הוא שנחלק ר' זירא וס"ל דאין הקטף בטל לגבי האילן וע"כ נוהגת בו שביעית, ומייתי ר' זירא מהא דמודו רבנן דקטפא דפירי נוהגת בו ערלה, ואם הי' הקטף בטל לגבי האילן, אף קטפא דפירא הי' בטל לגבי האילן ול"ה ערלה נוהגת בו, ומהא דמודו רבנן דנוהגת בו ערלה, יש ללמוד דמודו דאין הקטף בטל לגבי האילן, והא דס"ל דאין שביעית נוהגת בקטפא דגווזא, הוא משום דאין תורת פרי עליו, אך בשביעת דנוהגת אף במאכל בהמה ול"ב פרי, ה"ה נוהגת אף בקטפא דגווזא.

יא] ומסקנת הר"ש ע"פ הירושלמי, דפליגי בין בקטפא דגווזא ובין בקטפא דפירא לדעת רבנן, דר' זירא ס"ל דאף קטפא דגווזא נוהגת בו שביעית, ול"ד לערלה דאינה נוהגת אלא בקטפא דפירא, וכנ"ל, ורב פדת ס"ל דאף קטפא דפירא לאו פירא הוא ואין שביעית נוהגת בו, והא דאסר ר' יהושע לגבי ערלה הוא או משום דמרבינן לה מאת הטפל לפריו, או דאי"ז אלא מדרבנן שהחמירו בערלה משום דהנאתה אסורה, אבל בשביעית ותרומה דהנאתן מותרת לא החמירו לאסרן.

יב] ובחי' הרשב"א בנדה שם כתב, דודאי דקטף דמתניתין הוא שרף מעצי הקטף וקיטפא דגוזא הוא, והא דמייתי ר' זירא מהא דא"ר יהושע דהמעמיד בשרף הפגין אסור, אף דלהדיא פליג ר' יהושע בקיטפא דגווזא, והכא קיטפא דגווזא הוא, עיקר טעמו הוא כמש"א שם באיבע"א בתרא, דמודו רבנן באילן שאינו עושה פירות דקטפו זהו פריו, והא דמייתי מדר' יהושע, היינו דכיון דאף באילן העושה פירות מודו רבנן בקיטפא דפירא דחשיב כפרי אע"ג דאין קטף זה עיקר הפרי, כ"ש בקיטפא דגווזא באילן שאינו עושה פירות דאיכא למימר דקטפו היינו פריו, עכ"ד, ועיי"ש במה שהאריך עוד בזה, ובהכרעת ההלכה בזה.

יג] **שם בר"ש, וז"ל הירושלמי וכו', ודמיא היא, כל דכא בטל ע"ג סרפו וכו',** הר"ש פירש דהיינו דבערלה בטל שרף העלין והעיקרין אגב אילן ושרי, אבל בשביעית אינו בטל אגב אילן, משום דהשביעית נוהגת אף באוכלי בהמה, ונת' בזה לעיל אות י' דהיינו דאף דקטפא דגווזא בטל גבי העץ דמכח זה לא חשבינן לי' כפרי, מ"מ לענין שביעית דל"ב פרי דאף אוכלי בהמה נוהגת בהן שביעית, והיינו משום דכל שהנאתו וביעורו שוה נוהגת בו שביעית, הרי דלענין זה אין השרף בטל לאילן, וע"כ יש לו שביעית.

והגר"א פירש בד' הירושלמי דתרתי קאמר, חדא, דהא דהתם ס"ל לר' יהושע דשרף העלין והעיקרין מותר, הוא משום דהפגין הוו פריו, אבל בקטף שאין לו פרי אחר, איכא למימר דהשרף הוא עיקר הפרי, ועוד דשאני שביעית דנוהגת באוכלי בהמה, עכ"ד, וטעמא קמא, הוא כמש"א בגמ' בנדה שם בל"ב, דכי פליגי רבנן עלי' דר"א באילן העושה פירות, אבל באילן שאינו עושה פירות מודו דקטפו זהו פריו.

יד] **שם, למה שרף פרי הפגין פרי, אין תימר שרף פרי עשה כן בתרומה אסור וכו',** הר"ש פירש דטעמא דרב פדת מפרש, דאף לענין שביעית אין לחשוב השרף כפרי, אלא הפגין הם הפרי, וכתב לפרש עוד, דרב פדת ר"ל דאפי שרף הפגין לא חשיב כפרי, ודוקא לענין ערלה הוא אסור, או משום דבערלה מרבינן מקרא את הטפל לפריו, או משום דהחמירו חכמים בערלה משום דאסורה בהנאה, אבל בשביעית ותרומה לא החמירו.

ובפי' הריבמ"צ בפ"ק דערלה מ"ז פירש, דהירושלמי מיבע"ל בהא דאסרינן התם בשרף הפגין, אם הוא משום שהשרף עצמו הוי פרי, או מפני שהפגין פרי, ונפ"מ בזה הוא בזר שהעמיד בשרף פגי תרומה, דאם הא דאסרינן בערלה הוא משום דהשרף עצמו הוי פרי, ה"ז אסור אף בתרומה, אך אם הא דאסרינן בזה הוא משום דהפגין פרי וע"כ אף השרף אסור דחשיב כנהנה מן הפגין, הרי דבתרומה שמותרת בהנאה, אין לאסור בזה, וכן פירש הגר"א, ועי' בחזו"א סימן י"ד סק"ח מש"כ לדון בזה.

טו] נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהרמב"ם בפ"ז משמיטה ה"כ כתב, דבאילן סרק אף היוצא מן העלין ומן העיקרים כפרי שלהן ויש לו ולדמיו שביעית, וכ"כ הרשב"א בנדה שם ובתשו' ח"ה סימן מ"א, אך בפי' הריבמ"צ במשנתינו כתב דאידחי לה הך שנויא, וקי"ל דרק קטפא דפירא הוי פרי, וכ"כ המאירי בנדה שם, והביא כן בשם ההשלמה.

והנה משמעות הגמ' בנדה שם דהא דמפלגינן דבאילן שאינו עושה פירות מודו רבנן דקטפו זהו פריו, הוא אף לגבי ערלה, דשרף דאילן שאינו עושה פירות חשיב פרי ואסור משום ערלה, וכ"ה להדיא בחי' הרשב"א והמאירי שם, וכ"כ הרשב"א בתשו' שם.

אך הנה הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הכ"ו כתב דהמעמיד גבינה בשרף פגי ערלה וכו' ה"ז אסורה בהנאה, והתוי"ט בפ"ק דערלה מ"ז דקדק מדבריו, דכל שהעמיד בשרף האילן ה"ז מותר, אף באילן שאינו עושה פירות, ועיי"ש שעמד ע"ז, דמ"ש משביעית, דקי"ל דבאילן שאינו עושה פירות, אף שרף העלין והעיקרין הוי כפרי שלהן, ועיי"ש מש"כ בזה.

ובחי' חת"ס בנדה שם כתב בדעת הרמב"ם, דס"ל דמדהזכיר רבי דבריו של ר"א בלשון חכמים גבי שביעית ולא גבי ערלה, ש"מ דראה רבי דבריו בשביעית ולא גבי ערלה, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דשאני ערלה דאינו נוהג אלא בפרי, והאי לאו פרי הוא ולא עץ מאכל הוא, משא"כ שביעית דנוהג בכל מילי רק לא בעץ משום דאין הנאתו וביעורו שוה, וקטף נמי אע"פ שהנאתו שוה מ"מ בטל הוא אגב העץ, הרי דבזה הוא דמפלגינן דהיינו דוקא באילן העושה פירות דבזה בטל הקטף גבי העץ, משא"כ באילן שאינו עושה פירות קטפו חשוב הוא ולא בטל אגב עץ, עכ"ד, וכעי"ז כתב במשכנות יעקב או"ח סימן צ"ז.

טז] בירושלמי לעיל ה"א בעי במיני בשמים מהו שיהא עליהן קדו"ש, ואמרינן עלה נשמעינה מן הדא דתניא הפרח הלבן והאודם אין עליהן קדו"ש, ודחינן דחבריא אמרין דר"ש היא דתנינן ר"ש אומר אין לקטף שביעית מפני שאינו פרי, ובפי' הרש"ס שם פירש, דמש"א דר"ש היא, הוא משום דקטף היינו שרף האילן ששמנו מריח, ולר"ש לא חשיב פרי, אבל רבנן פליגי עלי' וחשיב פרי ויש בו קדו"ש, עכ"ד, ולפ"ז נמצא, דהירושלמי נסתפק דפלוגתא דר"ש ורבנן אם יש לקטף שביעית, הוא פלוגתא מסוימת לענין שביעית, אם יש שביעית על מיני בשמים, וזה דלא כסוגיית הירושלמי במשנתינו וכסוגיית הגמ' בנדה, וצ"ע.

ובפי' המהר"א פולדא שם כתב, דמייתי מהא דס"ל לר"ש דקטף אין לו שביעית מפני שאינו פרי, ותיפו"ל דהו"ל בושם ואפי' ל"ה פירא מיהו ליקדש מכח בושם, ובע"כ דס"ל דאין לבושם שביעית, עכ"ד, ודבריו מתפרשים לפ"ד החזו"א שהבאנו לעיל אות ח', דהנאת אכילה לא חשיבא אלא במידי דאוכלא, וע"כ כיון דקטפא לאו פירא הוא, אין לו שביעית, אף שהוא ראוי לאכילה, וכ"ז הוא אם באנו לדון שיהא לו שביעית מכח מה שהוא ראוי לאכילה, אך אם באנו לדון שיהא לו שביעית מכח הא שהוא עומד לריח, הרי בדין דאף דאין עליו תורת פרי יהא עליו קדו"ש, ומהא דס"ל לר"ש דאין לו שביעית, יש ללמוד דס"ל דמיני בשמים אין להן קדו"ש.

ובחזו"א סימן י"ד סק"ט כתב לפרש, דהירושלמי דחי דלעולם י"ל דמיני בשמים יש עליהן קדו"ש, והא דהפרח הלבן והאודם אין עליהן קדו"ש, אי"ז משום דמיני בשמים אין עליהן קדו"ש, אלא הוא משום דהני פרחים לא חשיבי ואין בני אדם מקפידין ללקטן ובטילי אגב עץ כי היכי דבטל קטף לר"ש, ועיי"ש שפירש עד"ז הא דדחי התם עוד, דדברי הכל היא בהדא נסורתא, והיינו דבאלו הנושרים אפי' רבנן מודו דבטלים לעץ דגריעי מקטף, ועד"ז פירש בביאור הגר"א שם, אך הרש"ס פירש דפרח הלבן והאודם של נסורתא, אין ריחן נודף ולא חשיבי, וע"כ אין עליהן קדו"ש, וכעי"ז פירש המהרא"פ.

1. וצ"ע דבירושלמי לעיל פ"ד ה"ו פליגי בה אמוראי אם שביעית נוהגת בקור, והרמב"ם בפ"ה משמו"י הכ"א כתב דקדו"ש חלה עליו, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-1)