כלים פי_ט מ_ט
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ט מ"ט**

א] **תיבה שפתחה מצידה טמאה מדרס וטמא מת,** הר"ש כתב, דהא דאם פתחה מלמעלה אינה טמאה מדרס, הוא משום דאם יושב עלי' ובאין להשתמש בה אומרין לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ומשא"כ כשפתחה מן הצד שיכול להשתמש אע"פ שיושב עלי'.

והנה בהך דינא דתיבה שפתחה מצידה נתחדש, דאף שאין עיקר עשיית תיבה זו לישיבה אלא לתשמיש, מ"מ כיון שהיא משמשת ישיבה עם מלאכתה ה"ה טמאה מדרס, ובתו"כ שהביאו הר"ש לקמן מ"י והרמב"ם לקמן פ"כ מ"ב מרבינן לה מדכתיב כל כלי, ומשא"כ כשפתחה מלמעלה, כיון שאינה משמשת ישיבה עם מלאכתה, אלא אומרין לו עמוד ונעשה מלאכתנו אינה טמאה מדרס, וכדמעטינן בתו"כ שם מדכתיב אשר ישב עליו, דאם כפה סאה וישב עלי' תרקב וישב עליו טהור, משום שאומרין לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ועמש"נ בגדר דינא דמשמש ישיבה עם מלאכתו להלן אות ו' ואילך.

ב] **אמר ר"י אימתי בזמן שאינה גבוהה י' טפחים או שאין לה לבזבז טפח,** מלישנא דמתניתין משמע דלא מטהר ר' יוסי אלא בשהיא גבוהה י' טפחים ויש לה לבזבז טפח, וכן נקט בחי' הגר"א, ופירש הטעם, דאם אינה גבוהה י' טפחים, אף שיש לה לבזבז, יכול לישב לפנים מהלבזבז, ועי' עוד בתפא"י ובסד"ט מש"כ לפרש בזה.

אך בד' הרמב"ם והרא"ש מבו' דאם היא גבוהה י' טפחים או דיש לה לבזבז טפח ה"ה טהורה, משום שאינה ראוי' לישב עלי', וכ"נ בד' הר"ש, וכתבו האחרונים דלדבריהם צ"ל במתניתין "ושאין" לה לבזבז.

ג] והרמב"ם בהל' כלים השמיט לדינא דר' יוסי, וכתבו האחרונים דס"ל דרבנן פליגי עלי' ומטמאי מדרס אף בשהיא גבוהה י' טפחים ויש לה לבזבז, ובמשנ"א נסתפק אם היכא דלא יחדו לישיבה מודו רבנן דטהורה, ופלוגתייהו הוא בשיחדו לישיבה, דר' יוסי סבר דבטלה דעתו ורבנן סברי דלא בטלה דעתו, או דהיכא דיחדו לישיבה מודה ר' יוסי דטמאה, ופלוגתייהו הוא בסתמא, דרבנן סברי דכיון דעשה פתחה מן הצד גלי דעתי' דלשכיבה עביד והוי כיחדו, ור' יוסי ס"ל דבעינן יחדו בפירוש.

ועיי"ש במשנ"א שכתב להוכיח דהיכא דיחדו לישיבה מודה ר' יוסי, מהא דתניא בתוספתא פ"י ה"א, דר' יוסי אומר תיבת הבלנין שהיא גבוהה י"ט ויש לה לבזבז טמאה שמתחילה נעשה כך להיות עולה ויושב בראשה, והרי דהיכא דנעשית לכך מודה ר' יוסי, משום דהוי יחוד גמור, עכ"ד, אך הנה בזר זהב שם פירש דתיבת הבלנין נעשית להיות עולה ויושב בראשה ורגליו למעלה על התיבה, וה"ה ראוי' לישיבה זו אף בשהיא גבוהה י' ויש לה לבזבז, ולפ"ז לא למדנו מזה דמודה ר' יוסי דהיכא דיחדו לישיבה טמא.

ד] **נפחתה מלמטן ר"מ מטמא,** הרא"ש כתב דטמאה נמי טמא מת, משום דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, אך במי"ט דקדק מל' הרמב"ם בפיהמ"ש דאינה טמאה אלא מדרס, ועיי"ש שכתב דהא דאינה טמאה ט"מ מדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, הוא משום דהיכא דהיו מתחילה עשוין להתטמאות בשאר טומאות ומפני הקלקול שאירע בהם נטהרו מלהתטמא בשאר טומאות, אע"ג דעדיין נשאר עליהן טומאת מדרס, לי"ב לדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, וכמש"כ התוי"יט לקמן פכ"ד מ"ד בדעת הרמב"ם, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן רפ"כ.

ה] **וחכמים מטהרין מפני שבטל העיקר ובטלה הטפלה,** בביאור הך דינא, הי' מקום לפרש דהוא משום דכל שבטל העיקר וכבר אינה ראוי' לתשמיש, אין מקיימין אותה לישיבה, וע"כ אינה מקבלת טומאה, וכן נראה מד' החזו"א סימן כ"ה סק"י וסקי"ג, ועיי"ש בסקי"ג שנסתפק דשמא כ"ז הוא משום דבתחילתו לא הי' עיקרו למדרס, אך אם הי' עיקרו למדרס ונשאר בתשמישו בשיעור הזה גם לרבנן טמא.

אך בל' הרמב"ם בפיהמ"ש נ' להדיא דדינא הוא, עיי"ש, ועי' ברש"ש שפירש בזה, דכיון דאין עיקר עשייתן לישיבה, הרי דכל תורת כלי שעליהן היא מכח תשמיש הקבלה, וע"כ כל שבטל העיקר שבעבורו נעשה בטל ממנו שם כלי, וע"כ אינו טמא מדרס, ובדעת ר"מ דפליג, מ' מל' הרמב"ם דהוא משום דכבר חייל ע"ז מעיקרא תורת כלי מכח תשמיש הקבלה, וע"כ אף אם נפחתה וכבר אינה ראוי' לקבלה, מ"מ כל שהיא ראוי' לשכיבה, לא פקע ממנה תורת כלי, ועי' בקה"י סימן ו' שהוסיף לבאר בזה, דהוא משום דליטמא במדרס נמי בעינן שיהא עליו תורת כלי, וכל שעיקר עשייתו היא גם למדרס, יש עליו תורת כלי מכח תשמיש המדרס, ומשא"כ היכא דאין עיקר עשייתו למדרס, בעינן שיהא לו תשמיש עיקרי דעי"ז מחשב כלי, ובכה"ג ה"ה נטמא גם טומאת מדרס, כיון שהוא ראוי למדרס ועומד ג"כ לזה, וע"כ כל שנפחת ואינו ראוי לתשמיש, ואין תורת כלי עליו, אינו נטמא מדרס, דל"מ תשמיש המדרס ליתן עליו תורת כלי, כיון שאין עשייתו לכך.

ו] ובחי' רא"ל סימן ע' כתב לבאר בזה בע"א, דחלוק הוא עיקר דינא דדבר העשוי לשכיבה או לישיבה, מדינא דמשמש ישיבה עם מלאכתו, דבעשוי לשכיבה או לישיבה ל"ב שיהא עליו תורת כלי, אלא אף אם אין עליו תורת כלי, כיון שהוא מיוחד למדרס ה"ה טמא מדרס, ומשא"כ בכלים העשויים לקבלה, אלא דמשמשין ישיבה עם מלאכתן, דמרבינן להו בתו"כ מדכתיב כל כלי, נאמר בהן דין כלי, וכל שאין עליהן תורת כלי אינם מקבלין טומאה, וע"כ הן חלוקין זמ"ז בשנפחתו, דכלים שעיקר עשייתן לישיבה, אף שנפחתו ובטל מהם תורת כלי לטומאה, מ"מ כיון דעדיין הם ראויים לישיבה כתחילת עשייתן, ה"ה מטמאין מדרס, אבל בכלים המשמשין לישיבה עם מלאכתן, דלדין טומאת מדרס דידהו בעינן שיהא עליהן דין כלי, ע"כ כל שנפחתו ובטל מהם שם כלי, אינם טמאין מדרס, עכ"ד. ?ובעיקר נידון זה אם בעינן כלי ליטמא במדרס, שנקטו בחי' רא"ל ובמשנת אליהו דל"ב, ובקה"י נקט דבעינן, ובמשנ"א שם במילואים בסופו דחה ראיית הקה"י, דהתם הוא במשמש מדרס עם מלאכתו, ועי' עוד בקה"י סימן ז' שנקט כדבריהם, דבעשוי למדרס ל,ב שיהא עליו תורת כלי, ועיי"ש בסו"ד שחזר בו עפי"ד בסימן ו'?.

ושמעתי לפרש עוד עד"ז, דעיקר טומאת מדרס היא רק בדבר העשוי למדרס, והא דכלי המשמש ישיבה עם מלאכתו נטמא מדרס, הוא משום דיש עליו תורת כלי לקבל טומאה מכח עיקר מלאכתו, ומשום זה ה"ה נטמא אף טומאת מדרס, ואף דכלי שאינו מיוחד למדרס כלל אינו נטמא מדרס, אף שהוא מקבל שאר טומאות, אך כל שהוא מיוחד למדרס, ה"ה נטמא מדרס, מכח עיקר תורת כלי שעליו, וע"כ כל שנפחת ואינו מקבל שאר טומאות, אף אינו טמא מדרס, ושמא יל"פ כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"י שכתב דדינא דבטל העיקר בטל הטפלה, הוא הולך לפי העיקר שיתבאר בפ"ו של נדה והוא אמרם כל הטמא מדרס טמא ט"מ ויש שהוא מטמא ט"מ ואינו מטמא מדרס, הרי שטומאת מדרס עיקר, עכ"ד, והדברים צ"ב רב דמה ענין זל"ז, ולהנ"ל יש מקום לפרש קצת.

ז] אמנם הנה לקמן פכ"ב מ"ז תנן, דכסא של כלה שנטלו חפויו ונשתייר בו בית קבלה טהור, מפני שבטל העיקר ובטל הטפלה, וכתבו הרמב"ם והר"ש שם דהוא חד דינא עם דינא דהכא, ומבו' להדיא מזה, דדינא דבטל העיקר בטל הטפלה אינו דין מסוים בטומאת מדרס, אלא הוא אף בשאר טומאות, דכל שבטל עיקר מה שנעשה כלי בשבילו, אין עליו תורת כלי מכח התשמיש הטפל, וכ"ה מבו' גם לפי' הר"ש לקמן מ"י דמשפלת שנפחתה ה"ה ראוי' להפוך צד עליון למטה ולהשתמש בו, ומטהרי רבנן משום דבטל העיקר בטל הטפלה, והרי דדינא דבטל העיקר בטל הטפלה הוא אף בשאר טומאות.

ח] ומצינו עוד דברים בזה בד' הגר"א בא"ר לקמן פכ"ח מ"ט, שכתב דהא דמשמרת של יין וחלוק של יוצאת החוץ העשוי כסבכה וכו' אינם טמאין מדרס אף דחזו למדרסות, הוא משום דמנוקבין נינהו ולמילתייהו טהורין נינהו, ובטלה טומאת מת מינייהו דהיא עיקר טומאה דידהו ומיוחדין לכך, וכל שבטל העיקר בטלה הטפלה כדתנן לעיל, ומשא"כ בכסת הסבלין, אע"ג דלמילתי' טהורה, הוא משום דמלאכתי' לא קמחתא טומאה עלי', אבל אי מייחד לי' לדבר המקב"ט טמא, אבל הנך בטלה עיקר טומאה דמייחדי לכך בטלה הטפלה, עכ"ד, וכעי"ז כתב בחי' הגר"א שם.

ומבו' להדיא בד' הגר"א, דדינא דבטל העיקר בטל הטפלה, אי"ז משום דכשבטל העיקר אף אין מקיימין אותו למדרס, שהרי התם הן עומדין לעיקר מלאכתן, ומ"מ כיון דלמילתייהו טהורין הן, אינם טמאין מדרס, ובע"כ דהטעם בזה הוא משום דהיכא דאין עיקר עשייתו למדרס אלא הוא משמש מדרס עם מלאכתו, הוי עיקר טומאתו משום תורת כלי שיש עליו מכח מלאכתו, וע"כ כל דלמילתייהו אין תורת כלי עליו, דבגד מנוקב לא חשיב כבגד, אף אינו טמא מדרס, ומשא"כ בכסת הסבלין, דאף דתשמישו אינו חושבו ככלי מעשה לקבל טומאה, מ"מ דאם הי' מייחדו לתשמיש אחר הי' טמא, והרי דתורת בגד עלי', ע"כ היא טמאה מדרס, ונתחדש בזה, דבמשמש מדרס עם מלאכתו, ל"ב שיהא עליו דין קבלת טומאה מכח עיקר מלאכתו, אלא בעינן שיהא עליו תורת כלי מכח עיקר מלאכתו, וע"כ אף דכסת הסבלין אינה מקבלת טומאה מכח מלאכתה, משום דל"ה כלי מעשה, מ"מ כיון דתורת בגד עלי', ה"ה טמאה מדרס.

ולפ"ד הגר"א נמצא, דכל הא דמפץ טמא מדרס אף דאינו מכלל הכלים המקבלין טומאה, הוא רק משום דהוא עשוי למדרס, אך אם לא הי' עשוי למדרס אלא הי' משמש שכיבה עם מלאכתו, ל"ה טמא מדרס, כיון דאין עליו תורת כלי משום מלאכתו, וע"כ ה"נ אף דבגד מנוקב ראוי ליטמא מדרס, דלטומאת מדרס ל"ב שיהא עליו תורת בגד, מ"מ כל שאינו עשוי למדרס אלא משמש מדרס עם מלאכתו, אינו טמא מדרס, ועי' בס' משנת אליהו סוכה סימן כ' שהאריך בזה, דבמשמש מדרס עם מלאכתו, בעינן שיהא מן המינים המקבלין טומאה, עיי"ש, וכן נקט בחי' רא"ל שם לפי דרכו.

ט] ובעיקר הך מילתא דבהא דמטמאינן במשמש ישיבה עם מלאכתו אף שאין עשייתו למדרס, נתחדש דה"ה טמא מדרס מכח הא דיש עליו תורת כלי למלאכתו, וכל דאין עליו תורת כלי למלאכתו, אינו טמא מדרס אלא בשעיקר עשייתו למדרס, מצינו הדברים מבוארים כן בפי' הראב"ד לברייתא דר' ישמעאל, ז"ל, ונראה לי דהא דבעינן למשכב שלשה על שלשה, דוקא בבגד שאינו כלי או תכשיט, אבל בתכשיט אם משמש שכיבה עם מלאכתו, אע"פ שאין בו גע"ג טמא מדרס, כגון שבכה של ילדה וכיפת הראש מטמאין מדרס כל שהן, עכ"ל, ודבריו צ"ב, דהרי הא דפחות מגע"ג אינו טמא מדרס, הוא משום דאינו עומד למדרס, וא"כ מה מהני הא דיש עליו תורת כלי או תכשיט.

ובע"כ מד' הראב"ד, דכל הא דבעינן גע"ג למדרס, הוא רק אם באנו לטמאותו מכח הא דעיקר עשייתו למדרס, ובזה הוא דבעינן לשיעורא דגע"ג, ומשא"כ היכא דיש עליו תורת כלי או תכשיט, דמצינו לטמאותו מדינא דמשמש שכיבה עם מלאכתו, ע"כ ה"ה טמא מדרס אף בשאין בו גע"ג, דאף דלא מצינו לחשבו כעשייתו למדרס, מ"מ חשיב שפיר כמשמש מדרס עם מלאכתו, ונתחדש לפ"ז בד' הראב"ד, דכל שאין עליו תורת כלי או תכשיט, אף דהוא מקב"ט מת משום תורת בגד שעליו, מ"מ לי"ב לדינא דמשמש שכיבה עם מלאכתו, דדין זה לא נאמר אלא בכלי או תכשיט, וצ"ע.

?שו"ר בחזו"א סימן ל' סקכ"א דכל שהוא כלי ליכא לשיעורים אלו, עיי"ש, וצ"ע כעת?.

?י] אך לדעת הרמב"ם נ' להוכיח לא כן, דהנה בתו"כ שהביא הר"ש לקמן מ"י מרבינן מקרא דתיבה שפתחה מצידה ועריבה מב' ועד ט' לוגין שנסדקה טמאין מדרס, ומפרשינן דטעמא דמרבינן להו הוא משום דמשמשים ישיבה עם מלאכתן, והנה הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"כ מ"ב פירש דעריבה שנסדקה אינה ראוי' ללישה ואינה מתטמאת במת, ולדעתו צ"ל דמש"א בתו"כ דמשמשת ישיבה עם מלאכתה, הגם דאינה ראוי' למלאכה כלל, עיקר המכוון בזה הוא דאף דאין עיקר עשייתה למדרס, מ"מ ה"ה משמשת בפועל למדרס, ונת' בזה להלן שם אות ?, ולפ"ז הרי מבו' להדיא, דדינא דמשמש ישיבה עם מלאכתו, הוא דסגי ביחוד זה למדרס לטמאות, אף בשאין עליו תורת כלי מכח עיקר מלאכתו, וז"ב.?

ועמש"נ בזה להלן פ"כ מ"ב

?בדעת יוסף הק' ממש"כ הרמב"ם פכ"ה מכלים ה"ט דישיבת צער אינה מטמאה, ומ"ש מהכא, עיי"ש מש"כ לחלק, ולכאו' י"ל להיפך, דהתם לא חשיב ככלי לקב"ט, וכל טומאתו הוא משום ייחודו למדרס.