מזוזה יומא
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא - הרב אברהם שץ הרב אי_ש סטפנסקי

**כל הלשכות שהיו במקדש לא היו להן מזוזה חוץ מלשכת פרהדרין שהיה בה בית דירה לכ"ג**

במס' מנחות מד. איתא הדר בפונדקי בא"י והשוכר בית בחו"ל כל ל' יום פטור מן המוזה מכאן ואילך חייב. וביארו התוס' ב' אופנים, א, דשוכר חייב מהתורה אע"פ שאין הבית שלו, ומכל מקום תוך ל' יום פטור דלאו בית דירה דידיה הוא. כלומר, דהוי דירת ארעי. (תיבת "דידיה" צ"ב, וכבר העירו כן האחרונים). והוכיחו כן מהגמ' בב"ב ח. לענין צדקה שאם נשתהה ל' יום בעיר הרי הוא כאנשי העיר. ב, דשוכר פטור מהתורה לפי שאין הבית שלו, וכתיב ביתך למעט אחרים. וכתב בשו"ת רעק"א סי' ס"ו שלפי"ז תוך ל' פטור לא מחמת דירת ארעי אלא שלא חייבו חכמים במזוזה אלא לאחר ל' יום דנראית כשלו, ופחות מל' פטור מצד הדין דאורייתא דבעינן בית שלו. ותמה על הש"ך רפ"ו ס"ק כח דביאר שתוך ל' פטור משום שאינו נקרא עדיין דירה, דלפי מה דקיי"ל ששוכר פטור מהתורה אין זה הטעם, אלא תוך ל' פטור מעיקר הדין.

ובנחלת צבי ס"ס רפו כתב דנפק"מ בין הטעמים בשכר הבית ליותר מל' יום, דלפי טעם ראשון שהפטור מצד דירת ארעי, ודימו לצדקה, הא התם מפורש שאם בא על מנת להשתקע יותר מל' יום חייב מיד, ואם כן הוא הדין לענין מזוזה חייב מיד. אך לפי טעם שני שהפטור מצד אינו שלו, ולא מחזי כשלו רק לאחר ל' יום, אינו חייב רק לאחר ל'. וכתב שהחוות דעת בסידורו נקט דחייב, והקשה עליו דהא קיי"ל כטעם שני ששוכר פטור מהתורה.

וברש"י מנחות שם כתב דתוך ל' פטור שמא יחזור בו, ולכאורה אין זה מתיישב עם טעם ב' בתוס', דלפי"ז אפילו יודעים ודאי שלא יחזור בו פטור דלא נראה כשלו. אלא צ"ל דנקט כטעם ראשון, ונקט דתוך ל' חשיב דירת ארעי אפילו אם דעתו להשתקע שמא יחזור בו, ובאופן שודאי לא יחזור בו חייב. אך השוכר פחות מל' יום ודאי פטור אף באופן שודאי לא יחזור בו משום דירת ארעי.

ולגבי לשכת פרהדרין לרבנן הקשה הגבורת ארי מדוע חייב במזוזה הא דר שם ז' ימים בלבד, ומאי שנא מפונדקי דאינו חייב במזוזה אלא לאחר ל'. והנה הקושיא מתחלקת לפי הפירושים, לפירוש א' הקושיא דפחות מל' יום הוי דירת ארעי, ומדוע חייב במזוזה. ותירץ הגבורת ארי שבזה שהתורה חייבתו להיות שם ז' ימים התורה קבעתו חובה, ומחמת המצוה חשיב דירת קבע מיד. כמו שמצינו באוכל כזית פת בליל א' של סוכות, דאין צריך כביצה כמו בשאר ימים לפי שהתורה קבעתו חובה.

בפרשה סדורה אות כ"ט יישב דכיון שהוא דר שם כל שנה ז' ימים הרי אנו מצרפין את הימים לל' יום. וביאר בזה את הריטב"א דכתב פירוש בראשונה ולהכי חשיבא משא"כ בלשכה דפרה. ויש שהגיהו פירוש בכל שנה, וכונתו לתירוץ התוס' דלשכת בית האבן אינה נוהגת כל שנה. אך בפר"ס שם ביאר דבראשונה היו מאריכין ימים, ושפיר יש לצרף ל' יום מכמה שנים, משא"כ בסוף בית שני שהיו מתחלפין כל שנה. (ולכאורה תירוץ זה תלוי בספיקו של הברכי יוסף ס"ס רפ"ו האם בעינן ל' יום רצופין).

אך אין ליישב לפי מש"כ רש"י דתוך ל' פטור ממזוזה שמא יחזור בו, וזה לא שייך בכ"ג. דלפי מש"כ לעיל רש"י איירי במי שדעתו להשתקע יותר מל' יום, אך אם דעתו מעיקרא לז' יום כיון דהוי דיורי ארעי פטור אפילו לא יחזור בו כלל.

לפירוש ב' בתוס' הקשה הגבורת ארי מדוע חייב במזוזה הא אין הלשכה שלו, ומאי שנא משוכר. ואין לומר דמכל מקום חייב מדרבנן, והכא חייבוהו אף פחות מל' יום משום שהתורה קבעתו חובה, דהא בגמ' להלן מבואר שהחיוב מזוזה בלשכת פרהדרין לרבנן הוא מהתורה, דמקשה לר' יהודה מדוע שער נקנור חייב במזוזה הא הוי גזירה לגזירה, ועל כרחיך שלרבנן אין זה גזירה לגזירה לפי שלשכת פרהדרין חייבת מהתורה. ועי' מש"כ להלן בשם רא"ל מאלין דלא שייך גזירה לגזירה רק לר' יהודה דחיוב מזוזה משום גזירה, משא"כ לרבנן, ולפי"ז שפיר י"ל דחכמים מחייבים רק מדרבנן, ולא קשה מידי.

ותירץ, דכל כ"ג היה בונה את הלשכה משלו וסותר של חבירו, ואע"פ שהקרקע אינו שלו חייב במזוזה מהתורה. (ולכאורה אכתי צריך לתירוצו הראשון שהתורה קבעתו חובה, דנראה שאף לפי' ב' בתוס' דתוך ל' פטור מעיקר הדין דאין זה שלו, מכל מקום מי שדר בבית שלו באופן ארעי פחות מל' יום, כגון אדם שיש לו דירה העומדת להשכרה ובנתיים גר שם בעצמו לזמן מועט, דפטור לכו"ע משום דירת ארעי, וכן דירת כ"ג בלשכת פרהדין חשיבא דירת ארעי, ועל כרחיך צ"ל שהתורה קבעתו חובה).

ובפרשה סדורה אות ל' הקשה דאע"פ שכ"ג בונה משלו מכל מקום צריך למוסרה לצבור. ועוד, דאם אין הקרקע שלו אינו חייב מהתורה אף שהבנין שלו, עיי"ש שהוכיח כן מסוכה.

ויתכן ליישב דבלשכת פרהדרין אין חיסרון שאין הדירה שלו, דאין הכ"ג עצמו חייב במזוזה אלא כל הצבור חייבים, דהצבור משתמש עם הלשכה בשביל דיורי כ"ג. והרי פשוט דלשכת הטלאים אין זה דירה של הטלאים עצמם אלא הצבור משתמש עם הלשכה בשביל דירת הטלאים, וכן לגבי כ"ג כל הצבור צריך לתת לכ"ג דירה לפרוש ז' ימים, וכיון שהדירה שלהם חייבים במזוזה. אך צ"ע אם כן מדוע חשיב דירה בעל כרחו, הרי מה שהטלאים דרים שם בעל כרחם אין זה פוטר כלל. וצ"ל דאע"פ שהצבור משתמש עם הלשכה לדיורי כ"ג מכל מקום הדיורין נקבעים לפי הכ"ג.

ובחי' רא"ל יישב דאף לגבי חיסרון בעלות מהני הא דהתורה קבעתו חובה להתחייב במזוזה, ואע"פ שאינו שלו, עיי"ש.

בגמ' להלן יא: איתא יצאו אלו שהן קדש, דהיינו שמקום קדש פטור ממזוזה. וכתב הריטב"א דלא אתיא כחכמים שמחייבים לשכת פרהדרין במזוזה. אך הקשה מדוע לא מפרש טעמא דר' יהודה דפטר משום קדש. ותירץ, דטעם זה ידעי כולי עלמא ולא אתי למטעי בהכי, ומדגזר ר' יהודה אטו בית האסורים על כרחיך לית ליה טעמא דקדש.

ובתוס' רא"ש יישב דחכמים ור' יהודה מודים לפטור קדש, ופליגי בדרבנן, חכמים מחייבי מדרבנן, ור' יהודה סבר דאפילו מדרבנן לא מחייבא משום דירה בעל כרחו.

ובדעת הרמב"ם פ"ו ממזוזה ה"ו נקט המאירי דפטור קדש הוא בדיורין, דדיורי קדש לא מחייבי, משא"כ לשכת פרהדרין שהיה לכ"ג דירה של חול שפיר חייב במזוזה.

ובירושלמי באמת נקט דבזה פליגי ת"ק ור' יהודה, האם קדש פטור ממזוזה או לא.

**תוד"ה חוץ, לחשוב נמי לשכת בית האבן**

בתירוצם הראשון דחשיב רק לשכות הבנויות בקדש ציין רעק"א לתוס' לעיל ח: שנסתפקו האם לשכת פרהדרין בנויה בקדש.

בתירוצם השני כיון דלא הוי בכל שתא לא חשיב דירה, הגבורת ארי העתיק לא חשיב לה, וכן הוא בתוס' רא"ש. והקשה לאביי דגזרו שאר ימות השנה אטו שבעה אין הבדל בין לשכת פרהדרין ללשכת בית האבן, דבשניהם היה מזוזה תמיד. ומבואר שהבין בדבריהם דודאי היה מזוזה בלשכת בית האבן, אלא דכיון דהיה רק פעם בכמה שנים לא חשבי לה ת"ק. אך לפי הגירסא לפנינו לא חשיב דירה מבואר שמקום שדרים בו אחת לכמה שנים שלא בקביעות לא חשיב דירה כלל, ואין צריך להניח שם מזוזה אף בשעה שדרים בה.

הגבורת ארי תירץ דלשכת בית האבן אינה חייבת מהתורה לפי שאינה שייכת לכהן השורף את הפרה, דרק לגבי לשכת פרהדרין מצינו שהיה בונהו משלו.

האור שמח תירץ אליבא דרבא דפליגי בדירה בעל כרחו, די"ל שלשכת בית האבן לכו"ע לא שמה דירה לפי שאחיו הכהנים פורשים ממנו, והוי בעל כרחו טפי מלשכת פרהדרין.

**והלא כמה לשכות שהיו במקדש שהיה להן בית דירה ולא היה בהם מזוזה**

פירש רש"י לשומרי הבית. וצ"ב במה נחלקו ר' יהודה וחכמים האם ניתן להוכיח מאותן לשכות שאפילו כשיש בית דירה פטורין או לא.

ובתוס' רא"ש ביאר אליבא דרבה דטעמא דר' יהודה שבית שאינו לימות החמה וימות הגשמים אינו בית, דלשכת השומרין היתה משמשת רק בלילה, ודימה ר' יהודה בית העשוי רק ללילה לבית העשוי רק לז' ימים או לימות החמה לחוד. וחכמים סוברים שבית העשוי לז' ימים יום ולילה עדיף טפי וחייב במזוזה.

וכן כתבו תוס' בע"ב לפי הצד בגמ' דר' יהודה מחייב מדרבנן אטו דירה גמורה, דבלשכת השומרין לא היה מזוזה לכו"ע משום שאינה משמשת אלא בלילה, ור' יהודה הוכיח שאם לשכת פרהדרין חייבת מהתורה מדוע לא גזרו גם באותן לשכות אטו דירה גמורה, אלא על כרחיך לשכת פרהדרין חייבת רק מדרבנןף ובאותן לשכות לא גזרו, דכיון שדרין שם רק בלילה לא מחלפא בדירה גמורה.

ולפי אביי דפליגי בשאר ימות השנה יתכן לפרש נמי על דרך זה, דבאותן לשכות הקפידו על מזוזה בלילה ולא ביום, והקשה ר' יהודה לחכמים מדוע לא גזרו יום אטו לילה כמו שגזרו בשאר ימות השנה. אמנם לחכמים לא גזרו כיון שלילה לחוד גרע טפי. וכן יש לפרש לרבא דפליגי בדירה בעל כרחו, דאותן לשכות נמי חשיבי כדירה בעל כרחו כיון שהם מצווין לשמור, והוכיח ר' יהודה שדירה בעל כרחו לא שמיה דירה ולכן לא היו בהן מזוזות, ולחכמים שאני התם דהוי דירה בלילה ולא ביום. ולפי"ז מוכח להלכה שדירת לילה לחוד פטורה ממזוזה. עי' מה שיבואר להלן לגבי חנויות.

אך יתכן לומר שהתוס' ותוס' רא"ש כתבו כן רק בדעת רבה שהפטור הוא מצד שם בית, דבית העשוי ללילה לחוד פטור ממזוזה, עי' להלן בגמ', אך לדידן דאין פטור בבית אלא בדיורין, לא מצינו שדיורי לילה לחוד אינן מחייבין במזוזה.

ובפרשה סדורה אות כ"ט ביאר באופן אחר, דחכמים סוברים שאותן לשכות פטורות ממזוזה משום דיורי ארעי, דאינן עשויין לשלשים יום, שהרי בכל שבוע מתחלפין אנשי משמר. ולשכת פרהדרין שאני דהיה בה קביעות ז' ימים בכל שנה ומצטרפין כל השנים לשלשים יום. ואילו ר' יהודה סבר דאי משום ל' יום כיון שהתורה קבעתו חובה היו צריכין להתחייב במזוזה, ועל כרחיך דאין חיוב מזוזה כלל בין בלשכות השומרין ובין בלשכת פרהדרין.

**קסבר ר' יהודה כל בית שאינו עשוי לימות החמה וימות הגשמים אינו בית**

פירש רש"י ולגבי מזוזה בעינן בית חשוב. ויל"ע לפי מש"כ הגבורת ארי דאע"פ שפונדקי ושוכר אינם חייבים תוך ל' יום לשכת פרהדרין חייבת משום שהתורה קבעתו חובה, אם כן מהאי טעמא יתחייב אף שאינו עשוי לימות החמה וימות הגשמים.

ואפשר לבאר דהגבורת ארי נקט כן רק לגבי חיסרון בדיורין, דאע"פ שהדיורין ארעי כיון שהכתוב קבעו חובה הו"ל כדיורי קבע. אך רבה נקט שבית שאינו עשוי לכל השנה חסר בשם בית, ולזה לא מהני התורה קבעתו, דמכל מקום אין זה בית חשוב.

**וכי תימא מדרבנן**

הקשו התוס' ישנים אם כן נגזור גם בלשכת פרהדרין ושאר לשכות. ותירצו דסוכה מסורה לכל גזרינן אטו בית, אך לשכות מסורין לזריזין ובשביל כך לא יניחו מלהניח מזוזה בבתיהן.

הריטב"א תירץ דלא גזרו כן אלא בסוכה, כיון שדר שם כדרך שדר כל השנה מחלף בשאר בתים, משא"כ בשאר מקומות העשויים לזמן לא גזרו.

תוס' תירצו דלפי תירוץ זה בגמ' הא דאמר ר' יהודה אלא גזירה היתה היינו הך גזירה דסוכה. ובתוס' ישנים כתבו דאי אפשר לומר כן, דאם כן מאי טעמא לא גזרו בשאר לשכות. וכן הקשו תוס' בע"ב, ותירצו, דכיון שלא היה שם דירה אלא בלילה גרע טפי ולא גזרו בזה.

עוד הקשו הראשונים מדוע לא מקשה הכא סתירה בדברי חכמים, דבסוכה פוטרין ובפרהדרין מחייבין. ותירצו התוס' ישנים דהשתא לא מסיק אדעתיה הך קושיא. ובתוס' רא"ש כתב דאפשר דתרי רבנן הוו. ובריטב"א כתב דבתחילה לא גרסינן וחכמים פוטרין, דלא ידע הך ברייתא, ורק רבא הקשה כן לבסוף.

תוס' תירצו דסוכה דירת ארעי טפי משום דבקל יכול להיות שהוא יוצא ממנה, כגון מצטער או ירדו גשמים. (כלומר, דהבית אינו ראוי לדירת קבע, לפי שמצטער או כשיורדים גשמים אי אפשר לדור שם, וכן בית שאין בו תקרה וכדו' פטור לר' יהודה לפי שאינו ראוי לימות הגשמים). ועי' מה שיבואר עוד בסוף הסוגיא.

**ר' יהודה לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן ומחייבא במזוזה ורבנן לטעמייהו וכו'**

יל"ע מדוע לחכמים סוכה נחשבת דירת ארעי. א, מחמת שהדיורין בה הם לז' ימים בלבד. ב, מחמת שהתורה החשיבתו לארעי, וגזיה"כ הוא. ג, מחמת שהבנין של הסוכה עצמו הוא ארעי.

ובלשון הפמ"ג ס"ס תרמ"ג הובא במשנ"ב ס"ס תרכ"ו משמע קצת שסוכה פטורה ממזוזה משום שהיא לז' ימים בלבד. וכן נקט להדיא ביד הקטנה. וצ"ע טובא לומר כן, דהא לשכת פרהדרין חייבת במזוזה אע"פ שהיא לז' ימים, ועל כרחיך שהתורה קבעתו חובה או דאפשר לצרף מכמה שנים, ואם כן סוכה נמי. ועל כרחיך דבסוכה איכא גזיה"כ שהיא נחשבת דירת ארעי ואי אפשר ללמוד מכאן לעלמא שדירה לז' חשיב דירת ארעי. ואפשר דהפמ"ג ויד הקטנה נקטו דהגזיה"כ שסוכה דירת ארעי מורידה רק את החידוש שיש בלשכת פרהדרין שהתורה קבעתו חובה, אך לא משויא ליה לארעי, ועל כרחיך שמצד הסברא דירה לז' חשיב דירת ארעי.

הריטב"א כתב דלשכת פרהדרין עדיפה מסוכה שבניינה בנין ארעי משא"כ בזו שהיא בנין קבוע, עכ"ל. ומבואר דחשיב ארעי מצד מבנה הסוכה.

ובראשונים לעיל שהקשו סתירה בדברי חכמים ולא תירצו שאני סוכה דדירת ארעי היא, משום שלפי הס"ד ר' יהודה וחכמים נחלקו בסוכה מסברא, ורק רבא חידש דפליגי לטעמייהו בסוכה דירת ארעי.

בתוס' ישנים הקשו דר' מאיר סובר סוכה דירת ארעי, ומכל מקום סובר שסוכת היוצרין פטורה ממזוזה. ותירצו, דהתם איירי כל השנה ולא בחג. ויש לפרש דבריו דלר' יהודה הוי גזיה"כ שסוכה דירת קבע בעינן, וזה שייך רק בחג ולא בשאר ימות השנה. אך יש לפרש דבחג דרים שם הוא ובני ביתו ולכן חייב במזוזה מסברא, משא"כ בשאר ימות השנה שאין דרים שם כלל פטור ממזוזה.

**רבנן סברי דירה בעל כרחו שמיה דירה ור' יהודה סבר לא שמיה דירה**

הקשו התוס' ישנים מדוע סוכה לא חשיב דירה בעל כרחו כמו בלשכת פרהדרין. ותירצו כיון שנמצא שם עם בני ביתו והוא סמוך לביתו. ובשפת אמת תירץ דכיון שיכול לבנות סוכתו היכן שירצה ואין בזה מקום מסויים כלשכת פרהדרין אין זה נחשב לדירה בעל כרחו. ועוד תירץ, דהא דאמר ר' יהודה סוכה דירת קבע בעינן היינו מגזיה"כ, והתורה קבעתו לדירת קבע, ולכן אפילו אם נאמר דחשיב דירה בעל כרחו מכל מקום חייב במזוזה.

**חוץ משער נקנור שלפנים ממנו לשכת פרהדרין לימא רבנן היא ולא ר' יהודה**

הגבורת ארי הוכיח מכאן שלפי חכמים לשכת פרהדרין חייבת מדאורייתא, דאי רק מדרבנן מה ההבדל בין חכמים לר' יהודה. אמנם התוס' רא"ש להלן כתב דאף לחכמים חייבת רק מדרבנן, דהא קדש פטור מהתורה, ולפי"ז הדק"ל מדוע לחכמים ניחא. וכן יש להקשות לשיטות הראשונים שבית שער חייב מדאורייתא, מדוע חשיב גזירה לגזירה, הא כיון שלשכת פרהדרין חייבת ממילא גם הבית שער שלה חייב.

ויש ליישב דלפי חכמים גדר הדין דרבנן הוא שביטלו את הפטור קדש, והשתא הוי ככל מקום שחייב במזוזה, ואף הבית שער שלו חייב. ולא מצינו בשום מקום שתרי דרבנן פטור ממזוזה. משא"כ לר' יהודה גדר הדין דרבנן הוא להניח מזוזה בפתח לשכת פרהדרין כדי שלא יאמרו כ"ג חבוש בבית האסורים, ואין זה חיוב מזוזה מדרבנן אלא גזירה בעלמא להניח שם מזוזה. וכן מדוייק בלשונו של ר' יהודה אלא גזירה היא, דאין זה חיוב מזוזה מדרבנן אלא גזירה בעלמא. ולכן נקטה הגמ' בס"ד שאין זה מחייב את הבית שער, בין אם חיוב בית שער מדאורייתא בין הוא מדרבנן. ומשני, דמכל מקום כולה חדא גזירה היא. וכעין זה כתב בחי' רא"ל סי' י"ח, עיי"ש.

**בית האסורים ובית חולים**

בשו"ת שער אפרים סי' פ"ג נשאל בקהל שהושיבו אדם בבית האסורים כמה חדשים, האם אותו חדר חייב במזוזה. והשיב להם שיש לפשוט כן מסוגיין. וביאר בנו דיש לפשוט לחיובא מחכמים דסברי דירה בעל כרחו שמיה דירה, ולפי"ז יש לחייב אף בית האסורים. ולכן הרמב"ם לא הזכיר בעשרה תנאים דירה מרצונו, שהרי קיי"ל כחכמים שדירה בעל כרחו שמיה דירה.

אך הבית הלל כתב דבית האסורים פטור משום שאינו דירה של כבוד. והביא ראיה מסוגיין דלר' יהודה לשכת פרהדרין חייבת במזוזה שלא יאמרו כ"ג חבוש בבית האסורים, משמע דבית האסורים פטור לפי שאינו דירת כבוד. והקשה עליו הברכי יוסף דדירה של כבוד שייך רק במקום שיש ריח רע או שעומדים ערומים, משא"כ בבית האסורים. ומה שהוכיח מהסוגיא אינו ראיה כלל, דלרבנן כיון שדירה בעל כרחו שמיה דירה הוא הדין בית האסורים חייב. ובדעת הבית הלל יש לפרש דהבין בפשיטות דלא שייך לחייב במזוזה שמא יאמרו כ"ג חבוש בבית האסורים אלא אם בית האסורים פטור מטעם אחר, והרואים יטעו שאף לשכת פרהדרין פטורה מהאי טעמא, אך אם הפטור של לשכת פרהדרין ושל בית האסורים שוה הרי הרואים ידעו את האמת ואין זה טעות, ואין מקום לחייב במזוזה. אך השער אפרים וברכי יוסף נקטו דאף שידעו את האמת חייבו במזוזה כיון דהוי גנאי שזה נחשב לדירה בעל כרחו כבית האסורים.

ויל"ע לדעת שער אפרים וברכי יוסף דבית האסורים פטור רק מטעם דירה בעל כרחו, דרש"י פירש בתחילת הסוגיא דהגזירה היא שנראה כחבוש בבית האסורים, ומשמע שזהו הטעם אף לרבה ואביי. וכן כתבו תוס' להדיא לדעת אביי. ואם נאמר דכל הפטור הוא מצד דירה בעל כרחו, הרי לרבה ואביי אף לר' יהודה דירה בעל כרחו שמיה דירה, מדלא ביארו שר' יהודה פטר לשכת פרהדרין משום דירה בעל כרחו. ומוכח כדעת בית הלל שבית האסורים פטור אף למ"ד דירה בעל כרחו שמיה דירה.

ואפשר ליישב דלפי רבה ואביי דירה בעל כרחו לא שמיה דירה ולכן בית האסורים פטור לכו"ע, אלא שלשכת פרהדרין לא חשיבא דירה בעל כרחו כיון שהוא בא לשם מרצונו, ורק רבא חידש שזה נחשב לדירה בעל כרחו.

עוד י"ל דאע"פ שבית האסורים חייב במזוזה שייך לחייב לשכת פרהדרין במזוזה שמא יאמרו כ"ג חבוש בבית האסורים, דטעם החשש לגנאי אינו מחמת שיראו שאין מזוזה ויתלו בדירה בעל כרחו, אלא שעצם הדבר שהכ"ג נמצא שם בעל כרחו הוא גנאי ודומה לבית האסורים, ולכן חייבוהו חכמים במזוזה כדי שיראה כדירה חשובה.

עוד כתב הברכי יוסף דיש לפטור בית האסורים מטעם אחר, כיון שיושבים שם רק מ' יום או ב' חדשים, ועיקרן עשוי לדירת ארעי ולא לדירת קבע, והוי כבית שבספינה דפטורים, ולא דמי לפונדק דשם עשוי גם לדירת קבע. כלומר, דפונדק תלוי בל' יום לפי שלאחר ל' יום חשיב דיורי קבע, ותוך ל' חשיב דיורי ארעי, משא"כ בית שבספינה ובית האסורים שעיקרן עשויין לדירת ארעי, אף יותר מל' יום פטורים ממזוזה. ועי' מה שיתבאר להלן בשם הקהלות יעקב.

והנה לעיל כתבנו בשם האור שמח ליישב קושיית תוס' מלשכת בית האבן, דכיון שאחיו הכהנים פורשים ממנו חשיב בעל כרחו טפי ולכו"ע לא חשיב דירה. ולפי"ז מבואר שבית האסורים פטור לכו"ע משום דהוי בעל כרחו יותר מלשכת פרהדרין, ובכה"ג לכו"ע לא שמיה דירה.

העולה לדינא שלפי השער אפרים בית האסורים חייב במזוזה. ומאידך מצינו ג' סיבות לפטור, א, לפי הבית הלל פטור משום דחשיב דירה שאינו של כבוד. ב, לפי הברכי יוסף פטור משום דחשיב דירת ארעי, ואף יותר משלשים יום. ג, לפי האור שמח פטור משום דבכה"ג לכו"ע דירה בעל כרחו לא שמיה דירה. ונראה שאף לפי השער אפרים אין לחייב מזוזה בבית האסורים אלא אם נמצא שם יותר משלשים יום, דהוי כפונדקי, אך פחות מל' יום לכו"ע הוי דירת ארעי ופטור.

ויש לדון במי שנמצא בבית חולים יותר מל' יום האם חייב במזוזה, דלכאורה סברת הבית הלל לא שייכת כאן, וכן סברת האור שמח לא שייכת, כיון שהוא נכנס שם מדעתו, ודמי טפי ללשכת פרהדרין דקיי"ל כחכמים. אך מצד סברת הברכי יוסף יש לפטור, כיון דהוי דיורי ארעי כבית שבספינה.

**בית שבספינה**

כתב הרמב"ם פ"ו ה"ט סוכת החג בחג ובית שבספינה פטורין מן המזוזה לפי שאינן עשויין לדירת קבע. ולא נתבאר מקור לדבריו שבית שבספינה פטור, וכנראה למד כן מסוכת החג דקיי"ל כחכמים שסוכה דירת ארעי, אלמא דירת ארעי פטורה ממזוזה.

והנה לגבי עירוב כתב הרמ"א סי' שס"ו ס"ב שבתים שבספינה צריכין עירוב. וברעק"א שם נסתפק לגבי סוכת החג בחג הפתוחה לחצר, האם צריכה עירוב. דמצד אחד בגמ' איתא שר' יהודה מחייב במזוזה בעירוב ובמעשר, משמע שחכמים פוטרים מעירוב, וכיון דקיי"ל כחכמים שסוכה דירת ארעי פטור, וכן באמת נקט המגן אברהם סי' ש"ע סק"ב. אך מצד שני כיון דהרמ"א חייב בתים שבספינה בעירוב, ולגבי מזוזה כתב הרמב"ם שבית שבספינה פטור ממזוזה, וכתב לה בהדי סוכת החג בחג, אם כן משמע שאף סוכת החג חייבת בעירוב, והניח בצ"ע לדינא.

ובקה"י סי' כ"ו נקט בפשיטות כדברי המגן אברהם דסוכה פטורה מעירוב, והקשה מדוע לגבי סוכת החג מזוזה ועירוב שוין, דכיון דסוכה דירת ארעי הרי היא פטורה בין ממזוזה ובין מעירוב, ואילו לגבי בית שבספינה הם חלוקים, דמזוזה פטורה ועירוב חייבת, הא תרוייהו פטורים מצד דירת ארעי.

ותירץ הקה"י, דאע"פ שבין מזוזה ובין עירוב פטורים בדירת ארעי מכל מקום יש חילוק ביניהם, דבמזוזה בעינן דיורי קבע לאדם מסויים, אך בית שעומד לדיורים מתחלפים קיי"ל דפטור ממזוזה, וכדחזינן בפונדקי פחות מל' יום, דאע"פ שיש תמיד אנשים בפונדקי אינו חייב עד שיהיה בו אדם אחד ל' יום. משא"כ בעירוב סגי בדיורי קבע באנשים מתחלפים, דהא פונדקי חייב בעירוב, כיון שהבית מצד עצמו עומד לדיורין תמיד. והא דסוכת החג פטורה מעירוב אינו משום דעומד לז' ימים בלבד, אלא משום שהסוכה מצד עצמה היא דירת ארעי. ולכן לגבי בית שבספינה הדין שונה, שלגבי מזוזה כיון שעשוי לדיורין מתחלפים פטור, ולגבי עירוב כיון שדרים שם תמיד חייב. והוסיף הקה"י דאפילו אם אדם מסויים ישהה בספינה יותר מל' יום פטור ממזוזה, ואין זה דומה לפונדקי, לפי שישיבתו מוכחת עליו שאינה אלא ישיבת ארעי לעבור ממקום למקום, ולא דמי לפונדקי שלאחר ל' יום חייב משום דמחזי כדר שם בקביעות. (וכן מבואר בברכי יוסף שפטר בית האסורים ממזוזה אפילו יותר מל' יום, ודימה לבית שבספינה, והיינו דהתם חזינן דחשיב דירת ארעי אפילו יותר מל' יום. ושיעור ל' יום שייך רק בפונדקי דיתכן שם דיורי קבע, ולאחר ל' יום נראה כדיורי קבע).

וכתב הקה"י דלפי"ז רב החובל וכל מי שדר בספינה בקביעות ולא רק בשביל לעבור ממקום למקום, חייב במזוזה, שהרי הוא דר שם דיורי קבע. אך כתב דיש שהוכיחו מהרמב"ם בהל' ברכות דבית שבספינה פטור מחמת שגוף הספינה אינה נקראת דירת קבע, משום שעשויה לברוח ואינה מחוברת בקביעות למקום אחד. ולפי"ז גם רב החובל פטור ממזוזה. וכתב לדחות ראיה זו, ונקט שפשטות דברי הרמב"ם שדימה בית שבספינה לסוכת החג משמע דחשיב דירת ארעי מחמת שאינו דר שם בקביעות.

בהל' טומאת צרעת פי"ד ה"ו כתב הרמב"ם שבית שבספינה אינו מטמא בנגעים לפי שאינו בנוי בארץ. ובגליון רעק"א שם הביא להקשות בשם שיח יצחק מדוע הוצרך לזה, תיפו"ל שאינו בכלל בית כשם שפטור ממזוזה, ובמס' יומא משוינן דין נגעים לדין מזוזה. ולכאורה י"ל בפשיטות שהגמ' משוה אותם רק לגבי פטור שותפים, דהוא פטור בשם בית ולא בדיורין, אך לגבי פטור בדיורין לא מצינו שדירת ארעי אינו מטמא בנגעים, וצ"ע. והנה לפי מש"כ הקה"י דבית שבספינה פטור ממזוזה וחייב בעירוב לפי שעשוי לדיורין מתחלפים, י"ל עוד דאפילו אם נאמר שדיורי ארעי אין בו טומאת נגעים, מכל מקום טומאת נגעים דומה לעירוב ולא למזוזה, שהרי פשוט שבפונדקי נמי איכא טומאת נגעים, ואין צריך דיורי קבע לאדם מסויים, ולכן לולי הטעם דבעינן בנוי בארץ נוהג בו טומאת נגעים.

**חנויות שבשוקים**

כתב הרמב"ם שם החנויות שבשוקים פטורין מפני שאינן קבועין לדירה, וכן פסקו הטור ושו"ע. וביאר הב"ח שאינן עשויין לדירה אלא לצאת ולבא ולמכור סחורתו שם. ולכאורה יש לזה מקור מהגמ' סוכה ח: דסוכת היוצרין הפנימית חייבת במזוזה והחיצונה פטורה, ופירש רש"י שבפנימית הוא דר ומצניע קדרותיו, ובחיצונה הוא עושה מלאכתו ומוציא קדרותיו למכור. והחיצונה פטורה לפי שאינה דירה, שאינה עשויה אלא לצאת ולבא דרך שם ולהכניס שם תגרים.

ובפרישה כתב דבזה"ז אלו החדרים הנקראים קליט"ן חייבים וצ"ע, עכ"ל. וכונתו לחנויות בזמנינו שיושבים בהם כל יום, ונקט הפרישה שאין זה דירת ארעי וחייבים במזוזה. אך הט"ז חולק עליו, ונקט שאפילו יושבים בהם כל יום פטורים, דכיון דאינם שם בלילה מקרי דירת ארעי. והוכיח כן מחזקת קרקעות, שאם לא החזיק ביום ובלילה לא הוי חזקה. והקשה מאי שנא מבית התבן ואוצר שאין משתמש שם תמיד. ותירץ, דהתם תשמיש ששייך לו משתמש ביום ובלילה, משא"כ חנויות שאין משתמש תשמיש הראוי לו רק ביום פטור.

וביד הקטנה הקשה עליו, חדא, דאם משאיר את הסחורה בחנות גם בלילה תיפו"ל לחייב מדין בית האוצר. ואפילו בחנות שאינו משאיר סחורתו בלילה קשה מאי שנא מבית המדרש דחייב אע"פ שאין משתמשים שם בלילה אלא ביום בלבד. ולכן כתב דהרמב"ם ושו"ע פטרו דוקא חנויות שבשוקים, שאין משתמשים בהם כל השנה אלא בזמן היריד ואח"כ מפרקים אותם או שהם עומדים פנויים כל השנה, דדמי לסוכת החג בחג דפטור ממזוזה. (עי' לעיל מה שכתבנו בדעתו בפטור סוכת החג).

ובדעת הט"ז יש ליישב, דאפילו משאיר את סחורתו בלילה אין לחייבו מדין בית האוצר, כיון שעיקר תשמישו אינו לאוצר אלא למכירה, ועיקר תשמישו נוהג רק ביום. וכן מבואר בשו"ת רעק"א לגבי אדם שיוצא מביתו דיפטר באותה שעה ממזוזה, והקשה עליו בנחלת צבי דאם משאיר שם את כלי ביתו הרי זה חייב מדין בית האוצר. ובדעת רעק"א מבואר כנ"ל דאי אפשר לחייב בית מגורים מדין בית האוצר. ויסוד לזה מצינו בבית יוסף שבית האוצר שנשים רוחצות שם פטור ממזוזה וחדר שיש בה דירה גמורה אע"פ שנשים רוחצות שם חייב, דלגבי בית האוצר כיון שמיוחד לשימוש אדם לרחיצה הרי זה נחשב לבית המרחץ ואין מתייחסים כלל לשימוש של בית האוצר, עי' להלן.

ומה שהקשה מבית המדרש י"ל דכיון שנמצאים שם גם בתחילת הלילה חשיב תשמיש ביום ובלילה. אמנם בדעת קדושים ופרשה סדורה נקטו דלא סגי בתחילת הלילה, שהרי הט"ז הוכיח מחזקה, ושם לא מהני תחילת הלילה.

ויש להביא סייעתא לדברי הט"ז דלא סגי בתשמיש יום לחוד מהתוס' רא"ש שהובא לעיל, דהלשכות שהיו בהם שומרים פטורים ממזוזה אף לחכמים לפי שהיו בהם דיורים רק בלילה ולא ביום. ואף שכתב כן בדעת רבה ומשום שאין לזה שם בית, אפשר דהוא הדין לדידן ומשום דיורי ארעי.

ועוד יש להביא סייעתא מהרמב"ם פ"ה מכלי המקדש ה"ז דלשכת כהן גדול (היינו לשכת פרהדרין) מוכן לכ"ג במקדש וכבודו ותפארתו שיהיה יושב במקדש כל היום ולא יצא אלא לביתו בלבד בלילה או שעה או שתים ביום. ומבואר שהכ"ג היה משתמש בלשכה כל השנה, ואם כן קשה מדוע פטר ר' יהודה לשכת פרהדרין ממזוזה מעיקר הדין, הרי יש בה בית דירה כל השנה. ועל כרחיך צ"ל דכיון שמשתמש בו רק ביום בלבד חשיב דיורי ארעי.

והנה מחסן שמניח בו קרשי הסוכה מסתבר לחייב במזוזה מדין בית האוצר, ואע"פ שנכנס שם רק פעם בשנה, כיון שעיקר שימושו הוא לאוצר ושימוש זה קיים כל השנה יש לחייבו במזוזה. אך מטבח של פסח מסתבר לפטור ממזוזה, שהשימוש בו הוא למטבח, ושימוש זה הוא רק שבוע בשנה, ודמי לחנויות שבשוקים להיד הקטנה, (אא"כ נחייב מדין בית האוצר וכדעת יד הקטנה ונחלת צבי). וכן מאפיית מצות שמשתמשים בו רק לפני פסח, ואע"פ שהוא יותר מל' יום, מכל מקום דמי לבית שבספינה ובית האסורים להברכי יוסף, דשימושו מוכיח עליו שאינו לכל השנה.

ויל"ע ברכב גדול שמשמש כחנות ונוסעים עמו ממקום למקום למכור את הסחורה שברכב, דלכאורה אין טעם לפוטרו ממזוזה טפי מכל חנות. ומה שהרכב נוסע ממקום למקום אין זה טעם לפטור לפי מש"כ הקה"י דרב החובל חייב במזוזה.

**אחד שערי בתים וכו'**

בחי' רא"ל סי' י"ז העיר מדוע נקט שערי בתים, הרי זה כבר נכלל במזוזות ביתך, ואין צריך לריבוי של בשעריך. ותירץ דכל פתח בית יש לחייבו מצד שני הדינים, גם מצד מזוזות ביתך וגם מצד בשעריך. ונפק"מ דמצד מזוזות ביתך לא מתקיים החיוב עד שיניח בכל הפתחים, ואם אינו יכול להניח בחלק מהם אין צריך לטרוח להניח במה שיכול, ורק מצד בשעריך שהוא חיוב נפרד צריך להניח בכניסה לבית. ודבריו מחודשים טובא, דבפשטות כל חדר נידון כבית לעצמו, ואין שייכות בין חדר לחדר.

השפת אמת תירץ דהכא נתחדש חיוב מזוזה בשער שנכנסים דרכו לבית, ואינו פתח הבית.

**א"ל הנהו חיזוק לאקרא דכובי הוא דעבידי**

במס' מנחות איתא לגבי אכסדרה דאפילו יש לה פצימין פטורה ממזוזה לפי שהם עשויים לחיזוק תקרה. ובפשטות גם כאן כונת הגמ' שהפצימין או התקרה של השער עשויין להחזיק את הכובי שלמעלה, וכן משמע מרש"י. אך צ"ע אם כן מאי פריך ואקרא דכוכבי גופה תבעי מזוזה משום דאית בה דירה לשומר בית האסורים, הא החיסרון אינו בדיורין אלא שהפצימין עשויין לחיזוק תקרה, ומה יועיל לזה דירה לשומר ביה"א.

ובתוס' ישנים פירשו קושיית הגמ' בב' אופנים, א, דשער העיר יתחייב מחמת שמשמש כניסה לאקרא דכובי. וכתבו שלפי"ז גרסינן ואאקרא דכובי, דהיינו מחמת האקרא דכובי, וכן נראה בפירוש רש"י דכתב שדרך אותו השער נכנסים לו, משמע דהשער מוליך לאקרא. ב, מדוע לא יתחייב פתח האקרא דכובי, דהמציאות היתה שלא היה מזוזה לא בשער העיר ולא בשער האקרא עצמו. ולפי"ז גרסינן ואקרא דכובי. ולפי"ז ניחא קושיית הגמ', דאמנם שער העיר פטור משום חיזוק תקרה מכל מקום פתח האקרא דכובי אינו עשוי לחיזוק תקרה. אך לפירוש ראשון קשה.

ותירץ החזון איש (קעב, ג), דפטור חיזוק תקרה קיים רק במקום שאינו משמש לדירה, אך מקום שמשמש לדירה כיון שרוצים לסגור את הרוח אין זה נחשב לחיזוק תקרה אלא לפתח. וכתב שלפי הרי"ף וסייעתו שאכסדרה חייבת רק באופן שפתוחה לבתים, ומכל מקום יש בה פטור חיזוק תקרה, על כרחיך צריך לפרש דשומר בית האסורים היה דר בתוך השער עצמו, ולכן נקטה הגמ' שאין בזה פטור חיזוק תקרה. ואילו רש"י שכתב שדרך אותו השער נכנסים לו צ"ל דאכסדרה אינה פתוחה לבתים.

ומבואר מדברי החזון איש חידוש לדינא, דאין פטור חיזוק תקרה בשער של בית, לדעת הרי"ף רק בפתח של בית עצמו, ולדעת רש"י אפילו בפתח שמוליך לבית. (והכל לפי הענין, דאם ברור שגם בתוך הבית עשוי רק לחיזוק תקרה ואין הבעלים רוצים בזה כלל, פשוט שאין זה נחשב למזוזה).

בתוס' רי"ד פירש תירוץ הגמ' הנהו לחיזוק תקרה עבידי, שאבולי דמחוזא לא היו עשויים כלל לכניסה ויציאה לעיר, אלא כיפות היו לסבול אקרא דכובי, ובני העיר היו יוצאים ונכנסים ממקומות אחרים, שיש לומר לא היתה החומה מקפת העיר אלא פרזות היתה וראשי מבואותיו מפולשין לחוץ, עכ"ל. (וצ"ע מהגמ' בעירובין ו: שאבולי דמחוזא דלתותיה ננעלות בלילה, אלמא מוקפת חומה ודלתות). ויש לפרש דבריו דאין שער חייב במזוזה אלא אם הוא משמש כפתח כניסה ויציאה ממקום למקום, אך אם כל הצדדים פרוצים ויש באמצע צורת פתח, ואין זה משמש ככניסה ויציאה ממקום למקום, אין זה פתח כלל. ומה שעשו צורת פתח זו היה בשביל חיזוק תקרה, אך אין זה טעם הפטור אלא ביאור מדוע עשו כן, ועיקר הפטור מצד שאין זה פתח, ואין זה שייך לסוגיא במנחות. והשתא שפיר פריך תיפו"ל שזה משמש כניסה ויציאה לשומר בית האסורים שגר שם. (ומבואר שאם שומר לחוד לא חשיב דיורין לחייב במזוזה אין מתחשבים בו בשביל להחשב עשוי לכניסה ויציאה, ולכן הוצרכה הגמ' להוכיח מבית המדרש שדירה של חזן הכנסת חשיב דירה, ולכן זה מחשיב את הפתח עשוי לכניסה ויציאה).

**רש"י ד"ה אבולי דמחוזא, והיו רובן ישראל**

הקשה רעק"א מדוע תלוי ברוב ישראל, אי ס"ל לרש"י ששותפות עכו"ם פוטר ממזוזה אפילו גוי אחד פוטר, ואם ס"ל ששותפות עכו"ם אינו פוטר אפילו רוב גויים חייב מחמת המיעוט ישראל. ותירץ באור שמח דלגבי בית שיש בו שותפים הנידון הוא אם חשיב ביתך של הישראל מחמת שותפות העכו"ם או לא, ובזה אין הבדל מהו הרוב. אך לגבי בית שער אין החיוב מחמת המקום עצמו אלא מחמת שמוליך לבית שחייב במזוזה, ובזה צריך לקבוע את דין השער, האם הוא שער של בית ישראל או של בית העכו"ם, והרוב הוא הקובע מהו השער. ולכן אף שבבית אפילו מיעוט עכו"ם פוטר הכא רק רוב עכו"ם פוטר, כיון שהשער נקבע עפ"י הרוב. וכן אף למ"ד שבבית אין שותפות עכו"ם פוטר הכא ברוב עכו"ם פוטר, לפי שהשער נקבע כפי רוב העכו"ם. וכן תירצו בחי' רא"ל ועמק ברכה.

ובחזון יחזקאל יומא פ"א הקשה על תרוצם מבית הכנסת, דאם יש דירה לחזן הכנסת חייבת במזוזה, והא עיקר השימוש של הפתח נעשה לצורך הרבים ולא לצורך החזן, ומדוע לא אזלינן בתר הרוב. ועוד הקשה מדוע שער נקנור חייב במזוזה מחמת שנכנסים דרכו ללשכת פרהדרין, הא רוב השימוש בשער נעשה לדברים אחרים. ותירץ, דהיכא דהוי בית אחד שיש בו שימושים שמחייבים ופוטרים לא אזלינן בתר רוב, ורק היכא שיש כמה בתים נפרדים זה מזה אזלינן בתר רוב. ולכאורה שער נקנור נמי חשיב בתים נפרדים זה מזה, דכל לשכה נידונית לעצמה.

ונראה ליישב באופן אחר, דכל מה שנקט רש"י דאזלינן בתר רוב זה רק בעכו"ם, דהדיורין שלו הם דיורין רגילים אלא שעכו"ם פטור ממזוזה, אך אם רוב השימושים אינם מחייבים במזוזה מחמת שאין זה דיורין כלל, כגון אם רוב החדרים אין בהם דע"ד או שאין בהם תקרה להרמב"ם וכדומה, בזה לכו"ע סגי בחדר אחד לחייב. ולכן לגבי בית הכנסת ובית המקדש שאר השימושים אינם פוטרים אע"ג שהם הרוב.

**אלא אמר אביי משום סכנה**

יל"ע איך מייתי ראיה לפטור סכנה מר' יהודה, הא התם מחמת סכנה פטר מבדיקה שהוא חיוב דרבנן, ומנלן לפטור מעיקר הנחת מזוזה שהוא חיוב דאורייתא. ולפי הראשונים שחיוב מזוזה בשערי עיירות הוא דרבנן ניחא, דמייתי ראיה שלא הטריחוהו חכמים במקום סכנה, אך לפי הראשונים שהוא חיוב דאורייתא צ"ע. ואפשר שהגמ' ידעה שבמקום סכנה פטורים, ומייתי ראיה מר' יהודה שיש בדבר זה סכנה.

ונראה בגמ' דלא איירי בסכנת נפשות ומדין "וחי בהם", אלא אפילו סכנת ממון וכדומה פטורין ממזוזה, דהרי קיי"ל בעלמא דאין צריך להוציא על מצות עשה יותר מחומש. ואפילו את"ל כמו שנקט המנ"ח סוף מצוה תכ"ג שבמצות מזוזה שהיא תמידית צריך להוציא יותר מחומש, מכל מקום הוצאה גדולה וחריגה לכו"ע אין צריך.

בדרכי משה ריש סי' רפו כתב בשם האגודה שלא היו רגילין להניח מזוזה בשערי העיר משום סכנה, וכמבואר בגמ' כאן. ובדברי חמודות אות נ"א הניח בקושיא מדוע לא נהגו להניח מזוזה בשערי העיר במקומות שאין בהם חשש סכנה כלל. והב"ח יישב דאף במקום שאין סכנה כיון דהגוים יטלוה בודאי ויבזוה הרי אנו גורמין לבזיון לכתבי הקדש. ומטעם זה כתב שלא להניח מזוזה בכניסה לבתי מרזח שיש בו הרבה גויים, כיון שהם רגילין ליקח המזוזה ונוהגים בהם מנהג בזיון. ועי' חזון איש שכתב מטעם זה שאין להניח מזוזה על עמודי הערוב, אע"פ שהם חייבים במזוזה מחמת שמשתמשים בהם לצוה"פ להתיר לטלטל, כיון שאין זה משתמר. ובאמת בעמק ברכה הניח בקושיא מדוע בזיון פוטר ממזוזה, הא מפקיע בזה מצות עשה דאורייתא.

**מזוזת יחיד נבדקת פעמים בשבוע**

פירש רש"י נבדקת שמא נרקבה או נגנבה. והנה שמא נגנבה סגי בראיה מבחוץ שהמזוזה קיימת, אך מצד שמא נרקבה צריך לפתוח את הקלף ולראות שהאותיות שלמות. ומכל מקום אין צריך לבדוק בחסרות ויתרות אלא שלא נתקלקלו האותיות. ועי' שו"ת חתם סופר יו"ד רפ"ג. ובברכי יוסף הביא מהגהות הרד"ק שרובא דעלמא אין בודקין פעמיים בשבוע וסומכין על פירוש ב' ברש"י דהחשש הוא שמא נגנבה, והרי רואים את המזוזה. אך כיון שהרמב"ם כתב כפירוש א' נכון לכל ירא שמים להחמיר. ותמה הברכי יוסף דאין כאן ב' פירושים ברש"י, אלא שצריך לבדוק שניהם ולא סגי באחד מהם, ולכן מעיקר הדין צריך לבדוק גם מריקבון.

ויל"ע מאחר שצריך לבדוק שמא נרקבה מדוע צריך לבדוק שמא נגנבה. ועי' אגורה באהלך.

מהא דנקט הלשון פעמיים בשבוע ולא נקט כל ג' וחצי שנים דייק היעב"ץ (הובא בילקוט מפרשים שבטור המאור) שאין צריך לחצאין. ובפרשה סדורה אות ע' נסתפק בזה, וכתב דמכל מקום פשוט שאם יבדוק ב' פעמים בזה אחר זה לא מהני. אמנם באות ע"ב הסיק שצריך לבדוק כל ג' וחצי שנים דוקא, משום שבמשך זמן זה הוי חזקה העשויה להשתנות וצריך לחשוש, עיי"ש.

ובס' אגורה באהלך סי' י"ח כתב ליישב הלשון פעמיים בשבוע, דחכמים הטילו עליו לטרוח פעמיים בשמיטה, ולכן אם עבר ובדק רק לאחר ה' שנים הרי הוא צריך לטרוח שוב לבדוק אחר ב' שנים. אך העיר, דאם הוי שיעור בחיוב טרחה, לא יועיל בדיקה של המשכיר לשוכר, או אם בדק ב' פעמים בשבוע והחליף את המזוזה לא יצטרך לחזור ולבדוק, דהכל תלוי בטרחא דגברא, וצ"ע.

ועי' בפר"ס אות ע' שהביא מהשדה חמד שאם מסיר את המזוזה לאחר ג' וחצי שנים על מנת לבודקה צריך לחזור ולברך, כמו שהמסיר את התפילין על מנת להכנס לבית הכסא צריך לברך כיון שחייב לעשות כן. ודחה בפר"ס דהתם הוא אסור בתפילין ולכן הוי הפסק, אך כאן אין הפתח נפטרת ממזוזה ואין המזוזה נפסלת, אלא שתקנו לברר אם נפסלה, ובכה"ג י"ל דלא הוי הפסק.

ובעיקר החיוב בדיקה עי' משכנות יעקב יו"ד סי' י"ז שמעיקר הדין צריך לחשוש למיעוט המצוי, ואע"פ שמזוזה של רבים אין צריך בדיקה, דלא הטריחום חכמים, שהרי רובן אינן מתקלקלין, מכל מקום ליחיד הטריחו לחוש למיעוט המצוי כל שאפשר לו לבדוק. והוכיח מכאן שצריך מעיקר הדין לבדוק טרפות במיעוט המצוי. ובמשך חכמה פר' בא על הפסוק "מימים ימימה" כתב דאין מכאן ראיה לחיוב בדיקה בטרפות, דלגבי חשש איסור אמרינן דאם הוא אנוס רחמנא פטריה והוי כלא עשה את העבירה, וכיון שאין צריך לחשוש למיעוט המצוי אין צריך לבדוק, דאפילו יכשל אחד מאלף באיסור רחמנא פטריה והוי כלא עבר כלל. משא"כ בביטול מצוה אפילו אם לא יעבור איסור מכל מקום קיום מצוה אין כאן, ולכן יש לחשוש יותר למיעוט המצוי דבזה לא שייך פטור אונס.

בעמק ברכה הקשה הא חיוב בדיקה פעמיים בשבוע הוא חיוב דרבנן, ומהתורה אין צריך לבדוק, וכיון שבזמן שבודק הא מבטל מצות עשה מהתורה איך הותר לו לבדוק. ותירץ דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשוא"ת. אך אכתי צ"ע במה שכתב במטה אפרים שהמדקדקין נוהגין לבדוק המזוזות כל שנה בחדש אלול, והא מבטלין בזה מצות עשה, והכא ליכא תקנה דרבנן. ועל כרחיך צ"ל דכל שהוא לצורך המצוה אין בזה ביטול מצוה.

יש להסתפק האם חכמים קבעו תקנה מוחלטת לבדוק פעמיים בשבוע, ואפילו במקום שיודע שאין חשש, כגון שהניח במקום שמור היטב ואין שם חום ורטיבות כלל. או שמא חכמים תקנו לחשוש במקום המצוי, ואם יודע שאין חשש אין צריך לבדוק. ועי' בהליכות שלמה ספ"ד בשם הגרשז"א שאין צריך לבדוק במקום ששמור היטב, וכן נקטו בשם הגריש"א. ועי' ערוך השולחן שכתב לאידך גיסא, שבמקום שמצוי לחות וריקבון יש לבדוק כל שנה.

**ושל רבים פעמיים ביובל**

פירש רש"י שערי חצרות ומדינות ועיירות, דכל דבר שהוא של רבים אין להטריח עליו הרבה, שכל אחד יאמר יעשו חבירי. ובתוס' ישנים הקשו דאם כן אין זה שייך לדברי ר' יהודה שפטר משום סכנה. ולכן כתבו דאם יבדקוה תדיר יבואו לידי סכנה, ועל זה מייתי מעשה דר' יהודה. ובפרשה סדורה אות סט הביא בשם האשכול ביאור אחר, דמזוזה של יחיד אינה נשמרת כל כך מעיפוש ומים, אבל דרבים הכל שומרין אותה בכניסתן ויציאתן.

כתב הב"ח דמשמע מרש"י שבית שיש בו הרבה בעלי בתים ועושים יחד מזוזה אחת בפתחן נקראת מזוזה של יחיד, ואין נקרא של רבים אלא בשערי חצרות מדינות ועיירות, וכן כתב בשו"ת חתם סופר סי' רפ"ג הובא בפתחי תשובה. ונראה שחדר מדרגות נקרא שערי חצרות וסגי בפעמיים ביובל, כיון שכל בית מחולק לעצמו, עי' בהערות להגריש"א כאן.

**אי הכי היינו מרחץ**

בגדולי הקדש סק"ה הקשה דמבית המרחץ לא שמעינן דאפילו היכא שיש בו דירה פטור, עיי"ש.

**ס"ד אמינא מרחץ דרבים דנפיש זוהמיה וכו'**

רש"י כתב דבית הטבילה פטור אע"ג דאין שם זוהמא. ובטעם הפטור י"ל משום דעומדין שם ערומים, ויש ב' סיבות לבית שאינו של כבוד, זוהמא וערומים. אך צ"ע דאם כן מדוע ס"ד לחייב מרחץ דיחיד משום שלא נפיש זוהמא, אכתי תיפו"ל לפטור משום שעומדים שם ערומים. וכי תימא דיש לחלק דרחיצה דיחיד הוי אקראי, הא הגמ' מחלקת רק לגבי זוהמא ולא לגבי ערומים, וצ"ע.

**משום דנפיש זוהמיה**

צ"ב מדוע הגמ' הוצרכה להדגיש דנפיש זוהמיה, הא יתכן שאפילו ברחיצה דיחיד דלא נפיש זוהמיה אם נשים מתקשטות שם פטור.

**ששה שערים פטורין מן המזוזה בית הבקר וכו'**

כתב ר"ח דר' כהנא מוקי לה ברוחצות דפטור לכו"ע. והא דלא קאמר דהאי תנא סבר דבית הבקר סתמא פטור, משום שלפי ר' כהנא פליגי בהא תנאי, ובברייתא משמע שרק בשער המדי פליגי תנאי. והקשה בגדולי הקדש סק"ה דאם הפטור הוא מחמת הרחיצה אין זה שייך לבית הבקר ובית התבן וכו' ואין כאן ששה שערים, אלא שער שהנשים רוחצות בו. ובשלמא לפי הבית יוסף שרק בית האוצר פטור ברוחצות, שפיר נקט כל אחד בפ"ע דבכל אחד איכא פטור רחיצה, אך לפי המרדכי דרחיצה פוטרת גם בדיורין גמורין צ"ע.

**דין בית האוצר**

בברייתא איתא ביתך המיוחד לך פרט לבית התבן וכו' שפטורין מן המזוזה ויש מחייבין. ומבואר בסוגיא שלפי ר' כהנא פליגי תנאי בסתמא האם ילפינן מהפסוק "ביתך" דבעינן שימוש המיוחד לך, לאפוקי הנהו דאין זה שימוש של האדם אלא של חפציו. אך אם נשים רוחצות שם לכו"ע פטור, ואם נשים מתקשטות שם לכו"ע חייב. ולפי ר' יהודה בסתמא לכו"ע פטור, דדרשינן ביתך המיוחד לך, ופליגי במתקשטות האם זה סיבה לחייב, או שמא אין זה תשמיש חשוב לחושבו דירה.

נחלקו הראשונים איך לפסוק להלכה, הרמב"ם פ"ו ה"ז פסק בית התבן וכו' פטורין מן המזוזה שנאמר "ביתך" המיוחד לך פרט לאלו וכיוצא בהן. לפיכך רפת בקר שהנשים יושבות בה ומתקשטות בה חייבת במזוזה, שהרי יש בה ייחוד לדירת אדם. וביאר הכס"מ שלגבי מתקשטות פסק לחייב כיון דלר' כהנא לכו"ע חייב ולר' יהודה פליגי בה תנאי. ולגבי סתמא פסק לפטור כיון דר' כהנא תני קמיה דר' יהודה משמע שתלמידו היה, והלכה כרב במקום תלמיד, ולר' יהודה לכו"ע פטור. וצ"ע דהא ר' יהודה אתותב, ומדוע פסק כוותיה. והגר"א כתב דפסק לעיקר כברייתא דתני קמיה דרבא ששה שערים פטורים ממזוזה, ומשמע שרבא קיבל שהרי הקשה פתחת וכו'. ואע"ג דר' יהודה אתותב היינו לגבי הא דקאמר שאין מ"ד שמחייב בית התבן.

אך הרי"ף והרא"ש פסקו דאף בסתמא חייב, ורק בנשים רוחצות שם פטור. וביאר הכס"מ דהם נקטו שר' כהנא אינו תלמיד של ר' יהודה, ולכן לא פסקו כוותיה. ועי' עוד במעדני יו"ט מש"כ בזה.

ובפרשה סדורה אות ט"ז כתב שדעת תוס' רי"ד ריטב"א ומאירי ביומא ריא"ז (הובא בשלטי גבורים) וסמ"ק כהרמב"ם דבית האוצר פטור ממזוזה, וכן פסקו המשכנות יעקב ושיח יצחק ביומא להלכה. אך מאידך דעת שאלתות בה"ג ר"ח רי"ף רא"ש אשכול יראים סמ"ג חינוך מרדכי רבינו ירוחם טור רבינו יונתן (שיטמ"ק ב"מ קא:) השלמה פסקי רי"ד וארחות חיים שחייב, וכן פסק השו"ע.

לגבי ברכה בשו"ת רעק"א סי' סו נקט שהקובע בבית האוצר יכול לברך, וכן נקט בשו"ת רב פעלים (ב, לו). אך המקדש מעט נקט שלא יברך, וכן נקטו בשו"ת שבט הלוי (ב, קנח) ושו"ת מנחת יצחק (י, צו) ושו"ת אבני נזר (שפב, ה). ובערוך השולחן כתב דמעיקר הדין אין לברך אלא שנהגו לברך.

לגבי מעקה כתב השו"ע (חו"מ תכז, א) דבית האוצרות ובית הבקר וכיוצ"ב אינו זקוק לו, דאין זה בית דירה, ומקורו מהרמב"ם פי"א מרוצח. ובכס"מ שם הקשה דבספרי להדיא מרבינן בית האוצרות שצריך מעקה, ותירץ דפלוגתא דתנאי היא לגבי מזוזה, והרמב"ם פסק דבית האוצר פטור ממזוזה והוא הדין ממעקה, והספרי נקט כמאן דמחייב במזוזה. והקשה הסמ"ע אם כן מדוע לגבי מזוזה פסק השו"ע דחייב ולגבי מעקה פסק דפטור. ותירץ, דהשו"ע הכריע לגבי מזוזה כהרי"ף כיון שחייבה התורה בשביל הדר להיות מצות ה' נגד עיניו בביאתו ויציאתו, אך במעקה פסק כהרמב"ם כיון דאין דרך בני אדם להיות להם בית תשמיש על גבי בית האוצר, ואין יוצאים ונכנסים כל כך שם למיחש שיפול משם להצטרך מעקה.

אך החזון איש (חו"מ ליקוטים סי"ח סק"ח) הקשה דכיון דבספרי מרבינן להדיא לחיוב אין מקור לפטור אלא מחמת פלוגתא דתנאי, וכיון דבמזוזה פסק לחייב שוב אין מקור לחלוק על הספרי. ולכן כתב לדינא דבית האוצר חייב במעקה, (באופן שמצוי להשתמש על הגג, דאל"ה אף בית פטור כמש"כ הריטב"א במו"ק הובא בביאור הלכה סי' תק"מ). וכן הגר"א נשאר בתימה על השו"ע, ומשמע שלדינא חייב במעקה כמו במזוזה. ועי' מזוזות ביתך דמכל מקום אין ראוי לברך בבית האוצר.

**גדר החיוב בבית האוצר**

הנה פשוט שחדר המשמש למשחקים ורוב היום הוא ריק לגמרי, דאם שימושו קבוע הרי הוא חייב במזוזה לכו"ע, ואין זה שייך לבית האוצר, כיון שהשימוש בחדר זה הוא לאדם עצמו. וראיה לזה מהא דנשים מתקשטות מחייב במזוזה אף למ"ד דבית האוצר פטור, ומוכח שכל שימוש אדם מחייב. וכל החיסרון של בית האוצר הוא שהשימוש של מקום זה הוא לחפציו ולא לאדם עצמו, ואף האדם נכנס שם לצורך חפציו, ואין זה ביתך המיוחד לך. (ונראה דהוא הדין חדר שיש בו מכונת כביסה או תנור אפיה חשיב שימושי אדם ולא כבית האוצר).

יש לחקור לדעת המחייבים מזוזה בבית האוצר, האם זה משום שלפעמים נכנס ויוצא שם, ומכל מקום חשיב שאין זה מיוחד לך לפי שהכניסה לבית האוצר הוא לצורך חפציו, ואין זה כניסה לצורך שימוש האדם עצמו. או שמא עצם הדבר שמשתמש בבית האוצר לחפציו מחייב במזוזה.

ולשון הפרישה והש"ך "וכל אחד מהנך אפילו אינם דרים שם ממש כיון דיוצאין ונכנסין בו חשיב בית דירה", ומשמע שהחיוב הוא מחמת כניסה ויציאה, וכן הוא לשון הסמ"ע שהובא לעיל. (ולשון הב"ח "דלפעמים משתמש אדם בהם צרכיו" אין זה שייך לנידון דידן, דכונתו דלפעמים משתמש שם לצרכיו ממש וזה סימן שאין זה טינופת הפוטרת).

והנה רעק"א נקט שאדם שיוצא מביתו והסיח דעתו פטור באותה שעה ממזוזה, כיון שאינו דר שם בפועל. והקשה עליו בנחלת צבי דאם משאיר את חפציו בבית תיפו"ל לחייב מדין בית האוצר. ולעיל כתבנו ליישב דעת רעק"א דאי אפשר לחייב בית דירה רגיל מדין בית האוצר, כיון שאינו עומד לכך. ולכאורה כל הנידון הנ"ל שייך אם המחייב הוא עצם הנחת חפציו בבית, אך אם המחייב הוא כניסה ויציאה אין מקום כלל לחלק בין בית דירה לבית האוצר, וכאשר יוצא מביתו ומסיח דעתו הרי גם מדין בית האוצר אי אפשר לחייבו כיון שאינו נכנס ויוצא לבית האוצר, ואין מקום לקושיית הנחל"צ.

אך נראה דאף לפי רעק"א שהיוצא מביתו ומסיח דעתו פטור, היינו דוקא בבית דירה גמור, שרגילין להשתמש בו תדיר, ולכן ביציאה מועטת איכא היסח הדעת לפי אופן ההשתמשות הרגילה, אך בבית האוצר שדרך שימושו הוא שנכנסים ויוצאים לעיתים רחוקות יותר, ליכא הסח הדעת אלא אם יצא למקום רחוק. ושפיר הקשה הנחל"צ שכאשר יצא לשעה מועטת והסיח דעתו מהדיור הרגיל, אכתי לא הסיח דעתו מדין בית האוצר. ובדעת רעק"א י"ל דכיון שעיקר השימוש הוא לדירה רגילה חשיב הסח הדעת אף לגבי בית האוצר.

אמנם יש להקשות לפי"ז שהיד הקטנה סותר עצמו, דבפרק ב' ס"ה כתב שבית האוצר חייב כגון דיוצאין ונכנסין בו ומשתמשים שם חשיב בית דירה, עכ"ל. ומשמע שהחיוב מחמת כניסה ויציאה. ומאידך במנחת עני פ"ב סקכ"א הקשה על הט"ז שפטר חנויות מחמת שמשתמשים בהם רק ביום ולא בלילה, דאם יש בחנות איזה סחורה המונח שם תמיד הו"ל ממש בית האוצר. וכתב דהט"ז איירי רק באופן שאינו משאיר כלום בלילה. והשתא בשלמא אם החיוב מחמת הנחת חפציו שפיר י"ל שאם משאיר את חפציו בלילה חייב ואם לאו פטור, אך אם החיוב מחמת כניסה ויציאה קשה ממנ"פ, אם לגבי בית האוצר צריך כניסה ויציאה אף בלילה מה מועיל שמשאיר את חפציו בלילה הא אינו נכנס שם, ואם לגבי בית האוצר אין צריך כניסה ויציאה בלילה, מה איכפת לן שנוטל חפציו בלילה. ואין לתלות במציאות הנחת חפציו אלא בכניסה ויציאה.

והנראה לייסד בדין בית האוצר, דהנה כל בית חייב במזוזה מחמת הדיורין שמשתמשים בבית ומחמת הכניסה ויציאה, והא בלא הא לא סגי, דאם יכנס ויצא כמה פעמים ביום בלא שום דירה אינו חייב, וכן אם יש לאדם דירה בבית ואינו משתמש בפתח לכניסה ויציאה, כגון שנכנסים תמיד דרך הגג, אינו חייב, דביתך אמר רחמנא דרך ביאתך. ואין זה רק משום חיסרון בשם פתח, אלא דעיקר המחייב תלוי בכניסה ויציאה. ולכן קובעים את המזוזה בצד ימין של הנכנס, דעיקר חובת המזוזה תלויה בנכנס בפתח, ותרוייהו בעינן, דיורין וכניסה ויציאה. וכל החקירה הנ"ל היא היכן מתקיימים הדין דיורין בבית האוצר, האם בעצם הנחת החפצים שם, או במה שנכנס ויוצא על מנת ליטול חפצים, אך לשני הצדדים יש גם דין כניסה ויציאה כמו בכל בית. ולכן נראה פשוט שכלוב של בעלי חיים טורפים, שלעולם לא נכנסים ויוצאים שם, אינו חייב במזוזה מדין בית האוצר לכו"ע, שהרי גם בבית גמור בעינן כניסה ויציאה ואין בזה ספק כלל.

ובזה יש ליישב דעת יד הקטנה, דמש"כ כגון שיוצאים ונכנסים בו ומשתמשים בו חשיב בית דירה אין כוונתו שהדיורין הם מחמת כניסה ויציאה, אלא שמתקיים בבית האוצר ב' התנאים, שנכנסים ויוצאים בו, וגם שמשתמשים בו לאכסון דברים. ולכן שפיר הקשה על הט"ז מדוע לא נחייב חנות מדין בית האוצר, דהנה נראה פשוט שכל החיסרון בדבר שמשתמשים בו ביום ולא בלילה הוא בדיורין ולא בכניסה ויציאה, דאם יהיה מציאות של חדר שאי אפשר להכנס אליו בלילה, אלא או להיות בפנים כל הזמן או בחוץ, פשוט שהוא חייב במזוזה אע"פ שכניסה ויציאה הם רק ביום, דמכל מקום הדיורין בו הם גם בלילה. ולכן הקשה על הט"ז דאם מניח חפציו שם גם בלילה יש לחייבו מדין בית האוצר שהרי הדיורין שם קבועין גם בלילה, ואע"פ שאינו יוצא ונכנס בלילה.

ומכל מקום בלשון הפרישה הסמ"ע והש"ך משמע קצת דהדיורין עצמן הם מחמת הכניסה ויציאה. וכן משמע בנודע ביהודה או"ח סי' מ"ז, דהשואל רצה לומר שמקום המוקף לצורך בהמות חשיב מוקף לדירה בדיני עירובין, דלגבי מזוזה חזינן שבית הבקר חייב במזוזה אלמא חשיב דירה. ודחה הנוב"י דאין החיוב מחמת דירת הבהמות, אלא מחמת כניסה ויציאה של האדם. (כלומר, דדירת בהמה עצמה לא חשיבא דירה אלא מה שאדם נכנס ויוצא לצורך הבהמות, וזה מועיל במזוזה ולא בעירוב, כיון דאין גדריהן שוין, אך אם דירת בהמה עצמה חשיבא דירה אין מקום לחלק ביניהם).

**כמה פרטי דינים בדין בית האוצר**

א, הפוסקים דנו בבית האוצר שאין נכנסין לו אלא לעיתים רחוקות מאוד. בחובת הדר פ"ב הערה י"ב כתב דכיון שלשון הפוסקים הוא שכניסה ויציאה היא המחייבת, הרי שאם נכנס לעיתים רחוקות פטור לכו"ע, והניח בצ"ע. וכן במזוזות ביתך כתב דאפשר שדוקא בסמוכים לביתו שדרך להשתמש בהם לצרכי גופו, ולא ברחוקים שאין הולכים לשם אלא לעיתים רחוקות.

אך בשו"ת מנחת יצחק (י, צו) כתב שבכל אופן חייב במזוזה, וכן נקט בשו"ת אגרות משה (יו"ד ב, קמא אות ב') שמרתף יין ששומרים שם היין להתיישן ואינו נכנס שם כמה שנים חייב מדין בית האוצר, וחשיב שפיר ביתך דרך ביאתך כיון שמצד המקום ראוי להכנס שם כל שעה שרוצה, וכשיצטרך יכנס שם. ועי' אבני ישפה א, רט וארחות רבינו ח"ג עמ' קס"ה בשם הגרשז"א.

ב, עוד דנו הפוסקים בבית האוצר שאי אפשר לדור שם, בשו"ת רב פעלים (ב, לו) נקט שבאופן זה אין לחייב במזוזה לכו"ע, ולכן חנויות שבשווקים פטור ממזוזה ואינו חייב מדין בית האוצר, דאיירי בחנויות שפתחן רחב ואינן ראויין לדירה. וכן נקט בחובת הדר שם לגבי חדר קירור, דכיון שאי אפשר להשאר שם פטור ממזוזה. ולכאורה כל זה שייך אם הדיורין הם מחמת כניסת ויציאת האדם, די"ל דאע"פ שכניסה ויציאה לצורך חפציו נמי מחייבת מכל מקום צריך ראוי לשימוש של מגורים ממש, אך אם הדיורין הם מחמת החפצים עצמם, לכאורה אין מקור לחדש כן, וצ"ע.

ג, בערוך השולחן כתב דאפילו אין משתמש בבית האוצר אלא על ידי משרתיו גויים מכל מקום חייב, דתשמיש דירה הוא. ולכאורה כל זה אם נאמר שאין צריך כניסה ויציאה כלל, אלא עצם הנחת חפציו שם מחייבת, ולכן אפילו שהכניסה ויציאה ע"י גויים חייב. אך לפי מש"כ שלכו"ע בעינן כניסה ויציאה צ"ע איך מתקיים תנאי זה ע"י גויים, וצ"ע.

ד, במקדש מעט נקט דפלוגתת הראשונים היא רק בבית האוצר שאינו פתוח לבית, אך אם פתוח לבית חייב לכו"ע, ויכול לקבוע בברכה. ולכאורה הביאור בזה שדרך בית האוצר שפתוח לבית שאף בבית האוצר עצמו משתמשים בשימושי דירה ממש, וצ"ע. ועי' שיח יצחק ביומא יא. שנקט להפך, דכל המחלוקת היא בבית האוצר הפתוח לבית דומיא דבית שער ואכסדרה.

ה. נחלקו הפוסקים בבית האוצר שאין בו דע"ד או תקרה, דעת חמודי דניאל דחייב, כיון שראוי לתשמישו. ודעת יד הקטנה פ"ב סקי"א דפטור.

**דין בית שאינו של כבוד**

בברייתא איתא יכול שאני מרבה אף בית הכסא וכו' ת"ל בית, מה בית העשוי לכבוד אף כל העשוי לכבוד, יצאו אלו שאין עשויין לכבוד. יש לחקור בפטור בית שאינו של כבוד, האם נתחדש שדירה כזו אינה מחייבת במזוזה, או שמא נתחדש דאע"פ שיש כאן דיורין המחייבין כיון דאיכא גנאי הרי זה פטור. ואפשר גם דשניהם אמת, דאין סיבה לחייב וגם במקום שיש סיבה לחייב הרי זה פוטר. [ומש"כ רש"י דמקום גנאי הוא שעומדות שם ערומות ואין כבוד שמים להיות שם מזוזה יש לפרש לכל הצדדים, ויבואר להלן בביאור דעת הבית יוסף].

א, להלן יבואר דנחלקו המרדכי ובית יוסף לגבי חדר שרוחצין ומכבסין בו או חדר שאיש ואשתו ישנים בו, שלפי הבית יוסף רחיצה פוטרת רק בבית האוצר משום שעיקר הדיורין מתייחסין לרחיצה, ולפי המרדכי רחיצה פוטרת גם בחדר שיש בו דיורין גמורים. ובפשטות הם נחלקו בחקירה זו, שלפי המרדכי יש בכח רחיצה לפטור ממזוזה גם במקום שיש סיבה לחייב, ולפי הבית יוסף אין בכח רחיצה לפטור אלא שדיורי רחיצה אינם מחייבים. [ואולי יש לדחות שלפי הבית יוסף גדר הפטור בבית שאינו של כבוד הוא שגנאי הוא להניח מזוזה בבית של רחיצה, אך כאשר יש בחדר שימושים אחרים ואין זה מוגדר כבית של רחיצה ליכא גנאי].

ב, בגידולי הקדש סוף סק"ה הביא מליקוטי מהרי"ל דבית הכסא פטור ממזוזה אפילו אחורי הדלת מפני הטינוף, מאחר שתמיד פותחת ונועלת, עכ"ל. ומשמע שאם היה יכול למנוע טינוף אחורי הדלת אף בית הכסא היה חייב במזוזה אחורי הדלת, ומוכח לפי"ז שדיורי בית הכסא מחייבין במזוזה אלא שהגנאי פוטר.

ג, הריטב"א כאן כתב דכיון שאינן עשויין לכבוד פטורין, ואפילו בחדשים שלא נשתמש בהן מעולם, דאל"ה פשיטא. ואע"ג דהזמינו לבית הכסא לענין ק"ש בעיא ולא אפשיטא הכא לגבי מזוזות אמעיטא כיון שאינה עשויה לכבוד, עכ"ד. כלומר, דאם משתמשים בו בפועל לבית הכסא פשוט שהוא פטור משום גנאי, ועל כרחיך איירי בהזמינו לחוד, דליכא גנאי, ומכל מקום פטור משום שאינה עשויה לדירת כבוד. ובפשטות כונתו לומר שמלבד הדין גנאי שהוא פוטר ממזוזה נתחדש גם שדיורי בית הכסא אינן דיורין, ולכן אם ייחדו לבית הכסא פטור אע"ג שאין גנאי, משום שאין סיבה לחייב. אך יש לדחות דאף אם נאמר שדיורי בית הכסא הוי דיורין המחייבין וכל מה שנתחדש הוא שהגנאי פוטר, מכל מקום נקט הריטב"א שבקרא נתחדש שלא רק הגנאי בפועל פוטר, אלא אף הייחוד לכך, דמיד כשייחדו איכא גנאי.

ועל כרחיך צ"ל כן, דהנה במקדש מעט (סקי"ט) ומזוזות ביתך (שעה"צ סקמ"ז) הקשו מדוע ייחדו לכך פטור רק מצד דירה שאינה של כבוד, תיפו"ל שאין שם דיורין כלל, ואפילו בדירה רגילה אינו חייב במזוזה קודם שידור שם בפועל. ותירצו, דאיירי במשתמש בהם לפי שעה לדיורין אחרים. וצ"ע דאי איירי במשתמש בהם מדוע דיורין אלו לא יחייבו במזוזה. ומוכח שבייחוד לבית הכסא לחוד איכא גנאי לפטור אף במקום שיש סיבה לחייב. [מיהו יל"ע לדעת הבית יוסף שאין בכח רחיצה לפטור דיורין גמורים, מדוע ייחוד לבית הכסא פוטר הרי עכשיו איכא דירה גמורה. וצ"ל דאיירי בדיורין שאינן גמורים כמו בית האוצר, ובכה"ג נתחדש שאם ייחדו לדירה שאינה של כבוד פטור, וצ"ע].

כתב הטור בית התבן וכו' סתמא חייבין אא"כ הנשים רוחצות בהן אז הן פטורין. בית הכסא וכו' פטורין כיון שאין בהם בית דירה. אבל כל מקום שהוא לדירה חייב אע"פ שהוא במקום הטינופת, וטוב לכסותה כדי שלא תהא נראית. וכתב הבית יוסף שמקורו מהסמ"ג (והעתיקו דבריו במרדכי סמ"ק הג"מ וכלבו) דיש פוטרין עיר שיש בה חזירים ממזוזה, ואומר ריב"א דלא יתכן לומר כן, חדא דרק בפתח הבית מצוי חזירים ולא בשאר חדרים. ועוד דאף בפתח הבית למעלה מעשרה יכול להניחה, אמנם היה נוהג לכסותה שם. וכן כתבו הסמ"ק והכלבו דבמקום טינוף טוב לכסותה ובמקום טהרה טוב להיות נראית. ומחמת כן כתב הטור דמקום שהוא לדירה אע"פ שיש בו טינופת חייב במזוזה וטוב שיכסנה.

עוד כתב המרדכי חדר משכב נשים פטור ממזוזה לפי שעושות שם דבר גנאי (רחיצה וכיבוס). וכן כתבו הסמ"ק והכלבו בשם ה"ר פרץ בית משכב נשים פטור מפני שמכבסות ורוחצות בהם, וכן איתא ביומא פ"ק. וכונתם להוכיח מבית התבן שהנשים רוחצות בהן דפטור לכו"ע, ומבואר שאע"פ שיש דיורין שמחייבים מכל מקום הרחיצה פוטרת. ועוד כתבו בשם מהר"ם שחדר שאיש ואשתו ישנים שם פטור ממזוזה (משום תשמיש), והביא ראיה מסוגיין, וכנ"ל. [ואף שהזכיר בדבריו בית הכסא ובית המרחץ וכו' לכאורה משם אין ראיה דהא אין בהם בית דירה כלל. ולכן צ"ל דמש"כ מפני שהנשים מתקשטות טעות סופר הוא וכמש"כ הב"ח, וצ"ל ושהנשים נאותות בהן, ולר' כהנא היינו בית הבקר שהנשים רוחצות, ומשם שפיר יש ראיה כנ"ל. ובגה"ק סק"ה נקט בדעת הריטב"א והמרדכי שהנשים נאותות לא קאי על בית הבקר כפירוש רש"י אלא על בית גמור, ולפי"ז מבואר בגמ' להדיא כדעת המרדכי, עיי"ש].

הבית יוסף חולק עליהם דאין ראיה מסוגיין לחדר משכב נשים ולחדר שאיש ואשתו ישנים שם, דעד כאן לא פטרו אלא בבית התבן דלא הוי דירה ממש, אבל בית דירה ממש אע"פ שרוחצות ומכבסות שם פטור. ועוד, דבחדר שאיש ואשתו ישנים יש סיבה נוספת לחייב, דאין עומדים שם ערומים.

**ביאור דעת הבית יוסף**

במה שחילק הבית יוסף בין בית התבן לדירה ממש צ"ב, דהא למ"ד בית התבן חייב הוי שפיר דירה ומכל מקום רחיצה פוטרת, ומאי אלים דירה ממש שרחיצה אינה פוטרת.

ואפשר לומר דכאשר יש בבית ב' שימושים האחד לחפציו והשני לרחיצת האדם עצמו, הרי הבית נקבע כבית של האדם עצמו, וכיון שחדר זה עומד לרחיצה פטור, דהוי בית שאינו של כבוד. ואין להקשות תיפו"ל לחייב מחמת השימוש של אוצר, דכיון שעיקר הדירה היא לרחיצה אין מתייחסים כלל לשימוש הטפל. אך בדירה ממש לעולם עיקר הדירה היא תשמיש של כבוד, ואין בכח הרחיצה לפוטרו. ואם משום גנאי למזוזה יכסנה, וכמש"כ הראשונים והטור לגבי מקום טינופת. וכן נקט במקדש מעט סקי"א, וכתב שלפי"ז אפילו אחורי הדלת פטור, דהוי ככל בית הכסא.

אך צ"ע דבשו"ע כתב שאם הנשים רוחצות בבית האוצר פטור כיון שעומדות שם ערומות אין כבוד שמים להיות שם מזוזה, ולפי מש"כ שהפטור הוא רק משום שאין סיבה לחייב, דהמקום מתייחס לרחיצה והוי בית שאינו של כבוד, הרי אין זה מחמת הגנאי אלא שאין סיבה לחייב. וצ"ל דמש"כ השו"ע אין כבוד שמים להיות שם מזוזה הוא טעם מדוע הוי בית שאינו של כבוד, דלא כל גנאי הוי חיסרון בבית של כבוד אלא גנאי כלפי המזוזה, דאם אין כבוד שמים להיות במקום זה מזוזה הרי זה נחשב לבית שאינו של כבוד שאינו חייב במזוזה. וכן יש לפרש בדברי רש"י, דמש"כ אין כבוד שמים ומה דאיתא בגמ' בית של כבוד הכל אחד. והא דמקשה בגמ' היינו מרחץ אתיא כפשוטו לדעת הבית יוסף, דתרוייהו פטורין משום שאין סיבה לחייב.

ובביאור הגר"א מוכח שאפילו בית הכסא ממש חייב בחדר שיש בו דירה לדעת הבית יוסף, דכתב שהעיקר כסברא ראשונה מדנקט מה בית העשוי לכבוד וכו' דוקא העשוי לכך. ומבואר שאף בית הכסא ממש בעינן עשוי לכך ואם יש בו דיורין חייב.

הדרישה העיר מדוע כתב הטור את הפטור של בית הכנסת שאין בה בית דירה לחזן יחד עם הפטור של בית המרחץ. ותירץ עפ"י דברי הבית יוסף הנ"ל שיש הבדל בין בית התבן שנשים רוחצות בו לדירה רגילה שרוחצין שם, דרחיצה פוטרת רק במקום שאין שם דיורין גמורים. וכתב דהוא הדין בבית כנסת, דאין דיורין מחייבים שם אלא בחזן הכנסת דהוי דיורין גמורים, אך דיורין שאינם גמורים אין מחייבין בית הכנסת. [ולפי"ז מחסן בבית הכנסת פטור ממזוזה אף לדידן שבית האוצר חייב, דבבית הכנסת בעינן דיורין גמורין].

**ביאור דעת המרדכי**

לדעת המרדכי והסמ"ק שרחיצה וכיבוס או חדר שמשמשים שם פוטרים גם בחדר שיש בו דיורין גמורים, צ"ל דבית הכסא אינו פוטר רק משום שאינו בית של כבוד אלא אף משום גנאי, דאף במקום שיש סיבה לחייב כיון שיש שם תשמיש של גנאי הרי זה פטור, וכמש"כ לעיל.

ויל"ע לדעת המרדכי והסמ"ק מאי שנא פתח הבית שיש בו חזירים וחדרים שיש שם טינופת דחייב במזוזה אלא שטוב לכסותה, מחדר נשים העומד לרחיצה וכיבוס או חדר שאיש ואשתו ישנים שם דפטור. ואין לומר דעיקר השימוש של חדר נשים לתשמיש גנאי, דבזה לא יחלוק הבית יוסף, דמאי שנא מבית הכסא ובית המרחץ. ועל כרחיך שהם נקטו דתשמיש רחיצה וכיבוס פוטר גם חדר שיש בו דיורין המחייבים, ומדוע חדר שיש בו טינופת חייב. ואפשר דחדר שיש בו טינופת אין זה מוגדר כחלק מתשמישי הבית אלא שמצוי שם טינופת, ולכן אין זה פוטר ממזוזה וסגי בכיסוי המזוזה, משא"כ רחיצה וכיבוס אע"פ שאין זה השימוש העיקרי של החדר מכל מקום הוי חלק מתשמישים הקבועים של החדר, ולכן זה פוטר ממזוזה. וכעין זה כתב הש"ך סקי"ב: שלפעמים מצוי שם טינוף הלכך חייב מדינא אלא שיש לכסותה. וכונתו דטינופת אין זה בקביעות ורחיצה וכיבוס הוא בקביעות. (ויל"ע לדעת הבית יוסף האם רק רחיצה וכיבוס פוטרין בבית התבן, או שמא אף טינופת קלה כתינוקות וכדומה. ולפי מש"כ לעיל בסברת הבית יוסף דרחיצה קובעת את הדיורין לעצמה מסתבר שדוקא רחיצה וכדומה פוטרין).

ובדרכי משה כתב: ונראה לי דאם הוא בענין שהדלת מפסיק בין המזוזה ובין החדר חייבים לכו"ע, עכ"ל. והיינו דאף לדעת המרדכי והסמ"ק שרחיצה וכיבוס או תשמיש פוטרין ממזוזה מכל מקום אם אפשר להניחו מאחורי הדלת חייב. ובמק"מ סקט"ו כתב בשם ערך לחם למהריק"ש שכתב מתחילה שלפי המרדכי פטור אף אחורי הדלת, ואח"כ הביא שהרמ"א לא כתב כן. וביאור פלוגתתם דהנה יש לחקור במש"כ רש"י דאין כבוד שמים להיות שם מזוזה (לדעת המרדכי שהגנאי פוטר), האם הכונה שבחדר כזה שיש בו תשמיש גנאי אין זה נאה שיהיה לו מזוזה, או שמא הגנאי הוא שהמזוזה נראית כנגד הדבר המגונה. וי"ל דבזה פליגי, דמהריק"ש נקט דהגנאי הוא בעצם מציאות המזוזה לחדר זה, ואילו הרמ"א נקט שהגנאי הוא רק מחמת שהמזוזה נראית, ולכן כתב שאחורי הדלת חייב במזוזה.

עוד היה מקום לבאר דעת המרדכי לפי הרמ"א, דבאמת הפטור הוא בגוף החדר, שאין נאה שיהיה מזוזה בחדר שיש בו שימושי גנאי, אך כאשר מניח את המזוזה מחוץ לדלת אע"פ שהמזוזה מתייחסת לחדר מכל מקום אין זה גנאי, כיון שהמזוזה עצמה מחוץ לחדר. אך אי אפשר לומר כן, שהרי הרמ"א כתב דבמקום שהדלת מבפנים וכששוכבים שם סוגרים הדלת ונמצא המזוזה מבחוץ חייב לכו"ע, ומבואר שאף כאשר המזוזה מחוץ לדלת אין זה מועיל אלא במקום שסוגרים את הדלת כשעושין את השימושי גנאי, ואין זה משום שהמזוזה מחוץ לדעת אלא משום שהכיסוי גדול יותר.

והא דלא מהני כיסוי בתוך החדר, י"ל דאכתי הוי גנאי כיון שהמזוזה כנגד הרחיצה, ורק מחוץ לדלת ליכא גנאי. אך בגדולי הקדש סוף סק"ה נקט דמהני כיסוי בתוך החדר, ובפרט ע"י ב' כיסויים, אלא שמקום זה שיש בו גנאי פטור ממזוזה, ואין חיוב להניח מזוזה ולכסות, שהרי הוא פטור מחמת הגנאי, ורק אם יש מקום אחורי הדלת חייב במזוזה. ולדבריו עולה חידוש לדינא, שאם יש מקום להניח מזוזה אחורי הדלת הרי חדר זה חייב במזוזה ואפשר להניחו אף בתוך החדר ע"י כיסוי, ורק אם אין מקום אחורי הדלת החדר פטור ממזוזה לגמרי. [ויל"ע לפי מה שנקטו הטור ורמ"א דאחורי הדלת כשר בדיעבד, אפילו במקום שחלל הדלת בתוך החדר, הא אפשר להניח אחורי הדלת ויכול לקיים מצות מזוזה בדיעבד, ומדוע לא יתחייב בכך. ואפשר דכיון דבאופן של לכתחילה אי אפשר לקיים מצות מזוזה שוב הוי חדר הפטור ממזוזה, כיון דהוי פטור ולא רק אונס].

ויל"ע האם הרמ"א נקט כן גם לגבי בית האוצר שהנשים רוחצות בו, דאחורי הדלת חייב. ולכאורה יש להוכיח מהגמ' דבזה פטור לגמרי כבית הכסא, דהא בגמ' מקשה אי הכי היינו בית המרחץ, ואם כל הפטור הוא משום הגנות שהמזוזה נראית כנגד הרחיצה ואחורי הדלת חייב מה זה שייך לבית המרחץ דהוא פטור בדיורין. ולכן צ"ל דאף להמרדכי והסמ"ק יש חילוק בין חדר משכב נשים לבית האוצר שהנשים רוחצות בו, וכמו שחילק הבית יוסף, דהתם עיקר הדירה היא הרחיצה שהוא תשמיש אדם בעצמו ולכן פטור אף אחורי הדלת, ואילו בבית משכב נשים דעיקר הדירה חייבת וכל הפטור הוא משום גנאי המזוזה עצמו שפיר יש לחייב אחורי הדלת. אך צ"ע אם כן כיצד הוכיחו המרדכי והסמ"ק דינם מבית התבן שהנשים רוחצות בו, הא על כרחיך הם חלוקים בגדרם וכמש"כ, וכיון שעל כרחיך צריך לחלק כהבית יוסף לגבי אחורי הדלת דלמא הם חלוקים לגמרי ובית משכב נשים חייב במזוזה. [ולביאור המק"מ דהמרדכי פירש את הגמ' בבית גמור לק"מ]. ולכן צ"ל דאף בית התבן שנשים רוחצות חייב במזוזה אחורי הדלת, ומה דפריך היינו מרחץ צריך לדחוק דבמרחץ נמי איכא פטור גנאי, ואי אפשר לנקוט בתרי גווני.

הב"ח פירש דברי הטור דכל מקום שאפשר לדור שם ואין הטינופת מעכבת את הדיורין חייב במזוזה. ובא ליישב מדוע רפת בקר חייבת הא איכא זוהמא מחמת הבקר עצמם, ויישב דכיון שלפעמים משתמש בהם צרכיו ואין זוהמת הבקר מונעתו אין זה זוהמא כולי האי לפוטרו. ובהמשך דבריו הסכים עם המרדכי והסמ"ק דחדר רגיל שרוחצים בו פטור ממזוזה, ואף איסורא איכא מחמת בזיון כתבי הקודש, אלא שאם אפשר להניחו אחורי הדלת חייב. וצ"ל שהסימן שנתן הטור הוא רק לגבי זוהמא, אך רחיצה אינה מונעת את הדיורין ומכל מקום היא פוטרת מחמת גנאי דעומדים שם ערומים. והוסיף הב"ח דלא אמרו בגמ' דבית התבן וכו' שהנשים רוחצות בו פטור אלא משום שהרגילות הוא דהנשים רוחצות שם, אבל בבית דירה ממש אין רגילים לרחוץ, אך במקום שרגילים לרחוץ הרי זה פטור אף שיש שם דיורין רגילים.

**ביאור דברי הלחם חמודות**

במש"כ הבית יוסף שאפילו אם נפטור חדר של רחיצה וכיבוס ממזוזה מכל מקום חדר שאיש ואשתו ישנים שם חייב, משום שאין עומדים שם ערומים, כתב הלחם חמודות דאפכא מסתברא, דאטו ערום מגניא טפי מתשמיש, והא אסור לשמש בפני ס"ת עד שיוציאו או שיניחו כלי בתוך כלי, ולדעת הבית יוסף הוא הדין שאר כתבי הקדש, ומזוזה לא גרע מינייהו. (מתחילת דבריו משמע דעצם הגנאי של חדר שמשמשים בו יפטור ממזוזה, דזה גנאי יותר מרחיצה וכיבוס, אך מהמשך דבריו מבואר שהוקשה לו איך אפשר לשמש במקום שיש מזוזה, הא בעינן כלי בתוך כלי). ומה שהיא קבועה בקנה לא מהני, דהא הוי ככלי אחד. ואף כשהיא קבועה בקנה בתוך חפירה במשקוף לא מהני, דכלי שהוא כליין אפילו עשרה אסור, והכא הקנה והחפירה הוי ככליין.

ובדעת הבית יוסף כתב דכיון שהמזוזה קבועה במשקוף אינה אוסרת מלשמש, ושאני ס"ת ושאר כתבי הקדש שאינם קבועים בכותל. והביאור בזה, דכל שהוא קבוע בכותל הוי כמחיצה. (וכן כתב הגר"ז בדעת הט"ז, דבמזוזה סגי בכיסוי אחד כיון שהוא מחובר לכותל, והוי כמחיצה). אך מכל מקום כתב דמצד הסברא חדר זה פטור ממזוזה כיון שאין זה בית של כבוד, ואין כבוד שמים להיות שם מזוזה. ולא מבעיא להפוטרים חדר שרוחצים ומכבסים שם, דכל שכן תשמיש דהוי גנאי טפי, אלא אפילו להמחייבים ברחיצה וכיבוס יש לפטור בתשמיש.

והביא הל"ח דברי הרמ"א דאחורי הדלת חייב במזוזה, והסכים עמו. ונסתפק בחדר שמשמשים בו ופתוח לו חדר אחר החייב במזוזה, וחלל הפתח כלפי החדר שמשמשים בו. דמצד אחד החדר חייב במזוזה, אך מצד שני אי אפשר להניח בו מזוזה, שהרי אסור לשמש בפני כתבי הקדש. וכי תימא שיניחו כלי בתוך כלי, זה אי אפשר מתרי טעמי, חדא, דכיון דמהני כלי בתוך כלי להתיר תשמיש על כרחיך דחשיב כאילו הוא חוץ לחדר, ואם כן אינו מקיים בזה מצות מזוזה. ועוד, דאם יניח בקביעות ב' כיסויים שניהם הוו ככליין, ולא מהני אפילו עשרה. והוסיף, דאם לא נאמר כן מדוע אין להניח מזוזה אף בחדר שאיש ואשתו ישנים שם, (וכתב שבזה תחזור הקושיא מדוע לא הזכירו הפוסקים שאסור לשמש בפני מזוזה. והוא הדין יש להקשות לשיטת המרדכי מדוע פטר ממזוזה בחדר של תשמיש הא יכול להניח כלי בתוך כלי. אך בזה י"ל דהמרדכי לא פטר מחמת איסור תשמיש בפני מזוזה אלא משום גנאי, ודוקא אם משמש שם בקביעות).

ולכן הסיק הל"ח שיש לקיים מצות מזוזה בתוך החדר שחייב במזוזה אחורי הדלת, ואע"פ שדבר זה מועיל רק בדיעבד כמש"כ הטור, כיון שאי אפשר לקיים המצוה כהלכתה בחלל הפתח מחמת גנאי דתשמיש הכי עדיף טפי. ומבואר מדברי הל"ח שאפילו לדעת הבית יוסף שרחיצה וכיבוס אינם פוטרים ממזוזה מכל מקום תשמיש פוטר. בתחילת דבריו (קודם שהביא דברי הרמ"א) משמע שעצם הגנאי של תשמיש פוטר יותר מגנאי של רחיצה וכיבוס, אך בסוף דבריו משמע דהפטור הוא משום דבעינן כלי בתוך כלי, ואי אפשר לעשות כן במזוזה.

ומדברי הל"ח משמע קצת דרק בפתוח לחדר אחר נקט להניח אחורי הדלת אף דמהני בדיעבד, כיון שמכל מקום הוי חדר החייב במזוזה. אך חדר שאיש ואשתו ישינים שם וחלל הפתח בתוך החדר לא יניח מזוזה כלל, וצ"ע מה ההבדל ביניהם. ואפשר שבחדר עצמו שעושין דברי גנאי נקט הל"ח כדעת המק"מ שאם חלל הפתח לפנים החדר פטור ממזוזה, כיון שמקום המזוזה הוא במקום שיש גנאי ליכא חיוב כלל, ומה שאפשר להניח באופן של דיעבד אין זה מחייב במזוזה, וכמש"כ לעיל. ורק היכא שהחיוב בא מחמת חדר שאין עושין בו דברי גנאי, הפטור הוא מדין אונס, וכשיכול להניח באופן של דיעבד שפיר חייב בכך.

[יל"ע לדעת המרדכי מה הדין בחדר רגיל שפתוח לחדר של רחיצה וחלל הפתח לחוץ, האם הרחיצה פוטרת גם את החדר שחייב במזוזה. ובפשטות נראה דהרחיצה פוטרת, בין אם נאמר שלפי המרדכי לא מהני כיסוי דאכתי איכא גנאי, ובין אם נאמר כהמקדש מעט דכל מקום גנאי פטור ממזוזה, דמכל מקום בפתח זה איכא גנאי, ואין הבדל אם הגנאי מגיע מחמת החדר עצמו או ממקום אחר, וכמו שפטר הריב"א פתח הבית מחמת חזירים שבחוץ].

הש"ך סק"ט פסק כדעת הבית יוסף שחדר שרוחצין בו חייב במזוזה ויכסנה, ובסק"י הביא דברי הל"ח להלכה דחדר שאיש ואשתו ישינים שם יניח מחוץ לדלת, ואף באופן שחלל הפתח לפנים. וביאר המק"מ סקי"ד דחדר של תשמיש גרע טפי.

אך הט"ז פסק להלכה דבחדר שאיש ואשתו ישנים שם יכסה הנקב של שם שד-י בשעוה ולא די בכיסוי זכוכית כיון דיש שם תשמיש וכתיב לא יראה בך ערות דבר. והקשה עליו המגן אברהם סי' מ' סק"ב איך יועיל כיסוי הנקב בשעוה, הא בעינן כלי בתוך כלי. ותירץ דהט"ז איירי אפילו בפרס סודר על המזוזה בשעת תשמיש. אך כתב דאם כן אין צריך לכסות הנקב בשעוה, וסגי בכיסוי זכוכית, דאע"פ שכיסוי זכוכית אינו מועיל להתיר תשמיש מכל מקום כאשר יש שני כיסויים סגי במה שאחד מהם אינו זכוכית. ובדעת הט"ז כתב הפתחי תשובה בשם חומות ירושלים דאינו חולק על המג"א, עיי"ש. אך הגר"ז נקט בדעת הט"ז דסגי בכיסוי אחד, דכיון שהוא קבוע בכותל הוי כמחיצה, וכמש"כ הל"ח בדעת הבית יוסף.

ומדברי המגן אברהם מבואר דסגי בפריסת סודר על גבי המזוזה להתיר תשמיש אפילו בקביעות. וכתב המשנה ברורה שאם עוטף את המזוזה בתוך הנרתיק בכיסוי נוסף ומתכוין שעי"ז יוכל לשמש (כמו שנהוג לעטוף את הקלף בניילון) שפיר חשיב כלי בתוך כלי. אך מדברי הל"ח מבואר דלא סגי בזה, שהרי נקט בפירושו השני שאם יניח ב' כיסויים קבועים לעולם הוי ככלי אחד. ויל"ע מדוע לא כתב הל"ח דאפשר להניח את המזוזה בכיסוי אחד וכל פעם קודם שישמש יפרוס סודר על המזוזה, וכמש"כ המגן אברהם. ואפשר דנקט הל"ח שאין לסמוך על עיצה זו באופן קבוע, דלפעמים ישכח ויעבור על ביזוי המזוזה.

ונמצא לדינא ג' שיטות להלכה בחדר שאיש ואשתו ישנים שם, דעת הל"ח והש"ך דאפילו להבית יוסף פטור ממזוזה משום שאי אפשר לעשות שם כלי בתוך כלי. דעת המגן אברהם שחייב במזוזה ויפרוס סודר קודם תשמיש, והמשנ"ב נקט דאפילו כיסוי קבוע מהני אם עשאו לשם כך. ודעת הגר"ז בשיטת הט"ז דסגי בכיסוי אחד כיון שהוא קבוע בכותל, דהוי כמחיצה.

להלכה פסקו חיי אדם דרך החיים ויד הקטנה דאף חדר שמשמשים שם חייב במזוזה ודלא כהש"ך. וכן כתב המקדש מעט, אלא שחילק, שבחדר של רחיצה וכיבוס פסק להלכה כהבית יוסף והש"ך והט"ז דחייב במזוזה אף לגבי ברכה, ואילו בחדר של תשמיש פסק לחייב במזוזה בלא ברכה.

ובאופן שהמזוזה אחורי הדלת אלא שהדלת פתוחה, עי' מזוזות ביתך בשם ר' דוב לנדא דלא סגי בכיסוי אחד, וצריך לפרוס סודר כמו במזוזה שבתוך החדר, לפי שדין הפתח עצמו כחצר קטנה שנפרצה לגדולה, והפתח בטל לתוך החדר.

ולפי"ז חדר פנימי שיוצא מבית הכסא או בית המרחץ, לא מבעיא אם חלל הפתח לחדר דחייב במזוזה, אלא אפילו חלל הפתח לבית הכסא יש לחייבו במזוזה ע"י ב' כיסויים, ויכוין בכיסוי אחד שלא יהיה כליין וכמש"כ המשנ"ב, וצ"ע לדינא.

כתב יד הקטנה פ"ב סקי"ב, דאע"ג שמבואר בגמ' שרפת בקר חייבת במזוזה ולא נפישא זוהמא כמש"כ הב"ח הש"ך והט"ז, היינו דוקא בזמנן, אבל עכשיו נפישא זוהמא ואין לקבוע שם מזוזה. אך לולין העשויין לאווזין ותרנגולין ושאר עופות לא נפישא זוהמא וחייב, ואם יש קצת זוהמא יניח אחורי הדלת. ובמקדש מעט סק"ג כתב דיש להקל כן רק בצירוף דעת הרמב"ם דבית האוצר פטור. ובחיי אדם נשאר בצ"ע אף לגבי לולין של תרנגולין דלגבי דברים שבקדושה פסק השו"ע סי' ע"ט ס"ז דחשיב מקום טינוף, ומדוע חייב במזוזה. ועי' ביאור הלכה דצריך לחלק בין טינוף לגבי מזוזה לטינוף לגבי דברים שבקדושה.

עוד כתב יד הקטנה דחדר שלפעמים נפנין שם הוי כחדר של רחיצה וכיבוס, ותלוי בפלוגתת המרדכי ובית יוסף. וכן כתב דה"ח דטינופת אנשים הוי כרחיצה וכיבוס, ולא הוי כתינוקות.

**שימוש גנאי באופן ארעי**

כתב השו"ע סעיף ה', במקום שיש טינוף כגון שהתינוקות מצויים טוב לכסות המזוזה, ובמקום טהרה טוב להיות נראית. וכתב הש"ך שהוא עשוי לדירת כבוד אלא שלפעמים מצוי שם טינוף, הלכך חייב מדינא אלא שיש לכסותה, עכ"ל. וכונתו דכאשר הגנאי קבוע בתשמישי החדר נחלקו הבית יוסף והמרדכי אי סגי בכיסוי, אך כאשר הגנאי הוא לפעמים ואינו קבוע בתשמישי החדר לכו"ע סגי בכיסוי.

וכתב הט"ז לחדש דכיסוי מהני אפילו ע"י כיסוי זכוכית, (בזמנם היו רגילים להניח המזוזה בנרתיק ולנקוב חור בנרתיק כנגד שם שקי כדי שיהיה נראה מבחוץ, וע"ז כתב להניח כיסוי זכוכית על הנקב). ואע"פ שהשם נראה מבחוץ ומצוי שם טינופת או נשים רוחצות דרך ארעי, כיון דקיי"ל צואה בעששית מותר לקרות ק"ש כנגדה, דבכיסוי תליא רחמנא והא מכסיא, הוא הדין כאשר השם מכוסה בזכוכית הוי כיסוי. ודבריו צ"ע דבשלמא לגבי טינופת מהני כיסוי זכוכית, דצואה בעששית מותרת, אך לגבי רוחצות דהוי גנאי של ערוה הא קיי"ל ערוה בעששית אסור לקרות ק"ש כנגדה. וכן הקשה במקדש מעט סקי"ב, ובאמת ביד הקטנה כתב כן רק לגבי טינופת ולא לגבי רוחצות, עיי"ש.

וביד הקטנה בסוף הספר כתב דאע"פ שהתיר השו"ע כיסוי במקום טינופת, היינו דוקא באופן ארעי וכשאי אפשר בענין אחר, אבל חלילה לעשות בקביעות שום דבר בזיון נגד המזוזה ולסמוך על הכיסוי, כגון לכבס לפניה תמיד וכדו', עיי"ש שהאריך בזה. וצ"ע דהא הבית יוסף התיר כיסוי אף בחדר שרוחצין ומכבסין ומשמשים בו בקביעות. וצ"ל דכונת יד הקטנה שממידת חסידות לא יעשה כן כנגד המזוזה ממש בקביעות, אך אם מרחיק מהמזוזה דשפיר דמי. ועי' מזוזות ביתך ס"ק כ"ט בהערה מש"כ בזה.

**סוגיית בית שער**

**שערי מדינות ועיירות**

בגמ' מייתי ברייתא "בשעריך" אחד שערי בתים אחד שערי חצרות אחד שערי מדינות ואחד שערי עיירות וכו', יכול שאני מרבה אף בית שער אכסדרה ומרפסת ת"ל "בית", מה בית המיוחד לדירה יצאו אלו שאין מיוחדין לדירה. ובירושלמי מקשה מדוע שערי מדינות ועיירות חייבים הא אינם בית דירה, ומשני משום שדרך שם נכנסים לבתים. ומבואר ששערי מדינות ועיירות אינם חייבים מחמת עצמן אלא מחמת כניסה לבתים. ובריטב"א נקט שחיוב זה רק מדרבנן, אך פשטות הראשונים משמע שחיובו מדאורייתא.

ובתוס' ישנים הקשו עפ"י הירושלמי ג' קושיות.

א, מדוע לא נחייב גם בית שער במזוזה, אע"פ שאין בו עצמו דיורין, מחמת שנכנסים דרכו לבתים. ותירצו דשערי מדינות ועיירות הוו כפתח חצרות שהם גדולים ונכנסים דרכם לבתים, משא"כ בית שער שהוא דבר קטן ואינו חשוב. וצ"ע מה איכפת לן אם הוא עצמו דבר חשוב או לא, הרי המחייב הוא מצד הכניסה לבית, ולא מצד עצמו. ובחי' רא"ל סי' י"ז ופרשה סדורה אות כ"ה ביארו עפ"י מה שיבואר להלן בדעת הרא"ש דהמחייב של שערי מדינות אינו מחמת שנחשב כפתח הבית, אלא שדיורי הבית מועילין לשערים אלו שייחשבו כאילו גם שם יש דיורי בית. ולפי"ז אתי שפיר דאף לאחר שדיורי הבית מועילין לו להחשב שיש שם דיורין אכתי צריך שהוא עצמו יהיה דבר חשוב.

ועיקר קושיית התוס' ישנים מדוע לא נחייב בית שער מחמת כניסה לבתים היא רק לשיטת רש"י דאפילו בית שער הפתוח לבית חייב רק מדרבנן, אך לשיטת הרי"ף כל המיעוט של בית שער הוא באופן שאינו פתוח לבית, ולפי"ז לק"מ.

ב, לגבי עירובין קיי"ל שאם הוקף ולבסוף ישב לא חשיב הוקף לדירה, (ולגבי מגילה דבעינן מוקף חומה מימות יהושע הדין הוא להפך, שאם הוקף ולבסוף ישב לא חשיב מוקף חומה, ועי' פרשה סדורה אות כ"ז ביאור הדבר), ואילו הכא משמע שאף אם נבנית החומה קודם לבתים חייב השער במזוזה, ומאי שנא. ותירצו, דכיון שנכנסים דרכו לבתים אין לחלק, דמכל מקום מקרי שפיר ביתך לענין מזוזה. כלומר, דלגבי מזוזה סגי במה שעכשיו שער זה משמש בפועל כניסה לבית, ואין צריך שההקף יתייחס לבתים. [עי' פרשה סדורה אות כ"ה דביאר את השו"ט בתוס' ישנים בחקירה הנ"ל מהו החיוב של כניסה לבתים, שאם החיוב מחמת דיורי הבית לחוד צריך שהשער יתייחס לבית, ואם דיורי הבית מועילין לחייב את השער בפני עצמו כאילו יש שם דיורי דירה אין צריך שיתייחס לבית כולי האי. ואין זה מוכרח כלל].

ג, לגבי מעשר קיי"ל דאין חיוב ראיית פני הבית אלא בכניסה לבית המשתמר, ומדוע הכא לא דרשינן מה בית המשתמר, לאפוקי שערי מדינות ועיירות שאינם משתמרים. ותירצו, שאני הכא דכתיב תרי ובשעריך. כלומר, דהכא גזיה"כ שאין צריך בית המשתמר, שהרי נתרבה שערי עיירות ומדינות, ועל כרחיך דהוי בית בכל גוונא. (מקושייתם מוכח דלא כרבינו מנוח, דאם החיוב הוא מחמת כניסה לבתים סגי במה שהבית משתמר, ואין זה תלוי במקום השער).

ומבואר בתו"י שכל הקושיות הם לפי הירושלמי, אך אם המחייב של שערי מדינות הוא בפני עצמו ולא מחמת כניסה לבתים, לא קשה כלל מבית שער דהתם אינו שער של מדינה. ולא קשה מהוקף ולבסוף ישב כיון דאינו צריך להתייחס כלל לבתים. וכן לא קשה מבית שאינו משתמר לפי שהוא חיוב אחר, דחיוב מזוזה של בית אינו אלא בבית המשתמר וחיוב מזוזה של שער הוא בכל אופן. ונמצא שלפי הירושלמי כל בית אין צריך שיהא משתמר דילפינן משערי מדינות, ואין לומר דגזיה"כ הוא בשערי מדינות שהרי כל החיוב של שערי מדינות הוא מחמת הבית.

**שערי חצרות**

תוס' והרא"ש הקשו לשיטת הרמב"ם שבית בלא תקרה פטור ממזוזה, דאם כן מדוע שערי חצרות חייבים הא אין לחצר תקרה. ותירץ הרא"ש דשאני חצר שדרכו להיות כך ומשמש לדירת הבתים, אבל בית אינו ראוי לבית דירה כשאינו מקורה, עכ"ל. ורבינו מנוח תירץ דחצר חייב אף שאינו מקורה לפי שבתים שהם מקורים פתוחים לתוכו. ובפשטות פליגי הרא"ש ורבינו מנוח בעיקר חיוב חצר, שרבינו מנוח סובר שחצר חייבת רק אם היא פתוחה לבית, וכן איתא להדיא ברמב"ם פ"ו ה"ח, ולכן סגי במה שהבית מקורה לחייב את שער החצר מחמת כניסה לבית אף שאין החצר מקורה. ואילו הרא"ש סובר שחצר חייבת בפ"ע אף שאינה פתוחה לבית, ולכן הוצרך ליישב דכיון שראוי לתשמישו אין צריך תקרה. ולהלן יבואר שיטות הראשונים בזה.

אך יש להעיר דלגבי שערי מדינות ועיירות הביא התוס' רא"ש את הירושלמי דהחיוב הוא מדין כניסה לבתים, והברייתא מונה את כולם כאחד ומשמע שאף חצר חייבת רק באופן שפתוחה לבית. ועוד יש להעיר, דאם כן הרא"ש חולק על הרמב"ם דשערי חצרות חייבים רק בפתוחין לבתים, ולא משמע כן.

בפרשה סדורה אות כ"ה ובחי' רא"ל סי' י"ז כתבו דאף הרא"ש מודה שאין חצר חייבת אלא בפתוחה לבית, לפי שרק דיורי בית מחייבים במזוזה ולא דיורי חצר. ומכל מקום הוקשה לו מדוע חצר שאינה מקורה חייבת, דהרא"ש נקט שהחיוב של שערי חצרות אינו מדין פתח של הבית, אלא שהדיורין של הבית מועילין לתת לחצר שם דיורי בית כיון שהיא פתוחה אליו, ולכן אין שער החצר חייב במזוזה עד שיתקיימו בחצר כל תנאי מזוזה.

ויש לפרש תירוצם בשני אופנים, חדא, שהמציאות היא שמשתמשים בחצר הפתוחה לבית בשימושי דירה, והוי השתא ככל בית דירה. ולפי"ז אין הבדל בין חצר שנכנסים דרכה לבית לחצר שאחורי הבית, דכל שהיא פתוחה לבית חייבת. עוד יש לפרש דכיון שנכנסים דרך החצר לבית הרי היא טפלה לבית, ויש בה עצמה חשיבות של שימושי דירה מחמת הבית. ולפי"ז דוקא חצר המשמשת כניסה לבית חייבת ולא חצר שאחורי הבית. וכן משמע ברמב"ם שהמחייב הוא מדין כניסה לבית.

ולפי"ז פלוגתת רבינו מנוח והרא"ש היא האם הא דהחצר פתוחה לבתים מהני לחייב מחמת דיורי הבית בלא שייכות לחצר עצמה כלל, או שמא דיורי הבית מועילים להחשיב את החצר כדירה.

ולכאורה היה נראה שכל זה שייך בשערי חצרות, אך בשערי מדינות ועיירות לכו"ע המחייב הוא רק מחמת כניסה לבתים, ורחובות העיר והמדינה אינם מקבלים שם דיורי חצר מחמת הבתים, ולכן תוס' והרא"ש הקשו על הרמב"ם רק משערי חצרות ולא משערי מדינות ועיירות. אך לפי מש"כ לעיל לפרש בדברי התו"י דבית שער צריך שיהיה חשוב משום שהמחייב הוא מחמת עצמו, מוכח דאף שערי מדינות חייב מחמת עצמו, דאל"ה תיפו"ל לחייב בית שער אף שאינו חשוב מדין שערי מדינות. וכן מוכח מקושיית התו"י לגבי בית המשתמש, וכמש"כ לעיל. ועל כרחיך צ"ל דגם רחובות העיר שמוליכין לבתים נחשבים כדיורי בית ומחייבין במזוזה. אך ביאור ראשון לא יתכן בשערי מדינות, שהרי אין שימושי דירה בפועל ברחובות העיר. (ואם צריך לחלק בין שערי מדינות לשערי חצרות כבר יותר פשוט לומר בדעת הרא"ש שחצר בפ"ע חייבת).

עוד יש לבאר דעת הרא"ש דלעולם המחייב הוא מחמת כניסה לבתים כמו בשערי מדינות, ואין החצר נכללת בחיוב המזוזה כלל. אלא דהאור שמח ביאר מש"כ הרמב"ם שאם היה חציו מקורה חייב רק אם הקירוי סמוך לפתח, דהדין קירוי הוא מחמת שם פתח ולא מחמת הבית, ולכן נקט דאין צריך דע"ד בקירוי, ודלא כרבינו מנוח שהחלק המקורה צריך להיות דע"ד.

והנה פשוט שכל דינים התלויים בשם פתח צריכים להיות בפתח שער החצר ולא בפתח הבית, ואם היתה החצר פתוחה לבית שהפתח שלו הוא פתחי שמאי או שאין לו תקרה וכדומה ובפתח החצר יש כל תנאי פתח, פתח הבית פטור ופתח החצר חייב, (עי' להלן). ומאידך דינים התלויים בדיורין כגון דיורי קבע ובעלים ודע"ד וכדומה צריכים להיות בבית ולא בפתח החצר, כיון שהדיורין המחייבים הם דיורי הבית. והכא פליגי הרא"ש ורבינו מנוח בגדר דין תקרה, שהרא"ש למד כהאור שמח שהוא דין בפתח, ולכן צריך הקירוי להיות סמוך לפתח החצר, ורבינו מנוח לשיטתו דבעינן בחלק המקורה דע"ד לפי שהוא תנאי בדיורין, ולכן סגי במה שהבית מקורה, ואין זה שייך לחצר. [ובמק"מ כתב דרבינו מנוח והרא"ש לא פליגי, דבתירוץ ר' מנוח לא סגי, שהרי אפילו אם הבית מגיע עד פתח החצר צריך שהתקרה תהיה סמוכה לפתח. ואין זה קושיה על ר' מנוח, דבית אחד שחציו מקורה צריך שהתקרה תהיה סמוכה לפתח, אך שערי חצרות כל החיוב הוא מחמת הבית, וסגי במה שהבית מקורה. ובאמת הקשו האחרונים על הרמב"ם תיפו"ל מדין בית שער, עי' להלן].

ובמש"כ לעיל שכל דינים התלויים בפתח כמו פתחי שמאי וכדומה אין זה תלוי בבית אלא בפתח החצר, בפרשה סדורה נסתפק בזה, וכתב דמצד הסברא ודאי אין צריך שפתח הבית יהיה בר חיובא, אך אם נאמר דצריך שפתח הבית יהיה בר חיוב יתיישב דעת הרמב"ם. דהנה הרמב"ם כתב שבית שחציו מקורה חייב במזוזה ובלבד שהחלק המקורה יהיה סמוך לפתח. והקשו המפרשים מדוע לא יתחייב אף באופן שהחלק המקורה בסוף הבית מדין בית שער, שפתח החדר מוליך למקום המקורה. ויישב בפר"ס דהחלק המקורה נחשב כבית בפ"ע, וכאשר הוא סמוך לפתח הרי הפתח מוליך לחדר החייב במזוזה ואף שהוא מגופף בג' רוחות לית לן בה. אך כאשר הוא בחלק הפנימי של הבית הרי לחלק המקורה אין פתח, דברוח רביעית הוא פרוץ, וכיון שאין לו פתח החייב במזוזה אף הבית שער שלו אינו חייב. ובפשוטו יש מקום ליישב שאי אפשר לחייב בית רגיל מדין בית שער, דבית שער הוא מקום שנועד למעבר, אך בית רגיל שיש לו חיסרון במחייב אי אפשר לחייבו מדין בית שער. (ויתכן שנחלקו בזה המהרי"ל ובית מאיר לגבי חדר שאין בו דע"ד הפתוח לחדר אחר גדול, דהמהרי"ל נקט שהוא חייב מדין בית שער לחדר הגדול, ובית מאיר נקט שאי אפשר לחייב חדר רגיל מדין בית שער).

ובחמודי דניאל כתב שבית שער חייב במזוזה אף שאין בו דע"ד הואיל וחיובן משום הבית דירה הפתוח להן. ועוד כתב דחדרים קטנים או בית האוצר כיון שהם ראויין לתשמישן גם בפחות מדע"ד חייבין, וכמש"כ הרא"ש לגבי תקרה בחצר. ולכאורה הטעם הראשון שייך רק לרבינו מנוח, אך להרא"ש כשם שצריך תקרה (לולי דחזי לתשמישו) כך צריך שיהיה בו דע"ד, ואילו בחמודי דניאל משמע שבתחילה רצה לחייב אף בלא סברת חזי לתשמישו. [ואם נאמר דבשערי מדינות מודה הרא"ש לרבינו מנוח, אפשר שאף בבית שער מודה דהמחייב רק מצד כניסה לבתים ולא מצד עצמו. ועוד י"ל לפי מש"כ דפליגי בתנאי של תקרה האם הוא תלוי בדיורין או בפתח, דלפי"ז דין דע"ד הוא דין בגוף הדיורין, ובזה מודה הרא"ש לרבינו מנוח].

והנה נחלקו הבית מאיר ומהרי"ל בחצר פנימית שיוצאת מהבית, האם להניח את המזוזה בימין הכניסה לחצר או מדין כניסה לבית. ולפי מש"כ לעיל לדעת רבינו מנוח ודאי יש להניח בימין כניסה לבית, שהרי כל המחייב של שערי חצרות הוא מחמת הכניסה לבית. אך לדעת הרא"ש יש לתלות במש"כ לעיל, דאם חצר חייבת אף כשאינה פתוחה לבתים ודאי יש לחייב בימין כניסה לחצר, כדעת מהרי"ל. וכן אם חצר הפתוחה לבתים חייבת מחמת החצר עצמה, שדיורי הבית מועילין לחצר להחשב כדיורי בית, יש לחייב בימין כניסה לחצר, כיון שהיא חייבת בעצמה. אך לפי הצד שכתבנו שאף להרא"ש חצר הפתוחה לבתים חייבת מחמת כניסה לבית יש לחייב לכו"ע בימין הכניסה לבית.

**בית שער**

בברייתא הכא איתא דבית שער אכסדרה ומרפסת פטורין ממזוזה לפי שאין בהם דירה. והקשו הראשונים דבמס' מנחות לג: איתא דבית שער אכסדרה ומרפסת חייבים במזוזה. ומצינו ג' דרכים בראשונים בישוב הקושיא.

**שיטת רש"י.** רש"י שם ובסוכה ח: תירץ שמהתורה הם פטורים לפי שאין בהם דירה, ומדרבנן חייבים. וכבר כתב הריטב"א ביומא שמרש"י מוכח ששערי מדינות חייבין מהתורה, דאי מדרבנן אין הבדל בין שערי מדינות לבית שער.

ובר"ן בסוכה הביא דעת רש"י בזה"ל: דבית שער אכסדרה ומרפסת חייבין היינו מדרבנן **מפני שפתוחין למקום חיוב.** ומבואר שאף לרש"י אין חייבין אלא בפתוחים לבתים, אלא שלפי הרי"ף חייבים מהתורה ולפי רש"י מדרבנן. וכן כתב הריטב"א ביומא, וזהו ביאור דברי הסמ"ג שהובא בגדולי הקדש סק"ו, עיי"ש.

אך הטור כתב שלפי רש"י בית שער חייב מדרבנן אפילו באינו פתוח לבית. והקשה השפת אמת מהגמ' בסוכה שם דמקשינן מדוע פנימית חייבת וחיצונה פטורה, תהוי חיצונה כבית שער לפנימית ותתחייב במזוזה, (פירש רש"י מדרבנן כדין בית שער). ומשני, משום דלא קביע, ופירש רש"י דאין הפנימית חשובה להיות לה בית שער. ואם נאמר דאפילו באין פתוחה לבית חייב מה איכפת לן אם הפנימית קבועה, הא בית שער חייב בפני עצמו גם בלא הפנימית כלל. ועוד הקשה מהגמ' במנחות דבית שער הפתוח לגינה פטור, ולרש"י הו"ל לחייב אפילו בפתוח לגינה. ועוד יל"ע דלפי הטור בית שער הפתוח לבית הכסא יתחייב במזוזה, דאע"פ שהוא פתוח למקום פטור חייב במזוזה.

ואפשר ליישב דכל מש"כ הטור בדעת רש"י דבית שער שאינו פתוח לבית חייב זה רק בבית שער שמשמש כדיורין לשומר, וכמש"כ רש"י במנחות, דהנידון לחייבו הוא מצד הבית שער עצמו, אך בית שער שאין בו דיורין כלל והנידון לחייבו הוא מחמת כניסה לבתים פשוט שאינו חייב אלא אם הוא פתוח למקום חיוב. והשתא י"ל דסוכת יוצרין אין צד לחייב את החיצונה מחמת עצמה אלא מחמת כניסה לפנימית, וכיון שאין הפנימית קבועה פטורה, וכן במנחות הא דפטר בית שער הפתוח לגינה היינו שאין בו שימוש רק לכניסה לגינה. ואף לפי מש"כ הפוסקים דגינה חייבת מדרבנן מכל מקום י"ל דאינה עושה בית שער. ואילו מש"כ הטור דחייב איירי ביש בה דירה לשומר, דבכה"ג חייבת מדרבנן אפילו אינה פתוחה למקום אחר כלל. ולפי"ז פשוט שבית שער הפתוח לבית הכסא פטור ממזוזה.

[יש לדון בחדר קטן שלפני בית הכסא שיש בו ברז לרחיצת ידים. ונראה שבמקום שמשתמשים בברז בפני עצמו ואפשר לייחס את החדר לרחיצת ידים, אם יש בו דע"ד חייב, ואם אין בו דע"ד יש לדון אם נחשב כחזי לתשמישו, דאפשר שלגבי רחיצת ידים סגי בחדר קטן וחייב בימין כניסה לחדר, ואפשר דלא חשיב חזי לתשמישו וחייב בימין כניסה לבית. אך במקום שאין משתמשים בברז אלא ביציאה מבית הכסא, והשימוש העיקרי של החדר הוא כניסה לבית הכסא, הרי זה פטור לגמרי, דבית שער לבית הכסא פטור, ואף בימין הכניסה לבית אין לחייבו כמש"כ החזון איש בכל בית הכסא].

**ב. שיטת הרי"ף והרמב"ם.** הרי"ף תירץ דהתם איירי באופן שבתים פתוחין לתוכן, וכן פסק הרמב"ם. ובתוס' בסוכה שם כתבו דיש מחלקין בין פתוחין לבית לפתוחין לגינה, והקשו, דבגמ' במנחות שם אמר ר' חסדא אכסדרה פטורה ממזוזה לפי שאין לה פצימין, ומקשינן מהברייתא דבית שער אכסדרה ומרפסת חייבין במזוזה, ומשני דאיירי באכסדרה רומיתא. והשתא מדוע לא משני דר' חסדא איירי באין פתוחה לבית וברייתא בפתוחה לבית. ובשפת אמת שם הקשה איך יתכן להעמיד דברי ר' חסדא באין פתוחה לבית, הא ר' חסדא קאמר דפטורה לפי שאין לה פצימין, ובאין פתוחה לבית הפטור הוא משום שאין לה בית דירה. עיי"ש מה שתירץ.

ואפשר ליישב עפ"י מה שנקט החזון איש דכל מקום שיש בו דירה אין בו פטור של חיזוק תקרה לפי שהוא רוצה בסתימה, וביאר עפי"ז קושיית הגמ' לעיל מאקרא דכובי, דאע"פ שהפתח נעשה לחיזוק תקרה כיון שיש בו דיורין לשומר בית האסורים הרי זה חייב במזוזה. וכתב שלפי הרי"ף דכל החיוב של אכסדרה הוא באופן שפתוח לבית ומכל מקום אם נעשה לחיזוק תקרה פטור, על כרחיך צריך לפרש באקרא דכובי שהיה דירה לשומר בתוך השער עצמו ובכה"ג לא אמרינן חיזוק תקרה. אך לרש"י דאכסדרה חייבת מדרבנן אף כשאינה פתוחה לבית, שפיר י"ל שאם פתוחה לבית אין חיסרון של חיזוק תקרה. והשתא יש לפרש דקושיית תוס' על הרי"ף היא מכח הגמ' שם דאם כל חיוב אכסדרה הוא בפתוח לבית מדוע לא משני באופן פשוט יותר, שהרי הברייתא על כרחיך איירי בפתוחה לבית דאל"ה ליכא חיוב כלל, ובכה"ג אף חיסרון של חיזוק תקרה ליכא, ואילו ר' חסדא על כרחיך איירי באין פתוחה לבית ובכה"ג אין אכסדרה חייבת כלל. ובאמת הרי"ף יתרץ על קושיא זו כמש"כ החזון איש, דבאקרא דכובי איירי שהיה דירה לשומר בתוך השער, וכנ"ל.

והנה לרש"י נמי יש להקשות מדוע לא משני דר' חסדא באין פתוחה לבית והברייתא בפתוחה לבית ובכה"ג אין חיסרון של חיזוק תקרה. אלא דבזה י"ל שבלא"ה משני שפיר, דאפילו באין פתוחה לבית חייבת באכסדרה רומיתא, וכל קושיית התוס' היא שלפי הרי"ף בהכרח הברייתא איירי בפתוחה לבית ור' חסדא באינה פתוחה לבית, ואין זה אוקימתא.

הריטב"א כאן הביא דברי הרי"ף וכתב דאכסדרה אאכסדרה לא קשיא, דהא באכסדרה דבי רב שהדפנות מגיעות עד למעלה, והא באכסדרה דעלמא שעשויה חלונות חלונות. ועי' שפת אמת בסוכה שם שתמה דבגמ' מבואר שהחיסרון של אכסדרה שאינה עשויה לדירה ולא מחמת שעשויה לחיזוק תקרה, וצע"ג.

**ג. שיטת הרז"ה.** הרז"ה תירץ דהא דתניא בית שער אכסדרה ומרפסת פטורה היינו בית שער של אכסדרה ומרפסת, וכן כתבו תוס' כאן בתירוץ שני. ומשמע דאכסדרה ומרפסת חייבים ורק בית שער חלוק, דאם הוא בית שער של בית חייב ואם הוא של אכסדרה ומרפסת פטור. והקשו הרמב"ן במלחמות ובהשגות הראב"ד מצד הסברא מה החילוק, דאם אכסדרה ומרפסת חייבים מדוע הבית שער שלהם פטור. ובאמת מצינו כן בגמ' בסוכה לגבי סוכת היוצרין, דכיון שהפנימית לא קביעא אינה מחייבת את הבית שער שלה, וכמו שפירש רש"י שם. אמנם הרמב"ם ביאר דהחיצונה לא קביעא, ולפי"ז לא מצינו מקום שחייב במזוזה שאינו מחייב את הבית שער שלו. (אך הראב"ד בהשגות על הרמב"ם ביאר כרש"י, וצ"ע).

הרמב"ן הקשה על הרז"ה דב' הברייתות נישנו בלשון אחד, ולא מסתבר לפרש כל ברייתא באופן אחר. ועוד, מדוע תני יצאו אלו שאין עשויין לדירה, הא איירי רק על בית שער, והו"ל למתני יצא זה. ועוד הקשה, דלגבי בונה בית שחוזר עליו מעורכי המלחמה נתמעט בית שער אכסדרה ומפרסת דאין חוזר עליהם, אלמא לא חשיבי דירה. (והתם אי אפשר לפרש בית שער של אכסדרה ומפרסת, לפי שבית שער של בית נמי אינו חוזר, דלגבי עורכי המלחמה כל שלא בנה בית דירה אינו חוזר, ומה לי בית שער הפתוח לבית או פתוח לאכסדרה. וכיון שבית שער בכל גוונא אינו חוזר על כרחיך אכסדרה ומפרסת נמי אינו חוזר).

עוד הקשה הרמב"ן מהגמ' במנחות דכל אכסדרה פטורה חוץ מאכסדרה רומיתא, ובודאי מקרא דבית אמעיטא דאינו עשוי לדירה. ותמה החזון איש (קסט, א) הא ר' חסדא פטר משום חיזוק תקרה ולא משום שאינה עשויה לדירה. ואפשר ליישב כמש"כ לעיל, דאם התורה חייבה אכסדרה בפ"ע על כרחיך דהוי דיורין חשובים, וממילא אין בזה חיסרון של חיזוק תקרה, ואם כל אכסדרה פטורה משום חיזוק תקרה מוכח שאין בה דיורין חשובים.

עוד הקשה הרמב"ן דבמס' מעשרות שנינו בית שער אכסדרה ומרפסת הרי אלו כחצר, אם חייבת חייבן ואם פטורה פטורין, אלמא מקומות אלו טפלים למקום שהם פתוחים להם. ועוד הקשה מברייתא במס' מזוזה שהמזוזה ניתנת על ימין בכניסתו לבית שער, ועי' פרשה סדורה מש"כ בזה.

ובראשונים נחלקו בכונת הרז"ה האם בא לחייב אכסדרה ומרפסת וחצר אף באינם פתוחים לבתים, ודלא כהרי"ף. או שמא באינם פתוחים לבתים מודה דפטורים, ורק בפתוחים לבתים נקט דהם עצמם חייבים ואינם עושים בית שער.

מלשון הרמב"ן בקושייתו תדע דהא אמרינן במנחות דכל אכסדרה פטורה וכו' משמע שהרז"ה מחייב אף אכסדרה שאינה פתוחה לבית. וכן מבואר בקושייתו מהא דאינו חוזר עליו מעורכי המלחמה, ומקושייתו מראיית פני הבית, ומבואר שהרז"ה בא להחמיר על הרי"ף ולחייב אכסדרה בפני עצמה במזוזה. וכן משמע מקושייתו מדוע אינו עושה בית שער, הא אכסדרה בפ"ע נמי חייבת והוי ככל בית דירה. וכבר כתבנו ליישב דעת הרז"ה דאע"פ שהיא חייבת בפ"ע כיון שאינה קבועה דינה כסוכת יוצרין פנימית דאינה עושה בית שער. ולפי"ז באופן שהאכסדרה פתוחה לבית יתכן שבית שער שפתוח לה חייב מדין כניסה לבית.

אך הר"ן כתב בשם הרז"ה דבית שער דבתים דקביע חייב במזוזה וכו' וכן בית שער של חצר כיון שאינו בית שער למקום דירה פטור. ומשמע שאכסדרה ומרפסת וחצר אינם בית דירה, וחיובן רק מחמת שפתוחין לבית, והרז"ה בא להקל על הרי"ף ולומר דכיון שכל חיובן הוא מחמת הכניסה לבית אינם עושים בית שער. ואין להקשות תיפו"ל לחייב את הבית שער מחמת כניסה לבית, די"ל דכיון שהוא פתוח לאכסדרה או לחצר ויש להם שימוש בפ"ע הרי הבית שער מתייחס אליהם ולא לבית, וכיון שהוא מתייחס למקום שפטור בפ"ע וכל חיובו הוא מחמת הבית הרי הבית שער פטור. וכן מבואר בריטב"א ביומא שכתב על הרז"ה וקרובין דבריו לדברי הרי"ף, והיינו שגם הרז"ה מחלק בין פתוחין לבתים לפתוחין לגינה, אלא שחידש שאינן עושין בית שער.

ובזה אתי שפיר מדוע הר"ן והריטב"א לא הביאו את כל קושיות הרמב"ן אלא מלשון הברייתא, דכיון שהרז"ה לא בא אלא להקל על הרי"ף לק"מ.

וכן החזון איש שם כתב שהרמב"ן נקט דהרז"ה מחייב כל אכסדרה ומפרסת, ותמה עליו דגם הרז"ה לא חייב אלא בפתוחין לבית.

ואין להקשות לפי"ז מדוע לא יישב הרז"ה כהרי"ף דיש הבדל בין פתוח לבית לפתוח לגינה, די"ל שלא משמע לו שיש מציאות של אכסדרה ומפרסת שאינם פתוחים לבתים. ועי' בכל זה בפרשה סדורה אות ל"ו.

**בית שער הפתוח לחצר**

במש"כ הרז"ה דבית שער הפתוח לחצר פטור ממזוזה כבית שער הפתוח לאכסדרה ומרפסת, (לביאור הרמב"ן בדעתו איירי בחצר שאינה פתוחה לבתים, ולביאור הר"ן והריטב"א בדעתו איירי בחצר הפתוחה לבתים), הוכיח הרמב"ן מהגמ' במנחות לג: דלא כדבריו, דבגמ' איתא דבי הרזקי חייב בשתי מזוזות, מאי בי הרזיקי בית שער הפתוח לחצר ובתים פתוחין לבית שער. והבין הרמב"ן דהבית שער הוא מבנה שעומד באמצע ופונים ממנו צד אחד לבתים וצד שני לחצר, והשתא הפתח שפונים ממנו לבתים חייב מדין בית שער הפתוח לבית, אך מדוע הפתח שפונים ממנו לחצר חייב, ומוכח שבית שער הפתוח לחצר חייב. ונראה מדברי הרמב"ן דאיירי בחצר שאינה פתוחה לבתים, ולדעת הרז"ה אע"פ שהחצר חייבת אינה מחייבת את הבית שער שלה, ובזה נחלק עליו דחצר מחייבת אף את הבית שער. [עי' חזון איש שם שנתקשה בהבנת דברי הרמב"ן, ולהנ"ל מיושבים דבריו בפשיטות].

ולפי"ז מוכח בדעת הרמב"ן שחצר חייבת אפילו כשאינה פתוחה לבתים, ואף עושה בית שער, וכן סובר הרז"ה לביאור הרמב"ן אלא שאינה עושה בית שער. וצ"ע מדוע החזון איש מנה השיטות שפוטרין חצר שאינה פתוחה לבתים, ונסתפק בדעת הרא"ש, ולא הזכיר שיטת הרמב"ן שמחייב.

וליישב דעת הרז"ה י"ל דבי הרזקי איירי באופן שהבית שער סמוך ממש לבית ולחצר, באופן שפתח הבית שער הפונה לחצר הוא שער החצר עצמו, ובכה"ג מודה הרז"ה דחייב שהרי שערי חצרות חייבות במזוזה, (ולהבנת הרמב"ן ברז"ה היינו אפילו באינה פתוחה לבתים. ולפי הרמב"ם דחצר חייבת רק בפתוחה לבתים י"ל דאיירי גם התם בחצר הפתוחה לבתים, או דהחיוב הוא מדין כניסה לבית, וכדלהלן).

ובגמ' שם מצינו ביאורים אחרים, דהנה רש"י שם כתב בעי ב' מזוזות אחת בפתח שמן בית שער לבתים ואחת בפתח שמן החצר לבית שער. ומשמע דהחיוב הוא מדין כניסה מהחצר לבית שער כיון שנכנסים דרכו לבתים. ובנמק"י הוסיף דקמ"ל דלא אמרינן כיון דבתים פתוחין לו לבטיל בית שער לגבי בתים ולא לבעי מזוזה בפתח החיצון. והא דבית שער חייב היינו בבית שער של חצר שאין בתים פתוחין לו, שאין שם מזוזה אלא מרחוק לה, אבל הכא שהפתחים שתחת הבית שער יש להם מזוזה אימר לא לבעי מזוזה, קמ"ל. ויש לבאר דבריו, דאיירי בחצר שלפני הבתים באופן שנכנסים מרה"ר לחצר ומחצר לבית שער ומשם לבתים, ובית שער צמוד לחצר ולבית. וסד"א דאין בית שער חייב אלא כשהוא רחוק מעט מהבית, דהוא מקום בפ"ע, וכיון שנכנסים דרכו לבית חייב, אך הכא שהבית שער צמוד לכניסה לבית, והרי זה כעין פרוזדור ארוך, סגי במה שיש מזוזה בסוף הפרוזדור במקום הכניסה לבית, ואין צריך מזוזה גם בכניסה לפרוזדור. קמ"ל שצריך ב' מזוזות, גם בכניסה מהבית שער לבית דהיינו בפתח הבית ממש, וגם ביציאה מהחצר לבית שער דהיינו פתח החצר שכלפי הבית, וחיובו מדין כניסה לבית. וכן יש לבאר דברי השיטמ"ק שם אות כ'. ולפי"ז אין ראיה כלל מה דינה של החצר עצמה, האם היא חייבת או פטורה.

ובמרדכי הקשה פשיטא דחייב ב' מזוזות, מאי שנא מכל בית שער. ותירץ דמיירי כגון שהאחד אינו רגיל כל כך, וקמ"ל דלא מבטל הרגיל את שאינו רגיל. ויש לבאר דבריו באופן שלבית שער יש כניסה מרה"ר ויציאה אחת לצד החצר ואחת לצד הבית. ונקט המרדכי דאין לחייב את הפתח שפונה לחצר מדין כניסה לחצר דחצר פטורה ממזוזה, אלא מדין כניסה לבית. וס"ד דעיקר הכניסה לבית הוא דרך הפתח מרה"ר לבית שער, ויבטל את הכניסה מהחצר לבית שער שלא ייחשב כניסה לבית, קמ"ל דאף פתח זה חייב במזוזה. ולפי"ז מבואר דחצר פטורה ממזוזה (לכה"פ חצר שאינה פתוחה לבתים).

**דין שער גינה**

הרמב"ם כתב דגינה פטורה ממזוזה אלא אם כן בתים פתוחין לה. והקשה הראב"ד אם אין בתים פתוחין לה תיפו"ל לפטור מחמת שאין לה תקרה. ותירץ דאיירי באופן שיש בתוך הגינה שומירה לגנן, וסד"א לחייב את פתח הגינה מחמת בית שער לאותה שומירה, קמ"ל שהיא פטורה לפי שאין השומירה קבועה כדי שתתחייב לא בית שער שלה ולא שער הגינה. ודבריו צ"ע במש"כ בית שער שלה, דאם כוונתו פתח השומירה עצמה, אם כן פשיטא דפתח הגינה פטור. ואם כוונתו לבית שער של השומירה, אך השומירה עצמה חייבת, (ואזיל לשיטתו לגבי סוכת היוצרין בה"ט שפירש כרש"י דסוכה פנימית חייבת ומכל מקום אינה עושה בית שער), אם כן מדוע כפל וכתב לא בית שער שלה ולא שער הגינה, היא היא. ואפשר דאיירי באופן שהיה לגינה בית שער חוץ מפתח הגינה עצמה, וקמ"ל דשניהם פטורין.

ומקושיית הראב"ד דייק החזון איש דחצר חייבת רק מדין כניסה לבתים, וכרבינו מנוח דבכה"ג אין צריך תקרה לפתח הבית שער. דאם ס"ל כהרא"ש דחזי לתשמישו אין צריך תקרה יש לתרץ כך גם לגבי גינה.

בחמודי דניאל כתב שבית שער מרפסת וגינה שאין בהם דירה כלל ואין ראויין לדירה וחיובן משום הבית הפתוח להן חייבין אפילו אין בהן דע"ד. ונראה דמש"כ שגינה אינה צריכה דע"ד היינו בפתוחה לבית וכדעת הרמב"ם דחייבת מצד כניסה לבתים, וכיון שחיובה רק מצד הבתים אין צריכה דע"ד (וכדעת רבינו מנוח דהחיוב מצד הבתים ולא מצד עצמה, וכמו שאין צריך תקרה, משא"כ לדעת הרא"ש אין לחייב אלא מחמת חזי לתשמישו), אבל בגינה שאינה פתוחה לבתים דכתבו הפוסקים שלפי רש"י חייבת מדרבנן, היינו דוקא ביש בה דע"ד, דמה"ת לומר שהיא ראויה לתשמישה בפחות מדע"ד.

**סיכום שיטות הראשונים בדין חצר**

דעת הרמב"ן שחצר חייבת אף שאינה פתוחה לבתים, ואף עושה בית שער. וכן נקטו הריטב"א והר"ן כאן בדעת הרי"ף, דבית שער הפתוח לחצר כבית שער הפתוח לבית ולא כפתוח לגינה.

בדעת הרז"ה נחלקו הראשונים, הרמב"ן נקט דחייבת אף שאינה פתוחה לבתים אלא שאינה עושה בית שער, והר"ן והריטב"א נקטו שאינה חייבת אלא אם כן היא פתוחה לבתים, ואף בכה"ג אינה עושה בית שער.

דעת הרמב"ם שאין חצר חייבת אלא אם היא פתוחה לבתים, ומשמע שהיא חייבת מדין כניסה לבית. וכן דייק החזון איש מהראב"ד, וכדלעיל. וכן דעת רבינו מנוח וריא"ז שהובא בשלטי גבורים.

בדעת הראב"ד בהשגות על הרז"ה יש להוכיח שחצר בפני עצמה פטורה, דהקשה מדוע לא פירש הרז"ה שבית שער של חצר וכן אכסדרה ומרפסת פטורין, דהא ודאי כן הוא הדין שהם פטורים. והנה לעיל הקשה על הרז"ה דמצד הסברא כל מקום שחייב במזוזה עושה בית שער, ומדכתב הכא שבית שער של חצר פטורה אלמא חצר עצמה נמי פטורה.

בדעת התוס' והרא"ש יש שנקטו שחצר חייבת אף שאינה פתוחה לבתים, ובחי' רא"ל ופר"ס נקטו דיתכן שחייבת רק בפתוחה לבתים אך חיובה מחמת עצמה ולא מחמת כניסה לבית.

דעת המרדכי דחצר חייבת מדין כניסה לבית. (ואפשר דאיירי רק בחצר הפתוחה לרה"ר, ופתח שבין החצר לבית חייב מדין כניסה לבית לפי שהבית חשוב יותר). וכן כתב המרדכי בדעת הרי"ף דבית שער הפתוח לחצר כפתוח לגינה ולא כפתוח לבית, וכן כתב הב"ח דהמרדכי חולק על הר"ן והריטב"א.

**כמה פרטי דינים לגבי בית שער**

א, בית שער שאין בו דע"ד, בחמודי דניאל נקט שחייב במזוזה, כיון שחיובן רק מחמת הבית דירה שפתוח להן. וכתבנו לעיל דסברא זו היא לדעת רבינו מנוח, אך לדעת הרא"ש יש לדון שאין צריך דע"ד משום דחזי לתשמישו, ויש לדון במציאות של אותו מקום אי חזי לתשמישו או לא. אך המקדש מעט בכמה דוכתי נקט שאף בית שער צריך דע"ד, וכן משמע ביד הקטנה.

ובגה"ק סי' רפ"ט נקט שמקום שבית שער שאין בו דע"ד נידון ככותל אחד ארוך וסגי במזוזה אחת, כדין פתח שבחומה, דאע"פ שהחומה עבה מאוד כולה נידונית כפתח אחד וסגי במזוזה אחת, ויש להניח לכתחילה בטפח הסמוך לפתח. (ומשמע שאף אם יש ב' צוה"פ אחד בתחילתו ואחד בסופו סגי במזוזה אחת).

ב, בית שער שפתוח למקום פטור ולמקום חיוב, ברש"י לגבי שערי עיירות מבואר שתלוי אם רוב חיוב או רוב פטור. ואילו בגמ' דשער נקנור חייב מדין בית שער ללשכת פרהדרין מבואר דסגי במקום אחד חיוב בשביל לחייב. ולעיל יישבנו דיש חילוק אם המקום הפטור הוא מקום דיורין פטורין כמו דירת עכו"ם, דבזה אזלינן בתר רוב, לאופן שאין שם דיורין כלל, דבזה סגי במקום אחד החייב. ועי' מזוזות ביתך דכתב לפטור משום שהגר"א גורס בגמ' ושלפנים הימנו וכו', עיי"ש.

ג, יש לדון האם בית שער שפתוח לבית האוצר לדעת המחייבין חייב במזוזה או לא, דאפשר שכמו שמצינו בסוכת יוצרין שהפנימית אינה עושה בית שער, וכן נקט הרז"ה באכסדרה ומרפסת דאע"פ שחייבין אינן עושין בית שער, כך בית האוצר שחיובו קלוש יותר (כמבואר בבית יוסף שאם נשים רוחצות בו פטור) אינו עושה בית שער, וצ"ע.

ד, בכסף משנה משמע שסוכה שפתוחה לבית לדעת הרמב"ם אין בה דין בית שער, אע"פ שהבית קבוע מכל מקום הסוכה אינה קבועה ועומד ליטול אותה אחר סוכות, ולדעת הראב"ד יש בה דין בית שער, כיון שהבית קבוע. אמנם המשנ"ב ס"ס תרכ"ו כתב בשם הפמ"ג דסוכה שמוליכה לחדר אחר חייב מדין בית שער, ולא הזכיר שזה תלוי ברמב"ם והראב"ד.

**דף יא ע"ב**

**ובית האשה וכו' מהו דתימא ביתך ולא ביתה קמ"ל, ואימא ה"נ אמר קרא למען ירבו וכו'**

בגמ' כאן מבואר דהס"ד לפטור נשים אע"פ שהוא מצות עשה שהזמן גרמא משום דכתיב ביתך ולא ביתה, ואילו בגמ' בקידושין לד. מבואר דהיה ס"ד לפטור נשים משום דאתקש לת"ת, וגם ע"ז מהני הסברא דנשי בעי חיי. וכן הוא בגמ' ברכות כ: דפריך במזוזה פשיטא, ומשני מהו דתימא מזוזה אתקש לת"ת קמ"ל, ופירש רש"י דקמ"ל שחייבות משום דאף נשי בעי חיי.

ויש להעיר מדוע הגמ' כאן נקטה את הס"ד לפטור משום ביתך ולא ביתה, ובברכות משום דאתקש לת"ת. ואפשר לבאר דלפי הס"ד לפטור משום ביתך הוי מיעוט בדיורי אשה, דסוג דיורין כאלו אינן מחייבין במזוזה, משא"כ לפי הס"ד לפטור משום היקש לת"ת הוי מיעוט בחובת אשה במזוזה, דאף מקום שחייב במזוזה רק איש חייב בו ולא אשה. והשתא הסוגיא כאן איירי בסוג דיורין, דהא איירי גם לענין שותפין ובית הכנסת, ולכן מפרש אף לענין אשה דהחידוש הוא בסוג הדיורין, משא"כ בברכות ובקידושין דאיירי בדיני אשה נקטה הגמ' חידוש בחובת האשה במזוזה. ונפק"מ אם נאמר שהמשכיר בית לחבירו אע"פ שמזוזה חובת הדר מכל מקום גם המשכיר חייב במזוזה, מה הדין באשה שהשכירה את ביתה לאיש והשוכר לא הניח מזוזה, לפי הס"ד לפטור אשה מחמת שדיורי אשה פטורים, הכא חייבת מחמת דיורי האיש, ולפי הס"ד שהיא פטורה מחמת שאינה מצווה במצות מזוזה הרי היא פטורה. ועי' גבורת ארי.

ועי' רעק"א שם בגה"ש שהקשה מאי פריך פשיטא הא בגמ' כאן מבואר דס"ל למעט משום ביתך ולא ביתה. ואין זה קושיא כל כך, דעיקר קושיית הגמ' דפשיטא שהיא חייבת משום דהוי מ"ע שהזמ"ג, ויש בזה ב' תירוצים ובשניהם הקמ"ל הוא מצד נשי בעו חיי, והגמ' שם נקטה חדא מינייהו. ולפי מה שביארנו לעיל הגמ' העדיפה את התירוץ של היקש לת"ת מאשר ביתך ולא ביתה משום דאיירי בחובות אשה.

**ביתך ולא בתיהם קמ"ל וכו' הני בעי חיי והני לא בעי חיי**

הקשה רעק"א בגה"ש בשלמא לגבי אשה מהני האי סברא לחייבה, לפי שאם אשה פטורה אין לה קיום מזוזה כלל. אך לגבי שותפין הא יכולים לקיים מזוזה במקום אחר בבית המיוחד לכל אחד לבדו. ומה שבית זה פטור ממזוזה אין זה חיסרון כלל, דהא בית שאול פטור ממזוזה ולא אמרינן הני בעי חיי, דמכל מקום יוכל לקיים מזוזה בבית אחר.

ונראה דרעק"א בדוקא הקשה מבית שאול, דלגבי שאר פטורי מזוזה, כגון בית שאין בו דע"ד או שאין בו תקרה או דלתות וכדומה, כיון דהוי פטור בתנאי הבית או הדיורין לא שייך לומר בזה הני בעי חיי, ורק לגבי פטור בבעלות שייך לומר דמצד סברת הני בעי חיי אין לפטור סוגי בעלויות ממזוזה, ולזה הקשה משואל דהוי פטור בבעלות ומכל מקום לא אמרינן הני בעי חיי.

ובעיקר קושיית רעק"א עי' רש"ש וחשק שלמה דעיקר תירוץ הגמ' הני בעי חיי קאי על בית האשה, אך בית השותפין חייב מדכתיב ימיכם וימי בניכם לשון רבים, וכדאיתא בחולין קלה: עיי"ש. (אך כתב החשק שלמה שבמסקנת הגמ' שם משמע שלשון רבים אינו מרבה שותפים אלא אמרינן ביתך דכל ישראל, ולפי"ז הדק"ל). וברא"ש בהל' מזוזה העתיק את הגמ' גברי בעי חיי נשי לא בעי חיי כלשון הגמ' בקידושין, וכתב במעדני יו"ט אות ר' דצ"ל הני בעי חיי, והגי' ברא"ש משובשת מחמת הגמ' בקידושין. אמנם ליישב קושיית רעק"א י"ל דבאמת הרא"ש גרס כן בדוקא, ותירוץ הגמ' לא קאי על שותפין אלא על נשים.

יש להסתפק לפי הס"ד דשותפים פטורים האם הפטור הוא בבעלות, דאם הבית של ב' בני אדם פטורים, או שמא בדיורין, דדיורין של שנים יחד פטורים. ולפי הצד בתוס' דשוכר חייב מהתורה ואין צריך שהבית יהיה שלו לא יתכן לומר דהוי פטור בבעלים, שהרי הכל תלוי במי שדר בפועל ואין צריך בעלים, ואף שהדר בבית של הפקר פטור ממזוזה מכל מקום מסתבר ששותפין עדיף טפי, ולא גרע משוכר, ועל כרחיך הס"ד לפטור הוא מחמת שהדיורין הם של שותפין.

וברש"ש כתב דהא דשותפין חייבין היינו באופן שכל אחד גר שנה אחת, דאינם שותפים בדיורין אלא בבעלות. ולכאורה באופן זה אין כאן שותפין כלל, שהרי כל אחד בזמן שהוא גר לבדו הוא בעלים על חצי הדיורין ושוכר על חצי הדיורין, וכיון ששוכר חייב מהתורה או מדרבנן הרי הוא בעלים גמורים.

ובריטב"א כתב דיש שפירשו ששותפין בדיורין פטורין ממזוזה, והא דמחייבינן הכא שותפין הוא באופן שאינן שותפין בדיורין אלא בפתח ובכניסה. ודחה דבריהם דבייחוד בית תלה רחמנא ולא ביחוד פתח וכניסה, ואין צריך קרא לרבות.

ועי' בחזו"א מש"כ בכל זה.

**סוגיית בית הכנסת**

**בית הכנסת שיש בה בית דירה לחזן הכנסת חייב במזוזה, ושאין בה בית דירה ר' מאיר מחייב וחכמים פוטרין**

בטעמם של חכמים שפוטרין ביהכ"נ כשאין שם דירה לחזן נאמרו ד' צדדים.

א, הלבוש כתב: בית הכנסת פטור ממזוזה שאינה עשויה לדירה, וסתם ביתך בית דירה משמע או בית שמשתמשים בו בדבר צריך לו, אבל ביהכ"נ אינה עשויה אלא להתפלל בה, עכ"ל. ומבואר דפטור ביהכ"נ הוא משום שדיורין של תפלה ולימוד תורה לא חשיבי דיורין, ואין זה בית דירה. ולפי"ז פשוט מדוע מהני דירה לחזן או לאורחים, שהרי מעתה יש שם דיורין.

ב, כל מקום ציבורי פטור ממזוזה משום שאין לו בעלות מיוחדת. וכן משמע בתוס' דביהכ"נ של יחיד חייב במזוזה אע"פ שאין משתמשים בו אלא לתורה ותפלה, אלמא פטור ביהכ"נ הוא מחמת הבעלות הציבורית. אך לפי"ז צ"ע מדוע דירה לחזן או לאורחים מחייב במזוזה, הא אכתי הבעלות היא ציבורית. ולגבי דירה לחזן כתב בדבר אברהם סי' ל"ז שהציבור מקנים את המקום והרי הוא בעלים גמור, ודוחק טובא. ובפרט שלגבי אורחים אכתי קשה שהרי אין מקנים לאורחים בעלות בביהכ"נ. ויתכן לומר עפ"י מש"כ התוס' רא"ש לגבי לשכת פרהדרין דכל מקום שיש דירה גמורה חייב מדרבנן אף דהוי קדש, והוא הדין י"ל לגבי מקום ציבורי, שאם יש דירה גמורה חייב מדרבנן אף שאין בעלות מיוחדת.

ובחזון איש כתב דכל מקום שיש דיורין שאינם גמורים, כמו בית הכנסת שאין שם דיורין רק לתורה ותפלה, בעינן לכה"פ שיהיה להם בעלות גמורה, דהיינו שיוכלו לעכב אחד על חבירו, אבל אם כל בני העיר שוין בדירה זו וגם אין שם דירה גמורה הרי זה פטור ממזוזה. והשתא בית הכנסת שיש בה דירה לחזן, כיון דהוי דירה גמורה חייב אע"פ שאין הבעלות גמורה, ומאידך כשאין דירה לחזן אך בית הכנסת שייך לאדם אחד, אע"פ שאין הדיורין גמורין סגי במה שהבעלות היא גמורה.

והנה החזון איש ביאר כן לפי המסקנא שבית הכנסת של כפרים פטור ממזוזה, דאע"פ שהם כשותפים כמש"כ רש"י כיון שאין האחד יכול לעכב על חבירו וכל בני הכפר שוין אין כאן בעלות גמורה, אך לפי הס"ד דביהכ"נ של כפרים חייב צ"ל שכאשר אין דיורין גמורין סגי בבעלות קלושה לחייב, ורק בית הכנסת של כרכין שאין שם בעלות כלל וגם אין דיורין גמורין פטור.

ג, המאירי כתב בתחילת הסוגיא: אין הבית חייב במזוזה אלא אם כן היתה בו דירה של חול, הא אם היתה דירה של חול אע"פ שגופו קדש חיב במזוזה. עוד כתב: בתי כנסיות וכו' וכן בתי מדרשות אם היתה שם דירה לחזן או לשומר ביהכ"נ חייבין במזוזה, ואם לאו פטורין, מפני שהן קדש. ומבואר דפטור ביהכ"נ הוא מדין קדש, אך אין זה תלוי בקדושה של הבית אלא בקדושה של הדיורין, שדיורי קדש כתורה ותפלה אין מחייבין במזוזה. ולפי"ז פשוט מדוע דירה לחזן או לאורחים מחייבים במזוזה, שהרי הדיורין שלהם הם דיורי חול.

ד, הנמק"י כתב: בית הכנסת דדיירי בה אורחים אין מקדשין אותו הקדש גמור כדי שיהיו מותרין לשכב ולאכול בה האורחין וכו', אבל דכרכין שהם רבים וכו' פטור דהקדש גמור הוא. ומבואר דפטור ביהכ"נ הוא מחמת קדושה של הבית, והא דאורחים מחייבים במזוזה הוא משום שבדרך כלל אין מקדשין את בית הכנסת הקדש גמור כדי שיוכלו האורחים לגור שם. ולפי"ז שימוש של תפלה מחייב במזוזה, דחשיב דיורין, אלא שקדושת בית הכנסת פוטרת, ובמקום שאין מקדישין את בית הכנסת הקדש גמור חייב במזוזה מחמת התפלה. ונפק"מ דאפילו בזמן שלא הגיעו אורחים לבית הכנסת חייב במזוזה, כיון שאין ביהכ"נ קדושה לגמרי ושימוש תפלה נחשב לדיורין.

והא דמהני דירה לחזן הכנסת י"ל על דרך זה, דכל בית הכנסת שהחזן גר בו אין מקדישין אותו הקדש גמור, ושוב הוא חייב מצד התפלה.

ובפרישה כתב (הובא בש"ך סק"ב): כלל הדברים דהיכא דאיכא משום קדושה כגון בית הכנסת וכו' אז בעינן בית דירה ממש שידור בו תמיד. אבל היכא דליכא חד מהנך כגון מתבן וכל אחד מהנך, אפילו אינם דרים שם ממש כיון דיוצאין ונכנסין בו חשיב בית דירה, עכ"ל. כלומר דבית הכנסת שהוא מקום קדושה אינו חייב במזוזה אלא בדיורין גמורים, אך בית האוצר שבו פטור. ולפי"ז י"ל דבמקום שחזן הכנסת דר בו חייב במזוזה אף במקום קדושה, כיון דהוי דיורין גמורים, ורק במקום שאין בו חזן הכנסת אלא אורחים או בית האוצר וכדומה אם מקדישין אותו הקדש גמור פטור ואם לאו חייב.

וברמב"ם כתב הר הבית הלשכות והעזרות ובתי כנסיות ובתי מדרשות שאין בהם בית דירה פטורין לפי שהן קודש. ומבואר דהפטור של ביהכ"נ הוא מצד קדש, ואין לומר דכונתו כהנמק"י דבית של קדש פטור דאם כן מדוע לשכת פרהדרין חייבת במזוזה, הא הוי בית של קדש, ואפילו הר הבית פטור. ועל כרחיך צריך לפרש ברמב"ם כהמאירי דדיורי קדש פטורים, ובלשכת פרהדרין איכא דיורי חול.

והנה נחלקו המל"מ והחזון איש האם לגבי נגעים בעינן דיורין בפועל או לא, דהמל"מ נקט שישראל שהשכיר ביתו לגוי הבית מטמא בנגעים, וישראל ששכר בית מגוי אין הבית מטמא, דכיון דקיי"ל שכירות לא קניא הכל הולך אחר המשכיר. אך החזון איש נקט דבשני האופנים אינו מטמא בנגעים, דבעינן גם בעלות של ישראל וגם דיורין של ישראל, ובלא דיורין אין הבית מטמא בנגעים. והשתא לפי המל"מ אי אפשר לפרש ביהכ"נ לגבי נגעים כהלבוש, דאף שדיורי תפלה לא חשיבי דיורין הא לגבי נגעים אין צריך דיורין כלל. וכן אי אפשר לפרש כהמאירי שדיורי קדש לא חשיבי דיורין, דהא אין צריך דיורין כלל. ועל כרחיך צ"ל שלגבי נגעים החיסרון הוא בבעלות, או משום שהוא מקום ציבורי או משום שהבית קדוש.

הריטב"א הקשה מאי שנא בית הכנסת דכפרים דלמסקנא פטור ממזוזה מבית השותפין שחייב במזוזה. ותירץ, דבית השותפים עשוי לדירתם והוא מיוחד להם לדירה מיוחדת, משא"כ באלו. ומקושייתו מוכח שהחיסרון של בית הכנסת הוא בבעלות, דאם כדברי הלבוש שתפלה ותורה לא חשיבי דיורין מה זה שייך לבית השותפין. (אך יתכן לומר דזה גופא כונתו בתירוצו, דעשוי לדירתם היינו דיורי בית. אך הלשון דירה מיוחדת משמע טפי דאף למסקנא הוי חיסרון בבעלות). ויל"ע דהריטב"א הקשה מדוע בית הכנסת פטור ממזוזה הא יש בו דירה לאורחים, עי' להלן. ומקושייתו מוכח שהחיסרון של בית הכנסת הוא בדיורין, דאם החיסרון בבעלות מה מועיל דירה לאורחים. (לפי מש"כ החזון איש היכא דיש דירה גמורה שפיר חייב אף בית הכנסת שאין לו בעלות גמורה, אך אם כן לא קשה מידי מאי שנא שותפין מבית הכנסת, דהא לשותפין איכא דירה גמורה, וצ"ע).

והנה בסוף הסוגיא הקשה המאירי מדוע לשכת פרהדרין חייבת הא אמרינן מה בית חול וכו', ותירץ דהיתה פתוחה לחול, ותנן כל הלשכות שהן בנויות בקדש ופתוחות לחול תוכן חול. (עי' פרשה סדורה אות ח' שהעיר דהר הבית נמי חשיב קדש לגבי פטור מזוזה). ולכאורה המאירי סותר עצמו, דלפי מש"כ בתחילת הסוגיא דרק דיורי קדש פטורין לק"מ.

וביראים כתב ובית הכנסת היכא דלית ביה בית דירה או נעשה משל הקדש פטור מן המזוזה דתניא וכו', עכ"ל. ודייק בתועפות ראם דאם נעשה משל הקדש פטור אע"ג שיש בה דירה לחזן. וביאר שהיראים יישב בכך מדוע שאר לשכות פטורות ממזוזה לחכמים אע"ג שהיה בהם דירה, ומאי שנא מלשכת פרהדרין. ולכן נקט דלשכת פרהדרין שהיתה בנויה בחול יש חילוק אם יש בה דירה או לא, אך שאר לשכות שהיו בנויות בקדש אע"ג שיש בהם דירה פטורות. ומבואר מדבריו דיש ב' פטורים בקדש, חדא דירה של קדש, דדיורין של קדש לא חשיבי דיורין לחייב במזוזה, ועוד פטור מצד גוף הבית, ולזה מהני שהיתה בנויה בחול. ולפי"ז היה מקום ליישב את הסתירה במאירי, דתרוייהו בעינן, גם שיהיה בנוי בחול וגם דיש בו דיורי חול. אך לשון המאירי בתחילת הסוגיא אע"פ שגופו קדש מבואר דלשכת פרהדרין באמת היתה בקדש, וצ"ע.

**בית הכנסת שיש בה דירה לחזן הכנסת חייב**

במקדש מעט סקי"ז הביא מתשובת ר"ח כהן שגדול אחד נקט שאין חזן הכנסת מחייב אלא אם הוא דר בתוך ביהכ"נ, אך אם הוא דר בחדר צדדי אין זה מחייב את ביהכ"נ מדין בית שער. ונחלק עליו ר"ח כהן דאף בחדר צדדי יש לחייב את ביהכ"נ מדין בית שער. ועי' חזון איש מעשרות ס"ה סק"י. ודומיא לזה נחלקו הבה"ל שצח והחזו"א לעניו עירובין.

ובהא דאין ביהכ"נ חייב מדין בית שער י"ל ג' טעמים, א, כיון שעיקר הפתח הוא לרבים ולא לבית שער, אין מחייבין חדר רגיל מדין בית שער. ב, כיון שרוב השימוש בפתח הוא כמעבר למקום פטור ולא למקום חיוב, עי' מש"כ לעיל בדעת רש"י לגבי שער העיר שרובן ישראל. ג, לפי הנמק"י שקדש פוטר אף שיש בו דיורין, אין לחייב אף מדין בית שער מחמת שהמקום קדוש. וכאשר הוא דר בתוך בית הכנסת כתבנו בשם הדרישה דבכה"ג אף בית הכנסת חייב, אך בית שער אינו דיורין כולי האי לחייב ביהכ"נ.

כתב הריטב"א ואע"ג שאין עיקר בית הכנסת לכך מכל מקום חייב במזוזה. ועי' במגיה מה"ק שדייק דחזן הכנסת דר בתוך ביהכ"נ, עיי"ש. וכתב במגיה שם שלענין נגעים אין מטמא בנגעים אלא אם חזן הכנסת דר בתוך בית הכנסת, דלגבי נגעים לא נתחדש דין בית שער.

כתב הבית יוסף בשם רבינו ירוחם דאם העזרה פתוחה לרה"ר ובית הכנסת פתוח לעזרה, וחזן הכנסת דר בעזרה ולא בביהכ"נ, הפתח הראשון חייב במזוזה לפי שיש בו בית דירה ופתח ביהכ"נ פטור לפי שממנו ולפנים אין בית דירה.

יל"ע מדוע חזן הכנסת מחייב במזוזה, הא אין זה בית שלו. ואפשר שלפי הצד ששוכר חייב מהתורה הכא נמי החזן חייב מהתורה אע"פ שאינו שלו, דמזוזה חובת הדר. ולפי הצד ששוכר חייב מדרבנן באמת אף חזן הכנסת חייב רק מדרבנן. אך אכתי יש להקשות לפי מה שנקטו הרי"ף והרמב"ם שבית הכנסת של כפרים חייב משום שיש בהם דירה לאורחים, (וכן נקט הריטב"א אלא שפטר משום דלא קביעי, עי' להלן), מדוע האורחים מחייבים במזוזה הא אינם דרים שם ל' יום, ובין אם שוכר חייב מהתורה בין אם חייב מדרבנן מכל מקום בעינן ל' יום וליכא.

ויתכן לומר שאין חיוב מזוזה על החזן או על האורחים, אלא על בני העיר או הכפר שמעמידים את בית הכנסת לרשות החזן או האורחים, והצבור הם הבעלים על דירה זו. ואף לפי מה שפטר הרמב"ם בית האוצר ממזוזה, מכל מקום היכא שהצבור משתמשים עם בית הכנסת לצורך דירה גמורה הרי הם חייבים במזוזה. ולפי"ז יתכן לומר דאין חיסרון שאין הדירה שייכת למי שגר שם בפועל, וכן אין חיסרון של פחות מל' יום, כיון שהוא חובת הצבור ולא של הדר. (אך אכתי קשה לומר כן באורחים פחות מל' יום, שהרי הצבור משתמשים לדירה שאינה קבועה, דכיון שהאורחים מתחלפים אין כאן שימוש בפועל של דירה קבועה, וצ"ע).

**אבע"א הא והא דלית בה בית דירה והא דכרכים והא דכפרים**

פירש רש"י דכפרים כל בעליו ניכרים והרי הוא כבית השותפים. ולפי"ז צ"ל שביהכ"נ פטור ממזוזה מחמת חיסרון בבעלות, דמקום ציבורי פטור ממזוזה, או כמש"כ החזון איש דכל מקום שאין בעלות גמורה בעינן דיורין גמורים, ולכן ביהכ"נ דכפרים חייב דהוי כשותפים ואיכא בעלות גמורה. אך לפי הלבוש שהפטור הוא משום שתורה ותפלה לא חשיבי דיורין או לפי המאירי שדיורי קדש לא חשיבי דיורין אין מקום לחלק בין כרכין לכפרים.

הרי"ף והרמב"ם כתבו להלכה שבית הכנסת של כפרים חייב במזוזה הואיל ויש בו דירה לאורחים. ולפי"ז צ"ל דפטור ביהכ"נ הוא מחמת הדיורין כהלבוש שתורה ותפלה לא חשיבי דיורין, או כהמאירי שדיורי קדש לא חשיבי דיורין, ולכן בכפרים דאיכא דיורין לאורחים חייב.

ובנמק"י ביאר דפטור ביהכ"נ הוא מחמת שהבית הוא קדש, ומכל מקום ביהכ"נ דכפרים חייב לפי שאין מקדישין אותו הקדש גמור, וכמש"כ לעיל.

ובריטב"א הקשה מדוע לא נחייב ביהכ"נ משום שיש בו דירה לאורחים דאכלו ושתו בבי כנישתא. ותירץ, דתשמיש זה אינו קבוע, ופעמים שאין שם אורחים, ולכן לא חשיבא דירה לחייב במזוזה, דהוי כאכסניא בעלמא. (לכאורה כונתו לפונדק דפחות מל' יום פטור, אך צ"ע דאם כן אפילו באופן שיש אורחים בלא הפסק פטורים משום שהדיורין מתחלפים, וכמו שפונדק פטור בדיורים מתחלפים. ולעיל כתבנו דהכא עדיף מפונדק לפי שהחיוב הוא על הצבור, אך אם כן צ"ע מדוע דימה לפונדק).

**ודכרכין אין מטמא בנגעים והתניא וכו'**

תוס' הקשו מדוע לא מוקי האי ברייתא כר' מאיר דבית הכנסת חייב במזוזה ומטמא בנגעים. ותירצו, דמסתבר שר' יהודה הוא בר פלוגתא של ר' מאיר. ומכל מקום יש להעיר על לשון הגמ' ודכרכין אין מטמא וכו' דמשמע שהקושיא היא לתירוץ בתרא שמחלק בין כפרים לכרכין, הא לתירוץ ראשון ושני שחכמים פוטרים אף בכפרים כל שכן שקשה טפי.

ויתכן לומר שלפי תירוץ שני דברייתא שמחייבת במזוזה אתיא כחכמים ובאופן שיש בית דירה, חזינן שיתכן לפרש סתם ביהכ"נ באופן שיש בית דירה, ולפי"ז יש ליישב דר' יהודה איירי כשיש בית דירה ועל זה אמר שרק מקום מקודש פטור. אך לתירוץ ראשון וג' לא מצינו דסתם ביהכ"נ איירי כשיש בית דירה, ולכן אינו רוצה ליישב הכי. ועי' גבורת ארי.

**אלא מחוורתא כדשנינן מעיקרא**

השתא מסיק דאין חילוק בין כפרים לכרכים, ובכל אופן לחכמים אין ביהכ"נ מטמא בנגעים. והקשו התוס' ישנים מאי שנא ביהכ"נ של כפרים מבית השותפין דחייב במזוזה. ותירצו דהאי תנא פליג אברייתא דלעיל ופוטר אף של שותפין. וכתב החזון איש שם שלפי"ז אי אפשר לומר כרש"י דהשתא הדר לתירוץ שני הא דאית בה בית דירה לחזן הא דלית בה בית דירה, דאם כן הברייתא שבית הכנסת ובית השותפין ובית האשה מטמאין בנגעים אתיא כחכמים ובאופן שיש בה בית דירה, ואכתי קשה מדוע בית השותפין חייב, הא חכמים פוטרין בית השותפין. ועל כרחיך צ"ל להתו"י דהשתא הדר לתירוץ קמא הא ר' מאיר והא חכמים. ולרש"י צ"ל כתירוץ שני של התו"י, וכדלהלן.

עוד תירצו דשאני הכא דלא נתברר חלקם מעולם. וביאר החזון איש שעדיין לא נגמרה החלוקה ואין זה נחשב לאחוזתכם. ואע"פ דילפינן מאשר לו הבית מי שמיוחד לו, מכל מקום עיקר הלימוד הוא שלכן אין זה נחשב אחוזתכם. והקשה דאם כן איך יליף מהכא בית הכנסת דכפרים, הא הוי שפיר בכלל אחוזתכם דכבר נגמרה החלוקה, עיי"ש מה שתירץ. ועפי"ז נקט שם דאחים שנפלה להם ירושה ולא חלקוה מטמא בנגעים אע"פ שלא נתברר חלקם מעולם, כיון דהוי בכלל אחוזתכם.

הריטב"א תירץ דבית השותפים עשוי לדירתם והוא מיוחד להם לדירה מיוחדת, משא"כ באלו, עכ"ל. ואפשר לבאר כמש"כ לעיל בשם הלבוש, שבית השותפים עשוי לדירה גמורה, משא"כ בית הכנסת עשוי לתפלה ותורה ואין זה נחשב כדירה. אך הלשון דירה מיוחדת קשה. ויתכן דכונתו לסברת החזון איש, שלגבי שותפים יש לכל אחד זכות לעכב על חבירו, משא"כ בית הכנסת העשוי לכל בני העיר בשוה ואין דירה מיוחדת לאחד מהם. ואולי זה גם כונת התו"י, דכיון שלא נתברר חלקם אין לכל אחד זכות לעכב על חבירו.

הרש"ש תירץ דהא דבית השותפין חייב הוא באופן שכל אחד גר בנפרד זה אחר זה, משא"כ בית הכנסת שכולם גרים יחד. ולעיל כתבנו להקשות על דבריו דבאופן זה אין כאן שותפין כלל.

והנה מסקנת הסוגיא דבית הכנסת דכפרים פטור ממזוזה, אך הרי"ף והרמב"ם פסקו דחייב במזוזה לפי שיש בהם דירה לאורחים, וצ"ע ממסקנת הגמ' כאן. וצ"ל דהילפותא מאשר לו הבית מי שמיוחד לו נאמר רק לגבי נגעים, אך במזוזה כיון שיש דירה לאורחים סגי בהכי לחייב במזוזה. (כלומר, דבנגעים נתחדש דבעינן נמי מיוחד לבעלים, ובכל בית הכנסת יש ב' חסרונות, גם בדיורין וכהלבוש וגם בבעלות, ולכן בית הכנסת של כפרים פטור, משא"כ במזוזה דחייב). ולפי"ז אתי שפיר מדוע הרמב"ם כתב דין בית הכנסת של כפרים רק במזוזה ולא בנגעים, דהתם אף של כפרים לא מטמא משום שאין זה מיוחד לך.

אך צ"ע מאי שנא מדירה לחזן הכנסת דמהני אף לגבי נגעים, וכמש"כ הרמב"ם בהדיא. וצ"ל דכיון שחזן הכנסת דר שם לבדו ויכול לעכב על אחרים מלדור עמו חשיב שפיר מיוחד לך כלפי הדיורין שלו, משא"כ ביהכ"נ של כפרים כיון שכל האורחים רשאין לדור שם ואין אחד יכול לעכב על חבירו אין זה נחשב מיוחד לך.

במשנה במגילה כו. מבואר שאפשר למכור בית הכנסת, ובגמ' אמר ר' יונתן לא שנו אלא ביהכ"נ של כפרים אך ביהכ"נ של כרכים כיון דמעלמא אתו ליה לא מצי מזבנו ליה. ומקשינן מהברייתא דר' יהודה דלא אמרו אלא מקום מקדש בלבד, אלמא בית הכנסת של כרכין מטמא בנגעים, ואם אי אפשר למכור ביהכ"נ דכרכין הא כתיב ובא אשר לו הבית. ומשני אימא מקום מקודש בלבד, ובאמת ביהכ"נ דכרכין אין מטמא בנגעים. והקשו התוס' שם דבמסקנת הסוגיא כאן מבואר שאין הבדל בין ביהכ"נ דכרכין לשל כפרים, ומדוע לגבי מכירת ביהכ"נ מסקנת הגמ' שם דיש חילוק ביניהם (עפ"י מהרש"א שם). ועוד הקשו מדוע לא משני דר' יהודה סובר כר' מאיר דבית הכנסת מטמא בנגעים. ותירצו, דהמקשן שם טעה בתרתי, חדא במה שדימה את הנידון אם מצי לזבוני לנידון אם מטמא בנגעים, ואף לגבי נגעים יש חילוק בין כרכים לכפרים, ובאמת אין הנידונים דומים ולגבי נגעים אף ביהכ"נ של כפרים אינו מטמא אע"ג דמצי לזבוני. ועוד טעה, במה שהיה סבור שלר' מאיר דביהכ"נ דכרכין מטמא בנגעים הוא הדין מזדבני, ואינו כן, דר' מאיר מודה דלא מזדבני.

ומבואר בתוס' דלמסקנא אף ביהכ"נ דכפרים לא מטמא בנגעים אע"ג דמזדבני, אלא שהסוגיא במגילה אינה להלכה. אך הר"ש במס' נגעים פי"ב נקט כמסקנת הסוגיא דמגילה דביהכ"נ דכפרים מטמא בנגעים אף לרבנן כיון דמצי לזבוני.