80 ביטול כלי מהיכנו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] בד' התוס' י"ל דכל דאפשר לנערו ל"ה ביטול כלי מהיכנו, אף אם אין דעתו לנערו, והא דבניצוצות ובדלף וכו' הוי ביטול כלי מהיכנו, הוא משום דה"ז נעשה בסיס לדבר האסור, ואסור לנערו, ורק בשליפי זוטרי אי"ז נעשה בסיס, משום דאין דעתו כלל שיקבלו את המוקצה, אלא כדי לנערו, - והיינו לפשטות ד' התוס' מ"ד ב' דיש בסיס באמצע השבת אף אם דעתו לנערו.

ולפ"ז י"ל, דאף בביצה ובשמן דהוא צריך להשאירם בכלי, ג"כ אם הי' מותר לנערם, ל"ה חשבינן לה כביטול כלי מהיכנו, וכל הא דחשבינן לה כבכמ"ה הוא משום דאסור לנערן, ואף אי נימא דאין בסיס באמצע השבת כשדעתו לנערו, מ"מ כיון דאין דעתו לנער את הביצה והשמן, תו הו"ל בסיס ואסור לנערו, וע"כ הוא דהוי בכלל בכמ"ה.

ב] ובפירש"י מ"ז ב' כתב דהא דבניצוצות הוי בכמ"ה, הוא משום דהוי בסיס לדבר האסור, ומבו' דאלמלי הא דהוי בסיס ל"ה בכמ"ה, אף דאסור לטלטל הכלי בלא ניעור, - אך י"ל דהוצרך רש"י לזה, משום דמנ"ל דאיירי כשאין דעתו לנער, וע"כ פירש דאסור לנער משום דהוי בסיס.

ועפי"ז יש לפרש בע"א מש"כ בפירש"י קנ"ד ב' דבשליפי זוטרי בעינן להא דדעתו לנערו, וי"ל דלעולם להפקיע לדין ביטול כלי מהיכנו סגי במה שבידו לנערו, ול"ב שיהא דעתו לנערו, וכמש"כ הגר"ז בדעת כמה מקמאי, ואך דאם אין דעתו לנערו הוי בסיס ואסור לנערו, ורק משום שדעתו לנערו מיד, אינו נעשה בסיס כלל.

ג] וגם בד' התורי"ד קנ"ד ב' מצינו דכל הא דהו"ל בכמ"ה הוא משום דאסור לנערו מדינא דבסיס, - אך התורי"ד לא כתב כן רק על חבית שנשברה ועל דלף ואפרוחים, ולא כתב כן על שמן וביצה, - ושמא הוא משום דהתם הוא צריך להשאירם בכלי, וס"ל דבחבית של טבל א"צ להשאיר את הנשפך ממנה בכלי, וצ"ב, - אך עכ"פ גם אם לא הק' הרי"ד משמן וביצה משום די"ל כן, אך אחר שפירש דכל שדעתו להניחו לכל השבת ה"ז בסיס לדבר האסור, אין לנו מקור דגם היכא דמותר לנער הוי ביטול כלי מהיכנו מכח הא דדעתו ורצונו ושימושו הוא להניחו שם כל השבת.

ד] בד' ההג"א בסימן י"ח מבו' בד' הב"י בסימן רס"ה דהוא כדעת החולקים על הר"ן וס"ל דביטול כלי מהיכנו לשעה שרי.

והמג"א כתב דלא התיר ההג"א אלא כשיכול לנערו מיד, והפמ"ג והגר"ז פירשו לדבריו דהיינו דאף לדעת הסוברים דביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, מ"מ כל שיכול לנער מיד שרי, דל"ה כבכמ"ה כלל, - ולפ"ז כתב הגר"ז דשליפי זוטרי דאסור, ולא הותר אלא במקום הפסד מרובה, הוא משום דצריך לנער בנחת ולא חשיב כיכול לנער מיד.

אך צ"ע דהרי ההג"א גופי' למד להך דינא דשרי בכה"ג משליפי זוטרי, ולהנ"ל הרי בשליפי זוטרי ליכא להיתר זה, והוי ההיתר משום הפסד מרובה, ושמא פליג ההג"א בהך מילתא וס"ל דגם בשליפי זוטרי חשיב דיכול לנער מיד, - עוד העירו, דמ"ט אסרו בבולסא, הרי התם שפיר יכול לנער מיד, דלי"ב פסידא, וא"צ לנער בנחת.

והמחה"ש פירש לד' המג"א, דבא לישב דעת הסוברים דבכמ"ה לשעה שרי, שהק' הר"ן מניצוצות וכו', וע"ז כתב המג"א דכל שאין יכול לנער מיד אסור, ולא התירו אלא כשיכול לנער מיד, - וכ"נ ממש"כ המג"א דבזה ניחא קו' הר"ן, ומשמע דהוא דלא כהר"ן.

ה] והנה לפ"ז נמצא דאין להתיר בכה"ג דיכול לנער מיד אלא במקום הפסד, שהרי קי"ל דבכמ"ה לא הותר אלא במקום הפסד, וכתב המחה"ש דהיינו דצירף להצד דחשבינן לה כהפסד, עיי"ש.

ונפ"מ בזה, דלפ"ז נמצא דכל שאינו יכול לנער מיד, אין להתיר אף במקום הפסד, שהרי לדעת הסוברים דהתירא דשליפי זוטרי הוא משום דיכול לנער, הרי דכל שאינו יכול לנער מיד, אסור אף במקום הפסד, ואף דהראשונים שהתירו בכמ"ה לשעה במקום הפסד מרובה, לא חילקו בזה, שהרי הוכיחו מניצוצות, מ"מ הרי לא קי"ל כדעתם רק להחמיר, - וזה דלא כמש"כ הפמ"ג באש"א סק"ב והמ"ב שם סק"ה דבפחמים שרי במקום הפסד, אף דאינו יכול לנער מיד, והם אזלי לטעמייהו שפירשו לד' המג"א בע"א, דהיכא דיכול לנער מיד ל"ה כלל כבכמ"ה לשעה, והיכא דאין יכול לנער מיד הוא שנחלקו רבוותא אם שרי, ובמקום הפסד לכו"ע שרי.

ו] ואמנם עיקר מש"כ המג"א כן בד' ההג"א צ"ב, דההג"א לעיל מינה צידד להתיר ליתן כלי תחת השמן לדעת ר"ש, והרי דבכמ"ה לשעה שרי, אף דאינו יכול לנער מיד, - וגם בדבריו שם בדין נר מבו' דאם יכול לטלטל אחר שכבה הנר, ל"ה כבכמ"ה, אף דאינו יכול לטלטלו מיד והוי בכמ"ה לשעה.

והנה אמנם יש מקום לומר, דהיכא דיהא ניתר מעצמו לאחר שעה קייל טפי, וכאשר כ"ה מבו' לדעת הסוברים דהתירא דכפיית סל לפני האפרוחים הוא משום שהם מפריחין מעצמן, אף דהוי בכמ"ה לשעה, - אך אי"ז מתישב בד' המג"א, שהרי כיון דאם יהא ניתר מעצמו לאחר שעה שרי, יש לנו להתיר גם כשיכול לנער לאחר שעה, דהרי כל שיכול לנער מיד ל"ה כבכמ"ה, וע"כ אף אם אינו יכול לנער אלא לאחר שעה, לא חשיב מכח זה כבכמ"ה, כיון דמעצמו הוא ניתר, וצ"ע.

ז] הגר"ז למד לדין זה דכל שיכול לנער מיד שרי, מהא דשרינן באפרוחים, אך הראשונים כתבו טעמים אחרים בזה, דהוא משום דהוי כהפסד מרובה, או משום דיכול להתיר בלא טלטול, ולפ"ז מבו' בדבריהם להיפך, דאף היכא דיכול להתיר מיד, הו"ל כבכמ"ה לשעה דאסור.

ח] בהא דטבל מוכן אצל שבת ול"ה כבכמ"ה, צ"ב, דכיון דבפועל אסור לטלטל את הכלי, מ"ט ל"ה כבכמ"ה, והאו"ש כתב דהו"ל כבכמ"ה לשעה, וג"ז צ"ב, שהרי אינו עומד להיות ניתר, ומ"ט חשיב כבכמ"ה לשעה, - ואי נימא דל"ה כבכמ"ה אלא כשנאסר הכלי משום בסיס, ולא סגי במה שבפועל א"א לטלטלו, ניחא, דע"כ הוא דאף דאת הטבל עצמו אסור לטלטל, מ"מ לגבי איסורא דבכמ"ה, אין דנים דנאסר הכלי, וכמש"כ התוס' בפ' מפנין, - אך לדעת הסוברים דאין בסיס באמצע השבת, בע"כ דיש משום בכמ"ה אף כשבפועל הוא אסור לטלטלו, ולפ"ז הדר צ"ב.