כל השיעורים על אמירה לעכום בקובץ אחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעו וסימן שז - אמירה לעכום

# קונטרס אמירה לנכרי

###### **היתרים באמירה לנכרי**

## לעשות מלאכה דאורייתא לצורך מצוה

**כתב** הרמ"א (סימן רעו סעיף ב) 'יש אומרים דמותר לומר לאינו יהודי להדליק לו נר לסעודת שבת, משום דסבירא ליה דמותר אמירה לאינו יהודי אפילו במלאכה גמורה במקום מצוה, שעל פי זה נהגו רבים להקל בדבר לצוות לאינו יהודי להדליק נרות לצורך סעודה, בפרט בסעודת חתונה או מילה ואין מוחה בידם. ויש להחמיר במקום שאין צורך גדול דהא רוב הפוסקים חולקים על סברא זו'.

ומקור דין זה הוא מהגמ' בגיטין (ח, ב) דנתבאר שם שכותבין אונו [שטר מכירה. רש"י] אפילו בשבת, ומפרשת הגמרא שאומר לעובד כוכבים ועושה, ואע"ג דאמירה לעובד כוכבים שבות, משום ישוב ארץ ישראל לא גזור רבנן. ובפשטות מבואר בדברי הגמרא דמשום מצוות ישוב ארץ ישראל התירו אמירה לעכו"ם, דלא גזרו שבות במקום מצוות ישוב ארץ ישראל.

והנה בתוס' שם (ד"ה אע"ג) הביאו דדוקא משום מצות ישוב ארץ ישראל התירו אמירה לעכו"ם, אך לצורך שאר מצוות לא התירו לומר לעכו"ם לעשות מלאכה דאורייתא. והביאו שם דעת הבה"ג שהוכיח מגמרא זו דהתירו אמירה לעכו"ם לצורך כל מצוה.

אכן האור זרוע (חלק ב סימן עו) חידש שכל ההיתר של הגמרא לומר לעכו"ם לכתוב שטר מכירה, הוא רק באופן שכותב בכתב של עכו"ם שאיסורו הוא רק מדרבנן, אך בכתב גמור שאיסור כתיבתו מדאורייתא אין להתיר לומר לעכו"ם לכתוב בשבת, אפילו במקום מצוות ישוב ארץ ישראל. וכן פסק הרמ"א כאן דכל ההיתר הוא רק בכתב שלהם, אך בכתב אשורי שאסור מדאורייתא אין היתר לכתוב שטר מכירה. ולפי זה אין מקור להתיר אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה דאורייתא לצורך ישוב ארץ ישראל, אלא הוא רק היתר לומר לעשות מלאכה דרבנן, והיינו שבות דשבות שהתירו לצורך מצוה.

אמנם במשנ"ב (ס"ק מו ובאורך בביאור הלכה כאן) מבואר דדעת כל הפוסקים שאין הבדל בין סוגי הכתב, וכל כתב אסור מדאורייתא, ולפי"ז יש חידוש גדול בדין זה, שאף דקיי"ל שאין להתיר אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה מדאורייתא (כמבואר ברמ"א לעיל סימן רעו סעיף ב), שאני מצוות ישוב ארץ ישראל שלצורך כך מותר לומר לעכו"ם לעשות מלאכה שאסורה אפילו מדאורייתא.

. והיא דעת העיטור שיש להקל לומר לגוי לעשות מלאכה דאורייתא לצורך מצוה, אבל רוב הפוסקים חולקים עליו כמ"ש הרמ"א ולכן לא היקל אלא בצורך גדול. אמנם המשנ"ב (שם ס"ק כד) הביא בשם השל"ה דיש להחמיר אף לצורך גדול.

## הכרעת המשנ"ב בזה

**והנה** בהכרעת המשנ"ב בפלוגתא זו מצינו שהמשנ"ב סותר דבריו, שבסימן תרלז (ס"ק א) כתב שיש להתיר לתקן את הסכך ביום טוב ע"י נכרי [ובפשטות היינו משום דהוי צורך מצוה וכשיטת הבעל העיטור, אכן מקור דברי המשנ"ב שם הוא משו"ת באר יצחק (סימן יג) ושם צירף להקל כיון דאין איסור בונה ביו"ט מה"ת כיון שיש שיטות שאמרינן בזה מתוך], ובדומה לכך מצינו ברמ"א לקמן סימן שלח (סעיף ב) שהתיר לומר לאינו יהודי לתקן כלי שיר בשביל לנגן בשמחת חתן וכלה, ואף שיש בזה מלאכה דאורייתא, ומבואר שם בביאור הגר"א דהרמ"א סתם כדעת בעל העיטור דיש להקל באמירה לנכרי אף במקום מלאכה דאורייתא אם יש צורך גדול. אכן במשנ"ב שם (ס"ק ט) כתב דצורך שמחת חתן וכלה עדעף טפי מכל המצוות ולכן התירו בזה אמירה לגוי אפילו במלאכה דאורייתא.

**ומאידך** בסימן תרכו (ס"ק כ) הביא את דברי הפמ"ג (א"א ס"ק ח) שנסתפק האם מותר לומר לנכרי שיסכך לו סוכה ביום טוב כשאין לו סוכה אחרת, וסיים דחלילה להורות היתר בזה. ולכאורה הוא סתירה במשנ"ב האם יש לסמוך על שיטת הבעל העיטור בשעת הדחק. אמנם באמת המשנ"ב שם (סוף ס"ק כ) ציין לדברי הביכורי יעקב, והמעיין שם בברכ"י (ס"ק יא) יראה דדעתו דלגבי סוכה יש להקל יותר, ואפילו לדעת השל"ה שסבר שאין להתיר אמירה לעכו"ם אפילו בצורך גדול, כשצריך לקיים מצות עשה של ישיבה בסוכה אף השל"ה יודה דיש להקל.

## לצורך אמירת פיוטים או לאכילת סעודה

ולומר לגוי להדליק נרות לצורך פיוטים כתב המשנ"ב (סימן תרכג ס"ק ג) בשם הנודע ביהודה (קמא או"ח סימן לג) דלא חשיב צורך גדול ויש למחות ביד המקילין, ולימד זכות על המקילין באופן שנעשה חושך קודם שהתפללו הציבור תפילה בלחש, דזה חשיב צורך גדול וצורך מצוה ויש להקל. עוד מצינו במשנ"ב (סימן שכה ס"ק כ) דאף שעדיין לא בירך ברכת המזון אין להקל משום כך לומר לגוי, כיון שאינו צורך גדול.

## לומר לגוי לטלטל עבורו ברה"ר לצורך קיום מצות כיבוד אב ואם

**ויש** לדון באדם שרוצה ללכת לסעודה אצל הוריו אם מותר לומר לגוי שיטלטל בשבילו את התינוק דרך רשות הרבים דאורייתא דחשיב צורך גדול משום כיבוד אב ואם, ועוד ששם היא סעודתו, ודמי ליין לקידוש דחשיב צורך גדול שלדעת הרמ"א יש להקל בשעת הדחק.

## לצורך קיום מצוה דאורייתא

**ובאמת** מצינו שלצורך קיום מצוה דאורייתא יש להקל לומר לנכרי לעשות אפילו מלאכה דאורייתא, דכתב השו"ע בסימן שו (סעיף יא) דמותר לומר לאינו יהודי שיכתוב שטר מכירה על שדה בארץ ישראל, וביאר שם במשנ"ב (ס"ק מז) דאף דהוי מלאכה דאורייתא, שרי משום מצות ישוב ארץ ישראל. וכן מצינו לקמן סימן שלא (ס"ק כב) דלצורך מצות מילה הסומך על דברי הבעל העיטור לא הפסיד אם אי אפשר בעניין אחר.

## למנוע מכשול לרבים

**ובאופן** שאומר לגוי לעשות מלאכה בכדי למנוע מכשול לרבים מצינו במשנ"ב (רעו ס"ק כה) שיש להקל דמותר לומר לא"י לתקן את העירוב שנתקלקל בשבת כדי שלא יבואו רבים לידי מכשול, ובאגרות משה (או"ח ח"ג סימן מב) נקט דכמו כן יש לסמוך להקל כשיטת בעל העיטור ולומר לגוי לעשות מלאכה בכל מקום שיש צורך רבים, אך הגריש"א בקובץ תשובות (ח"א סימן לב) כתב דיש להחמיר כהשל"ה שאין להקל אפילו במקום צורך גדול, ואין ההיתר אלא בעירוב, בשביל למנוע את הציבור מלהיכשל אך שאר צרכי רבים אין להתיר. וכ"כ בחוט שני (פפ"א ס"ק ה).

## בגדר צורך גדול? זה לגבי שבות דשבות!

**ובגדר** צורך גדול, נתבאר בדברי המשנ"ב לקמן (שכה סעיף י) שהרמ"א כתב דנהגו היתר לומר לכתחילה לאינו יהודי להביא שכר או שאר דברים דרך כרמלית, ואע"פ שיש להחמיר בדבר אין למחות ביד המקילין לצורך שבת ובשעת הדחק. ובמשנ"ב שם (ס"ק ס) מבואר שאם יש צורך גדול או לדבר מצוה גמורה, כגון שהוא צריך את המשקה לקידוש או להביא התבשיל החם שהוכן לסעודות שבת, מותר אפילו לכתחילה. עוד נתבאר שם במשנ"ב (ס"ק סב) דאף הרמ"א לא היקל בשעת הדחק אלא בשכר, וכיוצ"ב מהדברים הצריכים בשבת, שא"א בלעדם אלא בדוחק קצת, אבל דברים שאין צריכין כל כך, כגון פרות וכיוצא בזה אין להקל כלל.

**ועולה** ג' דרגות בזה: דבצורך גמור יש להקל אף לכתחילה, ובצורך קצת שא"א בלעדם אלא בדוחק קצת כתב הרמ"א דאין למחות ביד המקילין בשעת הדחק, ובדברים שרוצה להתענג בהם לכבוד שבת אין להקל כלל.

###### אופני היתר באמירה לנכרי

## באופן שיכול הגוי לעשות בהיתר

כתב השו"ע (סימן רעו סעיף ג) אם אומר אדם לעבדו או לשפחתו לילך עמו והדליקו הנר, אף על פי שגם הם צריכים לו אין זה לצורך הא"י, כיון שעיקר ההליכה בשביל ישראל. וביאר במשנה ברורה (ס"ק כז) דבדוקא נקט שהגוי הולך עמו, אבל אם משלחם הישראל והדליקו בעצמם את הנר, אין זה מקרי לצרכו, אף שעיקר הליכתם הוא בשבילו, כיון שאין גופו נהנה מהנר בעת ההדלקה, ומותר אח"כ לישראל להשתמש באותו הנר. והביא בדומה לכך מהט"ז דהנר שמדלקת השפחה כדי להדיח את כלי האכילה לא מיקרי שהודלק לצורך ישראל, ומכיון שהיא צריכה להדיחם הרי שלצורכה היא מדלקת כיון שאין גוף הישראל נהנה ממנו.

## כשמוכרח הגוי לעשות מלאכה

ויש שהבינו שדעת המשנ"ב דשרי לומר לשפחה להדיח כליו אף כשמקום הדחת הכלים חשוך לגמרי ואי אפשר להדיחם בלא הדלקת הנר, ואפ"ה שרי כיון דחשיב שהשפחה מדליקה את הנר לעצמה, וכ"כ בארחות שבת (פרק כג הערה קכז). אמנם מסברא נראה דאין להתיר אלא בגוונא שאפשר לה לעשות את הפעולה אף בלא עשיית מלאכה, וכגון שיש שם קצת אור, והשפחה מדליקה את הנר כדי שיהיה שם אור גדול, אך בגוונא שאי אפשר לה לעשות את הפעולה בלא שתעשה מלאכה האסורה בשבת, הרי כשאומר לה לעשות מלאכה חשיב כמו שאומר לה שתדליק את הנר [וכך נקט בשש"כ (מהדורה חדשה פרק ל הערה עז) בדברי המשנ"ב].

## ביאור הבנת הרעק"א

ואין להקשות ממה שכתב בגיליון רעק"א בשם ראנ"ח שכשהיה רוצה ספר מהחדר החשוך, היה אומר לשפחתו שתביא לו חפץ כל שהוא מהחדר והיא היתה מדליקה את הנר, ואח"כ היה נכנס ומשתמש בנר בכדי למצוא שם את הספר. ולכאורה מבואר שאף במקום שהיה חושך גמור, דהא לא היה יכול ליקח הספר, אעפ"כ מותר לומר לשפחה שתביא בעצמה, אף שבודאי תיאלץ להדליק את האור. אך אי"ז מוכרח דיש לומר דמיירי בגוונא שהיה אור מועט, ובשביל למצוא החפץ היה סגי בזה, והשפחה הדליקה את הנר רק בשביל שיהיה שם אור גדול, אלא שבשביל למצוא את הספר היה צריך אור גדול.

## ומה שסיים הגרעק"א בצ"ע, נראה לבאר משום דחשיב הערמה, שהרי אינו צריך כלל בחפץ שהשפחה מביאה, וכל כוונתו היא שהשפחה תדליק את האור, וא"כ גם הדלקתה אינה לצורך עצמה דהא כל פעולתה אינה נצרכת [ולא דמי למה דמצינו שהותר לומר לגוי שבא לביתו שיקח דבר מאכל בשביל עצמו ומשום כך מדליק את הנר ומותר ליהנות ממלאכתו, משום דשם הגוי עושה את המלאכה לצורך עצמו ופעולה זו נצרכת לצרכו משא"כ הכא שהמלאכה נעשית לצורך הישראל והרי הישראל אינו צריך לפעולה זו כלל].

## מקור ההיתר ביכול הגוי לעשות בהיתר

**ונראה** שיסוד היתר זה שמותר לומר לשפחה לעשות פעולה המותרת בשבת בשביל הבעלים, אף שמסתבר שהיא תעשה מלאכה, נלמד מדברי הרמ"א (רעו סעי' ג), דמותר לומר לאינו יהודי לילך עמו ליטול נר הדלוק כבר הואיל ואינו עושה רק טלטול הנר בעלמא, וביאר במשנ"ב (ס"ק לא) הואיל והוא רק איסור מוקצה ומוקצה שרי על ידי טלטול מן הצד, וכיון דאי בעי ישראל שקיל לה בעצמו ע"י טלטול מן הצד כגון באחורי ידיו ובין אצילי ידיו, כשמביא הנכרי באיסורא לית לן בה.

**ומבואר** במשנ"ב שם שמטעם זה מותר לומר אפילו לכתחילה לאינו יהודי שיטלטל את הנר, והיינו דמתחדש בזה שני עניינים, דלא חשיב אמירה לעכו"ם, וגם דמותר ליהנות מאותה המלאכה ולא חשיב שעושה הגוי את המלאכה עבור הישראל. והטעם דלא חשיב אמירה לעכו"ם היינו כמו שנתבאר לעיל, דכיון שאפשר להביאו בדרך היתר, הרי לא אמר לגוי להדיא לעשות את הפעולה האסורה. [ומכאן מוכח כדברי הפוסקים הנ"ל דאף שמסתבר שיעשה הגוי מלאכה האסורה, כגון הכא שמסתמא יטלטל בלא שינוי, כיון דאפשר לעשותו בדרך היתר אין בזה איסור אמירה לעכו"ם].

## הטעם שמותר ליהנות מהמלאכה

**ומקור** לדברי המשנ"ב שמותר ליהנות מהמלאכה, ואף שאם הולך הישראל עם הנכרי חשיב שנעשה אף לצורך ישראל ואסור ליהנות ממנה, הוא מדברי ר"ת בשבת (קכב. תוד"ה משקה) שכתב דאם שאב הגוי מים מהבור ברשות הרבים אסור לבהמתו של ישראל ליהנות מהמים, ודייקו התוס' דדווקא לבהמתו אסור, אך הישראל עצמו מותר בהנאה, כיון שהיה יכול לטפס ולשתות אף בלא שיוציא הגוי את המים. ומכאן המקור לדברי המשנ"ב דטלטול הנר על ידי הגוי שרי, היכא דאפשר להגיע לתוצאה בדרך היתר, דהיינו שיטלטל בשינוי באצילי ידיו. ואף שמבואר ברמ"א בסימן שכה (סעיף י) דאין להקל כר"ת אלא במקום צורך שבת ובשעת הדחק, והכא היקל לכתחילה, משום שכאן אינו צריך לעשות עוד פעולה בכדי להגיע לתוצאה, משא"כ שם שכדי להגיע להנאה צריך לטרוח ולטפס, לא חשיב כ"כ דאפשר בדרך היתר.

## ביאור אחר בדברי הרמ"א

**והנה** ביארנו את דברי הרמ"א דכתב (סימן רעו סעיף ג) שמותר לומר לאינו יהודי לילך עמו ליטול נר דלוק כבר, הואיל ואינו עושה רק טלטול הנר בעלמא ע"פ המשנ"ב (שם ס"ק לא) שהטעם שאין בזה משום אמירה לנכרי הוא משום שיכול לטלטלו מן הצד ומכיון שיכול הגוי לעשותו באופן המותר אם יטלטלו מן הצד, הרי לא אמר לגוי להדיא לעשות פעולה האסורה. וגם לא חשיב נהנה ממלאכת עכו"ם, דמכיון שיכול לעשות את מלאכתו בדרך היתר חשיב שנעשה לצורך עכו"ם.

**אכן** מדברי הפרי מגדים (סימן שז ס"ק כט, והובא במשנ"ב סי' שח ס"ק טו) מבואר שפירש באופן אחר, שכתב דמותר לומר לגוי לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל, מכיון שיכול לטלטלו בדרך היתר והיינו שיטלטלו לצורך גופו ומקומו. ונראה שמקור דבריו מהמבואר ברמ"א כאן שמותר לומר לגוי לטלטל את הנר. והנה אם נפרש שהטעם שמותר לומר כן לנכרי, הוא משום שיכול הגוי לעשות את הפעולה בצורה המותרת, הרי כאן לא שייך היתר זה, שהרי אין היתר לטלטל מוקצה מחמה לצל אלא רק לצורך גופו ומקומו, ואם כן אם אומר לגוי לטלטל את המוקצה בשביל שלא יגנב, הרי על כרחך שיטלטל אותו הגוי בדרך איסור. ומוכרח שהפמ"ג נקט שהטעם בדברי הרמ"א הוא דכל היכא שיכול לעשות מעשה זה בדרך היתר אין איסור אמירה לעכו"ם אע"פ שבודאי יעשה את מלאכתו בדרך איסור.

**אולם** מהמגן אברהם (סי' רעט ס"ק ט) מוכח שלא כדבריו, שכתב שאסור לומר לגוי לטלטל את הנר כדי שלא יגנב, כיון דהוי טלטול מן הצד לצורך דבר האסור. ובגליון רעק"א (שם) הקשה דהא עדיין אפשר לטלטלו בדרך היתר כיון שמותר לטלטלו מן הצד לצורך גופו ומקומו, ותירץ שבשביל שיחשב שאפשר לטלטל את המוקצה בדרך היתר בעינן שיהא יכול לטלטל בעצמו את המוקצה לצורך אותו עניין שהוא אומר לגוי לטלטלו, אך כשאומר לגוי לטלטל את המוקצה כדי שלא יגנב לא חשיב שאפשר בדרך היתר, כיון שטלטול בשביל שלא יגנב לא הותר מעולם. ומכח זה הקשה על דברי הפרי מגדים שהתיר לומר לגוי לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל, שהרי מה שיכול הישראל לטלטלו בדרך היתר על ידי טלטול לצורך גופו ומקומו, לא חשיב שאפשר לעשותו בהיתר, מכיון שלא הותרה פעולה זו לצורך שלא יגנב.

**והנה** יל"ע מדוע לא התירו לטלטל את הנר כדי שלא יגנב משום שאפשר לטלטלו בדרך היתר ע"י טלטול מן הצד, וביאר בשש"כ (פרק ל הערה סה) דטלטול מן הצד לא חשיב כטלטול כלל, ולא חשיב שיכול לטלטלו בהיתר. ולדבריו צ"ל שמה שהתיר הרמ"א לטלטל את הנר אפילו .

## להעלות לקומה גבוהה כשוודאי ישתמש במעלית

**ולפי** זה יש לדון בדבר שמצוי בבתי מלון וכדומה, כשאומר לגוי להביא דבר לקומה גבוהה, דלכאורה חשיב אמירה לנכרי כיון שהדרך להעלותו במעלית, אך לפי מה שנתבאר שבמקום שאפשר לעשותו בדרך היתר שרי, הכא נמי כיון שיש אפשרות שיעלה במדרגות לא חשיב שאומר לגוי לעשות פעולה האסורה, ואין בזה משום אמירה לעכו"ם.

ובשו"ת מנחת יצחק (ח"ד סימן כה) דן בשאלה כזו, והכריע שאין להתיר, משום שיש כאן חיוב מחאה, שכיון שהמלון של ישראל חייב בעל המלון למחות בכך שמשתמשים במעלית שלו. והוסיף שם, שגם מה שהיקל הרמ"א שכשאפשר בדרך היתר שרי, והכא נמי אפשר להעלותו דרך המדרגות, הרי כתב שם המשנ"ב (ס"ק כט) דאין להתיר אלא לבני תורה. ובארחות שבת (פכ"ג הערה קיח) הובא בשם הגר"נ קרליץ דבאופן שאף אם יתקלקל המעלית לא יעלה לשם ברגלו, מסתבר דחשיב כאומר לו לעשות את הפעולה האסורה, אך אם מבקש מהגוי שיביא לו לקומה נמוכה, אף שמסתבר שיעלה במעלית כיון שיכול לעלות במדרגות לא חשיב אמירה לעכו"ם ומותר. [וכל זה הוא כשמבקש מהגוי שיעלה עבורו חפץ מסוים, אך להעלות את האדם עצמו במעלית יש להחמיר טפי, כיון שנהנה מפעולת הגוי עצמה. ובלאו הכי שייך בזה אף הגברת זרם ואכמ"ל].

## עובד גוי שגר רחוק ויבוא לעבוד ברכבו

**ונראה** דכמו"כ יש לאסור על הישראל לומר לעובד גוי שגר במקום רחוק, להגיע אליו בשבת, כיון שבודאי יבוא ברכבו וחשיב שעושה את המלאכה הזו בשביל הישראל, ומצוי שיש עובד זר שהולך לישון בביתו וחוזר למחרת לבית המעסיק, ולפי"ז אם גר במקום רחוק יש לאסור [אלא אם כן נותן לו מקום ללון בקרבת מקום, והוא מדעת עצמו הולך לישון בביתו].

## סתירת המשנ"ב בענין פסיק רישא בגוי

**מצינו** סתירה בדברי המשנ"ב אי שרי אמירה לעכו"ם היכא דהוי פסיק רישא דהנה כתב המשנ"ב בסימן רעו (ס"ק ל) דבנר של שמן יש להחמיר ולא לומר לאינו יהודי שיטלטל עבורו את הנר במרוצה, כי אי אפשר שלא יתקרב על ידי זה השמן להפתילה או יתרחק ממנה, ויש בזה משום מכבה ומבעיר. ומשמע מדבריו שאסור לומר לנכרי לעשות מלאכה בדבר שאינו מתכוין בפסיק רישא, וכן משמע במשנ"ב לעיל סי' רנג (סקנ"א) דמבואר שם שאסור ליטול קדירה שיש סביבה גחלים כיון שפסיק רישא הוא שיחתה בגחלים, וכתב המשנ"ב דע"י אינו יהודי יש להקל לצורך שבת, וביאר בשעה"צ (ס"ק מג) דהטעם להקל הוא משום דהוי פסי"ר דלא ניח"ל דאיסורו רק מדרבנן, ומבואר דהיכא דהוי פסיק רישא דניחא ליה יש לאסור אף בנכרי.

**אך** דבריו נסתרים ממש"כ הרמ"א בסימן רנג (סעיף ה), דנוהגים שהאינם יהודים מוציאין הקדירות מן התנורים שמטמינים בהן ומושיבין אותן אצל תנור בית החורף. ומבואר שם במשנ"ב (ס"ק צט) דכיון שאין דרך לבשל באותן תנורים [דהיינו בתנורים של בית החורף], א"כ מה שמסיקה אח"כ השפחה את תנור החימום בהיתר לחימום הבית, אין כוונתה אלא לחמם את הבית ושרי ליהנות אף מחימום המאכלים. ומבואר דאף דהוי פסיק רישא מ"מ באמירה לאינו יהודי דהוי שבות דלית ביה מעשה שרי פסיק רישא בנכרי [ובאמת בביאור הגר"א שם (בסוס"י רנג) כתב דאין להתיר פסיק רישא בגוי, וכל מה שהתיר הרמ"א הוא דווקא בעוד הקדירה רותחת דאין בזה איסור דאורייתא].

וכן מצינו במשנ"ב בסימן רעז (ס"ק טו) דכתב דאם שכח נר על הטבלא מנער הטבלא כולה והנר נופל מאליו, וכתב המג"א דעל ידי נכרי יש להקל אפילו בנר של שמן, כיון שאינו מתכוין לכיבוי הנר אלא לנער אותו מעל גבי השולחן, וא"כ הוא דבר שאינו מתכוין בפסיק רישא ושרי על ידי נכרי, וצ"ע לדינא.

## לומר לגוי לפתוח מקרר

והנה כתב האגרות משה (או"ח ח"ב סימן סח) שמותר לפתוח מקרר שעל ידי פתיחתו נדלק האור, דלדעתו יש להקל בדבר שאינו מתכוין שרי בגוי, ואף דהכא ניחא ליה בזה, אך הגרשז"א (הובא בשש"כ פרק לא הערה א) והגריש"א פקפקו בזה דהכא לכו"ע אסור, דכיון שהמקרר בנוי בצורה כזו שפתיחת הדלת גורמת לאור להידלק חשיב כפעולתו ממש, ולא שייך לדונו כדבר שאינו מתכוין.

## לומר לגוי לפתוח בקבוקים

**ובארחות** שבת (פרק כג אות פא) דן לגבי פתיחת בקבוקים אם מותר לומר לגוי לפתוח, דהוי פסי"ר דאינו מתכוין. אמנם נראה דזה ג"כ אינו נחשב כדבר שאינו מתכוין, כיון דכך היא דרך המלאכה שיחתך הפקק על ידי פתיחתו, וחשיב פעולתו ממש. אכן אף אם נאמר דחשיב דבר שאינו מתכוין בפסי"ר, אין להקל בזה, שהרי המשנ"ב לא היקל אלא לצורך שבת כמבואר בדבריו שם (רנג ס"ק צט), וכבר נתבאר לעיל מהרמ"א ששתיית שכר לא חשיב צורך שבת ממש ואין להקל בזה לכתחילה [ויש עוד סברא להקל לומר לגוי לפתוח בקבוקים לפי המבואר בסמוך? דהיכא שיש מחלוקת האם הדבר אסור מותר לומר לנכרי לעשותו, אמנם ע"ש דכשיש צד איסור דאורייתא אין להקל, וכאן יתכן שיש לחוש לאיסור דאורייתא, אך אם הוא אסור רק משום חומרא בעלמא יש להקל כמבואר שם].

## אמירה לנכרי בדבר שהוא במחלוקת הפוסקים

**כתב** השו"ע (סימן שיד סעיף ז) שבירת פותחות של תיבות, יש מתיר ויש אוסר, ויש להתיר ע"י א"י, והיינו שנחלקו הראשונים האם מותר לשבור פותחת בשבת, וסיים השו"ע דיש להתיר על ידי אינו יהודי, ומבואר דבדבר שבנידון שנחלקו בו הפוסקים יש להתיר לומר לנכרי לעשותו, אמנם ע"ש במשנ"ב (ס"ק לז) דיש שכתבו דההיתר הוא דווקא בהפסד מרובה או לצורך מצוה. וכן מצינו במשנ"ב בסימן שב (ס"ק ו) שנחלקו שם הראשונים אם יש איסור מלבן בניעור האבק שעל הבגד, וכתב המשנ"ב דיש להקל על ידי נכרי משום כבוד הבריות, ומשמע דבלא הטעם של כבוד הבריות אין להקל ע"י נכרי אף שיש בזה מחלוקת פוסקים.

ובכלכלת שבת (סו"ס ז) כתב דכל מה שמצינו שיש להקל באמירה לנכרי במקום שיש מחלוקת, היינו דווקא באיסור דרבנן, אך באיסור דאורייתא אין להקל לומר לגוי במקום ספק או כשיש ספיקא דדינא, ולכן נראה דכיון שיש צד איסור דאורייתא בפתיחת בקבוקים אין להקל לומר לגוי.

**ולעניין** דבר שאיסורו הוא רק משום חומרא בעלמא, יש להקל לומר לנכרי לפותחו, כמבואר במשנ"ב (סימן שז ס"ק ח) שכל דבר שאינו אסור אלא משום חומרא בעלמא שרי לומר לאינו יהודי לעשותו.

## אמאי בנר שכבה התיר הרמ"א טלטול ע"י גוי רק מחמת התנאי

**והנה** בעיקר דברי הרמ"א שהתיר לכתחילה לומר לגוי
 לטלטל נר דלוק כשהולך עמו משום שאי"ז אלא טלטול בעלמא, יש להקשות, דלהלן סי' רעט (סעי' ד) גבי נר שכבה נחלקו המחבר והרמ"א אם שרי לטלטלו כשהתנה עליו מער"ש לטלטלו כשיכבה, שדעת המחבר שמהני תנאו ושרי לטלטל, ודעת הרמ"א להחמיר, וכתב הרמ"א 'ונוהגין לטלטלו ע"י א"י ואין בזה משום איסור אמירה לא"י הואיל והמנהג כך הוי כאילו התנה עליו מתחלה ושרי'. וקשה אמאי התיר הרמ"א רק מחמת התנאי [כמבואר במשנה ברורה שם ס"ק יד שלא התיר הרמ"א אלא בצירוף הדעות שתנאי מועיל], הא גם בלא זה יש להתיר לטלטל נר ע"י הגוי, כמבואר ברמ"א כאן דכיון שהוא טלטול נר בעלמא אין איסור אמירה לעכו"ם.

**ובמג"א** (ס"ק יא) הביא דברי הש"ך ליישב הקושיא,
 שיש לחלק, דהכא הגוי נהנה מהנר הדלוק ולכך שרי לומר לו לטלטל את הנר דהא גם הגוי צריך לנר, אבל התם בנר שכבר כבה שאין לגוי תועלת בנר, אסור לומר לגוי לטלטל מוקצה [ורק מחמת התנאי שרי].

**אמנם** המגן אברהם תמה על דבריו, שהרי מקור דברי
 הרמ"א כאן שמותר לומר לגוי לטלטל את הנר בעודו דלוק, הוא מהגהות מיימוניות (פרק יב אות ה), ושם כתב להדיא שטעם ההיתר הוא משום שאפשר בטלטול מן הצד, וכיון דאי בעי מטלטל הישראל בהיתר אי שקיל ליה עכו"ם באיסור לית לן בה, ולא הזכיר כלל טעם זה שהגוי גם נהנה מהנר.

**ולהלן** סי' רעט כתב המגן אברהם (ס"ק ט) לתרץ סתירת
 הרמ"א באופן אחר, דהכא התירו אמירה לנכרי לטלטל את הנר בעודו דולק, משום שיכול לטלטלו בהיתר בטלטול מן הצד, והוי טלטול מן הצד לצורך דבר המותר כיון שצריך להשתמש בנר לצורך אורו. אך לקמן מיירי שרוצה לטלטל את הנר כדי שלא יגנב או יפסד, וזה אסור בטלטול מן הצד, כיון דהוי טלטול מן הצד לצורך דבר האסור ואם כן אינו יכול לעשות בהיתר.

**ובשו"ע** הרב (סימן רעו סעיף י) הקשה על המג"א שאף
 אם מטלטל את הנר כדי שלא יגנב, עדיין יש להתיר לומר לנכרי לטלטלו כיון שאפשר לעשותו בדרך היתר על ידי שיטלטלנו מן הצד בגופו, דמבואר לקמן (שיא סעיף ח) שמותר לטלטל מוקצה בגופו אפילו לצורך דבר האסור. וע"ש בקונטרס אחרון (הערה ג) שכתב ליישב, שכיון שמקור ההיתר של סעיף זה הוא משיטת ר"ת (שבת קכב. ד"ה משקה, והובא ברמ"א לקמן שכה סעיף י) שכל שאפשר להגיע לדבר בדרך היתר לא נאסר משום אמירה לעכו"ם, הרי שר"ת לשיטתו חולק על הרא"ש וסובר שלא התירו טלטול בגופו לצורך דבר האסור, וממילא מובן שלדעת הרמ"א אין להתיר לומר לגוי לטלטל מוקצה כדי שלא יגנב, שהרי אי אפשר לעשותו בדרך היתר, כיון שלדעתו אין היתר טלטול בגופו לצורך דבר האסור, ולא רצו להקל יותר מדברי ר"ת לשיטתו.

**אכן** יש להעיר על דבריו דלקמן סימן שכה (שם) מבואר
 שר"ת התיר רק בדיעבד, שאם הביא הגוי מים דרך רשות הרבים מותר לשתותם כיון שיכול הישראל עצמו לילך שם לשתות, אבל לא התיר לכתחילה לומר לגוי להביא לו מים דרך רשות הרבים אף שאפשר בדרך היתר, ורק דעת הראבי"ה שם להתיר גם לכתחילה, וכאן התיר הרמ"א לעשות כן לכתחילה, וא''כ הרמ"א אזיל כאן כדעת הראבי"ה, וממילא צ"ב קצת מה שכתב הגר"ז דר"ת לשיטתו, הא כיון שעל כרחך כאן הוא כדעת הראבי"ה, מנא לן שהראבי"ה לא סבר כהרא"ש שמותר טלטול בגופו אף לצורך דבר האסור.

**ושמא** יש לומר שכאן באיסור מוקצה שהאיסור הוא רק
 מדרבנן, מותר לכתחילה אפילו לר"ת. וכן נראה, דההג' מיימוניות הביא היתר לכתחילה בשם ר"ת, וע"כ שר"ת מיקל באיסור דרבנן גם לכתחילה אם אפשר בדרך היתר. ומעתה י"ל שבאמת הרמ"א סמך כאן על ר"ת, ודברי הגר"ז א"ש.

## המטלטל מוקצה להשתמש בגופו אי חשיב לצורך דבר האסור

**ומעצם** דברי המגן אברהם מתחדש שאם מטלטל את
 הנר בשביל להאיר חשיב טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, וזה תימה שהרי מבואר במג"א סי' שיא (ס"ק כד) שאם מטלטל קש בכדי לשכב עליו חשיב טלטול לצורך דבר האסור, כיון שרוצה להשתמש בגוף הדבר המוקצה, וזה חשיב טלטול לצורך דבר האסור, ורק בתולש צנון שמזיז את העפר ממקומו חשיב טלטול לצורך דבר המותר, כיון שאין כוונתו כלל בעצם טלטול הדבר המוקצה, אלא רק בתוצאת ההיתר שנגרמת מפעולתו. וכן דייק התהלה לדוד (רעז ס"ק ה) בדברי המגן אברהם שם. וא"כ כאן שמטלטל את הנר כדי שיאיר את הבית חשיב טלטול לצורך דבר האסור. ואולי צ"ל דכאן לעניין אמירה לעכו"ם מקילים שאם משתמש במוקצה לצורך דבר המותר חשיב טלטול לצורך דבר המותר.

[ויש להעיר דלדעת החזו"א (סימן מז ס"ק יב ואילך) שהגדר בהיתר של טלטול מן הצד לצורך דבר המותר הוא משום שעיקר פעולת הטלטול מתייחסת לדבר המותר, א"כ לא יתכן שכשמטלטל מוקצה לצורך שימוש בו יחשב כצורך דבר המותר, שהרי ודאי הטלטול מתייחס לדבר האסור בטלטולו. וצ"ב לפי דבריו כל סעיף זה שהתירו לומר לגוי לטלטל מוקצה כיון שאפשר בטלטול מן הצד, שהרי כשמטלטל את הנר ודאי כוונתו לדבר האסור, ועי' בספר שונה הלכות (ס"ג) שהעיר שלפי החזו"א אין להקל לומר לעכו"ם לטלטל הנר].

## גדר איסור ההנאה מהנר שהדליק הגוי

**שו"ע** [סעיף ד] **אם יש נר בבית ישראל ובא עכו"ם
 והדליק נר אחד מותר להשתמש לאורו בעוד שהנר הראשון דולק אבל לאחר שיכבה הנר הראשון אסור להשתמש לאור השני.** ולכאורה קשה מדוע מותר להשתמש לאורו בעוד הנר הראשון דולק, הרי השמן מתערב, וא"כ מיד כשהוסיף הגוי שמן הנר דולק אף מהשמן שהוסיף הגוי. ואם נאמר שבכל רגע ורגע שהשמן דולק יש ספק האם הוא דולק מהשמן שהישראל נתן בנר או ממה שהוסיף הגוי אחר כך, יהיה זה תלוי בנידון האם ספק מעשה גוי מותר או לא, והביאור הלכה (סעי' ב ד"ה מחצה) החמיר בזה. ואף אם נאמר שהקילו מספק, יקשה דא"כ יהיה מותר להשתמש בנר אף לאחר הזמן שהיה הנר הראשון דולק, דבכל רגע ורגע עדיין ספק הוא אם משתמש בשמן של הישראל או בשמן שהוסיף הגוי.

**וצריך** לומר שיסוד האיסור אינו משום שנהנה מגוף
 הפעולה שעשה העכו"ם, אלא האיסור הוא ההנאה שמכח מלאכת העכו"ם, שמחמת שהוסיף הגוי שמן מוסיף הנר לדלוק, והשימוש באותה תוספת שמחמת מלאכת הגוי חשיב הנאה ממעשה שבת, ולכך כל זמן שלא עבר הזמן שהיה הנר הראשון דולק שרי, דאינו נהנה ממלאכת הגוי, אבל כשעבר הזמן נהנה הוא ממלאכת הגוי ואסור.

## האריך הגוי את הזמן בשעון שבת

**ולפי"ז** יוצא חידוש להלכה שגם אם הגוי יעשה פעולה
 חיצונית [האסורה בשבת] שתגרום לנר להמשיך לדלוק יותר מהזמן שהיה ראוי לדלוק בלא המעשה שלו, אסור ליהנות מזה, וכגון שיש שעון שבת שאמור להיכבות בשעה מסוימת, ובא הגוי והאריך את הזמן שהאור יהיה דלוק, יהיה אסור ליהנות מהאור לאחר הזמן שהיה אמור להיכבות, כיון שהוא נהנה מהפעולה שהגוי עשה.

## אמירה לעכו"ם במוצ"ש בבין השמשות

**עוד** הביא המשנ"ב (שכה ס"ק כד) מהשל"ה שהחמיר לא לומר לעכו"ם אפילו ב'בין השמשות' עד שיאמרו הציבור ברכו, וכן נהג הר"ש, אך הביא דהפמ"ג מצדד להקל בזה.

[ואגב יש להוכיח מכאן להקל ללכת עם מנעלים בבין השמשות בתשעה באב שחל במוצ"ש, שהרי כתב הרמ"א בסימן תקנג (סעיף ב) שת"ב שחל במוצ"ש חולץ מנעליו רק כשאומר ברכו, ומוכח דמותר בין השמשות ללבוש, שהרי מבואר כאן שהברכו היה רק משחשיכה].

**כתב** השו"ע (סי' שז סעיף ה) **דבר שאינו מלאכה ואינו אסור לעשות בשבת אלא משום שבות, מותר לישראל לומר לא"י לעשותו בשבת, והוא שיהיה שם מקצת חולי או יהיה צריך לדבר צורך הרבה או מפני מצוה, כיצד אומר ישראל לא"י בשבת לעלות באילן להביא שופר לתקוע תקיעת מצוה, או להביא מים דרך חצר שלא עירבו לרחוץ בו המצטער, ויש אוסרין. הגה: ולקמן סי' תקפ"ו פסק להתיר, וע"ל סי' רע"ו דיש מקילין אפילו במלאכה דאורייתא, וע"ש ס"ג.**

## שבות דשבות במקום מצוה

השו"ע הביא בסתם להתיר אמירה לעכו"ם במלאכה דרבנן במקום חולי או צורך הרבה או במקום מצוה ואח"כ הביא שיש אוסרים אולם הרמ"א הביא שהשו"ע לקמן (סימן תקפו סעיף כא) סתם להקל בשבות דשבות במקום מצוה שכתב להתיר לומר לאינו יהודי לעשות מלאכה שאיסורה מדרבנן בכדי שיהיה שופר בעיר בראש השנה, וכן פסק המשנ"ב כאן (ס"ק כג).

## צורך מצוה חוץ לי"ב מיל

והנה מבואר בשו"ע (סימן תקפו סעיף כב) שאם הביא הגוי שופר מחוץ לתחום מותר בדיעבד ליהנות מהשופר, וביאר המשנ"ב (שם ס"ק פז) דאף שקיי"ל שמותר לכתחילה לומר לגוי שיעשה מלאכה דרבנן בשבת ויום טוב לצורך מצוה, הכא מיירי שהביא הגוי את השופר מחוץ לי"ב מיל דהוי איסור דאורייתא לכמה פוסקים, ולכן הותר רק בדיעבד, אך לכתחילה אסור לומר לנכרי שיביא שופר מחוץ לתחום בריחוק י"ב מיל. אמנם בהלכות לולב כתב המשנ"ב (סימן תרנה ס"ק ג) דבשעת הדחק כשאין מצוי בעיר לולב אחר לצאת בו, יש להקל לומר לנכרי להביא לולב לעיר אפילו מחוץ לי"ב מיל, ומסתבר שה"ה בשופר כשאין שופר אחר [ובאמת לא נתבררה הכרעת המשנ"ב אם יש איסור דאורייתא בתחומין מחוץ לי"ב מיל דכתב בסימן תד (ס"ק ז) דמדברי המחבר משמע שיש בזה ספק דאורייתא, ובבאור הגר"א נוטה דעתו דלעולם הוא דרבנן, ע"ש].

ויש בזה נפק"מ למעשה גם באחיות וברופאים וכדו', ששמענו מהגריש"א שהתיר להם לשוב לביתם ע"י נכרי משום שהתירו סופן משום תחילתן, אמנם כל מה שהיקל הוא דוקא אם ביתם בתוך י"ב מיל כיון דהוי שבות דשבות, אך מחוץ לי"ב מיל דלכמה פוסקים יש בזה איסור דאורייתא, לא התיר, דחשש לשיטות שחוץ לי"ב מיל אסור מדאורייתא.

ובאמת בשעה"צ (סימן תקפו ס"ק קכב) כתב דביום טוב יש סברא להקל יותר משבת, כיון שיש אחרונים שסוברים שביום טוב כו"ע מודו שאין איסור תחומין דאורייתא אף מחוץ לי"ב מיל, שדעתם שכל איסורי שבת שאינם מלאכות אינם אסורים מדאורייתא ביו"ט, ויתכן שמשום כך הכריע המשנ"ב להקל בלולב להביאו אף מחוץ לי"ב מיל.

## אמירה לגוי לצורך מצוה שלמחרת

נחלקו הפוסקים לקמן סימן תרנ"ה אם מותר לומר לנכרי בשבת או ביום טוב לילך מחוץ לי"ב מיל להביא לולב לצורך יום המחרת שהוא יום טוב שני, כיון שכל המצוה ביום טוב שני היא מדרבנן. ובמשנ"ב שם (ס"ק ג) כתב דיש להקל בזה בשעת הדחק, אך דווקא בתוך י"ב מיל, אבל מחוץ לזה אין להקל כיון שיש פוסקים דס"ל שהוא איסור מן התורה. ובדומה כתב השעה"צ (שם ס"ק ב) דהיכא שצריך להביא דרך רשות הרבים גם כן אין להקל, דחוששים לשיטות שאף בזמנינו יש רה"ר דאורייתא, והיינו נמי משום שלא התירו אמירה באיסור דאורייתא בשביל נטילת לולב ביום טוב שני שהוא רק מדרבנן.

אמנם כל זה הוא דווקא כשאומר לגוי לצורך יום טוב שני שהוא מדרבנן, אך אם חל יום טוב ראשון ביום א' שחיוב נטילת הלולב בו היא מדאורייתא, כתב בשעה"צ (שם ס"ק ד) שיהיה מותר לומר לנכרי לעשות מלאכה דרבנן בשבת לצורך יום המחר [אך צ"ע דהלכתא למשיחא היא דלפי הלוח שלנו לעולם לא יכול לחול כן].

## כשיש ספק אם ישיג את המצוה

כתב בשעה"צ סי' תרנה (ס"ק א) שאם יש ספק אם ישיג הגוי את הלולב, דעת החיי אדם שאסור לשלוח את הגוי על הספק, שכיון שעושה בוודאי איסור דרבנן וספק אם מקיים מצוה דאורייתא, אין ספק מוציא מידי ודאי. אמנם הביא שם מהאליה רבה, שאם שולח את הנכרי ביום טוב ראשון באופן שאם ישיג הגוי את הלולב יספיק להביא לו את הלולב באותו היום, מותר כיון שיקיים בזה מצוה דאורייתא, וכל מקום שיש ספק אם יקיים מצוה דאורייתא מותר לעשות איסור דרבנן. והוכיח כן מהמבואר בגמרא בראש השנה (לד, ב) לגבי מי שאינו בקי בתקיעות ולא בסדר תפילת מוסף, ולפניו שתי עיירות באחת בקיאין בתקיעות ובשניה בקיאין במוסף, הולך למקום שבקיאין בתקיעות, ואפילו אם תפילת המוסף ודאי ולגבי התקיעות יש ספק, וכן פסק השו"ע סימן תקצה (סעיף א). ומבואר שצריך להפסיד מצוה דרבנן של תפילת המוסף אף שספק אם יקיים את החיוב של תקיעת שופר, וכ"כ שם המשנ"ב (ס"ק ב). וה"נ מותר לעבור איסור דרבנן של אמירה לעכו"ם שבות, אף שספק אם יקיים מצוה דאורייתא. אכן במקום שיש ספק אם יקיים מצוה דרבנן, אין סיבה להתיר אמירה לעכו"ם, כיון דהוי איסור דרבנן בוודאי וספק אם מקיים מצוה דרבנן, וכ"כ להדיא בשעה"צ (תרנה ס"ק א) דלגבי יום טוב שני כל שהוא ספק אין להתיר אמירה לעכו"ם.

## מצות תפילה בציבור וקריאת התורה

נתבאר שהתירו שבות דשבות לצורך מצוה, ויש לדון מה נחשב כצורך מצוה לעניין זה.

והנה מצינו בשו"ת חוות יאיר (סימן קטו) שהאריך במעלת התפילה בבית הכנסת, וכתב שם שבזמן עניית קדיש וברכו מקיים מצוות עשה דאורייתא של ונקדשתי בתוך בני ישראל, וכן הפליג במעלת עניית איש"ר, ואפ"ה כתב שאין להקל לומר לנכרי לעשות מלאכה דרבנן שהוא שבות דשבות בשביל שיתפלל תפילה בציבור, משום שאין זה חיוב גברא ללכת לבית הכנסת. אמנם בפמ"ג (א"א תריג ס"ק ח) נקט שבכדי להתפלל בעשרה חשיב צורך מצוה, ומשמע דבשבות דשבות יש להתיר לצורך זה.

ושאלה זו מצויה כשיש אדם שצריך שיטלטלו אותו לבית הכנסת בכסא גלגלים, ובאותו מקום אין עירוב כדין או שאין עירוב כלל, אם יהיה מותר לומר לנכרי להביאו לבית הכנסת.

ובחוות יאיר שם כתב דכמו"כ לגבי קריאת התורה אין זה חיוב גמור על כל יחיד ויחיד, אלא חובת ציבור, ואסור לומר לנכרי לעשות שבות לצורך שמיעת קריאת התורה בציבור. ונראה שאף בזה יש להקל לדעת הפרי מגדים הנ"ל, כיון שסובר שהתירו שבות דשבות אף במצוה שאינה חיוב שאינו גמור, ובאמת כך מצאנו להדיא בפרי מגדים (א"א סימן שז ס"ק ח) שמדמה קריאת התורה לתפילה בציבור דגם בזה יש להקל בשבות דשבות.

## כשקורין פרשת זכור

אמנם יש לדון שבשבת שקוראים בבית הכנסת פרשת זכור דאורייתא יהיה מותר שבות דשבות אף לדעת החוות יאיר, שהרי בזה מחוייב מדאורייתא. אלא שיש לדחות, דאף שמבואר בגמרא שיש דין דאורייתא שצריך לקיים דין זכור באמירה מתוך הספר, ולא די במה שיקבע בליבו, מכל מקום לא נתבאר בגמרא להדיא שיש דין דאורייתא לקרותה בציבור, ובשעה"צ (סימן תרפה ס"ק ה) הביא מהרא"ש דמצוות עשה דאורייתא לקרותה בעשרה, אך כתב שאינו יודע מקור לזה.

## כשעושה הגוי בשינוי

הפמ"ג (סימן תרנה) הסתפק אם מותר לומר לעכו"ם לעשות מלאכה ע"י שינוי שיחשב כשבות דשבות במקום מצוה, וכבר הובא בשיעורים הקודמים [על סימן שמ] שמשמעות המשנ"ב (שמ סוף ס"ק כב) שיש להתיר לומר לעכו"ם לעשות מלאכה בשינוי לצורך מצוה, וכך מבואר במגן אברהם שם (בהקדמה לסימן שמ) דיש להתיר לומר לנכרי להסיר ציפורניים בידו, דחשיב שינוי, והוי שבות דשבות לצורך מצוה, וכן מבואר בשעה"צ סימן תקפו (ס"ק קכ). אמנם בארחות שבת (פרק כג הערה קעט) הביא בשם הגריש"א דכל ההיתר הוא רק כשהשינוי הוא אף באיכות התוצאה, כמו בציפורניים וכדו', אך אם השינוי הוא רק בפעולה עצמה, אין להתיר לומר לגוי שיעשה בשינוי.

## גוי עושה ע"י שינוי אם הוא שבות דשבות

הפמ"ג (סימן תרנה א"א ס"ק א) הסתפק אם אמירה לגוי לעשות מלאכה ע"י שינוי, נחשב כמו שבות דשבות שיש להתיר באופנים דלעיל, ומשמעות המשנ"ב (שמ סוף ס"ק כב) שיש להתיר לומר לנכרי להסיר את הציפורניים ע"י שינוי לצורך טבילת מצוה, דהוי שבות דשבות לצורך מצוה, וכן מבואר בשעה"צ סימן תקפו (ס"ק קכ). אמנם שמענו מהגרי"ש אלישיב זצ"ל דכל ההיתר הוא רק כשהשינוי הוא אף באיכות התוצאה, כמו בציפורניים, אך אם השינוי הוא רק בפעולה עצמה, אין להתיר לומר לגוי שיעשה בשינוי.

## שבות דשבות ע"י ישראל

דנו הפוסקים האם יש להתיר שבות דשבות במקום מצוה ע"י ישראל [והיינו שהישראל יעשה מלאכה שהיא משתי סיבות אסורה רק מדרבנן], והנה הביאוה"ל (בסוף סימן שמט ד"ה ואפילו) הוכיח מדברי רש"י בשבת (קכז, א ד"ה ועימר) על המבואר בגמרא שם שרבי עימר עומרים בשבת כדי לפנות מקום לתלמידים, ופירש"י שטעם ההיתר הוא משום דהוי פחות פחות מד"א בכרמלית, ומוכח שהתירו שבות דשבות במקום מצוה גם על ידי ישראל, וכיון דהוי תרי דרבנן שרי, וסיים שם בצ"ע. ועפי"ז דן החזו"א (סימן קג ס"ק יט) להתיר למי שבא בספינה ויש עמו חפצים ורוצה להביאם לביתו, ללכת מהספינה לביתו אם אינו עומד לנפוש בדרך, דקיי"ל דהמעביר מרה"י לרה"י אחר, דרך רה"ר, אסור רק מדרבנן, וכיון שזה טלטול דרך כרמלית שאיסורו מדרבנן, הוי תרי דרבנן ושרי במקום מצוה. וידוע המעשה שהסטייפלער היה נוהג לרוץ מהמקוה מחשש טלטול המים שנשארו עליו, ונראה שצירף דעה זו שמותר שבות דשבות לצורך מצוה אפילו ע"י ישראל.

אמנם החזו"א בסוף דבריו תמה על זה מהמבואר בסוגיא בעירובין (סז, ב) לגבי תינוק שרצו למולו ונשפכו המים החמים, והתירו שם ע"י אמירה לנכרי, ותמוה מדוע לא התירו ע"י ישראל, שיהיה אחד עוקר והשני מניח, ומשמע שאסור שבות דשבות ע"י ישראל. ונראה שלהלכה לא ברירא לחזו"א להקל בשבות דשבות בישראל, אלא בצירוף עם היתרים אחרים יש להקל, ובשונה הלכות (בהערות בסוף הספר על סימן שמט) הביא שמשמעות הגמרא בעירובין (סח, א) שכל מה שהתירו שבות דשבות היינו דווקא באמירה לעכו"ם שהוא שבות דלית ביה מעשה, אך בישראל לא מצינו היתר.

הנאה ממלאכה שעשה הגוי

א] כתב השו"ע (סעיף א) אינו יהודי שהדליק את הנר בשביל ישראל אסור לכל, וכתב הרמ"א ואין חילוק בזה כו' בין שעשאו בקבלנות כו', ואף שעשאו הגוי בקבלנות אסור לישראל ליהנות ממנו, אמנם לעיל רנ"ב סעיף ד' פסק השו"ע שאם נכרי תפר בגד בשבת בשביל ישראל בקבלנות מותר לישראל ללובשו בשבת, וביאר במשנ"ב שם סקכ"ז דאינו דומה לכאן משום שכאן כשהגוי מדליק את הנר כוונתו שהישראל יהנה מהמלאכה בו ביום ולכן אסור לו ליהנות ממלאכת שבת, משא"כ בבגד שהנכרי עשה את המלאכה בשבת רק בכדי למהר להשלים את מלאכתו.

ולפי"ז נראה דאם נתן ישראל לאינו יהודי לתקן את מכוניתו אף שזמן התיקון הוא כמה שעות בלבד יהיה אסור לישראל להשתמש בו מיד במוצאי שבת כיון שהסיבה שהגוי מיהר לעשות מלאכתו הוא בכדי שהישראל יהנה מהמכונית מיד במוצאי שבת ולא רק בכדי למהר להשלים מלאכתו וא"כ יוצא שהוא נהנה ממלאכת שבת.

## אופן היתר האמירה לגוי

ב] אבל אם הדליקו לצרכו וכו' מתר להשתמש לאורו, ובביאוה"ל בסעיף ב ד"ה מחצה על מחצה מבואר דכל ההיתר הוא דווקא אם יש הוכחה שהגוי הדליק את הנר לצרכו וכגון שמיד לאחר שהדליק עשה שימוש בנר אבל אם יש ספק אם הדליק לצרכו או לצורך ישראל אסור.

והנה כתב בערוך השולחן אורח חיים סימן רעו סעיף ט ***ונהירנא בילדותי היו נוהגין בלילי שבת בחורף שהלילות ארוכין היו קוראים לאינו יהודי לשאול לו רצונך בצנצנת יי"ש והיה אומר שרוצה והשיבו לו רצוננו ליתן לך אבל מה נעשה שא"א למצוא בחשך והיה מדליק נר ושותה היי"ש והולך לו והשתמשו לאורו ונראה דהיתר גמור הוא באינו יהודי שאינו רגיל בו וליכא למיחש שמערים ואף על גב דהישראל עושה הערמה בזה מ"מ מה איכפת לנו סוף סוף ההדלקה היא בשבילו בלבד***, וצריך לדעת שכל ההיתר הזה הוא דווקא כשמציע לגוי יי"ש וכדומה שהגוי באמת רוצה בדבר ובשביל זה הוא עושה את המלאכה אבל אם אומר לגוי להדליק בשבילו את האור ולאחר מכן מביא לו איזה מאכל שאין הגוי רוצה בכך אסור משום שזה נחשב הערמה גמורה.

## היתר לצורך חולה שאין בו סכנה

ג] בשו"ע מבואר דאם הדליק הגוי לצורך חולה שאין בו סכנה מותר להשתמש לאורו, והוסיף הרמ"א דה"ה אם הדליק לצורך קטנים שרי, ולמעשה הדבר תלוי במציאות שאם יש ילדים קטנים שמפחדים בחושך אז מותר ליהנות מהאור שמדליק הגוי כיון שהדליקו כדין.

והנה מצוי שהגנרטור של שבת נכבה ויש לדון אי שרי לתקנו ע"י גוי, והנה יש כמה סברות להקל מטעם דמסתמא יש ילדים קטנים שמפחדים מהחושך או שיש באחד מהבתים חולה שאין בו סכנה.

עוד יש לדון להקל ע"פ המבואר ברמ"א בסעיף ב שמותר אמירה לגוי אפילו במלאכה גמורה במקום מצוה, וכתב הרמ"א דיש להחמיר במקום שאין צורך גדול, ובמשנ"ב סקכ"ה כתב דמ"מ מותר לומר לאינו יהודי לתקן את העירוב שנתקלקל בשבת כדי למנוע מכשול ולפי"ז י"ל דכיון שיש אנשים שיש להם ממיר אוטומטי ומיד כשנכבה הגנרטור הם נכשלים בצריכת חשמל מחברת החשמל, א"כ כדי למנוע מהם מכשול יהיה מותר לומר לגוי לתקן את הגנרטור.

ובחוט שני כתב טעם נוסף להקל משום שעל ידי שנכבה האור יגרם ביטול תורה שלא יוכלו ללמוד בליל שבת בבית המדרש ולכן נחשב הדבר כצורך גדול שכתב הרמ"א להקל, והוסיף שם דאף לדעת השל"ה שהחמיר אף לצורך גדול שאסור לומר לגוי להדליק את הנר כמובא במשנ"ב סקכ"ד, הרי כיון שמי שאמר לגוי להדליק את הגנרטור סבר כמו השיטות שמותר לומר לגוי לצורך גדול אין לאסור לישראל אחר ליהנות מהנר כמו במעשה שבת בדבר שיש בו פלוגתא שאין איסור להשתמש בזה. אמנם לא משמע כן במעשה רב אות רי"ב שכתב דח"ו מלהדליק את הנר ביוהכ"פ לצורך אמירת פיוטים ומוטב שלא לומר שום פיוט מלומר לפני נר שהודלק ע"י א"י, ומשמע דאף שהדליק הגוי בדיעבד אין לסמוך על השיטות שמתירין לצורך גדול ואסור ליהנות מהנר [ואולי י"ל דכיון שבבית הכנסת של הגר"א נהגו כהגר"א בכל דבר לא שייך לומר שאם אמרו לגוי להדליקו עשו בהיתר].

כתב הרמ"א אם עשה אינו יהודי בבית ישראל מדעתו אין הישראל צריך לצאת אך על פי שנהנה מן הנר. ובסקי"ג כתב המשנ"ב דאסור לו להשתמש לאורו בדבר שלא היה יכול לעשותו בלי הנר שהדליק הגוי בשבילו, ויש לדון במקרה שהאדם נמצא במקום חשוך והגוי הדליק את האור בשבילו, דהנה פשוט שאם לא יכול ללכת בלי האור שהדליק הגוי וכגון שיש שם תקלות, שאסור לו ללכת שם, אך יש לדון במקום שבלי הנר היה הולך לאט ובזהירות ועכשיו ע"י האור יכול ללכת מהר אי צריך ללכת לאיטו כדי שלא יהנה ממלאכת הגוי וצ"ע לדינא.

[כתב המשנ"ב סקי"א דאם הדליק הגוי את הנר או את המדורה צריך למחות בו ואפילו אם היה זה בביתו של האינו יהודי גם כן צריך למחות כיון שהנר והעצים של ישראל, ומשמע מדברי המשנ"ב דאם הנר והעצים של הגוי אין צריך למחות, והנה לעיל מבואר דאם נותן לגוי לכבס בגדיו מותר רק אם מכבסו בבית הגוי אבל בבית ישראל אסור, ולפי"ז ייצא לכאורה שצריך למחות ביד הגוי כיון שמדליק בבית ישראל גם אם העצים והנר של הישראל. וצ"ע]

## מקור דין מחאה בגוי העושה מלאכה

תנן בשבת (קכא, א) נכרי הבא לכבות את הדליקה אין אומרים לו כבה ואל תכבה מפני שאין שביתתו עליהם, אבל קטן שבא לכבות אין שומעין לו מפני ששביתתו עליו. ובגמרא מבואר דהטעם שצריך למחות בקטן הוא משום דעביד אדעתיה דאביו, אך בנכרי א"צ למחות משום דאדעתיה דנפשיה קא עביד, וכמבואר ברש"י שיודע הנכרי שלא יפסיד ממה שיציל.

ומסוגיא זו משמע שאם הנכרי עושה מלאכה אדעתיה דישראל, הרי דינו כמו קטן שמחוייב הישראל למחות בנכרי.

[סימן שכה סעיף יג] **אם ליקט אינו יהודי והאכיל לבהמת ישראל אין צריך למחות בו לפי שעה, אבל אם רגיל בכך צריך למחות.**

## דין מחאה במלקט עשבים ומאכיל לבהמת ישראל

וביאר המשנ"ב (ס"ק עא) דכשאינו רגיל בכך אין איסור בדבר משום שאינו עושה זאת בציווי ישראל, אלא מעצמו, ואמרינן דאינו יהודי אדעתיה דנפשיה קעביד כדי להרויח, ולכן אין צריך למחות בו. וכן מצינו לקמן בסימן שלד (סעיף כה) דגוי שבא לכבות אין צריך למחות בידו דאמרינן נכרי אדעתיה דנפשיה קעביד, ומאידך מצינו לגבי הדלקת הנר לעיל (סימן רעו סעיף א) שאם אינו יהודי הדליק נר במקום שיש רוב ישראלים אמרינן שהדליק עבור הישראל, אף בלא שאמר שהדליק בעבור הישראל, ואסור ליהנות ממנו, ולא אמרינן דאינו יהודי אדעתיה דנפשיה קעביד.

וביאר במגן אברהם (ס"ק כט וכן לקמן שלד ס"ק כז הובא במשנ"ב שם ס"ק סא) דשאני הדלקת הנר, שמכיון שגוף הישראל נהנה מהמלאכה אמרינן שהאינו יהודי התכוין להדליק לצורך הישראל, אך לגבי עשבים שנתלשו וכן בכיבוי דליקה, שרי, שהרי אין גופו נהנה מהמלאכה ואמרינן דעביד אדעתיה דנפשיה.

ובטעם שאם רגיל בכך צריך למחות נחלקו הראשונים (הו"ד במג"א ס"ק ל), דהנה הרא"ש (שבת פט"ז סימן יב) כתב וז"ל 'אבל אם מערים ישראל בכך ורגיל לעשות דבריו ע"י בהערמה על ידי עכו"ם אסור, כדאמרינן בהשוכר את הפועלים (ב"מ צ:) בהנהו תורי דגנבין ארמאי ומגנחין יתהון הערמה איתעביד בהון ליזדבנו לנכרים'. ומבואר שהאיסור בהערמה הוא, שהישראל מערים דאמרינן דמעיקרא היתה דעתו שהגוי יעשה בעבורו את המלאכה, ומשום כך קנסו לאסור בזה. ולפי"ז אפילו אם ידעינן שהגוי עושה עבור הישראל שרי, כיון שאין בדעתו של הישראל שהגוי יעשה בעבורו.

ולדעת הרא"ש צ"ל דמה שכתוב בגמרא שאינו יהודי אדעתיה דנפשיה קעביד, היינו שמכיון שעשה את המלאכה עבור הבהמה, אין איסור, כיון דלא עשה לישראל הנאת הגוף אלא להנאת הבהמה.

אכן דעת המרדכי (שבת סימן תו) שהאיסור הוא משום דאמרינן שהגוי מערים כאילו הוא עושה אדעתיה דנפשיה, ובאמת הוא מכוין לעשותו בעבור הישראל, דז"ל שם 'ובלבד שלא יערים לעשות בשביל ישראל ואומר שעושה לעצמו'. ולדבריו באופן שנדע שהעכו"ם עשה עבור הישראל, ודאי שיהיה אסור ליהנות מזה.

והנה במשנ"ב כתב בטעם הדבר שמותר לבהמתו ליהנות באינו מכירו, הוא משום דאמרינן אדעתיה דנפשיה קעביד 'כדי להרויח', ומשמע שאם עשה זאת עבור הישראל אסור, וזה דלא כדברי הרא"ש שכתב דאף אם נתכוין לעשותו עבור הישראל שרי היכא שגופו לא נהנה, ובלבד שלא אמר לו הישראל לעשותו, אך בשעה"צ (ס"ק עג) כתב להדיא דהעיקר כדעת הרא"ש, וצ"ע.

**אכן** יסוד דין מחאה נתבאר בשו"ע לעיל סי' רמד (סעיף א)
 דהפוסק עם האינו יהודי לבנות לו בתוך התחום אסור לו להניח לגוי לעשות מלאכתו בשבת מפני הרואים. ובמשנ"ב (שם ס"ק ל) הביא בשם רבינו שמחה שאסור לשפחה לעשות אפילו מלאכת עצמה בבית ישראל, מפני שנראה שעושה את המלאכה בשבילו, אך הביא דעת ספר התרומה שדעתו להתיר, ועי' במשנ"ב שנוטה להחמיר ומוכח שיש חובת מחאה בבית ישראל גם בחפצי העכו"ם, כל שלא ניכר שעושה המלאכה בשביל עצמו.

## חובת מחאה כשהגוי עושה מלאכה בשבילו

**כתב** הרמ"א (סעיף א) **מיהו אם עשה א"י בבית ישראל
 מדעתו, אין הישראל צריך לצאת אף על פי שנהנה מן הנר או מן המדורה.** ובמשנ"ב (ס"ק יא) כתב שכל זה דוקא אחר שהעכו"ם הדליק את הנר דאינו צריך לצאת אבל אם רואה שבא להדליק את הנר בשבילו מחוייב למחות בו כיון שהנר הוא של ישראל ואפילו אם עושה כן בביתו של העכו"ם. ומשמעות המשנ"ב שדוקא משום שעושה מלאכה בחפצו של ישראל אבל אם עושה הגוי בחפץ של עצמו אינו מחוייב למחות אפילו בביתו של ישראל.

**והנה** כתב המשנ"ב סימן שז (ס"ק נו) שאם הביא האינו יהודי
 אגרת חתומה בשבת מותר לרמוז לו שיפתח את האגרת, והקשה רע"א (בגיליון על המג"א ס"ק כ) היאך פותחו הגוי הרי צריך הישראל למחות בו, ותירץ הרעק"א דכיון דהאיסור לפתוח אגרת הוא חומרא בעלמא לכן התירו לכתחילה לפותחו ע"י גוי, ועוד תירץ דיש לחלק דאם שלח אותו לעשות את המלאכה הזו והוא עושה אותה בשבת אז יש חובת מחאה, אך כשלא אמר לו מעולם לעשות את המלאכה אין חובת מחאה. ותירוץ זה צ"ע דכשמדליק הגוי נר הרי מעולם לא שלח אותו להדליק את הנר, ומדוע יש חובת מחאה [כמו שיתבאר לקמן]. וצ"ל דכוונת רע"א ליישב רק ממה שמצינו שיש חובת מחאה כשהגוי עושה בשבילי מלאכה בשליחותי וכגון שבונה בית לישראל, אך באמת לפי דברי רבינו שמחה שיש חובת מחאה אף בדבר שהגוי אינו עושה בשליחות הישראל, הכא נמי יהיה חיוב מחאה.

**וסתימת** הפוסקים דאף בדבר שהגוי אינו עושה בשליחות
 ישראל יש חובת מחאה, וכמבואר במשנ"ב כאן דאם נזדמן שראה הישראל שהעכו"ם רוצה להדליק בשבילו צריך למחות בידו. ויש לדון מתי יש חיוב מחאה.

**ויש** בזה גם נפק"מ לענין רמיזה, דהנה מבואר במשנ"ב סימן
 שז (ס"ק עו) שמותר לרמוז לאינו יהודי לעשות מלאכה כשאינו אומר בלשון ציווי, וכגון שאומר הנר אינו מאיר יפה ושומע האינו יהודי ומתקנו, אלא דכל מקום שיש חיוב מחאה אסור לומר לגוי אפילו ע"י רמז בדרך סיפור דברים.

## חיוב מחאה במקום שאסור ליהנות מהמלאכה

**והנה** בתוס' בשבת (קכב. ד"ה ואם) משמע שכל מלאכה
 שאסור ליהנות ממנה יש חיוב מחאה כשעושה אותה הגוי, דהקשו על המבואר במשנה (שם) דנכרי שהדליק הנר בשביל ישראל אסור לו ליהנות מהנר, והקשו דא"כ מדוע אמרינן שנכרי שבא לכבות אין אומרים לו אל תכבה, הרי אסור ליהנות מהמלאכה. ותירצו דשאני כיבוי דאמרינן דנכרי אדעתא דנפשיה קא עביד, כיון שאין הישראל נהנה ממעשה הנכרי, אבל בנר הוא נהנה מגוף מעשה הנכרי [ועיין לקמן בדין חובת מחאה בכיבוי]. ומקושייתם מתבאר יסוד בדין מחאה, שאם עשאה עכו"ם אסור להנות ממנה חייב למחות בגוי שלא יעשה אותה, ולכן הקשו מדוע א"צ למחות בגוי כיון שאסור ליהנות מהמלאכה [אמנם התהילה לדוד (בסו"ד סימן רעו ס"ק ד ד"ה והנה) דחה את הראיה, דיתכן דדוקא בכיבוי שהוא נהנה מעצם מלאכת הכיבוי, לכן הקשו התוספות שיהיה חייב למחות דבלא מחאתו חשיב שנהנה מהמלאכה, אבל אם אינו נהנה מעצם המלאכה י"ל שאף שהוא דבר שאסור להנות ממנו מ"מ אין חיוב מחאה].

**אמנם** בשו"ע סימן דש (סעיף א) הביא מתשובות הרשב"א
 דגוי שעושה מלאכת עצמו אף לדעת ישראל א"צ להפרישו כל שאין שם אמירת ישראל, ובלבד שלא יהנה בשבת מאותה מלאכה, ומשמע מזה שיש מקומות שאף שאסור ליהנות מהמלאכה א"צ למחות אם אינו נהנה מהמלאכה. ואמנם המשנ"ב שם (ס"ק יג) כתב דלפעמים צריך למחות מדרבנן ע"ש.

## חיוב מחאה בתוספת הנאה

**ולפי** מה שנתבאר שחובת המחאה תלויה באיסור הנאה,
 לכאורה עולה שכל מלאכה של הגוי שאם יעשנה אין איסור הנאה ממלאכתו, ממילא גם אין חובת מחאה. אלא דיש להבין דהמשנ"ב (ס"ק יא) כתב חובת מחאה גבי גוי שהדליק נר בעל כרחו של ישראל, ואמאי חייב למחות הרי כתב הרמ"א שאם הדליק הגוי את הנר בעל כרחו אינו מחוייב לצאת, וא"כ אין זה מלאכה שיש בה איסור הנאה ולמה יהא חובת מחאה. וכן מבואר במשנ"ב לגבי תוספת אורה, דמבואר בשו"ע להלן (סעיף ד) שאם היה נר דלוק בבית ישראל ובא הגוי והדליק נר אחר מותר להשתמש לאורו בעוד הנר הראשון דולק, וגם על זה כתב המשנ"ב (שם) בשם המג"א, דכשהנר של ישראל יש חובת מחאה אפילו כשכבר יש שם אור, ומבואר בדבריו דיש חובת מחאה אף בתוספת אורה ואף שמצד הדין מותר ליהנות מנר זה.

**אלא** שהמשנ"ב סותר דברי עצמו דהנה לקמן סימן שז (סעיף
 ב) הביא השו"ע בשם ספר התרומה שאף שאסור לומר לגוי בערב שבת שיעשה מלאכה בשבת, מכל מקום מותר לומר לו אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעברה, אע"פ שמבין מדבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה. וביאר במשנ"ב שם (ס"ק יא) דמיירי בדבר שאין בו איסור הנאה כגון בתוספת אורה או כשאינו נהנה מהמלאכה בשבת. ובביאור הלכה שם (ד"ה ואפילו) כתב בסוגריים שאין שם חיוב מחאה משום דמיירי בדבר שאין צריך למחות כמו שביאר במשנ"ב. ועולה מדבריו שכל שאינו נהנה מהמלאה בשבת או שהוא רק לתוספת אורה שאין איסור הנאה שוב אי"צ למחות.

**וכבר** נתקשה בזה הנשמת אדם (כלל סט ב) שכתב לתמוה על
 המגן אברהם שכתב שיש חובת מחאה בתוספת אורה מדברי ספר התרומה [שהוא מקור דברי השו"ע דסי' שז] דמבואר מדבריו שאין חובת מחאה בתוספת אורה. ודחק בדברי המגן אברהם שמדבר במקום שלא היה נר אחר דלוק, ולאו דווקא על דברי השו"ע שם שמדבר בתוספת אורה.

**אמנם** היה אפשר לתרץ דברי ספר התרומה דמיירי בבית של
 הגוי ולכן א"צ למחות, אך בביאוה"ל לא משמע כן, דכתב דהטעם שאין חיוב מחאה הוא משום דמיירי בתוספת אורה ע"ש.

**והנה** באגרות משה (יו"ד ח"ג סימן מז אות ב) נקט בפשיטות
 דא"צ למחות במקום שעושה הגוי תוספת הנאה, וראייתו מהמשנ"ב סימן שז (ס"ק עו) דכתב דאסור לרמוז לגוי שיסיר את הפחם מראש הנר, אך כשאומר הרמיזה שלא בלשון ציווי כגון שאומר הנר אינו מאיר יפה שרי, ולכאורה קשה מדוע אין חובת מחאה, ומוכח לכאורה שאין חובת מחאה כיון שזה רק תוספת אורה. אמנם בחוט שני (ח"ג פפ"א סק"ג) דחה ראיה זו דהטעם שאין צריך למחות בהסרת הפחם, הוא משום דיסוד חובת מחאה היא מטעם שבלא המחאה נראה שעושה את המלאכה בשליחות הישראל, וכ"מ להדיא במרדכי, אבל בהסרת הפחם אינו נראה שעושה בשליחות ישראל, כיון שהרגילות היא שכל אורח שבא לבית חבירו ורואה שאין הנר דולק יפה הוא מסיר ממנו את הפחם אף בלא רשות מבעל הבית.

**אכן** מצינו במגן אברהם (סימן רנג ס"ק לח) שהביא דפעמים
 שהיה מתקרר המאכל והיו נוהגין שהיו העבדים משימין את הקדירות בצד האש וכתב להתיר בזה כיון שמסתמא היו הקדירות חמות קצת וגם העבד היה עושה כן בשביל עצמו, ומבואר שם שא"צ למחות בעבדים, והיינו משום דהיכא שההנאה לא כ"כ גדולה א"צ מחאה.

**והנה** להלכה נתחבטו האחרונים, ואף שבאגרות משה כתב
 להקל דעת הגריש"א וכ"כ בחוט שני דיש להחמיר שיש חובת מחאה בתוספת אורה. ולפי"ז יהיה גם אסור לרמז לגוי בדרך סיפור דברים, דאף שאין בזה משום אמירה מ"מ הרי יש עליו חיוב מחאה. אכן בדבר שאין הנאה כל כך אין חובת מחאה וכמו שמוכח במג"א הנ"ל.

**ואין** להקשות מהא במצינו במשנ"ב בסי' שכז (ס"ק טז) דאם
 צבע הגוי את הנעליים של הישראל בשחור אסור עד לערב בכדי שיעשו, ולכאורה קשה שהרי צביעת הנעלים אינה אלא תוספת הנאה שהרי גם בלא הצביעה היה יכול להשתמש בנעלים וא"כ אמאי אסור בהנאה. מיהו נראה ברור שכל דברי המשנ"ב שם היינו דוקא בנעל חדשה שצובעה בפעם הראשונה וזה נחשב תיקון חשוב ובלא הצביעה אין הנעלים ראויים לשימוש כלל. אבל באופן שהיה המנעל מתוקן בערב שבת והגוי רק חידש את הצבע זה ודאי אינו אסור בהנאה וכמו שמבואר במשנ"ב סי' רנב (ס"ק ל) שאם היה המנעל מתוקן מערב שבת והגוי רק החליקו בשבת מותר ליהנות ממנו כיון שהיה יכול ללובשו אף בלא תיקון זה, והיינו דרק הצביעה הראשונה של הנעל שהיא עושה את הגמר מלאכה שלה ואינה ראויה קודם לכן, נחשבת כהנאה חשובה שאסור ליהנות ממנה בשבת, ויהיה חייב למחות בגוי שעושה אותה בשבת, אך תוספת צביעה אין איסור ליהנות ממנה דהוי הנאה מועטת.

**והנה** יש לדון לגבי איסור חזרה דמבואר בסימן רנג (סעיף א)
 שאם החזירו גוי מותר ליהנות ממנו אפילו במצטמק וטוב לו, כמבואר שם במשנ"ב (ס"ק לד), ויל"ע אם יש בזה דין מחאה כיון שאינו אלא הנאה מועטת.

## הדלקת מזגן אי חשיב הנאה חדשה או תוספת אורה

**באגרות** משה (שם) כתב דאף לדעת המקילים בתוספת אורה
 שאין חיוב מחאה וממילא מותר לרמוז לעכו"ם ברמז בדרך סיפור, אין להתיר לומר לגוי להדליק את המזגן, כיון שחשיב הנאה חדשה ואי"ז רק כתוספת. ויש לדון בסברתו, דלכאורה זה דומה ממש לתוספת אורה, שהרי המזגן משנה במגז בחדר גם בלא זה היה יכול לשהות בחדר אלא שע"י המזגן יש לו תוספת נוחיות בשהות בחדר, ולדעת המקילים בתוספת הנאה היה נראה להקל אף במזגן. שו"ר שבראשונים מוכח להחמיר בזה דבמרדכי (פ"ק דשבת סימן רנ) כתב דליהנות מחמום מדורה שרי רק משום שהכל חולים אצל צינה, ומשמע שחמום החדר חשיב הנאה שאסורה בשבת.

## חובת מחאה במניעת היזק

**הנה** הובאו לעיל דברי התוס' בשבת (קכב. ד"ה ואם) שתירצו
 שבכיבוי אין חובת מחאה, דשאני כיבוי דאמרינן דנכרי אדעתא דנפשיה קא עביד כיון שאין הישראל נהנה ממעשה הנכרי, משא"כ בנר הוא נהנה מגוף מעשה הנכרי. ומבואר מדבריהם דיש להקל במלאכה שהיא רק מניעת היזק שאינו הנאה ישירה מהמעשה שמותר ליהנות ממנה ואין בה חובת מחאה.

**אמנם** בספר מלכים אמניך (פרק ד הערה ד) הביא מהגרי"ש
 אלישיב שאין להקל בזה ויש חובת מחאה, היות ומשתמש בחפצי הישראל, ולדעת רבינו שמחה כשעושה מלאכה בחפצו של ישראל יש חובת מחאה. ועיי"ש שהביא בשם הגריש"א שאם הגוי פתח דלת חשמלית בשביל הישראל יש להקל ליהנות ממלאכתו, כיון שאינו אלא סילוק המפריע ואינו נהנה מעצם המלאכה. מיהו לפי מה שנתבאר דעת הגריש"א שכשעושה בחפצו של ישראל יש חובת מחאה, אף כשהוא רק סילוק המפריע, א"כ מה שהיקל בדלת חשמלית, באופן שהיא דלת של ישראל יהיה נכון רק לעניין דיעבד, אך לכתחילה יש חובת מחאה. אמנם ראיתי בחוט שני (ח"ג פרק א עמוד ריג) שאדם שנסגר בחדר או בשירותים עם דלת חשמלית להרבה שעות, יש להקל לרמוז לגוי שיפתח, ע"פ המבואר ברמ"א (סעיף ב) שמקילים בצורך גדול.

**דינים העולים**

1. גוי שעושה מלאכה בשביל הישראל, בגליון רע"א נראה שרק אם עושה מלאכה בשליחות הישראל יש חובת מחאה, אמנם סתימת הפוסקים שגם בלא שעושה בשליחות צריך למחות בו.
2. וכל שיש חיוב מחאה, ממילא יש איסור לרמוז לגוי לעשות המלאכה אפילו בדרך סיפור.
3. אם עושה המלאכה בחפצי עכו"ם, אם עושה כן בבית הישראל דעת רבינו שמחה שחייב למחות [ודלא כספר התרומה דמיקל] וכן נוטה המ"ב להחמיר. אבל בביתו של עכו"ם אינו חייב למחות אא"כ עשה מלאכה בחפץ של הישראל.
4. חיוב המחאה, בתוס' נראה שהיסוד הוא שכל מלאכה שאם עושה אותה העכו"ם אסור להנות ממנה ממילא יש בזה חיוב מחאה, ובדעת הרשב"א מצאנו מקומות שאף שאסור להנות מהמלאכה מ"מ אינו מחוייב למחות.
5. בתוספת אורה, כגון כשדלוק לו נר ובא הגוי והוסיף נר אחר, דעת האגרות משה להקל שאין בזה חובת מחאה, אבל הגריש"א והחוט שני סוברים שצריך להחמיר. אכן בדבר שאין בו הנאה גדולה - כגון קדירה חמה קצת שנתן הגוי בצד האש כדי שיתחמם יותר - אין חיוב מחאה. ויש לדון באיסור חזרה, אי מחוייב למחות, או דגם זה חשיב הנאה מועטת.
6. גוי שצבע לו את הנעלים אין חובת מחאה דאי"ז אלא הנאה מועטת, אבל נעלים חדשים שלא היו צבועים קודם לכן, כיון שאינו ראוי לצאת בלא צביעה חשיב הנאה מרובה וחייב למחות.
7. הדלקת המזגן, מצד הסברא נראה דאין בזה חובת מחאה, דאי"ז אלא תוספת הנאה דגם בלא המזגן היה יכול לשהות בחדר, אכן דעת האגרות משה דחשיב הנאה חדשה כיון שקודם לכן לא היה לו מזגן, ויש לזה ראיה מהמרדכי.
8. אם הגוי עושה סילוק היזק כגון שבא לכבות הדליקה אין חיוב מחאה, ויש ללמוד מזה היתר לגבי פתיחת דלת חשמלית. אכן כשעושה סילוק ההיזק בחפצו של ישראל, לדעת רבינו שמחה צריך למחות, ורק בדיעבד שרי להשתמש במלאכתו של הגוי. אכן במקום צורך גדול - כגון שנסגר בחדר עם דלת חשמלית - כתב החוט שני להקל לרמוז לגוי לפתוח הדלת.

## חובת מחאה כשהגוי עושה מלאכה בשבילו

**כתב** הרמ"א (סעיף א) **מיהו אם עשה א"י בבית ישראל
 מדעתו, אין הישראל צריך לצאת אף על פי שנהנה מן הנר או מן המדורה.** ובמשנ"ב (ס"ק יא) כתב שכל זה דוקא אחר שהעכו"ם הדליק את הנר דאינו צריך לצאת אבל אם רואה שבא להדליק את הנר בשבילו מחוייב למחות בו כיון שהנר הוא של ישראל ואפילו אם עושה כן בביתו של העכו"ם. ומשמעות המשנ"ב שדוקא משום שעושה מלאכה בחפצו של ישראל אבל אם עושה הגוי בחפץ של עצמו אינו מחוייב למחות אפילו בביתו של ישראל.

**אכן** יסוד דין מחאה נתבאר בשו"ע לעיל סי' רמד (סעיף א)
 דהפוסק עם האינו יהודי לבנות לו בתוך התחום אסור לו להניח לגוי לעשות מלאכתו בשבת מפני הרואים. ובמשנ"ב (שם ס"ק ל) הביא בשם רבינו שמחה שאסור לשפחה לעשות אפילו מלאכת עצמה בבית ישראל, מפני שנראה שעושה את המלאכה בשבילו, אך הביא דעת ספר התרומה שדעתו להתיר, ועי' במשנ"ב שנוטה להחמיר ומוכח שיש חובת מחאה בבית ישראל גם בחפצי העכו"ם, כל שלא ניכר שעושה המלאכה בשביל עצמו.

**והנה** כתב המשנ"ב סימן שז (ס"ק נו) שאם הביא האינו יהודי
 אגרת חתומה בשבת מותר לרמוז לו שיפתח את האגרת, והקשה רע"א (בגיליון על המג"א ס"ק כ) היאך פותחו הגוי הרי צריך הישראל למחות בו, ותירץ הרעק"א דכיון דהאיסור לפתוח אגרת הוא חומרא בעלמא לכן התירו לכתחילה לפותחו ע"י גוי, ועוד תירץ דיש לחלק דאם שלח אותו לעשות את המלאכה הזו והוא עושה אותה בשבת אז יש חובת מחאה, אך כשלא אמר לו מעולם לעשות את המלאכה אין חובת מחאה. ותירוץ זה צ"ע דכשמדליק הגוי נר הרי מעולם לא שלח אותו להדליק את הנר, ומדוע יש חובת מחאה [כמו שיתבאר לקמן]. וצ"ל דכוונת רע"א ליישב רק ממה שמצינו שיש חובת מחאה כשהגוי עושה בשבילי מלאכה בשליחותי וכגון שבונה בית לישראל, וכן איתא בירושלמי (מובא בסי' רנב סעי' ב) שאם עושה מלאכת ישראל בטובת הנאה צריך למחות בו שלא יעשנו בשבת. אך באמת לפי דברי רבינו שמחה שיש חובת מחאה אף בדבר שהגוי אינו עושה בשליחות הישראל, הכא נמי יהיה חיוב מחאה.

**וסתימת** הפוסקים דאף בדבר שהגוי אינו עושה בשליחות
 ישראל יש חובת מחאה, וכמבואר במשנ"ב כאן דאם נזדמן שראה הישראל שהעכו"ם רוצה להדליק בשבילו צריך למחות בידו. ויש לדון מתי יש חיוב מחאה.

**ויש** בזה גם נפק"מ לענין רמיזה, דהנה מבואר במשנ"ב סימן
 שז (ס"ק עו) שמותר לרמוז לאינו יהודי לעשות מלאכה כשאינו אומר בלשון ציווי, וכגון שאומר הנר אינו מאיר יפה ושומע האינו יהודי ומתקנו, אלא דכל מקום שיש חיוב מחאה אסור לומר לגוי אפילו ע"י רמז בדרך סיפור דברים.

## חיוב מחאה במקום שאסור ליהנות מהמלאכה

**והנה** בתוס' בשבת (קכב. ד"ה ואם) משמע שכל מלאכה
 שאסור ליהנות ממנה יש חיוב מחאה כשעושה אותה הגוי, דהקשו על המבואר במשנה (שם) דנכרי שהדליק הנר בשביל ישראל אסור לו ליהנות מהנר, והקשו דא"כ מדוע אמרינן שנכרי שבא לכבות אין אומרים לו אל תכבה, הרי אסור ליהנות מהמלאכה. ותירצו דשאני כיבוי דאמרינן דנכרי אדעתא דנפשיה קא עביד, כיון שאין הישראל נהנה ממעשה הנכרי, אבל בנר הוא נהנה מגוף מעשה הנכרי [ועיין לקמן בדין חובת מחאה בכיבוי]. ומקושייתם מתבאר יסוד בדין מחאה, שאם עשאה עכו"ם אסור להנות ממנה חייב למחות בגוי שלא יעשה אותה, ולכן הקשו מדוע א"צ למחות בגוי כיון שאסור ליהנות מהמלאכה [אמנם התהילה לדוד (בסו"ד סימן רעו ס"ק ד ד"ה והנה) דחה את הראיה, דיתכן דדוקא בכיבוי שהוא נהנה מעצם מלאכת הכיבוי, לכן הקשו התוספות שיהיה חייב למחות דבלא מחאתו חשיב שנהנה מהמלאכה, אבל אם אינו נהנה מעצם המלאכה י"ל שאף שהוא דבר שאסור להנות ממנו מ"מ אין חיוב מחאה].

**אמנם** בשו"ע סימן דש (סעיף א) הביא מתשובות הרשב"א
 דגוי שעושה מלאכת עצמו אף לדעת ישראל א"צ להפרישו כל שאין שם אמירת ישראל, ובלבד שלא יהנה בשבת מאותה מלאכה, ומשמע מזה שיש מקומות שאף שאסור ליהנות מהמלאכה א"צ למחות אם אינו נהנה מהמלאכה. ואמנם המשנ"ב שם (ס"ק יג) כתב דלפעמים צריך למחות מדרבנן ע"ש.

## חיוב מחאה בתוספת הנאה

**ולפי** מה שנתבאר שחובת המחאה תלויה באיסור הנאה,
 לכאורה עולה שכל מלאכה של הגוי שאם יעשנה אין איסור הנאה ממלאכתו, ממילא גם אין חובת מחאה. אלא דיש להבין דהמשנ"ב (ס"ק יא) כתב חובת מחאה גבי גוי שהדליק נר בעל כרחו של ישראל, ואמאי חייב למחות הרי כתב הרמ"א שאם הדליק הגוי את הנר בעל כרחו אינו מחוייב לצאת, וא"כ אין זה מלאכה שיש בה איסור הנאה ולמה יהא חובת מחאה. וכן מבואר במשנ"ב לגבי תוספת אורה, דמבואר בשו"ע להלן (סעיף ד) שאם היה נר דלוק בבית ישראל ובא הגוי והדליק נר אחר מותר להשתמש לאורו בעוד הנר הראשון דולק, וגם על זה כתב המשנ"ב (שם) בשם המג"א, דכשהנר של ישראל יש חובת מחאה אפילו כשכבר יש שם אור, ומבואר בדבריו דיש חובת מחאה אף בתוספת אורה ואף שמצד הדין מותר ליהנות מנר זה.

**אלא** שהמשנ"ב סותר דברי עצמו דהנה לקמן סימן שז (סעיף
 ב) הביא השו"ע בשם ספר התרומה שאף שאסור לומר לגוי בערב שבת שיעשה מלאכה בשבת, מכל מקום מותר לומר לו אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעברה, אע"פ שמבין מדבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה. וביאר במשנ"ב שם (ס"ק יא) דמיירי בדבר שאין בו איסור הנאה כגון בתוספת אורה או כשאינו נהנה מהמלאכה בשבת. ובביאור הלכה שם (ד"ה ואפילו) כתב בסוגריים שאין שם חיוב מחאה משום דמיירי בדבר שאין צריך למחות כמו שביאר במשנ"ב. ועולה מדבריו שכל שאינו נהנה מהמלאכה בשבת או שהוא רק לתוספת אורה שאין איסור הנאה שוב אי"צ למחות.

**וכבר** נתקשה בזה הנשמת אדם (כלל סט ב) שכתב לתמוה על
 המגן אברהם שכתב שיש חובת מחאה בתוספת אורה מדברי ספר התרומה [שהוא מקור דברי השו"ע דסי' שז] דמבואר מדבריו שאין חובת מחאה בתוספת אורה. ודחק בדברי המגן אברהם שמדבר במקום שלא היה נר אחר דלוק, ולאו דווקא על דברי השו"ע שם שמדבר בתוספת אורה.

**אמנם** היה אפשר לתרץ דברי ספר התרומה דמיירי בבית של
 הגוי ולכן א"צ למחות, אך בביאוה"ל לא משמע כן, דכתב דהטעם שאין חיוב מחאה הוא משום דמיירי בתוספת אורה ע"ש.

**והנה** באגרות משה (יו"ד ח"ג סימן מז אות ב) נקט בפשיטות
 דא"צ למחות במקום שעושה הגוי תוספת הנאה, וראייתו מהמשנ"ב סימן שז (ס"ק עו) דכתב דאסור לרמוז לגוי שיסיר את הפחם מראש הנר, אך כשאומר הרמיזה שלא בלשון ציווי כגון שאומר הנר אינו מאיר יפה שרי, ולכאורה קשה מדוע אין חובת מחאה, ומוכח לכאורה שאין חובת מחאה כיון שזה רק תוספת אורה. אמנם בחוט שני (ח"ג פפ"א סק"ג) דחה ראיה זו דהטעם שאין צריך למחות בהסרת הפחם, הוא משום דיסוד חובת מחאה היא מטעם שבלא המחאה נראה שעושה את המלאכה בשליחות הישראל, וכ"מ להדיא במרדכי, אבל בהסרת הפחם אינו נראה שעושה בשליחות ישראל, כיון שהרגילות היא שכל אורח שבא לבית חבירו ורואה שאין הנר דולק יפה הוא מסיר ממנו את הפחם אף בלא רשות מבעל הבית.

**אכן** מצינו במגן אברהם (סימן רנג ס"ק לח) שהביא דפעמים
 שהיה מתקרר המאכל והיו נוהגין שהיו העבדים משימין את הקדירות בצד האש וכתב להתיר בזה כיון שמסתמא היו הקדירות חמות קצת, ומבואר שם שא"צ למחות בעבדים, והיינו משום דהיכא שההנאה לא כ"כ גדולה א"צ מחאה.

**והנה** להלכה נתחבטו האחרונים, ואף שבאגרות משה כתב
 להקל דעת הגריש"א וכ"כ בחוט שני דיש להחמיר שיש חובת מחאה בתוספת אורה. ולפי"ז יהיה גם אסור לרמז לגוי בדרך סיפור דברים, דאף שאין בזה משום אמירה מ"מ הרי יש עליו חיוב מחאה. אכן בדבר שאין הנאה כל כך אין חובת מחאה וכמו שמוכח במג"א הנ"ל.

**ואין** להקשות מהא במצינו במשנ"ב בסי' שכז (ס"ק טז) דאם
 צבע הגוי את הנעליים של הישראל בשחור אסור עד לערב בכדי שיעשו, ולכאורה קשה שהרי צביעת הנעלים אינה אלא תוספת הנאה שהרי גם בלא הצביעה היה יכול להשתמש בנעלים וא"כ אמאי אסור בהנאה. מיהו נראה ברור שכל דברי המשנ"ב שם היינו דוקא בנעל חדשה שצובעה בפעם הראשונה וזה נחשב תיקון חשוב ובלא הצביעה אין הנעלים ראויים לשימוש כלל. אבל באופן שהיה המנעל מתוקן בערב שבת והגוי רק חידש את הצבע זה ודאי אינו אסור בהנאה וכמו שמבואר במשנ"ב סי' רנב (ס"ק ל) שאם היה המנעל מתוקן מערב שבת והגוי רק החליקו בשבת מותר ליהנות ממנו כיון שהיה יכול ללובשו אף בלא תיקון זה, והיינו דרק הצביעה הראשונה של הנעל שהיא עושה את הגמר מלאכה שלה ואינה ראויה קודם לכן, נחשבת כהנאה חשובה שאסור ליהנות ממנה בשבת, ויהיה חייב למחות בגוי שעושה אותה בשבת, אך תוספת צביעה אין איסור ליהנות ממנה דהוי הנאה מועטת.

## הדלקת מזגן אי חשיב הנאה חדשה או תוספת אורה

**באגרות** משה (שם) כתב דאף לדעת המקילים בתוספת אורה
 שאין חיוב מחאה וממילא מותר לרמוז לעכו"ם ברמז בדרך סיפור, אין להתיר לומר לגוי להדליק את המזגן, כיון שחשיב הנאה חדשה ואי"ז רק כתוספת. ויש לדון בסברתו, דלכאורה זה דומה ממש לתוספת אורה, שהרי המזגן משנה רק את מגז האויר בחדר, אך גם בלא זה היה יכול לשהות בחדר אלא שע"י המזגן יש לו תוספת נוחיות בשהות בחדר, ולדעת המקילים בתוספת הנאה היה נראה להקל אף במזגן. שו"ר שבראשונים מוכח להחמיר בזה דבמרדכי (פ"ק דשבת סימן רנ) כתב דליהנות מחמום מדורה שרי רק משום שהכל חולים אצל צינה, ומשמע שחמום החדר חשיב הנאה שאסורה בשבת. ונראה מכאן דה"ה גם בקירור החדר יש חובת מחאה.

## חובת מחאה במניעת היזק

**הנה** הובאו לעיל דברי התוס' בשבת (קכב. ד"ה ואם) שתירצו
 שבכיבוי אין חובת מחאה, דשאני כיבוי דאמרינן דנכרי אדעתא דנפשיה קא עביד כיון שאין הישראל נהנה ממעשה הנכרי, משא"כ בנר הוא נהנה מגוף מעשה הנכרי. ומבואר מדבריהם דיש להקל במלאכה שהיא רק מניעת היזק שאינו הנאה ישירה מהמעשה שמותר ליהנות ממנה ואין בה חובת מחאה.

**ולפי** דברי התוספות עולה שאם גוי מכבה מנורת חשמל
 בבית אין צריך למחות בידו כיון דהוי רק מניעת היזק ודמי ממש לכיבוי הדליקה, וה"נ יהא מותר לרמז לגוי לכבות את המנורה בביתו, וכן פסק התהילה לדוד ().

**אמנם** בספר מלכים אמניך (פרק ד הערה ד) הביא מהגרי"ש
 אלישיב שאין להקל בזה ויש חובת מחאה, היות ומשתמש בחפצי הישראל, ולדעת רבינו שמחה כשעושה מלאכה בחפצו של ישראל יש חובת מחאה. ועיי"ש שהביא בשם הגריש"א שאם הגוי פתח דלת חשמלית בשביל הישראל יש להקל ליהנות ממלאכתו, כיון שאינו אלא סילוק המפריע ואינו נהנה מעצם המלאכה. מיהו לפי מה שנתבאר דעת הגריש"א שכשעושה בחפצו של ישראל יש חובת מחאה, אף כשהוא רק סילוק המפריע, א"כ מה שהיקל בדלת חשמלית, באופן שהיא דלת של ישראל יהיה נכון רק לעניין דיעבד, אך לכתחילה יש חובת מחאה. אמנם ראיתי בחוט שני (ח"ג פרק א עמוד ריג) שאדם שנסגר בחדר או בשירותים עם דלת חשמלית להרבה שעות, יש להקל לרמוז לגוי שיפתח, ע"פ המבואר ברמ"א (סעיף ב) שמקילים בצורך גדול.

**דינים העולים**

1. גוי שעושה מלאכה בשביל הישראל, בגליון רע"א כתב בתירוץ אחד שרק אם עושה מלאכה בשליחות הישראל יש חובת מחאה, אמנם סתימת הפוסקים שגם בלא שעושה בשליחות צריך למחות בו.
2. וכל שיש חיוב מחאה, ממילא יש איסור לרמוז לגוי לעשות המלאכה אפילו בדרך סיפור.
3. אם עושה המלאכה בחפצי עכו"ם, אם עושה כן בבית הישראל דעת רבינו שמחה שחייב למחות [ודלא כספר התרומה דמיקל] וכן נוטה המ"ב להחמיר. אבל בביתו של עכו"ם אינו חייב למחות אא"כ עשה מלאכה בחפץ של הישראל.
4. חיוב המחאה, בתוס' נראה שהיסוד הוא שכל מלאכה שאם עושה אותה העכו"ם אסור להנות ממנה ממילא יש בזה חיוב מחאה, ובדעת הרשב"א מצאנו מקומות שאף שאסור להנות מהמלאכה מ"מ אינו מחוייב למחות.
5. בתוספת אורה, כגון כשדלוק לו נר ובא הגוי והוסיף נר אחר, דעת הנשמת אדם והגר"ז להקל שאין בזה חובת מחאה וכ"פ האגרות משה, אבל הגריש"א והחוט שני סוברים שצריך להחמיר. אכן בדבר שאין בו הנאה גדולה - כגון קדירה חמה קצת שנתן הגוי בצד האש כדי שיתחמם יותר - אין חיוב מחאה.
6. גוי שצבע לו את הנעלים אין חובת מחאה דאי"ז אלא הנאה מועטת, אבל נעלים חדשים שלא היו צבועים קודם לכן, כיון שאינו ראוי לצאת בלא צביעה חשיב הנאה מרובה וחייב למחות.
7. הדלקת המזגן, לכאורה תלוי במחלוקת אם יש חובת מחאה בתוספת הנאה, אכן דעת האגרות משה דחשיב הנאה חדשה כיון שקודם לכן לא היה לו מזגן, ויש לזה ראיה מהמרדכי.
8. אם הגוי עושה סילוק היזק כגון שבא לכבות הדליקה אין חיוב מחאה, ודעת התהילה לדוד דשרי אף בחפצו של ישראל, וא"כ אי"צ למחות כשהגוי בא לכבות מנורה בביתו, וה"נ יהא מותר לרמז לו לכבות. וכן יש ללמוד מזה היתר לגבי פתיחת דלת חשמלית שזה כמניעת היזק. ובשם הגריש"א כתבו שאם עושה סילוק היזק בחפצו של ישראל לדעת רבינו שמחה צריך למחות, ורק בדיעבד שרי להשתמש במלאכתו של הגוי.

## ספק אם עשה בשבילו

**כתב** השו"ע (סעיף ב) **ישראל ואינם יהודים שהסבו
 יחד והדליק אינו יהודי נר, אם רוב אינם יהודים מותר להשתמש לאורו ואם רוב ישראל או אפילו מחצה על מחצה אסור.** וביאר במשנ"ב (ס"ק טז) הטעם שבמחצה על מחצה אסור ליהנות מהנר, או משום דליכא למיקם עלה דמילתא אם בשביל אינו יהודי עשה או בשביל ישראל עשה, ועוד כתב טעם השני דבמחצה על מחצה מסתמא לשם שניהם נעשה.

**ובאמת** שני טעמים אלו תלויים במחלוקת הראשונים
 בסוגיא בשבת (קנא.), שנחלקו שם רב ושמואל לגבי נכרי שהביא חלילין לספוד בהם ויש ספק אם באו מחוץ לתחום או מתוך התחום, דלרב אסור ליהנות מאותן חלילין אא"כ ידוע לנו שממקום קרוב באו, ולשמואל מספק תלינן להקל שהביאם מתוך התחום. והגמרא שם הביאה ראיה מהמשנה שעיר שיש בה מרחץ אם רובה נכרים רוחץ בה מיד משחשיכה ואם רוב ישראל צריך להמתין בכדי שיחמו ובמחצה על מחצה ג"כ מחוייב להמתין. ויש בזה שני ביאורים ברש"י, אם הגמרא מוכיחה כרב שאסור מספק ולכן במחצה על מחצה צריך להמתין, או דכוונת הגמרא להוכיח כמו שמואל שמספק מותר, וההוכחה היא מהמשך המשנה שם, והטעם שבמחצה על מחצה צריך להמתין הוא משום שאין הדבר ספק, אלא ודאי שחוממו המים עבור כולם וגם עבור ישראל, שהרי הוא בכלל הציבור. וגירסת הרי"ף שם דשמואל סובר שיש להחמיר מספק והגמרא מביאה ראיה לשמואל. ועולה שנחלקו הראשונים בטעמא דבמחצה על מחצה אסור, אם הוא משום דקיי"ל שיש להחמיר בספק, או משום דמלאכה שנעשתה לשם שניהם דהיינו לשם עכו"ם ולשם ישראל אסורה.

**ובדברי** רש"י מצינו סתירה בזה דבסוגיא שם (בד"ה
 רוחץ בה) כתב דהעיקר כפירוש השני דהטעם דבמחצה על מחצה אסור משום דמסתמא לדעת שניהם נעשה, ואילו בדף קכב ע"ב (ד"ה אדעתא דרובא) פירש דהטעם שבמחצה על מחצה אסור הוא משום דליכא למיקם עלה דמילתא ושמא עשאו עבור ישראל, והיינו דאסור מספק.

**והנה** בביאור הלכה (ד"ה מחצה) הביא סתירה זו ברש"י
 וכתב דמ"מ לענין דינא יש להחמיר בספקא, שכן סתם המחבר לקמן בסימן שכה (סעיף ט וסעיף טז), ששם נפסק שאם יש ספק על דבר אם הוא בא מתוך התחום או מחוצה לו אסור מספק. ויש שהקשו שהרי המשנ"ב שם (ס"ק מז) כתב דהטעם שפסק המחבר שספק מוכן אסור, הוא משום דהוי דבר שיש לו מתירין, וטעם זה לא שייך בנידון דידן לגבי נכרי שהדליק את הנר, שהרי אם ימתין למוצ"ש יכלה השמן שבנר, וא"כ אין להביא ראיה משם לאסור בספק. אכן על כרחך צ"ל שהטעם שאסור בספק מוכן אינו רק מטעם דשיל"מ, שהרי לפי פירוש הרי"ף שם (בשבת קכב.) דדעת שמואל להחמיר מספק וקיי"ל כוותיה, א"א לומר דהטעם שמחמירין הוא משום דבר שיש לו מתירין, שהרי הגמרא שם מביאה ראיה לשמואל מחימום בית המרחץ שאסור מספק, ולדבר זה אין מתירין שהרי עד למוצ"ש יתקררו המים [ואף אי נימא דלא יתקררו, י"ל דחשיב שאין לו מתירין, וכדעת הצל"ח (ביצה ג: ד"ה שם) דכיון שנמנע משימוש באותה שעה חשיב דבר שאין לו מתירין]. ובאמת הרב המגיד בהלכות יום טוב (פ"ו ה"ו) נסתפק האם הטעם שהחמירו בספק הוא משום דהוי דבר שיש לו מתירין או משום שרצו חכמים להחמיר בספק זה, ולפירוש זה שפיר יש להוכיח מסתימת המחבר בסימן שכה דיש לאסור מספק.

**ולעניין** דינא כתב הביאוה"ל דיש להחמיר בספק אם
 נעשה מלאכה ע"י גוי, ואולי יש לדון דה"ה דאין להקל בספיקא דדינא כשיש מחלוקת פוסקים אם הדבר אסור משום מלאכת יום טוב, וצ"ע.

## עשה הגוי לצורך שניהם

**נתבאר** במשנ"ב (ס"ק טז) דהטעם שאסור ליהנות
 במחצה על מחצה הוא משום דמסתמא נעשה בשביל שניהם, והביה"ל (ד"ה ואם) האריך לבאר דברי המגן אברהם הנ"ל, דעיקר חידושו הוא דאפילו ברוב עכו"ם, אם עשה הגוי אף לצורך הישראל אסור בהנאה, אך במחצה על מחצה היה פשוט למג"א שאסור ליהנות ממנו כיון שהגוי עשה כן אף לצורך הישראל. והוסיף הביה"ל (שם בסוף הדיבור) שלכן לא הוכיח המג"א את דבריו מהשו"ע לקמן בסימן שכה (סעיף ו), דמבואר שם דאם צד האינו יהודי בשביל ישראל ובשביל הגוי צריך להמתין בכדי שיעשו, משום ששם מיירי במחצה על מחצה ויש לאסור משום שעשה כן אף בשביל הישראל, והמג"א בא לומר שאף ברוב עכו"ם אסור כשעושה לצורך ישראל ולכך הוכיח מהרמ"א לקמן בסימן תקטו (סעיף ו) ששם מבואר דאפילו ברוב עכו"ם אם לוקט אף עבור הישראל אסור ליהנות ממנו.

**אמנם** הביא שמהרשב"א מוכח דלא כהמג"א, דכתב
 (שבת קכב. ד"ה רבא אמר) דהני מילי שאסור ליהנות ממנו היינו בשלא עשאו גוי לצורך עצמו, אבל אם עשאו גוי לצורך עצמו אפילו היו שם כמה ישראלים מותר, דלעולם עיקר כוונתו אינה אלא לעצמו, והוכיח כן מהמעשה שהובא שם בסמוך שהגוי הדליק נר ואהדרינהו שמואל לאפיה מינייהו, ולבסוף כשראה שהגוי קרא שטר לאור הנר חזר ונהנה מאורו, וע"כ מיירי שהיה שם רוב ישראל או מחצה על מחצה, ולכן בתחילה אהדרינהו לאפיה ולאחר שראה שקרא הגוי לאור הנר, נהנה אף הוא בעצמו מהנר, ומוכח דאף בכהאי גוונא כשהגוי מדליק לעצמו מותר ליהנות ממנו.

**ובהמשך** דבריו כתב הרשב"א דכל ההיתר הזה הוא
 רק במקום שזה נר לאחד נר למאה, דהיינו שהגוי לא עשה פעולה נוספת בשביל הישראל, אלא שהישראל נהנה מאותה הפעולה שעשה הגוי לצורך עצמו, אך כשעושה הגוי מלאכה נוספת אסור.

**ודוגמא** לדבר דנו הפוסקים לגבי ישראל שנכנס
 למעלית עם גוי והגוי מפעיל את המעלית בשביל עצמו, דלדעת הרשב"א יש להתיר כיון דהוי נר לאחד נר למאה, ולדעת המג"א אסור [אמנם יתכן ששייך בזה איסור משום הגברת זרם שגורם בשימוש במעלית].

## ברוב עכו"ם ומשלם הישראל

**והנה** בתוספת שבת (רעו ס"ק ח) כתב דאם נותן
 הישראל כסף לאינו יהודי בעד מלאכתו, חשיב שהאינו יהודי עושה מלאכתו גם בשביל הישראל ואסור ליהנות ממלאכה זו, וכ"כ בעל התפארת ישראל בהקדמתו למסכת שבת (כלכלת שבת סימן ה אות ט), דלפי דברי המגן אברהם יש לאסור לירד בספינה אפילו אם קנה שם שביתה, דכיון שמשלם לבעל הספינה הרי הוא עושה את המלאכות גם בשבילו, ומבואר במג"א שאם הדליק נר לצורך ישראל ולצורך עכו"ם אסור ליהנות ממנו. והוסיף שם דאין לחלק דהיינו דווקא במחצה על מחצה אך ברוב עכו"ם שרי, דמאי שנא הרי בשניהם לצורך ישראל קעביד. וכך מבואר במנחת יצחק (ח"ג סימן ס אות א) שנקט בפשיטות שאף מי שנמצא בעיר שרובה עכו"ם אסור לו ליהנות מהחשמל המיוצר ע"י הגויים, דכיון שמייצרים את החשמל גם לצורך ישראל, אסור ליהנות ממנו לדעת המג"א הנ"ל. וע"ש שהביא סברא להקל שהחשמל שמגיע בשבת מיוצר מהמלאכות שנעשו בחול, ולכאורה היום המציאות אינה כן.

**אכן** האגרות משה (ח"ד סימן סד ס"ק ג) כתב שמותר
 להשתמש בחשמל שמיוצר ע"י גויים ואפילו בעיר שרובה יהודים, כיון שצריכין לתקן את החשמל בשביל הגויים אף בשביל בית אחד, וכ"ש במקום שהגויים מרובים ודאי יש להקל. ודבריו נסתרים מדברי המג"א הנ"ל, דכשנעשה בשביל שניהם אסור ליהנות ממנו וכ"ש במקום שרובם ישראל, ואף לפי הרשב"א נראה שאין להקל אלא בכשעושה לעצמו או ברוב גויים, דאז אמרינן שעיקרו נעשה בשביל עכו"ם, וכלשון הרשב"א דעיקר כוונתו אינו אלא לעצמו, אך הכא כשהרוב ישראל אף להרשב"א יש להחמיר, כיון שודאי כוונת הגוי לעשות את המלאכה בשביל הישראל.

**ולעניין** הלכה, יש לדון בחו"ל כשיש רוב גויים בעיר
 אם מותר ליהנות מחשמל המיוצר שם ע"י גויים, שהרי נתבאר לעיל שכיון שהישראל משלם על השימוש בחשמל חשיב שעושה גם בשבילו, וא"כ לדעת המג"א יש לאסור דאף שרובה גויים כיון שדעתו אף על הישראל אסור בהנאה, ואמנם יש להקל לדעת הרשב"א דכיון דרובה גויים אין איסור אף אם עשה עבור ישראל. אבל יש לדון שיתכן ובהפעלת תחנת הכח הוא מוסיף מלאכה מסוימת רק בשביל הישראל, וא"כ בזה אין את ההיתר של הרשב"א שהרי אין כאן נר לאחד נר למאה. אך יש סברא להקל מטעם דמסתמא יש בעיר חולה שאין בו סכנה וא"כ שרי ליהנות ממלאכת הגוי שנעשה בשביל חולה שאין בו סכנה.

**דינים העולים**

1. הדליק הגוי את הנר והיו שם רוב ישראל או אפילו מחצה ישראל ומחצה עכו"ם, אסור ליהנות מהנר. אבל אם רובן עכו"ם מותר.
2. גם אם יש ספק אם נעשה לצורך ישראל אסור בהנאה. ויל"ע בספיקא דדינא.
3. עשה לצורך ישראל ברוב גויים, לדעת הרשב"א מותר כשיש נר לאחד נר למאה, דהיינו שלא הוסיף הגוי מלאכה בשביל הישראל, ולדעת המג"א אסור, וכתב הביאוה"ל שהסומך להקל כדברי הרשב"א אין למחות בידו.
4. אם משלם עבור ההנאה חשיב שעושה הגוי גם בשביל הישראל, ולדעת המג"א אסור אפילו ברוב עכו"ם.
5. ויש לדון בחברת חשמל בעיר שרובה עכו"ם כיון שהישראל משלם עבור החשמל אם יהיה אסור להשתמש בחשמל כיון שמתקנים הגויים את החשמל בשבת אף עבור הישראלים שמשלמים, שדעת המנחת יצחק להחמיר והאגר"מ היקל, ולכאורה נסתר מהמג"א. ויש סברא להקל כיון שמסתמא יש בעיר חולה שאי"ב סכנה.

**כתב** השו"ע (סעיף ה) **בארצות קרות מותר לא"י לעשות מדורה בשביל הקטנים, ומותרין הגדולים להתחמם בו.**

## צריך שהגוי יעשה רק לצורך הקטנים

**ומבואר** במשנה ברורה (ס"ק לט) שאם דעתו
 להדליק אף בשביל הגדולים אסור ליהנות מזה, ויוצא שאף במקומות שיש היתר להדליק ע"י עכו"ם כגון שיש קטנים בבית, צריך לפרש לעכו"ם שידליק בשביל הקטנים, כי אם עושה לצורך שניהם אסור.

## הגוי עושה אדעתיה דנפשיה

**ובמשנ"ב** (ס"ק מה) הביא מהמגן אברהם
 שמותר לקצוב עם הגוי בקבלנות שיסיק את ביתו בחורף בעת שיהיה קר, ואז אף אם יסיק הגוי בזמן שאין הקור גדול א"צ לצאת מביתו משום שנחשב שעשה הגוי מדעתו. והמקור לכך הוא מדברי האור זרוע (הובא לעיל במג"א רנג ס"ק לח) שכתב שפעמים שהיתה הקדרה מתקררת קצת והיו העבדים נוהגין להניח את קדירותיהן בסמוך לאש, ואפילו במקום שנתקררו הקדירות הרבה, שיש בזה איסור בישול, כתב שם להתיר מכיון שנחשב שהעבדים עושים זאת על דעת עצמם.

## אמירה לגוי מערב שבת שיעשה מלאכה בשבת

**והנה** כתב השו"ע סימן שז (סעיף ד) **מותר לתת
 לאינו יהודי מעות מערב שבת לקנות לו ובלבד שלא יאמר קנה בשבת.** ומצינו שני ביאורים בביאור דברי השו"ע, במשנ"ב (ס"ק יד) ביאר שמדובר באופן שהישראל קצץ לגוי שכר, ולכן נחשב שהגוי עושה את המלאכה אדעתא דנפשיה, וכמו שנתבאר לעיל בסימן רמז (סעיף א) שאם הישראל קצץ לגוי שכר חשיב שהגוי עושה אדעתא דנפשיה. ובביאור הלכה (ד"ה מותר) הביא מביאור הגר"א דהכא מיירי באופן שאפשר לעשות את המלאכה מערב שבת, ומשום כך נחשב שהגוי עושה את המלאכה בשבת אדעתיה דנפשיה. ועכ"פ מבואר בשו"ע שאם אמר לגוי להדיא לעשות את המלאכה בשבת, אסור אפילו אם קצץ עמו שכר, ואף שיכול הגוי לעשותו מערב שבת.

## מניות בבורסה והוראת קבע בבנק של גויים

**ויש** לדון באדם שיש לו מניות בבורסה, והוא
 מבקש מהגוי שימכור את מניותיו או שיקנה לו מניות במקרה שיהיה שינוי בשער המניות, דלכאורה נחשב כמו שאמר לגוי להדיא שימכור לו בשבת במקרה שבשבת יהיה שינוי בשער המניות, שהרי הגוי אינו עושה אדעתיה דנפשיה אלא משום השינוי בשער המניות. וכן יש לדון במי שיש לו הוראת קבע בבנק בחו"ל שיש לו מסחר בשבת, שהרבה פעמים יצא שתאריך הגביה יהיה בשבת, ומכיוון שהבנק חייב לגבות ביום הנקוב, נחשב הדבר שאומר לגוי לגבות ביום השבת.

**אכן** בעניין זה של הוראת קבע, יש להקל אם
 יודיע לבנק מראש שהוא נותן להם רשות לגבות את החוב קודם השבת, מכיון שבכך חשיב שהבנק גובה את הוראת הקבע בשבת אדעתיה דנפשיה, ואף שברור הדבר שהבנק יגבה את זה בשבת, שהרי הם גובים את ההוראות קבע לפי תאריך קבוע, הרי נתבאר במשנ"ב לעיל (סי' רמז ס"ק ג) שאם הישראל שכר את הגוי וקצץ עמו שכר, והגוי אומר מעצמו שהוא יעשה את המלאכה בשבת, אין איסור בדבר, דחשיב שהגוי עושה את המלאכה בשבת אדעתיה דנפשיה.

[ואין סברא להקל משום שהמלאכה היא רק בפעולות מחשב, שהרי דעת הפוסקים שגרימת פעולות במחשב היא מלאכה גמורה מדאורייתא].

## להנות ממלאכת גוי שעשה מדעת עצמו

**המשנ"ב** (סי' שז ס"ק טו) הביא שדעת הט"ז שאף במקום שלא אמר הישראל בהדיא שיעשה בשבת ואף קצץ עמו שכר, והנכרי עשה את המלאכה בשבת אדעתיה דנפשיה, אסור לישראל ליהנות מאותה מלאכה בשבת. אך דעת האליה רבה והתוספות שבת להתיר. ובשעה"צ (ס"ק יז) כתב שבדברי מאכל לכו"ע יש להחמיר, כיון שמסתמא דעת העכו"ם שהישראל יהנה ממנו מיד.

**ועוד** כתב שם שבמלאכה דאורייתא יש להחמיר שלא ליהנות בדיעבד מהמלאכה שעשה עכו"ם אף שעשה כן אדעתיה דנפשיה, ומקורו מדברי הרמ"א לעיל סימן רנב (סעיף ד) שפסק שאסור ליהנות ממלאכה שעשה הגוי בשבת אף שקצץ עמו הישראל שכר, ודעת הא"ר והתו"ש ששם מדובר רק על מלאכה דאורייתא ולכן יש להחמיר, אך אם עשה הגוי מלאכה דרבנן יש להקל.

## הובאה לו המזוודה מהמטוס ע"י גוי בשבת

**ויש** בזה דוגמא מעשית בישראל שנסע במטוס
 והמזוודות התעכבו מלהגיע אליו ושלחו אותם לביתו בשבת, שיהיה אסור ליהנות בשבת מתוכן המזוודות, כיון שהגוי עשה בשביל הישראל מלאכה דאורייתא. אמנם אם אין לו בגדים לשבת יש להקל בזה, שהרי גם הרמ"א שהחמיר לעיל במלאכה דאורייתא שעשה הגוי בעבור הישראל, כתב שבמקום צורך יש לסמוך להקל להשתמש בו ביום.

## לומר לגוי שיאמר לגוי אחר

**הביאור** הלכה סימן שז (ד"ה ואפילו) הביא את
 דעת החתם סופר (סימן ס) שאין איסור לומר לגוי מערב שבת שיאמר לגוי אחר בשבת לעשות מלאכה בשביל ישראל, דהוי אמירה לאמירה, ובביאור הלכה סיים שמדברי הרשב"א בתשובה (ח"א סימן תתעה והו"ד בבית יוסף כאן) מוכח שיש לאסור בכהאי גוונא.

**והנה** המשנ"ב לקמן (ס"ק כד) הביא בזה
 מחלוקת האחרונים שהובאה בחוות יאיר (סימן נג) שדעת העבודת הגרשוני שאפילו שאומר לאינו יהודי שיאמר לאינו יהודי אחר לעשות לו מלאכה, נחשב כאמירה לעכו"ם שאסורה משום שבות, והחוות יאיר צידד להקל בזה, והמשנ"ב הכריע בשם ספר החיים דבמקום הפסד גדול יש לסמוך על המקילין, ואף שלעיל בביאור הלכה סתם כהרשב"א להחמיר, כבר ביאר החוות יאיר שם שמה שכתב הרשב"א לאסור לומר לגוי שישכור פועלים בשבת, אינו מטעם שאמירה לאמירה אסור, אלא משום ששכירות הפועלים גופא היא פעולה האסורה בשבת, וא"כ כשהישראל אומר לגוי לשכור פועלים הרי אומר לו לעשות פעולה האסורה בשבת, ולכן הרשב"א אסר בזה, אך אם אומר לגוי שיאמר לגוי אחר לעשות מלאכה יש להקל.

## אמירה לאמירה איך מותר להנות ממלאכתו

**אמנם** קשה איך מותר לישראל ליהנות
 ממלאכת הגוי, הרי הגוי עשה את המלאכה להדיא עבור הישראל, שהרי הוא יודע שהוא עושה את המלאכה בעבורו, ובאופן כזה הרי אסור ליהנות מהמלאכה. וזה כוונת המשנ"ב שציין לדבריו לעיל (ס"ק יא) ששם כתב שמה שהתירו להנות ממלאכת הגוי מיירי באופן שהישראל יהנה מהמלאכה רק אחר השבת, או דמיירי שיש כבר נר דלוק, ולכן מותר ליהנות מאותה המלאכה בו ביום.

## חיוב מחאה באמירה לאמירה

**אכן** כבר נתבאר בשיעורים הקודמים (שיעור ג) שנחלקו הפוסקים אם יש חיוב מחאה בתוספת אורה והובאה סתירת המשנ"ב בזה, ולעניין הלכה דעת האגר"מ להקל שאין חיוב מחאה אבל הגריש"א והחוט שני החמירו, וא"כ עדיין קשה איך מותר לומר לגוי שיאמר לחברו, והרי יש חובת מחאה.

**וביותר** צ"ע במקרה שעליו דן החתם סופר, דמיירי במקום ששכר הישראל גוי בקבלנות כדי שישכור פועלים לבנות לו את הבית, ושם הרי ודאי יש חיוב מחאה, ועיין שם בחתם סופר שהאריך בדבר.

**דינים העולים**

1. אסור לומר לגוי שיעשה עבורו מלאכה בשבת, ואם לא אמר לו להדיא לעשותה בשבת וקצץ עמו שכר או שיכול לעשותה מערב שבת, מותר.
2. אדם שיש לו מניות אסור לומר לגוי שימכור אותם בזמן שיש שינוי בבורסה, וכן אסור לחייב את חשבונו בהוראת קבע אם יגבה אותה הגוי בשבת אא"כ יודיע מראש לבנק שיכולים לגבותה בזמן אחר.
3. גוי שעשה מעצמו מלאכה דרבנן עבור הישראל, יש אוסרין ליהנות ממנה בשבת, ויש סוברים שזה מותר לכו"ע, ובמלאכה דאורייתא דעת הרמ"א להחמיר, ובמקום צורך שבת יש להקל. ובדבר שמסתמא כוונת הגוי שהישראל יהנה ממנו מיד, כגון בדברי מאכל יש להחמיר.
4. אסור לומר לגוי שיאמר לגוי אחר לעשות מלאכה עבור הישראל בשבת, ואם הגוי האחר אינו יודע שהמלאכה היא עבור הישראל, יש להקל במקום הפסד גדול.

## גוי שאפה פת לעצמו

[סימן שכה סעיף ד] **פת שאפה א"י לעצמו בשבת יש אוסרים ויש מתירים ובשעת הדחק או לצורך מצוה כגון סעודת ברית מילה או לצורך ברכת המוציא יש לסמוך על המתירים.** וביאר במשנ"ב (ס"ק טז) שני טעמים לאסור את הפת, די"א שהוא משום דחיישינן שמא היתה עיסה בבין השמשות אינה ראויה לכוס, ואם היו חיטים יש לאסור משום נולד. וי"א דחיישינן שמא יאמר לאינו יהודי לבשל ולאפות בשבילו, ואף שבנר אם עשה הגוי לעצמו מותר ליהנות ממנו, הכא במידי דאכילה שהאדם יותר להוט אחריהם חיישינן טפי.

**ולכאורה** לפי הטעם השני שאסור משום דחיישינן שמא יאמר לגוי לעשות בשבילו, יש לאסור בדבר מאכל אף במוצ"ש בכדי שיעשו, כדי שלא יאמר לאינו יהודי שיעשה את המלאכה בשבת בכדי שיוכל ליהנות ממנה מיד במוצאי שבת. אמנם בסעיף ה מבואר שאין לאסור בערב בכדי שיעשו, שכתב השו"ע **אינו יהודי שצד דגים לעצמו אסורים לישראל אבל לערב מותרים מיד.** וביאר המשנ"ב (ס"ק כא) שבסעיף זה כו"ע מודו שאסור משום מוקצה כיון שלא היו מוכנים מאתמול, אך עכ"פ מבואר דשרי מיד, ואף שלעניין מוצאי שבת יש לאסור בכדי שיעשו מטעם שמא ירבה בשבילו, ומבואר שלא החמירו בזה לאסור אף במוצאי שבת בכדי שיעשו.

## גוי שליקט פירות לעצמו

[סעיף ה] **אינו יהודי שצד או ליקט פירות לעצמן אסור לישראל.** ומצינו שני טעמים בטעם שאסור בליקט פירות [עי' משנ"ב ס"ק כב], או משום מוקצה שהרי היה מחובר בביה"ש, וטעם נוסף משום דחיישינן שמא יעלה ויתלוש וכמו שגזרו לגבי פירות הנושרין. ובשער הציון (ס"ק כו) כתב דנפק"מ בשני הטעמים, דאף במקום שהיה דעתו של האינו יהודי לתולשו מהאילן שבזה אין איסור מוקצה, אפ"ה יש לאסור את הפירות משום שמא יעלה ויתלוש.

## ערבות שנלקטו ביום א' דחוה"מ אם מותרים לבני חו"ל

**והנה** יש לדון לפי"ז, בשאלה המצויה בבני חו"ל שנמצאים בארץ ישראל ביום טוב שני, ובן ארץ ישראל קטף ערבות, האם יהיה מותר לבן חו"ל להשתמש באותן ערבות משום חשש שמא יעלה ויתלוש. ובשו"ת מנחת שלמה (ח"ב סימן מה) כתב להקל בזה, משום שאין לאסור מטעם גזירת פירות הנושרין באופן שנתלש בהיתר גמור. ועוד טעם להקל שלא שייך גזירת פירות הנושרין, אלא בפירות, אבל בעצים עצמם לא שייכת הגזירה. ובאמת מצינו שנחלקו הראשונים האם שייך גזירה שמא יעלה ויתלוש בעצים ועשבים, ובתהילה לדוד (שכב ס"ק ד) הוכיח מדברי המגן אברהם (תקא ס"ק יא) שכתב שעצים שנשרו מן הדקל אסורין משום חשש שמא יעלה ויתלוש, שיש בעצים גזירה שמא יעלה ויתלוש, אך הוכיח מכמה ראשונים שנראה מדבריהם שאין חשש שמא יעלה ויתלוש אלא בפירות.

**אמנם** דעת המנחת יצחק (חלק ח סימן נט) להחמיר שבן חו"ל לא ישתמש בערבות שנתלשו ביום טוב שני שלו, משום איסור מוקצה. אמנם דבריו נסתרים ממש"כ השעה"צ (ס"ק כד) דבמקום שמוכנים ליתלש אין איסור מוקצה כיון שדעת העכו"ם לתולשו וצ"ע. אמנם בשעה"צ לעיל (שכד ס"ק טו) לכאורה מבואר כדבריו, שכתב דאפילו בליקטן עכו"ם אסור משום דלא פלוג.

## ספק אם עשה הגוי לצורך הישראל

[סעיף ז] **ספק אם לקטן בשביל ישראל אסורים בו ביום ולערב בכדי שיעשו, וי"א שלערב מותר מיד.** וביאר המשנ"ב (ס"ק לב) את דעת האוסרים, דאף דקיי"ל דבמלתא דרבנן ספיקו לקולא, הכא יש להחמיר משום דהוא דבר שיש לו מתירין, שהרי אפשר להמתין עד מוצאי שבת. ולפי"ז אם הוא דבר שלא יכול ליהנות ממנו אם ימתין עד למוצאי שבת, יש להתיר מיד, וכן משמע בפמ"ג (א"א ס"ק יד) דהיכא דמתקלקל שרי כיון שאין לו מתירין. אמנם כבר הובא בשיעורים הקודמים [בסימן רעו] שהמשנ"ב גופיה לעיל (סימן רעו ס"ק טז) כתב שיש לאסור ליהנות מנר אף כשיש ספק אם הודלק לצורך הישראל או לצורך הגוי, ואף ששם לא שייך סברת דבר שיש לו מתירין שהרי הנר כלה עד למוצאי שבת.

## ספק הביא מחוץ לתחום

**והנה** כתב המג"א (ס"ק יד) דסתימת המחבר בסוף הסימן דאף במקום ספק יש לאסור בכדי שיעשו, דפסק בשו"ע בסעיף טז ספק אם הובאו מחוץ לתחום או מתוך לתחום, חוששים שמא באו מחוץ לתחום הובאו, אמנם סיים שם דאפשר שלגבי מת החמירו טפי. ובהגהות הרעק"א כתב שאין להוכיח מסתימת המחבר לקמן בסעיף טז, משום דנחלקו הראשונים כשוודאי שבא דבר מחוץ לתחום אם יש לאסור בכדי שיעשו, דדעת הרא"ש (פרק ג בביצה סימן ב) שאין לאסור בכדי שיעשו בבא מחוץ לתחום, כיון דהוי רק איסורא דרבנן. אמנם הרבה ראשונים (הובאו בבית יוסף) חלקו וסברו שאף בזה יש להחמיר מספק, וכן פסק השו"ע בסעיף ט. והנה הרא"ש גופיה כתב שם דלגבי מת כיון דאוושא מילתא טפי יש לאסור בבא מחוץ לתחום אף בכדי שיעשו, ולפי"ז ביאר רעק"א שאין להוכיח מסתימת המחבר בסעיף טז שיש להחמיר בספק להמתין בכדי שיעשו, משום שלגבי מת בלחוד יש להחמיר בכדי שיעשו, כיון דאף לשיטות שמקילים מספק היינו רק בצירוף שיטת הרא"ש שסובר שבבא מחוץ לתחום לא אסרו בכדי שיעשו, אך לגבי מת שכתב הרא"ש גופיה שיש לאסור בבא מחוץ לתחום אין להקל מספיקא.

**ובאליה** רבה (ס"ק יג) תמה בעיקר דברי המג"א דמנא ליה שכוונת השו"ע בסעיף טז לאסור בערב בכדי שיעשו, ושמא היינו רק לעניין בו ביום שאסור ליהנות ממנו משום שעשה הגוי בשבילו. ובדגול מרבבה (על המג"א שם) תמה על תמיהתו, דשם בוודאי כוונת המחבר לאסור בערב בכדי שיעשו, שהרי מיירי שם לגבי חלילין, ובשבת אין סופדין, ועל כרחך סתם המחבר לאסור מספק אף בערב בכדי שיעשו,

**ולעניין** הלכה המשנ"ב (ס"ק לג) הביא את דעת הא"ר דאין להחמיר למוצאי שבת, אך נוטה להחמיר בזה כדעת החיי אדם, וכמו שמשמע מהפמ"ג (א"א ס"ק יט) שהמחבר סתם לקמן (תקטו סעיף ה) כדעת המחמירים.

## ביסוד האיסור להנות ממלאכת עכו"ם, ונפק"מ כשעשה מלאכה ביו"ט ראשון אם מותר ביו"ט שני

**ביסוד** האיסור ליהנות ממלאכה שעשה העכו"ם עבור הישראל, מצינו מחלוקת ראשונים, דדעת רש"י בביצה (כד ב ד"ה ולערב) שהאיסור הוא כדי שלא יהנה ממלאכת יום טוב, והתוס' שם חלקו ופירשו שטעם האיסור הוא משום שמא יאמר לנכרי לכתחילה שיעשה בשבילו מלאכה. והנפקא מינה בשני ימים טובים של גלויות, דלדעת רש"י מותרין מספק, כמו ביצה שנולדה בזה שמותרת בזה, מכיון שממה נפשך אם הראשון יו"ט הרי השני חול, ואם שני יום טוב אין לאסור כלל. אך לדעת התוס' אסור עד למוצאי יום טוב שני, כיון שיש לחוש שיאמר לגוי ביום טוב ראשון לעשות מלאכה, כדי שיהיה מותר לו ביום טוב שני. ודעת הרא"ש כדעת ר"י דיש לאסור עד למוצאי יום טוב שני, אמנם דעתו שכל האיסור הוא רק לאותו שהובא בשבילו, אך לצורך אחרים מותר, דלא חיישינן שיאמר הישראל לנכרי שיעשה מלאכה בשביל אחרים, כיון שאין אדם חוטא ולא לו.

**והנה** להלכה פסק המחבר לקמן (סימן תקטו סעיף א) כדעת רש"י וסייעתו דמותר ביום טוב שני אחר כדי שיעשו, אמנם הרמ"א כתב שם דיש מחמירין עד מוצאי יום טוב שני, וכתב דנוהגין להחמיר אם אינו צורך יום טוב לצורך אורחים וכה"ג, דאז יש להקל לאחרים שלא הובא בשבילם. ולכאורה מבואר בדבריו דבמקום מצוה היקל רק בצירוף דברי הרא"ש, שסובר שכשאחרים נהנים מזה אין איסור, אמנם המשנ"ב (שם ס"ק יב) כתב דיש להקל אף אם הזמין את האורחים קודם שקיבל את הדורון מהגוי, ובלבד שאותם האורחים באו מעיר אחרת, ואפילו לעצמו התיר לאכול עמהם משום מצוות הכנסת אורחים, ואף שבזה לא שייך את טעם הרא"ש כיון שיתכן שהאדם יאמר לגוי לעשות מלאכה בשביל אורחיו שכבר הזמין, ומבואר שבמקום מצוות הכנסת אורחים יש להקל אף בלא צירוף דעת הרא"ש, וכן מבואר להדיא בשעה"צ שם (ס"ק כב).

## הובא מחוץ לתחום

סעיף ח **דבר שאין בו חשש צידה ומחובר אלא שהובא מחוץ לתחום, אם הביאו האינו יהודי לעצמו מותר אפילו בו ביום, ואם הביאו בשביל הישראל מותר לטלטל אפילו מי שהובא בשבילו, אבל לאכול אסור בו ביום למי שהובא בשבילו** [וכתב המשנ"ב שלבני ביתו אסור וכן לאורחים שהיו מוזמנים אצלו לשבת] **ולערב בכדי שיעשו. הגה: וי"א דאין הלילה עולה מן החשבון, רק צריך להמתין ביום ראשון בכדי שיעשו.**

## הביא מחוץ לתחום ימתין ביום כדי שיעשו

**ובטעם** הרמ"א שאין הערב עולה מן החשבון, ביאר המשנ"ב (ס"ק מ) דכיון שאין רגילות להביא בלילה ממקום רחוק יוצא שהישראל נהנה ממה שהובא ביום ולכן צריך להמתין בזמן שהרגילות להביא בו, ולכאורה בזמנינו שהרגילות להביא אף בלילה א"צ להמתין יותר מהזמן שהובא.

## הובא לב' בני אדם אי שרי להחליף

**וכתב** המשנ"ב (ס"ק לז) אם הביאו בשביל שני בני אדם שני דברים, אסורין להחליף כדי להתיר באכילה, דאם יהיו מותרין יבואו לומר לאינו יהודי לכתחילה להביא להם. ומקורו מדברי המגן אברהם כאן (ס"ק טז), אמנם באליה רבה (ס"ק טו) חלק וסבר שמותר להחליף, והוכיח כן מהגמרא בב"מ (צ:) לגבי קנס שקנסו על המסרס בהמתו, דהני תרי חסידי מחלפי אהדדי, ומוכח דסגי שקונסים את העובר עבירה שלא ימכור אך להחליף מותר. והתוספות שבת (ס"ק כ) דחה ראייתו מהגמרא בב"מ, דשם הוי שלא מדעתם וכמובא בתוספות שם (ד"ה מחלפי), אך התהילה לדוד פסק להקל והצדיק דברי הא"ר.

## אם יכול למכור לאחר, ובכמה

**עוד** כתב המשנ"ב (שם) שמותר למכור לאחר שלא הובא בשבילו, ובלבד שלא ירויח ביוקר ממה שלקח. וכן מצינו לגבי האיסור לבטל איסור לכתחילה דקיי"ל (יו"ד סימן צט סעיף ה) שאם עבר וביטלו במזיד אסור למי שעירב, וכתב הרמ"א שאסור למכרו לישראל אחר שלא יהנה ממה שביטלו, ובש"ך שם (ס"ק יב) ביאר שכוונת דברי הרמ"א שלא ימכור ביוקר, אך אם אינו מרויח במכירה זו, אין טעם לקונסו שהרי לא נהנה ממעשיו הרעים.

אמנם הפרי חדש (ביו"ד שם ס"ק יד) חולק על דברי הש"ך, וסובר שמותר למכור אף ביוקר, כיון שהוא ביטל בשביל להשתמש בעצמו בדבר, וכיון שמחייבים אותו למכור כבר יש בזה קנס, דהא לא נתקיימה מחשבתו. והוכיח כן מהגמרא בב"מ הנ"ל, דמבואר שם שאם היה דעתו למוכרה לחרישה יכול למוכרה לשחיטה, כיון שסגי בכך שנקנס ולא התקיימה מחשבתו. ובפלתי שם (ס"ק ז) יישב דברי הש"ך, שרק לגבי סירוס אמרינן שיכול למכור אפילו בריוח, כיון שהוא עשה את הסירוס לצורך שימושו, וכיון שמחוייב למוכרה הרי לא התקיימה מחשבתו, אך לגבי ביטול לכתחילה כוונתו בביטול הייתה להרויח, שיוכל ליהנות מהדבר האסור כהיתר, וא"כ כשמוכרה ביוקר הרי הוא מרויח את השווי של האיסור המעורב בדבר ההיתר. וכתב התהילה לדוד דלפי"ז נראה שבנידו"ד כיון שהגוי הביא את הדבר בשביל הישראל, הרי הוא רוצה את הדבר לעצמו, וסגי בכך שיקנסו אותו שיהיה מוכרח למכור.

## גוי שאפה פת לעצמו

[סימן שכה סעיף ז] **ספק אם ליקטן בשביל ישראל, או שידוע שליקטן בשביל ישראל ואין ידוע אם נלקטו היום אם לאו, אסורים בו ביום, ולערב בכדי שיעשו, ויש אומרים דלערב מותר מיד.**

## ספק ספיקא בשבת בדבר שיש לו מתירין

ובמשנ"ב (ס"ק לב) כתב 'ואם היו שני הספיקות יחד, אם תלשן בשבת וגם אם תלשן בשביל הישראל, בשבת גופא אסור, דהא אפילו ודאי לא בשביל ישראל לקטן אסור משום ספק מוכן, כנ"ל בסעיף ה, אבל במוצאי שבת יש להתיר בזה מיד משום ספק ספקא'.

ונחלקו הפוסקים במקום שיש ספק ספיקא להתיר בשבת עצמה, כגון שיש ספק אם הובא מחוץ לתחום וספק אם נעשתה המלאכה בשבילו, דדעת הפרי מגדים (ס"ק יט) דיש להחמיר אף בזה כיון דהוי דבר שיש לו מתירין, וכ"כ בתהיל"ד (ס"ק כד), [ומה שהתיר המשנ"ב במוצ"ש מיד ואי"צ להמתין בכדי שיעשו הוא מטעם דהקלו באיסור זה]. ומאידך מבואר באליה רבה (ס"ק יח) דבספק ספקא יש להקל, ואפילו בשבת עצמה מותר להשתמש בזה, ונראה בדקדוק דברי במשנ"ב דדעתו להקל, שכתב דבשבת אסור משום שהוא רק ספק אחד כיון דאסור לישראל משום שאינו מוכן אף אם תלשו העכו"ם לצורכו, ומשמע דהיכא שיהיה ספק ספקא אפילו בשבת יש להקל.

ובאמת כן מבואר בשו"ע לקמן בסימן תצז (סעיף ד) שאין להחמיר בספק ספקא אף בדבר שיש לו מתירין, דכתב דספק מוכן מותר ביום טוב שני, משום דהוי ספק ספקא, ולא מחמרינן משום דבר שיש לו מתירין. וע"ש במשנ"ב (ס"ק יא) שיש שחלקו ביו"ט שני של גלויות שיש להחמיר יותר משום דלא הוי ספק גמור, אך ספק ספקא דעלמא מותר.

אכן ברמ"א ביורה דעה (סימן קי סעיף ח) הביא דיש אומרים דדבר שיש לו מתירין אין להתיר מכח ספק ספקא וטוב להחמיר אם לא לצורך, וא"כ מבואר שכל מה שאפשר להקל היינו דווקא במקום צורך. אלא דבאמת אדרבה מבואר שם להיפך דבש"ך שם (ס"ק נו) כתב שכל מה שהחמיר הרמ"א שלא במקום צורך, היינו בספק בגוף וספק בתערובת, שספק דתערובת אינו ספק גמור, אך בספק ספקא אמיתי יש להקל. וכן מצאנו במשנ"ב לקמן (סימן תקיג ס"ק ה) שכתב לגבי ביצה שיש ספק אם נולדה ביו"ט, ואח"כ נתערבה באחרות, שיש דעות בין הפוסקים אם גם בזה אמרינן דאינה בטלה משום דהוי דבר שיש לו מתירין, וכתב שיש להקל במקום הפסד, ואף שבסימן תצז (שם ובמשנ"ב ס"ק יא) פסק השו"ע דבספק ספקא גמור יש להקל אפילו בדבר שיש לו מתירין, היינו משום שלגבי ביצה שנתערבה הספק השני שהתערב בתערובת אינו ספק גמור, וכן מבואר להדיא בשער הציון (ס"ק יט).

## הולכת ד' אמות בכרמלית

[סעיף ח] **דבר שאין בו חשש צידה ומחובר אלא שהובא מחוץ לתחום, אם הביאו הא"י לעצמו מותר אפילו בו ביום, ואם הביאו בשביל ישראל מותר לטלטל אפילו מי שהובא בשבילו, אבל לאכול אסור בו ביום למי שהובא בשבילו, ולערב בכדי שיעשו, וי"א דלמי שהובא בשבילו מותר לערב מיד.**

וכתב המשנ"ב (ס"ק מב) בשם האחרונים להחמיר כסברא ראשונה שאסור לערב בכדי שיעשו וכן סתימת השו"ע סי' תקטו. ומקור שיטה זו להקל בערב בכדי שיעשו הוא מהרא"ש (ביצה פ"ג ס"ב), שכתב שהבא מחוץ לתחום אסור בו ביום אבל אינו אסור בכדי שיעשו, משום דלא החמירו רבנן לאסור בכדי שיעשו אלא בדבר שנעשה בו מלאכה דאורייתא, וכתב שם הרא"ש שאין לחוש שמא הביאם דרך רה"ר דלא שכיח רה"ר דאורייתא. והקשה התהילה לדוד (ס"ק כג) דהנה פשטות דברי הרא"ש אזלי על יו"ט, ולכך בתוך התחום מותר, שאין איסור הולכה ביו"ט ד' אמות בכרמלית בתוך התחום, כיון שמוליכו לצורך אוכל נפש. ומה שכתב הרא"ש, שאם היה מעביר ברה"ר דאורייתא היה אסור בכדי שיעשו, ביאורו שמכיון שהביא מחוץ לתחום ואסור ליהנות בו ביום מדבר שבא מחוץ לתחום, דחיישינן שמא ירבה בשבילו, מעתה יהיה אסור אפילו בכדי שיעשו, כיון שלמעשה הוא מוליך ד' אמות ברה"ר שלא לצורך היום[[1]](#footnote-1). אבל בשבת יש לאסור אפילו אם בא מתוך התחום, משום המלאכה שמוליך ד' אמות בכרמלית.

אלא שא"כ צ"ע דברי השו"ע שכתב לעניין שבת לאסור רק מחוץ לתחום ומשמע שבתוך התחום אינו נאסר, ואמאי אינו אסור משום מעביר ד' אמות ברה"ר ואף שאין לנו רה"ר דאורייתא מ"מ הרי הוא מעביר ד' אמות בכרמלית ויש לאסור.

אכן כתב התהלה לדוד שגם בדברי הרא"ש לכאורה מוכרחים לבאר דמיירי בשבת, שאם מיירי על יו"ט והקשה שנאסור משום מעביר ברה"ר דס"ל שכל שמוליך שלא לצורך אכילה אסור, א"כ למה הקשה הרא"ש רק על עצמו שהתיר בכדי שיעשו, והרי היה לו להקשות על הגמרא שאמרו שלאחרים מותר בשבת עצמה וקשה דהרי מעביר הוא ד' אמות ברה"ר.

וכתב בתהל"ד שע"כ צ"ל שבאמת כוונת הרא"ש להתיר בהביא מחוץ לתחום בשבת, שאין צריך להמתין בכדי שיעשו, ואף שיש איסור תחומין דרבנן אפ"ה שרי מיד במוצ"ש, ואין צריך להמתין בכדי שיעשו כיון שהוא רק איסור דרבנן.

ומה שמוכח מהרא"ש שבתוך התחום אין איסור, אף שהוא מעביר ד' אמות בכרמלית, הוא על פי המבואר בדברי התוס' בשבת (קנא,א ד"ה אא"כ) שהקשו מה מהני לגבי חלילין שמביאו ממקום קרוב הרי מטלטלו דרך רה"ר, ותירצו דהמביא ממקום קרוב לא מהני כ"כ הבאתו. אמנם כתב המג"א (ס"ק לד) דאף שבתוס' כתבו דאם הובא אפילו דרך רה"ר דאורייתא מותר משום דלא מהני כ"כ הבאתו, אנן קיי"ל שכל שנעשתה מלאכה דאורייתא אסור בכדי שיעשו אף שאינו נהנה כ"כ בהבאתו. וכן מובא במשנ"ב בסוף הסימן (ס"ק עט) שיש להקל בכדי שיעשו בדבר שהובא דרך כרמלית.

אלא שבתוספות אין ראיה להתיר רק לעניין שאי"צ להמתין בכדי שיעשו, אבל אם נבאר דברי הרא"ש לעניין שבת, עולה שמותר ליהנות אפילו בשבת עצמה בדבר שהובא דרך כרמלית, שהרי אסר הרא"ש רק בהביא מחוץ לתחום.

ואף שמבואר להדיא בסעיף טו לעניין החלילין שבדבר שהובא דרך כרמלית מותרין לערב מיד, ולכאו' משמע שבשבת גופה אסור ליהנות ממנו. נראה שאי"ז ראיה כלל, דהתם מיירי בחלילין ואין כלל נידון על בו ביום שהרי אין מספידין בשבת, אך שאר דברים שהובאו דרך כרמלית מותרין בו ביום [כמבואר סברא זו בט"ז ס"ק טו].

## לא אזלינן בתר רוב

[סעיף ט] **אם הוא ספק אם הובא מחוץ לתחום אסור, ודוקא באינו יהודי שאינו שרוי עמו בעיר, אבל אינו יהודי השרוי עמו בעיר ופרות המצויין בעיר אין לחוש מספק, ואפילו אם יש לאינו יהודי שני בתים ואחד מהן בתוך התחום, תולין להקל ומותר לאכול אפילו למי שהובא בשבילו.**

ובפרי מגדים (משב"ז ס"ק ז) הקשה הא קיימא לן דרוב וקרוב הלך אחר הרוב, וכיון שיש לו כמה בתים מחוץ לתחום אמאי תלינן להקל שהביא מהבית שבתוך התחום, ועיין במשנ"ב (ס"ק נ) דהכא יש כנגד הרוב חזקה דכאן נמצא כאן היה.

## עכו"ם שעשה מלאכה לצורך עצמו

[סעיף י] **אינו יהודי שמילא מים לבהמתו מבור שהוא רשות הרבים לרשות הרבים, מותר לישראל להשקות מהם בהמתו, והוא שאין האינו יהודי מכירו דליכא למיחש שמא ירבה בשבילו.**

ובמשנ"ב (ס"ק נא) כתב שיש לאסור אפילו שהישראל לא נמצא כאן, אם יודע האינו יהודי בשעת עשיית המלאכה שהישראל צריך לזה, ואם לא יודע שהישראל צריך לזה כתב במשנ"ב לקמן (ס"ק סו) שיש להקל בזה בעת הצורך.

עוד נתבאר לקמן (סעיף יא) דבדבר שלא שייך שירבה בשבילו, כגון שהדליק הגוי נר לעצמו או בנה כבש שבדבר אחד מספיק לכל, אפילו במכירו מותר, שאין לחוש שמא ירבה בשבילו, וכן ליכא למיחש שיעשה בשביל הישראל לבדו כמבואר במשנ"ב (ס"ק סו).

## בכדי שיעשו במומר

והנה הסתפק הפרי מגדים (א"א ס"ק כב) בישראל מומר [וכן הוא בכל שישראל שאינו שומר תו"מ] אם אסור בכדי שיעשו, שאף דלגבי ישראל שעשה מלאכה בשבת הקילו שאין צריך להמתין בכדי שיעשו, הוא משום דלא חיישינן שיאמר לו לעשות מלאכה, דלא שכיח שישראל יעשה מלאכה בשבת, אבל ישראל מומר שדרכו לעשות מלאכות בשבת לא שייך האי טעמא ויש לאסור בכדי שיעשו. ומאידך יש סברא להקל, שבישראל מומר אין חשש שיאמר לו לעשות מלאכה בשבת, משום שיש בזה איסור גמור של 'לפני עור'. וכתבו האחרונים שיש להחמיר בזה לכתחילה (מנח"י ח"ט סי' לט, שבט הלוי ח"ג סי' נד אות ב).

## לקנות ביום א' בחנות פירות וירקות

ולפי"ז יש לדון בשאלה המצויה אם מותר לקנות פירות וירקות בחנות ביום ראשון בבוקר כשיש חשש שנקטפו בשבת ע"י ישראל מומר. ויש לדון בזה מכמה צדדים:

הנה באופן שיודע שנלקטו בשבת, צריך להמתין בכדי שיעשו, אלא שהדבר תלוי מהיכן הגיעו אותם הפירות, שאם ידוע שהגיעו ממקום קרוב, אז יש להמתין בכדי שיתלשו ויביאו לחנות, ואם יודע שהגיעו ממקום רחוק יש להמתין בכדי שיובאו משם, וכשאינו ידוע מהיכן באו מבואר בשו"ע (סעיף טו) דנקטינן שבבאו מחוץ לתחום צריך להמתין רק בכדי שיובאו ממקום הקרוב ביותר חוץ לתחום.

ומבואר במשנ"ב (ס"ק לט) שצריך להמתין כדי הזמן שהובא הדבר, שאם הובא בסוס יש לשער כדי זמן שמביא ע"י סוס, וכמו כן כתב הרמ"א שאם אין הדרך לעשות את המלאכה בלילה אין הלילה עולה מן החשבון. ונראה שבמציאות זמנינו אף שהמשאיות נוסעות גם בלילה מכל מקום אין דרך לקטוף בלילה, וא"כ יש לחשב מיום ראשון בבוקר כדי זמן הקטיף, ורק אז יש להתיר באכילה, ונראה שצריך להמתין ביום ראשון אף זמן נסיעת המשאית, שהרי אם לא היה נתלש בשבת לא היה אפשר להסיע את הסחורה, והרי נהנה ממעשה שבת.

עוד יש לדון אם מותר לקנות ביום ראשון בבוקר על מנת לאוכלו רק בצהריים, שלכאורה אינו נהנה מהדבר אלא אחר כדי שיעשו. אמנם נראה שיש להחמיר בזה, מכיון שאם הוא קונה בשעה זו אז נהנה בזה שלא יצטרך אח"כ לקנות, וזה עצמו חשיב שנהנה ממעשה שבת, ועוד שהמוכר ודאי נהנה שמוכר בבוקר וא"כ אסור לקנות ממנו משום איסור 'לפני עוור'.

**הדינים העולים**

1. גוי שעשה מלאכה עבור ישראל אסור ליהנות ממלאכתו, ונחלקו הפוסקים אם יש להקל בספק ספקא ליהנות מהדבר בשבת, ולעניין 'בכדי שיעשו' היקל המשנ"ב. אבל בספק בגוף וספק בתערובת יש להחמיר.
2. הובא בשבילו מחוץ לתחום אסור בשבילו, ולאחרים מותר. ובמוצ"ש נחלקו הראשונים אם צריך להמתין בכדי שיעשו, וקיי"ל להחמיר.
3. הובא בתוך התחום דרך כרמלית, דעת התהל"ד להתיר אפילו בשבת עצמה, כיון שלא נהנה כל כך בהבאתו.
4. גוי שעשה מלאכה לעצמו אסור לישראל המכירו ליהנות ממלאכת הגוי באופן שידע הגוי שהישראל צריך למלאכתו. וכשלא ידע, יש מחמירין, ויש להקל במקום צורך.
5. בדבר שלא שייך שמא ירבה בשבילו, מותר ליהנות מהמלאכה שעשה הגוי לצורך עצמו.
6. אם עשה יהודי מומר יש להחמיר שלא ליהנות בערב בכדי שיעשו.
7. נראה שיש לחוש שלא לקנות בחנויות קודם שעבר בכדי שיעשו שיעור זמן שייקטף ביום ראשון ויובא למקום. ואף אם יהנה מהדבר רק אחר כך יש להחמיר שלא לקנות קודם זמן זה.

[סימן שכה סעיף י] **עכו"ם שמילא מים לצורך בהמתו מבור שהוא רשות היחיד, לרשות הרבים, מותר לישראל להשקות מהם בהמתו וכו', ואם מילא לצורך בהמת ישראל אסור בכל מיני תשמיש אפילו ישראל אחר.** הגה: ויש מקילין ואומרים דאף אם הובא דרך רשות הרבים לצורך ישראל מותר לאדם לשתות מהם, הואיל ואפשר לילך שם ולשתות, ויש מתירין אף לכתחילה וכו', ואף על פי שיש להחמיר בדבר מ"מ אין למחות ביד המקילין לצורך שבת ובשעת הדחק.

## ביאור השיטות וההלכה

ושתי השיטות של השו"ע והרמ"א היא מחלוקת ר"י ור"ת בתוספות (שבת קכב. ד"ה משקה), על המבואר שם במשנה שאם נכרי מילא מים בשביל בהמתו של ישראל, אסור לו להשקותה מהמים. ודעת ר"ת שבדווקא נקט לגבי בהמתו, משום שהישראל עצמו מותר בהנאה, דלא נאסר בהנאה היכא דאפשר לו לרדת בעצמו ולשתות. אמנם שיטת ר"י שדבר שהובא דרך רשות הרבים דינו ככל מלאכה שעשה גוי לצורך ישראל, שאסור ליהנות ממנה.

ובמשנ"ב (ס"ק נו) כתב דהעיקר כשיטת ר"י דהיא דעת כל הראשונים, ורק במקום צורך גדול או לצורך שבת יש לסמוך להקל ליהנות מהמלאכה כשיטת ר"ת. ובשעה"צ (ס"ק נד) ביאר דאף שלומר לכתחילה כתב הרמ"א שאין למחות ביד המקילין, ומשמע שלירא שמים נכון להחמיר בזה אף בצורך גדול, היינו לעניין לכתחילה שלא לומר, אך אם כבר הביא יש להקל בצורך גדול או צורך שבת.

## שיטת הי"א ברמ"א שמותר אף לכתחילה

אמנם אף ר"ת לא היקל לומר כן לאינו יהודי לכתחילה, רק סבר שבדיעבד לא נאסר בהנאה בכהאי גוונא. אבל הרמ"א הביא שיש מתירין אף לכתחילה לומר להביא דרך רשות הרבים, ובשו"ע הובא המקור לזה מהכל בו, וכתב המג"א (ס"ק כה) דלא נמצא כן בכל בו, ובביאור הגר"א ציין שמקורו של הרמ"א הוא מדברי המרדכי (שבת רמז תעד, הובא בבית יוסף לעיל סימן שז סעיף ה) דכתב שלא נאסרה אמירה לעכו"ם שיטלטל חפץ ברה"ר, משום שאפשר לטלטלו ע"י מחיצת אנשים, ועפי"ז כתב הרמ"א שיש להתיר לומר לגוי שיביא את המים דרך רה"ר, כיון שאפשר להגיע אליו ע"י אנשים.

ובמג"א (שם) כתב דאפשר שמקורו של הרמ"א הוא מסימן רעו (סעיף ג) ששם כתב הרמ"א שמותר לומר לאינו יהודי לילך עמו וליטול נר הדלוק כבר, הואיל ואינו עושה אלא טלטול בעלמא, ונתבאר שם במשנ"ב (ס"ק לא) דטעם ההיתר הוא משום שיכול הישראל לטלטלו בדרך היתר ע"י שינוי, כגון באצילי ידיו, וה"נ יש להקל כיון שיכול לעשותו בדרך היתר שיבוא בעצמו אל המים.

ובתהילה לדוד (ס"ק ל) העיר שהרי לעיל בסימן רעו כתב הרמ"א שיש להתיר בזה לכתחילה, והכא כתב רק דאין למחות ביד המקילין בצורך גדול, וביאר דהתם נחשב שאפשר בדרך היתר ע"י שיעשה אותה המלאכה בדרך היתר, דהיינו בטלטול כלאחר יד, משא"כ הכא שאי אפשר לעשות את הפעולה בדרך היתר אלא ע"י שימנע לגמרי מהפעולה, כשיבוא בעצמו אל המים, וזה לא נחשב שאפשר בדרך היתר. וצ"ב בסברא, דאדרבה אם אפשר להגיע לאותה התוצאה בדרך היתר גמור למה יהיה אסור טפי.

ונראה לבאר בדרך אחר, דהכא אם הגוי מביא לו את המים, הרי נהנה שאינו צריך ללכת לבור ולשתות, וזה אי אפשר לעשות בדרך היתר, לכך לא נחשב שאפשר בדרך היתר, משא"כ שם שע"י טלטול מן הצד הוא מקבל את אותה התוצאה, נחשב שיכול בדרך היתר.

[סעיף יא] **ליקט אינו יהודי עשבים לצורך בהמתו, אם אינו מכירו מאכיל אחריו ישראל, שעומד בפניה בענין שלא תוכל לנטות אלא דרך שם, דאילו להעמידם עליהן אסור, דחיישינן שמא יטול בידו ויאכילנה, והם מוקצים.**

## עשבים נחשבים מוקצה

מבואר דהעשבים נחשבים למוקצים, אף שדעת האינו יהודי לתולשן, וכ"כ בשעה"צ לעיל בסימן שכד (ס"ק טו) דדלועין שנתלשו בשבת הוו מוקצה ואפילו אם תלשן אינו יהודי. אך מאידך כתב בשעה"צ בסימן זה (ס"ק כו) דפירות המוכנים לתלוש והיה דעת האינו יהודי עליהן מערב שבת אינם אסורים משום מוקצה. וצ"ע.

[סעיף יד] **עשה א"י בשבת ארון או קבר לעצמו מותר לישראל ליקבר בו, ואם עשאו בשביל ישראל, לא יקבר בו לא עולמית. ודוקא שהקבר בפרהסיא והארון על גביו, שהכל יודעים שנעשה לפלוני ישראל, אבל אם הוא בצנעה, מותר ליקבר בו לערב, בכדי שיעשו. ואפילו כשהוא בפרהסיא, אינו אסור אלא לאותו ישראל שנעשה בשבילו, אבל לישראל אחר מותר, והוא שימתין בכדי שיעשו.**

## איסור הנאה ממלאכה בפרהסיא

והקשה המגן אברהם (ס"ק לא) דלעיל בסימן רמד (סעיף ג) מבואר שאם גויים בנו בית לישראל בשבת באיסור, נכון להחמיר שלא יכנסו בו, והיינו דמדינא מותר ורק החמירו שלא ישתמש, ואף דהוי בפרהסיא. ותירץ המג"א דהתם מיירי בקצץ עמו בקבלנות, ולכך שרי אפילו בפרהסיא.

והנה דעת הר"ן (סה. מדפי הרי"ף והובאו דבריו בט"ז ס"ק יג) שכל מה שאסור בפרהסיא היינו רק בחפר קבר משום שגנאי הוא לישראל שייקבר בקבר מפורסם שנתחלל עליו שבת, ולפי"ז א"ש דלעיל דמיירי בבניין בית לא אסרו מדינא אלא נכון להחמיר. אמנם ברמב"ם (פרק ו הלכה ב) משמע שבכל מלאכה שעשה הגוי עבור הישראל בפרהסיא אסור עולמית.

ונשאלה שאלה למעשה שבתקופה האחרונה נתפרסם שנעשו עבודות בשבת להכשרת הנסיעה ברכבת, וכיון שעבודות אלו נעשו בפרהסיא יש לאסור עולמית, ולמעשה סומכים על הר"ן להקל.

**הדינים העולים**

1. הביא גוי חפץ דרך רה"ר בשבת, לדעת השו"ע צריך להמתין בכדי שיעשו, ולדעת הרמ"א מותר מיד, וכתב המ"ב שהעיקר להחמיר אולם לצורך גדול או צורך שבת יש להקל.
2. אבל 'לכתחילה' אסור לומר לגוי להביא דרך רה"ר, והמיקל לצורך מצוה ובשעת הדחק אין מוחין בידו, ובשעה"צ כתב דירא שמים ימנע מלהקל.
3. יש להחמיר שעשבים שנתלשו ע"י אינו יהודי בשבת הוו מוקצה, וצ"ע.
4. אינו יהודי שעשה מלאכה עבור בהמת הישראל אין צריך למחות בידו, ואם מכירו צריך למחות.
5. אם מכוין להדיא עבור הישראל, לדעת הרא"ש מותר כיון שגופו לא נהנה, ולמרדכי אסור. ובשעה"צ כתב להקל כדעת הרא"ש.
6. קבר שנעשה בשבת בפהרסיא לצורך מת, אסור עולמית לאותו מת, ומותר לישראל אחר.
7. מלאכה שנעשתה בפרהסיא לצורך שאר דברים, נחלקו הראשונים, ונוהגים להקל במקום צורך.
8. ואף לשיטות המחמירות אם עשה הגוי בקבלנות נכון להחמיר ואין איסור מדינא.

1. כן כתב התהלה לדוד בשם הא"ר (סימן תקטו ס"ק טו) שאם מביא דבר שבא מחוץ לתחום שאסור לאוכלו בשבת, נמצא שהוא מטלטל שלא לצורך אכילה, וממילא אסור גם משום מוליך ד' אמות ברה"ר. במאמר מרדכי (שם ס"ק יד) פקפק בזה וכתב שמכיון שיש הנאה מעצם קבלת הדבר ביו"ט, מותר לטלטלו לצורך זה וחשיב צורך אוכל נפש. וגם בתהיל"ד (ס"ק יז) כתב שדבריו צ"ע, שכיון שהוא הוליך מחוץ לתחום ע"מ לאכול, מאי איכפ"ל שיש איסור אכילה, מ"מ כיון שהוא בדעתו לעבור על האיסור הוי צורך אכילה]. [↑](#footnote-ref-1)