יז (ב) - בהא דלא תעביד עובדא, אם עבדינן עובדא להכשיר הבת לכהונה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

יום ב' י"ז אדר א' תשע"ד

**א**

א] כתובות די"ג:, ההוא ארוס וארוסתו דאתו לקמי' דרב יוסף היא אמרה מיני' והוא אמר אין מינאי, א"ר יוסף למאי ניחוש לה חדא דהא קא מודה, ועוד הא א"ר יהודה אמר שמואל הלכה כר"ג, א"ל אביי ובהא כי לא מודה מכשר ר"ג, והאמר לי' שמואל לרב יהודה שיננא הלכה כר"ג ואת לא תעביד עובדא עד דאיכא רוב כשרין אצלה, והכא רוב פסולין אצלה, וליטעמיך תקשי לך היא גופא הלכה ואת לא תעביד עובדא, אלא מאי אית לך למימר הא לכתחילה הא דיעבד, והא נמי כדיעבד דמי.

ופירש"י, ז"ל, והא נמי כדיעבד דמי, שנתעברה ואתה בא לפסול העובר ולאוסרה על הארוס, דאם אין אתה מאמינה הרי אתה מוציאה מבעלה, עכ"ל, ובחי' הרמב"ן פירש לדבריו, ז"ל, שכיון שאין מוציאין האשה מבעלה, אין פוסלין הולד, שאם אתה פוסלו אף הוא אינו מקיימה, עכ"ל, וכן דעת הרשב"א שם.

ודעת הראב"ד שהביא בחי' הרשב"א שם דאה"נ אין מתירין את הולד, דהו"ל כלכתחילה, ומש"א דכדיעבד דמי, קאי על האשה עצמה, ומש"א דכדיעבד דמי, ומ' דאי"ז דיעבד ממש, הוא משום שעדיין לא נשאת, וכן מ' בד' התוד"ה חדא בשם ר"י, וכ"ה בשטמ"ק לעיל די"ג: בשם הר"י מיגש, ואך שנסתפק הר"י מיגש אם כל שמתירין את האם, מתירין מכח זה גם את הולד, ונת' להלן סק"ט.

ב] אך התוס' שם כתבו, ז"ל, והא דחשיב לי' בסמוך דיעבד, לפי שלא הי' יכול הולד להינשא לבת ישראל ואפי' לממזרת אסור דמדאורייתא כשר הוא [דהא בדיעבד] (דהאי הוי כדיעבד) הלכה כר"ג, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א, ואך דבד' התוס' מבו' דכל הא דחשבינן לה כדיעבד, הוא משום דאסור בין בבת ישראל ובין בממזרת, וכ"כ הרא"ש והריטב"א, אך בד' הרמב"ן והר"ן מ' דסגי במה שאסור בקהל לחשבו כדיעבד, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין בדעת הרי"ף.

וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפט"ו מאיסו"ב הי"א, ז"ל, פנוי' שנתעברה מזנות וכו' אם אמרה בן כשר הוא ולישראל נבעלתי ה"ז נאמנת והבן כשר, ואע"פ שרוב העיר שזנתה בה פסולים, עכ"ל, ושם הי"ז כתב, ז"ל, ארוסה שנתעברה וכו' ואם נבדקה אמו ואמרה מארוסי נתעברתי נאמנת והולד כשר וכו', והאשה אינה בחזקת זונה אלא נאמנת לומר לארוס נבעלתי ואינה זונה, ואם נשאת לכהן לא תצא וולדה ממנו כשר, עכ"ל, וכתב המ"מ שם פי"ח הי"ג בדעתו, דאע"ג דלכתחילה לא עבדינן עובדא, מ"מ מכשירין את הולד, משום שאם היו מחמירין בו מלבא בקהל ל"ה לו תקנה, עכ"ד, - וכ"ה מבו' בד' הטוש"ע בסימן ד' סכ"ז, וכ"כ הב"ש בסימן ד' סקמ"ד וסימן ו' סקל"א, וכן נקטו הפוסקים בכ"ד לדינא.

**ב**

ג] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ז"ל, אלא שאין מתירין לכתחלה לזו המעוברת וכו' שתינשא לכהן וכו', אא"כ היו רוב כשרים וכו', ואז תנשא לכתחלה לכהן היא "ובתה", עכ"ל, וכ"כ הרע"ב.

והבית מאיר בסו"ס ו' כתב, דמשמעות ל' הרמב"ם והרע"ב הוא, דאם ליכא רוב כשרים, אף בתה אינה נשאת לכהונה, וכ"כ בתוס' הגרע"א במתניתין, אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס צ"א דקדק להיפך, וצ"ע.

ומצאנו הדין מפורש כן בד' רי"ו נתיב כ"ג ח"ד, ז"ל, לקמן כי בין היא בין בתה לא תנשא לכתחלה לכהונה עד דאיכא רוב כשרים אצלה וכו', והתוס' כתבו דלגבי ולד נמי כיון דאי חיישת מיפסיל גם לקהל ישראל כדיעבד דמי וכו' אבל בפנוי' וכו' בין היא בין בתה לא תנשא לכתחילה לכהונה עד דאיכא רוב כשרים אצלה דילמא הפקירה עצמה לאחר אבל בדיעבד מותרת אפילו ברוב פסולין אצלה, עכ"ל, וכ"נ להדיא בשאילתות ש' צ"ה, עיי"ש, ואך דיתכן דס"ל דגם להכשיר הולד לקהל חשיב כלכתחילה ולא עבדינן עובדא, וכן פשיטא לי' להט"ז באהע"ז סו"ס ו', עיי"ש.

ד] אמנם הנה התוי"ט במתניתין כתב, ז"ל, כתב הר"ב וכשרים לכהונה היא ובתה וכו' ואפ"ה לכתחילה לא תנשא לכהונה, ר"ל היא, אבל בתה הא פסקינן וכו' דלכתחילה, וטעמא דבבתה הקילו וכו' לפי שאפשר שאפי' לקהל פסולה, לפיכך לא אמרו שלא תינשא לקהל לכתחלה לפי שאם היו מחמירין בה שלא לבא בקהל לא ה"ל תקנה הלכך לא החמירו שלא תנשא לכתחלה, ומה שמסיים הר"ב ואז תנשא לכתחלה בין היא בין בתה, כלומר דאז אין חילוק בין אמה בין בתה, ואפשר נמי לומר דלעולם להר"ב שוים הם אמה ובתה וכשהאם אסורה לכתחלה ה"נ הבת, עכ"ל.

ומבו' בדבריו שצידד דהבת כשרה לכתחילה אף לכהונה, דכיון דאם נחמיר בה שלא להאמין לדברי האם, תהא פסולה אף לקהל והו"ל כדיעבד, ע"כ התירוה אף לכהונה, - ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן צ"א שהאריך בדין זה, ובביאור ד' הב"ש סימן ו' סוסקל"א בזה, עיי"ש.

ה] והנה בד' הראשונים שסתמו וכתבו דבארוסה שעיברה ואומרת שהוא מן הארוס הולד כשר, משום דהו"ל כדיעבד, מ' דהבת כשרה אף לכהונה, והרי לפ"ד רש"י דטעם הכשר הולד הוא משום דאם אתה פוסלו אף הארוס אינו מקיימה, פשוט דה"ה כשר אף לכהונה, וא"כ ה"נ לדעת ש"ר הוא כן, דאינו במשמע דבריהם דנפ"מ בין טעמא דרש"י לטעמא דידהו אם הולד כשר לכהונה, וכ"נ בל' הטוש"ע בסימן ד' סכ"ז, וכ"נ להדיא בל' רי"ו שם, דרק בפנוי' שעיברה כתב דאין מכשירין את הבת לכהונה.[[1]](#footnote-2)

וצ"ע דאי נימא דבפנוי' שעיברה אף דמכשירין את הבת לקהל דחשיב כדיעבד, מ"מ אין מכשירין אותה לכהונה דהו"ל כלכתחילה, א"כ מ"ט בארוסה שעיברה מכשירין את הבת אף לכהונה.

וקשיא כן טפי בד' רי"ו, שכתב להדיא דבפנוי' שעיברה אין מכשירין את הבת לכהונה, ובארוסה שעיברה מ' בדבריו דמכשירין את הבת לכהונה, ומ"ש זמ"ז.

ו] ובפשוטו צ"ל בזה, דהא דבארוסה שעיברה מכשירין את הבת אף לכהונה, הוא משום דהצד לפסלה לכהונה, הוא משום שאינה מן הארוס, ואם אינה מן הארוס הרי הו"ל ממזרת, וכיון דמהימנינן לה שהיא מן הארוס להכשירה לקהל, ע"כ מכשרינן לה אף לכהונה, ומשא"כ בפנוי' שעיברה, הרי יתכן דאף אם הבת כשרה לקהל, שאין הבועל נתין או ממזר, מ"מ היא פסולה לכהונה, שהבועל הוא חלל, וע"כ אף דמהימנינן לה להכשירה לקהל, לא מהימנינן לה להכשירה לכהונה.[[2]](#footnote-3)

ז] אך לכאו' אי"ז מתישב, דגם בארוסה שעיברה שפיר יתכן דהבת כשרה לקהל ופסולה לכהונה, והיינו אם הי' הבועל גוי או עבד, דקי"ל דגוי ועבד הבא על אשת איש הולד כשר, וה"ה פגום לכהונה.

והנה אמנם בתשו' הגרע"א שם כתב לדון בזה לדינא בביאור ד' הב"ש, דשפיר מכשרינן את הבת לכהונה, משום דלדעת הרבה פוסקים בגוי הבא על בת ישראל אין הולד פגום לכהונה, וגם להני קמאי דהולד פגום לכהונה י"ל דאי"ז אלא מדרבנן, ורק בעבד הבא על הבת ישראל הולד פגום מדאורייתא, עיי"ש בדבריו.

ואמנם ד' הגרע"א קיימי בזה"ז דליכא למיחש לעבד, ואין לחוש אלא לגוי, ובזה שפיר י"ל דאין הולד פגום אלא מדרבנן, וע"כ בזה עבדינן עובדא, אך ד' הראשונים שסתמו וכתבו דהולד כשר, אין מתישבים בזה, דמ"ט לא חיישינן שהבועל הוא עבד, והולד פגום לכהונה מדאורייתא, והרי דעת רוב קמאי דקי"ל דעבד הבא על בת ישראל הולד פגום לכהונה, ורי"ו גופי' שם בהמשך דבריו הביא לפלוגתת הראשונים בזה, ודדעת הרמ"ה והרא"ש דהולד פגום לכהונה, ורחוק לומר דדבריו לעיל מינה אינם כדעה זו.

**ג**

ח] ונראה לפרש בזה, ובהקדם, דהנה בטעם הסוברים דהבת כשרה אף לכהונה, כתב הגרע"א בתשו' שם, ז"ל, ואף דאפשר דאסורה לכהונה וכשרה לקהל, כגון דזינתה עם נכרי דקיי"ל דבתה פגומה לכהונה וכשרה לקהל, מ"מ לא פלג"ד להאמינה לחצאין, דאם אין אתה מאמין לדבריה דלכשר נבעלתי הוי דבורה כמאן דליתא וכאלו לא נבדקה האם כלל, ממילא איכא חשש דנבעלה לממזר ותהי' בתה פסולה לקהל, וצריכין אנו להאמין לדברי', וכיון דמאמינים לה ממילא כשירה לכהונה, ומה דהיא לא תנשא לכהן ולא אמרינן כיון דמאמינים לדברי' לגבי בתה ממילא גם היא כשרה לכהונה, צ"ל דלגבי תרי גופי פלג"ד, אבל בחד גופא דהיינו על הבת לא פלג"ד להאמינה לחצאין, עכ"ל.

ט] והנה אמנם הי' מקום לדון, דלגבי הך מילתא דלכתחילה לא עבדינן עובדא, אין לנו לדון מכח דינא דלא פלגינן דיבורא, שהרי בלא"ה מדינא היא נאמנת, ואך דמחמרינן דלא למעבד עובדא, ובזה שפיר מצינו לחלק דאף דלגבי נידון דבדיעבד לא מחמרינן בזה, מ"מ לגבי נידון דלכתחילה מחמרינן בזה.

אך כמדומה דמד' הר"י מיגש יש ללמוד דגם לענין הך דינא דלכתחילה לא עבדינן עובדא, תלי זה בדיני פלג"ד דעלמא, דהנה הר"י מיגש לעיל די"ג: הובא בשטמ"ק שם כתב, ז"ל, הילכך דאתי עובדא לקמן בדיעבד ואכשרנוה ואפי' ברוב פסולין אצלה כר"ג, אע"ג דלגבי דידה היא בדיעבד ולגבי בתה עדיין לכתחילה הוא, כיון דאכשרנוה לדידה מכשרינן נמי לבתה וכו', דהכי דייקינן ממימרי' דר' יוחנן דקאמר לדברי המכשיר בה מכשיר בבתה, דאלמא הכשר בתה תלוי בהכשר דידה והיכא דמכשרינן לה מכשירין נמי לבתה, וי"ל דההיא דאמר ר' יוחנן לדברי המכשיר בה מכשיר בבתה, על עיקר הדין הוא אומר, כלומר כ"ה דנאמנת היא להכשיר עצמה ה"נ נאמנת להכשיר את בתה, ולעולם אינה נאמנת להכשיר בתה היכא דרוב פסולין אצלה אלא בדיעבד, הילכך היכא דאתא עובדא לקמן בדיעבד והכשרנוה אפי' ברוב פסולין אצלה, איהי היא דמתכשרא משום דבדיעבד הוא, אלא לבתה כיון דלכתחילה הוא וכו' לא מתכשרא אא"כ היו רוב כשרים אצל אמה באותה בעילה, י"ל כך וי"ל כך והדבר ספק אצלנו וצ"ע, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"י מיגש, דאף דביסוד הדין ס"ל דכל מש"א דהא נמי כדיעבד דמי הוא לגבי האשה עצמה דאין מוציאין אותה מבעלה, משום דהו"ל כדיעבד, אך לגבי העובר הו"ל כלכתחילה, וכדעת הראב"ד, וזה כמו שפירש הרי"מ בסוגיין דאיירי על הארוסה עצמה, עיי"ש, מ"מ נסתפק דשמא כיון דמכשרינן לה מכשרינן אף לבתה, דהכשר בתה תלוי בהכשר דידה.

ומשמעות דבריו דעיקר הספק בזה, הוא ביסוד הדין דמאן דמכשיר בה מכשיר בבתה, אם היינו דהכשר בתה תלוי בהכשר דידה, או היינו דכ"ה דנאמנת להכשיר את עצמה ה"נ נאמנת להכשיר את בתה, והיינו דאם נאמנותה להכשיר את בתה הוי בתולדה מהא דמהימנינן לה להכשיר את עצמה, ע"כ כיון דלגבי דידה מהימנינן לה כיון דהו"ל כדיעבד, ע"כ אף מכשירין את הבת, ומשא"כ אם נאמנותה להכשיר את בתה אינו בתולדה מנאמנותה להכשיר את עצמה, ע"כ שפיר הדבר מתחלק, דאף דמהימנינן לה לגבי דידה, לא מהימנינן לה לגבי הבת.

ומבו' לפ"ז בדבריו כיסוד ד' הגרע"א, דגם בהך דינא דלכתחילה לא עבדינן עובדא, ה"ז תלוי בדיני פלג"ד דעלמא, וע"כ הוא דכל דנאמנת להכשיר את עצמה נאמנת להכשיר אף אף את בתה, אם נאמנותה להכשיר בתה הוא בתולדה מהא דמהימנינן לה להכשיר את עצמה, ול"ש לחלק בין זל"ז.

י] ויש להוסיף בזה, דהנה בשו"ת בית מאיר סימן י"ח בתשו' להגרע"א כתב, ז"ל, דאיכא לעיוני בההוא מילתא גופי' דקי"ל דאף שאומרת מפלוני זה נתעברתי לא יותר אלא דידעינן שהוא כשר או כהן, נאמנת להכשיר העובר ואינה נאמנת לא ליורשו ולא לכהונה, וק' לי הרי בענין זה א"א למעבד בשום צד פלג"ד, ועי' תשו' רשב"א סימן אלף רל"ד, ומדוע לא נימא אחרי שהחכמים קראו אותה עדות ואמרו זה עדות שהאשה כשרה לה, א"כ נימא עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה וכו',[[3]](#footnote-4) עכ"ל, ועיי"ש מש"כ בזה.

ובדעת הגרע"א שכתב דגם בנאמנות זו א"א לחלק דברי' ולהאמינה להכשיר הבת לקהל ולא להכשירה לכהונה, דלא פלגד, תיקשי קו' הבית מאיר דא"כ היאך נאמנת להכשיר העובר, אף שאינה נאמנת לירושה ולא להעלותו לכהונה.

יא] ונראה בדעת הגרע"א בזה, דלדעת רוב קמאי דכל נאמנות האם היא בצירוף החזקה, והא דמכשרינן אף את העובר, הוא משום דחזקת האם מהני לבת, והא דאינה נאמנת לירושה או להעלותו לכהונה הוא משום דלענין זה ליכא לצירוף החזקה,[[4]](#footnote-5) י"ל דל"ב בזה לדינא דפלגינן דיבורא, כיון דאותה מידת הנאמנות שהיא נאמנת להכשיר את העובר לקהל ולכהונה, ה"ה נאמנת אף לשאר מילי, ואך דלענין הכשר העובר איכא לצירוף החזקה, ולענין שאר מילי ליכא לצירוף החזקה.

וכל מש"כ הגרע"א דא"א לחלק דברי', הוא רק לענין הכשר הבת גופה, דא"א לנו להכשירה לקהל ולא להכשירה לכהונה, שהרי גם לענין הכשרה לכהונה איכא להצירוף דהחזקה, ובזה הוא דאמרינן דא"א לנו להאמין לדברי' לענין להכשירה לקהל, ולא להאמין לדברי' לענין להכשירה לכהונה.

יב] וי"ל עוד בזה, דגם להני קמאי דס"ל דנאמנות האם להכשיר העובר היא מכח טענת הברי לחוד, דליכא בזה צירוף דחזקה, דהבת לית לה חזקת כשרות, מ"מ שפיר ניחא הא דמהימנינן לה להכשיר העובר, אף דלא מהימנינן לה לענין ירושה, והיינו משום דלדעה זו דנאמנותה להכשיר העובר היא מכח טענת הברי לחוד, הרי בפשוטו הא דלענין ירושה אינה נאמנת, הוא משום דלא סגי בטענת ברי זו לענין ממון, ולדעת הגרע"א גופי' דנאמנותה להכשיר העובר הוא מדינא דע"א, הרי ודאי דלא סגי בנאמנות זו לענין ירושה, דבעינן לזה ב' עדים, והא דלענין כהונה אינה נאמנת, הוא מכח דינא דזרעו מיוחס אחריו, דמכח זה אמרינן דלא סגי בנאמנות זו להעלותו לכהונה, וכאשר כ"ה להדיא בתשו' הרא"ש כלל ל"ב סימן ט"ו, דהא דאינה נאמנת להעלות הולד לכהונה, הוא רק משום דינא דזרעו מיוחס אחריו, וכ"נ בד' הרשב"א לעיל בסוגיין.

ולפ"ז י"ל דע"כ שפיר מצינו להאמינה להכשיר הולד, אף דאינה נאמנת לירושה ולהעלותו לכהונה, וזה כמש"כ האחרונים דבע"א המעיד שמת בעלה שנאמן להתירה לינשא ואינו נאמן לנחלה, ל"ב לדינא דפלג"ד, כיון דאף לענין נחלה אית לי' לנאמנות זו דע"א, ואך דלענין נחלה לא סגי בנאמנות זו, אך בתורי"ד ב"ב דקל"ד: מבו' דגם בזה בעינן לדינא דפלג"ד, ואכמ"ל, וה"נ הכא דכוותה.

**ד**

יג] אמנם הנה בתרוה"ד סימן רס"ז כתב, ז"ל, בת כהן אחת פנוי' שלא ביכרה ונתעברה בזנות וילדה בן, ואמרה מפלוני ישראל נתעברתי, והוא מכחיש לה ואמר שמנכרי נתעברה וכו', יראה דאינו חייב לפדות את עצמו, דבהדיא איתא וכו' דכהנת או לוי' שילדה בנה פטור מה' סלעים, ואע"ג דמסיק וכו' דבת כהן שנתעברה מנכרי הואיל ומחוללת מקדושתה ה"ז כזרה וחייב בנה ה' סלעים וכו', וא"כ נידו"ד הואיל ואותו פלוני מכחישה ומוציא קול דמנכרי איעברה וכו' נימא דמהימנינן לי', דהא ע"כ מהימנינן לי' דלא שדינן לי' בתרי' לענין ירושה ושיהא מצוה להתעסק בקבורתו ולענין חליצה ויבום, והכי כתב אשירי פ"ק דכתובות וכו' דאם קאמר ארוס לא מינאי מעברא והיא אמרה מיני', מילתא דפשיטא היא דלא מהימנינן לה אלא משוינן להאי עובר ממזר אפי' לר"ג וכו' ה"מ בברי ושמא אבל כשהוא טוען ברי כנגדה לא, ותו דקי"ל כר"י שאם אמר על בן א' מן הבנים דממזר הוא נאמן כ"ש ע"ז העובר, ע"כ, ונראה דבנידו"ד וכו' אף לדידי' לא מהימנה אלא להך מילתא דלאו דידי' הוא, אבל להאמין לכל דבריו ולומר מנכרי מעברה כדקאמר לה איהו ודאי לא אמרינן, ומשום דר"י דנאמן על בן בין הבנים נמי לא מהימן, דנראה דההוא הימנותא ליתא אלא בבן שנולד מאשתו, בההיא האמינתו תורה שיכירנו לאחרים הואיל ומאשתו ומארוסתו נולד ומסתמא דמילתא הוא דלשדיי' בתרי' וכשהוא אומר דלאו מיני' הוא וממזר הוא מהימן. אבל בנידו"ד דלית ליה לא נישואין ולא קידושין בהך איתתא היאך תיסק אדעתין דליהוי מהימן במידי על הבן הנולד ממנה, הואיל והוא אמר דלאו מיני' הוא,[[5]](#footnote-6) ואי משום דאיהי אמרה דמיניה הוא, אי לדידה מהימנא א"כ לאו מנכרי קאתי, וא"כ כיון דאיהו לא מהימן לומר דמנכרי קאתי אדבורה דידה קא סמכינן דמכשר נתעברה דקי"ל כר"ג וכו', וא"ת שאני הכא דמתכחשה מההוא דקאמרה מיני' הוא, ומה בכך מ"מ בהא לא מתכחשה שאמרה שמכשר נתעברה ולא מנכרי כדברירנא לעיל דאיהו לא מהימן להכחישה אלא בהא דלאו מיני' אבל לא לפסול הבן, עכ"ל, והובא דין זה בד' הרמ"א ביו"ד סימן ש"ה סי"ח ובאהע"ז סימן ד' סכ"ט.[[6]](#footnote-7)

ומבו' בד' התרוה"ד, דאף דבמה שאמרה שהוא מפלוני לא מהימנינן לה, שהרי אותו פלוני מכחישה, ובברי וברי לא אמר ר"ג, וגם הוא נאמן בכך מדין יכיר, מ"מ מהימנינן לה שהוא מישראל, - ונתחדש בדבריו דאף בכה"ג שדברי' מוכחשים, מצינו לקבל למה שנכלל באמירתה שהוא מישראל, ולא אמרינן דלא פלג"ד, ובכה"ג הוא חידוש טפי, דבעלמא אף אם פלג"ד, מ"מ כל שהוכחש מקצת מעדותו, בטלה כל עדותו, מדינא דהכחשה בחקירות וכו', ואכמ"ל, ועי' חזו"א אהע"ז סימן א' סק"ח שתמה על דין זה.

ולפ"ד התרוה"ד נראה, דודאי דאף בגונא דמהימנינן את האם להכשיר בתה לקהל, כיון דהו"ל כדיעבד, מ"מ אין לנו להאמינה להכשירה לכהונה דהו"ל כלכתחילה, שהרי שפיר מצינו להאמינה במה שנכלל בדברי' דהבועל ל"ה נתין וממזר, ושלא להאמינה במה שנכלל בדברי' שלא הי' גוי או חלל.[[7]](#footnote-8)

יד] והנה בתשו' הגרע"א ח"ח סימן י"ב הק' ע"ד התרוה"ד, ז"ל, ומאד תמוה לי לפי סוגיין דספ"ק דכתובות ההיא ארוס וארוסתו וכו' שכתב שם הרא"ש ותו"י דכי לא מודה, היינו שאינו כאן, אבל אם מכחישתה שאינו ממנו לא, דל"א ר"ג אלא בברי ושמא, אבל לא בברי וברי ועוד דהא האב נאמן לומר זה בני ממזר ע"ש, והיכי מדמי לה לבני זה ממזר, דלמא מיירי שהארוס מכחיש רק שאינו ממנו, אבל א"י למי נתעברה, וא"כ אפשר דמגוי נתעברה וכו' הולד כשר, ואף דבעי' ברי והיא אומרת משל ארוס נתעברה והוא נאמן בזה להכחיש, מ"מ הוי ברי לענין זה דלכשר שאינו פוסל הולד לקהל נתעברה ואפשר לן לומר דמגוי ועבד נתעברה, אלא ע"כ כיון דהברי שלה מוכחש הוי ברי דידה כמאן דליתא, עכ"ל, ויש להוסיף, דהתרוה"ד גופי' הביא בדבריו לד' הרא"ש דכל שהארוס מכחישה הולד ממזר, ועיי"ש מש"כ בזה.

ולכאו' לול"ד רבינו הגרע"א, הי' מקום לחלק בזה, דכל ד' התרוה"ד הם כשאומרת שהבן הוא מפלוני ישראל, דבזה שפיר אמרינן דאף אם הוכחשה במה שאמרה שהוא מפלוני, מ"מ לא הוכחשה במה שנכלל בדברי' שהוא מכשר, ולא מיבעיא אם אמרה להדיא מפלוני ישראל, כל' התרוה"ד שם, דמצינו לחלק לדיבורה, ולהאמינה במה שאמרה שהוא מישראל, אלא אף אם אמרה מפלוני, י"ל דמצינו להאמינה במה שנכלל בדברי' שהוא מכשר, ומשא"כ בארוסה שעיברה ואומרת שהוא מן הארוס, והוכחשה בכך, לא מצינו למימר מכח דברי' שהוא מגוי ועבד, דזה אינו כלל בכלל דברי', - וביותר, שהרי הכשר הולד אם הוא מן הארוס והכשר הולד אם הוא מגוי ועבד, הוא מב' טעמים חלוקים, וע"כ דנו רבוותא בארוסה שעיברה להכשיר הולד משום ספק ספיקא, דספק אם הוא מן הארוס וספק אם הוא מגוי, והיינו משום דהוי זה ב' ספיקות מב' שמות, וע"כ אי"ז כלל בכלל דברי'.

**ה**

טו] ואם כנים הדברים נראה, דמה"ט הוא דבארוסה שעיברה וילדה בת ואומרת שהיא מן הארוס, כיון דהו"ל כדיעבד, ה"ה כשרה אף לכהונה, ול"ד לפנוי' שעיברה וילדה בת ואמרה שהיא מכשר, דאינה כשרה אלא לקהל ולא לכהונה.

והטעם בזה הוא, דבפנוי' שעיברה וכו', אף דבע"כ יש לנו להאמינה בדברי' שהיא מכשר ואינה מנתין וממזר, כיון דהו"ל כדיעבד, מ"מ לא מהימנינן לה במה שנכלל מדברי' שאינה מגוי וחלל, ושפיר מצינו לחלק לדברי' ושלא להאמינה אלא במה שנכלל מדברי' שאינה מנתין וממזר, - ומשא"כ בארוסה שעיברה וכו', הרי אם לא מהימנינן לה במה שאמרה שהיא מן הארוס להכשירה לכהונה, הי' לנו לפסלה אף לקהל, דלא מצינו להכשירה לקהל משום דשמא הוא מגוי ועבד, שהרי אי"ז כלל בכלל דברי', וכנ"ל, וכיון דיש לנו להאמינה בדברי' שהיא מן הארוס להכשירה לקהל, כיון דהו"ל כדיעבד, מכשרינן לה אף לקהל, דא"א לחלק בין זל"ז, וכמש"נ, ודו"ק.

**ו**

טז] נת' לעיל ענף ג' מד' הגרע"א, דהטעם לומר דהבת כשרה אף לכהונה, הגם דלכתחילה לא תעביד עובדא, הוא משום דלא פלג"ד להאמינה לחצאין וכו', ונת' שם בזה, דכ"ז הוא משום דגם לענין הכשרה לכהונה איכא ברי וחזקה, וע"כ א"א לנו להאמין לדברי' לענין להכשירה לקהל, ולא להאמין לדברי' לענין להכשירה לכהונה.

ונראה פשוט לפ"ז, דכל הא דיש לנו להכשירה אף לכהונה, הוא רק בגונא דאיכא רוב פסולין לקהל, דבזה הוא דאמרינן דכיון דמכשרינן את הבת לקהל אף דאיכא רוב פסולין, משום דהו"ל כדיעבד, יש לנו להכשירה אף לכהונה, - אך בגונא דאיכא רוב כשרים לקהל ורוב פסולין לכהונה, הרי ודאי דאף דמכשרינן הבת לקהל, אין לנו להכשירה לכהונה, שהרי הא דמכשרינן לה לקהל, הוא בצירוף הא דאיכא רוב כשרים, ולגבי כהונה דאיכא רוב פסולין, אין לנו להכשירה, וז"ב.

ולדעת הרמב"ם דהא דלא תעביד עובדא, היינו אף בדאיכא רוב כשרים, ובעינן שיהא תרי רובי, מסתבר דאף בכה"ג דאיכא רוב כשרים לקהל, מ"מ כיון דליכא תרי רובי, וכל הא דמכשרינן לה הוא מכח הא דבדיעבד הלכה כר"ג, יש לנו להכשירה אף לכהונה.

ונמצא לפ"ז, דאיכא גוונא דאם איכא רוב כשרים הולד פסול, ואם איכא רוב פסולין הולד כשר, - וגם איכא גונא, דלדעת הרמב"ם דבעינן תרי רובי הולד כשר, ולדעת ש"ר דסגי בחד רובא הולד פסול.

יז] ולפי האמור נמצא, במה שהבאנו לעיל סק"ג לד' רי"ו והט"ז שכתבו דאף הבת לא תינשא לכהונה לכתחילה, הבאנו דבריהם לעיל סק"ג ולפמש"נ נראה דאין ללמוד מדבריהם דס"ל דאף דמכשרינן את הבת לקהל משום דהו"ל כדיעבד, מ"מ אין מכשירין אותה לכהונה, די"ל דדבריהם קיימי בגונא דרוב כשרים לקהל, דלא שכיח גוונא דרוב פסולין לקהל, ובכה"ג הרי הא דהיא נאמנת להכשיר את הבת לקהל, הוא משום צירוף רוב כשרים, ול"ב לזה להא דבדיעבד קי"ל כר"ג, וע"כ ודאי דאין לנו להכשירה אלא לקהל ולא לכהונה.

אך מד' הרמב"ם בפיהמ"ש שהבאנו לעיל שם יש ללמוד לזה, דאף דנימא דסתמא דמילתא איכא רוב כשרים לקהל, אך הרי ליכא תרי רובי, ובפרט להרמב"ם לטעמי' דל"מ תרי רובי אלא בשנבעלה חוץ לעיר, ונמצא דהא דהיא נאמנת להכשיר את הבת לקהל הוא רק משום דבדיעבד הלכה כר"ג, ואפ"ה אינה נאמנת להכשירה לכהונה.

ועד"ז הוא גם במש"כ מהרש"ל בתשו' סימן י"ז, והרמ"א בתשו' סימן כ"ו, דבפנוי' שעיברה ואומרת לכשר נבעלתי, לא מכשרינן את הולד לכהונה, משום החשש שנבעלה לגוי, דגם מדבריהם אין ללמוד דס"ל דאף דמכשרינן את הבת לקהל משום דהו"ל כדיעבד, מ"מ אין מכשירין אותה לכהונה, די"ל דדבריהם קיימי בגונא דרוב כשרים לקהל, וזה לפמש"כ מהרש"ל שם דהעיקר הוא כד' הטור דכל דאיכא רוב כשרים ה"ה נאמנת, ול"ב תרי רובי, ובכה"ג ודאי דאין לנו להאמינה להכשיר הולד לכהונה, וכמש"נ.

יח] שו"ר בתשו' הרמ"א סימן ס"ט, בתשו' הג"ר שלמה יהודה קצנלבויגן, בנו של מהר"ם פדוואה, ז"ל, כי המכשיר הבת לכהונה מכשרה מ"מ, דמאחר שהתירוה לבא בקהל לא חלקו בהכשרה. והגע עצמך, כשרוב פסולים אצלה מכח שהיא ארוסה איך נתיר הולד לקהל ולא נתירהו לכהונה משום חשש ממזרות, ויהיה הולד ממזר לזה וכשר לזה. אין בעיני כ"א חוכא ואטלולא, אלא ע"כ לומר דמאחר שהתירו הולד לקהל ואפילו לכתחילה ברוב פסולים הכשירוה ג"כ לכהונה וכו', והוספתי מדילי דבכל מקום שהתירו הולד לקהל התירוה ג"כ לכהונה אפי' כשהרוב פסולים מכח דרוב העיר אין משיאין לכהונה והי' אפשר להתירו לקהל ולאוסרו לכהונה, אפ"ה הכשירו הולד גם לכהונה ולא חילקו בהכשרו, מאחר שהאמינו לה על הולד מעוות לא יוכל לתקון האמינוה על כל דבר הנוגע בכשרותו, עכ"ל.

והרי שעמד בהך מילתא, די"ל דהיכא דאיכא רוב פסולין לכהונה ואין רוב פסולין לקהל, אין מכשירין את הולד לכהונה, אך מסיק דאף בכה"ג הכשירו הולד אף לכהונה ולא חילקו בהכשרו, - והיינו משום דאף בכה"ג דאיכא רוב כשרים לקהל, מ"מ כל הא דהולד כשר לקהל הוא רק מכח שהיא נאמנת בדברי', שהרי לא סגי בחד רובא להכשיר את הולד, ובעינן תרי רובי, וכיון שהאמינוה לענין להכשירו לקהל, האמינוה אף לענין להכשירו לכהונה, וצ"ע בזה.

אך גם לפי דבריו, הנה כ"ז הוא היכא דאיכא חשש פסול לקהל, ובעינן בזה לנאמנותה, אך כל דליכא בעיר כלל פסול לקהל, או אף אם איכא פסול לקהל ואך דאיכא בזה תרי רובי, מסתבר דיהא הולד פסול לכהונה, דדוקא בכה"ג שהוצרכנו להאמינה להכשיר את הולד לקהל, מהימנינן לה אף להכשירו לכהונה, אך בגונא דא"צ כלל לנאמנותה כדי להכשיר את הולד לקהל, אין לנו להכשירו לכהונה, ולפ"ז נמצא, דלדעת בעה"מ דלפ"מ דקי"ל כר"ג סגי בחד רובא אף כשאינה טוענת, הרי דכל דרוב כשרים לקהל ורוב פסולין לכהונה, אינה נאמנת להכשיר הולד לכהונה, כיון דלענין הכשרו לקהל א"צ כלל לנאמנותה.[[8]](#footnote-9)

**ז**

יט] ומאידך נראה, דבגונא דאיכא רוב פסולין לקהל, ומתוך מיעוט הכשרים לקהל איכא רוב כשרים לכהונה, דודאי דלכו"ע הולד כשר אף לכהונה, לדעת רוב קמאי דכל דאיכא חד רובא עבדינן עובדא כר"ג, דאם באנו לפסול הולד לכהונה מכח הרוב פסולין לקהל, הרי דע"ז אמרינן דכיון שהיא נאמנת שאינו מפסולין אלו להכשירו לקהל, ה"ה נאמנת בזה אף להכשירו לכהונה, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הב"ש בסימן ו' סקל"א, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א במהדו"ק סימן צ"א וכמש"נ לעיל סק"ו בהערה, וכל מה שיש לנו לפסלו לכהונה הוא מכח המיעוט הפסולין לכהונה ואינם פסולין לקהל, וכיון דכנגד חשש זה איכא רוב כשרים, ה"ה נאמנת להכשירה, וז"ב.

1. וכ"ה גם בל' הרשב"א בסוגיין בתו"ד, דאתה מכשירו לינשא לכהונה, עיי"ש, אך באמת לפמש"כ הרשב"א דטעם הא דמכשרינן את הולד, הוא כד' רש"י דאם אתה פוסל את הולד אף הוא אינו מקיימה, פשוט דה"ה כשר אף לכהונה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן צ"א שמבו' בדבריו דפשיט"ל כן, דבגונא דאיכא רוב ממזרים ואומרת לכשר נבעלתי, ומכשירין את הבת לקהל משום דהו"ל כדיעבד, א"א לנו לפסלה לכהונה מכח החשש שהיא מממזר, אף אי נימא דבממזר איכא פסול בפנ"ע לכהונה, עי' חזו"א אהע"ז סימן א' סקי"ד במש"כ לדון בזה, ואכמ"ל, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הב"ש בסימן ו' סקל"א, וכן פירש הבית מאיר שם בדבריו, ולא דן הגרע"א שם לפסלה לכהונה, אלא מכח החשש שהוא מגוי, דאף דאיירי בעיר שרובה ישראל, מ"מ הרי לדעת הרמב"ם בעינן תרי רובי, וד' הגרע"א שם קיימי ע"ד הב"ש דאזיל כדעת הרמב"ם, - וכ"ה להדיא בד' הגרע"א בסו"ד, דלגבי החשש שזינתה תחילה ונפסלה לכהונה, שפיר יש לנו להכשירה, משום דלגבי זה ל"ב תרי רובי, עיייש"ה.

   וכ"ה מבו' ממש"כ הגרע"א שם, דהא דלא חש הב"ש לזה, הוא משום דדעת כמה מרבוותא דגוי הבא על בת ישראל הבת כשרה לכהונה, וגם להני קמאי דהיא פגומה לכהונה, י"ל דאי"ז אלא מדרבנן, עיי"ש בדבריו, והרי דלא עלה ע"ד כלל לפסול הבת לכהונה משום החשש שהיא מממזר, וזה כמש"נ, - אך אכתי צ"ע, דמ"ט לא פסלינן את הבת לכהונה משום החשש שהיא מחלל, וצ"ל דאיירי בעיר שאין בה חלל ידוע, וצ"ע בסתימת ד' הגרע"א ז"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואזיל הבית מאיר לטעמי', במש"כ באהע"ז סימן ו' סי"ג ד"ה תו כ', די"ל דמשומדת אינה נאמנת להכשיר את בנה, שהרי קראוהו חכמים עדות, וכ"ה דבנאמנות יכיר אין משומד נאמן דהוי כגוי, ה"נ בנאמנות זו שהאמינוהו חכמים, מ"מ היא היא משומדת דהוא כגוי' אינה נאמנת, - ועיי"ש שכתב דאף דחזינן דאף אשת איש שזינתה נאמנת לומר שהוא מגוי, והרי דאף דהיא פסולה מחמת עבירה ה"ה נאמנת, מ"מ י"ל דשאני פסול מחמת עבירה, מפסול משומדת, ודמי לנאמנות דיכיר, דמשומד אינו נאמן דהו"ל כגוי, ואילו הפסול מחמת עבירה לא מצינו שאינו נאמן, אך באמת פליגי בזה רבוותא, ואכמ"ל, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומה"ט כתבו הריטב"א והנימו"י בס"פ אלמנה לכה"ג, דבארוסה שעיברה ואומרת מן הארוס, ה"ה נאמנת אף לענין ירושה, דכיון דאם נבעלה לאחר הולד פסול, ע"כ מכח החזקה אמרינן שהולד הוא ממנו אף לגבי ירושה.

   והנה אמנם התורי"ד בקידושין דע"ה. כתב דאינה נאמנת לענין ירושה, וכ"כ בתרוה"ד סימן שנ"ב, - אך יל"פ דגם לדעתם כל הא דאינה נאמנת לענין ירושה הוא משום דאין החזקה מסייעת לזה, ואך דס"ל דאף בארוסה שעיברה אין החזקה מסייעת אלא להכשר הולד, דהויא האם בחזקת כשרות, ומכח זה איכא אף להבת חזקת כשרות, אך לענין ירושה אין החזקה מסייעת, דאף דמכח החזקה אמרינן דהולד הוא מן הארוס, ולפ"ז אף הוא יורשו, מ"מ ל"מ הכרעת החזקה אלא לגבי הנידון שיש עליו את החזקה, ולא לגבי דברים אחרים התלויים בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. מ' מד' התרוה"ד, דאם הי' מוחזק כבנו, הי' נאמן עליו לומר שנולד מן הנכרי, וצ"ע דלכאו' אף דנאמן האב לומר אינו בני, מ"מ מהיכ"ת יהא נאמן לומר ממי נולד, הרי אם אכן אינו בנו, אין לו נאמנות עליו כלל, ואין לנו להאמינו אלא בהך מילתא דאינו בנו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובתשו' הגרע"א ח"ח יו"ד סימן י"ב כתב ע"ז, ז"ל, אך עדיין ק' בנידון דתרוה"ד, דאף דהוא אינו נאמן לומר דמנכרי הוא, מכל מקום היכי סמכי אברי דידה, הא הוי ברי וברי שהוא אמר דמגוי נתעברה, שהרי התוס' והרא"ש הנ"ל מלבד נאמנות דהארוס כתבו דהוי ברי וברי, ונראה דתרוה"ד לא חש לה להא דתוס' והרא"ש, ממה דמצינו להרמב"ם וכו', אלא ע"כ דלא ס"ל כהתוס' והרא"ש וכו', עכ"ל.

   וצ"ע, שהרי התרוה"ד הביא גם לה"ט דהרא"ש דבברי וברי לא אמר, ואינו במשמע דס"ל דלא קי"ל הכי, - וביותר דלכאו' בד' התרוה"ד מפורש דלגבי מה שמכחישה ואומר שמנכרי הוא, ליכא לה"ט דבברי וברי לא אמר, וכמש"כ, ז"ל, ונראה דבנידו"ד וכו' אף לדידי' לא מהימנה אלא להך מילתא דלאו דידי' הוא, אבל להאמין לכל דבריו ולומר מנכרי מעברה כדקאמר לה איהו ודאי לא אמרינן, ומשום דר"י דנאמן על בן בין הבנים נמי לא מהימן וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דתרתי קאמר, חדא דלגבי זה ודאי אין להאמינו ולי"ב לדינא דברי וברי, ועוד דגם מדין יכיר אין להאמינו ע"ז.

   והביאור בזה הוא, דכל מש"כ הרא"ש דכשהארוס מכחישה אינה נאמנת משום דבברי וברי לא אמר, אף דנאמנות ברי היא רק לבע"ד, וברי דאחר לאו כלום הוא, היינו משום דגם הארוס חשיב כבע"ד על נידו"ז אם הוי הולד ממנו, וע"כ כ"ז הוא רק כלפי הנידון אם הולד ממנו, אך במה שאומר שהולד הוא מנכרי, הרי ע"ז אינו בע"ד כלל ולית לי' לנאמנות ברי ע"ז, וע"כ לי"ב לדינא דבברי וברי לא אמר, ועד"ז יל"פ בדעת הרמב"ם ודעימי' שהביא הגרע"א דס"ל דכלל ל"מ הכחשת הארוס, ולא אמרינן דבברי וברי לא אמר, והיינו משום דס"ל דהארוס לא חשיב כבע"ד כלל, ואינו נאמן בטענתו.

   ובדעת הגרע"א דלא ניח"ל בזה, כמדומה דהוא לטעמי' דס"ל דנאמנות האשה להכשיר הולד, הוא מדין ע"א, וע"כ כל שהארוס מכחישה הו"ל ברי וברי, וליכא נפ"מ במה שהארוס אינו בע"ד, אך צ"ע, דאם אכן נאמנותה היא מדין ע"א, א"כ אי"ז ענין להא דבברי וברי לא אמר, אלא הוא מדינא דע"א בהכחשה לאו כלום הוא, גם צ"ב לפ"ז מש"כ הגרע"א שם בדעת הרמב"ם ודעימי' בטעם הא דל"מ הכחשת הארוס, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך הנה ראיתי להעיר שבד' הריטב"א ביבמות ס"פ אלמנה לכה"ג, נראה דפליג ע"ד התרוה"ד, ז"ל, פנוי' שילדה ואמרה מפלוני הוא, אע"פ שנאמנת עליו להכשירו ליוחסין מדשמואל ואבא שאול כשהוא שותק או שאינו יודע וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דאם הוא מכחישה אינה נאמנת להכשירו, ולא אמרינן דאף שאינה נאמנת במה שאומרת שהוא בנו של פלוני, מ"מ ה"ה נאמנת במה שאומרת שהוא מכשר, וצ"ע בזה.

   ואמנם נראה, דגם להחולקים ע"ד התרוה"ד, י"ל דהיינו רק משום דכל שהוכחשה במה שאמרה שהוא מפלוני, בטלו דברי', אך כל שלא הוכחשה בכך, שפיר מצינו לקבל את מה שנכלל בדברי' שהוא מכשר, אף שאין אנו מקבלין את דברי' שהוא מפלוני, וע"כ שפיר שייכי דברינו גם לדעות אלו. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך שמא יש מקום לומר, דבגונא דאיכא חשש פסול לקהל ואף דאיכא תרי רובי דכשרים, הרי דהגם דהולד כשר לקהל גם בלא נאמנותה, מ"מ כיון דהוא כשר גם מכח נאמנותה, מכשרינן לי' גם לכהונה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)