להשתמש בחפץ של חבירו בלי ידעתו
קטגוריות: שו_ע / חושן משפט / חושן משפט - דור המלקטים

*להשתמש בחפץ של חבירו בלי ידעתו*

1. לאכול חפץ חבירו בלי ידעתו, גזילה.
2. להשתמש בחפץ חבירו בלי ידעתו, שאלה.
3. במקום מצוה.
4. *אנשים.*
5. *כללים****.***
6. ליטול טלית או תפלין של חבירו.
7. ספרים של חבירו.
8. ***ציורים.***
9. לאכול חפץ חבירו בלי ידעתו - גזילה, הנאה של כלוי.

ב"מ (דף כב.) – "אמימר ומר זוטרא ורב אשי אקלעו לבוסתנא (פרדס) דמרי בר איסק, אייתי אריסיה תמרי ורימוני ושדא קמייהו. אמימר ורב אשי אכלי, מר זוטרא לא אכיל".

* 1. **מחמיר**, אפילו ברור לו שכשודע לבעליו שהוא נטלה אזי ישמחו ויגילו מפני אהבתם אותו.
     1. תוס' (ב"מ דף כב. ד"ה מר) – "וא"ת ואמאי לא אכל האמר רבא פרק הגוזל בתרא (ב"ק דף קיט.) אריסא מדנפשיה קא זבן ויש לומר דהתם שהביא האריס מבית דמסתמא ממה שהגיע לחלקו מביא אבל הכא שהביא מן הפרדס היה חושש מר זוטרא שמא בשעת חלוקה לא יאמר לבעל הפרדס תטול כנגד מה שנתתי להם ורב אשי לא היה חושש לזה ולכך אכל קודם שבא מרי בר איסק משום דאריס מדנפשיה קא יהיב **דאין לומר שהיה סומך שיתרצה מרי בר איסק כשידע דהלכה כאביי ואע"ג דהשתא ניחא ליה מעיקרא לא הוה ניחא ליה**".
     2. הגהת אשר"י (ב"מ פרק ב' סי' ג') – "לא היה סומך שהיה יודע שמרי יתרצה בדבר כשידע דהא קי"ל כאביי דאמר מה שעתיד להיות אינו חשיב כתחילה".
     3. הגהת מרדכי (ב"מ סי' תכ"ה) – "לא היה סומך שהיה יודע שיתרצה בדבר כשידע דהא קי"ל כאביי דאמר מה שעתיד להיות אינו חשיב כתחילה".
     4. מהרי"ט (ח"א סי' ק"נ סוף ד"ה איברא) – "וכתבו התוספות ... משמע מדבריהם דאפילו במידי דידעינן שבו יתרצה ולא יקפיד צריך שיתרצה להדיא שלא יהא בו משום גזל. ומצאתי בירושלמי סוף פרק לא יחפור רבי חנינא אעיל רבי יונתן בגינתיה ואכליה תאנין מדנפק חמא חד אילין דברת שובעין חוורין אמר ליה למה לא אכלתו מן אילון דאינון לברי ר' חנינא חשש משום גזל בנו ע"כ משמע **דאפילו בן לגבי אביו** שאין דרך הבן להקפיד כההוא דאמרי' בפרק ארבע נדרים ראה אותם אוכלים תאנים וכו' ונמצאו אביו ואחיו וכולי מ"מ יש חשש גזל בדבר להחמיר".
     5. קצות החושן (סי' ר"ט סוף ס"ק ה', סי' רס"ב ס"ק א', סי' שנ"ח) – "אין דברי הש"ך מוכרחין **ועיקר כדברי תוס**' פ' אלו מציאות".
     6. גר"ז (הל' מציאה פרק א' סעי' ד') – "**ואפילו** **ברור לו** שכשודע לבעליו שהוא נטלה אזי ישמחו ויגילו מפני אהבתם אותו אסור לו להנות בלא דעת בעלים".
     7. קיצור שו"ע (סי' קפ"ב סעי' י"ג) – "אסור ליהנות משום דבר של חברו שלא מדעתו. אע"פ **שברור לו שכשיוודע לבעליו ישמחו ויגילו מפני אהבתם אותו**, מ"מ אסור. לפיכך הנכנס לפרדס או לגינת חברו, אסור לו ללקוט פירות שלא מדעת הבעלים. אע"פ שבעל הפרדס ובעל הגינה אוהבו ורעו אשר כנפשו ובודאי ישמח ויגיל כשיוודע לו שנהנה זה מפירותיו, מ"מ כיון שעכשיו אינו יודע מזה הרי הוא נהנה באיסור. וצריך להזהיר לרבים שנכשלין בזה מחמת חסרון ידיעה".
     8. ערה"ש (חו"מ סי' שנ"ח סעי' ה') – " אם ראובן בא לבית שמעון ולקח לוי איזה מאכל של שמעון וכיבד את ראובן אין לו לראובן לאכול **אף על פי שיודע שיתרצה** שמעון כשיוודע מ"מ לע"ע אינו יודע והוה כיאוש שלא מדעת [תוס' ב"מ כ"ב ב]".
     9. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק י"ט ס"ק י"ג) – "ומותר להתפלל או ללמוד מתוך סדור או ספר השייך לאחר בלי ידיעתו, אם ברור הדבר שבעל החפץ היתה דעתו נוחה מכך אילו היה יודע, כגון קרובו ואוהבו וכדו', דסמכינן על דעת הש"ך דבכה"ג יאוש שלא מדעת הוי יאוש, ואף דיש חולקים מ"מ נוהגים להקל כהש"ך, ואף שלענין **הנאה של כלוי (כגון לאכול פרי של חבירו) נראה דאין לנהוג כן**".
     10. הגרז"נ גולדברג שליט"א (ממון ישראל ארטסקרול, בקונ' התשובות עמ' י"ד) – "אסור ליקח על סמך שיתרצה לכשיודע, דקשה לסמוך על סברת הש"ך ...".
     11. ממון ישראל (ארטסקרול, פרק א' הע' מ"ה, הע' קל"ג).
  2. **מיקל**, רק כיון שידוע שיתרצה.
     1. רמב"ם (הל' עדות פרק י', כדאי' במחנה אפרים גזילה סי' ב'. משא"כ המהרי"ט ח"א סי' ק"נ סוף ד"ה איברא. עי' שמחת כהן יו"ד ח"ב סי' קל"ז).
     2. טור (חו"מ סי' כ"ח, כדאי' במחנה אפרים גזילה סי' ב').
     3. ש"ך (חו"מ סי' שנ"ח ס"ק א') – "מדברי התוס' פרק אלו מציאות (דף כ"ב) סוף ע"א והגהת אשר"י והגהת מרדכי שם מבואר דאם אדם נותן לאכול לחברו מדבר שאינו שלו אלא של חברו אע"פ שיודע שחברו יתרצה אסור לאכלו דהלכה כאביי דיאוש ש"מ לא הוי יאוש ואע"ג דהשתא ניח' ליה מעיקרא לא הוי ניח' ליה ואי לאו דמסתפינ' הייתי אומר שמותר ויאוש שלא מדעת שאני שגם אח"כ אינו מייאש אלא משום שאינו יודע היכן הוא ובע"כ הוא מתייאש א"כ אמרי' מעיקרא באיסורא אתי לידי' דבמה יקנה אי ביאוש הא השת' אינו מתייאש ואלו הי' יודע שהוא אצלו לא מתייאש משא"כ הכא כיון שידוע שיתרצ' א"כ השתא נמי בהיתרא אתי לידיה דמסתמ' אינו מקפיד על זה ... ודו"ק".
     4. עונג יו"ט (סי' קי"א).
     5. ***הגרח"ק שליט"א (דעת נוטה, ריש הספר הע' שנ"ט) – "שלמעשה המנהג כהש"ך שמתיר אלא שבמקום מצוה אפשר שלכו"ע שרי".***
  3. מראי מקומות.
     1. הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"א עמ' שס"ז) – "שאלה: וכי בן צריך רשות להשתמש בנייר שאצל אביו. תשובה: הסמוך על שולחן אביו אינו צריך רשות, אבל אני כבר הייתי לאחר החתונה, אף שהש"ך (חו"מ סי' שנ"ח סק"א) מקיל בזה - אבל יש נידון בזה אם הוי כיאוש שלא מדעת".
  4. **ודרכן בכך ויודעין הבעלים שדרכן בכך, לכו"ע מותר**, כיון דעתו מעיקרא.
     1. גר"ז (הל' מציאה פרק א' סעי' ה') – "ומכל מקום מותר לבן ביתו של אדם ליתן פרוסה לעני או לבנו של אוהבו של בעל הבית שלא מדעתו לפי שכך נהגו בעלי בתים ומתחלה נתרצה בעל הבית בכך כשהכניס פת זו לתוך ביתו ואין זה נקרא שלא מדעת הבעלים כלל כיון שכך נהגו והבעלים יודעים מזה המנהג. ומטעם זה מותר לקבל צדקה מן הנשים דבר מועט שלא מדעת בעליהן כמו שיתבאר בהלכות גזלה הואיל ודרכן בכך ויודעים בעליהן שדרכן בכך (**וכן בפרדס אם הוא רגיל בו** לאכול מפירותיו מדעת הבעלים מותר) וכן כל כיוצא בזה".
     2. קיצור שו"ע (סי' קפ"ב סעי' י"ד) – "ומ"מ מותר לבן ביתו של אדם ליתן פרוסה לעני או לבנו של אוהבו של כעה"ב שלא מדעתו לפי שכך נהגו בעלי הבתים, ואין זה נקרא שלא מדעת הבעלים כיון שכך נהגו והבעלים יודעין מזה המנהג. ומטעם זה מותר לקבל צדקה מן הנשים דבר מועט שלא מדעת הבעלים הואיל ודרכן בכך ויודעין הבעלים שדרכן בכך. וכן בפרדס אם הוא רגיל בו לאכול מפירותיו מדעת הבעלים, מותר, וכן כל כיוצא בזה".
     3. ערה"ש (חו"מ סי' שנ"ח סעי' ה') – "אבל כשהוא בביתו או בא לפרקים לביתו ויש לו רשות משמעון לדברים כאלה מותר ליהנות דאל"כ כשאין הבעה"ב בביתו לא יהיה ביכולת אשתו ובניו וב"ב להכניס אורחים ...".
     4. אשל אברהם (בוטשאטש סי' י"ד) – "נראה שאין בזה קפידה כיון שהיה גלוי דעת ממנו כמה פעמים שמרשה ליטול".
     5. ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' כ"ו, הע' מ"ד, עמ' ס"א).
  5. מראי מקומות – דברי יציב (יו"ד סי' קמ"ד).
     1. ר"ן (ב"מ ש"מ דף כב. ד"ה אמימר) – "הרשב"א ז"ל תירץ דאפי' לית ליה חולקא בפירי שרי לפי שאומדן הדעת הוא שאין בעל הפרדס מקפיד בכך **וכך נהגו**, דמיא למאי דאמרינן בתוספתא דפ' בתרא דב"ק הבן שהיה אוכל משל אביו וכן עבד שהיה אוכל משל רבו קוצה ונותן פרוסה לבנו ולעבדו של אוהבו ואינו חושש משום גזלו של בעה"ב שכך נהגו, ומשום האי טעמא נמי אמרינן בפ' הגוזל בתרא שגבאי צדקה מקבלין מן הנשים בדבר מועט".
        1. שמחת כהן (יו"ד ח"ב סי' קל"ז) – "ומה שתירץ הרשב"א הנז' בעובדא דמרי בר איסק שמה שאכלו [אמימר ומר זוטרא] משום אומדן דעתא וכדאיתא בתוספתא הנז', היינו ג"כ שכן נהגו להביא לפני האורחים ובפרט חכמים וכיון שנהגו כן הוי כידע מתחילה אבל אומדן דעתא לחוד כל שאין לו ידיעה לא מהני".
     2. תרומת הדשן (ח"א סי' קפ"ח) – "אלמא אע"ג דידעינן בתר הכי דניחא ליה במה שתרם אפ"ה לא הוי שליח כיון דמעיקרא לא לדעת הוי. לא דמי כלל דהתם בשעה שנעשה שליח לא ידעינן כלל דניחא ליה, אלא דאח"כ שמעינן מיניה או דחזינן מיניה דניחא ליה, ובעינן למימר דלמפרע הוי שפיר שליח. הא לא מהני משום דבעינן למידע בשעה שנעשה שליח דזכות הוא וניחא ליה. וכה"ג הוי דומיא דאתם, דאנן סהדי אי הוי הכא הוה ניחא ליה, אבל היכא דבשעה שנעשה שליחות לא ידעי לן לא הוי דומיא דאתם".

1. להשתמש בחפץ חבירו בלי ידעתו - שאלה.
   1. גמרא (ב"ב דף פח., עי' ב"מ דף מג:) – "ובשואל שלא מדעת קא מיפלגי, מר סבר: שואל הוי, ומר סבר: גזלן הוי".
      1. הל', כגזלן – מחבר (סי' רצ"ב סעי' א', סי' שנ"ט סעי' ה', סי' שס"ג סעי' ה', סי' שס"ו סעי' ג'), רמ"א (סי' ש"ח סעי' ז').
      2. **השתמש בקרקע**.
         1. שחונה במקום חניה פרטי (park in a private driveway) – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל פרק א' סוף הע' קל"ד, הע' קל"ו), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' נ"ז).
            1. ה"ה במקום חניה של הציבור, שיש תנאי חניה (unauthorized parking) – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל פרק א' הע' ק"מ), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ'הנ"ח).
         2. use as a shortcut – הגרז"נ גולדברג שליט"א (ממון ישראל פרק א' הע' קל"ז), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' נ"ז).
   2. **דבר שאין דרך כל בני אדם להקפיד עליו כלל** מפני שאין חשש הפסד וקלקול כלל בתשמיש זה - מיקל.
      1. ריטב"א (ב"מ דף מא. ד"ה תרגמה) – "ושואל שלא מדעת אין דעתו לחסר לבעלים כלום אלא שרוצה להשתמש בו ולהחזירו למקומו ואם הוא תשמיש שראוי לשכר דעתו לתת שכר לבעלים, ומיהו בתשמיש שהוא עושה יש קלקול לממונם של בעלים ואע"פ שאינו מתחסר בתשמיש אפשר היה דאיידי דמטלטל לה תשבר או יארע בה נזק, **דאלו בדבר שא"א לבא לידי נזק בטלטולו ליכא למ"ד דשואל שלא מדעת גזלן הוי דהא לא עביד ולא מידי**, וכל זה מיסודו של הרמב"ן", וכן בש"מ (שם).
      2. גר"ז (הל' שאלה סעי' ה') – "אסור לילך לבית חבירו לקרות שם מספרו אפילו באקראי שלא מדעתו בין שהוא שלו בין שהוא שאול בידו ואין צריך לומר להשתמש בשאר חפצין אלא אם כן ידוע לו בבירור שלא יקפיד עליו בעל החפץ או **שהוא דבר שאין דרך כל בני אדם להקפיד עליו כלל מפני שאין חשש הפסד וקלקול כלל בתשמיש זה** אבל דבר שמקצת בני אדם מקפידים עליו מפני חשש קלקול אע"פ שרובן אין מקפידין מפני שהוא חשש רחוק אין הולכין בזה אחר הרוב לומר שמן הסתם לא יקפיד בעל החפץ זה ואפילו אם ברי לו שלא יקלקל כלל אסור כי בעל החפץ חושש עכ"פ שמא יקלקל **ואם היה יודע שזה משתמש בחפציו אפשר שהיה מקפיד** ונמצא זה שואל שלא מדעת הבעלים והוא גזלן אף שאינו מקלקל כלל".
      3. עי' נתיבות (סי' רס"ז ס"ק ד') – "דדבר שאין מקפידין עליו הוא ואפילו אם היה בביתו הי' רשאי ליקח להשתמש בו".
      4. ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' נ"ט) – "use their hanger, sit on their chair, or wash your hands with their washing cup".
   3. מראי מקומות – מחנה אפרים (הל' גזלה סי' כ', בשם תוס' ב"מ דף ל. ד"ה לצרכו).
   4. **גדר של השתמשות של חפצים של חבירו**.
      1. ***כשבעליו עמו, צריך שישאל מהם –*** פמ"ג (או"ח סי' י"ד מש"ז ס"ק ***ו', "וראוי ודאי כשבעליו עמו שישאל לו וכההיא דר"פ למאי נ"מ לשייליה ואין סומכין על חזקה במקום דאפשר לברורי בקל וכ"ש אם יודע בו שוא מקפיד"), מ"ב (סי' י"ד ס"ק י"ג),*** ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' נ"ט)***.***
      2. אפשר שהיה מקפיד, צריך להחמיר – גר"ז (הל' שאלה סעי' ה', "ואם היה יודע שזה משתמש בחפציו אפשר שהיה מקפיד ונמצא זה שואל שלא מדעת הבעלים והוא גזלן אף שאינו מקלקל כלל"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ס').
      3. ***מיעוט מקפיד, מחמיר –*** גר"ז (הל' שאלה סעי' ה', "אבל דבר שמקצת בני אדם מקפידים עליו מפני חשש קלקול **אע"פ שרובן אין מקפידין** מפני שהוא חשש רחוק אין הולכין בזה אחר הרוב לומר שמן הסתם לא יקפיד בעל החפץ זה ואפילו אם ברי לו שלא יקלקל כלל אסור כי בעל החפץ חושש עכ"פ שמא יקלקל"),ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ס').
         1. איזה יחדים, מיקל – ממון ישראל (ארטסקרול, פרק א' הע' קמ"ה), בשם מהרש"ם (סי' רכ"ז).
   5. **בזמן כשידוע שיתרצה** - מיקל.
      1. עי' מהרי"ל (ליקוטים אות כ"א) – "הא **מנהג פשוט דשואל כלי חבירו מביתו בלי ידיעתו** ולא חיישינן משום איסור גזילה, היינו דכל אחד דן את חבירו דניחא ליה ליהנות בממוניה".
      2. גר"ז (הל' שאלה סעי' ה') – "אסור לילך לבית חבירו לקרות שם מספרו אפילו באקראי שלא מדעתו בין שהוא שלו בין שהוא שאול בידו ואין צריך לומר להשתמש בשאר חפצין אלא אם כן **ידוע לו בבירור שלא יקפיד עליו בעל החפץ** או שהוא דבר שאין דרך כל בני אדם להקפיד עליו כלל מפני שאין חשש הפסד וקלקול כלל בתשמיש זה".
      3. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פרק י"ט ס"ק י"ג) – "ומותר להתפלל או ללמוד מתוך סדור או ספר השייך לאחר בלי ידיעתו, **אם ברור הדבר שבעל החפץ היתה דעתו נוחה מכך אילו היה יודע, כגון קרובו ואוהבו** וכדו', דסמכינן על דעת הש"ך דבכה"ג יאוש שלא מדעת הוי יאוש, ואף דיש חולקים מ"מ נוהגים להקל כהש"ך, ואף שלענין הנאה של כלוי (כגון לאכול פרי של חבירו) נראה דאין לנהוג כן, **מ"מ לענין שימוש סתם יש לסמוך על זה למעשה**".
      4. מראי מקומות – ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' נ"ו).
2. במקום מצוה - *דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בממוניה*.
   1. *מקור****.***
      1. ***פסחים (דף ד:) – "איבעיא להו: המשכיר בית לחבירו בחזקת בדוק, ומצאו שאינו בדוק מהו. מי הוי כמקח טעות, או לא. תא שמע, דאמר אביי: לא מיבעיא באתרא דלא יהבי אגרא ובדקו, דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בגופיה, אלא אפילו באתרא דיהבי אגרא ובדקו, דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בממוניה".***
      2. ***ב"מ (דף כט:) – "השואל ספר תורה מחבירו הרי לא ישאילנו לאחר. מאי אריא ספר תורה. אפילו כל מילי נמי. דאמר רבי שמעון בן לקיש: כאן שנה רבי אין השואל רשאי להשאיל, ואין השוכר רשאי להשכיר. ספר תורה איצטריכא ליה, מהו דתימא: ניחא ליה לאיניש דתיעביד מצוה בממוניה, קא משמע לן".***
      3. ***סתירות – עי' ראשונים, חת"ס (או"ח סי' ב' ד"ה והנה), שדי חמד (מערכת נ' כלל י'), ועוד.***
      4. ***קצות החושן (סי' רס"ב ס"ק א') – "וע"כ משום*** *ניחותא דמצוה שאני****. וכן מוכח מהא דכתבו הפוסקים דמותר ליטול אתרוג של חבירו או לישב בסוכת חבירו שלא מדעתו משום דניחא ליה לאינש למיעבד מצוה בממוניה ואע"ג דהשתא מיהא לא ידע. וכבר כתבו תוס' ר"פ אלו מציאה (ב"מ כב. ד"ה מר זוטרא) דאם נותן אדם לחבירו לאכול מדבר שאינו שלו אע"פ שיודע בחבירו שיתרצה אלו יודע, אפ"ה אסור לאוכלו כיון דהשתא מיהא לא ידע כיון דקי"ל כאביי ע"ש. וכ"כ שם בהגהת אשר"י (ב"מ פ"ב סי' ג') ובהגהת מרדכי (ר"פ אלו מציאה). וא"כ היכי מותר ליטול אתרוג חבירו בלתי ידיעה ע"כ*** *משום ניחותא דמצוה שאני דלא בעינן ידיעה* ***וכמ"ש הב"י".***
   2. **כלל א': אם עומד וצוח שאינה רוצה, אם שומעין לו בזה ואי אמרינן אנן קים לן דניחא ליה**.
      1. לא משגחינן ביה – בנימין זאב (סי' רפ"א, סי' ש"ג, "ואף על גב דעומד וצווח ואומר שאינו יכול לעמוד על נדרו אנן לא משגחינן ליה דניחא ליה לאיניש לקיומי מצות חכמים עליו ויש לדמותו להא דאמרינן פ"ק דפסחים ..."), מקור ברוך (סי' כ', "דאפי' היו מוחים יצרם תקפם והיה נראה להביא מן ההיא דפסחים ... ואע"פ שהוא עומד וצווח ואומר דלא ניחא ליה ... דבשלמא כשהוא עצמו עושה המצוה אמרינן הכי, אבל דהמצוה היא לנשבע לא"), עי' ***יד מלאכי (כללי הדינים אות תמ"ט, "ניחא ליה לאיניש למעבד מצוה בממוניה, לאו דווקא בסתם הוא דאמרינן הכי אלא אפילו צוח ואמר לא ניחא לי בהאי מצוה ולא בעינא לה אין שומעים לו דאנן קים לן דניחא ליה, שו"ת הר"א מזרחי ח"א סי' נ' ועיין פר"ח א"ח סי' תל"ז ס"ד דמשמע שחולק על זה")***.
         1. י"א ראיה מפסחים (דף ד:) – בנימין זאב (סי' רפ"א, סי' ש"ג), מקור ברוך (סי' כ').
         2. י"ל, אינו נאמן לבטל המקח, כמו רש"י – ממון ישראל (ארטסקרול, פרק א' הע' קנ"ג).
      2. לא אמרינן ניחא ליה לאיניש – שו"ת פנ"י (או"ח סוף סי' ג', "בע"כ דהוי גזלן אבל שלא בידיעתו הוי מדעתו כיון דניחא ליה וכו'"), פמ"ג (סי' י"ד מש"ז ס"ק ו', ***"וכ"ש אם יודע בו שהוא מקפיד"***), בכורי יעקב (סי' תרמ"ט ס"ק כ"ג), מ"ב (סי' י"ד ס"ק י"ג, "***וכ"ש אם יודע בו שהוא מקפיד". מ"ב סי' תרמ"ט ס"ק ל"ד, "וכ"ש אם יודע בו שהוא מקפיד*** *דאסור מדינא ליטול שלא מדעתו****"***), ערה"ש (או"ח סי' י"ד סעי' י"א, לשונו לקמן), שדי חמד (מערכת נ' כלל י"ד ד"ה ומצאתי, "שכל שמגלה דעתו מתחילה דלא ניחא ליה לא אמרינן ניחא ליה לאיניש וכו'"), ממון ישראל (ארטסקרול, פרק א' הע' קמ"ה, הע' קמ"ו).
      3. מראי מקומות – זכרינו לחיים (ח"א עמ' ז' אות מ' ערך מצוה, ח"ב עמ' י"ב אות מ' ס"ק ג'), שדי חמד (מערכת נ' כלל י"ד), מהרש"ם (ח"א ריש סי' כ"ט), מאסף לכל המחנות (סי' י"ד ס"ק ל"ב), חיי משה (סי' י"ד סעי' ד' ד"ה בבן).
      4. **וכן גברא קפדנא** – ערה"ש (או"ח סי' י"ד סעי' י"א, "אי ידעינן דגברא קפדנא הוא אסור ליטול שלא מדעתו"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ס"ב).
   3. *כלל ב': אפשר שבעל החפץ צריך החפץ*.
      1. ***לא אמרינן ניחא וכו' – מ"ב (סי' תרל"ז ס"ק ט', "מותר ליכנס ולישב בסוכת חבירו בשעה שאין בעל הסוכה שם בסוכתו שבודאי לא יקפיד ע"ז דניחא ליה לאינש דליעבד מצוה בממוניה ומ"מ*** *אם אפשר שיבוא בעל הסוכה בעוד שהוא שם אף דבעת הכניסה אינו שם לא יכנס שלא מדעתו* ***כי אפשר שבעה"ב יתבייש ליכנס ולאכול או לעשות עסק אחר בפניו"),*** ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ס"ג).
   4. *כלל ג': רק באקראי או אפילו בקביעות****.***
      1. אקראי מותר, בקביעות אסור – ב"ח (סי' י"ד ס"ק ב', "והכי נקטינן דלא נהגו היתר אלא באקראי"), ש"ך (חו"מ סי' ע"ב ס"ק ח'), מג"א (סי' י"ד ס"ק י"ג), ח"א (כלל י"א סעי' כ"ב, "באקראי בעלמא"), קיצור שו"ע (סי' ט' סעי' י"א, "באקראי בעלמא"), מ"ב (סי' י"ד ס"ק י"ג, "דוקא באקראי אבל בקביעות אסור"), באר היטב (סי' י"ד ס"ק ז'), פתחי עולם (סי' י"ד ס"ק י"א), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ס"ג).
      2. *הגדר של קביעות****.***
         1. ***בטלית, אחד בל' יום – מקור חיים (סי' י"ד).***
         2. ***אשל אברהם (או"ח סי' י"ד, "ונראה שהגבול בזה לפי אומדנא שאין צד קפידא ... וצלע"ע היטב").***
   5. *כלל ד': רק באותו מקום או להוציאו למקום אחר****.***
      1. ***דוקא באותו מקום – מהרש"ל (חולין פרק ח' סי' נ"ג), מג"א (סי' י"ד ס"ק ז', סי' תרמ"ט ס"ק ט"ז), ח"א (כלל י"א סעי' כ"ב, "ולא יוציאנה מבית שמונחת שם, דאפשר שמקפיד עליה והוי גזל"), בכורי יעקב (סי' תרמ"ט ס"ק כ"ב), גר"ז (סי' י"ד סעי' י', סעי' י"ב, סי' תרמ"ט סעי' ג', "ואפילו באקראי לא התירו להתעטף אלא במקום שהניחו בעלים אבל לא יוציאנה מאותו מקום למקום אחר כגון מבית הכנסת לביתו או מבית בעלים לבית הכנסת ואפילו יחזור ויניחנה במקום שנטלה משם אסור דלא ניחא ליה לאינש שיטלטלו חפציו במקום שאין מיוחדים לו"),*** קיצור שו"ע (סי' ט' סעי' י"א, ***"לא יוציאו מן הבית שמונח שם כי אולי חבירו מקפיד ע"ז"), מ"ב (סי' י"ד ס"ק י"ג, "****דוקא באותו מקום* ***אבל להוציאו מביתו לבהכ"נ או איפכא אסור דאפשר שמקפיד עליו והוי גזל".*** מ"ב סי' כ"ה ס"ק נ"ג, "ולא יוציאם ממקומו הראשון". ***מ"ב סי' תרמ"ט ס"ק ל"ד "ואפילו אין בעליו עמו דוקא ליטול באותו מקום אבל להוציאו מביתו לביהכ"נ או איפכא אסור"), משנה הלכות (חי"ז סי' קי"ח),*** ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ס"ג)***.***
         1. "הדין להוציא מחדר לחדר ... פשוט **שתלוי לפי אומדנא**, אם יש צד קפידא אסור ואם לאו מותר – ממון ישראל (ארטסקרול, פרק א' הע' קנ"ח).
   6. *כלל ה': אם צריך להחזיר כמו שמוציא או לא****.***
      1. ***צריך להחזיר כמו שמוציא – ב"י, בשם ר' ירוחם, מחבר (או"ח סי' י"ד סעי' ד', "ובלבד שיקפל אותה אם מצאה מקופלת"), פמ"ג (או"ח סי' י"ד ס"ק ט'), ח"א (כלל י"א סעי' כ"ב, "ואם היתה מקופלת, צריך לקפלה"), גר"ז (סי' י"ד סעי' י', סעי' י"ב),*** קיצור שו"ע (סי' ט' סעי' י"א, ***"ואם היה הטלית מקופל יחזור ויקפלו"),*** מ"ב (סי' כ"ה ס"ק נ"ג, "ואפילו בשואל שלא מדעת מותר דניחא ליה לאיניש למיעבד מצוה בממוניה רק שיקפלם כבראשונה"), ***משנה הלכות (חי"ז סי' קי"ח),*** ממון ישראל (ארטסקרול, סוף עמ' ס"ג), ***פוסקים.***
      2. ***בשבת לא צריך לקפל הטלית – מג"א (סי' י"ד ס"ק ט').***
         1. ***עי' סי' ש"ב סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.***
   7. *כלל ו': כשבעליו שם, ראוי ליזהר שישאל לו****.***
      1. פמ"ג (או"ח סי' י"ד מש"ז ס"ק ***ו') – "****וראוי ודאי* ***כשבעליו עמו שישאל לו וכההיא דר"פ למאי נ"מ לשייליה ואין סומכין על חזקה במקום דאפשר לברורי בקל וכ"ש אם יודע בו שהוא מקפיד".***
      2. ***מ"ב (סי' י"ד ס"ק י"ג) – "דבכל גווני*** *ראוי ליזהר* ***כשבעליו עמו שישאלנו ואין סומכין על החזקה במקום שיכולין לבררו בקל וכ"ש אם יודע בו שהוא מקפיד".***

***מ"ב (סי' תרמ"ט ס"ק ל"ד) – "דבכל גווני*** *ראוי ליזהר* ***כשבעליו עמו שישאלנו שאין סומכין על החזקה במקום שיכולין לבררו בקל וכ"ש אם יודע בו שהוא מקפיד דאסור מדינא ליטול שלא מדעתו".***

* + 1. ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ס"ד)***.***
    2. ***מראי מקומות – שדי חמד (מערכת נ' כלל כ"ח),*** מאסף לכל המחנות (סי' י"ד ס"ק ל"ג), שו"ת רמ"ץ (או"ח סי' א')***.***
       1. ***יד מלאכי (כללי הדינים אות תמ"ח) – "ניחא ליה לאיניש למיעבד מצוה בממוניה, היינו דווקא מדעתו אבל שלא מדעתו לא, מרדכי פרק אלו מציאות ועיין פר"ח א"ח סי' תל"ז ס"ג וספר בני חיי סי' כ"ה מא"ח הגהות הטור אות ב'".***
       2. ***מהרש"ם (ח"א סי' כ"ט) – "וע"ז הבאת דברי תשו' רא"מ ח"א סי' נ', דאפי' עומד וצווח דלא ניחא ליה בהאי מצוה, אין שומעין לו, דאנן קים לן דניחא ליה. והנה י"ל בזה, דהרא"מ מיירי היכא דליכא הפסד ממון, בזה ס"ל דאפי' עומד וצווח ל"מ, אבל בדאיכא הפסד לכ"ע בעינן דעתו".***
  1. *כלל ז': מיעוט מקפיד****.***
     1. ***לא אמרינן ניחא ליה לאיניש וכו', הגם רוב ניחא – אג"מ (או"ח ח"ה סי' כ' אות א', "דתולין דניחא להו לאינשי שיעשו מצווה בשלו. וגם מסתבר שתולין*** *שכולן אין מקפידין****, דאם היה מיעוטא המקפידין, אין להתיר להשתמש בהו,*** *דהא אין הולכין בממון אחר הרוב להוציא ממון****. ושימוש בדבר של אחרים, הוא וודאי הוצאת ממון חברו, שאין למיזל בתר רובא")***.
     2. איזה יחדים, מיקל – ממון ישראל (ארטסקרול, פרק א' הע' קמ"ה), בשם מהרש"ם (סי' רכ"ז).

1. ***אנשים.***
   1. **קטן**: בעל החפץ הוי קטן, האם אמרינן *דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בממוניה.*
      1. אמרינן *דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בממוניה* [אא"כ שיש הפסד, כיון דלאו בני מחילה].
         1. עטרת ישועה (ח"א סי' ל"ד).
         2. אג"מ (או"ח ח"ב סי' ק"ז) – "דחזקה זו שכיון שאין לו הפסד ניחא לאינש דליעבד מצוה בממוניה יש זה גם על קטן דמ"ש לענין זה קטן מגדול, ואדרבה בקטנים אפשר אף שלא למצוה לא יקפידו כיון שיוחזר לו תיכף וכ"ש למצוה ... אך בדבר שיש קצת הפסד דהמג"א סימן י"ד סק"י סובר דג"כ ניחא ליה לאינש מסתבר שזה לא יוכל בשל קטן דלאו בר מחילה הוא, אבל אף בגדול הא פליג הרמ"א בסימן תל"ז סעיף ג' עיין במחצה"ש ממילא לדינא גם בשל גדול יש להחמיר ונמצא שליכא חלוק לדינא".
         3. ממון ישראל (ארטסקרול, הג"ה בעמ' ס"ב).
      2. ***לא אמרינן.***
         1. *הגרח"ק שליט"א (מוריה ח"ת עמ' שי"ב) – "שאלה: אם גדול יכול ליקח מקטן לולב משום ניח"ל לאיניש למיעבד מצוה בממוניה. תשובה: בקטן לא שייך ניחא ליה".*

*אמנם עי' הגרח"ק שליט"א (דעת נוטה ציצית ).*

* + 1. מראי מקומות – ישועות יעקב (או"ח סי' ל"ז ), מהרשד"ה (ס"א ), אור דוד (ס"א ), ברכת אהרן (ברכות, מאמר קע"ב אות ב'), מאסף לכל המחנות (סי' י"ד ס"ק ל"ב ד"ה ועיין), שבט הלוי (ח"ג סי' י"א ), עמק סוכה (סוכה מ"ב ), קנין תורה בהלכה (ח"ג סי' ד' ), עטרת משה (ח"א או"ח סי' י"ח ), שביבי אש (פר' שלח ), מועדי ישראל (ימים נוראים סי' צ"ב ), תורת חיים חסד (ח"ב ציצית ס"א ), בית מתתיהו (ח"א סי' י"א אות כ"ח ).
  1. *נשים****.***
     1. *הגרח"ק שליט"א (מוריה ח"ת עמ' שי"א) – "שאלה: אם מותר ליקח לולב השייך לאשה משום ניח"ל לאיניש למיעבד מצוה אף דאשה אין חייבת בלולב. תשובה: כן".*
     2. *מראי מקומות – שביבי אש (פר' שלח ), אבן שתיה (או"ח ס"ו ).*
  2. *שוטה****.***
     1. *הגרח"ק שליט"א (מוריה ח"ת עמ' שי"ב) – "שאלה: אם אפשר ליקח לולב משוטה משום ניח"ל לאיניש למיעבד מצוה בממוניה. תשובה: לא".*

*הגרח"ק שליט"א (מוריה ח"ת עמ' שי"ב) – "שאלה: צ"ע ממש"כ הרמב"ם פי"א מנחלות הי"א דפוסקין צדקה משוטה. וכתב הכס"מ בטעמא משום ניח"ל. תשובה: להקנות לא שייך".*

* + 1. *מראי מקומות – עטרת ישועה (סי' ל"ד ).*

1. *כללים****.***
   1. *קטן****.***
      1. *הגרח"ק שליט"א (מוריה ח"ת עמ' שי"ב) – "שאלה: אם קטן שהגיע לחינוך יכול ליקח לולב מאיש משום ניח"ל לאיניש למיעבד מצוה בממוניה. תשובה: כן. [ובלבד שלא יקלקל]".*
      2. *מראי מקומות – שביבי אש (פר' שלח )*.
   2. *מצוה קיומות* ***[כמו לנשים].***
      1. אמרינן *דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בממוניה*.
         1. ***אג"מ (או"ח ח"ב סי' ק"ו) – "באשה שפטורה ממצות לולב ורוצה לקיים המצוה אם מותרת נמי ליטול לולב של אחר שלא מדעתו בשאר ימים דאולי טעם הרמ"א סימן תרמ"ט סעיף ה' דמותר ליטול שלא מדעתו משום דניחא ליה לאינש למיעבד מצוה בממוניה הוא רק לאיש שמחוייב בהמצוה ולא באשה שאינה מחוייבת, הנראה לע"ד שכיון*** *שעכ"פ יש לה מצוה ויש לה שכר* ***על זה הוא ג"כ בחזקה זו דניחא ליה לאינש שיעבדו מצוה בממוניה.*** *וראיה מציצית* ***בסימן י"ד סעיף ד' שמותר ליטול טלית של חברו ולברך עליה נמי מטעם דניחא ליה לאינש למיעבד מצוה בממוניה אף שכל הענין דללבוש טלית בשעת התפלה אינו חיוב ממש אף מדרבנן אלא שהוא מנהג טוב, משום דמ"מ כיון דיקיים מצוה בהלבישה הוא בחזקה דניחא ליה כיון דלא מצוי קלקול ע"י זה, לכן גם באשה אף שאינה מחוייבת וגם אין מנהג לחייבה מאחר שעכ"פ יש לה קיום מצוה הוא בכלל החזקה דניחא ליה לאינש. וזהו נראה שהוא גם המקור למש"כ במ"ב סימן תקפ"ו בשם מטה אפרים שמותר לתקוע בשופר של חברו כל המאה קולות אף שהוא רק מנהג שהזכיר כתר"ה".***
         2. ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ס"ו)***.***
      2. ***מראי מקומות – מחנה אפרים (צדקה סי' י'),*** ברכת אהרן (ברכות, מאמר קע"ב אות ב'), מאסף לכל המחנות (סי' י"ד ס"ק ל"ב ד"ה ועיין), ***שמעתתא דמשה (סי' תרמ"ט מקור ס"ק י'), הגר"צ כהן שליט"א (מעשה חמד מכתב י"ד, עמ' של"א), בית מתתיהו (ח"א סי' ט"ז אות ח'), מעדני אשר (פר' בחוקותי עמ' ג').***
         1. ***עי' ברכת אילנות.***
   3. *רק מצוה דאורייתא, או ה"ה מצוה דרבנן****.***
      1. ***רק מצוה דאורייתא – בית יעקב (סי' נ' ד"ה ובדין, "דווקא במצוה דאורייתא אבל לא במצוה דרבנן"), יד מלאכי (כלל הדינים אות תס"ג, "ניחא ליה לאיניש למעבד מצוה בממוניה, לא אמרינן אלא במצוה דאורייתא אך לא במצוה דרבנן, שו"ת בית יעקב סי' נ'"), עיקרי דינים (סי' י"ז אות ב').***
      2. ***ה"ה מצוה דרבנן – רמ"א (סי' תרמ"ט סעי' ה', "****ומותר ליטול לולב* ***של חבירו בלא דעת חבירו,*** *בשאר ימים****, דניחא ליה לאינש למיעבד מצוה בממונו, והוי כשאול"), מהרש"ם (ח"א סי' כ"ט ד"ה ובגוף), קהלת יעקב (מדות חכמים אות ר"ו ס"ק ב'),*** *פוסקים****.***
      3. ***מראי מקומות –*** עטרת ישועה (ח"א ריש סי' ל"ד), ברכת אהרן (ברכות, מאמר קע"ב אות ג'), שדי חמד (מערכת נ' כלל ט'), ***הגר"צ כהן שליט"א (מעשה חמד מכתב י"ד, עמ' של"ב)***.
   4. *י"א רק אם שייך בגופיה****, אמרינן*** *דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בממוניה* ***– יד מלאכי (כללי הדינים אות תס"ז, "ניחא ליה לאיניש למעבד מצוה בממוניה, לא אמרינן כן אלא כשיכול לקיימה בגופו אלא שאינו להטריח כה"ג אמרינן דניחא ליה וכו' אבל בדבר שאי אפשר לקיימו בגופו ומחמת זה פטור אז אף בממונו לא אטרחוהו, מהרש"ל פ"ק דפסחים").***
   5. *רק כשבא להשתמש לצורך המצוה לפי שעה והחפץ ישיב לבעליו* ***אבל לא שיאבד החפץ מבעליו לגמרי – בשם שו"ת שער אפרים (סי' ב'),*** שדי חמד (מערכת נ' כלל י' ס"ק ו' ד"ה ואף).
   6. *הפסד קצת****.***
      1. ***מחמיר*** – ***אג"מ (או"ח ח"ב סי' ק"ז, שמעתתא דמשה סי' תרמ"ט ס"ק ג', "בדבר שיש קצת הפסד דהמג"א סימן י"ד סק"י סובר דג"כ ניחא ליה לאינש ... הא פליג הרמ"א בסימן תל"ז סעיף ג' עיין במחצה"ש ממילא לדינא ... יש להחמיר").***
      2. ***מיקל*** – עי' מג"א (סי' י"ד ס"ק י' [עי' מחה"ש שם], סי' תקפ"ו ס"ק ד').
      3. מראי מקומות – ***יד מלאכי (כללי הדינים אות תנ"ח, "ניחא ליה לאיניש למעבד מצוה בממוניה, לא אמרינן אלא בפסידא מועטת אבל היכא דאיכא פסידא טובא אמרינן דלא ניחא ליה, שם בפר"ח").***
   7. ***רמ"א (סי' תל"ז סעי' ג', "וי"א דצריך להחזיר לו שכר הבדיקה הואיל והתנה בהדיא שיהיה בדוק"), מ"ב (סי' תל"ז ס"ק ט"ו, "****ולדינא פסקו* ***האחרונים כדעה קמייתא*** *דבכל גווני אינו צריך לשלם לו* ***דיכול לומר לו קים לי כדעה זו והמוציא מחבירו עליו הראיה").***
      1. ***א"ת מה ניחא ליה לאיניש וכו'.***
      2. ***י"ל, מה שמקדים קצת משכירותו קודם זמנו – מאמר מרדכי (סי' תל"ז), שו"ת חת"ס (או"ח סי' ב' ד"ה והנה), שדי חמד (מער' נ' כלל י"ב).***
   8. **רץ לדבר מצוה**, ובמרוצתו שיבר כלים.
      1. מראי מקומות – שו"ת בית יעקב (סי' נ' ד"ה ונתבאר).
   9. **למה בשביל מצוה השבת אבידה**, רק בלי חסרון כיס, והא ניחא.
      1. מראי מקומות – שו"ת בית יעקב (סי' נ' ד"ה אכן).
   10. *ניח"ל לצורך זריזין****.***
       1. *הגרח"ק שליט"א (מוריה ח"ת עמ' שי"ב) – "שאלה: מי שיש לו לולב בבית ושכחו, ורוצה להתפלל במנין ראשון, אם אמרי' ניח"ל משום זריזין ליקח שלא ברשות חבירו. תשובה: יתכן".*
       2. *מראי מקומות – בצל החכמה (ח"ו סי' קי"ט ).*
   11. ***מראי מקומות – משנה הלכות (חט"ו סי' קנ"ו).***
       1. ***יד מלאכי (כללי הדינים אות תמ"ז) – "ניחא ליה לאיניש למעבד מצוה בין בגופיה בין בממוניה, לא אמרינן הכי אלא להפסד ממון הצריך בשעת עשיית המצוה אבל לאחר עשיית המצוה לא, תומת ישרים סי' מ"ו".***
       2. ***יד מלאכי (כללי הדינים אות תנ"ז) – "ניחא ליה לאיניש דליעבד מצוה בממוניה, נהי דאיהו ניחא ליה בהכי אבל אנן לא מטרחינן ליה למעבד מצוה בממוניה, פר"ח א"ח סי' תל"ז ס"ג וע"ש באורך".***
2. ליטול טלית או תפלין של חבירו ***- או"ח סימן י"ד.***
   1. *מקור****.***
      1. נימוקי יוסף (הל' ציצית מהרי"ף יב. ד"ה טלית, ב"ב דף מד:) – "ורבנן סברי שואל שלא מדעת גזלן הוי ... וכיון דקי"ל כרבנן דאמרי גזלן הוי היה נראה שאסור לאדם להניח תפילין של חבירו או להתעטף בטליתו שלא מדעתו אבל מורי נר"ו אומר דבדבר מצוה שאני דניחא ליה לאיניש דליעבדו מצוה בממוניה עכ"ל הריטב"א ז"ל ותמיהני אני על פסק זה של רבותי ז"ל דבהדיא אמרינן סוף פ' אלו מציאות [דף כט ב] מצא תפילין שם דמיהם ומניחן ואם לא ששם אותם וקנאם לא היו מתירין אותו להניחם כשאר גוף אבידה שאסור להשתמש בה ולא התירו משום מצוה (גבי) ס"ת נמי גבי אין השואל רשאי להשאיל (שם כט ב) דאמרינן סד"א דניחא ליה לאיניש וכו' קמ"ל ואילו היה לרבותי ז"ל שום ראיה הייתי דוחק עצמי ליישב זה אבל עכשיו תמיהני ע"כ".
      2. מקור חיים (סי' י"ד) - והא פסחים דף ד:, הוא עושה מצוה ולא חבירו. ורבותיו מסברא דנפשיה.
      3. ש"ך (חו"מ סי' ע"ב ס"ק ח') - פסחים דף ד:, זה המקור לרבותיו.
   2. *הלכה****.***
      1. ***דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בממוניה – מחבר (***סעי' ד', "מותר ליטול טלית חבירו ולברך עליה ובלבד שיקפל אותה אם מצאה מקופלת"), רמ"א (סעי' ד', "וה"ה בתפלין"), ***לבוש (סעי' ג', סעי' ד')***.
   3. *כללים****.***
      1. בתיבה, מחמיר – ערה"ש (סי' י"ד סעי' י"א, לשונו לקמן).
      2. חדש, מחמיר – ערה"ש (סי' י"ד סעי' י"ב, לשונו לקמן).
      3. זיעה, מחמיר – ערה"ש (סי' י"ד סעי' י"ב, לשונו לקמן).
      4. אם יקר, מחמיר – מנחת אלעזר (ח"ד סי' ט'), ציץ אליעזר (חי"ב סי' ז'), עי' חיי משה (סי' י"ד סעי' ד' ד"ה והוא, סי' כ"ה סעי' י"ב ד"ה להשתמש).
   4. *בזמן הזה****.***
      1. ***מיקל.***
         1. ***משנה הלכות (חי"ז סי' קי"ח) – "מותר להניחם ולהתפלל בהם שהרי קיי"ל ניחא ליה לאיניש דליעבד מצוה בממוניה עיין שו"ע או"ח סי' י"ד סעיף ד' מותר ליטול טלית של חבירו שלא מדעתו ולברך עליה ובלבד שיקפל אותה אם מצאה מקופלת, וכתב הרמ"א ה"ה בתפילין כן וזה פשוט".***
      2. ***מחמיר.***
         1. ערה"ש (סי' י"ד סעי' י"א, סעי' י"ב) – "ונלע"ד אף שרבותינו פסקו הדין הזה דבסתמא מותר ליקח טלית חבירו שלא מדעתו ולהתפלל בו מטעם דודאי ניחא ליה מיהו אנן חזינן **דהרבה מקפידים בזה** מאד **ובפרט כשהטלית הוא חדש ונקי** וגם יש בני אדם שאין סובלין כלל שאדם אחר ילבש בגד שלהם **מטעם זיעה ונקיות** ונלע"ד שמאד יש להתיישב בדין זה: וגם במקור הדין לא פסיקא כל כך להתירא בכל גווני דהסמ"ק כתב היתר זה בטלית שאינו מקופל ומונח במקום מוצנע **אבל במקופל** צריך ליטול רשות [הובא בב"י] והמרדכי כתב על זה דאי מקפלו כבתחלה שרי או שמא כיון שהבעלים קיפלוהו גלי דעתיה שמקפיד בדבר מלהשאילו עכ"ל [שם] הרי שגם בקיפול מסתפק וכ"ש כשמונח במקום מוצנע והנמק"י כתב כלשון הזה ובמקום שנהגו להניח טליתותיהן בבהכ"נ אם בא אדם להתעטף בו לפי שעה ולהחזירו במקומו סותר וכו' ור"י כתב ואותם שלוקחים ציצת שמוצאים בבהכ"נ בלא ידיעת בעליהן מותר וכו' עכ"ל הרי מפורש שאפילו המתירים לא התירו רק כשהטליתות מונחים בבהכ"נ ולא שכל אחד מצניע טליתו במקום מוצנע דבכה"ג לא מצינו מי שהתיר ונ"ל ברור דגם הטור וש"ע מיירי בכה"ג אבל כגון אנו שכל אחד מקפל טליתו ומצניעו בתיבה או שנותן להשמש להצניעו בתיבה ודאי דאסור בלא דעת בעלים אא"כ יודע בבירור שהבעלים אינם מקפידים ועכשיו המנהג שהשמש נוטל טלית של אחד מהבע"ב המוצנעים אצלו בתיבתו ונותנו לאורח להתפלל בו ולדעתי אסור לעשות כן בלי ידיעת הבעלים ואין להקל בזה כי יש בזה חשש גזל דשואל שלא מדעת גזלן הוי ועל זה נאמר ובוצע בירך ניאץ ה' ומוטב יותר להתפלל בלא טלית".
         2. בן איש חי (פר' לך לך אות ו') – "**בזמן הזה חזינן, רובא דעלמא קפדי** שלא ילבשו אחרים ציצית ותפילין שלהם, ולכן אין ליקח מן השמש ציצית ותפילין של אחרים שלא מדעת בעלים, אלא אם כן יודע השמש בבירור שהבעלים לא קפדי, ואין כל הדעות שוות בדברים אלו, הלא גם אנכי מכיר בעצמי דאנא מאינשי דקפדי בזה, והטעמים שונים".
         3. שלחן הטהור (סי' י"ד סעי' ג', ס"ק א') – "יזהר שלא ליקח טלית חבירו בלא דעת חבירו, ואם עבר ולקח לא יברך עליו [דרוב העולם מקפידים ובפרט מי שיש לו טלית נאה, ועוד על עיקר הדין יש לתמוה, דמאי דניחא ליה לאינש למיעבד מצוה בממונו היינו דוקא במצוה דרמיא על חבירו כגון אתרוג תפילין סוכה וכיוצא אבל במלבוש החביב עליו והתורה לא רמיא חיובא כלל ללבוש ציצית, כי ציצית לענין זה חובת טלית, למה יקח של חבירו בחנם וגם הרא"ש לא כתב שכך הלכה אלא ונהגו ליקח בלי ידיעה, ומי יודע אם הוא מנהג כשר כי לפי הסברא אין זה מנהג כשר וישר, ולכן יזהר מאוד כי לדעתי קרוב לאיסור גזל ועבירה הוא ולא מצוה אבל סוכה אתרוג תפילין מותר בלי שום פיקפוק".
      3. מראי מקומות – מאסף לכל מחנות (סי' י"ד ס"ק ל"ג), ציצית הלכה פסוקה (סי' י"ד הע' צ"ב, הע' צ"ז).
         1. הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) – "אחד לקח תפילין של חברו בלי רשות והתפלל בהן, ואח"כ כשנודע לחברו אמר שלא היה מסכים לזה האם הוא יצא ידי חובתו. תשובה: כן. (בעל פה, יש לו לרצותו על הגזל)".
   5. **טלית של חבירו מהודר יותר**, אם ניחא.
      1. מראי מקומות – מאסף לכל המחנות (סי' י"ד ס"ק ל"ב), נפש חיה (סי' י"ד).
   6. *חולה****.***
      1. ציץ אליעזר (חי"ב סי' ז') – "חולה שנכנס לביהכ"נ להתפלל ומוצא טלית ותפילין על השלחן שניכרים שהם לא של ביהכ"נ אלא של יחיד, אם מותר לו לקחתם שלא ברשות בעליהם ולהתפלל בהם, והוא דבר הרגיל בביכ"נ של ביה"ח שערי צדק שאני מתפלל בו. ששוכבי ביה"ח נכנסים לביהכ"נ להתפלל וכמה מהם אין להם טו"ת משלהם. הנה לכאורה הא הלכה פסוקה היא בשו"ע או"ח סי' י"ד סעי' ה' דמותר ליטול טלית חבירו ולברך עליה ובלבד שיקפל אותה אם מצאה מקופלת, וה"ה בתפילין. אבל לאחר העיון נראה דמלבד כמה עקולי ופשורי ותנאים ותנאי תנאים שישנה בזאת ההלכה כיעוין בנו"כ השו"ע ובמה שמובא וצוין על כך בספר כף החיים וארחות חיים החדש יעו"ש, יש לשדות נרגא ולומר **שכל המדובר הוא באיש בריא** באופן שברור שלבעל הטו"ת אין לו פחד וחשש התדבקות וכדומה, אבל משא"כ בחולה שאעפ"י שאיננו חולה במחלה מתדבקת אבל הרבה אנשים איטניסטים המה לגבי כל חולה לחוש מזיעתו וכו', בכל כגון זה יש לומר שלא חל ע"ז דין השו"ע ואסור לו לחולה לקחתם שלא ברשות בעליהם, ולא עוד אלא שלדעתי יש לחוש אפי' כששואל רשות מהבעלים ולבחון אם המה מתרצים באמת להשאיל לו אותם בלב שלם או שרק מחמת כסיפותא מניעים ראשם להסכמה אבל לבם בל עמם.והאמת אגיד שלכלעצמי אני תמיד מהרהר שאפי' בבריא ואפילו אם נגש לבקש ממי שהוא שישאיל לו הטו"ת להניחם יש לו לשקול הרבה ולהבחין אם ההוא אמר ויסכים לו בלב שלם, כי ישנם הרבה בני אדם שהמה מאד מעונגים בקשר לזה לחזור להתעטף וללבוש במה שהתעטף ולבש חבירו, וכן הא מנשקים הציצית בשעת לבישה ובק"ש ונדבק מזה מרירי הפה עליהם, ובפרט בימי הקיץ ובימים החמים שמזיעים הרבה. ואם כך הדבר הרי יצא לו שכרו בהפסדו. ומה מאד נהנתי כשמצאתי לאח"ז שנגע בזה הגר"י פלאגי ז"ל בספרו יפה ללב חה"ש סי' י"ד אות א', ובהיות שהספר איננו מצוי אעתיק בזה את דבריו כלשונו, וז"ל: והנה טעם זה (שכתוב בשו"ע שם שאבל אסור ללמוד מספרים של חבירו שלא מדעתו דחיישינן שמא יקרע אותם בלימודו) איתיה נמי בטלית כאשר ראיתי בעיני שלקח טלית חבירו שלא מדעתו וכשבא ללובשו שהגביה ידיו לעטפו נאחז בסבך ונקרע, וכן עוד נגע בעששית של שמן ונשפך עליו ונתקלקל, וכן בתפילין הנוגע בבשר שכמה בני אדם מקפידין בזיעת חבירו ויש חשש סכנה מאיזה חולי שיהיה עליו רח"ל, כי כן יש צד לאסור, דאסור לאדם ליקח טלית חבירו שלא מדעתו וכ"ש תפילין הדבק ונגע אל עצמו ואל בשרו או שבעליו איסטניס וקפיד מזיעת זולתו אפילו ברשות אסור שאם נותנן אינו אלא משום כיסופא שלא מדעת שלם כי יש בהם משום גזל, ואם אמרו בסוטה י"ז ע"א דרש רבא בשכר שאמר אברהם אבינו אם מחוט ועד שרוך נעל, זכו בניו לב' מצות חוט של תכלת ורצועה של תפילין וכו' ופירש"י בשכר אם מחוט ועד שרוך נעל שהבריח עצמו מן הגזל יע"ש. איך יתכן ליכנס אדם עצמו בספק גזל בב' מצות אלו דמה שזכינו בהן היינו משום שנזהר א"א מחשש גזל כאמור עכ"ל. הרי בכלל דבריו דברינו, ועל כן חתימת דברינו בזה מעין הפתיחה שאסור לחולה לקחת טו"ת של חבירו שלא מדעתו, וגם מדעתו צריך שיקול רב והבחנה אם חבירו נענה אמנם למבוקשו בלב שלם או שעונה לו במס שפתים בלבד משום כסיפותא, שאזי איננו שוה לו המצוה שמקיים בהם, וגם אדם בריא צריך להיות ערום ביראה להיות זהיר שלא לקחת של חבירו שלא מדעתו, ולשקול היטב אם לקחת אפילו מדעתו. בידיעה או באמידה מוקדמת אם אמנם חבירו יענה לו ברצון ובחפץ לב. ופוק חזי בשערי תשובה שער השלישי אות ס' שכתוב לאמר: ובאחיכם בני ישראל איש באחיו לא תרדה בו בפרך. לא ישתעבד אדם בחבריו, ואם אימתו עליהם או שהם בושים להחל דברו לא יצוה אתם לעשות קטנה או גדולה אלא לרצונם ותעלתם, ואפילו להחם צפחת מים או לצאת בשליחותו אל רחוב העיר לקנות עד ככר לחם עכ"ל, ודון מינה בבנין אב גם בנוגע לשאר לאוין ובהיוצא מהם שלא להעמיד את חבירו במצב כזה אפשר מפני האימה או הבושה יביע הסכמתו למבוקש בפיו ובשפתיו בלבד ולאמיתו לבו בל עמו. [ועוד ראיתי לו להבעל יפה ללב בח"ה מספרו סי' כ"ה אות א' שכותב להכריע במי שאין ידו משגת לקנות ציצית ותפילין דתפילין קודמין מטעמא, דיש שמקפידין להשאיל תפילין מפני הזיעה כמו שחוששין בבגדים או שמתקלקלין, משא"כ בטלית שאין מניחין אותו על הבשר כמו תפילין ואינו כמו לבוש שמניחו בקבע ונוגע בבשר דאיכא חשש מזיעה, א"נ דרובן יש להן שתי טליתות אחד של חול ואחד של שבת ומשכחת להשאיל, באופן כי יותר מצוי טלית מתפילין כי יקר מציאותן ולכן תפילין קודמין לקנותן עיי"ש. והדברים האלה מוסיפין חיזוק מיוחד בנוגע לתפילין שלא לקחתן להניחן שלא מדעת בעליו, וגם ע"י שאלה יש לו לחשוב היטב אם אמנם בעליו מסכימים לכך בלב שלם].ויתכן להוסיף עוד ולהסביר שלמעשה אין ההנחה האמורה סותרת למה שכתוב בשו"ע שה"ה לתפילין, מפני שבזמנם היו משיגים לקנות טלית וכן תפילין בזול, ולכן לא היתה הקפידה גדולה כ"כ עליהם, אבל משא"כ בזמנינו שעולים כסף רב, ובמיוחד גדול המחיר עד מאד בקניית תפילין, ולכן ברורה ומתקבלת ההנחה האמורה שע"פ רוב מקפידין שלא להשאילם אי משום קילקולם מרוב התשמיש ומידים ממשמשות זרות, ואי משום איסטניוס והקושי לקנות במקומם אחרים".
   7. *תפילין שכתוב עליהם שאין להשתמש ללא רשות****.***
      1. ***וישמע משה (פר' פנחס תשע"ו סוף עמ' א').***
   8. ***מראי מקומות.***
      1. רמ"א (חו"מ סי' קס"ג סוף סעי' ו') – "נמצא בתקנות קדומות שלא להוציא טלית או ספר מבית הכנסת בלי רשות בעלים".
      2. מקור החיים (חו"י, סי' י"ד ס"ק ד') – "**נ"ל ברור** שאם אין בו קיום מצות ציצית כגון שכבר לבוש ט"ק רק משום כבודו רוצה ליקח טלית חבירו דזה אסור".
      3. בית ברוך (כלל י"א סוף אות קס"ה) – " ".
      4. ***אבני דרך (ח"ג סי' י"א) – "העולה לדינא, שלכתחילה אין להשתמש בתפילין של חברו, אולם אם יפסיד תפילה בציבור או שיעבור זמן קריאת שמע וכדו', אזי יכול הוא להניח את התפילין של חברו ובתנאי שלא ישנה את גודל הקשר של התפילין ובתנאי שהוא אינו מזיע. כמו כן, יקפיד לאחר חליצת התפילין לקפלם כפי שהיו בעת אשר לקחם".***
3. ספרים של חבירו.
   1. *הלכה****.***
      1. מחמיר.
         1. רמ"א (או"ח סי' י"ד סעי' ד') – "אבל **אסור ללמוד** מספרים של חבירו בלא דעתו דחיישינן שמא יקרע אותם בלמודו".
         2. מג"א (סי' י"ד ס"ק י') – "שמא יקרא בהן הרבה עד שיקרען מרוב תשמישו עכ"ל נ"י ומשמע מזה **דאפי' באקראי אסור** ללמוד מהם ואע"ג דבסי' תל"ז ס"ד אמרינן דניחא ליה למיעבד מצוה בממוני' אפי' בחסרון כיס שאני התם דדבר מועט הוא".
         3. חק יעקב (סי' תל"ז ס"ק ט').
         4. בכורי יעקב (סי' תרמ"ט ס"ק כ"ג).
         5. גר"ז (סי' י"ד סעי' י"ג).
         6. מ"ב (סי' י"ד ס"ק ט"ז) – "בלא דעתו - אפילו באקראי בעלמא דחיישינן שמא יקרא בהן הרבה עד שיתקרעו מרוב המשמוש".

שעה"צ (סי' תרמ"ט ס"ק ל') – "ללומד בספר **אפילו מעט** דאסור מטעם **דאין גבול** לדבר כמו שכתב בתה"ד עי"ש בסימן ק' כנלענ"ד".

* + - 1. ***שדי חמד (מער' ס' כלל ו') – "אפשר דהיינו דוקא בספרים שאפשר ללמוד בהם בתדירות משא"כ בספרים לבקיאות שאין שום פחת ומגרעת בזה ... אלא דמלבד דנראה לא פלוג רבנן אף ... ועראי של הרבה בני אדם יחשב כתדירות דאדם אחד ויתקלקל לכן נראה לפי עניות דעתי דאין לחלק בזה".***
    1. ***מיקל.***
       1. כנה"ג (חו"מ סי' רס"ז ס"ק כ"ב) – "**והאידנא כבר מחלו העולם על זה**, דניחא להו למעבד מצוה בין בגופיה בין בממוניה, ולא ראינו ממנו מי שמקפיד על זה, הילכך מן הסתם לומד בו לכתחילה".
    2. עיין בעלמא, יש להקל.
       1. ערה"ש (או"ח סי' י"ד ס"ק י"ג) – "ומ"מ לעיין בעלמא נוהגין היתר".
       2. ערה"ש (חו"מ סי' ע"ב ס"ק א') – "וכן עתה שהספרים נדפסים ומצויים נ"ל שיכול ליטול ללמוד בו שעה קלה שלא מדעתו ולא גרע מטלית ותפילין אם לא שיודע שהבעלים מקפידים בזה ולשאול ספר מאשת הבעלים נראה דמותר דוודאי אין אדם מקפיד על אשתו בזה כמו שאילת כל כלי בית".
  1. *בזמן הזה****.***
     1. ***מחמיר.***
        1. בית ברוך (כלל י"א סוף אות קס"ז) – "והערוך השלחן ... **אין לסמוך עליו** דכל מנהג שלא נתייסד ע"פ ת"ח המובהקים רק ע"פ ההמון לא נכנס בגדר מנהג".
     2. מיקל.
        1. ליקוטי מהרי"ח (סדר ברכת השחר עמ' ס"ה ד"ה ועיין***) - לשונו לקמן.***
        2. חזו"א (מעשה איש ח"ד עמ' קמ"ב) – "נשאל מבן הישיבה אם מותר לו לעיין בספר השייך לאדם פרטי שנמצא בישיבה, שלא מדעתו. והשיב שאם ידוע שהבעלים בדרך כלל מאפשרים זאת, והבעלים מעלים על דעתם באופן כללי שיתכן אפשרות כזו שמישהו יעיין בספרם, אף שאין מעלים כלל על דעתם שמישהו ילמד כעת בספרים - מותר ללמוד בו - ולא מקרי שלא מדעת".
        3. עי' אג"מ (תשובות והנהגות ח"ד סי' קנ"ח, אג"מ חו"מ ח"ב סי' ס"א אות א', דברות משה ב"מ סי' ל"א הע' נ"ו) – "הדין שאין אומרים גבי ספרים 'ניחא' ... רק בשואל ושומר דוקא, דהואיל וקיבל ע"ע לשמור אין לו להשאיל לאחר בלי רשות".
        4. הגריש"א שליט"א (ממון ישראל פרק א' הע' קע"א) – "והשיב **בפשיטות שמותר להשתמש בה**".
        5. ***הגרחפ"ש שליט"א (***דברי חכמים חו"מ אות ט"ז) – "שהיום אין איסור לשאול ספרים בלי רשות, שהיום כבר הספרים אין להם חשיבות כ"כ (שיכול לקנות בזול, וגם מצוי לכל) וממילא אין מקפידים בזה כלל. (ע' כזה בערוך השלחן), אבל פשוט שאם ידוע שאדם מקפיד שלא להשתמש בספריו, אז אסור בלא רשות (אפ" בביהמ"ד)".
        6. הגרז"נ גולדברג שליט"א (ממון ישראל פרק א' הע' קע"א).
        7. ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ס"ה)***.***
     3. עיין בעלמא, יש להקל.
        1. אבני ישפה (אהל יעקב ח' אלול תש"ע) – "שאלת אם מותר לאדם להשתמש בספרי קודש של אחרים שכתוב בהם שאסור בלי רשות, או שרק כתוב שם הבעלים. אם כתוב רק שם הבעלים, אפשר לסמוך על ערוך השולחן סי' י"ד סע' י"ג שעיון בעלמא נוהגים היתר. אבל אם כתוב מפורש שלא להשתמש בלי רשות, אז אין עצה להשתמש".
     4. ***מראי מקומות –*** מאסף לכל המחנות (סי' י"ד ס"ק נ"א, ס"ק נ"ג), ציצית הלכה פסוקה (סי' י"ד הע' 110), מנחת יצחק (ח"ז סי' ק"ל), אז נדברו (ח"ז סי' ט"ז אות ד', חי"ב סי' ס"ה אות ז'), יביע אומר (ח"ב חו"מ סי' ז' אות ד') חיי משה (או"ח סי' י"ד ס"ד ד"ה מספרים).
        1. שלמת חיים (סי' תשס"ד) – "העיקר לשער אם חבירו מקפיד עז או לא, ועיקר החסידו' ליזהר במה ששייך אפי' מלתא דגזל".
        2. שלמת חיים (סי' תשס"ו) – "לפי שעה ללמוד בהם נראה דאין קפידה".
     5. **טעמים להקל**.
        1. ***כבר מנהגי העולם, כשואל מדעת –*** כף החיים (סי' י"ד ס"ק ל"א, בשם חסד לאברהם, לשונו לקמן),חזו"א (מעשה איש ח"ד עמ' קמ"ב, לשונו לעיל).
        2. אין חשש שמא יקרע – אשל אברהם (בוטשאטש).
        3. אינו יקר, ממילא אין קפידה – ליקוטי מהרי"ח (סדר ברכת השחר עמ' ס"ה ד"ה ועיין, "ולפענ"ד נראה דקפידת הש"ע על הספרים לא היה אלא בזמניהם שלא היה הדפוס מצוי' משא"כ **בזמנינו שלוקין סידר בעד איזה פרוטות לית מאן דקפיד ע"ז** אך באם הוא סידר היקר או שאר ספרים יקרים אז יש ליזהר בזה גם בזה"ז").
     6. מראי מקומות.
        1. ***הגר"י גוסמאן זצ"ל (***דברי חכמים חו"מ אות ט"ז) – "שגם היום שייך האיסור הזה, רק באם מצא ספרים של חבירו בבית המדרש, מותר לשאול בלי רשות (שעומד לכך)".
        2. האם צריך למעיין ספר קודם השתמשות אם כתוב 'אסור להשתמש' – רבבות אפרים (הערות בהלכה ח"א דף ס"א, "דרובא דעלמא אינם מקפידים").
        3. הגרח"ק שליט"א (גם אני אודך בעניינים שונים ח"ב אות קע"***ז) – "שאלה: האם מותר לכתוב על ספר הודעות, כגון שכותב שאסור להשתמש בלי רשות, או שכותב שאפשר להשתמש בספר בלי רשות רק לזכור להחזיר למקומו, וכדו', או שאסור. תשובה: מותר".***
  2. **סידור חבירו**.
     1. מחמיר.
        1. פמ"ג (מש"ז ס"ק ז') – "והעולם נוהגין בבה"כ כשמוציאין סידור תפלה וכדומה של חבירו שלוקחין בלא דעת בעליו וא"י היתר לזה ומ"ש סידור מספרים דא ודא אחת היא וטלית בבה"כ הוא דשרי הא ספרים אף בבה"כ אסור סידור ומחזורים".
        2. מ"ב (סי' י"ד ס"ק ט"ז) – "**והעולם נוהגין כשמוצאין סידור תפלה או מחזור בבהכ"נ שלוקחין אותו כדי להתפלל בו וא"י היתר לזה דמ"ש סידור מספרים**".
        3. הו"ד בפתחי עולם (ס"ק י"ג),
     2. מיקל.
        1. מקור החיים (חו"י, סי' י"ד ס"ק ד' ד"ה הג"ה) – "דסידור תפלה להתפלל בו שרי, דלא אסרו רק בספר ללמוד שאין קבע לדבר, ועוד דיש בו עיון".
        2. ערה"ש (סי' י"ד ס"ק י"ג***) – "וכן ליקח סידור ומחזור בלא ידיעת הבעלים דרובא דעלמא אינם מקפידים בזה".***
        3. ליקוטי מהרי"ח (סדר ברכת השחר עמ' ס"ה ד"ה ועיין) – "ועיין בפמ"ג שהתרעם ... ולפענ"ד נראה דקפידת הש"ע על הספרים לא היה אלא בזמניהם שלא היה הדפוס מצוי' משא"כ בזמנינו שלוקין סידר בעד **איזה פרוטות** לית מאן דקפיד ע"ז אך באם הוא סידר היקר או שאר ספרים יקרים אז יש ליזהר בזה גם בזה"ז".
        4. כף החיים (סי' י"ד ס"ק ל"א, בשם חסד לאברהם) – "ואפי' המניחים סידורי תפלות בבה"כ **מאחר דנהוג עלמא** ליקח סידור לתפילה מן הבא בידו סתמו כפירושי דהמניחו שם אינו מקפיד וניחא ליה דלעביד מצוה בממוניה כל שיחזור ויניחנו במקום שהיה".
     3. מראי מקומות – שער אפרים (סי' ב'), אשל אברהם (בוטשאטש), ערה"ש (שם ס"ק י"ג), מאסף לכל המחנות (סי' י"ד ס"ק נ"א ד"ה ועיין בפמ"ג, ס"ק נ"ב), חיי משה (או"ח סי' י"ד ס"ד ד"ה מספרים).
        1. ***אבני דרך (ח"ו סי' ב' ).***

1. ***ציורים.***
   1. *ברכת אילנות: ליכנס לחצר ולברך ללא רשות****.***
      1. ***עי' סי' רכ"ו, לשיטות ומראי מקומות.***
   2. *האם מותר לקחת יין מחבירו בלא רשותו (לצורך קידוש) מדין ניחא ליה לאיניש וכו'****.***
      1. ***הגרח"ק שליט"א (אליבא דהלכתא חמ"ט עמ' ל"ו טור ג') – "שאלה: יש להסתפק מי שאין לו יין, ויש כאן יין של חבירו (ולא נמצא כאן לשואלו אם מסכים שיקח ממנו יין), האם מותר לו לקחת מיינו, מדין ניחא ליה לאיניש דליעבד מצוה בממונו, וכמו שמצאנו לענין טלית ותפילין וספרים (בדברים שאין מתקלקלים), שמותר להשתמש לצורך מצוה, וצ"ע. תשובה: צ"ע אם רשאי לאוכלן משום ניחא ליה וכו'. (אש התורה, תורת חיים, עמוד רי"ג). [א"ה: לא נתברר כל הצורך, אם השאלה היתה גם "בדעתו לשלם" על היין, או להחזיר אח"כ יין אחר, ואם גם באופן זה היתה השאלה יוצא שגם בזה ענה מרן שליט"א שיתכן שלא נאמר בזה ניחא ליה, והביאור שיתכן שכל דין ניחא ליה לאיניש נאמר ב"שימוש" בדבר של חבירו, אבל לא מצאנו דין זה ב"כילוי" דבר של חבירו, אפי' שדעתו לשלם, שאולי אין אדם חפץ שיקחו ממנו את שלו לגמרי. והעירו שהמ"ב (סי' א' ס"ק ב') כתב: ומ"מ חלילה לעבור שום איסור עבור חסרון נטילת ידיים, כגון וכו' או ליקח מים שהכין חבירו עבור עצמו, אם לא שברור לו שיתן תיכף תמורתן אחרים, עכ"ל. מבואר שמותר לקחת ע"מ להחזיר, ושמא כשמחזיר מיד שאני, וצ"ע]".***
      2. **הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) – "מי שקידש על יין שאינו שלו, האם יצא ידי חובתו, משום ניחא ליה לאיניש. תשובה: לא. [ניחא ליה לאיניש הוי רק בהשאלה]".**
   3. *שוכר בית בלי בדיקה*- או"ח סימן תרל"ז.
      1. ***דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בממוניה*** – ***לבוש (סעי' ג').***
      2. ***מראי מקומות – או"ח (סי' תל"ז סעי' ג', ומג"א).***
   4. **קיטל חבירו**.
      1. ***דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בממוניה*** – אלף לך שלמה (סי' ח', "**כיון דהוי בגד של מצוה** הדר דומה לטלית דאמרינן דניחא לי' לקיים מצוה בממוני' ומותר ליטלו שלא מדעתו"), מאסף לכל המחנות (סי' י"ד ס"ק מ"ב).
      2. לא מיקרי מצוה – בית ברוך (כלל י"א סוף אות קס"ו, "לא מיקרי מצוה").
   5. **שופר**- או"ח סימן תקפ"ו.
      1. מראי מקומות – מג"א (סי' תקפ"ו ס"ק ד'), מ"ב (סי' תקפ"ו ס"ק ט'), ערה"ש (סי' תקפ"ו סעי' י"א), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ס"ח).
   6. **סוכת חבירו** - או"ח סימן תרל"ז.
      1. מראי מקומות – רמ"א (סי' תרל"ז סעי' ג', "מיהו לכתחלה לא ישב אדם בסוכת חבירו שלא מדעתו"), מ"ב (סי' תרל"ז ס"ק ט', "שלא מדעתו. שמא בעל הסוכה הוא מקפיד ע"ז שלא יראה חבירו את עסקיו ואת אכילתו בלי ידיעתו וממילא אין נכון לברך עליה אבל מותר ליכנס ולישב בסוכת חבירו בשעה שאין בעל הסוכה שם בסוכתו שבודאי לא יקפיד ע"ז דניחא ליה לאינש דליעבד מצוה בממוניה ומ"מ אם אפשר שיבוא בעל הסוכה בעוד שהוא שם אף דבעת הכניסה אינו שם לא יכנס שלא מדעתו כי אפשר שבעה"ב יתבייש ליכנס ולאכול או לעשות עסק אחר בפניו"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ס"ז).
   7. **לולב חבירו** - או"ח סימן תרמ"ט.
      1. ***ניחא ליה לאינש למיעבד מצוה בממונו –*** ***תרה"ד (ח"א סי' ק', ח"ב סי' קנ"ט),*** ***רמ"א (סעי' ה', "ומותר ליטול לולב של חבירו בלא דעת חבירו, בשאר ימים, דניחא ליה לאינש למיעבד מצוה בממונו, והוי כשאול")***, ***לבוש (סעי' ו')***.
      2. ביום ראשון – בכורי יעקב (סי' תרמ"ט ס"ק כ"ג), מ"ב (ס"ק ל"ג, שעה"צ ס"ק כ"ט).
      3. לנענע – מ"ב (ס"ק ל"ד, "כיון דאין חשש קלקול במה שנוטלו ומנענע בו ע"כ לא דמי זה ללומד מספר חבירו שלא מדעת דאסור מפני שחושש בו שלא יקלקלנו. כתב הפמ"ג שדוקא פ"א מותר ליטלו ולנענע בו כהלכה אבל לכל ז' ימים אפשר דמקפיד ואסור"), תשובות והנהגות (ח"ד סי' קנ"ח ד"ה ובעיקר, "ובעיקר סברת המ"ב נראה לענ"ד דאלולא דבריו היה מקום לומר דאף שהרמ"א מתיר ליקח לולב של חבירו, היינו דוקא בלקיחה גרידא אבל אינו מתיר לנענע, שעלול לגרום נחלקה ואין בזה אנן סהדי דניחא ליה").
         1. ממון ישראל (ארטסקרול, פרק א' הע' קע"ה) – "אם אמרינן ניחא ליה לבעלים שיטלו את לולבו לקריאת ההלל ולאמירת הושענות או רק לברך על הלולב ולנענעו ... שבלולב ופרט באתרוג יש חשש שיקלקלם ע"י רבוי אחיזתו ונענועו בשעת הלל, ובסיבבו בשעת ההושענות. ואולי רק עבור לקיחה קצרה בשעת הברכה ונענועים ניחא ליה לבעלים. ולא דמי לטלית ... וגם בשופר לא שכיח בו הקלקול".
      4. מראי מקומות למה – ט"ז (או"ח סי' י"ד ס"ק ה'), פמ"ג (שם), שדי חמד (מער' ל' כלל קמ"א ס"ק י"ג).
      5. ***מראי מקומות.***
         1. בכורי יעקב (סי' תרמ"ט ס"ק כ"ג) ***– "נ"ל אם יודע בחבירו שמקפיד מאוד על המינים שלא יתקלקלו כגון שלא תסדק התיומה ע"י נענוע לא יקח בלא דעתו שמסתמא מקפיד".***
         2. *הגרח"ק שליט"א (מוריה ח"ת עמ' שי"ג) – "שאלה:* ***אם אמרי' ניח"ל לאיניש למיעבד מצוה בממוניה ליקח לולב*** *להקפת הבימה* ***לומר הושענא. תשובה: אם איננו".***
         3. ממון ישראל (ארטסקרול, פרק א' הע' קע"ד) – "מהו הדין באלו שמשלמים הרבה ומדקדקים הרבה ומבזבזין הרבה זמן בשביל קניית לולב ואתרוג אם גם בהו אמרינן ניחא ליה לאיניש, וצ"ע".
   8. *כיפה, כובע****.***
      1. הגר"י זילברשטיין (אהל יעקב, תמוז תשע"ו) – "***ובדבר השאלה אם מותר ללבוש כובע וחליפה של אחר ללא רשות כדי להתפלל מנחה, כשהזמן עובר, אם הלובש הוא אדם מזיע, וכהיום רוב האנשים מקפידים על כך, נראה שאין להתיר".***
   9. **כסאות בביהכ"נ**.
      1. מיקל – חזו"א (דינים והנהגות או"ח פרק כ' אות ז', מעשה איש ח"ד עמ' קמ"ב, "אחד שאל על הכסאות שאנשים משאירים בביהכ"נ בימים נוראים עד שיבאו לקחתם אם מותר לישב עליהם ואמר שמותר דאדעתא דהכי משאירים אותם שיודעים שישבו עליהם").
   10. *להשתמש בבית שמוש של בית כנסת שנכנס רק למטרה זו****.***
       1. ***מיקל –*** אבני ישפה (אהל יעקב ח' אלול תש"ע, "***בדבר השאלה שאדם עובר על יד בית כנסת או בית מדרש וצריך להשתמש בבית הכסא אם מותר להכנס בהם לעשות צרכיו שהרי משתמש בנייר שם ובמים. המנהג פשוט שבתי כנסת ובתי מדרש אינם מקפידים על מי שצריך לנקביו ונותנים לו להשתמש בבית הכסא. ויתכן הטעם שבימינו ההוצאה הכספית היא מועטת על דבר זה").***
   11. *השמוש בבית הכסא של בית מלון שלא מתארחים שם****.***
       1. ***מיקל –*** אבני ישפה (אהל יעקב י"ג אלול תש"ע, "***מותר להשתמש בבית הכסא של בית מלון אף שלא מתארחים שם, משום שבזמננו לא מקפידים על זה").***
       2. אבני ישפה (אהל יעקב י"ג אלול תש"ע) – "מותר לקחת הבית סבון או נעלי בית זולים שהם כמו חד פעמיים כיון שהם היו בחדר. אבל אין לבקש מן המשרתות דברים כאלה כיון שלא ידוע שבית המלון מסכים".
       3. אבני ישפה (אהל יעקב י"ד אלול תש"ע) – "מותר להתקלח בחדר של המתארח במלון, שעל דבר כזה אין בית המלון מקפיד שהרי הם לא הודיעו שיש איסור בדבר, וגם לא עולה להם כמעט כלום".
   12. **שוכר בית בלי מזוזה *- יו"ד סימן רצ"א.***
       1. ***לא הוי מקח טעות – לבוש (סעי' ב').***
       2. מראי מקומות – ***יו"ד (סעי' ב'), עי' ב"י (שם).***
   13. *פקדון****.***
       1. ***מראי מקומות – חו"מ (סי' רצ"ב סעי' כ'), ש"ך וסמ"ע (שם).***
   14. *מעשר בהמה****.***
       1. ***מראי מקומות – רע"ב (שקלים פרק ג' הל' א').***
   15. *ניח"ל למגילה****.***
       1. ***שבט הלוי (ח"י סי' ק"ז אות ה') – "ואשר שאל כ"ת אם במגילה שייך כללא דניחא לי' לאינש דליתעביד מצוה בממוני' ויהא מותר ליטל מגילה של אחרים שלא ברשותם או לא, ובאמת דיעבד ודאי דיוצאים ידי חובתם דנקטינן דהקורא במגילה גזולה יצא ידי קריאה אך הספק אם מותר לעשות כן לכתחלה, אלו דבריו. הנה עיין ברמ"א או"ח סוסי' י"ד דאעפ"י שמותר בטלית וכיו"ב, ספרים אסור לקחת של חבירו דחיישינן שמא יקרע אותם, וכ' מג"א דאפילו באקראי אסור ללמוד גזירה דילמא ילמד הרבה ויקרע, ועיין במג"א וט"ז שם מש"כ מחו"מ סי' רצ"ב אם הפקיד ספריו אצל ת"ח, ומסקנת מג"א דהו"ל שואל שלא מדעת. ובמגילה בקורא פ"א לצאת צריך לעיין אם זה נקרא אקראי וכאן אין שייך כ"כ גזירה דילמא יקרא הרבה, ולקחת על קריאת לילה ויום נראה דודאי צריך להחמיר, וכמדומני דגם בקריאה פ"א מנהג העולם להחמיר בספרים שהם בגלילה, מלבד אם יודע שבעליו מסתמא לא יקפידו, כך נ"ל לפום השקפה".***
       2. *הגרח"ק שליט"א (מוריה ח"ת עמ' שי"ג) – "שאלה:* ***אם יכול ליקח מגילת קהלת מחבירו שלא ברשות משום ניח"ל לאיניש למיעבד מצוה. תשובה: יתכן".***

***הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"א סי' תרפ"ד) – "שאלה: אם מותר ליקח מגילה מחבירו לצאת יד"ח משום ניח"ל לאיניש למיעבד מצוה. תשובה: אם יזהר שלא יקרע".***

***הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ת"כ) – "שאלה: אם יכול ליקח מגילת איכה שלא ברשות חבירו משום ניח"ל לאיניש למיעבד מצוה בממוניה. תשובה: לפני הענין".***

* 1. *ניח"ל בציצית ובבדיקת חמץ****.***
     1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ק"ו) – "***שאלה: בשו"ע או"ח ס' י"ד מותר ליקח טלית שלא ברשות דניח"ל לאיניש. והגר"א שם כתב כמבו' בפסחים ד', וצ"ע דהתם אמרי' ניח"ל לעשות הבדיקת חמץ בממונו, ומנ"ל שאדם אחר יקיים בממונו. תשובה: חזינן דזה זכות שיעשה מצוה בממונו.***
  2. *מקח טעות בבדיקת חמץ ותולעים****.***
     1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ק"ז) – "***שאלה: להמבואר בגמ' פסחים ד'. ובשו"ע ס' תל"ז המשכיר בית לחבירו בחזקת בדוק ומצאו שאינו בדוק, דאי"ז מקח טעות, שהרי מצוה הוא עושה, אם ג"כ המוכר לחבירות פירות בחזקת שאינם מתולעים, ומצאם מתולעים שאי"ז מקח טעות דניח"ל לבדוק בעצמו. תשובה: מקח טעות".***
     2. ***ועי' בס' מקור חיים ר"ס תל"א שחיוב בדיקת חמץ הוי כבדיקת תולעים עי"ש. ומש"כ לחלק בחידושי הגר"ש רוזבסקי פסחים ד' שם אות ס"ב. ובשיעורי מו"ר הגרב"ד פוברסקי פסחים אות א' ועמש"כ בבית מתתיהו ח"א ס"ו אות ט'.***
  3. *ניח"ל במזוזה****.***
     1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ק"ח) – "***שאלה: להמבואר בשו"ע יו"ד ס' רצ"א ברמ"א דשוכר בית בחזקת שהיה בו מזוזה ולא היה דאי"ז מקח טעות. וכתב המג"א ס' תל"ז סק"ו שהוי כבדיקת חמץ. אם ג"כ מותר ליקח מזוזה בארון מחבירו שלא ברשות להניחה משום ניח"ל, כשא"צ חבירו המזוזה. תשובה: ישאלנו".***
  4. מראי מקומות – פחד יצחק (ערך ניחא), מנחת אליעזר (ח"ד סי' ע'), קהלת יעקב (מדות חכמים אות ר"ו), ארחות רבינו (עמ' ר"ל), מנהג ישראל תורה (סי' ע').
     1. קורע ספל פסול – ארחות רבינו (ח"ג, הוספות).
     2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Is someone allowed to plug in his phone in a Shul? Is it not stealing?

R' Y. Berkovits wrote: It is understood by the shul that people will use the outlets for basic things, like plugging in a computer or charging a phone.

* 1. *ניח"ל במגילת רות****.***
     1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רכ"ז) – "***שאלה: אם יכול ליקח מגילת רות מחבירו שלא ברשות משום ניח"ל לאיניש למיעבד מצוה בממוניה. תשובה: כן [אם לא שיתכן שיצטרך לו]".***
  2. *ניח"ל לאיניש ליקח כוס של קידוש****.***
     1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רס"ג) – "***שאלה: אם יכול ליקח שלא ברשות חבירו כוס לעשות קידוש משום ניח"ל לאיניש למיעבד מצוה בממוניה או דל"ש ניח"ל בהכשר מצוה. תשובה: יכול".***
     2. ***והסתפק בזה הגרש"א שטרן בעל שביבי אש בקובץ שערי הוראה ח"ו עמ' קע"ד. ועמש"כ בשו"ת באר שרים ח"ו סו"ס פ"ב ובס' מועדי ישראל ימים נוראים ס' צ"ב. ומה שהשיב מרן בס' דעת נוטה ציצית תשו' ק"א. וע"ע בשו"ת בצל החכמה ח"ו ס' ק"כ. .***
  3. ***הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח, אליבא דהלכתא חפ"ב עמ' ע"ג טור ג') – " ". עי' עמ' קי"א .***

***משנת יוסף.***

**אם אמרינן ניחא ליה לאיניש למיעבד מצוה בממוניה בהכשר מצוה ובהכשר דהכשר**

בס"ד, כ"א אב תשע"ו

הרבה הצלחות, ברכות וישועות, לכבוד הרה"ג החריף ובקי טובא, מו"ה **מתתיהו גבאי** שליט"א, מח"ס 'בית מתתיהו'.

אחדשה"ט, בענין שאלתך בעובדא דהוי באב שרצה לפדות את בנו הבכור, וביקש לקנות מן הכהן כסף חמשה סלעים, ולא היה ביד הכהן סלעים והלך לבית אביו לקחת ממנו, אך אביו לא שהה בביתו ולקח הכהן הכסף שלא ברשות ונתנם לאב, והלה פדה את הבכור במעות אלה, האם אמרינן דחל הפדיון משום דניחא ליה לאיניש דליעבד מצוה בממונו, והיינו שאבי הכהן הפודה ניחא ליה בכך, או דכיון שאינו אלא הכשר מצוה לקיום מצות פדה"ב, ואינו חפץ של מצוה כטלית ותפילין, אין אומרים בזה הכלל דניחא ליה לאיניש ולא חל הפדיון.

והגם שמצינו דגם בהכשר מצוה אמרינן הכלל דניח"ל לאיניש, וכמ"ש המג"א (סי' תקפו סק"ד) שמותר ליקח שופר שלא מדעת מדין ניח"ל. וכן משמע מדברי הב"ח (או"ח סי' שסז, ג) שכתב, דאשתו של אדם מערבת שלא מדעתו משום דניח"ל לאיניש. וכ"מ משו"ת מהרי"ל (סי' קצח) דשואל חלוק מותר לקורעו לקיים מצות קריעה משום ניח"ל, ואח"כ ישלם לו. מ"מ בנידו"ד יל"ע בזה כיון שאין הכהן עושה מצוה אלא האב, כדאיתא בגמ' (פסחים קכא:), ואמנם למש"כ הצל"ח שם שהכהן מסייע במצות הפדיון, א"כ גם בזה י"ל ניח"ל לאיניש, דהו"ל הכשר מצוה. – עוד כתבת להסתפק, אם גם בהכשר דהכשר מצוה אמרינן ניח"ל לאיניש, וכגון לקחת עגלה של חבירו בלא רשות כדי להעביר בה קרשים לסוכה, עכתו"ד השאלה.

מסתבר שגם בהכשר דהכשר מצוה, וכ"ש בהכשר מצוה עצמו, אמרינן ניחא ליה לאיניש, דמאי נפק"מ אם זה גוף המצוה או הכנה למצוה, העיקר שע"י ממונו תיעשה המצוה, וכדאמרינן ניחא ליה באדם שלומד עם ספר או סידור של חבירו, והרי הספר הוא רק הכשר מצוה שעל ידו הוא יכול ללמוד או להתפלל, והמצוה היא מה שהלה לומד בפיו, ועכ"ז אמרינן ניח"ל. וכן אם לוקח עצים של חבירו להעמיד סוכה או חופה, באופן שאין חשש גזל וכגון שאינו צריך להם או שממילא מיועדים לסוכה וכדומה, שפיר אמרינן בה ניח"ל לאיניש. ואפילו כשרק מעביר ע"י עגלת חבירו קרשים לסוכה, מסתבר דאמרינן ניחא ליה לאיניש, דסוף כל סוף זוכה זה שע"י עגלתו בא חבירו לידי מצוה וניחא ליה בזה.

וא"כ גם בנידו"ד, הגם דאין גוף החפץ מצוה כציצית ותפילין, מ"מ אמרינן בזה דניחא ליה לאבי הכהן שיעשה המצוה בממונו, והיה מותר לקחת אותם. ובפרט שהאב קונה אותם מאבי הכהן והוא מקבל מעות תמורתם, דבודאי ניחא ליה בכך. – וכ"ז מצד ניחא ליה לאיניש, אך עדיין יל"ע אם לא חסר כאן דעת מקנה, כיון שנוטלן שלא ברשות המוכר דהיינו אבי הכהן הפודה, וא"כ אפשר שאין אבי הבן זוכה בהן ואין הסלעים שלו.

אבל מה שהבאת להוכיח ממה שכתבתי בתשובה להרה"ג רבי גמליאל רבינוביץ שליט"א (נדפס בשו"ת גם אני אודך, עמ' רסט) שמותר לקחת גפרור מחבירו ולהדליק נר חנוכה משום דניח"ל לאיניש. יש לחלק, דהתם הגפרור אינו שוה פרוטה, ובדבר מועט כזה ודאי שאין מקפידים, ובודאי ניחא ליה.