א - בדין עשאאי_ל, וביסוד החיוב דעדים זוממין
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים / שיעורים

**סימן א**

**בדין עדות שאי אתה יכול להזימה**

**וביסוד החיוב דעדים זוממין**

**א**

א] **מכות ב' א',** מעידין אנו באיש פלוני שהוא ב"ג וב"ח אין אומרים יעשה זה ב"ג וב"ח תחתיו אלא לוקה ארבעים, והתוס' שם הק' דכיון דאם הוזמו אין נעשין ב"ג וב"ח, א"כ גם בשלא הוזמו היאך יעשה על פיהם ב"ג וחלוצה, הרי הו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה ואי"ז עדות, וכתבו בתי' קמא דכיון דלוקין הוי כאשר זמם והוי שפיר אתה יכול להזימה, ובתי' בתרא כתבו דבעדות דב"ג וחלוצה לא חיישינן כלל באתה יכול להזימה, דהא דבעינן עדות שאתה יכול להזימה ילפינן לה מכאשר זמם, וכאשר זמם לא נכתב בעדות ב"ג וחלוצה ולא קאי עלי' בשום צד שבעולם.

**ובאותיות** הגרע"א הק' על תי' קמא ממה שאמרו בב"ק ע"ה ב' דפליגי רבנן וסומכוס כשאמר גנבתי וטבחתי ומכרתי בפני פלוני ופלוני ובאו אותם פלוני ופלוני והעידו בו שגנב וטבח ומכר, דלרבנן ל"מ עדותם משום דהוי עשאאי"ל, ופירש"י דהיינו דא"א לקיים בעדות זו דין הזמה שהרי הוא הודה תחילה שבפניהם גנב, וזה אינו טעם אלא שלא יצטרכו לשלם לו הממון שרצו להפסידו, דהוא בעצמו מודה שכדין העידו והמזימים העידו בשקר והוי כמו הודאת בע"ד דאין מגיע לו ממון מהן, אך מ"מ לענין מלקות דלא תענה הרי אנו בי"ד יודעים שהוזמו והעידו בשקר, ומה בכך דהבע"ד מודה שהעידו עליו באמת, הרי אין הודאתו יכולה לפטרן ממלקות, דסו"ס ידוע לבי"ד דהעידו עדות שקר עליו לחייבו ממון,[[1]](#footnote-2) ואפ"ה חשבינן לה כעשאאי"ל, ובע"כ דלא דסגי במלקות לחשבו כעדות שאתה יכול להזימה.[[2]](#footnote-3)

**וכבר** עמד בזה הרא"ש בשטמ"ק בב"ק שם, ז"ל, דאם הוזמו לא משלמי מידי כיון דגנב מסייע להו, ונראה לי דכמו"כ לא לקי על לאו דלא תענה דאי לקי מיקרי שפיר אתה יכול להזימה וכו', [ולא נראה] דלענין ממון ניחא דא"א להזימם דהודאת בע"ד כמאה עדים דמי, אבל לענין מלקות אין הודאתו מועלת כיון שהעידו שקר, ול"ד לעדות בן גרושה דמיקרי עשאי"ל כיון דלקו, דשאני התם דמרבינן מלקות דידהו מוהי' אם בן הכות ומסתבר לאוקמי קרא היכא דלא אפשר לקיומי כאשר זמם לעולם וכו', עכ"ל, והרי דמסיק הרא"ש דכל הא דמהני הודאתו היא לפטרם מממון, אך לענין מלקות אין הודאתו מועלת, והוכיח מזה דלא סגי במלקות ליחשב כעשאי"ל, וזה כד' הגרע"א.

ב] **אמנם** הנה האו"ז בסימן תרצ"א עמד בקו' זו דמ"ט כשהודה לעדים חשיב כעשאאי"ל, וכתב לישב דכיון דהוא מודה להן אינם לוקין, וע"כ הוא דהו"ל כעשאאי"ל.

**והך** מילתא דכל שהוא מודה לעדים אף אינם חייבין מלקות, הוא מבו' כן בד' הרמב"ן בסוגיין שכתב לפרש להא דמעידין אנו באיש פלוני שהוא חייב גלות, אף דיכול לומר מזיד הייתי, איירי כשאמר אין הרגתי מיהו לא בפניכם הרגתי ונמצאו זוממין שחייבין, כמו שאמרו בב"ק באומר אין טבחתי ומכרתי מיהו לא בפניכם גנבתי וטבחתי ונמצאו זוממין חייבין, ומבו' בדבריו דאם אמר הרגתי בפניכם ונמצאו זוממין, אין חייבין מלקות, וכ"כ הריטב"א, ז"ל, אם בשהוא מודה לדבריהם אין כאן הזמה, עכ"ל.

**וצ"ב** בטעמא דהאו"ז ודעימי' דמהני הודאתו לפטרן ממלקות, דבשלמא לענין ממון מהני הודאתו לפטרן משום דהודאת בע"ד כמאה עדים, אך לענין מלקות מ"ט מהני הודאתו, כיון שהעידו שקר, וכמשה"ק הרא"ש.[[3]](#footnote-4)

ג] **ובעיקר** מה שאמרו בב"ק שם דכל שהבע"ד מודה לדברי העדים ואינם חייבין בהזמה, הו"ל עשאאי"ל ואינה עדות, שמעתי בשם הגר"י דיויד שליט"א שהק' דלפ"ז לעולם יש ביד הנידון לפטור את עצמו, ע"י שיודה שהעדים פסולים הן, וממילא דאם יוזמו לא יהיו חייבין, כיון דהודה הבע"ד דהם פסולין ואין עדותם עדות ולי"ב לחיוב הזמה, והויא עדותם עשאאי"ל.[[4]](#footnote-5)

**ב**

ד] **והנה** התוס' כתבו דהא דעדות דנערה המאורסה הויא עשאאי"ל אף דהם לוקין הוא משום שבאו לחייבה מיתה וזממו להרוג את הנפש לא מיקיים כאשר זמם במלקות משום דבהדיא כתיב נפש בנפש.

**ובד'** הריטב"א מבו' דבזה נתישב מה שאמרו בסנהדרין ע"ח א' דטריפה שהרג שלא בפני בי"ד פטור משום דהו"ל עשאאי"ל, אף דהן לוקין, דכיון שבאין לחייבו מיתה, לא סגי במלקות לחשבו כעשאי"ל, וכ"כ התוס' שאנץ בסוגיין, והאו"ז בסימן תרצ"א.

ה] **אמנם** הנה הרמב"ן בסוגיין עמד בקו' זו דמ"ט טריפה שהרג שלא בפני בי"ד פטור דהו"ל עשאאי"ל, אף דסגי במלקות ליחשב כעשאי"ל, וכתב דשאני התם דכיון דגברא קטילא בעו למקטל אין עדותן כלום ומילקא נמי לא לקו דהא לא בעו למעבד ולא מידי, וכ"כ התוס' בכתובות ל"ג א' ד"ה אלא אפשר.

**ולכאו'** מבו' מדבריהם דפליגי ע"ד התוס' וס"ל דאף כשבאו לחייבו מיתה מ"מ אם היו חייבין מלקות כשהוזמו הוה חשבינן לה כעשאי"ל, וע"כ כל הא דבטריפה שהרג חשבינן לעדותם כעשאאי"ל, הוא משום דאין חייבין מלקות כשהוזמו דגברא קטילא בעו למיקטל, - וקשיא לדעתם מהא דעדות דנערה המאורסה חשיבא כעשאאי"ל אף דהעדים חייבין מלקות כשהוזמו.[[5]](#footnote-6)

**ג**

ו] **ובעיקר** מש"כ התוס' בכתובות והרמב"ן דעדים שהעידו על טריפה שהרג והוזמו אינם לוקין משום דגברא קטילא באו למיקטל ולא בעו למעבד ולא מידי, צ"ב, דאף דאין חייבין מיתה על הריגת טריפה משום דגברא קטילא הוא, מ"מ הרי סו"ס באו לחייבו בעדותן, ועוברין בזה על הלאו דלא תענה, ומ"ט לא סגי בזה לחייבן מלקות, - ואף למש"כ הרמב"ן במלחמות בסנהדרין פ"ו ב' דאין עדים זוממין לוקין אא"כ הרשיעו צדיק, הרי כשחייבו טריפה מיתה הו"ל כהרשעת צדיק, דאף דגברא קטילא הוא, הרי הם מקדימין בכך את מיתתו, ומ"ט אינם לוקין.

ז] **ויש** שפירשו בזה, דהנה בסנהדרין ע"ח א' אמרו דהא דטריפה שהרג בפני בי"ד חייב, הוא משום דכתיב וביערת הרע מקרבך, וצ"ב דמ"ט בעינן להך קרא, הרי כיון שהרג בפני בי"ד וליכא להגריעותא דעשאאי"ל, מ"ט לא יהא חייב מיתה.

**ומתו"ד** הרמב"ם בפ"י מנז"מ ה"ז יש ללמוד דהטעם בזה הוא, משום דטריפה חשוב כמת וא"צ מיתה, וע"כ לא מצי חייל עלי' חיוב מיתה, וכל הא דקטלינן לי' הוא משום וביערת הרע מקרבך.

**ובביאור** הא דקטלינן לי' משום ובערת הרע מקרבך, י"ל דאי"ז חיוב דידי' דהוא חייב מיתה, דהוא חשוב כמת וא"צ מיתה, אלא הוא דינא דידן לבער עושי רשעה, וע"כ הוא דממיתין אותו.

**ולפ"ז** י"ל דע"כ הוא דעדים שהעידו על טריפה שהרג והוזמו אינם לוקין משום לא תענה, דלא חשיב דהרשיעו צדיק בעדותם, כיון דאי"ז חיוב דידי', אלא אנן קטלינן לי' כדי לבער עושי רשעה.

ח] **אך** הנה מלבד דעיקר הדברים מחודשים טובא, גם אי"ז מתישב כלל בל' הרמב"ן שכתב דהא דאין חייבין הוא משום דגברא קטילא בעו למיקטל, והרי דאי"ז משום דלא באו לחייבו כלל בחיוב מיתה, אלא אף דבאו לחייבו בחיוב מיתה, מ"מ כיון דגברא קטילא באו למיקטל אין חייבין ע"ז, וזה צ"ב וכנ"ל, דמ"ט אין חייבין ע"ז מלקות דלא תענה.

**ויש** להוסיף עוד, דגם עיקר דרך זו דבטריפה ליכא חיוב מיתה, וכל הא דקטלינן לי' הוא משום ובערת הרע מקרבך, אינה מתישבת בד' הרמב"ן גופי', דבדבריו לקמן י"ב א' מבו' להדיא דמה שאמרו בסנהדרין דהא דטריפה שהרג בפני בי"ד חייב הוא משום ובערת הרע מקרבך, הוצרכו לזה מטעם אחר, ולא משום דליכא חיוב מיתה בטריפה, עיי"ש.

**ד**

ט] **עוד** יש להעיר בזה, ובהקדם, דהנה בד' הרמב"ן בסוגיין מבו' שדעתו כדעת התוס' בתי' קמא דכל הא דמהני עדות דב"ג ולא חשיבא כעשאאי"ל הוא משום דלוקין, אך אם ל"ה לוקין ל"ה מהניא עדותן, אף דבעדות זו ליכא לדין כאש"ז, - ולפ"ז תיקשי במש"כ הרמב"ן במלחמות בסנהדרין דאין עדים זוממין לוקין אא"כ הרשיעו צדיק, ותיקשי דא"כ מ"ט בכל עדויות שלא הרשיעו צדיק הן נאמנין, ולא אמרינן דהו"ל עשאאי"ל.

**וכבר** עמד בכעי"ז בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קע"ו, ז"ל, דהא ע"כ לענין עדות להכחיש עדות ראשונים לא בעינן יכול להזימם, דאם עדים אמרו פלוני הרג ובאו ב' והכחישו דלא הרג מה יכול להזימם שייך בהא וכו', וגם משום מלקות נראה דלא לקו דלא שייך בזה לא תענה ברעך דהא לא העידו כלל על רעהו להפסידו בשום דבר, אלא ע"כ דל"ב בזה יכול להזימם וכו', גם לעדות החדש דלכאו' אם הוזמו אין שום עונש על העדים, דגם מלקות ליכא דהא לא העידו כלל על רעך,[[6]](#footnote-7) וע"כ מוכח דזהו גם לתירוצם א' דמכות דדוקא בכאשר זמם לאחיך בעי יכול להזימה, אבל היכי דלא העידו כלל על אחיך ל"צ שיהי' יכול להזימה, אלא דבבן גרושה דמעידים על אחיך ס"ל בתירוצם הא' דבעי יכול להזימם וכו', עכ"ל.

**ובזה** מתישב דעת הרמב"ן, דהא דס"ל דבעדות ב"ג בעינן שתהא עשאי"ל, וכל הא דמהני העדות הוא משום דהן חייבין מלקות, הוא רק משום דזמם לעשות לאחיו, אך בעדויות דאין בהן הרשעת צדיק ולא חשיב דזמם לעשות לאחיו, ל"ב בהו עשאי"ל.[[7]](#footnote-8)

י] **אך** לפ"ז תיקשי בהא דטריפה שהרג בפני עדים פטור משום דהו"ל עשאאי"ל, ולמש"כ הרמב"ן דהא דהעדים פטורין אף ממלקות הוא משום דגברא קטילא בעו למיקטל ולאו מידי בעו למעבד, והיינו דלא חשיב כלל כהרשעת צדיק, מ"ט בעינן שתהא עדותם יכולה להזימה, ומ"ש מכל עדויות שאין בהן הרשעת צדיק דכיון דל"ה בכלל זמם לעשות לאחיו, ל"ב בהו עשאי"ל.

יא] **עוד** ראיתי להקשות בזה, מהא דפריך בב"ק פ"ח א' דלר' יהודה דכל דכתיב אחיו ממעט עבד דאין לו אחוה, זוממי עבד לא יהרגו דכתיב כאשר זמם לעשות לאחיו, והתוס' שם כתבו דכיון דהם לא יהרגו, גם העבד לא יהרג, דהו"ל עשאאי"ל, ובתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ע"ד (ד"ה ומה שהביא ראי') כתב דבע"כ צריך לפרש כן לעיקר פירכת הגמ', דאל"כ מאי פריך, הרי שמא אה"נ זוממי עבד אין נהרגין,[[8]](#footnote-9) - ולמש"כ הגרע"א דדוקא בכאשר זמם לעשות לאחיו בעינן שתהא עדותו יכולה להזימה, אך כל שלא זמם לעשות לאחיו ל"ב עשאי"ל, תיקשי דא"כ התם דהא דליכא דין הזמה הוא משום דעבד אינו בכלל אחיך ולא זממו לעשות לאחיו, מ"ט בעינן שתהא העדות יכולה להזימה.[[9]](#footnote-10)

**ה**

יב] **והנה** דעת ר"ע לקמן בע"ב דעדים זוממין קנסא הוא, ומפרשינן דהוא משום משום דלא עשו מעשה ונהרגין ומשלמין, ומשום דממון ביד בעלים ומשלמין.

**והפנ"י** שם הק' דמ"ט דרבנן דפליגי אדר"ע, הרי כיון דלא שילמו אין לך קנס גדול מזה, ועוד דהא דתנן דכל המשלם יותר ממה שהזיק אין משלם על פי עצמו וכ"ש הכא שלא הזיק כלל אלא ביקש להזיק, ועיי"ש שכתב דאפשר דרבנן סברי דתשלומי עדים זוממין הוא משום כפרה, וע"כ הוא חייב ע"פ עצמו.

**והקוב"ש** בכתובות אות ק"ח כתב לפרש בזה, דעיקר דינא דעדים זוממין הוא דחיובו של הנידון חל עליהן, וכיון דאצל הנידון הי' החיוב ממון ולא קנס, ע"כ גם העדים מתחייבין בחיוב ממון.[[10]](#footnote-11)

יג] **אמנם** הנה כתב היראים בסימן קע"ח, ז"ל, לא ידעתי מניין לאומר שהממון למי שהעידו עליו, "אחרי שהוא קנס" יתנוהו בי"ד לכל מי שירצה, כדתנן בחומש של תרומה ליתן קרן לבעלים וחומש לכל מי שירצה, וכן נראה לי עד יורו לי צדק, סוגייא נראה לעולם למי שהעידו עליו ונראה כי לא ידעתי מניין, עכ"ל.

**ומשמעות** דבריו דלמ"ד דעדים זוממין ממונא ודאי דה"ז ניתן למי שהעידו עליו, וכל מה שנסתפק בזה, הוא רק למ"ד דעדים זוממין קנסא, - וכ"ה מוכרח, שהרי להדיא תנן בב"ב דנ"ו. דהיו ב' מעידין אותו שאכלה ג' שנים ונמצאו זוממים משלמין "לו" את הכל, והרי דחיוב תשלומי הזמה הוא למי שהעידו עליו, וכ"ה מבו' מהא דתני לה בב"ק ד' ב' בכלל אבות נזיקין, ובע"כ דמה שנסתפק היראים בזה הוא רק למ"ד דעדים זוממין קנסא, ומתניתין דמשלמין לו את הכל וברייתא דר' אושעיא דחשיב לי' בכלל אבות נזיקין, אתיין כרבנן דעדים זוממין ממונא.[[11]](#footnote-12)

**והנה** אי נימא דטעמא דרבנן דעדים זוממין ממונא הוא משום דהוי כפרה, וכן אי נימא דהא דהוי ממונא, הוא משום דחייל עליהן חיובו של הנידון, הרי דאי"ז טעם דיהא הממון ניתן למי שהעידו עליו, ובע"כ מד' היראים דטעמא דרבנן דעדים זוממין ממונא, הוא משום דחשבינן להו כהזיקו את ממונו, וע"כ לדעתם פשיטא דה"ז ניתן למי שהעידו עליו.

יד] **וכבר** עמדו דהדברים מפורשים כן בד' רש"י בב"ק ה' א' ז"ל, עדים זוממין דממונא הוא, דכל המשלם יותר ע"מ שהזיק כגון כפל וכו' קרי קנס וכו', וכגון כל דבר קצוב האמור בתורה כגון נ' של אונס וכו' כולהו הוי קנסא, אבל מידי אחרינא ממונא, עכ"ל, - ומבו' להדיא בדבריו, דהא דלרבנן עדים זוממין ממונא, הוא משום דלא חשבינן לה כמשלם יותר על מה שהזיק, אלא כמשלם כמו שהזיק, וזה דלא כמו שנקטו הפנ"י והקוב"ש בפשיטות, דעדים זוממין שלא הזיקו כלל, גרע ממשלם יותר ממה שהזיק.

**והדברים** מבוארים כן גם בד' הרשב"א בב"ק שם, ז"ל, עדים זוממין דממונא וכו' דאפי' לא שלם קרי לי' ממונא משום דאתו לאפסודי ממונא, עכ"ל.

**ו**

טו] **והנה** בביאור הך מילתא דחשבינן לעדים זוממין כהזיקו את ממונו, וע"כ הוא דס"ל לרבנן דהוי ממונא, כתב בחי' הגר"נ בב"ק שם אות קל"ח דהיינו דאף דבפועל לא אירע לנידון שום נזק, מ"מ נתחדש בפרשת עדים זוממין דהגמ"ד לחייב את הנידון חשיב כהיזק, עיי"ש, והיינו דחיוב העדים זוממין הוא על הגמ"ד עצמו, דחשבינן לי' כהיזק.

**אמנם** הנה בל' הרשב"א דאתו לאפסודי ממונא, נראה להדיא דאין חיובם על מה שחייבוהו בגמ"ד דזה עצמו חשיב כהיזק, אלא חיובם הוא על מה שזממו לעשות, והיינו דהן חייבין על ההיזק שהי' עתיד ליעשות מכח עדותם.[[12]](#footnote-13)

טז] **ויש** להוכיח כן ממש"כ המאירי בב"ק ע"ג ב', ז"ל, מתוך ד"ז אתה למד שכל שהעידו בדבר שאינו נגבה על פיהם אלא שאם תפס האחר אין מוציאין מידו ה"ה נדון בדין עדים זוממין כאלו העידו בדבר שהוא נגבה על פיהם, עכ"ל, וכ"כ הכס"מ בפכ"א מעדות ה"ד בדעת הרמב"ם שם, הובא בקצוה"ח סימן ל"ח סק"ג, עיי"ש.

**והנה** אי נימא דחיובא דעדים זוממין הוא על הגמ"ד עצמו, הרי אין מקום לחייבם כלל בכל דמי העין, שהרי לא נגמר דינו כלל לשלם את דמי העין, אלא נגמר דינו דספק אם הוא חייב בדמי העין וביד העבד לתפוס, ובכה"ג אין לנו לחייבו אלא או כפי שומת שווי זכות תפיסה, או דהו"ל כספק אם נגמר דינו ויחול גם על העדים חיוב מסופק, ועמש"כ בזה בכ' הגר"ח בכתובות ובשערי ישר ש"ז פכ"ב, - וממש"כ המאירי והכס"מ דבכה"ג הם חייבין לשלם, יש ללמוד דחיובא דעדים זוממין הוא על מה שזממו "לעשות" ומחייבינן להו על ההיזק שהי' עתיד ליעשות מכח עדותם, וע"כ אף דהחיוב שחל עליו בעדותם הוא חיוב מסופק, מ"מ כיון דמכח חיוב זה הי' ביד העבד לתפוס והי' האדון עתיד להפסיד את דמי העין, הם משלמין לו את כל דמים אלו.[[13]](#footnote-14)

**והדברים** מבוארים כן בד' המגד"ע בהל' עדות שם, ז"ל, משום דתלה רחמנא דינן במחשבתן כדכתיב כאשר זמם והרי זממו עליו רעה ואי תפס לא מפקינן מיני', עכ"ל, והיינו דאם הי' חיובם של עדים זוממין על מה שחייבוהו, לא הי' לנו לחייבם בכל דמי העין, כיון שלא חייבוהו בהן, אך כיון דחיובא דעדים זוממין הוא על מחשבתם, והם חייבין על מה שזממו שיפסיד, ע"כ כיון דאם תפס העבד לא מפקינן מיני', חשיב שזממו שיפסיד את דמי העין, וע"כ הן חייבין לשלם לאדון כל דמים אלו.[[14]](#footnote-15)

יז] **ובזה** מתפרש הא דעדים זוממין ממונא הוא, דקנס הוא כשמחייבין אותו יותר ממה שהזיק, ובעדים זוממין דחייבין על מה שזממו להזיק, ואין החיוב יותר ממה שזממו להזיק, אלא כמו שזממו, הו"ל ממונא, - והא דלר"ע עדים זוממין קנסא הוא, הוא משום דס"ל דזה עצמו שחייבה תורה אף שלא הזיקו כמו שהזיקו, הו"ל קנס, אך גם לדידי' גדר הקנס הוא דאף שלא הזיק חייב כמו שהזיק, וע"כ הוי התשלומין להבע"ד שבאו להפסידו.[[15]](#footnote-16)

**ז**

יח] **ויש** להוסיף בזה מש"כ הרמב"ם במו"נ ח"ג פמ"א, ז"ל, שם עונש כל חוטא לזולתו בכלל שיעשה בו כמו שעשה בשוה, אם הזיק בגוף ינזק בגופו, ואם הזיק בממון ינזק בממונו, ויש לבעל הממון למחול ולהקל, אמנם ההורג לבד לחוזק חטאתו אין מקילין לו כלל ולא ילקח ממנו כופר, ולארץ לא יכופר לדם אשר שופך בה כי אם בדם שופכו וכו' אבל נפש בנפש בהכרח וכו', ומי שחסר אבר יחוסר אבר, כאשר יתן מום באדם כן ינתן בו, ולא תטריד רעיונך בהיותנו עונשים הנה בממון, כי הכונה הנה לתת סיבת הפסוקים ולא סיבת דברי התלמוד, ועם כל זה יש לי במה שאמרו בו התלמוד דעת ישמע פנים בפנים וכו',[[16]](#footnote-17) וכן דין עדים זוממים שיעשה בהם כמו שחשבו לעשותו בשוה, אם חשבו להרוג יהרגו, אם חשבו להכות יוכו, אם חשבו לחייב ממון יחויבו ממון בשוה, הכוונה בכל זה להשוות העונש והעבירה, עכ"ל.[[17]](#footnote-18)

**ומבו'** בדבריו, דיסוד החיוב דעדים זוממין בין במיתה ובין במלקות ובין בממון, הוא כחיוב רוצח וחובל ומזיק, דכאשר עשה כן יעשה לו, וה"נ הוא בעדים זוממין דכמו שחשבו לעשות כן יעשה להם, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל דדינא דעדים זוממין הוא דחשבינן להו כמו שעשו את מה שזממו לעשות, וע"כ דמי לרוצח וחובל ומזיק דכאשר עשה כן יעשה לו.

יט] **והנה** אמנם אף דעיקר החיוב דעדים זוממין הוא משום דחשבינן להו כמו שנעשה ההיזק ודמי חיובן לחיוב דמזיק, הרי חזינן דעדים זוממין חייבין עליהן, אף במיני היזק דאין חייב עליהן אף כשעשאן בידים, - דאמנם דעת בר פדא בסוגיין דהא דאין העדים נעשין בני גרושה הוא משום דמה המחלל אינו מתחלל הבא לחלל ולא חילל אינו דין שלא יתחלל, אך דחינן לה דא"כ ביטלת תורת עדים זוממין, והרי דשפיר שייך לחייב עדים זוממין, אך במיני היזק דאין חייבין עליהן אף כשעשאן בידים.

**וכ"ה** מבו' ממש"כ התוס' בב"ק כ"ד א' די"ל דעדי העדאה שהוזמו חייבין לשלם על מה שעשאוהו מועד ואומדין כמה נפחת שורו מדמיו, והרי דאף דהיזק זה הוא היזק שאינו ניכר, ואף אם עשאו בידים פטור, מ"מ עדים זוממין חייבין בזה.

**והטעם** בזה הוא, דאף דחיוב דעדים זוממין הוא ע"ד פרשת מזיק, הרי מ"מ הוי זה פרשת חיוב לעצמה, ואף דבשאר אופני היזק לא חייבה תורה על הזיקות אלו, מ"מ בהיזק דעדים זוממין חייבה תורה על כל הזיקות.[[18]](#footnote-19)

כ] **אמנם** הנה הרמב"ם בפ"כ מעדות ה"ז כתב, ז"ל, עדים שהעידו על איש טריפה שהרג והוזמו אין נהרגין, שאפי' הרגוהו בידיהן אין נהרגין לפי שהוא טריפה, עכ"ל, והרי דמהא דההורג את הטריפה בידים אינו חייב, נלמד דכ"ש עדים זוממין שהעידו על טריפה אינם נהרגין, והיינו משום דחיובא דעדים זוממין הוי מפרשת רוצח ומזיק (ומשום דחשבינן להו כמו שנעשה ההיזק), וע"כ לא עדיף מהיכא שהרגוהו בידים דפטורין, - וצ"ב דמ"ש משאר גווני דאף דהעושה כן בידים אינו חייב, מ"מ עדים זוממין חייבין, ומ"ט לא נימא דאף דההורג טריפה בידים פטור, מ"מ עדים זוממין שהעידו על טריפה חייבין.[[19]](#footnote-20)

**וצ"ל** דהדבר חלוק, דאף דדין הזמה הוא גם במיני היזק דאין המזיק בידים חייב, מ"מ ברציחה דההורג בידים חייב, ואפ"ה אין חייבין על הריגת טריפה, הרי היינו משום דבטריפה דהוא גברא קטילא, לא חייבה תורה על רציחה זו, וע"כ אף עדים זוממין פטורין.[[20]](#footnote-21)

**ח**

כא] **ולפ"ז** יש לנו פתח לפרש מש"כ הראשונים דעדי טריפה שהוזמו אין לוקין משום דגברא קטילא בעו למיקטל, דהנה בחי' הגרי"ז בהל' רוצח כתב דהא דיוצא ליהרג אין חייבין על חבלתו, כמבו' בכ"ד, הוא מכח הא דהוי גברא קטילא, עיי"ש, ולפ"ז הדין נותן דה"נ החובל בטריפה פטור, משום דהוי גברא קטילא, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל.

**ולפ"ז** י"ל דמה"ט הוא דעדי טריפה שהוזמו אין לוקין, דכיון דגברא קטילא הוא וילפינן מקרא דאין חייבין על הריגתו ועל חבלתו, ה"נ ליכא בזה להחיוב דעדים זוממין.[[21]](#footnote-22)

**וכ"ה** להדיא בתוס' הרא"ש בכתובות ל"ג א', ז"ל, כשמעידין על הטריפה דא"א לקיומי הזמה בשום מילתא לא במיתה ולא במלקות, דליכא לחיובינהו מידי אפי' הרגוהו, דגברא קטילא הוא דקטיל, עכ"ל, והרי דהא דכשמעידין על הטריפה אינם חייבין מלקות, הוא משום דאף אם הרגוהו בידים אין חייבין כלום, וע"כ ה"נ אין חייבין על זממתן.

כב] **ואמנם** דאכתי צ"ב, דאף דליכא בזה לחיוב כאשר זמם דעדים זוממין, מ"מ מ"ט לא יהא בזה לחיוב המלקות דלא תענה.

**אך** נראה דזה מתפרש לפי המבו' בד' הרמב"ן והריטב"א בפירקין דאף דהמלקות דוהצדיקו הוא על הלאו דלא תענה, מ"מ הוו במקום הזמה, - והיינו משום דגם חיוב הזמה הוא עונשו של לא תענה, והוי חיובו על מה שהעיד עדות שקר ומזיק בכך לחבירו, וזה נכלל בהלאו דלא תענה ברעך, דנאסר להזיק לרעהו ע"י עדות שקר, וה"נ חיוב המלקות הוא על מה שהעיד עדות שקר ומזיק בכך לחבירו.

**ובזה** מתפרש משמעות הגמ' לקמן ד' ב' דאף המלקות דעדי בן גרושה הוו קנס, וצ"ב דמ"ש מכל מלקות הבאין על עבירת לאו דאינם קנס, - ולהנ"ל ניחא, דשאני מלקות דעדים זוממין דחיוב המלקות הוא על מה שמזיק לחבירו ע"י עדות שקר, והי' בדין דלא יהא חייב מלקות אלא כשהזיק, אלא דכיון דנתחדש בפרשת עדים זוממין דכל שזממו להזיק חשבינן לה כמו שנעשה ההיזק, ע"כ הוא חייב מלקות, וע"כ הו"ל מלקות אלו קנס.[[22]](#footnote-23)

**ואשר** ע"כ הוא דעדי טריפה שהוזמו אין לוקין, דכיון דגם חיוב המלקות הוא על מה שהעיד עדות שקר ומזיק בכך לחבירו, הרי דבטריפה דהוא גברא קטילא ואין חייבין על הריגתו ועל חבלתו, ה"נ אין עדים זוממין חייבין ע"ז.[[23]](#footnote-24)

**ט**

כג] **ולפ"ז** י"ל דמה"ט הוא דטריפה שהרג בפני עדים פטור משום דהו"ל עשאאי"ל, ול"ד לכל עדויות שאין בהן הרשעת צדיק דל"ב בהו שתהא העדות יכולה להזימה, משום דלא זמם לחבירו כלום.

**והטעם** בזה, דהא דבעדות שלא זמם לחבירו כלום ל"ב שתהא יכולה להזימה, י"ל דאי"ז משום דבעדות שאינה בכלל פרשת הזמה כלל ל"ב שתהא יכולה להזימה, דלעולם כל עדות דא"א לעשות בה כאשר זמם אינה עדות, ואך דכל שלא זמם כלל, לא חשיב דאין עושין בו "כאשר" זמם, שהרי לא "זמם" כלום.[[24]](#footnote-25)

**ואשר** ע"כ כ"ז הוא בעדות החודש וכיו"ב דלא זמם כלום, ולא חשיב דאין עושין בו כאשר זמם, ומשא"כ בעדים על טריפה שהרג דזממו להרגו, אלא דליכא חיוב הזמה על הריגה זו, ואין עושין בהן כאשר זממו, הו"ל עשאאי"ל ואינה עדות.[[25]](#footnote-26)

כד] **ועד"ז** הוא בהא דזוממי עבד, דהצד דאינם נהרגין הוא משום דאינו בכלל אחיך, ואף שזממו להרגו ליכא חיוב הזמה על זממה זו, - הרי דכיון שזממו להרגו ואין עושין בהן כאשר זממו, הו"ל עשאאי"ל ואינה עדות.[[26]](#footnote-27)

**י**

כה] **ולפ"ז** נראה, דזהו טעמא דהאו"ז ודעימי' דכל שהודה הנידון לעדות העדים, אינם חייבין מלקות כשהוזמו, דכיון דחיוב עד זומם הוא על שהעיד עדות שקר והזיק בכך לחבירו, ואף חיוב המלקות דלא תענה הוא מה"ט, הרי דכל שהוא מודה לעדותם, ליכא בזה לעיקר המחייב דעדים זוממין, דלא חשיב כמזיקין לו בעדותן, כשהוא עצמו מודה שראוי לחייבו בכך.[[27]](#footnote-28)

**והדברים** מבוארים כן בפירש"י בב"ק ע"ה ב' ד"ה רבנן פטרי לי' דהא דאין עדים זוממין חייבין כשהודה הנידון לעדותם, הוא משום שהודה תחילה שבפניהם גנב "ועל פיו באו להעיד", והרי דאין פטורן משום הודאתו שהן פטורין מתשלומי הזמה, אלא משום דחשבינן דעל פיו באו להעיד, והיינו דכיון שהוא מודה שראוי לחייבו בכך, הוי כמו שבאו להעיד על פיו, ולי"ב לעיקר המחייב דתשלומי הזמה.[[28]](#footnote-29)

**ויש** להוסיף, דהנה משמעות ל' רש"י, דכל הא דמיפטרי הוא רק משום דהודה "תחילה" שבפניהם גנב, ומשמע דכל שהודה אחר שהעידו לא מיפטרי, וכן משמע בל' האו"ז בסימן תרצ"א דלא מיפטרי אלא כשהודה קודם עדותן,[[29]](#footnote-30) וכ"כ היש"ש בב"ק שם סימן כ"ו, - וזה מתפרש למש"נ, דהא דמיפטרי העדים כשהודה לעדותם, הוא משום דבכה"ג ליכא לעיקר המחייב דעדים זוממין, דהוי כמו שהעידו על פיו,[[30]](#footnote-31) וע"כ כ"ז הוא כשהודה קודם שהעידו, אך כל שהודה אחר שהעידו לא מיפטרי.[[31]](#footnote-32)

כו] **ולפ"ז** נראה, דכל מה שאמרו בב"ק שם דבכה"ג שהודה הנידון לעדותם הו"ל עשאאי"ל, הוא רק משום דכשהודה לעדותם ליכא לעיקר המחייב דעדים זוממין, וליכא בזה לחיוב הזמה, - אך כל שהודה הבע"ד שהעדים פסולין, אף דנימא דאם יוזמו לא יתחייבו בפועל בתשלומי הזמה, משום דהודה הבע"ד שאינם חייבין בתשלומין, מ"מ כיון שאנו באים לקבל עדותם מכח הא דנקטינן שהם כשרים, ולהצד שהם כשרים ה"ה חייבין בתשלומי הזמה, שפיר חשבינן לה כעדות שאתה יכול להזימה.[[32]](#footnote-33)

**ובזה** מתפרש מקור ד' הרמב"ן והריטב"א בסוגיין דמהני הודאת הבע"ד לפטור את העדים ממלקות, אף דבסוגיית הגמ' בב"ק לא מצינו אלא דמהני הודאתו לפטרם מממון, וא"כ מנ"ל דה"ז מועיל אף לפטרם ממלקות, הרי י"ל דל"מ הודאתו אלא לפטרם מממון, דע"ז איכא לדינא דהודאת בע"ד כמאה עדים, - אך להנ"ל היינו משום דאם ל"ה מועלת הודאתו לפטרם מעיקר המחייב דההזמה, אלא משום הודאת בע"ד שהן פטורין מתשלומי ההזמה, ל"ה חשבינן לה כעשאאי"ל.[[33]](#footnote-34)

**יא**

כז] **והנה** בעדי נערה המאורסה שאינם חייבין מיתה משום דיכולין לומר לאסרה על בעלה באנו, וכתבו התוס' דהן חייבין מלקות, כתב בשיעורי הגר"ש לדון אם הא דהן חייבין מלקות הוא על עדותם האוסרתה על בעלה, אך על עדותם המחייבתה מיתה אינם חייבין מלקות, כיון דבאו לאסרה על בעלה, - או דכל הא דפטרינן להו מכח הא דלאסרה על בעלה באנו, הוא לענין חיובא דכאשר זמם, וכמש"כ בחי' הגר"ח בפכ"א מעדות דהא דמיפטרי בכה"ג הוא משום דכתיב בקרא כאשר זמם לעשות, אך חיוב מלקות מקרא דוהצדיקו הוא אף בכה"ג, דבהך קרא לא כתיב כאשר זמם, אלא והצדיקו את הצדיק והרשיעו את הרשע, וע"כ אף שלא באו לחייבה מיתה, מ"מ כיון שהרשיעו אותה בעדותם, ה"ה חייבין מלקות.

**והנה** למש"נ בדעת הרמב"ן ודעימי' דחיוב המלקות דוהצדיקו הוא במקום הזמה, וחיובם הוא על מה שהזיק לחבירו ע"י עדות שקר, הרי הדין נותן דכ"ה דכשבאו לאסרה על בעלה אין נהרגין משום שלא זממו לחייבה מיתה, ה"נ אינם חייבין מלקות על עדותם המחייבתה מיתה.

כח] **ולפ"ז** מתישב לדעתם משה"ק התוס' דמ"ט הויא עדותם עשאאי"ל אף דאם הוזמו לוקין, דכל מה שמצינו דכל דלוקין הו"ל כעדות שאתה יכול להזימה, היינו בכגון עדות דבן גרושה דאם הוזמו ה"ה לוקין על עדותם זו, אך בעדי נערה המאורסה דאף אם הוזמו אין לוקין על עדותם המחייבתה מיתה, אלא על עדותם האוסרתה על בעלה, הרי דעדותם המחייבתה מיתה הו"ל עשאאי"ל,[[34]](#footnote-35) וכבר כתב כן בשיעורי הגר"ש.[[35]](#footnote-36)

כט] **והנה** בעיקר מש"כ התוס' בכתובות והרמב"ן דהא דעדות על טריפה שהרג הויא עשאאי"ל, הוא משום דאם הוזמו אינם לוקין דגברא קטילא באו למיקטל, הק' בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ס"ב דאף דאין לוקין על מה שבאו להרגו, מ"מ הדין נותן דילקו על מה שפסלו אותו לעדות, ומ"ט הו"ל עשאאי"ל.

**ולמש"נ** ניחא, שהרי לדעתם מוכח דלא סגי במה דיש חיוב מלקות על עדות זו מצד אחר, וכל שאינם חייבין מלקות על מה שעדותם מחייבת מיתה הו"ל עשאאי"ל, ומה"ט הוא דעדות דנערה המאורסה הו"ל עשאאי"ל אף שהן לוקין על מה שבאו לאסרה על בעלה, - וע"כ אף אי נימא דכשהעידו על טריפה שהרג והוזמו לוקין על מה שפסלו אותו לעדות, מ"מ כיון שאינם לוקין על מה שבאו להרגו, הרי דעדות זו הויא עשאאי"ל.[[36]](#footnote-37)

**יב**

ל] **ויש** להוסיף בזה, דהנה בעיקר הא דפריך הגמ' בב"ק פ"ח א' דזוממי עבד לא יהרגו, ופירשו התוס' דהיינו דממילא אף העבד עצמו לא יהרג דהו"ל עשאאי"ל, העירוני דמ"ט הו"ל עשאאי"ל, הרי אף דהזוממין לא יהרגו, מ"מ יהיו חייבין מלקות, דלא ממעטינן להו אלא מכאשר זמם ומשום דעבד לאו אחיך הוא, אך הו"ל בכלל לא תענה ברעך.

**והנה** אמנם למש"כ התוס' בסוגיין דלא סגי במלקות במקום מיתה לחשבו כעשאי"ל, ניחא, דשפיר פריך דזוממי עבד לא יהרגו והוי עדותם עשאאי"ל, משום דבעדות דמיתה לא סגי במלקות, - אך למשמעות ד' הרמב"ן בסוגיין והתוס' בכתובות דס"ל דסגי במלקות במקום מיתה, וע"כ הק' דמ"ט בטריפה שהרג הו"ל עשאאי"ל, תיקשי דא"כ אף אם זוממי עבד לא יהרגו, מ"מ כיון שהם חייבין מלקות ל"ה כעשאאי"ל.

לא] **ולמש"נ** ניחא, שהרי לדעת הרמב"ן בסוגיין והתוס' בכתובות דעדים שהעידו על טריפה שהרג והוזמו אין לוקין, בע"כ דחיוב המלקות דוהצדיקו הוא במקום הזמה, - ואשר ע"כ אם נתמעט עבד מחיוב דכאשר זמם, דזזמה לעשות לעבד אינה מחייבת בכאשר זמם, אף אין לוקין ע"ז, וע"כ הויא העדות עשאאי"ל.

1. בעיקר מה שנקט הגרע"א דבכה"ג הן חייבין מלקות, צ"ב, דהרי כל שבאנו לחייבן מלקות משום דהעידו בשקר, הרי דאם אכן העידו בשקר ה"ה חייבין ממון, ואך דלענין דיני הממון מהני הודאת הבע"ד דעדותם אמת וע"כ בפועל אינם חייבין בתשלומי ממון, מ"מ היאך מצינו לחייבן מלקות, הרי ידוע לנו בודאי שאינם חייבין מלקות, דהרי ממ"נ, אם שקר העידו ה"ה חייבין ממון, ואם אמת העידו אין חייבין כלום, ודמי למי שהודה שחבל בחבירו ביוהכ"פ, דבפשוטו אינו חייב ממון, דאף דאינו לוקה ע"פ עצמו, מ"מ א"א לחייבו ממון, דממ"נ אם חבל ה"ה חייב מלקות, ואם לא חבל אינו חייב כלום.

   והנה אמנם מצינו דכוותה בד' התוס' דעדי נערה המאורסה לוקין, אף דלהצד שבאו לחייב מיתה ה"ה חייבין מיתה ואינם לוקין, ומ"מ כיון דמכח הספק לא מחייבינן להו מיתה, ה"ה לוקין, - אך יש לחלק ביניהם, ומתרי טעמי, חדא, דהתם י"ל דהא דהן לוקין הוא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ול"מ ספק חיוב מיתה לפטרן מן המלקות, ומשא"כ הכא דממ"נ אינם חייבין מלקות, - ועוד, די"ל דהתם כיון דהדבר ספק, הרי דבפועל אינם חייבין מיתה, וע"כ הן לוקין, ומשא"כ הכא דכלפי דינים דידן סמכינן על העדים, ונקטינן שהן חייבין ממון, ורק כלפי זכותו של הבע"ד סמכינן על הודאתו, וע"כ י"ל דא"א לחייבן מלקות, דכלפי לחייבם, אנו דנים שהם חייבין ממון ואינם לוקין ומשלמין.

   אך הנה בד' הרא"ש והאו"ז שהבאנו להלן מבו' כד' הגרע"א דבכה"ג הן חייבין מלקות, אם ל"מ הודאתו לפטרן מן המלקות, - ויש לדחות למש"נ להלן די"ל דהא דכשהודה הבע"ד אין העדים חייבין כשהוזמו, אי"ז משום דהוא מודה דאין מגיע לו ממון מהם, וכל' הגרע"א, אלא משום דבכה"ג ליכא לעיקר החיוב דכאשר זמם, וע"כ שפיר הן לוקין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונתחדש בד' הגרע"א, דאף למש"כ התוס' דכל שבאו לחייבה מיתה וזממו להרוג את הנפש לא מיקיים כאשר זמם במלקות משום דבהדיא כתיב נפש בנפש, מ"מ כל שבאו לחייב ממון שפיר מיקיים כאשר זמם במלקות, וכ"נ בד' הגרע"א בגהש"ס שלא הק' מסוגיית הגמ' בכתובות ל"ג א' רק על תי' בתרא דהתוס', וכ"ה מבו' ממשה"ק הגרע"א בכ"ד על תי' קמא דהתוס' מסוגיית הגמ' בכתובות ל"ג א', וכ"ה מבו' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קע"ו, ועפי"ז כתב לישב הא דמהני עדות על חזקת ג"ש אף דלי"ב לחיוב כאשר זמם משום דהו"ל כאשר עשה, ובדבריו בכתובות ט"ו ב', בדין עדות על תינוק המושלך היכא דרוב ישראל.

   אך הנה מצאנו בד' האו"ז בסימן תרצ"א שהק' לקו' זו מסוגיית הגמ' בב"ק, וכתב דאפי' אם הן לוקין בכה"ג, מ"מ לא מיקרי עשאי"ל כיון דהם מחייבין אותו ממון והם פטורין מממון, והיינו דכ"ה דכשבאו לחייבו מיתה לא סגי במלקות משום דבעינן נפש בנפש, ה"נ כשבאו לחייבו ממון לא סגי במלקות, משום דבעינן יד ביד, דקאי על חיוב ממון דהוא דבר הניתן מיד ליד, וכ"כ בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ע"ד ד"ה שוב על' ראי', - ובדעת הגרע"א צ"ל דהא דבמיתה לא סגי במלקות, אי"ז גזה"כ בעלמא מדכתיב נפש בנפש, אלא היינו דבמלקות דקיילי לא סגי ליחשב כיכול להזימה במקום מיתה דחמירא, וכמש"כ כן הריטב"א דמלקות במקום מיתה לאו כלום הוא, אך שפיר סגי במלקות במקום ממון.

   ויש לסייע לזה ממש"כ התוס' דשאני הכא וכו' דליכא אלא לאו בעלמא, ולכאו' מ"ט הוצרכו לפרש דחשיב כלאו בעלמא, הרי ודאי דאי"ז חיוב מיתה, וליכא למעוטי מקרא דנפש בנפש, - ובע"כ דמקרא דנפש בנפש ילפינן דלא סגי במלקות במקום מיתה, וה"נ הי' מקום לומר דלא סגי במלקות במקום ב"ג וב"ח, וע"ז הוא שכתבו התוס' דכיון דאי"ז אלא לאו בעלמא, שפיר סגי במלקות. [↑](#footnote-ref-3)
3. וד"ז קשיא טפי למש"כ הרמב"ן והריטב"א בכ"ד בפירקין דהמלקות דוהצדיקו הם על עבירת הלאו דלא תענה, וא"כ מ"ט מהני הודאתו לפטרן, הרי כיון שעברו על הלאו דלא תענה יש לנו לחייבם מלקות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובס' תאיר נרי סו"ס ב' כתב לדון בדין זה אם מהני הודאת הנתבע שהעדים פטורין לפטרן, וכתב להוכיח דל"מ מהא דעדים שהעידו על גניבה וטביחה והוזמו על הטביחה חייבין, אף דלפ"ד הנתבע שלא גנב נמצא דהם פסולין לעדות הטביחה, כיון שכבר העידו עדות שקר כשהעידו על הגניבה, - אך לכאו' אין להוכיח מזה, שהרי כבר הוכיח הנתיה"מ בסימן כ' סק"א דכל שאומר דבר לזכותו, אינו פוסל את העדים שמעידין לחובתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ושמא י"ל דמודו לד' התוס' דכל שבאין לחייב מיתה לא סגי במלקות לקיום דינא דעשאי"ל, משום דבעינן נפש בנפש, ואך דס"ל דבטריפה דאינו נפש גמור שפיר סגי במלקות, - וזה מתישב טפי למש"נ לעיל סק"א בהערה בדעת הגרע"א דאי"ז גזה"כ בעלמא דבעינן נפש בנפש, אלא הוא משום דלא סגי במלקות דקיילי ליחשב כיכול להזימה במקום מיתה דחמירא, אך בטריפה דגברא קטילא הוא, שפיר סגי במלקות ליחשב כיכול להזימה. [↑](#footnote-ref-6)
6. מש"כ הגרע"א דבעדות החדש לא עברו על לא תענה משום דלא העידו כלל על רעך, תמהו האחרונים מסוגיית הגמ' בשבועות מ"ח א' דמבו' דעד שהעיד עדות קידוה"ח בשקר נפסל לעדות, והרי דעובר בלא תענה, - אך אם אי נימא דהם עוברין בלא תענה, מ"מ י"ל דאם הוזמו אין חייבין מלקות, משום דלא הרשיעו צדיק בעדותם, וכמו שמצינו בד' הרמב"ן במלחמות בסנהדרין פ"ו ב'. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם אכתי קשיא טובא במש"כ הרמב"ן בסוגיין דעדים שהעידו שהוא בן חלוצה והוזמו אינם לוקין את הארבעים, והיינו משום דמדאורייתא לא חשיב דהרשיעו צדיק בעדותם, ותיקשי דא"כ לא יהיו עדים נאמנין כלל לומר על כהן שהוא בן חלוצה, או לומר על אשה שנחלצה ונפסלה לכהונה, דהרי התם הו"ל עדות דזמם לעשות לאחיו, והדין נותן דבעינן שתהא העדות יכולה להזימה, דאף דמדאורייתא לאו מידי הוא, וי"ל דמדאורייתא ל"ה כזמם לעשות לאחיו, מ"מ כל שבאנו לפסלו מדרבנן ע"פ עדותם, הרי דכלפי הדרבנן הו"ל כזמם לעשות לאחיו, ולפלא שלא עמדו בזה.

   וי"ל בזה, דאף שכתב הרמב"ן דאין לוקין את הארבעים, מ"מ מדרבנן הו"ל כהרשעת צדיק והן לוקין מכת מרדות, וזהו שדקדק הרמב"ן דאין לוקין ארבעים, אלא הן לוקין מכת מרדות דדעתו דאי"ז מלקות ארבעים, ונמצא לפ"ז, דלדעת הסוברים דמכת מרדות הויא ארבעים כמלקות של תורה, שפיר ניחא הא דתנן במתניתין בן חלוצה, דאף עדי בן חלוצה שהוזמו לוקין את הארבעים במכת מרדות, וע"כ שפיר חשיב מדרבנן כעשאי"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש שכתב לפרש כן גם לפירש"י בב"ק שם, ועמש"כ הגרע"א והרש"ש בב"ק שם בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש מקום לדון, דכל מש"כ הגרע"א דכל שלא זמם כלל לעשות לאחיו ל"ב יכול להזימה אף לתי' קמא דהתוס', היינו רק דבכה"ג מודה תי' קמא לתי' בתרא דאי"ז בכלל פרשת כאשר זמם וע"כ ל"ב בזה עשאי"ל, וע"כ כ"ז הוא רק בעדויות דלא משכחת בשום צד שבעולם דהו"ל בכלל כאשר זמם לאחיו, דאין עדויות אלו כלל בכלל פרשה זו, אך במעידין על טריפה עבד שהרג, כיון דעדות על הריגה הויא בכלל כאשר זמם לאחיו כשמעידין על שלם ועל ב"ח, והויא עדות זו בכלל הפרשה דהזמה, ע"כ אם כשמעידין על טריפה ועל עבד ליכא דין הזמה, בטילה העדות משום עשאאי"ל, והך מילתא דבטריפה ובעבד ליכא למימר דלא קאי עלי' כאשר זמם, כתב כן בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ע"ד, עיי"ש.

   אך אי"ז מתישב היטב, דבפשוטו הא דלא ניח"ל לתי' קמא דהתוס' לישב כתי' בתרא, הוא משום דס"ל דאין לחלק בין היכא דלא קאי עלי' כאשר זמם כלל, להיכא דבאופן זה א"א לעשות בו כאשר זמם, וא"כ גם אין לחלק בין היכא דלעולם ל"ה בכלל כאשר זמם לאחיו, להיכא דבאופן זה ל"ה בכלל כאשר זמם לאחיו. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך לא נתישב בזה הא דבהעידו שפרע הלוה את חובו משלמין למלוה, וכשהעידו ששורו חייב סקילה משלמין דמיו לבעלים, אף דלא העידו כלל על חיוב, וכן בכל כיו"ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך יש להעיר, דאי"ז במשמעות ל' הגמ' בב"ק, דמשמע דאף למ"ד דעדים זוממין קנסא הו"ל בכלל אבות נזיקין, ואך דלא מני לה ר' אושעיא משום דבקנסא לא קמיירי. [↑](#footnote-ref-12)
12. וי"ל דהיינו דכיון דזממו לעשות כן, החשיבתו התורה כמו שנעשה, וע"כ הן חייבין, - וכ"נ ממה שאמרו בב"ק ה' א' דעדים זוממין אע"ג דלי"ב מעשה רחמנא קריי' מעשה דכתיב ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו, ובד' התוס' בשבועות כ"א א' (ד"ה חוץ מנשבע) מבו' דהי' מקום לומר דמכח זה חשבינן לה כלאו שיש בו מעשה, ולכאו' הא דרחמנא קריי' מעשה, היינו דמזה נלמד דאף דאין הדין נעשה ע"י העדים עצמן אלא ע"י הבי"ד, מ"מ חשבינן לה כמו שנעשה ע"י העדים עצמן, וכ"כ החקרי לב ביו"ד ח"ג סימן ע' (ד"ה וע"ק), אך לא נתפרש מ"ט חשבינן לה כמעשה אף שלא נעשה כלל הדין, - ובע"כ דגדר חיובא דעדים זוממין הוא משום דהחשיבתו התורה כמו שנעשה, וע"כ חשבינן לה כמעשה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובמק"א נתבאר להוכיח כן ממשה"ק הראשונים בסוגיין דבהעידו שהוא בן גרושה יתחייבו לשלם לו דמי המתנו"כ שהפסידוהו, ולכאו' בזה ל"ש לומר דהיזק זה נכלל בגמ"ד, דהאמנם אם היינו באים לחייבם על הפסד זכות המתנו"כ שפיר י"ל דהיזק זה הוא בכלל הגמ"ד, אך בד' הראשונים מבו' שדנו על הפסד המתנו"כ עצמם, וזה אינו נכלל בגמ"ד כלל, ובע"כ דחיוב עדים זוממין הוא על ההפסד שהי' עתיד ליעשות מכח עדותם, וכיון שהי' עתיד להפסיד מתנו"כ אלו מכח עדותם, יש לחייבם לשלם לו את דמיהם, - ונתבאר להוכיח כן עוד מכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולפ"ז לכאו' גם אם העידו עליו על חיוב דלצי"ש, הרי דלדעת הסוברים דמהני בזה תפיסה, יהיו חייבין לשלם לו בדיני אדם את כל הדמים, - אך שמא י"ל דבחיוב דלצי"ש דאינו מסור לאדם ליכא גמ"ד כלל, ואין לחייבם ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך מד' היראים שנסתפק אם הוו התשלומין לדידי', מבו' דלדעת ר"ע אין גדר הקנס לחשבו כמו שהזיק, אלא הוי קנס בעלמא. [↑](#footnote-ref-16)
16. לכאו' מכוון דבריו הוא דלעולם הוי עיקר החיוב יד ביד, והא דמשלם ממון הוא בתורת כופר, וכאשר כ"ה מבו' בדבריו בפ"א מחובל ה"ג. [↑](#footnote-ref-17)
17. ושם פמ"ט כתב, ז"ל, איך השוה בין דין מוציא שם רע אשר חשב להחזיק בחוק הראוי עליו לתתו, ובין דין גנב שלקח ממון חברו, ושם דין עדי זוממין אשר זמם להזיק ואע"פ שלא בא ההזק, כדין מי שהזיק וחמס, ר"ל גנב ומוציא שם רע, הדין בשלשתן תורה אחת ומשפט אחד [↑](#footnote-ref-18)
18. ואמנם בדעת בר פדא דיליף בק"ו דמה המחלל אינו מתחלל הבא לחלל ולא חילל אינו דין שלא יתחלל, י"ל דהוא מתפרש כמש"נ, דחיוב עדים זוממין הוא משום דחשבינן להו כמו שהזיקוהו, וע"כ א"א לחייבן יותר ממי שעשה כן בידים, דאי נימא דחיוב עדים זוממין אינו משום דחשבינן להו כמו שעשו, אלא הוא חיוב מטעם אחר, יל"ע אם יש ללמוד ק"ו מהא דהמחלל אינו מתחלל, שהרי בלא"ה לא שייך החיוב דעדים זוממין להחיוב של מי שעשה בידים. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובאמת הרמ"ה בסנהדרין ע"ח א' פירש טעם הא דעדי טריפה שהוזמו פטורין בע"א, דהוא משום דא"א להשתלם שלם בדמי טריפה, ולא פירש דהוא משום דאף אם הרגוהו בידים פטורין, משום דס"ל דזה אינו טעם לפטרן מחיוב הזמה, דדמי לשאר גווני דאף דהעושה בידים פטור מ"מ עדים זוממין חייבין, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-20)
20. והיינו דבשאר מיני היזק דאין המזיק בידים חייב דהוא משום דמיני היזק אלו אינם בכלל פרשת נזיקין, שפיר י"ל דבפרשת נזיקין דעדים זוממין חייבין אף על נזיקין אלו, אך בהריגת טריפה דהויא בכלל פרשת רציחה, ומשמעות ד' הרמב"ם בפ"ב מרוצח ה"ח דחייבין ע"ז בדיני שמים, והיינו משום דחשבינן לה כרציחה גמורה, ואפ"ה נתמעט דאין חייבין על הריגתו, אף עדים זוממין פטורין. [↑](#footnote-ref-21)
21. והיינו דאמנם אי נימא דהחובל בטריפה חייב, הדין נותן דאף עדים שהעידו על טריפה שהרג, הרי דהגם דאין נהרגין משום דההורג טריפה פטור, מ"מ שפיר יש לחייבן מלקות, דהרי אם היו באין לחייב אותו מלקות, שפיר הי' לנו לחייבן, דהחובל בטריפה חייב, וה"נ כשבאו לחייבו מיתה לא גרע מחבלה בעלמא, - אך אי נימא דמהני הא דטריפה הוי גברא קטילא, דמה"ט אף החובל בטריפה פטור, ע"כ ה"נ עדים שהעידו על טריפה שהרג אין חייבין ע"ז מידי. [↑](#footnote-ref-22)
22. ועד"ז מתפרש גם משמעות הגמ' בע"ב דחיוב המיתה דעדים זוממין הוא קנס, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שם, וכ"כ השטמ"ק בב"ק ע"ד ב' בשם תוס' שאנץ דחיוב המלקות דעדים זוממין שבאו לחייב מלקות הוא קנס, והיינו משום דפשיטא לן דחיוב המיתה אינו על העדות שקר מצ"ע, אלא הוא משום דאף דלא נהרג חשבינן לי' כמו שנהרג, ומכח זה הוא דהן חייבין מיתה דכאשר עשה כן יעשה לו, וד"ז הו"ל קנס. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך אי"ז מתישב היטב בל' הרמב"ן שכתב דהא דמיפטרי הוא משום דאין עדותם כלום ולא בעו למעבד ולא מידי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. וי"ל עוד בע"א קצת, דרק היכא שהוא מזיק בעדותו, בעינן שיהא אפשר לענשו על כך, אך כל שלא זמם כלום ואינו מזיק כלל בעדותו, ל"ב שיהא אפשר לענשו על כך. [↑](#footnote-ref-25)
25. והיינו דאמנם אי נימא דהא דעדים שהעידו על טריפה שהרגו והוזמו אין לוקין, משום דחשיב שלא זממו לעשות לו כלום, הי' בדין דלא ניבעי בזה שתהא העדות יכולה להזימה, - אך למש"נ דלעולם חשיב דזממו להמיתו, אלא דליכא ע"ז לחיוב הזמה, הרי דמ"מ כיון שזממו להרגו ואין עושין בהן כאשר זממו, הו"ל עשאאי"ל. [↑](#footnote-ref-26)
26. ונתחדש בזה, דלא נימא דבעדות שלא זמם לעשות לאחיו ליכא משום עשאאי"ל, הוא משום דלא חשיב כעשאאי"ל רק בגוונא דמן הדין הי' לעשות לו כאשר זמם, ואך דא"א לעשות כן, אך כל עדות דמצ"ע אינה מחייבת כלל בכאש"ז, לא חשיבא כעשאאי"ל, דלפ"ז ודאי הי' בדין דבמעידין על טריפה ובמעידין על עבד, כיון דמן הדין אינם חייבין בכאש"ז, לא חשיבא עדותם כעשאאי"ל, ומהא דחזינן דבהני גווני עדותם בטילה משום עשאאי"ל, מוכח דדינא דעשאאי"ל הוא אף בגוונא דמן הדין אין העדות מחייבת כלל בכאש"ז. [↑](#footnote-ref-27)
27. ומ"מ יש בזה לדינא דעשאאי"ל דל"מ, ולא אמרינן דכיון דליכא בזה לעיקר המחייב דהזמה, ל"ב שתהא העדות ראוי' להזמה, וזה כמש"נ, דכל שזמם לחייב את חבירו בעדותו ואין עושין בו כאשר זמם, אף דהוא מכח הא דליכא לחבירו תביעה ע"ז, הו"ל עשאאי"ל. [↑](#footnote-ref-28)
28. ויש להוסיף, דלדעת הסוברים דמהני אמתלא בהודאת בע"ד, הרי אין לפרש דהא דהתם הו"ל עשאאי"ל הוא משום דהודה שעדותם אמת והם פטורין מתשלומי הזמה, שהרי שפיר משכח"ל שיתחייבו בתשלומי הזמה אם יתן אמתלא להודאתו, ואין לך אמתלא גדולה מזו דהודה כדי שתתבטל עדותם, ובע"כ דהא דהוי עשאאי"ל הוא משום דכל שהודה לעדותם ליכא לעיקר המחייב דהזמה. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך יש לדחות דמש"כ האו"ז דהודה קודם עדותן, היינו דמה"ט הוא דהו"ל עשאאי"ל, דאם הודה אחר עדותן, הרי אף דאם הוזמו פטורין, מ"מ כיון דבשעת עדותן היתה העדות בת הזמה לי"ב לדינא דעשאאי"ל. [↑](#footnote-ref-30)
30. ואמנם יש להעיר בזה בד' היש"ש, דאף דבכה"ג שהודה אחר שהעידו ל"מ הודאתו לבטל לעיקר החיוב דעדים זוממין, מ"מ כיון דסו"ס לפי דבריו אין העדים הזוממין חייבין, מ"ט ל"מ מדין הודאת בע"ד דעלמא דהודה שהן פטורין מתשלומי הזמה, - וכנראה צ"ל דכיון דבשעת הודאתו אכתי לא נתחייבו בתשלומי הזמה, ליכא בזה לדין הודאת בע"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. ואמנם בד' הרמב"ן והריטב"א בסוגיין מבו' דאף כשהודה אחר שהעידו מהני הודאתו לפטרן מהמלקות דעדים זוממין, - אך נראה דהיינו משום דהודה קודם שנגמר הדין, וע"כ אין לחייבם על מה שנגמר הדין על פיהם, כיון דהודה הבע"ד לעדותם, אך כל שהודה אחר שנגמר הדין על פיהם, י"ל דל"מ הודאתו לפטרם. [↑](#footnote-ref-32)
32. ויש להוסיף, די"ל דהוא משום דאין הודאתו מועילה אלא לזכותו, אך לגבי חובתו לא סמכינן אהודאתו, ונמצא דכלפי חובתו יש לנו לדון דהעדות יכולה להזימה, וע"כ שפיר מצינו לחייבו ע"פ עדות זו. [↑](#footnote-ref-33)
33. וי"ל עוד שהוכיחו כן ממה שאמרו בב"ק שם דכשהודה לעדותם הו"ל עשאאי"ל, ואם ל"ה מהניא הודאתו לפטרם ממלקות, ל"ה חשבינן לה כעשאאי"ל, אך אי"ז מתישב בד' הריטב"א שנטה לתי' בתרא דתוס' דלעולם אין מתקיים דין עדות שאתה יכול להזימה במלקות, - וי"ל עוד דס"ל כמש"נ לעיל בהערה בדעת היש"ש דליכא בזה לדין הודאת בע"ד, כיון דבשעת הודאתו אכתי לא נתחייבו בתשלומי ההזמה. [↑](#footnote-ref-34)
34. **אמנם הנה מצאנו דבר חידוש בד' המאירי בסנהדרין ע"ח א' בשם גדולי הדורות דהא דטרפה שרבע בפני עדים פטור משום עשאאי"ל, הוא רק כשאין מעידין על הנרבע, דאם מעידין על הנרבע והויא עשאי"ל מצד הנרבע, סגי בכך, ועיי"ש שכתב דלמדנו מדבריהם שכל שהעדות הוא מאותן שאתה יכול להזימה מצד אחד, אע"פ שאין אתה יכול להזימה מכל צדדי', עדות שאתה יכול להזימה הוא וחייב, ולפ"ז כ"ש הכא דסגי במה שחייבין מלקות על העדות לאסרה לבעלה.** [↑](#footnote-ref-35)
35. אך יש לפקפק בזה, דלמש"נ בדברינו דדינא דעשאאי"ל הוא רק כשזמם בעדותו ואין עושין בו כאשר זמם, אך כל שלא זמם כלל בעדותו ל"ה כעשאאי"ל, הרי מסתברא מילתא דהא דבעדות דנערה מאורסה הו"ל עשאאי"ל, הוא רק להצד שבאו לחייבה מיתה, אך להצד שבאו לאסרה על בעלה ולא זממו כלל לחייבה מיתה ל"ה עשאאי"ל, ואף דיש מקום לחלק בזה, (די"ל דהא דפטרינן כשנתכונו לאסרה על בעלה, הוא פטור בעלמא מגזה"כ, אך כיון דאיכא לעיקר ההיזק, הו"ל עשאאי"ל), מ"מ כ"נ ממש"כ התוס' בתירוצם דהא דהוי עשאאי"ל הוא משום דבאו לחייבה מיתה וזממו להרוג את הנפש, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט הו"ל עשאאי"ל, הרי להצד שבאו לחייבה מיתה, יש לחייבן מלקות גם על עדותם זו המחייבתה מיתה, - אך למש"נ לעיל סק"א בהערה דהא דהן לוקין אף דלהצד שבאו לחייבה מיתה הן חייבין מיתה ואינם לוקין, הוא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ול"מ ספק חיוב מיתה לפטרן מן המלקות, הרי דאי נימא כמש"נ דאם באו לאסרה על בעלה אין לוקין על עדותם המחייבתן מיתה, ואך שבאנו לדון דמ"מ להצד שבאו לחייבה מיתה ה"ה לוקין על עדות זו, הרי דכיון דאם באו לחייבה מיתה ה"ה חייבין מיתה, אינם לוקין, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-36)
36. ואמנם באמת מל' התוס' בכתובות והרמב"ן משמע דאינם לוקין כלל, וזה כמש"כ הנוב"י שם דלא חשיב דמפסידין אותו בעדותם ואין לוקין ע"ז, ועמש"כ שם בסימן נ"ז דגם אין לוקין מכח מה שפסלו אותו לשבועה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-37)