ב בענין פרישה דפרה והזאות דפרישה
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא פ_ק חבורות - הרב יהודה נהוראי

**בס"ד בענין פרישה דפרה ובענין הזאות דפרישה.**

א. בגמ' כאן מייתי המשנה פ"ג דפרה דז' ימים קודם שריפת הפרה מפרישין כהן השורף את הפרה מביתו. ועי' בתו"י שנקט כהן השורף אבל שאר כהנים שהיו עסוקים באסיפת הפרה ושאר עסקיה לא היו מפרישין ומשמע שהכהן שהיה מקבל ומזה הם כן בכלל הכהן השורף וכמבואר שם שאף הכהן השוחט לרב דאמר שהשחיטה פסולה בזר היו מפרישין אותו, ועי' במנ"ח מצ' שצ"ז שנקט דה"ה המקבל והמזה אלא שהרגילות היה שהכל נעשה בכהן אחד. ומלשון הרמב"ם בפ"ב דפרה נראה שרק הכהן השורף היה טעון פרישה.

ועי' בפנ"י שנקט בפשיטות שרק הכהן השורף שכיון דילפי' מהקרא דלעשות לכפר בעינן מעשה רבה והוא השריפה וכתב שם עוד סימוכין לדבר. והוסיף עוד שכיון דלריו"ח הוי מעלה פשיטא שעיקר המעלה נצרכת לשורף אותה שבשריפתה היא נעשית אפר שעיקר ההזאה לטהר טמאים **ואותו אפר אשכחן דאיקרי עפר שריפת החטאת**, אך כל הענין צ"ב למה באמת יש קפידא רבה על השורף דוקא יותר מן המזה את הדם או המזה את המים עצמן. וצ"ב עוד בסברת מחלוקתם.

ב. והנה בעיקר הילפותא לפרישה נאמרו כמה דרכים או משום דדרשי' לעשות זה מעשה פרה או משום מעלה שהיו מטמאין את הכהן החמירו יותר בשאר טומאות, או משום דילפי' מסיני שכל הנכנס למחנה שכינה טעון פרישה ולפ"ז צ"ב מה המקור לפרישה דפרה, ועי' תוס' ג: ד"ה ריב"ב שכתבו להדיא שהמקור הוא מפרישה דסיני, וצ"ב דבשלמא בעבודת יוה"כ הכהן נכנס למחנה שכינה אבל פרה היא נעשית בחוץ ואיך אפשר למילף מפרה.

אך באמת מצינו שיש דמיון בין עבודת פרה לעבודת יוה"כ. דעי' במשנה פ"ד דפרה ובכלי לבן היתה נעשית, ועי' בכס"מ פ"א שהביא מהספרי דילפי' גז"ש חוקה חוקה מיוה"כ [ועי' במשל"מ שהלשון בכלי לבן משמע שזה בגדי לבן דכה"ג ביוה"כ ולא בגדי כהן הדיוט ותמה על הרמב"ם שכתב שהיא נעשית בבגדי כהן הדיוט שהרי אינם שוין בגדי הכ"ג ביוה"כ לבגדי כהן הדיוט שהאבנט של ההדיוט לא זהו אבניטו של כהן גדול]. ובהמשך יתבאר עוד ענין זה.

ג. והנה מבואר במשנה דפרה ובגמ' כאן שהיו מזין עליו מכל חטאות שהיו שם וצ"ב למה היו צריכין כל הפרות ועי' באליהו רבה שם שגרס מכל שבע חטאות שהיו שם והוא עפ"י המשנה שם לא מצאו משבע מביא משש וכו'. והנה הרמב"ם והרע"ב פירשו מכל חטאות שהיו שם דהיינו שבכל יום היו מזין עליו מפרה אחרת והיינו ז' פרות לז' ימים, ועי' בא"ר שם ובחי' הגר"א שלפ"ז למאן דס"ל שאין מזין עליו אלא שלישי ושביעי א"כ פליג בתרתי עם ת"ק גם במנין הפרות שהיו מזין עליו וזה לא יתכן ועי' בתפא"י שהק' עוד על מהלך זה שהרי לכו"ע לא היו מזין עליו אלא ששה ימים.

והגר"א שם מבאר שמצד המעלה היו אומרים שמא נעשית הפרה בכשרות טפי ולכן היו מקפידים כל יום להזות עליו מאפר כל הפרות וכ"נ מרמב"ם פ"ב ה"ו ומרש"י כאן. וצ"ע מסתירת דבריו לפיהמ"ש.

ולפי' הרמב"ם והרע"ב צ"ב למה היו מזין מכל הפרות שהיו שם ומה הענין בזה. ועי' בפירוש הר"י מלוניל שהוא למעלת הכהנים שהיו עוסקים בפרה והדבר צ"ת עוד יותר.

ד. והנה בעיקר סדר הזאות הללו עי' בסוגיא דריו"ח יליף להו ממילואים ועי' בתוהרא"ש שאע"ג דלא דמי למילואים ששם היה זה לקדושה [כדמוכח מן המקראות דפ' צו ג,ל, ויקח משה משמן המשחה ומן הדם אשר על המזבח ויז על אהרן על בגדיו וכו' ויקדש את אהרן ואת בגדיו וגו'] ואילו כאן היה ההזאה לטהרה אלא שם הזאה בעלמא מפיק לה.

ואמרי' בגמ' עוד שר"ל הקשה לריו"ח איך אפשר ללמוד ממילואים והרי התם במילואים היה דם והכא מים ומתרץ ריו"ח שנכנסו מים תחת דם והתוס' התקשו בטעמו של דבר ותי' שכל הילפותא ממילואים אינה מן התורה אלא מדבריהם ולכן לא חיישינן אלא שיהיה שם הזאה בעלמא, וכבר ידוע ראיות האחרונים שלא כדבריהם [עי' גבורת ארי וליקוטי הלכות וחזון איש] ובתוהרא"ש שם מבאר שק"ו הוא ומה דם שאין מטבילין מטהרים מים שמטבילין אינו דין שמטהרים וצ"ב למה כונתו שהדם הוא מטהר והרי הוא לקדושה ומאי ק"ו איכא, ואפשר שכונתו למצורע שהוא נטהר על ידי הדם אבל מה ענין זה למלמד ממילואים.

ועי' במאירי שכתב שקודם מ"ת היו מטהרין אותו בדם ולא באפר פרה וצ"ע לומר שהזאות דם דמילואים באו לטהרה שהיו יחד עם שמן המשחה ועי' ברמב"ן שהיו מערבין אותם יחד.

ה. עוד יש תמיהה רבה בסוגיא שכאן מבואר שמה שהיו מזין עליו כל שבעה היה זה דומיא דמילואים ואילו בגמ' לקמן ח. מבואר להדיא שהזאות הללו היו לטומאה וטהרה שהרי מבואר שם שהיו מזין עליו בא' וב' וג' מחשש שהוא שלישי ובה' ו' ז' מחשש שהוא שביעי והזאה בזמנה מצוה, ולמ"ד לא היו מזין עליו אלא שלישי ושביעי בלבד שאין הזאה בזמנה מצוה וקשה שאם ילפי' דומיא דמילואים למה הוצרכו לסברות אלו. ועי' תוס' בסוגיין שכתבו שהסוגיא שם אתיא כר"ל ולא כריו"ח דאי"ל שהזאות אלו משום מעלה בעלמא ולכן צריך שיהיה בהם טעם מחשש טומאת מת אבל לריו"ח מה שמזין עליו כל שבעה הוא דומיא דמילואים.

ועי' במאירי לקמן בדף ח. שכתב דיש פוסקים שלא נאמרו הדברים שבסוגיא זו אלא לר"ל שלמד פרישה שבעה מסיני אבל לר"י שלמדה ממילואים הדין נותן להזות עליו כל שבעה בלא שום הפסק לא משום טהרה אלא מגזיה"כ, וכתב שהדברים נראים כדעת ראשון.

וכדעת המאירי כן מוכח מדברי הרמב"ם והר"ש בפירושם למשנה פ"ג דפרה והנמשכים אחריהם שהביאו את המקור להפרישה דפרה ממילואים ומאידך נקטו שטעם ההזאות כל שבעה הוא משום שהזאה בזמנה מצוה ולא נקטו משום דבעי' דומיא דמילואים כפשטות הסוגיא דף ד. וצ"ב איך מתיישב הסתירה לדבריהם ומהיכן פשיטא למאירי כדעת הראשון.

ו. ונראה לבאר את הענין עפ"י מה שכתב החינוך מצוה שצ"ז שכתב על ענין פרה אדומה שאל יחשוב שומע שענין סודה וסדר חוקה הוא מהיותה מטהרת בהגיע אפרה אל גוף המטהר שהרי כעין דבר זה ימצא בשאר הקרבנות דיולדת וזבה שתשלום טהרתן בכפרתן הן. ועולה מדבריו שענין טהרת פרה אדומה היא כשאר טהרת מחוסרי כפרה וכשם שמטהרים את המצורע במתן דם דבהונות ואת המחוסרי כפרה על ידי כפרתן ה"ה האפר דפרה מטהר על ידי נתינתו על גוף המטהר והוא מכפר ומרצה עליו ומטהרו.

וביסוד זה נוכל לבאר את עצם ההזאה דומיא דמילואים שנכנסו מים תחת דם והיינו שיש במתן המים ענים כפרה וריצוי וקידוש כמו בדם, והוא המכוון גם בדברי הראשונים כאן שלומדים ק"ו מדם שיש כח במי חטאת לטהר בצורה רוחנית יותר מן הדם. גם נוכל להבין מדוע יש כאן ענין להזות מן כל הפרות שהרי יש בכל אחת ואחת ענין כפרה בפני עצמו ובריבוי הפרות יושלם הריצוי יותר ולא רק מחשש של פסלות של הפרות.

ויוצא לפ"ז שלאותם דעות שהיו מזין כל יום מפרה אחרת אין זה בהכרח שיהיו הפרות כמנין הימים שהרי יש ענין שיזו עליו מכל הפרות ובאותם הימים שאין מזין עליו היו משלימים למחר את הפרה שהיו צריכים להזות ממנה ביום זה שהרי עיקר ההזאה לא משום הפרות כמבואר להדיא שאפי' מפרה אחת היו מזין כל שבעה. ומיושב מה שהקשה התפא"י למה לי שבע פרות.

גם מיושב מה שהקשה הגר"א ממ"ד שלא היו מזין אלא שלישי ושביעי דלדידיה פשיטא שהיו מזין מכל החטאות כל יום ואין קפידא להזות דוקא ביום אחר מפרה אחרת. ומעתה מיושב סתירת דברי הרמב"ם דבהלכותיו פסק כמ"ד שלישי ושביעי ולדידיה פשיטא שהדין של שבע הפרות נאמר בכל יום ויום שאין טעם לחלק מקצתן ליום זה ומקצתן ליום זה רק למ"ד דומיא דמילואים כל שבעה ראוי לחלקם לז' ימים דומיא דימי המילואים שכל יום היו מקריבים עליו קרבן בפ"ע. [ולמעשה הרמב"ם פוסק שהדין פרישה הוא מהלכה ולא מהילפותא דמילואים וא"כ הדברים אתי שפיר טפי]

ז. מעתה נוכל ליישב גם את סתירת הסוגיות בין הסוגיא בדף ד. לסוגיא בדף ח. אם הדין של הפרישה הוא דומיא דמילואים דבעי כל שבעה או שהוא משום לתא דטומאת מת, דבאמת אף אי ילפי' ממילואים דבעי הזאה מדם הפרה תחת ההזאה של דם קרבנות המילואים, מ"מ יש חילוק בין ימי המילואים שהיו קרבנות חלוקים בז' ימים וע"כ הוצרכו להזות מדם כל הקרבנות ז' ימים, אבל בפרה שבכל פעם היו מזין מאותה הפרה א"כ כבר התקים הדין הזאה בפעם הראשונה, ואף אי נימא דבכל יום היו מזין מפרה אחרת מ"מ היו יכולים להזות מכולן ביום הראשון ולא היו צריכים להזות כל שבעה. ולכן בעינן לטעם אחר של חשש טומאת מת ולהא דהזאה בזמנה מצוה. [וצ"ל שהסוגיא בדף ד. לא נחתא לחילוק הנ"ל].

ח. הדרנא להא דהוצרך פרישה למעשה הפרה שהקשינו למה יש כאן מעלה מיוחדת הדורשת פרישה דמעשה יוה"כ, ובאמת לדברי החינוך ודאי יש כאן תשלום כפרה עבור הכלל ישראל ויש כאן מקום להצריכו פרישה מצד מעלתו שהוא מרצה על כלל ישראל וכדהבאנו לעיל מהספרי דבעי בגדי כהן גדול והוי ילפותא דבעי כהן פרוש כמו בכהן גדול.

ט.ומעתה יובנו יותר דברי הר"י מלוניל שיש ענין להזות מכל הפרות משום מעלת הכהנים שעשו אותם והכונה שכל פרה כח טהרתה גדול כפי הכהן שעשאה ועל כן יש להדר ליטול מכל פרה ופרה.