36 שלו קודם לשל כל אדם
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

אור ליום ועש"ק פנחס כ"ג תמוז תשע"ב

**א**

א] ב"מ ד"ל:, הי' בטל מסלע לא יאמר לו תן לי סלע אלא נותן לו שכרו כפועל, אם יש שם בי"ד מתנה בפני בי"ד, אם אין שם בי"ד בפני מי יתנה שלו קודם.

ומבו' דלא מיפטר מהשבה, אלא בשאין שם בי"ד להתנות בפניהם, אך כל שיש שם בי"ד להתנות בפניהם, ה"ה חייב להתנות בפניהם ולהשיב, ולי"ב לדינא דשלו קודם, כיון שחייב האובד לשלם לו כל שכרו.

וכ"ה מבו' מהא דתניא לעיל ד"ל., והתעלמת פעמים שאתה מתעלם וכו' הא כיצד וכו' או שהיתה מלאכה שלו מרובה משל חבירו לכך נאמר והתעלמת מהם, וכתבו התוס' לקמן דל"א: והרמב"ן וש"ר, דאיירי בשיש שם בי"ד, וע"כ לא מיפטר מהשבה אלא בשהי' שלו מרובה משל חבירו, אך כל ששלו שוה לשל חבירו, ה"ה חייב להשיב, והרי להדיא דכל שבידו להתנות בפני בי"ד, ה"ה חייב להשיב, וכבר הוכיח כן בביאור הגר"א סימן רס"ה סק"ט.

וכ"ה בתלמיד הרשב"א בסוגיין, ז"ל, לא היו שם הבעלים והיו שם ג' בנ"א ה"ז חייב להתנות בפניהם, וכ"ה בטור סימן רס"ה, ז"ל, ומיהו אם הבעלים או בי"ד שם ואמר לו השב ואתן לך כל שכרך חייב להשיב אף אם לא ירצה, עכ"ל, וכ"כ הרמ"א שם, ז"ל, וצריך להשיב מאחר שרוצין לשלם דמי הפסדו, עכ"ל.

ב] והנה בב"ק דפ"א:, דתניא ר' ישמעאל בנו של ריב"ב אומר, תנאי בי"ד הוא שיהא זה יורד לתוך שדה חבירו וקוצץ שוכו של חבירו להציל נחיל שלו ונותן לו דמי שוכו של חבירו, ותנאי בי"ד הוא שיהא זה שופך יינו ומציל דובשנו של חבירו ונוטל דמי יינו מתוך דובשנו של חבירו, ותנאי בי"ד הוא שיהא זה מפרק את עציו וטוען פשתנו של חבירו ונוטל דמי עציו מתוך פשתנו של חבירו שע"מ כן הנחיל יהושע לישראל את הארץ.

ודעת הרי"ף בפ' הגוזל בתרא דלא קי"ל כר' ישמעאל, וכ"כ הטור בסימן ער"ד בשם הרמ"ה, אך דעת הרא"ש בפ' הגוזל בתרא סימן ט"ז דקי"ל כר' ישמעאל, עיי"ש.

וצ"ע דמ"ט התם אינו חייב מדינא להציל את של חבירו בשלו, אף שמתרצה חבירו לשלם לו את דמיו, ולא נחלקו אלא אם חייב בכך משום תנאי בי"ד, ואילו הכא ה"ה חייב להתבטל ממלאכתו לצורך הצלת ממון חבירו, כל שמתרצה חבירו לשלם לו את הדמים.

ג] ומצאנו בזה דברים בד' הראב"ד בשטמ"ק ב"ק דקי"ז:, ז"ל, ואיכא למימר מה שאדם חייב להציל חברו בממונו הני מילי בפניו כדכתיב והשבותו לו אפי' אבדת גופו, אבל שלא בפניו לא נתחייב ממונו בכך, ואפי' בפניו נמי לא שיפסיד זה ממונו אלא שישלם פסידתו, כדאמרינן בפרק הכונס נפלה לגינה ונהנית וכו' ואמר רב כשנחבטה ואמרינן עלה לא מיבעיא אכלה וכו', ואימא ה"נ, מבריח ארי וכו' אי נמי מבריח וכו' לית לי' פסידא וכו', כלומר ואפי' מדעתו, אלמא לא מיחייב לאצולי היכא דמטי לי' פסידא וכו', ואם תאמר שאני אבדת גופו מאבדת ממונו דאבדת ממונו היכא דאית לי' פסידא לדידי' לא מיחייב, כדתנן הי' בטל מסלע לא יאמר לו תן לי סלע אם יש בי"ד מתנה בפני בי"ד ואם אין שם בי"ד בפני מי יתנה שלו קודם וכו', הנה מן הכללות הללו אדם יכול להציל עצמו בממון חברו בין בפניו בין שלא בפניו והוא שישלם פסידתו, אבל להציל ממונו מרובה בממון חברו מועט שלא מדעת חברו אסור דתנן אבל לא יקוץ את השוכה על מנת ליתן לו דמים, וה"מ שלא בפני חברו אבל בפני חברו אם יתנה עמו לשלם פסידתו חייב להציל ממון חברו, דכיון דלא מטי לי' פסידא מחייב בהשבת אבדתו, כדתניא והתעלמת פעמים שאתה מתעלם וכו' או שהיתה שלו מרובה משל חברו, כלומר אם היתה שלו כשל חברו למה יציל והלא הוא נוטל פסידתו מתוך של חברו אם יתנה עמו, ע"ז נאמר והתעלמת שאם לא יתנה עמו לא יציל, ש"מ שאם לא היתה פסידתו כשל חברו אינו רשאי להתעלם שמתנה ומציל, הילכך הנך תנאי דקתני בברייתא דרבי ישמעאל בן ברוקא שיהא זה שופך את יינו ומציל דובשנו של חברו ומפרק עציו וטוען פשתנו של חברו וכו', נהי דשלא בתנאי בעלים אינו חייב דליתא לרבי ישמעאל וכו', אבל בתנאי בעלים חיובי מחייב לשפוך יינו ולהציל דבש חברו, וכן לענין שטף נהר חמורו וחמור חברו אם יתנה עמו ליתן לו דמי שלו חייב להציל, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דבאמת כ"ה דחייב אדם להתבטל ממלאכתו, כדי להשיב אבידת חבירו, אם התנה עמו לשלם פסידתו, ה"נ חייב הוא לשפוך יינו כדי להציל דבש חבירו, ולהציל חמור חבירו ולהניח את חבירו, ומה שנחלקו ר' ישמעאל וחכמים אם תנאי בי"ד שיהא זה קוצץ שוכו של חבירו להציל נחיל שלו ושופך את יינו כדי להציל דובשנו של חבירו, וגם לר' ישמעאל אי"ז אלא מתנאי בי"ד, הוא או כשאין חבירו שם, דבכה"ג איירי ההיא דקוצץ שוכו של חבירו, או בשלא התנה עמו הבעלים, דבכה"ג איירי ההיא דשופך יינו ומציל דובשנו של חבירו, ומפרק עציו וטוען פשתנו של חבירו, דאיירי דבעל היין והעצים שם, (כלישנא דברייתא), ואפ"ה אין מוטל עליו לשפוך את יינו, אם לא התנה עמו הבעלים.[[1]](#footnote-2)

ד] ונראה דכ"ה נמי דעת הרי"ף, דהנה הרי"ף בפ' הגוזל בתרא כתב דלא קי"ל כר' ישמעאל, דקי"ל כמתניתין דתנן אין לו אלא שכרו, והרא"ש שם סימן ט"ז כתב ע"ז, ז"ל, ומה שהביא ראי' ממשנתנו דאין לו אלא שכרו, לאו ראי', דהתם מיירי כששפך מעצמו, ותנאי בי"ד כשבעל הדבש תובע שישפוך בעל היין את יינו שלא יהא רשאי למחות, עכ"ל.

וביאור דבריו, דהתנאי בי"ד שיהא זה שופך וכו', לא הי' ע"ז שיהא נוטל את יינו מתוך דובשנו של חבירו, אלא הי' ע"ז שהוא חייב לשפוך את יינו, אך הא דהוא נוטל את יינו מתוך דובשנו של חבירו, הוא מדינא, דכיון שהתנה עמו שישפוך את יינו, ה"ה חייב לשלם כל הפסדו, ואשר ע"כ כ"ז הוא בגונא שהתנה עמו שישפוך את יינו, דבכה"ג יש לחייבו מדינא לשלם כל הפסדו, אך בגונא שלא התנה עמו אלא בא הלה והציל מעצמו, דאינו חייב מדינא לשלם לו כל הפסדו, לא הי' תנאי בי"ד שיתן לו כל הפסדו.

ועד"ז כתבו התוס' בב"ק דפ"ב., ז"ל, ונראה לר"י דההיא דלקמן שבעל היין שפך את יינו מדעתו, שיכול לומר בעל הדבש למה שפכת אני הייתי דוחק ומציל, אבל הכא מיירי שבא בעל הדבש לשפוך את היין שתנאי בי"ד הוא שאין בעל היין יכול לעכב אלא שופך יינו של חבירו בע"כ של חבירו אלא שנותן לו דמי יינו מתוך דובשנו, עכ"ל.

ה] אמנם בדעת הרי"ף נראה דס"ל, דאין לפרש דהתנאי בי"ד הי' כשבעל הדבש תובעו לשפוך את יינו, דבכה"ג ל"ב להתנאי בי"ד, דכיון דבעל הדבש חייב לשלם לו את דמי יינו, תו ממילא הוא חייב מדינא לשפוך את יינו, ובע"כ דהתנאי בי"ד הי' כשאין בעל הדבש תובעו, ועיקר התנאי בי"ד הי' שהוא נוטל את יינו מתוך דובשנו של חבירו, ותו ממילא הוא חייב לשפוך את יינו ולהציל את דובשנו של חבירו, דכל הא דמדינא אינו חייב בכך, הוא משום הפסד יינו, דכל שלא התנו עמו הבעלים, אינם חייבים לשלם לו את הפסדו, וע"כ אין הוא חייב לשפוך את יינו, אך אחר שהתנו בי"ד שהוא נוטל את יינו מתוך דובשנו של חבירו, ולית לי' פסידא בכך, תו ה"ה חייב בכך.[[2]](#footnote-3)

ולמדנו לפ"ז, דדעת הרי"ף היא כדעת הראב"ד, דמעיקר הדין חייב אדם לשפוך יינו כדי להציל דובשנו של חבירו אם חייב חבירו לשלם לו את הפסדו, וע"כ כל הא דאינו חייב מדינא לשפוך את יינו, הוא רק משום דאין חבירו חייב לשלם לו ע"ז, שלא התנה עמו, אך אחר התנאי בי"ד שהוא נוטל את יינו מתוך דובשנו של חבירו ולית לי' פסידא, ה"ה חייב לשפוך את יינו.

ו] וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בב"ק דפ"א:, עיי"ש שעמד בהא דתני התם דנוטל דמי יינו מתוך דובשנו של חבירו, מהא דתנן דאין לו אלא שכרו, וכתב דהתם לאו במתנה קאמר, דא"כ לא הוצרכו לתקנת יהושע, עכ"ד, ולכאו' זה כמש"נ בדעת הרי"ף והראב"ד, דכל שהוא מתנה עמו שיתן לו כל הפסדו, ה"ה חייב בכך מדינא, ול"ב לתקנת יהושע.

ועיי"ש שכתב לישב, דהתם איירי בששפכה בעל הדבש, שתיקן יהושע שיוכל בעל הדבש לשפוך יינו של חבירו להציל את הדבש שלא מדעת חבירו ונותן לו דמי יינו, עכ"ד, ולכאו' כונתו כמש"כ הראב"ד, דאף דבעל היין מחויב לשפוך את יינו כשהתנה עמו בעל הדבש, מ"מ בעל הדבש אינו רשאי מדעתו לשפוך את היין,[[3]](#footnote-4) אך צ"ע דזה דלא כמש"נ להלן סקכ"ה ללמוד מד' הרשב"א בתשו' דפליג על יסוד ד' הראב"ד, וס"ל דכל דבר שהוא חייב בו מדין השבת אבידה, רשאי חבירו לעשות כן אף כשאינו שם, עיי"ש, וצ"ע בזה.

ז] אך מד' התוס' והרא"ש מבו' דפליגי ע"ד הראב"ד בזה, וס"ל דאף דמדינא כשתובעו חבירו לשפוך את יינו כדי להציל את דובשנו, ה"ה חייב לשלם לו את הפסדו, מ"מ אין הוא חייב מן הדין לשפוך את יינו, ורק משום תנאי בי"ד הוא דאין בידו למחות בו וחייב לשפוך את יינו.

וכ"ה להדיא בטור סימן ער"ד, ז"ל, ר' ישמעאל אומר עוד תנאי בי"ד וכו', והרואה את חבירו שיש לו חבית של דבש שנסדקה וקרובה להפסד והוא יש לו חבית של יין, וחבירו אומר לו שפוך יינך ואמלא חביתך דבשי הנפסד ואפרע לך דמי יינך, שחייב לעשותו, וכן אם יש לחבירו חמור טעון פשתן ומת חבירו ולו יש חמור טעון עצים, אומר לו לפרוק עציו ולהציל פשתנו והוא יפרע לו דמי עציו שחייב לעשותו, וכתב רב אלפס שאין הלכה לא כרבי יהודה ולא כרבי ישמעאל וכ"כ הרמ"ה, וא"א הרא"ש ז"ל פסק כדבריהם, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דאף שאומר לו להדיא דישלם לו דמי יינו ודמי העצים, אינו חייב מדינא לשפוך את יינו ולפרוק את עציו, ולא נחלקו אלא אם חייב בכך מתנאי בי"ד או לא.[[4]](#footnote-5)

ח] ונראה דהרא"ש לטעמי' אזיל, דהנה בעיקר מה שנקט הראב"ד, דאף דהוא חייב להוציא מממונו לצורך הצלת ממון חבירו כשחבירו מתחייב לשלם לו ע"ז, היינו רק בפניו, אך שלא בפניו ל"מ להציל את ממונו בממון חבירו, משום דבכה"ג אין חבירו חייב בהשבה, ולא נתחייב ממונו בכך, עמש"נ להלן ענף ה' להוכיח מד' הרא"ש דפליג ע"ז וס"ל דגם כשאי"ז בפניו איכא לעיקר החיוב דהשבה, ואם כשהוא בפניו ה"ה חייב להציל בממונו, גם כשהוא שלא בפניו רשאי האובד להציל בממון חבירו, עיי"ש.

ולפ"ז נראה דמזה הוא שהוכיח הרא"ש דמעיקר הדין אינו חייב להציל ממון חבירו בממונו אף אם יתחייב חבירו לשלם לו ע"ז, ושלא כד' הראב"ד, דאם הי' חייב בכך מן הדין, ל"ה בעינן לתנאי בי"ד להתיר לקוץ סוכו של חבירו כדי להציל נחיל שלו, אלא מן הדין הי' רשאי לקוצו, כיון דחבירו מחויב בכך מדין השבת אבידה, שהרי לא ס"ל כד' הראב"ד דשלא בפניו אינו מחויב בכך, ובע"כ מזה, דמעיקר הדין אינו מחויב להציל את ממון חבירו בממונו, אף אם יתחייב חבירו לשלם לו ע"ז, וע"כ לא שרי לקוץ סוכו של חבירו לצורך הצלת הנחיל, אלא מתנאי בי"ד, וז"ב.

**ב**

ט] ולדעת התוס' והרא"ש ודעימייהו תיקשי, דמ"ש דהוא חייב להתבטל ממלאכתו כדי להשיב אבידת חבירו אם מתחייב חבירו לשלם לו הפסדו, ואינו חייב לשפוך יינו כדי להציל דובשנו של חבירו אף כשמתחייב חבירו לשלם לו הפסדו, ורק מתנאי בי"ד הוא חייב בכך לדעת ר' ישמעאל.

וכבר עמד ע"ז הפרישה בסימן רס"ה, ז"ל, חייב להשיב אף אם לא ירצה, נראה דאפי' הרי"ף דפסק דאינו מחויב לשפוך יינו או להניח חמורו לשטוף אף אם ירצה הלה לשלם לו הפסדו וכמש"כ רבינו בשמו לקמן, שאני התם דיכול לומר ניחא לי בשלי, אבל במלאכה שעושה כדי להרויח מודה הרי"ף, עכ"ל, וכ"כ הפרישה בסימן עד"ר סקי"ב והסמ"ע בסימן רס"ד סקי"ח.[[5]](#footnote-6)

ועד"ז כתב הב"ח בסימן רס"ה, ז"ל, מיהו איכא לפלוגי בינייהו דבעוסק במלאכה באומר לו השב ואתן לך כל שכרך חייב להשיב אף אם לא ירצה, אבל גבי חמור אפי' באומר לו הצל את חמורי ואתן לך כל הפסד חמורך או אפי' אתן לך יותר ממה ששוה חמורך יכול הלה לומר בחמור שלי אני רוצה, ודכוותה גבי חבית של יין אפי' יאמר לו שפוך יינך והצל את דבשי ואשלם לך דמי יינך יכול הלה לומר ביין שלי אני רוצה, דל"ד למלאכה שאינה אלא לשכרה ולא צריך לגופה של מלאכה, אבל כאן הוא צריך לגופו של חמור וגופו של יין, מיהו ודאי היכא שהוא עושה סחורה בחמור וביין דין חמור ויין כעושה מלאכה, וכשמשלם לו הפסד חמורו והפסד היין חייב להשיב אף אם לא ירצה, עכ"ל, אך צע"ג שלא הביא דדעת הרא"ש דגם ביין הוא מחויב מתנאי בי"ד לשפכו ולהציל את דובשנו של חבירו.

ושוב מצאתי הדברים מפורשים כן בחי' הראב"ד שלהי ב"ק, ז"ל, ויש מי שאמר שאפי' מתנה עמו יכול זה לומר עצים צריכים לי ייני צריך לי וחמור צריך לי, דהא תנן אבל לא יקוץ את הסוכה ע"מ ליתן לו דמים, והא הכא דכמתנה עמו דמי וקאמר לא יקוץ, אבל לענין בטלה דינא ..., ומסתברא כל"ק דכל היכא שמתנה עמו וכו' חייב לפרק ולהציל, אבל שלא בפניו ודאי אין עאדם רשאי לקוץ את הסוכה ולהציל את נחיליו, אלא שהתורה חייבה אותו להציל, אבל לא חייבה את ממונו זולתו, עכ"ל, והרי דדעת יש מי שאומר, דאף שנתחייב אדם ליבטל ממלאכתו כשמשלם לו חבירו את שכרו, מ"מ לא נתחייב להפסיד את עציו יינו וחמורו, משום דיכול לומר דהם צריכין לו, וזה כעין ד' הסמ"ע והב"ח.[[6]](#footnote-7)

י] אמנם ילה"ע ע"ז מד' הרא"ש בפ' הגוזל בתרא סימן ט"ז, ז"ל, אבל ממתניתין דהכא משמע דלית הלכתא כרבי ישמעאל דרבנן פליגי עלי', אם לא שנאמר תרי תנאי אליבא דרבי ישמעאל, תנא דמתניתין אליבא דרבי ישמעאל סבר דדינא הוי משום דזה נהנה וזה אינו חסר משום דנותן דמי סוכו להציל נחילו שדמיו מרובין וכופין אותו על מדת סדום ולא בעי תנאי, ותנא דברייתא אליבא דרבי ישמעאל היינו רבנן דמתניתין וסברי לאו דינא הוא אלא תנאי ב"ד, עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש, דאף למ"ד דמדינא קוצץ את סוכו להציל נחילו, הוא רק מכח דינא דכופין על מידת סדום, ומבו' לפ"ז דאף דהוי זה מידת סדום, ול"מ אמר דניחא לי' בשלו, מ"מ אין חייב מדין השבת אבידה לקצצו, ורק מדינא דכופין על מידת סדום הוא דמחייבינן לי' לקצצו, ובזה הוא דפליגי תנאי אם מחייבינן משום זה, או דלא אמרינן כופין על מידת סדום ליתן משלו, ולפ"ז הדר צ"ע, דמ"ש מהי' בטל מן הסלע, דהוא חייב מדינא להשיב אבידה וליבטל ממלאכתו אם משלם לו חבירו הפסדו.[[7]](#footnote-8)

ואמנם יש לדחות בתרי גווני, חדא י"ל, דאף דמצי אמר דניח"ל בשלו, וע"כ אינו חייב בכך מדינא, מ"מ הוי זה מידת סדום, וכמו שמצינו בכ"ד, דכשבא למחות בחבירו מכח חשש רחוק, הוי זה בכלל מידת סדום, ועוי"ל, דבזה גופא הוא דפליגי תנא דמתניתין ותנא דברייתא, דתנא דמתניתין ס"ל דחשיב זה כמידת סדום, ותנא דברייתא ס"ל דמצי אמר דניח"ל בשלי ולא חשיב זה כמידת סדום, והא דלתנא דמתניתין בעינן בקציצת סוכו לדין "כופין" על מידת סדום, הוא משום דאין הבעלים שם, ואין עליו חיוב השבת אבידה.

יא] עוד ילה"ע בזה, דהנה הסמ"ע בסימן רס"ד סק"א כתב, ז"ל, ל"ד אבידתו קודמת קאמר אלא כל הפסד ממון או ביטול מלאכה שלו מחמת השבה זו, שלו קודם וכו', ועי' פרישה דכתבתי הטעם דמשו"ה נקטו הגמ' והפוסקים לשון אבידתו, משום דבאבידתו אף אם ירצה הלה לשלם לו דמי אבידתו, יכול הלה לומר בכלי ובגד שלי ניחא לי להצילו לעצמי, משא"כ במלאכה שאינו עושה אלא כדי לקבל דמי שכרו, עכ"ל.

ואזיל הסמ"ע לטעמי' דס"ל דהא דמדינא אינו חייב לשפוך את יינו כדי להציל דובשנו של חבירו, הוא משום דמצי למימר דניח"ל בשלו, וע"כ ה"נ א"צ להניח את אבידתו ולעסוק בהשבת אבידת חבירו, משום דמצי למימר דניח"ל בשלו, ואמנם לכאו' ה"ז תלוי בב' הדעות שהביא הרמ"א שם ס"ה אם הוא חייב לשפוך יינו כדי להציל דובשנו של חבירו, וצ"ע סתימת ד' הסמ"ע.

אמנם הנה בחי' הר"ן לקמן דל"ב. כתב, ז"ל, ונ"ל דשלא בפני בי"ד נמי משכח"ל, דכי אמרינן שלו קודם, ה"מ כל היכא דלא מצי למשקל מחברי', כגון בטל מן הסלע שאם הי' מחזיר בלא תנאי ל"ה נוטל מן הבעלים אלא כפועל בטל וכו', אבל כל היכא דשלו מועטת, דכיון דמן הדין שלו קודם, אפי' היכא דליכא בי"ד מניחח את שלו כדי להחזיר של חבירו, ונוטל ממנו שיעור מה שהפסיד, דהו"ל כפועל בטל, ודבר ברור הוא, עכ"ל, וכ"כ הנימו"י שם, וכ"ה מבו' גם בפי' רבינו ברוך לעיל ד"ל. שפירש להא דשלו מרובה משל חבירו, בשראה אבידתו ואבידת חבירו, ומבו' לפ"ז, דאם אין שלו מרובה משל חבירו ה"ה חייב להשיב את של חבירו.[[8]](#footnote-9)

ומבו' מדבריהם, דגם באבידתו ואבידת חבירו, ה"ה מחויב להשיב את של חבירו ולהניח את שלו משום דחייב חבירו ליתן לו שיעור זה שהפסיד, ולא אמרינן דאינו חייב בכך משום דניחא לי' בשלו, ושלא כד' הסמ"ע, וצ"ע דא"כ מ"ט אינו חייב לשפוך את יינו כדי להציל את דובשנו של חבירו, אף אם מתחייב חבירו לשלם לו מה שהפסיד, אך י"ל דדעת הר"ן והנימו"י כדעת הראב"ד דבאמת הוא חייב בכך, ולמש"נ לעיל סק"ה י"ל דכ"ה גם דעת הרי"ף.

יב] עוד ילה"ע בזה, ממש"א לקמן דצ"ג:, אי הכי מאי איריא שומר שכר אפי' שומר חנם נמי, דהא מר הוא דאמר שומר חנם שהי' לו לקדם ברועים ובמקלות ולא קידם חייב, שומר חנם בחנם שומר שכר בשכר, ועד כמה עד כדי דמיהן, והיכן מצינו בשומר שכר שחייב באונסין דהדר שקיל דמיהן מבעה"ב.

והנה התוס' לקמן דל"א. ובב"ק דנ"ח. כתבו דאף ש"ח שקידם ברועים ומקלות חוזר ונוטל דמיהם מבעה"ב, וא"כ תיקשי דמ"ט אינו חייב לקדם ברועים ומקלות בשכר מדין השבת אבידה, הרי הוא חוזר ונוטל דמיהם מבעה"ב ולית לי' פסידא, והתם ליכא למימר דניח"ל בשלו, שהרי אינו מפסיד חפץ מסוים אלא מעות, וכיון שהוא חוזר ונוטל דמיהם מבעה"ב לית לי' פסידא כלל, ומ"ט אינו חייב בכך.

ואמנם הנה מבו' בד' הראשונים בסוגיא שם דגם בשומר שכר שלא קידם ברועים ומקלות לא חשיב כפשיעה אלא כגניבה ואבידה, וע"כ לי"ב משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס, ובשטמ"ק שם פירשה בשם הראב"ד, אבל שומר שכר שהוא חייב לקדם אפי' בשכר, אם לא קדם לאו פשיעה ממש היא, כי פעמים שאדם מתעצל להתנות על אחר שאינו בטוח שיוכל להוציאו מבעה"ב או שאינו מזומן השכר אצלו לפרעו עד שיטול אותו מן הבעלים, ומשו"ה אם ל"ה יכול להציל פטור, עכ"ל, ולפ"ז י"ל, דלעולם אף ש"ח חייב לקדם ברועים ומקלות בשכר משום השבת אבידה, ומ"מ אם לא עשה כן לאו פשיעה הוא, וע"כ אינו חייב. - וי"ל עוד, דאף אם הוא חייב לקדם ברועים ומקלות מדין השבת אבידה, מ"מ כיון שאינו חייב בכך מדין שמירתו אלא מדין השבת אבידה, אין לחייבו כשלא עשה כן.[[9]](#footnote-10)

אך סתימת הדברים משמע, דאין שומר חנם חייב לקדם ברועים ומקלות בשכר, ואף מדין השבת אבידה אינו חייב בכך, אף דאם יקדם ברועים ומקלות ה"ה חוזר ונוטל דמיהם מבעה"ב, וצ"ב הטעם בזה.[[10]](#footnote-11)

שוב נתבוננתי די"ל בזה בפשיטות, דהנה בסנהדרין דע"ג. אמרינן והא מהכא נפקא מהתם נפקא אבדת גופו מניין תלמוד לומר והשבותו לו, אי מהתם הו"א ה"מ בנפשי' אבל מיטרח ומיגר אגורי אימא לא, קמ"ל, ובד' הרמ"ה שם מבו', דעיקר הס"ד הוא דאינו חייב לטרוח ולחזר אחר אנשים לשכרם, עיי"ש, וזה דלא כמו שנקטו המרחשת ח"א סימן מ"ג והאחיעזר ח"ג סימן ו' דהס"ד הוא דאינו חייב להוציא ממונו ע"ז, ולפ"ז הרי דבהשבת ממונו, אינו חייב לטרוח ולשכור אחרים, ולא נתחייב אלא היכא שבידו להשיב בעצמו, וע"כ ניחא בפשיטות הא דשומר חנם א"צ לשכור רועים ומקלות, ושו"ר כן בחוות יאיר סימן קס"ה שצידד כן דבהשבת ממונו א"צ לשכור אחרים.

וראי' גדולה לזה נראה, מהא דזקן ואינו לפי כבודו פטור, ולא מצינו שעליו להודיע לאחר על האבידה כדי שישיבנה, וע"כ דמצות השבת אבידה אינה מחייבתו אלא להשיב בעצמו, ולא לטרוח שישיבו אחרים.[[11]](#footnote-12)

יג] גם בעיקר מה שחילק הסמ"ע דבשפיכת יינו מצי להתנצל ולומר ניחא לי' ביין שלי, ומשא"כ בבטל מן הסלע, עיי"ש בגל' הגרע"א שכתב, ז"ל, לכאו' מדברי תה"ד סימן שט"ז לא משמע כן, דהתם הי' רק מניעת ריוח בעסק, ותלי לה התם במחלוקת הרי"ף והרא"ש, עכ"ל, ועמש"נ להלן סקכ"ו לדון בעיקר ד' הגרע"א די"ל דשאני בנידון התרוה"ד דלא היו הבעלים שם.

ולא נתפרש בד' הגרע"א, דלפ"מ שמוכח מד' התה"ד שלא חילק בין הפסד יין למניעת ריוח, א"כ מ"ט בבטל מן הסלע מודו כו"ע דהוא חייב להתבטל מן הסלע כשמתחייב חבירו לשלם לו את הפסדו, ול"ד לשפיכת יין דאינו חייב בכך, אף אם מתחייב חבירו לשלם לו את הפסדו.

**ג**

יד] ונראה לישב, דהנה בחי' הריטב"א לקמן דל"א: כתב, ז"ל, תי' בתוס' וכו', הילכך התם גבי כד של דבש ל"ה הוא מחוייב לשפוך יינו בידים כדי להציל ממון חברו, וכיון דגזים ועבד הכי והיו שם בעלים דאבדה הו"ל להתנות, וכיון שלא התנה אין לנו להתנות בשבילו ולפיכך אין לו אלא שכר טרחו כפועל דעלמא, אבל הכא שאינו אלא ביטול מלאכה וריוח שהי' לו לעשות, אע"פ שהי' פטור מליטפל באבדה משום אפס כי לא יהי' בך אביון שלא חייבו הכתוב אלא כשהוא יושב ובטל, מכל מקום לא ויתר אלא שכר מלאכה שהי' לו להרויח וכו', עכ"ל.

ונראה להדיא מד' הריטב"א, דהא דאינו חייב לשפוך יינו כדי להציל דובשנו של חבירו, אי"ז משום אפס כי לא יהי' בך אביון, אלא הוא דין בפנ"ע דאינו חייב לשפוך יינו בידים כדי להציל ממון חבירו, ורק במקום דליכא אלא ביטול מלאכה וריוח שהי' לו לעשות, אינו פטור מן ההשבה אלא משום אפס כי לא יהי' בך אביון.

והנה אמנם מבו' בגמ' לקמן דל"ג. דהא דאבידתו ואבידת חבירו אבידתו קודמת, הוא משום אפס כי לא יהי' בך אביון, ובע"כ לפ"ז, דכל מש"כ הריטב"א דהוא פטור מן הדין ול"ב להא דאפס כי לא יהי' בך אביון, הוא רק בגונא שבאנו לחייבו לשפוך יינו בידים וכל' הריטב"א, דבזה הוא דאמרינן דאינו חייב בכך אף בלא דינא דאפס כי לא יהי' בך אביון.

טו] ונראה הביאור בזה, דהא דאינו חייב לשפוך יינו כדי להציל דובשנו של חבירו, הוא משום דמעיקר דין השבת אבידה לא נתחייב אלא בטירחת ההשבה בגופו, אך לא נתחייב ליתן את ממונו לכך, ול"ב בזה להא דשלו קודם לשל כל אדם.

וכל הא דבעינן לקרא דאפס כי לא יהי' בך אביון, הוא רק היכא שהוא בטל מן הסלע, דבכה"ג הרי אין עיקר ההשבה ע"י ממונו, ואך דע"י שיעסוק בהשבה אין בידו לעסוק במלאכתו, וע"כ מעיקר דין ההשבה הי' לנו לחייבו בכך, שהרי נתחייב להשיב בגופו, ומה לי דעי"ז לא יהא בידו לעסוק במלאכתו, ובזה נתחדש בקרא דאפס כי לא יהי' בך אביון, דשלך קודם לשל כל אדם, וע"כ כל שיש בידו לעסוק או בשלו או בשל חבירו שלו קודם.

ועד"ז הוא גם באבידתו ואבידת חבירו, דאף דע"י שישיב את אבידת חבירו, יפסיד את אבידתו, ול"ד לבטל מן הסלע דהוי מניעת ריוח בעלמא, מ"מ אין עיקר ההשבה ע"י ממונו, וע"כ הגם דע"י שיעסוק בהשבת אבידת חבירו לא יהא בידו להשיב את שלו ויפסיד את שלו, מ"מ הוי זה בכלל חיוב השבת אבידה, וכל הא דמיפטר הוא רק משום קרא דאפס כי לא יהי' בך אביון, דשלך קודם לשל כל אדם.

טז] וראי' גדולה לעיקר הדברים, הוא ממש"כ הרמ"ה בסנהדרין דע"ג., ז"ל, ומסתברא לן דהיכא דטרח ואגר אגורי ואצלי' שקיל מיני', דעד כאן לא חייבי' רחמנא אלא למטרח בלהדורי בתר אגירי, אבל לאצולי' בממוני' לא, מדאמרינן אי מהתם ה"מ בנפשי' אבל מטרח ומיגר אגירי לא קמ"ל, ולא אמרינן אבל בממוני' לא קמ"ל, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף בהשבת גופו לא נתחייב להוציא מממונו לכך.

והנה הרי בהשבת גופו בפשוטו ל"ש פטורא דאפס כי לא יהי' בך אביון, אלא הא דאינו חייב להציל בממונו, הוא משום דעיקר חיובו הוא לטרוח בגופו, ולא נתחייב ליתן את ממונו לכך, אך שפיר יתחייב להציל את חבירו גם במקום שהוא בטל ממלאכתו, ולפ"ז הרי כ"ש דבהשבת אבידת ממון הוא כן, דאינו חייב בנתינת ממונו לכך, אך עמש"נ להלן סקכ"ט ובהערה שם, דמד' הראב"ד בב"ק דקי"ז: נראה דאינו חייב בהשבת גוף חבירו במקום ביטול מלאכה, עיי"ש, ואי נימא כן גם בדעת הרמ"ה, אין מקור מדבריו למש"נ.

יז] ולפ"ז נראה, דע"כ הוא דאינו חייב לשפוך את יינו אף שיתחייב חבירו לשלם לו את דמיו, דכל הא דאמרינן דהוא חייב ליבטל מן הסלע כשישלם לו חבירו את שכרו, והוא חייב להניח את אבידתו כשישלם לו חבירו את דמי', הוא משום דמעיקר דין ההשבה ה"ה מחויב להשיב אף כשהוא בטל מן הסלע ושהוא מפסיד את אבידתו, וכל הא דאינו חייב בכך, הוא משום דשלו קודם משום אפס כי לא יהי' בך אביון, ובזה הוא דאמרינן דכל שנתחייב חבירו לשלם לו את הפסידו, ל"ש בזה דינא דשלו קודם, שהרי לא יפסיד כלום, ואי"ז בכלל כי לא יהי' בך אביון, וע"כ הדר דינא דהוא חייב בהשבה.

ומשא"כ בשפיכת יינו לצורך הצלת דובשנו של חבירו, דהא דאינו חייב בכך אי"ז משום דשלו קודם ומשום אפס כי לא יהי' בך אביון, אלא משום דלא נתחייב מדין השבת אבידה ליתן את ממונו, הרי דאינו חייב בכך אף כשמתחייב חבירו לשלם לו ע"ז, דהגם דעי"ז לית לי' הפסד, מ"מ אינו מחויב בכך, ודו"ק, אך למש"נ לעיל סקט"ז ללמוד כן מד' הרמ"ה, מבו' לא כן, שהרי בהשבת גופו מבו' דהוא חייב להוציא מממונו לשכור כיון דחוזר וגובה הוצאותיו מחבירו.

ומה"ט אין שומר חנם חייב לקדם ברועים ומקלות בשכר מדין השבת אבידה, דאף דיתחייב הבעלים לשלם לו את הדמים, מ"מ לא נתחייב ליתן את ממונו לצורך השבת אבידה, וכנ"ל.

יח] ושוב מצאתי כן באחיעזר ח"ג סימן ו', ז"ל, ומש"כ עמש"כ דבש"ח שהי' לו לקדם ברועים ובמקלות בשכר ולא קידם דפטור שהק' דליהוי שומר אבידה, וכתבתי דחיוב מצות השבת אבידה אינו גדול מחיובי ש"ח שאינו מחוייב בשכר, וע"ז השיב כת"ר דכיון דש"ח אם הציל בשכר חוזר ונוטל מבעה"ב הו"ל כמו שהתנה ולמה יפטור מהשבה ואפי' ברועה בשדה שלא נתחייב מדין שומר אבידה למה יפטור ממצות השבה ולא תוכל להתעלם עכ"ד, בדעתי הנני עומד דלא מצינו שיתחייב במצות השבת אבידה יותר מש"ח, וכיון דש"ח בשכר אינו מחוייב להוציא משלו דלהכי פטור בשכר אף שבודאי יקבל בחזרה דחוזר ונוטל מבעה"ב ואף שקבל עליו שמירתו, מהיכ"ת דמצות השבת אבידה תחייבנו להתעסק כ"כ ולהוציא משלו, ובודאי דאם מתעסק מקיים מצות השבת אבידה, אבל כיון דהשבת אבדה יש לה גדרים ותנאים, ואם היתה שלו מרובה משל חבירו פטור, דש"ח בודאי חייב בזה אם הפשיעה תהי' מצדו בשביל שהי' צריך להציל את שלו משום שקבל עליו שמירתו, ובכ"ז נפטר אם הי' לו לקדם ברועים ובמקלות בשכר, מנ"ל דמצות השבת אבדה גדולה מחיובי ש"ח, ולהכי ש"ח בחנם ולא בשכר שאין בזה חיוב מצד השבת אבדה אף לכתחילה, עכ"ל.

והרי שנקט האחיעזר בפשיטות כמש"נ, דאף דחייב ליבטל ממלאכתו כדי להשיב אבידה אם משלם לו חבירו את שכרו, מ"מ אינו חייב להוציא משלו כדי להשיב אבידה, אף אם משלם לו חבירו את הדמים.

יט] ובתו"ד האחיעזר מבו' ראי' גדולה לעיקר חילוק זה, שהרי פשיטא דשומר חינם חייב בשמירה אף בגונא דהוא עוסק במלאכתו ואף אם עי"ז לא יהא בידו להציל את אבידתו, וה"ה חייב בכך אף דאין הבעלים משלם לו הפסידו, ומאידך חזינן דאינו חייב להוציא ממון משלו כדי להציל את הפיקדון, ואף שומר שכר דחייב בכך, חוזר ונוטל הדמים מבעה"ב.

ופשוט דטעם החילוק בזה הוא, דכיון דהשומר נתחייב בשמירת הפיקדון, ולי"ב לפטורא דשלך קודם לשל המפקיד, שהרי נתחייב לחבירו לשמרו, ע"כ ה"ה חייב לטרוח בשמירת והצלת הפיקדון, אף אם עי"ז הוא בטל מלאכתו ואין בידו להציל את אבידתו, אך לא נתחייב להוציא ממון משלו לצורך השמירה, משום דמעיקר חובת השמירה לא נתחייב אלא בטירחת השמירה בגופו ולא נתחייב ליתן את ממונו לכך.

וע"כ י"ל דה"נ הוא בדין השבת אבידה דכוותה, דהא דא"צ להוציא ממון משלו לצורך ההשבה, ל"ב בזה לדינא דשלך קודם, אלא הוא משום דמעיקר חובת ההשבה, אינו חייב ליתן את ממונו, וכמש"נ.

**ד**

כ] אמנם הנה בעיקר מש"נ מד' הר"ן והנימו"י דבאבידתו ואבידת חבירו, לא מיפטר מהשבה אלא בששלו מרובה משל חבירו, אך אם אין שלו מרובה, ה"ה חייב להשיב את אבידת חבירו, כיון שחבירו מתחייב לשלם לו את דמי אבידתו ולית לי' פסידא, העיר הראי"ט בזה ממש"כ הרמב"ם בפי"ב מגזו"א, ז"ל, מי שאבדה לו אבידה ופגע באבידתו ואבידת חבירו וכו' אבידתו קודמת וכו', הניח אבידתו והחזיר אבידת חבירו אין לו אלא שכרו הראוי לו, כיצד, שטף נהר חמורו וחמור חבירו שלו יפה מנה ושל חבירו מאתים הניח את שלו והציל את של חבירו אין לו אלא שכרו הראוי לו, ואם אמר לו אציל את שלך ואתה נותן לי דמי שלי או שהתנה בפני בי"ד חייב ליתן לו דמי שלו וכו', עכ"ל, ומ' להדיא דאף כששלו שוה מנה ושל חבירו שוה מאתים אבידתו קודמת, אף שבידו להתנות בפני בי"ד או עם הבעלים, ורק בה"ד בדין בטל ממלאכתו כתב דאם אין שם בי"ד ולא בעלים שלו קודם, ומבו' דכשיש שם בי"ד או בעלים ה"ה מחויב להתנות וליבטל ממלאכתו, וכ"נ להדיא מד' הטור סימן רס"ד, עיי"ש,[[12]](#footnote-13) ובד' הטור מוכח כן טפי, שהרי דעתו דכשהציל את חמור חבירו ולא היו בעל החמור שם, חייב ליתן לו דמי חמור שלו, ואפ"ה אינו חייב להציל את חמור חבירו.[[13]](#footnote-14)

ובזה ניחא מה שחילק תנא דמתניתין לדינא דהי' בטל מן הסלע ולדינא דאבידתו ואבידת אביו לתרתי, ובהי' בטל מן הסלע תני דאם הי' שם בי"ד מתנה בפניהם ואם אין שם בי"ד בפני מי יתנה שלו קודם, ובאבידתו ואבידת אביו לא תני לה, והיינו משום דבאבידתו ואבידת אביו אבידתו קודמת, אף אם יש שם בי"ד להתנות בפניהם.

כא] ואמנם צ"ב טעמא דמילתא, דהרי הא דבאבידתו ואבידת חבירו אבידתו קודמת, הוא משום דינא דאפס כי לא יהי' בך אביון שלך קודם לשל כל אדם, וגם הא כשהי' בטל מן הסלע אינו חייב להשיב, הוא ג"כ מכח הך דינא,[[14]](#footnote-15) וכיון דבב' האופנים הוי פטורו מדינא דשלו קודם לשל כל אדם, א"כ מ"ש דבאבידתו ואבידת חבירו אינו חייב להשיב את של חבירו אף אם חבירו חייב לשלם לו את הדמים, ובבטל מן הסלע ה"ה חייב להשיב כשחבירו משלם לו את הדמים.[[15]](#footnote-16)

כב] ונראה דהטעם בזה הוא, דלעולם דינא דשלו קודם לשל אדם, הוא אף בשחבירו משלם לו את הדמים, דמ"מ כיון שהוא מפסיד את שלו, איכא בזה לדינא דשלו קודם, ול"מ מה שנותן לו חבירו את תמורתו.

והא דבבטל מן הסלע ה"ה חייב להשיב אם נותן לו חבירו את שכרו, הוא משום דבבטל מן הסלע שאינו מפסיד ממון שברשותו, וכל הפסדו הוא שאינו מקבל שכר, הרי דכל שנותן לו חבירו את השכר, לא חשיב כמפסיד משלו כלל, וע"כ הוא חייב בהשבה, ודו"ק.

**ה**

כג] בד' הראב"ד שהבאנו לעיל סק"ג נתחדש, דאף דהוא חייב להוציא מממונו לצורך הצלת ממון חבירו כשחבירו מתחייב לשלם לו ע"ז, היינו רק בפניו, אך שלא בפניו ל"מ להציל את ממונו בממון חבירו, משום דבכה"ג אין חבירו חייב בהשבה, ולא נתחייב ממונו בכך, וכ"כ הראב"ד שם לעיל מינה בדין השבת גופו, ז"ל, ואיכא למימר מה שאדם חייב להציל חברו בממונו ה"מ בפניו, כדכתיב והשבותו לו אפילו אבדת גופו, אבל שלא בפניו לא נתחייב ממונו בכך, עכ"ל, וכ"כ בחי' הראב"ד שם דנ"ח., ז"ל, קמ"ל דנהי דאיהו מחייב לאצולי היכא דאיתי', אבל ממונו היכא דליתי' לא מחייב, עכ"ל.

ובד' הראב"ד מבו' דיש ללמוד לזה גם מהא דבעי אם מותר להציל עצמו בממון חבירו, ומפרש לה הראב"ד דהיינו אף ע"מ לשלם, והרי דאף דמחויב חבירו להצילו בממונו, מ"מ מיבע"ל אם רשאי הוא להציל עצמו בממון חבירו, משום דאין חבירו מחויב בהצלתו כשאינו שם.

וכ"ה מתבאר לדעתו גם ממש"א בב"ק דפ"א: דתנאי יהושע הוא בתועה בין הכרמים שיהא מפסג ועולה מפסג ויורד, ובחי' הרשב"א שם הביא בשם הראב"ד דחייב ליתן לו את הדמים, והרשב"א תמה ע"ז דא"כ ל"ה בעינן לתקנת יהושע, עיי"ש, אך להראב"ד לטעמי' ניחא, דבלא תקנת יהושע ל"ה רשאי להציל עצמו בממון חבירו אף ע"מ ליתן את הדמים, וכאשר כ"ה להדיא בד' הראב"ד בשלהי ב"ק שכתב דהגם דמן הדין אינו רשאי להציל עצמו בממון חבירו אף ע"מ לשלם, מ"מ מתקנת יהושע ה"ה רשאי בכך, עיי"ש.[[16]](#footnote-17)

כד] אמנם הנה מד' הרא"ש נראה ללמוד דפליג ע"ז, דהנה כתב הרא"ש בפ' בן סורר סימן ב', ז"ל, והניצול חייב לפרוע למציל מה שהוציא, דאין אדם מחויב להציל נפש חבירו בממונו היכא דאית לי' ממונא לניצול, כדאמר לקמן נרדף ששיבר את הכלים וכו' של כל אדם חייב, ואם הי' מחויב להציל את הנרדף בממונו א"כ יפטר משבירת הכלים, שהרי ממון חבירו מחויב להציל וברשות שברם כדי להנצל, עכ"ל.

והנה אי נימא כיסוד ד' הראב"ד, הרי דגם אם הי' אדם מחויב להציל נפש חבירו בממונו היכא דאית לי' ממונא לניצול, מ"מ שפיר חייב נרדף ששבר כלים, דכיון שאין הבעלים שם, לא נתחייב ממונו בכך, וכד' הראב"ד, והראב"ד הרי חילק כן לגבי נידו"ז עצמו, דמציל עצמו בממון חבירו, וכנ"ל, וכ"ה בד' המאירי בסנהדרין שם, עיי"ש.

ומבו' מד' הרא"ש עי' אפיקי ים ח"ב סימן ל"ב דפליג על יסוד ד' הראב"ד, וס"ל דגם כשאי"ז בפניו איכא לעיקר החיוב דהשבה, וע"כ אם הי' חייב להציל את חבירו בממונו, הי' הנרדף רשאי מכח זה לשבור את הכלים כדי להציל את עצמו.[[17]](#footnote-18)

כה] וכ"נ גם בד' הרשב"א בתשו' ח"ד סימן י"ז שכתב במה שפירש בב"ק ד"ס. דפשיטא דמותר להציל עצמו בממון חבירו ע"מ לשלם, ז"ל, נראה לי שהוא פשוט, וקרוב אני לומר שלא הייתי בכך צריך לכותבו מרוב פשיטותו, שהרי אין לך דבר עומד בפני פיקו"נ וכו', הגע עצמך מי שהי' במדבר ומת בצמא ומצא קיתון מים של חבירו, ימות ואל ישתה ואפי' ע"מ לשלם, והיאך נקרא זה גזלן והבעלים חייבין ליתן לו חנם ולהחיותו וכו', וא"כ איזה גזל יש כאן וכו', אלא ודאי להציל עצמו ע"מ לשלם פשיטא, עכ"ל, ולדעת הראב"ד הרי אף דהבעלים חייבין ליתן לו, מ"מ כשאין הבעלים שם ולא נתחייבו בכך, שפיר י"ל דאסור להציל עצמו בממון חבירו אפי' ע"מ לשלם, וכאשר כ"ה באמת דעת הראב"ד גופי', דהאיבעיא אם מותר להציל עצמו בממון חבירו, היא כשהוא ע"מ לשלם, וכיון שאין חבירו שם, אינו מחויב בהצלתו, ובע"כ מד' הרשב"א דפליג על יסוד ד' הראב"ד בזה, וס"ל דגם כשאינו בפניו איכא לעיקר חיוב ההשבה, ומכח זה שרי להציל עצמו בממון חבירו,[[18]](#footnote-19) אך צ"ע דזה דלא כמש"נ לעיל סק"ו מד' הרשב"א בב"ק דפ"א: שדעתו כדעת הראב"ד, וצ"ע בזה.

כו] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בגל' הגרע"א לסמ"ע סימן רס"ד סקי"ח כתב במה שחילק הסמ"ע שם דבשפיכת יינו מצי להתנצל ולומר ניחא לי' ביין שלי, ומשא"כ בבטל מן הסלע, ז"ל, לכאו' מדברי תה"ד סימן שט"ז לא משמע כן, דהתם הי' רק מניעת ריוח בעסק, ותלי לה התם במחלוקת הרי"ף והרא"ש, עכ"ל.

ושמעתי להעיר בזה, דהנה הרי מש"כ הסמ"ע דבביטול מלאכה הוא חייב לכו"ע, הרי היינו מכח חיוב השבת אבידה, דכיון דל"ש לומר בזה דניח"ל בשלו, הדר דינא דהוא חייב בכך מדין השבת אבידה, ולפ"ז הרי בעובדא דהתרוה"ד, דלא הי' בעל החמור שם, הרי דאי נימא כמבו' בד' הראב"ד דאינו מחויב בכה"ג מדין השבת אבידה, שפיר תלי לה התרוה"ד בפלוגתת הרי"ף והרא"ש אם הי' בזה להתנאי בי"ד, ואין סתירה מזה לד' הסמ"ע, ושו"ר שעמד ע"ז בס' משפט האבידה סימן רס"ד שע"צ ק"ו, ועי' באולם המשפט סימן רע"ד שדן לפרש כן בד' היש"ש, דמה"ט הוא שכתב בנידון התרוה"ד דהוי גזלן.

אמנם מד' הגרע"א נראה דס"ל כמש"נ מד' הרא"ש והרשב"א, דאף היכא דאין הבעלים שם, איכא לעיקר החיוב דהשבת אבידה, והגם דאי"ז מוטל בפועל עליו, שלא חייבתו תורה לילך ולחפש אבידות, מ"מ מצינו ליקח את ממונו לצורך זה.

כז] ושוב נתבוננתי דכן צ"ל גם לפ"ד הסמ"ע, דהנה בל' הסמ"ע שם סקי"ז מבו', דלדעת הרא"ש דהוא מחויב לשפוך את יינו, הוי חיובו מדין השבת אבידה כיון דלית לי' פסידא, עיי"ש, וכ"ה בל' הנתיה"מ סימן קכ"ח סק"ג, וצ"ב שהרי באמת אינו חייב בכך מדין השבת אבידה, ורק משום תנאי בי"ד ה"ה חייב בכך, וכנראה צ"ל, דעיקר התנאי בי"ד הי' דל"מ למימר דניח"ל בשלו, והדר דינא דהוא חייב בכך מדין השבת אבידה,[[19]](#footnote-20) ולפ"ז הרי דממש"כ התרוה"ד דלדעת הרא"ש הוא רשאי ליטול את ממון חבירו לצורך הצלת ממונו אף כשאין הבעלים שם, אשר כ"ה מבו' בפשוטו מדינא דקוצץ סוכו, דמשמע דאיירי כשאין הבעלים שם, בע"כ דגם בכה"ג איכא לחיוב השבת אבידה.

כח] ושוב העירוני, דכן נראה גם בד' התרוה"ד גופי', שכתב שם, ז"ל, ומפרשים התוס' התם וכו' דכופהו לשפוך את יינו כדי להציל את הדבש, וכיון דמצי למכפיי' כל שכן דמצי למיטלי' שלא מדעת, עכ"ל, ואי נימא דל"ש דין השבת אבידה אלא כשהבעלים שם, אין ללמוד ק"ו מהא דמצי למיכפיי' דה"נ מצי למיטלי' שלא מדעת, שהרי י"ל דרק כשהבעלים שם דהוא מצווה בהשבת אבידה, התנו בי"ד שיהא עליו לשפוך יינו, ובע"כ מד' התרוה"ד דס"ל דאין לחלק בזה, ולפ"ז שפיר הוכיח הגרע"א מדבריו שלא כד' הסמ"ע, ול"ה מצי למידחי דהתרוה"ד ס"ל כדעת הראב"ד בזה.

**ו**

כט] בד' הרמ"ה שהבאנו לעיל סקט"ז נראה להדיא דכל מה שנתחייב אדם למטרח ולאוגורי, הוא רק אם יהא בידו לגבות את הממון מחבירו, אך אם לא יהא בידו לגבות מחבירו, משום שהוא אלם ולא ישיב לו את הממון שהוציא, אינו חייב להצילו מממונו, שלא נתחייב כלל להציל את חבירו בממונו, וכן נראה להדיא בד' הראב"ד בשטמ"ק ב"ק דקי"ז: דדמי השבת גופו להשבת ממונו בזה, שלא נתחייב בכך במקום פסידא, עייש"ה,[[20]](#footnote-21) ועי' חוות יאיר סימן קמ"ו שכתב כן, דלולי הפוסקים הי' אפ"ל שלא נתחייב להשכיר משלו אם יודע שאין לחברו להחזיר לו, דלא ריבתה תורה רק לטרוח עבורו ומ"מ ר"ל משל חבירו, דוגמא לדבר דקי"ל כיבוד אב משל אב.

והאמנם דנראה דבגונא דאין לחבירו לשלם, יש לחייבו בכך משום מצות צדקה, דמשום זה יש לו ליתן את ממונו לצורך הצלת חבירו, וכ"כ בכלי חמדה דברים כ"ב א' סק"ד.

ל] והנה יש שעמדו בזה, דכיון שהזהירה תורה על השבת גופו בל"ת דלא תעמוד על דם רעך, מ"ט לא יתחייב להוציא כל ממונו לכך, ואף להסוברים דכל שעובר על הל"ת בשוא"ת א"צ להוציא כל ממונו, מ"מ צריך להוציא חומש, וביותר צ"ע במש"כ בחי' הר"ן שם דאי לא כתיב אלא לא תעמוד על דם רעך, נמי ס"ד דאינו חייב למטרח ולאגורי, עיי"ש,[[21]](#footnote-22) וקשיא דמאי ס"ד דאינו חייב לטרוח כדי שלא לעבור על ל"ת.

אך הביאור בזה פשוט, דהא דס"ד דאינו חייב לטרוח, והא דאינו חייב להוציא מממונו, לאו היינו דא"צ לטרוח ולהוציא מממונו כדי שלא לעבור על ל"ת, אלא היינו דכל עיקר הל"ת הוא שלא לעמוד ולא להציל את חבירו בגופו, אך לא הוזהר כלל שלא לימנע מלהצילו בממונו, וס"ד עוד דלא הוזהר שלא לימנע מלהצילו היכא דא"א לו להצילו בעצמו אלא ע"י שיטרח לשכור אחרים, וע"כ אי"ז ענין להא דחייב לטרוח כל טירחא שהיא ולהוציא כל ממונו כדי שלא לעבור על ל"ת, וז"פ.

ויש להוסיף טעם בזה, שהרי הדבר פשוט דמי שראה את חבירו בסכנה ואין בידו להצילו, לא עבר כלל על איסור לא תעמוד, ולא אמרינן דעבר על לא תעמוד באונס, דכל עיקר האיסור דלא תעמוד, הוא כשיש בידו להצילו והוא נמנע, וע"כ אם אינו חייב להצילו בממונו או לטרוח ולשכור אחרים, לא חשיב כלל כעומד על דם חבירו, וע"כ א"צ להוציא ע"ז כל ממונו, דדוקא בשאר ל"ת, ה"ה חייב להוציא ממון כדי שלא לעבור עליהן, אך בלאו דלא תעמוד, הרי כל שא"א לו להצילו אלא בהפסד ממון, אינו עובר כלל על הל"ת. - ובנוס"א, שהרי איסורא דלא תעמוד, אינו איסור על מה שמת חבירו, אלא על מה שלא נתעסק בהצלתו, ול"ד לשאר האיסורים שהם במה שאכל מאכ"א ובא על העריות וכיו"ב, וע"כ באיסורא דלא תעמוד, כל שאין בידו להתעסק בהצלתו בגופו, אינו עובר על האיסור כלל, וע"כ א"צ למסור ממונו לכך, ואה"נ אם יאנסוהו גוים שלא להציל את חבירו ואם יצילו יטלו ממנו את ממונו, הוי זה ככל ל"ת שצריך למסור עליו את ממונו, דבכה"ג הרי כשאינו מצילו ה"ה עובר על הל"ת, ודו"ק.

לא] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בד' הרא"ש והמאירי בסנהדרין שם מבו' דפליגי ע"ד הרמ"ה, וס"ל דה"ה חייב להציל את חבירו בממונו אף אם אין לחבירו לפרוע, ואך דאם יש לחבירו לפרוע ה"ה חייב לפרוע לו.

והנה בד' כמה מן האחרונים מבו' שנקטו לפ"ד הרא"ש, דה"ה חייב להוציא כל ממונו כדי שלא לעבור על לא תעמוד, דומיא דשאר מצוות ל"ת, אלא לדעת הסוברים דכשעובר על ל"ת בשוא"ת א"צ להוציא כל ממונו אלא חומש.

אך לפמש"נ נראה דיש לדון בזה, די"ל דכל הא דהוא חייב להוציא כל ממונו כדי שלא לעבור על ל"ת, הוא רק משום דאם לא יוציא את כל ממונו יעבור על הל"ת, וע"כ מוטל עליו להוציא כל ממונו כדי שלא לעבור על הל"ת, או בנוס"א, דאין לו היתר לעבור על הל"ת משום הפסד ממון, אך בלאו דלא תעמוד על דם רעך, שנתבאר דכל שאינו מחויב להצילו בממונו, אינו עובר על הל"ת כלל, י"ל דאינו מחויב להוציא מממונו לצורך המצוה יותר מחומש, דומיא דשאר מצוות, וע"כ לי"ב לדינא דצריך למסור כל ממונו שלא לעבור על ל"ת, דכל שהוציא חומש לכך, כבר לא חשיב כעומד על דם רעהו, ואינו עובר איסור כלל, ודו"ק.[[22]](#footnote-23)

לב] ועפי"ז נתישב מנהגם של ישראל שאין מוציאין כל ממונם לצורך הצלת נפשות, אשר תמהו רבים ע"ז, ולפמש"נ נמצא, דלדעת הרמ"ה והראב"ד כלל אין אדם מחויב להוציא מממונו כדי להציל את חבירו אם אין עתיד חבירו לפרוע לו, ואינו חייב בכך אלא מדין צדקה, ולפי גדרי חובת צדקה, וגם לדעת הרא"ש והמאירי דה"ה חייב בכך, אשר בפשוטו הכי קי"ל, מ"מ אינו חייב להוציא יותר מחומש, ולדעת רי"ו שהביא הפוסקים באו"ח סימן תרנ"ו נראה דאינו חייב יותר ממעשר, וגם יתכן דאם כבר הוציא חומש מממונו לצרכי צדקה, אינו מחויב כלל בכך, וזה תלוי במה שנחלקו האחרונים במי שהוציא חומש מממונו לצדקה, אם הוא חייב להוציא מממונו לצורך שאר מצוות, ואכמ"ל, וצ"ע בכ"ז.

שו"ר בשו"ת מהרש"ם ח"ה סימן נ"ד שלמד מד' רש"י בסנהדרין שם, שכתב, ז"ל, קמ"ל לא תעמוד על דם רעך לא תעמוד על עצמך משמע אלא חזור על כל צדדין שלא יאבד דם רעך, עכ"ל, דהוא מחויב להוציא כל ממונו לכך, עיי"ש, וצ"ע אם הוא מוכרח כן מד' רש"י.

שו"ר עוד בס' באר המלך פי"ב מגזו"א ה"א, שהעיר במש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בריש פאה דא"צ להוציא לפדיון שבויים יותר מחומש, ממש"כ הרמב"ם בספ"ח ממתנו"ע דיש בפדיון שבויים משום לא תעמוד על דם רעך, וא"כ מ"ט א"צ לבזבז כל ממונו לכך, ולמש"נ נתישבו ד' הרמב"ם.

?צ"ע בעיקר הדברים מהא דבדבר שאינו עושה ואוכל, הוא מוציא הוצאות משלו, וגובה אח"כ מהאובד, והרי דהוא חייב להוציא משלו, ושמא אחר שנתחייב כבר בהשבה, שאני, אך צ"ע, דאדרבה מכח זה הי' בדין שלא יתחייב מתחילה בהשבה, וי"ל, וצריך בדיקה בזה?.

ל' רש"י ב"ק דקט"ז:, מחשבין לפי משוי, אם השליך זה מאה ליטרין זהב ישליך זה מאה ליטרין ברזל, עכ"ל, ומ' דרק אם כבר השליך ק' ליטרין זהב ישליך זה ק' ליטרין ברזל, וזה מתפרש היטב כמש"כ בתשו' צמח צדק הקדמון סימן י"ח, דמתחילה ביד בעל הזהב לכוף את בעל הברזל שישליך במקומו וישלם לו את הפסידו, ועיי"ש שכתב דהוא מתנאי בי"ד, ואמנם ד"ז תלוי בפלוגתת הראשונים אם קי"ל כר' ישמעאל, וכמו שהעיר בפת"ש סימן ער"ב סק"ג, וגם לדעת הסוברים דלא קי"ל כר' ישמעאל, מ"מ לדעת הראב"ד ודעימי' שפיר מצי לכופו לכך, וכמש"נ.

1. ונתחדש בזה, דכל שלא התנה עמו בעל הדבש שישלם לו דמי יינו, ה"ה פטור מלשפוך הדבש, ואין מוטל עליו להתנות עמו על כך, ונראה דל"ד להא דכשיש שם בי"ד מוטל עליו להתנות בבי"ד ולהשיב האבידה, דכ"ז הוא היכא שאין הבעלים שם, אך אם הבעלים שם, וביד הבעלים להתנות עמו, הרי דכל שלא התנה הבעלים עמו, אין הוא מחויב להתנות. [↑](#footnote-ref-2)
2. שוב נתבוננתי, דלכאו' א"א לומר דכל עיקר התנאי בי"ד הי' שיתחייב הבעלים לשלם לו ע"ז, ותו ממילא הוא מחויב בכך מדינא, שהרי מהא דקוצץ סוכו חזינן דאף כשאין הבעלים שם ה"ה רשאי לקצוץ את סוכו, ובכה"ג הרי אינו מחויב בכך מדינא מדין השבת אבידה, שהרי כל שאינו שם אינו מחויב בהשבת אבידה וכמש"כ הראב"ד, והרי דהתנאי בי"ד הי' שהוא זכאי להפסיד את ממון חבירו וליתן דמיו כדי להציל את ממונו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם משמע התם דאיירי שבעל היין שם, ונתחדש לפ"ז דאף שהוא שם, מ"מ כל שלא התנה עמו ואינו חייב לשפוך את יינו, אף אין בעל הדבש רשאי מדינא לשפוך את היין, אלא מכח תקנת יהושע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם למש"נ לעיל סק"ה בדעת הרי"ף עפי"ד הראב"ד נמצא, דמודה הרי"ף דכל שהתנה עמו בעל הדבש, ה"ה חייב לשפוך את יינו, ואך דהרי"ף ס"ל דכל הא דבעינן לתנאי בי"ד הוא בשלא התנה עמו, ובזה קי"ל דלא כר' ישמעאל, וזה דלא כמש"כ הטור לדעת הרי"ף דאף בשהתנה עמו א"צ לשפוך את יינו, וכן נקט הרמ"א בסימן רס"ד ס"ה שהביא לב' הדעות בכה"ג שהתנה עמו, והטור אזיל בזה כדעת אביו הרא"ש שלא פירש כן בד' הרי"ף, ומכח זה תמה ע"ד הרי"ף, אך למש"נ בדעת הרי"ף עפי"ד הראב"ד, שפיר י"ל כן.

   ואם כנים הדברים נמצא, דלדינא ליכא פלוגתא כלל בין הרי"ף להרא"ש, שהרי תרוייהו מודו דהיכא דהתנה עמו הוא חייב לשפוך את יינו והיכא דלא התנה עמו אינו חייב לשפוך את יינו, ואך דפליגי בטעמא דמילתא, דלדעת הרי"ף היכא דהתנה עמו הוא חייב מעיקר הדין לשפוך את יינו, והיכא דלא התנה עמו אינו חייב לשפוך משום דקי"ל דליכא תנאי בי"ד בזה, ולדעת הרא"ש היכא דהתנה עמו הוא חייב מתנאי בי"ד לשפוך את יינו, והיכא דלא התנה עמו אינו חייב לשפוך דע"ז לא הי' תנאי בי"ד כלל.

   ואמנם אכתי נפ"מ בפלוגתייהו, היכא שאין בעל היין שם, דלדעת הרי"ף אין בעל הדבש רשאי לשפוך את יינו, דכיון שאינו שם אין מוטל עליו מצות השבה, ולדעת הרא"ש רשאי בעל הדבש לשפוך את יינו מתנאי בי"ד, דהתנאי בי"ד הוא אף כשאין הבעלים שם, וכדחזינן בקציצת סוכו, ולכאו' אין לחלק בין התנאי דקוצץ את סוכו להתנאי דשופך את יינו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומשמעות דבריו, שלא הוצרך לזה אלא לדעת הרי"ף דלא קי"ל כר' ישמעאל, וצ"ע דגם לדעת הרא"ש דקי"ל כר' ישמעאל קשיא, שהרי בבטל ממלאכה נראה בברייתא לעיל שהוא חייב מעיקר הדין כל שאין שלו מרובה על של חבירו, ואילו בשפיכת יינו אינו חייב אלא מתנאי בי"ד. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' עוד באולם המשפט סימן ער"ד שסייע לטעמא דהסמ"ע, מהא דקי"ל במפקיד פירות אצל חבירו דאפי' הן אבודין לא יגע בהן משום דאדם רוצה בקב שלו, אך הנה למש"כ בחי' הריטב"א לקמן דל"ח. דהיינו דוקא בפירות שגדלו בשדהו, ולא בלוקח פירות מן השוק, אין להביא משם, ובאמת בד' הראב"ד נראה דאין הטעם משום דחביב לו שלו, אלא הטעם הוא משום דמצי למימר שהוא צריך את העצים והיין והחמור, ואף שיתן לו את דמיהם, אין רצונו לטרוח ולקנות עצים ויין וחמור אחרים, ואה"נ אם יתחייב חבירו ליתן לו עצים ויין וחמור אחרים ויחול חיוב זה, יהא חייב להציל, (אך בחמור י"ל דלא יתחייב כיון דהוא צריך לחמור שלו משום כושרא דחיותא). [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם יש לדחות דכל מש"כ הרא"ש דהוי זה מידת סדום הוא רק בקציצת סוכו, דבזה לא איכפת לי', והא דאינו חייב בכך מדינא, הוא משום שאינו שם, וכל שאינו שם לי"ב לחיובא דהשבת אבידה, וכמש"כ הראב"ד, אך משא"כ בשפיכת יינו ובפירוק עציו שהוא נמצא שם, כל הא דאינו חייב בכך מדין השבת אבידה, הוא משום דניח"ל בשלו. - אך אי"ז מתישב, חדא, דמ"ט נימא דבעציו ניח"ל בשלו, ובסוכו לא ניח"ל בשלו, ועוד, דלפ"ז נמצא דדינא דקציצת סוכו ודינא דשפיכת יינו ופירוק עציו, ב' דינים הם, ואי"ז במשמע. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך לדעתו יש לדחות כמש"כ המאירי בב"ק דקי"ד:, דשמא מש"א שלו מרובה משל חבירו, ל"ד הוא, אלא כל שיש לו צד אבידה פטור משל חבירו, אך בד' המאירי שם מבו' דהטעם בזה הוא, משום דאין חבירו מתחייב לשלם לו את כל דמי אבידתו, וע"כ הוא פטור משל חבירו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם ילה"ע על ב' הדרכים, דאם הוא חייב בכך מדין השבת אבידה, בדין דיעשה כשומר אבידה דהוא שומר שכר, ויתחייב בשלא קידם, ועמד ע"ז באחיעזר ח"ג סימן ו', וכתב דכיון דל"ה בידו, אינו מתחייב בשמירתו, ועיי"ש מה שדן עוד בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. שו"ר בנתיה"מ סימן קכ"ח סק"ג שכתב דבאמת אף שומר חנם חייב לקדם ברועים ומקלות בשכר מדין השבת אבידה, ואך דאם לא עשה כן לא חשיב כפושע, וכ"כ באחיעזר ח"ג סימן ו' דיש לדחות כן, אך בדבריו שם נראה דבאמת אינו חייב בזה מעיקר הדין, וכל חיובו בזה הוא מתנאי בי"ד, דומיא דהא דהוא חייב לשפוך את יינו ולהציל את דובשנו של חבירו, ולפ"ז תלי הך דינא בב' הדעות שכתב הרמ"א בסימן רס"ד ס"ה, אך למש"נ להלן סק"כ בהערה יש מקום לדון בזה, דכל התנאי בי"ד הוא רק כשחבירו תובעו לעשות כן, אך אינו מחויב לעשות כן מעצמו, אף אם יהא חבירו חייב לשלם לו את הדמים.

    ויש להוסיף דלדעת הראב"ד שהבאנו בענף א', דה"ה חייב מדינא לשפוך את יינו כדי להציל את דובשנו של חבירו אם יתחייב לו חבירו בדמי יין, לכאו' ה"נ יש לחייבו לשכור רועים ומקלות, ואך דלדעתו י"ל דבשומר חנם שקידם ברועים ומקלות בשכר אינו חוזר ונוטל דמיהם מבעה"ב, וכאשר כן נראה בד' הריטב"א לקמן דצ"ג:, וכ"ה בשטמ"ק ב"ק דנ"ח. בשם הר"א מגרמייש"א די"ל כן, וע"כ אינו חייב בכך, וגם י"ל דאינו חייב בכך משום שלא נתחייב לטרוח ולשכור פועלים לצורך השבת אבידה, וכמש"נ בדברינו למעלה. [↑](#footnote-ref-11)
11. שו"ר בפנים יפות דברים כ"ב א' שכתב דזקן ואינו לפי כבודו חייב לשלוח שליח, אך אינו חייב לשכור אחר, ולמד לזה מסוגיא דסנהדרין דבלא קרא דלא תעמוד ס"ד דאינו מחויב למטרח ולאגורי, וכפי הנראה פירש דאי"ז משום הטירחא, אלא משום דאינו חייב להוציא מממונו, עיי"ש, אך זה דבר חדש שלא מצאנוהו בד' הראשונים והפוסקים, וסתימת הדברים ודאי משמע דאינו חייב בכך. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואף דדעת הרא"ש דקי"ל כר' ישמעאל דתנאי בי"ד הוא שישפוך את יינו ויציל דובשנו של חבירו, נראה דכ"ז הוא כשחבירו תובעו לעשות כן, אך אין חייב לעשות כן מעצמו, אף אם יהא חבירו חייב לשלם לו את הדמים, וכאשר כן מ' להדיא מל' הרא"ש בפ' הגוזל בתרא סימן ט"ז, עיי"ש, - ועי' לעיל סקי"ב בהערה שנת' עפי"ז לדון בד' הנתיה"מ בסימן קכ"ח סק"ג דמבו' בדבריו שלא חילק בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולדעתם כל הא דאמרינן לעיל דאם היתה שלו מרובה משל חבירו והתעלמת, ומבו' דאם אינה מרובה משל חבירו חייב להשיב, הוא רק בביטול מלאכה וכגיר' דילן שם, וכמו שפירש"י שם, אך באבידתו ואבידת חבירו ה"ה פטור מלהשיב אף אם אין שלו מרובה משל חבירו. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכמבו' בגמ' לעיל דהא דבשלו מרובה משל חבירו פטור הוא משום קרא דאפס כי לא יהי' בך אביון, ולדעת הני קמאי דהא דכשאין שלו מרובה משל חבירו חייב הוא רק בביטול מלאכה, הרי בע"כ דהגמ' שם קאי על הבטל ממלאכתו, וע"ז הוא דאמרינן דפטורו הוא משום קרא דאפס כי לא יהי' בך אביון. [↑](#footnote-ref-15)
15. והנה אמנם חזינן דחלוק הוא ביטול מלאכה ממה שאין בידו להשיב אבידתו, לענין כיבוד אב, הוא חייב לעסוק בכבוד אביו אף שהוא בטל מכח זה ממלאכתו, ואינו חייב לעסוק בכיבוד אביו ולהניח את אבידתו, וכמש"כ התוס' לקמן דל"ג. ובכ"ד, והיינו משום דביטול מלאכה לא חשיב כהפסד ממון דאי"ז אלא מניעת ריוח בעלמא, ואילו הפסד האבידה הוי זה הפסד ממון. - אך לכאו' בנידו"ד אי"ז טעם לחלק ביניהם, שהרי בתרוייהו הוי פטורו מדינא דאפס כי לא יהי' בך אביון שלך קודם לשל כל אדם. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובס' משפט האבידה רס"ד שע"צ ק"ו כתב להעיר ע"ד הראב"ד, מהא דפריך בב"ק בדינא דמפסג ועולה וכו', דדאורייתא הוא משום השבת גופו, אך באמת לק"מ, דמכוון הגמ' הוא להא דתני דהרואה חבירו תועה בין הכרמים מפסג וכו', וע"ז פריך דדאורייתא הוא משום השבת גופו, וכ"ה להדיא במאירי ובפי' רבינו ברוך שם, ועיי"ש בפי' רבינו ברוך די"מ דפריך גם על האדם עצמו התועה, והא דמייתי עלה מקרא דוהשבותו, הוא משום דהא דמדבינן השבת גופו היינו השבת השבת האדם התועה עצמו לדרך, שמותר לו שילך בכל מקום שיחזיר ממנו נפשו לדרך, עכ"ד, וזה חידוש רב, וצ"ע, ועי' מה שהבאנו להלן סקכ"ז בהערה מד' היראים.

    ויש להוסיף, דהך דינא דהרועה חבירו תועה בין הכרמים וכו', לא איירי בבעל הכרם הרואהו, דאיהו חייב בכך מדינא ול"ב לתנאי יהושע, אלא איירי על אחר הרואהו, וכ"ה מבו' גם מהא דפריך הגמ' שם בהא דתני וכן הוא שתועה בין הכרמים מפסיג ועולה מפסיג ויורד עד שיעלה לעיר או לדרך, דמאי וכן, ופירש"י דהיינו דפשיטא מאי שנא איהו מחברי', ואי רישא מיירי בבעל הכרם עצמו, הרי שפיר קמ"ל דלא רק בעל הכרם המחויב בהשבת אבידת גופו מפסג וכו', אלא אף הוא שתועה בין הכרמים רשאי בכך, ובע"כ דגם רישא לא איירי בבעל הכרם עצמו אלא באחר, וע"כ שפיר פריך דמאי וכן, וז"ב. [↑](#footnote-ref-17)
17. והנה הרא"ש בפ' הכונס סימן י"ב כתב בהא דבעי אם מותר להציל עצמו בממון חבירו, דמילתא דפשיטא דשרי דאין לך דבר שעומד בפני פיקו"נ אלא ג' עבירות, אלא בעי אם מותר להציל עצמו שלא ע"מ לשלם, ולכאו' לפ"ד הרא"ש בפ' בן סורר, יש להתיר להציל עצמו בממון חבירו ע"מ לשלם, גם בלא הא דאין לך דבר שעומד בפני פיקו"נ, אלא משום דחבירו חייב בהצלתו, אך נראה דהרא"ש עדיפא מינה קאמר.

    ועד"ז נראה לדחות מה שהוכיח באולם המשפט סימן ער"ד מד' הרא"ש אלו, דלא קי"ל כתנאי בי"ד דר' ישמעאל, דמשמע מד' הרא"ש דדוקא משום פיקו"נ שרי להציל עצמו בממון חבירו, אך משום איבוד ממון לא, ולהנ"ל אין להוכיח מזה, שהרי הרא"ש בא להוכיח דהאיבעיא היא להציל עצמו ע"מ שלא לשלם, וע"ז הוצרך להא דכשהוא ע"מ לשלם פשיטא דשרי משום פיקו"נ, אך אלמלי הי' בזה פיקו"נ, שפיר הי' מקום לומר דע"ז הי' האיבעיא, ודקי"ל דלא כר' ישמעאל דהי' תנאי בי"ד ע"ז, וגם י"ל כמש"כ הראב"ד בשלהי ב"ק, דדוד לא שמע התנאים, וע"כ נסתפק בזה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואמנם אין הדבר ברור לי בד' הרשב"א, שהרי ל' הרשב"א הוא דהבעלים חייבין ליתן לו "חנם" ולהחיותו, ונ' מזה דכשהבעלים שם ה"ה חייבין ליתן לו שלא ע"מ לשלם, ואילו כשאין הבעלים שם אסור להציל עצמו אלא ע"מ לשלם, והרי דחלוק הדין היכא דאין הבעלים שם מהיכא דהבעלים שם, - אך יותר נראה, דמש"כ הרשב"א דהבעלים חייבין ליתן לו חנם, הוא היכא שאין בידו לשלם, דומיא דמה שהביא שם מההיא דבן פטורא, דימותו שניהם, ולא יהא בידו לשלם לו, אך כל שבידו לשלם, ה"ה חייב לשלם, וע"כ ה"נ המציל עצמו בממון חבירו, חייב לשלם לו. [↑](#footnote-ref-19)
19. וזה דלא כמש"כ בס' משפט האבידה סימן רס"ד שע"צ ק"ג בשם הגריש"א זצ"ל דהתנאי בי"ד לא תלי במצות השבת אבידה, עיי"ש, - שו"ר בשער משפט סימן ש"ס סק"א שמבו' בדבריו דהתנאי בי"ד הוא בגדרי השבת אבידה, עייש"ה, ובזה מתישב משה"ק עליו בשו"ת או"ש ח"ב סימן י"א מהא דמי שאבדה לו דרך שדהו, דמ"ט אינו חייב למכור לו דרך משום התנאי בי"ד, ולהנ"ל ניחא, דלכאו' התם ל"ש חיוב השבת אבידה, כיון שאין שדהו אבודה לו, ודו"ק.

    שו"ר ביראים מ' קס"ח, ז"ל, תולדה להשבת אבדה, תניא במרובה התועה בין הכרמים מפסג ועולה מפסג ויורד, דמדאורייתא בי מצרי אתא יהושע והתנא מטפס ועולה מטפס ויורד, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דגדר התנאי בי"ד דמפסג ועולה, הוא דהוי זה בכלל השבת אבידה, ומסתברא מילתא דה"ה בהתנאי בי"ד דקוצץ את סוכו ודשופך את יינו.

    ויש להוסיף, דמד' היראים אלו יש ללמוד, דאף אין הבעלים שם איכא לדין השבת אבידה, וכדעת הרא"ש והרשב"א, - ובאמת שלדעתו הוא מתבאר כן מסוגיית הגמ', שהרי מבו' בדבריו דמפרש דהא דפריך הגמ' בב"ק דפ"א: דדאורייתא היא, קאי על הא דהתועה עצמו מפסג ועולה, ודלא כמו שפירשו רבינו ברוך והמאירי דקאי על אחר הרואהו, ונת' לעיל סקכ"ג בהערה, ולפ"ז הרי דמהא דפריך עלה דדאורייתא היא מדכתיב והשבותו, מבו' דמצות השבת גופו קיימת גם כשאינו שם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואמנם לפ"מ דמדמי לה הראב"ד להשבת ממונו, יתחדש דגם בביטול מלאכה אינו חייב לצורך השבת גופו, והיינו דפטורא דאפס כי לא יהי' בך אביון, הוא גם לגבי השבת גופו, וזה מחודש טובא. - אך בד' הרמ"ה אין מקור לזה, די"ל דרק להוציא ממון משלו אינו חייב, וכמש"נ לעיל סקט"ז בדעתו. [↑](#footnote-ref-21)
21. וזה שלא כד' רש"י שם, דלא תעמוד על דם רעך משמע חזור על כל צדדים שלא יאבד דם רעך, ולדעת רש"י בע"כ לישב קו' הר"ן בע"א, עיי"ש בתור"פ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
22. והעירוני דעפי"ז יל"ד בל"ת דבל יראה, דאף דנימא דצריך להוציא כל ממונו כדי שלא לעבור על ל"ת בשוא"ת, מ"מ י"ל דבבל יראה לא יהא מחויב בכך, וזה לפ"מ שביארו עפי"ד הכס"מ, דכל שהוא אנוס ואין בידו לבערו, אינו עובר על בל יראה כלל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-23)