סי_ קנז, יהרוג ואל יעבור
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / יורה דעה - דור המלקטים

**יהרג ואל יעבור**

יו"ד סימן קנ"ז

1. ציורים.
2. אביזרייהו דעריות: כללים.
3. בשעת השמד: להרוג את עצמו.
4. ציורים.
   1. **האם נדה הוי יהרג ואל יעבור**.
      1. עי' יו"ד סי' קפ"ג, לשיטות ומר"מ.
   2. **האם איסור לשה"ר יהרג ואל יעבור**.
      1. עי' ערך לשה"ר, לשיטות ומר"מ.
   3. **פגע אשה בשוק, שאסור לילך אחריה**.
      1. עי' אה"ע סי' כ"א, לשיטות ומר"מ.
   4. **האם איסור יחוד יהרג ואל יעבור**.
      1. עי' אה"ע סי' כ"ב, לשיטות ומר"מ.
   5. **עון מוציא ש"ז**.
      1. עי' אה"ע סי' כ"ג, לשיטות ומר"מ.
   6. **בהמה**.
      1. יעבור – תוס' (כתובות דף ג: ד"ה ולדרוש, "והא אמרינן בפ' בן סורר ומורה על כל עבירות יעבור ואל יהרג חוץ מעבודת כוכבים וג"ע וש"ד ותירץ ר"ת דאין חייבין מיתה על בעילת מצרי דרחמנא אפקריה לזרעיה דמצרי דכתיב וזרמת סוסים זרמתם". כדאי' בפנ"י שם), רא"ה, הו"ד בריטב"א (פסחים כה. ד"ה וכתב, "הרא"ה ז"ל דגילוי עריות ... ולאפוקי הבא על הבהמה"), רדב"ז (סי' שפ"ח, "והבא על הבהמה דאינה בכלל עריות ואעפ"י שהוקשו כל העריות בהמה לאו בכלל ההקש היא"), שו"ת פני יהושע (ח"ב סי' מ"ד, "דבהמה אינו בכלל ג"ע").
      2. מר"מ – ר"ן (סנהדרין דף עד. ד"ה חוץ, "אם יאמרו לו בא על הבהמה או תהרג כיון שאין שם פגם יעבור ואל יהרג שהרי למדו כל עריות מנערה המאורסה להצילן בנפשן ואין הבהמה בכלל ... אבל אין לנו לחדש דין זה שלא פירשוהו חכמים, ועוד שאין טעם יהרג ואל יעבור מפני שמצילין אותן בנפשן דהרי ע"א קי"ל דאין מצילין אותו בנפשו ויהרג ואל יעבור, ולפיכך אפשר דאפילו בא על הבהמה אמרינן יהרג ואל יעבור כיון שיש בה מיתת ב"ד"), מנ"ח (מצוה רצ"ה אות כ"א, "ועיין בחידושי הר"ן לסנהדרין [ע"ד ע"א ד"ה חוץ] אם כופין אותו לבוא על הבהמה אע"ג דליכא פגם [יהרג] ואל יעבור, יעוין שם היטב"), ח"ח (פתיחה ללשה"ר, "כְּמוֹ שֶׁאָמְרוּ חֲזַ"ל (שַׁבָּת קמ"ו.), בָּא נָחָשׁ עַל חַוָּה וְהִטִּיל בָּהּ זֻהֲמָא, הֲרֵי שֶׁגָּרַם גִּלּוּי עֲרָיוֹת, וְגַם מִיתָה לְכָל הָעוֹלָם, הֲרֵי שְׁפִיכוּת דָּמִים").
   7. **משכב זכר**.
      1. יהרג – שו"ת הרשב"א (ח"א סי' אלף רל"ז), מאירי (סנהדרין דף ח:), רא"ה, הו"ד בריטב"א (פסחים דף כה. ד"ה וכתב, "הרא"ה ז"ל דגילוי עריות ... ובא על הזכר נמי איכא מיתה, ותקלת זכור חשיב כפגם").
         1. פוסקים – יעב"ץ (מגדול עוז אבן פוחן פנה א' אות ס'), עי' ערה"ש (אה"ע ריש סט"ו וכ"ד).
5. אביזרייהו דעריות: כללים.
   1. **האם אביזרייהו דעריות יהרג ואל יעבור**.
      1. יהרג.
         1. רמב"ן (תורת האדם שער המיחוש ענין הסכנה) – "ולענין ע"ז וגילוי עריות ושפיכות דמים דאמר לעיל (פ"ב א') כי אתא רבין אמר ר' יוחנן בכל מתרפאין חוץ מע"ז וג"ע וש"ד. ולא מבעיא מפלח ע"ז וגילוי ערוה ומשפך דמים דאסור אלא אפי' ליהנות מנייהו בכלום בעולם אפי' להתרפאות אסור, דאמר ר' יעקב אמר ר' יוחנן בכל מתרפאין חוץ מעצי אשרה היכי דמי אי דאיכא סכנה אפי' עצי אשרה נמי אי דליכא סכנה אפילו כל איסורין שבתורה נמי לא, לעולם דאיכא סכנה ואפ"ה עצי אשרה לא, והא עצי אשרה אי אכיל מנייהו או שייף בהו לא פלח ע"ז אלא משום ולא ידבק בידך מאומה מן החרם הוא דעבר ואפ"ה אסור. וכן בג"ע וכן בש"ד, דאמר רב יהודה אמר רב (סנהדרין ע"ה א') מעשה באדם אחד שנתן עיניו באשה אחת והעלה לבו טינא באו ושאלו לרופאים ואמרו אין לו תקנה עד שתבעל לו אמרו חכמים ימות ואל תבעל לו. תעמוד לפניו ערומה ימות ואל תעמוד לפניו ערומה, תספר עמו מאחורי הגדר ימות ואל תספר עמו מאחורי הגדר אלמא שלש עבירות הללו לא שנא בעבירה גופא ולא שנא באבקה של עבירה אין מתרפאין בהם כלל".
         2. נמ"י (סנהדרין דף יז.) – "והני שלשה עבירות דאמרי' דיהרג ואל יעבור לאו דוקא בעבירה גופה אלא אינהו וכל אבזריהו קאמרי' ופי' אבזריהו השייך להם ודוגמתו במנחות [דף עג ב] עולה וכל אבזרהא תדע דאבזריהו נמי יהרג דאמרינן לקמן [דף עה ב] גבי ימות ואל תעמוד לפניו ערומה ימות ואל תספר עמו אחורי הגדר ואמרינן בשלמא למאן דאמר אשת איש שפיר ואף על פי שאין זו העבירה גופה ואמרי' נמי [פסחים דף כה א] בכל מתרפאין במקום סכנה חוץ מעצי אשרה".
         3. שערי תשובה (שער ג' אות קל"ז).
         4. ר"ן (פסחים סוף דף ה:, יומא דף ג: ד"ה חוץ, ע"ז דף ט. ד"ה חוץ, חי' הר"ן סנהדרין דף עה: ד"ה רבא) – "בכולהו לאוי דגלוי עריות אמרינן יהרג ואל יעבור והכי מוכח בפרק בן סורר ומורה (דף עה א) דאמרינן התם מעשה באדם אחד שנתן עיניו באשה אחת והעלה לבו טינא ואמרו הרופאים אין לו תקנה עד שתבעל לו אמרו חכמים ימות ואל תבעל לו תעמוד לפניו ערומה ימות ואל תעמוד לפניו ערומה תספר עמו מאחורי הגדר ימות ואל תספר עמו מאחורי הגדר ובודאי שדברים הללו אינן גלוי עריות ממש אלא שעובר בהן בלא תקרבו לגלות ערוה שהוא לאו דגלוי עריות".
         5. ריב"ש (סי' רנ"ה ד"ה ואם) – "דבשלש עברות הללו, לא שנא בעברה גופה, ולא שנא אבקה של עברה, אין מתרפאין בהן כלל. כדאמרינן נמי גבי גלוי עריות, בפר' בן סורר ומורה (ע"ה): מעשה באדם אחד שנתן עיניו באשה והעלה לבו טינא, באו שאלו לרופאים וכו'; תספר עמו מאחורי הגדר, ימות ואל תספר עמו אחורי הגדר; ואף על פי שאין בזה אסורא דאורייתא; וכ"ש לההוא לישנא דאמרי' התם פנויה הות. דבשלש עברות הללו, ובכל אבזרייהו, אין מתרפאין כלל, ואפי' במקום סכנה".
         6. חינוך (מצוה רצ"ו ד"ה ובפירוש).
         7. ריטב"א (ע"ז דף כז: ד"ה אבל) – "ולעולם אין מתרפאין בעבודה זרה וכל אביזרתא בכל אדם ובכל מקום ובכל זמן, וכדפרישית בפרק בן סורר ומורה בס"ד".
         8. רמ"א (סעי' א') – "וכל איסור עבודת כוכבים וג"ע וש"ד אף על פי שאין בו מיתה, רק לאו בעלמא, צריך ליהרג ולא לעבור".
         9. פנ"י (כתובות דף ג: ד"ה בתוספות).
         10. טוב טעם ודעת (מהדו"ק סי' קצ"ב).
         11. חכמת אדם (כלל פ"ח סעי' א', חיי אדם כלל כ"א סעי' י"ג).
         12. חפץ חיים (נדחי ישראל פרק י"ט אות ב').
      2. יעבור.
         1. מהר"ם בן חביב (תוס' יוה"כ סוף דף פב.) – "כתב הר"ן בפירקין חוץ מעכומ"ז וג"ע וש"ד לאו דוקא אינהו גופייהו כו' גם מור"ם בעל המפה יורה דעה סימן קנ"ז כתב וכל איסור עכומ"ז וג"ע וש"ד אף על פי שאין בו מיתה רק לאו בעלמא כו' וכתב שם הש"ך דהביא הר"ן ראיה לזה מההיא דס"פ בן סורר כו' יע"ש וראיה זו איני מכיר דשאני התם דהחולי בא מחמת העבירה ולפיכך ימות ולא יעשה עבירה אבל אם אנסוהו לכ"ג שיבא על אלמנה דהוא איסורי לאוין מנ"ל דיהרג ותו דגמ' דיהרג ואל יעבור נפקא לן מנערה המאורסה דהוקש לרוצח והיינו במיתת בית דין אבל באיסור לאוין מנ"ל ותו דלענין להצילו בנפשו דנפקא לן מהך קרא דנערה דלכל העריות מצילין אותן בנפשם אמרו בפרק בן סורר (דף עג) דדוקא חייבי מיתות בית דין וכריתות ניתנו להצילן בנפשם אבל חייבי לאוין כגון אלמנה לכהן גדול וגרושה לכהן הדיוט אין מצילין אותם בנפשם והוא הדין לענין אם אנסוהו שיעבור באיסור לאוין דג"ע דאין חייב למסור עצמו אלא יעבור ואל יהרג כן נראה לי להלכה ודוק".
         2. שם אריה (אה"ע סי' ל"ג) – "נשאלתי במעשה שהיה באשה אחת מבני הכפרים אשר בהקשותה בלדתה שלחה לעיר ביום השבת להביא מילדת עברית. והעגלון היה א"י. ונסתפקו איך לעשות. אם תסע המילדת בעצמה עם הא"י יש כאן איסור יחוד, ואם יסע עמה שומר ישראל. נמצא השומר מחלל שבת. ואף שבשביל פיקוח נפש שרי לחלל מ"מ דלמא עדיף שתסע בעצמה ולעבור על איסור יחוד. כדי למעט בחלול שבת ... יש לכאורה טעם נכון לומר דעדיף טפי שיסע השומר ואע"ג דקמחלל שבת. דהנה איתא בפסחים כ"ה דאין לך דבר שעומד בפני פ"נ. חוץ מעו"ג וגלו' עריות ושפיכת דמים. דלא ניתן לדחות מפני פ"נ. וכ"פ הרמב"ם פ"ה מהל' יסודי התורה דין ו'. א"כ איסור שבת ניתן לדחות מפני פ"נ. אבל איסור יחוד לא ניתן לדחות מפני פ"נ דלאו דווקא גלוי עריות ממש רק אינהו וכל אביזרייהו ... לפ"ז נראה דאפילו בחול אם לא הי' מי שיסע עם המילדת והיא צריכה לעבור על איסור יחוד. י"ל דלא תסע ולא תעבור באיסור יחוד מפני פ"נ ... וכל זה אני כותב לשיטת הרמב"ן והר"ן הנ"ל שפסק בש"ע סי' קנ"ז כמותם דג"ע לאו דווקא רק אינהו וכל אביזריהי. אמנם לע"ד היה נראה לומר בזה ודווקא גלוי עריות ממש דהוא באיסור כרת. אבל בשאר קריבות דג"ע דהוא רק בלאו ומכ"ש יחוד דעריות ודאי דנדחה מפני פ"נ. ומכ"ש שאר חייבי לאוין ועשה. דהנה קיי"ל בכל מקום דעשה דוחה ל"ת. ואפי' גם איסור ביאה כדאמרי' ביבמות כ"ג באלמנה לכ"ג ליתי עשה ולדחי ל"ת ע"ש. והצלת נפשות ודאי דהוי עכ"פ מצות עשה לגבי דידיה. דנשמרתם מאד לנפשותיכם כתיב. וגם לאחרים הוי מצוה עשה להצילו כדדרשי' והשבות לו לרבות אבדת גופו.כדאיתא בסנהדרין דף ע"ג. וכן הוא ברמב"ם פ"א מהל' רוצח דין י"ד ודין ט"ו ובחו"מ סי' תכ"ו. ועי' ביו"ד סי' של"ו בש"ך סק"ד. וא"כ ודאי דהך מצות עשה לא גרעה משאר מצות עשה שבכל התורה דקיי"ל דעשה דוחה ל"ת. ולמה לא ידחה הך מ"ע דפ"נ הל"ת דקריבה דג"ע. או שאר חייבי לאוין ... כן נראה לי ברור ונכון בסברא".
         3. עי' חות יאיר (סי' קפ"ב).
   2. **האם אביזרייהו דעריות יהרג ואל יעבור גבי אביזרייהו דרבנן**.
      1. יהרג – הריב"ש (סי' רנ"ה ד"ה ואם, "ואם מפני חולי שאין בו סכנה, נראה שאין להתירו כלל; ואפילו לחולי שיש בו סכנה נמי אסור, דהא אסורי ע"ג הוא ... כי אתא רבין, אמר רבי יוחנן: בכל מתרפאין, חוץ מע"ג וגלוי עריות ושפיכות דמים. ואע"ג דסתם יינן אסורא דרבנן, ומשום בנותיהן ... וכיון דמשום לתא דע"ג איתסר בהנאה, נראה דאסור ליהנות ממנו אפילו במקום סכנה; דבשלש עברות הללו, לא שנא בעברה גופה, ולא שנא אבקה של עברה, אין מתרפאין בהן כלל. כדאמרינן נמי גבי גלוי עריות, בפר' בן סורר ומורה ..."), שו"ת פנ"י (ח"ב סי' מ"ד, כ"א-ד'), עצי ערזים (אה"ע סי' כ' ס"ק א').
      2. יעבור – חכ"א (כלל פ"ח סעי' ב', "אך אם החולה רוצה להחמיר על עצמו ולחוש לדעת ריב"ש סימן רנ"ה ורנ"ו דסבירא ליה דאפילו סתם יינם הוא בכלל אביזריהו דעבודה זרה ודינו יהרג ואל יעבור אם כן צריך עיון אם מותר להטעותו ולומר לו שהוא יין כשר אלא נראה לי שיאמרו לו שדעת רוב הפוסקים להתיר בזמן הזה"), אג"מ (אה"ע ח"ד סי' ס' ד"ה ומוכרחים, "ועל איסורין דרבנן לא היה קורא להן אבזרייהו").
      3. מר"מ – נו"ב (תנינא אה"ע סי' ק"נ).
   3. **האם אביזרייהו דעריות יהרג ואל יעבור גבי ערוה דרבנן**.
      1. יעבור – שו"ת פנ"י (ח"ב סי' מ"ד ד"ה ואעפ"י), ש"ך (סוף ס"ק י', "וכתבו עוד הרב המגיד שם והר"י ליאון דאף להרמב"ם ליכא מלקות בקריבה אלא בחייבי כריתות ולא בחייבי לאוין ומכל מקום משמע דבערוה דרבנן לכ"ע יעבור ואל יהרג ופשוט הוא"), עצי ערזים (אה"ע סי' כ' ס"ק א').
      2. מר"מ.
         1. רע"א (על הש"ך ס"ק י') – "משמע דבערוה דרבנן. עי' בתשובת הרא"ם (ח"א סי' נ"ט) וביותר י"ל דאפילו בערוה דאורייתא דהיינו חייבי לאוין יעבור ואל יהרג דדוקא בערוה שיש בה כרת בזה אפילו אביזרא דידיה יהרג ואל יעבור וע' בארוכה בס' בתי כהונה (ח"ב מסי' י"ב עד סי' י"ז)".
6. אם בשעת השמד יכול להרוג את עצמו: אם הוא ירא שלא יוכל לעמוד בניסיון.
   1. דעת זקנים מבעלי התוספות בראשית פרק ט
      1. (ה) ואך את דמכם וגו'. אזהרה לחונק עצמו ואמרו בב"ר יכול אפי' כחנניה מישאל ועזריה ת"ל אך פירוש יכול אפילו כמו אלו שמסרו עצמן לקדוש השם שלא יוכל לחבול בעצמו אם הוא ירא שלא יוכל בעצמו לעמוד בנסיון ת"ל אך כי בשעת השמד יכול למסור עצמו למיתה ולהרוג עצמו. וכן בשאול בן קיש שאמר לנערו שלוף חרבך ודקרני בה וכו' ת"ל אך שאם ירא אדם שמא יעשו לו יסורין קשים שלא יוכל לסבול ולעמוד בנסיון שיכול להרוג את עצמו. ומכאן מביאין ראיה אותן ששוחטין התינוק בשעת הגזירה. ויש שאוסרין ומפרשים כן יכול כחנניה וחבריו שכבר נמסרו למיתה ת"ל אך אבל אינו יכול להרוג את עצמו יכול כשאול שמסר עצמו למיתה ת"ל אך פי' שאינו יכול לחבול בעצמו כלל ושאול שלא ברשות חכמים עשה, מהר"ש בר אברהם המכונה אוכמן. ומעשה ברב אחד ששחט הרבה תינוקות בשעת השמד כי היה ירא שיעבירום על דת והיה רב אחד עמו והיה כועס עליו ביותר וקראו רוצח והוא לא היה חושש. ואמר אותו רב אם כדברי יהרג אותו רב במיתה משונה וכן היה שתפסוהו עכו"ם והיו פושטין עורו ונותנין חול בין העור והבשר ואחר כך נתבטלה הגזרה ואם לא שחט אותן התינוקות היו ניצולין:
   2. אורחות חיים דין אהבת השם ויראתו
      1. כתב הר"י מקורבל ואהבת את י"י אלהיך בכל לבבך כמו שדרשו ז"ל דזהו עבודת הבורא מאהבה. בכל לבבך דרשו רז"ל בשני לבבות פי' שישנה אדם יצרו הרע המבקש תאות נפשו לעשות הכל למען עשות רצון בראו וישמח בעשותו מצוה אחת כאלו אכל ושתה ומלא תאות לבו מכל הנאות שבעולם. ובכל נפשך פי' שלא יחשוב נפשו לכלום. ואל ימנע מעשות רצון בוראו בשביל סכנת נפשות ופרשו ז"ל בע"ז וגלוי עריות ושפיכות דמים ואפילו בצנעה אבל בשאר מצות אם ירצה יעבור ואל יהרג אבל במדת חסידות שלא יעבור. ואין לומר מאחר שאמרו חכמים יעבור ואל יהרג אם יעבור את פיהם דמו הנה נדרש מאחר שכוונתו לשמים צדקה תחשב לו וראיה (משמואל) [משאול] ומרבינו יהודה חסיד ז"ל עכ"ל ובב"ר דורש אך את דמכם לנפשותיכם אזהרה לחונק נפשו יכול אפילו כחנניה מישאל ועזריה ת"ל אך פירש בשעת השמד יכול למסור עצמו למיתה ולהרוג את עצמו אם הוא ירא שלא יוכל לעמוד בנסיון. וכן יכול אפילו כשאול בן קיש שאם ירא שמא יעשו לו ייסורין קשים שלא יוכל לעמוד בנסיון שיוכל למסור עצמו למיתה ת"ל אך. ומכאן מביאין ראיה השוחטים התינוקות בשעת השמד ויש שאוסרין ומפרשין. ת"ל אך שאינו יכול לעמוד וחנניה מישאל ועזריה מסרו עצמן ביד אחרים אבל הם לא פגעו בעצמן. ושאול בן קיש שלא כרצון חכמים עשה. ומעשה ברב ששחט תינוקת בשעת השמד שירא שיעבירום על דת והיה עמו רב אחר וכעס עליו וקראו רוצח והוא לא חשש לדבריו. ואמ' הרב המונע אם כדברי יהרג אותו רב במיתה משונה וכן היה שתפשוהו גויים והיו פושטין את עורו ונותנין חול בין העור לבשר ואחר כך נתבטלה הגזרה ואם לא שחט אותן איפשר שהיו ניצולין.
   3. בית יוסף יורה דעה סימן קנז
      1. [בדק הבית] וכתוב בארחות חיים (סי' ד הל' אהבת השם אות א) בבראשית רבה (פרשה לד אות יג) דורש ואך את דמכם לנפשותיכם וגו' (בראשית ט ה) אזהרה לחונק את נפשו יכול אפילו כחנניה מישאל ועזריה תלמוד לומר אך פירוש שבשעת השמד יכול למסור עצמו למיתה ולהרוג את עצמו אם הוא ירא שלא יוכל לעמוד בניסיון וכן יכול אפילו כשאול בן קיש (שמואל א לא ד) שאם ירא שמא יעשו לו יסורים קשים שיכול למסור עצמו למיתה תלמוד לומר אך. ומכאן **מביאין ראיה השוחטים התינוקות בשעת השמד** ויש אוסרים ומפרשים הך תלמוד לומר אך שאינו יכול להרוג עצמו וחנניה מישאל ועזריה מסרו עצמם ביד אחרים אבל הם לא פגעו בעצמם ושאול בן קיש שלא ברצון חכמים עשה. ומעשה ברב אחד ששחט תינוקות הרבה בשעת השמד שירא שיעבירום על דת והיה עמו רב אחר וכעס עליו וקראו רוצח והוא לא חש לדבריו ואמר הרב המונע אם כדברי יהרג אותו רב במיתה משונה וכן היה שתפשוהו גוים והיו פושטים עורו ונותנין חול בין העור והבשר ואח"כ נתבטלה הגזרה ואם לא שחט אותם אפשר שהיו ניצולים ולא היו הורגים אותם. וז"ל רבינו ירוחם (ני"ח ח"ג קסה ע"ד) כתבו הפסקנים אם רוצה להחמיר על עצמו ליהרג בצינעא על שאר מצות רשאי ואינו נקרא חובל בעצמו וכן בירושלמי (שביעית פ"ד ה"ב) ודוקא שהגוי מתכוין להעבירו אבל להנאתו נקרא חובל בעצמו והא דאמרינן בגילוי עריות הוא הדין גוי הבא על בת ישראל דאינו מכוין אלא להנאתו ולא להעבירה וכן ישראל הבא על הגויה ויש אומרים דגוי הבא על בת ישראל לא מטעם עריות נגעו בה דאינה עושה מעשה אלא מטעם אם הוא בפרהסיא וכן פירש רבינו תם בההיא דאסתר קרקע עולם היתה ואינה מצוה ליהרג. וכמה פרהסיא עשרה בני אדם [עד כאן]:
   4. שיירי כנסת הגדולה הגהות בית יוסף יורה דעה סימן קנז
      1. כא שטה נ"ו: אינו (יכול) [חייב] למסור עצמו כו'. וכתוב בארחות חיים [סימן ד הלכות אהבת ה' אות א]: בבראשית רבה [לד, יג] דורש, אך את דמכם לנפשותיכם [בראשית ט, ה], אזהרה לחונק את עצמו. יכול אפילו כחנניה מישאל ועזריה. תלמוד לומר "אך". פירוש, שבשעת (הסכנה) [השמד] יכול למסור עצמו למיתה ולהרוג את עצמו, אם הוא ירא שאינו יכול לעמוד בנסיון, וכן יכול [אפילו] כשאול בן קיש שהיה ירא שמא יעשו לו יסורין קשים שיכול למסור את עצמו. תלמוד לומר "אך". ומכאן מביאין ראיה ששוחטין התינוקות [בשעת השמד]. ויש אוסרים, ומפרשים הך "תלמוד לומר אך" שאינו יכול להרוג את עצמו, וחנניה מישאל ועזריה מסרו עצמם ביד אחרים אבל הם לא פגעו בעצמם, ושאול בן קיש שלא כרצון חכמים עשה. ומעשה ברב אחד ששחט תינוקות הרבה בשעת (הסכנה) [השמד], שהיה ירא שיעבירו אותם על דת. היה עמו רב אחר וכעס עליו וקראו רוצח, והוא לא חשש עליו, ואמר הרב המונע: אם כדבריו יהרג אותו רב במיתה משונה. וכך היה, שתפסוהו גוים והיו פושטין עורו ונותנין חול בין העור והבשר, ואחר כך נתבטלה הגזירה. ואם לא שחט אותם, אפשר שהיו ניצולים ולא היו הורגים [אותם]. וזה לשון: רבינו ירוחם [ני"ח ח"ג]: כתבו הפוסקים, אם רוצה להחמיר על עצמו ליהרג מיד עכו"ם בצינעא על שאר מצות, רשאי ואינו נקרא חובל בעצמו. והא דאמרינן בג"ע, הוא הדין גוי הבא על בת ישראל, דאינו מכוין אלא להנאתו ולא להעביר. וכן ישראל הבא על (הפרסית) [הגוי]. וי"א בגוי הבא על ישראל, לא מטעם עריות נגעו בה (דאינו) [דאינה] עושה מעשה, אלא מטעם אם הוא פרהסיא. וכן פר"ת בההיא דאסתר קרקע עולם היתה ואינה מצוה ליהרג. וכמה פרהסיא - עשרה בני אדם. בדק הבית.
   5. שו"ת שלמת חיים עניינים שונים סימן ה
      1. בב"י (יו"ד קנ"ז) שם בבדק הבית בשם א"ח [ארחות חיים] מבראשית רבה דדורש "אך את דמכם" וכו' דמכאן הביאו ראיה השוחטים התינוקות בשעת השמד, ויש שאסרו ומפרשים באופן אחר וכו'. והנה מזה קושיא עצומה על הנודע ביהודה (יו"ד תנינא סי' קס"א) דסובר דאין למדין ממדרש כלל לפסק הלכה, והכא סמכו על המדרש להרוג נפש בקום ועשה, גם האוסרים לא הזכירו משום דאין למדין ממדרש. תשובה: הלכות שנקבעו על פי המדרש, מסתמא הם ידעו שיש להם סמך גם בש"ס, ומי הוא הבקי שיאמר שאני לא מצאתי זה.
   6. הנהגות ופסקים (הגרי"ח זוננפלד) כללי הוראה
      1. צריך להזהר בדברי מוסר שנאמרו במדרשים.
      2. הנהגות ופסקים (הגרי"ח זוננפלד) ביאורים כללי הוראה
         1. הערות המוציא לאור א. תנן בברכות (פ"ה מ"ד), העובר לפני התיבה לא יענה אחר הכהנים אמן מפני הטירוף, ואם אין שם כהן אלא הוא לא ישא את כפיו, ואם הבטחתו שהוא נושא את כפיו וחוזר לתפלתו רשאי. וכתב התוי"ט דסתמא דמתני' משמע דלא מהני הבטחתו אלא לענין נשיאת כפים, אבל לענות אמן אסור אף אם הבטחתו שחוזר לתפלתו. ואף דבמדרש איתא שעונה אמן אם הבטחתו שחוזר לתפלתו, אין למדין הלכה מן המדרש, עיין שם. וביאר הנוב"י (מהדו"ת יו"ד סי' קס"א) דאין ללמוד מן המדרש אף אם לא נמצא סתירה לזה בגמ', דהמדרשים והאגדות עיקר כוונתם על המוסר ואין עיקר כוונתם על פסקי הלכות, עיין שם. ועכ"פ פשיטא דמה שאמרו במדרש בעניני מוסר צריך להזהר בהם.

וגם בעניני הלכה מצינו שלמדו מן המדרש, כמו שהביא הרמ"א (או"ח סי' רכ"ה סעי' ב') די"א לברך "ברוך שפטרני" בשם ומלכות, ומקורו מהמדרש (פ' תולדות פרשה ס"ג) עה"פ ויגדלו הנערים. אכן נראה שאין זה דומה לדברי התוי"ט, דהתם פשטות המשנה משמע ד"אם הבטחתו" קאי רק אנשיאת כפים ולא ארישא, אבל במה דמוכח במדרש שהי' נהוג אלא שלא נזכר בגמרא, שפיר יש ללמוד מזה. ואמנם בנוב"י מבואר דבכה"ג יש ללמוד מן המדרש כאשר מוכח מדבריו שכן היה נהוג, אלא דבסי' רכ"ה לא הוזכר מנהג במדרש. ומיהו ענין ברכה שאני, יעוין בט"ז (סי' מ"ו סק"ז) לענין "הנותן ליעף כח", ועכ"פ אין זה ברכה לבטלה. ומצינו עוד בב"י (יו"ד סי' קנ"ז) בבדק הבית בשם האורחות חיים, שיש שלמדו מן המדרש על הפסוק "ואך את דמכם לנפשותיכם" לשחוט את התינוקות בשעת השמד, וצ"ל שידעו הראשונים שיש סמך לזה גם בש"ס, ומי הוא הבקי שיאמר שלא מצא סמך זה בגמ'. ועיין בחיי"א (כלל כ"ז סעי' ג') שהביא ראי' מהמדרש לדבריו שאם הי' טרוד לקנות ולמכור סחורה מיקרי אונס לענין תפילת תשלומין, אף שיש לו ראיות אחרות שם. ומה שפירשו המפרשים את הפסוקים לא הוי בכלל הך כללא, דאין למדין מן המדרש וההגדות.

* 1. שו"ת ציץ אליעזר חלק כב סימן ט
     1. לבסוף מרובים המה הלכות גדולות אלה של קידוש השם ודיני יעבור ואל יהרג, ויהרג ולא יעבור, וחובה ורשות בזה, אסתפק לציין בכאן רק מהמובא בב"י בטור יו"ד סימן קנ"ז בבד"ה באם מותר להרוג את עצמו כשלא יוכל לעמוד בנסיון, ובשחיטת תינוקות בשעת השמד, שם, ובים של שלמה בב"ק פרק ח' סימן נ"ט, ולשו"ת חיים שאל ח"א סימן מ"ו שמביא כל השיטות בזה יעו"ש. ואוסיף לציין גם לדברי שו"ת מהר"מ מרוטנברג ח"ב סימן נ"ט, שבדברי תשובתו שם השיב להיתר לההורג את עצמו על יחוד השם, והביא הראיה משאול, אבל בנוגע לשחוט אחרים עבור כך כותב דצריך עיון למצוא ראיה להתיר, אולם מאידך כותב המהר"מ מרוטנברג שם דראיה לאסור אין ג"כ להביא מזה שדוד צוה להרוג את הבן איש גר עמלקי על שאמר אנכי מותתי משיח ה', מפני דדילמא משיח שאני, ועוד מפני דבלא"ה היה חייב מיתה דדואג האדומי היה כדכתיב דמך על ראשך, דמים בנוב עיר הכהנים. יתירה מהאמור מוסיף המהר"מ מרוטנברג לעצם השאלה וכותב בנוגע לשחוט אחרים וז"ל: דמיהו דבר זה פשט היתירו כי שמענו ומצאנו שהרבה גדולים שהיו שוחטין את בניהם ואת בנותיהם, וגם רבינו קולונימוס עשה כן בקינה המתחלת: אמרתי שעו מני. וכותב שם להביא ראיה להיתר מגופי' דקרא דאך את דמכם וכו' כדיעו"ש ואין להאריך בכאן יותר.
  2. יביע אומר (ח"ב יו"ד סי' כ"ד אות ב') – "והנה בעיקר ראית ה' בשמים ראש מהמד"ר גבי שאול, יש להעיר כי בארחות חיים יו"ד (עמוד כו), והובא ג"כ בבדק הבית (סי' קנז), הביא דברי המדרש הנ"ל, ופי' יכול אפילו כשאול בן קיש, שאם ירא שמא יעשו לו יסורין קשים שלא יוכל לעמוד בנסיון, שיוכל למסור א"ע למיתה, ת"ל אך. **ומכאן מביאים ראיה השוחטים התינוקות בשעת השמד**. ויש אוסרים ומפרשים ת"ל אך שאנו יכול לעמוד. [בבדק הבית (שם) העתיק, שאינו יכול להרוג עצמו]. וחנניה מישאל ועזריה מסרו עצמן ביד אחרים, אבל הם לא פגעו בעצמן. ושאול בן קיש שלא ברצון חכמים עשה. עכ"ל. נמצא שיש מפרשים בדברי המדרש לאסור, ושאול עשה שלא כדין. וע' תוס' ב"ק (צ"א:) ד"ה אלא האי. אולם לכאורה פירוש זה תמוה, שהרי אך מיעוטא הוא, והמדרש ממעט כגון שאול בן קיש דלא הוי בכלל מאע"ל =מאבד עצמו לדעת=. ומיהו אין להקשות ממ"ש ביבמות (עח:) שנענשו על שאול שלא נספד כהלכה, אלמא דלא הוי בכלל מאע"ל. [ואפשר שבזה טעו ישראל שלא הספידוהו. וע' מדרש שמואל (פכ"ג)]. שי"ל דאה"נ שאינו נידון בדין זה, כי טועה היה בדבר שחשב שמותר לו להרוג עצמו. וכה"ג אשכחן בכתובות (קג:) גבי ההוא כובס דסליק לאיגרא ונפיל לארעא ומית, ויצאה ב"ק ואמרה אף ההוא כובס מזומן לחיי העוה"ב. ע"ש. אף על גב דלא עביד שפיר, שאסור לו לאבד עצמו אף שכוונתו לכפרה. וכ"כ בשו"ת זרע אמת ח"א (סי' פט). ע"ש. וה"נ י"ל גבי שאול. [וכן מצאתי להדיא בזר"א ח"ב סימן קמב]. ומה גם שהתכוין גם הוא לכפר על עון נוב עיר הכהנים, וכמו שפרש"י (שמואל ב, א ט) ע"פ כי אחזני השבץ. ע"ש. אך מלבד דהמדרש /דמהמדרש/ מוכח דשאול ברצון חכמים עביד. עוד בה כי נראה כן מהרבה פוסקים ראשונים. ודלא כהיש מפרשים הנ"ל. [וע' בפי' רבותינו בעלי התוס' עה"ת (פר' נח), שהביאו ג"כ דברי הי"מ הנ"ל, בשם מהר"ש בר אברהם המכונה אוכמן. ע"ש.] זה יצא ראשונה הרמב"ן ז"ל בתורת האדם (שער ההספד, דכ"ז ע"ג) שכ' בזה"ל: וכן מצינו בגדול שאע"ל מפני האונס, כגון שאול מלך ישראל, שהיה האיבוד מותר לו כדאמרי' בב"ר אך את דמכם וכו', יכול אפילו נרדף כשאול ת"ל אך. לפיכך לא היה בכלל מאע"ל, ונענשו עליו כשלא הספידוהו כראוי. עכ"ל. וכ"כ הרא"ש (פ"ג דמ"ק סי' צד). ע"ש. וכן פסק בש"ע /יו"ד/ (סי' שמה ס"ג) וז"ל: גדול המאע"ל והוא אנוס כשאול המלך, אין מונעים ממנו כל דבר. ע"כ. ובים של שלמה (פ' החובל סי' נט) כ' בזה"ל: מצאתי כתוב בשם הריטב"א וז"ל, הא דאמרינן (ע"ז יח) בהגדה דר' יוחנן בן תרדיון, מוטב שיטלנה מי שנתנה ולא יחבול בעצמו. כתוב בגליוני התוס', שהיה אומר ר"ת, דהיכא שמתירא שלא יכריחוהו לעבור על דת, מותר לחבל בעצמו. והכי אי' במדרש אך את דמכם אדרוש יכול אפילו כשאול ת"ל אך. פ' שחיבל בעצמו מפני שהיה מתיירא שמא יעבירוהו על דת דבכה"ג שרי. ומכאן לומדים לשחוט התינוקות בגזרות מפני העברת דת. ע"כ מצאתי בגליוני התוס'. והם דברים שצריכים תלמוד ועיון. אלא שכבר הורה זקן. ושמענו בשם גדולי צרפת שהתירו הלכה למעשה. עכ"ל הריטב"א. וכ' היש"ש, אבל מוכח מד' ר"י שזה אינו, ממ"ש שאסור להרוג א"ע מפני שירא. וגם דעת שאול לא היה כן כמו שכתב, דלישנא דקרא לא משמע כלל משום שיעבירוהו על דת, אלא שלא יתעללו בו לצערו ולענותו, כמ"ש פן יבאו הערלים ויתעללו בי. ואפשר שהוא מפרש ויתעללו בי על עבירות, והלא אמר ודקרוני והתעללו בי. אלא הוא מטעמא שכתבתי. (שחשב שאם יענוהו יעמדו ישראל לנקום נקמתו, ויפלו כמה רבבות מישראל.) עכת"ד. וכ"כ הרד"ק (שמואל א, לא ד) שלא חטא שאול בהרגו עצמו, לפי שהיה יודע שאול כי סופו היה למות במלחמה, לכן טוב היה שיהרוג א"ע ולא יתעללו בו הערלים. וכן ארז"ל אך את דמכם לנפשותיכם אדרוש, יכול כשאול ת"ל אך. עכ"ל. אכן בהגהת סמ"ק הובא בב"ח (ר"ס קנז), מבואר כמ"ש הריטב"א בשם ר"ת, דהיינו שהיה ירא שלא יעבירוהו על דת. ע"ש. וכן נראה מד' מהר"ם ריקאנטי (סי' סט). ע"ש. ושו"ר בתשו' חיים שאל (סי' מו) שהעיר בד' היש"ש, מדברי הגהות סמ"ק. וכ' דאשתמטיתיה נמי ד' האגודה בשם ר"י שהתיר בזה. ושם כ' להק' ג"כ ע"ד הי"מ לאסור, שהוא דבר קשה דאך אתי למעוטי וכו'. ע"ש. וע"ע ביפה תואר (בב"ר פל"ד). ובשו"ת זרע אמת ח"ב (סי' קמב). ובשו"ת האלף לך שלמה (חיו"ד ס"ס ש). ע"ש.
  3. יביע אומר (ח"ב יו"ד סי' י"ג אות ט') – "ועינא דשפיר חזי להגר"י אייבשיץ בס' יערות דבש ח"א (דכ"ב ע"ג) שישב על מדוכה זו, דמאי פריך מה ראו חמ"ו למסור עצמן לכבשן האש על קידוש ה', והרי לגבי ע"ז קי"ל דיהרג ואל יעבור לכ"ע כשזה בפרהסיא, וכמ"ש התוס', וכ' ליישב ע"פ מ"ש בע"ז (יח) גבי ר' חנינא בן תרדיון, שא"ל אף אתה פתח פיך ותכנס בך האש (להקל יסוריו), א"ל מוטב שיטלנה מי שנתנה ואל יחבל בעצמו. וכ' התוס', אומר ר"ת דהיכא שיראים פן יעבירום עכו"ם ע"י יסורין שלא יוכלו לעמוד בהן אז מצוה לחבל בעצמו, כההיא דגיטין (נז:) בילדים שנשבו לקלון והטילו עצמן לים. והנה אמרי' במדרש, אך את דמכם לנפשותיכם אדרוש, יכול כחמ"ו. ת"ל אך. ונראה שגם חמ"ו היו יראים פן ייסרו אותם ויעבירום על דת, כדאמרי' בכתובות (לג:) אלמלי נגדו לחמ"ו הוו פלחי לצלמא, ובההוא פחדא הוו יתבי, כי היו מזרע המלוכה ומפונקים מנוער, ולכן כשהגיעו סמוך לכבשן האש לא המתינו שישליכו אותם לתוכו, אלא מיהרו והשליכו עצמן לכבשן האש כדי להפטר מידי נבוכדנצר לבל יתעולל בהם בהכאות ויסורין, ולא עשו כר"ח בן תרדיון הנ"ל, וכן מוכח בפסוקי דניאל שהאנשים שבאו להשליכן לאש נשרפו מחום הכבשן, ועכ"ז השליכו הם עצמם לכבשן האש לקידוש ה', וזהו מה ראו חמ"ו שהשליכו עצמן, ולא המתינו עד שישליכו אותם, מש"ה קאמר שלמדו ק"ו וכו'. עכת"ד. ולזה כיון מדעתו הרה"ג משמרות כהונה בחי' לפסחים (נג:) ע"ש. אולם בתשובה לגאון שהובאה באוצר הגאונים לסנהדרין (עמוד תכח סי' תתקפב) איתא בזה"ל: בכל מתרפאין חוץ מע"ז וג"ע ושפ"ד, והא דאמרי' בפסחים (נג:) דרש תודוס איש רומי מה ראו חמ"ו שמסרו נפשם לתוך כבשן האש, לאו למימרא שהיה להם לעבוד ע"ז להחיות עצמם, אלא שהיה להם להרוג עצמם, כאשר עשה שאול. א"נ תודוס ס"ל כר' ישמעאל, דאמרי' (ע"ז כז:), רי"ש אומר מנין שאם א"ל לאדם עבוד ע"ז ואל תהרג שיעבור ואל יהרג שנא' וחי בהם ולא שימות בהם, יכול אפי' בפרהסיא ת"ל ולא תחללו את שם קדשי, ואף על גב דחמ"ו בפרהסיא הוה מ"מ לא חזינא מהאי קרא בהדיא שימסור נפשו על קד"ה לכן נשאו ק"ו שכיון שאנו נצטוינו על קד"ה דכתיב ולא תחללו חייבים אנו למסור נפשנו. ע"כ. (ותי' אחרון קרוב למ"ש המהרש"א בפסחים (שם), אלא שמפורש כאן דהוי פרהסיא וכמש"כ לעיל. ודו"ק). הא קמן שמבואר בד' הגאון להיפך, שהיה להם להרוג עצמם, והם לא עשו כן אלא המתינו עד שישליכום לכבשן האש. וע' למרן החיד"א במדבר קדימות (מע' ק אות יד). ע"ש. (והתירוץ בגמ' שנשאו ק"ו בעצמם וכו', ובכה"ג שהדבר נעשה בפומבי יש קידוש ה' יותר מאשר יהרגו עצמם בסתר). אלא שלכאו' דברי המדרש שה"ש רבה הנ"ל עומדים מנגד לדברי הגאון, שהרי בלא"ה יכולים היו לברוח, ולמה להם לשלוח יד בנפשם כמו שעשה שאול. וצ"ע. ובעיקר דברי הגאון שיותר היה להם להרוג עצמם, תליא באשלי רברבי, כי בארחות חיים ח"ב (עמוד כ"ו) כ', בב"ר דורש אך את דמכם לנפשותיכם אדרוש אזהרה לחונק עצמו, יכול אפי' כחמ"ו ת"ל אך. פי' בשעת השמד יכול למסור עצמו למיתה ולהרוג את עצמו אם הוא ירא שלא יוכל לעמוד בנסיון. וכן יכול אפילו כשאול בן קיש, פי' אם ירא שמא יעשו לו יסורין קשים, שלא יוכל לעמוד בנסיון, שיוכל למסור עצמו למיתה, א"ל /ת"ל/ אך. **ומכאן מביאים ראיה השוחטים תינוקות בשעת השמד**. ויש שאוסרים, ומפרשים ת"ל אך שאינו יכול להרוג עצמו. (כצ"ל, וכן הוא בבדק הבית שבב"י יו"ד סי' קנז בשם הארחות חיים), וחנניה מישאל ועזריה מסרו עצמם ביד אחרים אבל הם לא פגעו בעצמם. ושאול בן קיש שלא כרצון חכמים עשה. ומעשה ברב א' ששחט תינוקות בשעת השמד, וכעס עליו רב אחר וקראהו רוצח והוא לא חשש לדבריו, ואמר הרב אם כדברי יהרג אותו רב (ששחט) במיתה משונה, וכן היה שתפשוהו גוים והיו פושטים עורו ונותנים חול בין העור לבשר. ואח"כ נתבטלה הגזרה, ואם לא היה שוחט התינוקות אפשר שהיו ניצולים. ע"כ. ומשמע שמסקנתו שאין להרוג עצמו כדברי האוסרים. (אלא דקשה דהא אך אתא למעוטי שלא יהיה בכלל האיסור. וכבר עמד בזה בשו"ת חיים שאל סי' מו. וע"ע בס' פני מבין על סנהדרין דק"צ ע"א. ואכמ"ל). ועכ"פ גם מהארחות חיים מוכח שלא כד' היערות דבש והמשמרות כהונה שחמ"ו השליכו עצמם לכבשן האש, שהרי בדברי האוסרים מבואר שחמ"ו מסרו עצמם ביד אחרים והם לא פגעו בעצמם. (וע' בלשון דעת זקנים מבעלי התוס' בפרשת נח ט, ה, ודו"ק). ובשוחר טוב (מזמור כח) כיון שראו כן חמ"ו השליכו עצמן לכבשן האש לקדש שמו של הקדוש ברוך הוא. ע"ש. משמע קצת כד' היע"ד והמשמ"כ. וי"ל. וע' בס' שפת הנחל (סוף דרוש יא). ע"ש. (י) ואנכי הרואה בשו"ת שבות יעקב ח"ב (סימן קו), שנשאל אודות עיר אחת שגזרו שמד על היהודים אשר בתוכה, שלפי הדין מחוייבים ליהרג ולא לעבור על דת, ומקצת אנשים בתושבי העיר יכולים לברוח ולהמלט על נפשם, אם חייבים לברוח כדי שלא יהיו כמאבדים עצמם לדעת, או אל יפרשו מן הצבור ומחוייבים למסור נפשם על קידוש ה', והשיב, שלכאורה יש ללמוד מד' ר"י בתוס' (פסחים נג:) שאין רשאים לברוח, שפירש ר"י מה ראו חמ"ו שלא ברחו ומסרו עצמם לכבשן האש על קידוש ה', שלמדו ק"ו וכו', ואין ראיה להיפך מדניאל שברח, דהתם מאת ה' היתה זאת שיברח וימלט נפשו, כדאמרי' בסנהד' (צג) שלשה היו באותה עצה, הקדוש ברוך הוא דניאל ונבוכדנצר, הקדוש ברוך הוא אמר ניזיל דניאל מהכא כי היכי דלא לימרו בזכותיה אתנצל וכו'. ברם בקושטא זה אינו וכל שיכול לקיים שניהם שלא לעבור על הדת ולקיים וחי בהם ולא שימות בהם עדיף טפי, וערוקיה מסתייה. וכדאשכחן בב"מ (פו) דרבה בר נחמני ברח בשעת השמד. ובסנהדרין (יד) שא"ל ר"י בן בבא לתלמידיו בני רוצו וכו'. ובכדי לתרץ ד' ר"י י"ל כי הנה בלא"ה קשה דמאי ק"ו הוא מצפרדעים, הרי שם נגזר עליהם מאת ה' שיבאו באש, כדכתיב ובתנוריך ובמשארותיך, משא"כ חמ"ו שלא נצטוו על כך, אלא צ"ל דס"ל לר"י שגם חמ"ו נצטוו על כך, כדאמרינן (בסוטה י:), יצאה בת קול ואמרה (ליהודה) אתה הצלת תמר ושני בניה מן האור חייך שאני מציל שלשה בניך מן האור, והם חמ"ו, לפיכך לא ברחו להמלט על נפשם, ואין למדין מהם למקום אחר, ולכן בנ"ד רשאים לברוח, ומ"מ אם רצו להחמיר על עצמם ולמסור נפשם על קדושת ה' זכורים לטוב, ולא חשיבי כמאבד עצמו לדעת, וכדאיתא בע"ז (יח) גבי ר"ח בן תרדיון. ע"כ. וחזות קשה הוגד לי בכל דבריו, כולה מקשה אחת, כי מה שרצה מתחלה ללמוד מדברי ר"י שאין רשאים לברוח, נראה דאשתמטיתיה דברי המדרש שה"ש רבה הנ"ל, שאחר שהורה להם יחזקאל הנביא: חבי כמעט רגע עד יעבור זעם, השיבו שברצונם לקדש את ה' כדי שלא יאמרו אוה"ע, שכל העולם השתחוו לצלם של נבוכדנצר, וכמבואר לעיל, נמצא שאין זה מן הדין, אלא להוראת שעה לקדש את ה', וגם ר"י אזיל בשיטת המדרש, וא"כ מעיקרא אין מקום ללמוד מדברי ר"י שאסור לברוח, אדרבה ממקור הדברים במדרש נלמד שיש לברוח. וכן מבואר בשו"ת הריב"ש (סימן קעא), שהביא להלכה ד' הרמב"ם (בפ"ה מיסוה"ת ה"ד), שאם יכול למלט נפשו ולברוח מתחת יד המלך הרשע ואינו עושה כן (ועובר על דתו), הנה הוא ככלב שב על קיאו ונקרא עובד ע"ז במזיד ונטרד מעוה"ב ויורד למדרגה התחתונה של גיהנם. ע"כ, והוסיף הריב"ש ע"ז, לכן בשעת השמד שהשליט ההוא גוזר שמד על ישראל לעבוד ע"ז ולעבור על המצות, כל מי שיכול לברוח או להסתתר ממנו ולא עשה כן ועבר על הדת חייב בדיני שמים, ולזה אמרו במגי' (יב) מפני מה נתחייבו שונאיהן של ישראל שבאותו הדור כליה, מפני שהשתחוו לצלמו של נ"נ, ואף על פי שעשו כן מתוך אונס, שהרי גזר דמאן דלא יסגוד ליה ביה שעתא יתרמי לגו אתון נורא יקדתא, וכתוב במולך באיש ההוא ולא אנוס, מ"מ נתחייבו כליה, מפני שגלוי לפני הקדוש ברוך הוא שהיו יכולין לברוח או להסתר מן המלך, וכמבואר במדרש חזית שהלכו חמ"ו לשאול מיחזקאל ואמר להם כך מקובל אני מישעיה רבי: חבי כמעט רגע עד יעבור זעם וכו'. ולזה אמרו בפסחים (נג:) מה ראו חמ"ו שהפילו עצמן לכבשן האש, נשאו ק"ו וכו', ומה זו שאלה, והלא בע"ז קי"ל יהרג ואל יעבור, אלא מפני שהיו יכולים לברוח ולהסתלק משם, אלא שכל עצמן היו מתכוונים לקידוש ה'. עכת"ד. וע"ע בתשו' הריב"ש (סי' יא) שהביא דברי הרמב"ם באגרתו, שכל שאפשר להם לברוח ולהציל נפשם חייבים לעשות כן, אפי' אם יעזבו את בניהם ובני ביתם, שאהבת ה' ויראתו קודמת לכל, ואח לא פדה יפדה איש. ע"ש. ובפרי חדש (הל' יסוה"ת פ"ה ה"ג) כ', ויש לדקדק חמ"ו למה מסרו עצמן למיתה בשלמא למ"ד שהצלם היה ע"ז ניחא, אלא לר"ת שהיה אנדרטי, וגם אם נאמר שבמקום שאינו מחוייב ליהרג ה"ז מתחייב בנפשו, א"כ קשה, שאיך מסרו עצמם למיתה. וי"ל שלגדולי הדור כמותם דאיכא קידוש ה' טובא לכ"ע שרי למימסר נפשייהו. ותדע שהרי היו יכולים לברוח כדאיתא במדרש חזית שאמר להם יחזקאל חבי כמעט רגע עד יעבור זעם, והם חשבו שברצונם לקדש ה', שהכל יאמרו הדין צלמא כל אומיא סגדין ליה בר מישראל. וכ"כ התוס' (פסחים נג:) בשם ר"י שהיו יכולים לברוח והם לא ברחו לקדש ה', וסיים הפר"ח ופשיטא דמי שיכול לברוח ואינו בורח לכ"ע הוי מתחייב בנפשו, אלא דחמ"ו שאני כדכתיבנא. עכ"ד. אתה הראת לדעת שהפרי חדש תנא ופליג גם על מסקנתו של השבות יעקב, שאם מחמירים על עצמם ואינם בורחים ומוסרים נפשם על קידוש ה' זכורים לטוב, ולדעת הפר"ח אדרבה הוו כמאבד עצמו לדעת. (וע' לעיל אות ז. ודו"ק). [ומיהו להלכה דעת הגאון הנצי"ב בהעמק שאלה (פר' וארא שאילתא מב אות ב) שהעיקר כהשבו"י ודלא כהפר"ח. ודו"ק].
  4. שו"ת להורות נתן חלק ב סימן סו אות י"ב
     1. ברם נראה דהך דינא אי שרי להרוג את עצמו כדי להנצל מיסורין, פלוגתת הראשונים היא זו - דהנה הבית יוסף ביו"ד (סי' קנ"ז) הביא מהא"ח וז"ל, בבראשית רבה (פ' נח) דורש, אך את דמכם לנפשותיכם וגו' אזהרה לחונק את עצמו, יכול אפילו כחנניה מישאל ועזריה ת"ל אך, פירוש שבשעת השמד יכול למסור עצמו למיתה ולהרוג את עצמו אם הוא יודע שלא יוכל לעמוד בנסיון. וכן יכול כשאול בן קיש, שאם ירא שמא יעשו לו יסורין קשין שיכול למסור עצמו למיתה, ת"ל אך, ומכאן הביאו ראיה השוחטים התנוקות בשעת השמד. ויש שאסרו, ומפרשים הך ת"ל אך שאינו יכול להרוג עצמו, וחנניה מישאל ועזריה מסרו עצמם ביד אחרים אבל הם לא פגעו בעצמם, ושאול בן קיש שלא ברצון חכמים עשה, ומעשה ברב אחד ששחט תנוקות הרבה בשעת השמד שירא שיעבירום על דת, והיה עמו רב אחד וכעס עליו וקראו רוצח, והוא לא חש לדבריו, ואמר הרב המונע אם כדברי יהרג אותו רב במיתה משונה, וכן היה שתפשוהו עכו"ם והיו פושטין עורו ונותנין חול בין העור והבשר ואח"כ נתבטלה הגזירה, ואם לא שחט אותם אפשר שהיו ניצולים ולא היו הורגים אותם עכ"ל. הרי דלפירוש קמא היה שאול בן קיש רשאי להרוג עצמו מחמת מורא של יסורין קשין, ולפירוש בתרא עשה שאול שלא ברצון חכמים. גם בס' פענח רזא (פ' נח) כתב כפירוש קמא וז"ל, יכול אפילו כשאול, פירוש לחייב ג"כ מי שהמית את עצמו אבל לא בעבירה כי אם שלא ליפול בידי ערל וטמא כמו שעשה שאול, אבל עכ"פ אין בזה ג"כ קידוש השם וכו' עכ"ל. הרי דרשאי להרוג עצמו כדי שלא יפול בידי ערל וטמא וייסרו אותו ביסורין. והרד"ק (שמואל א' ל"א ד') כתב וז"ל, ולא חטא שאול בהרגו עצמו, ואף על פי שכתוב אך את דמכם לנפשותיכם אדרוש, כלומר מידכם אדרוש אותו אם תהרגו עצמיכם וכו', אעפ"כ לא חטא לפי שהיה יודע שאול כי סופו היה למות במלחמה כי כן אמר לו שמואל, ועוד כי ראה כי מצאוהו המורים אנשים בקשת ולא היה יכול להמלט מידם, טוב היה שיהרוג הוא עצמו ולא יתעללו בו הערלים, וכן אמרו רז"ל אך את דמכם וכו' יכול כשאול ת"ל אך עכ"ל. הרי דמפרש בפירוש השני דהיכי שחושש שיתעללו בו הרשעים מותר להרוג עצמו. וכן מוכח בתוס' גיטין (נז ב) בהא דארבע מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון וקפצו כולן ונפלו לתוך הים, שכתבו וז"ל, והא דאמר במס' ע"ז (יח א) מוטב שיטלנה מי שנתנה ואל יחבל בעצמו, הכא יראים היו מיסורין כדאמרינן בכתובות (לג ב) אלמלי נגדו לחנניא מישאל ועזריה פלחו לצלמו, ועוד דע"כ היו מענין אותן ולא היו הורגין אותן עכ"ל. הרי דלתירוצם הראשון מותר להרוג עצמו כשירא מן היסורין. ומבואר מכל זה דלשיטות אלו רשאי להרוג עצמו כשמתיירא מן היסורין. וכן משמע בהא דקיי"ל ביו"ד (סי' שמ"ה ס"ג) שאם הרג עצמו משום שהוא אנוס כשאול המלך אין דינו כמאבד עצמו לדעת, ובש"ך שם (סק"ו) כתב דשאול הרג עצמו משום שראה שהפלישתים יעשו בו כרצונם ויהרגוהו. אך בשו"ת חיים שאל (ח"א סי' מ"ו) כתב דאין ראיה מזה דמותר להרוג עצמו לכתחילה משום יסורין, דאע"ג דאסור לא מקרי מאבד עצמו לדעת דהוא סובר דמותר עיין שם.
  5. חשוקי חמד פסחים דף לב עמוד ב
     1. לעבור על איסור דרבנן כדי להמנע מספק איסור דאורייתא
     2. שאלה. יהודי שירת בצבא האדום, והגיעו ימי הפסח וקיבל מנה של מזון חמץ, החייל הזה השתדל בכל כוחותיו להמנע מאכילת חמץ, אך חשש שלא יוכל לעמוד בנסיון ויאכלנו כי היה רעב, ונסתפק האם מותר לו לזרוק את החמץ מהמחנה הצבאי לתוך הנהר בשבת, ולעבור על איסור הוצאה מרה"י לכרמלית, כדי לא להיכנס לספק של אכילת חמץ?

תשובה. לכאורה אפשר להוכיח, דמותר לזרוק את החמץ לנהר, מדברי זקנים בעלי התוס' (פרשת נח ט ה) שכתבו [על הפסוק: "אך את דמכם לנפשותיכם אדרוש"]:... "ומכאן מביאין ראיה אותן ששוחטין התינוקות בשעת גזירה, ומעשה ברב אחד ששחט הרבה תינוקות בשעת השמד, כי היה ירא שיעבירום על דת והיה רב אחד עמו והיה כועס עליו ביותר וקוראו רוצח..., ואחר כך נתבטלה הגזירה ואם לא היה שוחט אותן התינוקות, היו ניצולין", עכ"ל. הרי שהיה מי שהתיר לעבור על עון רציחה כדי להמלט מספק עבירות חמורות של שמד.

ואפשר לדחות, שהריגה כדי למנוע משמד אינה בגדר רציחה אלא בגדר קידוש ה', [וכך אותם אמוראים שניקרו עיניהם בגלל חשש שמא יכשלו בראיית עיניים, אין זה בגדר חבלה, כי אם קידוש ה']. ובפרט שדרשו פסוק "אך" את דמכם לנפשותיכם אדרוש.

ונראה דמותר לזרוק את החמץ לנהר, דכשם דאמרינן ניחא ליה לחבר למעבד איסורא זוטא להפריש שלא מן המוקף ולא לעביד עם הארץ איסורא רבא לאכול טבל כמבואר בעירובין (דף לב ע"א), כך אמרינן סברא זו כלפי האדם עצמו, שמוטב לו לאדם שיעבור על איסור דרבנן כדי שלא יכשל הוא עצמו באיסור כרת, ויזרקנו בשנוי כגון מאחורי גבו, כמבואר בשבת (דף קנג ע"ב), והוי ג' דרבנן: א. מלאכה שאינה צריכה לגופה. ב. כרמלית דרבנן. ג. כלאחר יד.

* 1. חשוקי חמד עבודה זרה הקדמה
     1. כָּל חֲשׁוּקֵי חֶמֶד בְּחָזְקָה מְחַזְּקִים ה' מָלָךְ אֵלּוּ וָאֵלּוּ, בְּנִגּוּן מְנַגְּנִים ה' יִמְלֹךְ (מתוך הפיוט לשחרית יום ב' של ר"ה) עם ישראל למד מסכת ע"ז ופשט צווארו לטבח לקיים את הנאמר במסכת זו נאמר בקינות לתשעה באב (קינה כב): ונתוועדו בפרישות ובטהרה /לקדש שם הגדול והנורא/ ואיש את אחיו חזקו בעזרה /להדבק ביראה טהורה/ בלי כרוע לעבודה זרה. ולא זו בלבד שמסרו את נפשם על קידוש השם, אלא גדולה מזו ההורים הקריבו את ילדיהם כדי שלא יכשלו בעון עבודה זרה, וכך כתוב בהמשך הקינה: ולא חסו גבר וגבירה /על פנים צפירת תפארה/ אבל אזרו גבורה יתירה /להלום ראש ולקרוץ שדרה/ ואלימו דברו באמירה /לא זכינו לגדלכם לתורה/ נקריבכם כעולה וכהקטרה /ונזכה עמכם לאורה/ הצפונה מעין כל ועלומה. כמו כן מבכים אנו בקינות (קינה כט), את האמהות שלא חסו על ילדיהם, והקריבום כקרבן, והצדיקו את דינם, כדי שח"ו לא יחטאו לאמותם, נואמים הננו נשחטים ונטבחים /כהקדישום לטבח והתיקום לאבחים/ נשים פרים עוללי טפוחים. צדקה דינה פוריה כהקריבה ענפיה /ותמור מזרק דם קבלה בכנפיה/ תתיפח תפרש כפיה. וכך כתוב בדעת זקנים בעלי התוס' בפרשת נח (ט ה) כי בשעת השמד יכול למסור עצמו למיתה, ולהרוג עצמו... שאם ירא אדם שמא יעשו לו יסורים קשים שלא יכול לסבול ולעמוד בנסיון, יכול להרוג את עצמו ומכאן מביאין ראיה אותן ששוחטין התינוק בשעת הגזירה, ויש אוסרין, ומעשה ברב אחד ששחט הרבה תינוקות בשעת השמד, כי היה ירא שיעבירום על דת וכו', יעו"ש.
  2. דף על הדף עבודה זרה דף יח עמוד א
     1. בגמ': ועל אשתו להריגה דלא מיחה בי' וכו'.
     2. בקובץ כרם שלמה (שנה ט"ו קו' ז' ע' ל) מובא מהג"ר יחיאל יוסף בוקסבוים ז"ל מגלאנטא וז"ל:
     3. הרא"ש כתב בברכות דף כ' דבנשים לא שייך ערבות, [עיין דגול מרבבה או"ח רע"א], ובע"ז י"ח אמרינן שהוציא את ר' חנינא בן תרדיון לשריפה ואשתו להריגה, אותו לשריפה על שהוגה השם, ואשתו להריגה על שלא מיחה בו, מכאן כל שיש בידם למחות וכו', הא ליתנייהו בכלל ערבות.
     4. וכתב חכ"א בקובץ הנ"ל (שנה ט"ז קו' ז' ע' סג):
     5. חשבתי דאפשר לומר, דמחאה לאו מטעם ערבות הוא, אלא מצות עשה בפנ"ע היא, הוכח תוכיח את עמיתך, ונשים חייבות במצות עשה זו, דלא הוי הזמן גרמא, ומצות ערבות הוי מ"ע בפנ"ע, וילפינן מהפסוק בפר' בחוקותי וכשלו איש באחיו, כדאיתא בסנהדרין (כ"ז ע"ב) ובשבועות (ל"ט ע"א), ואיה"נ בערבות לא הוי הנשים בכלל.
     6. וראי' דהוכחה לאו בכלל ערבות, דאל"כ, למ"ל קרא הוכח תוכיח, הא בזה דכתיב וכשלו סגי. ועוד דקשה מכמה מקומות בש"ס כגון בביצה (ל' ע"א), והא הני נשי דשקלן חצבייהו ואזלן ויתבן אפומא דמבואה ולא אמרינן להו ולא מידי, מוטב שיהי' שוגגין ואל יהי' מזידין וכו', ולא הוא ל"ש בדאורייתא ול"ש בדרבנן, הרי משמע דאי לאו מטעם מוטב, הוי מחינן, ועיין שם ברא"ש דהא דאמר הנח וכו' מוטב, הני מילי בדבר דידעינן בודאי דלא מקבלי, אבל במידי דלא ידעינן מחייבין למחות וכו', אלמא דחייבין למחות אפילו בנשים, וכהנה איכא ראיות טובא. (ואף דיש להשיב, דאיה"נ דאין ערבות לנשים לענין שהן יהא צריכין למחות באנשים, משא"כ אנשים יש להם ערבות למחות בנשים, וכן מסופק הדגול מרבבה סי' רע"א. אבל עיין בכל האחרונים, דליכא למימר הכי).
     7. ועוד, דבספר החינוך במצות הוכח תוכיח, לא כתב טעם המצוה כרגיל בכל המצוות, אלא ודאי הוכח תוכיח מצוה בפני עצמו היא, ולא מטעם ערבות, ועכ"פ המנחת חינוך הוי לי' להעיר על מה שכתב החינוך דנוהג בין באנשים בין בנשים, דלפי הרא"ש ליכא למימר הכי. ועוד עיין בשלטי גיבורים על מס' ברכות (דף י"ב מדפי הרי"ף), שהביא ג"כ בשם הרא"ה דנשים ליתנייהו בכלל ערבות, ולכאורה הא הרא"ה בעצמו בחינוך כתב דנוהג בין באנשים ובין בנשים, אבל לפמ"ש ניחא. [ואפשר דאין להביא ראי' מזה, דעיין בשם הגדולים (להחיד"א) מערכת גדולים ערך ר' אהרן הלוי, דנוטה דהחינוך אינו מהרא"ה, ועיין עוד במבוא לספר החינוך שיצא לאור ע"י מכון ירושלים מערכה גדולה בזה, והובא שם מהרבה אחרונים כגון השער אפרים ועוד, שכתבו ראיות ברורות דאינו מהרא"ה].
     8. ויש להביא עוד ראי' דהם ב' מצוות, דאם נאמר דהוכחה היא מטעם ערבות, קשה על הצל"ח ברכות (כ' ע"ב), שכתב דכהנים ולוים אינם בערבות, וא"כ ליתנייהו במצוות ערבות, ולכאורה לא שייך לומר כן, דאיתא במס' שבת (נ"ה ע"ב), במעשה דחפני ופנחס בני עלי, דמתוך שהי' לו לפנחס למחות וכו' ולא מיחה, מעלה עליו הכתוב כאילו חטאו, והא כהנים היו.
     9. ועיין עוד בס' טורי אבן (להגאון ר' אלעזר רוקח ז"ל) על הרמב"ם הל' דעות, שהביא מספר גינת וורדים או"ח כלל ג' סי' ע"ו, שנשאל בעיר אחת שהיו נוהגין היתר להביא מים ע"ג בהמות בשבת וכו', והשיב שם שמצות הוכחה אינה ברואה חבירו עובר על מצות עשה, רק במצות ל"ת, עיין שם, והקשה עליו, דהא משנה ערוכה היא במס' שבת (נ"ד ע"ב) פרתו של ראב"ע היתה יוצאת ברצועה שבין קרניה שלא ברצון חכמים, ואמרינן בגמ' דלא היתה שלו אלא של שכינו, ומתוך שלא מיחה נקראת על שמו, ועוד איתא שם, דכל שאפשר למחות ולא מיחה הוא נתפס בעוון זה, הרי משמע בהדיא דאפילו בשביתת בהמה מחויב למחות. וכתב הט"א דהגם דיש לדחות, דהמעשה שהי' אצל ראב"ע לאו מכח מצות הוכחה, אלא מכח מצת ערבות, היינו דאיה"נ חיוב הוכחה ליכא בעשה, ובראב"ע הוא מטעם ערבות, עיין שם. עכ"פ נמצא, דהוכחה לאו מטעם ערבות.
     10. ואם כנים אנחנו בזה, אפשר לתרץ ג"כ קושיא אחרת בדברי הגמ' הנ"ל, דלכאורה קשה אמאי נידון רחב"ת בשריפה ואשתו בסייף, הא נתפס באותו עון, כמו דאיתא בשבת (נ"ה ע"א), א"כ גם אשתו הו"ל להיות נידון באותה מיתה. אלא די"ל, דכאן לא נתפסה על אותו עון, דדוקא מטעם ערבות נידון באותו עון, אבל כאן נענשה על שלא מחתה ועברה על מצות הוכח תוכיח. [ואחר שכתבתי כל זה, מצאתי בספר חקרי לב סי' מ"ו שכתב כן, וכתב דנענשה על ביטול מצות עשה, דשעת שמד היתה, ואז מענישים אפילו על ביטול מ"ע, ומביא גם הגמ' ע"ז (י"ח ע"א) הנ"ל].
     11. וחוץ מכל זה, י"ל דלא קשה עפ"י מש"כ בשו"ת רעק"א סי' ז', דכוונת הרא"ש היא, דערבות הוא רק במי שמחיוב ג"כ במצוה זו, ומש"ה איש שלא אכל אלא שיעור דרבנן יכול להוציא מי שמחיוב בברהמ"ז מדאורייתא, אף שהוא אינו מחיוב רק מדרבנן, אבל עכ"פ מחיוב הוא במצוה זו, אבל במצוה שאינו מחויב כלל, כגון נשים למ"ד דאינן מחוייבות בברהמ"ז כלל, ליכא ערבות, אבל במצוה דנשים מחוייבות, ודאי דהן בכלל ערבות. ועיין בספר תהלה לדוד סי' קפ"ו, ובאבני נזר ח"ב סי' תל"ט.
     12. בעצם הקושיא הנ"ל מהא דע"ז, י"ל בפשטות דאשתו שאני, ואפי' אי אין דין ערבות בנשים על אנשים אך באשתו יש כן וא"ש. ומצאתי שכ"כ הגה"ק הס"ק מהרש"א אלפנדרי בשו"ת שלו (ח"ג או"ח סי' ד) ע"ש וכן אדמו"ר בעל דמשק אליעזר מויזניץ זצ"ל בתשובתו שנדפסה בקובץ שפתי צדיקים (קובץ ו' ע' נ - נא) ע"ש ודו"ק.
     13. (פרדס יוסף החדש פר' נצבים)
     14. ובמש"כ לעיל דערבות והוכחה הם ב' מינים נפרדים [וע"ע בקובץ שיעורים ביצה ס"ו ואילך], כ"כ גם בקובץ וילקט יוסף (ח"א שנה א' סי' קפ"ו) ובהג"ה שם כותב:
     15. ואף שבפתחי תשובה ביו"ד סי' קנ"ז מביא בשם תיבת גומא דמצות עשה של הוכיח תוכיח הוא מטעם ערבות וכן צידד בכתב סופר תשו' נ"ז דלכך נקטו בש"ס והני נשי דדוקא לנשים אין להוכיח, אכן מאחר שמבואר בחינוך דמצות הוכח תוכיח הוא נוהג בזכרים ונקיבות, ע"כ צ"ל דלא תלי' זה בזה. - וראי' דמצות הוכח תוכיח נאמרה בסיני בין שאר מצות, וערבות לא קבלו עד שעברו את הירדן, והנה ישראל נענשו על עגל שעשו ערב רב כמבואר במפרשים על שלא מיחו בידם, ומאחר שתוכחה רק מצד ערבות ולא הי' אז בערבות וא"כ למה הגיע להם עונש.
     16. וכן מצאתי למרן במהר"ם שיק או"ח סימן ש"ה שבירר ג"כ שב' מילי נינהו תוכחה וערבות, וכן במקום דל"ש תוכחה שייך ערבות, וכן להיפוך עיין שם.
     17. ועוד י"ל, דפשיטא דמצוה שאיש ואשה שווין דמעורבת עבור האיש, [וכ"כ בברכי יוסף], אי נמי י"ל אפי' אם נאמר דנשים אינן בערבות, הוא דוקא בנשים דעלמא מול אנשים בעלמא אכן אשה נגד בעלה פשיטא דהוא ערבת עליו, דכל עיקר הנשואין הוא רק שתשמרנו מעבירה כמ"ש די לנו ששמרת אותנו מעבירה, וביבמות ס"ב השרוי בלא אשה בלא שמחה, (דפי' שם דהיא משמרת אותו מעבירה), ובלא תורה, וא"כ פשיטא דהיא מתחייבת על ידי בעלה, וא"כ אין כאן שום קושי' מכל הני מקומות, דבטח נשים מחויבות להפריש בעליהן מעבירות כי היא יש בידה, וחכמת נשים בנתה ביתה, וא"כ איהי גרמה לנפשן דלא השגיחה ונענשה - וכל זה ברור למעיין היטב - ודו"ק.
     18. בגמ': תנו רבנן כשחלה רבי יוסי בן קיסמא הלך רבי חנינא בן תרדיון לבקרו, אמר לו חנינא אחי, אי אתה יודע שאומה זו מן השמים המליכוה שהחריבה את ביתו ושרפה את היכלו והרגה את חסידיו ואבדה את טוביו ועדיין היא קיימת ואני שמעתי עליך שאתה יושב ועוסק בתורה [ומקהיל קהלות ברבים] וספר מונח לך בחיקך, אמר לו מן השמים ירחמו, אמר לו אני אומר לך דברים של טעם ואתה אומר לי מן השמים ירחמו תמה אני אם לא ישרפו אותך ואת ספר תורה באש, אמר לו רבי מה אני לחיי העולם הבא, אמר לו כלום מעשה בא לידך, אמר לו מעות של פורים נתחלפו לי במעות של צדקה וחלקתים לעניים, אמר לו אם כן מחלקך יהי חלקי ומגורלך יהי גורלי וכו'.
     19. התמיהות כאן ידועות, א, מה שואלו מה אני לחיי העוה"ב, מה זה קשור לענין. ב, מה שואלו ע"ז וכי הוא הממונה על העוה"ב או נביא הוא. ג, הרי אפילו נביא ל"ש כלל לידע, כי הן בקדושיו לא יאמין. ד, מה כ"כ גדול הענין שנתחלף לו המעות שבעבור זה לבד יהיה בן העוה"ב.
     20. ומבאר הגר"י אייבשיץ בספרו יערות דבש (בסוף דרוש ז'), דהנה המהרש"א כתב ששאל אותו מדוע מקהיל קהילות ברבים הלא אסור לסמוך על הנס כי מנכין לו מזכויותיו, ואולם ישנם שני עובדי ה', יש מי שעובד משום שכר ועונש, ויש שכוונתו רק לרצון קונו, שאפי' אם יקבל על מצות גיהנום, ג"כ יעשה המצוה ויניח העבירה כי כך הוא רצון ה'. וממילא טען רבי חנינא לר"י שמה שלומד תורה כך, זהו כי לא איכפת לו לסמוך על הנס ושינכו לו מזכויותיו, כי הלא בין כך אינו עושה בעבור שכר, וזהו שעונה לו "מה אני לחיי העולם הבא", אינני עושה לבעבור העוה"ב, אולם ע"ז שאל אותו רבי יוסי "כלום מעשה בא לידך", היינו דאפשר שלא יהרגו אותך מיד, אלא יכופו אותך לעבוד ע"ז ע"י עינויים גדולים, ויכריחוהו לעבור על ד"ת, וכבר אחז"ל (כתובות לג ב) דאלמלא נגדוהו לחמ"ו הוו נגדי לצלמא, ואסור להכניס עצמו לידי נסיון (סנהדרין קז א), וא"כ רק אם הנך בטוח שתוכל לעמוד בנסיונות קשים ומרים מותר לך להכנס לזה, והאם עמדת בנסיון קשה, וע"ז ענה לו "מעות של פורים נתחלפו לי" וכו', והיינו שאין לאדם נסיון יותר קשה מממון [כמובן היכן שיש לו ע"ז הוראת היתר], כי ע"ז יש פיתוי חזק של היצה"ר, וכתב היערות דבש וז"ל: "כאשר עיננו רואים שהרבה אנשים הסובלים יסורים ומכות בוז וחרפה ועומדים בקיה"ש, ואילו בממון יצרם גובר בעוה"ר לאין פשע" וכו'. וממילא טוען שמאחר והצליח לעמוד אפי' בענייני ממונות שבזה אפי' גדולים נכשלים, הרי שבטוח לו שיוכל להחזיק מעמד בכל העינויים ג"כ. ומבואר מדבריו יסוד גדול, רק מי שנזהר מגזל יכול להיות בטוח שבכוחו לעמוד בכל הנסיונות, גם הקשים ביותר.
     21. וכ"כ בדרשות חת"ס (דף רמ"ה) וז"ל: ראינו צדיקים ואנשי מעשה המוסרים נפשם על דקדוק קל האמור עם הספר, אבל במה שבינם לחבירם מורים התירא, ולאו כל אדם זוכה להעביר על מידותיו.
     22. בגמ': אמר להן מוטב שיטלנה מי שנתנה ואל יחבל הוא בעצמו.
     23. כתב חכ"א בקובץ מוריה (שנה ה' גליון א - ב ע' קא):
     24. יש להסתפק במקרה והגוסס או ההולך למות סובל יסורים נוראים וקשים, ומבקש מאדם אחר לקרב את מיתתו, האם מותר או אסור לעשות זאת. אמנם ברור דאם יש איסור, אין הבדל בין אם החולה עצמו מקרב מיתתו או השני ע"י בקשת החולה, דלשניהם אסור הדבר באיסור גמור.
     25. ומביא שם ראי' מדברי ר' חנינא בן תרדיון כאן הנ"ל: מוטב שיטלנה מי שנתנה ואל יחבול הוא בעצמו. הרי שר"ח לא רצה לקרב את מיתתו, וכנראה משום שהיה אסור לעשות זאת. אמנם יתכן לומר שהחמיר על עצמו, ומדינא באמת מותר, וכן משמע מלשון "מוטב".
     26. אלא דלא יתכן לומר זאת, וראיה מהתוס' בגיטין (דף נז ב) בענין המעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון וקפצו כולם ונפלו לתוך הים. מקשה התוס', והרי למדנו מר"ח, דמוטב שיטלנה מי שנתנה שלא יחבול הוא בעצמו. ואם נלמד דמדינא רשאי אלא שהחמיר על עצמו, א"כ מה קושית התוס', וכי הם היו צריכים להחמיר על עצמם, ולכן נראה דר"ח בן תרדיון, אמר את דבריו לדינא ולא לחומרא.
     27. ובתוס' (ד"ה ואל וכו') כתבו: אומר ר"ת, דהיכא שיראים פן יעבירם עכו"ם לעבירה, כגון ע"י יסורין שלא יוכל לעמוד בהם. אז הוא מצוה לחבול בעצמו וכו' ע"כ. ובריטב"א על העין יעקב כאן מביא את דבריהם וכותב:
     28. ומכאן לומדים לשחוט הנערים בגזירות מפני העברת הדת, כן מצינו בגליוני התוס', והם דברים שצריכים תלמוד ועיון, אלא שכבר הורה זקן, ושמענו בשם גדולי צרפת שהתירו כן הלכה למעשה. עכ"ל והדברים נוראים.
     29. ויש להביא כאן מש"כ בדעת זקנים מבעלי התוס' בפרשת נח (ט', ה') וז"ל: ומעשה ברב אחד ששחט הרבה תינוקות בשעת השמד כי הי' ירא שיעבירום על דת, והי' רב אחד עמו והי' כועס עליו ביותר וקראו רוצח והוא לא הי' חושש, ואמר אותו רב, אם כדבריי, יהרג אותו רב במיתה משונה, וכן הי' שתפסוהו עכו"ם והיו פושטים עורו ונותנים חול בין העור והבשר ואח"כ נתבטלה הגזירה, ואם לא שחט אותן התינוקות היו ניצולין, ע"כ. והובא בבית יוסף יו"ד סי' קנ"ז בבדק הבית בשם ס' ארחות חיים.
     30. בגמ': אמר, אי לא איתעביד בה איסורא, מיתעביד ניסא, אי עבדה איסורא לא איתעביד לה ניסא וכו'.
     31. לפ"ז יובן היטיב דברי הגמ' בגיטין (מה א) בנתיה דרב נחמן וכו' א"ל עיליש ברח עיליש ברח, אמר כנסת ישראל כיונה מתילא ש"מ מתרחיש לי ניסא, אמר איזיל אחזי בנתיה דר"נ אי קיימן בהימנותייהו אהדרינהו אמר וכו' קם ערק, אתא איהו וההוא גברא לדידיה איתרחיש ליה ניסא עבר במברא, ההוא גברא אשכחוה וקטלוה.
     32. ולכאורה מה היה איכפת לא לקחת אותם בתור בנתיה דר"נ, אכן למבואר כאן א"ש. שהרי היו צריכים כאן לנס כמו שמפורש "איתרחיש ליה ניסא", וההוא גברא שלא היה ראוי מת, ולכן גם אותם לא לקח, כי לא היו ראוים שיעשה להם נס כמו שמפורש כאן בגמ' שנס נעשה רק למי שלא עשה איסור.
  3. אנציקלופדיה תלמודית כרך כב, יהרג ואל יעבור [המתחיל בטור נג]
     1. לא היה יכול להציל עצמו מן העבירה אלא אם כן יהרוג את עצמו, כתבו אחרונים בדעת ראשונים שאסור לו להרוג את עצמו, ואף על פי ששלוש עבירות החמורות אינן נדחות מפני פיקוח נפש, מכל מקום אף פיקוח נפש אינו נדחה מפניהן, ואסור לו לעשות שום מעשה. ויש שכתבו בדעת ראשונים שחייב - ויש סוברים שרשאי - לעשות מעשה בידים להרוג את עצמו בכדי להנצל מן האיסור, וכן נראה מדברי ראשונים שכיון שבשפיכות דמים יהרג ואל יעבור, מותר אף לאחר להרוג את הרודף אחר חבירו כדי שלא יעבור באיסור רציחה, אפילו במקום שהוא אנוס באיום מיתה על רציחה זו, ואף כשאין בו [טור סד] משום רודף\*. וכן אותה שאמרו במדרש: ואך את דמכם לנפשתיכם אדרש, יכול כשאול וכחנניה מישאל ועזריה, תלמוד לומר אך, פירשו ראשונים שאם הוא ירא שמא לא יוכל לעמוד בנסיון בשעת השמד, או שירא שיעשו לו יסורים קשים ולא יוכל לעמוד בנסיון, הרי זה רשאי למסור עצמו למיתה, ויש שהיו שוחטים תינוקות בשעת השמד, והביאו ראיה מדרשה זו, אבל יש שכתבו שאין להם לפגוע בעצמם, או באחרים, ואינם רשאים אלא למסור עצמם למיתה
  4. כתב עת ישורון יג, תשס"ג, תקע - תקפז
     1. נושא המאמר: מאבד עצמו לדעת קיש שאמר לנערו שלוף חרבך ודקרני בו ת"ל אך שאם ירא אדם שמא יעשו לו יסורין קשים שלא יוכל לסבול ולעמוד בנסיון שיכול להרוג את עצמו, ומכאן מביאים ראיה אותן ששוחטין התינוקות בשעת השמד +7+. ועוד איתא שם בשם הספרי יכול כשאול שהרג את עצמו פן יתעללו בו הפלישתים שידרשו את דמו ת"ל אך מיעוט שענין זה אין בו איסור, ומכאן סמך לאותם
     2. נושא המאמר: מאבד עצמו לדעת את עצמו אם הוא ירא שלא יוכל לעמוד בנסיון, וכן יכול אפילו כשאול בן קיש שאם ירא שמא יעשו לו יסורים קשים שיכול למסור עצמו למיתה ת"ל אך. ומכאן מביאים ראיה השוחטים התינוקות בשעת השמד, ויש אוסרים ומפרשים הך ת"ל אך שאינו יכול להרוג עצמו וחנניה מישאל ועזריה מסרו עצמם ביד אחרים אבל הם לא פגעו בעצמם +8+ ושאול בן קיש שלא ברצון חכמים עשה. ומעשה ברב אחד ששחט תינוקות הרבה בשעת השמד שירא שיעבירום על דת והיה עמו רב אחר וכעס עליו וקראו רוצח והוא לא חש לדבריו +8+ אלא דלשיטה זו צ"ב מה ההוה אמינא במדרש שחנניה מישאל ועזריה יתבעו
     3. נושא המאמר: מאבד עצמו לדעת הנ"ל, שכתב דאילו היו אחינו בגיטאות נוהגים כפסק זה, לא היה נשאר מהם שריד ופליט, צא וראה מש"כ הב"י בשם הארחות חיים על אותו רב ששחט תנוקות: "מעשה ברב אחד ששחט תינוקות הרבה בשעת השמד שירא שיעבירום על דת והיה עמו רב אחר וכעס עליו וקראו רוצח והוא לא חש לדבריו ואמר הרב המונע אם כדברי יהרג אותו רב במיתה משונה וכן היה שתפשוהו
  5. כתב עת המעין מט, ד, תשס"ט, 32 - 20
     1. נושא המאמר: התאבדותו של המלך שאול באור ההלכה אדם שמא יעשו לו יסורים קשים שלא יוכל לסבול ולעמוד בנסיון שיכול להרוג את עצמו. ומכאן מביאין ראיה השוחטים התינוקות בשעת השמד. על פניה נראית הדרשה הראשונה תמוהה, שהרי חנניה מישאל ועזריה לא לקחו את חייהם בידיהם: ולכן פירשו שדרשה זו באה ללמד שבנסיבות הדומות לאלה שעמדו בהן חנניה מישאל ועזריה, כשיש חשש שלא יעמדו בניסיון,