נותר בנטל_פ ודין מריקה ושטיפה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נטל_פ ונבילה שא_ר לגר / נטל_פ

ע"ז עו. נותר הבלוע בכלי ודין מריקה ושטיפה

**א. בדין בלוע בכלי אם חל בו דין נותר ודין מו"ש-**

בתוס' ע"ז עו. הביאו שיטת רש"י דלילה פוגם ואי"צ מעל"ע וצידדו התוס' דסוף לילה פוגם, והק' א"כ למה הצריך הכתוב מריקה ושטיפה בכלי חרס והרי לעולם לא יאסור את התבשיל הבא אחריו שהוא נפגם בעלוה"ש, וע"כ כל הלילה בעי [וברא"ש ה-לו הוסיף דלפיכך גם שאר כלים שלא בשלו בהם בכל הלילה רק ביום נמי צריכים מו"ש משום גזירה שלא יבואו לטעות ביניהם].

ברא"ש דחה די"ל אע"פ שאין בו אלא טעם פגום גזיה"כ הוא להצריך בו מו"ש [וצ"ע הגדר בזה][[1]](#footnote-2).

ובר"ן (מ.) דחה עפ"י מש"כ לעיל שבלוע שבקדירה ראוי לגר הוא ומעצמו אסור ורק בתערובת שרי וכיון שעדיין שם נותר עליו צותה תורה לבערו.

ובקה"י ע"ז-כה באר כוונת הר"ן עפמש"כ שם דהיתר נבילה שא"ר לגר עיקרו היתר במעשה האכילה שאינו נהנה ממנו.

אבל כוונת הר"ן פשוטה עפמש"כ לעיל דבלע שבקדירה הוא ראוי לגר ורק בתערובת אינו מוסיף כלום ובטל בתערובת.

וע"ע בשו"ת חת"ס-צח ראיתי שפי' כוונת הר"ן דנטל"פ אינו נפגם כשהוא עדיין בכלי ורק כשיוצא לתבשיל נפגם, ועיי"ש הסמיך זה גם בלשון רש"י סז: ד"ה ואידך "א"א דלא פגמה פורתא בתבשיל הבא אחריו", וע"ע באו"ש פ"ט מאכ"א.

והנה מבואר בד' הר"ן כמה חידושים:

א. בלע שבכלי אינו פגום לגמרי ואכתי ראוי לגר הוא דלא כהרא"ה [ועיין אגרו"מ יו"ד א-מג שרצה לפרש דאף להראשונים בלע שאב"י הוא פגום לגמרי ג"כ מיקרי פגום לגמרי, אלא שאינו פוגם בתערובת כ"כ ואכתי יכול לאכול את התערובת, וכ"ז דלא כפשטות ד' הראשונים כש"כ רעק"א-מט דאף בפנ"ע ראוי הוא וכמבואר כאן בד' הר"ן להדיא].

ב. שייך שיחול דינים על הבלע אף בעודו בכלי ולא רק כשיוצא לחוץ.

ג. דין מו"ש אינו כדי שלא יאסור תבשיל הבא אחריו אלא שהוא מצוה בפנ"ע של ביעור נותר.

ובעיקר נידון זה בדין מריקה ושטיפה עיין רמב"ן פסחים ל. דבכלי חרס מועיל שטיפה גמורה והפלטה שלא יישאר בו טעם, ועפי"ז נקט דגבי חמץ אחר הפסח מקשינן התם ליעבד בהו שלא במינו ואף שהוא כלי חרס, מ"מ יהיה מותר שלא במינו שאין בו בנו"ט [ואי משום אין מבטלין איסור לכתחילה שא"ה דאיסורא אינו בעולם ומיקלא קלי, ומ"מ הגביל הרמב"ן זה רק בדאשתמש בהיתר], ובחי' ר"ד תמה עליו דע"כ בכלי חרס לא אמרינן כן דא"כ יהני בהו הגעלה קודם שבא לידי איסור ולא מצאנו כן והתורה הצריכה מו"ש.

וברמב"ן דחה דמה דבעי מריקה ושטיפה בכלי חרס אינו משום שיאסור את הבא אחריו אלא משום שריפת נותר וכד' הר"ן הנ"ל, וכ"נ בחוו"ד צג-א עיי"ש בדבריו בביאור ד' התוס' חולין קיב. גבי נ"ט בר נ"ט, ואכ"מ והארכנו בזה שם.

ודעת התוס' יל"ע אם פליגי על עיקר ד' הר"ן וס"ל דבלע שבכלי ג"כ לא יחול בו דין ביעור נותר, או דס"ל דדין ביעור נותר עיקרו כדי שלא יאסור את הכלי הבא אחריו ולא שייך לומר דחייל דין שריפה תו לא פקע.

וערש"י עו. ד"ה מגעילן פי' משום דכי אתא למחר הוי נותר וכי הדר מבשל בשר קודש למחר פליט שפוד בגויה טעמא ונותר אסור באכילה, משמע דעיקר דין מו"ש הוא כדי שלא ייאסרו באכילה.

וכן ראיתי ברא"י חולין קיא: ד"ה ודע שהביא כן מד' הרא"ש בע"ז שכתב כד' התוס' דאי הוי נטל"פ אי"צ מו"ש שלא יפלוט את הבלוע לתבשיל, אבל לא מצאתי לשון זו ברא"ש שם.

והנה במהר"ם נראה דע"כ אף התוס' מודו להר"ן בגדרי ביעור נותר, דאל"כ תיקשי למה לא יוכל להשהות את הקדירה עד למחר שאז הוא נפגם, וע"כ כל שחל בו דין מו"ש תו לא פקע אף אם נפגם אח"כ, ויסודו מד' הרא"ש ע"ז שם, וכנראה הטעם דחייל בו מצות ביעור נותר [ולד' הרא"י שנקט בכוונת הרא"ש משום שלא יאסור את התבשיל צל"פ כוונת הרא"ש שהוא גזיה"כ בעלמא, וצ"ב].

ורק קו' התוס' היא דכיון שהוא פגום לא חייל בו מעיקרא דין ביעור נותר, וכ"כ בשו"ת חת"ס שם כד' מהר"ם הנ"ל.

[ובאמת צ"ע לדעת רש"י שעיקר הביעור כדי שלא יאסור למה לא ישהה אותו עד למחר].

ולפי"ז ד' התוס' צ"ב מטענת הר"ן שהרי כל שהוא בכלי עדיין ראוי לגר הוא ואינו פגום למה לא יחול בו דין ביעור נותר [ודוח"ל דס"ל כהרא"ה דאף בכלי הוא נפגם עד שא"ר לגר].

וי"ל דס"ל לתוס' כש"כ במקו"א לדון דאוכל הבלוע בכלי בטל לכלי ואין לו חשיבות לחול בו דינים, ונתבאר כן מד' החזו"א יו"ד-טז בשיטת הרמב"ן דלא אמרינן חנ"נ בבלוע בכלי, ועוד נתבאר כן מד' המג"א תנא-א בשם הראב"ן לענין ב"י וב"י בחמץ הבלוע בכלי, ואכ"מ [עמש"כ בדין ב"י בתערובת חמץ].

אבל צ"ע דלפי"ז ה"נ לא יוכל להפריש תרו"מ על הבלוע בכלי וקי"ל בכל הפוסקים שיכול להפריש עליו, ועיין לקמן שהאחרונים כבר נתקשו בזה ע"ד הראב"ן שאין לבלוע מציאות של איסור היאך מפריש על הבלוע, והכא בד' התוס' וודאי תיקשי דכשם דמבואר בדבריהם דלא חייל ביה דין נותר ה"נ לא יחול בו הפרשת תרו"מ.

וכנראה יל"פ ד' התוס' ביתר פשיטות, דאף אם נימא שיכול לחול איסור על הבלוע בכלי, יסוד הדברים דלא בטל מיניה שם אוכל ושם איסור שהרי יש לו עדיין מציאות של איסור שיכול לצאת לחוץ והוא אסור, אבל באופן שגם אם יצא לחוץ אין בו איסור תו גם כשהוא בתוך הכלי בטל ממנו כל המציאות של האיסור.

ולהכי ס"ל לתוס' דכיון שאם יצא לחוץ אין בו איסור שהרי אינו אוסר את התערובת דהו"ל נטל"פ והוי כנבילה שא"ר לגר ממילא בטל ממנו מציאות האיסור וא"א לחול בו דין נותר.

וכנראה כעין סברא זו יל"פ בד' מה"ב (יט.) שהק' מ"ט אין איסור ביטול לכתחילה בכלי שאב"י וכתב דכיון שאין לו מציאות של איסור שהרי אם יצא לחוץ לעולם אין בו איסור בכה"ג אין חסרון ביטול איסור לכתחילה[[2]](#footnote-3).

ודעת הר"ן כנראה דלית ליה האי סברא, ויתכן דס"ל דמ"מ כיון דלו יצוייר שיצא בפנ"ע לחוץ ייאסר הרי מה שבפועל לעולם יצא בתוך התערובת וכלפי התערובת הוי כנבילה שא"ר לגר לא אכפ"ל דסו"ס גם כשהוא בתערובת הרי כלפי עצמו יש בו שם איסור.

[אח"כ ראיתי לשון הראב"ן סוף ע"ז (קלד.) הו"ד באמ"ב פסח-יח, ז"ל:"ובין קדירה בת יומא ובין דלאו ב"י האיסור שבלוע בה כמי שאינו דמי כ"ז שבלוע עד שיצא ולכשיצא אוסר דכשם שטומאה בלועה כמאן דליתא דמי וכו' כך איסור הבלוע לא אסר עד דנפיק, דהא חמץ בפסח אי מטמין ליה עבר בב"י וב"י ואם הוא בלוע בקדירה לא עבר ומותר להשהותו עד לאחר הפסח וכי נפיק לאחר הפסח היתר הוא, ואי הוי נפיק בפסח הוה אסר ה"נ לא שנא.

וא"ת א"כ דאיסור הבלוע כמאן דליתיה דמי אמאי אמרה תורה כלי חרס אשר יבושל בו יישבר, לשהייה עד למחר ולישתרי דהא לא הותיר כלל דהבלוע כמאן דליתיה ולמחר הוי נטל"פ ולישתרי?

תריץ ולטעמיך יגעילנו או ילבנו ביומו אלא התורה העידה על כלי חרס שאינו יוצא מידי דפיו לעולם, דעם פליטתו חוזר ובולע מיד ולא מועיל לא הגעלה ולא ליבון, וכיון דהכי כי מבשל ביה למחר הוי מבטל איסור לכתחילה ושמעינן מינה דאין מבטלין איסור לכתחילה דאורייתא הוא.

ועוד דאין כאן ביטול כלל דהא אין יוצא מידי דפיו ומשום דנותר אית ביה כרת אמרה תורה ישבר אבל שאר איסורין שהן איסור לאו אין אוסרין אלא בנו"ט", וכל דבריו צ"ב אבל הבאתי דבריו שעמד להדיא על מש"כ לעיל לדון בדין נותר הבלוע בכלי].

**ב. בדין הפרשת תרו"מ על בלוע בכלי-**

ועפ"י האמור יש לדון במש"כ הפוסקים שאם חתך טבל בסכין או בישלו בקדירה ואח"כ רוצה להפריש עליו יכוין לעשר גם על הבלוע בקדירה.

ויסוד הדברים ממה דקי"ל בשו"ע יו"ד שכד-יב שאם אפה פשטיד"א מעיסה שלא הורמה חלתה יכול להפריש עליה ממקום אחר, וכתב הט"ז סקט"ו דקמ"ל דאף שבלוע טעם מן העיסה בבשר מ"מ כשמפריש על הבשר לא חשיב מפריש מן החיוב על הפטור שהבשר יש בו טעם עיסה וטכע"ק דאורייתא[[3]](#footnote-4), וה"נ נקטו הפוסקים לענין בלוע בכלי.

ובמעדני ארץ פ"ב תרומות סוף ה"א תמה בזה עפי"ד ראב"ן אלו דהא כל שהוא בתוך הכלי לא חשיב כבעיניה והרי הוא כחלק מן הכלי ולית ביה דין מעשר ואיסור טבל רק כשיוצא לחוץ ואיך יעשר עליו הרי הוא כמעשר מן החיוב על הפטור?

ועיין בדר"א פ"ד תרומות הכ"א בביה"ל שהוכיח ממשניות דוודאי לדינא יכול לעשר וכן עמד בזה במנח"ש ח"א סב-ט ובמעדני ארץ תרומות פ"ב ה"א אות ה', וביאור הדברים כתבו דכיון שיכול להוציא את התרו"מ סגי בזה דלא מיקרי מחיוב על הפטור, והיינו שיש כאן כעת סיבת האיסור והראיה שאם יוצא מתחדש בו האיסור, ולפי"ז יל"ד אם יחול בו ג"כ דין נותר.

אלא שעפי"ז דנו עוד היאך הדין בבישל טבל בסיר ועבר מעל"ע ונפגם אם גם בזה יוכל לעשר על הבלוע.

ועיין בדר"א מעשר פ"ו בצה"ל אות נט הביא בשם הגריש"א שכלי זה אין לו תקנה שהרי א"א לעשר עליו שהרי הבליעה פגומה ולא חל בה דין מעשר, והקדירה אסורה משום גזירה דאב"י ונמצא שאין לה תקנה אלא בהגעלה.

וכנראה כוונתו דאף שבעודו בכלי אינו פגום לגמרי עד שא"ר לגר מ"מ כיון שכל שם אוכל שלו הוא מכח שיכול לצאת לחוץ הרי בכה"ג שנפגם וגם אם יצא לחוץ לא יהיה בו איסור ושם אוכל פקע מיניה דין טבל וחיוב תרומה.

ועיקר הנידון בזה כנראה תלי בפלוגתת הר"ן ותוס' הנ"ל, דבד' הר"ן מבואר להדיא שיכול לחול דין נותר על הבלוע א"כ ה"נ יש בו דין טבל ויכול לעשר עליו, ושלא כד' הגריש"א, וכנראה חומרת הגריש"א היא כפי שיטת התוס'[[4]](#footnote-5) [ועיין במעדני ארץ פ"ב תרומות מש"כ בזה].

והנה בדר"א השיג ע"ד הגריש"א שהרי משכח"ל שיצא באופן שיש בו שם אוכל ע"י דבר חריף דמחליא ליה לשבח, ועיי"ש דשמא חשש לדעת הפוסקים דדבר חריף אינו אלא מדרבנן.

אבל בד' התוס' מבואר שאין טענתו טענה, ולא חל שם נותר שהרי אם יצא לחוץ אין בו איסור, וכנראה הטעם משום דדבר חריף דמחליא ליה לשבח הוא תיקון מחודש והשתא אין דנים אותו כך [וכתבתי גם זה והסכים לעיקר הדבר אלא שכתב שצריך טעם בזה].

ובעיקר דינו של הגריש"א הנה במנח"ש שם דן להתיר בזה וטעמו דיסוד איסור טבל הוא חסרון הפרשה וכל שאין אפשרות להפריש עליו פקע ממילא איסור טבל ואינו בכלל גזירה דאב"י, ואין סברתו ברורה לי כ"כ.

[והוסיף דמבואר בפמ"ג שפ"ד צט-ז שאם בישל בקדירה שאב"י נאסר התבשיל אבל אין איסור בעצם הבישול רק בצירוף מה שאוכל אח"כ א"כ בטבל שאחר שבישל פקע החיוב הפרשה אין בו איסור כלל].

וכעי"ז הבאנו במקו"א מד' הגרי"ז לענין משקין היוצאין מפירות דהוי טבל בלא אפשרות להפריש עליו, והבאנו דעת החזו"א דאדרבה כיון דפקע אפשרות הפרשה פקע איסור טבל, ושם נתבאר ענין זה.

וכנראה יסוד הטעם להקל בזה דל"ש כאן גזירה אטו אב"י שהרי הוא רוצה להפריש על הבלוע ג"כ ובבן יומו היה ניתר ע"י הפרשה זו, ואכתי סברא דחוקה היא, ושו"ר במו"ז ח-רב בהערה הביא ששמע מהגרי"ז להסתפק בזה לדינא מה"ט.

ועיי"ש מה שנתקשה במנח"ש מנ"ט בר נ"ט דטבל שהרי א"א להפריש עליו מיניה וביה שהרי לאו פרי הוא לענין דין חדש לחול עליו, וא"כ יפקע ממנו איסור טבל, שהרי דעת הגבו"א יומא ח: דכל שא"א להפריש עליו מיניה וביה לאו טבל הוא, ולא תירץ באופן ברור ע"ז.

[ובעיקר הדבר כנראה מבואר בתורי"ד ע"ז עג: שלא כהמנח"ש ועמד בזה בדר"א שם, שכתב בתורי"ד דטבל שנימוח בתבשיל בטל ולא חשיב דשיל"מ שהרי כל שהוא בתבשיל א"א לתקנו.

והטעם דא"א לתקנו מבואר שם אופן חדש בזה דדין טכע"ק דין חדש הוא שהרי אין לוקין עליו לכמה ראשונים, ולא נאמר דין זה לענין תרומה, והוא טעם חדש שא"א לעשר על טעם הבלוע בכלי ואפי' בתבשיל.

מיהו בעיקר דברי התורי"ד הביא בדר"א מחזו"א דמאי טו-ט דלא קי"ל כן ושפיר אפשר להפריש על טכע"ק.

אבל הא מיהת שמענו מדבריו דאף שא"א להפריש על טבל זה מ"מ לא פקע ממנו איסורו, ושלא כד' המנח"ש].

1. ועיין בחי' הגר"ח עהש"ס ובגנזי הגר"ח-נט מש"כ לדון בדעת הר"מ בזה.

   ובעיקר קו' הראשונים עי' ברא"ם פרשת צו הו"ד במג"א תמז-טז שהפגימה ודין נותר באים כאחד. [↑](#footnote-ref-2)
2. מיהו יתכן שסברת הרשב"א מועלת רק לענין ביטול איסור לכתחילה דהוי כמי שחל בו הביטול שאין בו מציאות של איסור בלא ביטול אבל לענין עצם האיסור לעניינים אחרים שפיר יכול לחול בו דינים אף שכשיצא יהיה לעולם נטל"פ.

   ובמקו"א נתבאר להכריח כן ממש"כ הרשב"א לענין כלי שפע כעין סברא זו שאין בו משום ביטול איסור לכתחילה כיון שלעולם יצא ע"י ביטול, והרי רחוק לומר בכה"ג שבטלה מציאות האיסור של הבלוע דאף שאין רגילות להשתמש בו במועט מ"מ שייך שיעשו כן, וגם יצא לפי"ז דין מחודש מאוד דא"א להפריש תרו"מ על הבלוע בכלי שפע כיון שאין מציאות לאיסור, וזה וודאי אינו.

   וע"כ כל סברת הרשב"א הוא רק לענין ביטול איסור לכתחילה דכמי שחל בו הביטול דמי, וזה תלי ברגילות השימוש בו אבל לענין מציאות האיסור עצמו וודאי אכתי חשיב איסור ויש בו דין תרו"מ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בט"ז דמ"מ אין להפריש אלא מעיסה אחרת על זו אבל א"י להפריש מעיסת הפשטיד"א עצמה שהרי בלוע בה טעם בשר ואינה עיסה נקיה.

   ובדגמ"ר תמה ע"ז טובא מה לי שבלועה מבשר והרי סו"ס יש כאן עיסה והיא ראויה להפריש עליה, וע"ע בפתחי תשובה הביא שגם בסידורו של החוו"ד תמה ע"ז, וד' הט"ז צ"ב טובא, ועיין לבושי שרד סי' שכד על הש"ך מש"כ ליישב . [↑](#footnote-ref-4)
4. וכתבתי כן להגרח"ק בעל דר"א וכתב שלכאו' יפה הערתי.

   אלא שיש מקום לדון דאף התוס' מודו להר"ן בזה ולא אמרו אלא שחלות דין נותר חדש א"י לחול עליו, אבל איסור טבל וחסרון הפרשה שכבר חל בו לא פקע ואין בו חסרון של מעשר מן החיוב על הפטור, ולפי"ז ליתא לחומרא זו.

   ונראה שמוכרח כן דאל"כ תיקשי למה צריך מו"ש יחכה מעל"ע עד שייפגם הטעם ויפקע האיסור כמו דמבואר בתוס' דבפגום לא חל דין מו"ש, וכתב הרא"ש וכ"ה במהר"ם דאף התוס' מודו דכיון שכבר חל דין מו"ש לא פקע אף דהשתא אב"י.

   וכנראה הכוונה משום דחייל בו איסור נותר ולא פקע אף שאם יוציאנו לא יהיה ראוי לגר בתערובתו [ומסתבר שאם יפסול את הבלוע בכלי לגמרי מאכילת אדם לא יהיה בו דין ביעור נותר ואי"צ מו"ש, אלא דצ"ע לדעת הרא"ה דבלע שבכלי א"ר לגר א"כ למה לא ימתין עד מעל"ע ולא יצטרך מו"ש].

   וא"כ ה"נ לענין תרו"מ כיון דחייל דין טבל וחיוב הפרשה תו לא פקע במה שא"ר השתא.

   אבל יתכן דלעולם גם אם יפסול את הנותר מאכילת אדם לגמרי כיון דחייל בו דין ביעור נותר תו לא פקע [וכ"נ מדעת הרא"ה הנ"ל], ויסוד הדבר דאיסור נותר איסוה"נ הוא ואין בו היתר שא"ר לאכילה כש"כ הגר"ח פט"ו מאכ"א וכ"ד כמה אחרונים, ולפי"ז שוב נפלה הראיה מד' התוס'.

   מיהו לפמש"כ הגר"ח פט"ו מאכ"א וכ"נ כמה אחרונים שאין דין טכע"ק באיסוה"נ שנסרחו מאכילה הרי ה"נ הבלוע בכלי כל דינו הוא מכח פרשת טכע"ק וכיון שנפסל אין בו איסור טכע"ק, וע"כ שכל ד' התוס' הוא דוקא משום שלא נפסל מאכילה לגמרי ולפי"ז הדר שפיר צדקה ראייה זו. [↑](#footnote-ref-5)