89 כביצה בטומאה
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' י"ז בתמוז תשס"ב

# בדין שיעור כביצה לטמא אחרים ולקבלת טומאה, ובביאור שיטות הראשונים בזה

# א

א] זבחים דל"א., איתמר חצי זית חוץ לזמנו ח"ז חול"מ וח"ז חול"ז, אמר רבא ויקץ כישן הפיגול, ורב המנונא אמר עירוב מחשבות הוי, אמר רבא מנא אמינא לה דתנן כביצה אוכל ראשון וכביצה אוכל שני שבללן זב"ז ראשון חלקן זה שני וזה שני, הא חזר ועירבן ראשון הוי, ממאי מדקתני סיפא נפל זה בעצמו וזה בעצמו על ככר של תרומה פסלוה נפלו שניהם כא' עשאוה שני', ור"ה אמר התם איכא שיעורא הכא ליכא שיעורא.

והנה צ"ע בזה, דהנה בעיקר הדין דבעי' כביצה לטמא אחרים מצי' שנחלקו בזה הראשונים, דהנה יש להסתפק בנגעה טהרה בב' חצאי כביצה טמאים, אם ה"ה נטמאת, דהנה לענין כל המטמאין שחילקן פליגי רבי דוסא ורבנן, דלר"ד אין נוגע וחוזר ונוגע ולרבנן יש נוגע וחוזר ונוגע, וצ"ע בדין ב' חצאי כביצה טמאים, אם תליא זה בפלוגתא דרבנן ור' דוסא.

ומצינו דפליגי בזה הראשונים, וע' חזו"א טבו"י סי' ד' שהאריך בזה, דהנה בד' הרמב"ם פ"ו מטומ"א הי"ז והראב"ד שם, מבו' דס"ל דאם ב' החצאי כביצה נפרדין זמ"ז אינן מצטרפין לטמאות, ונחלקו שם הרמב"ם בהצירוף דבעי' כדי לחשבן לדבר א' שעי"ז יטמאו אחרים, דדעת הרמב"ם דבעי' שיהא מכונס ודבק זב"ז, ודעת הראב"ד דבעי' שיגעו זב"ז, יעוש"ה, ועכ"פ מד' שניהם נלמד דאי ליכא צירוף ביניהם ודאי שאין מצטרפין לטמא,[[1]](#footnote-2) וכן נ' גם ד' הר"ש והרא"ש פ"ח דטהרות מ"ח, יעוש"ה דמבו' דס"ל דבלא חיבור הבצק ע"י משקין אין נטמא המשקה ואף דנוגע המשקה בכל הכביצה הטמא, דהרי סיפא איירי בשהי' תחתיהן משקה עומד, דחשיב שמחובר כל המשקה, ואפ"ה אינו נטמא רק משום דמחבר ג' חלקי הבצק זל"ז, אך בלא"ה לא הי' נטמא הגם שנוגעין בו כל ג' חלקי הבצק,[[2]](#footnote-3) וכ"נ גם ד' התוס' בחולין דקי"ט: ד"ה שומר, וכמו שהוכיח במשנ"א טהרות פ"א מ"ה, וע' גם בחזו"א עוקצין בזה, וכן נ' גם מד' תוס' שם דקי"ח: שכתבו דלא משכח"ל יד להוציא לפחות מכזית, וערש"ש וחזו"א דלכאו' שפיר משכח"ל בשגעה טהרה בב' חצאי כביצה טמאין ובא' מהן נגעה רק ביד, וכתב בחזו"א דמוכח דס"ל דאין ב' חצאי כביצה נפרדין מצטרפין לטמא..

אמנם מד' רש"י ותוס' בסוגיין נ' דפליגי ע"ז, דהנה בהא דתנן בטהרות פ"א מ"ה ומייתי' לה בסוגיין, נפלו שניהן כא' עשאוה שני', צ"ע לדעת הרמב"ם ודעימי' דלדין כביצה לטמא אחרים ל"מ ב' חצאי כביצה הנפרדין זמ"ז, ורק אם מחוברין או עכ"פ נוגעין זב"ז מצטרפין לטמא, א"כ מ"ט נפלו שניהן כא' עשאוה שני', ועמד בזה המקד"ד בסי' ל"ז סק"א, ועי' חזו"א שכתב דצל"פ לדעתם דאיירי דמשקה טופח מחברן לד' הרמב"ם, או דנוגעין זב"ז לדעת הראב"ד, אך הנה בפירש"י בד"ה נפל זה בעצמו ובד"ה נפלו שניהם כא' נ' להדיא דכל דהוו שניהם על הככר הגם שאין נוגעין זב"ז כלל מצטרפין לטמא, וכ"נ גם מד' הרא"ש בטהרות פ"א מ"ו, וצ"ע שסותר לדבריו שם פ"ח הנז' וית' לק' סק"ד, וכן נ' מד' התוס' ד"ה נפלו שניהם כא' שכתבו למ"ד יש נוגע חוזר ונוגע, וא"נ דאיירי דהם מחוברין זל"ז הרי לא תליא זה בהפלוגתא אי יש נוגע וחוזר ונוגע, ובע"כ דס"ל דאף דאין ב' החצאי זיתים מחוברין כלל, מ"מ נטמא הככר של תרומה מכח מה שנוגע בתרויי', וזהו שכתב התוס' דהיינו כמ"ד יש נוגע וחוזר ונוגע, ועי' לק' סוסק"ג, דיש לדחות הראי' מד' התוס' עיי"ש.

וכ"ה להדיא באליהו רבה בטהרות שם ז"ל, נפלו שניהם כא', ואפי' לא נפלו במקום א' אלא זה מצד זה וזה מצד אחר מצטרפין, כרבנן דפליגי עלי' דר"ד באהלות בכל הטומאות שנחלקו דמצטרפין, עכ"ל, ולהדיא דל"ב כלל שיהיו מצורפין ב' חצאי הכביצה, אלא שוה דין שיעור כביצה לטמא אחרים לשאר שיעורי המטמאין דלרבנן יש נוגע וחוזר ונוגע, וע' גם בא"ר בטהרות פ"ח מ"ח, דמפרש למתני' דהתם דכלל לא דייני' שיצטרפו חלקי הבצק ע"י המשקין, אלא טעמא דרבנן דבמשקה עומד מצטרפין הוא משום דכל המשקה שתחת הבצק חיבור והרי נוגע כולו בכביצה, ומפרש לפ"ז, דזו דפליג התם ר"ד ואמר אוכל פרוד אינו מצטרף, דאזיל לטעמי' דאין נוגע וחוזר ונוגע, (והחזו"א טבו"י סימן ד' סקי"ד עמד ע"ז דמ"ט אין המשקה מחברן, עיי"ש, אך עיי"ש סקט"ז שהק' להיפך דאין משקה מחבר אם אין לו צורך בזה, ולפ"ז ניחא ד' הגר"א), אך בד' הר"ש והרא"ש שם מבו' דהא דפליג ר"ד התם הוא משום דס"ל דל"מ משקה לחבר, (ויעו"ש שדנו אם פליג רק על כעין החרדל או דפליג אף על רישא), ולדבריהם ל"ש זה כלל לפלוגתא דר"ד ורבנן באהלות, כיון דהכא גם רבנן מודו דב' חצאי כביצה נפרדין אין מצטרפין לטמא, ובמתני' דעדיות רפ"ג תנן לפלוגתא דרבנן ור"ד בכל המטמאין שחלקן, והדר תנן לפלוגתי' באוכל פרוד, ולד' הר"ש והרא"ש ל"ש ב' הפלוגתות זל"ז, **(**וע' כן במאירי בעדיות שם, שפי' דאחר שהביא לפלוגתא דר"ד ורבנן, נתגלגל להרבה דברים שנחלקו בהן ר"ד ורבנן**)**.

ולכאו' מסוגיין יש להוכיח כד'' הרמב"ם ודעימי', דאי נימא דאף ב' חצאי כביצה נפרדין מצטרפין לטמא, והיינו דליכא כלל הלכה בהמטמא שיהי' בעצמו כביצה, צ"ע טובא דמ"ש לדון בזה דאם נצטרף חצי כביצה ראשון אם חצי כביצה שני תו ל"ה להצטרף עם חצי כביצה ראשון אחר, וזה ק' בתרתי, א', דכיון דאף ב' חצאי כביצה נפרדין מצטרפין לטמא, הרי נמצא דאף חצי כביצה העומד לעצמו אי"ב דינא שמטמא אחרים בצירוף עם עוד חצי כביצה, ואף בלא שישתנה גופו, דהרי אף שלא יתחבר עם החצי האחר ה"ה מטמא אחרים שיגעו בב' החצאין, ודין זה הרי מעולם לא נתבטל ממנו, ומ"ש לדון שלא יצטרף עם חצי כביצה אחר, והרי מעולם הי' דינו שהוא ראוי לטמאות ביחד עם עוד חצי כביצה, והניחא לדעת הרמב"ם ודעימי' דב' חצאי כביצה הנפרדין זמ"ז אין מצטרפין לטמא, הרי נמצא דליכא בהמטמא דין שה"ה מטמא אחרים רק כאשר אי"ב כביצה, וכל דלי"ב כביצה אין דינו כלל לטמאות, וע"כ י"ל דבטל ממנו דינו, אך לד' רש"י ותוס' הרי ליכא כלל דין שאינו מטמא רק כאשר אי"ב כביצה, אלא הוי הדין דבעי' שיעור כביצה כדי לטמאות אחרים, אך הרי אף כשלי"ב כביצה בכחו לטמאות אם תגע הטהרה בו ובחצי כביצה אחר, ודין זה מעולם לא בטל ממנו. [[3]](#footnote-4)

ב', ק' דמ"ט אמרי' דכשנתחבר חצי כביצה ראשון עם חצי כביצה שני חייל בי' צירוף עם השני, וזהו שדנו אם אח"כ חוזר ומצטרף לראשון, ולכאו' לדעת הסוברים דל"ב כלל צירוף בהכביצה המטמאת, הרי נמצא דלא חייל שום צירוף במה שנתערב עם החצי כביצה שני, שהרי אף קודם צירופן הי' דינם שאם נגעה תרומה בתרויי' יחד פסלוה, ול"מ צירופן רק דעי"ז כל שנגעה התרומה בצד א' הוי נגיעה בכל הכביצה, כיון שה"ה מעורבין יחד, אך הרי לא חייל שום דין בטומאתן ע"י צירופן, וגם ל"ב בזה לדין צירוף בטומאתן, וא"כ מ"ש לומר דמכח שנצטרפו תו לא יצטרף החצי כביצה ראשון עם חצי כביצה ראשון אחר, הרי כלל לא חייל שום דין בצירופן, ואין בזה שם צירוף כלל, וכנ"ל, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' מבו' היטב, דהרי קודם הצירוף ל"ה בהחצי כביצה דין לטמא אחרים כלל, וע"י צירופו עם החצי ביצה שני חייל עלי' דינא דה"ה פוסל תרומה, וע"כ שפיר דנו דשוב אינו מצטרף עם חצי כביצה ראשון אחר, וצ"ע רב בזה.

ב] עוד צ"ע בזה בדעת רש"י, דהנה בשבת דצ"א. בעא מיני' רבא מר"נ וכו', לעולם לענין שבת וכגון דאיכא פחות מכביצה אוכלין והאי משלימו לכביצה, מאי מדמצטרף לענין טומאה מיחייב נמי לענין שבת וכו', והנה ע' בראשונים שם שהוכיחו מזה דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה דאל"כ הרי ל"ב צירוף לענין טומאה, ועיי"ש בחי' הרמב"ן שכתב דלפירש"י צל"פ האיבעיא, דכיון דחשיב צירוף לענין לטמא אחרים מיחייב נמי משום שבת, ועיי"ש במהרש"ל ובמהרש"א מה שדנו בל' רש"י בזה, וצ"ע רב בזה, דהניחא א"נ דלענין לטמא אחרים בעי' שיהא הכביצה מצורף, שפיר י"ל דכיון דע"י שזרק נצטרפו לכביצה חשיבא נמי לענין שבת, אך לרש"י לטעמי' דל"ב כלל שיצטרפו ב' חצאי הכביצה המטמאין, הרי נמצא דלא חייל מידי ע"י צירופן זל"ז, דגם קודם צירופן הי' דינם שאם נגעה טהרה בתרויי' נטמאת, ול"מ הצירוף רק דעי"ז כשנגעה טהרה בצד א' חשיב דנגעה בכל הכביצה, אך לא חייל שום דין בטומאתן ע"י צירופן, וא"כ מ"ט נימא דמכח זה יתחייב אף לענין שבת, הרי לא חייל מידי ע"י הזריקה לענין טומאה, וצ"ע רב בזה.

ג] והנה לכאו' הי' אפ"ל בזה, ובהקדם דהנה בעיקר ד' הראב"ד בהל' טומ"א הנז', דכל דנוגעין זב"ז מצטרפין לטמא, תמוה טובא ממשנה ערוכה בחלה פ"ב מ"ח, ומייתי' לה בסוטה ד"ל, ר"א אומר ניטלת מן הטהור על הטמא כיצד, עיסה טהורה ועיסה טמאה נוטל כדי חלה מעיסה שלא הורם חלתה ונותן פחות מכביצה באמצע כדי שיטול מן המוקף, והיינו כמש"פ רש"י בסוטה שם והר"ש בחלה, דכיון שנותן פחות מכביצה באמצע הרי שהגם שהוא נטמא, דאוכל מקב"ט בפחות מכביצה עכ"פ מדרבנן לדעת כל הראשונים, מלבד ד' הרמב"ן והרשב"א בשבת דצ"א: שאינו מקב"ט אף מדרבנן, וכן נ' ד' רש"י אחר שחזר בו, וית' בזה לק' סק"ז, מ"מ אינו מטמא להעיסה הטהורה דאין פחות מכביצה מטמא אחרים, ולדעת הראב"ד הרי כיון שהפחות מכביצה שבאמצע נוגע בהעיסה הטמאה ואי"ב יחד כביצה, הרי הי' בדין שיטמא להעיסה הטהורה, דהרי לדעת הראב"ד ודאי דהפחות מכביצה שבאמצע נטמא, דיון שדעתו דאוכל מקב"ט בכ"ש מדאורי', כדחזי מדלא השיג על הרמב"ם שכתב דאוכל מקב"ט בכ"ש מדאורי', וצ"ע רב בזה בדעת הראב"ד, ושוב אחז"ר מצאתי בחזו"א זרעים ליקוטים סי' ד' סק"ד שעמד בזה.

אמנם נ' ברור בד' הראב"ד, וכ"נ שפירש במשנ"א טהרות פ"א מ"ה, דהגם דס"ל דב' חצאי כביצה הנוגעין זב"ז מצטרפין לטמא אחרים, אך היינו רק שאם נגעה הטהרה בב' חצאי הכביצה ה"ה נטמאת, אך אם לא נגעה הטהרה אלא בא' מהן ודאי שאין היא נטמאת, דכיון שכתב הראב"ד דאינם כא' להטמא זה מחמת זה, והיינו משום דודאי לא חשיבי כד' א' דחשיב כנגעה הטומאה בכולן, הרי שה"נ כל שנגעה הטהרה בא' מהן הרי ודאי דלא חשיב דנגעה בכולן, וע"כ ודאי דאינה נטמאת, דהגם דאי' בהחפצא המטמא כביצה דלזה מהני לצרף בנגיעתן זב"ז, מ"מ כדי ליטמא מכביצה בעי' ליטמא מכל הכביצה, וע"כ אם לא נגעה הטהרה בכל הכביצה אינה נטמאת, וע"כ ודאי דאם נגעה הטומאה בא' מהן דלא חשיב נגיעה בכל הכביצה, ודאי דאינה נטמאת, ואי"ז דוחק בסתימת ל' הראב"ד, דהרי מש"כ הראב"ד שם דאם נגע שרץ בכביצה פירורין, הרי ודאי דהיינו דנגע בשרץ בכולן, דהרי ליטמא זה מחמת זה אין מצטרפין וכמש"כ לעיל מינה, וע"כ ה"נ מש"כ דמצטרפין לטמא אחרים היינו אם נגעה הטהרה בכולן, וז"ב, (אך עי' חזו"א שנקט דלדעת הראב"ד אף אם נגעה הטהרה בא' מהן נטמאת, וצ"ע), וע' לקמן סק"ח דאשכחנא דכוותה בדין כביצה לקב"ט, דדעת הרי"ד דב' חצאי כביצה שנוגעין זב"ז מצטרפין לכביצה, אך מ"מ בעי' שתגע הטומאה בתרויי' ורק בכה"ג ה"ה נטמאין, וה"נ הוא ד' הראב"ד בדין כביצה לטמא אחרים.

ומיושב היטב לפ"ז מתני' דחלה, דע"כ אין העיסה הטהורה נטמאת מכח הפחות מכביצה שבאמצע, דהגם שה"ה נוגע בהעיסה הטמאה ומצטרף עמה, מ"מ ל"מ לטמא רק כשנגעה הטהרה בכל הכביצה, וע"כ התם דרק הפחות מכביצה נוגע בעיסה הטהורה ודאי שאינה נטמאת.

וארווחנא לפ"ז, דהנה כבר נת' לעיל סק"א, דבהא דפליגי רבנן ור"ד בטהרות פ"ח מ"ח ובעדיות פ"ג מ"ב, פי' בא"ר דאזלי לטעמיי', אך בד' הר"ש והרא"ש מבו' דהוי פלוגתא אחרינא, כיון דס"ל דלענין שיעור כביצה מודו כו"ע דאין מצטרפין ב' חצאי כביצה, ובעי' שיהיו מחוברין יחד, וא"כ מה דפליג ר"ד ע"כ היינו משום דס"ל דל"ה חיבור המשקין חיבור, אך למש"נ בדעת הראב"ד י"ל דאזיל ר"ד לטעמי', דהרי לדעת הראב"ד ל"מ החיבור שע"י המשקה לחשבן כגוש א', אלא מהני חיבור המשקה כ"ה דמהני שנוגעין זב"ז, וכן נ' להדיא בראב"ד שם דמדמה להו עיי"ש, ולפ"ז הרי דכל מה דנטמא המשקה הוא רק משום דה"ה נוגע בכל חלקי העיסה, וכמש"נ דהיכא דל"ה הכביצה גוש א' בעי' שתגע הטהרה בכולו, וע"כ ה"ז תלוי בפלוגתא דרבנן ור"ד אי יש נוגע וחוזר ונוגע, דלר"ד דאין נוגע וחוזר ונוגע אין המשקה נטמא, כיון דמה דאתי' לטמאותו הוי משום נגיעתו בכל חלקי העיסה, ואין נוגע וחוזר ונוגע, ואזלי רבנן ור"ד לטעמיי', ודו"ק.

אמנם כ"ז ניחא רק א"נ דטעמא דר"ד דאין נוגע וחוזר ונוגע הוא דאינו נטמא מכח ב' נגיעות, וע"כ ה"נ הכא כיון דאתי' לטמאות מכח ב' נגיעות, ס"ל דאין נוגע וחוזר ונוגע, אך א"נ דטעמא דר"ד הוא משום דס"ל דל"מ כזית לטמא רק אם ה"ה כאחת, וב' חצאים ל"מ לטמא, הרי שהכא דמצורפין כל חלקי הכביצה ע"י המשקה, בדין דיהני אף לר"ד, ועי' ברש"י חולין דקכ"ד: דמבו' דעתו דאף לר"ד דאין נוגע וחוזר ונוגע מ"מ אם ב' החצאי זיתים נוגעין זב"ז ה"ה מצטרפין לטמא, וצ"ב, ונ' בביאורו דס"ל דהא דס"ל לר"ד דאין נוגע וחוזר ונוגע, אי"ז גריעותא בהמגע דא"א לצרף ב' מגע, אלא הוי גריעותא בהמטמא דרק כזית א' מטמא, אך ב' חצאי זיתים אין מצטרפין לטמא, וע"כ היכא שנוגעין זב"ז דה"ה מצורפין, הרי שהגם דה"ה מטמאין ע"י ב' מגעות, מ"מ מהני אף לר"ד, דכיון דהוו חפצא א' דכביצה מהני לטמא אף דבעי' שיגע בכל חלק וחלק, (ועי' לק' סק"ח דעד"ז מצי' גם בד' רש"י בחולין דקי"ח: דמהני נגיעה להחשיב החפצא לכביצה לענין לקבל טומאה, ואף שאין נטמא כל הכביצה בהנגיעה במקצת, מ"מ מהני מה שנוגע בכביצה להשלים לשיעור, עיי"ש), והוי זה ממש כד' הראב"ד דאף היכא דבעי' לצרף החפצא סגי בנגיעה בעלמא, ולפ"ז מבו' בד' רש"י דטעמא דר"ד הוי משום דל"מ הכזית לטמא אם אינו כאחת ודלא כמש"נ בדעת הראב"ד, וצ"ע בזה, שו"ר בס' אשר לשלמה ח"ג סי' ב' שדן בזה בבי' טעמא דר"ד, וכתב להוכיח דהוי זה גריעותא בהמגע שא"א לצרף ב' מגעות, מבמבו' בחולין שם ובתוס', די"ל דבמשא מודה ר"ד דיש נושא וחוזר ונושא, וזה מתבאר רק אם הוי הגריעותא בהמגע, וי"ל דבמשא ליכא לגריעותא זו, אך אם הוי הגריעותא במטמא ל"ש לחלק כן, ועיי"ש מה שדן עוד בזה.

ולפ"ז י"ל עוד, דמש"כ התוס' בסוגיין דהא דנפלו שניהם כא' עשאוה שני' היינו למ"ד יש נוגע וחוזר ונוגע, לאו היינו דס"ל דאיירי אף בשנפלו בב' מקומות וכמש"כ בא"ר, אלא לעולם ס"ל כדעת הראב"ד דל"מ ב' חצאי כביצה לטמא רק אם ה"ה נוגעין זב"ז, ואיירי הכא בשה"ה נוגעין זב"ז, ומ"מ בעי' לדין יש נוגע וחוזר ונוגע, דאל"כ ל"ה מהני לטמא כיון דכל הטומאה הויא ע"י נגיעת תרויי' בהככר, וע"כ תליא בדין יש נוגע וחוזר ונוגע, ודו"ק.

ד] ובטעמא דמילתא דבעי' בזה לתרתי, חדא שיהא המטמא עצמו כביצה, והב' שתגע הטהרה בכביצה טומאה, בפשוטו הי' נ' דהוי הכל חד דינא, דשיעור אוכלין לטמא אחרים כביצה, וע"כ בעי' שתגע הטהרה בכל הכביצה, ואך דנתחדש בזה דל"מ לטמא רק אם הוי כל הכביצה יחד, אך ב' חצאין ל"מ לטמא, אך צ"ע לפ"ז מ"ש משאר המטמאין דקי"ל דיש נוגע וחוזר ונוגע, ומצטרפין ב' חצאי כזית הגם שאין נוגעין זב"ז.

אך יל"פ עוד בזה דבעיקר הדין דבעי' שיהא בהמטמא כביצה י"ל דתרתי איתנייהו בי', הא' כשאר השיעורין שמצי' בטומאה, דאין הטהרה נטמאת רק אם נגעה בשיעור זה, והב' הוי שיעור בהחפצא המטמא דבעי' שיהא בו כביצה, ויל"פ דהיינו משום דאל"כ לי"ל שם אוכל, דל"ח אוכל בפחות מכביצה, ואשר ע"כ ס"ל להראב"ד דבעי' שיגעו ב' חצאי הכביצה זב"ז, דאל"כ הרי ליכא שיעור בהחפצא המטמא וליכא עלי' תורת אוכל, אך מאידך בעי' נמי שתגע הטהרה בכל הכביצה, וככל המטמאין דבעי' שתגע הטהרה בכל השיעור המטמא, ועד"ז י"ל גם לדעת הרמב"ם דמה שהצריך שיהיו ב' החצאי כביצה מחוברין הוא משום דבעי' שיהא על המטמא תורת אוכל, אך משום הדין שיעור כביצה לטמאות כשאר שיעורי טומאה, הרי שבזה קי"ל דיש נוגע וחוזר ונוגע, ועי' בס' אשר לשלמה ח"ג סי' א' שכתב כן.

אך צ"ע מנ"ל דאי' בזה תרי דיני, ובשלמא לדעת הסוברים דמדאורי' אין אוכל מקב"ט בכ"ש, אשר היינו משום דלי"ל תורת אוכל, ומלבד זה אי' הלכה דאין אוכל מטמא אחרים בפחות מכביצה, וזה הוי הל' אחרי' דאיכא שיעור בהמטמא וכשאר שיעורין, (ועי' לק' סק"ט ואילך שנת' כן בארוכה, ונת' כמה נפ"מ בזה), הרי די"ל דמלבד הלכה זו אי' נמי הלכה דפחות מכביצה לי"ל תורת אוכל לטמא אחרים, וכ"ה דלי"ל תורת אוכל לקב"ט, דלא עדיף לטמא אחרים מלקבל טומאה, וכ"ה דאין מקב"ט בפחות מכביצה דלי"ל תורת אוכל, ה"נ אינו מטמא אחרים, אך לשי' הרמב"ם והראב"ד דאוכל מקב"ט בכ"ש מדאורי', הרי שאין לנו מקור לומר דבשיעור כביצה לטמא אחרים אי' ב' הלכות, וצ"ע בזה.

ועיי"ש בס' אשר לשלמה שכתב, דלפ"ז י"ל דהא דתנן דנפלו שניהם כא' עשאוה שני', מתפרש כפשוטו דלא איירי בגוונא שהן נוגעין זב"ז ודמשקה טופח מחברן, ומ"מ ה"ה מצטרפין לטמא, ואף דלדעת הרמב"ם ודעימי' ל"מ ב' חצאי כביצה לטמא, אך כיון דהיינו משום דאי' דין בהמטמא שיהא כביצה כ"ה שיהא עליו תורת אוכל, הרי שהכא דאיכא בכל א' מהן כביצה ואי' עלי' תורת אוכל, ואך דמ"מ אין כל' א' מהן עושה שני, כיון שהגם דאי"ב כביצה ואי"ב תורת אוכל מ"מ לטמא אחרים בעי' שתגע הטהרה בכביצה טומאה, וע"ד שאר השיעורים שמצי' בטומאה, ולזה מהני שפיר מה שנפלו שניהם כא', דאיכת נגיעת כביצה ראשון בהככר, ולענין זה הרי קי"ל דיש נוגע וחוזר ונוגע ומהני נגיעה בב' חצאי כביצה לטמא, ואך דבעלמא ל"מ כיון דליכא על המטמא תורת אוכל, אך הכא דבכל א' מהן אי' כביצה ואי' עלי' תורת אוכל, שפיר מהני הנגיעה בב' חצאי כביצה לטמאות, עכ"ד.

וניחא בזה סתירת ד' הרא"ש, דבדבריו בטהרות פ"ח מ"ח מבו' דב' חצאי כביצה שאין מחוברין אינן מצטרפין לטמא, ובדבריו בפ"א שם מ"ו מבו' דמפרש למתני' דנפלו שניהם כא' היינו אף כשאינן מחוברין זל"ז, ולהנ"ל ניחא, דבנפלו שניהם כא', כיון דאי' בכל א' בפנ"ע כביצה, מצי' לצרף ב' חצאי כביצה דראשון לטמאות, אך זה מחודש טובא, דבהא דבעי' שיהא המטמא עצמו כביצה, ל"ב שיהא הכביצה כולו טמא בטומאה זו.

ה] ולפ"ז הרי י"ל כן גם בדעת רש"י ותוס', דלעולם ס"ל דב' חצאי כביצה נפרדין ל"מ לטמא, ורק הכא דאי' בכל א' כביצה ואי' עלי' תורת אוכל הוא דמצי' לצרף לב' חצאי הכביצה, ולכאו' לפ"ז ניחא סוגיין דדייני' שכבר נצטרף עם השני גם לדעתם, וכן ניחא גם סוגיא דשבת דצ"א. דע"י זריקתו נצטרף עם פחות מכביצה, כיון דאף לדעתם בעי' שיהא המטמא עצמו כביצה, וב' חצאי כביצה נפרדין אין מצטרפין לטמא.

אך באמת נ' דאי"ז מיישב כלל,[[4]](#footnote-5) דהגם דבעי' שיהא המטמא עצמו כביצה, אך כיון שנת' דמהני אף אם אין כל כביצה זה ראוי לטמאות, וע"כ מהני לטמאות בנפלו שניהם כא' כיון דאי' בכל א' כביצה, הגם דאין בכל א' כביצה ראשון, הרי נמצא דמה דבעי' לצירוף כביצה, לאו היינו דבעי' שיהא המטמא דכביצה מצורף, אלא הוי זה דין נוסף דאוכל פחות מכביצה לי"ל תורת אוכל לטמאות אחרים, ולפ"ז הרי דאכתי תמוה בסוגיין, דהרי נמצא דמה דב' החצאי כביצה מטמאין ל"ב בזה לצירופן, ואף קודם שנצטרפו הי' הדין דאם תגע טהרה בתרויי' ה"ה נטמאת, ומעולם לא בטל דין זה, וגם ק' דמה חייל בצירוף החצי כביצה ראשון לחצי כביצה שני, דהרי אף קודם צירופן הי' הדין דאם תגע תרומה בתרויי' ה"ה נפסלת, ולא חייל מידי ע"י צירופן, ואף דבעי' לצירופן כ"ה שיהא האוכל כביצה ויהא עליו תורת אוכל לטמאות, אך הרי בסוגיין לא דייני' כלל על צירוף זה, דצירוף זה הרי הוא קיים אף אחר שנפלו שניהם כאחד, ואדרבה הרי רק מכח צירוף זה מהני מה שנפלו שניהם כא' לטמאות, דבלא צירוף זה הרי ל"ה בכל א' מהן כביצה, ול"ה עליו תורת אוכל לטמאות, ואנן הרי דייני' על הצירוף בהמטמאין, דנצטרפו מעיקרא הראשון והשני, ומכח זה דייני' שלא יצטרפו אח"כ ב' חצאי כביצה ראשון, וע"ז ק' טובא, דהרי לא חייל מידי ע"י צירוף הראשון והשני, דהרי אף קודם צירופן הי' דינם שאם תגע תרומה בתרויי' תפסל, וכמש"נ לעיל.

ונ' דגם הסוגיא בשבת אין מתיישבת בזה, דנ"פ דמש"א התם דמכח דמצטרף לטמא חשיב לענין שבת, הוי רק מכח דין הצירוף בהמטמאין, אך הא דמצטרפין לחשוב המטמא כביצה דמכח זה אי"ל תורת אוכל ודאי ל"מ מידי, דאל"כ הרי אף אם ל"ה הפחות מכביצה טמא נמי הי' לנו לדון, כיון דע"י הזריקה נצטרף הכזית תרומה להפחות מכביצה דעי"ז אי"ל תורת אוכל לטמא אחרים, (ונפ"מ שאם תגע טהרה בו ובעוד פחות מכביצה טמא שמעורב עם אוכל טהור המשלימו לכביצה, יצטרפו שניהם לטמא), ואי"ז במשמע, וגם ל' רש"י שם מורה להדיא דהוי הצירוף בהמטמאין דאי"ז דין לטמא אחרים, וע"כ הדק"ל, דהרי ל"ב כלל לדין צירוף לטמא אחרים, ואף אם הוו ב' חצאי הכביצה המטמאין נפרדין זמ"ז ה"ה מצטרפין לטמא, אם אך אי' בכל חד מיניי' כביצה דאי' עלי' תורת אוכל, וכנ"ל, וצ"ע בכ"ז.

ו] וע"כ נ' מוכרח, דאף לדעת רש"י ודעימי' דאף ב' חצאי כביצה נפרדין מצטרפין לטמא, לאו היינו דלדידהו ליכא הלכה בהחפצא דהמטמא דיהא כביצה, דלעולם לכו"ע בעי' שיהא המטמא עצמו כביצה, ומה דמהני נגיעה בב' חצאי כביצה ליטמא, היינו דכיון שנוגעת הטהרה בב' החצאין דייני' להו כחדא, וה"ה מצורפין לענין לטמא טהרה זו, אך לעולם בעי' בזה לדין צירוף, ועי' בזה.

ולפ"ז א"ש היטב מה שדנו בסוגיין, דלפי המבו' הרי נמצא דחצי כביצה העומד לעצמו לי"ב כלל דין שה"ה מטמא אחרים, ורק ע"י שה"ה מצורף עם חצי כביצה אחר חייל בי' דינא שה"ה מטמא אחרים, ואשר ע"כ כאשר נצטרף חצי כביצה ראשון עם חצי כביצה שני, הרי דע"י צירופו חייל בי' דינא שה"ה מטמא אחרים כשני, וזהו שדנו אם אח"כ ה"ה ראוי להצטרף עם חצי כביצה ראשון אחר, ול"ק כל משה"ק לעיל, כיון דלעולם אין ב' חצאי כביצה מצטרפין לטמאות רק אם ה"ה מצורפין, וע"כ שפיר יל"ד אם מצו ב' חצאי הכביצה להצטרף, ול"ש להקשות דדין זה לא בטל מיניי' מעולם, דהרי כ"ז דלא נגעה טהרה בתרויי' ולא נצטרפו לא הי' בהן דין שמטמאין אחרים, וניחא נמי משה"ק עוד דמה חייל ע"י צירוף הראשון והשני, הרי אף קודם צירופן הי' דינם דאם תגע תרומה בתרוייהו תפסל, אך להנ"ל הרי לא הי' בהם דין זה, ורק אם היתה נוגעת תרומה בהן הי' חייל עלייהו צירוף והיו מצטרפין לטמא, וע"כ ה"נ ע"י שנתערבו חייל עלייהו דינא שה"ה מטמאין כשני, ושפיר דנו אם אח"כ מצי להצטרף עם ראשון אחר.

וניחא נמי סוגיא דשבת דצ"א. שדנו בזורק כזית תרומה לבית טמא וכו', כיון דע"י שנצטרפו חייל עלייהו דינא שה"ה מטמאין אחרים, ובלא צירופן ל"כ עלייהו דין זה, ואך דאם היתה נוגעת טהרה בתרויי' הי' זה מצרפן, וע"כ מיבע"ל דמכח זה אפשר דחשיב נמי לענין שבת, ועדין צ"ע בזה.

ובעיקר מש"נ דשיעור כביצה לטמא אחרים, הוי נמי שיעור בחפצא, דבעי' שיהא כביצה אוכל כדי שיהא עליו תורת אוכל לטמא אחרים, עמש"נ עפי"ז בדברינו בדין סופו לטמא טומאה חמורה סק"ז, ועיי"ש בהערה שנת' עפי"ז די"ל דלי"ב לדינא דכל שטומאתן ושיעורן שוה מצטרפין, ודלא כמש"כ החזו"א בכ"ד, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

# ב

ז] בעיקר דין כביצה ליטמא ולטמא אחרים נ' להוסיף בזה דברים.

דהנה בפירש"י בסוגיין ד"ה לטמא בקל שביניהם, ז"ל וא"ת אי בדלא הו"ל שיעורא מעיקרא היאך קיבל טומאה מאב הטומאה מתחילתו, תשובה לדבריך שהאוכל מקב"ט בכ"ש וכו', ובתוס' כתבו דלפי' ר"ת ל"צ למה שפי' בקונטרס דאוכל מקב"ט בכ"ש, והיינו משום דלר"ת הרי שלדעת ר"ה אף אם הוי בי' שיעור מתחילתן מ"מ כיון שחסר שיעורו ונצטרף עם חצי כביצה שני, אינו מניחו ליפרד מעליו, ורק היכא דאיכא שיעור בהשני ואין הוא צריך לצירופו, מצי הראשון להצטרף עם החצי כביצה האחר, והנה בתוס' שבת דצ"א. פסחים דל"ג: וב"ק דע"ז. כתבו דרש"י חזר בו בחולין דפ"ב., שפירש דנפ"מ בהא דפרה מטמא טומאת אוכלין, אם חיפוה בפחות מכביצה בצק, דאי משוית לי' אוכל מצטרף לי' בהדי בצק ומקבל האי בצק טומאה אם יגע בטומאה ומטמא שאר אוכלין, וכו', ומבו' שחזר בו וס"ל דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה, וכן מבו' גם בד' רש"י חולין דקי"ח: ד"ה אין יד, עיי"ש בתוד"ה אין, ושם דקכ"ח: ד"ה החותך, עיי"ש במהרש"א, וצ"ע דא"כ היאך יפרש לסוגיא דהכא דהיכי משכח"ל שיהא פחות מכביצה מעיקרא, דא"כ היאך קיבל טומאה, ואין נ' לומר שחזר בו רש"י גם מפירושו בסוגיין ומפרש כר"ת.

והנה לכאו' הי' אפ"ל, דהרי הגם דמדאורי' אין פחות מכביצה מקב"ט מ"מ כתבו הראשונים דמדרבנן ה"ה מקב"ט, וממילא דשפיר יל"פ דהכא איירי שלא הי' בו כביצה מתחילה, וקיבל טומאה מדרבנן,[[5]](#footnote-6) ובזה הוא שאמרו דבכה"ג אם נתערב עם אוכל שני, שוב אינו חוזר ומצטרף לראשון.

אך נ' שאין לומר כן, דבדעת רש"י אחר חזרה נ' דס"ל דפחות מכביצה אין מקב"ט אף מדרבנן, וכאשר כ"ה שי' הרמב"ן והרשב"א שבת דצ"א, ועי גם בחי' הרשב"א בחולין דקי"ח: שנ' דלא ברירא לי' ד"ז, ומקור לזה נ', **א',** מל' רש"י חולין דפ"ב. דכי נגעו בי' אוכלין אחרים "טהורין", ומ' דה"ה טהורין לגמרי, דאף מדרבנן אין פחות מכביצה מקב"ט, **ב',** ממה שהוצרך רש"י בחולין דקי"ח: הנז' לפרש בד' רב דהתם דאיירי דהפחות מכזית נוגע בכביצה, ולא ניח"ל לפרש דהספק לענין טומאה דרבנן, וכמש"פ שם תוס' וש"ר, ונ' מזה שדעתו דאף מדרבנן אין מקב"ט בפחות מכביצה, **ג',** בפירש"י חולין דקכ"ח:, ז"ל, החותך כזית בשר מאבמה"ח, בתוספתא לא גרסינן כזית אלא החותך בשר מאבר מן החי וכגון דאיכא כביצה, עכ"ל, ולכאו' אזיל רש"י לטעמי' אחר חזרה, דס"ל דאין אוכל מקב"ט פחות מכביצה, ועי' רמב"ן שם ומל"מ פכ"ג מכלים ה"ט, ואי מדרבנן אף פחות מכביצה מקב"ט, הרי דאף אם אין בו כביצה ה"ה טמא,[[6]](#footnote-7) **ד'**, בפירש"י במנחות דנ"ד: סוד"ה כי פליגי, פירש בדעת ר"ל, דבשר שצמק וחזר ותפח, כיון דאידחי אידחי ולא יקבל עוד טומאה מדאורייתא אלא מדרבנן, וד' רש"י אלו הוו אחר שחזר בו וס"ל דאוכל פחות מכביצה אינו מקב"ט, והנה אי נימא דמדרבנן ה"ה מקב"ט, א"כ תיקשי דלדעת ר"ל דל"מ מה שחזר ותפח רק מדרבנן, מה בעי' כלל שיחזור ויתפח, והרי אף קודם שתפח ה"ז מקב"ט מדרבנן, ובע"כ דקודם שתפח אינו מקב"ט אף מדרבנן, **ה',** מצאתי בס' תוס' יוהכ"פ יומא דע"ט: דהוכיח מד' רש"י ביומא שם דפחות מכביצה אינו מקב"ט אף מדרבנן, ויעו"ש שתמה ע"ז, ושו"ר בשעה"מ פ"ו מברכות שיישב ד' רש"י שם אף א"נ דפחות מכביצה מקב"ט מדרבנן.[[7]](#footnote-8)

ועכ"פ לפ"ז הרי דאין ליישב כן ד' רש"י דסוגיין איירי לענין טומאה דרבנן, כיון שלדעתו הרי אף מדרבנן אי"ז מקב"ט, והדר צ"ע ד' רש"י.

ח] והנה בעיקר מש"נ בדעת רש"י אחר חזרה דס"ל דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה אף מדרבנן, צ"ע דא"כ היאך יפרש לד' התו"כ שהביא בסוגיין דמכל האוכל מלמד שמטמא בכ"ש, ותוס' בכ"ד כתבו דאסמכתא בעלמא היא, וכ"כ בשו"ת ספה"י לר"ת סי' ה', אך לדעת רש"י דאף מדרבנן אין מקב"ט הרי אין ליישב כן.

והרשב"א בשבת דנמי ס"ל דאין מקב"ט אף מדרבנן כתב דהתו"כ איירי בצירוף כלי, כי ההיא דהמקפה של תרומה והשום והשמן של חולין ונגע טבו"י במקצתן פסל את כולן, וכ"כ גם בעה"מ וריטב"א ומאירי שם, ולא זכיתי להבין דבריהם, מה בעי' התם לצירוף כלי, ואם איכא דין צירוף כלי אף שאי"ז קודש מ"ש זה להילפותא דאוכל מקב"ט בכ"ש, וצ"ע רב בזה.

ונ' ברור בדעת רש"י, דהנה בחולין דקי"ח: אמר רב אין יד לפחות מכזית, ופירש"י אם יש אוכל בפחות מכזית כגון פול או חצי זית בשר, וה"ה עם אוכלין כביצה, ונגעה טומאה ביד הואיל ועיקרו אינו כזית אינו חשוב להיות לו יד והכל טהור, ובתוס' שם הק' דאפי' הי' נוגע בחצי זית עצמו לא הי' טמא, מדאמרי' בפ"ק דהתורה העידה על כלי חרס אפי' הוא מלא חרדל, אלמא אי לאו אויר כלי חרס ל"ה כמו במחובר אע"פ שנוגעין יחד, ותנן נמי בפ' בתרא דחגיגה הכלי מצרף מה שבתוכו לקדש אבל לא לתרומה, ומיבע"ל בהקומץ בתרא אי דוקא דנגעי אהדדי או לא, ואי נגיעה חשיב כמחובר א"כ פשיטא דבלא נגיעה איירי, דבנגיעה ל"ה צריך צירוף כלי, ע"כ, ועי' גם בס' קה"י טהרות סי' מ"ח שהק' ע"ד רש"י מכולהו מתני' דפ"ג דטבו"י דמבו' להדיא דכל דליכא חיבור אין נטמא כולו בנגיעת מקצתו, הגם שנוגעין זב"ז, וצ"ע רב בד' רש"י.

והנראה לומר בדעת רש"י, דודאי מודה רש"י דב' דברים הנוגעין זב"ז אין נטמא הא' בנגיעת הטומאה בחבירו, וע"כ ודאי דבגוונא דרש"י הרי שאף אילו נגעה הטומאה בחצי זית עצמו לא היו נטמאין האוכלין כביצה, ואך דס"ל לרש"י דמ"מ כיון שנוגע החצי זית באוכלין כביצה מהני זאת לחשבו ככביצה, והיינו דכ"ה דס"ל לרש"י הנז' דאף למ"ד דאין נוגע וחוזר ונוגע מ"מ אם נוגעין ב' החצאין זב"ז מצטרפין, וכ"ה שמצינו שדעת הראב"ד דלגבי ההל' דבעי' שיהא המטמא כביצה ס"ל דאם נוגעין זב"ז מצטרפין לכביצה, ה"נ לענין הדין דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה ס"ל לרש"י דאם אוכלין פחות מכביצה נוגעין זב"ז חשיבי כאוכלין כביצה וה"ה מקבלין טומאה, והגם שאין נטמא במגע הטומאה רק פחות מכביצה לא איכפת לן.

והטעם בזה נ', דעיקר הדין דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה אי"ז שיעור דבעי' שתהא הטומאה על כביצה, דהרי לית לן קרא לזה שאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה, ובע"כ דסברא הוא דכל פחות מכביצה לי"ל תורת אוכל דאין אוכל פחות מכביצה וע"כ הוא שאינו מקב"ט, ובחי' הרמב"ן והרשב"א שבת דט"ו: כתבו בשם ר"ת דנתינה בחלה הוי בכביצה וכדקי"ל דשיעור אוכלין בכביצה, וע' בס' זהב שבא פסחים דל"ג: שפי' דהיינו לענין טומאת אוכלין, אך תמה מה ענין זל"ז, אך נ' הבי' בזה, דהא דאינו מקב"ט בפחות מכביצה הוי זה מסברא דלי"ל תורת אוכל, וע"כ ה"נ לא מיקיים בי' מצות נתינה, וע' בס' שלמי יוסף חולין סי' קפ"ח שכתב כן, אשר לפ"ז הרי י"ל דכל דאית לן כביצה אוכלין ואיכא ע"ז תורת אוכל, והיינו ע"י שנוגעין זב"ז דמהני לצרפן, וכמבו' גם בד' הראב"ד, וכנ"ל, הרי דכל משהו ומשהו שבו מקב"ט, ועי' לק' סקי"ג שמוכח כן מב' דוכתי בד' הראשונים דל"ב שתחול הטומאה על כל הכביצה, וע' גם בסקט"ו שמוכח כן מד' הראשונים בפסחים דמ"ד., וזהו שפירש"י דהא דאין יד לפחות מכזית הוא בגוונא דהפחות מכזית נוגע בכביצה אוכלין, דאילו הי' נוגע הטומאה בחצי זית עצמו הי' נטמא, דהגם דל"מ נגיעתו להכביצה שעי"ז יטמא אף הכביצה, מ"מ נטמא הח"ז עצמו, כיון דאי"ל תורת אוכל מכח צירופו לכביצה, וז"ב, שו"ר שכבר כתב כן באשר לשלמה ח"ג סי' ב'.

ומצאתי הדברים מפורשין בתורי"ד בביצה דל"ה. ובחגיגה ד"כ:, שכתב כן להדיא דב' אוכלין הנוגעין זב"ז מצטרפין להשלים לכביצה לקבל טומאה, אבל אין מצטרפין להיות כאוכל א' שאם נגע הטמא במקצת טימא את כולו אלא אין טמא אלא מה שנגע בו, וזה להדיא כמש"נ בדעת רש"י, וסיים שם הרי"ד שפי' כן בפ' העור והרוטב, ולא זכינו לאורו, וכנ' פי' כן על ד' רש"י הנז', וכמש"נ, אך בל' הרי"ד בביצה מ' דל"מ צירופן ע"י נגיעה, רק דאי נוגע הטמא בכמה מהן שיש בהן כביצה, הרי שהגם דאם נוגע טמא בב' חצאי כביצה אין מצטרפין ליטמא, וכמבו' ממשה"ק הראשונים מהא שהתורה העידה על כלי חרס ואפי' הוא מלא חרדל, והרי שאף דבל החרדל יחד אי' כביצה ל"מ מידי, ודלא כמש"כ במשנ"א פ"ק דטהרות, וע' בס' קה"י טהרות בזה, מ"מ אהני להו צירופן בנגיעה דחשיבי כדבר א' ודמשו"ז אם יגע הטמא בכביצה מהן יקבלו טומאה, וזה ממש ע"ד שי' הראב"ד שנת' לעיל שדעתו דנגיעה מצרפת ב' חצאי כביצה לטמא אחרים, ומהני רק דאם יגעו ב' חצאי הכביצה יחד ה"ה מטמאין, וה"נ הוא ד' הרי"ד לגבי כביצה לקבל טומאה, ודו"ק, ולפ"ז אי"ז כמש"נ בדעת רש"י דמהני הנגיעה לצרפן דחשיבי כביצה, ודמכח זה כל חלק וחלק בפנ"ע מקב"ט, ולהנ"ל פליג ע"ז הרי"ד וס"ל דבשיעור כביצה לקב"ט בעי' שכל הכביצה יקב"ט, וע"כ ל"מ רק אם נגעה הטומאה בכל חלקי הכביצה, ומהני צירופן בנגיעה, דעי"ז חשיבי ככביצה א'.

ובזה יתישב משה"ק השעה"מ בפ"ו מברכות על שי' הרשב"א דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה אף מדרבנן, ממתני' רפ"ב דטהרות, דתנן התם דאם אין בו כביצה הוא טמא והכל טהור, והרי דאוכל מקב"ט בפחות מכביצה עכ"פ מדרבנן, וכמו שהוכיחו כן תוס' בסוכה דכ"ו:, וק' כן גם על ד' רש"י אחר חזרה, שנת' שגם דעתו דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה אף מדרבנן, ולמש"נ א"ש בפשוטו, דהרי מבו' בד' רש"י דהיכא שנוגע הפחות מכביצה באוכל אחר דהוו יחד כביצה, הרי שהגם שאין האוכל האחר נטמא מ"מ פחות מכביצה זה נטמא, כיון דאי"ל תורת אוכל מכח צירופו לכביצה, וממילא דל"ק כלל מתתני' דהתם, דהרי איירי שכל הירק נוגע זב"ז, וע"כ הגם שאי"ז חיבור שיטמא כל הירק שבקדירה, מ"מ איכא על העלה שנוגעת בו תורת אוכל, כיון שה"ה נוגע באוכלין כביצה, וע"כ הוא טמא, והגם שכל שאר העלים טהורין, מ"מ מהנו להשלים עלה זה לכביצה, וכנ"ל, אך בדעת הרשב"א אין לומר כן דלהדיא מבו' בדבריו בשבת שם של"מ נגיעה לצרף לכביצה, וע"כ הוק' לו ממש"א התורה העידה על כלי חרס ואפי' הוא מלא חרדל וכדלהלן, וכן בחולין דקי"ח: שם פליג על ד' רש"י, ולדידי' ק' טובא מהך מתני', וצ"ע.

וניחא נמי משה"ק התוס' בכ"ד, ממש"א בחולין דכ"ד: ובנדה די"ז, התורה העידה על כלי חרס אפי' הוא מלא חרדל, וק' מכאן לדעת ר"ת דאין אוכל מקב"ט בכ"ש מדאורי', וכתבו התוס' דל"ד מלא חרדל אלא היינו מלא ביצים ונקט חרדל משום דמדרבנן מקב"ט בכל שהוא, אך לדעת רש"י דאף מדרבנן אין מקב"ט בכ"ש תיקשי מהו שאמר אפי' הוא מלא חרדל, הרי אף מדרבנן אין מקב"ט בכה"ג, והרשב"א בשבת דנמי ס"ל דאף מדרבנן אינו מקב"ט כתב דל"ד מלא חרדל דהתם לא איירי בהאי דינא דכביצה ופחות מכביצה, אלא ה"ק התורה העידה על כלי חרס אפי' מלא חתיכות כמלא כלי חרדל, ולעולם כשיש בהן חתיכות גדולות כביצה.

אך למש"נ ניחא בפשוטו, ושו"ר כן במקד"ד סי' ל"ז סק"א, דכיון דנוגעות כל החתיכות זב"ז, ה"ה מקבלין טומאה דאית להו חשיבות דכביצה, והגם שאינן מחוברין זל"ז, וכמבו' להדיא בפירש"י בחולין הנז', ותוס' וש"ר שפי' לדעתו דמהני נגיעה לטמאות להכל, הק' עליו ממש"א אפי' הוא מלא חרדל, אך למש"נ אדרבה מהתם סייעתא לדבריו, דע"כ מקבל החרדל טומאה אף שאין בו כביצה, וקו' זו ניחא גם למש"נ בדעת הרי"ד דל"מ צירוף בנגיעה רק אם נגעה הטומאה בכל חלקי הכביצה, דהכא הרי כל החרדל דהוי באויר הכלי חרס אי"ב כביצה, וע"כ ה"ה נטמא מאויר הכלי חרס, וז"ב.

ושוב הראוני הדברים מפורשים כן בס' יחוסי תנאים ואמוראים ערך חנן, ז"ל, ונראה שהקמח ואפי' סולת אין מקבלין טומאה, אא"כ יגע טבו"י בשיעור כביצה בכל פרידה ופרידה שבסולת, דינו כחרדל דאמרי התורה העידה על כ"ח אפי' מלא חרדל טמא וכו', עכ"ל, והרי הדברים מפורשים דהא דנטמא החרדל הגם דלי"ב כביצה, הוא משום דכל הכביצה הוי באויר הכלי, וה"נ היכא שנגע הטמא בכל פרידה ופרידה, ויחדיו נגע בכביצה, ה"ז נטמא, וזה להדיא כמש"נ עפ"ד התורי"ד.

ט] ונ' בדעת רש"י, דזהו מה דדרשי' בתו"כ דאוכל מקב"ט בכל שהוא, והיינו דהגם דבעי' שיהא בהאוכל כביצה כ"ה שיהא בו תורת אוכל, מ"מ כל דאי"ב כביצה ואיכא עלי' תורת אוכל, הרי שכל משהו שבו מקב"ט, ואשר ע"כ כל שנוגעין ב' חצאי כביצה זב"ז ואיכא עלייהו תורת אוכל, הרי שאף דנגעה טומאה בחד מינייהו נטמא הוא לבדו, והגם דלי"ב כביצה ולא חיילא הטומאה על כביצה, כיון שאוכל מקב"ט בכל שהוא וליכא שיעור כביצה בקבלת הטומאה, ומשא"כ לטמא אחרים שדרשו שם בתו"כ דבעי' כביצה, היינו דבזה לא סגי דאי"ב כביצה ואי' עלי' תורת אוכל, אלא הוי זה שיעור בהמטמא שיהא בו כביצה וככל שיעורי המטמאין, ואשר ע"כ אם אין הכביצה כולו טמא אינו מטמא אחרים, וכמבו' כן להדיא במתני' דטהרות פ"ק, דאם חילקן זה שני וזה שני, והגם דאיכא בכל חלק כביצה, מ"מ כיון שאין כל הכביצה ראשון לטומאה, ל"מ לטמויי אחריני, והוי דינו כשני, וה"נ ב' חצאי כביצה טמאים הנוגעין זב"ז, ונגעה טהרה בא' מהן לא נטמאה, הגם דאיכא בי' תורת אוכל, וכמש"נ לעיל סק"ג בדעת הראב"ד, ונת' שם דמוכח כן ממתני' דחלה, וראיתי שהוכיחו כן גם מד' רש"י פסחים דל"ג: ד"ה קסבר, שכתב דאין נטמא המשקה מחמת הזג כיון דאין צירוף חביריו עמו דזג זה לא נגע במשקין שבחביריו, והיינו משום דכל זג בפנ"ע לי"ב כביצה, ותיקשי דהרי כל הזגין נוגעין זב"ז ומ"ט אינן מצטרפין לטמא, ומוכרח מזה דב' חצאי כביצה טמאין הנוגעין זב"ז ונגעה טהרה בחד מינייהו, אין מצטרפין לטמא, כיון שלטמא אחרים בעי' שיקבל טומאה מכל הכביצה, וז"פ.

ולפ"ז א"ש היטב המבו' בסוגיין דמשכח"ל דלא יהא בהדבר הטמא כביצה מעולם, אף לדעת רש"י אחר חזרה דאין פחות מכביצה מקב"ט, אשר לפ"ז צ"ע דאי לא הי' בו כביצה היכי קיבל טומאה מתחילה, אך להנ"ל ניחא, דלעולם ל"ה בו מתחילה כביצה, ואך דמ"מ קיבל טומאה כיון שנגע באוכלין אחרים וביחד הי' בהן כביצה, ונצטרף בזה לכביצה לקב"ט, וכנ"ל, אך לטמא אחרים הרי ל"מ צירוף זה, דהרי לטמא אחרים בעי' שכל הכביצה יהא מטמא וכמש"נ, ולזה לא סגי בנגיעה גרידא ובעי' שיהיו מחוברין זב"ז, דרק עי"ז אילו נגעה בזה טהרה חשיב דנגעה בכל הכביצה, וגם דכיון שלא היו מחוברין הרי דמעיקרא כשנגעה בו טומאה הוא נטמא וכולן היו טהורין, וע"כ ודאי דלא הי' ראוי לטמא אחרים, דרק כביצה דכולו טמא מטמא אחרים, וע"כ חשיב דמעולם לא הי' בו שיעור לטמא אחרים, וא"ש היטב הסוגיא גם לדעת רש"י אחר חזרה, וז"ב.

י] והנה בישוב ד' התו"כ לשי' זו דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה מצי' עוד כמה דרכים וכמו שיתבאר.

**א** ז"ל ר"ת בספה"י רפ"ב, אין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה, וא"ת הלא אמרי' בתו"כ יכול לא יטמא בכ"ש ת"ל מכל האוכל, י"ל אם הוא חתיכות חתיכות פחות מכביצה נתון בכלי ויש בין כולם כביצה ונגע שרץ בא' מהן מטמא אותה שנגע בה, וא"כ מלאה חרדל ונגע טומאה בגרעין א' דמטמא אותה שנגע בה, הרי שמקבל טומאה בכל שהוא, אבל אם אין בכלי כביצה או חתיכה א' פחות מכביצה ואין אחרות עמה ונגע בה שרץ טהור, שאין אוכל מקב"ט פחות מכביצה, עכ"ל, וזה דלא כמש"כ בשו"ת ספה"י סי' ה', דהתו"כ הוי אסמכתא בעלמא.

ונ' בביאורו, דהגם דל"מ צירוף כלי בחולין, היינו רק דל"מ דיטמא כל מה שבכלי מכח נגיעת הטומאה בא' מהן, אך מ"מ מהני צירוף כלי לצרף כל מה שבכלי לשיעור כביצה, והיינו דעי"ז איכא להו תורת אוכל, וע"כ הרי שמכח זה כל משהו ומשהו שבכלי מקבל טומאה, כיון דאוכל מקב"ט בכ"ש אם אך אי"ב תורת אוכל, וזהו ממש כמש"נ בדעת רש"י, דלדין כביצה לקב"ט ל"ב שתחול הטומאה על כל הכביצה, אלא כל דאיכא בהאוכל כביצה הרי שכל משהו שבו מקב"ט.

והנה הרי בתו"כ שם תניא דאין מטמא אחרים בכ"ש, ולפ"ד ר"ת הרי היינו דלטמא אחרים ל"מ צירוף כלי, והטעם בזה פשוט, דלטמא אחרים ילפי' מקרא דאיכא שיעור בהמטמא שיהא כביצה, וע"כ ודאי דל"מ לזה צירוף כלי, דהרי כשנגעה טהרה בחתיכה א' שבכלי לא חשיב דנגעה בכביצה טומאה, וע"כ הגם שלחתיכה זו עצמה איכא תורת אוכל, מ"מ כיון דלי"ב שיעור כביצה ל"מ לטמא אחרים, וזה ע"ד שנת' בשי' רש"י דב' חצאי כביצה טמאין הנוגעין זב"ז שנגעה טהרה בא' מהן לא נטמאה, דהגם דאיכא להטומאה תורת אוכל, מ"מ בעי' שיעור בהמטמא שיהא בו כביצה וליכא.

ולפ"ד ר"ת ניחא נמי מתני' דרפ"ב דטהרות דמפורש דפחות מכביצה מקב"ט, דכיון דהתם הוו כל העלין בכלי א', הרי שהכלי מצרפן דאיכא לכל עלה ועלה תורת אוכל, וע"כ אם נגעה טומאה בעלה זה לבדו נטמא, דהגם דלא חיילא הטומאה על כביצה, הרי אוכל מקב"ט בכ"ש אם אך אי"ל תורת אוכל, ?שוב העירוני, דיל"ע אם זה מתישב התם דאיירי שנגעה הטומאה בחלק העלה שבחוץ, וצ"ע בזה.

וניחא נמי מש"א התורה העידה על כלי חרס אפי' הוא מלא חרדל, דהגם דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה, מ"מ כיון דהכלי מצרף כל גרעיני החרדל, אי"ב תורת אוכל, וכל חד מינייהו מקב"ט, וכמש"כ שם ר"ת להדיא דמלאה חרדל ונגע טומאה בגרעין א' מטמא אותה, ונ' שרמז בזה ר"ת ליישב ההיא דאפי' הוא מלא חרדל.

וגם לדעת ר"ת י"ל המבו' בסוגיין לפירש"י, דמשכח"ל שלא הי' בהדבר הטמא מעולם כביצה, אשר צ"ע דא"כ היאך קיבל טומאה, אך לד' ר"ת הרי שפיר משכח"ל בשהיו ב' חצאי כביצה בכלי ונגע טומאה בא' מהן שנטמא, ומ"מ מעולם לא הי' בו שיעור לטמא אחרים, כיון שלטמא אחרים ל"מ צירוף כלי וכנ"ל, וגם דהרי החתיכה השני' לא נטמאה כלל, וודאי דאינה מצטרפת לטמא אחרים, וא"ש היטב.

יא] **ב** המאירי בשבת כתב די"מ ד' התו"כ בברי', שלא אמרו שיעור כביצה אלא באוכלין המכונסין כגון פת וכיוצ"ב, אבל מה שהוא ברי' בפנ"ע מיטמא בפני עצמו, כגון אגוז ולוז וערמון אפי' חטה או עדשה, הא בשאר אוכלין אין מקבלין טומאה אלא בכביצה, עכ"ל, והנה הרי מבו' בתו"כ דאין מטמא אחרים בכ"ש ולפי' זה בהכרח דהיינו דאף ברי' אין מטמאת אחרים, ופשוט שהגדר בזה הוא ע"ד שנת' בד' רש"י ור"ת, דלקבל טומאה לא נאמר שיעור דכביצה, שהרי ליכא כלל קרא ע"ז, ורק דבעי' שיהא בו כביצה כ"ה שיהא עליו תורת אוכל, ולזה מהני ברי' דחשיבא ואי' עלי' תורת אוכל אף שאין בה כביצה, אך לטמא אחרים דבעי' שיעור כביצה ודאי ל"מ ברי' מידי, דמ"מ הרי לי"ב שיעור כביצה, וע"ד שאר שיעורי המטמאין דל"מ בהו ברי'.

וע' בס' שלמי יוסף חולין סי' קפ"ח שביאר כן, וכתב דלפ"ד המאירי מיושב משה"ק בס' לב ארי' דאי ברי מקב"ט אף כשאין בו כביצה מה בעי' בחיטין בקליפתן לצירוף דשומר, ולהנ"ל ניחא דבעי' לצירוף השומר לטמא אחרים, וכן ניחא קו' המגי' למל"מ פ"ד מטומ"א, דאי ברי' א"צ שיעור לטומאה, תיקשי מתוספתא דקדירה שהיא מלאה וכו' דמבו' דאף בברי' בעי' שיעור, אך לפ"ד המאירי ניחא דיל"פ ד' התוספתא לענין לטמא אחרים, ועיי"ש שהביא שנחלקו בזה האחרונים אם איירי התוספתא לקבל טומאה או דאיירי לטמא אחרים, ועי' גם בס' זהב שבא פסחים דל"ג מה שיישב הקו ע"ד המאירי מהתוספתא.

ולשי' זו ג"כ י"ל משה"ק התוס' ממש"א התורה העידה על כלי חרס אפי' הוא מלא חרדל, די"ל דאיירי בגוונא דאי"ל תורת ברי', ובכה"ג ה"ה נטמאין אף דלי"ב כביצה.

וגם לפ"ד המאירי ניחא המבו' בסוגיין דמשכח"ל שלא הי' בהדבר הטמא מעולם כביצה, ומ"מ קיבל טומאה, והיינו בדהוי ברי' דחשיב ככביצה לקב"ט ול"ח ככביצה לטמא אחרים, וז"פ.

יב] **ג** בתוס' הרשב"א פסחים דל"ב: הביא בשם רשב"ם דההיא דתו"כ, כנדצ"ל, דמשמע שמקב"ט בכ"ש, מיירי בקדשים דכמו"כ מצי' בהם חומרא אחרת גבי טומאה דטריפה ששחטה טהורה ובקדשים טמא כדאיתא בחולין דע"ג., והנה הרי מבו' בתו"כ שאינו מטמא אחרים בכ"ש, ובע"כ לפ"ז דאף בקדשים אינו מטמא אחרים בכ"ש, ונ' שהגדר בזה הוא כנ"ל, דלטמא אחרים נאמר שיעור דכביצה ובזה לא החמירו בקדשים, אך לקבל טומאה הרי ליכא שיעור דאוכל מקב"ט בכ"ש, ואך דמ"מ בעי' שיהא כביצה דאל"כ ליכא עלי' תורת אוכל, ובזה הוא שהחמירו בקדשים דאף דלי"ב תורת אוכל בעלמא, מ"מ ה"ה מקבל טומאה, ונמצא לפ"ז דעיקר הדרשא בתו"כ לא הוי בדוקא בקדשים, אלא עיקר הדרשא הוא דלקב"ט ל"ב שיעור ולטמא אחרים בעי' שיעור, ואף דהנפ"מ בזה הוי רק בקדשים, כיון דבחולין בעי' כביצה אף לקב"ט, כ"ה שיהא עליו תורת אוכל, ודו"ק.

ובס' שלמי יוסף שם הביא ד' השעה"מ פ"ו מברכות, שדן לומר דאף להשי' דבעי' כביצה לקב"ט מ"מ בקדשים מקבלין טומאה בכ"ש משום חיבת הקודש,[[8]](#footnote-9) ועיי"ש שהוכיח מתו"ד השעה"מ דהיינו רק לקבל טומאה אך לטמא אחרים ודאי ל"מ חיבה"ק, ויישב בזה מה דקשיא ע"ד השעה"מ מפסחים דמ"ט. ושם דקכ"א. דמבו' להדיא דאף בקדשים איכא שיעור כביצה לטומאה, (ויש להוסיף שכן מבו' גם להדיא בפסחים דל"ד: עיי"ש, וגם להשיטות דאין משקין מטמאין אחרים בפחות מרביעית מבו' בתוס' פסחים די"ד. דהיינו אף במשקי קודש, וכן נ' גם בפירש"י שם די"ז:), ולהנ"ל ניחא דלטמא אחרים ודאי ל"מ חיבה"ק, והטעם בזה הוא כהנ"ל, דלקב"ט דכל מה דבעי' כביצה הוא כ"ה שיהא עליו תורת אוכל י"ל דמהני חיבה"ק לחשבו אוכל אף אם לי"ב כביצה, אך לטמא אחרים דנאמר שיעור כביצה מה יהני לן חיבה"ק, ועיי"ש שהביא מס' מי נפתוח שתמה ע"ד השעה"מ מ"ש חיבה"ק לענין שיעור כביצה, ולהנ"ל ניחא, דשיעור כביצה הוי כ"ה שיהא עליו תורת אוכל, וע"ז שפיר מהני חיבה"ק, ועיי"ש עוד בזה.

וגם לד' השעה"מ י"ל ד' התו"כ, דאוכל מקב"ט בכ"ש, והיינו דלי"ב דין שיעור לקב"ט, ואף דבעי' שיהא בו כביצה כ"ה שיהא עליו תורת אוכל, אך נפ"מ בקדשים דמשום חיבה"ק אי"ב תורת אוכל, דממילא דשפיר מקב"ט בכ"ש כיון דליכא דין שיעור לענין לקבל טומאה, אך לטמא אחרים ילפי' דאינו מטמא בפחות מכביצה, ואי"ב דין שיעור כביצה, וע"כ אף בקדשים אינו מטמא בפחות מכביצה, דחיבה"ק ל"מ מידי להשלים השיעור.

ולפ"ד הרשב"ם והשעה"מ דבקדשים אוכל מקב"ט בכ"ש, מיושב היטב הקו' הגדולה שהק' בהג' מעשה חשב על השעה"מ שם, בהא דתנן בזבחים דק"ו. דאמרו לו רבנן לריוה"ג אף טמא שאכל את הטהור כיון שנגע בו טימאהו, והרי לחיוב אכילת קדשים בטומאה סגי בכזית וא"כ מאי קאמרי לי' רבנן, הרי מי לא איירי שלא אכל כזית דחייב עליו משום טומאת הגוף והאוכל נשאר בטהרתו דלי"ב כביצה, והביא שם מס' תפארת צבי שהק' כן, אך אי נימא דבקדשים אוכל מקב""ט בכ"ש ניחא, [[9]](#footnote-10) ושו"ר ברש"ש שבת דצ"א שהביא קו' זו בשם הגר"י אייבשיץ, וכתב לישב עפי"ד תוס' חולין דק"א. ד"ה בנטמא עיי"ש, וכתב לישב כן דבקדשים מקב"ט בכ"ש.

אך אכתי ק' לדעת הרשב"א שהוכיח השעה"מ שם מדבריו דאף בקדשים אינו מקב"ט בכ"ש, וכן מבו' גם בד' תוהרשב"א שם בסו"ד במה שהוכיח מס"פ אלו עוברין, וע"ד שהוכיח השעה"מ מד' הרשב"א, ולכאו' גם לד' רשב"ם ק', שהרי כבר כתב בס' זהב שבא שם דודאי כונתו דבקדשים מקב"ט רק מדרבנן, ולפ"ז בע"כ דס"ל דחולין אין מקב"ט אף מדרבנן, וצ"ע, ע"ד דינא דטריפה ששחטה מטמאה בקדשים דהוי מדרבנן, ואף שנ' שם בתוהרשב"א דלא הוה ניח"ל להרשב"ם לפרש דהוי התו"כ אסמכתא בעלמא, נ' דלד' רשב"ם אי"ז אסמכתא בעלמא, דעיקר הדין הוי מדאורי' דלקב"ט ל"ב שיעור ולטמא אחרים בעי' שיעור, ואך דהנפ"מ בזה הוי רק בקדשים דמדרבנן ל"ב שיהא עלייהו תורת אוכל וע"כ ל"ב שיהא בהו כביצה, וכמש"נ לעיל, וגם לד' השעה"מ הרי דלד' רש"י ודעימי' דחיבה"ק הוי דין דרבנן הרי שאי"ז מקב"ט מדאורי' וכמש"כ השעה"מ שם, וא"כ אכתי תיקשי מתני' דהתם, דהגם שמדרבנן ה"ז מקב"ט מ"מ הרי מדאורי' אי"ז מחולל, אך לפ"מ שנסתפק המל"מ רפ"ז מהל' תרומות דאף היכא דהוי מחולל מדרבנן נמי ליכא בי' חיובא, ניחא קו' זו, וראיתי שכתב כן בס' ארצות החיים או"ח סי' י"ג, שלשי' הסוברים דפחות מכביצה אין מקב"ט מדאורי', מוכח מהך מתני' דאף היכא שמחולל מדאורי' חשיב מחולל ועומד, אך אכתי תיקשי לדעת הרמב"ן והרשב"א דס"ל דאף מדרבנן אינו מקב"ט, וצ"ע בזה.[[10]](#footnote-11)

יג] **ד** יל"פ עוד דרשא דתו"כ, דהנה נחלקו הראשונים באוכל כביצה שעל מקצתו יש לנו לומר שבע לי' טומאה ואינו נטמא, אם המקצת השני מקב"ט או לא, דבתוס' שבת דצ"א ובתוס' הרא"ש שם כתבו דאי חלק מהכביצה שבע לי' טומאה אינו מצטרף לכביצה, אך בחי' הרמב"ן שבועות די"א, ובתור"פ ב"ק דע"ז, ובשטמ"ק שם בשם הר"ר ישעי', ובשטמ"ק כריתות דכ"א: בהשמטות מתוס' הרא"ש, מבו' דאף דחלק מן הכביצה שבע לי' טומאה נטמא השאר.

ונחלקו הראשונים שם אם היינו רק בשנגעה הטומאה בהחלק הטהור, או אף בשנגעה בהנבילה, וע' מה שביאר הנדון בזה בקוב"ש פסחים אות קפ"ה, וילה"ע בזה מהא דתניא בתוספתא רפ"ב דטבו"י דעיסה שקרא שם חלתה בצפונה או בדרומה, ונגע טבו"י במקצתה נפסלה החלה, וכן פסק הרמב"ם פ"ח מטבו"י הי"ד, ובאמת שד"ז נלמד מממשנה ערוכה בחלה פ"ד מ"ו לפירוש הר"ש והרא"ש שם, וכמש"כ כן הרא"ש שם להדיא, וממשנה ערוכה בטבו"י פ"ג מ"ב, והרי להדיא דהא דהיכא שנגע טמא במקצת נטמא כולו אי"ז משום דנטמא מקצתו נטמא כולו, אלא היינו משום דחשיב כנוגע בכולו, וע' אבנ"ז יו"ד סי' ת"ל שתמה על הרא"ש בפירושו לחלה הנז' דכיון דהעיסה לא נטמאה איך תדלג הטומאה מן העריבה לעיסה, ולא הזכיר שמפורש כד' הרא"ש בתוספתא דטבו"י.

- ונ' לישב, למש"נ בדברינו בכלים פרק י"ח, דבדבר דהוי חיבור לענין טבו"י חשיב כולו כדבר א', ואילו בדבר דל"ה חיבור לענין טבו"י לא חשיב כדבר א' ממש, הרי נ' דהני דס"ל דל"מ אם נגעה הטומאה בהנבילה, הוא רק משום דחיפוי הנבילה בבצק, ל"ה חיבור גמור לחשבו כא', דלא עדיף ממקרצות דאם נגע טבו"י בא' לא נטמאו האחרות, ומשא"כ בעיסה דהויא חיבור גמור, ודאי דאף אם נגע טבו"י בחלק שאינו מקב"ט, נטמא השאר – י"ז כסליו תש"ע.

וטעם הסוברים דאף דמקצת מהכביצה שבע לי' טומאה מ"מ השאר מקב"ט, ביאר שם בקוב"ש דשיעור כביצה ל"ה בקבלת טומאה אלא הוי שיעור באוכל שיהא בו כביצה, וע"כ כל דאית בי' כביצה אף מקצתו מקב"ט, וזה מת' כמש"נ לעיל, דהרי ליכא קרא דבעי' שיהא בו כביצה אלא הוי זה מסברא דאל"כ לי"ב תורת אוכל, וע"כ כל דאית בי' כביצה ואית בי' תורת אוכל, הרי דכל משהו שבו מקב"ט, וכמש"נ לעיל בדעת רש"י, ועמש"נ לקמן סקט"ו בביאור מה דפליגי תוס' ותוהרא"ש בשבת ע"ז.

ולפ"ז הרי יל"פ שזהו דיליף בתו"כ דאוכל מקב"ט בכל שהוא, והיינו דלא נאמר שיעור בהקבלת טומאה שיהא כביצה, והגם דמ"מ בעי' שיהא בו כביצה כ"ה שיהא עליו תורת אוכל, מ"מ נפ"מ היכא דמקצתו שבע לי' טומאה, דאילו הוי בעינן שיעור לקב"ט, הרי דהוי בעי' שיהא כל הכביצה מקב"ט, ובכה"ג דמקצתו שבע לי' טומאה ואינו נטמא, ל"ה השאר מקב"ט, אך כיון דליכא שיעור לקבל טומאה ואוכל מקב"ט בכ"ש, ואך דבעי' שיהא בו כביצה כ"ה שיהא עליו תורת אוכל, הרי שאף דלא חיילא הטומאה על כל הכביצה מ"מ השאר ה"ה נטמא, דכל דאי"ב תורת אוכל, הרי שכל משהו שבו מקב"ט, וז"פ.

ועד"ז י"ל עוד, דהנה בתוס' ב"ק דע"ז. כתבו במה שפירש"י דהא דבעי' להא דפרה מטמאה טומאת אוכלין הוא כגון שחיפהו בפחות מכביצה בצק דאי משוית לי' אוכל מצטרף בהדי בצק ומקבל האי בצק טומאה אם יגע בטומאה וכו', וכתבו התוס' דמש"א רש"י דמקבל האי בצק טומאה אם יגע בטומאה נ' לר"י דלא דק, דההיא דחיפהו בצק דכריתות מיירי כשיש כזית מן הנבילה ונראה שטמא הבצק מן הנבילה ע"י צירופו לכביצה כמו שמטמא ממקום אחר, שהכזית יכול להיות מטמא ומצטרף, עכ"ל, וע' בקה"י טהרות סי' ל"ח שדן בביאור ד' התוס', ודן לפרש דבריהם, דהגם דהנבילה גופה אינה נטמאת מחמת עצמה, מ"מ כיון שהבצק מחובר לנבילה וביחד אית בי' כביצה, הרי שכל חלק מן הכביצה מקב"ט, וזהו כמש"נ דהא דבעי' כביצה לקבל טומאת אוכלין אי"ז דין שיעור לקבלת טומאה, אלא היינו דבעי' שיהא לו תורת אוכל, וכל דאי"ל תורת אוכל הרי שכל משהו ומשהו מקב"ט.

ולפ"ז נ', דלרש"י בעי' שיקבל כל הכביצה טומאה, וזה סותר לד' רש"י בחולין הנז', אך למש"נ להלן דהגם דל"ב דכל הכביצה יקבל טומאה, מ"מ כל שמקצתו אינו ראוי לקב"ט לא חשיב דאיכא כביצה, י"ל ד' רש"י, ודו"ק.

אך העירוני ע"ז, שהרי רש"י פירש דין שבע לי' טומאה בכזית נבילה מחופה בצק לענין שהבצק יקבל טומאה, וחזינן ששבע לי' טומאה חשיב בר קבלת טומאה.

ולפ"ז הרי יל"פ דזהו דיליף בתו"כ דאוכל מקב"ט בכ"ש, והיינו דלא נא' שיעור כביצה לקב"ט, והגם דבעי' שיהא בו כביצה כ"ה שיהא עליו תורת אוכל, מ"מ כל דאי"ב כביצה כל כ"ש שבו מקב"ט, ונפ"מ באופן הנ"ל, דפחות מכביצה מחובר לכזית מן הנבילה, דאי"ל תורת אוכל, ובכה"ג מקבל הבצק טומאה מן הנבילה, הגם שקבלת הטומאה ל"ה על כביצה, וכמש"נ.

יד] ונמצא לפמש"נ דשורש כל הדרכים בבי' התו"כ, הוו ביסוד א', דילפי' מקרא דלקב"ט לא נאמר שיעור ולטמא אחרים נאמר שיעור, ואך דקשיא דאף לקב"ט הגם שלא נא' שיעור מ"מ תיפו"ל דבעי' כביצה כ"ה שיהא עליו תורת אוכל, וע"ז באו כל הדרכים הנז', דאיכא גווני דאיכא עלי' תורת אוכל, ומ"מ אם הי' דין שיעור כביצה ל"ה חשוב שיש בו שיעור, והיינו לדעת רש"י היכא שנוגעין ב' חצאי כביצה זב"ז, דאיכא עלי' תורת אוכל, ומ"מ אילו הוה בעי' שיעור כביצה לקב"ט הרי שבכה"ג לי"ב שיעור זה כיון שאין כל הכביצה מקב"ט, ולדעת ר"ת היינו בצירוף כלי, דאיכא עלי' תורת אוכל, אך אילו הוה בעי' שיעור כביצה לקב"ט לא הי' נטמא כיון שאין כל הכביצה נטמא, ולדעת המאירי היינו בברי', שמשום חשיבותה איכא עלי' תורת אוכל אף דלי"ב כביצה, אך אילו הוה בעי' שיעור כביצה לקב"ט הרי שע"ז ל"ה מהני מה שהיא ברי', דמ"מ לי"ב שיעור זה, ולדעת רשב"ם היינו בקדשים שהחמירו בהם דל"ב שיהא עליהם תורת אוכל, ומ"מ אילו הוה בעי' שיעור לקב"ט הרי דהוה בעי' לזה גם בקדשים, ועד"ז הוא לדעת השעה"מ דבקדשים חיבת הקודש משויא להו אוכל, אך אילו הי' שיעור כביצה לקב"ט ל"ה מהני ע"ז חיבת הקודש, ונת' עוד די"ל דהיינו היכא דמקצת הכביצה שבע לי' טומאה, דמ"מ איכא עלי' תורת אוכל וה"ה מקב"ט, אך אילו הוה בעי' שיעור כביצה לקב"ט הוה בעי' שתחול הטומאה על כל הכביצה, והיכא שמקצתו שבע לי' טומאה לא הי' נטמא, וכן היכא שפחות מכביצה מחובר לכזית נבילה, דשפיר מקב"ט מן הנבילה כיון דאיכא עלי' תורת אוכל, אך אילו הוה בעי' שיעור כביצה לקב"ט הוה בעי' שתחול הטומאה על כל הכביצה, ובכה"ג הרי הנבילה עצמה אינה נטמאת מחמת עצמה.

אמנם כ"ז לקב"ט אך לטמא אחרים ילפי' מקרא דבעי' שיעור כביצה, וע"כ בזה בעי' שיהא כל הכביצה טמא, וכדמוכח ממתני' פ"ק דטהרות, ול"מ אי ב' חצאי כביצה טמאין נוגעין זב"ז ונגעה טהרה בא' מהן, וכמש"נ לעיל סק"ג דמוכח ממתני' כן דחלה, ול"מ ע"ז צירוף כלי, ואף ברי' אין מטמאת אחרים בפחות מכביצה, ואף בקדשים אין מטמא אחרים בפחות מכביצה.

## ג

טו] במש"נ לעיל סקי"ג פלוגתת הראשונים בדין כביצה שמקצתו שבע לי' טומאה אם מקבל השאר טומאה או לא, הנה לכאו' שורש הפלוגתא בזה הוא אם בדין כביצה לקב"ט בעי' שתחול הטומאה על כל הכביצה, או דכל דאי"ב כביצה ואי"ל תורת אוכל מקבל כל כ"ש טומאה, ויל"פ שנחלקו בעיקר הא דבעי' כביצה לקב"ט אם הוי זה שיעור לקב"ט, או היינו רק דבעי' שיהא עליו שם אוכל, אך י"ל דאם אם היינו רק דבעי' שיהא עליו שם אוכל מ"מ אין מקצתו בפנ"ע מקב"ט, דעל מקצת זה בפנ"ע ליכא תורת אוכל.

אך נ' די"ל עוד בזה, דהנה בפסחים דמ"ד. פריך אהא דתנן דמקפה של חולין והשום והשמן של תרומה ונגע טבו"י לא פסל אלא מקום מגעו בלבד, והוינן בה מקום מגעו אמאי פסל הא ל"ה בי' כביצה, כ"ה גיר' ר"ת וש"ר שם, וצ"ע דמאי פריך, הרי השום והשמן מחובר לכל המקפה, וא"כ לדעת הראשונים דכל דאי"ב כביצה אף מקצתו מקב"ט, מ"ט לא יקבל השום והשמן טומאה.

ונ' מבו' מזה, דהגם דעיקר השיעור כביצה הוי כ"ה שיהא עליו תורת אוכל, מ"מ הרי ודאי דאם מקצת הכביצה הוי מאוכל שאינו מקב"ט ל"מ מידי, דודאי בעי' שיהא עליו תורת אוכל לקבלת טומאה, וע' כן בקוב"ש פסחים אות קפ"ה, ואשר ע"כ ה"נ ליפסל בתרומה בעי' שיהא כביצה תרומה, דעי"ז איכא עליו תורת אוכל לפסול תרומה, אך כל דלי"ב כביצה דתרומה ל"מ מידי, וז"ב.

וד"ז מוכרח מיני' ובי' בסוגיא שם, דהנה משני התם אמר רבב"ח הואיל וזר לוקה עליהן בכזית, וצ"ב מאי משני, ועיי"ש בתוס' שפי' דעיקר הקו' דל"ה כביצה היינו דהגם דמדרבנן אף פחות מכביצה מקב"ט מ"מ הכא אי"ל למימר דבטלי אגב מקפה, וזהו דמשני דהואיל וזר לוקה עליו בכזית לא בטלה אגב מקפה ומקב"ט מדרבנן, ועד"ז נ' גם למה שהביא הרמב"ן בחולין דל"ד. שפי' ר"ת דהא דפרכי' הוא משום דבתערובת לא גזרו רבנן, ונ' דע"ז משני שפיר הואיל וזר לוקה עלי' בכזית, והיינו דמשו"ז ל"ח כתערובת וגזרו ע"ז טומאה.

אך בתוס' נזיר דל"ו: פי' בהא דדחי דאיכא כזית בכדא"פ, דמשני דכיון דלענין מלקות מהני ההיתר מצטרף לאיסור ללקות עליו וכו', ה"נ יהני ההיתר להצטרף לאיסור לאפסולי אע"פ שאין במקום מגעו כביצה, ותוס' שם לטעמיי' ל"ה מצו לפרש כד' תוס' בפסחים, שהרי פי' שם לעיל מינה בד"ה אמר רבב"ח דקו' הגמ' הי' דל' פוסל מ' דהוי מדאורי', וע"כ בהכרח לפרש דמכח דין היתר מצטרף לאיסור מצטרף ההיתר לכביצה, ומקב"ט מדאורי', ועד"ז מבו' גם בתוס' הרא"ש ותור"פ בפסחים שם, דשנויא דגמ' הוא דמשו"ז דזר לוקה ע"ז בכזית מהני ההיתר להשלים לשיעור כביצה, ועד"ז צל"פ גם לדעת הרמב"ן והרשב"א בשבת דאין פחות מכביצה מקב"ט אף מדרבנן, דלפ"ז ע"כ לפרש דשנויא דגמ' הוא דמהני ההיתר להצרף וחשיב דאיכא כביצה.

והנה צ"ב מאי מהני כ"ז, הרי כיון שמ"מ לא פסל אלא מקום מגעו בלבד, ולא חייל מידי על שאר המקפה, מה מהני צירופו, ובע"כ דכיון דאי' בהכל יחד כביצה מצי חיילא טומאה אף על חלק ממנה, אך א"כ תיקשי מעיקרא מאי קפריך, והיינו דאי כל דאי' כביצה מקבל אף מקצת ממנו טומאה, מ"ש זה להא דזר לוקה ע"ז בכזית, וראיתי לפרש בזה, דמעיקרא פריך דכיון דלי"ב כביצה תרומה, ליכא עלי' תורת אוכל כלפי פסול תרומה, דהרי כל המקפה ליכא עליו כלל דיני תרומה, וע"ז משני דהואיל וזר לוקה ע"ז בכזית ומצטרף ההיתר להתרומה, ה"נ ה"ה מצטרף להשלימו לכביצה, דאיכא עלי' תורת אוכל לענין פסול תרומה, כיון שאף ההיתר מצטרף לדיני התרומה, ועכ"פ הרי מבו' מזה דכל דאיכא כביצה אוכל, מקבל כל כ"ש ממנו טומאה, ואך דבעי' שיהא על כל הכביצה תורת אוכל כלפי טומאה זו, וכמש"נ.[[11]](#footnote-12)

וכ"נ בל' תוס' הרא"ש שם, ז"ל, ?

אך ל' תור"פ שם, והכי מייתי, אלמא דחולין מצטרפין להשלים כשיעור כזית לענין מלקות, ה"נ אמרי' לענין טומאה דמצטרפין זע"ז להשלים שיעור לכביצה, עכ"ל, ומשמעות הדברים דכ"ה דנתחדש דהיתר מצטרף לאיסור להשלים שיעור כזית לחיוב, ה"נ איכא דינא דהיתר מצטרף לאיסור להשלים שיעור כביצה, ול"ב שיהא עליו תורת אוכל לענין פסול תרומה.

ונ' דעד"ז מתפרש גם שי' הראשונים דהיכא דמקצת הכביצה שבע לי' טומאה אינו מצטרף לכביצה, דהגם דנימא דכל דאיכא בהאוכל כביצה מקבל כל מקצת טומאה, מ"מ היכא דמקצת מן האוכל שבע לי' טומאה ואינו בר קבלת טומאה ל"מ להצטרף, וש"ר דפליגי ע"ז, הוא משום דאף דשבע לי' טומאה הרי מ"מ אי"ל תורת אוכל לגבי טומאה זו, ורק דעלי' דידי' ל"מ חייל בפועל טומאה, אך ודאי דמצי להצטרף להשלים לכביצה, ובקוב""ש שם כתב בנוס"א, וצ"ע.

ונ' עוד לפ"ז, דהנה כבר נת' לעיל כמה פעמים, שהגם דבדין כביצה לקבל טומאה כל דאיכא כביצה כל משהו שבו מקב"ט, מ"מ לטמא אחרים בעי' שכל הכביצה יטמא, וכדחזי' במתני' דטהרות דכביצה שאין כולו טמא ל"מ לטמא אחרים, ונת' שם הטעם דלקבל טומאה מה דבעי' כביצה הוי כ"ה שיהא עליו תורת אוכל, וע"כ כל דאיכא כביצה נטמא כל משהו שבו, אך משא"כ לטמא אחרים נא' שיעור דכביצה, וע"כ בעי' שיקבל הטומאה מכל הכביצה, אך לפי הנ"ל נ' די"ל, דאף אם גם הא דלטמא אחרים בעי' כביצה הוא משום דבעי' שיהא עליו תורת אוכל, מ"מ בעי' שיהא כל הכביצה טמא, דאל"כ הרי אין עליו תורת אוכל לענין לטמא אחרים, וע"ד הא דאף בשיעור כביצה לקב"ט בעי' שיהא כל הכביצה ראוי לקבל טומאה זו, ה"נ בשיעור כביצה לטמא אחרים בעי' שיהא כול ראוי לטמאות טומאה זו וע"כ בעי' שיהא כולו טמא, ועי' בזה, ולפ"ז הרי שהיכא דכולו טמא ל"ב שתהי' הקבלת טומאה מכולו, אך אי"ז מתישב בדעת רש"י, שנת' לעיל סק"ט בדעתו דנגיעה מצרפת לענין קבלת טומאה ואינה מצרפת לטמא אחרים, הגם דב' החצאין טמאים, ולפ"ז מבו' דבעי' שתהא הקבלת טומאה מכל הכביצה, וכמש"נ שם דזהו דילפי בתו"כ דלטמא בעי' כביצה, וחלוק דין לטמא מדין ליטמא.[[12]](#footnote-13)

אור ליום ד' ה' אייר תשס"ו

הוספה

ז"ל הרי"ד בשו"ת סימן קי"א, ומאי דכתב מר שיהא לאוכלין טהרה על ידי שבירה אע"פ שאין להם טהרה במקוה דומיא דכלי חרש, לא היא, שהשבירה מבטלת את הכלי מתורת כלי ומשום הכי מטמאת אותו דכבר לא הוי כלי, וגלי רחמנא בכלי חרש והוא הדין בכל הכלים וכו', אבל האוכלים אם נשברו כלום בטלו מתורת אוכלים שנאמר כי נטהרו, כך הם נקראים אוכלים שבורים כמו שלימים, עכ"ל.

אמנם הנה התוס' בפסחים דל"ג: הביאו מתו"כ דדרשי' דאין אתה שובר אוכלין לטהרתן, והוכיחו התוס' מזה דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה, והרי דבעי' ילפותא לזה, וזה שלא כד' הרי"ד דמסברא ל"ש שבירה באוכלין משום דכך הם נקראים אוכלין שבורים כמו שלימים, וגם המל"מ פכ"ג מכלים ה"ט כתב כן דבאוכל ל"מ שבירה, משום דאף בפחות מכביצה אוכל מיקרי.

וצ"ל הביאור בזה, דאף באוכלין שפיר שייכא שבירה, וכמש"נ לעיל דהא דפחות מכביצה אינו מקב"טי הוא משום דפחות מכביצה לי"ל חשיבות אוכל, ואשר ע"כ שפיר חשיב זה שבירה, וכבר כתב כן בספר שלמי יוסף שם סק"ד, עיי"ש.

העירוני בענין זה, לדעת הרמב"ם דאוכל שנפסל מאכילת אדם אינו מקב"ט, ואך אם כבר קיבל טומאה לא פקעה טומאתו ממנו, ומבו' בפסחים דמ"ה: שה"ה מטמא אוכלין אחרים בכביצה, ועי' שואל ומשיב שכבר עמד ע"ז, ואי נימא דלטמאות אחרים בעי' שיהא עליו תורת אוכל, א"כ הגם שהטומאה לא פקעה ממנו, מ"מ היאך הוא מטמא אחרים בכביצה, ונ' מזה דכל דין כביצה לטמאות אחרים הוא רק דין שיעור וכמו בכל המטמאים, אך ל"ב שיהא עליו תורת אוכל.

ועי' ראב"ד בהשמטות לעדיות, דמבו' דמשקה שנסרח לא פקעה טומאתו אך אינו מכשיר, והיינו משום דעתה כבר אין עליו תורת משקה, ובדבריו בתו"כ מבו' לא כן, וצריך עוד בדיקה בזה.

1. ופשטות דבריהם איירי אף בשנגעה הטהרה בשניהם, ולהלן סק"? נת' לדעת הראב"ד דאיירי רק בכה"ג, וגם להרמב"ם י"ל דאיירי רק בכה"ג.

   ועיי"ש בספר המפתח שהאחרונים הק' מטו"מ פ"ד ה"ה דאין חיבורי אדם חיבור לטמא אחרים, ואם נפרש דמכוון הרמב"ם בשנגעה הטהרה בכולן ניחא, אך מאידך בפ"א מטומ"א ה"ז נ' דאם נגעה הטהרה בכולן ה"ה מצטרפין לטמא אף אם אין מחוברין זל"ז, ועי' מרכה"מ בפ"ד שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יש לדחות בפשיטות, דאין הנידון כלל לגבי טומאת המשקה, אלא לטמאות אוכל אחר הנוגע בא' מן החתיכות, ולפ"ז אין להביא משם, אך בפיהמ"ש להרמב"ם שם פירש למתני' לטמאות את המשקה, וג"כ מבו' בלשונו דבעי' שהמשקה יחברן, עיי"ש, ועי' חזו"א טבו"י סימן ד' סקט"ו שעמד ע"ד הרמב"ם, (ומ' מדבריו שם דמהר"ש והרא"ש אין ראי').

   וניחא לפ"ז סתירת ד' הרא"ש למש"כ שם פ"א מ"ז וכדלהלן, ובל הרא"ש בפ"ח שם בסו"ד, מ' דהנידון הוא לגבי שיקבלו טומאה דפחות מכביצה אינו מקב"ט, ואולי דעתו דאף מדרבנן אינו מקב"ט, עי' להלן סק"? שכ"ה דעת רש"י, וצריך בדיקה בדעת הרא"ש בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם יתכן שזה בכלל משה"ק התוס' בד"ה הא חזר ועירבן, ז"ל, תימה מה ענין זה אצל זה דגבי קרבן כשאמר חצי זית חוץ למקומו וחצי זית חוץ לזמנו הרי כבר נפסל הקרבן ואינו חוזר ונעשה פיגול אבל חצי ביצה ראשון וחצי ביצה שני שנתערבו דנעשה שני אין הטעם לפי שנתבטל חצי ביצה הראשון, אלא משום דאין לו כח לטמאות בפנ"ע הלכך כשיצטרף עמו חצי ביצה ראשון למה לא יהא ראשון, עכ"ל.

   אמנם הנה כתבו התוס' בד"ה אמר רב המנונא, ז"ל, ואין לדמות זה לטומאה שבטלה חזרה וניעורה דהכא לא בטלה והכא טעמא משום דאין להפרד ממנו, עכ"ל, ונ' מדבריהם, דהדרי בהו ממש"כ בד"ה ויקץ ובד"ה הא, וס"ל דנידון הסוגיא דהכא ל"ש כלל לנידון דחוזר וניעור, דנידון דחוזר וניעור הוא בדבר הבטל אם הוא חוזר וניעור, ואילו נידון הסוגיא דהכא הוא משום שכבר נצטרף עם הפסול ואינו מניחו ליפרד ממנו, וכמו שפירשו התוס' בד"ה עירוב מחשבות, ומה"ט גם פירשו בד"ה התם איכא שיעורא, דכיון דלשני איכא שיעור בפנ"ע, הוא מניח הראשון ליפרד ממנו ולהצטרף, ואשר ע"כ שייך הך דינא גם בטומאה, דהגם דמעולם לא נתבטל חצי כביצה ראשון, מ"מ כיון שכבר נצטרף עם חצי כביצה שני אינו מניחו ליפרד ממנו.

   וע"ז קשיא טובא כמש"נ למעלה, דמ"ט חשיב כלל שנצטרף עם חצי כביצה שני, הרי לא חייל דין כלל בצירופן, שהרי אף קודם צירופן הי' דינם שאם נגעה תרומה בתרויי' יחד פסלוה, ול"מ צירופן רק דעי"ז כל שנגעה התרומה בצד א' הוי נגיעה בכל הכביצה, כיון שה"ה מעורבין יחד, אך הרי לא חייל שום דין בטומאתן ע"י צירופן, וגם ל"ב בזה לדין צירוף בטומאתן.

   ובעיקר הסוגיא ילה"ע במש"כ הרא"ש חולין פ"ז סימן ל"ז, ז"ל, וכך אנו אומרים אף בקדשים כדאיתא בפ"ב דזבחים חצי זית חוץ לזמנו וכו' אמר רבא ויקץ כישן הפיגול, אלמא אע"פ דכבר נצטרף חצי זית דחוץ לזמנו עם חצי זית דחוץ למקומו לפסול. כשמצא שוב את חצי זית דחוץ לזמנו נתעורר מפסולו ונצטרף עמו לפגל, "ואף לרב המנונא דאמר עירוב מחשבות הוי ואינן מצטרפות יחד לפגל, "גבי קדשים שאני דכתיב לא יחשב לא יערב בו מחשבות אחרות, דשאר מחשבות מוציאות מידי פיגול, וכיון דעל ידי שני חצאי זיתים הראשונים נקרא פסול תו לא מיקבע בפיגול", אבל איסור שנתבטל מודה דאמרינן מצא מין את מינו וניעור, עכ"ל, וצ"ע דא"כ מה מדמי' לה בגמ' לטומאה, הרי הא דס"ל לרב המנונא הכא דעירוב מחשבות הוי, הוי דין מסוים במחשבת פיגול משום דשאר מחשבות מוציאות מידי פיגול, וצע"ג.

   עוד ילה"ע בד' הרא"ש דלפ"מ שפירש"י בסוגיין דמודה רב המנונא דאם הי' כביצה מעיקרא אמרי' שפיר חוזר וניעור, א"כ אף אי נדמה דין איסורים להכא, נמי בדין דנימא חוזר וניעור, כיון שהי' עליו שם איסור מתחילה, (ורק באיסור שנולד בתערובת יל"ד דלא נימא חוזר וניעור), ולכאו' מוכח מד' הרא"ש שמפרש כפי' התוס', דהא דמשני התם איכא שיעורא, היינו דיש בשני שיעור, וע"כ מניח הוא לראשון ליפרד מעליו, אך לכאו' ד' התוס' הם לטעמייהו דמפרשי דיסוד דינא דר"ה הוא דאין הפסול מניח הפיגול ליפרד מעליו, וע"כ היכא שיש בשני שיעור בפנ"ע ה"ה מניח הראשון ליפרד מעליו, אך בד' הרא"ש נ' דמפרש לדינא דר"ה דהוא משום דחייל עלי' שם פסול ולא הדר מיקבע בפיגול, (וע"כ דן לדמותו לדין חוזר וניעור באיסורים, ולדעת התוס' אין לדמות כלל, כמש"כ התוס' בד"ה אמר רב המנונא), ולפ"ז לכאו' אין מקום לחלק אם יש יש בשני שיעור בפנ"ע או אין בו שיעור, ולפ"ז בע"כ לפרש שינויא דגמ' כפירש"י דכיון דמעיקרא הי' בו שיעור, ע"כ מודה רב המנונא דאמרי' חוזר וניעור, ולפ"ז צ"ע במה שדן הרא"ש דלרב המנונא לא נימא חוזר וניעור באיסורין, הרי כיון שמתחילה הי' ע"ז שם איסור, מודה רב המנונא דאמרי' חוזר וניעור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ?שוב העירוני דאי נימא כמש"נ להלן ענף ג' דגם בדין חשיבות דכביצה בעי' דוקא דבר טמא, לכאו' ניחא הכל, ואדרבה פשטות סוגיא דשבת דלא איירי בשנתחברו יחד ע"י מים, אלא ע"י דיבוק לדעת הרמב"ם או נגיעה לדעת הראב"ד, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצריך להוסיף, דאיירי דמעיקרא הי' בו כביצה והוכשר, שהרי הגם דפחות מכביצה מקב"ט מדרבנן, מ"מ אינו מקבל הכשר אף מדרבנן, וכדמוכח בסוגיא דפסחים דל"ג: וכמש"כ המהרש"א שם, וכ"ה בתורי"ד שבת דקמ"ד:. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומתישב בזה מה שעמד המל"מ שם ע"ד התוס' דמ"ט לא פירשו דאיירי דאין בו כביצה, ומה"ט אינו מקב"ט בשעת פרישתו, ולהנ"ל ניחא דמ"מ מדרבנן הוא מקב"ט, אך צ"ע בד' הרמב"ן שם שנראה דהסכים לד' רש"י שפירש דיש בו כביצה, והרי הרמב"ן שם דל"ד. כתב דמדרבנן ודאי הוא מקב"ט. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש לסייע עוד לזה, דהנה בפירש"י סוכה דכ"ו: פירש, ז"ל, נטלו במפה, לא נטל ידיו אלא כרך במפה ידיו משום נקיות דקסבר פחות מכביצה לא בעי נט"י וכו', עכ"ל, והתוס' שם כתבו, ז"ל, ובחנם פירש כן דרבי צדוק כהן הוה כדמוכח וכו' והי' אוכל על טהרת תרומה, וידים שניות הן ופוסלות את התרומה וכו', דאפי' פחות מכביצה מקבל טומאה וכו', עכ"ל, וי"ל דהא דלא ניח"ל לרש"י לפרש כן, הוא משום דאזיל לטעמי' דס"ל דפחות מכביצה אינו מקב"ט אף מדרבנן, וז"פ, אך ילה"ע אם הא דס"ל לרש"י דפחות מכביצה אינו מקב"ט אף מדרבנן, הוא אף בתרומה, ול"ע כעת. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומצינו דכוותה בד' התוס' חגיגה דכ"ג: וסוטה דכ"ה:, שכתבו דאף אם אמרי' לענין קבלת טומאה כתותי מכתת שעורי', מ"מ פרה מטמאה טומאת אוכלין משום חיבה"ק, והרי דחיבה"ק מהניא בדבר דלי"ב שיעור טומאה, וצ"ע אם מכוון התוס' הוא רק לגבי לקבל טומאה , או אף לענין לטמא אחרים. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויתישב בזה קו' תוס' סנהדרין דפ"ג: ד"ה פרט, וחולין דק"א. ד"ה בנטמא, דלרבנן דפרכי מכי נגע בו טימאהו תיקשי להו לנפשיי' היכי משכח"ל טמא שאכל תרומה במיתה, הרי מכי נגע בו טימאהו, ותי' התוס' דמשכח"ל כגון שנטמא הגוף ואח"כ נטמא התרומה, לא א"ש לדעת הרמב"ם דמבו' דעתו דאף בכה"ג פטור, ואכמ"ל, אך להנ"ל א"ש היטב, דבתרומה הרי משכח"ל בשאין בה כביצה, ורק בקדשים הוא דפרכי רבנן לריה"ג, משום דקדשים מקב"ט בפחות מכביצה. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה ילה"ק עוד במתני' דהתם, דמשכח"ל שאי"ז נטמא בקדשים שלא הוכשרו, להשי' דחיבה"ק בזה ל"ה רק מדרבנן, וגם קו' זו ניחא, אי נימא דאף במחולל מדרבנן אינו חייב, וז"פ. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך אכתי אין מתבאר לפ"ז הא דדחי דאיכא כזית בכדא"פ, ובזה תיקשי דמה טעם יש בזה שיצטרף ההיתר להשלים לשיעור כביצה.

    ובעכצ"ל, דאיירי שבשום ושמן עצמו יש כביצה, ואך שאם אין ראוי להתחייב ע"ז אינו מצטרף זל"ז להשלים שיעור כביצה, וע"ז משני דכיון דאיכא כזית בכדא"פ וה"ז ראוי להצטרף לחיוב, אף ה"ז מצטרף לשיעור כביצה.

    ולפ"ז י"ל, דה"נ גם לפ"מ דמפרשי' מעיקרא דהטעם הוא משום דהיתר מצטרף לאיסור, הוא ג"כ עד"ז, דכיון דהיתר מצטרף לאיסור וראוי להתחייב על אכילה זו, תו מכח זה מצטרף כל השום והשמן יחד לשיעור כביצה, ואין מקור לכל מש"נ.

    ובאמת כן נ' בל' התוס' בנזיר דל"ו. ז"ל, אלא הכי קאמר הואיל וזר לוקה עליו בכזית אילו היתה תרומה דאורייתא דין הוא להחשיבה ולא יתבטל אגב המקפה, עכ"ל.

    וכ"נ גם ממשה"ק התוס' שם ד"ה משום, ז"ל, ואם תאמר ולימא הואיל וזר לוקה עליו בכזית אם היה מלקט וצובר משם כזית, ואר"י דאין דרך אכילתו בכך ומשום הך טעמא לית לן למימר שלא יתבטל אגב המקפה, עכ"ל, וה"ט הרי ודאי אינו טעם שיצטרף ההיתר לשיעור כביצה, אלא הוי זה טעם דהתרומה עצמה תצטרף לכביצה.

    אך באמת עיקר קו' זו מה דחי דאיכא כזית בכדא"פ, כבר עמדו בזה התוס' בנזיר שם ד"ה אמר לי', ז"ל, וא"ת וכו' אבל לגי' ר"ת דפריך והא לא הויא כביצה מן התרומה ואיך יפסלנה, מאי משני השתא הואיל וזר לוקה על האיסור לחודיה בכדא"פ, מ"מ היכי פוסל לתרומה וההיתר היאך מצטרף לאיסור לענין מגע והא לענין מלקות אין היתר מצטרף לאיסור, וי"ל דלפר"ת ניחא דה"ק כיון דלענין מלקות מהני ההיתר מצטרף לאיסור ללקות עליו שהרי אם היה מלקט האיסור מתוך המקפה ואוכלו לא היה לוקה עליו שאין דרך אכילה בכך כדפירשנו, אלמא מהני ההיתר שאוכלו עם המקפה לצרפו לאיסור מלקות, ה"נ יועיל ההיתר להצטרף לאיסור לאפסולי אע"פ שאין במקום מגעו כביצה, גמגום, עכ"ל, והדברים צ"ב. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה לכאו' לפ"ז אין מתישב ד' התו"כ כדרכים שנתבארו לעיל, ? אך העירוני דאכתי י"ל לישב ד' התו"כ, ונפק"מ כגון בצירוף כלי והכל טמא, וכה"ג יש כאן שיעור כביצה טמא אבל המגע רק בחלק, וזהו הביאור בר"ת בספר הישר, אלא דאי נימא דכה"ג ה"ז מטמא אחרים, אין מתישב עפי"ז ד' התו"כ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)