3. הונאה בעשוק והקדשות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / אונאה ומקח טעות

כ"ב אייר ע"א

**סימן ג'**

**בדין הונאה בעשו"ק והקדשות**

**א]באיסור הונאה בקרקעות**

**ב]במיעוט דשטרות**

**ג]בדיני הונאה בשכירות ובקבלן ובדבר שאינו מכר**

**ד]בענין חיטים שזרען בקרקע**

**ה]בביאור ספק הגמ' האם יש ביטול מקח בקרקעות**

**ו]בביאור הסברא שיש ביטול מקח בהקדשות והסברא לחלק בין מדעת לשלא מדעת**

**ז]בהא דצריך לעשות לו דמים ואין כאן ביטול מקח**

**ח]בביאור כוונת הגמ' ששמואל בדיעבד או גם לכתחילה**

**ט]בקושית הראשונים על שמואל מהדין עשרה בחילול הקדש**

**י]בביאור דברי הרשב"א בסוגין**

**י"א]בדין חילול על פרוטה במעשר שני ושביעית**

**באיסור הונאה בקרקעות**

א]מבואר בגמ' דנתמעטו קרקעות מהונאה ודעת הרמב"ן על התורה שיש בזה איסור דאוריתא וכן הוא ברש"י על התורה וברבינו יונה בב"ב ע"ח. ובחינוך אמנם ברש"י בסוגין שכתב דבר הנקנה מיד ליד הזהיר עליו בהונאה משמע שקרקע התמעט גם מהאיסור וכן מוכח מתוס' ס"א. שכתבו שאי אפשר ללמוד איסור גזל בעבדים מהונאה כי אין אסור בקרקעות ועיין בסמ"ע דהביא מהמהרש"ל דבמזיד יש איסור מצד הונאת דברים דהיינו שאין כאן את הלאו המיוחד של הונאת ממון וכה"ג בשוגג אין האיסור וכן אם המתאנה הציע את המחיר לכאורא לא שייך כאן האיסור

**במיעוט דשטרות**

ב]מבואר בגמ' דנתמעטו שטרות מהונאה ועיין תוס' שהוכיחו מזה שמכירת שטרות דאוריתא דאל"כ לא משכחת הונאה ותירצו שמדובר שהלוה משלם למלוה כסף שיחזיר לו את שטרו או שהמלוה משלם ללוה כסף שיתן לו שטר ולשון תוס' שיעשה שטר שיעבוד וצ"ע הרי שיעבודא דאוריתא ועוד שזה קרקעות וצ"ל שהכונה שיוכל לגבות ולא יוכל לטעון פרעתי ויהיה לו ראיה לגבי הלקוחות ובריטב"א תירץ שעיקר הדרשא לקרקע וממילא יש כאן מיעוט לגבי שטר שזה נפק"מ מדרבנן וברמב"ן בב"ב ע"ז תירץ שמדובר שהוא כבר גבה החוב שכה"ג חשיב שחל המכר וצ"ב דלכאורא עד כמה שלא חל המכירה א"כ הזכיה היא בכסף שזה גופו ממון וצ"ל שכוונתו שעד כמה שגבה בסוף התשלום על עצם העמדה של החוב בתחילתו וצ"ע שדבר זה לכאורא הוא לא בגדר מכר ועד כמה שהצריכו הראשונים מכר ולכן אין בשכירות פועל או קבלנות הונאה א"כ למה שיהיה כאן הונאה וצ"ע

והנה מבואר בשו"ע סימן ס"ו סל"ד דבמוכר שטר חוב במעמד שלשתן והיה הלוה עני הוי הונאה והקשה הקצוה"ח סימן קכ"ו סק"ט הרי אין הונאה לשטרות וכתב שרק מלוה בשטר אין הונאה אבל בעל פה יש בו הונאה דהחוב עצמו חשיב גופו ממון וצ"ע א"כ בכל מלוה בשטר יהיה הונאה מצד עצם החוב והנה ע"ש שהוכיח כדבריו מהרשב"א בקידושין דשיטת רש"י שהתחיבות ממון חשיב כמו נתינת כסף והקשה הרשב"א קידושין ה. הרי מבואר בגמ' שאי אפשר לפדות על ידי התחיבות חמש סלעים בשטר אלא בהכרח כיון שזה אגיד גביה חשיב שלא היה כאן נתינת ממון וצ"ע אולי שם זה לא מועיל כי יש מיעוט על אין גופו ממון ובהכרח שהתחיבות שלו עצמו חשיב גופו ממון ולכאורא יש להוכיח גם מהראשונים שכתבו שהדרשא על שטר נפק"מ רק מדרבנן הרי יש נפק"מ אם התחייב לו סאה חיטים במחיר של הונאה ומשמע שכה"ג זה לא התמעט וכנ"ל

ועיין חידושי הגרש"ר קידושין סימן ה' שכתב לבאר דכל מכירת שטרות כיון שמוכר רק את השיעבוד נכסים לכן חשיב אין גופו ממון דזה רק זכות לגבות החוב משא"כ התחיבות של אדם בעצמו שזה נתינה של שיעבוד הגוף חשיב גופו ממון וא"ש ראית הרשב"א ולפ"ז יישב גם הקושיא ממעמד שלשתן דשם דעת רוב הראשונים שהמלוה לא יכול למחול ובהכרח שנמכר גם השיעבוד הגוף וזה חשיב גופו ממון דיש בו הונאה אמנם מה שצ"ע אפילו אם נימא דחשיב גופו ממון אבל למה שלא יהיה כאן החיסרון של קרקע דזה דבר שאינו ניתן מיד ליד וצ"ע

**בדיני הונאה בשכירות ובקבלן ובדבר שאינו מכר**

ג]הגמ' דנה האם שכירות יש בה הונאה וצדדי הספק האם ממכר אמר רחמנא ולא שכירות או דילמא לא שנא והגמ' מסיקה שלא צריך ממכר לעולם ועיין תוס' שאפילו שכירות לא קניא אבל כאן יש ריבוי ובראשונים אחרים כתבו שהוא קנה זכות שימוש אבל לא את גוף הדבר והנה בפשוטו זה וודאי שהונאה זה רק בממכר ורק נידון הגמ' האם שכירות חשיב ממכר ולכן כתבו הרמב"ן רשב"א ריטב"א ר"ן דשכירות פועל או קבלן כיון שזה לא ממכר אין בזה הונאה אמנם הרמב"ם כתב שפועל אין בו הונאה כיון שזה כמו עבד עברי שהוקש לקרקעות אבל קבלן יש בו הונאה ובפשוטו כוונתו שקבלן חיובו להביא את העבודה ואין פה קנין בגוף ועיין מ"מ הרי אין אומן קונה בשבח כלי וכוונתו שהחיוב בהכרח על העבודה ודבר זה אין זה ממכר ובפשוטו מוכח דעת הרמב"ם שמסקנת הגמ' שאין דין ממכר אלא כל עסק שבין שנים שייך בו הונאה אמנם עיין מהרי"ט שכתב שמדובר דוקא בפעולה שיש בה שבח אבל אם שכרו לשמור על צאנו וודאי אין בזה הונאה דהינו שבקבלן אפילו שהתשלום על העבודה אבל חשיב שיש כאן מכר מחמת מה שמקבל ולפ"ז נהג מונית אפילו אם נימא שזה קבלן אין בזה הונאה

והנה הקשה הריטב"א מהא דמבואר בגמ' דבאומר לו טול דינר והעביריני את הנהר אם שילם לו הוא לא צריך להחזיר שלא שייך משטה ובפשוטו איירי בשיעור ביטול מקח ומבואר שבקבלן אין הונאה ולדברי המהרי"ט א"ש דכאן לא שייך הונאה דהרי אין כאן קבלה של דבר מסוים

והנה עיין מרדכי שכתב שלהכרעת הגמ' שיש בשכירות הונאה ה"ה בשכירות קרקעות וע"ש שתמה על זה דמה פתאום ששכירות קרקע זה עדיף מקרקע ועיין קה"י סימן מ"ו שכתב לבאר שס"ל שהתשלום בשכירות זה לא על הזכות שימוש אלא על השימוש בפועל והשימוש לא חשיב קרקע עכ"ד והנה לכאורא עד כמה שהתשלום על השימוש ולא על הזכות בקרקע אין כאן ממכר ומבואר שגם כה"ג יש בזה הונאה וצ"ע ועיין לעיל סק"ב מה דהבאינו מהרמב"ן

והנה בראשונים משמע שגם פועל אין בו הונאה מצד שזה לא ממכר ולא מצד שזה כמו עבד והוקש לקרקעות וצ"ע הרי פועל גופו קנוי ובהכרח צ"ל כיון שיכול לחזור בו ממילא חשיב שהתשלום על הפעולה ולא על הזכות בעבד וצ"ע ועיין מחנה אפריים

והנה בעיקר היסוד המבואר בסוגין דבעינו דוקא מכר צ"ע דבגמ' קידושין מ"ב: מבואר שבחלוקת שותפין יש הונאה ורק בקרקע אין הונאה וצ"ע למ"ד יש ברירה לכאורא אין כאן אלא בירור החלקים ואין כאן מעשה מכירה וצ"ע

עוד יש לעיין האם בדבר שהוא לא מכר יש איסור הונאה דהינו לראשונים שאין בזה הונאה כי זה לא מכר האם זה דומה לקרקע דיש בזה איסור הונאה או שזה התמעט מעיקר הפרשה ועיין סימן ב' שהבאינו לענין חליפין לדעת הרי"ף שנתמעט מהונאה כי זה לא מכר דהנחלת צבי נקט שעדין יש בזה איסור כמו בקרקע

והנה עיין רמב"ם שכתב שבשכירות תמיד צריך להחזיר הונאה דהינו לעולם והמ"מ ביאר שזה מצד שלא שייך שיראה לתגר וצ"ב למה בשכירות מטלטלים לא שייך להראות וכן הבעל הבית שעשו אצלו הפעולה ובסמ"ע ביאר שכיון ששכירות אינה משתלמת אלא לבסוף ואין דרך בן אדם להראות אלא אז וזה כבר לא בידו לכן לא שייך זמן וכיון שכבר זה הרבה אחרי הפסיקה לכן הוא לא מראה אמנם עדין אם ראה דבר כזה שבמוכר קי"ל דיש כאן מחילה ה"ה כאן וצ"ע מנ"ל לרמב"ם לדמות שכירות למוכר

והנה משמעות הרמב"ם שגם ביותר מכדי הונאה צריך להחזיר ההונאה ועיין תרוה"ד סימן שי"ח שביאר כיון שלא שייך כאן חזרת המקח והנתה"מ סימן רס"ד ביאר שבאמת בטל הקציצה אלא שמדין נהנה הבעל הבית חייב לשלם לפועל כשיעור הנאתו ובדברי התרוה"ד משמע קצת שיש חיוב מצד חזרת הונאה ופה לא שייך לתבוע ביטול מקח והנה זה וודאי שגם אם עשו קנין בצורה שלא יכול לחזור בו כה"ג דהוי ביטול מקח הוא יוכל לחזור בו אלא שעד כמה שהוא עבד זה מחייב מה ששוה דמי העבודה ויתכן לדמות לרמב"ן לקמן בביטול מקח בהקדש ודו"ק

והנה בפשוטו מוכח מהרמב"ם ששיך חזרת הונאה גם ביותר משתות רק שתמיד יכול לבקש ביטול מקח וכאן זה לא שייך ובפשוטו זה מחלוקת הריב"ם והעדר"י והנה דעת הרמב"ם כהריב"ם אמנם דעת הטור כהרא"ש וכאן כתב כהרמב"ם ואולי במקום שלא שייך ביטול מקח וודאי שיש דין חזרת הונאה ועיין סימן ב' סק"ז

**בענין חיטים שזרען בקרקע**

ד]הגמ' דנה חיטים שזרען בקרקע האם חשיב קרקע או דחשיב מטלטלים והגמ' שואלת דאם אמר לו לזרוע שש וזרע חמש הוי דבר שבמידה ובמנין והגמ' עונה שאמר לו שזרע כדבעי והתברר שהוא לא זרע כמו שצריך עכת"ד הגמ' וצ"ב מה זה עונה הרי כיון שכדבעי זה כמות מסוימת וזרע פחות א"כ יש כאן טעות בדבר שבמידה ובמנין ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים הרמב"ן וסיעתו גרסו אחרת בגמ' וביארו שמדובר שזרע כמו שצריך אלא ששילם על זה מחיר של הונאה ועד כמה שהזרעים חשיבי קרקע אין בהם הונאה ב.וברש"י מבואר שכל הדין של טעות בדבר שבמנין זה רק עד כמה שהטעות ברורה אבל כאן שזה דבר שנתון לטעות לא חשיב דבר שבמידה ועיין ריא"ז ותוס"ר שהאריכו לבאר יסוד זה בגדרי טעות בדבר שבמדה ג.עיין תוס' ולכאורא כוונתם שמכר לו חיטים זרועים בקרקע ואמר לו מפורש שזה חמש אלא שחשבו שזה מה שצריך ולכן זה שווה את המחיר והתברר שצריך יותר ולכן זה לא שוה את מה שסיכמו ובטור העמיד שמכר לו ביחד אם הקרקע וצ"ל שהיה תוספת מחיר בגלל החיטים דהינו שזה לא מתיחס לקרקע מושבחת אלא על החיטים בעצמם וכדברי התרוה"ד שאם שוכר סוס אם פועל יש הונאה על החלק שהוא לא קרקע אמנם הב"ח דן שרק מכר לו את השבחת הקרקע ע"ש והנה בפשוטו הנידון האם החיטים אלו גידרם קרקע או לא אמנם עיין תוס' שדנו שכיון שההונאה במה שהקרקע לא מושבח הוי הונאת קרקע וצ"ב כוונתם ומבואר שס"ל שהיסוד של אין הונאה לקרקעות זה לא בחפצא שבו ההונאה אלא בדבר שבו סיבת הטעות וכמו שס"ל לענין חיטים והיה טעות במחיר שזה מטלטלים

והנה התוס' הקשו למה הגמ' לא העמידה שסיכמו לזרוע שש וזרע שש אלא שהיה הונאה במחיר ותירצו שכה"ג וודאי חשיב מטלטלין כיון שזה תלוי בחיטים ולא בקרקע אמנם ברמב"ן מבואר שביאר כך סוגין ומבואר שכה"ג חשיב קרקע ועיין נתה"מ שה"ה אם מכר לו ענבים מחוברים לקרקע והיה הונאה במחירם דלתוס' הוי הונאת מטלטלים ולרמב"ן הוי קרקעות אמנם יש מקום לומר דענבים מה פתאום לראות את מחירם כמטלטלים הרי מחירם מתיחס בדיוק אותו דבר גם למחובר משא"כ חיטים שהזריעה הוא של דבר תלוש לכן חשיב שהמחיר נקבע לפי תלוש וצ"ע

והנה כתב הרמב"ם פי"ג ממכירה הט"ז וז"ל שכרו לזרוע לו קרקע ואמר זרעתי זרע הראוי לה ובאו עדים והעידו שזרע בה פחות מהראוי לה הרי זה ספק אם יש לו הונאה מפני הזרע או אין לו הוניה מפני הקרקע לפיכך אין מוציאין מיד הנתבע וכו' עכ"ל ועיין כס"מ דביאר דכוונתו שמדובר ששכרו בקבלנות לזרוע לו הקרקע והרי כתב הרמב"ם שקבלנות יש לו הונאה והגמ' נוקטת שקבלנות לעבודת קרקע זה כמו קרקע וקבלנות למטלטלים זה כמו מטלטלים והגמ' מסתפקת לענין חיטים שזרען בקרקע וע"ש שנידון הגמ' לגבי תשלום קבלנותו ובפשוטו משמע כוונתו כמו שביאר הסמ"ע שהחיטים היו של בעל הבית והנידון על שכר הפועל ועיין ברמב"ן ושאר ראשונים שהביאו מהראב"ד שביאר כנ"ל שנידון סוגין על קבלן לזרוע קרקע ובפשוטו כוונתו כנ"ל ועיין רמב"ן שהקשה כיון שלא עשה מה שסיכמו אתו למה שיקבל שכרו ולכאורא כוונתו שכאן זה כמו טעות בדבר שבמנין שחשיב שלא נתן את מה שביקשו ממנו ולכאורא בהכרח כמו שהבאינו מרש"י לעיל שכיון שהטעות בדבר שאפשר לטעות חשיב הונאה ובנתה"מ ביאר שמדובר על דרך תוס' שהם סיכמו לזרוע כזה כמות כי חשבו שזה מה שצריך והתברר שהיה כאן טעות אמנם לכאורא אין זה במשמעות לשון הרמב"ם והראב"ד ולפ"ז בהכרח קי"ל כשיטת רש"י בגדר דבר שבמידה וכו' וצ"ע

ובעיקר הביאור ברמב"ם צ"ב א. דהרמב"ם אחרי זה כתב שיראה לי שקבלנות יש בו הונאה והרי כאן מבואר שזה גמ' ב. עצם הדבר שעבודה של קבלן בקרקע חשיב קרקע הוא חידוש דאפילו שהתשלום רק אם מעמיד תוצאה אבל לכאורא המחייב זה עבודתו ואין זה קרקע ולכאורא היה מקום לדחוק שכוונתם שנתן לו החיטים ולענין חלק תשלום על החיטים הוא נידון הגמ' וכמו שביארו שאר הראשונים

**בביאור ספק הגמ' האם יש ביטול מקח בקרקעות**

ה]הגמ' מסתפקת האם קרקעות יש בהם ביטול מקח ודעת רוב הראשונים שהנידון על יותר משתות ודעת תוס' והרא"ש והבעל המאור שהנידון על פלגא ויש מקומות שתוס' נקטו על יותר מפלגא ובביארו הספק רש"י ביאר האם דין ביטול מקח זה רק מצד פרשת הונאה וממילא כאן שזה נתמעט מהונאה זה גם נתמעט מביטול מקח או דהדין ביטול מקח זה מצד הלכות מקח טעות וממילא לגבי זה לא נתמעט קרקעות והנה בפשוטו אין כאן מקח טעות שזה מקח אחר מה שרצו לעשות אלא הכוונה כמו שביאר החזו"א בתמורה שכיון שזה כזה הבדל גדול יש כאן אומדנא דמוכח דאדעתא דהכי הם לא עשו אמנם עיין סמ"ע וכן בחזו"א דנקטו שזה וודאי שהדין ביטול מקח זה גם מפרשת הונאה אלא שהגמ' דנה שכל מה שנתמעט קרקע מדין הונאת שתות אבל מהדין הונאה שמוגדר כביטול מקח זה לא נתמעט דהינו שלאחר חידוש פרשת הונאה שכל דבר יש לו מחירו וממילא יש כאן מק"ט זה לא נתמעט וצ"ע שדבריהם נגד רש"י והנה יש שרצו להוכיח שזה לא מדין מק"ט דא"כ למה זה בכדי שיראה לתגר ולא לעולם אמנם אין זה מוכרח דכזה סוג טעות גם אם זה מפרשת מקח טעות שיך על זה מחילה

והנה יש לדון למה שהבאינו לעיל דבהונאה אפילו במפרש נקטו הרבה ראשונים שיש בזה מתנה על מה שכתוב בתורה האם זה גם בקרקעות ביותר משתות ושמעתי לדון דלמבואר ברש"י שכאן זה לא מדין הונאה אלא מדין מקח טעות א"כ כל שפירשו שניהם יתכן שוודאי לא שייך לדון מצד מקח טעות ורק בדבר שיש בו פרשת הונאה נתחדש שלא שייך לתת בו מחיר יותר ממה שהוא שווה וכמו שהבאינו לקמן מהרמב"ן דלענין חילול מעשר שני יותר משויו שזה מועיל רק מצד שאין הונאה במעשר שני והנה בפשוטו שיטת רש"י בקידושין מ"ב: בגירסתו שם דקי"ל שיש ביטול מקח בקרקעות והקשו הראשונים דהרי הגמ' ב"מ ק"ט. לענין בר מצרא אומרת שגם אם קנה במחיר כפול זה חל מצד שאין הונאה לקרקעות ומבואר דלא כרש"י וביאר בזה הגר"ר שמולאביץ דשם הרי זה נעשה מדעת הלוקח והמוכר וכיון שקרקעות אין פרשת הונאה שייך לקצוץ מחיר יותר מהשוי וכל שזה מדעתם חשיב שזה שויו וממילא הבר מצרא צריך לשלם הכל ובזה א"ש הלשון דבר השווה כל כסף דהיינו שאפשר לקצוץ על זה כל מחיר וע"ש באו"ז דמבואר ישוב זה

**בביאור הסברא שיש ביטול מקח בהקדשות והסברא לחלק בין מדעת לשלא מדעת**

ו]הגמ' דנה דאפילו אם בקרקע יש ביטול מקח אבל בהקדשות לא והגמ' אומרת כדשמואל דהקדש שווה מנה שחיללו על שווה פרוטה מחולל והנה רש"י בקידושין כתב ששמואל בא לחדש שאין ביטול מקח בהקדשות אמנם לא ביאר הטעם ולכאורא הביאור כמבואר ברש"י שלא שייך טעות כלפי שמיא ולכאורא הכוונה שכיון שהתורה נתנה זכות למקדיש לחלל והוא עומד מצד ההקדש ממילא כל שהוא החליט למחיר מסוים לא שייך כאן לדון מצד ביטול מקח דהרי זה המחיר שסיכמו אלא שאם היה הונאה להקדש א"כ זה עצמו סיבה שאדם לא יכול לקבוע מחיר שיש בו הונאה אבל כיון שאין הונאה להקדש א"כ יש באפשרות האדם לקבוע מחיר אחר והנה צ"ב מה הצד שיש כאן ביטול מקח הרי לא שיך כאן אדעתא דהכי וכנ"ל כיון שהוא עומד במקום הקדש ועיין רש"י שביאר בד"ה אף שמצד שכתוב בערכך ובד"ה ומר כתב מצד שזה לא דרך חילול דהינו שמחיר שבעלמא הוא סיבה למקח טעות זה לא דרך חילול

אמנם עיין שטמ"ק בכורות י"ג: וכן הוא בתוס' מנחות ס"ז. דגם אם הקדש שווה מנה שחיללו על שוה פרוטה מחולל בכל אופן שייך לדון שכל זה מדעתו אבל שלא מדעתו יהיה פרשת הונאה ולכאורא הביאור שעד כמה שזה מדעתו א"כ כיון שהוא עומד במקום הקדש והוא הסכים לכזה מחיר לא שייך לדון מצד הונאה משא"כ אם הוא רצה לפדות בשויו והיה כאן שיעור הונאה זה סיבה שלא יחול ולכאורא גם אם אין הונאה כיון שיש מיעוט אבל יתכן שיהיה כאן ביטול מקח דאדעתא דכי הוא לא פדה וכמו בקרקעות ולפ"ז מבואר דלא כרש"י שלא שיך ביטול מקח בהקדשות ורק מצד שזה לא דרך חילול דא"כ אין סברא שמדעת זה אחרת אלא ששיך ביטול מקח בהקדש רק במדעת שקבעו שזה המחיר אין סיבה לביטול מקח משא"כ שלא מדעת וכנ"ל ובאמת ברש"י מבואר שהצד שלחיללו אין בדיעבד לא הכוונה שחל החילול וצריך לשלם דמים תמיד כי בערכך משמע

ולכאורא כן מבואר כאן ברמב"ן ובר"ן שכתבו שהגמ' מביאה משמואל שכיון שהתורה זילזלה שאפשר כדשמואל ממילא זה סיבה שלא יהיה כאן ביטול מקח ומבואר ששמואל עצמו זה לא הסיבה שלא יהיה ביטול מקח והביאור כנ"ל ששמואל דיבר במדעת והגמ' מדברת בשלא מדעת ועיין בזה לקמן

**בהא דצריך לעשות לו דמים ואין כאן ביטול מקח**

ז]הגמ' מביאה את המשנה שאם אמר פרה זו תחת פרה זו אם היה קודש בעל מום צריך לעשות לו דמים והגמ' מביאה מחלוקת ר"י ור"ל האם יצא לחולין דבר תורה וצריך לעשות דמים מדבריהם או שצריך לעשות לו דמים מהתורה והגמ' אומרת שהמאן דאמר שצריך לעשות לו דמים מהתורה זה כמאן דאמר שביטול מקח יש להם והקשו הראשונים עד כמה שס"ל שיש ביטול מקח למה הוא צריך לעשות דמים הרי שלא יחול כלל ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים

א. עיין תוס' בתמורה ובריטב"א בסוגין דבאמת לא חל שום פדיון וכוונת המשנה שכדי שיחול הפדיון צריך לעשות דמים קודם הפדיון ולראות שזה בשוייו ואם לא עשו באמת לא חל כלל

ב.עיין תוס' רי"ד שכתב שהרי בכל מעילה של הנאת שווה פרוטה הכל יוצא לחולין והוא מתחייב בדמי הכל וה"ה כאן זה וודאי שהכל יוצא לחולין אלא שהוא מתחייב בדמי הדבר דהינו שזה וודאי שבתור מעשה החילול כל שנתן דבר בעד ההקדש הכל יצא לחולין אלא שיש כאן עוד נידון שכיון שזכה בממון הקדש הוא צריך לשלם וכיון שיש ביטול מקח א"כ הקביעה שיחשב ששילם את שויו היא בטילה וממילא צריך לשלם את שיעור דמי החפץ [והנה יש הרבה מהראשונים דבמעילה של הנאה לא יצא כל החפץ לחולין וגם לראשונים שיצא בפשוטו זה מצד שואל שלא מדעת גזלן וממילא לקחת להשתמש חשיב שלקח את כל החפץ וממילא הוא מתחייב בדמי כל החפץ]

ג.עיין רמב"ן שכתב שזה כמו בקנין כסף ששיך לתת חלק מדמי החפץ ולהתחייב את שאר שויו ה"ה כאן אפילו שמה שנתן זה לא שוה את כל דמי החפץ אבל חל על ידו חילול על הכל והוא מתחייב את שאר דמי החפץ ומה שבכל ביטול מקח לא אומרים כך דהמאנה לא רוצה שיחול כלל כיון שמפחד שלא ישלם לו או שיעבור בכדי שיראה לתגר משא"כ בהקדש בטוח שהוא ישלם ולא שיך כאן מחילה עכ"ד ולכאורא כוונתו שוודאי שמצד הצורה שהוא נתן הדמים בעד כל דמי החפץ זה לא יכול לחול אמנם כיון שכוונתו היה לתת בתור שזה שויו ממילא מונח כאן דעת שאם אין זה שויו שיחול בתור תחילת פירעון ומה שתמיד זה לא חל בכזה צורה הוא מטעם הנ"ל ולכאורא כל זה שייך בשלא מדעתו אבל אם זה מדעת וודאי שלא יחול כלל אם לא סוברים את שמואל כיון שלא היה לו כלל דעת על פדיון בשוייו והנה מבואר מדברי הרמב"ן חידוש גדול ששיך חילול בהקדש בלי נתינת כל דמי הדבר ובפשוטו כן מבואר גם בתוס' בע"ב שדנו ששיך לתת פרוטה להקדש כדי לזכות בדבר ועדין שיחשב שקיבל הדבר בתור הלואה ולא יהיה כאן ריבית כי אין ריבית להקדש ועיין בהגהות הגרא"ז

ד.עיין תוס' שביארו שהכוונה שיצא לחולין רק כדי דמי הדבר שנתן ומה שתמיד לא אומרים שיחול בכזו צורה בזה ביארו או מצד שהמתאנה מפחד שלא יחזיר לו את חלקו ולכן לא רוצה המקח כלל וכאן זה לא שייך או מצד שהמאנה לא רוצה שיחול כזה דבר כיון שהוא הסכים לשלם מחיר זה על כל החפץ אמנם כאן יש אמירתו לגבוה שהתחיב לקנות החפץ בשויו וממילא הוא וודאי חייב לקנות את חלק החפץ במחיר שהוא נתן והנה בתוס"ר משמע שבאמת הוא לא חייב לקנות השאר ורק אם רוצה שזה יהיה שלו הוא חייב לשלם ובתוס' משמע שיש כאן גם אמירתו לענין חלק זה שהוא יקנה את כל החפץ בשויו

והנה צ"ב מה ירויח שלא יחול על חלק הרי בן כה לאחר כדי שיראה יש כאן מחילה גמורה אמנם הביאור שכמו שעשו וודאי לא חל מדין ביטול מקח של הונאה ורק שיש כאן נידון שיחול דבר אחר וכיון שזה דבר שלא ניחא ליה ממילא זה סברא שאין כאן אומדנא שרוצה

והנה עיין בגהש"ס שציין לתוס' לעיל דמה שבביטול מקח המאנה יכול לחזור בו או מצד שזה כמו יין ונמצא חומץ או שכיון שהמתאנה תובע הונאתו ממילא המאנה יכול לבטל המקח ובפשוטו כוונתו דלכאורא פה בתוס' מבואר טעם אחר אמנם שמעתי לבאר שיש כאן שני נידונים דשם תוס' דנו שיוכל לקיים המקח ולתבוע חזרת הונאה ועל זה תירצו מה שתירצו אמנם כאן דנו התוס' שיחול חלק מהמקח ועל זה כתבו הסברות הנ"ל ודו"ק בזה

והנה עיין רש"י שביאר שהמחלוקת ר"י ור"ל האם בערכך בשוייו משמע או כל דהוא משמע וצ"ע דלקמן ביאר שאם לית ליה דשמואל החיסרון מצד שזה לא דרך חילול ועיין פנ"י שביאר שלקמן שהגמ' מבארת שזה ר"י כשיטתו שביטול מקח יש להן זה רק מצד שזה לא דרך מקח אמנם כאן בתחילה שמשמע שהכל חל ורק שהוא צריך לשלם בזה ביאר רש"י שזה מצד בערכך דהיינו שמצד עצם החלות חילול בזה כיון שאין הונאה וטעות בהקדש גם בנתינה של מקצת מהדמים על החילול אמנם הוא עדין מתחייב בשוייו מצד בערכך וע"ש שרש"י כאן ביאר כצד הגמ' שלא הופכים ורק ר"ל מצד שס"ל כר"ח ועיין בתוס"ר לקמן שנקט בדעת רש"י שלצד הגמ' שכו"ע אית להו דשמואל ורק שזה רק בדיעבד א"כ גם אם מדעת חילל על שו"פ חל החילול והא מתחייב בכל הדמים מצד בערכך וזה כנ"ל

**בביאור כוונת הגמ' ששמואל בדיעבד או גם לכתחילה**

ח]הגמ' אומרת במאי קאמיפלגי האם ס"ל כשמואל או לא ס"ל כשמואל והגמ' דוחה דכו"ע אית להו כשמואל כאן לכתחילה כאן בדיעבד והנה בביאור דברי הגמ' מצאנו כמה ביאורים בראשונים

א. רש"י ביאר כמבואר בתוס"ר דאם דינו של שמואל זה לכתחילה א"כ בערכך כל דהוא משמע א"כ אין עליו חיוב דמים רק מדרבנן ואם זה רק בדיעבד א"כ בערכך בשויו משמע ולכן עצם החילול חל כי אין הונאה להקדש אבל הוא מתחייב דמים וזה בין אם עשה מדעת ובין אם עשה שלא מדעת

ב.בתוס' ביארו שהכוונה שאם עשה בדיעבד דהיינו שנתכוין לחלל שלא בשויו כה"ג חל החילול אבל אם התכוין לעשות בשוייו כה"ג נחלקו האמוראים גם כה"ג חל או לא והנה לא נתבאר בתוס' מה הסברא שכה"ג לא יחול ולכאורא אפשר לבאר למה דנתבאר לעיל מהשטמ"ק בבכורות דבמדעת לא שיך לדון מצד הונאה עד כמה שס"ל כשמואל והביאור דהרי סיכמו שעושים כזה מקח משא"כ בשלא מדעת הרי הוא עומד במקום הקדש ועשה מקח של שוייו וכה"ג אפילו אם אין הונאה להקדש אבל כיון שיש כאן ביטול מקח ממילא בטל החילול דהינו שלא ס"ל כרש"י שלא שייך לדון ביטול מקח בהקדש רק מצד שזה לא דרך חילול שבזה לא שייך לחלק בין מדעת ללא מדעת אלא שבאמת שיך לדון דין ביטול מקח בהקדש וכנ"ל

ג.הרמב"ן והר"ן ביארו שהמחלוקת כפשוטו האם לכתחילה יכול לחלל שלא בשויו מדאוריתא דאם לכתחילה יכול א"כ גם כאן שזה טעות אין סיבה שלא יחול דלא עשה כאן איסור אמנם אם זה רק בדיעבד א"כ כה"ג שנתכוין לעשות בשויו זה לא חל ובטעם הדבר ביאר הר"ן כי המאנה לא רוצה לחלל את ההקדש שלא כדין ולכאורא היה אפשר לבאר כנ"ל שכה"ג חוזר סברת הגמ' שמקח טעות אית להו וצ"ל שזה סברא ברורה שכיון שהקילה תורה שיחול על שוה פרוטה א"כ וודאי אין כאן הקפדה שיחול מקח טעות

ד.עיין רשב"א שבביאורו הראשון ביאר שכוונת הגמ' שנחלקו האם מותר לכתחילה או בדיעבד אבל כוונת המשנה צריך לעשות לו דמים בשעת פדיון ובזה נחלקו האם זה דאוריתא או דרבנן ובאמת אם יעשה ללא שויות ממון באמת יחול ולא יהיה לו חיוב ממון

והנה בפשוטו זה וודאי שכל מה שהגמ' אומרת שלשמואל צריך לעשות דמים זה רק אם נתכוין לפדות בשויו אבל אם נתכוין לפדות שלא בשוייו וודאי שלא צריך לעשות דמים וכן ביארו התוס' לעיל נ"ה. את דברי הגמ' שם אמנם עיין תוס' בסוגין ד"ה ומר שנקטו שצריך מדרבנן לשלם וכן הוא לרש"י וכנ"ל מהתוס"ר וצ"ע

**בקושית הראשונים על שמואל מהדין עשרה בחילול הקדש**

ט]הגמ' אומרת שלכתחילה אפשר לחלל הקדש שוה מנה על שוה פרוטה והקשו התוס' בסוגין ושאר ראשונים הרי יש דין שלשה ועשרה והמטרה לשום כשוייו ועיין תוס' בסוגין שכתבו כנ"ל שזה וודאי שלכתחילה צריך עשרה וכונת הגמ' שכה"ג שטעה זה חל לכתחילה אמנם עיין תוס' בתמורה כ"ז: שהקשו עוד דבגמ' בסנהדרין מבואר שהדין עשרה או שלשה מעכב בדיעבד א"כ איך יחלו הקדש שוה מנה על שווה פרוטה וכתבו לחלק בין אם הגיע ליד גזבר או זה עדין ביד בעל הבית

ובראשונים בסוגין נקטו שכוונת הגמ' ששמואל זה לכתחילה וישבו כנ"ל שהדין שצריך שלשה זה בבא ליד גזבר ובלא ביד גזבר אלא זה אצל הבעלים אין דין שלשה ויכול לכתחילה לחלל שלא בשויו ובביאור החילוק עיין לשון הרמב"ן שביד הבעלים זה מדין חילול וביד גזבר זה מדין מקח ובריטב"א בסוגין דימה להא דאי אפשר להישאל ביד גזבר ומשמע הסברא שאז זה נהיה יותר ממון הקדש וכן עיין במיוחס לריטב"א שדימה להא דבהגיע ליד גזבר אינו יכול לשנותה ומשמע כנ"ל ובטורי אבן בר"ה דן שכיון שזה ביד הבעלים והא יכול להישאל לכן הוא גם יכול לפדות בשויו עוד דן שכיון שזה חל על ידי דיבורו לכן יש לו יותר זכות לפדות בפרוטה ובקה"י בכורות סימן י"ב ביאר שהבעלים שיש לו הזכות לפדות מצד עצמו לכן יש לו הזכות לקבוע שווי פרוטה משא"כ בהגיע ליד גזבר שכל החילול הוא מצד ההקדש וכה"ג צריך בשויו

והנה יש לדון האם בהגיע ליד גזבר שצריך שלשה או עשרה וטעו בשומא האם כה"ג יש בזה ביטול מקח והנה למ"ד שאין ביטול מקח בקרקעות א"כ לכאורא כאן ג"כ אין סיבה לביטול מקח אבל למ"ד שיש ביטול מקח ורק מצד שכאן יש את שמואל ועד כמה שבגזבר זה אחרת דהינו ששם אין פדיון אלא מצד ההקדש וכאן לא מצאנו שהקילה התורה שיחול על שו"פ א"כ לכאורא צריך להתבטל החילול והנה לרש"י שלא שיך טעות בהקדש וכל הנידון מצד שזה לא דרך חילול א"כ עד כמה שאין כזה חיסרון ה"ה כאן אבל לראשונים שדנו ששיך טעות בהקדש ורק הגמ' אומרת כיון שמצאנו קולא שהתורה נתנה אפשרות לפדות בפרוטה א"כ כאן זה לא שייך וצ"ע אמנם עיין חזו"א בתמורה דכתב דפשטות הסוגיא בתמורה דגם בהגיע ליד גזבר עד כמה שעשו כדינו אין בזה דין ביטול מקח וצ"ע הטעם ואולי באמת זה להלכה שאין ביטול מקח בקרקעות אמנם לדעת ר"ת הרי יש ביטול מקח וצ"ע

ועיין תוס' במנחות ע"א: ובריטב"א ב"מ ו: שכתבו שכל הדין שאפשר לפדות על פרוטה זה רק הבעלים ולא מישהו אחר דזה סברא שאדם יקדיש נכסיו וכל אדם יפדה את זה בפרוטה ולכאורא אבל מספיק שהוא מסכים שמישהו אחר יפדה בפרוטה דכל סברת התוס' שיש כאן עיכוב מצידו אמנם יש לדון דלראשונים שבהגיע ליד גזבר לא עוזר בשווה פרוטה ואם נימא כקה"י לעיל א"כ יתכן שזה רק בפדיון של הבעלים ומישהו אחר לא יכול לפדות מכח הבעלים וצ"ע

**בביאור דברי הרשב"א בסוגין**

י]עיין רשב"א דבד"ה אף צריך לעשות לו דמים כתב כתוס' שיצא לחולין רק נגד מה ששילם ובד"ה לעולם בביטל מקח ביאר שהכל יצא לחולין ורק שהוא צריך לשלם דמים וכביאור הרמב"ן ושמעתי לבאר שבתחילת הסוגיא אפשר לבאר שזה לא מצד שיש ביטול מקח אלא כי יש דין בערכך בשויו לכן חל רק כנגד המעות משא"כ כשהגמ' מעמידה כמ"ד שביטול מקח יש להם א"כ הכל צריך להתבטל ובהכרח לבאר כרמב"ן ודו"ק

ע"ש בד"ה מר סבר וצ"ל דבביאור הראשון כונתו שוודאי הכל יצא לחולין ומה שכתב הא לאו הכי לא יצא לחולין הכונה בצירי שהוא לא יעשה פעולה להוציא לחולין ודו"ק ע"ש

**בדין חילול על פרוטה במעשר שני ושביעית**

י"א]בהא דמבואר בגמ' שהקדש שווה מנה שחיללו בשוה פרוטה מחולל יש לעיין בחילול שביעית או מעשר שני למ"ד שזה ממון הדיוט או פטר חמור האם מועיל בשווה פרוטה או לא והנה דעת רוב הראשונים דמעשר שני אפשר לחלל בפרוטה אמנם התוס"ר יומא ט. ובתו"י שם הביאו שיטה שלא מועיל אלא בשוייו ובביאור הגר"א ביור"ד כתב שמה שקי"ל שעוזר על שוו"פ זה רק מצד שזה ממון גבוה ואין הונאה להקדש אבל לר"י שזה ממון הדיוט לא מועיל ובכתבי הגרי"ז בתמורה כ"ז כתב לדון דבדברי שמואל מבואר שמצד עצם מעשה החילול מועיל גם שלא בשוייו אלא שבהקדש היה מקום לדון שכיון שזה גם ממון ויש כאן גדרי ממונות א"כ מצד פרשת הונאה שבזה לא יחול חילול אלא בשוייו ולכן צריך להגיע לאין הונאה להקדש אבל במקום שאין בזה דין ממון אדרבא חזינן מדברי שמואל שמצד עצם החילול מועיל בפרוטה ורק לדעת רש"י שלמ"ד ביטול מקח יש להם זה לא דרך חילול יתכן שגם כאן זה כך אמנם להלכה אין כזה חיסרון ובדעת הגר"א צ"ל דמסברא פדיון צריך בדמיו ורק בדבר ממוני שייך לקבוע המקח ובבחלפה שלא בשוייו או שכוונתו שבדין אין הונאה זה ילפותא שאפשר לחללל שלא בשויו

ועיין רמב"ן נ"ג. שכתב שאפשר לפדות מעשר שני ששוה פרוטה וחצי על שנים דהרי אין הונאה וצ"ב כוונתו הרי כאן זה ביותר מדמיו ועל חשבון הפודה וגם אם היה הונאה זה היה מועיל דהרי מדעתו עושה את זה וצ"ב אמנם משמעות דבריו שבדבר שאין בזה הונאה אפשר לחלל שלא בשויו דהינו דבפרשת הונאה נתחדש שיש שוי לדבר ולא שיך ששויו יותר משתות וזה הטעם דבראשונים מבואר דמה שמועיל בדבר שהעת טועה זה מדין תנאי וכן שלא עוזר מפרש רק מדין תנאי דזהו מפרשת הונאה שלא שייך לקבוע מחיר לחפץ יותר משויו ובקרקעות שנתמעט מהונאה אפשר לקבוע מחיר אחר וכנ"ל סק"ה וכן במעשר שני שאין בזה פרשת הונאה וזה דלא כגר"א שמסברא זה כך ורק בדבר שנתמעט מהונאה נתחדש שאפשר לקבוע מחיר אחר וצ"ע בכל זה