יג - בדעת ריו_נ ובדעת הרי_ד בדין ד_ אמות בכלים
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תחומין מהדו_ב

**סימן יג**

**בדעת ריו"נ ובדעת הרי"ד בדין ד' אמות בכלים**

**א**

א] **עירובין מ"ה א',** מי שישן בדרך ולא ידע שחשיכה, יש לו אלפים אמה לכל רוח, דברי ריב"נ, וחכמים אומרים אין לו אלא ד' אמות, ובגמ' שם מפרשינן דפליגי גם בדין חפצי הפקר, דלריב"נ הם קונים שביתה ויש להם אלפים אמה לכל רוח, ולרבנן אינם קונים שביתה והוו כרגלי המוליכן.

**ובסימן** י"ב נתבאר לתמוה בזה, דמ"ש ישן דלרבנן דאינו קונה שביתה, אין לו אלא ד' אמות ואסור לו לצאת מד' אמותיו, מחפצי הפקר דלרבנן דאין קונין שביתה הוו כרגלי המוליכן, ועיי"ש מש"נ כמה דרכים בזה.

ב] **והנה** בפי' ריו"נ במתניתין כתב, ז"ל, דס"ל לריב"נ דנכסי הפקר שאין להם בעלים קונין שביתה במקומן וכו', והאדם הישן כנכסי הפקר חשוב וכו', נמצא דריב"נ מחמיר גבי כלים של הפקר, ומיקל גבי אדם הישן, שהרי מתירו לילך אלפים אמה לכל רוח, וחכ"א אין לו אלא ד' אמות, דהואיל וישן בדרך ולא נתן אל לבו שמא תחשך בעוד שישן ולא אמר שביתתי במקומי והרי הוא כמי שיצא חוץ לתחום ואין לו אלא ד' אמות, וכלים של הפקר שאינן בני דעה אין לנו לקנסן והם כרגלי המוצאן, עכ"ל.

**ולפו"ר** נתישב בדבריו עיקר קו' זו, דמ"ש ישן דאינו קונה שביתה דאין לו אלא ד' אמות, מחפצי הפקר דאין קונין שביתה ומותר להוליכן, וע"ז הוא שכתב דשאני ישן שלא נתן אל לבו וכו' וקנסוהו חכמים שלא יהא לו אלא ד' אמות, ומשא"כ בחפצי הפקר דאין לנו לקנסן.

ג] **אך** האמת נראה דדברי ריו"נ אינם ענין לנידו"ד, דמש"כ דהא דישן אין לו אלא ד' אמות, הוא משום קנס, לאו היינו דכל עיקר הדין דמי שלא קנה שביתה אסור להוציאו מד' אמותיו הוא משום קנס, דודאי דהך דינא אינו משום קנס, אלא הוא מעיקר הדין כדילפינן לה מקרא דשבו איש תחתיו, אלא היינו דמן הדין הי' דאף שלא קנה שביתה בעודו ישן, מ"מ כשניעור יקנה שביתה במקומו, והא דאינו קונה שביתה כשניעור, הוא משום קנס.

**ולפ"ז** נמצא, דמש"כ ריו"נ לפרש טעם החילוק בין אדם ישן לחפצי הפקר, לא קאי על הא דבחפצי הפקר ליכא לדינא דד' אמות, אלא קאי על הא דחפצי הפקר קונים שביתה באמצע השבת, ול"ד לאדם ישן שאינו קונה שביתה באמצע השבת. וע"ז הוא שכתב דבאדם ישן קנסינן לי', ובחפצי הפקר אין לקנסם.

**ב**

ד] **ואמנם** לכאו' הך מילתא יש ללמוד מדברי ריו"נ, דכל הא דחפצי הפקר מותר להוליכן חוץ לד' אמות, הוא מכח הא דהן כרגלי המוצאן, ואם הי' הדין דאינם קונים שביתה באמצע השבת, הי' אסור להוליכן חוץ לד' אמות, ואך דכיון דאין לנו לקנסם ה"ה קונים שביתה באמצע השבת, וע"כ מותר המוצאן להוליכן כרגליו, דאי נימא דבכלים שלא קנו שביתה, ליכא לדין ד' אמות, הרי דאף אם הי' מקום לקנסם, אי"ז טעם שלא יהיו כרגלי הממלא, דאי"ז קנס כלל, דאדרבה אם לא יהיו כרגלי הממלא, יהא כל אדם מותר להוליכם כרגליו.

**ולפ"ז** לכאו' הדין נותן, דכל שלא נתכוין המוצאן לזכות בהן, ולא חיילא בהו שביתתו, אסור להוליכן כלל,[[1]](#footnote-2) ואמנם יש מקום לדון בזה, למש"נ בסימן י"ב סק"ז עפי"ד הרשב"א, דחפצי הפקר נגררים אחר המוליכן אף קודם שזכה בהן,[[2]](#footnote-3) (אך עכ"פ לפ"ז יהא אסור אדם להוליכן חוץ לרגליו).

ה] **אך** יש לתמוה ע"ז ממש"כ בפי' ריו"נ לקמן צ"ז ב', ז"ל, אבל על המים אין אנו קפדים, דמיירי במים שנשאבו מן המעיינות דכיון דניידי לא קנו שביתה כלל אפי' כרגלי מי שלקחן מן המעיין ביו"ט, ואע"פ שזכה בהם הממלא אינם כרגליו לבדו אלא כרגלי כל אדם, עכ"ל, והרי דאף דאינם קונים את שביתת הממלא שזכה בהן, מ"מ מותר להוליכן חוץ לד' אמותיהן.

**ושמא** י"ל בזה, דאף דמעינות הנובעין דניידי אינם בני שביתה כלל, וע"כ אינם קונים את שביתת הממלא, מ"מ יש בהן להך דינא דהם נגררים אחר המוליכן, וכמש"נ בסימן י"ב סק"ז דכלים נגררים אחר המוליכן אף כשאינו הבעלים, ומכח זה מותר כל אדם להוליכן כרגליו,[[3]](#footnote-4) ואכתי צ"ע.

**ג**

ו] **בשבת** נ"ג ב' תניא דהיתה עומדת חוץ לתחום קורא לה והיא באה, ובפירש"י שם ד"ה שהי' תחום שלה כתב דהוא משום דלא הוזהר על תחום בהמתו, וכ"כ ההגמ"ר בקידושין סימן תקס"ה ללמוד מזה דליכא דין שביתת בהמתו בתחומין, והביאוהו הדרכי משה בסימן ש"ה והמג"א שם סקי"ח.

**אך** הנה הכל בו בסימן קמ"ו כתב בשם ר"ה גאון, דאסור למסור בהמה לרועה גוי בשבת שמא יוציאנה חוץ לתחום, והובא בב"י סו"ס ש"ה, וכ"ה גם בתשו' ר"ה גאון שהובאה באוצה"ג בשבת י"ט א', ומבו' דאיכא דין שביתת בהמתו בתחומין, וכ"כ הריטב"א בע"ז ט"ו א', ותיקשי לפ"ז בהא דשרינן לקרוא לה והיא באה, ולא אסרינן לה משום שביתת בהמתו.

ז] **ומצינו** בזה ב' דרכים, דהנה הריטב"א בשבת שם כתב ע"ד רש"י, ז"ל, והק' בתוס' שאם אינו מוזהר על תחומי בהמתו אפי' להביאה יהא מותר כיון שעומדת תוך תחומו דמה לי להנהיגה בקולו או להנהיגה בידו וכו',[[4]](#footnote-5) ולכך פירשו בתוס' דהכא כשעומדת תוך תחומה והוא חוץ לתחום שלו וכו' וקורא לה והיא באה שהרי תוך תחומה היא באה, אבל להביאה א"א כיון שעומדת חוץ לתחומו וכו', וכפום מאי דס"ד וכו' ואדם מוזהר על תחומי בהמתו מדרבנן, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דלעולם אדם מוזהר מדרבנן על תחומי בהמתו, וזה כדבריו בע"ז ט"ו א', דאיכא דין שביתת בהמתו בתחומין, וכל הא דשרינן לקרוא לה והיא באה, הוא כשהיא בתוך תחומה.[[5]](#footnote-6)

ח] **אך** הנה הפסקי רי"ד בשבת קנ"א א' כתב בהא דקורא לה והיא באה, ז"ל, ואע"ג דתנן הבהמה והכלים כרגלי הבעלים, ה"מ שלא יוליכנה מי שעירב יותר מאלפים אמה שהיו הבעלים מהלכין, אבל היכא דיצאה חוץ לתחום מאילי' מותר לקרוא לה ולהכניסה, שלא נתנו חכמים על הבהמה תורת מי שיצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, עכ"ל, והביאו הריטב"א שם.

**ומבו'** בדבריהם דלעולם איירי כשהבהמה היא חוץ לתחומה, וגם איכא דין שביתת בהמתו בתחומין, והא דקורא לה והיא באה, הוא משום דבבהמה ליכא להך דינא דכל שיצאה חוץ לתחום אין לה אלא ד' אמות.

**ולכאו'** לפי דבריהם ניחא הא דחפצי הפקר שלא קנו שביתה מותר להוציאן מד' אמותיהן, משום דבכלים ליכא להך דינא דכל שהם חוץ לתחום אין להם אלא ד' אמות.

ח] **אך** באמת אי"ז מתישב כלל, שהרי להדיא מבו' בסוגיית הגמ' לעיל מ"א ב' דפירות שיצאו חוץ לתחום אין להן אלא ד' אמות, וכ"ה מבו' גם לקמן בסוגיין בדין גשמים שירדו בשבת, דאם קנו שביתה באוקיינוס אין להן אלא ד' אמות, וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' לקמן מ"ז ב' בדין דיכרי דאתו למברכתא.

**וקשיא** טובא במש"כ הרי"ד דלא נתנו חכמים על בהמה תורת מי שיצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, דזה נסתר מכל הני דוכתי דמבו' דבהמה וכלים שיצאו חוץ לתחום אין להן אלא ד' אמות, וצע"ג.[[6]](#footnote-7)

ט] **ולכאו'** מתוך הדחק צ"ל בזה, דמש"כ הרי"ד דלא נתנו על בהמה תורת מי שיצא חוץ לתחום, הוא רק לגבי דינא דשביתת בהמתו, דדין שביתת בהמתו בבהמה, הוא רק שלא תצא מתחומה, אך עיקר דינא דיוצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, הוא אף בבהמה וכלים, ולפ"ז אין לישב כן להא דחפצי הפקר שלא קנו שביתה מותר להוציאן בידים מד' אמותיהן.

**אך** אי"ז מתישב בל' הרי"ד שכתב דהא דתנן דהבהמה וכלים כרגלי הבעלים, ה"מ שלא יוליכנה מי שעירב יותר מאלפים אמה שהיו הבעלים מהלכין, והרי דאף האיסור על אחר להוליכה, דהוא משום עיקר איסור תחומין, ולא משום שביתת בהמתו, הוא רק להוציאה מתחומה, אך כל שיצאה חוץ לתחום מותר להכניסה בידים, ולי"ב לדינא דיוצא חוץ לתחום דאין לו אלא ד' אמות.

**ד**

י] **ושמא** י"ל בזה, לפמש"נ בסימן י' סק"י די"ל דעיקר איסור תחומין הוא שלא להתרחק מתחומו, ומכח זה אף כשיצא מתחומו הוא אסור להוסיף ולהתרחק מתחומו, אך הא דאסור בכה"ג לחזור לתחומו, הוא מכח הא דיש לו ד' אמות.

**ולפ"ז** יש מקום לומר דמש"כ הרי"ד דלא נתנו חכמים על בהמה תורת מי שיצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, היינו דמה"ט מותר להחזירה לתחומה, דכל האיסור לחזור לתחום, הוא מכח דין ד' אמות, ובבהמה לא נתנו חכמים להך דינא דד' אמות, אך אסור להוליכה לצד השני, דכיון דהוא מוסיף להרחיקה מתחומה, ה"ז אסור משום עיקר איסור תחומין.

**ולפ"ז** יש לדחוק דהא דמבו' בריש פירקין דפירות שיצאו חוץ לתחום אסור להוציאן חוץ לד' אמותיהן, ומכח זה אף הם אסורין באכילה, היינו דאסורין הם להוסיף ולהרחיקם מתחומן, אך לעולם מותר להחזירם לצד תחומם,[[7]](#footnote-8) וזהו גם מה שאמרו לקמן בסוגיין בגשמים שקנו שביתה באוקיינוס דאין להם אלפים אמה "לכל רוח", דהיינו דאסור להוליכן לצד השני, דהוא מוסיף להרחיקם מתחומן, וזהו גם מה שאמרו בדיכרי דאתו למברכתא, דאסור להוליכן למחוזא, דהוי זה תוספת ריחוק מתחומן, ואכתי צ"ע בזה.

יא] **ואם** כנים הדברים, מתישב היטב הא דחפצי הפקר שלא קנו שביתה מותר להוציאן מד' אמותיהן, דהוא משום דבכלים ליכא להך דינא דכל שהם חוץ לתחומם אסור להוציאן מד' אמותיהן, וה"נ כשלא קנו שביתה כלל, מותר להוציאן מד' אמותיהן, - וכל מה שמצינו דאסור להוציאם מד' אמותיהן, הוא כשיש להם תחום, דבכה"ג אסור להוסיף ולהרחיקם מתחומם, אך חפצי הפקר שלא קנו שביתה כלל, מותר להוציאן מד' אמותיהן.

1. אך יש מקום לדחות, דכל שלא זכה בהן ועדיין הם חפצי הפקר שאינם בני שביתה, אף לי"ב לדין ד' אמות, וע"ד מש"נ בסימן י"ב סקי"ז, ורק כשזכה בהן אדם שכבר הם בני שביתה, הי' לנו לאסור להוליכם חוץ לד' אמות, וכל הא דשרי הוא משום שהם קונים את שביתת הבעלים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואי נימא הכי צ"ל, דאם הי' לנו לקנוס את הכלים שלא יקנו שביתה באמצע השבת, אף ל"ה בהן להך דינא שהם נגררין אחר המוליכן, אף דאי"ז קניית שביתה גמורה, והי' אסור להוציאן מד' אמותיהן. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך כ"ז הוא משום דאין לנו לקנסן, דאם הי' לנו לקנוס את הכלים, אף לא הי' בהן להך דינא שהם נגררים אחר המוליכן, וכמש"נ לעיל סוסק"ד בהערה. [↑](#footnote-ref-4)
4. צ"ב דתיקשי ליה מעיקר דינא דהבהמה כרגלי הבעלים, ואף אחר אסור להוליכה חוץ לרגלי הבעלים, כמבו' בשלהי ביצה, דמ"ט אסור להנהיגה חוץ לתחום הבעלים, ואטו איירי רק כשנושאה בידו, ובע"כ דכל שמנהיג הבהמה חשיב דמוציאה הוא חוץ לתחום, ועובר משום איסור תחומין, ול"ב בזה לדין שביתת בהמתו, והאג"ט חורש סקי"א פירש דאף דלענין מלאכת הוצאה לא חשיב בכה"ג כמעשה דילי', מ"מ לגבי תחומי הבהמה דהאיסור הוא משום לתא דהבהמה אסור אף בכה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם לס"ד דגמ' שם איירי כשהיא חוץ לתחומה, ומבו' בד' הריטב"א דלהך ס"ד הא דקורא לה והיא באה, הוא משום דהתירו לאיסור תחום בהמתו בכה"ג, ושמא הוא משום צער בע"ח, דהוא צריך ליתן לה מזונות, וכמש"כ הריטב"א שם לעיל מינה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם ל' הרי"ד הוא דבבהמה "שיצאה מאילי'" מותר לקרוא לה ולהכניסה, וי"ל לפ"ז דכל הא דלא נתנו עלי' תורת מי שיצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, הוא רק כשיצאה מאילי', - אך לא נתישב בזה מה שאמרו לקמן בסוגיין דגשמים שקנו שביתה באוקיינוס אין להן אלא ד' אמות, אף שיצאו מאליהן, וגם בההיא דדיכרי דאתו למברכתא, לכאו' כיון שבאו ע"י גוי שלא בשביל ישראל, הוי כיצאו מאליהן, ואפ"ה אין להן אלא ד' אמות. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך העירו דאי"ז מתישב במה שאמרו לעיל שם דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו לא הפסידו את מקומם מ"ט אנוסין נינהו, והרי דאם ל"ה אנוסין הי' אסור להוציאן מד' אמותיהן, והרי דיש בפירות לדין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום, דהתם הרי חזרו לתחומם, ואין לאסור להוליכן משום דמוסיף להרחיקם מתחומם, - ושמא יש לדחוק דאם הפסידו את מקומם והוה חשבינן להו שהם חוץ לתחומם, היו אסורין באכילה, וכמבו' בסוגיית הגמ' שם דאיסור האכילה תליא במה שאינם בתוך תחומם, אך אה"נ דאף אם הפסידו את מקומם הי' מותר להוציאן מד' אמותיהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)