ו - בסוגיית הגמ_ כ_ג א_ - כ_ג ב_
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק כיצד הרגל

**א**

א] וליחייב נמי בעל הגחלת, בפירש"י כתב דיהא חייב בעל הכלב מחצה, והתוס' כתבו דיהא חייב בעל הכלב רביע, והרא"ש בשטמ"ק הק' ע"ד רש"י דמ"ט יהא חייב חצי, ולא נימא דאינו חייב אלא רביע, וכדין שור תם שדחף לבור דבעל השור משלם רביע ובעל הבור משלם ג' חלקים.

ואמנם התור"פ כתב דמשלם בעל הכלב מחצה, אך הוא לטעמי' לקמן נ"ג א' דלעולם כיון דכולא הזיקא עבד, דכ"ה העיקר לדינא כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן נ"ג ב' לפי' התוס' ותור"פ שם, הי' בדין דישלם כל אחד פלגא, אלא דאומר בעל השור שותפותאי ותמותאי מאי אהניא לי, ופירש התור"פ דהוא משום דאין תם משלם אלא ח"נ ממה שמועד משלם, וכנראה דהך כללא הוא בתם, אך בצרורות ליכא להך כללא, וע"כ הדר דינא דמשלם כל אחד פלגא, שהרי גם בתם שדחף לבור פריך הגמ' דישלם כל אחד פלגא, ולא משני אלא דתמותאי מאי אהניא לי, אך בצרורות דליכא לה"ט, משלם כל אחד פלגא, - ובדעת התוס' והרא"ש דפליגי ע"ז, י"ל דס"ל דגם בצרורות איכא להך כללא דאינו משלם אלא חצי ממה שמשלם על היזק דגופו, שהרי גם תשלומי ח"נ דצרורות הוו כתשלומי תמות, כמבו' לעיל בפירקין, וי"ל עוד דמפרשי לשנויא דגמ' לקמן שם בע"א, דכיון דגם אם הי' לבדו ל"ה משלם ח"נ, ובח"נ זה עצמו אית לי' שותף, ע"כ משלם כל אחד רביע, וא"א לחייב את בעל השור על החצי השני מדין כי ליכא, דהוי ככל שור תם דאינו משלם אלא ח"נ, ואינו חייב על החצי השני.

והנה בפירש"י לקמן שם משמע דמפרש כמש"נ בדעת התוס' והרא"ש, דעיקר הפטור הוא משום השותפות, ולפ"ז גם הכא הי' בדין דתועיל השותפות לפטרו.

ב] עוד יש להעיר בד' רש"י, שהעמיד הקו' דלחייב בעל גחלת על שאר הגדיש, ומבו' דעל מקום גחלת לא קשיא לי' דלחייב בעל הגחלת, וזה צ"ב.

ג] ואמנם באמת אזיל רש"י לטעמי' לעיל כ"ב א' במסכסכת, דהפנ"י דקדק מסתימת דבריו דהחנוני יהא פטור לגמרי, והיינו דכל דאיכא פשיעת בעל הגמל מתחייב בעל הגמל בכולו והחנוני פטור, - וע"כ פירש דכל הא דפריך הכא דלחייב בעל גחלת, הוא על המחצה שאין בעל הכלב חייב, דע"ז אין פשיעת בעל הבהמה פוטרת אותו, - וע"כ פירש דכל הפירכא היא על שאר הגדיש, דעל מקום הגחלת שחייב בעל הכלב בכולו, אין לחייב את בעל הגחלת, ואה"נ דלר"ל דמוקי לה באדיי' אדויי, שפיר יש לחייב את בעל הגחלת על מקום גחלת, כיון דבעל הכלב אינו חייב ע"ז אלא ח"נ.

ד] ובעיקר הדברים, הנה לכאו' הוא ע"ד דעת רש"י בדליל דכל דאדיי' אדויי פטור בעל הדליל.

אך אי"ז מתישב, שהרי בדליל חזינן דאף דהתרנגול אינו חייב אלא ח"נ, מ"מ בעל הדליל פטור לגמרי, וא"כ מ"ט הכא מחייבינן את בעל הגחלת בהמחצה שאין בעל הכלב משלם.

ובאמת מצינו בד' הריא"ז שכתב הכא דבעל הגחלת פטור אף כשלא שמר גחלתו, וכנראה דמפרש כמש"כ הראב"ד די"ל דכל הא דפריך דלחייב נמי בעל גחלת הוא רק למ"ד דאשו משום ממונו, דאי"ז כלל מעשה דהכלב, אך כל דהוי מעשה דהכלב, בטל הגרמתו של ראשון, אך בד' רש"י מבו' דלא כן.

ה] ולכאו' בדעת רש"י צ"ל דבאמת ב' ענינים הם, דבדליל שההיזק הוא ע"י כח הזריקה של הבהמה, אין לחייב כלל את בעל הדליל, אך הכא באש הרי ההיזק הוא ע"י האש עצמה, ובכה"ג ליכא לדינא דהתם, אלא הוא דין אחר דכיון דהוא משתמש באש להזיק, ע"כ בדיני מזיק הוי עיקר החיוב עליו, ורק כשא"א לתבוע ממנו מתחייב בעל האש, ואכתי צ"ע.

ו] בד' רש"י דאורחי' הבא ע"י שינוי דינו כמשונה ומשלם ח"נ, יש להסתפק אם היינו משום דחשבינן לכל מעשה הבהמה כמעשה א', וכיון דתחילתו בשינוי, חשבינן לכל המעשה כמעשה דמשונה, והו"ל תולדה דקרן, וזה ניחא טפי בכלבא דאכל אימרי, אך בחתירה הוא מחודש טפי לחשוב הכל כמעשה א', או דהיינו דאף דההיזק עצמו הו"ל אורחי' והו"ל תולדה דשן, מ"מ כיון שבא ההיזק ע"י מעשה דמשונה, אינו חייב אלא ח"נ, דכיון דלא נעשה ההיזק אלא בצירוף פשיעה דקרן, אין לחייבו יותר מח"נ, והיינו דהא דקרן משונה משלם ח"נ, היינו דפשיעה דקרן אינה מחייבת אלא ח"נ, וע"כ גם אם הוי ההיזק עצמו היזק דשן, מ"מ כיון שלא בא אלא ע"י פשיעה דקרן, אינו חייב אלא ח"נ.

ונפק"מ רבתא בזה, אם בהני גווני הוא חייב אף ברה"ר, דאי נימא דחשבינן אף למעשה ההיזק עצמו כמשונה והו"ל תולדה דקרן, הרי בדין דיהא חייב אף ברה"ר, ואמנם י"ל, דאף אם אף ההיזק עצמו הוי תולדה דקרן, מ"מ בעינן בזה גם להצד השוה משן, ותליא בפלוגתת קמאי אם בכה"ג יש בו גם לפטורא דשן, אך אי נימא דמעשה ההיזק עצמו הו"ל תולדה דשן, והא דאינו משלם אלא ח"נ, הוא משום דליכא בזה טפי מפשיעה דקרן, הרי דכ"ז אינו אלא דל"מ לחייבו טפי מקרן, אך מ"מ כיון דהו"ל תולדה דשן, פשיטא דאינו חייב ברה"ר, - ובד' היש"ש בפירקין בסימן ט' מבו' דפשיט"ל דבכה"ג ה"ה חייב אף ברה"ר, וזה ממש"כ שם בההיא דארי דטרף ואכל, עיי"ש, וכ"נ להדיא בל' הרא"ש בפירקין ובל' הטור בסימן שצ"א דכל הא דכלבא דאכל אימרי פטור על האכילה ברה"ר, הוא רק לפי דבריו שנחלק ע"ד רש"י, אך לדעת רש"י אף האכילה חשיבא כמשונה וחייב אף ברה"ר, עיי"ש.

ז] ונראה דיש ללמוד לזה ממש"כ התוס' לעיל כ"א א' בשם רש"י, דהא דמחזרת לצידי הרחבה חייבת הוא משום דמשונה הוא והו"ל קרן, ומבו' בתו"ד שם, דה"נ למאן דמחייב בשבקה לרחבה ואזלה וקמה בצידי רחבה, הוא משום דמשונה הוא והו"ל קרן, וכ"ה להדיא בתור"פ שם.

והנה לפ"ז הרי מבו' להדיא, דאף דאחר שעלתה לצידי הרחבה, תו אין בזה שינוי כלל, מ"מ כיון שעלייתה לצידי הרחבה הויא שינוי, הויא אף האכילה תולדה דקרן, וע"כ ה"ה חייבת ע"ז ברה"ר.

אמנם הנה בפירש"י שעל הרי"ף שם ובכמה כת"י שהובאו בס' שנו"ס פירש, דהא דמחזרת חייבת הוא משום דאין דרכה להחזיר ראשה דרך הילוכה והו"ל קרן, והא דשבקה לרחבה וכו' חייבת הוא משום דאין דרך שוורים לילך שם והלכך לאו כרה"ר דמי, והיינו דהוי החיוב בזה משום שן, וכ"ה מבו' בשטמ"ק שם מתוס' הרא"ש, דאף לפ"ד רש"י דבמחזרת הוי החיוב מטעם קרן, מ"מ בשבקה לרחבה וכו' הוי החיוב מטעם שן, עיי"ש, וכ"ה בתור"פ שם בע"ב, (וזה שלא כדבריו בע"א, וצ"ע), ולגיר' זו, הרי אין ללמוד מד' רש"י דאורחי' הבא ע"י שינוי דינו כקרן לחייב ברה"ר, - ואדרבה י"ל דממה שהוצרך רש"י לפרש דבשבקה וכו' הוי החיוב מטעם שן, ולא פירש דגם בזה הוי החיוב מטעם קרן, דניחא טפי לפרש כן דמשמע דשוה החיוב במחזרת להחיוב בשבקה לרחבה, וכמו שעמד ע"ז הרא"ש שם, הוא משום דס"ל דאף אם עלייתה לצידי הרחבה הו"ל משונה, מ"מ כיון שאכילתה היא כדרכה, דבשעת האכילה ליכא שינוי כלל, אינה חייבת ע"ז ברה"ר, ובע"כ דהא דמחייבינן בזה, הוא משום דלאו כרה"ר דמו, והו"ל כשן בחצר הניזק.

ח] ובזה נתבאר במקומו לפרש לדעת רש"י דצרורות שע"י שינוי הוו תולדה דרגל, וע"כ הוא דאין העדאה לצרורות, משום דתולדה דרגל הם ויש בהן לההלכתא דצרורות, וע"כ הן פטורין ברה"ר, וצ"ע דא"כ מהו דמיבע"ל אם יש שינוי לצרורות, הרי דין משונה דמשלם ח"נ הוא דין מסוים בתולדה דקרן, וכאשר כ"ה בד' רש"י בכ"ד.

ולמש"נ נראה, דאף דצרורות דע"י שינוי הוו תולדה דרגל, כיון דליכא שינוי בפעולת ההיזק, מ"מ לא עדיפי מהיזק דאורחי' הבא ע"י שינוי, ואמנם אם הא דאורחא ע"י שינוי משלם ח"נ, הוא משום דחשבינן לי' כקרן, י"ל דבצרורות אי"ז כן, אך אם הוא משום דליכא אלא פשיעה דקרן, אין לחלק כן, וע"כ א"א לחייב בהן טפי מקרן משונה, ומה"ט אינו משלם אלא מגופו, וזהו דמיבע"ל אם יש בהן שינוי לרביע נזק, וכל הצד דאין שינוי לרביע נזק, הוא משום דלא אשכחן תם דמשלם בציר מפלגא, וכל מה שאמרו דצרורות דע"י שינוי הוו תולדה דרגל, הוא לפטרם ברה"ר, וגם דמה"ט יש בהן לההלכתא דצרורות, שלא נאמרה אלא בצרורות דרגל, דע"ז ל"מ הא דהן באין ע"י שינוי, דדמי לאורחי' הבא ע"י שינוי דאף דיש בו לפטורא דמשונה, מ"מ הו"ל תולדה דשן ודרגל ופטור ברה"ר, וכנ"ל.

ט] אמנם הנה התור"פ והשטמ"ק בשם הרא"ש בסוגיין כתבו דלדעת רש"י דאם אין סתם דלתות חתורות, הו"ל משונה ותולדה דקרן, ניחא משה"ק התוס' דיתחייב משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס, וכ"כ המהרש"א, - ומבו' בדבריהם דלדעת רש"י חשבינן לההיזק עצמו כמשונה, וע"כ ל"מ בזה דינא דתחילתו בפשיעה, אך למש"נ בדעת רש"י גופי' דעיקר ההיזק הוי כהיזק דשן והא דאינו חייב אלא ח"נ הוא משום דליכא בזה אלא פשיעה דקרן, הדין נותן דיועיל בזה דינא דתחילתו בפשיעה וסופו באונס לחייבו.

י] בגמ' אמרו דאילימא דאכלה בגדיש דעלמא הא בעינן וביער בשדה אחר וליכא, והתוס' כתבו דאף שלקחה החררה מחצר הניזק, מ"מ אינה חייבת אלא כשאכלה בחצר הניזק, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מנז"מ ה"ה, וכתבו ע"ז דאף דכיון דפשע בלקיחה מה לנו באכילה, מ"מ גזה"כ הוא דבעינן נמי אכילה בחצר הניזק, - ובטעמא דמילתא דהי' לנו לומר דתליא בלקיחה, כתב ר"י שהובא בתשלמיד ר"ת דהוא משום דעיקר דינא דחצר הניזק הוא, דכשנתן בעל הפירות פירותיו ברה"ר איהו דפשע בהן וכו', אך כשהניחם ברשותו הרי שמרם כדרך השומרים, וע"כ מן הדין ה"ז תלוי בלקיחה, דכל שלקחתם מחצר הניזק אף אם הוליכתם לחצר המזיק ואכלתם שם חייבת, שהרי לא פשע בעל הפירות, ובתו"ד מבו' דהוא משום דהלקיחה הוא תחילת המעשה דהבהמה להיזק.

אמנם הראב"ד כתב דאיירי כשלא היתה החררה בבית בעלי', וע"כ הוא דאם אכלה בגדיש דעלמא פטורה, אך אם לקחה החררה מבית בעלי' היא חייבת אף כשאכלה בגדיש דעלמא, משום דמיד היא נהנית בנטילתה ומיד ההפסד מתחיל במאכל, וכ"כ הגר"א בסימן שצ"ד סקכ"ד בדעת רש"י לעיל כ' א'.

יא] ולפ"ד הראב"ד מבו' דכל שאכלה בחצר הניזק ה"ה חייבת אף שלא היתה הלקיחה מחצר הניזק, וכ"נ בד' התורי"ד, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א בשם הרא"ש והרמ"ה, וכ"כ הטוש"ע בסימן שצ"א ס"ז, וכ"ה בשו"ע שם ס"ז.

אך בביאור הגר"א שם סקי"ב כתב דממש"כ התוס' דבעינן "לקיחה" ואכילה בחצר הניזק, מבו' דלא סגי באכילה בחצר הניזק אלא בעינן גם לקיחה מחצר הניזק, והדרישה שם סק"ג הוכיח כן ממה שלא העמידו התוס' להאיבעיא דפי פרה בכה"ג, וכ"ה ביש"ש סימן י"ג, וכ"ה בתור"פ בסוגיין ולעיל כ' א', וכתב דבעינן שתהא האכילה בחצר הניזק מדכתיב וביער, ובעינן שתהא הנטילה בחצר הניזק מדכתיב כי יבער דהיינו תחילת ההיזק ששולח שם בהמתו ולוקחת פירות וע"ז קאי בשדה אחר, וכ"ה בשטמ"ק בשם תלמידי הר"י דבכה"ג אין סברא לחייב כיון שהלקיחה היתה ברה"ר.

ולכאו' התוס' לטעמייהו דמן הדין לא תלי אלא בלקיחה, והא דבעינן נמי אכילה בחצר הניזק גזה"כ הוא, אך הראב"ד לטעמי' דלא תלי אלא באכילה, והא דמחייבינן כשלקחה מחצר הניזק ואכלה בגדיש דעלמא, הוא רק משום דמיד נהנית בנטילתה וכו', ועי' תלמיד הרשב"א בסוגיין דטעם הפוטרים בזה הוא דכל שנטלה הפירות מרה"ר כבר זכתה בהן, וצ"ב.

יב] והנה התוס' כתבו דתפשוט כשנתן אחר לתוך פי' דחייב דכחצר הניזק דמיא, והמהרש"א במהדו"ב עמד בזה, שהרי לדעתם לא סגי באכילה בחצר הניזק ובעינן נמי לקיחה, וכתב דמ"מ בכה"ג שנתן אחר לתוך פי', אם הו"ל כחצר הניזק חשיב כלקיחה ואכילה בחצר הניזק, - אך למש"נ לעיל מד' ר"י דהא דפטרינן כשלא היתה הלקיחה מחצר הניזק, הוא משום פשיעת בעל הפירות, ניחא, דל"ש הך דינא כלל הכא, - והא דמיבע"ל אם חייב בזה, אף דהכא ליכא לפשיעת בעל הפירות, מבו' בל' התוס' דאי"ז מכח דינא דשדה אחר, אלא מדינא דתורך ברשותי מאי בעי, דאף דכשלקחה הבהמה עצמה ליכא למימר תורך ברשותי מאי בעי, מ"מ כל שהושיט אחר לפי' יש לפטור משום תורך ברשותי מאי בעי.

יג] בתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"ט כתב לפרש דהאיבעיא הוא היכא שפשע בעל הפירות, וע"ז מייתי מהא דלא מוקי בשימר גחלתו אלא משום הגחלת, ולא משום חיובו על החררה, והיינו דכל שפשע בעל הפירות יש בזה לפטורא דתורך ברשותי מאי בעי, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דפריך דשן דאמר רחמנא היכי משכח"ל, - ועיי"ש שפירש לפ"ז להא דמייתי הכא להא דאביי דלגדור מר גדירא בארעי', - ושוב מצאתי ככל החזיון זה בקונט' לרבינו אפרים בחידושיו לסוגיין, עיי"ש.

יד] בגמ' אמרו דלענין קטלא לא אמרינן, והתור"פ לקמן מ"ה א' הוכיח מזה דשור שהרג נסקל אף אם אם נגח באונס, שהרי הכא אין לך אונס גדול מזה דמצי למימר ברשותי מאי בעית, ואפ"ה השור בסקילה, ולכאו' הוא משום דחיוב הסקילה לא שייך כלל להתביעה שעל הבעלים, דלרבנן אף שור הפקר חייב, ואף לר' יהודה דפטור הוא מגזה"כ, וע"כ לא איכפת לן דנאנסו הבעלים.

אמנם הנה הרשב"א לקמן כ"ז א' כתב דלענין קטלא לא אמרינן שמא הרוח בלבלתו או הוא קירב מיתתו משום דלענין קטלא מחמירין, ומדמה לה לדינא דהכא, וצ"ב, דהכא אי"ז חומרא לענין קטלא, אלא הוא משום דאין החיוב שייך כלל לפשיעת הבעלים, והברכ"ש בסימן ט"ו הוכיח מזה דפטורא דחצר המזיק הוא משום דאין עליו דין מזיק כלל דחשיב שהניזק גרם לעצמו הנזק, ועיי"ש מש"כ בשם הגר"ח.

אך הדברים צ"ע, דלכאו' כל פטורא דתורך ברשותי מאי בעי דחשיב דהוא גרם להנזק, הוא רק כשבאנו לדון כנגד הבעלים, אך בחיוב סקילה דהוא חיובא דשור, מה מקום יש לפטור זה, ולגבי השור מאי נפ"מ אם הוא חצר של הבעלים או חצר של אחר שנכנס לשם הניזק שלא ברשות.

ולכאו' מוכח מזה דאף דשור הפקר חייב סקילה, מ"מ בשור שיש לו בעלים, בעינן שיהא החיוב כנגד הבעלים, ועד"ז מצינו בדין שור תם, דאף אם חייב גם בשל הפקר, מ"מ כל שיש לו בעלים בעינן שיהא תביעה כנגד הבעלים, וכאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו בסנהדרין ע"ח א' דשור של טריפה שהרג אינו נסקל משום דכמיתת הבעלים כך מיתת השור, אך בד' הברכ"ש שם נראה דלא נקט כן, וע"כ שפיר שייך בזה פטורא דתורך ברשותי מאי בעי.