18. מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

י' שבט ע"ב

**סימן י"ח**

**סוגיא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים**

**א] בביאור המחלוקת דבעלי חיים שמתו לר"ש**

**ב] בקושית הגר"א בסתירת פסקי הרא"ש ובסברת הישוב שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים וקושית הגרעק"א**

**ג] בביאור הסברא שמוכן לאדם גרע שהדבר מצד עצמותו אינו מוכן והקושי בזה**

**ד] הביאור בדברי הרשב"א שרק במוקצה מחמת איסור מותר גם באיו"מ**

**ה] בביאור נידון הגמ' האם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים**

**ו]האם ר"ש חולק על מוכן לאדם וכו'**

**ז] בביאור שיטת תוס' שמאכל אדם חשיב עומד לבהמה**

**בביאור המחלוקת דבעלי חיים שמתו לר"ש**

א]גרסינן שבת קנ"ו: מחתכין דלועין לפני הבהמה ואת הנבילה לפני הכלבים ר"י אומר כל שלא היתה נבילה לפני השבת אסורה ע"כ דהינו דנחלקו בבהמה שמתה בשבת דלר"י הוי מוקצה ולר"ש אינה מוקצה ובגמ' שבת מ"ה: ובביצה כ"ז: מבואר שנחלקו אמוראים האם פלוגתתם דוקא במסוכנת או בחולה אבל מודה ר"ש בבריאה שמתה או דמחלוקתם אפילו בבעלי חיים בריאים שמתו ועיין בסוגיא דביצה דמבואר דאם מודה ר"ש בבעלי חיים שמתו שזה אפילו ביו"ט דהיינו אפילו שהרי בתחילת היום זה לא מוקצה אבל כיון שהכנה של תחילת היום היא לאדם ולא לכלבים ועכשיו התחדש הכנה לכלבים עד כמה שבשבת זה סיבה לאסור ה"ה ביו"ט זה סיבה לאסור וכמו דלר"י זה סיבה לאסור אפילו שזה לא היה מוקצה בתחילת השבת ה"ה לר"ש [ובפשוטו מבואר מזה דגם לר"ש איכא הלכה שיהיה מוכן מערב שבת דאם יש רק תקנת עצים ואבנים וכלשון הרמב"ם ורש"י שלית ליה מוקצה כלל א"כ כה"ג שזה לא היה עצים ואבנים בתחילת היו"ט לכאורא אין סיבה לאסור אם לא דנימא שזה עצמו טעם המ"ד שחולק ואע"ג שהוא חולק גם בשבת יתכן שזה מאותו טעם שלגבי שחיטה הרי זה לא עצים ואבנים כי זה רק מוקצה מחמת איסור ממילא גם לענין כלבים אפילו שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים אלא שכל שזה מוכן אין זה עצים ואבנים ודוחק ועיין סימן י' וכ"ח מה שכתבנו לישב בזה]

והנה צ"ב המחלוקת אמוראים אליבא דר"ש האם הוא חולק גם בבהמה בריאה שמתה או שהוא מודה בבהמה בריאה והנה בפשוטו הטעם דהמאן דאמר שהוא מודה כיון שכאן אינו יושב ומצפה שהיא תמות א"כ כה"ג ר"ש מודה ובטעם המ"ד שחולק אפש"ל בשני אופנים או שהוא ס"ל דלר"ש בלא דחיה בידים אפילו שאינו יו"מ זה מותר או שס"ל שבעלי חיים מצוי בהם מיתה וממילא חשיב יושב ומצפה או שנחלקו האם כזו דרגא רחוקה חשיב יו"מ או לא

והנה עיין מרדכי ריש ביצה שהביא להוכיח שקי"ל שמודה ר"ש בבעלי חיים שמתו שאסורים כיון דמבואר בגמ' שסוכה בריאה לר"ש אסור דהינו שנקט שמחלוקתם האם אינו יו"מ לר"ש מותר או אסור וכיון שהגמ' סתמה שסוכה שנפלה אסורה חזינן שאין יו"מ לר"ש אסור גם ללא דחיה בידים וכן ברשב"א במשמרת הבית י"ח. הביא את השיטות ששוחט לחולה אסור שס"ל שמודה ר"ש בבעלי חיים שמתו וה"ה בשוחט לחולה בלא היה לו חולה מבעוד יום וכן בתורת הבית שביאר הצד להתיר כתב שכיון שקי"ל שבעלי חיים שמתו אסורים ה"ה בשוחט לחולה דהינו שלא צריך יו"מ וכן בעבודת הקודש שנקט כמ"ד שבעלי חיים שמתו אסורים נקט גם ששוחט לחולה אסור [ע"ש ש"ה פ"ד סי"א] וכן עיין ביאור הגר"א סימן שכ"ד ס"ז שנקט שהנידון של שוחט לחולה תלוי בנידון האם מודה ר"ש בבעלי חיים שמתו וכדעת המרדכי לעיל

אמנם מצאנו סברא בראשונים שוודאי שבאין יו"מ אסור אלא דנחלקו האם חשיב יו"מ כיון שמיתה שכיחא בבעלי חיים וכן הוא בר"ן שבת קכ"ב. וכן הוא בתלמיד הרמב"ן שבת קנ"ו: וכן ביאר הרשב"א ביצה ל: שכתב דמה דמבואר בגמ' שסוכה בריאה אסור זה אפילו למ"ד שחלוק ר"ש אפילו בבעלי חיים דשם שכיחא מיתה משא"כ סוכה בריאה וכן ביאר הרשב"א בחולין ט"ו. ד"ה עד כאן כשביאר השיטות ששוחט לחולה אסור דהטעם דבעלי חיים שמתו מותרים כי מיתה שכיחא בבעלי חיים

**בקושית הגר"א בסתירת פסקי הרא"ש ובסברת הישוב שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים וקושית הגרעק"א**

ב] והנה הרא"ש פ"ק דחולין פסק ששוחט לחולה אפילו אם לא היה לו חולה מבעוד יום בכל אופן מותר וביאר שכל הגמ' לר"י אבל לר"ש מותר דהינו דלר"ש אין מיגו וכו' אפילו באין יו"מ אלא בדחיה בידים והקשה הגר"א סימן שכ"ד דא"כ היה לו לפסוק דחלוק ר"ש גם בבעלי חיים שמתו והרי מפורש ברא"ש בדף מ"ה: שנקט שבעלי חיים שמתו אסורים וכן הוא בטור סימן תקי"ח וקושיא זו קשה גם על הרמב"ן שכתב שזה דבר פשוט דלר"ש שוחט לחולה מותר כי לא היה דחיה בידים הרי איכא מ"ד שמודה ר"ש בבעלי חיים שמתו

ועיין ביאור הגר"א שכתב שאין לומר שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים דהרי כל זה לר"י אבל לר"ש וודאי דהוי מוכן לכלבים עכ"ד [והנה מה שכתב דלר"ש הוי וודאי מוכן לכלבים צ"ע דהרי בגמ' מבואר שאם מודה ר"ש בבעלי חיים שמתו זה גם ביו"ט והרי אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים זה לא שייך ביו"ט דהרי זה לא היה מוקצה בתחילת יו"ט וכמבואר בכל הראשונים שביו"ט כל סיבת האיסור מצד שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים [שהעמידו הגמ' של מוכן וכו' ביו"ט]

והנה צ"ב כוונת הגר"א שאם מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים א"ש הרי עד כמה שס"ל שאפילו באין יו"מ לא אמרינן מיגו וכו' א"כ אפילו שלא הוי מוכן לכלבים ובתחילת השבת אינו מוכן אבל זה לא גרע מכל מוקצה מחמת איסור שזה גם אינו מוכן אבל כיון שלא אומרים מיגו וכו' א"כ ברגע שזה נהיה מוכן זה מותר א"כ ה"ה כאן ברגע שמתה וזה נהיה מוכן לכלבים אין סיבה שזה יהיה אסור

אמנם בפשוטו הדברים מבוארים כן בחידושי הרשב"א חולין י"ד. בד"ה את הנבילה שכתב וז"ל ובמס' ביצה פליגי אמוראי בדר"ש דמר בר אמימר משמיה דרבא אמר מודה היה ר"ש בבעלי חיים שמתו שאסורין ומר בריה רב יוסף משמיה דרבא אמר חלוק היה ר"ש אף בבעלי חיים ולמר בר אמימר דאסר מוקי הא בנבילה דמסוכנת מערב שבת דדעתיה עליה מאתמול לחתכה לפני הכלבים היום ולמר בריה דרב יוסף דשרי מיירי הא דנבילה אף בבריאה מערב שבת דקסבר **מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים** עכ"ל הרי מפורש בדבריו שבאמת כל סיבת ההיתר כי מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים אבל אם מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים היה וודאי אסור ועיין רעק"א שכתב דמלשון הרשב"א משמע שבזה עצמו נחלקו אמוראים וצ"ע כנ"ל דעד כמה שלא צריך יו"מ א"כ מה איכפת לן האם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים או לא הרי יכול להתחדש הכנה באמצע שבת

ובאמת דמצאנו בתלמיד הרמב"ן שבת קנ"ו: דביאר דנחלקו האמורים בבעלי חיים שמתו האם זה יו"מ למיתה או לא ואחרי זה ביאר שטעם ר"ש שחולק על ר' יהודה או דס"ל שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים או מצד דלר"ש לית ליה הכנה כלל ולכאורא כוונתו כנ"ל שאפילו אם מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים אבל יכול להתחדש הכנה בשבת וא"כ זה לא סיבה לאסור

והנה בפשוטו מתבאר מלשון הרשב"א דמצד מה שזה מוכן לאדם זה סיבה לאסור גם לר"ש אלא שכיון שהוי מוכן לכלבים זה סיבה להתיר ועיין בחידושי הגרעק"א שהקשה שהרי בתחילת הסוגיא מבואר שמוקצה שעומדת לגדל זה דומה לבהמה שלא עומדת לכלבים א"כ למה הגמ' ריש ביצה אומרת שתרנגולת העומדת לגדל ביצים מותר לר"ש דהיינו דמבואר ברשב"א שכל דברי ר"ש בדבר שיש הקצאה סתם לא להשתמש בזה זה סיבה שר"ש לית ליה מיגו וכו' אבל בדבר שעומד לשימוש אדם דהיינו שיש לו הכנה לשימוש מסוים גרע וזה סיבה שר"ש מודה לר"י א"כ גם בכל תרנגולת שעומדת לגדל יש לה יעד לשימוש מסוים ולא רק שיש כאן הקצאה ובזה ר"ש צריך להודות לר"י והנה לכאורא היה לו להקשות מכל הגמ' שעז לחלבה ותרנגולת לביצתה ורחל לגיזתה דמבואר בגמ' שבת י"ט: שמותרת לר"ש הרי כאן זה לא רק הקצאה מלהשתמש אלא שזה יחוד לשימוש אחר ויתכן שהבין רעק"א שוודאי סתם העמדה לשימוש אחר לר"ש חסר בהעמדה ורק בהעמדה לדבר שזה עיקר יצירתו שזה לאכילת אדם בזה יש סברא שר"ש מודה לר"י וה"ה בעומדת לגדל שזה דבר שזה מעיקר יצירתו שיהיה כאן יותר בשר לאכילה וצ"ע [והנה הא דרעק"א העמיד קושיתו על הרשב"א ולא על הגמ' דהרי מהא דביו"ט לר"ש אסור בהכרח כי מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים וחזינן דגם לר"ש בעינן הכנה והרי בגמ' מבואר שלגדל זה אינו מוכן מצד דבגמ' היה מקום לומר דאפילו דזה אינו מוכן אבל הרי לית ליה מיגו וכו' והטעם לאסור בבעלי חיים שמתו כי מודה באינו יו"מ אבל ברשב"א מבואר שיסוד הנידון האם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים דהינו שסיבת האיסור מצד שמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים דהינו אפילו שלית ליה מיגו אפילו באין יו"מ בכל אופן יש כאן סיבה חדשה לאסור וכנ"ל ולכן הקשה כנ"ל ודו"ק]

והנה צ"ב עוד דעד כמה דמבואר ברשב"א דמה שזה עומד לשימוש האדם זה סיבה לאיסור אפילו לר"ש א"כ למה בחולה או במסוכנת וודאי שר"ש פליג הרי גם שם יש החיסרון הנ"ל שזה מיועד לשימוש האדם עוד צ"ב דכיון דמבואר ברשב"א דמה דהוי מוכן לאדם זה סיבה לאסור גם לר"ש ורק שיש כאן טעם להתיר כי הוי מוכן לכלבים הרי ר"י ס"ל שלא הוי מוכן לכלבים וא"כ מהיכי תיתי שנחלקו בזה ר"י ור"ש הרי הגמ' אומרת ביצה ב: על משנה זו דנחלקו האם יש מוקצה או לא ועיין שם בחידושי הרא"ה שכתב דהבינה הגמ' מלשון המשנה שנחלקו האם הוי מוכן או לא ולא האם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים וצ"ע הרשב"א שהעמיד מחלוקתם האם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים [אמנם אם הכוונה שכיון שזה מוכן לו אגב זה מכין הדבר גם לשאר שימושים יתכן שזה דרגת הכנה שמועילה לר"ש ולא לר"י ועיין בזה לקמן]

**בביאור הסברא שמוכן לאדם גרע שהדבר מצד עצמותו אינו מוכן והקושי בזה**

ג]והיה מקום לומר דכל סברת הרשב"א שמוכן לאדם זה חיסרון עד כמה שההכנה היא מצד עצם החפצא ולא מצד הקצאת האדם דהינו שבהמה מצד עצמה עומדת לאדם ולא לבהמה שזה היעד שלה ובזה כיון שהיא מופקעת מצד עצם מציאותה לא עוזר לעשות הכנה לאחרי זה דהרי יסוד הדין שלא אומרים מיגו וכו' זה מצד שיש כאן הכנה לאחרי זה דבפשוטו ודאי דגם ר"ש מודה דיש דין הכנה אלא שס"ל שמועיל הכנה לאחרי זה דהרי מודה בכוס קערה ועששית וכן הרי איכא מ"ד שמודה בבעלי חיים שמתו אפילו ביו"ט שזה לא היה מוקצה בתחילת השבת ובזה חידש הרשב"א שכל מה דמועיל הכנה לאחרי זה בדבר שהסיבה שעכשיו זה לא מוכן מצד הקצאה צדדית דהינו דעת האדם או איסור שבת אבל במקום שההקצאה היא מצד שעצם החפצא מציאותו הוא לאדם בזה לא שייך הכנה לאחרי זה [ויתכן לדון נפק"מ בזה דאפילו דאין הכן לעכו"ם אבל מאכל אדם שראוי לבהמה יהיה מוקצה שכאן אין זה הקצאה ביחס לבהמה רק מצד הקצאתו אלא מצד עצם מציאותו]

ולפ"ז א"ש מה שהקשינו מהיכי תיתי להמציא עוד מחלוקת ר"י ור"ש דבאמת בחלק זה שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים דהינו שמצד עצם החפצא לא רואים את זה כמאכל אדם גם ר"י מודה אלא שס"ל שיש כאן הקצאה מצד הגברא אלא שזה רק סיבה לאסור לר"י אבל זה לא סיבה לאסור לר"ש וכן א"ש קושית רעק"א מעומדת לגדל דשם מה שהעמיד אותה לגדל זה רק הקצאה של הבן אדם ובזה ר"ש לית ליה מוקצה וכן א"ש למה לצד זה שלא הוי מוכן לכלבים ר"ש חלוק בכל אופן בחולה או מסוכנת דשם מצד עצם מציאותה כבר נחשבת עומדת לכלבים דהרי יתכן שתמות ורק שלר"י יש כאן הקצאה מצד הגברא לאדם ור"ש לא ס"ל הקצאה זו ובזה א"ש גם עצם הסברא מה איכפת לן שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים הרי לר"ש לית ליה מיגו וכו' דבדבר שמצד עצם מציאותו הוא עומד לשימוש מסוים ולא מצד העמדת האדם בזה גם לר"ש אית ליה מיגו דלא שייך להעמידו ולהכינו למצב שישתנה

והנה עצם היסוד דדבר שמצד עצם עצמותו עומד לכך זה יותר הקצאה מדבר שזה מצד דעת האדם מבואר לכאורא מדברי הרשב"א בחולין דהגמ' דנה דלר"י אין מוקצה מחמת איסור ואין זה דומה לבהמה שמתה דשם זה לא מוכן לכלבים והקשה הרשב"א דהגמ' יכלה להביא ממה שר"י אוסר באוצר וכתב שגם לגבי זה יש הסברא ששם זה הקצאה מדעתו אבל כאן זה רק מחמת האיסור עכ"ד וצ"ע מעיקרא מאי קסבר הרי בדיוק אותו סברא שהגמ' אמרה על בהמה שמתה יש גם על שאר מיני הקצאות אמנם לנ"ל א"ש דהרשב"א הבין שעיקר הסברא שבהמה לכלבים מעיקר יעודה זה לאדם משא"כ איסור זה הקצאה מצד הגברא ולכן הקשה מאוצר שזה גם הקצאה מצד הגברא וכתב שגם על זה יש מקום לחלק שאיסור זה לא נחשב הקצאה כלל ודו"ק

והנה לפ"ז מתבאר שבנידון של מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים יש שני נידונים א. מצד עצם החפצא האם מאכל אדם חשיב שלא עומד לבהמה ב. מצד הקצאת האדם ומה שהגמ' מסיקה שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים לר"י הכוונה שיש כאן הקצאה מצד הגברא אבל לא שמצד עצם החפצא אין זה מאכל כלבים דבזה הרי ביאר הרשב"א שנחלקו אמוראים בדעת ר"ש ולנ"ל ה"ה בדעת ר"י ובזה יש לבאר נידון הגמ' ביצה ו: שאביי אומר השתא מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים מוכן לכלבים הוי מוכן לאדם והגמ' מסיקה הפוך שדבר שעומד לאדם הוא מקצה דעתו מכלבים משא"כ דבר שעומד לכלבים אין הוא מקצה דעתו מאדם וצ"ב הסברות הפוכות שנחלקו בגמ'

אמנם לנ"ל א"ש דאביי נקט שמסברא וודאי שלר"י מוכן לכלבים יש כאן הקצאה מאדם ובהכרח הסברא שיהיה מותר שכיון שמצד עצם עצמותו זה מאכל אדם ובהמה לכן כל שיש לו הכנה לדבר אחד חשיב הכנה לדבר אחר ולכן דן ק"ו אם אוכל אדם שזה שימוש חשוב לא נכלל בזה שימוש לבהמה אוכל בהמה שזה פחות חשוב וודאי שלא נכלל בזה שימוש אדם והגמ' דוחה שיש כאן נידון אחר מצד הקצאה דהינו שמצד הנידון של סוגי השימוש זה נחשב אותו שימוש ובאמת מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים אלא שיש כאן נידון של הקצאה של הגברא ובזה אדרבא מוכן לאדם הוא מקצהו מבהמה ומוכן לבהמה הוא לא מקצהו מאדם

אמנם בפשוטו סברא זו שלא שיך להכין מאכל אדם למצב שהוא ישתנה למאכל בהמה לכאורא אינו נכון דא"כ גם כל דבר שלא ראוי בעצם בתחילת השבת לא יועיל להכינו לאחרי זה והרי גרוגרות וצימוקים שלא היו ראוים בתחילת השבת ונהיו ראוים משך השבת מבואר בגמ' שזה אסור מצד שזה דחיה בידים ומבואר ברש"י וכן הוא בשו"ע ובב"ח שם שפצעילי תמרה אפילו שזה לא ראוי בכל אופן כיון שזה לא דחיה בידים אין כאן מיגו דאיתקצאי ומסתברא שאם דבר שאינו מוכן כלל לשימוש מועיל להכינו לאחרי זה ה"ה דבר שעומד לשימוש אדם אמנם בעיקר הדין היה מקום לומר שבאמת הדין של גרוגרות וצימוקים שלא ראוים כלל בתחילת השבת שיש מיגו וכו' זה לכו"ע גם ללא דין דחיה בידים ודין זה גם בשאר פירות אלא ששאר פירות אינם במצב שלא ראוים כלל אמנם למה דמבואר בשו"ע אינו כן וצ"ע

**הביאור בדברי הרשב"א שרק במוקצה מחמת איסור מותר גם באיו"מ**

ד]אמנם בפשוטו הביאור בדברי הרשב"א הוא דהנה מבואר בגמ' חולין י"ד. דהגמ' דנה דששוחט באיסור אפילו לר"י מותר וביארו הרשב"א והר"ן שם שזה סברא שכיון שאין זה הקצאה מצד הגברא אלא אריה דרביע עליה ובעל כרחו הוא פורש מזה כה"ג זה לא חשיב הקצאה ולכן זה סברא שגם לר"י אין בזה מיגו וכו' והנה מבואר בגמ' שם שרוצה להוכיח לאסור מר"י של נולד או מיאוס ומבואר מדברי הגמ' שיש מקום לומר שזה תלוי בר"י ור"ש דהינו שלר"י שמחמיר בהקצאה גם הקצאה שמצד איסור חשיב הקצאה משא"כ לר"ש כה"ג זה לא הקצאה ויש לעיין האם למסקנא שלר"י מוקצה מחמת איסור אסור דהינו שחשיב הקצאה האם זה גם לר"ש ורק שר"ש לית ליה מיגו דאיתקצאי ולכן זה מותר או דבמוקצה מחמת איסור יש עוד טעם להתיר מחמת שלר"ש לא חשיב הקצאה כלל וכסברת הגמ' בתחילה בדעת ר"י

ומצאנו בזה דברים ברשב"א במשמרת הבית י"ח. שכתב הסברא שרק בדחיה בידם אסור לר"ש באין יו"מ שזה כמו סברת אביי בר"י וכן עיין במלחמות בביצה פ"ג שכתב הסברא שרק דחיה בידים יש מיגו באיו"מ הוסיף כמבואר בסוגיא דחולין וכוונתו לאביי בדעת ר"י ומבואר שזה הסברא שנכונה למסקנא בדעת ר"ש וכן עיין במלחמות בחולין שכתב שלר"ש וודאי צריך לדחיה בידים אמנם בדעת ר"י רב אמר שלא צריך ור"ד ס"ל שצריך ומשמע שהסברא שאמר בר"ד בדעת ר"י וודאי נכונה בדעת ר"ש

והנה לפ"ז מבואר שכל הסברא שבאין יו"מ מותר לר"ש כי כל סיבת ההקצאה מחמת איסור אבל אם סיבת ההקצאה לא תהיה מחמת איסור כה"ג באין יו"מ זה סיבה לאסור וביותר דכל הסברא שבדחיה בידים אסור באין יו"מ כי אז לא דנים את זה כאריה דרביע עליה אלא כהקצאה בעצם, הרי מפורש שבהקצאה בעצם ואין יו"מ וודאי אסור והנפק"מ בזה דבמוקצה מחמת חסרון כיס שזה לא קשור לאיסור באין יו"מ שישבר וודאי יהיה אסור אפילו אם זה לא דחיה בידים דכאן הרי זה הקצאה בעצם ולפ"ז לענין בעלי חיים שמתו עד כמה שננקוט שגם באין יו"מ כלל מותר וה"ה שוחט לחולה או באיסור מותר כל זה אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים דהינו שגם לכלבים כל ההקצאה זה מחמת איסור א"כ אין כאן הקצאה ואין כאן מיגו וכו' כלל אבל אם ננקוט שמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים דהינו שיש כאן הקצאה מכלבים א"כ יוצא שיש כאן וודאי הקצאה ואין זה אריה דרביע עליה וממילא עד כמה שזה אינו יו"מ זה וודאי אסור

וא"ש דברי הרשב"א שכתב שטעם מי שמתיר כי מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים ואין כוונתו שדבר שמוכן לאדם זה סיבה לאיסור יותר מהקצאה סתם אלא עיקר כוונתו שממילא יש כאן הקצאה לבהמה ולא שזה רק מוקצה מחמת איסור ומיושב דעת הרמב"ן והרא"ש שאפילו ששוחט לחולה מותר בכל אופן בעלי חיים שמתו אסורים וכן מיושב מה שהקשינו עד כמה שמוכן לאדם זה יותר סיבה להחמיר א"כ למה בחולה מותר דכל האיסור שזה נחשב כהקצאה בעצם אבל לר"ש הרי ביו"מ תמיד מותר אמנם יתכן עוד דבחולה לר"ש חשיב שאין כאן הקצאה כלל מבהמה שזה דרגא כמו אוצר וחוזר כאן הסברא של אריא דרביע עליה וכן א"ש שזה תלוי בר"י ור"ש דכל הנידון האם יש כאן הקצאה מכלבים ולר"י שאוצר חשיב הקצאה ה"ה מאכל אדם מכלבים משא"כ לר"ש שאוצר זה לא הקצאה ה"ה מאכל אדם מכלבים ומיושב הכל

והנה הרשב"א בתורת הבית הקשה שאיך אפשר לאסור לשוחט לחולה הרי בעלי חיים שמתו מותרים וצ"ע שהרי בעבודת הקודש פסק שאסורים אמנם לנ"ל א"ש שראייתו שהרי ממ"ד שמותרים חזינן שבמוקצה מחמת איסור אפילו באין יו"מ אסור וגם המ"ד שחולק מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים וזה לא מוקצה מחמת איסור אבל בשוחט לחולה זה וודאי צריך להיות מותר

והנה לפ"ז לשיטות ששוחט לחולה אסור ורק בעלי חיים שמתו כי זה מצוי אפשר לומר שלכו"ע מוכן לאדם אינו מוכן לכלבים וכאן זה לא דחיה בידים ויתכן שנחלקו האם חשיב אינו יו"מ או שבזה עצמו נחלקו האם במוקצה בעצם צריך דחיה בידים או לא והנה הרשב"א בביצה כ"ז הקשה על מ"ד שחלוק ר"ש הרי מה זה שונה מכוס קערה והנה הגמ' שם זה מדובר על יו"ט ומשמעות לשונו שהעמיד הקושיא על המשנה שם שזה יו"ט ובפשוטו צ"ע קושיתו שכיון שס"ל שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים א"כ אין מקום לקושיא דהרי זה לא היה מוקצה בתחילת היו"ט והיה לזה הכנה לכלבים אמנם לנ"ל יתכן שנקט שלכו"ע מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים לר"ש וממילא כל סיבת ההיתר כי זה יו"מ דאל"כ כיון שלא היה לזה הכנה זה סיבה לאסור וזה כשיטת תלמיד הרמב"ן סוף שבת והוקשה לו שוודאי שכוס קערה ועששית זה יותר יו"מ ולכן כתב ששם זה דחיה בידים וא"ש הכל

*[והנה בעיקר הדבר שנקט הרשב"א שמ"ד שמתיר זה מצד שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים דהינו שבזה עצמו פליגי ר"י ור"ש צ"ע דהרי שיטת הרשב"א דבשר חי לא מבושל שלא ראוי לאכילה זה מוקצה ולא אומרים שזה לא מוקצה כי זה ראוי לכלבים ומצד שכל דבר שעומד לאדם אינו נותנו לכלבים א"כ בהכרח שמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים ולא משמע שזה רק מצד שקי"ל כמ"ד שמודה ר"ש בבעלי חיים שמתו דהרשב"א לא הזכיר דבר זה אלא כתב דבר זה כדין פשוט*

*אמנם הביאור בזה פשוט דהנידון של מוכן לאדם האם הוי מוכן לכלבים יש לבאר שזה לא האם דעת האדם לתתו לכלבים אלא האם רואים את השימוש לאדם כשימוש אחר מכלבים וממילא וודאי שיש כאן הקצאה מכלבים דאין דעת האדם לתת דבר שראוי לו לכלבים או דנימא שזה נחשב אותו סוג שימוש וכמו שדבר שעומד למאכל ראובן לא דנים שזה מוקצה משימוש שמעון וממילא בהמה שמתה ביו"ט לא חשיבה שנתחדש כאן הכנה דההכנה שהיתה אתמול כוללת גם הכנה למאכל בהמה וממילא הכנה זו ממשיכה, שהיה הכנה לאכול וממשיך הכנה לאכול ולפ"ז זה וודאי שבשבת זה מוקצה דאז אין כאן גם הכנה לאדם כיון שזה לא מבושל וממילא אין כאן הכנה לבהמה אמנם גם לבהמה זה לא יותר מאשר הקצאה של איסור כיון שלאדם זה כל ההקצאה ה"ה לבהמה ולכן גם בשבת לבהמה כיון שבמוקצה מחמת איסור אפילו באין יו"מ מותר ה"ה במתה הבהמה*

*אלא שא"כ צ"ב מה זה קשור למחלוקת ר"י ור"ש דכמו דלר"ש חשיב אותו סוג שימוש ה"ה לר"י רק שבשבת יש כאן הקצאה מחמת איסור אבל ביו"ט שאין כאן הקצאה משימוש כיון שזה עומד לאכילה ממילא יש כאן הכנה גם לבהמה ולמה בהמה שמתה אסורה ובאמת זה טענת הרא"ה ביצה ב. דלא נחלקו בזה ר"ש ורבנן אלא שלכו"ע מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים אמנם בדעת הרשב"א הנ"ל או בתלמיד הרמב"ן צ"ע*

*ולכאורא צ"ל שאפילו שגם לר"ש יש דין הכנה אבל כבר כתב הקה"י שחלוק דין הכנה לר"ש מדין הכנה לר"י דלר"י צריך הכנה בפועל ולר"ש כל שאין כאן הקצאה חשיב שזה מוכן וממילא יש מקום לדון דלר"י שצריך הכנה בפועל ממילא זה עצמו סיבה לא לדון את השימוש לאדם והשימוש לבהמה כאותו שימוש כיון שבפועל אין זה מוכן לבהמה משא"כ לר"ש דהדבר מצד עצמו מוכן לבהמה אלא שרק הקצאה אוסרת בזה יתכן שכל שזה עומד לשימוש אין כאן הקצאה שזה עצמו שזה עומד לשימוש של אכילה לא שיך לדון שיש כאן הקצאה מבהמה ועדין צ"ע ועיין בזה עוד לקמן* ***כל זה נכתב לקמן כפול והעיקר כדכתוב שם]***

**בביאור נידון הגמ' האם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים**

ה]מבואר במשנה מחתכין את הנבילה לפני הכלבים ר"י אומר כל שלא היתה נבילה מערב שבת אסורה דהיינו שנחלקו ר"י ור"ש האם בהמה שמתה בשבת מותרת לכלבים או אסורה ובגמ' ביצה ו: ופסחים נ"ו: אומרת שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים ולומדת את זה ממשנה זו והנה עיין תוס' בפסחים נ"ו: וכן ברשב"א חולין ט"ו. ד"ה אבל שהקשו דהרי בשבת זה לא מוכן לאדם דהרי זה מוקצה מחמת איסור ומה שייך לומר שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים ועיין בתוס' תירצו או שהמשנה מדברת על יו"ט או שמיתור הלשון שאינו מן המוכן זה בא לחדש שגם ביו"ט זה אסור וברשב"א הביא לישב מרבינו יונה שהגמ' נקטה שגם לר"י אין מוקצה מחמת איסור דהינו שחשיב שזה מוכן והרמב"ן במלחמות כתב גם כנ"ל ושגמ' זו סיעתא לרי"ף שכך קי"ל עוד כתב הרמב"ן לישב דבקפץ האיסור מאליו גם לר"י לא אומרים מיגו דאיתקצאי וממילא חשיב מוכן לאדם לגבי קפץ האיסור מאליו ואם הוי מוכן לכלבים אם יקפוץ האיסור מאליו לכלבים זה יהיה מותר עוד תירצו התוס' בפסחים שהכוונה מוכן לאדם לא שזה ראוי עכשיו לאדם אלא שבעלמא זה עומד לאדם ולכן לא איכפת לן שזה אסור בשבת אלא שיש לדון עוד מה שיך לומר שזה מוכן לכלבים הרי אסור להורגו בשביל הכלבים בשבת ועל זה כתבו שיש בעלי חיים שאפשר ליתנם חיים לכלבים גדולים עכ"ד

והנה בפשוטו מתבאר מתוך דברי הראשונים שיש כאן שני ביאורים בצד שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים דתוס' בפסחים בקושיתם נקטו שזה וודאי שאדם לא יתן בעל חי בחיותו לכלבים ויתכן שזה וודאי שדבר שראוי לאדם אפילו מת לא יתנו לכלבים ורק הגמ' דנה שכיון שזה מוכן בפועל לאדם מכח זה חשיב מוכן לכלבים

ואפשר לבאר דבר זה בשני אופנים שזה סברא בעצם שדנים שימוש אכילת אדם ושימוש אכילת בהמה כאותו שימוש וממילא לא שייך להגדיר שזה מוכן לשימוש אחד וזה לא מוכן לשימוש אחר וכמו במכין לשימוש אכילת אדם אחד ומקצה מאכילת אדם אחר מסתבר שחשיב מוכן להכל שזה אותו סוג שימוש וודאי שאם ישתנה ויהפך משימוש של אדם אחד לאדם אחר שזה לא יהיה מוקצה משא"כ אם מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים וחשיב שני סוגי שימושים א"כ הכנה בתחילה היתה רק לאדם וא"כ עכשיו שזה השתנה ובטלה ההכנה לאדם חשיב שנתחדש לו הכנה בשבת לבהמה והרי צריך שיהיה מוכן קודם שבת [והנה זה וודאי שבזמן שראוי לאכילת אדם יכול להאכילו לבהמה וכמבואר בתוס"ר שבת קנ"ו וברמב"ן במלחמות ביצה כ"א אלא ששם הביאור שכיון שיש לו הכנה לאדם אפשר להשתמש מכח הכנה זו לכל שימוש שרוצים משא"כ כשהתבטלה הכנתו זה תלוי בנ"ל]

אמנם יתכן לבאר שוודאי שזה שני שימושים אלא דהביאור כמו שכתב המאירי בביצה שזה סברא שכיון שהדבר מוכן לשימוש אגב ההכנה לשימוש זה הוא מכינו לשימוש אחר דהינו שאם זה לא היה ראוי לשימושו והנידון שבכל אופן הכינו לשימוש כלבים וודאי שלא היה לזה הכנה אמנם כיון שמכינו לשימוש אגב זה הוא מכינו לשימוש כלבים ויתכן יותר דבאמת ההכנה היא רק שחושב על האפשרות שזה ישתנה ולא יהיה ראוי לאדם ולענין מצב זה מכינו לבהמה ואע"ג שבעלמא לא שיך הכנה על אחרי זה לר"י אבל כאן שגם בתחילת היו"ט זה מוכן כה"ג יכול להכינו לשימוש אחר לאחרי כן ויתכן שזה כמו תנאי וגם אם תנאי לא מועיל כאן זה עדיף מזה ובאמת שלשון הגמ' שמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם שהכוונה לאחר שיתלש משמע כצד זה שלא הכוונה שיש כאן חלות הכנה גם בהתחלה אלא שהאדם מכינו לגבי מצב זה שיהיה ראוי לאדם וכן הוא בלשון הרמב"ן במלחמות ע"ש [ובזה א"ש שבשר חי בשעתו הוא וודאי מוקצה ודו"ק]

אמנם תוס' בחולין וכן תוס' בפסחים בשם ר"י שביארו שכוונת הגמ' לדון האם דבר שעומד לאדם הוא מקצה אותו מכלבים או לא וממילא עד כמה שדבר שעומד לאדם הוא לא מקצה אותו מכלבים ממילא לא איכפת לן שבשבת הוא לא ראוי לאדם דהרי לא מה שזה עומד לאדם זה הסיבה שהוא נותנו לכלבים אלא יש כאן חידוש שאפילו שזה ראוי לאדם הוא לא מקצהו משימוש כלבים וא"כ לא איכפת לן כלל שזה לא ראוי לאדם בשבת דכל שזה ראוי לכלבים האדם מעמיד הדבר גם לכלבים אלא שהוקשה לתוס' הרי זה מוקצה מחמת איסור לכלב ותירצו שיש דברים שראוים לתיתם לכלבים חיים וממילא אין סיבה שזה יהיה מוקצה מחמת איסור ודו"ק בלשונם

ועיין רש"י קמ"ב: על בשר חי שכתב שלר"י זה מוקצה מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים ומבואר שנקט שנידון הגמ' כנ"ל האם דבר שעומד לאדם אדם מקצהו מכלבים וכן עיין ב"ח סימן ש"ח לענין בשר טפל שכתב שזה לא מוקצה לר"ש כיון שזה ראוי לבהמה ומוכן לאדם הי מוכן לכלבים לר"ש ומשמע שנקט שזהו נידון הסוגיא

והנה יש לדון האם לר"ש דבר שעומד לאדם יש כאן הקצאה מבהמה או לא והנה לביאור הראשון לא היה בגמ' כזה נידון אפילו לר"י ויתכן שגם לר"ש זה וודאי מוקצה דדבר שראוי לאדם הוא לא יתנו לבעל חי ובפרט דבר חי אמנם לביאור השני שהגמ' דנה דאפילו לר"י אין כאן הקצאה א"כ יתכן דכל זה לר"י אבל לר"ש וודאי שאין כאן הקצאה והנה עיין תוס' שבת מ"ה: שדנו האם אפרוח הוא מוקצה וכתבו שאפילו שזה ראוי לתתו לכלבים חי אבל אדם לא עושה את זה והוי מוקצה כגרוגרות וצימוקים דהינו שאדם מקצה כזה דבר בדעתו והוי הקצאה שגם ר"ש מודה כגרו"צ

והנה הגמ' שבת קנ"ו: מביאה שר"י פסק במשנה של בעלי חיים שמתו כר"ש והגמ' שואלת ממשנה של קורה שנשברה דחזינן סתם משנה שיש מיגו וכו' והקשו התוס' מה הקושיא הרי אולי במיגו וכו' פסק כר"י אבל בעיקר ההקצאה פסק כר"ש ומשנתינו בדבר שראוי לבהמה בחייה ותירצו שמשמעות המשנה שמדובר גם בבעלי חיים גדולים שלא ראוים לתתם לבהמה וגם בזה ר"י הקל וצ"ע קושיתם דאפילו דהגמ' דנה שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים אבל הגמ' הסיקה שלא הוי מוכן לכלבים ויתכן שזה גם לר"ש וממילא בהכרח חזינן שר' יוחנן מקל אפילו במיגו וכו' ובפשוטו מבואר בדבריהם שנקטו דלר"ש הוי מוכן לכלבים ולפ"ז סתרו דבריהם לעיל מ"ה שנקטו שוודאי גם לר"ש יש כאן הקצאה כגרו"צ וכן נקט החזו"א דתוס' בסוגין סותרים לתוס' מ"ה:

אמנם לכאורא לא יתכן מה שביארנו בדעת תוס' שכוונת הגמ' שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים שלא מקצה דעתו מכלבים א"כ מה אביי אומר אם מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים כ"ש מוכן לכלבים לא הוי מוכן לאדם הרי ביחס להקצאה משימוש אחר וודאי שהסברא היא הפוכה וכמסקנת הגמ'

וכן כמדומה חזינן בלשונות הראשונים ביאור אחר בדין מוכן לאדם האם הוי מוכן לכלבים דעיין תוס' בביצה שהביאו את הר"י מקורביל והוסיפו שכיון שזה היה מוכן לאדם מערב שבת ובכלל זה הכנתו לכלבים א"כ כשהגיע שבת אפילו שנסתלק הכנת האדם אבל נשאר הכנת הכלבים ולנ"ל מה זה משנה שבערב שבת זה מוכן עיקר הסברא שכיון שבמציאות זה ראוי לכלבים אין אדם מקצה דעתו מכלבים וכלשון תוס' בחולין שהכונה ראוי לאדם ולא הכוונה מוכן לאדם וכן עיין רמב"ן שכתב במלחמות מפורש כשביאר הגמ' על דרך הר"י מקורביל שזה מוכן לאדם ובכלל הכנה זו הכנה לכלבים וצ"ע אבל כיון שלמעשה ביחס לאדם זה אינו יושב ומצפה ולכן זה אסור א"כ מה שיך לומר שזה מותר מצד שזה בכלל הכנת האדם

ולכאורא מבואר מכל זה שגם הר"י מקורביל וסיעתו וודאי ס"ל שאין דעת האדם להאכיל לכלבים דבר שעומד לאדם וכל שכן בעל חי אלא שכוונתו שכיון שבערב שבת זה ראוי לאדם ובזמן זה חשיב מוכן לכלבים וכביאורים הנ"ל ה"ה כשמגיע שבת ומסתלק ההכנה של האדם אבל נשאר ההכנה של הכלבים ויתכן לבאר כביאור הנ"ל דאוכל אדם ואוכל בהמה זה אותו שימוש ויתכן שזה סברא שנשאר הכנתו שאגב שימושו לאדם הוא גם מכינו לתתו חי לבהמה ובדבר שעומד לבהמה יש כאן הכנה לכל הפחות שכשישתנה המצב ויהיה ראוי לאדם הוא מכינו לאדם ולכן אין כאן מיגו דאיתקצאי כי הוא מוכן בתחילת שבת לזה

והנה לפ"ז אם נדון האם אפשר בפועל לטלטלו קודם שמת בזה לכאורא וודאי שהוא מוקצה כיון שבפועל הרי הוא לא יעשה כזה דבר ומצד צד רחוק זה אין כאן הכנה ורק בתור חלק מההכנה של האדם א"כ אפילו שבתור הלכות מוכן זה חשיב מוכן אבל עדין יש כאן הדין שזה כעצים ואבנים שזה מוקצה ויתכן שגדר הדברים שזה מחסר קצת בהכנה אבל זה סוג חיסרון שזה לא סיבה לעשות מיגו וכו' ודו"ק בזה ולפ"ז אין שום סתירה מתוס' מ"ה: לתוס' בסוגין דתוס' מ"ה דיברו ביחס לבפועל ועל זה כתבו שהוא מוקצה בשעתו אבל תוס' קנ"ו: דיברו ביחס למיגו דאיתקצאי שביחס לזה חשיב שהוא מוכן ואין כאן סיבה למיגו וכו'

**האם ר"ש חולק על מוכן לאדם וכו'**

ו]והנה בעיקר נידון הגמ' דמבואר דלר"י מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים יש לעיין האם ר"ש מודה בזה או שהוא חולק על זה והנה בפשוטו מהיכי תיתי להמציא עוד מחלוקת בין ר"ש לר"י ועיין בחידושי הרא"ה ביצה ב: שכתב דמהא דהגמ' ביצה ב. הוכיחה מהמשנה שנחלקו האם יש דין מוקצה או לא מבואר שהבינה שלא נחלקו בדין מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים דאל"כ גם ת"ק ס"ל שיש מוקצה אלא שחולק מצד שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים אמנם יתכן לומר שזה עצמו תלוי בנידון של מוקצה לא מיבעיא לביאור שהבאינו לעיל מהחזו"א שהכוונה שכיון שהוא מיועד לאדם הוא מקצהו מכלבים א"כ זה כמו אוצר תלוי בר"י ור"ש אלא גם אם הביאור שהנידון שכיון שזה מוכן לאדם אגב זה הוא מכינו לכלבים יתכן שזה סוג הכנה שמועילה רק לר"ש שס"ל שצריך הקצאה כדי לאסור אבל לר"י כה"ג אין זה בגדר הכנה וכן לביאור שכתבנו שהנידון האם חשיב שזה אותו סוג שימוש או לא יתכן שלר"י שצריך הכנה ביחס להכנה חיובית לא דנים את זה כאותו סוג שימוש משא"כ לר"ש שצריך הקצאה כה"ג זה מספיק כדי שלא יהיה שייך לדון שיש כאן הקצאה משימוש זה

והנה כבר הבאינו דבתוס' קנ"ו: מבואר דפשיטא להו דלר"ש מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים ולכן הקשו דמה הגמ' מוכיחה ממשנתינו שס"ל שגם לא אומרים מיגו דאיתקצאי וכן מבואר בבדק הבית י"ח. שלר"ש מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים וכן עיין תלמיד הרמב"ן שבת קנ"ו שלאחר שביאר שהמחלוקת בבעלי חיים שמתו האם יו"מ שימות או לא כתב שהטעם שר"ש חולק על ר"י או כי ס"ל שמוכן לאדם הוי מוכן לבהמה או שלית ליה הכנה כלל דהינו שאפילו שבתחילה זה לא מוכן אבל לר"ש מועיל הכנה על אחרי זה וכן מוכח לשיטת הרמב"ן שקי"ל כר"י במיגו דאיתקצאי אפילו שלא דחיה בידים וצ"ע לפ"ז למה בעלי חיים שמתו מותרים וביאר בחידושי ר' נחמן בן הרמב"ן על ביצה ב: שכיון שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים א"כ אין כאן מקום לדון מצד מיגו וכו' וצ"ל כוונתו שדבר זה תלוי בר"י של אוצר ובזה לא קי"ל כר"י ודו"ק

והנה עיין תוס' י"ט: שהביאו בשם ר"ת שרב ס"ל שמוקצה מחמת איסור אסור אפילו ללא דחיה בידים וזה אפילו בטלטול ולכן אוסר במשנתינו והקשה הבית מאיר שם הרי תוס' העמידו שמשמעות המשנה גם ביו"ט ושם הרי לא שייך לאסור מצד מיגו וכו' אלא מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים והרי נידון זה תלוי בנידון בנידון של אוצר ולכאורא מבואר דעת ר"ת דלמסקנא כמו דלר"י מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים ה"ה לר"ש ובהכרח שטעם מחלוקתו כי לא ס"ל מיגו וכו' ולכן מוכח לדידן שהלכה כר"ש גם במיגו וכו' במקום שלא דחיה בידים

אמנם לכאורא צ"ע לדעת הרמב"ן שבהכרח ס"ל לר"ש שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים שלכן אפילו שקי"ל כר"י במיגו דאיתקצאי אבל בעלי חיים שמתו מותרים א"כ מה טעם דמ"ד שמודה ר"ש בבעלי חיים שמתו הרי מדבר ביו"ט ואז לכאורא אין שום סיבה לאסור אלא מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים ועוד שמצד מיגו וכו' הרי ס"ל לרמב"ן שמוקצה מחמת איסור אפילו באין יו"מ מותר ובהכרח שכל האיסור כמו שהבאינו לעיל מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים וא"כ הרמב"ן סותר משנתו ובהכרח צ"ל שזה עצמו מתחלק דבבריאה חשיב מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים משא"כ בחולה או מסוכנת ולפ"ז גם הרשב"א שהבאינו דס"ל דבדעת המ"ד שמודה ר"ש בבעלי חיים מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים יתכן שזה רק בבריאה אבל במסוכנת הוא מודה וכדמוכח ברמב"ן

אמנם צ"ב טעם הדבר והנה למה דביארנו לעיל שהנידון האם אדם מכין אגב ההכנה של האדם גם לבהמה יתכן שזה עצמו תלוי האם זה דבר שיו"מ או לא ולכן רק בבעלי חיים חולים שיש צד שימותו מכין לבהמה אבל אם הנידון האם זה נחשב אותו סוג שימוש לכאורא אין בזה סברא וצ"ע

והנה דעת הרשב"א שבשר חי שהוא ראוי לאדם הוא מוקצה בשבת כיון שאדם לא רוצה לתתו לבהמה ועכשיו לאדם הוא לא ראוי וצ"ע למ"ד שחלוק ר"ש אפילו בבעלי חיים בריאים ובהכרח כי מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים א"כ למה זה מוקצה ובפרט למה דהוכחנו דבבהמה חולה לכו"ע זה כך והרי בשר חי זה כמו חולה והראיה דהרי בהסריח בשבת זה מותר כמבואר בגמ' וזה גם להלכה ובהכרח כי מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים ולכן אין בזה מיגו וכו' גם לרמב"ן וצ"ע כנ"ל

אמנם לכל מה שנתבאר לעיל בגדר הדין מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים א"ש דלא מיבעיא אם זה רק הכנה כלפי המצב שזה ישתנה רק שכאן זה מועיל א"כ וודאי שבשעתו זה מוקצה דהרי לא הכינו **לבהמה** במצב שזה עדין ראוי לאדם אמנם גם הביאור שאגב הכנתו לאדם מכינו לבהמה אמנם כיון שלא יעשה דבר זה חשיב עצים ואבנים וכנ"ל וכן אם ננקוט שזה רק סברא שזה אותו סוג שימוש וממילא הכנה לדבר אחד חשיב הכנה לדבר השני אבל כיון שעכשיו זה לא ראוי לשום שימוש ממילא זה מוקצה גמור כדין עצים ואבנים

**בביאור שיטת תוס' שמאכל אדם חשיב עומד לבהמה**

ז]הנה דעת תוס' שבת מ"ה: דבשר חי לר"ש כיון שזה ראוי לבהמה לא הוי מוקצה דאדם לא מקצה מבהמה אלא כדרגא של אוצר ולכן רק לר"י זה מוקצה ולא לר"ש אמנם כתבו התוס' שבעל חי זה מוקצה גם לר"ש

והנה מבואר בגמ' שלמ"ד שמודה ר"ש בבהמה בריאה זה לא רק לגבי שבת אלא ה"ה לגבי יו"ט והקשה החזו"א קושיא עצומה הרי לאחר שישחטנה היא עומדת לבהמה באמת ולכן גם בשר חי זה לא מוקצה א"כ אין שום סיבה שזה לא יחשב מוכן לכלבים הרי בהמה זו עומדת לשחיטה ואחר שישחטנה עומדת לכלבים כמו לאדם וא"כ כמו שלאדם זה מוכן כי אדם יאכלנה לאחר שחיטתה ה"ה לכלבים והניחא לרשב"א כיון שגם לאחר שחיטה הרי זה רק מוכן לאדם ולא לכלבים א"כ לא היה לזה הכנה לכלבים כלל אבל לדעת תוס' הדברים פלא

וכתב החזו"א לחדש שכיון שאסור לשחוט בשבת בהמה לכלבים א"כ לא שייך לדון שיש הכנה לכלבים כיון שהרי ישחטנה לאדם וממילא יאכילנה לכלבים כיון שלמטרה זו אסור לשחוט וממילא חשיב שכשזה חי אין לזה הכנה לכלבים אלא לאדם והנה לפ"ז יוצא שכל מה שזה לא מוכן לכלבים כיון שיש איסור להורגה דאל"כ הרי לר"ש גם דבר שראוי לאדם הוא מאכילו לכלבים וא"כ זה עומד שישחטנה לכלבים וכל דברי התוס' שזה כגרוגרות וצימוקים לגבי ליתנו חי לבהמות ולפ"ז לדעת הרמב"ן שמוקצה מחמת איסור אפילו באין יו"מ מותר ורק מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים א"כ לכאורא לא שייך את תירוץ החזו"א ובהכרח שס"ל כרשב"א ודו"ק בזה

והנה הבאינו לעיל דהגר"א כתב שאין לישב שהטעם שבעלי חיים שמתו אסורים מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים דהרי לר"ש זה מוכן לכלבים ובפשוטו דבריו נסתרים מהגמ' שאומרת שגם ביו"ט אסור לר"ש ובהכרח מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים והיה מקום לדחוק שכונתו שאם בלא דחיה בידים אפילו באין יו"מ מותר א"כ מה יעזור שלא מוכן לבהמה אבל עכשיו זה מוכן ואין מיגו וכו' אמנם זה אינו דבגר"א מבואר מפורש שביאר הסברא שגם באין יו"מ מותר כי זה מוקצה מחמת איסור וכדעת אביי בדעת ר' יהודה כמבואר בדבריו סימן שי"ח ס"ב וסימן שכ"ד ס"ז א"כ כאן שזה לא מוכן לבהמה ויש כאן מוקצה בעצם וודאי שבאינו יושב ומצפה זה אסור אמנם לחזו"א הנ"ל א"ש דס"ל שבאמת טעם האיסור מצד מוקצה מחמת איסור ושגם ביו"ט שיך לדון מצד מוקצה מחמת איסור אבל לשיטות שגם באין יו"מ מותר לא שייך הסברא הנ"ל ולזה הוכיח כנ"ל ודו"ק