ידים פרק רביעי
קטגוריות: ש_ס / ס ידיים / ידיים - הרב אי_ש סטפנסקי

מאחר ושנינו לעיל, שביום שהושיבו את רבי אלעזר בן עזריה להיות ראש הישיבה, קבעו ששיר השירים וקהלת מטמאים את הידים, מוסיפה המשנה אגב כן מספר הלכות שנקבעו באותו היום.

**משנה א:**

**בו ביום** שמינו את רבי אלעזר בן עזריה להיות ראש הישיבה, **נמנו וגמרו** [נמנו מנין החולקים בדבר, וקבעו הלכה לפי הרוב], **על עריבת הרגלים** - עריבה המיועדת לרחיצת הרגלים, **שהיא** מחזקת **משני לוגין ועד תשעה קבין – שנסקה** סמוך לשוליה,ומעתה אינה ראויה עוד לרחיצת הרגלים, לפי שהמים יוצאים מהעריבה,

**שהיא טמאה "מדרס"!** שאם ישב הזב על העריבה שנסדקה, הרי היא נטמאת בטומאת מדרס.

["טומאת מדרס" פירושו, שאם ישב (או עמד או שכב) הזב (או הזבה נדה יולדת ומצורע) על דבר שעומד לישיבה, הרי המושב נטמא כאב הטומאה, ומטמא אדם וכלים].

לפי שכל זמן שמשתמשים בעריבה לרחיצת הרגלים, אינה מיועדת לישב עליה, ואם אדם ישב עליה, יאמרו לו - עמוד, ונעשה מלאכתנו! כלומר, שהעריבה אינה מיועדת לישיבה אלא לרחיצת הרגלים, ולפיכך אינה מטמאת בטומאת מדרס,

אך לאחר שנסדקה העריבה, ואינה ראויה עוד לרחיצת רגלים, מעתה היא משמשת גם לישיבה, ולפיכך כאשר ישב עליה הזב, הרי העריבה מטמאת כאב הטומאה.

וכל זה בעריבה המחזקת משני לוגין ועד תשעה קבין, אך עריבה קטנה שאינה מחזקת שני לוגין, או עריבה גדולה המחזקת יותר מתשעה קבין, אינם ראוייות לישב עליהם כלל, ואינם מטמאות בטומאת מדרס אף כאשר נסדקה העריבה.

והטעם שהוצרכו לקבוע הלכה כן, לפי **שרבי עקיבא** חולק ו**אומר - עריבת הרגלים כשמה!** שעריבת הרגלים מיועדת לרחיצת רגלים בלבד, ולא לישיבה, ולפיכך אף כאשר נסדקה אינה מטמאת בטומאת מדרס[[1]](#footnote-2).

**משנה ב:**

**בו ביום** קבעו ו**אמרו** הלכה נוספת, **כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן-** כל הקרבנות שנשחטו שלא לשמן, כגון, שחישב השוחט בשעה ששחט קרבן עולה, שהוא שוחט לשם קרבן שלמים, או שחישב שהוא שוחט שלא לשם בעליהם,

[וכן אם חישב כן הכהן בשעה שקיבל את הדם, או בשעה שזרק את הדם, או בשעה שהקטיר את האימורים],

הרי הקרבנות **כשרים,** לגבי שצריך לזרוק את הדם, ולהקטיר את האימורין, ולאכול את הבשר,

**אלא, שלא עלו לבעלים לשום חובה!** שלא יצאו הבעלים ידי חובתם בקרבן זה שנשחט שלא לשמו, וצריכים להביא קרבן אחר לחובתם, או לנדרם [באופן שנדרו להביא קרבן נדבה],

**חוץ מן** קרבן **הפסח, ומן** קרבן **החטאת,** שאם חישב השוחט לשם קרבן אחר, הרי הקרבן פסול, ולא יזרקו את הדם ולא יקטירו את האימורים, ולא יאכל הבשר,

מבארת המשנה: קרבן **הפסח** שאמרנו שאם נשחט שלא לשמו שהוא פסול, הרי זה דוקא אם נשחט **בזמנו,** כלומר, בערב פסח לאחר חצות היום,

**ו**אילו קרבן **החטאת** שאמרנו שהוא פסול, הרי זה **בכל זמן** מימות השנה,

אך קרבן פסח שחישב השוחט שלא לשמו בשאר ימות השנה, הרי זה נחשב כקרבן שלמים שנשחט שלא לשמו, והקרבן כשר, לפי שקרבן פסח בשאר ימות השנה נחשב לקרבן שלמים, אף אם לא יחשוב במפורש לכך.

**רבי אליעזר** מוסיף ו**אומר: אף** קרבן **האשם** שנשחט שלא לשמו, הרי הקרבן פסול, שדין קרבן האשם כדין קרבן החטאת,

מבארת המשנה: **הפסח** שאמרנו שהוא פסול, הרי זה דוקא אם נשחט שלא לשמו **בזמנו, והחטאת והאשם** פסולים **בכל זמן.**

**אמר רבי שמעון בן עזאי: מקובלני מפי שבעים ושנים זקן[[2]](#footnote-3)** שאמרו כולם פה אחד **ביום שהושיבו את רבי אלעזר בן עזריה בישיבה,**

**שכל הזבחים "הנאכלין"** – הקרבנות שבשרם נאכל לכהנים ולבעלים, **שנזבחו שלא לשמן כשרים, אלא שלא עלו לבעלין לשם חובה, חוץ מן הפסח ומן החטאת,**

**לא הוסיף בן עזאי** על דברי חכמים לפסול **אלא העולה,** שכולה כליל ואינה נאכלת, שלדברי בן עזאי אם נשחטה שלא לשמה הרי היא פסולה[[3]](#footnote-4),

**ולא הודו לו חכמים,** אלא הם סוברים שנקבעה ההלכה שלא כדברי הזקנים, אלא כל הזבחים שנשחטו שלא לשמן כשרים, ואף קרבן העולה בכלל[[4]](#footnote-5).

**משנה ג:**

פירות הגדלים בארץ ישראל חייבים מדאוריתא בתרומות ומעשרות, [דגן תירוש ויצהר מהתורה, ושאר פירות מדרבנן], אך פירות הגדלים בחוץ לארץ אינם חייבים מהתורה בתרומות ומעשרות.

סדר תרומות ומעשרות הוא כך:

א. נותן תרומה גדולה לכהן, מהתורה כל שהוא ומדרבנן אחד משישים, או אחד מארבעים.

ב. נותן מעשר ראשון ללוי, והלוי יתן ממנו תרומת מעשר לכהן.

ג. מפריש מעשר שני, והבעלים אוכלים אותו בירושלים בטהרה.

ד. נותן מעשר עני לעני.

תרומה גדולה ומעשר ראשון נוהגים בכל שנה משנות השמיטה, אך מעשר שני ומעשר עני אינם נוהגים בשנה אחת, אלא בשנה ראשונה שלאחר שנת השמיטה, וכן בשנה שניה, שנה רביעית, ושנה חמישית, מפריש מעשר שני,

ובשנה שלישית ובשנה שישית שלאחר שנת השמיטה, מפריש מעשר עני.

אכן בשנת השמיטה עצמה אין חיוב מעשרות כלל, שהרי כל הפירות הגדלים מאליהם הם הפקר, ואין חיוב מעשרות בפירות הפקר.

ארץ ישראל לענין חיוב מעשרות הוא כל מקום שכבשו אותו עולי מצרים [בזמן יהושע], וחזרו וכבשו אותו עולי בבל [בזמן עזרא], אך מקום שלא כבשו אותו עולי בבל, אף שכבשו אותו עולי מצרים, אינו נחשב לארץ ישראל, לפי שקדושה ראשונה שקידש יהושע קידשה לשעתה ולא קדשה לעתיד לבא, וכאשר גלו מהארץ בטלה הקדושה, אך קדושה שניה שקידש עזרא היתה לעולם.

והטעם שלא כבשו עולי בבל את כל המקומות שכבשו עולי מצרים, מפני שהם רצו שיהיו מקומות סמוכות לארץ ישראל שלא יהיה נוהג בהם דין שביעית, ויוכלו לזרוע שם, ויסמכו עליהם עניים בשביעית.

בזמן גלות בבל היו רבים מבני ישראל הולכים ושבים לארץ בבל, ולפיכך עמדו הנביאים שבאותו דור והתקינו חיוב מעשרות אף בבבל, בכדי שלא יזלזלו במעשרות אף בארץ ישראל מתוך הרגל, אך דין שביעית לא תקנו בה, ולפיכך פירות הגדלים שם בשביעית אינם הפקר, והרי הם חייבים במעשרות גם בשנת השמיטה,

לאחר שפסקה הנבואה בזמן בית שני, התקינו אנשי כנסת הגדולה חיוב מעשרות אף בארץ מצרים, ובארץ עמון ומואב[[5]](#footnote-6), שהם סמוכות לארץ ישראל, אך לא תקנו בה דין שביעית[[6]](#footnote-7).

אומרת המשנה:

**בו ביום** נסתפקו ו**אמרו –** פירות הגדלים בארץ **עמון ו**בארץ **מואב, מה הן בשביעית!?**

האם יפרישו מעשר שני כדין המעשר בשנה הראשונה השניה הרביעית והחמישית, או שמא יפרישו מעשר עני כדין המעשר בשנה השלישית והשישית,

הרי בדין תורה אין חיוב מעשרות כלל בשנה זו, ואילו היה חיוב מעשרות אין אנו יודעים איזה מעשר התורה היתה מחייבת, ומעתה בארץ עמון ומואב שיש חיוב מעשרות מדרבנן אף בשנה השביעית, שהרי הפירות אינם הפקר, יש לדון איזה מעשר חייבו אותו.

**גזר רבי טרפון מעשר עני,** כשנה שלישית ושישית, **וגזר רבי אלעזר בן עזריה מעשר שני,** כשנה ראשונה שניה רביעית וחמישית[[7]](#footnote-8).

דנו התנאים מי צריך להביא ראיה כשיטתו:

**אמר לו רבי ישמעאל: אלעזר בן עזריה- עליך ראיה ללמד! שאתה מחמיר,** שהרי מעשר שני דינו חמור ממעשר עני, שהוא קודש, וצריך לאוכלו בטהרה,

**שכל המחמיר** בדין דרבנן, **עליו ראיה ללמד,** שהרי ספק דרבנן לקולא[[8]](#footnote-9).

**אמר לו רבי אלעזר בן עזריה: ישמעאל אחי, אני לא שניתי מסדר השנים,** שהרי בכל מקום שמצינו מעשר עני מצינו כן לשנה אחת בלבד, ולאחריה מפרישים מעשר שני, ואם כן לפי סדר השנים היה צריך לעשר מעשר שני[[9]](#footnote-10), **טרפון אחי** שאמר מעשר עני **שינה** מסדר השנים, שלפי שיטתו מפרישים שתי שנים רצופות מעשר עני, **ועליו ראיה ללמד!**

התחילו התנאים לדון בראיות לשיטתם:

**השיב רבי טרפון:** ארץ **מצרים חוצה לארץ,** וחייבו חכמים להפריש בה מעשרות, **עמון ומואב חוצה לארץ,** וחייבו חכמים להפריש בה מעשרות, **מה מצרים מעשר עני בשביעית, אף עמון ומואב מעשר עני בשביעית!**

**השיב רבי אלעזר בן עזריה:** ארץ **בבל חוצה לארץ,** וחייבו חכמים להפריש בה מעשרות, **עמון ומואב חוצה לארץ,** וחייבו חכמים להפריש בה מעשרות, **מה בבל מעשר שני בשביעית, אף עמון ומואב מעשר שני בשביעית!**

לפי שלכולי עלמא חייבו הנביאים להפריש בארץ בבל מעשר שני בשביעית, ולכולי עלמא חייבו אנשי כנסת הגדולה להפריש בארץ מצרים מעשר עני בשביעית, ומעתה נחלקו התנאים בארץ עמון ומואב, האם התקנה היתה כארץ בבל, או שמא, כארץ מצרים[[10]](#footnote-11),

**אמר רבי טרפון:** יש סברא לדמות את ארץ עמון ומואב לארץ מצרים, שהרי **מצרים שהיא קרובה** לארץ ישראל, **עשאוה מעשר עני** בשביעית, בכדי **שיהיו עניי ישראל נסמכים עליה בשביעית,** ואם כן מאותו הטעם **אף עמון ומואב, שהן קרובים** לארץ ישראל, **נעשים מעשר עני, שיהיו עניי ישראל נסמכים עליהן בשביעית,**

**אמר לו רבי אלעזר בן עזריה: הרי אתה כמהנן ממון** [את העניים], שיפרישו כולם בשביעית מעשר עני, **ו**מצד שני **אין אתה אלא כמפסיד נפשות,** מחמת שלא יפרישו מעשר שני,

**קובע** [גוזל] **אתה את השמים מלהוריד טל ומטר, שנאמר "היקבע אדם אלהים, כי אתם קובעים אותי, ואמרתם במה קבענוך המעשר והתרומה",** כלומר, שכאשר מזלזלים בהפרשת תרומות ומעשרות, הרי זה כאילו הוא גוזל את הקב"ה, והעונש הוא שלא ירדו גשמים, ואנשים ימותו ברעב, ונמצא שיש כאן הפסד נפשות,

ואם כן יש מקום לגזור מעשר שני בשנת השביעית, בכדי שיתרגלו לעשר מעשר שני ולא יזלזלו בזה בשאר השנים[[11]](#footnote-12),

**אמר רבי יהושע: הריני כמשים על טרפון אחי, אבל לא לענין דבריו,** [הריני כמסכים עם הדין שמעשרים בשביעית מעשר עני, אך מטעם אחר],

**מצרים מעשה חדש,** שהרי תיקנוהו בזמן בית שני, **ובבל מעשה ישן,** שתקנוהו בזמן גלות בבל, **והנדון שלפנינו-** עמון ומואב, **מעשה חדש,** שתקנוהו באותו הזמן שתקנו להפריש מעשרות בארץ מצרים,

**ידון מעשה חדש** עמון ומואב **ממעשה חדש** ארץ מצרים, **ואל ידון מעשה חדש** עמון ומואב **ממעשה ישן** בבל!

לפי שיתכן שלא תקנו בבבל מעשר עני מחמת שלא היה צורך עניים באותה שעה, אך בזמן שתקנו מעשרות במצרים תקנו מעשר עני לפי שהיה באותו זמן צורך עניים, ואם כן מסתבר שגם בעמון ומואב תקנו מעשר עני כיון שהיה באותה שעה צורך עניים.

וכן יש לדון, **מצרים מעשה זקנים,** שתקנוהו אנשי כנסת הגדולה, **ובבל מעשה נביאים,** שתקנוהו נביאים הראשונים, **והנדון שלפנינו** עמון ומואב **מעשה זקנים, ידון מעשה זקנים** עמון ומואב **ממעשה זקנים** מצרים, **ואל ידון מעשה זקנים** עמון ומואב **ממעשה נביאים** בבל!

לפי שיתכן שתקנו מעשר שני בבבל מחמת הוראת שעה ואין זה קביעה לדורות, אך לגבי תקנת אנשי כנסת הגדולה אין לומר כן, ואם תקנו מעשר עני מסתבר לומר שגם לגבי עמון ומואב תקנו כן.

**ונמנו** כל החולקים בדבר, **וגמרו** על פי הרוב, **עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית!**

**וכשבא רבי יוסי בן דורמסקית אצל רבי אליעזר ללוד[[12]](#footnote-13), אמר לו** רבי אליעזר, **מה חדוש היה לכם בבית המדרש היום?**

**אמר לו** רבי יוסי, **נמנו וגמרו, עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית!**

**בכה רבי אליעזר, ואמר: "סוד ה' ליריאיו ובריתו להודיעם",** רוח הקודש שורה במקום של יראי ה', והם זוכים לכוין לאמת!

**צא ואמור להם - אל תחושו למניניכם!** [אל תחששו לפסק שפסקתם שמא אינו אמת],

**מקובל אני מרבי יוחנן בן זכאי, ששמע מרבו, ורבו מרבו, עד הלכה למשה מסיני[[13]](#footnote-14), שעמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית,** כמו שפסקתם על פי הרוב:

**משנה ד:**

**בו ביום** שהושיבו את רבי אלעזר בן עזריה בישיבה **בא יהודה גר עמוני,** [שהיה גוי עמוני, ונתגייר, ונקרא שמו יהודה], **ועמד לפניהן בבית המדרש, אמר להם מה אני לבא בקהל?** האם מותר לי להנשא עם ישראלית?

**אמר לו רבן גמליאל- אסור אתה! אמר לו רבי יהושע- מותר אתה!**

**אמר לו רבן גמליאל** לרבי יהושע: **והכתיב "לא יבא עמוני ומואבי בקהל ה' גם דור עשירי" וגומר,** ואיך אתה מתירו לבא בקהל[[14]](#footnote-15)?

**אמר לו רבי יהושע: וכי עמונים ומואבים במקומן הן** יושבים? הרי **כבר עלה סנחריב מלך אשור, ובלבל את כל האומות, שנאמר** בנבואת ישעיה על סנחריב- **"ואסיר גבולות עמים ועתידותיהם שוסתי, ואוריד כביר יושבים",** ואם כן, אותם הדרים בזמן הזה בארץ עמון, אינם העמונים שנאסרו לבא בקהל, אלא הם מאומה אחרת,

ואף שיתכן שאותו אדם הוא עמוני הנאסר לבא בקהל, לא אוסרים אותו מספק, משום דאזלינן בתר רובא, ורוב העולם אינם עמונים[[15]](#footnote-16).

**אמר לו רבן גמליאל: הכתוב אומר** בנבואת ירמיה על בני עמון- **"ואחרי כן אשיב את שבות בני עמון",** ויתכן **שכבר חזרו,** ואם כן אותם הדרים בארץ עמון הם הם העמונים שנאסרו לבא בקהל[[16]](#footnote-17),

**אמר לו רבי יהושע הכתוב אומר "ושבתי את שבות עמי ישראל", ועדיין לא שבו,** אלא כוונת הפסוק שלעתיד לבא ישובו בני ישראל לגבולם, ואם כן גם נבואת ירמיה על בני עמון היא שלעתיד לבא ישובו לארץ עמון, ועדיין לא שבו, ואותם הדרים בארץ עמון אינם העמונים שנאסרו לבא בקהל[[17]](#footnote-18),

ונמנו דעות החולקים בדבר, **והתירוהו לבא בקהל** על פי הרוב שסברו כדעת רבי יהושע.

**משנה ה:**

המשנה חוזרת לבאר דיני טומאת ידים:

**תרגום שב**ספר **עזרא ושב**ספר **דניאל -** הפסוקים שנכתבו בנביאים וכתובים בלשון ארמי, הרי הם נחשבים לכתבי הקודש, ו**מטמא את הידים.**

הפסוקים הכתובים בתורה בלשון **תרגום,** [שפה ארמית, כגון "יגר שהדותא"[[18]](#footnote-19)], **שכתבו** בלשון **עברית** [לשון הקודש, כלומר, גל עד], **ו**כן הפסוקים שכתובים בתורה בלשון **עברית, שכתבו** בלשון **תרגום,**

**ו**כן אם שינה וכתב ב**כתב עברי,** שהוא כתב של עבר הנהר, ולא כתב בכתב של ספר תורה שהוא כתב אשורי,

כלומר, בין ששינה את הלשון בין ששינה את הכתב, **אינו מטמא את הידים,** לפי שאין בזה קדושת כתבי הקודש.

**לעולם אינו מטמא, עד שיכתבנו** בכתב **אשורית[[19]](#footnote-20)! על העור[[20]](#footnote-21)! ובדיו!** לאפוקי, שאם כתב את כתבי הקודש בכתב אחר שאינו כתב אשורי, או שכתב על הנייר, או שלא בדיו, אין לזה קדושת כתבי הקודש, ואינם מטמאים את הידים.

ומבואר ממשנתינו ארבעה תנאים לקדושת כתבי הקודש, האחד, שיכתב בלשון הקודש[[21]](#footnote-22), השני, שיכתב בכתב אשורי, השלישי, שיכתב על הקלף, והרביעי, שיכתב בדיו. ובכל אופן שלא נכתב כדינו אינו מטמא את הידים.

**משנה ו:**

בזמן בית שני קמו שני תלמידים של אנטיגנוס איש סוכו, וכפרו בחכמים, האחד נקרא צדוק והשני נקרא בייתוס, והקימו להם כיתות שנקראו על שמם, "צדוקים" ו"בייתוסים", וכן נקראו "קראים"[[22]](#footnote-23), לפי שהודו בתורה שבכתב, וכפרו רק בתורה שבעל פה ובתקנות החכמים, ואותם הצדוקים היו מתנצחים עם החכמים על דבריהם בכדי לכפור בהם,

**אומרים צדוקים: קובלין** [מתרעמים] **אנו עליכם פרושים** [החכמים, שהיו פורשים מכל טומאה, וממגע עם הארץ], **שאתם אומרים כתבי הקדש מטמאין את הידים,** ולעומת זאת **ספרי המירם** [ספרי המומרים[[23]](#footnote-24)] **אינם מטמאין את הידים,**

איך יתכן לומר שספר קדוש טמא, ואילו ספר שאינו קדוש אינו טמא?

**אמר** להם **רבי יוחנן בן זכאי** תשובה לדבריהם: **וכי אין לנו** טענות **על הפרושים אלא זו בלבד!? והרי הם אומרים עצמות חמור טהורים,** שנאמר "בנבלתה" ולא בעצמות נבלה, ולפיכך הנוגע בעצם נבלה טהור, **ו**לעומת זאת **עצמות יוחנן כהן גדול[[24]](#footnote-25) טמאין,** ולדין זה מודים אתם, שהרי נכתב בתורה מפורש "או בעצם אדם"[[25]](#footnote-26), ואם כן אף לדבריכם יקשה כיצד יתכן לטמאות עצמות של אדם צדיק יותר מאשר עצמות של חמור!?

**אמרו לו:** קושיא זו לא הוקשתה לנו, משום ש**לפי חיבתן היא טומאתן,** בדבר חשוב יש מקום לטמאות יותר מאשר דבר שאינו חשוב, בכדי **שלא יעשה אדם עצמות אביו ואמו תרוודות** [כפות לאכילה], ולפיכך גזרה התורה טומאה בהם, אך בעצמות חמור הרי הוא יכול להשתמש בהם לאכילה, ולפיכך לא גזרה התורה טומאה בהם.

**אמר להם** רבי יוחנן בן זכאי: אם כן, **אף כתבי הקדש לפי חיבתן היא טומאתן,** שלא רצו חכמים שישתמש עם כתבי הקודש לשימוש בזוי, כשטיחים לבהמה [אוכף][[26]](#footnote-27), אולם **ספרי המירם, שאינן חביבין, אין מטמאין את הידים,** לפי שיוכל להשתמש בהם לשימוש מבוזה.

**משנה ז:**

אגב מה שהזכירה המשנה את הויכוח בין הצדוקים לפרושים לגבי טומאת כתבי הקודש, מביאה המשנה ויכוחים נוספים שהיו ביניהם:

**אומרים צדוקים: קובלים אנו עליכם פרושים, שאתם מטהרין את הנצוק,** - חיבור של מים על ידי ניצוק, כגון היוצק מים מכלי טהור לכלי טמא, והרי המים הטהורים שבכלי העליון מחוברים למים הטמאים שבכלי התחתון על ידי עמוד המים שביניהם, אין זה נחשב לחיבור, והמים שבכלי העליון טהורים, והצדוקים לא הבינו דין זה, מדוע אין הניצוק מחבר את המים?

**אומרים פרושים** תשובה לדבריהם: **קובלים אנו עליכם צדוקים, ש**אף **אתם מטהרין את אמת המים הבאה מבית הקברות,** - מעין נובע שמקורו במקום טמא, ובזה גם הצדוקים מודים שהוא טהור, שהרי נאמר בתורה "אך מעין ומקוה מים יהיה טהור", ואף לדבריכם יקשה מדוע אין המים טמאים מחמת חיבור הניצוק למקום טמא[[27]](#footnote-28)!?

**אומרים צדוקים: קובלין אנו עליכם פרושים,** ששנינו במסכת בבא קמא, העבד והאשה פגיעתם רעה, החובל בהם חייב והם שחבלו באחרים פטורים, מדוע האדון אינו חייב לשלם את נזקי עבדו,

והרי הדברים קל וחומר, **מה אם שורי וחמורי, שאיני חייב בהם מצוות,** שאין דיני מצוות נוהגים על הבהמה, מכל מקום כאשר הם הזיקו **הרי אני חייב בנזקן,** וכפי שנאמר בתורה פרשת נזיקין,

**עבדי ואמתי, שאני חייב בהן מצוות,** שחייב האדון למול אותם, ושלא לעבוד בהם בשבת[[28]](#footnote-29), **אינו דין ש**כאשר הזיקו לאחרים **אהא חייב בנזקן[[29]](#footnote-30)!?**

**אמרו להם** הפרושים תשובה לדבריהם: **לא,** אין הדברים דומים, **אם אמרתם בשורי וחמורי** שאני חייב בנזקן, לפי **שאין בהם דעת,** והרי אני מחוייב בשמירתם,

**תאמרו בעבד ובאמה** שלא יתכן לחייב את רבו לשלם, לפי **שיש בהן דעת,** וחיישינן **שאם אקניטו** האדון את העבד, **ילך** העבד **וידליק גדישו של אחר, ואהא חייב לשלם,** ולפיכך פוטרים את האדון מלשלם את נזקי העבד[[30]](#footnote-31).

**משנה ח:**

**אמר צדוקי[[31]](#footnote-32): קובל אני עליכם פרושים, שאתם כותבין את המושל עם משה בגט[[32]](#footnote-33),** שהרי כותבים את התאריך של כתיבת הגט לפי שנות המלך שבאותו זמן, ובהמשך הגט כותבים "כדת משה וישראל", ואין זה נאה להזכיר במקום אחד את משה ואת המושל!

**אומרים פרושים** תשובה לדבריהם: **קובלין אנו עליך צדוקי, שאתם כותבין** בספר תורה **את המושל עם השם בדף** אחד, **ולא עוד, אלא שאתם כותבין את המושל מלמעלן ואת השם מלמטן, שנאמר "ויאמר פרעה מי ה' אשר אשמע בקולו לשלח את ישראל",** ובאותו פסוק נכתב קודם פרעה ואחר כך שם ה', ואף אתם לא מקפידים בזה, ומעתה אין לכם טענה על דברינו!

מסיימת המשנה בדברי שבח: **וכשלקה** פרעה **מהו אומר, "ה' הצדיק"!** וכפי שהודה פרעה לדברי משה, כך הצדוקים סופם להודות לדברי החכמים.

1. כן פירשו הר"ש והרא"ש, אך **הרש"ש** כתב שהיה מקום לפרש שרבי עקיבא חולק רק על השיעור, שאין זה תלוי בשני לוגים ותשעה קבין, אלא בשם עריבה, שכל עריבה שקוראים לה "עריבת הרגלים", הרי היא מטמאת בטומאת מדרס. וראה עוד **משנה אחרונה**. [↑](#footnote-ref-2)
2. במסכת זבחים יב ב מקשינן, למה לי למיתני שבעים ושנים זקן, ופירש רש"י שם, שהקושיא היא ליתני "זקנים" ולא "זקן", ומתרצינן, ללמדך דכולהו בחדא שיטתא הוו קיימי, ופירש רש"י, שכולם היו כאיש אחד לפסוק כן.

   אכן **הגר"א** באליהו רבה גרס במשנתינו "שבעים ושנים זקנים", ולפי זה אי אפשר לפרש בקושיית הגמרא כרש"י, שהרי באמת כתוב זקנים, וצריך לפרש דמקשינן, למה לי כלל למיתני הכי, ומתרצינן, דאתא לומר, שבכל הדינים השנויים במשנה קתני "נמנו וגמרו", כלומר, שנחלקו בדבר, ופסקו הלכה על פי הרוב, אך בנידון זה כולם הסכימו עם הדין, ולא רק הרוב. וראה עוד **מרומי שדה** שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. בספר **חמדת דניאל** למסכת זבחים [יא ב] חקר, מה הדין לפי בן עזאי במנחת כהן שכולה כליל, האם מחשבת שלא לשמה פוסלת בה או לא, ראה שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. **בחידושי מהרי"ח** כתב, שבן עזאי אמר אחר כמה שנים שנקבעה הלכה כן, וחכמים נחלקו עליו, שלא כך היה מעשה, אלא נקבעה הלכה שכל הזבחים כשרים. אך יש לעיין במאי פליגי, וכי נחלקו היאך היה המעשה?

   ותירץ **בתפארת ישראל**, שבאותו היום רבו ספסלי בית המדרש, ואף ששבעים ושנים זקנים שהם היו הסנהדרין סברו שעולה פסולה, מכל מקום היו רבים שסברו אחרת, ונחלקו בן עזאי וחכמים האם לקבוע הלכה כפי הסנהדרין או כפי הרוב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ראה בר"ש ובהערות שם, שנחלקו הראשונים האם איירי בארץ עמון ומואב שנכבשו על ידי סיחון, או בארץ עמון ומואב שלא נכבשו מעולם. [↑](#footnote-ref-6)
6. בזמן הזה לא נהגו לעשר בכל אותם המקומות, וראה בתוספות במסכת חולין [ו ב סד"ה והתיר] שכתבו כמה טעמים לזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. מהלשון "גזר" משמע שעד אותו זמן לא היה חיוב מעשר כלל בעמון ומואב, ועכשיו באו לתקן חיוב מעשר, ונחלקו איך לתקן בשביעית, וכן נקט **התפארת ישראל,** והוכיח כן, שאם נאמר שכאשר תקנו אנשי כנסת הגדולה על מצרים תקנו גם על עמון ומואב, איך יתכן שנחלקו בזה התנאים לאחר שנים רבות, הרי אפשר לברר מה נהגו עד אותו זמן!? וכתב התפארת ישראל, שהטעם שלא תקנו מתחילה חיוב מעשרות בעמון ומואב אלא רק במצרים, לפי שעמון ומואב היו שונאים לישראל כל השנים, ולא היו מצויים ישראל שם, ולכן לא הוצרכו לגזור שם, מה שאין כן במצרים גזרו לפי שהיו ישראלים מצויים שם.

   אך הקשה **החזון איש** [ט ו], הרי רבי אליעזר קיבל כן מרבו ורבו מרבו עד הלמ"מ, וכן העיד רבי דוסא בשם חגי הנביא [ביבמות טז א], ומוכח שזו היתה תקנה קדומה, ולא תקנו באותו הזמן? [ועוד יש להקשות, שלפי התפארת ישראל מאי קאמר רבי יהושע "והנידון שלפנינו מעשה זקנים", וכי קרי לחכמים שבדורו מעשה זקנים?].

   ולכן כתב החזון איש, ש"גזרו" לאו דוקא, אלא דנו מה היה ראוי לגזור, ובאמת היתה תקנה קדומה, אלא שמחמת שזמן מרובה לא היו עוברים ושבים לעמון ומואב נשתכחה התקנה הראשונה. [↑](#footnote-ref-8)
8. כן כתב **החזון איש** [ט ז], אך הקשה, שבמקום שודאי תקנו אחד מהם, ואינו יודע איזה, הרי הוא צריך להחמיר מספק את שניהם אף בספק דרבנן, ואם כן גם רבי אלעזר וגם רבי ישמעאל באו להקל, ולהכריע, שסגי באחד מהם ואין צריך לעשר שניהם, ואם כן שניהם צריכים ראיה?

   ובתפארת ישראל לפי דרכו תירץ, שכל דבר שהוא מותר אין צריך לכתבו, דבפשטות הכל מותר עד שיודעים שזה אסור, וכיון שעכשיו הם באים לתקן, ורוצה רבי ר' אלעזר בן עזריה לתקן את החמור יותר, צריך לזה ראיה. אך לדברי החזון איש שהיתה לזה תקנה קדומה, קשה. [↑](#footnote-ref-9)
9. כן פירש **הר"ש**, אך צריך ביאור, שהרי באותו מדה לא מצינו מעשר שני שלש שנים רצופות, ומה החילוק בין מעשר שני למעשר עני?

   אכן **הגר"א** פירש באופן אחר, שהתורה פירשה רק את השנים של מעשר עני, שיפריש בשנה השלישית והשישית, אך לגבי מעשר שני לא פירשה התורה את השנים, ואם כן התורה חייבה מעשר שני בכל שנה שאין מעשר עני, ואין החיוב דוקא בארבע שנים אלו, ולכן אילו היה נוהג חיוב מעשר בשביעית הרי היה צריך להיות מעשר שני, משום שלא נאמר בו מעשר עני, וכל שאין בו מעשר עני ממילא יש בו מעשר שני. אך צריך ביאור איך זה מתפרש בלשון המשנה "סדר השנים"? [↑](#footnote-ref-10)
10. ? יתכן לבאר, שיש חילוק ביניהם בסיבת התקנה, מדוע חייבו תרומות ומעשרות באותם הארצות, שהתקנה בבבל היתה כדי שלא יתרגלו שלא לעשר, ושלא יזלזלו במעשרות גם בארץ ישראל, ולפיכך תקנו מעשר שני בשביעית כפי סדר השנים, אך התקנה לחייב בארץ מצרים היתה בכדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית, ומטעם זה צריך לתקן מעשר עני בשביעית, ומעתה נסתפקו התנאים מה היתה סיבת התקנה בעמון ומואב.

    ובמקומות שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, אמרינן במסכת יבמות [טז א], שהניחום מלכבוש כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית, ופירש רש"י, שיהיה להם לקט שכחה ופאה, וכן מעשר עני, ומבואר שתקנו בהם מעשר עני בשביעית כארץ מצרים. והטעם דלא מייתי רבי טרפון ראיה מאותם המקומות, כתב **החזון איש** [ט ז], שאותם המקומות הם סמוכות מאוד לארץ ישראל, ואין משם ראיה לעמון ומואב שאינם כל כך סמוכות, אך ארץ מצרים סמוכה לארץ ישראל כעמון ומואב, ושפיר מייתי ממנה ראיה. [↑](#footnote-ref-11)
11. לפי פשטות המשנה משמע, שעל ידי זה שאמר רבי טרפון להפריש מעשר עני הרי הוא כמפסיד נפשות, וצריך ביאור, הרי אם תקנו מעשר עני אין כאן הפסדת נפשות כלל, שהרי אינו מחוייב במעשר שני? ותירץ **התפארת ישראל** כמו שפירשנו במשנה, שיש מקום לגזור שמא יזלזלו במעשר שני אף באופן שחייב בו.

    **והגר"א** פירש, שמהלשון שאמר רבי טרפון "נעשים מעשר עני" משמע שאף אילו היה לנו ספק בדבר, היו צריכים לעשר מעשר עני בכדי שלא לגזול את העניים, ועל זה השיב רבי אלעזר בן עזריה, שכאשר יש ספק יש מקום להחמיר יותר לעשר מעשר שני מאשר מעשר עני. [↑](#footnote-ref-12)
12. כתב **התפארת ישראל,** שרבי אליעזר לא היה בבית המדרש באותו זמן, לפי שנידוהו. [↑](#footnote-ref-13)
13. בתחילה כתב הר"ש דהלמ"מ לאו דוקא, שהרי דין זה הוא מתקנת זקנים, כמבואר לעיל, אך דייק בתוספתא שאמר כן בדוקא, דהא מפרשינן שם איך קיבלו עד משה רבינו, ואם כן צריך ביאור כיצד אמרינן לעיל דהוי מעשה זקנים? וכן הקשה **הכסף משנה** על פשטות לשון הרמב"ם דהוי הלמ"מ ממש. **ובתוספות יום טוב** תירץ, שרבי יהושע קאמר כן קודם ששמע מרבי אליעזר שהיה הלכה כן, אך לאחר ששמע כן יתכן שחזר בו.

    **וברש"ש** תירץ, שהלכה למשה מסיני היינו שהראהו הקב"ה למשה כל מה שתלמיד ותיק עתיד לחדש. **ובחזון איש** [ט ח] כתב, שההלכה שנאמרה היתה, שכאשר יתקנו מעשר בעמון ומואב יתקנו מעשר עני, אך עדיין לא נתקנה התקנה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **התוספות יום טוב** הקשה, מה היה הס"ד של רבן גמליאל, הרי זה פסוק מפורש לאסור עמוני לבא בקהל, וכאשר בא יהודה גר עמוני לשאול בבית המדרש ודאי היתה כוונתו האם אפשר להתיר משום שגלו ממקומן, ואם כן מה השיב לו רבן גמליאל מהפסוק? ותירץ, דרבן גמליאל הוכיח מהפסוק, שאפילו במקום שיש ספק, צריך להחמיר אף נגד חזקת היתר, וילפינן מדכתיב תרי זימני "לא יבא" להורות שגם במקום ספק לא יבא, [אף שספק ממזר מותר בקהל], ואמר לו רבי יהושע דאין זה ספק, אלא ודאי מותר לפי שלא חזרו למקומן, ואזלינן בתר רובא.

    אך הקשה על זה **המשנה אחרונה,** הרי גם בממזר כתיב תרי זמני "לא יבא", ומכל מקום במקום ספק מותר? וראה **תוספות חדשים ותפארת ישראל** מה שתירצו בזה. [↑](#footnote-ref-15)
15. הקשה **המנחת חנוך** [מצוה תקסג], לפי מה שכתב האבני מילואים בשם הראב"ד והריטב"א, שספק מצרי ואדומי אסור, ולפי מה שכתב השיטה מקובצת, שבמקום שהתורה אסרה גם ספק הרי זה אסור גם במקום שיש רוב להתיר, ולא אמרינן כל דפריש מרובא פריש, אם כן מדוע לא נאסרים כל העולם מחמת שהם ספק עמוני ומואבי? [↑](#footnote-ref-16)
16. **המשנה אחרונה** הקשה, מנ"ל לרבן גמליאל שכבר חזרו, הרי יתכן שלא חזרו ומספק מותר משום חזקת היתר, שהרי ודאי גלו ממקומן וספק חזרו, [שהרי לא מבואר להדיא שכבר חזרו]? ותירץ, דחשיב חזקה העשויה להשתנות, עיי"ש.

    **והרש"ש** פירש, שהתנאים במשנה נחלקו האם לשון "אחרי" משמעותו סמוך, או שמשמעותו מופלג לאחר זמן, שלפי רבן גמליאל משמע מיד, ואם כן מהפסוק עצמו משמע שחזרו כבר, ולפי רבי יהושע משמע מופלג, לאחר זמן, ואם כן מבואר מהפסוק שעדיין לא שבו. [↑](#footnote-ref-17)
17. **בראשון לציון** הקשה, מה ההוכחה מבני ישראל לבני עמון, וכי בני עמון תלויים בשבות ישראל? ותירץ על פי מה דאיתא במדרשות, דהטעם שהקב"ה סיבב שסנחריב יגלה את כל האומות, שהוא בכדי שלא יחשבו בני ישראל גולים טפי משאר אומות, וכמו דאיתא במסכת חולין [ס ב] לגבי יוסף ואחיו, ולפי זה, הסיבה הזאת קיימת כל זמן שבני ישראל בגלות, ולפיכך הוכיח רבי יהושע שבני עמון לא חזרו למקומם, שהרי גם בני ישראל לא שבו, ועדיין טעם הגלות שלהם קיים. [↑](#footnote-ref-18)
18. אף שאין בתיבות אלו שמונים וחמש אותיות, מכל מקום נפקא מינה להצטרף להשלים לשמונים וחמש אותיות. וכן כתב **התפארת ישראל** על פי הגמרא במסכת שבת לגבי הצלת כתבי הקודש.

    **והמשנה אחרונה** כתב, דאיירי באופן שכתב את כל הפרשה ושינה תיבות אלו, ומשמע שאף באופן שיש יותר משמונים וחמש אותיות, מכל מקום כיון ששינה תיבות אלו הרי זה מגרע מקדושת כתבי הקודש, אף שאם לא כתב כלל הרי זה מטמא, והביאור בזה יש לומר על פי מה שכתב החזון איש [ט א], שכל הטעם שמספיק שיתחיל לכתוב שמונים וחמש אותיות, זה רק מחמת שבדעתו לגמור לכתוב הכל, אך אם אין דעתו להשלים אינו מטמא, והכא כיון ששינה הרי אין בדעתו להשלים לספר תורה כשר, ולפיכך אינו מטמא אף שיש שמונים וחמש אותיות. [↑](#footnote-ref-19)
19. הוא הכתב של ספרי תורה שלנו, וזהו הכתב שניתנו בו הלוחות, אך כתב עברי פסול, ולשון אשורי פירש **הרמב"ם בפירוש המשנה,** שהוא מלשון המאושר [המיוחד] שבכתיבות, מפני שאין אותיותיו מתדבקים אחת לשניה, והכתב ברור יותר משאר הכתיבות.

    ובמסכת סנהדרין כא ב יש מאן דאמר שהתורה ניתנה בכתב עברי ובלשון הקודש, ובזמן עזרא שינו את הכתב לכתב אשורי, ואת הלשון ללשון ארמי, ובררו להם ישראל לשון הקודש כמו בתחילה וכתב אשורי כמו בזמן עזרא, והניחו לכותים להשתמש בלשון ארמי ובכתב עברי. ויש מאן דאמר שתמיד היה כתב אשורי ולשון הקודש. [↑](#footnote-ref-20)
20. הקשה **התוספות יום טוב**, מדוע נקטה המשנה "על העור" ולא "על הספר", כמו שנקטה המשנה לגבי מגילת אסתר במסכת מגילה [יז א], הרי רש"י שם פירש שספר היינו קלף, וקלף ועור שני דברים הם כמבואר במסכת שבת פ"ח מ"ג, ואם כן משמע שרק לכתיבת מגילה צריך קלף, אך לכתיבת ספר תורה אין צריך קלף אלא עור?

    ובמסכת מגילה [ח ב] מובאת משנתינו בגירסא "על הספר", ולפי זה מיושב, אך במשנתינו הגירסא על העור?

    ונאמרו בזה כמה תירוצים במפרשי המשנה, **הרש"ש** תירץ, שמשנתינו כוללת את כל כתבי הקודש, וביניהם מזוזה, ולגבי מזוזה מצינו שיכול לכתוב גם על דוכסוסטוס, ואין צריך קלף וגויל כמו לגבי שאר כתבי הקודש, ולפיכך סתמה המשנה עור שזה כולל את כל סוגי העור, אך לגבי מגילה שרק הקלף כשר נקטה המשנה ספר. וראה גם **חידושי מהרי"ח** כעין זה.

    **בחזון נחום** תירץ, שבאמת אין הספר כשר עד שיכתוב בקלף מעובד, אך טומאת ידים יש גם כאשר כתב על קלף שאינו מעובד, ואף שהספר אינו כשר, מכל מקום גזרו חכמים טומאה משום שיטעו ויחליפוהו בספר כשר, ואי לא הא לא קיימא הא, אך בשאר דיני ספר לא יטעו, ולא גזרו טומאת ידים עד שיכתוב באופן הכשר. וראה עוד **בתוספות חדשים** מה שתירצו בזה. [↑](#footnote-ref-21)
21. בדין זה נחלקו התנאים במסכת מגילה [ח ב], תנא קמא סובר שיכול לכתוב בכל לשון, חוץ מתפילין ומזוזות שאינם כשרים עד שיכתוב בלשון הקודש, ורבי שמעון בן גמליאל סובר, שכל כתבי הקודש אינם כשרים עד שיכתוב בלשון הקודש או בלשון יונית. ובגמרא מובאת גם שיטת רבי יהודה, שלא התירו לכתוב בלשון יונית אלא רק בספר תורה בלבד, אך שאר כתבי הקודש אינם נכתבים אלא בלשון הקודש.

    והגמרא שם מבארת, שמשנתינו סוברת או כשיטת תנא קמא ואיירי בתפילין ומזוזות, שאינם כשרים עד שיכתוב בלשון הקודש, או כשיטת רבי יהודה, ובשאר כתבי הקודש, שאסור לכתוב בלשון יונית.

    והרמב"ם הביא את לשון המשנה, ולא פירט שיש חילוק בין ספר תורה לתפילין ומזוזות, וביאר **החזון איש** [ח ח], שהרמב"ם פסק כשיטת רבי שמעון בן גמליאל, ואף שבספר תורה התירו אף יונית, מכל מקום היתר זה בטל, ונשאר שבכל כתבי הקודש מותר בלשון הקודש בלבד. [↑](#footnote-ref-22)
22. כן כתב הרע"ב, אך ראה תפארת ישראל שנקט שהקראים הם כת אחרת, אלא שכולם נקראים בשם כולל קראים, מחמת שהם מודים רק בתורה שבכתב. [↑](#footnote-ref-23)
23. כן פירש **הרע"ב,** וזהו גם כוונת **הר"ש** שהם ספרי הצדוקים, ולפי זה נקרא המירם מלשון מומר. וכן נקט **הרמב"ם בפירוש המשנה**, ופירש לשון המירם מלשון הסרה, כלומר, שיסירם הקב"ה.

    ומצינו בזה פירושים נוספים: **רב האי גאון** פירש, שהם ספרים חיצונים של חכמת יונית, ונקראים בלשונם הומרוס. **והרא"ש** גרס "מירס", וכתב שזה שם של מין. [↑](#footnote-ref-24)
24. ביאר **התפארת ישראל,** שרבי יוחנן בן זכאי נקט לדוגמא את יוחנן כהן גדול, ודימה אותו לעצמות חמור, לפי שבסוף ימיו נעשה צדוקי, וכלפי הצדוקים הוא היה אדם חשוב מאוד. [↑](#footnote-ref-25)
25. עצמות אדם מטמאים מהתורה, אך עור האדם אינו מטמא מהתורה אלא מדרבנן, כדי שלא יעשה אדם מעורות אביו ואמו שטיחים, כמבואר במסכת חולין [קכב א]. והצדוקים נתנו טעם זה אף לטומאת אדם שהיא מהתורה. והקשה **הרא"ש** מדוע לא שאל אותם רבי יוחנן בן זכאי על טומאת עור האדם, ששם הרי באמת כל הטומאה היא מחמת כן? ותירצו **מפרשי המשנה,** שהצדוקים הרי כופרים בתקנת חכמים, ואילו היה שואל אותם על עור האדם היו משיבים לו שבאמת העור טהור, ולכן שאל אותם מעצמות אדם שבזה הם מודים לפי שזה מטמא מהתורה. [↑](#footnote-ref-26)
26. כן הוא בתוספתא, ואין זה הטעם הנכון, שהרי במסכת שבת [יד א] מבואר שטעם הגזירה הוא משום ר' משרשיה, שהיו מצניעים אוכל תרומה אצל כתבי הקודש, והיו מופיעים שם עכברים ומפסידים את הספרים, אלא רבי יוחנן אמר להם לפי הטעם שהם אמרו בעצמות אדם, שטעם זה עצמו שייך גם בכתבי הקודש.

    והטעם שלא ענה להם רבי יוחנן מיד את הטעם האמיתי, כתב **המשנה אחרונה,** שהם ידעו את הטעם הזה, אלא שהוקשה להם כיצד יתכן לעשות גזירה כזאת, שדבר קדוש יטמא ודבר שאינו קדוש לא, ולכן הוצרך להביא להם ראיה מהתורה, ומאחר שהם אמרו טעם לגבי עצמות, ענה להם שאותו הטעם שייך גם לגבי כתבי הקודש.

    **והתפארת ישראל** כתב בשם אחיו, שכשם שאסור ללמד טעמי תורה לעובד כוכבים, כך אסור ללמד לצדוקי, ולכן לא השיב להם רבי יוחנן את הטעם האמיתי.

    **והרא"ש** כתב על המשנה לפי חיבתן היא טומאתן, שגזרו עליהם טומאה בכדי שישמור אותם במקום המוצנע, ויתכן שכוונתו שישמור מעכברים, וזהו באמת הטעם האמיתי, אך אם אין זה כונת הרא"ש צריך ביאור מדוע לא אמר להם את הטעם האמיתי, הרי בלאו הכי לא אמר להם את הטעם שהם אמרו לגבי עצמות אדם? ולדברי התפארת ישראל ניחא, שאסור לומר להם טעמי תורה, ולפיכך שינה קצת מהאמת. [↑](#footnote-ref-27)
27. כתבו **התפארת ישראל והמשנה אחרונה,** שהצדוקים יכלו להשיב שאין זה דומה לנידון שלפנינו, שהרי במעין הנובע ממקום טמא יש סיבה נוספת לטהר, [אף אם ניצוק היה חיבור], משום שדבר מחובר לקרקע אינו מקבל טומאה כלל, ואפילו אם נפל מת עצמו לתוך מים שבקרקע אין המים נטמאים.

    אך יש לעיין, אם באמת הצדוקים אינם סוברים שמחובר לקרקע אינו מקבל טומאה, ולפיכך לא השיבו לו כן, אם כן מה הקשה להם ממעין הנובע מבית הקברות, דלמא באמת בכהאי גוונא כל המים טמאים משום חיבור הניצוק, ומה שהתורה טיהרה מעין זהו באופן שאינו מחובר למקום טמא? [↑](#footnote-ref-28)
28. אך אין לפרש שהעבד חייב במצוות, שהרי לפי דברי הצדוקים אין העבד חייב במצוות כלל, שהרי למדים חיוב העבד מגזירה שוה לה לה מאשה, והצדוקים לא מודים בגזירה שוה. [↑](#footnote-ref-29)
29. **המשנה אחרונה** ביאר את טענתם, שלגבי שור תם מצינו שגם למאן דאמר סתם שורים בחזקת שימור, ואינו חייב לשמור על סתם שור, מכל מקום כאשר הזיקו חייבה התורה לשלם, והיינו דאין חיוב התשלומין מחמת שלא שמר ולא קיים את חיובו, אלא מחמת שממונו הזיק, וטעם זה שייך גם לגבי העבד, אף אם אינו מחוייב בשמירתו, מכל מקום מאחר והוא ממונו הרי הוא חייב לשלם את נזקיו. [↑](#footnote-ref-30)
30. במסכת בבא קמא [ד א] מובא טעם זה לפטור מלשלם את נזקי העבד, ומבואר שטעם זה הוא הטעם האמיתי, ולא אמר כן רק בכדי לדחות את הצדוקים.

    **ובחזון איש** [בסוף המסכת] כתב, שאין כונת המשנה שאפילו שהיה מקום לחייב את האדון מכל מקום הוא פטור בכדי שלא יזיק העבד כל יום, אלא כונת המשנה, שהתורה חייבה את הבעלים לשמור על דברים שאינם ברשות עצמם, ואין להם דעת, כשורו וחמורו, אך התורה לא חייבה לאדם לשמור על בר דעת, ומאחר ואינו חייב לשמור עליו ממילא אינו מחוייב לשלם את נזקיו. אכן לפי דברי המשנה אחרונה לעיל, שחיוב התשלומין אינו מחמת חיוב השמירה, אלא מפני שהוא ממונו, צריך לומר שלא כדברי החזון איש, אלא שזה סיבה לפטור אף שמעיקר הדין היה צריך לחייבו, וכן נקט **בחידושי הגרנ"ט** במסכת בבא קמא שם, ראה שם.

    ומבואר במשנה שלולי הטעם הזה היה צריך לחייב את האדון בנזקי עבדו, והקשה החזון איש [בבא קמא ג א], הרי כל חיוב צריך להכתב מפורש, ולפיכך פרטה התורה חיוב שור ובור וכו', [ואף שילפינן צד השוה שבהם, מכל מקום לאחר שפרטה התורה ארבעה אבות נזיקין להלכותיהם, תו לא ילפינן מידי מהצד השוה, ראה שם הטעם], ובתורה אין חיוב של עבד, ואם כן מנין לחייבו כלל? ותירץ, דאין חיוב האדון מחמת שממונו הזיק, אלא שבאמת העבד חייב על כל דבר שמזיק, אלא שמאחר ואין לו ממון מחמת האדון, סברא הוא שהאדון יתחייב לשלם את כל חיובי העבד, כיון שהוא הגורם שאין לעבד ממון משלו, והאדון יתחייב לשלם את חיובי העבד, וכן כתב הגרנ"ט שם, ולפיכך צריכים לטעם מיוחד כדי לפטור את האדון מלשלם את נזקי עבדו. [↑](#footnote-ref-31)
31. במשניות הגירסא לפנינו "צדוקי גלילי", ויש שגרסו "מין גלילי", וראה **מהרש"א** בחידושי אגדות. [↑](#footnote-ref-32)
32. ? כתב **התוספות יום טוב,** שאין זה דוקא בגט אשה, שהרי בכל שטר כותבים את התאריך לפי שנות המלך, כמבואר בתחילת מסכת ראש השנה, אלא שכל שטר נקרא גט.

    והקשה עליו **הרש"ש,** אמנם את המושל כותבים בכל שטר, אך כדת משה וישראל לא כותבים אלא בגט אשה בלבד, ואם כן "גט" היינו גט אשה בדוקא. [↑](#footnote-ref-33)