שמ ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שמ

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שמ

##### הלכות כותב ומוחק

##### שיעור ד

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[המשך סעיף ד]

## גילוי כתב סתרים

א] כתב הפמ"ג (משב"ז ס"ק ג) וז"ל "ואותן הכותבים דבר סתר בנייר עם חלב שנחלב ולא נתבשל עדיין, ונבלע בנייר ואין רישומו ניכר, וכשבא לחבירו נותן אותו אצל האש ושלהבת, ומתחמם וניכר הכתב ההוא [עיין בירושלמי כעין זה], אם עשה כן בשבת, יש לומר דחיוב חטאת ליכא, ומכל מקום מדרבנן אסור, דדומה לכותב" וכו'.

ומבואר בפמ"ג דהמגלה כתב סתר ע"י הנחתו באש, אין בו חיוב חטאת, אלא אסור מדרבנן דדמי לכותב, וציין לירושלמי שיש שם כעין זה, והסתפקנו (בשיעור ג) לענין הכותב עצמו שכתב את כתב הסתרים, אם חשיב כתיבה גמורה, או שג"כ אינו אסור אלא מדרבנן, משום כתב שאינו מתקיים.

## כתב סתר, אם חשיב כתב

ב] והנה בירושלמי (שבת פרק יב הלכה ד) שם הסתפקו בבני מדינחא שערומים היו, שכותבין במי מילין, שאינו ניכר על הקלף אלא כשהוא לח, והמקבל הכתב היה שופך על הקלף דיו, והיה נקלט במקום האותיות, וקורא מה שחבירו כתב לו, ואיבעיא שם העושה כן בשבת מהו, ופשטו מר"י ור"ל דאמרי תרוויהו דהכותב דיו ע"ג סיקרא חייב שתים, אחת משום מוחק ואחת משום כותב [כמבואר להלן במ"ב ס"ק כב אות ג], דמוחק את הסיקרא וכותב בדיו היותר משובח, ואף כאן השופך הדיו על המי מילין ומגלה הכתב, חייב שתים אחת משום מוחק ואחת משום כותב.

ג] ובשו"ת מחזה אליהו (סי' סה) דן אם כתב סתר במצב שהוא נסתר חשיב כתב, והוכיח מהירושלמי דוודאי חשיב כתב, ולכך דימוהו לכתב על גבי כתב, והספק היה אם כתיבה נוספת כה"ג חשיב כותב, ופשטו דכל כה"ג הוי כדיו ע"ג סיקרא וחייב. דאם הספק הוא אם גילוי הכתב באופן שכזה נחשב לכותב, ליכא למיפשט מידי מדיו ע"ג סיקרא, שהוא כתיבה רגילה, אלא ודאי דפשוט לירושלמי דכתיבה באופן זה חשיב כתב, וכן פשוט לו דכתב סתר חשיב כתב, ומיבעיא ליה לענין כתב ע"ג כתב.

ד] אלא דכתב שם דלכאו' יש להביא ראיה דדעת הבבלי לא כן, דבגמ' בגיטין (יט:) אמר שמואל, דאם נתן לה נייר חלק ואמר לה הרי זה גיטך, הרי היא ספק מגורשת, דחיישינן שמא במי מילין כתבו, ומבואר שם דהספק בענין שבדקו את הכתב ובאמת היה כתוב שם מקודם גט, ומספקינן אם בשעה שנתן לה הגט עדיין היה ניכר הכתב, ולכך הרי היא ספק מגורשת. הרי מבואר דלא חשיב כתב אלא בעודו ניכר, אבל אם גירשה אחר שנסתר, בוודאי אינה מגורשת, וא"כ יש להוכיח דלא חשיב כתב.

וכתב שם ליישב, דבאמת ברור שכתב נסתר חשיב כתב, דאם אינו חשיב כתב, א"כ גם בשעה שהוא גלוי יהיה פסול לגרש בו, דהוא כתב שאינו מתקיים, ומדוע היא ספק מגורשת, וכן הקשה בפר"ח (אבהע"ז סי' קכה סעיף א), אלא ודאי דחשיב כתב גם כשהוא נסתר, אלא שבגט יש דין שיהא 'ספר כריתות', דצריך שהכתב שבו יוכל לספר את הגירושין, וכל שהוא נסתר אינו 'מספר', ומשום כן באותו העת פסול לגרש בו. וע"כ צ"ל כן, דבפר"ח (שם ס"ק ח) כתב דטיפת שעוה שנטפה על הגט, פסול לגרש בו אלא א"כ גרדו, ובוודאי דבעוד השעוה עליו נמי חשיב כתב [וכמו שבארנו בשיעור ב], דאל"כ גם כשמקלף השעוה יהיה פסול משום חק תוכות, וא"כ מדוע הוי גט פסול, אלא ע"כ דיש דין של 'ספר כריתות', ובשעה שמכוסה בשעוה אינו מספר את ענין הגט, ולכן הוא פסול, ואף כתב סתר, כל זמן שהוא נסתר פסול, דחסר ב'ספר כריתות'.

## גילוי כתב סתר, אם איסורו מן התורה

ה] ובאמת מש"כ הפמ"ג דהמגלה כתב סתרים איסורו מדרבנן קשה טובא, דהלא הוא עצמו הביא הירושלמי, ומפורש שם דחייב משום כותב. ובמחזה אליהו שם הביא מש"כ בהר צבי (יו"ד סי' רל) ליישב, ע"פ מש"כ המג"א (סי' רנב ס"ק כ) דהמכניס חיטין לרחיים של מים, ונטחנין לבד מחמת המים, אינו חייב משום טוחן, אלא אסור מדרבנן, וידוע דהאבן העוזר (סי' שכח) חולק, ודעתו דוודאי חייב משום טוחן, וכמו דהמבשל והאופה אינו מבשל בעצמו אלא מתבשל ונאפה באור, וחיובו על הכנסתו לקדירה או לתנור, וה"ה בריחיים של יד חיובו על הכנסתו לרחיים. והמג"א סובר כמ"ש הנתיב חיים שם, דשאני בישול דכך היה מלאכתו במשכן שהיו מבשלים הסממנים, משא"כ טוחן דטחנו בידים ממש, וכל שאינו עושה כן אלא רק מכניס לרחיים שפועלים לבד, אין חייב משום טוחן אלא אסור מדרבנן. ולכן המגלה כתב סתר ע"י הנחתו באש, אינו כתיבה גמורה, דהאש יוצר את הכתיבה, אבל הכתיבה שהייתה במשכן הייתה כתיבה גמורה, ולכן דעת הפמ"ג דאין בזה כתיבה גמורה דאורייתא.

## הנחת מדחום שמתגלים בו אותיות לפי מידת החום

ו] ובמחזה אליהו דן שם לענין מדחום שנראה כעין פילים של מצלמה, ורשום בו אותיות שאינן נראות להדיא אלא כשמסתכלים היטב כנגד האור, וכשמניחים אותו על המצח משתנה החומר שבו ע"י חום הגוף, ונראה בו אותיות בצבעים שונים לפי דרגת חום גופו, ודן שם אם יש בזה איסור כותב. והעלה דלפי מה שהוכיח מהירושלמי, הרי דאף דכבר כתוב האותיות מקודם הרי הן ככתב סתר, וכל שגילה אותם ע"י חום גופו, הרי הוא כזריקת דיו ע"י המי מילין שמבואר בירושלמי שחייב משום כותב, ומ"מ אין כאן אלא איסור מדרבנן, כיון שבשעה שמורדין אותו מהמצח נעלם הכתב והוי כתב שאינו מתקיים. ועוד כתב דיש לאסור להשתמש בו משום מוחק, דכשמורידו מהמצח נחשב למחיקת האותיות, דאסור מדרבנן, כדין מחיקת כתב שאינו מתקיים.

## כתיבה על האוכלין, אם חשיב מתקיים

ז] כתב המ"ב (ס"ק כב אות א) "אין הכותב חייב עד שיכתוב בדבר הרושם ועמד, כגון דיו ושחור וכו', וכל כיוצא בהם שהוא דבר המתקיים, וכן אינו חייב עד שיכתוב על דבר שמתקיים הכתב עליו, כגון על עור וקלף וכו', אבל הכותב בדבר שאין רישומו עומד, כגון במשקין או מי פירות, או שכתב בדיו וכיוצא בו על עלי ירקות ועל כל דבר שאינו עומד פטור, ואינו חייב עד שיכתוב בדבר העומד על דבר העומד" וכו'. והוא לשון הרמב"ם (פרק יא הלכה טו) דצריך להיות הכתב מתקיים, וכן הדבר שכותב עליו מתקיים.

ח] ובבה"ל (ד"ה במשקין) כתב דהכותב על האוכלין מיקרי כתב המתקיים, כדמוכח בגיטין (יט.) דרבנן מכשירים גט הכתוב על גבי האוכל, ואף לר"י הגלילי שפוסל לגירושין, ג"כ אינו משום דאינו מתקיים, אלא ממעט מ'ספר' דצריך להיות דבר שאין בו רוח חיים ואינו אוכל.

ט] ואף שאין האוכלין מתקיימין לעולם, כבר כתב הבה"ל (שם) דדעת הרשב"א דא"צ להתקיים לעולם, וז"ל "ועיין ברשב"א שבת קט"ו עמוד ב' ד"ה הא, דאמרינן דלענין חיוב שבת, לא בעינן שכתוב במה שיתקיים הכתב לעולם, אלא דמקיימי קצת, עד שדרכן של בני אדם לכתוב בהם דברים שאין עשויין לקיימן לעולם, אלא זמן אחד כספר הזכרונות וכיוצא בהם" וכו'. והבאנו (בשיעור ג) מהמנחת יצחק (ח"ז סי' יג) דכתב שמחזיק יום אחד, חשיב כתב המתקיים, דכמה אוכלין מתקיימין רק יום או יומיים, וחשיב כתב המתקיים, אולם בחזו"א (סי' סא) הסתפק לענין כתיבה על עוגה, אם חשיב כתב המתקיים, מפני שדרכה להעלות עליה ירוקת, ובמנחת שלמה (סי' צא אות יא) הוכיח שגם בכתב המתקיים כמה ימים חשיב אינו מתקיים [ועי' בזה בשיעור ג'].

י] אולם הכותב על עלי ירקות, הביא הבה"ל שם מהתוספתא (פי"ב הלכה ו) דנחשב לאינו מתקיים, דמתייבשין תוך זמן קצר, וז"ל התוספתא "על עלה חזרין, ועל עלה כרישין, ועל עלה בצלים, ועל עלה ירקות, ועל כל דבר שאינו של קיימא פטור" וכו'. ולדברי המנחת יצחק הנ"ל, צ"ל דמתייבשין במהרה פחות מג' ימים.

## כתיבה במים, ובמי גשמים

יא] ולענין כתיבה במשקין, דהוי כתב שאינו מתקיים ואסור מדרבנן, כתב בשעה"צ (ס"ק כח) דנראה ברש"י (קד: ד"ה במשקין) דדוקא במי תותים שמשחירין, אבל מיא בעלמא לא חשיב כתב אפי' מדרבנן [ובאמת הוא פלא דסו"ס לפנינו כתב שאינו מתקיים], עוד כתב דבמי גשמים יש חיוב חטאת [לחד לישנא ברש"י]. ואפשר כוונתו כשמעורב בהן בוץ, ומשום כן הוי כתב המתקיים.

## כתיבה על בשרו

יב] עוד כתב המ"ב (שם אות ב) "הכותב על בשרו בדיו חייב מפני שהוא עור, אע"פ שחמימות בשרו מעברת הכתב לאחר זמן, ה"ז דומה לכתב שנמחק", והוא לשון הרמב"ם (שם הלכה טז). ובשעה"צ (ס"ק לה) דייק מדברי הרמב"ם דדוקא כשיש להם עור, אבל הכותב על בע"ח שאין להם עור פטור, וכתב הטעם, דבלי עור חמימות הבשר מעברת הכתב תיכף ומיד, ולכך הוי כתב שאינו מתקיים.

יג] וחילוקו צ"ב, דסו"ס שניהם אינם מתקיימים, דחמימות הבשר מעברת הכתב, ומאי נ"מ אם הוא תיכף או לא. ונראה לבאר דבשר אינו תופס את הכתב כלל, וע"כ חשיב כתב שאינו מתקיים, משא"כ העור שפיר תופס הכתב ויכול להתקיים זמן מרובה, וחמימות הבשר היא סיבה חיצונית להעביר הכתב, וה"ז דומה לכותב כתיבה גמורה ויש איזה מכונה שמוחקת תיכף הכתב, דמצד הכתב שפיר הוי כתיבה המתקיימת וחייב עליו.

## מחיקת שחרות מידיו

יד] כתב החיי אדם (בהלכות נטילת ידים, כלל מ סעיף ח) דמי שנתפחמו ידיו משחרות הקדירה וכיוצא בזה, צריך ליזהר כשנוטל ידיו שלא ינגבם במגבת, דהוי כמוחק השחרות, אלא יניחם שיתייבשו מאליו, וכן דעת המנחת שבת (סי' פ ס"ק קצט) והביא שם דברי החיי אדם יעויי"ש. אולם בבדי השולחן (סי' קמד ס"ק י) כתב דאין העולם נזהרין בזה, וביאר שם הטעם דמחיקת טשטוש לא חשיבה מלאכה עקב המחיקה עצמה, אלא משום הכשר מקום לכתיבה [וכמו שבארנו בשיעור ב, בדברי הבה"ל ד"ה המוחק, דבמלאכת מוחק יש ב' ענינים, א. מוחק אותיות ממש, וכל שיש שאינו מקלקל, וכגון ע"מ לכתוב חייב. ב. מוחק טשטוש דיו, דאין חיובו משום המחיקה, אלא משום הכשר מקום כתיבה, ובזה לא סגי בתיקון לבד, אלא צריך בדווקא ע"מ לכתוב], ומשום כך כיון שיד אינה מקום כתיבה כלל וכלל, אין שייך לאסור במחיקת טשטוש משום מוחק, אבל במחיקת אותיות בוודאי יש ליזהר בניגוב אותיות, כיון ששייך בהם מחיקה מחמת האותיות עצמן.

והביא ראיה לזה, דבשו"ע (סי' שכ סעיף כ) כתב ליזהר באכילת תותים, שלא לנגב ידיו במפה משום צובע, ולא הזכיר שיש בזה חשש מחיקה, ולדעת הרמב"ם דמחיקה של תיקון חייב גם שלא ע"מ לכתוב, א"כ אף חיוב חטאת יש בזה על המחיקה, אלא ודאי דאין איסור למחוק טשטוש אלא במקום הכשר כתיבה, וידים אינם מקום כתיבה.

## הליכה במקום המצולם במעגל סגור

טו] ההולך במקום שיש שם מצלמה פעילה, ונמצא שכל תנועותיו נרשמים על המסך, ונשמרים בזכרון המחשב, דעת השבט הלוי (חלק י סי' ס) דכל שאינו מתכוין לזה כלל, אלא הולך לפי תומו, אין המלאכה מתייחסת אליו כלל, דאינו דומה כלל למלאכת מחשבת, מיהו כל שמתכוון לזה חשיב מלאכה דהוי תקון גמור, ודימהו ליצירת שלהבת ביו"ט לדעת הט"ז בהלכות יו"ט (סי' תקב ס"ק א).

ובדבריו שם נראה דגם כשהוא מתכוין אינו אלא דרבנן, ולכך אף שיודע שמצולם אלא שאינו מתכוין, יש להקל משום פסיק רישא דלא ניחא ליה בדרבנן. אכן י"ל דכל שמתכוין לכך, הרי היא מלאכה גמורה דאורייתא, ולמרות כן באינו מתכוין כלל אלא הולך לפי תומו לא חשיב מלאכה כלל, ומשום כן מותר לכתחילה, וכעין סברא זו מצינו בר"ן בחולין (פרק גיד הנשה, לד: בדפי הרי"ף) לגבי איסור הנאה, דכשאינו מתכוין להנאה כלל, אינו עובר באיסור, דלא מתייחס אליו, אע"פ שהוא פסיק רישא, וה"ה הכי.

טז] ובאמת שאלה זו מצויה ביותר במצלמות אבטחה כגון כניסה לבית כנסת או לבית חולים כשיודע שהמקום מצולם, ולא רק במצלמות המצויות, אלא גם לגבי דיבור במקום שיש איזהו מכשיר הקלטה, ודעת הפוסקים נוטה בזה, דכל שאינו מתכוין לדבר ולא איכפת ליה בזה, אף שיודע בזה אפשר להקל, ואף הדיבור במקום כשיש בקרבתו מכשיר שמיעה אפשר להקל, מיהו לדבר להדיא לבעל המכשיר ראוי לחוש ולהחמיר בזה.

יז] ויש לדון לענין הליכה בעיר העתיקה וכדו', דהתם ניחא ליה שהמקום מצולם, אלא שאין לו ענין בצילום שלו, אלא של האחרים הנמצאים שם, אם מותר לילך שם, ומפורסם בשם מרן הגריש"א זצ"ל, דחשש לזה ודעתו שלכתחילה יש לימנע מלילך שם.

דינים העולים

1. המגלה כתב סתרים, אסור מדרבנן דדמי לכותב [פמ"ג], ובירושלמי מבואר דיש בו חיוב כותב, ואפשר דדעת הפמ"ג דלא חשיב מעשה דידיה, וכדעת המג"א בהכנסת חיטין לרחיים הפועלים, דאסור מדרבנן, אולם דעת האבן העוזר ורוב הפוסקים דאסור מדאורייתא [מחזה אליהו, והר צבי].
2. מדחום אשר בהנחתו על מצחו, מתגלה האותיות שבו, ומשתנה צבעם לפי מידת החום, אסור להניחו משום כותב מדרבנן [דאינו מתקיים, דכשמורידו מהמצח הכתב נעלם], ומשום מוחק כשמורידו ממצחו.
3. הכותב בכתב שאינו מתקיים, או על גבי דבר שאינו מתקיים, פטור אבל אסור מדרבנן, וכתיבה על גבי אוכלין דעת הבה"ל דנחשב מתקיים, והחזו"א מסתפק בכתיבה על גבי עוגה, אם נחשב למתקיים. וע"ג עלי ירקות וכדו', חשיב אינו מתקיים.
4. כתיבה במים צלולים, לא חשיב כתב אפי' מדרבנן, אבל במי גשמים חשיב כתב המתקיים [שעה"צ בדעת רש"י]. ואפשר משום הבוץ המעורב בו.
5. הכותב על בשרו חייב מפני שעור הוי דבר המתקיים, אלא שחמימות הבשר מעברת הכתב, אבל הכותב על בשר שאין בו עור פטור [כן דייק בשעה"צ מהרמב"ם].
6. ידים המלוכלכות בשחרות הקדירה וכדו', דעת החיי אדם דיש בהעברתם משום איסור מוחק, וע"כ הנוטל ידיו יזהר שלא ינגבם במגבת, אולם בבדה"ש יישב מנהג העולם שאין נזהרין בזה, דאין שייך איסור מוחק בהעברת טשטוש מעל ידיו כיון שאינו מקום כתיבה, אך באותיות או מספרים וציורים ממש, בוודאי צריך ליזהר בזה.
7. הליכה במקום המצולם במעגל סגור, כל שהולך לתומו ואין לו ענין כלל במצלמות, לא חשיב מלאכה ושרי, ואף כשיודע בזה, כל שלא איכפ"ל שרי [שבט הלוי], אולם כשיודע ומתכוין לזה אסור, ואפשר דאיסורו מן התורה.
8. דיבור בקרבת מקום שיש בו מכשירי שמיעה וכדו', דעת הפוסקים להקל בזה, אולם בדיבור ישיר לנושא המכשיר, יש לחוש בזה לאיסור.
9. דנו הפוסקים בהליכה במקום שניחא ליה במצלמות שיצלמו אחרים, אך אינו צריך שיצלמו אותו, וכגון הליכה בעיר העתיקה וכדו', ומטו בשם הגריש"א דחשש בזה לאיסור.