45 בדינא דר_ט דלא ניתנה נזירות אלא להפלאה
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק תצוה ח' אדר תשע"ה

**א**

א] נזיר דל"ב:, היו מהלכין בדרך ואחד בא כנגדן אמר אחד מהן הריני נזיר שזה פלוני, ואחד אמר הריני נזיר שאין זה פלוני, הריני נזיר שאחד מכם נזיר, שאין אחד מכם נזיר, ששניכם נזירים, שכולכם נזירים וכו', ור"ט אומר אין א' מהם נזיר, - ובטעמא דר' טרפון תניא לקמן דל"ד. דהוא משום שלא ניתנה נזירות אלא להפלאה.

והנה בעירובין דפ"א: אמרינן דהא דתניא במשחק בקוביא דאף אם יש לו אומנות אחרת ה"ה פסול, הוא ר' יהודה משום ר' טרפון דאמר לעולם אין א' מהם נזיר לפי שלא ניתנה נזירות אלא להפלאה, אלמא כיון דמספקא לי' אי נזיר אי לא נזיר הוא לא משעביד נפשי', הכא נמי כיון דלא ידע אי קני אי לא קני לא גמר ומקנה, וכ"ה בסנהדרין דכ"ה. דאתיא כר' טרפון, ופירש"י שם, ז"ל, ואמר ר' טרפון אין א' מהן נזיר, שעל הספק אמר דבריו תחילה ואי"ז הפלאה, דכי יפליא איש יפרש משמע, אלמא לר' טרפון דכי תלי תנאה במידי דלאו בידי' ולא ידע לה אפ"ה הויא אסמכתא, ולא אמרינן מספיקא גמר ואקני, עכ"ל.

והנה מבו' לפ"ז, דדינא דר' טרפון אי"ז דין מסוים בנזירות דבעינן בה הפלאה, אלא הוא דין בכל התורה דכל שתלה תנאו בדבר שאינו בידו לא גמר ומקני, - והתוס' בסנהדרין שם כתבו בשם הריב"ן דאף דבנזירות כתיב קרא, ילפינן מיני' בעלמא, וכ"כ תוס' הרא"ש שם, ובשם הר"י כתבו דמהא דחזינן דלענין נזירות לא חשיב כהפלאה, א"כ בע"כ דחשיב כאסמכתא, דאם ל"ה חשיב כאסמכתא, הוה חשיב כהפלאה, עיי"ש.

ב] והנה נחלקו הראשונים בעיקר פירושא דמתניתין, דהתוס' פירשו דהראשון אמר שזה ראובן הוא ונדר בנזיר אם הוא כדבריו, והשני אמר שזה אינו ראובן ונדר בנזיר אם הוא כדבריו וכו', וכ"ה מבו' בד' הרא"ש לעיל דל"א:, וכ"ה בפירש"י בסנהדרין שם ובד' הרמ"ה שם ובד' הר"ן שם דכ"ו:.

אמנם בפי' המפרש לעיל דל"א: פירש, דהראשון אמר דודאי אינו פלוני, ונדר בנזיר אם אינו כדבריו, והשני אמר דודאי הוא פלוני ונדר בנזיר אם אינו כדבריו וכו', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ב מנזירות ה"ח, וכן פירש המאירי בסוגיין ובסנהדרין שם.

והנה לדעת הרמב"ם ודעימי' י"ל, דכל הא דס"ל לר' טרפון דהו"ל כאסמכתא, הוא רק משום שאין רצונו להיות נזיר, שהרי נדר בנזיר אם אינו כדבריו, ונתחדש לדעתו דאף בגונא דאי"ז בידו וכו' הו"ל כאסמכתא ולא גמר ומקני.

אך לדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דאיירי בנדר בנזיר אם הוא כדבריו, ובכה"ג ה"ה רצונו להיות נזיר, וכדחזינן שהוא מאמת את דבריו במה שהוא נודר בנזיר אם הוא כדבריו, בע"כ דס"ל לר"ט דאף בכה"ג יש בו משום אסמכתא, והיינו משום דספק הוא בידו אם תחול הנזירות, ומספיקא לא גמר ומשעבד נפשי', וכמש"א בעירובין שם.

ג] ואמנם צ"ע לפ"ז, דכיון דדינא דר"ט הוא אי"ז דין מסוים בנזירות דבעינן בה הפלאה, אלא בכל התורה ל"מ בכה"ג, א"כ היאך חייל תנאי דבני גד ובני ראובן, והיאך חייל כל מקח על תנאי, הרי כיון דספק הוא בידו אם יחול המקח, לא גמר ומקני, ואף בעושה מקח על תנאי דלשעבר לא יחול, שהרי דינא דר' טרפון דהכא הוא בתנאי דלשעבר, ועמש"נ בזה להלן סק"?.[[1]](#footnote-2)

והנה אמנם לדעת הרמב"ם ודעימי' ניחא, די"ל דכל הא דס"ל לר' טרפון דלא חייל, הוא רק כשאין רצונו להיות נזיר, ואך דלדעת הרמב"ם גופי' נראה דאין לחלק בזה, שהרי דעתו דהא דאסמכתא לא קניא הוא בכל גוונא, ואף כשרצונו בקיום המקח, ואך דלדעתו הרי בע"כ דהא דמהני תנאי דבני גד ובני ראובן וכן כל האופנים דמהני תנאי במקח, הוא מטעמים אחרים, ונת' במק"א, וה"נ י"ל גם לדעת ר' טרפון, - אך לדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דאיירי הכא כשרצונו להיות נזיר, ואפ"ה חשבינן לי' כאסמכתא, תיקשי דמ"ט מהני תנאי דבני גד ובני ראובן ומ"ט מהני תנאי במקח, והרי בד' הראשונים מבו' דעיקר הא דמהני תנאי דבני גד ובני ראובן והא דמהני כל תנאי בממון ולי"ב משום אסמכתא, הוא משום דאי"ז דרך קנס, או משום דרצונו בקיום המקח וכו', אך לדעת ר' טרפון הרי בע"כ דאף בכה"ג הוי אסמכתא, ותיקשי מתנאי דבני גד ובני ראובן ומכל תנאי דמהני בממון.

ד] ונראה דצ"ל בזה, דאף דאיירי הכא כשרצונו להיות נזיר, הרי מ"מ מה שאמר כן בשעה זו, הוא כדי לאמת דבריו, ונמצא דהגמ"ד דילי' בקבלת הנזירות, היא מכח קיום התנאי, ובזה הוא דס"ל לר' טרפון דמספיקא לא גמר ומשעבד נפשי', אך בתנאי דבני גד ובני ראובן, דעיקר נתינת הנחלה להם לא היתה מכח קיום התנאי, ועד"ז הוא בכל תנאי במקח וממכר דכוותה, הרי דהגם דאם לא יתקיים התנאי לא יתקיים הנתינה והמקח, לא אמרינן דלא גמר ומשעבד נפשי'.

ועד"ז נת' במק"א בדעת הרמב"ם דכל תנאי הוא אסמכתא, ונת' דכ"ז הוא היכא שכל עיקר דעתו להקנאה הוא מכח קיום התנאי, וכמו שפירש הסמ"ע סימן ר"ז סק"ו או כמש"כ הט"ז שם סק"ב, דבכה"ג אמרינן דכיון דאין לו גמ"ד להקנות אלא אם יתקיים התנאי, ע"כ כל שהוא מסופק אם יתקיים התנאי, לא גמר ומקני, אך כל שאין עיקר דעתו לההקנאה מכח קיום התנאי, הרי דהגם שלא הקנה אלא על תנאי, מ"מ כיון שאין עיקר הגמ"ד דילי' מכח קיום התנאי, ע"כ אף אם ה"ה מסופק אם יתקיים התנאי, ה"ה גומר בדעתו על המקח.

**ב**

ה] התוס' בב"מ דע"ד. הביאו דעת ר"ת, דהא דמשחק בקוביא ל"ה אסמכתא, הוא משום דאגב דבעי למיקני גמר ומקני, ועיי"ש שתמהו ע"ז, דא"כ היכי מדמה בפ' זה בורר לההיא דאין א' מהם נזיר, דהתם ל"ש האי טעמא.

אמנם הנה כבר עמד ע"ז ר"ת בספה"י סימן תקצ"ג, ז"ל, ומתרץ ההוא ר' יהודה הוא משום ר' טרפון דאמר אין אחד מהם נזיר מכלל דר' יהודה סבר שהוא נזיר, ובכאן אינו יכול לפרש כדפרישי' גבי משחק בקוביא, י"ל כי אותה מנזיר אינו מביא כי אם דלא מעייל נפשי' לספיקא, ובפ"ב דנדרים מקשי דר"י אדר"י גבי מעייל איניש נפשי' לספיקא, עכ"ל.

ו] וביאור הדברים למדנו מד' הר"ן בסנהדרין דכ"ו:, ז"ל, והיינו דמדמי לההיא דר"י משום ר"ט וכו', שכל א' רוצה להיות נזיר, דחד אמר הריני נזיר שזה נזיר וחד אמר הריני נזיר שזה אינו נזיר, וכל א' דעתו לנזירות, ואפ"ה כל שתלה כל א' בתנאי אינו נזיר, ה"נ אע"פ שזה רוצה לקנות וזה רוצה לקנות, כיון שיש שם תנאי אם איכא אסמכתא ולא קני, עכ"ל.

ונ' בביאורו, לפמש"נ לעיל מד' רש"י ודעימי' דאיירי הכא בשדעתו ורצונו להיות נזיר, והא דאינו נזיר, הוא משום דכל שאין קבלתו ודאית לא משעבד נפשי', כל' הגמ' בעירובין דפ"ב., והיינו דכיון שאינו יודע בודאי שיתקיימו דבריו, לא גמר דעתו לזה, וזהו מש"כ ר"ת דלא מעייל נפשי' לספיקא, וכ"ה ל' תוס' ותוס' הרא"ש שבת דקמ"ט:, דלא גמר דעתו על דבר המסופק.

ואשר זהו הא דמייתינן מינה לדין משחק בקוביא, דהגם דבמשחק בקוביא אגב דבעי למיקני גמר ומקני, כ"ז הוא רק לדידן דהא דאסמכתא לא קניא הוא משום שאין דעתו ורצונו לזה ולא אמר בדוקא, ובזה הוא דאמרינן דאגב דבעי למיקני גמר ומקני ודעתו ורצונו לזה, אך לדעת ר"ט דאף היכא שדעתו ורצונו לכך מ"מ כיון שאין קבלתו ודאית לא גמר ומשעבד נפשי', לא יהני מידי הא דאגב דבעי למיקני גמר ומקני, דלא עדיף היכא דבעי למיקני, מהיכא שהוא חפץ בנזירות זו, ואפ"ה כל שאינו יודע בודאי שיתקיימו דבריו לא משעבד נפשי', וז"ב.[[2]](#footnote-3)

ז] והנה למדנו לפ"ז, דהא דפליגי רבנן ור"ט אם בהני גווני גמר ומקני, אי"ז פלוגתא בכללי אסמכתא, אם אף בהני גווני הו"ל בכלל אסמכתא, אלא פליגי ביסוד הא דלא גמר ומקני, דלדעת רבנן הוא משום דהו"ל אסמכתא, דהיינו דהוא אומר להסמיך חבירו על דבריו ולא אמר בדוקא, וי"א דהוא משום דהוא סומך שלא יחול הדבר, אך לדעת ר' טרפון אי"ז משום דהו"ל אסמכתא, אלא הוא דין בפנ"ע, דכל שאין הדבר ברור לא גמר ומקני.

אמנם הנה ל' רש"י ותוס' בסנהדרין שם דס"ל לר"ט דאף בכה"ג הויא אסמכתא, אך י"ל דעיקר כונתם הוא דלא גמר ומקני, אך אי"ז חד דינא עם דינא דאסמכתא לדידן, וצ"ע, - ויל"פ דהיינו, דלעולם גם עיקר דינא דאסמכתא לא קניא הוא דמספיקא לא גמר ומקני, ואך דלדידן היינו רק כשיש לו לסמוך שלא יתקיים, או היינו רק כשאין דעתו ורצונו לכך, אך לר' טרפון בכל גוונא דספיקא לא גמר ומקני.

ואמנם כ"ז ניחא אי נימא דעיקר דינא דאסמכתא הוא דהוא סומך שלא יתקיים התנאי, אך אי נימא דעיקר דינא דאסמכתא הוא משום דאומר להסמיך חבירו על דבריו ואינו אומר בדוקא, בע"כ דדינא דר' טרפון הוא דין בפנ"ע, ואינו ענין לדינא דאסמכתא.

**ג**

ח] בשעה"מ פי"א ממכירה ה"ז נסתפק במתנה על תנאי דלשעבר כגון אם הלך פלוני למקום פלוני אתן לך כו"כ, אם יש בזה משום אסמכתא, וכתב שהביאו לספק זה מפני שבכל המקומות שבתלמוד לא מצאנו שהביאו דין אסמכתא אלא בתנאי דלהבא, ועיי"ש שכתב דדין זה במחלוקת הוא שנוי, שלדעת הרמב"ם ודעימי' דס"ל דבמעכשיו אין בו משום אסמכתא, א"כ כל שהתנה לשעבר הרי הקנה לו מעכשיו, שהרי מאותה שעה קנוי לו אם הי' אותו מעשה, אך לדעת החולקים וס"ל דאפי' במעכשיו יש בו דין אסמכתא, אף בתנאי דלשעבר יש משום אסמכתא, ועיי"ש שתמה על מה שנקט בשו"ת לחם רב סימן קכ"ב דאף לדעת הרמב"ם דכל שאמר מעכשיו לי"ב משום אסמכתא, מ"מ בתנאי דלשעבר יש בו משום אסמכתא, וזה תימה שהרי כל תנאי דלשעבר הרי הוא קנוי לו מעכשיו, עכ"ד, ועמש"נ בזה במקומו באורך.

ובהגה' הגאון בעל שו"מ הביא לתמוה ע"ד השעה"מ, ממש"א בסנהדרין דהא דתניא דמשחק בקוביא הויא אסמכתא, הוא ר"י משום ר' טרפון דאמר לעולם אין א' מהם נזיר שלא ניתנה נזירות אלא להפלאה, והתם תנאי דלשעבר הוא, ועי' גם באו"ש פ"ג מזכי' ה"ח שעמד בזה, (ועיי"ש במש"כ לתמוה עוד מד' הראשונים בפ' מי שמת, ויש לדון בזה).[[3]](#footnote-4)

אמנם הנה לפמש"נ לדון דדינא דר' טרפון דל"ה נזיר הוא דין בפנ"ע דמספיקא לא גמר ומשעבד נפשי', הרי דאין ללמוד מזה דגם לדידן איכא לדין אסמכתא בתנאי דלשעבר.

ובלא"ה י"ל, דכ"ה דפליג ר' טרפון וס"ל דאף בכגון משחק בקוביא הוי אסמכתא, וכ"ה דפליג וס"ל דאף באיסורים איכא לדין אסמכתא, וכמש"כ הרמב"ן ב"ב דקס"ח., ה"נ פליג וס"ל דאף בתנאי דמעכשיו איכא לדין אסמכתא.

ט] עוד יש להוסיף בזה, מש"כ בתוס' שאנץ בסנהדרין שם, ז"ל, ואותם בנ"א שנדרו כו"כ לצדקה אם ישחקו בקוביא וכו' פטורין מליתן צדקה, דכיון דגבי הדיוט הוי אסמכתא וכו', ה"ה גבי צדקה נמי דלא קני, ואע"ג דצדקה מקניא בדיבור וכו', מ"מ לא עדיפא אמירתו לגבוה ממסירתו להדיוט, וה"נ מוכח לקמן דקאמר הא מני ר"י היא משום ר' טרפון דאמר אין א' מהם נזיר, אע"ג דנזירות חל באמירה לחודי', ואפ"ה קאמר דאינו נזיר משום דהוי אסמכתא וכו', עכ"ל.

אמנם הנה למש"נ לדון דדינא דר' טרפון הוא דין בפנ"ע ואינו מכח דינא דאסמכתא, יש מקום לדון דאף אם ליכא דינא דאסמכתא בדבר החל בדיבור, מ"מ דינא דר' טרפון דמספיקא לא גמר ומשעבד נפשי' הוא אף בדבר החל בדיבור, וצ"ע.

י] עוד יש מקום לדון בזה, דהנה הרי התוס' בסנהדרין הק' דאם לר' טרפון ל"מ בכה"ג אף בעלמא, מ"ט בעי קרא בנזירות, ולכאו' לפי נידון התוס' שאנץ יש מקום לישב, דבעלמא ליכא לדינא דאסמכתא בדבר החל בדיבור, וזהו דנלמד מקרא דכי יפליא דאף בנזירות איכא לדינא דאסמכתא, וע"כ שפיר ילפינן מינה לעלמא דכה"ג חשיב כאסמכתא, - ושוב מצאתי בעזה"י בתשו' רדב"ז ח"א סו"ס תל"ו שעמד ע"ד המהר"ם בכעי"ז,[[4]](#footnote-5) ועי' עוד בתשו' מבי"ט ח"ב סימן ק"ג וח"א סימן רנ"ז במש"כ ע"ד המהר"ם, וצ"ע.

ועד"ז י"ל עוד בעיקר קו' התוס', למש"כ הרמב"ן בב"ב דקס"ח. דבאיסורים ליכא לדינא דאסמכתא, והא דלר' טרפון אין א' מהם נזיר, הוא משום דדריש מקרא דכי יפליא דלא ניתנה נזירות אלא להפלאה, ולפ"ז מתישב בפשיטות הא דבעי קרא בנזירות דלא חייל, דהגם דבעלמא הוי אסמכתא בכה"ג, מ"מ מסברא ל"ה בנזירות לדינא דאסמכתא, וזהו דיליף ר"ט מקרא דכי יפליא, דאף בנזירות איכא לדינא דאסמכתא, וז"ב.

1. וכעי"ז מצינו שהק' תלמידי הרשב"א שהביא הב"י בסימן ר"ז, ז"ל, ורבינו נ"ר כתב דטעמא דליכא לדין אסמכתא בגו"ק דטעמא משום דליתנהו אלא מדעתא דנפשי' ובכל מידי דאתני עלי' מדעתא דנפשי' ליכא אסמכתא, והאומר לחבירו שדי נתונה לך אם לא אעשה כך ולא עשאו קנה דמי הכריחו לומר כן מתחילה הלכך ודאי גמר ומקני, דלא שייך אסמכתא אלא במלוה וכיו"ב שמחמת שהוא צריך למעות הוא מתנה עמו שאם לא יפרעהו לזמן פלוני יזכה בשדה, והקשו עליו וכו' וכן בנזירות הוזכרה אסמכתא במס' סנהדרין אע"ג דמדעתא דנפשי' עבד, אלא אם תדחוק בזו דההוא ר' יהודה משום ר"ט היא, ולא נהירא דא"כ כל מאי דתנן בגיטין וקידושין דלא כוותי', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם נ', דכ"ז ניחא למש"כ התוס' בב"מ שם דר"ת חזר בו ופירש דבמשחק בקוביא ל"מ בלא קנין, אך לפ"מ דס"ל לר"ת מתחילה דמכח ה"ט דאגב דבעי למיקני גמר ומקני, אף ל"ב שיקנו מידם, והיינו דמכח זה אית לי' גמ"ד להתחייב והוי כדברים הנקנים באמירה, הרי דאכתי אין להוכיח מההיא דר' טרפון, די"ל דרק הכא דאית לי' גמ"ד גמורה מכח הא דבעי למיקני, ה"ה גומר בדעתו אף בספק, ודו"ק, וי"ל דמה"ט הוא שתמהו התוס' שם מזה ע"ד ר"ת ולא תירצו כנ"ל, ובאמת התוס' בסנהדרין שלא הביאו לד' ר"ת אלו דל"ב קנין, לא הקשו ע"ז מסוגיא דהתם דמייתי' מההיא דר' טרפון. [↑](#footnote-ref-3)
3. והי' מקום לדון בזה, דכיון דאם לא יתברר הדבר לבסוף, ל"ה נזיר, משום דלא מחית אינש נפשי' לספיקא, ע"כ הו"ל כתנאי דלהבא, - אך משמעות הדברים דהא דלא חיילא הנזירות, הוא משום הצד דאי"ז פלוני, ולא משום הצד שלא יתברר הדבר לבסוף. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שכתב עוד, דעיקר דינא דר' טרפון דאינו נזיר, הוא משום דאינו יודע בבירור אם זה פלוני או לא, לפיכך אי"ז הפלאה, אבל בהתנה דאם לא ישא אשה יהא נזיר שמשון כיון שהדבר בידו לישא אשה שפיר מקריא הפלאה ול"ה כעין אסמכתא, עכ"ד, ועיי"ש שלא הכריע בדבר, - ונתחדש לפ"ז דגם דינא דר"ט דמספיקא לא גמר ומשעבד נפשי', הוא רק בדבר שאינו בידו, אך בדבר שהוא בידו ה"ה גומר ומשעבד נפשי' מספק. [↑](#footnote-ref-5)