ה- כיבוי על ידי קטן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / אמירה לעכו_ם - הרב יעקב עובדיה / אמירה לגוי א

בס"ד

**דין כיבוי הדליקה על ידי קטן**

**בגמרא קכא'.,** אבל קטן שבא לכבות אין שומעין לו מפני ששביתתו עליהן. שמעת מינה: קטן אוכל נבלות - בית דין מצווין עליו להפרישו. - אמר רבי יוחנן: בקטן העושה לדעת אביו. דכוותה גבי נכרי - דקא עביד לדעתיה דישראל, מי שרי? - נכרי לדעתיה דנפשיה עביד. היינו דס"ד דלא איירי בעושה על דעת אביו ומ"מ מוחין בידו, ומסקינן דאיירי בעושה על דעתו.

**א'- מחלוקת הראשונים אי סגי במה שהבן בר דעת או דבעינן בפני אביו**

**א.** יש מחלוקת גדולה בראשונים בביאור האופן האסור, **דהריטב"א** כתב ש'עושה על דעת אביו' היינו שאביו כאן, וכשאינו מוחה בו ה"ז כמצווהו בלי מילים לכבות, וז"ל ופרקינן בקטן העושה לדעת אביו. פי' שהוא בן דעת ודעתו לעשות נחת רוח לאביו, וכגון שאביו עומד עליו דחשבינן כאילו הוא עושה ברשותו ובמצותו.

**ומאידך, רבינו יהונתן מלוניל** כתב, אבל קטן שבא לכבות אין מניחים אותו. **אם הקטן יש בו דעת שיודע שאביו יקללנו או יכנו לאחר כן כאשר לא כיבה אותו חייב האב לומר לו אל תכבה,** מפני ששביתתו מוטלת עליו, כדכתיב אתה ובנך, וזה הבן המכבה לא היה מכבה אלא בעבור אביו, **ואם היה קטן כל כך שאין בו דעת והבנה להכיר דעת אביו אלא מעצמו עושה אין מוטל על האב למחות בידו.**

**ולדידיה,** 'על דעת אביו' היינו שאינו קטן מאוד, אלא יש בו דעת להבין שנח לאביו בכיבויו. ומשמעות דבריו, דאזי אסור אפילו כשאביו אינו כאן. וכן משמעות דברי **הר"ן [מה. מדה"ר], והרשב"א [בסוגיין].**

**והובאו ב' הדרכים בשיטה להר"ן כאן,** וז"ל, בקטן העושה על דעת אביו. **פי' הרא"ה ז"ל** עושה לדעת אביו שאביו עומד על גבו ומסתכל בו והוא כעושה במצותו ע"כ. **ורבי' יהונתן ז"ל** פי' אם הקטן הוא כל כך בן דעת שיודע שאביו יקללו או יכנו לאחר כך כשלא כיבה חייב האב לומר לו אל תכבה אבל אם הוא קטן כל כך שאינו מכיר דעתו של אב אלא מעצמו עושה אין על אביו למחות בידו **וכן נראה שפי' רש"י ז"ל.**

**ויש לחקור** האם לריטב"א והרא"ה כשאין אביו שם אמרינן שלא עושה על דעת אביו אלא על דעת עצמו, או שלא איכפת לן שעושה על דעת אביו. ועיין להלן.

**בירור שיטת רש"י**

**ב.** בדעת רש"י ישנה לכאורה סתירה, **דבסוגיין כתב,** על דעת אביו - בקטן שידע להבחין שהכבוי זה נוח לאביו, ועושה בשבילו. ולא הצריך שיעמוד אביו שם, **וכמש"כ בשמו השיטה להר"ן.**

**ואילו ביבמות קיד'. כתב,** בעושה על דעת אביו - **שהתינוק צופה באביו ורואה שנוח לו בכך ואביו עומד עליו דהוה כאילו הוא מצוהו לעשות** אבל הנך מפתחות דרב יצחק לא הודיען שנאבדו שם ולא הכירו בדעתו שנוח לו. ומשמע דבעינן שיעמוד אביו שם ובלא"ה שרי.

ומדברי **הבית יוסף [שלד' סעיף כו']** יש ללמוד, דוודאי בעי רש"י שיהא אביו עומד על גביו, ולא עוד אלא שדן הב"י מתחילה, דלא סגי במה שאביו עומד שם אלא צריך שגם ירמז לו דניחא לו בכיבוי, אך מסקנתו דבדליקה עצם עמידתו מרמזת ואי"צ התייחסות מפורשת לזה.

## **וז"ל הב"י,** ויותר נכון לומר דבדליקה מסתמא מרגיש הקטן שעושה נחת רוח לאביו בכיבוי, הילכך אף על פי שלא הראה לו אביו דניחא ליה בכיבוי מסתמא לעשות נחת רוח לאביו הוא עושה וצריך למחות בידו, אלא אם כן אין בקטן דעת להבחין אי ניחא ליה בהכי.

## אבל בדבר שאין היזקו ברור, אם לא הרגיש הקטן בהיזק אף על פי שאם היה יודע בהיזק יש בו דעת להבחין דניחא לאבוה בתיקונו השתא דלא הרגיש בהיזק הוי כמו שאין בו דעת להבחין ושרי.

**ב' - יסוד האיסור כשעושה על דעת אביו – ספייה או אתי למיסרך**

**ג.** ישנה עוד מחלוקת ראשונים גדולה מה טעם האיסור כשעושה לדעת אביו.

**הריטב"א** כתב, והא דכו"ע אסור ואפילו באיסורים דרבנן, דאפילו איסורים דרבנן נהי שאין בית דין מצווין להפרישו **אסור להכין לו או לומר [לו] שיאכל, וכש"כ שאסור להאכילו בידים, כדכתיבנא התם (יבמות קי"ד א'), ומכאן ראיה לדברינו, דהא כיבוי לרבי שמעון דקיי"ל כותיה איסורא דרבנן, ואסור כשהוא עושה לדעת אביו, וכש"כ דאסור להאכילו איסורים דרבנן בידים.**

והיינו שטעם האיסור הוא משום דהוי כספי ליה בידיים דאסור גם בדרבנן.

**ואילו הרשב"א כתב,** ואסיקנא בקטן העושה על דעת אביו וכיון שכן אפילו בדרבנן נמי מפרישין דהוה ליה כמו שצוהו אביו לעשות, ואפילו לפי מה שכתבתי אני ביבמות דלדידן דקיימא לן דאפילו בדאורייתא אין בית דין מצווין להפרישו, באיסורי דרבנן ספינן ליה בידים, **הא לא קשיא לי דכיון דעביד לצורך אביו ולא לצרכו אסור, אבל לצורך עצמו שרי,** וכבר כתבתיה שם בארוכה בסייעתא דשמיא.

והיינו דלדידיה אין איסור לספות לקטן איסורים דרבנן, ודין המחאה כאן הוא משום שכשעושה הקטן לצורך גדול אסור.

**והסיבה לאסור כשעושה לצורך אביו** נתפרשה בדברי **הרשב"א עצמו לקמן קנג. [הו"ד בר"ן סו. מדה"ר]**, **דכל היכא דעביד מחמת גדול אפילו בדרבנן אסור כי היכי דלא ליתי למסרך** דהא כבוי דליקה דרבנן הוא לרבי שמעון דמלאכה שאינה צריכה לגופה היא ואפ"ה אין שומעין לו. אך עדיין צריך לבאר למה רק מכח עשייה עבור גדול אתי למיסרך.

אכן נתפרשו הדברים **בשיטה להר"ן בסוגיין,** ומ"מ איכא למידק דהכא בכבוי זה אינו אלא איסורא דרבנן דקי"ל כר' שמעון במלאכה שאינה צריכה לגופה ובאיסורי דרבנן הא אמרי' ביבמות דספינן ליה בידים. **וי"ל דכל עיקרא דמלתא לא הוי אלא כדי שלא יהא רגיל הקטן בכך באותו איסור, והלכך קטן שבא לכבות את הנר על דעת אביו כסבור שהדבר מותר וירגיל את עצמו לכך, אבל כשאנו נותנין לו איסורא דרבנן למיכל מידע ידע דאינו אלא כדי להחיותו והדבר שהוא אסור ולא ירגיל את עצמו לכך שרי:**

**סיכום השיטות**

**ד. נמצא**, **דלריטב"א** האיסור הוא משום ספייה, **ולרשב"א** משום דאתי למיסרך, **ויתכן שזהו גם שורש החילוק ביניהם באופן האיסור,** דלריטב"א רק בגרימה חיובית של האב שהיא כספייה אסור, ואילו לרשב"א אסור גם כשעושה מעצמו עבור אביו, דלמא אתי למיסרך.

**הדרך המחודשת של רבינו המשנה ברורה**

**ה. השער הציון [שלד' ס"ק נד']** יצא לדון כאן בדבר חדש, וז"ל, ולעניות דעתי דבדליקת אביו מחוייב אביו מן התורה למחות בידו כיון שהוא עושה לדעתו, כדי שלא יעבור אמה דכתיב לא תעשה וגו' ובנך ובתך, ובדליקת אחרים מחוייב האחר על כל פנים מדרבנן למחות בידו, דהא הגמרא שקיל וטרי אמאי התירו באינו יהודי, ומשני אינו יהודי אדעתיה דנפשיה עביד, מה שאין כן בקטן זה, וכמו שכתב בבית יוסף:

והיינו שחידש שבקטן העושה על דעת אביו בשבת יש איסור דאורייתא משום לא תעשה כל מלאכה אתה ובנך. וסובר שכל שעושה בשבילו ה"ז בכלל האיסור. אמנם **הביה"ל [רסו' ס"ו ד"ה הגהה]** דן לומר שרק כשאומר לו בפירוש עובר באיסור זה, [ואולי י"ל דמה שאמרו שאסור בקטן העושה ע"ד אביו הוא רק מד"ס כיון שאינו מצוהו בפירוש לזה והכא מפני הפסד התירו ואח"כ מצאתי שכ"כ בשה"ג בשם ריא"ז אך הוא יש לו בענין זה שיטה אחריתא ע"ש], אך כנראה כאן נקט לאיסור כל היכא שעושה בשבילו.

וכבר נמצא סמך לדברי השעה"צ **בר"י מלוניל בסוגיין** שכתב להדיא שזהו טעם האיסור, וכן הוא להדיא **ברש"י על התורה [שמות כ' י']** אתה ובנך ובתך - אלו קטנים. או אינו אלא גדולים, אמרת הרי כבר מוזהרים הם, אלא לא בא אלא להזהיר גדולים על שביתת הקטנים, וזו ששנינו (שבת קכא א) קטן שבא לכבות אין שומעין לו, מפני ששביתתו עליך:[[1]](#footnote-1)

**אולם יש לתמוה,** דהמשנה ברורה לא הצריך שיעשה בפני אביו, וא"כ קשה, איך יתכן שכשהבן עושה עבור האב יעבור האב בלאו בלי ידיעתו.

וצריך לומר חדא מתרתי, או שבעצם עבר האב בחפצא דאיסורא ד'אתה ובנך', ונהי נמי שאם לא ידע יהא פטור מעונש כדין אנוס, אבל אי"ז מפקיע את עצם העבירה, או דאיירי כשהאב רואה את הבן ואילו הבן לא רואה אותו.

**טעם לצורך בדין ספייה ובדין 'אתה ובנך'**

**ו. הרשב"א [לקמן קנג: ד"ה כשהיא**] מביא את ב' הפסוקים, וז"ל, **וכל שבגופו איכא איסורא דאורייתא אי אמרינן לקטן למיעבד איכא נמי איסורא דאורייתא דכתיב לא תאכלום קרי ביה לא תאכילום,** ואמרינן ביבמות פרק חרש (קי"ד א') לא יאמר אדם לתינוק הבא לי חותם הבא לי מפתח אבל מניחו תולש מניחו זורק, ולעיל (קכ"א א') נמי תני' קטן שבא לכבות אין שומעין לו, ואוקימנא בגמרא בקטן העושה על דעת אביו, **כלומר ועובר בזה משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך.**

**בשו"ת אחיעזר כתב לבאר[ח"ג סימן פא' אות כג']**, והא דאיצטריך תרי קראי בשארי איסורים ובשבת **נראה דלאו דלא תאכילום אינו עובר אלא היכא דספי בידים,** ולד' הרשב"א גם באומר לה בהפרה טלי ואכלי הוי כספי בידים (והמאירי ביבמות שם כ' דטלי ואכלי אין זה ספי' בידים), **אבל בשבת אפי' אם אינו אומר לו רק עושה בעצמו ע"ד אביו עובר על לאו דשביתה,** ומשבת לא ילפינן על שארי איסורים דזהו מדין שביתה כמו שביתת עבדו דלא שייך בשאר איסורים, ומדוקדק בזה לשון הרשב"א, (בד' קנ"ג בשבת) דמתחלה כתב דכל שבגופו איכא איסור דאורייתא אי אמרינן לקטן למיעבד איכא נמי איסור דאורייתא דלא תאכילום, והיינו משום עשי' ואמירה עובר משום לא תאכילום, אך בעושה ע"ד אביו שאין בו עשי' ואמירה עובר בזה משום ל"ת מלאכה אתה ובנך.

**והגר"ח מבריסק אמר כאן יסוד נפלא** והביאו האחיעזר שם וז"ל, ושמעתי מאלופי ומיודעי הגאון ר' חיים מוולאזין דלהכי איצטריך קרא דל"ת כל מלאכה אתה ובנך דמשום לאו דלא תאכילום לא הוי אלא איסור בעלמא כשאר איסורים משא"כ משום ל"ת כל מלאכה הוי איסור דשבת דחמיר כדאיתא ביבמות ו' **שאני לאוי דשבת דחמירי ופירש"י דקי"ל מחלל שבת כעובד ע"ז.**

**והיינו,** דאם אתינן עלה מהדין הכללי של ספייה, אזי המצווה את בנו לחלל שבת לא עבר על חילול שבת, אלא על 'לא תאכילום', אבל השתא שזהו מדין השביתה של האב, **שוב עצם הגרימה לבנו לחלל שבת היא חילול שבת דידיה ונעשה עי"ז מומר.** ועיין גם **בחידושי הגר"ח החדש על הש"ס מש"כ בסוגיין.**

**ג' - עשייה על דעת אחר שאינו אביו**

**ז. הבית יוסף חידש**, וז"ל, ומשמע דהכי קיימא לן דכשאינו עושה על דעת אביו מותר להניחו לכבות וכן כתב הרמב"ם בפרק י"ב (ה"ז) קטן שבא לכבות אין שומעין לו והוא שיהיה עושה על דעת אביו אבל מדעת עצמו אין בית דין מצווין [עליו] להפרישו וכן פסק סמ"ג (לאוין סה טז ע"ג) וכן כתב רבינו ירוחם בנתיב א' (ח"א יג ע"ג) ומשמע מדבריו דבעושה על דעת גדול אף על פי שאינו אביו אסור: ו**כן פסק המשנ"ב בס"ק סו'.**

ונחזי אנן עפ"י הסברות דלעיל מהו דין אחר.

**ופשוט**, דאליבא **דהריטב"א** דזהו מדין ספייה אין נפקותא בין אביו לאחר, ומעי"ז י"ל **לרשב"א** דזהו חשש דאתי למיסרך, אולם **לסברת השעה"צ** דזהו מדין 'אתה ובנך', באחר ליכא לאו זה, **וכתב השעה"צ** דחיוב המחאה הוא כחיוב המחאה בגוי העושה לדעת ישראל.

**ד' - הערה גדולה בעניין פסק ההלכה**

**ח.** בגמרא מתבאר דאיירי בעושה על דעת אביו דווקא, **ויש לתמוה טובא,** דהרי"ף והרא"ש עתיקו את המשנה כצורתה ולא העמידוה רק כשעושה ע"ד אביו. ועמד בזה **הב"י** וכתב, והרי"ף והרא"ש השמיטו הא דאקשי שמע מינה קטן אוכל נבלות בית דין מצווין להפרישו ומאי דאוקי רבי יוחנן בעושה על דעת אביו. ואפשר שהם מפרשים דבעושה על דעת אביו היינו לומר דכל קטן המכבה את הדליקה ודאי עושה על דעת אביו שיודע שאביו נוח לו בכיבוי זה ואם כן כל קטן הבא לכבות אין שומעין לו ולפיכך כתבו המשנה סתם דקטן הבא לכבות אין שומעין לו ולא חילקו:

והיינו שלדבריהם אי"צ שיהא אביו עומד על גביו, אלא סתם קטן עושה לדעת אביו, [וכסתימת רבינו יהונתן].

**נקודה למחשבה:**

המשנ"ב מעמיד את האופן של ע"ד אחר כשהדליקה בבית אחר, **וצ"ע** למה לא העמיד כשהיא בבית אביו אלא שאביו אינו שם אלא אחר.

1. **אולם, הגם שמוכח מדבריהם כיסו"ד השעה"צ,** מ"מ הם עסקו בקטן העושה מלאכה דאורייתא, ואילו השעה"צ עוסק בכיבוי שהוא דרבנן, ויתכן שעשיית מלאכה דרבנן אינה בכלל דין שביתת 'אתה ובנך', **ואכן כן מוכח משיטת הרשב"א דלהלן, דבסוגיין פשיט"ל שרק משום אתי למיסרך אסור, ואילו לקמן מזכיר את דין אתה ובנך, ובהכרח דסבר דבדרבנן ליתיה כלל להאי דינא.** אך השעה"צ כנראה נקט שבמלאכות דרבנן עובר האב ב'אתה ובנך' עכ"פ מדרבנן. [↑](#footnote-ref-1)