שיעור נ סימן ריט ו - רכ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור נא**

**~ סימן רכ סעי' ב – סימן רכא סעי' ב ~**

[סעיף ו] אם איחר יש לו תשלומין לברך כל זמן שירצה, ונכון שלא לאחר שלשה ימים.

# עד מתי יכול לברך

מבואר מדברי השו"ע שיכול לברך כל זמן שירצה, ורק לכתחילה יברך בתוך ג' ימים, ובמשנ"ב (ס"ק כ) כתב שעדיף שיברך שלא בפני ספר תורה [אף שכך הוא המנהג], כדי שיברך בתוך ג' ימים. ובמשנ"ב לעיל (ס"ק ח) מבואר דלמ"ד שעשרה אינו לעיכובא, אז בתוך ל' יום צריך להמתין לכתחילה שיוכל לברך בפני עשרה שכך קיום המצוה לכתחילה, אך אם יעבור ל' יום עדיף שיברך בלא עשרה ולא ימתין יותר. ויוצא שלכתחילה צריך לברך בתוך ג' ימים וכדי שיהיו שם עשרה יכול להמתין עד ל' יום [אמנם לדידן שקיי"ל שיש להיזהר לכתחילה שלא להקל ולברך בפני תרי רבנן, יל"ע אם יש להמתין בשביל זה שלושים יום]. אמנם מסתימת המשנ"ב משמע שאף אחר ל' יום בדיעבד יוכל לברך, וכן משמעות לשון השו"ע שיכול לברך 'כל זמן שירצה' [ודלא כדעת האחרונים (הובא בבאר היטב ס"ק ט ובעולת תמיד ס"ק ז) דס"ל שאחר ה' ימים אינו מברך]. אכן גם לדעת השו"ע והמשנ"ב יל"ע אם יכול לברך לעולם, ואפילו לאחר שנה או שנתיים שהצלתו נשכחה לגמרי וצ"ע.

## [סעיף ז] באשכנז וצרפת אין מברכין כשהולכין מעיר לעיר, שלא חייבו אלא בהולכי מדברות דשכיחי ביה חיות רעות ולסטים, ובספרד נוהגים לברך מפני שכל הדרכים בחזקת סכנה, ומיהו בפחות מפרסה אינו מברך, ואם הוא מקום מוחזק בסכנה ביותר אפילו בפחות מפרסה.

[סעיף ח] בכל חולי צריך לברך, אפילו אינו חולי של סכנה ולא מכה של חלל, אלא כל שעלה למטה וירד, מפני שדומה כמי שהעלוהו לגרדום (פי' מעלות שעושין דיינים לשבת כשדנין) לידון, ואין הפרש בין שיש לו מיחוש קבוע ובא מזמן לזמן ובין שאינו קבוע. הגה: י"א דאינו מברך רק על חולי שיש בו סכנה, כגון מכה של חלל (טור בשם הראב"ד והר"ר יוסף וכן נוהגין באשכנז).

[סעיף ט] הני ארבעה לאו דווקא, דה"ה למי שנעשה לו נס, כגון שנפל עליו כותל, או ניצול מדריסת שור ונגיחותיו, או שעמד עליו בעיר אריה לטורפו, או אם גנבים באו לו אם שודדי לילה וניצול מהם וכל כיוצא בזה, כולם צריכים לברך הגומל, וי"א שאין מברכין הגומל אלא הני ארבעה דוקא, וטוב לברך בלא הזכרת שם ומלכות.

# מחלוקת השו"ע והרמ"א מתי מברכים הגומל

מבואר בסעיפים אלו דלדעת השו"ע אין מברכין הגומל אלא בהני ד' המבוארים בגמרא, היינו יורדי הים והולכי מדבריות, חולה שנתרפא וחבוש שיצא מבית האסורים, אך אם ניצול מדבר אחר אינו צריך לברך, ולדעת השו"ע בהני ד' מברך אפילו באופן שאין כל כך סכנה, וכמש"כ השו"ע שנהגו בספרד לברך אפילו כשהולכין מעיר לעיר, וכן בחולה מברכין הגומל אפילו שהוא לא חולי שיש בו סכנה. אמנם לדעת הרמ"א יש לברך בכל גוונא שהיה בסכנה וניצל, ולדבריו גם אם ניצל מנגיחת שור או מגנבים ושודדי לילה צריך לברך שהרי הוא ניצל מסכנה, ולדברי הרמ"א גם בהני ארבעה דברים אינו מברך אלא אם היה בסכנה וניצל, כמו בהולך במדבר שיש בהם חשש סכנה אך ההולך מעיר לעיר אינו מברך, וכן חולה שנתרפא אינו מברך אלא אם היה חולי של סכנה כגון מכה של חלל.

# ברכה בלא שם ומלכות

ובעניין מי שנעשה לו נס שאינו אחד מהד' דברים מבואר בשו"ע דכיון שיש אומרים שאין מברכין הגומל טוב לברך בלא הזכרת שם ומלכות.

והנה בשיעורים לעיל (סימן ריח סעיף ג) הבאנו שלכאורה יש לפרש מה שמצינו בסימנים אלו שפסק השו"ע שיברך בלא שם ומלכות הוא משום דמצרפים את שיטת הראב"ד (שהובאה בטור בריש סימן ריח) דס"ל שעל כל ברכות הראיה מברך בלא שם ומלכות.

אכן שוב מצאנו דבכמה מקומות כתב השו"ע שיברך בלא שם ומלכות, בהלכות ברכת השחר (סימן מו סעיף ח) כתב השו"ע דיש אומרים שאם לא נתחייב באחת מברכות השחר, כגון שלא שמע קול תרנגול או שלא הלך או לא לבש או לא חגר, יברך את אותה ברכה בלא הזכרת השם. וכן מצינו ברמ"א בסימן רכה (סעיף ב) לעניין ברכת ברוך שפטרנו שכתב שיברך ברכה זו בלא שם ומלכות. וכן מצינו גם במשנ"ב בהלכות פסח (סימן תלב ס"ק ד) במי שלא בירך על בדיקת חמץ דבשעת שריפת החמץ יברך בלא שם ומלכות. [וע"ע בביאור הלכה (סימן רכא סעיף א ד"ה אם) שכתב כן לעניין ברכת ההודאה על הגשמים בארץ ישראל. וכעי"ז בשעה"צ (סימן רכד ס"ק יא) לעניין ברכת מציב גבול אלמנה בארץ ישראל שכתב שיש לברך בלא שם ומלכות]. אמנם בכמה מקומות מצינו שלא הוזכר עיצה זו לברך בלא שם ומלכות [וכמו בסימן קסז סעיף ט במסופק אם בירך ברכת המוציא שלא הוזכר עיצה זו].

# באיזה נס צריך לברך

בשו"ע (סעיף ט) הובאו ב' דיעות לעניין מי שנעשה לו נס כגון שניצל מגנבים אם צריך לברך הגומל, והמשנ"ב (ס"ק לב) כתב שהמנהג כסברא הראשונה שכל מי שנעשה לו איזה נס מברך ברכת הגומל.

והנה במשנ"ב לעיל (סימן ריח ס"ק לא) כתב דלעניין ברכת הגומל לא קפדינן כולי האי שיהיה נס גמור, ואפילו נס שאינו גמור שנתבאר שם שיש כמה שיטות אם מברך עליהם ברוך שעשה לי נס, מכל מקום מברך ברכת הגומל. ושם נתבאר שיש כמה אופנים של 'נס שאינו גמור' וכגון אם נפל אבן סמוך לראשו, ולא נפל על ראשו, או נתקע ברזל סמוך לעינו, ולא נתקע בעין ממש דאף שאינו מברך על הנס, צריך לברך ברכת הגומל.

ומעתה יש לדון במי שנסע ברכבו וכמעט פגע בו רכב אחר אלא שברגע האחרון סטה ממסלולו דלכאורה יהיה חייב לברך 'הגומל'. אמנם כתבו הפוסקים (עי' במהדורת דרשו הערה 30) שבכה"ג לא יברך הגומל, ולא דמי למי שנפלה אבן סמוך לראשו דדעת המשנ"ב שמברך הגומל, דדווקא באבן שאינה בעלת בחירה ובמצב הקיים היא באה כנגדו, משא"כ נהג מכונית שהוא בעל בחירה ויכול לעצור ברגע האחרון, לא מיקרי 'מצב סכנה', דדמיא למי שרצה לזרוק ולבסוף לא זרק שלא חשיב כסכנה. ועדיין לא ברור החילוק בזה דמשמעות המשנ"ב דאפילו כשהאבן נזרקה באופן שמעיקרא לא היתה פוגעת בו, אם עבר סמוך לראשו מברך 'הגומל', ולאו דווקא אם הזיז את ראשו ברגע האחרון.

וכן באופן שקרתה תאונה בין כלי רכב נראה שרק אם קיבל מכה חזקה מברך, אך אם לא הייתה סכנה לא יברכו, ואינו דומה לאבן הנזרקת סמוך לראשו, דאבן הנזרקת לכיוונו חשיב כ'מצב של סכנה', דמיירי באבן שיש בה כדי להמית, אך תאונה קלה מעולם לא נחשבת כ'מצב של סכנה' ועדיין צ"ב.

ולעניין חיילים שחוזרים מעזה נראה פשוט שצריכים לברך, שהרי יצאו ממצב של סכנה [והיינו באופן שחזרו לביתם לכמה ימים, אך אם חוזרים מיד למלחמה אין לברך עד שיוצאים לזמן ניכר]. אכן כל זה הוא לדעת הרמ"א, אך לדעת השו"ע אף החיילים שחוזרים מעזה לכאורה לא יצטרכו לברך [אמנם אם חזרו משם בדרך שאינה בתוך העיר לדעת השו"ע יצטרכו לברך מדין 'הולכי מדבריות'].

# גדר חולה שנתרפא המברך הגומל

מבואר בשו"ע (סעיף ח) שכל חולי שעלה למיטה חשיב כ'חולה' שכשהוא נתרפא מברך 'הגומל, אך לדעת הרמ"א אינו מברך רק על חולי שיש בו סכנה.

ומשמעות השו"ע שכל שחלה ועלה למיטה צריך לברך, אכן הט"ז (ס"ק ה) נקט שאינו מברך הגומל אלא אם היה חולה ג' ימים, וכך הביא המשנ"ב (ס"ק כח) בשם החיי אדם. אכן בביאור הלכה (ד"ה כגון) משמע דכל זה לדעת השו"ע דס"ל שכל חולה שעלה למיטה מברך הגומל ובזה שייך לומר דרק אם חלה לג' ימים, אך לדעת הרמ"א שרק חולה שיש בו סכנה מברך לכאורה לא שייך שיצטרך להמתין דווקא ג' ימים.

**חולה שהיה לו חום -** ולעניין מי שחלה ויש לו חום יש לדון מתי הוא נחשב כחולה שיש בו סכנה, ובביאור הלכה ציין למה שנתבאר בסימן שכח, ושם נתבאר שמי שחלה ויש בו קדחת חם ביותר מחללין עליו את השבת דחשיב חולה שיש בו סכנה. ויש שדקדקו מדברי המשנ"ב (בסימן שכח ס"ק כ) דמשמע שרק אם החום מגיע מחמת איזו מחלה אמרינן דנחשב כחולה שיש בו סכנה, אך אם יש קדחת המצוי שיש לו חום אין מחללין עליו את השבת. אמנם האגרות משה (אורח חיים חלק א סימן קכט) כתב שכל חולה שיש לו מעל ל-38.8 מעלות נחשב כחולה שיש בו סכנה [והוסיף שם שמי שחושש אפילו ב- 38.3 מעלות ורוצה שיחללו, אפשר לחלל עליו דחשיב כמקום סכנה], ודבריו צ"ע לדינא. ובשבט הלוי (חלק ג סימן לו) וכן בחוט שני (חלק ד עמוד קפה) כתבו שכל שחלה מעל 40 מעלות חשיב כחולה שיש בו סכנה. [וכעין זה מצינו שדנו הפוסקים לעניין התענית ביום הכיפורים שאם יש חום גבוה מעל 40 מעלות אסור לו לצום (ושמענו מי שצם והרגיש שהוא קרוב למיתה), ובחום של 38.5 מעלות צ"ע אם מחוייב לצום ביום הכיפורים. וצריך לשאול רופא המכיר את החולה.

**חולה בדלקת ריאות -** ולעניין מי שהיה לו דלקת ריאות נראה שאם הוא קיבל תרופות והם לא כ"כ הועילו בתחילה, ולבסוף הוא נרפא צריך לברך הגומל [ובפרט אם הוא אדם מבוגר]. וכן לעניין מגיפת ה'קורונה' שהיו אנשים שחלו ומצב בריאותם התרועע דנראה דכל שהיה במצב של סכנה צריך לברך הגומל.

**ניתוח כיס מרה –** ואם עשו לו ניתוח להסרת כיס המרה נראה שאם הוא אדם צעיר אין לו סכנה בזה וא"צ לברך הגומל, אמנם אם אינו בריא כל כך לכאורה יצטרך לברך וצריך בזה שיקול דעת המורה הוראה [אמנם הביאו בשם הגריש"א (בספר נשמת אברהם ס"ק ב) דכל ניתוח שהיה לו הרדמה מלאה צריך לברך הגומל].

**ניתוח אפנדציט -** נראה שצריך לברך הגומל כי הסכנה ממש קרובה, שהרי אם לא מבצעים את הניתוח בזמן יכול לבוא לידי סכנה גמורה.

~ סימן רכ ~

[סעיף א] הרואה חלום ונפשו עגומה עליו, ייטיבנו באפי תלתא דרחמי (פי' שאוהבים אותו) ליה, ולימא באפייהו 'חלמא טבא חזאי', ולימרו אינהו 'טבא הוא וטבא ליהוי'.

# רבש"ע בברכת כהנים

ובעניין הטבת חלום כתב השו"ע לעיל (סימן קל סעיף א) שבשעה שעולים הכהנים לדוכן יאמר רבש"ע אני שלך וחלומותי שלך וכו'. והנה היה מנהג בחו"ל שהיו מנגנים הכהנים בכל ג' הפסוקים, ובשני הניגונים הראשונים היו אומרים רבש"ע, ובשלישית היו אומרים יהי רצון, אמנם המשנ"ב (שם ס"ק ה) הביא בשם הגר"א שהיה נוהג לומר רבש"ע גם בסוף הפסוק השלישי [וכ"כ המשנ"ב (סימן סה ס"ק ד) דראוי לומר רבש"ע כדי שלא יהיה הפסק שישהו הכהנים כדי לגמור את כולה].

ועיין בביאור הלכה (בסימן קל ד"ה מאן דחזא) דכתב דביו"ט שני לא יאמר את הרבש"ע שהרי כבר הזכיר ביו"ט ראשון את החלומות של כל השנה, ובלילה האחרון הוא לא חלם כלום. אך הביא שהעולם נהגו לומר הרבש"ע אף ביו"ט שני דחיישינן שמא אחרים חלמו עליו. ומכל מקום אף אם לא אמר את הרבש"ע יאמר את הבקשה שבהמשך הרבש"ע 'יהי רצון שיהיו כל חלומותי וכו''.

והנה במשנ"ב כאן (ס"ק ג) כתב שנהגו לעשות הטבת חלום אפילו בשבת, אמנם את הרבש"ע שבברכת כהנים נהגו לומר רק ביו"ט, אך אם חל יו"ט בשבת לא נהגו לומר היה"ר בברכת כהנים [אא"כ חלם חלום רע באותו לילה ע"ש בשעה"צ], וביאר המשנ"ב (סימן קל ס"ק ד) שאין לאומרו בשבת כי אין מבקשים בקשות בשבת, ויל"ע איך התירו לעשות הטבת חלום שהרי יש בזה בקשה שחלמא טבא ליהוי. ואולי יש לחלק דכשחלם בשבת ונפשו עגומה התירו לבקש כן גם בשבת.

ולעניין זמן אמירת הרבש"ע בברכת כהנים ביום חול הביאו בשם הגריש"א (שעורי ברכות נה, ב) שיתחיל לומר מיד לאחר שהכהנים מסיימים את הברכת כהנים, תוכ"ד שאומר הש"ץ 'שים שלום', וכ"מ מלשון הרמ"א (שם) שהיכא שאין כהנים יאמר בשים שלום [אך בזמן שהכהנים מברכים לא יאמר כלום כי צריך לשמוע את הברכה מהכהנים, ובפרט לדעת החרדים (שהביא הביאור הלכה בריש סימן קכח) שגם הישראל מקיים מצוה דאורייתא בשמיעת ברכת כהנים, דהוא מחוייב לשמוע כל תיבה שהכהן מוציאו בברכה].

הדינים העולים:

1. לכתחילה יש לברך הגומל בתוך ג' ימים, וימתין שיהיו עשרה עד ל' יום, ובדיעבד אף לאחר מכן יכול לברך, ואחר זמן מרובה צ"ע אם יכול לברך.
2. לדעת השו"ע אין מברכין אלא הני ד' המבוארים בגמרא אך על שאר ניסים אין מברכים, אך לדידן על כל נס מברכים [ואפילו נס שאינו גמור דאין מברכין עליו ברוך שעשה לי נס].
3. לדעת השו"ע כל מי שהלך מעיר לעיר הוא בכלל הולכי מדבריות ולדידן רק אם היה סכנה.
4. חולה שנתרפא לדעת השו"ע מברך כל שעלה למיטה, ולרמ"א רק בחולה שישב"ס. וי"א שמספיק אם היה חולה במשך ג' ימים או יותר.
5. עושים הטבת חלום בשבת, אך הרבש"ע בברכת כהנים אין אומרים בשבת.

.