חבורה פרק חבית הצלה בחבית.
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

חבורה פרק חבית.

הנה מבואר במשנה. דחבית שנשברה מצילין ממנה מזון ג' סעודות. ובטעם הדבר מדוע לא ניתן להציל את כל החבית הרי אינו עושה איסור ואין בזה מלאכה. נראה שנחלקו בזה הראשונים. דהנה לעיל קיז. לגבי דליקה שגזרו שם גם שלא יציל רק מזון ג' סעודות מבואר שהטעם שאסרו הוא שמא יבוא לכבות. ושם הקשתה הגמ' מהברייתא שמבואר שם שחבית שנשברה בראש גגו מותר לו להציל ממנה גם רק מזון ג' סעודות. והקשתה הגמ' מאי גזירה איכא שם והגמ' תי' דזהו גזירה שמא יביא כלי דרך רה"ר. והנה כפשוטו לכאורה זהו הטעם במשנתינו דאסור להציל יותר ממזון ג' סעודות שמא יהיה בהול להביא כלים מרה"ר. ומבואר להלן קכ. דבין לגבי דליקה ובין לגבי חבית שנשברה אסור להציל יותר ממזון ג' סעודות בשתי כלים אבל בכלי אחד יכול להציל אפילו שיעור של מאה סעודות.במאמר המוסגר שם מבואר דין שלא יקלוט את היין ביד בכלי ויעביר לכלי גדול או שלא יעמיד כלי קטן על הרצפה וכשהוא יתמלא הוא יעביר לכלי גדול. ונחלקו בזה האחרונים הובאו במ"ב בסי' של"ה סק"ט האם זה האיסור של שני כלים. כך נקט התו"ש. אמנם הפמ"ג נקט דזה חמור יותר וגם מזון ג' סעודות לא הותר לעשות באופן של צירוף. וכן מדויק ברמב"ם פכ"ב הט"ז. דכתב דנשברה חבית מציל ממנה מה שנצרך לו ולאורחיו וכיצד מציל מה שנצרך לו ולאורחיו ומביא כלי ומניח תחתיה ולא יביא כלי אחר ויקלוט כל אחר ויצרף ומשמע שנאסר להציל ב' סעודות. [רק דיש לעיין דגם לא כתב דמותר להוציא מהחבית בכמה כלים אלא רק הזכיר את האופן של מניח תחתיה וממילא יתכן דהוכיצד מציל ממנה זהו באופן דהוא יותר מהנצרך לו ולאורחיו דאז הוא יכול להציל את כל מה שנכנס לכלי.] וכן דייק בגליון רע"א כהפמ"ג. ונשאר בצ"ע דהוקשה לו דהרי בפשוטו לא נראה כן.

אלא דהתוס' שם הקשו. מדוע הגמ' שם לא הקשתה ממשנתינו דהיא משנה מפורשת דמבואר דמצילין ג' סעודות והקשתה מברייתא ובזה נחלקו שם התי' בתוס'. הרב פורת תי' דסד"א דהמשנה דיברה דווקא כשנשבר בכרמלית ובזה יש חשש שיעביר את החבית עצמה ד' אמות בכרמלית. אמנם בברייתא מפורש שהחבית נשברה בראש גגו ואין חשש שהוא יעביר את החבית ובזה הקשתה הגמ' מהו האיסור ותי' דהאיסור הוא שמא הוא יביא כלים הרבה. ולכאורה לפי הרב פורת יתכן דגם יש חשש במשנתינו שמא יעביר את החבית בכרמלית ד' אמות. באמת המ"ב הזכיר עוד חשש שלא הוזכר בגמ' דיש חשש שיבוא לתקן את החבית מתוך שהוא בהול על יינו וכן הובא בשו"ע הרב חשש זה שיבוא לתקן את החבית. אמנם בגמ' לא הוזכר. ובשם ר"י כתבו התוס' דהחשש במשנתינו הוא שיבוא להספיג את היין ויעבור על איסור סוחט וממילא משום לא הוקשה לגמ'.. והנה יש לעיין דאם זה החשש מדוע בראש גגו לא חיישינן שיבוא להספיג את היין. ואפשר שכיוון שהיין נופל על הגג אז הוא יכול לקבל אותו בכלים שזה עדיף ולא להספיג בבד ולסחוט שזה גרע טפי ומשו"ה ביארה הגמ' דהחשש הוא שמא הוא יביא כלים. מרה"ר ומשו"ה נאסר..

באמת לפי"ז היה אפשר לבאר סתירה בשו"ע דבשו"ע של"ד סעיף יא לגבי דליקה כתב דיש אומרים היינו בעל התרומה הובא בטור. דכל הצלה שאמרנו היינו לחצר ומבוי הסמוכים לרה"ר שדומים לרה"ר ולכן אין מצילים. אלא מזון ג' סעודות אמנם לבית אחר שעירב עמו וכן לחצר שלו שאינה צריכה עירוב שם יכול להוציא כל מה שירצה. והביא דיש אומרים דהיינו הטור בדעת עצמו והר"ן בשם הרמב"ן. והנה לגבי הצלה מחבית לא כתב השו"ע דין זה ורק הרמ"א הביא דין בשם פסקי מהרי"א. ויש לעיין מאי שנא. וכתוב בבעל התרומות שיטה מחודשת לגבי דליקה דהגם שהאיסור הוא שמא יבוא לכבות אבל זה רק בצירוף מה שיש חשש הוצאה שיבוא להוציא לרה"ר. והנה בכלים יש לעיין בעצם בסברת מהרי"א דמדוע זה יהיה מותר דהרי החשש הוא שמא הוא יביא כלים דרך רה"ר ומדוע אם תתיר לו להוציא בכלים לחצר שלו לא יחששו שמא הוא יביא כלים דרך רה"ר וצריך ביאור. בסברתו. והאחרונים דנו בזה הט"ז פקפק בהתר זה והאליהו רבה יישב דין זה. והט"ז גם צידד דלהוציא לחצר שלו יש להקל להציל בכל ענין. וצריך ביאור בטעם הדבר דעדיין יש חשש שיביא כלים מרה"ר. ואפשר דכיוון שהתיר לו להעביר מחצר לחצר אז יבוא להביא כלים מרה"ר אמנם אם רק התירו לו להעביר לחצר שלו ליכא להתר זה. ובדברי השו"ע שאסר יתכן כמדובר שהוא סובר שאין שייכות לגבי חבית ואפילו לחצר שלו נאסר ויתכן דהוא גם מסכים משום מה דלגבי כלים הוא לא יביא כלים מרה"ר כל זמן שההתר הוא להעביר רק לחצר שלו ומכל מקום יש חשש שמא הוא יביא להספיג וכסברת ר"י וכלפי זה לא עוזר מה שזה חצר שלו וצ"ע בזה.

מצינו חידוש בתרומת הדשן שטוען דאם נשפך לארץ אינו בהול ומותר להציל וכתב המ""ב של"ה סעיף א' דאפשר דבזמנינו אפשר להקל כמוהו משום שלא מצוי רה"ר דאורייתא וממילא יתכן דבזמנינו לא שייכת כלל הגזירה שמא יביא מרה"ר ומצינו קולא כזו לעיל בסי' שג לגבי נשים שנאסר ללכת אם תכשיטים ובזמן הזה הקילו. ולכאורה צריך להדגיש מדוע נידון זה לא יהיה בכלל השאלה של בטל הטעם בטלה התקנה יתכן דכאן עצם האיסור הוא חשש הוצאה ולא שאסרו מדרבנן את עצם ההצלה והא ראיה שהתירו ג' סעודות והתירו בכלי אחד יותר אלא דזה חשש שחייבו לחשוש שלא יבוא להוציא ובאופן שאין רה"ר אין אין את החשש. אבל אין זה גזירה לאסור הההצלה בחבית כמדובר דהרי את עצם ההצלה התירו רק קבעו בה גדרים וממילא זה רק חשש וממילא במקום שאין חשש גם אין איסור..והטעם שבזמנינו אין רה"ר לכאורה הוא משום דהרוב יש בהם עירוב. ואין בהם הילוך ס' ריבוא.. והוא התיר רק לשאוב בכוסות קטנות שאינו עושה כדרך שהוא עושה בחול ואין חשש שהוא ישכח ויבוא על ידי זה למאלאכה דאוריתא וכמו שהסביר הרמב"ם דהמניעה של שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול היא כדי שלא יבוא לכלל מלאכה דאוריתא של סחיטה

ומבואר במ"ב בסעיף ב' דההתר למזון שלש סעודות הוא כמו שנתבאר בסי' של"ד דהיינו דווקא באופן שהוא קודם לסעודות ערבית וכל סעודה מותר כפי מספר הסעודות שנשאר לו. מצינו דבר חידוש בב"ח בסי' של"ד שכתב על המבואר בסוגיא לעיל קיז. דלגבי סעודת הלילה כתב רש"י קודם אכילה וגבי סעודות היום כתב קודם סעודה וביאר דסעודת הלילה כשרה כל הלילה וממילא זה תלוי באכילה משא"כ סעודת היום צריכה להיות קודם חצות היום. ויל"ע אם מספיק להתחיל או צריך לסיים קודם חצות היום. ועבר זמנו בטל קרבנו . אמנם ברמ"א סי' רצ"א א' כתב דאף לאחר שעבר הזמן חייבים לאכול ג' סעודות ומכל מוקם כתב דבר חידוש. דהכוונה דהיו רגילים לאכול קצת בבוקר קודם הסעודה ואפשר שאפילו נטלו ידיים ומכל מקום כל שלא עשו וקבעו את סעודת השבת אז מותר להציל עבור סעודת השבת. וכתב המ"ב דזה דווקא דהיין ביוקר ורגילים לשתותו דווקא בסעודה אבל באופן שמצוי לשתותו כל היום יכול להציל יותר וכן בשאר משקין שאין קבע לשתייה ויכול להציל יותר היינו כפי מה שיתכן שהוא ישתה בשבת. עוד פרט התחדש דמותר להציל לבהמתו. ובריטב"א כתב דזהו דין חדש דגם מותר להציל לבהמה משום צער בע"ח אמנם המ"ב הביא בשם האחרונים דכיוון דהדין הוא שאסור לאכול לפני שהוא מאכיל את בהמתו אז מותר להציל מזון ג' סעודות וזה חידוש. דפשטות הוא שאסור לו לאכול רק אם הבהמה צריכה לאכול אבל בהמה שאוכלת פעמיים ביום בוודאי שאין איסור לאכול לפני הבהמה וצריך עיון.

והנה שיעור זה מבואר בפוסקים דניתן להציל גם אם יש לו מה לאכול מכל מקום התירו את השיעור של ג' סעודות ומכל מקום יש לדון האם הוא יכול להציל עבור בני ביתו גם כן. והנה מבואר ברמב"ם דהוא יכול להציל עבור אורחיו אמנם יתכן דאורחים שאני שהם מוטלים עליו ואינם בני הבית ובני הבית הם סמוכים על שולחנו אבל אינם מוטלים עליו להאכיל אותם והם לוקחים אוכל לעצמם וממילא הם מצילים לעצמם ועיין בביאור הלכה ריש סי' של"ד שהביא מהפמ"ג שנסתפק בזה. וצידד הביאור הלכה שמותר לו להציל בשביל בני ביתו וכתב דלא גרע מבהמה אמנם באמת לפי הסברא של המ"ב דבבהמה הוא מציל מזון ג' סעודות משום שהוא מנוע מלאכות לפני סברא זו לא קיימת כאן. והנה היה מקום להקשות מדוע לא ילפינן מאורחים אמנם לפי מה שביארתי לעיל זה ברור דאורח הוא יותר מחיוב לו מבן בית.

ומבואר בגמ' מחלוקת האם מותר לו להערים ולהזמין אורחים עבור זה. והמג"א כתב דהרמב"ם פסק להתר והשו"ע פסק לאיסור. וכפי' רש"י שם ולא הביא כלל את שיטת הרמב"ם בזה ואפשר שהוא חולק בזה על המג"א. וצ"ע.

והנה הבאנו מחלוקת ראשונים האם לאחרים מותר להציל רק מזון ג' סעודות או שמותר להציל יותר

ומבואר דאם זה רק נסדק דאינו בהול יכול להציל יותר.

לגבי הדין של שלא יספוג נחלקו רש"י והתוס' דברש"י מבואר דזהו משום גזירא שמא יסחוט והנה לעיל לגבי הדין שלא יספיג ביאר רש"י שוודאי יסחוט ולא כתב שנאסר משום גזירה. ואפשר ששם הוא מקנח ובאופן זה הוא סוחט אבל כאן נאסר אפילו לשים וזה רק משום גזירה שמא יסחוט בחזרה לתוך הכלי ולפי"ז אין לזה שייכות לסוגיא שם ששם כתוב שהתירו כשיש לו בית אחיזה מעור דאז זה לא נחשב שהוא סוחט. אמנם אם זה משום גזירה שמא יסחוט זה אסור. ורק דיש לעיין מדוע לא חשיב גזירה לגזירה ובזה יש לדון האם סחיטה כזו אסורה מדאוריתא ובפשוטו הוי רק איסור דרבנן אמנם יתכן דכאן איירי ביין ורש"י יסובר כהמאירי שחייב עליו מדאוריתא. ולא רק בעניבים וזיתים אלא ביין ושמן הוי סחיטה דאוריתא. והנה לדעת התוס' לא שייך להקשות דהוי גזירה לגזירה משום דלדעת התוס' זה לא נאסר משום גזירה שמא יסחוט. אלא זה נאסר משום חשש סחיטה. שחששו שהניגוב עצמו יהיה בסחיטה ופעולה שיש בה חשש שהיא תעשה על ידי מעשה איסור לא התירו ויתכן דיעשה את הפעולה באופן של פסיק רישא וממילא אסרו את עצם הפעולה. ולתוס' מבואר דאסרו גם בכלי שיש לו עור משום עובדין דחול אמנם לפי הרמב"ם זה לא יתכן דהרי עובדין דחול נאסר משום חשש סחיטה ולפי שיטתו אז גם בספוג מעור לא יאסר. ובדברי רש"י נראה דהוא הבין דעובדין דחול זה רק בשמן אבל ביין לא נאסר משום עובדין דחול ולא משום שהוא לא עובדין דחול אלא לפי רש"י זה נאסר באיסור חמור יותר של חשש סחיטה אבל לדעת התוס' זה לא נאסר אלא משום עובדין דחול.