סי_ כז - איסור קללה
קטגוריות: שו_ע / חושן משפט / חושן משפט - דור המלקטים

**איסור קללה**

סימן כ"ז

1. .

**דור המלקטים** - ה' עזרי (ברכה וקללה, גליברסון), הקללה לברכה (גרוס), לרעך כמוך (לא תקלל, אריאב).

* 1. ברכות (דף נה.) – "ואמר רב יהודה, שלשה דברים **מקצרים ימיו** ושנותיו של אדם: מי שנותנין ... כוס של ברכה לברך ואינו מברך דכתיב ואברכה מברכיך".
     1. מ"ב (סי' ר"א ס"ק י"ד) – "שנותנים לו לברך. ר"ל אורח שנותנים לו לברך בהמ"ז ואינו מברך מקצר ימיו משום דבדין כשהאורח מברך לבעה"ב וכנ"ל ובזה שנמנע לברך את בעה"ב שהוא מזרע אברהם **שנאמר בו ואברכה מברכיך ומכלל הן אתה שומע לאו נמצא גורם קללה לעצמו**".
     2. עי' או"ח סי' ר"א סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
  2. משנה (ברכות דף מ:) – "ועל הנובלות ... שהכל נהיה בדברו; רבי יהודה אומר: כל שהוא **מין קללה** אין מברכין עליו".
     1. עי' או"ח סי' ר"ב סעי' ז', לשיטות ומראי מקומות.
  3. בעל הטורים (בראשית פרק א' פסוק כ"ז), תשב"ץ (סי' תס"ד אות י"ז), מהר"ל (נתיב צניעות סוף פרק א') – "זכר. בגימטריא ברכה (נדה לא ב): **נקיבה. בגימטריא בקללה**".
     1. ספר החיים (אחי המהר"ל וחבירו של הרמ"א, בחלק ספר חיים טובים פרק א' ד"ה דרך) – "דרך העולם שאם נולד בן זכר שהכל שמחים כנגדו ואומרים שבן זכר בגי' ברכה אבל נקיבה בגי' בקללה ולכך הכל עציבים כנגד לידת הנקיבה ולכאורה נראה שהמאמר שאמרו רבותינו זכרונם לברכה אשרי מי שבניו זכריהם אוי למי שבניו נקיבות מסכים לזה, אבל **חלילה להתרעם על מעשה הש"י** ועל יצוריו. ואיך יאמרו רבותינו זכרונם לברכה אוי על מי שבניו נקיבות ולך אל האומן אשר יצרה ולכך נראה כי בניו האמור במקום זה רוצה לומר זרע כמו ובן אין לו שרוצה לומר זרע שהרי אף הבת פוטרת מחליצה וכולל זכריהם ונקיבות ושניהם אם הם עושים כמעשה הזכרים המחוייבים במצות אשרי לו לאב שאפי' הנקיבות חשובות לו כזכרים כענין שנא' ברוך מבנים אשר שבנותיו היו בכלל ברכה יותר משאר הבנים וכן בפרק מי שמת אמרינן דבנתיה דרב חסדא הוו עדיפי ליה מבניו לפי שחתניו היו גדולי הדור רבא ורמי בר חמא ומר עוקבא אבל **מי שבניו הזכרים עושים כמעשה הנקיבות וודאי אוי ואבוי** לפי שהם תוגה לאב ...".
  4. נמוקי או"ח (ס"ק ב') – "בספר פרדס ... ובירר עוד שם דעל ים המלח אין לברך כלל **דהוא מין קללה** מה שנעשה בגזירת הפיכת סדום, וכן עוד טעמים ובירור הדברים, עיין שם".
     1. עי' או"ח סי' רכ"ח סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
  5. **אִם אֶשְׁכָּחֵךְ יְרוּשָׁלָיִם תִּשְׁכַּח יְמִינִי** - תהלים (פרק קל"ז פסוק ה').
     1. עי' או"ח סי' תק"ס סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
  6. **אל יפתח פיו לשטן**.
     1. עי' יו"ד סי' שע"ו סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
  7. **נכרי**.
     1. לאו י"ז של לא תקלל חרש, עי' ס' לרעך כמוך לא תקלל פ"ג הע' ס"ב, וז"ל מסכת סופרים סופ"ד לגירסת הגר"א והגהת הנחלת יעקב שם דאינו בכלל בעמך לא תאור, וכן ברמב"ם (פ"ד הל' תשובה הל"ב) כ' המקלל אחד מישראל לוקה (וכן בסנהדרין פכ"ו הל"א [ובמפתח בפרנקל שם] והל"ב ובממרים פ"ה הל"ב והל"ד והל"ח), הא בגוי פטור וכו' אך במקלל בשם י"ל שעובר על עשה דאת ה' אלקיך תירא (עשה י"א) כי הוא מוציא ש"ש לבטלה, וכ"כ במנ"ח מ' רל"א (אות א' וז'). וי"ל שאם מקלל לתועלת מסויימת לא נקרא מוציא ש"ש לבטלה. ובברכ"י חו"מ סכ"ז סק"א כ' דמצוה לקלל עכו"ם דכתיב, ושם רשעים ירקב. וביפה ללב שם ס"ק ו' כ' דאפילו לקלל גוי עכו"ם נראה דמותר דוקא אם הוא גוי רשע ורע מעללים, הלא"ה הא כתיב (קהלת י) ובחדרי משכבך אל תקלל עשיר, וסתם משמע אפילו גוי ועי"ש עוד. ובדינא דחיי לאוין ר"ט כ' דגוי אינו עושה מעשה עמך, ומצוה לקללו, כדכתיב ושם רשעים ירקב, ע"כ. ולכא' כוונתו לכל גוי דאינו עושה מעשה ישראל, אך מסו"ד משמע דדוקא גוי רשע מותר לקללו, הא בגוי השומר את שבע מצוות בני נח אסור לקללו עכ"ל (עי' סנהדרין פה:). וא"כ אם הם לא שומרים את שבע מצוות בני נח יהיה תלוי המחלוקת ת"ת וח"ח אם גוים בזה"ז נכלל בעמך.
  8. מראי מקומות.
     1. רמב"ם (אבות פרק א' משנה י"ז) – "ואני אומר, כי הדיבור יתחלק לפי חיוב תורתנו לחמשה חלקים: מצווה, ואסור, ומאוס, ואהוב, ומותר ... והחלק השני, הוא הדיבור אשר נאסר, והוזהר ממנו, כעדות שקר וכזב ורכילות ומלשינות **וקללה**, ופסוקי התורה יורו על זה החלק, וממנו נבלות פה ולשון הרע. והחלק השלישי, הוא הדיבור המאוס, והוא הדיבור אשר אין תועלת בו לאדם בנפשו, ולא משמעת ולא מרי, כרוב סיפורי ההמון במה שארע ומה שהיה, ואיך מנהג מלך פלוני בארמונו, ומה היתה סיבת מות פלוני, או עושר פלוני, ואלה יקראו אצל החכמים סיחה בטלה, ואנשי המעלה ישתדלו בנפשם להניח זה הדיבור, ונאמר על רב תלמיד ר' חייא שהוא לא סח סיחה בטלה מימיו. ומזה החלק גם כן שיגנה האדם מעלה, או ישבח פחיתות, בין שהיתה מידותית או שכלית".
     2. ב"ח (או"ח סי' קע"ד ס"ק ט') – "כתוב בתוך הגהות מהרש"ל (עי' חדושיו לטור סי' קצב) וזה לשונו מצאתי מפני מה אומרים סברי מרנן על היין לפי שבשעה שהיו דנין דיני נפשות היו משקין אותן יין ע"ד (משלי לא ו) תנו שכר לאובד ויין למרי נפש וכן היו משקין האבלים יין כדאמרינן (סנהדרין ע א) לא נברא יין אלא לנחם בו אבלים לכך אמרינן סברי מרנן שיהא לחיים ולכך הם חייבים לענות לחיים ולא למות עכ"ל וכך השיב רבינו יוסף הגדול ואם תאמר בקידוש והבדלה למה אומרים סברי מרנן וגם בברכת המזון הרי בית הבליעה פנוי זהו שלא לחלק בברכת היין זה הכלל אין מרשין על היין ואין מסבירין על הפת מאי טעמא לחם שהוא רשות שאם רצה שלא לאכול לחם ובשר הרשות בידו לפיכך נוטל רשות כדי שיסכימו כולן אבל קידוש והבדלה וברכת המזון שהיא טעונה לשם מצוה אין צריך ליטול רשות אלא יאמר סברי מרנן כלומר תנו דעתכם על הברכה לצאת בה ידי חובתכם והן עונין לחיים וכן יין שבתוך הסעודה אין צריך ליטול רשות דכיון שישבו כולן לאכול ודאי אי אפשר בלא שתייה לפיכך יש לומר סברי מרנן או סברי מוריי אבל אין לומר סברי מורניי שאין זה תיבה עד כאן לשונו ומהר"מ מ"ץ כתב הטעם מה שאומרים סברי מרנן על היין ולא על הלחם ולא על השכר **משום שהיין הביא קללה לעולם** בימי נח שנשתכר ונתארר בנו כנען על כן אומרים סברי כלומר תבינו שבדעתי לשתות ובדעתכם אני אשתה שלא יזיק על כן רגילין להשיב אחריו לחיים עכ"ל".
     3. גר"ז (אונאה סעי' כ"ח, סעי' ל') – "ואין צריך לומר המחרפו בדברי גנאי ודופי אפילו ברמז ואפילו הוא אמת אלא שאינו עון וחטא אשר חטא בענין שראוי לבזותו על דרך שיתבאר שיש בזה איסור אונאת דברים מלבד מן איסור לשון הרע שהוא אפילו כשאומר כן שלא בפניו. **וכן המקללו בפניו יש בו משום אונאת דברים** לבד מאיסור קללה לשום אדם מישראל שהוא אפילו שלא בפניו כמ"ש לא תקלל חרש".

1. אשתו מקללתו בפניו: מביא לידי עניות.
   1. שבת (דף סב:) – "אמר רבי אבהו, ואמרי לה במתניתא תנא: שלושה דברים מביאין את האדם לידי עניות, ואלו הן ... ושאשתו מקללתו בפניו ... ושאשתו מקללתו בפניו אמר רבא: על עסקי תכשיטיה. והני מילי הוא דאית ליה ולא עביד".
      1. ראשונים – רא"ש (שבת פרק ו' סי' י"ב), האגודה (שבת פרק ו' סי' צ"ה), פסקי רי"ד (שבת דף סב:).
   2. יש גורסין "ומי שאשתו מקללתו [בפניו] **ושותק**" – כל בו (סי' קי"ח), מנורת המאור (פרק ו' עמ' ת"ל, פרק כ' עמ' תכ"ח, חופת אליהו רבה עמ' תנ"ה), ראשית חכמה (שער ג' אות ל"ד).
      1. מראי מקומות – חי' הר"ן (מיוחס לו, שבת דף סב:, לשונו מובא לקמן), עמודי משפט (טהרני, סי' י' עמ' קמ"א ד"ה ואמנם).
   3. **הטעם**.
      1. מהר"ל (חידושי אגדות שבת דף סב:) – "ומי שאשתו מקללת אותו בפניו, והנה איש כזה דבק בו הקללה ואיך אפשר שיהיה אליו העושר, אפילו קצת עושר אין ראוי לו כאשר דבק עמו הקללה, בפרט כאשר אשתו שהיא עצם מעצמו בשר מבשרו מקללת אותו על עסקי תכשטיה ובזה האשה קרובה [להוציא] אל הפעל [הקללה], כי אין אשה אלא לתכשטיה וכאשר האשה מקללת אותו על עסקי תכשטיה בזה נחשב הקללה קרובה אליו ביותר ואין ראוי לעושר".
      2. חי' הר"ן (מיוחס לו, שבת דף סב:) – "אמר רבא על עסקי תכשיטי' וה"מ הוא דאית לי' ולא עביד לה. פי' שמקללתו על שאינו רוצה לקנות לה תכשיטין ויש לו במה לקנות ויש לו איסור בזה ומביאו לידי עניות, והטעם לפי שאינו מרחם עלי' שהיא תלויה בו והוא תלויה במי שאמר והי' העולם ובמדה שמדד שלא רחם על מי שתלויים בו כך לא ירחם הבורא עליו וכן פי' רבי' יהונתן ז"ל, והא דאמרי' בכמה דוכתי מי שאשתו מקללתו בפניו והוא שותק אין חייו חיים מיירי בשאין מקללתו על עסקי תכשיטיה, אי נמי על עסקי תכשיטי' ואין לו דבהא אין חייו חיים אבל אינו מביאו לידי עניות כנ"ל".
      3. מאירי (שבת דף סב:) – "וכן מי שאשתו מקללתו בפניו ר"ל מי שגורם לאשתו שתכעוס עליו כ"כ עד שתקללהו בפניו כגון שמונע ממנה תכשיטיה ויש ספק בידו לעשות וכשהיא רואה בעצמה כך אף היא מתרשלת בשמירת נכסיו ומביאתו לידי עניות וכן כל כיוצא בדברים אלו ובדרש אמרו בזו מפני שאשתו ובני ביתו תלוים עליו והוא תלוי במי שאמר והיה העולם וכל שמרחם על אותם שהם תלוים עליו אף מי שהוא תלוי עליו מרחמו".
      4. הגריש"א זצ"ל (הערות על מסכת שבת דף סב: אות ט') – "ושאשתו מקללתו בפניו וכו'. ויל"ד דהוא מדה כנגד מדה דכיון דאע"פ שיש לו ממון אינו מקיים חיובו לאשתו לקנות לה תכשיטים, סופו שבא שבאמת לא יהיה לו ולא יוכל לקנות, ולהכי לא נאמר עונש זה בשאר מקומות".
   4. מראי מקומות – הקללה לברכה (סי' ג' סעי' י"ב).
      1. רמ"א (אה"ע סי' קנ"ד סעי' ג') – "אבל אם מקללתו בחנם או מזלזלת אביו ואמו, והוכיחה בדברים ואינה משגחת עליו, י"א **דמותר להכותה**, וי"א דאפילו אשה רעה אסור להכותה. והסברא ראשונה היא עיקר. ואם אינו ידוע מי הגורם, אין הבעל נאמן לומר שהיא המתחלת, שכל הנשים בחזקת כשרות, ומושיבים ביניהם אחרים לראות בשל מי הרעה הזאת, ואם היא מקללתו חנם, **יוצאת בלא כתובה**. ונראה לי דוקא ברגילה בכך, ואחר ההתראה".
2. .