מראי_מקומות_שג_ח-יח
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**שג ח-יח**

**ס"ח**

★אבל יוצא בנזמי האוזן.

במ"ב נקט הטעם "דטריחא ליה מילתא משום דאוזניה מכוסות וכו'", וטעם זה לכאו' מהני רק לגזירת תכשיט שחז"ל תמיד חששו דילמא שלפא ומחויא וכה"ג דטריחא לא שלפו, אבל יל"ע מה עם החשש של חציצה.

וע"ע ברשב"א [סה.] גבי חוטים שבאוזני הבנות דלא חיישינן לטבילה משום דלא מיהדק ולא חייצי, ואולי ה"ה הכא.

וע"ע בתוס' [נט: ד"ה נזמי] דנזמי האוזן "מהודקים היטב ולא חיישינן דשלפא ומחויא".

ובתשב"ץ [ח"ג רפ] הוכיח מכאן דאינו חוצץ דהוי מיעוט שאינו מקפיד, וא"כ אולי ה"ה הכא בנזמי האוזן.

**ס"ט**

★לא במחט נקובה ואם יצאה חייבת.

גבי איש נחלקו לעיל [שא-ח] אם חייב או לא, דרק באיש י"ל דבוש שיאמרו שהוא חייט, ולהכי חשיב לו כדרך, משא"כ אשה דרכה לתפור [שעה"צ שא כז].

★גבי תחיבת מחט להחזיק מלבושים אי שרי, עיין מ"ב [שמ-כז].

**סי"א**

★ולא בכובלת.

נחלקו ר"מ ורבנן אי יצאה חייבת חטאת, דלרבנן כל האיסור מפני דהוי כתכשיט וחיישינן דשלפה ומחויא.

ולר"מ חייב חטאת. וצ"ב מ"ש מקמיע דשרי.

ועיין ברש"ש דקמיע הוא לחולי, וריח רע אינו מוגדר חולי. וחזר והקשה מהא "דיוצאת בפלפל [שהוא לריח רע] לקמן סט"ו ותירץ דאולי אין רוב נשים שיש להם ריח רע יוצאת בכובלת.

וע"ע במאירי "ומ"מ לכתחלה אסור ולא משום שלפא ומחויא שאין דרך אשה שריחה רע לפרסם שהיא צריכה לכך אלא שאינו תכשיט גמור, והלכה כחכמים, ומ"מ גדולי המפרשים מקילין לומר שאם היה צרור זה **מעביר ריח רע לגמרי** הרי הוא כקמיע מומחה ומותר, אלא שאינו מעביר אלא מגין שלא יחושו בו בני-אדם.

**סי"ב**

★שן של זהב לא תצא.

יל"ע בזמננו דאין בושה בכך, האם שרי.

וכן יל"ע בזמננו לכאו' אין חשש שמא תוציא, דצריך אומן בשביל להוציא.

יל"ע גבי פלטה לישור שיניים שמדינא משמשת לאדם כקמיע וכאחד ממלבושיו האם נאסר מדרבנן דילמא מחכי וכו'.

**סי"ג**

★ולא במנעל חדש.

לט"ז שהובא במ"ב [שא סא] גבי יציאה בנעלי בית דלא חששו שמא יורידם, היות ואין דרך לילך יחף ברה"ר לא חששו.

א"כ יל"ע במנעל חדש מה החשש שתוריד הרי לא תלך יחפה ברה"ר, ולא מסתבר לחלק בין איש לאשה.

איה"נ גבי מנעל קרוע חיישינן טפי היות **ומחכי** עלה ותוריד [פמ"ג א"א כד], אבל במנעל חדש למה חששו.

וכן יש להקשות לעיל [שא-ז] גבי קטן במנעל גדול דילמא משתליף ואתי לאתויי הרי אין דרך ללכת יחף, וכנ"ל [ואולי י"ל דאחר שנפל יביאנה בידיו וילך יחף וכל דברי הט"ז הם רק סיבה לא להוריד].

וע"ע במשב"ז [שא מא] דתירץ דקטן במנעל גדול חיישינן טפי **היות ואינו יכול לילך בו מחמת גודלו**, וא"כ ה"ה הכא.

וע"ע בחידושי הר"ן [קמא:] "ולא תצא אשה במנעל מרופט דחיישינן דלמא מחכי עלה ומשלפא ואתיא לאיתויי ברה"ר ולא אמרינן לא משלפא כדי שלא תשאר יחפה בדרך שהרי יש לה בתי שוקים טובים כדרך רוב הנשים ואינה חוששת".

★אא"כ נסתה ללכת בו מאתמול.

יל"ע בזמננו שמודדים בחנות האם הוי כיצאתה שעה אחת.

★עיין לקמן [שח-יב] בביה"ל ד"ה "מנעל" דדן שהמנעל החדש היות ונאסר בלבישה יהפך למוקצה.

★ברמ"א "ובשאר מלבושים אין לחוש".

יל"ע במלבושים שאינם עיקר הלבישה ומצוי שמורידים אותם כגון צעיף וסודר.

**סט"ו**

★"יוצאת בקשר שעשוין לרפואת קיטוף עין הרע וכו'".

ובמ"ב "והוי כקמיע מומחה ולא שייך בזה שליף ומחוי שאינה דבר של נוי".

ויל"ע מה עם החשש של חציצה, ואולי מיירי באינו מהודק.

וע"ע משב"ז [ב].

★ובלבד שלא תתנם לכתחילה בשבת.

עיין משנ"ב [מח] דקאי רק אדסמיך ליה וכו', ודעת כמה אחרונים דה"ה דמותר ליתן תבן לכתחילה בשבת במנעלין שלנו הסתומים מכל צד ונכון להחמיר בזה אם לא בעת הצורך".

יל"ע במדרסים דידן המיוחדים לכך.

וכן יל"ע גבי נייר שנותן לתוך הכובע [להקטין את הכובע] האם מותר לצאת בו והאם מותר לתתו בתחילה בשבת.

★מוך שהתקינה לנידתה.

לענין איסור צובע עיין גר"ז קו"א [שב].

וע"ע באבנ"ז [קעה] דמנחתו בשעה שהיא נקיה [שהרי רחצה] ומה שנוטף אח"כ הוי גרמא.

★ובפלפל וגרגיר מלח ובכל בושם שתתן לתוך פיה.

ואף דגבי אוכל חשיב דרך הוצאה בפיו הכא שרי דחשיב כתכשיט לה גר"ז [יט].

וע"ע בתו"ש [לא] דרק כלפי אוכל הוי דרך הוצאה בפה, משא"כ פלפל דידן אין דרך לאוכלו וממילא אין דרך הוצאתו בפה.

★עיין "רב פעלים" [ח"ב נא] שהוכיח מכאן דאין איסור **אלודי ריחא** באדם.

★עיין רע"א שהקשה למה נאסר נתינת פלפל לריח הפה משום רפואה, עי"ש.

וע"ע אג"ט טוחן [מו].

★גבי מוך באוזנה לא מוזכר הנושא של שחיקת סממנים ואולי אינו מרפא רק מגן.

★בביה"ל ד"ה "ויוצאה באצדעה" דמיירי שהאצדעה מונחת על הבשר תחת הכתונת.

ויל"ע א"כ מ"ט הוי תכשיט.

וע"ע בביה"ל [שא יא ד"ה בזה] דפשוט לו דשעון בכיסו ודאי אין עליו שם תכשיט, וי"ל.

**סי"ז**

★בשו"ע שאסר מפתח גם בחצר הבית המ"ב [נו] נקט שדבריו הם לסוברים שכל מה שנאסר ברה"ר אסור גם בבית וחצר, [דעה שניה בסי"ח].

ועיין בא"א [יג] שהקשה דהרי השו"ע לקמן סתם שכל האיסור לחצר שאינה מעורבת, אבל בחצר מעורבת שרי, וא"כ למה אסר במפתח.

ותירץ דכל מה שהשו"ע התיר בחצר מעורבת זה קולא מיוחדת רק בתכשיטי נשים **בשביל שלא תתגנה על בעלה**, משא"כ מפתח נאסר גם בחצר.

ולפ"ז יצא איסור להניח **בכיסו** אפי' בביתו כל דבר, שמא ישכח ויצא.

וע"ע בגר"ז [כג].

**סי"ח**

★גבי מקום האיסור בגזירת תכשיטים.

1. לרמב"ם [יט-ח] נאסר ברה"ר כרמלית, ובחצר שאינה מעורבת, בחצר מעורבת ובבית שרי.
2. רמב"ן ורשב"א [סד:] ס"ל דהאיסור נאמר גם בבית שמא תשכח ותצא.
3. ר"ת בתוס' [סד: ד"ה "רבי ענני"] האיסור הוא ברה"ר ובכרמלית אבל בחצר אפי' אינה מעורבת מותר.

בדעת האוסרים אפי' בבית י"ל דאין זה גזירה לגזירה, עיין בגר"ז **שקרוב לודאי** שירצה לצאת ישכח להסיר את התכשיטים שכן דרכו בחול לצאת כך.

★ויש שלמדו עליהם זכות וכו', והשתא דלית לן רה"ר גמור הו"ל כל רה"ר שלנו ככרמלית ודינו כחצר שאינה מעורבת.

ועיין במ"ב [סב] דאף דכרמלית נאסרה היות ואין חשש יציאה לרה"ר [בזמננו דלית לן רה"ר] לכן החשיבו כרמלית כחצר שאינה מעורבת.

וע"ע בתו"ש [לו] דלא חשיב דבר שבמנין שחז"ל גזרו על כרמלית וא"כ גם דליכא הטעם שיאסר וי"ל דמראש גזרו כרמלית רק במקום דשייך אטו רה"ר.

★בהיתר הרמ"א דעכשיו שכיחי תכשיטים וליכא למיחש.

וצ"ל דלא חשיב דבר שבמנין, דגם בחז"ל מצינו קולות כגון אשה חשובה [גבי כלילא] וכן נזמי האוזן [כיון דטריחה], ולכאו' זה כוונת הגר"א "וראיה מכלילא לדידהו".

★יל"ע כשיש תכשיטין מיוחדים לשבת האם שייך קולות הרמ"א.

★ומ"מ צריך להזהיר לנשים שלא תצאנה אלא במחטין שהן צריכות להעמיד קישוריהן ולא יותר כי בזה שאין להם תועלת בו ישמעו לנו.

בפשטות דבריו נראה היות וכל ההיתר אינו בשופי לכן מה שאין ברירה מתירים אבל מה שלא נצרך כ"כ מסתמא ישמעו לנו ולכן מחמירים.

וע"ע במ"ב [סז] דמיירי במחט שאינה תכשיט וגם המקילין לא הקילו בכה"ג וצ"ב מה הלשון **שבזה ישמעו לנו**.

וע"ע בביאור הגר"א.

★בדעת השו"ע האם יש לנו היום רה"ר.

עיין בביה"ל הכא, וע"ע בביאה"ל [שמה-ז].

וע"ע בפמ"ג [שמה, משב"ז ו].

ויש דחילקו דכל דברי השו"ע דלית לן רה"ר הם רק כלפי נידונים דרבנן כגון הכא גבי גזירת תכשיטים.

★בקושית הביה"ל לשיטה זו [דאין רה"ר] למה לא תוקעין בשופר בר"ה שחל בשבת.

עיין "תורת חסד" [יז-ה] דרק כאן דמראש לא גזרו בחצר מעורבת לכן מקילין, משא"כ שופר נאסר בכל מקום.

וע"ע בתפא"י [פ"ו-טו].