6. בדין עשיה ללא הפעלת כח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### ליל י"ב כסליו פ"ד ליל שבת קודש פ' ויצא – שיעור בית המדרש הגדול נוה יעקב

# בגדרי מעשה שנעשה על ידי גוף האדם ללא הפעלת כח האדם

### הדוגמאות דיש לדון האם עשיה שעל ידי כובד האדם או עצם מציאותו נחשב מעשה

א] יש לדון האם דבר שנעשה על ידי כובד האדם חשיב מעשה או שכל שאין כאן הפעלת כח האדם אלא רק משקל האדם גורם עשית הדבר אין זה בכלל עשית האדם וכגון מי שעומד מערב שבת על גבי קורת בית הבד ועל ידי כובד גופו נסחטים הענבים והדבר נפק"מ לגבי מעליות בשבת במקרי המצוי שעל ידי שאדם נמצא במעלית זה עושה הגברת זרם [לפשטות שיש בזה איסור] והנה זה ודאי כניסתו למעלית זה כמו שמכניס דבר כבד שגורם הגברת זרם אמנם הנידון במקרה שעכו"ם הכניסו כגון בכסא גלגלים או במקום שבכניסה עצמה אין שום הגברת זרם האם המשך שהיתו במקום חשיב עשית מלאכה בשבת או שכל שגופו אינו פועל אין זה בגדר מעשה

וכן נפק"מ לגבי להישקל במשקל דיגטלי לצורך חולה שאין בו סכנה שמותר על ידי עכו"ם האם יכול לעלות על המשקל כשהוא מכובה והעכו"ם מדליקו ואחרי זה הוא ממשיך לעמוד זה נחשב שהוא לא עושה כלום או שכיון שעצם שהיתו גורם למלכה זה אסור

וכן הדבר נפק"מ במי שנכנס למכונית שהמנוע דולק במקרה דיש בזה הגברת זרם [המציאות משתנה כל הזמן] האם גם המשך שהיתו זה בכלל איסור או רק רגע הכניסה ונפק"מ האם יש להתיר ליסוע אם עכו"ם במכונית לצורך חולה והנה בפשוטו עצם הכניסה זה מעשה בידים אמנם אפשר להיכנס כשהמנוע אינו עובד ואחרי זה כשהעכו"ם מתניע המנוע אין כבר שום עשיה על ידי ישראל אלא רק כובד משקלו גורם להגברת זרם אמנם בפשוטו כה"ג כיון שאין שום ענין בהגברת זרם שנעשה בזמן שהמכונית לא פועלת בפשוטו אין לזה חשיבות של מלאכה אמנם באמת יש לדון עוד שגם אם עכו"ם מנהיג הרכב אבל כיון שכובד האדם גורם להבערת יותר דלק זה נחשב שעושה מלאכה אמנם יתכן שכה"ג שיש עשיה של בן אדם אחר הכל מתיחס למי שמנהיג הרכב אמנם במקרה שיושב במכונית והמזגן דולק ובזה נצרך ההגברת זרם דאל"כ המזגן יפעל פחות וכדו' יש לדון שזה נחשב שיש לו צורך בזה

וכן יש לדון לגבי מכונה הפועלת לגבי דיני לשמה דהנה יש צד שמספיק מה שהדליק המכונה ואמר שזה לשמה זה מועיל על כל ההמשך אמנם בפשוטו אינו כן שהרי מגיע כל הזמן חוטים חדשים בציצית או בצק חדש ולא שייך ליחס הלחיצה בכפתור בהתחלה שזה יחשב לשמה על הכל [רק דיש לדון במכונה של מצות שהאדם המכניס הבצק למכונה יועיל שהוא יגיד שעושה לשמה] אמנם יש שיצרו מצב שהכפתור עובד רק בלחיצה מתמדת של האדם והנה לא רוצים שזה יהיה לחיצה רגילה שא"כ אם אדם יפסיק לרגע המכונה תפסיק את עבודתה לכן יש שעושים כסא שזה כפתור והאדם יושב על הכסא וכבדו זה המדליק את המכונה ובזה יש כאן עשיה כל רגע ויתכן שזה ודאי נחשב לשמה אמנם דבר זה תלוי בנ"ל האם כובד האדם הפועל נחשב עשיה בדיני התורה

וכן יש לדון במי שנכנס לתא טלפון שעשו שכל מי שדורך על הרצפה זה מדליק נורה האם המשך שהיתו זה נחשב עשיה או שכיון שכאן משקלו הוא הגורם ההדלקה אין זה בכלל מלאכה והנה דבר זה היום לא מצוי אמנם הדבר מצוי שיש עין אלקטרונית וכל שרואה משהו במקום זה גורם הדלקה ובזה יש לדון האם כיון שההדלקה נעשה מחמת מציאות האדם זה נחשב מעשה או שכיון שאין כאן שום פעולה מצידו אין זה בגדר מעשה ויתכן לחלק בין כובד האדם למציאות האדם עיין לקמן

והנה כל הנידונים הנ"ל אם ננקוט כמו שהבאינו שיעור קודם שהלוחץ על כפתור וממשיך ללחוץ זה עשיה כל רגע אמנם גם למתירים בפשוטו יש בזה איסור דרבנן ויש לדון כה"ג שזה המשך עשיה על ידי כובד האדם האם זה נחשב מעשה וכן יש לדון כל הנידונים הנ"ל בהתחיל בהיתר של פיקו"נ האם חייב מיד להפסיק

### החילוק בין הנ"ל למשהה עצמו במקום טומאה או בלבישת כלאיים

ב] והנה מבואר ברמ"א יור"ד שע"ב ס"א שמי שנמצא בתוך בית ומת שם מת הוא חיב לצאת מיד ומבואר ברמ"א שגם אם הוא ערום הוא חייב לצאת ועיין יד אברהם ובפ"ת סק"ד בשם ספר משנת חכמים שדנו שלכאורא הוא רק עושה מעשה בשב ואל תעשה והרי גדול כבוד הבריות שדוחה ל"ת שבתורה בשב ואל תעשה אמנם הנה מבואר בגמ' שבועות י"ז. שאדם שנטמא בבית המקדש והוא נשאר ולא יוצא לוקה וצ"ב הרי אין כאן מעשה וכתבו התוס' שכיון שנכנס על ידי מעשה ממילא כל המשך השהיה נחשב מעשה וכן מבואר בגמ' שאם לבש בגד כלאיים ומתרים בו לוקה גם על המשך הלבישה וכתבו התוס' שכיון שתחילתו על ידי מעשה לכן גם המשך הלבישה זה נחשב מעשה וכן עיין נזיר י"ז. דמבואר דנזיר שנמצא בבית הקברות לוקה על כל המשך הזמן שנמצא וצ"ב איפה יש מעשה וכתבו התוס' כנ"ל שכיון שתחילת כניסתו על ידי מעשה חשיבה כל מעשה אמנם משמעות הגמ' שם שגם אם נכנס בשידה תיבה ומגדל דהינו שהכניסו אותו ובא חברו ופרע המעזיבה וזה נעשה מדעתו הוא חייב וצ"ב איפה יש כאן מעשה וכן האחרונים דיקו מהרמב"ם שכל ששוהא במקום טומאה אפילו שלא היה שום עשיה מצידו בכל אופן הוא לוקה וצ"ע הרי אין כאן מעשה ועיין קה"י נזיר סימן ה' ובקרן אורה נזיר י"ז שכתבו דבפשוטו משמע שגם שהית האדם במקום אפילו שלא פועל כלום בכל אופן זה נחשב עשיה ועיין כס"מ פ"י מכלאים ה"ל שהביא מהריטב"א לגבי כלאים דעצם זה שלבוש זה נחשב מעשה [ומבואר כאן ג' שיטות או שכל שההתחלה ההי מעשה באיסור הכל נחשב איסור או שכל שההתחלה במעשה אפילו ללא איסור חשיב מעשה או שעצם שהותו במקום אפילו שלא היה כניסה אם מעשה חשיב מעשה והאירכו בזה האחרונים]

והנה לפ"ז היה מקום לדון גם לגבי שבת ושאר דיני התורה שכל שמציאות האדם גורמת למלאכה וזה נעשה על ידי שאדם מראש הגיע למקום אפילו בהיתר כגון בער"ש כה"ג חשיב מעשה ולקה"י הנ"ל כל שהדבר נעשה מעצם מציאות גופו זה נחשב מעשה אמנם בפשוטו אין זה דומה כלל דשם זה ודאי שעצם מציאות האדם נמצא במקום טומאה זה מעשה עבירה דהתורה הטילה על אדם אחריות שגופו הטמא לא יהיה בבית המקדש וכן בנזיר אדם מוזהר על גופו שלא יהיה במקום טומאה וכן בכלאיים אדם מוזהר שגופו לא יהיה לבוש בכלאים וממילא בכל אלו יש כאן ודאי מעשה עבירה ורק יש נידון האם זה נחשב עשיה ובזה התחדש שמספיק שתחילת הדבר על ידי מעשה או אפילו יתכן שעצם מציאות האדם שנמצא במקום מסוים חשיב מעשה אבל לגבי שבת או רציחה וכדו' יש כאן נידון האם יש כאן בכלל מעשה איסור ובזה ודאי יתכן שכל שהוא לא פועל אין זה עשיה בדיני התורה כלל [חילוק זה הוזכר בקה"י עירובין סט"ז] אמנם אין חילוק זה מוכרח דיתכן שזה סברא שיחשב מעשה תמיד

### המקומות דמבואר שדבר העשה בגוף האדם ללא כוחו נחשב מעשה לגבי נזיקין

ג] והנה עיין ב"ק י: לגבי חמשה שישבו על ספסל אחד ועיין סימן שפ"א ובנו"כ [וכן הוא בחזו"א ב"ק סימן ג' סק"י י: בד"ה ולולא] דמבואר דשיטת רש"י שאם חמשה ישבו על ספסל ולא היה צריך להישבר ובא אדם והתישב על הספסל וממילא נהיה כובד גדול ולאחר זמן זה נשבר כולם חיבים דהיו צריכים לקום והנה כאן מצד פעולת הישיבה שלהם לא היה בזה שום מעשה נזק שזה לא היה מזיק ורק לאחר שהתישב עוד מישהו עכשיו כובד גופם גורם להיזק הספסל ומבואר שחיבים על זה [ויתכן שגם לרמב"ם שחולק מצד שכה"ג אחריות השבירה מתיחס למי שהגיע אחרון אבל הוא מודה שללא זה יש כאן סיבת חיוב במה שכובד גופם שבר את זה] ומבואר שדבר שנעשה מכח כובד גוף האדם זה נחשב אדם המזיק

ועיין ב"ק ל"א. דמבואר שאם אדם נתקל ונפל ואחרי זה מישהו אחר נתקל בו שלא באשמתו הראשון חייב ונחלקו הראשונים האם זה חיוב מצד אדם המזיק או מצד בור והנה לראשונים שהחיוב מצד אדם המזיק צ"ב למה הוא חייב הרי כה"ג הוא לא עשה כלום ובהכרח צ"ל שדנים את מי שמגיע כנתון קים וכטבע העולם שדבר הולך ושמציאות האדם שנמצאת על הקרקע זה כדבר המזיק דהינו כאילו הוא עכשיו היה נכנס למקום וגורם לנפילתו של השני שהוא ודאי חייב וכאן הדבר יותר מחודש מהמקרה הקודם דכאן זה לא כובד האדם אלא מציאות האדם [ראיה זו הובאה באור גדול סימן א' בד"ה אמנם עמוד 19] והעיר חתני הגרי"ח שטייער שליט"א דאם מציאות האדם נחשב עשיה א"כ בסק"ב לגבי טומאה למה הראשונים חיפסו שיחשב מעשה כי תחילתו במעשה וצ"ע

עיין גמ' בב"ק כ"ז. אמר רבה נפל מראש הגג ברוח שאינה מצויה חיב על הנזק ופטור בד' דברים ברוח מצויה והזיק וביש חייב בד' דברים ופטור על הבושת ואם נתהפך חייב גם על הבושת והנה מבואר שזה אדם המזיק מדחיב בד' דברים וצ"ב הרי הוא לא עשה כלום אלא הרוח הפילתו והזיקה על ידי כובד גופו או על ידי המכה שנתנה עמו והנה היה מקום לדון שהחיוב מצד אש וכדין אסו"מ שהניחם בראש גגו והזיקו שחיב משום אש והרי לר"י אשו משום חציו אמנם הנה עיין תוס' סנהדרין ע"ז. בתירוצם השני וכן בשטמ"ק בב"ק נ"ו שאסכו"מ שהניחם בראש גגו אין בזה דין אשו משום חציו וזה רק משום ממונו וכן נקט הגר"ח לעיקר בהלכות שכינים ובחזו"א בב"ק סימן ב' סק"א ב' ועוד שברוח שאינה מצויה בפשוטו אין חיוב מצד אסו"מ וא"כ צ"ב למה הוא חייב מצד אדם המזיק ועיין חידושי הגרש"ש יבמות סימן ל"ז בד"ה וע"כ שכתב שמכאן מוכח שכל שאדם מניח שיעשה מעשה על ידי גופו אפילו שזה ללא כוחו אלא על ידי כובד גופו חשיב מעשה וכן הוא באור גדול הנ"ל

### בנידון הראשונים במשליכים אותו על תינוק האם חשיב רוצח

ד] והנה עיין תוס' סנהדרין ע"ד: ויבמות נ"ד: שהוכיחו מהגמ' שם שבגילוי עריות אפילו שיהרג ואל יעבור אבל באשה שהיא קרקע עולם אין בזה דינא דיהרג ואל יעבר וביארו הטעם שהרי המקור הוא מרוצח והגמ' אומרת הטעם מצד שמאי חזית דדמא דידך סומק טפי דילמא דמא דחברך סומק טפי דהינו שיסוד הדין הוא שב ואל תעשה והוסיפו תוס' וז"ל **ורוצח גופיה כי מחיב למסור עצמו ה"מ קודם שיהרג בידים אבל היכא דלא עביד מעשה כגון שמשליכין אותו על התינוק ומתמעך מסתברא שאין חיוב למסור עצמו דמצי אמר מאי חזית דדמא דחבראי סומק טפי דילמא דמא דידי סומק טפי** עכ"ל ומבואר מדברי התוס' שכה"ג שמשליכים אותו על תינוק יש כאן נידון שיש כאן מעשה רציחה ואם הדין שיהרוג ואל יעבר הוא חייב למסור נפש ורק מצד שהדין שב ואל תעשה כאן זה לא נחשב שהוא עושה מעשה ובכפות תמרים יומא פ"ב. נקט בדעת הרמב"ם שאין היתר של ללא מעשה וגם כה"ג חיב למסור את נפשו

ועיין ח' הגר"ח הלכות יסודי התורה שהקשה שכה"ג זה לא נחשב שהוא פועל כלל אלא הרי הוא כגרזן ביד החוצב והעכו"ם שזורק אותו זה נחשב שהוא עושה מעשה וע"ש שכתב שכונת התוס' שאם יהיה משכחת ליה רציחה בשב ואל תעשה זה היה הדין דהוא לא היה צריך למסור נפש אבל באמת הדוגמא שתוס' הביאו זה לא נחשב מעשה רציחה כלל והוא דוחק גדול בכונת התוס' [ובאור גדול סימן א' עמוד 18] הביא מרבינו ירוחם שלגבי בפרהסיא גם כה"ג הוא צריך למסור נפש ולכאורא זה לא מצד לא תעמוד שהרי מסתבר שכה"ג אין זה דחיה של האיסור אלא שצריך קודם לדאוג לעצמו

ועיין חזו"א בגליונות שם שכתב שזה כמו אדם שעומד בראש הגג ונופל ברוח מצויה דמבואר בגמ' שזה נחשב אדם המזיק וממילא גם לגבי איסור רציחה הוא נחשב רוצח ורק מצד שזה שב ואל תעשה הוא לא צריך למסור נפשו וכתב שבאמת אם יגידו לאדם או שיעלה לראש הגג ויפול ברוח מצויה על התינוק שכה"ג זה נחשב שהוא עושה מעשה ויהיה הדין יהרג ואל יעבור וכן ביאר באור גדול סימן א' עמוד 18-21 ובאבן האזל פ"ה מיסודי התורה סק"ב אלא שביארו שהכונה שכיון שהריגת התינוק זה מכובד האדם לכן זה נחשב שהוא זה שפועל שהרי הכובד שלו פועל אבל באמת אם הרוח תתן מכה אם האדם שזה לא קשור לכובד וכמו הרקתא בב"ק כ"ו בזה באמת זה נחשב עשית הרוח או האדם הזורקו וכתב שלכן תוס' הדגישו שיתמעך דהינו שזה מחמת הכובד ע"ש

והנה עיין אור גדול בד"ה עוד נראה [עמוד20] שכתב לדון שכונת התוס' שבאמת מה שלא צריך למסור עצמו מצד שלא עושה כלום ודיק כן מלשון הרא"ש ביבמות וכן הוא בלשון הר"ן בסנהדרין אמנם בדבריו מפורש שההיקש גם למקרה שאומרים לו שאם לא יניח להם להרוג את פלוני יהרגו אותו שלא צריך למסור נפש והרי כה"ג לא עושה כלום והנידון רק מצד לא תעמוד על דם רעך אבל התוס' חיפשו דוגמא שיש כאן עשיה ומשמע שיש כאן עשיה של רציחה ויש מקום לדון שהר"ן דיבר במקרה שהתינוק מת לא מחמת הכובד אלא מחמת המכה וכה"ג כתב האבן האזל שודאי שזה המעשה של העכו"ם ואין מכאן ראיה שכובד של אדם לא חשיב מעשה

ועיין חידושי הגרש"ש יבמות סימן ל"ז שנקט שכונת התוס' שבאמת אין כאן מעשה רציחה והוקשה לו מהגמ' שמי שנפל ברוח מצויה כובד האדם חשיב מעשה וכתב שכל שזה נעשה על ידי אדם כה"ג ודאי שזה מתיחס לאדם הפועל דהינו שודאי שכובד האדם זה נחשב מעשה אבל כל זה מתי שאדם דוחף את חברו דשם כובד האדם מתיחס לדוחף כגרזן ביד החוצב אבל איפה שזה רוח מצויה וכדו' שאין ליחס לאדם אחר כה"ג זה נחשב עשיה של האדם

ועיין נתיבות שלום סימן נ"ו סק"ד שהביא מהתוספתא פי"ב משבת ה"י הובא ברמב"ם פי"א הי"ד ובמג"א ש"מ סק"ז דקטן האוחז בקולמוס וגדול אוחז בידו וכותב הגדול חייב ואם הפוך פטור וכתב דמבואר שאפילו שצריך באחיזת הקטן בקולמוס בכל אופן זה נחשב עשית הגדול אמנם לכאורא זה לא דומה דשם בשעת הכתיבה הוא כותב אם ידו של השני אבל כאן בזמן הפעולה כובד האדם פועל וצ"ע

### ביסוד החזו"א שמעשה ללא כח זה רק חיוב בנזיקין אבל אין על זה חיוב מיתה והקושיא על דבריו

ה] והנה העולה מהנ"ל דבפשוטו מבואר מהגמ' של רוח מצויה ושאר הגמרות שהבאינו שכובד האדם שפועל זה נחשב מעשהו ולכן זה סברא לחיב במזיק וכן זה נחשב מעשה רציחה והנה בפשוטו ממילא זה גם סיבה לחיב מיתה וכן זה סיבה לאסור בשבת אמנם עיין חזו"א בב"ק סימן ב' סק"ב וסק"ח שכתב לחדש שיש מעשה שיש בו גם כוחו ויש מעשה שזה ללא כוחו וכתב שלגבי נזקין חיב במעשה אפילו ללא כח [וכן יש בזה איסור רוצח] אבל לגבי חיוב מיתה של רוצח צריך כוחו וכתב שלכן הדין של אדם ששוכב ברה"ר או הדין של נפל מהגג ברוח מצויה זה רק מעשה לגבי נזיקין אבל לא לגבי חיוב מיתה על רוצח

וע"ש שהוכיח יסוד זה מהשטמ"ק בב"ק נ"ו בשם הרא"ה דכתב דמבואר בגמ' שאם זרק אבן למעלה ונפלה כנגדה שפטור ממיתה כי זה לא כוחו וכתב הרא"ה אבל שזה נחשב אדם המזיק וכן מבואר בגמ' שמשיך נחש בחברו פטור ממיתה וכתב הרא"ה שזה נחשב אדם המזיק וביאר החזו"א כנ"ל שכה"ג זה נחשב מעשה שלו אבל לא כוחו ובלשון הרא"ה כיון שזה נוצר מגרמתו ועיין חזו"א שהוכיח עוד יסוד זה משיטת הרשב"א שמעמיד בהמה על גבי קומת חבירו חשיב אדם המזיק אבל לגבי מיתה מבואר בגמ' שפטור אמנם עיין תוס' כתובות ל"ג: שכתבו מפורש שמי שנפל מהגג ברוח מצויה שחייב גלות ואין לדחוק שגלות זה אחרת דבתוס"ר שם ובתוס' שאנץ מבואר שזה גם סיבה לחיב מיתה רק שזה שוגג

והנה בפשוטו מוכח מהתוס' שס"ל שגם לגבי חיוב מיתה מספיק מעשה ולא צריך כוחו וזה דלא כרא"ה אמנם אפשר לומר שכל מה שצריך כוחו כדי שזה יחשב עשיה שלו ממש וכאן שגופו פועל אין לך עשיה גדולה מזה שעד כמה שכובד האדם זה הוא בעצמו ממילא זה ממש כמו כוחו ורק במעמיד או זורק אבן למעלה שהדבר נפעל אם הבהמה או האבן בזה כל שזה לא כוחו אין זה עשיה גמורה ולכאורא הוא חילוק ברור וכן עיין ח' הגר"ח הלכות שכנים שנקט שגם בממון המזיק צריך כוחו ואין הבדל בגדרי מעשה בין אדם המזיק לחיוב מיתה וא"כ אם מבואר בגמ' שנפל ברוח מצויה חיב מדין אדם הוא גם צריך להתחיב לגבי מיתה וחשיב כוחו ובהכרח כנ"ל

### הסברא לחלק בין מזיק ורציחה לשבת והראיה לאסור בכלאי בהמה

ו] והנה לפ"ז כל שהדבר נפעל על ידי הכובד שלו דמבואר בתוס' שחיב מיתה זה גם אסור לגבי שבת אמנם עדין יתכן לחלק שגם אם חזינן שלגבי נזיקין ומיתה חייב אבל יתכן לחלק בין זה לשבת, דבנזיקין ורציחה דרצון התורה שהדבר לא יעשה רק שלא הטילה אחריות עלי אלא אם זה מעשה של האדם בזה מספיק גם עשיה כזו ליחס הדבר לאדם אבל לגבי שבת או שחיטה וכדו' דשם כל הענין זה העשיה של האדם בזה צריך עשיה גמורה וכל שזה עשיה ללא כוחו זה לא נחשב עשיה ועיקר הסברא מבואר בחזו"א או"ח סל"ו בד"ה החורש שכתב שגם לרשב"א שמעמיד בהמתו ע"ג עשבים חשיב אדם המזיק אבל לגבי שבת פטור דזה רק סברא להחשב מעשה כשהתוצאה מאוסה ולא כשכל האיסור זה העשיה וכן עיין ב"ק סי"ד סקי"ב שדן מטעם הנ"ל שהדין אשו משום חציו זה רק לגבי רוצח ומזיק ולא לגבי שבת וע"ש שהוכיח מגמ' מפורשת שהדין מקרב הדבר אצל האש דמבואר בתוס' שאשו משום חציו, שאין את זה בשבת [אמנם יתכן שבאמת לנימוק"י שיש אשו משום חציו בשבת ס"ל שמקרב הדבר אצל האש זה לא אש ותוס' שנקטו שזה אש ס"ל שאין אשו משום חציו בשבת]

ומקור לזה דהנה מבואר בגמ' שהיתה אבן מונחת לו בחיקו ועמד ונפלה חייב בניזקין והרשב"א בתוה"ב סוף שער א' למד מזה גם לשחיטה והרא"ה חילק שנזיקין זה מצד שנגרם נזק אבל זה לא מעשה לשחיטה והנה בגמ' שם מבואר שלגבי גלות זה גם סיבה לחיב לולי מיעוט מיוחד ובהכרח לחלק כנ"ל ומה דמבואר בגמ' שגם בשבת זה רק מצד מלאכת מחשבת צ"ל שמדובר שם באופן שיצא אם זה החוצה ולא שזה נפל כמבואר במאירי שם אמנם עיין גליונות חזו"א הלכות שכינים וכן בב"ק ס"ב סק"ב בד"ה והנה שהוכיח מהגמ' שדימתה שחיטה לרציחה א. חולין ט"ז לגבי בידקא דמיא אמנם יש לדחות דשם יש נידון כללי האם ליחס אליו הכח ועד כמה שמיחסים ממילא זה כוחו גמור עוד יש גמ' ע"ז: לגבי זורק אבן על הכותל וזה הלך מכוחו שהגמ' מדמה רציחה לקידוש מי חטאת וכן תוס' בסנהדרין ע"ז נקטו מסברא שאשו משום חציו שמועיל לחיוב נזקין ורוצח זה גם לשחיטה ולא חילקו בגדר הדברים וצ"ע ועיין מה שכתבנו חולין ל"א בדין מעשה בשחיטה

והנה עיין כלאים פ"ח מ"ג שנחלקו תנאים לגבי מנהיג בכלאים במי שיושב בקרון האם הוא לוקה את הארבעים ודעת הרי"ף והרמב"ם שהלכה שלוקה ובטעם הדבר מבואר ברשב"א בב"מ ח: וכן בפיה"מ בכלאים שכיון שהם הולכות מכובד האדם זה נחשב שהוא מנהיג אותם וגם התנא שחולק יתכן שזה מצד שס"ל שזה לא גורם שהבהמה תלך מחמת זה ועיין תורת זרעים שתמה שהרי זה לא מעשה וכתב כיון שבתחילה זה היה על ידי מעשה וכמו לגבי לובש כלאיים אמנם כבר כתבנו לעיל שזה לא דומה כלל דשם ודאי יש איסור והנידון האם חשיב מעשה אבל כאן יש נידון האם עובר איסור כלל ובזה ודאי אין שום מעלה שהיה בתחילה על ידי מעשה ובהכרח הביאור שכיון שהולכת מחמת כובד האדם זה נחשב עשיה שלו [ואפילו דמבואר בתוס' לגבי רציחה שזה שב ואל תעשה אין לדמות גדר מעשה למלקות לשם ופשוט] ובנתיבות שבת סימן נ"ו וכן הוא בתורת זרעים דחה דכאן זה כמו מנהיג שלוקה וצ"ע דמנהיג זה גם מעשה שהולכת מכוחו אבל כאן אין עשיה אלא מציאות האדם וזה הנידון האם זה נחשב עשיה או לא וצ"ע

### מה דיש לחלק בין שבת לכל דיני התורה ודעת רבותינו בזה ובדין חום היוצא מהאדם

ז] אמנם יתכן לחלק בין שבת לשאר מקומות דבכל התורה כולה כגון במצות או בשחיטה יסוד הענין שיהיה עשיה של האדם וכה"ג שכובד גופו פועל זה עשיה גמורה אמנם בשבת יסוד האיסור זה מה שגוף האדם פועל ולא נח ויתכן שלזה ודאי צריך דוקא כוחו ממש ולא שמציאות גופו עושה הדבר וידוע קושית הנימוק"י שאם אשו משום חיציו איך מותר להדליק נר מערב שבת ותירץ החת"ס דבשבת יסוד הדין למען ינוח וכאן בשבת גופו נח לגמרי וכן בזה ביארו שגם אם יש שליחות לעכו"ם לחומרא אבל אין איסור אמירה לעכו"ם מדאוריתא דבזה אפילו דיש יחס גמור אבל הרי גופו נח אמנם אין לנו הכרח שזה לא סיבה לחיב לגבי שבת ובפרט לנימוק"י שהקשה מצד אשו משום חציו

והנה העולה מהנ"ל שלגבי דבר שנעשה בכובד האדם לגבי נזיקין זה ודאי חשיב מעשה ולגבי רציחה בתוס' מבואר שחייב והחזו"א נקט שהרא"ה חולק על זה ולכאורא יש לחלק בזה וכנ"ל וכן מוכרח לדעת הגר"ח ולגבי שבת יש מקום לדון שלכו"ע לא חשיב מעשה ואין מקור מוכרח לחילוק זה ולגבי מעלית שבת שכובד האדם מגביר הזרם עיין שבות יצחק חי"ג בדין אמירה לעכו"ם עמוד קפ"ו שהביא דעת האגרות משה ח"ב סימן צ"ה לאסור וע"ש שנקט שגם עכו"ם שנוהג במכונית אם כובד האדם מגביר העברה יש בזה איסור דאוריתא והביא שהגריש"א הורה שכיון שהעכו"ם לוחץ על המעלית מתיחסת אליו הפעולה ולכן הורה שעדיף מעלית שעכו"ם לוחץ על הכפתור מאשר מעלית שבת דשם הפעולות הנעשות מתיחסות לכובד האדם [ולכאורא יש לדון בזה דהנה מקובל שאדם שלוחץ על כפתור חשמלי כי ההמשך זה כמו כח שני ולא חשיב עשיה שלו ורק בשבת מצד זורה ורוח מסיעתו חשיב מעשהו וממילא יש לדון שכיון שביחס לשאר דיני התורה זה לא מתיחס לעכו"ם ממילא זה יתיחס לכובד האדם ממילא גם החידוש של זורה ורוח מסיעתו זה לא סיבה להקל וצ"ע בגדרי מלאכה בחשמל] [והגרש"צ אמר לי בשם החוט שני להתיר נסיעה במכונית אפילו שנהיה הגברת זרם על ידי האדם אמנם לחזו"א ודאי שזה כך] ולגבי שזה יחשב לשמה בזה יש לדון שכאן שזה רק היכי תימצי להגדיר העשיה לשמה ולא שזה דין עשיה בזה ודאי שזה יועיל אפילו אם ננקוט שאין בזה חיוב של רציחה

והנה יש לדון לגבי אדם שעומד בחדר שיש בו מזגן וגוף האדם מוציא חום וזה גורם להדלקת המזגן האם יש לאסור מצד שזה חשיב מעשה והנה מצד עצם הכניסה יתכן שאז זה רק בגדר גרמא [ויש לדון במכניס תנור לחדר] אבל ברגע שבו זה מדליק יש כאן מעשה על ידי גופו ויש לדון שזה כמו כובד האדם ועיין נתיבות שלום פרק נ"ו מה שכתב בזה ואין דבריו מוכרחים ויתכן שכובד האדם זה יותר פעולה מסתם דבר שנגרם מעצם מציאותו וכן יש לדון באדם שעומד ליד עין אלקטרונית ודולקת נורה שכאן זה לא כובד האדם אלא מציאות האדם והנה לגבי נזיקין בנפל ונתקלים בו מבואר שזה נחשב שהאדם מעמיד עצמו ופועל ומסתבר שגם כאן זה כך אמנם יתכן שלחזו"א שצריך כח האדם ורק בכובד זה כמו כח יש לדון שכאן זה לא כך וצ"ע בזה

והנה ראיתי מעירים שכל מי שנכנס לחדר דיש בו נר על ידי שאיפתו אויר זה ממעט החמצן בחדר ומנמיך את האש ושיחשב מכבה אלא בהכרח שדבר שנפעל מגוף האדם אין בזה איסור אמנם הרי האדם לא מתעסק בנר ואין לו שום ענין בכיבוי ובזה ודאי שאין פעולתו מתיחסת לנר וכמו מי שעובר ליד מצלמה דדעת הפוסקים להתיר שאין מעשהו מעשה כתיבה אבל במזגן שמעונין הרי שידלק יתכן שזה יותר חמור וצ"ע

### האם העמדת גופו במצב רגיל חשיב עשיה

ח] עיין שיעור הקודם שכתבנו לדון האם המשך עשיה חשיב מעשה וכגון מי שלחץ על כפתור שמדליק אור האם מה שמחזיק להמשיך חשיב מעשה והבאינו דפשטות הדברים דחשיב מעשה וכן דעת הגריש"א והחוט שני והבאינו לעיל את הנידון האם כל דבר שקורה על ידי גוף האדם כגון כובד האדם או הימצאות האדם במקום מסוים האם חשיב מעשה והבאינו שדעת החזו"א שלא חשיב מעשה ויתכן שגם אם בשאר דיני התורה חשיב מעשה אבל לגבי שבת יתכן שלא חשיב מעשה

והנה יש לדון האם דבר שנפעל על ידי מה שהאדם עומד או יושב וכדו' וכגון שעומד מול עין אלקטרונית או מול מיבש ידים האם זה גם לא נחשב מעשה אלא שמציאותו כאן גורמת או שהרי האדם מצד טבעו הוא נופל על הריצפה וכל מה שהוא עומד או יושב זה כח האדם ויש לדון האם זה נחשב כעשיה או שכיון שזה הצורה הטיבעית של האדם זה לא נחשב עשיה

וכן יש לדון במודד חום דיגטלי שמעמידים אותו מול האדם והנה אם ישנו מחובר לקיר ואדם מתקרב לזה מסתמא חשיב מעשה והמשך המצב בפשוטו אין כאן שום עשיה אמנם יש לדון שעמידתו כאן חשיבה מעשה וממילא זה כמו עשיה מתמשכת וכמו במחזיק דבר בידו חשיב מעשה מה שממשיך להחזיק כך מה שממשיך לעמוד זה עשיה והרי אם היה צריך לעמוד על אצבעותיו מסתבר שודאי שמה שממשיך לעמוד בצורה זו זה מעשה א"כ גם בכה"ג זה כך וכן אם היה מרים ידו נגד המודד חום ומשאיר היד מוחזקת בפשוטו זה ודאי מעשה א"כ ה"ה כאן ולפ"ז גם אם מישהו אחר מודד לו חום יש לדון ששניהם עושים המחזיק המכשיר כי עומד מול האדם והאדם כי עומד מול המכשיר וכמו אם שניהם יתקרבו יחד עד שיפגשו ששנים עושים איסור ובאמת לפ"ז יש לדון בעכו"ם שמחזיק משאבת חלב על גוף האשה אבל מאידך האשה צריכה לעמוד ולהחזיק עצמה ורק על ידי זה זה שואב האם זה נחשב שגם היא פועלת אמנם כה"ג מסתבר שהיחס כמו שביארנו בשיעור הקודם לגבי הוצאה שהיא עושה מצב שמחזיקה עצמה ועל זה מגיע המצב של העמדת המכונה וכן מוכח מהתוספתא שקטן שמחזיק ביד גדול וכותב הגדול פטור אפילו שצריך את החזקת הגדול בקולמוס כל הזמן אמנם במודד חום צ"ע ויתכן שכל שזה שני בני אדם בזה מסתבר שהיחס של העשיה זה של מי שמחזיק המודד חום אבל כל שאין כאן בן אדם יש לדון בזה וכנ"ל

והנה מבואר בגמ' שיש איסור ניקף דהינו שאדם שמקיפים אותו עובר איסור ומבואר בגמ' שאם הוא מסיע להיקף לוקה ועיין רעק"א שהקשה שהניחא אם בשעת הגילוח הוא מסיע א"כ א"ש שזה מוגדר שהוא שותף לעשיה וחשיב מעשה אבל אם העמיד את עצמו קודם ההקפה ובזמן ההקפה הוא כבר לא מסיע למה שזה יחשב מעשה ועיין חזו"א [חו"מ ליקוטים כ"ג בהערות למכות כ:] שכתב שכדי להיות ניקף אדם מעמיד את ראשו בצורה שונה מהצורה הרגילה וממילא מה שממשיך להחזיק עצמו במצב זה זה נחשב עשיה וכמו אדם שמחזיק חפץ שגם המשך ההחזקה זה נחשב עשיה עכ"ד והנה מבואר בדבריו שרק מצד שמעמיד עצמו בצורה שונה מישיבה רגילה אבל אם יושב רגיל בזה לא חשיב מעשה ולא אומרים שזה עצמו שמעמיד עצמו במצב שגופו סמוך למקיף זה מעשה ודבר זה מדויק בגמ' שהגמ' אומרת שמדובר במסיע ומבואר שסתם מה שעומד שיקיפו אותו זה לא סיבה ובפשוטו הביאור דהנה הט"ז נקט שזה נחשב מעשה בכל דיני התורה כל שהוא מסיע אמנם דעת הש"ך וכן פסק המ"ב שודאי שמה שאדם מסיע לא חשיב עשיה כיון שהשני עושה ורק כאן שהתחדש שיש איסור של ניקף ורק הנידון להגדיר שזה מעשה בזה עוזר מה שהוא מסיע והנה דעת רעק"א שצריך פעולה חיובית מובהקת בזמן ההקפה ולא עוזר שהיטה את ראשו קודם והחזו"א חידש שהמשך של פעולה לא רגילה זה גם מועיל אבל מצב רגיל ודאי שזה נחשב עשיה אבל זה לא מספיק כדי להגדיר שהוא עושה את הפעולה הנעשית על ידי אחר וצ"ע בזה

והנה מבואר בגמ' שאם יש צבי בחדר ואדם כבר יושב בפתח יכול להמשיך לשבת שם ומבואר שאין בזה מלאכת צידה ועיין ליקוטי אגלי טל סל"ז שהקשה למה שלא נימא שמה שיושב זה מעשה כל רגע שמחזיק הצידה ובפשוטו מבואר או שהמשך עשיה זה לא עשיה לגבי שבת או שאדם שיושב בצורה רגילה זה לא נחשב עשיה אמנם ע"ש שהקשה שלמה לב"ש לא יחשב כל כלוב שיש כאן איסור של שביתת כלים שהרי המחיצות צדות הבעל חי וכמו שקדירה מבואר בגמ' שצריך להגיע שמפקיר אותם מצד שהקדירה מסיעת לבישול ובהכרח שבצידה כל השם צידה זה המעבר ממצב של משוחרר לניצוד וכל שזה המשך מצב ניצוד אין זה בכלל צידה ולכן גם אם יחזיק ציפור מערב שבת בידו יכול להמשיך ולהחזיקו

והנה מבואר בגמ' בב"ק ל"א. דאם עמד בעל הקורה ובעל החבית נתקע בו הוא חייב דהינו שדנים את בעל החבית כמצב קיים שהוא הולך ובזה שאדם נעמד אם קורה ממילא מה שהחבית נשברה בזה זה נחשב מעשה ופשטות הגמ' שם שאם הוא נפל על הרצפה ומישהו נתקל בו זה לא נחשב מעשה ועיין תוס' שתמהו מה החילוק ונקטו שבאמת בשניהם חייב אמנם בתור"פ שם בביאור השני וכן בנימוק"י כתבו שאדם שעומד הרי אם לא היה חי היה נופל לכן עמידתו חשיב מעשה משא"כ אם שוכב על הקרקע הרי גם אדם מת זה היה כך ולכן זה לא נחשב מעשה והנה בפשוטו דעת הנימוק"י תור"פ שעמידה של אדם זה בגדר מעשה אפילו שזה צורה טבעית אמנם בדעת תוס' שדימו הדברים משמע שנקטו שאם מצד מעשה העמידה שזה פעולה טיבעית של האדם המשך המצב זה לא עשיה ובהכרח שדנים שמציאות האדם זה עשיה וא"כ אין חילוק אם הוא עומד או שוכב [אמנם עיין חזו"א ב"ק ס"א סק"א וס"ב סק"ח שדן שבאמת כל המחיב כאן מצד במה הצד דאדם ובור דהינו שכאן באמת זה לא עשיה כי בעל החבית מגיע אליו אלא שכאן הבור בגוף האדם זה מחיב כמו אדם ולפ"ז אין ללמוד מזה אמנם בפשוטו אם זה במה הצד מבור לא יתכן שחיב יותר מבור ועיין ח' הגרי"ז]

עיין גמ' בב"ק כ"ח: דמבואר שאם אדם מחזיק חבית בידו ונפשרה בידו והזיקה שהוא פטור בגלל שכתוב ולנערה לא תעשה דבר דהינו פטור אונס ומבואר שיש כאן מעשה אדם רק דיש כאן פטור אונס ועיין רשב"א שם דדן האם זה נחשב מעשה אדם כיון שזה נפשר מאיליו והא לא עשה כלום והנה לכאורא הוא הרי מחזיק את זה כל רגע באויר וממילא גם אם זה נבקע לבד אבל מה שזה נפל למקום שזה נפל זה מכח שהוא החזיק את זה שם ולמה שזה לא יחשב מעשה שלו ומשמע שמה שעומד ומחזיק דבר על כתפו זה לא נחשב עשיה אלא שהעשיה היתה במה שהעמיד את זה על כתפו וצ"ע בזה

### רשימות

א. לענין מעמיד דהבאינו לעיל דאפילו שלגבי מזיק חייב אבל לגבי שבת אין זה מעשה עיין אבן העוזר סימן שכ"ח שכתב שאם חיב לגבי מזיק כל שכן לגבי שבת שהרי שם מצאנו שגם זורה ורוח מסיעתו חייב ולכן כתב שאסור להעמיד עלוקה על גבי המכה שזה נחשב מעשהו וע"ש שכתב שמעמיד בהמה בשבת על גבי עשבים כיון שזה ניח לה אין לזה שם מלאכה וצ"ב כוונתו וע"ש שכתב לגבי נותן חיטים בריחים של מים דאם בנזיקין חייב וודאי שגם בשבת חייב אמנם המג"א אפילו שלגבי עלוקה כתב שזה מעשה אבל לגבי טחינה עיין סימן רנ"ב נקט שזה לא מעשה והנה מותר לאשה להניח תינוק לינק ויתכן שאצלו שזה מעשה חיותו אין זה בגדר מלאכה וממילא מצד המעמיד זה גם כך וכמו במעמיד בהמה על עשבים ויש לדון במחמר למה לא הוי כמעמיד לאבן העוזר

ב. לגבי כח כוחו האם חשיב כוחו פשטות הגמ' ב"ק י"ט דהוי כוחו אמנם לגבי גלות מבואר בגמ' במכות ח: שזה לא כוחו וצ"ב החילוק וכבר הקשה כן הנחלת דוד בב"ק י"ט. ולמבואר לעיל מהרא"ה שיש מעשה ללא כוחו יתכן לחלק כנ"ל אמנם עיין נתיבות שלום סימן נ"ה שהביא מהראשונים שלגבי גלות זה פטור אונס ולא שחסר במעשה אמנם בריטבא משמע לא כך ע"ש

ג. עיין גמ' מנחות נ"ו שדנה בהניח שאור על גבי מנחה ונתחמצה אהאם חייב והגמ' מדמה למניח בשר על גבי גחלים שזה נחשב מעשה ועיין חידושי הגרי"ז שם שהקשה שבמניח סם לגבי נזיר מבואר שללא מיעוט זה נחשב מעשה ולמה כאן יש נידון ע,ש עוד דוגמאות וכתב שיש מקומות שכתוב עשיה שלא מספיק יחס אלא צריך שהדבר נעשה ישירות אם גופו ולכן זה לא עשיה ע"ש

ד. המג"א נקט שמכניס חיטים בריחים של מים לא הוי מלאכה לגבי שבת אמנם לגבי שימור במצה מפורש בבה"ל שודאי אפשר לטחון בריחים של מים או בהמות ובפשוטו כן הוא בגמ' במנחות והנה אפ נימא שזה מעשה ללא כוחו יתכן שרק בשבת זה סברא לפטור אבל לגבי לשמה ודאי שזה עשיה שלו ויתכן דשם כל החסרון בעכו"ם מצד אין אדם משמר מה שביד חברו ובזה אין חסרון אמנם מכונה לגבי הלישה והאפיה בזה הוי ככח שני או כח כוחו ויש לדון בשאר דיני תורה האם זה מעשה גמור ובזה יתכן שצריך עשיה לשמה שזה מעשה גמור והא חידוש שלא יספיק עשיה ללא כח והנה מבואר במ"ב ש"כ סקי"ד שמותר לתת ענבים ביין שזה מתפרק היין ולא חשיב שהוא סוחט וצ"ע מה זה שונה ממכניס חיטים בריחים של מים וצ"ל שכיון שזה נעשה לאחר הרבה זמן זה לא מתיחסאליו והא חידוש ובט"ז סק"ג אוסר את זה