מפרכסת וגדר היתר שחיטה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף לג

חולין לג. היתר אכילת מפרכסת

א. מבואר בסוגיין דישראל ששחט בהמה ועדיין היא מפרכסת פקע מינה איסור אבמה"ח.

וכבר תמה בפמ"ג מ"ז סוס"י-כז מנ"ל לרבנן הא מילתא שע"י שחיטה יצא מידי אבמה"ח [והוסיף דתינח לשיטת הר"מ שאם אוכל מפרכסת עובר באיסור דלא תאכלו על הדם מדאורייתא שפיר י"ל דש"מ שאין בו איסור אבמה"ח, אבל לשיטת רש"י קכא: אינו אלא אסמכתא וצ"ע מנ"ל דפקע אבמה"ח].

וכמה דרכים בזה בד' האחרונים, ויסוד הדברים סובב אם נתחדש ששחיטה יש בה היתר של איסור אבמה"ח או דע"י שחיטה פקע ממילא איסור אבמה"ח.

**א. מהלך הזכ"י דשחיטת מתרת איסור אבמה"ח-**

בפר"י ב-כג וזכ"י-לג פי' גדר הדבר דשחיטה יש בכוחה להתיר איסור אבמה"ח, ומקורו של הדבר כתבו דילפינן ליה מדין אבר ובשר המדולדלין דילפינן לעיל עד. דאף דמיתה עושה ניפול ויש בהם איסור אבמה"ח אבל שחיטה מתירתם מדאורייתא שאינה עושה ניפול, ופי' הנך אחרונים הטעם בזה משום דשחיטה מתרת איסור אבמה"ח.

ומקור נוסף להיתר אבמה"ח ע"י השחיטה יש להביא מדין ב"פ דכיון שנשחט הותר בו איסור אבמה"ח, ופי' הנך אחרונים הטעם גם בזה משום דב"פ הוי כאילו נשחט ושחיטה מתרת איסור אבמה"ח [אבל יתכן גם שם לפרש דע"י שנשחט הוי כבשרא בדיקולא, ואכ"מ].

אבל יל"ד דהא מצאנו דאף חלב וגיד שלו הותר אף שאינו ענין לשחיטה, וע"כ אין לדמותו להכא.

עוד מקור הביא לזה בפר"י דמבואר בסוגיין דעת ראב"י שב"נ שאין לו היתר שחיטה אסור בבני מעים משום אבמה"ח שאין בו את ההיתר של השחיטה, ותיקשי היאך התירה תורה לכהן לאכול את הקיבה שהוא ממתנו"כ, וע"כ לישראל שרי ע"י שחיטה.

ובחי' בי"מ חולין לג. כתב דילפינן ליה מוזבחת ואכלת דמשמע שמיד ע"י השחיטה יכול לאכול.

וביאור הדבר שהשחיטה יש בכוחה להתיר איסור אבמה"ח מה שלא מצאנו כן בשאר איסורין, הנה בזכ"י באר הדבר יותר, דבאמת לא מצאנו ששחיטת תתיר איסורים מלבד איסור נבילה דכל שחיטה ממיתה את הבהמה ומ"מ אין בה איסור נבילה והיאך מתרת אבמה"ח?

ויסוד הדבר באר בזכ"י עפמש"כ שם באורך דיסוד איסור אבמה"ח בישראל הוא משום חסרון חיות כאיסור נבילה, ואף שיש בו סיבה להחשב אבמה"ח מ"מ הועילה השחיטה להתירו, וממילא למדנו דאף במפרכסת פקע אבמה"ח.

ומבואר בסוגיין דב"נ יש לו איסור אבמה"ח אף במפרכסת, והביאור כתב בזכ"י דיסוד איסור אבמה"ח של ב"נ אינו משום נבילה שהרי לא נאסרו באיסור נבילה כלל רק הוא איסור בפנ"ע על שבא מן החי, ובזה לא שייך להתיר ע"י שחיטה כלל.

ובאר זה בלשון הגמ' ישראל דבשחיטה **תליא מילתא** וכו' עכו"ם דבמיתה תליא וכו' ולא אמרו בפשיטות דישראל יש להם היתר שחיטה משא"כ לעכו"ם, דאין כוונת הגמ' לחלק בדין היתר שחיטה בין עכו"ם לישראל רק כוונת הגמ' דחלוק עיקר האיסור של אבמה"ח בין ישראל לעכו"ם, דגבי ישראל יסודו משום נבילה ושייך בו היתר שחיטה וגבי עכו"ם יסודו באיסור בפנ"ע.

ובמקו"א הבאנו קו' הנאו"י ע"ד דהא איכא למ"ד בהמה לאברים עומדת ואף אכל צפור בחייה חייב משום אבמה"ח אף דלאו נבילה היא כלל ואכתי חיה היא, וצ"ע, ועיין לקמן אות ג' משי"ת בדרך אחרת ע"ז הזכ"י.

**ב. שחיטה מחשיבתו כמתה-**

אבל בראשונים נראה גדר ההיתר באופן אחר, וז"ל הרשב"א בתוה"ב ב-ג (כט:):"הרי היא ניתר על ידן כאילו מתה לגמרי", מבואר יסוד ההיתר דחיות הבהמה גבי ישראל תלתה תורה בסימנין וכל שנשחטה הרי נעשה בה מעשה הממית וחשיבא כמתה, ובזה שאני איסור אבמה"ח מכל איסורין דיסוד איסור אבמה"ח הוא בחיותה והכא חשיבא כמתה.

וכ"נ בתשב"ץ ג-רצו ויד"ר סנהדרין סג. דהיתר שחיטה לאבמה"ח הוא משום דחשיב כמתה.

ויתכן לפי"ז דמסברא בלא קרא נמי ידעינן זה אלא שזהו המושג שחיטה להתיר מאיסור נבילה ג"כ ויתבאר עוד לקמן.

וכן נראה מבואר בתו"ר בסוגיין, עיי"ש שהביא קו' התוס' היאך אמרינן הכא מי איכא מידי והא גבי יפ"ת אמרינן דאין היתר לעכו"ם דלאו בני כיבוש נינהו, ה"נ נימא לאו בני שחיטה נינהו.

וכתב בתו"ר בזה"ל:"לא דמי דהכא בעי שתמות הבהמה להוציאה מידי אבמה"ח והוא במקום שחיטה דישראל", כנראה כוונתו דיסוד ההיתר של שחיטה לישראל הוא משום דעי"ז חשיבא כמתה ואינו היתר מיוחד בפנ"ע, וגם בעכו"ם יש המושג של המתה להתירו משום אבמה"ח לכך יש בו משום מי איכא מידי, ועצ"ב [וכ"כ ביד יהודה כז-ב בביאור לשון הרשב"א דהויא כמתה דאתא ליישב קו' התוס' מכיבוש].

עכ"פ למדנו מדבריו דיסוד היתר השחיטה אינו היתר בעלמא אלא משום שהשחיטה מחשיבה אותו כמתה.

ועיקר יסוד זה דע"י שחיטה חשיבא כמתה מבואר בראשונים לכמה עניינים, עיין בתוס' פד. בשם ר' שמעיה גבי דין העמדה והערכה דבעינן בפדיון בהמת הקדש דכל שנשחטה שחיטה כשרה חשיבא כמתה ואין בה דין העמדה והערכה, אבל בשחיטה פסולה מבואר ל. דכל שהיא מפרכסת חשיבא כחיה לכל דבריה והיא בת העמדה והערכה[[1]](#footnote-2).

וע"ע בתוס' עד: דרובע מפרכסת של שחיטה כשרה פטור דהויא כמתה.

ומ"מ מתבאר בסוגיין דלענין נכרי אין את המושג של שחיטה להחשיבו כמתה ולדידיה היא כחיה לכל דבריה.

וגם לפי"ז יש מקום לבאר דיוקו של הזכ"י דישראל בשחיטה תליא מילתא, דאין כוונת הגמ' שהשחיטה מתרת רק מחשיבתו כמתה אלא דבישראל חיות הבהמה נמדדת בסימנין ובשחיטה משא"כ בעכו"ם.

**ג. עוד ביסוד דשחיטה מחשיבתו כמתה-**

אבל באמת בעיקר יסוד זה דע"י שחיטה כשרה חשיב כמת אני נבוך קצת, דבפשוטו נראה מהראשונים דלעיל יסוד הדברים משום דעיקר שחיטה היא הוצאת החיות וע"י פרשת שחיטה החשיבה תורה כאילו הוציא את החיות של הבהמה ומה"ט פקע איסור אבמה"ח.

אבל בראשונים משמע קצת להיפך מזה, דאדרבה כל מה דחשיב לה כמתה הוא משום שהשחיטה מתרת אותה באכילה תו הויא כבישרא בדיקולא.

ועיין בנאו"י-י מה שהביא מד' הרשב"א ב"ק עז. דפרה היא בכלל העמדה והערכה אף שנשחטה שחיטה כשרה ויש בה פרשת שחיטה מ"מ לא חשיבא כמתה משום שאין השחיטה מתרת אותה באכילה.

וז"ל הרשב"א:"דלא אמרו שנים או רוב שנים אלא מפני שאותה שחיטה מתרת לאכילה בין לישראל בין לנכרי וכיון שכן ה"ה כמנחא בדיקולא".

וכתב בנאו"י (ד"ה ועוד) שלמדנו מזה דיסוד הטעם דחשיבא כמתה הוא מכח שהשחיטה התירתה ופקע ממנה איסור אבמה"ח לכך חשיבא כמתה לכל דיניה וכבשרא בדיקולא היא, דמה שמגדיר את הבהמה כחיה הוא אבמה"ח שלה, וזה חידוש גדול בסברא, ועיין לקמן שנביא מהשער"י שג"כ נקט כן[[2]](#footnote-3).

ובמקו"א בסוגיא דמליקה הבאנו שכדבריו מפורש להדיא בשטמ"ק זבחים סה: בהשמטות, ועפי"ז נתבאר לדון בד' רש"י כ: גבי מתה עומד ומולק.

[אלא שבעיקר ד' הרשב"א אלו תמהו אחרונים טובא שהרי גם בסוגיא חולין פד. איירי בקדשים ואין השחיטה מתרת באכילה, ועיין נאו"י מש"כ בזה, ובמשנת ר"א ב"ק-יט בהערה].

ולפי מה שבררנו כאן הרי נמצא שלא נתברר לנו מקור ההיתר של אבמה"ח, דא"א לומר דמסברא חשיבא כמתה ע"י שיצאה החיות שלה, שהרי אדרבה כל מה דחשיבא כמתה הוא מכח שהותר בה אבמה"ח.

וע"ע בנאו"י-ו מש"כ לענין מליקה בעוף דג"כ לא חשיבא כמתה והבאנו דבריו בסוגיא דמליקה בביאור ד' רש"י כ:.

ושם הבאנו דמבואר כן להדיא בשטמ"ק זבחים (סה: בהשמטות) וגם מדבריו מבואר דמה דחשיבא כמתה הוא מכח שהותרה לאכילה.

וע"ע בנאו"י מה שהאריך לדון בסתירת ד' הרשב"א ב"ק הנ"ל מדבריו בסוגיא פד. דמשמע דאף בשחיטה שאינה מתרת באכילה אמרינן דהויא כמתה.

**ד. יסוד איסור אבמה"ח משום חסרון שחיטה-**

ודרך שלישית י"ל בכ"ז, כש"כ בכ"ד באורך רב דכל יסוד איסור אבמה"ח הוא משום חסרון שחיטה, דכשם שאסרתו תורה באינו זבוח משום חסרון שחיטה אסרה תורה את האבר ממנה באיסור לאו של אבמה"ח ויסוד האיסור הוא חסרון שחיטה.

ולפי"ז כל ששחטה הרי תו אף אי חשיבא חיה לכל דבריה מ"מ יש בה שחיטה ולא שייך בו סיבת האיסור של אבמה"ח כלל, ואי"צ להתיר היתר מיוחד.

וזה דוקא בישראל אבל בב"נ שיסוד איסור אבמה"ח שלו אינו משום חסרון שחיטה שהרי לא נאסר לו נבילה ה"נ לא שייך אצלו היתר לאבמה"ח בשחיטה.

וגם לפי"ז י"ל דאי"צ קרא להתיר איסור אבמה"ח ע"י שחיטה רק כל יסוד האיסור הוא מה שאוכלה בלא שחיטה [אלא דעצ"ע מנ"ל לחז"ל הך מילתא].

ע"ע מש"כ בהרחבה בגדרי אבמה"ח, ואכ"מ.

[נתבאר במקו"א דעת רו"ר דנקו"ה מחיים לאו נבילה היא ומ"מ אין השחיטה מתירתה, והבאנו מביה"ל שני אופנים בזה, יל"פ כמשמעות רש"י לב: משום דסימנין שיצאה חיותם לא מתחדש בהם שחיטה.

ודעת התו"ר לב: דכיון שאירע בה מאורע הממית תו ל"ש בה היתר שחיטה.

ובפשוטו נראה ביאור הדברים דא"א לשחיטה להתיר אלא כשהשחיטה עשאתה כמתה, וכש"כ כאן, אבל אם היא מתה מצ"ע א"א להתיר ע"י שחיטה.

וזה וודאי ניחא לפי הדרך שהשחיטה ממיתה אותה ותו אינה מתה, א"כ בכה"ג לא השחיטה המיתה, אבל גם לפמש"כ דיסוד איסור אבמה"ח הוא מיתה בלא שחיטה והכא לכאו' היא מתה עם שחיטה, סו"ס בזמן שאירע בה מאורע הממית אין בה שחיטה, ועצ"ע].

**ה. עוד בכ"ז-**

נתבאר לנו כמה מהלכים בגדר היתר אבמה"ח, ולפי מהלך הראשון יסודו הוא דין היתר, אבל לשאר מהלכים הרי אין כאן חפצא של אבמה"ח כלל.

עיין תוס' יבמות לג: דאיסור טריפה חייל על איסור אבמה"ח דקיל טפי ששחיטתו מתירתו, משמע מזה כמהלך הראשון דיסוד היתר שחיטה על אבמה"ח הוא דין היתר, אבל אם אין כאן חפצא של אבמה"ח צ"ע היאך חשיב קולא.

[ואולי אין כוונת התוס' לקולא בעלמא רק כוונתם לומר דכיון שיש לו היתר אח"כ יכול לחול האיסור טריפה מהשתא וכעין ד' הרשב"א פט:].

מאידך יש להביא מקור להיפך, עי' רשב"א פט: שנתקשה במה דמבואר קג. דאוכל חלב שנתלש לוקה משום אבמה"ח, והק' בתוס' איסור חלב בעודו שליל לר"י לקמן עה. ונימא אאחע"א?

ובתוס' ורו"ר ייסדו מזה דאיסור חלב לא חל עד שיצא החלב לאויר העולם, אבל בעודו במעי אמו שרי.

אבל ברשב"א שם משמע נו"א בזה וכן פי' כוונתו בעויו"ט-קה, דכיון דאיסור חלב יש לו היתר בשחיטה לכך שייך שיחול עליו איסור נוסף, [ונתבאר עוד במקומו שיש שפי' גם כוונת הרשב"א כשא"ר ודלא כהעויו"ט].

ובקה"י חולין-כו הק' מגמ' קג. דלמ"ד בהמה לאברים עומדת אין טריפה חל על אבמה"ח והרי יש לו היתר בשחיטה, ובאר בקה"י דצ"ל דשחיטה אינה מתרת את האיסור אבמה"ח רק דחשיבא מתה ואין בה האיסור, וכש"כ לעיל במהלך השני, וזה כנראה נסתר להדיא מד' התוס' יבמות שהבאנו.

**ו. היאך שחיטה מתרת איסור נבילה-**

ולפי מהלכים אלו יש לדון ג"כ בגדר היתר שחיטה לענין נבילה, דלפי מהלך הראשון הוא דין מיוחד לענין היתר שחיטה מאיסור אבמה"ח ומשמע בפשוטו דאף לענין נבילה הוא היתר מיוחד שנתנה תורה וה"נ ילפינן מכל הנך קראי שהביאו האחרונים דה"נ לענין אבמה"ח הוא.

אבל לפי מהלך השני שהבאנו שהיתר אבמה"ח הוא משום דחשיבא כמתה, צ"ב היאך שייך זה להיתר שחיטה לאיסור נבילה.

ובאמת גם לענין איסור נבילה יש מקום לדון ביסוד ההיתר של שחיטה.

הנה הק' בשער"י ב-ו דבפשוטו יסוד ההיתר של שחיטה הוא דכל שמיתתה בשחיטה אי"ז נבילה ורק מיתה מאליה שלא ע"י שחיטה חשיבא נבילה[[3]](#footnote-4).

אבל צ"ע שהרי בשעת שחיטה אינה מתה רק מפרכסת ומה יתיר את המיתה של אח"כ, ואין לומר משום שסו"ס נגרמה המיתה ע"י השחיטה שהרי גם אם אחר השחיטה ערף ראשה ניתרת?

ובפשוטו היה מקום לומר דשחיטה הוא היתר מיוחד מגזיה"כ על איסור נבילה ואף שאח"כ מתה לא אכפ"ל בזה דכל שנשחטה הותרה, אבל כמובן שהוא קצת דוחק לפרש כן [ומ"מ לפי מהלך הראשון של האחרונים כנראה צריך לפרש כן].

א. י"ל דבאמת אי"צ שהמיתה תיעשה ע"י שחיטה דוקא, רק יסוד הדברים דשם שחיטה נשאר בבהמה כל שעתא ושעתא וכל שהיא שחוטה לא חל בה איסור נבילה אף אם היא מתה אח"כ.

ב. ויתכן לומר עד"ז ביתר ביאור קצת, שאין יסוד הדבר ששם שחוטה מפקיע איסור נבילה, רק כש"כ במקו"א באורך דיסוד איסור נבילה הוא כענין איסור אינו זבוח, דיסוד האיסור הוא מה שאין בבהמה שחיטה, ומחיים אסרתו תורה באיסור אינו זבוח לאח"מ בלאו דנבילה.

ולפי"ז כל השם נבילה הוא מה שמתה ואין עמה שחיטה, ותו לא אכפ"ל אם השחיטה נעשתה מקודם למיתתה, שאי"צ השחיטה לשנות את ההגדרה של המיתה של הבהמה רק כל האיסור נבילה הוא מיתה בלא שחיטה.

וזה כעין שנתבאר לעיל במהלך השלישי לענין אבמה"ח שיסודו משום חסרון שחיטה ה"נ לענין נבילה.

ג. בשער"י באר דלעולם עיקר ההיתר של שחיטה הוא משום שאין כאן מיתה של נבלות רק מיתה של שחיטה, והשחיטה מגדירה את המיתה כמיתה של שחיטה ולא נבילה.

ומשה"ק שהרי היא מתה לאח"ז מסיבה אחרת כתב בשער"י לבאר דשחיטה מחשיבה אותה כמתה מיד וכש"כ לענין אבמה"ח, ונמצא שמיתתה ע"י שחיטה היא ולא חשיבא נבילה שאח"כ תו אין בה מיתה פעם נוספת שכבר היא כמתה.

[וקצת יסוד לזה ע"ד דרוש, עיין תו"ח סנהדרין עד: דטומאה היא מכח סכינו של מלאך המות וצדיקים שמתים ע"י נשיקה אין מטמאין וה"נ ע"י שחיטה].

[ובשער"י שם דרך בזה באופן מחודש, עיי"ש דמה דחשיבא כמתה הוא משום שהשחיטה הפקיעה ממנה איסור אבמה"ח, ועפי"ז כתב דיסוד איסור נבילה מיתלא תלי באיסור אבמה"ח וע"י דפקע ממנה איסור אבמה"ח בשחיטתה חשיבא כמתה, עיי"ש מש"כ מזה לענין בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת.

וכבר הבאנו לעיל שכן הוכיח בנאו"י מד' הרשב"א ב"ק עו.].

ועפ"י כ"ז נתבאר בהרחבה במקו"א לדון בכמה עניינים, חדא לענין מלל"נ בסכין של ע"ז דאם כל יסוד האיסור נבילה הוא חסרון שחיטה הרי במה ששוחט הוא נהנה מהסכין ואינו רק מסלק איסור.

ועוד לענין אם אבמה"ח ואיסור נבילה חדא הם לכמה עניינים [עמש"כ בדף יז. לענין אברי בשר נחירה, וע"ע מש"כ בגדרי אבמה"ח בפ' גיה"נ].

ועוד היאך חל איסור נבילה ואבמה"ח על אינו זבוח ולפי הנ"ל הכל חד ענין איסורא הוא.

[ובעיקר הענין לפי מהלכים דלעיל מתבאר שיל"ע אם היתר שחיטה הוא היתר חיובי על האיסור או שהוא משום דלא חשיב מיתה ונבילה.

וממה דבעינן לכמה ראשונים שוחט בר זביחה גבי שחיטה משמע שהוא היתר חיובי מכח השוחט, ואינו מוכרח שהרי חזינן דשחיטה גם בלא כוונה מהני].

**ז. היתר ב"פ לב"נ-**

כתב בפר"ד דהיתר בן פקועה לבני נח תלי בפלוגתא דהנך אמוראי גבי מפרכסת דה"נ היתר ב"פ שאין בו איסור אבמה"ח הוא משום שחיטת האם.

ובזה באר פלוגתת יוסף ואחיו שאכלו בן פקועה, דפליגי בפלוגתא דהנך אמוראי אם הותר לב"נ והאחים היה להם דין ב"נ.

מבואר דפשיטא ליה דב"נ יש לו היתר של ב"פ כמו גבי מפרכסת.

אבל בפמ"ג שפ"ד יג-ג נסתפק בזה, וכתב די"ל דאף אם במפרכסת שרי מ"מ הכא שה הוא ורהיט ואזיל אסור להושיטו לב"נ.

כנראה ביאור דבריו דס"ל שאין גדר היתר מפרכסת משום שהשחיטה מתרת אבמה"ח כש"כ הזכ"י, רק דע"י שחיטה הויא כמת ממש, וע"י מי איכא מידי הותר גם לב"נ, ודוקא גבי מפרכסת י"ל כן אבל בב"פ יסודו הוא היתר בעלמא ול"ש זה גבי ב"נ, וצ"ע.

ע"ע באמר"מ ד-לה הביא מתוס' שיש לב"נ היתר בב"פ ולא מצאתי לע"ע.

**ח. דעת ר"פ שיש מי איכא מידי-**

והנה בסוגיין מבואר פלוגתא דאמוראי אם יש היתר מפרכסת גם לב"נ, ובגמ' אמר ר"פ הוה יתיבנא קמיה דראב"י ובעי דאימא ליה מי איכא מידי וכו' ולא אמרי ליה דאמינא הא טעמא קאמר.

והנה נתבאר לעיל היטיב מ"ט לא שייך היתר שחיטה כלפי עכו"ם, אלא דר"פ סבר דמ"מ יש להתירו משום מי איכא מידי וע"ז פליג ר"א.

ובסברת מי איכא מידי מצאנו שני אופנים:

רש"י סנהדרין נט. פי' שהוא ראיה שמותר לב"נ, שכשיצאו ישראל מכלל ב"נ להחמירו להתקדש יצאו ולא להקל.

אבל ברש"י לקמן קב. ד"ה במאי כתב יסוד ההיתר של מפרכסת לב"נ משום דמיגו דמכשרא לישראל מכשרת לב"נ הרי מבואר שהוא טעם לההכשר ולא בתורת ראיה שלא נאסרו.

וכתב בקו"ש כאן לבאר הענין בפשיטות דגבי שחיטה וודאי א"א לבוא משום מי איכא מידי, שהרי גם ישראל נאסרו באבמה"ח כב"נ אלא שיש להם היתר מיוחד של שחיטה, א"כ לאו להקל יצאו, רק ע"כ הוצרך רש"י לפרש שהוא ענין חדש דמיגו דמכשרא לישראל מכשרת לב"נ.

אבל התם בסנהדרין א"א לפרש שיסודו משום מיגו שהרי לא איירי בחלות היתר, רק הנידון אם נאסרו ישראל בעיקר הלאו וכמובן דל"ש בזה מיגו, ובזה הוצרך לפרש שהוא מתורת הוכחה שלא נאסרו ב"נ[[4]](#footnote-5).

ובפשוטו הם שני דינים נפרדים בסברת מי איכא מידי.

אבל מסתבר שיסודם אחד הוא, דמכח זה שא"א שיהיה מצב שישראל קילי מב"נ נמצא שיש כאן סתירה שא"א להשחיטה להתיר אם לא תתיר גם לב"נ, וממילא ע"כ היא מתרת לב"נ, וזהו יסוד סברת מיגו, ודו"ק.

וזה מבואר להדיא בד' התוס' דמבואר בדבריהם שהבינו בפשיטות דר"א לית ליה כללא דמי איכא מידי, שהרי בסו"ד נתקשו מהא דאמרינן דישראל אין בו אבמה"ח בטמאה וב"נ אית ביה אבמה"ח, ואף שישראל אסור משום טמאה מ"מ נפק"מ בצירוף גו"ע דבאבמה"ח מצטרפי ובישראל לא יהיה לו איסור שהוא חצי שיעור [ולר"ל מותר מה"ת].

וכתבו דר"ל יסבור כמ"ד הכא דלית ליה כללא דמי איכא מידי, והיינו כראב"י, מבואר דעתם דראב"י לית ליה כללא דמי איכא מידי לגמרי, וע"כ לא ס"ל לחלק בין שני ענייני מי איכא מידי וכש"כ דיסוד שניהם אחד הוא.

[ועיקר מש"כ הקו"ש דכל היכא שהוא מתורת היתר א"א לבוא אלא מטעם מיגו, אינו נראה מדוייק כ"כ, עיין לקמן בד' הר"ן שנראה דלאו כל אנפי שוים בזה ולענין כיבוש דמקשינן סנהדרין נט. דיהני גם בעכו"ם נראה דלאו משום מיגו הוא].

**ט. ביאור סברת ראב"י-**

משמע בגמ' דאף ראב"י מודה לעיקר סברת מי איכא מידי, אלא דהכא טעמא קאמר והיינו דישראל בשחיטה תליא מילתא וכו', וצ"ב.

א. בתוס' שהבאנו כתבו סברת ראב"י דלית ליה מי איכא מידי כלל.

אבל דבריהם צ"ע מלשון הגמ' שהבאנו לעיל דמשמע דראב"י נמי מודה אלא דטעמא קאמר, וצ"ע.

ב. ברשב"א בסוגיין נראה דרך אחרת בזה, עיי"ש שעמד על לשון הגמ' שהבאנו לעיל הא טעמא קאמר, ובאר הדברים, דהנה בתוס' נתקשו היאך אמרינן בסוגיין מי איכא מידי והא בסנהדרין אמרו שאין לב"נ היתר של יפ"ת דלאו בני כיבוש נינהו מבואר דכל היכא דאיכא טעמא לא שייך לומר מי איכא מידי, שאי"ז סתירה מה שהותר לישראל ולא לב"נ שהרי יש בו טעם מיוחד שלא שייך גבי ב"נ, וא"כ ה"נ נימא דלאו בני שחיטה נינהו.

[וכנראה זה שייך בשני הדינים של מי איכא מידי כיון שנתבאר לעיל דתרוייהו יסודם משום מי איכא מידי].

וברשב"א כתב דהיינו גופא טעמא דראב"י דלעולם מודה לכללא דמי איכא מידי אלא דהיכא דאיכא טעמא לא שייך זה, וזהו דקאמר בגמ' דהא טעמא קאמר.

[ונראה שגם לד' הרשב"א מודה הרשב"א בעיקר הדבר שיש שני עניינים במי איכא מידי וכש"כ לעיל שאפשר גם להחיל היתר ע"י מי איכא מידי, אלא דלא משכח"ל שהרי יש טעם שאין ההיתר אצל ב"נ והיכא דאיכא טעמא אינו סתירה להכלל דמי איכא מידי].

ודעת ר"פ דאמרינן מי איכא מידי צ"ב מקו' התוס' והרשב"א מ"ש מכיבוש גבי יפ"ת?

א. עיין לקמן בשם הלח"מ פי' דעת הרשב"א דמחלוקת הסוגיות הוא אי אמרינן מי איכא מידי היכא דאיכא טעמא, וה"נ ר"פ יחלוק על הסוגיא סנהדרין לענין כיבוש, וכ"מ לשונו של הרשב"א.

ב. לעיל הבאנו ד' התו"ר דאף עכו"ם שייך במיתה להתיר אבמה"ח שלו, ונתבאר לעיל.

ג. ברש"ש כתב שיש לחלק בזה, דעכו"ם לאו בני כיבוש לכך לא מהני כיבוש שלהם, אבל שחיטת ישראל שפיר מהני גם כלפיהם, וכן הביא ביד יהודה כז-ב מהנודע בשערים ב-כב.

וכ"כ בשיעורי הגרב"ד חולין וביתר ביאור דכיבוש הוא היתר בגברא וא"א לומר מיגו דמתיר לישראל נתיר גם לעכו"ם, משא"כ בשחיטה שהיא מתרת את הבהמה הרי י"ל ההיתר יתיר גם לעכו"ם מיגו דמתרת לישראל.

ובאר זה בכוונת הר"ן (ז:) בסוגיין ז"ל:"דאע"פ שב"נ מוזהרין על אבמה"ח ולא שריא להו בהמה בשחיטה דשחטי אינהו אלא במיתה תליא להו מילתא הכא בשחיטת ישראל מיגו דאישתריא לישראל אשתריא נמי לדידהו", והיינו שיש מקום לדון להתיר משום מיגו ע"י שחיטת ישראל הותר גם לעכו"ם, ויש מקום לדון להתיר משום כיבוש של העכו"ם דיהני כמו כיבוש של ישראל וגם כלפי זה אמרינן מי איכא מידי, וע"ע ביד יהודה מש"כ לדחות זה.

ומבואר עוד בלשון הר"ן שפי' כוונת ראב"י עכו"ם דבמיתה תליא מילתא היינו כלפי הנידון שתועיל להם שחיטת עצמם ג"כ להתיר להם אבמה"ח כמו ביפת תואר [ואף דעכו"ם פסול לשחיטה מ"מ היה שייך שתועיל לו שחיטה כלפי אבמה"ח שלו], וע"ז אמר שלא ניתן להם מצות ודין שחיטה.

וכנראה לענין זה בין לראב"י ובין לר"פ לא שייך לומר מי איכא מידי שהרי עכו"ם אינו בכלל מצות שחיטה וא"א שיקבל את ההיתר שחיטה, וכלפי זה אמרינן 'הא טעמא קאמר' דלא אמרינן מי איכא מידי היכא דאיכא טעמא.

אלא דר"פ סבר שיש כאן היתר חדש של מיגו ע"י שחיטת ישראל דמתוך שהותר החפצא לישראל הותר לעכו"ם [והוא נידון אחר מהיתר של כיבוש].

וצריך להוסיף דלענין זה לא שייך לומר דטעמא איכא שב"נ לא נצטוו על השחיטה ה"נ לא יהיה להם היתר של שחיטת ישראל, דהכא אתינן עלה מתורת מיגו שהותר לישראל הותר לב"נ, ועדיין צ"ב הגדרת הדברים ולא נתיישבתי כעת[[5]](#footnote-6).

ודעת ראב"י יש לומר דפליג על עיקר האי מילתא דאמרינן מיגו שהותר לישראל הותר לב"נ [או דס"ל דאף לענין זה אמרינן דהיכא דאיכא טעמא לא אמרינן], ודו"ק.

ונראה להוסיף שהנידון דתהני שחיטת עכו"ם או כיבוש דידהו אינו משום מיגו שהותר לישראל הותר גם לב"נ, שהרי לא אותו כיבוש ושחיטה הוא, אלא שהוא נידון אחר דכשם שהוגבל איסור אבמה"ח של ישראל לשחיטה ה"נ בב"נ יוגבל איסור זה, והוא מתורת סימן והוכחה ולא מתורת מיגו דהותר, ומה"ט אף אי נימא דראב"י פליג על סברת מיגו מ"מ יודה בסוגיא הגמ' גבי כיבוש, וכ"כ נאו"י-כב.

וכ"ז דעת הר"ן, אבל דעת התוס' והרשב"א שהק' לר"פ מהא דיפ"ת בכיבוש ולא ניח"ל לומר דהכא ניתר משום מיגו כד' הר"ן, בפשוטו נראה מזה דס"ל שאין ההיתר כאן מטעם מיגו אלא משום מי איכא מידי כי הא דיפ"ת שעיקרו משום סימן ולא מיגו שהותר, ודלא כרש"י לקמן קב., וכ"נ בקו"ש כאן, ומכח זה הוכרחו לומר דפליגי ראב"י ור"פ בעיקר הכלל דמי איכא מידי בעלמא או לכה"פ היכא דאיכא טעמא, והדבר צריך בדיקה [וע"ע בנאו"י-כב].

ועיין לקמן בשיטת הר"מ משי"ת עוד אופנים בטעמיה דראב"י.

**י. שיטת הר"מ-**

הר"מ מלכים ט-יג פסק כראב"י, ותמה עליו הרשב"א בחי' היאך פסק כראב"י דלא כר"פ והא מייתינן ברייתא דלא כוותיה הרוצה לאכול מבהמה קודם שתצא נפשה חותך מבית השחיטה ואחד ישראל ואחד עכו"ם מותרים בו, מבואר שהשחיטה מתרת גם לעכו"ם וכר"פ?

ביישוב שיטת הר"מ נשנו כמה אופנים:

א. בלח"מ כתב עפי"ד הרשב"א דסוגיא סנהדרין יפ"ת ס"ל דלא אמרינן מי איכא מידי היכא דאיכא טעמא וכן סבר ראב"י, וס"ל להר"מ שיש כאן מחלוקת הסוגיות אי אמרינן מי איכא מידי היכא דאיכא טעמא, והר"מ פסק כסוגיא דסנהדרין והיינו טעמא דראב"י, וכעי"ז בכו"פ כז-ב, וע"ע בבית ישי-קז.

ב. בזכ"י באר עפ"י דרכו, דחלוק איסור אבמה"ח של ישראל מעכו"ם, ובעכו"ם אין יסודו משום חסרון שחיטה ואיסור נבילה א"כ אף אי אמרינן מי איכא מידי ל"ש להתיר איסור אבמה"ח של עכו"ם עי"ז שהוא סוג איסור אחר שאינו ניתר בשחיטה, אבל בעלמא יודה ראב"י לסברת מי איכא מידי.

וכן לפמש"כ בדרך השלישית דאבמה"ח של ישראל יסודו משום חסרון שחיטה א"ש דלא שייך זה גבי עכו"ם.

[והרשב"א לשיטתו דיסודו משום דחשיבא כמתה ס"ל דאף לענין אבמה"ח של ב"נ י"ל כן והוצרך לפרש טעם אחר בסברת ראב"י].

ואדרבה דעת ר"פ צ"ב, ועיין בזכ"י מש"כ לבאר עפי"ד דגדר אבמה"ח של ישראל הוא פלוגתא דתנאי ואמוראי, ור"פ סבר דאיסור אבמה"ח של ישראל הוא כמו אצל עכו"ם ולא מלתא דנבילה [ושוב צ"ע היאך שחיטה מתירתו], ועיין לקמן נביא דבריו בשיטת הר"מ.

ואכתי אינו מבואר לי דאדרבה נימא מי איכא מידי משום ראיה שלא נאסר לעכו"ם מה שלא נאסר לישראל, ואם אבמה"ח של עכו"ם הוא איסור שלא מחמת חסרון שחיטה ה"נ בישראל כן.

ג. ביש"ש-יז הו"ד בש"ך כז-ב יישב דעת הר"מ שאין היתר מפרכסת אלא בבהמה של ישראל אבל לא בבהמת עכו"ם ששוחט עבור עכו"ם.

ועפי"ז כתב גם בפי' על הסמ"ג ליישב סתירת ד' הסמ"ג בענין זה דבמקום אחד כתב כראב"י ובמקום אחר כתב כר"פ.

וזה חידוש גדול וסברתו צ"ב וכבר תמה עליו במהרמ"ש, ואולי ס"ל דלא שייך מצות שחיטה בשוחט עבור אכילת עכו"ם, וצ"ע, ועיין קו"ש כתובות-רמח בדעת האו"ז גבי כוונת המצות בשחיטה.

וע"ע במהרמ"ש תמה עליו מכמה קו'.

**יא. אין מזמנין על ריאה ומעים-**

אין מזמנין כתב רש"י משום ריאה, עיין מהר"ם שנתקשה בזה הא גם מעים הוו כמנחי בדיקולא אחר ששחט את שני הסימנין, עיי"ש מש"כ בזה.

אבל בחי' הר"ן כתב דדוקא ריאה כמנחא בדיקולא אבל מעים לא חשיבי כמנחי בדיקולא.

בשטמ"ק (הנדמ"ח) תמה ע"ז מרש"י לב: דאף מעים בכלל מנחא בדיקולא.

בבכור שור כתב עפ"י שיטת ר' שמעיה בתוס' פד. דע"י שני סימנין הויא כמתה לגמרי, וחידש דבבכור שור דבשחיטת שני סימנין חשיבא כמתה גם לב"נ אף בלא סברת מי איכא מידי, ומעים חשיבי כמנחי בדיקולא ע"י שחיטת הושט ואז הקנה כבר שחוט [כש"כ רש"י לב: שהקנה קודם לושט] וחשיבא כמתה ומותרת גם לב"נ.

משא"כ שריאה נתלשת בתחילת שחיטה ועדיין אינה חשובה כמתה א"א להתירה אלא ע"י מי איכא מידי שהותר לישראל בשחיטה ה"נ לעכו"ם.

ודבריו חידוש גדול מאוד לומר דע"י שני סימנין חשיבי כמתה גם לעכו"ם, וצ"ב דהא קי"ל דבשני סימנין היא כחיה לכל דבריה ורק ע"י שחיטה כשרה חשיבא כמתה כיון שהותרה לאכילה א"כ מה"ת תהיה כמתה גם לעכו"ם הרי אין להם היתר שחיטה, וכבר תמה עליו בפמ"ג מ"ז כז-א.

כנראה ביאור סברתו, דוודאי גם היתר המעים ע"י שני סימנין יסודו משום מי איכא מידי אלא דכל כה"ג מודה ראב"י, ורק להיתר של הריאה אינו מודה [מיהו לשונו ל"מ כן].

וביאור הדברים כנראה צריך לפרש דעתו עפי"ד התו"ר שהבאנו דשפיר אמרינן מי איכא מידי לענין שחיטה [לר"פ] כיון דחשיבא כמתה הרי ענין זה שייך גם אצל עכו"ם.

וא"כ י"ל דס"ל להבכור שור דבשני סימנין יסוד ההיתר של מפרכסת הוא משום דהויא כמתה ובזה מודה גם ראב"י שיש לומר מי איכא מידי, אבל היתר הריאה הוא היתר בעלמא מכח השחיטה ולא משום דהויא כמתה [שהרי היא כמנחא בדיקולא קודם דחשיבא כמתה] ובזה פליגי אי אמרינן מי איכא מידי גבי עכו"ם.

ובעיקר ד' הבכור שור תמהו עליו בראש יוסף וחי' רש"ה ב-ו מהמשך הסוגיא גבי בשר הנחתך מבית השחיטה אחר שחיטת שני סימנין דשרי, והוכיחה הגמ' מזה סברת מי איכא מידי, וכיון שאחר שחיטה הרי היא כמתה גם לב"נ אין מכאן ראיה כלל, וצ"ע.

**יב. קו' הכו"פ מפסחים כב.-**

כו"פ-כז הק' בגמ' פסחים כב. מקשי והרי אבמה"ח שאסור לתת לעכו"ם רק משום לפנ"ע ולמה אין בו איסוה"נ, ולוקי במפרכסת שאין בו איסור לישראל ומ"מ יש לפנ"ע לעכו"ם.

וי"ל עפי"ד אמונת שמואל שאין לפנ"ע שנותן לכותי דבר שאין הישראל מצוה בו, והביאו הפתחי תשובה יו"ד סב-ג ליישב ד' הב"ח וט"ז שם שאם נותן אבמה"ח מטמאה לעכו"ם אין בו משום לפנ"ע כיון שאין הישראל מצוה על טמאה.

ושו"ר קו' זו בחנוכת התורה פ' קדושים, ועיי"ש בהערות הביא כמה שתי' עפי"ד האמונת שמואל.

וכעי"ז הק' אחרונים בסוגיא שם למה לא העמידו באבמה"ח בטמאה שאין בה אבמה"ח לישראל רק לעכו"ם, ולפי האמונת שמואל לק"מ דא"כ אף לפנ"ע ליכא.

אבל באמת א"א לתרץ כן שהרי שהרי מבואר להדיא חולין לג. שאין מזמנין עכו"ם על בנמ"ע מבואר להדיא שיש בו משום לפנ"ע, ואדרבה משם צ"ע ע"ד האמונת שמואל, וכתב באגרו"מ יו"ד א-ג דשאני מפרכסת שגם ישראל מוזהר בה על אבמה"ח לא שיש לו בה היתר ע"י השחיטה.

**יג. לא תאכלו על הדם-**

כל שלא יצא נפשה יש בה איסור לא תאכלו על הדם ודעת הר"מ שהוא איסור תורה אלא שאין בו מלקות (פ"א ה"ב שחיטה, ובפי"ח סנהדרין הוסיף הטעם דהוי כלאו שבכללות), וברש"י קכא: דעתו שאין בו אלא איסור דרבנן ואסמכתא הוא.

א. בתבו"ש כז-א וכו"פ נתקשו מנ"ל לרש"י שאינו אלא מדרבנן, וכבר עמד בפמ"ג שמקורו מבואר ברש"י קכא: מדישראל בטהורה חשיבא אוכל ומטמאה טו"א ע"כ אין איסורו אלא דרבנן.

בלח"מ פ"א שחיטה תי' דעת הר"מ דבטהורה עכ"פ מוציא מידי אבמה"ח סגי להחשיבו כאוכל אף שעדיין הוא אסור משום לא תאכלו על הדם והוא חי לענין זה ולאו נבילה הוא.

ויש לבאר בנו"א כמו שידוע בשם הגר"מ סולובייצ'יק דאיסור לא תאכלו על הדם הוא איסור חדש על הגברא ואינו חסרון בשחיטה כלל, וכן הוא הפשוט, ושפיר הוא מטמא טו"א.

והנה דעת הלבוש-כז דא"א לתת לגוי מפרכסת טהורה אלא אחר שמתה הבהמה, וכ"מ פשטות לשון הטור סי' כז דרק אחר שמתה ויכול לאוכלו יכול לתתה לעכו"ם, ובאר דעתו בתבו"ש כז-ד דלא תאכלו על הדם הוא חסרון בשחיטה ואינו איסור אגברא לחוד, וא"כ דלא שייך מיגו שהותר לישראל שהרי עדיין אסורה משום לא תאכלו על הדם.

ונתקשה מ"ש מטריפה דוודאי מותרת לעכו"ם ע"י מיגו אף שאסורה לישראל [וכ"נ בפמ"ג וכ"ה בתשב"ץ ג-רצו הו"ד באו"ש פ"ח שחיטה], דלא תאכלו על הדם איסורו מחמת חסרון בשחיטה שעדיין היא חיה, ועיי"ש דמסיק שלא כד' התבו"ש ודחק בד' הטור.

וכנראה ביאור דבריו [וכ"כ ביד יהודה כז-ב] דיסוד ההיתר שחיטה הוא משום דהויא כמו מתה, כש"כ לעיל מהרשב"א בתוה"ב, וטריפה אין האיסור מכח חיות הבהמה שהרי אף אחר מיתה אסורה משום טריפה, א"כ לענין ישראל חשיבא כמתה לגמרי ע"י השחיטה [אף אם טריפה הוא חסרון בהיתר שחיטה מ"מ חשיבא כמתה לגמרי ולענין זה שפיר התירה השחיטה], וא"כ אף לענין ב"נ כן, אבל לא תאכלו על הדם הוא משום שעדיין אינו מת לגמרי ומכח החיות שלה ול"ש להתיר[[6]](#footnote-7).

מבואר בזה דעת הלבוש דדין לא תאכלו על הדם אינו איסור אגברא דא"כ וודאי לא יחסר בדין מי איכא מידי, רק הוא חסרון בהיתר השחיטה ודלא כש"כ בשם הגרמ"ס, ובאמת הוא חידוש גדול להחשיבו חסרון בשחיטה יותר מטריפה.

וע"ע בנאו"י-כב מש"כ באורך בדעת הלבוש באופ"א.

ב. ע"ע בלח"מ הוכיח כד' הר"מ מגמ' חולין ל. וכ"ת בעינן העמדה והערכה התנן הרי היא כחיה לכל דבריה ופי' תוס' הראיה ממתני' קיז: דלא מטמא טומאת נבילות.

והק' בלח"מ לדעת רש"י שהיא מותרת לגמרי מה"ת הא מדאורייתא ליכא העמדה והערכה שהרי היא כמתה לכל דבריה ואמאי אינה מטמאת גם טומאת נבילות?

ורק להר"מ א"ש שהיא כחיה כדחזינן שיש בה איסור לא תאכלו על הדם, והוא מכח חיות שלה.

הרי מבואר דעתו דאיסור לא תאכלו הוא משום חיות, ומה"ט אכתי לא חשיבא נבילה.

אבל בפמ"ג מ"ז כז-א תמה ע"ד טובא, עיי"ש.

דין מי איכא מידי בטריפה ובנבילה נתבאר במקו"א.

1. אלא שבאמת בכמה ראשונים פד. פליגי ע"ז, ויתכן לפרש דמודו בעיקר היסוד אלא דס"ל דדין העמדה והערכה תלי במציאות ואף דחשיבא מתה כל שהיא מפרסת היא בכלל העמדה.

   אבל בחי' הר"ן כח. מבואר דס"ל דאף בשחיטה כשרה חשיבא כחיה לכל דבריה, עיי"ש שנתקשה לפי"ז למה לא יחול טריפות אחר שחיטה, משמע שהחולקים על ר' שמעיה פליגי בעיקר יסודו, וזה לכאו' דלא כהרשב"א שהבאנו דע"י שחיטה כשרה הויא כמתה.

   אבל באמת ד' הר"ן עצמם צ"ע מדבריו בחי' שבועות יא: שכתב כר' שמעיה, ועיין בנאו"י ו-יח בהגה"ה מש"כ ליישב דדוקא לענין טריפות הוקשה להר"ן דהויא כחיה דסו"ס במציאות יוצא ממנה החיות בטריפה זו, ולפי"ד שם משמע דאף הר"ן יכול להודות ליסודו של ר' שמעיה דהויא כמתה [מיהו הוא דוחק בלשון הר"ן כח. שהק' מהא דקי"ל הרי היא כחיה לכל דבריה, ומשמע יותר דלא אזיל בדעת ר"ש הנ"ל]. [↑](#footnote-ref-2)
2. וקצת משמע עוד ברשב"א דכל מה דחשיבא כמתה לענין העמדה והערכה הוא רק ע"י שהותר בה האיסור בין לישראל ובין לעכו"ם אבל אם יש עדיין איסור לעכו"ם חשיבא כחיה לענין העמדה והערכה, ולפי"ז לראב"י דלא אמרינן מי איכא מידי הרי שפיר היא בכלל העמדה והערכה, אלא דלשיטת הרשב"א לא קי"ל כוותיה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. מיהו במקו"א נתבאר באורך לדון אם כל שחיטה צריכה להמית את הבהמה או דאף לו יצוייר שחיטה שאינה ממיתה ג"כ יכולה להתיר כל שנשחט רובו של סימן, עיין בסוגיא דהגרמה ואכ"מ, ומ"מ מסתבר וודאי יותר כהך צד שהשחיטה צריכה להמית את הבהמה ולפי"ז אזלי דברינו כאן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועפ"י המבואר יש לדון במש"כ ברא"ם פרשת וישב במש"כ רש"י שיוסף הביא דיבת האחים רעה שהיו אוכלים אבמה"ח, וכתב הרא"ם שהיו אוכלים ממפרכסת.

   והטעם שלא היה להם איסור אבמה"ח בזה באר בשני אופנים:

   א. המפרכסת הותרה לישראל בשחיטתה, והוסיף במושב זקנים מבעלי התוס' דסבר יוסף שיש להם דין ב"נ והאחים סברו שיש להם דין ישראל שניתר בשחיטה, וכ"כ בפר"ד-א.

   אבל בפר"ד הביא תמיהת מהר"ש יפה דהא באמת בני יעקב לא יצאו מכלל בני נח להקל.

   ב. עוד כתב דלעולם היו בכלל ב"נ אלא דמ"מ יש היתר גם לישראל משום מי איכא מידי, ובפר"ד הוסיף דיוסף סבר כראב"י דלא אמרינן מי איכא מידי.

   אבל בפר"ד הביא קו' מהר"ש יפה דהא באותו זמן אכתי לא הותר לישראל, וכה"ק בגו"א.

   ובדעת הרא"ם כתב בפר"ד דמי איכא מידי הוא ראיה שלא נאסר לב"נ מעולם אף קודם שהותר לישראל.

   אבל זה צ"ע לפמש"כ דיסוד דין מי איכא מידי גבי שחיטה הוא מיגו שהותר לישראל כמבואר ברש"י קב., וצ"ע.

   [עוד הק' פמ"ג בקיצור פר"ד דהא לא הותר לישראל אלא ע"י שחיטה מעלייתא ואכתי לא ניתנה מצות שחיטה בההיא שעתא, ומה דאמרו צא. פרע להם בית השחיטה עתוס' שם בחד תי' דהיינו נחירה, מיהו לחד תי' שם בתוס' מבואר שהיה שחיטה ממש]. [↑](#footnote-ref-5)
5. לפי"ז יל"ד דיהני ביטול ברוב לעכו"ם מיגו דאהני לגבי ישראל [לכה"פ באופן שאין בו איסור אחר לישראל], ועי' בפמ"ג מ"ז סב-א, שפ"ד פא-יב דן בזה וכתב שלא שייך מי איכא מידי בכה"ג שהרי גוף האיסור יש גם לישראל, ובמהר"ם שי"ק או"ח-רמד דחה דבריו, ועי' ביד אליהו-מה שיש להם משום מי איכא מידי, ועי' מש"כ בזה במקו"א. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם בעיקר הדבר אי בטריפה מותרת לעכו"ם ע"י מיגו, עי' באמר"מ ד-לה דן בזה לפמש"כ שם דטריפה אין בה היתר שחיטה ונשאר בה איסור אינו זבוח ה"נ אין היתר לעכו"ם, אלא דמסיק דמסתברא דכיון שהותר איסור נבילה ה"נ הותר לישראל אבמה"ח וי"ל מיגו כלפי ההיתר אבמה"ח, ולמש"כ נתבאר יותר.

   ועיין משנת ר"א חולין-ד דלפי מש"כ שם לדקדק משיטת הר"מ פ"ב אבה"ט דמדמי שחיטת עכו"ם לטריפה הרי משמע דכשם ששחיטת עכו"ם אינה מוציאה מכלל איסור אבמה"ח ה"נ בטריפה יש בה איסור אבמה"ח, לפי"ז לא יהיה היתר בשחיטת טריפה לעכו"ם, אלא שאין בזה נפק"מ כ"כ שהר"מ לשיטתו בלא"ה פסק כראב"י לג. שאין היתר מפרכסת לעכו"ם אף בכשרה.

   ואני מצאתי בריא"ז (הנדמ"ח) חולין ז-יא שנקט להדיא שבהמה שנתנבלה או נטרפה אסור למכור בנמ"ע שלה לעכו"ם, הרי להדיא דאף בטריפה כן. [↑](#footnote-ref-7)