שמעתתא דלכם ולא לגבוה
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / יו_ט - הרב משה אפרים ליברמן

**שמעתתא דלכם ולא לגבוה**

**ראוי ללמוד יט ע"א במשנה עד יט ע"ב לומר שזה גורם, דף כ' ע"ב מתניא עד איבעיא להו, תוס' לעיל יב ע"א ד"ה השוחט, פסחים מז ע"א מתיב רב מרי, ושם בתוס' מו ע"א ד"ה לא תקרא, ושם בתוס' ה' ע"א ד"ה ואומר כל מלאכה, וחי' הגרע"א שם**

**בית שמאי אומרם מביאין עולות**

פירש"י לפי שיש בהן אכילת אדם הנה בשלמי נדבה לכו"ע אסור והיינו טעמא כדאי' לק' כא ע"א משום שעיקר הקרבן הוא לגבוה ובעלים משולחן גבוה קא זכי וצ"ב א"כ למה עדיף שלמי חובה מעולת חובה הרי כיון שאין זה נחשב קבוע לו זמן להתירו מדין קרבן גם מדין אכילתו א"א להתיר ועי' בשו"ת אבני נזר סי' ת"ה שר"ל שבקרבן חגיגה ל"ש לומר עיקרו לגבוה דאדרבה עיקרו של קרבן חגיגה הוא עשיית בשר קרבן לאכילה [עי' קול תורה כרך נ"ב שהארכנו בזה] ולכן חשוב שפיר צורך היום. אולם ברש"י להלן מפורש שעיקר טעם ההיתר של קרבן חגיגה הוא מדין חובת היום וצ"ב גדר התרתי לטיבותא.

**ג' שיטות בדעת בית הלל**

מבואר בגמ' ג' שיטות בדעת בית הלל שלדעת עולא לא התיר ב"ה אלא שלמי חובה ועולת חובה אבל נדרים ונדבות אסורים לגמרי ואילו לדעת הברייתא התירו ב"ה גם שלמי נדבה אבל לא עולת נדבה ואילו לדעת אבא שאול התירו ב"ה אפילו עולת נדבה כמו שהוכיח שם המהר"ם שיף וכן מבואר בפסחים מז ע"א וכן מבואר בסנהדרין לו ע"א עי' חי' הרא"ה.

אולם דעת הרא"ה שאין כאן אלא ב' שיטות והיינו שכל נדרים ונדבות מותר או שהכל אסור והיינו טעמא שכל שהותר הקרבת שלמי נדבה ממילא הותר עולת נדבה במתוך [כדעת הרמב"ן שיובא להלן] ומה שלדעת רשב"א מצינו שאסור לשחוט עולת נדבה אע"פ ששלמי נדבה מותר אינו אלא מדרבנן וכן מבואר ברשב"א לעיל יב ע"א ובמאירי שם.

**טעם איסור שלמי נדבה לב"ש**

הנה יעוי' פסחים מז ע"א ומבואר שם שנחלקו רש"י ותוס' אם הסברא דמשולחן גבוה קא זכי והיינו שאין עיקר הקרבת הקרבן לצורך אכילת בשר ולכן א"א להחשיבו כמלאכת אוכ"נ הוא דבר הידוע מסברא או שהוא נלמד מקרא דלכם ולא לגבוה ולכאו' הנפק"מ הוא אם לוקה בשלמי נדבה שלדעת רש"י שם אינו לוקה משא"כ לדעת התוס' והנה עי' בתוס' לעיל יב ע"א שמבואר ששלמי נדבה לב"ש ליכא אלא עשה ולכאורה זהו ע"ד רש"י בפסחים שם.

**גדר מיעוט לכם ולא לגבוה**

הנה מבואר לעיל יב ע"א שהשוחט עולת נדבה לב"ה אינו לוקה וע"ש בתוס' הטעם משום שאע"פ שגם ב"ה מודו דנו"נ אין קריבים ביו"ט מ"מ כיון ששייך בהו מתוך ואין איסורם אלא מלכם ולא לגבוה לכן אינו אלא איסור עשה והנה הטעם ששייך בהו מתוך נחלקו הראשונים שלדעת התוס' והרשב"א לעיל יב ע"א הטעם משום שלא יהא שולחנך מלא ושלחן רבך ריקם ואילו לדעת הרמב"ן שבת קכד והרא"ה שייך לומר מתוך שהותר שלמי ועולת חובה הותר שלמי ועולת נדבה.

עי' ברשב"א יב ע"א שהק' שגם לב"ה לוקה בעולת נדבה דקי"ל נו"נ אין קריבים ביו"ט [והיינו דלא ס"ל להרשב"א שמה שנלמד מלכם אינו אלא עשה] ותי' דסוגיין אתיא כמ"ד שנו"נ קריבים ביו"ט ולכאורה תמוה הרי מה דב"ש אוסר בנו"נ אינו משום דלית ליה מתוך שהרי גם שלמי נדבה אוסר אע"פ שהוא אוכ"נ ממש וע"כ משום שמשולחן גבוה קא זכי וא"כ מהאי טעמא יש לאסור נמי בעולת נדבה אע"פ דס"ל מתוך [והיה אפשר לומר ע"פ דברי החת"ס בחי' לפסחים ה' ע"ב ובדף ו' ע"א שגם לאחר סברת שולחן גבוה קא זכי עדיין יש להתירו במתוך וכ"כ בשו"ת כת"ס או"ח סי' ע"ד וא"כ שפיר מוכח מב"ש דלית ליה מתוך] וע"ש שהוכיח מזה שאע"פ ששחיטת שלמי נדבה אינה מוגדרת כמלאכת אוכל נפש כיון שעיקרה לצורך גבוה מ"מ כל שהיה אפשר להתירו מדין מתוך ומשום סברת שלא יהא שלחן רבך ריקם לא היה איכפת לן שעיקרו לגבוה ע"ש. וכן נקט הגרע"א בחי' לפסחים ה' ע"א שאף לאחר סברת התוס' שלא הותרו שלמים כיון שעיקרו לגבוה עדיין יש להתירו במתוך וכן משמע מדברי התוס' לק' כז ע"ב (ד"ה ועל) ושבת כד ע"ב (ד"ה לפי) שהוכיחו דין זה דאזלינן בתר העיקר מאיסור שחיטת שלמי נדבה, ולא הוכיחו כן מאיסור שחיטת עולת נדבה.

והדברים צ"ב למה באמת לא אמרי' שגם סברת שלא יהא שלחן רבך ריקם לא מהני כיון שעיקרו לגבוה. ולכאורה נראה בזה שודאי הצורך של בעל הקרבן שלא יהא שולחנו מלא ושולחן רבו ריקם אין פירושו שיש לו היום צורך בהקרבת הקרבן ואפשר לדון שחוץ מהקרבת הקרבן יש כאן ג"כ צורך הדיוט אלא עיקר הגדר הוא שכיון שיש סברא שלא יהא שלחנך מלא וכו' נמצא שיש לבעלים צורך שימולא צרכי גבוה, ולכן לא שייך לומר שמתבטל צרכי הדיוט אצל צורך גבוה כיון שאין כאן צורך נפרד להדיוט אלא אדרבה עיקר צרכו הוא שימולא צרכי גבוה ולכן לא שייך שיתבטל צרכו לצורך גבוה ולכן אם היו ב"ש סוברים מתוך היה מותר להקריב עולת נדבה [ולפי זה לשאר השיטות האוסרים עולת נדבה גם לב"ה ע"כ משום דלית להו כלל סברת שלא יהא שולחנך מלא]

**גדר המיעוט דלכם ולא לגבוה**

וראוי לבאר מהו באמת גדר המיעוט שנתמעט מלכם שצרכי גבוה אסורים הרי הצד להתיר עולת נדבה היה מצד צורך הבעלים ולא לצרכי גבוה וצ"ל ע"פ המבואר בשיטמ"ק לעיל יב ע"א הביאו גם האבנ"מ בשו"ת סי' ב' שמלכם התחדש שמלאכה לצורך גבוה אסורה גם כשיש להדיוט צורך בזה והינו שכיון שגם לצורך הדיוט לא התירה התור אלא מלאכה הנאה ותענוג כש"כ הרמב"ן גילה לנו התורה שמלאכה הנעשית לצורך גבוה לא חשיבה מלאכת הנאה ותענוג וממילא לא שייך שיהא מותר גם כשיש בדבר צורך להדיוט אך איסור זה לדעת התוס' אינו אלא בגדר איסור עשה ולכן השוחט עולת נדבה לב"ה אינו לוקה.

**גדר נוסף בלכם ולא לגבוה**

ולכאורה צ"ע הרי גם לב"ש שנתמעטו עולת חובה מקורו הוא מלכם ולא לגבוה כדאי' לק' כ' ע"ב שלולא המיעוט היה ילפי' ליה ק"ו מצרכי הדיוט וא"כ אמאי לוקה עליו [כמבואר להדיא בתוס' יב ע"א וע"ש פנ"י שעמד בזה] וצ"ל שחלוק מה דיליפ' שצרכי גבוה לא הותרו ממה שילפי' שאין סברת שלא שולחנך מלא מתיר שמה שילפי' שצרכי גבוה אנו מתיר אינו אלא גילוי מילתא שרק לצרכי גבוה התירו מלאכה ביו"ט ולכן לצרכי גבוה האיסור מלאכה עומד מקומו ולוקה משא"כ מה שילפי' שמלאכה לגבוה חשיבי מלאכת עבודה ולא הותרה זה רק בגדר איסור עשה

**האם עושה מלאכה לנכרי לוקה**

הנה יעוי' ברמב"ם בפ"א מהל' יו"ט הט"ו וז"ל, "המבשל ביו"ט לגוים או לבהמה או להניח לחול אינו לוקה שאילו באו לו אורחים היה אותו תבשיל ראוי להם", ע"כ. ומבו' דגם המבשל לצורך גוים היה צריך ללקות, מ"מ אינו לוקה משום דמדאו' איכא הואיל ולכאו' פליג על דברי התוס' שמה שנלמד מלכם אינו לוקה וכ"כ שם בלח"מ.

אך לכאורה יש לדון בזה ע"פ הנתבאר דהנה בעיקר הנידון להתיר מלאכה לצורך עכו"ם ובהמה נראה מבואר שאין צרכי הבעלים מתירו אלא עצם צורך העכו"ם מוגדר כעשיית אוכל נפש וכש"כ הרמב"ן במלחמות בדף כא ע"ב שלדעת ר"ע שמתיר לאפות לצורך כלבים היינו אפי' כשאפשר לכלב לאכול עיסה אפ"ה הותר לאפותה כיון שדרכן לאכול אפוי. [ועי' חי' הרא"ה ביצה כא ע"א, "ואע"ג דבישול לא מצטריך לכלבים מ"מ כיון דהותרה מלאכה לצורך בהמה כל שהוא מרבה בה אין כאן איסור תורה כי האי דבבישול נמי איכא תיקון יותר לכלבים".] וע"ש עוד דמוכן לצורך כלב מיקרי מוכן לאדם כיון דצורך כלב מיקרי צורך נפש ע"ש.

אך גם מצד צורך הבעלים היה אפשר לדון להתיר עשיית מלאכה לצורך עכו"ם ובהמה והיינו באופן שיש לישראל צורך בהאכלת עבדו ובהמתו והטעם שלמעשה דבר זה אסור הוא כמו שנתבאר לעיל בצרכי גבוה שכיון שגם צורך זה אינו אלא שיש לישראל צורך למלאות צרכו של העכו"ם והבהמה ואינו צורך ישיר של הישראל זה נתמעט מלכם והיינו שצרכו עכו"ם נתמעטו לגמרי משם צורך ביו"ט לא שנא מחמת צורך עכו"ם ולא שנא מחמת צורך הישראל.

נמצינו למידים לפי זה שמלכם ולא לעכו"ם ילפי' ב' דינים נפרדים חדא שצרכו של עכו"ם לא חשיבי צורך אוכל נפש וגם נלמד שכל שהצורך הוא צרכו של עכו"ם אף שיש לישראל צורך בזה לא הותר ביו"ט ולכאורה י"ל שחלוקים הם בגדרם שמה שנלמד שצרכו של עכו"ם לא חשיבי אוכל נפש אינו אלא גילוי מילתא בעלמא שהתורה לא החשיבה צרכו של עכו"ם להתיר מלאכה לצרכו ובזה י"ל דשפיר לקי עלה וכמבואר ברמב"ם משא"כ באופן שיש לבעלים צורך במלאכה שבזה לא חסר בצורך יו"ט אלא שנלמד מלכם שצורך עכו"ם א"א לדונו כצורך גם מחמת צורך הישראל בזה שפיר אינו לוקה כיון שאינו אלא איסור עשה.