ראוי לאחרים ולבהמה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

בדין ראוי לבהמה, כתבו הראשונים דהוא משום דחזי לבהמת אחרים אף דלית לי', ולמדו מזה לדמאי, עיי"ש.

וצ"ע דא"כ מ"ש עורבים, ומה לי אם בני מלכים או לא.

אך הבי' בזה נ', דבעי' לתרתי, חדא דהוי "אוכל" כלפי הבעלים, דאל"כ מקצה לי' לגמרי וכמש"כ הרשב"א לגבי בגדי עניים, ויל"פ גם דדינא הוא, דאל"כ אין ע"ז תורת אוכל, ול"מ מה שדעתו ע"ז, ויל"ע בזה, ואחר דחשיב כמאכל בהמה גם לגבי הבעלים, דכל ישראל בני מלכים, ואך דבפועל לא חזי דאין לו עורבים, בזה הוא דמהני הא דחזי לאחרים.

ולפ"ז צ"ל דהא דבתרומה מהני חזי לאחרים, הוא משום דרק אריא רביע עלי', אך בלא זה ל"מ, וזהו יסוד חילוק התוס' מבגדי עניים.

וצ"ל דאף הרמב"ן שהוכיח משם, הוא משום דס"ל דבבגדי עניים איכא ע"ז תורת בגד, ורק דבפועל אינו עומד, ול"ד למי שאין לו עורבים דאי"ז ראוי לו כלל, וצ"ע עוד בזה, ועמש"נ להלן לגבי יוהכ"פ וטבל.

ב"י סו"ס תנ"ז מהגמי"י, דחלה ביו"ט ל"ה מוקצה אף אם אין כהן בעיר, ולמדה מלוף, וע"כ אין לומר כמש"כ מג"ס דתרומה שאני, וכן נ' ללמוד מקו' הראשונים בדמאי, ולכאו' הרי נפ"מ כשאין מצוי, ול"ד למג"א תמ"ו, דהתם כונתו שאין למי ליתן, (וע"כ בפועל צריך לכפות עליו כלי, אך לא כתב שהוא מוקצה), וד' מחה"ש שם צ"ב.

לפמש"נ נ', דבגוי גם אם שכיחי גויים, ל"מ רק אם עומד ליתן להן, וכ"כ בפמ"ג דלהלן, דבלא זה כל מידי דלא חזי לי' ואינו אוכל כלפיו מקצה לי' לגמרי, וכ"ה דבעורבים אסור אף דיכול ליתנן להן, ה"נ בגוי.

אך אם עומד ליתן להם שפיר דמי, וכמש"כ פמ"ג ש"ח מש"ז כ"ה, וע' הגר"ז שם ס"ט, וזה נ' גם ד' מג"א סימן תמ"ו, וד' מחה"ש שם צ"ב, דלכאו' אי"ז שייך לדין כלבים מצויים, והכא הרי ל"ב מצויים, וסגי שיש כלב בעיר, כל' מג"א בסו"ד.

ולהאמור נמצא, דכל הא דל"מ בעורבים, הוא רק בשאי"ז עומד ליתנו להן, אך אם ה"ז עומד ליתנו להן שפיר דמי.

עי' חזו"א שביאר בההיא דבני מלכים, דחזינן דכל דחשיב אוכל, אף דבפועל אינו עומד כלל לשימוש, אי"ז מוקצה, ועיי"ש שביאר עפי"ז הא דאי בעי מפקר נכסי', ודו"ק, ובזה מתישב דלק"מ משה"ק במגילת ספר על ההיא דאי בעי מפקר נכסי', דהוי זה אפשרות רחוקה, דהכא היינו דמכח אפשרות זו חשיב כאוכל לדידי', וכל דהוי אוכל שרי אף אם בפועל אין דעתו לאכלו בשבת זו, וז"פ.

ל' רש"י דקכ"ח. יטלטלו ראוי הוא להיות לו פילין ולהאכילן, ונ' כמש"נ דטעם ההיתר הוא משום דחשיב אוכל לדידי' משום שראוי שיהא לו פילין, והגם דבפועל לית לי' לא איכפת לן.

בד' התוס' דקכ"ח: נתחדש, דגם בדבר דהוי מוקצה מכח שעומד לאדם ולא לכלבים, מ"מ מהני הא דכל ישראל בני מלכים להתירו, והיינו שהרי בני מלכים שיש להם חי' ה"ה נותנין את זה לחי', וע"כ אף זה שאין לו חי', הרי מ"מ אי"ז מוקצה מחי', ונמצא דאף בשבת חשיב אוכל הראוי, שהרי הוא ראוי לחי', והגם דבפועל לית לי' חי', לא איכפת לן.

מן האמור נלמד, דכל דבר שמקצה לו משימושים המותרין בשבת, אם יש שימוש המותר שאינו מקצה אותו ממנו, הגם דבפועל אינו נצרך לזה, מ"מ אם זה שימוש הראוי לכל אדם, דומיא דכל ישראל בני מלכים, ה"ז מותר, ודו"ק.

בסתירת ד' הראשונים, י"ל דיש ב' נידונים, חדא אם הוי מוקצה למי שאינו ראוי לו, והב' אם הוא מוקצה לכו"ע.

ובתרומה ודמאי דנו הראשונים אם הוא מוקצה למי שראוי לו.

וע' פלוגתת האחרונים בבגדי עניים בבית עניים אם הוא מוקצה לעשירים.

למש"נ יל"פ דזהו החילוק בין טבל ליוהכ"פ, וע"ד שכתב רשב"א בעירוב, ורק במידי דאסור לאדם א' מהני חזי לאחריני, ע"ד שנת' בעירוב.

להאמור יש לפקפק בדינים רבים שכתבו.

א מאכל ביוהכ"פ כשאין קטנים.

ב ערוה"ש בשבת במלון שאין כלב.

ג מאכל האסור באכילה במקום דשכיחי גוים וכן שטענז, אם אי"ז עומד ליתנו להן.

ד מי שיש לשכנו בעלי חיים,

ה ביש גן חיות בעיר, אם אין מצויין בע"ח לרוב בנ"א, ל"מ זה מידי.

תדע דאל"כ בגד אשה יהי' מוקצה אם אין האשה בעיר, ויש לחלק.

והעירוני עד"ז בדין מפתח בנמצא בעיר אחרת שאין ראוי כאן לכלום.

ויש לדון בד' הראשונים בפ' כל הכלים, בדין שברי כלים ברה"ר דשם לא חזו למידי, אך יתכן דשברי כלים שאני, וצ"ע עוד בזה.

ונ' דמה"ט בדמאי מהני הא דאי בעי מפקיר, הגם דאי"ז עומד לזה כלל, דדמי למאכל שודאי לא יאכלנו דמ"מ הוי דבר הראוי, והאמנם אי הוה בעי תיקון בגופי', י"ל דל"ה מהני, אך הכא שאני דליכא חיסרון בגופו.

שלמי יוסף תקי"ז הק' בתורמסין, ממ"נ, אי חזי לעשירים מה מהני דמאכל עניים, ואי לא חזי, הרי להתוס' ל"מ ראוי לעניים רק בדבר דאריא רביע עלי'.

כמדומה דכלל הדברים הוא, דדבר שהוא אסור לכל העולם, בטל תורת כלי ואוכל מיני', וע"כ הגם דשרי לגוי והוא בבית גוי, ה"ז מוקצה לישראל, וע"כ חמץ של גוי אסור לישראל לטלטלו, וכמש"כ הריב"ש, והובא במג"א סימן תמ"ו, ול"ד לחמץ בשעה ה' שעדין אינו אסור בהנאה, ויל"ע במג"א שם במה שחילק ביניהם.

ומה"ט גם בנדר דישראל, ל"מ מה שראוי ליתן לגוי, כיון דהוי זה איסור לכל העולם.

אך בטבל דשרי בהנאה, י"ל מ"ט ל"מ מה שראוי ליתן לקטנים להרשב"א, ומ"ש מראוי לבהמה דסגי להתיר.

וכן בבגד שעטנז, הגם דהגר"ז נקט דשל גוי שרי, לכאו' באו"ז מבו' לא כן, וצ"ב הטעם בזה.

ואולי ראוי לבהמה עדיף, דהוי מאכל בהמה, אך ראוי למי שאינו מצווה, הרי בתורת מאכל אדם ה"ז אסור, ואין ע"ז תורת אוכל, וצ"ב בסברא זו.

וביוהכ"פ נ' עפי"ד רשב"א, דכיון דהוי איסור שהיום גורם, ע"כ שפיר מהני מה שראוי לקטנים, ומיושב קו' אמרי בינה, ועיי"ש באמ"ב מש"כ לחדש בזה, דכ"ד הרשב"א הם רק בטבל למע"ש, וצ"ב בסתימת ד' הגמ' והרשב"א.

ויל"פ כה"ג משום הדעת, דדבר האסור לגמרי מקצה דעתו ממנו, דומיא דבגדי עניים, ואף אם הוי של הגוי נמי מקצה הישראל דעתו מכל חמץ שבעולם, וזה מקור לד' הט"ז בבגדי עניים דלעשירים הוי מוקצה, והגם די"ל דהתם לא מקצה דעתי', מ"מ הוי מקור ליסוד הדברים, ומשא"כ בדבר שאינו איסור מוחלט, ה"ז אריא דרביע עלי', ולא מסח דעתי' ומקצה מיני'.

בשו"ת רש"י סימן ק"ב כתב, דהבא מחוץ לתחום דאסור לישראל זה, אסור לו גם לטלטלו, וזה דלא כמש"כ הראשונים דכיון דהוא ראוי לישראל אחר מותר גם לישראל זה לטלטלו, וצ"ע בזה.