פרק ב_ 5
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב

**רב אשי אמר מהכא. ובתוס'** כ' דרק ילפי' שכן היה, וממילא ידעי' דזה נאמר בקרא דותקעתם. וע"ע **באבן האזל** פ"ו תמידין ומוספין ה"ו, דביאר עוד דרב אשי בא לבאר דרשת חנניא, ד'על עסקי קול', היינו שירה, וכמבואר בקרא דויהי כאחד ולמחצצרים ול'משוררים' להשמיע 'קול' אחד.

**אתם בשלהם וכו' במיתה. וברמב"ם** בפ"ג כלי המקדש הי"א, פסק דכהנים בעבודת לוים הם בלא תעשה. ועי' **בכס"מ** דר"ל דזה הוי לאו הבא מכלל עשה, דכתיב לוים ולא כהנים, ויעוי' בפ"ט מסנהדרין, דהר"מ מנה דכהן בעבודת לוי הוא במלקות, ומבואר דלא כהכס"מ, דלדבריו ליכא מלקות.

ועי' **בראב"ד** שם שהשיג מקרא ד'ולא ימותו', דבספרי דרשי' שהם ב'עונש' ובאזהרה. ועי' **ברמב"ם בס' המצוות** ל"ת ע"ב, דהביא מכילתא דמבואר דכהנים בעבודת לוים אינה במיתה, ועי' בכל זה בנו"כ שם. וע"ע **ברדב"ז** שם דהוסיף דפשטיה דקרא דוהזר הקרב יומת, משמע דרק הוא במיתה, אבל כהנים לא.

ועי' **בחי' הגרי"ז ובאבן האזל** דהביאו ספרי זוטא, דהאיסור דכהנים בעבודת לוים דהם במיתה, הוי רק בעבודת משכן, ולא לדורות.

והא דלא פסק הרמב"ם כברייתא דסוגיין, אלא כהספרי והמכילתא שהביא, עי' **ברדב"ז** שביאר, דהך ברייתא לא קאי כהלכתא, כיון דפסקי' כאביי לקמן, בדינא דמשורר ששיער במיתה, ולכך גם הרישא אינה להלכתא.

וע"ע **באביעזרי** דביאר עוד, דאם ילפי' דלוי בעבודת לוי הוי במיתה, ה"נ דכהן בעבודת כהן במיתה וכהחינוך לקמן, ולפ"ז הדרשא דגם הם גם אתם, היינו שגם כהנים וגם לוים חייבים מיתה, היכא דעושים עבודת חבריהם, וליכא חיוב מיתה על כהן בעבודת לוי. וברייתא דסוגיין דלא ס"ל לחייב מיתה בלוי בעבודת לוי, מוקי הקרא בכהן בעבודת לוי.

וע"ע **במהר"י קורקוס** דלהרמב"ם היה גיר' אחרת, "הם בשלכם והם בשלהם במיתה, אתם בשלהם באזהרה". ולפ"ז מבואר בברייתא דכהנים הם רק באזהרה. ועוד דלפ"ז ברייתא כאביי, דמשורר ששיער במיתה.

**והם בשלכם במיתה. ובמנחת חינוך** שפ"ט ביאר דאע"ג דבלא"ה יש ללוים לאו דזרות, דברמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"א, כ' דזר היינו מי שאינו מזרע אהרן. מ"מ נ"מ דזר חייב מיתה רק בד' עבודות מזבח וכו', והכא חייב מיתה בכל העבודות, [ועי' ברש"י דכ' דאיירי בלוי שעבד על המזבח]. ועוד נ"מ דחייב בב' מלקות.

ועי"ש עוד דנקט בתו"ד דגדר לוי בעבודת כהן, הוא כמו לוי בעבודת לוי, דהיינו שאסור לעבוד עבודה אחרת. ולפ"ז דאיכא איסור לעבוד עבודה אחרת, לכאורה דגם כהן בעבודת כהן יהיה באיסור מיתה, ועי' שם בחינוך ובמנ"ח דכן נקטו, וע"ע להלן.

**שם.** בגמ' משמע דהוי ב' לאוים, דהאיסור של לוי בעבודת כהן נלמד מקראדגם הם, וכהן בעבודת לוי ילפי' מקרא דגם אתם. ועי' **ברמב"ם** בה"י דכ' דכשם שהלוים מוזהרין שלא לעבוד עבודת הכהנים, כך הכהנים מוזהרין שלא לעבוד עבודת הלוים. ומשמע דהוי לאו אחד. ויעוי' עוד בדברי הרמב"ם בסה"מ ל"ת ע"ב, דמבואר טפי בדבריו דהוי לאו אחד. וע"ע **ברדב"ז** בסוף הי"א, דכ' דלהרמב"ם כולם נכללו בלאו אחד, דלא יעשה אחד מלאכת חבירו במקדש. ואע"פ דלהרמב"ם אין עונשן שווה.

[**והגרי"ז** הק' למה הרמב"ם בסה"מ הביא הקרא דאיש על עבודתו, לגבי כהן בעבודת לוי, ולוי בעבודת כהן, דהא הך קרא איירי על לוי בעבודת לוי].

**אלא באזהרה. וברש"י כ'** דלא איתפרש. **והתוס'** כ' דילפי' מדכתיב לשמור משמרת ועבודה לא יעבוד, וכתיב וככה תעשה ללוים במשמרותם, ולפ"ז הוי אזהרת לאו. וע"ע **ברמב"ם** שם דילפי' מדכתיב איש איש על עבודתו ואל משאו. **ובמהר"י קורקוס** כ' דלדברי הרמב"ם הך אזהרה אינה אזהרת לאו. ועוד כ' דאפשר דלהרמב"ם ילפי' אזהרת לאו מדכתיב גם הם גם אתם, דהשוה הכתוב דכמו שכהנים בעבודת לוים בלאו, ה"נ לוים בשלהם.

**משורר ששיער ומשוער ששורר במיתה.** עי' **ברמב"ם** פי"ט מסנהדרין דמנה חייבי מיתה ביד"ש, וכ' לוי בעבודת כהן, **ובמנ"ח** הק' למה לא הזכיר לוי שעבד עבודת חבירו. אמנם יעוי' שם במנ"ח בסו"ד דנקט דיסוד האיסור של לוי בעבודת כהן, הוא כמו האיסור של לוי בעבודת חבירו, ולפ"ז הר"מ כ' רק דין אחד, וה"ה ללוי בעבודת חבירו.

**שם.** עי' **בחינוך** שפ"ט דנקט דגם כהן ש'סייע' בעבודת כהן אסור וחייב מיתה, וע"ע **ברמב"ן** בס' המצוות מ"ע ל"ו, דבין כהנים ובין לוים צריכים להיות ממונים איש על עבודתו, ולדבריו דין זה נוהג גם בכהנים. ועי' **באבן האזל** דהביא את הספרי דמוכח מהתם דדין לוים וכהנים הוא אחד, וכ' דלפ"ז גם כהנים אסורים בעבודתם. וכ"ה להדיא בספרי זוטא.

אמנם **הרדב"ז** שם בהי"א, כ' דכהנים זוכים ע"י פייס, ולא היו להם עבודות מיוחדות. [וע"ע בתוס' דהכא היו משפחות משוערים ומשפחות משוררים]. ועי"ש **באבהא"ז** דהר"מ דלא הביא להך דינא להלכתא, היינו משום דס"ל דרק בזמן המשכן היו לכהנים עבודות מיוחדות, ולכן נאסרו בעבודת אחרים, אבל לדורות באמת זוכים רק ע"י פייס.

ועי' **בליקוטי הלכות** בסוף תמיד, דהק' דדווקא בלוים שייך לומר דזה מיוחד לשירה, וזה להגפת דלתות, וכמבואר ברמב"ם דהממונה היה בורר כ"א לעבודה מסויימת. אבל בכהנים כ"א מיוחד לכל דבר.

וע"ע **בחי' מרן רי"ז הלוי על התורה** פ' במדבר**,** דהק' ע"ד החינוך דהלא הא דלוים א"י לשנות עבודתם נלמד מקראי דהם יכולים לעבוד רק ע"פ מינוי, אבל בכהנים דליכא הך קרא מהיכי תיתי דהם צריכים מינוי. ואמנם ברמב"ן מבואר דגם בכהנים בעינן שיהיה מינוי.

ועי"ש עוד שביאר **דהרמב"ם** פ"ג ה"ט, כ' דבלוים ראשי האבות הם המחלקים את העבודות כ"א על עבודתו, אבל בבהנים ס"ל דאיכא דין חלוקת משמרות דילפי' מקרא ד'מלבד ממכריו על האבות', וליכא הלכתא של מינוי כ"א על עבודתו, ומה שעושים פייס היינו ככל עניני חלוקה שבין אדם לחבירו, ויסור הדבר שדנין מי יזכה בעבודה, ואין לזה דיני מינוי כלל.

וכ' עוד **דהרמב"ן** לשיטתו דס"ל דהדין בכהנים שכ"א עובד בעבודה מיוחדת, הוא מדין חלוקת משמרות של הכהנים, דלהרמב"ן הוי הלל"מ. אבל להרמב"ם דין חלוקת משמרות הוא דין בפנ"ע.

**שם.** בגמ' משמע דרק משוער ומשורר אסורים לשנות עבודתם, ולא הוזכר כלל דין הלוים השומרים. ועי' **ברמב"ם** בה"ב דכ' דעבודת הלוים שיהיו שומרין את המקדש, ויש מהן שוערין ויש מהן משוררין. ולפ"ז אם האיסור הוא מחמת שלא נתמנה לכך, א"כ הכא דכולם שומרים ליכא איסור. אמנם אי האיסור מחמת שמניח עבודתו ועוסק בעבודה אחרת, הרי דזה שייך גם בשוער שהלך לשמור.

ועי' **באבן האזל** שם דנקט דשמירה כיון שאין בה מעשה, אינו נראה שהוא מחליף את עבודתו לעבודה אחרת. ועי' **ברגמ"ה** דנקט דשוער היינו שומר. וצ"ל דאע"ג דאינו עושה מעשה, מ"מ גדר האיסור הוא כמ"ש החינוך, דדבר המוטל על ב' מצוי בו פשיעה, וא"כ גם בכה"ג אסור.

**אילימא זר ממש וכו'. וברש"י** דזר היינו ישראל וכו' וקאי נמי אעבודת לוים. ולכאורה דמבואר דישראל בעבודת לוים הוא במיתה. וכ"כ **התוס'** בע"א בד"ה אל תיקרי, דשירה הוי עבודה דחייבין עליה מיתה, ומסתמא דה"ה לשאר עבודות לויה. ולפ"ז יהיה חמור זר בעבודת לויה דחייב מיתה בכל העבודות, ומשא"כ זר בעבודת כהונה, דחייב רק בד' עבודות וכמבואר ביומא כד.

אמנם **הרמב"ם** לא הביא לא חיוב מיתה ולא לאו בזה. וע' **במנ"ח** שפ"ט דכ' דליכא איסור בזה. ובחי' הגרי"ז כ' דהרמב"ם ס"ל דהך איסורא הוי רק לשעה ולא לדורות. וע"ע במנ"ח מצוה שצ"ד, דר"ל דהוי לאו הבא מכלל עשה, דרק ללוים התורה ציותה ולא לישראלים, [וכ"מ ברש"י בכתובות לגבי ברכת כהנים].

**אלא לאו זר דאתה עבודה.** בגמ' משמע דהאיסור הוא משום זרות, דהיינו שלא נתמנה להך עבודה. ועי' **בכלי חמדה** דיסוד האיסור משום ש'מניח עבודתו' דווקא. וע"ע ב**חינוך** שפ"ט דכ' דמשרשי המצוה, הוא שלא יבואו לעצלות ושכחה, שדבר המוטל על ב' מצוי בו הפשיעה.

וע"ע **במנחת חינוך** דכל זמן שלא נתמנה חבירו ע"י הראש בית אב, אינו חייב אם עושה מלאכת חבירו. ולכאורה אם האיסור דזרות הוא שלא נתמנה מאי איכפ"ל אם חבירו לא נתמנה. ואם האיסור משום שמניח עבודתו, אי"ז תלוי אם חבירו נתמנה, אלא תלוי אם הוא נתמנה לעבודה שלו. ודבריו הם אליבא דהחינוך דאם שנים עושים את העבודה, איכא בזה עצלות, ולהכי אם חבירו לא נתמנה ל"ש האי טעמא.

**שם.** עי' **במנחת חינוך** דבעבודת לוים לא מצינו עבודה מחוללת, ולכן אף אם עבד לוי משורר בעבודת שערים, או שכהן הגיף דלתות, העבודה אינה נפסלת. ומבואר דזה דין על הגברא, ולא על עצם העבודה דהיא צריכה להעשות ע"י לוים דווקא.

**שם. ובתוס' בד"ה משוער ששורר. משפחות שהיו משוערים. ו**מבואר דזה נקבע ע"י המשפחות, ועי' **ברמב"ם** בה"ח דזקן שאינו ראוי לשירה ראוי להיות שוער, ומבואר דאינו תלוי במשפחות. וע"ע **בחי' מרן רי"ז הלוי** הל' כלי המקדש, דביאר בדברי הרמב"ם דראשי האבות הם המחלקים וקובעים מי יהיה משורר. ומש"כ בפ"ז דהממונה היה בורר מי ישורר, אי"ז כלל דין מינוי, וגם אם בררו שהוא יודע לשורר, מ"מ הוא צריך מינוי מהראש בית אב. [ואע"ג דמשמרות נקבעו ע"י שמואל ודוד, מ"מ יתכן דהיו משמרות מדאורייתא, ורק דשמואל ודוד חילקום לכ"ד, וכדאמרי' בכהנים].

אמנם **בשיעורי הגרמ"ד** כ' דגם להתוס', הביאור הוא דהראש בית אב היה ממנה לפי המשפחות, אבל בלא מינוי אינו יכול לעבוד.

**שם.** בדברי התוס' משמע דמי שהיה משוער אינו יכול להיות משורר, ועי' **בשיט"מ** הנדמ"ח דכ' דהתם היה שיר לפני הארון, ולא שייך לדיני שירה שעל הקרבן. וע"ע **בהגהות יעב"ץ** שתי' דהתם היה להם מינוי גם לשוער וגם לשחורר, ובכה"ג שרי. וכ"כ דשייך שיעשה ב' עבודות בב' זמנים אחרים. וע"ע **באור שמח** פ"ג כלי המקדש הי"א, דשאני התם דזה היה בזמן הבמות, וכיון דלא היה דין כהונה, נתפרדה החבילה, וא"כ היה מותר גם לכהנים לשורר, וכן גם ללוים המשוערים.

**מר סבר מסייע גזרו בה רבנן.** ועי' **בעולת שלמה** דאע"ג דבשבת צ"ג מבואר דמסייע אין בו ממש, מ"מ כל זה הוי רק בדיעבד, אבל לכתחילה גזרו בו רבנן. **ובט"ז** או"ח קצ"ח כ' לחלק בין מסייע שיש בו ממש להיכא שאין בו ממש.

**שם.** מבואר דמדאורייתא מסייע אין בו שום איסור. ועי' **ברמב"ם** דכ' שלוי שסייע במלאכת חבירו חייב מיתה. **ובכס"מ** ביאר דהאיסור הוא משום ש'נתעסק בעבודה שאינה שלו'. וע"ע באבן האזל דהביא **מהגרי"מ בן מנחם**, דהר"מ למד זה מהקרא דאל עבודתו ואל משאו, דהגדר בזה שצריך שיהיה על עבודתו, ואם הולך לסייע בעבודת אחר, הרי הוא עושה מעשה שאינו על עבודתו.

וכ' **בכס"מ** דלהר"מ היה גיר' אחרת, דגרס מר סבר במיתה ומ"ס באזהרה, ועוד דגרס בברייתא דר"י בן גודגדא, דא"ל חזור בך שאתה מתחייב בנפשך, דמבואר דמסייע חייב מיתה. אלא דמ"מ ק' דאם מסייע נכלל באיסור, איך רצה ר"י בן חנניה לסייע, סו"ס הוי באזהרה.

וע"ע **במהר"י קורקוס** דלאביי כו"ע סברי דהוא במיתה, והפלוגתא היא דמר סבר דמסייע גם חייב מיתה, ומר סבר דאיו בו ממש.

וע"ע **בכלי חמדה** פ' קרח, דהר"מ דקדק מדברי אביי, דקאמר ששיער 'בשל חבירו', ומשמע דהיה מסייע ל'חבירו'.

ועי' **במהר"י קורקוס** לחלק דבסוגיין איירי במסייע שאין בו ממש, ואילו הרמב"ם איירי בכה"ג דהוי מסייע שיש בו ממש, והק' דבסיוע משוער למשורר ל"ש למימר הכי. [ואולי אם נימא דדין דאין פוחתין מי"ב לוים הוי לעיכובא, א"כ אם היה חסר א' ממנין הי"ב, והשלימו א' מהמשוערים, הרי דהוי מסייע שיש בו ממש, אמנם יש לדקדק בדברי רש"י בד"ה אתם דכ' כהנים שנכנסו בעבודת לוים כגון ששוררו, ונקט דנכנסו כהנים במקום לוים, ולא רק דהיה כהן אחד במקום לוי, דאח"כ לגבי לוי בעבודת כהן, כ' רק לוי בל' יחיד, ומבואר דבאמת אם היה נכנס רק כהן אחד, היה מתקיים העבודה ע"י שאר הלוים].

**שם.** יעוי' עוד בדברי **הרמב"ם** דמדוקדק דדווקא בלוי איכא איסור במסייע, ומשא"כ בלוי שעבד עבודת כהן, או כהן שעבד עבודת לוי, דבזה בעינן עבודה גמורה, ועי' **במנ"ח** שעמד בזה, והוא כ' דליכא בזה חילוק. ולכאורה אי נימא דהר"מ איירי במסייע שיש בו ממש, ליכא נ"מ דגם כהן בעבודת לוי צריך להיות חייב, וע"כ דאיירי במסייע שאין בו ממש.

ובביאור החילוק, דהלוים צריכים להיות ממונים כ"א על עבודתו, וזהו דין בעצם הגברא, וכל שמסייע הרי 'מתעסק בעבודה שאינה שלו', וכמ"ש הכס"מ, אבל בכהנים זהו דין ב'עבודה' שצריכה להעשות ע"י הכהנים, והיכא דהוי מסייע שאין בו ממש, לא חשבי' דהעבודה נעשתה על ידו.

**שם.** עי' **במנ"ח** דנקט דלהרמב"ם אין האיסור רק במסייע, ובודאי דאם עשה כל העבודה חייב מיתה. אמנם **בכלי חמדה** פ' קרח ר"ל דהיכא דעושה לגמרי מלאכת חבירו ליכא איסור כלל, כיון דעכשיו זהו מלאכתו. ורק היכא דהוא מסייע במלאכת חבירו, דזה נראה שהוא מניח את מלאכתו, בזה הוא דאיכא איסור להניח מלאכתו ולעשות מלאכת חבירו.

ועי' **באביעזרי** כעי"ז, וכ' לתלות דאם ילפי' האיסור מגם אתם ע"כ דנתחדש איסור על מסייע, כיון דזהו 'עבודת חבירו'. אבל אי ילפי' מאיש איש על עבודתו, היינו דהוי דין שכ"א יעשה עבודתו, ולפ"ז האיסור הוא רק בעושה מלאכה גמורה, דמנ"ל לאוקמי איסור חדש במסייע.

ועי"ש עוד שבזה יישב דברי הרמב"ם דפסק דמסייע חייב מיתה, דהרמב"ם לשיטתו בהא דכהן בעבודת לוי אינו במיתה, וכמו שהובא לעיל. והביאור דאם ילפי' הקרא דגם אתם על כהן בעבודת לוי דחייב מיתה, ע"כ דהילפותא דלוי בעבודת לוי היא מהקרא דאיש על עבודתו, דנאמר בזה רק איסור על עושה מלאכה גמורה, ולפ"ז לוי בעבודת לוי הוי רק באזהרה, וזה סברת ר"י בן חנניה שהלך לסייע, כיון דס"ל דהוי באזהרה, וא"כ האיסור רק בעושה לגמרי.

אבל אי ילפי' דגם אתם נאמר על לוי בעבודת לוי כאביי וחייב מיתה, ע"כ דהאיסור הוא רק במסייע, וליכא חיוב מיתה על כהן בעבודת לוי, כיון דהקרא לא איירי ע"ז. והרמב"ם פסק דחייב מיתה, ולהכי גם כהן בעבודת לוי פטור.

**עולת נדבת ציבור. וברש"י** כ' דמספק"ל על עולת נדבה הבאה מקיץ המזבח, ממותר מעות חטאת ואשם, ויעוי' שיטת רש"י לקמן, דמבואר דהספק אם שייך שירה בעולת נדבה, ואפילו דהוי שירת 'רשות'. [ואפשר דהנידון דאם אפ"ל שירה ברשות, א"כ אם משוער יבוא לשורר בלא מינוי, הרי דהוא חייב מיתה, אבל אם א"א לומר שירה ברשות, אי"ז עבודה כלל. ועוד אפ"ל דהנ"מ דאסור ללוים ליכנס לעזרה שלא לצורך, ורק אם יש דין שירה ברשות, מותר להם ליכנס].

וע"ע **ברגמ"ה** דכ' דהספק הוא על ציבור שנעשה להם נס, ונתנדבו להביא עולה. [ובעצם מאי דנקט דשייך להתנדב עולה בציבור, נחלקו בזה רש"י והרמב"ן בויקרא. ואין לומר דכוונתו דהתנדבו שלמים, דבתו"כ מבואר דציבור יכולים להביא עולה ולא שלמים].

ולדבריו בעולה נדבה מקיץ המזבח, ליכא שירה, דמהיכי תיתי לחייב בזה שירה. ורק בעולה הבאה על הנס ס"ל דאיכא חיוב שירה, ומספק"ל אי איכא בזה 'חובת' שירה דאורייתא, דע"ז נמי נאמר הקרא דעולותיכם, וא"כ גם צריך שיהיו כהנים תוקעים בחצוצרות, כדין שירה דמדאורייתא.

וע"ע **בשיט"מ** דהק' דלהצד דאינה טעונה שירה, א"כ ק' איך מצינו שיר בתודה, כיון דאין תודה באה חובה. אבל להצד דטעונה שירה ניח"ל, דשייכא שירה רק בקרבן תודה, והיינו כגון שהתנדבו ציבור על נס. ולכאורה לדבריו סוגיין איירי בשלמי תודה של ציבור. אמנם ק' דהא ציבור א"י להביא שלמים, ואי איירי ביחיד, מאי קשיא ליה, כיון דביחיד ליכא חיוב שירה כלל.

ומבואר **בשיט"מ** דהוי פשיטא ליה דאיכא שירה בתודה, ועי' **בגרי"פ** על הרס"ג, דכ' דילפי' שירה בתודה מהא דכתיב "מזמור לתודה". אמנם **האבני נזר** או"ח ל"ח, כ' דהך קרא איירי בדברי שבח שהבעלים אומרים בשעת הסמיכה, ואינו מענין שירת הלוים.

וע"ע **בלבוש** הל' יוכ"פ תר"ד, דאין אומרים מזמור לתודה בערב יו"כ, כיון דאין תודה קריבה בעיו"כ, וא"כ לא היו הלוים אומרים מזמור לתודה בהקרבת התודה. **ובאור שמח** פ"ג מעה"ק הט"ו הק' דהא בלא"ה אין אומרים שירה בקרבן יחיד. [וי"ל דהיה מותר לומר שירת רשות, וכדר"ל. והא דנפיק מינה חורבא, אפשר דזה רק בנדבת ציבור, דעי"ז יאמרו דגם השירה בעולת חובה הוי רשות, אבל אם יאמרו שירת רשות בנדבת יחיד, לא ידמו דין עולת חובה לדין נדבת יחיד].

**שם.** עי"ש ב**שיט"מ** דתי' דמשכח"ל בתודה הבאה כשמוסיפין על העיר ועל העזרות. וכדבריו מבואר בדברי רש"י בשבועות, דהשירה שהיתה בהוספת העיר, היה מחויבי התודה, והיו משוררים בהקרבה מזמור לתודה. אמנם **המנ"ח** נקט דאי"ז כלל מדיני שירת הלוים, והשירה היתה ע"י כולם.

וכן הוכיח **המקדש דוד** בסי' סוף אות ה', שדהשירה לא היתה על הדוכן אצל המזבח ככל שאר שירות, אלא על כל אבן גדולה ועל כל פינה שבירושלים. ועוד דמבואר דאפשר לקדש העזרה בלילה, ואע"ג דשירת הלוים א"א לומר בלילה. וע"כ דהשירה היתה מדין שמחה, וכמו בביכורים להתוס', וכמו שמחת בית השואבה.

וע"ע **במקדש דוד** שם, דלהשיט"מ הרי דהני תודות יש להם דין קרבן ציבור, דאל"כ ל"ש בהו שירה. אלא דהק' דמ"מ הרי אין קבוע לה זמן, ובסוגיין מבואר דבעינן גם שיהיה ק"צ, וגם שיהיה קביעות זמן.

**עולותיכם אמר רחמנא. וברש"י** דבהך קרא קתני נמי שירה. ועי' לעיל מה שנתבאר למה לא ילפי' מהך קרא דין שירה. ופשוט דאחרי דילפי' שירה משאר קראי, מעתה גם ילפי' דזה נכתב בקרא דעולותיכם, ולהכי מיבע"ל במאי איירי קרא.

**אחת עולת חובה ואחת עולת נדבה. ובהפלאה שבערכין** הק' דהא קרא מיירי נמי ב'מועדיכם', והרי אין עולת נדבה קריבה ביו"ט. וע"ע **בעולת שלמה** דהוכיח דאיכא תנא דס"ל דעולת נדבה קריבה ביו"ט.

**או"ד עולותיכם דכולהו ישראל. ולרש"י** דאיירי במותר מעות חטאת ואשם, מובן כוונת הגמ' דסו"ס לא כל ישראל הביאו מעות חטאת ואשם. אמנם לרגמ"ה דאיירי שהציבור התנדב עולה על הנס, ק' דא"כ למה לא הוי דכולהו ישראל. **וברגמ"ה** הוסיף דאו"ד עולת 'תמיד' דהוי דכולהו ישראל. ואפ"ל דכוונתו דרק בתמיד החיוב מוטל על כל ישראל, ורק ע"ז חל שם 'קרבן ציבור'.

**מי קבע ר"ח בזמנו או לא. בעולת שלמה** כ' דאין לבאר דטעו בקביעת החודש אם הוא מלא או חסר, כיון דדרשי' בר"ה כד. ד'אתם' אפילו שוגגין ואפילו מזידין, וא"כ לא איכפ"ל דטעו. אלא דהנידון היה כמבואר דחזקיה עיבר אדר ב' ביום ל' של אדר א', והשאלה היתה אם יום ל' שייך לאדר א' או לאדר ב'.

**כבש הבא עם העומר קא מיבעיא להו. בעולת שלמה** ביאר דהספק אם מה שחזקיה עיבר אדר ב', היה כדין או לא, וא"כ נמצא דהשתא הוי חודש אייר.

**שם. בשיעורי הגרמ"ד** הק' למה לא אמרו דנסתפקו על העומר עצמו, דיעוי' בלח"מ בפ"ז תמידין ומוספין, דביאר דההגשה והתנופה של העומר היו קודם הקרבת הכבש.

**וליחזי פסח היכי עביד.** ומבואר דהקריבו פסח באותה שנה, ואע"ג דהיו טמאים בטומאת ע"ז, וכמבואר בקראי בדברי הימים, **והגרי"ז** הוכיח כשיטת רש"י דכל הטמאים עושים פסח בטומאה, ודלא כשיטת הרמב"ם בפ"ז קרבן פסח ה"א, דרק טמאי מת עושים פסח בטומאה.

**מידי דהוי אשליחא דציבורא. וברגמ"ה** הוסיף דש"צ נוטל רשות מפני כבוד הציבור, וה"נ נטלו ממנו רשות משום כבודו של מלך.

**כהנים ולוים עומדים על דוכנן ואומרים שירה. והגרי"ז** הק' דהא לעיל נתבאר דכהנים בעבודת לוים הם במיתה, ואפילו להרמב"ם דליכא מיתה מ"מ הם בלאו. ואפ"ל דהכהנים עמדו לתקוע בחצוצרות בין פרק לפרק. ועוי"ל דהכהנים נגנו בכלי שיר, וק"ק הל' ד'אומרים' שירה, [וע"ע בתוס' בתענית כז. דלמ"ד דעיקר שירה בכלי, גם כהנים יכולים לנגן בכלים]. ועוי"ל לפמש"כ בשו"ת חקרי לב דכהנים שלא מאותו בית אב, יכולים לשורר, וא"כ הכא מיירי בהני כהנים. השג יד.

**אלא לאו דעולת נדבה.** ולהך אוקימתא דברייתא איירי בעולת נדבה, וקתני נמי דהיו כהנים על הדוכן, ולעיל נתבאר דהיו מחמת דין החצוצרות, ולפ"ז מבואר דלהצד דאיכא שירה בעולת נדבה, היו מחוייבים גם בחצוצרות. וכן מוכח מהאוקימתא אח"כ דאיירי בשירת רשות דאומרה שלא ע.ל הקרבן, דמ"מ היה בזה גם דין חצוצרות. **שיעורי הגרמ"ד.**

[ולפ"ז יתכן דהנידון אם מותר לשורר שירת רשות, אינו על הלוים דסו"ס גם אם אינה עבודה מאי קעבדו. אלא הנידון על הכהנים, אם יש לזה דין עבודה לגבי חילול עבודה, וכן לגבי היתר כלאים בבגד"כ].

**בי"ז בתמוז בטל התמיד. ובשיט"מ** הק' דדלמא אמרו שירה על נסכים של קרבן, שקרב קודם ביטול התמיד, ותי' דלא מסתברא דיאחרו אותו כ"כ עד תשעה באב.

**בן בקר אקראי בעלמא.** וק' דהא אסור להקריב קודם תמיד של שחר. ועי' בתוס' ביומא כט. א"ז מעכב. ובפי' **הראב"ד** לתמיד מבואר דכשאין כבשים לתמיד, אינו מעכב. ו**הגרי"ז** נקט דגם א"ז מעכב, מ"מ היינו רק ב'זמן' הקרבת התמיד של שחר שהוא ד' שעות, ואח"כ ליתא להאי דינא, וא"כ י"ל דהכא מיירי לאחר זמן התמיד. וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דהאיסור להקריב קודם התמיד, הוא רק אם יש תמיד, אבל בדליכא תמיד, ליכא איסורא. אמנם **באור החיים** פר' צו, נקט דבזמן המצור לא היו מקריבים שום קרבן.

**כדר"ל דאמר אומרה שלא על הקרבן.** ועי' **בירושלמי** תענית כד. דזה פלוגתת ר' יוחנן ור"ל. ולפ"ז י"ל דדרשת ר' יוחנן לעיל בע"א, דאיזהו עבודה שצריכה עבודה, הוי אומר זו שירה, וברש"י פי' דהשירה צריכה עבודת קרבן. היינו משום דר' יוחנן אזיל לשיטתו, דס"ל שאינו אומרה שלא על הקרבן. ולר"ל כיון דאומרה בפנ"ע, א"כ אינה צריכה עבודה אחרת. השג יד. [ויתכן ליישב דהגמ' איירי בשירת 'חובה' דהיא צריכה קרבן, ולר"ל רק שירת רשות א"צ קרבן].

**שם. הגרי"ז** נקט דגם בזה איכא דין שירה, ומשוער שישורר בה יהיה חייב מיתה. וכ"כ **בחי' ר' אריה לייב** ח"א סי' י"ג, והוכיח דאל"ה מאי רבותא במה דיכול לומר שירה, וע"כ דנ"מ דיש לה דין עבודה, לגבי משוער ששורר.

**אי הכי בעולת נדבה נמי, וברש"י** כ' דתפשוט בעיא דרב אבין, ולכאורה מבואר דס"ל דהבעיא היתה, אם מותר לומר שירה של רשות על עולת נדבה. אמנם **בשיט"מ** הק' דהא הכא הספק א"ז חובה, ופי' דקו' הגמ' אי הכי בנדבה, היינו דבאמת השירה שהיתה בבתשעה באב, היתה על עולת נדבה, ומ"מ ליכא פשיטות לבעיא דרבי אבין, כיון דאיהו הסתפק א"ז חובה, והתם מה שאמרו שירה היה רק בתורת רשות.

**נפיק מינה חורבא. וברש"י** ביאר דהחורבא הוא משום דיסברו דכיון דבעולת נדבה הוי רשות, ה"נ בעולת נדבה הוי רשות. וע"ע **ברגמ"ה** דהחורבא משום שיסברו דבעולת נדבה הוי שירה חובה, וא"כ כשלא יהיה להם לוים, יבטלו את הקרבן, כיון דיסברו דלא מצי קרבה בלא שיר.

ויש להעיר דהרי גם אם השירה הוי חובה, מ"מ הוי פלוגתא א"ז מעכב את הקרבן, ולרבנן אינו מעכב, וא"כ למה יבטלו את הקרבן אם ליכא שירה. ואפ"ל דרבנן פליגי בעולת חובה, דכיון דהעולה היא חובה אין השיר מעכב אותה. אבל בעולת נדבה [והיינו להרגמ"ה דאיירי בקרבן תודה], שליכא חיוב להביאה, אבל אם מביא הוא מתחייב בשירה, א"כ בכה"ג עדיף לא להביא, כדי לא להתחייב בשירה.

ועי' **בחקרי לב** דהחורבא היא, משום דיחייבו מיתה לזר שישורר, דיסברו דהוי שירת חובה.

**אף שלמים קדשי קדשים. וברש"י** כ' דרק שלמי עצרת הוי ק"ק, ועי' **בעולת שלמה** דמהכא ילפי' דשלמי יחיד אין בהם שירה. ועי"ש עוד שכ' דזה ידענו גם בתחילת הסוגיא, וכמ"ש התוס' בד"ה עולת, ורק דלא ידענו הדרשה הנוספת דקבוע להן זמן, לאפוקי נדבת ציבור.

**ומה שלמים קבוע להם זמן. והגרי"ז** הוסיף דלפ"ז גם פר עולה דע"ז דהוי קרבן ציבור, מ"מ אין אומרים בו שירה, כיון דאין קבוע לו זמן.