חבורה קמד קמה בענין סחיטה בפירות סחיטת משקה לתוך אוכל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

חבורה בענין סחיטה בפירות סחיטת משקה לתוך אוכל. וסוגיית כבשים ושלקות.

יש ליישב ביחס לשאלה שהקשינו על הרי"ף בחבורה הקודמת דמצד אחד סובר דרב ושמואל שהתירו סחיטת ענבים לתוך קדירה. איירי בשבת ויש בזה התר של משקה הבא לתוך אוכל. אוכל ומצד שני מבואר ברי"ף בתשובה שהובאה במלחמות ובחי' דביו"ט בסוחט חלב לתוך הקדירה ההתר הוא משום אוכל נפש. ויל"ע דכיוון דפסקינן דמשקה הבא לאוכל אוכל הוא. מדוע ביו"ט בעינן להתר דאוכל נפש ותמהנו בזה בחבורה הקודמת. ובאמת ר' נתן קהלני העיר דמדברי המלחמות עצמו יש מקום ליישב שאלה זו. דהמלחמות ביאר בתחילת דבריו דחלב אפשר שהוא נחשב מפרק אפילו אם אינו משקה מתוך אוכל אלא גם אוכל יתכן דיש עליו שם מפרק משום שכל זמן שהוא בדדים אינו נחשב כאוכל. ואין זה דומה לשאר פירות דיש עליהם שם אוכל אלא דהם מעורבים בפסולת אמנם כאן לית ליה שם אוכל וממילא מלתא דשם זה זה נחשב מפרק.

ור' יעקב משה הלפרט רצה לדייק מהרמב"ן בספר דהרמב"ן סבר דהבהמה נחשב פסולת וממילא אפילו דהחלב הוא אוכל זה אסור כמו בדש והגם דהרמב"ן דיבר בשבת שלא ניתן לשחוט את הבהמה מכל מקום בסוף דבריו כתב דהוא חולק על סברת ר"ת דלא תלוי בהתר. והוא סובר דאין ההתר בפועל מגדיר את הדבר כאוכל עיי"ש.

ולכן בעינן להתר דאוכל נפש. והנה יש לעיין דאם כן צ"ע מאי שנא קדירה מקערה. וברמב"ן עצמו מצינו שני חילוקים, א. חילק הרמב"ן דאם הופך את זה למשקה הוי ליה נולד. וכן הוא תי' במלחמות. וצריך עיון דלכאורה לפי הרמב"ן במלחמות מאי שנא אם זה משקה או אוכל הרי בשניהם זה נולד דהרי לפני"כ זה לא היה אוכל וצריך לומר דחלוק דין נולד מדין מפרק דדין מפרק כיוון דלא היה אוכל גמור. כבר חשיב שיש כאן התחדשות. אמנם לגבי שם נולד כיוון דהיה קיים בעולם כאוכל רק כאוכל שאינו גמור לא חשיב נולד אמנם אם הופך את זה למשקה חשיב נולד. עוד כתב הרמב"ן דדישה הרי נאסרה ביו"ט והטעם דהותר רק דברים שהדרך לעשותם כדי להשתמש בהם ביו"ט ולא דברים שהדרך לעשותם ע"מ להשתמש בהם ימים הרבה. וממילא חליבה לתוך הקערה נאסרה מדרבנן שמא הוא יבוא לגבן. ואז זה יהיה לימים הרבה משא"כ אם זה נבלע באוכל אז אין זה נעשה לימים הרבה ובאופן הזה התירו.

מצינו דנחלקו רב ושמואל ורבי יוחנן בענין הכבשים. והשלקות. דשי' רב דכבשים הותר הסחיטה לגופן אבל למימיהן אסור ושלקות הותר בין לגופן בין למימיהן ושי' שמואל דבין כבשים ובין שלקות לגופן הותר למימיהן אסור ושי' רבי יוחנן דבין כבשים ובין שלקות לגופן הותר למימיהן חייב חטאת. וצ"ב מה שורש מחלוקתם. והנה בטעם הדבר דלדעת רב הותר סחיטת הכבשים לגופן. והגם דלמעשה יוצאים המים והגם שאינו צריך לזה מכל מקום ליאסר כשאר מלאכה שאין צריכה לגופא. וכתב רש"י דלא מפרק הוא הואיל ולאו למשקה הוא צריך וכן מבואר לעיל תוס' עג: ד"ה וצריך לעצים. והביאור הוא דיסוד דין מפרק אינו רק הפרדת משקה מאוכל אלא יסודו הוא נטילת המשקה מהאוכל ואם אינו צריך את המשקה חסר בעצם המלאכה. והתוס' בכתובות דף ו. כתבו דהטעם דהותר לגופן דאם אין דעתו על המים אין לזה שם משקה אלא רק אוכלא דאיפרת דרק כוונתו להשתמש במים נותן לזה שם משקה אבל לולי זה זה המשקה נחשב כחלק מהאוכל.. וברמב"ן ובר"ן בשבת קיא כתבו דהטעם משום דסחיטה לאיבוד לאו שמאה סחיטה. ואף שיש מקרים שגזרו גם בסחיטה לאיבוד באופן הזה לא גזרו.[והנה יש לעיין דהרי ראינו במג"א דאם הוא סוחט את המים כדי לתבל בהם אין זה נחשב למשקה והנה באופן שסוחט את המי כבשים כדי לתבל את הפת בהם יש לעיין האם זה בכלל לגופן או למימיהן ובאורחת שבת אסר וצ"ע דהרי לתבל לכאורה חשיב אוכל.] והנה באופן שהוא סוחט את הכבשים לגופן אמנם הוא סוחט אותם בתוך קערה. ואין המים הולכים לאיבוד. הנשמ"א כלל יד אסר וכן הגר"ז סי' ש"כ סי"א אמנם במשנ"ב ס"ק כ"ד משמע שהתיר. ולכוארה זה תלוי בטעמים. ולדעת רש"י זה מותר אמנם לדעת הרמב"ן והר"ן זה אסור ואף לדעת התוס' יל"ע דכיוון דדעתו גם על המשקה. זה גם נחשב שהחשיבו למשקה ולא צריך שסיבת הסחיטה תהא משום המשקה ויל"ע בזה.

ודבר זה הוא מוסכם דיסוד מפרק הוא רק באופן שהוא צריך את המשקה אבל אם לא חסר בעצם השם מפרק.

אלא דבדין זה עצמו יש דבר חידוש. דהרי לעיל מצינו ברש"י דבענבים וזיתים וכן בתותים ורימונים נאסרה הסחיטה אפילו לגופם אטו מקום שהסחיטה נעשית למימיהן ואילו בכבשים לא גזרו גופם אטו מימיהם.

ואפשר דהביאור הוא דכיוון דבדרך כלל אין צורך במימיהם וזהו רק במקרים מיוחדים אז בשלקות לא גזור גופם אטו מימיהם ולכאורה החילוק הוא בדרגת השכיחות שבה יצטרכו את מימיהם. ויל"ע בזה.

ובטעם הדבר דלא נאסר מדאוריתא סוחט כבשים למימיהן אלא רק מדרבנן. פי' רש"י דזהו משום שאין זה מפרק משום שלא גדל בתוכן. ומפרק זה רק דבר שגדל בתוכן בצורה טבעית. אמנם התוס' פי' דרב לטעמיה דהוא סובר דלא נאסר מדאוריתא, אלא סחיטת זיתים וענבים. וממילא סחיטת כבשים היא לא דאוריתא. והתוס' חולקים על רש"י וסוברים דסחיטה לא נאמרה דווקא באופן שהדבר גדל באופן טבעי אלא אפילו אם הוא גדל באופן שאיננו טבעי כל שהוא מחובר ובלוע בתוכו הרי הוא חייב עליו משום מפרק. וביאר הנשמ"א דהטעם דרש"י מיאן בסברת התוס' ולא פי' דרב לשיטתו, הוא משום דרש"י סובר דטעם החיוב בזיתים וענבים הוא משום שהם אורחיה וממילא בכבשים דלמימיהן זה גם אורחיה. היה צריך להיות אסור מדאוריתא לולי הסברא דמשום שלא גדל בתוכן המשקה. ליתא לזה לשם סוחט. ומבואר דלא כדביארנו לעיל אלא דבסחיטת שלקות הוי אורחיה. ובתוס' דפליגי יתכן דהם סוברים דסברת רב היתה דרב בשבעה משקין. חשיב משקה. ורק זיתים וענבים אמנם יותר נראה דהרי הרשב"א והריטב"א סוברים כהתוס' והם סוברים דזה משום שמשקה נחשב דבר שרוב הפירות הולכים למשקה. ובכבשים ושלקות אין זה רוב הפירות.

והנה בטעם הדבר דבכבשים נאסר בסוחט למימיהן ובשלקות הותרה הסחיטה אפילו למימיהן צריך לומר בדעת רב. פי' רש"י משום דבשלקות הוו אוכל וכן פי' רש"י בטעם הדבר דנאסר דג לצירו משום דהוי אוכל. ומבואר דאפילו דהוי משקה והוי נוזל מכל מקום כיוון דהוא מבושל הוי אוכל. והנה נראה דיש לדון מי קובע מה הוי משקה ומה הוי אוכל. ומסברא הייתי אומר דדעת בני אדם ורגילותם מה הם מגדירים משקה ומה הם מגדירים אוכל זה הקובע. והנה יש לעיין במה פליגי שמואל ורבי יוחנן ויתכן דשמואל פליג וסובר דהגם דהוי אוכל מכל מקום כיוון דהוא נראה כמשקה ודומה למשקה אז נאסר מדרבנן הגם דהוי אוכל מאוכל. אמנם יש לעיין במה פליג רבי יוחנן. ויתכן כמה אפשריות או דהוא פליג והוא סובר דגם אוכל מאוכל יש בזה מפרק. ולפי"ז יאסר גם אם יפרק אפונה מהתרמיל שלו הגם ששניהם הם אוכל. וצריך להדגיש דגם לרבי יוחנן לא חייבם רק אם זה שני סוגי אוכל שהם מחוברים אחד בשני. או יתכן דרבי יוחנן סובר דדווקא על נוזל ממוצק דאפילו אם יש לזה שם אוכל מכל מקום זה דבר חדש ודבר אחר דנוזל ומוצק היינו שני שמות. או דרבי יוחנן פליג וסובר דגם נוזל של אוכל הוי משקה. ולכן מחייב בשלקות דסובר שכיוון שהאדם רוצה את זה למשקה הוי משקה ואין לזה שם אוכל.

ומצינו מחלוקת ראושנים האם רבי יוחנן חולק גם בשאר פירות דיש בהם מפרק. וזה תלוי בסברא הזאת דאם חייב גם באוכל מאוכל לכאורה יחייב גם בשאר פירות אמנם אם זה סברא מסוימת דמי שלקות נחשבים אוכל אם כן שאר פירות ייחשבו משקה. ובריטב"א כתב דרבי יוחנן מודה בשאר פירות שאין הדרך לסוחטן ומבואר דהוא סובר דרבי יוחנן חולק על רב וסובר דאין זה תלוי ברוב אלא תלוי באורחיה ובשאר הפירות לא הוי אפילו אורחיה. דלא חשיב כסוחט אלא כמזיק ומפסיד. אמנם האגלי טל דייק מהרשב"א דהוא סובר דהוא חייב גם בשאר פירות.

ובשביתת השבת כללי מלאכת דש כתב דרבי יוחנן פליג וסובר דחייבים גם על אוכל מתוך אוכל. וצריך לומר דאין זה נסתר מהריטב"א דהוא סובר שם שהוא מזיק ומפסיד ואין זה נחשב דש.

והנה נראה דיש להביא ראיה דהרי הר"ח דן דהלכה כרבי יוחנן והוא פליג על רב ושמואל ואוסר סחיטה למימיהן וכן הוא פליג במה שהתירו רב ושמואל לתוך הקערה דהרי הוא לא חילק בזה. והנה אם הר"ח סבר דבזה נחלק רבי יוחנן שהוא מחייב אוכל מאוכל היה צריך להיות פשוט לו שהוא פליג ולא מכח ראיה דחוקה. רק דיתכן דרק אחרי דהוכיח דרבי יוחנן פליג ולא סובר את ההתר של לתוך הקערה אז באמת הוא תולה את המחלוקת בזה שרבי יוחנן סובר דליתא להתר של אוכל מתוך אוכל. וצ"ע בזה ובפשוטו רואים דלא זה היה סברת רבי יוחנן והנה אם נדון דרבי יוחנן סבר דהמחייב הוא על נוזל ממוצק יל"ע באופן שזה נעשה לתוך אוכל האם אנו דנים את זה כמוצק או נוזל אמנם אם רבי יוחנן סבר דעדיין חשיב משקה והכל אתי שפיר,

לגבי קושיית התוס' על רש"י מסחיטת בגדים עיין במאירי דביאר דבגדרים המים בלועים בגופם ולכן יש מקום גדול יותר לחייב על סחיטתן. ובפמ"ג מבואר להפך

והנה במה שדנו הר"ח והרי"ף הר"ח סבר דרבי יוחנן פליג והובא בתוס' והלכה כר"ח אבל דחה את השיטה שרב ושמואל דיברו רק ביו"ט ולא בשבת. והוכיח כן מהא דאסור לינוק ביו"ט ולא הותר רק משום צער אם כן מבואר דאין כאן התר של אוכל נפש. והנה יש לעיין דהרי שם לא איירי לתוך אוכל ולכן נאסר וכאן איירי לתוך אוכל ולא חשיב כלל מפרק. ושם אין הוא מפרק אוכל ממשקה. אמנם לכאורה המכוון של הר"ח הוא דאם נימא דיש לזה שם מפרק ורק דבעינן להתר של יו"ט מוכח דליתא להתר של יו"ט לגבי מפרק.

דאם היה התר מדוע אסור לינוק. והנה דן הקרבן נתנאל דיש סברא לדון דיניקה נחשבת כאכילה. וזה תלוי דזה רק במקום שזה זן וזה תינוק או באבא שאול שם שכתוב שהצער היה צער של רעב ואם כן זה היה אוכל. ולכן ניתן להוכיח דגם לפרק לתוך אוכל יהיה אסור. וזה מה שהוכיח ר"ח מהתם דאפילו לתוך אוכל נאסר. אמנם הרי"ף למד דהצער היה צער של חולי ואם כן היניקה היא משקה ולכן היא לא הותרה משום אוכל נפש אמנם אוכל מאוכל יותר הותר משום אוכל נפש. וצ"ע בחילוק הזה.

כלפי השאלה. שתוס' שאלו על הר"ח היכן הר"ח מצא ראיה לשיטתו דרבי יוחנן פליג על רב ושמואל לגבי קדירה וקערה.