מ_מ עירובין פ_ק (ושלהי פ_ כל גגות) מיר מהדו_ב
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

י"ג סיון ע"ח

דף מס' 1

**פתיחה לעניני מחיצות ותיקון מבואות**

**מנין המחיצות הנצרכות מה"ת**

פליגי תנאי במנין המחיצות הנצרכות מה"ת לעשות רה"י, דלקמן צ"ה א' אמרו דדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, וכל שיש לו ב' מחיצות הוי רה"י,[[1]](#footnote-2) - ובדעת רבנן מבו' בסוגיית הגמ' לקמן י"ב ב' לפום גירסא דילן דס"ל דג' מחיצות דאורייתא, וכל שיש לו ג' מחיצות הוי רה"י, וכן דעת רוב קמאי.

ודעת הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א ושם פי"ז ה"ט דל"ה רה"י מדאורייתא אלא כשיש לו ד' מחיצות, ובתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן כ"ג כתב דגריס בסוגיית הגמ' לקמן י"ב ב' כגירסת הר"ח שם, דלפ"ז מבו' דל"ה רה"י אלא כשיש לו ד' מחיצות.

והרשב"א והריטב"א לקמן ט' א' כתבו לדון בדעת רש"י, דכל הא דבג' מחיצות הוי רה"י, הוא רק כשהוא פתוח לכרמלית, אך כל שהוא פתוח לרה"ר, ל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ד א' והמ"מ בפי"ז משבת ה"ט בשם י"מ, וכ"כ בהשגות הרמ"ך בהל' שבת שם, וכ"כ הט"ז בסימן שס"ג סק"א בדעת הטור, - והט"ז שם כתב דבמקום שאין רבים נדחקים הוי רה"י בג' מחיצות אף בפתוח לרה"ר, והיינו דהא דבפתוח לרה"ר לא סגי בג' מחיצות הוא משום דדחקי בי' רבים, וע"כ כל דלא דחקי בי' רבים, ולכאו' היינו כגון שיש שם אסקופה גבוהה ג"ט המעכבת את הרבים, הו"ל רה"י בג' מחיצות.[[2]](#footnote-3)

**בטעם הא דהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית**

לדעת הרמב"ם דלא סגי בג' מחיצות לאשוויי רה"י, בפשוטו זהו הטעם דהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית, משום דמקום המוקף ג' מחיצות ל"ה רה"י אלא הוי ככרמלית, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ד, וכ"ה להדיא בד' המ"מ שם פי"ז ה"א ובפ"א מעירובין ה"א.[[3]](#footnote-4)

אך לדעת ש"ר דמקום המוקף ג' מחיצות הוי רה"י דאורייתא, פירש"י בריש מכילתין ובריש סוכה, דמה שהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית הוא משום דאתי לאיחלופי ברה"ר, וכ"כ בפי' ריו"נ בריש מכילתין בטעמא קמא, - ובטעמא בתרא כתב דהוא כדי שלא יבואו לטלטל מרה"ר לתוכו, דכיון שנפרץ במלואו לרה"ר ושוה הוא לרה"ר אמרי דין רה"ר יש לו,[[4]](#footnote-5) וכ"כ המאירי,[[5]](#footnote-6) ועי' גם בפסקי רי"ד ובאו"ז סימן ק"י שכתבו דהטעם הוא כדי שלא יבואו להוציא ממנו לרה"ר ולהכניס מרה"ר לתוכו, אך בדבריהם משמע דאי"ז משום דיאמרו דדין רה"ר יש לו, אלא דכיון דאינו מובדל מרה"ר, לא ישגיחו ויוציאו ויכניסו, וכ"נ בד' הרמב"ן בשבת ט' א', וכן משמע בפירש"י לקמן צ"ה א' (ד"ה נפרצה לכרמלית), עיי"ש.

והבית מאיר סימן שס"ג למג"א סקל"א ד"ה יהי' כתב דנפ"מ בין הטעמים הוא במבוי הפתוח לים, דלטעמא דרש"י אסור לטלטל בו בלא תיקון דמיחלף ברה"ר, אך לטעמא דריו"נ י"ל דמותר לטלטל בו, דאין לחוש שיטלטל ממנו לים דאינו בר טלטול, עיי"ש.[[6]](#footnote-7)

**אם צריך תיקון כשהוא פתוח ברוח רביעית למקו"פ**

לדעת הסוברים דמה שהצריכו תיקון ברוח רביעית הוא שמא יבואו להוציא ממנו לחוץ וכו', לכאו' כל הא דבעינן תיקון ברוח רביעית, הוא רק כשפתוח לרה"ר או לכרמלית, אך כל שפתוח למקו"פ א"צ תיקון ברוח רביעית, - ולדעת הרמב"ם דמה שהצריכו תיקון ברוח רביעית, הוא משום דהו"ל ככרמלית כיון שאין לו ד' מחיצות, בפשוטו אף כשהוא פתוח למקו"פ בעי תיקון ברוח רביעית.

ולדעת הסוברים דמה שהצריכו תיקון ברוח רביעית הוא משום דאתי לאיחלופי ברה"ר, יש להסתפק אם כ"ז הוא כשהוא פתוח לרה"ר או לכרמלית, וכאשר כ"ה משמעות ל' ריו"נ בריש מכילתין, או דגם כשהוא פתוח למקו"פ, כיון שאין לו ד' מחיצות דמי לרה"ר, ובעי תיקון ברוח רביעית.

ונחלקו בזה האחרונים, דבחי' אהעו"ז לקמן פ"ט א' נקט, דכל הא דלא סגי מדרבנן בג' מחיצות, הוא רק כשפתוח לרה"ר או לכרמלית, דהוא פרוץ למקום האסור לו, אך כל שפתוח למקו"פ, א"צ תיקון ברוח רביעית, וכ"כ התו"ש בסימן שע"ד סקי"א, והיד אפרים שם, וכ"ה משמעות הגמ' לקמן י"ב סוף ע"א, דהא דאסור לטלטל בחצר שנפרצה ברוח רביעית הוא משום שנפרצה למקום האסור לה, וכ"ה בל' הרשב"א בהקדמה לעבוה"ק, ובחי' הרשב"א והריטב"א לקמן צ' א', - אך האבנ"ז באו"ח סימן ש' סק"ב הוכיח מד' הגר"ז בסימן שמ"ה סכ"ג דפליג ע"ז וס"ל דאף כשנפרץ למקו"פ אסור לטלטל בו, משום דמדרבנן בעינן ד' מחיצות, והאבנ"ז שם כתב לחלק בזה בין מבוי לחצר, ואכמ"ל.

**אם מהני לחי וקורה במקום דל"ה רה"י מה"ת**

לדעת הרמב"ם דל"ה רה"י מה"ת אלא כשיש לו ד' מחיצות, נתחדש דאף דאינו רה"י, מ"מ מהני בזה קורה, אף דקורה ל"ה אלא משום היכר,[[7]](#footnote-8) וכ"ה מבו' בתור"פ בריש מכילתין בדעת רש"י שם, וכ"כ ר"פ בהגהת סמ"ק סימן רפ"ב אות ט' ללמוד כן מד' רש"י.

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה הרשב"א לקמן צ"ד א' כתב, דלהסוברים דבמבוי הפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות מדאורייתא לאשוויי לי' לרה"ר, אין הכשרו בקורה, אלא בעינן מחיצה או צוה"פ או לחי לפ"מ דקי"ל דלחי משום מחיצה, וכ"כ בהשגות הרמ"ך בפי"ז משבת ה"ט, וכ"כ השואל בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן כ"ג, דאם ל"ה רה"י בג' מחיצות, ל"ה מועיל בזה תקנת מבוי, - אך הריטב"א לקמן צ"ד א' כתב דכיון דמדאורייתא דינו ככרמלית ואין איסורו אלא מדבריהם, לא פלוג רבנן והכשירוהו בלחי או קורה,[[8]](#footnote-9) וכ"ה מבו' בד' רש"י בריש מכילתין למש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן ט' א' בדעתו דבמבוי הפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות מדאורייתא.[[9]](#footnote-10)

**מבוי שאינו מתוקן אם דינו ככרמלית**

התוס' בשבת ט' א' ד"ה אע"ג כתבו דמותר לטלטל ממקום שיש לו ג' מחיצות לכרמלית, וכ"כ הרשב"א שם, ואך שכתב דתליא בפלוגתת אמוראי לקמן ס"ז ב' אם מותר לטלטל מקרפף יותר מבי"ס דהוא כרמלית דרבנן לכרמלית גמורה,[[10]](#footnote-11) וכ"כ המג"א בסימן שע"ד סק"ג בשם הב"י.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הל' ס"ג ס"ד כתב דכיון דמדאורייתא הוי רה"י, ע"כ אף שאסרו חכמים לטלטל בו, אינו בדין כרמלית ואסור לטלטל ממנו לכרמלית,[[11]](#footnote-12) וכן דקדק התו"ש בסימן שע"ד סק"ו מד' רש"י לקמן כ"ד א', וכן נקטו הפמ"ג באש"א סימן שמ"ה סק"א וסק"ג, והגאו"י לקמן י"ב א' ד"ה ממלא וס"ז ב', ועיי"ש בפמ"ג ובגאו"י במש"כ בטעם הא דל"ד לקרפף יותר מבי"ס שהתירו לטלטל ממנו לכרמלית,[[12]](#footnote-13) - והביאוה"ל בסימן שע"ד ס"ב הביא לב' הדעות, אך בסימן שמ"ו ס"ג הביא לד' התוס', ועי' עוד בדבריו במ"ב סימן שס"א סק"ו ובביאוה"ל סימן שס"ה ס"ד.

**בביאור החילוק בין מבוי לחצר**

לקמן י"ב א' וב' אמרו דחצר אינה ניתרת בלחי וקורה אלא בפס ד' או בב' פסין כ"ש, וגם מבוי שארכו כרחבו, או דאין בתים וחצירות פתוחים לתוכו, אינו ניתר אלא בפס ד',[[13]](#footnote-14) - ובתשו' הרשב"א ח"ה סימן ר"ג כתב דהטעם בזה הוא, דכל שהוא עשוי יותר לדירה ולתשמישי הצנע ולאכול בהם, צריך יותר מחיצות גמורות, וע"כ חצירות של בע"ב שדרכן להשתמש בהן יותר בתשמיש הצנע ולאכול בהם צריכות המחיצות יותר גמורות, וכתב דמה"ט הוא דמבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו דינו כחצר, - והגאו"י לקמן י"ב ב' הוסיף לפרש, דמבוי סתמו פתוח מרוח אחת, וע"כ אף שהוא פרוץ ברוח רביעית הו"ל כפתח, אלא שהצריכו חכמים לחי וקורה להכירא, ומשא"כ בחצר דדרך לסתמה כולה, ע"כ כל שהיא פרוצה ברוח רביעית הו"ל כפרצה, ובעינן בה פס ד' או ב' פסין כ"ש.[[14]](#footnote-15)

ובתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד כתב דגדר הדין בזה הוא, דבמבוי סגי בג' מחיצות, וסגי בהיכר בעלמא ברוח רביעית, אך בחצר בעינן ד' מחיצות, וע"כ ל"מ אלא פס ד' או ב' פסין כ"ש דחשיבי כמחיצה,[[15]](#footnote-16) וכ"כ באבנ"ז או"ח סימן ש', ופירש כן במה שאמרו בשבת ק"ל ב' דחצר יש לו ד' מחיצות ומבוי אין לו אלא ד' מחיצות, אך בד' הריטב"א בשבת שם מבו' לפרש בע"א.

**בטעם הא דמהני לחי וקורה**

בתיקון לחי, נחלקו בגמ' לקמן י"ב ב' וט"ו א', דדעת רב יהודה ורבה ואביי דלחי משום מחיצה, וה"ז מחיצה גמורה מדאורייתא, ודעת רבא דלחי משום היכר,[[16]](#footnote-17) - ואמנם גם למ"ד דלחי משום מחיצה, ל"מ מחיצה זו בב' המחיצות הראשונות, ול"מ אלא בדאיכא ב' מחיצות גמורות,[[17]](#footnote-18) דבכה"ג מהני הלחי ברוח שלישית לאשוויי לי' לרה"י מה"ת,[[18]](#footnote-19) אך מדרבנן ל"מ הלחי אלא ברוח רביעית במבוי.

ובביאור הא דלחי משום מחיצה, מבו' בד' הרשב"א וש"ר בריש מכילתין דאי"ז משום דע"י הלחי הו"ל כפתח, אלא הוא משום מחיצה דהלחי גודר את כל הרוח.[[19]](#footnote-20)

ובביאור הא דלחי משום היכר, כתב הב"ח בסימן שס"ג אות ח' דאי"ז היכר בעלמא, אלא הוי ההיכר ע"י דהוא נידון משום מחיצה, וע"כ תיקנו לחי וקורה ולא היכר אחר, עיי"ש, - אך הבית מאיר לקמן י"ד ב' נקט דעיקר ההיתר הוא משום ההיכר, ועיי"ש שכתב דמ"מ בעינן מחיצה קלה, דעי"ז איכא היכר.[[20]](#footnote-21)

בתיקון קורה, אמרו לקמן י"ב ב' דהוא משום היכר, והזורק למבוי שיש לו קורה פטור, אך לקמן ה' א' מפרשינן בחד לישנא בדעת אביי דקורה משום מחיצה, והתוס' לקמן ט"ו א' כתבו דכן ס"ל להגמ' שם בדעת אביי, והתוס' והרשב"א לקמן פ"ו א' כתבו דהוא משום דפי תקרה יורד וסותם, וכ"נ בד' הרשב"א לקמן ה' א', אך עיי"ש שכתב בשם הראב"ד דהוא משום פתח,[[21]](#footnote-22) וכ"כ הרשב"א וש"ר בריש מכילתין בדעת רב דקורה משום פתח.[[22]](#footnote-23)

ולמ"ד דקורה משום מחיצה, כתבו התוס' לקמן ח' ב' ד"ה מניח דהוי מחיצה דאורייתא, וכל דאיכא ב' מחיצות וקורה הוי רה"י מה"ת, אך התוס' לקמן פ"ו א' ד"ה קורה כתבו דאף למ"ד דמשום מחיצה, ל"ה אלא מדרבנן, אלא דס"ל דמשום היכר לא היו חכמים מתירין את המבוי, אלא עשאוהו כמחיצה דפי תקרה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והרא"ש שם.

**בתיקון מחיצה ברוח רביעית אם בעינן גם היכר**

התוס' לקמן ה' ב' ד"ה ארבע אמות וש"ר שם כתבו דאף למ"ד דלחי משום מחיצה, מ"מ בעינן היכר קצת, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ה ובחי' בית מאיר לקמן י"ד א' בטעם מה שאמרו לקמן ט"ו א' דאף למ"ד דלחי משום מחיצה ל"מ אם לא סמכו עליו מאתמול, ועד"ז מבו' בפירש"י לקמן ד' ב' ד"ה מ"ד טפח דאף למ"ד דקורה משום מחיצה, בעינן היכר קצת, וכמש"כ המהרש"א שם, וכ"כ התוס' בסוכה כ"ב ב' ד"ה אבל והריטב"א לקמן י"ד א', וכ"כ הרשב"א לקמן ג' א' דאף אם קורה משום פתח בעינן נמי היכר.[[23]](#footnote-24)

אמנם במחיצה דצורת הפתח כתב הרא"ש בסימן י"ג דל"ב היכר כלל, ומה"ט הוא דמהני צוה"פ למעלה מכ', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן י"א א', וכן במחיצה דפי תקרה, מבו' בד' הרשב"א לקמן ג' א' ובעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ד דה"ז מועיל אף בדליכא היכר, וע"כ ה"ז מועיל אף למעלה מכ', וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בפרק ח' סימן ז', עיי"ש,[[24]](#footnote-25) - והאבנ"ז באו"ח סימן רע"א סקי"ב וסימן רצ"א סק"א כתב לפרש בזה, דאף דבלחי וקורה בעינן היכר, אף למ"ד דמשום מחיצה, שאני לחי וקורה דל"מ מדרבנן במקום דבעינן מחיצה גמורה, וע"כ אף ברוח רביעית ל"מ אלא בדאיכא היכר, אך צוה"פ ופי תקרה המועילין אף במקום דבעינן מחיצה גמורה, ה"ה מועילין ברוח רביעית בלא היכר, וכ"נ בד' הגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס י"ח.

ובתיקון פס ד' בחצר, כתבו התוס' לקמן ה' ב' ד"ה אינו דין דמהני משום מחיצה ול"ב בזה היכר כלל, ובדעת רש"י שם נחלקו הראשונים שם אם פליג ע"ז וס"ל דל"מ פס ד' בחצר אלא כשיש בו היכר, ויתבאר בעזה"י במקומו?.

\*\*\*

**ב' א' - מבוי,** בפירש"י כתב דהא דמהני במבוי לחי וקורה הוא משום דאינו רה"ר משום שאינו רחב ט"ז אמה, וגם אם הוא רחב ט"ז אינו רה"ר משום דאינו מפולש מב' צדדים, ומשמעות דבריו דהמבוי ל"ה רה"י מדאורייתא, ואך דכיון דאינו רה"ר ומדאורייתא מותר לטלטל בו, התירוהו בלחי וקורה.

והתור"פ כתב דאף דבג' מחיצות הוי רה"י מדאורייתא, מ"מ פירש"י כן כדי לישב אף למ"ד דד' מחיצות דאורייתא, והוא מה שדנו בגמ' לקמן י"א ב' בדעת ב"ש,[[25]](#footnote-26) וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב אות ט'.

אך בתשו' הרשב"א ח"ה סימן י"ט כתב דאין לפרש דרש"י פירש כן לדעת ב"ש, שהרי מסקינן לקמן שם דאף לדעת ב"ש הוי רה"י דאורייתא בג' מחיצות, ועיקר מכוון ד' רש"י הוא לפרש דאיסורו של מבוי אינו דאורייתא, משום דל"ה רה"ר, אלא הוא מדרבנן משום לתא דרה"ר, וצ"ב.

ולמש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן ט' א' לדון בדעת רש"י שם דכל הא דג' מחיצות רה"י הוא רק בפתוח לכרמלית, אך בפתוח לרה"ר הוי ככרמלית, מתפרשים ד' רש"י הכא בפשיטות, אך בד' רש"י בריש סוכה משמע דג' מחיצות הוי רה"י אף בפתוח לרה"ר, עיי"ש.[[26]](#footnote-27)

בפירש"י כתב דמה שהתירו בלחי וקורה, הוא דליהוי הכירא דלא ליתי למישרי רה"ר גמורה, וכ"ה בפירש"י בריש סוכה, והגרע"א בגהש"ס הק' דהא קי"ל דלחי משום מחיצה, - וצ"ב, דאף דלחי משום מחיצה, מ"מ הרי הטעם שהצריכו תיקון ברוח רביעית הוא משום דמיחלף ברה"ר גמורה, וע"י דאיכא מחיצת לחי ברוח רביעית הוי היכר דלא ליתי למישרי רה"ר גמורה, ומה"ט אף למ"ד דלחי משום מחיצה בעינן שיהא בו היכר, וכמש"נ בפתיחה לפירקין.[[27]](#footnote-28)

**שהוא גבוה למעלה מכ' אמה,** בפירש"י כתב דקאי על הקורה שהניחוה למעלה מכ' אמה, והגרע"א בגהש"ס הק' ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן ג' ב' דחלל מבוי תנן, ויתבאר בעזה"י במקומו?, ובתוס' הרא"ש כתב דקאי על כתלי המבוי שהן גבוהין למעלה מכ' אמה, ודרך להניח הקורה על כתלי המבוי, ובפי' ריו"נ כתב דקאי על חלל המבוי מתחת הקורה, ובד' הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ד מבו' דקאי על הפתח, ויתבאר בעזה"י לקמן ה' א'?.

מד' רש"י נראה, דדוקא קורה ל"מ כשהיא למעלה מכ' אמה, אך לחי שפיר מהני, וכ"כ התוס' לקמן י"א א' ד"ה איפכא ותור"פ בסוגיין, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, ופירשו דהוא משום דבלחי בין אם הוא משום היכר ובין אם הוא משום מחיצה אין לנו לחוש לגובה, ולכאו' הוא משום דסגי בחלק הלחי התחתון, ומה לי שהוא עולה גם למעלה מכ'.[[28]](#footnote-29)

אך הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו דקדק מל' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ז משבת הי"ד והטור בסימן שס"ג דל"מ לחי ביותר מכ', ושלא כד' המ"מ והב"י שם שדחקו בל' הרמב"ם והטור, וכ"כ בחי' מהר"ל לקמן י"א א',[[29]](#footnote-30) ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב,[[30]](#footnote-31) ועמש"נ להלן בדין לחי למעלה מכ' לדעת רב.

**ר' יהודה אומר אינו צריך,** בפי' ריו"נ כתב דטעם פלוגייהו הוא, דרבנן ס"ל דקורה משום היכר ולמעלה מכ' ליכא היכר, ור' יהודה ס"ל דקורה מהני מדינא דפי תקרה, כדס"ל לקמן צ"ה א' דפי תקרה יורד וסותם, וע"כ שפיר מהני אף למעלה מכ', וכ"כ המאירי והרע"ב, ובפתיחה לפירקין נתבאר שנחלקו הראשונים אם אמרינן פי תקרה למעלה מכ', עיי"ש, - ובהגה' הב"ח על ריו"נ הק' מסוגיית הגמ' לקמן ג' א' דמבו' דטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דאיכא היכר אף למעלה מכ', וגם הק' מסוגיית הגמ' לקמן צ"ה א דטעמא דר' יהודה דהתם אינו מדינא דפי תקרה, ועיי"ש במש"כ בזה, ועי' בזה גם בגאו"י ובחי' הגרע"א.[[31]](#footnote-32)

**והרחב מי' אמות ימעט,** בפירש"י כתב דהוא משום דזהו שיעור רוחב סתם פתחים וטפי מהכי לא מיקרו פתח אלא פרצה ואנן בעינן פתח, והריטב"א כתב דאף למ"ד דלחי משום הכירא, מ"מ ל"מ לחי בפתח רחב מי', משום דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, וכ"כ הרשב"א, - ולכאו' המכוון בזה הוא, דאף למ"ד דלחי וקורה משום היכר, אי"ז היכר בעלמא, אלא ההיכר הוא ע"י שיש בזה תחילת מחיצה, וכמש"כ הבית מאיר לקמן י"ד ב', וכל דהוי פרצה ולא חזינן דיש כאן תחילת מחיצה, ליכא לההיכר דלחי וקורה.

**א"ר יהודה אמר רב חכמים לא למדוה אלא מפתחו של היכל,** הריטב"א כתב דרב ס"ל דקורה הוא משום פתח, וע"כ הוא דל"מ למעלה מכ', וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן במשנתינו דלרב קורה משום פתחא, ולכאו' למדו לזה ממה שאמרו לקמן ג' א' דרנב"י אמר וכו' קורה משום היכר, והרי דלדעת רב אין קורה משום היכר, אך בד' רש"י לקמן שם מבו' שפירש בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו?.

ולכאו' לפי דבריהם, הי' מקום לפרש דיסוד דין קורה לרב הוא דינא דאורייתא, דע"י קורה הו"ל פתח, וזהו דיליף מפתח ההיכל מהו שיעור פתח, - אך הגאו"י כתב דודאי דדין לחי וקורה לרב הוא קולא דרבנן, דאף דמדאורייתא לא חשיב כפתח אלא ע"י גיפופי, וכמש"כ התוס' בע"ב, מ"מ הקילו חכמים דע"י לחי או קורה חשיב כמו גיפופי, ומהיכל ילפינן מהו שיעור פתח דאורייתא במקום דאיכא גיפופי, וכל דלא חשיב כפתח אף בדאית לי' גיפופי, ה"נ ל"מ בו קורה.[[32]](#footnote-33)

והגאו"י שם נקט דגם הא דמהני לחי לדעת רב, הוא משום פתח, עיי"ש, אך בד' הראשונים במשנתינו נראה להדיא דרק קורה היא משום פתח, אך לחי הוא משום מחיצה או משום היכר, ולא משום פתח, עיי"ש.

למש"כ הראשונים דלדעת רב קורה משום פתח, מבו' דאם היתר קורה הוא משום היכר, לא איכפת לן דלמעלה מכ' לא חשיב כפתח, ול"ד לרחב מי' אמות דל"מ, - ובזה מתפרש מש"כ הראשונים דלחי מהני למעלה מכ' אף לדעת רב, דדוקא קורה דהיא משום פתח ל"מ למעלה מכ', ומשא"כ לחי דהוא משום מחיצה או משום היכר שפיר מהני אף למעלה מכ', וכעי"ז כתב הקר"א בע"ב.

אך בחי' הגרע"א הק', דלדעת רב מ"ט מהני לחי למעלה מכ' אף דגם לחי ל"מ בפרצה, דמה"ט ל"מ לחי בפתח יותר מי',[[33]](#footnote-34) ובאור גדול ח"א סימן נ"ה סקט"ז כתב דבאמת לרב ל"מ אף לחי למעלה מכ', - ובחזו"א סימן קי"ב סק"א כתב דשאני יותר מי' דהא דל"ה פתח הוא משום דהוי פרצה, אך הא דלמעלה מכ' ל"ה פתח אי"ז משום דהוי פרצה,[[34]](#footnote-35) אלא דהקורה שלמעלה מכ' אינה מועילה לאשוויי לי' פתח, אך לחי שפיר מהני, וכעי"ז כתב הגאו"י, עיי"ש, אך העירו ע"ז דבד' התוס' בע"ב מבו' דהא דההיכל הי' חשוב כפתח הוא מכח הגיפופי שבצדדים, ואפ"ה ל"ה חשבינן לי' כפתח כשהוא יותר מכ', ועמש"נ בזה בסימן ?.

הר"ן כתב דהא דילפינן מפתחו של היכל, היינו ממה שלא עשאוהו גבוה יותר מכ' לנאותו, דמזה נלמד דיותר מכ' לא מיקרי פתח, - אך בל' הרשב"א והריטב"א במשנתינו מבו' דהא דילפינן מפתחו של היכל, היינו ממה שמצינו פתח גבוה בשיעור זה, וכ"נ להדיא בחי' המאירי, עיי"ש,[[35]](#footnote-36) והיינו דבלא קרא דפתח ההיכל הי' לנו לומר דאף פחות מכ' ל"ה פתח, ומפתח ההיכל גמרינן דעד כ' חשיב פתח, אך טפי מהכי לא מצינו דחשיב פתח.

הרשב"א והריטב"א ותוס' הרא"ש בע"ב כתבו בתו"ד, דלדעת רב גם הא דל"מ קורה במבוי הרחב יותר מי', ילפינן לה מפתח ההיכל, וכ"נ בתוספתא בריש מכילתין דתניא דהרחב מי' אמות יותר מפתחו של היכל ימעט, - והחזו"א בסימן קי"ב סק"ה נקט דהוא חד דינא עם עיקר דינא דפרצה י' במחיצות,[[36]](#footnote-37) וכתב להוכיח לפ"ז דדין פרצת י' במחיצות אינו אלא מדרבנן, ונחלקו בזה רבוותא, ועיי"ש במכתב אות ב' במש"כ להוכיח עוד מסוגיין דפרצת י' אינה אלא מדרבנן, ואכמ"ל.

**דרבנן סברי קדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד וכו' ור' יהודה סבר היכל ואולם חדא קדושה היא,** בפירש"י כתב דנפ"מ בזה לענין עבודות האמורות בהיכל אם הן כשרות באולם, והרשב"א והריטב"א כתבו דנפ"מ עוד, בהא דכהן שנכנס להיכל שלא לצורך עבודה לוקה, והריטב"א כתב דנפ"מ עוד בהא דאסור להיות שום אדם בהיכל בשעה שמניחים הקטורת במזבח הזהב, וכ"כ התוס' הרא"ש,[[37]](#footnote-38) והמאירי ביומא מ"ד ב' כתב דנפ"מ עוד, בהא דאין נכנסין להיכל שלא רחוץ ידים ורגלים.

אך המאירי בסוגיין כתב, דמהא דתנן בכלים ספ"ק דההיכל מקודש ממנו שאין נכנס לשם שתויי יין, מבו' דבאולם ליכא לאיסור זה,[[38]](#footnote-39) וכתב ללמוד מזה, דאף למ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא, אינם שוים בקדושה, וכל הא דחדא מילתא הוא דהעבודות הכשרות בהיכל כשרות באולם, ולפי דבריו לכאו' גם לי"ב לאיסורא דביאה ריקנית, ועיי"ש עוד בדבריו דמבו' שנסתפק במה שאמרו דלרבנן קדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד, דשמא היינו רק דאינם שוים בקדושה, אך מודו דהעבודות הכשרות בהיכל כשרות באולם, וצ"ע מסוגיית הגמ' בזבחים י"ד א', עיי"ש.

ט"ז סיון ע"ח

דף מס' 2

**ב' ב' - לילפו מפתח שער החצר,** הגרע"א בגהש"ס הק' דמאי פריך מפתח שער החצר טפי מפתח האולם דג"כ הי' רחב יותר מי', וכבר הק' כן ר"ת בספר הישר סימן שי"ט, והביאוהו התוס' בזבחים ס' א' והרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין, ומכח זה פירש לסוגיין בע"א, עיי"ש, - והראשונים בסוגיין האריכו הרבה בביאור פירכא זו, עיי"ש, ובד' הר"ן נתחדש, דגם בפתח ההיכל הוה בעינן שיבדיל הפתח מהמקום שחוצה לו, ומכח זה הוא דהוא בעינן שיהא עליו תורת פתח, ובד' ש"ר לא מצינו לזה, וצ"ע.

התוס' בד"ה בין לרבנן כתבו דאף שהיו ג' עמודים עומדים ברוחב הפתח, מ"מ אתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל לי', והתו"י לקמן י"ז ב' הוכיח מזה דדינא דאתי אוירא וכו' הוא דינא דאורייתא, וכתב במש"כ התוס' שם דדינא דאתי אוירא אינו אלא מדרבנן, הוא רק בפשוטים דרחבים טפח.

והתוס' בד"ה ואיבע"א כתבו דאף דפתח החצר הי' לו צוה"פ, הרי צוה"פ שעשאה מן הצד ל"מ, ובתשו' משכנות יעקב או"ח סימן קכ"ג הק' דהא דצוה"פ ל"מ מן הצד אינו אלא מדרבנן, שהרי חזינן דמהני בכלאים, וכל דמהני בכלאים בע"כ דהא דל"מ בשבת אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ התוס' לקמן ו' א' בדין צוה"פ למעלה מי', ובסימן קכ"ב עמ' קמ"ו ד"ה ושוב מצאתי כתב דדעת התוס' הכא דהא דל"מ צוה"פ מן הצד הוא מדאורייתא, ועמש"כ בזה בתשו' תורת חסד או"ח סימן ט', ועיי"ש שכתב דמש"כ התוס' בתי' בתרא דל"מ הא דפתח החצר הי' לו צוה"פ, משום דלרב ל"מ צוה"פ למעלה מי', הוא שלא כד' התוס' לקמן דכל הא דל"מ הוא מדרבנן, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן קכ"ב שם.[[39]](#footnote-40)

**והא תנן והרחב מי' אמות ימעט ולא פליג ר' יהודה,** התוס' כתבו דלא משני דשאני אולם דהי' לו צוה"פ, דאליבא דרב קיימינן דס"ל דאף אם יש לו צוה"פ צריך למעט, - ובחי' הגרע"א עמד בזה דמאי קשיא להו, הרי אי נימא דשאני אולם דהי' לו צוה"פ, א"כ גם אין ללמוד מאולם דהוי פתח אף למעלה מכ', והו"ל להתוס' להקשות דהיאך יליף ר"י יותר מכ' מאולם הרי הי' לו צוה"פ,[[40]](#footnote-41) והק' עוד דנמצא דלרב ל"מ צוה"פ אף בגובה יותר מכ', (והיינו דכי היכי דרב תני במתניתין צריך למעט, ה"נ תני בברייתא דלקמן י"א א' בגבוה יותר מכ' דאם יש לו צוה"פ צריך למעט).

אך החזו"א בסימן קי"ב סק"א כתב, דלדעת רב דלמעלה מכ' ל"ה פתח, ודאי דאף צוה"פ ל"מ, ואף אם ברחב יותר מי' מהני צוה"פ, שאני הפסד הרוחב מהפסד הגובה, דהפסד הרוחב הוא משום דהוא כפרצה ולא כפתח, וצוה"פ עושאתו פתח, אך הפסד הגובה אינו משום דהוי פרצה, כדחזינן דמהני בזה לחי, אלא דאין הקורה שלמעלה מכ' מועלת, וה"נ בצוה"פ אין הקנה שעל גביהן שלמעלה מכ' מועיל, והתור"פ כתב בתו"ד בשם התוס' דאף אם מהני צוה"פ ברחב יותר מי', ל"מ צוה"פ בגבוה יותר מכ', והתור"פ נחלק ע"ז, דאם מהני לרחב יותר מי' ה"נ מהני לגבוה יותר מכ', וכמו שאמרו לקמן י"א א', עיי"ש.

**אי מפתחו של היכל גמירי, ליבעו דלתות כהיכל וכו', דלתות היכל לצניעות בעלמא הוא דעבידן,** למש"כ הר"ן בריש סוגיין דלא בעינן ללמוד מפתחו של היכל להכשיר עד גובה כ', וכל עיקר הא דילפינן הוא לפסול בגבוה יותר מכ', מתפרש הא דפריך דליבעי דלתות כהיכל, דממה שעשו דלתות בהיכל, יש ללמוד דבלא דלתות לא חשיב כפתח אף שאינו גבוה אלא כ', וע"ז משני דמה שעשו דלתות בהיכל הוא לצניעות, ואין ללמוד מזה דבלא דלתות לא חשיב כפתח, וכ"ה מבו' בד' התוס' שהק' דבאהל מועד ל"ה דלתות וכו', והרי דעיקר הא דפריך הוא דנילף מהיכל דבלא דלתות לא חשיב כפתח, וזהו שהק' התוס' דהרי מצינו באהל מועד דחשיב כפתח אף בלא דלתות.

אך למש"נ לעיל בע"א מד' הרשב"א והריטב"א דבעינן ללמוד מפתחו של היכל להכשיר עד גובה כ', נראה דזהו דפריך דליבעי דלתות כהיכל, דלא מצינו למילף מהיכל דעד גובה כ' חשיב כפתח, שהרי בהיכל היו דלתות ומנ"ל דאף בלא דלתות חשיב כפתח, - ולפ"ז בע"כ דהא דמשני דדלתות היכל לצניעות בעלמא הוא דעבידן, היינו דדלתות העשויות לצניעות ל"מ מידי, וע"כ שפיר יש ללמוד מהיכל להכשיר בכל פתח עד גובה כ', - וכ"נ להדיא בד' הרשב"א שכתב בסו"ד דדלתות שהיו בהיכל לא מעלות ולא מורידות, והרי דלפ"מ דמשני דדלתות היכל לצניעותא בעלמא הוא דעבידן, אין דלתות אלו מועילות כלום, ומכח זה הוא דמצינו ללמוד מהתם להכשיר בכל פתח עד גובה כ', וזהו דמדמי הרשב"א דה"נ ליכא למיפרך דליבעי נמי צוה"פ, כיון דלדעת רב צוה"פ לא מעלה ולא מוריד, וכמו שלמדנו מההיכל דהוי פתח עד כ' אף שבהיכל היו דלתות, ה"נ יש ללמוד מזה אף שבהיכל הי' צוה"פ.[[41]](#footnote-42)

**אלא מעתה לא תיהני לי' צוה"פ,** התוס' כתבו דלא פריך דלא תיהני לי' דלתות, דפשיטא הואיל ואית לי' דלתות והן ננעלות דהויא כמחיצה מעלייתא, אך פריך דלא תיהני לי' צוה"פ, דאי הוה קרוי פתח אף כשגדול ביותר ע"י צוה"פ הי' לנו לעשותו שוה לאולם, - ובחי' הגרע"א הק' שהרי היו דלתות ומהני ביותר מי' והי' אפשר לעשותו שוה לאולם, ובע"כ דמטעם אחר לא עשאוהו שוה לאולם, וא"כ מאי פריך דלא תהני צוה"פ.

והשפ"א כתב לישב, דבהיכל הוה בעינן שיהא עליו תורת פתח, כדכתיב פתח אהל מועד, וע"כ אף שהיו שם דלתות, מ"מ לא עשאוהו יותר מי', דאין עליו תורת פתח, והא דמהני הדלתות הוא משום דהוי מחיצה מעלייתא וכמש"כ התוס', אך ל"מ זה ליחשב פתח, אך אם מהני צוה"פ ביותר מי' וחשיב כפתח, הי' לנו לעשותו שוה לאולם, וכ"כ באבנ"ז סימן רע"ג סק"י בשם ס' בית ישראל, ובתשו' אור גדול סימן נ"ה סקי"ג, והך מילתא דהא דמהני דלתות הוא משום דהוי כסתימה, כ"ה להדיא בל' תור"פ, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י לקמן ו' ב'?.

התוס' כתבו דהא דלא פריך דליבעי צוה"פ, הוא משום דצוה"פ שבהיכל ל"ה אלא משום נוי בעלמא,[[42]](#footnote-43) ובחזו"א סו"ס קי"א הביאו דיש שלמדו מדבריהם דצוה"פ העשוי לנוי ל"מ, ועיי"ש שנחלק ע"ז, והר"ן כתב דהוא משום דבמשכן כתיב בי' פתח אע"ג שלא הי' לו צוה"פ,[[43]](#footnote-44) והרשב"א כתב דניח"ל למיפרך על הא דתנן להדיא, ועיי"ש שכתב דלפ"מ דמשני דמידי הוא טעמא וכו', לא תיקשי דליבעי צוה"פ, כיון דלרב צוה"פ לא מעלה ולא מוריד, והיינו דלדעת רב, ביותר משיעור פתח, ל"מ צוה"פ לאשוויי לי' כפתח, וע"כ אין לומר דרחב י' ל"ה כפתח אלא כשיש לו צוה"פ.

**מידי הוא טעמא אלא לרב הא מתני לי' וכו' וא"ל צריך למעט,** הרא"ש בסימן א' כתב דעיקר הא דס"ל לרב דל"מ צוה"פ ליותר מי' הוא לטעמי' דיליף מפתחו של היכל, וכתב לפ"ז, דלפ"מ דקי"ל דלא כרב, קי"ל נמי דמהני צוה"פ ליותר מי', וכ"כ הר"ן לקמן י"א ב', - אך מד' התוס' בד"ה ואיבע"א נראה דהא דלרב ל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא מסברא, וזהו דפריך מהא דתנן דהרחב מי' אמות ימעט ולא פליג ר' יהודה, אף דבאולם הי' צוה"פ, משום דלרב ל"מ צוה"פ, והרי דמסברא הוא דל"מ צוה"פ, וע"כ אף לדעת ר' יהודה דלא יליף מפתח ההיכל, פשיטא לן דלא יועיל צוה"פ, ויש לדחות.

התוס' לקמן ו' א' ד"ה רב וכ"ב א' ד"ה והא כתבו דאף לרב דל"מ צוה"פ ליותר מי', אי"ז אלא מדרבנן, אך מדאורייתא מהני, והוכיחו כן מהא דבכלאים מהני צוה"פ ליותר מי', וצ"ע דא"כ מאי משני דהא דלא עשו את פתח ההיכל יותר מי' אף שהי' לו צוה"פ, הוא משום דלרב לטעמי' ל"מ צוה"פ ליותר מי', הרי מדאורייתא שפיר מהני, וצ"ל דמהא דמדרבנן ל"מ צוה"פ ליותר מי', נלמד דל"ה זה פתח מעליא, וע"כ לא עשו כן את פתח ההיכל, וצ"ע.

**אלא מעתה לא תיהני לי' אמלתרא דהא היכל אמלתרא הו"ל וכו',** מבו' דאף לדעת רב דלמעלה מכ' ל"ה פתח, שפיר הי' מקום שיועיל אמלתרא, ואך דפריך דאם ילפינן מהיכל, יש ללמוד מזה דאף ל"מ אמלתרא, וזה ע"ד מה שדנו לקמן י"א א' דיועיל אמלתרא אף ברחב יותר מי'.

**לרבנן קורה טעמא מאי משום הכירא,** בד' הרשב"א וש"ר מבו' דמפרשי, דרנב"י בא לפרש דעיקר היתר קורה הוא משום היכר, ושלא כדעת רב, וזה לטעמייהו בריש פירקין דלדעת רב אין היתר קורה משום היכר, אלא משום פתח, וכ"נ בד' התוס' ד"ה ורנב"י.

אך בפירש"י כתב דקורה לרבנן טעמא מאי "בעו בתוך כ'" משום היכר, ומבו' דלא בא רנב"י לפרש לטעם היתר קורה, אלא בא לפרש דהא דל"מ קורה למעלה מכ', אי"ז כדעת רב, אלא הוא משום דלמעלה מכ' ליכא היכר, וזהו שאמר ד"לרבנן" קורה טעמא מאי משום הכירא, דזהו טעמא דרבנן דל"מ קורה למעלה מכ', וכ"כ הגאו"י בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן ח' ב' דמבו' דלדעת רב י"ל דקורה משום מחיצה וי"ל דקורה משום היכר, וכן הוכיח הקר"א לעיל ב' ב'.

הריטב"א והר"ן כתבו לפי דבריהם, דהא דאמר רנב"י דלרבנן קורה טעמא מאי משום היכר, לא בא למעט דלר' יהודה אין קורה משום היכר, דגם לר' יהודה הוי משום היכר, אלא דנחלקו אם איכא היכר למעלה מכ', וזהו דעבדינן צריכותא מפלוגתייהו בסוכה, וכ"כ הרשב"א בתי' בתרא, - אך בתחילת דבריו כתב דלעולם רק לרבנן קורה משום היכר, אך ר' יהודה מפתחי מלכים גמר, ועיי"ש שכתב ב' דרכים בביאור הא דעבדינן צריכותא מסוכה.[[44]](#footnote-45)

למשמעות ד' רש"י דלא פליגי רב ורנב"י בטעם היתר קורה, ואף לדעת רב הויא קורה משום היכר, צ"ע דא"כ מ"ט לדידי' לא פסלינן בקורה למעלה מכ' משום דלא שלטא בה עינא וליכא הכירא, וכבר הק' עד"ז הרשב"א, לפמש"כ בדרך הב' דאף אם קורה משום פתח בעינן גם היכר, וכתב דס"ל דהו"ל כדפנות המגיעות לסכך דשלטא בה עינא, - והקר"א לעיל ב' ב' כתב די"ל עוד, דרב לא ס"ל כמ"ד דהא דסוכה למעלה מכ' פסולה הוא משום דלא שלטא בה עינא, וצ"ל דאף דבריש סוכה מפרשינן דטעמא דמאן דפליג הוא משום דלמען ידעו לדורות הוא דכתיב, מ"מ כבר אין לנו מקור דלמעלה מכ' לא שלטא עינא, (והרי דעת ר' יהודה דשלטא בה עינא, ושפיר י"ל דרבנן לא פליגי ע"ז).[[45]](#footnote-46)

הרשב"א הק', דמ"ט ל"מ למעלה מכ', הרי בעינן קורה ע"ג מבוי, ודמי לסוכה שהיא למעלה מכ' דאם היו דפנות מגיעות לסכך כשרה משום דשלטא בי' עינא, וכתב דשאני סוכה דרויחא, ומשא"כ בקורה שאינה רחבה אלא טפח אע"ג דכתלי מבוי מגיעין לה לא שלטא בה עינא, ועפי"ז כתב הרשב"א בד"ה מהא ובעבוה"ק ש"ג פ"ג (ה"ד) דאם היתה הקורה רחבה ז' כשרה אף למעלה מכ', דכל שהיא רחבה ז' העין שולטת בה, דומיא דסוכה דרחבה ז' וכל שדפנות מגיעות לסכך שלטא בה עינא, אך הר"ן נסתפק בזה, דשמא כיון דאין דרכה בכך אלא בטפח לא פלוג רבנן.

הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"א פ"ג ה"ד כתב דכל הא דל"מ קורה למעלה מכ' הוא רק כשאינה רחבה ד' או כשאינה בריאה, אך אם היא רחבה ד' ובריאה ה"ה מתרת אף למעלה מכ' מדינא דפי תקרה, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בפ"ח סימן ז' דכל שהקורה מועלת מדין פי תקרה, ה"ז מועיל אף למעלה מכ', אך הריטב"א לקמן פ"ז א' כתב בשם מקצת רבותיו דלא אמרינן פי תקרה ביותר מכ'.[[46]](#footnote-47)

והר"ן כתב בשם הראב"ד דאף קורה רחבה ד' ובריאה ל"מ למעלה מכ', ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלא אמרינן פי תקרה ביותר מכ', או דהוא משום דל"מ פי תקרה במבוי בדליכא היכר, דומיא דלחי וקורה דאף אם הם משום מחיצה, בעינן ג"כ היכר.[[47]](#footnote-48)

**מקצת סכך בתוך כ' ומקצת סכך למעלה מכ' וכו',** - התוס' בדרך קמא כתבו דאיירי כשהסכך שבתוך כ' צממ"ח, דאם הוי חממ"צ ה"ה פסולה דאין סכך פסול מצטרף בהדי סכך כשר, וכ"כ התוס' בסוכה ד' א',[[48]](#footnote-49) - אך בדרך בתרא כתבו התוס' דאיירי בשהסכך שבתוך כ' חממ"צ ולא פסלינן משום מצטרף סכך פסול, דסכך למעלה מכ' לא חשיב כ"כ כסכך פסול, וכ"כ הרשב"א, וכתב עוד דלדעת רבא דחלל סוכה תנן אין לדון כלל משום מצטרף סכ"פ, ונת' להלן.

**מ"ש במבוי דכשר דאמרינן קלוש סוכה נמי לימא קלוש,** - מבו' דבלא דאמרינן קלוש, היו הקורה והסכך פסולין, וכנראה היינו משום דכיון דמקצתן הוא למעלה מכ', חשיב דכל הקורה וכל הסכך הוו גם למעלה מכ' והן פסולין, ולא מכשרינן רק משום דאמרינן קלוש, דרואין כאילו ניטלו הקורה והסכך דלמעלה מכ', והוו קורה וסכך דלמטה מכ'.[[49]](#footnote-50)

**אי קלשת הו"ל חממ"צ,** - התוס' בדרך קמא פירשו דאף דהסכך התחתון הוי צממ"ח, דאל"כ פסולה משום דמצטרף סכ"פ בהדי סכ"כ, מ"מ אי קלשת להעליון הוי התחתון חממ"צ ע"י שיבא הרוח ויפזר, - והרשב"א הק' דלא שייך למימר בזה אי קלשת הו"ל חממ"צ, אלא אתי לידי חממ"צ ומיפסלא תחילתה משום סופה, ועוד דכל שעכשיו צממ"ח לא מיפסלא משום סופה ואף דאין מסככין בכה"ג מ"מ לא הול"ל פסולה, וצ"ב, דהכא דבפועל הסכך העליון קיים, היאך מצינו למימר דאין מסככין משום סופו, הרי בפועל לא יפזר הרוח את הסכך התחתון, - והר"ן כתב דסכך שסופו להתיבש פסול דכמאן דליתי' דמי, וע"כ שפיר אמרינן דפסולה.

ואמנם צ"ב דמה לי דאי קלשת יבא הרוח ויפזר, הרי מ"מ עכשיו הסכך עומד, ומאי גרע מהיכא דהוא עומד ע"י מעמידין אחרים, וגם לדרך בתרא דהתוס' דאיירי בשהסכך התחתון חממ"צ, צ"ב, דכיון דבסכך למעלה מכ' לא אמרינן מצטרף סכ"פ בהדי סכך כשר, א"כ מה לי דאי קלשת יהא חממ"צ, וצ"ל דכיון דכל ההכשר הוא משום "קלוש", לא מצינו למימר קלוש היכא דאי קלשת הוי חממ"צ.

הריטב"א והר"ן הקשו, דאם איירי דהסכך התחתון חממ"צ, א"כ מאי מדמינן להו, דשאני לגבי קורה דאיכא שיעור קורה במה שלמטה מכ' אלא דמחוסר קיום, ומשא"כ לגבי סוכה דאין לנו למטה סכך כשר, וכן הק' הריטב"א בסוכה שם, - אך התוס' הרא"ש הק' להיפך, דאם איירי שהסכך התחתון צממ"ח, בע"כ דגם בקורה איירי בשיש שיעור קורה במה שלמטה מכ', דאם אין בה שיעור קורה, אין הקורה שלמעלה מכ' מצטרפת להכשיר, וא"כ מאי פריך דאי קלשת הו"ל קורה הניטלת ברוח.

ולכאו' פליגי ביסוד הדין דבעינן בקורה שיהא בה כדי לקבל אריח, דלדעת הריטב"א והר"ן הוי זה תנאה בעלמא, אך שיעור הכשר הקורה הוי במשהו, אך לדעת הרא"ש הוי זה שיעור בהכשר הקורה, דשיעורה הוא כדי לקבל אריח.[[50]](#footnote-51)

**סוכה דליחיד היא לא מידכר,** - בפירש"י כתב דזימנין דמשתקיל מקצת עובי הסכך הנכנס לתוך כ' וקיימא כולה למעלה מכ', והגאו"י כתב דאם הסכך העליון בפנ"ע הוי חממ"צ, אין לפסול, דדמי לכל סוכה שצממ"ח דלא חיישינן דילמא משתקיל מקצת הסכך והוי חממ"צ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

והריטב"א כתב דהפסול הוא משום דזימנין דמשתקיל הסכך העליון והויא חממ"צ, ול"ד לסוכה דעלמא דלא חיישינן להכי, דהכא כיון דבריעותא אנו באים להכשירה ולעשות מה שלמעלה כאילו הוא למטה, יש לנו לחוש לכל מאי דאפשר.[[51]](#footnote-52)

התוס' בסוכה ב' א' הק' בהא דפסיל רבה הכא, הרי שלטא בה עינא כיון דאין חללה כ', ותירצו דהפסול הכא הוא משום גזירה, וגם לרבינא אין הפסול אלא מדרבנן, וצ"ב דמ"מ מ"ט מדרבנן היא פסולה, הרי שלטא בי' עינא, וצ"ל דמדרבנן כל סכך למעלה מכ' פסול, אך צ"ע דמ"ש מדפנות מגיעות לסכך דכשרה, ועמש"כ הפנ"י והערול"נ שם בדבריהם, ואכמ"ל.

**רבא אמר זה וזה כשר חלל סוכה תנן חלל מבוי תנן,** - הרשב"א כתב דלדעת רבא אין מקום לדון משום מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, דכיון דחלל הסוכה אינו יותר מכ', הוי כל הסכך סכך כשר, וכ"כ הר"י מלוניל וההשלמה והמאירי, וכ"כ בחי' ר"א מן ההר ובס' המכתם בסוכה ד' א' ובאו"ז סוכה סימן רפ"ב בשם ריב"א, וכ"ה משמעות ד' רש"י בסוכה שם,[[52]](#footnote-53) ומשמעות ד' הרמב"ם בפ"ד מסוכה הי"ג, וכ"ה בפי' רבינו מנוח שם,[[53]](#footnote-54) ולפ"ז ה"נ לענין קורה, ל"ב למימר בזה קלוש, אלא כל הקורה כשרה, כיון שאין החלל שתחתי' יותר מכ'.

אך בד' התוס' שהביא הרשב"א שהק' גם לדעת רבא דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, וכ"נ גם בדבריהם בסוכה ט', ב', מבו' דגם לדעת רבא הוי הסכך העליון סכך פסול, וכ"ה מבו' גם בד' בעה"ע בהל' סוכה עט. דאף דקי"ל כרבא, מ"מ לא מכשרינן אלא כשהסכך התחתון הוא צממ"ח וא"צ לצירוף העליון,[[54]](#footnote-55) וצ"ל לדעתם, דאף דלדעת רבא פסולא דסכך למעלה מכ' הוא משום דהוא מסכך על חלל שלמעלה מכ', מ"מ גם כשמקצת הסכך הוא בתוך כ', אין דנים על כל הסכך כאחד, וחשיב דהסכך העליון מאהיל על חלל יותר מכ', והוי סכך פסול, - והא דמכשיר רבא משום הא דחלל סוכה תנן, כתב החזו"א סימן קמ"ג סק"ה וסימן ק"נ סק"ד, דאי"ז טעם ההכשר, אלא הוי זה ראי' להכשיר מהא דחלל סוכה ומבוי תנן ולא ניתן שיעור בהסכך ובהקורה, דמזה שמעינן דאף במקצת סכך ומקצת קורה למעלה מכ' ה"ז כשר, אך טעם ההלכשר הוא משום דלא אמרינן אי קלשת הו"ל חממ"צ והו"ל קורה הניטלת ברוח, ולא גזרינן דילמא מישתקיל, וכעי"ז כתב השפ"א בסוכה ב' א', אך בל' הרא"ש והר"ן בסוכה שם לא משמע כן, וצ"ע.[[55]](#footnote-56)

כ"ג סיון ע"ח

דף מס' 3

**קורה למטה מי'**

**ג' ב' - מה למעלה חללה כ' אף למטה חללה י',** בטעם הפסול בדליכא חלל י', פירש"י דהוא משום דבפחות מי' ל"ה מבוי, ובפשוטו מכוון דבריו הוא דשיעור חלל מבוי הוא בי' טפחים, וכל דאין חלל י' תחת הקורה, חשיב דהקורה היא מחוץ למבוי,[[56]](#footnote-57) וע"כ ל"מ אף דבשאר המבוי יש גובה י' משום דבעינן שתהא הקורה ע"ג מבוי, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ג סכ"ה, והאבנ"ז בסימן רצ"ה סקי"ג וסקט"ז.[[57]](#footnote-58)

אך בפירש"י בסוכה כ"ב ב' ד"ה ולא תחתונה כתב דהא דל"מ קורה למטה מי', הוא משום דאין מחיצה למטה מי',[[58]](#footnote-59) וכ"ה משמעות דבריו בסוגיין בד"ה רב יוסף, וכן נראה בפי' ר"ח לקמן י"ד א', וכ"נ מד' הראשונים בריש פירקין שכתבו דהא דל"מ קורה למטה מי', הוא חד דינא עם הא דסוכה שאינה גבוהה י' טפחים פסולה,[[59]](#footnote-60) וצ"ע דלפ"ז מ"ט בעינן חלל י', ואין הקורה עצמה מצטרפת לשיעור י' דמחיצה, ועי' בשפ"א שעמד בזה.

והגאו"י בסוגיין כתב דהא דבעינן חלל י' הוא משום דאין פתח פחות מי', וכ"כ האו"'ז בסימן ק"י בתחילת דבריו, אך בהמשך דבריו כתב דהוא משום דלא חשיב מחיצה בפחות מי' טפחים, וצ"ע.[[60]](#footnote-61)

הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ח ט' כתב דאם הניח את הקורה למטה מי"ט אינה מתרת, דצריך שלא יהא חלל שתחתי' פחות מי', ואם הי' חלל שתחתי' פחות מי' מגבי' את הקורה או חוקק את הקרקע שתחתי' עד שישלימנה לי', והאהעו"ז בסימן שס"ג סכ"ד כתב ללמוד מדבריו, דבעינן שתהא כל הקורה למעלה מחלל י', וכל שמקצתה היא בתוך י' פסולה, ועיי"ש שכתב דזה נלמד ממה שאמרו הכא דבעינן חלל י', וכ"כ הגר"א שם דיש לפסול בכה"ג מכח הא דבעינן חלל י', ונקט שם דהרא"ש מכשיר בזה, אך האהעו"ז שם פירש לד' הרא"ש בע"א, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ה, והבית מאיר שם, וכ"כ המ"ב שם סקפ"ב.

אך הב"ח שם אות י"ב והט"ז שם סקי"ג נקטו דכל דהקורה היא למעלה מי' ונמשכת לתוך י' היא כשרה, וכ"כ הפמ"ג שם, וכ"ה מבו' בד' מהרי"ל בליקוטים אות ט"ו, ונקט שם דאף צוה"פ כשרה בכה"ג, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שם פ"ה הל"ב דלא פסל רק אם הקורה משולשלת י"ט, דבכה"ג היא פסולה כשהיא גבוהה מן הקרקע ג"ט, אך אם אינה משולשלת י"ט ה"ה כשרה אף שהיא נמשכת לתוך י', וכ"נ גם בד' הרשב"א לקמן י"ד א', וכן דקדק החזו"א בתשו' סימן ק"א מדבריו.

והגאו"י לקמן י"ד א' כתב לפרש בזה, דאף דבעינן חלל י', מ"מ כל דאיכא שיעור הכשר קורה למעלה מחלל י', אמרינן דקלוש את החלק התחתון, וחשיב דאיכא חלל י', ועד"ז כתב באבנ"ז סימן רצ"ה סק"ט בהג"ה, ובתשו' חזו"א סימן ק"א, ובזה ניחא סתירת ד' הרשב"א, דמש"כ בפ"ג לפסול בזה, הוא כשאין בחלק העליון בפנ"ע שיעור הכשר קורה, ובכה"ג ה"ז פסול.

ובדעת האהעו"ז והגר"א שנקטו דיש לפסול אף כשיש הכשר קורה למעלה מי', צ"ל דהוא משום דהא דבעינן חלל י' הוא משום דבפחות מי' ל"ה מבוי, וע"כ ל"מ בזה הא דנימא קלוש על החלק התחתון, דמ"מ כיון דהקורה נמשכת לתוך י', ל"ה מקומה מכלל המבוי, והו"ל כמבוי שאינו גבוה י', וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם והאבנ"ז בסימן רצ"ה סקט"ז, ועד"ז י"ל אי נימא דהא דבעינן חלל י' הוא משום דאין פתח פחות מי', וכ"כ השפ"א, וכ"נ שפירש החזו"א בסו"ס ע"ו, ועי' עוד בזה בדבריו בתשו' סימן ק'.[[61]](#footnote-62)

בס' הבתים שערי איסור הוצאה סימן י' כתב בשם ההשלמה דאמלתרא מועלת למבוי שאינו גבוה י', וכתב דמל' הרמב"ם נראה דל"מ, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, ושמא היינו רק כשהקורה עצמה היא בגובה י', ואך דליכא חלל י', אך כל דהקורה עצמה היא בתוך י', וליכא גובה י' עם הקורה, לאו מידי הוא, וצ"ע.

**אמת סוכה ואמת מבוי באמה בת ה', אמת כלאים באמה בת ו',** בפשוטו טעמא דמילתא הוא דמספק"ל בשיעור האמה אם הוא באמה בת ה' או באמה בת ו', וע"כ מספיקא היכא דהוי חומרא לשער באמה בת ה' משערינן הכי, והיכא דהוא חומרא לשער באמה בת ו' משערינן הכי, - אך בד' הרשב"א לקמן בסוגיין נראה להדיא דהוא דין ודאי, וע"כ הוצרך לפרש מ"ט לא אמרינן דהשוו חכמים מידותיהם, אף דהוי זה לקולא במילי דאורייתא, וצ"ע.[[62]](#footnote-63)

**כל אמות באמה בת ו' אלא הללו שוחקות והללו עצבות,** בפי' ר"ח כתב דעצבות היינו דהאצבעות דחוקות זו עם זו, ושוחקות היינו דהאצבעות מרווחות, כדרך השוחק שפוסק שפתיו והעצב מדביקן, וכן פירש הערוך ע' סחק, אך בחי' המאירי כתב דל' עצבות הוציאו מן הכתוב באמרו איפת רזון זעומה, ואחר הוציאו מעצבות לכל מדות מרווחות בלשון שוחקות, עכ"ל.[[63]](#footnote-64)

ובמידת ההפרש שבין שוחקות לעצבות, כתב הרשב"א בעבוה"ק בית א' סוף פ"ג דאמה שוחקת יתירה על העציבה הדחוקה חצי האצבע, והמאירי כתב דהרשב"א למד לזה מהא דתנן בכלים פי"ז מ"ט דב' אמות היו בשושן הבירה וכו' שעל קרן מזרחית צפונית היתה יתירה על של משה חצי אצבע וזו שעל קרן מזרחית דרומית היתה יתירה עלי' חצי אצבע נמצאת יתירה על של משה אצבע, ואותה של משה ודאי היתה הבינונית, א"כ ההפרש שבין שוחקות ועצבות הוא חצי אצבע, ואותה שהיתה יתירה על של משה חצי אצבע היתה שוחקת בערך אותה של משה, עכ"ד, וכ"כ הר"ן בסוגיין והמ"מ בספי"ז משבת,[[64]](#footnote-65) - ובס' שש"ת סימן ג' עמד בזה, דלמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין דמידת עצבות הוא שיהיו אצבעות ידך דחוקות זל"ז וכו' ותלחצם "עד כמה שתוכל", ושאינם עצבות הוא הפך זה וכו' אלא יכנס האור ביניהם,[[65]](#footnote-66) ודאי דההפרש שבין שוחקות לעצבות הוא יותר מחצי אצבע לאמה, וכן נראה להדיא במאירי בבית הבחירה דשיעורא דהרשב"א אינו כדעת הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.[[66]](#footnote-67)

הגרע"א בגליון שו"ע או"ח סי' שס"ג סכ"ו נסתפק בהך כללא דשיערו חכמים להחמיר בשוחקות ועצבות, אם הוא כעין דרך ספק באיזה אמות ישערו ונקטינן בכל פעם לחומרא, או דכך הוא מעיקר הדין דהיכא דנזכר אמות וטפחים גבי קולא הפירוש מרווחות והיכא דקתני גבי חומרא היינו מצומצמות, וכאילו אמרו חז"ל במפורש מבוי רחב ד' טפחים מצומצמות צריך תיקון לחי, וצריך שיהא גבהו י' טפחים מרווחות וארכו ד' אמות מרווחות, עיי"ש שהאריך בזה, והתוספת שבת שם מסיק דאי"ז אלא מטעם ספק, וכ"כ הפמ"ג וביאור הלכה שם, (ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא מקילינן בזה בדינים דרבנן), וכן נקט המנ"ח בכ"ד (מצוה כ"ד שכ"ה ת"ח תק"כ).[[67]](#footnote-68)

וממש"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין דהשוו חכמים מידותיהם בכל אמות סוכה ומבוי לשער בעצבות ובכל אמות כלאים לשער בשוחקות, מבו' דהא דמשערינן הכי הוא דין ודאי, דאל"כ ליכא למימר דהשוו מידותיהם כיון דאף במה שאמרו לשער בעצבות ושוחקות הוי זה להחמיר מספק.

לפ"מ שנסתפק הגרע"א דהוא דין ודאי, לכאו' היינו דמעיקרא דדינא ידוע לנו מידת האמה, ואך דהחמירו בזה חכמים, אך לא נתפרש אם היינו דעיקר המדה היא בעצבות, ואך דהחמירו חכמים ושיערו בשוחקות היכא דהוי זה לחומרא, או היינו להיפך דעיקר המדה היא בשוחקות, ואך דהחמירו חכמים ושיערו בעצבות היכא דהוי זה לחומרא, ובס' שש"ת בשיעורי המצוות כתב בשם החזו"א דעיקר המידה היא בעצבות.

וממש"כ המאירי בשם הרשב"א דאותה של משה היא הבינונית והשוחקת יתירה עלי' חצי אצבע, מבו' דאמה של משה היא אמה עצבה, והא דמשערינן באמה שוחקת הוא לחומרא, וכ"ה להדיא בד' המאירי שם, במשה"ק ע"ד הרשב"א דהיאך משערין בכלאים לקולא בשוחקות, וכ"ה בד' הרמ"ה בב"ב פ"ג א' דהא דמשערינן בשוחקות הוא משום חשש דלא דייקי, ועיי"ש שכתב דלענין מכר משערין בעצבות, (וכ"כ התוס' ועוד מקמאי שם), ופירש ג' טעמים בזה.[[68]](#footnote-69)

אך למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמדידת עצבות הוא שלוחץ אצבעותיו עד כמה שיכול, מסתבר דאי"ז עיקר המדה מדאורייתא, שהרי כשלוחץ האצבעות זו לזו מתמעט מידת האצבעות, ואין מסתבר דזהו המידה מדאורייתא, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ח מכלאים הי"ב דהא דמשערין בעצבות הוא להחמיר ואי"ז עיקר השיעור.

ובפי' ר"ח בן שמואל בר"פ עושין פסין מבו' דעיקר המדה היא בין העצבות לשוחקות, והחמירו לשער בעצבות היכא דהוי זה חומרא ובשוחקות היכא דהוי זה חומרא, משום דא"א לצמצם, עיי"ש, וכ"כ המרכה"מ בפי"ב משבת הט"ו והגידו"ט בתשו' סימן א'.

התוס' לעיל בסוגיין בד"ה תניא נסתפקו אם כ' אמה דהיכל היו באמות שוחקות או בעצבות,[[69]](#footnote-70) ולכאו' ספיקם הוא אם עיקר המידה מדאורייתא היא בשוחקות או בעצבות, דבמידת ההיכל ודאי עשו כדין של תורה, - וי"ל עוד, דס"ל דמדאורייתא איכא ב' אופני מדידה דאמה, וכמש"נ להלן בהערה בדעת הרשב"א, ונסתפקו היאך משערין במידות ההיכל.[[70]](#footnote-71)

הרמב"ם בספי"ז משבת כתב דבשיעור משך מבוי משערים באמה שוחקת, דהוי זה להחמיר, וכן נראה בד' הבעה"מ, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', והטוש"ע בסימן שס"ג סכ"ו, - אך הרשב"א צידד דכל אמות סוכה ומבוי הוו באמות עצבות וכל אמות כלאים באמות שוחקות, דהשוו מדותיהן לגמרי והלכו בכל מין אחר הרוב, ורק לדעת אביי דמחלק ביניהם כ"כ א"א להשוות כל המידות.

ומשמעות ד' הרשב"א, דלגבי כלאים משערין באמות שוחקות אף כאשר הוי זה לקולא, וכ"כ הריטב"א בדעתו, והמאירי תמה ע"ז, דלגבי כלאים היאך שיערו באמות שוחקות במקום דהוי זה לקולא, והיאך הקילו להוסיף חצי אמה על של משה, ואי דנימא דס"ל להרשב"א דעיקר המידה הוי בשוחקות, תיקשי להיפך, דהיאך הקילו בסוכה לשער באמות עצבות אך כאשר הוי זה לקולא בדאורייתא, וצ"ע.[[71]](#footnote-72)

**ד' ב' - הי' גבוה מעשרים אמה ובא למעטו,** הדרכי משה בסימן שס"ג סק"ז דקדק מד' הרי"ף וריו"נ, דאף דקי"ל לעיל ג' ב' דחלל מבוי תנן, ול"ב שיהא עובי הקורה בתוך כ', אלא מהני ליתן את הקורה בשפת כ', כיון דאין חלל המבוי למעלה מכ', מ"מ אם הי' מתחילה למעלה מכ' ובא למעטו, בעינן להניח הקורה שתהא בתוך כ', וצ"ב הטעם בזה, - והגאו"י נחלק ע"ד הדרכ"מ וכתב דט"ס נפלה בד' הרי"ף, עיי"ש, וכ"כ בביאוה"ל סימן תרל"ג ס"א דכל הפוסקים לא חילקו בזה.

**מ"ד טפח קסבר מותר להשתמש תחת הקורה, ומ"ד ד' קסבר אסור להשתמש תחת הקורה,**[[72]](#footnote-73)בפירש"י כתב דמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה ס"ל דחודו החיצון יורד וסותם, ומ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה ס"ל דחודו הפנימי יורד וסותם, והתוס' פירשו בדעתו דהיינו דכו"ע ס"ל דקורה משום מחיצה, ונחלקו אם המחיצה היא מכח חודו החיצון דיורד וסותם או מכח חודו הפנימי דיורד וסותם, והמהרש"א כתב לפ"ז, דמש"כ רש"י דשיעור כ' אמה הוא משום היכר, היינו משום דאף למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן שיהא היכר.

התוס' הק', דכיון דכו"ע ס"ל דקורה משום מחיצה, א"כ מ"ט דמ"ד דסגי בטפח, הרי הוי מחיצה לפחות מד', וכתבו דאין לחוש כיון דהוי דופן אלא שבא למעטו, ובתור"פ כתב דכיון דאיכא ג' מחיצות ול"ב תיקון ברוח רביעית אלא משום היכר, הקילו דהוי מחיצה אף שהיא לפחות מד'.

והגאו"י כתב דלמש"כ רש"י דשיעור למעלה מכ' הוא משום דבעינן היכר, והיינו משום דאף למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן שיהא היכר, וכנ"ל, ליכא למיתי עלה כלל מכח הא דאין מחיצה לפחות מד', שהרי אף למעלה מכ' ליכא גריעותא בהמחיצה, וכל הא דל"מ הוא משום דליכא היכר, וע"כ כל שמיעט טפח ואיכא הכירא, שפיר דמי, ובחי' בית מאיר נראה שפירש דזהו מכוון התוס', עיי"ש.

בל' רש"י בד"ה ובא למעטו משמע דלכו"ע בעינן שיהא המיעוט תחת הקורה, והיינו דאף למ"ד דממעט ד' טפחים משום דאסור להשתמש תחת הקורה, מ"מ ל"מ אם ימעט מן הקורה ולפנים, אלא בעינן שיהא המיעוט גם תחת הקורה, והיינו משום דכל דהקורה במקומה גבוהה למעלה מכ', ל"מ מידי הא דכלפי המבוי אינה גבוהה למעלה מכ',[[73]](#footnote-74) וכ"כ הגאו"י והשפ"א.[[74]](#footnote-75)

**לא דכו"ע מותר להשתמש תחת הקורה,** הצל"ח כתב דמשמע דאם אסור להשתמש תחת הקורה, פשיטא דלא סגי במיעוט טפח, ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד הרמב"ם בפי"ז משבת הט"ז שסתם וכתב דסגי במיעוט טפח ומשמע דהוא אף בפתוח לכרמלית, אף שכתב שם הי"א דבמבוי הפתוח לכרמלית אסור להשתמש תחת הקורה, ועי' גם בחי' אהעו"ז לקמן ט' א' ובסימן שס"ה ס"ד שעמד בכעי"ז,[[75]](#footnote-76) ויתבאר בעזה"י במקומו?.

**ובהא קמיפלגי וכו' ומר סבר קורה משום מחיצה,** בפירש"י כתב דהיינו, דמ"ד דבעי למעט ד"ט, הוא משום דס"ל דקורה משום מחיצה דאמרינן חודו החיצון יורד וסותם, ואמרו רבנן דבטפי מכ' לא אמרינן יורד וסותם, וכיון דל"ה מיעוט ד' הוי מחיצה העשוי' לפחות מד' ולאו מחיצה היא.[[76]](#footnote-77)

והגאו"י כתב לפרש בד' רש"י, דל"ק ס"ל דלמ"ד דקורה משום מחיצה כל הא דל"מ קורה למעלה מכ' הוא משום דליכא היכר, וע"כ סגי במיעוט טפח דעי"ז איכא היכר, אך הך לישנא ס"ל דלמ"ד דקורה משום מחיצה הא דל"מ קורה למעלה מכ' הוא משום דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, וע"כ לא סגי במיעוט טפח, דאין מחיצה לפחות מד', וכ"כ בחי' בית מאיר, וכ"נ בד' הקר"א.

בעיקר מש"כ רש"י דלמעלה מכ' לא אמרינן יורד וסותם, צ"ב בטעמא דמילתא, ובד' הגאו"י מבו' דאי"ז כלל משום דליכא היכר, אלא הוא דין בפנ"ע דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, וכ"כ הגאו"י לעיל ג' א', ועיי"ש שכתב לפ"ז דלהך מ"ד ל"מ קורה למעלה מכ' אף בדאיכא אמלתרא, דאטו משום דחשיב ומסתכלי בה יורד וסותם, - אך הקר"א כתב לפרש דהא דלא אמרינן יורד וסותם למעלה מכ', הוא משום דתקרה שהיא למעלה מכ' אמה דלא שלטא בה עינא לא אמרינן בה יורד וסותם, וכתב דלפ"ז שפיר מהני אמלתרא, דעי"ז שלטא בה עינא, ואמרינן בה יורד וסותם.[[77]](#footnote-78)

בחי' הריטב"א בסוכה ב' א' כתב, דלמ"ד דקורה משום מחיצה הא דל"מ קורה למעלה מכ', הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, ולכאו' דבריו מתפרשים למש"כ שם ד' ב' דאף לענין שבת בעינן מחיצות הניכרות, ומה"ט הוא דלא אמרינן דכל העולם הוי רה"י מכח הא שהים מקיף אותו, והיינו משום דאין מחיצות הים נראות וניכרות ואין האדם רואה עצמו בתוך מחיצות, וה"נ הכא דכוותה, וגם לפ"ז ניחא הא דמהני אמלתרא, דעי"ז הו"ל מחיצות הניכרות.

למש"כ הרשב"א לעיל ג' א' דכל שהקורה רחבה ד' ובריאה דאמרינן בה פי תקרה יורד וסותם, ה"ה כשרה אף למעלה מכ', והרי דאמרינן פי תקרה יורד וסותם אף למעלה מכ', לכאו' בע"כ דהא דלמ"ד קורה משום מחיצה ל"מ קורה למעלה מכ', אי"ז משום דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, אלא הוא משום דגם למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן הכירא, וע"ד מש"כ הרשב"א שם דאף למ"ד דקורה משום פתח בעינן הכירא, - וצ"ל לפ"ז דהא דלא סגי במיעוט טפח, אף דעי"ז כבר איכא הכירא, הוא משום דלמ"ד דקורה משום מחיצה, ועיקר הכשר הקורה הוא מכח דהויא מחיצה למקום ד', בעינן שיהא היכר כלפי כל המקום ד', וע"כ בעינן שימעט ד' טפחים, וצ"ע.

השפ"א הק' ע"ד רש"י, דמ"ט למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן מיעוט ד' משום דאין מחיצה לפחות מד', הרי הכא הוי שפיר מחיצה לכל המבוי, ומה בכך דלא מיעט אלא טפח, הרי כיון דבמקום המחיצה הוא פחות מכ' ואמרינן פי תקרה יורד וסותם, תו ממילא הו"ל מחיצה לכל המבוי, ועי' גם בגאו"י בריש סוגיין שהרגיש בזה, (וכתב לפרש בזה למש"כ התוס' שם דלל"ק סגי במיעוט טפח אף דקורה משום מחיצה).

אך בחי' בית מאיר כתב, דהא דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, היינו דכלפי מקום דחללו יותר מכ', אינו גודר כלל הפי תקרה, וע"כ כל שמיעט פחות מד' טפחים, הו"ל כמחיצה לפחות מד', - וזה מתפרש היטב למש"כ הריטב"א בסוכה דהא דל"מ קורה למעלה מכ' הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, דלפ"ז כלפי מקום דחללו יותר מכ' דאין המחיצה דפי תקרה ניכרת שם, ל"מ גדירת הפי התקרה, וע"כ הו"ל כמחיצה לפחות מד'.

בחי' הגרע"א הק' דלדעת רש"י דאף לל"ק הוי קורה משום מחיצה, ואפ"ה סגי במיעוט טפח ולי"ב משום אין מחיצה לפחות מד', ולל"ב אם קורה משום מחיצה לא סגי במיעוט טפח דאין מחיצה פחות מד', א"כ מ"ט לא מפרשינן בגמ' דלכו"ע קורה משום מחיצה ופליגי אם סגי במיעוט טפח ולא אמרינן דאין מחיצה לפחות מד', או דבעינן מיעוט ד"ט משום דאין מחיצה לפחות מד', וכן הק' הרש"ש.

**גזירה שמא יפחת,** בפירש"י כתב דמשום הגזירה שמא יפחת בעינן טפי, וכיון דאפיקתי' מהיכר של מעלה אוקמה אד' טפחים דחשיב בכל דוכתא, ומבו' דהא דמהני כשהוא יותר מטפח, הוא משום דאף אם יפחת ישתייר בו טפח, וע"כ הי' בדין דיהא סגי ביותר מטפח ולא ניבעי ד"ט, אלא דכיון דאפיקתי' וכו', וכ"כ בפי' ר"ח בן שמואל, ועד"ז כתב בפי' ר"ח, - והצל"ח כתב לפ"ז, דאם נפחת ונשתייר טפח א"צ לתקנו, כיון דמן הדין סגי בטפח כהיכר של מעלה, ורק אם נפחת ולא נשתייר טפח כהיכר של מעלה, צריך לתקנו.

ובתור"פ כתב בשם הר"י מקינון דלהך לישנא כל הא דבעי ד' טפחים הוא רק בנין של עפר שרגיל ליפחת, אך אם עשאו בבנין של שיש או של אבנים שאין רגילות ליפחת, סגי בטפח, כיון דהיכר של מטה כהיכר של מעלה,[[78]](#footnote-79) וכ"כ בחי' המאירי.[[79]](#footnote-80)

השפ"א הק', דכיון דלכו"ע בעינן שיהא המיעוט תחת הקורה, עמש"נ בזה לעיל, והכא הוא פשיטא טפי, שהרי אתיא למ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, א"כ גם במיעוט ד' יש לגזור שמא יפחת המקום שתחת הקורה, וצ"ע.

א' תמוז ע"ח

דף מס' 4

**ה' א' - הי' פחות מי' טפחים,** נחלקו הראשונים היאך איירי, דבד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ט מבו' דלא איירי כשהי' המבוי עצמו פחות מי' טפחים, אלא איירי כשנתן את הקורה למטה מי', וכ"כ הריא"ז, וכ"ה משמעות ל' רש"י בד"ה רב יוסף, וכ"נ בד' התוס' לעיל בסוד"ה מותר שפירשו כן בדבריו, ועי' גם בחזו"א סימן ס"ה סקנ"ז בתו"ד שדקדק כן מד' רש"י, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בריש פירקין, שהביא מהכא דאם היתה הקורה למטה מי' פסולה עד שיגביהנה וכו', וכ"נ בד' הרשב"א והר"ן שם.

אך בפסקי רי"ד כתב דאיירי כשהיו כתלי המבוי נמוכים ולא היו גבוהין עשרה,[[80]](#footnote-81) וכ"ה מבו' בד' תור"פ בד"ה אלא, וכ"נ בד' המאירי, וכ"כ הגאו"י בשלהי סוגיין ללמוד מד' הריטב"א בסוגיין, ובד' תור"פ והריטב"א מבו' שפירשו כן גם בד' רש"י, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ד והט"ז, ומה"ט כתב הרמב"ם שם דצוה"פ מהני בזה, ונת' להלן, ומשמעות הטוש"ע בסימן שס"ג סכ"ו, עיי"ש, - ובד' המאירי מבו' דהגריעותא בהא דאין כותלי המבוי גבוהין י', דבכה"ג ל"מ אף אם יניח את הקורה למעלה מי', הוא משום דבעינן שתהא הקורה ע"ג דופני מבוי, ופחות מי' לאו דופן הוא.

לדעת הרי"ד ודעימי' דאיירי כשכתלי המבוי אינם גבוהים י', קשיא דמ"ט סגי כשחוקק כשיעור משך מבוי להשלימו לי', הרי שאר המבוי שאינו גבוה י' אינו רה"י כלל דאין לו מחיצות י', והיאך הוא ניתר, והאהעו"ז בסימן שס"ג סכ"ו כתב דאין לומר דבאמת אין שאר המבוי ניתר, דמשמעות הגמ' דמהני תיקון זה להתיר לכל המבוי, ועוד, דאם שאר המבוי אינו ניתר, הי' לנו לאסור אף למקום החקק, כיון דהוא פרוץ למקום האסור, ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א** הרי"ד כתב דאיירי כשהיו בתים מכאן ומכאן חוץ למבוי שהיו עושין אותו רה"י, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ג סכ"ז,[[81]](#footnote-82) ועיי"ש שהוסיף לפרש, דאף דהוי המבוי רה"י ע"י כתלי הבתים, מ"מ כיון שאין כתליו גבוהין י', אין שם מבוי עליו, ואינו ניתר בלחי וקורה, וי"ל עוד, דלעולם ליכא דין בפנ"ע דבעינן שיהא דפנות למבוי כדי שיהא שם מבוי עליו, והא דאינו ניתר בקורה כשאין כתליו גבוהין י', הוא משום דבעינן שתהא הקורה מונחת ע"ג דופני מבוי, וכמש"כ המאירי.

**ב** הגר"א בסימן שס"ג סכ"ו כתב לדקדק מד' הרמב"ם, דהיו למבוי דפנות גבוהים י"ט, ואך דהכתלים שבצידי הפתח לא היו גבוהין י', וע"כ שפיר הוי המבוי רה"י, עיי"ש, והא דאינו ניתר בקורה, הוא משום דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, וכל שהכתלים שבצידי הפתח אינם גבוהין י', נמצא דאין הקורה ע"ג כתלי מבוי.

**ג** האהעו"ז בסימן שס"ג סכ"ו כתב דאיירי כשקרקע המבוי גבוהה מרה"ר, ובתוך המבוי ליכא מחיצות גבוהות י', וע"כ שפיר הוי המבוי רה"י, וככל תל גבוה י' שהוא רה"י, אך אינו ניתר בלחי וקורה, משום דלא התירו חכמים בלחי וקורה, אלא היכא דבתוך המבוי יש ג' מחיצות הניכרות גבוהין י', דמצטרפין הלחי והקורה להיות בצירופן ד' מחיצות, אך כל שבתוך המבוי אין י', אינו ניתר בלחי וקורה, עכ"ד, והביאו השעה"צ שם סקנ"ט, אך החזו"א בסימן ס"ה סקנ"ז נחלק ע"ז, והוכיח מפירש"י לקמן ח' א', דאף מבוי שצידו אחד ים, ובצד זה ליכא בתוכו מחיצה גבוהה י', ניתר בלחי וקורה.[[82]](#footnote-83)

**ד** הבית מאיר בסימן שמ"ה סט"ו כתב דכיון דמקום החקק הוי רה"י, תו ניתר גם אורך המבוי שאחרי מקום החקק אף שאין מחיצותיו גבוהות י', דהו"ל חורי רה"י, וכ"כ הגאו"י בתו"ד,[[83]](#footnote-84) ונתחדש בזה דחורי רה"י מותרין אף כשהן פרוצין למקום האסור, וכ"ה מבו' בד' תור"פ לקמן ע"ז א' ד"ה כגון, אך הבית מאיר גופי' בסימן שנ"ג הסכים לד' האהעו"ז שם דחורי רה"י הפרוצין למקום האסור הוו ככרמלית, ועיי"ש, וצ"ע.

הבית מאיר שם כתב, דהא דסגי במה שחוקק כשיעור משך מבוי לחשוב מקום החקק לרה"י, אף דברוח שכנגד הפתח אין למקום החקק מחיצה גבוהה י', דאף דבצדדים שפיר הוו המחיצות גבוהות י', (אם איירי כשחוקק על פני כל רוחב המבוי, ונת' להלן), מ"מ ברוח שכנגד הפתח שלא חקק אלא כשיעור משך מבוי, אין במקום החקק מחיצה גבוהה י', הוא משום דמצרפין את המחיצה שבקצה המבוי לגידוד החקק, והו"ל כמחיצה גבוהה י' טפחים, ועיי"ש שכתב דד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בשבת ז' ב' אם ב' חלקי מחיצות הרחוקים זמ"ז ג' טפחים מצטרפין לאשוויי מחיצה גבוהה י', והובא הפלוגתא בזה במג"א סימן שמ"ה סקי"ג, ואכמ"ל.[[84]](#footnote-85)

**רב יוסף אמר בד' אביי אמר בד' אמות,** בפירש"י כתב דל"ד למיעוט קורה הגבוהה מכ', דסגי לרב יוסף בטפח ולאביי בד"ט, דהתם איתי לדופן ולמעוטי קאתי וע"כ סגי בהיכר בעלמא, ומשא"כ הכא דהשתא הוא דמשוי לי' דופן בעינן שיהא דופן זה לשיעור הכשר אורך מבוי שלם, ובזה הוא שנחלקו אם שיעור משך מבוי בד' טפחים או בד' אמות, והמרומי שדה הק', דלמש"כ רש"י לעיל לחד לישנא דטעמא דאביי דבעי מיעוט ד"ט, הוא משום דבטפי מכ' לא אמרינן יורד וסותם, א"כ הרי נמצא דאף בקורה למעלה מכ' בעינן להמיעוט כדי לאשוויי דופן, וא"כ מ"ט התם סגי בד"ט והכא בעינן ד' אמות.[[85]](#footnote-86)

הגאו"י בשלהי סוגיין הק' לדעת הרשב"א ודעימי' דאיירי הכא במבוי הגבוה י' אלא שנתן את הקורה עצמה למטה מי', מ"ט בעינן לחקוק ד' אמות כשיעור משך מבוי, והיינו דבדין מחיצות בעלמא בפשוטו כל שהמחיצה במקומה גבוהה י', אף אם בריחוק ד"ט מן המחיצה עולה הקרקע, ואין המחיצה גבוהה י' מקרקע זו, שפיר מהניא המחיצה,[[86]](#footnote-87) ומ"ט הכא בעינן לדעת אביי שיחקוק ד' אמות, - ולכאו' צ"ל, דמחיצת קורה שהיא מחיצה שנתחדשה במבוי, אין עלי' תורת מחיצה אלא כשהיא גודרת כשיעור משך מבוי, וע"כ בעינן שיחקוק ד' אמות, דרק עי"ז הוא דיש עלי' תורת מחיצה, ומשא"כ במחיצה דעלמא, כל שהמחיצה גבוהה י' מן הקרקע ד"ט הסמוכה לה, יש עלי' תורת מחיצה, ושפיר מהניא אף אם אח"כ הקרקע עולה, ועמש"כ בזה בקונט' לב יצחק.

**רוחב החקק**

הרא"ש בסימן ד' כתב דצריך שהיא החקק על כל רוחב המבוי, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' הר"ן, וכ"ה בטוש"ע סימן שס"ג סכ"ו, והפמ"ג שם מש"ז סקט"ז כתב דלכאו' סגי שיחקוק עד סמוך לכתלים פחות מג"ט, (ועיי"ש במש"כ לדון בזה), והביאו המ"ב שם ס"ק ק"א, אך הרי"ף והרמב"ם בפי"ז משבת הט"ז כתבו דחוקק בו ד' אמות על ד' אמות, וכ"כ המרדכי בריש מכילתין, וכ"נ בד' ריו"נ.[[87]](#footnote-88)

בטעם הפלוגתא בזה, מצינו כמה דרכים, **א** בד' המאירי משמע, דהא דבעינן שיחקוק על כל רוחב המבוי, הוא משום דבעינן שיהיו ב' שפתי הקורה ע"ג כתלי מבוי, וכל שאינו חוקק על כל רוחב המבוי, אין על הכתלים שבצד תורת כתלי מבוי, ונמצא דאין הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן שס"ג ס"ק ק"א.

ובדעת החולקים צ"ל, דכיון דהכתלים שבצדדים מצטרפין לגידוד החקק לגדור את המקום שבתוך החקק, שפיר יש עליהן תורת כתלי מבוי, וחשיב דהקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וכ"ה מבו' בחזו"א סימן ס"ה ס"ק ס"ח ס"ט, עיי"ש, ועיי"ש בסוסקס"ו במש"כ בטעם הסוברים דכה"ג לא חשיב דהקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, ועיי"ש בסקע"א במש"כ להוסיף בזה.

**ב** הגאו"י כתב דהא דבעינן שיחקוק על כל רוחב המבוי, הוא משום דאם אינו חוקק אלא ד' אמות, הרי דבמקום שאין גבהו עשרה, אין על הקורה תורת קורה, וממילא דליכא הכשר קורה גם על הקורה שבאמצע הפתח, כיון שהיא משוכה מן הכותל ג"ט.

ובדעת החולקים צ"ל, דכיון דהא דל"מ כשהקורה משוכה מן הכותל ג"ט, הוא משום דבעינן שתהא הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, ע"כ הכא דהקורה מונחת ע"ג הכתלים שבצדדים, הרי דאף דאין הכשר קורה בהמקום שאינו גבוה י', מ"מ חשיב שפיר כקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וביותר ניחא אי נימא דאף הקורה שבצדדים דאינה גבוהה י', יש עלי' הכשר, והיא מצטרפת עם גידוד החקק להשלים מחיצה י', וכמש"נ להלן.[[88]](#footnote-89)

**ג** הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו כתב דהרא"ש שכתב דצריך שיהא החקק על כל רוחב המבוי, אזיל לטעמי' דס"ל בפ"ק דשבת דאין ב' חלקי מחיצות מצטרפין לאשוויי מחיצה גבוהה י', וכל הא דבית שאין בתוכו י' וחקק בו דע"ד והשלימו לי' הוי רה"י, הוא רק משום דהמחיצות מבחוץ גבוהות י', וע"כ אם לא חקק על כל רוחב המבוי, אין הכתלים שבצדדים מצטרפין עם גידוד החקק, וליכא למבוי מחיצה י'.[[89]](#footnote-90)

ובדעת החולקים צ"ל, דס"ל כדעת הסוברים דב' חלקי מחיצות מצטרפין לאשוויי מחיצה גבוהה י', אף אם אין המחיצות מבחוץ גבוהות י', או דס"ל דהכא איירי כשכתלי המבוי גבוהין י', אלא שנתן את הקורה למטה מי', וע"כ שפיר סגי שיחקוק ד' אמות, ועי' בחזו"א סימן ס"ה סוסקס"ח מש"כ עוד בזה.

**ד** הבית מאיר שם כתב עוד, דהא דבעינן שיהא החקק על כל רוחב המבוי, הוא משום דאל"כ נמצא דאף מקום החקק אינו משומר כלל ע"י ג' מחיצות, כיון שהוא פתוח מן הצדדים, והיינו דאף דמקום החקק יש לו קורה ברוח רביעית, מ"מ כיון דהמקום שלא חקק בו אין לו מחיצה ברוח רביעית, נמצא דאף מקום החקק פרוץ מן הצדדים.

ובדעת החולקים צ"ל, דאף שהקורה שבצדדים אינה גבוהה י', ואין עלי' בפנ"ע תורת מחיצה, מ"מ היא מצטרפת עם גידוד החקק, וחשיב דאף מן הצדדים איכא מחיצה י', אך צ"ע דאם מצינו לצרף קורה ה' עם גידוד החקק אף שהן מופלגין זמ"ז, א"כ מ"ט צריך לחקוק תחת הקורה, ול"מ שיחקוק באמצע המבוי, ותצטרף הקורה עם גידוד החקק, וי"ל.

**צוה"פ בפחות מי'**

הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ד כתב, דאף מבוי שאינו גבוה י' ניתר בצוה"פ,[[90]](#footnote-91) והראב"ד שם נחלק ע"ז, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"י, ועיי"ש שפירש הטעם דל"מ, דהוא משום דאין צוה"פ מתיר יותר ממחיצה ואין מחיצה פחותה מי', וכ"כ הרשב"א לקמן י"א א', ועיי"ש שכתב לפסול בזה גם משום דאין פתח פחות מי', כמו שמצינו לענין מזוזה.[[91]](#footnote-92)

ובד' הרמב"ם שהכשיר בזה, קשיא ממש"כ הרמב"ם גופי' בפט"ז משבת הי"ט דבצוה"פ בעינן שיהיו ב' הלחיים גבוהין י', ובלא"ה ל"מ, - והמאירי בסוגיין וריש פירקין כתב, דודאי דד' הרמב"ם הכא קיימי כשהצוה"פ עצמה גבוהה י', אלא שכתלי המבוי אינם גבוהין י', וע"כ שפיר מהני, וכ"כ בספר הבתים שער עשירי.[[92]](#footnote-93)

והמאירי בריש פירקין הק' ע"ד הרמב"ם דאף בכה"ג הדין נותן דל"מ, דאין צוה"פ מועיל במקום שאין מחיצות שכל מחיצה הפחותה מי' אינה מחיצה, - והגר"א בסימן שס"ג סכ"ו כתב בדעת הרמב"ם, דמשמעות דבריו דאיירי כשמחיצות המבוי גבוהות י', ורק הפתח אינו גבוה י', וע"כ שפיר מהני הצוה"פ, ועי' בחזו"א בסימן ס"ה סקנ"ז במש"כ לפרש בדבריו, וצ"ע, - אך מתו"ד החזו"א שם סוסקנ"ח נלמד לפרש לד' הגר"א בפשיטות, דאיירי דהכתלים שבצדדים גבוהין י"ט, ורק סמוך לפתח המבוי אינם גבוהין י', וע"כ ל"מ בזה לחי וקורה, מדינא דפרצה בראשו שאוסרת בג', אך צוה"פ שפיר מהני בזה, ויתבאר בעזה"י להלן פלוגתת האחרונים בזה אם מבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו ניתר בצוה"פ?.

והאהעו"ז בסימן שס"ג סכ"ו כתב בדעת הרמב"ם, לפמש"כ שם דאיירי הכא כשקרקע המבוי גבוהה מרה"ר, וע"כ שפיר הוי המבוי רה"י, וכל הא דל"מ לחי וקורה, הוא משום דאין לחי וקורה מתירין אלא כשיש בתוך המבוי מחיצות ניכרות, אך צוה"פ שפיר מהני בזה, ובחזו"א סימן ס"ה סקנ"ח כתב דבכה"ג ודאי דמהני צוה"פ, ולא נחלק בזה אדם מעולם, - ועד"ז י"ל עוד, דאיירי כשהמבוי הוי רה"י משום מחיצות הבתים המקיפין אותו וכמש"כ הרי"ד, ואך דליכא תיקון לפתחו, ולזה שפיר מהני צוה"פ, ורק לחי וקורה ל"מ, דאינם מועילין אלא במקום שיש כתלים למבוי עצמו, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שס"ג סכ"ז שפירש כן בד' הרמב"ם.

**מבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו**

**מבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו וכו',** ביסוד הך דינא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דטעם הפסול כשלא נשתייר פס ד', הוא משום דחיישינן דילמא שבקי פתחא רבא ועיילי ונפקי בפרצה זו, ובטל תורת פתח מפתח המבוי ואינו ניתר בקורה, והא דאם יש שם פס ד' אין הפרצה פוסלת, הוא משום דבכה"ג כיון דיש הכשר מבוי מן הקורה עד הפרצה, הרי דאף אם שבקי פתחא רבא וכו', מ"מ כיון דפתח המבוי הוי פתח לד"ט הסמוכים לו, יש עליו תורת פתח דמבוי, והוא ניתר בקורה, והפרצה שבצד המבוי אינה אוסרת, כיון שאינה יותר מי', וכ"כ בפירש"י לקמן י' ב' בקצרה.

והרשב"א לקמן שם הק' ע"ד רש"י, דפרצה פחות מד' ל"ה פתח ולא עיילי בה אינשי, וליכא למיתי עלה מכח הא דשבקי וכו', ובהמש"ד שם עמד עוד, דהכא ליכא למיחש כלל דשבקי וכו', שהרי מוקמינן לה לקמן ו' א' בדאיכא גדודי.[[93]](#footnote-94)

**ב** הרשב"א לקמן י' ב' כתב לפרש, דהא דפסלינן בדליכא פס ד' הוא משום דבעינן קורה נתונה ע"ג כתלי מבוי, וע"כ בעינן שיהא פס ד' דהוא שיעור מבוי, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז בע"א לסוגיית הגמ' לקמן שם, ואכ"מ, וכעי"ז כתב בפסקי רי"ד לקמן ו' א', עיי"ש, - ונתחדש בזה, דאף דבדין מחיצות דרה"י איכא מחיצה מעליא להמבוי מב' צידיו אף בדליכא פס ד', דהרי איכא עומד מרובה, מ"מ לדין קורה ע"ג כתלי מבוי לא סגי לזה, ובעינן שתהא כותל גמור דכולו עומד, וכיון דשיעור מבוי הוא בד' טפחים, ואף לאביי בסוף מבוי סגי בד"ט, ע"כ בעינן שיהא כותל גמור לד' טפחים הסמוכים לפתח, בלא פרצות כלל.

ובד' הרשב"א בעבוה"ק בית ב' שער א' מבו' דפסולא דפרצה מצידו כלפי ראשו הוא אף כשבא לתקן ראש המבוי בלחי, ומבו' דאי"ז פסול מסוים בקורה דבעינן בה שתהא ע"ג כתלי מבוי, כמו שאמרו לקמן ח' ב', אלא אף לחי ל"מ בזה, משום דאין לחי מועיל אלא כשהוא מצורף לכתלי המבוי, ואמנם משמעות ד' הרשב"א שם דהיינו רק כשנפרץ אותו הכותל שהלחי נתון סמוך לו, ואכמ"ל.[[94]](#footnote-95)

**ג** הריטב"א לקמן י' ב' כתב לפרש בד' רש"י, והוא ע"פ גירסתו בד' רש"י הכא, דהא דפסלינן הכא הוא משום דאיכא תרתי לגריעותא, דלא נשתייר היכר קורה ע"ג מבוי, ודשבקי פתחא רבא ועיילי באידך פתחא, וע"כ אם נשתייר פס ד' ואיכא קורה ע"ג כתלי מבוי, לא חיישינן להא דשבקי וכו', ורק משום דלא נשתייר פס ד' וליכא השתא קורה ע"ג כתלי מבוי, הרי דהגם דמ"מ יש לנו להכשיר בזה משום דהוא סוף מבוי, מ"מ כל דשבקי וכו' פסלינן לי', משום דלא נשתייר היכר לא בגופו ולא בהיכר כניסת הנכנסים והיוצאים, עכ"ד, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בקצרה.

בפירש"י כתב דהא דפרצה פחות מג' אינה אוסרת, הוא משום דכלבוד דמי ואין כאן פרצה, והחזו"א בסימן ע"ה סקע"ד עמד בזה, דלמש"כ רש"י דפסולא דפרצת מבוי מצידו הוא משום דחיישינן דילמא שבקי וכו', א"כ מה מהני הא דהו"ל לבוד, הרי אכתי איכא למיחש דשבקי וכו', ואם משום דבפחות מג' אין הולכין, אי"ז שייך להא דהו"ל לבוד, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב,[[95]](#footnote-96) - ולמש"כ הריטב"א בדעת רש"י דהפסול בזה הוא בצירוף הא דאין קורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, ניחא, דע"כ לא פסלינן בפרצה פחות מג' דהוי לבוד, והקורה מונחת ע"ג מבוי.

הביאוה"ל בסימן שס"ה ס"א ד"ה אסור נסתפק אם פרצה מצידו סמוך לראשו פוסלת אף כשעשה לפרצה צוה"פ, וכתב לדון דתליא בהפלוגתא שהביא בסימן שס"ג ס"ק ק"נ, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן י' ב'?, ועיי"ש שצידד דכיון דעשה צוה"פ הוי כסתום והוי כאילו הי' פס ד' בראשו.

והחזו"א בסימן ס"ה סקנ"ה תמה ע"ז דשאני בנשתייר פס ד' בראשו, דאותם העומדים נגד הפס יוצאין לרה"ר דרך הפתח שאין להם פתח אחר, וע"כ הוי פתח מעליא לאותם ד"ט, אבל כשיש צוה"פ תוך ד', אכתי בטל לי' פתח הגדול, ועיי"ש בסקע"ד במש"כ לדון דשפיר מהני לזה צוה"פ, וצ"ב, ובדעת הביאוה"ל י"ל דאזיל לטעמי' שהביא בשעה"צ שם סק"ב לד' הריטב"א בדעת רש"י דהפסול הוא בצירוף הא דאין הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וע"כ שפיר מהני לזה צוה"פ, וצ"ע.

הביאוה"ל שם נסתפק אם פרצה מצידו סמוך לראשו פוסלת אף כשעשה בפתח המבוי צוה"פ, וכתב לתלות לזה בפלוגתת רבוותא, אך לכאו' למש"כ הריטב"א דהפסול הכא הוא בצירוף הא דבעינן קורה על כתלי מבוי, אין מקום לפסול בצוה"פ, וצ"ע, והחזו"א בסימן ס"ה ס"ק נ"ד - נ"ו האריך דמהני בזה צוה"פ, עיי"ש, ובסקע"ד כתב דגם עומ"ר מהני בזה, וכתב לצדד דגם פס ד' בחצר מהני אף בכה"ג, ועי' בזה בד' המאירי לקמן י' ב'.

**לרב יוסף אית לי' דרב אמי לאביי לית לי' דרב אמי,** הרשב"א הק' לפ"מ דס"ד דטעמא דרב אמי ורב אסי הוא משום דאורך מבוי בד' והו"ל אותו פס ד' כמבוי בפנ"ע, א"כ הרי הו"ל רחבו יתר על ארכו, דמסתמא איירי אף במבוי שרחבו יותר מד', והיאך הוא ניתר בלחי וקורה, וכתב לישב דכל שנשאר במקום קורה כשיעור מבוי, רואין את המבוי כולו כאחד והפרצה כפתח שבמבוי, וע"כ חשיב שפיר כארכו יתר על רחבו, עכ"ד, ובחי' תלמיד הרשב"א כתב בשם הרשב"א, דכל הא דמצטרף שאר המבוי לדין ארכו יותר על רחבו, הוא רק משום דהו"ל סוף מבוי, וכל אורך שהי' לו בתחילה מצטרף עמו להיות ארכו יתר על רחבו, עיי"ש.[[96]](#footnote-97)

**התם סוף מבוי,** בפירש"י כתב דשאני בההיא דפרצת מבוי בצידו שכבר הי' מבוי ואירע בו פסול ולמהדר לשוויי' מבוי סגי בד"ט, והתוס' נקטו בדעתו, דאף אם נפסל ולא נשתייר בו פס ד', כיון שכבר הי' לו הכשר מבוי מתחילה, סגי שיעשה בו פס ד', והחזו"א בסימן ס"ה סקע"ג כתב דהתוס' לא למדו לזה מדבריו הכא, אלא מדבריו לעיל בד"ה אם יש, (וכ"כ במרומי שדה), ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדעת ריו"נ, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א הכ"ג והאו"ז בסימן קי"א.

והתוס' נחלקו ע"ז וכתבו דכל הא דשרי בסוף מבוי, היינו כשנפרץ ונשתייר בו פס ד', דמבוי כשר אינו יוצא מתורת הכשר עד שיפחות שלא ישתייר שם ד', אך אם נפרץ ולא נשתייר בו פס ד', ל"מ שיעשה פס ד', דהו"ל כתחילת מבוי, - ועי' בביאוה"ל בסימן שס"ה ס"א ד"ה אם נשאר במש"כ בהכרעת ההלכה בזה.

המאירי כתב דלא חשיב כסוף מבוי אלא משום שכבר תיקנו את המבוי בקורה, אך כל שנפרץ המבוי קודם שתיקנוהו בקורה, לא סגי בפס ד'.[[97]](#footnote-98)

והחזו"א בסימן ס"ה סקע"ב כתב דלא מכשרינן מכח הא דהוי סוף מבוי, אלא כששנתייר במבוי עצמו ד' אמות, אלא שנפרץ או שנתמעט חללו, אך אם עשה מחיצה בתוך המבוי ולא השאיר סמוך לפתחו ד' אמות, לא מכשרינן לי' משום סוף מבוי, ועיי"ש במש"כ להוכיח לזה.

**הכא תחילת מבוי,** משמע דכל הא דבחקק בעינן ד' אמות, הוא רק משום דמעיקרא הי' המבוי כן, אך כל שהי' המבוי גבוה י' ונתמעט מי' ונשתייר גובה י' במשך ד"ט, שפיר מהני אף לאביי, כיון דהוי סוף מבוי, וכ"כ המאירי,[[98]](#footnote-99) - והגאו"י כתב דאם נתמעט כולו מי' ובא לחקוק בו, לרש"י סגי בחקק ד"ט דהו"ל כסוף מבוי, ולתוס' בעינן חקק ד"א דהוי כתחילת מבוי, וכ"כ השפ"א, - אך במרומי שדה כתב דכל הא דלרש"י חשבינן לי' כסוף מבוי, הוא רק משום דהכא הוי כל הפסול משום גזירה, אמנם אי"ז מתישב בד' הרשב"א דס"ל דהפסול הכא הוא מדינא משום דאין קורה ע"ג כתלי מבוי, ואפ"ה ס"ל דאף אם לא נשתייר פס ד' חשיב כסוף מבוי.

**ואי בד' היכי משכח"ל,** בפירש"י כתב דהוא משום דא"א לפתוח פתח רחב ד' במשך מבוי שאינו רחב אלא ד', דאי' מקום הפצימין, ועוד כולו פרוץ הוא, ובדברי יחזקאל סימן ו' סק"ט פירש דמש"כ ועוד דכולו פרוץ הוא, היינו דאף אם הי' מקום להנחת הפצימין, מ"מ כיון דכולו פרוץ וליכא היכר דכותלי מבוי ל"מ, וכמש"כ כן הריטב"א, עיי"ש, אך בד' התוס' מבו' דפליגי ע"ז, ואם הי' מקום לפצימין שפיר הי' ניתר בלחי וקורה, אך בד' המאירי מבו' שפירש לדברי רש"י בע"א, עיי"ש,[[99]](#footnote-100) - ונתחדש בזה, דכל דאין כתלים למבוי אינו ניתר בלחי וקורה, ואף דהוי רה"י מכח מחיצות החצירות, וזה כמש"נ לעיל מד' האהעו"ז,[[100]](#footnote-101) ויש להסתפק אם הוא מכח הא דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, או הוא משום דלא חשיב כמבוי אלא כשיש לו כתלים דעי"ז הוא ניכר לעצמו.

בפירש"י כתב דהא דפריך דהיכי משכח"ל, הוא משום דמיעוט חצירות ב' וכו', והגרע"א בגהש"ס הק' דאף אם הוה סגי בחצר א' יש להוכיח דמשך מבוי אינו בד"ט, שהרי א"א לפתוח אף פתח א' ברוחב ד', - ובדברי יחזקאל שם כתב, דאם הוי סגי בחצר א', ל"ה בזה לטעמא בתרא דרש"י דכולו פרוץ הוא, דלדין כתלי מבוי סגי במה שיש לו ב' כתלים, והוי סגי בכותל שכנגד הפתח ובכותל שבא' מן הצדדים, וע"כ פירש"י דמיעוט חצירות ב'.

המ"מ בפט"ז משבת ה"כ כתב בדעת הרמב"ם, דשיעור פתח לענין מזוזה ולענין שבת הוא בג"ט, ובתוספת שבת סימן שס"ג סקנ"ט הק' דא"כ מאי פריך הכא דאי בד' היכי משכח"ל, הרי שיעור פתח הוא בג"ט, ועיי"ש שכתב לישב, דאף דבעלמא הוי שיעור פתח בג"ט, מ"מ הכא בעינן פתח רחב ד"ט, כיון דעיקר הא דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו הוא כדי שיהא בו ריבוי דיורים, וע"כ בעינן פתח ד"ט כדי שיכנסו ויצאו דרך הפתח בריוח ויהיו רגילין להשתמש במבוי תדיר, עכ"ד, והדברי יחזקאל בסימן ו' סק"ט כתב די"ל דאף אם סגי בג"ט, מ"מ ל"מ, כיון שלא נשתייר מן הכותל אלא טפח אחד, וכשיעמיד הפתח באמצע הכותל אין כאן טפח במקום אחד, ולא סגי בזה לכתלי מבוי, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן ע"א סק"ד.

החזו"א בסימן ס"ה סקמ"ו הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן ח' א' בדין מבוי הכלה לחצר, דמבוי שאין כתלים בינו לבין החצר ניתר בלחי וקורה, ועיי"ש במשה"ק לפ"ז בסוגיין, והאריך בזה שם ובסקמ"ז וסקמ"ט.

אך למש"נ מד' רש"י והריטב"א דבעינן שיהא כתלים למבוי, צ"ל דשאני התם שיש להמבוי כתלים מב' צידיו, וסגי בהכי, ול"ב שיהא לו כותל ברוח שכנגד הפתח, והדברי יחזקאל נקט דסגי אף במה שיש לו כותל א' מצידו וכותל א' כנגד הפתח, וכנ"ל.

התוס' כתבו דד' טפחים דאמר רב יוסף היינו דאיכא משהו טפי, דאם אין המבוי רחב ד' א"צ תיקון כדרב אחלאי, ואי ל"ה טפי משהו, הוי ארכו כרחבו, ובחי' הגרע"א פירש בדבריהם, דקיימי על דין חקק, דלרב יוסף לא סגי שיחקוק ד"ט, אלא בעינן שיחקוק ד"ט ומשהו, כדי שיהא ארכו יתר על רחבו, ובתחילת דבריו פירש דהיינו משום דס"ל דבעינן דהחקק עצמו יהא ארכו יתר על רחבו, ואין שאר החצר מצטרף לזה, וזה כמו שנקטו הב"ח בסימן שס"ג אות י"ח והקרבן נתנאל בסק"י דבעינן שהחקק עצמו יהא ארכו יתר על רחבו, (ודלא כמש"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין דשאר החצר מצטרף לזה), ועיי"ש שצידד דמודו התוס' דשאר החצר מצטרף לדין ארכו יתר על רחבו, ואך דכיון דבמבוי דעלמא בעינן שיהא ארכו ד"ט ומשהו, כדי שיהא ארכו יתר על רחבו, הוי זה שיעור משך מבוי, ואף בחקק בעינן לזה.

אך הריטב"א כתב דאף דבמבוי דעלמא לא סגי שיהא משכו ד"ט, כיון דבעינן שיהא ארכו יתר על רחבו, ורחבו לכל הפחות ד"ט כשיעור רה"י, וגם שאין פתח בפחות מד"ט, מ"מ בחקק סגי שיחקוק ד"ט מצומצמות, - ונתחדש בדבריו, דאף דאם בעינן למשך מבוי יותר מד"ט משום דבעינן בתים וחצירות פתוחין, גם בחקק לא סגי בד"ט, מ"מ אם ל"ב למשך מבוי ד"ט אלא משום דאל"כ אינו צריך תיקון, אין להצריך לזה בחקק, והיינו דרק אם בעינן יותר מד"ט משום דבלא"ה אין תורת מבוי עליו, נקבע מכח זה שיעור מבוי יותר מד"ט, ואף בחקק לא סגי בד"ט, אך אם בעינן יותר מד"ט משום דבלא"ה אין המבוי צריך תיקון, לא נקבע מכח זה שיעור משך מבוי יותר מד"ט.[[101]](#footnote-102)

**והא"ר נחמן וכו' כל שארכו יתר על רחבו,** בפירש"י בע"ב ד"ה ומה חצר כתב דכל דרחבה יתר על ארכה דינה כחצר ואינה ניתרת בלחי וקורה, וכ"כ ש"ר, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ג הע"ד כתב דיש מגדולי המורים שאמרו שאינה נידונת משום חצר אלא כשהיא מרובעת ואין ארכה יתר על רחבה ולא רחבה על ארכה, ובתוספת שבת סימן שס"ג סקס"ב הק' על דבריהם מהכא,[[102]](#footnote-103) ועיי"ש שכתב לישב, דהא דס"ל דבכה"ג אינה נידונת משום חצר, הוא משום דס"ל דכל שהרוחב הוא יותר מן האורך, חשבינן לי' כאורך, והו"ל כארכו יתר על רחבו, ועי' ב"ח שם אות י"ט שהזכיר לטעם זה, ונמצא דאם רוחב המבוי הו"ל יותר מד"ט, חשבינן לי' כאורך, ונמצא דלא משכח"ל דמשך המבוי ד"ט.[[103]](#footnote-104)

**מבוי שאין ברחבו ד"ט**

בפירש"י כתב דכיון דאמרת דארכו ד' כשר, הרי רחבו ד' חסר משהו, ואין שם שיעור פתח, דאין פתח פחות מד', והמהרש"א כתב דזה דלא כמש"כ התוס' דבע"כ דארכו יותר מד', דאם ארכו ד' ורחבו פחות מד' א"צ תיקון וכדרב אחלאי, וכ"כ בחי' אהעו"ז דדעת רש"י דלא קי"ל כדרב אחלאי לקמן י"ב דמבוי שפתחו פחות מד"ט א"צ לחי וקורה.

בד' רש"י ותוס' מבו' לכאו' דלמאן דפליג אדרב אחלאי וס"ל דאף מבוי שפתחו פחות מד"ט צריך לחי וקורה, הרי דאף בגונא דהמבוי עצמו אינו רחב ד"ט, ה"ה צריך תיקון, - אך בד' הריטב"א והר"ן בסוגיין מבו' דכל שאין המבוי עצמו רחב ד"ט א"צ תיקון משום דהוי מקו"פ, וכ"כ הרשב"א לקמן י"ג א' בשם הראב"ד, דלא פליגי בדרב אחלאי, אלא כשהמבוי עצמו רחב ד"ט, והוא מתקצר ואין בפתחו ד"ט, אך אם המבוי עצמו אינו רחב ד"ט הוי מקו"פ וא"צ תיקון,[[104]](#footnote-105) - ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב ה"ע משמע שנקט בדעת הרמב"ם דאף כשאין במבוי עצמו רוחב ד"ט ה"ה צריך תיקון, ולכאו' מוכח לפ"ז בדעת הרמב"ם, דהא דמבוי צריך תיקון אי"ז רק משום דהוא ככרמלית משום שאין לו ד' מחיצות, (ומשום דמדאורייתא לא סגי בג' מחיצות לאשוויי לי' לרה"י), דא"כ הרי כל שאין רחבו ד"ט דהוי מקו"פ, אין מקום להצריכו תיקון, וצ"ע.

המהרש"א שם עמד ע"ד רש"י דמ"ט הוצרך לזה, ולא פירש דהוא משום דאין בו מקום לפצימין, וכמו שפירש"י לעיל, וכתב דאפשר דב' הכתלים הוו כפצימין,[[105]](#footnote-106) - וצ"ל דאף דלדין צוה"פ דמחיצה לא סגי בראשי הכתלים, וכמו שהוכיחו הדרכי משה בסי' שס"ג והמג"א שם סקכ"ח, מ"מ כיון דלענין שם פתח סגי בראשי הכתלים, לדעת הרא"ש בהל' מזוזה והטור ביו"ד סימן רפ"ז, סגי בזה לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו.

**דפתח לה בקרן זוית,** המהרש"א כתב דאע"ג דבכה"ג ל"ה רוחב המבוי ד' אלא בתחילתו, וגם ארכו לא יהא ד' אלא באמצע המבוי, אין לחוש, ועמש"כ בזה הרש"ש, וצ"ב, - והחזו"א בסימן ע"ג סק"ח הק', דבכה"ג שאין במבוי דע"ד טפחים, הרי הו"ל מקו"פ וא"צ תיקון כלל, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ובסו"ד כתב די"ל, דאף דבאמת בכה"ג אין המבוי צריך תיקון, מ"מ כיון דמשכח"ל מבוי דע"ד דבתים וחצירות פתוחין לתוכו, שפיר י"ל דסגי בד"ט לשיעור מבוי, דהא דפריך אביי, היינו משום דמסתבר דאין שיעור מבוי פחות משיעור פתח ופצימיו, אך אם אפשר שיהא בתים וחצירות פתוחין לתוכו, סגי בזה לשיעור מבוי.[[106]](#footnote-107)

**פתח בקרן זוית**

לקמן ו' א' אמרו דפרצה ד' בקרן זוית אוסרת משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, והתוס' שם עמדו בזה ממה שאמרו הכא דפתח לה בקרן זוית, וכתבו דכל שעשאו כעין פתח במזוזות ומשקוף הוי שפיר פתח, וכעי"ז כתבו ש"ר שם, ומבו' מדבריהם, דאלמלי ה"ט ל"ה מהני הפתח, אף דרק כלפי המבוי הוא בקרן זוית, וכלפי החצר יתכן שאינו כלל בקרן זוית, ונתחדש בזה, דלדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, בעינן שיהא להחצירות פתח כלפי המבוי, ולא סגי במה שיש להן פתח כלפי עצמן, וצ"ע.[[107]](#footnote-108)

וגירסת הר"ח הכא, דאביי אמר לך דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ויש להסתפק אם פליג ע"ד התוס' וס"ל דל"מ פתח בקרן זוית אף כשעשה לו צוה"פ, והא דלרב יוסף מהני פתח זה, הוא כמש"כ המאירי לקמן ו' א', דלדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, מהני אף פתח בקרן זוית, דכל שהוא פתוח מ"מ דיינו, או דהוא משום דהא דכשעשאו כעין פתח מהני, אי"ז משום דבכה"ג עבדי לי' אינשי, אלא דאף דלא עבדי לי' אינשי, מ"מ כיון דעשה לו צוה"פ איכא ע"ז תורת פתח, וכאשר כ"ה בל' התור"פ והרשב"א והר"ן לקמן שם, (אך הריטב"א שם כתב דבכה"ג עבדי לי' אינשי), וזהו דס"ל לאביי דלדינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו, בעינן פתח כדרכו, ול"מ פתח בקרן זוית, אף היכא דיש עליו תורת פתח מכח הצוה"פ, וכ"נ בד' המאירי, ורב יוסף פליג וס"ל דכיון דיש עליו תורת פתח מכח הצוה"פ, סגי בהכי, אף דלא עבדי לי' אינשי.[[108]](#footnote-109)

ט"ו תמוז ע"ח

דף מס' 5

**לחי הבולט ד' אמות**

**ה' א' - ד' אמות נידון משום מבוי וצריך לחי אחר להתירו,** המאירי הק' דמ"ט לא פסלינן אלא בד' אמות כשיעור אורך מבוי, הרי הכא הויא הבליטה לרוחב המבוי דהכשרו הוא בד"ט, וזה לטעמי' לעיל בסוגיין שנקט דדינא הוא דשיעור רוחב מבוי ד"ט, וכתב דהוא משום דברוחב ד"ט יש בו היכר לחי, ורק בשיעור ד' אמות דיש בו הכשר לאורך מבוי ליכא היכר לחי.[[109]](#footnote-110)

התוס' וש"ר כתבו דהא דאינו נידון משום לחי, הוא אף למ"ד דלחי משום מחיצה, דמ"מ היכר קצת בעינן, והך מילתא דגם למ"ד דמשום מחיצה בעינן היכר, מצינו כן גם לענין קורה, בד' רש"י לעיל ד' ב', והתוס' בסוכה כ"ב, והרשב"א לעיל ג' א', והריטב"א לקמן י"ד א', - אך הריטב"א בחד תירוצא כתב דכל הא דל"מ הוא רק למ"ד דלחי משום היכר,[[110]](#footnote-111) וכ"כ המרכה"מ בפי"ז משבת הכ"ב בדעת הרמב"ם שם שהשמיט לדינא דלחי הבולט ד' אמות דאינו נידון משום לחי, עיי"ש, אך המ"מ שם כתב לישב ד' הרמב"ם בע"א, עיי"ש, ועי' ב"ח סימן שס"ג סוף אות ו' שהאריך בזה.

**לחי ד' אמות שנעשה לשם לחי**

בפירש"י כתב דאיירי כשלא נעשה לשם לחי, אך אם עשאו לשם לחי כשר, דמשום דריבה בסתימתו לא גרע מלחי משהו, והריטב"א כתב דרש"י למד לזה ממה שאמרו לחי הבולט, דמשמע דהוא בולט מאליו, אך בד' התוס' מבו' דרש"י למד לזה מסברא דנפשי', וכן צידד התוס' הרא"ש לקמן י' א', עיי"ש, והסכימו לזה התוס' וש"ר בסוגיין, וכ"כ האו"ז בסימן קי"ח, וכן דקדק הב"ח בסימן שס"ג סוף אות ה' מד' הרא"ש בסימן ה'.[[111]](#footnote-112)

אך בד' הרשב"א לקמן י"ד א' בד"ה הניח קורה מבו' דלא פסיקא לי' הך דינא, וכ"ה מבו' בדבריו בעבוה"ק שער א' פ"ו הל"ו דאף אם העמידו לשם לחי ל"מ, וכ"כ הריטב"א בחד תירוצא בדעת ר"ת, וכ"כ הר"ן בשם אחרים.

בטעמא דרש"י דכל שעשאו לשם לחי כשר, כתבו התוס' דאף דהא דאינו נידון משום לחי הוא משום דבעינן קצת היכר, מ"מ כל שהעמידו לשם לחי יש קול ואיכא הכירא, וכ"כ ש"ר, - אך המאירי כתב דהוא משום דהכשר לחי הוא או כשנעשה לשם לחי או כשיש בו היכר לחי, וכל שנעשה לשם לחי ה"ז כשר אף ביותר מד' אמות דלי"ב היכר לחי, וכ"ה משמעות ד' רש"י ותור"פ שהוצרכו לפרש דהא דל"מ הוא משום דבמחשבה לא מצינן לאפוקי מתורת כותל ולשוויי' לחי.[[112]](#footnote-113)

התוס' כתבו דבלחי ד' אמות המושך לארכו של מבוי ל"מ אף אם עשאו לשם לחי, והרשב"א הוסיף לפרש דהוא משום דכשהוא למשך המבוי ה"ז נראה כמבוי בפנ"ע ואין קול יוצא עליו כ"כ, ומשא"כ הכא שהוא לרחבו של מבוי, דאם הוקבע לשם כך קול יוצא עליו, וכעי"ז כתב הר"ן, והמאירי לקמן ט' א' כתב לפרש בזה בע"א קצת, עיי"ש, - אך בל' התוס' מבו' דטעם החילוק הוא משום דדוקא במושך לרחבו של מבוי דהוא מוסיף בסתימתו מהני מה שעשאו לשם לחי, ומשא"כ כשהוא מושך לארכו של מבוי ואינו מוסיף בסתימתו, ועמש"כ לפרש בזה בחזו"א סימן ס"ז סוסק"ז.

**ורב יוסף לאפוקי מתורת לחי עד דאיכא ד' אמות,** הרשב"א והריטב"א הקשו דאכתי תיקשי לרב יוסף מהא דאמר רב הונא דנידון משום מבוי, והול"ל אינו נידון משום לחי או נידון משום כותל, וכתבו דהא דבד' אמות אינו נידון משום לחי, הוא משום דדרך בנ"א לעשות מבוי ד' אמות, וע"כ כל שעושה לחי ד' אמות ה"ז נראה לבריות כמבוי, וזהו דקאמר רב הונא דנידון משום מבוי.

התוס' הקשו מהא דאמר רב יוסף לקמן על דברי רב הונא דש"מ דמשך מבוי ד' אמות, והרשב"א והריטב"א כתבו די"ל דהתם לטעמי' דרב הונא קאמר, ועיי"ש מש"כ לישב עוד, ומבו' בדבריהם דאף דבלחי הבולט לרחבו של מבוי מודה רב יוסף דלא נפיק מתורת לחי אלא בד' אמות, מ"מ בלחי המושך ס"ל דנפיק מתורת לחי בד' טפחים, וע"כ מהא דא"ר הונא דלא נפיק מתורת לחי אלא בד' אמות, ש"מ דס"ל דמשך מבוי ד' אמות.

ובטעמא דמילתא כתב התוס' הרא"ש דשאני לחי הבולט לרחבו של מבוי שעומד כדין לחי, וע"כ מודה רב יוסף דלא נפיק מתורת לחי אלא בד' אמות, ומשא"כ בלחי המושך חוץ למבוי שלא כדרך לחי, הרי דכיון דמשך מבוי ד"ט, נפיק מתורת לחי בד"ט, והר"ן כתב בע"א קצת, דשאני לחי הבולט לרחבו של מבוי שהוא מוסיף בסתימת המבוי, עיי"ש, וכ"כ הגאו"י,[[113]](#footnote-114) ובזה מתפרשים ד' המהרש"א בשבת ט' א' דנקט דבד"ט נפיק מתורת לחי, ותמהו ע"ז הגרע"א והקרני ראם שם.

**אותו לחי היכן מעמידו,** התוס' כתבו דהיינו במבוי רחב יותר מח', דבמבוי ח' היכן שיעמידנו הוי עומ"ר, אך הרשב"א וש"ר כתבו דאיירי אף במבוי ח', דלרב הונא גופי' ל"מ עומ"ר לתיקון מבוי, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דלרב הונא דפרצת מבוי בד' אין ללמוד מק"ו דעומ"ר מהני במבוי.

ובדעת התוס' צ"ל כמש"כ הגאו"י, דאף דלרב הונא ליכא להק"ו, מ"מ מודה דעומ"ר מתיר במבוי מסברא, ועיי"ש שהוכיח כן מדעת הסוברים דקי"ל דפרצת מבוי בד', וקי"ל נמי דעומ"ר מתיר במבוי, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סקט"ז, ועי' בית מאיר סימן שס"ה ס"א (סוד"ה תו) מש"כ כן מטעם אחר, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיא דעומ"ר במבוי. ?וכ"ה מוכח מד' מהר"ם מר"ב בפסקיו סימן ו' שפסק כרב הונא, ושם סימן ה' כתב דעומ"ר מתיר במבוי, עיי"ש.

**אי דמוקי לי בהדי' אוספי הוא דקא מוסיף עלי',** המאירי כתב דאף דפסולא דלחי ד' אמות הוא רק כשלא העמידו בידים, מ"מ הכא לא מכשרינן מכח שהוא מעמיד את התוספת בידים, דה"ז בטל אצל הבליטה שלא נעשית לשם לחי, וכ"כ הגאו"י, - והחזו"א בסימן ס"ז סוסקי"ג כתב, דבגונא דהי' הלחי פחות מד' אמות, והוסיף עליו לשם לחי והאריכו לד' אמות, הוי כעשאו כולו לשם לחי ומהני.

**דמטפי בי' או דמבצר בי',** בפירש"י כתב דהיינו גבוה ממנו או נמוך ממנו, א"נ או עב ממנו או דק ממנו, ובד' המאירי מבו' דב' הפירושים אמת, ועיי"ש שכתב דה"נ מהני כשעשה הלחי מדבר אחר שלא ממין הכותל, שחידושו נותן לו היכר, וכ"כ הב"ח בסימן שס"ו אות ו', וכ"נ בד' החזו"א בסימן ס"ז סקי"ג.[[114]](#footnote-115)

אך העולת שבת שם סק"י דקדק מל' הטוש"ע דס"ל דל"מ אלא כשהוא עב ממנו או דק ממנו, ול"מ לעשותו גבוה או נמוך, וכ"כ התו"ש שם סקכ"ד דכ"ה משמעות סתימת הפוסקים.

והעולת שבת שם סוסקכ"א הק' על פי' קמא דרש"י, דכיון דאין ניכר הלחי אלא למעלה, הו"ל כמו דלית לי' לחי מלמטה, והו"ל כלחי שהגביהו מן הקרקע ג"ט, דאמרו לקמן י"ד ב' דל"מ, - ובדעת רש"י צ"ל, דכל דניכר הלחי למעלה שאינו תוספת על הכותל, ה"ז מועיל להכשיר את כולו, ולא חשיב כלחי שהגביהו מן הקרקע.

הב"ח בסימן שס"ג אות ט"ו נקט עפי"ד רש"י, דה"נ בלחי שהעמידו אצל עובי הכותל מבחוץ והוא שוה מבפנים ומבחוץ, אם הוא גבוה או נמוך, ה"ה נידון משום לחי, וכתב דבכה"ג משכח"ל פסולא דלחי למעלה מד' אמות, והסכימו לזה העולת שבת שם סק"י וסקכ"א והתו"ש שם סקנ"ג.

אך החזו"א בסימן ס"ז סקי"ג נקט בפשיטות דבכה"ג ה"ז פסול, ול"מ הא שהעמידו גבוה או נמוך ממנו, אלא בגונא דהכא דכל הלחי נראה, ואך דל"מ משום דליכא היכר שהוא משמש לסימן ולהיכר לגמר המבוי, ולזה סגי בהיכר גבהו של לחי להפרידו מהמשכת הכותל, עיי"ש.

**עומ"ר להיתר מבוי**

**אבל במבוי ז' ניתר בעומ"ר על הפרוץ וק"ו מחצר וכו',** הגאו"י הק' דמ"ט בעינן לק"ו מחצר, דכיון דמהני לחי או קורה דאינם מחיצה גמורה, כ"ש דיועיל עומ"ר דהוא מחיצה גמורה,[[115]](#footnote-116) ועיי"ש מש"כ בזה, - ובמרומי שדה כתב דס"ד דכיון דהקילו בלחי וקורה, בעינן דוקא לחי או קורה, ולא מהני בו עומ"ר, וזהו דילפינן מחצר, דאע"ג שהחמירו בהכשרו במחיצה רביעית, מ"מ מהני בו עומ"ר.

ובכ' הגרי"ז בבכורות י"ז ב' כתב בשם הגר"ח שהוכיח מסוגיין, דמה שהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית, לאו היינו דמדרבנן לא סגי בג' מחיצות ובעינן מחיצה אף ברוח רביעית, דא"כ ודאי דיועיל עומ"ר דהוי מחיצה גמורה, אלא היינו דמדרבנן בעינן שיהא המבוי סתום, וע"כ אף דלחי וקורה מהני, מ"מ י"ל דעומ"ר לא יועיל, - ועד"ז כתב החזו"א בסימן ס"ה סק"א דתיקנו חכמים שיהא כולו גדור והפרצה יהי' על אופן שיקרא פתח, וע"כ אף דלחי וקורה מעלה את הפרצה לשם פתח, עדיין לא ידענו דעומ"ר מעלה את הפרצה לשם פתח, ויסוד הדברים הוא דשאני לחי וקורה שהם מועילין לתקן את המקום הפרוץ עצמו, ומשא"כ בעומ"ר, דעיקרו הוא משום דסגי בגדירת הרוב, אך אי"ז תיקון גמור על המקום הפרוץ.[[116]](#footnote-117)

הגאו"י הק' עוד, דמאי ס"ד דל"מ עומ"ר במבוי ברוח הרביעית, הרי אף בג' רוחות מהני עומ"ר, דמה"ט הוא דשרינן בפרצה פחות מכשיעור בג' הרוחות, והרי אף בלא הק"ו, דל"ה עומ"ר מתיר במבוי, מ"מ מבו' בסוגיין דאין פרצה פחות מכשיעור אוסרת, (ורק פרצת ד' לרב הונא בדליכא גידודי ופרצת י' לרב הונא ברי' דר' יהושע אוסרות), ועיי"ש מש"כ בזה, ולפ"ד המרומי שדה ניחא, דכל הס"ד דלא יועיל עומ"ר הוא רק במחיצה רביעית שהקילו בו דסגי בלחי או קורה, - והחזו"א בסימן ס"ה סק"ב וסק"ד נקט דבאמת בלא הק"ו דעומ"ר מתיר במבוי, היתה כל פרצת ד' במבוי אוסרת, ול"ה שרינן בזה אלא בגונא דיש הכשר לחי על המחיצה שברוח זו, עיי"ש, וצ"ע.[[117]](#footnote-118)

**ומה חצר וכו' ניתרת בעומ"ר,** התורי"ד כתב דהא דחצר ניתרת בעומ"ר על הפרוץ, שמעינן לה מהא דתנן לקמן ט"ו ב' בשיירא שחנתה בבקעה והקיפוה כלי בהמה מטלטלין בתוכה ובלבד וכו' ולא יהא פרצות יתירות על הבנין, אך הגאו"י והחזו"א בסימן ס"ה סקי"ג כתבו דקים לי' הכי דעומ"ר מתיר בחצר,[[118]](#footnote-119) - ויש ללמוד מזה, דלפי הס"ד דאין עומ"ר מתיר במבוי, אינו מתיר אף בשאר רוחות, וזהו דילפינן מחצר דמצינו דעומ"ר מתיר בשאר רוחות, דמתניתין דהתם דבלבד שלא יהיו פרצות יתירות על הבנין, איירי בשאר רוחות, דרוח רביעית ניתרת בפס ד' או בב' פסין כ"ש ולא בעינן שלא יהיו פרצות יתירות על הבנין, וצ"ע.

בתור"פ הק' דשמא הא דחצר ניתרת בעומ"ר, הוא מטעם פס, ופס ל"מ במבוי, ונת' בזה להלן, וכתב דעומ"ר מהני אף כשאינו מחובר לכותל אלא באמצע, ובכה"ג ל"מ משום פס, דפס צריך להיות דבוק לכותל,[[119]](#footnote-120) וכן מהני אף כשאין בהעומ"ר ד"ט, בחצר שרחבה ז"ט ויש בה עומד יותר מג' טפחים ומחצה, דאי"ז מועיל מטעם פס, עיי"ש, - ולכאו' למש"כ התורי"ד דהא דמהני עומ"ר בחצר הוא נלמד ממתניתין דשיירא, אין לפרש דההיתר התם הוא משום פס, דפס ל"מ אלא ברוח רביעית.[[120]](#footnote-121)

**פס ד' אמות בחצר ובמבוי**

בפירש"י כתב דבמבוי ח' א"א להתירו מק"ו, אף שהלחי הוי ד"ט וחצר ניתרת בפס ד', דכיון דלאו לשם לחי הוקבע שם ולא לשם פס, כי היכי דיצא מתורת לחי יצא מתורת פס, ובתוס' הרא"ש ותור"פ פירשו בדעתו, דגם בחצר ל"מ פס הבולט ד' אמות, דאין תורת פס עליו, וכ"כ הגאו"י, וכ"כ בתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר בסימן שס"ג סי"א, - אך הריטב"א פירש בד' רש"י, דבחצר שפיר מהני בכה"ג, ורק במבוי הוא דל"מ משום דבעינן היכר פס, וכ"כ הבית מאיר שם.

הגאו"י עמד בזה, דמ"ט יהא פס הבולט בחצר ד' אמות יוצא מתורת פס, הרי שיעור משך חצר אינו בד' אמות, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ח דמבוי שאין ארכו ד' אמות ניתר בב' לחיים או בפס ד' כחצר, והרי דבחצר ל"ב משך ד' אמות, ועיי"ש מש"כ בזה, והחזו"א בסימן ס"ה סוסקי"ג כתב דגם שיעור חצר הוא בד' אמות, וע"כ הוא דפס הבולט ד' אמות ל"מ, וצ"ע.

התוס' נחלקו ע"ד רש"י דפס הבולט ד' אמות בחצר שפיר מהני, דכיון דהא דמהני הפס הוא משום מחיצה, כ"ש דמהני היכא דסותמו טפי, ומשא"כ במבוי שהקילו חכמים בלחי, צריך שיהא שם לחי עליו.

והאבנ"ז בסימן רצ"ד פירש לדבריהם, לפ"מ שאמרו בשבת ק"ל ב' דחצר יש לו ד' מחיצות ומבוי אין לו ד' מחיצות, והרי דבחצר הא דמהני פס ד' הוא משום דהוי כמחיצה גמורה, וכמש"כ כן בתור"פ לקמן י"ב א', אך הא דמהני לחי וקורה במבוי, אי"ז משום דהוי כמחיצה גמורה, דאף למ"ד דלחי משום מחיצה, מ"מ מדרבנן אין מחיצה זו מועלת, וכמבו' בפשוטו בסוגייית הגמ' לקמן י"א ב', אלא הקילו חכמים דאף דאי"ז מחיצה גמורה מ"מ הוא ניתר, וע"כ בעינן שיהא בו היכר לחי, ועיקר החילוק בזה בין חצר למבוי, הוא מבו' כן בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד.

והא דלא ילפינן מבוי מחצר שיהא ניתר בפס ד', כתב בתור"פ דהוא משום דקים לי' דתקנ"ח היא, דתיקנו דפס ד' מועיל בחצר אבל לא לחי, ולחי מועיל במבוי אבל לא פס,[[121]](#footnote-122) וזה ע"ד מש"כ התוס' בד"ה שפרצתו בד', דאין ללמוד מק"ו דיועיל לחי וקורה לחצר.

בגל' הגרע"א בסימן שס"ג סי"א נסתפק במה שאמרו לקמן ט"ו א' דלחי שלא סמכו עליו מאתמול ל"מ, אם ה"נ פס ד' בחצר שלא סמכו עליו מאתמול ל"מ, ובתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר שם צידד דתליא בפלוגתת רש"י ותוס' הכא בדין פס הבולט ד' אמות, דלדעת רש"י דאינו מועיל משום דלא מינכרא מילתא, ה"נ ל"מ פס דלא סמכו עליו מאתמול, והבית מאיר שם נחלק ע"ז, דגם לדעת רש"י דמהני פס ד' אמות בחצר, ורק במבוי הוא דל"מ, ונת' לעיל הפלוגתא בזה.

והגרע"א שם הק' דאי נימא דפס ד' מהני אף כשלא סמכו עליו, א"כ לפרוך הכא דמה לחצר דמהני בעומד מאליו אף בלא סמכו, והבית מאיר שם השיב ע"ז, דליכא למיפרך הכי, וע"ד מש"כ התוס' בסוד"ה אינו דין דליכא למיפרך דפס ד' אמות יוכיח דמועיל בחצר ואינו מועיל במבוי.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ה נקט דבפסי חצר ל"ב שיסמכו עליו מאתמול אף לדעת רש"י, וכתב לפ"ז דלדעת רש"י דמהני תיקון פס במבוי, הרי דאף דלחי שלא סמך עליו אינו מועיל, מ"מ כל שהוא רחב ד"ט ה"ז מועיל מדין פס, אך לדעת התוס' דל"מ תיקון פס במבוי, אף לחי ד"ט ל"מ אם לא סמך עליו מאתמול, ואמנם כ"ז הוא לפ"מ שפירש הגרע"א בד' רש"י דליכא נפ"מ בדין פס ד' בין חצר למבוי, אך למש"כ הבית מאיר בדעת רש"י דפס הבולט ד' אמות מתיר בחצר ואינו מתיר במבוי, לכאו' ה"נ פס ד' שלא סמכו עליו, אף דהוא מתיר בחצר, מ"מ אינו מתיר במבוי, וצ"ע.

המקו"ח בתיקון עירובין בסופו כתב, דבגונא דקני צוה"פ ארוכין יותר מד' אמות, אינו נידון משום צוה"פ, דבצוה"פ בעינן שיהא על הקנים שם לחי, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס ל"ה הביא לדבריו, וצ"ע דלמש"כ התוס' דפסי חצר מועילין כשיש בהן ד' אמות, וכל הא דלחי הבולט ד' אמות ל"מ הוא משום דאי"ז מחיצה מעליא ובעי היכר, א"כ בצוה"פ דהוי מחיצה גמורה, וכתבו הרשב"א והרא"ש לקמן י"א א' דל"ב היכר, מ"ט לא יועיל כשהקנים בולטים ד' אמות, ועי' באבנ"ז סימן רח"צ סק"ד שכתב מה"ט דמהני אף אם קני הצוה"פ בולטין ד' אמות, וכ"כ החזו"א בסימן ע' סקכ"ה.

**תוד"ה ק"ו מחצר, אע"ג דחצר ומבוי שוין דכשהן מרובעין צריכין פס ד' וכו',** החזו"א בסימן ס"ה סקט"ז כתב דאינם שוין לגמרי, דמבוי הפתוח לרה"ר ניתר בלחי וקורה, וחצר שהיא פתוחה לרה"ר אף בארכו יתר על רחבו צריך פס, וכמש"כ הרמ"א בסימן שס"ג סכ"ז.[[122]](#footnote-123)

הריטב"א כתב דלדעת הראב"ד דס"ל דאף חצר שארכה יתר על רחבה אינה ניתרת אלא בפס ד', ניחא, דזהו דעבדינן ק"ו מחצר דלעולם אינה ניתרת בלחי וקורה, למבוי דכשארכו יתר על רחבו הוא ניתר בלחי וקורה.

**מ"מ עביד ק"ו שפיר דבמקום דל"מ לחי וקורה דהיינו במרובעים מהני עומ"ר,** משמעות דבריהם, דלהס"ד דאין עומ"ר מתיר במבוי, הרי דה"נ חצר שארכה יתר על רחבה, דדינה הוא דהיא ניתרת בלחי וקורה, אינה ניתרת בעומ"ר, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א.

הריטב"א כתב די"ל עוד, דהכא אין הק"ו מחצר למבוי, דתיקשי דהרי חצר ומבוי שוין הן, אלא הק"ו הוא מלחי לעומ"ר, דמה חצר מרובע וה"ה מבוי שכמוהו דאין כח ללחי להתירו מפני קולא שבו, מ"מ מועיל בו עומ"ר מפני שהוא חמור, כ"ש דבמקום דיש כח ללחי להתיר, דיועיל בו עומ"ר.

**עומ"ר בשאר רוחות**

**אבל שיועיל עומ"ר בכל שאר רוחות ליכא למילף,** האחרונים תמהו בזה דהרי בשאר רוחות ודאי דמהני עומ"ר, שהרי פרצה מצידו אינה אוסרת לדעת ר"ה ברי' דרב יהושע אלא ביותר מי' אמות, ובפחות מכך היא ניתרת בעומ"ר, ועי' בחי' אהעו"ז במשה"ק עוד ע"ד התוס', ועיי"ש במש"כ לפרש לדבריהם, ועי' בחזו"א סימן ס"ה ס"ק ב' - ד' במש"כ בזה באורך.

והשפ"א כתב דמכוון התוס' הוא לפ"מ דס"ד דהק"ו אתיא אף כמ"ד דפרצת מבוי בד', ואין פרצה זו ניתרת בעומ"ר, והרי דעומ"ר ל"מ בשאר רוחות, - והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז כתב דמכוון התוס' הוא להא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת, ואינה ניתרת בעומ"ר, והיינו משום דפרצה זו אינה ניתרת בלחי, אלא צריכה צוה"פ, וע"כ אף אינה ניתרת בעומ"ר, ועמש"כ ע"ז בחי' רא"ל סימן ט', - וי"ל עוד עד"ז, דמכוון התוס' הוא למבוי מפולש, דאינו ניתר אלא בצוה"פ, ול"מ בו עומ"ר, וכמש"כ הר"ן לקמן י"א א', ומשא"כ בחצר מפולשת דהיא ניתרת בעומ"ר, וכמש"כ הר"ן שם.[[123]](#footnote-124)

**דדיו לבא מן הדין להיות כנידון כמו לחי,** החזו"א בסימן ס"ה סק"ב הק', דהא דל"מ לחי בב' רוחות, אי"ז משום תקנ"ח שהצריכו לחי, אלא הוא משום דלאשוויי רה"י בעינן ג' מחיצות גמורות, ואף אם הי' בדין דא"צ תיקון כלל ברוח רביעית, מ"מ הוה בעינן ג' דפנות בעומ"ר ול"ה מהני לחי, וכל דאיכא עומ"ר בג' רוחות ואיכא ג' מחיצות גמורות, הרי דלענין דין תיקון מבואות, שפיר מהני לחי אף בב' רוחות, וממילא הדין נותן דאף יועיל בזה עומ"ר מק"ו, דאף דאין הלחי מועיל בשאר רוחות אלא אחר דאיכא עומ"ר, מ"מ לאו היינו דאין הלחי מתיר אלא בצירוף עומ"ר, (דלפ"ז אין ללמוד מק"ו דיועיל עומ"ר לחודי'), אלא היינו דהעומ"ר מועיל להשלים הדפנות, ותו מהני הלחי בפנ"ע לדין תיקון מבואות, ועיי"ש משה"ק עוד בזה, אך אי נימא דמכוון התוס' הוא לפרצת ד' או למבוי מפולש, ניחא, דהתם הרי ל"מ לחי להתיר, וע"כ אף עומ"ר אינו מועיל.

המהרש"א הק', דכיון דעומ"ר אינו מועיל במבוי בכל ד' רוחות, א"כ היאך ילפינן מבוי בק"ו מחצר, הרי איכא למיפרך דעומ"ר בכל רוחות יוכיח דמהני בחצר ול"מ במבוי, וכתב דכיון דא"א ללמוד לזה מק"ו, ה"נ ליכא למימר יוכיח, וע"ד מש"כ התוס' בסוד"ה אינו דין, ועי' בשפ"א ובחזו"א סימן ס"ה סקי"א במשה"ק ע"ז.

והמהרש"א במהדו"ב כתב, דאף שכתבו התוס' דאין ללמוד עומ"ר בשאר רוחות מק"ו, מ"מ י"ל דה"ז מועיל אף בלא ק"ו, וע"כ ליכא למיפרך מינה, ולפי דבריו בע"כ דאין מכוון התוס' לדינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים, שהרי פרצה זו באמת אינה ניתרת בעומ"ר, וא"א לומר דשמא באמת מהני עומ"ר.

**תוד"ה תאמר במבוי, וא"ת היא גופה נילף בק"ו מחצר שתהא פרצתו בי',**[[124]](#footnote-125)השפ"א הק' דהרי כתבו התוס' לעיל דליכא למילף ק"ו על שאר המחיצות משום דדיו לבא מן הדין להיות כנידון כמו לחי, - ולכאו' י"ל, דקו' התוס' לעיל היא דנילף דעומ"ר מהני בשאר רוחות, וע"ז כתבו דדיו וכו', דכיון דילפינן לי' מלחי דינו כלחי דאינו מועיל אלא ברוח רביעית, אך קו' התוס' הכא דנילף דפרצת ד' אינה פוסלת במבוי וא"צ תיקון כלל, כיון דמבוי קל מחצר, וע"ז ליכא למימר דיו.

**דהיא הנותנת, דבשביל שמבוי ניתר אפי' בלחי וקורה הוי פרצתו בד',** בתור"פ הק' דא"כ היאך ילפינן מק"ו להתיר עומ"ר, נימא דהיא הנותנת משום דהקלנו במבוי להתירו בלחי וקורה, משו"ה נחמיר עליו לומר דעומ"ר לא יועיל בו, ועיי"ש מש"כ בזה.

ובחי' הריטב"א כתב, דהא דלא ילפינן להתיר פרצת ד' מק"ו, הוא משום דשאני חצר שיש לו ד' מחיצות וע"כ התירו בו פרצה עד י', ומשא"כ במבוי שאין לו אלא ג' מחיצות, דין הוא שלא נתיר באותן מחיצות פרצה בעשר כיון שכבר עומדת רוח רביעית פרוצה, עכ"ד, ולפ"ז ניחא דאי"ז טעם כלל שלא יועיל עומ"ר במבוי ברוח רביעית, וזה ע"ד מש"כ בתור"פ בתי' בתרא.[[125]](#footnote-126)

**וליכא למימר דנילף שלא יועיל לחי וקורה למבוי ועומ"ר לחצר, דגמירי לה מסיני,** המהרש"ל פירש דמכוון התוס' דהא דמהני לחי וקורה במבוי ועומ"ר בחצר הוא מהלמ"מ, ועיי"ש שהק' ע"ז שהרי דין תיקון מבוי וחצר אינו אלא מדרבנן,[[126]](#footnote-127) ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה המהרש"א, ועי' בחזו"א סימן ע"ד סקי"ב במש"כ ע"ד המהרש"א.

והחזו"א בסימן ס"ה סקי"ד כתב לפרש לד' התוס', דאין כונתם דהוא מהלמ"מ, אלא כונתם דגמירי הכי מרבותינו, וכעי"ז כתב השפ"א.

**קסבר וכו' מבוי נמי פרצתו בעשר,** הרשב"א וש"ר לעיל בסוגיין כתבו, דלדעת רב הונא דפרצת מבוי בד', אין עומ"ר מתיר במבוי, כיון דלא מצינו למילף לה בק"ו מחצר, דמה לחצר שכן פרצתה בעשר, - אך בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אותו לחי מבו' דעומ"ר מתיר במבוי אף לדעת רב הונא, והגאו"י כתב בדעתם דהיינו, דאף דלרב הונא ליכא להק"ו, מ"מ מודה דעומ"ר מתיר במבוי מסברא, ועיי"ש שהוכיח כן מדעת הסוברים דקי"ל דפרצת מבוי בד', וקי"ל נמי דעומ"ר מתיר במבוי, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סקט"ז, ועי' בית מאיר סימן שס"ה ס"א במש"כ בזה בע"א, ונת' להלן בהערה כ'.

לקמן ו' א' אמרו דאף למ"ד דפרצת מבוי בי', מ"מ כל דבקעי בה רבים פרצתו בד', והט"ז בסימן שס"ה סק"ג והמג"א שם סק"ד כתבו דהיינו רק במבוי, אך בחצר אין פרצה פחות מי' אוסרת אף אם בקעי בה רבים, - והאהעו"ז שם הק' ע"ז, דא"כ מ"ט לא פרכינן מינה דמה לחצר שפרצתה בעשר תאמר במבוי שפרצתו בד' היכא דבקעי בי' רבים, ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דפרצה דבקעי בה רבים אוסרת, הוא אף בחצר, וכ"כ הגאו"י לקמן ו' א', ד"ה הלכך אמרינן, וכבר כתב כעי"ז בס' ההשלמה לקמן ח' א'.[[127]](#footnote-128)

והאהעו"ז שם הוכיח מזה דגם דינא דפילוש האוסר במבוי, דמבוי המפולש אינו ניתר אלא בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ול"מ לו עומ"ר ברוח שלישית, הוא גם בחצר, ונקט האהעו"ז שם דדינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים, הוא מדין פילוש, וית' בעזה"י במקומו?, אך הגאו"י לקמן ח' א' סוד"ה אבל כלה נקט דדינא דפילוש הוא רק במבוי ולא בחצר, ועיי"ש במש"כ לישב הא דלא פרכינן מינה.

והשפ"א לקמן ו' א' כתב, דהא דפרצה דבקעי בה רבים אינה פוסלת בחצר, הוא משום דבקיעה דחצר לא חשיבא כבקיעת רבים, וע"כ ליכא למיפרך מינה, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סק"י, וכתב דגם הא דפילוש אוסר במבוי ולא בחצר הוא מה"ט, וע"כ לא פרכינן מינה, וכבר כתב עד"ז בבית מאיר סימן שס"ה ס"א בתו"ד בד"ה תו,[[128]](#footnote-129) וכעי"ז כתב השואל בתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ז,[[129]](#footnote-130) - ועי' בקרן אורה מש"כ לישב בזה בע"א, וזה תליא ביסוד הפסול דפרצה ד' דבקעי בה רבים, ואכ"מ.

ובעיקר הנידון בזה אם דינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים, ודינא דפילוש הם אף בחצר, ובביאור הטעם לחלק ביניהם, יתבאר בעזה"י במקומו?.

**רב אשי אמר אפי' תימא במבוי ח',** התוס' כתבו דאתיא כמ"ד דפרוץ כעומד אסור, והרשב"א הק' ע"ד הרי"ף שהביא להא דרב אשי, שהרי לפ"מ דקי"ל דפרוץ כעומד מותר, ודאי דיש להתיר אף במבוי ח', וא"צ לטעמא דרב אשי, ועי' במאירי במש"כ בשם הרשב"א לדון לישב ד' הרי"ף, דנפ"מ בד' רב אשי דמה"ט יש להתיר אף בלחי יותר מד' אמות, בגונא דיש להסתפק דשמא הוי עומ"ר על הפרוץ.[[130]](#footnote-131)

ובד' הרמב"ם בפי"ז משבת הכ"ב מבו' דאין להתיר אלא בעומ"ר על הפרוץ ולא בפרוץ כעומד, ועמד ע"ז הקר"א בסוגיין, ועיי"ש במש"כ בזה, - ובכ' הגרי"ז בבכורות י"ז ב' כתב, דלא ילפינן להתיר, אלא בעומ"ר דהוי הכל כסתום, וה"ז מועיל לתקן את הפתח, אך בפרוץ כעומד שאין הכל כסתום, והא דה"ז מתיר הוא משום דסגי בגדירת מחצה, אי"ז מועיל לתקן את הפתח, והך מילתא דחלוק הוא גדר ההיתר בעומ"ר מגדר ההיתר בפרוץ כעומד, מצינו עד"ז בד' הר"ן לקמן ט"ו ב', עיי"ש, ועיי"ש שהק' ע"ז דכיון דאף פרוץ כעומד מועיל בחצר, יש ללמוד מהק"ו להתיר אף במבוי.

**תוד"ה וספק דבריהם להקל, וה"ר שמעי' פירש וכו',** במש"כ התוס' דהא דפרוץ כעומד מותר הוא משום דהוי כעין ספק ספיקא, שמא עומד מרובה, ושמא הוי פרוץ כעומד, כתב התוס' הרא"ש דאי"ז ספק ספיקא ממש, דאי"ז אלא ספיקא אחת שמא הוי פרוץ מרובה שמא לא הוי, אלא מצוי הוא ההיתר יותר מן האיסור, אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס קס"ז ובתשו' חמד"ש אהע"ז סימן כ"ג סקל"ג כתבו במש"כ התוס' בחולין כ"ח ב' כן גם בהא דשרינן במחצה על מחצה בשחיטה דהו"ל ספק ספיקא גמור.[[131]](#footnote-132)

כ"ח תמוז ע"ח

דף מס' 6

**פרצה בקרן זוית**

**ו' א' - מצידו בעשר מראשו בד',** התוס' כתבו דעשר אין פירושו כד', דעשר כשל מטה וד' כשל מעלה, וכ"כ תור"פ והרשב"א והריטב"א והריא"ז, אך בפסקי רי"ד כתב דאינו אוסר אלא ביותר מד', וכ"כ המאירי, וה"נ נחלקו בדינא דפרצת מבוי בד', אם הוא בד' או ביותר מד', ובל' הר"ח לקמן בסוגיין מבו' דפרצת מבוי היא ביותר מד'.

וטעם הפלוגתא מבו' בדבריהם דהוא ביסוד שיעורא דד', דהרשב"א והריטב"א כתבו דהא דפחות מד' אינו אוסר, הוא משום דל"ה מקום חשוב, ובתור"פ כתב דהא דפחות מד' אינו אוסר, הוא ע"ד דינא דרב אחלאי דמבוי שאין בפתחו ד' א"צ תיקון, וע"כ ה"ז אוסר בד', אך הרי"ד כתב דהא דאינו אוסר עד ד', הוא משום דד' הוי שיעור פתח, ולא חזינן לי' כפרצה, ורק ביותר מד' דהוא יותר משיעור פתח, חשבינן לי' כפרצה, ומבו' בדבריו דדמי לדינא דפרצה יותר מי', דהיינו משום די' הוא שיעור פתח, וביותר מכך חשיב כפרצה, והכא אמרינן דרק ד' חשיב כפתח, ויותר מכך חשיב כפרצה.

**פרצה בקרן זוית**

**כגון שנפרץ בקרן זוית דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי,** בפירש"י לקמן צ"ד ב' ד"ה כגון שנפרצה פירש דפרצה בקרן זוית הוא פרצה שתופסת ב' רוחות, וכ"כ הרשב"א וש"ר בסוגיין, - והרשב"א כתב דבד' הרי"ף לקמן י"א ב' בשם ר"ה גאון והרמב"ם בפט"ז משבת ה"כ, מבו' דס"ל דפרצה בקרן זוית היינו כשהיא בקצה הכותל, דלא עבדי אינשי פתח אלא באמצע הכותל.

לדעת הרי"ף והרמב"ם דפתח שבקצה הכותל ל"ה פתח, כתב הגאו"י לקמן י' ב' סוד"ה שמעינן דהיינו רק כשהפתח הוא על מיעוט הרוח, אך אם הפתח הוא על רוב הרוח, שפיר הוי פתח, דכל הא דלא עבדי אינשי פתח בקרן זוית, הוא רק בדאיכא עומד מרובה מן הצד, וכעי"ז כתב החזו"א בסימן ע"ב סק"י, עיי"ש, אך בתשו' משכנות יעקב או"ח סימן קכ"ג קנב: נקט בפשיטות דגם אם הוי הפתח על כל הרוח ל"מ.[[132]](#footnote-133)

הרשב"א הק' דכיון דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, א"כ פרצה היא, ומ"ט אינה אוסרת אלא בד' ולא בג', וכתב דכיון דבעלמא ל"ה מקום חשוב בפחות מד' לא החמירו עליו כ"כ להצריכו צוה"פ,[[133]](#footnote-134) וכעי"ז כתב הריטב"א.

ובתור"פ כתב דהא דאינה אוסרת בפחות מד', הוא כדינא דרב אחלאי דמבוי שפתחו פחות מד' א"צ תיקון, וכמו דפתח פחות מד' א"צ תיקון, ה"נ פרצה פחות מד' ל"ה פרצה, אך בפסקי רי"ד כתב דבד' דהוי שיעור פתח, חשבינן לה כפתח אף דלא עבדי אינשי, ורק ביותר מד' דהוא יותר משיעור פתח, הוא דחשבינן לה כפרצה.

הריטב"א כתב דפתח בקרן זוית דהוי פרצה, אינו ניתר בלחי וקורה, דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ד א', אך בפסקי רי"ד כתב דאף דהו"ל פרצה, מ"מ ה"ז ניתר בלחי וקורה, עיי"ש.[[134]](#footnote-135)

התוס' הוכיחו מסוגיית הגמ' דלעיל, דאף דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, מ"מ אם עשאה כעין פתח במזוזות ומשקוף הוי פתח, ועד"ז כתבו הרשב"א וש"ר דכל שעשה צוה"פ חשיב פתח, וכ"כ הר"ן לקמן י' ב'.[[135]](#footnote-136)

אך בד' הרי"ף לקמן י"א א' והרמב"ם בפט"ז משבת ה"כ מבו' דהא דפתחא בקרן זוית ל"ה פתח, הוא אף כשעשה לו צוה"פ, וקשיא לדבריהם מסוגיית הגמ' לעיל דמבו' דפתח בקרן זוית חשיב כפתח, - והמאירי כתב בשם תוס', דאף דפתח בקרן זוית ל"ה פתח גמור, מ"מ סגי בזה לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו.[[136]](#footnote-137)

בטעמא דהתוס' ודעימייהו דמהני צוה"פ בקרן זוית, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בד' הרשב"א והר"ן מבו' דהיינו דאף דגם בכה"ג לא עבדי אינשי, מ"מ כל שעשה צוה"פ חשיב כפתח, והיינו דל"מ הא דלא עבדי אינשי, אלא במקום שאין לו צורת פתח, ובזה אמרינן דכל דלא עבדי לי' אינשי לא חזינן לי' כפתח, אך כל שהוא פתח גמור בצורתו, לא איכפת לן דלא עבדי אינשי,[[137]](#footnote-138) - **ב** בד' הריטב"א מבו' דהיינו משום דבכה"ג עבדי לי' אינשי,[[138]](#footnote-139) - **ג** בד' המאירי בסוגיין ולקמן י"א א' מבו' דהיינו משום דל"מ הא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, אלא לפתח הבא מאליו, דכל שהוא בקרן זוית לא חשבינן לי' כפתח, אך כל שעשה בו תיקון לשם פתח, חשיב כפתח אף כשהוא בקרן זוית, וכ"כ מדעתו בתשו' אור גדול סימן נ"ה סקט"ו ד"ה ויותר, עיי"ש.[[139]](#footnote-140)

החזו"א בסימן ע"ב סק"א הק', דמ"ט בעינן להא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, תיפו"ל דבלא"ה לא מהני משום דליכא כאן עומ"ר, דל"ש לדון עומ"ר היכא דליכא כותל בסוף הפרצה, וכמבו' כן בד' הראשונים לקמן ח' ב' דמבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר, ל"ה רה"י במקום שכנגד הארוך, משום דאין לו ג' מחיצות, ול"מ הקצר לגדור מקום זה מדין עומ"ר, וכתב לישב דבלא הא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, הוה מצינו לחשוב את הרשות המוקף באלכסון, ואיכא שפיר עומ"ר.

ועיי"ש שכתב לחדש לפ"ז, דמה שאמרו דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, היינו דמה"ט אין חושבין את הרשות המוקף באלכסון, כיון דלא עבדי פתחא הכי, וצריך לחשוב כב' פתחים אחד למזרח ואחד לדרום, ואין כאן עומ"ר להתירם,[[140]](#footnote-141) וצידד לפ"ז דה"ז אסור מדאורייתא, אף דס"ל דפרצת י' אינה אוסרת אלא מדרבנן, וכ"כ החזו"א במכתב שהועתק בחי' חזו"א בסוגיין.

אך בד' הרשב"א והריטב"א שכתבו דהא דל"מ לחי וקורה בפרצה בקרן זוית הוא משום דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, מבו' דאף בפרצה בקרן זוית ליכא גריעותא בעיקר גדירת העומ"ר, דא"כ אף אם היו לחי וקורה מתירין את הפרצה, לא היו מועילין בפרצה בקרן זוית, שהרי ליכא ג' מחיצות שלימות, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראשונים בסוגיין בטעם הא דלא אסרינן בפרצה בקרן זוית בפחות מד', וצ"ע בזה.[[141]](#footnote-142)

הרשב"א הק' בהא דפרצה בקרן זוית אינה אוסרת בפחות מד', דמ"ט לי"ב לדינא דר' אמי ור' אסי דכל שלא נשתייר פס ד' אוסרת פרצה ג', וכתב דשאני התם דנפרץ מצידו במקום הנחת הקורה, וכל שלא נשתייר פס ד' ל"מ משום דבעינן הנחה ע"ג מבוי וליכא, ומשא"כ הכא דב' ראשי הקורה ע"ג כותל המבוי, וכ"כ הריטב"א, והר"ן הוסיף דהיינו משום דהכותל שלרוחב המבוי שהקורה מונחת עליו רחב ד', ולכאו' הוא משום דאם אינו רחב ד', לא עדיף מכותל שלאורך המבוי, דכל שאינו רחב ד' ל"מ להניח הקורה עליו, - אך לפשטות ד' רש"י דהא דפרצה מצידו כלפי ראשו אוסרת, הוא משום דדילמא שבקי וכו', ול"ב להא דאין הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, צ"ע דמ"ט אין פרצה בקרן זוית אוסרת בג"ט משום דדילמא שבקי וכו'.[[142]](#footnote-143)

הטור בסימן שס"ה כתב דמבוי שנפרץ מראשו פרצתו בד', והב"י שם הק' דבגמ' מסקינן דכל הא דפרצה בראשו אוסרת בד' הוא רק בדהויא בקרן זוית, אך פרצה שאינה בקרן זוית, הויא כפרצה בצידו שאינה אוסרת אלא ביותר מי', והאחרונים כתבו כמה דרכים בד' הטור בזה, עמש"כ בזה הב"ח שם, והט"ז שם סק"א, והמג"א שם סק"ג, ואכמ"ל.

ד' מנ"א ע"ח

דף מס' 7

**פרצת מבוי בד'**

**ו' א' - ורב הונא אמר אחד זה ואחד זה בארבעה,** לקמן בסוגיין אמרינן דהוא אף בדלא בקעי בה רבים, ודוקא בדליכא גידודי, אך אם איכא גידודי אינה אוסרת אלא ביותר מי' אמות.

ובטעמא דרב הונא דפרצת מבוי בד' אף היכא דלא בקעי בה רבים, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' בד"ה אחד זה כתבו דהוא משום דממעט בהילוכא, והגאו"י פירש בדבריהם דהוא משום דחיישינן דשבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, וכ"כ הנתיה"מ בס' נחלת יעקב לעיל ה' ב', ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ה, ובתשו' ברית אברהם או"ח סימן י"ז סק"ב, וכ"ה משמעות ד' המהרש"א בסוגיין,[[143]](#footnote-144) - והאבנ"ז בסימן רס"ה סקט"ו הק' ע"ז דהרי כל שנשתייר פס ד' ליכא למיחש לשבקי, וכמש"כ רש"י לעיל ה' א', וא"כ מ"ט פרצת מבוי אוסרת בד', אף שנשתייר שם פס ד'.[[144]](#footnote-145)

**ב** בד' האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב מבו' שפירש בד' התוס', דלעולם הא דפרצת מבוי בד' הוא דין בפנ"ע ואי"ז משום דשבקי, ומש"כ התוס' דהוא משום דממעט בהילוכא, היינו משום דפרצת מבוי אינה אוסרת אלא כשהיא עומדת להילוך הרבים, דמה"ט הוא דכל דאיכא גידודי אינה אוסרת, וע"כ כל הא דפרצת מבוי אוסרת הוא משום דממעט בהילוכא והיא עומדת להילוך הרבים, וזהו שכתבו התוס' דפרצה בראשו אינה אוסרת, משום דלא שבקי וכו', ואין פרצה זו עומדת להילוך הרבים, וכ"נ בתשו' פנים מאירות ח"א סימן כ"ה ובבית מאיר סימן שס"ה ס"א ד"ה אמנם זה שפירשו כן, וכ"כ באבנ"ז סימן רפ"ז ס"ק י"ח י"ט.

**ג** התורי"ד בסוגיין כתב דס"ל לרב הונא דכמו שאם הי' פתוח בראשו השני, הו"ל מבוי מפולש והי' צריך צוה"פ, כמו שאמרו לקמן ז' א' דמבוי מפולש צריך צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ה"נ כשהוא פתוח מצידו חשיב כמבוי מפולש, וכן משמע בד' הרשב"א בשלהי סוגיין, שכתב דהא דמהני גידודי, הוא משום דכל דאית בה גידודי שמעכבין הילוך הרבים אי"ז כמפולש, ומשמע דהא דהפרצה אוסרת בדלי"ב גידודי, הוא משום דהו"ל כמפולש.

**ד** בפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהוא משום דדוקא חצר שהיא רחבה פרצתה בי', אבל מבוי שאינו רחב כ"כ פרצתו בד"ט, ומבו' דהא דפרצת מבוי בד', הוא משום דחשבינן לה כפרצה, ודמי לדין פרצת י' בחצר, ומה"ט ס"ל להרי"ד דשיעורו הוא ביותר מד', וכ"נ להדיא בל' הריטב"א בסוגיין בד"ה והא דקאמר ובדבריו לקמן י' ב' סוד"ה ומיהו, עיי"ש, וכן משמע קצת בד' הרשב"א בריש סוגיין בד"ה מבוי שנפרץ.

התוס' כתבו דכל הא דפרצת מבוי בד' הוא רק כשנפרץ בצידו, אך אם נפרץ בראשו בלא קרן זוית ל"ה בד',[[145]](#footnote-146) אך בד' הרשב"א לקמן י' ב' ד"ה מאי שנא משמע להדיא דפסולא דפרצת ד' לדעת רב הונא, הוא גם כשנפרץ בראשו, וכן משמע בדבריו שם ד"ה ליחוש, והריטב"א לקמן שם ד"ה ומיהו אכתי כתב ב' דרכים בזה, עיי"ש, - ולכאו' מוכח מדבריהם, דפסולא דפרצת ד' אינו משום דחשיב כמפולש, דכשב' הפתחים הם ברוח אחת, א"א לחשבו כמפולש, וזה דלא כמשמעות הרשב"א בשלהי סוגיין, וצ"ע.

הבעה"מ כתב דקי"ל כרב חנן בר אבא דפרצת מבוי בי', וכ"כ ריו"נ, וכ"כ הרשב"א וש"ר, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' בשם הראבי"ה, - אך בפסקי מהר"ם מר"ב סימן ו' האריך דקי"ל כרב הונא דפרצת מבוי בד', והביאו הרא"ש שם, ועיי"ש דמסיק דכיון דבשל סופרים הוא אזלינן לקולא.

**פרצת מבוי בד' היכא דבקעי בה רבים**

**ור"ח בר רבא שאני התם דבקעי בה רבים,** בטעמא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת, מצינו כמה דרכים, **א** בתור"פ כתב דהוא משום דהוי כמבוי המפולש דצריך צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ומשמעות דבריו שם דהיינו רק משום דזהו הדרך לעבור מרה"ר לרה"ר ואין לו דרך אחר, וכ"נ בל' הריטב"א בסוגיין בד"ה ולרב חנן, וכ"כ האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב והגר"ז שם סוף ס"א, וכ"ה מסקנת הבית אפרים באו"ח סימן כ"ה, וכ"כ האבנ"ז בסימן רפ"ז סקי"ט, והחזו"א בסימן ס"ה סק"ד וסקכ"א.

**ב** בל' הטור בסימן שס"ה משמע דהוא משום דכל דבקעי בה רבים לא חשיבא כפתח, וכ"כ הלבוש שם ס"ב דאינו נקרא פתח רק דרך הרבים, והביאו המ"ב שם סק"י, וכ"נ בד' הפמ"ג בסימן שס"ה במש"ז סוסק"א, וכמש"כ שם דה"ז מבטל לפתח, וכ"כ הבית מאיר שם, וכתב מה"ט דאינו ניתר בלחי וקורה ובעומ"ר, אלא בצוה"פ, וכ"כ בתשו' משכנות יעקב או"ח סימן קכ"ד.

**ג** בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד ד"ה אך קשה כתב דאי"ז משום פרצה, דכל פרצה שאינה יתירה על י' אמות לאו פרצה היא, אלא הוא משום דחיישינן דילמא שבקי וכו' ובטיל לה פתחא קמא ובטלה קורה דידה, וכן פירש השעה"צ בסימן שס"ה סק"ח בד' התו"ש שם סק"ז,[[146]](#footnote-147) ועיי"ש שהק' ע"ז, דכל שנשתייר פס ד' ליכא למיחש לשבקי, וכמש"כ רש"י לעיל ה' א', וי"ל בזה כמש"נ לעיל בהערה ב', עיי"ש.

האחרונים נחלקו בהיתר פרצת ד' דבקעי בה רבים, ותליא בפלוגתייהו בטעם איסורה, וד' דעות בדבר, **א** האהעו"ז בסימן שס"ה כתב דכל שעשו לפתח המבוי צוה"פ, תו ניתרת הפרצה ד' בלחי או קורה, ככל מבוי המפולש דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, וכיון דמהני בזה לחי או קורה, תו ממילא ה"ז ניתר בעומ"ר ול"ב לחי או קורה, וכמש"כ התוס' לעיל ה' ב', דכל הא דל"מ עומ"ר בשאר רוחות, הוא משום דל"מ בזה לחי וקורה ודיו לבא מן הדין להיות כנידון, והסכימו לזה הבית אפרים באו"ח סימן כ"ה, והחזו"א בסימן ס"ה סק"ד וסקכ"א.[[147]](#footnote-148)

**ב** הגר"ז שם כתב דצריך לתקן פרצה זו בצוה"פ כדין מבוי מפולש, והביאוה"ל שם ס"ב כתב בדעתו, דאם עשו בראש המבוי צוה"פ, סגי למקום הפרצה בלחי או קורה, וכתב שכן צידדו כמה אחרונים.[[148]](#footnote-149)

**ג** הפמ"ג שם צידד דסגי בלחי או קורה לפרצה, אף אם תיקן את פתח המבוי בלחי או קורה,ו[[149]](#footnote-150) וזה לטעמי' דס"ל דהא דהפרצה אוסרת, אי"ז משום דחשיב כמפולש, אלא הוא מדין פרצה, וס"ל דכל שעשה לפרצה לחי או קורה, ה"ז מועיל לחשבה כפתח.[[150]](#footnote-151)

**ד** הבית מאיר שם הוכיח מד' הריטב"א דלעולם צריך במקום הפרצה צוה"פ, אף אם עשה לפתח המבוי צוה"פ, והיינו משום דהו"ל פרצה, ואין לחי וקורה מתירין את הפרצה.

**מכלל דרב הונא אפי' לא בקעי בה רבים,** בביאור הא דלא בקעי רבים מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו כגון שפרוצה למקום מטונף או למקום מקולקל בפתחים ובטיט ואין דרך רבים מצוי' לעבור באותה פרצה, ובתו"ש סימן שס"ה סק"ז כתב ללמוד מדבריו, דכל שאינו מקום מטונף, אף אם לא בקעי בה רבים, ה"ז אוסר, וכתב דהוא משום דחיישינן שמא יבקעו בה רבים לקצר דרכם, עיי"ש, - אך בביאוה"ל שם ד"ה דלא כתב דהפמ"ג דקדק מד' הלבוש דאף אם אי"ז מקום מטונף אלא דאין הרבים בוקעין בו, אי"ז אוסר, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מל' רי"ו, וכתב דאפשר דרש"י מודה לזה, עיי"ש, ועי' בגאו"י שהאריך בזה.

**ב** הרשב"א בסוגיין כתב דלא בקעי בה רבים היינו שבני המבוי מעכבין ומראין עצמן שרוצין לבנות ולסתום אותה פרצה, וכעי"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א הכ"ב, ומבו' דלא סגי במה דעכשיו אין הרבים בוקעין שם, אלא בעינן שיהא דעת בני המבוי לסתום את הפרצה והן מעכבין את רגל הרבים.

**ג** התורי"ד כתב דהא דהכא לא בקעי בה רבים, הוא משום דבפרצה בצד המבוי מועטין הן היוצאין משם, ומבו' דמפרש דבפרצה בצידו לעולם לא בקעי בה רבים, משום דמועטין הן היוצאין משם, ול"ד למבוי עקום דכל בני המבוי בקעי בעקמימות.[[151]](#footnote-152)

בד' הרשב"א מבו' דבקעי בה רבים, היינו שבוקעים בה בני רה"ר, ולא סגי במה שבוקעים בה בני המבוי, וכ"ה מבו' בהג"א סימן ז', ועי' בגאו"י שהאריך בזה, - אך התורי"ד כתב דבקעי בה רבים היינו דבקעי בה כל בני המבוי, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שס"ה סוסק"א בדעת רש"י, עיי"ש.

הט"ז בסימן שס"ה סק"ב כתב דפרצה ד' דבקעי בה רבים אינה אוסרת אלא במבוי ולא בחצר וכ"כ המג"א שם סק"ד, וכ"כ הבית מאיר שם ס"א, והגר"ז בסימן שס"ד ס"ב, והמ"ב שם סק"ד, והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז, והחזו"א בכ"ד, אך האהעו"ז בסימן שס"ה האריך דפרצה זו אוסרת אף בחצר, - ופלוגתא זו תליא בפלוגתת רבוותא אם דין מבוי המפולש דצריך צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, הוא רק במבוי, או הוא אף בחצר, ויתבאר ענין זה בעזה"י לקמן ח' א'?.

ג' אלול ע"ח

דף מס' 8

**מבוי עקום**

**ו' א' - רב אמר תורתו כמפולש,** בפירש"י כתב דצריך לב' פתחיו לצד רה"ר לחי לכל רוח ובעקמומיתו צריך צוה"פ, דפילוש שהוא מפולש לחבירו חשיב כמפולש לרה"ר, - ומשמעות דבריו בד"ה תורתו כמפולש ובד"ה בהא לימא, דחשבינן לה כב' מבואות, וכל מבוי חשיב כמפולש, משום דהוא מפולש לרה"ר ע"י פילושו לחבירו,[[152]](#footnote-153) והמאירי לקמן ח' ב' הביא די"מ דבעינן שיהא בכל אחד מן המבואות בתים וחצירות, ועי' בחזו"א סימן ס"ה סק"ט שנסתפק בזה.

אך הרא"ש בסימן ו' כתב בשם ר"י דפליג ע"ד רש"י, ופירש דתורתו כמפולש, היינו דהמבוי העקום כולו נידון כמו שהוא מפולש ביושר, וסגי לי' בצוה"פ באחד מפתחיו לרה"ר ובלחי או קורה בפתחו השני, והסכימו לזה הרשב"א והריטב"א, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ג, וכמש"כ האו"ז בסימן קי"א בדעתו, וכ"ה מבו' בדבריו שם הי"ט, וכמש"כ המהרי"ט בתשו' ח"א סימן צ"ד, והתורת חיים בסוגיין, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ג.

התוס' וש"ר עמדו בד' רש"י, דמ"ט יהא חמור ממפולש גמור דסגי בצוה"פ ולחי אחד, והתוס' כתבו דהוא משום דבעינן שיראה צוה"פ כל בני המבוי, וכעי"ז כתב הרא"ש שם דהוא כדי שיראו צוה"פ בני מבוי זה ובני מבוי זה,[[153]](#footnote-154) והמ"ב בסימן שס"ד סקי"ב הוסיף לפרש דהיינו משום דהפילוש שבאמצע נראה מב' הצדדים וצריך לסתמו שלא יראה לא מצד זה ולא מצד זה.[[154]](#footnote-155)

והתורי"ד כתב דהא דלא סגי לי' בצוה"פ שעושה באחד מראשיו, הוא משום דהוא נראה כב' מבואות, וע"כ צריך צוה"פ להיות בעקמומיתו כדי שיתיר ב' הצדדין, וכ"כ הר"ן והמאירי, וכעי"ז כתב הריטב"א.

התור"פ פירש לד' רש"י, דהא דאמר רב "תורתו" כמפולש, קאי על העקמימות, והביא בשם ר"י שנחלק ע"ד רש"י, דתורתו כמפולש לא משמע הכי, אלא משמע דר"ל דתורת מבוי זה כמפולש פשוט, וכ"נ בד' התוס', - אך הרא"ש בסו"ס ו' פירש לד' רש"י, דהא דאמר רב תורתו כמפולש קאי על כל אחד מן המבואות דדינו כמבוי מפולש, וזה ניחא למשמעות ד' רש"י דחשבינן לה כב' מבואות, וכל מבוי נידון כמבוי מפולש.

**בטעם הא דאין העקמומית ניתרת בעומ"ר**

הרא"ש שם כתב דלדעת רש"י, אם עשו צוה"פ לב' הראשים, צריך לחי בעקמומיתו, וכ"כ המרדכי בסימן תע"ז בשם מהר"ם.[[155]](#footnote-156)

והחזו"א בסימן ס"ה סק"ה הק', דמ"ט צריך לעשות לחי, הרי כיון דהוא ניתר בלחי, בדין דיהא ניתר בעומ"ר מק"ו,[[156]](#footnote-157) וכבר עמד בכעי"ז המקו"ח בתיקון עירובין, ועיי"ש שכתב דהבקיעת רבים מבטלת למחיצת העומ"ר, ובתשו' נפש חי' או"ח סימן כ"ט תמה ע"ז, דא"כ מ"ט מהני לחי, ועיי"ש שכתב לישב, דהכא דנים את המבוי כמבוי אחד עגול, ולא חל עלי' שם עומ"ר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכתב עוד לפ"ז, דגם לדעת ר"י דא"צ תיקון בעקמומיתו, מ"מ אם בא לתקן מבוי א', ועשה צוה"פ בראשו, צריך לעשות לחי בעקמומיתו, ואינו ניתר בעומ"ר, ועיי"ש בסקי"ז שנסתפק בזה, ועי' עוד בדבריו שם סקי"ט.

והחזו"א שם סקכ"ב עמד בזה, דא"כ מה מייתינן מהכא דפרצת מבוי בד', הרי שאני הכא דלא חשיב כעומ"ר אלא כמבוי אחד עגול, וכתב דבע"כ דאף דהמחיצות מפסידות לענין שצריך לחי בעקמומית ולא חשיב כעומ"ר, מ"מ לענין עיקר דין מפולש אין המחיצות שאחורי הפרצות גורמות דינו, עכ"ד, וצ"ב.[[157]](#footnote-158)

הגרע"א בכו"ח תנינא סימן כ"ג הק' עד"ז על מש"כ האהעו"ז בסימן שס"ה דבפרצת מבוי בד', כל שתיקנו את ראש המבוי בצוה"פ, א"צ תיקון לפרצה, ובפשוטו הוא משום דמהני לו עומ"ר, בק"ו מלחי, דמ"ש ממבוי עקום דאף אם תיקנו את ראשו בצוה"פ צריך לחי או קורה לעקמומיתו, ועיי"ש שכתב דשאני מבוי עקום דחשיב כפרוץ במלואו, וצ"ב.

הבית מאיר בסימן שס"ה הק', למש"כ שם דפרצת מבוי בד' אינה ניתרת בלחי או קורה, אף כשתיקנו את ראשו בצוה"פ, דא"כ מ"ט הכא כשתיקנו את ראש המבוי בצוה"פ, ניתרת העקמומית בלחי או קורה, והרי בסוגיין מבו' דדינא דמבוי עקום מיוסד על דינא דפרצת מבוי בד', ועיי"ש שכתב דהכא עדיף משום דל"ב להתיקון בעקמומיתו אלא להיכר, וכ"כ הקר"א.

וצ"ע דלפ"ז הדין נותן דכל שלא תיקנו את ראש המבוי השני, לא יועיל לחי בעקמומית, ובד' רש"י לקמן ח' א' ותוס' הרא"ש ותור"פ שם והתו"י בסוגיין מבו' דאף בכה"ג מהני לחי בעקמומית.

**תורתו כסתום,** בפירש"י כתב בפי' קמא דהיינו דהוי כמבוי סתום דא"צ בעקמומיתו כלום, אלא אלו עושין לחי לפתחן ואלו עושין לחי לפתחן, ובשם מורי הזקן כתב דהיינו דתורתו כמבוי סתום וצריך לעשות לחי לעקמומיתו כתיקון מבוי סתום שהוא בלחי, ונתבאר להלן ביאור הפלוגתא בזה.

ולדעת ר"י ודעימי' דלדעת רב א"צ תיקון כלל בעקמומית, אלא דינו כדין מבוי מפולש דצריך צוה"פ מכאן ולחי וקורה מכאן, מתפרש הא דאמר שמואל דתורתו כסתום, דהיינו דא"צ צוה"פ כלל, אלא עושה לחי מכאן ולחי מכאן.

**בטעמא דשמואל דמבוי עקום תורתו כסתום**

בטעמא דשמואל נחלקו הראשונים, **א** בד' הר"ן לקמן ח' א' מבו' דטעמא דשמואל הוא משום דפליג על דינא דפרצת מבוי בד', וע"כ חשיב המבוי כסתום בעקמומיתו, ומכח זה נקט הר"ן דאף אם לא תיקנו את המבוי השני, א"צ לעשות תיקון בעקמומיתו, וכ"נ בד' תור"פ לקמן שם, עייש"ה, וכ"נ גם בדבריו בסוגיין, ונת' להלן, וכן נקט הגאו"י לקמן שם, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סק"ט.

אמנם דרך זו מתישבת לפי' קמא דרש"י דלשמואל א"צ תיקון כלל בעקמומיתו, אך לפי' מורי הזקן דלשמואל צריך לחי בעקמומיתו, בע"כ דמודה שמואל לדינא דפרצת מבוי בד', וכמש"כ הריטב"א, ואפ"ה ס"ל דלא חשיב כמפולש, ועמש"נ להלן בד' הרשב"א בזה.

**ב** בפירש"י כתב דטעמא דשמואל הוא משום דלא מצרכינן צוה"פ אלא לפתחים המפולשים זה כנגד זה לרה"ר, ומבו' דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', וע"כ שפיר הי' מקום לחשבו כמפולש, וכל הא דס"ל דל"ה כמפולש, הוא משום דאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, אלא הוי הפתח מצידו, וכ"ה בפירש"י לקמן ח' ב' ד"ה ה"ג דטעמא דשמואל הוא משום דאין פילושיו מכוונים.[[158]](#footnote-159)

ומבו' מד' רש"י, דאף לפי' קמא דלשמואל א"צ לעשות תיקון בעקמומיתו, מ"מ מודה שמואל דפרצת מבוי בד', וע"כ כל הא דלא חשיב כמפולש הוא משום שאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, וד"ז נלמד גם מד' רש"י לקמן ח' א', דמבו' בדבריו כמש"כ המהרש"א שם דמודה שמואל דאם בא לתקן אחד מן המבואות, צריך לעשות תיקון בעקמומיתו, וכל הא דס"ל דא"צ בעקמומיתו כלום, הוא כשיש לחיים בב' הראשים, והרי דמודה שמואל דפרצת מבוי בד'.

**ג** בפסקי רי"ד כתב דטעמא דשמואל הוא משום דאין העקמומית פתוחה לרה"ר, ואע"פ שעוברים ממנה ב' המבואות לרה"ר, לא חשיב כמפולש, והיינו דשמואל פליג על הא דפילוש שהוא מפולש לחבירו חשיב כמפולש לרה"ר, וכ"כ בתורי"ד במהדות"ל.

**בביאור הפלוגתא אם לדעת שמואל צריך תיקון בעקמומית**

לפי המבו' בד' רש"י דגם לפי' קמא מודה שמואל דפרצת מבוי בד', ומה"ט אם לא תיקנו את המבוי השני, צריך לעשות לחי בעקמומיתו, צ"ע דא"כ מ"ט כשתיקנו את המבוי השני א"צ לעשות לחי בעקמומיתו, ומ"ש מהא דלדעת רב צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתו, ול"מ הצוה"פ שעשו בראש המבוי השני.

ובד' האו"ש בפי"ז משבת הט"ז מבו' דהטעם בזה הוא, משום דשמואל ס"ל דאף דכל מבוי פרוץ לחבירו, מ"מ לא חשבינן לי' מכח זה כפתוח לרה"ר, וע"כ הוא דלי"ב לדינא דמבוי מפולש דצריך צוה"פ, וע"כ אף דאם לא תיקנו את חבירו, צריך לעשות לחי בעקמומיתו, משום שהוא פרוץ למבוי שאינו מתוקן, מ"מ כל שתיקנו את חבירו אין הוא צריך תיקון כלל, דהוי ככל מבוי שנפרץ לחצר מתוקנת דא"צ תיקון.

אך אי"ז מתישב בד' רש"י שפירש בטעמא דשמואל משום דאין הפתחים מפולשים זה כנגד זה, והרי דמודה שמואל דחשבינן לי' כפתוח לרה"ר, ואפ"ה לי"ב לדינא דמבוי המפולש דצריך צוה"פ משום דאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט א"צ תיקון בעקמומיתו כשתיקנו את המבוי השני, ומ"ש מהא דלדעת רב ל"מ לו הצוה"פ שבראש המבוי השני, ועמש"נ להלן דזהו טעמא דמורי הזקן דצריך לעשות לחי בעקמומיתו.[[159]](#footnote-160)

בתור"פ הק' על פי' מורי הזקן, דממ"נ אם הוה כסתום משום דכיון דעומ"ר על הפרוץ, א"כ הוי לכל מבוי ג' מחיצות, וא"צ תיקון בעקמומיתו, ואם ל"ה כסתום, א"כ הוי כמפולש, ומ"ט א"צ צוה"פ.

ודבריו הם לטעמי' לקמן ח' א' שנקט דטעמא דשמואל הוא משום דס"ל דפרצת מבוי בי', ואם הי' מודה שמואל דפרצת מבוי בד', הי' מודה לרב דחשיב כמפולש, אך לדעת רש"י גופי' דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה לא חשיב כמפולש, משום שאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, ניחא, דע"כ שפיר י"ל דצריך לעשות לחי בעקמומיתו, ול"מ לו הלחי שעושה בראש המבוי השני, דומיא דהא דלדעת רב צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתו, ול"מ לו הצוה"פ שעושה בראש המבוי השני.

החזו"א בסימן ס"ה סק"ו עמד בזה, בהא דצריך לעשות לחי בעקמומיתו, לדעת מורי הזקן, וגם לדעת רש"י כל שלא תיקן את המבוי השני, וכנ"ל, ואי"ז ניתר בעומ"ר, וכתב דהוא משום דמודה שמואל לרב דחשבינן לי' כמבוי עגול שלא לידון בדין עומ"ר, וזה כמש"כ שם סק"ה בטעם הא דלדעת רב אם עשה צוה"פ בראשו צריך לחי בעקמומיתו ואינו ניתר בעומ"ר, ונת' לעיל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[160]](#footnote-161)

**מבוי עקום שהעקמומית יותר מי'**

**אילימא ביותר מי' בהא לימא שמואל תורתו כסתום,** בפירש"י כתב דלפי' קמא דלשמואל א"צ תיקון בעקמומיתו פריך, דבפרצה יותר מי' מודה שמואל דהוי כמפולש.

והנה לדעת הר"ן ודעימי' דטעמא דשמואל הוא משום דפליג על דינא דפרצת מבוי בד', וע"כ חשיב המבוי כסתום בעקמומיתו, מתפרש בפשוטו, דמה"ט אם הויא העקמומית יותר מי' דהמבוי פרוץ בעקמומיתו, מודה שמואל דחשיב כמפולש, אך לדעת רש"י גופי' דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה ס"ל דלא חשיב המבוי כמפולש, צ"ע דא"כ מ"ט ביותר מי' פשיטא דמודה שמואל דחשיב כמפולש.

ובל' רש"י מבו' דהטעם בזה הוא, דביותר מי' הוי כחד מבוי, וע"כ הוא דהו"ל כמפולש, ולכאו' המכוון בזה הוא למש"כ רש"י לעיל דטעמא דשמואל דל"ה כמפולש, הוא משום דאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, וכ"ז הוא משום דחשבינן להו כב' מבואות, ואך שבאנו לחשוב כל מבוי כמפולש לרה"ר, מכח הא שהוא מפולש לחבירו, וכמש"כ רש"י לעיל דפילושו לחבירו הוי כמפולש לרה"ר, ופילוש זה אינו זה כנגד זה, וכ"ז הוא כשנפרץ בפחות מי', אך כל שנפרץ ביותר מי', הו"ל כמבוי א' שמתעקם באמצעו, וחשיב שפיר כפילוש דזה כנגד זה, דל"ב שיהא הפילוש מכוון זה כנגד זה, אלא בעינן שיהא הפילוש בב' ראשיו, וכל דהוי כמבוי א' שמתעקם, הוי הפילוש בב' ראשיו.[[161]](#footnote-162)

וצ"ל לפ"ז, דאף דמודה שמואל לדינא דפרצת מבוי בד', מ"מ שאני פרצת ד' מפרצה יותר מי', דפרצת ד' ל"מ לחשבו כמבוי א', אלא חשבינן לה כב' מבואות, ולדעת רב חשיב כמפולש משום דפילושו לחבירו הוי כמפולש לרה"ר, ולשמואל ל"ה כמפולש, כיון שאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, אך פרצה יותר מי' מהניא לחשבו כמבוי א'.[[162]](#footnote-163)

והחזו"א בסימן ס"ה סקכ"ה כתב לפרש בזה, דאם הויא העקמומית יותר מי', כיון דאין כל מבוי ניתר במחיצותיו לבדו, וצריך למחיצות חבירו, ע"כ חשבינן לי' כמפולש, - והנה לפ"ז הדין נותן, דאף כשהעקמומית פחות מי', מ"מ אם הוי פרוץ מרובה, ואין כל מבוי ניתר אלא במחיצות חבירו, חשיב כמפולש, - אך בד' התוס' לקמן י' ב' ד"ה עושה מבו' דהא דס"ל לשמואל דתורתו כסתום, הוא אף היכא דליכא עומ"ר בין המבואות, עיי"ש, והחזו"א שם עמד על דבריהם והניחם בצע"ג.

בפירש"י כתב דלפי' מורי הזקן פריך, דאם הוא יותר מי', היאך סגי בלחי, הרי ל"מ לחי ביותר מי', והתוס' הרא"ש הק' ע"ז דמאי פריך, הרי שמואל לא קאמר אלא דצריך תיקון מבוי סתום בעקמומיתו, ואם רחב יותר מי' ימעטנו ויעמידנו על עשר או יעשה לו צוה"פ כדין מבוי סתום,[[163]](#footnote-164) וממשה"ק התוס' הרא"ש מזה על עיקר פי' מורי הזקן, מבו' דלדעת מורי הזקן אין לפרש לפירכת הגמ' ע"ד שפירש רש"י לפי' קמא, וצ"ע.

התוס' הק' דאי נימא דהא דקאמר רב דתורתו כמפולש קאי על הפתחים לרה"ר, דצריך לעשות צוה"פ באחד מהן ובשני לחי, א"כ מ"ט קאמר דאי ביותר מי' בהא לימא שמואל דתורתו כסתום, הרי גם לרב תיקשי, דאם ביותר מי' היאך מהני לחי או צוה"פ, - והתוס' הרא"ש כתב לישב, דאף אם רב ושמואל קיימי על הפתחים לרה"ר, מ"מ הא דקאמר דאילימא ביותר מי', קאי על העקמומית, וע"כ לדעת רב ניחא, דאף אם העקמומית יותר מי', מ"מ יתכן דהפתחים לרה"ר אינם יתירים על י', וע"כ הם ניתרים בלחי ובצוה"פ, וכ"כ הריטב"א, ועמש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בדעת התוס'.[[164]](#footnote-165)

**אלמא פרצת מבוי מצידו בד',** לדעת הסוברים דהא דפרצת מבוי בד' הוא משום דחשיב כמפולש, מתפרש בפשוטו הא דמייתינן מהכא דפרצת מבוי מצידו בד', - ולדעת הסוברים דהא דפרצת מבוי בד' הוא משום דהו"ל כפרצה, צ"ל דהא דמייתינן מינה דפרצת מבוי בד', אף דהכא דעת רב דחשיב כמפולש, הוא משום דכל הא דחשבינן לי' כמפולש, הוא רק משום דפרצת מבוי בד', וא"א לחשוב לכל א' מן המבואות שהוא מבוי בפנ"ע והוא סתום, אך אלמלי דינא דפרצת מבוי, מצינו לחשוב לכל א' מן המבואות שהוא מבוי בפנ"ע והוא סתום, ואין לנו לחשבו כמבוי מפולש, וזה מתפרש היטב לפ"ד החזו"א בסימן ס"ה סקכ"ה, דהא דחשבינן לי' כמפולש, הוא משום דכל מבוי אינו ניתר במחיצות עצמו וצריך למחיצות חבירו.

הריטב"א כתב דלדעת מורי הזקן דגם לשמואל בעי תיקון בעקמומיתו, הו"מ לאתויי גם משמואל דפרצת מבוי בד', וכ"כ התורי"ד במהדו"ת, - אך הרשב"א לעיל בסוגיין בד"ה מבוי שנפרץ כתב דהא דלא מייתי משמואל, הוא משום דבפרצת מבוי ל"מ לחי או קורה, דאין לחי או קורה מתירין את הפרצה, והכא קאמר שמואל דסגי לי' בלחי,[[165]](#footnote-166) ועד"ז כתב התורי"ד במהדות"ל, דמשמואל ליכא סייעתא לרב הונא, דלרב הונא הויא פרצה וצריכה צוה"פ, ולשמואל סגי בלחי.[[166]](#footnote-167)

**מבוי עקום כמין ח'**

נחלקו הראשונים בדין מבוי העקום כמין ח' אם תורתו כמפולש, דבד' רש"י בע"ב ד"ה מבוי מבו' דחשיב כמפולש, וכ"כ הרא"ש בסימן ו', וכ"כ התוס' לקמן י' ב' ד"ה עושה, אך בשם ריצב"א כתבו דבכה"ג ל"ה כמפולש כיון דב' הפתחים לרה"ר א' והעומד בפתח זה לא יסבב לבא סביב הפס לפתח אחר, ול"ד למבוי עקום דיש בב' הראשים בכל צד רה"ר, ורגילות לילך דרך מבוי מצד זה לצד אחר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין והר"ן לקמן בע"ב, וכ"ה מבו' גם בד' ר"ת בספה"י סימן ש"י, עייש"ה.

ובטעמא דרש"י דחשיב כמפולש, לכאו' הוא משום דס"ל דלתורת מפולש ל"ב שהוא משמש כמעבר לבני רה"ר מרה"ר אחת לרה"ר אחרת, אלא כל שהוא פתוח מב' צידיו לרה"ר, הוי מפולש.[[167]](#footnote-168)

ובדעת ש"ר דפליגי ע"ז יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דדינא דמפולש הוא רק משום דהוא משמש מעבר לבני רה"ר, או דלעולם מודו דעיקר דינא דמפולש הוא משום דהוא פתוח מב' צידיו לרה"ר, ואך דס"ל דכ"ז הוא בדבקעי בני רה"ר בפתחיו, וכל דאינו משמש כמעבר לבני רה"ר, ולא בקעי בני רה"ר בפתחיו, לי"ב לדינא דמפולש.[[168]](#footnote-169)

ולכאו' בזה תליא מה שנסתפק הריטב"א לקמן ח' ב', בדין מבוי העשוי כנדל, דהמבואות מפולשין כלפי המבוי הגדול, דהוי ככל מבוי עקום, אם חשבינן גם לב' המבואות הקטנים כמפולשים, אף דב' המבואות הקטנים דמו למבוי עקום כמין ח' כיון דבקעי בי' רבים, עיי"ש, ובד' הרשב"א בסוגיין מבו' דאף בכה"ג לא חשבינן להמבואות הקטנים כמפולשים.

הלבוש בסימן שס"ד ס"ג כתב דבמבוי עקום כמין ח', יכול לעשות ב' צוה"פ בב' ראשיו ולחי או קורה בכל א' מעקמימותיו, וכ"כ המ"ב שם סקי"ג, - אך החזו"א בסימן ס"ה סק"ז וסקמ"א כתב, דלא סגי במה שעושה צוה"פ לב' ראשיו וב' לחיים בעקמימותו, דאכתי המבוי שהוא בגג הח' אסור, דהרי בעינן שיהא הצוה"פ ניכר בכל מבוי, ובכה"ג שעושה צוה"פ לב' ראשיו וב' לחיים בעקמימותו, אין ניכר הצוה"פ במבוי שבגג הח', ועיי"ש מש"כ להוסיף בזה.

התוס' לקמן י' ב' ד"ה עושה כתבו, דבגונא דעושה פס ד' אמות לחלק המבוי לב' מבואות, הו"ל כמבוי עקום כמין ח', והוא צריך צוה"פ, - אך הריטב"א שם כתב דל"מ הפס לחשבן כב' מבואות ממש, וע"כ לי"ב לדינא דמבוי עקום, ומבו' דדינא דמבוי עקום הוא רק בב' מבואות, וצ"ב, - והתור"פ שם כתב בתי' בתרא, דדין מבוי עקום כמין ח' הוא רק כשיש בתים באמצעיתו של המבוי, אך כל שאין בתים באמצעיתו אלא מב' צדדים, ל"ה מבוי עקום, וצ"ב.

ועי' עוד בחזו"א סימן ס"ה סק"ו במש"כ לדון מהו שיעור בליטת ב' המבואות שברגלי הח', דיהא המבוי שבגג ח' חשיב כמבוי עקום, ועיי"ש במש"כ בזה.

**י"א קושיות בסוגיא דמבוי עקום**

**מאת הרב זאב גלוסקינוס שליט"א[[169]](#footnote-170)**

**א)** מבו' בגמ' דמהא דאמר רב דמבוי עקום כמפולש מוכח דיש פרצה ד' במבוי, וק' מה הגמ' מוכיחה מהא דהוי מפולש לרב דיש דין פרצה ד', הא פלוש עצמו קיים גם בעומ"ר מצד א' (ואפי' בצוה"פ בראשו הוי מבוי מפולש) ואין צריך פרצה לאסור משום פלוש, ובשלמא לר"י דלרב דהוי מפולש נחשב מבוי א', י"ל שע"י הפרצה הוי מבוי א' וממילא חשיב מבוי מפולש, אבל לרש"י וסיעתו דגם לרב הוו ב' מבואות ואעפי"כ הוי פלוש, ק' מה השייכות בין דין פרצה לדין פלוש וצ"ע.

**ב)** ואפי' לראשונים די"ל דע"י הפרצה הוי מבוי א', וכן לרש"י גם אם ניישב דמאיזה טעם כאן רק ע"י הפרצה הוי מפולש כיון שאינו מפולש ממש לרה"ר, אכתי ק' מהא דמבו' לק' בע"ב דמבוי עקום אם הוי כמפולש לשיטות שצריך דלת במבוי מפולש, גם במבוי עקום צריך דלת ולא סגי בצוה"פ, ותמוה למה לא סגי בצוה"פ בפרצה וממילא אין כאן פרצה וממילא גם לא הוי פלוש, ולכאו' כמו שמבו' בגמ' דאם אין דין פרצה ד' במבוי לא הוי מפולש ע"י שהולכים בפרצת ד' , ה"ה כשיש צוה"פ הא לא חשיב פרצה ולמה הוי פלוש, וצע"ג.

**ג)** דעת "מורי הזקן" שגם לשמואל צריך ג' לחיים, ויש לתמוה שבכל מבוי הכלה לרחבה מבו' לקמן ח' א' דאם יערבו יחד אין צריך כלל לחי לחלקו מהרחבה, דמרשות המותרת אין צריך הבדלת לחי, ולמה כאן צריך הבדלה מהמבוי השני וצ"ע.

**ד)** בקו' הגמ' דביותר מעשר ודאי מודה שמואל, כתב רש"י דלמורי הזקן הקו' דלחי לא מהני ביותר מעשר, ומשמע שלמורי הזקן א"א לפרש קו' הגמ' כמו שפירש רש"י עצמו שביותר מעשר הוי מפולש, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שמק' על קו' הגמ' לפי' מורי הזקן ומכח זה דוחה פי' מורי הזקן, ומבו' שא"א לפרש למורי הזקן את קו' הגמ' עד"ר שפי' רש"י בעצמו, וצ"ע הטעם.

**ה)** דעת הפמ"ג דלבקיעת רבים מהני לחי אפי' אם בראשו ג"כ לחי, ומבו' דלא הוי כמפולש, וכנראה משום שלא הוי זה כנגד זה, וק' דא"כ בסוגיין נמי למה חשיב מפולש וצריך צוה"פ.

**ו)** דעת הרא"ש דלרש"י דצריך צוה"פ באמצע וב' לחיים בצדדיו, ה"ה אם יניח ב' צוה"פ בצדדים צריך לחי באמצע, וק' דכיון שרש"י סובר דלשמואל לא בעינן לחי באמצע, והטעם לכאו' משום שפתוח לרשות המותרת, א"כ ה"ה כאן לא יצטרכו כיון שיש כבר צוה"פ בכל מבוי.

**ז)** בדברי האהעו"ז מבו' דכל שיש צוה"פ בראשו לא נאמר כלל בקיעת רבים מצדו, וא"כ תמוה למה הצריך הרא"ש לחי באמצע הרי לא הוי פרצה כלל בצדו כיון שיש צוה"פ בראשו, וביותר יש לתמוה מהגמ' לק' בע"ב דלמאן דמצריך דלתות במבוי מפולש גם מבוי עקום צריך דלתות, ולמה לא סגי בצוה"פ בראשו וממילא לא חשיב כלל פרצה בצדו ולא הוי מבוי מפולש וצע"ג.

**ח)** התוס' הרא"ש מק' על פי' מורי הזקן בקו' הגמ' דביותר מעשר לא מהני לחי, ומק' התורא"ש דאולי כונת שמואל שישים לחי שימעט מעשר, ודבריו תמוהים מאוד דאם ישים לחי שמיעט מעשר א"כ גם לרב לא הוי מבוי מפולש אם אינו סובר פרצה ד', והדרא קו' הגמ' לדוכתה, וצ"ע.

**ט)** שיטת הריטב"א דפרצת ד' הוי פרצה גמורה ולא מהני לה לחי, ויש לתמוה במה שכתב דלמורי הזקן דבעקמומיתו בעי לחי, הוכחת הגמ' דיש פרצה ד' היא לא רק מרב אלא גם משמואל, שהרי לדעתו לפרצה ד' לא מהני לחי וע"כ טעמו של שמואל אינו משום פרצה ד' וצ"ע.

**י)** כתבו התוס' דמקו' הגמ' דביותר מעשר לשמואל מי אמר כסתום, ומש' דלרב את"ש, מוכח כרש"י דמיירי דינו כמפולש על האמצע, דאי מיירי על ראשי המבוי גם לרב לא מהני צוה"פ יותר מעשר, וכבר תמה התוס' הרא"ש דדברי הגמ' אי מיירי בפחות מעשר או ביותר מעשר ודאי מיירי על עקמומיתו ולא על ראשיו, דרק בזה שייך פרצה מצדו בד', ודברי התוס' צ"ע.

**יא)** מבו' בגמ' דביותר מעשר מודה שמואל דהוי מפולש ולכאו' הוא מכח פרצת עשר, וצל"ב מה החילוק בין פרצה ד' לפרצה עשר, וצ"ל שפרצה עשר שהוי פרצה בכל התורה חמירא וצ"ע, ומ"מ אכתי ק' דלפי"ז פרוץ מרובה דהוי פרצה בכל התורה ג"כ יחשב מפולש, ובתוס' י' ב' מבו' דלשמואל כל שאינו פרצת עשר אפי' פרו"מ ל"ה מפולש, וצ"ע.

י"ח אלול ע"ח

דף מס' 9

**מבוי העשוי כנדל**

**ח' ב' - מבוי העשוי כנדל,** נחלקו הראשונים בצורת המבוי, דבד' רש"י פירשו התור"פ והריטב"א והר"ן והאו"ז בסימן קי"ג, דהיו פתוחין לו מבואות הרבה מצד אחד, - אך בפי' ר"ח כתב דהיו פתוחין לו מבואות מב' צידיו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ט, וכ"כ ר"ת בספר הישר סימן ש"י, והביאוהו התוס' בסוגיין, והסכימו לזה ש"ר.[[170]](#footnote-171)

הריטב"א כתב בדעת רש"י דהמבוי הגדול הי' עקום ופתוח מב' צידיו לרה"ר,[[171]](#footnote-172) ועיי"ש בד"ה והנכון שנחלק ע"ז וכתב דהמבוי הגדול הי' מפולש ביושר לרה"ר, והתורי"ד כתב דהמבוי הגדול הי' סתום בראשו אחד ולא הי' פתוח לרה"ר אלא מצד אחד.

בספר הישר שם כתב דאיירי כשהמבואות הקטנים שבב' צידי המבוי הגדול אינם זה כנגד זה, והתוס' כתבו דהוא משום דאם היו זה כנגד זה הוו מפולשין, והריטב"א הוסיף לפרש בזה דהיינו משום דאם היו זה כנגד זה, לכו"ע דינם כמבואות המפולשים ול"ה תליא בפלוגתא דרב ושמואל, וכ"כ הרשב"א לעיל ו' א', וכ"כ בתשו' מהריב"ל ח"ג סימן ע"ד בביאור ד' התוס', וכ"כ הב"ח בסימן שס"ד אות ו' והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ג, אך הב"י בסימן שס"ד פירש בד' התוס' בע"א, ונת' להלן.

והאו"ז בסימן קי"ג כתב בשם הרשב"ם, דאיירי כשהמבואות הקטנים היו זה כנגד זה, ואפ"ה חשיב כמבוי עקום, דכיון דהמבוי הגדול מפסיק ביניהם שם פוסק מרוצם ופילושם והוו פתוחים למבוי, עכ"ד, והובא בהג"א סימן ט'.[[172]](#footnote-173)

הב"י בסימן שס"ד פירש בד' התוס', דאם היו המבואות הקטנים שמב' צידי המבוי הגדול זה כנגד זה, לא הי' עליהן תורת מבוי עקום כלל, ול"ה צריכים תיקון בעקמומית, ועיי"ש שדקדק מד' הרמב"ם והטור דפליגי ע"ז, (ומש"כ לדקדק כן גם מד' רש"י, כבר עמדו דאי"ז מתישב למש"כ הראשונים דלדעת רש"י לא היו מבואות פתוחין לו אלא מצד אחד), ועי' גם בתשו' מהריב"ל ח"ג סימן ע"ד שנסתפק בדין זה, אף שפירש שם דאין מכוון התוס' לכך, - אך הב"ח שם אות ו' והמג"א שם סק"ד נחלקו ע"ד הב"י וכתבו דאף בכה"ג דינו כמבוי עקום.

**אמר אביי עושה צוה"פ לגדול והנך כולהו מישתרו בלחי וקורה,** בפירש"י מבו' דהיינו דכל המבואות הקטנים משתרו בלחי וקורה בראשיהן על פני רה"ר, ועפי"ז פירש"י דהא דפריך רבא דכמאן כשמואל, היינו משום הא דלא הצריך תיקון כלל בעקמומית, - וצ"ע היאך זה מתישב לדעת מורי הזקן דאף לשמואל צריך תיקון בעקמומית.

והתורי"ד כתב דזהו בכלל הא דפריך רבא דכמאן כשמואל, דשמא אתה סבור כשמואל דאמר תורתו כסתום, ומפרשת לי' סתום ממש שאינו צריך שום תיקון, - אך המהרש"א כתב דד' רש"י הכא הם לטעמי' דלשמואל א"צ תיקון בעקמומית, אך לפי' מורי הזקן דאף לשמואל צריך תיקון בעקמומית, אין לפרש כן, אלא פריך דכמאן כשמואל דהנך כולהו משתרי בלחי וקורה אף בעקמומיתו, ולכאו' מכוון דבריו דלפי' זה צ"ל דהא דאמר אביי דהנך כולהו מישתרי בלחי וקורה, היינו דבעו לחי וקורה גם בראשיהן הפתוחין לרה"ר וגם בעקמומיתן.

למש"כ הרשב"ם דאיירי כשהמבואות הקטנים מפולשים זה כנגד זה, צ"ע דהיאך ניתרים המבואות הקטנים בלחי או קורה, הרי אין להם אלא ב' מחיצות, שהרי בב' רוחות הם פרוצים לרה"ר, ולכאו' צ"ל, דגיפופי המבוי הגדול, הוו כמחיצה שלישית דעומ"ר למבואות הקטנים כזה.

אך החזו"א בסימן ס"ה סקמ"ה נקט דאף בגונא דהמבואות הקטנים אינם מפולשים זה כנגד זה, חשיב דליכא למבואות הקטנים אלא ב' מחיצות, ואף דלכאו' שפיר אית להו ג' מחיצות, שהרי יש להן מחיצות דעומ"ר בב' צידיהם, ומחיצה בראשם שבמבוי הגדול, מ"מ כיון דבמבוי הגדול הם פרוצים בב' צידיהם בפרצות זה כנגד זה, מודה בזה שמואל דהויא פרצה בד', וכמש"כ החזו"א שם סקמ"א, וע"כ הוא דחשיב דאין להם אלא ב' מחיצות, וכתב דהא דסגי בהו בלחי לדעת שמואל, הוא משום דהמבוי הגדול ניתר וחשיב כסתום.[[173]](#footnote-174)

**כמאן כשמואל למה לי' צוה"פ,** כ"ה גירסת רש"י, ופירש דהוא משום דאף המבוי הגדול לא היו פילושיו מכוונים, והריטב"א הק' על גירסא זו, דכיון שהי' המבוי הגדול עקום, ואביי כשמואל ס"ל, מ"ט באמת עשה צוה"פ לגדול, והר"ן כתב לישב, דמתוך שיש כאן פילושין הרבה לכל המבואות הקטנים החמיר לעשות צוה"פ, ובספר הישר לר"ת סימן ש"י כתב, דכיון דכל מבוי ומבוי יש לו ב' עיקומים, אחד לרה"ר שהמבוי הגדול פתוח לתוכו, ואחד לרה"ר שהמבואות הקטנים שבצד השני פתוחין לתוכו, ס"ל לאביי דבעי לעשות צוה"פ, ורבא פליג ע"ז דלא שנא עיקום אחד ולא שנא ב' עיקומים.

והריטב"א כתב דבכל הספרים ל"ג למה לי צוה"פ, דאיירי דהמבוי הגדול הי' מפולש ביושר, וע"כ אף לדעת שמואל צריך לעשות צוה"פ, אך הרשב"א תמה על פי' זה, דא"כ לא עביד כשמואל, דלשמואל בעינן דלת, ועי' בתורי"ד מש"כ בזה בע"א.

**עושה צוה"פ לכולהו להאי גיסא ואידך גיסא מישתרי בלחי וקורה,** בפירש"י כתב דהיינו דעושה צוה"פ למבואות הקטנים בעקמומיתן לצד מבוי גדול, ובפתחיהן לרה"ר עושה לחי או קורה.

והתוס' לעיל ו' א' כתבו להוכיח מזה כדעת רש"י שם דלדעת רב דתורתו כמפולש צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתו, וע"כ ה"נ הכא צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתן לצד מבוי גדול, דאם לדעת רב א"צ לעשות צוה"פ בעקמומיתו, הרי דהכא סגי לעשות צוה"פ בפתחיהן לרה"ר, ולחי וקורה בפתח המבוי הגדול לרה"ר, ואי"ז במשמעות לישנא דרבא.[[174]](#footnote-175)

אך הריטב"א כתב דלפי' ר"ת דהיו פתוחים לו מבואות מב' צידיו, ניחא, דזהו דקאמר דעושה צוה"פ למבואות הקטנים שמן הצד האחד בפתחם לרה"ר, ועושה למבואות הקטנים שמהצד השני לחי או קורה בפתחם לרה"ר, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הרשב"א לעיל ו' א', וכיונו לזה מדעתם התורת חיים לעיל שם והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ג.

בפי' ריו"נ כתב דמה שלא פירש רבא לדין המבוי הגדול, הוא משום דתיקונו הוא כמו שאמר אביי דעושה לו צוה"פ מצד א' ולחי או קורה מצידו השני, - והמאירי כתב דאף דלמבואות שמצד א' לא עשה צוה"פ, לפ"מ שפירש שם שהיו לו מבואות מב' צידיו, ונמצא דפילוש מבואות אלו לצד הב' דהמבוי הגדול, אינו מתוקן כלל בצוה"פ, מ"מ שפיר מהני לזה הצוה"פ שבצד השני דרה"ר, ועי' בחי' המאירי מה שהוסיף לפרש בזה, וצ"ב.

אך בספר הבתים שער י' כתב דבע"כ דאיירי כשהמבוי הגדול סתום מצד א', וע"כ סגי לעשות לו צוה"פ מצד א', דאם הי' פתוח מב' ראשיו, הי' צריך צוה"פ בב' הראשים, וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכן נראה מד' הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א ה"כ שהעמיד לדינא דהכא כשהמבוי הגדול סתום, וכן נקטו הגאו"י בסוגיין, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ג,?צ"ע אם מכוון הגרע"א לכך?.[[175]](#footnote-176)

[הריטב"א כתב דאביי ורבא פליגי, דאביי ס"ל דכיון דאינם מכוונים דינם כעקום וס"ל כשמואל דמבוי עקום תורתו כסתום, ורבא פליג עלי' דדינו כמפולש וכו' והלכתא כרבא, וצ"ב דמנלי' דרבא פליג וס"ל דחשיב כמפולש גמור ולא תליא בפלוגתא דרב ושמואל, גם צ"ע במש"כ דהלכתא כרבא, דהרי לפ"מ דקי"ל כרב, ליכא נפ"מ אם חשיב כמבוי עקום, או חשיב כמבוי מפולש].

**מבואות שלנו**

השו"ע בסימן שס"ד ס"ג פסק כדעת רש"י ודעימי' דמבוי עקום צריך תיקון בעקמומיתו, ושם ס"ה כתב גם בדין מבוי העשוי כנדל דצריך תיקון בעקמומית, ועפי"ז נתחבטו האחרונים במנהג העולם דאין עושין תיקון בעקמומית, ובתשו' משאת בנימין סימן צ"ב כתב דהוא שלא כדין וצריך לעשות תיקון בעקמומית, וכ"כ בתשו' ב"ח החדשות סימן ג' בתשו' בעל פנ"י הקדמון, וכן דעת הט"ז בסימן שס"ד ב'.

ומצאנו בד' האחרונים כמה דרכים בישוב המנהג, **א** בחי' דינים למהר"י וייל אות י"ח כתב דדינא דמבוי עקום דצריך צוה"פ בעקמומיתו היינו כשהוא פתוח לרה"ר, ובתשו' משאת בנימין שם פירש בדבריו דהיינו דכשהוא פתוח לכרמלית א"צ תיקון בעקמומית, וע"כ כיון דהאידנא אין לנו רה"ר א"צ צוה"פ בעקמומית,[[176]](#footnote-177) והמשאת בנימין שם נחלק ע"ז, דגם האידנא יש לנו רה"ר, והט"ז בסימן שס"ד סק"ב הסכים בפרט זה לד' המהרי"ו.

והט"ז בסימן שס"ד סק"ב תמה ע"ז, דהרי מבוי עקום תורתו כמפולש, ודינא דמבוי המפולש הוא אף בפתוח לכרמלית כמו שאמרו לקמן ז' א', - אך האלי' רבה שם סק"ה כתב די"ל דמפולש ממש גרע, והוכיח כן מהא דחזינן דלשמואל תורתו כסתום, וע"כ י"ל דאף לדעת רב דתורתו כמפולש היינו רק בפתוח לרה"ר, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ל"ג צירף לדינא לד' הא"ר.

אמנם הנה בתשו' הב"ח החדשות שם הוכיח מתשו' הר"ן סימן ע"ב ומתשו' הריב"ש סימן ת"ה דדינא דמבוי עקום תורתו כמפולש הוא אף בפתוח לכרמלית, וכ"ה להדיא בעבוה"ק שער ב' פ"א הי"ז י"ח, וכ"כ בפי' ריו"נ ובמאירי לעיל ו' א' ובחי' הרשב"א לעיל ו' ב', ובחי' הריטב"א בסוגיין, וכ"כ המג"א בסימן שס"ג סקכ"ז, ופירש לד' המהרי"ו בע"א, וכ"כ המ"ב בסימן שס"ד סק"ט.

**ב** בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד כתב דכל הא דמבוי עקום צריך תיקון בעקמומית הוא רק כשבא לתקן מבוי זה בפנ"ע, אך כל שבא להכשיר את כל העיר או מקצתה יחד, לי"ב לדינא דמבוי עקום, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ בפירש"י לקמן נ"ט א' ד"ה מערבין את כולה דעיר שתיקן אותה אין מבואותי' צריכין תיקון, והבית אפרים בתשו' סימן כ"ה ד"ה אלא שעדיין ובקו"א לתשו' הב"ח החדשות סימן ג' כתב דמה"ט הוא שנהגו דאין עושין תיקון בעקמומית, וגם בתשו' חת"ס ח"ו סימן פ"ב הסכים לדינא לזה, והנשמת אדם בכלל ע"א סק"ה וסק"ו כתב לסמוך ע"ד המהרי"ט כשא"א לעשות תיקון בעקמומית, ועמש"כ ע"ז במנחת שלמה ח"ב סימן ל"ט ענף א'.[[177]](#footnote-178)

**ג** המג"א בסימן שס"ג סקכ"ז כתב דמבואות שלנו דינים כחצר, כיון דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכם, ובחצר אין חילוק בין עקום לשוה, וא"צ אלא תיקון א' בראשו,[[178]](#footnote-179) וכ"כ האלי' רבה שם סקמ"ו והחיי אדם בכלל ע"א סי"ב י"ג והמ"ב בסימן שס"ג ס"ק קי"א ובסימן שס"ד סקי"ב, ועיי"ש שצירף לזה דעת הסוברים דמבוי עקום א"צ כלל תיקון בעקמומיתו, - אך בתשו' הב"ח החדשות שם כתב בתו"ד דגם בחצר צריך תיקון בעקמומית, ועמש"כ בזה בנשמת אדם כלל ע"א סוסק"ה.

[השו"ע בסימן שס"ד ס"ב כתב דרה"ר שעשה לה תיקון דלתות חשובה כולה כחצר א' ואין מבואותי' צריכין תיקון, והבית מאיר שם ס"ג הק', דמ"ש ממש"כ השו"ע שם ס"ג דאף אם תיקן את פתחי המבוי בצוה"פ צריך תיקון בעקמומית, ובעולת שבת שם ס"ג כתב דאף דאם תיקן את פתחי המבוי בצוה"פ צריך תיקון בעקמומית, מ"מ אם תיקן בדלתות א"צ תיקון בעקמומית, וצ"ע דבפירש"י לעיל ו' ב' ד"ה ואצרכוהו מבו' דדין תיקון העקמומית הוא אף בתיקון דלתות, (ואין לומר דד' העולת שבת הם רק בדלתות ננעלות, שהרי בשו"ע שם כתב להך מילתא דסגי בתיקון דלתות, גם לדעת הסוברים דסגי בדלתות הראויות לינעל)].

כ"ד אלול ע"ח

דף מס' 10

**מבוי המפולש**

**ז' א'** **- סרטיא מכאן ובקעה מכאן עושה צוה"פ מכאן ולחי וקורה מכאן,** ביסוד דינא דמבוי המפולש דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, בפשוטו הוא משום דג' מחיצות דאורייתא, וע"כ בעינן ג' מחיצות גמורות, דאף דלחי משום מחיצה, מ"מ מדרבנן לא סגי במחיצה זו, ובעינן ג' מחיצות גמורות, וכמבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לקמן י"א ב', - ומה"ט הוא דלדעת ר' יהודה תניא לעיל ו' ב' דעושה לחי מכאן ולחי מכאן, והיינו משום דלדידי' ב' מחיצות דאורייתא, וע"כ כל דאיכא ב' מחיצות גמורות, סגי בלחי מכאן ולחי מכאן.

וכ"ה משמעות ד' התוס' לקמן י"ב ב' ד"ה איתיבי' דטעמא דרבנן דפליגי על ר' יהודה ולא סגי בלחי מכאן ולחי מכאן, הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ב א' דטעם הפלוגתא דר' יהודה ורבנן אם מבוי המפולש ניתר בלחי מכאן ולחי מכאן, הוא אם ב' מחיצות דאורייתא או ג' מחיצות דאורייתא, - וכ"ה להדיא בד' הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ד א', דהא דמבוי מפולש צריך צוה"פ הוא משום דג' מחיצות דאורייתא ובעינן ג' מחיצות גמורות, ודמה"ט הוא דלר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא סגי בלחי מכאן ולחי מכאן, ועיי"ש שכתבו לפ"ז, דה"נ בחצר מפולשת שהפרוץ מרובה על העומד, לא סגי בפס ד' מכאן ופס ד' מכאן, כיון דבעינן ג' מחיצות גמורות.[[179]](#footnote-180)

אמנם צ"ע דא"כ מ"ט אין מבוי מפולש ניתר בעומ"ר מכאן ולחי או קורה מכאן, ונת' להלן, הרי כל שעושה עומ"ר ברוח אחת, אית לי' ג' מחיצות גמורות,[[180]](#footnote-181) - ולכאו' בע"כ מזה, דדינא דמבוי המפולש, אי"ז רק משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, אלא הוא משום דהפילוש אוסר, עד שיעשה לו מחיצה דצוה"פ,[[181]](#footnote-182) וכ"כ בחי' הר"ן לקמן י"א א', דבמבוי מתוך שרגל הרבים מצוי' בו, כל שהוא מפולש, אפי' עומ"ר על הפרוץ הצריכוהו צוה"פ, וכ"ה מבו' ממש"כ רש"י דפלוגתת רב ושמואל בדין מבוי עקום, הוא משום דאין פילושיו מכוונים, והרי דאיכא אוסר בפנ"ע דפילוש, ובזה הוא שנחלקו אם כה"ג חשיב כמפולש, וכ"ה מבו' גם ממה שנחלקו הראשונים במבוי כמין ח' אם חשיב כמפולש, וצ"ע.[[182]](#footnote-183)

בעיקר מש"כ הראשונים לקמן צ"ד א' דאף חצר אינה ניתרת בפסין מב' רוחות, כ"ה מבו' גם בד' הר"ן לקמן י"א א', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ג הע"ו, - אך הנה בחי' הריטב"א לקמן י"א א' ריש ד"ה חצר כתב בשם רש"י דבחצר שנפרצה מב' רוחות סגי לה בב' פסין, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ד ס"ב והמ"ב שם סק"ד, והחזו"א בסימן ס"ה סקל"ג תמה ע"ז, והביא מד' הביאוה"ל בסימן שס"ב ס"ח דמבו' דל"מ פסין אלא ברוח רביעית.

**מבוי המפולש אם ניתר בעומ"ר**

הר"ן לקמן י"א א' כתב דמבוי המפולש אינו ניתר אלא בצוה"פ ולא סגי בעומ"ר, וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין ל"ב וההשלמה לקמן ח' ב', שכתבו דאף חצר שנפרצה מב' רוחות זה כנגד זה אסורה, ונת' להלן עמ' ו', וכן הוכיח הגאו"י לקמן ח' א' מסוגיית הגמ' שם, וכ"ה מוכח לדעת הסוברים דאיסורא דפרצת מבוי בצידו הוא משום דהו"ל כמפולש, והרי דכל דהוי בכלל מפולש אינו ניתר בעומ"ר.[[183]](#footnote-184)

ובד' הר"ן והריא"ז וההשלמה שם מבו' דאין מבוי מפולש ניתר אף כשיש עומ"ר מכאן ומכאן, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן צ"ד א' ד"ה מ"ש, לפ"מ שפירש המהרש"א שם בדבריהם, - אך הגאו"י לקמן שם כתב לדקדק מד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"ד דאף דאין מבוי מפולש ניתר בעומ"ר מכאן ולחי או קורה מכאן, מ"מ הוא ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן,[[184]](#footnote-185) וזה לפי גירסתו בד' הרשב"א שם, אך לפי גיר' כתי"פ שם מבו' להיפך, עיי"ש.

**דין מבוי מפולש בדלא בקעי בי' רבים**

הפסקי רי"ד והמאירי לעיל ו' א' פירשו דמבוי שנפרץ בראשו היינו בכותל האמצעי, ולפ"ז הרי דממה שאמרו שם דאף פרצה בראשו אינה אוסרת אלא ביותר מי', וכל הא דהיא אוסרת בד' הוא רק כשנפרץ בקרן זוית, מבו' דאף פילוש גמור אינו אוסר בדלא בקעי בי' רבים.

אך בד' התורי"ד לעיל שם ד"ה ור"ה מבו' להדיא דפילוש גמור אוסר אף בדלא בקעי בי' רבים, וכ"נ בד' הריא"ז ה"א דין ל"א ל"ב דכל דהוו הפרצות זה כנגד זה ה"ז אוסר אף בדלא בקעי בי' רבים, ועמש"כ בזה הגאו"י לעיל שם.

והחזו"א דן בזה בכ"ד, דבסימן ס"ה סק"י צידד דהא דמבוי מפולש צריך צוה"פ מכאן ולא סגי לי' בעומ"ר, הוא רק היכא דבקעי בי' רבים, אך כל דלא בקעי בי' רבים, הוא ניתר בעומ"ר, וכ"נ בדבריו בסימן ע"ד סק"א, אך בסקל"א חזר בו וצידד דאף אם לא בקעי בי' רבים, חשיב כמפולש, ואינו ניתר בעומ"ר, ובסקל"ה וסק"ס נסתפק בדין זה, ושם סקנ"ח וסקס"ה נסתפק דאף היכא דאיכא גידודי חשיב כמפולש, ובסימן פ"ו סוסק"ד נקט דכל דאיכא גידודי לא חשיב כמפולש, וכבר מבו' כן בד' האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ג בסו"ד דפשיטא לי' דכל דאיכא גידודי לא חשיב כמפולש, (ואף היכא דבפועל הרבים בוקעין שם), עיי"ש.

**מבוי המפולש לקרפף יותר מבית סאתים**

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה בעירבו כתבו דאם הי' המבוי כלה לרחבה דלי"ב דיורין שהיא יותר מבית סאתים, הוי ככלה לבקעה דצריך צוה"פ, וכ"כ הרא"ש בסימן ח', וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן כ"ד ב' ד"ה היכי ובד' הרשב"א שם ד"ה אלא אמר רבא ובד' המאירי שם, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן ת"ה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שס"ד סק"א, והביאו הביאוה"ל שם.

אך בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א ה"ז נראה להדיא, דמבוי המפולש לקרפף יותר מבית סאתים לי"ב לדינא דמבוי המפולש דאינו ניתר אלא בצוה"פ, וכל האיסור בזה הוא כשנפרץ המבוי במלואו לקרפף, ומשום איסורא דפרוץ למקום האסור, וי"ל דהטעם בזה הוא, משום דלא אסרינן במפולש אלא בדבקעי בי' רבים מכח הפילוש, וכל שהוא פרוץ לקרפף, אף דבדינו הוי ככרמלית, מ"מ לא בקעי בי' רבים, (אך צ"ע דמ"מ היאך הוא ניתר בלחי, הרי לית לי' ג' מחיצות גמורות, ואכמ"ל), וצ"ע.

**מבוי הכלה לרחבה**

**אם הי' מבוי כלה לרחבה וכו',** למסקנת סוגיין מבו', דמבוי הכלה לרחבה לא חשיב כמפולש, ולא אסרינן אלא בכלה לצידי רחבה, ולדעת רבה הוא אסור אף כשכלה לאמצע רחבה ונפרצה החצר כנגדו, ודעת הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ו והי"ח דקי"ל לאסור בכלה לאמצע רחבה ונפרצה החצר כנגדו, וכ"כ הר"ן בדעת הרי"ף, אך דעת הרשב"א דקי"ל דאף בכה"ג שרי, וזה לפ"מ שפירש דרב יוסף פליג על דין זה, (וכ"כ התוס' בשם ר"ח, וכ"נ בד' רש"י ח' א' ד"ה שעירבו), אך הריטב"א והר"ן כתבו דרב יוסף לא פליג בזה, והר"ן כתב כן בדעת הרי"ף, (דמה"ט הוא שפסק להך דינא).[[185]](#footnote-186)

בד' רש"י מבו' דאף בהני גווני דאסרינן במבוי הכלה לרחבה, אין האיסור אלא משום דמיחזי כמפולש, אך מדינא אי"ז כמפולש, וע"כ הוא דלא אסרינן בכלה לאמצע רחבה ולא נפרצה החצר כנגדו, דבכה"ג לא מיחזי כמפולש.[[186]](#footnote-187)

ובפסקי הריא"ז בפירקין הלכה א' דין ל"ג ודין ל"ו מבו' דשוה דין מבוי הכלה לרחבה לדין מבוי עקום, וגם במבוי עקום לא אסרינן אלא משום דהוי ככלה לצידי רחבה,[[187]](#footnote-188) - ועיי"ש בדין ל"ו שכתב לפ"ז, דכל הא דמבוי העשוי כנדל הוי כמפולש, הוא רק כשהמבוי הגדול מפולש מב' צידיו לרה"ר, דבכה"ג הוו גם המבואות הקטנים כמפולשים, כיון דהן פתוחים למבוי המפולש, אך כל שהמבוי הגדול סתום מג' צדדים, א"צ המבואות הקטנים צוה"פ כלל, דהו"ל כמבוי הכלה לאמצע הרחבה שהיא מותרת, ונחלק ע"ד הרי"ד שפירש לההיא דמבוי העשוי כנדל דאיירי כשהמבוי הגדול ל"ה פתוח לרה"ר אלא מצד א'.

אך מד' הרי"ד ודעימי' שפירשו התם דהמבוי הגדול ל"ה פתוח לרה"ר אלא מצד א', מבו' דשאני דין מבוי עקום מדין מבוי הכלה לרחבה, ואף דמבוי הכלה לרחבה ל"ה מפולש מדינא, וע"כ אינו אסור אלא בכלה לצידי רחבה, דבכה"ג מיחזי כמפולש, מ"מ מבוי עקום הוי כמפולש מדינא, וע"כ בכל ענין תורתו כמפולש, וצ"ב הטעם בזה.

והאבנ"ז בסימן רס"ב ס"ק ו' ז' כתב לפרש בזה, דלדעת הסוברים דבמבוי עקום א"צ תיקון בעקמומיתו משום דהוי כמבוי אחד המפולש, י"ל דע"כ הוא דחשבינן לי' כמפולש מדינא, ומשא"כ במבוי הכלה לרחבה, דהמבוי והרחבה הוו ב' מקומות חלוקין,[[188]](#footnote-189) ועמש"נ להלן ללמוד לזה מד' הבעה"מ והרמ"ך, - אך לדעת הסוברים דמבוי עקום צריך תיקון בעקמומיתו, והרי דחשיב כב' מבואות, ואפ"ה חשיב כמפולש, וכמש"כ רש"י לעיל ו' א' דפילושו שהוא מפולש לחבירו הוי כמפולש לרה"ר, צ"ל דשאני מבוי הכלה לרחבה, דבחצר ליכא דין פילוש, עמש"נ בשלהי סוגיין בזה, וע"כ אף המבוי המפולש לו לא חשיב כמפולש מדינא.

**דין הרחבה בגוונא דהמבוי אסור**

**חצר מותרת ומבוי אסור,** לפ"מ דס"ד דטעמא דרב הוא משום מפולש, ולדעת רש"י איירי בכלה לאמצע רחבה, ולדעת התוס' איירי בכלה לצידי הרחבה מבו' דאף דהמבוי אסור משום פילוש, מ"מ הרחבה מותרת, וכ"כ הרי"ף והרמב"ם בפי"ז משבת הי"ח, והרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"א ושער ב' פ"א ה"ט.

אך בפסקי הריא"ז ה"א דין ל"ג כתב דבגונא דהמבוי אסור, אף הרחבה אסורה, והובא בשה"ג, וכ"כ ההשלמה,[[189]](#footnote-190) ועמש"נ להלן עמ' ו' בדעתם בדין פילוש בחצר.

בדעת הרי"ף ודעימי' דהחצר מותרת, משמע בד' הרי"ף והרמב"ם שם דהוא משום דבחצר ליכא כלל לדין פילוש, ואף חצר שהרבים נכנסין לה בזו ויוצאים בזו, הוי רה"י גמורה, ועמש"נ בשלהי סוגיין בנידון זה.

אך בד' הרשב"א בסוגיין בד"ה וקשיא לי' מבו' דהוא משום דלא נפרצה הרחבה במלואה, ובכה"ג לא חזינן לה כמפולשת, ודימה לזה דה"נ כשלא נפרץ המבוי במלואו לרחבה, אינו נאסר משום מפולש, וכ"כ האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב, וזה לפי דבריו שם דאף בחצר איכא דין פילוש, ונת' בשלהי סוגיין.

**בביאור מה שחילקו בין עירבו ללא עירבו**

**כאן שעירבו כאן שלא עירבו,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דאסר רב במבוי שנפרץ במלואו לחצר, אי"ז משום מפולש, דאיירי בכלה לאמצע רחבה, דלי"ב משום מפולש, אלא משום דבני חצר אסרי עלי', וע"כ אין המבוי אסור אלא כשלא עירבו בני חצר עם בני המבוי, וכ"כ התוס' ועוד מקמאי.

אך כמה מקמאי פירשו דלעולם הא דאסר רב במבוי שנפרץ במלואו לחצר הוא מטעם מפולש, וע"כ הוא דנקט דנפרצה חצר כנגדו, דמכח זה הוא דהמבוי אסור, ובזה הוא דמפלגינן בין עירבו ללא עירבו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דהיינו, דכל הא דחשבינן להמבוי שנפרץ לחצר כמפולש, הוא רק כשעירבו בני חצר עם בני המבוי, דרואין את פרצת החצר כאילו היא במבוי עצמו, והו"ל כמבוי מפולש לרה"ר ואסור, ומשא"כ כשלא עירבו בני חצר עם בני מבוי, דכל חד וחד מינייהו קאי באפי נפשי', ולא חשבינן לפרצת חצר כאילו היא כמבוי, ודמי למבוי הכלה לרחבה דאינו אסור אלא בכלה לצידי רחבה, וכ"כ בהשגות הרמ"ך פי"ז משבת הי"ח.

ומבו' מדבריהם, דהא דמבוי הכלה לרחבה לא חשיב כמבוי מפולש מדינא, ול"ד למבוי עקום, הוא משום דהמבוי והרחבה ב' מקומות הן, וע"כ כל שעירבו יחד וחשבינן להו כמקום א', הו"ל כמבוי המפולש מדינא, וע"כ ה"ז אסור אף בכלה לאמצע רחבה ואף בשאין הפרצות זה כנגד זה.

**ב** בד' הראב"ד בפי"ז משבת ה"ו מבו' שפירש, דכל הא דאסר רב הוא בכלה לצידי החצר, או בכלה לאמצע החצר כשהפרצות הם זה כנגד זה, ובזה הוא דמפלגינן דכ"ז הוא כשלא עירבו, אך כל שיש דיורין ברחבה ועירבו בני הרחבה עם בני המבוי, אף המבוי מותר, דעירוב משוי להו חד מינא ומחיצות דהכא מהני להתם.

ולכאו' מכוון הדברים הוא, דמדינא הי' להעומ"ר שבראש הרחבה להתיר את המבוי, והיינו או משום דבכל פילוש מהני עומ"ר, או משום דהכא אי"ז פילוש גמור, וכל הא דל"מ, הוא משום דהמבוי והרחבה הוו ב' מקומות, ובעינן שיהא התיקון במבוי עצמו, ע"ד שמצינו בד' רש"י ודעימי' בדין מבוי עקום,[[190]](#footnote-191) וע"כ כל שעירבו וחשבינן להו כמקום א', שפיר מהני מחיצות הרחבה למבוי.[[191]](#footnote-192)

**ג** התורי"ד כתב דהיינו דהא דאסר רב איירי בעירבו, וע"כ לא אסר אלא כשנפרצה חצר כנגדו ומטעם מפולש, ורב יהודה דשרי בכלה לצידי רחבה, איירי כשלא נפרצה רחבה כנגדו, וקמ"ל דדוקא כלה לרחבה דלי"ב דיורין מותר, אך אם כלה לחצר דיש בה דיורין אסור, ועיי"ש מה שהוסיף לפרש בסוגיין.[[192]](#footnote-193)

**מבוי המפולש לרשות שאינה מעורבת**

**בשלא עירבו פליגי בנראה מבחוץ ושוה מבפנים,** מבו' דאף שלא עירבו בני המבוי עם בני החצר, מ"מ סגי בלחי להתיר לזה, ולא אמרינן דהו"ל כמבוי המפולש דאינו ניתר בלחי, אף דהמבוי מפולש מצד א' לרה"ר ומצד א' לחצר שלא עירבה עמו, ובד' התוס' משמע דהטעם בזה הוא משום דלא חשיב כמבוי המפולש, אלא כשנפרץ מב' רוחות לרה"ר או לכרמלית, דאיכא חיסרון מחיצות בב' רוחות, אך כשנפרץ לחצר שלא עירבה עמו, דאין איסורו משום חיסרון מחיצות, שהרי החצר הויא רה"י גמורה ואיכא מחיצות מעליא, אלא איסורו הוא משום דנפרץ למקום האסור לו, לא חשיב כלל כמפולש, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ד ס"א, וכ"נ בל' המ"ב שם סק"ג.

אך הרשב"א כתב דהוא משום דחצר ומבוי דומין הן בתשמישן וקרובין הן להיות זה כזה שעירוב מועיל לזה ולזה ושניהם רה"י הן, ולר"ש הוו המבוי והחצר כרשות אחת, וע"כ סגי בלחי או קורה, ול"ד למפולש לכרמלית דצריך צוה"פ, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן ת"ה.

בתשו' הר"ן בסימן ע"ב שהביא הב"י בסימן שס"ד מבו' דאף מבוי המפולש למבוי שאינו מעורב צריך צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, דבדבריו שם מבו' להדיא דאיירי בדליכא חיסרון מחיצות, והי' על כל העיר דין רה"י, עיי"ש, ועמדו ע"ז המאמר מרדכי בסימן שס"ד סק"ד הביאו הביאוה"ל שם ס"א והבית מאיר שם,[[193]](#footnote-194) ועיי"ש שתמהו ע"ז מסוגיין דמבו' דבמפולש לחצר שאינה מעורבת סגי בלחי או קורה.

והמאמר מרדכי שם כתב דצ"ל דהכא איירי שהי' צוה"פ בראש המבוי, - אך החזו"א בסימן ס"ה סקל"ג כתב דודאי דאיירי הכא כשלא הי' לו צוה"פ בראשו דסתם מבוי כך הוא, ועוד דאם הי' צוה"פ בראשו, ל"ה אסרינן לי' מכח הא דנפרצה חצר כנגדו, והיינו משום דיש לחצר מחיצות דעומ"ר וה"ז מועיל אף למבוי, (וכ"ה בחזו"א סימן פ"ח סק"ט, דכל דעשה צוה"פ בראש המבוי, א"צ תיקון כלל בפרצתו לרחבה).[[194]](#footnote-195)

ושמא י"ל בדעת הר"ן, דשאני הכא שנפרץ המבוי לחצר מעורבת, ואך שלא עירבו עם בני המבוי, ומשא"כ התם דהמבוי פתוח למבוי שלא נשתתפו בו, דחשבינן לי' ככרמלית, וכ"ה מבו' בד' המהרי"ט בתשו' ח"א סימן צ"ד דמבוי המפולש לחצר שאינה מעורבת צריך צוה"פ, משום דחצר שאינה מעורבת חשיבא ככרמלית, עיי"ש, ועי' גם בתשו' הריב"ש סימן ת"ה דמשמע דהי' מקום לחלק כן.[[195]](#footnote-196)

**אם מהני לחי להתיר כשנפרצה רחבה כנגדו וחשיב כמפולש**

**בעירבו קמיפלגי וכו',** מבו' דאף למ"ד דנראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי, ל"מ זה להתיר אלא בגונא דל"ה כמפולש, וכל האיסור הוא משום דלא עירבו, אך בגונא דחשבינן לי' כמפולש ל"מ זה להתיר, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בד' התוס' בד"ה בעירבו מבו' דכל דהו"ל כמפולש ה"ז אסור אף אם לא נפרץ המבוי במלואו, והיינו משום דהו"ל ככל מבוי מפולש דאינו ניתר אלא בצוה"פ, ולא סגי בלחי, וכ"כ בתוס' הרא"ש ותור"פ, וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם.

**ב** הרשב"א כתב, דלעולם אם לא נפרץ המבוי במלואו שרי, משום דכל דאית לי' למבוי גיפופין, אינו נראה ככלה לפרצת החצר וכמפולש לחצר, אלא נראה לכל שהוא פתוח לחצר והחצר היא שנפרצה לרה"ר,[[196]](#footnote-197) ואך דכ"ז הוא כשיש למבוי גיפופין הנראים בפנים, אך אם נפרץ במלואו, הרי הגם דנראה מבחוץ נידון משום לחי, מ"מ כיון דלעומדין בפנים נראה כמפולש לרה"ר וכאלו כלה לפרצת החצר אנו מחמירין עליו לדון אותו משום מפולש, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א (ה"ח) דכל שהעמיד לחי או קורה בין המבוי לחצר, ה"ז מועיל להתיר את המבוי.

**ג** בד' הר"ן מבו' דכל שלא נפרץ המבוי במלואו ואיכא לחי, ה"ז מותר מדינא, דאי"ז כמפולש גמור דל"מ בו לחי, וצ"ב, והא דאסרינן אף דאיכא לחי הנראה מבחוץ, הוא משום דאין לחי הנראה מבחוץ מועיל, אלא להתירו מאיסור מאותו רשות הסמוך לו שהוא נראה בו ממש, ולא להצילו מרה"ר שהוא רחוק ממנו.[[197]](#footnote-198)

**חצר מפולשת**

**חצר שהרבים נכנסין לה בזו ויוצאין לה בזו וכו' ורה"י לשבת,** בדין פילוש בחצר מצינו כמה דעות בד' הראשונים, **א** בחי' הר"ן לקמן י"א א' כתב דאף דמבוי המפולש אסור אף כשהוא עומ"ר באותן הרוחות שהוא מפולש בהן, מ"מ חצר מותרת בכה"ג, וכ"כ הר"ן בסוגיין, דחצר מותרת אף כשנפרץ זה כנגד זה, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דשאני מבוי דמתוך שרגל הרבים מצוי' בו כל שהוא מפולש אפי' עומד שבו מרובה על הפרוץ הצריכוהו צוה"פ.

**ב** הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"ד כתב דחצר הפרוצה מב' רוחותי' לרה"ר, ורבים בוקעין בה נכנסין בזו ויוצאין בזו, אם יש לה צוה"פ מכאן ולחיים או פס ד' מכאן מותרת, וא"צ לומר בשיש לה צוה"פ מכאן ומכאן, או עומ"ר מכאן וצוה"פ מכאן, כ"ה גיר' כת"י, וגיר' הגאו"י בסוגיין או עומ"ר מכאן ועומ"ר מכאן, עכ"ל, והאהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב כתב לדקדק מדבריו, דלא סגי בעומ"ר מכאן ולחיים או פס ד' מכאן, וכתב ללמוד מזה דאף בחצר איכא דין פילוש, וע"כ לא סגי בעומ"ר.[[198]](#footnote-199)

אמנם הנה הרשב"א שם ספי"ג ה"פ כתב דחצר שנפרצה מב' רוחותי' צריך שיהא האחד מהן עומ"ר על הפרוץ, ומבו' דחצר המפולשת ניתרת בעומ"ר מכאן ופס ד' מכאן.

וצ"ל דאף דגם בחצר איכא דין פילוש, כ"ז הוא כשהרבים בוקעין בה, אך כל שאין הרבים בוקעין בה, לי"ב לדין פילוש, ול"ד למבוי דלעולם יש בו לדין פילוש, כמשמעות סתימת ד' הרשב"א בשער ב' פ"א, דשאני מבוי דעומד לבקיעת רבים.[[199]](#footnote-200)

**ג** הריא"ז בפירקין ה"א דין ל"ב כתב דחצר שנכנסין לה בזו ויוצאין לה בזו, אם היו הפרצות זו כנגד זו ה"ז אסורה, ואם ל"ה הפרצות זו כנגד זו אע"פ שהרבים בוקעין בו ה"ז מותרת, וזה כגיר' מקצת נוסחאות שהביא הר"ן בשלהי סוגיין, דלרבה דאמר זה כנגד זה אסור, מתניתין דחצר שהרבים נכנסין וכו' היא רק בזה שלא כנגד זה,[[200]](#footnote-201) ועיי"ש דין ל"ג שכתב עוד, דבמבוי שנפרץ לרחבה ונפרצה רחבה כנגדו, או כשכלה המבוי לצידי הרחבה, אף הרחבה אסורה, אך בד' ש"ר מבו' דהרחבה מותרת, ונת' לעיל עמ' ד' הטעם בזה, - ועי' גם בס' ההשלמה שכתב דכל שנפרצה החצר זה כנגד זה ובקעי בה רבים להדיא, ה"ה אסורה.[[201]](#footnote-202)

והאחרונים נחלקו בזה, דהמהרש"ל בשלהי סוגיין כתב דחצר מותרת בכל ענין אפי' נפרצה זה כנגד זה והרבים נכנסין בזו ויוצאין בזו, וכ"כ התורת חיים והמהדו"ב, וכ"כ המהרי"ט בתשו' ח"א סימן צ"ד, וכ"כ הט"ז בסימן שס"ה סק"ג, ושם סק"ב כתב דה"נ דין פרצת ד' בצידו בדבקעי בי' רבים, הוא רק במבוי ולא בחצר, וכ"כ המג"א שם סק"ד, וכ"כ הבית מאיר שם ס"א, והגר"ז בסימן שס"ד ס"ב, והמ"ב שם סק"ד, והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז, והחזו"א בכ"ד.[[202]](#footnote-203)

אך המהרש"א בשלהי סוגיין כתב דאף חצר אסורה כשנפרצה זה כנגד זה, עיי"ש, וכן האריך האהעו"ז בסימן שס"ה דאף חצר מפולשת אסורה, ומה"ט פוסל בה גם פרצת ד' דבקעי בה רבים, וזה לפ"מ שנקט שם דאיסורא דפרצת ד' דבקעי בה רבים הוא משום פילוש, - ועיי"ש שכתב ללמוד כן מד' התוס' לקמן צ"ד א' ד"ה מ"ש, וזה לפ"מ שפירש המהרש"א שם בדבריהם, וכמש"כ האבנ"ז בסימן רס"ב סק"ג, אך בד' התוס' הרא"ש שם נראה דדבריהם שם קיימי בפרוץ מרובה, ולפ"ז אין להביא מדבריהם, וכ"כ הבית מאיר והאו"ש שם.[[203]](#footnote-204)

האהעו"ז שם כתב לפי דבריו, דהא דבמבוי שנפרץ לחצר, אין החצר אסורה משום מפולש, הוא משום דאף המבוי אינו אסור בכה"ג, אלא משום שנראה כמפולש לרה"ר, אך החצר דיש לה גיפופי, אינה נראית כמפולש לרה"ר, וע"כ היא מותרת, ולעיל עמ' ד' נת' כן מד' הרשב"א.

וצ"ע דלכאו' כל הא דהמבוי לא חשיב כמפולש מדינא, הוא רק משום דהחצר מותרת, ובאנו לאסור את המבוי משום דחשיב כמפולש לרה"ר, ומדינא ל"ה כמפולש, כיון שאינו פרוץ לרה"ר אלא לחצר, אך אם פילוש אוסר בחצר, הרי יש לאסור את החצר משום שהיא מפולשת למבוי האסור, וע"ז לא יועילו הגיפופי, ועי' בד' הבית מאיר שם שנראה שכונתו להקשות כן, ועי' גם בחזו"א סימן ס"ה סקל"א שעמד בזה, - וצ"ל דליכא איסור פילוש בשנפרץ למקום שאיסורו הוא משום חיסרון תיקון, ול"ד למפולש לכרמלית או לקרפף יותר מבית סאתים, וצ"ע.

האהעו"ז שם כתב לפי דבריו, דהא דחצר שהרבים וכו' מותרת אף בזה כנגד זה, הוא משום דיש בה גידודי, וכמש"כ רש"י לקמן כ"ב ב' ד"ה דלא,[[204]](#footnote-205) - והבית מאיר שם תמה ע"ז דא"כ מה פריך הכא ע"ד רב דמאי קמ"ל תנינא וכו', הרי התם איכא גידודי וע"כ ל"ה כמפולש, והכא קמ"ל רב דאף דליכא גידודי, מ"מ כיון שלא נפרצה החצר לרה"ר אלא למבוי, לי"ב משום מפולש.

?בד' התוס' בסוגיין צ"ב, דהיאך הוכיחו דהאיסור משום עירוב מדלא אסרו רק בנפרצה במלואו, הרי י"ל דבעינן לזה משום תרתי לריעותא, אך זה ניחא בפשיטות, דהצד דלא אסרו כשלא עירבו הוא משום דנראה מבחוץ נידון משום לחי, ולפ"ז הרי מוכח דל"ב תרתי לריעותא, וא"כ מ"ט נקט נפרצה במלואו?.

?במש"נ בד' הר"ן בדין נראה מבחוץ, צ"ב, שהרי כל לחי הנראה מבחוץ שפיר מהני אף אם אינו מועיל לרשות החיצונה, ועי' בד הריטב"א לקמן כ"ד ב' מש"כ לפרש בד' התוס' בע"א.

ל' תשרי ע"ט

דף מס' 11

**תנאי רה"ר**

**ו' א'** **- כיצד מערבין דרך רה"ר,** נחלקו הראשונים מהו דחשיב רה"ר, דדעת רש"י בסוגיין ובכ"ד במכילתין, דל"ה רה"ר אלא בעיר שמצויין בה ס' רבוא, אך בד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א מבו' דהוי רה"ר אף כשאין מצויין שם ס' רבוא, ועי' בביאוה"ל סימן שמ"ה ס"ז שהביא מד' רבים מקמאי דס"ל כדעת רש"י, ומד' רבים מקמאי דס"ל כדעת הרמב"ם.

והאחרונים נחלקו בהכרעת ההלכה בזה, עי' ט"ז סימן שמ"ה סק"ו ומג"א שם סק"ז וביאוה"ל שם ד"ה שאין,[[205]](#footnote-206) והאריכו בזה הרבה הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו והמשכנות יעקב בסימן ק"כ וסימן קכ"א, ואכמ"ל.

**ביאור האופנים דהוי רה"ר להסוברים דבעינן ס' רבוא**

לדעת רש"י ודעימי' דבעינן ס' רבוא, נחלקו רבוותא בכמה מילי, **א** בד' תוס' הרא"ש ותור"פ לקמן נ"ט א' בשם ר"ת משמע דבעינן שיהיו דרים בעיר ס' רבוא, אך בד' רש"י שם ד"ה ונעשית מבו' דסגי בה שיש בה שווקים ועי"ז נכנסים בה ס' רבוא, וכ"כ הריטב"א שם ובשבת ו' א', וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין,[[206]](#footnote-207) והובאו ד' הריטב"א והריא"ז בביאוה"ל סימן שמ"ה ס"ז, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בריש סימן שע"ט.[[207]](#footnote-208)

**ב** הרמב"ן והר"ן בשבת נ"ז א' כתבו דבעינן שיהיו עוברים שם ס' רבוא "בכל יום", וכ"ה בל' הבה"ג שהביא בס' העתים סו"ס ר"ח, וכ"כ התור"פ בסוגיין ורבינו ירוחם נתיב י"ד ריש ח"ד, וכ"כ השו"ע בסימן שמ"ה ס"ז.

אך הריטב"א בשבת ו' א' כתב דסגי במה שלפעמים באים שם ס' רבוא, וכ"כ הנימו"י בסוף הל' ציצית בשמו,[[208]](#footnote-209) וכ"כ המ"ב בסימן שמ"ה סקכ"ד דבכל הראשונים העומדים בשיטה זו לא נזכר לתנאי זה דיהיו עוברים ס' רבוא בכל יום, וסגי במה שמצויים שם ס' רבוא.

**ג** הרמב"ן לקמן נ"ט א' כתב לדון, דסרטיא שהיא כבושה חוץ לעיירות והולכים ממנה מעיר לעיר וממדינה למדינה עד סוף כל העולם, ל"ב שיהיו בה ס' רבוא, כיון שהיא של כל העולם, ורק בתוך העיר ל"ה רה"ר בלא ס' רבוא,[[209]](#footnote-210) וכ"ה מבו' בתורי"ד בפסחים ס"ט א' ובפסקיו בסוכה מ"ג א', - אך בד' התוס' והריטב"א בשבת ו' ב' שכתבו דמדבר ל"ה רה"ר משום דאין בו ס' רבוא, מבו' דאף בסרטיא שמחוץ לעיירות בעינן שיהיו בה ס' רבוא, וכ"ה מבו' בשיטה להר"נ שם בשם הרא"ה דבעינן שיהיו שם שיירות מצויות של ס' רבוא, וכן נקט בגליון הגרע"א לסימן ת"ד, ועמש"כ בזה האבנ"ז באו"ח סימן רע"ג.[[210]](#footnote-211)

**ד** בל' רש"י משמע דסגי במה שמצויין בעיר ס' רבוא, ול"ב שיהיו ס' רבוא מצויין במבוי זה, וכ"נ מד' עוד מקמאי, ועי' באג"מ או"ח ח"א סימן קל"ט ענף ה' שהאריך הרבה בזה, וכ"כ בקצרה באחיעזר ח"ד סימן ח'.[[211]](#footnote-212)

אך הנה בפי' רשב"ם בב"ב ס' א' ד"ה וירא כתב דבמדבר ל"ה רה"ר אלא מחנה לוי', אך מחנה ישראל ל"ה רה"ר, וכ"כ בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן שפ"ו, ובפי' ריבב"ן בריש שבת הוסיף לפרש דהוא משום דרק במחנה לוי' היו באין ס' רבוא,[[212]](#footnote-213) וכ"כ הפנ"י בשבת ה' ב' והביאו הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו סוד"ה ועתה אלכה, ומבו' דלא סגי במה שהי' בכל המחנה ס' רבוא, אלא בעינן שיהיו מצויין ס' רבוא במבוי זה.[[213]](#footnote-214)

**ביאור האופנים דהוי רה"ר להסוברים דל"ב ס' רבוא**

בשבת ו' א' תניא דים ובקעה ל"ה רה"ר, ופירש"י דהוא משום דאינם דומין לדגלי מדבר דלאו להילוכא דרבים עבידי, ומבו' דאף אם ל"ב ברה"ר ס' רבוא, מ"מ בעינן שיהא המקום עומד להילוך או לתשמיש הרבים, וכל שאינו עומד להילוך או לתשמיש הרבים ל"ה רה"ר, וכ"כ הר"ן בסוגיין דאף דל"ב ס' רבוא, מ"מ בעינן שיהיו הרבים מצויין שם.

ובגמ' שם ו' ב' אמרו דבזה"ז שאין ישראל שרויים במדבר ל"ה המדבר רה"ר,[[214]](#footnote-215) והרמב"ן לקמן נ"ט א' כתב דאף דל"ב ס' רבוא, מ"מ שאני מדבר דאין שם דרך כבושה ולא מכוונת לילך בה לשום מקום, וע"כ ל"ה רה"ר, דדמי לבקעה, אך התוס' בשבת שם פירשו דהא דמדבר ל"ה רה"ר הוא משום דל"ה רה"ר אלא כשיש בו ס' רבוא, וכ"נ בד' הריטב"א שם, - ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה ערכתי נקט דלדעת הסוברים דל"ב ס' רבוא, הא דמדבר ל"ה רה"ר הוא משום דאין רבים מצויין בו כלל, ועיי"ש שעמד בזה דלא נדע שיעור לדבר, - ועמש"כ בזה במשכנות יעקב סימן קכ"א עמ' קכ"ז ד"ה ואולם.

**דין מפולש**

בפירש"י כתב דל"ה רה"ר אלא בעיר שאין בה חומה או שהי' רה"ר שלה מכוון משער לשער שיהא מפולש דומה לדגלי מדבר, וכ"כ רש"י בע"ב בד"ה ירושלים ובד"ה אבולי דמחוזא, ומשמעות הדברים דלא סגי במה שהרה"ר פתוחה מב' צידי' ואין לה אלא ב' מחיצות, אלא בעינן שיהא הרה"ר מכוון משער לשער, וכ"ה בל' הרמב"ן לקמן נ"ט א' ובמלחמות לקמן כ"ב א', ובד' הרשב"א לקמן כ"ב א' ובעבוה"ק ריש שער ג', ובד' עוד רבים מקמאי, והובאו דבריהם באג"מ או"ח ח"ה סימן כ"ח אות ו', וכ"ה בטושו"ע סימן שמ"ה ס"ז, וכתב המג"א שם סק"ז דהיינו דבעינן שיהיו השערים מכוונים זה כנגד זה.[[215]](#footnote-216)

ובביאור דין זה כתב המאירי בסוגיין דהיינו דבעינן שיהיו פתחי ב' ראשיו מכוונים זה כנגד זה, עד שהדבר מצוי לרבים להיות בוקעין בהם מפתח זה לפתח זה "בלא שום עיקום", וכ"כ המאירי בריש מכילתין דבעינן שיהא מפולש מב' ראשיו עד שיוכל אדם לעבור "ביושר בלא עיכוב", ומבו' דכל דהרה"ר הולכת בעיקום, ואין ב' הפתחים זה כנגד זה, ל"ה רה"ר, והיינו משום דאי"ז כדגלי מדבר שהיו הולכין ביושר בלא עיקום, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן כ"ב א' דבמבוי עקום לא אמרינן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, משום דאין השערים מכוונים זה כנגד זה ואין דומין לדגלי מדבר.

אך בתשו' הריב"ש סימן ת"ה כתב דמבוי עקום חשיב כרה"ר גמורה, ולמד לזה מדינא דרב דמבוי עקום תורתו כמפולש, וצ"ב, ומבו' דס"ל דלתורת רה"ר ל"ב שיהיו השערים מכוונים זה כנגד זה, וכ"ה בחי' הריטב"א בשבת ו' א', דלא הסכימו כל המפרשים להך מילתא דבעינן שיהא הרה"ר מכוון משער לשער, אך הריטב"א שם ס"ד ב' כתב דבזה"ז אין לנו רה"ר משום שאינו מכוון משער לשער, וכ"כ בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן שצ"א ד"ה ומה שהבאת בדעת הר"ר אליעזר, עיי"ש.

[בתשו' מהריט"ץ סימן רנ"א דקדק מל' רש"י בשבת ו' א' והרמב"ם בפי"ד משבת ה"א דאף מבוי הרחב ט"ז אמה ל"ה רה"ר, אלא אם הוא מפולש מב' צידיו לרה"ר, אך אם הוא מפולש לכרמלית ל"ה רה"ר, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ובגל' הגרע"א בסימן שמ"ה ס"ז ציין לתשו' שמחת יו"ט או"ח סימן ז', ועיי"ש שכתב לדקדק מד' כמה מקמאי דס"ל דמבוי דיש בו ט"ז אמה הוי רה"ר אף כשהוא מפולש לכרמלית].

הרמב"ן לקמן נ"ט א' כתב דלדין רה"ר בעינן שיהא מפולש בב' ראשין ומכוון "עד חוץ למדינה", ומבו' דלהך דינא דבעינן שיהיו הפתחים מכוונים, סגי במה שהוא מכוון עד חוץ למדינה, וכ"כ הראבי"ה בסו"ס שצ"א, ועיי"ש שהוסיף לפרש, דהוא משום דגם בדגלי מדבר הפילוש הי רק במחנה דידהו בעגלות,[[216]](#footnote-217) אך בירושלמי במכילתין פ"ח ה"ה אמר ר"ל דאין רה"ר עד שתהא מפולשת מסוף העולם ועד סופו, עיי"ש, והריטב"א בשבת ו' א' הביא מד' הירושלמי דבעינן מפולש, (אך המאירי לקמן כ"ב ב' כתב דגם ר"ל לא נתכוין דליכא רה"ר לחיוב, עיי"ש).

והתוס' וש"ר לקמן בסוגיין כתבו דמבואות הרחבים ט"ז אמה ומפולשים לרוחב רה"ר הוו רה"ר, ומבו' דל"ב שיהיו מפולשים עד חוץ לעיר, ולכאו' הוא משום דהתם הרה"ר עצמה מפולשת משער לשער ותורת רה"ר עלי', וע"כ אף המבואות המפולשים לרה"ר זו, הוו רה"ר.

בתשו' משנת ר"א סימן ו' סק"ו כתב דמד' הרמב"ם נראה דלא ס"ל להך מילתא דל"ה רה"ר אלא כשהוא מכוון משער לשער, ועיי"ש שכתב בדעת הגר"א שפירש כן גם בד' השו"ע, דכל הא דבעינן מפולש, הוא רק משום דאל"כ יש לה ג' מחיצות, אך כל דליכא ג' מחיצות, הוי רה"ר אף שאין הפתחים מכוונים זה כנגד זה, ושם סקי"א וסקי"ב כתב לדון לפרש כן גם בד' רש"י ודעימי', עיי"ש.[[217]](#footnote-218)

הראבי"ה בסימן שע"ט כתב דפלטיא דהיינו רחוב העיר שהיא גדולה ומצוין שם בנ"א עומדים ויושבים בשוק הויא רה"ר אף שאינה מפולשת משער לשער מב' צדדים, וכ"כ המאירי בשבת ו' א', וכנראה למדו לזה ממה שאמרו בשבת שם דאיזו היא רה"ר גמורה סרטיא ופלטיא ומבואות המפולשין, ומשמע דרק במבואות בעינן שיהיו מפולשין, אך בפלטיא ל"ב לזה, (וגם בסרטיא שהיא מחוץ לעיר, ל"ב שתהא מפולשת, וכמש"נ לעיל מד' הרמב"ן והראבי"ה), וכ"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה ועוד קשיא לי, ופירש דהוא משום דל"ב מפולש משער לשער אלא במקום שהוא רה"ר משום שעוברים דרך שם, ומשא"כ בפלטיא דהוי רה"ר מצד עצמו.[[218]](#footnote-219)

אך בשיטה להר"נ שבת ו' א' כתב בשם הרא"ה דאף בפלטיא בעינן שתהא מפולשת, אלא דבמבואות איצטריך למיתני מפולשין, משום דאיכא סתומין, וכ"ה בטוש"ע סימן שמ"ה ס"ז, והבית אפרים שם עמד ע"ד הטוש"ע, ועיי"ש במש"כ לדון דמה שהצריכו לזה, הוא משום דאל"כ יש להפלטיא ג' מחיצות, וצ"ע.

בתשו' מהר"י אסאד או"ח סימן נ"ד כתב דבזה"ז אין מצוי רה"ר כלל, משום דאין פתחי העיר מכוונים זה כנגד זה, אין לנו רה"ר משום דאינו מפולש, וכ"כ בתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן ג' דמה"ט הוא דנהגו לערב בעיירות הגדולות, וכ"ה מבו' גם בד' הבית מאיר בסימן שס"ד ס"ב בסו"ד, וכ"ה מבו' גם בד' הבית אפרים בסימן כ"ו (ד"ה ולפ"ז לא מצאנו) דלא כתב לאסור אלא משום הפלטיאות שבעיר דהוו רה"ר אף כשאינם מפולשין, אך בד' המ"ב בסימן שס"ד סק"ח ובביאוה"ל שם מבו' דסתם עיירות הוו מפולשות משער לשער, עיי"ש, וצ"ע.

**דלתות ננעלות**

**ירושלים אלמלי דלתותי' ננעלות בלילה וכו',** בטעם הא דמהני נעילת דלתות דעי"ז ל"ה המקום רה"ר, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י לקמן ק"א א' ד"ה חייבין עלי' כתב דעי"ז ל"ה רה"ר, שאינה כדגלי מדבר שהוא דרך פתוח כל שעה, ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג', דהוא משום דאין רה"ר אלא הנמסר לרבים בכל שעה, - וזה מתפרש למש"כ הרשב"א לקמן כ"ב א' ד"ה וקי"ל דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא בבקיעת הרבים דרה"ר, וע"כ כל שדלתותי' ננעלות בלילה ול"ה רה"ר, לא אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא.[[219]](#footnote-220)

**ב** הריטב"א לקמן כ"ב א' כתב דהוא משום דכל שכל שדלתותי' ננעלות בלילה נידון כסתימה גמורה ומחיצה שלימה וכאילו יש כאן ד' מחיצות, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה אבל לענ"ד בדעת התוס', דהא דמהני דלתות ננעלות, הוא משום דעי"ז איכא ד' מחיצות גמורות, וכל דאיכא מחיצות גמורות לכו"ע לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא.[[220]](#footnote-221)

**ג** בל' רבינו אפרים שהביא הראבי"ה בסימן שפ"ו, משמע דהוא משום דרק בקיעת רבים שבידם לילך שם כל שעה מבטלת המחיצה, וע"כ כל שדלתותי' ננעלות בלילה ובשעה זו נמנעת בקיעת הרבים, ל"מ בקיעה זו לבטל המחיצות, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין שכתב דכשננעלו הדלתות אין כאן בקיעת רבים, וכ"נ גם בדבריו בשבת ו' ב'.

התוס' כתבו בדעת רש"י דממה שאמר ר' יוחנן אלמלי אין דלתותי' ננעלות, נלמד דבעינן שיהיו לה ב' דלתות ננעלות, וזהו דפריך על הא דהכא סגי בדלת אחת,[[221]](#footnote-222) אך לא פריך מהא דבעי נעילת דלתות, דגם בדברי ב"ה איכא לאוקמי בננעלת, והתוס' הק' ע"ז דכיון דאיכא ב' מחיצות ושלישית בננעלת הוי ג' מחיצות, וכתבו דאף דג' מחיצות דאורייתא, היינו רק בג' מחיצות גמורות, אבל הכא דשלישית ע"י דלת, רביעית נמי בעי דלת, ולכאו' מכוון דבריהם הוא, דאף דדלת הוי מחיצה גמורה, מ"מ הכא דאיכא בקיעת רבים, הגם דמהני מחיצת הדלת כנגד בקיעת הרבים, מ"מ מהני בקיעת הרבים לגרע לכח מחיצת הדלת, ובכה"ג לא סגי בג' מחיצות,[[222]](#footnote-223) והך מילתא דבעינן דלתות מכאן ומכאן, כ"ה גם בד' הרי"ף בסוגיין והרא"ש בסימן ח', וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת ה"י,[[223]](#footnote-224) ואך שדעתו שם דסגי בדלתות הראויות לינעל, ויתבאר בעזה"י במקומו.

אך הריטב"א בסוגיין כתב דודאי דכיון דג' מחיצות דאורייתא סגי בדלת אחת כמו בב' דלתות, והרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ד המ"א כתב דסגי בדלת אחת ננעלת, משום דאין רה"ר אלא מסור לרבים בכל עת והואיל ויש לזה דלת ננעלת בלילה וחוסמת העוברים שם בלילות אי"ז רה"ר, עכ"ד, ואזלי לטעמייהו בטעם הא דמהני דלתות ננעלות, ונת' לעיל, וכ"כ המג"א בסימן שס"ד סק"ב בדעת ר"י שהביאו התוס' שפירש דפריך משום דמשמע לי' דב"ה ל"ב נעילה, ולא פירש דפריך משום דבעינן ב' דלתות.[[224]](#footnote-225)

הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג' כתב דפלטיא הויא רה"ר אף שדלתות המדינה ננעלות בלילה, וכ"כ המאירי בשבת ו' א', וכתב דכ"כ גדולי הצרפתים, וכתב דיש חולקים, והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה אבל לענ"ד כתב דהרשב"א לטעמי' אזיל, דהא דמהני נעילת דלתות הוא משום דעי"ז אינו מסור לרבים, וע"כ כ"ז הוא במבואות המפולשות דתורת רה"ר שעליהם הוא משום דריסת רגל הרבים, ומשא"כ בפלטיא שהרבים מתקבצין שם ומתעכבין שם ומחמת זה הוא רה"ר, ל"מ מידי הא דהדלתות ננעלות בלילה ואין הרבים מחוץ לעיר באים לשם, דמ"מ הפלטיא היא מסורה לרבים בני העיר עצמם והיא מסורה להם כל שעה אף כשדלתות העיר נעולות.[[225]](#footnote-226)

הבית אפרים שם כתב דכל מש"כ הרשב"א דפלטיא הויא רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות, הוא רק בשעה שאינם נעולות, אך בשעה שהן נעולות, ל"ה רה"ר, כיון שהוא מוקף מחיצות, ונחלק ע"ד החכם צבי בסו"ס ל"ז שפירש דאף מחיצות גמורות אין מועילות לפלטיא, כיון דיש רה"ר בתוך המחיצות, עיי"ש, והסכים לזה המשכנות יעקב בסימן קכ"א,[[226]](#footnote-227) וכ"כ בתשו' ישועות מלכו או"ח סימן כ"א.

ח' מרחשון ע"ט

דף מס' 12

**אתו רבים ומבטלי מחיצתא במקום שאינו רה"ר**

**ו' ב'** **- ה"ק כיצד מערבין מבואות המפולשים לרה"ר וכו',** בטעם הא דבמבואות המפולשים לרה"ר ל"ב דלתות ננעלות, נחלקו הראשונים, דבד' התוס' בד"ה וכי תימא מבו' דהוא משום דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר גמורה, וע"כ במבואות המפולשין דאין בהן ט"ז אמה ול"ה רה"ר, לא אמרינן אתרו"מ, ול"ב דלתות, וכ"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א', והרא"ש בסימן ח', והרשב"א והר"ן בסוגיין ולקמן כ"ב א', והרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א ה"ג, וכ"כ הראבי"ה בסימן שע"ט, וכ"כ המרדכי בסימן תק"ט וההגמי"י בפ"ב מעירובין בשם המהר"ם.

אך בתור"פ בסוגיין כתב דדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוא בכל מקום דאיכא בקיעת רבים, ואף אם לי"ב שיעור רה"ר, וכ"ה משמעות ד' הריטב"א בסוגיין ולקמן כ"ב א', ועי' במשכנות יעקב עמ' קי"א ועמ' קל"ד שכתב כן בדעתו,[[227]](#footnote-228) וכ"כ הדרכ"מ בסימן שס"ד סק"ב בדעת ר"י, שהביא המרדכי בסימן תק"ט, והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו (ד"ה ונפלאתי על הד"מ) תמה ע"ז, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן קכ"ט שכתב דאף אם אין בקיעת רבים דס' רבוא אמרינן אתרו"מ, וכתב עוד דאף אם אין שם ט"ז אמה אמרינן אתרו"מ, עיי"ש, וכ"כ ההג"א בסימן ח' דאף אם ליכא ס' רבוא אמרינן דאתרו"מ,[[228]](#footnote-229) אך הבית אפרים בסימן כ"ו (בד"ה אך אל זה אביט וד"ה ויהי' איך שיהי') פירש ד' ההג"א בע"א, - והא דבמבואות המפולשים לרה"ר א"צ דלתות ננעלות, כתב בתור"פ דהוא משום דהילוך הרבים הוא לרוחב המבוי ולא לתוך הבוי, והריטב"א לקמן כ"ב א' הוסיף לפרש דהוא משום דאין הדרך סלולה שם לרבים ולא בקעי בה כולי האי,[[229]](#footnote-230) אך האו"ז שם הוכיח מהא דבמבואות המפולשין סגי בצוה"פ, דלא קי"ל בזה כר' יוחנן, וצ"ב.

ובעיקר הנידון אם אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף במקום שאינו רה"ר גמור, האריכו בזה הרבה הבית אפרים והמשכנות יעקב בתשובותיהם, והבית אפרים הכריע דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר גמור, והמשכנו"י הכריע דאמרינן אתרו"מ אף במקום שאינו רה"ר גמור, עיי"ש.[[230]](#footnote-231)

בעיקר דעת התוס' ודעימייהו דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר גמור, יש להסתפק אם הוא שיעור בבקיעת הרבים, דרק בקיעת רבים דרה"ר מבטלת למחיצות, או דאי"ז שיעור בבקיעת הרבים, אלא הוא משום דדינא דאתרו"מ הוא דרה"ר אינה ניתרת במחיצות שבוקעין בהן, וע"כ רק מקום דיש בו לתנאי רה"ר אינו ניתר במחיצות אלו, וכדרך זו משמע בל' הרשב"א לקמן כ"ב א' בד"ה וקי"ל.

וכמה נפ"מ בדבר, **א** בגונא דמקום הבקיעה עצמו ל"ה רה"ר, ובאנו להתיר ע"י מחיצות אלו למקום שיש בו תנאי רה"ר, דאם הוא שיעור בבקיעת הרבים דרק בקיעה דרה"ר מבטלת למחיצות, הדין נותן דכל דבמקום הבקיעה ל"ה רה"ר, לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אך אם אי"ז שיעור בבקיעת הרבים, י"ל דאף בכה"ג אמרינן אתרו"מ כלפי מקום הרה"ר.[[231]](#footnote-232)

**ב** בדין בקיעת רבים ברה"ר מקורה, דאם הוא שיעור בבקיעת הרבים דרק בקיעה דרה"ר מבטלת למחיצות, י"ל דאף ברה"ר מקורה אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, דאף דל"ה רה"ר, מ"מ כיון שיש בזה בקיעת הרבים גמורה, אמרינן אתרו"מ, דל"ד למקום שאין בו ט"ז אמה, דהוא גריעותא בבקיעת הרבים, אך אם עיקר דינא דאתרו"מ הוא דרה"ר אינה ניתרת במחיצות שבוקעין בהן, הרי דברה"ר מקורה דל"ה רה"ר, לא אמרינן אתרו"מ.[[232]](#footnote-233)

**ג** בדין בקיעת רבים לענין דין מחיצות בסוכה ובכלאים, דאם דינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוא דבקיעת רבים דרה"ר מבטלת למחיצות, יש מקום לומר דהיינו אף לענין דין מחיצות בסוכה ובכלאים, אך אם דינא דאתרו"מ הוא דרה"ר אינה ניתרת במחיצות שבוקעין בהן, לכאו' לא שייך הך דינא כלל לענין סוכה וכלאים.[[233]](#footnote-234)

**תוד"ה וכי תימא, וקשה דלקמן בפירקין אמרינן דלכל היותר לא התיר ר' יהודה אלא עד י"ג אמה ושליש,** הרשב"א והריטב"א כתבו לדון דאף דרב אחי סבר למימר דלא התיר ר' יהודה אלא עד י"ג אמה ושליש, הרי דחי לה רב אשי, ומסקינן דר' יהודה שרי אף ביותר מי"ג אמה ושליש, וכ"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א', והתוס' לעיל ב' ב' (ד"ה אמר אביי) נקטו ג"כ דלא התיר ר' יהודה אלא עד י"ג אמה ושליש, והרשב"א והריטב"א שם כתבו לדון בזה.

התוס' לעיל בע"א הק' עד"ז בהא דתניא דכיצד מערבין דרך רה"ר עושה וכו' ולחי וקורה מכאן, דהרי לחי ל"מ ביותר מי', וכתבו דיעשה לחי רחב עד שיתמעט האויר מעשרה, והגאו"י הק' דא"כ מאי קשיא להו הכא, הרי י"ל דגם הכא יעשה לחי רחב עד שיתמעט האויר מי"ג ושליש.[[234]](#footnote-235)

והרשב"א לעיל כתב לישב להא דכיצד מערבין דרך רה"ר, דאיירי כשהרה"ר מתקצר בראשו עד עשר, ומבו' בדבריו דבברייתא דהכא אין לישב כן, והריטב"א כתב דהוא משום דהכא סתמא נקט ר' יהודה מי שיש לו ב' בתים בשני צידי רה"ר בכל מקום שהם ואפי' ברחבו של מבוי.

**אבל לפי המסקנא וכו' ההיא דיתר על כן איירי במבוי המפולש ואין רוחב ט"ז וכו',** עד"ז כתב הריטב"א, וכתב דלפ"ז זהו דקתני אין מערבין רה"ר בכך, הא בדלתות מערבא, ובפשוטו לפ"ז הא דקאמרי רבנן דאין מערבין רה"ר בכך, הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, או משום דינא דמבוי המפולש, ואי"ז כלל מדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, שהרי דעת התוס' דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר גמורה, וגם לדעת הריטב"א הרי איירי במפולש לרוחב רה"ר דבכה"ג לא אמרינן אתרו"מ, - וקשיא טובא מסוגיית הגמ' לקמן כ"ב א' דמייתינן מינה דאית להו לרבנן דאתרו"מ, ועמד ע"ז הבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה והנה התוס', ועיי"ש שכתב דסוגיית הגמ' לקמן אתיא כדעת המקשה דהכא דס"ל דאיירי ברה"ר רחב ט"ז אמה, וצ"ע, ?ועי' בחזו"א בסימן ע"ד סק"ח שעמד בזה. ?גם צ"ע מסוגיית הגמ' הכא, דמסקינן דההיא דכיצד מערבין דרך רה"ר הוא במבואות המפולשין, ופירשו התוס' דמדר' יהודה נשמע לרבנן, ואם למסקנת הסוגיא הכא לא מצינו כלל דלרבנן אמרינן אתרו"מ, שפיר מצינו להעמידה ברה"ר גמורה.?[[235]](#footnote-236)

**רה"ר המתקצר**

**ועוי"ל וכו',** דעת התו' בתי' זה דרה"ר המתקצר הוי רה"ר אף שאין בה ט"ז אמה, והא דמבואות המפולשין ל"ה רה"ר, הוא כשארכן הוא מפולש לרוחב רה"ר, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ג' פ"א,[[236]](#footnote-237) אך בשער ב' פ"א כתב לדין זה בשם יש מי שהורה, וכתב דיש לחוש לכך, - וממה שהוצרכו התוס' לפרש דהא דמבואות המפולשין הוא כשארכן לרוחב רה"ר, מבו' דהא דכשארכן לאורך רה"ר הוו רה"ר הוא אף כשאינם רחבים י"ג ושליש, וכ"כ הרשב"א דאף כשאינם רחבים יותר מי' הוו רה"ר, ובחי' המאירי כתב דהיינו אף כשאין רחבים ד' אמות, ובד' הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח וסימן שנ"ד ס"א מבו' דהיינו אף כשאינם רחבים אלא ד"ט.[[237]](#footnote-238)

הרא"ש בסימן ח' כתב דמבואות הרחבים י"ג אמה ושליש וב' ראשיהן מפולשין לרה"ר שהוא רחב ט"ז הוי רה"ר, וכ"כ הטור בסימן שס"ד, והתו"ש בסימן שמ"ה סקי"ז פירש בדעתו, דבכה"ג שיש בהן י"ג אמה ושליש הוו רה"ר אף אם ארכן מפולש לרוחב רה"ר, והא דמבואות המפולשין ל"ה רה"ר הוא כשאין בהן י"ג אמה ושליש, וכ"כ העולת שבת בסימן שס"ד ס"א,[[238]](#footnote-239) וכ"כ הפמ"ג בסימן שמ"ה במש"ז סק"ז, והגר"ז שם סי"ב, וכ"נ בד' הב"י בסימן שס"ד ס"א, כמו שדקדק המאמ"ר שם סק"א, ובד' השו"ע בסימן שמ"ה ס"ח וס"ט.[[239]](#footnote-240)

אך הקרבן נתנאל בסק"י פירש דד' הרא"ש קיימי רק כשאורך המבוי מפולש לאורך רה"ר, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שמ"ה ס"ט, עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' הגר"א שם בסו"ד, וכמו שפירש בדמשק אליעזר שם,[[240]](#footnote-241) ועי' גם במאמ"ר סימן שס"ד סק"א ובגאו"י בסוגיין במש"כ לדון בזה.

ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה אך מלשון התוס' כתב דמש"כ הרא"ש דרחבים י"ג אמה ושליש, הוא משום דבכה"ג איירי התם, אך גם אם אין בהן י"ג אמה ושליש הוו רה"ר, והוכיח כן ממש"כ הרא"ש ללמוד לדין זה מדינא דבין העמודים, והתם הרי לא איירי רק כשיש שם י"ג אמה, (וכמו שעמד ע"ז הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח).[[241]](#footnote-242)

[בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ק"ד כתב, דכל רחוב ודרך שרחבו פחות מט"ז אמה אינו רה"ר, אע"פ שהוא מפולש למדבר או כיו"ב מרה"ר, ומבו' דרה"ר המתקצר ל"ה רה"ר אף כשארכו הוא לאורך רה"ר, ועמש"כ המרכה"מ בפי"ד משבת ה"ו בדעת הרמב"ם בזה].

**רה"ר שנתקצר בראשו**

התוס' לעיל בסוגיין כתבו בהא דתניא דכיצד מערבין דרך רה"ר וכו' ולחי וקורה מכאן, דאע"ג דלחי ל"מ ביותר מי', יעשה לחי רחב עד שיתמעט האויר מי', וההשלמה שם נחלק ע"ז, דאם ל"ה רה"ר אלא כשהוא רחב ט"ז אמה, הרי דכל שהניח לחי רחב בפתחו ואין בפתחו רוחב ט"ז אמה, ל"ה כל המבוי רה"ר, כיון דאינו דומה לדגלי מדבר, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן שצ"א, דכיון דבעינן שתהא הרה"ר מפולשת משער לשער, ע"כ כל שבסוף הרה"ר אינו רחב ט"ז אמה, ה"ז נידון כסתום ואינו רה"ר, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן שע"ט.[[242]](#footnote-243)

אך בד' התוס' מבו' דבכה"ג שהרה"ר מתקצרת בראשה ואין מקום הפתח רחב ט"ז אמה אכתי הויא רה"ר, ואף אם רה"ר המתקצר ל"ה רה"ר, שהרי דבריהם התם קיימי גם לתי' קמא דהתוס' הכא דס"ל דרה"ר המתקצר ל"ה רה"ר,ו[[243]](#footnote-244) וכ"ה להדיא בד' הרשב"א והריטב"א והר"ן שם.

ויש לפרש בזה בתרי גווני, חדא, דאף אם רה"ר המקתצר ל"ה רה"ר, מ"מ אם נתקצר הרה"ר במקום כ"ש אכתי הוי רה"ר

דא"א לרה"ר שתתלקט במלקט ורהיטני, וכל מש"כ התוס' לדון בזה, הוא רק כשהמבוי כולו אינו רחב ט"ז אמה, אלא שהרה"ר שמהלכת חוצה לו רחבה ט"ז אמה, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח, דכל שמתקצר מקצתו ודאי דהוי רה"ר, (וזהו דינא דבין העמודים), ונידון התוס' בסוגיין הוא כשמתקצר כולו, עיי"ש.

עוד י"ל בזה, דאף אם המקום שאינו רחב ט"ז אמה ל"ה רה"ר, מ"מ שאר הרה"ר שיש ברחבו ט"ז אמה הוי שפיר רה"ר, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן כ"ב ב' ד"ה ואפי' במעלות, עיי"ש, וע"כ אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ונלמד לפ"ז, דאף כשמקום הבקיעה עצמו ל"ה רה"ר, מ"מ אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא לגבי המקום שבפנים דהוי רה"ר, ונת' לעיל.[[244]](#footnote-245)

**וצ"ל וכו' מודה הוא דמדאורייתא אין חילוק בין י"ג לט"ז וקסבר ב' מחיצות דאורייתא וכו',** בד' תוס' הרא"ש נראה דהנידון בזה הוא בעיקר דינא דר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, אם הוא אף כשיש בין ב' המחיצות ט"ז אמה, והוכיחו דאף בכה"ג הוי רה"י לר' יהודה, דאי נימא דיש לחלק מדאורייתא בין רוחב י"ג אמה לרוחב ט"ז אמה, א"כ מאי פריך הכא מההיא דר' יוחנן דבעי דלתות ננעלות, הרי י"ל דהיינו רק בט"ז אמה, דכמו דלענין ב' מחיצות דר' יהודה חלוק דין י"ג אמה מדין ט"ז אמה, ה"נ לענין דין דלתות שאינם ננעלות י"ל דחלוק דין י"ג אמה מדין ט"ז אמה.

ולכאו' ביאור הנידון בזה, הוא משום די"ל דברה"ר גמורה ל"מ ב' מחיצות דר' יהודה, וכאשר כ"ה דעת הריטב"א, וכדלהלן, ושאני בי"ג אמה, דאף דהוי רה"ר מדינא דרה"ר המתקצר, מ"מ כיון דל"ה רה"ר בפנ"ע אלא משום צירופו לרה"ר, מהני ב' המחיצות לחלקו מרה"ר, ומשא"כ בט"ז אמה דהוי רה"ר מצ"ע, ל"מ ב' מחיצות להפקיעו מתורת רה"ר, וזהו שהוכיחו דאם נחלק בזה, ה"נ יש לחלק בדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, דרק בט"ז אמה דהוא רה"ר בפנ"ע אמרינן אתרו"מ, ול"מ המחיצות דבקעי בהו רבים להתירו.[[245]](#footnote-246)

הריטב"א בסוגיין ולקמן י"ב ב' וכ"ב א' ובשבת ו' א' כתב דכל הא דמהני ב' מחיצות לר' יהודה הוא רק כשאין בו ט"ז אמה, אך ברה"ר גמורה של ט"ז אמה, מודה ר' יהודה דל"מ ב' מחיצות, ולקמן כ"ב א' ובשבת שם כתב דה"נ מהני ב' מחיצות בדליכא ס' רבוא.[[246]](#footnote-247)

ולכאו' הטעם בזה הוא, דמקום שהוא רה"ר ל"מ בו מחיצות לעשותו רה"י, וכל כח המחיצות הוא רק אחר דל"ה רה"ר משום דל"ד לדגלי מדבר, ובב' מחיצות אכתי דמי לדגלי מדבר, וע"כ ל"מ המחיצות לעשותו רה"י אלא בשאין בו ט"ז אמה ול"ה רה"ר, ואף אי נימא בדעת הריטב"א כמש"כ השעה"צ בסימן שמ"ה סקכ"ט דרה"ר המתקצר הוי רה"ר, מ"מ כיון דל"ה רה"ר בפנ"ע אלא מכח צירופו להרה"ר, הרי דבזה שפיר מהני ב' מחיצות לאשוויי לי' לרה"י, דע"י המחיצות כבר ל"ה מכלל הרה"ר.

ועד"ז מצינו בד' הרמב"ן לקמן נ"ט א' שכתב לדון דל"מ ב' מחיצות לר' יהודה, אלא ברחב ט"ז שדרך הרבים עוברת שם ואין הרבים נקבעין ועומדין שם דגמר ממדבר דליכא מחיצות, אבל פלטיא וכו' זהו רה"ר גמורה, - וזה מתפרש כנ"ל, דל"מ מחיצות לאשוויי רה"י במקום שהוא רה"ר, וע"כ כל הא דמהני ב' מחיצות לר' יהודה אף ברחב ט"ז, ודלא כהריטב"א, הוא רק במקום המשמש להילוך, דכל שיש לו ב' מחיצות ל"ד לדגלי מדבר, אך בפלטיא דהויא רה"ר משום קביעות הרבים שם, ולא משום ההילוך, הויא רה"ר אף במקום שיש לה ב' מחיצות, והיינו דברה"ר דפלטיא, אין ללמוד מדגלי מדבר דבעינן שלא יהא ב' מחיצות, דהגריעותא דב' מחיצות הוא בההילוך.[[247]](#footnote-248)

**תוד"ה והאמר רבה, וא"ת והיכי פריך מר' יוחנן וכו' וי"ל דפריך וכו',** כ"כ הבעה"מ לקמן כ"ב א', והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דאף דלרבנן לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא היכא דאיכא שם ד' מחיצות, מ"מ הכא דליכא שם ד' מחיצות אמרינן אתרו"מ, וזהו דמייתינן דכ"ה דלר' יהודה דאמרינן אתרו"מ אף בדאיכא שם ד' מחיצות, ל"מ דלת שאינה ננעלת לבטל בקיעת הרבים, ה"נ לרבנן דאמרינן אתרו"מ בדליכא שם ד' מחיצות, ל"מ דלת שאינה ננעלת לבטל בקיעת הרבים.

ומבו' לפ"ז מד' התוס', דאף דיש להמבוי ב' מחיצות ודלת הראוי' לינעל לא חשבינן לה כשם ד' מחיצות, וע"כ אמרינן בזה אתרו"מ, ובתשו' חדשות להגרע"א סימן ו' הק' ע"ז דאם דלתות הראויות לינעל לא חשיבי כשם ד' מחיצות, א"כ מ"ט בירושלים לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, הרי המחיצות דירושלים הוו ע"י צוה"פ, וכמש"כ התוס' לקמן כ"ב א' ד"ה והא א"ר יוחנן, ולא חשיב זה כשם ד' מחיצות, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בל' תוס' הרא"ש משמע, דלרבנן בעינן שם ד' מחיצות ולא סגי בשם ג' מחיצות, וע"כ אף דדלת הראוי' לינעל מהניא ליחשב כשם ד' מחיצות, מ"מ כיון דברוח הרביעית ליכא אלא לחי, דל"מ ליחשב כשם ד' מחיצות, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן כ"ב א', אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ויתבאר בעזה"י עוד לקמן כ"ב א' פלוגתת רבוותא בד"ז, אם לרבנן סגי בשם ג' מחיצות, או בעינן שם ד' מחיצות.

**ב** הגרע"א שם כתב, דבירושלים שפיר חשבינן דאיכא שם ד' מחיצות, והיינו דהי' שם עומ"ר, וכמש"כ בחי' הריטב"א לקמן כ"ב א', ואף דבעינן התם להצוה"פ, דבלא הצוה"פ ל"ה מהני העומ"ר, כיון שהי' שם פרצה ט"ז, מ"מ אחר דאיכא צוה"פ וה"ז מבטל להפרצה, הדר חשבינן לה כשם ד' מחיצות, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן כ"ב א' בביאור ד' התוס' שם, וכ"ה מבו' בד' הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה איברא שיש לדחות, אך בל' תוס' הרא"ש לקמן כ"ב א' נראה להדיא דצוה"פ גופי' חשיב כשם ד' מחיצות, עיי"ש.

**ג** השואל בתשו' הגרע"א שם כתב, דאף דצוה"פ מהני לדעת רבנן דלא נימא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, מ"מ דלתות הראויות לינעל גריעי מצוה"פ ול"מ, וע"כ בזה אמרינן אתרו"מ אף לדעת רבנן, ומוכח לפ"ז דדלת הויא מחיצה אף בדליכא צוה"פ, וכן נקט הגרע"א שם, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל, והגרע"א שם תמה ע"ז דודאי דדלתות הראויות לינעל עדיפי מצוה"פ, וכדחזינן דלחנני' מהני דלתות הראויות לינעל ול"מ צוה"פ.[[248]](#footnote-249)

**ד** האבנ"ז בסימן רע"ח סק"א וסימן ר"פ סק"ד כתב לפרש, דהא דדלתות הראויות לינעל ל"מ כנגד בקיעת רבים, אף דהא דמהני הדלתות הוא משום דחשבינן להו כמאן דנעילי, וכמש"כ הראב"ן בסו"ס שמ"ט, וכשיהיו נעולות ליכא בקיעת רבים, הוא משום דכל דהוא רה"ר, ל"מ מה שראוי לנעול לשוויי רה"י לבטל רשות שהוא עכשיו, וזהו דמדמינן דה"נ לדעת רבנן לא יועילו דלתות הראויות לינעל להפקיע להרה"ר, וכעי"ז כתבו הגאו"י בתו"ד והבית אפרים בסימן כ"ו (סוד"ה אבל לענ"ד נראה), ואך שלא נתפרש בדבריהם, דאם דלתות הראויות לינעל ל"ה מחיצה כלל, היאך ה"ז מועיל במבוי המפולש לרה"ר.

**ה** החזו"א בסימן ע"ד סק"ג כתב, דכל מש"כ התוס' לקמן דהיכא דאיכא צוה"פ לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא לרבנן, הוא רק לס"ד דהתם, אך למסקנת הגמ' שם דמודו רבנן דאמרינן אתרו"מ היכא דליכא שם ד' מחיצות, הרי דה"נ בצוה"פ דלא חשיבא כשם ד' מחיצות אמרינן אתרו"מ, ואתיא ההיא דר' יוחנן דירושלים וכו' אף כרבנן, ועיי"ש שעמד ע"ז דאי"ז במשמעות ל' התוס' הכא, ועיי"ש מש"כ בזה, ויש להעיר עוד מד' התוס' הרא"ש לקמן כ"ב א' דנראה להדיא בדבריו דע"י צוה"פ חשיב כשם ד' מחיצות, עיי"ש.

הרשב"א כתב דבאמת לדעת רבנן שפיר מערבין רה"ר ע"י צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, כיון דצוה"פ הויא כמחיצה ולא מבטלא לה בקיעת הרבים, ואזיל הרשב"א לטעמי' לקמן נ"ט ב' שכתב דלרבנן סגי בשם ג' מחיצות, וס"ל דצוה"פ נמי מהני ליחשב כשם ג' מחיצות, ורק לחי הוא דל"מ, וכמש"כ הרשב"א לקמן כ"ב א' דהוא משום דלחי הויא מחיצה גרועה טובא או משום דלחי משום היכר, ומה שהעמידו הכא להברייתא במבואות המפולשין לרה"ר, הוא כדי דתיזל הברייתא אף כדעת ר' יוחנן.

הר"ן כתב לישב קו' התוס', דמדקתני בברייתא ברישא כיצד מערבין רה"ר, משמע שקודם התיקון שהוא עושה בו רה"ר היא, אלמא ס"ל דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, וזהו דפריך דא"כ היאך מערבא בדלתות, הרי שמעינן מההיא דר' יוחנן דדלתות ל"מ לבטל בקיעת הרבים, עכ"ד, וצ"ע דאף אם לא אמרינן אתרו"מ, מ"מ קודם התיקון הוי רה"ר, כיון דליכא אלא ב' מחיצות, ולרבנן דג' מחיצות דאורייתא, הרי דכל דליכא אלא ב' מחיצות הוי רה"ר, ול"ב בזה לדינא דאתרו"מ.

?**ראויות לינעל,** המאירי כתב דהוא משום דיראים שמא ננעל, והראב"ן כתב דכמאן דנעילי דמי, אך דבריו לא קיימי על הא דמהני כמחיצה לחנני', אלא על הא דמהני ברה"ר להסוברים דמהני דלתות שאינם ננעלות, והאחרונים נחלקו בגונא דא"א לנעול משום גזירת המלכות, ובתשו' מהרש"ם כתב דבכה"ג ל"ש הטעם דיראים שמא ננעל.

?עוד יש לדון אם סגי במה שראויים לינעל בלילה, דכ"ה מוכח מד' התוס' בפסחים והראב"ן, ועוד יש לדון בכמה מילי, גם בדין דלתות ננעלות בלילה, יש לדון אם בעינן בכל לילה, כמשמעות ל' רש"י ועוד מקמאי.

י"ג מרחשון ע"ז

דף מס' 13

**אתו רבים ומבטלי מחיצתא**

**כ"ב א'** **- אם הי' דרך הרבים מפסיקתן יסלקנה לצדדים,** בפירש"י לעיל כ' א' כתב דהיינו שאין שם דרך אלא בין הפסין, והאבנ"ז בסימן רס"ה סק"ה כתב ללמוד מדבריו, דכל דיש להרבים דרך אחרת, לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא.

אך בד' הריטב"א לקמן בסוגיין מבו' דגם אם אם יש להם דרך אחרת אמרינן אתרו"מ, ורק בגונא דאין דרך זו סלולה לרבים, ורק פעמים בוקעים בה רבים, לא אמרינן אתרו"מ, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם.

**והאמר רבב"ח א"ר יוחנן ירושלים וכו',** לפ"מ שאמרו לקמן דהיכא דליכא שם ד' מחיצות מודו רבנן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, מבו' דירושלים היו בה שם ד' מחיצות, וע"כ לרבנן לא אמרינן בזה אתרו"מ.[[249]](#footnote-250)

ובטעמא דמילתא כתבו הרשב"א לקמן בסוגיין והר"ן, דהי' בפתחי ירושלים צוה"פ, וס"ל דצוה"פ מהני ליחשב כשם ד' מחיצות ונת' להלן, אך הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דבאותן הרוחות שהיו פתחי ירושלים, הי' עומ"ר על הפרוץ,[[250]](#footnote-251) ואזיל לטעמי' דצוה"פ ל"ה כשם ד' מחיצות, (ונת' להלן), וע"כ כל הא דבירושלים הי שם ד' מחיצות, הוא משום דהי' שם עומ"ר, ועמש"נ להלן בד' התוס' בזה.

התוס' הקשו דמאי פריך מדר' יוחנן, הרי שאני ירושלים דהיתה רחבה ט"ז אמות, ובפסי ביראות ליכא אלא י"ג ושליש, ותירצו דכיון דהי' לירושלים צוה"פ דחשיב כמחיצה, ל"ה לרבים דבקעי לבטל המחיצה.

ובביאור קו' התוס', משמע בד' תוס' הרא"ש דהיינו, דשמא לא אמרינן אתרו"מ אלא בירושלים שהיתה רה"ר גמורה שהי' בה ט"ז אמה, ומשא"כ בפסי ביראות דאינם רה"ר גמורה דאין בין הפסין אלא י"ג אמה ושליש,[[251]](#footnote-252) ועמדו בזה התור"פ והריטב"א, והוכיחו מזה דלענין דינא דאתרו"מ אין לחלק בזה, וזה כדעתם לעיל ו' ב', (ועי' עוד בחי' הר"ן בסוגיין ובראבי"ה סימן ? ובאו"ז בסימן קכ"ט במש"כ בזה), - אך לא נתפרש לפ"ז מש"כ התוס' לישב דהי' לירושלים צוה"פ דהויא כמחיצה, הרי גם בהא דהרבים מבטלין למחיצת הצוה"פ י"ל דהוא משום דהויא רה"ר גמורה, ועי' בבית אפרים סימן כ"ז ד"ה ועתה אבא, וחזו"א סימן ע"ד סק"ח, במש"כ לפרש בזה, וצ"ע.

ובתשו' הגרע"א החדשות או"ח סימן ו' מבו' שפירש בקו' התוס', די"ל דהא דירושלים אלמלי דלתותי' ננעלות בלילה חייבין עלי' משום רה"ר, אי"ז כלל משום דאתרו"מ, אלא הוא משום שהי' פירצה ט"ז במחיצות, וע"כ אין מחיצותי' מועילות לאשוויי לה לרה"י,[[252]](#footnote-253) ומשא"כ בפסי ביראות שלא הי' פירצה יותר מכשיעור, ואיכא מחיצות כדינם, אין בקיעת הרבים מבטלת המחיצות, וע"ז תירצו התוס', דכיון שהי' לירושלים צוה"פ, ה"ז מועיל לבטל הפרצה, ובע"כ דהא דחייבין עלי' משום רה"ר, הוא משום דאתרו"מ, וה"נ בפסי ביראות נימא דאתרו"מ, וכ"כ בתשו' משכנות יעקב סימן קכ"ב עמ' קמ"ד ד"ה ומש"כ מעכ"ת, ובאבנ"ז סימן רפ"ח סק"ב וסימן ר"פ סק"ג,[[253]](#footnote-254) ועמש"נ להלן אם יש ללמוד מד' התוס' דצוה"פ חשיבא כשם ד' מחיצות, וע"כ הוא דלרבנן לא אמרינן בזה אתרו"מ.

התוס' כתבו דלפי פי' אחר דפירשתי גבי יתר ע"כ ניחא, והנה אי נימא דעיקר קו' התוס' היא דשמא לא אמרינן אתרו"מ אלא בירושלים דהיא רה"ר גמורה, הרי דזהו מה שכתבו דלפי פי' אחר שפירשו לעיל ו' ב', וכתבו שם דלפ"ז בע"כ דאין לחלק בדין בקיעת רבים בין י"ג לט"ז, ניחא אף הקו' דהכא.

אך למש"כ הגרע"א ודעימי' דקו' התוס' היא דשמא הא דירושלים וכו' חייבין עלי' משום רה"ר הוא משום שהי' פירצה יותר מי"ג אמה ושליש במחיצותי' ול"ה רה"י, צ"ב דמ"ט ניחא קו' זו לפ"מ שפירשו לעיל, - והדברי יחזקאל בסימן ה' סק"כ ד"ה ולכן נראה כתב לפרש בזה, לפמש"כ שם דמכוון התוס' לעיל בסוף דבריהם הוא דאין לחלק דפרצה יותר מי"ג ושליש דאורייתא, וזהו מש"כ התוס' דע"כ אף דבירושלים הי' פרצה יותר מי"ג אמה ושליש, מ"מ מדאורייתא סגי במחיצות אלו, ובע"כ דהא דקאמר ר' יוחנן דחייבין עלי' משום רה"ר, הוא משום דאתרו"מ, וכן נראה שפירש האבנ"ז בסימן רע"ט סק"ג, - אך המשכנות יעקב בסימן קכ"ב עמ' קמ"ד ד"ה ולענ"ד כתב דמכוון התוס' הוא למש"כ הריטב"א לעיל ו' ב' בשם תוס' דבירושלים היו מבואות שלא הי' בהן אלא י"ג אמה ושליש, ואפ"ה לא הי' אפשר להשתמש בהן משום דאתרו"מ.

**בקיעת רבים אם מבטלת רק לאותה המחיצה שבוקעין בה**

**קשיא דר' יהודה אדר' יהודה,** התוס' כתבו דס"ד דמקשה דלר' יהודה ג' מחיצות דאורייתא ולחי וקורה משום מחיצה, וזהו דפריך דשמעינן מינה דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, דאי ב' מחיצות דאורייתא ל"ה פריך מידי.

ומבו' בדבריהם דדינא דאתרו"מ הוא דמחיצה שהרבים בוקעין בה בטילה, וע"כ הכא דאין הרבים בוקעין בב' המחיצות שבצדדים, ומחיצות אלו אינם בטילות, הרי דאם ב' מחיצות דאורייתא ודאי דמועילין מחיצות אלו לאשוויי רה"י.

וכ"כ הריטב"א בריש סוגיין, דבירושלים שהיו שם פתחים במזרח ומערב ואמרינן אתרו"מ, אין בטילין המחיצות השלימות שבצפון ובדרום, אלא בטלין המחיצות שבמזרח ומערב כיון שבוקעין בהן תדיר דרך הפתחים וכאילו אין שם פתח ולא שום גיפופי והיו פרוצין במלואן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בריש דבריו.

ועמש"נ להלן דמד' כמה מקמאי מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דדינא דאתרו"מ לא תליא במה דהרבים בוקעין במקום המחיצות עצמן, אלא כל שהן בוקעין לתוך הרשות הן מבטלין לגדירת המחיצות.

**ב' מחיצות מעלייתא**

**דר"י אדר"י לא קשיא התם דאיכא ב' מחיצות מעלייתא,** בביאור הא דהיכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בד' התוס' בד"ה קשיא בפי' קמא מבו' דהטעם בזה הוא, משום דבקיעת רבים אינה מבטלת אלא לאותה המחיצה שהרבים בוקעין בה, וע"כ לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, כל דאיכא ב' מחיצות דאין רבים בוקעין בהן, הויא רה"י גמורה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות ובד' הריטב"א.[[254]](#footnote-255)

**ב** התוס' בפי' בתרא כתבו דאף אם ג' מחיצות דאורייתא, מ"מ כיון דאיכא ב' מחיצות שלימות לא אתו רבים ומבטלי מחיצה שלישית,[[255]](#footnote-256) ולכאו' מכוון דבריהם הוא, דכיון דאיכא ב' מחיצות שלימות דלא בקעי בהו רבים, ורק במחיצה השלישית בקעי רבים, לא אמרינן בזה אתרו"מ לבטל למחיצה השלישית.[[256]](#footnote-257)

**ג** בד' התורי"ד מבו' דכל דאיכא ב' מחיצות גמורות לא אתרו"מ אף אם בקעי הרבים במקום ב' המחיצות, וכל הא דאתרו"מ הוא רק בפסי ביראות דליכא מחיצות מעלייתא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דבעי רחבה לקמן בתל המתלקט אם אמרינן אתרו"מ, הוא דלא כהך שנויא, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן שע"ט והאו"ז בסימן קכ"ט, וכתבו מכח זה דר' יוחנן דאמר דירושלים וכו' חייבין עלי' משום רה"ר, הוא דלא כר' יהודה, דהרי בירושלים איכא ד' מחיצות מעלייתא, ואפ"ה ס"ל דאתרו"מ, וכ"נ גם בד' ריו"נ במשנתינו, ובד' הראב"ד בכתוב שם, ובחי' המאירי לעיל כ' א'.

ומבו' בדבריהם דפליגי ע"ד התוס' ודעימייהו וס"ל דאף כשאין הרבים בוקעין במקום המחיצות ה"ז מבטל לגדירת המחיצות, וע"כ הי' בדין דאף דמדאורייתא סגי בב' מחיצות, מ"מ תועיל בקיעת הרבים שבוקעין בשאר הרוחות לבטל את גדירת המחיצות, והא דאין בקיעת הרבים מבטלת, הוא משום דכל דאיכא היקף מעליא דב' מחיצות מעלייתא, ל"מ בקיעת רבים לבטל לגדירת המחיצות.?אך יש לדחות דס"ל דאלמלי הא דב' מחיצות מעלייתא, היתה בקיעת הרבים מבטלת להלחי דבעינן לי' מדרבנן, ובע"כ דכל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ?.

**שם ד' מחיצות**

**הכא איכא שם ד' מחיצות התם ליכא שם ד' מחיצות,** הרשב"א הק' דהרי אף התם איכא שם ד' מחיצות, דקי"ל דלחי משום מחיצה, וכתב בתי' קמא דבעינן שם ד' מחיצות חשובות קצת כפסי ביראות, אבל לחי מחיצה גרועה היא טובא ובקיעת הרבים מבטלתה, וכ"כ הריטב"א והר"ן.

והרשב"א בתי' בתרא כתב, דדילמא רבנן דקאמרי דאין מערבין רה"ר בכך ס"ל דלחי משום היכר, ולעולם אם לחי משום מחיצה מערבין רה"ר בכך, ואנן דקי"ל דאין מערבין רה"ר בכך, הוא משום דקי"ל כר' יוחנן דבקיעת הרבים מבטלת אפי' מחיצות גמורות, - ולדרך זו נמצא דלדעת רבנן לא אמרינן כלל אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכל הא דאין מערבין רה"ר בכך, הוא משום דלחי משום היכר, וליכא ג' מחיצות.

**צוה"פ אם חשיבא כשם ד' מחיצות**

בד' הרשב"א משמע דרק בלחי דהוא מחיצה גרועה טובא מבטלא לי' בקיעת הרבים לרבנן, אך בצוה"פ דהיא מחיצה מעליא טפי לא מבטלא לי' בקיעת הרבים לרבנן, וכ"ה מבו' בדבריו לעיל בסוגיין, שכתב דבירושלים הי' שם ד' מחיצות כיון שהיו פתחים בראשי הפילושים, וכ"ה בדבריו לעיל ו' ב' ולקמן נ"ט ב', וכתב מה"ט דלדעת רבנן רה"ר גמורה מתערבת בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, וכ"כ הר"ן לעיל בסוגיין ולעיל ו' ב'.

אך הריטב"א כתב דאף אם איכא צוה"פ לא חשיבא מחיצות כעין פסי ביראות שיש שם ב' אמות עומדין, ולכאו' מכוון דבריו הוא דפסי ביראות עדיפי, דיש שם ב' אמות עומדין דאין הרבים בוקעין בהן, ומשא"כ בצוה"פ דהרבים בוקעין בכל מקום המחיצה.

ובדעת התוס' בזה נחלקו האחרונים, וזה במש"כ התוס' בד"ה והא א"ר יוחנן דהואיל והי' לירושלים צוה"פ דחשיב כמחיצה ל"ה לרבים דבקעי לבטל המחיצה, והאבנ"ז בסימן רע"ח סק"ב וסימן ר"פ סק"ג כתב ללמוד מדבריהם דצוה"פ חשיבא כשם ד' מחיצות וע"כ בירושלים דהי' לה צוה"פ אין בקיעת רבים מבטלת המחיצות לדעת רבנן, וכ"כ הדברי יחזקאל בסימן ה' סק"כ, וכ"נ להדיא בד' תוס' הרא"ש שם.

אך בתשו' הגרע"א החדשות סימן ו' פירש בד' התוס', דאף דצוה"פ לא חשיבא כשם ד' מחיצות, וכמש"כ שם ללמוד מד' התוס' לעיל ו' ב',[[257]](#footnote-258) מ"מ בירושלים דהי' מחיצות מעליין, שהי' שם עומ"ר, או שהי' שם אמה עומד מכאן ומכאן כפסי ביראות, ואך דהי' פרצה יותר מכשיעור, הרי דע"י דאיכא צוה"פ וחשבינן להפרצה כפתח, תו מהנו המחיצות ואיכא שם ד' מחיצות, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן קכ"ב עמ' קמ"ד ד"ה ועתה וד"ה והפליג.[[258]](#footnote-259)

**שם ג' מחיצות**

הרשב"א לקמן נ"ט א' כתב דסגי אף בשם ג' מחיצות, ול"ב שם ד' מחיצות וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל ו' ב', דמה"ט לדעת רבנן מערבין רה"ר עצמה בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, וכן נקטו רבים מן האחרונים,[[259]](#footnote-260) וכ"כ החזו"א בסימן ק"ז ריש סק"ה דלא מצינו מדאורייתא חילוק בין ג' מחיצות לד' מחיצות, ומה שאמרו הכא שם ד' מחיצות, נראה דהוא משום דהמחיצה דפסי ביראות ל"מ אלא בדהויא מד' רוחות ואיכא שם ד' מחיצות, וכמש"כ הר"ן בריש פירקין.

אך בחי' אהעו"ז לעיל ו' ב' כתב דכל הא דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא לרבנן, הוא רק בדאיכא שם ד' מחיצות, אך אם ליכא אלא שם ג' מחיצות אתרו"מ,[[260]](#footnote-261) ועמש"נ לעיל שם לדון לפרש כן בד' התוס' שם, וכאשר כ"ה משמעות ד' תוס' הרא"ש שם, וכ"ה משמעות ל' הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, עיי"ש.

ולכאו' עיקר הנידון בזה הוא בטעם הא דהיכא שם ד' מחיצות לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, דבד' הרשב"א מבו' דהיינו משום דלרבנן אין בקיעת הרבים מבטלת מחיצה גמורה, ורק לחי דהיא מחיצה גרועה בקיעת הרבים מבטלתה, ולפ"ז הרי דכיון דג' מחיצות דאורייתא, ודאי דסגי בהא דאיכא ג' מחיצות מעליא דאין בקיעת הרבים מבטלתן, - אך בדעת הסוברים דבעינן שם ד' מחיצות ולא סגי בשם ג' מחיצות, מבו' דלעולם ס"ל לרבנן דאף אם איכא מחיצות גמורות מהני בקיעת הרבים לגרע כח המחיצות, ול"מ אלא בדאיכא היקף מעליא דשם ד' מחיצות.[[261]](#footnote-262)

**אם אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא במחיצות דעומ"ר**

נחלקו רבוותא בדין מחיצות דעומ"ר אם אמרינן בהו אתו רבים ומבטלי מחיצתא, - ולדעת רבנן דכל דאיכא שם ד' מחיצות לא אתרו"מ, הרי דאף לדעת הריטב"א דצוה"פ לא חשיבא כשם ד' מחיצות ואמרינן בזה אתרו"מ, מ"מ בעומ"ר לא אמרינן אתרו"מ, וכמש"כ הריטב"א בד"ה ואיכא למידק, דמחיצות דעומ"ר עדיפי ממחיצה דפסי ביראות דאין בקיעת הרבים מבטלתה, וכן הוכיח המשכנות יעקב בסימן קכ"ב עמ' קמ"ה ד"ה ונחזור מד' התוס' בע"ב ד"ה ת"ש.

אך לדעת ר' יהודה דאף אם איכא שם ד' מחיצות אמרינן אתרו"מ, מבו' בד' התוס' ובד' הריטב"א שם דאף במחיצות דעומ"ר אמרינן אתרו"מ, עיי"ש, - והגאו"י בע"ב סוד"ה פליגי בה רבנן והקר"א שם כתבו בדעת הרמב"ן במלחמות, דבמחיצות דעומ"ר לא אמרינן אתרו"מ אף לדעת ר' יהודה, והוא משום דלא אמרינן אתרו"מ אלא בכגון פסי ביראות שאנו צריכין לסתימת הפרוץ, ואף המקום שכנגד הפרוץ הוי רה"י, עיי"ש.[[262]](#footnote-263)

הבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה הנה הארכתי דקדק מד' ריו"נ במשנתינו, דכל דאיכא מחיצות דעומ"ר מודה ר' יהודה דלא אתרו"מ,[[263]](#footnote-264) וכ"ה מבו' בד' המאירי בריש פירקין, וכ"ה מבו' להדיא בד' התורי"ד בסוגיין שכתב דבירושלים לא אתרו"מ לדעת ר' יהודה, משום דאיכא ד' מחיצות מעלייתא, עיי"ש, וכ"כ הראבי"ה בסימן שע"ט והאו"ז בסימן קכ"ט אות י'.?וי"ל בדעתם דאף בצוה"פ לא אמרינן אתרו"מ לר' יהודה, דרק בפסי ביראות דפרוץ מרובה אמרינן, וא"צ לומר דהי' בירושלים עומ"ר?.

אמנם פשוט דהני קמאי לטעמייהו אזלי, דס"ל דהא דהיכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ לר' יהודה, היינו דכל דאיכא היקף מעליא דב' מחיצות גמורות אין בקיעת הרבים מבטלת לגדירת המחיצות, וזהו דס"ל דכל דאיכא ב' מחיצות דעומ"ר דהם מחיצות גמורות לא אתרו"מ, ורק אם ליכא אלא מחיצה דפסי ביראות דהוא פרוץ מרובה ואי"ז מחיצה מעלייתא, הוא דאתרו"מ, - אך לדעת התוס' ודעימייהו דהא דהיכא דאיכא ב' מחיצות מעליייתא לא אתרו"מ, היינו דכל דאיכא ב' מחיצות דאין הרבים בוקעין בהן לא איכפת לן דהרבים בוקעין בשאר הרוחות, משום דאותם המחיצות דאין בוקעין בהן אינם בטילות, ואיכא ב' מחיצות המועילות לאשוויי רה"י, לא מצינו כלל דהיכא דאיכא מחיצות גמורות לא אתרו"מ, וזהו דס"ל דאתרו"מ אף היכא דאיכא מחיצות דעומ"ר.

**תוד"ה חייבין עלי', וא"ת וכו',** התוס' הרא"ש ותור"פ כתבו לישב בשם הש"ר מקוצי, דאף דס"ל לר' יוחנן כר' יהודה דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, מ"מ בהך מילתא דב' מחיצות דאורייתא לא ס"ל כוותי', וע"כ אמרינן אתרו"מ אף היכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסו"ד, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן.

והמהרש"א עמד ע"ד התוס' דמ"ט לא פירשו כן, ועיי"ש מש"כ בזה, והבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה ואחרי שביררנו והחזו"א בסימן ע"ד סק"ז תמהו על דבריו, ועיי"ש במש"כ לישב לד' התוס' בע"א.

**דין אמצע הפילוש**

**וי"ל דירושלים היתה מפולשת מד' צדדין וחייבין עלי' משום רה"ר לעומד באמצע הפילוש**, נתחדש בדבריהם דאף דבמקום בקיעת הרבים במחיצה הוי רה"י, כיון דבמקום זה איכא ב' מחיצות, מ"מ מהני בקיעת הרבים לבטל להצוה"פ שהיתה בפתחי ירושלים, וע"כ הוא דאמצע הפילוש הוי רה"ר, - ויש להסתפק אם היינו דאף דהצוה"פ אינה בטילה כלפי מקומה, כיון דהוי רה"י, מ"מ היא בטילה כלפי גדירת אמצע הפילוש דהוא רה"ר,[[264]](#footnote-265) או היינו דהצוה"פ בטילה אף במקומה, וע"כ הוא דאינה מועלת לאמצע הפילוש, וזה תליא בביאור הא דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר.[[265]](#footnote-266)

עוד נתחדש בד' התוס', דאף דצידי הפילוש הוו רה"י, מ"מ אמצע הפילוש הוי רה"ר, ולא אמרינן דכיון דצידי הפילוש הוו רה"י מכח מחיצותיהם, אף אמצע הפילוש הפתוח להם חשיב כגדור במחיצות.

אמנם החזו"א בסימן ס"ה סקמ"ה וסימן ק"ז סק"ה כתב דמקום הפתוח למקום הגדור במחיצות, חשיב דיש לו מחיצה במקום זה, עיי"ש,[[266]](#footnote-267) ומש"כ התוס' דאמצע הפילוש הוי רה"ר, כתב החזו"א בסימן ע"ד סוסק"ז דהוא משום דב' מחיצות דאורייתא ל"מ לחשוב את המקום כסתום, שיהא המקום הפתוח לו כסתום, וכ"כ החזו"א במכתביו בכ"ד,[[267]](#footnote-268) ובסימן ק"ז סק"ה כתב דאף דאמצע הפילוש חשיב כסתום מכח מחיצות צידי הפילוש, מ"מ אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא לר' יהודה, דהו"ל כשם ד' מחיצות דלר' יהודה אתרו"מ.[[268]](#footnote-269)

ובמכתב הגרא"פ סוף אות מ"ג הק' על מש"כ החזו"א דד' התוס' הם רק בב' מחיצות לר' יהודה, שהרי התוס' בד"ה קשיא כתבו בתי' בתרא, דאף אם סבר ר' יהודה דג' מחיצות דאורייתא מ"מ אין בקיעת הרבים מבטלת למחיצה שלישית כיון דאיכא ב' מחיצות שלימות, ולתי' זה תיקשי דמ"ט הוי אמצע הפילוש רה"ר, הרי צידי הפילוש הוו רה"י גמורה ע"י ג' מחיצות, - והחזו"א באות מ"ד ד"ה עמד השיב, דד' התוס' הכא קיימי לתי' קמא, וכמבו' ממה שהזכירו בקושייתם דב' מחיצות דאורייתא, אך לתי' בתרא צ"ל דלדינא ס"ל לר' יוחנן דאמרינן אתרו"מ אף בדאיכא ב' מחיצות שלימות, ועיי"ש באות מ"ו (ד"ה עוד קרא) במש"כ להוסיף טעם בזה, וצ"ע.[[269]](#footnote-270)

הבעה"מ כתב דהא דהיו חייבין על ירושלים משום רה"ר, הוא משום דליכא אפי' ב' מחיצות, לפי שהרבים בוקעין בה שתי וערב, ולא הי' בה אפי' מחיצה אחת שלא היו רבים בוקעים בה, ומבו' בדבריו דמה"ט היתה כל ירושלים רה"ר, ודלא כמש"כ התוס' דרק אמצע הפילוש הוי רה"ר, וכ"ה מבו' ממש"כ לפרש כן בהא דחצר שהרבים נכנסין וכו'.

והרמב"ן במלחמות תמה ע"ז, דהמקום שיש לו ב' מחיצות ודאי דהוי רה"י, דדינא דאתרו"מ הוא רק לבטל את הגדירה במקום הפרוץ.[[270]](#footnote-271)

הרמב"ן במלחמות כתב בדין אמצע הפילוש, דאם יש בו פלטיא רחב ט"ז אמה על ט"ז אמה, אפשר שחייבין עליו, אע"פ דתוך המבואות מכאן ומכאן אינו רה"ר מפני ב' מחיצות שלהן, ומבו' דכל הא דאמצע הפילוש הוי רה"ר, הוא רק בפלטיא, אך מבואות המפולשין ל"ה רה"ר בכה"ג.

והאבנ"ז בסימן רס"ה סקכ"א כתב לפרש דהטעם בזה הוא, משום דבמבואות המפולשין דתורת רה"ר שבהן הוא משום הוא משום שעוברים בהן מצד זה לצד זה, ע"כ כיון שאמצע הפילוש הוי רה"י מד' צדדיו, ל"ח כמפולש משער לשער, שהרי מפולש מכל צדיו לרה"י, ומשא"כ פלטיא דתורת רה"ר שעלי' אינו משום ההילוך, ע"כ הגם דמכל צדי' הוי רה"י הויא איהי גופה רה"ר.[[271]](#footnote-272)

**תוד"ה דרבנן, הומ"ל דרבנן לא פליגי אדר' יהודה אלא מדרבנן אבל מדאורייתא מודו לי',** הרשב"א והריטב"א הוסיפו לפרש, דאם מדאורייתא מודו לי', הרי דע"כ בפסי ביראות העמידוה אדאורייתא משום קולת פסי ביראות, ועיי"ש שכתבו לישב, דמדקאמר אין מערבין רה"ר בכך ולא קאמר וחכמים אוסרים, משמע דאין מערבין כלל דעירוב כזה אינו עירוב ואפי' דאורייתא, והר"ן כתב דמדקאמרי אין מערבין רה"ר בכך, מכלל דאכתי רה"ר היא, דמדאורייתא אתרו"מ.

כ"ב מרחשון ע"ז

דף מס' 14

**כ"ב ב'** **- אילימא משום דמקיף לי' סולמא דצור וכו',** הריטב"א כתב דהם ב' מחיצות כמין גם, ולכאו' לפ"ז אתיא כר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, וכ"כ הר"ן,[[272]](#footnote-273) - אך בד' תוס' והרשב"א מבו' דהך דינא אתיא כרבנן, וצ"ל לפ"ז דמלבד ב' מחיצות אלו, מוקפת א"י מרוח שלישית בים הגדול, ואית לה ג' מחיצות.[[273]](#footnote-274)

התוס' כתבו דהך דינא אתיא כרבנן דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכ"כ הרשב"א, וצ"ע דהרי הכא אין הרבים בוקעין במקום המחיצות, ומ"ש בזה דינא דאתרו"מ, ונת' בזה להלן.

**אתו רבים ומבטלי מחיצתא במחיצה שאינה עשוי' בידי אדם**

**דילמא מעלות ומורדות קאמרת,** התוס' הקשו דמ"ט באמת ל"ה כל א"י וכל בבל רה"י, ובתשו' חכם צבי סימן ל"ז עמד דמ"ט לא הק' מכל העולם, ובתשו' בית אפרים סימן כ"ו כתב דנשמט מד' התוס' תיבת וכו', וכונתם להקשות גם מכל העולם, וכתבו דהוא משום דמחיצה שאינה עשוי' בידי אדם לא חשיבא מחיצה כולי האי ואפי' רבנן מודו דאתו רבים ומבטלי מחיצתא.

והתוס' הרא"ש הוסיף דהיינו בהיקף גדול כזה, ועד"ז כתב בתשו' כנסת יחזקאל סימן ב' הביאו הבית אפרים בסימן כ"ו דהיינו רק ביותר מבית סאתים,[[274]](#footnote-275) ויש לפרש כן גם בד' התוס', אף שסתמו בזה, והיינו משום דדבריהם קיימי על מה שהוכיחו מדר' יוחנן דמהני מחיצות אף בהיקף גדול, וע"ז הוא שכתבו דבמחיצה שאינה עשוי' בידי אדם ל"מ בכה"ג ואמרינן אתרו"מ, אך המג"א בסימן שס"ג סק"מ נקט דד' התוס' קיימי בכל מחיצות העשויות בידי שמים, ואף בהיקף קטן, עיי"ש, וכן נקטו רבים מן האחרונים, והק' מכח זה ע"ד התוס' מתל המתלקט וכו', ונת' להלן.

התורת חיים הק' ע"ד התוס' דבמחיצה שאינה עשוי' בידי אדם מודו רבנן דאתרו"מ, ממה שאמרו לקמן בסוגיין בתל המתלקט ובשבילי בית גלגול דלרבנן לא אמרינן בהו אתרו"מ, אף דאינם עשויין בידי אדם, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** למש"כ התוס' הרא"ש דכל הא דבמחיצה שאינה עשוי' בידים אדם מודו רבנן דאתרו"מ, הוא רק בהיקף גדול, ניחא בפשיטות, דע"כ בתל המתלקט ובשבילי בית גלגול דאינם היקף גדול לא אמרינן אתרו"מ אף דאינם עשויים בידי אדם.[[275]](#footnote-276)

**ב** התורת חיים כתב לדון די"ל דסולמא דצור ומחתנא דגדר אינו ראוי ליעשות בידי אדם, ורק בכה"ג חשיב כאינו עשוי בידי אדם, וכדמצינו דכוותה בד' התוס' לעיל ט"ו א' ד"ה תל, וכ"כ בס' לשון הזהב, ובתשו' מכתם לדוד או"ח סימן ב'.

**ג** הבית מאיר בסו"ס שס"ג כתב דבתל המתלקט ובשבילי בית גלגול שאני דלא ניחא תשמישתי', וכ"כ בתשו' שאילת יעב"ץ סימן ז', ובתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט.[[276]](#footnote-277)

**ד** הגר"ז בסימן שס"ג סמ"ד ובקו"א סימן שמ"ה ס"ב כתב, דאף דגם במחיצות שאינם עשויות בידי אדם הוי במקומם רה"י ולא אמרינן אתרו"מ, מ"מ אינם חשובות כ"כ לבטל בקיעת הרבים במקום שלהלאה ממנו שלא יהא רה"ר מכח שהים מקיפו, עיי"ש, ובתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"א תמה על דבריו, עיי"ש.

**ה** הבית אפרים בריש סימן כ"ו כתב דצ"ל דאיירי כשנעשה התל המתלקט ושבילי בית גלגול ע"י אדם, וע"כ לרבנן לא אמרינן בזה אתרו"מ.[[277]](#footnote-278)

בעיקר מש"כ התוס' דהא דלא נעשית כל א"י וכל בבל רה"י הוא משום דבמחיצות בידי שמים אפי' רבנן מודו דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, פירש המג"א בסימן שס"ג סק"ל דהיינו משום הרבים הבוקעים במקום המחיצות, וכתב לפ"ז דכל הא דהים ל"ה מחיצה, הוא רק במקום שהספינות עוברות שם.

אך בתשו' שאילת יעב"ץ ח"א סימן ז' נקט דודאי דליכא בקיעת רבים במקום המחיצה, ומכוון התוס' דהרבים דבתוך א"י ובבל מבטלים המחיצות, ועיי"ש שהוכיח כן שהרי במקום הספינות ל"ה רה"ר אלא כרמלית, ולכאו' מכוון דבריו דהוא משום דלא אמרינן אתרו"מ במקום שאינו רה"ר, וכן פירשו החמד משה בסימן שס"ג סק"ד והחת"ס בתשו' או"ח סימן פ"ט.

והגאו"י תמה ע"ד התוס' בזה, דדינא דאתרו"מ הוא רק כשהרבים בוקעין במקום המחיצה, וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דלמ"ד דב' מחיצות דאורייתא, פשיטא דל"ש דין אתרו"מ כשיש ב' מחיצות שאין הרבים בוקעין בהן, וכיון דאין רבים בוקעין בשפת אוקיינוס ובפרת ודגלת, מ"ט אמרינן בזה אתרו"מ, וצ"ע.[[278]](#footnote-279)

המג"א שם כתב לפי דבריו, בדין מבוי שצידו אחד ים, דכל שהספינות עוברות שם לנמל, ל"מ מחיצת הים, משום דאתרו"מ, וכ"כ המג"א שם סק"מ בדין מבוי שיש בראשו תל המתלקט, עיי"ש,[[279]](#footnote-280) והחמד משה שם נחלק לפי דבריו ע"ז, ועמש"כ בזה המ"ב שם ס"ק קי"ח.

**שיעור המקום דמהני בו היקף מחיצות לאשוויי רה"י**

הרשב"א כתב דהא דכל העולם וכל א"י ובבל ל"ה רה"י, הוא משום דמקום המוקף גדר י' יש לו שיעור עד היכן קרוי רה"י, אף במחיצות העשויות בידי אדם, וכתב דהדבר צריך תלמוד מהו השיעור בזה.

והריטב"א כתב בשם הרא"ה דהשיעור בזה הוא כל שרואה עצמו תוך המחיצות, דאע"ג דלגבי שבת ל"ב מחיצות הניכרות לידרתו, אפ"ה בעינן שיראה עצמו תוך מחיצות, וכ"כ הריטב"א בשבת ק' ב' ובסוכה ד' ב'.

והר"ן כתב דבעינן דבאיזה מקום שיעמוד באותו היקף רואה המחיצות הצריכות לו מה"ת, ומשמע דלא סגי במה דבאמצע הרשות רואה את ג' המחיצות, אלא בעינן שיהא רואה את המחיצות בכל מקום ברשות, - אך הרמב"ן לקמן נ"ט ב' כתב לדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, דאין לך רה"ר אלא סרטיא ומדבר וכיו"ב שאין לך בהן מחיצה כלל, ואע"פ שא"א שלא יהיו הרים ובקעות סביב להן, כל שאין המחיצה נראית לעומדין באמצע ואין נכרת להם וכו', ועיי"ש שכתב דכן משמע בסוגיין לגבי סולמא דצור ואוקיינוס, עכ"ד, ומשמע דסגי במה שהמחיצה נראית לעומדין באמצע הרשות, ול"ב שיראו רואין את המחיצות בכל מקום ברשות, וכ"נ בביאוה"ל סימן שמ"ו ס"ג שפירש כן גם בד' הריטב"א, עיי"ש, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ן, דכל הא דבכה"ג ל"מ המחיצות, הוא רק במחיצות דבידי שמים, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועי' באג"מ ח"א סימן קל"ט ענף ו' מש"כ לדון בדין זה.

הרמב"ן לקמן שם כתב עוד, די"ל דכל שאין המחיצה מעכבת וממעטת על הרבים כלום אין בה תורת מחיצה, והביאוה"ל בסימן שמ"ו ס"ג כתב דלדרך זו ודאי דקרפף גדול הרבה מאד הוי רה"י, כיון דעכ"פ מעכב את הרבים מלעבור שם מחמת המחיצות המקיפות, וכ"נ בחי' המאירי בסוגיין שכתב דכל עיר שאין לה חומה והיקף "הראוי לה", אע"פ שהיא מוקפת הרים ונהרות אינו כלום, אך שמא מכוון המאירי לחלק בין היקף בידי אדם להיקף בידי שמים, וע"ד ד' התוס'.

**מעלות ומורדות שבא"י אין חייבין עליהן משום רה"ר לפי שאינם כדגלי מדבר,** התוס' כתבו דהיינו דוקא בא"י משום דיהושע אוהב ישראל הי' וכו' וכל דלא ניחא תשמישתי' מסרה ליחיד, אך בחו"ל חייבין עליהן משום רה"ר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, אך התורי"ד נקט דלר' יוחנן כל דלא ניחא תשמישתי' לא אמרינן אתרו"מ, וע"כ הוא דאין חייבין עליהן משום רה"ר, וצ"ע.

והרשב"א הק' דכיון דאינם כדגלי מדבר, א"כ מ"ט בחו"ל חייבין עליהן, הרי כל שאינו דומה לדגלי מדבר אינו נידון משום רה"ר, וכתב עפי"ד הראב"ד, דאף דהמעלות ומורדות ל"ד לדגלי מדבר, מ"מ בקיעת הרבים משויא להו רה"ר, וע"כ רק בא"י אין חייבין עליהן, דכיון דמצ"ע אינם דומים לדגלי מדבר לא מסרן יהושע לרבים ומסרן ליחידים, ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ נימא הכי גם בגשרים המפולשים שאינם רה"ר משום שהן מקורים, דיהיו נידונים משום רה"ר הואיל ובקעי בהו רבים.

והריטב"א כתב דמה שאמרו דאינם כדגלי מדבר, אי"ז משום דהם מעלות ומורדות, וכמש"כ רש"י והר"ח, אלא הוא משום דלא מסרם יהושע לרבים, ול"ה כדגלי מדבר שהיו מסורים הדרכים לרבים, וע"כ כ"ז הוא בא"י אך בחו"ל חייבין עליהן, דהוו כדגלי מדבר.

**תל המתלקט וכו' ורבים בוקעין בו וכו' אליבא דרבנן לא תיבעי לך וכו',** הריטב"א הק' דאדרבה נדמיי' לאידך דרבנן דאמרו שאין מערבין רה"ר,[[280]](#footnote-281) וכתב לישב דשאני הכא דלא ניחא תשמישתי', וצ"ע דא"כ מ"ט ה"ז תלוי בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, ועוד דכיון דהתל גבוה י"ט מכל צד יש לו שם ד' מחיצות, וע"כ לרבנן לא אמרינן בזה אתרו"מ.

הריטב"א שם כתב, דאיירי הכא כשהרבים בוקעין בו בכל צד, ולכאו' הוצרך לפרש כן, דאל"כ נמצא דיש לו ב' מחיצות מעלייתא דלא בקעי בהו רבים, ובכה"ג לא אמרינן לדעת ר' יהודה אתרו"מ.

אך התורי"ד בע"א כתב דלפ"מ שאמרו דכל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא מודה ר' יהודה דלא אתרו"מ, ודאי דתל המתלקט הוי רה"י, ורחבה דמיבע"ל בזה, הוא משום דלא ס"ל להך פירוקא, וכ"כ בחי' המאירי,[[281]](#footnote-282) - והך מילתא דרחבה לא ס"ל להך שינויא, כ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, וכ"כ משמו בחי' המאירי לעיל כ' א', ואך דהראב"ד כתב כן בהא דמותבינן מחצר, ולא כתב כן על עיקר האיבעיא דרחבה, וצ"ע.

**איתיבי' חצר שהרבים נכנסין לה וכו',** התוס' כתבו דאיירי כשנפרצה מד' רוחות, והרבים בוקעין מכל הרוחות, דאל"כ מודה ר' יהודה דלא אמרינן אתרו"מ, כיון דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, וכ"כ הבעה"מ, - אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דרחבה ס"ל דלר' יהודה אמרינן אתרו"מ בכל ענין, וכ"כ התורי"ד בע"א.[[282]](#footnote-283)

ובתור"פ כתב בשם השר מקוצי דבע"כ דהך תנא לא ס"ל כר' יהודה בהא דב' מחיצות דאורייתא, דא"כ מאי איריא דנקט חצר דלא ניחא תשמישתי', ובדין אתרו"מ ס"ל כר' יהודה, דאם ס"ל כרבנן א"כ מאי איריא דנקט חצר, ואפ"ה לא אמרינן הכא אתרו"מ משום דלא ניחא תשמישתי', וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בדרך קמא, ובדרך בתרא כתב דאיירי כשבוקעין בה מד' רוחות ונפרצה שתי וערב והפרוץ מרובה על העומד.[[283]](#footnote-284)

הרשב"א הק' בשם הראב"ד דמאי פריך מחצר שנכנסין בזו ויוצאין בזו, הרי התם אי"ז בקיעה דרה"ר, לכאו' היינו משום דהוא חצר דיחיד, (ועמש"נ בזה להלן), ובזה מודה ר' יהודה דלא אמרינן אתרו"מ, ובחי' תלמיד הרשב"א הביא בשם הראב"ד שהק' כן על הא דפריך ממבואות המפולשין, אף שאמרו לעיל ו' ב' דבמבואות המפולשין לא אמרינן אתרו"מ, וכתב דכיון דאמר דאפי' במעלות בית מרון אמרינן אתרו"מ אף דאי"ז כרה"ר, כיון דלא ניחא תשמישתי',[[284]](#footnote-285) ה"נ אמרינן אתרו"מ בחצר ובמבואות המפולשין.

**ת"ש מבואות המפולשין לבורות וכו',** בל' רש"י משמע דלא איירי כשבוקעין בהן מכל הרוחות, אך הרשב"א כתב דהא דפריך מינה הוא משום דמשמע לי' דאיירי במפולשין שתי וערב, דאל"כ צריכא למימר דרה"י לשבת, וכעי"ז כתבו תוס' הרא"ש והריטב"א.[[285]](#footnote-286)

התוס' כתבו דאיירי בגונא דהבור רחוק ג"ט מכל צד והולכין דרך כאן וכאן,[[286]](#footnote-287) דאם הבור הולך מכותל לכותל פשיטא דהוי רה"י, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהוא משום דאיכא ג' מחיצות מעלייתא ולא מצינו בקיעת רבים לבטל ג' מחיצות שלימות,[[287]](#footnote-288) - ומבו' בדבריהם דלדעת ר' יהודה אמרינן אתרו"מ אף במחיצות דעומ"ר, וע"כ אף דעל מחיצת הבור עצמו לא אמרינן אתרו"מ, מ"מ כיון דהרבים בוקעין בצדדים, אמרינן אתרו"מ, ומ"מ כל שאין בצדדים ג"ט דהוי כסתום, לא אמרינן בזה אתרו"מ.[[288]](#footnote-289)

והחזו"א בסימן ק"ז סק"ב הק' דמ"ט פשיטא דאם הבור הולך מכותל לכותל הוי רה"י, הרי כיון שכתבו התוס' דרה"ר מהלכת בתוך הבור, דהוו כותלי הבור מדרון המתלקט י' מתוך ד', שפיר י"ל בזה אתרו"מ, לפ"מ דקאמר דבתל המתלקט אמרינן אתרו"מ, וצ"ע.

התורי"ד כתב דאיירי הכא כשהבור הוא מחיצה שלישית והרבים בוקעין בו למלאות מים מן הבור, והאי דקרי לי' לא ניחא תשמישי', הוא מפני שאין לו מעבר שיפלשו ויעברו מן הצד האחד שבבור ויצאו לחוץ.

ונתחדש בדבריו דאף דיש לו ג' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, מ"מ כיון דהרבים בוקעין בו ברוח רביעית למלאות מים מן הבור, אמרינן בזה אתרו"מ, וזה דלא כמש"כ התוס' בפשיטות דאם הבור הולך מכותל לכותל פשיטא דהוי רה"י.[[289]](#footnote-290)

ונתחדש עוד בדבריו, דאף דליכא הכא בקיעת הרבים מפולשת משער לשער, הו"ל כבקיעת הרבים לבטל למחיצות, ולפי דבריו צ"ל, דהא דמבוי שאינו מפולש הוי רה"י, הוא משום דלא חשיב בקיעת רבים אלא במקום המיוחד לכל מי שירצה, ומשא"כ בדרך שאינו אלא לבני מבוי זה, וכמש"כ כן הבית מאיר בסו"ס שס"ג.

**כל היכא דלא ניחא תשמישתי' מסרה ליחיד,** התוס' כתבו דמקום דניחא תשמישתי' וראוי למסרו לרבים הוי רה"ר אף אם הוי של יחיד, והכא שאני משום דלא ניחא תשמישתי' ואין ראוי למסרו לרבים.

אך התוס' לקמן צ"ג ב' ד"ה חצר למדו מהכא דמקום שלא נמסר לרבים ואינו של רבים אע"פ שעוברים שם אינו רה"ר, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א' ללמוד מהכא, דכל רשות שהוא קנוי ליחיד אין חייבין עליו משום רה"ר אע"פ שרבים עוברין בתוכן, משום דרה"ר כשמה שהיא של רבים, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם.[[290]](#footnote-291)

בתור"פ מבו', דכל הא דל"ה המעלות ומורדות רה"ר משום שנמסרו ליחיד, הוא רק משום דאיכא התם מחיצות, ואף דלר' יהודה אמרינן דאתרו"מ, מ"מ בכה"ג שנמסרו ליחיד לא אמרינן אתרו"מ, אך כל דליכא מחיצות, שפיר הוי רה"ר אף דנמסרו ליחיד, וכן משמע בד' תוס' הרא"ש, - אך בד' התוס' לקמן צ"ג ב' ודעימייהו מבו' דכל שלא נמסר לרבים ל"ה רה"ר אף כשאין לו מחיצות.

בעיקר מה שאמרו דהא דשבילי בית גלגול הוו רה"י לשבת משום דהיכא דלא ניחא תשמישתי' מסרה ליחיד, צ"ב, דאף דל"ה רה"ר משום דמסרה ליחיד, מ"מ מ"ט הוי רה"י, - ובפשוטו הטעם בזה הוא, משום דלא אמרינן אתרו"מ אלא במקום דהוא רה"ר, וע"כ כיון דלא מסרה לרבים ול"ה רה"ר, לא אמרינן בזה אתרו"מ, ומהני המחיצות לאשוויי להו לרה"י, - אך לדעת הסוברים דאמרינן אתרו"מ אף במקום שאינו רה"ר, צ"ל דהא דתנן דרה"י לשבת, היינו דהוי כרמלית, וכדתנן התם דהבקעה רה"י לשבת, ומפרשינן בשבת ו' ב' דכרמלית היא, וקרי לה רה"י משום שאינה רה"ר, וכן משמע בד' הריטב"א, וכ"ה בפי' הרע"ב בטהרות פ"ו מ"ו, ועי' בחי' בית מאיר שם שפירש כן לדבריו.

**הכרעת ההלכה בדין אתו רבים ומבטלי מחיצתא**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין אתרו"מ, דהרמב"ן במלחמות כתב דקי"ל כר' יוחנן דאתרו"מ, אף דאיכא ב' מחיצות גמורות, ואף דאיכא שם ד' מחיצות, וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם,[[291]](#footnote-292) וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי והר"ן בסוגיין והרשב"א והר"ן לעיל ו' ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א ושער ג' פ"א, וכ"כ עוד מרבוותא, - והרמב"ן במלחמות כתב כן גם בדעת הרי"ף שהביא לדינא דר' יוחנן דרה"ר בעיא נעילת דלתות, וכ"כ המ"מ בפי"ז משבת ה"י והריב"ש בסימן ת"ה בדעתו.[[292]](#footnote-293)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בדין פסי ביראות דאין הלכה כר' יהודה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ג, וכ"כ בפי' ר"ח שבת ק"א א', וכ"כ בתורי"ד שבת ח' א' ובפסקיו שם ו' ב', ובפסקי ריא"ז בפירקין.

והאחרונים נחלקו בזה, דהתו"ש בסו"ס שס"ג כתב דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, וכ"כ הגר"ז בציונים לסימן שס"ד, ובקו"א סימן שמ"ה סק"ב ד"ה ואפילו, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט ד"ה אך וד"ה מה, וכן האריך הבית אפרים בתשובותיו, והביא מד' כמה מן האחרונים שנקטו כן, וכתב כן גם בדעת הרי"ף והרא"ש ובדעת התוס', - אך הבית מאיר בסו"ס שס"ג ובסימן שס"ד ס"ב כתב דקי"ל כר' יהודה דאתרו"מ, ופירש דזהו הדעה הראשונה שבשו"ע סימן שס"ד שם, וכן האריך המשכנות יעקב בתשובותיו, וכתב כן גם בדעת הרי"ף והרא"ש ובדעת התוס'.

והמ"ב בסימן שס"ד סק"ח ובביאוה"ל שם כתב דהשו"ע שם נקט לעיקר דקי"ל כר' יהודה דאתרו"מ, וע"כ הצריך דלתות ננעלות, אך החזו"א בסימן ק"ז סק"ד כתב דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, - ומש"כ השו"ע דבעינן דלתות ננעלות, מבו' בד' החזו"א בסימן ע"ד סק"ג דהוא משום דאף לרבנן בעינן שם ד' מחיצות, וצוה"פ לא חשיב כשם ד' מחיצות, ומה שאמרו בסוגיין דכאן ולא ס"ל, הוא לס"ד דלרבנן ל"ב שם ד' מחיצות, וכבר כתב כן בחי' אהעו"ז בסוגיין בדעת הרי"ף והרא"ש, וכ"כ הגר"ז בציונים לסימן שס"ד.

בפסקי רי"ד וריא"ז לעיל בפ"ק כתבו דקי"ל כר' יוחנן דרה"ר בעיא נעילת דלתות, ומבו' בדבריהם, דאף דס"ל דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, מ"מ בעינן דלתות ננעלות בלילה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק הארוך שהובא בס' מעשה רוקח בריש הספר, והביאו הבית אפרים בסימן כ"ו, בדעת הרמב"ם שפסק כרבנן דבין הפסין דלא אתרו"מ, וכתב בפי"ד משבת ה"א ופי"ז ה"י ובריש הל' עירובין דרה"ר בעיא דלתות.[[293]](#footnote-294)

והטעם בזה הוא כמש"כ התורי"ד בסוגיין דגרסינן דמסקינן דכאן וס"ל, והא דקאמר ר' יוחנן דמהני דלתות נעולות בלילה הוא כדעת רבנן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם והמאירי לעיל כ' א' בדעת הרמב"ם, - והרשב"א בעבוה"ק שם תמה על גיר' זו, אך בד' התורי"ד והמאירי מבו' דהיינו, דלר' יהודה דאתרו"מ, ל"מ דלתות ננעלות בלילה, דאכתי ביום דאיכא בקיעת רבים אתרו"מ, ובע"כ דר' יוחנן אתי כרבנן דלא אתרו"מ.[[294]](#footnote-295)

ובטעם הא דאף לרבנן בעינן דלתות, מבו' בד' המאירי שם דהוא משום דבירושלים ובמבואות המפולשים ליכא אלא ב' מחיצות, ובכה"ג בקיעת הרבים מבטלת המחיצות, דלרבנן בעינן שם ד' מחיצות, (ומבו' לפ"ז דצוה"פ לא חשיבא כשם ד' מחיצות, וע"כ הוא דבעינן דלתות, וזה ע"ד מש"נ לעיל מד' האהעו"ז ודעימי'),[[295]](#footnote-296) - אך בד' הגר"ח בפט"ז משבת מבו' שפירש דהא דבעינן דלתות, אי"ז כלל משום דינא דאתרו"מ, אלא הוא משום דצוה"פ ל"מ להשלים דין מחיצות, עיי"ש.

**דעת הרמב"ם בדין דלתות**

הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א ובריש הל' עירובין כתב דמדינה דדלתותי' ננעלות בלילה הויא רה"י, ומבו' דבעינן דלתות נעולות, אך בפי"ז משבת ה"י כתב דא"צ לנעול הדלתות בלילה אלא שיהיו ראויות לינעל, והרשב"א לעיל ו' ב' עמד בסתירת דבריו, וגם דדבריו בפי"ז הם דלא כר' יוחנן דבעינן דלתות ננעלות, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הרשב"א שם כתב, דשמא מש"כ הרמב"ם בפי"ז דסגי בדלתות הראויות לינעל הוא במבואות המפולשין לרה"ר, - אך קשיא ע"ז כמשה"ק הרשב"א לעיל מינה, דא"כ מ"ט בעינן ב' דלתות, הרי אף לחנני' סגי בדלת אחת, ויש להוסיף, דהרמב"ם שם ה"ג פסק כרבנן דמבוי המפולש לרה"ר עושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ועמדו ע"ז הבית אפרים והמשכנו"י בתשובותיהם.[[296]](#footnote-297)

**ב** המ"מ בפי"ז משבת ובפ"א מעירובין שם נקט בדעת הרמב"ם דאף ברה"ר גמורה סגי בדלתות הראויות לינעל ודלא כר' יוחנן, והרמב"ם בהל' עירובין שכתב דבעינן דלתות ננעלות בלילה, לא דקדק בדין המחיצות, לפי שאינה מקומו, ומשום דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ.

ובתשו' בית אפרים סימן כ"ו פירש לדרך זו, דאף דלרבנן נמי בעינן שם ד' מחיצות, מ"מ לזה סגי בדלתות הראויות לינעל, וכעי"ז כתב בחי' אהעו"ז לעיל ו' ב', - אך בד' הביאוה"ל בסימן שס"ד ס"ב מבו' שפירש דהיינו משום דלדין שם ד' מחיצות סגי בצוה"פ, וכתב לפ"ז דהא דבעינן דלתות הראויות לינעל, אינו אלא מדרבנן,[[297]](#footnote-298) ועי' בחזו"א סימן ע"ד סק"י שתמה על דבריו, ועיי"ש במש"כ לפרש.

**ג** בחי' המאירי לעיל ו' ב' כתב בדעת הרמב"ם, דכל מש"כ דסגי בדלתות הראויות לינעל, וע"ד דינא דכל הראוי לבילה וכו', הוא רק בכל רה"ר, אך במדינה בעינן הכשר גדול ובעינן דלתות ננעלות בלילה, וע"כ בדבריו בפי"ד משבת ובפ"א מעירובין דקיימי במדינה, הצריך דלתות נעולות בלילה, וגם דינא דר' יוחנן דירושלים וכו' הוא משום דהיא מדינה, וצ"ב.

**ד** למש"כ הרשב"א בעבוה"ק הארוך בדעת הרמב"ם דר' יוחנן שהצריך דלתות נעולות הוא כרבנן דלא אתרו"מ, ונת' לעיל, צ"ל דמש"כ הרמב"ם בפי"ז דסגי בדלתות הראויות לינעל, הוא משום דבהך מילתא דס"ל לר' יוחנן דל"מ דלתות אלא כשהם נעולות בלילה לא קי"ל כוותי', או דס"ל דגם לר' יוחנן גופי' ל"ב דלתות נעולות בלילה וסגי בדלתות הראויות לינעל בלילה, וכאשר כ"כ התוס' בפסחים ס"ו ב' והראב"ן בסימן שמ"ט.[[298]](#footnote-299)

**המנהג לתקן עירובין בעיירות דידן**

בשו"ע סימן שס"ד ס"ב כתב דרה"ר עצמה אינה ניתרת אלא בדלתות והוא שיהיו ננעלות, וי"א אע"פ שאין ננעלות אבל צריך שיהיו ראויות לינעל, והאחרונים נתחבטו במנהג העולם להתיר רה"ר בלא דלתות.

והפמ"ג בסימן שס"ד באש"א סק"ה כתב דסמכו ע"ד הסוברים דרה"ר בעיא ס' רבוא, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ה סי"א, והבית מאיר בסימן שס"ד שם, והחיי אדם בכלל מ"ט סי"ג וכלל ע"א סכ"ב, והמ"ב בסימן שס"ד סק"ח ובביאוה"ל שם ובסימן שמ"ה ס"ז,[[299]](#footnote-300) - והגר"ז שם כתב דיר"ש יחמיר בזה, וכ"כ הבית מאיר שם והחיי אדם בכלל מ"ט שם, והמ"ב והביאוה"ל שם.

בתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן ג' עמד במה שנהגו להתיר בלא דלתות אף בכרכים גדולים שיש בהן ס' רבוא, וכתב דהוא משום דבעיירות גדולות אין מצוי שיהא המבוי מפולש משער לשער, ול"ה רה"ר, וכ"כ בתשו' מהר"י אסאד או"ח סימן נ"ד דמטעם זה א"צ דלתות בעיירות דידן, אף אם א"צ ס' רבוא.[[300]](#footnote-301)

החזו"א בסימן ק"ז ס"ק ה' - ז' כתב דבכרכים שלנו אינו מצוי רה"ר, והיינו משום דכל דיש רחוב אחד שהולך על פני העיר דיש לו ג' מחיצות דעומ"ר והוי רחוב זה רה"י, דאף דיש לו פרצות יותר מי', אי"ז אוסר אלא מדרבנן, תו אף הרחובות הפתוחין לו הוו רה"י, דמקום הפתוח לרה"י, מהני לו מחיצות הרה"י, עיי"ש,[[301]](#footnote-302) ובסו"ד כתב דהוא היתר מחוור ומרווח לכרכים שלנו.

ואמנם דבריו מיוסדים על כמה מילי, **א** דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ היכא דאיכא שם ד' מחיצות. **ב** דסגי בשם ג' מחיצות ול"ב שם ד' מחיצות, וע"כ סגי במה דאיכא ג' מחיצות דעומ"ר. **ג** דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר, וע"כ כיון דמדאורייתא הויא כל העיר רה"י, הרי דאף דמדרבנן ל"ה רה"י משום דיש בה פרצות יותר מי', מ"מ לא אמרינן בזה אתרו"מ. **ד** דפרצה יותר מי' אינה אוסרת מדאורייתא. **ה** דאף דמדרבנן פרצה יותר מי' אוסרת, מ"מ לא אמרינן דמדרבנן הו"ל כרה"ר ואמרינן בי' אתרו"מ. **ו** דמקום הפתוח לרה"י מהני לו מחיצות הרה"י.[[302]](#footnote-303)

ג' כסליו ע"ט

דף מס' 15

**מבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר**

**ח' ב'** **- פחות מד' אמות מניח את הקורה באלכסון,** בפירש"י כתב דמשתמש כאן בארוכה וכאן בקצרה, והרשב"א והריטב"א כתבו דכ"ה בירושלמי, והתוס' הוכיחו כן, דאם ל"ה מותר להשתמש אלא כנגד הקצר, ל"ה מהני להניח את הקורה באלכסון, משום דאין הסתימה דבוקה לכתלי המבוי, - והתוס' וש"ר הק' דהיאך מותר להשתמש כנגד הארוך, הרי אין כאן אלא ב' מחיצות, והחזו"א בסימן ע"ב סק"ח כתב לפרש דהיינו דאין סברא להתיר טלטול ברשות שאינו רה"י מה"ת, א"נ דבפתוח לרה"ר ליהוי רה"ר מה"ת, (וכ"ה בל' תור"פ).

והתוס' כתבו בתי' קמא דאית לי' קורה משום מחיצה והוי מחיצה מה"ת, וזה דלא כמש"כ התוס' והרשב"א לקמן פ"ו א' דאף למ"ד דקורה משום מחיצה אי"ז אלא מחיצה דרבנן, ועמד ע"ז הגרע"א בגהש"ס,[[303]](#footnote-304) - והתורת חיים הק', דא"כ לדעת רבא דקורה משום היכר, בלא"ה ל"מ להניח את הקורה באלכסון משום דליכא אלא ב' מחיצות, ומה הוצרך לה"ט דבאלכסון ליכא היכר, והקר"א כתב דבאמת לתי' זה מתפרשים כן ד' רבא, דבאלכסון ל"מ ההיכר משום דליכא מחיצות, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"ח, ועי' בתו"ש סימן שס"ג סקס"ט ובפמ"ג שם במש"ז סקכ"א שכתבו לישב בזה בע"א.

והתוס' בתי' בתרא כתבו, דכיון דצידו אחד ארוך לא בקעי בי' רבים ול"ה רה"ר מה"ת, ואף לא גזרו בי' רבנן כיון דהוא בטל לגבי מבוי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וצ"ל דאף למש"כ הרשב"א לקמן צ"ד א' דלא התירו בקורה במקום דאינו רה"י מה"ת, שאני הכא דהוא בטל לגבי עיקר המבוי שהוא ניתר בקורה.

במש"כ התוס' דהא דשרי הוא משום דקורה משום מחיצה ואיכא ג' מחיצות, צ"ע דהרי מדרבנן בעינן ג' מחיצות גמורות ול"מ קורה אלא ברוח רביעית, וכשנותן את הקורה באלכסון, נמצא דהקורה מתרת ב' רוחות,[[304]](#footnote-305) - וי"ל דהקילו חכמים בכך לחשוב דהאלכסון הוא הרוח הרביעית דהמבוי, והיינו דהקילו חכמים לחשוב דתמונת המבוי הוא באלכסון, וע"כ שפיר הוא גדור מג' רוחותיו במחיצות, ואין הקורה באה להתיר אלא את רוח רביעית, - ובד' החזו"א בסימן ע"ב סק"ח מבו' דכ"ז הוא מכח הקורה, דכיון שנתן את הקורה באלכסון ה"ז מועיל להעמיד את המבוי במוקף על תמונת אלכסון, עיי"ש, וצידד שם דכ"ז הוא למ"ד דקורה משום מחיצה, אך למ"ד דקורה משום היכר, ל"מ זה להעמיד את המבוי במוקף על תמונת אלכסון, וכתב דלפ"ז מתפרש מה שאמרו דלמ"ד קורה משום היכר ל"מ, דאי"ז משום דבאלכסון ליכא היכר בפועל, אלא הוא משום דל"מ דין היכר בכה"ג, עיי"ש.

**ד' אמות אינו מניח את הקורה באלכסון,** בפי' ר"ח כתב דהיינו משום דדוקא כשהוא פחות מד' אמות, חשיב כמו פרצת מבוי ומחיצות של מבוי פוטרות אותו, ומשא"כ כשעודף צד הארוך על הצד הקצר ד' אמות, הוי כמבוי בפנ"ע וצריך מחיצות כנגדו, וכ"כ הרי"ף והרא"ש.

ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא, דלא חשיב כמבוי אלא מקום שיש לו ב' כתלים מב' צידיו, וע"כ דוקא כשהוא פחות מד' אמות, חשבינן דיש לכל המבוי כתלים, והמקום הפרוץ הוי כפרצת מבוי, ומשא"כ כשהוא עודף ד' אמות דהוי כמבוי בפנ"ע, הרי דכיון דאין לו ב' כתלים מב' צידיו אין תורת מבוי עליו, או דמכוון דבריו הוא דכיון דהוי כמבוי בפנ"ע שאין לו אלא ב' מחיצות, נמצא דהקורה עומדת כמחיצה בב' רוחות, ול"מ קורה אלא ברוח רביעית.[[305]](#footnote-306)

האו"ז בסימן קי"ד כתב בשם הרשב"ם דבכה"ג דהוא עודף ד' אמות, ל"מ אף אם יניח את הקורה בתוך ד', משום דנפסלו ד' אמות אלו ואינם מצטרפות לכותל מבוי, ועיי"ש שכתב דהוא משום דהכשר מבוי ד' אמות, ויל"ע אם ה"ז תליא בפלוגתא דרב יוסף ואביי לעיל ה' בשיעור משך מבוי, והשפ"א כתב דל"ד למש"כ הריטב"א דכשיש באלכסונו יותר מי' יכול להניח הקורה באלכסון שאינו יותר מי', עיי"ש,[[306]](#footnote-307) אך הגאו"י כתב דלפ"ד הריטב"א ה"נ הכא יכול להניח את הקורה בתוך ד', (אך פקפק שם בעיקר ד' הריטב"א), וצ"ע.[[307]](#footnote-308)

הרשב"א כתב, דאם עשה צוה"פ מהני אף כשהוא עודף ד' אמות, דצוה"פ מערב הכל ועושה הכל כמבוי אחד וכמחיצה גמורה, והיינו דכל הא דל"מ כשהוא עודף ד' אמות, הוא משום דבכה"ג הוי המקום שכנגד הארוך כמבוי בפנ"ע, אך כל שעשה צוה"פ באלכסון, ה"ז מועיל לערב ולחשוב הכל כמבוי אחד, וצ"ע דמה בעינן לה"ט, הרי לכאו' כל הא דל"מ הוא רק בקורה דבעינן שתהא על כתלי מבוי, ולכאו' מבו' מד' הרשב"א דגם צוה"פ ל"מ כשאינה סמוכה לכתלי המבוי, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[308]](#footnote-309)

**קורה טעמא מאי משום היכר ובאלכסון ליכא היכר,** בפירש"י כתב דהוא משום דהרואה בני מבוי נמשכין ומשתמשין ברה"ר חוץ מכנגד כותל הקצר, אומר מותר להשתמש ברה"ר לפי שאין אותו העודף דומה שיהא מן המבוי,[[309]](#footnote-310) והגאו"י לעיל ג' א' כתב, דמהא דלמ"ד דקורה משום מחיצה מהני, מוכח דלמ"ד דקורה משום מחיצה ל"ב היכר כלל.

אך הנה התוס' בסוכה כ"ב ב' סוד"ה אבל כתבו דאף למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן היכר קצת, וכ"כ הריטב"א לקמן י"ד א', וכ"כ המהרש"א לעיל ד' ב' בביאור ד' רש"י שם, - והבית מאיר לקמן י"ד א' כתב דאף באלכסון איכא היכר קצת, וע"כ הוא דמהני למ"ד דקורה משום מחיצה, אך בד' הגאו"י מבו' דפשיטא לי' דבאלכסון ליכא היכר כלל, וכמשמעות ד' רש"י הכא.[[310]](#footnote-311)

המחה"ש בסימן שס"ג למג"א סקל"ב כתב עפי"ד רש"י, דכל הא דל"מ באלכסון, היינו דל"מ להתיר להשתמש חוץ מכנגד הכותל הקצר, אך שפיר מהני להניח את הקורה באלכסון ולא להשתמש אלא כנגד הקצר, וצ"ע מ"ט לא אסרינן להשתמש כנגד הקצר משום דהוא פרוץ להמקום שכנגד הארוך דהוא מקום האסור.[[311]](#footnote-312)

אך הפמ"ג שם במש"ז סקכ"א כתב דל"מ להניח באלכסון אף אם רוצה להשתמש רק כנגד הקצר, משום דיטעו וישתמשו בארוך נגד הארוך, וגם אין היכר כ"כ כשהוא מונח באלכסון,[[312]](#footnote-313) ועוד דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, וכיון דאסור להשתמש כנגד הארוך, נמצא דל"ה הקורה ע"ג כתלי מבוי, וזה כמש"כ התוס' דלמ"ד דמניח את הקורה באלכסון, בע"כ דמותר להשתמש כנגד הארוך, דאל"כ ל"ה מהני הקורה כלל,[[313]](#footnote-314) וכן הכריע הביאוה"ל שם.[[314]](#footnote-315)

[הביאוה"ל בסימן שס"ג ס"ל, כתב לדון ע"פ הירושלמי, דכל הא דלרבא אינו מניח את הקורה באלכסון, הוא רק כשהארוך עודף על הקצר ג' אמות, ועיי"ש שכתב דבל' הרמב"ם לא משמע כן, וכתב דמ"מ אם אין נראה להדיא דצד א' ארוך מחבירו אלא ע"י מדידה, לא קפדינן בזה, אך החזו"א בסימן ע"ב סקי"ד נחלק ע"ז, עיי"ש, ושם סקי"ג נחלק על מש"כ הביאוה"ל בד' הירושלמי].

הרא"ש בסימן י' כתב בשם המהר"ם, דבתוך המבוי יכול להניח את הקורה באלכסון ומשתמש בקצר כנגד הקצר ובארוך כנגד הארוך, והט"ז בסימן שס"ג סקכ"א פירש הטעם בזה, לפמש"כ רש"י דהא דבאלכסון ליכא היכר, הוא משום דהרואה אומר דמותר להשתמש ברה"ר, דאין אותו העודף דומה שיהא מן המבוי, וטעם זה ל"ש באלכסון שבתוך המבוי, ווהיינו דאין הגריעותא משום דאין ניכר שהקורה מבדלת בין ב' צידי האלכסון, אלא הגריעותא משום דאין ניכר להם דהמקום שכנגד הארוך ראוי להיות ניתר בקורה, וע"כ בתוך המבוי דהוא מקום הראוי להיות ניתר בקורה, שפיר מהני להניח הקורה באלכסון,[[315]](#footnote-316) והחזו"א בסימן ע"ב סק"ח כתב לפרש בזה בע"א, עיי"ש.

ובתשו' הרא"ש כלל ג' סימן ז' מבו', דכל שמניח את הקורה באלכסון בתוך המבוי, מהני אף אם הוי יותר מד' אמות, והחזו"א בסימן ע"ב סקי"ב נקט דבכה"ג ל"מ, דכיון דחוץ לקורה כרמלית, אם נמשך ד' אמות הו"ל כמבוי פתוח בארכו ואינו ניתר בקורה, עיי"ש.[[316]](#footnote-317)

**קורה משום מחיצה ובאלכסון נמי הוי מחיצה,** המאירי לקמן י"א ב' עמד בזה, דמ"ט מהני הקורה אף דהוי כפתח בקרן זוית דלא עבדי אינשי, והוכיח מזה דאף דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, מ"מ כל שעשה שם פתח ודאי פתח הוא, ול"מ הא דלא עבדי אינשי, אלא דמה"ט אם נפרצה מאלי' לא חשיבא כפתח, והק' מזה ע"ד הרי"ף דל"מ פתחא בקרן זוית אף כשעשה צוה"פ, ועמש"כ לישב בחזו"א סימן ע"ב סק"י.

**לחי באלכסון**

הר"ח כתב דאף בלחי אינו עושה אלא כנגד הקצר, וכ"כ ריו"נ, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר לקמן בסוגיא דלחי המושך עם דפנו של מבוי, וכ"ה מבו' בל' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז (המ"ג) שכתב דאין לו תקנה אלא במחיצה או בצוה"פ, וכ"כ בחי' המאירי, - והמאירי שם כתב לפרש הטעם בזה, דדוקא קורה מהניא באלכסון למ"ד דקורה משום מחיצה, משום שהיא מגעת מצד אחד לצד השני, אבל לחי שמניחו בצד א' ל"מ, דל"ה לחי משום מחיצה אלא במה שדרך מחיצה לסתום דהיינו ביושר ולא באלכסון, ועיי"ש שכתב דאף אם הניח לחי אחד לצד הארוך ואחד לצד הקצר אין לו הכשר אלא מצד הקצר ולפנים, דכיון דא"צ המבוי אלא לחי אחד, ל"מ הלחי שבצד הארוך, ואזלינן בתר הלחי שבצד הקצר, ומשמע דכ"ז הוא משום דמבוי א"צ אלא לחי אחד, אך בחצר דאינה ניתרת אלא בב' לחיים, יועילו ב' הלחיים להתיר באלכסון,[[317]](#footnote-318) וכעי"ז כתב הט"ז בסימן שס"ג סקל"א, אך דעת הב"ח שם דאם עשה ב' לחיים מהני, והב"י שם נסתפק בזה.

והגר"א בסימן שס"ג סי"ג כתב דאף אם הניח לחי אחד ה"ז מתיר באלכסון, כיון דלחי משום מחיצה, ועי' בחזו"א סימן ע"ב סק"י שהאריך בזה, - ובסו"ד כתב דל"מ אלא כשמעמיד את הלחי ביושר על קו האלכסון ההולך מצד הקצר לצד הארוך, דאם מעמידו ישר הוי כפרצה בקרן זוית.[[318]](#footnote-319)

**אבל יש באלכסונו יותר מי' דברי הכל אינו מניח אלא כנגד הקצר,** הקר"א הק', דלמש"כ התוס' דקורה משום מחיצה הוא מדאורייתא, מ"ט ל"מ ביותר מי', והביא מש"כ בהגמי"י בפי"ז משבת, דאף אם קורה משום מחיצה, אינה מחיצה ממש, וע"כ ל"מ ביותר מי', ועי' בפי' ריו"נ בריש פירקין, דטעמא דר' יהודה דמהני קורה בפתח הרחב יותר מי', הוא משום דקורה משום מחיצה.

הריטב"א כתב דמסתברא דהא דאמר דאינו מניח אלא כנגד הקצר, ל"ד הוא, ומהני שיכניסנו לפנים בענין דאין האלכסון יותר מי', וכתב דהוא משום דל"ב קורה בראש מבוי ממש, וצ"ב, ועי' בגאו"י ובשפ"א במש"כ לדון בזה.

הט"ז בסימן שס"ג סקכ"א כתב דלכאו' אף אם מניח את הקורה באלכסון בתוך המבוי ל"מ אם יש באלכסונו יותר מי', ועיי"ש שכתב דבל' הטוש"ע משמע דכשמניח את הקורה בתוך המבוי מהני אף אם יש באלכסונו יותר מי',[[319]](#footnote-320) ועמש"כ ע"ז בביאוה"ל שם ובשעה"צ שם ס"ק קי"ד,[[320]](#footnote-321) ובחזו"א סימן ע"ב סקי"ב.

הרי"ף הביא להך דינא דאם יש באלכסונו יותר מי', ובפי' ריו"נ הק' דמ"ט הביא לזה, הרי קי"ל כרבא דלעולם אינו מניח אלא כנגד הקצר, והרא"ש בסימן י' הוכיח מזה דהרי"ף פסק כרב כהנא, ועיי"ש שנחלק ע"ז דודאי דקי"ל כרבא.

והגר"א בסימן שס"ג סי"ג כתב דאף דפסק הרי"ף כרבא, מ"מ הביא לדין זה דנפ"מ בלחי דמשום מחיצה, דל"מ כשיש באלכסונו יותר מי', וזה לפמש"כ שם דלחי מהני באלכסון, ונת' לעיל, - והקרבן נתנאל כתב, דהביא הרי"ף לדין זה, דנפ"מ בגונא דמניח את הקורה באלכסון בתוך המבוי, דל"מ אם יש באלכסונו יותר מי', וכ"כ הגאו"י, ועמש"נ לעיל שנחלקו האחרונים בדין זה, ועי' בקר"א במש"כ בזה.

**ב' מחיצות כמין גם ולחי**

בחי' המאירי לקמן י"ב ב' מבו', דלמ"ד דלחי משום מחיצה וב' מחיצות ולחי הוי רה"י מה"ת, אף ב' מחיצות כמין גם ולחי הוו רה"י, ואדרבה בזה פשיטא טפי דהוי רה"י, עיי"ש, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שס"ג ס"א, והחזו"א בסימן ע"ב סוסק"י תמה ע"ד הביאוה"ל מד' התוס' וש"ר בסוגיין שכתבו דמבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר ל"ה רה"י דאורייתא אף באלכסון, ולא אמרינן דהעומד שבצד הקצר הו"ל כלחי והוי כב' מחיצות ולחי, ובע"כ דל"מ ב' מחיצות ולחי אלא בב' מחיצות זה כנגד זה, דכיון דאיכא מחיצה כנגד הלחי עדיף טפי וחשיב ע"י הלחי כסתום מג' צדדים,[[321]](#footnote-322) ובחזו"א סימן ע"ד סקט"ו נסתפק דשמא אף בב' מחיצות כמין גם ולחי הוי רה"י ביניהן באלכסון, וצ"ע.

י"ג כסליו ע"ט

דף מס' 16

**תחת הקורה ובין הלחיים**

**ח' ב'** **- ומר סבר קורה משום מחיצה,** מבו' דלמ"ד דקורה משום מחיצה, ל"מ הקורה אלא משום מחיצה, ול"מ משום היכר בעלמא, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל ה' א', וכ"כ התוס' לקמן פ"ו א',[[322]](#footnote-323) - ובזה מתפרש מש"כ התוס' בסוגיין ולקמן ט"ו א' דלמ"ד דקורה משום מחיצה כ"ש דלחי משום מחיצה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וצ"ע דמה ענין זל"ז, ולהנ"ל היינו דאם קורה משום מחיצה ול"מ משום היכר, אף דיש בה היכר טפי, כ"ש דלחי ל"מ משום היכר אלא משום מחיצה.

בעיקר הא דקורה משום מחיצה, כתבו התוס' לקמן פ"ו א' דהוא משום פי תקרה, וכתבו שם דאי"ז אלא מדרבנן דעשאוה כפי תקרה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והרא"ש שם, - וצ"ע לפ"ז דמ"ט למ"ד דקורה משום מחיצה אסור להשתמש תחת הקורה ומשום דחודו הפנימי יורד וסותם, הרי בדין פי תקרה דעלמא, חוד התקרה החיצון סותם, דליכא חוד פנימי כלל,[[323]](#footnote-324) ועי' בחזו"א סימן ס"ז סקט"ז במוסגר, וצ"ע.

**דמר סבר הכירא מלבר,** בפירש"י כתב דההיכר הוא לבני רה"ר, והגאו"י לעיל ה' א' כתב דלאו היינו דההיכר הוא לבני רה"ר ההולכים ברה"ר, אלא הוי ההיכר לבני רה"ר הנכנסים מרה"ר ומשתמשין במבוי, עיי"ש.

והבית מאיר בסימן שס"ג למג"א סקל"א בתו"ד רמז להעיר בזה, דלמש"כ רש"י בריש מכילתין דמה שהצריכו תיקון למבוי, הוא משום דאתי לאחלופי ברה"ר, הדין נותן דניבעי היכר לבני המבוי, ורק למש"כ ריו"נ שם דמה שהצריכו תיקון הוא כדי שלא יבואו לטלטל מרה"ר לתוכו, י"ל דמהני ההיכר לבני רה"ר.[[324]](#footnote-325)

**הכל מודים בבין הלחיים שאסור,** בטעם הא דשאני בין הלחיים דאסור מתחת הקורה דמותר, נחלקו הראשונים, וכמה דעות בדבר, **א** התוס' ורבים מקמאי כתבו לחלק בין לחי דהוא כ"ש לקורה דרחבה טפח, ובטעם החילוק בזה כתבו התוס' דבלחי דהוי אפי' משהו אתי לאפוקי, אבל בקורה דרחבה טפח ליכא למיחש, והתוס' הרא"ש ותור"פ פירשו דהיינו דכיון דלחי הוי כ"ש, אם שרית לי' בין הלחיים אתי לאמשוכי ולטלטל בחוץ, ועי' בגאו"י לקמן בסוגיין (ד"ה הא דמפלגינן) משה"ק ע"ז, וכתב לפרש לד' התוס' בע"א, - והרמב"ן במלחמות כתב דהוא משום דבקורה שרחבה טפח ניכר חודו החיצון מן הפנימי, אך בלחי כ"ש אין חודו החיצון ניכר, - והריטב"א כתב דלחי דשיעורו כ"ש לא עביד היכר כלל ודילמא אתי לאשתמושי חוצה לו, והגאו"י פירש כן גם בד' התוס', א"נ דכיון דלי"ל היכר כולי האי לא חשיב ובטל לגבי חוץ, והר"ן כתב קצת בע"א.[[325]](#footnote-326)

והרמב"ן שם כתב דמה"ט אסרו אף כשעשה לחי רחב, וכ"כ התור"פ והריטב"א והר"ן,[[326]](#footnote-327) - ובחי' הגרע"א הק', דלדעת רבא לקמן בסוגיין דכל האיסור הוא בלחי ד"ט, דכל שהוא פחות מד"ט בטל להכא ולהכא ושרי, ל"ש למימר דלא פלוג,[[327]](#footnote-328) אך למש"כ הר"ן דבתר עיקר שיעורו אזלינן, ניחא, והגאו"י לקמן שם כתב דבע"כ דלרבא יש טעם אחר לחלק ביניהם, עיי"ש.

**ב** הרשב"א כתב דהוא משום דלחי משום מחיצה וחודו הפנימי סותם, וקורה משום היכר, והכירא מלבר, וכתב דכן נראה מד' רש"י, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ.[[328]](#footnote-329)

**ג** התורי"ד לקמן בסוגיין כתב, דלחי דהוי משום מחיצה, אינו מתיר אלא מחודו הפנימי ולפנים, כדין כל מחיצה שאינה מתרת אלא הימנה ולפנים, ול"ד לקורה, דאף אם היא משום מחיצה, הרי הויא מדין פי תקרה יורד וסותם, וי"ל דחודה החיצון יורד וסותם, ומשא"כ בלחי דהוא עומד זקוף, והוי מחיצה גמורה, וע"כ הוי ככל מחיצה המתרת ממנה ולפנים.

אמנם בד' התוס' וש"ר מבו' דס"ל דאם בקורה אמרינן דחודה החיצון יורד וסותם, ה"נ בלחי אמרינן דחודו החיצון סותם, אך הרשב"א כתב בתו"ד די"ל דבקורה חודו החיצון סותם ובלחי חודו הפנימי סותם, וצ"ע דמ"ט תלי זב"ז.

[**ד** בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד כתב, דשאני בין הלחים שהלחיים מפסיקין בינו ובין רוחב המבוי שלפנים ממנו ולא נתערב עם המבוי, וע"כ הוא אסור, ומשא"כ בתחת הקורה, דאין כאן לחי מכאן ומכאן, דאם הי' לחי מכאן ומכאן ל"ה בעינן להקורה, ונמצא דהכותל כולו שתחת הקורה ושלפנים מן הקורה אחד הוא ואין דבר מפסיק ביניהם, וע"כ הו"ל תחת הקורה כלפנים,[[329]](#footnote-330) וצ"ב].

**קורה ע"ג מבוי**

**לדברי המתיר אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין הסתימה מחוברת לכתלים ויש אויר ביניהם, וכ"כ התוס' בד"ה מניח וש"ר,[[330]](#footnote-331) - אך בפי' ריו"נ כתב דהוא משום דגזרינן שמא ישתמש תחת הקורה והתם ליכא מחיצות כלל.

לפירש"י ודעימי' מבו' דלמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה דחודו החיצון סותם, א"א להתיר משום חודו הפנימי, וע"כ חשיב דאין הסתימה דבוקה לכתלים,[[331]](#footnote-332) - והמהרש"א לקמן ט' ב' הק' מזה על מש"כ התוס' שם בלחי שנתנו חוץ למבוי, דאף שאינו מתיר כנגדו, כיון דאין כותל כנגדו, מ"מ הוא מתיר לפנים ממנו,[[332]](#footnote-333) ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ס"ז סקי"ז, ועי' בס' אשר לשלמה מועד סימן ל"א שהאריך בענין זה.

בפירש"י כתב דלא מצינו להכשיר בזה משום לבוד, כיון דאי"ז מחיצה ממש,[[333]](#footnote-334) והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו, דאם היתה מחיצה ממש יורדת משם, היינו אומרים לבוד מסוף הכתלים לאותה מחיצה היורדת, אך כיון דליכא מחיצה ממש, א"א לומר לבוד למטה כלפי אויר שאין בו כלום לעשות לו לבוד.

ובזכרון שמואל סימן כ"ו סק"ג הק' בזה ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאמרינן חבוט ולבוד, והרי דאמרינן לבוד אף כשאין שם קורה ממש, ועוד הק' ממש"כ השו"ע בסימן תר"ל ס"ט להכשיר בסוכה שאין הדפנות מגיעות לסכך אפי' אינן מכוונות ורחוקות פחות מג' מהסכך, דאמרינן גוד אסיק ולבוד, ועיי"ש שכתב דצ"ל דשאני הכא דליכא מחיצה כלל, אלא דחוד החיצון יורד וסותם, ובזה לא אמרינן לבוד, ומשא"כ בהני גווני דאיכא מחיצה גמורה במקומה, הרי דכיון דמדין חבוט או מדין גוד אסיק חשבינן כמו שהמחיצה היא במקום זה, אמרינן בזה לבוד.

הקה"י בסימן ג' הק' ע"ד רש"י, דהרי אף אי נימא לבוד, מ"מ באותו טפח שתחת הקורה יהא אסור לטלטל, דמדאורייתא הו"ל רה"ר, ותו יהא כל המבוי אסור דהוא פרוץ למקום האסור לו, וכתב לישב בשם חתנו הגר"ש ברזם דס"ל לרש"י דלמ"ד דקורה משום מחיצה הו"ל מחיצה דאורייתא, וע"כ אי נימא לבוד על סתימת הקורה, שפיר יהא מותר אף המקום דתחת הקורה,[[334]](#footnote-335) ועיי"ש שכתב בדעת השו"ע דאמרינן לבוד אף בדליכא מחיצה ממש, וכתב דלדעתו צ"ל דהא דהכא לא אמרינן לבוד, הוא משום דקורה ל"ה מחיצה דאורייתא, וע"כ יש לאסור משום דהמבוי פרוץ למקום שתחת הקורה, וכנ"ל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ובס' אשר לשלמה מועד סימן ל"ב כתב דד' רש"י קיימי במבוי הפתוח לכרמלית.[[335]](#footnote-336)

הריטב"א הביא בשם התוס' שהק', דאף דלא אמרינן לבוד להמחיצה שלמטה, מ"מ נימא לבוד למעלה בגופה של קורה ויהא חודה החיצון כאילו דבוק בכתלים, ותירצו דליכא לבוד במקום שיש דבר מפסיק בינתים, ועמש"נ להלן בקו' הרשב"א ע"ז, - והרשב"א כתב דל"מ בזה לבוד, דאם נראה את המבוי כמו שנתארך עד חודה החיצון של הקורה,[[336]](#footnote-337) הרי אתה רואה את הקורה כאילו אינה, וע"כ ל"מ להתיר משום דבעינן קורה רחבה טפח, וא"א לומר דנראה את הקורה כאילו אינה ואינה מפסקת ונראה אותה כאילו היא וחוד של קורת טפח יורד וסותם, דא"א להתקבץ ב' הפכים במקום אחד, וכ"כ הריטב"א.

ולכאו' הדין נותן לפ"ז, דלמ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה, מהני אף כשהניח את הקורה תוך ג' למבוי, דבכה"ג שפיר אמרינן לבוד, דליכא להני טעמי, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן בד"ה איתיבי', וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק דבלחי מהני כשנתנו תוך ג' למבוי, ונת' להלן, אך החזו"א בסימן ס"ז ריש סקי"ז נקט בפשיטות דבכה"ג ל"מ, וצ"ע.

**רבא אמר לדברי האוסר נמי אסור בעינן קורה ע"ג מבוי וליכא,** בד' הרשב"א וש"ר מבו' דהא דבעינן קורה ע"ג מבוי, הוא משום דבלא"ה ליכא הכירא, ובזה פירשו טעם הא דבלחי ל"ב לזה, וכ"כ התוס' בסוכה כ"ב ב' ד"ה אבל, וכ"כ האו"ז בסימן קט"ו, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' התוס' בד"ה שאין, אך בחי' הגר"ח בפ"ה מסוכה פירש לדבריהם בע"א, ונת' להלן.[[337]](#footnote-338)

והתוס' בסוכה שם הוסיפו לפרש, דהא דל"מ קורה שאינה ע"ג מבוי משום דליכא הכירא, הוא אף למ"ד דקורה משום מחיצה, דאף לדידי' בעינן היכר קצת, אך האו"ז שם כתב דרבא לטעמי' דקורה משום היכר, ורב חסדא דפליג ע"ז, הוא משום דס"ל דקורה משום מחיצה, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ג סט"ז.

הרשב"א כתב בשם תוס' דאף בלחי בעינן שיהא במבוי, וכ"כ בחי' המאירי לקמן בסוגיין בשם רוב המפרשים והפוסקים, ונחלק ע"ז וכתב דלחי מהני אף כשהוא חוץ למבוי, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ועי' במאירי במש"כ לדחות הוכחת הרשב"א.

ובטעם הא דשאני בזה דין לחי מדין קורה, כתבו הרשב"א והר"ן דדוקא בקורה שהיא למעלה, כל שאינה עומדת ממש לפנים מחלל המבוי אינה ניכרת שתהא להכשיר את המבוי, אבל לחי שהוא למטה ונראה להדיא, כל שהוא סמוך למבוי ניכר הוא שהוא משום לחי ובא להתיר, והריטב"א כתב בע"א, עיי"ש.[[338]](#footnote-339)

והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז המ"ה כתב דלחי מהני אף כשהוא סמוך למבוי תוך ג', והתו"ש בסימן שס"ג סקט"ז כתב דל"ד לקורה דלכו"ע לא אמרינן לבוד כשאינה דבוקה למבוי, וכמו שעמד ע"ז הב"ח שם אות ח', דשאני הכא דאמרינן לבוד על גוף הלחי, וחשיב דהלחי מחובר לכותל,[[339]](#footnote-340) והחזו"א בסימן ס"ז סקי"ז נקט בפשיטות דכל שהלחי מופלג כ"ש מן הכותל פסול, עיי"ש, (ואזיל לטעמי' שנקט שם דמודה רב חסדא דאם הקורה רחוקה כ"ש מן המבוי, פסולה, ונת' לעיל), וצ"ע.

**איתיבי' וכו' היתה קורתו משוכה וכו' מאי לאו משוכה מבחוץ,** התו"י כתב דגם לר"ח פריך, ולכאו' היינו משום דגם לדידי' תיקשי למ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, דאף אם היתה הקורה דבוקה למבוי פסולה, וכ"ש כשהיא משוכה, אך למ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה ניחא, דגם כשהיא משוכה מן המבוי בתוך ג"ט יש להתיר משום לבוד, וכמש"נ לעיל.

אך הר"ן כתב דאף למ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה משום דהכירא מלבר, יש להתיר בכה"ג דהיא משוכה מן המבוי, דבכה"ג רואין בני רה"ר אף את חודה הפנימי, ואיכא למימר בי' שהוא יורד וסותם, וכשאומרים לבוד, אין דבר מפסיק בין סתימת הקורה למבוי, וכל הא דאמרינן דאין להתיר אלא משום חודה החיצון, הוא רק כשהיא ע"ג מבוי או דבוקה במבוי ואין בני רה"ר רואין את חודה הפנימי.[[340]](#footnote-341)

**שנעץ ב' יתידות עקומות וכו',** הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז הל"ט פירש דאיירי כשהיתידות יוצאות מצידי כתלי המבוי, והם עולות ע"ג הכתלים וחוזרות ומתעקמות, - והריטב"א פירש דהם נתונות על עובי הכתלים מלמעלה והם עקומות כמין דל"ת, - ובחי' המאירי פירש דהם יתידות העומדות באלכסון, וכן נקט המהרש"ל, ובתורת חיים ובגאו"י תמהו ע"ז, עיי"ש.

**שאין בגבהן ג',** התוס' הק' דמ"ט לא מכשרינן אף כשיש בגבהן ג' משום חבוט, וגם מ"ט בעינן לדין חבוט, ולא מכשרינן בלא"ה, שהרי הקורה היא בתוך כ', ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' כתבו דהוא משום דבעינן קורה ע"ג מבוי וביותר מג' ל"ה היכר,[[341]](#footnote-342) וכ"כ הרשב"א, וכ"כ התוס' בסוכה כ"ב ב' סוד"ה אבל, - ובפשוטו מכוון דבריהם הוא דעיקר הא דבעינן קורה ע"ג מבוי הוא משום דבעינן היכר, וע"ז ל"מ דינא דחבוט כלל, - אך בחי' הגר"ח פ"ה מסוכה הכ"א פירש בדבריהם, דלעולם מהני דינא דחבוט לאשוויי קורה ע"ג מבוי, ואך דמ"מ ל"מ משום דליכא היכר, והיינו דכיון דבעינן קורה ע"ג מבוי, הרי דאף דמדינא דחבוט חשיב כקורה ע"ג מבוי, מ"מ כיון דלא מינכר דהויא הקורה ע"ג מבוי, ליכא להכירא דקורה, ועמש"כ בגליונות חזו"א שם.[[342]](#footnote-343)

**ב** הריטב"א כתב דהוא משום דאין הקורה עצמה נתונה ע"ג הכתלים, אלא דמדין לבוד חשבינן כמו שהקורה שם, ובכה"ג לי"ב לדינא דקורה טפח דאמרינן חבוט, וזה לטעמי' דאמרינן תחילה לבוד ואח"כ אמרינן חבוט, ונת' להלן.

**ג** הר"ן כתב דכיון דהקורה מונחת ע"ג היתידות ליכא למימר חבוט בקורה אם לא שנאמר חבוט ביתידות, וכיון דאין ביתידות טפח, לא אמרינן בהו חבוט ביותר מג', וזה לטעמי' דאמרינן תחילה חבוט ואח"כ אמרינן לבוד, ונת' להלן.

**ד** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ב כתב לישב, דכל דיש בגבהן ג', לא מצינו למימר לבוד בלא נימא חבוט, ולא אמרינן תרי הלכתי יחד, כשא"א לומר כל אחת מהן בפנ"ע, עיי"ש, - והחזו"א בסימן ע"ז סק"ז תמה ע"ז, דא"כ אף כשאין גבוהות ג', היאך אמרינן תרי הלכתי, - והקה"י בסימן ב' כתב דהגרע"א מפרש דאיירי הכא דהאלכסון הוי פחות מג', וכמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ה מסוכה הכ"א, (ודלא כמש"כ הרשב"א וש"ר בסוגיין), וע"כ שפיר מצינו למימר כל הלכתא בפנ"ע, וכ"כ בזכרון שמואל סימן כ"ו סק"א.[[343]](#footnote-344)

הרא"ש בסימן י"ב כתב בשם הראב"ד דקורה הגבוהה מן הכתלים ג"ט פסולה, וכ"כ הרשב"א לקמן י' א' ד"ה אלא אמר אביי, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ג סל"ג, - אך לדעת הריטב"א והר"ן יש להכשיר בזה משום חבוט, דכל הא דהכא לא מכשרינן משום חבוט, הוא משום דאין הקורה נתונה ע"ג הכתלים אלא ע"ג היתידות, וכנ"ל, - והמאירי לקמן י' א' כתב בשם יש מכריעין להכשיר בזה מטעם אחר, משום דאמרינן גוד אסיק על הכתלים וחשיב דהקורה היא ע"ג הכותל.

**ואין בעקמומיתן ג',** הרשב"א כתב דהא דבעינן לחבוט ולא מכשרינן משום לבוד לחוד, הוא משום דבהאלכסון יש ג', וכ"כ בחי' המאירי והר"ן, - אך בחי' הגר"ח פ"ה מסוכה הכ"א כתב בדעת הרמב"ם דאיירי דאין ג"ט באלכסון, ואפ"ה בעינן לדין חבוט, והיינו משום דלבוד ל"מ אלא למחשבינהו כמחובר, אבל מ"מ הקורה נחשבת כבמקומה ואינה ע"ג מבוי, ולענין הכשירא דמבוי קורה ע"ג מבוי בעינן, ודין לבוד אינו מועיל לזה, ובעינן לההלכתא דחבוט רמי, דעיקרה הוא דמחתינן לה למטה, ועי"ז חשיבא כקורה ע"ג מבוי.

**מהו דתימא וכו' חבוט ולבוד לא אמרינן, קמ"ל,** הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז הל"ט כתב דאמרינן תחילה חבוט ורואין אותה כאילו נחבטת ונתונה תוך אויר המבוי, וחוזרין ואומרין לבוד וכאילו מגעת לכתלים, וכ"ה מבו' בד' הר"ן, וכתב דמה"ט הוא דאמרינן לבוד ואין היתידות מפסיקות, ונת' להלן.[[344]](#footnote-345)

אך הריטב"א כתב דאמרינן תחילה לבוד, וכאילו נמשכה הקורה עד כנגד הכותל, ואח"כ אמרינן חבוט,[[345]](#footnote-346) ועי' בגאו"י שכתב בדעתו דלא אמרינן חבוט לאויר, עיי"ש, והא דאמרינן לבוד, ול"ה כלבוד לאויר, כתב בזכרון שמואל סימן כ"ו סק"א דהוא משום דאיירי דהיתידות כפופות כמין ד', (וכמש"כ הריטב"א גופי'), ואמרינן לבוד לכפיפת היתידות, וכ"כ הקה"י בסימן ב'.

הרשב"א לעיל בסוגיין הק' ע"ד התוס' דלא אמרינן לבוד כשיש דבר המפסיק, דא"כ היאך אמרינן הכא לבוד, הרי היתידות מפסיקות בין הקורה לכותל, - והריטב"א שם כתב לישב דהכא הקורה עומדת ע"ג היתידות ואמרינן לבוד דרך האויר שבין הקורה על היתידות, וזה לטעמי' דאמרינן לבוד קודם דאמרינן חבוט, - והר"ן שם כתב לישב דהכא אחר דאמרינן חבוט, אין היתידות מפסיקות בין הקורה לכתלי מבוי, אך הרשב"א כתב להדיא דאף אחר דאמרינן חבוט מפסיקות היתידות, וזה לטעמי' בעבוה"ק שפירש דהיתידות בולטות מצידי הכותל.

כ' כסליו ע"ט

דף מס' 17

**בין הלחיים**

**ט' א'** **- ורבא אמר בין הלחיים נמי מותר, אמר רבא מנא אמינא לה וכו',** נחלקו הראשונים בביאור דעת רבא דבין הלחיים מותר, וכמה דעות בדבר, **א** התוס' לעיל בסוגיין סוד"ה הכל מודים כתבו דמודה רבא דאסור להשתמש בין הלחיים היכא דרחב ד', וכ"כ בתוס' הרא"ש שם, ומבו' לפ"ז דלעולם מודה רבא דמדינא אין הלחי מתיר אלא מחודו הפנימי וכל הא דס"ל דבין הלחיים מותר הוא משום דאינו רחב ד' והו"ל כמקו"פ, וכמו שהביא רבא מהא דמקום שאין בו דע"ד מותר לבני רה"י ולבני רה"ר לכתף עליו, וכ"כ הריטב"א והר"ן, והר"ן כתב לפ"ז דכל מה שאמרו לקמן בסוגיין דבפתוח לכרמלית אסור, הוא רק בבין הלחיים, אך תחת הקורה מותר להשתמש אף בפתוח לכרמלית, ונת' להלן.

**ב** בד' הרי"ף מבו' דהא דבין הלחיים מותר הוא אף היכא דרחב ד', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ז משבת הי"א, והרמב"ן במלחמות תמה ע"ד הרי"ף, שהרי להדיא אמר רבא דהא דבין הלחיים מותר הוא דומיא דמקום שאין בו דע"ד דמותר לכתף עליו, וא"כ אין להתיר בזה אלא היכא דאינו רחב ד', - ועיי"ש שכתב לפרש בזה דלעולם עיקר הא דס"ל לרבא דבין הלחיים מותר, הוא משום דלחי משום היכר והכירא מלבר, או משום דחודו החיצון סותם, וע"כ הוא מותר אף כשיש בו ד', ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מסוגיין, ועי' בחי' הרשב"א במש"כ לדחות בזה, והא דמייתי רבא מההיא דמקום שאין בו דע"ד דמותר לכתף עליו, פריך מינה לאביי דקאמר דהא דאמר ר' יוחנן פוק תני לברא הוא משום קורה, אך בין הלחייים לעולם אסור, וע"ז פריך רבא דבע"כ דר' יוחנן קאמר פוק תני לברא אף על בין הלחיים, שהרי היכא דאין בו דע"ד ודאי דיש להתיר בזה דומיא דמקום שאין בו דע"ד דמותר לכתף עליו.[[346]](#footnote-347)

**ג** בד' הרא"ש בסימן י' משמע דס"ל כדעת הרי"ף דבין הלחיים מותר אף כשיש בו ד', וכ"ה מבו' גם בד' הטור בסימן שס"ה, אך מבו' בדבריו דגם בכה"ג הוי ההיתר משום דהוא בטל למבוי וכדמייתי רבא מההיא דמקום שאין בו דע"ד, עיי"ש, ועמש"נ בזה בסימן ל"ג?, וכ"כ הקר"א מדעתו, ועיי"ש שפירש בזה דהוא משום דל"ב שלא יהא בו דע"ד, אלא במקום פטור שהוא רשות בפנ"ע, אך בין הלחיים בטל הוא למבוי אף כשהוא רחב ד' כיון דמין אחד הוא עם המבוי.

**ד** הבעה"מ כתב דפלוגתת אביי ורבא אם בין הלחיים מותר היא לטעמייהו, דרבא לטעמי' דלחי משום היכר, וע"כ אף בין הלחיים מותר, דהכירא מלבר, ואביי לטעמי' דלחי משום מחיצה וע"כ בין הלחיים אסור, דחודו הפנימי סותם, וכ"כ התורי"ד,[[347]](#footnote-348) - והבעה"מ כתב לפ"ז, דקי"ל כאביי דבין הלחיים אסור, משום דקי"ל דלחי משום מחיצה, וכ"כ בפסקי הרי"ד, ותמהו ע"ד הרי"ף שפסק כרבא דבין הלחיים מותר, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין כ' ודין ל"ז.

והרמב"ן במלחמות תמה ע"ד הבעה"מ, דהרי רבא קאמר דהא דבין הלחיים מותר הוא דומיא דהא דמקום שאין בו דע"ד מותר לכתף עליו, ואם טעמא דרבא הוא משום דלחי משום היכר והכירא מלבר, מה לי רחב ד' ומה לי אינו רחב ד', ועיי"ש משה"ק עוד ע"ד בעה"מ, - ולכאו' צ"ל בזה, ע"ד מש"כ הרמב"ן בדעת הרי"ף, דהא דמייתי רבא מהא דמקום שאין בו דע"ד מותר לכתף עליו, הוא לטעמי' דאביי, דאף דס"ל דלחי משום מחיצה וחודו הפנימי סותם, מ"מ כל שאין בו דע"ד יש להתיר דומיא דמקום שאין בו דע"ד שבין רה"ר לרה"י דמותר לכתף עליו.[[348]](#footnote-349)

ואמנם הנה לפ"ז הדין נותן, דאף דקי"ל כאביי דלחי משום מחיצה ובין הלחיים אסור, מ"מ כל שאינו רחב ד' יש להתיר בזה משום דהוי כמקו"פ, דפלוגתא זו דאביי ורבא אם כל שאינו רחב ד' הוי כמקו"פ, או דכיון שאינו גבוה ג' ל"ה כמקו"פ, הויא פלוגתא בפנ"ע, ויש לפסוק בזה כדעת רבא, אך בד' הבעה"מ מבו' דבכל גוונא אסור לטלטל בין הלחיים ואף כשאינו רחב ד', וכ"ה להדיא בד' הריא"ז, וצ"ע.[[349]](#footnote-350)

?בדעת רש"י בזה, ממש"כ רש"י דמצא מין את מינו שאין בו שיעור כרמלית, מבו' לכאו' דכל הא דשרי רבא הוא רק כשאין בו ד', אך בד' רש"י בע"ב בשם רבותיו מוכח לא כן וכמש"כ הקר"א, וכ"ה מבו' גם בדבריו שפירש דמבוי שרצפו בלחיים הוא ב' וג' אמות, וע"ז אמרו דלדעת רבא יהא מותר, עיי"ש, - והעירו די"ל בזה למש"כ הגרע"א די"ל דמכח הא דבפחות מד' הוי כרמלית, התירו אף ביותר מד', עיי"ש.

**דכי אתא רב דימי אמר מקום שאין בו דע"ד מותר לבני רה"ר ולבני רה"י לכתף עליו,** בפירש"י כתב דבין לחיים נמי, אפי' חשבת לי' מקום בפנ"ע בטל להכא ולהכא ושרי, ובתור"פ הק' דהיאך יתבטל בין הלחיים לרה"ר, הרי יש לו ג' מחיצות ומדאורייתא הוי רה"י, ועיי"ש שכתב לפרש דרבא מייתי דכמו דמקום שאין בו דע"ד בטל להכא ולהכא, ה"נ בין הלחיים אף שא"א לו להתבטל לגבי רה"ר, מ"מ הוא בטל לגבי המבוי, וכ"כ בתוס' הרא"ש והרשב"א, והריטב"א והר"ן דנו לפרש עד"ז גם בד' רש"י, עיי"ש.

והרשב"א כתב לפרש בד' רש"י, דאף דבין הלחיים יש לו ג' מחיצות, מ"מ כיון שהוא פתוח לרה"ר הוי כרמלית, וע"כ כל שאין בו דע"ד ה"ה בטל לרה"ר ומותר לטלטל ממנו לרה"ר, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ועמש"נ בענין זה בריש מכילתין.

**ואביי התם בגבוה ג',** בפירש"י כתב דהיינו דלא התירו חכמים אלא בגבוה ג' דמינכרא, אך בין הלחיים דאין גבוה ג' ולא מינכרא דוכתא, אם יתירו לטלטל שם יבא להחליף ולהוציא לרה"ר, וכ"כ הריטב"א, ועי' בחזו"א בסימן ע"ג סק"ה במש"כ להסתפק בטעמא דאביי, ובמש"כ שם לפ"ז, ואכמ"ל.

**בין הלחיים ותחת הקורה בפתוח לכרמלית**

**ורבא התם דפתוח לכרמלית וכו' מצא מין את מינו וניעור,** בביאור דין זה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דמצא כרמלית שבין לחיים שלא הי' בו שיעור כרמלית את מינו שחוצה לו ונתחזק וניעור משנתו שהי' בטל תחילה אצל אינו מינו, ומשמע דהיינו דאף דמקום בין הלחיים בפנ"ע אין בו שיעור כרמלית, מ"מ הוא מצטרף לשאר הכרמלית שיש בה שיעור, וע"כ הו"ל כרמלית, ועמש"נ להלן בפלוגתת הראשונים אם הך דינא הוא בכל מקו"פ, דכל שהוא בכרמלית אין עליו תורת מקו"פ.

**ב** בד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"א הס"ו והס"ז מבו' דהיינו, דאף דבין הלחיים מותר אף כשיש בו ד', כ"ז הוא משום דמקום הלחי נמשך אחר המבוי ונחשב מכללו, ומכח זה הוא דאמרינן דחודו החיצון סותם,[[350]](#footnote-351) וע"כ כל שהוא פתוח לכרמלית, ונגרר המקום שכנגד הלחי אחר הכרמלית שהוא מינו, אסור להשתמש שם,[[351]](#footnote-352) ועי' בחזו"א סימן ס"ו סק"ד במש"כ לפרש בזה.

**ג** בפי' ריו"נ כתב דהיינו משום דהכרמלית קל הוא בעיני המשתמשין במבוי שהרי אין בו אלא איסורא דרבנן, ותוך הפתח דומה אליו שהרי יש לו ג' מחיצות כמו שיש לכרמלית, וע"כ חיישינן דאם נתיר לטלטל בתוך הפתח יבא לטלטל בכרמלית הסמוכה לו, וכ"כ ההשלמה.

הר"ן בשלהי סוגיין תמה ע"ד הרי"ף דבין הלחיים מותר אף כשהוא רחב ד', משום דחודו החיצון סותם או משום דהכירא מלבר, דא"כ מ"ט מודה רבא בפתוח לכרמלית דאסור משום דמצא מין את מינו וניעור,[[352]](#footnote-353) - ולמש"כ הרשב"א ניחא, דעיקר הא דבין הלחיים מותר אף כשהוא רחב ד', ואמרינן דחודו החיצון סותם, הוא משום דהוא בטל לתוך המבוי, וע"כ כשהוא פתוח לכרמלית דמצא מין את מינו והוא מכלל הכרמלית שבחוץ, אינו בטל לתוך המבוי, וע"כ אסור להשתמש שם, - וי"ל עוד למש"כ ריו"נ וההשלמה דהא דאסרינן בפתוח לכרמלית הוא משום גזירה, וע"כ אף דבין הלחיים שרי מדינא, מ"מ כשהוא פתוח לכרמלית אסור משום גזירה זו, וכ"כ בקה"י סימן ד', אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ן שנקט דתחת הקורה מותר אף בפתוח לכרמלית, וי"ל.

הרמב"ם בפי"ז משבת הי"א כתב, דכל הא דמותר להשתמש תחת הקורה, היינו רק במבוי הפתוח לרה"ר, אך כל שהוא פתוח לכרמלית אסור להשתמש תחת הקורה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"א (הס"ח), והראב"ד שם נחלק ע"ז, דתחת הקורה מותר להשתמש אף בפתוח לכרמלית, וכל הא דאסרינן בפתוח לכרמלית הוא בבין הלחיים.

והר"ן בשלהי סוגיין כתב, דלפמש"כ שם דהא דבין הלחיים מותר הוא רק כשאין בו ד', משום דהוי כמקום שאין בו דע"ד שבין רה"י לרה"ר דהוי מקו"פ, הרי דכל הא דאסרינן בפתוח לכרמלית, הוא רק בבין הלחיים, שבאנו להתיר להשתמש שם משום דהוי כמקו"פ, ובזה הוא דאמרינן דכל דפתוח לכרמלית מצא מין את מינו וניעור ול"ה כמקו"פ, אך תחת הקורה דמותר להשתמש שם משום דחודה החיצון יורד וסותם או משום דהכירא מלבר, ה"ז מותר אף היכא דהמבוי פתוח לכרמלית.

והנה לפ"ז נמצא, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דהא דבין הלחיים מותר הוא אף כשיש בו ד', ואפ"ה אם הוא פתוח לכרמלית אסור, וע"כ ה"נ יש לאסור להשתמש תחת הקורה כשהוא פתוח לכרמלית, וכ"כ הרשב"א, - אך בד' הראב"ד מבו', דאף דמודה לד' הרמב"ם דבין הלחיים מותר אף כשיש בו ד', שהרי לא השיג ע"ד הרמב"ם בזה, מ"מ ס"ל דלא אסרו בפתוח לכרמלית אלא בבין הלחיים ולא בתחת הקורה, וכ"כ בחי' הרמב"ן בשבת ט' א' ובמלחמות שם, והקר"א תמה בזה, דמ"ט חלוק בזה דין תחת הקורה מדין בין הלחיים, ועי' גם בחזו"א סימן ס"ו סק"ד שעמד בזה.[[353]](#footnote-354)

הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"א הס"ט כתב, דכל הא דאסור להשתמש תחת הקורה בפתוח לכרמלית, היינו בקורה שאינה רחבה ד' או שאינה בריאה, אך אם היתה רחבה ד' ובריאה מותר להשתמש תחתי' אף בפתוח לכרמלית, לפי שפי תקרה יורד וסותם וחודו החיצון סותם, - והפמ"ג בסימן שס"ה באש"א סק"י הק' ע"ז, דהרי אף לחי הוי משום מחיצה, ואפ"ה אסור להשתמש בין הלחיים בפתוח לכרמלית, משום דמצא מין את מינו וניעור, וא"כ מ"ט עדיפא מחיצת פי תקרה דמכח זה מותר להשתמש אף בפתוח לכרמלית.[[354]](#footnote-355)

**מקו"פ בכרמלית**

בפירש"י בשבת ז' א' ד"ה דעד עשרה כתב דדבר הגבוה ג' ואינו רחב ד' העומד בכרמלית הוי מקו"פ, וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם ק' א', ובעבוה"ק שער ג' פ"א (הע"ג), דיש מקו"פ בכרמלית, וכ"כ המרדכי בשבת בסימן שע"ז, אך הר"ן שם כתב די"א דאף דאין בו ד' הוי כרמלית, דאין מקו"פ בכרמלית משום דמצא מין את מינו וניעור, וכמו שאמרו בסוגיין, וכ"כ בתשו' הר"ש שהביא ההגמי"י בפט"ו משבת הי"ג, וכ"כ הב"י בסו"ס שמ"ה כתב כן בדעת הרמב"ם, דמה"ט הוא דס"ל דבור שאינו רחב ד' שבכרמלית הוי כרמלית, - והרמ"א בסימן שמ"ה סי"ט הביא לב' הדעות בזה, והמ"ב שם סקפ"ז כתב דהאחרונים מצדדין להורות כדעה הראשונה דאין מקו"פ בכרמלית, ועמש"כ בביאוה"ל שם.

והגר"ז בקו"א בסימן שמ"ה סק"ג כתב בתו"ד בדעת רש"י ודעימי', דהא דיש מקו"פ בכרמלית, ול"ד לבין הלחיים הפתוח לכרמלית דל"ה מקו"פ משום דמצא מין את מינו וניעור, הוא משום דשאני בין הלחיים דהוא קרקע חלקה, ובזה אמרינן דמצא מין את מינו וניעור, ומשא"כ היכא דהוא גבוה ג' והוא דבר בפנ"ע ואינו בטל לכרמלית. - והחזו"א בסימן ע"ג סק"ד כתב בדעת רש"י, דשאני הכא דמצטרף האי פחות מד' לשאר כרמלית, ואין כאן כלל שיעור פחות מד', שהרי רחבו יתר מד' אלא שהוא חסר בארכו, וכיון שלצד כרמלית ליכא מחיצה בין בין הלחיים לשאר כרמלית, א"כ נמשך ארכו לתוך שאר הכרמלית, ויש בכולו דע"ד,[[355]](#footnote-356) ומשא"כ במקום המוקף מחיצות שאין ביניהן ד', דל"מ צירוף הכרמלית להרחיבו שיהא בו דע"ד, הוי מקו"פ,[[356]](#footnote-357) - ועי' בשפ"א בשבת שם במש"כ עוד בזה.

ח' טבת ע"ח

דף מס' 18

**נראה מבחוץ ושוה מבפנים**

**ט' ב'** **- נראה מבפנים ושוה מבחוץ נידון משום לחי, נראה מבחוץ ושוה מבפנים וכו',** בפי' ריו"נ כתב דנראה מבפנים לכו"ע נידון משום לחי, שהרי עיקר ההיכר לבני מבוי נעשה והא איכא, אבל בנראה מבחוץ ושוה מבפנים דההיכר הוא לבני רה"ר, נחלקו אם נידון משום לחי, שהרי בני רה"ר לא יחשדו אותן בראותם שמטלטלין בתוך המבוי, ובהמש"ד הוסיף דגם בני המבוי בצאתם לרה"ר רואין אותם, או כיון דליכא היכר לבני המבוי ל"מ, וכעי"ז כתב המאירי.

והתורת חיים הק', דלעיל ח' ב' ס"ל לר' יוחנן לחד לישנא בדין קורה דהכירא מלבר, וא"כ מ"ט הכא ס"ל לר' יוחנן דנראה מבחוץ ושוה מבפנים אינו נידון משום לחי, - והגאו"י כתב דחלוק בזה דין לחי מדין קורה, דקורה הויא משום היכר לחוד, ובזה אמרינן דהכירא מלבר, אך בלחי דמשום מחיצה דרך מחיצה לעשותה מבפנים, ואף למ"ד דלחי משום היכר, הכירא דסתימה היא וסתימה מבפנים הוא דסתמינן, אך אי"ז מתישב בד' ריו"נ שכתב דהמעליותא דנראה מבפנים הוא משום דאיכא היכר לבני מבוי, ולא משום הסתימה דלחי, וצ"ע.

הרשב"א לקמן י' א' כתב בשם הראב"ד דנראה מבחוץ היכר הוי מחיצה לא הוי, וע"כ ל"מ עומ"ר בנראה מבחוץ, ונת' להלן, ומבו' לכאו' דעיקר הא דמהני נראה מבחוץ אינו אלא מדרבנן,[[357]](#footnote-358) - וכ"כ הרא"ש בפ"ק דסוכה סימן ל"ד ובתוס' הרא"ש שם י"ט א' דל"מ נראה מבחוץ אלא במבוי דאיכא ג' מחיצות ול"ב לחי אלא להכירא בעלמא, ולזה סגי בנראה מבחוץ דבהכירא כ"ד סגי, ומשא"כ בסוכה דדופן שלישית צריך להיות ליושבי בסוכה כמו ב' הדפנות, עכ"ד,[[358]](#footnote-359) - וכ"נ מד' ריו"נ והמאירי שפירשו דעיקר הנידון דנראה מבחוץ הוא בגדרי ההיכר דלחי, ואך דבדבריהם יש מקום לפרש להיפך, דבדין לחי דאורייתא לכו"ע מהני נראה מבחוץ, ונחלקו אם ה"ז מועיל במבוי דבעינן היכר.

ובד' התוס' בסוכה י"ט א' ד"ה אחוי לי' פירש במרומי שדה שם דס"ל דנראה מבחוץ מהני מדאורייתא, וע"כ כל מש"כ דאין להכשיר בזה משום מיגו, הוא רק לפי דבריהם שם ז' ב' דהא דמכשרינן בסיכך ע"ג מבוי שיש בו לחי, ל"מ לגבי דאורייתא,[[359]](#footnote-360) ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' התוס' לקמן צ"ב א' ד"ה גפנים שכתבו דגם לענין מחיצה דכלאים מהני לחי הנראה מבחוץ,[[360]](#footnote-361) ועיי"ש שכתב דמד' השו"ע שלא הוזכר לענין כלאים ולענין גט דדינא דחצר קטנה שנפרצה לגדולה הוא רק כשנכנסין כתלי קטנה לגדולה, מבו' דס"ל דל"מ נראה מבחוץ רק לענין שבת דאיכא ג' מחיצות ובעינן להלחי להיכר.

האבנ"ז בסימן רח"צ סק"ג כתב לפרש בד' הרא"ש בסוכה, דאף דקי"ל דלחי משום מחיצה, מ"מ מהני לחי גם משום היכר, וע"כ הוא דמהני לחי הנראה מבחוץ אף דל"ה מחיצה, והנפ"מ בהא דלחי משום מחיצה, הוא דה"ז מועיל אף במקום דליכא היכר, כלחי העומד מאליו, וכ"כ בס' תורת רפאל סימן נ'.

והאבנ"ז שם תמה ע"ז, ממש"כ הרא"ש בסימן י' די"ל דמותר להשתמש תחת הקורה אף בפתוח לכרמלית, והא דבין הלחיים אסור בפתוח לכרמלית הוא משום דלחי משום מחיצה, עיי"ש, ומבו' דל"מ לחי אלא משום מחיצה ולא משום היכר גרידא, ועי' גם בקה"י סו"ס ד' שעמד בזה,[[361]](#footnote-362) ועיי"ש שהק' עוד מסוגיית הגמ' לקמן ט"ו א' דמפרשינן להא דתני ר' חייא כותל וכו' בלחי העומד מאליו, ומבו' דהא דלחי העומד מאליו כשר הוא אף בלחי הנראה מבחוץ,[[362]](#footnote-363) ואם לחי הנראה מבחוץ ל"מ משום מחיצה אלא משום היכר, מ"ט מהני בלחי העומד מאליו דלי"ב הכירא ואינו מועיל אלא משום מחיצה.

ובס' אשר לשלמה מועד סימן ל"ה כתב דבעכצ"ל דמכח הא דברוח רביעית ל"ב אלא הכירא בעלמא, הקילו להתיר אף ע"י מחיצה דנראה מבחוץ, ולעולם יש לזה דין מחיצה, עיי"ש, וי"ל דהוא משום דאף למ"ד דלחי משום מחיצה, הרי עיקר הא דבעינן מחיצה ברוח רביעית, הוא להכירא דלא ליתי לאחלופי ברה"ר, וע"כ לא הצריכו בזה מחיצה גמורה וסגי במחיצה כ"ד, וע"כ סגי לזה בלחי הנראה מבחוץ, אך אי"ז מתישב בד' הראב"ד שכתב דמה"ט ל"מ עומ"ר בנראה מבחוץ אף ברוח רביעית, וצ"ע.

החזו"א בסימן ס"ז סק"ה כתב לפרש בהא דמהני נראה מבחוץ משום מחיצה, אף שאינו סותם כלום במבוי, דהוא משום דענין הלחי הוא כהתחלת בנין דופן רביעית, דעיקר ענין המחיצות הוא לב' דברים למנוע דריסת הרבים ולהכיר את המקום למיוחד ומובדל מסביבותיו, ולענין הכרה זו נאמר דינא דגוד אסיק וגוד אחית ולבוד, וזהו גם ענין הלחי שמראה על הבדלת המקום מחוצה לו וחולק את הכל האויר שמצידו כמעמדו, ועיי"ש בסק"ח שכתב לדון לפ"ז דלא יועיל פס ד' אמות הנראה מבחוץ בחצר, אף אם חצר ניתרת בפס ד' אמות, ונת' להלן.

**צורת הלחי דחשיב כנראה מבחוץ**

התוס' כתבו דבפירש"י כתב תרי גווני בצורת לחי הנראה מבחוץ, והתוס' צידדו דבגונא קמא גרע מנראה מבחוץ ואינו נידון משום לחי, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א וההגמי"י בפי"ז משבת.

ובביאור הנידון בזה נחלקו האחרונים, דהב"י בסימן שס"ג פירש דפלוגתייהו היא בגונא דהלחי הוא כרגל אות ת' (1), וכנראה למד כן ממש"כ רש"י דהוא נמשך להלאה מרוחב הכותל, והאופן דלכו"ע חשיב כנראה מבחוץ, הוא בגונא שכותל המבוי כנוס מבחוץ ומבפנים הוא שוה (3).

![](data:image/png;base64...)![](data:image/png;base64...)![](data:image/png;base64...)ובתשו' הרמ"א סימן ק"ז תמה ע"ז דאי"ז מתישב בכל ד' התוס', והיינו כמש"כ הב"ח בסימן שס"ג דאם בגונא שכותל המבוי כנוס מבחוץ מודו התוס' חשיב כנראה מבחוץ, א"כ מ"ט כתבו התוס' והרא"ש דלפי דבריהם ניחא הא דבנכנסין כתלי קטנה לגדולה ליכא לחי, הרי כשנכנסין כתלי קטנה לגדולה, דמי ממש לגונא דכותל המבוי כנוס כלפי פנים, דמודו התוס' והרא"ש דהוי כנראה מבחוץ, ועיי"ש שהק' עוד מל' התוס' דאינו מתישב לפי הב"י.

והרמ"א והב"ח שם כתבו לפרש דפלוגתייהו היא בגונא שכותל המבוי כנוס מבחוץ (3), והאופן דלכו"ע חשיב כנראה מבחוץ, הוא כשכותל המבוי כנוס מבפנים (2), והרמ"א כתב דכ"ה בתוס' ישנים, וכ"ה גם בצורה הנד' בתוס' הרא"ש, וכ"כ הקרבן נתנאל בס"ק ת', וכ"נ בד' המהרש"א שפירש כן.[[363]](#footnote-364)

בעיקר מה שנקטו הרמ"א והב"ח דבגונא שכותל המבוי כנוס מבפנים (2) חשיב כנראה מבחוץ, כ"ה להדיא בד' התוס' בד"ה ולרשב"ג, - אך הנה בפסקי רי"ד ופסקי ריא"ז והמאירי מבו' דבכה"ג חשיב כנראה מבפנים ושוה מבחוץ, עיי"ש שפירשו כן בהא דתני ר' חייא כותל צידו אחד כנוס מחבירו בין שנראה מבפנים ושוה מבחוץ, וכ"ה בתורי"ד לעיל בסוגיין, וכ"נ בד' הב"י שם.

ולכאו' ד"ז תליא בביאור עיקר הגריעותא דנראה מבחוץ, דבפשוטו הוא משום דאין הלחי גודר כלל כנגד חלל המבוי, ולפ"ז ודאי דאף בגונא שכותל המבוי כנוס מבפנים ל"מ אלא למ"ד דנראה מבחוץ נידון משום לחי, שהרי אינו גודר כלל כנגד חלל המבוי, - אך מד' הרי"ד והריא"ז נלמד, דבהא מודו כו"ע דמהני לחי אף כשאינו גודר כנגד חלל המבוי, ופלוגתייהו היא אימתי חשבינן לי' כלחי, ולא אמרינן דהוא המשך דהכותל, דהוי זה ע"י שניכר שהוא לחי הגודר רוח רביעית, ואינו המשך של הכותל שברוח שלישית, ובזה הוא דפליגי אם היינו רק כשהוא ניכר מבפנים, או דהיינו אף כשהוא ניכר מבחוץ, וכ"נ מד' ריו"נ והמאירי שפירשו דפלוגתייהו היא בגדרי ההיכר, אם בעינן שיהא ההיכר לבני המבוי, או דמהני ההיכר לבני רה"ר, וע"כ בכה"ג דכותל המבוי כנוס מבפנים, שפיר חשיב כנראה מבפנים.

בעיקר דין לחי העשוי כרגל אות ת', הנה הרשב"א והריטב"א והר"ן בסוגיין כתבו דחשיב כנראה מבחוץ דנידון משום לחי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט הנ"ח ופ"י הס"א, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"א דין י"ט, וכ"ה מבו' בד' רש"י בסוכה י"ט א' ד"ה אחוי לי' וד"ה דאמר מר.

והאחרונים נחלקו בזה וג' דעות בדבר, דבתשו' הרמ"א שם כתב לפי דבריו דבכה"ג לכו"ע חשיב כנראה מבחוץ ונידון משום לחי, וכ"כ הקרבן נתנאל בסק"ד, - והב"ח שם כתב דבכה"ג אף לדעת רש"י אינו נידון כלחי, כיון שאינו נראה אלא לההולכים אחורי המבוי, והביא דכ"כ בתשו' מהרלב"ח סימן י"ד, והקרבן נתנאל בסק"ב תמה ע"ז מד' רש"י המפורשים בסוכה דבכה"ג חשיב כנראה מבחוץ, - והמהרש"א בסוגיין נקט דד"ז תלוי בפלוגתת רש"י ותוס', וכ"ה גם לפ"ד הב"י, דעיקר פלוגתת רש"י ותוס' היא בכה"ג.[[364]](#footnote-365)

בד' הרשב"א בעבוה"ק שם מבו', דהא דלחי העשוי כרגל אות ת' מועיל, הוא אף בגונא דכותל המבוי שוה, והעמיד לחי בצד המבוי מבחוץ סמוך לראשו, אף דבכה"ג ניכר שהכותל עצמו אינו חלק מן הלחי, וכן נקט הקרבן נתנאל בסק"ב.

והחזו"א בסימן ס"ז סק"ג וסק"ד תמה ע"ז, ועיי"ש שכתב דבכה"ג כיון שניכר שהכותל מפסיק בין הלחי למבוי אינו כלום, וכל הא דמהני, הוא רק בגונא שהעמיד את הלחי כנגד עובי כותל המבוי, והלחי בולט לחוץ, דבכה"ג מהני הא דהוא נראה מבחוץ לחשוב דאף החלק שכנגד עובי הכותל הוא מכלל הלחי, ואינו המשך של הכותל.

והחזו"א שם בסוסק"ד כתב דלפ"ד הקרבן נתנאל, בלחי העשוי כרגל אות ת', אין נידון משום לחי, אלא החלק הבולט חוץ למבוי, אך החלק שכנגד עובי הכותל אינו מכלל הלחי, אלא הוא המשך הדופן, אך לפי דבריו אף החלק שכנגד עובי הכותל הוא מכלל הלחי, עיי"ש.[[365]](#footnote-366)

בהא דכשכותל המבוי כנוס מבפנים (2) הוא נידון משום לחי, מבו' בד' התורי"ד לעיל בסוגיין דהיינו דהלחי הוא ראש הכותל הבולט, וכ"כ בפסקי הריא"ז ה"א דין י"ט, - אך החזו"א בסימן ס"ז סוסקי"א וסקי"ב וסקי"ד וסקכ"ג ובסימן ע' סקט"ז נקט דהלחי הוא השיקוע עצמו הנעשה ע"י ב' הדפנות של דרום ולמערב של השיקוע, ושמא למד לזה ממש"כ הרא"ש בסימן י"א בתו"ד, דאותה שקיעה חשוב לחי, וצ"ב,[[366]](#footnote-367) ועפי"ז כתב החזו"א בסימן ס"ז סק"ז דאם הגימום נמשך ד' אמות מדרום לצפון אינו נידון משום לחי, עיי"ש, ועיי"ש בסוסקי"ז שהק', דמ"ט שרינן עד חודו החיצון למ"ד דבין הלחיים מותר, הרי הכא ל"ש חוד החיצון ולא הכירא מלבר, והוכיח דהוא משום טפילות, עיי"ש.

**ואם איתא קטנה נמי תשתרי בנראה מבחוץ,** בד' רש"י וש"ר מבו' דהיינו דגיפופי הגדולה הוו כלחי הנראה מבחוץ לקטנה, ובתשו' הרמ"א סימן ק"ז הוכיח מזה, דהיכא דהלחי הוא כרגל אות ת', לכו"ע הוי כנראה מבחוץ.

אך המהרש"א כתב דאף דלדעת התוס' והרא"ש כל שהלחי הוא כרגל אות ת' ל"מ, מ"מ הכא שפיר מיקרי נראה לקטנה כיון שהגדולה ניתרת בהן, עכ"ד,[[367]](#footnote-368) וצ"ב דאם הכא איכא טעם בפנ"ע דמיגו דמהני לגדולה מהני לקטנה, היאך מייתינן מינה דנראה מבחוץ נידון משום לחי.[[368]](#footnote-369)

ובנימוקי הגרי"ב כתב לישב לדעת התוס' והרא"ש, דהלחי הכא אינו גיפופי הגדולה, אלא כתלי הגדולה, דהוי ככותל הכנוס מבפנים, דחשיב כלחי הנראה מבחוץ, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ז סקי"א וסקי"ב, אך העירו בזה, דהיאך שייך שיהיו כתלי הגדולה עצמם מחיצה להפסיק בין הגדולה לקטנה, (ושמא י"ל למש"כ החזו"א דהלחי הוא השיקוע, וצ"ע).

**פסי חצר הנראין מבחוץ**

מעיקר הא דפריך דקטנה נמי תישתרי בנראה מבחוץ, מבו' דאף חצר ניתרת בפסין הנראים מבחוץ,[[369]](#footnote-370) ובקה"י סימן ה' כתב דלמש"כ הרא"ש דל"מ נראה מבחוץ אלא משום היכר, מוכח דאף חצר ניתרת ע"י היכר, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאף שכתבו התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ה' ב' דבחצר מהני פס ד' אמות משום דפס מהני בתורת מחיצה, היינו רק דבחצר ל"ב היכר וסגי בתורת מחיצה, אך לעולם אף חצר ניתרת בהיכר גרידא,[[370]](#footnote-371) - ולמש"נ לעיל דאף נראה מבחוץ מהני משום מחיצה, ואך שהקילו במחיצה זו, כיון דעיקר הא דבעינן להמחיצה הוא להיכר דלא ליתי לאיחלופי ברה"ר, ניחא, דע"כ אף בחצר סגי בפסין הנראין מבחוץ מתורת מחיצה.

ובד' התוס' בסוגיין בד"ה כותל מבו' דפשיטא להו דהא דפס ד' אמות מתיר בחצר, הוא אף בפס הנראה מבחוץ ושוה מבפנים, ויש ללמוד מזה דנראה מבחוץ מועיל בתורת מחיצה, ועי' בחזו"א סימן ס"ז סוסק"ח מש"כ ע"ד התוס', ועי' גם בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ו דפשיט"ל דאם בפסי חצר ל"ב סמכו עליו מאתמול, אשר לכאו' הוא משום דבפסין ל"ב היכר, אף בפס הנראה מבחוץ ושוה מבפנים ל"ב סמכו.[[371]](#footnote-372)

והחזו"א בסימן פ"ח סקי"א כתב לפרש בד' הרשב"א לקמן בסוגיין בשם תוס', דדעתם דכל הא דמהני פס ד' אמות הנראה מבחוץ, היינו כשהוא מועיל להתיר את החצר הגדולה, אך כל שאינו מתיר את החצר הגדולה, אינו מתיר אף את הקטנה משום דליכא הכירא, ועיי"ש שכתב בדעת הראב"ד שהביא הרשב"א שם, דלעולם ל"מ פס ד' אמות להתיר בנראה מבחוץ, משום דליכא הכירא,[[372]](#footnote-373) ובדבריו בסימן ס"ז סק"ח מבו' דאי"ז משום דל"מ נראה מבחוץ משום מחיצה אלא משום היכר, אלא הוא משום דתורת מחיצה שעל נראה מבחוץ הוא ע"י ההיכר, עייש"ה.

**בנכנסין כותלי קטנה לגדולה,** בפי' ר"ח כתב דהיינו כשהן נכנסין בגדולה ג"ט, שאינו נראה הנותר מן הכותל של גדולה כמו לחי, וכ"כ הריטב"א דאם הן נכנסין פחות מג"ט אמרינן לבוד מן העודף כלפי הגיפופין וה"ז נידון משום לחי, וכ"כ המאירי בבית הבחירה, וכ"כ בחי' המאירי בשם רבינו נסים ורוב המפרשים, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט הנ"ח, וכן צידד הפמ"ג בסימן שס"ה באש"א סק"ו, ועמד ע"ד רש"י שכתב דהן נכנסין ב' וג' אמות, (ובד' הריטב"א נראה שפירש דמכוון ד' רש"י הוא לאפוקי כשאינם נכנסין ג"ט, וצ"ע),[[373]](#footnote-374) והביאו הביאוה"ל שם.

אך בחי' המאירי שם צידד דלא אמרינן נראה מבחוץ אלא במה שהוא דבוק בראש הכותל, וע"כ אף אם נכנסין כתלי הקטנה כ"ש לתוך הגדולה, אין גיפופי הגדולה נידונים משום לחי, ועי' בחזו"א סימן ס"ז סקי"ב שנקט כן לעיקר.

הרשב"א והר"ן כתבו דמהכא נלמד, דאף דנראה מבחוץ נידון משום לחי, היינו דוקא כשהוא מבחוץ לראש המבוי דאיכא הכירא, אבל כשהוא נתון באחורי המבוי באמצע אינו מתיר מבפנים מכנגדו לפי דליכא הכירא כלל, עכ"ד, ונתחדש בדבריהם דשפיר הי' מקום שיועיל הלחי בכה"ג, ואין כותל המבוי מפסיק בין הלחי למבוי, וכל הא דל"מ הוא משום דבכה"ג ליכא הכירא, ולכאו' הוא משום דע"י שרואין את הלחי כתחילת המחיצה דרוח רביעית, דנים גם את הכותל שכנגדו כמחיצה דרוח רביעית, ועי' בחזו"א סימן ס"ז סק"ד, ונת' לעיל.

התוס' הקשו לדעת רש"י, דמה מהני דנכנסין כתלי קטנה לגדולה, אכתי נראה מבחוץ הוא, דגיפופי הגדולה נראין שהן עובי כותלי קטנה, וחלק הכותל שנכנס לתוך הגדולה הוי כלחי הנראה מבחוץ, ועיי"ש מש"כ בשם הריצב"א, ועי' בחזו"א סימן ס"ז ס"ק א' ב' במש"כ על דבריו, - והגאו"י כתב לישב, שהרי לפי האמת גיפופי הגדולה אינם עובי כותלי קטנה, ואף דהעומד בגדולה יכול לטעות ולראותם כעובי כותלי קטנה, אי"ז מועיל לחשוב את הכותל שנכנס לתוך הגדולה כלחי.

?התוס' כתבו דאם בעינן טפח ניחא, ובד' המהרש"א נראה שפירש דהיינו דעובי הכניסה היא טפח, וכ"כ החזו"א, אך הב"ח כתב דרוחב הכניסה היא טפח, ובאמת מסתבר כן, דהרי הא דבעינן טפח אי"ז משום דטפח הוי מחיצה מעליא טפי, אלא משום דעי"ז ניכר שאינו המשך הכותל, וע"ז ל"מ מידי הא דהוי העובי טפח, אלא בעינן שתהא הבליטה טפח?.

**לחי המושך וכו' ד' אמות נדון משום מבוי ואסור להשתמש בכולו,** גיר' ריו"נ לעיל ה' ב', ומותר להשתמש בכולו, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ועי' גם בדבריו בכת"י הנד' במהד' עוז והדר במה שהוסיף לפרש, וצ"ב, ונתבאר בזה בסימן ל"ח ענף ?.

**ש"מ בין הלחיים אסור,** הרשב"א הק' דשמא הא דמשתמש עם חודו הפנימי הוא משום דכנגד משך הלחי אין כותל כנגדו, וכתב דאיירי כשהכותל שכנגדו מושך ג"כ כמו שהלחי מושך, וכתב להוכיח כן מדקאמר דד' אמות צריך לחי אחר להתירו, ומשמע דהוא ניתר בלחי אחר,[[374]](#footnote-375) וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט הנ"ו, וכ"כ בפסקי רי"ד, ועי' בתורי"ד במש"כ לפרש בע"א.

והגר"א בסימן שס"ג סי"ג כתב דפשטא דגמ' דאיירי שהכתלים שוין, אך הרשב"א והריטב"א כתבו לפרש, דהא דקאמר מושך עם דפנו של מבוי, היינו דמושך מצד זה כמו שמושך דפנו של מבוי מהצד השני, ועיי"ש שכתב דהא דש"מ דבין הלחיים אסור, הוא משום דאם בין הלחיים מותר הי' הלחי מתיר באלכסון, דאף דקורה אינה מתרת באלכסון משום דבאלכסון ל"ה היכר, מ"מ לחי דמשום מחיצה מתיר באלכסון, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלרבא לטעמי' דלחי משום היכר, אין ללמוד ממימרא דרב הונא דבין הלחיים אסור, וע"כ לא מייתי לה אביי להוכיח כדעתו דבין הלחיים אסור, עכ"ד, - ועיקר נידון זה אם לחי מתיר באלכסון, נת' לעיל ח' ב'.

הרשב"א לעיל ח' ב' הוכיח מהא דמהני לחי המושך, דלחי מתיר אף כשאינו בתוך חלל המבוי, ול"ד לקורה דבעינן שתהא ע"ג מבוי, - וצ"ע דלפמש"כ הרשב"א בסוגיין דהכותל שכנגד הלחי מושך כמו שהלחי מושך, א"כ נמצא דהוי הלחי בתוך חלל המבוי, וכ"ה בחזו"א סימן ס"ז סקי"ז, והיאך שמעינן מינה דמהני לחי כשאינו בתוך חלל המבוי.[[375]](#footnote-376)

**עומד מרובה הנראה מבחוץ**

**והלכתא נראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי,** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דל"מ נראה מבחוץ אלא כשאינו ד' אמות, דאם הוי ד' אמות ויצא מתורת לחי ל"מ, אף דאם הי' כנגד חלל המבוי הי' עומ"ר,[[376]](#footnote-377) דנראה מבחוץ היכר הוי מחיצה לא הוי, דאל"כ אין לך מבוי שאינו ניתר בלא לחי דכותלי המבוי הנמשכים לרה"ר נחשוב אותם למחיצות המבוי,[[377]](#footnote-378) - והרשב"א הק' ע"ז דא"כ מ"ט איצטריך בסוגיין להעמיד בכתלי קטנה נכנסים לגדולה, לוקמה כשגיפופי הגדולה הם ד' אמות, וכתב בשם התוס' דלעולם אף כשהוא ד' אמות ה"ה מועיל,[[378]](#footnote-379) ואך דכ"ז הוא דומיא דחצר קטנה שנפרצה לגדולה דהגיפופים מועילין להתיר את הגדולה, ומשא"כ בכתלי מבוי הנמשכים לרה"ר דאינם מועילין להתיר את רה"ר, וע"כ אינם מתירין את המבוי, ועי' בחזו"א סימן פ"ח סקי"א במש"כ בביאור הפלוגתא בזה.?ובמש"כ שם דהגריעותא היא משום דהוא ד' אמות, ומה"ט ס"ל להתוס' דבעינן למיגו, צ"ע, דלכאו' לגבי עומ"ר ליכא גריעותא כלל בד' אמות, ומתרי טעמי, חדא, דד' אמות דהוי כותל אי"ז סותר לשם עומ"ר, ואינו סותר אלא לשם לחי דהוא תחילת מחיצה, ועוד, דבעומ"ר הרי הוצרך לעשות ד' אמות לצורך העומ"ר, ושאני לחי דהוה סגי לעשות דבר מועט, וכל שעושה ד' אמות לא חזינן לי' כלחי.

והרשב"א בעבוה"ק שער א' סוף פ"ט הנ"ט כתב דלחי הבולט מאחורי כותל המבוי אם הוא ד' אמות אינו נידון משום לחי, ואין רואין אותו כמחיצה הנתונה על פי המבוי כדי להתיר את המבוי משום עומ"ר שלא אמרו עומ"ר אלא עומד ברוחב אויר המבוי ולא בנתון מאחריו, ועיי"ש שכתב דיש מתירין, ומבו' דס"ל דה"ז מתיר משום עומ"ר אף שאינו מועיל להתיר את רה"ר, וזה דלא כמש"כ הרשב"א בסוגיין בדעת התוס', ?שוב נתבוננתי דיש לפרש דכל מש"כ הרשב"א הכא דל"מ משום דאינו מתיר את רה"ר, הוא כמש"כ הריטב"א לקמן כ"ד ב' משום דנעשה לרה"ר, וכן מתפרשים גם ד' הרשב"א לקמן כ"ד ב', אך כשנעשה למבוי (או עכ"פ לא נעשה לצורך מחיצה לרה"ר), ל"ב שיועיל להתיר את המקום החיצון, ובזה ניחא דלא תיקשי על דבריו בעבוה"ק מהא דכותלי רה"ר אינם מתירין, דבזה ס"ל כתי' התוס' דכל שאין מועילין להתיר את רה"ר אין מועילין להתיר את המבוי שלא נעשו בשבילו, - ויש להוסיף, דהמקור להא דכשהוא מתיר את הרשות החיצונה ה"ז מועיל להתיר את הפנימית אף כשלא נעשה בשבילו, הוא מדינא דחצר קטנה שנפרצה לגדולה, דשרינן מכח נראה מבחוץ, אף שנעשה לצורך החצר הגדולה,? וכתב דהראשון נראה לי עיקר.

כ"ד טבת ע"ט

דף מס' 19

**י' א' - סבר וכו' עד י"ג אמה ושליש,** התוס' לעיל ב' ב' ד"ה אמר וו' ב' ד"ה וכי תימא נקטו דכ"ה מסקנת סוגיין דלא התיר ר' יהודה אלא עד י"ג אמה ושליש, - אך הרמב"ן לקמן נ"ט א' כתב דלפ"מ דדחי רב אשי להק"ו דרב אחי, התיר ר' יהודה אף ביותר מי"ג אמה ושליש, ועיי"ש שכתב דלפ"מ דמסקינן בריש מכילתין דר' יהודה מפתחי מלכים גמר ומכשר אף בגבוה יותר ממ' אמה, ה"נ מכשר ר' יהודה אף ברחב יותר מכ' אמה, - והרשב"א והריטב"א לעיל שם נסתפקו בד"ז אם נדחו דברי רב אחי, עיי"ש בדבריהם.

לקמן י"ט ב' מפרשינן להא דא"ר יהודה התם דזו מחיצה וזו פסין, דהיינו דזו תורת מחיצה עלי' ופרצותי' בעשר, ואלו תורת פסין עליהן ופרצותיהן בי"ג אמה ושליש, והרשב"א שם הק' דהרי אף במחיצה מכשיר ר' יהודה בפרצה יותר מי', וכדקאמר דהרחב מי' אמות א"צ למעט, ועיי"ש שכתב דלא קאמר ר' יהודה אלא במקום שיש ב' מחיצות גמורות, דהו"ל רה"י גמורה, וא"צ מכאן ומכאן אלא לחי וקורה מדרבנן, ובזה מכשיר ר' יהודה אף ביותר מי', אבל כל שיש פרצות בב' המחיצות ובעינן להתירא דעומ"ר דאין מתירין אלא פרצה כעין פתח, אוסרת פרצה יתירה על י' דנפקא לה לכו"ע מתורת פתח, וכעי"ז כתבו התורי"ד והריטב"א בשם תוס' והר"ן שם.[[379]](#footnote-380)

[ולדעת רש"י בריש מכילתין דהיתר לחי וקורה הוא משום פתח, י"ל דהא דקאמר ר' יהודה דא"צ למעט, הוא משום דס"ל דכל שעשה לו לחי וקורה דהוא תיקון דפתח חשבינן לי' כפתח אף שהוא יותר מי', והוא ע"ד הא דלדידן מהני צוה"פ ביותר מי', דע"י הצוה"פ חשבינן לה כפתח, אך במחיצה דעומ"ר מודה ר' יהודה דל"מ להתיר בפרצה יותר מי', ולפ"ז נמצא דאף לדעת ר' יהודה לא יועיל עומ"ר ברוח שלישית ורביעית ביותר מי'].

**הוא תני לה והוא אמר לה דאין הלכה כאותה משנה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל לי' לקנה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ב ה"ל, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל ב' ב' ד"ה בין,[[380]](#footnote-381) - ומבו' דאלמלי הא דאתי אוירא וכו', שפיר הי' מהני נעיצת הקנה, דאף דהוי מבוי א', מ"מ כיון דמכח הקנה נתחלק פתח המבוי לב' פתחים, וכל פתח ל"ה יותר מי' אמה, שפיר דמי.[[381]](#footnote-382)

אך בחי' הגרע"א נקט בפשיטות דכל שלא נעשה לב' מבואות והמבוי רחב יותר מי' אמות ע"י ב' האוירים ל"מ, והק' ע"ד רש"י דמ"ט הוצרך להא דאתי אוירא, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן דגם בלא דינא דאתי אוירא, ל"מ פס לחלק לב' פתחים, ויתבאר בזה בעזה"י במקומו.

בעיקר דינא דאתי אוירא וכו', מבו' בפשוטו בד' התוס' לקמן י"ז ב' ד"ה וארבעה דאינו אלא מדרבנן, וע"כ הוא דבפסי ביראות מהני מה שנותן פשוטין באמצע, דלגבי עולי רגלים הקילו ואוקמה אדאורייתא,[[382]](#footnote-383) אך בחזו"א סימן קי"ב ריש סק"ה פירש לדבריהם בע"א, וכ"כ הרשב"א לקמן י"ט ב'.

אך התו"י לקמן י"ז ב' הוכיחו מד' התוס' בריש מכילתין דאמרינן אתי אוירא מדאורייתא,[[383]](#footnote-384) וכתבו על מש"כ התוס' דאי"ז אלא מדרבנן, דאפשר דהיינו דוקא בפשוטין דרחבין אמה, ועי' בחזו"א שם במש"כ לפרש לדבריהם, והריטב"א שם כתב דהוא משום דהן רחבין ג"ט דהוא עומד חשוב, ועיי"ש שכתב דלדעת רשב"ג בעינן שיהיו רחבין ד"ט.

הרשב"א והריטב"א הביאו מירושלמי, דכל הא דלא סגי בנעיצת קנה, הוא רק כשאינו מניח קורה אלא לצד אחד, אך אם הי' מניח את הקורה מכותל לכותל לא אמרינן דיתבטל הקנה,[[384]](#footnote-385) והרשב"א כתב דמגמ' דילן נראה דאף אם נתן את הקורה מכותל לכותל, מ"מ כיון דאין באחד מן הצדדין עומ"ר, אתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא "ואפי' אוירא דתחת הקורה" ומבטל לי', ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, - ומשמעות דבריו, דטעמא דהירושלמי דמהני כשמניח את הקורה מכותל לכותל, הוא משום דאויר דתחת הקורה לא חשיב כאויר לבטל את הקנה.[[385]](#footnote-386)

וצ"ל לפ"ז דהא דלדעת הירושלמי ל"מ נעיצת קנה אלא כשנותן את הקורה מכותל לכותל, ולא סגי במה שנותן את הקורה מצד אחד, דכיון דהאויר שתחת הקורה ל"מ לבטל, נמצא דליכא אויר אלא מצד אחד, הוא משום דלעולם עיקר הביטול הוא מכח האויר שמצד אחד, וכמבו' בד' הראשונים לקמן בסוגיין דבעינן שיהא אויר אחד מרובה על העומד, והאויר השני ל"ב שיהא מרובה על העומד, אלא שלא יהא העומד מרובה עליו, וע"כ כל דמצד אחד ליכא קורה, מהני אויר זה לבטל להקנה.

?בהא דלדעת הבבלי מועיל אויר שתחת הקורה לבטל, כתב החזו"א במכתבים דהוא משום דתחילה דנים אתי אוירא, ותו ליכא כלל להיתר הקורה, אך אם היו דנים תחילה על היתר הקורה הו"ל כסתום ול"ה אמרינן אתי אוירא, - אך בד' הראשונים שחילקו בין קורה לצוה"פ מבו' לכאו' דגם אחר דהקורה מועלת להתיר, ל"ה כסתום לגמרי ואמרינן אתי אוירא, וצ"ע.

הרשב"א הביא דבתוספתא תניא דהרחב מי' אמות נותן פס באמצע ונותן קורה על אחד מהן ודיו, וכתב די"ל דאיירי כשהפס שבאמצע רחבה על אחד מן החללים והו"ל כעומד, וע"כ סגי לי' באידך גיסא בקורה, וכתב די"ל עוד דהך תנא ס"ל דמבוי שיש לו ב' פתחים דכל אחד מהם רבה על העומד נותן את הקורה על אחד מהן ודיו, וכדתניא בירושלמי דרשב"ג אומר מבוי שיש לו ב' פתחים נותן את הקורה על אחד מהן ומתיר, ולכאו' לא סגי בהא דס"ל דסגי בקורה באחד מן הפתחים להתיר את כל הפתחים, שהרי הכא יש לנו לומר אתי אוירא, והוי כפתח יותר מי', אלא היינו דהך תנא ס"ל נמי דלא אמרינן אתי אוירא באויר המתוקן בקורה, וצ"ע.

בעיקר הך דינא דנותן את הקורה על אחד מהן ומתיר משום דקורה מתרת ב' פתחים, כתב הגאו"י בד"ה תו שמיע לן דהוא משום דהפתח המתוקן בקורה הוי כעומ"ר להתיר את הפתח השני, וכ"כ האו"ש בפי"ז משבת הכ"ה, וכתב דהוא משום דהירושלמי ס"ל דקורה משום מחיצה, עיי"ש, - אך הרשב"א הביא מירושלמי דאף מבוי שיש לו ד' פתחים נותן את הקורה על אחד מהן ומתיר, ומבו' דמהני קורה להתיר כל הפתחים אף כשאי"ז עומ"ר, ובע"כ דהא דסגי בקורה על אחד מן הפתחים, הוא משום דלעיקר דין תיקון מבואות, סגי במה שמתקן אחד מן הפתחים,[[386]](#footnote-387) וכנראה הוא משום דכל שעשה היכר בפתח אחד, הוי זה היכר אף כלפי שאר הפתחים, וצ"ע,?שו"ר דבירושלמי שם דנו בזה, עי' בפי' הפ"מ והקה"ע, וצ"ע.

**עושה פס גבוה י' במשך ד' אמות ומעמידו לארכו של מבוי,** בפירש"י כתב דבכה"ג כיון דאיכא הכשר מבוי בארכו של פס הו"ל כב' מבואות ונעשה הפתח הא' למבוי זה והפתח הב' למבוי השני, והרשב"א כתב דהא דלא אמרינן בזה אתי אוירא, הוא משום דפס זה שהוא כותל המבוי אינו מתבטל מחמת האויר דהאי גיסא ודהאי גיסא, או משום דהאויר שאחורי הפס הוא אויר של מבוי אחר, ואינו חשוב לגבי דידי' לבטל אותו, והרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ב הל"ב כתב כטעמא קמא, ועי' בחזו"א סימן ס"ט סק"ה במש"כ בטעם הא דלא אמרינן דאתי אוירא שבין פס לכותל ואוירא דעלמא ומבטל לי' לפס.

אך הריטב"א כתב דל"מ הפס לחשבו כב' מבואות, והא דמהני הוא משום דפס ד' אמות אינו מתבטל באוירא דהאי גיסא והאי גיסא, ומהני הפס לחלק הפתח לב' פתחים דכל א' מהן אינו יתר על י'.

בעיקר הפלוגתא אם מהני הפס לחשוב המבוי כב' מבואות, מצינו כמה נפ"מ בד' הראשונים, **א** התוס' כתבו דאם יש מראש הפס של צד פנים עד כותל אמצעי יותר מי', צריך למבוי זה צוה"פ דהוי כמבוי עקום,[[387]](#footnote-388) ובשם הריצב"א כתבו דלא חשיב כמפולש כיון דב' הפתחים לרוח אחד, אך הריטב"א כתב דהוי כמבוי אחד וא"צ צוה"פ, וכ"כ המאירי בשם י"א.

**ב** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דל"מ אלא כשהקורה מגעת לפס או בסמוך לו תוך ג' דהו"ל כמונחת ממש על גביו, דאל"כ ל"מ כיון דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ב הל"א, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב,[[388]](#footnote-389) - אך הריטב"א כתב בשם התוס' דמהני אף כשהקורה גבוהה הרבה מן הפס, וכתב ע"ד הראב"ד דהם דברי נביאות, והגאו"י כתב דהוא לטעמי' דס"ל דל"מ הפס לחלקם לב' מבואות, וע"כ שפיר מתקיים דינא דקורה ע"ג כתלי מבוי במה שמונחת הקורה על ב' הכתלים שבצדדים,[[389]](#footnote-390) וכ"כ הר"ן בשם אחרים.[[390]](#footnote-391)

**ג** הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ב הל"ב כתב דכיון דהוי כב' מבואות, אין כל אחד מהן ניתר בלחי וקורה, אא"כ יש בכל מבוי ומבוי מהם בתים וחצירות פתוחים לתוכו, וכ"כ האו"ז בסימן קי"ז בשם הרשב"ם, וכ"ה השו"ע בסימן שס"ג סל"ג, - אך המאירי כתב די"א דחשיב כמבוי אחד, ודיו שבתים וחצירות פתוחין לו בין ב' הצדדים, - ועמש"כ בדין בזה בחזו"א סימן ס"ט ס"ק ג' ד'.

**ד** הרשב"א כתב דמעמיד את הקורה מכותל לכותל כדי להתיר את ב' המבואות, דבלא"ה אינו ניתר אלא אותו צד שהניח עליו הקורה דב' מבואות הן, - ויש להסתפק במש"כ לה"ט דב' מבואות הן, אם היינו משום דאם הי' מבוי אחד, הוי סגי להניח קורה על א' מן הפתחים, והיינו לדעת רשב"ג שהביא הרשב"א לעיל מינה דמבוי שיש לו ב' פתחים סגי להניח קורה על אחד מהן, ואף שכתב הרשב"א דגמ' דילן לא ס"ל הכי, מ"מ פירש הרשב"א לטעם זה, דמה"ט לכו"ע אין ניתר המבוי השני, או דאדרבה אם הי' מבוי אחד, לא הי' ניתר אף מבוי זה, כיון דלא תיקנו את כל פתחיו, ורק משום דהו"ל כב' מבואות, ניתר אותו מבוי שתיקנו את פתחו, אך צ"ע דאף דהוי ב' מבואות, מ"מ כיון שלא תיקנו את המבוי השני, יש לנו לאסור אף למבוי זה שהוא פרוץ למבוי השני, וצ"ע.

**מרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות,** התוס' לעיל ו' א' כתבו בדינא דרב הונא דפרצת מבוי בד', דהיינו רק בצידו, אך בראשו ל"ה בד', דמסתמא לא פליג רב הונא אדינא דר' יהודה דהכא דמרחיק ב' אמות וכו' ואין פרצת ב' אמות אוסרת, - אך הריטב"א בסוגיין כתב בתחילת דבריו דסוגיא דהכא דלא כרב הונא,[[391]](#footnote-392) ובסו"ד כתב די"ל דמודה רב הונא בראשו דאינו אוסר משום דפתחא הוי, ואין פרצת ד' אוסרת אלא בצידו דאין דרך מבוי לעשות פתחו בצידו,[[392]](#footnote-393) וכ"נ גם בד' הרשב"א בסוגיין ד"ה וליחוש וד"ה מ"ש דלרב הונא דפרצת מבוי בד' היינו אף בדהוי בראשו, ובע"כ דסוגיא דהכא דלא כרב הונא.

בעיקר מש"כ התוס' והריטב"א די"ל דדינא דהכא הוא אף כרב הונא, צ"ע, שהרי לדעת רב הונא אין עומ"ר מתיר במבוי, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א לעיל ה' ב', וא"כ היאך ניתר הפתח ב' אמות בעומ"ר, וכמש"כ בפירש"י בד"ה מרחיק, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ב' פ"ב (הל"ד), ועי' בקר"א שעמד בזה, ואמנם בד' התוס' י"ל דאזלי לטעמייהו שכתבו האחרונים לעיל ה' ב' בדעתם דאף לרב הונא עומ"ר מתיר במבוי, אך קשיא בד' הריטב"א שכתב לעיל דלרב הונא אין עומ"ר מתיר במבוי.[[393]](#footnote-394)

ולכאו' מבו' מד' הריטב"א דס"ל דהפתח דב' אמות א"צ תיקון כלל, דרק הפתח העיקרי של המבוי צריך תיקון, אך שאר פתחי המבוי א"צ תיקון,[[394]](#footnote-395) עכ"פ בגונא דאינם פרוצים במלואם,[[395]](#footnote-396) - וכ"נ ממש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין דהא דל"מ היכא דשבקי פתחא רבא, הוא משום דהפתח הקטן אין בו תיקון, ומבו' לפ"ז דבלא הא דשבקי אין הפתח הקטן צריך תיקון כלל, דאם לעולם הוא צריך תיקון, ומהני לזה העומ"ר, א"כ מ"ט אסרינן היכא דשבקי ולא שרינן מכח העומ"ר.[[396]](#footnote-397)

[השעה"צ בסימן שס"ב סקל"א הוכיח מדינא דהכא, דעומ"ר מהני אף היכא דאינו עומ"ר על כל הרוח, ועיי"ש במ"ב סקמ"ה מש"כ לחדש לפ"ז, ועי' בחזו"א סימן ס"ח ס"ק ב' ג' שתמה ע"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו].

**בהא דהפס ג' אמות אינו נידון משום לחי**

התוס' כתבו דכשעושה פס ג' אמות צריך לחי אחר ואין הפס נידון משום לחי, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דהוא מופלג מן הכותל ג"ט, - והמג"א בסימן שס"ג סק"ה והאלי' רבה שם סק"ח עמדו דזה דלא כפי המבו' בד' הריא"ז בפירקין דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט הוא משום דאתי אוירא וכו', וכ"כ ריו"נ לקמן בפירקין, ואם הלחי רחב יותר מג"ט שפיר מהני אף כשהוא מופלג מן הכותל ג"ט, ולפ"ז הכא שהפס רחב ג' אמות, ליכא גריעותא במה שהוא מופלג מן הכותל ב' אמות.

**ב** הבית מאיר בסימן שס"ג ס"ו כתב לדקדק מל' הריטב"א וריו"נ דהא דל"מ אי"ז מטעמא דהתוס', אלא בלא"ה אין תורת לחי עליו, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבעינן שיהא הלחי בתוך י' אמות, ולכאו' הוא משום דבעינן שיהא הלחי בתוך הפתח, וכל דהוי הלחי חוץ לי' אמות, אף דהפתח אינו יותר מי' אמות, מ"מ אין הלחי מתיר כיון דאינו בתוך הפתח, (דהפתח אינו יותר מי' אמות),[[397]](#footnote-398) וכ"כ האלי' רבה שם סקמ"ב והגאו"י והקר"א בסוגיין דמטעם זה הוא דל"מ, והגאו"י והקר"א פירשו כן בד' הירושלמי, וכדלהלן, וכ"ה מבו' גם בד' המהר"ל בסוגיין.[[398]](#footnote-399)

**ג** המהר"ל כתב לדון דהא דל"מ הוא משום דהפס הוי עומ"ר על הפתח ב' אמות שבצידו, וע"כ חשיב כפס ד' אמות דיצא מתורת לחי, וכ"כ הקר"א, - והמהר"ל שם כתב דמה שלא פירשו התוס' כן, הוא משום דס"ל כדעת רש"י דכל שעשאו לשם לחי מהני אף ביותר מד' אמות, והיינו דאף דהכא עושה הפס כדי למעט את הפרצה, מ"מ הוי עשייתו גם לשם לחי, ועי' בקה"י סימן ה' ד"ה ותירץ במש"כ לדון עוד בזה.

**ד** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ח כתב בדעת הירושלמי דהא דאין הפס נידון משום לחי, הוא משום דא"א לחשוב הפס לתיקון ב' דברים, ועד"ז כתב החיי אדם בכלל ע"א סי"ז, דהוא משום דהפס לא נעשה לשם לחי ואין כאן היכר קצת, והיינו דגם אם יתכוין בעשייתו לשם לחי, מ"מ כיון דצריך לעשותו גם בלא דין לחי, לא חשיב כעשי' לשם לחי וליכא הכירא, וכעי"ז כתב הבית מאיר שם, די"ל דהא דל"מ הוא משום דלא הועמד הפס לשם לחי, אלא לסתום ה' אמות דפתח המבוי שיהא עומ"ר והוי כאילו סינפו אל המבוי וגוף מבוי נקרא ולא לחי.

והחזו"א בסימן ס"ט סק"י עמד ע"ד הגרע"א ממה שאמרו לעיל בע"א דקטנה בי' וגדולה בי"א ורבי סבר לה כר' יוסי דבעי לחי ג"ט, והרי דאף דעולה משום דופן למעט הפרצה, עולה משום לחי, וכתב דצ"ל דדוקא היכא דנידון משום עומ"ר אינו נידון משום לחי, אך דופן הסותמת לגמרי נידונת משום לחי.

והקה"י בסימן ה' כתב דכל הא דדופן המשמשת למחיצה אינה נידונת כלחי, הוא דוקא במבוי דבעינן בי' היכר, דכיון דהוא צריך לעמוד כאן גם בלא דין לחי, אינו ניכר שהוא לחי, וכמש"כ החיי אדם, אך בחצר דמהני פס אף כשאין בו היכר, וכמש"כ התוס' לעיל ה' ב', שפיר מהני הפס אף שהוא עומד גם לשם מחיצה.[[399]](#footnote-400)

המאירי בריש מכילתין כתב בהא דהרחב מי' אמות ימעט, דהיינו דיסתום בראש המבוי קצת הרוחב בכותל או בפס ד' עד שיעמידנו על פחות מעשר או בעשר ויעשה שם קורה או לחי, ומבו' דהמיעוט עצמו אינו נידון כלחי, ואף כשמקצת מן המיעוט הוא בתוך י' אמות, וכן משמע בתורי"ד שם, וזה דלא כמו שאמרו בירושלמי דעושה פס ג' אמות וכ"ש ואותו כ"ש נידון משום לחי, (וצ"ל דס"ל דהבבלי פליג בזה על הירושלמי, וכמש"כ הקר"א).

ויש להסתפק אם הוא משום דבעינן שיהא הלחי בתוך י', והא דל"מ אף דמקצת מן המיעוט הוא בתוך י', הוא משום דאין דנים אותו בפנ"ע כלחי, וכמש"נ בהערה י"ט מד' המהר"ל, או דהוא משום דהמיעוט שנעשה למחיצה אינו מועיל בתורת לחי, וגם מה שנכנס מן המיעוט בתוך י', אין דנים אותו בפנ"ע כלחי.

הגאו"י הביא מירושלמי דעושה פס ג' אמות וכ"ש ואותו כ"ש נידון משום לחי, וכתב ללמוד מזה דמהני לחי אף שאינו סמוך לכותל דהמבוי, ושלא כד' התוס', וכתב דהוא כד' ריו"נ והריא"ז דמהני לחי המופלג מן הכותל כשהוא רחב מן האויר, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ח, ועיי"ש שנקט בדעת התוס' דגם אם עושה לחי אחר סמוך לפס ל"מ, ובעינן שיעשה את הלחי בצד השני סמוך לכותל המבוי, וכתב לפ"ז דצ"ל לדעת התוס' דמה שאמרו בירושלמי דעושה פס ג' ומשהו, היינו דעושה פס ג' בצד זה, ומשהו בצד השני סמוך לכותל המבוי.

אך השפ"א כתב דכל מש"כ התוס' דל"מ הפס משום לחי, היינו דאם נבא לחשוב הפס ללחי רחב, ה"ה פסול הואיל ויש הפסק בין הלחי לכותל המבוי, אך אם עושה לחי אחר סמוך לפס שפיר דמי, דהפס חשיב כמחיצת המבוי, וסומך עתה הלחי למחיצה זו, עיי"ש,[[400]](#footnote-401) וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן שס"ה סק"ז שכתב לעיקר דמהני ליתן את הלחי סמוך לפס, ובשעה"צ סימן שס"ג סקי"ג מבו' להדיא דהוא גם לדעת התוס', וכ"ה בחזו"א סימן ס"ט סוסקי"א.[[401]](#footnote-402)

בתשו' הגרע"א שם כתב לפי דבריו, דמה שאמרו בירושלמי דבעינן ג' אמות ומשהו, הוא משום דא"א לחשוב הפס לתיקון ב' דברים, ומ"מ מהני שמוסיף עליו עוד משהו, אף דאינו ניכר בפנ"ע, ול"ד למה שאמרו לעיל ה' ב' דבעינן דמטפי בי' או דמבצר בי', דשאני הכא דהפס בעצמו ראוי ללחי אלא דאינו עולה לב' דברים, וע"כ כשיש בו שיעור לזה ולזה מהני, ועי' בחזו"א סימן ס"ט סק"י שתמה דאדרבה הכא גרע טפי, ועמש"נ בהערה כ' בביאור ד' הגרע"א.[[402]](#footnote-403)

ד' שבט ע"ט

דף מס' 20

**אתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל לי'**

**י' ב' - ואמאי יעשה פס אמה ומחצה וכו',** בביאור המו"מ בסוגיין נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דמכוון הגמ' הוא, דממה שלא אמרו שיעשה כן, ש"מ דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, אלא זיל לגבי כל חד וחד ונמצא פרוץ מרובה עליו ומבטלו ונמצא פתח יותר מי', וכן פירש"י גם במה שאמרו דש"מ דפרוץ כעומד אסור, דהיינו דכל אמת פרוץ אוסרת עומד שאצלה ונמצא שאין כאן סתימה, - ומשמע מדבריו, דהא דאם עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, ודאם עומד כפרוץ ל"ה עומד ל"מ לעשות לתיקון זה, אי"ז מכח דינא דאתי אוירא, אלא הוא משום דהפרוץ מבטל את העומד ובטלה סתימת הפס, ונמצא דהוי פתח יותר מי', והיינו דאף דגם בפרוץ מרובה מועיל העומד לגדור כנגדו, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ט"ז א', מ"מ כלפי גדירת הרוח, בטל העומד לגמרי, וע"כ חשיב כל הפתח כפתח אחד שהוא יתר על י'.[[403]](#footnote-404)

אך בד' הר"ן מבו' דהא דאם עומד כפרוץ ל"ה עומד ל"מ לעשות פס אמה וכו', הוא מכח דינא דאתי אוירא, והא דתלינן לה בהפלוגתא אם עומד כפרוץ אסור, היינו משום דס"ד דאם עומד כפרוץ מותר ליכא למימר אתי אוירא, כיון שהעומד חשוב מן האויר שבצד אחד, וע"ז דחי דאף בכה"ג אמרינן אתי אוירא, עיי"ש, וכ"כ בחי' המאירי, אך בד' הרשב"א והריטב"א מבו' דפליגי ע"ז, ונת' להלן, - ולכאו' לפי דבריהם מתפרש כן גם מה שאמרו מעיקרא דאם עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד ל"מ לעשות פס אמה ומחצה וכו', דהוא מכח דינא דאתי אוירא, והא דתלי בדינא דעומ"ר מב' רוחות, הוא משם דס"ד דאם עומ"ר מב' רוחות הוי עומד, ליכא למימר אתי אוירא, כיון דהאויר מתבטל ע"י העומ"ר, וע"ז דחי דאף בכה"ג אמרינן דאתי אוירא.[[404]](#footnote-405)

הגרע"א בגליון סימן שס"ג למג"א סקל"ה הק' ע"ד רש"י לעיל בסוגיין שכתב דהא דל"מ נעיצת קנה באמצע הוא משום דאתי אוירא, דהרי בס"ד דהכא ל"ה ידעינן להא דאתי אוירא, ואפ"ה ל"ה מהני פס כ"ש באמצע, ובע"כ דהא דל"מ נעיצת קנה באמצע הוא משום דעדיין המבוי רחב יותר מי' אמות ע"י ב' האוירים.

והנה למש"נ בדעת הר"ן והמאירי דגם מעיקרא ידעינן דהא דל"מ הפס הוא משום דאתי אוירא, ואך דס"ד דאם עומ"ר מב' רוחות הוי עומד ליכא למימר אתי אוירא, ניחא דבאמת כל הא דל"מ נעיצת קנה הוא משום דאתי אוירא, - אך למש"נ מדברי רש"י דהא דאם עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד ל"מ פס אמה ומחצה, אי"ז מכח דינא דאתי אוירא, אלא הוא משום דהפרוץ מבטל את העומד ובטלה סתימת הפס, צ"ע דמ"ט הוצרך רש"י לעיל לפרש דהא דל"מ נעיצת קנה הוא מכח דינא דאתי אוירא, ולא פירש דהוא משום דהפרוץ מבטל את הקנה ובטלה סתימת הקנה והוי פתח יותר מי', וצ"ע.[[405]](#footnote-406)

**עומ"ר מב' רוחות על הפרוץ ל"ה עומד,** החזו"א בסימן ס"ח סק"ב כתב דכל הא דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד הוא רק כשהפרצה שביניהם יתירה על כל עומד שבצידה, כגון כותל י"ב ועומד ג' וחצי מכאן ומכאן ופרצה ה' באמצע, אך כל שאינה יתירה על כל אחד מן העומדין, אף דלגבי גדירת הרוח כולה ל"ה עומ"ר אלא בצירוף ב' העומדים, כגון כותל י"ב ועומד ד' וחצי מכאן ומכאן ופרצה ג' באמצע, שפיר דמי, דכיון דהפרצה פחותה מן העומד שפיר נידון בעומ"ר, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן ט"ז ב', וכ"ה מבו' להדיא בל' רש"י בסוגיין בד"ה יעשה פס, ובד"ה לדידי הוי עומד.

הגאו"י בשלהי סוגיין כתב, דאף אם עומ"ר מב' רוחות הוי עומד, מ"מ פרוץ כעומד מב' רוחות ל"מ לכו"ע, - אך בד' החזו"א בסימן ס"ח סק"ג בקו' ע"ד המ"ב במבוי רחב כ' ועשה ב' בצד זה וה' בצד זה, מבו' דפשיטא לי' דמהני פרוץ כעומד מב' רוחות, וכ"ה בדבריו שם סוסקי"ז.

?החזו"א בסק"ד נסתפק בב' עומדין מרוח אחת, ולכאו' בד' הר"ן לקמן ט"ז ב' מבו' להדיא דל"מ, דאם מהני נמצא דבגונא דילי' יועיל אם יהא בעומד הגדול בצירוף עם העומד הקטן שבאותו רוח כנגד הפרוצים, עיי"ש.

**לעולם אימא לך הוי עומד ושאני הכא דאתי אוירא וכו',** מבו' דאף דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, ובכח העומד לבטל את האויר, מ"מ אמרינן אתי אוירא, והגאו"י כתב דהיינו משום דכל הא דהוי עומד הוא ע"י צירוף ב' העומדים, וע"כ אמרינן דאדרבה אתי אוירא ובטל העומד, וכ"כ הרש"ש.

והגאו"י לקמן ט"ז ב' כתב עפי"ז, דאויר שהעומד שבצד א' רבה עליו, הוי כעומד, ואינו מבטל להעומד המועט שבצד השני, וכ"ז הוא כשהעומד שבצד השני הוי ג"ט, אך אם הוא פחות מג"ט אמרינן בזה אתי אוירא, כמבו' בסוגיית הגמ' שם, וצ"ב, אך הרש"ש כתב דבכה"ג שפיר אמרינן אתי אוירא, וכ"כ החזו"א במכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות י"ג והועתק בחי' חזו"א בסוגיין, והוכיח כן מד' התוס' בד"ה ואצבעיים, והשפ"א שם תמה ע"ד התוס' בזה, וכן הוכיח שם אות י"ט מד' התוס' לעיל ב' ב' ד"ה בין לרבנן, ועמש"נ להלן בדעת הרשב"א בסוגיין בזה.

**אתי אוירא באויר השוה לעומד**

**ויעשה פס אמה וירחיק אמה וכו' ש"מ עומד כפרוץ אסור,** הרשב"א הק' דהיאך ס"ד דהא דל"מ הוא משום דעומד כפרוץ אסור, הרי הכא הוי עומ"ר מב' רוחות, וכבר אמרו לעיל דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, וכ"ש הכא דאיכא תרתי לטיבותא דעומד כפרוץ ועומ"ר על הפרוץ מב' רוחות, וכתב דאה"נ מכוון הגמ' דש"מ דעומד כפרוץ ל"ה עומד, ודעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, וכ"כ הריטב"א, - והר"ן כתב לישב, דס"ד דנידו"ז אם אמרינן אתי אוירא כשאין האויר יתר על העומד, תליא בהפלוגתא בדין עומד כפרוץ, דלמ"ד דעומד כפרוץ מותר, לא אמרינן בזה אתי אוירא, כיון דהעומד חשוב מן האויר שבצידו, ולמ"ד דעומד כפרוץ אסור ואין העומד חשוב מן האויר שבצידו, אמרינן אתי אוירא, וע"כ הוא דל"מ אף דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, וכמו שאמרו לעיל דבעומ"ר מב' רוחות אמרינן אתי אוירא, וכ"ה מבו' בד' המאירי בחידושיו.

אך מד' הרשב"א והריטב"א מבו' שפירשו דהא דס"ד דלא אמרינן אתי אוירא היכא שאחד מן האוירין אינו רבה על הפרוץ, אינו משום דעומד כפרוץ מותר, אלא הוא דין בפנ"ע דלא אמרינן אתי אוירא אלא באויר המרובה על העומד, והא אמרינן דש"מ דעומד כפרוץ אסור, היינו דלפ"מ דס"ד דלא אמרינן אתי אוירא בכה"ג, בע"כ דהא דלא אמרו שיעשה כן, הוא משום דעומד כפרוץ אסור,[[406]](#footnote-407) וזהו שהק' דאף אם עומד כפרוץ אסור, הרי הכא יש להתיר משום עומ"ר מב' רוחות.

ולמדנו מזה דפליגי הראשונים אם יש מקום לתלות להנידון אם אמרינן אתי אוירא באויר השוה לעומד, בהפלוגתא אם עומד כפרוץ מותר, - ולכאו' טעם הפלוגתא היא, דהר"ן ס"ל דדינא דאתי אוירא הוא מכח הא דעומד זה בפנ"ע אין בכחו לגדור להאויר, והאויר חשוב ממנו, וע"כ בכה"ג דהאויר שוה לעומד יש לתלות לזה בהפלוגתא אם פרוץ כעומד מותר, אך הרשב"א והריטב"א ס"ל דדינא דאתי אוירא לא תלי כלל אם יש כח להעומד לגדור להאויר, אלא בכל גווני האויר מבטל להעומד, ואמנם יש לדון אם האויר מבטל לעומד רק בשהוא מרובה ממנו או אף בששוה לו, אך אי"ז שייך לפלוגתא דפרוץ כעומד.[[407]](#footnote-408)

**לעולם אימא לך מותר ושאני הכא דאתי אוירא וכו', וירחיק אמה וכו',** בפירש"י כתב דאף דאמרינן אתי אוירא אף כשאין האויר מרובה על העומד, מ"מ כל דהעומד מרובה על האויר לא אמרינן אתי אוירא, משום דבטל האויר המועט,[[408]](#footnote-409) - וצ"ע דכיון דעומד כפרוץ מותר, הרי גם כשהעומד שוה לאויר בטל האויר, ומ"ט אמרינן בזה אתי אוירא.

והגאו"י כתב דשאני עומ"ר דבטל הפרוץ וכסתום דמי, ומשא"כ בעומד כפרוץ, לא בטל הפרוץ, שהרי אין העומד מרובה ממנו שיבטלו, אלא דסגי בהכי, דרחמנא אמר לא תפרוץ רובא, וע"כ הוא מבטל את העומד, וכ"כ הרש"ש,[[409]](#footnote-410) ועי' בחזו"א סימן ע"ז סוסק"א במוסגר שפירש בזה בע"א.

בל' רש"י בד"ה דהאי גיסא משמע דכל הא דאמרינן אתי אוירא אף כשהאויר שוה לעומד, הוא רק כשהאויר שמצד אחד רבה על העומד, אך אם ב' האוירים שוין לעומד לא אמרינן אתי אוירא, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' ספ"ב הל"ו, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ולקמן ט"ז ב' ד"ה ושמעינן, וכ"כ הר"ן בסוגיין ולקמן י"ז ב', וכ"כ בחי' המאירי בסוגיין, והריטב"א לקמן שם הוכיח כן מסוגיית הגמ' שם, וכ"נ בד' הגרע"א לקמן י"ד ב',[[410]](#footnote-411) - ולכאו' הוא משום דעיקר דינא דאתי אוירא הוא דהאויר דמחד גיסא מבטל להעומד, כל שנצטרף לו אויר דמאידך גיסא, וע"כ כל דמחד גיסא מרובה האויר על העומד, הוא מועיל לבטל את העומד, כיון דאף מאידך גיסא שוה האויר לעומד.

אך בד' ריו"נ לקמן י"ד ב' מבו' דאף היכא דב' האוירין שוין לעומד אמרינן אתי אוירא, ומה שאמרו לקמן ט"ז א' דכל שהוא מג' עד ד' והי' פרוץ כעומד כנגד העומד מותר, הוא משום דעומד ג' אינו בטל ע"י אתי אוירא, לענין שלא לגדור כנגדו, וכמש"כ בדעתו האפיקי ים ח"ג סימן י"ט והדברי יחזקאל בסימן ו' סק"ז, עיי"ש, ?ועי' עוד בד' ריו"נ לקמן ט"ז ב' דעומד ג' אינו בטל ע"י אתי אוירא, וצ"ע?.

בד' הריטב"א לקמן שם מבו' דכל הא דלא אמרינן אתי אוירא היכא דב' האוירין שוין לעומד, הוא למ"ד דפרוץ כעומד מותר, אך למ"ד דפרוץ כעומד אסור, אמרינן אתי אוירא אף היכא דב' האוירים שוין לעומד, ולמשמעות דבריו לקמן י"ז ב' דדינא דברייתא לקמן ט"ז א' דבעומד פחות מד' כנגד העומד אסור הוא מדינא דאתי אוירא, מוכח כן מן הברייתא שם, דאמרינן אתי אוירא אף כשב' האוירים שוין לעומד, וכ"ה מבו' בל' רש"י לקמן ט"ז א' ד"ה צריך וכמש"כ הרש"ש שם, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ז סק"א, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוגיין.[[411]](#footnote-412)

**אה"נ וכולי האי לא אטרחוה,** הריטב"א כתב דיש מרבותיו אומרים דהשתא הדרינן בן מהני פירוקי דלעיל ולא אמרינן טעמא דביטול אוירין כלל, ולכאו' היינו רק היכא דהוי עומ"ר מב' רוחות, או היכא דהוי פרוץ כעומד, (דבלא"ה ודאי דאמרינן אתי אוירא, דמה"ט הוא דאין הלכה כאותה משנה, וכמש"כ הריטב"א לעיל), אלא הטעם הוא משום דכולי האי לא אטרחוהו, ועיי"ש שנחלק ע"ז, אך בדבריו לקמן ט"ז ב' סוד"ה ושמעינן מבו' דאזיל כדעה זו, וצ"ע, - ובחי' המאירי הביא לדעה זו, ובבית הבחירה כתב דעפי"ז כתבו דלא קי"ל כסוגיית הגמ' לקמן ט"ז ב', ועיי"ש שכתב ע"ז דאין הדברים נראין.

**אתי אוירא באויר דצוה"פ**

הרשב"א כתב דלא אמרו אתי אוירא, אלא בלחי או בקורה שאינן פתחים גמורים ואינן מתירין כל האויר אלא עד י', אבל צוה"פ ממש שהיא מתרת כל אויר ואפי' רחב מעשר אין אויר מבטלו, וכ"כ הריטב"א, - ולכאו' מכוון הדברים הוא, דהא דאמרינן אתי אוירא מכח האויר שבפתח הגדול, אף דאויר זה ניתר ע"י לחי או קורה, הוא משום דל"מ הלחי וקורה לבטל האויר לגמרי, וכדחזינן דאינם מתירין ביותר מי', אך בצוה"פ שמתרת אף ביותר מי' והיא מועלת לבטל האויר לגמרי, לא אמרינן אתי אוירא.

אך הרשב"א הביא בשם הראב"ד דס"ל דאף בצוה"פ אמרינן אתי אוירא, וכ"כ בס' ההשלמה לקמן י"א א' ובס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ד' בשמו, אך בחי' המאירי לקמן י"א ב' נראה שפירש טעמא דהראב"ד שם בע"א, (דהוא משום דצוה"פ אינה מועלת ליחשב כעומ"ר).

**אתי אוירא באויר שחוץ לרשות**

התוס' לקמן בסוגיין הקשו במה שאמרו בעור האסלא דמהני כשיש אצבע ומחצה מכאן ואצבע ומחצה מכאן ואצבעיים וב' שלישים ריוח באמצע, דנימא אתי אוירא,[[412]](#footnote-413) וכתבו דבכלי לא אמרינן, ובד' תוס' הרא"ש נראה דהוא משום דלא אמרינן אתי אוירא אלא במחיצות שהן קבועין במקום מסוים, ולא בכלי שאינו קבוע במקום מסוים, - ובשם ריצב"א כתבו דלא אמרינן אתי אוירא אלא באויר שאני חושבו כסתום, ולא באוירא דעלמא שאינו מן המחיצה, וכתבו דהא דבמקיפין בחבלים אמרינן אתי אוירא, הוא משום דהאויר שלמעלה מי' חשיב כסתום, והתו"ש בסימן שס"ב סקכ"ג במוסגר כתב דהיינו דוקא כשיש תועלת ממה שהאויר שלמעלה מי' הוי כסתום, ועיי"ש מש"כ לחדש לפ"ז, ועד"ז כתב הרשב"א בסו"ד, ופירש לזה בע"א קצת, ועיי"ש במש"כ בשם הריצב"א ג"כ בע"א.

אמנם הנה הרשב"א לעיל מינה כתב בפשיטות דאיכא גוונא דעומ"ר מב' רוחות דל"ש אתי אוירא, והוא בדהוי עומד אחד לצד ימין המבוי סמוך לכותל זה, והשני לצד שמאל המבוי סמוך לכותל השני, ולכאו' לפ"מ שנקט הרשב"א מתחילה דאמרינן אתי אוירא אף באויר שחוץ לרשות, מ"ט בכה"ג לא אמרינן אתי אוירא.

וצ"ל דאף אם אמרינן אתי אוירא אף באויר שחוץ לרשות, כ"ז הוא כשאין כותל מפסיק, אך בהך גוונא דכתלי המבוי מפסיקין בין אוירא דעלמא לעומד, לא אמרינן אתי אוירא, ועמש"נ בסימן מ'? לפרש הטעם בזה, וכ"נ בחזו"א סימן ס"ט ריש סק"ט, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן ע"ב ריש סק"ב, ובסימן ע"ד סקי"ב במוסגר, ועיי"ש שנסתפק דלמ"ד לחי משום מחיצה, מהני הלחי ברוח ג' לחוץ בפני האויר דלא נימא אתי אוירא.[[413]](#footnote-414)

בפירש"י לקמן ט"ז א' ד"ה צריך שלא יהא מבו' דשייך לדון משום דינא דאתי אוירא בכלאים לאסור אף כנגד העומד, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן י"ט ב' והריטב"א לקמן י"ז ב', - והקר"א לקמן י"ז ב' עמד בזה, דכיון דבכלאים אין אנו מתירין אלא כנגד העומד, א"כ האויר שחוצה לו אינו מועיל לבטל כלל, ודמי לאויר שחוץ לרשות דאינו מבטל, - אך בדברי הרשב"א מבו' דאף שצידד בסוגיין דאויר שחוץ לרשות אינו מבטל, מ"מ בכלאים שפיר שייך שיבטל האויר שבצדדים, ויש להעיר עוד, דאף לדעת הסוברים דאמרינן אתי אוירא אף באויר שחוץ לרשות, מבו' בדברי החזו"א בסימן ס"ט סוסק"ז דהיינו רק כשיש אויר אחד בתוך הרשות, דמכחו הוי הביטול, עיי"ש, ובכלאים הו"ל כב' אוירים חוץ לרשות, וצ"ע.

בתשו' מהרי"ל החדשות סימן ד' כתב דמ"ו ז"ל דקדק לעשות הכתפיים של טלית קטן רחבות דלא ליתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל לי', ולא סמך על עומ"ר מב' רוחות,[[414]](#footnote-415) והביאו המג"א בריש סימן ט"ז.

והתו"ש בסימן שס"ב סוסקכ"ג כתב דזה דלא כמש"כ התוס' דבאויר שמחוץ לרשות לא אמרינן אתי אוירא, וכ"כ החמד משה בסימן ט"ז, והביאו הפמ"ג באש"א שם סוסקט"ז והגרע"א בגל' סימן ט"ז,[[415]](#footnote-416) - והמחה"ש בסימן ט"ז כתב דאין מכוון המהרי"ל לדינא דאתי אוירא, עיי"ש, והביאו המ"ב שם סוסק"א.[[416]](#footnote-417)

**אתי אוירא בסוף מבוי**

הרשב"א הק' במה שאמרו לעיל ו' א' דמבוי שנפרץ בראשו בעשר, דמ"ט לא אמרינן אתי אוירא, ולא ניח"ל לפרש דאיירי כשנשאר בינתים עומד מרובה מעשר,[[417]](#footnote-418) אך הריטב"א כתב די"ל דאיירי בכה"ג, וכתב דשאני התם דסוף מבוי הוא, והריטב"א הוסיף דהוא משום שכבר הורגלו ליכנס ולצאת בו, וצ"ע דמ"ט יועיל הא דהוי סוף מבוי, דלא נימא אתי אוירא.

ושמא יש לפרש בזה, דהוא משום דכל הא דאויר שתחת הקורה מצטרף לבטל את העומד, הוא רק בתחילת מבוי, ומשום דע"י דנימא אתי אוירא יתבטל הכשר הקורה, אך בסוף מבוי קיימא הקורה בהכשרה, ואין האויר שתחת הקורה מצטרף לבטל.

והתוס' הק' בדינא דר' אמי ור' אסי דאם יש שם פס ד' מתיר פרצה עד עשר, דנימא אתי אוירא, והוכיחו מזה דאויר שאינו מן המחיצה אינו מבטל, ובסו"ד מבו' דיש מקום לחלק בזה בין תחילת מבוי לסוף מבוי, וכ"כ הרשב"א בתי' הב', וצ"ב, דהתם ליכא להטעם שנת' לעיל בהא דבפרצה בראשו לא אמרינן אתי אוירא בסוף מבוי, (ובאמת חזינן דאף דלגבי פרצה שבראשו כתב הרשב"א דבסוף מבוי לא אמרינן אתי אוירא, מ"מ לגבי פרצה מצידו לא פסיקא לי' הך מילתא).

והחזו"א במכתב אות י"ז ד"ה ודברי כתב לפרש בזה, דכשאנו פוגשים את העומד בסוף הכותל יש לנו ב' דרכים, אם להתחיל לדון על הרשות ולחשוב את הרשות כנשלם במחיצות, ואז אין האויר שמחוץ לרשות נכנס בחשבון, או לדון מקודם על העומד ולבטלו, ויש כאן התאבקות תמידית של ב' כחות וכו', ובזה מכריעה לפנים זכות המוקדם וכו', עיי"ש, ונקט לפי דבריו דמש"כ התוס' לחלק בין תחילת מבוי לסוף מבוי, הוא מדאורייתא, וכ"כ שם אות כ"א ד"ה ההנחה.[[418]](#footnote-419) ?אך צ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ הרשב"א לפ"ז בדין ב' פרצות שיש בהם יותר על י', דנראה דגם ד"ז תליא אם אמרינן אתי אוירא בסוף מבוי.

הרשב"א בתי' קמא כתב דדינא דר' אמי ור' אסי איירי בעומ"ר, וע"כ נכשר כל אותו דופן בכך ולא אמרינן אתי אוירא, ובתי' הב' והג' כתב דאיירי בפרוץ מרובה, והא דלא אמרינן בזה אתי אוירא, הוא משום דהוי סוף מבוי, או משום דבאויר שחוץ לרשות לא אמרינן אתי אוירא.

ובד' תלמיד הרשב"א מבו', דנידון הרשב"א אם הוי עומ"ר או פרוץ מרובה, קאי על הכותל שנשתייר, ולא קאי על הפס, וכ"ה מבו' בד' המאירי, - ולפ"ז מבו' בד' הרשב"א, דכל דאיכא אויר דהעומד שמצד אחד רבה עליו, אין בכח אויר זה לבטל את העומד שבצד השני אף דעומד זה הוא מועט ממנו, וזה דלא כמו שהוכיח החזו"א מד' התוס' בסוגיין ולעיל ב' ב', דאף בכה"ג אמרינן אתי אוירא, ונת' לעיל, ועמד ע"ז הגרא"פ במכתבים שבסו"ס שלום יהודה אות כ' ד"ה מה שהביא.[[419]](#footnote-420)

אך החזו"א במכתבים שם אות כ"א כתב דבע"כ דנידון הרשב"א אם הוי עומ"ר או פרוץ מרובה, קאי על הפס,[[420]](#footnote-421) ועיי"ש שהוכיח כן, דאי נימא דד' הרשב"א קיימי על הכותל שנשתייר, הרי ודאי דאיירי דכותל זה הוי עומ"ר, דאם הוא פרוץ מרובה, היאך יתכן להתיר בזה, הרי ליכא ג' מחיצות כלל, עיי"ש בדבריו, ועיי"ש שכתב דלפ"ז מוכח מד' הרשב"א להיפך, דאף דהכותל שנשתייר עומ"ר על הפרצה, מ"מ אם הפרצה היא יותר מהפס, אמרינן אתי אוירא, וצ"ע.

**דין העומד הבטל ע"י אתי אוירא**

הר"ן לקמן ט"ז ב' כתב דכל היכא דאמרינן אתי אוירא וכו', העומד נחשב כפרוץ ומצטרף להיות פרוץ מרובה על העומד, וכן אם בין הפרצות והעומד שבינתים הוו יותר מי', חשבינן לה להך מחיצה כנפרצה יותר מי', דכיון שאמרו דמבטל לי', משמע דהוא בטל לגמרי, ועיי"ש שצידד דבעומ"ר מב' רוחות אי"ז כן, דאף דעומדין אלו אין מבטלין את הפרוץ, מ"מ לא חבינן להו כפרוץ, וע"כ סגי במה שיש במחיצה עומ"ר במקום אחר מאותו הפרוץ, ול"ב שיהא עומ"ר גם מאותם העומדים הקטנים,[[421]](#footnote-422) וכן נראה ממש"כ הראשונים לקמן דאם אמרינן אתי אוירא בכלאים אסור לזרוע אף כנגד העומד, והרי דאף העומד עצמו חשוב כפרוץ, וכן פשיטא לי' להחזו"א בסימן ס"ח סק"א ובתשו' סימן ק"ב, עיי"ש.

אך הרשב"א בסוגיין כתב בתו"ד דאם נפרץ המבוי מצידו בב' מקומות ויש בין ב' הפרצות יותר מי' ואין בעומד יתר על כל א' מב' האוירים אמרינן אתי אוירא והו"ל פרצה יתירה על י', ומשמע דרק אם בפרצות עצמם יש יותר מי', הוא דמהני דינא דאתי אוירא לצרף את הפרצות יחד והו"ל כפרצה יתר מי', אך העומד עצמו אינו מצטרף, וצ"ע.[[422]](#footnote-423)

**עומד כפרוץ בעור העסלא**

האבנ"ז ביו"ד סו"ס י' כתב, דמהא דמהני פרוץ כעומד בעור העסלא, מבו' דמהני הא דהעומד כפרוץ לחשוב גם את הפרוץ כסתום, וע"כ מצטרף החלל לטפח, וכ"ה בל' הר"ן בסוגיין, דע"י אצבעיים ומחצה עומד, הוי אף האצבעיים ומחצה הפרוץ כעומד, אך זה דלא כמש"כ הגאו"י והרש"ש בסוגיין דבעומד כפרוץ לא חשיב הפרוץ כעומד, ועמש"כ בזה באבהא"ז פ"ה מסוכה הט"ז, והאפיקי ים בח"ג סימן י"ט כתב, דבאמת זהו טעמא דמ"ד דל"מ פרוץ כעומד בעור העסלא, דמודה דבעלמא פרוץ כעומד מותר, אלא דס"ל דהפרוץ לא חשיב כעומד, ולא סגי בזה ליחשב כאהל טפח.[[423]](#footnote-424)

בל' רש"י בסוד"ה לדידי ובסוד"ה אלא משמע להדיא דבעור העסלא ל"מ אלא אם כל אחד מן העומדין רבה על הפרוץ, או שוה לפרוץ למ"ד דסגי בעומד כפרוץ, אך הר"ן כתב בפשיטות דאם הוי אצבעיים ומחצה עומד ואצבעיים ומחצה פרוץ ואמה עומד, שפיר דמי, עיי"ש, - והחזו"א בסימן ב' סק"ט נסתפק בזה מדעתו, ונסתפק כן גם לגבי טלית קטן, ומדבריו שם מבו' דהטעם לומר דלא יועיל בכה"ג, אף דבמחיצות כה"ג שפיר דמי, הוא משום דהכא בעינן להעומ"ר כדי לחשוב את העומד כחלק מן האהל וכחלק מן הבגד, דבלא"ה אין על עומד זה תורת אהל ותורת בגד, ובזה י"ל דבעינן שעומד זה עצמו יהא רבה על הפרוץ.

**פרוץ הניתר בעומ"ר אם חשיב כעומד לגמרי**

המ"ב בסימן שס"ג סקמ"ה כתב דאם עומ"ר מב' רוחות הוי עומד, מהני אף היכא דהעומד עצמו שבב' הצדדים אינו במלואו אלא יש בכל אחד ג"כ פרצה אלא שהעומד רבה עליו, והיינו כגון שהי' רוחב הרוח ט"ו אמה, ונשתייר בקצה כל רוח אמה עומד ואמה פרוץ וב' אמות עומד, ובאמצע נשתייר ז' אמות פרוץ, דחשיב דאיכא ד' אמות עומד בכל צד, וה"ז מועיל כנגד הפרוץ, עכ"ד, ומבו' דמהני העומ"ר לחשוב את הפרוץ כעומד לגמרי, ומהני עומד זה כנגד הפרוץ שבשאר הרוח.

והחזו"א בסימן ס"ח ס"ק סק"ג נחלק ע"ז וכתב דבכה"ג ודאי ל"מ, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, - ויש להוכיח כן גם ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' סוף פ"ב הל"ו דמבוי שיש לו ב' פתחים מצדו ואין באחד מהן יתר מעשר ויש באמצען פס יתר על כל א' מן האוירין, אע"פ שב' האוירין לכשיצטרפו רבין עליו, נותן קורה על אחד מהן ודיו, וא"צ השני כלום, עכ"ד,[[424]](#footnote-425) ומבו' דבלא דיתן קורה על אחד מהן, ל"מ, ולא אמרינן דהאויר שמצד אחד בטל לפס העומד, ותו מהני לגדור אף את האויר השני, והכא עדיף טפי מד' המ"ב, שהרי ל"ב שיצטרף הפרוץ לגדור את הפרוץ השני, אלא העומד עצמו בכחו לגדרו.

והחזו"א בכלאים סימן י"א סק"ח ד"ה ר"מ כתב דמ"מ לענין כלאים שפיר מהני בכה"ג, דאם איכא עומד ג' פרוץ ג' פחות משהו ועומד ג' ופרוץ ט' ועומד ג' ופרוץ ג' פחות משהו ועומד ג' מותר כל הכ"ז אמה, ואע"ג שאין במחיצה עומד אלא י"ב ופרוץ ט"ו, ועיי"ש שכתב דל"ד למחיצות רה"י דל"מ בכה"ג, משום דשאני לענין כלאים דא"צ לעשות רה"י אלא מחיצה מפסקת, עכ"ד, ולכאו' מכוון הדברים הוא, דשאני לענין שבת דצריך לעשות רה"י, ויש לנו לדון על כל הרוח יחד, וכל דבכל הרוח ל"ה עומ"ר, לי"ב לדינא דעומ"ר כלל, ומשא"כ לענין כלאים דא"צ אלא מחיצה מפסקת, מצינו לדון על כל מקום ומקום בפנ"ע, וכיון דהוי עומ"ר שפיר דמי וחשיב הפרוץ כעומד, ותו הוא מצטרף לגדור את הפרוץ שבצידו, אך בהמש"ד שם (ד"ה אבל) פקפק בזה, עיי"ש.

אמנם לכאו' למש"כ החזו"א בסימן ע' סקכ"ב בתו"ד דעומ"ר ל"מ לחשוב הפרוץ כסתום, אלא הוא דין על המקום שלפני המחיצה שהוא כגדור, ובמכתבו שבס' שלום יהודה סימן כ"ה (עמ' ס"ה ד"ה דעת הכותב) כתב דאין עומ"ר עושה כאילו גם הפרצה סתומה בבחינת מחיצה ממשית, אלא שאין הפרצה צריכה סתימה, ואמנם הרשות המוקף הוא נבדל מסביבותיו בכל הקיפו, הדין נותן דלא יצטרף הפרוץ לגדור פרוץ אחר, וצ"ע.[[425]](#footnote-426)

השעה"צ שם סקל"א הוכיח דל"ב שיהא עומ"ר כנגד כל הרוח, מהא דבפתח ט"ו אמה אמרינן דמרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות, והרי דחשיב כעומ"ר אף שאינו עומד כנגד כל הרוח, - והחזו"א בסימן ס"ט סק"ג בתו"ד כתב, דשאני התם דרוח רביעית כשר בפרוץ מרובה ואף בפרוץ במלואו, וא"צ אלא למעט מי', וכיון דה' אמות ניתרים בעומ"ר לא חשיב פרצת י', ומשא"כ בשאר הדפנות, ואמנם חזינן דאף חשבינן להפס ג' כעומ"ר להתיר את הפרצה ב', וכמש"כ רש"י והרשב"א בסוגיין, אך לכאו' הוא משום דברוח רביעית דכשרה בפרוץ מרובה א"צ לדון על כל הרוח, ומצינו לדון על ה' אמות אלו בפנ"ע.

י"ד שבט ע"ט

דף מס' 21

**פרצה יותר מי'**

**ט"ו ב' - כל פרצה שהיא כעשר אמות מותרת מפני שהיא כפתח,** בדברי הגר"ח בפט"ז משבת מבו' דהא דבעינן לה"ט דפרצה פחותה מי' היא כפתח, היינו משום דדינא הוא דכל דאיכא פרצה ה"ז אוסר, וע"כ בעינן שיהא על הפרצה דין פתח, דלא תהא בכלל פרצה האוסרת,[[426]](#footnote-427) - ועיי"ש שכתב עוד, דאע"ג דפרצה פחותה מי' יש עלי' דין פתח, מ"מ אינה בכלל סתימה או מחיצה העשוי' להתיר, ועיקר דין מחיצה והרה"י נעשה ע"י העומד, וחלות שם פתח מועיל רק להפקיע מינה שם פרצה האוסרת, והעומ"ר מועיל להחשב מחיצה ולאשוויי רה"י, וכתב עוד, דעיקר הא דפרצה פחותה מי' יש עלי' שם פתח, הוא מכח דין המחיצה שבצדדין, דבזה שיש מחיצה בכל צד וחייל כאן דין מחיצות, בזה הוא דנעשה דין הפרצה שהיא חשובה פתח, וחלות שם מחיצה שיש כאן הוא דמשוי לה להחשב פתח, עכ"ד,[[427]](#footnote-428) - ומבו' בדבריו דהא דפרצה פחותה מי' אינה אוסרת הוא משום דיש עלי' דין פתח, אך אינה כצוה"פ דיש עליו דין מחיצה מכח תורת פתח שעליו.

אך החזו"א בסימן קי"ב סק"ה ד"ה ומיהו כתב לפמש"כ שם דפרצה י' דרבנן דהא דתנן הכא דהויא כפתח לישנא בעלמא הוא, ור"ל דכח עומ"ר סותם את הרשות והפרצה נחשבת כפתח, וכלפי זה שאמרו חכמים דיתר מעשר מפסיד את הסתימה אמרו דעשר מקרי פתח, והחזו"א לטעמי' בסימן ס"ה סק"א דנידון הגמ' לעיל ה' ב' בעומ"ר במבוי, הוא משום די"ל דעומ"ר אינו מעלה את הפרצה לשם פתח, ובע"כ דהא דתנן הכא דפרצה פחותה מי' היא כפתח, לישנא בעלמא הוא.[[428]](#footnote-429)

**יתר מכאן אסור,** בדברי הירושלמי לקמן פ"ב ה"ה נראה להדיא דפרצת י' או עכ"פ פרצת י"ג ושליש אוסרת מדאורייתא, והוכיחו כן המשכנות יעקב בסימן קכ"א עמ' קט"ז והאו"ש בפי"ז משבת הכ"ה בסו"ד.

ובד' הראשונים מצאנו שנחלקו בזה, דבפי' ר"ח לקמן ק"א ב' כתב דאחר שנפרצו בירושלים פרצות יותר מי' הויא רה"ר, וכ"כ הריטב"א לקמן מ"ז ב' דהפרצות בירושלים היו פרצות יותר מי', ומבו' דפרצת י' דאורייתא, ועמד ע"ז בתשו' משנת ר"א סימן ו' סק"א,[[429]](#footnote-430) וכן הוכיחו הגאו"י לעיל י"א א' והמשכנות יעקב סימן קכא עמ' קט"ז מפירש"י לקמן צ"ד א' ד"ה חצר, והחזו"א במכתביו כתב לדחות לזה, ואכמ"ל, וכ"נ להדיא בפי' הראב"ד לתו"כ תזריע ס"פ ח'.[[430]](#footnote-431)

אך התוס' הרא"ש לקמן י"ז ב' כתב דהא דפרצה יותר מי' אוסרת כל ההיקף ואפי' הוא גדול הרבה הוא מדרבנן, ואמנם יש מקום לפרש לדבריו דהוא רק במקום דיש להתיר משום פסי ביראות, אך ממש"כ "ואפי' הוא גדול הרבה" לא משמע כן, וכ"כ ההשלמה לעיל ה' ב', דממה שהתיר ר' יהודה בפסי ביראות פרצה יותר מי' נלמד דפרצה יותר מי' אינה אוסרת אלא מדרבנן.[[431]](#footnote-432)

והקרית ספר בפט"ז משבת כתב דפרצה יותר מי' אינה אוסרת אלא מדרבנן, וכ"כ הפמ"ג בסימן שס"ג מש"ז סק"א ד"ה צורת, והובאו דבריו בביאוה"ל סימן שס"ב ס"י ד"ה כשכל, וכן האריך הבית אפרים בתשובותיו, אך יתכן דדבריו הם רק בגונא דאיכא שם ד' מחיצות כפסי ביראות, עייש"ה, וכן האריך החזו"א בסימן קי"ב סק"ה ובמכתביו שבס' שלום יהודה סימן כ"ה, - אך הגאו"י לעיל י"א א' כתב דפרצה יותר מי' אוסרת מדאורייתא, וכן האריך בזה המשכנות יעקב בתשובותיו, וכ"ה מבו' בד' הגר"ח בפט"ז משבת.

[בפסקי רי"ד כתב דהא דפרצה יותר מי' אסורה, הוא עד שיעשה לה פס ד' מצד אחד או ב' פסין כ"ש מב' צדדין, וכ"כ הרי"ד לקמן ט"ז א', ונתחדש בדבריו דאף דלחי וקורה אינם מתירין ביותר מי', מ"מ פס ד' או ב' פסין כ"ש מתירין אף ביותר מי', ופשוט דכל דבריו הם רק ברוח רביעית, דבשאר רוחות אין פס ד' מועיל כלל, (וצ"ל דגם דבריו לקמן ט"ז א' איירי בכה"ג, וצ"ע), וצ"ע].[[432]](#footnote-433)

**עומד מרובה ופרוץ כעומד**

**פרוץ כעומד,** בפירש"י כתב דכל ההיקף עשוי כן, ומשמע דבעינן דבכל ההיקף יחד יהא פרוץ כעומד או עומ"ר, וכ"נ בד' רש"י לעיל ה' ב' ד"ה ניתרת וכ"ה מבו' בדבריו בסוכה ז' א' ד"ה משא"כ בסוכה, ובד' הרא"ש שם סימן ח', וכ"כ הר"ן לעיל י"א א',[[433]](#footnote-434) - והשפ"א והמרומי שדה לעיל ה' ב' נקטו לדעת רש"י דסגי במה שבכל ההיקף יחד הוי עומ"ר, ול"ב שבכל רוח יהא עומ"ר, וכ"כ הערוה"ש בסימן שס"ב סכ"ג, אך בד' הר"ן לעיל שם מבו' דבעינן גם דבכל רוח יהא עומ"ר, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד,[[434]](#footnote-435) וכן נקט החזו"א בסימן ע"ה סק"ג דאף למשמעות דברי רש"י בסוכה דבעינן עומ"ר בכל ההיקף, מ"מ ודאי דבעינן עומ"ר בכל רוח, (ועיי"ש בסו"ד שכתב לדון דט"ס נפלה בד' רש"י בסוכה).[[435]](#footnote-436)

**הכי אגמרי' רחמנא למשה לא תפרוץ רובא,** התוס' לקמן י"ז ב' כתבו דהא דמהני פסי ביראות אף דהוי פרוץ מרובה, הוא משום דאיכא שם ד' מחיצות והואיל ואיכא בכל צד אמה מכאן ואמה מכאן חשיב פתח, וכעי"ז כתבו הרשב"א וש"ר בסוגיין ולקמן שם.

ובד' הריטב"א נראה דהיינו, דכמו דפי תקרה וצוה"פ מועילין, ולא נימא דכיון דיש שם אויר מרובה הו"ל כפרוץ מרובה, ה"נ הוא דינא דפסי ביראות דבכחם לגדור את כל הרוח, וע"כ ל"ב בזה עומ"ר, ורק בדליכא אמה וכו', דהעומד אינו חשוב כמחיצה בפנ"ע ובעינן לצירוף המקום הפרוץ, הוא דבעינן שיהא עומ"ר.[[436]](#footnote-437)

אך בחי' הגר"ח בפט"ז משבת פירש בד' התוס', דע"י דיש בכל צד אמה מכאן ואמה מכאן, איכא שיעור מחיצה, וכל דאיכא שיעור מחיצה מהני זה לאשוויי להפרצות לפתח, וע"כ אי"ז אוסר, אך כל דליכא אמה וכו' דליכא שיעור מחיצה, ל"מ היכא דהפרוץ מרובה, ומתרי טעמי, חדא, דבכה"ג לא חשיבא הפרצה כפתח, דכל הא דחשיבא הפרצה כפתח הוא מכח המחיצה, ועוד, דאף אם היתה חשובה כפתח ל"ה מועלת להשלים לדין מחיצה, עכ"ד.

הרשב"א והר"ן כתבו בשם הראב"ד שהוכיח מדינא דפסי ביראות דמדאורייתא אף פרוץ מרובה הוי כעומד, והפלוגתא הכא היא בגזירה דרבנן, אם סגי בפרוץ כעומד או בעינן עומ"ר, ומה שאמרו הכי אגמרי' רחמנא למשה, הוא משום דכל הגזירות שעתידין חכמים לגזור נתגלו למשה בסיני,[[437]](#footnote-438) והריטב"א לקמן י"ז ב' כתב לדעה זו, דהא דמדאורייתא מהני אף פרוץ מרובה, היינו כשיש במקום אחד שיעור רוחב מחיצה, ובדברי הרשב"א והר"ן לא נתפרש לזה, אך לכאו' מודו לזה, דודאי לא סגי בקנה כ"ש לעשות כל הרשות לרה"י, ולכאו' היינו דבעינן עומד ד' טפחים דהוא שיעור מחיצה.[[438]](#footnote-439)

[וההשלמה לעיל ה' ב' כתב דאף דבשבת לא אסרינן בפרוץ מרובה אלא מדרבנן, מ"מ לגבי כלאים וסוכה ל"מ מדאורייתא, ושאני לענין שבת דאף דפרוץ מרובה ל"ד לדגלי מדבר, וע"ז הוא שאמרו דהכי אגמרי' רחמנא למשה,[[439]](#footnote-440) ומבו' בדבריו דמכח הא דל"ד לדגלי מדבר ה"ז נעשה רה"י, (כמבו' לקמן כ' א' דפסי ביראות הוי רה"י דאורייתא), וצ"ע].

הר"ן עמד דמ"ט לא אמר דהכי וכו' גדור פלגא, כדאמר ר"ה ברי' דר"י גדור רובא, וכתב די"מ דהוא משום דקבלה היתה בידם שבענין מחיצות נאמר למשה בסיני לשון רוב, וכתב דהוא משום דבפרוץ כעומד איכא פרצה, ואפ"ה רחמנא אגמרי' למשה דכל היכא דלא מפרץ רובא סגי, ומשא"כ לר"ה ברי' דר"י כל היכא דאיכא פרוץ לא שרי, דרחמנא אגמרי' למשה גדור רובא.

ולכאו' מבו' מדבריו דבפרוץ כעומד ל"מ העומד לבטל את הפרצות, ובזה הוא שנחלקו, דלמ"ד דפרוץ כעומד מותר, היינו משום דאף דאיכא פרצה מ"מ כיון שלא נפרץ הרוב מותר, ולמ"ד דפרוץ כעומד אסור, הוא משום דלא שרי היכא דאיכא פרצה כלל, וע"כ הוא דבעינן שיהא העומד מרובה ויבטל את הפרצות,[[440]](#footnote-441) אך צ"ע דלפ"ז הוי זה פלוגתא מסוימת בהל' מחיצות, ובד' הר"ן בשלהי סוגיין מבו' דהוא ע"ד הפלוגתא בחולין כ"ח ב' אם מחצה על מחצה כרוב.

והגאו"י לעיל י' ב' כתב דגם לפ"מ דקי"ל דפרוץ כעומד מותר, מ"מ שאני עומ"ר דבטל הפרוץ וכסתום דמי, ומשא"כ בעומד כפרוץ דלא בטל הפרוץ אלא דסגי בהכי דרחמנא אמר לא תפרוץ רובא, וכ"כ הרש"ש שם, וכ"כ בכ' הגרי"ז בבכורות י"ז ב' בשם הגר"ח.[[441]](#footnote-442)?עוד יש להוסיף מה שנסתפק הריטב"א לקמן ט"ז ב' אם מהני פרוץ כעומד בערב, ומאידך מבו' בדבריו שם דפשיט"ל דלגבי עומ"ר מב' רוחות אין לחלק בין שתי לערב, וצ"ע ממש"כ הריטב"א לעיל י' ב' דאם פרוץ כעומד אסור כ"ש עומ"ר מב' רוחות.

**כל שהוא פחות מג' צריך שלא יהא בין זל"ז ג' כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש,** בפירש"י כתב דהיינו דדקירת גדי מבטל לי' מתורת לבוד, וע"כ הוא דבעינן שלא יהא בין זל"ז ג' כ"ה דנימא לבוד ועי"ז מהני אף אם הקנים עצמם הוו פרוץ מרובה, והריטב"א כתב דהול"ל דצריך שלא יהא בין זל"ז ג' מפני שאין בו לבוד, אלא דהא גופא קמ"ל דטעמא דלא אמרינן לבוד בג' היינו מפני שהוא חשוב לבקיעת גדי להדיא בלא עכוב וזקירת הגדי מבטלת אותו מתורת לבוד.[[442]](#footnote-443)

אך בדברי הרשב"א בריש ד"ה כל שהוא, ולקמן בסוגיין בסוד"ה סיפא, מבו' דהא דל"מ היכא דאיכא בקיעת גדיים, אי"ז משום דמכח זה לא אמרינן לבוד, וי"ל דס"ל דהא דלא אמרינן לבוד בג', אי"ז שייך כלל לבקיעת גדיים, וכפשטות הסוגיא בשבת צ"ז א', אלא היינו דכיון דהו"ל מחיצה גרועה דליכא עומד ג', בקיעת גדיים מבטלתה, עייש"ה,[[443]](#footnote-444) וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרשב"א עוד, דכל דאיכא מג' ועד ד', אף דמחיצה גרועה היא, מ"מ היא חשובה מקמייתא ואין בקיעת גדיים מבטלתה, ומבו' דאף דהוי זה עומ"ר ול"ב בזה לדין לבוד, מ"מ אם ל"ה המחיצה חשובה טפי, היתה בקיעת גדיים מבטלתה.?ועי' בפי' ר"נ גאון בשבת ק"א א' שהביא מקור להא דבקיעת גדיים מבטלת המחיצה, מדינא דהכא, ולכאו' הוא כד' הרשב"א, דלד' רש"י והריטב"א הרי הכא דין אחר הוא, דאף אם ליכא בקיעת גדיים בפועל לא אמרינן לבוד.?

הר"ן בתו"ד כתב דכל שהעומד גרוע נאסר יותר בפרוץ מועט, ומחיצה קמייתא גריעא מכולהו דכיון דהעומד גרוע אין פרוץ ניתר בה כלל, דפחות מג' כלבוד דמי ולא פרוץ מיקרי, ונראה מדבריו דעומד פחות מג' ל"מ להתיר אף אם הוא מרובה על הפרוץ, ורק משום דהוי הפרוץ לבוד הוא דמהני, וצ"ע.[[444]](#footnote-445)?ויש לסייע ליסוד דבריו מדעת ר' יוחנן בירושלמי דעומד פחות מד' אינו מועיל להתיר בעומ"ר, אך יל"פ לזה גם ע"ד ד' הרשב"א, דס"ל לר' יוחנן דעומד פחות מד' בטל ע"י בקיעת גדיים.?

**כל שהוא ג' ומג' עד ד' וכו' ואם הי' פרוץ מרובה על העומד אף כנגד העומד אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא אלים עומד פחות מד' להתיר כנגדו היכא דפרוץ רבה עליו, והיינו כמש"כ רש"י לקמן בד"ה כנגד העומד דאתי האויר המרובה ומבטל לעומד דאפי' כנגדו אינו מתיר.

ובביאור דין זה משמע בל' רש"י שם ובד"ה אף כנגד, דאי"ז משום דאין מחיצה פחותה מד', אלא הוא משום דהאויר מבטל את העומד,[[445]](#footnote-446) וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן י"ט ב' והריטב"א לקמן י"ז ב', וכ"ה מבו' בד' תור"פ,[[446]](#footnote-447) - אך בד' הר"ש בכלאים פ"ב מ"ח מבו' דהוא משום דמחיצה פחותה מד' לאו שמה מחיצה, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הגרע"א בתשובתו שהובאה בתפא"י שם בבועז אות י'.

**ומד' ועד י' אמות צריך וכו',** בפירש"י כתב דביותר מי' ל"ה מצי למיתני שיעור פרצתו במלואו, דאפי' בבציר במלואו דאיכא פרצה יותר מי' מיתסר כולו, ובתו"י ותור"פ פירשו בדעתו, דכל דאיכא פרצה יותר מי' אסור לזרוע אף כנגד העומד, וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד ובהשלמה ותלמיד הרשב"א ובפי' הראב"ד לתו"כ תזריע ס"פ ח', וכ"ה משמעות ד' הבעה"מ, וכ"נ בחי' המאירי.

אך התו"י ותור"פ נחלקו ע"ז וכתבו דאף בפרצה יותר מי' מותר כנגד העומד, וכמשמעות מתניתין בכלאים פ"ד מ"ד, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וכ"ה בפי' הריבמ"צ והר"ש בכלאים שם, והתוס' הרא"ש כתב לפרש כן גם בד' רש"י.

וצ"ע בטעם הסוברים דבפרצה יותר מי' אסור אף כנגד העומד, הרי בכלאים מצינו לדון על מקום העומד לבדו, ומה לי דיש פרצות בצידו, ועד"ז צ"ע גם במש"נ לעיל מד' הרשב"א דבעומד שאינו חשוב בקיעת גדיים מבטלתו, דהרי מצינו לדון על מקום העומד לבדו, ומה לי שיש בקיעת גדיים בצידו.[[447]](#footnote-448)

ולכאו' צ"ל דאף דהיכא דליכא גפנים אלא כנגד העומד, מותר לזרוע כנגד העומד, ולא איכפת לן דאיכא פרצה י' בצידו, וגם בעומד שאינו חשוב מותר לזרוע כנגדו ולא איכפת לן דאיכא בקיעת גדיים בצידו, דאין לנו לדון רק על מקום העומד שהוא מקום הגפנים, ובמקום זה איכא מחיצה מעלייתא, מ"מ הכא גרע, משום דאין העומד על פני כל הכרם, ובכה"ג לא מצינו לדון על העומד בפנ"ע, אלא בעינן שיהא עליו תורת עומד במקומו כלפי כל הכרם,[[448]](#footnote-449) וצ"ע, ועפי"ז יש לפרש גם מש"כ הראשונים דאמרינן בכלאים אתי אוירא, ולא חשיב כאויר שמחוץ לרשות, (ואמנם זה תליא בביאור הא דלא אמרינן אתי אוירא באויר שחוץ לרשות, ואכמ"ל).

**ואם הי' פרוץ כעומד כנגד העומד מותר כנגד הפרוץ אסור,** הריטב"א כתב דכ"ז הוא לענין כלאים שאנו הולכים אחר ערבוביא, משא"כ לענין שבת דפרצה ביותר מי' או בפרוץ מרובה אוסר כל המבוי וכל החצר מפני שמוציאו מרה"י ועושה אותו כרמלית, וכ"כ הר"ן, והוסיף לפרש דהוא משום דלגבי שבת בעינן מחיצות שלימות כנגד כל הרשות, ומשא"כ לגבי כלאים דאין אנו צריכין אלא להפריש בין הזרוע לנטוע.[[449]](#footnote-450)

[אמנם בד' כמה מקמאי מצינו דאף לגבי שבת איכא גווני דאף דאסור כנגד הפרוץ מ"מ מותר כנגד העומד, דהראב"ן במכילתין כתב דפרצה יותר מי' אינה אוסרת אלא כנגד הפרוץ, ורק אם הוי פרוץ מרובה אסור אף כנגד העומד, וכנראה מקורו מתוספתא פ"ו ה"ט, עיי"ש, - ובס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ד' כתב בשם ההשלמה דאם איכא עומד ד' אף דהפרוץ מרובה מותר לטלטל כנגד העומד, וכתב דמדברי הרמב"ם נראה דכל דפרוץ מרובה בטל העומד ואסור לטלטל כנגדו, וכ"נ בפי' ר"ח בסוכה ז' א', ועד"ז מצינו גם בהל' הרי"צ גאות סוכה ובס' אהל מועד סוכה שער ג' נתיב ו', ואך דדבריהם שם באו בשיבוש, עיי"ש, וגם בד' הראב"ד בכתוב שם בסוגיין משמע כן דגם לגבי שבת איכא להך דינא, ויש לדחות, וצע"ג].

**אתאן לרשב"ג דאמר פחות מד' לבוד, דאי רבנן מג' ועד ד', ג' וד' חד הוא,** למש"כ בפירש"י והריטב"א לעיל בסוגיין דהא דלרבנן לא אמרינן לבוד בג' הוא משום דהוא מקום הראוי לבקיעת גדיים, צ"ע דא"כ נמצא דפלוגתת רבנן ורשב"ג אינה כלל בשיעור מקום חשוב, אלא פלוגתייהו היא אם נתבטל הלבוד מכח הא דהמקום ראוי לבקיעת גדיים, וא"כ מ"ט נימא דדין עומד מג' ועד ד' תליא בפלוגתייהו.

**רבא אמר מדסיפא רשב"ג רישא נמי רשב"ג,** הבעה"מ כתב דלפ"מ דקי"ל כרבנן, בטלה מדה אמצעית, וכל שהעומד הוא מג' טפחים, אף אם הי' פרוץ מרובה, כנגד העומד מותר, והסכים לזה הראב"ד בכתוב שם, ואך שכתב דלענין שבת לא בטלה מדה אמצעית, וצ"ב, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי, והריטב"א הק' מהא דבדין בין הלחיים ס"ל לרבא דשאני היכא דאין בו ד' מהיכא דיש בו ד', ועיי"ש מש"כ בזה.

אך בתור"פ כתב דרבא מודה דאף לדעת רבנן בעינן ד"ט, דפחות מד' לא חשיב, וכדאמר רבא גופי' לקמן ע"ו א' דאף לרבנן פחות מד' לא חשיב, אלא דבעי לישב אף לרשב"ג, ולכאו' לפ"ז ל"ג בד' רבא מדרישא רשב"ג, וכ"כ החזו"א בכלאים סימן ו' סק"ו, וכ"כ הר"ן בשם תוס', וכ"כ ההשלמה, ועיי"ש שהביא מכ"ד דמצינו דפחות מד' לא חשיב,[[450]](#footnote-451) וכ"כ בתוס' הרא"ש לקמן כ"ה א' בתי' קמא, וכ"ה מבו' בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש בכלאים פ"ד מ"ד, ומתישב בזה משה"ק בתוס' הגרע"א שם, וכ"כ הגאו"י בסוגיין, והתפא"י והאור גדול בכלאים שם.

בכלאים פ"ב מ"ח תנן דסומכין לסלע גבוה י' ורחב ד', והר"ש שם כתב דהיינו דבעינן שיהא רוחב מחיצת הסלע ד"ט דבפחות מכך ל"ה מחיצה להפסיק וכמו שאמרו בסוגיין, ועיי"ש שכתב דה"נ בגדר בעינן שיהא רחב ד', וכ"ה בתוספתא שם פ"ב הי"ד דצריך לעשות מחיצה גבוה י"ט ורחב ד', - והאור גדול שם ובפ"ד מ"ד עמד דלדעת רבא בסוגיין נמצא דסתמא דמתניתין כרשב"ג ודלא כהלכתא, וכתב דמזה סייעתא לדעת הרמב"ם ודעימי' דמודה רבא דאף לרבנן בעינן עומד ד', וכ"כ החזו"א בכלאים סימן ו' סק"ו.

אך הגרש"ר זצ"ל במכתב שנד' בס' ירחי כלה סוכה סימן מ"א כתב דודאי דמודה רבא דאין מחיצה לפחות מד"ט, והא דהכא מהני עומד שאין בו ד"ט, הוא משום דיש כמה עומדים ויש בהם יחד ד"ט, ואף דכנגד הפרוץ אסור, מ"מ לענין להתיר כנגד העומד מצטרפין העומדין זל"ז, וצ"ע, ואמנם אי"ז במשמעות ד' הר"ש שהביא לדינא דהכא, (אך הר"ש לטעמי' דס"ל דמודה רבא דעומד פחות מד' אינו מתיר כנגדו).[[451]](#footnote-452)

**וכי אמר רשב"ג אמרינן לבוד ה"מ למעלה אבל למטה הו"ל כמחיצה שהגדיים בוקעין בה,** למש"כ רש"י והריטב"א לעיל בסוגיין דהא דלא אמרינן לבוד בג' הוא משום דהוי מקום חשוב הראוי לבקיעת גדיים, לכאו' ה"נ מתפרשים ד' רבא, דאף דרשב"ג ס"ל דאמרינן לבוד עד ד', היינו רק במקום דבפועל ליכא בקיעת גדיים, אך במקום דבפועל איכא בקיעת גדיים לא אמרינן לבוד, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ז סק"א, דבקיעת גדיים אינה מבטלת המחיצה, אלא דאין ענין לבוד למחשב כסתום אחרי שבוקעים דרך שם.

אך בדברי הרשב"א מבו' שפירש בד' רבא, דאף דלרשב"ג אמרינן לבוד עד ד', מ"מ כיון דאיכא בקיעת גדיים ה"ז מבטל את המחיצה, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט היכא דהעומ"ר מותר לזרוע כנגד העומד, ול"ה כעומד פחות מג' דאף כנגד העומד אסור, ואזיל הרשב"א לטעמי' דס"ל לעיל בסוגיין דהא דבפחות מג' כנגד העומד אסור, אי"ז משום דלא אמרינן לבוד והוי פרוץ מרובה, אלא הוא משום דעומד שאינו חשוב בטל ע"י בקיעת גדיים, ונת' לעיל שם.[[452]](#footnote-453)

**והלכתא כוותי' דרב פפא,** התוס' וש"ר הק' ממה שאמרו בחולין כ"ט א' דמחצה על מחצה אינו כרוב, ומצאנו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, - **א** התוס' בסוגיין ובחולין שם כתבו לחלק בין מחיצות לאיסור וטומאה. - **ב** התוס' בחולין שם כתבו דהי' נראה לחלק בין שאר איסורים לדבר התלוי בחיות, וכ"כ התוס' הרא"ש והר"ן בסוגיין והריטב"א לעיל ט"ו ב' והאו"ז בסימן קכ"ד, והתוס' שם הק' ע"ז מהא דמייתי עלה התם מתנור, אך התוס' הרא"ש והריטב"א כתבו דטומאה דמיא לשחיטה, וצ"ב.[[453]](#footnote-454) - **ג** בתוס' הרא"ש כתב בשם מהר"ם, דלעולם העומד חשוב טפי, וע"כ הכא דהעומד מתיר חשוב כרוב, והתם דהעומד אוסר חשוב נמי כרוב.[[454]](#footnote-455) - **ד** הרשב"א כתב דלדעת הראב"ד דמדאורייתא מהני אף פרוץ מרובה, ניחא, דבשחיטה דאורייתא ברובא תליא ובדאורייתא אזלינן לחומרא, ומשא"כ הכא דאי"ז אלא מדרבנן אזלינן לקולא, וצ"ע לפ"ז מהא דתלינן בפלוגתייהו לדין מחצה סכך פסול, דלכאו' התם הפסול הוא מדאורייתא. - **ה** הרשב"א כתב ע"פ הירושלמי דלענין שחיטה הלכו לחומרא יותר מפני מראית העין. - **ו** הרשב"א בחולין שם כתב דשמא לגבי סוכה ומחיצות הלכתא גמירי לה, א"נ נפקא להו מדרשא ולא ידעינן לה, - ועמש"כ עוד בזה בביאור הגר"א או"ח סימן תרמ"ח סי"א, ובאפיקי ים ח"ג סימן י"ח, ובאבהא"ז פ"ה מסוכה הט"ז, ואכמ"ל.

ל' שבט ע"ט

דף מס' 22

**עומ"ר בערב**

**ט"ו ב' - בעי רב המנונא בערב מאי,** בטעם האיבעיא כתב התורת חיים דהוא משום דשמא ל"מ עומ"ר אלא בשתי דהמקום הפרוץ הוי כפתח, אבל בערב ל"ה המקום הפרוץ כפתח, דפתחא בכה"ג לא עבדי אינשי, וכ"כ הגאו"י והקר"א.

ובטעם הצד דמהני עומ"ר אף בערב, כתב השפ"א דאף דל"ה הפרצה כפתח, מ"מ הו"ל כחלון, אך בזכרון שמואל סימן כ"ז סק"ד כתב דהוא משום דבערב אין הפרצה אוסרת כלל ואין פרצה אלא בשתי, וזה למש"כ הגר"ח בפט"ז משבת דעיקר הא דבעינן דהפרוץ יהא כפתח, הוא משום דאל"כ הו"ל פרצה האוסרת, ופרצה בערב לי"ב דין פרצה, וע"כ ל"ב שיהא עלי' תורת פתח.[[455]](#footnote-456)

ובעיקר האיבעיא יש לפרש עוד, דמיבע"ל דשמא ל"מ עומ"ר אלא בשתי, דיש תורת מחיצה על העומד בפנ"ע, ומכח דינא דעומ"ר ה"ז מועיל אף על המקום הפרוץ, ומשא"כ בעומ"ר בערב דהעומד בפנ"ע אין עליו תורת מחיצה כלל, וזהו דמיבע"ל אם מהני דינא דעומ"ר לאשוויי לעיקר המחיצה,[[456]](#footnote-457) ועי' עוד בחזו"א בסימן ע"ז סק"ב.[[457]](#footnote-458)

הריטב"א כתב דלפ"מ דמיבע"ל דמהני עומ"ר בערב, ה"ה דפרוץ כעומד בערב מהני, וכתב דאי"ז מחוור לו לגמרי, ובשלהי סוגיין נקט הריטב"א בתו"ד דסגי בפרוץ כעומד בערב, וכ"כ המאירי, וכ"ה בטוש"ע סימן שס"ב ס"ט, - והאפיקי ים בח"ג סימן י"ח כתב לפרש דהצד דל"מ פרוץ כעומד בערב, הוא משום דבערב בעינן מחיצה י' טפחים, ולזה בעינן עומ"ר דהפרוץ מתבטל וחשיב כעומד, ומשא"כ בפרוץ כעומד שאין הפרוץ מתבטל, וכ"כ בזכרון שמואל סימן כ"ז סק"ד, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

**אי מוקים לה תתאי הו"ל כמחיצה שהגדיים בוקעין בה,** צ"ע דמ"ש מעומ"ר בשתי דמהני אף שהגדיים בוקעין במקום הפרוץ,[[458]](#footnote-459) והתורת חיים כתב דשאני בעומ"ר בשתי, דהפרצה הויא כפתח, וע"כ לא איכפת לן בבקיעת הגדיים, ומשא"כ בעומ"ר בערב דהפרצה ל"ה כפתח, ע"כ כל שהגדיים בוקעין בו ל"מ, והיינו דכיון דהפרצה ל"ה כפתח, הרי דכל הא דמהני הוא משום דבכח העומ"ר לסתום לגמרי, וע"כ כל שהגדיים בוקעין בו ול"ה כסתום ל"מ, (וי"ל עוד, דהוא משום דכל דהוי כפתח, אין בקיעת הגדיים סתירה כלל למחיצה, דהרי מקום זה משמש כפתח).

והחזו"א בסימן ע"ז סק"ב כתב דהוא משום דעיקר שיעור המחיצה של גובה י' הוא על הארץ ולא באויר, וע"כ כל שגבוהה מן הארץ ג"ט כיון דסמוך לקרקע אין מחיצה ויש בקיעה בלא עיכוב, ודאי חסר עיקר תנאי מחיצה, - וי"ל עוד, דהוא משום דבעומ"ר בערב, דבעינן שישלים המקום הפרוץ לשיעור מחיצה, ע"כ כל שהגדיים בוקעין בו ול"ה כסתום, ל"מ להשלים לשיעור מחיצה.[[459]](#footnote-460)

**אי מוקים לה עילאי וכו',** מבו' דאף דאיכא עומד ו', מ"מ כל שאין חבל בסוף י', ל"מ העומד ו' מדין עומ"ר, וגם אם יש חבל בסוף י', מ"מ אם אמרינן אתי אוירא על חבל זה, תו לא אמרינן עומ"ר על העומד ו', - והחזו"א בסימן ס"ח סקי"ז נסתפק דאף אם איכא עומד ו' טפחים סמוך לארץ וד' אויר ועוד ה' דופן, אינו נידון בעומ"ר, דמה שלמעלה מי' אינו מחיצה, ועיי"ש שכתב דאף אם אמרינן עומ"ר בכה"ג, מ"מ אם יש תקרה ועשה ו' טפחים למטה אינו נידון בעומ"ר, ול"ד לעומ"ר בשתי דנידון דופן מזרח בעומ"ר בגונא שיש לו סיום ע"י דופן צפון או דרום, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

**אתי אוירא וכו',** מבו' דאף דאיכא עומד ו' למטה והוא מרובה על האויר שתחת החבל העליון, מ"מ אמרינן בזה אתי אוירא וכו', וכ"כ הרש"ש לעיל י' ב', והחזו"א במכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות י"ג.

אך הגאו"י כתב דלעולם היכא דאיכא עומ"ר ברוח אחת ה"ז מבטל להפרוץ וחשיב כעומד ותו אין פרוץ זה מבטל להעומד המועט שבצד השני, ושאני הכא דליכא אלא חבל משהו, ובכה"ג אמרינן אתי אוירא, אף דהעומד שמתחת האויר רבה עליו, וצ"ב, - ובמכתב הגרא"פ שם אות י"ד ד"ה מה שנוגע כתב די"ל דשאני בזה דין עומ"ר בערב, דכ"ז דלי"ב עשרה אין בו דין מחיצה בפנ"ע, ובע"כ צריכין לצרף את החבל, ובזה אמרינן דאדרבה אתי אוירא וכו' ובטל החבל ואין כאן מחיצה, עיי"ש.

**אי מוקים לה במיצעי הוי עומ"ר על הפרוץ מב' רוחות,**[[460]](#footnote-461)בפירש"י בד"ה ואוקמי' מבו' דמכוון הגמ' הוא דעומ"ר מב' רוחות ל"מ, וכ"כ הרשב"א, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה דקי"ל דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הריטב"א בשם רבותיו,[[461]](#footnote-462) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ב הל"ה, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין ב'.

אך בד' התוס' מבו' דס"ל דקי"ל דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, וכמש"כ הראשונים דכ"ה משמעות סוגיית הגמ' לעיל י' ב', ומה שאמרו הכא דהוי עומ"ר מב' רוחות, היינו דל"מ משום דאתי אוירא וכו', וכ"כ הריטב"א.[[462]](#footnote-463)

והאו"ז בסימן קכ"ו כתב ללמוד מסוגיין דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, וכתב דכ"ז הוא הכא דב' העומדים פרוצין הן אלא שנעשו עומדין ע"י לבוד, ועומ"ר על הפרוץ מב' רוחות ע"י לבוד ל"ה עומד, אך עומד גמור מב' רוחות הוי עומד כמשמעות סוגיית הגמ' לעיל, והביאו ההג"א בסימן כ"ג.

והמ"ב בסימן שס"ב סקמ"ה נקט לעיקר דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, ובשעה"צ שם סק"ל כתב דבגונא דל"ה עומד אלא ע"י לבוד, דלדעת האו"ז ל"מ, אין להקל בזה, אף דבד' התוס' והריטב"א מבו' דגם בכה"ג הוי עומד.

הרשב"א הק' לפי דעתו דמכוון הגמ' הוא דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, דמ"ט לא פריך דבמוקים לה במיצעי אתי אוירא וכו', וכתב בתי' בתרא דהוא משום דאמרינן לבוד להקל ולא להחמיר, וע"כ לא אמרינן דהאויר שלמעלה מן החבל העליון יבטל להחבל האמצעי, משום דהחבל העליון מפסיק בינו ובין האויר, ומאידך אף האויר שבינו לבין החבל העליון אינו מבטלו, משום דאמרינן לבוד, ובסו"ד חזר בו והוכיח מסוגיית הגמ' לעיל ט' ב' דאמרינן לבוד להחמיר, ואכמ"ל.

וצ"ע דאף דלא אמרינן לבוד להחמיר, מ"מ מ"ט לא נימא דהאויר שמעל לב' החבלים העליונים והאויר שמתחת לב' החבלים יבטלו לשניהם יחד, דהרי האויר מרובה מן השטח דב' החבלים יחד עם האויר שביניהם, ומה מהני הא דהחבל העליון מפסיק בינו ובין האויר, - ולכאו' יש ללמוד מד' הרשב"א, דלא אמרינן אתי אוירא רק באויר הסמוך לעומד ולא באויר המרוחק, ואף בגונא דאית בי' שיעור כדי לבטל להכל יחד, וצ"ע.[[463]](#footnote-464)

האהעו"ז בסימן שס"ב כתב לישב, דהא דלא פריך משום אתי אוירא, הוא משום דנפ"מ בזה בגונא דהמחיצה גבוהה הרבה יותר מי' ויש למעלה עומ"ר מהפרוץ, דבכה"ג לא אמרינן אתי אוירא, ומ"מ כיון דבתוך י' ליכא עומ"ר אלא מב' רוחות, ל"מ לבטל הפרוץ, עכ"ד, ועי' בחזו"א סימן ס"ח סקי"ז שכתב לדין זה מדעתו, (אך לא הכריע בעיקר הך מילתא דל"מ עומ"ר דלמעלה מי', ועי' גם בדבריו בסימן ע"ט סקי"א שלא הכריע בזה, אך בסימן קי"ב סק"ו ד"ה אם כתב דאינו מצטרף, עיי"ש).

**כגון דאייתי מחצלת דהוי ז' ומשהו וחקק בה ג' וכו',** בפירש"י כתב דאיירי כשהניח בה ד' שלימין למעלה ומשהו למטה והעמידה פחות מג' סמוך לקרקע, דהו"ל עומ"ר מרוח אחת, וגם ליכא למימר אתי אוירא כיון דהעומד מרובה על האויר שתחתיו.

אך בחי' המאירי פירש דאיירי כשהניח בה משהו למעלה וד' טפחים למטה, והא דלא אמרינן בזה אתי אוירא, הוא משום דלא אמרינן אתי אוירא אלא בחבלים שאינם מדובקים באותן של מטה, ומשא"כ בכה"ג דאותו משהו מחובר בגוף המחצלת מב' הצדדים.[[464]](#footnote-465)

השו"ע בסימן שס"ב ס"ט כתב דפרוץ כעומד מתיר בערב, והביאוה"ל שם הק' דלא משכח"ל שיתיר פרוץ כעומד, דבכה"ג דהוי פרוץ כעומד אמרינן אתי אוירא, ומש"כ שם בד' הטור דל"ד הוא ובאמת לא משכח"ל, אי"ז מתישב בד' הריטב"א שכתב לדון בדין זה אם מהני פרוץ כעומד בערב, ועי' בחזו"א סימן ס"ח ס"ק ט' ט"ז י"ז י"ח מש"כ כמה אנפי דמשכח"ל להתירא דפרוץ כעומד בערב, ומש"כ בסק"ט דמשכח"ל בסוף מבוי דלא אמרינן אתי אוירא, הוא לפי דעתו בהא דבסוף מבוי לא אמרינן כלל אתי אוירא, עי' במכתבים שבסו"ס שלום יהודה אות י"ז, ואכמ"ל.

**רב אשי אמר מחיצה תלוי' מיבע"ל וכו',** בפירש"י כתב דהיינו במחצלת י' שהגביהה ג"ט מן הקרקע ומיבע"ל אם מבטל עומד לפרוץ שתחתיו, והתוס' הרא"ש הביא להקשות ע"ז, דל"ד למתניתין דאיירי דבין הכל ליכא אלא י' טפחים, והכא איכא י"ט בלא צירוף, וא"צ לבטל הפרוץ, אלא כיון דאיכא מחיצה י' אמרינן גוד אחית, ועיי"ש שכתב דבאמת לא קאי בעייתו אמתניתין, אלא מיבע"ל אם אמרינן גוד אחית, אך בל' רש"י מבו' דלא מיבע"ל משום גוד אחית, אלא מיבע"ל אם מבטל העומד לפרוץ שתחתיו, וצ"ע.[[465]](#footnote-466)

והתוס' הרא"ש כתב בשם י"מ דמיבע"ל במחיצה ו' תלוי', אם מהני העומד לבטל להפרוץ שתחתיו כיון שהוא פחות ממנו, וכ"כ בתור"פ, והרא"ש הק' ע"ז, דלעיל פשיט"ל לתלמודא דל"מ בכה"ג משום דהגדיים בוקעין בו.[[466]](#footnote-467)

בעיקר דינא דמחיצה תלוי' ובביאור סוגיין ופירש"י האריך הרבה החזו"א בסימן ע"ז סק"ב ובסימן ע"ט סקי"א ובמכתבים שבסו"ס שלום יהודה אות כ"ט - ל"ה, ואכמ"ל.

ח' אדר א' ע"ט

דף מס' 23

**צורת הפתח**

**י"א א' - איפכא מאי,** התוס' הק' דכיון דצוה"פ הוי קנה מכאן וקנה מכאן וקנה על גביהן, דל קנה על גביהן לתכשר בקנה דמכאן ומכאן דהוי כלחי משהו,[[467]](#footnote-468) וכתבו דמיבע"ל בגונא דל"מ משום לחי כגון במפולש או ביותר מי',[[468]](#footnote-469) או לר' יוסי דבעי לחי רחב ג', - והתור"פ כתב לישב עוד דמיירי שהרחיק הקנים ג"ט מן הכותל, דל"מ מתורת לחי דלחי המופלג ג"ט הכותל ל"מ, אלא משום צוה"פ, ועי' בתו"ש סימן שס"ג סק"י ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ח במש"כ בטעמא דהתוס' שלא תירצו כן, ועמש"נ להלן בד' הבכור שור בזה.

האחרונים כתבו עוד כמה גווני דל"מ משום לחי ומהני משום צוה"פ, **א** הגאו"י בסוגיין והבית אפרים בסו"ס כ"ה כתבו דנפ"מ בגונא דעמד מאליו ולא סמכו עליו מאתמול, דלחי ל"מ וצוה"פ מהני,[[469]](#footnote-470) ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא כתבו התוס' כן, והתו"ש בסימן שס"ג סקכ"א כתב דא"א לפרש דהנפ"מ הוא כשלא סמכו עליו בתורת לחי, דהרי איירי בערב שבת מדקתני ברישא ימעט, עיי"ש.[[470]](#footnote-471)

**ב** הקרבן נתנאל סימן י"ג סק"ו כתב דמשכח"ל בגונא דאין הלחיים כעובי חוט הסרבל, למש"כ התרוה"ד בסימן ע"ד דבלחי בעי שיהא כעובי חוט הסרבל ולצוה"פ ל"ב שיהיו הלחיים כעובי סרבל, והוכיח מד' התוס' שלא כד' התרוה"ד, וכ"כ הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו ד"ה ולענ"ד, ועיי"ש שעמד כן גם על מש"כ הט"ז שם סק"ד דאף דבלחי בעינן שיהא ראוי לעמוד בפנ"ע מ"מ בצוה"פ ל"ב לזה, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס או"ח סימן צ"א וח"ו סימן ל"ד.

**ג** למש"כ האבנ"ז בסימן רח"צ סק"ד והחזו"א בסימן ע' סקכ"ה דקני צוה"פ כשרים אף כשהם נמשכין ד' אמות, משכח"ל בלחי הבולט ד' אמות דאינו נידון משום לחי ונידון משום צוה"פ.[[471]](#footnote-472)

**ד** התוס' לעיל י' א' ד"ה וב' טפחים כתבו בתי' בתרא דכותל עצמו לא חשיב כפס אלא ברוחב טפח, דאין היכר כ"כ בכותל כמו בפס גמור, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ג ס"ד, - והתו"ש שם סוסק"י עמד דלפ"ז משכח"ל צוה"פ דאינו נידון משום לחי כשנשתייר בכותל ברוח הרביעי פחות מטפח דל"מ משום לחי, והוכיח מזה דאף צוה"פ ל"מ בכה"ג, וכ"כ המקו"ח בתיקון עירובין.

בתשו' חסד לאברהם תנינא סימן מ', כתב דמה שלא כתבו התוס' לישב דנפ"מ במופלג מן הכותל, הוא משום דלפי הצד דצוה"פ למעלה מכ' פסולה, בע"כ דצוה"פ נמי בעיא היכר, וממילא דאף צוה"פ המופלג מן הכותל ג"ט ל"מ,[[472]](#footnote-473) וזה לפ"מ שנקט שם דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט הוא משום דליכא היכר, (וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ח), אך לפ"מ דמסקינן דמהני צוה"פ למעלה מכ', והרי דבצוה"פ ל"ב היכר, ה"נ מהני צוה"פ המופלג מן הכותל, עכ"ד.

ולפ"ז ניחא גם מה שלא כתבו התוס' דנפ"מ בלא סמך עליו מאתמול, וזה למש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ה והבית מאיר לקמן י"ד ב' דהא דבעינן בלחי שיסמכו עליו מאתמול, הוא משום דבעינן היכר קצת, וניחא גם מה שלא כתבו התוס' דנפ"מ בבולט ד' אמות ובנשתייר מן הכותל ואין בו טפח, ועי' באבנ"ז סימן רע"א סק"ט שכתב כעי"ז ע"ד הב"ח.

ולפ"ז י"ל דמה"ט גם לא כתבו התוס' דנפ"מ כשאין הלחי כעובי חוט הסרבל, די"ל דהא דבלחי בעינן עובי זה ובצוה"פ ל"ב לזה, הוא משום דבלחי בעינן היכר ובצוה"פ ל"ב, אך להצד דל"מ צוה"פ ביותר מכ' דגם בצוה"פ בעינן היכר, ל"מ צוה"פ שאינו כעובי חוט הסרבל,[[473]](#footnote-474) אך בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ח (ד"ה ומ"ש כ"ת ליישב), כתב דאין ליישב כן, עיי"ש, וצ"ע.

**צוה"פ המופלג מן הכותל**

בחי' בכור שור כתב דמד' התוס' שלא תירצו דנפ"מ כשהצוה"פ מופלג מן הכותל, מוכח דס"ל דאף צוה"פ ל"מ כשהוא מופלג מן הכותל, וכתב דהוא משום דהו"ל מחיצה שהגדיים בוקעין בה, וכמו שאמרו לקמן י"ד ב' דמה"ט הוא דל"מ לחי המופלג מן הכותל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

אך הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ח והבית מאיר בסימן שס"ג ס"ו והבית אפרים בסימן כ"ה ד"ה אך מלבד כתבו דמה שאמרו דלחי המופלג מן הכותל ג"ט ל"מ משום דהגדיים בוקעין בה, היינו דמה"ט לא אמרינן לבוד, וכמו שאמרו לקמן ט"ז ב' דאף לרשב"ג לא אמרינן לבוד למטה במקום בקיעת גדיים, ותו הו"ל כמופלג מן הכותל דל"מ, ולדעת ריו"נ הוא משום אתי אוירא, ובצוה"פ דלא אמרינן אתי אוירא, כמש"כ הראשונים לעיל י' ב', שפיר מהני אף כשהוא מופלג מן הכותל, ועיי"ש במה שהאריכו עוד בזה, ועי' גם באבנ"ז סימן רפ"ז שהאריך בזה.[[474]](#footnote-475)

?המרומי שדה בסוגיין ולעיל בריש פירקין כתב דבצוה"פ בעינן תנאי לחי, וע"כ אינו כשר בכל הני גווני דלחי אינו כשר, ולעיל שם דקדק כן מל' רש"י שם, עיי"ש, וצ"ע דמ"ש מדינא דר' יוסי דבעינן ג"ט דאינו אמור בצוה"פ, וכמש"כ התוס'.

הבית אפרים שם בד"ה וראיתי בספר כתב לפרש בד' הבכור שור, דלעולם הצוה"פ עצמה כשרה אף כשהיא מופלגת מן הכותל, ואך דמ"מ בכה"ג ה"ז אסור משום הפרצה שבין הצוה"פ לכותל, דצוה"פ אין לו דין עומד גמור עד שיהא מתיר הפרצות שבצידו בלא צוה"פ שיהיו נחשבים כאילו עומד רבה עליהן ומבטלן, ודי בצוה"פ שיפקיע את עצמו שיהיה שם עומד עליו ולא שיוסיף לבטל הפרצות מחמת רבוי העומד, וכ"כ הגאו"י בסוגיין והאבנ"ז בסימן רפ"ז סקי"ג.

אך התו"ש בסימן שס"ג סק"י נקט דצוה"פ חשיב כעומד להתיר את הפרוץ שבצידו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שס"ג ס"ו, והחזו"א בסימן ס"ט סקי"ב וסימן ע' סקי"ד וסקכ"ג ד"ה כ' עוד.

בעיקר הדין בזה מצאנו דברים מפורשים בד' הראשונים, דהמאירי לקמן בסוגיין כתב בשם הראב"ד דצוה"פ מן הצד דל"מ היינו כשנעץ קנה באמצע המבוי וקנה אחד בצד הכותל וקנה על גביהן והניח שאר המבוי פרוץ בלא לחי וקורה, דה"ז אסור, אף אם נכנס רוב המבוי בפתח זה, ומשמעות דבריו דהוא משום דצוה"פ לא חשיב כעומד להתיר את הפרוץ שבצידו, עיי"ש.

ובס' ההשלמה בסוגיין פירש בד' הראב"ד דהא דל"מ בכה"ג הוא משום דאתי אוירא, וכ"כ בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ד', וכ"נ שפירש הרשב"א לעיל י' ב', - והרשב"א שם נחלק ע"ז וכתב דבצוה"פ לא אמרינן אתי אוירא, וכ"כ הריטב"א שם, ומשמע לפ"ז דס"ל דצוה"פ חשיב כעומד להתיר את הפרוץ שבצידו.

המקו"ח בתיקון עירובין כתב דאף למש"כ הבכור שור דצוה"פ המופלג מן הכותל ג"ט פסול, היינו רק כשבב' הקנים מופלגים מן הכותל, דפתח צריך שיהא סמוך להבית וכשהגדיים בוקעין בב' צדדים ומבטלין ההתחברות לבית אי"ז צוה"פ, אך כשצד א' הוא סמוך לבית וצד א' רחוק כשר, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ולכאו' הוא פשוט כן, דלא גרע צוה"פ מלחי דאינו סמוך לא' מן הכתלים, וה"נ בצוה"פ ל"ב שיהא סמוך אלא לא' מן הכתלים, ויש לדחות, והסכים לזה החזו"א בסימן ע' סוסקי"ד, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה,[[475]](#footnote-476) ולפ"ז אין מקור מד' הרשב"א והריטב"א שכתבו דבצוה"פ לא אמרינן אתי אוירא, דס"ל דמהני צוה"פ המופלג מן הכותל, (וצ"ע לפ"ז בד' השעה"צ בסימן שס"ג סקט"ו).

**ואם יש לו צוה"פ א"צ למעט,** הרשב"א כתב דהוא משום דפתח כמחיצה דמי וכאלו נסתם הכל, ועד"ז כתב הרא"ש בסימן י"ג דל"ב היכר בצוה"פ, אך המאירי בריש מכילתין כתב דהוא משום דיש כאן היכר, ובחי' המאירי שם כתב דאין לך היכר גדול מצוה"פ.

בחי' הגרע"א לעיל ב' ב' כתב דלפ"ד התוס' שם מוכח דלדעת רב דצוה"פ ל"מ ברחב יותר מי', ה"נ ל"מ צוה"פ בגבוה יותר מכ',[[476]](#footnote-477) והחזו"א בסימן קי"ב סק"א כתב דבזה פשיטא טפי דל"מ צוה"פ לדעת רב דלמעלה מכ' ל"ה פתח, ואף אם ברחב יותר מי' הו"מ צוה"פ, מ"מ בגבוה יותר מכ' ל"מ צוה"פ, ואכמ"ל.

**אמלתרא ברחבו מאי,** הב"ח בסימן שס"ג סט"ז כתב דהטעם דיועיל אמלתרא ברחבו, הוא משום דכ"ה דמהני אמלתרא בגובה לשוויי לי' פתחא, ה"נ מהני ברוחב לשוויי' פתחא, והטעם דלא יועיל בזה אמלתרא, הוא משום דהא דבגובה מהני אמלתרא, אי"ז לשוויי' פתחא, דבלא האמלתרא הוי פתח ביותר כ', וכל הא דל"מ הוא משום דלא שלטא בי' עינא, ולזה מהני האמלתרא, אך ביותר מי' דל"ה פתח, ל"מ אמלתרא מידי, עכ"ד, וכבר כתב עד"ז הרא"ש בסימן י"ג דטעם הא דל"מ אמלתרא ברחבה, הוא משום דהא דמהני אמלתרא בגובהה הוא משום דדבר חידוש הוא ומסתכל כלפי מעלה לראותה ואגב זה רואה הקורה, וה"ט לא שייך ברחבה, - והגאו"י כתב דהצד דמועיל אמלתרא ברחבו, הוא משום דחשיבותא דאלמתרא אימא משויא לי' פתחא כצוה"פ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

בתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"א כתב דכל הא דמיבע"ל אם מהני אמלתרא ברחבו, הוא במבוי שתיקנו בקורה, אך אם תיקנו בלחי ודאי ל"מ אמלתרא, ועיי"ש שהוכיח כן, וצ"ע.

החזו"א בסימן קי"ב סק"ה במכתב אות ו' הוכיח מהא דמיבע"ל דתועיל אמלתרא ליותר מי', דאיסורא דפרצה יותר מי' אינה אלא מדרבנן, דאם הוא דאורייתא לא מסתבר כלל לספוקי שתועיל אמלתרא, - ולדעת הסוברים דפרצה יותר מי' דאורייתא, צ"ל דודאי בפרצה במחיצות דאורייתא ל"מ אמלתרא, ולא מיבע"ל דתועיל אמלתרא אלא בהא דל"מ תיקון לחי וקורה בפתח יותר מי', וזה ניחא טפי אם הא דל"מ לחי וקורה בפתח יותר מי', הוא דין בפנ"ע, ואינו חד דינא עם הא דפרצה יותר מי' אוסרת בשאר רוחות, כמשמעות הסוגיא בריש מכילתין.[[477]](#footnote-478)

המאירי כתב בשם הראב"ד דכיון דלא איפשיטא האיבעיא אזלינן לקולא, דמחיצה רביעית דרבנן, וכ"כ הרשב"א והר"ן בשם י"א, וכ"כ ההשלמה והריא"ז, וכ"נ גם בפסקי רי"ד שהעתיק למה שאמרו ת"ש וכו' ואם יש לו אמלתרא א"צ למעט, ולא העתיק לדחיית הגמ', - אך הרשב"א כתב דכיון דעיקר מחיצות דאורייתא אף ברביעית אזלינן לחומרא כשל תורה, ועד"ז כתב הרשב"א לקמן ט"ז ב' בדין עומ"ר בערב, עיי"ש,[[478]](#footnote-479) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' סוף פ"א הכ"ה, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ג והטוש"ע בסימן שס"ג סכ"ו, והב"י שם כתב לדקדק כן גם מד' הרמב"ם שהשמיט לדין זה, וכ"נ גם מד' הרי"ף שהשמיט לזה.

י"ג אדר א' ע"ט

דף מס' 24

**צוה"פ לפתח יותר מי'**

**י"א א' - מתני לי' קמי' דרב א"צ למעט, א"ל אתניי' צריך למעט,** התוס' לעיל ו' א' ד"ה רב ולקמן כ"ב א' ד"ה והא כתבו דמודה רב דמדאורייתא מהני צוה"פ ביותר מי', ורק מדרבנן הוא דל"מ, וע"כ הוא דמהני לענין כלאים

אך המשכנות יעקב בסימן קכ"ב עמ' קמ"ו ד"ה ושוב מצאתי והתורת חסד באו"ח סימן ט' הוכיחו מד' התוס' לעיל ב' ב' ד"ה ואיבע"א דמדאורייתא הוא דל"מ, עיי"ש.

ביסוד דינא דרב דל"מ צוה"פ ליותר מי', כתב הריטב"א בתו"ד דהוא משום דהיא חשובה פרצה גדולה ולפיכך אין לה תקנה בצוה"פ, ומשמע דאין הגריעותא בצוה"פ ליותר מי' משום דיותר מי' אי"ז דרך פתח, אלא משום דל"מ צוה"פ לגדור לפרצה גדולה דיותר מי', - וכ"נ מד' התוס' לעיל ו' א' ד"ה רב שכתבו דהא דמהני צוה"פ לרב בעקמומיתו יותר מי', הוא משום דפתחי המבוי לרה"ר ל"ה יותר מי', והרי דאף דהצוה"פ במקומו הוא ליותר מי', מ"מ כיון דהפרצה האוסרת אינה יותר מי' מהני בזה צוה"פ.

אך הנה לעיל ב' ב' אמרו דלדעת רב הא דלא עשו פתח ההיכל יותר מי', הוא משום דל"מ צוה"פ ביותר מי', והרא"ש בסימן א' כתב דעיקר הא דס"ל לרב דל"מ צוה"פ ביותר מי', הוא לטעמי' דיליף מפתחו של היכל, וכ"כ הר"ן לקמן בסוגיין, ולכאו' מבו' לפ"ז דעיקר הא דל"מ צוה"פ ביותר מי', הוא משום דאי"ז דרך פתח, ואין תורת פתח עליו, וע"כ הוא שלא עשו את פתח ההיכל יותר מי',[[479]](#footnote-480) - וכ"ה משמעות ד' התוס' בסוגיין בד"ה חצר שכתבו דהא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דלא מיקרי פתח, וכתבו דזהו דמדמי לפרוץ מרובה בד' רוחות דלא יועיל בו צוה"פ, משום דפתחא בד' רוחות לא עבדי אינשי, - ועי' עוד בחזו"א סימן ע' סק"ה במש"כ בענין זה.

בעיקר הנידון בטעם הא דל"מ צוה"פ ליותר מי', לכאו' נפ"מ בזה במש"כ הרא"ה והריטב"א בסוכה ז' א' במה שאמרו שם דצריכה צוה"פ, דאם הוא יותר מי' עושה אותו ב' פתחים,[[480]](#footnote-481) וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ח, - אך החזו"א בסימן ע"ט סק"ו הוכיח מד' התוס' לעיל ב' ב' ד"ה בין דל"מ בכה"ג, עיי"ש, ובס' האיר יוסף סימן ט' כתב להוכיח כן מד' הרא"ש בסו"ס י"ג, ומד' הגר"א בסימן שס"ב ס"י, עיי"ש, - ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל, דבל' הרא"ה והריטב"א שם מבו' דהא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דיצא מתורת פתח, וע"כ שפיר מהני כשעושה ב' צוה"פ שכל א' אינו יותר מי' ויש עליו תורת פתח, אך אם הא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דהוי פרצה גדולה ולא סגי לה בצוה"פ, ל"מ אף אם עשה ב' צוה"פ.[[481]](#footnote-482)

ועד"ז נפ"מ במש"כ השפ"א לעיל ו' א' להוכיח מד' התוס' שם דבפרצה יותר מי' ל"מ צוה"פ, אף כשנותן הצוה"פ בפחות מי', ולא אמרינן דבכה"ג יש עליו תורת צוה"פ ויועיל להתיר את כל הפתח מדין עומ"ר, וכ"ה מוכח מד' עוד מקמאי שם, שעמדו ג"כ בקו' התוס' דהיאך מהני צוה"פ כשעקמומיתו יותר מי', - ולפי הנ"ל כ"ז הוא להתוס' שם לטעמייהו דהא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דל"מ צוה"פ להתיר לפרצה זו, וע"כ כתבו דמהני הא דפתחי המבוי לרה"ר ל"ה יותר מי', אך לדעת הסוברים דהא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דאין עליו תורת פתח, שפיר יועיל צוה"פ בכה"ג, אך לדעת הסוברים דצוה"פ לא חשיב כעומד לגדור את הפרצה שבצידו מדין עומ"ר, ל"מ בכה"ג.

**צוה"פ בפרוץ מרובה**

**חצר שרובה פתחים וחלונות אינה ניתרת בצוה"פ,** בפירש"י כתב דהיינו בד' דפנותי', והרשב"א ותוס' הרא"ש כתבו דהיינו משום דבשלישית ורביעית מודה דמהני צוה"פ,[[482]](#footnote-483) וכ"כ התוס', והוכיחו כן ממה שאמרו לעיל במבואות המפולשין דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן.

והתוס' הק' דכיון דיליף דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה מהא דל"מ ביותר מי', א"כ אף ברוח רביעית לא יועיל צוה"פ בפרוץ מרובה, כ"ה דל"מ צוה"פ ברוח רביעית ביותר מי', והרשב"א הניח לקו' זו בצ"ע, ובתור"פ הק' דברוח שלישית לא יועיל צוה"פ בפרוץ מרובה,[[483]](#footnote-484) ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' כתבו דאין ללמוד מהא דל"מ ביותר מי' דה"נ ל"מ בפרוץ מרובה, אלא לד' מחיצות, דמחיצה אחת ביותר מי' הוי כמו פרוץ מרובה בד' מחיצות, דהא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דלא מיקרי פתח וע"כ ל"מ לי' צוה"פ, וה"נ בפרוץ מרובה בד' מחיצות לא יועיל צוה"פ משום דפתחא בד' רוחות לא עבדי אינשי, ומשא"כ במחיצה אחת דעבדי אינשי פתח אף בפרוץ מרובה, אין ללמוד דלא יועיל צוה"פ מהא דל"מ ביותר מי'.

**ב** התור"פ כתב דהא דבכותל שכנגד הפתח מהני צוה"פ אף דהוי פרוץ מרובה, הוא משום דדרך לעשות ב' פתחים זה כנגד זה, אבל בכתלים שבצדדים ל"מ צוה"פ, דאין רגילות לעשות בהן פתחים, ולפ"ז נמצא דאף אם איכא ב' מחיצות גמורות כמין ג"ם, לא יועיל צוה"פ ברוח שלישית שבצד החצר, וכל הא דמהני צוה"פ ברוח שלישית, הוא ברוח שכנגד הפתח, (ועי' בחזו"א סימן ע' סקי"ב שנסתפק בדין זה לפ"ד התוס' והמ"מ).

**ג** בד' המ"מ בפט"ז משבת הט"ז בסו"ד משמע דהטעם דברוח שלישית מהני צוה"פ לפרוץ מרובה, הוא משום דברוח שלישית הויא המחיצה מכח צירוף חברותי', - ולכאו' המכוון בזה, דכל דאיכא ב' מחיצות גמורות, הרי אף דב' הרוחות האחרות הוו פרוץ מרובה אי"ז פרצה גמורה בגדירת הרשות, וע"כ שפיר מהני בזה צוה"פ, ועי' בבית מאיר סימן שס"ב ס"י מה שהוסיף לפרש בד' המ"מ.

**ד** הר"ן כתב דאף דבמבוי מהני צוה"פ ברוח שלישית בפרוץ מרובה, היינו משום דבמבוי לא תלי איסורי' בפרוץ מרובה, דמבוי המפולש אף אם איכא עומ"ר ברוחות שהוא מפולש בהן צריך צוה"פ, והיינו משום דרגל הרבים מצוי' בו וע"כ אף דאיכא עומ"ר הצריכוהו צוה"פ, ומתוך חומר שהחמירו בו בעומ"ר השוו מידותיהם אף בפרוץ מרובה שיהא ניתר בצוה"פ, ומשא"כ בחצר דתלי איסורה בפרוץ מרובה, דאף אם היא מפולשת היא ניתרת בעומ"ר, ע"כ ל"מ בה צוה"פ באחד מג' רוחות שהם דאורייתא,[[484]](#footnote-485) - ועפי"ז כתב הר"ן דמש"כ רש"י בד' דפנותי', ה"ה באחת מג' מחיצות דהוי דאורייתא, אלא לרבותא נקט הכי דאף דופן רביעית דל"ב לה מדאורייתא מצטרפת עם שאר הדפנות לשוויי פרוץ מרובה, והך מילתא דמכוון הגמ' הוא לחצר שההיקף הכללי הוא פרוץ מרובה, כ"ה גם בד' המאירי, ועמש"נ בענין זה לקמן ט"ו ב'.

התוס' בד"ה אילימא כתבו בשם ריצב"א דכ"ה דבשבת מהני צוה"פ ברוח שלישית ורביעית בפרוץ מרובה, ה"ה בכלאים ודאי מהני צוה"פ בפרוץ מרובה ברוח אחת, משום דבכלאים ל"ב להיקף ד' רוחות, אף בלא הא דשאני דין כלאים מדין שבת, וכ"כ הריטב"א בד"ה ומה שאמרו, וכ"כ בגל' הגרע"א פ"ז מכלאים הט"ז.

ולכאו' זה מתישב לפ"ד התוס' דהא דמהני צוה"פ ברוח שלישית ורביעית הוא משום דכל הגריעותא היא בד' רוחות דפתחא בד' רוחות לא עבדי אינשי, וע"כ בכלאים דסגי ברוח אחת, שפיר מהני צוה"פ בפרוץ מרובה, אך למש"כ המ"מ דהא דמהני צוה"פ ברוח שלישית ורביעית הוא משום דהוי המחיצה בצירוף חברותי', הרי דבכלאים דהוי המחיצה בפנ"ע, הדין נותן דדמי למחיצה ראשונה ושני' של שבת דל"מ בהו צוה"פ בפרוץ מרובה, אך הגרע"א שם כתב לדבריו עפי"ד המ"מ, וצ"ע.

התוס' בסוד"ה אילימא כתבו בשם השר מקוצי דכל הא דקאמר רב יוסף דל"מ צוה"פ לפרוץ מרובה, היינו רק לדעת רב דל"מ צוה"פ ביותר מי', וכדיליף רב יוסף זמ"ז, אך למ"ד דמהני צוה"פ ביותר מי', מהני צוה"פ אף בפרוץ מרובה, - והב"י בסימן שס"ב ס"י הוסיף, דבגמ' משמע דפרוץ מרובה בצוה"פ קייל טפי מיותר מי' בצוה"פ, וכמו שאמרו דמה ליותר מי' שכן לא התרת בו אצל פסי ביראות וכו', וכיון דקי"ל דלא כרב ומהני צוה"פ ביותר מי', כ"ש דמהני צוה"פ בפרוץ מרובה, וכבר כתבו כן התור"פ בשם השר מקוצי וההשלמה, דכיון דמהני צוה"פ ליותר מי', כ"ש דמהני לפרוץ מרובה.

אך הריטב"א כתב דדינא דרב יוסף הוא אף למ"ד דמהני צוה"פ ביותר מי', דכל הא דמהני צוה"פ ביותר מי' הוא משום דאי"ז פרצה כ"כ שלא תועיל צוה"פ, ובזה פליג רב וס"ל דיותר מי' הוי פרצה גדולה ול"מ לה צוה"פ, אך בפרוץ מרובה שהוא פרצה גמורה, לכו"ע ל"מ לה צוה"פ, וזה נלמד מהא דס"ל לרב ביותר מי' דל"מ צוה"פ, והרי דלפ"מ דס"ל דיותר מי' הוי פרצה גדולה ל"מ לה צוה"פ, וה"נ בפרוץ מרובה דלכו"ע הוי פרצה גדולה,[[485]](#footnote-486) ובתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ח ובמשכנות יעקב סימן קכ"ג כתבו כן גם בדעת התוס' שם בתחילת דבריהם, עיי"ש,[[486]](#footnote-487) ועי' בגאו"י מש"כ בענין זה.

הרמב"ם בפט"ז משבת הט"ז כתב דאם הי' לפרצה צוה"פ אע"פ שיש בה יותר מי' אינה מפסדת המחיצה, והוא שלא יהא הפרוץ מרובה על העומד, והמ"מ שם נסתפק אם היינו דבפרוץ מרובה ל"מ צוה"פ כלל, או היינו רק ביותר מי', דכל דהוי יותר מי' וגם פרוץ מרובה ל"מ הצוה"פ,[[487]](#footnote-488) ובמשכנות יעקב סימן קכ"ג כתב דהמ"מ נקט לעיקר דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה אף כשאי"ז יותר מי', ועיי"ש שכתב לדקדק כן מל' הרמב"ם, ועי' גם בגאו"י שנקט כן לעיקר.

והמאירי כתב בדעת הרמב"ם דכל הא דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה הוא רק ביותר מי', וכתב לפ"ז דגם ברוח שלישית ל"מ בכה"ג, והא דמבוי מפולש ניתר בצוה"פ הוא רק כשאינו יותר מי', וכ"ה מבו' גם בד' המ"מ שם שכתב דהא דבפתח המבוי מהני צוה"פ הוא משום דסגי שם בקורה בעלמא,[[488]](#footnote-489) וכ"כ הב"י בסימן שס"ב ס"י בשם הסמ"ג עשין מ"ג והסמ"ק סימן רפ"ב, וכ"כ בשו"ע שם ס"י, ובביאוה"ל שם כתב דהיינו דכל הא דל"מ הצוה"פ הוא רק היכא דאיכא תרתי לריעותא.

ועי' בחי' הגר"ח בהל' שבת במש"כ באורך לבאר בד' הרמב"ם,[[489]](#footnote-490) ועמש"כ בדבריו בגליונות חזו"א שם.

הביאוה"ל בסו"ס שמ"ו כתב דלפ"מ שנקט לעיקר בדעת הרמב"ם דמהני צוה"פ בפרוץ מרובה כשאי"ז יותר מי', הרי דכל דהרשות מוקפת בצוה"פ שאינו יותר על י' מג' רוחות, חשיב דאיכא ג' מחיצות שלימות, ומהני ברוח רביעית צוה"פ אף ביותר מי', - אך החזו"א סימן ע' סקכ"ג ד"ה וכ' המ"ב נחלק ע"ז, דכל שהוא פרוץ מרובה מד' רוחות, והוא ניתר בצוה"פ, ל"מ צוה"פ ביותר מי' אף ברוח אחת, עיי"ש, וצ"ע.

התוס' בד"ה אילימא הק' דמ"ט בשיירא צריך ג' חבלים וכו' יעשו צוה"פ מד' רוחות, וכתבו בתי' בתרא דהוא משום דלא התירו בזה אלא בחצר שמוקף לדירה, וכ"כ בשו"ע סימן שס"ב ס"י דבבקעה ל"מ כשכל הרוחות ע"י צוה"פ, והמ"ב שם סקנ"ו פירש הטעם בזה והוא מד' הלבוש שם, דלא התירו בכה"ג אלא במקום שיש בו דיורים ודרך להיות שם פתחים הרבה, אך הגר"ז שם סי"ט פירש דהיינו דשאני אם ההיקף נעשה לצורך הדיורים, או דנעשה ההיקף רק כדי להתיר את הטלטול, וכ"ה משמעות ל' הטור שם, - והביאוה"ל שם נקט לעיקר דכל הא דל"מ בכה"ג בבקעה הוא רק ביותר מי', אך החזו"א בסימן ע' סקי"א מסיק דדעת התוס' והרא"ש דל"מ אף כשאי"ז יותר מי'.

והטור בסימן שס"ב כתב דכל הא דל"מ, הוא רק כשכל ד' הרוחות ע"י צוה"פ, אבל אם הי' ההיקף כתקונו אלא שיש בו פרצות יותר מי' מהני בי' צוה"פ אפילו אם הפרוץ מרובה, והובא במ"ב שם סקנ"ז, ועי' בחזו"א סימן ע' סקי"ב שתמה ע"ז, ועיי"ש במש"כ לדחוק בדבריהם, - ועי' עוד בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ח במש"כ שם בהך דינא דל"מ צוה"פ מד' רוחות בבקעה, ובמש"כ על דבריו בחזו"א סימן ע"ט סק"י, ואכמ"ל.

הפמ"ג בסימן שס"ג מש"ז סק"א נסתפק בצוה"פ מד' רוחות אם מהני מדאורייתא לאשוויי רה"י, והביאוה"ל בסימן שס"ב ס"י ד"ה כשכל הרוחות האריך להוכיח שנחלקו הראשונים בסוגיין בזה, והחזו"א בסימן ע' סקי"ג נחלק על דבריו, עיי"ש.

כ"ב אדר א' ע"ט

דף מס' 25

**י"א א' - דלית להו שקפי,** בפירש"י כתב דהיינו מזוזות שנחלצו אבניהם מכאן מכאן אבן יוצאת ואבן נכנסת ואי"ז צורת פתח, וכ"כ התוס' במנחות ל"ג ב' והרא"ש בהל' מזוזה סימן י"א, - אך הריטב"א פירש דהיינו דאין שם תיקון מזוזות מן הצד, וכ"כ התורי"ד, וכנראה זהו מה שפירש"י במנחות ל"ג ב' שאין להם מזוזות, וכ"כ המשכנו"י בסימן קכ"ג (סוד"ה והנה בגמ') בדעתו, ועיי"ש שהוכיח מד' עוד מרבוותא דס"ל כן.

המקו"ח בתיקון עירובין הק' ע"ד רש"י ודעימי' דאבן נכנסת ואבן יוצאת אי"ז צוה"פ, דא"כ היאך מהני קנים ללחיים דצוה"פ, אף שיש בהן ענפים נכנסין ויוצאין, - ועיי"ש שכתב לחדש דלענין מחיצה דצוה"פ ליכא לפסולא דפתחי שימאי, דאף דל"ה פתח, מ"מ הוי זה צורת הפתח, והא דפסלינן הכא בפתחי שימאי, היינו דוקא בכתלים שיש בכותל ד' אמות, דבכה"ג אינו נידון משום לחי,[[490]](#footnote-491) ובעינן פתח ממש, ובפתחי שימאי לאו פתח הוא, אך כל שאין בו ד' אמות דהוא נידון משום לחי, שפיר מהני הצוה"פ אף אם הו"ל כפתחי שימאי, עכ"ד,[[491]](#footnote-492) ועיי"ש שהוכיח לעיקר הדברים דבצוה"פ ל"ב שיהא פתח, מהא דאין עושין מזוזה בצוה"פ.[[492]](#footnote-493)

והחזו"א בסימן ע' סקכ"ה תמה ע"ז דאי"ז במשמעות סוגיית הגמ', דכל הפסול דפתחי שימאי הוא רק כשיש בכותל ד' אמות, ועיי"ש שכתב לישב לקו' המקו"ח, דבזמורות בולטין מהקנה לא חשיב כפתחי שימאי, שניכר שזהו בנינו ולא שנהרס ונפרץ, וכ"כ החזו"א ביו"ד סימן קע"ב סוסק"א, ועיי"ש בסו"ד שכתב שראוי להחמיר כד' המקו"ח וצריך לשפות את הקנים וליטול עוקציהן.[[493]](#footnote-494)

ומצאנו בפסקי רי"ד במנחות ל"ג ב' שפירש לד' רש"י, ז"ל, ופצימין הן או נסרים חלקים שנותנין וקובעין בצידי הפתח וכו' משימין בצידי הפתח מכאן ומכאן נסרים יפים והם הנקראים מזוזות וכו', ויש שעושין אותן מאבנים כשהבנין הוא מאבני גזית, שכל רוחב הכותל אין האבנים שוות זעג"ז אלא זו יוצאה וזו נכנסת כדי שיהא הבנין קשור יפה, אבל בצד הפתחים הוא משוה את האבנים שיעמדו חלקים ויפים ושוים כאילו היו נסרים, וזהו פתחי שימאי שהניח פרצה בתוך הכותל ויוצא ונכנס בה והאבנים מכאן ומכאן עומדות, ככל אבני הבנין זו נכנסת וזו יוצאה, אי"ז סימן פתח אלא פרצה בעלמא וכו', אבל אם השוה האבנים חלקים ושוים בצידי הפתח זהו סימן פתח, עכ"ל, ומבו' דעיקר הגריעותא היא משום דהכותל עצמו אינו נידון כפצימין ובעינן שיהיו נסרים הניכרים כפצימין, וכמש"כ הריטב"א, ואך דבכותל אבנים הרי דבמה שהוא משוה את הכותל בצד הפתחים, שלא יהא אבן יוצאת ואבן נכנסת, הו"ל היכר דפצימי הפתח, וע"כ כל שהניח אבן נכנסת ואבן יוצאת ככל אבני הבנין, וליכא היכר דפצימין, ל"מ, ולפ"ז מתישבים ד' רש"י הכא עם דבריו במנחות שפירש דלית להו שקפי היינו שאין להן מזוזות, וכ"ה מבו' גם בפסקי ריא"ז בהל' מזוזה, וכמש"כ המשכנות יעקב בסימן קכ"ג, ולפ"ז ניחא דבקנים שהם נידונים כפצימין, ליכא גריעותא כלל במה שיוצאין מהן ענפים.[[494]](#footnote-495)

בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן קמ"ג נקט בד' רש"י, דהגריעותא היא באבנים היוצאים שאינם ראויים לשמש כקנה דצוה"פ, וכ"ה משמעות ל' המאירי, ועיי"ש שהק' דמ"מ נימא דהאבנים היוצאים כמאן דליתא והויא מזוזת הפתח שוה,[[495]](#footnote-496) והוכיח מזה דבעינן דמזוזת הפתח תהא נראית בפתח, וע"כ הוא דהמזוזה שבפנים אינה מועלת לצוה"פ כיון דהאבנים היוצאים מחפים מקצת מן המזוזה,[[496]](#footnote-497) וכ"נ בד' המשכנות יעקב סימן קכ"ג (ד"ה ויש ללמוד) שכתב דבע"כ דאיירי כשאין בין האבנים היוצאין ג"ט, דאל"כ פשיטא דאי"ז כלום, והרי דכל הנידון הוא על האבנים היוצאין שיהיו כמזוזה.

אך בד' החזו"א בסימן ע"ב סקכ"ה וביו"ד סימן קי"ב סוסק"א נראה שנקט דבכה"ג דאבן נכנסת ואבן יוצאת הויא הגריעותא בכל המזוזה דאינה כדרך דצוה"פ ואין תורת מזוזה עלי', וזהו שחילק דהיינו רק כשהוא בדרך הירוס, ונת' לעיל, ולפ"ז לא מצינו להכשיר משום המזוזה שבפנים.

הט"ז בסימן שס"ג סקי"ט כתב דאם יש תחת החבל בכותל יוצאים חיפופים עד (י"ט) [ג"ט] סמוך לקרקע יש לסמוך עליהן ללחי של צוה"פ, והתו"ש שם סקי"א וסקס"ד הק' ע"ז דכיון דיש ריוח בין החיפופים הו"ל כפתחי שימאי, ועיי"ש שכתב דדעת הט"ז דכל שאין ביניהם ג"ט שפיר דמי ול"ה כפתחי שימאי, וכתב דלא משמע כן.[[497]](#footnote-498)

אך הגר"ז שם סל"ג הסכים לדינא לד' הט"ז דשפיר מהני בכה"ג שאין ביניהם ג"ט, וכ"נ במ"ב שם ס"ק קי"ג שנקט כן לעיקר, ועי' גם בשעה"צ שם סקי"ט שהק' ע"ד התו"ש שפסל בזה מסוגיית הגמ' לקמן ט"ו א'.

הריטב"א בע"ב הק' לפי דבריו דכל דליכא תיקון מזוזות ל"ה צוה"פ, דא"כ היאך מכשרינן בקנה מכאן וקנה מכאן, הרי ליכא שקפי, וכן הק' הר"ן, וכתב דכל הא דבעינן שקפי, הוא בפתח שבכותל, דכשאין מזוזות אף דפני הכותל שוין אינו נראה אלא כפרצה, אבל בקנים שפיר ה"ז נראה כצוה"פ בלא שקפי.

והמקו"ח בתיקון עירובין כתב לפרש בדבריו דהיינו דבצורת הפתח מהני אף פתחי שימאי, וכל הא דפסלינן בפתחי שימאי הוא רק בפתח שבכותל שאינו מועיל משום צורת הפתח, כיון דהוא ד' אמות ואינו נידון משום לחי, וצ"ע היאך זה מתישב בל' הריטב"א, - אך החזו"א בסימן ע"ב סקכ"ה פירש בדבריו, דבמעמיד קנים לצוה"פ, כיון דאין דרך לעשות בנין כ"ש לכותל, שפיר ניכר שהוא משקוף הפתח, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבאמת אם הוסיף קנים הרבה זה אצל זה, יצא מתורת משקוף, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בעיקר ד' הריטב"א.

התורי"ד לעיל ב' א' כתב דב' כתלי המבוי וקורה על גביהן ל"ה צוה"פ, דלצוה"פ בעי ב' מזוזות מב' הצדדין שיהא הדלת שוקף עליהן בלא הכתלים, וכ"כ המאירי לקמן בסוגיין, וכ"ה מבו' גם בד' ריו"נ שם, ועי' גם בדרכי משה בסימן שס"ג סקי"ג שכתב דכתלי המבוי ל"מ לדין קני צוה"פ, דאל"כ אין לך קורה שאין בה צוה"פ, וכ"כ המג"א שם סקכ"ח, ועיי"ש שהק' ממש"כ הטוש"ע בסימן תר"ל ס"ג דכשנותן קנה ע"ג דופן הסוכה חשיב כצוה"פ, וכתב דאפשר דשאני התם דחומרא בעלמא היא לעשות צוה"פ.[[498]](#footnote-499)

ובתשו' חת"ס ח"ו סימן ל"ד כתב דלדעת הרא"ש בהל' מזוזה סימן י"ד והטור בסימן רפ"ז דראשי הכתלים חשיבי מזוזות, ה"נ ה"ז מועיל לדין צוה"פ, ועיי"ש שכתב דלדעתם צ"ל דהא דקורה ל"ה צוה"פ, הוא כשהקורה באמצע המבוי, ועי' גם בחזו"א יו"ד סימן קע"ב סק"ב וסק"ג שעמד בזה.

**וחד אמר דלי"ל תקרה,** בפירש"י כתב דהיינו שאין כלום בנין למעלה מן הפתח אלא כל הכותל חלוק כפתחה עד ראשו, - והתוס' במנחות ל"ג ב' פירשו דהיינו דהמשקוף אינו שוה אלא אבן נכנסת ואבן יוצאת, וכ"כ הרא"ש בהל' מזוזה סימן י"א, ובתשו' בנין ציון סימן כ"ז כתב דמד' רש"י שלא פירש כן, משמע דבמשקוף מהני אף באבן יוצאת ואבן נכנסת, ול"ד למזוזה דל"מ בכה"ג, עיי"ש,[[499]](#footnote-500) - והריטב"א פירש דהיינו כשלא נתנו שם תקרה הנקרא בלשון הכתוב משקוף וכל כיו"ב אינו אלא כחור בעלמא, וזה ע"ד הא דס"ל דבעינן תיקון מזוזות, וה"נ בעינן תיקון משקוף.

בד' רש"י משמע דכל דהמקום מקורה והתקרה נמשכת מעל מקום הפתח שפיר דמי, ול"ב שיהא משקוף יורד מן התקרה, וכ"כ הראבי"ה בסימן תר"ו בדין סוכה, דאם מגיעים ב' קנים העומדים לצוה"פ עד הסכך א"צ קנה על גביהן דהסכך הוא במקום קנה על גביהן, ול"ד לפתחי שימאי דלי"ל תקרה שאינו חשוב פתח, דהתם אין עליהן כלום מלמעלה,[[500]](#footnote-501) וכ"כ הרמ"א בסימן תר"ל ס"ב, וכן נקט המג"א בסימן שמ"ו סוסק"ג,[[501]](#footnote-502) ובד' הראבי"ה שם משמע דכה"ג הו"ל צוה"פ אף לענין שבת, אך בתשו' נפש חי' סי' ל"ה כתב דרק בסוכה מהני בכה"ג, דכמו שהקילו בסוכה דראש הדופן חשיב כקנה לצוה"פ, וכמש"כ המג"א בסימן שס"ג סקכ"ח, ה"נ מהני אף התקרה העליונה לצוה"פ, עיי"ש.

ממה שאמרו דהא דל"מ בדלית לי' תקרה הוא משום דהוי פתחי שימאי, משמע דאף בלא הקנה שעל גביהן איכא לעיקר הצוה"פ, ואך דל"מ משום דהוי פתחי שימאי, וכ"ה מבו' מפי' ר"ח בסוגיין דצוה"פ מן הצד היינו בדליכא קנה על גביהן, ומבו' דאין הקנה על גביהן מעיקר הצוה"פ, ואך דבלא הקנה שעל גביהן אי"ז דרך צוה"פ, וע"ז ה"ז מועיל לענין כלאים, ועי' באבנ"ז סימן רע"א סק"י וסימן רצ"ה סקי"ד שעמד בזה, וכתב לפ"ז דכל דאיכא קנה מלמעלה והוא כדרך פתחים, שוב הקנים שמכאן ומכאן לבד מתירין, ועיי"ש מש"כ כמה מילי לפ"ז.[[502]](#footnote-503)

ובסימן רע"א הביא האבנ"ז מש"כ המחה"ש בסו"ס שס"ב והובא במ"ב שם סקס"ו ובשעה"צ סימן שס"ג סקי"א, דהקנים שבצדדים צריך ליזהר שלא ינידם הרוח, כיון דהם משום מחיצה ומחיצה שהרוח מנידה לא מיקרי מחיצה, אבל הקנה שעל גבן נהי דצריך ליזהר שלא ינטל ע"י הרוח, אבל אי הרוח ינידו אין בכך כלום, דעיקר המחיצה תלוי בב' הקנים העומדים מן הצד, אך המשכנו"י בסימן קכ"ג (עמ' קנ"א ד"ה וכן יש) נקט בפשיטות דגם בקנה העליון בעינן שלא ינידו הרוח, (והביאו המ"ב שם), ועי' גם בחזו"א סימן ע"ז סק"ו שתמה ע"ד המחה"ש, ונקט דאף הקנה העליון הוא מכלל עיקר המחיצה דצוה"פ, ועי' גם בדבריו בסימן ס"ז ס"ק כ"ב - כ"ד שנקט כן, ואכמ"ל.[[503]](#footnote-504)

**צוה"פ מן הצד**

**צוה"פ שעשאה מן הצד לא עשה ולא כלום,** בביאור דין זה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו שמתח הזמורה מזל"ז באמצעיתו ולא על ראשיהן, והריטב"א כתב לפרש דהיינו שלא נתן את הקנה העליון ע"ג הקנים אלא בצידם או סמוך לראשם או באמצעיתם, וכתב דמש"כ רש"י באמצעיתן ל"ד הוא, והר"ן בפ"ק דסוכה הוסיף לפרש דהוא משום דלא מיקרי פתח אלא כשהמשקוף על ב' המזוזות, וכל היכא "שאין שם פתיחה תחת המשקוף" לא, ולפי דבריהם לכאו' כל הא דל"מ, הוא רק כשאין הקנה ע"ג חלל הפתח שבין ב' הקנים אלא מצידו, (דזהו דהוי מן הצד, דהקנה העליון אינו על חלל הפתח אלא בצד חלל הפתח), אך כל שהקנה הוא ע"ג חלל הפתח, אף שאינו ע"ג הקנים אלא ביניהם, שפיר מהני, ועי' בתשו' חבלים בנעימים סימן י"ט שכתב כן בשם הגר"ח זצ"ל דבכה"ג לא חשיב כצוה"פ מן הצד, (ועיי"ש שכתב שעשו כן למעשה).[[504]](#footnote-505)

**ב** האו"ז בסימן ק"י פירש דהיינו שנתן הקנה בין ב' הקנים מזל"ז באמצעיתו ולא על ראשיהן, דבעינן שיהא מונח על ראשי אותן ב' הקנים, והובא בהג"א סימן י"ד, ומבו' דאף דהקנה הוא ע"ג חלל הפתח שבין ב' הקנים מ"מ ל"מ, דבעינן שיהא ע"ג הקנים,[[505]](#footnote-506) והחמד משה בסו"ס שס"ב פירש כן גם בד' רש"י, ועמש"כ התו"ש שם סקכ"ט, וכן נקטו הפוסקים לדינא.[[506]](#footnote-507)

והט"ז בסימן שס"ב סק"ד כתב דכל הא דל"מ, הוא רק כשהקנים שבצדדים בולטין למעלה מן החבל, אך כל שכרך החבל בקצה העליון של הקנים ואין בולט מהקנה למעלה מהחבל כשר, ודקדק כן ממש"כ רש"י באמצעיתו ולא על ראשיהן, וכ"כ האלי' רבה שם סקט"ז, ועיי"ש במשנ"ב סקס"ד שכתב דכל האחרונים חולקים ע"ד הט"ז ואף בכה"ג ל"מ.[[507]](#footnote-508)

והאהעו"ז בסימן שס"ב סי"א כתב לפרש בד' המרדכי בסימן תע"ח דאף אם הקנה העליון הוא בגובה יותר מעל ב' הקנים ל"מ אם אין מגיע כנגד ב' ראשי הקנים למעלה, אלא הוא כנגד החלל שביניהם, וכ"ה במ"ב סימן שס"ב סקס"ג, וכ"ה מבו' בחזו"א סימן ע"א ריש סקי"א, אך הערוה"ש שם סל"ג כתב, דכל שאין הקנה שבאמצע רחוק ג"ט מכנגד הקנים שבצדדים, כשר.

**ג** הרי"ף כתב בשם ר"ה גאון דהיינו שעשה הצוה"פ בקרן זוית דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ומבו' בדבריו דכל שהוא בקצה הרוח הו"ל כקרן זוית, וכ"כ הרמב"ם בפט"ז משבת ה"כ,[[508]](#footnote-509) ועמש"כ בקה"י סימן ו' לדון בשיעור העומד דבעינן שיהא בקצה הרוח, דתו לא חשיב כצוה"פ מן הצד,[[509]](#footnote-510) - והראשונים בסוגיין ולעיל ו' א' נחלקו ע"ז מתרי טעמי, חדא, דלא חשיב כקרן זוית אלא כשהוא אוכל ב' רוחות, ועוד, דצוה"פ מהני אף כשהוא בקרן זוית.[[510]](#footnote-511)

**ד** בפי' ר"ח כתב דהיינו שהעמיד מזוזות בלא תקרה אלא קנה מכאן וקנה מכאן, והא דקרי לה מן הצד, היינו שיש שם קנים מן הצדדים ואין שם קנים על גביהן, והרשב"א תמה הרבה על פירושו, עיי"ש.[[511]](#footnote-512)

**ה** בפי' ר"ח בע"ב כתב בשם י"מ דהיינו כשהי' קנה עומד כנגד הקונדס הנעוץ בזויות, ונתן קנה על גביהן צדו אחד על הקנה וצדו אחד על הקונדס, שנמצא כצורת פרצה ולא כצורת פתח, שהרי לא עשה לה מזוזות אלא הקונדס נתן במקום מזוזות, והיינו דהקונדס שהוא בזוית ונתון לסיום המקום, אינו ראוי לשמש כמזוזה.[[512]](#footnote-513)

**ו** ההשלמה כתב בשם הראב"ד שפירש דהיינו כשהניח הקנה האחד בצד כותל המבוי והקנה האחר באמצע המבוי וקנה על גביהן, והניח השאר פרוץ, ועיי"ש שכתב דהא דל"מ בכה"ג הוא משום דאתי אוירא וכו' ומבטל לי' לקנה אמצעי,[[513]](#footnote-514) וכ"כ בשמו בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ד', וכ"נ בד' הרשב"א לעיל י' ב' שפירש כן בדבריו, ועיי"ש שנחלק ע"ז דבצוה"פ לא אמרינן אתי אוירא.

והמאירי כתב לפרש דלפי הצד דה"ז מועיל, סגי במה שעשה צוה"פ ברוחב ד"ט, להתיר את כל הרוח שבין הקונדיסים, עייש"ה, ומבו' דמכח שעשה צוה"פ ברוחב ד"ט, יש תורת פתח על כל הפתח שבין ב' הקונדיסים, - ולפ"ז מתפרש טעם הא דל"מ, משום דל"מ הצוה"פ שעשה בצד ליתן תורת פתח על שאר הפתח, והמאירי כתב דמכח זה ל"מ אף אם הצוה"פ היא על רוב הרוח, ומשמעות דבריו דהוא משום דצוה"פ לא חשיב כעומד להתיר את הפרוץ שבצידו.

בטעם פסולא דצוה"פ מן הצד כתב הרא"ש דהוא משום דאינו דומה לפתח שהמשקוף נתון על ב' המזוזות, ועד"ז כתב הריטב"א דהוא משום דלא מיחזי כצורת פתח, ומשמעות דבריהם דלאו דינא הוא דלא חשיב כפתח בכה"ג, אלא הוא משום דאי"ז כדרך צוה"פ, - אך בל' הר"ן בסוגיין ובפ"ק דסוכה משמע דדינא הוא דלא מיקרי פתח אלא כשהמשקוף ע"ג ב' המזוזות.

האחרונים נחלקו בגונא שחקק בקנים שבצדדים ונתן את הקנה העליון בתוך החקק, אם חשיב כצוה"פ מן הצד, עי' בפמ"ג במש"ז סימן שס"ג סקי"ט ובתשו' נפש חי' סימן ל"ד ובמ"ב סימן שס"ב סקס"ד ובחזו"א סימן ע"א סק"ט,[[514]](#footnote-515) ועיי"ש בסקי"ב שכתב דאף דבכה"ג כשר, מ"מ כל שהקנה שבצד עב מלמטה ודק למעלה והניח קנה העליון מן הצד, איכא גווני דל"מ, עיי"ש.

והפמ"ג שם ובסימן שס"ב סק"ד כתב דאם נעץ מסמר ע"ג הקנים שבצדדים וקשר שם את החבל העליון שפיר דמי, וכ"כ בתשו' הגר"נ אדלר שהובאה בבנין ציון סימן כ"ו, ועמש"כ בזה בתשו' חסד לאברהם קמא סימן ל"א, ובנפש חי' שם.

בתשו' משכנו"י סימן קכ"ג עמ' קנ"א ד"ה וכן יש כתב דכל שהחבל העליון נכפף למטה בעיגול, יש לפסלו משום דהוי כמן הצד, ועיי"ש שכתב עוד טעמים אחרים בזה, והיינו משום דהחלק הנכפף אינו מע"ג מקום הקנים אלא ביניהם, - אך בד' החזו"א סימן ע"א סק"י מבו' דאין לפסול בזה משום מן הצד, ודן לפסול בזה מטעם אחר, עיי"ש, ולכאו' הוא לטעמי' שם סק"ט שהכשיר כשנתן את הקנה העליון בחקק שבקנים שבצדדים, והיינו דמד' המשכנו"י מבו' דלא סגי במה שהקנה העליון מונח ע"ג הקנים שבצדדים, אלא בעינן שלא יהא בחלל שבין הקנים אלא יהא מעליהן, ולפ"ז יש לפסול גם כשנתן את הקנה העליון בחקק שבקנים שבצדדים, - אך בגונא דהחבל העליון יוצא מקצתו לחוץ, כתב החזו"א שם סק"י ובסימן ע"ז סק"ו דפסול.

החזו"א בסימן ע"א סוסק"ו כתב דכל שהעמיד את הקנים שבצדדים בשיפוע כלפי חוץ ונתן קנה על גביהן כשר, ולא חשיב כמן הצד, ושם סוסקי"א פקפק בזה, דכיון דאין לקנה העליון מזוזה על הארץ כנגדו, י"ל דלא מיקרי משקוף ע"ג מזוזות.[[515]](#footnote-516)

ועד"ז נחלקו האחרונים בדין עמודי הטלגרף שיתידות יוצאין מן העמודים לצדדים והחוט העליון נתון על גביהן אם חשיבי כצוה"פ, והמ"ב בסימן שס"ב סקס"ד ציין לדבריהם, והאבנ"ז בסימן רצ"ו סק"ב כתב דל"מ, משום דבעינן שיהא הקנה העליון ע"ג הקנים שגבוהין י' טפחים ומגיעים על לארץ שיהא עליהן תורת מחיצה, ול"מ ליתן את הקנה העליון על יתידות היוצאים מן הקנה, שאין עליהן תורת מחיצה כלל,[[516]](#footnote-517) והחזו"א שם סוסקי"א נקט בפשיטות לפסול בכעי"ז, ולא דן להכשיר אלא בגונא דכל אלכסון של הקנים מן הארץ עד קנה עליון הוא על מדה שוה, דבכה"ג י"ל דחשיב כקנה על גביהן, עיי"ש.

ולכאו' כל המקום לדון בהני תרי גווני, הוא רק אם פסולא דצוה"פ מן הצד הוא משום דבעינן שיהא הקנה העליון ע"ג הקנים שבצדדים, אך למש"כ הר"ן דפסולא דצוה"פ מן הצד הוא משום דבעינן שיהא המשקוף על חלל הפתח, ודאי דל"מ בהני גווני.

**ומתח זמורה מאילן לאילן,** מבו' דאילן מהני לדין קנים דצוה"פ, וצ"ע דמ"ט ל"ה כאבן יוצאת ואבן נכנסת דהו"ל פתחי שימאי, שהרי האילן יוצאים ממנו ענפים,[[517]](#footnote-518) - ומוכח מזה או כמש"נ מד' הרי"ד דהא דל"מ באבן יוצאת ואבן נכנסת הוא רק משום דהוי מכלל הכותל ולא חזינן לה כמזוזות הפתח, או כמש"כ המקו"ח דבקנים דצוה"פ לא איכפת לן דהוו כפתחי שימאי, או כמש"כ החזו"א דל"ה פתחי שימאי אלא כשהוא בדרך הירוס.[[518]](#footnote-519)

כ"ט אדר א' ע"ט

דף מס' 26

**י"א ב' - צוה"פ שאמרו צריכה שתהא בריאה כדי להעמיד בה דלת,** בפי' ריו"נ כתב דגם הקנה העליון בעינן שיהא ראוי לקבל דלת, וכ"כ המאירי, - אך האו"ז בסימן ק"י כתב דהקנה שמן הצד צריך שיהא בריא כדי להעמיד בו דלת, ומשמע דל"ב שהקנה העליון יהא ראוי לקבל דלת, וכ"כ הריב"ש בסימן ת"ה דהלחיים היו שתהיינה בריאות לקבל דלת, אך הקורה של מעלה סגי בכ"ש,[[519]](#footnote-520) וכ"כ השו"ע סימן שס"ב סי"א.

והאבנ"ז בכ"ד סימן רס"ו סק"ד סימן עד"ר סק"ד וסימן רע"ו סק"ו כתב בשם הרשב"א כת"י בסוגיין דהא דבעינן שתהא הצוה"פ בריאה להעמיד בה דלת, הוא משום דאף דל"ב דלת מ"מ בעינן חזי לדלת, ואף למ"ד דל"ב היכר ציר, הוא משום דראוי לעשות היכר ציר, ולא נמצא כן בד' הרשב"א שלפנינו, וצ"ע.[[520]](#footnote-521)

**צריכה היכר ציר,** בפירש"י כתב דאע"ג דא"צ דלת מיהו חזיא לדלת בעינן, וכ"כ בפסקי רי"ד ובאו"ז סימן ק"י, וכ"כ הסמ"ג עשין דרבנן א' והסמ"ק סימן רפ"ב, ולפ"ז לכאו' סגי במה שיש היכר ציר באחד מן הקנים, - אך בד' המאירי משמע דבעינן שיהא היכר ציר בב' הקנים, וכן משמע בד' הריא"ז ה"א דין כ"ז, וצ"ע.[[521]](#footnote-522)

הקר"א כתב דהא דבעינן שתהא בריאה לקבל דלת והיכר ציר אינו אלא מדרבנן, והוכיח כן מהא דלגבי ד' קונדסים וגבי מעשה דריב"נ משמע דל"ה כל הני מילי ואפ"ה ה"ז מתיר לענין כלאים, - אך בתשו' משכנות יעקב ריש סימן קכ"ג משמע שנקט דהוא דינא דאורייתא, וע"כ נקט דאין להקל בזה מספק, אלא משום דתיקון רוח רביעית במבוי הוא מדרבנן.

הראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה אם בעינן היכר ציר ובעינן שתהא ראוי' לקבל בה דלת, דהרי"ף והרמב"ם בפי"ז משבת הי"ט כתבו דבעינן שתהא בריאה לקבל דלת, ולא הביאו דצריכה היכר ציר, והרשב"א נקט לעיקר דא"צ אף שתהא ראוי' לקבל דלת, ובשם הראב"ד כתב דבעינן היכר ציר ושתהא בריאה לקבל דלת, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד בשם המהר"ם, וכ"כ הרי"ד והריא"ז, וכ"כ הטור בסימן שס"ב.

והשו"ע בסימן שס"ב סי"א כתב דבעינן שיהיו הקנים שבצדדים חזקים לקבל דלת, ולא הצריך היכר ציר, ובתשו' משכנות יעקב סימן קכ"ג האריך דנכון להחמיר כד' רוב הראשונים דצריך היכר ציר.

**רב נחמן אמר א"צ ליגע ורב ששת אמר צריכין ליגע,** המרדכי בסו"ס תע"ח כתב דפלוגתייהו היא אף ביותר מג', מדמייתי ראי' מכיפה,[[522]](#footnote-523) ועוד דבפחות מג' אפי' רב ששת מודה דפחות מג' כלבוד דמי, - והתו"ש בסימן שס"ב סקכ"ז עמד בזה, דלכאו' שפיר י"ל דלדעת רב ששת ל"מ אף בפחות מג' משום דפתחא כי האי לא עבדי אינשי, ועיי"ש מש"כ בזה.[[523]](#footnote-524)

המאירי כתב דהא דא"צ ליגע הוא משום דכל שהקנים גבוהין י' טפחים אמרינן גוד אסיק, וכ"כ באהל מועד שער עירובין דרך ב' נתיב א', וכ"כ בתשו' מים עמוקים להר"א מזרחי סימן כ"ו, והביאו בגל' הגרע"א סימן רס"ב סי"א ובמ"ב שם סקס"ב,[[524]](#footnote-525) אך בתשו' ברית אברהם או"ח סימן ט"ז סק"ב נקט דל"ב בזה לדינא דגוד אסיק, וכ"נ בחזו"א סימן ע"א סקי"ג.[[525]](#footnote-526)

ובל' המאירי משמע דבזה עצמו הוי הפלוגתא דר"נ ור"ש אם אמרינן גוד אסיק בזה, וצ"ע לפ"ז בהא דמייתינן לה מההיא דכיפה, אף דהתם בפשוטו ל"ש לומר גוד אסיק, כיון דיש דבר ממשי מפסיק, וכמש"כ בתשו' ברית אברהם שם סק"ד ובאבנ"ז סימן רצ"א סקי"ב, (אך בדברי יחזקאל סימן ו' סק"ד כתב דשפיר אמרינן גוד אסיק אף כשיש דבר ממשי מפסיק), וגם לכאו' לגבי מזוזה ל"ש כלל דינא דגוד אסיק, דהוא דין האמור במחיצות.

ושמא צ"ל דאין עיקר הפלוגתא בדינא דגוד אסיק, אלא פליגי במזוזות שאין מגיעין למשקוף אם הוי כצורת פתח, ואך דגם למ"ד דס"ל דהוי כצורת פתח, מ"מ בעינן לדינא דגוד אסיק, דאל"כ ליכא צירוף בין המזוזות למשקוף, ולפ"ז ניחא דבכיפה דהמזוזות והמשקוף מחוברין זל"ז, מהני אף בלא דינא דגוד אסיק.

**כיפה,** בל' רש"י בכל סוגיין משמע דכל הא דחכמים פוטרין הוא רק משום דליכא רוחב ד' ואין פתח פחות מד', אך כל דאיכא רוחב ד', אף אם כל המזוזות הם בעיגול הוי פתח מעליא, וכ"ה מבו' גם בפירש"י ביומא י"א ב', וכ"כ התו"י שם, וכ"כ הב"י והב"ח ביו"ד סימן רפ"ז בדעת רש"י, וכ"כ הט"ז שם סק"ב והש"ך שם סק"ב, והב"ח והט"ז שם כתבו כן גם בדעת הטור שם, אך הב"י שם פירש בדעתו דאף אם ה"ז רחב ד' ל"מ כל שהמזוזות שבתוך י' עגולות.[[526]](#footnote-527)

אך הריטב"א בסוגיין וביומא שם כתב דלא חשיב פתח לענין מזוזה אלא כשיש מזוזות עומדות שוון מן הצד גבוהות י', וכל שהמזוזות עגולות לא חשיבי כפתח, וכ"כ הר"ן, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רע"א.

הריטב"א כתב דבעינן שיהא המשקוף שוה, והא דמחייבי רבנן במזוזה כשיש ברגלי' י', הוא משום דיש בנין שוה מע"ג הכיפה, וכיון דיש ברגלי' י' ביושר ויש על גבי' בנין שוה, יש לנו מזוזות וסף, ואותו עיגול שביניהם יהא כמי שאינו,[[527]](#footnote-528) וזהו דמייתינן מינה דא"צ ליגע, ועיי"ש שכתב די"מ דלא מייתינן מינה דא"צ ליגע, דשאני הכא דאין אויר מפסיק, - והריטב"א ביומא י"א ב' נסתפק אם בעינן שיהא המשקוף ישר, ומבו' בדבריו דאי נימא דל"ב שיהא המשקוף ישר, ליכא לאתויי מינה דא"צ ליגע, ואי"ז מתישב אלא להגיר' דלא מייתינן מינה דא"צ ליגע.

אך למש"כ הב"י ודעימי' בדעת רש"י דאף מזוזות עגולות מהני, ולכאו' כ"ש דמשקוף עגול מהני, צ"ע דא"כ מה מייתינן מינה דא"צ ליגע,[[528]](#footnote-529) - ובתשו' בנין ציון סימן כ"ז כתב לפרש בזה, דהוא משום דבמקום שמתחיל להתעגל אכתי לא חשיב כמשקוף, כיון שאינו מונח על הרוחב, וגם ל"ה מזוזות משום דהפתח במקום זה אינו רחב ד', ונמצא דאין המזוזות נוגעין במשקוף, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קס"ז, ועמש"כ בזה בע"א באבני נזר סימן רס"ד, ובשערי ציון סימן ג', ובחזו"א סימן ע"א סק"ג, ובשלום יהודה סימן ע"ח.

הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ד כתב בדין כיפה, דכל שאין בגובה המזוזות י' טפחים פטורין מפני שאין לו משקוף, והכס"מ שם תמה, דאם חשיב דאין לו משקוף, א"כ מ"ט היכא דיש בגובה המזוזות י' טפחים מהני, - והט"ז ביו"ד סימן רפ"ז סק"ג כתב לפרש, דכל דיש בגובה המזוזות י' חשבינן לכל החלק המתעגל כמשקוף, אך כשאין בגובה המזוזות י' וליכא מזוזות אא"כ נימא דמה שמתעקם הוא נחשב למזוזה, א"כ אין לך משקוף, דכל העיקום כחדא חשבינן לי' וא"א לעשות ממנו מזוזות ומשקוף, ועמש"כ להוסיף בזה בעמק ברכה דיני מזוזה אות ו' בשם הגר"ח.

ובד' הרמב"ם אלו מבו' דאף דהמשקוף הוא בעיגול חשיב כמשקוף, וקשיא לפ"ז דמה מייתינן מינה דא"צ ליגע, והאבנ"ז בסימן רצ"א סקי"ג כתב דבע"כ דהרמב"ם ל"ג לה, וכמו שהביא הריטב"א דיש דל"ג לה, ועיי"ש שעמד ע"ז דא"כ מ"ט פסק הרמב"ם דא"צ ליגע, הרי הלכתא כרב ששת באיסורי כנגד רב נחמן, ועיי"ש בסקי"ד במש"כ בזה, ועמש"כ עוד בזה הפמ"ג במש"ז בסימן שס"ג סקי"ט והחזו"א בסימן ע"א סק"ג והשלום יהודה בסימן ע"ח.

בפירש"י כתב דכל שאין רחב ד' ל"מ משום דאין פתח פחות מד"ט, אך בד' הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"א משמע דל"ב שיהא הפתח רחב ד', וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן רפ"ז סק"ד בדעתו, וכ"ה מבו' בדבריו בפט"ז משבת ה"כ, וכמש"כ המ"מ שם, ועיי"ש שכתב דהא דהכא בעינן רוחב ד', הוא משום דר"מ דלא אמרינן חוקקין להשלים אלא כשיש בה ד', וצ"ע, והערוה"ש ביו"ד סימן רפ"ז ס"ט כתב דמ"מ בעינן שיהא רחב ג', דבלא"ה ודאי לא חשיב כפתח כיון דהו"ל לבוד, וכ"כ החזו"א בסימן ע"א סק"ד וסק"ו.

ובדין צוה"פ לענין דיני מחיצות, מבו' בד' המאירי בחי' לעיל בסוגיין בשם הראב"ד דל"מ אלא כשהוא רחב ד', והמ"ב בסימן תר"ל סק"ט הביא ב' דעות בזה אם בעינן שיהא הצוה"פ רחב ד', ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ע"ה סקט"ו וסימן ע"ז סוסק"ה.

הרשב"א לעיל בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דצוה"פ מהניא אף כשאינה גבוהה י', ועיי"ש שהק' ע"ז דצוה"פ לא עדיפא ממחיצה גמורה דכל מחיצה שאינה גבוהה י' ל"ה מחיצה, ועוד, שהרי אמרו הכא דכל שאין ברגלי' י' פטורה מן המזוזה, והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג (ה"י) פסל בזה רק משום דאין מחיצה פחותה מי',[[529]](#footnote-530) - והמאירי בריש פירקין ולעיל ה' א' כתב דמודה הרמב"ם דל"מ צוה"פ כשאינה גבוהה י', ומה שהכשיר הרמב"ם הוא כשהצוה"פ עצמה גבוהה י', אלא שכתלי המבוי אינם גבוהין י', וכ"כ בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער י', וכעי"ז כתב הגר"א בסימן שס"ג סכ"ו, והביא שם מש"כ הרמב"ם גופי' בפט"ז משבת הי"ט דבעינן שיהיו הלחיים גבוהין י"ט, - ועי' בדברי יחזקאל סימן ו' שהאריך לפרש בד' הרמב"ם בע"א.[[530]](#footnote-531)

ה' אדר ב' ע"ט

דף מס' 27

**צ"ד א' - מותרים באותו שבת ואסורים לעתיד לבא,** הרש"ש כתב דכל הא דשרינן מכח דהואיל והותרה הותרה, הוא משום דגם עתה אחר שנפלו אינו אסור אלא מדרבנן, אבל אם אסור מדאורייתא ודאי לא שרי מטעם הואיל, ובסו"ד מבו' דמכוון דבריו הוא דלא התירו אלא היכא דהוי רה"י דאורייתא, אך כל דל"ה רה"י דאורייתא לא התירו, אף דהויא כרמלית ואין איסור הטלטול אלא מדרבנן,[[531]](#footnote-532) - ועד"ז מבו' ממש"כ התוס' בע"ב סוד"ה ולשמואל, דדעת רב דאם נפרצה ביותר מעשר ל"ה מתיר ר' יהודה אף לאותה שבת, וכ"כ בפי' ריו"נ במשנתינו והרי דלא שרי ר' יהודה אלא היכא דעיקר מחיצות הרשות קיימות, ולא נחלקו רב ושמואל אלא אם שרי בנפרצה יותר מי' ברוח שלישית ורביעית דמדאורייתא הוי רה"י, אך בגונא דבטל עיקר ההיקף דהרשות, מסתבר דלכו"ע אסור.[[532]](#footnote-533)

**תוד"ה מ"ש מרוח אחת, וא"ת מרוח אחת אע"ג דהוי פרוץ מרובה ניתרת בפס ד' וכו' אבל בב' מחיצות לא משתרי בהכי דג' מחיצות דאורייתא,** וכן הק' הרשב"א והריטב"א, והיינו דאע"ג דקי"ל דלחי משום מחיצה, ודעת המרכה"מ בפי"ד משבת ה"א דפס ד"ט הוי מחיצה דאורייתא אף למ"ד דלחי משום היכר, מ"מ מדרבנן בעינן ג' מחיצות גמורות, ול"מ לחי ברוח שלישית, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל י"א ב', וכ"כ התוס' לעיל י"ב ב' ד"ה איתיבי', - ומש"כ התוס' דג' מחיצות דאורייתא, היינו משום דעיקר הא דל"מ לחי ופסין ברוח שלישית הוא מכח הא דג' מחיצות דאורייתא, והצריכו חכמים שיהיו מחיצות גמורות, דמה"ט הוא דלדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא מהני לחי או קורה אף ברוח שלישית.

בד' התוס' וש"ר הכא נתחדש, דכ"ה דל"מ לחי ברוח שלישית, ה"נ פסי חצר אינם מועילין ברוח שלישית, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ג הע"ו, והמאירי לעיל י"ב א' בשם הרשב"א, והריא"ז לעיל בפ"ק ה"א דין כ"ג, וכ"ה מב' בד' הר"ן לעיל י"א א', וכ"כ הדרכי משה בסימן שס"ג סק"י והבית מאיר בסימן שס"ה והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז.

אך בחי' הריטב"א לעיל י"א א' ריש ד"ה חצר משמע דחצר שנפרצה מב' רוחות סגי לה בב' פסין, וכ"נ בד' הרי"ד בפסקיו לעיל ז' ב', עייש"ה, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ד ס"ב והמ"ב שם סק"ד, והחזו"א בסימן ס"ה סקל"ג תמה ע"ז, והביא מד' הביאוה"ל בסימן שס"ב ס"ח דמבו' דל"מ פסין אלא ברוח רביעית, וצ"ע.

**וי"ל דהכי פריך לר' יהודה דאית לי' לקמן ב' מחיצות דאורייתא,** הרשב"א הק' דאם אתיא כר' יהודה, א"כ מה לי דנפרצה בקרן זוית, הרי לדידי' אף מבוי מפולש שנפרץ ביותר מי' ניתר בלחי מכאן ולחי מכאן, ולא גריעי מותר הכתלים מלחיים,[[533]](#footnote-534) וכתב דכיון דנפרצה בקרן זוית והו"ל פרצה, אינה ניתרת בלחיים, דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, והו"ל כפרצה יותר מי"ג ושליש או יותר מכ', דמודה ר' יהודה דאינה ניתרת בלחי וקורה, וכ"כ הריטב"א.

והרשב"א כתב בשם הראב"ד, דאף דשרי ר' יהודה במבוי כה"ג, מ"מ בחצר מודה דבעינן ג' מחיצות מעלייתא ורביעית שלא תהא פרצתה יותר מי', דגבי חצר משוו ר' יהודה וחכמים משום דבעיא הרחקה טפי מפני שמשתמש בה הרבה, וע"כ הוא דאסרינן בזה כשנפרצה בקרן זוית.[[534]](#footnote-535)

**ועוד אור"י דסתם חצר אין לה אלא ג' מחיצות וכו' ואיירי כשנפרצו ב' רוחות מאותן ג' מחיצות,** המהרש"א פירש דמכוון התוס' הוא דהויא הפרצות עומ"ר, דאם הוו פרוץ מרובה, הרי כבר כתבו התוס' דבב' רוחות לא משתרי בהכי דג' מחיצות דאורייתא, ולפ"ז מתפרש משה"ק התוס' ע"ז דהשתא כשנפרצה הוי מפולש ואמרינן בפ"ק דבעי לכל הפחות צוה"פ, דהיינו משום דמפולש אינו ניתר בעומ"ר ובעינן צוה"פ, - והאהעו"ז בסימן שס"ה הוכיח מדבריהם דאיכא פילוש בחצר, ואף חצר מפולשת אינה ניתרת בעומ"ר מכאן ומכאן, ובעיא צוה"פ, ועי' באבנ"ז בסימן רס"ב סק"ג שפירש להוכחת האהעו"ז עפי"ד המהרש"א.[[535]](#footnote-536)

אך בתור"פ בסוגיין מבו' להדיא דכל הא דיש לאסור משום מפולש הוא רק אם הוי פרוץ מרובה, וכ"ה משמעות ד' תוס' הרא"ש, וזהו שכתב בתי' בתרא דאיירי בעומ"ר, והיינו דכיון דאיירי בעומ"ר, אינו אסור משום מפולש,[[536]](#footnote-537) וכ"כ הבית מאיר בסימן שס"ה והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז בביאור ד' התוס', וכ"ה מבו' בד' הגאו"י שפירש כן בדבריהם, עיי"ש, והאו"ש שם הוסיף לפרש, דמה שהביאו התוס' מדינא דמפולש, הוא משום דעיקר דמפולש הוא דבעינן ג' מחיצות גמורות ובזה שוה דין חצר לדין מבוי, ואינם חלוקים זמ"ז אלא בדין עומ"ר, דבמבוי ל"מ משום דפרצת מבוי בד', ובחצר מהני, עיי"ש.[[537]](#footnote-538)

**אבל הכא איירי כשנפרץ למבוי או לחצר אחרת,** למש"כ הבית מאיר והאו"ש דד' התוס' קיימי בפרוץ מרובה, נתחדש בדבריהם, דאף דבעינן ג' מחיצות גמורות, מ"מ כל דאיכא היקף דג' מחיצות גמורות שיש בתוכו רשויות האסורות זע"ז ובאנו לאסרם משום פרוץ למקום האסור, מהני בזה פסין אף מג' רוחות, אך למש"כ המהרש"א מבו' להיפך, דאף דאיירי בנפרץ למבוי או לחצר, מ"מ לא שרי אלא בדהוי עומ"ר.[[538]](#footnote-539)

הגאו"י והקר"א הק', דאם איירי כשנפרץ למבוי או לחצר אחרת, א"כ מ"ט דר' יוסי דאסורין אף באותה שבת, הרי אמרו לעיל י"ז א' דלא אסר ר' יוסי אלא היכא דליתניהו למחיצות, ובכה"ג שנפרץ לרשות האסורה משום איסור דיורין, לא חשיב כליתניהו למחיצות, וכמש"כ התוס' לעיל י"ז א', וצ"ע.[[539]](#footnote-540)

**פי תקרה**

**צ"ד ב' - מ"ש מרוח אחת דאמרינן פי תקרה יורד וסותם,** ביסוד דינא דפי תקרה, כתב בפי' ר"ח בסוכה י"ח ב' דהוא מדינא דגוד אחית, וכ"ה בפירש"י שם ו' ב' ד"ה לגוד וי"ט א' ד"ה דמחיצות ובשבת ט' א' ד"ה באסקופת, וכ"כ הריטב"א לעיל י"ז ב', והריטב"א והר"ן לעיל י"ד א' כתבו דקורה משום מחיצה היינו דרואין כאילו נסתם, - אך בד' התוס' בסוד"ה בשתי והרא"ש בסימן ג' מבו' בפשוטו דיסוד דינא דפי תקרה הוא משום דדמי לפתח,[[540]](#footnote-541) אך בתשו' אור גדול סימן נ"ה סקי"ד כתב דאין מכוון התוס' לכך, עיי"ש, - והמאירי בשבת ק"א ב' כתב בשם גדולי הדורות דפי תקרה וגוד אחית ב' דינים הם ואין מקשין מזל"ז.

ובספר הבתים שערי איסור הוצאה שער י' כתב, דאין טעם פי תקרה יורד וסותם מפני שיחשב כמחיצה, אלא שפי תקרה מבדלת אותו מרשות אחרת, ועיי"ש שכתב דמה"ט ל"מ פי תקרה למעלה מכ', וצ"ב.

הרשב"א בשבת צ"ט ב' הק', דמ"ט מהני פי תקרה אף דהגדיים בוקעין בו,[[541]](#footnote-542) והריטב"א לעיל י"ז ב' כתב דהוא משום דמחיצין הלמ"מ ואין כולן שוות, ופי תקרה אין בקיעת גדיים מבטלתה, ולעיל י"ד א' כתב בדין קורה דהא דמהניא ואין בקיעת גדיים מבטלתה, הוא משום דרואין כאילו נסתם, והר"ן שם הוסיף דכיון דחודה סותם עד הקרקע שוב אין הגדיים בוקעין בה.

והדברי יחזקאל בסימן ו' סק"ב כתב, דלמש"כ התוס' דטעמא דפי תקרה הוא משום דדמי לפתח, ניחא דל"ש בזה כלל הביטול דבקיעת גדיים, וכ"כ החזון יחזקאל בשבת ק"א א' והקה"י בסימן א'.

**כגון שנפרץ בקרן זוית וקירויו באלכסון דליכא למימר פי תקרה יורד וסותם,** בטעם הא דלא אמרינן בזה פי תקרה יורד וסותם, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו כשהקירוי בשיפוע כגון גגין שלנו דליכא פה, דבכה"ג לא אמרינן פי תקרה, והראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז, עיי"ש.

והב"י בסימן שס"א כתב, דאף דהתוס' והרא"ש לא פירשו בזה כד' רש"י, מ"מ מודו דכל דהוא בשיפוע לא אמרינן פי תקרה, כמו שאמרו לעיל כ"ה ב' דבעביד כי אורזילא לא אמרינן פי תקרה,[[542]](#footnote-543) אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הלכה קל"ז מבו' דלא פסיקא לי' הך דינא, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הראב"ד דפליג ע"ז, אלא שחשש לדברי רש"י דלא אמרינן בזה פי תקרה.[[543]](#footnote-544)

**ב** התוס' כתבו דהיינו דמיירי שנפרץ הקירוי עם המחיצות בקרן זוית, וכה"ג לא אמרינן פי תקרה, וכ"כ הבעה"מ, והראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז דמ"ט לא אמרינן בכה"ג פי תקרה, - והרא"ש בסימן ג' כתב לפרש בזה, דהוא משום דטעמא דפי תקרה הוא דדמי לפתח, ובקרן זוית ל"ה כפתח דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי.[[544]](#footnote-545)

**ג** הראב"ד שם כתב לפרש דהיינו דנפרץ הבית בקרן זוית והקירוי עומד בריבועו כמו שהי', ונמצא שהוא יוצא חוץ לפרצה הרבה, ואין שם פי תקרה כנגד הכתלים שירד ויסתום, שאין פי תקרה סותם כי אם עם כתלים,[[545]](#footnote-546) ודבריו מתפרשים למש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"א דאף אלמלי הא דפרצה בקרן זוית לא עבדי אינשי, ל"ה שרי אלא באלכסון, ונמצא דהמקום הפרוץ שבין הכתלים הוא באלכסון, וע"כ כל שהתקרה עומדת בריבועו כמו שהי', ה"ה יוצאת חוץ לפרצת הכתלים הרבה, וע"כ לא אמרינן בזה פי תקרה, והראב"ד בסו"ד חזר בו וכתב לפרש בע"א, עיי"ש.

**ד** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש כפי הצורה בפיהמ"ש הנדמ"ח מבו' דהיינו, דקירוי כל הבית עומד באלכסון, דנמצא דבמקום הפרצה אין הקורה עומדת לארכה, אלא סופי הקורות עומדין במקום הפרצה, ובכה"ג לא אמרינן פי תקרה, ונתחדש בזה דלא אמרינן פי תקרה רק על פה הקורות לארכם, ולא על פה הקורות לצידם, וצ"ב, וכ"כ המרכה"מ בפי"ז משבת הל"ה בביאור דבריו,[[546]](#footnote-547) וכ"נ בד' ספר הבתים שערי איסור הוצאה שער י"א שפירש כן בד' הרמב"ם בהלכותיו, וזהו שכתב הרמב"ם שם דבעינן שתהא הקורה על אורך הפרצה,[[547]](#footnote-548) והביא דכן פירש רבינו נסים.

**ה** בפסקי רי"ד כתב, דהיתה התקרה יורדת באלכסון חוץ מכותלי הבית, ובכה"ג ל"מ, משום דלא אמרינן פי תקרה יורד סותם אלא כשהגג שוה ואינו משופע שפי תקרה יורד כנגד הכתלים שמכאן ומכאן, והביאו הריטב"א,[[548]](#footnote-549) ולכאו' המכוון בזה הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, (וכמש"כ התורי"ד בסוגיין, וכ"ה מבו' בפסקיו לעיל צ' ב'), וכל שהתקרה בולטת מכנגד הכתלים, הרי דמקום התקרה פרוץ מג' רוחות, ובכה"ג לא אמרינן פי תקרה.[[549]](#footnote-550)

**ו** התור"פ כתב דנפרץ הקירוי עם המחיצות, וע"כ לא אמרינן בזה פי תקרה משום דליכא פה טפח, דרק בצידי התקרה היא רחבה טפח, וזה כמש"כ התור"פ לעיל פ"ו ב' דלא אמרינן פי תקרה בדליכא פה טפח, וכ"כ התוס' לעיל שם דכן משמע מפירש"י בפ"ק דסוכה, (ובאור גדול סימן נ"ה סק"י כתב דכונתם למש"כ רש"י בסוכה י"ח ב' ד"ה לדידך דמסוכך בנסרים עבים).

**והא איתמר אכסדרה בבקעה רב אמר מותר לטלטל בכולה ושמואל אמר אין מטלטלין בה אלא בד' אמות,** בפירש"י בסוגיין ולעיל צ' ב' פירש דבאכסדרה בבקעה שאין לה מחיצות כלל, ורב ס"ל דמהני פי תקרה אף מד' רוחות, ושמואל פליג וס"ל דל"מ פי תקרה מד' רוחות, ורק אם איכא מחיצה אחת מהני פי תקרה מג' רוחות.

אך התוס' וש"ר פירשו דאכסדרה בבקעה יש לה ג' מחיצות, ולרב אמרינן פי תקרה בכה"ג, ולשמואל לא אמרינן פי תקרה ברוח הפרוצה במלואה, ורק אם איכא תחילת מחיצה ברוח רביעית אמרינן פי תקרה,[[550]](#footnote-551) - ודעת התוס' דאמרינן פי תקרה אף בב' רוחות שאינם זה כנגד זה, ורק אם הוו זה כנגד זה לא אמרינן פי תקרה משום דהוי כמבוי המפולש,[[551]](#footnote-552) וכ"כ הרשב"א והריטב"א והרא"ש בסימן ג', וכ"כ הטור בסימן שס"א, והרמ"א שם ס"ב,[[552]](#footnote-553) - והרא"ש שם כתב בדעת ר"ח והרי"ף דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית,[[553]](#footnote-554) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ה, ובד' הראב"ד בכתוב שם, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין ט"ז.

בדעת רש"י דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא כשיש מחיצה אחת, כתב השפ"א לקמן בסוגיין לדקדק מדבריו דהיינו דאין עושין את כל הרשות ע"י פי תקרה, ורק אם איכא מחיצה אחת כהלכתה מהני פי תקרה, וכ"ה משמעות ל' רש"י בסוכה י"ח ב' ד"ה לא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דע"כ בסוכה שאין לה מחיצות לא אמרינן פי תקרה, אף דסגי למימר פי תקרה מג' רוחות.

אך ממש"כ רש"י בהא דקירויו בד', דהו"ל כפי תקרה בארבע דלא אמרינן, אף דיש לבית ב' מחיצות כהלכתם, מבו' דדינא דשמואל הוא דכל דבעינן למעבד ד' סתימות ע"י פי תקרה לא מהני, ונת' להלן,[[554]](#footnote-555) - וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן בסוגיין שפירש כן בדעתו, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט בסוכה לא אמרינן פי תקרה אף דסגי למימר פי תקרה מג' רוחות, ועיי"ש מש"כ בזה.

התוס' וש"ר הקשו ע"ד רש"י דלרב אמרינן פי תקרה מד' רוחות, ממה שאמרו בסוכה י"ח ב' דמודה רב דלא אמרינן פי תקרה בב' מחיצות זה כנגד זה דהו"ל כמבוי המפולש, וכ"ש דלא אמרינן פי תקרה מד' רוחות.

אך בפירש"י בסוכה י"ח ב' כתב דהא דבאפחית דופן האמצעי לא אמרינן פי תקרה, הוא משום דאויר פתוח לנגדו דומיא דמבוי מפולש ועשוי לקפנדריא לבקיעת רבים, ובס' ההשלמה שם כתב בדעתו, דהא דבאכסדרה בבקעה אמרינן פי תקרה מד' רוחות, הוא משום דליכא בקיעת רבים בבקעה, אך במבוי המפולש דבקעו בי' רבים לא אמרינן פי תקרה, אך התוס' שם נקטו דגם לפירש"י שם, אף דבסיכך ע"ג אכסדרה אמרינן פי תקרה אף במפולש, משום דתקרת האכסדרה מקפת לו, (ול"ד לסוכה בחצר דאויר החצר מקיף סביב לסכך ודמי טפי למבוי מפולש), מ"מ באכסדרה בבקעה הי' בדין דלא נימא פי תקרה במפולש, והיינו משום דאכסדרה בבקעה דמי לסוכה בחצר דלא אמרינן בה פי תקרה, (אף דאין רבים בחצר),[[555]](#footnote-556) - ובזה ניחא גם משה"ק הריטב"א ע"ד רש"י מהא דתנן לקמן צ"ה א' בבונה עלי' ע"ג ב' בתים ובגשרים המפולשים דחכמים אוסרין, וכן הק' התוס' בסוכה שם, והיינו משום דהתם דאיכא בקיעת רבים, לא אמרינן פי תקרה.

בדעת התוס' ודעימייהו דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח שלישית ורביעית, משמע בד' התוס' בסוכה י"ח ב' דאי"ז משום דלא אמרינן פי תקרה אלא בב' רוחות, וע"ד שפירש הריטב"א בד' רש"י דלשמואל לא אמרינן פי תקרה בד' רוחות, אלא הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברשות שיש לה ב' מחיצות,[[556]](#footnote-557) וע"כ אף לפ"מ דס"ד דרבא דאמרינן פי תקרה אף במפולש, מ"מ אם ל"ה לסוכה אלא מחיצה אחת ל"ה אמרינן פי תקרה, אף דא"צ לומר פי תקרה אלא בב' רוחות.

ואמנם יש להסתפק אם הוא משום דאין פי תקרה יורד וסותם אלא במקום שיש לו ב' מחיצות, או היינו דאף דפי תקרה יורד וסותם אף במקום שאין לו מחיצות, מ"מ אין בכח מחיצת פי תקרה בפנ"ע לגדור, ורק במקום הגדור ע"י ב' מחיצות, מהניא מחיצת פי תקרה להשלים גדירת הרשות, - ובד' האהעו"ז לעיל פ"ט א' מבו' דלעולם אמרינן פי תקרה אף במקום דלי"ב מחיצות כלל, ואך דל"מ הפי תקרה אלא להשלים גדירת הרשות, וע"כ נקט שם דבגג הבולט מצד אחד אמרינן פי תקרה, אף דבמקום הפי תקרה עצמו ליכא ג' מחיצות, (שהרי במקום שלמטה מן הבליטה ליכא אלא מחיצה אחת), דמ"מ כיון דלגג עצמו יש ג' מחיצות, מהניא מחיצת הפי תקרה להתיר את הגג.

בדעת הרי"ף ודעימי' דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, מבו' בד' הריא"ז בפירקין דאי"ז משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח אחת, אלא הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברשות שיש לה ג' מחיצות, ומה"ט הוא דאף בסוכה לא אמרינן פי תקרה ברוח שלישית, עיי"ש, - אך בפי' הר"א מן ההר בסוכה י"ח ב' כתב דדופן שלישית דסוכה דמי לדופן רביעית דשבת, ומבו' דהא דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, הוא משום דלא אמרינן פי תקרה מב' רוחות, וע"כ בסוכה דסגי בג' דפנות שפיר אמרינן פי תקרה ברוח שלישית.

הרשב"א והריטב"א הוכיחו דאמרינן פי תקרה אף מב' רוחות, אם אינם זה כנגד זה, מהא דפריך הכא דמב' רוחות נמי נימא פי תקרה יורד וסותם,[[557]](#footnote-558) והאו"ז בסימן קצ"ו הביא דברי ר"י שכתב דיש לדחות, דכיון דאוקימנא לב' רוחות דמתניתין בקרן זוית ובעשר, פריך שפיר נימא פי תקרה, דהא איכא טפי מג' מחיצות, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', ולכאו' מכוון דבריהם הוא, דבפרצה בקרן זוית, סגי דנימא פי תקרה מרוח אחת, ותו תותר הרוח השני' בעומ"ר,[[558]](#footnote-559) (וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין, דאף דס"ל דלא אמרינן פי תקרה אלא במקום המוקף ג' מחיצות וא"צ לסתום אלא רוח רביעי, מ"מ כתב דבפרצה בקרן זוית אמרינן פי תקרה), - והאו"ז שם הביא עוד מדברי ר"י שהוכיח ממשמעות הגמ' בסוכה דרק במפולש לא אמרינן פי תקרה, אך כל שאינו מפולש אמרינן פי תקרה אף דליכא אלא ב' מחיצות, וכ"כ הרשב"א והרא"ש.[[559]](#footnote-560)

בד' התוס' נראה דס"ל דהא דבמפולש לא אמרינן פי תקרה, הוא אף בדאית לי' גיפופי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק סוף שער א', והתוס' הק' לפ"ז דמאי פריך דמב' רוחות נימא פי תקרה, הרי מצינו להעמידה במפולש דלא אמרינן פי תקרה, ?אך עי' בגאו"י שהק' ע"ד הראשונים, דאף אם במפולש מהני גיפופי, אכתי קשיא לרב דנוקמה בפרוץ במלואו, ולפ"ז אין מוכרח מד' התוס' דס"ל דאף בדאיכא גיפופי לא אמרינן פי תקרה במפולש, ועי' במהרש"א במש"כ ע"ד התוס', וצ"ב?, - אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דאף במפולש אמרינן פי תקרה היכא דאית לי' גיפופי, וכ"כ בחי' הרא"ה בסוכה י"ח ב', וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשמו, וכתב דלפ"ז שפיר פריך דמב' רוחות נימא פי תקרה, ול"ה מצי לאוקמה במפולש, כיון דהכא דלא נפרצה במלואה אמרינן פי תקרה אף במפולש, - ובד' הרשב"א בעבוה"ק מבו' דאף דלא אמרינן פי תקרה במפולש אף בדאיכא גיפופי, מ"מ כל דאיכא עומ"ר ברוח אחת, אמרינן פי תקרה, עיי"ש, וכ"כ מדעתו בחזו"א סימן ע"ט סק"א וסימן ק"ז סקי"ח.

י"ז אדר ב' ע"ט

דף מס' 28

**צ"ד ב' - כגון שנפרץ בקרן זוית וקירויו בארבע,** בטעם הא דלא אמרינן בזה פי תקרה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דאיירי דנפרץ מן הקירוי ע"פ כל הפרצה סמוך לה במזרח ובצפון ה' אמות לכאן ברוחב ד' וה' אמות ועוד לכאן ברוחב ד',[[560]](#footnote-561) ונמצאו כאן ד' פיות שצריך לסתום, ולשמואל לא אמרינן פי תקרה בד'.

והריטב"א הק' דכיון דהד' פרצות של תקרה הם לב' רוחות הבית ואיכא שתי מחיצות שלימות, לא חמיר מג' רוחות דמודה שמואל דאמרינן פי תקרה, - אך התור"פ כתב דטעם הא דלא אמרינן בזה פי תקרה לשמואל, הוא משום דאנו צריכין לומר ד' פעמים פי תקרה, והיינו דיסוד דינא דשמואל דלא אמרינן פי תקרה בד', אי"ז דלא אמרינן פי תקרה בד' רוחות, אלא הוא דלא אמרינן ד' פעמים פי תקרה, וזהו דס"ל דלא אמרינן פי תקרה כשקירויו בד', כיון דהוי זה ד' פיות נפרדים ובעינן למימר ד' פעמים פ"ת.[[561]](#footnote-562)

השפ"א הק' ע"ד רש"י דמ"ט צריך לומר ד' פעמים פי תקרה, ולא סגי דנימא פי תקרה על ב' פרצות האורך, ויותרו ב' הפרצות האחרות בעומ"ר, וכתב דהוא משום דמחיצה דמכח פי תקרה ל"מ לחשוב את הנשאר כפתח, וע"ד דעת רב יוסף לעיל פ"ט ב' דל"מ גיפופין שעל ידי גוד אסיק לחשוב את הנשאר כפתח.

אך החזו"א בסימן ק"ז סקי"ג נקט בפשיטות דכל דנימא פי תקרה על ב' מן הפרצות, יועיל זה לחשוב שאר הפרצות כפתח, ועיי"ש שכתב דהא דלא אמרינן הכי, הוא משום דכל דצריך לומר פי תקרה מב' צדדין ופתחא מב' צדדין חשיב כפי תקרה מד' צדדין,[[562]](#footnote-563) ועיי"ש במה שהאריך עוד בד' רש"י דאיירי רק בבית שהוא יותר מי"ד אמות,[[563]](#footnote-564) וזה לטעמי' שם דס"ל דמחיצה דפי תקרה מהניא להתיר את כל הרוח מדין פס ד"ט.

בטעם מש"כ רש"י דהוו הפרצות ברוחב ד', כתב בתור"פ דהוא משום דאם ל"ה ברוחב ד' ל"ה אמרינן בזה פי תקרה, דלא אמרינן פי תקרה אלא כשיש חלל מחיצות ד', - אך הריטב"א כתב דהוא משום דאם ל"ה ברוחב ד', הוה סגי למימר פי תקרה בפרצת האורך ול"ה בעינן למימר פי תקרה בפרצת הרוחב, וצ"ב, דכיון דאם הפרצה ד' לא סגי למימר פי תקרה בפרצת האורך, ולכאו' הוא משום דמחיצה שע"י פי תקרה אינה מועלת לחשוב הנשאר כפתח וכמש"כ השפ"א, א"כ מ"ט אם הפרצה פחותה מד' סגי למימר פי תקרה בפרצת האורך, הרי גם פרצה פחותה מד' אינה ניתרת אלא מכח העומ"ר.

**ב** התוס' פירשו דהיינו שנפל מן הקירוי עד שמופלג מן הכותל ד"ט מכל רוח, דאע"פ שיש כאן ד' מחיצות שלא נפרץ במלואו, לא חשיבי הנך מחיצות לסייע לקירוי ולמימר פי תקרה, כיון דמופלג מהן ד', ונסתפקו אם הא דלא אמרינן פי תקרה בכה"ג הוא אף ברוח אחת, או דהוא רק בקרן זוית משום דאיכא תרתי לריעותא,[[564]](#footnote-565) וכעי"ז כתב הראב"ד בכתוב שם, והביאו הרשב"א.

ומבו' מזה, דהא דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא כשיש ברביעית תחילת מחיצה, אי"ז משום דל"מ פי תקרה אלא להשלים גדירת הרוח, אלא הוא משום דאין פי תקרה יורד וסותם אלא כשיש שם מחיצה דה"ז מסייע לקירוי למימר פי תקרה, וע"כ כל שהקירוי מופלג מהן ד' ולא חשיבי המחיצות לסייע לו, לא אמרינן פי תקרה.

**ג** בתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו פירש והביאוהו הרשב"א והריטב"א, דהיינו דנשאר הקירוי שלם לד' כותלי הבית שלא נפרץ כלל, והא דלא אמרינן בזה פי תקרה, הוא משום דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא פצימין מכאן ומכאן, וע"כ כל שנפרץ בקרן זוית דלא נשתייר מן הכותל בב' צידי הפרצה, לא אמרינן פי תקרה, וכ"נ בד' הבעה"מ, וכ"כ בתור"פ, - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא גיפופי מב' הצדדים, ולא סגי בפס ד', או דאף דמן הדין סגי בפס ד', מ"מ כל דליכא מחיצה כנגדו, לא חזינן להפס ד' כלל כמחיצה על מקום זה, וע"כ הוא דל"מ, (ונפ"מ בזה בגונא דליכא גיפוף בצד השני, אלא יש שם את סוף המחיצה של הרוח השני').[[565]](#footnote-566)

**בעשר כו"ע לא פליגי,** בפירש"י כתב דהוא משום דבלאו סתימת פי תקרה נמי פתחים נינהו, ובד' תוס' ותוס' הרא"ש נראה שפירשו לדבריו דאיירי כשנשתייר גיפופין, וע"כ הו"ל פתחא, והקשו ע"ז דא"כ מ"ט דל"ב דפליגי בעשר, ולא אמרינן דפתחא הוא.[[566]](#footnote-567)

אך הרשב"א והריטב"א כתבו דאיירי כשלא נשתייר גיפופי, ואך דכיון דבעלמא בדאיכא גיפופי הוי פתח, הכא אע"ג דליכא גיפופי חשבינן לי' כפתח כיון דאיכא תקרה, ולא פליגי אלא ביותר מי' דלא חשיב כפתח ובאנו להתיר משום פי תקרה, ומבו' בדבריהם דההיתר בעשר להך לישנא, אי"ז משום פי תקרה, (דלדעתם פי תקרה אינו מטעם פתח, אלא משום מחיצה), אלא משום דמהני התקרה לחשוב המקום כפתח, וכ"ה משמעות ל' רש"י שכתב דבלא "סתימת" פי תקרה נמי פתח הוא, והיינו דל"ב בזה לדין הסתימה דפי תקרה, אלא מכח התקרה חזינן למקום זה כפתח.[[567]](#footnote-568)

והתוס' פירשו דהא דבעשר לא פליגי, הוא משום דבעשר חשבינן לי' פתח משום פי תקרה, והתוס' לעיל בסוגיין פירשו דהוא משום דטעמא דפי דתקרה משום דדמי לפתח, אך ש"ר שלא פירשו כן הוא משום דס"ל דפי תקרה אינו מטעם פתח.[[568]](#footnote-569)

**ואיכא דאמרי ביתר כו"ע לא פליגי כי פליגי בעשר,** הבעה"מ כתב דהיינו רק כשנפרץ במלואו, אך כל דנשתיירו גיפופי אמרינן פי תקרה אף ביותר מעשר, ולכאו' היינו דביותר מעשר מודה רב לשמואל דלא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא גיפופי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פט"ו הצ"א, וכ"כ הריטב"א, - אך הרשב"א בחידושיו נסתפק בזה, עיי"ש.[[569]](#footnote-570)

הבעה"מ כתב דקי"ל כלישנא בתרא דביותר מעשר כו"ע לא פליגי דל"מ, ובד' הריטב"א נראה שהסכים לזה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פט"ו הצ"א, - אך הרא"ש בסימן ג' כתב דקי"ל כל"ק דבדברי סופרים הלך אחר המיקל, והב"י בסימן שס"א כתב דכ"ה דעת הר"ח והרי"ף והרמב"ם.

**קורה ד' מתרת בחורבה,** בפירש"י כתב דאיירי בקורה המונחת ע"ג ב' יתידות, והא דהיא מתרת הוא משום דד' פיותי' יורדין וסותמין, וזה לטעמי' דפלוגתא דרב ושמואל הוא אם אמרינן פי תקרה בד' רוחות, וכ"כ הריטב"א דהוצרך רש"י לידחק בכך לפי פירושו, - אך לדעת התוס' וש"ר כתב המהרש"א דאיירי דג' רוחות מוקפות מחיצות גמורות, ואמרינן פי תקרה ברוח רביעית, - והראב"ד בכתוב שם לעיל פ"ו א' כתב דלא קי"ל לדינא דקורה ד' מתרת בחורבה, משום דאף לרב לא אמרינן פי תקרה אלא בג' מחיצות, אבל בקורה שאין לה אלא ב' מחיצות לא אמר,[[570]](#footnote-571) וצ"ע מסוגיין דאמרינן דאתיא כרב.[[571]](#footnote-572)

**סיכך ע"ג אכסדרה שיש לה פצימין כשרה,** בביאור דין זה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהייינו שהיו עמודין קבועין במחיצותי' פחות פחות מג', ובכה"ג היא כשרה משום דאמרינן לבוד ויש לה דפנות גמורות.

**ב** התוס' בסוכה י"ח ב' כתבו דלפי דבריהם דסיכך ע"ג אכסדרה שאין לה פצימין איירי כשיש לסוכה ב' דפנות גמורות, דרק בכה"ג הוא דמכשיר אביי משום פי תקרה, י"ל דאף הך בבא דיש לה פצימין איירי כשיש לה ב' דפנות גמורות, ויש בכל זוית ב' פצימין סמוכין זל"ז ויש בהן טפח ע"י לבוד, ופירשו דטעמא דמ"ד התם דאף כשיש לה פצימין פסולה, משום דלא אמרינן לבוד אלא למחיצות שלימות ולא למחיצה של טפח.

**ג** בד' הרמב"ם בפ"ד מסוכה ה"ח ט' מבו' דמפרש, דאיירי כשיש לה פצימין ברוח שלישית בב' צידיו, והא דמודה רבא דכשרה, הוא משום דבכה"ג אמרינן פי תקרה, וכ"כ הר"ן בסוכה שם, וכעי"ז כתב הריטב"א שם.[[572]](#footnote-573)

**ד** בתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו כתב דיש לה פצימין היינו כמו לחיים חרוצים וקורה עליהם מדופן לדופן, וע"כ היא כשרה, דעדיף מקנה מכאן ומכאן וקנה על גביהן, והוי לדברי הכל כדופן טפח.[[573]](#footnote-574)

**אין לה פצימין,** בפירש"י בסוכה י"ח א' פירש דאיירי כשאין לסוכה דפנות כלל, וזה לטעמי' דלדעת רב אמרינן פי תקרה אף בג' וד' רוחות, - אך התוס' שם פירשו דאיירי כשיש לסוכה ב' דפנות כמין גם, ורק בכה"ג הוא אית לי' לאביי דאמרינן פי תקרה, אך בב' דפנות זה כנגד זה לא אמרינן פי תקרה, - ובד' הרי"ף שם והרמב"ם בפ"ד מסוכה ה"ט מבו' דאיירי כשיש לה ב' דפנות זה כנגד זה, וכ"כ בשו"ע סימן תר"ל ס"ח,[[574]](#footnote-575) והאריך בזה בביאור הגר"א שם, וכתב דאף דמודה אביי בהפחית דופן האמצעי דלא אמרינן פי תקרה, היינו רק כשהוא מפולש מעבר אל עבר, ומשא"כ הכא דהיא סתומה ע"י הכותל שבחוץ, וכ"כ המאירי בסוכה שם.[[575]](#footnote-576)

**לימא אביי כרב ורבא כשמואל,** הגאו"י כתב דלהך לישנא דבעשר כו"ע לא פליגי דשרי, איירי הכא ביותר מעשר, ולהך לישנא דביותר מעשר כו"ע לא פליגי דאסור, איירי הכא בעשר.

והעירו דלמש"כ הריטב"א דהא דבעשר כו"ע לא פליגי דשרי, אי"ז מדינא דפי תקרה, אלא משום דהו"ל כפתח, י"ל דאי"ז מועיל להכשיר בסוכה, כ"ה דצוה"פ אינה מתרת בסוכה, וע"כ אף לל"ק הוי פלוגתייהו אף בעשר.

לדעת הר"ח ודעימי' דאף לרב לא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, צ"ע דא"כ מ"ט אמרו דלדעת רב אמרינן פי תקרה בסיכך ע"ג אכסדרה, הרי אין להסוכה אלא ב' מחיצות, ולא אמרינן פי תקרה ברוח שלישית.

ובפשוטו צ"ל דבסוכה דסגי בג' דפנות, שפיר אמרינן פי תקרה ברוח שלישית, דהא דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, אי"ז משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברשות שיש לה ג' מחיצות גמורות, אלא הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח אחת, וכ"ה מבו' בפי' ר"א מן ההר בסוכה י"ח ב' וכ"נ בד' ההשלמה והר"ן שם, עיי"ש.[[576]](#footnote-577)

אך הריא"ז בפירקין כתב דהא דלא אמרינן פי תקרה בסוכה, הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, ולדעתו צ"ל דשאני סיכך ע"ג אכסדרה, דכיון דיש להאכסדרה ג' מחיצות ואמרינן בזה פי תקרה, ה"ז מועיל אף לגבי הסוכה, אף דאין לה אלא ב' מחיצות,[[577]](#footnote-578) וזה ע"ד מש"כ התוס' בסוכה י"ח ב' בביאור הא דפריך רבא לאביי מהפחית דופן האמצעי, דאף דבמפולש לא אמרינן פי תקרה, מ"מ מיגו דשייך לגבי אכסדרה שאינה מפולשת וכו', וכמו שפירש החזו"א בסימן ק"ז סוסקט"ז בדבריהם, (אך המהרש"ל והמהרש"א שם פירשו לדבריהם בע"א, וצ"ע).

**אליבא דשמואל כו"ע לא פליגי,** הריטב"א הק' לדעת רש"י דמודה שמואל דאמרינן פי תקרה מג' רוחות, א"כ מ"ט אליבא דשמואל פשיטא דפסולה, הרי אף אם ליכא דפנות לסוכה כלל, מ"מ כיון דלהכשר סוכה סגי בב' כהלכתן ושלישית אפי' טפח, ל"ב למימר פי תקרה אלא בג', ומבו' בדבריו דהא דלשמואל לא אמרינן פי תקרה בד', אי"ז משום דלא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא מחיצה כהלכתה, אלא היינו דלא אמרינן פי תקרה בד' רוחות, ונת' לעיל, וכתב דזהו מש"כ רש"י דכיון דאסר שמואל באכסדרה דנעשו הני פיות לאכסדרה, כ"ש דל"מ לענין סוכה דלא לסוכה עבידי, והיינו דכיון דבאכסדרה דנעשית התקרה לאכסדרה לא אמרינן פי תקרה מד' רוחות, כ"ש דבסוכה דלא לסוכה עבידי לא אמרינן פי תקרה אף מרוח אחת, וצ"ב.

**אבל הכא דהני מחיצות לאו לסוכה עבידי לא,** בפירש"י כתב דהיינו דאע"ג דל"ב מחיצות לשמן כולי האי מיהא לא מקילינן, ובפירש"י בסוכה י"ט א' כתב דהוא משום דכי אגמרי' רחמנא למשה גוד אחית, במחיצה העשוי' לחלל שלה אגמרי' ולא לחוצה לה,[[578]](#footnote-579) ומבו' דמדאורייתא הוא דל"מ פי תקרה בכה"ג, וממה שאמרו בגמ' דעד כאן לא קאמר רב התם אלא דהני מחיצות לאכסדרה עבידי, מבו' דהא דל"מ פי תקרה לבראי, אי"ז דין מסוים בדפנות סוכה, אלא אף לענין שבת ל"מ, - אך הרא"ש בסוכה שם בסו"ס ל"ד כתב בתי' בתרא דהא דאמר רבא דל"מ פי תקרה משום דלבראי לא עבידי הוא מדרבנן בעלמא.

והחזו"א בסימן ק"ז סקט"ז צידד, דהא דלאביי אמרינן פי תקרה אף דלבראי לא עבידי, הוא רק משום דחשיב מחיצה לגבי אכסדרה, וכתב לפ"ז דאף לאביי אין קורה מתרת בחורבה, כשפי' החיצונה עגולה, דלא אמרינן פי תקרה בפי' הפנימית, כיון דלבראי לא עבידי, ובכה"ג דל"מ הפ"ת לעצמו, מודה אביי דל"מ לבראי, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לד' התוס' בסוכה י"ח ב', ואכמ"ל.

נחלקו הראשונים בטעם הא דבסוכה בעינן ב' דפנות ושלישית אפי' טפח, ולא אמרינן דפי תקרה דקירוי הסכך יורד וסותם, וכמה דעות בדבר, - **א** בפירש"י בסוכה י"ח ב' מבו' דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה עבה, וזהו שפירש דהא דפריך דהפחית דופן האמצעי, היינו כשסיכך בנסרים עבים.[[579]](#footnote-580) - **ב** בתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו כתב דהוא משום דאין פי תקרה להוצין. - **ג** הרא"ה בסוכה שם כתב דהוא משום דבקירוי עראי לא אמרינן פי תקרה, וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאירי שם. - **ד** בפסקי רי"ד בסוכה שם כתב דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה במקום הפתוח לבקיעת רבים, ורק בסיכך ע"ג אכסדרה, דהאכסדרה סתומה, הוא דס"ל לאביי דאמרינן פי תקרה.[[580]](#footnote-581) - **ה** בפסקי ריא"ז בפירקין כתב דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית. - **ו** למש"כ הרשב"א לעיל ג' א' ובעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ד דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה הבריאה לקבל מעזיבה, הרי דמה"ט בסיכוך שאינו בריא לקבל מעזיבה, לא אמרינן פי תקרה.

הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ה כתב דאכסדרה בבקעה מותר לטלטל בכולה וכו', שאנו רואין כאילו פי תקרה יורד וסותם רוח רביעית, והזורק מרה"ר לתוכה פטור כזורק למבוי סתום שיש לו קורה, עכ"ל, ובהשגות הרמ"ך שם תמה ע"ז דמ"ט הזורק לתוכו פטור, דכיון דקי"ל דפי תקרה יורד וסותם הו"ל רה"י גמורה, ול"ד למבוי שהכשירו בקורה דקורה משום היכר, ובד' הביאוה"ל בסימן שס"א ס"ב מבו' שפירש דזהו גם מה שהשיג הראב"ד שם ע"ד הרמב"ם דזה שיבוש, אך המ"מ פירש להשגתו בע"א, עיי"ש.

והגאו"י והקר"א בסוגיין והביאוה"ל בסימן שס"א ס"ב פירשו בד' הרמב"ם דעיקר הא דמהני פי תקרה אינו אלא מדרבנן דומיא דקורה, - והגאו"י תמה ע"ז מהא דמהני דינא דפי תקרה בסוכה, והקר"א הק' עוד מהא דמהני דינא דפי תקרה בכלאים,[[581]](#footnote-582) ועמש"כ בזה בדברי יחזקאל סימן ה' סקט"ו, ובחי' הגר"מ הלוי בהל' שבת שם,[[582]](#footnote-583) ובחזון יחזקאל לתוספתא פ"א ה"ז, ואכמ"ל.

**איבע"ל ר' יוסי לאסור או להתיר,** בפי' ריו"נ מבו' דמיבע"ל דשמא שרי ר' יוסי אף לשבת אחרת, ע"ד שמצינו בשיירי עירוב דהוו בכ"ש, אע"ג דלכתחילה בעי שיעור, - אך התוס' הרא"ש הק' דמאי מיבע"ל דשמא ר' יוסי להתיר, אטו אם הי' לו למבוי לחי או קורה בשבת אחת ונפלו יהי' אותו המבוי מותר לעולם בלא לחי וקורה, וכתב דיש לדחוק ולפרש דמיבע"ל דשמא פירושא דמתניתין הוא דמבוי שניטלו קורותיו מותרין באותו שבת ואסורין לעתיד לבא אף אם תקנוה בחול וחזר ונפרץ לשבת אחרת, דקנסו חכמים כדי שיעשו לחי וקורה של קיימא, ור' יוסי מתיר אף לשבת אחרת, וכתב דהא דס"ד לפרש כן, הוא משום דקתני במתניתין ואסורין לעתיד לבא שלא לצורך, וע"כ ס"ד לפרש דהיינו דאסורין אף אם תיקנוהו בחול ונפרץ, ועי' בגאו"י שפירש בע"א.

**לא תימא וכו' אלא משום דקסבר פי תקרה יורד וסותם,** בטעמא דרבנן דאסרי ולא שרינן משום פי תקרה יורד וסותם, מבו' בד' הרשב"א והריטב"א והרא"ש לעיל דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה במפולש,[[583]](#footnote-584) ופירשו דזהו הא דאמר אביי בסוכה י"ח ב' דבההיא מודינא לך דהו"ל כמבוי המפולש, והיינו דדמי להא דהכא לא אמרינן פי תקרה, - ואף לדעת רש"י דאמרינן פי תקרה אף בד' רוחות, מ"מ הכא לא אמרינן פי תקרה משום דאיכא בקיעת רבים, וכמש"כ רש"י בסוכה שם.

אך בתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו כתב דטעמא דרבנן דלא אמרינן הכא פי תקרה, הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, עיי"ש, - וצ"ע דמ"ט דר' יהודה דשרי, וס"ד דהוא משום דפי תקרה יורד וסותם, ולפי' בתרא דרש"י הרי דגם לפ"מ דמסקינן דקסבר ר' יהודה ב' מחיצות דאורייתא, הרי הא דשרי ברישא הוא משום פי תקרה, הרי איהו אית לי' בפסי ביראות דאתו רבים ומבטלי מחיצתא,[[584]](#footnote-585) ושמא הוא משום דס"ל דכל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אמרינן אתרו"מ ברוח שלישית אף דג' מחיצות דאורייתא, וכמש"כ התוס' לעיל כ"ב א' בתי' בתרא.

**איתיבי' אביי יתר על כן וכו',** התוס' כתבו דפריך מברייתא משום דממתניתין דמערבין במבוי המפולש לא שמעינן ברה"ר גמורה, וכ"כ התוס' בשבת ו' ב' בתי' בתרא, ובתי' קמא כתבו דבמתניתין איכא לפרושי דמערבין בצוה"פ וקסבר ג' מחיצות דאורייתא, והרשב"א והריטב"א כתבו דהו"מ לפרושי דמתניתין איירי במבוי המקורה, - והחזו"א בסימן ק"ז סקט"ז הק', דאף אם לא איירי ברה"ר גמורה אכתי שמעינן מינה דב' מחיצות דאורייתא, דאל"כ ל"ה שרו רבנן לטלטל, כמו שאמרו לעיל כ' א',[[585]](#footnote-586) ועיי"ש מש"כ בזה, ולכאו' י"ל עוד, דס"ד דטעמא דר' יהודה במתניתין הוא משום דלחי וקורה משום מחיצה ואיכא ג' מחיצות, אך מהא דשרי ברה"ר ולא אמרינן דאתרו"מ, נלמד דס"ל דב' מחיצות דאורייתא.

**אמר רב אשי מתניתין נמי דייקא,** בפירש"י בפי' קמא כתב דמדייקינן ממתניתין דאף הא דשרי ר' יהודה ברישא הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, וכ"כ הבעה"מ, ובפי' בתרא כתב דמדייקינן ממתניתין דהא דשרי ר' יהודה ברישא הוא משום פי תקרה, דמדייקינן ממתניתין דהא דשרי ר' יהודה ברישא הוא משום פי תקרה, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' גם בפי' ר"ח ובפי' ריו"נ.

ולפי' בתרא נמצא, דר' יהודה ס"ל דאמרינן פי תקרה אף במפולש, ואף אם ל"ה סגי בב' מחיצות דאורייתא, - אך התוס' בסוכה י"ח ב' כתבו דכל הא דס"ל לר' יהודה דאמרינן פי תקרה במפולש, הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, ואזלי כפי' קמא דטעמא דר' יהודה ברישא הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, ומה שהוצרכו לפי תקרה, הוא לדין התיקון דרבנן, וזהו שכתבו התוס', דכיון דמדאורייתא הוי רה"י, ול"ב מחיצה ברוח שלישית ורביעית אלא מדרבנן, הרי דלענין זה אמרינן פי תקרה אף במפולש.[[586]](#footnote-587)

החזו"א בסו"ס ק"ז כתב דלפי' בתרא הא דקאמר רבה דלא תימא וכו', היינו דבאמת טעם הא דשרי ר' יהודה ברישא הוא משום דפי תקרה, ועיי"ש שהק' דמאי קמ"ל רבה, פשיטא דסבר פי תקרה, דאל"כ אסור לטלטל מדרבנן,[[587]](#footnote-588) ועיי"ש שכתב דקמ"ל דמדאורייתא אמרינן פי תקרה אף במפולש, ונפ"מ לענין סוכה, ונסתפק שם דשמא ר' יהודה ס"ל דאמרינן פי תקרה אף בדליכא מחיצות כלל, ועי' בגאו"י שפירש כן בד' הירושלמי, דאם טעמא דר' יהודה הוא משום פי תקרה, שרי אף בלא מחיצות כלל.

והמאירי לעיל צ"ד ב' כתב דזהו דפרכינן התם דמב' רוחות נמי לימא פי תקרה, ול"ה מצי לשנויי דאיירי במפולש דלא אמרינן פי תקרה, דהרי מתניתין ר' יהודה היא, ואיהו ס"ל דאמרינן פי תקרה אף במפולש, - וקשיא לפ"ז בד' התוס' וש"ר לעיל שם שעמדו בקו' זו דמ"ט לא משני דאיירי במפולש, ומבו' דאף דמתניתין ר' יהודה היא, מ"מ הו"מ לפרושי דהא דלא אמרינן פי תקרה הוא משום דה"ז מפולש, וקשיא טובא, דהרי במשנתינו אית לי' לר' יהודה דאמרינן פי תקרה אף במפולש,[[588]](#footnote-589) ולא מיבעיא לד' הריטב"א שפירש הכא כפי' בתרא דרש"י, אלא אף לפי' קמא דרש"י, הרי מבו' בד' התוס' בסוכה דהא דשרי ר' יהודה לטלטל, הוא משום דאמרינן פי תקרה ברוח שלישית ורביעית.[[589]](#footnote-590)

ועד"ז צ"ע גם בהא דמשני לעיל דנפרץ בקרן זוית וקירויו בארבע, ולפי' התוס' וכן לפי' ר"ת בספה"י הוא משום דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא מחיצה, וקשיא טובא דהרי מתניתין ר' יהודה היא, ואיהו ס"ל דאמרינן פי תקרה בבונה עלי' ע"ג ב' בתים ובגשרים המפולשים אף דליכא מחיצה ברוחות אלו כלל, וצע"ג.

מעיקר הא דשרי ר' יהודה משום פי תקרה, מבו' דס"ל דאמרינן פי תקרה אף היכא דליכא תחילת מחיצה ברוח זו, וצ"ע לפ"ז בדעת שמואל דלא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא תחילת מחיצה, שהרי מדר' יהודה יש ללמוד דל"ב לזה, ואף רבנן לא מצינו דפליגי אלא משום דהוי מפולש, ובכה"ג לא אמרינן פי תקרה אף בדאיכא תחילת מחיצה לדעת תוס' והרשב"א, ומנ"ל דרבנן פליגי עוד על ר' יהודה וס"ל דלא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא תחילת מחיצה, וביותר צ"ע למש"כ התוס' בסוכה י"ח ב' דפלוגתא דר' יהודה ורבנן אם אמרינן פי תקרה במפולש, הוא לטעמייהו אם ב' מחיצות דאורייתא, ולפ"ז נמצא דלא מצינו דפליגי ר' יהודה ורבנן כלל בכח המחיצה דפי תקרה, וא"כ מהיכ"ת נימא דפליגי רבנן עלי' דר' יהודה וס"ל דלא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא תחילת מחיצה, וצ"ע בזה.[[590]](#footnote-591)

**דיני פי תקרה**

**א** התוס' לעיל פ"ו א' כתבו בדעת רש"י שם דאמרינן פי תקרה מדאורייתא אף בקורה רחבה טפח, והב"י בסימן שס"א כתב כן בדעת הרמב"ם דאמרינן פי תקרה בקורה רחבה טפח, וכתב דהכי נקטינן, ועיי"ש שהקשו ע"ז דהא קי"ל דקורה משום היכר, ול"מ משום מחיצה דפי תקרה,[[591]](#footnote-592) והרשב"א שם הק' עוד, דא"כ מ"ט אין קורה מתרת במבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, והריטב"א הוסיף להקשות דמ"ט אין קורה מתרת במבוי שרחבו יתר על ארכו ובחצר, והרא"ש הוסיף להקשות דמ"ט אינה מתרת למעלה מכ', (אך דעת הריטב"א דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ', ונת' להלן).

והתוס' שם כתבו דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה רחבה ד"ט, וכתבו דאף למ"ד דקורה משום מחיצה אי"ז אלא מדרבנן,[[592]](#footnote-593) וכ"כ הרשב"א והריטב"א והרא"ש שם, והריטב"א כתב דהוא משום דבעינן תקרה חשובה, ופי תקרה אמרינן פי קורה לא אמרינן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ד, ושער ג' פ"א הל"ט, והסמ"ג בהל' עירובין, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והריא"ז בפירקין, והטור בסימן שס"א, וכ"כ הרמ"א בסימן שמ"ו ס"ג ובסימן שס"א ס"ב, ועי' בביאוה"ל בסימן שס"א שם במש"כ בזה.

**ב** התוס' ותוס' הרא"ש לעיל פ"ו ב' ד"ה גזוזטרא כתבו דמשמע מפירש"י בפ"ק דסוכה דלא אמרינן פי תקרה אא"כ יש בעובי התקרה טפח, והאור גדול בסימן נ"ה סוסק"י כתב שהתוס' פירשו כן במש"כ רש"י בסוכה י"ח ב' ד"ה לדידך, דפריך דלימא פי תקרה בסוכה המסוככת בנסרים עבים, והרי דרק בנסרים עבים אמרינן פי תקרה, וכ"כ התור"פ לעיל שם ובסוגיין, ופירש כן בהא דבקירוי באלכסון לא אמרינן פי תקרה, וכ"כ הסמ"ג בהל' עירובין בשם רש"י, והגרע"א בגליון סימן שס"א הביא לדין זה,[[593]](#footnote-594) - אך בד' רבים מקמאי שנקטו דבכל סיכוך מצינו למימר פי תקרה, מבו' דס"ל דאף בתקרה שאין בעבי' טפח אמרינן פי תקרה, והחזו"א בסימן ע"ט סק"א כתב ע"ד התוס' דשאר פוסקים לא הזכירו לתנאי זה.

**ג** הרשב"א לעיל ג' א' כתב דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה בריאה הראוי' לקבל מעזיבה, דכל שאינה בריאה לאו תקרה היא, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ד ופי"א הס"ט,[[594]](#footnote-595) - אך מד' רבים מקמאי שנקטו דבכל סיכוך מצינו למימר פי תקרה, ונת' לעיל, נראה דס"ל דאמרינן פי תקרה אף בתקרה שאינה ראוי' לקבל מעזיבה, וכ"ה משמעות ד' הסמ"ג בהל' עירובין והסמ"ק בסימן רפ"ב שהביא המג"א בסימן שס"ה סק"י, וכמש"כ הפמ"ג והמחה"ש שם, והאור גדול בסימן נ"ה סק"ז הוכיח כן מד' ריו"נ לעיל י"ג ב', שכתב דטעמא דר' יהודה דרחבה אע"פ שאינה בריאה, הוא משום דאזיל לטעמי' דקורה משום מחיצה.[[595]](#footnote-596)

**ד** בחי' הרא"ה בסוכה י"ח ב' כתב, דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה שהיא בנין קבוע, אך בסוכה דהיא בנין עראי לא אמרינן פי סכך יורד וסותם, וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאירי שם, והוכיחו כן מהא דבעינן בסוכה ג' דפנות, ולא מכשרינן משום פי תקרה, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"ה בל' הב"י בסימן תר"ל בתו"ד, וכ"כ הט"ז שם סק"ט והפמ"ג במש"ז שם,[[596]](#footnote-597) - אך מד' רש"י בסוכה שם ועוד מקמאי שנקטו דבכל סיכוך מצינו למימר פי תקרה, ונת' לעיל, נראה דס"ל דאמרינן פי תקרה אף בבנין עראי.

**ה** בפירש"י בסוגיין כתב דלא אמרינן פי תקרה בתקרה משופעת שאין לה פה,[[597]](#footnote-598) וכ"כ רש"י לעיל כ"ה ב' ד"ה והכא וצ' א' ד"ה וב' אמות, וכ"כ התוס' לעיל פ"ו ב' ופ"ט א' והרא"ש לעיל פ"ב סימן ד', וכ"כ הטור בסימן שס"א,[[598]](#footnote-599) - אך הראב"ד בכתוב שם כתב דאמרינן פי תקרה אף בתקרה משופעת, וכ"כ המאירי לעיל כ"ה א' לפמש"כ שם דגרסינן התם דעבידא כי ארסלא, וכ"ה מבו' גם בד' הרי"ד והריא"ז בסוגיין דאף תקרה משופעת חשיב דיש לה פה, ואך שכתבו דלא אמרינן בזה פי תקרה מטעמים אחרים, ונת' לעיל, - והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הלכה קל"ז כתב דיש לחוש לד' רש"י דלא אמרינן פי תקרה במשופע, והמאירי לעיל כ"ה ב' כתב דהרשב"א חשש לב' הפירושים שם.[[599]](#footnote-600)

ובפירש"י לעיל צ"ג א' ד"ה לדידי כתב דבקורה עגולה לא אמרינן פי תקרה דאין לה פה, וכ"כ התוס' בסוכה י"ח ב' ד"ה סיכך בתו"ד,[[600]](#footnote-601) - והתוס' והרשב"א לעיל פ"ו ב' ד"ה גזוזטרא כתבו דבתקרה מלאה פגימות בכל סביבותי' לא אמרינן פי תקרה דאין לה פה,[[601]](#footnote-602) והגרע"א בגליון סימן שס"א הביא לדבריהם, ועד"ז כתב בתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו דמה"ט הוא דלא אמרינן פי תקרה בסיכוך, משום דאין פי תקרה להוצין, ולכאו' מד' ש"ר שנקטו דבכל סוכה מצינו למימר פי תקרה, מבו' דס"ל דאף בתקרה מלאה פגימות אמרינן פי תקרה, וצ"ע.

**ו** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש כפי הצורה בפיהמ"ש הנדמ"ח מבו', דלא אמרינן פי תקרה אלא על הפה שבאורך הקורות, אך כל שבמקום הפרצה עומדות הקורות לרחבם, לא אמרינן פי תקרה על הפה שברוחב הקורות, ופירש דזהו מה שאמרו דבקירויו באלכסון לא אמרינן פי תקרה, ועי' במרכה"מ בפי"ז משבת הל"ה שפירש כן בדבריו, וכ"נ שפירש בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער י"א, והביא כן בשם רבינו נסים, אך בד' ש"ר לא מצינו שחילקו בזה.

**ז** הרשב"א לעיל ג' א' כתב דאמרינן פי תקרה אף בתקרה דלמעלה מכ', וע"כ כתב דבקורה רחבה ד' ובריאה א"צ למעט, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ד, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש לעיל פ"ח סימן ז', וכ"כ הסמ"ג בהל' עירובין, - אך הריטב"א לעיל פ"ז א' כתב בשם קצת רבותיו, דאין אומרים פי תקרה יורד וסותם במה שיש תחתיו חלל יותר מכ' אמה,[[602]](#footnote-603) והר"ן לעיל ג' א' כתב בשם הראב"ד דאף קורה רחבה ד' ובריאה ל"מ למעלה מכ', (והוכיח כן מהא דלא קאמר ר' אילעא דאם היתה רחבה ובריאה א"צ למעט, וצ"ע אם הוא משם דס"ל דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ', או הוא משום דס"ל דבמבוי ל"מ פי תקרה בדליכא היכר.[[603]](#footnote-604)

**ח** הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רצ"ב כתב דאם נתן על אוגנו של בור מחיצה גבוהה י' ורחבה ד', לי"ב לדינא דפי תקרה, משום דאין פי מחיצה יורד וסותם, וכ"כ הרשב"א לעיל פ"ו ב', - ולכאו' אזיל לטעמי' שכתב בעבוה"ק שער א' פ"ה הל"ב ולעיל י"ד א' דקורה המשולשלת י' טפחים יצאה מתורת קורה ומחיצה היא, וה"נ תקרה הגבוהה י' אין תורת תקרה עלי' אלא תורת מחיצה,[[604]](#footnote-605) ולפ"ז נמצא דלדעת הרא"ש בפ"ק סימן י"ח דקורה שיש בה גובה י' נידונת משום קורה, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ג סכ"ד, שפיר אמרינן פי תקרה אף בתקרה שיש בה גובה י', אך בד' החזו"א סימן ק"ג סקי"ג נראה שפירש לד' הרשב"א בע"א, עיי"ש שכתב דצ"ע מהו גדרו של דבר לדעת אם הוא תקרה או מחיצה, ומבו' שפירש דלאו כללא הוא דכל שיש בה גובה י' נפקא מתורת תקרה, וצ"ע.

**ט** בסוגיית הגמ' בשלהי פירקין מבו' דבעלי' ע"ג בתים ובגשרים אמרינן פי תקרה, ובפשוטו נלמד מזה דאף דלא נעשו העלי' הגשרים לשם קירוי הרשות שתחתיהם, מ"מ אמרינן בזה פי תקרה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' וש"ר לעיל פ"ו ב' בדין גזוזטרא, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הביאוה"ל בסימן שס"ג סט"ו דאף בקורה ד' העומדת מאלי' אמרינן פי תקרה, (ולא נסתפק בזה אלא משום דליכא הכירא), - אך בתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן קל"ח כתב דכל שלא נעשית התקרה לשם קירוי הרשות שתחתי' לא אמרינן פי תקרה, דדמיא להא דלא אמרינן פי תקרה לבראי, משום דאין המחיצה עשוי' לחלל זה, ועיי"ש במש"כ לישב להא דבגשרים המפולשין אמרינן פי תקרה, אך לא נתישב בזה ד' הראשונים בגזוזטרא, וצ"ע.

**י** הביאוה"ל בסימן שס"ג סט"ו נסתפק בקורה רחבה ד' ובריאה, שכתב הרשב"א דמהני משום פי תקרה, וע"כ היא מועלת אף למעלה מכ', אם היא כשרה אף כשעמדה מאלי', עיי"ש, ועי' בפמ"ג שם באש"א סקט"ו, - וצ"ע דודאי דאמרינן פי תקרה אף בעומד מאליו, וכמבו' בסוגיין דבבית שנפרץ ובאכסדרה בבקעה אמרינן פי תקרה, אף דלא נעשה הקירוי לשם מחיצה, - וצ"ל דספיקא דהביאוה"ל הוא במבוי דבעינן בי' היכר, אך בחצר ודאי דאמרינן פי תקרה אף בעומד מאליו, וצ"ע.

**יא** החזו"א בסימן ק"ז סקט"ז כתב דברשות הפרוצה במלואה, סגי במה דאיכא תקרה על ד"ט, דאמרינן פי תקרה יורד וסותם והו"ל כפס ד', ודימה ד"ז למה שאמרו בירושלמי דחריץ עמוק י' על פני המבוי נידון משום לחי, וכ"ה דגוד אסיק חשיב כלחי, ה"נ פי תקרה חשיב כלחי, וכ"כ גם שם סקי"ג ובסימן ע"ט סק"א,[[605]](#footnote-606) - אך השפ"א בסוגיין כתב דל"מ מחיצה שע"י פי תקרה לחשוב את הפרצות כפתח,[[606]](#footnote-607) ודימה ד"ז לדעת רב יוסף לעיל פ"ט ב' דל"מ גיפופין דע"י גוד אסיק להתיר את הפרצות, (ואמנם צ"ע, חדא, דלדעת רוב קמאי לא קי"ל כרב יוסף, ועוד דגם לדעת רב יוסף, נת' במקומו דכ"ז הוא בגיפופין, אך עומ"ר שפיר מהני).[[607]](#footnote-608)

**יב** בחי' הריטב"א לעיל כ"ה ב' הק' ע"ד רש"י דעבידא כי אורזילא הוא גג משופע דלא אמרינן בי' פי תקרה, דהרי אף דהגג הוא משופע, מ"מ התקרה עומדת היא ישרה מן הסתם, ומ"ט לא אמרינן בזה פי תקרה, והמ"ב בסימן שס"א סקי"ד כתב דכל הא דלא אמרינן פי תקרה במשופע הוא רק כשאין תקרה תחתי', - ומבו' מדבריהם, דאף דסתמא דמילתא בולט הגג המשופע מן התקרה הישרה שתחתיו, וכמבו' כן בד' הריטב"א בסוגיין בשם הרי"ד, מ"מ שפיר מצינו למימר פי תקרה על התקרה הישרה, - ונלמד מזה, דכל דיש ב' קירויים זה בצד זה, שפיר אמרינן פי תקרה על פה הקירוי הנמוך, ולא אמרינן דעיקר מחיצת פי תקרה מיוסדת ע"ז דהמקום המקורה מובדל מהמקום שאינו מקורה, (וכמשמעות ד' החזו"א בסימן ס"ז סקט"ז), ודכל ששניהם מקורים ליכא לעיקר המחיצה, וכ"ה משמעות הגמ' לעיל צ"ג א' דרק ב"השוה" את קירויו לא אמרינן פי תקרה, וכ"ה מבו' גם מהא דבסיכך ע"ג אכסדרה אמרינן פי תקרה על תקרת האכסדרה, אף דגם מקום הסיכוך מקורה, לדעת הסוברים דקירוי עראי חשיב כתקרה.[[608]](#footnote-609)

1. אמנם לקמן י"ב ב' פליגי אמוראי בטעמא דר' יהודה אם הוא משום דס"ל דב' מחיצות דאורייתא, או הוא משום דלחי וקורה משום מחיצה, והתוס' לקמן כ"ב א' ד"ה קשיא פירשו שדנו בזה גם בסוגיא דהתם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והרשב"א לקמן צ"ד א' כתב בשם הראב"ד דכל הא דבג' מחיצות הוי רה"י הוא כשיש אסקופה גבוהה ג"ט לפניו דלא דחקי בה רבים דלא ניחא תשמישתי', אך דכל דליכא עיכובא ודרסי רבים בהדיא, ה"ה מבטלין אותו מתורת חצר, ול"ה רה"י דאורייתא, ומבו' בהמשך דבריו שם, דהיינו אף כשהוא פתוח לכרמלית, וע"כ כתב שם דלדעת הראב"ד אין מבוי ניתר בקורה, אלא כשיש שם אסקופה גבוהה ג'. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם המגד"ע בפי"ז משבת הל"ה כתב בדעת הרמב"ם דכל הא דלא סגי מדאורייתא בג' מחיצות הוא רק בפתוח לרה"ר, וכ"כ מדעתו בערוה"ש סימן שמ"ה ס"ד, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין ובריש שבת, וכן משמע גם בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם (שנד' בקובץ באו"י ק"ד), ולפ"ז בע"כ דהצריכו חכמים תיקון אף במקום דהוי רה"י, - אך בעיקר הדברים צ"ע מד' הרמב"ם בפי"ז שם באכסדרה בבקעה שהיא פתוחה לכרמלית, ואפ"ה ל"ה רה"י דאורייתא בג' מחיצות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובל' ריו"נ מבו' דלטעמא קמא יש לטעם התקנה אף בפתוח לכרמלית, אך לטעמא בתרא ליכא לטעם התקנה אלא בפתוח לרה"ר, והיינו משום דבפתוח לכרמלית ל"ה לנו לגזור שמא יכניס מן הכרמלית לתוכו, דהו"ל כגזירה לגזירה, ואמנם אחר שתיקנו חכמים כן בפתוח לרה"ר, לא חילקו חכמים בדבר ואף בפתוח לכרמלית הצריכו תיקון, ועפי"ז יש לדון במש"כ הבית מאיר דלטעם זה כל שפתוח לים א"צ תיקון, דאף דנימא דבפתוח לים ליכא לטעם התקנה, הרי בלא"ה בפתוח לכרמלית ליכא לטעם התקנה, ואפ"ה לא חילקו חכמים בדבר. [↑](#footnote-ref-5)
5. והגאו"י שם הק' ע"ז דאדרבה אחר שתיקנו חכמים דאסור לטלטל בתוכו אלא ע"י לחי וקורה, כ"ש שיאמרו דבלא לחי וקורה הו"ל כרה"ר ויבואו לטלטל ממנו לרה"ר, וכתב דיש לדחוק דכיון שאסרו לטלטל בתוכו אלא ע"י לחי וקורה, דרך הוא שעושים לחי וקורה, ותו לא יבואו לטלטל ממנו לרה"ר, ועמש"כ בזה השפ"א שם, ונקט שם דלדעת ריו"נ תיקנו לעשות לחי וקורה במבוי אף אם אינו רוצה לטלטל בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך מש"כ כן בדעת הרמב"ם דס"ל כריו"נ, צ"ע, דבפשוטו לפ"ד הרמב"ם דמה"ת ל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, הרי דמה"ט אסרו חכמים לטלטל בתוכו משום דהו"ל ככרמלית, וכמש"נ לעיל מד' הרמב"ם והמ"מ, ול"ב להגזירה שמא יטלטל מרה"ר לתוכו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובחי' הגרי"ז בהל' עירובין דקדק מד' הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ב דגדר הא דמהני הקורה, הוא דעי"ז חשבינן לה מדרבנן כרה"י, אך בד' הגר"א בסימן שמ"ה סי"ד לא משמע כן, אלא התירו הוא משום דהו"ל מקו"פ, וכן נקט הגאו"י לקמן י"ב א' ד"ה ממלא וי"ב ב' ד"ה והרמב"ם, ועיי"ש שצידד דלדעת הרמב"ם מותר לטלטל ממבוי שהוכשר בקורה לכרמלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם מבו' בדבריו, דכ"ז הוא משום דמבוי הפתוח לכרמלית הוי רה"י בג' מחיצות, ומהני בזה קורה, וע"כ לא פלוג רבנן ומהני קורה אף במבוי הפתוח לרה"ר, אך אם אף מבוי הפתוח לכרמלית ל"ה רה"י בג' מחיצות, ל"ה סגי בקורה, וזה נלמד ממה שדנו לקמן י"א ב' דטעמא דב"ש דהכשר מבוי לחי וקורה, הוא משום דס"ל דד' מחיצות דאורייתא.

   ומצינו עוד בד' הרשב"א והריטב"א לקמן ח' ב', בדין מבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר דמניח את הקורה באלכסון ומשתמש כנגד האלכסון, אף שאין שם ג' מחיצות, משום דמדינא הו"ל כרמלית והוא מדבריהם והתירוה בענין זה, והרי דמהני היתר קורה אף במקום שאינו רה"י, ואך דהתם עדיף טפי, משום דהרשות עצמה הויא רה"י מדינא והיא ניתרת ע"י הקורה, וי"ל דרק בזה התירו חכמים ע"י הקורה אף להמקום שכנגד האלכסון אף שאינו רה"י מדינא. [↑](#footnote-ref-9)
9. והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ד הכ"א כתב בשם י"א, דמבוי הפתוח לרה"ר אינו ניתר אף בלחי, - ולכאו' הטעם בזה הוא, משום דבמקום דבעינן מחיצה גמורה, ל"מ לחי מדרבנן, אף דלחי משום מחיצה, וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לקמן י"א ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך התוס' שם לא פירשו לזה, וי"ל בדעתם דאף למ"ד דאסור לטלטל מקרפף יותר מבית סאתים לכרמלית, היינו משום דיש לו מחיצות גמורות, ואף שאסרו לטלטל בו, מ"מ ל"ה כרמלית גמור, ומשא"כ במקום שיש לו ג' מחיצות, דמדרבנן לא סגי במחיצות אלו לאשוויי רה"י, הוי כרמלית גמור ומותר לטלטל ממנו לכרמלית, ועי' בתו"ש בסימן ש"ס סק"ד דמבו' בדבריו עיקר החילוק בזה, עייש"ה, ובזה מתישב משה"ק החזו"א בסימן ע"ז סוסק"ג על דינא דהתו"ש שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שהשיג ע"ד מי שהורה דהוא כרמלית, ולכאו' כונתו לד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ד שכללו בכלל הכרמלית, ואמנם לכאו' להרמב"ם לטעמי' דל"ה רה"י אלא כשיש לו ד' מחיצות, ודאי דהו"ל ככרמלית, וכ"כ בס' נהר שלום סימן שע"ד, ועמש"נ בהערה ג'? לדון בדעתו דל"ה כרמלית אלא כשהוא פתוח לרה"ר. [↑](#footnote-ref-12)
12. וי"ל עוד, דשאני קרפף יותר מבית סאתים דמדרבנן ל"מ לו ההיקף והוי כרמלית, והוי רשות אחת עם שאר כרמלית, ואך שבאנו לדון דמ"מ כיון דמה"ת הוי רה"י יהא אסור לטלטל ממנו לכרמלית, וע"ז אמרו דלא אסרו בזה משום גזירה, אך מבוי שאינו מתוקן ברוח רביעית י"ל דאף מדרבנן אין תורת כרמלית עליו, וע"כ אסור לטלטל ממנו לכרמלית, ולא התירו בזה משום הגזירה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובפירש"י ותוס' לקמן ה' ב' כתבו דחצר שארכה יותר מרחבה הויא כמבוי וניתרת בלחי וקורה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ח והטוש"ע בסימן שס"ג סכ"ז, אך הרשב"א וש"ר לקמן י"ב ב' כתבו בשם הראב"ד דאף אם ארכה יותר מרחבה אינה ניתרת בלחי וקורה. [↑](#footnote-ref-14)
14. והעירו בזה ממש"כ התוס' לקמן צ"ד. ד"ה מאי שנא, דסתם חצר אין לה אלא ג' מחיצות וברביעית פס ד' או ב' משהויין, והרי דדרך חצר שהיא פרוצה ברוח רביעית, אך שמא אין מכוון התוס' דזהו דרך סתם חצר, אלא דסתם חצר דאיירי בי' תנא היא חצר המתוקנת כדין תיקון חצר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. והיינו דאף דקי"ל דלחי משום מחיצה, מ"מ מדרבנן ל"מ לחי במקום דבעינן מחיצה, ול"מ אלא ברוח רביעית דל"ב בה מחיצה, אך פס ד' או ב' פסין כ"ש מהני אף במקום דבעינן מחיצה ברוח רביעית. [↑](#footnote-ref-16)
16. ונחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דדעת הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ט והכ"ב ורוב קמאי דקי"ל דלחי משום מחיצה, אך דעת ר"ת שהביאו התוס' לקמן ה' ב' ד"ה פחות דקי"ל דלחי משום היכר, - והמאירי לקמן י"ב ב' כתב דאף דקי"ל כאביי דלחי משום מחיצה ומהני לחי העומד מאליו, מ"מ בפלוגתת אמוראי בב' מחיצות ולחי אם הוי רה"י, קי"ל דל"מ לחי משום מחיצה ול"ה רה"י, וכ"נ להדיא בד' הריטב"א לקמן כ"ב א', ועי' חזו"א סימן ע"ד סקי"א שכתב לדון כן מדעתו. [↑](#footnote-ref-17)
17. והפנ"י בסוכה ז' א' נקט דאף אם איכא ב' מחיצות כמין גאם ולחי הוי רה"י מה"ת, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שס"ג ס"א, אך החזו"א בסימן ע"ב סק"י הוכיח מד' הראשונים דל"מ לחי ברוח שלישית אלא בדאיכא ב' מחיצות גמורות זה כנגד זה, אך בב' מחיצות כמין גאם, ל"מ לחי כלל, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י לקמן ח' ב'?. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך לדעת הרמב"ם דל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, איירי בג' מחיצות ולחי, דלמ"ד דלחי משום מחיצה הוי רה"י מה"ת, ולמ"ד דלחי משום היכר ל"ה רה"י, - ובד' המג"א בסימן שמ"ה סק"א מבו' דגם לדעת הרמב"ם מהני ב' מחיצות ולחי דעי"ז ל"ה רה"ר, ככל מקום המוקף ג' מחיצות, דאף דל"מ המחיצות לאשוויי לי' לרה"י, מ"מ כבר ל"ה רה"ר, אך הראש יוסף בשבת ו' א' צידד דלדעת הרמב"ם ל"מ מחיצת לחי אלא ברוח רביעית, וכ"ה מבו' בד' הגר"ח בפט"ז משבת ד"ה והנה שם וד"ה והנה הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-19)
19. והתוס' בכ"ד ז' א' ד"ה אם הי', ז' ב' ד"ה דאי דרב, צ"ב א' ד"ה גפנים, כתבו בדין נראה מבחוץ, דנידון משום לחי ופתח, ולכאו' הי' נראה מדבריהם דהתירא דלחי הוא משום פתח, אך המהרש"ל לקמן צ"ב א' פירש לדבריהם דמש"כ דנידון משום פתח הוא בחצר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. ובזה מתפרש הא דתנן בריש מכילתין דל"מ לחי וקורה בפתח רחב מי' אמות, וכתב הריטב"א שם דאף אם לחי משום היכר, מ"מ אין לחי וקורה מתירין את הפרצה, וכ"כ הרשב"א שם, והיינו משום דהא דמהני לחי וקורה אי"ז היכר בעלמא, אלא ההיכר הוא ע"י שיש בזה תחילת מחיצה, וכל דהו"ל פרצה, ואין הלחי והקורה כתחילת מחיצה, ליכא לההיכר דלחי וקורה, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב'?. [↑](#footnote-ref-21)
21. וי"ל דמודה הראב"ד דמה שאמרו לקמן ח' ב' דקורה משום מחיצה אי"ז משום פתח, אלא הוא משום דפי הקורה יורד וסותם, וכל מש"כ דהוא משום פתח, הוא רק במה שאמרו לקמן ה' א' דקורה משום מחיצה, ונת' בזה בסימן ו'?. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובאמת דלמש"כ התוס' לקמן צ"ד ב' דהא דפי תקרה יורד וסותם היינו דעי"ז הו"ל פתח, הרי דאף דנימא דהא דקורה משום מחיצה הוא משום דפי תקרה יורד וסותם, הוי זה משום פתח, אך למש"כ רש"י בסוכה ו' ב' וי"ט א' והר"ח שם י"ח ב' דדינא דפי תקרה הוא משום גוד אחית, הרי דאי"ז משום פתח, אלא הוא משום דהו"ל כסתום. [↑](#footnote-ref-23)
23. והגאו"י לקמן ג' א' הק' ע"ז ממה שאמרו לקמן ח' ב' דלמ"ד דקורה משום מחיצה מהני קורה באלכסון אף דבאלכסון ל"ה היכר, אך הבית מאיר לקמן י"ד ב' כתב לפרש בזה, דלמ"ד דקורה משום מחיצה סגי בהיכר כ"ד ואף בקורה באלכסון איכא היכר כ"ד, אך היכא דליכא היכר כלל, כגון קורה למעלה מכ', או כגון לחי שלא סמכו עליו מאתמול, לא מהני, ועמש"נ עוד בזה בסימן ה'?. [↑](#footnote-ref-24)
24. אך מד' התוס' לקמן י"א א' ד"ה איפכא יש שהוכיחו דאף בצוה"פ בעינן היכר קצת, ויתבאר בעזה"י במקומו?, וכ"ה להדיא בד' המאירי בביהב"ח ובחידושיו בריש מכילתין, ועי"ש שכתב דהא דמהני צוה"פ למעלה מכ' הוא משום דיש כאן היכר, אך בדבריו בחידושיו לקמן ג' א' נראה להדיא דהא דמהני צוה"פ למעלה מכ', הוא משום דצוה"פ הויא מחיצה ול"ב בה היכר, וצ"ע, - וגם במחיצה דפי תקרה, כתב הר"ן לקמן ג' א' בשם הראב"ד דל"מ למעלה מכ', וי"ל דהוא משום דגם בפי תקרה בעינן היכר, אך י"ל דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ', וכמש"כ הריטב"א לקמן פ"ז א' בשם מקצת רבותיו, - עוד מצינו בזה בפמ"ג באש"א סימן שס"ג סק"ט שנסתפק אם מהני צוה"פ כשלא סמכו עליו מאתמול, והביאו הביאוה"ל שם סי"א, אך י"ל דלא נסתפק אם בצוה"פ בעינן היכר, אלא נסתפק בטעם הא דבעינן סמכו עליו מאתמול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. וצ"ע, שהרי מכח הא דס"ל לב"ש התם דד' מחיצות דאורייתא ס"ל דלא סגי בלחי או קורה ובעינן לחי וקורה, ופירש"י שם דהוא משום דבעינן מחיצה מעלייתא, וא"כ ד' רש"י דקיימי לפרש לתקנתא דלחי או קורה, וכתב דהוא להכירא בעלמא כ"ה דלא ליתי למשרי רה"ר גמורה, אינם לדעת ב"ש אלא לדידן דג' מחיצות דאורייתא. [↑](#footnote-ref-26)
26. וי"ל עוד בדעת רש"י, דכל הא דמקום המוקף ג' מחיצות הוי רה"י, הוא רק מכח הא דכל שיש לו ג' מחיצות ול"ה מפולש אינו רה"ר, ותו מהני המחיצות לאשוויי לי' לרה"י, אך אלמלי הא דדינא הוא דמקום המוקף ג' מחיצות ל"ה רה"ר, ל"ה מהני המחיצות לאשוויי לי' לרה"י, ובעזה"י יתבאר עוד בזה במקומו,? וזהו שפירש"י דהא דהמבוי ל"ה רה"ר הוא משום דאינו מפולש ול"ד לרה"ר, אך לא נתישב בזה משמעות ד' רש"י דההיתר הכא לטלטל במבוי הוא משום דלאו רה"ר הוא, - ויש להוסיף, די"ל דגם גדר דינא דרבנן דאסור לטלטל במבוי, הוא דכיון דדמי לרה"ר דינו כרה"ר, ול"מ לו היקף המחיצות, וזהו שפירש"י דאף דמדאורייתא ל"ה רה"ר משום דאינו מפולש, ותו מהני היקף המחיצות לאשוויי לי' כרה"י, מ"מ מדרבנן הוי כרה"ר. [↑](#footnote-ref-27)
27. ואמנם מד' הגרע"א נראה שפירש דאף דמה שהצריכו לחי הוא משום דמיחלף ברה"ר גמורה, מ"מ הא דמהני הלחי, אינו משום דעי"ז איכא היכר, אלא הוא משום דכל דאיכא מחיצה ברוח רביעית ל"ד כלל לרה"ר, וזהו דקשיא לי' ע"ד רש"י שכתב דהלחי מהני משום דהוי היכר.

    אך לכאו' ממה שמצינו דל"מ לחי אלא בדאיכא היכר, ובמחיצה גמורה בפשוטו ל"ב לזה, וכמש"נ בפתיחה לפירקין, הרי בע"כ דהא דמהני הלחי, אי"ז משום דאיכא מחיצה ברוח רביעית ול"ד לרה"ר, אלא משום דע"י דאיכא מחיצה, הוי זה היכר להבדילו מרה"ר, וע"כ שפיר פירש"י דמה שהצריכו לחי הוא כ"ה דליהוי הכירא, ועמש"נ עוד בזה בסימן א'?. [↑](#footnote-ref-28)
28. וצ"ע בד' הבית יוסף בסימן שס"ג סכ"ו והט"ז שם סקט"ו שכתבו דהא דלחי למעלה מכ' כשר הוא משום דלחי משום מחיצה, ולכאו' הרי גם אם לחי משום היכר מהני לחי למעלה מכ', וכמש"כ הראשונים, ובד' הרשב"א מבו' דאדרבה למ"ד דלחי משום היכר פשיטא טפי להכשיר בזה, והיינו משום דהוא ניכר למטה, ומה לי שחלקו העליון אינו ניכר, - ועוד, דאם למ"ד דלחי משום היכר ל"מ לחי למעלה מכ', הרי דאף למ"ד דמשום מחיצה הי' מקום לדון דלא יועיל, כיון דאף לדידי' בעינן גם היכר. [↑](#footnote-ref-29)
29. ומשמעות ל' הרמב"ם והטור, דכל שפתח המבוי גבוה למעלה מכ', ל"מ בו לחי, אף שהלחי עצמו אין גבהו אלא י' טפחים, וכ"ה מבו' לפ"מ שדקדק הבית מאיר מד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וצ"ב מ"ט נקבע הדין לפי כתלי המבוי, - ולמש"כ הבית מאיר דהא דל"מ לחי למעלה מכ' הוא משום דקורה ל"מ ולא פלוג רבנן, י"ל דע"כ תלוי הדין לפי כתלי המבוי, אך צ"ע דהרי אף כשכתלי המבוי גבוהין למעלה מכ', מהני להניח הקורה למטה מכ', וא"כ מ"ט לא יועיל לחי.

    אך בל' הרשב"א משמע להדיא דמש"כ לדון בדין לחי למעלה מכ', הוא כשהלחי עצמו ארוך יותר מכ', - וי"ל דרק בזה הוא שהוצרך להשמיענו דהוא כשר, וע"ז כתב דלא מיבעיא למ"ד דמשום היכר דה"ז כשר, כיון שיש היכר בלחי שלמטה, ומה לי שהוא נמשך למעלה, אלא גם למ"ד דלחי משום מחיצה, דלדידי' י"ל דכל שהלחי גבוה, א"א לחלקו, והמחיצה היא ע"י כולו, מ"מ ליכא גריעותא במה שהמחיצה היא למעלה מכ'. [↑](#footnote-ref-30)
30. דמש"כ המהר"ל דהוא משום דאין ניכר שהלחי סותם כל הפתח, צ"ע דמ"ט לא סגי במה שהוא סותם הפתח עד גובה י"ט, - ומש"כ הבית מאיר דהשוו חכמים מידותיהם ולא פלוג בין קורה ללחי, צ"ע, שהרי אף קורה מהניא למעלה מכ' בגונא שהיא ניכרת ע"י אמלתרא, וא"כ מ"ט לחי לא יועיל. [↑](#footnote-ref-31)
31. והעירו דבל' ריו"נ והמאירי נראה טפי, דאין כונתם דר"י ורבנן לטעמייהו אם אמרינן פי תקרה יורד וסותם, אלא דר"י ורבנן לטעמייהו אם אתו רבים ומבטלי מחיצתא, דלר' יהודה דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, י"ל דגדר התקנ"ח דקורה הוא דבעינן מחיצה ברוח רביעית, וע"כ מהני אף למעלה מכ', אך לרבנן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא בע"כ דגדר התקנ"ח דקורה הוא להיכר בעלמא, דאם הוה בעינן מחיצה, הרי אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וע"כ ל"מ למעלה מכ'. [↑](#footnote-ref-32)
32. ויש להוסיף, דבד' תור"פ בע"ב משמע דס"ל דברוח רביעית חשיב כפתח אף בלא גיפופי, ורק אם הוא למעלה מי' בעי גיפופי, ולפ"ז נראה טפי דהא דבעינן לקורה, אי"ז כדי לעשותו לפתח, שהרי חשיב כפתח גם בלא גיפופי ובלא קורה, אלא הוא דין בפנ"ע, והא דילפינן מפתח ההיכל, היינו דביותר מכ' דל"ה פתח, ל"מ בו קורה. [↑](#footnote-ref-33)
33. ויש להסתפק אם הוא משום שנקט דהא דל"מ קורה למעלה מכ', אי"ז מכח הא דקורה משום פתח, אלא הוא משום דכל שהוא למעלה מכ' הו"ל כפרצה, וע"כ ל"מ בזה קורה, כמו דל"מ ברחב יותר מי', או דנקט דכ"ה דקורה משום פתח ה"נ לחי משום פתח, וכמש"כ כן הגאו"י, ומה"ט הוא דל"מ לחי ביותר מי', אף דהא דל"מ ביותר מי' ילפינן לה מפתח ההיכל. [↑](#footnote-ref-34)
34. ולכאו' מוכח כן ורמז לזה הגאו"י מהא דשרינן כל פרצה במחיצות שהיא פחות מי' אמות, אף שהוא פרוץ עד הרקיע, והו"ל כלמעלה מכ', והרי דהא דהו"ל למעלה מכ' אי"ז חושבו לפרצה. [↑](#footnote-ref-35)
35. ובד' הריטב"א בע"ב ד"ה ובין לרבנן מבו' דהיינו, דכשתיקנו חכמים קורה משום פתח, תיקנו לזה כפי מידת הפתח שמצינו בקרא, ועיי"ש שכתב דאם מצינו כמה מיני פתחים בקרא, אין לנו לתפוס אלא הגדול, דבזו שהוא תקנ"ח תפסת מרובה תפסת. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך בתור"פ לקמן בסוגיין מבו' דהכא הוא דין בפנ"ע, עיי"ש בד"ה וקשה לפר"ת שכתב דכל הא דיותר מי' ל"ה פתח, הוא רק כשאין לו גיפופי, אך כל שיש לו גיפופי הוי פתח, והא דהרחב מי' ימעט אף כשיש לו גיפופי, הוא משום דסתם מבוי אין לו גיפופי והשוו חכמים מידותיהם, ולפ"ז בע"כ דאי"ז חד דינא עם דינא דפרצה יותר מי' במחיצות, דהתם הרי איכא גיפופי ועומ"ר, ואפ"ה הוי פרצה, ובע"כ דברוח רביעית שאני, וליכא בזה לדינא דפרצה י' דעלמא, אלא הוא דין בפנ"ע דיותר מי' א"א לראותו כפתח, וצ"ע.?אך העירו דמ"ט פרצה יותר מי' אוסרת ברוח רביעית בחצר, אף דהתם בעי גיפופי, וי"ל דהוא משום דבחצר מהני פס ד', ועי' בפסקי רי"ד לקמן ט"ו ב' שנקט דפרצה יותר מי' אינה אוסרת בחצר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-37)
37. ומש"כ הריטב"א דהיינו אף בשעת הקטרה במזבח הזהב, אף שאמרו ביומא מ"ד א' דבשעת הקטרה דבפנים פורשין אף מבין האולם ולמזבח, ורק בשעת הקטרה דלפני ולפנים אין פורשין אלא מן ההיכל, הוא משום דהך דינא אינו אלא מדרבנן, וכמבו' בסוגיית הגמ' ביומא שם, וכמש"כ הריטב"א שם, אך מדאורייתא אף בשעת הקטרה דבפנים אין פורשין אלא מן ההיכל. [↑](#footnote-ref-38)
38. והיינו משום דס"ל דאף אם חדא קדושה הוא, מ"מ אין האולם קרוי היכל, - אך הרמב"ם בפ"א מביהב"ח ה"ה כתב דאף האולם קרוי היכל, ולפ"ז הוא בכלל מה שאמרו דההיכל מקודש ממנו וכו', וכ"כ התוי"ט בכלים שם. [↑](#footnote-ref-39)
39. ובעיקר מש"כ התוס' דל"מ הצוה"פ משום דהוא יותר מי', כתב החזו"א בסימן ע"ט סק"ו להוכיח מזה דבפתח יותר מי' ל"מ אף אם עושה ב' צוה"פ דכל אחד אינו למעלה מי', ודלא כמש"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ח, שהרי בפתח שער החצר לא הי' בין העמודים י', ויתבאר בעזה"י במקומו?. [↑](#footnote-ref-40)
40. וצ"ע דלכאו' מעיקר משה"ק התוס' דמ"ט לא משני דשאני אולם דהי' לו צוה"פ, נראה דס"ל דהא דפסלינן ביותר מי' הוא מסברא, ודלא כמש"כ הרשב"א והריטב"א ותוס' הרא"ש דהא דפסלי רבנן ביותר מי' ילפינן לה מפתחו של היכל, ואך דפרכינן דנילף מפתחו של אולם להכשיר, וע"ז הק' דא"א ללמוד מזה להכשיר, כיון דהי' לו צוה"פ, - אך הא דפסלי רבנן בגבוה יותר מכ', הרי אי"ז מסברא, אלא ילפינן לה מפתחו של היכל, וע"ז פליג ר' יהודה וס"ל דא"א ללמוד מפתחו של היכל שלא עשאוהו גבוה יותר מכ', שהרי פתחו של אולם עשאוהו גבוה יותר מכ', וע"ז אין לדחות דשאני פתחו של אולם שהי' לו צוה"פ, וע"כ עשאוהו גבוה יותר מכ', שהרי גם פתחו של היכל הי' לו צוה"פ, וא"כ היאך נימא דהא דלא עשאוהו גבוה יותר מכ' הוא משום דאי"ז פתח, הרי בפתחו של אולם דדמי לי' עשאוהו גבוה יותר מכ'. [↑](#footnote-ref-41)
41. ובעיקר הדין בדלתות העשויות לצניעות, הנה בתשו' ישועות מלכו או"ח סימן כ"א נקט דאין עליהן תורת מחיצה, ונקט כן בדעת התוס', וצ"ע, אך האבנ"ז בסימן רע"ג סק"ח פקפק בזה. [↑](#footnote-ref-42)
42. ומבו' בד' התוס', דליחשב פתח ל"ב לצוה"פ, וסגי בגיפופי, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בד"ה ליבעו דלתות, דכל הא דבמשכן שלא כדין נקרא פתח הוא משום דל"ה לי' גיפופי, והעירו מזה על מש"כ החזו"א בסימן קי"ב סק"א דכל הא דל"מ פתח למעלה מכ', הוא רק דהקורה והצוה"פ דלמעלה מכ' ל"מ, וע"כ מהני לחי למעלה מכ', שהרי בהיכל ל"ה בעינן כלל להצוה"פ, ואפ"ה ל"מ למעלה מכ', אך שמא מכוון החזו"א דחלק הפתח שמתחת לכ' יש עליו תורת פתח, וע"כ מהני לחי, אך בהיכל הוה בעינן שיהא על כל הפתח תורת פתח. [↑](#footnote-ref-43)
43. וצ"ע שהרי בלא"ה במשכן שלא כדין הי' נקרא פתח, שהרי לא היו לו גיפופי, וכמש"כ התוס', והר"ן גופי' כתב כן לעיל בסוגיין בשם ר"ת, - עוד צ"ע, שהרי במשכן גם ל"ה דלתות וכמש"כ התוס' בד"ה ליבעו דלתות, וא"כ מאי פריך דליבעי דלתות נילף ממשכן דחשיב כפתח בלא דלתות, - ושמא ס"ל להר"ן דהמסך שהי' בפתח אהל מועד חשיב כדלת, וכמש"כ השפ"א לקמן ו' ב', ובדעת התוס' צ"ל כמש"כ בהגה' לשפ"א שם דהמסך לא חשיב כדלת. [↑](#footnote-ref-44)
44. ולא נתפרש בד' הרשב"א, דאחר דבע"כ ס"ל לר' יהודה דאיכא היכר גם למעלה מכ', מנ"ל לר' נחמן דפליג ר' יהודה וס"ל דקורה ל"ה משום היכר, ועוד צ"ע, דמנלי' לרנב"י דפליגי רבנן עלי' דר' יהודה וס"ל דקורה משום היכר, הרי גם לדידהו י"ל דקורה משום פתח ומ"מ ל"מ למעלה מכ' דליכא היכר, וכמש"כ הרשב"א בדרך הב', - ושמא זה נלמד מהא דפליגי רבנן ור' יהודה ברחב יותר מי', דהא דמכשיר ר' יהודה הוא משום דיליף לה מפתחי מלכים דהוו פתח יותר מי', והא דפסלי רבנן בע"כ דהוא משום דס"ל דקורה אינה משום פתח, והיינו, דכל הא דמצינו למילף מפתחי מלכים להכשיר ברחב יותר מי', הוא רק משום דקורה משום פתח, וע"י הקורה הו"ל פתח, אך אם קורה משום היכר, ל"ה מהני ביותר מי' דהו"ל פרצה, וליכא למילף מפתחי מלכים, דשאני פתחי מלכים דפתח הם דיש להם צוה"פ, אך לפ"ז צ"ע דמ"ט מהני לר' יהודה לחי ביותר מי', (ואמנם בהג' ראמ"ה לקמן י' א' כתב די"ל דלא מכשיר ר' יהודה אלא בקורה ולא בלחי, והוכיח לזה מד' ריו"נ במשנתינו, אך בד' הרשב"א לקמן י"ט ב' מבו' דלא כן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
45. וי"ל עוד, דהגמ' שם אתיא לפ"מ דמסקינן דטעמא דקורה למעלה מכ' פסולה הוא משום דלא שלטא בה עינא, וע"כ הי' לנו לפרש כן גם בטעם הא דפסלי בסוכה, וע"כ הוצרכו לה"ט דלמען ידעו לדורות כתיב, אך לדעת רב באמת א"צ לזה, - ויש להוסיף, דלפ"ז נמצא לכאו' דרב לית לי' לדינא דנר חנוכה שהניחו למעלה מכ' פסול, והרי בשבת כ"ב א' אמרינן דהוא פסול כסוכה וכמבוי, וע"כ בפשוטו לדעת ר' יהודה דמכשיר בסוכה ובמבוי למעלה מכ', ה"נ נר חנוכה כשר למעלה מכ', (אך למש"כ בחי' הריטב"א בשבת שם אינו מוכרח), וממילא דלדעת רב שפיר יש להכשיר גם לרבנן, שהרי לדידי' לא מצינו דפליגי רבנן בזה על ר' יהודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. ובפירש"י לקמן ה' א' ד"ה ומ"ד כתב דלמ"ד דקורה משום מחיצה הוא משום דאמרינן חודה החיצון יורד וסותם, ואמור רבנן דבטפי מכ' לא אמרינן יורד וסותם, ויש שפירשו דהיינו דלא אמרינן פי תקרה ביותר מכ', ויתבאר בעזה"י במקומו?. [↑](#footnote-ref-47)
47. ועמש"נ בזה בפתיחה לפירקין בפלוגתת הראשונים אם במחיצה גמורה בעינן היכר, וצ"ע בזה בד' המאירי שהביא בסוגיין לד' הרשב"א דקורה רחבה ובריאה מהני אף למעלה מכ', ומבו' דבמחיצה גמורה ל"ב היכר, ובדבריו בריש מכילתין משמע דכל הא דמהני צוה"פ למעלה מכ' הוא משום דיש בזה היכר, אך בדבריו בחידושיו בסוגיין משמע דל"ב היכר, ושמא י"ל דדוקא בצוה"פ דהוא משום פתח בעינן היכר, ומשא"כ בפי תקרה דהוא משום מחיצה, וזה תליא בפלוגתת הראשונים אם פי תקרה הוא משום פתח או משום מחיצה, וכ"כ בביאורים לחי' המאירי אות י"א. [↑](#footnote-ref-48)
48. והתוס' בסוכה ט' ב' הוכיחו מזה דכל שהסכך הכשר צממ"ח לא פסלינן משום מצטרף סכ"פ, ועי' רא"ש שם שדחה דסכך למעלה מכ' לא חשיב כסכך פסול, אך הר"ן בסוגיין כתב דאף אם בכה"ג נמי פסלינן משום מצטרף סכ"פ, מ"מ סכך למעלה מכ' אינו פוסל בכה"ג, דכיון שהסכך התחתון צממ"ח, אדם יודע שהוא יושב בצל סוכה, וצ"ע דלא קי"ל כטעמא דרבה, דהא דסכך למעלה מכ' פסול הוא משום דאין אדם יודע וכו'. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך בד' הפנ"י בסוכה משמע דמפרש, ד"קלוש" לאו דינא הוא, אלא היינו דהגם דחלק הקורה וחלק הסכך העליון פסולין, מ"מ אמרינן דדל מהכי לחלק זה, ויש להכשיר משום חלק הקורה וחלק הסכך שבתוך כ', עיי"ש, - אך קשיא ע"ז דא"כ מאי קאמר דאי קלשת הו"ל חממ"צ, ומ"ש מהיכא דהסכך עומד ע"י מעמידים אחרים דכשר, ובע"כ דבלא דנימא "קלוש" הוי כל הסכך פסול, וכל ההכשר בזה הוא משום דאמרינן "קלוש", ובזה הוא דאמרינן דלא מצינו למימר קלוש, היכא דעי"ז הו"ל חממ"צ. [↑](#footnote-ref-50)
50. ומצינו דאזלי לטעמייהו, דהתוס' ותוס' הרא"ש לקמן פ' ב' כתבו דבסולם של אשירה לא אמרינן כתותי מכתת שיעורי', והא דבקורה אמרינן כתותי מכתת שיעורי', הוא משום דבקורה בעינן שיעור של חשיבות והרי דאי"ז תנאי בעלמא שתהא ראוי' לקבל אריח, כדי שתהא קבועה וקיימת, אלא הוי זה שיעור שהצריכו בה חכמים, - אך הריטב"א לקמן ע"ח ב' כתב דאף בסולם של אשירה אמרינן כתותי מכתת שיעורא, אף דליכא שיעור בגוף הסולם, ולכאו' למד לזה מהא דבקורה אמרינן כתותי מכתת שיעורי', וזה לטעמי' דס"ל דבקורה ליכא שיעור בגופה, והא דבעינן שיהא בה כדי לקבל אריח, הוא תנאה בעלמא. [↑](#footnote-ref-51)
51. ואי נימא כן גם בדעת רש"י, י"ל דשפיר יש לפסול אף כשהסכך העליון בפנ"ע הוי חממ"צ, ול"ד לכל סוכה דלא חיישינן דילמא משתקיל מקצת הסכך והו"ל חממ"צ, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שכתב דאיירי הכא כשיש בכל הסכך שיעור סכך בצמצום, והרי דאף דהסכך העליון בפנ"ע הוי חממ"צ גזרו חכמים, וי"ל עוד, דאף דעיקר הגזירה הוא בגונא דהסכך העליון צממ"ח, מ"מ לא פלוג רבנן וגזרו אף היכא דהסכך העליון חממ"צ. [↑](#footnote-ref-52)
52. וכ"נ גם בדבריו שם י' ב' שכתב דהא דנויי סוכה אין ממעטין בסוכה, היינו דאין ממעטין בגבוהה מכ' להכשירה דלאו מין סככה נינהו, ומבו' דאם היו ממעטין גובה הסוכה היתה כשרה, ואף דבכה"ג ליכא אף מקצת סכך דאינו למעלה מכ', ומבו' דכל שאין חלל הסוכה יותר מכ', הוי כל הסכך סכך כשר, וצ"ע בד' התוס' שם והרא"ש שם סימן י"ז שכתבו כד' רש"י, אף דס"ל דגם כשחלל הסוכה אינו יותר מכ', הוי הסכך העליון סכך פסול, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-53)
53. וי"ל דמה"ט אין לפסול בזה גם משום החשש דדילמא מישתקיל מקצת עובי הסכך התחתון, דלא פסלינן משום ה"ט אלא היכא דמקצת הסכך פסול, וכמש"כ בחי' הריטב"א לעיל. [↑](#footnote-ref-54)
54. וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בפ"ק דסוכה סימן י"ד שדן דנימא מצטרף סכך פסול, אף דשם סימן ג' הביא לד' רבא דחלל סוכה תנן, וכ"ה בד' הרמב"ן במלחמות בסוכה ד' א' והר"ן שם ט' ב' דאף לדעת רבא דחלל סוכה תנן, בעינן למימר דסכך למעלה מכ' לא חשיב סכך פסול, וכ"ה מבו' גם בחי' המאירי בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-55)
55. ובשיעור הגר"ר זצ"ל בסוכה פירש בזה בפשיטות, דלדעת רבא דחלל סוכה וחלל מבוי תנן, הרי דאף דהסכך העליון וחלק הקורה העליון פסולין כיון שהחלל שתחתיהן הוא יותר מכ', מ"מ חלק הסכך וחלק הקורה התחתונים דחלל שתחתיהן אינו יותר מכ' כשרים, ול"ב למימר בזה "קלוש", דרק אם הפסול הוא במקום הסכך והקורה, הוא דאמרינן דכל שהוא סכך וקורה א' ומקצתם למעלה מכ' הוי הכל פסול, וכל ההכשר בזה הוא משום "קלוש", אך אם הפסול הוא במה שהחלל שתחתיהם הוא יותר מכ', אין מקום לפסול כלל את חלק הסכך והקורה התחתון, ול"ב למימר בזה קלוש, וע"כ אין לפסול בזה מכח הא דאי קלשת וכו', - אך בחי' המאירי נראה להדיא דגם לדעת רבא הוי ההכשר משום קלוש, ואך דלדעתו לא חיישינן להא דאי קלשת, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. ויש להסתפק אם הוא דין בפנ"ע במבוי דבעינן שיהא בו חלל י', או דהוא משום דכל שאין בו חלל י', אף אין על הכתלים שבצידו תורת מחיצות, וכמבו' בשבת ז' ב' דבית שאין בתוכו י' ואין בקירויו י', דל"ה תוכו רה"י, ובפירש"י בע"א שם מבו' דהוא משום דתוכו אין לו מחיצות י', וע"כ הוא דל"מ. [↑](#footnote-ref-57)
57. ולכאו' הוא רק לרבא לטעמי' דס"ל לקמן ח' ב' דבעינן קורה ע"ג מבוי, אך לדעת רב חסדא שם דלמ"ד דחודו הפנימי יורד וסותם ל"ב שתהא הקורה בתוך המבוי, ל"ה לנו להצריך שיהא חלל י' תחת הקורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. והיינו דאף דקורה משום היכר, הרי ההיכר בזה הוא ע"י דיש בזה תורת מחיצה, וכמש"נ בפתיחה לפירקין, וע"כ ל"מ בפחות מי', משום דאין מחיצה פחותה מי', וכאשר כ"ה גם בדין לחי, דאף למ"ד דלחי משום היכר, ל"מ לחי שאינו גבוה י', ובפשוטו הוא משום דאין מחיצה פחותה מי'. [↑](#footnote-ref-59)
59. ואמנם זה תליא בטעם פסולא דסוכה שאינה גבוהה י', דל"מ אם אין בחלל הסוכה י"ט, אף דיש בדפנותי' גובה י"ט, אם הוא משום דכל דאין בחללה י', אין ע"ז תורת מחיצה, וכמבו' בפירש"י בסוכה ה' ב' ד"ה ולר' יהודה, וכ"נ גם בפירש"י שם ט"ז א' ד"ה אבל, וכ"ה מבו' גם בפירש"י בשבת ז' א' בטעם הא דבית שאין בתוכו י' ל"ה רה"י, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ה בריש סוכה, או דהוא משום דבלא"ה לא חשיב כסכך, וכמש"כ הר"י מלוניל והריטב"א בריש סוכה, דאי נימא דהוא משום דלא חשיב כסכך, הרי דאם מדמינן שיעור י' בקורה לשיעור י' בסוכה, משמע דהא דבעינן חלל י' בקורה, הוא משום דבלא"ה לא חשבינן לה כתקרה, (וע"כ לי"ב למחיצת קורה, שעיקרה הוא מדינא דפי תקרה). [↑](#footnote-ref-60)
60. אך האבנ"ז בסימן רצ"ה סקי"ג הוכיח דלהיתר קורה ל"ב שיהא בו שיעור פתח, ממ"ד דמבוי שאינו רחב ד' צריך תיקון, ומשמע דמהני בזה לחי וקורה, אף דפחות מד' לאו פתח הוא, - אך אי"ז מוכרע דפתח פחות מד' אין עליו תורת פתח כלל, ועי' במ"ב סימן תר"ל סק"ט שהביא ב' דעות אם צוה"פ מהניא בפחות מד"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-61)
61. והשפ"א כתב דכ"ז הוא בקורה אחת שמקצתה למטה מי', אך בב' קורות זו למעלה מזו והתחתונה למטה מי' אין סברא לפסול, דכיון דהמבוי נכשרת ע"י הקורה העליונה שפיר י"ל דל על התחתונה, עכ"ד, והיינו דהא דהקורה ממעטת את חלל הפתח, אי"ז משום דבפועל ליכא חלל, אלא הוא משום דחזינן להקורה כתקרת המבוי, וע"כ חשבינן דליכא במבוי חלל י', וע"כ כ"ז הוא כשקורה זו עצמה ממעטת מחלל י', אך כל שקורה אחרת ממעטת מחלל י', לאו מידי הוא, - ועפי"ז יש לפרש בדעת החולקים דס"ל דאף בקורה אחת, מהני הא דאמרינן קלוש, דהחלק התחתון אינו מכלל הקורה כלל, וע"כ אינו ממעט את החלל. [↑](#footnote-ref-62)
62. ושמא המכוון בזה הוא, דהרי חזינן דאמת יסוד ואמת סובב היו באמה בת ה', ואילו אמת בנין באמה בת ו' טפחים, ובאמת כלים פליגי ר"מ ור"י, והרי דמדאורייתא איכא ב' מיני מדידה דאמה, דבת ה' טפחים ודבת ו' טפחים, ונמסר הדבר לחכמים לקבוע מידת האמה בכל דבר ודבר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. ולקמן פ"ג א' תניא ר' יוסי אומר ב' ביצים שוחקות, והתם ודאי מתפרש דשוחקות היא מדה מרווחת, דל"ש התם פי' הר"ח והערוך, ולדעתם צ"ל דאגב דלגבי אמות המדה הגדולה נקראת שוחקות, נקטו ל' זה אף לגבי ביצים. [↑](#footnote-ref-64)
64. והי' מקום לומר דלמש"כ הר"ח והערוך דאמות עצבות היינו באצבעות דחוקות ושוחקות היינו באצבעות מרווחות, א"כ אין השיעור חצי אצבע, אלא יש לנו לשער כמה ההפרש שבין אצבעות דחוקות לאצבעות מרווחות, ומסתבר דהוא טפי משיעור זה, והרשב"א דס"ל דשיעור שוחקות הוי חצי אצבע, הוא משום דס"ל כפי' המאירי, דלפי' זה לא נתפרש היאך משערין אמות שוחקות, וכמה מוסיפין על האמה הבינונית, ולזה למד הרשב"א ממתניתין דשיעור התוספת שהצריכו חכמים על האמה הבינונית הוא חצי אצבע, - אך בתשו' מבי"ט ח"א סימן קמ"ג מפורש דשיעורא דהרשב"א הוא השיעור שבין אצבעות דבוקות זל"ז לאצבעות מרווחות, וכ"ה בתשו' מהרי"ט ח"ב יו"ד סי' י"ט, ועיי"ש שכתב דשיעורא דהרשב"א הוא למי שאינו יכול לעמוד ולמדוד באצבעות שוחקות כדינן וימדוד בעצבות יוסיף חצי אצבע, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. מבו' בד' הרמב"ם דמשערין את הטפח בטפחו של אדם, וכן משמע גם בד' הר"ח והערוך, ובמק"א נת' דפליגי בזה רבוותא, דכדעת הרמב"ם מצינו בד' הרד"ק בס' השרשים שורש טפח, וכ"נ בד' רש"י סוכה ז' א' ד"ה טפח שוחק ובעה"מ עירובין ספ"ד, וכ"ה מבו' מד' רי"צ גאות ור"ח שהביא בביאוה"ל סימן תקפ"ו ס"ט, וכ"ה מבו' גם מד' הכל בו סימן ס"ד, אך דעת הרמב"ן בדרשה לר"ה דטפח הוא יותר מטפחו של אדם, וכ"כ הרשב"א בנדה כ"ו א' והריטב"א בנדה שם ובר"ה כ"ז ב' והר"ן בר"ה שם והטור או"ח סימן תקפ"ו, ונת' שם לדעת הסוברים דאדם הוא ג' אמות עם הראש, הרי דאמת היד היא אמה בת ה' טפחים, ולפ"ז אין משערין הטפח בטפחו של אדם שהוא אחד מו' מאמת היד, אך לדעת הסוברים דאדם הוא ג' אמות בלא הראש, הויא אמת היד אמה בת ו' טפחים, ומשערין הטפח בטפחו של אדם, והר"ח דס"ל דמשערין הטפח בטפחו של אדם, אזיל לטעמי' דס"ל בשבת צ"ב ב' דאדם הוא ג' אמות בלא הראש.

    ולפ"ז נמצא, דלהרשב"א לטעמי' דס"ל בנדה כ"ו א' דטפח הוא יותר מטפחו של אדם, ולמש"נ אזיל לטעמי' בב"ב ק' ב' דאדם הוא ג' אמות עם הראש, ומה"ט ס"ל בתשו' ח"א סימן תתק"י וח"ה סימן קמ"ז דזרת הוא חצי אמה של ה' טפחים, (דזרת הוא חצי מאמת הזרוע, וכיון דלדידי' אמת הזרוע היא אמה של ה' טפחים, הרי דזרת היא חצי אמה של ה' טפחים), הרי דאין לפרש ללישנא דעצבות ושוחקות כפי' הר"ח והערוך, וזה כמש"נ לעיל בהערה לדון בדעתו דס"ל כמש"כ המאירי בזה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-66)
66. ובס' דברי דוד להט"ז ר"פ בהעלותך, הביא מס' מנחת יהודה, די"ח טפחים שוחקות הוו כ"ד טפחים, וכבר תמה על פי' זה הבאר שבע ספ"ג דתמיד, דודאי אין השוחק יתר על העצב כ"כ, עיי"ש, ועי' בס' מו"מ של תורה ובס' מידות ושיעורי תורה שהביאו עוד דעות בשיעור עצבות ושוחקות. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובתשו' תשב"ץ ח"ג סימן רכ"ב כתב דבמקוה בעינן אמות שוחקות להחמיר דבשל תורה מחמרינן לאפוקי נפשין מכל ספיקא, ומבו' דרק בשל תורה משערין בשוחקות, וכ"כ הדברי חמודות בנדה פ"י סקמ"ה, והביאו הש"ך ביו"ד סימן ר"א סק"ו, וצ"ע דהרי דין מבוי הוא דין דרבנן ואפ"ה משערינן בשוחקות להחמיר, ואף לדעת הרשב"א דבכל אמות מבוי משערינן בעצבות, היינו רק משום דהשוו חכמים מידותיהם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. אך בד' הטו"א מגילה ב' ב' מבו' דפשיטא לי' דעיקר המדה היא בשוחקות, עיי"ש שכתב דהיכא דליכא חומרא וקולא משערין בשוחקות, ומצינו עוד בד' המהרש"א בב"ב פ"ג ב' שנקט דשיעור ט"ז אמה דרה"ר הוא בשוחקות, ובאג"מ ח"א סו"ס ק"ז תמה ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
69. ובד' הריטב"א בשבת צ"ט א' מבו' דמידת קרשי המשכן היתה באמה עציבה, עיי"ש, וכ"ה מבו' לפמש"כ המאירי בדעת הרשב"א דאמה היתירה על של משה חצי אצבע היא אמה שוחקת, ומבו' דאמה של משה ששיערו בה כלי המשכן היא אמה עציבה, אך בפי' הר"ח בסוכה ה' ב' כתב דמידת כלי המקדש היתה באמה היתירה על של משה חצי אצבע, וצ"ע, וכן האריך הבאר השבע בספ"ג דתמיד להוכיח דמידת כלי המקדש היתה באמה עציבה, - אך בס' צידה לדרך ר"פ בהעלותך, הביא די"מ שהי' מידת כלי המקדש באמות שוחקות, והוא מס' מנחת יהודה שהביא הט"ז בדברי דוד שם, ותמה ע"ז דודאי היו עצבות, וכתב שאף שכתבו התוס' ד"שמא" היו עצבות, ודאי מוכח שכן הוא, עיי"ש, - ועי' עוד באג"מ יו"ד ח"א סימן ק"ז שכתב דודאי מידות המקדש היו באמות עצבות, דזהו עיקר שיעור אמה של תורה, ועיי"ש שהוכיח כן מב"ב י"ד א', וכתב לפרש ד' התוס' בע"א, ועיי"ש שהביא ממנ"ח מצוה צ"ה שכתב דמידת כלי המקדש היתה באמה שוחקת, ותמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-70)
70. ושמא י"ל עוד, דס"ל דהא דמשערינן לחומרא בשוחקות ובעצבות הוא מספק, ונסתפקו היאך הוי הדין במידת ההיכל אם מספק יש להגדיל המידה או להקטין המידה, אך באמת רחוק הדבר שבזמן בנין הבית נסתפקו כבר בספק זה ועשו מידה זו מספק. [↑](#footnote-ref-71)
71. ולכאו' מוכח מד' הרשב"א והריטב"א, דמדאורייתא איכא ב' אופני מדידת אמה, ונמסר הדבר לחכמים כיצד לשער בכל דבר ודבר, דכל השיעורים נמסרו למדידת ולקביעת חכמים, ולפ"ז יש לפרש דבזה הוא שנסתפקו התוס' אם מידת ההיכל היתה באמות שוחקות או עצבות, [↑](#footnote-ref-72)
72. הראשונים כתבו בשם הראב"ד דגריס דמ"ד דטפח קסבר אסור להשתמש תחת הקורה, ומ"ד ד' קסבר מותר להשתמש תחת הקורה, ועמש"כ הריטב"א והר"ן והמאירי לפרש בזה בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-73)
73. וכ"ה מבו' בד' תור"פ והריטב"א והמאירי שכתבו דלמ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה, כיון דאפיקתי' מטפח צריך ד' טפחים, ומבו' דל"מ אלא אם ממעט כל הטפח שתחת הקורה, וכיון דבעינן שיהא המיעוט גם לפנים מן הקורה, הוי המיעוט יותר מטפח. [↑](#footnote-ref-74)
74. והגאו"י כתב לפ"ז, במשה"ק התוס' למ"ד טפח דהא הוי מחיצה לפחות מד', דקשיא כן גם למ"ד דד' טפחים, דכיון דחודו הפנימי יורד וסותם, נמצא דהוי מחיצה לפחות מד', שהרי מחודו הפנימי ולפנים ליכא אלא ג' טפחים, - והשפ"א הק' לפ"ז במה שאמרו סתם ד' טפחים דמשמע דבכל גוונא סגי בזה, ולכאו' אם היתה הקורה עצמה רחבה ד', הדין נותן דלא סגי במיעוט ד' טפחים, כיון דתחת כל הקורה אסור להשתמש, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע, ולכאו' יש מקום לדון, דאף דבעינן שיהא המיעוט תחת הקורה, ל"ב שימעט תחת כל הקורה, אלא סגי במה שממעט תחת הטפח הפנימי, כיון דלהכשר הקורה סגי בטפח, אך אכתי יש לדון בזה בגונא דהקורה אינה בריאה כדי לקבל אריח, דבכה"ג ל"מ אלא כשהיא רחבה ד', וכמו שאמרו לעיל ג' א', ולכאו' בכה"ג צריך למעט תחת כל הד', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. אך לגירסת הראב"ד שהביאו הראשונים, מבו' דשפיר מהני מיעוט תחת הקורה אף דאסור להשתמש תחת הקורה, וי"ל כן בדעת הרמב"ם, ?אך ד' הרשב"א לא נתישבו בזה, דלא ס"ל הכא כפי' הראב"ד, - ובעיקר הקו' יש לדון, דלמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, הרי דלעולם עיקר ההיתר חייל גם על תחת הקורה, והא דבפתוח לכרמלית אסור, הוא דין בחיוב, ויל"ד בזה במקומו.? [↑](#footnote-ref-76)
76. אך המאירי הביא בשם הראב"ד שפירש להיפך, דלמ"ד דקורה משום מחיצה דפי הקורה יורד וסותם, סגי שיהא תחתיו טפח, ולמ"ד דקורה משום היכר צריך למעט ד"ט, דאין היכר פחות מד', - ואזיל לטעמי' שפירש לעיל דלמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, בעי מיעוט ד', וכיון דבהך לישנא אמרינן דלכו"ע מותר להשתמש תחת הקורה, יש להצריך ד' להיכר, ועמש"נ עוד בדעתו בסימן ?. [↑](#footnote-ref-77)
77. והי' מקום לפרש עוד, דהך לישנא ס"ל דכיון שהצריכו חכמים היכר, הרי דכל דליכא היכר, ביטלו חכמים לעיקר המחיצה, וע"כ הוא דבעינן מיעוט ד"ט שיהא זה מחיצה למקום ד', - אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי חזינן דמכשרינן קורה למעלה מכ' בדאיכא אמלתרא, ובע"כ דאף אם ביטלו חכמים לעיקר מחיצת קורה כשהיא גבוהה למעלה מכ', מ"מ כל דבפועל איכא היכר, לא ביטלו חכמים להמחיצה, וא"כ ה"נ הכא כל שמיעט תחת הקורה ואיכא היכר, שפיר יש תורת מחיצה על הקורה, ולא הי' לנו להצריך מיעוט ד"ט. [↑](#footnote-ref-78)
78. ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ תיקשי דלהך מ"ד דגזר שמא יפחת, מה מועיל הא דהיכר של מטה כהיכר של מעלה, הרי לעולם בעי ד"ט שמא יפחת, - וצ"ע דהרי כיון דס"ל דגזרינן שמא יפחת, הרי דאלמלי הא דהיכר של מטה כהיכר של מעלה והוה בעינן ד"ט מעיקר הדין, הי' לנו להצריך למעט טפי מד"ט, דאם אינו ממעט אלא ד"ט, יש לחוש שמא יפחת ולא ישתייר ד"ט, ורק משום דהיכר של מטה כהיכר של מעלה ומן הדין סגי בטפח, הוא דסגי בד"ט ואין לחוש שמא יפחת, דאף אם יפחת ישתייר טפח.

    ומעיקר ד' הר"י מקינון מבו' דפשיטא לי' דאף דהא דצריך למעט ד"ט הוא מגזירה שמא יפחת, מ"מ אף אם מיעט ד"ט ונפחת מעט צריך לתקנו, ושלא כד' הצל"ח, וזהו דקשיא לי' דליכא נפ"מ בהא דהיכר של מטה כהיכר של מעלה. [↑](#footnote-ref-79)
79. אך מד' רש"י בריש סוגיין שפירש דבא למעטו לעשות בנין איצטבא או עפר, משמע דגם לל"ב דפליגי אם גזרינן שמא יפחת, הוא אף כשממעט ע"י איצטבא של אבנים או עץ, דאיצטבא הוא בנין אבנים כמש"כ רש"י בסוכה ד' א', או של עץ כמש"כ רש"י לקמן ע"ז ב'.

    ועי' עוד בקרבן נתנאל סק"ז ובביאוה"ל סימן שס"ג סכ"ו שצידדו בדעת הרי"ף והרמב"ם, דכל הא דלרב יוסף לא גזרינן שמא יפחת הוא רק כשממעט ע"י קורה של עץ, אך במיעוט ע"י עפר לכו"ע גזרינן שמא יפחת, ואמנם הרא"ש בסימן ד', והמ"מ בפי"ז משבת הט"ז בשם הרשב"א פירשו בד' הרי"ף דהמיעוט הכא הוא ע"י שנותן קורה אחרת בתוך כ', ועיי"ש שתמהו ע"ז דבכה"ג מהני לכו"ע, אך בפי' ריו"נ פירש דמכוון הרי"ף הוא שנותן קורה אחרת על הקרקע ועי"ז ממעט החלל, וכ"כ המ"מ שם, ועי' בחי' המאירי שהאריך הרבה בזה. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך לא נתפרש בדבריו אם הגריעותא בזה היא משום זה עצמו דכותלי המבוי אינם גבוהין י', או דהגריעותא היא משום דהקורה עצמה היא למטה מי', וכמש"כ הרי"ד בתו"ד דהקורה על גביהן, ואך דאורחא דמילתא נקט דאין הכתלים גבוהין י', דאל"כ יניח הקורה ע"ג הכתלים, ומה לו לחקוק במבוי. [↑](#footnote-ref-81)
81. וצ"ע דאם אין מחיצות גבוהות י' בין הבתים והחצירות למבוי, מ"ט הוא צריך תיקון בפתחו, הרי מחיצות החצירות שברוח זו של הפתח, הוו כעומ"ר וכפס ד', דאמנם אם יש בין החצירות למבוי מחיצות גבוהות י', ל"מ מחיצות החצירות שבצד הפתח לגדור את המבוי, דהו"ל סילוק מחיצות, אך כל שאין בין הבתים למבוי מחיצות גבוהות י', שפיר מהני מחיצות הבתים לגדור את המבוי, וכ"ה בחזו"א סימן ס"ה סקמ"ז, ואין לומר דאיירי כשאין מחיצות לחצירות ברוח זו, דא"כ הרי אסור לטלטל בחצירות עצמן, וכיון דאין בין החצירות למבוי מחיצות גבוהות י"ט, יהא גם המבוי אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-82)
82. אמנם הנה בתשו' הריב"ש סימן ת"ה מבו' דאיירי התם כשהיו למבוי ג' מחיצות גבוהות י', אלא שהיו פרוץ לים בפרצה יותר מי', והעירו דלכאו' בע"כ דאיירי בכה"ג, דאל"כ ל"ה מצי להניח שם קורה, כיון דבעינן שתהא הקורה ע"ג כתלי מבוי, וכל שנתנה ג"ט מעל כתלי המבוי ל"מ, ולפ"ז ניחא, דלהא דבעינן שיהא בתוך המבוי ג' מחיצות הניכרות, סגי במה שיש לו ג' מחיצות עומ"ר, ולהתיר את הפרצה, שפיר מהני גידוד הים, - וי"ל עוד, למש"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד, דאין לחוש כלל במה שהמבוי פתוח לים, כיון שאינו בר טלטול עם הים, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-83)
83. וצ"ב דמ"ט הוי שאר המבוי חורים דמקום החקק, ומ"ש מכל כרמלית הסמוכה לרה"י דלא חשבינן לה כחורי רה"י, - ואף שמצינו בשבת ז' ב' בבית שאין בתוכו י' וחקק בו דע"ד והשלימו לי' דנעשה כולו רה"י משום דהו"ל כחורי רה"י, שאני התם דהוא מקורה, והמקום שאינו גבוה י' הו"ל כחורי רה"י, והיינו או משום דאינו גבוה י' ולא ניחא תשמישתי', וע"כ חשבינן לי' כחורי המקום שגבוה י', או דכיון דהוא מקורה, הוי כולו כמקום אחד, וע"כ חשבינן להמקום שאינו גבוה י' כחורי הרה"י, ומשא"כ הכא דאי"ז מקורה, מ"ט יהא חשוב כחורי רה"י, וכ"ה בחזו"א סימן ס"ה סוסקס"ב וסקס"ג, דכל שאינו מקורה לא חשיב כחורי רה"י, וכ"ה גם בדבריו שם סוסקס"ח וסק"ע.

    והחזו"א שם סקנ"ז כתב לפרש דאיירי הכא במבוי שדפנותיו גבוהין י', אלא שהוא מקורה ואין בתוכו י', ובכה"ג שפיר מהני מה שחקק כשיעור משך מבוי להתיר את כל המבוי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. ולמש"כ הרי"ד דאיירי כשהיו בתים מכאן ומכאן חוץ למבוי שהיו עושין אותו רה"י, ניחא, דלדין הכתלים דבעינן במבוי, סגי בב' כתלים מב' צידיו, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ח' א' דמבוי הכלה לחצר ניתר בלחי וקורה בראשו הפתוח לרה"ר, עיי"ש, וע"כ אף דברוח שכנגד הפתח ליכא למבוי עצמו מחיצה י', שפיר הוא ניתר בקורה שבפתחו, - ועד"ז י"ל גם למש"כ האהעו"ז דאיירי כשקרקע המבוי גבוהה מרה"י, והא דבעינן לחקוק הוא משום דבעינן שיהיו בתוך המבוי מחיצות ניכרות, די"ל דסגי לזה במה דאיכא מב' צידי המבוי מחיצות ניכרות, אך בל' האהעו"ז משמע דבעינן שיהא למבוי ג' מחיצות ניכרות, ועמש"נ בזה בסימן ז' ?, - ועי' עוד בחזו"א בסימן ס"ה סקנ"ז שכתב לפרש דהכא איירי כשכתלי המבוי מבחוץ גבוהין י', אלא שהוא מקורה ואין בו חלל י', וע"כ שפיר מהני מה שחוקק בתוכו לאשוויי לי' לרה"י, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-85)
85. ולמש"כ התור"פ והריטב"א דאיירי הכא דכתלי המבוי אינם גבוהים י', ניחא, דע"כ דוקא הכא בעינן להגבי' כשיעור משך מבוי, כדי דיהא כתלים למבוי, ומשא"כ התם דהגריעותא היא בקורה עצמה דלא אמרינן בה יורד וסותם, הרי דכל שמיעט ד"ט והויא מחיצה למקום ד', שפיר דמי, - וי"ל עוד, דהתם כל דאמרינן יורד וסותם, תו הו"ל מחיצה מעליא לכל המבוי, וע"כ ל"ב למעט כשיעור משך מבוי. [↑](#footnote-ref-86)
86. אך אם קרקע הרשות עולה בתוך ד"ט למחיצה, נראה דל"מ, דדמי לחריץ עמוק י' ואינו רחב ד"ט, דל"ה מחיצה, כמבו' במתניתין לקמן ע"ח ב', וכ"ה מבו' בגליונות חזו"א לחי' הגר"ח פי"ד משבת, ונראה דהגר"ח שם לא נחלק ע"ז, ומש"כ התם דמהני המחיצה בכה"ג, הוא משום דכתלי הבית הוו מחיצה לתוכן, ואכמ"ל, - ואמנם כ"ז הוא כשהמחיצה אינה גבוהה י' מצד רה"ר, דומיא דהכא, דלא חקק מצד רה"ר, ונמצא דאין הקורה גבוהה י' מצד רה"ר, דאם היא גבוהה י' מצד רה"ר, הרי דאף דמצד הרה"י אין בה גובה י', שפיר הוי רה"י, לפ"מ דקי"ל דגידוד ה' ומחיצה ה' מצטרפין. [↑](#footnote-ref-87)
87. והמאירי תמה ע"ד הרי"ף דשיעור ד' אמות מאן דכר שמי', דאו דניבעי דיחקוק על כל רוחב המבוי, או דיהא סגי דיחקוק רוחב ד"ט, ועי' גם בגאו"י שעמד בזה, והקרבן נתנאל בסק"י כתב דד' אמות ט"ס הוא, וצ"ל ד' טפחים, ומה שהוכיח הקרבן נתנאל כן, משום דאל"כ נמצא דאין אורך המבוי יותר על רחבו, הנה למש"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין דלשיעור ארכו יותר על רחבו מצטרף אף חלק המבוי שלא חקק בו, ניחא, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיין?, ועד"ז כתב הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו בד' הרמב"ם, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סקס"ו.

    והמאירי מסיק דד' הרי"ף שיגרא דלישנא הוא, ומודה דל"מ אלא כשחקק ע"פ כל רוחב המבוי, ועד"ז כתבו הב"ח בסימן שס"ג אות י"ח והגאו"י, - אך הגר"א בסימן שס"ג סכ"ו נקט דדעת הרי"ף והרמב"ם דא"צ לחקוק על פני כולו, וכן נקטו הקרבן נתנאל והבית מאיר שם. [↑](#footnote-ref-88)
88. ואמנם הקר"א הק' בזה ממה שאמרו לקמן י"ד א', דאם הקורה למעלה מי' ועקמומיתה למטה מי', כל שאילו ינטל עקמימותה ויהא בין זה לזה ג"ט צריך להביא קורה אחרת, ולכאו' הי' בדין דה"נ הכא לא תועיל הקורה להכשיר, כיון דהקורה שבצדדים שהיא למטה מי' הויא יותר מג"ט, - ושמא י"ל דשאני התם דכל שיש רוחב ג"ט שאין על הקורה תורת קורה, ה"ז מפסיק בין הקורה שבצד זה לכותל שבצד השני, ולא חשיב כקורה ע"ג כתלי מבוי, ומשא"כ הכא, כיון שכל תורת הכתלים שבצדדים, הוא רק על מקום החקק, הרי דכל דבכל מקום החקק הויא הקורה גבוהה י', שפיר חשיבא כקורה ע"ג כתלי מבוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
89. ויש להעיר, דלפ"ז לא ניבעי לחקוק על כל רוחב המבוי, אלא כשאין הכתלים שבצדדים גבוהין י' בצירוף הקורה, דכל שבצירוף הקורה הן גבוהין י', הו"ל כבית שקירויו משלימו לי', דאם חקק בתוכו דע"ד הוי רה"י, והרגיש בזה החזו"א בסימן ס"ה סקס"ו. [↑](#footnote-ref-90)
90. אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמבוי שאינו גבוה י' אינו ניתר בצוה"פ, ועיי"ש שחילק דמבוי שגבוה יותר מכ' אמה ניתר בצוה"פ או כשעשה לו אמלתרא, ומבוי שאינו גבוה י' אינו ניתר בשום פנים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-91)
91. והדברי יחזקאל בסימן ו' כתב לדון בזה בדעת הרמב"ם, דאף דלענין מזוזה ל"ה פתח אלא כשיש בו חלל י', מ"מ לענין צוה"פ ל"ב לזה, וכ"נ גם מד' הרשב"א בעבוה"ק דלא פסל בזה אלא משום דאין מחיצה פחות מי', - ויש להוסיף דמצינו שנחלק רבוותא אם צוה"פ שאין ברוחב חללו ד"ט מהני, וכמו שהביא המ"ב בסימן תר"ל סק"ט, והרי שנחלקו אם בעינן תנאי פתח בצוה"פ. [↑](#footnote-ref-92)
92. והרשב"א דלא ניח"ל לפרש כן, אזיל לטעמי' שפירש לסוגיין דאיירי כשהמבוי גבוה י', ונתן את הקורה למטה מי', וע"כ פירש דגם מש"כ הרמב"ם דמהני צוה"פ, הוא כשהצוה"פ עצמה היא למטה מי'. [↑](#footnote-ref-93)
93. ומשה"ק שם עוד דמה מהני שנשתייר פס ד', נתישב בפירש"י שלפנינו, דכל דנשתייר פס ד', יש על הפתח תורת פתח לד"ט אלו, והרשב"א לא הי' בגירסתו ד' רש"י אלו, כמבו' בדבריו שם שהביא דרש"י הכא פירש בע"א, וכ"כ הריטב"א שם, (והרטב"א בסוגיין העתיק לל' רש"י קצת בע"א).

    ובדעת הרשב"א דלא ניח"ל בטעם זה, נראה דהוא כמש"כ בחזו"א סימן ס"ה סקנ"ו, דאם שבקי לגמרי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, אין להתיר מכח הא דהוי פתח לאותם ד' דכיון דרוב כניסתם מן הצד הו"ל מבוי שרחבו יתר על ארכו, וזה למש"כ שם סקנ"ג דקביעות האורך והרוחב הוא לפי הפתח העיקרי, אך בדעת רש"י כתב החזו"א שם, דהא דשבקי וכו', אי"ז ברוב תשמישם, אלא כיון שמשתמשין גם בפתח ההוא, ה"ז מגרע כח פתח המבוי. [↑](#footnote-ref-94)
94. והחזו"א בסימן ס"ז סקי"ז כתב בטעם הא דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, דהוא משום דהמחיצות מחזקות זא"ז וכל אחת מתחזקת בפעולתה ע"י פעולת חברותי', והלכך כשפרד בין הקורה למחיצות, אין כאן שיעור קורה בפעולתה הראוי', וגם המחיצות נשארו ברפיונן שחסר להן שותפות הקורה, ועיי"ש שכתב דאף לחי ל"מ אלא כשהוא מצורף למחיצות המבוי, ואך דבלחי מהני אף כשהעמידו מבחוץ סמוך לכתלי המבוי, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמא דמילתא, אך בד' הראשונים לקמן ח' ב' מבו' לכאו' דהא דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, הוא משום דבלא"ה ליכא הכירא, ויתבאר בעזה"י במקומו?. [↑](#footnote-ref-95)
95. ולכאו' י"ל דבפרצה פחות מג' דהוי כסתום, אין מתבטל שם פתח מפתח המבוי ע"י דשבקי וכו', כיון שאינם הולכין דרך פתח, אלא הולכים במקום סתום, וע"כ אכתי "פתח המבוי" הוא הפתח שבראשו, שהרי אין לו פתח אחר, דהפרצה שבצדו כסתום הוא, ולאו פתח היא. [↑](#footnote-ref-96)
96. ולכאו' לפ"ז נמצא, דאם הי' פרצה ג"ט בתחילת מבוי, הרי דאף אם נשתייר קודם הפרצה ד' אמות, מ"מ כל שבמקום זה שעד הפרצה ל"ה ארכו יתר על רחבו, אינו ניתר בלחי וקורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
97. והי' מקום להוכיח כן, מהא דבחקק חשבינן לה כתחילת מבוי, והרי לדעת הרשב"א ודעימי' דאיירי כשהניח את הקורה למטה מי', נמצא דהי' המבוי ראוי להכשירו, ואפ"ה לא חשבינן לה כסוף מבוי, ובע"כ דכ"ז שלא הוכשר המבוי בקורה לא חשיב כסוף מבוי, - אך נראה פשוט דבהך גוונא אין מקום לחשבו כלל כסוף מבוי, דסוף מבוי היינו דנשתייר על המבוי ההכשר שהי' בו מעיקרא, וזה לא שייך כלל בגונא דהניח את הקורה למטה מי' דמעולם לא הוכשר ליתן את הקורה במקום זה. [↑](#footnote-ref-98)
98. אך העירו דלדעת הסוברים דבחקק בעינן שיהא אורך החקק יתר על רחבו, ואין שאר המבוי מצטרף לכך, ול"ד למבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו דמצטרף שאר המבוי לדין ארכו יתר על רחבו, י"ל דלעולם חשבינן לה כתחילת מבוי, וע"ד מש"כ החזו"א דאם עשה מחיצה בתוך המבוי ולא השאיר סמוך לפתחו ד' אמות לי"ב להכשירא דסוף מבוי. [↑](#footnote-ref-99)
99. וגם בד' המהרש"א לקמן בסוגיין מבו' שלא פירש כן בד' רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-100)
100. וי"ל דהתוס' לא פליגי ע"ז, אלא דס"ל דגם בצוה"פ מתקיים דין כתלי מבוי, וע"כ כל דיש מקום לפצימין ואיכא צוה"פ, חשיב שפיר דאיכא כתלים למבוי. [↑](#footnote-ref-101)
101. אך צ"ב לפ"ז במשה"ק הריטב"א, דכיון דמבוי דעלמא הוי ד"ט ושוחקות, אפשר שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ולהנ"ל הרי אם מכח הא דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו ניבעי ד' ומשהו, הרי דמכח זה ל"ה משך מבוי בד"ט מצומצמות, ושפיר פריך אביי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-102)
102. והגאו"י כתב לישב דמה שכתבו דכל שרחבה יתר על ארכה אינה נידונת משום חצר, היינו דבכה"ג אינה ניתרת לא בתיקוני חצר ולא בתיקוני מבוי, - אך העירו ע"ז ממש"כ התוס' בשבת ט' א' ד"ה אע"ג דאף בית ניתר בתיקוני חצר, ולפ"ז אין מקום לומר דחצר שרחבה יתר על ארכה אינה ניתרת בתיקוני חצר, אלא אם בכה"ג חשבינן לה כמבוי. [↑](#footnote-ref-103)
103. ועיי"ש שכתב לפרש להא דפרכינן מכח הא דבעינן ארכו יתר על רחבו, היינו משום דבלא"ה הי' לנו לומר דארכו הוא בדרך כניסתו, וכמש"כ כן הרשב"א, ורק משום דבעינן שיהא ארכו יתר על רחבו, הוא דאמרינן דכל דהרוחב יתר על האורך, חשבינן לי' כאורך. [↑](#footnote-ref-104)
104. ושמא י"ל דמודו רש"י ותוס' דכל שאין המבוי עצמו רחב ד"ט א"צ תיקון משום דהו"ל מקו"פ, ואך דכיון דאף בכה"ג הוי מבוי, ואך שא"צ תיקון, אי"ז טעם להצריך למשך מבוי יותר מד"ט, וכמש"נ כן לעיל בדעת הריטב"א, - ואמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' שנקטו דמשום דינא דרב אחלאי יש להצריך למשך מבוי יותר מד"ט, ושמא ס"ל דדינא דרב אחלאי, אי"ז משום דלא הצריכו תיקון אלא לפתח, וכל שפתחו פחות מד"ט לא חשיב כפתח, אלא הוא משום דכל שאין בפתחו ד"ט אין עליו חשיבות מבוי, ואך דל"ד לשאר תנאי מבוי דבלא תנאים אלו דינו כחצר, אך הכא לעולם הוי כמבוי, ואך דכיון דאין עליו חשיבות מבוי, אינו צריך תיקון, וצ"ע.

     ואמנם לפ"ז י"ל בדעת רש"י, דמודה דקי"ל כרב אחלאי דכל שאין פתחו ד"ט א"צ לחי וקורה, ומש"כ רש"י דרוחב המבוי הוא פחות מד"ט, היינו משום דגם כשאין רחבו ד"ט, יש עליו תורת מבוי, ואך דכיון דאין לו פתח אינו צריך תיקון, ואי"ז טעם להצריך למשך מבוי יותר מד"ט, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-105)
105. ויש להוסיף, דגם למש"כ הדברי יחזקאל לפרש בד' רש"י לעיל, דאף אם איכא מקום לפצימין, מ"מ ליכא כתלי מבוי, מ"מ הכא ליכא למיפרך הכי, דלדין כתלי מבוי סגי בב' כתלים שבב' צידי המבוי, ול"ב שיהא כותל ברוח שכנגד הפתח, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-106)
106. ומש"כ שם דמד' התוס' לקמן ו' א' לא משמע הכי, וזה ממה שעמדו התוס' מהא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, לכאו' י"ל דאף דמודו התוס' ליסוד הדברים, מ"מ ס"ל דאם א"א שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו בפתח דחשבינן לי' כפתח, לא סגי בזה לשיעור מבוי, אך כל דאפשר שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, אף אם בכה"ג לא יהא המבוי צריך תיקון משום דהו"ל מקו"פ, מ"מ כבר סגי בזה לשיעור מבוי, וזה ע"ד מש"נ לעיל מד' הריטב"א, דאף דבמבוי דעלמא בעינן ד"ט שוחקות, דאל"כ הוי רחבו פחות מד"ט וא"צ תיקון, מ"מ שיעור משך מבוי הוי בד"ט מצומצמות. [↑](#footnote-ref-107)
107. וכ"נ גם ממש"כ רש"י דאם אין בו אלא ד"ט אי' מקום הפצימין, והרי דלא סגי שיהא להחצר פצימין הנראים מתוכו, אלא בעינן שיהא פצימין הנראים במבוי, והיינו משום דבעינן שיהא תורת פתח גם כלפי המבוי, - ובחזו"א סימן ס"ה סקמ"ט נסתפק בגונא דבחצירות הוי עומ"ר ובמבוי הוי פרוץ מרובה, אם חשיב כחצירות פתוחין לתוכו, ושמא נסתפק בהך מילתא אם בעינן שיהא תורת פתח גם כלפי המבוי, אך יש לפרש בטעם ספיקו בע"א. [↑](#footnote-ref-108)
108. וכ"ה מוכרח בד' הר"ן, דגריס הכא כגירסת הר"ח, ופירש דהיינו דכיון דלאו אורחי' בהכי אפי' כי עביד לי' ל"ה מבוי, ולקמן ו' א' וי"א א' כתב דפתח בקרן זוית מהני היכא דעביד לי' צוה"פ, ובע"כ כנ"ל, דהא דמהני בדעביד לי' צוה"פ, אי"ז משום דבכה"ג עבדי לי' אינשי, אלא דאף דלא עבדי לי' אינשי, מ"מ מהני הצוה"פ לחשבו כפתח, וכאשר כ"ה להדיא בל' הר"ן שם, ולדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו לא סגי בזה. [↑](#footnote-ref-109)
109. ובחי' אהעו"ז כתב בתו"ד לפרש דהא דמשערין בד' אמות, הוא משום דלא קי"ל כרב אחלאי, וליכא שיעור כלל לרוחב המבוי, וע"כ משערין בשיעור אורך המבוי, - ועיי"ש שכתב עוד, לפמש"כ רש"י לקמן בסוגיין דגם תיקון פס ד"ט מהני במבוי, וע"כ לא מצינו לפסול בלחי ד"ט, דהוא שיעור פס, ולא פסלינן אלא בד' אמות. [↑](#footnote-ref-110)
110. וכתב דשמא רב הונא ס"ל דלחי משום היכר, וצ"ע דלהדיא ס"ל לרב הונא לקמן ט"ו א' דלחי העומד מאליו כשר, והרי דס"ל דלחי משום מחיצה, והריטב"א גופי' לעיל מינה כתב דדעת רב הונא להכשיר בלחי העומד מאליו, וכן הק' הגרע"א בגהש"ס ע"ד התוס' שהוצרכו לחדש דאתיא אף כמ"ד דלחי משום מחיצה, ולא הוכיחו כן מהא דרב הונא גופי' הכי ס"ל, - ובס' מנחת ישראל כתב לישב למש"כ הרמב"ן במלחמות לקמן ח' ב', דאף למ"ד דלחי משום היכר י"ל דלחי העומד מאליו כשר, דכיון דסמכו עליו מאתמול הוי היכר. [↑](#footnote-ref-111)
111. ובד' הב"י בסימן שס"ג מבו' שפירש דלדעת רש"י מהני גם כשסמך עליו לשם לחי, ומכח זה כתב דד' הטור שם הם דלא כרש"י, אך הדרכ"מ והב"ח שם כתבו דגם לדעת רש"י ל"מ אלא כשעשאו בידים לשם לחי, וכ"ה מבו' בל' השו"ע שם סי"ב, - ובעיקר ד' הב"י צ"ע, דהיאך מצינו לומר דדינא דהכא הוא כשלא סמך עליו, הרי אף לחי פחות מד' אמות ל"מ אלא כשסמך עליו, ועמד ע"ז הגאו"י, ועוד, שהרי להדיא כתב רש"י דבמחשבה בעלמא לא מצינו לאפוקי מתורת כותל ולשוויי' לחי, - ובד' הב"ח שם מבו' דמכוון ד' הב"י הוא, דבלחי פחות מד' אמות סגי שסמך עליו במחשבה, ובלחי ד' אמות בעינן שיסמוך עליו בדיבור. [↑](#footnote-ref-112)
112. ואמנם באמת בד' רש"י אלו משמע טפי, דעיקר הא דל"מ לחי למעלה מד' אמות, אי"ז משום דליכא היכר, אלא הוא משום דאין עליו תורת לחי אלא תורת כותל, ורק ע"י שהוא עושאהו לשם לחי, חייל עלי' תורת לחי, וזה ע"ד הא דס"ד לקמן ט"ו א' דאף מחיצה העומדת מאלי' פסולה, ואף דמסקינן דמחיצה העומדת מאלי' כשרה, היינו משום דלעולם יש עלי' תורת מחיצה, אך בלחי ד' אמות אין עליו תורת לחי אלא ע"י שעשאו לשם לחי, וכ"ה משמעות ד' רש"י בד"ה פחות מד' אמות ובד"ה ד' אמות שהזכיר לדינא דסמיכה בלחי, ומשמע דהיינו דכיון דחזינן דלחי ל"מ אלא כשסמכו עליו מאתמול, ובלא"ה אין עליו תורת לחי, ע"כ כל הא דמהני מחשבתו, הוא רק בסתם לחי, אך בלחי הבולט ד' אמות דיש עליו תורת כותל, ל"מ מחשבה בעלמא לשוויי' לחי, אלא בעינן שיעשנו לשם כך, וכ"נ להדיא בד' תור"פ, עיי"ש, - אך בד' רש"י לקמן בסוגיין בסוד"ה אינו דין משמע להדיא דהא דל"מ לחי למעלה מד' אמות, הוא משום דליכא היכר, וכמש"כ התוס' וש"ר, ומה שהזכיר רש"י הכא לדינא דסמיכה בלחי, עי' בית מאיר בסימן שס"ג סי"א במש"כ לפרש בזה, ויל"פ עוד בזה, למש"כ החזו"א בסימן ס"ז סוסק"ח, דהא דליכא הכירא בלחי יותר מד' אמות, היינו דליכא היכר שסמכו עליו בתורת לחי. [↑](#footnote-ref-113)
113. והגאו"י האריך דמד' רב יוסף התם נלמד, דמודה רב יוסף דמשך מבוי בד' אמות, והא דס"ל דסגי לחקוק ד"ט, הוא משום דס"ל דל"ב שיהא החקק כשיעור מבוי, וסגי שחוקק כשיעור מקום, וכאשר כ"ה בירושלמי, - ועיי"ש שכתב דלפ"ז קי"ל כדעת רב יוסף דסגי לחקוק ד"ט, וכמש"כ הרא"ש בסימן ד' בשם הראבי"ה, ושלא כדעת הרי"ף וש"ר דקי"ל כאביי. [↑](#footnote-ref-114)
114. והחזו"א שם נסתפק בהא דמהני כשהוא גבוה או נמוך, או הוא דוקא כשהעמידו לשם לחי, או דאף כשהי' כן הכותל מעיקרא, סומכין עליו משום לחי, ועיי"ש שכתב דאם דק הכותל בסופו באופן שנראה מבפנים או מבחוץ ודאי סומכין עליו משום לחי, ונראה דטעמו הוא משום דבכה"ג שפיר מצינו להכשיר את המקום הדק בפנ"ע, ומשא"כ באידך גווני דא"א להכשיר את התוספת בפנ"ע בלא להכשיר את כל הכותל, (וזה למש"כ החזו"א שם דבלחי שאינו נראה מבפנים ומבחוץ, ל"מ להכשירו מכח מה שהוא גבוה או נמוך, ונת' להלן), ובל' המאירי משמע דל"מ אלא כשהעמידו לשם לחי, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-115)
115. ואין לומר דהא דבעינן לק"ו הוא משום דהכא דהוא בולט ד' אמות ליכא הכירא, וע"כ הי מקום לומר דלא יועיל אף בתורת עומ"ר, דלא התירו במבוי אלא בדאיכא הכירא, דלכאו' כל הא דבבולט ד' אמות ליכא הכירא, הוא רק כלפי ההיתר משום לחי, דכל שהוא בולט ד' אמות הו"ל ככותל המבוי ולא חזינן לי' כלחי, אך כלפי ההיתר משום עומ"ר, שפיר איכא היכר אף כשהוא בולט ד' אמות, דמחיצת עומ"ר לעולם היא ע"י כותלי המקום. [↑](#footnote-ref-116)
116. ויש להוסיף בזה מש"כ החזו"א בסימן קי"ב סק"ה ד"ה ומיהו דהא דתנן לקמן ט"ו ב' דכל פרצה שהיא בי' אמות מותרת מפני שהיא כפתח, לישנא בעלמא הוא ואינו ר"ל דיש כאן כח סתימה בהאי פרצה, דודאי בלא צוה"פ לאו פתח הוא, אלא ר"ל דכח עומ"ר סותם את הרשות והפרצה נחשבת כפתח, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-117)
117. ואמנם הנה לפ"ז נמצא, דלמש"כ הרשב"א וש"ר בסוגיין דלרב הונא דלא מצינו למילף מק"ו, אין עומ"ר מתיר במבוי, הרי דפרצה ד' דאיכא גידודי אוסרת בגונא דאין על המחיצה שנשתיירה תורת לחי, ולא מצינו כן. [↑](#footnote-ref-118)
118. והחזו"א שם סקי"ב כתב דלדעת התוס' דפס דמועיל בחצר הוא משום מחיצה ול"ב היכר, י"ל דמה שאמרו דחצר ניתרת בעומ"ר, הוא משום דליכא למימר דאינה ניתרת בעומ"ר והיא צריכה פס, דעומ"ר לא גרע מפס, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, והעירו בזה מד' התוס' בד"ה שפרצתו בד', דמבו' דהי' מקום ללמוד מק"ו דלא יועיל עומ"ר בחצר, ואך דהכי גמירי לה מסיני דמהני, והרי דאף דמהני פס ד' בחצר, מ"מ יתכן דלא יועיל עומ"ר. [↑](#footnote-ref-119)
119. ונתחדש בדבריו, דאף דס"ל שם דפס רחב ד' אמות מהני, מ"מ כל שאינו סמוך לכותל ל"מ, וזה דלא כמש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ח דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט, הוא משום דבעינן גם היכר ובכה"ג ליכא היכר, וגם אי"ז כדעת ריו"נ והריא"ז בפירקין דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט, הוא משום דאתי אוירא וכו', וכתב הריא"ז לפ"ז דאם הלחי רחב ג"ט שפיר מהני, - וצ"ל בדעתו כמש"כ הגר"ז בתשו' סימן ג' דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל הוא משום דלחי אינו נידון משום מחיצה אלא בצירוף מחיצות גמורות, וע"כ ל"מ אלא בסמוך למחיצה גמורה ולא במופלג ממנה שאינו מצטרף עמה, וע"כ אף פס ד"ט אינו מועיל כשהוא מופלג מן הכותל, שהרי אף פס ד"ט אינו מחיצה גמורה, ואינו מועיל אלא בצירוף מחיצות גמורות, - ועי' עוד בחזו"א סימן ס"ה סוסקל"ז שנקט כן בפשיטות דל"מ פס ד"ט בחצר כשהוא מופלג מן הכותל.

     שוב העירו, דבד' תור"פ משמע דהא דפס רחב ד' אמות מהני, אי"ז משום דבפס ל"ב היכר, אלא משום דבפס דהוא משום מחיצה, הרי דאף כשהוא ד' אמות ויש עליו תורת כותל, אי"ז סותר לתורת פס שעליו, ומשא"כ בלחי דכל דהוא ד' אמות ויש עליו תורת כותל, ה"ז סותר לתורת לחי שעליו, ומשמעות דבריו דאי"ז כלל משום דבכה"ג ליכא היכר), אלא דינא הוא דכה"ג לא חשיב כלחי, (אף גם אי נימא דהוא משום דבכה"ג ליכא היכר, היינו רק משום דתורת כותל סותר לתורת לחי, וע"כ לי"ב היכר לחי, ומשא"כ בפס שפיר איכא היכר אף כשהוא רחב ד' אמות). [↑](#footnote-ref-120)
120. ואמנם י"ל, דאף דודאי דפס לחודי' ל"מ אלא ברוח רביעית, משום דבעינן ג' מחיצות גמורות לאשוויי רה"י, מ"מ כל דאיכא ג' מחיצות גמורות י"ל דמדין תיקוני מבואות אין כל הפתחים ניתרים אלא ע"י פס, ואף הא דשרינן להפתחים שבג' הרוחות הוא משום דיש על העומד תורת פס. [↑](#footnote-ref-121)
121. והא דילפינן מחצר דיועיל עומ"ר, הוא משום דדוקא פס ד' דאינו מועיל אלא במחיצה רביעית שהקילו חכמים בחצר דסגי במחיצה זו, והוא תיקון שנתחדש בחצר, אין ללמוד מבוי מחצר, אך בעומ"ר דהוא מחיצה מעליא, ומהני אף בשאר רוחות, שפיר יש ללמוד מבוי מחצר, וזה נכלל במש"כ התוס' דלענין עומ"ר הוי ק"ו טוב משום דהוי מחיצה גמורה שמועיל בכל ד' דפנות. [↑](#footnote-ref-122)
122. והעירו דהרי הא דחצר אינה ניתרת בכה"ג בלחי וקורה הוא משום דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה, וכמש"כ הרמ"א שם, והרי אף מבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו אינו ניתר בלחי וקורה, וליכא נפ"מ בין מבוי לחצר.

     ולכאו' מכוון ד' החזו"א הוא, לפי המבו' בדבריו שם בהמשך דבריו דהא דהחצר שארכה יתר על רחבה הפתוחה למבוי ניתרת בלחי וקורה, אף דאין בתים וחצירות פתוחים לתוכה, הוא משום דהתירה הוא מתורת חצר, והיינו דהא דבעינן בתים וחצירות פתוחים לתוכה, הוא מתנאי מבוי, ובחצר אין מקום להצריך לזה, עייש"ה, ולפ"ז הרי דאם היתה חצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה אף כשהיא סמוכה לרה"ר, ל"ה לנו להצריך שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכה, דבחצר הרי אין מקום להצריך שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכה, ובע"כ דדינא הוא דחצר הסמוכה לרה"ר אינה ניתרת בלחי וקורה אף כשארכה יתר על רחבה, ואך דאם היו בתים וחצירות פתוחין לתוכה, ל"ה עלי' תורת חצר אלא תורת מבוי, ורק משום דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה ותורת חצר עלי', ע"כ אינה ניתרת בלחי וקורה, ונמצא דמבוי הפתוח לרה"ר ניתר בלחי וקורה, וחצר הפתוחה לרה"ר אינה ניתרת בלחי וקורה. [↑](#footnote-ref-123)
123. אך בעיקר הך מילתא דחלוק דין חצר מדין מבוי בזה, ובחצר ליכא לדין פילוש, נחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו?, - וגם במש"כ הר"ן דמבוי מפולש אינו ניתר בעומ"ר, הנה הגאו"י לקמן ח' א' כתב ללמוד מד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"ד דמבוי מפולש ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן, ואמנם דבריו קיימי לגיר' הדפוסים שם, אך לפי הגיר' שבכת"י שם מבו' להיפך, ויתבאר בעזה"י במקומו?. [↑](#footnote-ref-124)
124. הריטב"א כתב דבאמת זהו טעמא דמ"ד דפרצת מבוי בי', דיליף לה בק"ו מחצר. [↑](#footnote-ref-125)
125. והנה לפ"ד הריטב"א ולתי' בתרא דתור"פ לכאו' כל הא דפרצת ד' פוסלת במבוי, הוא רק כשהוא ניתר בלו"ק, אך כל שהוא ניתר בצוה"פ, אין פרצת ד' פוסלת בו, אך לתי' קמא דתור"פ אף בכה"ג יש לפסול, שהרי מבו' בדבריו דמשום היא הנותנת יש לאסור אף במקום דלא באנו להתיר מכח הקולא דלחי וקורה, ויתבאר בזה בעזה"י במקומו?. [↑](#footnote-ref-126)
126. אמנם הנה בפי' ריו"נ לקמן י"ב ב' כתב דתיקון לחי וקורה היא מהלמ"מ, דמה"ת סגי בג' מחיצות, ואתאי הלכתא להוסיף גם הרביעית בלחי או קורה, וכ"כ המאירי בכ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך האו"ש בפי"ז משבת הט"ז כתב דלמש"כ שם לפרש בד' התוס' שכתבו דל"מ עומ"ר בשאר רוחות, דהוא בפרצה ד' דבקעי בה רבים, ונת' לעיל, מבו' דדין זה הוא רק במבוי ולא בחצר, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דקו' האהעו"ז דמ"ט לא פרכינן מינה, היא קו' המהרש"א ע"ד התוס' דמ"ט לא פרכינן מהא דעומ"ר ל"מ בשאר רוחות במבוי, ונתישבה קו' זו בתי' המהרש"א. [↑](#footnote-ref-128)
128. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלפ"מ דמסקינן לקמן ו' א' דמודה רב הונא היכא דאיכא גידודי דאין פרצת מבוי בד', הרי דגם דינא דפרצת ד' לרב הונא היא משום בקיעת הרבים, ותו ליכא למיפרך דמה לחצר וכו', וע"כ הוא דקי"ל לדינא דמהני עומ"ר במבוי, אף לדעת הסוברים דקי"ל דפרצת מבוי בד'. [↑](#footnote-ref-129)
129. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאף חצר שארכו יתר על רחבו דניתר בלחי וקורה, אין פוסל בו פרצה זו, והחת"ס שם כתב דלפי דבריו מבוי שאין ארכו יתר על רחבו דדינו כחצר פוסל בו פרצה זו, ועיי"ש שנחלק ע"ז, וכתב דכל מקום שדינו כמבוי פוסל בו פרצה זו, וכל מקום שדינו כחצר אין פוסל בו פרצה זו, עיי"ש, ובעיקר נידון זה נחלקו האחרונים, ויתבאר בעזה"י במקומו?.

     ויש להוסיף, דאי נימא דאף מבוי שדינו כחצר פוסל בו פרצה ד' דבקעי בה רבים, א"כ שפיר ילפינן דיועיל עומ"ר במבוי ק"ו מחצר, וליכא למיפרך דמה לחצר שכן אין פרצה ד' דבקעי בה רבים פוסלת בה, שהרי אכתי איכא למילף ק"ו ממבוי שדינו כחצר דפרצה ד' דבקעי בה רבים פוסלת בו, וכבר כתב כן החזו"א שם סוסקנ"ב. [↑](#footnote-ref-130)
130. והמאירי כתב שהרשב"א פקפק בזה, דשמא לא התירו אלא בדבר שיש להתירו מב' צדדין או בעומ"ר או מתורת לחי, ולא בכה"ג שאין בו תורת לחי וא"א להתירו אלא בעומ"ר, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט הנ"ד נקט לעיקר דיש להתיר בכה"ג, וכתב דגם בכה"ג איכא ב' צדדים להקל, שמא עומ"ר ואת"ל אינו מרובה עדיין יש לומר שמא כמוהו וה"ה מתיר, ומסיק דצריך עוד להתיישב בדבר זה. [↑](#footnote-ref-131)
131. ובתשו' הנתיה"מ בחמד"ש שם סימן כ"ד סקי"ד נחלק ע"ד החמד"ש, וכתב דבע"כ אין מכוון התוס' שם להתירא דספק ספיקא, שהרי מיד יש להסתפק שמא לא שחט רק המיעוט, ושום כלל מכללי ס"ס לא שייך בזה, - ובאו"ש פ"א משחיטה הי"ג בתו"ד ובחי' רמ"ש בחולין כ"ח ב' כתב דמכוון התוס' הוא משום רוב, דאי"ז ספק ספיקא, כיון דהוי שם אחד ואין א' מתיר יותר מחבירו, וכ"כ בשערי ישר ש"א פי"ט, ועמש"כ עוד בזה השפ"א בסוכה ט"ו א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-132)
132. ולפ"ד המשכנו"י צ"ע בהא דפתח המבוי ניתר בלחי או קורה, ולא אמרינן דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ובתשו' אור גדול סימן נ"ה סקט"ו ד"ה לפיכך כתב דכל הא דל"מ פתחא בקרן זוית הוא רק בג' רוחות, אך ברוח רביעית דקיילא, דסגי בה בלחי וקורה, מהני אף פתחא בקרן זוית, עיי"ש, וי"ל עוד, דהפתח העיקרי דהמבוי שפיר עבדי לי' בקרן זוית, ורק פתחים אחרים לא עבדי בקרן זוית, ובזה יתישב מה שאמרו לעיל ה' ב' דמבוי ז' ניתר בלחי ד', ולדעת הרי"ף והרמב"ם תיקשי דהרי פתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ובע"כ דברוח הרביעית מהני אף פתח בקרן זוית, או בפתח העיקרי דהמבוי לא אמרינן דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי. [↑](#footnote-ref-133)
133. ובד' הרשב"א שם מבו' דהא דשרינן בפרצה פחות מד', הוא משום דהקורה שבראש המבוי מתרת לפרצה זו, וגם בקושייתו פירש כן, וזהו שהק' דאין הקורה מתרת את הפרצה, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד בפירקין, דהא דפרצה פחות מכשיעור אינה אוסרת, הוא משום דהלחי והקורה שבראש המבוי מתירין אותם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-134)
134. ואין להקשות דאם ה"ז ניתר בלחי, מ"ט אי"ז ניתר בעומ"ר מק"ו, שהרי אף חצר שנפרצה בקרן זוית אסורה, כמו שאמרו לקמן צ"ד א', וליכא למילף מחצר דיועיל עומ"ר בזה, ועמש"נ עוד בזה בסימן ?. [↑](#footnote-ref-135)
135. ואמנם בד' התוס' י"ל דל"מ כשעשה צוה"פ בעלמא, ורק כשעשה כעין פתח גמור במזוזות ומשקוף מהני, וכ"כ האגודה לקמן י"א א', וכתב כן גם בדעת הרי"ף והרמב"ם, דאף דס"ל דל"מ צוה"פ בקרן זוית, מ"מ כל שעשה פתח גמור מהני, וכ"כ המאירי לקמן י"א ב' בשם יש מי שכתב, וכ"ה מבו' גם בד' המ"ב בסימן שס"א סק"ט דיש לחלק כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-136)
136. וי"ל עוד בדעת הרי"ף והרמב"ם בזה בכמה גווני, **א** למש"כ האגודה לקמן י"א א' דאף דל"מ צוה"פ בקרן זוית, מ"מ כל שעשה פתח גמור מהני, **ב** דס"ל כגירסת הר"ח שם דאביי פליג על רב יוסף וס"ל דל"מ בכה"ג משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, **ג** דס"ל דלדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, סגי דיש ע"ז תורת פתח כלפי החצירות, ול"ב שיהא ע"ז תורת פתח כלפי המבוי, והתם כלפי החצירות י"ל דל"ה הפתח בקרן זוית.

     והריטב"א בסוגיין כתב לישב עוד, דכל הא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, הוא רק בקרן זוית של כניסת המבוי, אך ד' הרי"ף והרמב"ם לא נתישבו בזה, שהרי סתמו דכל פתח בקרן זוית אין עליו תורת פתח. [↑](#footnote-ref-137)
137. וי"ל עוד, דהוא משום דדינא דצוה"פ הוא דיש בכחה לחשוב את מקומה לפתח, וע"כ אף במקום דלא עבדי אינשי ומצ"ע לא חזינן לי' כפתח, מ"מ כל שעשה צוה"פ ה"ה מועלת לחשבו כפתח. [↑](#footnote-ref-138)
138. ועמש"נ לעיל ה' א' עפי"ז במש"כ הר"ח ועוד מקמאי דלאביי ל"מ פתח בקרן זוית לדינא דבתים וחצרות פתוחין לתוכו משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, דזה ניחא רק למש"כ הרשב"א ודעימי' דלא עבדי אינשי פתח בקרן זוית אף כשיש לו צוה"פ, אך למש"כ הריטב"א דכל שיש לו צוה"פ עבדי אינשי הכי, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-139)
139. ונפ"מ בזה הוא במש"כ המאירי לקמן שם, דאף אם נתן קורה בקרן זוית מהני, דרק כשנעשה הפתח מאליו ל"ה פתח, עיי"ש, וזה דלא כמש"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין דל"מ לחי וקורה לפרצה בקרן זוית דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, והמאירי שם הוכיח כן מהא דמבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר נותן את הקורה באלכסון, אף דהוי קרן זוית, ובדעת ש"ר צ"ל כמש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"י דבכה"ג לא חשיב כקרן זוית, - ומאידך נפ"מ בזה, דלפ"ד המאירי כל הא דמהני צוה"פ בקרן זוית, הוא רק כשנעשה בידים, אך כל שנעשה מאליו ל"מ, אך לדעת ש"ר שפיר מהני אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-140)
140. ועיי"ש שכתב דמ"מ בפחות מד"ט מותר, וצ"ב הטעם בזה, דהרי ודאי אף בפרצה פחות מד' כל ההיתר הוא משום עומ"ר, ומה"ט כתב החזו"א שם דאף בפרצה פחות מד', ל"ה רה"י אלא באלכסון. [↑](#footnote-ref-141)
141. וכן נראה גם ממה שהוצרכו הראשונים לחלק דהיכא דעשה צוה"פ מהני אף בקרן זוית, ואם כל הא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, היינו דמה"ט ליכא בזה עומ"ר, הרי לא מצינו כלל דאיכא חיסרון בפנ"ע דפתח בקרן זוית חשיב כפרצה, ומהיכ"ת דלא יועיל בזה צוה"פ. [↑](#footnote-ref-142)
142. ושמא איירי היכא דעיקר הפרצה היא בראשו, וכלישנא דנפרץ "מראשו", ובכה"ג ליכא למיחש לדילמא שבקי וכו' כיון דלא ממעטי בהילוכא. [↑](#footnote-ref-143)
143. והגאו"י הק' ע"ז, דא"כ מאי ס"ד דמה"ט הוא דמבוי עקום תורתו כמפולש, הרי התם ל"ש כלל הא דשבקי, שהרי כל פתח מביא לרה"ר אחרת, ועי' גם בבית אפרים שם ד"ה אלא שיש לתמוה וד"ה וכי לעמוד שעמד בכעי"ז, והגאו"י כתב דצ"ל דלא פלוג רבנן, - ולכאו' י"ל, דלפ"מ דס"ד דהא דרב הונא הוא בבקעי בי' רבים, אין הטעם משום שבקי וכו', אלא משום דהוי כמפולש, וע"כ שפיר מדמינן לזה דין מבוי עקום, אך לבתר דמסיק דרב הונא בדלא בקעי בי' רבים, בע"כ שאין הטעם משום דהוי כמפולש, (שהרי לא בקעי בי' רבים ול"ש לחשבו כמפולש), אלא משום שבקי וכו'. [↑](#footnote-ref-144)
144. וי"ל בזה, דדוקא בההיא דר' אמי ור' אסי דאיכא גידודי, הרי דאף אם שבקי וכו' אכתי איכא תורת פתח על פתח המבוי, וכל הא דל"מ הוא רק בצירוף הא דלא נשתייר פס ד', וכמש"כ הריטב"א לעיל ה' א' ולקמן י' ב', ומשא"כ הכא דליכא גידודי, הרי דכל דשבקי וכו' בטל תורת פתח מפתח המבוי, וע"כ ל"מ אף אם נשתייר פס ד'. [↑](#footnote-ref-145)
145. ופירשו דהוא משום דכשהפרצה בראשו לא שבקי וכו', ועמש"נ לעיל שנחלקו האחרונים בדבריהם אם עיקר פסולא דפרצת מבוי בד' הוא משום דשבקי וכו'. [↑](#footnote-ref-146)
146. וצ"ע מהיכן למד לזה מדבריו, הרי דברי התו"ש שם באו לפרש טעם הא דלא שרי בפרצה ד' אלא במקום מטונף, אך אם אי"ז מקום מטונף ה"ז אוסר אף דבפועל לא בקעי בה רבים, וע"ז כתב דהוא משום דחיישינן שמא יבקעו שם רבים לקצר דרכם, ויהא זה פרצה ד' דבקעי בה רבים, וא"כ שפיר י"ל דהא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת הוא מטעם אחר, ואך דהא דהיא אוסרת אף אם בפועל לא בקעי בה רבים, הוא משום דחיישינן שמא יבקעו בה רבים. [↑](#footnote-ref-147)
147. והאהעו"ז שם כתב עוד, דאף אם הוי פרוץ מרובה על העומד משכח"ל דשרי בכה"ג שנתבאר בסימן שס"ג סל"ד, ובתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ג ד"ה הנה לכאורה כתב דכונתו דהפתחים הקטנים שהעומד שבצידם רבה עליהם אינם אוסרים, אך הפתח הגדול, דאין העומד רבה עליו אוסר, וכ"כ בתשו' נפש חי' או"ח סימן כ"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-148)
148. אך לכאו' בדברי הגר"ז גופי' לא מצינו לזה, די"ל דכל שעשו בפתח המבוי צוה"פ, דסגי לפרצה בלחי או קורה, תו ממילא א"צ כלל לחי או קורה, דה"ה ניתרת בעומ"ר, וכמש"כ האהעו"ז דבכל מקום דמהני לחי או קורה, מהני עומ"ר מק"ו, ורק כשעשו בראש המבוי לחי או קורה, הוא דצריך לפרצה צוה"פ, דהוי כמבוי מפולש דל"מ בו עומ"ר, ובאמת צ"ע בדעת הסוברים דכשעשו לראש המבוי צוה"פ ניתרת הפרצה בלחי או קורה, דא"כ מ"ט אינה ניתרת בעומ"ר מק"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-149)
149. ובתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ג ד"ה ותמיהני הק' ע"ז, דאם סגי בלחי או קורה, א"כ מ"ט בעינן כלל לחי וקורה ואי"ז ניתר בעומ"ר מק"ו, וכן הק' הנפש חי' בסימן כ"ט ד"ה שבתי, ועמש"נ בזה בסימן ?. [↑](#footnote-ref-150)
150. ובד' הביאוה"ל שם ס"ב משמע דמפרש, דכל מש"כ הפמ"ג דסגי בתיקון לחי או קורה, הוא רק כשנפרץ לכרמלית, אך כל שנפרץ לרה"ר לא סגי בלחי או קורה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-151)
151. ועד"ז כתבו הפנים מאירות ח"א סו"ס כ"ה והגאו"י בסוגיין בדעת הרי"ף בסוגיין והרמב"ם בפי"ז משבת הי"ז שהשמיטו להך דינא דכל הא דאין פרצה ד' אוסרת הוא רק בדלא בקעי בי' רבים, עיי"ש, אך המ"מ שם כתב בדעתם דלא קי"ל כלל להך דינא, ואין פרצה ד' אוסרת אלא בדבקעי בה רבים. [↑](#footnote-ref-152)
152. ואין לפרש דמכוון רש"י דפילושו לחבירו אוסרו כמו פילוש לרה"ר, חדא, דלהדיא אמרו בגמ' בע"ב דלחנני' דבמפולש לרה"ר בעי דלת ובמפולש לכרמלית סגי בצוה"פ הכא בעינן דלת, ועוד, דאם כל מה שאוסרו הוא פילושו לחבירו, הי' בדין דכל שתיקנו את חבירו, אין לאסרו כלל, שהרי הוא פתוח לרשות המותרת, ול"ה מקום להצריך לעשות צוה"פ בעקמומית. [↑](#footnote-ref-153)
153. אך לכאו' חלוקין הן התוס' והרא"ש, דבד' התוס' נראה שפירשו בד' רש"י דמבוי עקום חשיב כמבוי אחד, ואפ"ה לא סגי במה שעושה צוה"פ באחד מפתחיו לרה"ר, משום דבעינן שיראו צוה"פ "כל" בני המבוי, וכ"ה מבו' להדיא בד' המרדכי בסימן תע"ז, עיי"ש, אך בד' הרא"ש נראה, דאם הוה חשבינן לה כמבוי א', הוי סגי לעשות צוה"פ באחד מפתחיו לרה"ר, דל"ב דכל בני המבוי יראו את הצוה"פ, ורק משום דחשבינן לה כב' מבואות, הוא דלא סגי במה שעושה צוה"פ באחד מן הפתחים לרה"ר, משום דבני המבוי השני אינם רואים את הצוה"פ, ולדבריו מתישב קו' התו"ח מהא דמבוי שארכו מיל או פרסה ניתר בצוה"פ, ונמצא לפ"ז דד' הרא"ש קרובים לד' התורי"ד ודעימי', דכיון דהו"ל כב' מבואות, ע"כ ל"מ התיקון שעושה במבוי אחד לחבירו, ואך דבד' הרא"ש מבו' דמן הדין שפיר מהני תיקון שעושין בפתח מבוי א' למבוי השני, וכל הא דל"מ הוא משום דאין רואין אותו במבוי השני, ובד' התורי"ד והמאירי משמע דמדינא ל"מ תיקון שעושין במבוי אחד למבוי השני, (ובל' הריטב"א בזה יש להסתפק אם מדינא הוא דל"מ או רק משום דאינו נראה, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-154)
154. ובזה ניחא משה"ק התורת חיים דמ"ש ממבוי שארכו מיל או פרסה דהוא ניתר בצוה"פ אף דאין כל בני המבוי רואים, ועי' בקרבן נתנאל סק"א מש"כ בזה, דהתם מי שרואה את הפילוש רואה את התיקון, ומשא"כ הכא דבני המבוי רואים את הפילוש ואינם רואים את התיקון. [↑](#footnote-ref-155)
155. והמרדכי שם כתב דכיון דמדינא ל"ה לנו להצריך לחי בעקמומיתו, ואי"ז אלא כדי שיראה התיקון מכאן ומכאן, מהני בזה לחי אף ביותר מי', עיי"ש, - אך ממש"כ רש"י לפרש פירכת הגמ' לפי' מורי הזקן, מבו' דאף דאין הלחי אלא כדי שיראה התיקון, מ"מ ל"מ לחי ביותר מי', והרגיש בזה הקר"א, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן א', והובאו ב' הדעות בזה בדרכ"מ סימן שס"ד ס"ב ובביאוה"ל שם ס"ג, וכתב הביאוה"ל שם דיש להקל כדעת המהר"ם, בצירוף דעת הסוברים דא"צ תיקון בעקמומית כלל. [↑](#footnote-ref-156)
156. ולעיל מינה כתב דאף אם איירי בפרוץ מרובה, מ"מ יש להתירו משום דאיכא פס ד', וכ"כ שם סקי"ט, וזה לדעת התוס' ודעימייהו דפס ד' אמות מתיר בחצר, ואזיל לטעמי' שם סק"ג וסקנ"ג דס"ל דדין תיקון פרצה שבאורך המבוי, הוא כדין תיקון חצר, דהוא בפס ד', וכ"כ האהעו"ז לעיל ה' ב', וגם משה"ק שם החזו"א עוד, דהאי עקמימות הוי כפרצה מן הצד דל"מ לחי, הוא לטעמי' דפרצה מן הצד בעיא פס ד' ואינה ניתרת בלחי.

     אך הנה בד' הרשב"א והריטב"א לעיל בסוגיין משמע, דאילו הי' מועיל לחי וקורה לפרצה, הי' מהני לחי וקורה לפרצת מבוי בצידו, והרי דאף תיקון פרצה שבאורך המבוי הוא בלחי וקורה, וכ"ה מבו' בד' האחרונים שהביא הביאוה"ל בסימן שס"ה ס"ב, וזה מתפרש כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' סוף פ"ד הכ"ב דדרך כניסת המבוי הוא ארכו של מבוי, וע"כ כל דבדרך כניסתו ארכו יתר על רחבו, ניתר אף ארכו בתיקוני מבוי, - ולפ"ז הרי דאם איירי הכא כשפרוץ מרובה, ניחא הא דהוא צריך לחי, וא"א להתיר מכח כותל המבוי, דכיון דהוא ד' אמות נפיק מתורת לחי, ובתשו' נפש חי' או"ח סימן כ"ט (ד"ה ולכן נלע"ד) כתב כן, דהא דצריך לחי לעקמומית, הוא רק היכא דליכא עומ"ר. [↑](#footnote-ref-157)
157. ולכאו' יש לפרש דהיינו, דכל הא דלא חשבינן לה כעומ"ר הוא רק לגבי הא דעומ"ר מהני לתיקון מבוי, אך לענין דין עומ"ר דמחיצות דעלמא, ודאי חשיב כעומ"ר, וע"כ אם פרצת מבוי בי' ופרצה פחותה מי' א"צ תיקון כלל, אף הכא א"צ תיקון כלל, - אך אי"ז מתישב במש"כ החזו"א שם סוסק"ו דגם לדעת שמואל מהני הא דחשבינן לה כמבוי עגול, דמה"ט הוא צריך לחי בעקמומיתו, עכ"פ כשלא תיקנו את המבוי השני, אף דס"ל דפרצת מבוי בי', עיי"ש, ונת' להלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-158)
158. וכ"ה מבו' בד' התורי"ד במהדות"ל, שכתב דלכו"ע חשיבא העקמומית כפתוחה לרה"ר, וטעמא דשמואל הוא משום דהפתח שבעקמומית אינו בראשו של מבוי אלא בצידו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-159)
159. ולכאו' צ"ל, דכל הא דצריך לעשות את התיקון במבוי זה, הוא רק בהתיקון דצוה"פ שבא להפקיעו מתורת מפולש, אך בתיקון לחי שבא להתיר את הפרצה, הרי דכל שעושה לחי למבוי השני, נמצא דאין מבוי זה פרוץ לרשות האסורה, ואינו צריך תיקון, - ולפ"ז נתחדש, דגם לדעת רב כל שעשה צוה"פ לב' הראשים א"צ תיקון בעקמומיתו, ואף דהרא"ש כתב דבכה"ג צריך לחי בעקמומיתו, (וכ"כ המרדכי בשם מהר"ם), י"ל דדבריו שם קיימי כדעת מורי הזקן, דגם לדעת שמואל צריך לחי בעקמומיתו, ול"מ לו התיקון שעושה בראש המבוי השני, אך לפי' קמא דרש"י דלשמואל סגי בהתיקון שעושה בראש המבוי השני, ה"נ לדעת רב סגי בתיקון הלחי שעושה בראש המבוי השני, ורק בהתיקון דצוה"פ שהוא להפקיע את הפילוש, צריך לעשותו במבוי זה עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-160)
160. ובדבריו שם מבו', דאף שפירש בדעת רש"י גופי' דשמואל פליג על דינא דפרצת מבוי בד', וכמש"כ שם סק"ט, מ"מ כל שלא תיקן את המבוי השני, חשבינן לה כמבוי אחד עגול, וע"כ הוא צריך לחי בעקמומיתו, וכמש"כ רש"י לקמן ח' א', ורק אם תיקן את המבוי השני, הוא דס"ל לשמואל דלא חשבינן לה כמבוי עגול, אלא דנים על כל מבוי בפנ"ע, והו"ל כמבוי שנפרץ מצידו, דלדעת שמואל אינו נאסר אלא בפרצה י', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-161)
161. ולכאו' לפ"ז הדין נותן, דאם הא דלדעת רב צריך לעשות צוה"פ בעקמומית ול"מ לו הצוה"פ שבראש המבוי השני הוא משום דהו"ל כב' מבואות, הרי דבפרצה יותר מי' דחשבינן לה כמבוי א', יועיל לו צוה"פ בראשו האחד ולחי או קורה בראשו השני, וא"צ תיקון בעקמומיתו, - אך בד' התוס' ועוד מקמאי מבו' דלא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-162)
162. והתורי"ד במהדו"ת ד"ה אילימא הק' על פי' קמא דרש"י דאם לשמואל הוי כסתום ממש וא"צ שום תיקון בעקמומיתו מה לי י' מה לי יותר מי' כיון דכסתום ממש חשוב לי', עכ"ד, ומבו' דפשיטא לי' דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה ס"ל דתורתו כסתום וא"צ תיקון בעקמומיתו, וזהו שהק' דה"נ כשנפרץ ביותר מי' יש לחשבו כסתום, - אך בד' רש"י נתישב, דאף דבפרצת ד' תורתו כסתום, היינו משום דחשבינן לי' כב' מבואות, אך כשנפרץ יותר מי' חשבינן לי' כמבוי א', ובזה מודה שמואל דתורתו כמפולש, והתורי"ד גופי' שם (בד"ה אלא) חזר בו ופירש קו' הגמ' גם לפי' קמא דרש"י, עיי"ש, ומשמע בדבריו שם דלא חזר בו מהך מילתא דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה חלוק דין פרצת ד' מדין פרצת י', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-163)
163. וצ"ע דלכאו' שפיר פריך, דאי נימא דמודה רב דפרצת מבוי בי', וכל הא דקאמר דתורתו כמפולש הוא ביותר מי', א"כ מאי נפ"מ בפלוגתת רב ושמואל, הרי גם לדעת שמואל דתורתו כסתום, מ"מ כיון שהוא יותר מי', ל"מ אלא אם ימעטנו מי' או יעשה צוה"פ, וגם לרב שפיר מהני בכה"ג, - ולכאו' יש ללמוד מד' הרא"ש, דאף אם כל הא דתורתו כמפולש הוא ביותר מי', מ"מ כל שהעקמימות עצמה היא ביותר מי', אף אם מיעטה מי', אכתי תורתו כמפולש, וכ"ה מבו' להדיא בד' התורי"ד בסוד"ה אילימא, וזה צ"ב, אך יש לדחות, דהרי בפשוטו לא איירי שהוא נותן את הלחי באלכסון העקמומית, אלא הוא נותנו ביושר, ונמצא דאף כשהוא ממעט את הפתח שם מי', מ"מ כיון דהפתח בצד השני הוא יותר מי', אכתי תורתו כמפולש. [↑](#footnote-ref-164)
164. אמנם הנה בד' התוס' לקמן י' ב' ד"ה עושה מבו' דס"ל דלפי' ר"י, הא דפריך דאם ביותר מי' בהא לימא שמואל תורתו כסתום, קאי על פתחי המבוי לרה"ר, דאם הם יותר על י', היאך הם ניתרים בלחי, עיי"ש, ולפ"ז מתפרש קו' התוס' הכא בפשיטות. [↑](#footnote-ref-165)
165. וצ"ע אם מכוון דבריו הוא דבאמת מהא דמהני בזה לחי, בע"כ דהא דלשמואל צריך תיקון בעקמומיתו אי"ז מכח דינא דפרצת מבוי בד', אלא הוא מטעם אחר, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, או דהיינו מיסוד דינא דפרצת מבוי, ואך דבדין פרצת מבוי לרב הונא נתחדש טפי דחשיב כפרצה, ובד' שמואל מבו' דלא חשיב כפרצה אלא חשיב כפתח. [↑](#footnote-ref-166)
166. אך מבו' בל' התורי"ד שם לעיל מינה, דפרצת מבוי חמירא מן העקמומית, וזהו שכתב דלרב דהעקמומית צריכה צוה"פ, כ"ש דפרצת מבוי צריכה צוה"פ, ולכאו' הוא משום דאין העקמומית פתוחה לרה"ר, אלא למבוי השני, - ולפ"ז מכוון התורי"ד הכא הוא דמשמואל ליכא סייעתא לרב הונא, די"ל דשמואל לא ס"ל כלל דפרצת מבוי בצידו חשיבא כמפולש וצריך צוה"פ, אך לעולם י"ל דמודה שמואל לרב הונא דפרצת מבוי בצידו הוי כמפולש, ושאני הכא הכא דאין הפרצה לרה"ר אלא למבוי השני. [↑](#footnote-ref-167)
167. אך בתשו' נפש חי' או"ח סו"ס כ"ט כתב, דטעם הסוברים דאף העשוי כמין ח' הוי כמפולש, הוא משום שהעומד בעקמימות ידמה שהוא מפולש לרה"ר אחר כמין ד', ואינו יודע אם ראשו השני יחזור לרה"ר זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
168. ולפ"ז תליא פלוגתא זו, במה שנחלקו הראשונים בביאור מה שאמרו דפרצת מבוי פוסלת בדבקעי בי' רבים, דהתורי"ד כתב דבקעי בה בני המבוי, אך בד' הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק בית ב' שער א' הכ"ב נראה דהיינו דבקעי בה בני רה"ר, ועי' בגאו"י שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-169)
169. חלק מן הקושיות נכללו בדברים דלעיל, ועוד יש לדון בחלק מן הדברים, ותן לחכם וכו'. [↑](#footnote-ref-170)
170. ובתור"פ כתב דליכא נפ"מ בין פירש"י לפי' ר"ת, אלא שפי' ר"ת נראה יותר לפי שדומה ממש לנדל, - אך בד' ש"ר מבו' דלפי' ר"ת מתישב הא דקאמר רבא דעושה צוה"פ מחד גיסא ולחי וקורה מאידך גיסא, אף אם מבוי עקום א"צ תיקון בעקמומיתו, ונת' להלן, אך תור"פ לקמן בסוגיין הק' מהתם ע"ד ר"י דא"צ תיקון בעקמומיתו, ולא יישב לזה לפ"ד ר"ת דפתוחין לו מבואות מב' צידיו, וגם התוס' לעיל ו' א' והרא"ש בסימן ו' לא כתבו לישב כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-171)
171. ועיי"ש שכתב דהוצרך רש"י לפרש דהמבוי הגדול הוא עקום ואינו פתוח מב' צידיו לרה"ר, דאל"כ מאי פריך דלשמואל למה לי צוה"פ, הרי הו"ל מבוי מפולש גמור, ואדרבה לשמואל לא סגי בצוה"פ אלא בעי דלת. [↑](#footnote-ref-172)
172. ובד' האו"ז שם מבו', דלא אך דלא חשיב כמבוי מפולש גמור מכח המבואות דזה כנגד זה, אלא אף הא דחשיב כמבוי עקום, הוא רק מכח מה שיוצאין מן המבואות לרה"ר דרך המבוי הגדול, ולא משום מה שיוצאין דרך המבוי שבצד השני, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' התורי"ד, עיי"ש שפירש דטעמא דאביי הוא דסגי במה שעושה צוה"פ לגדול, ככל מבוי מפולש דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ולא ס"ל דבעינן תיקון בעקמומיתו, והרי דאף שפירש שם דאיירי גם כשהיו פתוחין לו מבואות מב' צידיו, מ"מ אין תורת מפולש עליהן אלא מכח פילושם דרך המבוי הגדול, וע"כ סגי במה שעושה צוה"פ למבוי הגדול, ומה"ט סתם הרי"ד דפתוחין לו מבואות מב' צידיו, ולא כתב דאינם מכוונים זה כנגד זה. [↑](#footnote-ref-173)
173. ובדבריו שם לעיל מינה נראה דהוא משום מה שנקט בכ"ד דמחיצות הגודרות רשות אחת, מועילות לגדור גם את הרשות הפתוחה לה, אך בדבריו שם סוסקמ"ב מבו' דהכא הוא מטעם אחר, דכיון דהמבואות הקטנים יש להן ג' מחיצות דעומ"ר, אלא שבאנו לאסור משום שהן מפולשין ויש בהן בקיעת רבים, הרי דכל דהמבוי הגדול גדור, לא חשיב כפרצה, והדר דינא דהן ניתרין בעומ"ר במחיצותיהן הן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-174)
174. ומבו' בדבריהם, דניחא להו עיקר הא דבעינן לעשות צוה"פ בכל פתחי המבואות הקטנים לרה"ר, ולא סגי שיעשה צוה"פ בפתח המבוי הגדול, ולכאו' הוא משום דס"ל דמבוי עקום כמין ח' תורתו כמפולש, וכל ב' מן המבואות הקטנים בפנ"ע הוו כמבוי מפולש, וע"כ צריך לעשות צוה"פ לכל פתחי המבואות הקטנים, וכ"כ הרא"ש בסימן ו'.

     והריטב"א בסוגיין בתחילת דבריו כתב להוכיח מהכא דמבוי עקום כמין ח' תורתו כמפולש, וכתב לדחות דהכא שאני משום דבקעי בי' רבים מכח הפילוש דדרך המבוי הגדול, ונת' בדף מס' 8 עמ' ו', ולכאו' כ"ז הוא לדעת ר"י דא"צ תיקון בעקמומית, אך לדעת רש"י דצריך תיקון בעקמומית, שפיר ניחא הא דצריך צוה"פ, דכל המבואות הקטנים הוו כמבוי עקום כמין ד' עם המבוי הגדול, וצ"ע בסתימת דבריו בזה, וביותר דלעיל מינה (בד"ה א"ל רבא) פירש כפירש"י דצריך צוה"פ בעקמומית, וגם בהמשך דבריו (בד"ה אלא אמר רבא) כתב דלגיר' זו מוכח דצריך תיקון בעקמומית, ?אך מאידך ממש"כ שם לעיל מינה דרבא לא פליג עלי' בדין המבוי הגדול, מבו' דאזיל כדעת ר"י, שהרי לדעת רש"י פליג עליו גם בדין המבוי הגדול שהי' עקום שהוא צריך תיקון גם בעקמומיתו, שהרי אביי לא עשה תיקון בעקמומיתו, וע"כ שפיר י"ל דגם המשך דבריו קיימי כדעת ר"י, ודו"ק?. [↑](#footnote-ref-175)
175. וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ו' א' שכתבו דמבוי עקום כמין ז' צריך ב' דלתות, ולא סגי במה שעושה דלת אחת לא' מב' פתחי המבוי שבראש הז', וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-176)
176. וצ"ב דאף דנימא דדינא דמבוי עקום תורתו כמפולש וצריך צוה"פ הוא רק בפתוח לרה"ר, מ"מ הך דינא דצריך תיקון בעקמומית ול"מ לו התיקון שבראשי המבואות, מ"ט נימא דהוא רק בפתוח לרה"ר, - וביותר תיקשי לפמש"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן א' דהעיקר לדינא הוא כפי' מורי הזקן דאף לדעת שמואל צריך תיקון בעקמומית, והרי דאף דלדעת שמואל תורתו כסתום מ"מ הוא צריך תיקון בעקמומית, וא"כ ה"נ אף דבמבוי עקום הפתוח לכרמלית אין תורתו כמפולש, הדין נותן להצריך תיקון בעקמומית. [↑](#footnote-ref-177)
177. ויש להוסיף, דבדין עיר המוקפת חומה, נקטו האחרונים בפשיטות דא"צ תיקון כלל בעקמומית המבואות, עי' במג"א סימן שס"ג סקכ"ז ובד' עוד מן האחרונים, וגם בזה צ"ב, דאף דהעיר כולה רה"י היא, מ"מ מ"ט לי"ב דין תיקון העקמומית מכח הא הפתח לרה"ר שמחוץ לעיר, וכמש"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א ס"ט דהרבה מבואות הפתוחין זל"ז והמבוי החיצון פתוח לרה"ר, צריכין כולן תיקון בעקמומית, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ד ס"ד. [↑](#footnote-ref-178)
178. וצ"ע דמ"ט דין תיקון העקמומית הוא רק במבוי ולא בחצר, ואף דבגונא דאין העקמומית יותר מי' שפיר י"ל דבחצר א"צ תיקון, כיון דחצר פרצתה בי', לדעת המג"א גופי' דדינא דפרצה ד' דבקעי בה רבים הוא רק במבוי, אך בגונא דהעקמומית יותר מי', מ"ט לא יהא דין תיקון בעקמומית אף בחצר, ועוד, שהרי המג"א גופי' בסימן שס"ה סק"ד כתב להחמיר במבואות שלנו דפרצתם בד'. [↑](#footnote-ref-179)
179. אך בד' ריו"נ בריש מכילתין מבו' דהא דל"מ לחי במבוי המפולש, הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, עיי"ש, וכ"ה מבו' בפשוטו גם בד' הריטב"א לקמן י"ב ב' ד"ה עושה לחי, עיי"ש שכתב דדינא דמבוי המפולש דצריך צוה"פ, הוא משום דהוא מפולש ובקעי בי' רבים ואתו רבים ומבטלי מחיצתא, וזהו שאמרו חכמים דאין מערבין רה"ר בכך, אך בלא"ה מודו דסגי בלחי או קורה, למ"ד דהן מועילין משום מחיצה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-180)
180. וי"ל דהוא משום דכל הא דמהני עומ"ר לתיקון מבוי הוא בק"ו מלחי וקורה, וכמו שאמרו לעיל ה' ב', וע"כ כיון דמבוי המפולש אינו ניתר בלחי ברוח השלישית, אף אינו ניתר בעומ"ר, וי"ל דזהו מש"כ התוס' לעיל שם דלא עביד ק"ו לשאר רוחות. [↑](#footnote-ref-181)
181. ואמנם צ"ע במש"כ תוס' הרא"ש ותור"פ בסוגיין, דהא דפריך דבקעה מכאן ובקעה מכאן מיבעיא, ולא אמרינן דאתא לאשמועינן דבעי צוה"פ, הוא משום דמילתא דפשיטא היא, ואם נתחדש בדין מבוי המפולש דמכח הפילוש אינו מועיל בו עומ"ר, מ"ט הו"ל מילתא דפשיטא, וביותר קשיא בד' הר"ן שכתב הכא כדבריהם, ולקמן י"א א' כתב דמבוי המפולש אינו ניתר בעומ"ר מתוך שרגל הרבים מצוי' בו, ונת' במק"א. [↑](#footnote-ref-182)
182. וי"ל בזה, דלעולם עיקר הא דמבוי המפולש צריך צוה"פ ול"מ לו לחי או קורה, הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, אך הא דל"מ בו עומ"ר הוא מכח הפילוש, דהפילוש מגרע לכח העומ"ר על מקום הפתח, ונת' במק"א. [↑](#footnote-ref-183)
183. אמנם הנה בד' התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין ד"ה וקמיפלגי משמע דעומ"ר מועיל להתיר למבוי המפולש, וע"כ אין לאסור במבוי שנפרץ לחצר מדין מפולש, אלא כשנפרץ ברובו, ויש לדחות דשאני מבוי שנפרץ לחצר, דכל שלא נפרץ ברובו, לא חזינן לי' כלל כמפולש, ואכמ"ל, ונת' במק"א, - ומה שהוכיח הגאו"י לקמן בסוגיין דעומ"ר ל"מ במפולש, מהאופנים שאסרו במבוי שנפרץ לחצר משום מפולש, אף דיש לחצר עומ"ר, י"ל, דאף אם מהני עומ"ר למפולש, מ"מ ל"מ התיקון שבראש החצר למבוי, ועמש"נ כן בהערה י"ב והערה ט"ז בדעת הראב"ד והר"ן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-184)
184. וצ"ע, דכיון דאינו ניתר בעומ"ר מכאן ולחי או קורה מכאן, היאך הוא ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן, הרי כל הא דמהני עומ"ר במבוי הוא בק"ו מלחי וקורה, ובכה"ג דל"מ לחי וקורה, מ"ט מהני עומ"ר. [↑](#footnote-ref-185)
185. ואמנם כ"ז הוא לפירש"י ועוד מקמאי, דלמסקנא קיימינן דהא דאסר רב במבוי שנפרץ במלואו לחצר ונפרצה חצר כנגדו, הוא משום שלא עירבו, - אך הנה הרי"ף הביא לדינא דרב ופירש דהוא משום דהוי כמבוי מפולש, והרשב"א תמה ע"ד הרי"ף דלמסקנא טעמא דרב הוא משום שלא עירבו, ובגונא דעירבו אי"ז אסור אלא כשכלה לאמצע הרחבה, וההשלמה כתב לפרש בד' הרי"ף דלא קי"ל כרב ששת דהא דאסר רב הוא משום שלא עירבו, כיון דלפ"ז בע"כ דנראה מבחוץ אינו נידון משום לחי, ואנן קי"ל דנידון משום לחי, אלא האיסור בזה הוא משום מפולש, ואף בכלה לאמצע רחבה והוו הפרצות זה שלא כנגד זה, וזה כמש"כ התורי"ד, דלדעת רבה דבזה כנגד זה לכו"ע אסור, הוי פלוגתת רב ורב יהודה בזה שלא כנגד זה, ולרב אף בכה"ג אסור, וניחא לפ"ז מה שסתם הרי"ף ולא חילק בין האופנים, דאי נימא דמש"כ הרי"ף נפרצה חצר כנגדו, היינו זה כנגד זה, נמצא שהשמיט הרי"ף לדינא דכלה לצידי רחבה, - אך הר"ן נקט בדעת הרי"ף, דלא אסר אלא כשנפרצו זה כנגד זה, ועי' בגאו"י במש"כ בדעת הרי"ף. [↑](#footnote-ref-186)
186. והחזו"א במכתבים שנד' בסו"ס שלום יהודה מכתב מ' מ"ב מ"ד עמד בזה מ"ט המבוי מותר מעיקר הדין, אף כשנפרץ כנגד פרצת החצר, הרי אין לו אלא ב' מחיצות, והוכיח מזה דכל דהמחיצות גודרות את מקומם והוי רה"י, ה"ז מועיל אף למקום הפתוח לו, ועיי"ש שהאריך בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וצ"ע דלכאו' הכא פשיטא דיש לנו לדון את המבוי והחצר יחד, ויש למבוי ג' מחיצות גמורות. [↑](#footnote-ref-187)
187. ובדבריו שם דין ל"א מבו', דגם דינא דפרצת מבוי בצידו הוא רק כשנפרץ מצידו ממש ולא נשתיירו לו גיפופין מב' צדדיו, - ולכאו' הוא משום דאל"כ דמי למבוי הכלה לאמצע רחבה דשרי. [↑](#footnote-ref-188)
188. ובדבריו שם מבו' דהוא רק משום דהחצר יש לה גיפופין, וע"כ חשבינן להמבוי והחצר כב' מקומות, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם סק"ט, אך י"ל דהוא משום דמבוי וחצר לעולם חשיבי כב' מקומות, - וכ"ה מבו' להדיא בד' תוס' הרא"ש בד"ה ואם איתא דאף היכא דהמבוי רחב כנגד כל הרחבה ונפל כל הכותל, לא חשיב כמפולש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-189)
189. ואך דבד' ההשלמה נראה דכ"ז הוא בגונא דנפרצו זה כנגד זה, אך בהא דכלה לצידי רחבה דאסור, אין החצר אסורה, עיי"ש, ושמא הוא משום דלגבי החצר שלא נפרצה במלואה, לעולם דמי לכלה באמצע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-190)
190. ולפ"ז נראה לדעת הראב"ד, דהא דאסרינן במבוי שנפרץ לרחבה, הוא אף במבוי המתוקן בצוה"פ, דאף דהוא ניתר בלחי וכ"ש בעומ"ר, מ"מ ל"מ העומ"ר שבפתח החצר להתירו, דבעינן שיהא התיקון במבוי עצמו, - אך החזו"א סימן ס"ה סקל"ג וסימן פ"ח סק"ט נקט בפשיטות דכל שהמבוי מתוקן בצוה"פ מהני העומ"ר שבפתח החצר להתירו, וכ"ה מבו' בד' הגאו"י. [↑](#footnote-ref-191)
191. אך יש לפרש לדבריו בע"א, דלעולם ל"מ עומ"ר להתיר לפילוש זה, ואך דכיון דהחצר ניתרת ע"י העומ"ר, הרי דכל דחשבינן להו כחד מינא, מיגו דמועילין מחיצות החצר להתיר את החצר, אף הן מועילין להתיר את המבוי. [↑](#footnote-ref-192)
192. ובזה מתפרשים דבריו בפסקיו שפירש דטעמא דרב הוא משום דהוי כמפולש, דלפמש"כ לפרש בד' רב ששת, הרי דאף לדידי' הוי האיסור משום מפולש, - וי"ל כן גם בדעת הרי"ף שפירש דטעמא דרב הוא משום דהוי כמפולש, וגם לא חילק בין עירבו ללא עירבו, והרשב"א תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-193)
193. ואמנם בחזו"א סימן ס"ה סוסקל"ג כתב ע"ד הר"ן שהביא הב"י, דבע"כ דאיירי כשהיו בעיר פרצות והויא ככרמלית, אך בתשו' הר"ן שלפנינו מפורש דהעיר הויא רה"י גמורה, ואיסור המבוי הוא משום שהוא פתוח לב' ראשיו למקום האסור לו. [↑](#footnote-ref-194)
194. אך יש מקום לדון בזה, דהעומ"ר שבראש החצר, ל"מ להתיר את המבוי, משום דבעינן שיהא התיקון במבוי עצמו, וע"ד שמצינו בדין מבוי עקום לדעת רש"י ודעימי', ואף דהר"ן התם פליג ע"ז, י"ל דכ"ז הוא משום דס"ל דחשבינן לה כמבוי אחד, אך במבוי וחצר דב' מקומות הן, ל"מ התיקון שבראש החצר להתיר את המבוי, וכבר נת' כן לעיל בהערה כ' עפי"ד הראב"ד בפי"ז משבת ה"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-195)
195. וזה מתישב לדעת הרשב"א ודעימי' דס"ל דחצר שלא עירבו בה אין מטלטלין בה את כלי הבית אלא כד' אמות, וע"כ הוא דחשבינן לה ככרמלית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-196)
196. ובדבריו מבו' שלמד לזה מהא דאף בגונא דהמבוי אסור מ"מ החצר מותרת, והיינו משום דהחצר נשתיירו לה גיפופין, וזה לטעמי' דס"ל דאף בחצר איכא דין פילוש, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-197)
197. ולכאו' המכוון בזה הוא, דהא דנראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי, הוא משום דאית לי' תורת לחי כלפי הרשות החיצונה, וע"כ מהני אף כלפי הרשות הפנימית, וכ"נ בל' רש"י בסוגיין בד"ה בנראה מבחוץ, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן כ"ד ב' ד"ה ההיא רחבה והרשב"א לקמן י' א', עיי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ כשבאנו להבדיל בין המבוי לרה"ר, ל"מ לחי זה, דאין לו תורת לחי לא כלפי רה"ר ולא כלפי המבוי, וזה ע"ד מש"כ התוס' והרשב"א לקמן שם. [↑](#footnote-ref-198)
198. ואמנם מבו' בדבריו דסגי בזה בצוה"פ, ול"ה כחצר המפולשת לרה"ר שכתב בשער ב' פ"א דקי"ל כחנני' דצריך דלת מרוח אחת, ועמד בזה הגאו"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-199)
199. והך מילתא דגם בחצר איכא דין פילוש, משמע כן גם בתו"ד הרשב"א בסוגיין בד"ה וקשיא לי, עיי"ש שכתב דכשלא נפרץ המבוי במלואו לרחבה שרי, ומדמי לה להא דהרחבה מותרת משום דלא נפרצה במלואה למבוי, והרי דאף היתה הרחבה נפרצת במלואה למבוי היתה אסורה משום הפילוש. [↑](#footnote-ref-200)
200. ומבו' לפ"ז, דטעם הא דמפלגינן בחצר הכלה לרחבה בין היכא שנפרצה חצר כנגדו להיכא שנפרצה שלא כנגדו, אי"ז משום דכשנפרצה כנגדו מיחזי טפי כמפולש, כיון דהעומד במבוי רואה לב' ראשי רה"ר, וכמש"כ רש"י בד"ה ובשעירבו, אלא הוא משום דשאני דין הפילוש בזה כנגד זה מדין הפילוש בזה שלא כנגד זה, - ולפ"ז נראה, דכל הא דאסרינן כשנפרצה חצר כנגדו, הוא רק משום דהוי זה גם כנגד פתח המבוי לרה"ר, (שהרי איירי כשנפרץ המבוי במלואו), אך אם נפרץ המבוי לרחבה שלא כנגד פתחו לרה"ר, הרי דאף אם נפרצה הרחבה לרה"ר כנגד פרצת המבוי לרחבה, אי"ז אוסר, (שהרי בכה"ג ליכא פילוש דזה כנגד זה).

     ויש מקום לפרש בזה, לפמש"נ לעיל עמ' ב' מד' הריא"ז דכל שנפרץ זה כנגד ה"ז אסור אף אם לא בקעי רבים, וכל שהם זה כנגד זה אי"ז אוסר אלא בדבקעי רבים, וע"כ בחצר אי"ז אוסר אלא כשהם זה כנגד זה דל"ב בקיעת רבים, אך כל שאינם זה כנגד זה דהאיסור הוא משום בקיעת הרבים, אי"ז אוסר בחצר, דבקיעת הרבים דחצר לא חשיבא. [↑](#footnote-ref-201)
201. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דלא פרכינן לעיל ה' ב' דמה לחצר שכן פרצתו בי' אפי' בדבקעי בי' רבים, תאמר במבוי שפרצתו בד' בדבקעי בי' רבים, - וצ"ע שהרי מבו' בדבריו דחצר אינה אסורה אלא בזה כנגד זה, וא"כ אכתי ל"ה חצר כמבוי דאסור אף כשנפרץ מצידו ובקעי בי' רבים, והאהעו"ז בסימן שס"ה כיון להוכחה זו, והאחרונים כתבו לדחות לזה בכמה אנפי, ונת' לעיל שם, - ושמא מכוון דבריו הוא, דכשאין הפרצות זה כנגד זה, ולא בקעי רבים להדיא, לא חשבינן לה כבקיעת רבים אלא במבוי ולא בחצר, אך בפרצות זה כנגד זה דהו"ל בקיעת רבים להדיא, ה"ז אוסר אף בחצר, וע"כ הוא דלא פרכינן מה דפרצה בצידו אינה אוסרת בחצר, כיון דהא דאינה אוסרת הוא משום דלא חשבינן לה כבקיעת רבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-202)
202. והבית אפרים בתשו' סימן כ"ה ד"ה והחילוק נקט דביסוד הדין ליכא נפ"מ בין מבוי לחצר, ואך דכל איסורא דמפולש הוא רק בדליכא שם ד' מחיצות, ונקט שם דאיסור מפולש הוא מגדרי אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וע"כ בחצר דאיכא שם ד' מחיצות ה"ז מותר אף במפולש, ועיי"ש בהמש"ד במה שהאריך הרבה בזה. [↑](#footnote-ref-203)
203. ובד' הגרע"א בכו"ח תנינא סימן כ"ג נראה שנקט בדעת המג"א, דמודה דאיכא דין פילוש בחצר, ורק דינא דפרצה ד' דבקעי בה רבים, אינו אלא במבוי, וע"כ נקט שם דמש"כ המג"א בסימן שס"ג סקכ"ג דבחצר ליכא לדין מבוי עקום, הוא גם לדעת האהעו"ז, ואם נחלקו אם איכא דין פילוש בחצר, אין להביא מד' המג"א לד' האהעו"ז, - וכ"ה מבו' גם בדבריו בגהש"ס לעיל ז' ב' דפשיטא לי' דאיכא דין פילוש בחצר, והחזו"א בסימן ס"ה סוסקכ"ח תמה על דבריו שם. [↑](#footnote-ref-204)
204. ולמש"כ הגאו"י בדעת הרשב"א דאף מבוי המפולש ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן, הרי דמה"ט הוא דחצר שהרבים נכנסין וכו' מותרת, אף דגם בחצר איכא דין פילוש, וי"ל דמהכא למד הרשב"א להך מילתא דעומ"ר מכאן ומכאן מתיר במפולש. [↑](#footnote-ref-205)
205. והמ"ב בסימן שס"ד סק"ח כתב דהמנהג לסמוך על הסוברים דל"ה רה"ר כשאין ס' רבוא בוקעין בו, והוא מד' הפמ"ג באש"א שם סק"ב, וכ"כ הבית מאיר שם ס"ב, וכ"כ הגר"ז בסימן שמ"ה סי"א דכן נתפשט המנהג, - והבית מאיר שם כתב דבעל נפש יחמיר לעצמו, וכ"כ הגר"ז שם והחיי אדם בכלל מ"ט סי"ג דיר"ש יחמיר לעצמו, וכ"כ המ"ב והביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-206)
206. וכ"ה מבו' גם ממש"כ בשיטה להר"נ בשבת ו' ב' בשם הרא"ה, די"ל דבזמן שהיו ישראל שרויים במדבר אף שאר מדברות שהי' להם דרך לשם לאותו מדבר הוו ר"ה, דל"ב שיהיו שם ס' רבוא כאחד, אלא כיון שרגילין לילך שם אנשים רבים תדיר כס' רבוא הוי רה"ר, וכאן הרי היו שיירות מצויות של ס' רבוא, עכ"ד, והביאו הביאוה"ל שם בסו"ד. [↑](#footnote-ref-207)
207. והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה ומה שהאריך כתב דאף למש"כ הריטב"א דל"ב שיהיו דרים בעיר ס' רבוא, מ"מ בעינן שיהא מקום זה משמש לס' רבוא שהם מצויין לעבור שם, אך כל שאין ס' רבוא מצויין לעבור שם, אף דהוי המקום הפקר לכל באי עולם, ל"ה רה"ר, ובתו"ד שם (ובסוד"ה ונפלאתי) מבו' שנקט דצריך דיהא אפשר שיעברו בה ס' רבוא ביום א', וצ"ע, ונחלק בזה ע"ד המשכנות יעקב בסימן ק"כ וקכ"א שכתב דכל שהמקום מופקר לכל באי עולם, אף שאין מצויין ס' רבוא לעבור שם, הוי רה"ר, ובד' הריא"ז משמע כד' המשכנות יעקב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-208)
208. ואמנם י"ל, דד"ז עצמו תליא בהפלוגתא אם בעינן שיהיו ס' רבוא דרים שם, או סגי במה שנכנסין לה ס' רבוא, דהסוברים דבעינן שיהיו ס' רבוא דרים שם, הוא משום דבעינן שיהיו בעיר ס' רבוא בכל יום, וע"כ לא סגי במה שיש ס' רבוא שנכנסים לה לפעמים, ובאמת אם נכנסים לשם כל יום ס' רבוא, ודאי דלכו"ע הוי רה"ר, אף שאין דרים שם, אך הריטב"א דס"ל דסגי במה שנכנסין לה ס' רבוא, הוא משום דס"ל דל"ב שיהא בה בכל יום ס' רבוא, - אך יתכן דעיקר הפלוגתא אם בעינן שיהיו דרים שם ס' רבוא, הוא אם בעינן שיהיו בה ס' רבוא יחד, או סגי במה שהיא משמשת לס' רבוא אף שאין בה ס' רבוא כאחד. [↑](#footnote-ref-209)
209. ולכאו' הוא משום דבתוך העיר הוי הרשות של בני העיר, וע"כ בעינן שיהיו בה ס' רבוא, ולפ"ז בגוונא דאף הרחובות שבתוך העיר אינם של בני העיר, הוי רה"ר אף כשאין שם ס' רבוא, ועי' בתשו' ישועות מלכו בכ"ד או"ח סימן כ"א כ"ב כ"ו שכתב לדון כעי"ז, אך באבנ"ז או"ח סימן רע"ג סוסק"ה נחלק ע"ז, עיי"ש, וכ"כ בתשו' דברי חיים ליקוטים סימן ג', וצ"ע, ועי' עוד בד' הישועות מלכו בסו"ס כ"ז שפירש בע"א טעם הא דמחוץ לעיר ל"ב ס' רבוא, ולפי דבריו שם אף בגוונא דהרחובות שבתוך העיר אינם של בני העיר, בעינן שיהיו שם ס' רבוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-210)
210. ומד' רש"י בשבת שם שכתב דהא דמדבר ל"ה רה"ר, הוא משום דהולכי מדברות לא שכיחי, מבו' דאם היו הולכי מדברות שכיחי הו"ל רה"ר אף דאין ס' רבוא מצויין שם, והיינו משום דבסרטיא שמחוץ לעיר ל"ב שיהיו בה ס' רבוא, ועמד ע"ז הרמב"ן שם, ועי' בבית אפרים או"ח סימן כ"ו סוד"ה הנה ערכתי, במש"כ לפרש לד' רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-211)
211. ובזה שמעתי לפרש לד' רש"י בריש מכילתין שלא הזכיר לתנאי זה שיהיו בה ס' רבוא, והיינו משום דהתם דהמבוי מפולש לרה"ר, בע"כ דהיו מצויין בעיר ס' רבוא, וע"כ כל הא דהמבוי ל"ה רה"ר, הוא רק משום שאינו רחב ט"ז אמה או שאינו מפולש. [↑](#footnote-ref-212)
212. ואמנם בד' רשב"ם נראה דהא דמחנה ישראל ל"ה רה"ר אי"ז משום שלא היו בה ס' רבוא, אלא הוא משום דלא היתה משמשת כלל לרבים, וע"כ אף לענין היזק ראי' ל"ה כרה"ר, וזה כמש"כ המאירי בריש שבת, ז"ל, במחנה לוי' והיא היתה רה"ר שכל בני ישראל היו באים שם לדון ולשאול ואין מי שימחה בידו, ומחנה ישראל כל אחד ואחד הי' יודע בו רשותו ואין לחבירו רשות עמו, עכ"ל, וכבר עמד ע"ז המשכנות יעקב בסימן קכ"א קכט., עיי"ש, - אך בתשו' הרמב"ם סימן ש"י כתב דמחנה ישראל היתה רה"ר, והובאו דבריו בכס"מ פכ"ז משבת ה"ג ובב"י סימן ת"ד, והמאירי בשלהי פירקין תמה על דבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-213)
213. ומה שהוכיחו האחיעזר והאג"מ כן מהא דמחנה לוי' הי' רה"ר ומהא דירושלים היתה רה"ר ומעוד דוכתי, י"ל דסגי במה שהמקום משמש לכל הס' רבוא, אף שאין שם ס' רבוא בפעם אחת, וכמש"נ לעיל מד' הריטב"א, אך מבואות שבעיר שאין משמשין לכל בני העיר, ל"ה רה"ר, אף שמצויין בעיר ס' רבוא. [↑](#footnote-ref-214)
214. אמנם הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א כתב דהמדברות הוו רה"ר, והכס"מ שם הביא מתשו' הר"א בן הרמב"ם בברכת אברהם סימן ט"ו דמפרש דמכוון הגמ' בשבת הוא דבזמן שהיו ישראל במדבר ל"ה רה"ר, ובזה"ז הוי רה"ר כיון דכל מי שירצה הולך ועובר בתוכו, ועיי"ש שכתב דהא דים ל"ה רה"ר, הוא משום דאין תשמישו נוח, שאין אדם יכול להלך בו אלא ע"י ספינה, והא דבקעה ל"ה רה"ר, הוא משום דאין להרבים צורך בהן, ול"ד למדבר דיש להרבים דרך עליהם. [↑](#footnote-ref-215)
215. ובאג"מ או"ח ח"ה סימן כ"ח אות ז' כתב ללמוד מד' רש"י והרא"ש, דבעיר שאין לה חומה ל"ב שיהיו הפתחים מכוונים זה כנגד זה, ורק בעיר שיש לה חומה בעינן לזה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' גם במנחת שלמה ח"ב סימן ל"ט ענף ב' שנקט כן, - אך מד' פסקי הרי"ד בסוגיין למדנו לפרש לד' רש"י, דביסוד הדין שוה דין עיר שיש לה חומה לדין עיר שאין לה חומה, ואך דבעיר שאין לה חומה, כיון דראשי מבואותי' פתוחין לחוץ לעיר, סתמא דמילתא הוו כל המבואות מפולשים, עיי"ש, וכ"נ בל' רש"י לקמן כ"ו א' ד"ה משום ונ"ט א' ד"ה לחי, וכ"ה גם בל' המאירי בסוגיין. [↑](#footnote-ref-216)
216. ושמא גדר הדברים הוא, דבתוך המדינה שהיא רשות של בני העיר, כמש"כ הרמב"ן שם לעיל מינה, ל"ה רה"ר אלא מכח שהיא משמשת כמעבר לבני העולם, וע"כ בעינן שיהיו פתחי' מכוונים משער לשער, כדי שיהא הילוך בני העולם בה כהילוך דדגלי מדבר, ומשא"כ חוץ למדינה שהיא רשות של כל העולם, סגי במה שהרבים הולכין במקום זה, ול"ב שתשמש להילוך ממקום למקום, וע"כ אף אם הדרך היא בעיקום, יש עלי' תורת רה"ר. [↑](#footnote-ref-217)
217. ובאג"מ או"ח ח"א סימן ק"מ וח"ה סימן כ"ח אות ו' כתב לדון בדעת כמה מקמאי, דל"ב שיהיו השערים מכוונים זה כנגד זה, אלא בעינן שתהא הרה"ר מכוונת משער לשער, שלא יהא הפסק מקום שאינו רה"ר, עיי"ש, - אך כתב שם דבד' רש"י לקמן בסוגיין ד"ה אבולי ובד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ב א' והאו"ז בסימן קס"ד מפורש דבעינן שיהיו הפתחים מכוונים, וכ"כ המג"א בסימן שמ"ה סק"ז, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-218)
218. ועיקר חילוק זה בין פלטיא למבואות המפולשין, מצינו עד"ז בד' הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג' דפלטיא הויא רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות בלילה, ונת' להלן, - עוד מצינו עד"ז בד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ב א' בדין אמצע הפילוש דל"ה רה"ר אלא בפלטיא, עיי"ש, ובד' הרמב"ן לקמן נ"ט א' די"ל דבפלטיא מודה ר' יהודה דלא סגי בב' מחיצות, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-219)
219. אך אי"ז מתישב למש"כ בחי' הריטב"א בסוגיין ולקמן כ"ב א' דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף כשאי"ז רה"ר, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, ויתבאר בעזה"י לקמן. [↑](#footnote-ref-220)
220. ויל"פ עוד בד' התוס' והריטב"א, דכל הא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, הוא במחיצה שאינה מונעת את רגל הרבים, אך כל דאיכא דלתות ננעלות בלילה, דכח המחיצה הוא משום שהיא ננעלת בלילה, ובשעה זו שהיא ננעלת ה"ה מונעת רגל הרבים, לא אמרינן בזה דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ועד"ז כתבו הגאו"י בסוגיין והאבנ"ז בכ"ד בדעת התוס' בסוגיין, דאם סגי בדלתות הראויות לינעל משום דחשבינן לה כנעולה, לי"ב לדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, כיון דכשהיא נעולה היא מונעת את רגל הרבים, עיי"ש, ושמא זהו מכוון החזו"א בסימן ע"ח סוסק"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-221)
221. והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה ומצאתי כתב ע"ז, דאף דמתחילת ד' רש"י שלפנינו משמע דדייק מדבעינן דלתות נעולות, מ"מ מסוף לשונו משמע דעיקר הקו' היא מהא דסגי בלחי וקורה, ועיי"ש שכתב דאפשר שהי' להתוס' גירסא אחרת בד' רש"י, - ועמש"כ בחי' אהעו"ז לפרש בד' רש"י כמשמעות לשונו, דפריך מכח ב' הדברים יחד. [↑](#footnote-ref-222)
222. אך בתשו' תשובה מאהבה ח"ג סימן רמ"ה ד"ה וכן נראה שפירש בד' התוס', דעיקר מחיצת דלת היא מחיצה גרועה, וע"כ הוא דבעינן ד' מחיצות, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז מד' התוס' דדלת הוי מחיצה בלא צוה"פ, דאם ל"ה מחיצה בלא צוה"פ, הדק"ל דמ"ט בעינן ב' דלתות, הרי צוה"פ הויא מחיצה מעליא, עכ"ד, וצ"ע, חדא, דהרי חזינן דלחנני' סגי במבואות המפולשים לרה"ר בדלת מכאן ולחי או קורה מכאן, והרי דדלת הויא מחיצה גמורה לאשוויי רה"י, ועוד, שהרי התוס' לעיל ב' ב' כתבו דדלת ננעלת הויא מחיצה מעלייתא, וכיון דב' מחיצות ולחי הויא רה"י, כ"ש ב' מחיצות ודלת, אך העירו דבד' המג"א בסימן שמ"ו סק"ג ובסימן שס"ד סוסק"ב נראה להדיא כד' התשובה מאהבה, עייש"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-223)
223. והאו"ש שם כתב דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, וע"כ הוא דבעינן ב' דלתות, דרק ע"י דאיכא ד' מחיצות גמורות של רה"י, לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-224)
224. והט"ז בסימן שמ"ה סק"ה כתב בפשיטות דסגי בדלת אחת נעולה כיון דל"ה מפולש, והתו"ש שם סקי"ג תמה ע"ז שלא כתב דד"ז הוא פלוגתא דרבוותא, ועי' בהגה' אמרי ברוך ע"ד הט"ז שכתב לפרש דבריו בע"א, אך הפמ"ג והגרע"א ציינו ע"ד הט"ז לד' המג"א בסימן שס"ד סק"ב, ונראה שפירשו לדבריו כפשוטם. [↑](#footnote-ref-225)
225. ובזה מתפרש מש"כ המאירי בשבת שם, דכל דדלתות הפלטיא עצמה ננעלות הויא רה"י, ורק דלתות המדינה הננעלות אין מועילות להתירה, והיינו משום דכל דדלתות הפלטיא עצמה ננעלות, נמצא דהפלטיא אינה מסורה לרבים כל שעה, וע"כ ל"ה רה"ר. [↑](#footnote-ref-226)
226. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק הבית אפרים שם ע"ד הרשב"א ממה שאמרו לקמן ק"א א' דשוק של פטמים שבירושלים ל"ה רה"ר משום דדלתותי' ננעלות בלילה, אף דשוק של פטמין הוא כפלטיא, ולפי הנ"ל י"ל, דכיון דירושלים היו דלתותי' ננעלות בלילה, לא היו פותחין את דלתותי' ביום השבת, וע"כ שפיר הוי השוק שבתוכה רה"י, ובזה מתישב גם משה"ק ההשלמה בסוגיין והמאירי בשבת ו' א' מסוגיית הגמ' שם על דעת רבינו אפרים דדלתות הננעלות בלילה אינם מתירות אלא בלילה.

     והבית אפרים שם הק' עוד ע"ד הרשב"א, ממה שאמרו דירושלים אלמלי וכו', ומשמע דמהני הא דדלתותי' ננעלות בלילה שלא יהיו חייבין משום רה"ר על כולה, אף שהיו בה הרבה פלטיות, אך המאירי בשבת שם כתב לדעת הרשב"א, דמה שאמרו דמכח הא דדלתותי' ננעלות בלילה אין חייבין עלי' משום רה"ר, קאי רק על המבואות המפולשין שבתוכה, ולא על הפלטיות. [↑](#footnote-ref-227)
227. אך בד' השעה"צ בסימן שמ"ה סקכ"ט מבו' שפירש בד' הריטב"א דהא דאמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, הוא משום דרה"ר המתקצר הוי רה"ר, וכ"ה גם בתו"ד בביאוה"ל שם ס"ט, וכ"נ גם בד' הבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה אך אל זה אביט ובעוד דוכתי שהשוה ד' הריטב"א לד' התוס' והרשב"א, - ואמנם לכאו' אחר שמצינו בד' תור"פ להדיא דאמרינן אתרו"מ אף דהמקום המתקצר אינו רה"ר, מתפרשים גם ד' הריטב"א כן. [↑](#footnote-ref-228)
228. וכ"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"ט בדעת ההג"א דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אף במקום שאינו רה"ר, אך בסימן ק"ח סקי"ב כתב דמודו האו"ז וההג"א דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר גמורה, אלא דס"ל דל"ב ס' רבוא, עיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, אך לא היו לפניו אלא ד' האו"ז שהביא השערי ציון, ובד' האו"ז שלפנינו מפורש דאף ל"ב ט"ז אמה, וכ"ה מבו' גם בד' הביאוה"ל בסימן שמ"ה ס"ט שפירש כן בד' ההג"א, והחזו"א בסימן ע"ד עמד על דבריו, - ועי' עוד במג"א סימן שס"ג סק"מ ובתו"ש שם סקפ"ב ובבית מאיר ובביאוה"ל שם במש"כ בהך מילתא אם אמרינן אתרו"מ במקום דליכא ס' רבוא, ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן שס"ג סמ"ד ובקו"א בסימן שמ"ה סק"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-229)
229. וההשלמה בסוגיין כתב דכל מבוי שבני העיר בוקעין בו והוא דרך לאנשי העיר, אע"פ שאינו רחב י' אמות ה"ה רה"ר שצריך דלתות נעולות, ומבוי המפולש דא"צ דלתות, הוא כשאינו דרך כבוש לאנשי העיר, אלא שפעמים נכנסין ויוצאין בו, ועד"ז מצינו בד' ריו"נ שפירש דמבואות המפולשין לרה"ר היינו כשאין הרבים בוקעין בהן כלל, ואין נכנסין בהן אלא בני המבוי, ובס' המאורות מבו' שפירש בדעת ההשלמה דס"ל כדעת התוס' ודעימייהו דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר גמורה, ואך דכל שבני העיר בוקעין בו הוי רה"ר דאורייתא אף שאינו רחב י' אמות, וע"כ כתב דהוא שלא כד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ו דרה"ר שאינה רחבה ט"ז אמה ה"ה ככרמלית, וכ"כ המאירי בשבת ו' א' בשם חכמי הדורות, וצ"ע ממה שאמרו בשבת צ"ט א' דל"ה רה"ר אלא בט"ז אמה, ? ושמא דבריו קיימי רק משום שהוא מפולש לרה"ר, וס"ל דאף מפולש לרוחב רה"ר הוי כרה"ר המתקצר, אך ברה"ר עצמה מודה דבעינן ט"ז אמה. [↑](#footnote-ref-230)
230. והבית מאיר בסו"ס שס"ג כתב דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף בדליכא ס' רבוא, דגם דאי"ז רה"ר משום דילפינן מדגלי מדבר, מ"מ לענין בקיעת הרבים לבטל המחיצה ל"ב לזה, ונראה דס"ל דאתרו"מ אף במקום שאינו רה"ר, ועיי"ש שעמד ע"ז דא"כ מה גבול יש דליקרי בקיעת רבים, וכתב דבקיעת רבים לא מיקרי אלא כשהדרך מיוחדת לכל מי שירצה, אך בדרך שאינו אלא לבני מבוי או בני חצר זה ודאי לא מקרי בקיעת הרבים ליבטל המחיצות, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-231)
231. ובד' התוס' לקמן כ"ב א' מבו' דמכח דינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוי אמצע הפילוש רה"ר, אף דמקום הבקיעה עצמה ל"ה רה"ר דיש לו ב' מחיצות, אך יש לדחות, דאף דמקום שיש לו ב' מחיצות הוי רה"י, מ"מ ליכא בזה גריעותא בבקיעת הרבים, וחשיב שפיר כבקיעת רבים דרה"ר, ואלא דאף דהוי זה בקיעת רבים דרה"ר, מ"מ הוי מקום זה רה"י, כיון דיש לו ב' מחיצות, וע"כ שפיר אמרינן בזה דאתרו"מ, - וכ"ה מבו' גם מד' הרשב"א דפלטיא הוי רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות בלילה, והרי דאף דמקום הבקיעה ל"ה רה"ר, דכלפי מקום זה שפיר מהני דלתות ננעלות, מ"מ הפלטיא שבפנים הויא רה"ר, - ועמש"נ להלן לדון לפרש כן גם בד' התוס' בע"א, דכשעושה לחי רחב הממעט את הפתח מי', אף דמקום הפתח ל"ה רה"ר, מ"מ אמרינן אתרו"מ כלפי שאר הרה"ר. [↑](#footnote-ref-232)
232. ובד' הב"י בסימן שמ"ה ס"ב מבו' דפשיטא לי' דברה"ר מקורה לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, עיי"ש שכתב דכל דאין לאותו דרך כל דיני רה"ר שנתבארו בסמוך אלא חסר אחד מהם ל"ב דלתות ננעלות, ואחד מן הדינים שנתבארו שם הוא דבעינן שלא יהא מקורה, אך המשכנות יעקב בסו"ס ק"כ ד"ה ועוד ראי' ברורה הוכיח מד' הירושלמי דאמרינן אתרו"מ אף ברה"ר מקורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-233)
233. ובתשו' חת"ס או"ח סו"ס צ"ז נקט דאף בסוכה ובכלאים אמרינן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, עיי"ש, אך בד' הבית אפרים בסימן כ"ז ד"ה ועכ"פ מבואר נראה דלא אמרינן אתרו"מ אלא לענין שבת, עיי"ש, - ועי' עוד בד' הראבי"ה בסימן שפ"ו והאו"ז בהל' ער"ש סימן ו', דדעת רבינו אפרים דמכח הא דאתרו"מ ל"ה העיר כד' אמות לענין דין תחומין, ודעת רבינו יואל דאף דאתרו"מ, מ"מ כיון דהוקפה לדירה חשיבא כד' אמות. [↑](#footnote-ref-234)
234. ובפשוטו צ"ל בזה, דהנה בעיקר מש"כ התוס' שם דיעשה לחי רחב, הק' הגאו"י דלא נתישב בזה אלא הא דמהני בזה לחי, אך אכתי תיקשי דהיאך מהני בזה קורה, ולמש"כ הרשב"א והריטב"א דאיירי כשהרה"ר מתקצר בראשו ניחא, ובד' האהעו"ז לקמן בסוגיין מבו' דהיינו, דלס"ד זו מתפרש הא דתניא התם עושה לחי וקורה, דבעינן לתרוייהו, וע"כ שפיר י"ל דעושה לחי רחב ועי"ז מתקצר האויר, ותו מהני גם הקורה, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דע"כ הכא דתניא דעושה לחי מכאן ומכאן או קורה מכאן ומכאן, לא מצינו לישב דהיינו דעושה לחי רחב, דאכתי תיקשי דהיאך מהני בזה קורה אף שהוא יותר מי"ג אמה שליש. [↑](#footnote-ref-235)
235. ?ועד"ז צ"ע גם בד' התוס' לקמן י"ב ב' שכתבו דטעמא דרבנן הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, ולפ"ז מאי פריך לקמן דרבנן אדרבנן, וצ"ע.? [↑](#footnote-ref-236)
236. והביאוה"ל בסימן שמ"ה ס"ח כתב לדקדק מל' הרשב"א בעבוה"ק דאפי' אם רק מצד אחד מפולש לרה"ר ג"כ שם ר"ה עלי' כיון שנמשך לאורך ר"ה ה"ה כחלק ממנו, ועיי"ש שכתב דמד' התוס' והרשב"א בחי' וש"ר משמע דל"ה רה"ר אא"כ המבוי מפולש מב' צדדים לרה"ר, עכ"ד, - ונראה דנידון זה הוא אף אי נימא דגם מבואות שיש בהן ט"ז אמה בעינן שיהיו מפולשין מב' צידיהן לרה"ר, וכמש"כ בתשו' מהריט"ץ סימן רנ"א לדקדק מל' רש"י בשבת ו' א' והרמב"ם בפי"ד משבת ה"א, דמ"מ בהך מילתא דבעינן הכא שיהא המבוי מפולש לאורך רה"ר, ורק בכה"ג הוא דהוי רה"ר אף כשאין בו ט"ז אמה, י"ל דסגי במה שמצד אחד הוא מפולש לאורך רה"ר, ואף דבצד השני אינו מפולש אלא לרוחב רה"ר, שפיר הו"ל רה"ר. [↑](#footnote-ref-237)
237. והשעה"צ סימן שמ"ה סקכ"ט הביא דכ"ה גם בד' הריטב"א וההג"א, וזה לטעמי' שפירש בדבריהם דהא דאמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, הוא משום דהו"ל רה"ר, ועמש"נ בזה בהערה א'. [↑](#footnote-ref-238)
238. ונקט שם לפ"ז דאנן קי"ל דאיכא תרי גווני דרה"ר המתקצר, דאם הוא מפולש לאורך רה"ר הוי רה"ר אף כשאינו רחב י"ג אמה ושליש, ואם הוא מפולש לרוחב רה"ר הוי רה"ר כשיש בו רוחב י"ג אמה ושליש, וכ"ה מבו' גם בד' התו"ש שם, ובד' עוד מן האחרונים, - אך צ"ע דהעולת שבת סותר ד' עצמו בסימן שמ"ה סי"ד, הביאו המג"א שם סקי"ב, שנקט דאף כשהוא מפולש לאורך רה"ר ל"ה רה"ר אלא כשהוא רחב י"ג אמה ושליש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-239)
239. ולדרך זו מתפרש מקורו של הרא"ש להך מילתא דכל דאין המבואות רחבים י"ג אמה ושליש ל"ה רה"ר, דזה נלמד ממה שאמרו דמבואות המפולשין לרה"ר ל"ה רה"ר, ובע"כ דאף דמבוי המפולש לרה"ר הוי רה"ר אף כשאין בו ט"ז אמה, מ"מ כל שאין בו י"ג אמה ושליש ל"ה רה"ר. [↑](#footnote-ref-240)
240. ולדעתם פליג הרא"ש ע"ד הרשב"א, דלדעת הרא"ש אף כשאורך המבוי מפולש לאורך רה"ר ל"ה רה"ר אלא כשיש בו י"ג אמה ושליש, ולדעת הרשב"א בכה"ג הוי רה"ר אף שאין בו י"ג אמה ושליש, - ובאמת דגם לדרך קמא דד' הרא"ש קיימי אף כשארכן מפולש לרוחב רה"ר, מ"מ משמעות ד' הרא"ש דלא ס"ל לדינא דהתוס' והרשב"א דכשארכן הוא לאורך רה"ר הוו רה"ר ואף כשאין בהן י"ג אמה ושליש, דאם הי' מודה לדין זה, היאך למד מסוגיין דאף מבוי המפולש לרוחב רה"ר הוי רה"ר כשיש בו י"ג אמה ושליש. [↑](#footnote-ref-241)
241. אך בל' הטור בסימן שס"ד ובקיצור פסקי הרא"ש נראה להדיא דרק כשהוא רחב י"ג אמה ושליש הו"ל רה"ר, וכ"ה בל' השו"ע בסימן שמ"ה ס"ט, וכן נקטו הט"ז שם סק"ז והמג"א שם סקי"ב ושאר האחרונים. [↑](#footnote-ref-242)
242. ועיי"ש שכתב דהא דבפסי ביראות אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אף דאין בין הפסין אלא י"ג אמה ושליש, הוא משום דהפסין תקועין ברה"ר שרחבה ט"ז אמה ובוקעין בה בין מפנים לפסין ובין מצדיהן לב' ראשיהן בחוץ, וע"כ שפיר הוי רה"ר ואמרינן בזה אתרו"מ, ועפי"ז יש לפרש גם להא דבין העמודים הוי רה"ר, אף שאין ביניהם ט"ז אמה, די"ל דאיירי בכה"ג שבצירוף המקום שחוץ לעמודים יש שם רוחב ט"ז אמה, ועי' עוד בחי' הר"ן לקמן כ"ב א' שעמד ג"כ בקו' זו דמ"ט בפסי ביראות אמרינן אתרו"מ אף שאין ביניהם ט"ז אמה, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-243)
243. אך י"ל דהוא משום דסתמא דמילתא איירי שאינו מעמיד את הלחי אלא לשבת, דאין בידו לקצר את הרה"ר בקביעות, וע"כ אכתי חשיב כמקום רחב ט"ז אמה. [↑](#footnote-ref-244)
244. והנה התוס' לקמן כ"ב ב' סוד"ה ת"ש כתבו, דאם איכא בור באמצע הרה"ר והוא רחוק מן הכותל ג"ט מכל צד הוי רה"ר, אם אמרינן בזה דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, וצ"ע דלכאו' הוא תלוי בב' תי' התוס' בסוגיין אם רה"ר המתקצר הוי רה"ר, וביותר תיקשי בד' תוס' הרא"ש שכתב שם כד' התוס', אף דבפשוטו דעתו דרה"ר המתקצר ל"ה רה"ר אלא כשיש בו י"ג אמה ושליש, אך בד' תוס' הרא"ש בסוגיין אין הדבר ברור, עיי"ש, וגם לדעת התוס' דל"ב י"ג אמה ושליש כתב הגר"א דבעינן שיהא רחב ד' טפחים, ועי' בחזו"א סימן ק"ז סק"ב שהרגיש בזה, - ולהנ"ל י"ל דהתם שאני, דאף דבמקום שכנגד הבור אינו רחב כשיעור רה"ר ואינו רחב אף ד"ט, מ"מ כיון דשאר המבוי רחב ט"ז אמה חשיב שפיר כרה"ר ואמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא. [↑](#footnote-ref-245)
245. אך בל' התוס' שלפנינו משמע קצת דהנידון בזה הוא דשמא כ"ה דמדרבנן חלוק דין פרצה י"ג ושליש מפרצה יותר מי"ג ושליש, ה"נ מדאורייתא חלוקין הן זמ"ז, ונתחדש לפ"ז דשייך לדון דין פירצה ברוח ג' לר' יהודה, אף דסגי בב' מחיצות, אך מאידך ממה שהזכירו התוס' לט"ז אמה, משמע כד' תוס' הרא"ש, וצ"ע, - ועי' עוד בבית אפרים סימן כ"ו ד"ה אך אל זה אביט במש"כ ע"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-246)
246. אמנם הנה הריטב"א לקמן כ"ב א' ד"ה ואיכא למידק כתב דלדעת ר' יהודה גופי' ל"ב בירושלים דלתות ננעלות, כיון דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, ולא נתפרש לן היאך זה מתישב עם דבריו דברחב ט"ז אמה מודה ר' יהודה דל"מ ב' מחיצות, וכ"כ הריטב"א לקמן שם לעיל מינה, והוכיח מזה דברייתא דיתר על כן לא איירי ברחב ט"ז אמה, וא"כ מ"ט ל"ב בזה דלתות ננעלות, והרי הריטב"א גופי' שם לעיל מינה כתב דהא דלר' יהודה לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא במקום ב' מחיצות מעלייתא, הוא משום דמחיצות אלו שאין הרבים בוקעין בהן אין מתבטלין, וכיון דאיכא ב' מחיצות הוי רה"י, דב' מחיצות דאורייתא, וא"כ הדין נותן דברחב ט"ז אמה דלא סגי בב' מחיצות, נימא בזה אתרו"מ, ובאמת הריטב"א בשבת ו' א' כתב דהא דחייבין על ירושלים משום רה"ר, הוא אף לדעת ר' יהודה, עיי"ש, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-247)
247. וכ"נ גם מד' רש"י בריש פירקין ולקמן נ"ט ב' ד"ה ואין לה, דכל הא דמבוי הסתום מג' רוחות ל"ה רה"ר, הוא רק משום דל"ד לדגלי מדבר, אך בלא"ה הי' רה"ר, ול"ה המחיצות מועילות לאשוויי לי' לרה"י, - ואמנם אי נימא בדעת רש"י דל"מ ג' מחיצות לאשוויי רה"ר במקום הפתוח לרה"ר, י"ל דע"כ הוא שהוצרך להא דל"ד לדגלי מדבר, דאל"כ הי' המבוי רה"ר, כיון דל"מ ג' מחיצות במקום הפתוח לרה"ר. [↑](#footnote-ref-248)
248. וקו' הגרע"א זו הוא לפ"מ שפירש שם בד' השואל, דהא דצוה"פ מהני לדעת רבנן, אי"ז משום דצוה"פ חשיבי כשם ד' מחיצות, אלא משום דצוה"פ מהני כנגד בקיעת הרבים, ומה"ט הק' שם עוד, דאם לרבנן מהני צוה"פ אף דליכא אלא ב' מחיצות גמורות, א"כ הדין נותן דגם לר' יהודה יועיל צוה"פ, עיי"ש, אך אי נימא דהא דצוה"פ מהני לדעת רבנן ודלתות הראויות לינעל ל"מ, הוא משום דצוה"פ חשיב כשם ד' מחיצות, ודלתות הראויות לינעל לא חשיבי כשם ד' מחיצות, לא תיקשי ע"ז מההיא דחנני', דאף דלבטל בקיעת הרבים מהני דלתות הראויות לינעל טפי מצוה"פ, אך ליחשב כשם ד' מחיצות מהני צוה"פ טפי מדלתות הראויות לינעל. [↑](#footnote-ref-249)
249. אך בחי' אהעו"ז כתב דאה"נ לפ"מ דמסקינן דמודו רבנן היכא דליכא שם ד' מחיצות, אתיא הא דר' יוחנן אף כרבנן, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"ג. [↑](#footnote-ref-250)
250. וצ"ע דאף שהי' שם עומ"ר על הפרוץ, הרי היו הפתחים רחבים ט"ז אמה, וא"א להתיר בזה משום עומ"ר על הפרוץ, והי' מקום לומר דמדאורייתא שפיר מהני העומ"ר בכה"ג, וכל הא דפרצה יותר מי' אוסרת הוא מדרבנן, אך בד' הריטב"א לקמן מ"ז ב' מבו' דפרצה יותר מי' אוסרת מדאורייתא, עיי"ש, וצ"ל דכיון דהי' צוה"פ בפתחים ואין ע"ז תורת פרצה, תו מהני העומ"ר שבצדדים, וחשיב כשם ד' מחיצות, וזה כמו שפירש הגרע"א בתשו' חדשות סימן ו' בד' התוס', ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-251)
251. ולכאו' מכוון הדברים הוא, דאף דאי נימא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, גם פסי ביראות חשיבי כרה"ר, דאם ל"ה חשיבי כרה"ר ל"ה אמרינן בזה אתרו"מ, לדעת התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ו' ב' דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר, מ"מ שאני ירושלים דהיא רה"ר גמורה בפנ"ע, ומשא"כ בפסי ביראות דאי"ז רה"ר גמורה בפנ"ע, אלא בצירוף לשאר רה"ר. [↑](#footnote-ref-252)
252. ומבו' לפ"ז דהא דפרצה יותר מי"ג ושליש אוסרת הוא מדאורייתא, - אך י"ל למש"כ הר"ן דבירושלים לא הי' עומ"ר, אלא הי' עומדים מכאן ומכאן כפסי ביראות, וי"ל דרק בדין המחיצה דפסי ביראות הוא דפרצה יותר מי"ג אמה ושליש אוסרת מדאורייתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-253)
253. ושמא י"ל דגם מכוון התוס' הרא"ש לכך, ומה שכתב דדילמא שאני ירושלים דהוי רה"ר גמורה רחב ט"ז אמה וכו', היינו דכיון דירושלים היתה רה"ר גמורה שרחבה ט"ז אמה, ממילא דאיכא פרצה במחיצותי', וע"כ הוא דהויא רה"ר. [↑](#footnote-ref-254)
254. והריטב"א הוסיף, דכיון דשאר המחיצות אינם אלא מדבריהם הקילו אפי' לערב לטלטל בו, עכ"ד, והוצרך לזה לטעמי' דס"ל דאמרינן אתרו"מ אף במקום דאינו רה"ר, וע"כ אף דב' המחיצות דלא בקעי בהו רבים אינם מתבטלין ומדאורייתא הוי רה"י, מ"מ כיון דמדרבנן בעינן לא סגי בב' מחיצות ובעינן ד' מחיצות הי' לנו לומר דבקיעת הרבים תבטל להמחיצה הג' והד' שבוקעין בהן רבים, וע"ז הוא שכתב דהקילו במחיצות אלו דאינם אלא מדבריהם שלא יתבטלו ע"י בקיעת רבים. [↑](#footnote-ref-255)
255. ולכאו' נראה דכל דבריהם הוא לפי דעת המקשן הכא דר' יהודה ס"ל ג' מחיצות דאורייתא, דלפ"ז צ"ל דהא דלא אמרינן אתרו"מ הוא משום דאיכא ב' מחיצות מעלייתא ולא אתו רבים ומבטלי מחיצה שלישית, אך לפ"מ שאמרו לעיל י"ב ב' ולקמן צ"ה א' דטעמא דר' יהודה הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, הרי דרק מה"ט הוא דס"ל דלא אמרינן הכא אתרו"מ, אך אם ל"ה מהני ב' מחיצות מדאורייתא, שפיר הוה אמרינן בזה אתרו"מ אף דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, דמהיכ"ת נימא דמהני הא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא דמכח זה לא תבטל בקיעת הרבים למחיצה שלישית, הרי ר' יהודה גופי' ס"ל דב' מחיצות דאורייתא, ושפיר י"ל דרק משום זה ל"ש כלל למימר אתרו"מ כיון דאין הרבים בוקעין בב' המחיצות דאורייתא, - אך בד' החזו"א בסימן ע"ד סק"ז ובמכתביו בכ"ד מבו' שנקט דגם לפי האמת י"ל כדרך זו דמהני הא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא דלא נימא אתרו"מ אף אם בעינן גם למחיצה השלישית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-256)
256. ויש להסתפק אם היינו דכיון דאיכא להרשות היקף מעליא דב' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, אין בקיעת הרבים מבטלת להמחיצה השלישית, או היינו דכיון דלמחיצה שלישית סגי במחיצה כ"ד, כדחזינן דלחי ל"מ אלא למחיצה שלישית, ע"כ אף מחיצה דבקעי בה רבים מהניא לדין מחיצה שלישית.

     ובד' החזו"א במכתביו אות מ"ד ד"ה עמד, ואות מ"ו ד"ה עוד קרא, מבו' שפירש לד' התוס' בע"א, דכל דאיכא ב' מחיצות גמורות, לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ומכח זה נקט שם דאף אם יבקעו הרבים בב' המחיצות לא נימא אתרו"מ, והק' לפ"ז ע"ד התוס' מהא דבתל אמרינן אתרו"מ, אך לכאו' משמעות ל' התוס' הוא דאף בדאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא "שלישית", אך אם יהא בקיעת רבים על ב' המחיצות שפיר נימא אתרו"מ, דרק בדאיכא ב' מחיצות מעלייתא דלא בקעי בהו רבים, ל"מ בקיעת הרבים לבטל להמחיצה השלישית, כיון דסגי בה במחיצה כ"ד, ובזה יש לישב למשה"ק החזו"א שם עוד ע"ד התוס' דמ"ט אמצע הפילוש הוי רה"ר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-257)
257. ועמש"נ בדף מס' 12 עמ' ו' לדון בזה לפרש לד' התוס' שם בע"א, דלפ"ז שפיר י"ל בדעתם דצוה"פ חשיבא כשם ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-258)
258. והחזו"א במכתביו שנד' בס' שלום יהודה סימן כ"ה עמ' ס' ד"ה ואמנם, עמ' ס"ג ד"ה ס' בית אפרים, עמ' ס"ה ד"ה יפה כתב נחלק ע"ז, וכתב דכיון דצוה"פ כחו רע ורבים מבטלין אותו כשל עוזר ונפל עזור שאין כאן עומ"ר. [↑](#footnote-ref-259)
259. ומכח זה עמדו ע"ד התוס' לעיל ו' ב', שכתבו דמדר"י נשמע לרבנן, דהרי י"ל לרבנן לא אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, משום דאיכא צוה"פ או דלת ברוח הג', והוי כשם ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-260)
260. ומש"כ החזו"א דליכא חילוק מדאורייתא בין ג' מחיצות לד' מחיצות, י"ל דהרי מצינו בכ"ד דבמחיצות גרועות בעינן ד' מחיצות, חדא, הוא בד' התוס' לעיל ו' ב' שכתבו בדעת רש"י דהיכא דמחיצה שלישית ע"י דלת רביעית נמי בעיא דלת, עוד מצינו כן בפסקי רי"ד לעיל כ' א', דכל הא דאגמרי' רחמנא למשה גדור רובא, היינו בג' מחיצות, אך בד' מחיצות מהני אף בפרוץ מרובה, ומה"ט הוא דפסי ביראות מועילין מדאורייתא, עוד מצינו כן בד' המג"א בר"ס תר"ל דמחיצת שתי ל"מ בסוכה אלא בדאיכא ד' דפנות, ומבו' דהיקף דד' מחיצות הוי היקף מעליא טפי, ולפ"ז י"ל דרק היקף דד' מחיצות מהני אף במקום בקיעת הרבים. [↑](#footnote-ref-261)
261. ונפ"מ בזה הוא, בגונא דאיכא ב' מחיצות גמורות וב' לחיין, ובקעי רבים בב' הרוחות הגדורות במחיצות הגמורות, אך בב' הרוחות שעשה בהן לחיין לא בקעי רבים כלל, דלדעת הרשב"א ודעימי' לא נימא בזה אתרו"מ לדעת רבנן, שהרי המחיצות שבוקעין בהן הרבים הוו מחיצות גמורות, ול"מ בקיעת הרבים לבטלם, אך לדעת החולקים נראה דבכה"ג נימא אתרו"מ, דבקיעת הרבים בב' המחיצות הגמורות מגרעת כח המחיצות, ובעינן היקף מעליא דשם ד' מחיצות, וכיון דליכא אלא ב' מחיצות וב' לחיים וליכא היקף מעליא דשם ד' מחיצות, לא מהני. [↑](#footnote-ref-262)
262. אך צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ן שם דאמצע הפילוש הוי רה"ר לדעת ר' יהודה, אף דיש לו ב' מחיצות דעומ"ר, דהרי מחיצות ירושלים עצמן הוו עומ"ר, ואי נימא דהי' סילוק מחיצות ע"י הבתים שבצידי המבואות, הרי הי' לאמצע הפילוש עומ"ר ע"י מחיצות הבתים עצמם, ויש לישב, די"ל דל"מ העומ"ר דמחיצות הבתים לגדור את אמצע הפילוש, משום שהי' שם פרצה ט"ז, (וזה ניחא אי נימא דפרצה יותר מי' דאורייתא).

     עוד צ"ע בזה, דלכאו' משמעות ד' הרמב"ן שם דכל הא דמהני העומ"ר, הוא רק לגבי העומד, דכל דאיכא פרוץ מרובה מהניא בקיעת הרבים לבטל אף להעומד, ואף המקום שכנגד העומד הוי רה"ר, וכל דאיכא עומד מרובה אין בקיעת הרבים מבטלת להעומד, והמקום שכנגד העומד הוי רה"י, אך לגבי המקום הפרוץ, שפיר מהניא בקיעת הרבים לבטל, אף בדאיכא עומ"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-263)
263. ועיי"ש שהק' ע"ז דירושלים הרי הי' לה עומ"ר וכמש"כ הריטב"א, ואפ"ה אמרינן בזה אתרו"מ לדעת ר' יהודה, - אך הנה בד' הר"ן מבו' דבירושלים ל"ה מחיצות דעומ"ר, ולא היו לה אלא מחיצות דצוה"פ, ואפשר דהיו לה עומד אמה מכאן וכו' כפסי ביראות, ולפ"ז ניחא, - וגם י"ל כמש"כ הראב"ד ודעימי' דר' יוחנן לא ס"ל בזה כר' יהודה. [↑](#footnote-ref-264)
264. וזה מתפרש אי נימא דהא דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר, אי"ז משום דרק בקיעת רבים דרה"ר מבטלת למחיצות, אלא הוא משום דכל הא דל"מ מחיצות שבוקעין בהן רבים, הוא רק כלפי מקום שהוא רה"ר, וע"כ אף דהכא הצוה"פ מועלת במקומה, מ"מ אינה מועלת כלפי אמצע הפילוש שהוא רה"ר. [↑](#footnote-ref-265)
265. וזה מתפרש אי נימא דהא דאם דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר, הוא שיעור בבקיעת הרבים דרק בקיעת הרבים מעליא דרה"ר מבטלת למחיצות, דלפ"ז י"ל דלא נתמעט בזה אלא בקיעת רבים במקום שאינו רחב ט"ז אמות, דאי"ז בקיעת רבים מעליא, אך הכא דאיכא בקיעת רבים מעליא, הרי דאף דהוי המקום רה"י מכח ב' המחיצות דלא בקעי בהו רבים, מ"מ הצוה"פ דבקעי בה רבים בטילה. [↑](#footnote-ref-266)
266. ובטעמא דמילתא כתב החזו"א במכתב שבסו"ס שלום יהודה, אות מ"ב ד"ה הנני, דאי"ז משום דאויר רה"י חשיב כמחיצה, אלא הוא משום דהמחיצות הגודרות את מקומם, גודרות אף את המקום הפתוח להם, וכ"ה גם בדבריו באות מ"ד ד"ה ב' מחיצות, ובאות מ"ו ד"ה צורה זו. [↑](#footnote-ref-267)
267. ומשמעות דבריו דהטעם בזה הוא, דעיקר הא דמחיצות הגודרות את מקומם גודרות את המקום הפתוח להם, הוא משום דע"י ג' מחיצות חשיב המקום כמובדל לגמרי מכל רוחותיו, וכמש"כ החזו"א בכ"ד, וע"כ אף המקום הפתוח לו חשיב כמובדל, ובזה י"ל דכ"ז הוא בג' מחיצות, אך ב' מחיצות אין בכחם לחשוב המקום כמובדל לגמרי, וע"כ אין המקום הפתוח למקום זה חשיב כמובדל. [↑](#footnote-ref-268)
268. ובמכתבים בסוף אות מ"ב הוסיף לבאר בזה, דהוא משום דגם ב' מחיצות ראויות להתבטל ע"י בקיעת רבים דאיקליש כחן, ומ"מ במקומן מגינות על עצמן, אבל לא יפה כחן לאמצע הפילוש, וכתב דהעיקר הוא כדרך השני', דב' מחיצות לר' יהודה שאני, עכ"ד, והוצרך לזה, משום דאל"כ הרי כיון דמחיצות צידי הפילוש אינם בטילות כלל, הדין נותן שיועילו לגדור גם את המקום הפתוח להן. [↑](#footnote-ref-269)
269. אך בסימן ע"ד סק"ז כתב החזו"א דאדרבה כל קו' התוס' היא רק לתי' בתרא, דאף אם ג' מחיצות דאורייתא מ"מ כל דאיכא ב' מחיצות שלימות לא אתרו"מ, וא"כ מ"ט דר' יוחנן דירושלים וכו' חייבין עלי' משום רה"ר, הרי הי' לה ב' מחיצות שלימות, ובכה"ג לא אתרו"מ, אך לתי' קמא דטעמא דר' יהודה הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, ל"ק כלל, דשפיר י"ל דבהך מילתא דב' מחיצות דאורייתא, לא ס"ל לר' יוחנן כר' יהודה, וכמש"כ כן ש"ר, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-270)
270. ומשמעות דבריו, דכ"ז הוא אם הו"ל עומ"ר, אך אם הוי פרוץ מרובה, מהניא בקיעת הרבים דאף המקום שבתוך ב' המחיצות הוי רה"ר, וכ"ה מבו' ממש"כ לפרש לההיא דחצר שהרבים נכנסין וכו', כשבוקעים בה שתי וערב ופרוץ מרובה על העומד, ?ונראה דהרמב"ן הוכיח לזה מהא דפסי ביראות הוי רה"ר, והרי נקט הרמב"ן שם דבסרטיא ל"ה אמצע הפילוש רה"ר, ולכאו' בין הפסין הוי כסרטיא, ובע"כ דגם בין ב' המחיצות ה"ז בטל,? וצ"ב, ועמש"נ בזה לעיל בהערה י"ג. [↑](#footnote-ref-271)
271. וי"ל עוד בע"א קצת, למש"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א' דמקום המוקף ב' מחיצות אינו דומה לדגלי מדבר, ואשר ע"כ במבואות המפולשים דתורת רה"ר שעליהן הוא משום שעוברים בהן הרבים משער לשער, הרי דכיון שמעבר הרבים הוי דרך מקום המוקף ב' מחיצות, אשר אינו דומיא דדגלי מדבר, אין לנו לחשוב אמצע הפילוש לרה"ר, כיון דמעבר הרבים אליו אינו דומיא דדגלי מדבר, ומשא"כ בפלטיא דתורת רה"ר שעלי' אינו משום מעבר הרבים משער לשער, שפיר הויא רה"ר, אף דהמעבר הרבים אלי' אינו דומיא דדגלי מדבר. [↑](#footnote-ref-272)
272. והריטב"א שם כתב דאם אינם כמין גם הוי רה"ר גמורה, ולכאו' הוא לטעמי' דמודה ר' יהודה ברה"ר רחבה ט"ז אמה דהויא רה"ר אף אם יש לה ב' מחיצות, - ונתחדש לפ"ז מד' הריטב"א, דאף דבמבואות המפולשין דרחבין ט"ז אמה מודה ר' יהודה דהוו רה"ר, מ"מ מקום רחב ט"ז אמה ויש לו ב' מחיצות כמין גם ל"ה רה"ר, אף דלרבנן הוי רה"ר, ומבו' לפ"ז, דלאו כללא הוא דל"מ ב' מחיצות לר' יהודה במקום שהוא רה"ר, ואי"ז אלא במבואות המפולשין שהוא דרך רה"ר, וע"כ ל"מ ב' המחיצות להפקיעו מתורת רה"ר, ובזה מתפרש ד' הריטב"א לעיל בסוגיין דירושלים הויא רה"י לר' יהודה, כיון דב' מחיצות דאורייתא, והרי דאף דלרבנן הויא רה"ר, מ"מ לר' יהודה מהני ב' המחיצות לאשוויי לה לרה"י, כיון שהי' לה עומ"ר ברוח ג' וד', ולא הויא כדרך רה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-273)
273. והא דפריך דבבל נמי מקיף לה פרת מהך גיסא ודיגלת מאידך גיסא, צ"ל למש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"ו דכל הא דל"מ ב' מחיצות כמין גם, הוא רק כשב' הדפנות על שיעור אלכסון של מרובע, אבל כל שנתקרבו זה כנגד זה ונתמעט האלכסון משיעור אלכסון של מרובע, נידון כג' דפנות, עיי"ש, וי"ל דבבבל היו ב' המחיצות בתמונה זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-274)
274. ויש מקום לפרש כן גם בד' תוס' הרא"ש, שהרי כתב דאין לחלק בין י' כורין ליותר מכך, דאיזה שיעור ניתן לחלק, ולפ"ז יתכן דמש"כ דהוא בהיקף גדול, ולא פירש לנו השיעור, היינו ביותר מבית סאתים, וצ"ע, - ובעיקר מש"כ הכנסת יחזקאל דהשיעור הוא ביותר מבית סאתים, הק' בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט דמה מעלה יש מה"ת ליותר מבית סאתים, ועמש"כ ע"ז בחזו"א סימן ק"ח סקי"א במוסגר, ויש להוסיף, דמצינו בחי' הריטב"א בשבת ק' ב' בשם הרא"ה, דאע"ג דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי רה"י מה"ת, היינו רק כשהוא ראוי לדירה, אך כל שאינו ראוי לדירה אינו רה"י, והרי דאיכא לשיעורא דיותר מבית סאתים מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-275)
275. ועד"ז הוא למש"כ החזו"א בסימן ק"ז סק"א, דאין מכוון התוס' כלל דבמחיצות שלא נעשו בידי אדם אתרו"מ, אלא מכוון דבריהם הוא דבמחיצות בהיקף גדול שאין בנ"א עושין כדוגמתו אמרינן אתרו"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-276)
276. ובתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"א הק' ע"ז, דהרי אף בסולמא דצור ובמחתנא דגדר לא ניחא תשמישתי', - ובחזו"א סימן ק"ח סקי"א כתב דהכא בלא"ה מכוון התוס' הוא לבקיעת הרבים שבין המחיצות, עמש"נ בזה להלן, וזה שפיר הוי ניחא תשמישתי'. [↑](#footnote-ref-277)
277. וכדרך זו צ"ל בדעת המג"א, שכתב בסימן שס"ג סק"מ עפי"ד התוס' דמבוי שיש בראשו תל המתלקט, אם בקעי בי' רבים, ל"ה התל כמחיצה, ולפ"ז בע"כ דמה שאמרו בסוגיין דבתל המתלקט לא אמרינן אתרו"מ לרבנן, הוא כשנעשה בידי אדם, וכ"כ בתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"א, ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן שמ"ה סק"ב במש"כ לדון בביאור ד' המג"א לפי דבריו שם. [↑](#footnote-ref-278)
278. והחזו"א בסימן ק"ז סק"א כתב דאין מכוון התוס' לדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא דסוגיין, אלא דבהיקף גדול כ"כ שאין דרך בנ"א לעשות דוגמתו, אתו רבים דבתוך המחיצות ומבטלי מחיצות, עכ"ד, אך צ"ע דממה שהעמידו התוס' לקו' זו לדעת רבנן, מבו' דלדעת ר' יהודה אמרינן בזה אתרו"מ, וכ"ה מבו' גם בד' התוד"ה אילימא, והרי דשפיר שייך בזה דינא דאתרו"מ דסוגיין. [↑](#footnote-ref-279)
279. ונתחדש בדבריו, דאף דהוא מוקף ג' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, ובקיעת הרבים היא רק ברוח הרביעית, אמרינן בזה אתרו"מ לבטל תיקון הרוח הרביעית, אף דל"ה כלל רה"ר משום דיש לו ג' מחיצות מעלייתא דלא בקעי בהו רבים, וצ"ע דמ"ש מכל מבוי שיש לו ג' מחיצות גמורות דלא בקעי בהו רבים דלא אמרינן אתרו"מ לבטל למחיצה רביעית, אף לדעת ר' יהודה דאתרו"מ, ושמא ס"ל דדינא דאתרו"מ במחיצה העשוי' בידי שמים שאני, והוא אף ברוח רביעית, ואכמ"ל ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן שמ"ה סק"ב מש"כ בענין זה באורך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-280)
280. וכנראה ס"ל מעיקרא דבתל המתלקט דאין מחיצותיו אלא מדין גוד אסיק, לא חשיב כשם ד' מחיצות, - וי"ל דהוא משום דלא חשיב כשם ד' מחיצות, אלא כשיש פס אמה דאין הרבים בוקעין בו, ומשא"כ הכא דהרבים בוקעין בכל ההיקף. [↑](#footnote-ref-281)
281. וזה לטעמייהו דס"ל דב' מחיצות מעלייתא, לאו היינו ב' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, אלא היינו ב' מחיצות גמורות, ונת' לעיל בע"א, וע"כ אף אם הרבים בוקעין בתל בכל צד, מ"מ כיון דאית לי' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ.

     ובעיקר מה שנקטו התורי"ד והמאירי דתל המתלקט חשיב כמחיצות מעלייתא, עי' בבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה הנה הארכתי שכתב דכיון דאין מחיצותיו אלא ע"י גוד אסיק לא חשיב כמחיצות מעלייתא, וי"ל דהתורי"ד והמאירי דס"ל דחשיב כמחיצות מעלייתא הוא לטעמייהו בסוכה ד' ב' דהא דתל הוי רה"י ל"ב בזה לדין גוד אסיק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-282)
282. והרשב"א כתב דהא דבב' בתים בב' צידי רה"ר ס"ל לר' יהודה דמערבין רה"ר, תרי תנאי ואליבא דר' יהודה, והתורי"ד כתב דהתם איירי בדלא בקעי בי' רבים. [↑](#footnote-ref-283)
283. ועמש"נ לעיל בדף מס' 13 לדון במש"כ הרמב"ן דהפרוץ מרובה על העומד, אם היינו דאם הי' עומ"ר ל"ה אמרינן כלל אתרו"מ, וכן פירשו הגאו"י והקר"א, או היינו דאם הי' עומ"ר הי' המקום שכנגד המחיצות רה"י, וכל דפרוץ מרובה ה"ז מועיל דאף כנגד המחיצות לא יהא רה"י. [↑](#footnote-ref-284)
284. וצ"ל דמה שאמר דאפי' כמעלות בית מרון, לא קאי על הא דחייבין עליו משום רה"ר, דהתם אין חייבין משום רה"ר, כיון דלא ניחא תשמישתי' כלל, - אך בד' הריטב"א מבו' דאף במעלות בית מרון חייבין משום רה"ר, וע"כ הוצרך לפרש דאיירי כשלמעלה הוא רחב ויש בו ט"ז אמה, ומעיקר מה שהוצרך הריטב"א לפרש דאיירי דלמעלה יש בו ט"ז אמה, נראה דס"ל דרה"ר המתקצר ל"ה רה"ר, (ודינא דרה"ר המתקצר הוא דאמרינן בי' אתרו"מ אף דאינו רה"ר), ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-285)
285. ובדעת רש"י צ"ל, דהא דפרכינן מינה, הוא או משום דהך תנא ס"ל דלא כר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, וכמש"כ התור"פ בשם השר מקוצי, או משום דרחבה ס"ל דאף בב' מחיצות מעלייתא אמרינן אתרו"מ, וכמש"כ הרשב"א בשם הראב"ד והתורי"ד. [↑](#footnote-ref-286)
286. בתשו' משכנות יעקב סימן קכ"ב עמ' קמ"ה ד"ה ונחזור הוכיח מזה, דלרבנן דסגי בשם ד' מחיצות, הרי דכל דאיכא עומ"ר לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אף אם ליכא אמה בזויות ול"ה כפסי ביראות, ודלא כמש"כ בתשו' בית אפרים סימן כ"ז ד"ה ועכ"פ מבואר, וד"ה ומ"ש כ"ת דודאי, וד"ה ומ"ש כ"ת שרש"י דכל דליכא אמה בזויות, אמרינן אתרו"מ אף לדעת רבנן, - אך כבר עמדו דבתו"ד הבית אפרים שם מבו', דמש"כ דבעינן אמה בזויות, הוא רק בדאיכא פרצה יותר מי', וס"ל דמחיצה דפסי ביראות אינה נפסלת בשום פרצה שבעולם, אך כשאין אמה בזויות ובאנו להתיר משום עומ"ר, ה"ז נאסר מדאורייתא בפרצה י', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-287)
287. וצ"ל דאף דהתוס' הרא"ש גופי' לעיל מינה כתב דאיירי הכא במפולשין שתי וערב, וא"כ ליכא ג' מחיצות שלימות, היינו רק דאיירי גם במפולשין שתי וערב, אך איירי גם כשאינם מפולשין שתי וערב, ובכה"ג דאינם מפולשים שתי וערב הוא דקשיא לי' דכיון דאיכא ג' מחיצות שלימות פשיטא דהוא רה"י ולא איצטריך כלל לאשמועינן. [↑](#footnote-ref-288)
288. והחזו"א בסימן ק"ז סק"ב עמד ע"ד התוס' דסגי בג"ט, דלכאו' הדין נותן דבעינן לכל הפחות ד' אמות כדרך היחיד, - ועמש"נ לעיל ו' ב' בדף מס' 12 דהמאירי כתב דברה"ר המתקצר אמרינן אתרו"מ אף כשאין רחבים ד' אמות, ובד' הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח מבו' דהיינו אף כשאינו רחב אלא ד"ט, אך לא סגי בג"ט, - ונת' שם די"ל דהכא שאני דהמבוי בפנים רחב ט"ז אמה, ואך בפתחיו הוא מתקצר לג' טפחים, ובכה"ג שפיר הוי רה"ר. [↑](#footnote-ref-289)
289. ואזלי לטעמייהו, דהתוס' לטעמייהו דאין בקיעת הרבים מבטלת אלא את המחיצות שבוקעין בהן, וע"כ כל דאיכא ג' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, הויא רה"י גמורה, אך התורי"ד לטעמי' דבקיעת הרבים מבטלת אף את שאר המחיצות שאין בוקעין בהן, ונת' בדף מס' 13, וע"כ אף אם איכא ג' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, אמרינן אתרו"מ. [↑](#footnote-ref-290)
290. הגאו"י הק' בזה מהא דפריך מחצר שהרבים נכנסין וכו', אף דשל יחיד היא, וכתב דהתם איירי בדקיימא החצר ברה"ר, ובכה"ג הויא מכלל הרה"ר, ולא איכפת לן שהיא של יחיד, וכל הא דהכא ל"ה רה"ר משום דלא מסרה לרבים, הוא רק משום דבאפי' נפשייהו קיימי, - אך הרשב"א לעיל כתב בשם הראב"ד דהא דפריך מהתם, הוא משום דמעלות בית מרון ג"כ ל"ה כרה"ר ואמרינן בזה אתרו"מ, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-291)
291. ובדבריו שם מבו', דאף דלר' יהודה גופי' היכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ, ולרבנן היכא דאיכא שם ד' מחיצות לא אתרו"מ, מ"מ אנן קי"ל כר' יוחנן דאף היכא דאיכא ד' מחיצות מעלייתא אתרו"מ, וזה לפ"מ שפירש הראב"ד בהא דב' מחיצות מעלייתא, דלאו היינו ב' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, אלא היינו ב' מחיצות גמורות, ונת' בדף מס' 13, - אך האו"ז בסימן קכ"ט סוף אות י' כתב דלא קי"ל כר' יוחנן בזה, אלא כל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ, וזה לטעמי' שם דאמרינן אתרו"מ אף במקום שאינו רחב ט"ז אמה, וע"כ הא דמבואות המפולשין ניתרים בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, הוא דלא כר' יוחנן, - ואמנם צ"ע במש"כ האו"ז שם דהוא כרבנן, שהרי אדרבה הוא כר' יהודה, ומד' ההג"א בסימן א' נראה דט"ס נפלה בד' האו"ז שלפנינו, וצ"ל דכל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אמרינן אתרו"מ, וכן בשם ד' מחיצות כרבנן, אך צ"ע דמהיכ"ת לפסוק לקולא גם לדינא דר' יהודה וגם לדינא דרבנן, ועי' בחזו"א סימן ק"ז סק"ד שתמה כעי"ז. [↑](#footnote-ref-292)
292. אך למש"נ להלן דדעת הרמב"ם ודעימי' דאף דקי"ל כרבנן מ"מ רה"ר בעיא דלתות, י"ל כן גם בדעת הרי"ף, ועמש"נ להלן מד' האהעו"ז ודעימי' די"ל דלמסקנא דאף לרבנן בעינן שם ד' מחיצות, אתיא דר' יוחנן אף כרבנן. [↑](#footnote-ref-293)
293. אך המשכנות יעקב בסימן קכ"א האריך דהרמב"ם פסק כר' יהודה דאתרו"מ, ומש"כ בפי"ז משבת הל"ג דבין הפסין הוי רה"י אף דהרבים בוקעין בו, כתב המשכנות יעקב שם עמ' קי"ח דהוא משום דהתם ליכא בקיעת רבים גמורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-294)
294. ובפי' ר"ח ב"ר שמואל במשנתינו מבו' שפירש בזה בע"א, דבקיעת הרבים בין הפסין, דמיא לבקיעת הרבים בחצר שאינה מבטלת את המחיצות, ול"ד לבקיעת הרבים בירושלים, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' מכוון הגמ' הוא, דמהא דא"ר יוחנן דירושלים וכו' משמע דרק בירושלים דיש בקיעת רבים גמורה, אמרינן דאתרו"מ, אך בבין הפסין דליכא בקיעת רבים גמורה, לא אמרינן אתרו"מ, ובע"כ דכאן וס"ל, - וכדרך זו משמע מד' הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ג שדימה דין בין הפסין לדין חצר שהרבים בוקעין בה. [↑](#footnote-ref-295)
295. והא דלא שרינן בזה משום העומ"ר, דודאי חשיב כשם ד' מחיצות, י"ל דהוא או משום דמחיצות הבתים שבצידי המבואות הוו סילוק מחיצות להעומ"ר, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א והר"ן דבירושלים ל"ה עומ"ר, או משום דאיכא פירצה יותר מי', וע"כ לא מצינו להתיר משום העומ"ר. [↑](#footnote-ref-296)
296. ובחי' המאירי לעיל כ' א' הביא דהרשב"א הק' עוד על דרך זו, דד' הרמב"ם סותרים למש"כ בפי"ז משבת הל"ג בדין בין הפסין כרבנן דלא אתרו"מ, ועי' במשכנו"י סימן קכ"א (עמ' קי"ח וקי"ט) מש"כ לישב, - ואמנם למש"כ הרשב"א בעבוה"ק הארוך, הרי דאדרבה הא דמהני דלתות ננעלות הוא רק כרבנן דלא אתרו"מ. [↑](#footnote-ref-297)
297. וי"ל עוד בדעתו, דלעולם הא דבעינן דלתות הוא דעי"ז איכא שם ד' מחיצות, ואך דעיקר הא דלרבנן בעינן שם ד' מחיצות אינו אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם ס"ד ובציונים שם, עייש"ה.?אך עיקר הדבר צ"ע מד' כל הראשונים בסוגיין דבע"כ דהא דבעינן שם ד' מחיצות הוא מדאורייתא, דאל"כ ל"ה פריך מידי, - והי' מקום לפרש בד' הגר"ז דלעולם הא דבעינן צוה"פ הוא מדאורייתא, ורק הא דבעינן דלתות הוא מדרבנן, אך לכאו' אי"ז מתישב בדבריו בציונים, וגם לא נתפרש לפ"ז מהיכא קים להגמ' דלרבנן בעינן דלתות, וגם לכאו' אי"ז כד' הגר"ז בסימן שמ"ה דפסי ביראות מהני אף מדרבנן דלא נימא אתרו"מ, וצ"ע עוד בדבריו, - ויש להוסיף, דלפ"ד הגר"ז ניחא מה שאמרו דהא דר' יוחנן הוא דלא כרבנן, משום דלרבנן ל"ה חייבין עליו משום רה"ר, אך צ"ע דא"כ מ"ט הוצרך בציונים לישב בע"א?.

     והנה אמנם הגר"ז כתב כן גם לדעת הסוברים דבעינן דלתות ננעלות דאי"ז אלא מדרבנן, אך הוא לטעמי' דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, והא דבעינן דלתות ננעלות הוא משום דבעינן שם ד' מחיצות, אך הביאוה"ל לטעמי' דדעת הסוברים דבעינן דלתות הננעלות, הוא משום דקי"ל כר' יהודה דאתרו"מ, הרי ודאי דד"ז הוא מדאורייתא, וכמו שאמרו בירושלים דאלמלי דלתותי' ננעלות חייבין עלי' משום רה"ר, ורק לדעת הסוברים דסגי בדלתות הראויות לינעל, אשר הוא משום דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, הוא שכתב הביאוה"ל דל"ב דלתות אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-298)
298. ולדרך זו מתישב סתירת ד' הרמב"ם אם בעי דלתות נעולות בלילה, דלעולם סגי בראויות לינעל, ומש"כ הרמב"ם בפי"ד משבת ובפ"א מעירובין דדלתותי' ננעלות בלילה, הוא כלישנא דר' יוחנן, אשר מפרשינן לה דל"ב ננעלות אלא סגי בראויות לינעל. [↑](#footnote-ref-299)
299. והביאוה"ל בסימן שס"ד ס"ב כתב דצירפו לזה את דעת הרמב"ם דל"ב דלתות ננעלות, והא דבעינן דלתות שאינם ננעלות אי"ז אלא מדרבנן, ובזה סמכו ע"ד הסוברים דבעינן ס' רבוא, עכ"ד, והחזו"א בסימן ע"ד סק"י תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-300)
300. וכ"ה מבו' בד' הבית מאיר בסימן שס"ד ס"ב בסו"ד שלא דן לאסור רק במקומות דהרחובות מפולשין משער לשער, וכ"ה גם בל' המ"ב שם סק"ח והביאוה"ל שם ס"ב, ואך דבדבריו נראה דהי' מצוי כן דהרחובות מפולשין משער לשער, - והבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה ולפ"ז לא מצינו לא דן לאסור, אלא לפמש"כ שם דבפלטיא ל"ב שתהא מפולשת משער לשער, וא"כ להתיר את הפלטיא בעינן דלתות.

     אך בד' האחיעזר ח"ד סימן ח' מבו' דס"ל דיש לאסור בעיירות הגדולות, ולא התיר מכח הא דאינם מפולשות משער לשער, וכן נקטו בתשו' משנת ר"א סימן ו' ובאג"מ או"ח ח"א סימן ק"מ וח"א סימן כ"ח אות ו', וכן נקטו חכמי הדור האחרון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-301)
301. ולא נתפרש בדבריו דא"כ היאך כתב הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א ובפ"א מעירובין ה"א דמדינה שאין דלתותי' ננעלות בלילה ל"ה רה"י, ובשו"ע סימן שמ"ה ס"ז כתב דרחובות ושווקים שבעיר שיש לה חומה המפולשין משער לשער הוו רה"ר, ולפ"ד החזו"א כמעט לא משכח"ל לדין זה, דכל עיר שיש לה חומה, יש בה רחובות שיש להן ג' או ד' מחיצות דעומ"ר, והוו רה"י, ותו כל הרחובות הפתוחין להן הוו רה"י. [↑](#footnote-ref-302)
302. וכל דינים אלו תליין באשלי רברבי, דמש"כ דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, נת' לעיל דנחלקו בזה רבוותא, ודעת רבים מקמאי שלא היו דבריהם לפני החזו"א דקי"ל כר' יהודה דאתרו"מ, - ומש"כ דסגי בשם ג' מחיצות, נת' לעיל בדף מס' ?3 דנחלקו בזה רבוותא, ומד' תוס' הרא"ש לעיל ו' ב' דמשמע דבעינן שם ד' מחיצות, וכ"כ האהעו"ז לעיל שם, - ומש"כ דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר, נת' לעיל בדף מס' 2? דפליגי בזה רבוותא, ודעת התור"פ והריטב"א ודעימייהו דאמרינן אתרו"מ אף במקום שאינו רה"ר, - ומש"כ דפרצה יותר מי' אינה אוסרת מדאורייתא, פליגי בזה רבוותא, ואכמ"ל, - ומש"כ דאף דמדרבנן פרצה יותר מי' אוסרת, מ"מ לא חשבינן לה כרה"ר, כן נקטו גם הבית אפרים והמשכנות יעקב בתשובותיהם והאחיעזר בח"ד סימן ח', וכן נקט הגר"ז בסימן שמ"ה סי"א בדין היקף דפסי ביראות, דאף דמדרבנן ל"מ, מ"מ לא חשבינן לה כרה"ר, אך בתשו' מהריט"ץ סימן רנ"א נקט דכיון דהיקף דפסי ביראות ל"מ מדרבנן, הו"ל כרה"ר ואמרינן בזה אתרו"מ, ואמנם יש לחלק בזה בין היקף דפסי ביראות לבין פרצה יותר מי', ואכמ"ל, - ומש"כ דמקום הפתוח לרה"י מהני לו מחיצות הרה"י, אי"ז כפשטות ד' התוס' וש"ר בסוגיין שכתבו דלדעת ר' יהודה הוי אמצע הפילוש רה"ר, אף דצידי הפילוש יש להן ב' מחיצות והוו רה"י, ונת' בדף מס' ??3. [↑](#footnote-ref-303)
303. והחזו"א בסימן ע"ב סק"ח כתב דמה"ט הוצרכו התוס' בתי' בתרא לישב בע"א, משום דס"ל דאף למ"ד דקורה משום מחיצה ל"ה מחיצה אלא מדרבנן, ועיי"ש שכתב לפרש עוד בזה, דס"ל דאף דקורה מהני משום מחיצה מדאורייתא, מ"מ באלכסון ל"ה מחיצה מה"ת, וצ"ע דכיון דמדאורייתא סגי בב' מחיצות וקורה, מה גרע במה דהויא הקורה באלכסון דלא תועיל מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-304)
304. וי"ל דגם ע"ז מהני מש"כ התוס' בתי' בתרא, דלא גזרו רבנן במקום שכנגד הארוך כיון דהוא בטל לגבי המבוי, וע"כ כיון דהמבוי עצמו יש לו ג' מחיצות גמורות, אף המקום שכנגד הארוך מותר, - ואף לתי' קמא דהתוס' דלא סגי להו בזה, הוא משום דס"ל דכל דליכא ב' מחיצות הוי רה"ר גמורה, אך אחר שתירצו דכיון דקורה משום מחיצה ל"ה רה"ר דאורייתא, הרי דכלפי הא דמדרבנן דבעינן ג' מחיצות, שפיר אמרינן דכל דאיכא לעיקר המבוי ג' מחיצות, שרי אף המקום שכנגד הארוך, שהוא בטל לגבי המבוי. [↑](#footnote-ref-305)
305. ובד' החזו"א בסימן ע"ב סקי"ב מבו' שפירש בזה בע"א, דהא דבד' אמות אינו מניח את הקורה באלכסון, הוא משום דהוי כקורה באורך המבוי דל"מ, וזה לטעמי' בכ"ד דל"מ קורה באורך המבוי אף אם עיקר פתחו הוא ברחבו, - והחזו"א שם סק"ז כתב לפ"ז, דכל הא דבפחות מד' אמות מניח את הקורה באלסון, הוא רק כשיש בצד הקצר עומ"ר עד כנגד צד הארוך, דאם אין בו עומ"ר, חשיב דהקורה באה להתיר גם את צד האורך דהמבוי, וזה ל"מ. [↑](#footnote-ref-306)
306. וכ"ה מדוקדק בד' הריטב"א דרק על מה שאמרו כשיש באלכסונו יותר מי' וכו' כתב דל"ד הוא, אך על מש"כ דד' אמות וכו' לא כתב דל"ד הוא, והיינו משום דב זה באמת ל"מ להניח את הקורה אף בתוך ד'. [↑](#footnote-ref-307)
307. ויש להוסיף, דלטעמא בתרא שנת' לעיל דהא דל"מ כשעודף ד' אמות, הוא משום דהקורה עומדת כמחיצה מב' רוחות, לכאו' שפיר מהני להניח את הקורה בתוך ד', אך יש לדחות, דכל שהארוך עודף על הקצר ד"א, לא חזינן לצורת המבוי באלכסון, וממילא דהקורה עומדת כמחיצה מב' רוחות ול"מ. [↑](#footnote-ref-308)
308. ושמעתי לפרש עוד, דהרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל דקי"ל כחנני' דמבוי המפולש לרה"ר בעי דלתות, וי"ל דאי"ז מכח דאיכא "פילוש", אלא הוא משום דבמבוי הפתוח מב' רוחות לרה"ר הצריכו חכמים ג' מחיצות גמורות ולא סגי בצוה"פ, ולפ"ז י"ל דע"כ כשנותן את הצוה"פ באלכסון, הו"ל כצוה"פ מב' רוחות דל"מ, וכל הא דמהני הוא משום דה"ז מערב את הכל, וחשיב כמבוי אחד דתמונתו היא באלכסון, והצוה"פ הויא ברוח רביעית. [↑](#footnote-ref-309)
309. אך בד' המאירי מבו' דהא דליכא היכר הוא משום דאין הקורה ניכרת כשהיא באלכסון, וכנראה הוא משום דאי"ז דרך נתינת הקורה, ולפי דבריו ודאי י"ל דקצת היכר איכא, וע"כ ה"ז מועיל למ"ד דקורה משום מחיצה. [↑](#footnote-ref-310)
310. ולכאו' י"ל דלמ"ד דקורה משום מחיצה סגי במה דאיכא היכר להקורה, ול"ב שיהא היכר שהמקום מובדל מרה"ר, וע"כ הכא דהא דליכא הכירא הוא משום דהרואה אומר שהוא מרה"ר, שפיר מהני למ"ד דקורה משום מחיצה. [↑](#footnote-ref-311)
311. וצ"ע כן גם בד' התוס', שדנו דשמא אינו משתמש אלא כנגד הקצר, ותיקשי דאם אינו משתמש כנגד הארוך, היאך ניתר המקום שכנגד הקצר, הרי הוא פרוץ להמקום שכנגד הארוך דהוא מקום האסור לו. [↑](#footnote-ref-312)
312. טעם זה צ"ב, שהרי פירש"י דהא דבאלכסון ליכא היכר הוא משום דהרואה אומר דמותר להשתמש ברה"ר וכו', וזה ל"ש כשאינו משתמש אלא כנגד הקצר, - ועוד, דהרי קי"ל דמצי להניח קורה באלכסון בתוך המבוי, והרי דאף באלכסון איכא היכר. [↑](#footnote-ref-313)
313. אך בדעת המחה"ש צ"ל, דרק אם אסור להשתמש כנגד הארוך משום חיסרון מחיצות, הוא דלא חשיב כקורה דבוקה למבוי, אך אם אין אסור להשתמש שם אלא משום דליכא היכר, שפיר חשיב כקורה דבוקה למבוי, אך בל' תור"פ נראה להדיא, דכל דליכא היתר תשמיש סמוך לקורה, לא חשיב כקורה ע"ג מבוי, עיי"ש, ואמנם לתי' קמא דהתוס' דיש כאן גם חיסרון מחיצות, ודאי דל"מ קורה באלכסון אף להשתמש כנגד הקצר. [↑](#footnote-ref-314)
314. וכ"ה משמעות ד' התוס' וש"ר שהוצרכו להוכיח דלדעת רב כהנא מותר להשתמש כנגד הארוך, ואי נימא דגם לדעת רבא מותר להשתמש כנגד הקצר, בע"כ דלדעת רב כהנא מותר להשתמש כנגד הארוך, דאל"כ במאי פליגי, וי"ל. [↑](#footnote-ref-315)
315. ואמנם לפ"ד המאירי דהא דליכא היכר הוא משום דאין הקורה ניכרת כשהיא באלכסון, לכאו' לא יהני קורה באלכסון אף בתוך המבוי, וכנראה דכן נקט בהגה' הרד"ע על הרמב"ם בפי"ח משבת ה"כ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-316)
316. וזה לפ"מ שנקט שם בטעם הא דכשהוא יותר מד' אמות ל"מ, אך למש"נ לעיל דהוא משום דליכא למבוי ב' כתלים מב' צידיו ואין תורת מבוי עליו, ניחא ד' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-317)
317. אך הנשמת אדם בכלל ע"א סוסק"ז נקט דאף במקום דצריך ב' לחיים, ל"מ, והביאו המ"ב בסימן שס"ג ס"ק קכ"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-318)
318. ויש להוסיף, דאי"ז נסתר מד' הגר"א שם בדין לחי המושך, דמבו' דאף כשהלחי עומד ביושר ה"ה מתיר באלכסון, דמש"כ החזו"א דל"מ כשהוא עומד ביושר, אי"ז משום דלחי העומד ביושר אינו גודר באלכסון, אלא הוא משום דהו"ל כפרצה בקרן זוית, וכ"ז הוא כשהלחי סותם מקצת מן המבוי, אך בלחי המושך דהרוח הרביעית פתוחה כולה, ול"ה כפתחא בקרן זוית, שפיר מהני. [↑](#footnote-ref-319)
319. והתו"ש שם סקע"א כתב להוכיח כן מד' ריו"נ והרא"ש שעמדו בד' הרי"ף שהביא להא דאם יש באלכסונו יותר מי', אף דקי"ל כרבא דאינו מניח אלא כנגד הקצר, והרא"ש הוכיח מזה דדעת הרי"ף דקי"ל כרב כהנא, ואי נימא דאף כשמניח באלכסון בתוך המבוי ל"מ בתוך י', הרי שפיר הביא הרי"ף לדין זה, והנה אמנם הקרבן נתנאל כתב לדחוק דזה עצמו מכוון ד' הרא"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-320)
320. ובשעה"צ שם פירש טעם המתירים, דהוא משום דמסקינן בריש מכילתין דחלל מבוי תנן, וא"כ הא דתנן והרחב מי' אמות ימעט ג"כ אחלל קאי, והכא הלא החלל אינו רחב יותר מי', עכ"ד, ונראה דמכוון דבריו הוא, דדינא דהרחב מי' אמות ימעט, לא קאי על הקורה, דאם היא יותר מי' לא חזינן לה כפתח ול"מ, אלא קאי על המבוי, דכל שהוא פרוץ לרה"ר ביותר מי', אינו ניתר בקורה, והכא דפרצת המבוי בכל מקום ומקום אינה יתירה על י', שפיר הוא ניתר בקורה. [↑](#footnote-ref-321)
321. ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הר"ן בסוכה ז' א', אך הפנ"י בסוכה שם נקט בפשיטות דהוי רה"י בכה"ג, ובדבריו שם מבו' דהוי רה"י כנגד כל הריבוע, אך בד' הביאוה"ל יש מקום לפרש דהיינו דהוי רה"י באלכסון, וכ"נ שנקט החזו"א בדעתו, (אך באמת למש"כ המ"ב בסימן שס"ג ס"ק קכ"ה דלחי אינו גודר באלכסון, לכאו' בע"כ דכונתו הכא דכל הריבוע הוי רה"י, וי"ל). [↑](#footnote-ref-322)
322. ובד' התוס' בד"ה הכל, מבו' דה"נ הוא בלחי, דלמ"ד דמשום מחיצה ל"מ משום היכר, וכ"ה מבו' בד' ש"ר שם, וצ"ע מזה על מש"כ בס' תורת רפאל סימן נ', דאף דלחי משום מחיצה, מ"מ ה"ז מועיל אף משום היכר גרידא. [↑](#footnote-ref-323)
323. ומצינו בד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' ספי"א הס"ט דבקורה רחבה ד' דאמרינן פי תקרה, מותר להשתמש תחת הקורה אפי' פתוח לכרמלית, משום דפי תקרה יורד וסותם וחודה החיצון סותם, והיינו משום דבפי תקרה גמור, ודאי דחודו החיצון סותם. [↑](#footnote-ref-324)
324. ולכאו' יש לפרש בזה, דהא דקורה משום היכר, היינו דההיכר בפתח המבוי מועיל דעי"ז חזינן לי' כמקום מובדל מרה"ר, ומה"ט הוא דלא אתי לאיחלופי ברה"ר, ולפ"ז י"ל דזהו מה שאמרו דהכירא מלבר, דע"י דיש היכר לבני רה"ר דהמבוי הוא מקום לעצמו, הוא דחשיב המבוי כמקום מובדל, ולא אתי לאיחלופי ברה"ר, וע"כ אף דחשש האיחלופי הוא לבני המבוי, מ"מ כל דיש היכר בפתחו לבני רה"ר, אשר מכח זה חשבינן לי' כמקום מובדל, תו לא מיחלף לבני המבוי ברה"ר, שהרי ידוע להם דיש לקורה את חודה החיצון, אשר הוא ניכר לבני רה"ר, ודעי"ז הוי המבוי כמקום מובדל, והפלוגתא אם הכירא מלגיו או מלבר, היא ע"י מה נעשה המבוי מובדל מרה"ר, אם ע"י דלבני המבוי איכא היכר שהוא מובדל מרה"ר, או ע"י דלבני רה"ר איכא היכר דהוא מובדל מהם, אך לכו"ע הא דמהני היכר זה, הוא רק משום דידוע לבני המבוי דיש בפתח המבוי להיכר זה דעי"ז הוי המבוי מובדל מרה"ר, ולא אתי לאיחלופי להו ברה"ר. [↑](#footnote-ref-325)
325. והרשב"א הק' ע"ז דלקמן בסוגיין מבו' דאדרבה כל שהוא רחב יותר אסור, דלדעת רבא אין אסור אלא כשהוא רחב ד"ט, והר"ן כתב לישב דלעולם אף לחי קצר אינו מתיר כנגדו, ואך דלדעת רבא כל שאין בו ד"ט מותר, משום דהוא בטל לגבי המבוי, וזה ניחא להר"ן לטעמי' דבלחי דעיקרו קצר אין חודו הפנימי מתיר, אך אם מכוון התוס' הוא משום גזירה בעלמא לכאו' לא א"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-326)
326. והתור"פ והריטב"א כתבו דהוא משום דלא פלוג רבנן, והר"ן כתב דהוא משום דבתר עיקר שיעורו אזלינן, ועי' בחזו"א סימן ס"ז סקט"ז שכתב לפרש בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-327)
327. ועיי"ש שכתב דדוחק לומר דאסרו חכמים משום לחי כ"ש בפתוח לכרמלית דאסור, ומכח זה אסרו גם בלחי ד"ט בפתוח לרה"ר, והשפ"א כתב דבעכצ"ל כן, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט הזכירו התוס' בסו"ד להא דמודה רבא לאסור היכא דרחב ד', ולא הביאו להא דמודה בפתוח לכרמלית דאסור. [↑](#footnote-ref-328)
328. ועפי"ז כתב הרשב"א לקמן בשלהי סוגיין, דבע"כ דהא דס"ל לרבא התם דבין הלחיים מותר הוא אף כשהוא רחב ד', שהרי רבא ס"ל דלחי משום היכר, ולדידי' הרי כ"ה דמותר להשתמש תחת הקורה אף כשהיא רחבה ד', ה"נ יש להתיר להשתמש בין הלחיים אף כשהוא רחב ד', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-329)
329. ולפי דבריו נמצא, דכל הא דמותר להשתמש תחת הקורה ול"ד לבין הלחיים דאסור הוא רק כשאין שם לחיים, אך כל דיש שם גם לחיים, אסור להשתמש תחת הקורה, כיון דהלחיים מפסיקין בין מקום זה לבין תוך המבוי, ולא נתערב עם המבוי, - ובזה מתפרש מש"כ רש"י, ז"ל, הכל מודים, במבוי "שאין בו קורה" והכשירו בלחי שאסור להשתמש בין לחיים, עכ"ל, וכ"כ רש"י לקמן בסוגיין, ז"ל, אבל בין לחיים "במבוי שאין שם קורה" מודה דאסור, עכ"ל, וצ"ב דמה הוצרך לפרש דאיירי במבוי שאין בו קורה, ולהנ"ל נראה דאתי לאפוקי דלא נימא דכל דהוי בין לחיים ה"ז מועיל לאסור אף כשיש שם קורה, וכדעת הר"י מיגש. [↑](#footnote-ref-330)
330. ובד' התוס' שם מבו' דאין הטעם בזה משום דאיכא פרצה בין המבוי לקורה, אלא הוא משום דמדיני קורה בעינן שתהא דבוקה למבוי, ועי' בס' זכר דבר סימן ט"ז שעמד בזה, ולכאו' הוא מוכח כן גם ממה שדנו הראשונים להכשיר בזה מכח דנימא לבוד על הקורה לכתלי המבוי, אף דאכתי איכא פרצה ביניהם, וי"ל, ועיי"ש שכתב נפ"מ בזה בדין מבוי מקורה שהתקרה בולטת מן המבוי, דבכה"ג שפיר יש להתיר משום פי תקרה, אף דאין סתימת הפי תקרה סמוכה למבוי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-331)
331. ואמנם בד' רש"י שהעמידה כמ"ד דמותר להשתמש משום דחודו החיצון יורד וסותם, י"ל דרק לדידי' א"א להתיר משום חודו הפנימי, אך למ"ד דמותר להשתמש משום דהכירא מלבר, יש להתיר גם משום ההיכר מלגיו, וכ"כ בס' אשר לשלמה מועד סימן ל"ב, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בד' הרמב"ם, אך הריטב"א כתב דד' רב חסדא קיימי גם למ"ד דמותר להשתמש משום דהכירא מלבר, ומבו' דלהך מ"ד אין להתיר משום ההיכר מלגיו, וכ"ה מבו' בד' הר"ן בד"ה איתיבי' ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וכ"ה מוכרח למש"כ הרשב"א דר"ח גופי' ס"ל דקורה משום היכר, (וע"כ הוא דס"ל דשאני תחת הקורה מבין הלחיים).

     ובעיקר ד' רש"י שהעמידה כמ"ד דמותר להשתמש משום דחודו החיצון יורד וסותם, י"ל למש"כ האו"ז בסימן קט"ו דרב חסדא דס"ל דל"ב קורה ע"ג מבוי, הוא משום דס"ל דקורה משום מחיצה, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-332)
332. כן פירש החזו"א בסימן ס"ז סקי"ז לקו' המהרש"א, אך בס' זכר דבר סימן ט"ז פירש דמודה המהרש"א דבלחי אף חודו הפנימי מתיר, ולא קשיא לי' אלא על מש"כ התוס' דבלחי המושך כלפי חוץ א"א להתיר כנגדו משום דאיך יתיר את רה"ר, וע"ז הק' דבלא"ה א"א להתיר כנגדו, משום דחודו החיצון אינו דבוק למבוי, וכ"ה משמעות ל' המהרש"א דקושייתו היא דהיאך שרי לטלטל "נגדו". [↑](#footnote-ref-333)
333. ולכאו' עיקר מש"כ רש"י לדון דנימא בזה לבוד, הוא רק למ"ד דקורה משום מחיצה וחודו יורד וסותם, די"ל לבוד על סתימה זו, אך למ"ד דקורה משום היכר, ואין הקורה יורדת וסותמת כלל, ל"ש בזה לבוד, - אך למש"כ הב"ח בסימן שס"ג ס"ח דאף למ"ד דקורה משום היכר הוא נידון משום מחיצה, ואך דעיקר מה שתיקנו למחיצה זו, הוא משום ההיכר, מתפרשים ד' רש"י אף כמ"ד דקורה משום היכר, ועמש"נ בהערה י"ט דכ"ה מבו' בד' הר"ן. [↑](#footnote-ref-334)
334. אמנם בד' ריו"נ שכתב דלמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה אסרו מגזירה שמא ישתמש תחתי' והתם ליכא מחיצות כלל, מבו' דפשיטא לי' דא"א להתיר את המקום שתחת הקורה, - והא דלא אסרו את כל המבוי אלא משום גזירה ולא אסרו משום פרוץ למקום האסור, י"ל דהוא משום דאף למ"ד דחודו החיצון סותם או דהכירא מלבר, יש להתיר גם משום חודו הפנימי ומשום ההיכר דלגיו, ואי"ז פרוץ למקום האסור. [↑](#footnote-ref-335)
335. והיינו דבפתוח לכרמלית כיון דאין האיסור אלא מדרבנן, י"ל דיועיל היתר הקורה אף כלפי המקום שתחת הקורה, אף דאינו רה"י דאורייתא, ויש להוסיף, דאף אם בעלמא ל"מ היתר קורה במקום שאינו רה"י דאורייתא, י"ל דהכא עדיף דחייל ההיתר על כל המבוי, והמקום שתחת הקורה נטפל לזה, וע"ד מש"כ הראשונים בדין צידו אחד קצר. [↑](#footnote-ref-336)
336. מבו' בדבריו דמשה"ק דנימא לבוד, היינו דמדינא דלבוד נימא דכותלי המבוי נמשכין עד חודה החיצון של הקורה, אך בד' הריטב"א משמע דמשה"ק דנימא לבוד היינו דמדינא דלבוד נימא דחודה החיצון של הקורה עומד סמוך לכותלי המבוי, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-337)
337. אך החזו"א בסימן ס"ז סקי"ז פירש דהוא משום דהמחיצות מחזקות זא"ז וכל אחת מתחזקת בפעולתה ע"י פעולת חברותי', והלכך כשפרד בין הקורה למחיצות אין כאן שיעור קורה בפעולתה הראוי' וגם המחיצות נשארו ברפיונן שחסר להן שותפות הקורה, - והחזו"א שם בסו"ד כתב בדעת רב חסדא, דלמ"ד דחודו הפנימי סותם ל"ב קורה ע"ג מבוי, כיון בלא"ה מחיצות שכנגד הקורה אינן מחיצות שהרי נשאר תחת הקורה כרמלית, עיי"ש, וזה לטעמי' דהא דבעינן קורה ע"ג מבוי הוא משום דהמחיצות מחזקות זא"ז, אך למש"כ הראשונים דהוא משום היכר, ליכא גריעתא כלל במה שתחת הקורה אסור, ואכתי חשיב כקורה ע"ג מבוי. [↑](#footnote-ref-338)
338. והגר"ז בסימן שס"ג סט"ז כתב דהוא משום דלחי עיקרו משום מחיצה, וזה למש"כ שם דהא דבקורה בעינן ע"ג מבוי, הוא משום דקורה עיקרה משום היכר, ונת' לעיל, והחזו"א בסימן ס"ז סקט"ז כתב טעם אחר בזה, עיי"ש [↑](#footnote-ref-339)
339. ולפ"ז ניחא הא דמהני הלחי להתיר, אף שכתבו הראשונים לעיל דלחי אינו גודר באלכסון, דהכא כיון דחשבינן דהלחי סמוך לכותל, ה"ה מתיר כנגדו, והיינו משום דחודו הפנימי סותם, וכמש"נ לעיל מד' התוס' לקמן ט' ב' דאף למ"ד דבין הלחיים מותר, מ"מ כל שהלחי הוא חוץ למבוי, ה"ה מתיר מחודו הפנימי. [↑](#footnote-ref-340)
340. ונתחדש בד' הר"ן, דאף דדבריו קיימי כמ"ד דקורה משום היכר, מ"מ אמרינן בזה דחוד הקורה יורד וסותם, ואמרינן לבוד על סתימה זו, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הב"ח בסימן שס"ג ס"ח דאף למ"ד דקורה משום היכר הוא נידון משום מחיצה, וכ"ה גם משמעות ל' הריטב"א בסוגיין (ד"ה א"ר חסדא וד"ה וטעמא דאביי), דמכח ההיכר אמרינן דחודו החיצון סותם. [↑](#footnote-ref-341)
341. והתוס' הוכיחו כן מהא דפסלינן בקורה משוכה מבחוץ אפי' בפחות מג' ולא אמרינן לבוד, ובקה"י ריש סימן ב' כתב דדבריהם קיימי לישב קו' רש"י לעיל בסוגיין דמ"ט דרב חסדא דלדברי המתיר אוסר, ול"מ להכשיר הפסק אויר שמכאן ומכאן ע"י לבוד, - אך צ"ע שהרי ד' התוס' הכא קיימי בדינא דקורה ע"ג מבוי, ולדעת רב חסדא הרי ל"ב קורה ע"ג מבוי, ועוד שהרי התוס' הביאו להא דפסלינן בקורה משוכה מן המבוי, והך דינא נתפרש בגמ' לדעת רבא, - ובד' תוס' הרא"ש מבו' דמכוון הדברים הוא לדעת רבא דל"מ קורה סמוכה למבוי משום דבעינן קורה ע"ג מבוי, וזהו שהביאו דאף דהקורה היא בתוך ג' למבוי, לא אמרינן לבוד להכשירה, משום דבעינן קורה ע"ג מבוי ממש דבלא"ה ליכא הכירא. [↑](#footnote-ref-342)
342. והנה יש להעיר בד' התוס', דמ"ט כשהקורה בתוך ג' בעינן לדין חבוט, הרי בע"כ דבכה"ג איכא היכר, ויש להכשיר אף בלא חבוט, כיון דהקורה בתוך כ', וכמש"כ התוס', ולפ"ד הגר"ח ניחא, דבעינן לדין חבוט לאשוויי קורה ע"ג מבוי, - ואי נימא בדעת התוס' דעיקר הא דבעינן קורה ע"ג מבוי הוא משום דבעינן היכר, וחבוט ל"מ לזה כלל, הי' מקום לומר דבעינן לדין חבוט, דבלא"ה א"א לומר לבוד לכתלים, וזה אי נימא כד' הרשב"א והר"ן דאמרינן תחילה חבוט ואח"כ אמרינן לבוד, אך אי"ז מתישב עם מש"נ ללמוד מד' התוס' דאמרינן לבוד תחילה, וזהו שהק' מעיקרא דמ"ט בעינן כלל לדין חבוט כיון דהקורה בתוך כ', - וצ"ל דכל הא דבתוך ג' איכא היכר, הוא מכח הא דאמרינן חבוט, אך אלמלי הא דאמרינן חבוט, ל"ה היכר אף בתוך ג'. [↑](#footnote-ref-343)
343. ועיי"ש בזכרון שמואל שכתב דמד' הר"ן הכא מוכח דס"ל דאמרינן תרי הלכתי, ועי' בחזו"א סימן ע"ז סק"ז במש"כ להוכיח מכ"ד דאמרינן תרי הלכתי, ועיי"ש במש"כ לפרש ד' הר"ן שהביא הגרע"א שם בע"א, וכ"כ בקה"י סימן ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-344)
344. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הר"ן דלא אמרינן הכא חבוט ביותר מג', משום דאין ביתידות טפח, ואי נימא דאמרינן תחילה לבוד, וחשיב דהקורה היא ע"ג הכתלים, הי' בדין דנימא בזה חבוט, וכ"ה להדיא בד' הר"ן לעיל בד"ה לדברי המתיר. [↑](#footnote-ref-345)
345. וכ"ה מבו' גם מד' התוס' בד"ה שאין שהקשו דמ"ט בעינן כלל לדינא חבוט, כיון דהקורה היא בתוך כ', ואם כל הא דאמרינן לבוד הוא מכח הא דאמרינן חבוט ועי"ז הו"ל בתוך ג', הרי שפיר בעינן לדינא דחבוט, - אך העירו דבד' הגר"ח בפ"ה מסוכה מבו' שפירש בד' התוס' דכל הא דאמרינן לבוד הוא מכח דאמרינן חבוט ועי"ז הו"ל בתוך ג', וכ"נ גם בד' הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-346)
346. והחזו"א בסימן ס"ו סק"ד הוסיף לפרש בזה, דמכוון דברי רבא הוא, דכיון דבע"כ דהא דקאמר ר' יוחנן פוק תני לברא קאי גם על בין הלחיים, שהרי היכא דאינו רחב ד' ודאי דיש להתיר בזה, הרי דמהא דלא מפליג ר' יוחנן בין קורה ללחי, יש ללמוד דחד דינא להו, ובין הלחיים מותר אף כשהוא רחב ד', אך העירו, דהרי לדעת הרמב"ן גופי' אף לדעת רבא ל"ד דין לחי לקורה, דתחת הקורה מותר אף בפתוח לכרמלית, ובין הלחיים אסור בפתוח לכרמלית, וי"ל. [↑](#footnote-ref-347)
347. ועיי"ש שהוסיף לפרש, דהא דלחי משום מחיצה אינו מתיר אלא מחודו הפנימי, וקורה מתרת מחודה החיצון אף אם קורה משום מחיצה, היינו משום דלחי דמי לכל מחיצה דאינה מתרת אלא הימנה ולפנים, אך קורה דהויא מחיצה מכל הא דחודה יורד וסותם, שפיר י"ל דחודה החיצון יורד וסותם. [↑](#footnote-ref-348)
348. ובד' הרמב"ן שהק' כן ע"ד בעה"מ, ולא פירש דרבא לטעמי' דאביי קאמר, כמש"כ איהו גופי' בדעת הרי"ף, לכאו' הוא משום דבד' הבעה"מ מבו' דלא שרי רבא אלא מכח הא דהכירא מלבר, דאם ס"ל לרבא דיש להתיר גם משום דהוי כמקו"פ, הרי דבזה יש לפסוק כדעת רבא, ומ"ט כתב הבעה"מ דקי"ל דאסור לטלטל בין הלחיים אף כשאין בו ד'. [↑](#footnote-ref-349)
349. וי"ל בזה למש"כ החזו"א בסימן ס"ו סק"ד, דאם בין הלחיים מותר כשאין בו ד', הרי בע"כ דהא דקאמר ר' יוחנן פוק תני לברא קאי גם על בין הלחיים, ומהא דלא מפליג ר' יוחנן בין קורה ללחי, יש ללמוד דחד דינא להו, וה"ז מותר אף כשיש בו ד', עיי"ש, ואשר ע"כ כיון דקי"ל דלא כרבא דבין הלחיים אסור כשיש בו ד', בע"כ דהוא אסור אף כשאין בו ד', ולא חשבינן לי' כמקו"פ, דאם הוא מותר כשאין בו ד', הרי יש ללמוד מד' ר' יוחנן להתיר אף כשיש בו ד'. [↑](#footnote-ref-350)
350. וכ"ה מבו' גם בד' המ"ב בסימן שס"ה סוסקכ"ד, דכל הא דבין הלחיים מותר אף כשהוא רחב ד', הוא משום דאף בכה"ג הוא בטל לגבי פנים. [↑](#footnote-ref-351)
351. ועד"ז הוא גם למש"כ הרא"ש דהא דבין הלחיים מותר אף כשיש בו ד', הוא משום דגם בכה"ג הוא בטל למבוי, דכ"ז הוא בפתוח לרה"ר, אך בפתוח לכרמלית אינו בטל למבוי, וע"כ אסור להשתמש שם. [↑](#footnote-ref-352)
352. והיינו דל"מ הא דמצא מין את מינו וניעור, אלא כשבאנו להתיר מכח הא דאין בו דע"ד והוי כמקו"פ, ובזה הוא דאמרינן דכל שהוא פתוח לכרמלית מצא מין את מינו וניעור ול"ה כמקו"פ, אך אם באנו להתיר משום דכח מחיצת הלחי הוא מחודו החיצון, ל"ש בזה הא דמצא מין את מינו וניעור, ודמי להא דמותר להשתמש לפנים מן הלחי אף כשהוא פתוח לכרמלית. [↑](#footnote-ref-353)
353. והרא"ש בסימן י' כתב לדקדק מד' הרי"ף דמותר להשתמש תחת הקורה אף כשהוא פתוח לכרמלית, ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא, דדוקא בין הלחיים אסור כשהוא פתוח לכרמלית, דהתירא דבין הלחיים הוא משום דה"ז בטל לתוך המבוי, וס"ל דאף כשיש בו ד' הוא בטל למבוי, ונת' לעיל, אך התירא דתחת הקורה הוא משום דהכירא מלבר, וע"כ שרי אף בפתוח לכרמלית, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-354)
354. ולכאו' י"ל בזה, דבקורה רחבה ד' דאמרינן פי תקרה על חוד הקורה החיצון, הוי כל המקום שתחת הקורה לפנים מן המחיצה, וע"כ מותר להשתמש שם אף בפתוח לכרמלית, כמו דמותר להשתמש לפנים מן הלחי אף בפתוח לכרמלית, ומשא"כ בבין הלחיים, דכל הא דחודו החיצון סותם הוא משום דבין הלחיים בטל למבוי וכמש"כ הרשב"א שם, ע"כ כל שהוא פתוח לכרמלית ואינו בטל למבוי אסור להשתמש שם, ועמש"נ עוד בזה בסימן ל"א ?. [↑](#footnote-ref-355)
355. אך בד' הריטב"א בסוגיין מבו', דהא דמצא מין את מינו וניעור, אינו משום דעי"ז חשיב דיש בו דע"ד, אלא היינו דאף דאינו מתערב עם הכרמלית כיון דאין בו ד"ט, מ"מ הוא ניעור ומתחזק עמו שלא יתבטל לגבי רה"י. [↑](#footnote-ref-356)
356. ועיי"ש שכתב בדעת החולקים דאין מקו"פ בכרמלית, דהוא משום דמחיצות לפחות מד' ל"ה מחיצות וע"כ אין מפסיקין גם לענין זה, ולפ"ז נמצא דכל הא דס"ל דאין מקו"פ בכרמלית, הוא רק בגונא דבצירוף הכרמלית יש במקום זה רוחב ד"ט, וכ"ה בדבריו בסימן צ"ו סוסקי"ז, דכל הא דאין מקו"פ בכרמלית הוא רק כשיש כרמלית בצידה להשלימו, - ובזה יש לפרש למש"כ הראשונים לקמן בפירקין דמבוי שאין רחבו ד"ט א"צ תיקון דהוי כמקו"פ, ולא חילקו בין פתוח לרה"ר לפתוח לכרמלית, והבית מאיר בסימן שס"ג ס"א והביאוה"ל שם סתמו ג"כ דכל שאין רחבו ד"ט א"צ תיקון, אף שכתב המ"ב בסימן שמ"ה סקפ"ז דהעיקר לדינא דאין מקו"פ בכרמלית, - אך החזו"א בסימן ע"ג ס"ק ו' ז' נקט דלדעת הסוברים דאין מקו"פ בכרמלית, הרי דמבוי שאין ברחבו ד' הפתוח לכרמלית אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-357)
357. אך יש לדחות דמכוון דבריו הוא, דתורת המחיצה דלחי הוא מכח היכר ההבדלה שבזה, ול"ד לעומ"ר דהוא מכח סתימתו, וכל שאינו סותם את הרשות מבפנים לאו מידי הוא. [↑](#footnote-ref-358)
358. ואמנם החזו"א בסימן ע"ד סקי"ב כתב בתו"ד די"ל דדוקא לענין סוכה ל"מ, משום דגמירי דופן טפח ובעי סתימה טפח, ובזה ל"מ נראה מבחוץ מדאורייתא, עיי"ש, והקה"י בסו"ס ה' פירש בדבריו דהיינו דלענין סוכה בעינן "דופן" ונראה מבחוץ ל"מ בתורת "דופן" אלא בתורת מחיצה בעלמא שענינה "הפסק", ויש לפרש עוד בדבריו דהיינו דכיון דבעינן שיעור לדופן השלישית, היינו דבעינן סתימת הסוכה בשיעור זה, ול"מ לזה נראה מבחוץ, (וכ"נ ממש"כ שם דמדרבנן מהני אף בכה"ג, כגון בחצר דבעינן פס ד'), ואמנם אף דדבריו מתישבים בד' התוס' בסוכה שם, לכאו' בד' הרא"ש שם שכתב דאין להכשיר בזה ע"י מיגו משום דל"מ מיגו מדרבנן לדאורייתא, מבו' דנראה מבחוץ ל"מ מדאורייתא אף בשבת, דאם ה"ז מועיל מדאורייתא בשבת, שפיר יש להכשיר בזה משום מיגו, במבוי מפולש דהתירו מדאורייתא הוא ע"י הלחי, וע"ד שפירש הרא"ש שם סימן ז' לדינא דסיכך ע"ג מבוי שיש בו לחי דאמרינן מיגו, והחזו"א גופי' בסימן ע"ב סק"י כתב דדעת התוס' והרא"ש בסוכה דל"מ נראה מבחוץ מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-359)
359. אך התורת רפאל בסימן נ' פירש בד' התוס' שם דהוא כד' הרא"ש דל"מ נראה מבחוץ אלא מדרבנן, והביאו הקה"י בסו"ס ה', וכ"ה בחזו"א סימן ע"ב סק"י בתו"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-360)
360. וצ"ע לפ"ז בסתירת ד' תוס' הרא"ש שכתב לקמן שם כד' התוס' דנראה מבחוץ מהני לענין כלאים, ובסוכה שם כתב דנראה מבחוץ ל"מ אלא מדרבנן, ועמד ע"ז בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז מכלאים הי"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-361)
361. גם יש להעיר מסוגיית הגמ' לעיל ה' א' וח' ב' דמבו' דלמ"ד דקורה משום מחיצה, אינה מועלת אלא משום מחיצה ולא משום היכר, וע"כ הוא דצריך למעט ד"ט משום דאין מחיצה לפחות מד', אף דלדין היכר סגי במיעוט טפח דתחת הקורה, וע"כ נמי אסור להשתמש תחת הקורה משום דחודו הפנימי סותם אף דהכירא מלבר, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר לקמן פ"ו א' והרא"ש שם סימן ז', דלמ"ד דקורה משום מחיצה לא התירו חכמים ע"י היכר בלא שום מחיצה, ולפ"ז תיקשי דלהך לישנא לעיל ח' ב' דר' חייא ס"ל דקורה משום מחיצה, מ"ט ס"ל דמהני לחי הנראה מבחוץ אף דאי"ז מחיצה כלל. [↑](#footnote-ref-362)
362. ובס' אשר לשלמה מועד סימן ל"ה הוכיח כן גם מד' התוס' לעיל ה' ב' ד"ה פחות, ומסתימת השו"ע בסימן שס"ג סי"א, - וזה דלא כמש"כ בתורת רפאל שם דלחי הנראה מבחוץ ל"מ כשהוא עומד מאליו. [↑](#footnote-ref-363)
363. ויש מקום לפרש עוד, דלעולם פירשו התוס' לד' רש"י דהוא בלחי העשוי כרגל אות ת', וכאשר כ"ה משמעות ל' רש"י שכתב דהוא נמשך להלאה מאורך הכותל, ואך דס"ל דדין כותל הכנוס מבחוץ דמי לזה, דאם לחי כרגל אות ת' חשיב כלחי אף דאינו נראה לעומדים כנגד חלל המבוי, ה"נ כותל הכנוס מבחוץ חשיב כלחי, ואם לחי כרגל אות ת' לא חשיב כלחי משום דאינו נראה לעומדים כנגד חלל המבוי, ה"נ כותל הכנוס מבחוץ לא חשיב כלחי, וזהו שהק' התוס' ע"ד רש"י מההיא דנכנסין כותלי קטנה לגדולה. [↑](#footnote-ref-364)
364. אך בד' המהרש"א מבו', דאף שפירש לד' התוס' שלא כד' הב"י, מ"מ נקט דלדעת התוס' דכשכותל המבוי כנוס מבחוץ לא חשיב כנראה מבחוץ, כ"ש דכשהלחי הוא כרגל אות ת' לא חשיב כנראה מבחוץ, ועי' גם בתו"ש סימן שס"ג סק"כ שהק' ע"ד הרמ"א, דאם בגונא דהכותל כנוס מבחוץ אינו נידון משום לחי, כ"ש דכשהלחי הוא כרגל אות תי' דאינו נידון משום לחי, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ז סוסק"ג. [↑](#footnote-ref-365)
365. ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה, דלד' הקרבן נתנאל אם סמכו רק על המשך הכותל משום לחי, ל"מ, ומאידך אם סמכו על החלק הבולט בפנ"ע שפיר מהני, וגם במקום דבעינן שיעור בלחי, כחצר דבעינן פס ד' וסוכה דבעינן טפח, בעינן שיהא בחלק הבולט בפנ"ע כשיעור, אך לפי דבריו אם סמכו רק על החלק הבולט בפנ"ע ל"מ, כיון דהחלק שכנגד הכותל שלא סמכו עליו, מפסיק בין הלחי למבוי, ואף החלק שכנגד עובי הכותל מצטרף לשיעור דבעינן בלחי.

     ובעיקר דבריו, לכאו' יש מקום לדון, דודאי דגם למש"כ הרשב"א דמהני כשהעמיד לחי בצד המבוי מבחוץ, מ"מ גם בכה"ג בע"כ דגם הכותל שכנגד הלחי הוי מכלל הלחי, דאל"כ ודאי דל"ה הלחי מועיל כלום, כיון שהכותל מפסיק בין הלחי למבוי, וכמש"כ החזו"א, ואף דלפי צורתו ניכר שאינו חלק מן הלחי, מ"מ כיון דדנים את הלחי שבחוץ שהוא תחילת הגדירה של רוח רביעית, דנים דגם הכותל שכנגד זה הוא מכלל הגדירה דרוח רביעית, וע"כ הו"ל מכלל הלחי, וצ"ע.?אך בל' הרשב"א בעבוה"ק משמע להדיא דהחלק שכנגד עובי הכותל אינו מצטרף לד' אמות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-366)
366. והחזו"א בסימן ס"ז סוסקי"א הוכיח כן, ממה שאמרו וכי תימא דמפלגי טובא וכו' הא מני רבי היא וכו', וזה לפ"מ שנקט שם דלדעת התוס' הוי הלחי מכח כותלי החצר הגדולה, ונת' להלן, עיי"ש, וצ"ע היאך נשמע מינה דהלחי אינו ראש הכותל הבולט, ויש שפירשו דכונתו, דהרי מודה רבי דפס ד"ט מרוח אחת מועיל, ואם הלחי הוא ראש הכותל הבולט, הו"ל כפס ד"ט, כיון שארכו הוא ד"ט, אך לכאו' אי"ז מתישב, דהרי אין לנו לדון כלל על אורך ראש הכותל, אלא על רחבו, וכיון דסתמא דמילתא אין רחבו ד"ט, אינו נידון כפס ד"ט, - ובסימן ע' שם הוכיח כן ממה שאמרו בסוגיין דלדעת ר' יוסי דלחי ג"ט מודדין עובי הגימום, עכ"ד, וצ"ע דמה שאמרו דמודדין את רוחב גיפופי הגדולה, הוא לגבי להתיר את הגדולה, למ"ד דנראה מבחוץ אינו נידון משום לחי, והיאך נלמד מזה דגם למ"ד דנראה מבחוץ נידון משום לחי, מודדין את עובי הגימום לגבי היתר החצר הקטנה, ושמא כונתו, דאם אין מודדין עובי הגימום, אלא מודדין עובי כתלי הגדולה, הו"מ לשנויי, דהא דקטנה אסורה הוא משום דאיירי דעובי כתלי הגדולה הוא פחות מג"ט, - ועי' עוד בדבריו בסימן ס"ז סקכ"ג במש"כ להוכיח כן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-367)
367. וכ"ה משמעות ל' רש"י בסוד"ה חצר, דכל הא דגיפופי הגדולה מהני לקטנה, הוא משום דהגדולה ניתרת בהן, - אך צ"ע דלרש"י לטעמי' דלחי העשוי כרגל אות ת' חשיב כנראה מבחוץ, מ"ט הוצרכנו הכא להא דהגדולה ניתרת בהן, ועמש"נ בזה בסימן ל"ה?. [↑](#footnote-ref-368)
368. ולכאו' הביאור בזה הוא למש"נ לעיל דלדעת התוס' עיקר הנידון אם נראה מבחוץ נידון משום לחי, הוא אם מהני לחי שאינו גודר כלל כנגד רוחב המבוי, וע"כ נקטו התוס' דכל שכותל המבוי כנוס מבפנים ל"מ אלא משום נראה מבחוץ, וע"כ למ"ד דנראה מבחוץ אינו נידון משום לחי, ל"מ גיפופי הגדולה להתיר את הקטנה, כיון שאינם גודרים כלל כנגד רוחב הקטנה, ורק למ"ד דנראה מבחוץ נידון משום לחי, דל"ב שיגדור כנגד רוחב המבוי, ואך דמ"מ כל שאינו ניכר להעומדים מחוץ למבוי, לא חזינן לי' כלחי, אלא חזינן לי' כהמשך דכותל המבוי, הרי דבזה הוא דאמרינן, דכל דהוא מתיר את הגדולה, הוי זה טעם לחשבו כלחי, וע"כ שפיר הוא מועיל אף לקטנה. [↑](#footnote-ref-369)
369. ולא נתפרש להדיא דהוא אף בהתירא דפס ד', וי"ל דהוא רק בהתירא דפס א' לרבנן או ב' פסין לרבי, והיינו משום די"ל דבפס ד' דבעינן שיהא מחיצה לד"ט, ל"מ כלל נראה מבחוץ, וכמו שדן בכעי"ז בחזו"א סימן ע"ד סקי"ב, - אך החזו"א שם כתב דמבו' בסוגיין דמהני נראה מבחוץ לדין פס ד', וצ"ע היאך למד כן מסוגיין, אך מש"כ שם דמוכח בסוגיין דמהני נראה מבחוץ לדין לחי ג"ט לר' יוסי, הוא משום דהרי רבי ס"ל כר' יוסי, ואפ"ה אמרינן דקטנה נמי מותרת, (אלמלי הא דנכנסין כתלי קטנה לגדולה), ואמנם יש לחלק בזה בין שיעור ג"ט ללחי לר' יוסי לשיעור ד"ט דפס, ועמש"נ בזה בסימן ל"ז?. [↑](#footnote-ref-370)
370. ודבריו הם לפ"מ שפירש שם בד' התוס' דכונתם דחצר קיילא ממבוי, דמבוי אינו ניתר אלא ע"י היכר להבדילו מרה"ר, ובחצר ל"ב לזה, וע"כ שפיר י"ל דגם בחצר סגי בהיכר, - אך הדברים צ"ע, דבד' התוס' שם מבו' דהא דבמבוי בעי היכר, הוא משום דהקילו להתירו בלחי, והיינו דכיון דהקילו דסגי בלחי, לא התירו בזה אלא בדאיכא הכירא, ולפ"ז לכאו' מסתבר דהא דחצר אינה ניתרת אלא בפס, הוא משום דלא סגי בה בהיכר, ובעינן בה מחיצה, וכאשר כן נראה בפשוטו בסוגיית הגמ' בשבת ק"ל ב' שאמרו דמבוי אין בו אלא ג' מחיצות וחצר יש בה ד' מחיצות, (אך בד' הריטב"א שם מבו' שפירש בע"א, ואכמ"ל), וא"כ אי נימא דנראה מבחוץ ל"מ אלא משום היכר, הי' בדין דלא יועיל בחצר. [↑](#footnote-ref-371)
371. אך בדעת השואל שם מבו' שמחלק שם, וכמש"כ בדעתו בס' אשר לשלמה מועד סימן ל"ה, וניחא מה שתמה עליו הגרע"א שם [↑](#footnote-ref-372)
372. ובזה ניחא מש"כ הריטב"א לקמן כ"ה ב' דהא דאין הקרפף ניתר בגיפופי החצר, הוא משום דהם יתירין על ד' אמות, אף דהריטבא גופי' כתב לעיל ה' ב' דפס ד' אמות מתיר בחצר, וזה נכלל בד' החזו"א בסימן פ"ח סקט"ו, עיי"ש, ועמד ע"ז בס' האיר יוסף סימן כ"ה, ועיי"ש שהביא מד' הב"ח בסימן שנ"ח שנקט דהני רבוותא שכתבו דל"מ פס ד' אמות הנראה מבחוץ, הוא משום דס"ל דפס ד"א אינו מתיר בחצר. [↑](#footnote-ref-373)
373. והפרישה בסו"ס שס"ה כתב דרש"י שכתב דהן נכנסין ב' או ג' אמות הוא לפי פירושו, עכ"ד, וכנראה מכוון דבריו הוא, דפירש"י כן לישב קו' התוס', דמ"ט לא נימא דכתלי הקטנה שנכנסים לגדולה יהיו כלחי, וע"ז כתב רש"י דהם נכנסין ב' או ג' אמות, ובכה"ג ניכר הוא דגיפופי הגדולה אינם עובי כתלי הקטנה, וע"כ לא מצינו לדון את כניסת כתלי הקטנה לתוך הגדולה כלחי, וכעי"ז כתב השפ"א. [↑](#footnote-ref-374)
374. ועיי"ש שכתב דיש לדחות, דהא דצריך לחי אחר להתירו דקאמר להתיר את המבוי קאמר "דמנח לי' לאידך גיסא א"נ בהדי' ומטפי לי' או מבצר לי'", וצ"ב דמ"ט כתב להך מילתא דצריך להניח את הלחי השני לאידך גיסא, או דמטפי לי' או מבצר לי', רק לפי' זה דהא דצריך לחי אחר להתירו, הוא כדי להתיר את עיקר המבוי, הרי לכאו' אף לפי' קמא דמהני הלחי השני להתיר להשתמש אף כנגד הלחי הראשון, משום שהכותל שכנגדו מושך ג"כ, צריך להניחו לאידך גיסא וכו', - ושמא י"ל דלפי' קמא דהוא מעמיד את הלחי השני בצד חודו החיצון של הלחי הראשון והוא מועיל להתיר כנגד הלחי הראשון, הרי דמשום זה עצמו דהוא גודר את המקום שכנגד הלחי הראשון, חשבינן לי' כלחי בפנ"ע, ומשא"כ לפי' בתרא דהלחי השני אינו מתיר אלא את המבוי עצמו, הרי נמצא דהוא גודר את אותו המקום שהלחי הראשון גודר, וע"כ לא חשבינן לי' כלחי בפנ"ע, ול"מ אלא אם מניחו בצד השני, או דמטפי לי' או מבצר לי'. [↑](#footnote-ref-375)
375. ולכאו' צ"ל בזה, דכל שאנו דנים את הלחי המושך כלחי, א"א לדונו כהמשך הכותל של המבוי, דאם הוא המשך הכותל של רוח שלישית, א"א לחשבו כתחילת מחיצה של רוח רביעית, וע"כ חשיב דהוי הלחי מחוץ למבוי.

     אך צ"ע, שהרי כתב הרשב"א בעבוה"ק שער א' סוף פ"ז המ"ה דכל הא דמהני לחי חוץ למבוי, הוא רק כשהוא תוך ג"ט, ובע"כ דהא דלחי המושך מועיל להתיר מחודו החיצון למ"ד דבין הלחיים מותר הוא משום דחשיב דהוא בתוך המבוי, - וצ"ל דכיון דהלחי המושך אחד הוא, והוא דבוק בחודו הפנימי למבוי, שפיר מצינו להתיר מחודו החיצון אף שאינו בתוך ג"ט למבוי, ועד"ז מצינו בד' המהרש"א לעיל ט' ב', על דברי התוס' ד"ה לרשב"ג. [↑](#footnote-ref-376)
376. ומשמע דאם הי' מועיל עומ"ר הנראה מבחוץ, ל"ה בעינן שיהא עומ"ר כפי עמידתו עכשיו, אלא הוי סגי שיהא עומ"ר אם הי' מונח כנגד חלל המבוי, וכגון אם פתח המבוי הוא ח' אמות, סגי שיהא הכותל נמשך בחוץ יותר מד' אמות, וכ"ה להדיא בד' המאירי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-377)
377. והראב"ד כתב דאם הי' מבוי ניתר בכה"ג, הי' מועיל זה להתיר אף מבוי מפולש לרה"ר, וראיתי להוכיח מזה דאף מבוי מפולש ניתר בעומ"ר, עכ"פ בעומ"ר מכאן ומכאן, ועמש"נ בזה לעיל ז' א', - אך יותר נראה דד' הראב"ד מתפרשים כמש"א בשבת קי"ז ב' דג' מחיצות בלא לחי זהו מבוי המפולש. [↑](#footnote-ref-378)
378. ולא נתפרש בדבריו להדיא אם היינו רק כשהוא עומ"ר, דאם אינו עומ"ר ל"מ, דלא עדיף מלחי הנראה בפנים דאם הוא ד"א ל"מ, או דהיינו אף כשאי"ז עומ"ר, - ולכאו' ממה שהוכיח הרשב"א כדבריהם מהא דפריך דתהא הקטנה ניתרת בנראה מבחוץ, מוכח דלדעת התוס' ה"ז מתיר אף כשאינו עומ"ר, ?וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א לקמן כ"ד ב' וכ"ה ב',? אך י"ל דשאני התם דבחצר ליכא לפסולא דד' אמות, ואך דלדעת הראב"ד ל"מ אף בחצר, משום דכל דליכא היכר, לי"ב לדינא דנראה מבחוץ, אך במבוי דאיכא לפסולא דד' אמות, ודאי דאף לחי הנראה מבחוץ ל"מ כשהוא ד' אמות, וי"ל עוד, אי נימא בדעת הרשב"א דפס ד"א ל"מ בחצר, ולפ"ז בע"כ דמשה"ק דלוקמה כשגיפופי הקטנה הם ד"א, היינו כשהם עומ"ר, דאל"כ אף הגדולה היתה אסורה, וע"כ לדעת התוס' ניחא דכיון דהגיפופין הם עומ"ר, ה"ז מועיל להתיר אף את הקטנה, אך בחזו"א סימן פ"ח סקי"א כתב דמשמע דהגדולה מותרת אף בדליכא עומ"ר, ומשום דפס ד"א מהני בחצר, עיי"ש, ועי' עוד בדבריו שם סקט"ו.?אמנם לכאו' בד' הרשב"א כ"ד ב' מבו' דלדעת התוס' ה"ז מתיר כשהוא ד' אמות אף במבוי, וצ"ע, שו"ר דאין ראי' משם, דמכוון הרשב"א הוא דלדעת התוס' א"צ להעמידה כשיש בהן ד' אמות, וכשאין בהן עומ"ר, אך לפ"ד החזו"א יש ראי' משם, ?עוד יש לדון דאם העמידו לשם לחי שפיר מהני, וכמש"כ התוס' דלחי הבולט ד"א שהעמידו לשם לחי מהני, אך בד' הרשב"א בעבוה"ק מבו' דלחי הבולט ל"מ אף אם העמידו לשם לחי, וגם בכותלי רה"ר לכאו' לא חשיב כהעמידו לשם לחי, וכ"ה בד' הריטב"א לקמן כ"ד ב' בדין רחבה ושביל, דלא חשיב כהעמידו לשם לחי. [↑](#footnote-ref-379)
379. ובד' הרשב"א צ"ב, דבתחילת דבריו נראה דמכוון דבריו הוא, דלא הכשיר ר' יהודה יותר מי' אלא ברוח שלישית ורביעית שאינם אלא מדרבנן, וכ"נ בד' הריטב"א והר"ן, ובסו"ד נראה דהיינו דכל דבעינן להמחיצה דעומ"ר, מודה ר' יהודה דל"מ ביותר מי' דנפיק מתורת פתח, ונפ"מ הוא אם מועיל עומ"ר ברוח שלישית ורביעית ביותר מי', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-380)
380. ולכאו' מבו' מזה, דמהני הא דאתי אוירא, דמכח זה ל"מ העומד לגדור אף כנגדו, וע"כ הוא דחשיב כפרצה אחת יותר מי', וכ"ה מבו' עוד בד' הראשונים בכ"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו, ?ועמש"נ בזה בסימן מ"א. [↑](#footnote-ref-381)
381. ועד"ז מצינו לקמן בר"פ עושין פסין, דאף דל"מ פסי ביראות כשיש ביניהם י' אמה או י"ג אמה ושליש, מ"מ כל שנתן פשוטין באמצע ה"ז מועיל להתיר, והיינו משום דהתם לא אמרינן אתי אוירא וכמש"כ התוס' שם, וע"כ מועילין הפשוטין לחלק הפתח לב', וליכא פתח יותר מי'. [↑](#footnote-ref-382)
382. והר"ן לקמן שם כתב דבפסי ביראות ליכא למימר אתי אוירא, דכיון דפרוץ מרובה על העומד ניתר בהן, דמי לעומד כפרוץ דלא אמרינן בזה אתי אוירא, - ומבו' בדבריו דהא דבעומד כפרוץ לא אמרינן אתי אוירא, הוא משום דכל שבכח העומד לגדור את האויר, אין בכח האויר לבטלו, ואזיל הר"ן לטעמי' לקמן בסוגיין דס"ל כן, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-383)
383. וכ"ה מוכח גם ממש"כ התוס' לקמן בסוגיין לדון בעור העסלא דנימא אתי אוירא, והרי דמדאורייתא אמרינן אתי אוירא, דאם אי"ז אלא מדרבנן ל"ה מועיל זה להקל שלא יהא עור העסלא חשוב אהל לטומאה, ועמש"נ בזה להלן בהערה ?. [↑](#footnote-ref-384)
384. ומשמע לפ"ז, דאם ל"ה הפתח רחב מי' אמות, ונעץ קנה באמצע, סגי ליתן קורה על א' מן הפתחים, והיינו משום דקורה על פתח אחד מתרת לכל הפתחים, וכמו שהביא הרשב"א בהמש"ד מירושלמי, ומבו' לפ"ז דאף כשלא תיקן את ב' הפתחים בקורה, מהני הקנה לחלק את הפתח לב' פתחים, וע"כ סגי ליתן קורה על א' מהם, וצ"ע דא"כ מ"ט כשהפתח רחב מי' אמות צריך ליתן קורה על ב' הפתחים, הרי כיון דהקנה מהני לחלק את הפתח לב', ליכא פתח יותר מי', - וצ"ל דהא דבפתח שאינו רחב מי' מהני דהקנה לחלק את הפתח לב' פתחים, הוא משום דאף דאתי אוירא וכו' ואין בכח הקנה לגדור, מ"מ ה"ז מועיל לחלק הפתח לב', אך בפתח הרחב יותר מי' לא סגי במה שנתחלקו הפתחים לב', דמ"מ כיון דשניהם יחד הוו יותר מי', הו"ל כפרצה יותר מי', ול"מ אלא כשיש על הקנה שביניהם תורת מחיצה, דזה מועיל לחלק הפרצה לב', וכל דאמרינן אתי אוירא ואין בכח הקנה לגדור, אכתי הו"ל כפרצה יותר מי', וע"כ בעינן שיתן קורה על ב' הפתחים, דבכה"ג לא אמרינן אתי אוירא. [↑](#footnote-ref-385)
385. ול' הרשב"א והריטב"א הוא דלהירושלמי כל שנתן הקורה מכותל לכותל אין הקנה מתבטל, אך הנה בד' הירושלמי שהביא הרשב"א מפורש דלא סגי בקנה, אלא בעינן פס ד"ט, והגאו"י הביא מירושלמי דאם נתן הקורה על ב' הפתחים סגי בקנה כ"ש, ואם נתן הקורה על פתח א' בעינן פס ד"ט, וצ"ב, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, - ושמא הוא משום דדעת הירושלמי דפס פחות מד' טפחים ל"מ לחלק הפתח לב' פתחים, ורק פס ד"ט דהוי שיעור מחיצה הוא דמהני לחלק הפתח לב' פתחים, ועד"ז גם מצינו בד' הירושלמי שהביא הרשב"א שם בהמש"ד כלפי דינא דרשב"ג דמבוי שיש לו ב' פתחים נותן קורה על אחד מהן ודיו, ואמרי' התם דהלכה כרשב"ג רק היכא דיש פס ד' טפחים ביניהם, והיינו משום דרק פס ד' טפחים מהני לחלק הפתח לב', וע"כ בכה"ג מהני שנותן קורה על אחד מהן, אך בקנה בעלמא לא נתחלק הפתח לב', וע"כ ל"מ מידי מה שנתן קורה על אחד מהן, דה"ז כנותן קורה על חצי פתח דל"מ ולא מידי. [↑](#footnote-ref-386)
386. ועיקר הך מילתא דקורה מתרת כל הפתחים, מצינו כן בד' הראשונים בכ"ד בפירקין, ואך דבד' הירושלמי נתחדש דהיינו אף כשיש למבוי ב' פתחים עיקריים, ובזה לא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-387)
387. ובפשוטו מש"כ התוס' לדין זה כשיש יותר מי' הוא רק לדעת שמואל, אך לדעת רב הוי כמפולש אף כשאינו יותר מי', אך הרא"ש בסימן י"ב כתב לדינא דאם יש יותר מי' הו"ל כמפולש, וכ"כ הטור בסימן שס"ג והרמ"א שם סל"ג, והב"י שם תמה ע"ז דלפ"מ דקי"ל כרב הוי כמבוי עקום אף כשהוא פחות מי', ועמש"כ בזה הדרכ"מ שם סקט"ז והפוסקים שם והגאו"י בסוגיין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-388)
388. והמאירי כתב בשם הראב"ד דע"י שמניח את הקורה ע"ג הפס הו"ל כב' מבואות, וצ"ב, ובחי' המאירי כתב בתחילת דבריו דצריך להניח הקורה ע"ג הכותל משום דבעינן קורה ע"ג מבוי, ובסו"ד כתב דעי"ז נעשה כב' מבואות, - וי"ל דמכוון דבריו הוא, דאם המבוי אינו רחב י' אמות ונתן שם פס ד"א, שפיר יועיל אף אם לא יניח את הקורה ע"ג הפס, דודאי דמצינו לדון לכל המבוי כמבוי אחד, אף שיש פס ד"א באמצע, עכ"פ בגונא דהוא פרוץ מרובה, אלא שהקילו חכמים שיועיל הפס לחשוב המבוי כב' מבואות, וע"כ אם לא נתן את הקורה ע"ג הפס, בע"כ יש לנו לדון דהוי כמבוי אחד, דאל"כ ל"מ כיון דאין הקורה ע"ג הכותל, ורק כשנתן הקורה ע"ג הפס, הוא דמצינו לדון דהו"ל כב' מבואות, - אך החזו"א בסימן ס"ט סוסק"ד נקט דאף כשאין המבוי רחב י' אמות ונתן שם פס ד' אמות, צריך להניח את הקורה ע"ג הפס, והוצרך לחדש דאם אין הפס ד' אמות ל"ב להניח את הקורה ע"ג הפס, ועי' גם בדבריו בסו"ס ע"א בזה, עייש"ה, וכן נקט שם לעיל מינה דאף בכה"ג בעינן שיהיו בתים וחצירות פתוחין לכל אחד מן המבואות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-389)
389. אך העירו דאי"ז מתישב במש"כ הריטב"א כן בשם תוס', אף שכתב בהמשך דבריו דדעת התוס' דחשיב כב' מבואות, וע"כ הו"ל כמבוי עקום, ולכאו' י"ל דהא דמהני אף כשהקורה גבוהה מן הפס, הוא משום דאמרינן חבוט רמי, וכמש"כ הריטב"א לעיל ט' א' דכל הא דלא אמרינן חבוט כשהקורה גבוהה יותר מג"ט, אף דברחב טפח אמרינן חבוט אף יותר מג"ט, הוא משום דהיתידות אינם רחבים טפח, וע"כ כ"ז הוא התם דהקורה משוכה מן הכותל, אך הכא דהקורה היא ע"ג הפס שפיר אמרינן חבוט אף ביותר מג"ט, אך זה סתום בל' הריטב"א שכתב דדברי נביאות הוא, וצ"ע.

     ובאמת העירו כן בד' הר"ן, שהביא לדברי הראב"ד, ולכאו' למש"כ הר"ן לעיל ט' א' דכל הא דלא אמרינן חבוט כשהקורה גבוהה יותר מג"ט, הוא משום דהיתידות אינם רחבות טפח, הדין נותן דהכא נימא חבוט ותהא הקורה כשרה אף כשגבוהה הרבה מן הפס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-390)
390. והמאירי כתב די"א דמהני אף כשהקורה גבוהה הרבה מן הפס, משום דהפס הוי מחיצה גמורה ואמרינן גוד אסיק, וחשיב כקורה ע"ג כתלי מבוי, וצ"ל לדעתם, דהא דבקורה משוכה ותלוי' לא מכשרינן אלא מכח דאמרינן חבוט, הוא רק משום דהיא משוכה מן הכותל, ובלא דנימא חבוט, לא מצינו למימר לבוד, וע"כ אין לפרש דזהו גם טעמא דהריטב"א שנחלק ע"ד הראב"ד, שהרי להריטב"א לטעמי' לעיל ט' א' דאמרינן תחילה לבוד ואח"כ חבוט, הרי דמהא דבעינן התם לדינא דחבוט, בע"כ דבעינן שתהא הקורה ע"ג כותלי המבוי עצמם. [↑](#footnote-ref-391)
391. עיי"ש שכתב דהך סוגיא "למאי דקס"ד השתא" כרב חנן, ומבו' דלמסקנת הסוגיא אתיא אף כרב הונא, ולכאו' הוא משום דלפ"מ דמסקינן דבראשו לא שבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, ודאי דאין פרצת ד' אוסרת בראשו, וזה כמש"כ התוס' לעיל שם, דמה"ט הוא דאין פרצה ד' אוסרת בראשו, אך בתחילת ד' הריטב"א שכתב דלא מוקמינן לה בקרן זוית אלא למ"ד בצידו בעשר, נראה דלפי האמת פרצת ד' בראשו אוסרת לרב הונא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-392)
392. ובעיקר ד' הריטב"א צ"ב, דמ"ט לרב חנין ניחא, הרי מודה דפרצת ד' אוסרת בדבקעי בי' רבים, והכא חשיב כבקעי בי' רבים, כמש"כ הריטב"א בד"ה ומהדרינן, וכ"כ הרשב"א בסוד"ה מ"ש, ולכאו' צ"ל דדינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים הוא משום דהו"ל כמפולש, וכאשר כן משמע קצת בד' הריטב"א לעיל ו' א', וע"כ אין לאסור מכח זה בראשו דליכא פילוש כלל, - ומש"כ הריטב"א בתו"ד בההיא דמבוי שנפרץ בראשו אין הפתח מיושר כ"כ וכדמוקמינן התם בדלא בקעי בה רבים, היינו דהגם דעיקר הא דפרצה בראשו אינה אוסרת הוא אף בדבקעי בי' רבים, מ"מ כיון דמוקמינן התם לההיא דפרצה בצידו בדלא בקעי בי' רבים, הרי דאף דינא דפרצה בראשו איירי בכה"ג. [↑](#footnote-ref-393)
393. והחזו"א בסימן ס"ט סק"י כתב דהא דלא הוכיח ר"ה ברי' דר"י מהכא דעומ"ר מתיר במבוי, הוא משום דיש לדחות דעושה ב' לחיים לחי לכל פתח, ושמא זה מכוון הקר"א, עיי"ש, - אך לכאו' אי"ז מתישב בדעת התוס' בסוגיין בסוד"ה ועושה והריטב"א שנקטו דאם הי' עושה לחי או קורה לכל פתח, ל"ה אסרינן מכח הא דשבקי, ובע"כ דהא דפריך דליחוש דילמא שבקי, הוא משום דפשיט"ל דלא איירי כשעשה לחי לפתח הקטן, וכמש"כ הריטב"א, ואפ"ה כתבו התוס' והריטב"א דאתיא אף כרב הונא. [↑](#footnote-ref-394)
394. והיינו או משום דעיקר דין התיקון הוא בפתח העיקרי של המבוי, או משום דשאר הפתחים ניתרים ע"י הקורה שבראש המבוי, וכמשמעות דברי הריטב"א לעיל ה' א'. [↑](#footnote-ref-395)
395. והתורי"ד כתב דאותם ב' אמות וכו' א"צ שום תיקון מידי דהוה אכל פתחים שבצדי המבוי שהן עד י' שהן מותרין בלי שום תיקון וכו', עכ"ל, ומשמע דהפתח הקטן א"צ תיקון כלל, - אך לכאו' אין לדקדק כן מדבריו, שהרי סיים דרק פתח ראשו של מבוי שהוא פרוץ במלואו צריך תיקון, והרי דליכא נפ"מ בין פתח המבוי לשאר פתחים, וכל הנפ"מ היא דפתח המבוי הוא פרוץ במלואו וליכא עומ"ר להתירו, ובפתח זה איכא עומ"ר להתירו. [↑](#footnote-ref-396)
396. והנה בתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ג ד"ה וראי' לזה הוכיח דתיקון דעומ"ר מהני אף היכא דשבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, דאל"כ היאך ניתר הכא הפתח הקטן בעומ"ר, וכן הוכיח החזו"א בסימן ס"ה סקע"ד, - ודבריהם הם לפי משמעות ד' רש"י והרשב"א דהפתח הקטן צריך תיקון והוא ניתר בעומ"ר, אך למש"נ בדעת הריטב"א דאין הפתח הקטן צריך תיקון כלל, אין ללמוד מזה דבמקום שהפתח צריך תיקון מהני תיקון דעומ"ר אף אם שבקי לפתח זה. [↑](#footnote-ref-397)
397. וצ"ע בזה ממה שאמרו לעיל בע"א דקטנה בי' וגדולה בי"א, והרי דכל שאין הפרצה עצמה יותר מי' היא ניתרת ע"י הפס שבצידה, ואף אי נימא דל"ד הוא והמכוון הוא דהיא מעט פחות מי', אכתי תיקשי לפ"מ דמוקמינן לה התם כר' יוסי דבעי לחי ג"ט, והרי דמהני לחי ג"ט אף שאינו בתוך י' אמות דהפתח, גם צ"ע דמ"ט גרע מנראה מבחוץ דאינו כלל בתוך חלל הפתח ואפ"ה הוא נידון משום לחי, ועי' בגאו"י מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-398)
398. והמהר"ל שם כתב עפי"ז, דאם איכא פרצה י"א אמה ועשה פס ה' אמות ל"מ להתיר משום לחי, וצריך לחי אחר, וכנראה דהטעם בזה הוא, דכיון דבעינן שיהא הלחי בתוך הפתח, ע"כ כל שתחילת הלחי היא חוץ לי' אמות, אין עליו תורת לחי, וצריך לחי אחר, ואף חלק הלחי שבתוך י' אמות ל"מ, דאין דנים אותו כלחי בפנ"ע, וע"ד מה שאמרו לעיל ה' ב' דבעינן דמטפי בי' או מבצר בי', ובלא"ה אין דנים אותו כלחי בפנ"ע, וכ"כ הקר"א, עיי"ש, - אך בעיקר ד' המהר"ל צ"ע ממה שאמרו בירושלמי דעושה פס ג' אמות וכ"ש ואותו כ"ש נידון משום לחי, וצ"ל כמש"כ הקר"א דהבבלי פליג בזה על הירושלמי, עיי"ש, או כמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ח לדעת התוס', דמה שאמרו דעושה פס ג' וכ"ש, היינו דעושה פס ג' בצד זה ומשהו בצד השני סמוך לכותל המבוי. [↑](#footnote-ref-399)
399. ובס' האיר יוסף סימן ס"א כתב דממש"כ הגרע"א דהכא חשיב הכ"ש שהוסיף כלחי, ול"ב דמטפי בי' או מבצר בי', מבו' דהא דאין הפס נידון משום לחי, אי"ז משום דלי"ב להכירא דלחי, דא"כ דמי ללחי הבולט ד"א דמה שהוסיף עליו אינו נידון כלחי דלי"ב הכירא, אלא הוא דין בפנ"ע דפס המשמש ככותל ל"מ להתיר כלחי, וכמשמעות ל' הגרע"א, עכ"ד, - אך בפשוטו יש לפרש לד' הגרע"א, דהא דבלחי הבולט ד"א ל"מ מה שהוסיף עליו, אלמלי הא דמטפי בי' או מבצר בי', הוא משום דגם מה שהוסיף עליו הוי מכלל הלחי ד"א והוא נידון כמבוי, אך הכא דהא דל"מ הלחי הוא משום דהוא עומד לשם מחיצה, הרי דהלחי הנוסף על ג' אמות שאינו עומד לשם מחיצה, שפיר הוא נידון כלחי. [↑](#footnote-ref-400)
400. אך לכאו' גם לדבריו קשיא ע"ד התוס' מד' הירושלמי, שהרי לפי דבריהם דמהני ליתן לחי סמוך לפס, תיקשי בד' התוס', דמ"ט לא נימא דב' ומחצה אמות מן הפס הוו ככותל המבוי, וחצי אמה הנותר הוי לחי, ובע"כ דכיון דהוי כותל אחד, אין דנים מקצתו לכותל ומקצתו לפס, וע"ד דינא דלעיל ה' ב' דל"מ אלא אם מטפי בי' או מבצר בי', ולפ"ז לכאו' ל"מ אם עושה פס ג' אמות וכ"ש, אך יש לדחוק דמכוון הירושלמי דעושה פס ג' אמות, ומלבד זה עושה עוד כ"ש בפנ"ע, (והרי למש"כ הגרע"א לדחות דמכוון הירושלמי דעושה כ"ש בצד השני סמוך לכותל, ג"כ הוי אותו כ"ש בפנ"ע), ובכה"ג שפיר מהני. [↑](#footnote-ref-401)
401. וניחא בזה דגם מה שהכריעו האחרונים בסימן שס"ה דסגי ליתן הקורה ע"ג הפס, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין, ודלא כמש"כ המג"א בסימן שס"ה סק"ג, הוא מתישב אף לד' התוס'. [↑](#footnote-ref-402)
402. והגרע"א שם עמד עוד, דגם בפס ג' נימא דב' אמות וד"ט יהא לפס, והשאר יהא ללחי, והיינו דמ"ט צריך לכנסו ג' אמות בתוך הה' אמות שבצד, הרי סגי לכנסו ב' אמות וד"ט דהו"ל עומ"ר, והשאר יהא ללחי, וכתב די"ל דכיון דמדרך לעשות אמות שלימות, דמה"ט אמרו הכא מרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות, ולא נקט דמרחיק ב' אמות וב' טפחים ועושה פס ב' אמות וד"ט, ע"כ אי"ז ניכר לחשוב מקצת ללחי, והכל נידון משום פס, ורק כשעושה ג' אמות ומשהו נידון המשהו לפס, ועי' בחזו"א סימן ס"ט סוסק"י שכתב דהחילוק בין אמות שלימות לטפחים שיכריע הדין דחוק מאד. [↑](#footnote-ref-403)
403. ונתחדש לפ"ז בד' רש"י, דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, מהני הפרוץ לבטל את העומדים וחשיבי כפרוץ, אך הר"ן לקמן ט"ז ב' צידד דבעומ"ר מב' רוחות, אף דל"מ לבטל את הפרוץ, מ"מ גם הפרוץ אינו מבטל את העומדים, ואמנם משמע בד' הר"ן דבפרוץ מרובה על העומד, מודה לד' רש"י דהפרוץ מבטל את העומד, וכ"ה משמעות ד' הר"ן לקמן בסוגיין (ד"ה אמר לי' לאיי), דפרוץ מרובה על העומד מבטל את העומד, וס"ד שיצטרף העומד לשיעור הפרצה, (והא דבאמת אינו מצטרף, נראה דהוא דוקא התם דמהצד השני הוי עומד כפרוץ, וע"כ אדרבה מהני עומד זה לגדור את הפרוץ, ואין בכח הפרוץ לבטל את העומד השני שבצידו). [↑](#footnote-ref-404)
404. והא דס"ד דאם עומד כפרוץ מותר ליכא למימר אתי אוירא, אף דכבר ידעינן דאף דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד אמרינן אתי אוירא, היינו משום דס"ד דשאני עומ"ר מב' רוחות דכל עומד בפנ"ע אינו מועיל כנגד הפרוץ, וע"כ יש בכח האוירין לבטל את העומד, וכמש"כ הגאו"י והרש"ש, ומשא"כ בעומד כפרוץ דעומד זה בפנ"ע מועיל כנגד הפרוץ, אין בכח האויר לבטלו. [↑](#footnote-ref-405)
405. והי' מקום לומר בזה, דבההיא דנועץ קנה, הרי איירי דנותן קורה על ב' הפתחים, כמש"כ הרשב"א והריטב"א שם, ואויר שתחת הקורה לא חשיב כפרוץ לבטל את העומד, ובע"כ דהא דל"מ הוא מכח דינא דאתי אוירא, ומשא"כ הכא איירי דאינו נותן קורה על פרצת ב' אמות, דומיא דההיא דמרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות, דאינו נותן קורה על פרצת ב' אמות, אלא היא ניתרת בעומ"ר, וכמש"כ רש"י בד"ה מרחיק, וע"כ מבטל הפרוץ את העומד וחשיב כפתח יותר מי', - אך לכאו' אי"ז מתישב, דהרי אף אם אינו נותן קורה על הפרוץ, מצינו להתירה משם הפס ומחצה הסמוך לכותל דהו"ל כלחי, ומה"ט הוצרך רש"י לפרש דהא דל"מ למ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד הוא משום דהפרוץ מבטל את העומד ונמצא פתח יותר מי', ולא פירש דהוא משום דליכא תיקון לפרצת ב' אמות, ואי נימא דאויר דתחת הקורה לא חשיב כפרוץ לבטל את העומד, לכאו' ה"נ אויר הניתר בלחי לא חשיב כפרוץ לבטל את העומד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-406)
406. ויש להסתפק לדעתם, אם מפרשי כד' רש"י דמכוון הגמ' הוא דאם פרוץ כעומד אסור, בטל העומד והו"ל כפתח יותר מי', או דהיינו דאף אם אין העומד בטל, מ"מ כיון דליכא עומ"ר כנגד הפתח הקטן, הוי הפתח הקטן בלא תיקון וע"כ ה"ז אסור.

     ואמנם יש להעיר לדרך בתרא, דמה לי דעומד כפרוץ אסור, הרי לכאו' האמה עומד שבצד הויא כלחי והוי זה תיקון לכל הפתחים, - ושמא י"ל, דכיון דלא אמרינן אתי אוירא וכל אמה עומד מועלת לחלק את הפתחים, ממילא דהאמה עומד שבצד אינה מועלת אלא על הפתח שבצידה, ול"מ להתיר את פתח האמה שבצד העומד השני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-407)
407. והעירו דמצינו דהר"ן לטעמי' אזיל, דהראשונים בר"פ עושין פסין הק' דנימא בפשוטין אתי אוירא, והר"ן שם כתב, דכיון דבפסי ביראות התירו בפרוץ מרובה, הו"ל כאילו הי' עומד כפרוץ דלא אמרינן בי' אתי אוירא, וזה לטעמי' דהא דרק באויר הרבה על העומד אמרי' אתי אוירא הוא משום דאין כח להעומד לגדור לאויר זה, וע"כ בפסין שהתרת פרוץ מרובה ל"ש כלל דינא דאתי אוירא. [↑](#footnote-ref-408)
408. אך לכאו' לדעת הרשב"א והריטב"א דפשיטא להו דאין מקום לתלות להנידון דאתי אוירא בהפלוגתא אם עומד כפרוץ מותר, נראה דס"ל דהא דבעומ"ר לא אמרינן אתי אוירא, אי"ז משום דמדינא דעומ"ר חשיב הפרוץ כסתום, דא"כ שפיר יש לפרש דס"ד דאף בעומד כפרוץ חשיב הפרוץ כסתום, וכמש"כ כן הגאו"י דזה הי' המו"מ בסוגיין, אלא הוא מדיני אתי אוירא, דאויר המועט ממנו לא חשיב לבטל את העומד, וע"כ כשבאנו לדון אם באויר שוה אמרינן אתי אוירא, אין מקום לתלותו בהפלוגתא אם פרוץ כעומד מותר. [↑](#footnote-ref-409)
409. ועיקר הדברים דלמ"ד דעומד כפרוץ מותר, לא בטל הפרוץ, והא דמהני הוא משום דסגי במה שלא נפרץ הרוב, הוא מבו' כן בד' הר"ן לקמן ט"ו ב', - ואך דבדבריו יל"פ דלמ"ד דעומד כפרוץ מותר וסגי במה שלא נפרץ הרוב, הרי דגם היכא דאיכא עומ"ר לא בטל הפרוץ, והא דמהני הוא משום דלא נפרץ הרוב. - ?ובעיקר דברי הר"ן יל"ע היאך זה מתישב עם דבריו לקמן ט"ו ב' דלכאו' מבו' דהפלוגתא היא היאך נאמרה ההלכה, אם בעינן שיהא הכל גדור, או דסגי שלא נפרץ הרוב, וי"ל. [↑](#footnote-ref-410)
410. ובד' הרשב"א בסוגיין צ"ע, דבדבריו בד"ה ש"מ, משמע דלא אמרינן אתי אוירא אלא כשאחד מן האוירים מרובה על העומד, וכ"ה מבו' להדיא בדבריו בעבוה"ק ש"ב ספ"ב, אך בדבריו בד"ה הוא תני לה ובד"ה שמעת מינה ובד"ה וא"נ, משמע דכל דאין העומד רבה על אחד מן האוירים, אמרינן אתי אוירא, וכ"ה בל' תלמיד הרשב"א, וצ"ע, - ועי' עוד בחזו"א סימן ס"ח סק"א שנקט דאף היכא דב' האוירים הוו כעומד אמרינן אתי אוירא, ובסימן ע"ז סוסק"א חזר בו מכח סוגיית הגמ' לקמן ט"ז א', ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, - ועי' עוד באג"מ או"ח ח"ב סימן פ"ט שכתב דאין טעם לחלק בין היכא דאויר אחד יתר על העומד להיכא דב' האוירים שוין לעומד, ועיי"ש במש"כ לפרש לסוגיית הגמ' לקמן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-411)
411. אך צ"ע, דאמנם לדעת הר"ן והמאירי דהא דס"ד מעיקרא דלא אמרינן אתי אוירא כשהאויר שוה לעומד הוא רק למ"ד דפרוץ כעומד מותר, שפיר י"ל דאף דמסקינן דאף דהאויר שוה לעומד אמרינן אתי אוירא, היינו רק כשהאויר שמהצד השני רבה על העומד, ומשא"כ למ"ד דפרוץ כעומד אסור, דלדידי' הוה פשיטא לן דאמרינן אתי אוירא באויר השוה לעומד, היינו אף היכא דב' האוירין שוין לעומד, - אך לדעת הריטב"א גופי' דס"ל דהא דס"ד דלא אמרינן אתי אוירא כשהאויר שוה לעומד, אי"ז מכח הא דפרוץ כעומד מותר, והרי דס"ל דאין לתלות לדין אתי אוירא כשהאויר שוה לעומד בהפלוגתא אם פרוץ כעומד מותר, לכאו' בדין דה"נ הא דכשהאויר שבב' הצדדים שוה לעומד לא אמרינן אתי אוירא, לא יהא תלוי בפלוגתא זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-412)
412. והמהרש"א הק', דמ"ט לא עמדו בזה על עיקר דברי רב דימי דאצבעיים מכאן ואצבעיים מכאן ואצבעיים ריוח באמצע, והרשב"א והר"ן העמידו הדברים על דברי רב דימי, וכתב דיש לישב, - ובנימוקי הגרי"ב כתב דהישוב לזה הוא דלפ"מ דמשני דכולי האי לא אטרחוה, לא אמרינן אתי אוירא כשאין האויר רבה על העומד, וזה כדעת רבותיו של הריטב"א, אך צ"ע דלכאו' לפ"ז גם לא אמרינן אתי אוירא בעומ"ר מב' רוחות, כמבו' בד' הריטב"א שם, וא"כ גם בההיא דאצבעיים וב' שלישים באמצע לא נימא אתי אוירא, אך י"ל דאף למסקנת הגמ' אמרינן אתי אוירא בעומ"ר מב' רוחות, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ט"ז ב' לפ"מ שפירשו התוס' שם, - וי"ל עוד דהישוב לזה הוא, דכיון דלא אמרינן אתי אוירא באויר השוה לעומד, אלא אם אויר אחד רבה על העומד, ונתבאר לעיל דעיקר הביטול הוא מכח אויר זה, הרי דבזה פשיטא להו להתוס' דהאויר שמחוץ לרשות ל"מ לבטל, וכל מה שדנו התוס' דאמרינן אתי אוירא אף באויר שחוץ לרשות, היינו היכא דהאויר שבתוך הרשות רבה על העומד, והאויר שחוץ לרשות מצטרף לו, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן ס"ט סוסק"ה וסוסק"ז דב' אוירים מחוץ לרשות, ודאי דאין מבטלין, עייש"ה, ועי' עוד במכתבי החזו"א שבסו"ס שלום יהודה אות י"ז סוד"ה על דעתי במש"כ בענין זה. [↑](#footnote-ref-413)
413. ובזה ניחא הא דברה"י גמורה לא אמרינן אתי אוירא מכח האויר שחוץ לרשות, והיינו משום דהדופן שברוח השני' מפסקת בין האויר שחוץ לרשות לעומד שבתוך הרשות, - ועי' עוד בזה בחזו"א סימן ס"ט סוסק"ז דמבו' בדבריו טעם אחר בזה, עייש"ה, ועי' גם בדבריו שם סוסק"ט ובמכתבים שבסו"ס שלום יהדה אות י"ז. [↑](#footnote-ref-414)
414. לכאו' מכוון דבריו הוא, דס"ל דקי"ל דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, וע"כ הי' בדין דיועיל זה אף בטלית, ואך דמ"מ ל"מ משום דאמרינן אתי אוירא, ומבו' לפ"ז מדבריו דבנקב הטלית בעינן שיהא עומ"ר, - ולפ"ז נמצא, דאף לפ"מ שנחלקו האחרונים ע"ד המהרי"ל וכתבו דלא אמרינן בזה אתי אוירא, מ"מ ל"מ אלא אם הוי הבגד עומ"ר על האויר, ולדעת הסוברים דקי"ל דל"מ עומ"ר מב' רוחות, בעינן שיהא העומד שמצד אחד מרובה על האויר, ועי' בחזו"א בסימן ב' סק"ט שכתב כן, ועיי"ש שהוכיח כן מד' המהרי"ל, ולכאו' הוא משום דנקט דאם ל"ה בעינן שיהא עומ"ר, וא"צ כלל לסתימת האויר, ל"ש בזה דין אתי אוירא, וזה לפי דבריו בסימן ס"ט סק"ה וסוסק"ז, (והיינו משום דהו"ל כב' אוירי דעלמא דלא אמרינן בהו אתי אוירא). [↑](#footnote-ref-415)
415. אך צ"ע דהרי מבו' בסוגיין דבעור העסלא לא אמרינן אתי אוירא, וגם אם הטעם הוא משום דבכלי לא אמרינן אתי אוירא, הרי דטעם זה שייך גם בטלית קטן, ועמדו ע"ז החמד משה שם ובתשו' שאילת יעב"ץ סימן כ', ועמש"כ בזה בארצות החיים סימן ט"ז סקי"ט, - והעירו די"ל בזה, למש"כ התוס' לקמן י"ז ב' דדינא דאתי אוירא אינו אלא מדרבנן, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דבעור העסלא לא אמרינן אתי אוירא, אך לענין ציצית, כיון דמדרבנן אמרינן אתי אוירא, אין לצאת בו יד"ח ציצית, - ואמנם בד' הראשונים שהק' דנימא אתי אוירא, צ"ל דס"ל דרק בעומד חשוב לא אמרינן אתי אוירא מדאורייתא, וכמש"כ כן התו"י לקמן י"ז ב', וכ"ה גם בד' הריטב"א שם, ובד' הרשב"א לקמן י"ט ב' לא נתברר כ"כ אם מדאורייתא לא אמרינן אתי אוירא כלל, או דהוא רק בעומד חשוב, עיי"ש, - והעירו די"ל עוד למש"כ המאירי דעור העסלא מועיל לחצוץ בין הטומאה לטהרות, וי"ל דע"ז הוא שדנו הראשונים דנימא אתי אוירא, אך זה סתום בל' הראשונים, ?וגם בעיקר דברי המאירי צ"ע דלחצוץ. בין האהל לטומאה לכאו' ל"ב לעומ"ר, דהרי אף סריגות חוצצות, דכל שאין פחות מטפח אמרינן לבוד לטומאה להקל לחצוץ, ועמד ע"ז החזו"א באהלות סימן י' סק"א, ? והעירו די"ל עוד, למש"כ הישועות מלכו ? דעיקר דינא דעור העסלא דמצטרף האויר לאהל טפח, אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-416)
416. ובעיקר מה שדנו בזה לדינא דאתי אוירא, צ"ב, דכיון שלא באנו לגדור או להאהיל, מ"ש בזה דינא דאתי אוירא, ואטו אם אמרינן אתי אוירא אף בב' אוירים שמחוץ לרשות, נימא אתי אוירא אף על בגד גמור בלא נקב, ועוד דאטו יהא נפ"מ לגבי טלית אם הוא עומד סמוך לכותל דבכה"ג ל"ש אתי אוירא.

     ?ועד"ז הי' נראה דלהראשונים דעור העסלא הוא לגבי משכב הזב, ל"ש לדון בזה משום אתי אוירא, ולכאו' מד' מהרי"ל מוכח דדינא דאתי אוירא אינו על הרשות שבאנו לגדור ע"י העומד, אלא הוא על העומד והאויר עצמו, ולכאו' המכוון בזה דכל הא דאין האויר מפסיק, הוא רק כשהוא עומד בפנ"ע, אך כל שיש אויר מבחוץ דהוא מצטרף אליו, הרי דהאויר שבינתים מפסיק, וצ"ע. - עוד יש להעיר בעיקר הדברים, מ"ט לא מצינו שאמרו לגבי סכך דאתי אוירא וכו', ומ"ש מהא דלגבי אהל נקטו התוס' דשייך לומר אתי אוירא, אך באמת בד' הרשב"א לעיל בסוגיין מבו' דגם לענין סוכה אמרינן אתי אוירא, ועי' שפ"א סוכה י"ד ב' בסו"ד שדן גם לגבי סכך פסול וכשר דאם מב' צדדיו הוא רבה על הכשר, אף הכשר נפסל, - שוב נתבוננתי די"ל דע"ז מהני הא דאיכא לבוד, דאף לא סגי בלבוד בפנ"ע להכשיר הסוכה, מ"מ מכח זה לא אמרינן אתי אוירא, ובזה ניחא גם מה שלא מצאנו שדנו באויר משום עומ"ר מב' רוחות, וצ"ל לפ"ז דל"ד לעור העסלא שדנו משום עומ"ר מב' רוחות ומשום אתי אוירא אף דהוי לבוד, דלענין טומאה ל"מ לבוד כלל?]. [↑](#footnote-ref-417)
417. וצ"ע דאם הפרצה יתירה מן העומד, א"כ בלא"ה תיקשי דהיאך ניתרת פרצה זו, הרי ליכא עומ"ר כנגדה שיתירנה, ולהדיא כתב הרשב"א לעיל בסוגיין דהפתח הקטן ניתר בעומ"ר, וצ"ל דבסוף מבוי אמרינן דהקורה מתרת אף לפתח זה, - וכן משמע ממש"כ הרשב"א דבתחילת מבוי כה"ג בעינן שיהא העומ"ר על הפרוץ כדי שלא יהא האויר שמכאן ומכאן מבטלין אותו וכו', וכ"ש אם נתן על צד הא' לבד שאין הקורה מתרת ב' פתחים, והרי דבתחילת מבוי ל"מ גם בלא הא דאתי אוירא משום דאין הקורה מתרת ב' פתחים, ורק בסוף מבוי מועלת הקורה להתיר אף לפתח זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-418)
418. והגרא"פ שם במכתב אות ט"ז כתב לפרש, דכיון דהיכא דאיכא כותל המפסיק בין אויר דעלמא לעומד לא אמרינן אתי אוירא, וזה כמש"נ לעיל בזה, ע"כ גם הכא יש מקום לדון דמדרבנן חשבינן להקורה כמחיצה ברוח רביעית, ולא יבטל האויר שחוץ לרשות את הפס ד', ובזה הוא דאמרינן דבסוף מבוי כבר איכא תורת מחיצה על הקורה, ואין הפס ד' בטל, עיי"ש, והחזו"א במכתב אות י"ז סוד"ה ודברי התו' ואות כ"א ד"ה ההנחה דחה לזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-419)
419. ואמנם בד' המאירי מבו' דהטעם דלא אמרינן בזה אתי אוירא, אי"ז משום דמהני העומ"ר לסתום את הפרצה ותו לא חשיבא כאויר לבטל את העומד, אלא הוא משום דלא אמרינן אתי אוירא אלא בעומד שאנו צריכין לו לבטל את הפרוץ כגון עומד מב' רוחות או עומד כפרוץ, אבל הכא דאין אנו צריכים להפס לבטל את הפרוץ, שאף בזולתו יש כאן עומ"ר, וא"צ לפס ד' אלא כדי שתהא הקורה במקום חשוב, אין אומרים שיהא אויר מבטלו. [↑](#footnote-ref-420)
420. וכתב שם דאף שאמרו דאם יש שם פס ד' מתיר עד י', ובכה"ג הרי הוי פרוץ מרובה, י"ל דה"ק דפס ד' צריך בהחלט, ובפחות מזה אין קורה מתרת, ובאיכא ד"ט והפרצה פחותה מן העומד מותר, ודין זה נוהג עד פרצה י', וכשתגדל הפרצה יגדל העומד באופן שהעומד יהא מרובה. [↑](#footnote-ref-421)
421. וצ"ב עיקר הנידון בזה, דלכאו' אף אי נימא דכל דהוי עומ"ר מב' רוחות הוי אף העומד כפרוץ, מ"מ בכה"ג דהעומד הגדול מרובה על הפרוץ, הרי אדרבה ה"ז מבטל להפרצה, ותו אין בכח הפרצה לבטל להעומדין הקטנים, ומהיכ"ת נדון תחילה על העומדין הקטנים שהפרצה מבטלתן, ומכח זה נצריך שיהא העומד הגדול רבה מן הפרצות ומן העומדים הקטנים, - ובאמת דכ"ה מבו' בד' הר"ן בסוגיין, עיי"ש שכתב בההיא דעור העסלא, דהא דלא נקט אצבעיים ומחצה מכאן ואצבעיים ומחצה באמצע ואצבע מכאן, הוא משום דאי"ז רבותא טפי, דכיון דבהא אשמועינן דפרוץ כעומד הוי עומד, הרי הפרוץ שבינתיים כעומד, וא"א שיבטל לאותו אצבע שמצד אחר ויהא פרוץ מרובה על העומד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-422)
422. ואמנם החזו"א במכתבים סוף אות כ"א כתב ע"ד הרשב"א, דר"ל כותל כ"ה י"ג עומד לצד מערב, ד' פרוץ, ג' עומד, ד' פרוץ, אמה עומד, אמרינן דג' עומד כמאן דליתא, והרי יש כאן פרצה יותר מי', עכ"ד, ומבו' שפירש דמש"כ הרשב"א דיש בין ב' הפרצות יתר מי', לאו היינו דבפרצות עצמם יש יותר מי', אלא במקום שבין ב' הפרצות בצירוף העומד יש יותר מי'. [↑](#footnote-ref-423)
423. ויש להוסיף, די"ל דזה תליא בפלוגתת הראשונים בביאור ההיא דעור העסלא, דבפירש"י כתב דהיינו לענין אהל טפח, וכ"כ עוד מקמאי, אך התורי"ד כתב דהיינו לענין מדרס הזב דבעינן שיהא בו טפח שהוא ראוי למשכב, והביא שכן פירש הריבמ"צ, וכ"כ המאירי בשם י"מ וכתב דכן עיקר, וכ"ה בפי' הר"ש כלים פכ"ב מ"י, והמאירי בסוגיין הביא לדבריו, וכ"כ בביאור הגר"א ובזר זהב לתוספתא כלים פ"ב פ"א ה"ד, וכאשר כ"ה משמעות התוספתא שם, ולדעתם ל"ב לדון את הפרוץ כסתום, דעיקר השיעור דמושב הוא שיהא ראוי לישיבה, ולזה שפיר מצטרף אף האויר, אלמלי הא דהאויר מחלק את העור לב' חלקים?, ?ועי' עוד בחזו"א כלים סימן ל"ג סוסק"א במש"כ בזה, ועי' עוד בדבריו באהלות סימן י' סוסק"א שנקט דלדעת המפרשים דאיירי במושב הזב, ל"מ דין עומ"ר לענין אהל, (והי' מקום לפרש דהיינו רק דאין האויר מצטרף לשיעור טפח, כיון דבמקומו לא חשיב כאהל, אך החזו"א שם נקט דאף אם איכא טפח בב' הצדדים יחד ל"מ, עיי"ש), וכ"כ המאירי בסוגיין די"א דלענין אהל ל"מ אלא בסתום מכל וכל, ועי' גם בביאור הגר"א לתוספתא כלים שהק' ע"ד רש"י דלענין אהל בעינן טפח, וחלל אינו מצטרף לטפח, הובא בסד"ט כלים רד:, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-424)
424. ונתחדש בדבריו, דאף דהעומד רבה על כל אחד מן האוירין, מ"מ אין בכחו לגדור את שניהם, ועמד ע"ז הגאו"י בשלהי סוגיין, ועיי"ש שכתב בדעת הירושלמי דבכה"ג שפיר דמי, וזה לפ"מ שפירש שם דהא דסגי ליתן קורה על א' מן הפתחים, הוא משום דהפתח השני ניתר בעומ"ר, וע"כ ממה שאמרו בירושלמי דאף בג' פתחים סגי ליתן קורה על האמצעי, מבו' דעומד באמצע המרובה על ב' האוירין שבצדדים חשיב כעומ"ר, (ועי' בדבריו בד"ה תו שמיע לן, שפירש כן לד' הירושלמי). [↑](#footnote-ref-425)
425. ועי' עוד בחזו"א סימן ע"ז סק"ב שהוכיח מדינא דעור העסלא דמכח העומ"ר חשיב הפרוץ כעומד להשלים לשיעור, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין עומ"ר בערב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-426)
426. ובזה ניחא הא דבסכך ובעור העסלא מהני עומ"ר אף דהתם ליכא ענין פתח, והיינו משום דכל הא דבעינן הכא דיהא ע"ז תורת פתח, הוא משום דאל"כ הו"ל בכלל פרצה האוסרת, אך בסכך ובעור העסלא ל"ב לזה כלל. [↑](#footnote-ref-427)
427. אך האבנ"ז בסימן תס"ה סק"ב נקט דעיקר תורת מחיצה בעומ"ר הוא מכח הא דהפרצה הויא כפתח, וה"ז משלים להמחיצה, וכתב לפרש בזה למש"כ רי"ו בעומ"ר בסוכה דאין הפרוץ משלים לשיעור סוכה, עיי"ש, ובזכרון שמואל סימן כ"ז סק"א עמד על דבריו, עיי"ש, ועי' עוד באבנ"ז סימן רס"ה סקי"ב במש"כ לפרש להא דבעינן שתהא הפרצה כפתח, - ויש להעיר עוד בזה ממש"כ בפירש"י לקמן כ"ד ב' ד"ה מהני, ז"ל, דהא כל פתח סתימה מעלייתא היא וסתום ועומד הוא, עכ"ל, ומשמע קצת דמכח הא דחשיב כפתח הו"ל כסתום ועומד. [↑](#footnote-ref-428)
428. ואמנם מהא דפרצה בקרן זוית אסורה משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, מבו' דכל היתר פרצה הוא משום דיש עלי' תורת פתח, ושמא החזו"א אזיל לטעמי' שפירש לדין פרצה בקרן זוית בע"א, ונת' לעיל ו' א', - ועי' עוד בתורת חיים לקמן ט"ז ב' שפירש לאיבעיא דגמ' בעומ"ר בערב, דהוא משום דפרצה בערב ל"ה כמו פתח, וכ"כ הגאו"י והקר"א שם, ואמנם לפ"ד הגר"ח י"ל, דבעומ"ר בערב ל"ב שיהא על הפרוץ תורת פתח, והיינו משום די"ל דהתם ליכא כלל פרצה האוסרת, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-429)
429. אך העירו דיש מקום לדחות, דאף אם הא דפרצה יותר מי' אוסרת אי"ז אלא מדרבנן, מ"מ מדרבנן ה"ז מבטל המחיצה לגמרי והו"ל כרה"ר, ועמש"נ לדון בזה ב?, וזהו מה שאמרו לקמן ק"א א' דאחר שנפרצו פרצות בירושלים הו"ל כרה"ר, אך נתחדש לפ"ז דאותם הגזירות שלא גזרו אלא ברה"ר ולא בכרמלית, נוהגות אף ברה"ר דרבנן, דאף דבכרמלית לא גזרו משום דהוי גזירה לגזירה, מ"מ ברה"ר דרבנן גזרו, דלא פלוג רבנן ברה"ר. [↑](#footnote-ref-430)
430. ובד' התוס' לקמן כ"ב א' ד"ה והא א"ר יוחנן מבו' לפ"מ שפירשו בדבריהם הגרע"א והמשכנו"י דפרצה יותר מי"ג אמה ושליש בפסי ביראות אוסרת מדאורייתא, ונתבאר בדף מס' 13, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שמ"ה ס"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-431)
431. אך י"ל דהיינו רק בפרצה יותר מי', אך פרצה יותר מי"ג ושליש דאוסרת אף בפסי ביראות הויא מדאורייתא, - וי"ל עוד, דרק בשבת אין פרצה זו אוסרת מדאורייתא משום דל"ד לדגלי מדבר, אך לענין כלאים היא אוסרת מדאורייתא, וזה כמו שחילק ההשלמה שם לענין פרוץ מרובה. [↑](#footnote-ref-432)
432. ובעיקר דבריו צ"ע, דהרי איירי הכא בעומ"ר, וא"כ אף דעומ"ר אינו מתיר ביותר מי', מ"מ מ"ט לא יועיל העומד להתיר מדין פס ד', ושמא ס"ל כמש"כ תור"פ לעיל ה' ב' בדעת רש"י דפס ד' אמות אינו מתיר בחצר, וצ"ע, - עוד יש להעיר, דלמש"נ דד' הרי"ד קיימי ברוח רביעית, מבו' שפירש הרי"ד למשנתינו דקאי גם על רוח רביעית, והא דתנן ובלבד שלא יהיו פרצות יתירות על הבנין, הוא משום דאיירי בדליכא פס ד', ובכה"ג בעינן עומ"ר, ולפ"ז מתפרש מש"כ הרי"ד לעיל ה' ב' דממשנתינו נלמד דעומ"ר מתיר בחצר, אף אי נימא דנידון הסוגיא שם הוא רק על רוח רביעית. [↑](#footnote-ref-433)
433. ובפירש"י בסוכה שם כתב דבזה חלוק דין דופן סוכה מדופן שבת, דבסוכה מהני אף אם בכל ההיקף הוי פרוץ מרובה, ובפשוטו הוי חילוק ביסוד הדין בין סוכה לשבת, - אך האבנ"ז סימן רפ"ז סק"י כתב דהוא משום דבסוכה ל"ב אלא ב' מחיצות ושלישית טפח, ומשא"כ בשבת דבעינן ד' מחיצות להתיר מדרבנן בעינן שיהא עומ"ר בכל ההיקף, עיי"ש, ולפי דבריו נמצא, דכל הא דבשבת בעינן עומ"ר בכל ההיקף אי"ז אלא מדרבנן.

     ועי' עוד בביאוה"ל סימן תר"ל ס"ה שנסתפק בד' רש"י אם בשבת בעינן שיהא עומ"ר בד' רוחות, או סגי במה דאיכא עומ"ר בג' רוחות, וצ"ע היאך זה מתישב עם ל' רש"י דבסוכה מהני אף כשפרוץ מרובה בצירוף "ב' הרוחות הפרוצות", והרי דבשבת אף בכה"ג ל"מ. [↑](#footnote-ref-434)
434. וכ"כ המ"ב בסימן שס"ב סקמ"ה ובשעה"צ שם סקכ"ט דמוכח בכ"מ בגמ' דאפי' אם ב' מחיצות שלימות ובמחיצה השלישית הי' הפרוץ מרובה נחשב אותה המחיצה כמאן דליתי', - והעירו דכן נראה בד' רש"י בסוכה שם, דמשמעות דבריו דאף בסוכה ל"מ אם באותה הרוח הוי פרוץ מרובה, וכל הא דפרוץ מרובה כשר בסוכה הוא רק כשבב' הדפנות הוי העומ"ר ואלא דבצירוף שאר הרוחות הוי פרוץ מרובה, ולפ"ז כ"ש דלגבי שבת ל"מ בכה"ג. [↑](#footnote-ref-435)
435. ויש לסייע לזה, דהרי ודאי דרשות שיש לה ב' מחיצות לארכה ל"ה רה"י דאורייתא לרבנן דג' מחיצות דאורייתא, אף דב' מחיצות אלו הוו עומ"ר על כל ההיקף, והיינו משום דודאי בעינן שיהא מחיצה בג' רוחות, וע"כ מסתבר דבעינן דבכל רוח ורוח תהא המחיצה עומ"ר. [↑](#footnote-ref-436)
436. וי"ל עוד דמכוון דבריו הוא כמשמעות דברי הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ב א' דבדינא דפסי ביראות נתחדש דרואין את המחיצות כאילו מאריכות וסותמות, וכ"ה משמעות ל' רש"י בסוכה ז' ב' (ד"ה פסי) שכתב דרואין כאלו יש מחיצה מזל"ז, וע"כ לי"ב לדינא דלא תפרוץ רובא, כיון דחשבינן להעומד כמחיצה על כל הרוח. [↑](#footnote-ref-437)
437. והנה בעיקר דברי הראב"ד יש מקום לפרש, דהא דמדאורייתא סגי בפרוץ מרובה, הוא משום דפרצה עד י' אמות חשיבא כפתח, וע"כ חשבינן דכל המקום גדור, וזה מתישב היטב עם משמעות דברי הראב"ד בפי' התו"כ דהא דפרצה יותר מי' אסורה הוא מדאורייתא, ולפ"ז הי' נראה דכ"ז הוא בשתי, אך בערב ודאי דבעינן עומ"ר, ובלא"ה י"ל כן דבערב דבעינן מחיצה י', ודאי בעינן עומ"ר, ומה"ט גם בסוכה בעינן מדאורייתא שיהא הסיכוך מרובה, - אך יש להעיר לפ"ז במה שעמד הראב"ד על לישנא דהכי אגמרי' רחמנא למשה, דהרי י"ל דמכוון הגמ' דבעלמא בעינן שיהא העומ"ר, ומכח זה אף הכא הצריכו חכמים שיהא העומ"ר, וכמש"כ כן ההשלמה לעיל ה' ב'. [↑](#footnote-ref-438)
438. וי"ל עוד דבעינן אמה עומד, וכדחזינן לענין פסי ביראות דסגי בזה, - אך באמת גם בדין פסי ביראות כתב בתור"פ סוכה ד' ב' דמדאורייתא סגי בד"ט, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ג, ובד' התוס' בסוכה שם משמע בפשוטו דמדאורייתא סגי בטפח, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-439)
439. והעירו בזה, דהרי דעת ר' יעקב בסוכה ד' ב' דאף בסוכה מהני דיומדין טפח, ולמש"כ ההשלמה דמדינא דפסי ביראות נלמד דפרוץ מרובה מהני מדאורייתא, הרי דיש ללמוד מהתם דאף בסוכה מהני פרוץ מרובה מדאורייתא, - אך באמת נראה דמש"כ ההשלמה דבסוכה ל"מ פרוץ מרובה מדאורייתא, היינו בהסיכוך, אך בהדפנות שפיר מהני פרוץ מרובה, וכמו שאמרו בסוכה ז' א' דיתירה שבת על סוכה שהשבת אינה ניתרת אלא בעומ"ר על הפרוץ משא"כ בסוכה, ובד' ההשלמה שם מבו' דקאי על כל הדפנות דפרוץ מרובה כשר בהן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-440)
440. והגאו"י לעיל י' ב' בסופו, שכתב דאף למ"ד דעומ"ר מב' רוחות מהני, מ"מ פרוץ כעומד מב' רוחות ל"מ, וזה מתפרש ע"פ דבריו דדין עומ"ר ודין פרוץ כעומד ב' דינים הם, אך לכאו' צירוף ב' עומדים ניחא טפי לגבי דינא דלא תפרוץ רובא מלגבי דינא דגדור רובא, וצ"ע, ובד' החזו"א בסימן ס"ח סק"ג בתו"ד מבו' דאף פרוץ כעומד מב' רוחות מהני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-441)
441. גם צ"ע ממש"כ הר"ן לעיל י' ב' למ"ד דפרוץ כעומד מותר העומד חשוב מן האויר ולמ"ד דפרוץ כעומד אסור האויר חשוב מן העומד, וזהו דס"ד התם דתלי בפלוגתא זו דין אתי אוירא כשהאויר שוה לעומד, - גם צ"ע ממש"כ הר"ן לעיל שם בדין עור העסלא, עיי"ש בסו"ד שכתב דבפרוץ כעומד "הוי הפרוץ שבינתים כעומד", - ועי' עוד באבנ"ז יו"ד סו"ס י' כתב, דמעיקר הא דמהני פרוץ כעומד בעור העסלא, מבו' דמהני הא דהעומד כפרוץ לחשוב גם את הפרוץ כסתום, וע"כ מצטרף החלל לטפח, ועמש"כ בזה באפיקי ים ח"ג סימן י"ט ובאבהא"ז פ"ה מסוכה הט"ז. [↑](#footnote-ref-442)
442. וצ"ע דלהדיא אמרו בשבת צ"ז א' דהא דלא אמרינן לבוד בג', אי"ז משום בקיעת גדיים, דתינח למטה למעלה מאי איכא למימר, אלא הלכתא גמירי לה, עוד צ"ע, שהרי אף לדעת רשב"ג דאמרינן לבוד עד ד', מ"מ במקום דאיכא בקיעת גדיים לא אמרינן לבוד, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, והרי דעיקר הפלוגתא דרבנן ורשב"ג הוא במקום דליכא בקיעת גדיים, - וצ"ל דאמנם לרשב"ג לא אמרינן לבוד רק היכא דאיכא בפועל בקיעת גדיים, וע"כ למעלה אמרינן לבוד, כיון דליכא בקיעת גדיים, אך לרבנן לא אמרינן לבוד במקום הראוי לבקיעת גדיים, וכמש"כ הריטב"א בתו"ד דהוא מקום חשוב וראוי לבקיעת גדי, וזה גופא נתחדש בההלכתא דלא אמרינן לבוד בג', דבמקום חשוב הראוי לבקיעת גדי לא אמרינן לבוד. [↑](#footnote-ref-443)
443. ואמנם צ"ב דמה בעינן לבקיעת הגדיים דתבטל להמחיצה, הרי כיון דבג' לא אמרינן לבוד, ממילא הו"ל פרוץ מרובה ואף כנגד העומד אסור, והנה למ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, י"ל דנפ"מ בזה בגונא דיש ב' עומדים פחות מג' וביניהם פרוץ ג', דבכה"ג שפיר איכא עומ"ר, וכל הא דל"מ הוא משום דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה, אך הנה הרשב"א גופי' לקמן ט"ז ב' ובעבוה"ק שער ב' פ"ב הל"ה כתב דקי"ל דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, - וי"ל למש"כ הר"ן לקמן בע"ב דאף דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד מ"מ אין העומד מתבטל, ולפ"ז הרי דאלמלי הא דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה, הי' מותר לזרוע כנגד העומד, דאף דגם היכא דיש בעומד ג' והפרוץ מרובה אסור לזרוע אף כנגד העומד, מ"מ בעומ"ר מב' רוחות דאין העומד בטל, מותר לזרוע כנגד העומד, וזהו שנתחדש דעומד פחות מג' מתבטל ע"י בקיעת גדיים, וע"כ אסור לזרוע אף כנגד העומד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-444)
444. וצ"ב דמה נפ"מ בהא דעומד פחות מג' אינו מתיר את הפרוץ כלל, הרי כיון דבג' לא אמרינן לבוד, ממילא הו"ל פרוץ מרובה ובכה"ג דהפרוץ מרובה אף בעומד ג' אסור כנגד העומד, וצ"ל ע"ד מש"נ בהערה הקודמת בד' הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-445)
445. והקר"א לקמן י"ז ב' עמד ע"ז, דמה שייך בזה דינא דאתי אוירא, הרי הו"ל כאויר שחוץ לרשות דלא אמרינן בזה אתי אוירא, ויש להוסיף, דגם אי נימא דהא דכנגד העומד אסור, אי"ז מכח דינא דאתי אוירא, אלא הוא מדין דפרוץ מרובה דהפרוץ מבטל את העומד, אכתי צ"ע, דלכאו' בכלאים מצינו לדון על העומד בפנ"ע, ומ"ט יבטלנו הפרוץ שבצידו, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-446)
446. ואמנם בד' תור"פ מבו' דאי"ז מדינא דאתי אוירא, אלא משום דהפרוץ המרובה מבטל את העומד, וכן משמע בל' רש"י בד"ה אף כנגד, אך בל' רש"י בד"ה צריך משמע דהוא מדינא דאתי אוירא.

     ובד' הרשב"א והריטב"א בזה צ"ע, דמחד גיסא ממש"כ לדמות להכא דה"נ לענין פסי ביראות לא יועיל פשוטין אלא כשיש בהן ד' דבלא"ה אמרינן אתי אוירא, נראה דהא דהכא אסרינן כשאין בעומד ד' הוא משום אתי אוירא, וביותר נראה כן בד' הריטב"א שם, עיי"ש, ומאידך בד' הרשב"א שם מבו' דלא בכל גוונא איכא למימר אתי אוירא, רק כשהפס באמצע, ולפ"ז בע"כ דהא דאסרינן הכא כשאין בעומד ד' אי"ז משום אתי אוירא, אלא משום דהפרוץ מבטל את העומד, ואך שדנו לדמות, דכ"ה דחזינן דעומד פחות מד' בטל ע"י הפרוץ ועומד ד' אינו בטל, ה"נ לגבי דינא דאתי אוירא יש לחלק בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-447)
447. ושמא יש מקום לומר, דאף דאם לא הי' אלא את עומד זה, שפיר הוה מהני, ול"ה שייך לאסור משום פרצה יותר מי' ומשום בקיעת גדיים, מ"מ כיון דאיכא עומד גם בהמשך הרוח, חזינן לה כמחיצה אחת שיש פרצה בינתים, וכה"ג גרע טפי, ועד"ז מצינו בד' בעה"מ לקמן כ"ב א' דאף לר' יהודה דלא אמרינן אתרו"מ היכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, מ"מ במקום המפולש שתי וערב, אמרינן אתרו"מ והמחיצות בטלות אף כנגד עומד, אף דאיכא התם ב' מחיצות גמורות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-448)
448. ולא מיבעיא בגונא שמצינו לאסור מכח האלכסון של הגפנים שכנגד הפרוץ, דבזה ודאי י"ל דכל הא דבעומד מעליא מותר לזרוע כנגד העומד, ולא אסרינן מכח האלכסון, הוא משום דיש על העומד תורת מחיצה במקומה כלפי כל הכרם, ועי' בזה בחזו"א כלאים סימן ו' סק"ז, דהא דלא אסרינן משום האלכסון, הוא משום דכח המחיצה להפסיק ואינו מתיחס להאלכסון, אלא אף בגונא דהאלכסון הוא יותר מהשיעור, י"ל דבאמת כל דליכא מחיצה כנגד כל הכרם, הויא השדה חד עם הכרם, וע"כ אף אם באמצע איכא מעט מחיצה ל"מ זה מידי, דאכתי השדה מצורפת עם הכרם, ואף אם זורע כנגד העומד נמי חשיב שזורע כלאים בכרם, וזה מתפרש למש"כ התוס' לקמן צ"ב ב' דעיקר איסור דכלאי הכרם תליא במה שיש על מקום זה שם כרם, ולא תלי בהתערובת דגפנים וזרעים, עיי"ש, ובעינן שיהא בכח העומד להבדיל במקומו כלפי כל הרוח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-449)
449. והרשב"א בשלהי סוגיין כתב דבדין זה חלוק דין שבת מדין סוכה, וכתב דהוא משום דבשבת אמרינן אתי אוירא וכו', ולכאו' מבו' בדבריו דכל הא דבשבת לא שרינן בפרוץ מרובה כנגד העומד, הוא משום דינא דאתי אוירא, וזה צע"ג, דא"כ יועיל פרוץ מרובה בגונא דהעומד סמוך למחיצה השני', דלא אמרינן בזה אתי אוירא, - ואמנם י"ל דמכוון דבריו הוא לפמש"כ לקמן י"ט ב' דהא דבעומד ד' מותר כנגד העומד, הוא משום דבעומד ד' לא אמרינן אתי אוירא, וע"ז כתב הרשב"א דשאני בזה מחיצות שבת ואמרינן אתי אוירא אף בעומד ד', אך בל' תלמיד הרשב"א לא משמע כן, עיי"ש, והטעם לומר דיועיל גם לענין שבת כנגד העומד, אף דלכאו' אינו גדור כלל מן הצדדים, הוא כמש"נ לעיל דגם לגבי כלאים הא דכנגד העומד מותר, הוא משום דכלפי כנגד העומד מהני המחיצה להבדילו מכל הרוח, עיי"ש, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-450)
450. ומה שהביא מהא דס"ל לרבא לקמן כ"ה א' בדין מיעוט בקרפף דכל דל"ה מקום ד' לא חשיב, עמדו ע"ז גם התוס' הרא"ש והריטב"א לקמן שם, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-451)
451. ועיי"ש שכתב דלפ"ז הי' מקום לפרש דהא דבעומד ג' אף כנגד העומד אסור, ובעומד ד' כנגד העומד מותר, הוא משום דבעומד ג' דאינו מתיר בפנ"ע אלא ע"י צירופו לשאר העומדים, כל שהפרוץ מרובה בטל צירופם ואינו מתיר, ובעומד ד' דהוא מתיר בפנ"ע, לא איכפת לן כלל דהפרוץ מרובה, והק' דלפ"ז מאי פריך דלרבנן ג' וד' חד הוא, הרי לא מצינו כלל דבעומד חשוב לא איכפת לן דהפרוץ מרובה, וכל הא דבעומד ד' לא איכפת לן דהפרוץ מרובה הוא משום דהוא מתיר בפנ"ע וא"צ לצירוף שאר העומדים, - עוד עמד שם במש"כ הרשב"א והריטב"א להוכיח דבעומד ד' לא אמרינן אתי אוירא מדאורייתא, ולהנ"ל הרי בעומד ד' מצינו לדון עליו בפנ"ע ול"ש כלל דינא דאתי אוירא, - ועיי"ש מש"כ עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-452)
452. והחזו"א בסימן ע"ז סק"א הוכיח דמה שאמרו דל"מ משום בקיעת גדיים היינו רק דבכה"ג לא אמרינן לבוד, שהרי פי תקרה חשיב מחיצה אף שהגדיים בוקעין, - אך באמת כבר עמד בזה הרשב"א בשבת צ"ט ב' דהיאך מהני פי תקרה אף דהו"ל מחיצה שהגדיים בוקעין בה, ועמש"כ בזה הריטב"א לעיל י"ד ב' ולקמן י"ז ב'. [↑](#footnote-ref-453)
453. ובל' האו"ז שם נראה, דה"ט דתלוי בחיות היינו, דאף דבעלמא חשיב מחצה כרוב, מ"מ לא סגי בכך למידי דתלי בחיות ובעינן רוב גמור, ולפ"ז י"ל דזהו דמייתינן התם מתנור, דאם לענין שחיטה דתלי בחיות סגי במע"מ, כ"ש לענין תנור, ולפ"ז נמצא, דאף לפ"מ דקי"ל דמע"מ אינו כרוב, מ"מ לענין טומאה שפיר סגי במחצה, (דדמי למחיצות דסגי במחצה), וכל הא דהתם לא סגי במחצה הוא מכח הא דתרי רובי בחד מנא ליכא. [↑](#footnote-ref-454)
454. וצ"ע דמ"ט חשבינן דהתם העומד אוסר, הרי לענין שחיטה לכאו' מה שנשחט רוב מתיר, ולא איכפת לן במה שנשתייר רוב, ושמא ס"ל דגם לענין שחיטה, חשיבות השחיטה הוא במה דעי"ז אין הסימן קיים, וע"כ חשבינן להמחצה דנשתייר כרוב, גם צ"ב לפ"ז בהא דמדמינן לה לתנור, גם צ"ע מהא דמדמינן לעיל בסוגיין דין סכך פסול מחצה להפלוגתא דהכא, אף דהסכך הפסול הוי עומד. [↑](#footnote-ref-455)
455. ועיי"ש בסו"ד שעמד בזה ממשמעות ל' הטוש"ע בסימן שס"ב ס"ט דאף עומ"ר בערב ל"מ אלא משום דהוי פתח, - ועי' עוד בחזו"א סימן קי"ב סוסק"ו שכתב בפשיטות דבערב אין אוסר פרצת י' אמות, וכ"ה מבו' להדיא בפסקי רי"ד בסוגיין, עיי"ש שכתב דלמ"ד דל"מ צוה"פ ביותר מי', י"ל דזהו דבעינן לחבלים ול"מ משום צוה"פ, וכגון דיש בין קונדס לקונדס יותר מי', והשפ"א בסוגיין נסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-456)
456. ויש להוסיף דבל' רש"י בד"ה שהגדיים משמע להדיא דכל האיבעיא בעומ"ר בערב, הוא רק כשאין בהעומד י' טפחים, אך כל שיש בהעומד י"ט, ודאי דה"ז מועיל אף מכח דינא דעומ"ר, עיי"ש, ומזה נראה דהגריעותא בעומ"ר בערב הוא משום דליכא בהעומד בפנ"ע שיעור מחיצה. [↑](#footnote-ref-457)
457. ובדבריו שם משמע דהא דמיבע"ל אם מהני עומ"ר בערב, הוא משום דגובה י' טפחים בערב הוא במקום גדירת הרוב של שתי, וכ"ה דא"א למעט מגדירת רוב בשתי, ה"נ א"א למעט מי' טפחים גובה בערב, ומ"מ מיבע"ל דשמא מהני העומ"ר לחשוב דאיכא מחיצה י' טפחים, שהרי מהני עומ"ר אף במקום דבעינן שיעור, וכדחזינן מהא דמהני עומ"ר בעור העסלא, עכ"ד, אך צ"ע דאחר דמצינו דמהני עומ"ר בעור העסלא אף דבעינן שיעור, ה"נ בדין דיועיל עומ"ר בערב אף דבעינן שיעור, ושמא אין כונתו דבזה גופא הוי האיבעיא, אלא דבהא פשיטא לן דמהני עומ"ר אף דאיכא שיעור, אלא דמיבע"ל מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-458)
458. ולמש"נ לעיל בדף מס' 7 מד' הרשב"א דהא דבעומ"ר בשתי אין בקיעת הגדיים מבטלת המחיצה, הוא משום דאיכא עומד חשוב, ניחא, דע"כ בעומ"ר בערב דליכא עומד חשוב, שהרי העומד בפנ"ע אין עליו תורת מחיצה כלל, בקיעת גדיים מבטלת למחיצה, - ועיקר הקו' היא למש"נ שם מד' רש"י והריטב"א דכל הגריעותא דבקיעת גדיים הוא במקום שבאנו להתיר מדין לבוד, דא"א לחשוב המקום כסתום, משום דגדיים בוקעין בו, וע"כ הוא דמהני עומ"ר בשתי אף דהגדיים בוקעין בו, ולפ"ז צ"ב דמ"ש עומ"ר בערב דל"מ היכא דגדיים בוקעין בו. [↑](#footnote-ref-459)
459. ובזה מתפרש משמעות ד' התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין דכל דאיכא שיעור מחיצה י' טפחים, ס"ד דלא איכפת לן בבקיעת גדיים, ונת' להלן בהערה, אך בד' רש"י (בד"ה שהגדיים) משמע דס"ל דאין לחלק בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-460)
460. גיר' הגמ' שלפנינו ש"מ עומ"ר על הפרוץ מב' רוחות הוי עומד, אך בד' התוס' וש"ר נראה דלא גרסי לה, וכמש"כ המחה"ש בסימן שס"ב סקט"ז. [↑](#footnote-ref-461)
461. אך בד' תוס' הרא"ש משמע, דאף שפירש דמכוון הגמ' הכא הוא דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, לא קי"ל הכי, אלא יש אמורא שסובר כן. [↑](#footnote-ref-462)
462. ובד' הגאו"י מבו' שפירש בזה, דמה שאמרו בגמ' לישנא דעומ"ר מב' רוחות, הוא משום דכל הא דאמרינן אתי אוירא בכה"ג אף דאיכא עומ"ר, הוא משום דהוי זה עומ"ר מב' רוחות, וזה לפי דבריו דכל דאיכא עומ"ר מרוח אחת, לא אמרינן אתי אוירא, ונת' לעיל, - אך לכאו' י"ל דמכוון הגמ' הוא לפרש, דאף דאם עומד זה בפנ"ע מרובה על האויר, ל"מ האויר לבטלו, דאדרבה העומד מבטל את האויר, וכמו שפירש הריטב"א לעיל בסוגיין, מ"מ בעומ"ר בב' רוחות אי"ז כן, ולא אמרינן דכיון דעומד זה מצטרף לבטל את האויר, אין בכח האויר לבטלו. [↑](#footnote-ref-463)
463. ולכאו' נפ"מ רבתא לדינא בזה, אף לפ"מ דמסיק הרשב"א דאמרינן לבוד להחמיר, הוא בכותל נ"ה טפחים והיו בו כ' טפחים עומד י"ב פרוץ י"א עומד י"ב פרוץ, דבכה"ג אמרי' אתי אוירא ובטל העומד י"א והוי כל ההיקף פרוץ מרובה, ואם יסתור מן העומד י"א ג' טפחים באמצעיתו וישאר ד' עומד מכל צד, לכאו' לפ"ד הרשב"א לא נימא בזה אתי אוירא ותהא רוח זו ניתרת, והיינו משום דהאויר שבין ב' עומדין אלו מועט מן העומדין, ובכה"ג לא אמרינן אתי אוירא, ואף דמצינו לדון דב' האוירים די"ב טפחים יבטלו לב' העומדים דד' טפחים והאויר שביניהם יחד, לא אמרינן הכי, וצ"ע, - ואמנם קשיא ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל י' ב', דלפ"ז איכא תקנה בכותל רחב ט"ו אמה, לעשות באמצע ב' עומדים ד' טפחים הרחוקים זמ"ז ג"ט, דבכה"ג לא אמרינן אתי אוירא, ולמש"כ הרשב"א מתחילה דלא אמרינן לבוד להחמיר, מהני אף לנעוץ ב' קנים כ"ש שאין ביניהם ג"ט, - ולמש"כ הגרע"א דהא דל"מ נעיצת קנה באמצע הפתח, ל"ב להא דאתי אוירא, דבלא"ה ל"מ דאכתי חשיב דאיכא פרצה יותר מי', ניחא, אך הרשב"א גופי' לעיל כתב דהא דל"מ נעיצת קנה הוא משום אתי אוירא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-464)
464. ולכאו' הטעם בזה הוא משום דבכה"ג שאותו משהו מחובר בגוף המחצלת, יש לנו לדון על כל העומד שבמחצלת יחד, וכיון דהוא מרובה על האויר, אין בכח אויר זה לבטל את העומד משהו שלמעלה. [↑](#footnote-ref-465)
465. עוד צ"ע דמ"ט פירש"י דאיירי במחצלת י"ט, ולא פירשה בגונא שיש במחצלת ו' טפחים והוא עומ"ר, - ואין לומר דהוא משום דבכה"ג פשיטא לן דל"מ כיון דגדיים בוקעין בו, ולא מיבע"ל אלא כשיש במחצלת עצמה כשיעור מחיצה, דבפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה שהגדיים נראה להדיא דס"ל דאין לחלק בזה, - ושמא י"ל דס"ל לרש"י, דהא דמוקי רב אשי להאיבעיא במחיצה תלוי', הוא משום דס"ל דעומ"ר בערב ודאי דל"מ, וזה להיפך ממש"כ הרשב"א וש"ר בשם הראב"ד דרב אשי ס"ל דעומ"ר בערב ודאי מהני, וע"כ פירש"י דאיירי בגונא דאיכא במחיצה עצמה י"ט, וס"ל דבכה"ג לא תליא בהאיבעיא דעומ"ר בערב, וכאשר כ"ה משמעות ל' רש"י בד"ה שהגדיים, דכל האיבעיא היא כשאין במחיצה עצמה י"ט, וצ"ע [↑](#footnote-ref-466)
466. ומבו' בד' הרא"ש דלפי דבריו ניחא קו' זו, והיינו דאף דלעיל פשיטא לן דל"מ היכא דהגדיים בוקעין, היינו רק בדליכא שיעור מחיצה בעומד בפנ"ע, ובאנו להתיר מדינא דעומ"ר, אך כל דאיכא שיעור מחיצה בעומד בפנ"ע ובאנו להתיר מדינא דגוד אחית, י"ל דמהני אף אם הגדיים בוקעין בו. [↑](#footnote-ref-467)
467. ונקטו התוס' בפשיטות דמהני לחי ביותר מכ', אך משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש פירקין ובפי"ז משבת הי"ד דל"מ לחי ביותר מכ', ובחי' המהר"ל כתב דמקור לדבריו הוא מקו' התוס', וכ"כ הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו, ועמש"נ בזה בריש פירקין. [↑](#footnote-ref-468)
468. ובחי' המהר"ל בסוגיין עמד בזה, דאי"ז מתישב בהא דתניא דמבוי שהוא למעלה מכ' אמה ימעט, ואם יש לו צוה"פ א"צ למעט, שהרי הך ברייתא קיימא במבוי שאינו מפולש ואינו יותר מי' הניתר בקורה, ובזה תנן דאם יש לו צוה"פ א"צ למעט, ובזה תיקשי דאף אם ל"ה מהני הצוה"פ ביותר מכ', תיפו"ל משום לחי, - והבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו כתב, דמש"כ התוס' דבהכי מיתוקמא הך ברייתא דמייתי, קאי על תי' בתרא דאתיא כר' יוסי, - אך התוס' הרא"ש כתב דגם יש להעמיד את הברייתא במפולש או ביותר מי', וצ"ל דהא דתנן דאם יש לו צוה"פ א"צ למעט, לא קאי על גוונא דרישא דהוא מבוי הניתר בקורה, אלא קאי על מבוי הטעון צוה"פ, וכ"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ח בד"ה לא הועיל והבית אפרים באו"ח סימן כ"ה ד"ה ומ"ש בתוספת שבת דלתי' התוס' ל"ה סיפא דברייתא דומיא דרישא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-469)
469. ויש להוסיף, דגם אי נימא דאף בצוה"פ בעינן שיסמכו עליו מאתמול, אכתי נפ"מ בזה, לפ"מ שצידד הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ה דלדינא דסמכו עליו בעינן שיסמכו עליו בתורת לחי ול"מ שסמכו עליו בתורת מחיצה, ולפ"ז לכאו' ה"נ כשעשה צוה"פ למעלה מכ' וסמך עליו בתורת צוה"פ, הרי דאם צוה"פ ל"מ למעלה מכ', אף ל"מ בתורת לחי, שהרי לא סמך עליו בתורת לחי.

     אך הנה בתו"ש סימן שס"ג סקכ"א נסתפק כשסמכו עליו בתורת צוה"פ ונפל הצוה"פ ונשתייר לחי, אם ל"מ משום דלא סמכו עליו בתורת לחי, ואזיל לטעמי' שם סק"כ דפשיטא לי' דבעינן שיסמכו עליו בתורת לחי, או דכיון דלצוה"פ בעינן לחי, חשיב כסמכו עליו, וכתב להוכיח לזה מד' התוס' הכא, - ולמש"נ נראה דכונתו דאם לא חשיב כסמכו עליו, א"כ נפ"מ בהא דצוה"פ כשרה למעלה מכ', כשסמכו עליו בתורת צוה"פ ולא סמכו עליו בתורת לחי, אך הבית אפרים באו"ח סו"ס כ"ה לא פירש כן בדבריו, ועיי"ש שתמה על דבריו. [↑](#footnote-ref-470)
470. והבית אפרים שם דן להוכיח מזה דאף צוה"פ ל"מ כשלא סמכו עליו מאתמול, ועי' גם בפמ"ג בסימן שס"ג באש"א סק"ט שנסתפק בזה, והובא בביאוה"ל שם סי"א, ובמ"ב שם ס"ק קי"ג נראה שנקט דל"מ צוה"פ אלא כשסמכו עליו מאתמול, וכ"נ בל' הט"ז שם סוסקי"ט, - אך מסקנת הבית אפרים שם דבצוה"פ א"צ שיסמכו עליו, וכ"ה למש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ה והבית מאיר בסימן שס"ג סי"א דאף בפסי חצר ל"ב שיסמכו עליהן מאתמול משום דהוי מחיצה גמורה, דלפ"ז כ"ש דבצוה"פ א"צ שיסמכו עליו מאתמול, וכ"כ החזו"א בסימן ע' סקכ"ה ובסימן ע"ז סק"א. [↑](#footnote-ref-471)
471. ואף למש"כ המקו"ח בתיקון עירובין דלחי המושך ד' אמות ל"מ לצוה"פ, והסכים לדבריו הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ה, היינו רק בדהוי פתחי שימאי, עיי"ש, - אך י"ל דלישנא דצורת הפתח, משמע דאי"ז פתח גמור, אלא "צורת הפתח", והא דמהני בנמשך ד' אמות, אי"ז משום "צורת הפתח" אלא משום דהוי פתח, כמבו' בד' המקו"ח שם, ויתבאר בעזה"י להלן במקומו. [↑](#footnote-ref-472)
472. והיינו דהא דתני דלמעלה מכ' א"צ למעט, איירי בגונא דכשאינו למעלה מכ' פשיטא לן דמהני, וקמ"ל דאף למעלה מכ' מהני, ואם איירי בהך גוונא, הרי דלהצד דל"מ למעלה מכ', גם ל"ה מהני למטה מכ', ואי"ז מתישב בל' הברייתא דאתא לאשמועינן להא דמהני הצוה"פ למעלה מכ'. [↑](#footnote-ref-473)
473. וצ"ל לפ"ז דדינא דר' יוסי דבעי לחי רחב ג"ט אינו משום היכר, אלא הוא דין בפנ"ע, וע"כ הוא נוהג אף בפסי חצר כמו שאמרו לעיל י' א', וע"כ אף אם בצוה"פ בעינן היכר, מ"מ ל"ב שיהיו הקנים רחבים ג"ט. [↑](#footnote-ref-474)
474. והגר"ז בתשו' שבסוה"ס סימן ג' כתב, דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט, הוא משום דלחי אינו נידון משום מחיצה אלא בצירוף מחיצות שבצדדים, וע"כ בעינן שיהא סמוך למחיצה שיצטרף עמה, אך צוה"פ דא"צ לצירוף מחיצות כלל, ל"ב שיהא סמוך לכותל, - והגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס י"ח כתב דהא דל"מ לחי המפולג מן הכותל ג"ט, הוא משום דבלחי בעינן קצת היכר, אך בצוה"פ דהוי מחיצה גמורה ול"ב היכר כלל, מהני אף כשהוא מופלג מן הכותל, - ועי' בחזו"א סימן ע' סקי"ד מש"כ עוד לפרש בטעם הא דצוה"פ מהני אף במופלג מן הכותל ול"ד ללחי. [↑](#footnote-ref-475)
475. אך למש"כ הגאו"י והבית אפרים דל"מ צוה"פ המופלג מן הכותל משום דצוה"פ אינו נדון כעומד להתיר את הפרצה שבצידו בעומ"ר, הרי דאף אם הוא מופלג מן הכותל מצד א' ל"מ, וכאשר כ"ה מפורש בד' המאירי בשם הראב"ד, - ועי' במ"ב בסימן שס"ג סקכ"ג ובשעה"צ שם סקט"ז דמבו' דלא פסיקא לי' להכשיר בכה"ג. [↑](#footnote-ref-476)
476. ולכאו' מבו' כן ממה שאמרו לקמן דרב אמר דאתניי' צריך למעט, ולכאו' ה"נ הוא בהא דתניא בברייתא דא"צ למעט, דצ"ל צריך למעט, והרי הך ברייתא קיימא גם על גבוה מכ' וגם על רחב מי', ומשמע דלרב גם בגבוה מכ' צריך למעט. [↑](#footnote-ref-477)
477. וכן נראה ממש"כ הראשונים לדון דמספק אזלינן לקולא דמחיצה רביעית דרבנן, ומשמע דכל האיבעיא היא בדין מחיצה רביעית, אך בפרצה י' בשאר מחיצות ודאי ל"מ אמלתרא, דאם האיבעיא היא גם בשאר מחיצות, נמצא דעיקר האיבעיא היא בדאורייתא, ועוד, דאף אי נימא דמ"מ כלפי מחיצה רביעית דרבנן אזלינן לקולא, אכתי לגבי שאר המחיצות אזלינן לחומרא בזה, והראשונים לא פירשו לזה, ובע"כ דעיקר האיבעיא היא במחיצה רביעית. [↑](#footnote-ref-478)
478. והמאירי בסוגיין כתב בשמו דהא דמכשרינן בלחי הבולט ד' אמות במבוי ח' משום דספק דבריהם להקל, היינו משום דהוי ספק ספיקא דאם עומ"ר הוכשר משום עומד ואם פרוץ מרובה הוכשר משום לחי, ועי' בזה בד' המאירי לעיל ה' ב' בשם הרשב"א ובעבוה"ק ש"א פ"ט (הנ"ד) במש"כ הרשב"א לדון אם מכשרינן התם בחד ספיקא, עיי"ש, וצ"ע, - אך הגאו"י כתב דשאני הכא דפרצה יותר מי' דאורייתא וע"כ דאף דהכשר מבוי מדבריהם, מ"מ כיון דעיקר מחיצות דאורייתא ופרצה יותר מי' דאורייתא אזלינן לחומרא, ומשא"כ התם דכל הגריעותא בלחי יותר מד' אמות הוא מדרבנן, ולכאו' מבו' בדבריו דהאיבעיא אם מהני אמלתרא ברחב יותר מי', הוא אף כלפי פרצה יותר מי' בשאר המחיצות, ויש לדחות, - ויש לסייע לדבריו ממש"כ הרשב"א לעיל ג' א' דלענין פירוש דאמלתרא, כיון דדרבנן היא קי"ל כדברי המיקל דפסקי דארזא, ולא אמרינן דכיון דעיקרו דאורייתא אזלינן לחומרא, אך יש להעיר בזה מד' הרשב"א לקמן י"ב א' בדין חצר שאין בפתחו ד"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-479)
479. אך יש לדחות, דהא דלא עשו בהיכל פתח יותר מי', הוא משום דגם התם הוה בעינן להבדיל את ההיכל מהמקום שחוצה לו, וכמבו' בחי' הר"ן שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-480)
480. וצ"ל דאף דלא קי"ל כרב דל"מ צוה"פ ביותר מי', היינו רק ברוח רביעית, אך בשאר רוחות ל"מ, וכמו שנסתפק בזה הריטב"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-481)
481. ואמנם יש לדון בזה, דקני הצוה"פ שבאמצע יועילו לחלק את הפרצה לב' והו"ל כב' פרצות שאינם יותר מי', והחזו"א שם הרגיש בזה וכתב דע"ז אמרינן אתי אוירא, - אך צ"ע שהרי כתבו הראשונים דבצוה"פ לא אמרינן אתי אוירא, ואמנם באמת משמעות דבריהם דהיינו רק לדידן דמהני צוה"פ ביותר מי', אך לדעת רב דל"מ צוה"פ ביותר מי', ל"ה צוה"פ כסתום לגמרי, ואמרינן בי' אתי אוירא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-482)
482. אך הריטב"א כתב דהוא משום דבב' רוחות לא קפדינן וניתרת בב' פסין, ומשמעות דבריו דבחצר ל"ב ג' מחיצות גמורות, וסגי בב' מחיצות ופסין ברוח שלישית ורביעית, אך בתור"פ כתב דבעינן ג' מחיצות וברביעית פס ד', וכ"כ הר"ן בתו"ד, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ד א', (וצ"ע בסתירת ד' הריטב"א), ועמש"נ בענין זה לעיל ז' א'.

     ויש להוסיף, דלפ"ד הריטב"א י"ל דמה"ט הוא דמהני צוה"פ ברוח שלישית אף דפרוץ מרובה, ובדבריו נראה דבהא דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה, א"צ להא דלא עבדי אינשי, אלא הוא משום דהוי פרצה גדולה, והיינו משום דברוח שלישית דסגי בפסין ואין פרוץ מרובה אוסר, שפיר מהני צוה"פ אף דפרוץ מרובה, דכל הא דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה, הוא משום דפרוץ מרובה אוסר בחצר, וברוח שלישית אינו אוסר בחצר, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הריטב"א בד"ה ומה שאמרו, שדימה דין צוה"פ בפרוץ מרובה בכלאים, לדין צוה"פ בשבת ברוח שלישית ורביעית, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-483)
483. והא דלא קשיא לי' דברוח רביעית לא יועיל צוה"פ לפרוץ מרובה, לכאו' הוא משום דברוח רביעית דל"ב כלל מחיצה גמורה ומהני פסין אף דפרוץ מרובה, כ"ש דיועיל צוה"פ, והרי לא למדו אלא משום דפרוץ מרובה אוסר בחצר, וברוח רביעית הרי אין פרוץ מרובה אוסר, ורק ברוח שלישית דבעינן בה מחיצה גמורה, הוא דיש מקום ללמוד דלא יועיל צוה"פ בפרוץ מרובה, ועי' בקר"א שעמד בזה ע"ד התוס' שהק' על רוח רביעית, - אך צ"ע מדבריו לקמן בסוגיין בשם ה"ר מנוח שדימה דין כלאים לדין מחיצה רביעית דמהני בה צוה"פ בפרוץ מרובה. [↑](#footnote-ref-484)
484. וצ"ע דהרי הר"ן בקושייתו הק' דמ"ט לא פרכינן דמה ליותר מי' האוסר ברוח שלישית ורביעית, תאמר בפרוץ מרובה דאינו אוסר ברוח שלישית ורביעית, ובתירוצו לא נתישב אלא הא דלא פרכינן מרוח שלישית, אך אכתי תיקשי הא דלא פרכינן מרוח רביעית דיותר מי' אוסר בה ופרוץ מרובה אינו אוסר בה. [↑](#footnote-ref-485)
485. ועיי"ש בתו"ד שנסתפק, דשמא כל הא דמהני לרבנן צוה"פ ביותר מי', היינו רק ברוח רביעית, אך בשאר רוחות מודו רבנן דל"מ צוה"פ ביותר מי', וכ"כ המאירי בשם הרשב"א, - וכ"נ ממש"כ הרא"ה והריטב"א בסוכה ז' א' דדופן שלישית דצריכה נמי צוה"פ, ל"מ צוה"פ ליותר מי', ובע"כ דאף דקי"ל דלא כרב, היינו רק ברוח רביעית, אך בשאר רוחות ל"מ צוה"פ ליותר מי'. [↑](#footnote-ref-486)
486. והמאירי בסוגיין כתב כן בשם הרשב"א, דקי"ל דל"מ צוה"פ בשאר רוחות לפרוץ מרובה, ופירש בזה להא דהוצרכו לפסי ביראות, - אך בד' הרשב"א בחי' בסוגיין נראה דס"ל דלא קי"ל כרב יוסף, ומהני צוה"פ אף לפרוץ מרובה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-487)
487. ועיי"ש שהביא מש"כ הרמב"ם בפ"ד מסוכה הי"ב דהא דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה הוא רק ביותר מי', וכתב דיש לחלק בזה בין סוכה לשבת, - ולכאו' הוא משום דבסוכה אין פרוץ מרובה אוסר כלל ואף בלא צוה"פ וכמש"כ הרמב"ם שם, וע"כ רק ביותר מי' דבעינן להצוה"פ, הוא דל"מ בפרוץ מרובה, אך לעולם י"ל דבפרוץ מרובה לחודי' ל"מ צוה"פ. [↑](#footnote-ref-488)
488. ואמנם לפ"מ שדן המ"מ לפרש בד' הרמב"ם דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה אף כשאינו יותר מי', בע"כ דרוח שלישית שאני, וכמש"כ המ"מ שם בסו"ד, ולפ"ז הדין נותן דיועיל צוה"פ ברוח שלישית אף ביותר מי', דהרי לפי' זה לא מצינו דל"מ הצוה"פ מכח הא דהוי יותר מי', והבית מאיר בסימן שס"ב ס"י נקט דהמ"מ בסו"ד חזר בו, וכתב כן גם בדעת השו"ע, עיי"ש, ומבו' בדבריו דנפ"מ עוד בזה הוא בדין רוח רביעית דחצר, דלמש"כ המ"מ בתחילת דבריו דהא דבפתח המבוי מהני אף ביותר מי' הוא משום דסגי בקורה, הרי דבחצר לא יועיל צוה"פ ביותר מי' אף ברוח רביעית, עיי"ש, (וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הב"י בסימן שס"ג סוף ס"ב, עיי"ש), והובא בקצרה בשעה"צ סימן שס"ג סק"ז, ועי' גם בד' הגר"ז בסימן שס"ב סי"ט שנקט דגם לדעת הרמב"ם מהני צוה"פ בפרוץ מרובה ליותר מי' ברוח שלישית, וכ"כ המ"ב שם סקנ"ח, וכ"ה מבו' גם בגל' הגרע"א פ"ז מכלאים הט"ז, ?וכ"ה מבו' גם בד' המג"א?, - אך צ"ע דלכאו' מש"כ המ"מ בסו"ד טעם אחר, הוא לדרך זו דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה אף כשאינו יותר מי', אך לדרך קמא דכל הא דל"מ הוא ביותר מי', אין מקור דה"ז מועיל ברוח שלישית,?עוד ילה"ע, דבד' הגר"א בסימן שס"ג סכ"ב שכתב דמקור ד' הרמב"ם דמהני צוה"פ ביותר מי' בעומ"ר, מהא דמהני ברוח רביעית, ולכאו' כונתו דברוח רביעית ליכא לפסולא דפרוץ מרובה, הרי מבו' דברוח שלישית ל"מ. [↑](#footnote-ref-489)
489. ומש"כ הגר"ח שם בסו"ד דהא דכשהפרצה פחותה מי' מהני צוה"פ, הוא משום דבכה"ג מועיל צירוף המחיצות שבצדדים ואית בהו דין מחיצות המועילין לדין רה"י, צ"ב היאך זה מתישב עם מש"כ הגר"ח לעיל מינה בכל דבריו, דכל דליכא מחיצות כשיעור, אך אם יש על הפרצה תורת פתח, אי"ז מועיל, וצ"ל דהיכא דאיכא צוה"פ שאני, וצ"ע, - גם נתחדש עוד בדבריו, דאף דאיכא צוה"פ וצוה"פ מועלת ליותר מי', אכתי לא מצינו להתיר מכח המחיצות שבצדדים, דכל שיש ביניהם יותר מי' אין המחיצות שבצדדים מצטרפין כלל, וזה צ"ב, דהרי הא דאין המחיצות שבצדדים מצטרפין, הוא מכח דינא דפרצה יותר מי', וכל דאיכא צוה"פ ואין פרצה זו אוסרת, מ"ט אין המחיצות שבצדדין מצטרפין.

     ובעיקר מש"כ הגר"ח שם בדעת הרמב"ם דל"מ צוה"פ להשלים דין מחיצות, יש להוסיף דכ"נ להדיא בפי' הרמב"ם בשבת ט' א', דל"ה רה"י אלא כשיש לו ג' מחיצות וצוה"פ או ד' מחיצות גמורות, אך ל"מ צוה"פ בכל הרוחות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-490)
490. ובד' הגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס ל"ה נראה שהסכים לד' המקו"ח בזה דלחי הבולט ד' אמות ל"מ לצוה"פ, ועיי"ש שכתב דבעינן דב' הלחיים שבב' הצדדים לא יהיו ד' אמות, ודחה לד' השואל שכתב דסגי דלחי אחד אינו ד' אמות, - אך החזו"א בסימן ע' סקכ"ה כתב דכיון דפסי חצר אינם נפסלין בד' אמות, כ"ש דצוה"פ אינה נפסלת בכך, וכ"כ האבנ"ז בסימן רח"צ סק"ד. [↑](#footnote-ref-491)
491. והחזו"א ביו"ד סימן קי"ב סק"א תמה ע"ד המקו"ח, דאם הפסול בפתחי שימאי הוא רק בכותל ד' אמות, למ"ל להזכיר פתחי שימאי, לימא בהכותל ד' אמות, ועוד, דלמ"ל למיפסל משום אבן נכנס ואבן יוצא, אפי' הי' במקום הכניסה טמום והי' הכותל ישר וחלק לא הי' לו דין משקוף משום שהכותל ד' אמות, עיי"ש, - אך לכאו' בד' המקו"ח מבו' דמכוון דבריו הוא דאיכא תרי גווני למחיצה דצורת הפתח, חדא, ע"י "צורת הפתח", ובכה"ג אי"ז מועיל אלא כשיש על הלחיים תורת לחי, ומאידך בכה"ג ה"ז מועיל אף אם הו"ל פתחי שימאי, והב', הוא ע"י "פתח", ובכה"ג ה"ז מועיל אף שאין על הלחיים תורת לחי, ומאידך בכה"ג אי"ז מועיל אם הו"ל פתחי שימאי, וכן פירש בתשו' שערי ציון ח"א סימן ג' ענף א' וענף ד', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-492)
492. ויש להסתפק אם מכוון דבריו דלעולם פתח דקנה מכאן וקנה מכאן וקנה על גביהן, ל"ה פתח מעליא לחייב במזוזה, ואי"ז אלא צורת הפתח, וכן פירש בדבריו בתשו' מנחת יצחק ח"ז סימן י"ב, ועיי"ש שהביא מד' היד הקטנה והדעת קדושים שנחלקו ע"ז, או דמכוון דבריו הוא, דכיון דאי"ז נראה ואי"ז משמש כלל כפתח אין תורת פתח עליו. [↑](#footnote-ref-493)
493. ומבו' בדבריו שנקט דלד' המקו"ח כל פגימה כ"ש בקנה הוי כפתחי שימאי, וע"כ צריך לשפות את הקנים וליטול עוקציהן, וצ"ע דלכאו' ד' המקו"ח שם קיימי רק בקנים שיש ענפים נכנסין ויוצאין דהוא יציאה וכניסה הניכרת, ולא בכל פגימה כ"ש. [↑](#footnote-ref-494)
494. אך בד' הר"ן בסוגיין מבו' דלפירש"י אף הכתלים עצמן נידונים כפצימין, וכל הא דל"מ הוא משום דאבן נכנסת ואבן יוצאת והו"ל כפתחי שימאי, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי לענין מזוזה, - ואמנם גם לפי דבריהם י"ל, דכל הגריעותא באבן יוצאת ואבן נכנסת, הוא רק בכותל, דאף דמצינו לדון את הכותל עצמו כפצימין, מ"מ כל דה"ז נראה כפרצה שבכותל, לא חזינן לה כפצימין, אך בפצימין ממש לא איכפת לן שיש בהן בליטות ופגימות. [↑](#footnote-ref-495)
495. ובתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ו כתב לישב, דהכותל השוה אינו נידון כלל כמזוזת הפתח, וכמש"כ הריטב"א, ורבותא קאמר רש"י דאפי' אבן יוצא ואבן נכנס דאין הכותל חלוקה והו"א היינו מזוזות דידהו, קמ"ל אפ"ה לא מיחשב פתח עד דאיכא קנים דוקא, עכ"ד, ועד"ז הוא למש"נ מד' הרי"ד דהא דל"מ אבן נכנסת ואבן יוצאת, הוא משום דלי"ב היכר דפצימין, ומה"ט גם ל"מ הכותל השוה. [↑](#footnote-ref-496)
496. ויש מקום לדון עוד, דהגריעותא אינה במזוזה, אלא הוי הגריעותא בחלל הפתח דאינו כדרך פתח אלא כדרך פרצה, - והעירו לפ"ז במש"כ החזו"א בסימן ע"ח סק"ז דלהסוברים דפתח שיש לו פצים א' חייב במזוזה, הרי דאף אם הפצים השני הוי אבן יוצאת ואבן נכנסת הוא חייב במזוזה, דלא גרע מהיכא דלית לי' כלל, ולהנ"ל יש מקום לדון בזה. [↑](#footnote-ref-497)
497. והמשכנות יעקב בסימן קכ"ג כתב דבע"כ איירי הכא דאין ביניהם ג"ט דאם יש ביניהם ג"ט פשיטא דאי"ז כלום, - ובדעת הט"ז י"ל כמש"נ לעיל, דאף כשיש ביניהם ג"ט שפיר מצינו להכשיר מכח המזוזה שבפנים, ובזה נתחדש דהו"ל כפתחי שימאי. [↑](#footnote-ref-498)
498. ובד' המחה"ש שם מבו' שפירש דמכוון המג"א הוא משום דבעינן קנה העשוי לשם פצימין, וכד' הריטב"א, וע"כ כתב דקו' המג"א היא מדינא דסימן תר"ל ס"ב, ועי' גם בד' המקו"ח בתיקון עירובין והגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס תר"ל שנקטו כן, עיי"ש, וכ"ה גם בתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ו, ויש לפרש כן גם בד' התורי"ד, ואזיל לטעמי' בסוגיין דבעינן תיקון מזוזות, - אך החזו"א בסימן קי"א סק"ה נקט בפשיטות דמכוון המג"א הוא רק דראשי הכתלים דאינם סותמין מקצת הפתח ל"מ, אך כותל הסותם מקצת הפתח שפיר מהני, ובסימן ע' סוסקכ"ה תמה ע"ד המקו"ח והמחה"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-499)
499. אך לכאו' יש לדון בזה, דלעולם אף במשקוף ל"מ כשהוא אבן נכנסת ואבן יוצאת, ואך דלא הוצרך רש"י להעמידה בכה"ג, משום דאף כשאין לו תקרה כלל הוי כל הגריעותא משום פתחי שימאי, וכמש"נ להלן, ומשא"כ למ"ד דפתחי שימאי הוא בדלית לי' שקפי, בע"כ לפרש דהיינו דהוו המזוזות אבן יוצאת ואבן נכנסת, דאם אין לו מזוזות כלל, אי"ז פתח כלל, ול"ב להגריעותא דפתחי שימאי, - ואמנם למש"נ מד' הרי"ד דהא דל"מ אבן נכנסת ואבן יוצאת הוא משום דלי"ב דפצימין, הרי דבמשקוף דמשמעות ד' רש"י דהתקרה עצמה נידונת כמשקוף, ול"ב היכר דמשקוף, שפיר מהני אף אבן נכנסת ואבן יוצאת. [↑](#footnote-ref-500)
500. והנה מ"מ מבו' בד' הראבי"ה דבעינן שיגיעו הקנים עד הסכך, ובלא"ה ל"ח כצוה"פ, הגם דקי"ל דא"צ ליגע, וכמש"כ כן הראבי"ה גופי' בסימן שע"ט, והפמ"ג באש"א סימן תר"ל סק"ב כתב לפרש דהוא משום דלא נעשה הסכך לשם כך, ובכה"ג צריך ליגע, ועיי"ש שפירש כן בד' הירושלמי שהביא המג"א שם, וי"ל עוד, דהוא משום דכל דאין מגיעין הקנים עד הסכך לא חזינן לזה כפתח כלל, כיון שהסכך מסכך על כל הסוכה וליכא משקוף מעליא, ורק היכא דמגיעין הקנים לסכך חזינן לי' כפתח. [↑](#footnote-ref-501)
501. והמג"א שם סק"ב הביא מירושלמי דהסכך ל"מ לצוה"פ משום דלא נעשה לכך, - ובד' האלי' רבה שם סק"ב והגר"א שם מבו' שפירשו דהגריעותא הוא משום דלא נעשה הסכך לשם כך, אך אם הי' נעשה לשם כך שפיר חשיב כצוה"פ, ועיי"ש במש"כ לישב ד' הרמ"א, - אך החזו"א בסימן קי"א סק"ה פירש דמכוון הירושלמי הוא דלעולם אין התקרה עצמה מועלת לצוה"פ, ועי' גם בדבריו ביו"ד סימן קע"ב סק"ב. [↑](#footnote-ref-502)
502. ויש לסייע לזה מד' הב"י בסימן שס"ג ס"ל, שכתב לדון דכמו דצוה"פ מהני באלכסון, ה"נ ב' לחיים מהני באלכסון, ול"ד ללחי אחד דאינו מתיר אלא נכחו ביושר, וצ"ע דבצוה"פ כיון דהקנה העליון הוי באלכסון, ודאי דהוי עיקר הצוה"פ באלכסון, והיאך נשמע מינה דגם ב' לחיים נידונים באלכסון, ול"ה כלחי אחד דאינו מתיר אלא נכחו ביושר, - ולפ"ד המחה"ש י"ל דכיון דהקנה העליון אינו מכלל עיקרו של צוה"פ, ל"מ לקבוע דהפתח הוא באלכסון, ובע"כ דהא דחשבינן להפתח באלכסון הוא מכח ב' הלחיים, וזהו שכתב הב"י לדון ללמוד מזה דה"נ ב' לחיים מתירין באלכסון, וצ"ע.?שו"ר דאפשר דאין מכוון הב"י לכך, ולא הביא מצוה"פ אלא דמחיצה גמורה מהני באלכסון אף דבאלכסון ל"ה היכר, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-503)
503. וכ"נ ממש"כ בחי' הגר"ח בפט"ז משבת בתו"ד, ז"ל, וזהו עיקר ההלכה של צוה"פ, דבקנה מכאן וקנה מכאן וקנה ע"ג, העומד והפתח שבתוכו יחדיו חשוב מחיצה, עכ"ל, ומשמע דגם הקנה שעל גביו הוי מכלל עיקר המחיצה דצוה"פ. [↑](#footnote-ref-504)
504. והנה מבו' מד' הריטב"א והר"ן דכל הא דל"מ בכה"ג שהקנה העליון הוא מצד הפתח, הוא רק מכח דינא דצוה"פ מן הצד, ואיכא מ"ד דמהני, וגם בכלאים מהני, וצ"ע דהיאך מצינו להכשיר בכה"ג, הרי לכאו' אין כאן מקום דיש עליו תורת פתח, דבמקום הקנים שבצדדים ליכא קנה למעלה, ובמקום שתחת הקנה העליון ליכא קנים שבצדדים, ושמא הו"ל כצירוף ב' חלקי מחיצה וכעין תל המתלקט, - ולמש"כ המחה"ש דעיקר מחיצת צוה"פ היא בקנים שבצדדים, וכתב האבנ"ז דהיינו דכל הא דבעינן לקנה העליון הוא כדי דלא יהא זה פתחי שימאי, ניחא, דאם מהני צוה"פ מן הצד, יש תורת פתח על המקום שבין הקנים, דלא חשיב כפתחי שימאי, כיון שיש קנה עליון בצידי הפתח. [↑](#footnote-ref-505)
505. והחזו"א בסימן ע"א סק"ח הק' דמ"ט פסלינן אף אם חיבר את הקנה העליון במסמרים לקני המזוזה, הרי בכה"ג מצינו למימר דהחלק העליון של הקנים שבצדדים הוא מכלל הקנה העליון, ונעשה הקנה העליון מאברים אברים, וכתב דצ"ל דכיון דניכר שהוא המשך קני המזוזה, לא חשיב קנה על גביהן, וכתב לפ"ז דבגונא שנעשו קני המזוזה והקנה העליון מאברים, שפיר חשיב כעל גבן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-506)
506. והנה לפ"ד האו"ז הי' נראה, דבגונא דהקנה העליון הוא מצד הפתח ואינו כלל על חלל הפתח לכו"ע ל"מ ואף לענין כלאים ל"מ, דעיקר צוה"פ הוא כשהקנה העליון הוא ע"ג חלל הפתח, וכל הנידון הכא הוא כשהקנה העליון הוא ע"ג חלל הפתח, אינו שאינו ע"ג הקנים שבצדדים, - אך בד' האחרונים מבו', דאף דקי"ל לדינא דבגונא דהקנה העליון הוא בין הקנים שבצדדים הו"ל כצוה"פ מן הצד, מ"מ גם כשהקנה העליון הוא מצד הפתח הו"ל בכלל צוה"פ מן הצד, כאשר כ"ה בד' התוס' לעיל ב' ב' דבכה"ג הו"ל כצוה"פ מן הצד, והיינו דלעולם לא בעינן שיהא הקנה ע"ג חלל הפתח, וכל הא דל"מ כשהקנה העליון הוא מצד הפתח, הוא משום שאינו ע"ג הקנים, ועמש"נ להלן לפ"ז בדין עמודי הטלגרף, ובדין קנים העומדים בשיפוע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-507)
507. והתו"ש שם סק"ט הוכיח כן מל' הר"ן בסוכה, והנשמת אדם בכלל מ"ח סק"ב והגאו"י בסוגיין הביאו כן מד' הריטב"א בסוגיין, - וכבר עמדו בזה דאמנם לדעת הריטב"א והר"ן דהגריעותא היא במה שאין הקנה העליון ע"ג חלל הפתח אלא מן הצד, ודאי דאין מקום לחלק בזה, וגם שפיר מוכח דגם בכה"ג ל"מ, וכמו שהוכיח הריטב"א, אך בד' הט"ז דקיימי למש"כ האו"ז דל"מ אף כשהוא ע"ג חלל הפתח, שפיר י"ל דכל שאין הקנים שבצדדים בולטין ממנו חשיב שפיר כעל גבן, וע"ז ליכא להוכחת הריטב"א. [↑](#footnote-ref-508)
508. במשכנות יעקב או"ח סימן קכ"ג קנב: נקט לדעתם דגם אם הוי הפתח על כל הרוח ל"מ, - אך הגאו"י לעיל י' ב' סוד"ה שמעינן כתב דהיינו רק כשהפתח הוא על מיעוט הרוח, דכל הא דלא עבדי אינשי פתח בקרן זוית, הוא רק כשאיכא עומ"ר מן הצד, - והחזו"א סימן ע"ב סק"י כתב דכל שהפתח הוא על כל הרוח לא חשיב כפתחא בקרן זוית, ומשמע דאם אינו על כל הרוח ל"מ, אף אם ליכא עומ"ר, וכ"כ בקה"י בסימן ו', ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז משה"ק הראשונים ע"ד הרי"ף ממה שאמרו אלא על גבם, עיי"ש, וכנראה זהו מכוון החזו"א בסימן ע' סוסקי"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-509)
509. והעירו דקרוב הדבר דסגי לזה בעומד כ"ש, ומש"כ הקה"י להוכיח מהא דל"מ קנה הצוה"פ עצמו להוציאו מכלל קרן זוית, י"ל דהכא איירי כשהקונדס שבצדדים משמש לצוה"פ, והקונדס שמשמש לב' הצדדים, אינו סותם כלום מן הרשות, ועוד י"ל, ע"ד מש"כ הריטב"א לעיל ה' א' דהיכא דליכא אלא פצימין ליכא היכר כתלי מבוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-510)
510. והאגודה בסוגיין כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם, דאם עשה פתח גמור שפיר מהני אף בקרן זוית, אך צוה"פ בעלמא ל"מ בקרן זוית, וכ"כ המאירי בשם יש מי שכתב, וכ"נ קצת בל' התוס' לעיל ו' א' דצוה"פ בעלמא ל"מ בקרן זוית, ורק כשעשה כעין פתח גמור במזוזות ומשקוף מהני, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן שס"א סק"ט דיש לחלק כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-511)
511. ומשה"ק הרשב"א דהיאך קרי לה ר"ח צורת הפתח, ולכאו' קשיא ג"כ דמ"ט הו"ל צוה"פ לענין כלאים, ולדעת ר"ל דנו בגמ' דהו"ל צוה"פ אף לענין שבת, לכאו' צ"ל בדעת הר"ח, דעיקר הצוה"פ הוא ע"י הקנים שבצדדים, והא דבעינן לקנה העליון הוא רק כ"ה דלא ליהוי פתחי שימאי, וע"כ שפיר קרינן לה צורת הפתח. [↑](#footnote-ref-512)
512. והמאירי כתב בשם הר"ח דמן הצד היינו פתח בלא צדדין, ולכאו' כונתו לפי' ר"ח זה דלא עשה לה מזוזות אלא הקונדס נתן בלא מזוזות, והמאירי תמה ע"ז דבכה"ג ודאי ל"מ. [↑](#footnote-ref-513)
513. וההשלמה שם כתב דהפסול בזה הוא כשהניח את שאר הפתח פרוץ בלא קורה ובלא לחי, ומבו' דאם הי' בשאר הפתח לחי או קורה שפיר מהני הצוה"פ, וצ"ע דלכאו' אף בכה"ג הי' לנו לומר דאתי אוירא, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל דאמרינן אתי אוירא אף באויר שתחת הקורה.

     ושמא י"ל דהא דאמרינן אתי אוירא באויר שתחת הקורה, הוא בפתח יותר מי' דאינו ניתר בקורה, וע"כ שפיר אמרינן בזה אתי אוירא, אף דאי לא נימא אתי אוירא יועיל זה למעט את הפתח ולהכשיר את הקורה, ומשא"כ הכא דהוי פתח הניתר בקורה, שפיר מהני הקורה דלא נימא אתי אוירא, ואף דלדעת הראב"ד אמרינן אתי אוירא אף באויר דצוה"פ, (ולכאו' כ"ש דאמרינן אתי אוירא באויר דתחת הקורה), היינו רק משום דמצד אחד יש אויר גמור, והאויר דצוה"פ מהני להצטרף לבטל, אך כל שמצד א' הוא אויר דצוה"פ ומצד הב' הוא אויר שתחת הקורה, לא אמרינן אתי אוירא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-514)
514. ויש להסתפק בדעת המכשירים, אם הוא משום דמצינו למימר דדל מהכי את חלק הקנה שמעל הקנה העליון, וכ"ה משמעות ל' המקו"ח בתיקון עירובין, או דהוא משום דסגי במה שהקנה העליון הוא ע"ג קנה שבצדדים גבוה י' טפחים, ואף דהקנה שבצדדים עולה למעלה אי"ז מגרע כלל. [↑](#footnote-ref-515)
515. וכ"ז הוא בגונא דשיפוע הקנים הוא כלפי חוץ או כלפי פנים, אך כל שהשיפוע הוא לצד כלפי חלל הפתח שבין ב' הקנים, נקט החזו"א שם ריש סקי"א בפשיטות דכשר, והיינו משום דבכה"ג ודאי דחשיב כקנה ע"ג מזוזות, דאף חלק המזוזות העליון יש עליו תורת מזוזה, (ומשא"כ כשהשיפוע הוא כלפי חוץ או כלפי פנים, די"ל דחלק המזוזות העליון אין עליו תורת מזוזה כלל), וכ"ה בשעה"צ סימן שס"ג סקי"א, אך בשם הגר"ח והגרי"ז זצ"ל הביאו שפסלו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-516)
516. ועיי"ש שהוכיח מד' התוס' לעיל ב' ב' ד"ה ואיבע"א דבכה"ג חשיב כצוה"פ מן הצד, וכ"כ בתשו' תורת חסד או"ח סימן ט', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-517)
517. ואמנם למ"ד לקמן בסוגיין דא"צ ליגע, י"ל דלא איכפת לן במה שמעל י' טפחים הוי אבן יוצאת ואבן נכנסת, דכיון דסגי בקנים גבוהים י"ט, דל מהכא לחלק הקנים שמעל י' דהוי כפתחי שימאי, וי"ל דאיירי הכא בכה"ג, אך למ"ד דצריך ליגע, ודאי דאף אם מעל י' טפחים הוי אבן יוצאת ואבן נכנסת ל"מ.

     ויש להוסיף עוד, דאין לומר דהא דהו"ל צוה"פ, הוא משום דלענין כלאים מהני אף פתחי שימאי, ע"ד הא דחלוק דין כלאים מדין שבת בצוה"פ מן הצד, דא"כ מאי פריך דאילימא על גבן וכו' והא תניא וכו', הרי י"ל דהכא דהו"ל פתחי שימאי ל"מ ביותר מעשר, וע"ד הא דאמרינן דאף דצוה"פ מן הצד מהניא לענין כלאים, מ"מ ביותר מעשר ל"מ, ובע"כ דלא חשיב כלל כפתחי שימאי. [↑](#footnote-ref-518)
518. ועכ"פ לכאו' אין מקום לחוש בקנים דצוה"פ שלא יהיו בהם בליטות ופגימות, דלא גרע מאילן דמועיל בתורת קנה דצוה"פ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-519)
519. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בירושלמי דצוה"פ קנה מכאן וקנה מכאן וגמי על גביהן, אך בחי' המאירי בסוגיין הוכיח מד' הירושלמי אלו דס"ל דל"ב כלל ראוי לקבל דלת, ואזיל לטעמי' דלמ"ד דבעינן שיהא ראוי להעמיד בו דלת, אף הקנה העליון ל"מ אלא כשהוא ראוי לקבל דלת, וע"כ ממה שאמרו בירושלמי דסגי בגמי על גביהן יש ללמוד דא"צ שתהא הצוה"פ בריאה להעמיד בה דלת. [↑](#footnote-ref-520)
520. ויש להעיר, דאם הא דבעינן ראוי להעמיד דלת הוא משום דבעינן שיהא חזי לדלת, לכאו' סגי במה שאחד מן הקנים ראוי להעמיד בו דלת, וכן משמע קצת בד' האו"ז, אך בד' הריב"ש שם מפורש דבעינן שיהיו ב' הלחיים ראויים להעמיד בהן דלת, וכ"ה בשו"ע שם, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-521)
521. אך העירו דבד' הריא"ז משמע טפי, דההיכר ציר אינו כלל בקנים, אלא בעינן שיהא בפתח מלמעלה ולמטה מקום להכניס הציר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-522)
522. הגר"א בסימן שס"ב סי"א פירש דמכוון דבריו הוא משום דהכיפה רחוקה הרבה ואפ"ה מהני, והתו"ש שם סוסקכ"ז פירש דהוא משום דבכיפה דיש דבר המפסיק בין הצדדים לקו הישר שלמעלה לא אמרינן לבוד. [↑](#footnote-ref-523)
523. והעירו בזה, דלכאו' מהא דמייתי מכיפה, מבו' דהצד דצריך ליגע אינו משום דפתחא כ"ה לא עבדי אינשי, דודאי עבדי אינשי פתח כעין כיפה, ובדעת התו"ש צ"ל, דכיון דלא עבדי אינשי פתחא הכי, כבר דינא הוא דצריך ליגע, אף בגונא דעבדי פתחא הכי, - ומצינו דהתו"ש אזיל לטעמי', דהנה הט"ז בסימן שס"ג סקי"ט כתב דאם יש דבר מפסיק בין הקנים לבין הקנה העליון ל"מ משום דאין עושין צוה"פ בענין זה, והתו"ש שם סקס"ד תמה עליו מהא דמכשרינן בכיפה אף דהעיגול מפסיק בין התקרה הישרה ובין המזוזות, והדברי יחזקאל בסימן ו' סק"ה כתב לישב ד' הט"ז, דהא דל"מ בכה"ג הוא משום דלא עבדי פתחא בכה"ג וכל' הט"ז, ובכיפה ודאי עבדי אינשי הכי, והתו"ש לטעמי' דס"ל דכל דל"מ משום דלא עבדי אינשי הכי, ל"מ אף בכיפה, הגם דבכה"ג עבדי אינשי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-524)
524. ומבו' דקני הצוה"פ בפנ"ע יש עליהן תורת מחיצה וע"כ יש בהן לדינא דגוד אסיק, - והדברי יחזקאל בסימן ו' סק"ד נקט דטעמא דרב ששת דס"ל דל"מ, הוא משום דקני הצוה"פ אינם מחיצה ולא אמרינן בהו גוד אסיק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-525)
525. ובד' הט"ז בסימן שס"ג סקי"ט משמע דל"ב בזה לדינא דגוד אסיק, אלא הא דהוי צוה"פ בכה"ג, הוא משום דעיקר הצוה"פ הוא ע"י הקנים שבצדדים, וזה ע"ד ד' המחה"ש בסו"ס שס"ב דעיקר המחיצה דצוה"פ היא בהקנים שבצדדים. [↑](#footnote-ref-526)
526. אך הר"ן בסוגיין נקט בדעת רש"י דפתח עגול ל"ה פתח אף אם הוא גבוה ורחב כמה, וכ"כ הריטב"א ביומא שם בדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-527)
527. וצ"ע דמ"ש דבמזוזות שבצדדים שאינם בשוה פסלינן ולא מכשרינן מכח הכותל השוה שבחוץ, ובמשקוף מכשרינן מכח הבנין השוה שלמעלה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ע"א סק"ב. [↑](#footnote-ref-528)
528. אמנם התו"ש בסימן שס"ג סקס"ד נקט דגם לדעת רש"י לא חשיב המשקוף אלא הבנין הישר שלמעלה, וזהו דמייתינן מינה דא"צ ליגע, וכ"נ הפמ"ג שם במש"ז שם סקי"ט, וכן משמע קצת בל' רש"י בד"ה חייבת, - ועי' בחזו"א בסימן ע"א סוסק"ב במש"כ לפרש הטעם לחלק בזה בין מזוזות למשקוף, דמזוזות מועילות אף כשהן עגולות ומשקוף ל"מ. [↑](#footnote-ref-529)
529. וי"ל דהוא משום דאף דלענין מזוזה ל"ה פתח אלא כשיש בו חלל י', מ"מ לענין צוה"פ ל"ב לזה, וכמש"כ כן בדברי יחזקאל סימן ו' סק"ב, עיי"ש, וזה ע"ד דעת הסוברים דמהני צוה"פ שאין ברחבו ד', אף דפתח שאינו רחב ד' אינו חייב במזוזה, - ונפ"מ בזה, הוא במש"כ האבנ"ז בסימן רצ"ה ס"ק י"ג - ט"ו לדון להכשיר בצוה"פ שיש בה גובה י' בצירוף הקנה העליון, עיי"ש, וכתב שם דבל' הרמב"ם פט"ז משבת הי"ט מבו' דבעינן שיהיו הקנים שבצדדים גבוהין י', ועיי"ש מש"כ לדון לדחות בזה, וכ"ז הוא אם הא דבעינן גובה י"ט הוא משום דאין מחיצה פחותה מי', אך אם הוא משום דבפתח בעינן שיהא חלל י', ודאי דאין הקנה העליון מצטרף, ואמנם בל' הרשב"א בעבוה"ק שם נראה להדיא דבעינן שיהא בגובה חלל הפתח י', אף שפירש דהא דל"מ הוא משום דאין מחיצה פחותה מי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-530)
530. ומש"כ שם דמש"כ הרמב"ם בפט"ז דבעינן שיהיו הלחיים גבוהין י"ט, הוא רק כשאינם נוגעין במשקוף, ומשום דבכה"ג הוי ההכשר מדין גוד אסיק, ולא אמרינן גוד אסיק אלא במחיצות י', לכאו' אי"ז מתישב כלל בל' הרמב"ם שם, עיי"ש, - ומה שהדגיש הרמב"ם שם ובפיהמ"ש בריש מכילתין דבגונא דאין הקנה העליון נוגע בהן בעינן שיהא בלחיים גובה י"ט, נראה דבא להשמיענו דאף בכה"ג בעינן שיהיו הקנים גבוהין י"ט, ולא נימא דכל דיש חלל י"ט תחת הקנה העליון, חשיב שפיר כצוה"פ י' טפחים, ול"ב שיהיו הקנים שבצדדים גבוהין י'. [↑](#footnote-ref-531)
531. ועיי"ש שכתב בתו"ד, דהא דכשנפרצה מב' רוחותי' שרי לאותה שבת, אף דלי"ב אלא ב' מחיצות, הוא לר' יהודה לטעמי' דב' מחיצות דאורייתא והויא רה"י דאורייתא, - אך צ"ע דבסוגיית הגמ' לקמן צ"ה א' מבו' דלא נתפרש במתניתין הך מילתא דלר' יהודה ב' מחיצות דאורייתא, וגם דמשמעות מתניתין דאם הי' מודה ר' יוסי לדינא דהואיל והותרה הותרה, הי' מתיר בחצר שנפרצה מב' רוחותי', - ולכאו' י"ל דאף אם ג' מחיצות דאורייתא, מ"מ הוי רה"י דאורייתא, אף שנפרצו ב' רוחות בפרוץ מרובה, משום דברוח שלישית מהני פסין, ואמנם ד' הרש"ש קיימי על הס"ד דמיירי ביותר מי', ובכה"ג ל"ה רה"י דאורייתא להסוברים דפרצת י' דאורייתא, ומוכח לפ"ז, דאף למ"ד דלחי משום היכר, מ"מ פסין מועילין מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-532)
532. ואמנם יש להעיר בזה, דהרי משמעות מתניתין דלר' יהודה מותרת החצר באותו מקום שהיתה מותרת קודם שנפרץ, ולפ"מ דמוקמינן לה בנפרצה בקרן זוית, הרי המקום שחוץ לאלכסון, ל"ה רה"י מדאורייתא, וכמש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"א, והוא נלמד כן מד' הראב"ד לקמן בסוגיא דפי תקרה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וא"כ מ"ט שרי ר' יהודה בזה, - וי"ל דר' יהודה לטעמי' דס"ל דב' מחיצות דאורייתא, וע"כ שפיר הויא כל החצר רה"י מדאורייתא, אך יש להעיר ע"ז כנ"ל, דבסוגיית הגמ' לקמן צ"ה א' מבו' דלא נתפרש במשנתינו הא דלר' יהודה ב' מחיצות דאורייתא, וגם יש להעיר, דלפי' בתרא דתוס' בפשוטו גם לפ"מ דמשני דנפרץ בקרן זוית, היינו מלבד הרוח הרביעית שאין בה אלא פס, ונמצא דהמקום דחוץ לאלכסון ל"ה רה"י דאורייתא אף לדעת ר' יהודה. [↑](#footnote-ref-533)
533. ולא נתפרש היטב בדבריו אם עיקר הקו' היא דכיון דלר' יהודה מהני לחיים ב' רוחות, לא גרע פרצה בקרן זוית מב' רוחות הפרוצות, או דעיקר הקו' היא מכח הא דשרי ר' יהודה אף בפרצה יותר מי', אף דבב' המחיצות דבעינן מדאורייתא מודה דפרצה יותר מי' אוסרת, וכמו שאמרו לעיל י"ט ב', ופרצה בקרן זוית לא חמירא מפרצה יותר מי', וי"ל דהיינו למש"כ הרשב"א לעיל י"ט ב' דמודה ר' יהודה דפרצה יותר מי' ל"ה כפתח, ואפ"ה אינה אוסרת ברוח שלישית ורביעית, וה"נ פרצה בקרן זוית, אף דל"ה כפתח, מ"מ הדין נותן דלא תאסור ברוח שלישית ורביעית, - עוד יש להסתפק, אם מכוון הראשונים דמכח ב' הלחיים יהא מותר כל המרובע, דאף לפ"מ שהוכיח החזו"א מד' הראשונים לעיל ח' ב' דב' מחיצות כמין גם ולחי ל"ה רה"י, מ"מ לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, ול"ב לחיים ברוח שלישית ורביעית אלא מדין תיקון מבוי וחצר, מהני לחי אף בכה"ג, או דמכוון דבריהם הוא להתיר את קו האלכסון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-534)
534. וצ"ע דהרי הרשב"א שם כתב לישב דהא דפריך דמ"ש מרוח אחת וכו', הוא לר' יהודה, ואי נימא דבחצר מודה ר' יהודה דבעינן ג' מחיצות גמורות, ול"מ פסין אלא ברוח רביעית, א"כ הדק"ל דמאי פריך, ושמא באמת הראב"ד פליג ע"ז, וס"ל לישב לקו' זו בע"א. [↑](#footnote-ref-535)
535. ואזיל המהרש"א לטעמי' דס"ל לעיל ח' ב' דאיכא דין פילוש בחצר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-536)
536. אך אין הדבר מוכרע בדבריו, די"ל דדבריו קיימי לפרש להא דפריך דמ"ש מרוח אחת וכו' מב' רוחות נמי, דמה מייתי מרוח אחת לב' רוחות, וע"ז כתב ב' דרכים, חדא, דמייתי מהא דשרי ברוח אחת, דבע"כ דליכא איסור פילוש בנפרץ למבוי או לחצר, דאם הי' בזה איסור פילוש ל"ה מהני אף דאיכא עומ"ר, וא"כ מב' רוחות נמי יש להתיר, ועוד, דמייתי דמהא דשרי ברוח אחת, בע"כ דאיירי בעומ"ר, דאם הוה פרוץ מרובה הי' אסור אף כשנפרץ למבוי או לחצר, וא"כ מב' רוחות נמי יש להתיר. [↑](#footnote-ref-537)
537. ואמנם צ"ב לפ"ז ל' התוס' ותוס' הרא"ש שכתבו דאע"ג דהשתא דנפרצה הוי מפולש ואמרינן בפ"ק וכו', שהרי כבר כתבו בתחילת דבריהם דל"מ פס ד' מב' רוחות דג' מחיצות דאורייתא, ומשמעות דבריהם דהוא קו' בפנ"ע, דאף דבכה"ג איכא ג' מחיצות, מ"מ יש לאסור משום מפולש, - וביותר יש להעיר בד' תוס' הרא"ש, שכתב בסו"ד דבע"כ דאיירי בעומ"ר דאל"כ לא מתכשרא דהא ליכא אלא ב' מחיצות, ומ"ט לא כתב דלא מתכשרא משום דהוי מפולש, וכמש"כ לעיל מינה, ומזה משמע דדבריו לעיל מינה קיימי בעומ"ר, ובזה הוא שכתב דבנפרץ לרה"ר או לכרמלית יש לאסור משום מפולש, ודבריו הכא קיימי בפרוץ מרובה, ובזה הוא שכתב דיש לאסור משום דבעינן ב' מחיצות. [↑](#footnote-ref-538)
538. ואמנם בדינא דמבוי הכלה לרחבה, מבו' בפשוטו דהוא ניתר בפתחו לרחבה בלחי אף דגם בפתחו לרה"ר איכא לחי, ובד' התוס' לעיל ז' ב' מבו' דהוא משום דלא חשיב כמבוי המפולש שאינו ניתר בלחי מכאן ומכאן, אלא כשנפרץ מב' רוחות לרה"ר או לכרמלית, דאיכא חיסרון מחיצות בב' רוחות, אך כשנפרץ לחצר שלא עירבה עמו, דאין איסורו משום חיסרון מחיצות, שהרי החצר הויא רה"י גמורה ואיכא מחיצות מעליא, אלא איסורו הוא משום דנפרץ למקום האסור לו, לא חשיב כלל כמפולש, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ד ס"א, וכ"נ בל' המ"ב שם סק"ג, ולפ"ז לכאו' ה"נ כשנפרצה החצר מג' רוחותי' היא ניתרת בפסין, דאי נימא דחלוק בזה ב' רוחות מג' רוחות, א"כ מאי פרכינן הכא דמ"ש, הרי י"ל דאיירי שנפרצה למבוי או לחצר בפרוץ מרובה, ומרוח אחת היא ניתרת בפסין, ומב' רוחות אינה ניתרת בפסין.

     ??ואמנם למש"נ להלן בהערה דד' התוס' הכא קיימי כשנפרצו למבוי ולחצר שאינם מתוקנים, או כשנפרצו למבוי או לחצר המתוקנים בלחי או בפס, ניחא ד' המהרש"א, דע"כ הוא דל"מ בזה לחי מב' רוחות, וז"ב. [↑](#footnote-ref-539)
539. ??ושמא יש לחדש בזה דמכוון התוס' הוא שנפרצו למבוי או לחצר שאינם מתוקנים, ואפ"ה ל"ה כמפולש, - וזה ניחא אי נימא דד' התוס' קיימי בעומ"ר, וכל דהו"ל כמפולש ל"מ עומ"ר, וי"ל דזה הוא רק במפולש לרה"ר או לבקעה, אך במפולש למבוי או חצר שאינם מתוקנים, לי"ב לדין פילוש, וי"ל דהוא משום דלא חשיב כמפולש אלא כשהוא ראוי לבקיעת רבים, אך אי נימא דד' התוס' קיימי בפרוץ מרובה, לכאו' הדין נותן דאף במפולש למבוי או חצר שאינם מתוקנים ניבעי ג' מחיצות גמורות.

     שוב העירו די"ל דמכוון התוס' הוא שנפרצו למבוי או לחצר המתוקנים בלחי ובפס, וע"כ נמצא דכל שנפרצו ביותר מי' ליכא לחצר ג' מחיצות, וע"כ היא אסורה, - ואמנם ג"ז ניחא רק אי נימא דד' התוס' קיימי בעומ"ר, דאם דבריהם קיימי בפרוץ מרובה, תיקשי דמ"ט באמת החצר מותרת אף כשנפרצה מרוח אחת, הרי אין לה ג' מחיצות, ואמנם שמא יש מקום לדון בזה לפ"ד החזו"א דרה"י הוי כמחיצה, דלפ"ז נמצא דאף כשנפרצה החצר למבוי או חצר שאינם מתוקנים, הוי כל איסור חצר זו הוא מכח דין תיקון מבוי וחצר, וע"כ שפיר היא ניתרת בפסין אף מב' וג' רוחות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-540)
540. והרא"ש שם כתב לפ"ז דמה"ט הוא דלא אמרינן פי תקרה בקרן זוית, משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי ול"ה כפתח, - והדברי יחזקאל בסימן ו' סק"ב כתב דרש"י דלא פירש כן הוא לטעמי' דדינא דפי תקרה אינו משום דדמי לפתח, אלא הוא משום דאמרינן גוד אחית, וכ"כ הקה"י בסימן א'. [↑](#footnote-ref-541)
541. ובפירש"י לעיל פ"ו א' מבו' בפשוטו דבאמת ל"מ פי תקרה אלא למ"ד דמחיצה תלוי' מתרת, ואין בקיעת גדיים מבטלת לגוד אחית. [↑](#footnote-ref-542)
542. ואמנם התוס' לעיל כ"ה ב' פירשו לההיא דהתם בע"א, אך בסו"ד הביאו לפירש"י, ומשמע דמודו לי' לדינא, וגם הרא"ש שם פירש כפירש"י, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל פ"ו ב' ופ"ט א' דס"ל כפירש"י דלא אמרינן פי תקרה בתקרה משופעת, וכן פשיטא לי' להתוס' הרא"ש לעיל כ"ה ב'. [↑](#footnote-ref-543)
543. והט"ז בסימן שס"א סק"ב נקט דלדינא אמרינן פי תקרה אף במשופע, וע"כ קי"ל דה"ז מועיל להתיר בקרפף, אך השעה"צ שם סקי"א ובסימן שנ"ח סקפ"ט הביא מד' רבים מהאחרונים דרק לענין קרפף הקילו דאמרינן פי תקרה אף במשופע, אך לשאר מילי לא אמרינן פי תקרה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-544)
544. והגאו"י הק' ע"ד התוס', ממה שאמרו לעיל ח' ב' דקורה משום מחיצה מועלת באלכסון, - ואמנם לכאו' בלא"ה תיקשי במש"כ הראשונים לעיל ו' א' דפרצה בקרן זוית אינה ניתרת בקורה, דאין קורה מתרת את הפרצה, וא"כ היאך מהניא קורה באלכסון, ובע"כ דהתם לא חשיב כקרן זוית, וכמש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"י, ולפ"ז ניחא גם הא דמהני בזה קורה משום מחיצה. [↑](#footnote-ref-545)
545. והרשב"א והריטב"א כתבו בשם הראב"ד דהוא משום דפי תקרה אמרינן אמצע תקרה לא אמרינן, ופשוט דהדברים משלימים זא"ז, דהא דלא אמרינן פי תקרה בצידי התקרה, הוא משום דהיא רחוקה מן הכתלים, והא דלא אמרינן פי תקרה באלכסון הוא משום דאמצע תקרה לא אמרינן.

     ואמנם בעיקר דברי הראב"ד צ"ב, דהרי רב אית לי' דאמרינן פי תקרה אף בפרוץ במלואו, וא"כ מה לי דהתקרה רחוקה מן הכתלים, - והגאו"י בתו"ד כתב דטעמא דהראב"ד הוא משום דלא אמרינן פי תקרה מב' רוחות, וע"כ כל שהקירוי לא נפרץ והוי מב' רוחות לא אמרינן פי תקרה, ונתחדש בזה דלא אמרינן דנימא פי תקרה מרוח אחת, ותותר הרוח השני' בעומ"ר, ועמש"נ להלן בהערה בד' הרי"ד בזה, אך אי"ז כל' הראב"ד לפנינו דהא דלא אמרינן פי תקרה הוא משום דהיא רחוקה מן הכתלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-546)
546. ועיי"ש שכתב דאם הקורות עומדות ביושר ונפרץ ברוח מזרחית צפונית שרי, דאף דלא מצינו למימר פי תקרה באותה הרוח דאין הקורה עומדת בה לארכה, מ"מ אמרינן פי תקרה על הרוח השני' דהקורה עומדת בה לארכה, ותו ניתרת הפרצה שברוח השני' בעומ"ר, ומבו' לפ"ז דאמרינן עומ"ר כשבסוף הפרצה הוא מקום הגדור ע"י פי תקרה. [↑](#footnote-ref-547)
547. אך המ"מ שם כתב דלא נתבאר בד' הרמב"ם מהו אלכסון דלא אמרינן בי' פי תקרה, ועיי"ש בכס"מ במש"כ לפרש בדבריו, ועי' גם בתוי"ט במשנתינו ובגאו"י בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-548)
548. ובפסקי הריא"ז בפירקין ה"ב דין י"ג כתב דהא דבתקרה משופעת לא אמרינן פי תקרה, הוא משם שהוא משפע והולך ואינו ראוי לסתום כנגדו, ולכאו' דבריו מתפרשים כדברי זקינו הרי"ד, דכיון דהוא משפע והולך מכנגד הכתלים, אינו ראוי לסתום במקום הפרצה, וע"כ לא אמרינן בזה פי תקרה. [↑](#footnote-ref-549)
549. ונתחדש בזה, דלא אמרינן דאחר דנימא פי תקרה, תו יועילו המחיצות שבצדדים לגדור אף את המקום הפרוץ בעומ"ר, וממילא דחשיב כפי תקרה ברוח רביעית, - והטעם בזה הוא או משום דכיון דבלא דנימא פי תקרה, אין המחיצות שבצדדים גודרות את המקום הפרוץ, דל"מ עומ"ר אלא בדאיכא כותל בסוף הפרצה, לא אמרינן בזה פי תקרה, או משום דלא סגי במחיצת פי תקרה דמכח זה נימא עומ"ר, ולעיל נת' מד' הרמב"ם דסגי במחיצת פי תקרה דמכח זה נימא עומ"ר, עיי"ש, - אך בד' ש"ר דלא אתו עלה מה"ט, אף דסתם תקרה משופעת בולטת חוץ לכתלים, מבו' דס"ל דאחר דנימא פי תקרה יועילו המחיצות שבצדדים לגדור את המקום הפרוץ בעומ"ר וסגי בהכי למימר פי תקרה, ואמנם מד' רש"י אין להוכיח לזה, דלרש"י לטעמי' הרי אמרינן פי תקרה מג' רוחות, אך יש להוכיח כן מד' ש"ר דס"ל דלא אמרינן פי תקרה מג' רוחות, ואפ"ה נקטו דשפיר שייך למימר פי תקרה בתקרה משופעת, וכל הא דל"מ הוא משום דאין לה פה, וביותר מוכח כן ממש"כ בחי' המאירי לעיל כ"ה א' דאמרינן פי תקרה אף בתקרה משופעת הבולטת מחוץ לכתלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-550)
550. ובד' התוס' מבו' דסגי במה דאיכא לחי כ"ש, אך בתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו כתב דבעינן ב' פצימין, וכ"כ התוס' בסוכה י"ח ב' והרא"ש שם, וכ"נ גם בד' הרשב"א והריטב"א לקמן בסוגיין, ומה"ט נקטו דלל"ב דפלוגתייהו היא בעשר, הרי דביותר מעשר לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא גיפופי, (ומהני גם פס ד', כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק), - ויתכן דלא פליגי, דמש"כ התוס' דמהני לחי, י"ל דהוא במבוי, אך בחצר מודו דל"מ אלא ב' לחיים, וזהו שכתבו לחי או פס, דלחי מהני במבוי ופס מהני בחצר, - אך החזו"א בסימן ע"ט סק"א כתב בתו"ד דמהני בזה לחי כ"ש אף בחצר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-551)
551. ובתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו כתב דלדעת רב אמרינן פי תקרה אף במפולש, ועיי"ש בתו"ד שפירש דמה שאמרו בסוכה שם דבההיא מודינא לך משום דהוי כמבוי המפולש, היינו דהוי כמבוי המפולש שאין עליו קירוי, וה"נ הסכך אין תורת קורה עליו דאין פי תקרה להוצין, - ובסו"ד כתב דהא דבגשרים המפולשין לא אמרינן פי תקרה לרבנן, הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ונתחדש בדבריו דאמרינן אתרו"מ, אף ברה"ר המקורה, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דאמרינן אתרו"מ אף בבקיעת רבים דלאו רה"ר, או דאף דלא אמרינן אתרו"מ אלא בבקיעת רבים דרה"ר, מ"מ ברה"ר מקורה דאי"ז גריעותא בבקיעת הרבים, אמרינן אתרו"מ. [↑](#footnote-ref-552)
552. אך השו"ע שם סתם בזה, וכתב המ"ב שם סקי"ג דהוא משום דלא פסיקא לי' ד"ז, - ובד' הגר"א שם נראה שפירש דהשו"ע פסק כדעת הרי"ף והרמב"ם. [↑](#footnote-ref-553)
553. והנה הרא"ש למד לזה בדעת הרי"ף, ממש"כ דבאכסדרה איכא ג' מחיצות, וצ"ע דלכאו' י"ל דס"ל דכ"ה דרך אכסדרה, אך לעולם אמרינן פי תקרה אף בב' רוחות, וצ"ל דכיון דאכסדרה יש לה ג' מחיצות, א"כ מהיכ"ת דאף בב' רוחות אמרינן פי תקרה, ומה"ט הוצרך ר"ת לפרש דסתם אכסדרה יש לה ב' מחיצות, - אך בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין שלא כתבו דדבריהם אינם כד' הרי"ף, משמע שפירשו דמודה הרי"ף דאמרינן פי תקרה בב' רוחות שאינם זה כנגד זה, ומה שפירש דאכסדרה יש לה ג' מחיצות, הוא משום דכ"ה דרך אכסדרה, וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ל"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-554)
554. ומש"כ השפ"א לדקדק ממש"כ רש"י דאם היתה בה מחיצה כהלכתה וכו' מכשיר, הנה בתור"פ הביא לד' רש"י, ז"ל, אבל בג' פי' כשיש מחיצה שלימה "דלא צריך לומר פי תקרה" אז ודאי אית לי', עכ"ל, ומבו' דמפרש דמש"כ רש"י דאם היתה בה מחיצה כהלכתה מכשיר, היינו שהיתה בה מחיצה כהלכתה דא"צ לומר בה פי תקרה, וסגי למימר פי תקרה מג' רוחות. [↑](#footnote-ref-555)
555. ובפסקי רי"ד שם כתב דהא דבנפחת דופן האמצעי לא אמרינן פי תקרה, הוא משום דחזינן דבקעי בה רבים והיכי נימא פי תקרה יורד וסותם, ורק בסיכך ע"ג אכסדרה אמרינן פי תקרה יורד וסותם, משום דלא בקעי בה רבים, כיון שהיא סמוכה לאכסדרה, ונראה כי הכל סותם, - ועיי"ש שכתב עוד, דהא דלא אמרינן פי תקרה בבקעי בי' רבים, הוא אף בב' מחיצות כמין גם, דכיון דבב' מחיצות זה כנגד זה לא אמרינן פי תקרה, כ"ש בב' מחיצות כמין גם שהיא פתוחה יותר ובקעי בה רבים, וזה דלא כמש"כ התוס' וש"ר דרק במפולש לא אמרינן פי תקרה, אך בב' מחיצות כמין גם לא אמרינן פי תקרה, - ומצינו עוד בתור"פ לעיל כ"ה א' שכתב דאף דבב' מחיצות כמין גם אמרינן פי תקרה, מ"מ אם יש שם בקיעת רבים הליכת רבים כגון הליכות בהמות ועגלות, לא אמרינן פי תקרה. [↑](#footnote-ref-556)
556. ונפ"מ רבתא בזה הוא בדין פי תקרה בכלאים, דכל שקירה מקום שאין לו מחיצות, לא אמרינן פי תקרה, אף דסגי למימר פי תקרה ברוח אחת, אך לדעת רש"י הדין נותן דאמרינן בזה פי תקרה אף לדעת שמואל, כיון דא"צ לומר פי תקרה אלא מרוח אחת, ונת' במק"א?, - ואמנם יש מקום לדון, דלמש"כ התוס' לעיל צ"ג א' דבכלאים מודה שמואל דאמרינן פי תקרה אף ברוח הפרוצה במלואה, ה"נ אמרינן פי תקרה אף ברשות שאין לה מחיצות, וכן נקט בפשיטות בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז מכלאים הי"ח, - וי"ל עוד, דדמי למש"כ התוס' לעיל י"א א' דאף אם ל"מ צוה"פ בד' רוחות, מ"מ מהני בכלאים, אף דגם התם לכאו' יסוד הדין דל"מ צוה"פ אלא במקום שיש לו ב' מחיצות, ואפ"ה אמרינן דכל דא"צ להמחיצות לאשוויי רשות, מהני אף המחיצה דצוה"פ, וצ"ע.? [↑](#footnote-ref-557)
557. ולכאו' יש מקום לומר דפריך הכי לדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, ולדידי' הוי ב' מחיצות כג' מחיצות, וכמש"כ כן הגאו"י בד"ה כי לית לי', אך זה תליא במה שנחלקו הראשונים בטעם הא דל"מ פי תקרה אלא ברוח רביעית, ולדעת הר"א מן ההר דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח אחת, הרי דהדין נותן דאף לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, לא נימא פי תקרה ברוח שלישית ורביעית, ויתבאר בעזה"י עוד בזה בשלהי פירקין. [↑](#footnote-ref-558)
558. והאו"ז שם הביא דברי ר"י שעמד בזה דאכתי תיקשי מהא דפריך לשמואל דמב' רוחות נמי נימא פי תקרה, וכתב די"ל דמעיקרא אכתי לא ידעינן דיש חילוק בין היכא דאיכא מחיצות להיכא דליכא מחיצות כלל, אך אחר דמשני דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא ד' מחיצות, י"ל דאף לדעת רב לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא ג' מחיצות, עכ"ד, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', - והעירו דאכתי תיקשי בהא דפרכינן דמ"מ קשיא, והרי דאף אחר דידעינן דיש חילוק בין היכא דאיכא מחיצות להיכא דליכא מחיצות כלל, פשיטא לן דאמרינן פי תקרה אף בב' רוחות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-559)
559. והקה"י בסוכה סימן י"ד כתב לישב, דבסוכה דסגי בג' דפנות מודה הרי"ף דאמרינן פי תקרה ברוח שלישית, וכ"כ בפי' הר"א מן ההר בסוכה שם, ונת' לעיל, - אך באמת בל' הראשונים מבו' דלא הוכיחו מהא דבסוכה אמרינן פי תקרה כשאי"ז מפולש, אלא ממשמעות ל' הגמ' דכל הא דלא אמרינן פי תקרה בשבת במבוי המפולש הוא מכח הפילוש, אך בלא הפילוש שפיר אמרינן פי תקרה מב' רוחות. [↑](#footnote-ref-560)
560. והתוס' כתבו ע"ז דלא דק, דא"כ ל"ה פרצה יותר מי' אלא אלכסון של ה' על ה' דהיינו ז' אמות, והשפ"א כתב בדעת רש"י דמצרפין ה' של מחיצת צפון למחיצת המזרח להיות נחשב יותר מי', - ונתחדש בזה תלת מילי, חדא, דבפרצה בקרן זוית, חשבינן להמחיצות שהם גודרים את כל המרובע, אלא דיש בזה פרצה, וע"כ חשיב כפרצה יותר מי', דאי נימא דאף בלא דיני פרצה, אין המחיצות גודרות אלא את האלכסון, וכמש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"א, ודאי דיש לחשוב את פרצת האלכסון, והיא אינה יותר מי', ועוד, דאף דחלל פרצה זו אינה יותר מי', מ"מ כיון דהפתח הולך על פני יותר מי', חשיב כיותר מי', ועוד, דמצרפין ב' רוחות לדין פרצה יותר מי', ולא אמרינן דברוח מזרח אין הפרצה יותר מי', וברוח צפון אין הפרצה יותר מי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-561)
561. ויש שכתבו לפ"ז דרשות הפרוצה במלואה ויש לה תקרה העשוי' בצורת משולש, אמרינן בזה פי תקרה אף לדעת שמואל, כיון דא"צ לומר פי תקרה אלא בג' פיות, אך לכאו' י"ל דכיון דהוי זה מד' רוחות, חשבינן לה כד' פי תקרה דלא אמרינן, והיינו דלעולם מנין הפי תקרה נקבע לפי הרוחות, (וגם בבית עגול חשבינן לה כד' פי תקרה), ואך דכשנפרץ בד', כיון דיש חילוק רוחות בין הפיות, הו"ל כד' פי תקרה. [↑](#footnote-ref-562)
562. והעירו דאי"ז מתישב במש"כ בתור"פ דמש"כ רש"י דנפרץ ד', הוא משום דבפחות מד' לא אמרינן פי תקרה, ותיקשי דהרי ל"ב למימר פי תקרה להתיר לפרצה זו, אלא מצינו למימר פי תקרה לפרצות האורך, ויותרו פרצות הרוחב בעומ"ר, ובע"כ דמחיצה דמכח פי תקרה אינה מועלת להתיר את הפרצות שבצידה. [↑](#footnote-ref-563)
563. וזה לפ"מ שפירש בד' רש"י דהפרצה היא ד' אמות, אך למש"כ הריטב"א דהפרצה היא ד"ט, איירי בבית שהוא יותר מי' אמות וד"ט. [↑](#footnote-ref-564)
564. והחזו"א בסימן ק"ז סקי"ד עמד על דבריהם, דיש לאסור בזה, משום דכל הבית פרוץ במלואו למקום שנפרצה התקרה, ובכה"ג לא אמרינן פי תקרה, ובתו"ד כתב, דאם מכוון התוס' דקירויו בד' הוא לד' טפחים, ניחא, דכל שאין במקום הפרצה ד"ט, הו"ל מקו"פ, וצ"ע דזה ניחא בנפרץ לרה"ר, אך בנפרץ לכרמלית או למבוי אחר, הרי ל"ה מקו"פ, אף שאין בו ד"ט, וכמבו' בסוגיית הגמ' לעיל ט' א', (וגם כשנפרץ לרה"ר נראה מד' התוס' לעיל ט' ב' דבכה"ג לא חשיב כמקו"פ, ואכמ"ל), והק' כן גם במש"כ התוס' דאם נפרץ הקירוי מרוח אחת י"ל דשרי, דמ"ט לא אסרינן משום דכל הבית פרוץ במלואו למקום שנפרצה התקרה, ועיי"ש מש"כ לישב בזה, ואכמ"ל, ונמצא לפי דבריו, דד' התוס' הכא הם מקור נאמן לד' הביאוה"ל בסימן שנ"ח ס"ו, דכותל חצר הפרוץ באמצעו, ועשה כותל אחר בתוך החצר כנגד הפרצה, (ואין בין הכתלים יותר מי' אמות), ה"ז מועיל להתיר את הרשות, ולא אמרינן דצידי הרשות פרוצים למקום שבין הכותל החדש לפרצה, ואין להם מחיצה שתתיר לפרצה זו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-565)
565. ובל' תור"פ והריטב"א משמע טפי דבעינן גיפופי מב' הצדדים, אך בד' הרשב"א נראה להדיא דסגי במה דאיכא שם סוף כותל, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק, דאף דביותר מעשר לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא גיפופי, מ"מ סגי לזה גם בפס ד', וכן משמע מעיקר הא דמוקי לה בקרן זוית, דרק בפרצה בקרן זוית הוא דלא אמרינן פי תקרה, אך אם כל הפרצה היא ברוח אחת, אף שהיא בצד הכותל ולא נשתייר גיפוף בצד השני, אמרינן פי תקרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-566)
566. ולכאו' לפירש"י גופי' דאיירי הכא בפי תקרה מד' רוחות, הרי דגם אם איכא גיפופי אין להתיר מן הדין, דל"מ גיפופי מד' רוחות, ומש"כ רש"י דאף בלאו סתימת פי תקרה פתחים נינהו, היינו דכיון דחזינן להו כפתחים, ע"כ שפיר מהני בזה הסתימה דפי תקרה לדין המחיצות דבעינן, ושפיר ניחא טעמא דל"ב דפליגי בעשר ולא אמרינן פתחא הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-567)
567. אך צ"ע אם זה מתישב לדעת רש"י דאיירי הכא בפי תקרה מד' רוחות, ולכאו' בכה"ג ודאי דבעינן לדין המחיצה דפי תקרה, דאין להתיר מכח הא דדמי להיכא דאיכא גיפופי, שהרי ל"מ גיפופי מד' רוחות, ואמנם האהעו"ז פירש לדעת רש"י דאיירי דרוח אחת אינה יתירה על עשר, ובכה"ג אמרינן פי תקרה אף לשמואל, משום דסגי למימר פי תקרה מג' רוחות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-568)
568. אך בתשו' אור גדול סימן נ"ה סקי"ד כתב דמודו התוס' דפי תקרה הוא מטעם מחיצה ולא מטעם פתח, ואך שלא הקילו למימר פי תקרה אלא היכא דדמי לפתח, - ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא שלא עשו את פתח ההיכל רחב יותר מי', אף שהי' לו תקרה, והיינו משום דפי תקרה ל"מ משום פתח אלא משום מחיצה, ובהיכל בעינן פתח. [↑](#footnote-ref-569)
569. ובד' הרשב"א והריטב"א משמע דלדעת שמואל ודאי דלא אמרינן פי תקרה בכה"ג, ורק לדעת רב אמרינן פי תקרה בכה"ג משום דלדידי' סגי במה דאיכא חדא לטיבותא, - אך צ"ע שהרי להדיא אמר שמואל דמתניתין ביותר מעשר, ומפרשינן דהא דתנן בב' רוחות משום בית, והרי דאף לשמואל מהני פי תקרה ביותר מעשר, וילה"ע כן גם במה שנסתפק הרשב"א שמא אף לרב לא אמרינן פי תקרה ביותר מעשר אף אם איכא גיפופי. [↑](#footnote-ref-570)
570. ובדבריו שם משמע, דהא דלא אמרינן בזה פי תקרה, הוא משום דמחיצה תלוי' אינה מתרת אלא במים, וזה כדעת רש"י שם דמחיצה דפי תקרה הויא כמחיצה תלוי', ולכאו' נמצא לפ"ז דהא דברוח רביעית אמרינן פי תקרה, הוא משום דברוח רביעית מהני מחיצה תלוי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-571)
571. אמנם הנה בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ל' הביא מפי' הראב"ד לעיל כ"ה ב' דטעמא דמ"ד דאויר קירויו מייתרו, הוא משום דלא אמרינן פי תקרה במפולש, והרשב"א שם כתב דבזה פליגי רבנן ור' יהודה, ומ"ד דאין אויר קירויו מייתרו ס"ל כר' יהודה, עיי"ש, ובסימן ל"א הביא הרשב"א מד' הראב"ד דדמי להא דקורה אינה מתרת בחורבה, וכ"ה בד' הראב"ד בכתוב שם לעיל שם, וזה כד' הראב"ד לעיל פ"ו ב' דקי"ל דקורה אינה מתרת בחורבה משום דליכא אלא ב' מחיצות, - ומבו' לפ"ז דהוא פלוגתא דאמוראי אם אמרינן פי תקרה במפולש, ומ"ד דקורה ד' מתרת בחורבה ס"ל דאמרינן פ"ת במפולש, ואנן קי"ל דלא אמרינן פ"ת במפולש, ומה שאמרו בסוגיין דתליא בפלוגתא דרב ושמואל, היינו דמלבד דהך מ"ד ס"ל דאמרינן פי תקרה במפולש, גם ס"ל דאמרינן פי תקרה אף דליכא גיפופי, וזה תליא בפלוגתא דרב ושמואל. [↑](#footnote-ref-572)
572. ולפ"ז הרי דלהס"ד דרבא כשמואל, מבו' דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא כשיש גיפופין מב' הצדדים, וע"כ לא מכשרינן אלא כשיש ב' פצימין מב' הצדדים, וזה כדעת ר"ת ודעימי' דהא דבקירויו בד' לא אמרינן פי תקרה, הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא גיפופין מב' הצדדים, - ולמש"כ הרי"ף והרמב"ם דאיירי בב' דפנות זה כנגד זה, מבו' דלשמואל לא סגי במה דאיכא גיפוף מצד אחד, אף אם בצד השני יש להמחיצה של הרוח שבצדדים, ולעיל בהערה ו' נת' להסתפק בזה לדעת ר"ת ודעימי' אם בכה"ג אמרינן פי תקרה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-573)
573. ונתחדש בדבריו דלדין קנה על גביהן ל"ב שיהא קנה הניכר לפתח, אלא סגי בראש התקרה, אך לדין קנה מכאן וקנה מכאן ל"מ ראשי הכתלים, ומה"ט כל שאין לה פצימין, ל"מ מדין צוה"פ, וכ"נ גם ממש"כ שם דדין אכסדרה בבקעה הוא כשנפרצה במלואה, או כשנפרצה ביותר מי' למ"ד דצריך למעט, עיי"ש, ?אך צ"ע, שהרי פלוגתא דרב ושמואל היא בדליכא פצימין, וא"כ היאך מצינו לאוקמה כשלא נפרצה במלואה והו"ל כצוה"פ, ואך דצריך למעט, הרי בכה"ג מודה שמואל דאמרינן פי תקרה, וכ"ה בל' ר"ת בהמשך דבריו שם דאיירי דהקורה מושכת מדופן לדופן?. [↑](#footnote-ref-574)
574. והרמ"א שם כתב דאחרים חולקין, והוא דעת התוס' דלא אמרינן פי תקרה בדליכא אלא ב' דפנות זה כנגד זה, ובד' המ"ב שם סקמ"א מבו' דהעיקר לדינא הוא כדעה קמייתא, - ולפ"ז הי' בדין דכל הא דקי"ל בסימן שס"א ס"ב דלא אמרינן פי תקרה בדליכא אלא ב' דפנות זה כנגד זה, הוא רק בדליכא פצימין, אך כל דאיכא פצימין אמרינן פי תקרה אף בכה"ג, וכדעת הראב"ד, ולא קי"ל כן, - ועוד צ"ע, דלכאו' כל מה דבסוכה בעינן פצימין, הוא משום דבלא"ה ל"מ פי תקרה לבראי, אך באכסדרה דנעשית התקרה לשמה, הדין נותן דנימא פי תקרה במפולש אף בדליכא פצימין, ואמנם בפי' ר"א מן ההר בסוכה שם מבו' דלדעת הרמב"ם מתפרש הא דמפלגינן משום דלאו להכי עבידי, בע"א, וצ"ב, ולפ"ז שמא י"ל לקו' זו, - ושמא כל הא דבסוכה אמרינן פי תקרה בכה"ג, הוא משום דהתם ל"ב למימר פי תקרה אלא מרוח אחת, אך לענין שבת דבעינן למימר פי תקרה מב' רוחות, בכל גוונא לא אמרינן פי תקרה במפולש, וזה נלמד מהא דבבונה עלי' ע"ג בתים ובגשרים המפולשין לא אמרינן פי תקרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-575)
575. ובל' הרמב"ם שם משמע דהא דקי"ל דלא אמרינן פי תקרה בכה"ג, הוא משום דהוי מפולש, ול"מ הא דהיא סתומה ע"י הכותל שבחוץ, וכ"נ בד' הגר"א שם, - אך צ"ע דא"כ מ"ט ס"ד דתליא בפלוגתא דרב ושמואל, הרי הכא גרע טפי משום דהוא מפולש, ופלוגתא דרב ושמואל לדעת הרמב"ם איירי ברוח הרביעית, דאי"ז מפולש, וגם דאם הא דל"מ הוא משום דהוי כמפולש, מ"ט הוצרכו להא דלבראי לא עבדי. [↑](#footnote-ref-576)
576. ומשה"ק הרשב"א והרא"ש ע"ד הר"ח ודעימי' ממה שאמרו בסוכה י"ח דרק במפולש לא אמרינן פי תקרה, נת' בדף מס' 27 דמשמעות דבריהם דלא הקשו מהא דבסוכה לא אמרינן פי תקרה רק במפולש, אלא דמהא דמדמי לה למבוי המפולש נלמד דהא דבמבוי המפולש לא אמרינן פי תקרה הוא מכח הפילוש, עיי"ש, ועי' בקרבן נתנאל שפירש כעי"ז בד' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-577)
577. וזה ניחא להריא"ז לטעמי', דהא דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא במקום שיש לו ג' מחיצות, וע"כ אף בסוכה דסגי בג' דפנות לא אמרינן פי תקרה ברוח שלישית, וי"ל דהיינו דלא חזינן להפי תקרה כסתימה, אלא ברשות המוקפת מג' רוחות, אך כל שהיא מוקפת מג' רוחות וחזינן להפי תקרה כסתימה, ה"ז מועיל אף כלפי רשות שאין לה ג' מחיצות. [↑](#footnote-ref-578)
578. ולכאו' לפ"ז הדין נותן, דכל שעשו את התקרה לצורך חוצה לה, שפיר אמרינן בזה פי תקרה, ומתישב בזה מה שאמרו לעיל ח' ב' דבקורה משום מחיצה י"ל דחודו הפנימי סותם, וכל דחודו הפנימי סותם, הרי הויא עיקר מחיצת הקורה לבראי, ואפ"ה הויא מחיצה, וכ"כ באג"מ או"ח ח"א סימן קל"ח בתו"ד, אך צ"ע דא"כ מ"ט אמרינן פי תקרה אף בתקרה שלא נעשית לשם קירוי המקום שתחתי', כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן צ"ה א' בדין בונה עלי' ע"ג בתים וגשרים המפולשין, ובד' התוס' וש"ר לעיל פ"ו ב' בדין גזוזטרא, ונת' עוד להלן. [↑](#footnote-ref-579)
579. ואמנם מבו' בד' רש"י שם, דכל הא די"ל בזה פי תקרה, אלמלי הא דהו"ל כמבוי המפולש, הוא רק לדעת אביי, אך לדעת רבא לא אמרינן בזה פי תקרה, - והתוס' הרא"ש שם הק', דהרי טעמא דרבא דלא אמרינן פי תקרה בסיכך ע"ג אכסדרה, הוא משום דהתקרה לא נעשית לסוכה, אך בכה"ג שבאנו לומר פי תקרה משום הסיכוך עצמו, מ"ט תליא בפלוגתא דאביי ורבא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-580)
580. וכן צ"ל בדעת שיטת ריב"ב בסוכה שם שפירש דהא דמכשר אביי בסיכך ע"ג אכסדרה, הוא מכח הפי תקרה דהסיכוך הכשר, ותיקשי דאם אמרינן פי תקרה בסיכוך, א"כ מ"ט כל סוכה בעיא ג' דפנות, ולא מכשיר אביי אלא בסיכך ע"ג אכסדרה, ובע"כ דבכל סוכה לא אמרינן פי תקרה משום דאיכא בקיעת רבים, ורק בסיכך ע"ג אכסדרה דליכא בקיעת רבים אמרינן פי תקרה, אך בעיקר דבריו צ"ע, דאם הא דמכשר אביי הוא משום פי תקרה דסיכוך הסוכה, א"כ מאי קאמר רבא דל"מ משום דלגואי עביד לבראי לא עביד, הרי סיכוך הסוכה עשוי לצורך הסוכה. [↑](#footnote-ref-581)
581. ועיי"ש שהק' עוד דא"כ מאי פריך דמב' רוחות נמי נימא פי תקרה, הרי פי תקרה הו"ל כקורה דל"מ אלא ברוח רביעית, ועוד הק' דא"כ מ"ט דמ"ד דאמרינן פי תקרה אף ביותר מעשר, ומ"ש מקורה דל"מ ביותר מעשר, - אך י"ל לדעת הרמב"ם, דאף דפי תקרה אינו אלא מדרבנן, מ"מ אי"ז כדינא דקורה, אלא מדרבנן שויוהו כמחיצה, וע"כ שפיר פריך דאפי' מב' רוחות נימא פי תקרה, וע"כ נמי י"ל דמהני פי תקרה אף ביותר מי'. [↑](#footnote-ref-582)
582. ומש"כ בחי' הגר"מ שם דהרמב"ם לטעמי' בהל' סוכה דלא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא פצימין, צ"ע, דלפי המבו' בסוגיין הרי כל הא דבסוכה בעינן פצימין, הוא משום דהתקרה לאו לבראי עבידא, אך לגבי תוכה שפיר אמרינן פי תקרה אף בדליכא פצימין. [↑](#footnote-ref-583)
583. והפמ"ג באש"א סימן שמ"ה סוסק"ג נסתפק דשמא הא דלא אמרינן פי תקרה בכה"ג אי"ז אלא מדרבנן, אך מדאורייתא אמרינן פי תקרה אף בכה"ג והוי רה"י, והחזו"א בסימן ק"ז סקט"ז בתו"ד נקט בפשיטות דמדאורייתא לא אמרינן פי תקרה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-584)
584. ובלא ד' ר"ת הי' מקום לומר דהא דשרי ר' יהודה ולא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, הוא משום דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר, והכא דהוי רה"ר מקורה ואין דין רה"ר עליו לא אמרינן אתרו"מ, וגם הי' מקום לפרש דהכא לא איירי ברה"ר, וכאשר כ"ה בירושלמי דאיירי הכא במפולשין לבקעה, (וגם בד' התוס' בד"ה איתיבי' מבו' דיש מקום לפרש דלא איירי הכא ברה"ר גמורה), עיי"ש, אך לפי המבו' בד' ר"ת דטעמא דרבנן הוא משום דאתרו"מ, והרי דאיירי הכא ברה"ר ואמרינן אתרו"מ אף ברה"ר מקורה, תיקשי דא"כ מ"ט דר' יהודה דשרי. [↑](#footnote-ref-585)
585. אך באמת מצינו לדעת הרמב"ם דאף דבג' מחיצות ל"ה רה"י דאורייתא, מ"מ התירו חכמים ע"י קורה, ומצינו כן גם בד' הריטב"א לעיל צ"ד א' דאף להסוברים דבפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות, מ"מ התירו חכמים ע"י קורה, ומה שאמרו לעיל כ' א' דאי לאו רה"י היא ל"ה שרו רבנן, כתב החזו"א בסימן ע"ד סוסקי"ד דהיינו משום דאי פסי ביראות ל"ה מחיצות, לא נתבטל רה"ר על ידיהם, והי' בזה איסור דאורייתא, ושפיר י"ל דהכא ס"ד דבמקום דל"ה רה"ר התירו חכמים ע"י ב' מחיצות, אף דב' מחיצות לאו דאורייתא, אך בד' התוס' לעיל ח' ב' סוד"ה מניח, משמע דפשיטא להו דלא התירו חכמים ע"י קורה רק במקום דהוי רה"י דאורייתא, (וע"כ הוצרכו לפרש דהא דשרי כנגד הארוך הוא משום דה"ז בטל לגבי מבוי). [↑](#footnote-ref-586)
586. וצ"ע דמה הוצרכו לזה, הרי אף אם לא אמרינן פי תקרה במפולש כלל, מ"מ כיון דב' מחיצות דאורייתא שפיר מותר לטלטל דלא גרע מקורה דמתרת במבוי, וצ"ל כמש"כ הגאו"י בתו"ד גשרים המפולשין לא חשיב כמבוי, דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ואין להתיר בזה משום קורה, אלא משום דפי תקרה יורד וסותם, - אך בד' הבעה"מ נראה דלמסקנת הגמ' אף לר' יהודה לא אמרינן פי תקרה במפולש, וכמש"כ בתו"ד, ז"ל, וליכא מ"ד במפולש פי תקרה יורד וסותם אלא ר' יהודה לטעמיה דרבה דסבר למימר מעיקרא ולית הלכתא כוותי', עכ"ל, ובעכצ"ל לדעתו דהא דשרי ר' יהודה לטלטל שם, הוא משום דלא גרע מקורה דמתרת במבוי, ואי נימא כמש"כ הגאו"י דגשרים המפולשין לא חשיב כמבוי, צ"ל דהא דמותר לטלטל תחתיהן בשבת איירי כשעשו להן פסין, והא דתני להך דינא בגשרים המפולשין, הוא לרבותא דרבנן דאסרי, ולא אמרינן פי תקרה, וכמש"כ הבעה"מ בתו"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-587)
587. וזה כמש"נ מד' התוס' בסוכה דהכא לא חשיב כמבוי ואין להתיר בזה אלא משום פי תקרה. [↑](#footnote-ref-588)
588. וביותר קשיא למש"כ התוס' לעיל צ"ד א' בתי' קמא, דעיקר הא דפריך דמב' רוחות נמי, הוא משום דמתניתין ר' יהודה היא דס"ל דב' מחיצות דאורייתא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, וא"כ היאך הו"מ לשנויי דאיירי במפולש, הרי לר' יהודה אמרינן פי תקרה אף בכה"ג, - אך אף לתי' בתרא דהתוס' שם קשיא, דאף דלא ניח"ל להתוס' לפרש דעיקר הא דפריך דמב' רוחות נמי, הוא משום ר' יהודה, מ"מ ודאי דדינא דמתניתין דפרצה זו אוסרת הוא גם לדעת ר' יהודה, שהרי ר' יהודה קאמר דאסורין לשבת אחרת, ותיקשי דלר' יהודה גופי' מ"ט ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-589)
589. ואמנם בזה י"ל דהתוס' וש"ר הכא ס"ל דבונה עלי' ע"ג בתים וגשרים המפולשים איירי בגונא דחשיב מקום זה כמבוי, וע"כ שפיר מטלטלין תחתיהן בשבת, אף דלא אמרינן פי תקרה במפולש, משום דהוי כקורה מכאן וקורה מכאן, וכמש"נ לעיל בהערה בד' הבעה"מ, ושלא כד' התוס' בסוכה שפירשו דהא דמטלטלין תחתיהן הוא מדינא דפי תקרה, - אך נתחדש לפ"ז, דהא דלא אמרינן פי תקרה במפולש, אי"ז משום דג' מחיצות דאורייתא, אלא אף לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, מ"מ כיון דמדרבנן בעינן ד' מחיצות, ל"מ לזה פי תקרה אף במפולש, וחצר שאינה ניתרת בקורה, לא תהא ניתרת מכאן ומכאן בפי תקרה, וע"כ שפיר הו"מ לפרושי דהא דבבית שנפרץ מב' רוחות לא אמרינן פי תקרה, הוא משום דהוי מפולש, וכ"ה משמעות ד' הבעה"מ דאף לר' יהודה לא אמרנן פי תקרה במפולש. [↑](#footnote-ref-590)
590. ועד"ז צ"ע לדעת הרי"ף ודעימי' דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, ולכאו' פירשו כן בטעמא דרבנן דאסרי, דהוא משום דס"ל דלא אמרינן פי תקרה מב' רוחות, ולפ"ז לא מצינו דאיכא גריעותא בפנ"ע דפילוש דמכח זה לא אמרינן פי תקרה, ולפ"ז תיקשי במה שאמרו בסוכה י"ח ב' דבהפחית דופן האמצעי לא אמרינן פי תקרה משום דהוי כמבוי המפולש, ובסוכה דסגי בג' דפנות הרי הו"ל כפי תקרה מרוח אחת, דמה"ט ס"ל לאביי דאמרינן בזה פי תקרה ברוח שלישית, ורבא נמי מודה דהיכא דאיכא פצימין אמרינן פי תקרה, ומהיכ"ת דבכה"ג לא אמרינן פי תקרה, ואדרבה מדר' יהודה נשמע לרבנן דאף במפולש מצינו למימר פי תקרה, שהרי כל הא דפליגי רבנן הוא משום דלא אמרינן פי תקרה מב' רוחות, ואפשר דזה בכלל מה שהוכיחו הראשונים מהתם דאמרינן פי תקרה בב' רוחות אם אי"ז מפולש, - ואמנם לפי' קמא דרש"י דמסקינן דטעמא דר' יהודה הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, ניחא, אך אכתי תיקשי בד' הר"ח, שפירש הכא כפי' בתרא דרש"י, ואיהו ס"ל דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית. [↑](#footnote-ref-591)
591. וכתבו שם דאף למ"ד דקורה משום מחיצה אי"ז אלא מדרבנן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והרא"ש שם, אך התוס' לעיל ח' ב' כתבו בתי' קמא דלמ"ד דקורה משום מחיצה הוי מחיצה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-592)
592. והגאו"י והקר"א שם כתבו די"ל דלעולם מדאורייתא אמרינן פי תקרה אף ברחבה טפח, והא דל"מ קורה בחצר או במבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו הוא מדרבנן, דומיא דלחי דקי"ל דהוי מחיצה דאורייתא ול"מ בחצר או במבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו.

     ובד' הקר"א שם נראה שכתב כן גם בישוב ד' רש"י דקורה טפח מתרת, וצ"ע דאם אכן מדרבנן ל"מ קורה טפח, א"כ מ"ט קורה מתרת בחורבה, וצ"ע כן גם בד' השו"ע בסימן שס"א ס"ב בדין בית שנפרץ, שכתב הגר"א שם בדעתו דאף אם אין התקרה רחבה אלא טפח ה"ה מועלת להתיר, (וכ"ה בד' הב"י שם), וצ"ע דמ"ש מכל קורה דאינה מתרת בחצר, - ובס' ארחות חיים ספינקא סימן שס"ג סי"ב כתב דלדעת הסוברים דאמרינן פי תקרה בתקרה רחבה טפח, הרי דכל הא דל"מ קורה למעלה מכ' או קורה העומדת מאלי', הוא רק בקורה עגולה דאין לה פה ולי"ב משום פי תקרה, עכ"ד, וזה תימה, דבמשנתינו תנן דמבוי שהוא למעלה מכ' אמה ימעט, ואנן נימא דהיינו רק בקורה עגולה. [↑](#footnote-ref-593)
593. והטור בסימן תר"ל כתב בדין סיכך ע"ג אכסדרה, דאפי' אם יש בפי התקרה של אכסדרה טפח לא אמרינן בי' יורד וסותם, והב"ח והט"ז בסימן שס"א פירשו דמכוון דבריו הוא דבעינן שיהא רוחב התקרה טפח, והקשו דזה דלא כמש"כ בסימן שס"א דבעינן רוחב ד"ט, אך לכאו' יל"פ דמכוון הטור דבעינן שיהא בעובי התקרה טפח, וכמש"כ התוס' ודעימייהו דרק בכה"ג אמרינן פי תקרה. [↑](#footnote-ref-594)
594. והאור גדול בסימן נ"ה סק"ח נתחבט דמהיכן למד הרשב"א לד"ז, וכתב דהוא מהא דבעינן בסוכה ג' דפנות ולא אמרינן פי תקרה על הסכך, אך בד' הרשב"א לעיל מבו' דלמד לד"ז מעיקר הא דפסלינן למעלה מכ' אף בקורה רחבה ד', כאשר כ"ה משמעות מימרא דר' אילעא, ולא מכשרינן משום פי תקרה, ולפ"ז נמצא, דלדעת הסוברים דפסולא דלמעלה מכ' הוא אף היכא דאיכא משום פי תקרה, אין מקור להך מילתא דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה בריאה, (ומסתברא מילתא דמש"כ הריטב"א לעיל פ"ז א' בשם מקצת רבותיו דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ', הוא משום דס"ל דאמרינן פי תקרה אף בתקרה שאינה בריאה, וע"כ מהא דפסלינן למעלה מכ' אף בקורה רחבה ד', נלמד דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ'). [↑](#footnote-ref-595)
595. וצ"ב לדעת הני קמאי, דמ"ט פסלינן בקורה רחבה ד' למעלה מכ', וכמו שדקדק הרשב"א לעיל ג' א' מלישנא דר' אילעאי, ולדעת הסוברים דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ' ניחא, אך הסמ"ג כתב להדיא דאמרינן פי תקרה אף למעלה מכ', - וצ"ל דס"ל דהא דאמר ר' אילעאי רחבה אע"פ שאין בריאה ואם יש לה אמלתרא א"צ למעט, הוא ב' מימרות נפרדות, ואה"נ דכל שהיא רחבה ד' ה"ה מתרת אף למעלה מכ', ובתשו' אור גדול סימן נ"ה כתב לפרש דעיקר הא דאמר ר' אילעא דרחבה ד' אע"פ שאינה בריאה, היינו דבזה מהני למעלה מכ', משום דה"ז מועיל מדין פי תקרה, (ומתפרשים דברי ר' אילעא, דבין ברחבה ד' אע"פ שאינה בריאה ובין באמלתרא א"צ למעט). [↑](#footnote-ref-596)
596. וצ"ל דהא דקורה מתרת במבוי למ"ד דקורה משום מחיצה אף בגונא דהיא נתונה שם בדרך עראי, הוא משום דהקילו חכמים דאף בכה"ג נימא פי תקרה, כ"ה דהקילו למימר פי תקרה אף שאינה רחבה ד' טפחים. [↑](#footnote-ref-597)
597. ובפשוטו לפ"ז הדין נותן דכל דקצה התקרה אינה משופעת, אמרינן בה פי תקרה, אף אם אין בהחלק הישר ד"ט, דלא מצינו לחשבו בפנ"ע כתקרה, משום דבכה"ג יש לה פה, וגם בכה"ג דכל התקרה משופעת, כל הא דלא אמרינן פי תקרה הוא רק בקצה השיפוע, אך בצדדי התקרה, שפיר אמרינן פי תקרה, כיון דאין הפה משופע, אך בס' מחנה ישראל סימן י' צידד דבהני גווני לא אמרינן פי תקרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-598)
598. והב"י שם כתב, דאף דהתוס' והרא"ש בסוגיין פירשו להא דקירויו באלכסון בע"א, אי"ז משום דס"ל דאע"פ שהוא בשיפוע אמרינן פי תקרה,שהרי במה שאמרו לעיל כ"ה ב' דבעביד כי אורזילא לא אמרינן פי תקרה, לכו"ע היינו גג משופע, עכ"ד, וצ"ב במש"כ דלכו"ע היינו גג משופע, דהרי התוס' לעיל שם גרסו דעביד כי ארסלא, ופירשוה בע"א, וכ"ה בפי' ר"ח וברבים מקמאי שם, אך בדעת התוס' והרא"ש גופייהו מצינו דמודו לד' רש"י דבגג משופע לא אמרינן פי תקרה, וכנ"ל, - והט"ז בסימן שס"א סק"ב כתב דקי"ל דאמרינן פי תקרה אף במשופע, ומה"ט קי"ל דאין אויר קירויו מייתרו, אך השעה"צ שם סקי"ט ובסימן שנ"ח סקפ"ט הביא מד' רבים מהאחרונים דקי"ל דלא אמרינן פי תקרה במשופע, ורק לענין קרפף הקילו דאמרינן פי תקרה אף במשופע. [↑](#footnote-ref-599)
599. והדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז מכלאים הי"ח נסתפק דשמא הא דלא אמרינן פי תקרה במשופע אינו אלא מדרבנן, וע"כ הוא דלענין קרפף אמרינן פי תקרה אף במשופע, וכמש"כ האחרונים דלענין קרפף הקילו, ועיי"ש שכתב לצדד לפ"ז דאף לכלאים נימא פי תקרה במשופע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-600)
600. והקה"י בסימן א' סק"ג הק' דהיאך מהני קורה עגולה במבוי, הרי אין לה פה, ועיי"ש שנקט דלדעת הסוברים דאמרינן פי תקרה במשופע, ה"נ אמרינן פי תקרה בקורה עגולה, ורק לדעת רש"י לא אמרינן פי תקרה בעגולה, וכתב דצ"ל דבקורה הקילו, דאף למ"ד דקורה משום מחיצה אי"ז אלא מדרבנן.

     אך אכתי תיקשי למש"כ התוס' לעיל ח' ב' דקורה משום מחיצה דאורייתא, והיאך מהני אף קורה עגולה שאין לה פה, ושמא נימא דמ"מ הקילו חכמים בזה דאף בגונא דל"ה מחיצה דאורייתא, ה"ז מועיל מדרבנן, והעירו דיש לדמותו למש"כ האחרונים דהא דקי"ל דבקרפף מהני קירוי משופע להתירו, הוא משום דבקרפף הקילו, - ואמנם לפ"ז נמצא דלמש"כ התוס' לעיל שם דהא דבמבוי שצידו אחד ארוך מניח את הקורה באלכסון, הוא משום דקורה הויא מחיצה דאורייתא, הרי דהתם לא יועיל להניח קורה עגולה, ולא נתפרש כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-601)
601. ובד' הרשב"א שם מבו' דאף אם בתקרה משופעת אמרינן פי תקרה, מ"מ בתקרה מלאה פגימות לא אמרינן פי תקרה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-602)
602. וי"ל דאי"ז דין בפנ"ע מדיני פי תקרה דכולי האי לא אמרינן יורד וסותם, או משום דלמעלה מכ' דלא שלטא בה עינא לא חזינן לה כתקרה אלא הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, וכל שהתקרה היא למעלה מכ' ולא מינכרא המחיצה ל"מ, וכמש"כ הריטב"א בריש סוכה, דהא דל"מ קורה למעלה מכ' אף למ"ד דקורה משום מחיצה הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, אך בל' הריטב"א משמע קצת דלמעלה מכ' לא אמרינן כלל יורד וסותם, דאם הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, הרי אמרינן בזה יורד וסותם, ואך דאי"ז מועיל להתיר משום דאי"ז מחיצה הניכרת. [↑](#footnote-ref-603)
603. ובספר הבתים שערי איסור הוצאה סימן י' כתב ע"ד הרשב"א, ז"ל, ויראה לי שאין טעם פי תקרה יורד וסותם מפני שיחשב כמחיצה, אלא שפי תקרה מבדלת אותו מרשות אחר וכו', לפיכך גבי מבוי שאין הקורה אלא משום היכר, אפילו רחבה ד' והיא למעלה מכ' אין בה היכר, עכ"ל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-604)
604. ולכאו' יש מקום לומר, דכ"ז הוא כשבאנו להתיר עי"ז את המקום שמחוץ למחיצה זו, כמחיצה שע"ג הבור, שבאנו להבדיל ע"י מחיצה זו בין ב' צידי המחיצה, דכלפי מקום זה חזינן לה כמחיצה, אך כלפי המקום שתחת התקרה, לא חזינן לה כמחיצה כלל, ושפיר אמרינן בזה פי תקרה, ונפ"מ רבתא, דהא דבבית מקורה שנפרץ אמרינן פי תקרה להתירו, הוא אף כשהתקרה עבה י' טפחים, אך בל' הרשב"א לעיל משמע דגם כלפי המקום שתחת המחיצה לא אמרינן פי תקרה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-605)
605. והביאו בזה למש"כ בחי' המאירי לעיל ט"ו א' שכתב דכל שאנו מתירים מדין פי תקרה מותר פרוץ כעומד, והרי דמהני מחיצה דפי תקרה להתיר את הפרצות שבצידה בעומ"ר, אך בהערות לחי' המאירי שם פירש לדבריו בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-606)
606. והוכיח כן ממש"כ רש"י דבקירויו בד' בעינן למימר פי תקרה מד' רוחות, ולא סגי דנימא פי תקרה על ב' פרצות דה' אמות, ויותרו הפרצות דד' טפחים בעומ"ר, אך החזו"א בסימן ק"ז סקי"ג כתב דהתם הוא משום דגם לומר פי תקרה על ב' רוחות ויחשבו ב' הרוחות האחרות כפתח חשיב כפי תקרה מד' רוחות, ולעיל בהערה ג' נת' להעיר ע"ז מד' תור"פ שם דמבו' דלא מצינו להתיר בלא דנימא פי תקרה על כל ד' הפיות, (וע"כ אם אין רוחב הפרצה ד"ט, ל"מ, דלא אמרינן פי תקרה בפחות מד"ט), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-607)
607. ולפשטות ד' התוס' והרא"ש דפי תקרה הוא מטעם פתח, י"ל דאי"ז מועיל להתיר את הפרצות, וכמו שמצינו דעת כמה מרבוותא דצוה"פ לא חשיב כעומד להתיר את הפרוץ שבצידו, ונת' לעיל י"א א'. [↑](#footnote-ref-608)
608. אך בקובץ אליבא דהלכתא האריך הגר"מ רוזנר שליט"א דבכה"ג לא אמרינן פי תקרה, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' המ"ב בע"א, ובמש"כ לפרש להא דבסיכך ע"ג אכסדרה אמרינן פי תקרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-609)