שיעורי תערובת א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

**שיעורי תערובת - א**

יו"ד סי' צח, א

**חלב ובשר הוי מב"מ או מבשא"מ**

**בכל** דבר צריך לידע אם הוא מין במינו או מין בשאינו מינו, כיון שמסקי' להלכה שטע"כ דאורייתא כר"ת, ולעניין מין במינו קיי"ל דמה"ת בטל ברוב ומדרבנן בס'. וע"כ בספק אם היה ס' כנגד האיסור, כגון שנשפך קודם שראה שיעור האיסור, אם היה מין בשא"מ מחמירים לאסור, דהוא ספק תורה, ובמב"מ מקילינן.

**כתב** השו"ע [ס"א] **איסור שנתערב בהיתר מין בשאינו מינו כגון חלב שנתערב בבשר יטעמנו נכרי**. והט"ז [סק"א] והש"ך [סק"א] גרסו חֵלב שהוא אינו מינו עם בשר, והגר"א [סק"א] ס"ל דחשיב מין במינו, וכתב להוכיח כן מהא דאיתא [חולין קג.] שחֵלב מן החי אסור משום בשר מן החי, אלמא דהחלב הוא מין בשר. אמנם ראיה זו אינה מובנת, דזה מוכיח שהחלב שמו בשר, אמנם אע"פ ששמו בשר מ"מ אם אין טעמם שווה, הא שייך לטעום אותו, וא"כ הוי כאינו מינו [כמבואר בש"ך לקמן סק"ו דאזלינן בתר טעמא וכן הסכימו כל האחרונים]. עוד הוכיח הגר"א מכזיתא דתרבא [חולין צח.] דסבר רב אשי לצרף מה שבלעה הקדירה לבטל החֵלב, ומוכח שאי אפשר להכיר טעם החלב בתוך הבשר, דאם מכיר הטעם מה מהני להחשיב את מה שבלעה הקדירה.

**והש"ך** הביא מהראב"ן שכתב שחלב ובשר הוי מב"מ כיון שטעמם שווה, והעמיד הש"ך דבריו בבשר שמן דטעמו שווה עם החלב. ועי' פמ"ג דכתב לדון בבשר שמן עם חֵלב אם נפסוק כהראב"ן, וכן יש לדון בבשר שמן עם בשר כחוש, דאם נאמר שבשר שמן טעמו כשל חלב, א"כ הוא אינו מינו עם בשר כחוש, וכתב שבמקום הפסד יש להקל דהוי מינו [ונפק"מ בנשפך כמשנ"ת].

**והיד** יהודה [סק"א] כתב דצ"ע כל נידון זה, דאם נאמר שחֵלב ושומן טעמם אינו שווה, מה תירץ הש"ך להעמיד דברי הראב"ן בבשר שמן, וע"כ השומן טעמו שווה לחֵלב, וא"כ הדבר תמוה שכיון שהחֵלב והשומן טעמם שווה איך יידע הקפילא לומר אם יש כאן טעם חֵלב, הא גם בבשר יש שומן, וכשמרגיש טעם שמנונית לעולם אין לו דרך לידע אם זה טעם השומן או טעם החֵלב, עוד כתב דברור שגם א"א להכיר טעם בשר בשומן, דהא כל השינוי ביניהם הוא דזה כחוש וזה שמן, ואיך שייך לבדוק בשומן אם יש בו טעם הכחוש או לא [וע"כ בשר טריפה שנתערב בשומן ל"ש להתיר ע"י טעימת קפילא].

**איך שייך בזה"ז שנסמוך על טעימת קפילא**

**ולכאורה** אין נפק"מ בזה לדידן, כיון דכתב הרמ"א שאין נוהגים עכשיו לסמוך אעכו"ם ומשערין הכל בס', אלא דהש"ך [סק"ה] כתב להתיר בטעימת ישראל [אם טעם, ואין נותנים לו לכתחילה, ואף בהיתר מבואר בש"ך סי' צו סק"ה שאין לטעום לכתחילה ע"מ להתיר]. אמנם הלבוש ס"ל שאין סומכים על טעימת ישראל כלל כיון שאין בקיאים בטעמים. והיד יהודה [סק"ה] אף דס"ל שלא לסמוך בזה"ז על טעימת ישראל מ"מ כתב להקל [עפ"י שו"ת הרמ"א סי' נד] בדבר שטעמוהו הרבה ולא הרגישו טעם האיסור. אמנם בהשמטות הביא היד יהודה מהב"י [תמז, ה] בשם הרשב"א להתיר מי תותים שנתבשלו בכלי חמץ, מחמת שכולם טועמים ומרגישים שאין לתותים טעם חמץ, והדרכי משה שם סק"ח כתב שאין לסמוך על תשובה זו, ומבואר שאף על טעימה רבה אין לסמוך [ואף בשו"ע לא הביא להיתר התותים ומשמע דמסכים שלא לסמוך על זה, וכתב שלא מסתבר שהוא חומרא דוקא לעניין חמץ]. ונפק"מ בזה לעניין סתימות שכשאוכל בשר לא נאסר מלאכול חלב כיון שמרגיש כל פעם שאינו נותן טעם. ורוב האחרונים נוטים להקל דבמקום שלעולם מרגישים שאינו נו"ט יכול לסמוך ע"ז.

**אם בע"ח בולע ומפליט טעם בחייו**

**הפמ"ג** [ש"ד סק"א] הביא מעשה שהיה שפרח עוף לתוך מדוכה של חלב, והיה מבוכה בין הלומדים, וכתב שאינו מבין המבוכה, הא כיון דהוי עוף בחלב דרבנן מותר בהנאה ואסור באכילה. והחת"ס [יו"ד סי' צד] הביא מעשה זה, ושם מתבאר שבאה שאלה זו אצל גאון אחד שאמר לשפוך היורה, ותמהו עליו שהרי מותר בהנאה ואמאי ישפוך, ותירץ דאסור מחמת אבר מן החי כיון שנפל העוף בעוד שהוא חי, והחת"ס ס"ל שבאמת מפליט גם מחיים ונאסר משום אמה"ח, ואסור למוכרו לגוי. אמנם היד יהודה סובר שבשר חי אינו מפליט.

**והנה** הפמ"ג [א"א או"ח תמז, מו] כתב שבשר חי בולע וכשאוכלת חמץ או בשר בחלב נבלע בה ומ"מ שרי לאכלה דנהפך מיד להיות דם, ומותר ככל בשר שנשתנה, כגון ביצה שמותרת כיון שנהפך ושוב אינו בשר. ויש להוכיח שבשר חי בולע, מהא דאיתא בחולין [ח:] דהשוחט בסכין טריפה צריך לקלוף את בית השחיטה, ובשעת פרכוס דינא כחיה לכל דבריה ומבואר דבע"ח בולעים [אמנם צ"ע דשם יש ראיה גם דמפליט דהא אמרו שהסכין נאסר משום אמה"ח]. אבל לעניין שהבשר החי יפליט לזה אין ראיה [ולהחת"ס צ"ע שכל שיכניס ידו לכוס מים רותחים יאסרו המים ועי' קה"י חולין סי' ח].

**אמנם** כתב היד יהודה דאף אם נאמר שהחי מפליט, מ"מ מותר למכור את החלב לגוי, כיון שיש בו רק טעם של אבר מן החי והגוי אינו מצווה ב'טעם כעיקר' שילפינן ממשרת [וכ"ש לדעת הגר"ח שטע"כ הוא איסור חדש], וביאר דדעת החת"ס לאסור דס"ל שאף אין אצל עכו"ם ביטול ברוב, אלא כל שמותר לישראל ודאי מותר אף לגוי דמי איכא מידי וכו', אבל מקום שלישראל אסור מחמת טע"כ, א"כ יש לאסור לגוי מחמת דאין אצלו ביטול ברוב [ועי' בתשו' חת"ס סי' יט שכתב כן להדיא בדעתו]. אמנם היד יהודה הוכיח שיש ביטול ברוב בגוי דמבואר בגמרא [סנהדרין נח.] שהגוי חייב על אשת אב, ואיסור אשת אב שייך רק אי אזלי' בתר רוב דהא יש לחשוש שאינו אביו אם לא דרוב בעילות אחר הבעל [וכן יש להוכיח מהא דדנים אותו על רציחה ולא מסתבר שרק במקום שרואים כמבואר מכות ז.].

**טעימה בלשון אי הוי בכלל איסור אכילה**

**כתב** הדרישה [סק"א] דמהא שצריך שהגוי יטעם ולא ישראל, מוכח שאסור לטעום איסור בלשון, ועל כן אם יש לפניו בשר ואינו יודע אם נמלח כבר או לא אסור לו לטועמו בלשונו, לידע אם מלוח או לא. אמנם עי' יד יהודה דתמה מה איסור יש לטעום את הבשר, הא הדם שע"ג יכול להדיחו, ואז שרי אף שלא נמלח הבשר דמותר לאכול בשר לאומצא [ואין לומר דאם מדיחו לא ידע אם מלוח או לא כיון שהדיח המלח, דהא כל בשר לאחר מליחה מדיחו ואעפ"כ מבואר שע"י טעימה בלשון מרגיש מליחתו]. ובפמ"ג כתב דחיישינן דע"י טעימתו בלשון יפרוש דם מבפנים, אבל היד יהודה הקשה עליו דאין הם יוצא אלא ע"י דוחק [ובכל אומצא צ"ע איך שרי לאכול הרי ע"י אכילתו יצא דם לחוץ והחוו"ד [סט, ג] מחדש מחמת זה שאין יוצא דם רק ע"י סכין והוא קולא גדולה אמנם היד יהודה [סז, ה] פליג ויישב שבתוך הפה חשיב שלא יצא הדם לחוץ].

**והקשה** הט"ז [סק"ב] על הפרישה דבסי' מב [ס"ג] מבואר שאם יש ספק אם היה מרה או לא יטעום בלשונו אע"פ שהוא ספק טריפה, ומוכח שטעימה בלשון מותרת. וביאר הפמ"ג דמסקנת הט"ז דטעימה בלשון אסורה מדרבנן אלא שבמקום ספק לא אסרו טעימה, וע"כ באיסור ודאי אסור לטעום בלשון, אבל לברר הספק אם יש מרה או לא או אם נמלח או לא, שרי לטעום בלשון. אמנם היד יהודה סובר שטעימה בלשון אי"ז אפילו מדרבנן, אלא דמ"מ ס"ל שאין להתיר טעימה בלשון במקום ודאי, מחשש שידבק טעם בלשון וישכח להדיח ויכניס לפה ויבלע [ומבואר מהכא שאף מעט טעם שנדבק בלשון יש בו איסור וע"כ מי שמצא בפיו דבר איסור כגון פרי מתולע וכדו' צריך להדיח פיו במים שלא יבא לבליעה].

**והעולה** – שאיסור תורה הוא רק כשבולע, ואם מכניס לפה ומוציאו אסור מדרבנן שמא ישכח ויבלע, ובטעימה בלשון דעת הפמ"ג דאסור מדרבנן אלא דהתירו במקום ספק, ודעת היד יהודה שאין כלל איסור דרבנן אלא רק חשש שישכח להדיח, דכל דבר הצריך הדחה אין סומכים לעשותו ע"ד שידיחו לאח"כ.

**ונפק"מ** בזה לעניין משחת שיניים שמכניס לפה ופולט, ודעת הצ"צ [שו"ת סי' מז] להתיר הכנסה לפה באיסור פגום, כיון שכל האיסור להכניס לפה ולפלוט הוא מדרבנן, א"כ דבר שאינו ראוי לאכילה שרי, כיון שכל האיסור בו הוא מדרבנן משום אחשביה. ומשמע מדבריו דס"ל דבכל איסור דרבנן יש להתיר בהכנסה לפה, והיד יהודה כתב להוכיח דלא כדבריו מדאיתא בגמרא בחולין [צז: לגירסת הרשב"א] דשומנו של גיד מותר ע"י טעימת קפילא ושומנו של גיד כל איסורו אינו אלא מדרבנן וא"כ היה שרי הכנסה לפה, וא"כ אמאי לא יטעמנו הישראל ע"י הכנסה לפה [אמנם על הצ"צ אינו קושיא כ"כ די"ל דס"ל שטעימה צריך בלעיסה ובליעה דוקא], ועי' בפ"ת סק"א מה שכתב להוכיח עוד דלא כהצ"צ.

**ונראה** שאף להחולקים על הצ"צ, באיסור פגום יש להקל יותר, כיון שכל הטעם שאסור הכנסה לפה הוא מחשש שמא ישכח ויבלע, ולא שייך טעם זה בדבר שאינו ראוי לאכילה, שכיון שיבלענו בטעות אין בזה אחשביה, וכמו שמצינו בהל' פסח [או"ח תמב, י] גבי דיו שאין חוששים שמא יבלע, דאף אם יבלע אין בזה אחשביה, אמנם הרמ"א ביו"ד [קלד, ג] כתב שיש שמחמירים בדיו, אבל הגר"א נקט להקל וכן מבואר במ"ב [ס"ק מה].

**מיהו** יש מדקדקים במשחת שיניים שיש בה ממתיקים כיון שפעמים הממתיקים עצמם עשויים מדברים האסורים.

**טעימת הקפילא מהו שיעור הטעימה**

**ולעניין** שיעור הטעימה שצריך הקפילא לטעום מהדרישה מבואר דסגי שיטעם בלשונו אמנם מסקנת הט"ז שטעימה בלשון לחוד לא מהני וכתב הפמ"ג שלמסקנת הט"ז צריך שהקפילא ילעס ויבלע, כמבואר בריב"ש [סי' רפח] שהשואל סבר להתיר ע"י שיכניס לפה ויפליט, וא"ל הריב"ש דאפשר שאין סומכים על קפילא בלא אכילה גמורה. והיד יהודה סובר שהמסקנה שסגי בהכנסה לפה ולהפליטו כדעת השואל בריב"ש [ואין להוכיח מלשון הריב"ש, דדיחוי הוא דא"ל מאן י"ל דסגי בכזה טעימה].

**ולכאו'** יש להקשות אם אין מרגישים טעם ע"י טעימה בלשון [וע"כ בעינן לבלוע או לכל הפחות הכנסה לפה], איך בודק הטעם בבשר אם נמלח וכן אם יש לו מרה. והביאור בזה פשוט, דטעימה המתירה ודאי שייכת גם בטעימה בלשון, דאם בודק את הבשר ומרגיש טעם מרה או טעם מלח יודע הוא להתיר, אבל לסמוך לשלול שאין טעם איסור זה א"א, דאף שאינו מרגיש הטעם בלשונו, שמא ע"י לעיסה ירגיש הטעם.