בכורות פרק ו_4
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב אי_ש סטפנסקי

**קונטרס בדין מום עובר**

**א. יסוד דין פדיון בבע"מ קבוע**

מצינו ד' סוגי פסולי מזבח, א, פסול חמור כטריפה כלאים יוצא דופן טו"א, ב, פסול קל כרובע ונרבע וכדו', ג, מום קבוע, ד, מום עובר.

ויש בזה ד' חילוקי דינים, א, לגבי להחיל קדושת הגוף מתחילה על בהמה פסולה קיי"ל לעיל יד. דאין קדושה חלה על בעל מום קבוע, וחלה על בעל מום עובר. וכן קיי"ל דאינה חלה על פסול חמור כטריפה וחלה על פסול קל כרובע, וכפי שיבואר להלן. ב, לגבי תמורה קיי"ל דפסול חמור אינו עושה תמורה ופסול קל עושה תמורה, וכן בעל מום עושה תמורה בין מום קבוע בין מום עובר. (אך לאחר פדיון ודאי אינו עושה תמורה, ויל"ע בבכור בע"מ האם עושה תמורה). ואף שבע"מ קבוע אין קדושה חלה עליו מכל מקום לאחר שחלה כבר ונעשה בע"מ אין הקדושה פוקעת ועושה תמורה. ג, לגבי היתר פדיון לא מצינו לעולם היתר אלא בבעל מום קבוע, ותו לא, וזהו חידוש מיוחד שחידשה תורה מגזיה"כ שאין פודין אלא על מום קבוע. ד, לגבי איסור הטלת מום על בע"מ קיי"ל דכל שפסול למזבח אין בו איסור הטלת מום, ואף רובע ונרבע כמש"כ המנ"ח וחזו"א, ומכל מקום על בעל מום עובר נחלקו הראשונים, שיטת הרמב"ם דלוקה ושיטת הרא"ש דאינו לוקה. וטעמו של הרמב"ם דהמקור שאין איסור הטלת מום בבע"מ הוא מתמים יהיה לרצון כדלעיל לג:, ובעל מום עובר שעומד להיות לרצון לאחר שיעבור מומו הוי בכלל הלאו, והרא"ש סובר דכיון דהשתא אינו לרצון אינו בכלל הלאו.

והנה הרמב"ם איס"מ שם כתב דמקדיש טו"א טריפה כלאים ויוצא דופן הרי זה כמקדיש עצים ואבנים, ואינו כבעל מום, שבעל מום יש במינו קרבן, אבל המקדיש רובע ונרבע וכו' הרי זה כמקדיש בע"מ עובר וירעו עד שיפול בהם מום קבוע. ולכאורה במקדיש בעל מום קיי"ל דבקבוע לא חייל קדושה ובעובר חלה קדושה, ורובע ונרבע הוי מום קבוע, ומדוע דימה הרמב"ם רובע ונרבע לבע"מ עובר, וכן מדוע צריך טעם שטריפה וכו' גרוע יותר מבע"מ, הא שפיר דמי לבע"מ קבוע. ויישב הגר"ח בשני אופנים, מתחילה ביאר דהנה יש ב' סיבות שלא יחול קדושה מעיקרא, א, עצם האפשרות פדיון, דאין קדושת הגוף חלה על דבר שיש לו פדיון. ב, פסול חמור כטריפה, דהוא מופקע מתורת קרבן. והנה מצינו לעיל יד. שאין קדושה חלה על בע"מ קבוע וחלה על בע"מ עובר, ונקט הגר"ח מתחילה שמצד חוזק הפסול אין הבדל ביניהם כלל, ואף שבע"מ עובר סופו להיות קרב מכל מקום השתא פסול הוא, ונמצא שמצד עיקר פסול בע"מ אין זה סיבה שלא תחול הקדושה, ועל כרחיך כל הטעם שאין קדושה חלה על בע"מ קבוע הוא מחמת המציאות שאפשר לפדותו, שאפשרות פדיון בבעל מום קובע מונעת קדושת הגוף מלחול. ולכן דימה הרמב"ם רובע ונרבע לבע"מ עובר שהרי אין בהם אפשרות פדיון, משא"כ כלאים ויוצא דופן שהם פסול חמור שאין במינן קרבן לא חייל בהם קדושת הגוף.

ולאחר מכן ביאר הגר"ח באופן אחר, דלעולם הטעם שלא חייל קדוה"ג על בע"מ קבוע הוא מחמת הפסול ולא מחמת אפשרות פדיון, ופסול בע"מ עובר שונה מפסול בע"מ קבוע כיון שסופו להיות קרב, (ולא אמרינן דהשתא מיהא פסול הוא בדרגת בע"מ קבוע). אלא דחזינן שבע"מ קבוע עושה תמורה אע"פ שמתחילה אין קדושה חלה עליו, ומוכח שבע"מ קבוע הוי חיסרון רק במעשה ההקדש ולא בקיום הקדושה, ומצד חוזק הפסול היה צריך קדושת הגוף לחול עליו, אלא שהוא דין מסויים בבע"מ קבוע שאין קדושה חלה עליו מתחילה, ודין זה אינו בשאר פסולין כדחזינן בבע"מ עובר, ולכן דימה הרמב"ם רובע ונרבע לבע"מ עובר שאין בו את הדין המסויים שאין קדושה חלה על בע"מ קבוע, וכן הוצרך הרמב"ם לבאר דטריפה אינה בת קרבן כלל והוי טעם אפילו להפקיע את הקדושה לאחר שחלה כבר, כדחזינן שאינו עושה תמורה.

ויש מקום לבאר דבריו דטריפה וכדו' הוי פגם בעיקר דין קרבן שלהם כיון שהפסול הוא חזק מאוד, משא"כ בע"מ אין זה פגם בדין קרבן אלא באיכות הקדושה, דאינו קדוש כולי האי, ולכן חידשה תורה שאפשר לפדותו, דכל שנחלשה הקדושה הוי קרוב לפדיון, ודין זה נתחדש רק בבע"מ קבוע ולא בשאר פסולים, ולכן מתחילה לא חלה קדושה באופן חלש, אך לאחר שחלה אינה פוקעת לגמרי אלא נחלשת ולכן יכול לעשות תמורה, ושפיר דימה הרמב"ם פסול רובע לבע"מ עובר שאין פגיעה בתוקף הקדושה. אך בדברי הגר"ח משמע טפי דהוי דין מסויים בפסול בע"מ ואין זה קדוה"ג חלשה יותר. ונפק"מ בבעל מום שעבר מומו, דנסתפק מהריט"א האם חוזר לקדושתו מאליו ורשאי להקריבו, דלפי משמעות הגר"ח הוי דין מסויים שאפשר לפדותו, ואף לצד שני שהוא מחמת הפסול מכל מקום כשעבר הפסול מסתבר דלא חסר בגוף הקדושה, משא"כ לדברינו דנחסר בחוזק הקדושה אי אפשר להקריבו עד שיקדישנו שוב.

ומבואר מיהא בדברי הגר"ח ב' צדדים האם בע"מ עובר ובע"מ קבוע שוים בפסולן, והחילוק ביניהם רק באפשרות פדיון, או שמא הוי פסול אחר כיון שסופו להיות קרב.

בקובץ הערות סי' נ"ד סק"ד כתב בשם הגר"ח דקדשי מזבח שנפל בהם מום עדיין קדוה"ג עליהם, שהרי עושין תמורה, אלא דמה שיש להם אפשרות פדיון מפקיע מהם קדוה"ג, אך אין זה מפקיע עולמית אלא כל שעה ושעה, ואם ירד אפשרות הפדיון כגון שעבר המום יחזרו לקדוה"ג בלא הקדש חדש. ומטעם זה עושין תמורה, דמצד עצמן יש בהן קדוה"ג, עיי"ש. ודבריו צ"ב, דהא מכל מקום השתא במציאות ליכא קדוה"ג מחמת אפשרות פדיון ואיך יעשה תמורה. ומדברי הגר"ח בספרו לא משמע כן, דכתב שם דבבעל מום עיקר החיסרון הוא רק בחלות הקדושה אבל לאחר שכבר חיילא עליה קדושה לית ביה שום דינים ולא שאני משאר קדשים שנפסלו ועל כן ממירין בו, עכ"ל, ומשמע דאף בשעה שיש בהם מום ואפשר לפדותן מכל מקום לא פקעה קדוה"ג כלל.

ויל"ע האם מקדיש עוף מחוסר אבר חלה הקדושה או לא, ולכאורה זה תלוי בב' הצדדים בהגר"ח, דאם מניעת הקדושה היא מחמת עצם האפשרות פדיון, הא קיי"ל דאין פדיון לעוף מן התורה, ואם כן חלה הקדושה כדין בע"מ עובר, אך אם מניעת הקדושה היא מחמת פסול מום, אם נאמר דמחוסר אבר בעוף הוא מליתא דמומין (וכפי שיתבאר להלן בדעת הפרמ"ג) מסתבר דלא יחול הקדושה.

**ב. חקירה בגדר פסול מום עובר**

בפר' שופטים נאמר לא תזבח לה' אלוקיך שור ושה אשר יהיה בו מום, ודרשינן בספרי שבבעלי מומין עוברין הכתוב מדבר, ופסלו הכתוב מהקרבה. והנה הרמב"ם בסה"מ ל"ת צ"ה מנאו כלאו בפ"ע, ואם עבר והקריבו לוקה. אך הרמב"ן השיג עליו שהמניעה במום קבוע ועובר לאו אחד תמנה, שהכתוב מרבה והולך עד שאוסר כל מום בין קבוע בין עובר, ובשניהם עובר בכל החמשה שמות (הקדש שחיטה זריקה הקטרת אימורין, הקטרת מקצתו). ויש לבאר דפליגי בגדר איסור הקרבה במום עובר, האם הוי איסור הקרבה בפ"ע כדין זקן חולה ומזוהם רובע ונרבע טריפה וכדו', או שמא הוי מליתא דמום, דהרמב"ם נקט דהוי פסול בפ"ע ואין זה שייך לפסול מום, והרמב"ן נקט דהוא מליתא דמום אלא דאין פודין אותו משום שנתמעט מקרא דכל הבהמה אשר לא יקריבו ממנה, וכן בכור אינו נשחט במדינה דנתמעט מפסח ועור. (ולהרמב"ם צ"ל דלאחר שנתמעט מפדיון ושחיטה במדינה שמעינן דהוי רק פסול ואין זה מליתא דמום). ואפשר שבזה תלויים ב' הצדדים בדברי הגר"ח דלעיל.

והנה בשיטמ"ק זבחים כו. כתב דמום עובר אינו פוסל בין שחיטה לקבלה, אלא מום קבוע בלבד, והובא להלן לט: עיי"ש. ואם נאמר כדעת המנ"ח דגדר הפסול לאחר שחיטה הוא מדין מום, דנתחדש שמום פוסל אף לאחר שחיטה, יש להוכיח מהשיטמ"ק דמום עובר הוי פסול חדש, דאי הוי פסול מום מאי שנא ממום קבוע דפוסל אחר שחיטה. אך לדעת האחרונים דאין זה פסול מום אלא דין חדש של פר שהיה כבר שלא ישתנה בין שחיטה לקבלה אין ראיה כלל, דמום עובר לא חשיב שינוי.

**ג. חקירה בדין חיסרון אבר מבפנים**

קיי"ל דמחוסר אבר מבפנים פוסל בבהמה, דכתיב תמים יהיה לרצון ואין זה תמים. ויש לחקור האם הוי מפרשת מומין אלא דעובר בעשה ולא בלאו, או שמא הוי פסול חדש. ויש להוכיח כנ"ל, דבגמ' לט: מבואר דחיסרון אבר מבפנים נוהג גם בין שחיטה לקבלה, ולדעת המנ"ח מוכח דמחוסר אבר נמי הוי פסול מום, דאי הוי פסול חדש אין זה שייך כלל בין שחיטה לקבלה. אך לדעת שאר האחרונים אין ראיה כלל, וכן נקט החזו"א דפר שהיה כבר שייך גם בחסרון אבר מבפנים.

נחלקו הפמ"ג ומנ"ח האם מחוסר אבר מבפנים נוהג בעוף, הפמ"ג יו"ד סי' מ"ד מ"ז א' נקט דכשם שמחוסר אבר בחוץ פוסל בעוף מדין מום כך מחוסר אבר מבפנים פוסל בעוף מדין תמים יהיה, ויישב בזה קושיית תוס' ע"ז ה: ל"ל קרא למחוסר אבר בעוף תיפו"ל מדין מי איכא מידי דלבן נח אסור ולישראל שרי, ולבן נח אסור מדין ומכל החי. ותירץ הפמ"ג דנפק"מ למחוסר אבר מבפנים, דבבן נח אינו פוסל ובישראל פוסל. אך המנ"ח רפ"ו סק"ד נקט דאינו פוסל, דמחוסר אבר בעוף פוסל מגזיה"כ דמן העוף ולא כל העוף ואין זה שייך לפרשת מומין, ולכן אין נוהג בו דין מחוסר אבר מבפנים. ונראה מדבריהם דלכו"ע מחוסר אבר מבפנים בבהמה הוי מפרשת מומין ופליגי בעיקר פסול חיסרון אבר בעוף האם הוי מפרשת מומין או דין חדש, דהפמ"ג נקט דבקרא דמן העוף נתחדש שאף בעוף איכא פסול מום לכה"פ במחוסר אבר, ולכן נקט שאף דין תמים נאמר בו, והמנ"ח נקט דהוי דין חדש ואין זה מליתא דמומין כלל.

**ד. חקירה בגדר איסור פדיון במום עובר**

יש לחקור מדוע מום עובר לא הוי מום גמור, האם משום שחסר באיכות המום, דעצם הדבר שאינו קבוע אין זה נחשב מום כל כך, ואף דמהני לאיסור הקרבה לא מהני לענין פדיון. או שמא מצד המום הוי מום רגיל, אלא דעצם מה שסופו להיות ראוי להקרבה מפקיע אפשרות פדיון, והחיסרון הוא על שם סופו. ובלשון הגר"ח שהובא בלעיל מבואר להדיא דהחיסרון הוא על שם סופו, [יתכן שבדוקא נקט הגר"ח כן, דעיקר יסודו של הגר"ח שם דלגבי פסול הקרבה אין חילוק כלל בין מום קבוע לעובר, והחילוק ביניהם הוא רק באפשרות פדיון דלגבי זה מהני מה שסופו להיות קרב, ולגבי הפסול אין חילוק דהשתא מיהא פסול גמור. אך אם הטעם שאסור לפדות הוא מחמת שחסר באיכות המום ואין זה פסול כל כך, יש הבדל ביניהם בעיקר הפסול]. וכן יש להוכיח מדברי החזו"א סי' כ"ה סק"י דמום שבגלוי שעתיד להיות בסתר הרי זה מום עובר, והכא אין חיסרון באיכות המום אלא שלעתיד לא ימנע מום זה מהקרבה, ומוכח דסגי במה שיהיה ראוי להקרבה להחשב מום עובר אף שעכשיו אין חיסרון באיכות המום.

ומאידך לעיל הובא דברי השיטמ"ק בזבחים דאין מום עובר פוסל בין שחיטה לקבלה, ואם נאמר דאין חיסרון במום עובר באיכות המום אלא שאינו מום מחמת סופו הכא הרי אין סופו לחזור להיות ראוי להקרבה, ולאחר שחיטה כל מום עובר הוא מום קבוע, ומוכח שחסר באיכות המום לענין פדיון. ואפשר דיש ב' דינים, וכדלהלן.

והנה תוס' לעיל לד. הקשו מדוע בכור שאחזו דם אינו נשחט משום שעובר ע"י הקזה, הא כיון דאינו יכול להתרפאות בלא עשיית מום אין זה מום עובר. ותירצו דמדרבנן אסור דאתי לאיחלופי בתם, אי נמי חשיב כמו מום עובר שיש לו רפואה. ומבואר שלפי תירוץ א' מום שעובר רק ע"י מום אחר חשיב כמום קבוע, ולפי תירוץ ב' חשיב כמום עובר. ובפשטות יש לפרש דפליגי בחקירה הנ"ל, דאם לא חשיב מום מחמת סופו, הכא אין סופו להיות ראוי להקרבה דאם יתרפא מום זה יהיה בו מום אחר, ואם לא חשיב מום מחמת חיסרון באיכות המום הכא איכא חיסרון באיכות המום, שהרי במציאות יש לו רפואה.

**ה. מום שעובר ע"י רפואה**

תוס' להלן לט: נסתפקו האם מום שעובר רק ע"י מעשה אדם חשיב מום קבוע או מום עובר. ויש לפרש ספיקם לפי ב' הצדדים שכתבנו לעיל, דאפשר שאם עובר ע"י רפואה חסר באיכות המום כיון שעובר ע"י מעשה אדם, וכן לצד שני אפשר דחשיב ראוי להקרבה על שם סופו מחמת שעובר ע"י מעשה אדם.

ומהריט"א לעיל ריש פירקין (נב, ב ד"ה והנה התוס') הוכיח מתוס' לעיל לד. דחשיב מום עובר, דהא בכור שאחזו דם אין המום עובר אלא ע"י מעשה אדם, דבלא הקזה תמות, ומכל מקום נקטו דחשיב מום עובר. [לולי התוס' י"ל כמש"כ האחרונים דפסול אחזו דם אינו משום מום אלא משום חולה ולכן אין שוחטין עליו]. וביאר שם דמחמת כן לתירוץ קמא בעינן תרי קראי, ק"ו מקדשים ועור ופסח, דמצד עור ופסח רק מום עובר מאליו לא חשיב מום קבוע, ובקרא דאשר לא יקריבו ממנה האמור לגבי קדשים ילפינן דכל שסופו להיות ראוי להקרבה לא חשיב מום קבוע.

ועל דרך זה ביאר (נג, א) הא דדרשינן בספרי גז"ש בשעריך קדשים מבכור דמום עובר לא חשיב מום, ומבואר דעיקר הילפותא דמום עובר לא חשיב מום הוא מעור ופסח האמור לגבי בכור, וילפינן לענין קדשים בגז"ש, וצ"ע אם כן ל"ל קרא דאשר לא יקריבו ממנה קרבן לה', ולהנ"ל ניחא דאצטריך עוד קרא למום שעובר ע"י אדם דאף שזה מום גמור כיון שסופו להיות ראוי אינו נפדה ואין שוחטין עליו.

ולפי"ז יתכן דתרי דיני נאמרו במום עובר, עיקר קרא דעור ופסח למעט מום עובר מאליו, והוא משום חיסרון באיכות המום, דכל שעובר מאליו אין זה מום גמור כעור ופסח. וקרא דאשר לא יקריבו ממנה ממעט מום עובר ע"י אדם אף שאין חיסרון באיכות המום, והכא לא חשיב מום מצד על שם סופו. ומש"כ לעיל לתלות ב' התירוצים בתוס' לד. בחקירה הנ"ל, מעתה י"ל דהיכא שהמום עובר מאליו לכו"ע חסר באיכות המום, ופליגי ב' התירוצים במום שעובר ע"י מעשה אדם, האם נתמעט בקרא דאשר לא יקריבו ממנה דאף בכה"ג חסר באיכות המום, ולפי"ז אפילו אם לבסוף יהיה מום אחר אין זה מום קבוע, דסוף סוף המום עצמו יכול לעבור במציאות, או שמא נתמעט בקרא דאף שאין חיסרון באיכות המום הרי זה נידון על שם סופו, והכא אין סופו להיות ראוי (ואין חיסרון באיכות המום שהרי עובר רק ע"י מעשה אדם) ולכן חשיב כמום קבוע.

**ו. מום קבוע שעבר ע"י מעשה אדם**

מהריט"א ד"ה ואולם כתב להוכיח דמום שעובר ע"י רפואה חשיב מום קבוע מהגמ' זבחים קיד. דשיטת ר' שמעון דכל שיהיה ראוי לאחר זמן חייבים עליו משום שחוטי חוץ, כגון בעל מום עובר ותורין שלא הגיע זמנן, ועביד התם צריכותא, עיי"ש. ומדוע לא עביד צריכותא פשוטה יותר דבעל מום עובר היינו אפי' ע"י רפואה, ואי תני תורין שלא הגיע זמנן ס"ד דרק מה שיהיה ראוי מאליו חשיב ראוי לפתח אה"מ. ומשמע דבעל מום עובר ע"י מעשה אדם חשיב מום קבוע, ועל כרחיך ר"ש איירי רק במום עובר מאליו.

אך הקשה אכתי חשיב ראוי לפתח אהל מועד אם יעבור ע"י אדם וירד המום, (ואף דלא מהני לענין להחשב מום עובר מכל מקום מהני לענין שחוטי חוץ להחשב ראוי לפתח אה"מ), ושוב קשה מדוע לא עביד צריכותא כה"ג, ולכאורה מוכח דמום קבוע שעבר ע"י מעשה אין זה חוזר לקדושתו, וצריך להקדיש מחדש, וכיון דליכא קדוה"ג אינו חייב משום שחוטי חוץ. ודחה דלעולם כשעבר המום חוזר לקדושתו ואי אפשר לפדות, אלא דהגמ' לא עביד צריכותא כה"ג משום שלשונו של ר' שמעון משמע דאיירי במום ממש ולא במום קבוע שיורד ע"י מעשה אדם, עכת"ד.

ומבואר מדבריו ב' צדדים האם מום קבוע שעבר ע"י רפואה חוזר לקדושתו או לא, ויש לבאר חקירה זו עפ"י מש"כ לעיל אות א' לחקור האם בהמה שארע בה מום נחלשה קדושת הגוף ומחמת כן אפשר לפדותה, או שמא הוי גזיה"כ דאפשר לפדותה ולא נחלשה הקדושה כלל, עיי"ש.

עוד מבואר בדבריו דאם חוזר לקדושתו חייב עליו אף השתא משום שחוטי חוץ, והיינו משום שקדושת הגוף עומדת בעינה ובכל תקפה, ועושה תמורה, ולכן חשיב השתא ראוי לפתח אה"מ אע"פ שיכול לפדותה.

ובחזו"א כ"ה ס"ק י"ט חילק בין בכור לשאר קדשים, דכל הקדשים אחר שירד המום הרי הן חוזרין להקדישן ושוב אין להם פדיון, אך בכור שירד המום מותר לשחטו, דהוי מיד כלאחר פדיון דפשוט שאינו חוזר להקדישו. אך מהריט"א נקט שאף בבכור חוזר להקדישו לאחר שעבר המום כיון שלא נפדה בפועל. ובמנחת אברהם הביא סייעתא לזה מדברי ר' יהודאי גאון בב"ק נג: דבכור בעל מום אף שהותר בשחיטה מכל מקום לא הוי בכלל רעהו כיון שלא נפדה בפועל, ועדיף מפסולי המוקדשין שנפדו דהוי בכלל רעהו. וכן נראה לדעת הגרי"ז דקדושת הבכור פוקעת רק בשחיטה בפועל ולא בהיתר שחיטה.

**נפגמה אזנו מן הסחוס וכו'**

במתני' תנן ד' מומין באוזן, נפגם כחגירת צפורן, נסדק כל שהוא, ניקב כמלא כרשינה ולריבר"י כעדשה, יבשה שאינה מוציאה טיפת דם ולריב"ה שתהא נפרכת. והנה כל הני אינם נפסלים מדין נפגם, לפי שנפגם צריך חיסרון מעט ובכל הני לא נחסר כלום מהאוזן. והא דנפגם לא נפסל מדין נסדק בפשטות י"ל דבנסדק צריך שיהא איזה עומק, אך נפגם כיון שנחסר כחגירת צפורן נפסל כדין מזבח שנחסר וסכין של שחיטה, וכן נראה מדברי הרי"ק. אך יל"ע מדוע ניקב לא יפסל בפחות ממלא כרשינה מדין נסדק. ואין לומר דנסדק היינו פס ארוך דוקא וניקב היינו עגול, דהא הרמב"ם כתב בין נקב עגול בין נקב ארוך. וכתב מהר"י קורקוס דאם נאמר שסדק בעי מפולש מצד לצד ונקב לא בעי מפולש ניחא, אך אם נאמר ששניהם צריכים פילוש או ששניהם פסולים אף כשאינם מפולשים קשה. עיי"ש מש"כ ליישב.

החזו"א סי' כ"ה סק"ג יישב דסדק היינו מקצה האוזן לתוכו אך לא באמצעו, משא"כ נקב היינו באמצע האוזן ובכה"ג בעינן שיעורא. (אך הרי"ק כתב דסדק היינו באמצע האוזן).

והטעם שסדק פוסל יותר מנקב כתב הרי"ק דסדק הולך ומתרחב ונקב פחות מהשיעור חוזר ומתרפא. אך הקשה דאם כן נקב פחות מהשיעור ליהוי לכה"פ מום עובר כסדק. ועוד, כל סדק יעשנו נקב ויתרפא. ולכן כתב שהדבר תלוי במראית העין, וכל שנראה גנאי ומום פסול, עיי"ש. ובחזו"א שם כתב שדרך הסדק להוסיף ולהתרחב ואין דרך הפגם והנקב להוסיף, ולא כתב שדרכו להתרפא, ולכן לא הוקשה לו שיהיה מום עובר.

ולגבי יבשה כתב החזו"א דהיבש כמי שאינו ואם כן פוסל בשיעור כרשינה. ונסתפק ביבש מתחילת האוזן אי פוסל בחגירת צפורן מדין נפגם, (ואזיל לשיטתו שכתב לעיל מיניה דאף נפגם היינו מתחילת האוזן דוקא, דהוקשה לו מדוע ניקב לא יפסול מדין נפגם). ובהערות להגריש"א כתב בשם אבני נזר דברמב"ם מדוייק שרק ביבשה כל האוזן הוי מום, עיי"ש.

**אבל לא מן העור**

פירש רש"י דהדר בריא, וכן מבואר בגמ' דהוי מום עובר. אך הרמב"ם סתם דמן העור אינו מום בין ניקב בין נפגם בין נסדק. והא דאיתא בגמ' אלמא תנן אבל לא מן העור כתב הרי"ק דהרמב"ם לא גרס כן, דאין צריך ראיה ממשנה שמום עובר אין שוחטין עליו. ועי' כתבי הגרי"ז מש"כ בזה. ובדעת תוס' בפשטות מוכח כהרמב"ם, עי' להלן. [ואולי יש ליישב דלפי הס"ד שמום עובר נחשב כמום קבוע ממש ושוחטין עליו, הוא הדין פגם בעור האוזן חשיב מום, ורק לאחר שנתחדש שאין זה כמום קבוע אלא שיש פסול מחודש של מום עובר, פסול זה לא נאמר בעור האוזן, דמצינו פעמים הרבה בהמשך הפרק דהדר בריא הוי סברא דלא הוי מום כלל וכשר להקרבה, דכלפי הפסול המחודש של מום עובר צריך גנאי טפי, אך אילו היו שוחטין עליו במדינה אפילו גנאי קטן של עור האוזן היה מום].

עוד כתב רש"י דהאי עור היינו אליה רכה של אוזן. והרמב"ם כתב אבל העור המוקף לסחוס האוזן וכו', וכתב הרי"ק שלפי הרמב"ם כל העור שמקיף את האוזן וכל האליה הרכה נחשב כעור ואין בו מום, אך לפי רש"י רק האליה הרכה שלמטה, וכ"כ התויו"ט. אך החזו"א שם סק"ב כתב דאין כאן מחלוקת דגם אליה בכלל בשר המקיף את הסחוס אלא למטה הבשר רחב ולמעלה הבשר דק.

ובחזו"א הביא מש"כ בשו"ע הגר"ז הל' פסח דהמתירין בנחתך מקצת האוזן ואפילו כל האוזן הוא שלא כהלכה, דכל המקום החיצוני נחשב מן העור, וסחוס הוא תוך האוזן. ונחלק עליו החזו"א מכמה ראיות, וכתב שם דהא דאיתא בתו"כ דהוא גדר האמצעי היינו בין הבשר המקיף את הסחוס ובין הסחוס שבפנים האוזן, אך אין הכונה שבסחוס עצמו הוא אמצעי.

**אמאי פסח ועור כתיב**

בגמ' להלן מג. עביד צריכותא ל"ל מומין בבכור בקדשים ובאדם, והקשו תוס' שם דמשמע דלא ילפינן מהדדי, ואם כן מנ"ל דאף באדם ובקדשים מום שבגלוי ואינו חוזר לא הוי מום, (בקדשים ילפינן מקרא דמום עובר לא הוי מום, ובאדם אין נפק"מ דהא בשעה שיש בו מום הוא פסול לעבודה, וכן הקשה מהריט"א אות ו' ד"ה והנה ראיתי, ולכאורה צ"ל דעיקר קושייתם ממום שבסתר, וצ"ע). ותירצו דהואיל וגלי גלי. והיינו דהשתא דין כולם שוה. ואף שבכור חמור טפי לפי שיוצא לחולין כמבואר בגמ' השתא מפרק פרקינן וכו', מכל מקום הוי גילוי מילתא דבסתר לא חשיב מום. ויש להוסיף דמום עובר הוי דינא, דאף שמצד הגנאי הם שוים כיון שהמום עובר אין שוחטין עליו ואין פודין עליו, ובזה נקטה הגמ' דבכור חמור, אך מום שבסתר הוא סברא דאין זה גנאי, ובזה יותר שייך לומר הואיל וגלי דאין בזה גנאי גלי לכל מקום.

ובחזו"א הקשה דאם כן מאי פריך פסח ועור כתיב, הא מומין דמתני' הוא מדין חרוץ, ובקדשים מפורש בקרא דחרוץ פוסל. ותירץ דאכולי פירקין קאי, ויש מהם מומין שפסולין מדין מום רע ולא מדין חרוץ, וזה לא שמעינן מקדשים דמום רע כתיב בבכור. אך עדיין יש להקשות מאי פריך מה הפרט מפורש מומין שבגלוי ובטל ממלאכתו, והא בקדשים מפורש דאף מומין שאין בהן ביטול מלאכה הוי מום, וכה"ק הגרי"ז. ותירץ דהכא איירי לענין היתר שחיטה דוקא, וכן כתב במרומי שדה. ולפי תוס' הנ"ל על כרחיך צ"ל דלפי קושיית הגמ' באמת איכא גזיה"כ לחלק קדשים מבכור ולא נימא הואיל וגלי גלי. [והנה באופן שלא היה ביטול מלאכה לפי הס"ד, הוי מקום בקדשים ולא הוי מום בבכור, ואם כן אי אפשר לשחוט עליו אך נראה דאי אפשר להקריבו, שהרי נפסל להקרבה כשאר קדשים, ולא מסתבר לומר שבכור רשאי להקריב במומין אלו, ויל"ע אי רשאי לפדותו].

**תוד"ה מה הפרט, מיהו צריך טעם אחר וכו'**

באבן האזל פ"ה מהל' עבדים ה"ד כתב דאין זה קושיא כולי האי, דרוב זקנים נופל להם השינים אך אין רוב זקנים נעשים עורים ממש, ואף שהראיה נחלשת מכל מקום מום דעור אין להם.

ובעיקר קושיית תוס' כתב ליישב שם דלגבי עבד אין צריך שיחשב מום אלא שיוציא לו ראשי אברים, ושן נמי חשיב ראשי אברים שאם הוציאו יוצא לחרות, אך לגבי מום לא סגי ביציאת ראשי אברים אלא צריך שיחשב מום, ובנפילת שן לא הוי מום כיון שדרך זקנים בכך.

**באו"ד, וי"ל דגבי עבד גלי רחמנא וכו'**

מהריט"א אות ג' כתב דאנחנו לא נדע מה טעם יש לחלק בין עבד לבכור, עיי"ש. ובכתבי הגרי"ז דלגבי עבד עיקר המום תלוי בביטול תשמישו של האבר, מדהוציא שינו הוי מום אע"פ שאין בזה גנאי וחיסרון כולי האי, ומחמת כן אף חרשו הוי מום כיון שמבטל אבר האוזן מתשמישו. וכן כהתה עינו הוי מום דמבטלו מתשמישו. אך לגבי קדשים עיקר המום תלוי בפגם וחיסרון, וכמש"כ הרי"ק דתלוי במראית העין, ובשן ליכא פגם כולי האי, וכן חרשו אינו ניכר שיש כאן פגם. ולפי"ז כתב דהוא הדין כהתה עינו לא חשיב מום לגבי קדשים, ורק אם ניכר הדבר בעין הוי מום.

באבן האזל שם ביאר שלגבי עבד נאמר בתורה שן ועין שהם האברים עצמם, וילפינן דבעינן אברים גלויים, ולכן חרשו יוצא לחרות דהאבר שפגע בו הוא אבר גלוי, דהיינו האוזן עצמה גלויה, אך לגבי מום נאמר בתורה פסח ועור, דקאי על המום עצמו שיהיה גלוי ולא קאי על האבר, ובחרשו אין המום ניכר כמו בעור, ואף שהאבר גלוי המום אינו גלוי. ועפי"ז יישב דעת הרמב"ם דלגבי עבד פסק דאם חתך את הלשון אינו יוצא לחרות, ולגבי מום פסק שאם חתך רוב המדבר שבלשונו הוי מום, וביאר עפ"י הנ"ל שלגבי עבד בעינן שהאבר עצמו יהיה גלוי ובאבר עצמו צריך שיהיה גלוי ממש, ולשון אינה גלויה כולי האי, אך לגבי מום כיון דקאי על המום אין צריך גלוי ממש, וסגי בקצת ניכר כמו בשבר דסגי בניכר מחמת מלאכה, ובלשון נמי המום ניכר קצת.

[בפשטות נראה ד"עור" דקרא היינו שאינו רואה כלל. והא דאיתא לקמן מד. דליתנייהו כלל אין הכונה שאין לו את אבר העין אלא שאינו רואה כלל, וחשיב מום שבגלוי לפי שניכר הדבר שאינו רואה. ומחמת כן הקשו התוס' דאם נפלה שינו לא חשיב מום משום שדרך זקנים כן מדוע עור הוי מום, ומבואר דעור היינו שניטל מאור עיניו. וכן מבואר ברמב"ן עה"ת לגבי מומי בהמה דכתיב עורת. וצריך לחלק בין עור לחרש, דחרש לא חשיב מום שבגלוי דאינו ניכר כל כך כמו עור. ומש"כ הגרי"ז דכהתה עינו לא הוי מום אולי כונתו לנחלשה גרידא ובעבד יוצא לחרות, וצ"ע].

**דף לז ע"ב**

**אם כן עור ופסח ל"ל**

תוס' כתבו דלתירוץ ראשון צ"ל דעור ופסח אתא לאפוקי שלא נרבה מכל מקום דאף בסתר ועובר הוי מום. ועי' מהרש"א מש"כ בזה. ובמהריט"א כתב ליישב דלתירוץ קמא תרתי אצטריך, דלגבי מומין שבסתר אצטריך לרבות בין מום שנולד עמו בין מום שנולד אח"כ, ולגבי מום עובר אצטריך למעט מום עובר מאליו ומום עובר ע"י רפואה, והובא לעיל בהקדמה.

בעיקר קושיית הגמ' מנ"ל דמום עובר לא חשיב מום לשחוט עליו במדינה יל"ע מדוע לא ילפינן מהא דצריך קרא לא תזבח לה' אלוקיך בפר' שופטים לפסול בעל מום עובר. ואפשר דהוי מוקמינן למילתא אחריתי, ומזה גופא אי אפשר ללמוד שאין זה מום גמור, וצ"ע.

**כעדשה אין בציר מכעדשה לא**

פירש רש"י דעיקר הקושיא היא לריבר"י דאפשר לרצוע במחט שהוא פחות מכעדשה, ובשיטמ"ק הקשה מדוע לא פריך מרבנן דפחות ממלא כרשינה לא וכו', ותירץ דניחא ליה לאקשויי מריבר"י הואיל והוזכר ברישא. ומהריט"א אות ה' הביא בשם הריטב"א בקידושין שלפי רבי מה מרצע מיוחד של מתכת י"ל דבעינן נקב גדול, ויש בו שיעור כרשינה או עדשה, וכל הקושיא היא לריבר"י דסגי במחט, ולכן מקשה סתירה בריבר"י עצמו. וכן איתא בירושלמי דרבי וריבר"י פליגי אי סגי בנקב קטן או דבעי נקב גדול יותר. וכן כתב בכתבי הגרי"ז כאן.

ובעיקר פלוגתת תנא דמתני' וריבר"י האם שיעור נקב הוא כעדשה או ככרשינה כתב החזו"א סק"ה דפגם באוזן אינו מדין חרוץ אלא מדין מום רע, ונחלקו בסברא מה נחשב מום רע האם בשיעור כרשינה או בשיעור עדשה. אך שוב כתב דלהדיא איתא בתו"כ לגבי פגם בריס העין דהוא מדין חרוץ וכן הוא להדיא ברמב"ם, ומסתבר דהוא הדין בפגם האוזן, ואם כן צריך לפרש דנחלקו בקבלה מהו שיעור חרוץ. [ויש מקום לומר דמום רע הוא גילוי לכל המומין המפורשים, שאינם פוסלין אלא כשהם מום רע, ושוב י"ל דנחלקו בסברא מה נחשב מום רע].

**כאן לשחוט כאן לפסול**

כתבו תוס' דאין לומר דמעיקר הדין לא הוי מום ורבנן גזרו לפסול, דאם כן מדוע אין רוצעין עבד כהן. אלא על כרחיך דמעיקר הדין הוי מום ורבנן גזרו שלא ישחוט. ועוד תירצו דלא הוי מום ורק באדם פסול משום שאין שוה בזרעו של אהרן, והקשה הגרי"ז דאם כן הו"ל למימר כאן באדם כאן בבהמה. ועוד תירצו דהוי מום עובר, ומכל מקום אינו נרצע בפחות מעדשה משום שאינו חוזר לגמרי למשפחתו. ויל"ע דאם כן איך הוכיחו חכמים דאין רוצעין באליה מדאין ע"ע כהן נרצע, הא באליה הוי מום עובר ואין רוצעין אף באופן דהוי מום עובר. ומוכח בשיטת תוס' דאליה לא הוי מום כלל וכשיטת הרמב"ם. ועי' רש"ש שכתב לדחות דהיכא שיש ב' סיבות למום עובר שפיר רוצעין, וכונת חכמים להקשות שירצע באליה פחות מכעדשה, ובכה"ג לית לן בה.

הרמב"ם סתם דנקב פוסל במלא כרשינה ולא כתב דפחות משיעורו פוסל באדם או בבהמה. וביאר החזו"א עפ"י הריטב"א בקידושין דהקשה כקושיית הגמ' מדוע לא ירצע בפחות מעדשה, ותירץ דהני תנאי סברי מרצע הגדול דוקא ולא סגי במחט. ועוד תירץ בשם הירושלמי דאף פחות מכעדשה אין רוצעין, אע"ג שאין זה מום, משום שדרך הנקב להרחיב ולבא לידי עדשה. וכתב החזו"א דהרמב"ם נקט דהביאור בגמ' כהירושלמי כאן לפסול היינו ברציעה, שיכול לבא לידי פסול, וכאן לשחוט היינו במומין. ובזה אתי שפיר טפי מדוע לא הזכירה המשנה להלן שפחות מכרשינה אין שוחטין ואין קרבין, ועל כרחיך דאף קרבין וכונת הגמ' כהירושלמי, ובזה מיושב הכל.

**דף לח ע"א**

**שמא מלא מקדח וחיסומו שנינו**

מרש"י נראה דבא לפשוט את הספק, דכל מקום ששנינו לשון מלא היינו נכנס ויוצא, והקשה החזו"א דהא בההיא דמאור נמי שנינו מלא מקדח גדול, ואם כן הדרא הקושיא מאי שנא מלא מקדח מסלע. וכתב ליישב דכיון שפירשו שהוא כפונדיון וכו' אין זה מלא מקדח וחיסומו. אך הרמב"ם סתם דשיעורו ככרשינה, ואפשר דנקט שלא בא לפשוט את הספק אלא דקי"ל שלגבי מלא מקדח דב"ש כך הוא, ובשאר מקומות הוי ספק. והא דפסק הרמב"ם לקולא עי' רי"ק וחזו"א.

**דף לח ע"א**

**הריס של עין שניקב שנפגם שנסדק**

בתו"כ וברמב"ם מבואר שהוא מדין חרוץ, והא דלא תנן יבש בכל האברים המנויים במשנה, החזו"א נקט דבאמת יבש פוסל בכולם, וכן נקב פוסל בשיעור כרשינה או עדשה. אך ברמב"ם מוכח דאין יבש פוסל בכולן אלא באוזן בלבד, ואפשר שאין מציאות שיתייבש ריס העין ושאר אברים אלא האוזן בלבד.

**הרי בעינו דק**

פירש רש"י טייל"א, ומפירושו בגמ' נראה דהיינו קטרק שמכסה את העין. והקשה הגריש"א הא היום ידוע שיש לו רפואה ע"י ניתוח, ומדוע חשיב מום קבוע, והוכיח בדעת רש"י דמום עובר ע"י מעשה אדם חשיב מום קבוע. והרמב"ם פי' דהיינו נקודה לבנה בתוך השחורה, ולפי"ז אין זה שייך לקטרק.

ובגמ' מבואר אליבא דרש"י שאם הדק לבן משוקע אינו מום צף מום, ואם הוא שחור משוקע מום וצף אינו מום. והרמב"ם כתב נקודה לבנה בתוך השחור וצפה הרי זה מום, אבל אם לא היתה צפה או שהיתה משוקעת (כלומר בין שוה בין משוקעת) אין זה מום. ונקודה שחורה בתוך השחור, שוקעת אף זה נקרא דק, צפה אינו מום, ולא כתב מה הדין בשוה, עי' חזו"א סקי"ב דצידד ששוה דינה כשקועה שהיא פוסלת בנקודה שחורה ולא בנקודה לבנה.

עוד כתב החזו"א שכל מקום שאינו מום אינו נחשב אף כמום עובר וכשר להקרבה, (אך רש"י לעיל כח. ד"ה משתנין כתב דדוק שבעין משתנה ממום קבוע למום עובר, ולכאורה היינו מצף לשוקע, ומבואר דהוי מום עובר, עי' חזו"א שם). וביאר שמצד הסברא דק אינו נחשב מום רע, ואף שמחמת כן נחלשה ראייתו לכה"פ במקום הנקודה אין זה נחשב למחוסרייתא (עי' להלן מד.), אלא שחידשה תורה בדין דק שאף זה נחשב למום, וכל שאינו בכלל דק אינו מום כלל.

**חלזון נחש ועינב**

כן גרס הרמב"ם, ונקט שבתחילה מונה המשנה ריס של עין שניקב נפגם ונסדק וזהו מדין חרוץ, דק תבלול מפורש בקרא במומי אדם, ואח"כ מונה המשנה עוד ב' מומין בעין שאינם מפורשים בקרא חלזון נחש ועינב, וביאר הרמב"ם דעינב היינו שיש בעינו כמו עינב אע"פ שהוא רואה, וחלזון נחש היינו מי שיצא בשר יתר בעינו עד שחפה מעט מן השחור של עין, ועי' השגות הראב"ד וכס"מ. ונראה דב' מומין אלו הם מדין מום רע, ואינם בכלל דק ותבלול, וכן אינם בכלל עור דקרא דבכור.

**לבן הפוסק בסירה**

רש"י פירש שסירה היינו הכחול שסביב השחור, אך הרמב"ם בפיה"מ כתב שהוא הגבול שבין השחור ללבן, וכתב החזו"א סקי"ב שלפי"ז יתכן שהכחול הוא חלק מהשחור ואף בו נאמרו כל מומי העין, משא"כ לרש"י רק בשחור ממש מומין פוסלין. (וצידד החזו"א שבדק מודה רש"י שאף בכחול פוסל).

**דף לח ע"ב**

**ור' מאיר מ"ט מה לשון תבלול וכו'**

יש לפרש דר' מאיר סובר שיש מומין בלבן, ופליג על האי כללא דעיקר העין הוא השחור. אך יש לפרש שאף לר' מאיר עיקר העין הוא השחור ואין מומין בלבן, אלא דס"ל דשם המום דתבלול הוא בלבול, ואף כאשר נכנס השחור בלבן חשיב בלבול בלבן, שהוא יוצא מגבולו למקום אחר. ור' יהודה סובר ששם המום הוא מה שיש בלבן צבע אחר, ור' מאיר סובר ששם המום הוא הבלבול שאין הלבן מסודר בגבולו. וכן נסתפקו בכתבי הגרי"ז ובחזו"א שם סקי"ז. אך במנחת אברהם הוכיח מתוס' מ: דלר' מאיר יש מומין בלבן.

**חורוור והמים הקבועין**

רש"י פי' חורוור טיפין לבנות בעין, והרמב"ם פ"ז מביאת מקדש פי' דהוא סנורין, דהיינו שהכה בו מכת ברק ואינו רואה כמקדם אע"פ שלא נשתנה מראית העין כלל. ומום זה נתרבה לקמן מד. מאיש עור.

**או דלמא לח ויבש בזמן הלח**

פי' החזו"א כ"ה סק"ו דהיינו במשך חדש וחצי של זמן הלח יאכל בכל יום גרוגרת לח ואח"כ גרוגרת יבש. אך ברמב"ם מבואר דיאכל באדר וחצי ניסן לח ואח"כ בחצי ניסן ואייר יבש.

**דף לט ע"א**

**ואת"ל בסעודה ראשונה קודם אכילה וכו'**

הרמב"ם לא הביא ספק זה וכתב בסתמא סעודה ראשונה, דפסק בכל מקום כאת"ל. ומהאי טעמא נקט דבעיר ודאי לא מהני, והספק רק בגינה הסמוכה לעיר. וכתב הרמב"ם דבכל אלו דהוי ספק לא קריבה ולא נפדית. ומשמע דאם ודאי לא הוי בדיקה הרי זה קרב, ולא יתכן, דהא מכל מקום מום עובר הוי, וצ"ל בכונתו דאילו הוי ודאי בדיקה הרי זה נפדה.

עוד כתב הרמב"ם דכל אלו ספק קבועין או עוברין, לפיכך אם הטיל בה מום אחר אינו לוקה. ודייקו האחרונים דהמטיל מום בבעל מום עובר לוקה, דהא כתב דרק מחמת הספק אינו לוקה, ועי' ספר המפתח. (ולא דמי למש"כ לעיל, דהתם לא כתב לפיכך, אלא דהדין בספיקות הוא שאינו קרב ואינו נפדה, ושפיר שייך לומר דאתא לאפוקי דאין זה ודאי בדיקה, משא"כ הכא כתב לפיכך).

**למפרע הוי מומא או מכאן ולהבא הוי מומא למאי נפק"מ לממעל בפדיונו**

החזו"א כ"ה סק"ח ביאר ספק הגמ' בב' אופנים, א, הספק בטבע החולי, האם הוא מוכרע מתחילה ואין יודעין אלא ע"י בדיקה, או שמא הוא הולך ומשתרש ואף לאחר בדיקה אין ראיה אלא מזמן סוף הבדיקה ואילך. ב, הספק בדין חזקה, דמעיקר הדין אין להחזיקו לבעל מום מספק, ואיכא נמי חזקה דמעיקרא שאינו בעל מום והשתא הוא דאתרע, אך לאחר שנבדק ונמצא בעל מום מספק"ל דלמא כיון דסיבת החולי ודאי פגעה בו למפרע לא שייך כאן חזקה דמעיקרא, ואזלינן בתר חזקה דהשתא, עיי"ש. ובזכר יצחק סי' נ"א פי' כצד ראשון דהספק הוא בטבע החולי.

פירש רש"י חילל בימים שבנתיים על מעות ומעל בהם קודם שתכלה זמן בדיקתו, אי למפרע הוי מומא חל הפדיון והמועל בהם חייב קרבן מעילה, ואם מכאן ולהבא הוי מומא לכאורה הוי ספק שמא הוי מום עובר ואינו מועל. והקשה רעק"א על המשניות מדוע הוצרך לומר שנהנה קודם שתכלה הבדיקה, הא אם מכאן ולהבא הוי מומא כל שלא פדה פעם שניה אין המעות קדושים. והרמב"ם כתב שאם פדה קודם שנתייאשו מרפואתה ונהנה באותו הפדיון אחר שנתייאשו מרפואתה הרי זה ספק מועל, וגם זה קשה דהספק הוא גם בנהנה קודם שנתייאשו, וכללא הוא דאם למפרע הוי מומא בין נהנה קודם בין אח"כ מעל ואם מכאן ולהבא בין נהנה קודם בין אח"כ לא מעל.

ועוד הקשה מדוע נקטה הגמ' נפק"מ לענין פדיון ולא נקטה נפק"מ האם מהני הפדיון ויוצא לחולין או שמא לא מהני הפדיון וצריך לפדותו מחדש. ולדעת רש"י תירצו הרש"ש והחזו"א שם שדרך בני אדם להתנות שאם ימצא אח"כ בעל מום שיהיה פדוי מאותה שעה, או דבסתמא הכי הוי כמש"כ מהרש"ל לגבי פדיון הבן, ולכן אין נפק"מ האם מהני הפדיון ויוצא לחולין דהשתא ודאי יוצא לחולין, וכן אין נפק"מ בנהנה מכאן ולהבא אלא אם נהנה קודם. אך לדעת הרמב"ם צ"ע. ועי' זכר יצחק שם שכתב לחדש דכיון שבאותה שעה שנהנה היה מותר לו להנות מדין חזקה, אפילו הוברר למפרע שהיה הפדיון קדוש אינו מועל, דכל קדושה שחלה ואינה אוסרת אינה חלה כלל, עיי"ש.

ובראשית בכורים יישב קושיא שניה של רעק"א דלפי הצד שלמפרע הוי מומא חייל הפדיון בודאי ומועל, ולפי הצד שמכאן ולהבא הוי מומא אכתי הוי ספק, ובספק אינו מועל. אך באופן של רעק"א אין נפק"מ לענין מעילה, דאם חייל הפדיון בודאי אינו מועל בבהמה, ואם הוי ספק נמי אינו חייב מספק.

ובהערות להגריש"א כתב לדחות דבריו, דהרמב"ם פי' הצד דמכאן ולהבא משעה שנתייאשו מרפואתה, והיינו דהוקשה לו כיון דהוי בדיקה מה"ת שלא יועיל למפרע, ולכן כתב לחדש דכל מום אפילו שהוא קבוע כל שמתעסקין ברפואתה (ויש על מה לסמוך בעסק זה) לא חשיב מום באופן ודאי, ולפי"ז ספק הגמ' אי ודאי הוי מום או ודאי לא הוי מום, ודלא כהראשית בכורים.

ועפי"ז יישב הגריש"א מדוע מספק"ל לפנחס רק באכילה ולא בבדיקה דפ' יום, דהתם ודאי הוי למפרע, כיון שאין עסק ברפואה אלא בדיקה בעלמא אם הוי מום עובר, ורק כאן דמתעסקין ברפואה ע"י אכילה יש צד דהוי מכאן ולהבא.

ועיקר הדברים דכל שמתעסקין ברפואה לא חשיב מום צ"ע מה"ת לומר כן. ויש מקום לבאר עפ"י הר"י קורקוס בפ"ז מביא"מ ה"ב דכללא דמום תלוי בגנאי, דאם לבני אדם זה נראה כגנאי הוי מום קבוע. ולפי"ז י"ל דלפי הצד שמום עובר אינו מום משום שהוא מום קל ולא משום על שם סופו, והיינו דכל שסופו לעבור אין בזה גנאי כולי האי, הוא הדין כל שמתעסקין ברפואתה אין בזה גנאי כולי האי לעיני בני אדם, ואפילו אם הוברר שאין סופו לעבור. ולפי"ז מסתבר דאפילו בבדיקה דמים כל שיש צד שהמום יעבור אין זה כל כך גנאי לבני אדם, ודלא כהגריש"א.

**חוטמו שניקב וכו' נקבו חוטמין זה לתוך זה מבחוץ הרי זה מום מבפנים אינו מום**

פסול זה הוא מדין חרוץ, ופירש רש"י שדוקא אם ניקב נסדק ונפגם מחיצה החיצונה של חוטם, אך מחיצה החולקת את החוטם אינו מום דהו"ל מום שבסתר. ומשמע דאף בחלק התחתון שהוא גלוי יותר לא הוי מום. והרמב"ם פ"ז מביא"מ לגבי מומין שנוהגין גם באדם פסק בסתמא דנקב בחוטם הוי מום, ובהל' איסו"מ פ"ב ה"ב לגבי מומין המיוחדין בבהמה כתב אם ניקב העור שבין שני חוטמיה במקום הנראה. ונקטו המפרשים דהרמב"ם פי' מבחוץ דלא כרש"י, דלרש"י קאי על מחיצה החיצונית, ותיבות זה לתוך זה לא גרסינן כמש"כ החזו"א, אך להרמב"ם זה לתוך זה היינו מחיצה החולקת, וקאמר דמבחוץ דהיינו במקום הנראה הוי מום ומבפנים דהיינו בגובה המחיצה במקום שאינו נראה לא הוי מום. ונקט מסברא דבמחיצה החולקת למטה אינו ניכר רק בבהמה ולא באדם. עי' רדב"ז מהרי"ק וחזו"א סקי"ג.

**שפתו שניקבה וכו' תורא ברא דשפתיה**

רש"י פי' שורה חיצונה של שפה, חודה ולא רחבה. אך הרמב"ם כתב מי שנסדקה שפתו והוא שתסדק מזר שלה עד שתחלק לשני ראשים. ונקט דזהו פי' תורא ברא דשפתיה כמש"כ המפרשים. ואפשר דכיון שדרך השפתים להסדק מחמת יובש לא הוי מום אלא אם נחלקה כשני ראשים ממש.

**הפנימים שנעקרו**

מבואר בגמ' ג' שיטות בדין פנימים שנעקרו, לת"ק הוי מום לשחוט עליו, ומבארינן לעיל לה. כיון דכי פעי מחזי אע"פ שכי אכיל לא מחזי. ריב"ק סובר שאינו נשחט ואינו כשר להקרבה, וביאר הרש"ש דס"ל מעיקר הדין דלא הוי מום כיון שכי אכיל לא מחזי, אלא דרבנן גזרו שיפסל להקרבה אטו מום גמור כיון דכי פעי מחזי. ורחב"א סובר שכשר להקרבה, כיון דכי אכיל לא מחזי ולא גזרו, וכ"כ החזו"א סקי"ז ד"ה ויש לעיין. ולגבי פנימיות שנפגמו מבואר במשנה להלן מא. דאין שוחטין ואין מקריבין, עיי"ש טעם הדבר. וכתב החזו"א שם דאם נאמר שריב"ק פוסל רק מדרבנן על כרחיך דרחב"א מכשיר לגמרי, ואם כן פליג על המשנה שפוסלת אפי' בנפגמו. אך אם נאמר שריב"ק פוסל מעיקר הדין, (ומה שאין שוחטין הוא מדרבנן, להפך מהאחרונים הנ"ל), י"ל דרחב"א מודה דפסול לכתחילה בין בנעקרו בין בנפגמו, ולא פליג על מתני' דלקמן.

**יש מחוסר אבר מבפנים וכו'**

מבואר בגמ' דמחוסר אבר אינו מום, דהא אין שוחטין ואין פודין עליו, ומכל מקום פסול מהתורה משום תמים יהיה. ועי' בהקדמה שחקרנו האם הוי פסול של מום אלא דעובר רק בעשה, או דהוי פסול חדש לגמרי. וכתבנו להוכיח לדעת המנ"ח מהא דמחוסר אבר מבפנים פוסל בין שחיטה לקבלה, אלמא הוי מום.

**דכו"ע יש בריה באחת וחיסרון מבפנים שמיה חיסרון ול"ק כאן שנבראה בשתים וחסרו וכו'**

רש"י פי' יש בריה באחת דאם נברא כן מתחילתו לא הוי מום, ורק באופן שנברא בשתים וניטל הוי מום. ובדעת הרמב"ם ביארו האחרונים (חכם צבי חדשות סי' נ"ג וכ"כ החזו"א סק"ט וכתבי הגרי"ז מדעתם, ועי' מנ"ח רפ"ו) דיש בריה באחת היינו דיש מציאות של בריה באחת ואם נברא כן מתחילתו אין זה חיסרון כלל, דכוליא אחת עושה תפקיד של שתים, אך בנולד עם שתים ונחסר אחת הרי זה מום. ולפי"ז מיושב שפיר מה שהקשה רש"י על תירוץ הגמ' דהכא ביש בריה מעיקרא קמיפלגי, דעדיין יש להקשות דברייתא דפסלה היינו דתלינן שהיה ונחסר, ואין זה דומה לבעלת שלש כוליות, אך לפי הרמב"ם אתי שפיר דלמ"ד אין בריה באחת אפילו נולד כן מעיקרו הוי מום. וכן מיושב לפי"ז קושיית הפמ"ג יו"ד סי' מ"ד סק"א מדוע בעלת שלש פסולה, דכל יתר כנטול, הא לדעת הרמב"ם בפ"ח משחיטה הי"א חשיב כנטול מעיקרא, (ודלא כהרמב"ן דחשיב כהיה וניטל), ואין חיסרון אבר אלא בהיה וניטל כמש"כ רש"י. אמנם להרמב"ם אתי שפיר, דאף שנחסר מתחילת ברייתו הוי מום, כיון שאין דרכו בכך, ורק אם בפועל נולד כן הרי זה עושה תפקיד של שתים ואין זה מום כלל.

**דף לט ע"ב**

**והא"ר זירא הצורם אוזן פר וכו'**

מבואר שהחיסרון של מחוסר אבר מבפנים קיים גם בין שחיטה לקבלה. והנה השיטמ"ק זבחים כו. כתב דאם חתך עצם עד שיגיע לבשר חשיב מום עובר ואינו פוסל בין שחיטה לקבלה, אך קודם שחיטה פוסל, עיי"ש שביאר עפי"ז את הגמ' שם דשוחט ואח"כ חותך בדוקא. ודבריו צ"ע טובא, חדא מדוע חשיב מום עובר הא אין חרוץ בבשר. ועוד, מדוע מום עובר אינו פוסל בין שחיטה לקבלה. וצ"ל דס"ל שמום עובר אינו פוסל מדין מום אלא מדין חדש כמש"כ לעיל בהקדמה, או דס"ל דבין שחיטה לקבלה אינו מדין מום אלא דין חדש של פר שהיה כבר, ומום עובר לא חשיב שינוי, וכן כתב החזו"א סק"ט דלגבי פר שהיה כבר מחוסר אבר מבפנים חשיב שינוי ומום עובר לא חשיב שינוי. אך המנ"ח רפ"ו נקט דבין שחיטה לקבלה הוי פסול מום, והעושה כן בידים עובר על לאו דמטיל מום בקדשים, ואם הקריבו עובר משום מקריב בעל מום.

**לימא כתנאי ומעוך וכו'**

לפי הס"ד דפליגי בדין מחוסר אבר מבפנים כתב החזו"א דלפי פליגי בפירושא דקרא, דהא קרא איירי במומין גמורין ששוחטין עליהן, אלא ודאי קרא בגיד ולא בביצים ופליגי לדינא האם בביצים עובר משום תמים יהיה.

ומסיק דפליגי לענין מומין גמורין האם הוי מום שבסתר או בגלוי. וכתב רש"י דלכו"ע חסרון מבפנים שמיה חיסרון. אך הצ"ק הגיה לכו"ע חסרון מבפנים לא שמיה חיסרון, וביאר המנ"ח דאי אפשר לומר להפך, דאם לכו"ע הוי חיסרון מדוע איכא מ"ד דכשר להקרבה, ולא משמע דפליגי רק לענין לשחוט עליו. ועפי"ז תמה מדוע פסק הרמב"ם דהוי חיסרון, אי משום הגמ' לעיל דמסיק הכי, הא הכא מסיק להפך, עיי"ש מש"כ בזה. ומש"כ רש"י בסוף הסוגיא וחיסרון הוי כתב הרש"ש שלפי הצ"ק צ"ל ומינכר הוי, וכן כתב במס' קידושין.

הרמב"ם פסק דכר' יהודה דאף בביצים הוי מום, ותמהו האחרונים מאי שנא מעבד דפסק שאם סרסו אינו יוצא לחרות, ובגמ' מדמינן להו. ולכאורה יש ליישב לפי מש"כ באבן האזל הובא בריש פירקין דשאני מומי עבד דהתורה הקפידה שהאבר יהיה בגלוי, ואילו במומי בהמה התורה הקפידה שהמום יהיה בגלוי. והשתא לענין סירוס אף שהמום נחשב גלוי משום דמכווצן מכל מקום האבר עצמו דהיינו הביצים אינם גלויים, ולכן לענין עבד אינו יוצא לחרות ולענין בהמה הוי מום, וכעין זה כתב החזו"א סקי"ד.

**נפגם הזובן וכו'**

מומין דמתני' הוא מדין חרוץ, ומונה ד' מומין, נפגם הזובן, נפגמה העריה, נפגם הזנב במקום עצם, וכן ראש זנב מפציל עצם. אך מום דיש בשר מחוליא לחוליא מלא אצבע נראה דהוא מדין מום רע, כל שנשתנה מברייתו ואין זה שייך לשאר מומי דמתני'. והנה זובן דמתני' פירש רש"י שהוא כיס שהגיד חבוי בו, וצ"ע דאם כן מדוע הוצרך לומר דנפגם הזכרות לא הוי משום משום שהדר בריא תיפו"ל דהוי מום שבסתר.

**בדין אין חרוץ בבשר**

קיי"ל בגמ' מא. דאין חרוץ בבשר לאביי ילפינן חרוץ דומיא דשבור ולרבא ילפינן מגרב. והקשה החזו"א סק"ה אם כן מדוע חרוץ פוסל בריס העין ושפתים ועריה של נקבה וכדו' והא אין זה מקום עצם. ותירץ דכל מקום חשוב בגוף חשיב כעצם, ועיקר החילוק אינו בין עצם לבשר אלא בין אבר חשוב לבשר סתם. וכן יש להוכיח דהא חרוץ פוסל בעריה של נקבה, ואילו לגבי אנדרוגינוס להצד שהוא זכר אין הנקבות נחשבת כחרוץ משום דאין חרוץ במקום בשר, ואי חשיב כעצם ממש הא אין זה חרוץ בבשר אלא בעצם, ועל כרחיך דחשוב חרוץ רק משום חשיבותו של האבר, ובזכר אין הנקבות אבר חשוב ולכן חשיב כחרוץ בבשר.

ובחזו"א סק"ט נקט בפשיטות דבשר שכנגד עצם הוי כבשר לענין חרוץ, והקשה כמה קושיות עפי"ז. א, מבואר במשנה מ: דנפגם עצם ידו ורגלו הוי מום, והנה יש חילוק בין נפגם לנשבר, דנשבר הוי מום אף בלא נקלף הבשר שכנגדו ואין ניכר השבר משום שניכר מחמת מלאכתו, אך נפגם אינו ניכר, ועל כרחיך איירי בנקלף הבשר שכנגד העצם עד שנתגלה העצם ונפגם גוף העצם. והקשה החזו"א אם כן מאי שנא עצם ידו ורגלו דנקט, הא כל עצם בגוף אם יתגלה הבשר כנגדו ויפגם העצם הוי מום. ובתוספתא איתא שהצלעות אין בהם פגם משום שהם מום שבסתר, והא על כרחיך איירי דומיא דעצם ידו ורגלו שנקלף הבשר כנגדו, ודומיא דהכי בצלעות מדוע לא יחשב מום שבגלוי. וביותר קשה על הרמב"ם פ"ז מביא"מ הי"א דכל עצם שבגלוי שנחרץ בו חריץ הוי מום, והוא בכלל חרוץ האמור בתורה, ואין הצלעות בכלל עצמות שבגלוי. והא כל עצמות יש עליהם בשר ואינם בכלוי, ועל כרחיך שנקלף הבשר שכנגדו, ומאי שנא צלעות דנקט.

ב, השיטמ"ק בזבחים כו. כתב דאם חתך עצם עד שהגיע לבשר חשיב מום עובר, והא אין חרוץ בבשר, ואף מום עובר לא חשיב כדמוכח מאנרוגינוס.

ג, רש"י כתב דנפגם הזנב בין הפרקים לא הוי מום משום שהדר בריא, ותיפו"ל דאין חרוץ בבשר. [פשיטא להחזו"א דבין הפרקים חשיב כבשר ולא כעצם]. ומש"כ שם ליישב דפעמים הדר בריא מכרעת בין מום לאינו מום צ"ע.

ד, ביותר יל"ע דרש"י כתב שראש זנב מפציל עצם היינו נקלף הבשר שבראש הזנב ונתגלה העצם, וכיון שבראש הזנב לא הדר בריא הוי מום, והא הוי חרוץ בבשר.

ולכאורה צ"ל מחמת כל הני קושיות דכל בשר שהוא כנגד עצם דינו כעצם לענין חרוץ, ואם לא הדר בריא הרי זה מום כדין חרוץ בבשר, ורק משום שבשר הדר בריא לא הוי מום. ולכן נקט השיטמ"ק דחשיב מום עובר, דהתם איירי בבשר שכנגד עצם, אלא דבפשטות משמע ברמב"ם דהדר בריא הוי טעם שלא יחשב למום כלל, אך עכ"פ אם לא היה בריא היה נחשב למום. ולגבי יד ורגל יתכן לחדש עפי"ז דהא דתנן במתני' דהוי מום לא איירי בנקלף הבשר ונפגם גוף העצם, אלא אפילו נפגם הבשר באופן שלא הדר בריא הוי מום קבוע, ובזה חלוק ידו ורגלו מצלעות, דידו ורגלו הוי אבר שבגלוי והבשר שכנגדו נמי חשיב מום אם לא הדר בריא, משא"כ בצלעות כיון שאינם גלויים אין בהם מום. ועפי"ז מיושב רש"י לגבי בשר שנקלף בראש הזנב, דכיון דלא הדר בריא הוי מום אע"פ שהוא בבשר, וכן בין הפרקים הוצרך רש"י לבאר שהדר בריא, דאל"ה חשיב חרוץ בעצם, ומיושב הכל.

והנה החזו"א סק"י כתב חידוש גדול, דכאשר נקלף הבשר והעור כנגד העצם ונסדק העצם, דחשיב מום, אם הבשר והעור עומד לחזור ולהתרפאות חשיב מום עובר, ואף שהמום עצמו אינו עובר מכל מקום סופו להיות מום שבסתר. וצ"ע דבמתני' מבואר שנפגם עצם הזנב הוי מום קבוע, וברש"י משמע שרק הבשר שבראש הזנב אינו מעלה ארוכה אך שאר בשר שבזנב מעלה ארוכה, ואם כן מדוע חשיב מום קבוע. ומוכח לכאורה דלא כדבריו, דכל מום שעומד להיות בסתר כיון דהשתא גלוי הוא חשיב מום קבוע לשחוט עליו, וצ"ע.

**דף מ ע"א**

**אין לו ביצים או אין לו אלא ביצה אחת וכו'**

מבואר בסוגיא ג' שיטות תנאים מה הדין בכיס שאין ניכר שיש בו ביצה, לפי ר' ישמעאל בסתמא תלינן שיש בו ביצה ומותר להקריבו במזבח, ואפילו אם נמצאת ביצה דבוקה בכסלים לא הוי מום וכשרה, ומסתבר שאם שחט בפנים ונמצא שאין בו ביצה כלל הרי זה בעל מום, אלא שבסתמא לא תלינן בהכי. ריב"נ סובר כר' ישמעאל שאם נמצאת ביצה דבוקה בכסלים לא הוי מום, אך ס"ל דבסתמא אין יודעים אם יש ביצה או לא, ולכן אסור לשחוט בפנים שמא אין בו ביצה והוי בעל מום, וכן אסור לשוחטו במדינה שמא יש בו ביצה ואינו בעל מום, ואף בדיקה לא מהני, לפי שאם יש ביצה אפילו שהיא דבוקה בכסלים לא הוי מום. ור"ע סובר שאם יש ביצה דבוקה בכסלים הוי מום דחשיב כמי שאין לו ביצה, ואם אינה דבוקה לא הוי מום, ומהני לזה בדיקה שנדע אם היא דבוקה או לא.

ונחלקו הרמב"ם והרמב"ן האם ת"ק הוא הקדמה בעלמא ואינו חולק על התנאים דלהלן, או שמא הוא שיטה רביעית. הרמב"ן ס"ל דזהו שיטה רביעית וס"ל דבסתמא תולים שאין ביצה ומותר לשחוט במדינה, וכן פסק לדינא, אך הרמב"ם פסק כר"ע ונקטו בדעתו דת"ק אינו שיטה רביעית אלא הקדמה בעלמא.

והנה הרמב"ם בהל' ביא"מ והל' איסו"מ כתב בסתמא שאם יש לו רק ביצה אחת הוי מום, ובהל' בכורות פ"ג ה"ה כתב שצריך למעך ואם עבר ושחט בלא מיעוך אע"פ שדבוקה בכסלים והוי מום יקבר. ונראה מדבריו דמעיקר הדין סובר ר"ע דהוי מום אף באינה דבוקה בכסלים, ולכן בהל' איסו"מ והל' ביא"מ לגבי שאר פסה"מ לא חילק כלל, דכל שנראה מבחוץ שיש לו רק ביצה אחת הוי מום, (וכת"ק אליבא דהרמב"ן), אך בבכור החמירו חכמים שלא ישחוט במדינה באופן שאין הביצה דבוקה, ולכן הצריכו בדיקה, ורק אם ע"י בדיקה אין רואין ביצה הרי זה מותר אע"פ שלבסוף מצאו שיש ביצה והיא דבוקה בכסלים. ומעתה כתב הרמב"ם שאם שחטו בלא בדיקה ועברו על דין חכמים ונמצאת דבוקה בכסלים, הרי זה כשחט שלא עפ"י חכם דאפילו אם באמת יש מום הרי זה יקבר.

**בעל ה' רגלים**

בפשטות הוא מדין כל יתר כנטול, ודין זה נאמר בג' מקומות, בטריפה במום ובמחוסר אבר מבפנים. ועי' מנחת אברהם שהאריך כאן בביאור ג' שיטות הראשונים מה הכונה כל יתר כנטול. אך במרומי שדה לעיל לז. נקט דכל יתר כנטול אינו עושה מום, אלא דילפינן מפסח ועור דכל דבר הניכר חשיב כמום, עיי"ש.

**רגליו קלוטות כשל חמור**

בגמ' מבואר שיש בזה ב' אופנים, עגול כשל חמור וקלוט כסימני בהמה טמאה. ועיקר קלוט האמור בפר' אמור (שרוע וקלוט) היינו כבהמה טמאה, והא דעגול כשל חמור הוי מום נסתפק החזו"א סקט"ז האם הוא עוד פרט בקלוט דקרא, או שמא הוא משום שינוי כדאיתא לעיל ג: דנשתנה לדבר אחר הוי מום.

**והשחול והכסול**

מבואר בגמ' ג' מומין בירכים, עיקר שרוע דקרא היינו שנשתרבב יריכו, דהיינו שאחת מרגליו גדולה מחברתה, ובגמ' לעיל ג: דנה האם ילפינן מיניה לכל האברים שאחת גדולה מחברתה. "כסול" היינו שרגלו אחת יוצאת שלא במקומה אלא למעלה מהכסל, ואף שלמטה שניהם שוים ואין זה שרוע מכל מקום הוי מום. ולא גרסינן במתני' אחת מירכים גבוהות דאם כן היינו שרוע, אלא גבוהה דהיינו למעלה מהכסל. ו"שחול" היינו שנשמטה יריכו באופן דלא הוי טריפה כמש"כ רש"י.

והרמב"ם כתב רק ב' מומין, שרוע דקרא היינו נשמטה יריכו, ומי שאחת מירכותיו גבוהה מחברתה. וצ"ל דנשמטה היינו אחת גדולה ואחת קטנה, ואחת מירכותיו גבוהה מחברתה היינו שיוצאת מעל גבי הכסל. אך אין לפרש דגבוהה מחברתה היינו אחת גדולה ואחת קטנה, דבגמ' ג: מבואר דהיינו שרוע. ועי' חזו"א ס"ס כ"ה.

ובפסוק מבואר עוד מום ברגל והוא פיסח, וכתב החזו"א ס"ס כ"ה דהיינו חולי ברגלו שדריסת רגלו קשה עליו, אך אין זה רגלו אחת קצרה מחברתה דהיינו שרוע דקרא.

**ופיו דומה לשל חזיר – דין מום של שינוי ונדמה**

לעיל ג: אמר ר' יוחנן דאם הבכור נדמה במקצת סמנים למין אחר הוי מום לשחוט עליו, ומקשינן פשיטא, מאי שנא מפיו דומה לשל חזיר. ומשני דהתם הוי מום משום שנשתנה למין שאינו קדוש בבכורה, אך אם נשתנה לדבר כשר אפשר דהוא כשר. ומקשינן ממתני' דעינו אחת גדולה ואחת קטנה, ותנא גדולה כשל עגל, אלמא נשתנה לכשר נמי הוי מום. ומשני התם פסול משום שרוע, דכשם שאמרה תורה שרוע ברגלים הוי מום כך שרוע בשאר אברים. ומוכיח כן מהא דאם שתי עיניו גדולות אין זה מום אלא באדם, ואם משום נשתנה הרי גם הכא נשתנה ועל כרחיך משום שרוע. ודחינן דהתם תלינן בברייתא וכחישותא, משא"כ באחת גדולה ואחת קטנה. והשתא מסיק בספק האם עין אחת גדולה ואחת קטנה פסול משום שרוע או משום שנשתנה למין אחר, אך ר' יוחנן שפסל נדמה במקצת סימנים ודאי ס"ל דשינוי לדבר אחר הוי מום, [ואף שלגבי עין ילפינן לקמן מד. מקרא דאם הוא פוזל הוי מום משום שינוי מברייתו, צ"ל דאחת גדולה ואחת קטנה לא חשיב שינוי מברייתו כולי האי, ולכן לא פסלינן ליה אלא משום שרוע או משום נדמה לדבר אחר]. ע"כ תורף הסוגיא.

ובחזו"א סוף סקי"א הקשה מדוע לא מקשינן לר' יוחנן מכסול ומראש זנב מפציל עצם ומלחי התחתון עודף על העליון דכל הני חשיבי מום מחמת השינוי, וילפינן ממום רע דכל שינוי הוי מום. ותירץ דאפשר ששינוי שאינו נדמה לאחרים חשיב מום טפי מנשתנה לדבר אחר. ומעינו דומה לשל אדם אין להקשות, אף דהתם נשתנה לדבר אחר משום דאפשר שהוא בכלל הילפותא המיוחדת של שינוי בעין לקמן מד. דפוסל. ומבואר לפי"ז יסוד הסוגיא דהא פשיטא שכל שינוי הוי מום, וילפינן ליה ממום רע, אלא שאם נשתנה לדבר אחר מספק"ל דכיון שיש בריה כזו אין זה מום. [אמנם בד"ה ויל"ע בגדולה צידד החזו"א דאם לא נשתנה לדבר אחר לא הוי מום].

ולמסקנת הסוגיא דאף אשתני הוי מומא כתב החזו"א ריש סקי"א דנלמד ממום רע. וצ"ע דאם כן איזה מקום יש לחלק בין נשתנה לדבר הכשר למזבח או לדבר הפסול, הא המום הוא עצם השינוי מברייתו.

והנראה בזה דברמב"ם פ"ג מאיסו"מ ה"ה כתב דנדמה במקצת סימנים אע"פ שאינו כלאים הרי הוא פסול למזבח, הואיל והוא דומה למין אחר פסול כבעל מום קבוע, שאין לך מום גדול מן השינוי. ומבואר דהפסול הוא מדין נדמה, והוא כעין כלאים, אלא דכיון שהוא נדמה למין אחר דינו כבעל מום קבוע, אך זה עצמו אינו מום, ולכן דוקא בנדמה למין אחר פסול, וכן יש מקום לחלק בין נדמה למין הפסול למזבח, דהוא נחשב כחזיר במקצת, וזהו עצם הפסול. אך עדיין הדבר צ"ב רב דדין פדיון נתחדש רק בפסול בעל מום, ואם נדמה למין אחר אינו בעל מום אלא פסול מדין נדמה איך אפשר לפדות עליו, ואם באמת נחשב למום מדוע צריך לפסול נדמה. ועי' מנחת אברהם שם מש"כ בזה.

ויל"ע בעין עגולה כשל אדם מדוע פסול, וי"ל בזה ג' צדדים, א, פסול משום שינוי לדבר אחר, דהיינו נדמה, ב, משום שינוי שנתחדש בקרא דעין, ג, משום מום רע. (ולהחזו"א שינוי לדבר אחר היינו מום רע). וכן יש להסתפק בזנב הגדי שדומה לשל חזיר, האם הפסול משום נדמה או משום מום רע.

ובאזנו אחת גדולה ואחת קטנה נסתפק החזו"א שם האם הפסול מדין שינוי או מדין שרוע. ובפשטות זה תלוי בספק הגמ' לגבי עין אחת גדולה ואחת קטנה האם פסול משום שרוע או לא. אך דין נדמה ליכא הכא דהא לא נשתנה לדבר אחר. ויתכן דמשום הכי נקט הרמב"ם דחכמים פליגי על ר' יהודה וסברי שאוזן אחת גדולה ואחת קטנה לא הוי מום כלל, דכיון שלא נשתנה לדבר אחר אין בזה משום נדמה, וכל שינוי פוסל רק כאשר נשתנה לדבר אחר.

**ומעשה שהלחי התחתון עודף על העליון וכו'**

לעיל הובא בשם החזו"א דפסול משום שינוי, והוי בכלל מום רע, כיון שלא נשתנה לדבר אחר, משא"כ פיו דומה לשל חזיר דאשתני לדבר אחר פליגי חכמים ואילא ביבנה האם הוא בכלל נדמה, ולבסוף פסקו כאילא דפסול.

**דף מ ע"ב**

**עינו אחת גדולה ואחת קטנה**

רש"י לעיל ג: נקט או אחת גדולה או אחת קטנה וכל אחד מהם הוי מום, אך הרמב"ם כתב דבעינן תרוייהו שאחת גדולה כשל עגל ואחת קטנה כשל אווז, וכן דייק רעק"א בגליון הרמב"ם דיש בזה פלוגתא בין רש"י להרמב"ם. ועי' חזו"א דתמה טובא מהסוגיא לעיל ג: דמוכח שאפילו אחת גדולה כשל עגל הוי מום.

**אלא אידי ואידי בלבן ולא קשיא הא בשחור הא בלבן**

שיטת תוס' דגרסינן הא והא בשחור, דהא אין מומין בלבן, ולפי"ז כשיש עצם הרי זה מום גמור בכל הגוף, כשאין עצם בכל הגוף אינו מום כלל, ובלבן של העין נמי אינו מום, ובשחור של העין אם יש שער הרי זה מום גמור, ואם אין שער אין מקריבין ואין שוחטין. ולכן כתבו תוס' לעיל לח: ומיהו יש להעמידה ביבלת שבעין ודלית ביה שער דאין שוחטין עלה לא במקדש ולא במדינה, ואזלי לשיטתייהו כאן.

שיטת רש"י דגרסינן הא והא בלבן, ופי' דאין מומין בלבן ומשמע דקאי אף על יבלת איירי באין בה שער, והא דאין שוחטין לא במקדש ולא במדינה ביש בה שער. ולפי"ז בשחור בכל גוונא הוי מום גמור, ובלבן כשיש שער הוי מום לחומרא וכשאין שער לא הוי מום. ותמהו האחרונים דאין מומין בלבן משמע שאינו מום כלל, ואף כשיש שער.

שיטת הרמב"ם פ"ב מאיסו"מ ה"ח דיבלת בלבן שאין בה שער אין זה מן המובחר ואין מקריבין אך אם הקריב הורצה. ולפי"ז הא דמשני אידי ואידי בלבן היינו הא דהוי מום גמור ביש בה שער, והא דאין שוחטין לא במקדש ולא במדינה באין בה שער. וצע"ג איך זה מיישב את הקושיא שאין מומין בלבן. והנראה לענ"ד לומר דלפי הס"ד דמחלק בין לבן לשחור על כרחיך יבלת שבעין הוא מדין מומי העין, ועל זה מקשה דאין הלבן בכלל העין ואין מומי העין בלבן. אך לפי מה דמסיק שאין הבדל בין השחור ללבן אלא בין יש שער לאין שער אין זה מומי העין אלא מום אחר שנקרא יבלת, ולגבי מום של יבלת לא שייך האי כללא של אין מומין בלבן, דכלל זה נאמר על מומי העין (שאין הלבן בכלל העין) ולא על מומי יבלת שבאופן מיקרי בעין הוי מום טפי מכל הגוף, ולכן אף שאין הלבן בכלל העין הרי זה מום.

**ורבנן עד כמה**

רש"י פי' דרבנן פליגי על ר' יהודה וסברי דאף ביצה אחת גדולה כשתים לא הוי מום, ואפילו אם השניה שהיא קטנה שיעורה כפול. אך הרמב"ם פי' דרבנן אזלי על רחב"א דפסל אוזן אחת גדולה ואחת קטנה וסברי דלא הוי מום כלל, ואפילו אם אחת קטנה כפול.

**דף מא ע"א**

**ואלו שאין שוחטין עליהן לא במקדש ולא במדינה**

במשנה מוזכר ה' סוגי פסולים, א, מום עובר, דהיינו חורוור והמים שאינם קבועים ובעל גרב שהוא לח מבפנים ומבחוץ ובעל חזזית שאינה של מצרית, וכמש"כ הרמב"ם פ"ב מאיסו"מ ה"ז דרק ד' מומין אלו חשיבי מום עובר. ב, מבחר נדריך, דהיינו חוטין הפנימיות שנפגמו או שנגממו, וכן בעל יבלת בעין, (לתוס' בשחור בלא שער, לרש"י בלבן עם שער, ולהרמב"ם בלבן בלא שער]. וכתב הרמב"ם שם ה"ח דאם הקריבן יראה לי שהורצו. ג, חולה זקן ומזוהם, וילפינן מדכתיב מן הצאן מן הכשבים ומין העזים לגבי עולה. ואין זה נחשב למום ולכן אין פודין עליו אלא פסול בפ"ע. ד, רובע ונרבע מוקצה לע"ז נעבד ונוגח, (כולל ג' עבירות רובע ונרבע ג"ע, מוקצה ונעבד ע"ז, נוגח שפ"ד). ה, טו"א.

ובעיקר מש"כ הרמב"ם דפסול חוטין שנפגמו הוא מדין מבחר נדריך, עי' אבן האזל בהשמטות לקדשים סוף ח"ב על הל' איסו"מ פ"ז ה"א (הקטע האחרון) שכתב בשם ר' חיים קריזוויט ליישב עפי"ז את הספרי דדדריש שגם בבכור ומעשר איכא לדין מבחר נדריך, וצע"ג דבכור ומעשר קדוש מאליו ואין צריך לבחור קרבן. אך להרמב"ם ניחא דקמ"ל שפסול חוטין שנפגמו הוא גם בבכור ומעשר שאסור להקריבו לכתחילה, וכתב שכבר אמר כן הגרי"ז.

ולולי הרמב"ם היה מקום לומר דהוי פסול דרבנן, וכן כתב הרש"ש ריש פירקין. אך מתוס' בע"ב ד"ה אילימא מוכח דהוי דאורייתא. ושם משמע שאם הקריב לא הורצה ודלא כהרמב"ם, עי' מצפה איתן.

**ובעל גרב ובעל ילפת**

מבואר בסוגיא דגרב וילפת דכתיב לגבי מומין שניהם סוג מסויים של שחין, וזהו האמור בקללות יככה ה' בשחין מצרים ובגרב ובחרס, אלא שגרב דמומין וחרס דקללות יבש מבפנים ומבחוץ, וילפת דמומין ושחין מצרים וגרב דקללות יבש מבפנים ולח מבחוץ, ושניהם מום קבוע, ומתני' בעל גרב היינו לח מבפנים ומבחוץ שהוא מום עובר. והא דתנן במתני' ילפת מוקי בגמ' בחזזית שאינה של מצרים, וכתב החזו"א דהוא סוג שחין אחר לגמרי, והוא עובר, ואין הבדל בשחין זה בין לח ליבש.

**כיון דאמר גרב זהו חרס מיחרץ חריץ דכתיב ומראהו עמוק מן העור**

החזו"א סק"כ תמה בזה דבהרת הוא שינוי מראה בלבד, ומחמת שינוי המראה נראה כעמוק מן העור, (ולכן כתב רש"י עה"ת דלא ידע לפרש מהו אין מראהו עמוק, הא כל מראה חמה עמוקה מן הצל), ואין כאן חריץ כלל. ובגרב דהיינו שחין הוי מכה, והוי כנטול. [לכאורה כונתו דכל יתר כנטול, וחידוש גדול שמחמת דין כל יתר כנטול יחשב כחרוץ].

**אבל היכא דמנכר מום רע קרינא ביה**

משמע דר' ישמעאל אינו חולק על רבא שאין חרוץ בבשר אלא דהכא חשיב מום רע טפי, והקשה החזו"א שם מדוע באביי לא אמרינן הכי, ותירץ דכיון דהוי ילפותא דומיא דשבור משמע שאף חרוץ דמנכר לא הוי מום וכשר, ועל כרחיך שאף בכלל מום רע אינו, ולכן הוצרכה הגמ' לומר דפליג על הילפותא משבור, משא"כ לפי רבא אין זה ילפותא דלעולם אין חרוץ בבשר אלא גילוי מילתא מדין גרב שבכה"ג אין זה מום, ושפיר יתכן דלפעמים פסלינן מדין מום רע.

**דף מא ע"ב**

**ת"ש זכר ולא נקבה וכו'**

כת"ק דהוי ספק זכר ספק נקבה לא אתיא דלא אתא קרא לאפוקי ספיקא, דקמי שמיא גליא. לדעת רש"י קאי בין על טומטום בין על אנדרוגינוס, ולתוס' לא קאי על טומטום, דבזה י"ל דקמ"ל קרא הוראה בספק של חיסרון ידיעת המציאות, וכממזר ודאי ועשירי ודאי, ורק באנדרוגינוס דהוי ספיקא דדינא לא שייך לומר הוראה בספק.

וכחכמים ס"ל דלא אתיא דכיון דבעינן זכר ולא נקבה ממילא אנדרוגינוס פסול, דמסברא הוי בריה בפ"ע וכדחזינן בבכור דאין פסול מיוחד למעטו אלא הוי כנקבה מסברא.

ועל כרחיך דאתיא כר' ישמעאל וס"ל דזכר הוי וקמ"ל קרא דפסול לעולה. והקשו הראשונים דכיון דהוי בעל מום משום חרוץ או משום מום רע למה לי קרא. ויש פי' מרש"י דהא גופא קמ"ל דחשיב מום ולא אמרינן אין חרוץ בבשר.

רש"י לפנינו תירץ דקמ"ל שלא חלה קדושה על אנדרוגינוס. והקשו תוס' אכתי פשיטא דכיון דהוי בעל מום ממילא לא חלה עליו קדה"ג. והנה בהקדמה לפירקין הובא ב' צדדים בדברי הגר"ח מדוע אין קדה"ג חלה על בעל מום, האם משום האפשרות פדיון או משום הפסול. ונראה דאם הוא משום עצם האפשרות פדיון ודאי קשה טובא, דהכא נמי אפשר לפדותו, אך אם הוי סימן בעלמא לפסול גדול, ועיקר מניעת חלות הקדושה היא מחמת הפסול, י"ל דס"ל השתא לגמ' דאע"פ שלפי ר' ישמעאל הנקבות הוי מום לענין פדיון מכל מקום אינו פסול לענין שלא תחול עליו קדה"ג, כיון דמכל מקום אין חרוץ בבשר לגמרי, ואף דבעלמא הוי סימן שבכל מקום שיש פדיון הוי פסול גדול ולא חלה עליו קדושה הכא הדבר מתחלק.

ותוס' כתבו ליישב בשם ר"י דקמ"ל שאין עושה תמורה, אע"פ שכל בעל מום קודם פדיון עושה תמורה. וכן איתא בברייתא להלן בשם ר' אלעזר דפסול טו"א הוא פסול גדול כטריפה וכלאים שאין עושה תמורה. ולפי"ז טובא קמ"ל שאין זה רק בעל מום אלא פסול מיוחד לקדשים מחמת שהוא זכר משונה. והשתא הקשו תוס' דאם כן יש להעמיד הברייתא אף לרבנן, ונימא דקמ"ל קרא שאין זה רק בריה בפ"ע ואינו לא זכר ולא נקבה אלא אף פסול חמור איכא, ונפק"מ שאין עושה תמורה, דאם משום שאינו לא זכר ולא נקבה הרי זה עושה תמורה, דהמקדיש נקבה לאשם או לעולה (עי' רש"ש) הרי זה עושה תמורה. וכן יש להקשות מנ"ל שלפי ר' ישמעאל הוי ודאי זכר, דלמא הוי ספק זכר ספק נקבה ומכל מקום קמ"ל קרא דאיכא פסול בפ"ע ואינו עושה תמורה. ותירצו, דאם הוי ודאי זכר הפסול הוא משום שהוא זכר משונה, ושפיר ילפינן מקרא דזכר למעט אנדרוגינוס, אך אם הוי ספק או בריה בפ"ע המיעוט הוא משום שאינו זכר גמור ולא נקבה גמורה, ואין למעטו מקרא דזכר.

ומש"כ תוס' בהמשך דבריהם או כתנאי דברייתות דבסמוך דממעט מהזכר טו"א או מיתורא צ"ע היכן מבואר דחשיב כזכר ודאי.

**אמר ר' חסדא מחלוקת וכו'**

בפשטות הסוגיא איכא ג' שיטות תנאים, לת"ק דמתני' בין טומטום בין אנדרוגינוס הוי ספק וליכא מיעוטא משום דלא אתא קרא למיעוטי ספיקא, ולפי"ז אם יעשה תנאי שאם הם נקבה הרי הם לשלמים שפיר קרב במזבח. ולפיו אי אפשר למעט טו"א מערכין ומעולה ומשלמים, דכיון דהוי ספק לא אתא קרא למיעוטי ספיקא, וכל הני ברייתות דלא כת"ק. ולפי ר' ישמעאל טומטום דינו כת"ק, אך אנדרוגינוס הוי בעל מום ופסול בתורת ודאי. ולפי חכמים אנדרוגינוס בריה בפ"ע ופסול לעולה ולשלמים בתורת ודאי, וכן אינו בכור בתורת ודאי, ואינו בתורת ערכין בודאי. ונחלקו ר' חסדא ור' יוחנן לגבי טומטום האם שייך לומר בריה בפ"ע או לא.

אך בדברי רב מצינו שיטה רביעית, דס"ל ספיקא הוי כת"ק ומכל מקום פטרו מחיוב על ביא"מ בתורת ודאי, ולכאורה זה סותר לסוגיין דלת"ק לא אתא קרא למיעוטי ספיקא. וחידשו תוס' דלרב אפשר לפוטרו בתורת ודאי משום שהוא משונה, וכן טומטום משום שהוא מכוסה, והוי פטור מדין ביא"מ. ונראה שלפי"ז הני ברייתות דממעטי טו"א משלמים ומערכין ומליקתן נבלה ואין עושין תמורה אתיא אף כת"ק, דממעט קרא משום משונה ומכוסה. והא דלא משני הכי לר' חסדא, משום דר' חסדא סובר דצריך קרא בפ"ע לטומטום ולא אמרינן שקולין הן, (ר' חסדא איירי אליבא דחכמים והוא הדין אליבא דת"ק).

ובדעת רב כתבו תוס' או דלגבי ביא"מ איכא ב' מיעוטים חד לאנדוגינוס וחד לטומטום ואין זה סותר לר' חסדא דבבכור איכא רק חד מיעוטא, או דשקולין הן ופליג על ר' חסדא, ורב לא פסל טומטום משום בריה אלא משום מכוסה. [עיקר הפטור מביא"מ משום מכוסה נראה דהכונה שצריך לדעת על מה מביא את הקרבן, ואף שודאי חייב שהרי בין זכר בין נקבה חייבין מכל מקום אינו יודע משום מה מביאו. וכאשר נקרע ויודע משום מה מביאו שפיר נתחייב, ולכן כתבו בתירוץ שלישי דאיכא ב' קראי לפוטרו אף לאחר שנקרע, דהיינו אם חטא כשהיה מכוסה ונקרע דאף שיודע השתא משום מה מביאו גזיה"כ לפטרו. אך צ"ע מדוע הוצרכו לומר דחד קרא לפוטרו אם נמצא זכר וחד קרא לפוטרו אם נמצא נקבה, הא צריך ב' פסוקים לפטרו אחד קודם שנקרע ואחד לאחר שנקרע].

וברמב"ם מבואר כדברי התוס' אך מטעם אחר, דכתב בפ"ג מאיסו"מ ה"ג הטו"א אע"פ שאין לך מום גדול מהן הרי הן פסולים מדרך אחרת, לפי שהן ספק זכר ספק נקבה הרי הן כמין אחר, ובקרבנות נאמר זכר וכו' לפיכך אף העוף שהוא טו"א פסול למזבח. וביאר הגר"ח דבהאי מיעוטא נאמר דין חדש שעצם הספק פוסלו למזבח, בין ספק דחיסרון ידיעה כטומטום בין ספיקא דדינא כאנדרוגינוס. וביאר שם ב' צדדים האם הספק מפקיעו מדין זכר ונקבה או דהוי פסול בפ"ע, ונפק"מ לעוף שאין בו שם זכר ונקבה כלל, ואף דבר שאינו לא זכר ולא נקבה כשר, וכן נפק"מ לטומטום דלא שייך בו הפקעה משם זכר ונקבה כיון דהוי רק חיסרון ידיעה, ובזה פליגי ר' אליעזר וחכמים לגבי עוף, וכיון דפסק הרמב"ם שאף טומטום פסול על כרחיך הפסול אינו שייך לשם זכר ונקבה, ולפיכך אף העוף שהוא טו"א פסול למזבח.

ומש"כ הרמב"ם שאין לך מום גדול מזה כתב הלח"מ דלא יתכן דהוי מום ממש, דטומטום לכו"ע אינו בע"מ אלא מכוסה, ועוד דבעוף ליכא פסול בע"מ, ועוד דלגבי בכור כתב דהוי ספק ויאכל במומו, אלמא לא חשיב בעל מום. וצ"ל דבאמת אינו בעל מום ואם חל בו קדושה כגון בולדות קדשים אי אפשר לפדותו עד שיפול בו מום, אלא הוי פסול גדול כבעל מום.

ולגבי בכור פסק הרמב"ם בהל' בכורות פ"ב ה"ה דיש חילוק, דאנדרוגינוס אין בו קדושה כלל והרי הוא כנקבה שאין לכהן כלום, וטומטום הוי ספק בכור ויאכל במומו לבעליו. והיינו דפסק כחכמים בתראי וכר' חסדא דרק אנדרוגינוס נחשב לבריה. והקשו המפרשים דכיון שפסק הרמב"ם כר' חסדא על כרחיך אמרינן בכל הני ברייתות סמי מכאן טומטום, ואילו הרמב"ם פסק כהני ברייתות אף בטומטום. ותירץ הגר"ח דכיון שהפסול הוא דין חדש שהספק יוצר פסול ואין זה שייך לספק אם הוא זכר או נקבה שייך שפיר לומר כן אף בטומטום, ולגבי זה לא פסק כר"ח. אך צ"ע מאי שנא בכור משאר פסה"מ, דלגבי בכור פסק דאנדרוגינוס הוי בריה וזה לא שייך בטומטום, ולגבי פסה"מ פסק דבשניהם איכא פסול מחמת הספק.

**דף מב ע"ב**

**אפי' תימא רבנן הואיל ואשתני אשתני**

יש לבאר עפ"י מה שנקטו האחרונים דברוב של טבע אין זה דין של הלך אחר הרוב אלא שעולם כמנהגו נוהג ולא תלינן שהיו שינויים בטבע, ולפי"ז י"ל דכאשר אין כאן דבר טבעי, דטו"א הם מחוץ לדרך העולם, שוב לא שייך ללכת אחר הרוב של טו"א, דאין כזה טבע של טו"א, ומצד רוב המקרים של טו"א הא לא אזלינן בתר רוב בכה"ג.