10 יורש
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

יום ד' ד' סיון תשס"ב

בדין יורש סומך ומימר

א) תמורה ד"ב. יורש סומך יורש מימר, ופירש"י יורש שהמיר בקרבן שהפריש אביו בחייו שתמורתו תמורה, יורש סומך על קרבן אביו שהפרישו אביו בחייו ולא הספיק להקריבו עד שמת, ובריש ערכין במש"א שם הכל סומכין לאתוי יורש פירש"י אדם שהוריש אביו קרבן ולא הספיק להקריבו עד שמת, ע"כ, וצ"ב מ"ט לא העמידה רש"י אף בגוונא דלא הקדישה אביו בחייו אלא הפרישה הבן מנכסי האב, וכדאמרי' בקידושין די"ג דלמ"ד דשעבודא דאוריתא מביאין היורשין קרבן מנכסי המוריש, וע' בכ' הגרי"ז שעמד בזה, ומש"כ ליישב דלהא ל"ב קרא לרבויי, כיון דכל הס"ד דלא ימיר היורש הוא משום דל"ה תחילתו בביתו וע"כ כל שהפרישו יורש ודאי מימר, צ"ע דבזה לא נתישב מה שפירש"י כן לענין סמיכה.

והנה בפשוטו י"ל דהעמידה רש"י בכה"ג שהפריש האב, משום מאן דס"ל שעבודא לאו דאוריתא דלדידי' אין גובין מנכסי היורשין.

אך נ' דאי"ז מספיק, דהנה יש להסתפק למ"ד שעבודא לאו דאוריתא ואין גובין מנכסי היורשים, אם מ"מ מצי היורש או אחר, להפריש קרבן לחובת המת, וע"ד הא דבכח אדם להפריש קרבן שיתכפר בו חבירו, או דנימא דאי ליכא שעבוד נכסים ל"ש הפרשת קרבן שיתכפר בו המ.

והנה כבר הוכיחו בזה, ממשה"ק תוס' פסחים דס"א. וזבחים ד"ד. דלמ"ד דשעבודא לאו דאוריתא מאי נ"מ בין שנוי קדש לאחר מיתה לשנוי בעלים, דאף בשנוי קדש הרי לא מיחייב היורש להביא, ואי נימא דאף בלא שעבוד נכסים מהני להפריש קרבן לחובת המת א"כ הרי נ"מ טובא בין שנוי קדש לאחר מיתה לשנוי בעלים, אם נתקיימה חובתו של המת וא"א להפריש קרבן בעד חיובו או לא, ומוכח מד' התוס' דל"ש להפריש קרבן שיתכפר בו המת.

ושמעתי לבאר הטעם בזה ע"פ מש"כ תוס' פסחים שם ובזחים ד"ה. דמת לאו בר כפרה גמורה, ולאו בו הבאה, אלא שנתחייב להביאו, ויל"פ דהיינו דמה"ט אין הקרבן עולה לחובת המת, ורק דכיון דנשתעבדו נכסיו אי' חיוב ממון להקדש, וע"כ גובין מנכסיו, וע"כ ניחא דל"ש בזה להפריש לחובת המת, והביאו עוד מד' הרא"ש פ"ב דקינים דמבו' דאף בדלא יתקיים בזה חובת המת כלל מ"מ גובין מנכסיו, עיי"ש בשם הריצב"א באשה שחייבת חטאת דלמ"ד דשעבודא דאוריתא, מקריבין היורשים מן הדמים עולה מדין מותר חטאת עולה, והרי דאף שלא תתקיים בזה חובתה כלל גובין מנכסי'.

אך בד' רש"י נ' דפליג ע"ז, דז"ל רש"י קידושין די"ג: והוא שהפרישתה מחיים וכו' אבל לא הפרישתה לא אשמועינן תנא לכוף את היורשין להקריבה שלא נתחייבו הנכסים, ומ' מזה שרק אין כופין את היורשין להקריבה, אך אילו רצו להקריב יכולין להפריש קרבן לחובת המת,[[1]](#footnote-2) ולפ"ז תיקשי לדעתו, דמ"ט העמיד להנידון דיורש סומך ומימר רק בשהפריש האב,

אמנם יש לדון ולומר דלמ"ד שעבודא לאו דאוריתא אי נימא דאפשר להפריש קרבן לחובת המת והפריש אחר קרבן לחובתו, יל"ע אם גם בזה יורש סומך, או דבזה יסמוך המפריש, ע' בזה, ולפ"ז י"ל דל"ש בהך גוונא כלל הפלוג' אי יורש סומך ומימר, וע' בזה.

והנה עוד צ"ע בל' רש"י שכ' דיורש סומך על קרבן וכו' ולא הספיק להקריבו עד שמת, וצ"ב מאי קמ"ל בזה ופשיטא שאילו הקריבו אביו הרי אין על מה לדון, וגם יל"ע דלגבי תמורה לא כתב רש"י כן.

ונ' כוונת רש"י בזה דכל הא דיורש סומך הוי רק בדלא סמך עליו אביו, אך אם סמך עליו האב ומת אין היורש סומך, וזש"כ רש"י דלא הספיק להקריבו עד שמת והיינו דאף לא סמך, אך מאידך י"ל דאדרבה כוונת רש"י להיפך, דכל דלא הספיק האב להקריבו, סומך עליו הבן, ואף שכבר סמך עליו האב, ומצינו דין זה בפי' רגמ"ה ריש ערכין ז"ל, יורש סומך שאם הקדיש אביו זבח ומת קודם שסמך עליו יורש סומך על קרבן אביו, ע"כ, ולהדיא דאם כבר סמך האב ודאי דאין היורש סומך.

והביאור בזה הביאו בשם מרן הגרי"ז, דהא דיורש סומך לאו היינו דבעלות היורש מחייבת סמיכה מצ"ע, אלא היינו דמצי היורש לסמוך ולקיים דין סמיכה שהי' על הקרבן מכח האב, וע"כ כל שסמך האב, אין הבן סומך.

ונ' לבאר טפי בזה, דהנה בתוס' זבחים דע"ה. כ' דהיכא דא"א להקריב הקרבן אלא בלא סמיכה טוב להקריב בלא סמיכה ממה שנאמר ימותו, וכ' עוד ז"ל, וכן י"ל ביורש שמקריב קרבן אביו אע"פ שאינו סומך ולא אמרינן הא בעי סמיכה ע"כ, ומבו' מד' התוס' דבר חידוש, דאף למ"ד יורש אינו סומך מ"מ הקרבן טעון סמיכה, והיינו דל"ד לקרבן אשה, ושותפין, (למ"ד דאין סומכין), דאין טעון כלל סמיכה, אך קרבן מת טעון סמיכה מכח המת, ורק שאין מי שיסמוך עליו.

ולפ"ז הרי מסתבר דאף למ"ד דיורש סומך, היינו רק דכיון דהקרבן טעון סמיכה מהני סמיכת היורש ולא חשיב כסומך על קרבן אחר דל"מ, אך אין לנו לומר דמכח היורש חייל דין סמיכה, וביותר נ' דהרי הא דיורש סומך, ילפי' לה מתמורה דיורש מימר, והא דיורש מימר היינו דלא חשיב כקרבן דאחר דלא מצי להמיר בו אלא אית לי' כח להמיר בזה, וה"נ הוא דין יורש סומך דלא חשיב כקרבן דאחר דל"מ לסמוך ע"ז, אלא אית לי' כח לסמוך ע"ז, אך אין לנו למילף מהתם דאיכא על היורש חובת סמיכה מצ"ע, וגם למ"ד דיורש אינו סומך ממעטי' לי' מדכ' קרבנו ולא קרבן אביו, ונ' לכאו' דאם הי' הנדון דמכח היורש אי' חיוב סמיכה לא הי' לנו למעט מדכ' קרבנו, דעיקר מיעוטא דקרבנו הוא דל"מ סמיכתו על קרבן אחר וכדממעטי דל"מ סמיכתו על קרבן חבירו ועל קרבן גוי, לקיים חובת סמיכה שעל הקרבן, וה"נ ממעטי' דל"מ סמיכתו על קרבן אביו, לקיים חובת הסמיכה שעל הקרבן, אך אי"ז מוכרח.

ובאופ"א יל"ב בזה דהא דיורש סומך ומימר אי"ז כלל דין סמיכה ותמורה להיורש, אלא היינו דהיורש כרעא דאבוה, ומכח זה אית לי' דין סמיכה ותמורה, וע' שטמ"ק בהשמטות בסוגיין דמבו' כן דדין יורש סומך ומימר הוא מכח דהוי כרעא דאבוה, וכ"ה להדיא בפי' הר"ש לתו"כ דבורא דנדבה פרק ד' ה"ב, ז"ל, וי"ל הכא חשיב בנו דכגופו למ"ד יורש סומך, ואפי' למ"ד יורש אינו סומך מ"מ אמרינן דהוי כרעא דאבוה לכמה מילי ע"כ, ולהדיא בדבריו דהא דיורש סומך הוא משום דחשיב כגופו, ומה"ט ס"ד שם דאף בחיי האב יהני שיסמוך בנו, וגם לפ"ז ניחא דע"כ אם כבר סמך האב אין הבן סומך, כיון דכל דין הסמיכה הוא דין הסמיכה דהאב, ומכח זה סומך הבן דהוי כרעא דאבוה, וע"כ כל שסמך האב לי"ב דין סמיכה כלל, וע' בדברינו בענין שותפין בסמיכה ובתמורה שנת' שם דלמסקנת הסוג' בזבחים ד"ו. מה שמימר הבן ל"ה מכח כרעא דאבוה, וזה דלא כמש"נ כאן.

ג) ולפ"ז נ' במה שפירש"י להא דיורש מימר וסומך בגוונא שהפריש אביו, וי"ל דבגוונא דהריש הבן עצמו ול"ה מעולם קרבן דהאב לא יהא היורש מימר וסומך כלל, דכיון שנת' דעיקר הדין דיורש מימר וסומך הוי מכח האב, הרי י"ל דאי הפריש קרבן מנכסי האב לאחר מותו, הרי דליכא בקרבן זה כלל דין תמורה וסמיכה, וע"כ אין היורש מימר וסומך בזה, ולא מיבעיא להדרך הב' דהא דיורש מימר וסומך הוי מכח דהוי כרעא דאבוה, דע"כ ודאי דבעינן דיהי' בזה דין תמורה וסמיכה להאב, וכל שהפריש הקרבן לאחר מותו דליכא בזה דין תמורה וסמיכה להאב אין היורש מימר וסומך, אלא אף לדרך הא' י"ל דכל הא דמימר וסומך, הוא רק בדאיכא בהקרבן דין תמורה וסמיכה מכח האב, אשר בזה אמרינן דיורש ל"ח כאחר ויכול להמיר ולסמוך, אך כל דהפריש אחר מות האב ל"ח בהקרבן כלל דין תמורה וסמיכה, ול"מ היורש להמיר ולסמוך, וא"ש היטב בד' רש"י.

ד) אך האמת בד' רש"י נ' להיפך, דכל הנדון ביורש אי מימר וסומך הוי רק בדהפרישו האב ומת, אך כל שהפריש היורש להקרבן ודאי דהוי איהו בעלים ומימר וסומך.

ומקור לזה נ' ממה שפירש"י בזבחים ד"ד. במש"א שם דשנוי קדש ישנו לאחר מיתה ושנוי בעלים אינו לאח"מ, ופירש"י ישנו לאח"מ המפריש קרבנו ומת והיורש מקריבו שייך בו שנוי קדש אבל לא שנוי בעלים שהרי מתו בעליו, ומדהעמידה רש"י בהפריש האב, נ' דבהפריש הבן שייך אף שנוי בעלים, דרק בהפריש האב ומתו בעליו, כל' רש"י, ליכא שנוי בעלים דלית לי' בעלים, אך בהפריש הבן ודאי דחשיב בעלים ואי"ב דין שנוי בעלים, וכן נ' קצת גם בל' רש"י שם בד"ז: ד"ה לאחר מיתה. - וכיון שדעת רש"י דבהפריש הבן חשיב בעלים גמור, הרי ודאי דבכה"ג יורש מימר וסומך ולא פליג ע"ז ר' יהודה, וזהו שפירש"י דהא דפליגי אי יורש מימר וסומך הוי בהפריש אביו ומת וז"ב בדעתו.

וע' קר"א זבחים ד"ה: שנסתפק בהדין דהניח מנחה לב' בניו דקריבה, דאפשר דהיינו דוקא בדהפריש האב, אך אם לא הפריש, אין היורשים מפרישין מנכסיו, כיון דבכה"ג דהיורשין מפרישין ודאי אי קרבן שותפין, וזה כמש"נ בד' רש"י.

אך בשטמ"ק ריש ערכין הביא בשם הרר"י מארץ ישראל דמתני' במנחות דצ"ב. דיורש ממיר וסומך איירי בהפריש הבן, כן נ' טפי בכוונתו, אך יל"פ שכוונתו להיפך דרבויא דמתני' הוי לרבות יורש שהפריש, וזה תלוי במש"נ לעי' באיזו גוונא גוונא פשיטא טפי דיורש מימר וסומך, וע"ז הרי אמרו בגמ' מנחות דצ"ד. דהוי דלא כר"י, וכן רבויא דהכל סומכין וממירין אמרי' דהוי דלא כר"י, ומבו' בדעתו דאף כשהפריש הבן תליא בפלוג' ר"מ ור"י, ולר"מ מימר וסומך ולר"י אין מימר וסומך, וזה דלא כמש"נ בד' רש"י.

ה) במנ"ח מ' קט"ו נסתפק בקרבן אשה שמתה וירשה בנה אם ה"ה סומך או אינו סומך, ולכאור' זה תליא בנדון הנ"ל אם אי' דין סמיכה על היורש מצ"ע או כל דין הסמיכה הוי מכח המת, ולמש"נ להוכיח דליכא דין סמיכה על היורש, מצ"ע הרי שבכה"ג אין היורש סומך.

וע' שפ"א מנחות דצ"ג שכתב דבקרבן אשה שירשה בנה ה"ה סומך, וכ' שם עוד דאף אם כבר סמך המוריש סומך היורש, וכ' עוד דבדאיכא כמה יורשין כולן סומכין למאן דמרבי' כל בעלי חוברין לסמיכה, וע' בס' פירושים וחידושים בסוגיין שג"כ נקט דכולן סומכין, ונ' דג' דינים אלו הוו משום דנקט דאיכא דין סמיכה על היורש מצ"ע, וע"כ אף דירש אשה שלא הי' לה דין סמיכה צריך היורש לסמוך, ואף שכבר סמך המוריש צריך לסמוך מכח דין סמיכה דילי', וגם בדאיכא כמה יורשין כולן סומכין, אך אי נימא דכל דין הסמיכה דהיורש הוי מכח דין סמיכה דהמוריש, ודאי דאם ירש אשה אינו סומך, וגם כל שכבר סמך המוריש אין היורש סומך, ואם אי' כמה יורשין א"צ כולן לסמוך, דלקיום דין הסמיכה דמכח המוריש סגי בסמיכת חד מיניינו, וכן נקט מרן הגרי"ז דאין כולן סומכין, ומהטעם שנתבאר.

ויש להסתפק למאן דס"ל דבקרבן שותפין אין סומכין כלל, עמש"נ בזה בדברינו בענין שותפין בסמיכה ובתמורה, היכי הוי הדין במת והניח ב' יורשים אם אינם סומכין כלל, או שא' מהן סומך, והנה לענין תמורה אמרי' בזבחים ד"ה: דאינן ממירין, וע' בדברינו שם שנת' פלוג' הראשונים בזה אם היינו מכח הדין דשותפין אין ממירין או הוי דין בפנ"ע דא' ולא ב', ויל"ע אם מדמי' סמיכה לתמורה בזה, וכמש"כ תוס' בסוגיין סוד"ה לית לי' דהא דשותפין אין סומכין ילפי' לה מדאין ממירין, או דלענין זה חלוקין הן, וע' בזה.

ו) בשטמ"ק בסוגיין מבו' דמסברא בלא קרא הי' לנו לומר דיורש מימר וסומך כיון דהוי כרעא דאבוה, וכן נ' מד' תוס' ד"ה לית לי' דלכאו' מחשבון דבריהם מוכח דאלמלי רבויי ומיעוטי יש לנו לומר דה"ה מימר וסומך, אך ע' תורי"ד פסחים דצ"ח. בהא דתנן התם דהפריש פסחו ומת לא יביאנו בנו אחריו לשם פסח, ז"ל, אע"פ שבנו עדין לא הפריש פסחו אינו יכול להקריב זה לשם פסחו שאין הבן יכול לירש קרבן אביו שאין הקרבן כשאר ממון אביו שהוא יורשו, אלא הקרבן נקרא על שם אביו וכו' ופליגי בה ר' ורבנן אם היורש סומך ומימר דרבנן סברי יורש סומך ומימר ור"י סבר אינו סומך ואינו מימר, ואם הקרבן נקרא על שמו ושלו הוא אמאי אינו יורש ואינו סומך, אלא ודאי הקרבן על שם אביו נקרא וכו, ורבנן דאמרי יורש וסומך ומימר משום דרביי' קרא וכו, ומסיק ע' בהל' קמיתא דזבחים שמוכח שם שאין היורש קונה קרבן אביו, ע"כ, ומבו' דפליג על תוס' והשטמ"ק וס"ל דמסברא הי' בדין שלא יהא יורש סומך ומימר, ורק משום דרביי' קרא סמוך ומימר.

וע' תוס' זבחים ד"ו. ד"ה מקופיא, שמבו' שפירשו דדין יורש מימר ל"ה בזה"כ ביורש אלא הוי בכל המתכפרין מקופיא, ובקר"א שם תמה ע"ז, ונ' שהוא תלוי בהנ"ל דלתוס' לטעמיהו הרי קרא לא אתי כלל לרבויי יורש, ורק בעינן לקרא כ"ה דלא נמעט לי' מקרבנו, וע"כ לדעתם אין לומר דהוי גזה"כ ביורש, אך לד' הרי"ד נ' ודאי דהוי גזה"כ מסוים ביורש, כמפורש להדיא בדבריו.

ובעיקר ד' הרי"ד שם מ"ט אין היורש מביאו לפסח, ע' תוס' ס"פ אלו דברים שפי' הטעם משום שהי' שעה א' בלא בעלים, ובתוס' שאנץ שם דפ"ט כ' דא"נ דהיכא דבאונס ל"ה לקרבן בעלים אינו נפסל ע"כ מתפרשא מתניתין כשבנו מנוי על פסח אחר, וע' תוס' שאנץ שם דס"א. דבפסח ל"ש לומר דאין שנוי בעלים לאח"מ כיון דחלוק פסח משאר קרבנות, ויכול הבן לימנות על קרבן שהניח לו אביו, ואכמ"ל בזה.

1. וניחא לפ"ז משה"ק תוס' מאי נפ"מ בין שנוי קדש לשנוי בעלים לאח"מ למ"ד שעבודא לאו דאורי', ולד' רש"י ניחא דנפ"מ דמהני להפירש קרבן אחר לחובת המת, ונ' דלרש"י לטעמי' בעי' לנפ"מ זו, דמש"כ תוס' נפ"מ אם איכא איסור במחשבה, לכאו' נ' דאי"ז מתיישב לד' רש"י בזבחים ד"ז: ד"ה דוקא דמבו' בדבריו דאף אי ליכא דין שנוי בעלים לאח"מ וא"צ להביא קרבן אחר, מ"מ מהני השנוי בעלים דמכח זה אין הירש מתכפר בהקרבן עייש"ה בדבריו, ונ' לפ"ז מסברא דודאי אי' איסור במחשבה זו והויא בכלל לא יחשב, אמנם יל"ד ולומר דלא כתב רש"י כן רק לד' רב פנחס ולא לד' רבא ואכמ"ל, אך אכתי י"ל הנפ"מ שכ' תוס' בהפריש המת ב' קרבנות לאחריות, ובעיקר הדבר עי' בפירש"י פסחים דס"א. ד"ה וישנו לאחר מיתה, שכ' הנפ"מ רק למ"ד שעבודא דאורי' שצריך להביא אחר מנכסי המת. [↑](#footnote-ref-2)