כלים פ_י מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"י מ"ה**

א] **חבית שנתקלפה והזפת שלה עומדת וכו', ר"י אומר אינן מצילין, וחכ"א מצילין,** דעת הר"ש דאיירי בחבית הזפותה מבפנים וניטל חרס ממנה מבחוץ והזפת עומד כנגדו מבפנים, והא דס"ל לר' יהודה דאינו מציל, הוא משום דאין צ"פ מבפנים, וחכמים דפליגי ס"ל דמהני צ"פ מבפנים, וכן משמע בתוספתא שהביא הר"ש להלן מ"ו דזהו טעם פלוגתייהו, עיי"ש.

והנה בד' הר"ש מ' דלא איירי בדוקא בשניטל החרס סמוך לשפתה, אלא אף בשניטל באמצע הדופן, וכן נקטו במלאכ"ש ובמי"ט בדעתו, והיינו משום דגם בכה"ג הא דאין הטומאה נכנסת דרך נקב זה, הוא משום דהזפת הוי כצ"פ, וע"כ לר' יהודה דאין צ"פ מבפנים ל"מ, אך הנה בפי' הרא"ש כתב דאיירי בשניטל ממנה חרס סמוך לשפתה, ומפרש דהא דתנן שגיפסן עם השפה, קאי גם על חבית שנתקלפה, וצ"ב דכיון שפירש דטעמא דר"י הוא משום דאין צ"פ מבפנים, א"כ בדין דאף בשהחרס שניטל אינו סמוך לשפתה, ל"מ הזפת להציל, ועי' במי"ט חרד"נ ג' ובחזו"א סימן י"ג סק"ה שעמדו בזה.

ונ' פשוט בדעת הרא"ש, לפ"מ דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פ"ח מ"ג, דחבית וכו' ניקבה ועשאה בטיט שרץ בתוכה התנור טמא וכו' ואם עשאה בזפת התנור טהור שהזפת חיבור לה, ופירש הר"ש דכל שעשאה בזפת יש תורת כלי עלי' כאילו לא ניקבה, ומבו' דהיכא שסתם נקב החבית בזפת, ל"ב בזה לדין הצלת צ"פ, אלא הוי ככלי שלם, וה"ז מציל בתוך תוכו, וע"כ ה"ז מציל אף על הטומאה, ולפ"ז הרי דה"נ הכא אם ניקבה החבית והזפת עומד כנגדו מבפנים, הוי זה ככלי שלם, ול"ב שיהא הזפת מציל מדין צ"פ, ול"ש בזה דינא דאין צ"פ מבפנים, ומשא"כ היכא שניטל ממנה חרס סמוך לשפתה, הגם שנשתייר שם זפת, כבר לא חזינן למקום זה מכלל הכלי, ובעי הצלת צ"פ, ובזה הוא דס"ל לר' יהודה דל"מ הזפת להציל משום דהוי צ"פ מבפנים, ובדעת הר"ש דס"ל דבכל גווני בעי' לדין צ"פ, צ"ל דכה"ג שניקב ונשתייר זפת החבית מבפנים, אי"ז מתקיים כ"כ, וע"כ לא חשיב ככלי שלם, ול"מ אלא מדין צ"פ.

ב] הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' כלים פכ"ב הי"א פירש דאיירי בשניטל החרס מבחוץ ונשאר הזפת עומד, ונתן הכיסוי ע"ג הזפת ודחקו עד שידבק בזפת, והא דס"ל לר' יהודה דאינו מציל, הוא משום שאין הכיסוי מונח על חרס החבית אלא הזפת חוצצת ביניהם, וחכמים דפליגי ס"ל דכיון שנדבקו החבית והכיסוי זל"ז ע"י הזפת, ה"ז מציל.

ובחזו"א סימן י"ג סק"ה פירש בטעמא דר' יהודה, דכיון דכלי זפת לא חשיבי כלי להציל בצ"פ, ע"כ הכא דכל הדפנות של זפת, חשיב גמר הכלי עם כלות החרס, והשאר הוא כלי זפת ואין כלי זפת מצילין בצ"פ, והא דלא חשבינן להזפת דהוא מכלל הצ"פ, מבו' בדבריו שם דהוא משום שאינו נראה ככיסוי טפל להכלי.

ועיי"ש שכתב, דמשמע דאם עשה שפופרת של זפת ושם ע"פ החבית ועל השפופרת חיבר צ"פ מודים חכמים לר"י דאינו מציל, ואך דס"ל דבזפת מעט המפסיק בין חבית להכיסוי לא איכפת לן, וכתב שם דכללו של דבר, כל שנראה כעין כיסוי טפל להכלי חשיב צ"פ וכל שהאריך בטיט המגופה שיצא מתמונת כיסוי אלא דבר חוציי נטפל להכיסוי נראה בו אינו מציל, ושיעור הדבר לא נתגלה לן, עכ"ד, אמנם הנה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש מ' טפי דטעמא דרבנן הוא משום דכל שנדבקו החבית והכסוי זל"ז, לא איכפת לן כלל דדבר חוצץ ביניהם, ולפ"ז נ' טפי דאף בכה"ג דעשה שפופרת של זפת וכו', ה"ז מציל לדעתם, וצ"ע בזה.

ג] וצ"ע לדעת הרמב"ם, שהרי לר' יהודה לטעמי' דאין צ"פ מבפנים וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ו, הרי מה"ט בדין דבשנקלף החרס לא יציל הצ"פ, וכמו שפירשו הר"ש והרא"ש, ומ"ט הוצרך הרמב"ם לפרש לטעמו בע"א, והנה אמנם י"ל דהרמב"ם למד לזה מהא דתנן דגיפסן עם השפה, דמ' דאם נקלף חרס החבית באמצע הדופן, מודה ר"י דה"ז מציל, ובע"כ דהא דס"ל דבגיפסן עם השפה אינו מציל, הוא משום דהזפת מפסיק בין הכיסוי לחבית, אך אכתי צ"ע דמ"ט באמת לא פליג ר"י בזה מכח הא דאין צ"פ בפנים.

ובמי"ט חרד"נ ג' כתב די"ל לדעת הרמב"ם, דמתניתין פליגא על התוספתא וס"ל דלא פליגי ר"י ורבנן בדין צ"פ מבפנים, וניחא לפ"ז, דהא דתנן לקמן מ"ו דחבית שניקבה וסתמוה שמרים הצילוה, אתיא אף כר' יהודה, וא"צ למש"כ הר"ש והרא"ש דסתמא כרבנן, ובחזו"א סימן י"ג סק"ו כתב ע"ד התוספתא, די"ל דמיירי בדחק הזפת עד שבא הזפת על עובי החרס, וע"כ ל"ה צ"פ מבפנים.

ונ' לדון עוד בזה, דהגם דבמקום שניטל החרס, לא חשיב הזפת מכלל עיקר הכלי, וחשיב דנגמר הכלי עם כלות החרס, מ"מ במקום שהחרס קיים, הוי אף הזפת מכלל עיקר דופן הכלי, וכיון דהזפת העליון הוי ע"ג הזפת התחתון, לא חשיב כצ"פ מבפנים, די"ל דכל דהוי הצ"פ על מקצת משפת הכלי, מודה ר"י דמהני, וי"ל עוד, דצ"פ מבפנים דל"מ, הוא רק כאשר הוי הצ"פ בתוך דפנות הכלי, אך כל דהוי מעל הכלי, הרי דהגם דאינו עומד על שפת הכלי, לא חשיב כצ"פ מבפנים, ואמנם דרך קמא אינה מתישבת היטב בל' הרמב"ם דמשמע דרק משום דיבוק הכיסוי ל"חרס" החבית, הוא דמהני הצ"פ, ולא סגי בדיבוק הכיסוי לזפת החבית במקום שהחרס קיים, וב' הדרכים אינם מתישבים עם מש"כ בזר זהב (פ"ז ה"ו) ובאלי' רבה דטעמא דר"י דל"מ צ"פ מבפנים הוא משום דכתיב צ"פ עליו, ודריש ר"י צ"פ על כל הכלי, וע"כ בעינן שיכסה עובי הדפנות, אך יש לקיימם למש"כ הרע"ב דר"י דריש מדכתיב צ"פ עליו ולא צ"פ בתוכו, וצ"ע בזה.

ד] וארווחנא בזה, דהנה בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ו תניא ר' יהודה אומר אין צ"פ מבפנים וחכ"א יש צ"פ מבפנים כיצד חבית שניקבה וסתמוה שמרים ר"י אומר אינה מצלת וחכ"א מצלת, נתקלפה והזפת שלה עומד ר"י אומר אינה מצלת וחכ"א מצלת, עין של תנור שעשה לה לימודים מבפנים ר"י אומר אינה מצלת וחכ"א מצלת, ומבו' להדיא דטעמא דר"י דנתקלפה והזפת שלה עומדת אינה מצלת, הוא משום דאין צ"פ מבפנים, והאמנם בחזו"א סימן י"א סק"ו כתב דלדעת הרמב"ם צ"ל דפלוגתייהו בנתקלפה, הוא פלוגתא אחריתא ואינו ענין לצ"פ בפנים, אך צ"ע שהרי בברייתא נ' להדיא דגם הך בבא אתיא לפרושי לפלוגתייהו בדין צ"פ מבפנים, דאין לומר דרק בבבא קמייתא מפרש לפלוגתא דצ"פ מבפנים, שהרי גם בבבא דעין של תנור שעשה לה לימודים מבפנים הוי פלוגתייהו בדין צ"פ מבפנים, וא"כ ה"ה בבבא מציעתא הוי פלוגתייהו בזה, וזה דלא כמו שפירש הרמב"ם במשנתינו דטעמא דר"י הוא משום דהזפת חוצצת, ולמש"כ במי"ט דמתניתין פליגא על התוספתא בדעת ר"י, ניחא, ולמש"נ י"ל, דהתם איירי בשנקלף החרס באמצע הדופן, ובכה"ג הוי זה צ"פ מבפנים, אך מתניתין דאיירי בשנקלף החרס מלמעלה, לא חשיב כצ"פ מבפנים, והא דס"ל לר' יהודה דל"מ הוא משום דהזפת חוצצת בין הכיסוי לחבית, אך בתוספתא דנקלף החרס באמצע החבית ל"ש ה"ט, והא דס"ל לר' יהודה דל"מ הוא משום דאין צ"פ מבפנים.

ויתכן דב' הפלוגתות תליין זב"ז, דרבנן ס"ל דבכל גווני שאויר הכלי סתום הוי צ"פ, וע"כ ס"ל דבין אם הוי הצ"פ מבפנים, ובין אם הוי הצ"פ ע"ג הזפת והזפת חוצצת בין הכיסוי לכלי, מ"מ כיון שאויר הכלי סתום, הוי צ"פ, ור"י ס"ל דמתנאי צ"פ הוא שיהא מעל הכלי, וי"ל דהטעם בזה הוא למש"נ לעיל מ"ג אות ו' דעיקר דינא דצ"פ הוא לבטל פתח הכלי, וע"כ ס"ל לר"י דל"מ רק אם הוא ע"ג פתח הכלי, דרק בכה"ג חזינן לי' כביטול לפתח הכלי, וע"כ ס"ל דל"מ צ"פ מבפנים, וע"כ נמי ס"ל דל"מ היכא שהזפת חוצצת בין הכיסוי לכלי, דהגם דאויר הכלי סתום, מ"מ כיון שאין הצ"פ סמוך לפתח הכלי, אינו מבטל את הפתח.

ה] הראב"ד בהל' כלים שם כתב, ז"ל, אף זו לא נראה לי כפירושם שאני מוצא בלשון המשנה יקלף את הזפת קליפה לזפת ושבירה לחרסים, עי' מי"ט (חרד"נ א') מש"כ לישב, על כן נ"ל שאין כאן שבירת חרס, אלא שנתקלפה הזפת מן החרס ועומדת לעצמו, רבי יהודה סבר כיון שנעשה הזפת דופן החבית ועכשיו בשזפתה עומדת לעצמה אין מירוח החבית חשוב בלא מירוח הזפת, וחכ"א מועיל, עכ"ל, ועי' מרכה"מ שם, תפא"י בועז ב', וחזו"א סימן י"א סק"ח מש"כ בביאור הא דל"מ מירוח החבית בלא מירוח הזפת, ול"ד לכל כלי בתוך כלי דסגי להקיף הכלי החיצון בצ"פ.

ו] הנה בין לפי' הר"ש ובין לפי' הרמב"ם למדנו, דלא מצינו לחשוב להזפת שנשתייר מכלל הכלי המציל, אם הי' חשוב מכלל הכלי המציל, הי' מועיל המירוח שמירח מעל הזפת, ול"ה חשוב צ"פ מבפנים, וגם ל"ה הפסק בין הכיסוי לכלי, ובחזו"א סימן י' סק"ה פירש דהטעם בזה הוא משום דכלי זפת לא חשיבי להציל בצ"פ, וצ"ע הטעם בזה, והנה אמנם לדעת הרמב"ם לעיל פ"ג מ"ז ובפי"ט מכלים דכלי זפת לא חשיבי כלים משום שאינם מקבלין את החמים כצונן, י"ל דמה"ט אף אינם מצילין בצ"פ, אך בד' הר"ש לא מצינו להך מילתא דכלי זפת לא חשיבי כלים, וצ"ע דא"כ מ"ט אינם מצילין בצ"פ, ולמש"נ לעיל סוסק"א לדעת הר"ש דהא דבניקבה החבית והזפת עומד כנגדה לא חשיב ככלי שלם, דומיא דחבית שניקבה ועשאה בזפת, הוא משום דזפת החבית שנשתייר אינו מתקיים כ"כ, ניחא, דע"כ לא חשבינן להזפת שנשתייר בכלל הכלי המציל, אך למש"נ שם בדעת הרא"ש דפליג ע"ז קשיא, וצ"ל דאף דכלי זפת מצילין בצ"פ, מ"מ הכא כיון שהכלי עיקרו הוא של חרס, לא חשיב הזפת מכלל עיקר הכלי, וע"כ ל"מ הזפת אלא בתורת צ"פ, וצ"ע בזה.

ז] **וכן קבותים של מורייס שגפסן עם השפה,** הרמב"ם והרא"ש פירשו דאיירי דומיא דרישא שניטל מהם חרס מן השפה, ונשאר זפת, אך לדעת הר"ש אין לפרש כן, שהרי דעתו דבחבית שנתקלפה איירי אף בשנקלף החרס באמצע הדופן, וכמש"נ לעיל אות א', ואם הך בבא מיירי נמי בשנקלף החרס, א"כ מ"ט תני שגפסן עם השפה, הרי לדעת ר"י ל"מ אף בשנקלף החרס באמצע הדופן, ולדעת הרא"ש צ"ל, דאף בקבותים הוי הזפת חיבור להן, וע"כ אם ניקבו באמצע הדופן, ל"ב בזה לדין הצלת צ"פ, והנה אמנם בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פ"ח מ"ג תניא דשאר כל הכלים אין הזפת חיבור להן, אך עיי"ש אות י' שהבאנו מש"כ החזו"א דהיינו רק בכלים שתשמישן בחמין.

ובאלי' רבה פירש, דלא איירי כלל בשנקלפו, אלא איירי בשגיפסן עם השפה בשוה, שאינו עודף למעלה מן הצ"פ אלא שעובי השפה אינו מכוסה, דהוי זה צ"פ מבפנים, וע"כ תליא בזה בפלוגתת רבנן ור"י אם מהני צ"פ מבפנים.

ובד' הרע"ב מ' דמפרש דאיירי בשהמירוח הוא למטה מן השפה והדופן העליונה נראית, עיי"ש, ועי' במי"ט חרד"נ ב' שתמה ע"ז, דבתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ו מבו' דבכה"ג מודו כו"ע דל"מ, כיון דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ, ועיי"ש מה שתמה עוד ע"ז.

ובמשנ"א כתב לישב, דהמקום שכנגד השפה לא חשיב כתוך, עיי"ש, אך כמדומה דזה נסתר מד' הר"ש והרע"ב לעיל ספ"ד דמבו' להדיא דכנגד השפה חשיב כתוך, עייש"ה, אך שמא יש מקום לומר, דהגם שכנגד השפה חשיב כתוך, מ"מ כל שמירח הכלי למטה מן השפה, מהני זה להוציא המקום שכנגד השפה מכלל תוך הכלי, בדומה למה שמצינו בפי' הר"ש לעיל מ"ג, עמש"נ שם אות ז', אך מצאתי בפי' המיוחס להראב"ד לספרי חוקת שכתב להדיא לא כן, ז"ל, זה העודף, כלומר שמכסה כל עובי שפת הכלי,שאם אינו מכוסה אלא מקום האויר והיתה שפה מגולה הי' טמא, לפי שכשהוא משתמש בו יכול למלאו משקין כל עובי השפה א"כ כל עובי השפה שפיר איקרי תוכו, עכ"ל.

ח] ולדעת הראב"ד שפירש דברישא פלוגתייהו היא אם מהני מירוח החבית בלא מירוח הזפת, עי' מי"ט חרד"נ א' שכתב דבהך בבא אין לפרש כן, כיון דהמורייס לא נעשה בכונה דופן לחבית, וא"כ מ"ט דר"י דלא יועיל גפסן עם השפה, ועיי"ש שתמה דלפ"ז מ"ט דר"י דל"מ, ואם מפרש בזה כפי' הר"ש דטעמי' הוא משום דאין צ"פ מבפנים, א"כ נמצא דפלוגתייהו בהני תרי בבי לא שייכא אהדדי, (וי"ל דחד פלוגתא הוא, דר"י ס"ל דל"מ אלא אם הכיסוי ממורח על דופני הכלי, וע"כ ס"ל דבין אם הוי הצ"פ מבפנים, ובין אם מירחו על דופני החבית בלא מירוח על הזפת, ל"מ), אך בחזו"א סימן י"א סק"ח כתב דלדעת הראב"ד גם הך בבא איירי בהכי, דמקשה המורייס עומד קלוף, והא דתנן וגיפסן עם השפה, היינו עם החרס ולא עם הזפת.