שעורים על סדר שוע ב
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב מאיר קאופמן / איזהו נשך עריכה ראשונה

**סיכום הדינים והערות על סדר השו"ע**

# סימן קנ"ט

#### כ"א חשון ע"ט

## סעיף א**'**

### סיכום הפרטים בריבית בעכו"ם

א] מבואר בגמ' ע: שמדאוריתא מותר ללוות ולהלות לעכו"ם בריבית עוד מבואר בגמ' ללשון אחד שמדרבנן אסור להלוות לעכו"ם בריבית מצד שמא ילמד ממעשיו דהינו כדי להתרחק ממנו ועיין לבוש שעל כל מקח לא היה צריך לגזור שכיון שיכול אם ישראל אין סיבה שיעשה אם עכו"ם דהרי צריך להקדים את הישראל ורק בריבית שאסור אם ישראל הוצרכו לגזור ומבואר בגמ' שבכדי חייו לא גזרו [ודעת המרדכי שכל שמתעסק כדי חייו מותר אפילו יותר והד"מ דיק מהטור שחולק על זה] וכן בת"ח לא גזרו ופסקו הפוסקים את שני הקולות האלו ומבואר ברמב"ם שכל האיסור רק להלות לו אבל ללות ממנו מותר דהרי אדרבא בורח ממנו [וצ"ע על הגר"א סק" דמשמע שיש איסור גם ללות]

וכתבו הפוסקים שבזמנינו יש להתיר מצד שהכל כדי חיינו וביארו הרשב"א והרא"ש שיש הרבה מיסים והכל נצרך לכדי חייו [וצ"ב הרי ודאי שיש אדם שחוסך לעושרו וצ"ל שיש חשש של מכס או שדנים לפי רוב הבני אדם] וכן כיון שבין כה כל עיסקינו אם העכו"ם אין בזה תוספת של שמא ילמד ממעשיו וצ"ב שבעלמא כל דבר שגזרו אפילו הטעם לא שייך אבל הגזירה קימת וביאר בחדרי דעה שכאן שחז"ל הוציאו מהאיסור כדי חייו ות"ח, חזינן שהטעם נכנס לעיקר צורת האיסור והנה לכאורא בזמנינו שלא חיים בין הגוים לא שייך הטעם הנ"ל וכן הטעם של בכדי פרנסתינו כיון שעיקר ההתפרנסות הוא לא מריבית לא שייך היתר זה וצ"ע [ובחוט שני כתב שכיון שעסקינו אם אינם שומרי תו"מ זה סיבה להתיר וצ"ע] ובחכמ"א כתב שבעל נפש לא ילוה לעכו"ם בריבית ולכאורא מקורו מהגמ' במכות כ"ד שביארה שזה הכונה בפסוק כספו לא נתן בנשך ויתכן שבהתעסקות אם בנק שאין קשר אם הבעלים זה לא שייך

ועיין שו"ע חו"מ סימן ל"ד דמבואר דמי שהיה רגיל להלות בריבית ורצה לחזור בתשובה צריך שלא להלות אפילו לעכו"ם וביארו הפוסקים שזה אפילו בכדי חייו ובסמ"ע סקע"ה כתב שאם היה רגיל ללות בריבית צריך שלא ללות אפילו מעכו"ם ויש לדון בחוזרים בתשובה שזה חזרה כללית האם גם בזה צריכים להחמיר גם בעכו"ם

### האם יש מצוה להלות לעכו"ם בריבית

ב] עיין רמב"ם פ"ה ממלוה שכתב שיש מצות עשה להלוות לעכו"ם בריבית ונלמד מהפסוק לנכרי תשיך והנה יש לדון האם יש מ"ע להלות לו בריבית או שהכונה שאם מלוים לו זה צריך להיות בריבית ועיין הגה"מ שהקשה מהגמ' במכות מרבה הונו בנשך שזה הולך על ריבית גוי וצ"ע אולי הכונה שלא הלוה לו כלל ומשמע שהבין ברמב"ם שיש מצוה להלות לו בריבית אמנם עיין ב"ח ובחת"ס סימן ק"ט שכתבו שזה רק מצוה שאם מלוה שזה יהיה בריבית וכן הוא בחינוך מצוה תקע"ג וע"ש שהוסיף שזה כגדרי לא תחנם ושאם זה אוהבו או שיש דרכי שלום מותר להלותו בחינם וכן הוא בגר"ז סע"ה ורוב הראשונים בסוגין חלקו על הרמב"ם ולנ"ל אין בזה נפק"מ דהרי בין כה יש איסור לא תחנם ועיין יור"ד סימן קנ"א בגדרי לא תחנם

ועיין שו"ת הר"ן סימן נ"ו שהוקשה לו שהגמ' אומרת שאסור להלות בריבית לעכו"ם וכתב שיש כח ביד חכמים לעקור בשב ואל תעשה ועיין חת"ס יור"ד סימן ק"ט שכתב שרבנן אמרו לא להלות לעכו"ם אבל באמת אם יהיה מוכרח להלות לו יצטרך להלות לו בעד ריבית ובדעת הר"ן יתכן שהבין ברמב"ם שיש מצוה לעשות מעשה הלואה וכדמשמע מדבריו שזה נחשב ביטול בשב ואל תעשה והנה בפשוטו אם אדם מוכרח להלות לעכו"ם צריך להלות לו שלא בריבית וכל דברי החת"ס זה רק לדעת הרמב"ם ועיין חוט שני שנקט שכל הדין לא להלות לעכו"ם אבל אם מוכרח להלות מותר לקחת ריבית ואין זה במשמעות הדברים אלא שיש לדון שחיב בריבית דאל"כ זה לא תחנם אמנם יש לדון שלאחר שרבנן אסרו לקחת ריבית אין זה לא תחנם אם אין לו ברירה וחייב להלות

### בדין ריבית בדרבנן ובגדר האיסור מדרבנן

ג] ומבואר ברמב"ם שכל הגזירה רק בריבית דאוריתא וביאר הבעל התרומות שמ"ו ח"ג את ג' שבריבית דרבנן זה גזירה לגזירה וצ"ע הרי יסוד האיסור שמא ילמד ממעשיו ועיין גידו"ת שביאר שבריבית דרבנן שזה עלפי רוב דרך מקח אין סיבה לאסור כי זה בכלל ההיתר של מקח אם עכו"ם וכן הוא בלשון החינוך מצוה תקע"ג רק שהיה מקום לגזור אטו ריבית דאוריתא ובזה כתב שזה גזירה לגזירה אמנם יתכן לומר שזה סיבת האיסור אבל גדר הדבר שגזרו איסור ריבית ורק מה שריבית אסור ולפ"ז יש מקום לומר שגם אם קצץ אסור לגבות אמנם יתכן שזה רק בגדר הערמת ריבית דמבואר ברמב"ם שזה רק איסור על הקציצה ולא על הגביה וצ"ע ובפרישה ביאר שריבית דרבנן שיש צד הפסד אדם פחות להוט אחרי זה ויש פחות חשש שידבק לעכו"ם

### בדין ישראל בחינם ועכו"ם בריבית

ד] מבאר בסוגין ע"א. שעכו"ם בריבית וישראל בחינם צריך לתת לישראל ועיין גר"ז הלכות הלואה סעיף א' שהכונה שהישראל צריך הכסף לצורכו הפרטי לפרנסתו ודי מחסורו ולא לעשות רוחים דאז הישראל הלוה קודם לרוח של המלוה ועיין ח"ח באהבת חסד פ"ה ס"ה שהביא מחלוקת האם זה גם מתי שיהיה לו מזה רוח גדול אמנם כתב שכל זה מתי שזה לא פרנסתו אלא שזה רוח צדדי אבל מתי שזה בכדי פרנסתו של המלוה ודאי שמותר להלוות לעכו"ם בריבית

### בדין הלואה מבנקים

ה] ללות מבנק של עכו"ם ודאי מותר ואם זה שותפות ישראל בפשוטו זה אסור דחלק הישראל לבד הוא סיבה לאיסור ואם לישראל יש מיעוט של מניות מקובל שזה לא נחשב בעלות כי אין לו זכות הצבעה וגם לגבי חמץ בפסח ושאר דינים כגון תרו"מ וטבילת כלים אין זה נחשב בבעלותו אבל אם כשנקח את כל הישראלים יחד יש להם זכות הצבעה בזה יש מקום לדון לאסור דהרי אם כל העסק בנוי ממיעוט מניות ורובם ישראל ודאי שנאסור ועיין נתיבות שלום קע"ג סוף ס"ט מה שהביא בזה

והנה האגרות משה יור"ד ח"ב סס"ג חידש שבעלות של בע"מ כיון שזה רק שיעבוד הגוף ולא שיעבוד נכסים אין בזה איסור ריבית דהינו שאדם שמפקיד בבנק אין בזה איסור ריבית דשם לוה בתורה שיש יעבוד הגוף ולכן ללות מבנק זה אסור כי יש על הלוה שיעבוד הגוף אבל להפקיד בבנק מותר וכל רבותינו חלקו עליו ובפשוטו ברמב"ן ושאר ראשונים שהובאו סימן קס"ח [ע"ש בגליון רעק"א ס"ט] שישראל שנתן משכון על הלואת עכו"ם זה נחשב הלואת ישראל ויש בזה איסור ריבית מבואר שזה אסור ויתכן שזה מדרבנן אמנם מהיכי תיתי שהראשונים המציאו איסור מדרבנן

## סעיף ב'

### בדין ריבית במומר

א] דנו הראשונים האם יש איסור להלוות למומר ומצאנו בזה כמה שיטות דעת רש"י שכיון שהוא ישראל יש איסור להלוותו בריבית אמנם דעת רוב הראשונים שאין איסור להלותו בריבית ובטעם הדבר מצאנו שלש שיטות בראשונים א. דעת ר"ת שכיון שדינו שמורידים א"כ יש ק"ו שאם גופו הותר להריגה כל שכן שממונו מותר ואפילו שהגמ' אומרת שאסור מצד שיש חשש שמא יצא ממנו זרע כשר אבל במומר שיצא מהכלל אין חשש זה דהינו שר"ת נקט שיסוד איסור ריבית זה מצד גזל ועין תורי"ד בע"ז כ"ו שהקשה שכאן זה איסור בעצם ולא מצד גזל וממילא אין זה ענין לק"ו של הגמ' והנה לר"ת אין להתיר לכל מומר להכעיס אלא למי שיצא מהכלל שאין חשש מצד זרעו [ועיין חלקת בנימין בביאורים שהביא משו"ת הרא"ש שאם יש לו יורש כשר כגון אחיו אין ההיתר וע"ש דהכל תלוי במצב של יורשיו וכגדרי הדין במסור שפ"ח סי"ג] ב. דעת תוס' והרא"ש בע"ז והטור שכיון שכתוב בתורה וחי אחיך אמך א"כ זה רק במי שיש מצוה להחיותו יש איסור ריבית ולא במי שאין מצוה להחיותו והרי מומר להכעיס אין מצוה להחיותו ג. דעת הרמב"ן שכיון שכתבו בתורה אחיך א"כ מומר להכעיס הוא לא אחיך

והנה מבואר בראשונים שאסור ללות ממומר ועיין רעק"א שבטעם הדבר זה תלוי בשיטות הנ"ל דאם ההיתר מצד אחיך א"כ גם באיסור של לא תשיך שזה איסור על הלוה כתוב אחיך ואין לאסור אלא מצד לפני עור שמכשיל את המומר באיסור אמנם לרא"ש כיון שהישראל יש עליו מצוה של וחי אחיך ממילא יש כאן האיסור הרגיל של הלוה וכמבואר בדברי הרא"ש [והנה עיין משנ"ל פ"ב סוף ה"ה שכתב שישראל רגיל הוא בגדר אחיך גם כלפי מומר ולכן אסור לו להלות לישראל בריבית ובגר"ז סע"ז נקט שלכן לא שיך למעט מהלוה מצד אחיך כיון שהלוה ביחס למלוה חשיב אחיך] וע"ש שהביא עוד נפק"מ לגבי מסור שלא יצא מכלל עמיתך שלרמב"ן אסור להלות לו בריבית משא"כ לרא"ש הרי אין מצוה להחיותו אמנם יש לדון שביסודו יש מצוה להחיותו רק שיש לו דין רודף וממילא לגבי ממונו זה לא שייך

והנה לענין הלכה השו"ע פסק שבכל מומר להכעיס מותר להלותו בריבית והש"ך הביא מהב"ח שאין להקל אלא במי שיצא מהכלל לגמרי דהינו שצריך להחמיר כר"ת והרמ"א כתב שגם בזה ראוי להימנע מלהלותו דהינו לחוש לשיטות שיש בזה איסור ועיין פתחי תשובה שאם מוכרח להלות לו אסור להלות לו שלא בריבית וצ"ל שכיון שהדין שאין מעלין א"כ גם אסור לתת לו ממון להתפרנס אבל לפ"ז הוא לא דין מיוחד בריבית אלא כל קניה ממנו שיוצרת לו רוח

בפשוטו מומר מותר להלות למומר אחר ואין בזה איסור ונפק"מ דמותר להיות סרסור ביניהם

### בדין מומר לא כל ההלואה

ג] עיין שערי דעה סק"א שכתב להסתפק בהלוה באיסור בריבית ואחרי זה הלוה נהיה מומר האם מותר לגבות ממנו הריבית וכתב שמצד הלאו של לא תקח ודאי לא שייך בו אבל כיון דמבואר בגמ' ס"ב. שהשלמת השימה זה בלקיחת הריבית א"כ יתכן שמצד זה אסור ובאמרי בינה סימן ב' נקט שרק בגביה של איסור יש השלמת השימה עוד כתב השערי דעה לדון שזה יאסר מצד בתר מעיקרא ועיין חדרי דעה שתמה שזה רק לקבוע האם זה ריבית או לא אבל אין הכונה שגם אם בגביה זה לא ריבית זה אסור [והארכנו בזה בסוגיא דבתר מעיקרא] ולכאורא לאחרונים שנקטו שלא חל חיוב בריבית א"כ אפילו אם אין איסור אבל לא יכול לגבות ממנו ואולי סיבת חיוב קימת רק האיסור מפקיע החיוב וכל שפוקע האיסור ממילא חוזר החיוב וצ"ע

עוד יש לדון במומר שחזר בתשובה ועיין נתיבות שלום שהביא מהדרכי תשובה לאסור לגבות הריבית וע"ש שכתב שלכאורא ריבית שעלה קודם שחזר בו מותר לגבות כמו בעכו"ם שהתגייר

### בפרטי עשה דהשבת ריבית במומר

ג] עיין חוו"ד שאין מ"ע להשיב הריבית למומר דאינו בכלל חי אחיך עמך ויש מקום לומר שגם לראשונים שיש איסור להלות לו בריבית אבל להשיב לו ודאי שהוא התמעט וכגדרי מצות צדקה וכן הוא בפ"ת סק"ג בשם התפארת צבי וע"ש שנקט שבזה אפילו שלא יצא מהכלל אלא הוא רק מיעוט להכעיס אין דין להחזיר ולכאורא לראשונים שגם מומר לתאבון אין מצות צדקה גם כאן לא יהיה מצוה להחזיר אמנם כבר הכריע המ"ב סימן שכ"ט סק"ט שיש חיוב להחיותו ועיין פתחי תשובה שדן שישיב כדי לתקן את האיסור ובאמרי בינה כתב שכיון שאין עליו המצוה זה גם לא מתקן את האיסור

## סעיף ג**'**

### מה נחשב מומר

א] עיין ב"י שהעמיד נידון לגבי בני הקראים האם חשיב מומרים או לא ודעתו וכן נקט הרמ"א שלא חשיב מומרים והש"ך דעתו נוטה שחשיבי מומרים ויסוד הנידון דהרי מבואר בגמ' שתינוק שנשבה לבין האומות חשיב אונס ואין לו דין מומר ויתכן שכיון שהם גדלו אצל מי שמתנהג כגוי הוי תינוק שנשבה אמנם בנימוק"י מבואר שכאן כיון שיודע שהוא יהודי והא שומע על הנהגות היהודים זה מספיק סיבה שהוא לא יחשב אונס גמור ויש לו דין מומר ועיין חו"ד ובגר"ז שנקטו להחמיר כשו"ע ובגר"ז כתב להחמיר כיון שזה דאוריתא ולפ"ז באבק ריבית יש מקום להקל ועיין פ"ת בשם הרדב"ז שבבן מומר ולא יודעים אם אמו גויה יש להקל מצד ס"ס והנה החזו"א יור"ד סימן א' סק"ו כתב שיסוד הדין שישתדלו עמו שיעור שזה סיבה שיחזור בו ונחלקו מה השיעור בזה אמנם בלשונות הראשונים משמע שכל ששמע על היהודים הוא כבר לא אונס דהיה צריך לברר מעצמו ועיין חזו"א ס"ב סקכ"ח דנקט שחילונים היום חשיבי תינוק שנשבה אפילו ששמעו על החרדים וע"ש שהביא מהח"ח מצד שאין מי שידוע להוכיח ויש להוסיף מצד ששומעים בצורה שמשכנעת נגדם וממילא זה כמו בני הקראים שקי"ל להחמיר ויתכן שפעם רוב עם ישראל שמר תורה ומצות וממילא ידע שהוא משונה אבל היום אדרבא רוב העם היהודי אינם שומרי תו"מ ועיין חוט שני שבת ח"ב ס"מ שנקט שלסברא זו אין הכרח שהנימוק"י חולק על הרמב"ם שקראים זה צורה להעמיד את דת ישראל משא"כ בן המומרת זה יציאה מכלל ישראל וכן מורים תלמידי החזו"א אמנם הגריש"א נקט לעיקר שהיום ששומעים בצורה נכונה על החרדים אפלו שמשתכנעים הפוך זה כבר ודאי לא נחשב תינוק שנשבה אמנם הרוסים שלא יודעים מכלום ומנותקים מכל זיק יהדות הם ודאי בכלל ספק תינוק שנשבה

### בדין כותי

ב] השו"ע כתב שכותים יש להם דין מומר ומשמע שאסור ללות מהם בריבית והש"ך האריך להוכיח שדינם כעכו"ם לכל דבריהם לא רק לחומרא אלא גם לקולא וכן פסק החכמ"א אמנם עיין פת"ש סק"ה שכתב להעיר שלכאורא כל זה כלפינו אבל כלפי הכותי בעצמו הוא ודאי חייב במצות א"כ יש כאן לפני עור שהרי מכשילו באיסור ומשמע דעת הש"ך שהפקיעו מהם את יהדותם

# סימן ק"ס

## סעיף א'

### מי הם עוברים האיסור ומתי זמן האיסור

א] מבואר בגמ' ע"ה: ס: שיש בריבית כמה איסורים א. את כספך לא תתן לו בנשך ב. ובמרבית לא תתן אכלך ג. אל תקח מאתו נשך ותרבית ד. לא תשימון עליו נשך ה. לא תהיה לו כנשה ו. לפני עור והנה יש לעיין מתי הוא עובר על האיסור והנה עיין רש"י ע"ה: דמבואר שהאיסור של כספך לא תתן בנשך זה בשעת הלואה וכן האיסור של לא תשימון, והאיסור שאל תקח וגו' זה בשעה שגובה את הריבית והאיסור של לא תהיה לו כנשה זה מתי שדוחקו לשלם והכונה שכיון שאין חיוב לשלם ריבית לכן זה אסור אמנם עיין מ"מ פ"ד ה"ב שכתב שבעיקר ההלואה יש איסור שזה דרך הנושים להלות בריבית וכן משמעות הרמב"ן עה"ת שזה עצמו ליצור מצב של חוב בריבית זה מוגדר שם של נושה דצריך להיות הלואה של חסד

והנה מבואר בגמ' ס"ב. דנחלקו תנאים האם כל האיסור רק עד כמה שגובים בסוף שרק אז הושלמה השימה או שגם ללא שגובים בסוף יש איסור ודעת רוב הראשונים שמדובר על לאו של לא תשימון ועיין משנ"ל דנחלקו אחרונים איך קי"ל ויתכן שודאי שיש איסור בעיקר הקציצה ורק שהשלמת האיסור בזה שגובה בסוף וכן הוא פשטות לשונות הפוסקים ועיין רמב"ן שם שכל הנידון על לא תשימון אבל שאר הלאוין ודאי שמתקן על ידי שמחזיר וצ"ע שהלאו של לא תהיה לו כנשה וכן את כספך וגו' לכאורא זה כמו לא תשימון שעיקר מעשה ההלואה הוא אסור

ומבואר בגמ' שהלוה עובר על שני לאוין לא תשיך וגו' ולפני עור ויש ראשונים שגרסו שעובר גם על לאו ולאחיך לא תשיך והנה בפשוטו לאו זה לא עובר אלא בשעה שמשלם הריבית ועיין רעק"א שהביא שהמהר"א ששון הסתפק בזה עוד הביא רעק"א מלשונות הראשונים שהלוה עובר על לא תשימון וצ"ע שזה נגד הגמ' עוד מבואר בגמ' שעובר על לפני עור ומצד שמכשיל המלוה באיסור הלואה בריבית או איסור לקיחת ריבית

והנה מבואר בגמ' סנהדרין כ"ה. שהלוה בריבית גם פסול לעדות והגמ' מביאה מעשה שהעידו על מישהו שלוה בריבית והוא נפסל וכן נפסק בסימן ל"ד ומשמע שעל ידי ההלואה לבד יש איסור על הלוה והמלוה ולכן הם נפסלים משעת ההלואה ועיין פתחי תשובה שם סק"כ שהביא מחלוקת אחרונים שיש שהעמידו שדוקא בפרע הריבית אמנם הביא מהמרדכי שמדובר בלא פרע הריבית ובכל אופן מבואר שהמלוה והלוה נפסלו ובהכרח ששניהם עוברים איסור על ידי ההלואה לבד

### באיסור של המסיע להלואה

עוד מבואר בגמ' שהערב והעידים והסופר עוברים על לא תשימון דהינו שכל מי שמסיע להלואה עובר על הלאו של לא תשימון ועיין נתיבות שלום שהביא מהמדרש שגם מי שמסיע לגביה בריבית עובר בלאו והנה הרמב"ם נקט שאין מלקות בכלל בריבית כיון שזה ניתן להישבון וזה סברא גם על הלוה וכל מי שעובר אבל ברמב"ן ושאר הראשונים ס"ב. מבואר שהעידים והסופר עוברים מיד אפילו קודם הגביה כיון שמצידם נשלם השימה של הריבית ויש להם מלקות [ולכן מסתבר שודאי שגם על המלוה יש איסור ורק שחסר בהשלמה של האיסור וצ"ע]

והנה מבואר כאן בריבית חידוש שכל מי שמסיע להלואה הוא בכלל האיסור כגון העידים והסופר וגם מי שלא עוזר לעצם פעולת השימה דהינו שבזמן ההלואה אין צורך לפעולתו [אלא זה דבר שעבר] אבל מסיע להלואה כגון הסרסור עובר על לפני עור ולכן עורך דין או פקיד בבנק או אדם שמכין את התלוש משכורת שיש בו הפקדות לפנסיה באיסור כגון שאין היתר עיסקא או שלא רוצה לסמוך על ההיתר עיסקא או פקיד שעושה את כל ההפקדות של הפנסיא שיש בהם איסור יש בזה איסור ריבית ועיין רמב"ם שכתב שגם אם מראה לו זה אסור מצד לפני עור וביאר הגר"ז ס"ג שהכונה שמראה ללוה איפה יש הלואה בריבית ולפ"ז מי שמראה לחילוני איפה הבנק והוא הולך למשוך בחיסרון יש כאן לאו של לפני עור וצ"ע

#### כ"ג חשון ע"ט

### בהסכם שלא מתכונים להגיע לידי ריבית

ב] יש לעיין במי שקוצץ ריבית אבל כונתו רק לאים על הלוה שישלם אבל אין כונתו לגבות הריבית האם עובר על איסור של לא תשימון ועיין שערי דעה סימן קע"ז סקי"א שהביא מהב"ח שחשיב שימה של ריבית כיון שחל כאן חיוב של ריבית אם ירצה לגבותו והשערי דעה חלק שכיון שקי"ל שגם בגבה יכול לתקן על ידי שמחזיר כל שכן אם לא מתכונן לשלם אמנם עיין לעיל דבפשוטו ודאי יש איסור בעיקר השימה אמנם יש לדון שכאן לא חשיב שימה כל שלא מתכונן לגבותו עוד יש לדון כה"ג לגבי האיסור של הלוה אם אין דעתו לשלם הריבית האם עובר איסור לדעות שיש לו איסור מצד עיקר ההלואה ונפק"מ האם הוא נפסל לעדות ועיין שערי דעה קס"ח סקי"ב שהביא מהמהרש"ל שכה"ג הלוה לא עבר איסור אלא רק לפני עור וממילא הוא לא נפסל לעדות [ועיין סימן קס"ב ס"א סק"ו דבפשוטו מהיתר הלואת סאה בסאה בסתמא מוכח שמותר]

### בריבית שתחול רק על השנה השניה של ההלואה מתי עוברים על איסור השימה בריבית

ג] עוד יש לדון במי שלוה כסף שעד זמן מסוים אם יחזיר לא ישלם ריבית ואם ישלם לאחר זה ישלם ריבית מתי עוברים את האיסור האם מיד בהלואה שכיון שיש צד שלא ישלם עד אז וממילא יש כאן הלואה שמחיבת ריבית או שכיון שעכשיו אין עדין חוב ריבית וכל הריבית רק יחול על החוב שמהשנה השניה ממילא עכשיו אין עדין שום איסור וכאילו כל ההלואה של הרוחת הזמן נעשה בהגיע הזמן [ושורש הספק האם יסוד האיסור שללא תשימון שהטיל כבר חוב של ריבית וכל שעדין לא חל החוב של הריבית אין זה בכלל האיסור] ונפק"מ בזה אם הלוה מחליט שהוא ישלם ודאי קודם שיגיע הזמן שיהיה עליו מלוה שכה"ג אין כאן סיבת איסור לא מצד לא תשימון ולא מצד לפני עור והנה גם אם זה אסור לכאורא הוי צד אחד בריבית והנה כאן יתכן שזה גרע מהמקרה הקודם סק"ב שכאן הרי דעתו שאם יהיה ריבית ישלם רק שדעתו שלא להגיע לידי החוב ריבית ויש מקום לדון שאם קובעים שחייב לשלם קודם השנה רק שאם יאחר ישלם ריבית בזה ודאי לא חשיב שיש כאן שימה דהרי אדרבא התנה שלא נותן לו זכות השתמשות ליותר משנה וא"כ ודאי שההגדרה שאם לא ישלם עד הזמן יהיה רק אז ההרוחה ונפק"מ דלדעת הרמב"ם שאין איסור דאוריתא בהרוחת הזמן גם כאן זה רק איסור דרבנן אמנם הרי לא יוכל לחזור בו בהגיע הזמן ובהכרח שכבר עכשיו חל שימה על צד וצ"ע [ועיין נתיבות שלום קס"ו ס"ב סק"ט שהביא הנידון הנ"ל בקבעו שאם לא ישלם עד זמן מסוים ישלם דרך קנס ריבית המתרבה לדעת הרמב"ם שהמהרלב"ח נקט שהוי ריבית קצוצה והמבי"ט נקט שזה דרבנן ומשמע במבי"ט שם שזה מצד סברא אחרת דהינו שלכו"ע זה נחשב שעכשיו חל חוב בעד המעות]

והדבר מצוי בחתימת חוזה על חשמל וגז שמתנים שאם לא ישלם בזמן יתחיב לשלם ריבית המתרבה דהינו שעכשיו הוא לוקח חשמל ומתחיב דמים ויש הסכם שאם יעכב התשלום ישלם ריבית והוא מתכונן תמיד לשלם בזמן דאם נימא שכל האיסור רק אם יעבור הזמן יתכן שכיון שדעתו שלא לעבור את הזמן אין בזה איסור וכאן הרי מצידם ההסכם שישלם בזמן ורק אם יאחר ישלם ריבית ובזה יותר קיל וכנ"ל [ועיין חוט שני פי"ד שהביא שהחזו"א לא השתמש הרבה זמן בחשמל בגלל שלא רצה לחתום ע"ז ולאחר שדחקו עליו מאוד הסכים שמישהו אחר יחתום]

והנה אם נימא שכל האיסור על הלוה רק מצד לפני עור יתכן שביש להם על מי לסמוך אין לפני עור אמנם באנשים שלא שומרי תו"מ זה לא שייך דהרי לא עושים כי סומכים על המתירים לסמוך על ההיתר עיסקא ועוד שכבר הבאינו דבפשוטו יש איסור על הלוה אמנם אם זה צד אחד בריבית זה תלוי בנידון האם באיסור דרבנן יש איסור על הלוה [אמנם בפשוטו קי"ל שזה דאוריתא] אמנם אם מחליט שגם אם זה יקרה לא הוא ישלם אלא יבקש ממישהו אחר שיתן לא בתור פרעון הריבית אלא רק כדי שימשיכו לתת לו שרות או צורה אחרת שאין בזה איסור עיין מה שכתבנו בסוגיא של ריבית שלא ממלוה ללוה א"כ יש כאן את הצירוף של המהרש"ל הנ"ל אמנם בפשוטו זה ודאי לא סיבה להתיר מצד המלוה וא"כ יש כאן עדין לפני עור

[ובפשוטו גם נפק"מ לכל כרטיס אשראי שמונח בהסכם שאם לא ישלם בזמן יצטרך לשלם ריבית והרי עד כמה שלא ישלם בזמן הרי בדיני התורה ההלואה חלה מזמן קנית החפץ]

### ריבית דרבנן

ד] עיין רמ"א שכתב שבאיסור דרבנן רק המלוה עובר ומקורו ברשב"א אמנם ברא"ש מבואר שזה סברא מיוחדת בעיסקא ולא בכל ריבית דרבנן כמבואר במשנ"ל והנה פשטות הרמ"א שזה בכל ריבית דרבנן והנה עיין מיוחס לריטב"א שהקשה מריבית דברים שזה איסור על הלוה והנאות יעקב הביא מהבית הלוי לישב וכן הוא בחדרי דעה ס"ו דשם אי אפשר להטיל איסור על המלוה עוד הקשו מס"ו לגבי ריבית מאוחרת שבכל האחרונים שם דנו שיש לאסור מצד הלוה אפילו שהמלוה לא צריך לחוש שיש כאן איסור [ולא משמע שזה מצד לפני עור ובעיקר הדבר האם יש לפני עור עיין חוו"ד סק"ז שיש גם אם המלוה לא יודע ובסק"ו נקט שמותר וצ"ע] וכן בלשון המשנה יסוד האיסור של ריבית מאוחרת זה על הלווה וכן לקמן לא ילמד את בן המלוה ולכאורא המלוה לא עושה כלום ובהכרח שהאיסור על הלוה ועיין חלקת בנימין שכתב שיתכן שכל דין הרשב"א על ריבית שהיא דרך קציצה שיסוד הריבית מכח בקשת המלוה וכה"ג הטילו האיסור על הלוה אבל בכל ריבית מאוחרת או מוקדמת או דברים שזה מגיע מצד נתינת הלוה בזה ודאי שהאיסור גם על הלוה [אמנם ברשב"א הובא בב"י סוף סימן ק"ס מבואר שגם ריבית מאחרת זה איסור רק על המלוה] והנה יש להקשות גם מהלואת סאה בסאה שלשון הגמ' אסור ללות דינר בדינר וכן עיין סימן קס"ח לגבי שליחות לעכו"ם לחומרא דמבואר שאם המלוה לא יודע והלוה יודע המלוה לא עובר איסור והלוה עובר ומבואר שיש איסור על הלוה ובהכרח גם לרשב"א צריך לחלק בין המקרים וצ"ע

והנה בסימן ל"ד השו"ע פוסק שגם באיסור דרבנן הלוה נפסל לעדות והרמ"א שם חולק ועיין חו"ד שהשו"ע פסק דלא כרשב"א ועיין חו"ד שמסתבר שגם אין איסור על העידים והסרסור דהינו שלא תשימון הטילו גם רק על המלוה אמנם הביאו דבתוס' ע"ב. מבואר שיש בדרבנן איסור של לא תשימון על כולם אמנם יתכן שדעתם כדעת הרא"ש שבסתם ריבית דרבנן גם הלוה עובר ולפ"ז ודאי שגם העידים עוברים

ומבואר ברמ"א שבכל אופן יש בזה איסור של לפני עור וקצת משמע ברמ"א שזה איסור יותר קל ומבואר שאין לפני עור על איסור דרבנן נחשב איסור דאוריתא וכן הוא בתוס' ר"א ע"ז סןף פ"ק והאריכו בזה האחרונים

### בגדרי לפני עור

ה] והנה עיין משנ"ל הובא בפתחי תשובה סק"א שהביא לדון שעד כמה שכל האיסור רק מצד לפני עוור א"כ אם המלוה ילוה בין כה למישהו אחר א"כ זה כמו שזה לא תרי עברי דנהרא ואין בזה לפני עור אמנם עדין זה יאסר מצד מסיע לעוברי עבירה אמנם אם זה מומר בזה הכריע הש"ך סימן קנ"א שאין איסור של מסיע, אמנם המשנ"ל חלק ונקט שכיון שגם אם ילוה למישהו אחר זה ישראל ויעבור בלפני עור בזה הוא לא נחשב חד עברא דנהרא וכן הכריע המ"ב בח"ד סימן שמ"ז סק"ז

עוד יש נפק"מ בדבר שיש בו מחלוקת הפוסקים והמלוה נוהג כדעת המתירים כגון בהלואת דולרים האם יש בזה איסור סאה בסאה דלדעת הרמ"א יש לדון שאין איסור אלא מצד לפני עור ובזה כבר כתב המבי"ט סימן כ"א לגבי פירות שביעית שמי שנוהג כב"י אין בזה לפני עור כיון שמי שמקל עושה כדין וכן הוא בכת"ס סימן ע"ז אמנם עיקר דברי המבי"ט אינם מוסכמים שיש ראיות מהראשונים שיסוד האיסור של לפני עור זה חלק מהחיוב של המכשיל ולכן באיסור שהוא לא מצוה בו אין איסור לפני עור ולפ"ז כיון שכלפיו זה איסור ממילא יש בזה לפני עור וכן מטו משמיה דהחזו"א ולכאורא כל הסברא להקל אם הנכשל באמת על פי ההלכה יש לו לסמוך על המיקל אבל אם הוא חילוני ולא איכפת לו מההלכה כלל ודאי שכלפיו אם זה איסור חשיב עבירה וממילא יש כאן לפני עור

## סעיף ד' - ז'

### בגדרי קציצה ובדין אומר ועושה

א,א] מבואר בגמ' שריבית שאינה קצוצה אינה יוצאה בדינים דהינו שזה לא ריבית דאוריתא ובפשוטו רק קציצה שחלה בדיני חושן משפט שחל חיוב ללא איסור ריבית חשיב ר"ק אמנם עיין ריטב"א ס"ה: שכתב שכל שהתחיב אפילו שזה לא חל בחו"מ אלא זה אומר ועושה הוי גם ר"ק והיה מקום לומר שזה רק כאן שמצדו זה התחיבות גמורה רק שזה לא חל אמנם במחנ"א סימן י"ח כתב שגם אם אומר שלא מתחיב כדי שזה לא יהיה ר"ק אבל כונתו לתת זה גם בכלל אומר ועושה ועיין נתיבות שלום במבוא אות ע"ה שהוכיח שהרשב"א חולק על זה

ועיין חו"ד סק"י וסקט"ו שכתב שאם הלוה לקח המעות על דעת קציצה אפילו שהמלוה לא קצץ בכל אופן חשיב קציצה ולכאורא הכונה כי באמת חל כאן קציצה ובפשוטו אם המלוה לא מוכן ריבית וזה אומדנא דמוכח שלא חל חיוב וודאי אין זה ר"ק

### בדין ריבית מוקדמת על תנאי הלואה

א] מבואר במשנה שיש איסור מוקדמת כגון ששולח לו דורון ואומר לו שזה בשביל שילוה לו ועיין רעק"א בס"ו וכן בחוו"ד סק"ג ובשערי דעה סק"ג שכתבו שכל זה כשמביא לו המתנה ללא תנאי שיתן לו ההלואה אבל במקום שנותן לו ריבית על תנאי שילוה לו כיון שכל הזכיה בממון זה בגלל ההלואה הוי ריבית קצוצה והנה במקום שבאמת זה הסיבה שנותן ההלואה הדבר מוכרח מסברא אמנם בדבריהם מבואר שגם אם המלוה אומר שנותן ההלואה גם ללא הריבית אבל כיון שמצד הלוה כל הנתינה רק אם היה הלואה בהכרח זה מוגדר כהמתנת מעות אמנם יש כמה מקומות שלא משמע כך א. עיין שערי דעה שהקשה מסימן קס"ז שטורח שזה יהיה שני מנים כדי שילוה לו ומבואר בלשנות הראשונים שזה נידון של ריבית מוקדמת ב. עיין גמ' ע"ג. שבלשונות הראשונים מבואר במקרה שמוכר הסחורה כדי שילוה לו וכתבו שזה ריבית מוקדמת ובפשוטו ודאי מה שמוכן זה בגלל שילוה לו וללא זה יצטרך לשלם לו שכר טירחא ובכל אופן זה מותר והנה היה מקום לדחות שעושה לצורך עצמו שיהיה לו מה ללות אמנם לשונות הראשונים שזה ריבית מוקדמת וצ"ע

והנה יש לדון במקום שנותן ריבית מוקדמת בתור שזה יצור חיוב הלואה דהינו שאין הנתינה על תנאי אלא הזכיה היא ודאית רק שזה יצר חוב להלות לו ויש מקום לומר שכה"ג הוי ריבית מוקדמת דאין זה נחשב כשכר על המתנת מעות [ובהערת הגרד"ל לספר כללא דריבתא הסתפק בזה] וצ"ע

עוד יש לדון במקום שהמלוה אומר שהוא לא היה נותן ההלואה רק מחמת שנותן לו ממון אבל הלוה נותן המעות גם ללא ההלואה האם חשיב ר"ק ובלשונו של רעק"א מבואר שרק מחמת שהזכיה בממון תלויה בהלואה אבל ללא זה לא הוי ר"ק אפילו שכל ההלואה בגלל המעות שקיבל

### בדין ריבית בשעת הלואה

ב] מבואר בגמ' ס"ד: שאסור למלוה לדור בדירתו של הלוה אפילו שזה חצר דלא קימא לאגרא דהינו שאפילו שלא קצצו אבל כל שהוא חייב לו ממון אסור למלוה להנות את הלוה ומבואר בראשונים שזה ודאי שאם זה דבר שלא היה נותן לו ללא ההלואה ורק נותן לו בגלל ההלואה זה אסור ואפילו ללא שמפרש אמנם מבואר מדבריהם שנתחדש כאן איסור גם על דבר שהיה נותן לו ללא ההלואה

א. כגון שזה שלא מדעתו והנה בפשוטו הכונה שאפילו שאם היה מבקש היה נותן אבל לא היה לוקח ללא לבקש ועכשיו שלוקח ללא רשות בגלל ההלואה זה נחשב ריבית ונראה שגם אם הוא אדם חצוף שלוקח ללא לבקש אבל עכשיו זה מתפרש בגלל ההלואה וזה אסור וכמבואר בנימוק"י בב"ק אמנם אם הם אוהבים בצורה שמצד אהבתם זה מתאים שיקח ללא רשות מבואר בגר"ז סי"ב שזה מותר

ב. אם זה מידי דפרהסיא אפילו שהיה רגיל לתת לו קודם ההלואה אבל יש כאן מראית העין שזה בגלל ההלואה והפוסקים נקטו כגון לקחת את עבדיו או לגור בביתו ויתכן מאוד שגם לקחת מכונית זה נחשב מילי דפרהסיא ומבואר בש"ך סימן קס"ו שאם זה מפורסם שהיה נותן לו דבר זה ללא ההלואה כגון שהיה קונה לו עליות שזה מותר ולכאורא ה"ה אם ידוע קשר ביניהם שזה סיבה לתת לו הדברים כגון אב ובנו שזה מותר [ויש להסתפק באדם שרגיל לתת את דירתו לאנשים בשבת דבפשוטו זה מידי דפרהסיא אמנם יתכן כיון שזה דבר ידוע שיש אנשים שרגילים לתת את דירתם בשבת לכל מי שמכירים אולי בזה אין סיבה שיתלו שזה בגלל ההלואה]

ג. עיין גר"ז סי"א ובחכ"א כלל קל"א סט"ז [וכן ברעק"א ס"ד: בד"ה מתניתין] שאם נותן בגלל ההלואה אסור ונראה שאין הכונה שאם גם ללא ההלואה היה ודאי נותן שיש בזה איסור אלא הכונה שאם עכשיו הסיבה שנותן בגלל ההלואה כגון שללא זה היה נותן למישהו אחר זה אסור [והדבר מצוי במי שרגיל לתת דירה לשבת ועכשיו עוד מישהו ביקש והיה נותן לאחר ובוחר לתת למלוה מצד ההלואה שזה אסור]

והנה זה ודאי שכל הנידון בהלואה גדולה שבאמת מתאים לתת כזו ריבית אבל ודאי על הלואה קטנה שלא מתאים לתת עליה ריבית כזו גדלה שאין בזה איסור

### מתי נאסר ריבית מאוחרת

ג] מבואר במשנה שיש איסור של ריבית מאוחרת וריבית מוקדמת ובפשוטו התחדש שאפילו שזה ללא קציצה בכל אופן זה אסור והנה בלשון המשנה מבואר שאומר לו שזה בשביל ההלואה ודעת הרא"ש וכן תוס' ע"ג: וברש"י שם שזה באמת דוקא אם אומר לו שזה בגלל ההלואה אבל אם לא אומר שזה בגלל ההלואה אפילו אם בלבו חושב שזה בגלל ההלואה זה מותר [כן ביאר הט"ז] אמנם כתבו הפוסקים שאם זה מתנה מרובה וזה סמוך להלואה שזה ניכר שזה בגלל ההלואה זה כמו שמפרש אמנם שיטת הרמב"ם וכן הוא בריטב"א ע"ג: שכונת המשנה שבלבו הוא אומר שזה בגלל ההלואה אבל לא צריך שיאמר לו אלא כל שזה סיבת הנתינה זה אסור והנה פשטות הלשון שעדין כל האיסור כי בלבו חושב שזה סיבת הנתינה אבל אם נותן סתמא ללא מחשבה שזה בגלל ההלואה זה מותר אמנם עיין בעל התרומות שכתב שאם היה רגיל לתת לו מתנות מותר לתת לו ובלבד שלא יכוין בגלל ההלואה ומבואר שגם בסתמא אם הוא לא רגיל לתת לו זה סיבה לאסור [ועיין רעק"א בגליון וכן במשנה למלך פ"ה הי"א שנקטו שיש כאן מחלוקת בין הרמב"ם לסה"ת אמנם בב"י מבואר שנקט שדעת הרמב"ם כסה"ת דהינו שמה שנקט שזה בגלל ההלואה הכונה שסתמא זה מתפרש כך]

והנה לענין הלכה השו"ע כתב כלשון הרמב"ם והרמ"א הביא את לשון הרא"ש אמנם עיין ש"ך שנקט שכל ההיתר להלכה רק בסתמא אבל במכוין לשם ריבית זה אסור דהינו שנקט שכך דעת הרא"ש והבית מאיר רעק"א חוו"ד וגר"ז חלקו עליו וכך קי"ל להלכה אלא שהגר"ז ס"ז כתב שראוי להחמיר כדעת השו"ע אמנם בפשוטו לגבי סתמא שיתכן שגם דעת הרמב"ם להקל בזה אין ענין להחמיר והחכמ"א החמיר כש"ך [ולענין מי שלא רגיל לתת לו מתנה כלל בזה דעת הגר"ז בכל אופן להקל והחוו"ד העתיק בחידושים שזה אסור ומשמע שנקט שזה כמו מפרש]

עיין ב"י שחידש שבמתנה מרובה שזה נחשב מילי דפרהסיא אסור אפילו אם הוא לא מפרש ואפילו בהיה רגיל לתת לו והגידו"ת כתב שזה לא מוכרח אמנם כן פסקו הפוסקים דהינו שזה כגדרי פרהסיא של שעת הלואה עיין לעיל

עוד חידש הב"י שאם זה לאחר הרבה זמן וה"ה שזה הרבה זמן קודם ההלואה בזה מותר שאין זה מתפרש בעד ההלואה אמנם אם מפרש שזה בגלל ההלואה ודאי אסור ועיין גר"ז וחכ"א שלדעת הרמב"ם שאם מכוין בגלל ההלואה אסור ודאי שגם כאן אסור שכל המקור להתיר זה לדעת הרא"ש שהקובע מצד הסתמא אמנם סתימת הב"י שתמיד מותר וצ"ע

### בדין נתן ריבית מוקדמת האם מותר לו לקחת ההלואה

ד] יש לדון באדם ששלח מתנה כדי לקבל הלואה האם עכשיו מותר לו לקחת ההלואה דבין כה כבר עבר על האיסור או שכל שם האיסור עד כמה שיקח הלואה בסוף אבל אם לא יקח הלואה אין בזה איסור וממילא ודאי אסור לו לקחת הלואה כדי שלא יעבור איסור ומסתבר שכל האיסור רק אם לוקח ההלואה וכן הוא בחוט שני אמנם בנתן מתנה סתם ואחרי זה מבקש בגלל זה הלואה אין בזה שום איסור

### בדין ריבית בשעת פירעון בדרך מקח, האופנים שיש להתיר

ה] מבואר בגמ' ע"ג: שרב אשי נתן מעות בעד פירות ובשעת הפרעון הוסיפו לו יותר ומבואר בגמ' שזה מותר וצ"ב למה אין כאן איסור של ריבית מאוחרת ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים א. עיין רש"י וכן המשמעות הפשוטה בתוס' שכיון שבריבית מאוחרת כל האיסור רק אם מפרש שזה לשם ריבית אבל ללא זה מותר א"כ גם כאן זה מותר וכן משמעות הרמב"ם כמבואר בטור ואפילו ששיטתו שבמאוחרת גם ללא מפרש אסור אמנם אם ננקוט שבסתמא מותר א"כ כאן מדובר בסתמא אמנם הרא"ש נקט שגם אם לאחר פרעון צריך מפרש אבל בשעת פרעון ודאי אסור גם ללא מפרש ולפ"ז צ"ע למה כאן זה מותר ומצאנו בראשונים כמה ביאורים א. עיין רמב"ן שהביא בשם י"מ וכן הוא בנימוק"י ובת"ר שכאן שזה דרך מכר לכן זה מותר וכן פסק השו"ע ובביאור הקולא בזה הש"ך והט"ז והלבוש [וכן מבואר בש"ד וביד אברהם סימן ס"ג] נקטו שכיון שזה דרך מקח מותר דהינו שהרי אם היו קוצצים מראש שזה המחיר אפילו שזה בגלל המתנת מעות זה היה דרך מקח לכן כה"ג לא אסור ריבית ללא קציצה ולכן נקטו שגם בקנה מקח והתחיב דמים ומוסיף על התשלום זה מותר כיון שזה דרך מקח אמנם הבית מאיר ורעק"א ובחכמ"א ס"ו והגר"ז נקטו שזה סברא שדנים שנתן לו את זה במחיר יותר זול דהינו שזה רק בנתן מעות על מנת לקבל פירות שבזה שיך לדון שנתן לו את הפירות במחיר יותר זול אבל בקיבל פירות ומשלם מעות תמיד זה מתפרש כמוסיף לו על מה שחייב וכן כתב החכמ"א בשם המהריב"ל שאם מוסיף לו מין אחר שזה לא יכול להכלל במקח זה אסור והנה בלשון הרמב"ן משמע שזה רק כשלא קבעו כמה יתן לו אלא לפי המחיר של מחר אמנם סתימת הראשונים אחרים לא כך ועיין יד אברהם סימן קס"ג שגם במקדים מעות לפועל והפועל עובד יותר ממה שהתחיב מותר

ועיין גר"ז שכתב שמתנה מרובה זה אסור וזה לשיטתו שכה"ג ודאי שזה מתפרש בעד ההמתנת מעות אבל לש"ך יתכן להתיר אמנם ביד אברהם כתב שאין להקל אלא שכה"ג זה כמו לאחר הלואה אבל דבר שגם לאחר פרעון אסור ודאי גם בדרך מקח זה אסור דהינו שכל הקולא שאין על זה החומר של שעת פרעון אמנם עיין גר"ז שאפילו שהחמיר את הרמב"ם שבכונתו לריבית אסור אבל כאן זה מותר

עוד יש לדון האם בלוה כסף ומשלם לו בפירות ועושה מחיר יותר זול ובפשוטו לש"ך והט"ז כיון שכאן הרי זה דרך הלואה זה אסור אמנם לביאור האחרונים שזה מצד שרואים את זה כמחיר של החפץ א"כ גם כאן זה מותר אם זה לא הוזלה מרובה אמנם עיין גר"ז שהוסיף שודאי שההיתר של הוזלה זה בצירוף למה שזה דרך מקח ולכן כה"ג אסור ועיין שערי דעה ויד אברהם סימן קס"ג מה שדנו בזה מלשונות הראשונים

והנה עיין ריטב"א ומאירי שכתבו שכיון שדרך המוכרים להוסיף על מה שקבעו וגם במשלם בזמן קבלת הסחורה א"כ אין סיבה לראות את זה כתשלום על ההמתנת מעות ויתכן שכל הראשונים מודים לסברא זו רק שנקטו שאין הדרך להוסיף ורק לכן רב אשי הסתפק שיש כאן צד איסור

### בהיתר של הבליע לו בחשבון

ו] מבואר בגמ' ס"ג. שאם אדם מקבל מעות מחברו יותר ממה שהיה צריך לקבל יכול לתלות שזה מתנה וזה מותר והקשו האחרונים למה אין כאן איסור של ריבית בשעת פרעון לשיטות שאסור אפילו בסתם והנה מצד עיקר הגמ' אפשר לבאר שלא מדובר על פרעון הלואה אמנם ברמב"ם ובטור מבואר שמדובר על פרעון הלואה וצ"ב למה זה מותר ועיין חוו"ד ותפארת למשה שכתבו לדון שבאמת יש כאן איסור רק לאחר שקיבל את זה הוא לא צריך להחזיר כדין ריבית מאוחרת שאין חיוב לצי"ש [דהינו שנקטו שגם בשעת פרעון זה כמו לאחר פרעון שאין חיוב לצי"ש אמנם אין הדבר מוסכם עיין שערי דעה שהאריך בזה] ועיין שערי דעה שביאר שכיון שהמלוה לא רוצה לעשות איסור א"כ עד כמה שזה ריבית הוא לא רוצה לזכות בזה וא"כ אסור לו לקחת את זה וצריך להחזיר ורק אם יחליט לקחת לעצמו אפילו אם זה ריבית יזכה בזה וחשיב שהוא נוטל ריבית

ועיין ש"ך שהעמיד שמדובר על חוב של מכר וזה כשיטתו לעיל שגם בזה מותר להוסיף ובב"ח וט"ז כתבו לישב שרק במפרש לו שזה יותר ממה שהיה צריך לתת לו יש לדון שזה אסור אבל כל שמבליע לו כאילו זה מה שצריך לתת לו אין בזה איסור ועיין בית מאיר שביאר שכאן אם רוצה לתת לו בגלל ההמתנה היה מודיע לו ואם לא הודיע לו בהכרח שזה מסיבה אחרת ובמ"מ כתב שהמלוה יכול להחזיק שמסתמא הוא לא נתן לו את זה בתור ריבית [דהינו שכל שהלוה לא נתן לשם ריבית זה מותר] והנה מדברי הרא"ש שאסר על רב אשי בעת הפרעון מבואר שלא ס"ל שהמלוה יכול לתלות שזה מסיבה אחרת אם לא שנחלק שכל סברת המ"מ כאן שלא הודיע לו שמוסיף

### בדין ריבית מאוחרת שלא ידוע למלוה

ז]והנה עיין מנחת שלמה ע"א סק"ג שכתב שאין איסור של ריבית מאוחרת אפילו בשעת פרעון אם המלוה לא שם לב שנותנים לו והנה זה ודאי שאם המלוה יודע שקיבל רק שלא יודע שזה בתור ריבית אסור כמבואר בש"ך שגם ברגיל אסור אם כונתו לריבית אפילו שבהכרח מדובר שלא פירש והביאור מצד שהמלוה עצמו הרי יודע שיתכן שעכשיו זה מצד ההלואה וכל דבריו שהמלוה לא יודע כלל שקיבל אמנם דבריו נסתרים מכל הפוסקים כאן שדנו שכל ההיתר כי הנותן לא היה עושה איסור ובפשוטו ודאי שבשעה שזכה בזה לא ידע מכלום [ועיין חוו"ד סק"ז שנקט מפורש שיש כה"ג לפני עור אמנם בסק"ו כתב שאין בזה לפני עור וצ"ע הסברא] והנה הדרכי תשובה הביא מאחד מהאחרונים שמותר ללוה להתפלל על המלוה ונראה שזה מצד שזה לא נתינה שמתיחסת ללוה כלל

### ביסוד האיסור של ריבית בשעת פרעון

ח] מבואר ברא"ש שכל שזה בשעת פרעון אסור להוסיף אפילו בסתמא ויש לדון האם זה מצד שאז זה מתפרש שזה מחמת ההלואה אבל אם באמת נותן שלא מחמת ההלואה מותר או שגם אם באמת נותן שלא מחמת ההלואה זה אסור ועיין גר"ז שנקט שכל שזה בשעת פרעון אפילו ברגיל לתת לו מתנות ואפילו אין כונתו מחמת ריבית אסור מצד שזה מחזי כריבית והנה בפשוטו גם לדבריו זה מצד שזה מתפרש בעד ההלואה אבל אם יש הסבר ברור שזה לא ניתן בעד ההלואה מותר וכמבואר בגמ' בב"ב קמ"ו ששושבינות אין בזה משום ריבית אפילו שזה חוב גמור כיון שההחזרה הנוספת לא מתפרשת בגלל ההלואה כלל ועיין אבני נזר חחו"מ סימן כ"ג וכן הוא בתמים דעים סימן ס' שאם יש ספק על תשלום ויתכן שזה ריבית ויתכן שחייב לשלם שאם בי"ד רוצים לפשר ושישלם או שיש חיוב לצי"ש זה מותר דהינו שכאן שברור שהסיבה שמשלם לא מחמת הריבית אין בזה איסור של ריבית בשעת פרעון אמנם כאן זה דבר שברור מצד הפסק שזה הסיבה וזהו סברת הבית מאיר לעיל שבמבליע זה ניכר שזה לא בתור ריבית אמנם הגר"ז חידש שכל שאין הדבר ברור מצד עצמו אלא שהוא יודע שזה הסיבה בכל אופן זה אסור והנה המ"מ לעיל שישב שהמלוה יכול לתלות שיש לו סיבה למה נותן לו מבואר שנקט שכל שנותן מחמת סיבה אחרת מותר אמנם כל האחרונים שלא ניחא להו בזה יתכן שס"ל שבאמת בסתמא זה אסור אפילו אם יש לו באמת סיבה אחרת

והנה לכאורא יש כאן שני סיבות לדון לאסור א. שבאמת הוא מרמה את עצמו ונותן את זה בגלל ההלואה ועיקר הדבר מבואר בריטב"א ס"ד: שאם לוה ממנו כסף ונותן לו לגור בחצרו אפילו שאומר שזה לא מחמת ההלואה זה אסור ב. גם אם יש לו סיבה מוגדרת שודאי שזה הסיבה אבל כיון שאין הדבר ניכר ולמלוה זה נראה כריבית לכן זה אסור אמנם מצד זה אם המלוה לא יודע שיש כאן תוספת לכאורא אין סיבה לאסור וכן הוא לשון הגר"ז ס"ז ובש"ך סק"ד ג. שגם אם הוא יודע בעצמו שזה לא מחמת ההלואה אלא מחמת סיבה אחרת אמנם כל שיתכן שזה לא מחמת זה אלא מחמת הכרת הטוב שחיב לו רבנן אסרו ולא סמכו על האדם שיכריע למה הוא נותן ועיין אבני נזר חו"מ כ"ג שבדבריו מבואר שבלוה ויש לו ספק כמה צריך להחזיר ואין שום צד שעל פי ההלכה הוא חייב אסור להחזיר יותר אפילו שהוא רוצה לצאת מכל ספק ולכאורא הביאור כנ"ל שאנו דנים שהסיבה בעומק הלב מחמת שמרגיש שחיב לו הכרת הטוב והנה המחנ"א סימן י"ז נקט שאם אומר מפורש שזה מתנה בעלמא מותר דהינו שכל שיודע בעצמו שזה מתנה ואומר מפורש אין איסור כלל אמנם יתכן שכל שאין דבריו מוכרחים גם אם אומר זה אסור דבפשוטו זה מתפרש כריבית וכנ"ל

והנה מבואר בגמ' שת"ח מותר להלות בריבית ומצד שמה שמוסיפים זה מתנה בעלמא והנה מבאר שמעיקר הדין כל שלא נותן מחמת ריבית אם יודע בעצמו זה מותר ולא היה כאן איסור דרבנן מיוחד אמנם בסתם בן אדם זה אסור בגלל ששם ודאי הוא נותן בגלל ההלואה אמנם יתכן שבשאר בני אדם יש כאן גזירה תמיד לחוש שזה מחמת ההלואה וכנ"ל מהאבני נזר והדבר מחודש דבפשוטו הכונה שבשאר בני אדם זה באמת מחמת ריבית והנה מבואר ברמב"ם שצריך ששניהם יהיו ת"ח ומבואר שאם הלוה ע"ה שאצלו זה מתפרש כריבית זה סיבה לאסור ועיין שערי דעה סימן ק"ס שזה איסור של מראית העין ולפ"ז גם במקום שיש לו סיבה ברורה אבל זה יאסר מצד שלמלוה זה נראה שיש כאן ריבית עוד מבואר בראשונים שגם ת"ח זה רק בשיעור קטן והרי מדובר שלא נותן מחמת ההלואה ובכל אופן בשיעור גדול חז"ל אסרו ובהכרח או שזה מצד מראית העין או שכאן אסרו מצד שחששו שזה כן מחמת ריבית

והנה יש לדון בכמה אופנים וכדלקמן א. כגון שרוצה לתת צדקה למישהו מסוים ומבליע לו בזמן הפרעון ולכאורא למבואר במ"מ בדעת הרמב"ם זה ודאי מותר וגם לחולקים יתכן שזה מצד דבסתמא זה מתפרש שזה על ההלואה והמלוה צריך לחוש שזה על ההלואה אבל באמת מצד הלוה אין בזה איסור אמנם יש לאסור מצד שלמלוה זה נראה ריבית אמנם יתכן שכל שלא אמר לו ולא ישים לב אין כאן סיבה לאסור אמנם אם ישים לב בזה הוא תלוי בדין הבליע לו בחשבון אמנם יתכן שגם כאן יש לדון שבאמת נותן בתור ריבית ורק מרמה את עצמו שזה מצד סיבה אחרת ואז זה יאסר אפילו אם יאמר מפורש או שודאי לא ישים לב אבל אם רגיל לתת לו בזה וודאי שאין לאסור וצ"ע

ב. אדם שלוה ורוצה להחזיר ואין לו כסף מדויק וזה לא נעים לבקש עודף בזה בפשוטו כיון שזה לא מחמת ההמתנה ויש כאן סיבה ברורה לפנינו זה ודאי סיבה להתיר ומסתבר שגם מצד מראית העין לא שייך דהרי כל אחד מבין שזה לא נעים לבקש העודף וממילא זה כמו פסק דין ובכל אופן אם יפרש לו מפורש שזה הסיבה שלא לוקח עודף זה ודאי מותר

ג. וכן אדם שלוה משכנו חפץ שעולה במחיר מסוים ועכשיו קנה סוג שעולה קצת יותר וזה טירחא בשבילו לקנות הסוג הראשון שאין לו צורך [וכגון ביצים שלוה מדה גדולה ורגיל לקנות מדה קטנה או טיטולים שלוה מדה קטנה והא קונה מדה גדולה] בזה יש לדון כנ"ל שהוא לא מחזיר מחמת ההלואה וזה מותר כמו בת"ח אמנם כאן יש לאסור מצד מראית העין דהמלוה לא יודע שזה הסיבה אמנם יתכן שזה דבר מצוי שזה כך וממילא גם מצד המלוה מבין שזה לא בגלל ריבית וצ"ע אמנם אם יפרש מפורש שזה מחמת כך לכאורא אין סיבה לאסור שהרי יש כאן מציאות לפנינו שהיא סיבה ודאית לתת דבר זה

ד. אדם שלוה ביצים ונמצא ביצה אחת לא טובה שעל פי ההלכה הוא לא צריך להחזיר הנה אם זה ביצה אחת אין כאן ריבית דהרי לא חייב כלום אמנם אם לקח שני ביצים ואחד לא טוב לכאורא כאן מצד מראית העין לא שייך כיון שהוא חושב שחייב לו ומצד הלוה הרי מחזיר כיון שלא נעים לו אבל אם מחזיר מחמת הכרת הטוב שהלוה לו זה אסור אמנם עדין יתכן שתמיד יש לחוש שעושה את זה בגלל הכרת הטוב וללא שזה היה הלואה ודאי היה אומר שלא חייב

ה. דבר מצוי שאדם לוה ולא מונה את הכסף ולאחר שמגיע לביתו רואה שחסר שם שטר אחד ומתביש להגיד למלוה והנה כאן מצד מראית העין לכאורא אין סיבה לאסור ומצד הלוה הרי יודע שזה לא מחמת ריבית ואין לאסור אלא מצד שאולי מרמה את עצמו ובפשוטו מותר

### בדין השבת ריבית באין כונתו לריבית

ט] נראה ברור שבמקום שלא נותן בגלל ההלואה אלא שזה אסור מסיבה אחרת כגון מראית העין או שזה נראה כריבית שאין על זה חיוב השבת ריבית אלא זה ודאי כריבית מאוחרת דכאן זה רק סיבה לאסור את הנתינה אבל לא ששיך לדון שזה גזל וכמו שכתבו הראשונים בגברא דלא עביד למיגר

#### כ"ו חשון תש"פ

## סעיף ח'

### בביאור הדין מלוה לבניו ובני ביתו

א] מבואר בגמ' שמעיקר הדין מותר להלוות לבניו ובני ביתו ובביאור סוגין בפשוטו הכונה שהוא מלוה להם על מנת שיחזירו לו בריבית וזה מותר ובטעם הדבר עיין רש"י בשבת דכיון דהכל משלו אין כאן ריבית ולכאורא הכונה שכיון שמצד עיקר התנאתו שיחזירו לו משלו לא חשיב קציצה של ריבית כלל ובלשון הטור ובודאי נותנו להם במתנה ועיין פרישה שביאר שאת הריבית הוא לא לוקח מהם או שגם אם הם נותנים לו הוא מחזיר להם והנה אם הכונה שהוא לא לוקח מהם א"כ א"ש שלא חל כאן קציצה אבל עד כמה שהוא לוקח ומחזיר צ"ב מה זה עוזר הרי ריבית על מנת להחזיר גם אסור ובלח"מ ביאר שהכונה שמראש לא התכוין כלל להלות להם אלא הכל זה מתנה אמנם בלשון הרמב"ם משמע שמדובר שהבנים מלוים לאב והוא משלם להם ריבית ועיין ט"ז וש"ך שכתבו שלפ"ז יסוד ההיתר שאת הריבית הוא לא נותן להם אלא בתור מתנה דהינו שאפילו שבכל ריבית אין היתר לתת במתנה כאן שזה באמת במתנה ולא בעד ההמתנת מעות זה מותר ולכאורא צ"ל שלכן זה אומדנא שמראש אין כאן קציצה של ריבית בעד ההמתנת מעות [אמנם עיין מבי"ט סימן נ"א דמשמע שדן שכל שהיה נותן גם ללא הקציצה גם אם היום התחיב בעד ההלואה אין זה ר"ק וצ"ע]

## סעיף ט'

### בדין החלפה של מלאכה בעד מלאכה

א]מבואר בשו"ע שמותר לומר נכש עימי היום ואנכש עמך למחר אבל אסור אם זה שני עבודות שונות עוד מבואר שגם אם זה אותה עבודה אבל אם זה בזמנים שונים שההבדל ניכר בקושי העבודה כה"ג זה אסור והנה בפשוטו מדובר שמצד השוי הממוני שניהם זה אותו דבר ובכל אופן רבנן אסרו את זה [וכן משמע בחכמת אדם ובלשון הרמב"ם ועמד על זה הב"מ] והנה בלשון השו"ע משמע שאסור דוקא אם העבודה שמחזיר היא יותר קשה אמנם בלשון המשנה הרי מבואר שאסור בין אם מחזיר ניכוש ובין אם מחזיר עידור ובפשוטו הביאור כמבואר בפרישה סקט"ו שיש כאן דין דרבנן שכל שזה עבודה שונה חוששים שיהיה הבדל ביניהם וזה יהיה ריבית ולכן זה אסור ובראב"ד אסר מצד שמא יתיקר ומכאן למד שאסור להלות סאה חיטים בעד סאה דוחן עיין סוף סימן קס"ב והנה מבואר שאם זה אותה עבודה וזה אותו זמן מותר ועיין מרדכי סימן ש"מ שמדובר אפילו שיש יום יותר ארוך ובלשונו משמע שאפילו שמתנה שיחזיר לו יום יותר ארוך אמנם בגר"ז ס"ו כתב שאם מתנה להחזיר את היום יותר ארוך זה אסור דהינו שכיון שלאנשים זה נראה כיותר מחמת אורך היום אפלו שזה אותו מחיר כל שמדגיש חיוב זה אסור [ונפק"מ ללוה דבר שיש לו עוד תקופה עד שיעבור התאריך ומתנה שיחזיר דבר שיש לו הרבה זמן אבל המחיר בשוק הוא שוה שלגר"ז זה אסור]

והדבר נפק"מ בהחלפת של יום עבודה בגנות ומורות או בחבורה של מצות שעד כמה שזה מוגדר כשני סוגי עבודה מחמת השוני שביניהם או שיש קושי באחד יותר מהשני בצורה משמעותית כמו ימי גריד ורביעה זה אסור [ואם לאחת יש ותק ולאחת אין יתכן שכיון שמצדה אין לה ענין בזה א"כ התוספת זה לא נחשב שמקבלת יותר אלא הבית הספר וביותר דהרי מצידה אם היתה קוצצת היתה משלמת כמה שהיא מקבלת על שעה ולא כמה שחברתה מקבלת א"כ זה סיבה לדון שזה לא נחשב שנתנה לה יותר וצ"ע]

וכן נפק"מ בשמירה על ילדים שיום אחד משפחה אחת שומרת ויום אחד משפחה אחרת שגם אם זה יוצא קצת יותר זמן או יותר ילדים אם זה בצורה שדנים את זה כאותה מלאכה זה מותר אבל אם זה הפרש שאנשים רואים את זה כקושי הרבה יותר זה אסור וכן נפק"מ לקיטנה עוברת ויש לאחד שני ילדים אמנם אם עושים את זה בתור חסד דהינו שאין שום התחיבות בין אחד לשני זה מותר וכן יש מקום לדון שכיון שלא איכפת מי ראשון זה מראה שהתוספת זה לא בתור אגר נטר אמנם צ"ע דבפשוטו גם במשנה זה כך אמנם אין הדבר מוכרח דבמשנה היה כאן מצב שאדם היה צריך יום עבודה וביקש מחברו שיתן לו והוא ישלם לו ביום אחר א"כ בזה יש כאן מטרה של הלואה אם תשלום דהעובד לא היה נצרך ליום עבודה שהיה עושה בעצמו ובזה התוספת יכולה להתפרש מחמת ההמתנה אבל במקום שלשניהם יש צורך ועושים הדבר לצורך שניהם ובמקרה אחד לפני השני בזה ודאי הריבית לא מתפרשת על ההמתנה אלא על הדבר בעצמו אלא שיש כאן חידוש שאפילו שחל על עיקר הדבר יותר ממה שזה שוה אבל כיון שזה לא נעשה בעד ההמתנה זה מותר ולפ"ז גם במורות אם אחת צריכה יום עבודה וחברתה עושה הכל בתור טובה זה אסור אבל אם שניהם יש להם מסיבה של בנותיהם והעסק נעשה לצורך שניהם בזה אין איסור וצ"ע

ועיין חת"ס יור"ד סימן קל"ה בתוך דבריו שכתב שבשותפין שכל אחד עובד יום אחר אפילו שיש יום יותר קשה מחברו זה מותר דהינו שחלוקת שותפין בעבודה זה לא בגדר הלואה וצ"ב הסברא בזה הרי ודאי אחד יכול לתובע את חברו שיתעסק כנגדו וצ"ב

### ידון האם עבודה בעבודה זה ר"ק

א,ב] יש לדון באומר לחברו אני העבוד אצלך יום אחד ואתה תעבוד אצלי יומים האם זה ר"ק דיש מקום לומר שעבודת פעל זה תמיד נחשב כמקח דהינו שעובד ובתור תמורה מקבל תשלום וקובע שהשתום זה עבודה וכן יתכן שתמיד זה מתפרש כהקדמת מעות וכפסיקה על העבודה של מחר ובראשונים מבואר שפועל לא יכול לקבוע בעבודתו חפץ מסוים דהינו שזה כמו כסף וא"כ יש מקום לדון שזה כהלואת כסף ושקוצץ בעבודה ששוה יותר ואולי כאן שזה בולט שזה יותר חשיב ריבית בכל אופן וצ"ע ועיין שערי הלכה פ"ח הערת ט' שנסתפק בזה

### בדין הלויני ואלוך

ב] נחלקו הראשונים בדין הלויני ואלוך המרדכי הביא ראשונים שיש בזה איסור דאוריתא שכיון שחוץ מההלואה מחזיר לו עוד הלואה וזה נחשב דבר ששוה ממון חשיב ריבית אמנם הבעל התרומות וכן המרדכי הביא שיש שהתירו ועיין מרדכי שביאר שזה מצד שזה לא נחשב שנתן לו יותר ממון כיון שהרי הוא יחזיר לו את זה וע"ש שהוסיף שאין לאסור מצד ריבית דברים שכאן שזה לאחר הלואה אין איסור כזה ובשו"ת הרא"ש כתב טעם אחד לאסור מצד שזה לא גרע מריבית דברים וכן הוא בביאור הגר"א ולענין הלכה עיין חכמ"א וגר"ז שכתבו להחמיר מצד שזה ספק דאוריתא לחומרא

והנה מבואר במרדכי שכל ההיתר רק אם זה אותו זמן הלואה אבל אם קוצץ על יותר זמן הלואה זה אסור ומשמעות הדברים שם שדימו לדין שאסור בשני זמנים או בעבודה קשה דהינו שאפילו שזה לא ריבית ממון כי זה אותו שוי אבל כיון שזה נראה החזרה של יותר זה אסור וגם כאן נתינת הלואה של יותר זמן זה נראה כריבית אמנם בחכמ"א כתב שאם מלוה ליותר זמן הוי ריבית דאוריתא ומשמע שהבין שטעם ההיתר שכיון שגם הוא קיבל הלואה ולכן אם זה על יותר זמן הוי ריבית ועיין מרדכי שכתב שיכולים גם להלות עד זמן שירויחו סכום מסוים דהינו שלא חייב להיות אותו זמן ולכאורא כל זה עד כמה שכל הנידון בדרבנן אבל אם הנידון בדאוריתא א"כ הקובע אם זה אותו זמן או שזה לא אותו זמן וצ"ע ועיין גידו"ת ח"ד אות נ' שגם אם מלוה לאותו זמן אבל הריבית שמקבלים בשוק הוא יותר זה אסור ויש לדון שאם הם לא מיחסים ההלואה לרוח שבזה דנים לפי ההלואה בעצמה וכן משמע סתימת הפוסקים וצ"ע

והנה יש לדון אם לא קצצו מראש ורוצה להלות לו כיון שהלוה לו ובפשוטו עד כמה שכל מה שחששו רק מצד שזה ספק דאוריתא אבל כאן שזה נידון דרבנן זה מותר אמנם הגר"ז כתב שגם בדרבנן המחמיר תבוא עליו ברכה [אמנם יש מקום לדון שכל שמצד ההלואה כבר לא התחיב ועכשיו הוא מוסיף הוי ריבית וממילא לחכמ"א שיסוד ההיתר כי לא נותן יותר כאן זה נחשב יותר ועיין לקמן קס"ב ס"א] אמנם אם מלוה סכום יותר גדול או לתקופה יותר גדולה זה אסור אבל אם זה לאחר ההלואה כיון שזה רק אסור מדין ריבית מאוחרת בזה אם זה אותו סכום כיון שיש צד שכל האיסור מצד ריבית דברים א"כ יש להתיר אמנם אם זה יותר בזה הוא ככל כללי ריבית לאחר הפרעון [ובדרכי תשובה סקנ"ח ובשו"ת מהר"ם שיק סימן קנ"ז נקטו שללא קציצה אין איסור וצ"ב טעמם ובפשוטו קי"ל כגר"ז לאסור]

והנה באדם שמפקיד כסף בגמ"ח ובגלל זה מקבל זכות לקבל הלואה יותר גדולה או אפילו כאותו שיעור זה אסור כדין סוגין דהלויני ואלוך ואין כאן היתר דצדקה שכאן הרוח הוא לא לצדקה והנה בגמ"ח יש אופן שהאחריות על הגמ"ח ובפשוטו זה נחשב שמלוה לגמ"ח ולא שזה רק פקדון כיון שיש להם זכות להחליט למי להלות או לקחת לעצמם הלואה אבל יתכן שזה רק דרבנן כי הריבית מותנה אם יש כסף בגמ"ח [וא"כ הוי ריבית לא בטוחה ואכמ"ל] אמנם אם האחריות על המפקידים בפשוטו זה כלל לא הלואה אבל עדין כל מפקיד שהוא מלוה זה על דעת שיקבל הלואה אחרת עוד יש לדון שכיון שהגמ"ח עומד להלואות וכל מה שהאדם מקבל הקדמה או יותר ממון כה"ג לא חשיב נתינת ממון כלל לכו"ע

ובמפקיד על מנת שיתנו למישהו אחר הלואה והסכום שלו ממושכן לזה דהינו שכל זמן ההלואה הוא בזמן שעדין חיבים לו [וכאן שזה בשעת ההלואה בפשוטו גם המרדכי מודה שזה אסור משום ריבית דברים] יתכן שבזה ודאי לא שייך לדון שיש כאן ריבית דהרי אין כאן שום ריבוי ממון שרק במלוה לו אחרי שהחזיר חשיב ריבוי ממון מה שיש לו את ממונו ועוד הלואה אבל בזמן שאין לו את ממונו ודאי לא חשיב ריבוי ממון ונפק"מ גם במלוה לחברו חיטים על מנת שילוהו שעורים לאותו זמן וסברא זה כתובה בדבר אברהם ח"ג סימן כ"ב אות ה' בד"ה ובנוגע, ועוד שבהלואה שכולה כדי לעשות טובה למלוה מבואר ברמ"א סוף סימן קס"ו שאין בזה איסור וצ"ע בכל זה

### בדין השבת ריבית בהלויני ואלוך

ג] עיין רעק"א שדן דבהלויני ואלוך בפשוטו צריך להחזיר לו שיעור כמה שוה הלואה אמנם הוקשה לרעק"א שעד כמה שהמלוה הראשון יתן לו על ההלואה ריבית יוצא שלוקח ריבית על ההלואה דהינו שזה לא ריבית קצוצה אבל זה ריבית ללא קציצה וע"ש שדן שכמו שבשולח יד שזה גזל מותר לקחת ריבית כיון שזה הלואה שלא מדעתו כך כאן כיון שהלוה שלא מדעתו עכ"ד וצ"ע שכיון שהוא חייב ריבית זה נחשב מדעתו כדחזינן שלא צריך להשיב את החפץ בעצמו וכן היורשים לא צריכים להחזיר החוב ובעיקר מה שפשיטא ליה לרעק"א שבהשבת ריבית זה נחשב ריבית שזה אסור יש מקום לומר שכל שמשלם מחמת שזה דינו לשלם מדין השבת ריבית אין זה בכלל האיסור של תשלום ריבית שזה מדעתו וצ"ע

והנה מבואר מדברי רעק"א שדנים שההלואה השניה היא הריבית על ההלואה הראשונה ולא שהלואה הראשונה היא ריבית מוקדמת על ההלואה השניה ובפשוטו לפ"ז במלוה לחברו מאה וחמישים על מנת שילוה לו מאה זה מותר לשיטות המתירות אמנם יתכן שכל שיש אחד שהוא יותר זה מתפרש שההלואה של המאה חמישים זה בעד ההלואה של מאה וממילא זה אסור וצ"ע [ובספר שערי הלכה פ"ב סי"א כתב לאסור את זה]

### בדין הלויני ואלוה למישהו אחר ובדין הגבלה של כל ההלוה רק למטרה מסוימת

ד] בפשוטו גם אם אומר הלויני ואלוה למישהו אחר זה נחשב ריבית מדין ערב ואסור כפי המבואר לעיל אמנם אם אדם רוצה להלות לחברו ואין לו מעות וחברו מוכן להלות לו כדי שילוה לחברו בזה עד כמה שרק מצמצם את הלואתו שהלוה יוכל להשתמש רק כדי להלות למישהו אחר זה מותר וכמו שיכול להלות לו רק כדי לפרוע חובותיו או רק כדי שיקנה משהו מסוים ובזה הוא יותר קל שהטובה היא לטובת הלוה והנה עיין כת"ס שכתב שאם אדם מלוה לחברו בתנאי שיתן המעות לו לפדיון הבן שזה אסור מצד שקוצץ על ההלואה שישתמש שימוש שיש לו הנאה אמנם לנ"ל זה מותר מצד שלא נתן לו אלא ההשתמשות לפדות בזה את בנו אמנם עדין היה מקום לדון שהרי גם לא מסכים שישאיר את זה אצלו א"כ יש כאן התחיבות שיעשה לו מה שרוצה אמנם יתכן ששיך גם את זה להגביל שגם להשאיר אצלו זה השתמשות ושלא מלוה לו אלא לעשות את הפעולה של הנתינה ומנהג קופות צדקה בפורים להלות מעות רק למטרה שיתנו להם למתנת לאביונים

[ויש לעיין אם מלוה לו על מנת שלא יחלל שבת או שלא יכנס יותר לחסרון בבנק האם זה אסור האם כיון שבפועל זה לטובת הלוה זה מותר או שכיון שיש לו בזה ענין זה אסור ובקנטרס פסקי הגרי"ש כתב להתיר מצד מצות לאו להנות ניתנו ]

## סעיף י – י"ב

## בפרטי איסור ריבית דברים

### האם ריבית דברים הוי מדאוריתא

א] מבואר בגמ' שיש איסור של ריבית דברים ובר"ן בכתובות מבואר שזה מדרבנן ולכן כתב שכל ריבית פחות מש"פ זה לא גרע מריבית דברים וכן הוא בעוד ראשונים אמנם עיין שערי דעה סימן קס"א שדיק מהריב"ש שזה אסור מדאוריתא וכן בפשוטו מבואר בתוס' בקידושין ח: עיין ק"ש שם והנה בפשוטו ללא קציצה הוא ודאי דרבנן ואם קוצץ עד כמה שזה ש"פ למה שזה לא יהיה דאוריתא שהרי ודאי אדם יכול לקצץ ממון על דיבור וצ"ל שקצץ אבל לא בתור שמחשיב את זה לממון אלא בתור נתינה דבר שהוא לא ממון ובפשוטו ודאי שלא יהיה בזה חובת השבת ריבית דלא חשיב שקיבל ממון

### האם יש איסור לאחר הלואה

ב] יש לדון בחידוש של ריבית דברים האם זה רק בזמן ההלואה או שגם יש בזה איסור ריבית מוקדמת או מאוחרת ובפשוטו אם זה דאוריתא אין סברא לחלק בזה אבל אם זה דרבנן יתכן שכיון שזה דרבנן קל כי זה לא ממון אין בזה איסור ועיין בלשון הרמב"ם לגבי ללמוד אם המלוה שכתב כל זמן שמעותיו בידו ועיין ברכ"י שהביא מהמהריק"ש שדייק מזה שכל האיסור רק כל זמן שמעותיו בידו וכן הוא לשון הגמ' מנין לנושה בחברו וכו' אמנם לדעת תוס' שבאינו מפרש לאחר הלואה מותר יתכן שכל ריבית דברים זה מתנה מועטת שמותר לאחר הלואה באינו מפרש והנה יש לדון האם זה רק בסתמא או גם במפרש ובפשוטו כיון שמצאנו בראשונים שמפרש זה סיבה לאסור יותר יתכן שלא הקילו אלא בסתם ולא במפרש ובפרט לתוס' שאין מקור מהגמ' ליותר מזה וצ"ע ועיין לקמן לגבי הלויני ואלוך דהמרדכי כתב שאין לאסור מצד ריבית דברים דזה לאחר הלואה והרא"ש חלק שיש לאסור מצד ריבית דברים ובפשוטו כאן שקוצץ בזמן ההלואה זה כמו מפרש ומשמע שנחלקו בנ"ל והגר"א שם הכריע לאסור מצד ריבית דברים אמנם יתכן שכיון שקצץ בשעת הלואה זה גרע ועיין רמב"ן ע"ג: בד"ה והא דכתב שאיסור ריבית דברים זה בזמן הלואה שזה כדי שילוהו ומשמע שלאחר הלואה אין בזה איסור [ויש מקום לדון שקודם הלואה זה ודאי שאין איסור אלא אם כדי שילוהוה אבל אם כבר אמר שילוה לו ומודה לו אין בזה איסור ורק לאחר הלואה יש לדון שזה דמי ההלואה וצ"ע]

### מה נחשב ריבית דברים

ג] בפשוטו ריבית דברים הכוונה כל הנאה שהלוה נותן למלוה וזה לא מוגדר כנתינת ממון וכגון שאומר לו שלום או שאומר לו שבא איש פלוני ממקום פלוני ועיין תוס' קידושין ח: שאסור לברכו ועיין רמב"ם שכתב כגון שמקלסו בדברים ועיין גר"ז ס"ט שלכן אם רוצה לפיסו שיאריך לו ההלואה לא יעשה דבר זה דרך חנופה או שבח וקילוס ועיין שם שהוסיף שאסור גם להודות לו דהינו שאדם נהנה שמודים לו [לכן יש שכתבו שהודה מינמלית שרגילים להגיד על כל דבר אין זה בכלל נתינת הנאה ואם מודה על הטירחא שבדבר ודאי מותר]

והנה הרמב"ם כתב שלא ילמד אותו מקרא או גמ' דהינו שאין זה בגדר ממון דאפילו שאם היה קוצץ על זה ודאי שהיה חייב ממון אבל כל שלא קצצו על זה אין הדבר נידון כנתינת ממון אמנם בגידולי תרומה כתב שאם אדם זה רגיל לקחת ממון הוי ריבית ממון ובבעה"ת כתב שה"ה שאסור ללמד את בנו כיון שהוא משתשרשי ליה שהיה צריך לשכור מלמד ועיין בב"י שאפילו שמעיקר הדין הוא לא חייב לשכור מלמד אבל כיון שכך דרכו זה נחשב שמהנהו דהינו שכל הנאה אפילו אם בגדרי ממון זה לא נחשב הנאה ממון בכל אופן זה אסור והנה לגבי מודר הנאה מבואר שזה מותר וכדין פורע חובו אמנם הביאור ששם צריך נתינת ממון אבל כאן שכל הנאה אסורה ממילא גם פורע חובו זה אסור וכן הוא בב"י בשם המרדכי שאסור לפרוע חובו של המלוה אפילו שזה מבריח ארי וכן הביא הברכ"י בשם הרדב"ז ועיין בחוו"ד שהביא מהרשב"א שמותר לפרוע חובו של חברו כמו במודר הנאה וצ"ב למה שלא יאסר מדין ריבית דברים ויתכן שהרשב"א נקט שכל שזה לא דיבור ישיר אליו אין זה בכלל האיסור ולפ"ז גם יהיה מותר ללמוד אם בנו כמבואר בחוו"ד וצ"ע

והנה בפשוטו עד כמה שכל דברים אלו זה אסור רק מצד ריבית דברים א"כ אין דין להשיב את זה אפילו אם יש חיוב לצי"ש וכדמצאנו בראשונים לגבי חצר דלא עבידא למיגר אמנם לגידולי תרומה שבלומד עמו מקרא שמותר לקחת שכר הוי ריבית ממון יצטרך להחזיר ועיין חו"ד שחידש שכל פורע חובו חשיב נשך ללא תרבית ולפ"ז יש לדון שזה סיבה להשבת ריבית אמנם יתכן שגם דבר זה גדרו לאסור רק מדין ריבית דברים

והנה מבואר בבעה"ת שאם לא היה שוכר מלמד לבנו זה מותר אפילו שהוא נהנה ומשמע שזה הסיבה שלומד אם בנו וצ"ל שבלומד אם בנו הרי יש כאן נתינה לבנו וכדי ליחס את זה לאב זה רק עד כמה שהאב נהנה מזה ולפ"ז לכאורא ה"ה אם אדם יתן מתנה לבנו של המלוה רק במטרה לכבד את המלוה ולאב לא יהיה מזה שום טובת הנאה של ממון שזה מותר ואולי בלימוד תורה זה יותר מתיחס לבן ויתכן גם שיש לחלק בין הוצאת ממון לדיבור בעלמא [ועיין חת"ס ס"ט: דמבואר שזה אסור] והנה עיין רמב"ם שכתב שאסור למלוה לומר ללוה דע שבא איש פלוני ותאכיל אותו והקשה הב"י שזה ריבית ממון אמנם לנ"ל א"ש [אם נימא סברא זו גם בהוצאת ממון] שכאן שהנתינה למישהו אחר ולא בתור שזה נתינה למלוה אין זה בכלל האיסור ורק מצד דיבור המלוה זה נאסר ויתכן שהמלוה עבר איסור אבל ללוה יהיה מותר להאכיל ולהשקות את אותו אדם מטעם הנ"ל

אמנם דעת הב"י שכל שמבקש שיתן לו ממון זה נחשב שהוא קיבל ממון מדין ערב ועיין ב"ח שכתב לישב שכונת הרמב"ם שאפילו אם הלוה לא יעשה את זה אלא עיקר בקשת המלוה היא גם בכלל איסור ריבית ובט"ז ביאר שהוא בן כה היה עושה את זה ומבואר כאן חידוש גדול שאפילו שההנאה היא לא מחמת נתינת הלוה אלא שהמלוה מבקש לקחת לעצמו הנאה מכח ההלואה זה אסור ונפק"מ במקום שלמלוה לא היה נעים לבקש הטובה אבל לאחר שמבקש גם ללא ההלואה הלוה ודאי היה עושה לו דהוא רגיל תמיד להיטיב לכל מי שמבקש שלכאורא האיסור הוא עיקר הבקשה אבל הנתינה אחרי זה כבר אין בזה איסור

## סעיף י"ג

### בדין שלא יחזור ויקח

א] מבואר בגמ' שכל איסור ריבית זה רק מלוה למלוה אבל אדם אחר מותר לו לתת מעות למלוה כדי שילוה ומבואר באחרונים שזה גם בר"ק דהינו שהוא מתחיב למלוה שכל חודש יתן לו ריבית וכמבואר בט"ז סק"ו וברמ"א סימן ק"ע ס"ב אמנם מבואר בראשונים שאם הלוה חוזר ומשלם לנותן מדרבנן זה נראה כאילו הוא שלוחו לתת ריבית וזה אסור והריטב"א חולק והביאו החכמ"א בתור י"א אבל בפשוטו לא קי"ל כך שהוא שיטת יחיד ועיין חוו"ד סק"ו שכתב לחדש שכל זה דוקא אם משלם קודם שקיבל ההלואה אבל אם זה לאחר שקיבל ההלואה כיון שעל המלוה לא שייך להטיל איסור למפרע וכל מה ששיך לאסור זה על הלוה והרי בריבית דרבנן אין איסור על הלוה ורק אסור מצד לפני עור וכאן לא שייך לפני עור ולכאורא אם כסברתו שלא שיך לדון שלמפרע זה איסור א"כ זה גם סברא שאין איסור מצד הלוה ואם נימא שזה מעמיד שלמפרע זה היה נתינת ריבית א"כ יוצא שהיה איסור על המלוה וממילא אפילו שכאן זה באונס אבל יש כאן לפני עור וצ"ע

ועיין משנ"ל פ"ה הי"ד וחזו"א ע"א סק"ב שכתבו שאם הלוה מתחיב לנותן שישלם לו את מה שמשלם עליו הוי ר"ק דהינו שכל שהוא מתחיב זה נחשב כאילו הוא נתן ועיין סוגיא דערב שהארכנו בזה אמנם צ"ע למה זה ר"ק הרי הלוה לא התחיב כלום למלוה ואין הוא יכול לתובעו ורק שההתחיבות של מישהו אחר זה יחשב כאילו הוא נותן אמנם במקרה שנתן קודם ההלואה מיד חל חיוב להלות ללוה ובחכמ"א קל"ב ס"א מבואר שגם כה"ג זה רק אסור מדרבנן ויתכן שמודה לעיקר הדין שזה כאילו הוא משלם רק חולק מטעם הנ"ל

### בדין שהלוה מפייס מישהו שיתן בשבילו או שאומר למלוה שפלוני יתן בשבילו

ב] מבואר ברא"ש שגם אם הלוה אומר למלוה שפלוני יתן בשבילו זה אסור דהינו שגם אם הפלוני יתן מעצמו עוד מבואר שאם הלוה מפייס אדם שיתן ריבית בשבילו שזה גם אסור ובפשוטו טעם האיסור בשניהם זה מצד שזה נראה כשלוחו והנה השו"ע הביא דהרמב"ן חולק במקרה שהלוה מפיס את הפלוני אבל לא הביא שחולק גם על מקרה שהוא עצמו אומר למלוה אמנם עיין בית מאיר וחוו"ד שהביאו מהרשב"א שאדרבא המקרה הראשון זה יותר סיבה לחלוק ששם זה יותר נראה כשלוחו וכן הוא בנקו"כ סימן ק"ע ע"ש אמנם משמעות השו"ע לא כך וכן הגר"ז סעיף ס' במקרה שהלוה אמר למלוה נקט שאסור ובמקרה שהלוה מפיס את חברו שיתן בשבילו נקט שמותר וצ"ב הסברא לחלק [אמנם בפשוטו מעיקר הדין יש להקל בשניהם כמבואר בראשונים]

והנה בביאור הגר"א מבואר שבמקרה שאומר למלוה שפלוני ישלם בשבילי יש לאסור מצד עבד כנעני דהינו ששיך לדון שמה שאומר שפלוני יתן בשבילי זה כאילו שהוא נתן וממילא חשיב ממלוה ללוה ולפ"ז א"ש שזה רק במקרה שהוא מסכם אם המלוה שמישהו אחר יתן בשבילו אבל אם הוא מבקש ממישהו אחר אבל בנתינתו למלוה זה בתור נתינה של עצמו זה ודאי לא מתפרש כדין ע"כ שיחשב כאילו הוא נתן אמנם הפתחי תשובה סק"ט שהביא מהמהרשד"ם שגם כה"ג זה אסור מדאוריתא דהינו שגם כה"ג שיך לדון שכיון שנותן בשבילו זה כאילו הוא עצמו נתן

והנה עיין חזו"א ע"א א' דבפשוטו זה ודאי שאם יתחיב שמישהו יתן ריבית בשבילו מדין עבד כנעני זה ודאי נחשב מלוה למלוה ואם הפלוני לא יתן בתור נתינה של הלוה אלא בתור נתינה של עצמו ודאי שאין בזה ר"ק ורק נחלקו כאן איך כונתו האם שיתן בתור כאילו הלוה נתן או שיתן בתור נתינה מצדו אמנם ע"ש שכתב לדון שנחלקו בגדר עבד כנעני האם יסודו שכאילו הוא עצמו נתן או שזה רק סברא לדון שהסיבת חיוב שהיה צריך לחול לנותן יחול למי שנתנו עבורו אבל זה לא נחשב ממש נתינתו וממילא כאן שאין כאן שום חיוב לא שייך לדון עבד כנעני ובאבני נזר קנ"א אות ו' דן עוד שכל דין ע"כ זה הלכה בקנינים שמועיל דרך מישהו אחר אבל כאן שצריך דוקא מלוה למלוה אין סיבת איסור [ונפק"מ האם אפשר לתת פדיון הבן או מתנות לאביונים מדין ע"כ] אמנם עיין חזו"א שאם הוא התחיב לפרוע בעצמו ומישהו אחר פורע לו כה"ג ודאי זה נחשב כאילו הוא שילם דהינו שזה ודאי שייך ליחס התוצאה של נתינת הכסף כדי שיפרע החוב אמנם לאבני נזר בפשוטו אין בזה איסור דאוריתא וצ"ב

### ביסוד הדין של ריבית שאינה ממלוה ללוה ובדין תשלום ריבית על ידי אחר

ג] והנה בעיקר הדין המבואר בסוגין שאיסור ריבית זה רק ממלוה ללוה עיין שערי יושר ש"ד פ"ה שדן שאם יורש ירש את החוב שכה"ג יהיה מותר לו לגבות ועיין חזו"א שהוכיח מזה שאין חוב בריבית ולפ"ז באמת אם יגבה לא יהיה לו דין להחזיר וכן הוא ברמ"ה בב"ק קי"ב אמנם בשו"ת הר"ן סימן כ"ט מבואר שאם היורש גובה יש לו דין השבת ריבית ועיין שערי יושר הנ"ל שהוכיח שכל הדין של ריבית שזה רק מלוה למלוה זה בעיקר החלות איסור אבל כל שחל חיוב של מלוה למלוה אחרי זה כל מי שמשלם אותו הוא בכלל האיסור ולפ"ז גם אם אדם אחר ישלם החוב בשביל הלוה אבל כיון שיש כאן כבר חלות איסור זה ודאי אסור אמנם היה מקום לדון שזה רק במקום שמצד החלות חושן משפט הוא צריך לשלם אבל כל שהוא לא צריך לשלם והוא משלם זה בכלל הדין שזה לא מלוה למלוה

והנה הדבר מצוי במקרה שמאחרים חשבון חשמל ויש כאן ריבית המתרבה ויש שיעצו שהריבית ישולם על ידי אדם אחר והנה אם יתנו בתור שזה יתיחס לנותן בזה הוא תלוי בנידון הנ"ל בגדר פרעון מדין ע"כ ולאבני נזר זה מותר אמנם אפשר לתת בתור שלא ליחס הנתינה למי שחייב וכה"ג בפשוטו יש בזה ההיתר שזה לא מלוה למלוה אמנם לנ"ל עדין זה אסור שכל שיש חוב ריבית אסור לכל אדם לשלמו אמנם אם אדם אחר יתן לא בתור תשלום החוב אלא בעד שימחלו לו את החוב בזה ודאי אין איסור ולכאורא גם אם הוא עצמו יתן לא בתור תשלום החוב אלא כדי שימחלו לו את החוב אין בזה איסור אמנם יתכן שאין לפקיד זכות לעשות כזה דבר ויש שכתבו [עיין נת"ש בשם הגריש"א וכן הוא בח"ש] שאם רק נותן התשלום כדי שלא ינתקו לו החשמל זה מותר דזה לא נחשב שמשלם ריבית אמנם צריך לכוין שהוא לא נותן בתור תשלום ריבית אלא רק בתור היכי תימצי שיהיה לו חשמל ונפק"מ שאם יגבו ממנו את עיקר החוב לא יצטרכו להחזיר לבניו או שאם הוא יהיה מומר ח"ו יוכלו לחזור ולגבות ממנו ובנת"ש הביא מהשערי דעה לאסור עוד יש לדון שאם אומר שזה גזל והוא לא מוכן לתת ורק נותן להם לגזול כדי שלא יתבעו אותו בערכאות שכה"ג הלוה לא עובר כלל [ונפק"מ למי שלוה בטעות בריבית או שחזר בתשובה] ושמעתי עיצה להתנות שאם יש איסור ריבית שמקנה להם ממון כמחיר הריבית וממילא אחרי זה מה שמשלם הריבית זה בעד מה שחייב להם ובאמת חוב הריבית קיים ובשם הגר"ש שינלזון שמעתי שתמיד יכול לשלם בתור החוב של החודש הבא ולא בתור הריבית שחייב עכשיו

### האם נותן הריבית יכול להיות ע"ק

ד] עיין אבני נזר סימן קצ"ח אות ד' שכתב שאסור לנותן הריבית על הלואת חברו להיות ע"ק שכיון שהוא נחשב לוה והרי הריבית ניתנת בעד ההלואה זה נחשב שהלוה נותן ההלואה ואפילו שכונתו לצורך מה שחברו לוה אבל שבדיני התורה זה נחשב שהוא הלוה חשיב ריבית ואין זה דומה למה שללוה מותר לתת כסף על הערבות דשם נתינת הכסף היא על דבר אחר אבל כאן נתינת הכסף היא על עיקר ההלואה וכן נקט בחוט שני פ"ה אות א' [אמנם עיין נתיבות שלום ק"ע סק"ו ב' שהתיר ד"ז]

והדבר מצוי בגמ"ח המרכזי שהתורם שזה ההורים חותמים ערבות על קבלת ההלואה והנה כאן בתחילה לא ידוע כלל אם הם יהיו עריבים ויש מקום לומר שזה סיבה לדון שהתרומה לא למטרת הערבות אמנם יש לדון בנתן מעות למטרה שילוה למישהו אחר ולבסוף רוצה הוא עצמו את ההלואה האם זה מותר וצ"ע

### האם מותר למלוה לבקש מהלוה שישיג מי שישלם ריבית

ה] עיין חוו"ד סק"ו שכתב לדון בדעת האוסרים ללוה לבקש ממישהו אחר שישלם בשבילו מצד שזה נחשב שנותן הנאה למלוה מה שיקבל את הריבית וזה לא גרע מכל ריבית מוקדמת ופעולה זו שוה ממון אמנם בפשוטו הסברא להתיר כמבאר בחזו"א סימן ע"א שהלוה עשה את זה לצורך עצמו וכן המלוה מצדו ההנאה זה הממון שקיבל ואת זה קיבל ממישהו אחר אמנם יש לדון שאם המלוה אומר ללוה שאם תשיג מישהו שיתן לי ריבית אני מוכן להלות לך שבזה יש באמת טרחא של הלוה מצד בקשת המלוה שזה ודאי אסור והרי לא היה מקבל המעות ללא טירחת הלוה והדבר מצוי בגמ"ח המרכזי שאומרים ללוה אם תשיג תורמים תקבל ומטרתם להשיג תורמים וצ"ע בזה

#### כ"ח חשון תש"פ

### בדין כל מי שיתן לא יפסיד

ו] עיין רעק"א שהביא מהראשונים שאם הלוה אומר כל מי שיתן לא יפסיד זה אסור ועיין ב"י דיש מתירים ועיין חזו"א סוף סימן ע"א שודאי כל הנידון לשיטות שלא חל חיוב על הלוה לשלם למי שיתן וע"ש וכן במשנה למלך שביארו שהכונה שגם אם לבסוף הוא לא ישלם לו זה אסור דעיקר האמירה זה כבר סיבה ליחס את הנתינה אליו דזה נעשה על פיו ועיין בחזו"א שלשיטות שפיוס לבד אסור ודאי שאסור כה"ג רק שהחידוש שגם לרמב"ן שפיוס מותר אבל כל שאומר שישלם זה גרע ולחו"ד שאם משלם לאחר ההלואה אין איסור יתכן שכאן התחדש שאסור גם אם משלם לאחר ההלואה

### בדין ריבית על ידי אחר ללא הגבלת זמן

ז] עיין ט"ז סק"ו שהביא מהבעל התרומות וכן הוא ברמב"ן ע"א: שאם אדם מתחיב בריבית כל זמן ההלואה זה נחשב כאילו הוא הלוה ועיין חוו"ד ק"ס סקי"א ובק"ע סק"ז שכל זה במקרה שהמלוה לא יכול לכפות הלוה לפרוע קודם א"כ לכן זה נחשב כאילו הוא הלוה אבל אם יכול לכופו לפרוע ממילא זה מגדיר שמתחיב הריבית הוא לא הלוה אמנם עין פ"ת ק"ע סק"ג שהביא מהנודע ביהודה וכן משמע בבית מאיר שם שהכל קובע אם זה ללא קביעות זמן או שיש זמן שמוטל על הלוה לשלם את החוב דהינו שהריבית היא לא ללא הגבלה והנה לכל הביאורים התחדש כאן שאפילו שבמצאות הוא לא לוה אבל כיון שמצד טבע הדברים הוא אחראי על החוב דללא זה הוא ישלם ריבית לעולם הוא כמו לוה ויש כאן חידוש גדול בגדרי לוה בריבית

## סעיף י"ד

### בדין תשלום ריבית מדין ערב

א] מבואר בראשונים שאם אדם מלוה על מנת שתתן את הריבית לפלוני זה אסור מדין ערב דהינו שזה נחשב כאילו המלוה קיבל הריבית ועיין ש"ך שהביא מהמרדכי שהמלוה צריך להשיב הריבית דהינו שזה נחשב כאילו הוא קיבל ועיין מחנ"א י"א שדן כמה הוא צריך להחזיר האם ככל הסכום או רק כשיעור ההנאה שהוציא על פיו ותלה הדבר בגדרי ערב אמנם החזו"א חו"מ ליקוטים י"ז סק"א נקט שודאי צריך להשיב ככל המחיר שנתן ע"ש

והנה באופן שהחיוב של הלוה חל למלוה ורק המקום שקבע לתת זה פלוני ויכול לחזור שיתן לו בעצמו או שיכול למחול את עיקר הנתינה א"כ ודאי שזה נחשב שקבלת המעות זה כקבלתו דבשעת הנתינה זה ניתן מצד שרצונו שיתן ממון זה והנה עיין פ"ת שהביא לדון האם המקבל צריך להחזיר הריבית למלוה וצ"ב למה שיצטרך להחזיר עד כמה שהוא לא עבר על איסור של קבלת ריבית ואין לו מצות השבת ריבית והלוה נתן מרצונו כמו כל תשלום ריבית דהרי זה לא נחשב חסרון דעת והמלוה לכאורא לא יכול לתובע מצד שמתחיב בהשבה אמנם אם המלוה הכריח הלוה לשלם לאותו פלוני ונתן בע"כ ודאי שצריך להחזיר גם ללא שיש מצות השבה

והנה באופן הרגיל מדובר שהחוב למלוה והמקבל זה מקום הנתינה וכן מבואר בריטב"א ע"א: בכונת התוס' שם אמנם יש לדון במקום שקובע בעיקר ההלואה שהחיוב ריבית יחול לפלוני והנה צריך לדעת האם חל כזה חיוב אמנם אם נימא שבקבלת המעות זה סיבה לחלות חיוב ריבית למישהו אחר א"כ במה שאחרי זה נותן לו זה לא מתיחס כקבלה אליו אלא עיקר החוב זה קבלת הריבית אמנם יתכן שלא יחול עליו חיוב השבה ללא שאותו פלוני יקבל את זה והנה אם לא חל חוב בריבית א"כ יש יותר מקום לדון שבמה שנותן לאותו פלוני יש כאן דין ערב וצ"ע

והנה רעק"א הביא מהמרדכי שה"ה אם אומר לו שיתן את הקרן והריבית למישהו אחר והנה אם הכונה שהחוב חל למלוה רק מקום הנתינה למישהו אחר ודאי יש כאן נתינת ריבית מדין ערב אמנם במקרה שקבע שהחוב יחול לפלוני יש לדון מי עובר האיסור והנה במקרה רגיל לא עושה את זה בתור שיחשב שההלואה זה מפלוני אלא רק שהחלות חיוב שמכח הנתינה יהיה לפלוני וצריך לדעת מאיזה דין זה חל והאבני נזר נקט שזה חל מדין ע"כ ושהאיסור של ריבית זה על המלוה ולא על מי שאליו חל החיוב וכן מפורש במיוחס לריטב"א ע"א: אלא שכתב שאם זה ריבית המתרבה ולא שקבע סכום א"כ האיסור על מי שאליו החוב ולכאורא זה כדין הקונה שטר חוב של קרן וריבית מעכו"ם שאם זה מתרבה יש כאן ריבית גמורה ועיין סוגיא ע"א: שהארכנו בזה

והנה באופנים אלו יש לדון האם יהיה עליו חיוב השבה שיסודו הרי זה מדין גזל והרי כאן הוא לא קיבל הריבית אמנם יש לדון שלמי שחל החיוב יש איסור של גבית הריבית וכמו דביורש של הריבית יש לו איסור גביה גם כאן אם מה שגובה הריבית זה מכח החיוב שקיבל שזה איסור יש עליו האיסור של ריבית ועיין חוו"ד קס"ט א'

## סעיף ט"ו

### בביאור האיסור של אמור לפלוני שיתן לך

א] מבואר בשו"ע ומקורו מרבינו ירוחם שיש איסור לומר ללוה אם תדאג שמישהו יתן לך כסף אני מלוה לך והב"ח חלק על זה שכיון שהמלוה לא קיבל כלום אלא אדרבא הלוה קיבל אין זה ריבית ובב"י ובגר"א משמע ששיך לדון שכיון שהנתינה היא על פיו אפילו שזה לעצמו זה כאילו הוא הוציא ממון ועיין חזו"א שזה רק סברא מדרבנן אמנם עיין ש"ך וט"ז שביארו שכיון שיש כאן טירחא של הלוה לעשות דבר שזה רצון המלוה א"כ טרחא זו הוי ריבית ובשערי דעה ביאר שאדם יש לו הנאה שמישהו אחר מקבל הנאה מכח ציוויו שיקח המתנה ועיין ט"ז שכתב שאם המלוה אומר שהוא מלוה על מנת שהלוה יקבל ממנו מתנה אם הוא אדם חשוב זה נחשב הנאת ממון אמנם משמע שאם הוא לא אדם חשוב זה לא נחשב ריבית אמנם רעק"א הביא שזה נחשב הנאה פחות מש"פ וזה אסור מדאוריתא או מדרבנן

אמנם מה שיש לדון במקרה שכל מה שרוצה זה לטובת הלוה האם גם כה"ג זה נחשב ריבית וכגון שאומר לו שלא נותן לו הלואה אלא אם הוא משיג עוד הלואה שעל ידי זה יכסה את חובותיו שאין לו שום הנאה לעצמו וכל מטרתו לצורך הלוה וצ"ע, ואם אומר לו שלא מוכן להלות לו אלא אם לוקח הלואה יותר גדולה יש לדון שרק אם יש כאן פעולה נוספת ולא שההנאה זה עיקר ההלואה דהרי כל הלואה יש הנאה למלוה שהלוה נעזר אלא שזה בכלל מציאות ההלואה ואין בזה שום איסור אמנם אם אומר לו שיקח הלואה נפרדת יש לדון אמנם אם אין כאן שום טירחא וכל הנתינה מה שמסכים לקבל ההלואה יש לדון שזה תלוי בביאורים לעיל וצ"ע

## סעיף ט"ז

### בביאור הדין שכר אמירה קא שקיל

א]מבואר בשו"ע שמותר לומר לחברו הילך זוז ותגיד לפלוני שילויני ובלבד שהכסף לא הולך למלוה ולכן אם זה סמוך על שולחנו אסור ומבואר בפוסקים שכל שיש לו מזה רוח או שהוא סמוך על שולחנו שממילא זה חוסך לו המזונות או בקטן שאם לא יהיה לו יכפו את האב לתת לו מזונות לכן זה נחשב כאילו הוא מקבל הממון ויש כאן הלואה בריבית

והנה הרמ"א כתב שאם המקבל נותן הממון למלוה כדי שילונו זה אסור כדי שלא יבוא להערים ועיין חוו"ד סק"ז שכל זה אם הלוה מתנה שלא נותן לו הממון אלא אם יקבל הלואה בסוף אבל אם נותן לו את זה על הטירחא דהינו שהקבלה של המלוה לא קשורה להלואה כלל זה מותר דאין סיבה דמה שנותן מדעתו שזה יחשב כנתינת הלוה

עיין ריטב"א שכתב שאם המלוה לא מוכן להלות ללוה אבל מוכן להלות למי שקיבל הדינר והוא יחזור וילוה ללוה שכה"ג מותר כיון שאת הדינר שנתן הלוה זה שכר אמירה ולא שכר הלואה וע"ש שלכן הוצרכה הגמ' לטעם של שכר אמירה קאשקיל

והנה יש לדון האם לגבאי של גמ"ח יש רשות לומר למישהו אם תתן לי מתנה אני אתן לך הלואה מהגמ"ח דלכאורא הגבאי אין לו שום אחריות והוא כמו מישהו אחר ולא מצאנו בזה איסור דרבנן של מחזי כריבית

#### ל' חשון תש"פ

## המשךסעיףט**"**ז

### בביאור תשובת רש"י

ב] עיין מרדכי שהביא מתשובת רש"י שאם אדם שולח את חברו ללוות כסף בשבילו בריבית שאין בזה איסור כיון שאין שליח לדבר עבירה והנה בפשוטו הדבר צ"ע כמו שביאר הט"ז שאם חל כאן הלואה מהלוה למלוה א"כ מה איכפת לן שאין שלד"ע הרי חל חיוב אם ריבית מהמלוה ללוה והרי גם בהניח על גבי קרקע ולקח הממון ונתחיב ריבית זה אסור ואם באמת כה"ג לא חל ההלואה מהמלוה ללוה אלא חל חיוב מהשליח למלוה ומהלוה לשליח א"כ יש כאן שני הלואות בריבית ולמה שזה יהיה מותר

והנה באמת אם נדון ללא אומדנות מיוחדות מה צריך לחול מצאנו בזה כמה דיעות ויש בזה נפק"מ האם יש כאן איסור דאוריתא או דרבנן והנה בתפארת למשה ובאבני נזר נקטו שבאמת יחול כאן הלואה ללא קציצה בריבית דההלואה עצמה היא היתר ובאמת אף אחד לא התחייב ריבית ובזה ביארו את הרמ"א שכיון שלא חל חיוב א"כ אין לאסור אלא מצד ריבית מאוחרת וכיון ששלח על ידי אחר ואין לו חיוב כה"ג אין כאן איסור וצ"ב הרי זה לא גרע ממניח המעות לפניו ומרשה לו לקחת דהרי כאן השליח על הריבית הוא שליח לתת וצ"ע ובכל אופן נקטו שחל ההלואה ולא חל הקציצה ולדבריהם שזה רק כדין ריבית מאוחרת אין על זה דין השבה אפילו לצאת ידי שמים ובבית מאיר ובהגהת האמרי ברוך על החוו"ד נקטו גם כנ"ל שההלואה חלה אלא שנקטו שממילא זה נחשב שעבר על איסור ריבית שכיון שכל קציצה הרי זה לא חל ועצם זה שעושים ההלואה על דעת זה זה אסור ממילא גם כאן זה נחשב איסור גמור ובחוו"ד [בד"ה אמנם] גם נקט כנ"ל שחל הלואה ולא חל קציצה אמנם נקט שברגע שהמעות מגיעים לידי הלוה חל הקציצה [וצ"ב מאיזה סיבה חל אז קציצה] ולכן כתב שזה דרבנן מצד שזה קציצה שלא בשעת חלות ההלואה וזה רק אסור כדין ריבית בשעת ההלואה ולדבריו אין חיוב השבת ריבית אבל יש חיוב לצי"ש כדין ריבית בשעת הלואה אמנם דעת הש"ך והמשנה למלך שלא חל ההלואה כלל ולכאורא הכונה שדעתם כבית מאיר הנ"ל שעד כמה שיחול הלואה ממילא זה יחשב הלואה בריבית מדאוריתא ולכן זה סיבה שלא יחול הלואה כלל ובביאור דעת הרמ"א מצאנו כמה ביאורים כדלקמן

א. דעת רעק"א וכן מבואר בשערי דעה כאן ובבית מאיר שנקטו שבאמת חל חיוב מהלוה למלוה אלא שבכל אופן נתחדש כאן שכל שמעשה ההלואה נעשה על ידי מישהו אחר שאין לו שם שליח בדיני התורה אפילו שבאמת חל כאן הקציצה אבל זה נחשב שאת מעשה ההלואה לא נעשה על ידי המלוה והלוה ולפ"ז הלשון שזה לא מלוה למלוה הכונה קציצת הריבית ולפ"ז את התשלום יהיה אפשר לעשות גם אם הלוה בעצמו ורק שיתכן שכה"ג זה יהיה מחזי כריבית ועיין ברעק"א שהביא מלשון רש"י שבמקום ששלח להלוות ממונו לישראל על ידי עכו"ם כיון שאין שליחות לעכו"ם זה מותר מדאוריתא וכל האיסור רק כיון שיש שליחות לעכו"ם לחומרא ובשערי דעה קס"ח סק"ט הביא את הראשונים שבישראל שמינה עכו"ם להלות את ממונו כל האיסור מצד שיש שליחות לחומרא וכנ"ל אמנם יש כאן חידוש שלכאורא השליח שעשה הקציצה אין לו כח לקצוץ וזה רק חל מכח המלוה ואולי יש מושג לתת למישהו את כח הקציצה וצ"ע והנה לפ"ז ודאי שאין הלכה כתשובת רש"י וכדהביא רעק"א מהריב"ש והפוסקים לקמן שכולם נקטו שכל שבפועל הממון עבר מהמלוה ללוה יש כאן ריבית גמורה

ב. הש"ך בנקוה"כ והמשנ"ל פ"ה הי"ד נקטו שכיון שאין שליח לדבר עבירה ולא יכול לחול הלואה ישירה מהלוה למלוה לכן כה"ג חל הלואה בין השליח למלוה אבל הוא לא התכוין להתחייב ריבית והלוה התחיב ריבית למלוה ולפ"ז הוא כדין תלוה מנה לפלוני ואני אשלם את הריבית שזה מותר והנה הצורה שחל חיוב על הלוה זה שכיון שהמלוה הלוה על פיו לכן זה סיבה שהוא יתחיב וצ"ל שהשליח לא התחיב להלות ללוה דאל"כ הוי ר"ק שהתחיבותו הריבית למלוה בגלל שהשליח התחיב להלות לו והנה בלשון רש"י מבואר ששולח הריבית על ידי השליח ולכאורא אדרבא עדיף שהוא יתן ולא שהלוה יתן ועיין חת"ס ח"ו סכ"ו שכתב שבאמת ודאי מותר לתת על ידי הלוה רק שנתחדש שיכול לתת גם דרך השליח והנה יש כאן חידוש אחד שכל שאין שלד"ע ממילא ההלואה חלה בכזו צורה וזה חידוש שהרי השליח לא התכוין כלל להתחיב כשליח והמשלח לא התכוין להתחיב על הלואת השליח ויתכן שבאמת זה רק ביודעים איסור ריבית וודאי דעתם שיחול בצורה של היתר עוד יש חידוש שכיון שההלואה בריבית היא איסור ממילא לא חל כלל ההלואה ולא אומרים שההלואה חלה ללא הפסיקה וכנ"ל עוד יש חידוש שאין כאן איסור של הערמת ריבית שכיון שלוה כדי להלות ממילא זה ודאי נראה כאילו הוא הלוה וממילא כיון שהוא התחיב ריבית זה נראה כאילו הלוה משלם הריבית וכמו שאם הלוה חוזר ונותן הריבית לנותן זה נראה כאילו נתן ממילא כאן זה נראה כאילו הוא לוה ובאמת יש בזה נפק"מ בגמ"ח המרכזי שהבן יכול להלות ההלואה לתורם ובבינת אדם סק"ד אסר דבר זה אמנם גם אם כאן זה אסור אבל שם כיון שבתחילה הממון לא ניתן לצורך שהוא יחזור וילוה לו יתכן שזה לא סיבה לאסור

ג. עיין חוו"ד שכתב לבאר שמדובר שהשליח אמר למלוה שהוא שליח של הלוה רק על הקרן, והריבית הוא מתחיב בעצמו ואם היה שליחות כי זה לא היה עבירה ממילא היה חל חוב ריבית מהלוה למלוה [וכמו שמבואר לגבי הקרן שגם אם המלוה לא יודע כלל שהשליח הוא של הלוה בכל אופן כיון שיש כאן זכית ממון ללוה ממילא הוא מתחיב למלוה והשליח רק חייב מדין ערב וכמואר בקס"ח ס"ז ע"ש בחוו"ד סק"י] אבל כיון שאין שליחות ממילא הקציצה שהלוה קצץ לא חלה כלל כיון שלא התכוין להתחיב אלא מצד הקציצה של השליח ויוצא שבאמת הוא לוה ללא ריבית והשליח התחיב את הריבית ובזה א"ש שצריך לשלוח הריבית על ידי השליח שאם יתן על ידי עצמו זה יראה כריבית כיון שהוא הלוה וכל ההיתר לתת על ידי השליח שהוא לא לוה אלא רק התחיב הריבית אלא שעדין קשה שהרי מבואר שלא יחזור ויקחנו וכאן הרי הלוה נותן הריבית לשליח שיתן למלוה וכתב לבאר לשיטתו שכל האיסור רק קודם ההלואה אבל לאחר ההלואה אין איסור וכיון שכאן הוא נותן לאחר שהיה כבר ההלואה זה לא יכול ליצור שכאילו היה מצדו התחיבות או נתינה של ריבית למלוה [וצ"ע שכאן שהתחיב לשלם והחיוב חל בשעת ההלואה ודאי זה סיבה לאסור שזה ודאי סיבה להעמיד את התחיבות הריבית כאילו הוא התחיב] ועיין חוו"ד שכתב שברגע שהמעות מגיעות ללוה הוא מתחיב לשליח את הריבית וצ"ב הרי הוא כבר זכה במעות קודם

והנה יש לדון האם ההיתר של רש"י זה גם אם המלוה שלח שליח להלות ללוה והנה מקושית הט"ז מהגמ' של יתומים משמע שגם זה בכלל ההיתר אמנם עיין חוו"ד דבפשוטו כה"ג הוא רק מעשה קוף בעלמא וודאי יחול חיוב הקרן והריבית על הלוה ועיין ב"י שהביא מהמהרי"ק שאם יכתבו בלשון השטר שהלוה חייב למלוה זה ודאי אסור דבזה מפורש שההלואה והריבית חלה מהלוה ובפשוטו אם יכתבו שרק את הקרן הוא חייב לביאור הש"ך זה אסור דעד כמה שהוא הלוה ממילא זה הלואה בריבית ולביאור החוו"ד זה מותר דהרי באמת חל חיוב קרן על הלוה

עיין משנ"ל שכתב שכל היתר הרמ"א רק מתי שזה ריבית דאוריתא אבל אם זה ריבית דרבנן זה לא שייך כיון שבדבר דרבנן יש שלד"ע אמנם הנוב"י אבן העזר ע"ה נקט שגם בדרבנן אין שליח לדבר עבירה ובשער המלך כתב שכיון שכל האיסור אטו דאוריתא כאן אין מקום לגזור דבדאוריתא הרי אשלד"ע

עיין חוו"ד שכתב שכל היתר רש"י אם נימא דבשלד"ע פוקע השליחות אבל אם השליחות נשארת רק העבירה לא מתיחסת א"כ כאן נשאר שיש הלואה מהלוה למלוה והוא עובר איסור דאוריתא אמנם הנודע ביהודה הכריע שפוקע השליחות כמבואר כאן בפוסקים

והנה בעיקר העבירה שיש כאן בפשוטו הוא מצד לפני עור אמנם עיין תוס' בב"מ שמשמע שלפני עור זה לא סיבה לאין שליח לדבר עבירה ועין נודע ביהודה אבן העזר ע"ח סק"ט שהאריך בזה אמנם אם נימא שיש איסור על הלוה בעיקר ההלואה א"ש

והנה לענין הלכה השו"ע פסק דלא כרש"י וכן דעת הט"ז והגר"א והש"ך והב"ח כתבו שיש לסמוך על רש"י רק שלא לפרסם ועיין בינת אדם שכתב שבשני הצורות זה מותר בין של החוו"ד ובין של הש"ך אמנם עדיף לעשות כחוו"ד וצ"ע הרי זה רק בנוי על קולתו שכל האיסור של יחזור ויקחנו זה רק קודם ההלואה ויתכן שכונתו בצורה שהמלוה לא יודע שהלוה יחזור ויתן הריבית והנה אם יעשו מפרש בצורה שכתבו יש מקום יותר להקל שזה רק נידון דרבנן אמנם בעשו בצורה רגילה ורק שמצד אומדנא זה יחול אחרת בפשוטו שבזה הוא נידון דאוריתא ודאי שיש להחמיר בזה

והנה בלוקח הלואה מגמ"ח או מבנקים היה מקום לדון שכל שיש פקידים זה יותר קל שיש כאן לצרף את שיטת רש"י אמנם עיין ש"ך שבאפוטרופוס זה לא שייך ועוד שהשטר הרי כתוב על שם הלוה למלוה ובזה נקטו האחרונים שזה אסור

## סעיף י"ז

### ביסוד ההיתר דריבית בת"ח

א] מבואר בגמ' שת"ח מותר לתת ריבית מועטת ומבואר בראשונים שזה רק בצרכי סעודה ורק עד חומש וכתב הסמ"ע בקונטרס שזה רק אם החומש הוא לא סכום גדול ובטעם ההיתר כיון שהם יודעים שריבית אסורה ממילא הם נותנים בתור מתנה ולא בעד ההמתנת מעות ובפשוטו אין כאן היתר מיוחד אלא שרבנן ירדו לסוף דעתם שלא נותנים לשם ריבית אמנם עיין בלשון סה"ת ח"ד אות ב' שלא גזרו עליהם דהינו שללא שהוציאו אותם מהגזירה אפילו שהם לא מתכונים לשם ריבית זה היה אסור ורק מחמת שהוציאו אותם מהגזירה זה מותר והנה מבואר בלשום סה"ת שצריך ששניהם יהיו ת"ח ובפשוטו הטעם מצד דאם המלוה ע"ה זה מתפרש לו כריבית וזה עצמו סיבה לאיסור וזה כדעת הגר"ז בס"ו שיש איסור של מחזי כריבית אמנם בלשון הסה"ת דהוו להו כבני חבורה שאין מקפידין זה על זה משמע שכל מה שת"ח זה מתפרש במתנה כשהוא נותן לת"ח והנה אם נימא שכאן זה היתר מיוחד יתכן שהגבילו ההיתר רק כששניהם ת"ח אבל אין ראיה שבמקום שלא נותן בתור ריבית שיש איסור מצד מחזי כריבית

והנה דעת המחבר שכל ההיתר רק כשלא דיברו בתחילה אבל אם דיברו בתחילה זה אסור אמנם הרמ"א הביא שיש שהתירו גם בכה"ג ובפשוטו לשיטת רש"י ע"ג: שנקט שריבית מאוחרת בשעת פרעון צריך מפרש בהכרח כאן מדובר שהיה קציצה ובפשוטו הביאור שאמר לו מפורש שיתן לו בתור מתנה דהינו שבאמת היום הוא לא מתחיב לו כלום אבל אם מתחיב לתת לו בתור מתנה זה ודאי ר"ק אפילו אם יודע שגם ללא ההתחיבות היה נותן דזה עצמו דהיום מתחיב בעד ההלואה ממון זה אסור אמנם עיין שו"ת מבי"ט חלק א סימן נ"א שכתב וז"ל **דמן התורה נראה דבעינן תרתי דלא הוה מוזיף ליה אי לא הוה יהיב ליה ולוה לא הוה יהיב לי' אי לא הוה מזיוף /מוזיף/ ליה אבל אי בצר חד מינייהו נראה דלא הוי אלא דרבנן** עכ"ל ומשמע שבמקום שהלוה בין כה היה נותן אפילו שמתחיב וזה חל דרך ההלואה אבל התחיבותו לתת לא בעד ההמתנת מעות אין זה אסור אלא מדרבנן וצ"ע והנה עיין מחנ"א סימן י"ח שכתב שאם אדם אומר שאם ירצה יתן לו ריבית זה ר"ק דהינו שבדעתו ליתן לו רק כדי להינצל אומר שלא יחול חיוב ולמד דבר זה מהריטב"א של אומר ועושה דהינו שכל שמתחיב לתת רק רוצה שלא יחול חיוב חו"מ אבל מתחיב לתת זה אסור וצ"ל שאין זה דומה לכאן דאצלינו אפילו שאומר שיתן אבל כיון שאומר שיתן שלא בעד ההמתנת מעות אין בזה סיבה לאסור

## סעיףי**"**ח

### סיכום השיטות בדין ריבית במעות צדקה ולצורך מצוה ובמקום שהריבית הולכת למצוה

א] מבואר בגמ' שמעות של יתומים מותר להלותן קרוב לשכר ורחוק מהפסד ומבואר שהתירו הלואה בריבית דרבנן לצורך היתומים ועיין ב"י שהביא מהרשב"א שדן שזה רק בריבית זו ולא בשאר ריבית דרבנן אמנם הכריע כדעת רוב הראשונים שזה בכל ריבית דרבנן ודעת המרדכי לפסוק כדעת רש"י שזה רק היתר על ידי בי"ד שיש בהם כח להפקיע ממון והשו"ע פסק להקל והרמ"א כתב שכן המנהג והש"ך כתב שלא ראה מנהג זה ועיין חכמ"א שהביא שיש בזה מנהגים והנודע ביהודה כתב שהוא עצמו הלוה מעות יתומים בריבית דרבנן כך שמעיקר הדין ודאי קי"ל להקל והנה בגמ' מובא היתר רק על מעות של יתומים אמנם בשו"ת הרא"ש כלל י"ג מובא ההיתר גם על מעות שמיועדים לת"ת או מעות בית הכנסת וכן כל מצוה שאליה שיכים המעות וכן הוא בשו"ע ובפשוטו כל זה רק אם הממון שייך לצדקה אבל אם זה מעות של אדם רגיל רק שמיעד את הרוחים לצדקה בזה לא מצאנו להתיר

והנה המג"א סימן רמ"ב הביא מהירושלמי שלוין בריבית לצורך סעודת קידוש החודש ולמד מזה שגם לצורך סעודת שבת מותר ועיין מ"ב שם שהביא מהאחרונים שהכונה שלוה בדרך היתר והחידוש שצריך ללות אפילו בריבית אמנם הגר"ז וכן הפ"ת כאן סקכ"ב נקטו שיש כאן היתר ללות לצורך מטרה של מצוה [אמנם כתב הגר"ז שם שזה רק אם לא יכול ללות ללא איסור] וכן משמע כאן בביאור הגר"א שהביא את הירושלמי כמקור לריבית לצורך שאר מצות אם לא דנקט שכונת הירושלמי שמלוין כסף זה וכן הוא באו"ז הלכות צדקה והנה בטעם האיסור יתכן מצד שצריך מעות של צדקה אמנם הנתיב חיים ביאר מצד לפני עור דהינו שכאן אין סיבה שיחול היתר למלוה

והנה בפשוטו גם לשיטה זו לא מצאנו היתר אלא ללות למטרה של מצוה אבל לא מצאנו היתר שאדם מלוה בריבית דרבנן וקובע שאת הריבית הוא נותן לצדקה אמנם עיין רמ"א סימן קע"ב ס"א דכתב שמותר להלות מעות במשכנתא ללא נכיתא על מקומות בבית הכנסת מצד צורך מצוה ומבואר שאפילו שכאן רק הרוח נקבע למצוה זה מותר וע"ש שכתב שטוב להחמיר ובפשוטו מצד שיש אומרים שזה ר"ק ללא נכיתא אמנם יתכן שכונתו גם צד חסרון הנ"ל וצ"ע והנה בפשוטו יש להקשות מהדין שאסור לקנות עליה המבואר סימן קס"ו וכן מהדין המבואר שלא ילמד אם בנו והרי זה דבר מצוה ואם נימא שריבית מאוחרת זה אחרת וכדלקמן א"ש וצ"ע

### בפרטי ההיתרים בנ"ל

ב] א. עיין חוו"ד וכן ברעק"א תשובה נ"ג שהביא מהמשנ"ל שנקט שכל מה שהתירו רק ריבית קצוצה שזה אבק ריבית אבל לא התירו ריבית דרבנן מצד שכל סיבת ההיתר כדי שיהיה להם להתפרנס וזה רק שיך במה שיכולים לקצוץ שזה כך אמנם הבית מאיר שם חלק על זה וכן המשנ"ל עצמו הביא הרבה אחרונים שחלקו עליו ויש לדון האם זה גם שייך לריבית מוקדמת דיתכן דשם שיך שלא יתנו הלואות אלא למי שיתן להם ריבית עוד יש לדון שכל ההיתר רק על ההלואה וממילא התשלום מותר אבל על איסור שכולו בנתינת הריבית לא מצאנו שהתירו [ועיין בהערות הגרד"ל לכללא דריבתא שכתב שריבית מאוחרת שגם אם היה קוצץ לא היה בזה איסור וודאי הרי זה בכלל ההיתר של דבר מצוה ולכאורא זה תלוי בסברות הנ"ל]

ב. עיין רעק"א שהביא דנחלקו אחרונים במי שהלוה בריבית דרבנן ומת והמעות נפלו לפני יתומים האם הריבית שמכאן ולהבא יכולים לגבות או שכיון שהיה קציצה באיסור זה אסור עוד כתב לדון ביתומים שקצצו בהיתר וגדלו האם חל היתר ביחס לכל הקציצה או שהריבית שעולה בגדלותם זה אסור

ג. עיין ב"י שהביא דנחלקו האם ההיתר רק בקטן פחות מי"ג או שכל שהוא לא יודע עדין להתעסק בצרכיו הוא בכלל יתום והרמ"א הקיל בזה וכתבו שקטן שיש לו אב שמוטל לטפל בו אפילו שלא מטפל בו לא חשיב יתום עוד כתבו שמעות של אלמנה זה לא סיבה להתיר ועיין מל"מ שמעות של שוטה או חרש וכל מי שהדין להעמיד לו אפוטרופוס זה בכלל מעות היתומים

ד. עיין שו"ת בנין ציון לבעל הערוך לנר שכתב שגמ"ח שמיועד לתת הלואות בריבית אפילו בצורה של היתר אין לזה שם מעות צדקה שמצות צדקה זה ללא רוחים ולא מה שיש רוח אפילו שזה עוזר לבני אדם בזה שזה ריבית נמוכה אמנם כל דבריו שם לגבי שזה לא מעות צדקה לגבי ר"ק אבל לא שזה לא יחשב ריבית לצורך מצוה אבל יתכן שזה ודאי לא נחשב קרן של מצוה כמו מעות ת"ת אלא רק מעות של חסד וצ"ע אם גם בזה יש את ההיתר וכגון ביד שרה וכדו' ומסברא זה לא גרע מריבית לצורך מצוה שהתיר הרמ"א סימן קע"ב

ה. עיין רעק"א דהביא דמותר גם להלות מעות היתומים ליתומים ומבואר שמצד שזה צורך היתומים הלוים זה לא סיבה להתיר עוד הביא רעק"א מהמהרי"ט שאם היתומים השתתפו אם אחר שאין התר לעשות הלואה בריבית רק אם יש ברירה שהעסק האסור הוא רק של היתומים ומבואר שמצד שיש רוח ליתומים זה לא סיבה להתיר

#### ג' כסליו תש"פ

### בדין גמ"ח הנותן הלואה רק למי שנותן תרומה [ובדין הטבות שההבנק נותן למי שממפקיד אצלו כספים]

ג] מי שרוצה להקים גמ"ח שלא נותן הלואה אלא למי שיתן תרומה לגמ"ח הנה בפשוטו עד כמה שזה מחייב את הגמ"ח לתת ההלואה ואם לא יסכים לתת יצטרך להחזיר הוי ר"ק אמנם אפשר לקבוע שזה לא מחיב אותו להלוות ובפשוטו כה"ג אפילו שהמלוה לא נותן אלא למי שהלוה אבל אין זה אלא בגדר ריבית מוקדמת וגם לריטב"א שאומר ועושה אסור זה רק שהריבית אומר ועושה אבל כאן שהריבית ניתנה קודם בצורה שהזכיה בזה לא תלויה בהלואה יש לזה ודאי שם ריבית מוקדמת וממילא אם זה לא סכום גדול כך שזה כמתנה מועטת דהינו שזה לא מוכרח שנותן בגלל ההלואה א"כ כל שהוא לא מפרש שנותן כדי לקבל הלואה זה מותר לתוס' וכפסק הרמ"א וגם לרמב"ם אם אין זה כונתו מפורש יתכן שזה כסתמא אמנם לשיטת הבעל התרומות זה אסור ואם לוקחים דמי חבר לעוד הטבות ואין שום התחיבות להלואה בזה יש לדון שכל שהוא לא מפרש שזה לצורך ההלואה כיון שיש סיבה גם ללא ההלואה ממילא לדעת הרמ"א זה מותר ואם נותן בסתם ללא מחשבה על ההלואה גם לדעת הש"ך זה מותר אמנם יש לדון שכיון שזה אחד מהדברים שידוע שנותן כל שנותן זה בעד כל מה שיש וצ"ע [והדבר גם נפק"מ בבנק שנותן מתנות למי שנכנס לבנק והנה גם אם אחרי זה לא יפקיד יקבל המתנה ויש להם הרבה סיבות ששוה להם גם ללא ההפקדה של הלואה אלא על עצם הפעולות שעושה אבל למעשה היום הם לוקחים הכל בכלל המכלול של ההלואות האם זה כדין ריבית מוקדמת או שלא וכן נפק"מ בבנק שנותן שרות ללא עמלות ואפילו אם דורש הפקדות אבל יכול להיות במינוס ותמיד אין הלואה מצדו וצ"ע ובפשוטו שורש הנידון במקום שאדם יאמר לחברו שנותן לו מתנה מכמה סיבות א. שיעזור לו בעניניו ב. שיתן לו הלואה האם כיון שכל דבר לעצמו זה סיבה אין זה בכלל ריבית מוקדמת אמנם כיון שלמעשה נתן את זה גם בעד הנ"ל זה בכלל ריבית מוקדמת ולגבי דרך מקח בזה יש יותר מקום להקל שכל שלא מוכח שזה בעד ההמתנה זה מותר וכמו באין שומתו ידועה ועיין סימן קע"ג ס"ז ס"ק ג']

אמנם אם ההו"ק ממשיכה בזמן ההלואה שיש כאן קבלת ההלואה על סמך שימשיך אפילו אם לא מתחיב זה אסור כדין ריבית בשעת הלואה ולריטב"א הוי ר"ק כיון שמה שממשיך לתת זה בגדר אומר ועושה כיון שנותנים לו ההלואה על סמך שימשיך לתת התרומה

ולשיטות שמותר ריבית דרבנן במעות הקדש א"כ אם נגמר ההו"ק קודם ההלואה ודאי מותר ואם לא זה תלוי בריטב"א ובשאר הראשונים אמנם זה תלוי בנידון הנ"ל האם גם על ריבית מוקדמת יש את ההיתר הנ"ל עוד יש דנו שעד כמה שלא מקבלים הלאות אלא מי שתרם לגמ"ח א"כ אין זה בגדר צדקה אלא שאנשים התארגנו ביניהם לדאוג לעצמם ורק אם מלוים מזה גם לאנשים אחרים שיך לראות את זה ככספי צדקה

והנה על פי רוב יש הרבה הפקדות של אנשים אחרים והם אין להם היתר להלות על ידי קבלת ריבית מוקדמת והנה הריבית לא מגיע להם אבל יש כאן ריבית מדין ערב כיון שלא נותן ההלואה אלא למי שיתן מעות לגמ"ח אמנם אם התנאי הוא כלל לא של המפקידים ומצידם לא מתנים שזה יהיה רק בנתינת תרומה יוצא שאין כאן ריבית למפקיד אלא נתינה לגמ"ח כדי שידאגו הלואה ממישהו אחר וזה מותר וכל זה אם הכסף באחריות המפקידים אבל אם זה באחריות הגמ"ח יתכן שהכל נחשב כספי צדקה דהינו שהם מלוים לגמ"ח והגמ"ח הוא המלוה והמושג גמ"ח זה כספי צדקה

### בדין ר"ק במעות צדקה

ד]עיין רמ"א שהביא מנהג להלות מעות של צדקה בריבית קצוצה ומקור הדברים מבואר במרדכי סימן שפ"ז ובאו"ז הלכות צדקה סימן ל' ועוד ראשונים שלמדו שאותו מיעוט של הקדש שאין בו איסור ריבית כך כל מעות של צורך מצוה חשיב כהקדש ומקורם מהירושלמי שלוין בריבית לצורך קידוש החודש או סעודת מצוה ולמדו הראשונים שהכונה שיש מעות שמיועד למטרה הנ"ל והיו מלוים את זה בריבית קצוצה וכתבו הנ"ל שלא משמע שמדובר בריבית דרבנן שהיה צריך להיות כתוב קרוב לשכר וכו' ועיין טור חו"מ סימן רכ"ז שהביא ראשונים שאין הונאה במעות צדקה מצד שזה כמו הקדש והנה היה מקום לומר שזה רק בממון עניים אבל בראשונים הנ"ל מבואר שזה בכל מעות שיעדו למצוה ובפשוטו לא מדובר שזה של אדם פרטי שיעד למצוה שבזה ודאי יש איסור אלא שהיום זה שייך למטרה הנ"ל ומבואר ששיך ליצור כזה סוג בעלות וזה לא נהיה הפקר ועיין בראשונים הנ"ל שכתבו לגבי מעות שמיוחד לעניים שאם יש עניים שקצוב להם מחיר או שהדבר מיועד לעניים מסוימים בזה ודאי זה נחשב ממון של אנשים פרטים ואין בזה ההיתר הנ"ל אמנם הרבה ראשונים חלקו ונקטו שזה נחשב ממון רגיל ואין בזה ההיתר של הקדש וכן קי"ל ומשמע שזה אפילו לא בגדר ספק ושיש חיוב גמור של השבת ריבית

### בדין בעלים שאינם ידועים

ה] עיין ב"י שהביא מהרשב"א [ח"א תרס"ט ח"ד סס"ג מיוחסות רכ"ב] שחידש מסברא שמעות ששיך לבעלים שאינם ידועים כגון מעות של עניים וזה לא מיועד לעניים מסוימים כה"ג אין לזה שם של אחיך וממילא אין בזה איסור ריבית והב"י הביא מהרא"ש ומבעל התרומות שכה"ג חשיב אחיך ויש בזה איסור ריבית ועיין משנ"ל [פ"ה הי"ד בד"ה כתב הרשב"א] שהביא מהמהרי"ט ח"ב סל"ט שסברת הרשב"א מצד הדין שמזיק מתנות כהונה או שאכלן פטור מצד שזה ממון שאין לו תובעין דהינו שנקט שיסוד הסברא שם דחסר בבעלות וממילא זה סברא לכל דיני התורה ועיין קה"י נדרים סימן ד' שכתב דהנה נחלקו הראשונים ביסוד הפטור שם האם יש חיוב לצי"ש דדעת תוס' שיש חיוב והר"ן חולק וביאר הנ"ל דנחלקו האם זה חסרון בבעלות או שזה רק סברא שאין מי שיתבע ונפק"מ גם לגבי איסור ריבית דהינו דהגדר בצדקה לעניים זה כמו ממון השבט ויש כאן מחלוקת האם זה גדר בעלות שהוא סיבה לדיני התורה

אמנם עיין ריטב"א חולין ק"ל: שכתב שמזיק ממון ענים ודאי חיב דזה נחשב ממון עניים ולפ"ז יש כאן מחלוקת איך להגדיר ממון עניים ואין זה דומה לתרומה דשם זה בגדר הפקר לעניים כמבואר בקה"י שם, ובמשנה למלך שם כתב שיש לבאר סברת הרשב"א שאפילו אם מצד גדרי ממון יש חיוב מזיק אבל איסור ריבית לא שייך כאן דאין על מי להטיל האיסור כיון דאין אדם מסוים ששיך להגדיר שזה שייך אליו ובאמת צ"ב הסברא לאסור שכיון שאין אדם מסוים ששיך להגדיר שהוא מלוה ממילא אין סיבה לאסור [וכסברת הריב"ש סימן תס"ה הובא בב"י שלא שיך מ"ע של השבת ריבית על ממון עניים] ואין לומר שהאיסור מצד הלוה או מצד האפוטרופוס שמלוה ממון של ישראל בריבית שהרי חזינן בקטנים שדעת הרשב"א והריטב"א שאפוטרופוס יכול להלות בריבית בשבילם כיון שאין הם מוזהרים וממילא גם מי שלוה מהם לא מוזהר וצ"ל שכאן שזה שייך לאנשים שמוזהרים אפילו שבפועל אין על מי להטיל את האיסור ודאי יש איסור על כל אדם לעשות את ההלואה וכן יש איסור בגבית הריבית וצ"ע

והנה מבואר ברשב"א במיוחסות רכ"ב שאם יש עניים ידועים זה אסור ובפשוטו כונתו כמבואר בגמ' ב"ק צ"ג שיש מיעוט לשמור ולא לחלק לעניים ומבואר שם בגמ' שעניים דפומפדיתא שזה מיועד להם אין המיעוט וכתב הרשב"א שכה"ג זה נחשב בעלים ידועים [וכן הוא בשו"ת מהרי"ט] ועיין פ"ה משאלה דדעת המ"מ שרק אם קצוב מחיר מדויק ודעת הכס"מ שכל שקצוב שיקבלו אפילו שלא ברור כמה כל אחד זה מספיק שהם יחשבו בעלים וכדין ממון השותפין

והנה עיין מהרי"ט ח"ב סל"ט שנקט שלדעת הרשב"א שזה ממון שאין לו תובעין ואין בזה איסור ריבית ואין חיוב מזיק גם הלוה לא צריך לשלם כלל דהינו שדימה חיוב של מלוה הכתובה בתורה לחיוב של קציצה ביניהם ובמשנ"ל כתב שיש חיוב ביחס לגזבר ועיין חוו"ד סק"י שתמה שהרי הגזבר הוא לא בעלים וצ"ע בזה

והנה לענין הלכה הש"ע החמיר בזה ועיין מהרי"ט שצריך להחמיר כדין ספק דאוריתא והוסיף שגם הרשב"א כתב שאין לסמוך בזה הלכה למעשה וממילא יש כאן הכלל שאין ללמוד ממי שלא אמר הלכה למעשה [וע"ש שלא בריריה ליה ד"ז] ומשמע שזה גם לא סיבה להקל אפילו בנידון דרבנן וכגון שזה בעלים לא ידועים וזה לא ענין של מצוה ועיין חוו"ד שמידי ספק לא נפקא ולכן ודאי שאין חיוב השבת ריבית בזה והדבר נפק"מ בכל קרנות גמ"ח שלא מיועדים למישהו מסוים דלדעת הרשב"א אין בזה איסור ר"ק

והנה היה מקום לומר שכל הנידון רק לגבי ממון עניים שבזה שיך לדון שיש כאן בעלות ישראל שזה עניי עולם ודומיא דממון השבט ושיך לדון שזה אחיך אבל במיחד מעות לס"ת או לביקור חולים [מהרי"ט קט"ז] או מעות של קידוש החודש המבואר בירושלמי או שאר דבר מצוה כגון שמצוי היום למקואות וכדו' שעד כמה שאין אדם שזה בבעלותו בזה באמת אין כאן בעלים ששיך להטיל עליו את דיני התורה ובאמת שצ"ב מה הם גדרי הדין בקופה זו ועיין חזו"א בהוספות לטהרות רצ"ז: בד"ה עוד שכתב וז"ל ובכלל הדבר אי התפיס ממון לדבר מצוה קנוי הממון למצותו עכ"ל וצ"ב ובאמת מצאנו בגמ' בסנהדרין מושג של מעות שאוספים לצורך מתים ועיין שו"ת הרא"ש י"ג י"ז שדיבר מפורש על מעות שמיחדים לקנית ד' מינים או לס"ת או למתים וביאר שכיון שההנאה היא ליהודי זה נחשב כהלואה מיהודים וצ"ע

[והנה ידוע הנידון איך להגדיר את כספי המדינה והחזו"א הורה שדינם כדין ממון הפקר דהינו שאין כזה קופה שהיא ממשלה כיון שזה לא שיך לאנשים מיוחדים דהרי בהתחלף הממשלה הבעלות משתנית ונקט שאי אפשר ליצור קופה מחודשת אם לא שזה דבר מצוה או לכל הפחות כל שזה נגד דיני התורה ועיין קיצור הלכות תרו"מ פי"ד במקורות, אמנם הרבה נקטו שיש בעלות בממון המדינה וכמו שיש ממון למתים שיך לקבוע כל דבר שרוצים וצ"ע הגדרים בזה]

### בנידון המהרי"ט במקדיש שהפירות יהיו לעניים

ו] והנה עיין מבי"ט סימן מ"ה שכתב לדון במי שהקדיש מעות על מנת שהקרן יהיה קיים לעולם ואת הפירות יתנו לעניים או לת"ת או לבקור חולים האם מותר להלות ממון זה בריבית דבפשוטו זה נחשב בעלים שאינם ידועים דתלוי במחלוקת הרשב"א והרא"ש וצריכים להחמיר אמנם כתב שכאן לכו"ע מותר וביאר בטעם ההיתר מצד שהגבאי שמלוה זה נחשב אדם אחר וממילא זה ריבית שאינה באה ממלוה ללוה דהינו שנקט שזה שייך לבעלים הראשונים והוא עצמו לא עושה תנאי אלא הגבאי ומתנה שהריבית תגיע למישהו אחר שזה מותר ולכאורא לפ"ז באמת לא חל חיוב של הריבית דהרי אין לו זכות להתנות שיתנו ריבית דאם היה לו זכות בממון לקצוץ על ריבית זה היה נחשב שהוא מלוה ומתנה לתת הריבית למישהו אחר שזה אסור מדין ערב ואם זה שייך לעניים א"כ זה נחשב שהם עצמם מקבלים הריבית ועיין משנ"ל פ"ד הי"ד בד"ה ובמעות וכן בחוו"ד סק"י ובמחנ"א ס"ז שהשיגו שעד כמה שננקוט שזה עדין שייך לבעלים הראשון א"כ הגזבר הוא נחשב שלוחו דהרי הוא העמיד הממון שיעשו ממנו רוחים לעניים וא"כ יש כאן איסור ריבית גמור ולכאורא גם לרשב"א זה אסור עוד כתב החוו"ד והמחנ"א שבאמת כה"ג מסתבר שיש כאן הקדש גמור לעניים ורק עשה תנאי שישתמשו בזה רק בכזו צורה וממילא ודאי שהגזבר הוא שליח של העניים וכן הריבית מגיע עליהם ולכן לרא"ש ודאי שזה אסור

### בדין הלואה של דבר שהקנין גוף לאחד

ז] עיין מהרי"ט ח"א סימן קט"ז הובא בחוו"ד ובמשנ"ל שם שאם אדם הקנה המעות לאחר מותו להקדש ובחייו הוא מקבל את הפירות או חלק מהפירות ודן האם לשיטת הרשב"א שמעות של בעלים שאינם ידועים מותר להלות בריבית גם כאן מותר וכן נפק"מ לדידן להלוות באבק ריבית וכתב שאם קנין פירות לאו כקנין הגוף א"כ זה מותר אבל אם כקנין הגוף דמי א"כ זה נחשב שהוא מלוה ואסור ועיין חוו"ד שחלק שכיון שההלואה זה על הקנין פירות א"כ אפילו אם הוא לא נחשב בעל הגוף ודאי שיש בזה איסור אמנם כתב החוו"ד שאם הקנה להם את זה לגמרי ורק התנה שאם יהיה רווח הוא יקבל חלק ששם הגדר שזה חיוב על המעות וזה לא נחשב שהוא מלוה כה"ג ודאי שזה מותר ע"ש

עוד כתב המהרי"ט שם בד"ה וגדולה שאם נתן המעות למי שאין בו איסור ריבית כגון לעכו"ם או להקדש וקבעו שהנותן יקבל חלק מהרוחים והמקבל החליט להלות בריבית אין איסור על הישראל שכיון שלמתעסק יש את זכות ההלואה ממילא ההלואה נקראת על שמו והובא ברעק"א על הגליון סימן קס"ח סכ"א דהינו שזה ודאי שאם אדם נותן לעכו"ם את הזכות הלואה של המעות וגם הריבית יהיה לו אין הישראל עובר על איסור ריבית אמנם חידש המהרי"ט שגם אם הרווח של ההלואה יהיה של הנותן אבל כיון שהזכות להלות זה של המתעסק ויש לו בזה צורך לצורך עצמו אין הישראל עובר על איסור ריבית ועיין נתיבות שלום בקונטרס של עיסקא סקנ"ד שהביא שיש שחלקו עליו שכאן שהזכות ממון של הישראל לא משנה מי המלוה ומה הסיבה שהוא מלוה

ובעיקר הדבר יש נפק"מ כגון למי שמעותיו של הפנסיא בקרן לא כשירה שודאי שזה נחשב בהסכמתו מה שהם מלוים שעל דעת זה נכנס לעבודה שצריך לתת להם את זכות ההלואה והריבית וממילא הוא לא עובר שום איסור

## סעיףכ**'**

### בדין ריבית באפוטרופוס של אלמנה ויתומים גדולים

א] עיין ב"י שהביא מתשובות הרשב"א ח"ב סימן קי"ח שאפוטרופוס אפילו של גדול שהלוה בריבית וגבה הריבית אין חיוב השבה על מי שגבו בשבילו הריבית והאפוטרופוס הוא רק סרסורא דחטא דהיינו שזה ודאי שנחשב שהמלוה עבר איסור ריבית וכן בעיקר הגבית ריבית ודאי שיש איסור ועיין גידולי תרומה ח"ד ו' דאין לומר דס"ל כתשובת רש"י שכל שההלואה היא על ידי מי שאין לו שליחות אין בזה איסור דהרי כתב מפורש שיש כאן איסור והוא סרסור של חטא אמנם בפשוטו הביאור שיש כאן סברא כלפי איסור השבת ריבית שכל שהדבר לא נעשה על ידו אין על זה החיוב של השבת ריבית ולכן אם הוא עצמו גבה הריבית או שהלואה היה על ידו ודאי שיש כאן חיוב השבת ריבית והנה הגידולי תרומה שמ"ו ח"ד אות ו' והמשנ"ל פ"ד הי"ד נקטו שזה ודאי שמהאפוטרופוס עצמו גובים את הריבית וכל הסברא רק אם זה הגיע לידי היתומים וצ"ב הרי האפוטרופוס התכונו לזכות את זה ליתומים וצ"ל כמבואר ברעק"א ובחוו"ד שאין שליח לדבר עבירה וממילא לא חל זכיה לאלמנה וליתומים וממילא זה כאילו שזה עדין ברשות המלוה אמנם המגיה במחנ"א סימן ה' נקט שכיון שיד האפוטרופוס כיד האלמנה זה נחשב כהגיע לידה וגם אם זה ביד האפוטרופוס לא גובים את זה

והנה דנו הנ"ל כשזה ביד האלמנה ועדין לא אכלו את זה האם הם חייבים להחזיר את זה והנה בפשוטו אם הביאור כנ"ל שיש סברא שאין חיוב השבה על כזה סוג נטילת ריבית א"כ גם אם זה בעין אין שום סיבה שיצטרכו להחזיר שהרי המלוה עצמו תמיד זוכה רק שיש חיוב השבה וכדחזינן שהבנים לא צריכים להחזיר ועיין ביאור הגר"א שבתחילה כתב שגם אם זה בעין לא צריך להחזיר אמנם בליקוט דייק מלשון השו"ע שאם זה בעין צריך להחזיר

והנה הרשב"א שם כתב עוד וז"ל ואפילו בגזל גמור בכל כי הא אין חייב להחזיר וכדתנן הגוזל ומאכיל את בניו פטור מלשלם כ"ש הריבית שאינו גזל גמור שהרי נתן הוא מדעת עכ"ל ונקטו האחרונים הנ"ל שכונת הרשב"א לפטור מטעם הנ"ל שהאפוטרופוס הוא כמו האב הגוזל והבנים לא צריכים לשלם ולכן דיקו שזה רק באכלו כמבואר בסוגיא שם והנה שם הביאור רק אם היה יאוש וכיון שרשות יורש לאו כרשות לוקח ממילא כל שזה קיים צריך להחזיר אבל אם אכלו כיון שזה לאחר יאוש זה לא מחייב ולפ"ז כתבו שגם כאן צריך לבאר שיש כאן יאוש אמנם התקשו שכאן כיון שהרי כל ריבית חזינן שיש זכיה שהרי נותן מדעתו א"כ גם אם זה בעין הם זכו בזה וממילא זה כמו שאכלו ועיין אבני נזר סימן קע"ב שכתב שמבואר ברשב"א שיש חיוב מצד חזרת ריבית את החפץ בעצמו ולכן כל שהחפץ קיים יש עליהם חיוב להחזיר וכל סברת הרשב"א רק אם הם השתמשו בחפץ [ודבריו תמוהים שהרי הרשב"א כתב שכאן אין לחיבו להחזיר מצד השבת ריבית ועיין חידושי הגרש"ר קידושין שנקט כאחרונים הנ"ל אמנם המעין היטב אין שום הכרח בדעת הרשב"א לחילוק זה ואדרבא מפורש בדבריו שגם חפץ בעין לא צריך להחזיר כמבואר במחנ"א] אמנם המשנה למלך דן שכיון דשם כבר אכלו לכן כתב בכזה לשון אבל לגבי ריבית אפילו אם לא אכלו זה כמו אכלו ואין להם דין להחזיר כיון שהם זכו בזה וכן הוא במחנ"א סימן ב' בסופו וע"ש שהביא שכן מפורש בלשון הרשב"א ח"ב סימן קי"ח והנה בדבריהם מבואר שאין כאן סיבת פטור אלא מצד שכבר היה יאוש קודם ורק לכן אין להם דין השבה וזה דלא כדביארנו לעיל והנה לפ"ז לגבי האפוטרופוס ודאי שאין סיבת זכיה שעד כמה שזה לא כאילו הגיע לידיהם א"כ יש להם ודאי חיוב השבה ובהכרח כסברת בן המחנ"א כנ"ל

והנה עיין גידו"ת שנקט שסברת הרשב"א שיכת בכל מלוה על ידי שליח ומקבל הריבית על ידי שליח אמנם המשנה למלך ורעק"א סימן נ"ג נקטו שזה סברא מיוחדת באפוטרופוס שעושה מדעת עצמו אבל שליח שעושה מדעת משלחיו ודאי שהכל מתיחס למשלח

והנה דעת המרדכי והבעל התרומות דיש חיוב השבה בכה"ג על היתומים דהינו שנקטו דזה נחשב שהם קיבלו את הריבית ונקטו שאפילו שהם לא גבו הריבית חל עליהם חיוב השבה ובפשוטו נקטו גם שאין יאוש קודם וממילא ודאי יש עליהם חיוב השבה ככל חיוב ריבית רגיל

והנה לענין הלכה הט"ז סקי"ח והגר"א העתיקו את לשון הרשב"א הנ"ל ומשמע שגם ביתומים גדולים אין חיוב השבה וכסברת הרשב"א אמנם לשון השו"ע שפטר רק ביתומים קטנים ועיין רעק"א שתמה בזה והש"ך הביא את המרדכי והבעה"ת שיש חיוב השבה

### בדין יתומים קטנים

ב] הנה מבואר בגמ' ע. דאיכא מ"ד שמעות של יתומים מותר להלוותם בריבית קצוצה והגמ' אומרת שיתמי דאכלי דלאו דידהו ליזלו בתר שבקיהו ובפשוטו כונת הגמ' לומר שאין כזה היתר ויש כה"ג איסור ריבית גמור אמנם הרשב"א והריטב"א שם וכן בשו"ת הרשב"א ח"ד סימן ס"ג נקטו שהגמ' נשארת שמעיקר הדין זה מותר ורק שמדרבנן זה אסור ובטעם ההיתר כתב הרשב"א שאין כאן את ההלכה של בי"ד מצווים להפרישם מצד שזה לא נעשה על ידם ומצד לא תאכילום כיון שהם לא עושים שום מעשה לכן אין בזה איסור של לא תאכילום ומשמעות הרשב"א שאם היתומים עצמם באים להלות זה אסור דכאן חוזר הדין שבי"ד מצווים להפרישם אמנם דעת המרדכי והבע"ת שיש כאן איסור הלואה גמור בריבית דהינו שנקטו שלמסקנת הגמ' יש כאן איסור ריבית גמור

והנה עד כמה שיש כאן איסור ריבית בפשוטו יש כאן גם חיוב השבה וכן מבואר בבעל התרומות ובמרדכי אמנם עיין ריב"ש סימן תס"ה הובא בב"י שכתב שכיון שקטנים לאו בני מיעבד מצוה נינהו א"כ אין שום סיבה שיגבו מהם עכשיו ועיין שו"ת רעק"א סימן נ"ד שהביא מהבית מאיר שנקט שכיון שבקטנותם לא חל עליהם חיוב ממילא גם לכשיגדלו לא יחול עליהם חיוב אמנם דעת רעק"א שודאי שסיבת החיוב קימת ורק בפועל אין עליהם חיוב מצוה וממילא לכשיגדילו הם ודאי חייבים ועיין משנ"ל וחוו"ד שיתכן שגם כונת הבעה"ת שהקטנים משלמים רק לכשיגדילו ולפ"ז מבואר כרעק"א והנה עיין רשב"א שדן שכיון שקטנים שגזלו ואכלו אין עליהם חיוב לשלם א"כ למה שכאן יחול עליהם חיוב לשלם ומכח זה פטר את היתומים קטנים גם אם הם עצמם הלוו וצ"ב דעת הראשונים הנ"ל ובפשוטו משמע שנחלקו בגדר מצות השבת ריבית דדעת הרשב"א שלקיחת הריבית זה כמעשה גזילה וכל שאין לו חיוב גזילה אין חיוב השבת ריבית והחולקים ס"ל שזה מצוה בעלמא וממילא כיון שבפועל הגיע עליהם הממון זה מחיב להשיב ואולי ס"ל שכל הפטור של קטן זה רק ממחיב מחמת מעשיהו אבל השבת ריבית שזה מחמת עיקר מה שקיבל ממון שזה ריבית אפילו מדעת בזה יש סברא לחייב גם קטן [ועיין מחנ"א ה' בד"ה אבל בסופו מה שדן אם זה בעין האם צריכים להחזיר ועיין ריב"ש שהביא מהרשב"א ח"ד סימן רל"ב שצריך להחזיר וחלק עליו ובסתירת הרשב"א הגידו"ת נקט ששם מדובר ביד האפוטרופוס ולפ"ז הריב"ש חלק גם בזה והמשנ"ל שנקט שהריב"ש מודה ביד אפוטרופוס הוכרח להעמיד כשזה בעין ובזה הריב"ש חולק וע"ש שתמה שמסברא כיון שזכה בזה אין בזה חילוק ועיין רעק"א סימן נ"ג שכה"ג שהיתומים עצמם הלוו לא שיך את היתרו של הרשב"א אמנם לכאורא זה רק הרשב"א של גדולים אבל על הסברא שגזלת קטן לא מחיבת זה סברא גם על עצמו וצ"ע]

והנה עיין ריב"ש שכתב לגבי אפוטרופוס של מעות של עניים שכה"ג ודאי לא חל עליהם חיוב השבה כיון שאין כאן מישהו מסוים שאפשר להטיל עליו את המצוה דהינו שאפילו שבמעות אלו יש איסור הלואה בריבית אבל המצות עשה להשיב ודאי לא שייך כאן והנה פשטות לשונו שכל שזה הגיע ליד גבאי כבר זכו עניים ואין כאן חיוב השבה וכן נקטו בדעתו הגידו"ת והמשנ"ל אבל בחוו"ד נקט שגם כאן יש סברא של אין שליח לד"ע אמנם עיין מחנ"א ריבית סימן ה' שהביא מכמה דוכתי שאפוטרופוס זה כיד הענים ואין בזה הדין אין שליח לדבר עבירה וע"ש שנקט שזה גם באפוטרופוס של מישהו מסוים אמנם האחרונים הנ"ל חלקו בזה וצ"ע

והנה עיין משנ"ל שדן בשילמו רק חלק מהריבית האם מנכים מהחוב ובפשוטו זה תלוי ביסוד הדין שמנכים מהקרן האם זה מצד שלגבי זה תמיד זה יצא בדינים וממילא כאן שזה לאו בני מיעבד מצוה זה לא שיך או שזה סברא להעמיד שהריבית נחשב כתשלום הקרן ועיין רעק"א תשובה נ"ג נ"ד שכתב שהנידון הנ"ל גם ביחס לסברת הרשב"א ונקט שזה ספק ולכן כל שלא גבו עדין הקרן אפשר לנכות מהקרן

## סעיףכ**"**א

### בביאור הדין דבתר מעיקרא

א] קי"ל שסאה בסאה זה רק ריבית דרבנן וגם במעות כגון שהלוה מאה במאה וזה התיקר אין בזה ריבית ובפשוטו הביאור שיש כאן נידון מה הקובע האם זה נחשב שנותן יותר וכל שביחס לקציצת ההלואה זה יותר ממילא יש כאן ריבית וכל שביחס לקציצת ההלואה זה לא יותר ממילא גם אם בשעת הפרעון זה יותר זה לא נחשב שנותן יותר אמנם בפשוטו לא נתחדש שכל שזה קציצה האסורה זה אסור אפילו אם בשעת תשלומין זה יחשב שלא מחזיר יותר ועיין שערי דעה שדן שבהלוה בריבית ונהיה מומר אסור לגבות הריבית מצד בתר מעיקרא אמנם בחידושי הגרמ"ש חלק עליו דלא נתחדש כאן איסור של קיום הקציצה אלא רק קביעה האם זה ריבית וכן עיין חוו"ד סימן קע"ה סקי"ב בהלוה לחברו וקצץ שימכור לו קרקע בזול והוזלו הקרקעות שאסור לו לקים הקציצה מצד שבתר מעיקרא אזלינן ועיין שערי דעה שהוכיח מהראשונים דלא כמותו ע"ש הטעם ויש לבאר כנ"ל שזה ודאי שצריך שיחשב שמחזיק יותר

והנה בפשטו יסוד ההיתר של בתר מעיקרא שודאי שהקובע של ריבית זה השויות רק כיון שבזמן הקציצה זה אותו שויות לכן זה לא נחשב ריבית ולפ"ז אם יקבע חיוב של אותו חפץ אבל יהיה בזה תוספת דמים זה יהיה אסור אמנם יש מקום לבאר שאם בתר מעיקרא א"כ נתחדש שכל ששיך שדנים הקבלה ביחס לחפץ וכל שמחזיר אותו חפץ אין בזה סיבת איסור אפילו אם זה שוה יותר ועיין בשיעורים שהבאינו שכן משמעות לשון הרא"ש שלכן סאה בסאה דרבנן כיון שסאה יהיב וסאה שקיל ועיין בשיעורים שהבאינו בזה כמה בזה נפק"מ א. במסכם שישלם סאה בזמן שזה יתיקר ועיין קס"ב ס"ג בש"ך דמשמע שזה רק ריבית דרבנן אמנם במקור הדברים משמע שזה דאוריתא ב. עיין גמ' ע"ג. דמשמע שאם קובע שישלם במקום היוקר זה רק ריבית דרבנן וכבר הקשה כן המחנ"א ג. עוד יש לדון בהוזל הסאה ורוצה להחזיר כמו שזה היה שוה בתחילה דבפשוטו כיון שזה אותו שויות זה לא ריבית אמנם אם נימא שכל שקבע שחיב חפץ החזרה של יותר זה עצמו סיבה לריבית א"כ זה אסור ועיין מחנ"א סימן כ"ז שדן להיתר והביא מהראשונים לאיסור ד. במלוה סאה בסאה וקובע שאם זה יתיקר יחזיר כמו השויות של עכשיו דבפשוטו אין כאן סיבה לריבית דהרי אין כאן צד החזרה של שויות יותר ובבית אפרים והחוו"ד נקטו שזה ריבית קצוצה

### בדין ריבית מדה שזה אותו שווי בקצוצה ואינה קצוצה

ב] והנה לנ"ל יש לדון בהלוה חבילה של חסה ומתנה שיחזיר יותר גדול ובשוק זה אותו מחיר דבפשוטו אין זה ריבית דהרי לא התחיב שויות יותר אבל אם נימא שמדה זה גם סיבה לקבוע יתכן שזה עצמו סיבת הריבית וכן מבואר ברמב"ן על התורה שמה שכתבה התורה נשך אוכל שיש נשך מחמת המדה ולא רק מחמת השוי וצ"ע

ויש לדון בלא קצץ להחזיר יותר גדול ובזה בפשוטו אין איסור כיון שיכול לתת את זה בתור השויות של מה שחייב וכן נפק"מ בלוה חבילת שקדי מרק ועכשיו יש מבצע שיש בזה תוספת עשר אחוז דיש כאן החזרה של יותר אבל זה אותו מחיר וצ"ע [ובספר ריבית הלכה למעשה פ"ג כתב לאסור ואין זה מוכרח]

## סעיף כ"ב

### בדין הלואה בריבית במקום פיקו"נ

א] מבואר בשו"ע שיש היתר ללות בריבית במקום פיקו"נ ועיין ט"ז שכתב שזה פשיטא אמנם עיין שערי דעה שביאר שכאן הרי המלוה עובר איסור גמור דהרי יכול להלות שלא בריבית וממילא יתכן שכל מה שהותר פיקו"נ שעל ידי זה אין איסור אבל כאן שנשאר שיש איסור יתכן שאין זה בכלל ההיתר [ובאמת זה ודאי שאם בשעת התשלום זה כבר לא פיקו"נ אין היתר לשלם הריבית] אמנם מדברי השו"ע מבואר שזה מותר ונפק"מ בכל ההולכים לביה"ח בשבת וודאי יש כאן הכשלה של לפני עור שיעשו מה שלא צריך שאין כזה איסור שאין שום איסור שעומד בפני פיקו"נ והנה הבאינו לעיל שיש שנקטו שמותר ללות בריבית לצורך מצוה וצ"ע כנ"ל שלמה שיהיה מותר למלוה להלות בריבית וצ"ל שכיון שלא חייב להלות ממילא התירו לו חז"ל להלות בריבית וכן הוא בגר"ז או"ח סימן רמ"ב

#### ה' כסליו תש"פ

## סעיףכ**"**ג

### ביסוד האיסור דעל מנת שתביא לי מלאכתך

א] מבואר בשו"ע שהמלוה לחברו על מנת שכל מלאכה שתבוא ליד הלוה יתן למלוה זה אסור ומבואר בב"י שאם טוה"נ ממון זה ר"ק ואם לא זה א"ר ולכאורא לא יהיה חיוב לצי"ש ובפשוטו צ"ב שכל הנידון בעלמא כיון שגוף הממון לא שלו אבל כאן שגוף הממון שלו ודאי שכל ממון שיכל להשיג מהדבר חשיב ממון [עיין בשיעורים] והנה בפשוטו מה שזה ממון זה רק מצד שבן אדם מוכן לשלם פרוטה על התחיבות זו [ולפ"ז בלא קצץ ורוצה לתת לו מלאכה שללא זה לא היה נותן אבל המלוה לא היה מוזיל פרוטה בשביל זה כה"ג זה ודאי לא ריבית ממון ולא יהיה בזה דין השבה]

ומצאנו כמה שיטות באחרונים מתי קיים איסור זה דהנה הט"ז הקשה מלקמן סימן קע"ב דמבואר דבמלוה לחברו ומתנה שאם ימכור הקרקע לא ימכרנה אלא לו שזה מותר וצ"ב החילוק והט"ז נקט להיתר מכח זה שכיון שלא נותן לו יותר ממון אין זה בגדר ריבית אמנם עיין ש"ך שנקט בתירוץ אחד שזה סברא מיוחדת שם כי זה משכנתא עוד כתב ששם הרי יש לו הקרקע בידים ששוה כזה מחיר אבל כאן המלוה הרי אם לא ישכור אותו לא יהיה לו המחיר של העבודה בידים ולפ"ז אם המלוה ילוה על מנת שכל פעם שהוא יצטרך עבודה הלוה יעבוד אצלו במחיר מלא זה מותר ובביאור הגר"א סימן קס"ז נקט לאיסור ובחוו"ד כאן נקט ששם זה היתר מיוחד כיון שעל הצד שימכור א"כ מראש הכסף ניתן כדמי מכירה ולא היה כאן הלואה ובסימן קס"ח כתב שכל ההיתר שם כי התנה שאם ימכור לו ולא שהתחיב למכור לו ויתכן שבמתחיב למכור אפילו אם ירצה להשאיר אצלו בזה ודאי לכו"ע זה אסור

והנה מבואר שנחלקו האחרונים בדין המתחיב למכור דבר שיקבל את תמורתו האם זה נחשב נתינת ממון שזה אסור ועיין חוו"ד שיסוד האיסור שכיון שאדם היה משלם פרוטה על כזה דבר ממילא זה נחשב ריבית ממון ועיין מחנ"א סימן כ', ועיין שערי דעה שגם ללא קציצה זה אסור כדין ריבית מאוחרת ובאמת מסברא צ"ע למה שכל הנ"ל לא יאסר מדין ריבית דברים שנתחדש שגם נתינה שהיא לא ממון יש בה איסור מצד ריבית, ומבואר כאן שגם הוצאה שבין כה היה עושה אבל כל שנותן לפלוני מחמת ההלואה זה אסור [והוא חידוש גדול ואין לו מקור מהרא"ש שיתכן שרק התחיבות לתת לו העבודה זה נחשב התחיבות מצדו] ועיין גר"ז סי"ד שבנותן צדקה למלוה אפילו שבין כה היה נותן זה אסור וכנ"ל ובמתחיב לתת אם הממון עדין שלו זה ודאי ר"ק אבל אם קודם מקדיש לצדקה ואחרי זה יש לו רק טוה"נ בזה הוא תלוי אם טוה"נ ממון

והנה יש לדון בקונה בחנות ונותן ציק דחוי ומקבל עודף דבפשוטו זה הלואה על מנת שתקנה אצלי ובפרט אם לא מוכן לפרוט רק כי קונה אצלו ואולי כאן זה עדיף שהלוה מוכן לשלם רק בהתחיבות לזמן ולכן נותן לו את שאר הציק וזה לא נחשב שקונה בעד ההלואה אמנם אם הלקוח מוכן גם לתת ציק קטן צ"ע

והגרש"צ דן בגמ"ח שמלוה דולרים וחוזר ופורטן ונותן שקלים דזה כמו שמלוה על מנת שתמכור את הדולרים בשקלים ובמקרה שהלוקח מעדיף שלא לפרוט זה אסור ואם זה לא קצוץ דהינו שיכול לבקש הדולרים רק שהם מבקשים שלא יעשה כן יש להקל בגמ"ח שזה ריבית דרבנן וצ"ע

# סימן קס"א

## סעיףא**'**

### בדין ריבית בקרקע

א] נחלקו הראשונים האם יש ריבית בקרקע ודעת תוס' ס"א. שיש מיעוט שאין ריבית בקרקע והקשו התוס' מבתי ערי חומה דמבואר בגמ' שיש בזה ריבית באכילת פירות [ועיין רעק"א דמבואר שתלוש ולבסוף חברו הוי מחובר לגבי ריבית] ותירצו שצריך שההלואה תהיה קרקע ועיין גידו"ת שצריך שגם הריבית וגם ההלואה היא בקרקע והר"ן תירץ שישיבה בבית שזה בגדר שימושים אין על זה שם קרקע ומבואר שנקט שאפילו אם הריבית זה קרקע וההלואה זה כסף אין בזה ריבית וע"ש שכתב שלכל הפחות זה אסור מדרבנן שזה לא גרע מריבית דברים ועיין שערי דעה שהוכיח מהריב"ש וכתב שכן סתימת הראשונים שאין בזה איסור מדרבנן ובפשוטו זה תלוי בנ"ל שרק אם המיעוט על הריבית א"כ שיך לדון שזה לא גרע מריבית דברים אבל אם המיעוט מצד ההלואה אין זה ענין לריבית דברים וצ"ע האחרונים שהביאו את האיסור דרבנן גם על שיטת תוס' והנה לענין הלכה כתב הש"ך שצריך להחמיר כראשונים שיש ריבית בקרקע אמנם משמע שזה רק מספק ולכן בשילם כבר ריבית והנידון רק על מצות השבה בזה מספק לכאורא לא צריך להחזיר ובזה יש נפק"מ האם יש איסור דרבנן לגבי לצי"ש והחכמ"א פסק שיש איסור

### בדין ריבית בפחות משו"פ

ב] הראשונים דנו האם יש איסור ריבית בפחות משו"פ ומצאנו בזה לכאורא שלש שיטות בראשונים שיטת תוס' בסוגין שיש מיעוט וממילא אין איסור ריבית וכן אין חיוב השבה [והגידו"ת נקט שזה רק אם גם ההלואה והריבית זה פחות משו"פ וסתימת הראשונים שזה תלוי רק בריבית ועיין בשיעורים מה שביארנו מה החילוק בין זה לקרקע] ב. שיטת הרמ"ה שיש איסור ואין חיוב השבה ובפשוטו הביאור כמבואר בגר"א שבאמת אין מיעוט רק שזה כמו גזל שיש איסור לגזול גם פחות משו"פ אבל חיוב השבה לא חל על פחות משו"פ [ותוס' בכתובות שכתבו שזה כמו גזל ואין גם איסור בהלואה צ"ל שנקטו שגם גזל אין איסור בפחות משו"פ או ששם אסור כי חזי לאיצטרופי וכאן זה לא שייך כי זה קציצה נפרדת] ג. המשנ"ל דייק מלשון הרמב"ם שיש איסור בפחות משו"פ וכן יש חיוב השבה בפחות משו"פ וע"ש שביאר שזה נתרבה מהפסוק כל דבר ומה שיש חיוב השבה ע"ש שביאר שיסוד ההיתר של פחות משו"פ מצד מחילה וכאן שהרי נתן מדעתו ובכל אופן חיבה התורה ממילא לא שיך לפטור מצד מחילה [והנה יש לדון בקצץ על פחות משו"פ וזה נהיה שו"פ האם מותר לשלם ולתוס' שיש כאן מיעוט מותר אבל לראשונים שזה רק מצד גזל פחות משו"פ יתכן שאפילו שהקציצה היתה בהיתר זה אסור ואם זה אסור רק שזה חצי שיעור א"כ כה"ג ודאי זה אסור]

והנה בהא דנפסק שאין חיוב השבה בפחות משו"פ בפשוטו זה לא מצד מיעוט דהרי קי"ל שיש ריבית בקרקע [וכמבואר בחוו"ד] ובפשוטו גם על פחות משו"פ ובטעם הפטור עיין ש"ך שהביא מהלבוש שזה מצד הדין של אין בי"ד נזקקין לפחות משו"פ ולפ"ז כתב דאם הם רוצים להיזקק הם יכולים להיזקק עוד כתב הש"ך שלפ"ז אם התחילו בשו"פ יכולים לגמור אפילו בפחות משו"פ והש"ך חלק עליו ונקט שאין חיוב כלל וצ"ב למה שזה יהיה אחרת מגזל ועיין חוו"ד שכתב שבגזל שיש חיוב ממון ממילא מצד החיוב ממון שבזה יש סיבה לשלם ובי"ד יכולים לגבות אבל כאן שהרי זה רק מצוה וכל הנידון מצד דין כפיה על המצות בזה יש כלל שאין כפיה על דבר שהוא פחות משיעור ממון וצ"ע דברא"ש בב"ק ק"ה מבואר שמדין כפיה יכולים לכפות על פחות משו"פ אמנם יתכן שזה סברא שחלות חיוב לא חל על פחות משו"פ ועד כמה שהנידון שיחול חיוב השבה על פחות משו"פ לא חל חיוב וכן משמע בגר"א ולפ"ז גם בגזילה לא יחול חיוב דמים על פחות משו"פ אמנם אם חל חיוב פרוטה ושילם חצי כיון שכבר חל חיוב בזה הוא נשאר כמו בגזילה שחייב רק בי"ד לא נזקקין ואם ירצו הם יזדקקו והחוו"ד נקט שכאן בי"ד לא יגבו וכשיטתו לעיל

### ביסוד ההיתר של דרך מכר

ג] מבואר בפרקין שריבית דרך מקח מותר כמבואר ברמ"א והנה בעיקר הדבר שבמקח אין איסור ריבית ובהלואה יש איסור ריבית צ"ב הרי בשניהם יש המתנה ובגלל זה נותן לו יותר בזול דהינו יותר ממה שמגיע לו ועיין או"ז סימן רפ"א שנקט שבמכר אם לאחר חלות המכר מאריך הזמן ומוסיף לו דמיו זה רק ריבית דרבנן דהינו שנקט שיש כאן גזירת הכתוב שחוב של מכר אין בזה איסור ריבית אמנם ברמב"ם פ"ד ה"ו מפורש שגם בחוב של מכר אם קובע תשלום על ההמתנת מעות הוי ר"ק ואפילו בשעת המכר ובפשוטו הביאור כמבואר בגידולי תרומה מ"ו ח"ב ט' שיסוד ההיתר של דרך מקח שהכל נעמד כדמי הדבר משא"כ בהלואה זה לא שייך אמנם זה רק לרשב"א שכל קציצה של ריבית זה שכירות המעות אבל לגר"ח שזה מאה בעד מאה עשרים א"כ גם בהלואה זה דמי הדבר [אמנם עדין יתכן שרק בחלות זה דמי הדבר אבל בפועל זה נחשב תוספת כיון שזה אותו דבר] ולפ"ז צ"ל שיסוד החילוק על דרך האו"ז אלא שס"ל לרמב"ם שרק במקום שזה דמי הדבר יש הבדל בין מקח להלואה אבל במקום שזה כתשלום נפרד בזה גם בדרך מקח יש איסור ריבית ועיין מאירי ס"ה. שבשכירות קרקע אם קובע מחיר והשאר על ההמתנה הוי ר"ק וזה כמבואר ברמב"ם

והנה עיין ש"ך סימן קע"ג סק"ו שהביא דנחלקו המהריב"ל והמבי"ט סימן קט"ז האם במלוה לחברו על מנת שימכור לו בזול הוי ר"ק דהמהר"צ נקט שזה ר"ק וכן הוא בריטב"א ס"ב: והמבי"ט שם נקט שזה רק א"ר וכן הוא בתוס' רי"ד ס"ד: ובפשטות הסברא להתיר שכל שמשלם אפילו בזול זה נחשב שאין כאן נתינת ממון וכדין דדרך מקח מותר ולכאורא זה רק אם כל החילוק בין מקח להלואה זה בין אם יש כאן תשלום נוסף או לא אבל אם זה גזה"כ א"כ ודאי שכאן שזה הלואה אין מקור להתיר כה"ג

### ביסוד ההבדל בין דרך מקח לדרך הלואה

ד] בעיקר החילוק בין מקח להלואה צ"ב מה המגדיר שזה מקח ומה מגדיר שזה הלואה ועיין תוס' מ"ו. בד"ה נעשה דבסתמא מין אחד חשיב הלואה ושני מינים חשיב מכר ועיין חוו"ד כאן [ועיין בקצרה בחידושים] שהאריך בזה ונקט שיש בזה מחלוקת שיש דיעות שזה תלוי בלשון אם אומר לשון הלואה או לשון מכר דהינו שגם שני מינים ובלשון הלואה זה אסור וגם מין אחד בלשון מכר זה מותר אמנם עיין רמב"ן מ"ו. דמבואר בדבריו דבשני מינים אפילו בלשון הלואה זה מכר ובמין אחד כגון שני סוגי מטבעות זה נחשב הלואה אפילו שאומר לשון מכר ובחו"ד נקט שיסוד ההבדל מה חל האם חיוב להחזיר אותו דבר שזה הלואה או דבר אחר שזה מכר ולכן כתב שבאומר לשון מכר אפילו במין אחד כיון שלא חל חיוב להחזיר אלא את שויותו חשיב מכר ובזה מבואר בפשוטו ברמב"ן דלא כדבריו וכן הביא מהנימוק"י ששיך שיחול גם במכר להחזיר דוקא אותו דבר ולא שויות ולפ"ז לא יעוזר לשון מכר כמבואר ברמב"ן אמנם בש"ך סימן קע"ג סקט"ז נקט שבסתמא בשני מינים זה מכר אבל אם אמר לשון הלואה זה אסור והחוו"ד נקט שזה רק איסור מדרבנן אמנם המקור מים חיים נקט שזה אסור מדאוריתא וכן הוא פשטות לשון הטור שכתב בין אוכל בכסף בין כסף באוכל וכן הוא בפנ"י גיטין ל. דהינו שכל שנתן הדבר בתור הלואה גם בקבע להחזיר משהו אחר חשיב הלואה וממילא התוספת זה ריבית [אמנם זה רק בפירש שמלוה חפץ ששוה מאה במאתים שבזה מתפרש התוספת על ההמתנה] אמנם בלשון הרמב"ם פ"ו ה"א משמע כחוו"ד

### באופן דהלואת קרקע

ג] עיין טור וכן בתוס' שביארו שריבית קרקע משכח"ל כגון שלוה עשר גפנים טעונות על מנת להחזיר י"א וצ"ב למה לא ביארו שלוה חמש אמות קרקע על מנת להחזיר שש אמות קרקע ועיין שטמ"ק בשם הרמ"ה שאם אמר לו על מנת שתחזיר לי חמש אמות אין זה הלואה אלא חליפין וצ"ב הטעם ועיין רא"ש שלא משכחת ליה ריבית בעבדים כיון שריבית זה רק בדבר שניתן להוצאה ויפרע אחר במקומו ועיין ב"י שתמה למה לא שייך שלוה עבד על מנת להחזיר שני עבדים ועיין חוו"ד שביאר שאם מחזיר את אותו עבד או קרקע אם תוספת זה נחשב שאלה ולא הלואה ואם מחזיר עבדים אחרים או קרקעות אחרים כיון שזה לא יכול להחשב אותו דבר ממילא זה נחשב מכר ולא הלואה דהלואה זה דוקא על מנת שיחזיר אותו דבר ובפירות ושאר מטלטלים הכל נחשב אותו דבר אבל בעבדים או קרקעות שכל אחד יש לו את המיוחדיות שלו זה בהכרח מכר אמנם לשיטות שלשון הלואה אפילו בשני מינים זה הלואה צ"ע למה תוס' נקטו שלא משכחת ליה וביאר המקור מים חיים שכיון שעבדים וקרקעות שזה לא מתכלה הדרך לקחת את זה כשאלה ממילא זה מתפרש כשאלה ולא כהלואה ולכאורא הכונה שאם קוצץ דבר אחר זה מתפרש כמכר אפילו בלשון הלואה וצ"ע [אמנם לכאורא דברים שדרכם שיש אנשים שעסורים במכירה וקניה גם שייך בזה הלואה וצ"ע]

ועיין תוס' בכתובות שכתבו עוד אופן שאמר לו שאם ישתדף הקרקע יחזיר לו קרקע וחצי ועיין חוו"ד שביאר שעד כמה שתמיד יחזיר לו קרקע אחרת זה מכר אבל כל שאומר לו שיחזיר לו אותו קרקע זה השאלה אבל אם קובע שאם יפסד יתן לו קרקע וחצי ואם לא יתן לו קרקע זו אם עוד חצי זה מגדיר שאין זה שאלה אלא זה הלואה

והנה עיין שטמ"ק שהביא מהרדב"ז שאם קוצץ ד' אמות בעד חמש שאם אומר לו שיכול להחזיר לו או את אותו קרקע או קרקע אחרת הוי ר"ק ועיין גליון רעק"א שביאר שהכונה שכיון שיכול לתת משהו אחר לכן זה מגדיר שזה לא השאלה וכיון שיכול להחזיר אותו דבר לכן זה נידון כהלואה ולא כמכר אמנם החו"ד נקט שכונתו שבאמת חולק על הראשונים ונוקט שכל שאומר לשון הלואה זה אסור אפילו שזה שני מינים וצ"ע שאולי ס"ל שגם קרקע זה כמו מין אחד

והנה בפשוטו מבואר בראשונים שאם אומר שיחזיר לו את אותו עבד אם תוספת זה שאלה וצ"ע למה שלא יוכל להגיד שמקנה העבד עכשיו רק מתנה שיחזירו לו בתור פרעון דוקא את אותו עבד ומשמע שכיון שזה צורה של שאלה אפילו שזה חל בתור הלואה לא הוי הלואה אלא זה נחשב כדרך שאלה וצ"ע

## סעיף ב' ג'

### בחיוב לצי"ש באבק ריבית

א] מבואר בגמ' שלכו"ע אבק ריבית אין חיוב על המלוה לחזור ולשלם ונחלקו הראשונים האם יש חיוב לצי"ש והשו"ע פסק שיש חיוב ודעת הראב"ד שמועיל תפיסה אמנם השו"ע פסק שלא מועיל תפיסה ויש מקום לדון דאין זה כשאר חיוב לצי"ש שזה חיוב גמור רק שבי"ד לא מתערבים בזה אלא כאן מצד ההפסד כיון שזה מדעתו אין סיבת חיוב כלל אלא זה רק מצד תשובה שלא יהנה מהעבירה ולכן גם אם בעלמא מועיל תפיסה בלצי"ש כאן לא מועיל וגם בדעת הראב"ד שמועיל תפיסה מבואר ברמב"ן שזה רק בריבית ששילם מכח הקציצה ולא בריבית שנתן מדעתו ללא קציצה ועיין פת"ש סק"ג שהביא משו"ת בית יעקב שאם המלוה מחזיר כי חושב שחיב מעיקר הדין זה גזל ביד הלוה ובדבריו משמע שזה בכל חיוב לצ"ש אמנם לנ"ל גם אם תמיד זה לא כך כי יש חיוב אבל כאן זה לא גדר של חיוב והוא מטעם הנ"ל שאין כאן חיוב כלל וכל שנותן כי חושב שחייב הוי טעות ומסתבר שאם חיב ממון לחברו אסור לו להחזיר הריבית אלא החוב לחברו קודם כיון שאין כאן חיוב כלל וכנ"ל

### בחיוב לצי"ש בריבית מאוחרת ובשעת פרעון

ב] והנה כתב הרמ"א שבריבית מאוחרת אין חיוב לצי"ש ועיין ביאור הגר"א שביאר כי נותן את זה במתנה ולפ"ז היה מקום לומר שזה סברא להקל גם בכל ריבית שזה לא ניתן מצד קציצה אלא שנותן מדעתו אמנם מפורש בראשונים ס"ד: וכן נפסק בשו"ע קס"ו שריבית בשעת הלואה יש חיוב לצי"ש ובהכרח צ"ל החילוק שכל שזה בשעת הלואה זה מתפרש כתשלום על ההמתנת מעות משא"כ ריבית מאוחרת זה מתפרש כמתנה בעלמא בגלל שהמתין את מעותיו אבל לא שזה תשלום על השימוש שכבר קיבל את זה במתנה והנה יש לעיין איך לדון ריבית בשעת פרעון ויש מקום לדון שזה תלוי בראשונים האם יש בזה הקולא של ריבית מאוחרת דלרש"י ותוס' ע"ג: יש בזה הקולא ממילא מותר משא"כ למה שנפסק להלכה שאין בזה הקולא של ריבית מאוחרת חזינן שזה כריבית בשעת הלואה וממילא יש בזה חיוב לצי"ש אמנם עיין בסוגיא שם דיתכן שבאמת כל החומר של שעת פרעון שזה מתפרש כריבית אבל ודאי שיש לזה הקולא של ריבית מאוחרת שזה לא נידון כתשלום על ההלואה אלא כמתנה בעלמא והנה מקור הב"י זה מהרשב"א ושם מדבר על שעת פרעון וכן נקטו החוו"ד ק"ס ס"ד ובתפארת למשה שם ובמחנ"א כ"ז והשערי דעה שם ובסימן קס"ו וכיון שלהרבה ראשונים אין חיוב כלל לצי"ש ממילא ודאי יש להקל בזה

#### ו' כסליו תש"פ

## סעיףד**'**

### האם יש חוב בריבית ובדין תפיסה שלא מדעת הלוה

א] הנה לולי איסור ריבית ודאי שחל חוב של ריבית וכמו בחוב של עכו"ם או במקומות שאין איסור ריבית ודנו האחרונים במקום שיש איסור ריבית האם יש חוב כיון שקצצו ביניהם רק יש איסור לגבותו או שאין חיוב כלל והנה פשטות הגמ' בקידושין ו: שאפשר לקדש בזה אשה מבואר שיש חיוב וכן נקטו האבנ"מ כ"ח סקכ"ב ורעק"א שם והמשנ"ל פ"ח ה"א בד"ה ולי ובשערי יושר ש"ה פ"ב ג' אמנם דעת המהרי"ט ח"ב סימן מ' והקהלת יעקב כ"ח ס"י והחזו"א אבה"ע מ"ב סק"א שאין חיוב כלל ובטעם הדבר מצאנו שני ביאורים החזו"א נקט שזה עצמו שהתורה אסרה מונח בזה הפקעת החוב וכמו שבשביעית שאמרה תורה לא לגבות החוב אין זה דן איסור גרידא אלא הפקעת החוב כך בריבית יסוד האיסור הוא הפקעת החוב אמנם במהרי"ט נקט שאין עיקר האיסור דין הפקעת החוב אלא שכיון שבפועל אי אפשר לגבותו כי יש בזה איסור ממילא פוקע החוב וכמו במודר הנאה מנכסיו שפוקע מזה בעלותו

והנה מבואר כאן בשו"ע לגבי אבק ריבית שאם המלוה תפס בע"כ של הלוה הרי זה גזל והוא חיב להחזיר ובפשוטו מבואר שאין חיוב כי אם היה חיוב א"כ היה צריך שיחול הגביה אמנם עיין שערי יושר ואבני נזר סימן קס"ו שכתבו שזה סברא מיוחדת בריבית דרבנן שיש כאן הפקר בי"ד הפקר על עיקר החוב דאל"כ היה צריך להחזיר ונקטו שבאמת הפקעת החוב זה רק ברגע שהוא רוצה לגבות והוא לא משלם ועיין סימן קע"ב בש"ך סקט"ו שהביא מתלמידי הרשב"א שרק אם מיחה בבי"ד שלא יקח לא חל הזכיה אבל אל"כ חל הזכיה ומשמע כנ"ל שצריך כאן הפקעה מיוחדת [והחוו"ד שם תמה בזה] אבל בפשוטו לא קי"ל כן אמנם עיין ש"ך סק"ח ובביאור הגר"א סק"י שנקטו שגם בריבית קצוצה אם המלוה לקח שלא מדעת הלוה הוי גזל גמור ובפשוטו מבואר שאין חוב

אמנם עיין במהרי"ט שכתב לבאר שכל הדין שאדם יכול לתפוס זה מדין כפיה של בי"ד ועביד איניש דיניה לנפשיה אבל כאן שאדרבא דין התורה שלא יגבה א"כ אין לו זכות גביה גם אם יש חוב דהינו שלא יכול להפוך את זה לממונו והנה מבואר שבקלבדר"מ מועיל תפיסה ושם בי"ד לא מתערבים אמנם יתכן שכלפי הזכות כפיה שלו בעצמו לקבל את חובו יש לו רשות אבל כאן שגם את זה אין לו לא יכול לגבות ולהפוך את הדבר לשלו עוד יתכן שבכל חוב יש את עיקר החוב ויש את הזכות גביה וכמבואר ביראים שבשביעית החוב לא פוקע אבל אין לו זכות גביה ויתכן שזה ודאי שבריבית פקע הזכות גביה או מצד סברת המהרי"ט שכיון שבפועל לא יכול לגבות או מצד סברת החזו"א שזה ודאי בכלל דין התורה ויש בכל זה כמה נפק"מ

### בספק א"ר או ס"ס בריבית גמורה האם צריך לשלם

ב] א. עיין במהרי"ט שדן בספק אבק ריבית האם הוא חייב לשלם דדעת המהר"י בסאן הובא בגליון רעק"א סימן ק"ס סק"א דמספק הוא לא צריך לשלם אמנם המהרי"ט שם נקט שכיון שמדין ספק דרבנן לקולא הוא יכול לשלם ממילא יש כאן חוב ודאי והוא צריך לשלם דתמיד דין האיסור מפקיע את החוב אבל כאן שאין איסור ממילא החוב קיים וצריך לשלם וכן הוא בשערי דעה סוף הלכות ריבית אמנם אם נימא שאין חוב מצד סברת החזו"א דהינו שעיקר האיסור הוא סיבה שלא יהיה חוב א"כ זה נחשב שיש כאן ספק האם יש חוב וודאי הדין שהמוציא מחברו עליו הראיה

ב. עיין שערי דעה סוף הלכות ריבית דבמקום שיש ס"ס שזה לא ריבית בדאוריתא כיון שמצד דיני האיסור מותר לו לשלם ממילא הוא חייב לשלם שכיון שיש כאן ודאי חיוב ואין כאן איסור ממילא הוא חייב לשלם וזה רק אם נימא כנ"ל שיש כאן רק דין איסור אבל לחזו"א שהדין ריבית זה הפקעה מעצם החוב ודאי שזה כדין ממון שאין הולכין אחרי רוב וה"ה אחרי ס"ס

ג. עיין ש"ך סק"ו דמבואר בדבריו שאם בי"ד הגבו אבק ריבית כיון שלא הביא ראיה שזה אבק ריבית ואחרי זה הביא ראיה שזה היה א"ר והוא לא חייב, כיון שלא נתן את זה מדעתו הוא ודאי לא זכה בזה וצריך להחזיר ועיין רעק"א שהביא מהמהרח"ש שאם הגביה היתה כדין הוא זכה בזה ולא צריך להחזיר ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם יש באמת חוב ורק שלא יכול לתפוס מצד שצריך לזה כח בי"ד יתכן שכאן שזה היה על פי בי"ד וזה כדין ודאי כיון שיש חוב חל הזכיה משא"כ אם נימא שפקע הזכות גביה או שפקע החוב לגמרי א"כ כל שהתברר שאין לו זכות גביה וודאי שלא חל הגביה כלל

### עוד מקומות שיש לדון האם יש חוב

### א. גבית בני המלוה ב. אם הלוה נהיה מומר קודם פרעון ג. האם חל משכון ד. האם חל זכיה בריבית

ג] א. עיין חזו"א שם שנקט שלבני המלוה אין איסור של גבית הריבית שכמו שהם התמעטו מהשבה כך הם התמעטו מהגביה של הריבית ולפ"ז כתב דמה שלא יכולים לגבות הריבית זה רק מצד שאין חוב והנה בשטמ"ק ב"ק קי"ב. מבואר שבגבו בני המלוה אין להם דין להחזיר אמנם מבואר שהם לא יכולים לגבות ורק אם נתן להם מדעתם ובפשוטו זה כהחזו"א הנ"ל אמנם למבואר שאין בכח המלוה לתפוס וא"כ אם נימא שאין בחוב זה זכות גביה א"ש שאפילו שיש חוב אין להם כח גביה ובאבני נזר כתב שאסור להם לגבות כיון שעל ידי זה האב עובר על האיסור של לא תשימון אמנם עיין שערי יושר ש"ד פ"ה שהביא משו"ת הר"ן שנקט שיש איסור על הבנים לגבות הריבית ואם הם גובים יש עליהם חיוב השבה וכן משמע ברשב"א בב"ק קי"ב. דהיינו שכל המיעוט רק על השבה אבל לא על עיקר הגביה וכל שהם עצמם גבו ממילא יש להם גם חיוב השבה ולפ"ז אין ראיה שאין חוב שיתכן שיש חוב ואסור להם לגבות אמנם גם אם אין חוב יתכן שגדר האיסור שכל מי שאם היה חוב הוא היה בעל החוב עליו יש איסור גביה ויש חיוב השבה ועיין ר"י מגאש בב"ב קכ"ד שנקט שבכור נוטל פי שנים באבק ריבית שגבו היתומים ומשמע שיש כאן דין ירושה על החוב [אמנם לא העמיד בר"ק או מצד שצריכים להחזיר או שזה ודאי לא כגבוי וחשיב ראוי]

ב. עיין ק"ש בב"מ אות כ"ד שדן במי שהלוה בריבית והלוה נהיה מומר האם יכול לגבות הריבית וכתב דבפשוטו זה תלוי בנ"ל שאם לא חל חוב בריבית א"כ אפילו שעכשיו אין איסור לגבות אבל זה גזל אבל אם נימא שחל חוב רק שבפועל לא יכול לגבות בגלל האיסור ממילא עכשיו שאין איסור הוא יכול לגבות והיה מקום לדון שגם לחזו"א יש כאן סיבת חיוב ורק דין התורה מפקיע החיוב וכל שפקע הדין ממילא חוזר החוב ולא מסתבר וכן ברמ"ה שנקט שאין זכות גביה לאחר מיתה מוכרח כך

ג. עיין שערי דעה קס"ח סק"ה שדן בלוה שנתן משכון על אבק ריבית האם להוציא ממנו המשכון זה נחשב להוציא מהמלוה מה שגבה וכתב שלא חל משכון כלל כיון שאין חוב ולכאורא לאחרונים שיש חוב הוא כבר זכה בזה הזכות גביה ואפילו שיתכן שלעשות מעשה גביה הוא לא יכול אבל להוציא ממנו המשכון אי אפשר וצ"ע

ד. עיין חלקת בנימין קס"א סקכ"ח שהביא מהמהרש"ם ח"ב סימן רט"ז שאם היה הלואה באבק ריבית ועשו זקיפה במלוה זה כאילו היה כבר גביה של הריבית וכדחזינן בסימן קע"א לגבי זקיפה במלוה קודם שנתגייר ולכאורא כל זה אם יש חוב בריבית שייך לדון שיש כאן זקיפה על החוב אבל עד כמה שאין חוב ודאי שזה לא נחשב שהוא גובה וצריך לעין שם במקור הדברים

ה. האחרונים דנו האם המלוה זוכה בחפץ של הריבית ולאחרונים שיש חוב ודאי שהוא זוכה שהרי נתן את זה בתור החוב ויש באמת חוב אם לא מצד אי עביד לא מהני אמנם לאחרונים שאין חוב יש מקום גדול לדון שכיון שהוא נתן המעות בתור תשלום החוב ועד כמה שאין חוב אין סיבה שיזכו בזה אמנם עיין לקמן ס"ח דפשטות הגמ' שהמלוה זכה בזה וצריך לומר שכיון שנותן מדעתו גם אם אין חוב אין כאן טעות אלא נתינה גמורה גם עד כמה שאין חוב וצ"ב

### האם גביה של א"ר זה כגזל מדבריהם

ד] עיין שערי דעה שהקשה דמבואר ברמב"ם שגזל מדבריהם כגון משחק בקוביא או מפריחי יונים אינה יוצאה בדינים א"כ למה כאן כתבו הראשונים שבגבה הא"ר יוצאה בדינים הרי רק מדרבנן לא יכול לגבות והנה אם נימא שהגדר בריבית שאין חוב א"כ כאן מדרבנן אין חוב ולא יכול לגבות וממילא זה גזל דאוריתא אם קנין דרבנן מהני לדאוריתא ואין זה דומה לכל המקומות שנתן מדעתו רק שמדרבנן זה לא נתינה אמנם גם אם נימא שיש חוב אבל עד כמה שאין זכות גביה מצד שצריך כח גבית בי"ד וכנ"ל מהמהרי"ט לזה מסתבר שגם דין דרבנן זה מספיק סיבה שלא יחשב שיש לו כח גביה וממילא זה נשאר גזל אמנם דבריו זה במשכנתא שבזה לכאורא כל שהקרקע בידו זה כבר שלו ולא צריך מעשה גביה חדש רק שרבנן אמרו שאסור לו לקחת הפירות ובזה יש מקום לדון שזה רק גזל מדבריהם וצ"ע

### בדין גבית ריבית שלא ידעו שזה ריבית והאם המלוה יכול לבטל ההלואה

ה] מבואר דכיון דנתן הריבית מדעתו חל הגביה וכל שזה לא מדעתו לא חל הגביה ויש לדון בנתן מדעתו אבל לא ידעו שיש בזה איסור האם מדין טעות לא חל הנתינה ויש כאן גזל גמור או שלא ועיין אמרי בינה בשו"ת סימן א' י"ד שנקט שיש בזה דין טעות ועיין מחנ"א סימן ט"ז ובפשוטו אם זה אנשים שזה אומדנא דמוכח באמת לא חל הגביה אבל אם זה לא אומדנא דמוכח לכאורא חל הגביה אמנם אם נימא שאין חוב יתכן שהוא נתן את זה בתור תשלום החוב וכיון שאין חוב הוא לא זוכה בזה ורק ביודע שזה ריבית ואין חוב כה"ג הוא זוכה בזה

עוד יש לדון בנתברר לאחר הלואה שיש איסור ריבית ולא משלם הריבית או גם אם ידעו מראש אבל עכשיו הלוה אומר שלא מתכונן לשלם מחמת איסור האם הלוה צריך להחזיר את ההלואה ועיין חוו"ד סק"ה שנקט שיכול לתבוע הלואה חזרה ובחלקת בנימין סקל"ב הביא חולקים בזה

וכן יש לדון בעשו צמוד למדד או לדולר אם נימא שזה רק דרבנן שבהתיקר לא צריך לתת כיוקר מה הדין אם הוזל האם ממילא לא חל חיוב אלא כשוי הדבר בשקלים או שבאמת חל חיוב כמו שסיכמו רק שאם זה התיקר אסור לתת וכמו שמצאנו בסאה בסאה וצ"ע בזה

## סעיףה**'**

### האם יש שיעבוד נכסים במצוה של השבת ריבית

א] קי"ל שריבית קצוצה יוצאה בדינים דהינו שיש מצות עשה מהתורה של וחי אחיך עמך להחזיר הריבית עוד מבואר בגמ' שיש מיעוט שמהבנים לא גובים את הריבית ויש לדון האם זה חוב רגיל וכדין השבת גזילה דהינו שהטילה התורה חוב תשלומין ויש מצוה לקים את החוב וכדין פדיון הבן וגם אם נימא שכאן יסוד המצוה זה מצוה על הגברא אבל יתכן שמכח זה נוצר חוב וכמו בכל קרבנות ולפ"ז באמת אין סיבה שלא יהיה שיעבוד נכסים וכן הוא בפשוטו שיטת התוס"ר בסוגין והחינוך שיש שיעבוד נכסים כמו כל חוב בעלמא ומה שלא גובים מהבנים כתבו שבאמת זה מצד מיעוט מיוחד שהחוב פוקע מהם אמנם הראשונים נקטו דמהא דחזינן שלא גובים מהבנים חזינן שזה מצוה בעלמא ואין שיעבוד נכסים דאם זה היה חוב ממון היה צריך להיות שיעבוד נכסים ושיגבו מהבנים אמנם עדין צ"ע דהנה מבואר בגמ' שלמ"ד שיעבודא לאו דאוריתא אדם שחיב כסף אם אומר שלא רוצה כופין אותו לשלם והנה דעת הרשב"א שמצד הדין כפיה זה לא סיבה לקחת את ממונו אלא רק להכריחו לשלם אמנם דעת הרמב"ן והר"ן והרבה ראשונים שעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו וגובים ממנו בעל כרחו והנה בפשוטו זה אפילו שלא בפניו אמנם בר"ן בכתובות בפרק מי שהיה מבואר שזה רק בפניו [ועיין ק"ש סוף בב"ב] ועיין קצוה"ח סימן ל"ט סק"א שהקשה שא"כ אפילו שבמצוה של השבת ריבית אין שיעבוד נכסים אבל מדין כפיה על המצות שיקחו ממנו ממונו ועיין מחנ"א שכתב שבאמת כל דברי הראשונים זה שלא בפניו אבל אם זה בפניו יגבו ממנו וכן הוא בלבוש [וכמו שמצאנו לענין צדקה] אמנם סתימת הראשנים לא כך

ועיין שערי יושר [ש"ה פ"ב] שכתב שרק בחוב לחברו שיש אפשרות לבי"ד לגבות הממון מצד זכות הבעל חוב ממילא על ידי שיגבו הממון באמת יתקים המצוה אבל כאן שאין חוב ממון א"כ אין באפשרותם להפוך את הממון שיהיה של הלוה וממילא אין להם אפשרות לכפות על התשלום ובלבוש כתב שכאן עד כמה שזה לא ניתן מדעתו הוא לא מקיים המצוה דהינו שבחוב ממון שעיקר המצוה שהמלוה יקבל את כספו ממילא על ידי כפיה מתקימת המצוה אבל כאן שהמצוה שהוא ישיב הריבית כל שהוא לא יתן מדעתו לא יתקיים המצוה ולכן לא שייך כאן כפיה [ואפילו שעל ידי זה יפקע המצוה אבל אין דין כפיה להפקיע המצוה]

עוד הקשה הקצוה"ח סימן ר"צ שהרי נחלקו הראשונים האם בצדקה יש שיעבוד נכסים ולהלכה קי"ל שיש שיעבד נכסים חזינן שמכח המצוה חל שיעבוד א"כ כאן אפילו שזה רק מצוה למה שלא יחול שיעבוד וכמו ששם מתקיים המצווה בזה שגובים שלא מדעתו ה"ה כאן וכתב שבהכרח צ"ל שכיון שיש כאן מיעוט שלא גובים מהבנים מוכח שכאן התורה מיעטה שלא יהיה דין גביה מהנכסים ושאין שיעבוד נכסים ע"ש

### בגדר המצוה של השבת ריבית והנפק"מ בזה

### א. לגבי תפיסת הלוה ב. האם יש חיוב שבועה ג. האם צריך להחזיר ליורשי הלוה ד. בדין ספק במצות השבת ריבית ה. בדין מחילה על השבת ריבית

ב] והנה בפשוטו כיון דמבואר בראשונים שאין שיעבוד נכסים חזינן שזה מצוה בעלמא לשלם הריבית ולכאורא אין הלוה בעל דבר כלל על החיוב הזה אלא הוא רק המקום שבו צריכים להשיב הריבית והנה עיין ש"ך סק"ד דנקט שבריבית קצוצה הלוה יכול לתפוס מהמלוה את הריבית שחייב לו וכן משמעות הראשונים שרק באבק ריבית לא יכול לתפוס וצ"ע שעד כמה שאין שיעבוד ואין לו זכות ממון למה שיכול לתפוס ועיין רעק"א בכו"ח ח"ב ס"ו וכן הביא האבני נזר סימן קס"ה בשם הישועות ישראל שבאמת זה לא נהיה שלו וכל דין התפיסה הוא מדין כפיה ולפ"ז אם המלוה ימות באמת הלוה יצטרך להחזיר את זה לבניו והנה ודאי שאין זה במשמעות הדברים עוד צ"ע דבש"ך סק"ד מבואר שמספק הוא יכול לתפוס ולא מוציאים מידו ועד כמה שאין זכיה ורק מדין כפיה הוא תופס כל שזה ספק אין לו זכות לתפוס ובפרט אם באמת יש כאן הכרעה של המוציא מחברו עליו הראיה וללבוש לעיל שמדין כפיה הוא יכול להפוך את זה לשלו רק שבי"ד לא עושים כיון שאין בזה קיום המצוה א"כ יתכן שהוא יכול לעשות את זה כדי להפקיע החיוב אמנם עדין צ"ע למה הוא מאן דאמר לדאוג לשני לקים מצותו

ובפשוטו מוכרח מזה כמבואר בחזו"א חו"מ י' סק"כ והאריך בזה בחידושי הגרש"ר ב"ק סט"ו שהמצוה כאן היא לא סתם מצוה לשמים והמקום לשלם זה הלוה אלא שכיון שהלוה הוא זה שהפסיד ויסוד המצוה זה השלמת ההפסד שהיה לו ממילא זה נחשב מצוה לחברו ומצאנו בזה כמה נפק"מ כדלקמן

א. עיין שו"ע קע"ז סי"א דמבואר דאם הלוה תובע את המלוה השבת ריבית יש על זה שבועת היסת ובמקור הדברים ברשב"א מבואר דיש בזה אפילו שבועת מודה במקצת והקשה הקצוה"ח פ"ז סק"ל דהרי מבואר בשו"ע שאם אדם נשבע לחברו שיתן לו מנה אין חברו יכול לתובעו שבועה כיון שאינו חייב לו כלום וכתבו הנ"ל דמבואר כאן שזה ודאי שיסוד המצוה זה מצוה לחברו ולכן הוא בעל דבר לתבוע את זה

ב. עיין דגול מרבבה ס"ו שכתב לדון האם המלוה צריך להחזיר ליורשי הלוה וכתב לדון שכיון שכתוב וחי אחיך וגו' א"כ כל המצוה אם הוא חי ולא אם הוא מת ועיין שערי יושר ש"ה פ"ב דהקשה שאם זה חוב ממון א"כ כבר חל עליו חיוב וודאי שיש בזה ירושה ואם זה רק מצוה א"כ מה שיך בזה ירושה אמנם עיין חוו"ד סק"ד דנקט שודאי שיש בזה ירושה וכן דייק בספר המדע מהרמב"ם אמנם עיין חידושי הגרש"ר גיטין סט"ו שהוכיח מכמה דוכתי שכל שזה מצוה לחברו זה דבר ששיך בו ירושה

ג. עיין ש"ך סוף סימן קע"ז שהסתפק מתי שיש ספק במצוה של השבת ריבית האם חייב להחזיר והש"ך נטה שלא צריך להחזיר ככל ספק ממון וכן סתימת הפוסקים בכמה דוכתי [כגון בערב וכגון בבעלים שאינם ידועים] ועיין שערי יושר סוף ש"ה שתמה בזה שכיון שזה דין מצוה ולא דין חיוב מה שיך בזה המוציא מחברו עליו הראיה הרי צריך להיות ספק דאוריתא לחומרא ובפשוטו מבואר כנ"ל שכיון שיסודו הוא דין מצוה לחברו ממילא יש בזה הדין של המוציא מחברו עליו הראיה

ד. עיין לעיל סימן ק"ס ס"ה דנחלקו הראשונים האם מועיל מחילה על מצות השבת ריבית ועיין ריטב"א ס"א. שביאר שלא מועיל מחילה כיון שיסודו הוא דין מצוה לשמים והוא לא מאן דאמר למחול אמנם דעת הרא"ש שמועיל מחילה וכן נפסק בשו"ע וצ"ע דכיון שאין שיעבוד נכסים חזינן שזה מצוה לשמים וא"כ למה שיועיל מחילה אמנם בהכרח כנ"ל שזה מצוה לחברו וממילא כיון שזה מצוה אליו הוא יכול למחול על זה ובאמת לריטב"א שנקט שלא מועיל מחילה משמע שזה מצוה לשמים גרידא ויתכן שלא שייך חיוב שבועה וכן לשיטתו לא שייך המוציא מחברו עליו הראיה וכן יתכן שלא צריך להחזיר ליתומים [והנה בפשוטו מועיל מחילה גם באבק ריבית כלפי החיוב לצי"ש וצ"ב גדר הדבר הרי כאן ודאי שזה לא חיוב לחברו]

### האם יסוד המצוה זה השלמת החיסרון והאם צריך להחזיר בישוב

ג] ובפשוטו שורש הנידון האם זה מצוה לחברו או מצוה גרידא זה בשורש החיוב של השבת ריבית האם שם החיוב הוא השלמת חסרון חברו או ששם החיוב להקיא את האיסור שבלע שאם יסוד החיוב זה השלמת החיסרון א"כ מסתבר שגדר הדבר שזה מצוה לחברו משא"כ אם שורש החיוב להקיא את האיסור שבלע אין סיבה שזה יחשב כמצוה לחברו אלא חיוב גרידא [ועיין בשיעורים שהארכנו בזה]

והנה מבואר סוף בב"ק שמי שגזל את חברו בישוב לא יכול להחזיר לו במדבר [ודעת הקרי"ס שזה דרבנן] ויש לעיין האם זה גם בהשבת ריבית זה כך ויש מקום גדול לומר שזה תלוי בנ"ל שאם יסוד החיוב להשלים החיסרון א"כ כיון שבגזל חזינן שלא נחשב השבת החיסרון אלא במקום הגזילה א"כ גם כאן זה כאן אמנם אם כאן יסוד החיוב להקיא את מה שגזל ואין הענין כלל השלמת חסרון חברו ממילא כאן כל שמצדו הוא נותן אין בזה שום חיסרון ודו"ק בזה ועיין עוד לקמן ס"ח

### בדין תביעה להשבת ריבית

ד] עיין ט"ז שדיק מלשון רש"י שאין חיוב של השבת ריבית רק אם הלוה תובע את המלוה ובטעם הדבר האחרונים חו"מ סימן ט' נקטו שזה מצד מחילה ולפ"ז לראשונים שלא מועיל מחילה באמת ודאי שגם ללא תביעה בי"ד יכפו אותו לשלם וכן אם לא ידע שיש כזה מצוה או באבק ריבית שלא יכול לתובע אין בזה מחילה אמנם הקצוה"ח שם ובמשובב נקט שגם לראשונים שלא מועיל מחילה אין חיוב לשלם כל זמן שהוא לא תובע דהינו שנקט שכל החלות חיוב חל רק על ידי תביעה ועיין נחל יצחק סימן ט' שהביא מהקצוה"ח סימן ק"ד סק"ב דבכל חוב שאין שיעבוד נכסים זה נחשב שלא הגיע זמן הפרעון כל זמן שלא תבע אמנם כאן מבאר בקצוה"ח שגם אם יתן זה מתנה בעלמא וצ"ע מהיכי תיתי לומר שלא חל חיוב רק על ידי תביעה ועיין חידושי הגרש"ר בב"מ סימן כ"ו שכתב שיש לבאר דברי רש"י שהנידון על כפיה של בי"ד שכיון שזה מצוה לחברו ממילא כל שהוא לא תובע את זה אין בי"ד מתערבים להגבות כמו כל חוב ממון שללא דין תביעה אין זה מתפקיד בי"ד להתמצע בדבר אבל ודאי שיש חיוב והנה יש לדון האם יש חיוב לצי"ש ללא תביעה והנה אם זה מצד מחילה א"כ בפשוטו אין בזה חיוב אם לא דנימא שזה לא ודאי מחילה אמנם אם זה מצד שהחיוב רק חל על ידי תביעה יש לדון ובאדם שלא יודע שיש חיוב השבה ודאי שלא שיך לדון שזה מחילה

### בדין שיעבודא דר"נ במצות השבת ריבית

ה] האחרונים דנו האם יש שיעובודא דר"נ במצות השבת ריבית [ועיין פ"ת סק"ה] והנה עיין ט"ז שכתב שכיון שצריך תביעה ממילא לא שייך לגבות ללא שהלוה תבע ועיין פ"ת בשם השאילת יעבץ שאם זה מצד מחילה כל זה אם היה לפני שחל החיוב למלוה השני אבל אם כבר חל חיוב הוא לא יכול למחול כמו כל שיעבודא דר"נ עיין חו"מ סימן פ"ו וכן נקט השעה"מ סימן ט' אמנם הדבר מחודש שכאן שזה רק מצוה שגם לא יועיל מחילה והקצה"ח סימן ט' כתב שכל שלא תבע אין עדין חיוב ממילא ודאי לא שיך בזה שיעבודא דר"נ רק כתב שיתכן שבי"ד יכפו אותו לבקש כדי לשלם את חובו עוד כתב הט"ז שכיון שיסוד מצות השבת ריבית כדי שיחיה ממילא כל המצוה להחזיר לו ולא שזה ינתן למישהו אחר ועיין קצוה"ח סימן ט' שהביא מהש"ך לגבי הענקה וצדקה שלא שייך שיעבודא דר"נ מטעם הנ"ל והנה לכאורא אם כל החיוב בצורה שיהיה וחי אחיך עמך א"כ גם לבן הלוה לא צריך לתת ואולי ודאי שזה חיוב ושייך ירושה רק שכל שיש אפשרות לתת בצורה של וחי אחיך עמך זה עיקר החיוב וצ"ע ובעיקר הדבר שנקטו שיש שיעבודא דר"נ במצוה של השבת ריבית זה רק שייך לשיטות שזה מצוה לחברו אבל אם זה מצוה לשמים ודאי שלא שייך הנ"ל

### בדין לא ישכור ממנו בפחות

ו] מבואר בשו"ע שלא ישכור ממנו בפחות הוי ר"ק ויוצאה בדינים דהיינו אפילו שמשלם לו בכל אופן כיון שמשלם לו בזול לכן הוי ר"ק ויוצאה בדינים ועיין מחנ"א סימן כ' שמדויק ברמב"ם לגבי קרקע שרק מחמת שאמר מפורש שישכיר לו פחות מהמחיר אבל אם אמר שישכיר לו במחיר מסוים שזה פחות אין זה ר"ק ולכאורא זה מצד שאין הונאה לקרקעות וע"ש שכתב שגם בפועל זה כך אבל במטלטלין רגילים כל שקבעו מחיר שזה יותר זול הוי ר"ק ועל דרך זה מבואר בגליון רעק"א סימן קס"ו ע"ש

## סעיףו**'**

### בחיוב של השבת דבר המסוים מפני כבוד אביהם

א] מבואר בשו"ע שהבנים אין להם חיוב השבת ריבית ואפילו אם מה שקיבלו עדין נמצא בעין ובפשוטו הביאור שהאב זכה בזה ויש עליו רק חיוב ממון והמחנ"א חידש שבאמת הבנים לא זכו בזה ובכל אופן הבנים זוכים בזה ולא צריכים להחזיר והנה מבואר שאם זה דבר המסוים דהינו דבר שניכר שזה מה שקיבל בריבית צריכים להחזיר מפני כבוד אביהם ועיין רעק"א שהביא מתוס' שאם האב רצה להחזיר ולא קיבלו ממנו אין להם חיוב להשיב את זה והמשנ"ל פ"ד ה"ה כתב שמלשון השו"ע משמע שזה כשאר כיבוד אב ואם שבי"ד לא כופין על זה אמנם המחנ"א סימן ח' הביא מתוס' כתובות פ"ו. בד"ה פריעת שכאן זה נחשב בזיון אביהם וכופין אותם להחזיר והנה מבואר כאן חידוש שלא עוזר שימכרו את זה למישהו אחר או ישחטו את הפרה ועיי פ"ת סק"ז שהביא מספר הר הכרמל שהסתפק בשחטו הפרה או מכרו האם יש עליהם חיוב דמים דהינו שגדר הדין יתכן שחל חיוב ממון ללוה ולכאורא לפ"ז ודאי שיכפו על זה

עיין משנ"ל פ"ד ה"ה שהביא מהריטב"א שגם בא"ר יש חיוב השבה מפני כבוד אביהם וצ"ע האם גם כאן זה חיוב גמור כמו בריבית גמורה או שכאן זה רק בגדר לצי"ש ולא יותר מזה שרק בר"ק דנים שזה אותו חוב כמו שהיה אצל האב

מבואר בלשון השו"ע שרק בעשה תשובה יש להם חיוב להחזיר והמקור מהגמ' בב"ק צ"ד: שאומרת שבאינו עושה מעשה עמך אין חיוב והנה הרמב"ם פסק שיש מצות כיבוד אב גם באב רשע והטור סימן ר"מ הקשה עליו מהגמ' הנ"ל ועיין ב"י שכתב שכאן הרי זה משל בן ובהכרח שיש כאן תקנה מיוחדת לדון שזה כאילו נשאר של האב וממילא הגמ' דנה שבאב רשע לא מסתבר שיתקנו כנ"ל אבל באמת זה לא סברא לפטור שהוא לא בכלל עמך והנה בעיקר הגמ' צ"ע וכי מי שעבר על איסור ריבית הוא כבר יצא מכלל עמיתך ואין עליו את חיובי התורה ועיין פנ"י ב"ק צ"ד: שזה סברא שכלפי הדבר שבו יש לו דין רשע אין דין לכבדו ועיין נימוק"י בב"מ מ"ח: כסברא הנ"ל ועיין פנ"י שזה רק בעובר קבוע ולא בעבר פעם אחת

## סעיףז**'**

### בדין תקנת השבים

א] מבואר בגמ' שיש תקנת השבים שלא מקבלים השבת ריבית וגזילה מהגזלן וכתבו התוס' שזה רק אם בא להשיב מעצמו וכן שזה עבירה קבועה שלא יוכל לחזור בו והנה הרמב"ם למד מכאן פ"ד הי"ג שמועיל מחילה בריבית ועיין ביאור הגר"א דמבואר בדבריו שגדר התקנה לא היה להפקיע החיוב כלל אלא שהוא עצמו יחזיר ושהלוה ימחול ובאמת אם הוא לא מוחל הוא חייב לתת לו ולשון הריב"ש שזה רק מדת חסידות שלא יקח ממנו דהינו שנקט שאין רוח חכמים נוחה הימנו זה לא תקנה גמורה אמנם הסמ"ג דחה הראיה שרבנן הפקיעו החוב דהינו שנקט שבאמת אין לו חיוב כלל להשיב ורק שלצי"ש ראוי שהוא מצדו ישיב אבל מעיקר הדין אין על המלוה חוב להשיב והנה פשטות הגמ' שאם הוא רוצה להשיב ראוי שלא לקבל ממנו ועיין טור שאם רוצה להשיב לצי"ש אפשר לקבל ממנו והיש"ש תמה עליו מהגמ' וע"ש דביאר שאם המלוה לא מעונין להשיב לצי"ש אלא מצד חיובו בזה ראוי שלא לקבל ממנו אבל אם רוצה בתור תשובה להחזיר ובאמת זה רצונו בזה אפשר לקבל ממנו ויש כאן חידוש שגם לאחר מחילה יש לצי"ש להוציא הריבית מתחת ידו

### בדין דבר המסוים

ב] בגמ' מבואר שבגזל כל שגזילה קיימת אין תקנת השבים ועיין ש"ך דהביא מהפרישה דגם לגבי ריבית כל שהריבית עצמה קימת בזה אין תקנת השבים ולא צריך דוקא דבר המסוים ועיין בית מאיר שזה דוקא פירות וכדו' שיש מיוחדות למה שקיבל אבל במעות זה לא שייך אמנם עיין ש"ך בנקוה"כ שכתב שאין לדמות ריבית לגזל שבגזל שהחפץ עצמו לא שלו בזה לא תיקנו בכל מקרה משא"כ ריבית שהרי זכה בחפץ ורק יש מצות השבה בזה רק בדבר המסוים לא תיקנו תקנת השבים כיון שבזה ניכר שהוא לוה בריבית

## סעיףח– ט

### האם יש חיוב להחזיר החפץ שקיבל בריבית

א] מבואר בגמ' שאם אדם היה חייב זוז של ריבית ונתן לו גלימא דעת אביי שמחזיר לו דינר ורבא אומר שאם זה דבר המסוים כיון שיש כאן לעז שזה הגלימא שקיבל בריבית לכן צריך להחזיר דוקא אותה בעצמה עיין ריטב"א דמכאן מוכח שבכל ריבית הוא זוכה את החפץ ורק יש חיוב השבה אמנם עיין מחנ"א סימן ב' שכתב שבאמת המלוה לא זוכה בריבית רק בסוגין מדובר שרצה לקנות הגלימא בזוז ואמר לו שמוכר לו את זה בדמי הריבית א"כ כה"ג המכר הוא לא קשור לריבית ורק התשלום היה בריבית וכיון שזה לא תשלום הוא צריך לשלם לו בעד הגלימא

והנה עיין משנה למלך הובא בפ"ת כאן שהעמיד סוגין שפסק דמים ונתן החפץ אבל אם קצץ החפץ הוא חייב להחזיר החפץ ועיין אבנ"מ דבפשוטו מבואר שגם ס"ל שאין זכיה בחפץ וצ"ע שהרי הוא כתב מפורש שכל מלוה זוכה בריבית והנה עיין חוו"ד שדן בקצץ לתת לו גלימא מסוימת בריבית האם כה"ג יש חיוב להחזיר את הגלימא וכתב שלא צריך שכמו שבגזלן הגזילה מתיחס לשויות ואם קנה בשינוי לא צריך לשלם דוקא גלימא גם כאן לא צריך להשיב לו דוקא את הגלימא אמנם עיין חזו"א אבן העזר סימן מ"ב סק"ב שביאר שכונת המשנה למלך שאם נתן לו הגלימא בתור שזה יהיה נתינת הריבית א"כ כיון שיש לו הנאה מצד הגלימא וזה מכלל תשלום הריבית כה"ג חל חיוב החזרה של הגלימא בעצמו ורק אם אומר שהתשלום זה הריבית א"כ יוצא שאין עיקר הגלימא ניתן בתור הריבית אלא שויות הגלימא ומשמעות החזו"א דאפילו אם לא קצצו גלימא אבל עיקר זה שנתנו גלימא זה מחיב השבה של גלימא וכמו בנתן לו דבר ששוה ה' זוז חיב להחזיר ה' זוז וע"ש שאם הביא לו מעות לא חייב להחזיר לו דוקא אותם מעות כיון שאין כאן יחס של הנאה מיוחדת על מעות אלו ועיין חזו"א שבמקרה שהחיוב השבה הוא על גלימא גם אם זה הוזל הוא מחזיר הגלימא וצ"ע שודאי עיקר הגזל זה על השויות אלא שיש כאן גם יחס לחפץ ואם כונתו שהיה קציצה על חפץ מסוים א"ש וצ"ע

ובשערי יושר ש"ה פ"ג משמע שרק בקצץ לתת חפץ מסוים בזה יש חיוב על החפץ המסוים וכן הוא פשטות ללשון המשנ"ל, ובאבני נזר סימן קע"ב נקט שבכל ריבית יש חיוב השבה על החפץ ואפילו במעות שכיון שזה מה שקיבל ממילא החיוב הוא ביחס לחפצא ולכן רק אם הזכיה בריבית הוא גם ללא שזה ריבית אין חיוב להחזיר את עיקר החפצא ועיין חידושי הגרש"ר קידושין סימן ו' ובאבני נזר הנ"ל שהוכיחו שזה גם במעות מהרשב"א שיתומים צריכים להחזיר את המעות של ריבית שקיבלו אם הם קימים [ועין מה שכתבנו סוף סימן ק"ס שאין זה מוכרח ברשב"א כלל אמנם האחרונים כך למדו וצ"ע שם]

והנה דבריהם מאוד מחודשים שכמו שבגזילה אין חיוב חפץ אלא דמים כך כאן אפילו שנתן בתור ריבית את החפץ אבל הדין השבה שיסודו מצד הדין גזל זה על שויות הדבר ורק אם נימא שדין השבת ריבית אין יסודו השלמת החיסרון אלא להקיא את הריבית א"כ יתכן שלכן כאן זה גרע אמנם בפשוטו מדחזינן שמועיל מחילה בהכרח שיסוד החיוב להשלים החיסרון ולכן הוי מצוה לחברו עיין לעיל ס"ה וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שאם היה חייב לו זוז ונתן לו חיטים בשוי יותר ס"ל לאביי שמחזיר רק דינר ורבא ס"ל שמחזיר לו שווי של כמה שהחיטים היו שווים וסברת רבא כיון שזה מה שהוא קיבל בתור ריבית ממילא הכל זה נחשב ריבית כמבואר ברמב"ן ועיין רמב"ן שכאן שזה לא דבר המסוים יכול להחזיר לו מעות ועיין חידושי הגרש"ר קידושין סימן ו' שאם כאן מדובר כמו שהעמידו האחרונים שרצה לקנות החיטים בדינר ואמר לו שהתשלום יהיה בריבית א"כ הריבית זה מה שלא משלם דינר ומה שייך לומר שצריך לתת יותר מדינר ובהכרח שמדובר שכל הנתינה היה בתור ריבית וא"כ מפורש בדבריהם שגם כה"ג אין חיוב להחזיר הדבר בעצמו אמנם לולי הראשנים היה מקום לבאר שבסוגין מדובר בהכרח שנתן את זה מראש בתור ריבית וכה"ג באמת חייב להחזיר דוקא את זה עצמו אמנם בעיקר ביאור הגמ' ברמב"ם משמע שזה רק דין דרבנן שלא ירויח מהריבית ולפ"ז יש לישב הגמ' אמנם ברמב"ן משמע שזה מעיקר הדין וז"ב [ועיין אבני נזר סימן קע"ב]

### בביאור הדין בס"ח שיכול להחזיר הפירות

ב] מבואר בשו"ע ס"ח דבהיה חייב לו דינר של ריבית ונתן לו פירות ששוים דינר ורביע חייב להחזיר לו שוי דינר ורביע ואם רוצה להחזיר דמיהם רשאי בפשוטו הביאור שזה ודאי שחל כאן הגביה ורק יש לו חיוב דמים ולא חייב לתת לו את החפץ אבל אם רוצה לתת לו החפץ רשאי מצד שזה שווה את דמי הדבר וכל מילי מיטב אמנם עיין פרישה שביאר דמה שיכול להחזיר הפירות מצד שיכול לומר שמבטל המקח דכל מה שלקח את זה בתור חמש כי זה אצלו אבל כמה שהוא צריך להחזיר הוא מבטל המקח והסברא צ"ע שכיון שריבית זה ודאי חל א"כ היה כאן גביה ויש עכשיו רק חובת השבה ומה שייך לבטל את זה

והנה משמעות הרמב"ן והנימוק"י שהלוה יכול לתבוע שיחזיר לו דוקא מעות ולא הפירות ורק אם הוא מסכים יכול לתת לו הפירות דהינו שכאן דינו כבעל חוב שחייב לתת דמים אם יש לו וצ"ע דלמה שזה לא יהיה כגזלן וגם אם זה חובת השבה סתם הרי בכל התורה אין דין דוקא כסף ולמה שכאן יהיה חיוב דוקא מעות וצ"ע

## סעיףי**'**

א] מבואר דכיון דנתן שכירות הבית בתור דינר ממילא זה נחשב שקיבל דינר וחל עליו דין השבה של דינר ועיין מחנ"א י"ד שזה רק בקרקע שאין הונאה וזה שוה כל מחיר אבל במטלטלין לא שייך להגדיר שזה שוה דינר אבל בטור העמיד במטלטלין ובפשוטו הביאור שכל שזה נעשה מדעתם והסכימו שיך לדון שנתן את זה בתור דינר ועיין ט"ז שהביא מהפרישה שרק בשכירות צריך להחזיר כל הדמים אבל אם זה חפץ ודאי יכול להחזיר לו החפץ אמנם האחרונים חלקו עליו ועיין שע"ד שהביא מהריב"ש שגם במכר זה כך ובפשוטו הסברא שכיון שחל הזכיה של הריבית ורק יש חובת השבה ממילא החיוב חל לפי כמה שהוא חייב ועיין גידולי תרומה סוף ח"ב שכתב שאם זה גלימא דיש עליו חיוב להחזיר את זה בעצמו בזה מסתמא לא צריך להוסיף דמים וצ"ב שכיון שמצד חובת השבה חייב דינר מה שיש עוד דין להחזיר הגלימא למה שזה ישנה הדין

והנה בעיקר הדין המבואר כאן לכאורא אם נימא שחל חוב בריבית מובן ששיך לדון שכיון שהחוב הוא דינר זה נחשב שקיבל דינר אבל אם אין חוב א"כ אין כאן יותר מאשר קבלה של החפץ ומה שיך לומר שחייב להחזיר יותר מהחפץ ורק אם מדובר שקצצו שהשכירות בדינר ואחרי זה אמר שזה יהיה בריבית שיך לדון שזה כאילו קיבל דינר וצ"ע

# סימן קס"ב

#### י' כסליו תש"פ

## סעיף א'

### בטעם דסאה בסאה הוי מדרבנן

א] מבואר מכל הסימן שהלואת סאה בסאה מותר מדאוריתא ורק מדרבנן זה אסור ובטעם שאין בזה איסור דאוריתא לכאורא מצאנו בזה כמה ביאורים א. הרמב"ן ושאר הראשונים ס: כתבו שכיון שקי"ל שבתר מעיקרא אזלינן לכן לא הוי ריבית ובפשוטו הביאור שכיון שמצד הקציצה זה לא יותר כיון שאז זה היה שוה כמו ההלואה לכן אין בזה איסור ב. בשו"ת הרא"ש כלל ק"ח ט"ו כתב שכיון שסאה יהיב וסאה שקיל לכן לא הוי ריבית דהינו שכיון שההלואה מתיחסת למדה זה עצמו סיבה שיחשב שמחזיר אותו דבר [ועין בשיעורים שהארכנו שיתכן שכל סברא זו ששיך לקבוע את ההלואה לפי מידה וזה סיבת היתר קימת מצד שהולכים בתר מעיקרא] ג. עיין ט"ז סק"א שכתב שכיון שזה קרוב לשכר כהפסד דהינו שכל שיש כאן צד הפסד וצד רוח אין זה נחשב שקצץ לו יותר [וצ"ע אם יש הכרח לסברא זו מהסגיות דמצאנו את זה רק בדרך מקח כדי שזה לא יחשב כהלואה או כהוספה בגלל ההמתנת מעות אבל כאן זה הלואה גמורה ורק שיש לדון מצד שזה צד אחד בריבית וצ"ע] ד.האבי עזרי דן דלדעת רש"י שמשכנתא זה ריבית דרבנן מצד שזה לא רוח בטוח א"כ גם כאן זה לא רוח בטוח אמנם יש לדון ששם זה תוספת לא בטוחה אבל כאן זה עצמו שהחלות חוב הוא בסאה שזה סיבה ליותר יתכן שזה סיבת איסור

ועיין בשיעורים שכתבנו שלכאורא יש כמה נפק"מ אם יסוד ההיתר מצד בתר מעיקרא או מצד סברת הרא"ש א. עיין גמ' ע"ג. דלמבואר ברש"י משמע שאם מלוה סאה במקום הזול על מנת שישלם לו במקום היוקר יש בזה רק איסור סאה בסאה ועיין מחנ"א סימן כ"ב שתמה הרי כאן גם אם בתר מעיקרא זה ריבית ורק מצד סברת הרא"ש שסאה יהיב סאה שקיל יש להתיר ואולי יש לדחוק שבאמת כה"ג מצד החוב זה לא דוקא לשלם במקום היוקר אלא זה רק תנאי בצורת הפרעון כמו על מנת שלא יפרע במדבר ויש לדון האם זה עצמו לא סיבה שיחשב ריבית ב. יש לדון במסכם שישלם סאה בזמן היוקר ועיין לקמן ס"ג דמשמע בש"ך שזה רק ריבית דרבנן אמנם במקור הדברים שם בסמ"ק והכלבו משמע שזה דאוריתא [וראיתי מביאים דנחלקו בזה האחרונים דבמהר"ם שיק חיור"ד ס' קנ"ט נקט שאין בזה איסור דאוריתא ובשו"ת פנ"י ס' כ"ח ד"ה ועד ראיתי נקט שזה דאוריתא] ועיין שער הציון סימן ת"נ דנקט שמלוה לחם קודם פסח על מנת להחזיר לאחר פסח שזה רק אסור מצד סאה בסאה אפילו שזה שוה יותר כמבואר בדבריו שם ג. עוד יש לדון בהוזל הסאה ורוצה להחזיר כמו שזה היה שוה בתחילה דבפשוטו כה"ג אין סיבת איסור כיון שזה לא יתר מההלואה אמנם מצד סבר הרא"ש אין סיבה להתיר והמחנ"א סימן כ"ז דן להתיר והוכיח לאיסור ועיין בזה לקמן סק"ד ד. במלוה סאה בסאה וקובע שאם זה יוזל ישלם כמו שזה היה שוה בזמן ההלואה דבפשוטו אין סיבה לאיסור מצד שאין כאן קציצה לשלם יותר ובבית אפרים סימן מ"ג ובחוו"ד לקמן ס"ב נקטו שזה ריבית קצוצה כיון שהתחיב לשלם יותר ממה שההלואה מחיבת וזה א"ש אם כל הקולא מצד סברת הרא"ש

והנה שמעתי לדון בלוה חבילה חסה קטנה על מנת להחזיר חבילת חסה גדולה שבשוק זה אותו מחיר דבפשוטו אם כל ריבית נקבע לפי השויות הרי אין כאן שויות יותר ואין בזה איסור אמנם אם נימא שמדה זה גם סיבה לריבית א"כ כאן שלוה לפי מידה וקצץ להחזיר יותר זה סיבה לריבית וכאן התוספת היא ש"פ ועיין רמב"ן עה"ת שביאר שריבית אוכל זה מצד מדה ומשמע שגם המדה זה סיבה לאיסור כשאין סיבה לראות שזה אותו דבר מחמת השויות אמנם אין הדבר מוכרח דיתכן שכל שלא נותן ממון יותר ממה שקיבל לא שיך לדון שיש כאן גזילה ועיין בשיעורים ע"ג. מה שכתבנו בזה ועיין ק"ס סכ"א

וכן יש לדון בלוה סאה במקום היוקר על מנת להחזיר סאתים במקום הזול שזה אותו מחיר דבפשוטו אין בזה איסור כיון שקצץ אותו מחיר אמנם לנ"ל שכל שהקביעת ביחס למדה אסור שיהיה תוספת מדה ממילא כה"ג יהיה אסור וצ"ע דאולי כל שזה נצרך להשלמת השויות זה סיבה להתיר ועיין מה שכתבנו בזה ע"ג.

### בטעם האיסור דסאה בסאה ובדין הארכת זמן חיוב סאה בהיתר ובאיסור

ב] הנה מבואר שחז"ל גזרו שאסור ללות סאה בסאה ובטעם הדבר שכיון שלפעמים זה מתייקר זה מחזי כריבית שהרי קיבל ממנו סאה ששוה דינר ומחזיר לו סאה ששוה שתים והנה מבואר בריב"ש סימן י"ט וסימן שצ"ו וכן הסכמת האחרונים שבלוה סאה סתם חל עליו חיוב סאה בין הוקר ובין הוזל ובביאור הדבר מצאנו בזה כמה צדדים דדעת החוו"ד קס"א א' שכיון שיסוד הדין הלואה זה להחזיר הדבר ממילא כל שלוה חפץ חל חיוב להחזיר החפץ ודעת החזו"א שמצד עיקר הדין צריך לחול חיוב דמים רק שמדין חליפין שוה בשוה יכולים לקצוץ שיחול חיוב של סאה חיטים אמנם יש מקום לבאר שמצד עיקר ההלואה שיסדו לשלם את הדבר בעצמו אפשר להעמיד שיחול דמיו ואפשר להעמיד שיחול חיוב של הדבר בעצמו וכיון שהאומדנא שיחול חיוב חפץ לכן בסתם הלואת סאה חל חיוב סאה ונפק"מ בעשה הלואה וקבע האם יחול סאה או שויות זה תלוי בדבר של ברירה דכה"ג חל כמו מעיקר הדין [ועיין ריש פרקין שהארכנו בזה]

והנה בעיקר האיסור שאסרו חז"ל עיין חזו"א ע"ב סק"ד שהוכיח מזה כשיטתו שרק כיון שמצד עיקר הקבלה זה נחשב קבלת שויות ורק מצד קציצתו חל חיוב חפץ לכן זה מחזי כריבית אבל אם מצד עיקר הקבלה חשיב שקיבל חפץ אין זה אגר נטר ואין סיבה שזה יחשב ריבית אמנם בדעת האחרונים הנ"ל יתכן לבאר בשני אופנים או שכיון שאדם מצד עצמו לא רוצה לקחת סיכון א"כ היה רוצה לשלם את דמיו בשעת הפסיקה ורק מחמת ההמתנת מעות שכאן מוכן להתחיב חפץ אפילו שיש כאן צד הפסד ולכן כה"ג זה אסור מדרבנן ואפילו שיש מקרים שזה לא כך אבל לא פלוג רבנן ויתכן שזה מחזי כריבית שכיון שלקח דבר אם שווי מסוים ומחזיר דבר אם שווי אחר לכן זה אסור אפילו שזה מה שצריך לחול מעיקר הדין ולא מסתבר

והנה יש לעיין במקרה שחל חיוב של סאה בסאה בהיתר כגון שהתחיב בסודר לשלם סאה לאחר ל' יום או שלוה בהיתר דיצא השער ועכשיו כבר אין שער או בהיתר דיש לו ועכשיו אין לו ורוצה להאריך הזמן האם יש בזה איסור של סאה בסאה ולכאורא הוא תלוי בנ"ל שאם כל יסוד האיסור מצד שמצד עיקר הדבר צריך לחול חיוב דמים ורק מצד קציצתו חל חיוב סאה לכן חשיב ריבית אבל כאן שהחיוב הקיים הוא סאה לכאורא ודאי שמצד עיקר החלות צריך לחול המשך החיוב הקים וא"כ אין כאן סיבה לריבית אמנם אם נימא שיש כאן איסור מדרבנן מצד שלאנשים זה נראה כריבית כי קיבל דבר אחד ומקבל דבר ששוה יותר יש מקום לדון שזה אסור כה"ג אמנם יתכן שכיון שעיקר החלות הוא בהיתר גם אם ממשיכים אותו אין זה בכלל גזירת חז"ל וכן הוא סתימת הפוסקים וצ"ע ועיין עוד לקמן סק"ט [ועיין נתיבות שלום ס"א סקכ"ד כ"ה]

והנה יש לעיין בלוה סאה בסאה באיסור והוזל החפץ בשעה שצריך לפרוע ורוצה להרויח הזמן האם מוטל עליהם לקבוע שאם יתיקר יותר מזמן ההלואה הראשונה ישלם כזמן ההלואה הראשונה או שצריכים לקבוע שאם זה יתיקר יותר מזמן ההרוחה יתן לו כזמן ההרוחה ויסוד הספק האם הרוחת זמן זה נחשב כמעשה הלואה לגבי איסור סאה בסאה או שזה המשך ההלואה הקודמת ואין כאן סיבת איסור חדשה וצ"ע וכן יש לדון אם היה הרוחת זמן בהמשך של איסור בכה"ג כשבא לשלם האם מספיק שזה כזמן ההלואה או שצריך לשלם כשער של ההרוחה שזה פחות ובפשוטו זה אותו נידון וצ"ע

### בדין דבר שבמקום ההלואה זה טיבעא ובמקום שקבעו לשלם זה פירא

ג] מבואר בגמ' לעיל מ"ד: מ"ה. שדבר שהוא טיבעא אין בזה איסור הלואת סאה בסאה והטעם דתמיד זה נחשב שהוא אותו מחיר והדבר האחר הוא זה שזל והתיקר ולכן מטבע זהב אפילו שיש לו דין מטבע כלפי פירות אבל כיון שהזולא ויוקרא לא תלוי בו לכן יש בו איסור הלואת סאה בסאה ודעת הרמב"ן שמטבע נחושת כיון שעיקר השוק הוא בו לכן אין בזה איסור אמנם השו"ע סימן ק"ס פסק שגם בזה יש איסור וכדעת תלמיד הרשב"א [ועיין מחנ"א סכ"ג] ובפשוטו מטבע של מקום אחר אפילו שזה יוצא בהוצאה במקום זה בכל אופן ודאי שהוא לא נחשב הטיבעא וחשיב פרי ויש בזה איסור ריבית כמבואר בחזו"א ע"ב סק"ט

ועיין חו"ב בב"ק צ"ח. שכתב לדון בלווה דלרים בא"י על מנת לפורעם בחו"ל במקום שזה טיבעא האם דנים לפי מקום ההלואה וחשיב פרי או שדנים לפי מקום הפרעון ויסוד הנידון האם דנים ביחס לחיוב שחל האם יש בו יוקר וזול וכאן הרי החיוב חל במקום שאין בו יוקר וזול או שדנים ביחס לדבר המחייב וכיון שביחס לדבר המחייב חל דבר שיש בו יוקר וזול זה אסור והנה כל שהטיל החיוב במקום שזה טיבעה א"כ גם אם היה חל לפי שויות לא היה כאן יוקר וזול ולכאורא לחזו"א אין סיבת איסור ורק אם נימא שעצם זה שזה שויות יותר זה סיבת איסור יתכן שכיון שביחס למקום ההלואה זה יותר זה נחשב שיש כאן ריבית וע"ש שנקט שזה תלוי במקום שבו חל חיוב דהינו שכיון שיסוד האיסור מה שמתרבה ממונו וכיון שחל חיוב מטבעות במקום שמזמן ההלואה עד זמן הפרעון אין בזה יוקר ממילא אין בזה איסור וממילא גם במקרה הפוך שלוה דולרים בחו"ל על מנת לפרוע בא"י יש בזה איסור אמנם יתכן שכל הריבית זה עצמו שהחיל חיוב בדין דבר שבמקום ההלואה זה טיבעא ובמקום שקבעו לשלם זה פירא [ועיין נתיבות שלום עמוד ר'] והארכנו בזה בסימן קס"ה

### בדין לוה סאה בסתם והוזל ורוצה לתת כשעת הלואה

ד] מבואר בגמ' שאם לוה סאה חיטים אם הוקרו נותן דמיו ואם הוזלו נותן לו הסאה שהלוהו ומבואר בריב"ש שהכונה שמעיקר הדין חל חוב של סאה חיטים ובהתיקר אסור לתת לו סאה חיטים מצד ריבית ובהוזל נותן לו סאה חיטים כיון שהחיוב הוא חיטים [והנה לשון הגמ' נותן דמיו ולכאורא חייב לפרוע לו חיטים בשוי של שעת ההלואה ומשמע קצת שעד כמה שיוזל הגדר שזה הלואה על השויות ועיין לקמן] ועיין מחנ"א סימן כ"ז שדן מסברא שאם הוזלו ורוצה לתת לו כשער של שעת הלואה זה מותר שכיון שהטעם שנותן לו זה לא מצד אגר נטר אלא כדי שהמלוה לא יפסיד אין בזה איסור ריבית מאוחרת דהינו שנקט שגם בשעת פרעון כל שזה נתינה שמוכח מצד עצמה סיבתה לא בתור ריבית זה מותר ואולי כונתו במפרש עוד יש לדון להתיר שכיון דמבואר בסוגיא דבתר מעיקרא שהדין ריבית זה לפי שויות וכאן לא מחזיר יותר שויות לכן זה מותר

אמנם הביא מהריטב"א ומהרי"ט שזה אסור [וכן כתב הפתחי תשובה סק"ב] ובטעם האיסור יתכן שכיון שקבעו החיוב לפי מדה ממילא היום שזה שם החיוב ממילא כל שמחזיר יותר זה ריבית וכנ"ל סק"א מהרא"ש אמנם יתכן עוד שכיון שמצד ההלואה היום חייב רק סאה פירות כל שמחזיר יותר הוי ריבית מאוחרת שהאיסור להחזיר יותר הכונה יותר ממה שחיב מצד ההלואה [ונפק"מ שאפילו לשיטות שהלויני ואלוך מותר אבל אם לא התנה ואחרי זה מלוה לו יתכן שזה אסור שלמעשה מחזיר לו יותר ממה שההלואה מחיבת]

### בדין קצץ לפי דמים והאם יכול להחזיר פירות

ה] עוד מבואר בשו"ע שאם קצץ לפי שויו אז בין אם זה הוזל ובין אם זה הוקר נותן לו כפי שזה היה שוה בשעת ההלואה ועיין מאירי ע"ה. שביאר שכה"ג זה נחשב מכירה ובפשוטו לפ"ז מותר אפילו לקצוץ מחיר יותר כדין טרשא אם אין שומתו ידועה וכן הוא בב"ח אמנם היה מקום לומר שודאי שזה הלואה רק שהחילו ההלואה לפי דמי הדבר ולא לפי החפצא בעצמו ובפרט לחזו"א שזה מה שחל מצד עיקר הדין וכן דייק החוו"ד קס"ה סק"א מרש"י וכן ביאר באבני נזר קפ"ג ח' ולפ"ז לכאורא בהוזלה אסור דזה הלואה בריבית [וכן משמע בריטב"א ובשטמ"ק בשם הראב"ד] ובפשוטו זה תלוי האם אמרו לשון הלואה או לשון מכר ועיין לעיל קס"א ס"א דמבואר שבלשון הלואה להלכה זה נחשב הלואה וגם אם שם זה מקח אבל כאן שמיחס ההלואה על השויות ומשלם כסף יתכן שזה ודאי נחשב הלואה

והנה יש לדון האם כה"ג שהוזל מותר להחזיר לו פירות בשווי של שעת ההלואה ועיין מחנ"א כ"ז שהביא מי שאסר וכתב שאין דבריו נכונים ובפשוטו האוסרים זה כמו שמצאנו קע"ה ס"ו שהפוסק על הפירות והתיקרו שיש דעות שאסור להחזיר לו דמים כמו שער הפירות של עכשיו שכיון שקיבל מעות ומחזיר יותר מעות זה נראה כריבית אמנם סברת המחנ"א שרק שם שזה רק פסיקה ולא חל מקח גמור ממילא כל שמחזיר לו דמים דנים כאילו לא היה מקח ומחזיר יותר ממה שקיבל זה מחזי כריבית אבל כאן שחל חיוב גמור של דמים אלו אין בזה מחזי כריבית

### האם יש איסור בעיקר הלואת סאה בסאה

ו] בעיקר האיסור של סאה בסאה יש להסתפק האם חז"ל אסרו את עיקר ההלואה או שכיון שבשעת ההלואה זה אותו מחיר אין בזה איסור וכל האיסור זה הגביה בסוף ועיין ריטב"א מ"ד: בסופו שהביא מרבותיו שהאיסור הוא רק בתשלום וחלק עליהם שודאי שהאיסור הוא בעיקר ההלואה וכלשון הגמ' אסור לאדם ללות דינר בדינר וכן לשון המשנה לא יאמר אדם לחברו הלויני כור חיטים וכו' אמנם ע"ש שכתב שאם לוה בסתמא ולא קצץ מפורש שישלם סאה גם אם זה יתיקר מותר וצ"ב הסברא הרי כיון שבסתמא חל חיוב של דמים ולכן בהוזל נותן לו חיטים א"כ ממילא יש כאן קציצה של ריבית וצ"ל שמה שהעמידו החיוב בתור סאה זה כדי שאם לא יתיקר יקבל חיטים אבל באמת כיון שאין בדעתו לגבות סאה עד כמה שזה יתיקר אין בזה איסור [ועיין מה שהבאינו בזה סימן ק"ס ס"א סק"ב] ועיין ט"ז סק"ג שגם נקט שבסתמא אין איסור וכן מבואר ברמב"ן ורשב"א וריטב"א שבת קמ"ח: אמנם יתכן שאם הם לא יודעים מהאיסור זה נחשב שעושים על דעת הלואה אסורה ויתכן שאם אחד מהם לא יודע זה גם מספיק סיבה לאיסור וצ"ע

והנה גם לדעתם מצאנו שיש בזה הגבלה מסוימת ויש מקרים שזה אסור דהנה לשון המשנה לא תלוה אשה לחברתה ככרות עד שתעשינה דמים ומבואר בגמ' בשבת שיש איסור בעיקר ההלואה והקשו הראשונים הנ"ל שהרי עיקר ההלואה מותרת ורק שאם זה יתיקר אסור לתת לו כשער היוקר ועיין רמב"ן שישב או שיש כאן חשש שלא ידעו שהתיקר השער או שכיון שאם לא תחזיר לחם שלם תראה כצרת עיין לכן יש איסור בעיקר ההלואה וברשב"א כתב שכיון שזה לא ככר קבוע ממילא זה גורם שתוכרח להחזיר דוקא ככר דהינו שגם לדבריהם שאין בזה איסור מצד עיקר ההלואה אבל במקום שיש חשש שבפועל ישלמו יותר יש בזה איסור

אמנם בפשוטו מצאנו כמה ראשונים שדעתם שיש איסור בעיקר ההלואה גם בסתמא א. עיין רמב"ם פ"י ה"ב שהעתיק הדין של עד שתעשנה דמים על כל הלואת סאה בסאה ומשמע שזה דין תמיד ולא במקרה מסוים של ככרות ב. הרשב"א עצמו מ"ד: הקשה על רב איך לוה בתחילה ויש שתירצו שאין איסור בעיקר ההלואה אמנם הרשב"א ועוד ראשונים ישבו שהיה לו חזרה ממה שסבר בתחילה ובפשוטו משמע שגם בסתמא יש בזה איסור

והנה לענין הלכה בט"ז סק"ג מבואר להקל אמנם לשון השו"ע הוא כלשון הרמב"ם וכן הוא בחכמת אדם קל"ד ס"א ובפשוטו לכתחילה ודאי ראוי להחמיר בזה אמנם כיון שהוא מילתא דרבנן ויש ראשונים שס"ל להקל אפשר להקל בזה אמנם עדין במקום שיש חשש שלא ידע שיתיקר או שיתביש להחזיר פחות אם יתיקר בזה גם ברמב"ן מבואר שאסור אין להקל בזה וכן אם צ"ע אם הלוה מתכוין להחזיר סאה בכל מקרה האם זה מותר וכנ"ל

### האם בלוה סאה בסאה צריך לבטל ההלואה

ז] והנה יש לעיין בלוה סאה בסאה באיסור האם יש ענין שישלם קודם שזה יתיקר דהינו האם האיסור הוא רק אם בסוף זה יתיקר אבל אם זה לא יתיקר לא עבר איסור או שעצם הפסיקה על דבר שיכול להתיקר הוא כבר איסור וממילא כל שבסוף לא ישלם היוקר אין כאן איסור נוסף ועיין תוס' שהאיסור אפילו בדבר שאין הדרך שמתיקרים כלל ומשמעות דברים שגם כה"ג יש איסור בעיקר ההלואה ולכאורא אם כל האיסור רק מצד שזה יתיקר בסוף א"כ למה צריך לחוש שזה יתיקר ומשמע שהאיסור בעצם הפסיקה ועיין שו"ת הרא"ש בסוף הסימן דמשמע שאם זה לא התיקר לא עבר איסור ויתכן שכונתו שכך האדם חושב אבל באמת גם אם לא יתיקר עבר איסור בעיקר ההלואה וצ"ע עוד יש לדון שהאיסור שימה בריבית זה בזה שמטיל המלוה חוב נוסף על הלוה וכאן אין תוספת חוב אלא ברגע שזה מתיקר ולכן ודאי צריך לבטל החוב מצד שכל שהסאה תתיקר המלוה עובר איסור שעכשיו חל שימה של עוד מחיר ולכאורא אם יסכם עכשיו אם המלוה שאם זה יוקר הוא משלם רק כשער ההלואה בטל השימה וזה מותר

### בדין אין מקפידין

ח] בעיקר האיסור של הלואת סאה בסאה עיין גמ' ע"ה. שבני חבורה המקפידין זה על זה עוברים משום וכו' ולדברי הלל אף משום ריבית ומבואר שאפילו להלל שיש איסור סאה בסאה בככרות אבל אם זה בני חבורה שלא מקפידים אין בזה איסור ועיין תוס' שסתם בני אדם הם מקפידים ובביאור ההיתר של אין מקפידין עיין רש"י שרגילים למחול על דבר מועט דהינו שכל שהנידון באנשים שאינם מקפידים אחד על השני ורגילות לתת חנם אחד לשני דברים ממילא גם עכשיו אין סיבה לראות שזה בגלל ההמתנת מעות וזה מותר ואפילו שעכשיו חל חיוב סאה וחייב לתת סאה ונותן את זה בגלל חיובו וכה"ג גם באין מקפידים בעלמא זה אסור בכל אופן כאן זה מותר דאין זה בכלל איסור חז"ל של סאה בסאה וזה מקור היתר גדול בשכנים ללוות סאה בסאה במקום שגם אם יהיה הפרש זה מחיר שדרך שכנים למחול ולתת במתנה גם ללא ההלואה [והמודד שכשמבקשים דבר נותנים במתנה ולא בתור שיחזירו]

### בדינא דהלואת ככרות

ט] מבואר במשנה שהלל אומר שאסור לאשה להלות לחברתה ככרות ומשמע שחכמים מתירים והנה עיין ביאור הגר"א דדעת הרמב"ם שטעם ההיתר בגלל שזה יצא השער או יש לו והלל חולק על היתר זה ולפ"ז לא התחדש כאן היתר מיוחד אמנם עיין הרבה ראשונים שנקטו שיש כאן עוד היתר נוסף בהלואת ככרות ובטעם ההיתר מצאנו כמה ביאורים בראשונים א. הרמב"ן ביאר בשם רב האי גאון שכיון שיש את זה לכולם זה כמו זבל שיש כאן ההיתר שקל להשיג את זה ב. תוס' דנו שזה קולא מיוחדת בככרות ולכאורא כי זה חיי נפש ג. הרשב"א ובשטמ"ק בשם הראב"ד ביארו שכיון שזה דבר מועט אין דרך אנשים להקפיד על זה ועיין תוס' בתירוץ אחד שהוסיפו שלכן לא גזרו על זה כלל והנה היה מקום לומר שזה רק כלשון המשנה אשה לחברתה שאין דרכה להקפיד בדבר קטן אבל סתם אנשים שלא מכירים זה לא כך אמנם הרמ"א וכן בגר"ז סתמו להתיר תמיד והנה השו"ע לא העתיק את זה ומשמע קצת שלא פסק היתר זה וכמבואר בגר"א וכמו שבביאר בב"י את הרמב"ם והנה עיין שו"ע סימן ת"נ שאם אדם לוה לחם בערב פסח צריך להחזיר לו לאחר פסח ועיין דרכי משה שבהגהות אלפסי הביא שיש שנהגו לא לעשות דבר זה בגלל ריבית והמ"ב ביאר שטעם השו"ע שהתיר כיון שזה דבר מועט וע"ש שהביא שהחמד משה הקשה שחמץ לאחר הפסח זה הרבה יותר מקודם פסח וכתב השער הציון שכיון שמדובר בלחם מועט אפילו שההפרש גדול אין בזה ריבית והנה השו"ע פסק שאין היתר של דבר מועט וצ"ל שמדובר בשכנים שלא מקפידים

### בדינא דבר מועט שנהיה הרבה

י] יש לעיין בהיתר של אין מקפידין ובשעת פרעון נהיו מקפידין או בהלואת ככרות שזה דבר מועט וזה נהיה דבר יקר מאוד שההבדל הוא הרבה האם כיון שכאן היה היתר על עיקר ההלואה ממילא אין איסור לתת יותר או שכל שבשעת פרעון יש כאן סיבה לראות את זה כריבית זה אסור ובפשוטו כל שההלואה היתה בהיתר אין בזה איסור דכל שהחלות חיוב סאה הוא מותר אחרי זה מה שזה מתיקר שלו מתיקר וכמו שכתבנו לעיל שאם לוה בהיתר של יצא השער או יש לו שאפשר להאריך הזמן ובפשוטו יש להוכיח מכל יש לו שלאחר ההלואה אכל את מה שהיה לו ואולי כאן זה גרע ועיין מ"ב דרשו שהביאו מהחוט שני בהלכות הלואת סאה בסאה שנקט להתיר אמנם עיין הגהות אשר"י ב"ק פ"ח שאם אדם לוה מטבע ואחרי זה זה נפסל וזה התיקר יש איסור להחזיר את זה מדרבנן ובפשוטו זה מדין סאה בסאה ולפ"ז בעכו"ם שלוה סאה בסאה והתגיר אם זה התיקר אחרי זה יהיה איסור אמנם עיין בראבי"ה סימן אלף ל"ח הובא באו"ז ב"ק סימן ת' דמבואר שאסר מטעם אחר וצ"ע שם וצ"ע בזה ועיין מש"כ סימן קס"ה

### בדין סאה בסאה בדרך מכר

י"א] עיין ט"ז סק"א שכתב שאפילו שאסור ללות סאה בסאה אבל אם הוא עושה את זה דרך מקח זה מותר מצד שזה קרוב לשכר כהפסד ובדרך מקח זה מותר דהינו שכאן גם ללא שיצא השער או יש לו מותר והנה בפשוטו כונתו שכיון שיש כאן שני סיבות להתיר א. שזה דרך מקח ב. שזה קרוב לשכר כהפסד לכן לא גזרו והדבר תמוה הרי כל פסיקה על הפירות זה קרוב לשכר כהפסד וזה דרך מקח ובכל אופן זה אסור ויש לדון לרעק"א ס"ד. שיסוד האיסר שזה נידון כהלואה יתכן שכאן זה לא שייך שכאן זה ודאי מכר ויש ההיתר של קרוב לשכר ואין זה דומא לטרשא שזה בהוזלה וצ"ע

אמנם היה מקום לומר שכאן שיש גם הסברא של סאה יהיב סאה שקיל בזה כשזה דרך מקח זה מותר ועיין שערי דעה שהביא לזה מקור מהגמ' שהרי שואלת למה אסור סאה בסאה הרי חיטי הוא דקדחי באכלבאי ומתרצת שהכא הלואה ומבואר שאם זה מכר זה מותר [ואין זה במשמעות הט"ז] אמנם עיין בית מאיר ושערי דעה וכן בחכמת אדם שכתבו שהלשון לא משנה שכיון שזה מציאות של הלואה שמחזיר לו אותו דבר ממילא גם אם אומר לשון מכר זה הלואה ויש כאן את כל החומר של הלואה [והארכנו בזה בסוגיא דדרך מקח ס"א. בדין ריבית בקרקע]

ועיין חוות דעת שכתב לבאר שכל שאומר שזה יחול דרך מכר חשיב כיש לו וכתב שלפ"ז הוא רק היתר אם קוצץ על אותו מין ובפשוטו כונתו שכיון שברגע זה זוכה חשיב יש לו ועיין חזו"א ע"ב ה' שתמה שא"כ בטלת כל איסור סאה בסאה שתמיד ברגע ההלואה זה יש לו אמנם יתכן שכונת החוו"ד שזה חל בצורה שמוכר לו סאה חיטים בעד כסף ואחרי זה קוצץ אם החוב על חיטים וכיון שיש לו חיטים יכול לקצוץ כך וצ"ע מה פתאום שזה יתפרש שכונתו שיחול בכזו צורה הרי בפשוטו כונתו שבעד החיטים שנתן קצץ שיתחיב סאה חיטים ולא שזה שני שלבים

ועיין חוו"ד שכתב לבאר עוד שכה"ג זה חל בתור טרשא דהינו שמוכר לו סאה חיטים בהקפה רק שקוצץ שיתן לו בעד החיטים או סאה חיטים או סאה דוחן וכתב שכיון שבטרשא באין שומתו ידועה מותר לפסוק יותר מהמחיר ה"ה כאן שזה לא יצא השער מותר לפסוק בדבר שזה לא מעלהו הרבה וכיון שפוסק בדבר שזה בערך אותו שער אין בזה איסור ועיין חדרי דעה וחזו"א ע"ב סק"ה שחלקו עליו שכיון שכאן פוסק בדבר שיש בו עצמו יוקר וזול ממילא כשישלם הרי כבר יצא השער ואז ישלם בדבר יותר יקר ויש בזה ריבית כמו שגזרו בכל פסיקה על הפירות דהינו שכה"ג זה כמו שומתו ידועה כיון שבזמן התשלום זה יהיה יותר וזה חל מצד שפסק בעתיד של מחר ואין זה דומה לפוסק מחיר קבוע שהמחיר שישלם הוא אותו מחיר [והארכנו בזה בסוגיא דטרשא] עוד טען החזו"א שתמיד הצורה שחל זה בתור שמה שקנה מחייב דמים ובדמים פסק על משהו אחר אבל אין אפשרות לקצוץ ישר בעד מה שקנה חפץ מסוים וממילא זה כדין פסיקה אמנם האחרונים נקטו שאפשר לחיב בעד מה שזוכה חפץ מסוים

והנה החזו"א כתב שכה"ג אם הדבר שעליו פוסק הוא יצא השער או יש לו זה יהיה מותר דגם כאן דנים כאילו הוא קנה את זה ולשיטתו שזה פסיקה ודאי כך אמנם גם אם זה מצד טרשא יתכן כנ"ל אמנם עיין סוגיא דטרשא ובסוגיא דנכש עמי וכו' שהבאינו לדון שבטרשא לא יועיל היתר יש לו או יצא השער ע"ש, והדבר נפק"מ במוכר חפץ בעד דולרים האם מועיל מה שיש לו דולרים

### בדין הלואת סאה בסאה באין שומתו ידועה

י"ב] עיין סימן קע"ג ס"ז דמבואר ברמ"א שבדבר שאין שומתו ידועה מותר פסיקה אפילו בלא יצא השער ואפילו בהוזלה ועיין תפארת למשה ובבינת אדם שביארו שהכונה שיש דברים שאין להם שער ולא יהיה להם שער שכה"ג אין בזה איסור פסיקה על הפירות כיון שאף פעם זה לא יראה שנתן לו בעד ההמתנת מעות ויש לדון האם היתר זה קיים גם בסאה בסאה והאחרונים סתמו בזה ויתכן שכאן זה יותר חמור מצד שאפילו שאין לזה שער כלל אבל אנשים יודעים כללית שדבר זה התיקר ולכן בפסיקה זה לא סיבה לאסור דיתכן שביחס למחיר שהוא קנה אין כאן יוקר אבל לגבי סאה בסאה כל שכללי זה התיקר ממילא יש כאן ריבית וצ"ע

### עיצה להתיר הלואת סאה בסאה

י"ג] עיין חזו"א ע"ב סק"ה בד"ה כ' בסופו שכתב עיצה ללות סאה בסאה שיקנה בתחילה החפץ בשויו ואחרי זה המלוה יפסוק בחוב על סאה חיטים אחרת וכה"ג הלוה יוכל לחזור בו ולקבל מי שפרע אבל יוכל להחזיר סאה כמו שקנה והדבר נפק"מ ברוצים לקחת מגמ"ח דברים שזה אין לו ולא יצא השער ורוצים שיחזירו להם דוקא החפץ שאפשר לעשות בכה"ג אמנם בשבת זה אסור והנה אם הגמ"ח הוא לא פרטי אלא שזה כספי צדקה בזה במקום הצורך יש מקום להתיר מצד שמותר ריבית דרבנן לצורך צדקה וצ"ע בפרטי הדינים בזה

### בדין לוה סאה בסאה ולא שילם בזמן והוזל

י"ד] עיין מחנ"א סימן מ' שהביא מהרדב"ז שאם אדם שהיה מותר לשלם סאה ולא שילם בזמן וזה הוזל שחיב לשלם את ההפסד והמחנ"א חלק שזה גרמא [ועיין ש"ך חו"מ סי' ע"ד סקכ"ז ומהרש"ל הובא בש"ך שם ובשער המשפט שם סק"ה ואבנ"מ סי' קי"ד סק"א שנחלקו בזה] אמנם לכאורא כיון שכל הפטור מצד גרמא א"כ יש חיוב לצאת ידי שמים וא"כ אין בזה ריבית מאוחרת כמבואר בתמים דעים לראב"ד סימן ס' ועיין מה שכתבנו בסוגיא דריבית מאוחרת אמנם זה רק אם גרם לו הפסד אבל אם גם אם היה מחזיר לו הוא לא היה פודה את זה או שהוא היה אונס כה"ג אין חיוב לצי"ש ויהיה אסור

#### י"ב כסליו תש"פ

## סעיף ב' ג'

### ביסוד ההיתר דיצא השער ויש לו ובדין קביעות זמן

א] מבואר בסוגין שאפילו שאסרו ללות סאה בסאה אבל יש היתר של יש לו או יצא השער [ועיין שטמ"ק ס"ג: שכתב בשם הראב"ד שאם מפרש שזה בגלל אגר נטר לא עוזר ההיתרים הנ"ל] ובפשוטו יסוד ההיתר בשניהם כמו שמצאנו בפסיקה שכל שיש לו חשיב כאילו זה נקנה לו וממילא ברשותיה איקר וכן ביצא השער כיון שיכול לקנות בקלות דנים כאילו הוא קנה וברשותיה איקר ועיין רש"י מ"ד: שההיתר ביש לו מצד ברשותיה אייקר והראשונים ע"ב: כולם דימו ההיתר של יצא השער להיתר של יש לו והנה כתב הרמב"ם שכל ההיתר של יש לו או יצא השער זה רק ללא קבע זמן שכה"ג יכול לשלם לו קודם וחשיב שזה עומד לשלם לו מיד אבל אם קבע זמן שלא עומד לשלם מיד אין בזה ההיתרים הנ"ל והרא"ש והרשב"א תמהו עליו שגם בקבעו זמן זה רק לטובת הלוה אבל ודאי שאם ירצה לשלם קודם יכול לשלם קודם ממילא אין שום סיבה שלא יהיה כאן ההיתר של יש לו ויצא השער [ועיין מ"מ שביאר בדעת הר"מ שכל שקבע זמן זה נראה שכונתו להרויח ולכן זה אסור] אמנם במקרה שקבעו זמן לטובת המלוה בזה מבואר בשו"ת הרא"ש וברשב"א בחידושיו שהסכימו אם הרמב"ם שלא שייך כאן היתר של יצא השער אבל ההיתר של יש לו שייך גם כה"ג שדנים כאילו הוא קנה את זה וברשותיה איקר ואפילו שלא משלם בזה מיד וכן פסק הרמ"א

ועיין שערי דעה שתמה שכיון שההיתר של יצא השער זה מצד שברשותיה איקר א"כ כמו שביש לו אפילו שלא יכול לפרוע מיד בכל אופן חל פה ההיתר שדנים שכבר זכה בזה וברשותיה איקר ה"ה ביצא השער צריך להיות כך וע"ש דבפשוטו מבואר בראשונים שיסוד ההיתר של יצא השער זה לא מצד שכאילו קנה את זה אלא שכיון שיש לו אפשרות מיד לקנות סאה ולפרוע לכן דנים שמה שלא עשה את זה זה הפסד שלו ובלשון הרא"ש יותר משמע שכה"ג דנים שאין כאן המתנת מעות אלא רק רוצה ההלואה כדי לחסוך טירחא עד שיבוא בנו או עד שימצא המפתח ואין הריבית בשביל ההמתנת מעות וכסברת רש"י מ"ו. והדברים מחודשים ויתכן שכונת הרא"ש שכל שלא עומד לפרוע אין שום סיבה שכבר עכשיו יקנה וברשותיה איקר ורק במקום שיכול לפרוע מיד שיך לדון כאילו כבר קנה וברשותיה איקר

והנפק"מ בכל זה האם הדין של קביעת זמן שלא יכול לפרוע קודם זה גם לגבי פסיקה דאם כמו הטעמים הראשונים א"כ בפשוטו בפסיקה ששם ודאי הגדר כאילו קנה כמבואר בכל הראשונים ממילא אין כזה חיסרון אבל אם הסברא כנ"ל שזה לא עומד שיקנה ויהיה ברשותיה איקר א"כ גם שם זה כך ועיין רעק"א קע"ג על הש"ך סקכ"ד שנקט שהחיסרון של קבע זמן שלא יכול לפרוע קודם זה גם בפסיקה אמנם בתשובותיו סימן נ"ב כתב שסתימת הרמ"א שלא העיר בזה בסימן קע"ה שזה רק בהלואת סאה בסאה ולא בפסיקה [ובדבריו מבואר שזה מצד שבפסיקה יש סברא של מאי אהנית לי והוצרך לזה מחמת שביאר שיסוד החיסרון שלא עומד לפרוע בזה אמנם לטעם הנ"ל אפשר לחלק כנ"ל] ועיין בשיעורים מה שביארנו בטעם לחלק

### בדין ידיעה ביצא השער ויש לו

ב] עיין רמב"ם שחידש לגבי ההיתר של יצא השער שזה רק אם יש ידיעה ללוה והמלוה ודעת הב"ח והש"ך שזה גם לגבי ההיתר של יש לו ודעת הש"ך מבואר שזה רק דין לכתחילה וכן נקט הגר"א אמנם דעת הב"ח שזה מעכב בעיקר ההיתר ודעת הט"ז לחלק שלגבי יצא השער זה אפילו בדיעבד [ועיין חכ"א שצריך שגם הלוה וגם המלוה ידעו וכלשון הרמב"ם] אבל לגבי הדין של יש לו זה רק לכתחילה והנה בפשוטו אם זה רק דין לכתחילה זה רק מצד שלא יהיה כאן כונה לעבירה ולכן לגבי זה נקט הש"ך שזה גם ביש לו אמנם בדעת האחרונים שזה מעכב בדיעבד משמע שזה סברא בעיקר ההיתר שלא שיך לדון שכאילו קנה וברשותיה איקר רק אם ידוע לו הנתונים שגורמים לזה ויש כאן חידוש שצריך שגם המלוה שהוא קונה ידע מזה והנה דעת הט"ז שזה רק לגבי יצא השער וצ"ב החילוק וע"ש שביאר שביש לו שחז"ל הקנו לו את זה לא צריך שידע אבל ביצא השער שאין לו התבואה לא שייך לומר שזה נקנה לו ושם צריך שידע ומשמע כנ"ל סק"א שבאמת ביצא השער אין הגדר כאילו קנה וברשותיה איקר אלא שכל שיש לו אפשרות לקנות אין בזה האיסור שכה"ג לא רואים את התוספת כמגיע בעד ההמתנת מעות וצריך שידע וצ"ב למה צריך שגם המלוה ידע וצ"ל שרק אז זה לא נחשב כעסק של רווח וצ"ע והנה הב"י נקט שדעת הרא"ש שאין דין ידיעה והש"ך לשיטתו שזה רק נידון של לכתחילה א"כ אין ראיה מהרא"ש שזה לכתחילה דכל דבריו לגבי בדיעבד ולענין הלכה לגבי יש לו ודאי שזה לא מעכב [גם אם שניהם לא ידעו עיין באר היטב אמנם עיין חכ"א שלכתחילה יכוין שמקנה לו] ולגבי יצא השער החוו"ד פסק שזה מעכב והחכמ"א קל"ד ס"ה הביא בזה המחלוקת ט"ז וש"ך, והגר"ז לא העתיק כלל שיש דין לכתחילה לדעת וכמשמעות השו"ע [ולכאורא לענין הלכה כיון שהוא דרבנן ופשטות הרא"ש ודאי להתיר יש להקל בזה מעיקר הדין אבל ודאי שלכתחילה ראוי להחמיר בזה]

### בדין יש לו מעט

ג] מבואר בגמ' שמועיל אפילו אם יש לו מעט ובטעם הדבר מצאנו בפשוטו בזה שני ביאורים ברש"י מבואר שיסוד ההיתר מצד שאפשר להחשיב כאילו יש כאן מאה הלואות ואפשר הרי נגד סאה אחת לעשות מאה הלואות וכן העתיקו הגר"ז והלבוש אמנם ברשב"א כתב שיסוד ההיתר מצד שלאחר שלוה טיפה יש לו שני טיפות ואפשר נגד זה לפסוק עוד שני טיפות ועיין הגהות אנשי שם על הנימוק"י שעיקר מכוון הרשב"א שאין לפסוק על אותה טיפה שכבר העמיד לפרעון טיפה אחרת ולכן צריך שהפסיקה תהיה על הטיפה החדשה שקיבל אלא שצ"ב שהרשב"א הרי כתב שזה שני טיפות נגד שני טיפות חזינן שגם על אותה טיפה שפסק יכול לפסוק עוד הפעם וצ"ל שבתור מעשה פסיקה שונה שזה סוג מקח שונה נקט הרשב"א שאפשר לפסוק גם פעמים על אותו דבר

והנה איכא בדברי הרשב"א כמה נפק"מ א. דבפוסק על יש לו במקום היוקר שם לא יועיל יש לו טיפה דהרי אי אפשר לפסוק על מה שזוכה כאן שזה מקום הזול ב. אם בערב צריך יש לו וכגון בערב קבלן שחשיב לוה בזה כיון שהוא לא זוכה בהלואה לא יועיל יש לו מעט או כגון שאומר לחברו תן מנה לפלוני ואתחיב לך שבזה לא זוכה כלום וממילא צריך שיהיה לו הכל [אמנם בשו"ת הרא"ש כלל ס"ט ס"ז מבואר שלא צריך שיהיה לקבלן אפילו שהוא ס"ל שע"ק חשיב מלוה וצ"ל שזה קולא דרבנן שכיון שכלפי עיקר ההלואה זה היתר ממילא גם בערב זה מותר וצ"ע בפרט זה]

### בפרטי הדין דיש לו מעט

ד] מבואר בגמ' שמועיל אפילו טיפת יין ובפשוטו משמע אפילו שזה פחות משוה פרוטה אמנם הסברא הפשוטה זה רק אם יכול לפרוע במעט זה חלק מההלואה אבל אם יכול לפרוע בזה זה לא יעזור ולכן בלווה קופסת שימורים סגורה לא יעזור מה שיש לו בבית קופסת שימורים פתוחה כיון שמצד גדרי חושן משפט לא יכול לשלם בזה וכן לגבי הלואת דולרים אם מקפיד שלא יחזיר ביחידות לא יעזור מה שיש לו דולר אחד אלא צריך שיהיה לו שטר שיכול לפרוע בו וכן בלוה מחברו פרי קטן ויש לו בביתו פרי גדול שכיון שלהחזיר חלק מזה לא יכול דזה חצי פרי ולשלם בזה כיון שזה יותר לא ישלם ממילא לא חשיב יש לו

### בדין מלוה לצורך היתר יש לו

ה] עיין בשו"ע ס"ב שאם אין ללוה שום דבר יכול לתת לו מתנה קצת או למכור לו קצת וממילא יחשב יש לו ואחרי זה יכול ללות כמה שרוצה ודבר זה מוסכם בפוסקים אמנם הב"י הביא דנחלקו ראשונים האם מועיל שילוה לו חלק בצורה שבאמת אם יוזל או יתיקר יתן לו כשער של עכשיו דבפשוטו זה מועיל דהרי יש לו אמנם הת"ר כתבו שזה לא מועיל כיון שמלוה להוצאה ניתנה וצ"ב הכונה שהרי גם מקח שיש לאדם זה להוצאה וצ"ל שהכונה שכל שאדם לוה דבר, זה לא לצורך להעמיד את זה לפרעון חוב אלא לצורך שימושו וזה קצת סתירה ליסוד ההיתר של יש לו [וצ"ע שהיום הדרך ללות כדי לפרוע חוב ואולי לא מאותו אדם] ובב"ח משמע שכל שקיבל הדבר כהלואה זה כך אמנם בט"ז מבואר שרק אם זה באותו מעמד זה חיסרון אבל אם לא אמרינן לא פלוג וזה מועיל ועיין ביאור הגר"א שזה נסתר מהרשב"א שתמיד הפסיקה על החלק הנוסף ועיין ט"ז סק"ד וצ"ב כונתו ועיין חוו"ד שהביא מהשטמ"ק שתמיד לא מועיל בדבר שקיבל עכשיו לצורך ההלואה אפילו במתנה שבזה ודאי לא עומד לפרוע בזה אמנם מדברי הפוסקים מבואר שלא חששו לסברא זו ועיין ט"ז וש"ך ובחכמת אדם שכתבו להחמיר בקיבל בהלואה וכת"ר

והנה יש לעיין האם באופני היתר הנ"ל צריך דוקא שיעשה את זה בשני שלבים או שמועיל גם שבבת אחת מקנה לו קצת במתנה והשאר בהלואה וכדו' בשאר ההיתרים הנ"ל והנה לשון השו"ע שזה בזה אחר זה ויתכן שזה תלוי באופן ההיתר דיש לו מעט דלרש"י שאפשר לפסוק מאה פעמים בעד אותו סאה א"כ אין לנו מקור שיעזור בבת אחת אבל לרשב"א שתמד הגדר שבעד הנוסף פוסקים עוד מבואר שגם בבת אחת זה עוזר ואולי יש לחלק דשם ביש לו מעט ותחילת ההיתר על ההלואה קימת הקילו חז"ל אבל לא כה"ג וצ"ע [ד"ס ס"ק כ"ח] ועיין הגהות הגרד"ל לספר כללא דריבתא שנטה להתיר

### האם מתנה על מנת להחזיר נחשב יש לו

ו]והנה עיין בשואל בשו"ת הרא"ש כלל ק"ח ס"ז שנקט שמועיל מה שיש לו במתנה על מנת להחזיר והרא"ש לא חלק עליו בפרט זה וצ"ע הרי לא יכול לפרוע בזה החוב ומה עוזר מה שיש לו את זה ובפשוטו צ"ל שזה מגדרי לא פלוג רבנן אמנם לפ"ז יש מקום לומר שלמחמירים כתלמידי הרשב"א שבהלוה לו באותו מעמד זה לא עוזר ה"ה כאן זה לא יעזור וצ"ע בזה ויתכן שטעם הרא"ש מצד שס"ל שגם בעל מנת להחזיר יכול להחזיר לו משהו אחר דומה ופשטות השו"ע שלא מועיל דזה עיצה יותר קלה ממתנה

### בדין יש לו אשראי במתא

ז] מבואר בגמ' ס"ג: לגבי פסיקה בהוזלה שלא מועיל יש לו אשראי במתא ורש"י ביאר שהכונה שהוא פסק אם מישהו על הפירות והמרדכי ביאר דהינו שאם יש מי שחיב לו כיון שיש בזה טירחא לגבות לא חשיב שזה בידו וכתבו האחרונים דאם יש פקדון ביד אחרים זה מועיל ומבואר באחרונים שגם לגבי סאה בסאה לא מועיל יש לו אשראי במתא ובפשוטו כן הוא במרדכי והנה בפשוטו היה אפשר לבאר שיסוד החיסרון שצריך שיהיה לו ממש אמנם המרדכי שלמד מזה שלא מועיל יש לו במקום אחר מבואר שיסוד החיסרון שזה מחוסר גביה מהשני לכן זה לא דרגא של יש לו וראיתי לדון דביש לו בבנק שיכול למשוך היום בכל שעות היום ללא עיכוב חשיב יש לו אמנם בהגהות לספר כלא דריבתא כתב הגרד"ל להחמיר בזה ומסתבר שמצד גדרי לא פלוג רבנן זה אסור וצ"ע

### בדין מחוסר מלאכה

ח] שיטת תוס' שאפילו שמועיל מחוסר שתי מלאכות שיחשב יש לו כל זה בפסיקה רגילה אבל בפסיקה בהוזלה צריך שיהיה לו גמור והטור בסימן קע"ה הביא שרש"י חולק על זה ועיין שערי דעה שכתב שכיון דמבואר בתוס' שפסיקה בהוזלה זה יותר קל מהלואת סאה בסאה א"כ גם בהלואת סאה בסאה צריך יש לו שאינו מחוסר מעשה כלל ויש לדון בראיתו אמנם בפשוטו מדברי תוס' שכתבו שהגמ' על פסיקה בהוזלה הביאה את המשנה של סאה בסאה ולא רצתה להביא המשנה של פסיקה ביש לו דשם מועיל מחוסר מלאכה משמע שבראיה מהלואת סאה בסאה א"ש שזה דומה ובהכרח ששם לא מועיל מחוסר מלאכה וא"ש שהגמ' הביאה דוקא משנה זו וכן משמעות התוס"ר ס"ג: שעד שיבא בני משמע שזה לא מחוסר מלאכה כלל אמנם לשיטות שגם בהוזלה זה מועיל ה"ה אצלינו ועיין לקמן סימן קע"ה

### בדין יש לו במקום אחר

ט] עיין ברמ"א שהביא מהגהות מרדכי סימן תל"ט דלא מועיל מה שיש לו במקום אחר אלא א"כ יש למלוה דרך לשם וע"ש במקור הדברים דמסברא כתב שלא מועיל יש לו במקום אחר כמו שלא מועיל יש לו אשראי במתא רק שהקשה מהגמ' ע"ג. דמבואר שמועיל מה שלוה סאה ואומר שיפרע לו במקום אחר ויש לו שם וכתב ששם כיון שיש לו דרך לשם לכן זה מועיל עכ"ד והנה לכאורא עיקר סברתו שלא מחשיבים שנקנה לו על דבר שמחוסר טירחא כדי לשלם בו ולכאורא הסברא דאי אפשר לראות שעומד שיפרעו בזה ולפ"ז צ"ע דבקבע שיפרע לו במקום אחר אין שום סיבה שלא יועיל מה שיש לו במקום אחר דביחס למקום הפירעון זה עומד לפרעון אבל בלא קבע מקום הפירעון בזה לכאורא זה לא עומד שיפרע לו אלא במקומו ומה עוזר שיש לו דרך לשם וצ"ל שכיון שמגדרי חושן משפט יכול לפרוע לו במקום האחר ביש לו דרך לשם לכן זה מועיל [אמנם יתכן שנקט שיסוד ההיתר כמבואר לעיל סק"א שזה כמו עד שיבא בני ואפילו ביש לו שלא רואים כאן צורך בהמתנה וממילא אם זה לא במקום ההלואה זה לא שייך אמנם בפשוטו יש לו זה מצד שזה נקנה לו כמבואר ברא"ש שבזה אין חיסרון של קביעות זמן]

והנה יש לעיין בקבע לשלם במקום אחר האם עוזר מה שיש לו במקום ההלואה ובפשוטו זה לא יעזור דעד כמה שחייב לפרוע לו דוקא במקום ההוא ואין לחיטיו סיבה להגיע לשם ממילא לא חשיב יש לו אמנם אם אין טירחא לקחת החיטים למקום הפרעון יתכן שאין בזה חיסרון דהלוה יביא החיטים לשם

והנה בלשון הרמ"א מבואר שהנידון האם יש למלוה דרך לשם וצ"ב אם יש ללוה דרך לשם האם מועיל מה שיש לו במקום אחר ולכאורא עד כמה שאין בזה הוצאה כספית להביא את זה משם א"כ אפשר לראות שזה עומד לפרוע בזה אבל אם יש בזה הוצאה כספית לכאורא זה ודאי לא עומד שיפרע בזה ולא חשיב יש לו ועיין עצי לבונה לקמן קע"ג סי"ג וצ"ע בזה [ועיין במחברים שהאריכו בזה] ובפשוטו כל הדין שיש לו דרך לשם זה רק תוך זמן ההלואה ופשוט

### בדין יצא השער במקום הפרעון

י] יש לדון בקבע לשלם במקום אחר ושם יצא השער האם זה יעזור ובשו"ת רעק"א סימן נ"ב נקט שכל שקבע שישלם במקום אחר הוי כמו קביעות זמן ובזה לא עוזר יצא השער ולכאורא הכונה דהרי לא יכול לפרוע עד שיגיע שם ויקנה אמנם עיין גידולי תרומה ח"ג סימן ל"ב שנקט שעוזר בזה יצא השער וכן מבואר באור זרוע על הגמ' ע"ג: ויתכן מצד שס"ל כשו"ת הרשב"א שגם בקביעות זמן מועיל יצא השער ויתכן שכאן זה עדיף מקביעות זמן כיון שמצד ההסכם יכול מיד לקנות במקום הפרעון ולפרוע מיד ומה שלא נמצא שם זה דבר חיצוני

### בהיתר יצא השער ויש לו, בדבר הנפסד

י"א] בפשוטו מבואר בראשונים ע"ב: דדעת הראב"ד שכל ההיתר של יצא השער בהלואת סאה בסאה זה בצירוף לסברא של חיטי הוא דקדחו באכלבאי אמנם דעת הראשונים שם שלא צריך להגיע לזה אלא שכיון שחשיב כיש לו וכאילו ברשותו הוקרו לכן אין בזה איסור ועיין יד אברהם ס"ג שנקט כדעת הראב"ד ולכן כתב שבדבר שיש בו חסרונות כיון שאם לא היה מלוה לו זה היה נחסר עד עכשיו ממילא אם זה התיקר ובא להחזיר לו צריך להוריד לו החסרונות ולפ"ז בדבר כזה יש איסור סאה בסאה גם ביצא השער וכמבואר בסימן קע"ה לגבי פסיקה אמנם סתימת הפוסקים שלא כתבו כך משמע שנקטו שהלכה דלא כראב"ד ולא צריך להגיע להיתר של חיטי הוא דקדחי באכלבאי אלא שכיון שזה נקנה לו מה שיפרע לו לכן אין בזה חיסרון והדבר נפק"מ במלוה דברים שמרקיבים כגון ירקות וכדו' שלא יכל לשמור אותם עד זמן הפרעון שליד אברהם אין בזה היתר של יצא השער ובפשוטו יש להוכיח מהמשנה של ככרות שיש ראשונים שביארו שזה מצד ההיתר של יצא השער ולכאורא שם זה דבר שמתקלקל וצ"ע בזה

והנה לכאורא היה מקום לדון שכל סאה בסאה בהיתר של יש לו או יצא השער אם זה דבר שמתקלקל א"כ לא שיך לדון כאילו כבר קנה את מה שמחזיר לו בסוף דהרי דבר שאנו דנים כאילו קנה ודאי לא יוכל לפרוע לו את זה בסוף דהרי זה יתקלקל אמנם ודאי סתימת הדברים שגם כה"ג מותר ובפשוטו בכל הלואת ככרות הרי אם משלם לאחר ל' יום הלחמים שהיו בשעת הלואה ודאי יתקלקלו עד אז [בזמנם שלא היה מקרר] ובהכרח צ"ל שכיון שיכול לפרוע לו מיד בדבר זה שייך לדון כאילו קנה את זה ויפרע לו בזה מיד ולפ"ז בקבע לו זמן הפרעון שלא יכול לפרוע קודם שכתב הרא"ש שעוזר יש לו זה דוקא בדבר שלא מתקלקל אבל בדבר שמתקלקל זה לא יעזור ולפ"ז בלוה חמץ קודם פסח על מנת לשלם דוקא לאחר פסח לא יעזור יש לו ויצא השער כיון שחייב לבער החמץ קודם פסח ולא יוכל לפרוע לו בזה [בלשון היד אברהם באמת משמע שרק דיבר כשלא יכול לפרוע קודם רק שצ"ב שלטעמו זה סיבה תמיד]

ועיין אבני נזר קע"ז סק"ה שנסתפק בלוה יין חדש ויש לו יין חדש אמנם הרי יחזיר לאחר שנה ואז זה יהיה יין ישן ששוה הרבה יותר וודאי יחזיר יין אחר חדש האם זה מועיל ולנ"ל כיון שיכול להחזיר מיד יין חדש זה מספיק סיבה להתיר וצ"ע

### בדברי הרשב"א במלוה חיטים וקובע לשלם במעות

י"ב] עיין ב"י שהביא משו"ת הרשב"א שמותר ללות סאה חיטים בסאה חיטים ביש לו אפילו שקובעים שישלם לו במעות והנה בפשוטו צ"ע שעד כמה שהחוב חל במעות א"כ יש כאן ריבית וצ"ל שהכונה שמצד החלות חיוב חל חיוב של חיטים רק שעשו תנאי ביניהם שמצד מה לי הן מה לי דמיהן צריך לתת לו מעות ועיין ספר נתיבות שלום ס"א סקכ"א שהביא מספר כהונת עולם שכל היתר זה רק שייך במקום שהמלוה יכול להחליט במה יגבה דהינו דאם ירצה חיטים יביאו לו חיטים דאז שיך לדון שהחוב הוא חיטים אבל אם קובעים שחיב להביא לו דוקא מעות ולא יוכל לתבוע חיטים בזה חשיב שיש כאן הלואת מעות והדבר נפק"מ במלוה דולרים בהיתר דיצא השער או יש לו ורוצה שיפרע לו בשקלים לפי הערך של אותו יום של זמן הפרעון דבפשוטו זה ריבית גמורה דאם יעלה מחיר הדולרים חשיב שמחזיר לו יותר אבל אם יעשה בצורה ששם החיוב הוא דולרים ורק שהתנה תנאי צדדי שישלם בשקלים לכאורא מותר ולדעת הכהונת עולם זה רק בתנאי שהמלוה יוכל לדרוש דולרים

והנה יש כאן דבר תמוה שכיון שיסוד הדין של יש לו שדנים שזה נקנה לו כיון שעומד לפרוע א"כ כאן שלא עומד לפרוע בזה כיון שהרי התנה שישלם לו בחיטים א"כ מה שיך לדון שזה יש לו וכמו ביש לו במקום אחר שכיון שלא עומד שיפרע מזה לא חשיב יש לו א"כ למה שכאן זה יועיל ואולי הוא מגדרי לא פלוג שכיון שמצד עיקר ההלואה יכול לפרוע לו מזה אפילו שיש כאן תנאי צדדי שלא יכול לפרוע בכל אופן זה מותר וצ"ע לדעת ת"ר לעיל סק"ה שלא אומרים לא פלוג כאן זה יעזור ועיין סק"ו

### בדברי הריב"ש בהלואת סאה בסאה בקרוב לשכר

י"ג] עיין רמ"א שהביא מהריב"ש שכל ההיתר של יש לו בסאה בסאה זה רק אם מתחיב בכל מקרה להחזיר סאה אבל אם מתנה שאם יוזל יטול דמיו זה אסור מצד שזה קרוב לשכר מלהפסד והנה משמע שזה רק דרבנן והנה פשטות לשון הרמ"א שמדובר שיש כאן רק הלואה רק קבעו שהתשלום על ההלואה תהיה סאה חיטים ואם זה יוזל ישלם לו כפי השוי של שעת ההלואה ועיין בית אפרים חיור"ד סימן מ"ג [הובא בפתחי תשובה סק"ב] שכה"ג אם זה יוזל ויתן לו כפי השויות של שעת המכירה זה ר"ק דהינו שכיון שמצד ההלואה צריך לחול חוב של הדבר בעצמו וקובע שישלם לו יותר זה ריבית גמורה דהרי לא קבע שאם ייוזל זה מכירה ולא הלואה ובדעת הרמ"א יתכן שזה מתפרש שאם זה יוזל זה יהיה מכירה ובחוו"ד כתב שזה אסור מצד שעיקר קבלת האחריות הוא שוה ממון דהינו שגם אם צד אחד בריבית מותר אבל כאן שהאדם מבטח את עצמו שזה שוה ממון יש כאן ריבית קצוצה אמנם בפשוטו מבואר שכיון שהקציצה מצדו זה הצד רוח ולא עיקר ההסכם ממילא גם הריבית זה רק עד כמה שירויח

אמנם עיין בריב"ש דמבואר דבתחילה דן במקרה של מכר דהינו שמכר חיטים לחברו רק שקבעו שחייב בדמיו ואם זה יתיקר יתן לו חיטים ובזה כתב שזה אסור מדרבנן מצד שאם לוקח כמחיר החיטים של שעת פרעון דהינו שזה התיקר זה אסור מצד איסור של טרשא יותר מדמיו דהינו שכאן זה מקח וגם הקציצה של החיטים זה בתור דמי מקח ולפ"ז צד האיסור אם זה יתיקר ואחרי זה כתב שאפשר לעשות בצורה של תנאי שאם זה יוזל הוא נותן החיטים במכירה בשוים ואם זה יתיקר הוא נותן את זה בהלואה של סאה בסאה וכאן יש ההיתר של יש לו וכתב שכה"ג זה אסור מדרבנן מצד שזה הלואה שקרוב לשכר מהפסד דהינו שכל ההיתרים שמצאנו בהלואת סאה בסאה זה בקרוב לשכר כהפסד אבל אם זה קרוב לשכר מהפסד כה"ג יש בזה איסור הלואה מדרבנן ולמד דבר זה מהדין של חביתא שחזינן שבהיתר של פסיקה ביש לו אבל אם זה קרוב לשכר מהפסד אסור ממילא ה"ה כאן בהלואה זה אסור [וכמבואר בתוס' שם שגם דרך תנאי זה אסור] והנה בפשוטו גם אם יעשה בצורה של הלואה דהינו שיתנה שאם יתיקר עושה את זה כהלואת חיטים ואם יוזל ההלואה היא ביחס לשויות זה גם מותר מצד עיקר הדין דבכל הצדדים אין כאן צד ריבית וכן הוא בגידולי תרומה ח"ח אות א' בשם הריב"ש ובזה אסור מצד שזה קרוב לשכר מהפסד ויתכן שזה כונת הרמ"א

והנה אם עשו באיסור הנ"ל מה מותר לשלם זה תלוי מה המקרה, שאם כמקרה הראשון בריב"ש שעשו מכר רק קבעו שאם זה יתיקר יחזיר יותר א"כ בשויו זה צד ההיתר והיוקר זה צד האיסור ואם עשו הלואה וקצצו שאם יוזל יתן דמיו וכנ"ל באופן של הבית אפרים א"כ צד החיטים זה היתר וצד הדמים זה איסור ולחזו"א איפכא ואם עשו תנאי שאם יוקרו זה הלואת חיטים ואם יוזל זה מכירה לכאורא כיון שזה קרוב לשכר שני הצדדים נחשב איסור ואם יוקר יתן כמו שעת הקניה ואם יוזל יתן כמו עכשיו וצ"ע

והנה עיין חוות דעת שכתב שיכול לעשות בצורה שמוכר לו חיטים ובהם פוסק על חיטים אחרות כמבואר בסימן קס"ג שאפשר לעשות גם פסיקה על הפירות אם חיטים והדין הוא שיכול לפוסק כשער הגבוה א"כ גם כאן עושה פסיקה כשער של היום ושאם יוזלו החיטים עושה כשער של מחר דהינו שדנים החיטים כנתינת מעות ופוסק כשער של היום ואם יוזלו כשער של מחר ובזה אין חיסרון של קרוב לשכר כהפסד כמו כל פסיקה על הפירות וע"ש שכתב שאין לאסור מצד שהרי נתן חיטים ומקבל יותר חיטים דהרי גם בפוסק במעות על יין וזה נתיקר מותר לקחת במקום יין מעות אפילו אם זה שוה יותר עכ"ד והנה בכה"ג שזה רק פסיקה אם יתיקרו החיטים יוכל לחזור בו ולתת מעות רק שיקבל מי שפרע אמנם יתכן שממילא עד כמה שלא חל המכר חייב לו חיטים אמנם אם יוזלו החיטים יוכל לחזור בו ולתת כמו השער של היום ולא יותר וצ"ע והנה כל דבריו שגם בחיטים בעד חיטים אפשר לראות את זה כמקח אבל אם הלשון לא קובע א"כ חשיב הלואה ויש כאן איסור ריבית כמו אם אומר בלשון הלואה אמנם כאן שיש נפק"מ בלשונו שזה רק למי שפרע ויכול להחזיר מעות כה"ג יתכן ודאי שהלשון קובע וצ"ע בכל זה

### בביאור הדין שקובע שישלם בזמן היוקר

י"ד] כתב הרמ"א אבל אם התנה שלא ישלם עד שעת היוקר אסור והנה משמעות הרמ"א שכונתו לאסור רק ביצא השער ולכן כתב הדברים בסעיף זה ועיין ש"ך שכתב שזה לאו דוקא שקבע שישלם בשעת היוקר אלא עצם זה שקבע זמן הוא בכלל הדין שלא מועיל יצא השער והנה משמע בש"ך שגם בכה"ג שקבע שישלם בזמן היוקר זה רק אסור ביצא השער ומצד סברת הרא"ש וכן משמע בב"י שעל הרא"ש כתב וז"ל וגם הסמ"ק והכלבו כתבו דאסור ללות בתנאי שלא יוכל לפרוע עד זמן היוקר עכ"ל דהינו שזה אותו סברא של הרא"ש שזה רק ביצא השער אמנם עיין סמ"ק שכתב וז"ל אבל מכל מקום ללות בתנאי שלא יוכל לפרוע עד זמן היוקר אסור כמו סאה בסאתים עכ"ל ומשמע שזה ר"ק ואסור אפילו ביש לו וצ"ל שהב"י הבין שאין הכונה שזה ר"ק אלא שזה רק משל בעלמא וצ"ע ועיין לבוש שכתב שכל שקובע שישלם בזמן היוקר זה אסור מצד קרוב לשכר מהפסד [וכן הוא בביאור הגר"א סקי"ב] ולפ"ז אסור גם ביש לו ויתכן שכאן כיון שאם לא יגיע הזמן שזה יתיקר אלא יוזל יתן לו כמחיר הזול זה נחשב קרוב להפסד ואין זה דומה לס"ב ועיין גר"ז סל"א שהביא את לשון הסמ"ק שקובע זמן כיון שהדרך שאז זה מתיקר דהינו שלא פסקו לשלם בזמן שיהיה יקר וכה"ג כיון שהפסיקה לא מתיחסת למחיר הוא בכלל ההיתר של סאה בסאה וצ"ע ועיין לעיל סק"א

## סעיף ד'

### ביסוד ההיתר באריס והאם יכול לתת סאה לא מהשדה

א] מבואר כאן חידוש דאפילו שלוה סאה בסאה אבל כיון שאפשר לראות את זה כחלק מהשכירות לכן זה מותר ועיין חוו"ד שהביא מהשטמ"ק שאפילו שמחזיר לו מהשוק ולא שנותן לו מהתבואה שגדלה ולכאורא יסוד ההיתר שהכל זה מדמי השכירות והנה מצוי ששוכרים רכב ויש בזה דלק וצריך להחזיר כמה שהיה שם ומצוי שלא יצא השער בדלק ובפשוטו יש כאן איסור של סאה בסאה אמנם ראיתי לדון שיש לדון שזה חלק מהשכירות דהינו ששוכר מכונית אם כך דלק בעד מה שקבעו וצ"ע

## סעיף ה'

### בספק האם התקימו תנאי ההיתר

א] עיין שו"ת הרא"ש כלל ט"ו ז' וכן ח' שאם יש שטר שלוה ממנו סאה חיטים והמלוה טוען שהיה היתירי ריבית דהינו יש לו או יצא השער והלוה טוען שלא היה לו שכה"ג אין לגבות עד שהמלוה יוכיח שהיה לו ועיין ט"ז וש"ך שהקשו למה לא נימא דלא שביק היתרא ואכיל איסורא ושהוא ודאי דאג שלא יהיה איסור ריבית והרי לקמן סימן קס"ח סכ"ה מבואר שאם יש שטר שכתוב בו שחייב ק"כ והלוה טוען שהיה בזה ריבית שלא נאמן מצד שלא שביק היתרא ואכיל איסורא ולמה כאן זה אחרת והנה שם זה רק אם יש שטר שחשיב שהשטר מעיד שלא היה איסור וקושיתם שגם כאן נימא שהשטר מעיד שיש חיוב גמור של סאה ובהכרח שאין בזה איסור [ולכאורא אם נימא שבכל ריבית אין חוב משא"כ בסאה בסאה יש חוב רק שאסור לשלם [עיין סוגיא דהשבת ריבית] היה מקום לחלק דשם זה נחשב נגד השטר אבל כאן מה שיש על זה איסור זה לא נחשב נגד השטר]

והט"ז כתב לחלק דשם מדובר שקל לעשות שיהיה בהיתר אבל כאן זה יותר קשה והש"ך טען שכאן זה גם קל אמנם עיין ש"ך לקמן סק"פ שהביא מהרא"ש בתשובות שאצלינו הרי לא חושש שזה יתיקר וכונתו מבואר שם שכיון שלוה בסתמא אין איסור בעיקר ההלואה ויתכן שלא חשב שיתיקר ואם באמת יתיקר יגבה כפי שהיה שוה בשעת הלואה דהינו דמבואר ברא"ש שאין איסור בהלואה בסתמא ולפ"ז אם יהיה כתוב בשטר שחייב לו סאה גם אם יוזל באמת יגבה סאה חיטים שאז הרי יש איסור בקציצה וכן הוא בחוו"ד, ועיין חוו"ד שכתב לישב דשם שלא כתוב בשטר שזה ריבית ממילא טענתו חשיב נגד השטר אבל כאן שכתוב מפורש שלוה סאה א"כ מוכח מהשטר שזה ריבית עד כמה שאין היתירים ובזה אין לזה כח שטר וברעק"א דן שחיוב סאה חשיב דבר לא קצוב וממילא אין בזה גביה ממשועבדים ואין לזה כח שטר [אמנם ברא"ש בתשובה ק"ח ז' משמע שאם הלוה היה עובר איסור היה החזקה של הגמ' לגבי פרוזבול שנאמן לומר שכתב שלא שביק היתרא ואכיל איסורא דהינו שגם ללא שטר הוא נאמן]

והנה עיין ש"ך שכתב שכל הדין שהמלוה נאמן זה רק כשברור שהיה ריבית והספק האם נתקימו תנאי ההיתר אבל אם יש ויכוח האם היה ריבית בזה המלוה נאמן ועיין חו"ד שזה מצד הכרעת חזקה שכמו שהמחיר עכשיו כך היה בשעת הלואה וצ"ע שחזקה לא מועילה להוציא ממון אמנם יתכן שכאן מצד החוב ודאי חייב לו ורק הספק מצד איסור ריבית ויתכן שזה מצד שזה מגדיר שכך הפשטות של השטר וממילא זה נחשב כנגד השטר ולכאורא לרעק"א לעיל שאין לזה תורת שטר ודאי שהלוה נאמן

ועיין בית מאיר ס"ב שאם הלוה אמר בשעת הלואה שיש לו ובשעת פרעון אומר שלא היה לו רק שרצה לקבל הלואה ולכן אמר כך שהוא נאמן ובפרט אם יש לו מיגו שיכול לומר פרעתי אבל אם כתוב בשטר שלוה אם היתר של יש לו כה"ג חשיב נגד שטר והוא לא נאמן

ויש לדון באינם יודעים מה היה בשעת הלואה ועיין סוגיא דהשבת ריבית דהבאינו דנחלקו האחרונים האם כה"ג אמרינן ספק דרבנן וחייב לשלם או שאדרבא חשיב מוחזק ולא צריך לשלם ויתכן שאם רוצה לתת מספק ודאי אין בזה איסור כיון שנותן מצד צד החיוב וצ"ע

### בדין נאמנות בשטר

ב] עיין ש"ך שכתב שאם יש נאמנות בשטר המלוה נאמן וצ"ע הרי הלוה טוען שזה ריבית ומה עוזר הכרעה בדיני ממונות ובפשוטו מבואר שכיון שמה שמשלם זה לא מצד שבא לשלם ריבית אלא כי בדיני ממונות צריך לשלם אין בזה איסור וצ"ע ואולי באמת זה רק שכך ההכרעה שחיב מצד דיני ממונות אבל באמת עובר איסור וצריך לומר שמצדו לא נותן את זה וצ"ע

### בנידון של פרעון סאה במקום היוקר

ג]מבואר בשו"ע בשם הרא"ש שאם לווה ממנו חיטים וחל עליו חיוב סאה ועכשיו תובעו במקום היוקר אין לו חיוב לתת לו אלא כשער של מקום ההלואה ועיין רא"ש שלמד דין זה מהא דהלוהו בישוב לא יחזיר לו במדבר דהינו שכמו שמזכות המלוה שלא לקבל הפרעון במקום לא טוב ה"ה מזכות הלוה שלא יגבו ממנו החוב במקום שזה פרעון גרוע ומשמעות הרא"ש שבאמת מצד חיובו זה חיוב של סאה ולכן אפילו שכאן זה יותר יקר בכל אופן חייב לו סאה ורק שמזכות הלוה לטעון שאין לו חוב לפרוע במקום זה כי הוא מפסיד ועד כמה שהמלוה תובע במקום זה יתן לו השוי של מקום ההלואה אבל באמת אם המלוה יטעון שלא רוצה לקבל הפרעון אלא במקום פלוני וסאה חיטים והלוה ירצה לשלם לו במקום זה ישלם לו סאה חיטים [ויש לדון האם כה"ג יהיה בזה איסור ריבית והדבר מצוי ברוצה להחזיר על שפת הים שכל דבר שוה שם יותר וצ"ע] ולפ"ז אם לוה במקום היוקר ועכשיו מחזיר לו במקום הזול המלוה יוכל לטעון שלא רוצה לקבל במקום זה אבל אם ירצה לגבות דוקא במקום זה באמת הלוה ישלם לו סאה חיטים שזה חיובו ולא חייב יותר מזה

אמנם היה מקום לחדש שאין הגדר שחיב סאה חיטים אלא ששם חיובו הוא שויות של סאה חיטים ולכן החיוב כמו מקום ההלואה אמנם מהא דהרא"ש דימה לדין מדבר וישוב משמע שיש כאן רק נידון של תנאי הפרעון וכן מהא דבפשוטו יש חיוב לשלם דוקא סאה חיטים אם יש לו מוכח ששם החיוב הוא סאה חיטים ולא שויות של סאה חיטים

### בדין הלואת חיטים בעד דוחן ובדין שאלת כלי בעד כלי אחר

ד] עיין רמ"א שחידש שאפילו שבהלואת סאה בסאה מותר ביש לו או יצא השער אבל בהלואת סאה חיטים בעד סאה דוחן אין את ההיתרים של יש לו או יצא השער ובפשוטו הביאור שכיון שכאן זה דרך הלואה לא התירו בתנאי ההיתרים אלא אם יש המעלה של חיטי הוא דקדחי באכלבאי אבל אם אין ההיתר הנ"ל אסרו מצד שאם זה יתיקר זה יחשב ריבית [אמנם לפ"ז צריך להוציא חסרונות ויתכן שהגדר שלא הקילו אלא אם סאה יהיב סאה שקיל וכן הוא בפרישה] ועיין ש"ך וט"ז שכתבו שכל זה באומר בלשון הלואה אבל באומר בלשון מכר [וה"ה בלשון תן לי ואני אתן לך שכיון שזה שני מינים זה מתפרש כמכר] דהיינו שנותן לו החיטים כדמים על הדוחן בזה באמת ודאי יש את היתר של פסיקה רגילה אלא שבזה יצטרכו שיש לו הכל כמו כל פסיקה וכן בזה רק חל למי שפרע ובמקרה שימכור חיטים בתור טרשא ויתחיב דוחן בזה עיין ס"א שהבאינו דהסכמת האחרונים שיש בזה איסור והחזו"א חידש שיעזור יש לו דוחן והנה יש לדון האם כה"ג צריך שיהיה לו הכל או מספיק שיהיה לו מעט והנה לרשב"א שכל הקולא בסאה בסאה מצד שהפסיקה חלה על הסאה שזכה א"כ כאן זה לא שייך אמנם לביאור החוו"ד שההבדל שכאן שחז"ל זיכו לו ולא נותן בתור פסיקה יותר קל א"כ כאן זה דומה לסאה בסאה שלא צריך יש לו הכל ונפק"מ בכל הנ"ל במוכר חפץ ופוסק בדולרים ועיין לקמן קס"ג ס"א

והנה מבואר כאן שהלשון קובע אם זה מכר או הלואה אפילו שיש כאן החלפה של שני דברים והחוו"ד סימן קס"א כתב שרק מדרבנן זה נחשב כהלואה אבל מדאוריתא כיון שזה שני מינים זה נחשב כמכר אמנם המקור חיים כתב שמדאוריתא זה נחשב הלואה והנה בלשון הט"ז בתחילת הסימן משמע שגם בסאה חיטים נגד סאה חיטים בלשון מכר זה נחשב מכר והאבני נזר נקט שזה לשיטתו כאן שהלשון קובע אמנם עיין בשיעורים שביארנו שיתכן שכל שזה מציאות של הלואה חשיב הלואה ולא עוזר לשון מכר וכמבואר ברמב"ן ועיין בשיעורים דהבאינו דברמב"ן מ"ו. מפורש שגם בלשון הלואה חשיב כמקח ויש בזה ההיתרים של יש לו או יצא השער וזה דלא כראב"ד הנ"ל

והנה עיין בספר שערי הלכה סוף פ"ח שכתב שלכאורא המשאיל כלי לחברו על מנתשישאיל לו כלי אחר זה כמו סאה חיטים בעד סאה דוחן וגם אם זה אותו מחיר זה אסור מצד הראב"ד הנ"ל

# סימן קס"ג

## סעיף א'

### בטעם שמועיל פסיקה בחוב

א] מבואר שביש לו מועיל פסיקה אפילו בחוב ובטעם הדבר רש"י ס"ג. כתב שזה מצד שחל למי שפרע דהינו דמבואר ברש"י שגם על ידי חוב חל למי שפרע וברמב"ם פכ"ב ממכירה כתב שמלוה קונה במכר וביאר המ"מ שמקורו מסוגין דהינו שנקט שכל מה שעוזר יש לו רק מצד שזה חל לגבי מי שפרע ואם מבואר בסוגין שמותר בהכרח שחל על ידי פסיקה בחוב מי שפרע ובהכרח שזה מצד שמלוה חשיב כסף אמנם המיוחס לריטב"א בסוגין ביאר שגם אם זה לא חשיב כסף אבל זה נחשב דברים ואיכא בהדיהו מעות שזה מספיק סיבה למי שפרע ועיין רעק"א בכו"ח שצידד שזה גם דעת רש"י והנה הטעם שנקטו שצריך שיחול למי שפרע מצד שיסוד ההיתר כאילו הוא קנה את זה וברשותיה איקר ואם לא חל שום קנין לא שייך לומר שברשותיה איקר

אמנם הראב"ד פכ"ב ממכירה והרשב"א קידושין מ"ז נקטו שמלוה לא קונה וביארו שעשו אינו זוכה בזוכה דהינו שביחס להיתר של ריבית שזה יחשב ברשותיה אתיקר זה מועיל גם עד כמה שלא חל לגבי מי שפרע ומשמעות הדברים שזה גם לא מחוסר אמנה אמנם עיין שערי דעה שהאריך שיתכן שגם אם לא חל למי שפרע אבל זה מחוסר אמנה וזה מספיק סיבה להיתר אמנם הביא ראשונים שבשינוי שער אין מחוסר אמנה וביאר שכיון שלפני שנשתנה השער יש מחוסר אמנה שייך לדון שזה כאילו נקנה לו אמנם עיין נימוק"י בסוגין שכתב כרש"י שצריך מי שפרע ולעיל פ' הזהב כתב שבמלוה אין מי שפרע וכן תוס' ס"ב: לגבי ההיתר של יצא השער כתבו שצריך מי שפרע ומאידך ס"ל לעיל שמלוה לא קונה ועיין פנ"י ורעק"א וחוו"ד שצ"ל שבסוגין מדובר באמת שפסק בהנאת מחילת מלוה ובאמת אם יפסוק בחוב לא יועיל מה שיש לו

והנה הש"ך והט"ז העתיקו כרש"י שצריך מי שפרע אמנם האחרונים תמהו על זה שהרי הרמ"א בחו"מ סימן ר"ט פסק שמלוה לא קונה אפילו למי שפרע וכאן הפוסקים סתמו ולא הזכירו שצריך שיתנה שזה בהנאת מחילת מלוה והחוו"ד הקשה עוד שהרי מבואר בגמ' שאין מי שפרע אלא באתחזויי הבי דרא והפוסקים כאן לא הזכירו תנאי זה ומכח זה נקטו שקי"ל שההיתר של יש לו זה גם ללא מי שפרע והתפארת למשה כתב שהחשיבו שזה בהנאת מחילת מלוה וצ"ב כונתו ולכאורא ראוי לומר שיחול בהנאת מחילת מלוה

ועיין ט"ז סק"ה שכתב שמותר לעשות פסיקה על הפירות אם תנאי שהלוקח יכול לחזור בו ועיין שערי דעה שכתב שלשיטות שצריך מי שפרע הרי כאן שיכול לחזור בו אין מי שפרע וצ"ע שהט"ז סתר משנתו ואולי כיון שהמוכר לא יכול לחזור בו זה מספיק סיבה שיחשב שחל כאן קנין

### בחידוש החוו"ד שבמקום שחל קנין לא צריך יש לו

ב] עיין חוו"ד שנקט דלדעת הראב"ד שבסוגין בבא בהלואתו מועיל אפילו שלא חל למי שפרע א"כ יתכן שבמקום שזה חל למי שפרע וכגון שיגיד בהנאת מחילת מלוה וכה"ג אין חיסרון של דשלב"ל כיון שיצא השער ויש לו מעות שהוא יכול להשיג את זה בקלות בזה מותר אפילו שאין לו כיון שחל כאן חלות קנין גמור ועיין בשיעורים שביארנו שאפילו אם נימא כש"ך שיש מי שפרע אפילו ללא יצא השער אבל כזה סוג מי שפרע שזה לא גדר של קנין זה ודאי לא סיבה להתיר פסיקה ורק סוג מי שפרע שזה חלות קנין זה סיבה למי שפרע

ועיין קצוה"ח ר"ט סק"ט שלמד בכונת המהרש"א ס"ב: שאם זה מילתא דלא שכיחא שכה"ג כסף קונה אם יעשה בהנאת מחילת מלוה אפילו שאין לו וזה עדין לא חל על משהו מסוים בכל אופן בזה אפילו באין לו מועיל בבא בהלואתו דהינו שכל שחל חלות קנין גמור הכסף לא נחשב כהלואה אלא כמקח גמור ובזה אין את האיסור של סוגין וכן הוא בפסקי הרי"ד ט"ו. שגם בלא יצא השער מועיל אם עשו קנין סודר שהתחיב לו אמנם עיין פרישה סימן ר"ח דנקט שגם במקום שעשה פסיקה אם קנין סודר שכה"ג חל קנין גמור בכל אופן כל שזה אין לו או יצא השער חשיב מקח הנעשה באיסור ואולי יש לחלק בין סודר שזה לא קנין על הדבר לפסיקה שזה חלות קנין על מה שיקנה לו מחר אמנם ברשב"א מבואר שגם פסיקה זה חלות על הגברא

### האם מועיל יש לו מעט

ג] מבואר בגמ' לגבי הלואת סאה בסאה שמועיל יש לו מעט ודנו הראשונים האם גם בפסיקה זה כך ועיין ב"י סימן קע"ה שהביא שיש דעות שבכל פסיקה עוזר יש לו מעט וע"ש שדן בדעת הרמב"ם שרק לגבי פסיקה בחובו צריך יש לו הכל אבל בפסיקה במעות לא צריך יש לו הכל ובפשוטו הכונה שכאן שזה הלואה זה יותר נראה כריבית ולכן לא הקילו רק ביש לו הכל אמנם המ"מ נקט בדעת הרמב"ם שכל פסיקה אין הקולא של יש לו מעט וכן פסק השו"ע לקמן סימן קע"ה וצ"ב החילוק בין פסיקה להלואה ועיין ט"ז סק"ב שהביא מהרשב"א שבהלואת סאה בסאה מה שמועיל מצד שלאחר שפסק על טיפה אחת פוסק בשניהם יחד על שני טיפות אחרות וכן הלאה אבל בפסיקה זה לא שייך דהינו שס"ל שאי אפשר לפסוק על אותה טיפה כמה פעמים ורק מצד שיש תוספת של עוד טיפה ולכן במקח שזה לא שייך דהרי הקונה לא קיבל שום טיפה באמת לכן זה לא מועיל אמנם הרי דעת רש"י וכן הוא לשון הטור שעל אותה טיפה אפשר לפסוק כמה פעמים ולפ"ז צ"ע מה ההבדל בין הלואת סאה בסאה לפסיקה

ועיין פרישה שביאר שבהלואת סאה בסאה יש קולא שסאה יהיב וסאה שקיל ולכן בזה הקילו אפילו ביש לו מעט משא"כ בפסיקה אמנם הדבר צ"ב דהרי פשטות הגמ' ס"ג: שפסיקה זה איסור יותר קל מאיסור של הלואת סאה בסאה ועיין חוו"ד שכתב לבאר שחלוק ההיתר של יש לו בסאה בסאה מאשר בפסיקה דבפסיקה שבאמת אדם נותן את המעות בעד חפץ שם ההיתר מצד שדנים כאילו הוא קנה את זה באמת ולכן לא שיך לדון לפסוק על זה כמה פעמים משא"כ בהלואת סאה בסאה שהרי הוא לא נתן את זה כלל בעד הסאה של מחר רק שרבנן הקנו את זה בזה שייך לדון שאפשר לפסוק על זה כמה פעמים אלא שצ"ב למה לא הקלו בפסיקה כמו בהלואה ובפשוטו משמע כונתו ששם לא שייך להעמיד קולא אחרת לכן העמידו הקולא בכזו צורה משא"כ בפסיקה אמנם יתכן שהכונה שבפסיקה שזה נראה כדבר שבאמת זה כך הוא נראה חוכא ואיטלולא לפסוק עוד הפעם משא"כ בהלואה ועיין חוו"ד שמכח חידושו זה חידש שבפסיקה לכו"ע צריך לדעת שיש לו אבל אם לא זה לא מועיל אמנם בבינת אדם קל"ב סק"ה בד"ה ומה וכן בפתחי תשובה קע"ג ז' כתבו על פסיקה את דברי האחרונים על הלואה דהינו שדימו הדברים

והנה לכאורא איכא נפק"מ בטעם החילוק בין הלואה לפסיקה בנ"ל בטרשא על דוחן אם נימא שמועיל יש לו דעד כמה שנימא שיש קולא מיוחדת בהלואה שמועיל יש לו מעט א"כ כאן לא מועיל יש לו מעט אבל אם נימא כחוו"ד שכל שזה לא פסיקה על דבר ממילא כה"ג לא חשיב שקנה ממש ולכן מועיל יש לו מעט א"כ כאן יועיל יש לו מעט ונפק"מ בקונה חפץ ופוסק בדולרים האם צריך שיהיה לו הכל או שיספיק חלק [ועיין משנ"ת לעיל סוף סימן קס"ב]

### האם מועיל יש בידו מעות

ד] מבואר בסוגין דבבא בהלואתו צריך דוקא יש לו אבל לא מועיל יצא השער ועיין ט"ז שחידש שאם יש לו מעות עוזר ביצא השער דהרי כל הטעם שלא עוזר יצא השער מצד דאין לו במה יקנה אבל כאן יש לו במה יקנה והנה כדבריו מבואר בהגהות אשרי ובהגהות מרדכי כמבואר בגר"א אמנם בפשוטו הדברים צ"ע דהנה בגמ' לקמן לגבי הלואת סאה בסאה מבואר בגמ' שעוזר יצא השער ודעת הראשונים שזה אפילו באין לו מעות ושם ההיתר כי יכול ללות או לקנות באשראי ודעת הראב"ד שזה רק בצירוף שיש לו מעות ויכול לקנות והקשו הראשונים מסוגין דמבואר דבבא בהלואתו לא מועיל רק אם יש לו ולא מועיל מה שיכול ללות ולמה לגבי סאה בסאה זה מועיל ועיין רא"ש שהביא מהראב"ד לישב שבסאה בסאה יש הסברא של חיטי הוא דקדחי באכלבאי ולכן הקילו כה"ג משא"כ בבא בהלואתו זה לא שייך והרא"ש ושאר הראשונים תירצו שכאן שזה בא בהלואתו זה יותר חמור ובפשוטו הכונה כמבואר בשערי דעה שכיון שזה תחילתו חוב לכן החמירו בזה והפרישה ביאר שרק בסאה בסאה שסאה יהיב סאה שקיל בזה הקילו משא"כ בכל פסיקה שזה יותר חמור אמנם דעת ההגהות מרדכי שבאמת אין סתירה בסוגיות שכל מה שעוזר יצא השער זה בצירוף שיש לו מעות ובסוגין מדובר שאין לו מעות והנה לאחר כל הנ"ל דברי הט"ז צ"ע שהרי אנן קי"ל שלגבי הלואה לא צריך יש לו מעות ובהכרח שכאן זה יותר חמור וא"כ אין לנו שום מקור שיועיל מה שיש לו מעות ואדרבא בראב"ד שנקט שבהלואה מועיל מצד שיש לו מעות בכל אופן נקט שכאן זה לא מועיל והאחרונים כולם נקטו דלא כט"ז וגם הט"ז כתב שאין לסמוך על זה

### בדין פסיקה בחובו בהוזלה

ה] בהא דמבואר דמועיל פסיקה בחובו ביש לו עיין נימוק"י ס"ג. שביאר הטעם מצד שאוזולי קא מוזיל גביה ועיין פנ"י שלמד מזה שכה"ג מותר אפילו פסיקה בהוזלה אמנם ברש"י מדויק שרק כמו השער מותר ולא יותר בזול ועיין פנ"י ושערי דעה שתמהו שהרי זה ריבית מאוחרת שכיון שיש כאן הלואה אסור למכור לו בפחות ועיין שערי דעה סימן קס"ו שדן שלדעת הראשונים שבשעת פרעון מותר ללא לפרש א"ש דהינו שנקט שהזמן של הפסיקה של החוב זה כמו זמן הפרעון והנה מבואר שבדרך מקח מותר להוסיף בשעת פרעון מצד שאוזלי גביה וא"כ גם כאן לכאורא זה סיבה שיועיל אמנם לדעת הש"ך סימן ק"ס שכל הקולא כיון שזה מקח א"כ כאן שזה הלואה זה לא שייך אמנם לביאור האחרונים שזה מצד שדנים שהוזיל לו ולא שהוסיף לו א"כ לכאורא גם כאן זה שייך אמנם יתכן שגם לשיטתם צריך גם שזה יהיה במקח ולא בהלואה וכן הוא בלשון הגר"ז שם ועיין יד אברהם וכן בחזו"א סימן ע"ו סק"ב שכתבו שכונת הראשונים שמותר בשער הזול כמו שער הלקוטות שזה שער הכי זול אבל אין כונתם שמותר להוזיל יותר מהשער והחכמ"א קל"ד סי"ב הקיל בזה ולכאורא כיון שהאחרונים נקטו מסברא לאסור ואין הכרח מהראשונים להתיר וברש"י ודאי מבואר לאיסור יש להחמיר בזה וצ"ע

### בהא דהלוה נאמן שיש לו

ו] מבואר ברמ"א שהלוה נאמן לומר שיש לו ועיין ביאור הגר"א שכתב שלכאורא רק אם מועיל יש לו מעט כיון שזה קל אפשר לסמוך עליו אבל עד כמה שכאן צריך שיהיה לו הכל שזה טירחא אין סיבה שזה יועיל וצ"ע למה שלא יהיה כאן דין של עד אחד נאמן באיסורים וכל מה שהרא"ש דן שזה דבר קל ולא שביק היתרא שעל ידי זה נכריע שגם לאחר הלואה חייב לשלם אבל כאן שהנידון האם מותר להלות או לא לכאורא לא צריך להגיע לזה וכן הוא בלבוש [אמנם ודאי שבאינו שומר תו"מ אינו נאמן] ויתכן שהגר"א הבין שזה לא רק היתר על האיסור שבהלואה אלא שזה גם סיבה שאחרי זה הוא יהיה חייב לשלם את זה אמנם עיין בית מאיר סימן קס"ב שאם הלוה יגיד ששיקר אבל באמת לא היה לו יהיה נאמן על ידי אמתלא שרצה לקבל את ההלואה וצ"ע בזה

### בדין הלוה מעות ופסק שאם לא ישלם יתן לו פירות כעכשיו

ז] עיין ט"ז סק"ה שהביא את הב"י שבהלוה מעות וקבע שאם לא ישלם עד זמן פלוני יתן לו פירות כשער של עכשיו שזה אסור כיון שזה מגיע מחמת הלואה ובפשוטו הכונה שהכסף ודאי ניתן בתור הלואה רק שקבע שאם לא ישלם עד תאריך מסוים ישלם על ההלואה סך פירות כמו השוי של עכשיו ואם אז זה יותר יקר מזמן ההלואה יש כאן ריבית ועיין רעק"א ועוד אחרונים שהקשו הרי זה ריבית דרך קנס ואין בזה איסור וכן הקשה הריטב"א ע"ב: ועיין יד אברהם ובשערי דעה שדנו שכאן זה היה בצורה שלא חל עליו החיוב של הקנס כיון שזה אסמכתא ולא עשו קנין מעכשיו וכה"ג חשיב ריבית ולכאורא הדבר מחודש שאפילו שהוא נותן את זה בתור מה שקנס על עצמו שיש בזה ריבית כיון שזה לא חל אמנם עיין ט"ז וכן הוא בחוו"ד ובתפארת למשה שמדובר שפסק שאם לא ישלם עד תשרי יתן לו בחשון חיטים כשער של תשרי והאיסור מצד מה שיתיקר מתשרי עד חשון שהרי זה לא בתור קנס אלא הוי כפסיקה בחובו דהינו שכאילו פוסק בתשרי כשער של תשרי ולפ"ז אם בתשרי יהיה לו יהיה מותר ורק יצא השער לא יעזור כמו בא בחובו ובגר"ז סכ"ז ביאר שבאמת כונתו שאת הכסף מראש נותן בתור תנאי של פסיקה ולא בתור קנס ונתחדש שלא מועיל יצא השער אז שכיון שהרי אין כאן פסיקה ברורה ולא שייך לומר כאילו קנה את זה ולכאורא מסברא היה מסתבר שגם יש לו לא שייך בזה אמנם הגר"ז נקט שיועיל בזה היתר יש לו דהינו שיש כאן כעין קנין על תנאי וגם בזה שייך לומר ברשותיה אייקר [ולכאורא בריב"ש קס"ב ס"ב מבואר שמועיל יש לו ויצא השער בספק מה הפסיקה]

## סעיף ב'

### בדין פסק באיסור וחזר ופסק על יין שיש לו

א] מבואר בגמ' שיכול לפסוק אם החוב של חיטים על יין והנה יש לדון בפסק בתחילה בחובו על חיטים ולא היה לו ועכשיו פוסק על יין כשיעור חיטים יקרים מה חל כה"ג ועיין פנ"י ס"ב: שכתב שכנגד שיעור החוב שהיה בתחילה חל פסיקה על היין ואם היין יתיקר צריך לתת לו כשער היוקר ורק כנגד השיעור של החיטים שהתיקר אין כזה חיוב ולא חל פסיקה וברעק"א חידש שבאמת יש כאן פסיקה על יין בשיעור של המחיר של חיטים יקרים רק שצריך להוסיף לו שזה כמו אדם שחשב שנתן שלושים דנרים ופסק על כמות מסוימת והתברר שחסר במעות שהפסיקה חלה כמו שחשב לתת ובשערי דעה כתב שכיון דמבואר סוף סימן קע"ה שמקח הנעשה באיסור זה לא חל למי שפרע וכגון בפסק על פחות משער שבשוק א"כ כאן גם כן לא חל הקציצה וצ"ב הדמיון דשם כל הפסיקה היא איסור אבל כאן חלק מהפסיקה זה לא איסור ומנ"ל שאם חלק בטל שהכל בטל

ב]בביאור שיטת רב האי גאון עיין סימן קע"ה ס"ו

### סעיף ג'

### סיכום הדינים ובהא דהמכר בזול הוא לא ריבית

א] מבואר בשו"ע שאם אומר לו הלויני מנה והמלוה אמר שחיטים במנה יש לי ואחרי זה חוזר וקונה ממנו בתשעים כדי שלאחר זמן יחזיר לו מנה שיש בזה הערמת ריבית אבל אם פוסק עמו על פירות אחרים בשויו בזה זה לא נראה כריבית ומותר דהינו שנתחדש שכל שעושים בצורה שהתוכן הכללי של מה שנעשה הוא שנותן תשעים ומקבל מאה זה נראה כריבית אמנם מבואר שאם מקבל פירות בזה אפילו שזה לא המטרה אין זה בכלל האיסור ועיין ש"ך סק"ט שכל זה אם אמר הלויני מנה שבזה רואים כאילו בסוף יש כאן הלואה של מנה אבל אם אמר הלויני חיטים והלוה לו חיטים ושיתחיב כשוי שלהם בשוק כה"ג מותר למוכר לחזור ולקנות יותר בזול ובפשוטו הדבר מצוי במבקש מחברו ללות שקלים ונותן לו דולרים ופוסק שקלים כשער של היום ואחרי זה המלוה חוזר וקונה הדולרים כשער של קניה שזה אסור אפילו שזה מה שהלוה יעשה עכשיו במקום אחר אבל אם בתחילה ביקש דולרים מותר לעשות כנ"ל ויתכן שכאן שזה לא הוזלה אלא שכך המחיר לקניה אין זה בכלל הערמת ריבית של הגמ'

ועיין גידולי תרומה הובא במקור מים חיים שאם יש יד מישהו באמצע דהינו שהקונה במאה מכר החיטים למישהו אחר בתשעים הראשון יכול לקנות את זה מהקונה בתשעים דהינו שכל האיסור הוא דוקא באדם אחד ולא בשנים ונחלקו הט"ז והש"ך האם באדם אחד שלא באותו מעמד זה בכלל האיסור

והנה בדין הערמת ריבית דסוגין דעת הרמב"ם שזה רק איסור לעשות כך אבל אם עשה כך חייב לשלם ודעת הרמב"ן שזה כדין כל ריבית מדרבנן שאסור לשלם ועיין ריב"ש הובא בשערי דעה שכאן ודאי שאם שילם זה לא יוצא בדינים והנה מבואר שגם בפסקו מעות מותר לשלם לו פירות וכתב הרא"ש אבל שלא חייב לתת לו פירות וצ"ב שכיון שמצד גדרי הממון חייב לו מנה ועל ידי פירות זה מותר ממילא למה שלא יהיה חייב לעשות כך ומשמע שזה קנס דרבנן וצ"ע מהיכי תיתי לחדש קנס זה ועיין ש"ך שהביא מהב"י שבפסק בפירות שזה מותר יש לדון האם יהיה מותר לגבות מעות וכתב שזה תלוי במחלוקת רשב"ם ור"ת האם יש איסור בפוסק על הפירות והתיקרו לתת לו יותר דמים דהינו האם הדין של מה לי הן מה לי דמיהן זה מתיר מה שזה נראה כריבית או שזה לא מתיר דהינו שבנותן מעות מצד שקצץ לתת מעות זה ודאי אסור כמבואר בסוגין אפילו שאם יפרע פירות אין חיסרון אבל כל שקציצתו לשלם פירות ונותן המעות במקום הפירות זה לא סיבה לאסור

והנה עיין חוו"ד שהקשה שכיון שהוא חייב לו מעות מחמת המכר של החיטים א"כ איך מותר לו למכור בפחות הרי מבאר במשנה שאם חייב לו ממון אסור לשכור ממנו בפחות וע"ש שישב שכיון שזה דרך מכר מותר כמבואר ברמ"א והנה כאן יש חידוש גדול שאפילו שזה לא בתור חלק מהפרעון אלא סתם נתינה צדדית אבל בחוב שהגיע ממכר אין איסור של ריבית כל שזה ניתן בתור הוספה אפילו על מכר אחר ולאחרונים דשם כל הקולא זה לא מצד שזה חוב שהגיע ממכר אלא כיון שחשיב שמוכר לו במחיר זול א"כ כיון דמבואר במשנה שלגבי הלואה אסור כה"ג כי זה לא חלק מהפרעון ה"ה כאן זה אסור ועיין מנחת שלמה שכתב שמדובר שאדם זה צריך כסף ומוכן למכור לכל אדם בפחות וכה"ג אין איסור של ריבית שזה ודאי לא מחמת ההלואה

### בדין הערמה במכר תחילה יותר בזול

ב] עיין ב"י שהביא בשם תלמידי הרשב"א שאם מחיר החיטים תשעים ואמר לו שימכור לו אותם במאה הוי ריבית דהינו שזה יותר גרוע מהערמת ריבית ועיין ט"ז שביאר שאין הכונה שיש כאן האיסור של טרשא דא"כ מה זה קשור לסוגין אלא שמדובר באין שומתו ידועה ומצד טרשא זה מותר ורק מצד סוגין זה אסור ועיין חוו"ד שביאר שאם לא יחזור ויקנה בתשעים אין אסור מצד שמכר לו במאה אפילו שאמר בתחילה הלויני מנה ורק כיון שחוזר וקונה זה אסור וצ"ב א"כ למה כאן זה יותר חמור מהאופן של הגמ' ועיין פתחי תשובה שכתב בשם החת"ס דלמבואר בריטב"א שאין היתר של טרשא אם מיד מוכר בזול מצד שזה ניכר שזה בגלל ההמתנת מעות א"כ כאן אין ההיתר של טרשא שכיון שמיד חוזר ומוכר לו יותר בזול אמנם בעיקר דברי הת"ר היה מקום לומר שכונתו שכאן שאמר הלויני תחילה לא עוזר אין שומתו ידועה אלא שזה נראה שזה נעשה בגלל ההמתנת מעות וכאן אסור עיקר המכר ואין כאן ההיתר של טרשא

### בדין התנה מראש שיעשו הערמה

ג] עיין ברמ"א שאם התנו מראש שמוכר לו החיטים על דעת שיחזור ויקנה ממנו בזול שזה ריבית גמורה ובלשון הריטב"א מבואר שזה ריבית קצוצה ובלשון הרמב"ן וכן נקט הש"ך שזה רק ריבית דרבנן והנה עיין ש"ך קע"ג סק"ו שהביא מחלוקת אחרונים במלוה לחברו מאה זוז ומתנה שימכור לו משהו בהוזלה האם יש כאן ההיתר של דרך מקח דהינו שכאן יש מקח חוץ מההלואה אבל יתכן שכיון שבמקח דנים שזה השוי אין כאן ריבית ולכאורא זה ממש האופן דסוגין אמנם יתכן שאפילו למתירים שם כאן אסור שכיון שהוא מחויב לעשות העסק הנ"ל ובסופו של דבר יוצא שקיבל תשעים ומחזיר מאה חשיב ריבית ולא עוזר מה שעשה את זה בצורה שאין כאן הלואה וכמבואר סברא זו בריטב"א ס"ה: אמנם הרמב"ן חלק שזה רק מדרבנן נחשב ריבית ולא מדאוריתא

והנה מצוי בגמ"ח שרוצים להלות שקלים צמוד למדד הדולר וזה הרי ריבית גמורה שמקבל מאה שקל ומחזיר יותר ולכן מלוים בתחילה דולרים ואחרי זה קונים את זה ממנו בשקלים כפי השער של אותו זמן ולכאורא היה מקום לדמות זה לסוגין שיש בזה הערמת ריבית כיון שהמטרה שיקבל שקלים ויחזיר יותר ובמקום שזה מותנה שיחזור ויקנה לנ"ל היה מקום לדון שזה ריבית קצוצה [ועיין מה שכתבנו סוף סימן ק"ס] אמנם יתכן לחלק דרק באפן שחוזר וקונה בזול חשיב הערמת ריבית אבל כל שעושה כשער האמיתי אין בזה חיסרון וצ"ע בזה ועיין מנחת שלמה ח"א סימן כ"ט שהאריך בגדר האיסור של הערמת ריבית

# סימן קע"ה

#### י"ד כסליו תש"פ

### המקומות שמצאנו שאין זה בכלל האיסור פסיקה על הפירות

א] מבואר בגמ' שיש איסור פסיקה על הפירות ובטעם האיסור מצד שחוששים שיתיקרו הפירות ומדרבנן זה נראה כריבית דהינו שמה שנותן לו כשער הזול זה בגלל שהקדים לו מעותיו אמנם רבנן התירו ביש לו או ביצא השער שכה"ג דנים כאילו קנה את הפירות בשעת הפסיקה ואחרי זה מה שמחזיר לו יותר זה לא סיבה לריבית כיון שחשיב שברשותיה אתייקר והנה מצאנו כמה אופנים שדנו האחרונים שזה לא בכלל גזירת חז"ל וגם ללא שיצא השער או יש לו זה מותר וכדלקמן

א. עיין לעיל תחילת סימן קס"ג שהבאינו את החוו"ד שחידש שכל שחל קנין כסף גמור למי שפרע מצד דיני ממונות אפילו שרבנן עקרו אבל כה"ג לא חשיב כהלואה ואין בזה איסור מצד הפסיקה שבזה אמנם הבאינו דבפשוטו ברוב הראשונים מבואר לא כך וע"ש שהבאינו עוד מהמהרש"א שנקט בדעת תוס' שכל שחל קנין כסף שרבנן לא עקרו אותו כגון שזה לא שכיח בזה חשיב מקח גמור ואין בזה בכלל גזירת חז"ל אמנם בפשוטו בס"ח מבואר שגם בעשו קנין סודר שחל ההתחיבות בכל אופן זה אסור ומשמע שכל שלא חל מקח גמור הוא בכלל האיסור של פסיקה על הפירות אם לא שנחלק בין סודר לכסף

ב. עיין פנ"י ס"ג: שכתב שכל שפוסק שיתן לו מיד פירות אפילו שאין לו ולא יצא השער אבל כה"ג זה נידון כמקח גמור ואין כאן צד הלואה ויסוד סברתו מבואר ברש"י מ"ו. שאפילו הלואה עד שיבוא בנו לא חשיב שיש כאן המתנת מעות לאסור דבר זה ובתפארת למשה על הש"ך קע"ג י"ז דן להקל כה"ג רק לגבי איסור פסיקה ולא לגבי פסיקה בהוזלה ע"ש אמנם עיין חוו"ד קע"ג סק"ט שכתב שסתימת הפוסקים לא כך ורק דן שזה יותר קל ומספיק יש לו מעט ע"ש וגם בזה סתימת הפוסקים לא כך

ג. עיין חוו"ד קס"ט סקל"ח [ובסימן קע"ג סק"ד י"א וסימן קע"ו סק"ז] שיצא לחדש שכל מה שפסיקה זה נידון כחוב ויש כאן מדרבנן הלואה זה רק כשחל חיוב על הבן אדם להעמיד לו המקח שזה נחשב כהלואה אבל אם רק לוקח כסף בתור פסיקה על פירות אם יתן לו אבל לא חל עליו שום חוב בזה רואים את עשיתו כמעשה מקח גמור ואין לזה שם הלואה אלא שנקט שזה רק עוזר שלא יהיה בזה האיסור של פסיקה על הפירות אבל פסיקה בהוזלה יאסר [אמנם סתימת הפוסקים שלא כדבריו, ודבריו באו לישב קשיות הפוסקים שנקטו לא כך ועיין מה שכתבנו בסוגיא דמה שעיזי חולבות וסוגיא דחביתא ודקיראה]

ד. עיין חזו"א סימן ע"ו סק"א בד"ה וכשפוסקין דאם פוסק על משהו מסוים ואחריות על הלוקח בזה חשיב כמקח גמור ולא חשיב צד הלואה וגם אם לא יתקימו ההיתרים של חז"ל אין זה כהלואה אלא כמקח ע"ש

ה. עיין רמ"א קע"ג ס"ז שדבר שאין שומתו ידועה אין בזה איסור פסיקה ועיין תפארת למשה ועוד אחרונים שהכונה שכל שהמחיר לא ידוע ואין לו מחיר קבוע כלל וגם לא יהיה לו מחיר קבוע אין זה בכלל האיסור וע"ש דנקטו שני אופנים א. החוו"ד כתב שחפץ שללא שרואים אותו לא יודעים כמה שומתו ב. הבית מאיר כתב חפץ שאין לו שער קבוע וגם לא יהיה לו שער קבוע אמנם כל זה במקום שגם אם יתיקר זה תמיד ישאר בתוך המחיר שמכר ולא בדברים שאין להם שער כלל אבל יש להם עליית מחירים גבוהה שיהיה ניכר ההוזלה מחמת ההקדמת מעות וכגון במכירת דירות

ו. המקדים מעות לקבל סחורה שיתכן שירויח אבל יתכן שיפסיד מעיקר הקרן במקום שהסיבה שפוסק לו במחיר זה מצד צדדי ההפסד שבזה אין בזה איסור פסיקה אפילו בהוזלה ועיין קע"ג ס"ח – י"א הפרטים בזה

ז. עיין מהרש"ם סימן ר"ט שכתב שבנותן מקצת מעות בתור דמי קדימה שרגילים להתחיב למחיר לא בגלל הקדמת מעות אלא שרוצה לבטל את המקח בזה אין איסור פסיקה כיון שמה ששומר לו את המחיר זה לא בגלל הקדמת מעות

### ביסוד ההיתר של יצא השער

ב] מבואר בסוגין דאיכא היתר בפסיקה על הפירות אם יש לו או יצא השער והנה יסוד ההיתר ביש לו שדנים כאילו הוא קנה החפץ וברשותיה אייקר וכמבואר ברש"י ס"ג. ובפשוטו בדין פסיקה בהוזלה חזינן דרגא יותר שדנים כאילו אין כאן הלואה אלא דהוי החלפה ולכן מותר גם בהוזלה ומצאנו עוד היתר של יצא השער ובפשוטו גם שם יסוד ההיתר שכיון שהמוכר יכול לקנות במעות שקיבל את מה שפסקו ממילא חשיב כאילו קנה את זה וברשותיה אייקר ואין כאן ריבית וזה פשטות לשון המשנה אע"פ שאין לזה יש לזה שהכוונה שהמוכר יכול להשיג בקלות וכן מבואר ברש"י ותוס' ס"ג: שהגמ' אומרת שיסוד ההיתר מצד מה לי הן מה לי דמיהן שהכונה שכיון שיש לו מעות שיכול לקנות בזה חשיב כאילו קנה את זה

ובגמ' ס"ג: מבואר עוד טעם להתיר מצד שהלוקח אומר שהמוכר לא מועיל לו כלום דהרי הוא יכול אם המעות שבידו לקנות מיד את הפירות וגם הוא היה מרויח את היוקר והנה טעם זה צ"ב הרי זה רק סברא ביחס ללוקח אבל לא ביחס למוכר ויתכן שכל שביחס למלוה אין כאן תרבית זה כבר לא סיבה לאסור ודבר זה תלוי בביאור הגמ' ס"ה. לגבי טרשא אמנם בפשוטו הביאור כמבואר בגרש"ש ובחזון יחזקאל שסברת הגמ' זה בין לגבי הלוקח שיכול להשיג במעותיו ולכן לא חשיב תרבית ובין לגבי המוכר שיכול במעות שקיבל לקנות הפירות וממילא אין כאן נשך ובפשוטו לפ"ז אם המוכר יכול להשיג כגון שהוא סיטונאי והלוקח לא או הפוך זה לא יעזור והנה צ"ב שיש כאן לכאורא בגמ' שני טעמים ועיין בשיעורים דהבאינו בזה שלש שיטות דבב"י ובש"ך והט"ז כאן מבואר שצריך להגיע לשני הטעמים יחד ובפשוטו הביאור דהסברא של מאי אהנית זה רק טעם למה שכה"ג יותר אבל למעשה יש כאן ריבית ולזה צריך להגיע בגדרים דרבנן כאילו קנה את זה ובמהר"ם נקט שזה מחלוקת ובפשוטו לפ"ז קי"ל כרבא שהוא בתראה שזה לא מצד מאי אהנית אלא מצד שזה כאילו קנה את זה ובשערי דעה וברעק"א תשובה נ"ב נקטו שיש כאן שני טעמים וכל אחד מועיל לבד וכתבו בזה כמה נפק"מ וכדלקמן והנה בגמ' מבואר שצריך להוריד דמי ספסירא והרא"ש למד מזה שצריך להוריד חסרונות ומשמעות הדברים שזה בכל מקום ובפשוטו מבואר שתמיד צריך להגיע להיתר של מאי אהנית דלכאורא אם הטעם מצד שזה כאילו הוא קנה וברשותיה אתייקר אין סיבה להוריד חסרונות כמו דבכל יש לו לא צריך להוריד חסרונות וצ"ע ועיין בשיעורים שהארכנו בזה והנה האחרונים מנו בזה כמה נפק"מ

א. והנה בתוס' ס"ב: מבואר שכל מה שעוזר יצא השער זה רק אם יש מי שפרע ועיין שערי דעה שזה רק אם יסוד ההיתר מצד שכאילו קנה וברשותיה הוקר אבל אם מצד מאי אהנית לי גם בכה"ג זה מותר ונפק"מ א. בלי אתחזויי הבי דרא ב. במקום שהמוכר התנה שהלוקח יכול לבטל המקח שהט"ז כתב שזה מועיל ולכאורא אין שם מי שפרע וזה רק עוזר מצד מאי אהנית לי

ב. מבואר בתוס' שמועיל שער של עירות וכן פסק הרא"ש ועיין חוו"ד שדן שזה רק מצד מאי אהנית לי אבל מצד שכאילו קנה זה רק אם יש מי שפרע וכאן אין מי שפרע אמנם בפשוטו סתימת הפוסקים גם בשער של עירות יש מי שפרע וברא"ש משמע ששער של עירות לא עוזר מצד מאי אהנית אלא רק מצד שכאילו קנה את זה ע"ש

ג. לכאורא נפק"מ במקום שרק המוכר יכול להשיג כגון שהוא סיטונאי או שנמצא במקום שיצא השער והלוקח לא יכול להשיג דבזה מצד הטעם של מה לי דמיהן זה מותר ומצד מאי אהנית לי לא שייך כאן

ד. עיין חוו"ד דעת סימן קע"ב סקי"ב שבמעשה לאחר ל' לא שייך להתיר מצד שכאילו קנה כיון שלא הביא לו בתור קנין עכשיו אמנם אם נדון מצד מאי אהנית לי לכאורא גם כה"ג יש להתיר

### האם עוזר מה שיכול ללות

ג] מבואר בגמ' ע"ב: לגבי הלואת סאה בסאה שעוזר יצא השער ומצד שהלוה יכול ללות או לקנות באשראי והקשו הראשונים למה לגבי בא בהלואתו מבואר שלא עוזר יצא השער ולא מועיל מה שיכול ללוות ותירצו ששם שבא בחובו גרע ועיין שערי דעה ורעק"א סימן נ"ב שנקטו שהכונה שכיון שבתחילה היה חוב זה גרע ולפ"ז בכל בא במעותיו מועיל יצא השער גם מצד שיכול ללות ולא דוקא כי יכול לקנות אם הכסף שנתן לו ונפק"מ שגם בפסיקה במקצת מעות מותר [עיין לקמן] אמנם הדרישה ביאר שהכונה שבסאה בסאה כיון שסאה יהיב סאה שקיל הקילו שמועיל מה שיכול ללות אבל לא בפסיקה ועיין בשיעורים שהוכחנו מכמה דוכתי שבפסיקה לא עוזר מה שיכול ללות ובהכרח כביאור הדרישה

### בדין נתן מקצת מעות

ד] עיין שערי דעה סימן קע"ה שדן בנתן מקצת מעות האם זה מועיל וע"ש שנקט לגבי יש לו שאם יש לו כנגד מקצת מעותיו שכיון שההיתר מצד שכאילו הוא קנה וברשותיה אייקר א"כ אין כאן הלואה ואין סיבה לאסור וכן לגבי יצא השער שגם בנתן מקצת מעות שחשיב שקנה כנגד מעותיו א"כ אין כאן הלואה ואין לאסור מצד שהרי פסק על יותר ממה שנתן ועל מה שיותר לא שייך לומר שברשותיה אייקר דאין סיבה לדון כאילו קנה את זה, דכיון דדנים כאילו קנה את זה ואין כאן הלואה ממילא אין כאן סיבת איסור [אמנם זה רק בקניה ששיך קנין על חלק אבל בחלק מארון ודאי שזה לא שייך] וכן הביא מהריב"ש שגם ביצא השער מועיל אם נותן מקצת מעות וע"ש שהוכיח דבר זה מהגמ' מ"ט. שרב כהנא קיבל מקצת מעות על פשתן והגמ' אומרת שאם דברים יש בהם מחוסרי אמנה היה נותן לו הכל ורק כיון שאין מחוסרי אמנה לא חייב לתת אלא כנגד מה שקיבל והנה מבואר שאין בזה איסור ריבית ואין לומר כי היה לו הכל שהרי רב סובר כנגד מקצתו הוא קונה וא"כ לא חל הקנין על הכל ולא שייך לומר ברשותיה הוקר אלא בהכרח דביש לו מקצת חשיב שאין כאן הלואה ולכן מותר גם השאר [אמנם אם נימא שלא צריך מי שפרע אין מכאן ראיה כלל]

והנה בלשון השו"ע מבואר בהיתר של יצא השער שזה רק כנגד מעותיו ואסור לפסוק על יותר וכן בפנים מאירות ח"ב סימן ח' נקט לאיסור והנה אם נימא שתמיד צריך להיתר של מאי אהנית א"כ א"ש שבשילם על חלק אין כאן הסברא של מאי אהנית ועיין אבני נזר סימן רי"ד שכתב שכל הגמ' זה למ"ד כנגד מקצתו הוא קונה אבל להלכה שקי"ל כגד כולו הוא קונה א"כ בהכרח שחצי מהמעות זה הלואה שהרי לכן חל קנין על הכל וא"כ יש כאן סיבה לאיסור ריבית ולפ"ז גם ביש לו חלק ונתן מקצת המעות אסור והנה אין דבריו מוכרחים דהרי יתכן שאפילו שהכסף הוא בעד הכל אבל הגדר שקונה כלפי חצי ממעותיו ובכל אופן זה קונה כנגד כולו כי נתן את זה כנגד הכל וצ"ע

והנה מבואר מהשערי דעה שפשיטא ליה שכל שהגדר כאילו קנה חשיב שאין כאן הלואה כלל ולא שייך לדון שיש כאן ריבית כיון שאין כאן הלואה וזה בין לגבי ההיתר של יש לו ובין לגבי ההיתר של יצא השער ולפ"ז יכול גם לתת לו מתנה על ההסכמה להקדים לו מעות אמנם לכאורא היה מקום לדון שכל מה שדנים שזה כאילו קנה זה רק לגבי הריבית של היוקר שלא דנים את זה כריבית אבל אין הביאור שחשיב שאין כאן הלואה ושיוכל לתת לו ריבית אחרת אמנם מצאנו שמותר גם פסיקה בהוזלה ומבואר שזה לא רק לגבי היוקר אלא גם לגבי ריבית אחרת אמנם באמת מבואר בריב"ש שזה רק שם שזה נחשב כהחלפה אבל ביצא השער זה גדר שיש כאן הלואה ולפ"ז באמת יתכן שבנתן מקצת מעות מותר ביש לו דחשיב שאין כאן הלואה ואסור ביצא השער דחשיב שיש כאן הלואה ודלא כשערי דעה שדימה הדברים אמנם יש מקום לדון שכל מה דמבואר בריב"ש שחשיב שאין כאן הלואה אלא זה החלפה זה רק לגבי הפסיקה עצמה שהוי דרך מקח ואין כאן ריבית גמורה אבל לתת ריבית צדדית בזה יתכן שאסור ולפ"ז בסוגין שנותן לו בעד הפסיקה הנ"ל עוד פסיקה יתכן שזה אסור אמנם יתכן ששם כיון שזה גם פסיקה כלפי זה דנים שאין כאן הלואה אבל לתת סתם מתנה זה ודאי אסור ובפשוטו בגמ' מוכח שמותר ביש לו במקצת מעות ובהכרח שכלפי פסיקה חשיב שאין כאן הלואה

ולכאורא יש להוכיח מהגמ' ע"ג: שרב אשי פסק ביצא השער [רש"י ביאר שער היוצא ולכאורא הכונה יצא השער אמנם הרמב"ן העמיד שלא יצא השער] ובכל אופן הגמ' דנה שאם מוסיפים לו זה אסור מצד ריבית מאוחרת וכן סתימת הפוסקים ואם נימא שחשיב שאין כאן הלואה א"כ אין כאן צד איסור ובהכרח שלגבי יצא השער חשיב שיש כאן הלואה לכל הפחות כלפי ריבית אחרת ולא לגבי הפסיקה עצמה

ונפק"מ למה שהביא השערי דעה מהמהר"י הלוי סימן ד' שבפסיקה בהוזלה מספיק יש לו על כנגד המעות לכאורא שם זה כמו הגמ' ע"ג: שנותן לו ריבית ממש ואם נימא שיצא השער גרע א"ש וצ"ע בכל זה [ועיין נתיבות שלום בפתיחה לסימן קע"ה אות נ"ז ואילך שהאריך בכל זה]

### בדין קביעות זמן

ה] עיין סימן קס"ב ס"ב דמבואר ברמ"א בשם שו"ת הרא"ש דבהיתר של סאה בסאה אין היתר של יצא השער אלא א"כ לא קבע זמן אבל אם קבע זמן לא מועיל יצא השער ויש לדון האם זה גם חיסרון בדין פסיקה על הפירות ועיין ריטב"א ע"ג: שנקט שבכה"ג לא מועיל אפילו יש לו אמנם עיין רעק"א סנ"ב בד"ה אף ובחזו"א סימן ע"ו נקטו שלא קי"ל כן ועיין רעק"א סימן נ"ב לגבי יצא השער שכתב שבאמת מצד ההיתר שכאילו קנה את זה לא שייך להתיר אבל מצד ההיתר של מאי אהנית שייך להתיר גם כה"ג דהינו שאם ננקוט שלא צריך להגיע לשני הטעמים אמנם עיין סימן קס"ב שכתבנו שיתכן שכל החיסרון של הרא"ש זה רק בסאה בסאה דשם יסוד ההיתר לא מצד כאילו הוא קנה את זה אבל כאן שיסוד ההיתר מצד כאילו הוא קנה את זה א"כ כמו שביש לו זה מועיל ה"ה ביצא השער ועיין רעק"א בגליון השו"ע קע"ג על הש"ך סקכ"ד שנקט להחמיר ובחזו"א ע"ו סק"ב ד' נקט להקל ובפשוטו יש להקל דהפוסקים סתמו להיתר ולא חילקו בזה

### בדין פסיקה על משהו לא מבורר

ו]עיין נתיבות שלום שהביא מהברית יהודה לדון בפוסק לא על דבר מסוים האם זה בכלל ההיתר של יש לו ויצא השער והנה לגבי יש לו יתכן ששיך לדון שקנה מה שיחליט בסוף אמנם אין זה מוכרח דיתכן שלא דנים כאילו קנה כל שלא ברור מה רוצה אמנם ביצא השער ודאי מסתבר שלא שיך לדון שכאילו הוא קנה הרי לא יודע מה לקנות והוי כקביעות זמן וביותר דלכאורא כאן לא שייך הטעם של מאי אהנית לי שהרי בשעת המקח לא ידע מה רוצה וצ"ע בזה והנה בדין פוסק כשער הגבוה מבואר שאפילו שזה לא ברור שקונה דהרי אם זה יוזל הוא לא רוצה בכל אופן מועיל יצא השער אמנם שם המקח מבורר על תנאי וצ"ע [ועיין ריב"ש הובא קס"ב במתנה שאם יוזל שרוצה דמים שדן מצד קרוב לשכר ולא מצד שלא שייך כאן יש לו אמנם שם המקח על חיטים ורק שזה לא ברור וזה דאי מועיל כדין פוסק על שער הגבוה]

### האם יצא השער העיקר שמצוי לקנות או שצריך שער קבוע

ז]מבואר בגמ' שיש היתר של יצא השער והביאור של יצא השער שיש מחיר קבוע לכל המוכרים והנה צ"ב מה טעם ההיתר בזה ועיין רש"י ס"ג. שכתב שכל שיצא השער מצוי לקנות ועיין שערי דעה קע"ג סק"ח שכתב שלפ"ז כל זה בדבר שיש לו שני מצבים אחד קודם שיצא השער ואחד אחרי שיוצא השער שבזה כל שלא יצא השער אנשים לא רוצים למכור את זה אבל דבר שתמיד אין לזה שער קבוע א"כ אין לאנשים סיבה שלא למכור את זה וממילא חשיב מצוי לקנות אפילו שלא יצא השער עכ"ד דהינו שנקט שכל שזה מצוי לקנות אפילו שאין שער קבוע חשיב יצא השער בין לגבי הלואת סאה בסאה ובין לגבי פסיקה על הפירות אמנם בפשוטו יש מקום לבאר שאדם לא קונה מיד ויש חשש שעד שיבוא לקנות יעלה השער ורק ביצא השער שזה מחיר קבוע לכל המקומות מסתבר שלא יעלה השער ולפ"ז גם אם יהיה מצוי לקנות בכל מקום אבל כל שאין השער קבוע יש חשש שיעלו המחירים עד שיקנה וממילא יש כאן ריבית כיון שבזמן שפסק התבואה יותר בזול

והנה מבואר במשנה ע"ב: שזבל מותר לפסוק שאע"פ שאין לזה יש לזה ומשמע שגם בלא יצא השער זה כך וצ"ב שאפילו שאפשר להשיג בקלות אבל הרי יתכן שיעלה המחיר וצ"ל ששם שזה דבר שיש לכולם בזה אפילו שאין השער קבוע אין סיבה לחשוש שיעלה המחיר שהרי אין בזה מחסור כלל והנה עיין תוס' ע"ד. שכתבו כן לגבי ביצים של חרס ושם יתכן כנ"ל אמנם הראשונים כתבו את זה לגבי ככרות וצ"ע דשם הרי זה תלוי במחיר החיטים והרי זה דבר שודאי מצוי בו שינויי מחירים אמנם להלכה מבואר שיש אוסרים שם וגם הרמ"א שהתיר מצד שזה דבר מועט ולא מצד שחשיב יצא השער ויתכן שזה מטעם הנ"ל ויתכן דדבר שאפשר להשיגו אצל כולם ממש לא חוששים שבכזה זמן מועט ישתנה המחיר

והנה מבואר בגמ' ע"ב: שלוין על שער שבשוק ועיין תוס' שהקשו למה שיצטרכו שער שבשוק מספיק שמצוי לקנות ולכן כתבו לגרוס לווין על פירות שבשוק דהינו שבאמת לא צריך שיהיה יצא השער אלא כל שמצוי פירות בשוק מותר לפסוק על זה אמנם להלכה נפסק שצריך דוקא יצא השער אמנם עיין ריטב"א שביאר שזה מצד שכל שלא יצא השער לא מצוי לקנות והנה תוס' לא הקשו על כל יצא השער של פסיקה ורק לגבי הלואה הקשו כן ובפשוטו הביאור כמבואר בריטב"א שיש חשש שזה יתיקר ולכן לגבי פסיקה שצריך שיקנה במחיר שפסק בזה כל שלא יצא השער קשה לקנות במחיר זה משא"כ בסאה בסאה כל שימצא עכשיו זה הרי המחיר של מה שקיבל ותמיד אפשר למצוא אפילו במחיר יקר ובפשוטו לפ"ז מבואר בתוס' שחלוק הדין יצא השער בפסיקה מסאה בסאה דבפסיקה זה מצד שאז השער עומד ויכול להשיג במחיר שקיבל ובסאה בסאה זה מצד שמצוי פירות ולא מצד שלכן השער עומד והנה הרמ"א סימן קס"ב הביא את התרוה"ד שנקט שמטבעות זהב כיון שמצוי לקנות אפילו שלא יצא השער מותר ללות על זה אמנם כבר תמהו רעק"א ועוד אחרונים שזה כדעת תוס' שבהלואה מספיק מצוי אבל להלכה הרי קי"ל שצריך דוקא יצא השער ויתכן שזה מצד שאין אדם קונה מיד ויש חשש שיעלה השער והנה הט"ז שם הסכים אם התרוה"ד ויתכן שנקט שכל מה שחולקים על התוס' מצד שזה לא מצוי וכנ"ל מהריטב"א אבל כל שזה מצוי מאוד בזה אין חיסרון

והנה באמת מצאנו בכמה מקומות דמבואר לכאורא שגם דבר שמצוי בשוק אבל כיון שאין לו שער קבוע חשיב שלא יצא השער ומצד שיש חשש שזה יתיקר

א. עיין רמב"ן ורשב"א ס"ג: שביארו שמה שלא מועיל שער של עירות מצד שאדם לא קונה מיד ועד שיבוא לקנות ישתנה המחיר והנה גם תוס' שחולקים שמותר בשער של עירות מבואר בחכמת אדם שזה מחזיק כמה ימים ויתכן שזה מצד שתוך כמה ימים הוא ודאי יכול לקנות אבל יסוד ההיתר שמסתבר שהמחיר יעמוד כמה ימים [אמנם יש משמעות בתוס' שהצד ששער של עירות זה לא טוב מצד שזה לא מחזיק כל כך]

ב. עיין גמ' מ"ד. דאסור ללות מטבעות זהב אם לא חשיבי טיבעא ובפשוטו דבר זה הוא בגדר מצוי דבזמנם הכסף הגדול היו משתמשים במטבעות זהב ועיין ב"י שהביא מתלמידי הרשב"א שאסור ללות גם מטבעות נחושת וכן נפסק בשו"ע והרי זה ודאי מצוי מאוד שהרי שימושם תדיר ועיקר הקניה הוא במטבעות נחושת וגם הרמב"ן שחלק זה מטעם אחר וכן עיין ב"י שהביא משו"ת הרשב"א גם כלפי מטבע שיצא בהוצאה שכל שלא משיך תרעא טובא אפילו שזה מצוי מאוד לא חשיב יצא השער

ג. ועיין גר"ז סכ"ה כ"ו שכתב מפורש שצריך שני תנאים שמצוי לקנות ויצא השער וכן החכמת אדם קל"ב ט' החמיר לגבי מטבעות זהב שהתרוה"ד התיר ומבואר שגם במצוי מאוד לקנות אסור ויתכן שגם אם היום השתנו כללי המסחר אבל כיון שבזמן חז"ל כל שזה לא היה קבוע זה היה אסור גם היום זה אסור

והנה יש לדון בדבר שיש לו מחיר מחירון קבוע וכל החנויות מעמידים את המחיר לפי זה ויש שמורידים מזה עשר אחוז ויש שמורידים מזה עשרים אחוז האם כיון שהדבר שבו תלוי היוקר והזול הוא קבוע זה מספיק או שכיון שבפועל זה לא קבוע לא חשיב יצא השער [ובפשוטו כיון שבזבל מבואר שכיון שאין סיבה לשינוי השער מותר ה"ה כאן כיון שיש סיבה למחיר קבוע חשיב יצא השער לגבי אם פוסק כמו רוב החנויות אמנם יתכן ששם זה סברא שמה שיש לכולם חשיב כאילו הוא קנה את זה ואולי מצד שיכול ללות ולכאורא יש לדמות ליש שער עיר הגדולה אפילו שבמקום הקניה אין שער קבוע] אמנם בדברים שיש בהם מבצעים וזה מצוי מאוד שיש בזה שינוים בזה יתכן שמעיקר הדין לא חשיב יצא השער וכן לגבי ירקות בסוף שבוע שודאי שביום א' המחירים יעלו יתכן שודאי לא חשיב יצא השער אפילו של עירות דכבר כתב החכמת אדם שצריך שזה עומד כמה ימים

### עוד בפרטי יצא השער ויש לו

ח]א. כיון שיסוד ההיתר של יצא השער שאפשר להשיג בקלות ולקנות קודם שיתיקר וממילא ברשותיה אייקר מסתבר שאם כרגע יש מחסור ואין צורה לקנות הסחורה או שיש שביתה במפעל וכדו' אין לזה המעלה של יצא השער אמנם אם עד הזמן שאפשר לקנות אין סיבה להעלאת מחירים יש לדון שמותר אמנם אין מקור לזה דיתכן שיסוד ההיתר שיכול להשיג מיד ולא שזה סיבה לתלות שלא יתיקר גם לאחר זמן וצ"ע

ב. בפשוטו צריך שהמוכר והלוקח ידעו שיצא השער כמו לגבי הלואה ודעת החוו"ד קס"ג א' שגם אם שם זה לא מעכב כאן זה מעכב אמנם הבינת אדם סימן ה' ובפ"ת קעג סק"ז נקטו שזה אותו דבר

ג. עיין מהרש"ם ח"ה סימן נ"א דאם פוסק אם המוכר שיביא לו דוקא משלו ואין לו עכשיו אפילו שיצא השער אסור לפסוק על זה דהרי יסוד ההיתר כי יכול לתת לו וכאן הרי לא יכול להביא לו מהשוק ולפ"ז פוסק על ארון שיש לו מחיר סטנדרט אבל רוצה דוקא נגר מסוים לא יעזור יצא השער

ד. עיין בשו"ע שביצא השער צריך שהלוקח לא ירויח כלום מהפסיקה שהרי יסוד ההיתר מצד מאי אהנית לי ולכן בדבר שיש בו חסרונות צריך לנכות לו חסרונות אם זה התיקר ולפ"ז ה"ה בפירות שמרקיבים בזה לא יעזור יצא השער דהרי אם היה קונה זה היה מתקלקל אצלו והנה לכאורא צריך בעיקר הפסיקה לומר שיוריד לו חסרונות ומסתבר שאם בסוף זה לא התיקר לא צריך להוריד לו חסרונות ואפילו שפסק שיוריד לו אבל כיון שברור שהסיבה שפסק זה בגלל שההלכה מחיבת ממילא יותר ממה שההלכה מחיבת אין כונתו להתחיב והנה יש לדון בשער ארוך ורוצה להחזיר תוך הזמן של אותו שער האם גם כה"ג צריך לפסוק להוריד חסרונות או שכאן אין הגזירה כלל והנה הרמב"ן ס"ג: כתב שחידוש הגמ' שאפשר לפסוק על שער של אכלבאי שהיה מקום לבאר שהמשנה זה רק בשער גמור שאז לא שכיח שזה מתיקר והנה בלשון המשנה מבואר שזה מצד אע"פ שאין לזה יש לזה ומבואר שגם אז יסוד ההיתר רק מצד שכאילו קנה את זה ומבואר שללא שכאילו קנה זה לא שייך אמנם עדין אין ראיה שצריך גם למאי אהנית וצ"ע

אמנם בפשוטו זה רק כלפי יצא השער אבל כלפי יש לו זה לא חיסרון ששם זה לא מצד מאי אהנית לי אמנם אם קובע זמן והדבר מתקלקל שלא יכול להחזיר לו בפשוטו זה גם חסרון בדין של יש לו ונפק"מ בפסיקה על קיטרינג אפילו אם יש לו אבל כיון שההזמנה היא לעוד כמה ימים ורוצה דוקא לתאריך זה ומה שיש לו לא יחזיק עד אז לא מועיל מה שיש לו

ובפשוטו ברוצה לשלם על קיטרניג מראש או בהזמנת ארון במקום שיש בזה איסור יכול להתנות שאם יתיקר המחיר ישלם לו כפי המחיר היקר ויכול להוסיף שלא מתחיב לקנות במחיר היקר ואז גם אם באמת התיקר המחיר אבל כל שזה לא יוקר גדול כיון שזה בדרך מכר הרי מותר ריבית מאוחרת [וזה עיצה לכל פסיקה ללא היתרי פסיקה] ובמקום שהזמין ארון לפי מידה מדויקת שאין למוכר מה לעשות אם זה בזה יתכן שיהיה מותר גם בניכר כיון שיש כאן טעם ברור למה מוכר לו בזול וזה תלוי בדין תוספת בשעת פרעון שיש סיבה למה מוכן

ובמקום שנותן חלק מהכסף אפשר ליפסוק שזה בעד המשקאות ודברים שיש לו ולא מתקלקל או שיצא השער וכן בקונה ארון אם יש לנגר העצים יכול לשלם על העצים ולהעמיד את זה כפסיקה נפרדת אמנם אם בזה פוסק גם על חלק העבודה שלא יעלה המחיר זה תלוי בנ"ל האם בנותן מקצת מעות ויש לו חלק מותר ביש לו וצ"ע בפרט זה

ה. השו"ע פוסק שצריך יש לו הכל ועיין חוו"ד קס"ג א' שאם עושה בתור כמה פסיקות מותר אבל בתנאי שלא יהיה במעמד אחד ובפשוטו אם יעשה פסיקה כשיעור שיש לו ויצא החוצה ויעשה עוד פסיקה מותר

ו. בסימן קס"ב מבואר שאם יש לו בעיר אחרת לא חשיב יש לו אמנם ברש"י מבואר שחשיב יש לו ועיין כנה"ג וכן בגר"ז ובמחנ"א שנקטו שכלפי פסיקה רגילה מועיל גם יש לו בעיר אחרת ובפשוטו גם יש לו אשראי במתא יועיל אלא שבזה יותר קשה להקל כיון דבגמ' מבואר שלא חשיב יש לו משא"כ במקום אחר יש רש"י שחשיב יש לו ואולי גם לגבי סאה בסאה נקט כך ודו"ק

ז. יש לעיין האם יש היתר יש לו ויצא השער באומר לשון הלואה ולא לשון פסיקה ויתכן שכמו שבסאה בסאה עוזר יש לו ה"ה כאן אמנם הרי בסאה חיטים בעד סאה דוחן לא עוזר ההיתרים הנ"ל חזינן שרק במקום שיש סאה יהיב סאה שקיל הקילו ויתכן שכאן גם לא יועיל ובש"ך קע"ג סקי"ב ט"ז לגבי הוזלה מבואר שלא מועיל במשנה הלשון ועיין בר"י פכ"ג סקל"ב בשם החיקרי לב שהחמיר בזה

ח. עיין שטמ"ק ס"ג: בשם הראב"ד שגם ביצא השער או יש לו שמותר לפסוק כשער של היום אבל אסור לפרש שזה בגלל ההמתנת מעות וראיתי לדון אבל שמותר לפרש כגון ביש לו שאם תשלם עכשיו אני מוכר לך כמו השער של עכשיו ואם מחר כמו השער של מחר דכה"ג זה לא מתפרש שההוזלה בגלל ההמתנת מעות אלא שאם אתה קונה עכשיו ממילא המחיר כמו עכשיו ואם לאחר זמן ממילא המחיר כמו לאחר זמן

## סעיף ו'

### שיטת רב האי גאון

א] עיין בראשנים שהביאו מרב האי גאון שכל מה שמבואר בגמ' שאין לפסוק על יין ביצא השער זה רק בא בחובו אבל אם בתחילה נתנו מעות ופסקו על חיטים בזה אפשר לפסוק על יין והרמ"א סימן קע"ה ס"ו פסק כשיטה זו אמנם בפשוטו מצאנו כאן שני שיטות בראשונים [והאריך בזה השערי דעה והארכנו בזה בשיעורים] א. דעת הרמב"ן והרשב"א שכל הקולא רק בנתן בתחילה מעות בהיתר של יש לו דבזה חשיב כאילו קנה את זה בזה עכשיו שפוסק על דבר אחר חשיב שפוסק בחיטים על יין [ויש לדקדק בלשונות הראשונים האם צריך שעדין יהיה לו חיטים או שכל שבתחילה חל היתר מדין יש לו זה מועיל] אבל אם פסק במעות על חיטים מצד ההיתר של יצא השער דשם זה לא חשיב כאילו קנה ממש בזה אין היתר לפסוק על יין אלא א"כ יש לו יין ב. אמנם לשון הר"ן והנימוק"י וכן משמעות הב"י והרמ"א שכל שפסק בתחילה אפילו בהיתר של יצא השער יכול לפסוק על יין ורק אם בתחילה הכסף ניתן בתור הלואה בזה אין לפסוק על סמך יצא השער ובטעם הדבר הפנ"י דן שיש כאן היתר חדש שזה כהחלפת פירות בפירות דהינו שיש כאן היתר חדש שמחליף הפסיקה הקודמת אמנם צריך יצא השער של היין שרק אז אפשר לראות את זה כהחלפה והשערי דעה ביאר שכאן המעלה שחשיב דרך מקח ולא דרך הלואה וממילא יש להקל או מצד ששיך כאן מאי אהנית לי שכיון שאם היה נותן לו חיטים היה קונה בזה יין רק שבדרך הלואה זה לא עוזר אבל כאן שזה דרך מקח זה עוזר אמנם כל זה אם מאי אהנית לי זה טעם לבד וכן אם מספיק מצד הקונה אמנם לפ"ז בקבע זמן להבאת החיטים ופוסק לפני הזמן זה אסור עוד כתב לבאר שמועיל מה שיכול ללוות ורק שבדרך הלואה זה לא עוזר וכאן שזה דרך מקח זה מועיל אמנם בפשוטו מוכח מהראשונים שלא עוזר מה שיכול ללות בדין פסיקה

והנה לשיטות אלו כתב הפנ"י שכל שבתחילה פסק בחובו על חיטים ביש לו כיון שחשיב כאילו קנה את זה אפשר גם לפסוק על יין וכל מה שהגמ' אומרת שזה אסור בפוסק בחובו על יצא השער אמנם עיין שערי דעה שסתימת הפוסקים שכל שבתחילה זה בחובו אסור אפילו אם בתחילה פסק על חיטים ביש לו ע"ש

והנה מבואר בדברי הראשונים שאם זקף במלוה את חוב החיטים חשיב כבא בהלואתו ואסור לפסוק בזה על יין מצד ההיתר של יצא השער והב"י נקט שזה עצמו שאמר לו החיטים שוים כך ותתן לי יין בכזה מחיר אמנם האחרונים תמהו עליו שהרי זה לשון המשנה הרי חיטיך עשויות וכו' ובכל אופן מבואר שאם זה לא היה בא בהלואתו זה היה מותר והחוו"ד כתב לחלק בין אם המוכר זקף או הלוה זקף דבמשנה המוכר זקף והב"י מדבר שהלוקח זקף אמנם בב"י מפורש שלא חילק בזה ויתכן שיש חילוק בין אם לאחר ששם החיטים פסק במחיר החיטים או שפסק בחיטים ששוים כך וכך

ועיין פנ"י שכתב לדון עוד שאם יש למוכר חיטים עכשיו ויכול לתת אותם ופוסק עמו שבמקום שיתן לו החיטים מתחיב לתת לו יין בזה ודאי מותר אמנם סתימת הפוסקים שלא חלקו בזה לא משמע כן אמנם זה ודאי שאם יעשה קנין סודר על החיטים ואחרי זה יפסוק בזה על היין זה מותר שזה נחשב שפוסק אם חיטים

## סעיף ח**'**

### בדין פסיקה באיסור

א] עשו פסיקה על הפירות והדבר לא התיקר עד שעת קבלת הסחורה בפשוטו כה"ג חיבים שניהם לקיים המקח ויש בזה אפילו מי שפרע שכל הסברא שמקח הנעשה באיסור אין מי שפרע אם המקח חל אחרת ממה שסיכמו אמנם אם זה התיקר כה"ג אין המוכר חייב לתת כמו המחיר של שעת הפסיקה אמנם הלוקח יכול לחזור בו ולבטל המקח והמוכר לא יכול לחזור בו אם הלוקח מסכים למחיר היוקר אמנם אם זה חל רק למי שפרע שניהם יכולים לחזור בהם והנה אם המוכר רוצה לקים המקח בשער הזול מחמת שהקדים לו מעות חשוב שנותן ריבית אמנם עד כמה שעכשיו יבטלו המקח דזה מזכות הלוקח יוכל עכשיו למכור לו במחיר הזול כל שזה לא מעלהו הרבה כיון שזה דרך מקח אמנם יתכן שכאן חשיב דרך הלואה שזה אסור וצ"ע

#### י"ח כסליו תש"פ

# סימן קס"ה

# בסוגיא דמלוה את חברו על המטבע ובדין הוסיפו על המטבע [סימן קס"ה]

### הקדמה לסוגין

### ביאור החוב שחל בגזלן מזיק הלואה ומכר הם לפי שויות או לפי חפץ

א] מבואר בגמ' ב"מ מ"ג: שאם אדם גזל חבית ובשעת הגזילה זה היה שוה ד' ובשעת השבה זה שוה ג' משלם כשעת הגזילה דהיינו דחלות חיובי התורה לא כפי השויות של הדבר ולא עיקר הדבר והאריך בזה החזו"א ע"ב סק"א והנה בזמן חז"ל היה מטבעות זהב כסף ונחושת והגמ' בתחילת פרק הזהב דנה מה נחשב במטבע שבו נישומים הדין מזיק וגזלן ונפק"מ במקרה שלאחר שהזיק היה שינוי באחד מהם כפי מה ישומו ומסקנת הגמ' שכספא טיבעא ושמים הניזקים ושאר החיובים כפי מטבע הכסף דהינו שאם בשעת הנזק דינר זהב היה כ"ד דינרי כסף ובשעת הפרעון זה ל' דינרי כסף הוא משלם כ"ד דינרי כסף כן הוכיח החזו"א ע"ב סק"ו והנה בטעם הדבר יתכן לומר שאפילו שבאמת ערך הכסף ירד אבל שם החיוב הוא מטבע כסף אמנם עיין חזו"א ע"ד סק"ה וכן במחנ"א סימן כ"ג שלמדו מלשון הגמ' שגדר הדבר שדנים שהמטבע נשאר כשויותו וכל השינוים שנעשו זה בשוי הפירות ושאר המטבעות והנה הגמ' ריש פרק הזהב דנה שלגבי מטבעת נחושת וזהב לא יהיה איסור סאה בסאה וכתב החזו"א בב"ק סט"ז סק"ט שזה מצד שמטבע לגבי עצמו הוא נחשב שיש לו שוי עצמי דהינו שהוא לא נישום בדבר אחר ולכן כאן אין סיבת איסור של סאה בסאה אלא אטו שאר דברים וכתב שלפ"ז מי שגזל מטבע נחושת או זהב והוזל בזה משלם כשעת פרעון דחל עליו חיוב של שויותו בעצמו אמנם עיין מהרשד"ם סימן רכ"ב שנקט לא כך והביא כן מפורש משו"ת הרא"ש סימן צ"ד סק"ז שגונב מטבעות זהב והוזלו משלם כשעת הגזילה

והנה כל זה לגבי חלות חיוב שחל מצד חיובי התורה שבזה התורה קבעה איך זה יחול אמנם יש לדון לגבי הלואה ומכר שזה תלוי בדעת האדם מה חל כה"ג והנה לגבי הלואת סאה חיטים מבואר בתוס' בב"ק וכן הוא בריב"ש סימן י"ט וכן הוא פשטות הסוגיות שבלוה סאה חיטים חל חיוב של סאה חיטים וגם אם הם יוזלו או יתיקרו נותן לו סאה חיטים וצ"ב החילוק ומצאנו בזה שני ביאורים החוו"ד קס"א א' נקט שמעיקר דין הלואה זה מחיב להחזיר את עצמו ובפשוטו הביאור שיסוד דין הלואה זה להחזיר מה שקיבל משא"כ שאר חיובים זה חלות חיבו שחל על ההפסד של הדבר ובק"ש בב"מ אות כ"א ביאר שבכל חפץ יש את שויותו ויש את החפץ ובמזיק ושאר חיובי תורה שם דין התורה שיחול לפי השויות אבל הלואה שזה מדעת שניהם אפשר להעמיד את ההלואה על השויות ואפשר להעמיד את ההלואה על החפץ ויש אומדנא שכונתם להעמיד ההלואה על החפץ [ועיין סק"ז שכתבנו נפק"מ בזה] ובחזו"א ע"ג סק"ב ג' ה' כתב שמצד גדרי הלואה אי אפשר להעמיד ההלואה על החפץ ורק מצד חליפי שוה בשוה אפשר להחיל חיוב חפץ והנה צ"ב שא"כ איך דינרי זהב מחיב דינרי זהב הרי כסף לא עביד חליפין אמנם עיין חו"מ ט"ז סק"ט שחידש שזהב ונחושת זה מטבע כלפי עצמו ורק כלפי דברים אחרים זה פירא ולכן באמת אם אדם יזיק מטבע זהב או נחושת יחול חיוב מטבע זהב או נחושת ויתכן שגם דולרים זה כך אמנם עיין לעיל שהבאינו משו"ת הרא"ש שבגוזל מטבע זהב גם שלם כשעת הגזילה עוד קשה שיש הרבה ראשונים שאין מושג של חליפי שוה בשוה והרי פירות לא עבדי חליפין

ויש לדון לגבי הלואת מטבעות או מכר שקצצו בעד מטבעות האם כה"ג החיוב חל חפצא של מטבע או שכיון שכל המהות של מטבע זה שויותו ממילא החיוב חל לפי השויות ולא לפי המטבע שלקח והנה למבואר לעיל במטבע של כסף אין נפק"מ דתמיד הוא נשאר בשויותו אמנם הנפק"מ במטבע זהב או נחושת וכן נפק"מ במטבע של כסף ונפסל שאם חיובו הוא כמו סאה חיטים א"כ נותן לו המטבע משא"כ אם כה"ג החיוב הוא לפי שויות צריך לשלם כפי השויות שזה היה שוה ויש לדון האם כפי השויות קודם שזה נפסל או כפי השויות שזה היה שוה בזמן ההלואה או המכר ועיין חזו"א ע"ד סק"ה שנקט כפי שזה היה שוה קודם שזה נפסל

והנה בעיקר הנידון עיין מחנ"א סימן כ"ו שהביא מהמהרשד"ם סימן כ"ו שנקט שהחיוב חל לפי השויות ולכן כל שלוה מטבעות זהב והוזלו צריך להוסיף וכן במטבעות כסף שנפסלו חייב לתת כפי המטבע החדש כיון שהחיוב לפי השויות של המטבע וכל ששויותו השתנתה משלם כשיות של שעת ההלואה והמכר אמנם המחנ"א נקט שגם במטבעות החיוב הוא להחזיר המטבע שלוה או המטבע שקצץ ולא משנה שהשתנה ערך המטבע וכן נקט החזו"א סוף סימן ע"ד ועוד אחרונים

והנה עיין תוס' בב"מ מ"ד: שכתבו לגבי מקח וממכר שאם מכר חפץ בכ"ד איסרים וזה היה שוה דינר ואחרי זה יש בדינר ל"ב איסרים צריך לתת ל"ב איסרים כי אומרים שהדינר עומד והאיסרים הוזלו ועיין מהרשד"ם שהוכיח מכאן שהחיוב חל לפי שויות ולא המטבע שקצץ דאל"כ מה איכפת לן שהאיסרים הוזלו הרי הוא התחיב לו כ"ד איסרים ועיין חוו"ד קס"ה סק"א שהעמיד שקצצו מפורש שויות של כ"ד איסרים ובחזו"א ע"ד סק"ח ובבית אפרים חושן משפט סימן ד' בד"ה ואחרי נקטו שהכונה שסתם אדם מתכוין להחיל החוב במה שהוא טיבעא ולכן גם אם דיברו על איסרים כונתם על הדינר אם הוא נחשב טיבעא וממילא גם אם האיסורים הוזלו משלם דינר שזה השוי שהיה בשעת הלואה אמנם לשון התוס' קשה שא"כ לא צריך להגיע למה שהאיסורים הוזלו דגם אם נשארים אותו דבר אבל כאן החיוב הוא בדינרים וצ"ע

והנה בפשוטו נידון הנ"ל תלוי בביאור סוגין

### בביאור הסוגיא דהמלוה את חברו על המטבע

ב] והנה מבואר בגמ' ב"ק צ"ח. דהמלוה את חברו על המטבע ונפסלה המטבע רב ס"ל שנותן לו מטבע היוצא באותה שעה ושמואל ס"ל שיכול לומר לו לך והוציאו במישן ומבואר בגמ' בדעת שמואל שאם מלכויות מקפידות ובחשי ודאי נותן לו מטבע היוצא באותה שעה ואם זה יוצא במלכות אחרת ואין המלכויות מקפידות בזה גם אם אין לו דרך למישן זה נחשב מטבע ואם מלכויות מקפידות אבל לא בחשי בזה אם יש לו דרך למישן יכול לפרוע לו במטבע זו ואם אין לו דרך למישן צריך לפרוע לו במטבע היוצאת באותה שעה ועיין חזו"א סימן ע"ד סק"א שדיק מהגמ' שבדעת רב אפילו אם אין מלכויות מקפידות כל שזה לא יוצא באותו מקום לא יכול לפרוע בזה

והנה כתב רש"י שמדובר במוכר פרקמטיא אבל במלוה מה שלוה ישלם לו והתוס' נקטו שזה ודאי בסתמא ללא תנאי מפורש נותן לו אפילו מטבע שנפסל וכל סוגין בגלל שהלוה על המטבע ויש כאן תנאי מצדו שיתן לו מטבע היוצא ובזה נחלקו רב ושמואל מה נחשב מטבע היוצא ותמהו על רש"י מה סברא לחלק בין לוה רגיל או מוכר פרקמטיא ועיין סה"ת וכן הוא במאירי שביאר שבמלוה כיון שגם אם זה היה אצל המלוה זה היה נפסד בזה אין סיבה לומר שמתחיב לו מטבע היוצא משא"כ במוכר סחורה בזה רוצה מטבע היוצא דהינו שמדובר בסתמא ובזה במכר זה אומדנא שרוצה לקצוץ מטבע היוצא ובהלואה אין סיבה לכזה אמדנא ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ח שזה ודאי שאם יתנה מפורש על המטבע רש"י גם מודה לתוס' שבהלואה זה יהיה כמו במכר והנה צ"ב עד כמה שבאמת דין סוגין זה מצד אומדנא שרוצה מטבע היצא א"כ מה פתאום שיסכים מטבע היוצא במישן ועיין מהרש"ך סימן ס"ב שתמה בזה ובפשוטו הביאור שבאמת אין הכונה בסוגין שבאמת חל אותו חיוב ורק יש תנאי שאם זה יפסל יתן לו מטבע אחר אלא זה סברא שעושה חלות חיוב מטבע וכיון שבכלל השם מטבע זה נחשב מטבע וכמבואר בגמ' שמדמה לחילול מעשר שני [ועיין בזה לקמן]

ועיין תוס' שהקשו שמשמעות המשנה שבמטבע שנפסל אפילו שיכול לומר הרי שלך לפניך אבל וודאי שהוא לא יכול לפרוע בזה את חיובו וקשה מה ההבדל שבהלואה יכול לשלם במטבע שנפסל ללא תנאי מסוים ותירצו שמטבע שנפסל זה כמו הוזל והרי בהלואת סאה חיטים אם הוזלו נותן דמיהם משא"כ בגזלן שמשלם כשעת הגזילה ממילא לא יכול לשלם במטבע שנפסל ועיין לעיל שביארנו הסברות לחלק בין הלואה לגזל

והנה תוס' הקשו על רש"י מה ההבדל בין הלואה למכר והנה בפשוטו החילוק ברור שמכר שהחיוב זה חיוב של שויות ממילא צריך לתת לו מטבע היוצא משא"כ הלואה זה מחיב את עצמו ממילא ללא אומדנא מיוחדת זה מחיב את עצמו ולכן בנפסל מחזיר לו מטבע שנפסל ובפשוטו מבואר בתוס' שבאמת גם בהלואה זה מצד אומדנא וכתבו שכמו דשם יש אומדנא שרוצה שיחול את החפצא ולא את שויותו כך גם במכר רוצה שיחול את המבע ולא את שויותו וכביאור הק"ש

והנה בעיקר מה דנקטו התוס' דבפשוטו חל חיוב להחזיר מטבע שנפסל ורק מצד התנאה מיוחדת חל כאן חיוב של מטבע היוצא עיין גידולי תרומה מ"ו ח"ח ס"א שהקשה שא"כ עיקר הקציצה זה ריבית כיון שמתחיב שאם זה יוזל הוא יחזיר לו יותר דהיינו שנקט שמעיקר הלואה נשאר שזה חיוב מטבע אפילו בנפסל ורק שיש כאן התחיבות צדדית שאם זה יופסד ישלם לו יותר מזה ועיין מחנ"א ריבית כ"ו שהקשה שכיון שכסף לא מחיב דבר אחר א"כ אם סתם הלואה מחייב את המטבע בעצמו מה שייך להתחייב לשלם מטבע היוצא הרי כסף לא יכול להחיל משהו אחר שהרי הכסף אינו מחיב את הזהב ועיין בית אפרים סימן מ"ג בד"ה אך ובחזו"א ע"ד סק"א שביארו שבחפץ יש שני חלקים יש את שויותו ויש את עיקר החפצא ובהלואה אפשר להעמיד את ההלואה על שויותו ואפשר להעמיד את ההלואה על עיקר החפץ וה"ה במטבע ולפ"ז באמת מה שקצץ מטבע היוצא אין זה סתם תנאי בעלמא אלא שהעמידו את ההלואה על מטבע היוצא ולא על עיקר החפצא אמנם הדבר צ"ב ששמואל אומר שמועיל מטבע היוצא במקום אחר באין מלכויות מקפידות והרי אם באמת כה"ג העמידו ההלואה על השויות הרי ודאי שזה שוה פחות ובהכרח צ"ל שבמטבע יש את היוצא בהוצאה שבו ואפשר להעמיד את הלואה על החלק של היוצא בהוצאה שבו ולכן כל שזה יוצא במישן זה מועיל שיש לזה עדין שם יוצא בהוצאה

והנה הרמ"א כתב בשם המרדכי שאם קצץ מפורש שרוצה דוקא מטבע היוצא בהוצאה במקום זה חייב לתת לו דוקא מטבע שיוצא כאן גם אליבא דשמואל והנה לכאורא הניחא אם זה תנאי בעלמא א"כ יכול להתנות מה שרוצה אבל אם יסוד סוגין כנ"ל שחל חיוב של מטבע היוצא בהוצאה ויוצא במקום אחר גם עוזר א"כ למה שכאן לא יועיל ואין לומר שכאן כונתו שיחול שויות שהרי ודאי בהוזל יכול לפרוע לו במטבע זה כמבואר בחוו"ד ורק בנפסל יש את נידון סוגין וצ"ל שס"ל למרדכי שעד כמה שנתחדש שיש מושג של מטבע היצא אפשר גם להגביל שזה היוצא לגמרי

והנה עיין ראבי"ה תשובות סימן אלף ל"ח הובא באו"ז ובהגהות אשרי שאם המטבע שנפסל הוא עומד ביוקר חייב לתת לו מטבע שנפסל ורבינו יואל שם הקשה שיש בזה ריבית שמחזיר לו יותר ממה שקיבל ומה זה שונה מסאה בסאה שאסור וכן דימה לדין שבח של המשך סוגין שזה ריבית ועיין מחנ"א סכ"ד שכתב שכאן הרי מחזיר את מה שקיבל וזה כמו סאה חיטים ואין כאן איסור מדרבנן כיון שהרי בשעת ההלואה זה היה יצא השער ולכאורא לא צריך להגיע לזה אלא שבשעת ההלואה זה היה המטבע ועל זה לא היה הגזירה כלל אמנם בפשוטו כל שהפסיקה היתה בהיתר אין בזה איסור אמנם יתכן שרק ביצא השער ויש לו שהגדר כאילו קנה וברשותיה איקר זה מותר אבל כאן שלא היה סיבת איסור ורק עכשיו זה נהיה אסור זה גרע וצ"ע אמנם לכאורא למה דנתבאר שכונת הגמ' שכאן יסוד החיוב זה היוצא בהוצאה א"כ אם היום זה לא יוצא בהוצאה אילו שזה שוה יותר אבל זה לא מה שהתחיב וכיון שהתחיב מטבע היוצא וזה שוה פחות ממילא זה מה שצריך להחזיר לו ומשמע שיסוד החיוב זה הדבר בעצמו רק יש כאן תנאי שיתן לו רק ביוצא אבל אם זה שוה יותר בזה אין את ההתנאה וצ"ע

והנה הרי"ף והרמב"ם העמידו את הסוגיא כפשוטה דהינו שגם ללא שהתנה על המטבע אלא סתם הלואה צריך לתת לו מטבע היוצא ובמ"מ קצת משמע שזה מצד אומדנא שזה כונתם אמנם ההמחנ"א סימן כ"ו נקט שס"ל שמעיקר הדין זה מחיב מטבע היוצא דהינו שמטבע עיקרו להוצאה וכמו שבחיטים חל חיוב חיטים כאן חל חיוב של מטבע היוצא והנה בפשוטו גם לרמב"ם יסוד החיוב זה לא שויות אלא מטבע היוצא וכל שזה לא יוצא בהוצאה אין זה מטבע והנה עיין מחנ"א סימן כ"ה שהביא מהמהרשד"ם שדן בהלוה לחברו סך מה וירד ערך המטבעות וכתב שצריך לשלם כפי השויות שזה היה שוה בזמן ההלואה ונקט כדעת הרמב"ם בסוגין דהינו שאפילו שבחיטים ודאי חל חיוב לחיטים אבל במטבעות חל חיוב שויות וצ"ע הרי גם לרמב"ם מוכח בסוגין שזה לא הלכה של שויות אלא מטבע היוצא וכל שזה הוזל זה מטבע היוצא וע"ש דמשמע שאם זה יוצא במחיר הזה במקום אחר זה עדיף וצ"ע

### סיכום הנ"ל ובדין מטבעות בזמנינו

ג] והנה העולה מהנ"ל שסתם הלואה חל חיוב את החפץ בעצמו ובין אם זה הוזל ובין אם זה התיקר נותן כשויותו בשעת תשלומין ובהלואת מטבעות דעת תוס' שגם שם בסתמא חל חיוב חפצא של מטבע וכן בסיכמו על מטבע החלות חיוב זה החפצא של המטבע ורק בסיכמו במטבע היוצא בזה צריך שהוא יוצא בהוצאה וכן פסק הרמ"א חו"מ סימן ע"ד ודעת הרי"ף שסתם הלואה במטבע חל חיוב של המטבע אבל רק אם זה יוצא בהוצאה וכדעת שמואל בסוגין וכן פסק השו"ע חו"מ שם אמנם לגבי גזל ומזיק ושאר דיני התורה לכו"ע חל חיוב של שויות כמה שהדבר היה שוה בשעת ההיזק והגזילה והנה בפשוטו לפ"ז אם המטבע ישתנה שויותו בין שעת הנזק לשעת התשלומין יצטרכו לשלם לפי השוי של עכשיו אמנם עיין חזו"א ע"ד סק"ה ח' שנקט שאין שינוי ערך במטבע ותמיד נוקטים שהשינוי הוא בפירות אבל המטבעות נשארות באותו שוי ולכן תמיד צריך להחזיר את מה שהיה נחשב טיבעא בזמן הגזילה וההזיק כמה שזה היה שוה באותו זמן והנה עיקר הדבר מבואר בגמ' תחילת הזהב אמנם היה מקום לומר שכך זה בסתמא אבל אם ידוע שסיבת הזול כי יש היום הרבה כסף בעולם ושלכן ערכו ירד זה אחרת ונקט החזו"א לא כך

ועיין חזו"א סק"ה שלגבי מטבעות ושטרות היום שאין להם ערך עצמי אלא שכל מציאותם זה שהמלכות קבעה שזה ישמש כיוצא בהוצאה בזה ודאי בנפסל המטבע לא יכול לומר לו שמחזיר לו מה שקיבל שודאי שכל הקבלה מתיחס לשויותו כיוצא בהוצאה וכל שזה לא יוצא זה לא נחשב שמחזיר לו מה שקיבל והנה לפ"ז היה מקום גדול לומר שהמושג שמבואר בחז"ל שאין יוקר וזול במטבע לא שייך היום שאין כאן שום מציאות אלא קביעת שויותו וכן נקט באגרות משה יור"ד ח"ב סימן קי"ד אמנם עיין חזו"א ע"ב סק"ח ט' שנקט שגם בסוג מטבעות אלו כל שהם יוצאים בהוצאה נחשב שהם עומדים במחירם וההבדל בשאר הדברים לכן לגבי מזיק וגזל משלם כמה שהנזק היה בשעת הנזק אפילו אם ערך הכסף ירד אחרי זה

והנה עיין חו"ד סק"א שכתב שאם המלך העלה את ערך המטבעות או הוריד את ערכם בזה כיון שיש לזה שם מטבע וגם לרב הוא יכול לשלם בזה אמנם עיין חזו"א שכתב שכה"ג זה נחשב כאילו המלך פסל את המטבע הראשון וגזר מטבע שני ושנותן לו לפי המטבע החדש וכן מבואר לכאורא במהרש"ך סימן ס"ב ועיין כנסת הגדולה חו"מ סימן ע"ד שהאריך בהבאת השיטות

### ב

### בדין הוסיפו על המטבע האם הנידון מצד ריבית או מצד גדרי הפרעון

ד] הגמ' בהמשך מביאה בעא מיניה רבא מר"נ המלוה את חברו על המטבע והוסיפו עליו מהו ור"נ פשט שנותן לו מטבע היוצא אפילו שזה יותר גדול ולא משנה כמה והגמ' שואלת שהרי זילי פירי והגמ' מעמידה שזה לא מחמת זה דהינו שרצו לשמור את ערך המטבע בגלל שיש מחסור פירות ולכן הוסיפו וכה"ג זה נחשב אותו מטבע והגמ' שואלת שהרי יש כאן יותר מתכת והגמ' מסיקה שעד חומש הוא מחזיר לו אותו מטבע יותר מחומש הוא מנכה לו כנגד התוספת עכת"ד הגמ'

והנה מבואר בלשון הגמ' שמדובר במלוה על המטבע כסוגיא דלעיל ולדעת תוס' הכונה דבסתם הלואה הוא נותן לו כמו המטבע הקודם ולא איכפת לן שהיום הוא שוה פחות ורק בהתחיב מטבע היוצא וכה"ג זה לא יצא לכן הגמ' דנה האם המטבע החדש נחשב אותו מטבע או לא אבל לדעת הרי"ף והרמב"ם מדובר בסתם הלואה והנה משמעות הגמ' שאם ישנו את צורת המטבע ולכן המטבע החדש שוה יותר בזה משלם לו כמו המטבע החדש וכן הוא במרדכי הובא ברמ"א ועיין מחנ"א סימן כ"ג שדיק כן מרש"י שכתב שקושית הגמ' שהוזלו הפירות מחמת התוספת ומשמע שללא זה אין חיסרון וצ"ב למה זה לא נחשב שמחזיר לו יותר כיון שהמטבע הנ"ל שוה יותר ובמחנ"א הקשה מה זה שונה מאיסור סאה בסאה ובפשוטו כיון שזה נחשב שזה המטבע התחליף של הדבר הקודם ממילא כמו בסאה בסאה שזה החיוב מעיקר הדין כך כאן שחייב מטבע היצא נחשב שהדבר שהתחיב לו התיקר או הוזל אמנם לפ"ז לגבי חיוב גזילה או מזיק יתן לו כפי המטבע הישן אמנם עיין מחנ"א סימן כ"ג וחזו"א ע"ד סק"ה שכתבו שכיון דמבואר בגמ' שתמיד זה נחשב שהמטבע עומדת והפירות השתנה מחירם כך כאן דנים שהמטבע הוא אותו ערך דהינו שאפילו כאן שיודעים שסיבת השינוי היא במטבע בכל אופן כך הם דיני התורה

והנה מבואר בגמ' שיש שני סיבות שזה נחשב שמחזיר יותר או שמחמת ריבוי הנסכא הוזלו הפירות דהינו שזה שוה יותר או שיש ריבוי הנסכא יותר מחומש שזה עצמו נחשב שמחזיר יותר ויש לעיין האם הגמ' דנה שמה שזה יותר זה סיבה שלא יחזיר מצד דיני הממונות או שזה סברא לאסור מצד ריבית ובפשוטו נחלקו בזה הראשונים דדעת הרי"ף כפי שהובא בראשונים שגם בפחת זה אותו דין דהינו שאם הורידו מהמטבע ובגלל זה התיקרו הפירות או שזה יותר מחומש הוא צריך להשלים לו וכן עיין רמב"ם שדין סוגין הוא גם לגבי כתובה שאין בזה נידון של ריבית אמנם דעת הראב"ד שכל סוגין זה רק בהוקר ולא בהוזל שכל האיסור בסוגין זה מצד ריבית אבל בנפחת שאין שאלה של ריבית כה"ג מצד עיקר המחיב של דיני ממונות מחזיר לו מטבע היוצא באותה שעה והנה רש"י ביאר בקושית הגמ' שזילי פירי וזה אסור מצד ריבית ומשמע שהקושיא לא מצד דיני ממונות אמנם עיין מהרי"ט ח"ב סימן מ"ד ואבן העזר סימן ב' שכתב שרש"י רק ביאר כך מצד שלשון הגמ' והא קשבח לענין נסכא ולא שהרי הוא מפסיד לענין נסכא ומשמע ששאלה מצד ריבית והכונה שגם את יתנה מפורש זה אסור אבל ודאי מודה שיש כאן שאלה מצד עיקר דיני ממונות ע"ש

והנה יש לעיין לגבי מה נחלקו הראשונים האם גם לגבי שהוזלו הפירות מחמת זה וגם לגבי הנסכא ומצאנו בזה כמה שיטות החוו"ד סק"ד כתב שאם ערך הפירות הוא אותו דבר בזה לכו"ע הוא רק מצד ריבית אבל מצד עיקר דיני הממון ודאי חייב לו אותו מטבע וכמבואר בלשון הרא"ש שזה רק אסור מצד מיחזי כריבית ולכן בנפחת המטבע וודאי נותן לו אותו מטבע ולפ"ז מבואר דעת הראב"ד שגם בהוזלו הפירות זה רק מצד ריבית דהרי בזה נחלק אם הראשונים אמנם עיין חדרי דעה שנקט איפכא דבהוסיפו על המטבע ולכן יש בזה יותר פירות בזה ודאי שזה מצד דיני ממונות וגם הראב"ד מודה שזה כמו שיקחו שני מטבעות ויעשו מזה מטבע יותר גדולה ויש בזה יותר פירות וכל מחלוקתם לגבי שזה אותו ערך רק שהוסיפו על המטבע ויש תוספת של הנסכא בזה נחלקו הראשונים ועיין חזו"א שגם השיג על החו"ד שמפורש בראשונים שנחלקו לגבי הנסכא ביותר מחומש אמנם במהרי"ט אבן העזר סימן ב' ובחלק יור"ד סימן מ"ד כתב שמחלוקתם בין אם זה לא שבח לענין נסכא ורק לגבי הפירות ובין אם זה שבח לענין נסכא אבל הפירות זה אותו מחיר אבל אם זה שבח לענין נסכא וגם לענין הפירות בזה ודאי מודה הראב"ד שזה מצד דיני ממונות וממילא גם בפיחתו ודאי צריך להשלים לו דהינו שכל שזה לא שבח לגבי שניהם שייך לדון שהוא חייב מצד עיקר דין הממון כי צריך להעמיד לו מה שקיבל וזה בין לענין הנסכא ובין לענין השויות אבל אם זה יותר מחמת שניהם בזה ודאי זה נחשב דבר נוסף ואין שום סיבה שיתחיב בזה וכן אין סיבה שיורידו לו רק בתור תנאי צדדי שמהיכי תיתי שעשו כזה תנאי אמנם הביא דבסה"ת משמע שהראב"ד נחלק גם על כה"ג וצ"ל שודאי שמצד דיני ממונות זה לא נעמד כאותו דבר ורק מחמת תנאם שיתן לו מטבע היוצא זה נחשב שזה מה שנכלל בתנאו לתת המטבע שיעמידו כנגד ולכן זה סברא בין לקולא בין לחומרא וצ"ע [ועיין ב"ש אבן העזר סימן ס"ו שכתב שכל סוגין מצד ריבית ולכן בכתובה זה לא שיך אמנם עיין הפלאה שתמה עליו מהרמב"ם שמפורש שסוגין גם על כתובה וע"ש בט"ז שנקט כראב"ד וכל דבריו דלא כמהרי"ט וצ"ע כונתו שם]

והנה בדעת הרא"ש הדבר צ"ע שמצד אחד כתב שבהוסיפו יותר מחומש זה אסור מצד מחזי כריבית ומשמע שמעיקר הדין אין בזה איסור ובפשוטו דכיון שזה אותו שווי ממילא זה נחשב שמחזיר אותו דבר ובכל אופן לגבי פיחתו הביא מהרי"ף שגם שם הוא מוריד לו מצד שהמלוה לא צריך להפסיד דהינו שזה סברא מצד דיני ממונות ומשמע שיסוד הדין שהמלוה צריך לקבל מה שנתן ושלא יפסיד בשום צד ולכן מעקר הדין כל שזה אותו שוי אפילו שיש כאן ריבוי בנסכא זה עדין מגיע לו וכן כל שזה אותו נסכא אפילו שיש כאן יותר שוי בפירות זה נחשב שהמטבע הוקר וחייב להחזיר לו ורק מצד ריבית זה אסור משא"כ בנחסר שם גם דין המלוה שלא יפסיד כלום ולכן בין אם מחמת זה התיקרו הפירות ובין אם יש שם מחסור של נסכא צריך להשלים לו ועדין צ"ע [ויסוד לסברא זו עיין שו"ת הרא"ש כלל ק"ג ס"א דהביא מהראב"ד דבפיחת משהו אפילו שזה אותו מחיר צריך להוסיף בפרעון ורק בהוסיפו פחות מחומש לא מוריד וביאר החזו"א סק"ג כסברא הנ"ל שהמלוה צריך לקבל מה שהיה לו וצריך שלא יחסר לו לא בשויות ולא במדה משא"כ בתוספת זה רק מצד ריבית ובזה רק חומש זה חיסרון

### ביאורי הראשונים בדין חומש

ה] והנה בעיקר השיעור חומש מבואר בראשונים שיש בזה שלש שיטות א. הרא"ש ביאר שזה מצד שכיון שכדי להתיך המתכת ולקבל יותר זה שיעור חומש ממילא רק אם זה יותר מחומש שיך לדון שיש כאן תוספת בנסכא אבל אל"כ לא שייך לדון שיש כאן תוספת מצד רווח הנסכא ועיין ט"ז שתמה הרי גם במטבע הראשון היה יורד לו חומש ועכשיו ממילא ישאר לו יותר וע"ש ובחזו"א מה שביארו בזה ב. עוד כתב הרשב"א בתשובותיו ח"ד סימן רפ"ז ובחידושיו שכיון שגם במטבעות הישנים יש לפעמים יותר גדולים עד חומש ממילא זה לא נחשב שמחזיר לו יותר מצד הנסכא ג. עוד ביאר הרשב"א בחידושיו וכן הוא במרדכי שעד חומש אנשים לא מקפידים על זה ולא רואים את זה כתוספת וצ"ב שזה סברא כשבאמת אין עליו חיוב לתת כזה גודל כגון בככר בככר אבל כאן משמע שכל שזה פחות מחומש הוא חייב לתת לו מצד גדרי חושן משפט א"כ ודאי שזה קציצה בריבית גמורה וצ"ל שכאן אין נידון של דאוריתא וכדלקמן ורק זה אסור מדרבנן וכדין סאה בסאה ובזה עוזר כל שזה סוג תוספת שאנשים נותנים מצד עצמם אפילו שכאן זה חל בתור תוספת ובחזו"א סוף סק"ג ביאר שכיון שאין דרך בני אדם להקפיד זה סברא לראות שזה נחשב אותו מטבע וממילא זה לא נחשב שהוא מחזיר לו יותר

והנה כתב הרשב"א שאם הוסיפו יותר מחומש הוא מנכה לו את הכל ועיין חזו"א שלכאורא לשיטת המרדכי שזה מצד אומדנא שמוחל א"ש שכאן שזה יותר מחומש ממילא הוא לא מוחל ולכאורא גם לביאור הרשב"א שזה מצד שיש מטבעות גדולות א"כ כאן שהכל ביחד זה ודאי יותר ממילא זה סיבה לדון שדנים לפי מטבע רגיל אבל לדעת הרא"ש שזה מצד שזה מה שמפסיד בהתכה ולכן זה לא נחשב יותר א"כ גם ביש יותר מחומש את השיעו של עד חומש זה לא נחשב שנותן לו יותר ולכאורא יש לבאר שעיקר סברת הרא"ש זה שכל שאם יתיך ישאר לו יותר נסכא זה מעמיד שאין זה נחשב אותו מטבע אלא זה מטבע אחר וממילא כל תוספת אין סיבה שהוא יקבל וכנ"ל מהחזו"א בביאור סברת המרדכי [ועיין מהרי"ט ח"ב סימן י' דלא משמע כן אלא שכל רוח שיהיה לו זה ריבית ולפ"ז צ"ע]

והנה בעיקר הדין המבואר בסוגין שאם הפחיתו המטבע יותר מחומש צריך להשלים לו אפילו שהערך נשאר אותו דבר וצ"ע הרי מחזיר לו יותר בערך הפירות וכן בתוספת של יותר מחומש שמוריד לו הרי הוא מפסיד בערך הפירות והיה מקום לומר שודאי נותן לו כמטבעות החדשות רק שביש תוספת המלוה מחזיר כשיעור שיכול להרויח אם היה עושה כלי כסף ובהופחת הלוה מוסיף כמה שיכל להרויח אם היה עושה כלי כסף אמנם אין זה במשמעות הדברים וכמבואר בחזו"א סק"ג ועיין לבוש שהאריך בזה ודבריו צ"ב אמנם עיין חדרי דעה שביאר שמעיקר המחיב להשיב זה ככמות הכסף שלקח ומה שזה שוה יותר או פחות זה כמו סאה חיטים שהוזלה או התיקרה וכאן שזה מטבע יתכן שתולים היוקר והזול בפירות ורק במקום שמבחינת הכסף אין כאן משמעות של יותר כי זה פחות מחומש זה נחשב שכל ההבדל זה בשויות ובזה דנים לפי השויות של המטבע אבל כל שיש הבדל משמעותי בכמות הנסכא שזה דבר שעומד לעצמו זה סיבה לדון שמה שחיב לו הוקר או הוזל וזה לא נחשב שמחזיר לו יותר או פחות וצ"ע

### האם בהוסיפו על המטבע הוי ר"ק

ו] והנה עיין בעל התרומות שמ"ו ח"ג דין ל"ב שהביא דנחלקו הראשונים האם במקרה שיש תוספת זה ריבית מדרבנן או שזה ר"ק ועיין ב"י שלדעת הרמב"ם שכל שזה לא בשעת הלואה זה ריבית דרבנן ודאי שזה רק נידון דרבנן ומשמע שנקט שהנידון במקום שמצד הקציצה ודאי לא צריך לתת לו רק אחרי זה נתן לו בתור פרעון ולכן כתב שזה לא עדיף מהרוחת הזמן שזה רק דרבנן אמנם לפ"ז תמהו האחרונים מה צד שזה דאוריתא הרי גם לדידן זה רק ריבית מאוחרת דהרי כאן זה לא בזמן הרווחת הזמן ועיין שערי דעה ובחדרי דעה ובחזו"א סק"ד שכונתם לדון במקום שפסק מראש שגם בכה"ג שיוסיפו יותר מחומש או שיוזלו הפירות יחזיר לו אותו מטבע נחלקו האם זה ריבית דאוריתא או דרבנן והנה עיין מהרי"ט ח"א סוף סימן י' שכתב שמסברא במקום שזה אותו שוי רק שהוסיפו בנסכא בזה הוא רק מדרבנן אבל במקום שמחמת זה הוזלו הפירות אפילו שזה פחות מחומש הוא דאוריתא אמנם בסה"ת מפורש שגם אז זה רק מדרבנן אמנם יתכן שכל שלא יכול להרויח יותר נסכא זה נידון כאילו המטבע התיקר שזה לא ריבית אמנם בהוסיפו גם יותר מחומש וגם הוזלו הפירות בזה הוא ודאי ר"ק אמנם עיין חזו"א שכתב שזה דרך מקח ולכן זה דרבנן וצ"ב ויתכן לדון שכיון שכמו שיתכן שזה יתיקר כך יתכן שזה יוזל והרי אם מתנה מפורש שבשניהם יחזיר לו אותו דבר ממילא זה קרוב לשכר כהפסד ולכן זה לא ר"ק ועיין מהרי"ט ח"א סימן קמ"ו שכתב שאם יודע שהמטבע עומדת להוסיף עליה ויוזלו הפירות בזה לכו"ע הוא ר"ק ומשמע כנ"ל שכל מה שזה לא ר"ק כי צד הרוח הוא לא בטוח ויתכן כנ"ל שגם אולי זה יוזל וצ"ע בכל זה

#### כ"א כסליו תש"פ

### בדין לא שילם בזמן ונפסל המטבע

ז] עיין ש"ך חו"מ סימן ע"ד סקכ"ו שהביא מהיש"ש שאם אדם לוה מטבע סתם והגיע הזמן ולא רצה לשלם ולאחרי זה נפסל המטבע שצריך לשלם לו מטבע היוצא והש"ך חלק עליו ועיין או"ת שם ובמחנ"א סימן מ' שדנו לחייב מצד מזיק ודחו שזה גרמא בעלמא ועוד דבפשוטו כל לוה שקרא נזק מחמת ההלואה אסור לשלם וזה נחשב ריבית כמבואר בב"י סימן ק"ס לגבי מי שלא שילם שכירות וקרה על ידי זה הפסד וכן מבואר בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן רכ"ז דהינו שכיון שמשלם יותר ממה שההלואה מחיבת אפילו שזה מחמת נזק שקרא בגלל ההמתנת מעות זה בכלל איסור ריבית ורק נזק שקרא מחמת עיקר ההלואה ולא מחמת ההמתנה מותר לתת אמנם עיין אבני מילואים סימן קי"ד סק"א וכן המחנ"א סימן מ' שהביאו מהרא"ש בכתובות שאם אדם התחיב מזונות לבת אשתו וזה היה ביוקר ולא רצה לשלם והוזל נותן כשעת היוקר ומבואר בלשון הרא"ש שזה מצד כשעת הגזילה וכן הוא בב"ש סימן קי"ד וביאר האבני מילואים שברגע שהוא לא רוצה לשלם זה נחשב שגוזל את החוב וממילא חל עליו לשלם כמו השויות וכדין כל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה והנה בפשוטו הש"ך שחולק זה מצד שס"ל שעיכוב הפיקדון לא נחשב גזלן וכדהאיך האמרי בינה בזה אמנם לכאורא יש מקום לומר למה דנתבאר לעיל סק"א שכל מה שגזלן מתחיב דמים מצד שהגזילה מתיחסת לשויות אבל כאן שהחוב הוא חוב של חפץ ממילא הגזילה מתיחס לחפץ וגם גזלן יתחיב לשלם חפץ [וזה תלוי בהבנה שם האם ההבדל בין תשלום להלואה או שההבדל בין דבר שחל מאליו למה שאדם קוצץ מדעתו] ועיין סימן קס"א דהבאינו מהחזו"א שבקצץ ריבית על חפץ ממילא חייב להשיב החפץ ובפשוטו הוא תמוה מה זה שונה מגזלן שמשלם רק השויות אמנם לנ"ל א"ש שכאן שהגזילה מתיחסת לחפצא ממילא גם גזלן כה"ג משלם לפי החפצא

### בחילוק מקומות בין מקום ההלואה למקום התשלום לגבי גזילה הלואה פסיקה ובדין סאה בסאה כה"ג

ח] מבואר בגמ' שכל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה דהינו שחל חיוב של שויות והנה יש כמה סוגי מטבעות וערכם משתנה ומבואר בגמ' שיש אחד שהוא נחשב טיבעא והחיוב חל במטבע זו ולכן גם אם יהיה שינוי בשאר המטבעות החיוב הוא לפי מטבע זו ויתכן הסברא שכיון שתמיד דנים שהוא נשאר בערכו והשוי של שאר הדברים הוא שזז ממילא זה סברא שהחוב יחול בדבר שיש לו שויות קבועה והנה יש לדון במקרה שהמזיק והניזק נמצאים בא"י והמזיק יוצר נזק בדבר שהוא בבבל האם יחול חיוב של מטבע א"י או שיחול חיוב של מטבע בבל דמצד אחד יש מקום לומר שכיון שהחיוב חל לניזק ממילא צריך לחול במה שאצלו נחשב שויות קבועה אמנם יתכן שהגדר של הדין שזה חל בטיבעא שזה מגדיר שזה שוי הדבר לפי הטיבעא המקומי וממלא כמו שלגבי השויות של הדבר אפילו אם במקום הניזק והמזיק זה לא שו"פ ובמקום הנזק זה שו"פ זה נחשב שהזיק שו"פ וכן אם יקדש בזה אשה תהיה מקודשת דהרי אין לך אלא מקומו ושעתו ממילא גם כאן לגבי קביעת השויות באיזה טיבעא זה בכלל שויות החפץ וממילא החיוב יחול כפי שויות הדבר במקום הנזק והגזילה

עוד יש לדון שיסוד החיוב הוא לשלם במקום הנזק וממילא כיון שהחיוב חל במקום זה הוא סיבה שיחול החיוב לפי מה שהמטבע באותו מקום ועיין חו"מ סימן ע"ד דמבואר שהמלוה וה"ה כל חוב של שויות אפשר לתובע בכל מקום ועיין ש"ך שהביא מהשלט"ג שגם אם הלוה אינו במקומו הוא חייב להשיג מעות לשלם במקום שנמצא [וכן נקט התומים שם] אמנם הש"ך חלק ונקט שודאי שאין לו זכות לתבוע ממנו לשלם שלא במקום ההלואה ומבואר שעיקר החיוב חל במקום ההלואה והשאר זה רק מצד שזה לא משנה לו וודאי מסתבר שהכונה שהחיוב חל במקום הזכיה בממון דהינו לפי הממון וצ"ע

והנה בפשוטו אותו נידון אם המוכר והקונה נמצאים בא"י ומוכרים חפץ שנמצא בחו"ל ונבוא לדון איזה מטבע יחול החיוב שאם המטבע זה הגדרה בשויות של הדבר ודאי יחול חיוב של מטבע חו"ל אבל אם נימא שהנידון באיזה מטבע חל החיוב, זה תלוי באדם שאליו חל החיוב דהינו שחל מה שזה מטבע כלפיו ממילא יחול מטבע של א"י ובפשוטו גם כה"ג יחול חיוב של מטבע בבל

אמנם יש לדון במי שנמצא בא"י ומלוה מעות בבל על מנת לשלם בבבל וכן מי שנמצא בא"י ומלוה מעות א"י על מנת לשלם מעות א"י בבבל האם הולכים לפי מקום ההלואה או לפי מקום התשלום והנה זה ודאי שמי שנמצא בא"י ומלוה מעות א"י ודעתם ליסוע לבבל או איפכא לא נדון אלא במקום ההלואה מצד שכה"ג החיוב חל ודאי לפי המקום וגם אחרי זה כשיגיעו לבבל לא יחול איסור דכל שבשעת ההלואה זה הלואה המותרת אין זה נאסר מצד עצם המציאות שיש חוב של סאה [ויש לדון גם להתיר מצד יצא השער כמבואר במחנ"א כ"ו אמנם בפשוטו בהגהות אשר"י משמע שאין היתר מה שבשעת ההלואה זה היה דבר שהוא טיבעא וכבר תמה עליו המחנ"א] אמנם כאן שסיכמו ביניהם שמקום התשלום יהיה בבבל יתכן שזה לא סתם מקום פרעון אלא זה מגדיר שהחוב חל בבבל והנה אם נימא שכה"ג באמת נחשב שהחוב חל בבבל יש כאן מקום לדון בזה דהנה בפשוטו יסוד האיסור סאה בסאה שדנים בגדרים דרבנן שההלואה זה השויות שצריכה לחול וממילא ביחס לזה יש כאן ריבית ולפ"ז יש לדון במקום שהחפץ שקיבל הוא במקום שהמטבע זה מעות מסוימות ובמקום שחל החיוב יש מטבע אחר איזה מטבע נחשב שצריך לחול מצד השויות ובפשוטו זה תלוי בנ"ל האם זה תלוי במקום קבלת החפץ וכיון שזה הטיבעא שלו ממילא החיוב שצריך לחול זה מעות א"י וממילא מה שמחיל חיוב מעות בבל יש כאן ריבית או דנימא שכיון שהחוב חל בבבל צריך לחול חיוב של שויות של בבל וא"כ אין סיבת איסור דגם ביחס לשוי הדבר מחזיר אותו דבר אמנם יש מקום לדון עוד שגם אם נימא שמצד הקבלה זה סיבה שיחול חיוב של מעות א"י אבל בכל אופן אין איסור שכיון שזה נחשב שהחוב חל בבבל וכנ"ל ושם הרי אין יוקר וזול במה שחל החיוב ממילא זה לא נחשב שנותן יותר שיסוד האיסור של סאה בסאה שמשלם שויות יותר ממה שחל בשעת ההלואה אבל כל שזה אותו שויות זה לא סיבת איסור אפילו שביחס לדבר שאותו לוה זה יותר וזה תלוי ביסוד האיסור של סאה בסאה וצ"ע

והנה במלוה מעות א"י בא"י על מנת לפרוע בבבל יש לדון שיש כאן היתר יצא השער שכיון שבמקום שהוא נמצא הרי אין בזה שינוי של שויות וכן במעות בבל אפילו אם נימא שזה פירא אבל הרי במקום הפרעון זה יצא השער ויכול להשיגם שם [אמנם רעק"א נקט שזה בגדר קביעות זמן] אמנם כל זה כלפי החיסרון שזה דבר שלא מצוי אבל כלפי החיסרון שהשער לא עומד א"כ עד כמה שזה מגדיר שהחוב חל במקום הפרעון והרי ביחס לשם יש בו יוקר וזול וזה נחשב שהוא מחזיר לו יותר וצ"ע

והנה בפשוטו יש לדון אותו נידון במלוה מטבע של א"י בא"י על מנת לפרוע בבל מטבע של בבל האם זה נחשב פסיקא של טיבעא על פירי או שזה נחשב פסיקה של טיבעא על טיבעא דאם זה נחשב כפסיקה על מטבע א"כ לא שייך פסיקה על מטבע ובהכרח שזה הלואה ולפ"ז יהיה איסור בהוזלה משא"כ אם נימא שהולכים לפי מקום שנמצאים המוכר והקונה ממילא זה נחשב פסיקה על הפירות ואם יש לו מועיל פסיקה בהוזלה ולכאורא כאן שזה פסיקה על דבר שנמצא במקום אחר שיקבלו במקום אחר ודאי מסתבר לדון עליו במקומו וכיון ששם זה טיבעה זה נחשב פסיקה על טיבעא אפילו אם נימא שכלפי מכר בא"י או הלואה דנים שחל חיוב כמו א"י ועיין שו"ת מהר"י הלוי סימן ד' וכן בבית אפרים סימן מ"א שהביא משו"ת מים עמוקים שזה נחשב פסיקה על הפירות דהינו שדנים את המעות שפסקו עליהם כפירות וגם אם נותן בא"י פירות ופוסק על מעות בבל בבל זה נחשב פסיקה של פירות על פירות אמנם עיין בית אפרים שם שהביא משו"ת בת עיני שנסתפק שזה נחשב כהלואה כיון ששניהם נחשבים טיבעא והנה בפשוטו זה ודאי שאם לגבי פסיקה דנו שזה פירא ולא דנים לפי מקום פרעון כ"ש לגבי הלואה או מכירה זה נחשב שפוסק שיחול חיוב פירא [ועיין חו"ב בב"ק סימן י"ג שנטה לומר שדנים לפי מקום הפרעון דהינו שזה נחשב שהחוב חל במקום הפרעון וממילא זה לא סיבה לאיסור ריבית ובנתיבות שלום סימן קס"ב ס"א נקט שהולכים לפי מקום ההלואה]

והנה במקרה שהלוה והמלוה נמצאים בא"י אבל מעות ההלואה נמצאים בבל ומלוה לו אותם בבבל בזה הוא תלוי בנידון הראשון דיתכן שכאן שמקום ההלואה הוא גם בבל בזה ודאי דנים לפי מקום ההלואה שכה"ג החוב שצריך לחול הוא כפי מקום ההלואה וכמו לגבי גזילה ומזיק שיחול כפי חיוב מקום הגזילה וההיזק וכדביארנו בתחילת דברינו ודו"ק בכל זה

# סימן קס"ו

#### כ"ד כסליו תש"פ

## סעיף א - ב

### בחידוש המשנה שלא ידור ובדין השבה בריבית מצד מראית העין

א] מבואר בגמ' שהמלוה את חברו לא ידור בחצרו חנם אפילו בחצר דלא קימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר ועיקר החידוש שגם דבר שאין לו תורת ממון בכל אופן זה אסור ומבואר בראשונים שנתחדש כאן עוד שאם זה שלא מדעתו אסור מצד שאין דרך אדם לקחת דברים שלא מדעתו ועושה את זה רק מצד שהלוה לו וכן שגם בפרהסיא אסור מצד מראית העין שנותן לו בגלל ההלואה ולכאורא היה מקום גדול לומר מסברא דבדברים אלו שעיקר הלקיחה היא לא בגלל ההלואה וזה רק אסור מחמת סיבה צדדית בזה ודאי אין חיוב השבה ובפרט בדין של פרהסיא והפוסקים סתמו בזה וכן בדין ריבית בשעת פרעון שאסור מצד מראית העין יש מקום לדון שגם אם בשעת פרעון יש דין השבה אבל כאן אין דין השבה וצ"ע בזה

### בדין הלויני ודור בחצרי בחצר דלא קימא לאגרא

ב] מבואר בגמ' דחצר דלא קימא לאגרא מי שדר בה פטור מלשלם מצד שזה נהנה וזה לא חסר פטור אבל בכל אופן אסור לומר הלויני ודור בחצרי ועיין רא"ש ורמב"ן שכתבו שאין זה ריבית קצוצה שכיון שדבר זה לא מחיב ממון זה לא נחשב נתינת ממון אמנם עיין ב"י שהביא בשם תלמידי הרשב"א שאם אומר הלויני ודור בחצרך בשכר מעותיך הוי ר"ק וכן הוא בלשון הרא"ש שלאו ברשעי עסקינן שעכשיו הוא משכיר לו בחצר ומבואר שגם בחצר דלא קימא לאגרא יש אופן שזה ריבית קצוצה ועיין חכ"א קל"ו ס"א שביאר שהחילוק שאם אומר בשכר מעותיך פירושו שללא ההלואה לא היה נותן לו לגור ממילא זה נחשב נתינת ממון משא"כ באופן הפשוט הרי הוא נותן את זה גם ללא ההלואה [ויסוד הדברים מבואר בלבוש] והדבר מחודש דבפשוטו מדובר בסוגין שודאי נותן לו בגלל ההלואה ויתכן שללא זה היה נותן למישהו אחר ובכל אופן כיון שזה לא נחשב ממון לכן אין זה ר"ק ובפשוטו הביאור שכל שנותן בשכר ההלואה פירושו שהשכיר את זה וודאי שכה"ג זה מחיב דמים דדה עצמו שקוצץ שיתן לו הלואה בעד מה שדר בקרקע זה נחשב שקצץ דמים על הדירה

והנה לכאורא כל מה שחצר דלא קימא לאגרא זה לא נחשב ממון כי לא מקבל זכות בעיקר הקרקע ויכול כל רגע לסלקו אבל אם יתן לו זכות בקרקע זה ודאי יחשב נתינת ממון ולפ"ז צ"ב מה הגמ' דנה שזה לא ריבית מצד שזה לא קימא לאגרא הרי עד כמה שנותן לו ההלואה בתנאי שיתן לו הקרקע בפשוטו נתן לו זכות שימוש והבעל הבית לא יכול לחזור בו וזה ודאי חשיב ממון ובפשוטו צריך לדחוק שבאמת נותן כמו שנותן לכל מי שמבקש ובאמת זה ללא זכות השתמשות ולפ"ז יתכן לבאר עוד שאם אומר לו הלויני ודור בחצרך בשכר מעותיך שמשלם על זה בזה ודאי זוכה זכות שימוש וזה ודאי נחשב נתינת ממון ונפק"מ לגבי מזוזה בא"י שסתם דר בחצר חברו לא חייב דזה כמו פונדקי ועל ידי זה שאומר בשכר מעותיך זה מוגדר כשכירות

והנה עיין רא"ש בתחילתו שכתב שגם בגברא דעביד למיגר זה תרבית ללא נשך ועיין מהר"ם שיף בתחילת הפרק דהבין דכונת הרא"ש כפשוטו ולפ"ז הקשה מה הגמ' אומרת שלא משכחת ליה תרבית ללא נשך הרי משכחת ליה בגברא דעביד למיגר וחצר דלא עבידא למיגר אמנם בפשוטו כונת הרא"ש להוכיח שזה לא ר"ק דהרי זה ודאי לא נחשב נשך ובאמת זה גם סיבה שזה לא יחשב תרבית שצריך שיתרבה ממונו מחסרונו של השני וכאן שזה לא נחשב שהוא נחסר ממילא הריבוי שלא מחמת החיסרון של השני וזה לא נחשב תרבית

אמנם דעת הרי"ף והרמב"ם דכה"ג זה נחשב ריבית קצוצה ובטעם הדבר הב"י ביאר שזה כאילו אמר בשכר מעותיך דהינו דכל שנותן בעד ההלואה זה מתפרש כנתינת זכות שימוש והיה מקום לבאר עוד דאם הפטור רק מצד כופין על מדת סדום ממילא באמת זה נחשב קבלת ממון ורק שזה דין דרבנן שלא צריך לשלם ובמחנ"א גזילה סימן י' ובחידושי הגר"ח על הש"ס כתבו שזה מדין מחילה ובפשוטו לפ"ז לגבי ריבית זה ודאי נחשב קבלת ממון והוי ר"ק ובחידושי הגרא"ל מאלין כתב לדון בדעת הרמב"ם שהדין ריבית זה לא לפי גדרי חושן משפט ולכן כל דבר שיש לו שם ממון אפילו שכאן ביחס לבעלים זה לא נחשב שמקבל ממון ממנו זה מספיק סיבה לאסור

### בדין חצר דקימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר

ג] מבואר בראשונים שאם זה חצר דקימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר זה נחשב ריבית קצוצה ועיין לח"מ פ"ו ה"א שהקשה שזה נשך ללא תרבית ובפשוטו אין זה ר"ק אמנם הרי בתחילת הפרק מבואר שאין כזו מציאות בדאוריתא ועיין רעק"א שכתב שכיון שכאן הוא קצץ את זה בעד ההלואה הוא נהפך לגברא דעביד למיגר והאבני נזר סוף סימן קפ"ה כתב שכיון שמצד גדרי הממון הוא צריך להתחיב ועכשיו הוא פטור ממילא זה עצמו נחשב תרבית מה שלא משלם את מה שהיה צריך לשלם וכמו אם אומר לו זרוק מנה לים וזה יהיה ריבית דמבואר בריטב"א שזה אסור וזה נחשב תרבית ונשך אמנם למבואר בקצוה"ח סימן רמ"ו שהחיוב בגברא דלא עביד למיגר מצד מזיק ממילא כאן שזה ברשות הוי מזיק ברשות ואין לו סיבת חיוב כלל אמנם לכאורא עד כמה שזה חצר שעשויה לשכור ונותן לו את זה בתור ריבית ממילא מקבל זכות ממון בקרקע וזה ודאי נחשב קבלת ממון וזה ודאי מחיבו וכנ"ל וזה בכלל דברי רעק"א [אמנם מבואר ברמ"א שגם ללא קציצה הוי א"ר ויש חיוב לצי"ש ושם אין סיבה לומר שנתן לו זכות שימוש אמנם יתכן שביחס להשבה לצי"ש ודאי מספיק מה שזה נשך אפילו ללא תרבית וצ"ע]

והנה עיין בלשון תלמידי הרשב"א שבחצר דקימא לאגרא גם אם נכנס שלא מדעת הוא חייב לשלם ומשמעות דבריו שיש בזה גם איסור וצ"ב עד כמה שזה מחיב אותו בדיני ממונות למה שזה יהיה אסור אמנם בפשוטו מדובר שהוא נכנס כי תולה שלא יקח ממנו כסף בגלל ההלואה ולכן יש בזה איסור ואם נכנס על דעת לשלם רק שזה שלא מדעתו כיון שללא ההלואה לא היה עושה את זה ממילא זה גם סיבה לריבית דזה נחשב שיש כאן דבר יותר ממה שמשלם אבל אם הלוה לא מרשה לו להיכנס ונכנס בגלל ההלואה אין זה ענין לריבית אלא זה גזל רגיל

### בדין לצאת ידי שמים בדבר שאין לו תורת ממון

ד] מבואר בגמ' שאפילו שאמרו שהדר בחצר חברו שלא מדעתו לא צריך להעלות לו שכר הלוהו ודר בחצרו צריך להעלות לו שכר וצ"ב הרי אחרי שכבר דר לא על מנת להעלות שכר הוא כבר אכל את הריבית ולמה שיצטרך לשלם ועיין רמב"ן שביאר שכונת הגמ' שמראש אסור לו לדור ללא שמעלה שכר ומשמעות הדברים שלא צריך לקצוץ אם הבעלים שישלם או לשלם לו מראש אלא עצם זה שדעתו לשלם זה מספיק וצ"ע הרי גם אם מתכונן לשלם הרי זה לא מחיב אותו ממון וא"כ יוצא שעיקר הדירה היא בחינם ובפשוטו מבואר שכל שמתכונן לשלם על זה זה לא מוגדר כלקיחת ריבית ואינו מכרח דיתכן שזה מחיב ממון וכן הוא בחו"מ סימן שס"ג ס"ח והנה עיין חכ"א כלל קל"ו ס"א שכל שהוא נתן לו כבר הדירה מותר להמשיך לדור דהינו שנקט שנתינת הריבית זה הזכות השתמשות וכל שנתן לו זה כבר כמו לאחר גביה אמנם סתימת הראשונים לא כך אלא שקיום הזכות בזה שיושב בקרקע זה בכלל האיסור וכמו דבמשכנתא אפילו שיש לו זכות פירות בכל אופן מבואר בראשונים שאכילת הפירות בפועל זה בכלל האיסור ריבית והנה כאן לכאורא זה ודאי שגם אם מחליט לתת שכר זה לא יחייב אמנם אם לא זכה עדין זכות שימוש זה יכול לחיב וכנ"ל וצ"ע

אמנם עיין שטמ"ק בשם הרימ"ג שביאר שגם לאחר שכבר אכל כונת הגמ' שיש חיוב לצי"ש להחזיר את זה ועיין מ"מ שגם דייק מדברי הרמב"ם שיש חיוב להחזיר גם לאחר שדר בדירה וביארו האחרונים שזה מצד חיוב לצי"ש והנה לא הוזכר ברמב"ם שכל אבק ריבית יש חיוב לצי"ש והיה מקום לומר שזה סברא רק כאן שכיון שהדרך לשלם על הדירה לאחר שישב בה ממילא עד כמה שעכשיו משלם זה מגדיר שלא אכל ריבית כלל ולכן הוא צריך לשלם ואם באמת ביקש ממנו לשלם ואמר שלא רוצה בזה עכשיו אין לו שום ענין לשלם אמנם האחרונים נקטו שכל שכבר דר זה לא מחיב בדיני ממונות מה שמשלם עכשיו זה רק מצד מצות השבת ריבית

ועיין רא"ש ורמב"ן שחלקו ונקטו שאין כאן חיוב לשלם וביארו שרק קבלת ריבית שזה קבלת ממון שזה דבר שמחיב בדיני ממון וכאן נתן לו את זה בתור ריבית יש דין להשיב דהינו לדון את זה כגזל אבל קבלה שאין לה תורת קבלת ממון כיון שגם ללא הסיבה של ריבית זה לא מחיב ממון אין דין לצי"ש כה"ג ובפשוטו הרמב"ם חולק על זה וס"ל שבדין לצי"ש התחדש להקיא את מה שבלע וגם אם זה דבר שאין לו תורת ממון אבל כיון שעד כמה שמשלם את זה יוצא שלא אכל ריבית זהו דינו לצי"ש [אמנם אין זה הכרח דיתכן שרק כאן שזה דבר שהוא ממון בעצם רק חסר בלקיחה מהלוה אבל אין הנידון בדבר שהוא לא ממון כלל]

ועדיין היה מקום לדון כל זה שייך בלקח מדעתו אבל בלקח שלא מדעתו כיון שיש כאן לקיחה שגם ללא ההלואה זה לא מחיב וזה לא ניתן בתור ריבית רק מה שהוא לקח מצד שבדעתו סמך על ההלואה בזה ודאי אין דין השבה אמנם במ"מ ה"ב מבואר שגם בזה יש דין השבה ובפשוטו הביאור כנ"ל שכאן באמת אין החיוב מצד הגזל שבדבר אלא כדי להקיא את מה שקיבל אמנם יתכן שכיון שהוא לקח את זה בתור לקיחה מדעתו מחמת ההלואה ממילא בתור לקיחה זו זה סיבה לחייב

והנה מבואר בסימן ק"ס ס"י שלא ילמד את בן המלוה תורה דהינו אפילו שבמודר הנאה זה מותר דזה לא נחשב נתינת ממון אבל כאן זה אסור ועיין בב"י שגם פורע חובו של חברו או שאר מבריח ארי אפילו דבמודר הנאה זה מותר אבל כאן זה אסור ובפשוטו אם נבוא לדון האם יש בזה דין השבה זה תלוי במחלוקת ראשונים הנ"ל דלראשונים שרק קבלת ממון יש דין השבה כאן אין קבלת ממון ולראשונים שגם דבר שהוא לא בגדר קבלת ממון גם כאן יתצטרך להשיב והנה הב"י סימן ק"ס כתב שבמלמד בן חברו תורה צריך לשלם לו וכן הוא בגר"ז סי"ג וע"ש שביאר שזה מצד חיוב לצי"ש אמנם יתכן דשם זה רק סברא כנ"ל סק"ד שבזה שישלם זה מגדיר למפרע שאין איסור אבל אם אמר שלא רוצה לשלם יתכן שעכשיו לא יעזור שישלם ואין לו חיוב לשלם וצ"ע

והנה בהלויני ודור בחצרי דלא קימא לאגרא בפשוטו גם בזה אין חיוב לצי"ש שכיון שאין כאן מחיב בדיני ממון זה לא נחשב שקיבל ממון וכן הוא ברמב"ן וברשב"א אמנם הטור נקט שכה"ג יש חיוב לצי"ש דהינו שלמד שכאן גדר האיסור מדרבנן לדון שיש כאן נתינת ממון ולכן גם ללשון שהלוהו ודר בחצרו מותר כאן זה אסור ולכן זה סברא שיש בזה חיוב השבת ריבית ועדין צ"ע שאולי זה רק חומר שזה דומה לריבית אבל לא שזה מוגדר שיש כאן נתינת ממון

### בביאור ספק הטור

ה] עיין טור שנסתפק באמר לו דור בחצרי האם זה כמו ריבית מאוחרת או שזה יותר חמור ועיין ב"י וש"ך שנקטו שזה ודאי דלא הוי ר"ק כיון שזה לא בשעת הלואה ולא בשעת הארכת זמן ההלואה ורק הספק האם יש לזה דין ריבית מאוחרת או שזה יותר חמור וצ"ב לגבי מה יש נפק"מ ועיין ש"ך שביאר שהטור נקט שריבית מאוחרת אין חיוב לצי"ש ונסתפק האם כל ריבית שזה לא קצוצה זה כך או שזה קולא מיוחדת בריבית מאוחרת ובפשוטו צדדי הספק שאם יסוד הקולא מצד שזה נתינה מדעתו א"כ גם כאן זה כך אמנם יתכן שיסוד הקולא שזה לא על ההמתנת מעות ובזה כל שהחוב קיים שיך לדון שזה בעד ההמתנת מעות ועיין ב"י שהקשה שהיה יכול לפשוט מהרא"ש שכתב שאפילו שעת פרעון זה יותר חמור מריבית מאוחרת דהרי שם אסור אפילו ללא מפרש ומבואר בב"י שנקט ששעת פרעון אין לזה הקולא של ריבית מאוחרת לגבי לצי"ש אמנם עיין שערי דעה שכתב שיתכן שבאמת ודאי הרא"ש מודה שריבית בשעת פרעון יש לזה הקולא של מאוחרת ורק לגבי סתמא כל שזה בשעת פרעון זה מתפרש כבעד הלואה ולכן זה אסור וכן הוא הכרעת האחרונים אמנם לגבי שעת הלואה נקטו כולם שיש להחמיר שיש חיוב לצי"ש

אמנם עיין פרישה שכתב שמשמעות הטור שנסתפק בדין ריבית דאוריתא ועיין חזו"א שכן הוא משמעות הטור וצ"ב צדדי הספק ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ג אות י"ט שביאר שמדובר שנתן לו הלואה ללא קביעות זמן אלא שמתי שירצה יבקש ממנו ועכשיו נותן לו לדור כדי שימשיך להלות לו ולא יבקש ממנו ההלואה ובזה יש להסתפק שיתכן שכיון שמה שלא מבקש ממנו ההלואה זה בגלל הדירה ממילא זה כמו שעת הלואה דהינו שיש כאן הרוחת זמן בגלל מה שנותן לו ויתכן שכיון שלמעשה כל שלא מבקש יש לו את הזכות הלואה ממילא זה לא נחשב ריבית קצוצה ועיין ש"ך סק"ה שנקט שכה"ג אם אומר בשכר מעותיך זה ר"ק ועיין רעק"א סימן נ"ג בד"ה אולם שנסתפק בזה האם כיון שלא מפרש שזה בעד ההלואה זה לא נחשב שהארכת הזמן היא בעד ההלואה אלא שמשאיר את זכות ההלואה הקודמת

## סעיף ג'

### בפרטי דין ניכוי הריבית מהחוב

א] מבואר בגמ' שאבק ריבית לאחר ששילם אינה יוצאה בדינים ודעת הראב"ד שמועיל לתפוס אמנם הכרעת הראשונים שלא מועיל לתפוס וכן הוא בסימן קס"א ס"ג אמנם נחלקו הראשונים האם כשלא שילם הקרן יכול לנכות את הריבית שגבה מהקרן ויסוד הספק דמצאנו בגמ' מ"ד שבמשכנתא יכול לנכות והגמ' מכריעה דלא כמותו והשאלה האם זה רק במשכנתא כי הוא נחשב מוחזק בחוב או שזה תמיד ועיין ריטב"א ס"א: שנקט שכל מה שיכול לתפוס זה מאותו חוב ולא מחוב אחר כמו במ"ד שגם במשכנתא יכול לנכות מהחוב [וכן הוא בשו"ת רעק"א המאור בהשמטות סימן ה' ובמשנ"ל פ"ד ה"ו בד"ה כתב ובראנ"ח סימן קי"ג] והנה בעיקר הדבר שיכול לנכות מהחוב צ"ב בטעם הדבר שכיון ששילם הריבית בתור ריבית והרי יש כאן חוב מושלם ולמה שיוכל לנכות מהחוב ויש לבאר בזה שלשה אפשרויות א. יתכן שכיון שיש חיוב לצי"ש א"כ יתכן שכל מה שרבנן אמרו שלא מועיל תפיסה זה רק מדבר אחר אבל אם זה מהחוב שנמצא אצלו בזה יכול לתפוס החיוב לצי"ש ועיין מחנ"א סימן ג' שלפ"ז אם המלוה מת היורשים יכולים לגבות כל הקרן דהרי להם אין שום חיוב להחזיר הריבית לצי"ש וכן אם זה יהיה ריבית מוקדמת שאין בזה דין לצי"ש בזה גם לא יכול לנכות מהחוב ב.עיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ג אות ה' ובמשנ"ל פ"ד ה"ו בד"ה כתב הטור דמשמע שביארו שדנים שמסתמא מה שנתן זה בעד הקרן ונשאר החוב של החוב ויתכן שזה אומדנא שבאמת זה כונתו ויתכן שמדרבנן מעמידים כך את הפרעון ויתכן שלפ"ז אם יגיד מפורש שזה היה בעד הריבית זה בהכרח מתפרש שזה בעד הריבית ג. יתכן לומר שזה סברא מצד הגביה בריבית שכיון שהאיסור ריבית זה לגבות הקרן והריבית ממילא כל שלא נשלם הגביה של הכל זה עצמו סיבה להעמיד שעוד לא נשלם האיסור וממילא כל שלא יגבה הקרן כשיעור הריבית זה מפקיע האיסור ובפשוטו לפ"ז יש איסור גמור לגבות הקרן וגם אם הלוה מוכן דאין יסוד ההיתר שכה"ג יכול לגבות הריבית וזה תלוי ברצונו

והנה מבואר בראשונים בסוגין שדר בחצר חברו שלא מדעתו כיון שאין לזה תורת ממון בזה ודאי שלא מנכים מהחוב [והבעל המאור חולק] והנה אם נימא שהניכוי מהחוב זה מצד הדין לצי"ש א"כ א"ש שכאן אין חיוב לצי"ש לא יכול לנכות מהחוב אבל לשאר הביאורים צ"ב וצ"ל שכל מה ששיך לדון שהריבית זה ניתן בתור החוב זה רק בדבר שיש לו תורת ממון אבל בדבר שאין לו תורת ממון זה ודאי נחשב כריבית לעצמו ושהאיסור כבר הושלם

והנה עיין רעק"א תשובה פ' שהביא מהראנ"ח שדן אם אדם גבה הריבית ולא הקרן בריבית קצוצה ומת האם הלוה יכול לנכות הריבית מהחוב וכתב שזה תלוי במחלוקת הרי"ף ורבינו אפרים דהינו שנקט שגם במקום שאין חיוב לצי"ש בכל אופן שיך לנקות וכן הוא בשערי דעה סק"ה אמנם במחנ"א סימן ג' נקט שכאן שאין חיוב לצי"ש ודאי שאי אפשר לנכות וברעק"א כתב שכאן יתכן שגם הרי"ף מודה שכיון שהיה לו חיוב גמור להחזיר בזה ודאי מנכים מהחוב כיון שמיד שיש חיוב השבה זה מחיל הפקעה בחוב וצ"ב למה זה רק סברא על חוב זה ולא על חוב אחר

והנה מבואר בסוף סימן ק"ס שאפוטרופוס של יתומים שגבה ריבית ליתומים הם לא חייבים להחזיר ועיין רעק"א סימן נ"ג נ"ד שדן האם בלא גבה הקרן אפשר לנכות וע"ש שנקט שזה גם תלוי ברבינו אפרים והרי"ף והנה בפשוטו אם הסיבה מצד הריב"ש דקטנים לאו בני מעבד מצוה נינהו דהינו שיש כאן גבית ריבית גמורה ורק חיוב השבה לא חל א"כ יתכן שכל שזה סברא שדנים את זה כגבית הקרן א"כ גם כאן זה שייך וכן לסברת הרשב"א שכיון שאם הם גוזלים לא חל חיוב השבה ה"ה כאן א"כ כאן שזה סברא לדון שחסר בגבית הריבית ינכו להם אמנם למחנ"א ודאי שזה לא שייך

והנה משמעות הדברים שודאי אפשר לפרוע הריבית ויחשב שהקרן ישאר אמנם עיין אגרות משה ח"ג בהלכות ריבית הערה כ"ג שכתב להעיר שמה שיך להגדיר מה ריבית ומה קרן הרי הוא התחיב מאה ועשרים בעד מאה וכל שלא גמר לשלם המאה זה הקרן והנה אם הגדר של ריבית זה מאה במאה ועשרים טענתו חזקה מאוד אמנם אם ננקוט שזה שכירות המעות א"כ נשאר שהקרן זה המאה ויש תשלום על שכירות המעות ויכול ודאי לחלק את זה ויתכן עוד שכיון שלא חל חיוב ריבית א"כ כל שנותן בעד הריבית הכונה שלא נתן את זה בעד החוב הקיים וצ"ע

### בדינא דמלמד בקצץ

ב] עיין רמ"א שהביא מהב"י סימן קע"ז שהביא מהמרדכי שהיה מלמד שהיה נשכר ללמד את בן הבעל הבית בעד ההוצאות המחיה שיש לו והמלמד נתן הלואה לבעל הבית והבעל הבית היה שוכרו גם ללא ההלואה והתנו שמשלם לו ההוצאות על הלימוד אם בנו וההלואה, שהוי ריבית כמו שאסור הלויני ודור בחצרי בחצר דלא קימא לאגרא וע"ש שנקט שזה ריבית קצוצה ובפשוטו הביאור שאפילו שאת הממון הזה צריך לתת מצד הפסיקה שלו ללמוד אם בנו אבל כיון שעכשיו הכליל בפסיקה גם את זה ממילא זה נחשב שמשלם גם על ההלואה וזה אסור והנה צ"ב מה שדימה את זה לחצר דלא קימא לאגרא ששם נתן לו דבר נוסף אבל כאן הרי את התשלום היה בין כה נותן למלמד ואם שזה אסור מצד שלמעשה קצץ שהתשלום הוא גם על הלואה כך שיוצא שההלואה מחיבת תשלום א"כ זה לא דומה כלל לשם וצ"ע [ועיין מהריב"ל סימן נ"ג שתמה בזה] והנה הרמ"א כאן וכן השו"ע לקמן קע"ז סי"ג משמע שנקטו שזה לא ר"ק אלא רק א"ר וכן הוא בלבוש שזה רק אסור מצד מחזי כריבית וצ"ב הטעם וצ"ל שכיון שיש כאן סיבה ברורה למה שהתחיב ממילא מסבירים שאין כונתו להתחיב כלל בעד ההלואה אלא רק אמרו את שני העסקים יחד וכן מפורש במהריב"ל סימן נ"ב נ"ג ונפק"מ אם המלמד יחלה ולא יעבוד שלא מגיע לו התשלום, שלא יצטרך לשלם לו מחמת ההלואה דאם כה"ג יצטרך לכאורא זה ודאי אסור אמנם יתכן שכיון שגם אם לא ילוה לו יש ודאי אומדנא שיקבל את השכירות על ההצאות לכן זה מותר וצ"ע

והנה יש לעיין עוד דבפשוטו המלמד כל מה שהוא מוכן להלות זה רק מחמת שהוא לוקח אותו למלמד א"כ למה שזה לא יאסר מצד הדין של סוף סימן ק"ס שאם מלוה לו על מנת שיקח אותו כפועל שזה אסור ועיין גר"ז סי"ד שכתב שבאמת זה טעם האיסור כאן אמנם לפ"ז גם אם לא יגיד שההוצאות זה נגד ההלואה זה אסור ואין זה במשמעות הדברים אלא שכל סיבת האיסור כי ההוצאות מתפרש גם על ההלואה ויתכן שכיון שכאן הוא הרי היה משכירו גם ללא ההלואה ממילא גם המלוה אפילו שכל מה שמלוה כי ישכירו וללא זה לא היה מלוה לו אבל אין הגדר שמה ששוכר אותו זה בעד ההלואה אלא שכיון ששוכרו ועושה לו טובה לכן הוא מלוה לו וכה"ג זה לא סיבה לאסור וצ"ע בפרט זה

### בדינא דמלמד בלא קצץ אלא נעשה באותו מעמד

ב] והנה הב"י סימן קע"ז סי"ג חידש שגם אם לא יקבעו השכר בעד ההלואה אלא יגיד לו שמלוה לו הלואת חינם בכל אופן זה אסור מצד הערמת ריבית דהינו שזה נראה שכונתו לשלם ההוצאות בעד ההלואה וצ"ב מהיכי תיתי לומר כך הרי מה שמלמדו זה סיבה ברורה לכל התשלום ויתכן שמדובר רק בכה"ג שיש שלוקחים שכר הלימוד יותר בזול ולכן כאן זה סיבה לחשוש שזה גם בעד ההלואה [והנה עיין בביאור הגר"א סימן קס"ו שהביא המקור מהלויני ודור דשם קצצו ובסימן קע"ז שהשו"ע העתיק ללא קציצה העתיק את הגמ' של הלוהו ודר בחצרו וצ"ב]

והנה עיין מחנ"א סימן ל"ו שהביא מהמבי"ט סימן ו' שכתב שראובן הלוה לשמעון מנה ושמעון נתן לראובן סחורה שיוליכנה למקום פלוני ושמעון קיבל אחריות הדרך בעד מנה וחצי וכתב שזה מותר אפילו אם התנה ואין זה שכר ההלואה כדמבואר במשנה שהמלוה את חברו לא ידור בחצרו חינם ומשמע שבשכר זה מותר ועיין מחנ"א שהקשה שמהמרדכי כתב לגבי מלמד שזה אסור והנה בפשוטו החילוק שבמלמד הוא התנה שהתשלום יהיה גם על ההלואה וכאן הוא לא התנה שהתשלום של השכירות יהיה על ההלואה אמנם למבואר בשו"ע ורמ"א שגם בלא התנה כלל זה אסור כי מבארים שזה כונתו א"כ צ"ב למה במשנה זה אחרת ואם נימא שבמלמד זה סברא מיוחדת כיון שזה יותר משיעור הרגיל משא"כ בשכירות היה מחיר קבוע א"ש וצ"ע

ועיין מהריב"ל סימן נ"ב נ"ג שהביא שהיו נוהגים שהיה עושים טרשא ובאותו מעמד המוכר היה מלוה מעות לקונה והטרשא היה בהוזלה שמותר דזה לא ניכר ומסברא דן להתיר שכמו שעיקר הטרשא מותר דלא מבארים שזה בעד ההמתנת מעות ממלא גם ההלואה מותרת אמנם כתב לאסור מצד דינא דמהר"ם דהינו שכל שיש סיבה לדון שההוזלה מחמת ההלואה זה אסור וע"ש שנקט שלמהר"ם זה ר"ק אמנם הוא נקט שודאי שזה רק ריבית מדרבנן שכיון שלא פירש שההוזלה מחמת ההלואה אין זה ר"ק ומשמע שלמד שגם במהר"ם יש כאן סיבה לומר שמחיר ההוצאה הוא בגלל ההלואה אבל בלי זה היה נותן פחות

והנה מבואר בגמ' ס"ה. שרב חמא היה נותן סחורה לפועלים במקום הזול כדי שימכרו במקום היוקר והיה מלוה להם המעות שם ואין זה ריבית מה שטורחים בשבילו למכור כיון שיש להם ענין מחמת עצמם ובפשוטו מבואר שאפילו שבזמן קציצת ההלואה קצצו גם שימכרו בשבילו אבל כיון שיש הסבר שזה לא בגלל ההלואה מותר וכן בגמ' ע"ג. שבעלי בתים היו מלוים ממון לחמרים והיו קונים להם במקום הזול והגמ' אומרת שעשו להם את זה לא בעד ההלואה אלא דניחא להם כדי שיראו סחרים ויבאו להם פירות ומבואר שאפילו שבאותו עסק קבעו שיתן לו ממון אבל כיון שיש הסבר למה עושים את זה תולים שזה לא בעד ההלואה ובפשוטו החילוק או דשם שזה דרך מקח זה יותר קל או שכאן מה שעושה את שני העסקים באותו זמן זה בגלל שאחד תלוי בשני ואין סיבה לראות שהתשלום הוא בעד ההלואה וצ"ע

והנה הדבר מצוי בפריטת ציקים של מטבע חוץ שהחלפן לוקח עמלה ובפשוטו הרי כרגע הכסף שנותן לקונה זה רק הלואה וכשפורט הציק יש שם מחיר יותר גבוה וזה ריבית אמנם יש לדון שאת העמלה לוקח לא על ההלואה אלא על הטירחא והרי גם לא היה נותן לו הכסף עד שיגבה הציק היה לוקח העמלה וממילא אין כאן ריבית אמנם יש לדון מדינא דמלמד שכל שזה באותו מעמד זה נחשב שזה גם בעד ההלואה אמנם לנ"ל יש לדון שכאן זה דרך מכר וצ"ע אמנם יש כאן הסברא הנ"ל שמה שזה נעשה באותו מעמד מצד שזה אותו עיסקא אמנם אם לוקחים בדעתם גם את ההלואה שבדבר צ"ע אם יש להתיר

### בהתיר הרמ"א שנותן הכסף במתנה

ג] עיין רמ"א שכתב שאם אומר שנותן הכסף במתנה זה מותר דהינו שכיון שלא צריך להחזיר לו את המעות ממילא אין כאן הלואה ועיין ביאור הגר"א סימן קע"ז שהביא שדעת הרשב"א שזה אסור מצד הערמת ריבית והנה עיין סימן או"ח סימן ק"ע סי"ג דאסור לומר לחברו בא ותאכל עמי מה שהאכלתני שזה נראה כריבית דהינו אפילו שמראש לא נתן בתור חוב שיפרע לו בכל אופן מדרבנן זה נראה כפרעון ולפ"ז גם כאן אסור לומר לו שזה בתור החזרה על המתנה שנתתלי אם זה יותר וצ"ע שם

ועיין חוו"ד שהקשה שלמה לא נדון שזה ריבית מצד שנותן לו מתנה על מנת שישלם לו את ההוצאות ועד כמה שההוצאות יותר ממחיר ההלואה ממילא יש כאן סיבת איסור וע"ש שכתב שכיון שאם הוא ימות הוא לא צריך להחזיר המעות ממילא יש כאן צד רוח וצד הפסד ולכן זה מותר והוא מחודש שאין כאן סיבה לאסור מדרבנן אמנם בפשוטו יתכן שהכונה שכה"ג ודאי לא מבארים שההוצאה היא בעד המתנה אלא שיש כאן מתנה סתם וההוצאה זה רק בעד מה שמלמד את בנו ועוד דבפשוטו ההוצאה היתה שוה ודאי פחות מההלואה ושכר העבודה שהיה כאן

### בדין הלואה שהיא לטובת המלוה

ד] עיין ברמ"א שהביא מבעה"ת בשם שו"ת הרי"ף שאם כל ההלואה לטובת המלוה כה"ג אין בזה איסור ריבית ולכן אם אדם יש לו חורבה ואדם אחר בונה אותה כדי שיוכל לגור בה אין זה הלואה בריבית שכל מה שמלוה לבעל החורבה זה כדי שיוכל להשתמש אם החורבה ועיין גידולי תרומה שהקשה שא"כ אדם יוכל לקחת הלואה מת"ח ויעשה עמה רוחים ויביא הקרן והרוחים למלוה וזה לא שמענו ובפשוטו החילוק שכאן במעות ההלואה עצמם אין שום תועלת ללוה וכל התועלת במה שקיבל המעות לצורך המלוה אבל במקום שהמעות הם בשימושו אפילו שכל מה שמשתמש בהם זה לטובת המלוה לעשות לו רוחים זה יותר גרוע ואולי באמת אם זה יהיה קופה נפרדת זה יהיה מותר ועדין צ"ע והנה בסימן קס"ז מובא שאם אדם מקבל אחריות על מעות של חברו וכל הרוחים למלוה אין זה נחשב הלואה וצ"ע מה צריך להגיע להיתר זה תיפו"ל שגם אם זה נחשב הלואה אבל כאן אין לו שום ענין במה שהכסף תחת ידו אלא לצורך המלוה וכאן לכאורא זה כקופה נפרדת ואולי לנ"ל כיון שזה תחת ידו זה גרע וצ"ע

והנה היה מקום להקשות שא"כ אדם שהלוה את כספו לעכו"ם בריבית ורוצה לגבות הכסף כי נצרך לו ובא חברו ואומר לו תשאיר את זה אצלו ואני אתן לך הכסף ובנתים המשך הריבית יהיה שלי שיהיה מותר אמנם זה אינו דכאן ודאי ההלואה זה לצורכו רק שללא ההלואה יכול לקבל את צרכו להשתמש בכסף במקום אחר וזה ודאי אסור

והנה בלשון הבעה"ת מבואר שמתי שהמלוה ירצה יוכל לגבות הכסף מהלווה והוא יחזיר לו ועין אבני נזר סימן קפ"ז שהקשה שא"כ אפילו שכל ההלואה היתה לצורך המלוה אבל עכשיו שלא תובע את הלוה זה צורך הלוה והוי הרוחת זמן לטובתו ונותן למלוה להשתמש בבית בתור ריבית וע"ש שישב שכיון שהפסיקה היתה בהיתר דהינו שמה שנתן למלוה שישתמש במעות ההלואה אין זה ריבית ממילא אין איסור אחרי זה ע"ש

ומעשה בשוכר שביקש מהמשכיר שיעשה מזגן בביתו והמשכיר אמר שאין לו ממון אבל מוכן שהשוכר יעשה ויוריד לו מהשכירות את מחיר המזגן והנה דירה ממוזגת השכירות יותר יקרה ומשאיר לו בזול כיון שהוא זה שהלוה לו את עשית המזגנים ולכאורא היה מקום להתיר מצד הרמ"א הנ"ל שכאן ההלואה נעשית לצורך המלוה אמנם יתכן שכאן זה גרע כיון שהלוה מעונין גם בהלואה ואין זה דומה לחורבה שמשמע שלבעל החורבה כרגע אין לו שום ענין בזה וצ"ע

#### כ"ז כסליו תש"פ

# סימן קס"ח

## סעיף א – ד

### פרטי הדינים במלוה עכו"ם ולוה ישראל

א. מבואר בסוגין דמלוה עכו"ם ולוה ישראל וישראל אחר מבקש ההלואה אפילו שקוצץ שיתן הקרן והריבית לעכו"ם בכל אופן זה אסור ובפשוטו הוי איסור דאוריתא דמה דהישראל פורע לעכו"ם זה לצורך הישראל ומדין ערב זה נחשב שקיבל סכום זה ומבואר במרדכי שיש בזה דין השבת ריבית וכאן לכו"ע זה כשיעור ששילם שהרי זה שיעור הנאתו שנפטר מחובו אמנם לכאורא ברמב"ן ע"א. מבואר שאיסור סוגין זה רק דרבנן ומסתבר שזה מצד שמראש קצץ שהחיוב יחול לעכו"ם ובשו"ת הרא"ש מובא בס"א [ועיין חוו"ד סק"א] מבואר שגם אם הלוה השני התחייב בשטר למלוה הראשון דהינו שהחוב חל לראשון בכל אופן הוי ר"ק

ב. גם אם העמידו אצל העכו"ם דהינו שהעכו"ם אמר ללוה שיתן המעות לישראל חברו והוא יקבל ממנו ריבית מבואר בגמ' שזה אסור ומצד שכה"ג זה נשאר שהישראל מלוה לחברו ומבואר בגמ' שזה מצד שאין שליחות לנכרי דהינו שאם היה שליחות זה היה נחשב שההלואה מהעכו"ם [ונפק"מ במלוה ישראל כשר והלוים מומרים שזה יהיה מותר וכן שאם הכל בישראלים ללא ריבית באמת הנחשב שהלוה השני חייב]והטעם יש לבאר או שכה"ג מדין שליחות [ואולי זה מדין עבד כנעני] היה נחשב שהראשון הוא המלוה של השני וממילא בזה שהעמיד לו הלואה נפרע החוב וכן הוא ברש"י והריטב"א או שאם היה שליחות ממילא זה היה נידון שהלוה השני זוכה הממון למלוה הראשון וממילא נפרע החוב והוא חוזר ולוה את זה ממנו

ג. במיוחס לריטב"א נקט שאפילו שאין שליחות אבל לולי איסור ריבית חל החיוב למלוה הראשון רק שכיון שזה מכח הלואת הלוה הראשון האיסור ריבית נחשב שהוא עובר עליו וכן נקט האבני נזר שיש ע"כ בעכו"ם ובכל אופן האיסור על הלוה והגר"ח והחזו"א נקטו שאם היה ע"כ בעכו"ם והחוב היה חל לראשון גם לא היה איסור ריבית שזה היה נחשב נתינה של העכו"ם רק שאין ע"כ בעכו"ם אמנם יתכן שגם ללא דין ע"כ אפשר להחיל החוב למישהו אחר רק שיש איסור ריבית על הנותן ודו"ק בזה

ד. מבואר בגמ' שאם העכו"ם אמר לישראל הניחם על גבי קרקע והיפטר והלוה השני לקח מהקרקע אין איסור על הישראל הראשון וברמב"ן ורשב"א נקטו שהמעות נהיו הפקר ובתוס' נקטו שיתכן שהמעות נשאר של הראשון ובכל אופן אין כאן איסור דהוא לא קצץ כלום בעד מעות אלו ואין לו שום ענין בקציצת הריבית שהעכו"ם קצץ [והנה בשו"ע מבואר שמועיל מה שאמר לו הניחם על גבי קרקע ללא והיפטר אמנם הש"ך נקט שרק אם אומר והיפטר הוא נפטר ועיין אחרונים שהאריכו האם זה מתפרש והיפטר או שצריך לומר מפורש]

ה. אם העכו"ם אמר תנם לישראל והיפטר דעת הריטב"א שזה מותר אמנם הכרעת הראשונים שזה אסור וכן פסק בשו"ע ובטעם האיסור בתוס' מבואר שזה אסור מדרבנן שכיון שהמעות היו באחריותו עד עכשיו והישראל השני מקבל על מנת לשלם ריבית לכן זה נראה כאילו הוא מלוה לו בריבית וברמב"ן מבואר שזה אסור מצד שפוטר עצמו בריביתו של חברו ומבואר בדבריו בהמשך שזה רק איסור מדרבנן ובפשוטו הביאור כמבואר בריטב"א שכיון שהפטור חל עליו בזה שמצדו העמידו הלואה לחברו בריבית זה נראה שהוא הלוה לו בריבית וברשב"א דן שיש כאן ר"ק שכיון שהוא נתן את זה לישראל בתור שזה יחשב כהלואה מהעכו"ם על ידי שזכה בזה וזה הרי לא חל ממילא זה נשאר של הראשון ועד כמה שהוא קוצץ שיתן הריבית לעכו"ם ממילא יש כאן איסור ובפשוטו קי"ל שזה רק דרבנן ויש לדון האם יש בזה השבת ריבית לצי"ש דיתכן שזה רק אסור בגדר מחזי ועוד שהרי הישראל לא קיבל הממון כלל ויתכן שזה ודאי סיבה שלא יהיה חיוב לצי"ש ויתכן עוד שלגבי חיוב השבה יש לסמוך על השיטות שזה מותר והמוציא מחברו עליו הראיה

ו. עיין רמ"א שהביא מת"ר שאם אומר לו שיתן לישראל השני בתור פקדון ויפטור אותו ואחרי זה העכו"ם מסכם עמו ריבית שזה מותר

ז. עיין רמ"א בס"ג שהביא מההגמ"ר דאם הישראל השני לא עשה ההלואה רק אם העכו"ם זה מותר וביאר הט"ז שהכונה שהעכו"ם פטר את הישראל הראשון כשהכסף בידו ואחרי אמר לו שיתן הממון לישראל השני והלוה לו בריבית וכיון שכבר קודם שמסר לישראל הוא נפטר מהכל זה יתר קל אמנם כל האחרונים נקטו שגם כה"ג זה אסור ובחוו"ד ביאר שמדובר שהעכו"ם עשה את ההסכם אם הישראל השני שלא בפני הישראל הראשון וכה"ג כשהישראל הראשון מוסר הממון לישראל השני אין זה נראה שמלוה לו בריבית דרק אם בפניו נעשה ההסכם זה נראה שהוא מוסר לו הממון על דעת הריבית

## סעיף ה – ח

### בפרטי דין מלוה ישראל ולוה עכו"ם וערב ישראל

א. ישראל שהלוה לעכו"ם בריבית ומצאו ישראל אחר ואמר לו תלוה לי המעות ואני אתן הריבית לישראל מותר דכיון שהעכו"ם מלוה לישראל אפילו שקוצץ לו שישלם הריבית לישראל

ב. אם הישראל אמר לעכו"ם הניחם על גבי קרקע והיפטר אסור לישראל השני לקחת הממון על דעת לשלם ריבית לראשון גם אם נימא שזה נהיה הפקר וזה רק מדרבנן ולדעת תוס' שזה נשאר של העכו"ם יש לדון שזה דאוריתא שהרי כל מה שהישראל השני יכול לקחת הממון זה מצד הסכמת הראשון וממילא זה נחשב שהוא נתן לו את זה וצ"ע

ג. אם העכו"ם העמיד את הלוה השני אצל הלוה הראשון דעת הרמב"ם שיש כאן ר"ק ובחידושי הגר"ח ביאר שזה מצד שהישראל הראשון נחשב ערב על הלואת העכו"ם לישראל אמנם רוב הראשונים נקטו כפשטות הגמ' שאין בזה איסור דאוריתא ובפשוטו מצד שכיון שאין שליחות לעכו"ם לכן זה נחשב שהיה כאן הלואת עכו"ם לישראל ולדעת רש"י הכונה שכיון שאין שליחות לעכו"ם לכן לא יכול העכו"ם להיות שליח של הישראל להלות לישראל השני ולתוס' הכונה שלכן הישראל השני לא יכול לזכות הממון לישראל הראשון ובטעם החיסרון מבואר ברשב"א שזה מצד שצריך שלוחו של בעל הממון דהינו שתמיד כדי לזכות ממון לחברו צריך שבעל הממון ימנה את הזוכה וכאן בעל הממון זה עכו"ם ויש ראשונים שגם בהפקר זה חסרון ובתוס' כאן מבואר שרק כשיש בעלות צריך את השליחות של בעל הממון אבל אם זה הפקר אין חיסרון

ד. עיין טור שכתב שאם הישראל השני אומר שבשליחות של הישראל הראשון הוא מקבל המעות יש כאן איסור דאוריתא דהינו שזה נחשב הלואה מהמלוה הראשון ללוה השני ובביאור הדבר הבית מאיר נקט שזה כדעת הריטב"א ורש"י שכל סוגין כשלא היה כונה לישראל השני לזכות הממון לישראל השני ורק שנתן הכסף בתור שזה יחשב נתינה של הראשון אבל אם הישראל השני כיון לזכות למלוה ממילא זה נהיה של המלוה והוא חוזר ולוה ממנו ובש"ך ובב"י נקטו שדברי הטור גם לתוס' ובביאור הדבר הב"י נקט שזה על דרך תלמידי הרשב"א שבזה שנתן המעות לישראל הוא הסתלק מהממון וזה נהיה הפקר וממילא הישראל זוכה את זה לישראל חברו ולפ"ז לא צריך דוקא שהראשון מינה את השני לשליח אלא גם אם השני נתכוין לזכות לראשון והעיקר שהיה כאן הפקר וכונת זכיה אמנם הש"ך סקט"ז נקט שכאן זה לא מצד שזה נהיה הפקר וזה דוקא מתי שמינה אותו שליח ובפשוטו הכונה דכיון דמבואר בתוס' שהחיסרון מצד שהוא לא שלוחו של בעל הממון ס"ל לטור שזה רק חיסרון אם זה דרך זכיה אבל אם מינה אותו לשליח בזה הוא יכול להיות שליח לזכות לו בממון ממילא יש כאן הלואה גמורה [ואולי זה רק סברא בגבית חוב כיון שלא צריך את דעת המלוה] ועיין חוו"ד סק"ח שכתב שבאמת לא קי"ל כתלמידי הרשב"א שבזה שהעכו"ם אומר לישראל זכה בשבילו יש כאן כונת הפקר

ה. באופן שהעמידו אצל הישראל דכתבנו דדעת רוב הראשונים שאין בזה איסור דאוריתא בכל אופן דעת רש"י ורוב הראשונים שיש בזה איסור מדרבנן ומצד שיש שליחות לעכו"ם לחומרא דהינו שמדין שליחות זה נחשב שהיה כאן הלואת ישראל מישראל ולמדו מכאן הראשונים שאסור לישראל לומר לעכו"ם לך תלוה מעות מישראל בשבילי ודעת ר"ת שלמסקנת הגמ' אין שליחות לעכו"ם לחומרא וממילא אין כאן אלא הלואת עכו"ם לישראל וזה מותר

ו. בהא דמבואר ברש"י שיש שליחות לעכו"ם לחומרא בפשוטו זה כמבואר בריב"ש סימן רע"ו שזה מצד שאנשים לא יודעים מהמיעוט של עכו"ם משליחות ובפשוטו לפ"ז זה דין כללי בכל התורה כולה וכן נקט בשו"ת פנ"י ובגר"ז סימן רס"ג והקשו למה צריך להגיע לדין אמירה לעכו"ם שבות הרי אפשר לאסור מצד הדין שליחות לחומרא אמנם עיין בית מאיר באבן העזר סימן ה' שהביא מהראב"ן שזה חומר מיוחד בריבית ואין זה ענין לכל התורה כולה וכן הוא בריטב"א לשיטתו שכאן אם הישראל יתכוין לזכות לישראל הראשון יהיה איסור מדאוריתא [אמנם לפ"ז אין לאסור אם העכו"ם לוה לצורך הישראל אם לא שגם כאן נגזור שהוא רק מעשה קוף בעלמא] אמנם לתוס' בפשוטו זה לא שייך והנה בפשוטו צ"ב מה שיך כאן שליחות לחומרא הרי עד כמה שבדיני ממון המלוה לא זכה בזה ממילא אין כאן איסור ריבית ובפשוטו צ"ל שכיון שאם היה שליחות זה היה נחשב שהוא מלוה זה מספיק סיבה לאסור אמנם יתכן שזה סברא מיוחדת כאן שכיון שבפועל הישראל משלם הריבית והישראל הראשון מקבל הריבית רק כה"ג זה נראה שיש כאן הלואה בריבית מהישראל הראשון לשני אבל אין זה ענין לבעלמא וצ"ע

ז. אם הישראל מלוה ממונו לישראל אחר והעכו"ם הוא שליח להביא את הממון ולעשות את המעשה הלואה בפשוטו זה מעשה קוף בעלמא ויש כאן איסור דאוריתא וכן נקטו כאן כל הראשונים וכן נפסק בשו"ע אמנם עיין רעק"א [ונדפס בחלק מהדפוסים סימן ק"ס סט"ז] שכתב שברש"י מבואר שכה"ג אין איסור דאוריתא ובפשוטו הביאור שצריך מעשה הלואה וחלק זה נעשה על ידי העכו"ם ורק מצד שיש שליחות לעכו"ם לחומרא זה אסור [ועיין בשיעורים שכתבנו לדון שכן דעת עוד כמה ראשונים]

ח. דעת רוב הראשונים שלר"ת שאין שליחות לחומרא אם עכו"ם לוה מישראל לצורך ישראל אחר זה מותר שכה"ג זה נחשב שהעכו"ם לוה והלוה לישראל אמנם הרמ"א הביא מהמרדכי שזה מחזי כריבית מצד שהרי כשהישראל יבקש ההלואה מהעכו"ם הוא יכפה הישראל לשלם ורק אם הישראל הראשון לקח משכון מהעכו"ם או שהעכו"ם לקח משכון מהישראל מותר דכה"ג הוא לא צריך לכפות אותו לשלם ודעת הש"ך שכל החומרא רק אם עשאו שליח אמנם רעק"א דייק מהרמ"א שגם ללא שעשאו שליח זה אסור והנה הט"ז והגר"א כתבו שלהלכה לא קי"ל כמרדכי וכתב השערי דעה שבלא עשאו שליח ודאי אפשר להקל [והנה הב"י כתב שלדעת הרמב"ם זה ר"ק ולכאורא לגר"ח כל הסברא רק בהעמידו שהוא ערב אבל כאן שמלוה לעכו"ם והא מלוה לישראל לכאורא לאשיך לומר שהוא ערב וצ"ע]

ט. הב"י הביא משו"ת הרשב"א שאם עכו"ם לוה מישראל וחוזר ומלוה לישראל זה אסור מצד הערמת ריבית ובפשוטו משמע שהכונה שזה נראה שהישראל עצמו הלוה לישראל אמנם החוו"ד ביאר שהכונה שבאמת כה"ג כוונת הישראל הלות ישר לישראל ורק עשה בהערמה כאילו זה מהעו"ם ולפ"ז יש כאן ר"ק ובלבוש ביאר שהכונה שכיון שעל יד שליחות זה אסור מדרבנן כאן זה הערמה לאיסור דרבנן ואין זה במשמעות הרשב"א שרק לאחר שכתב איסור הערמה הביא האיסור של שליחות לעכו"ם והנה הש"ך הביא הרשב"א להלכה אמנם בפשוטו סתימת הפוסקים כאן בסימן לא כך ולכן אם לא היה כאן הערמה שזה איסור דאוריתא לגמרי יש להקל

י. עיין ראשונים שכתבו לדון בישראל ששלח עכו"ם שילוה מהישראל בשבילו שלא בידיעת הישראל שיאסר לדעת רש"י מצד שיש שליחות לעכו"ם לחומרא וזה נחשב שהישראל לוה מהישראל וכתבו להתיר מצד שאחזוקי אנשי ברשע לא מחזקינן וממילא אין כונת הישראל שזה יעשה בגדרי שליחות אלא רק שהעכו"ם ילוה ויחזור וילוה לישראל עוד כתבו שכיון שהמלוה לא יודע מזה אין זה דומה למה שהחמירו חז"ל שיש שליחות לעכו"ם לחומרא והנה בפשוטו לפ"ז אין כאן איסור גם על הלוה וכן הביא רעק"א מבעל התרומות אמנם בטור מובא מהרא"ש שכה"ג הלוה עושה איסור רק שהמלוה יכול לגבות דהינו שביחס למלוה אין כאן איסור וביחס ללוה יש כאן איסור ועיין שערי דעה שתמה א. הרי באיסור דרבנן זה רק איסור על המלוה ב. הרי קי"ל שאם למלוה אין איסור גם ללוה אין איסור ולכן מותר להלות למומר וע,ש מה שכתב

והנה בעיקר מה דמבואר כאן שאם היה שליחות לעכו"ם זה היה נחשב הלואת ישראל ובישראל כה"ג זה נחשב הלואת ישראל וצ"ע הרי המלוה לא הלוה מעודו ללוה השני וכלפיו זה נחשב שהאמצעי הוא הלוה ומה יעזור שהעכו"ם הוא שליח של הישראל ועיין חוו"ד סק"ח ובסימן ק"ס סק"כ שכתב שבאמת כיון שהעכו"ם התכוין לזכות לישראל זה נחשב שהוא לוה ואם המלוה ירצה לגבות ממנו הוא יוכל לגבות ממנו רק שהעכו"ם האמצעי יש לו דין לוה גמור אפילו שלא זכה בממון כיון שהוא נתן לו המעות בתור שהוא התחיב עליהם ולכן שיך לדון כאן שיש כאן הלואה בריבית לישראל וכן הוא בבית מאיר

והנה מבואר ברא"ש שאם המלוה הראשון יודע שהעכו"ם זה בשליחות הישראל זה אסור לרש"י ומבואר בלשון הרא"ש שאסור לו לגבות גם מהעכו"ם וצ"ע בטעם הדבר הרי ודאי שגם העכו"ם הוא לוה ורק מדין שליחות אפשר לדון גם את הישראל כלוה וצ"ל שכיון שהעכו"ם יחזור ויגבה מהישראל זה נחשב כאילו עכשיו גובה מהישראל אמנם לכאורא זה רק שייך אם גדר האיסור לדון שכיון שהמטרה שיגיע ריבית מהישראל לישראל לכן זה אסור אבל אם רק מצד ששיך לדון שהוא עצמו נחשב לוה א"כ צ"ע למה בגובה מהעכו"ם יהיה בזה איסור

י"א. אם ישראל שלח את העכו"ם שילוה לו מעות מעכו"ם והלך ולוה מישראל אין בזה איסור כיון שהוא שינה את שליחותו ובפשוטו הכונה שממילא זה נחשב שהישראל הלוה לעכו"ם ואחרי זה הלוה לישראל דתמיד יסוד האיסור שדנים שהוא לוה בשליחות הישראל וכאילו הוא לוה וכאן זה לא שייך ונקטו האחרונים שגם אם המלוה יודע שהעכו"ם הוא שליח מותר והב"י נקט שאם המלוה יודע שהוא שליח זה אסור דהינו שנקט שיסוד האיסור על המלוה כיון שבפועל הלוה מקבל את זה בתור שליחות ולא מצד גדרי שליחות ורק שביחס ללוה לא שיך לאסור דהוא לא לקח מעולם את זה בתור קבלה מהעכו"ם

י"ב. בעיקר המבואר בסוגין שבזה שאמר לו תן לו והיפטר זה לא מוגדר שיש כאן הלואה מהמלוה הראשון עיין חוו"ד סק"ח שהקשה למה לא נימא שאומר לו שיתן לו הממון ובזה יפטר וממילא מדין ערב יחול חיוב על הלוה השני כיון שזכית הממון שהוא זכה זה מצד שהמלוה פטר הראשון מחובו ובפשוטו צ"ל שכאן לא היה כונתו שיתן לו סתם וממילא יחול חיוב אלא שיתן לו בתור פרעון החוב ועל זה הגמ' דנה האם זה מועיל או לא וכן משמע בקצוה"ח סימן קכ"א ועיין חלקת יואב סימן כ"ה

**לא נלמד בחבורה ושלא בעיון כל הצורך**

## סעיף ט'

### סיכום השיטות בדין שליחות לעכו"ם לחומרא ובדין עכו"ם שלוה לצורך הישראל שלא מדעת המלוה

א] נחלקו רש"י ור"ת למסקנת הסוגיא האם בעכו"ם שלוה מישראל ומצאו ישראל אחר ואמר לו שילוה לו המעות ועמידו אצל הישראל הראשון שכה"ג כיון שאין שליחות לעכו"ם לכן מעיקר הדין זה נחשב שהעכו"ם הלוה לישראל ואין איסור אמנם מדרבנן שיטת רש"י שזה אסור וביארו הראשונים מצד שיש שליחות לעכו"ם לחומרא ולכאורא הביאור שכיון שאם היה שליחות זה היה מיחס ההלואה לישראל הראשון והיה כאן ר"ק ממילא עכשיו יש כאן איסור מדרבנן וצ"ל שאפילו שלמעשה אין כאן הלואה מהישראל אבל דנים שמה שהישראל חיב לעכו"ם זה כאילו חוב לישראל בריבית אמנם דעת ר"ת שלא נתחדש שיש שליחות כה"ג וממילא כיון שאין הלואה בין הישראל לישראל זה מותר

והראשונים הביאו לדון בישראל שאומר לעכו"ם לך תלוה מהישראל בשבילי והעכו"ם הולך ולוה מהישראל ללא ידיעתו לצורך הישראל דבפשוטו לרש"י יש כאן אסור מצד שיש שליחות לחומרא ולר"ת אין איסור דיש כאן הלואה לעכו"ם והוא חזר והלוה לישראל והנה מבואר שאם כה"ג זה היה בין שלשה ישראלים זה היה נחשב שיש כאן הלואת ישראל וצ"ב הטעם הרי הראשון לא היה דעתו אלא להלות לשני וודאי שחל עליו חיוב גמור ועיין חוו"ד ובית מאיר שביארו שודאי שיש חיוב גמור על האמצעי אבל גם מי שזכה במעות יש לו שם לוה ולמלוה יש זכות תבעה עליו אם הוא רוצה ולפ"ז נתחדש בסוגין שגם בעכו"ם כה"ג כיון שאם היה שליחות זה היה נחשב הלואת ישראל ממילא מדרבנן זה אסור והנה לפ"ז כל האיסור אם הישראל יגבה מהישראל אבל אם הוא יגבה מהעכו"ם כיון שהוא יש לו שם לוה גמור א"כ אין כאן שום סיבת איסור וסתימת הראשונים שגם אם יגבה מהעכו"ם זה אסור וצ"ע

והנה בעיקר הנידון הנ"ל לרש"י לכאורא מצאנו בזה שלשה שיטות בראשונים א. שיטת הרא"ש בתשובה שבאמת כה"ג יש כאן איסור גם על המלוה וגם על הלוה רק שהמלוה יכול לגבות מהעכו"ם כיון שהוא לא צריך להאמין לישראל שהעכו"ם לוה בשליחותו ושהישראל עשה איסור אלא הוא יכול לנקוט שהעכו"ם לוה לצורך עצמו ב. שיטת הרמב"ן וסיעתו שכל מה שיש שליחות לעכו"ם לחומרא זה רק אם המלוה יודע מזה אבל כל שהמלוה לא יודע מזה כה"ג אין שליחות וממילא גם הלוה וגם המלוה לא עשו שום איסור ג. שיטת הטור בדעת הרא"ש שהמלוה לא עשה איסור כיון שהוא לא ידע אבל הלוה עשה איסור [ועיין שערי דעה שתמה שהרי בריבית דרבנן אין איסור אלא על המלוה ועוד דבפשוטו כל שאין איסור על המלוה אין איסור גם על הלוה]

### בדין ישראל שנתן לעכו"ם משכון שילוה בשבילו

ב] והנה הרא"ש הביא לדון בישראל שאמר לעכו"ם שילוה בשבילו מישראל ונתן לו משכון שילוה עליו וכתב להתיר מצד שמסתמא כונת הישראל היה להקנות לעכו"ם את המשכון ומבואר שלולי שהקנה לו את זה היה אסור והנה לכאורא מסברא המשכון זה רק בגדר ערב וודאי שעיקר ההלואה זה ללוה וממילא לר"ת אין סיבה שעל ידי המשכון זה יחשב הלואת ישראל ובפשוטו לשיטת רש"י ג"כ עד כמה שאם המלוה לא יודע אין איסור ממילא גם כאן אין איסור ולשיטות שגם כה"ג אסור א"כ צ"ב מה עוזר שהוא מקנה לו את זה הרי למעשה העכו"ם לוה לצורך הישראל ועיין תוס"ר שהקשה שלפי הסברא שאם המלוה לא דוע אין איסור לא צריך לחידוש שהוא הקנה לו את זה ולכן ביאר שמדובר שהמלוה ידע שהעכו"ם מגיע בשליחות הישראל ומבואר מדבריו שגם באופן האסור כל שהקנה לו את זה יש כאן סיבה להיתר שאז זה סיבה שיחשב שההלואה היא לעכו"ם וכן מבואר בב"ח בס"ט שכל הנידון לאסור זה לאוסרים בשלא מדעתו וצ"ל שכל שהמשכון שיך לעכו"ם זה ודאי מעמיד את ההלואה על שם העכו"ם וצ"ע הסברא בזה ועין ב"י ס"ט ובדרכי משה סק"ט שכתבו שכל האיסור במשכון של הישראל זה רק לרש"י אבל לר"ת אין סיבת איסור

אמנם יש מקום לבאר שכאן יש סיבת איסור גם לר"ת שעיקר סמיכות המלוה זה על המשכון וכיון שזה של הישראל ממילא זה נחשב שיש כאן הלואה לישראל ושהריבית מתרבה על ממונו של ישראל ועיקר הדבר מבואר ברמב"ן הובא בסה"ת ובר"ן וכן הוא שיטת בעל העיטור שאם עכו"ם לוה לצורך עצמו מישראל ונותן לו משכון של ישראל שיש לו מהלואה שהלוה לישראל שיש בזה איסור שזה נחשב שיש כאן הלואת ישראל בריבית והנה עיין ס"כ דהרא"ש בפסחים הביא את בעל העיטור הנ"ל וחלק עליו מצד שזה הלואת עכו"ם והמשכון זה רק ערב ובפשוטו זה לשיטתו לעיל שגם במשכוון אין בזה סיבת איסור נוספת אמנם יתכן שיש חילוק בין אם בעל המשכון לא נתן את זה לצורך ההלואה של הישראל לעכו"ם שבזה הוא רק בגדר ערב לבין ישראל שנתן משכון לעכו"ם לצורך שילוה בשבילו שבזה כיון שהבעלים העמיד את המשכון לערבות על החוב זה נחשב שזה עיקר הלוה ויש כאן סיבת איסור ולכן צריך להגיע להיתר מיוחד מצד שהוא הקנה לו את זה ועיין ב"י ס"ט בד"ה והרמב"ן שהביא מת"ר שכתב שבאמת יתכן שגם כה"ג זה רק בגדר ערב ואין כאן הלאת ישראל

והנה עיין טור בס"ט שהביא את תשובת הרא"ש שאם הישראל נתן לעכו"ם משכון שילוה בשבילו צריך שהישראל המלוה לא ידע שזה שייך לישראל וגם אם אחרי זה הישראל אומר לו שזה שלו הוא לא צריך להאמין לו דהינו שהוא לא ס"ל היתר של ר"י שהישראל כונתו להקנות לעכו"ם ולכן כתב שכל ההיתר כי הישראל לא מאמין שזה לצורך הישראל חברו והנה צ"ב למה לא התיר מצד שהמלוה הרי לא יודע שזה לצורך הישראל והמעין בתובת הרא"ש יראה שבאמת בסוף התשובה שהביא סברא זו באמת לא צריך לסברא שהוא לא מאמין ורק בתחילת התשובה שנקט שבאמת לרש"י יש איסור גם על המלוה הוצרך לסברא זו ולפ"ז צ"ע הטור למה העתיק הסברא הנ"ל וכן בשו"ע אמנם אם נימא כנ"ל שכל שהישראל נתן המשכון לצורך ההלואה זה נחשב בלואת ישראל א"ש שכאן יש סיבת איסור גם לר"ת ואין זה ענין שיטת רש"י

ועיין ביאור הגר"א סקי"ז שכתב שבאמת הרא"ש כאן סבר כמו שר"י נקט בהתחלה שהוא לא מקנה וכן נקט שגם בלא ידע יש איסור וכל ההיתר כי לא מאמין לו שזה משכון של הישראל ושההלואה לצורך הישראל ולפ"ז לדידן שיש היתר שלא מכיר אין סיבה לאסור וגם אם מאמין עכשיו זה מותר

אמנם עיין ט"ז שכתב שהסיבה שאין איסור מצד שהוא הקנה לו אלא שאם המלוה היה יודע היה אסור כי זה היה נראה כשלוחו אבל כל שהוא לא יודע הוא לא נראה כשלוחו וצ"ע א"כ למה צריך שהקנה לו וכן עיין ש"ך שכתב שיסוד ההיתר כי הקנה לו רק שכתבו שיש לחוש שלא הקנה לו ולכן אם יודע לא יסמוך על זה ורק כל שלא ידע יכול לסמוך על זה והנה לדבריהם צ"ע מה שכתב השו"ע שהוא לא מאמין לו והרי אפילו אם עכשיו מאמין לו אבל זה מותר וכבר תמה כן רעק"א על הגליון והנה לא תפרש בדבריהם למה צריך שהוא יקנה לו והחוו"ד כתב מצד שאם המשכון של הישראל הוא כמו ע"ק וזה אסור ועל דרך זה ברעק"א אמנם זה דלא כב"י וד"מ ופרישה וש"ך סקכ"ו שנקטו שלר"ת זה מותר ולכאורא צ"ל שכל שיש משכון שהוא שיך לישראל זה יותר סיבה שזה יראה כשלוחו ובזה גם ללא ידיעתו זה אסור ולכן צריך להגיע שהוא הקנה לו

והנה עיין בטור שהביא מהסמ"ק שכיון דמבואר בר"י שכל ההיתר כי הקנה המשכון לעכו"ם א"כ בעכו"ם שהלוה לישראל וקיבל משכון ועכשיו לוה מישראל על המשכון הזה שכה"ג זה אסור כיון שהוא לא הקנה לו את זה וכתב הטור שהרא"ש שחלק על העיטור חלק על זה דהינו שנקט שמה שנותן משכון של הישראל זה לא נחשב הלואת ישראל והב"י כתב שגם מי שמחמיר זה רק אם הישראל ישלם וכן זה רק אם העכו"ם סומך רק על המשכון וכן זה רק אם הישראל יודע שהמשכון ניתן לעכו"ם והנה אם סיבת העיאסור מצד שמתרבה ממונו על ממונו של ישראל אין מקום לחלק אלא מבואר שס"ל כרא"ש לקמן שחולק על העיטור רק שכאן זה אסור מצד שיטת רש"י וצ"ע הרי העו"ם לוה לצורך עצמו וצ"ל שכיון שהישראל צריך לשלם לו והוא לא משלם לו לכן זה נראה שזה הלואה לצורך הישראל ועיין ב"י ובגר"א שביארו החילוק בין זה לרא"ש שכאן נתן לו משכון והוא מיד הלך ולוה מישראל אחר

והנה הטור הביא את הרמב"ן שאם ישראל משאיל משכון לגוי שילוה לצורך עצמו זה מותר שכה"ג כיון שהעכו"ם לקח לצורך עצמו הוא וודאי הקנה לו את זה ומבואר שללא שיקנה לו זה אסור הנה הרמב"ן לשיטתו דס"ל שבמשכון חשב הלואת ישראל א"ש שצריך שיקנה לו אמנם הטור הרי הביא את הרא"ש שחולק על העיטור א"כ צ"ב מה צריך שיקנה לו את זה וכאן לכאורא אין לאסור מצד שליחות שכיון שההלואה לצורך העכו"ם אין לאסור מצד זה ובהכרח שבמקום שהוא עצמו השאיל המשכון לצורך הלואת העכו"ם חשיב מלוה ולכן צריך שיקנה לו את זה כמו שחילקנו לעיל ובט"ז משמע שבאת לא צריך להגיע שמקנה לו ובש"ך מבואר שצריך שיקנה לו

והנה הטור הביא את רבינו יצחק שישראל שנותן משכון לעכו"ם שילוה בשבילו מותר מצד שמקנה לו ושהרמב"ן חולק שהוא לא מקנה לו והנה בפשוטו משמע שמדובר אפילו שהמלוה לא יודע מזה וצ"ע א"כ מה צריך להגיע להיתר זה וכמו שהקשה בתוס"ר ומשמע שנקט או שיש לאסור כה"ג מצד שליחות או שזה נחשב נתרבה על ממונו של ישראל כיון שתן את זה למטרה הנ"ל וזה דלא כתוס"ר

#### ד' טבת תש"פ

# סימן ק"ע

### בפרטי דין הלואה על ידי ערב שאחד מהם עכו"ם

א. עכו"ם שהלוה לישראל וחברו נהיה ערב אין בזה איסור ריבית דאין הוא אחראי אלא לשלם את חובו של חברו ואם יפרע הקרן והריבית אז יחול עליו שם מלוה על הקרן והריבית ששילם וכן אם זה מלוה ישראל וערב ישראל [ובמאירי הביא שיטה שרק בהלואת עכו"ם מותר אבל אם זה מלוה ישראל וערב ישראל אסור]

ב. עכו"ם שהלוה לישראל וישראל חברו נהיה ערב מבואר בגמ' שיש סוג ערבות שזה אסור דהינו שזה נחשב שהישראל מלוה לחברו ודעת רש"י שזה בערב קבלן ודעת הרשב"א שזה רק בערב ש"ד דהינו שלא יכול לגבות אלא מהערב ובפשוטו נחלקו בגדר ערב קבלן האם הוא נחשב כמלוה או שזה רק ערב לחיובו של הלוה והנה צ"ב אפילו שהערב נחשב כלוה אבל איך הוא נחשב כמלוה ללוה [ואפילו שודאי דעתו להתחיב לערב את מה שישלם כיון שהוא גרם לו את הממון אבל זה סתם התחיבות לשלם את כל מה שיעלה לו בשבילו ואין זה ריבית] וכבר תמה בזה רעק"א ובפשוטו הביאור שכיון שהערב נתחיב במה שהלוה קיבל זה נחשב שהוא הלוה את הממון וזה מחיב אליו את החיוב שחל מחמת קבלת הממון והארכנו בזה בשיעורים

ג. בפשוטו מה שערב קבלן נחשב ללוה ומלוה זה רק אם בסוף הוא ישלם אבל אם הלוה ישלם התברר שלא עבר איסור ריבית וכן הוא בשו"ת הרשב"א אמנם בחידושי הגר"ח משמע שהגדר שיש כאן שני מלוים על אותה הלואה ובפשוטו לפ"ז גם אם הלוה ישלם הוא עבר על איסור ריבית

והנה כתב הט"ז שעד כמה שכל האיסור רק אם הערב שילם א"כ זה נחשב צד אחד בריבית ולשיטות שזה רק דרבנן א"כ כאן זה מדרבנן רק שהכריע שצד אחד בריבית אסור מדאוריתא והנה ברשב"א ובריב"ש מבואר שכאן זה איסור דאוריתא והנה לשיטות שצד אחד בריבית זה רק בדרך מכר א"כ כאן זה לא שייך עוד יש לדון שצד אחד בריבית זה מתי שיש קבלת ממון גמורה רק שיש שני צדדים האם זה יהיה הלואה או לא או האם יש על זה קציצה של ריבית או לא אבל כאן עד כמה שהוא מלוה לו זה ודאי ריבית ומה שיש כאן ספק האם הוא מלוה יתכן שזה לא בגדר צד אחד בריבית וצ"ע

ד. בפשוטו עד כמה שכל מה שעבר איסור זה רק אם הערב שילם ולא אם הלוה שילם א"כ אסור לערב לשלם למלוה דהרי על ידי זה מתברר למפרע שהוא עובר האיסור וצ"ע לשון הרשב"א שכל האיסור כשהלוה משלם לערב אמנם למבואר בגר"ח אין תוספת איסור במה שמשלם [אמנם אם משלם רק ההלואה ולא הריבית משמע שמותר עיין לקמן אות ח']

ה. יש לדון בדין ערב ש"ד האם כשהלוה ישלם האם גם שם על צד זה הוא נחשב הלוה או שרק הערב נחשב הלוה ומלוה וגם אם הלוה משלם הביאור שהוא משלם את חיוב של הערב ונפק"מ למה שדן בבמ"ח האם כשיש ערב ש"ד עכו"ם הישראל יכול גם ללות בריבית ובט"ז כאן מבואר שכל האיסור רק אם הערב משלם ולכן נקט שגם זה צד אחד בריבית [וכן מוכח בנקו"ה שהתיר לשלם על הערבות גם בעש"ד] ובפשוטו ברשב"א שהקשה על רש"י שהאיסור לא בהלואה אלא במה שגובה הריבית דהינו שאם הלוה ישלם א"כ הוא לא עבר איסור ומשמע שלשיטתו זה ניחא מצד שגם אם הלוה ישלם הוא עבר איסור אמנם יש לדחוק דשם בעלמא המציאות שהערב משלם ודוחק, ובפשוטו נחלקו בזה הקצוה"ח והנתה"מ סימן קכ"ט האם הערב יכול לתובע החוב מהלוה לפני שהוא שילם דהקצוה"ח נקט שהוא יכול כי הוא נחשב הלוה והמלוה לחברו והנתה"מ נקט שכל זמן שהערב לא שילם לא נקבע שהוא המלוה ולכן לא יכול לתבוע ממנו ועיין בשיעורים שהארכנו בזה בכמה נפק"מ ועיין לקמן אות ט'

ו. בפשוטו אם המלוה ישראל והלוה עכו"ם וישראל ערב זה אותו נידון ובערב ש"ד זה אסור ובערב קבלן לרש"י זה אסור ולרשב"א זה מותר אמנם דעת הר"ן שאפילו שלגבי מלוה עכו"ם נקט שמותר ערב קבלן בכל אופן במלוה ישראל נקט שזה אסור ובפשוטו הביאור שיש כאן על ההלואה שני לוים וכיון שללוה יש גם שם לוה ממילא אין למלוה שם לוה כלפיו ולכן במלוה עכו"ם זה מותר ומה שאם הערב שילם הוא גובה מהמלוה זה מצד התחיובת חיצונית לשלם לערב כל מה שישלם עליו והנה לענין הלכה הרי קי"ל להחמיר כרש"י אמנם מבואר בב"י שזה רק מצד ספק אבל לגבי מלוה ישראל השו"ע לא העתיק שני דיעות וכתב הש"ך סק"ג שהכריע כהר"ן ובשערי דעה תמה שלכאורא מכלל ספק לא נפקא ונפק"מ האם יש בזה חיוב של השבת ריבית ובט"ז סק"ד העמיד השו"ע בערב ש"ד

ז. מבואר בגמ' שבמלוה עכו"ם צריך שקיבל עליו לדון בדיני ישראל ולענין מלוה ישראל ולוה עכו"ם נחלקו הראשונים האם צריך קיבל עליו לדון בדיני ישראל דדעת תוס' שלא צריך קיבל עליו ודעת הראשונים בשם הראב"ד שצריך קיבל עליו וכו' ועיין רעק"א ובשערי דעה ובחוו"ד דבפשוטו זה תלוי מה המצב ללא שקיבל עליו שאם זה ע"ק א"כ כיון שהמלוה הוא ישראל א"כ הוא יגבה קודם מהלוה והרי גם בדיניהם יכול לגשת ללוה וכה"ג זה מותר אבל אם בדיניהם זה ערב ש"ד א"כ ללא קבלה לא יוכל לגשת ללוה כדיני ישראל שהעכו"ם יגיד לו שיגש לערב ולכן צריך לקבל עליו דיני ישראל אמנם בב"י ובד"מ משמע שגם אם בסתמא זה עש"ד שיך לדון שכה"ג לא צריך קיבל עליו וצ"ל שכה"ג שיש אחד עכו"ם ואחד ישראל הדינים חלים לפי דיני ישראל ויתכן עוד שגם בעכו"ם כיון שההגיון שהלוה מתחיב מה שזה חל ש"ד מצד המלוה וכאן שהמלוה הוא ישראל ממילא גם העכו"ם מוכן לערבות רגילה וצ"ע [והנה לש"ך שכונת השו"ע שגם ע"ק אסור משמע שגם אם זה סתמא זה אסור דהינו שגם בלוה עכו"ם זה סיבה שיחול דין ערב כמו בדיניהם וכן מוכח בב"י שדן שהעיטור מדבר בע"ק ובכל אופן מבואר בגמ' שצריך קיבל וצ"ע]

ח. עיין רמ"א שנקט שיכול להיות ערב על הקרן לבד ולא על הריבית בין אם המלוה ישראל בין אם המלוה עכו"ם ובפשוטו צ"ב שכיון שהוא ערב על הקרן והוא נחשב מלוה ממילא זה נחשב שהוא קצץ אם הלוה שישלם ריבית למלוה שזה אסור ובפשוטו צ"ל שזה מתחלק שאפילו שהוא המלוה אבל את ההמתנת מעות המלוה השאיר לעצמו והוא לוקח ריבית מצד עצמו ולא מצד הישראל אמנם עיין בראבי"ה הובא בהגהות אשרי שנקט שגם אם הוא נהיה ערב לקרן והריבית מותר לערב לשלם הקרן וצ"ע שכאן ממילא זה מוגדר שהריבית חלה מצד הלואתו וכן הקשה רעק"א וצ"ל שגם כאן עד כמה שהוא לא משלם הריבית דנים כנ"ל ועיין ט"ז שדן לאסור במלוה ישראל מצד קרוב לשכר מהפסד דהינו שהמלוה הרי הלוה לישראל ומובטח ברווח אמנם האחרונים נקטו שאין כזה איסור כיון שהרוח לא מהלוה עוד הקשה הט"ז הרי מבואר בסימן ק"ס שאסור ללוה להגיד למלוה שמישהו אחר יתן ריבית בשבילי ועיין ש"ך בנקה"כ שכתב לישב שגם שם קי"ל שמותר ובבית מאיר כתב שכאן זה עדיף כיון שהנותן נותן את הרבית לצורך עצמו ולא לצורך הלוה [דהינו הערב] וכן הוא בביאור הגר"א

ט. בעיקר המבואר שבלוה עכו"ם יכול להיות ערב על הריבית עיין רמ"א ס"ב שהביא מהתרומת הדשן שזה רק אם המלוה מסר המעות ללוה עכו"ם אבל אם המלוה נתן לערב שיתן ללוה זה נראה שהוא הלוה ועד כמה שהוא זה שיתן הריבית למלוה וכמבואר בש"ך סק"ו זה נראה ריבית וכן אם הוא ערב על הקרן בלבד אבל הוא מקבל ההלואה מהמלוה ונותן ללוה עכו"ם זה נראה שהוא הלוה ואם הוא יקח הריבית מהעכו"ם ויתן למלוה זה יראה שהוא לוה בריבית וע"ש שחידש שהדין שאם הוא מעביר ההלואה הוא נראה לוה זה אפילו אם הוא לא ערב ועיין רעק"א שתמה על זה

### בדין תשלום על דמי ערבות

ב] עיין ט"ז שהביא משו"ת הרא"ש שמותר למלוה לקחת שכר על הערבות אפילו שאם הערב ישלם א"כ הוא יחשב מלוה אבל כיון שנתן את המעות על מה שהסכים להיות ערב דהינו שבגללו קיבל את ההלואה אין בזה איסור ועיין ט"ז שכתב שלכן גם בע"ק אפילו לרש"י מותר לו להיות ערב אבל בערב ש"ד זה אסור ובנקוה"כ התיר אפילו בערב ש"ד ויסוד ההיתר שכיון שמשלם גם אם הלוה ישלם שאז לא היה כאן הלואה מצד הערב בהכרח שזה לא על ההמתנה אלא על מה שדואג לו להלואה ומה שבש"ד זה אסור צ"ל דשם הרי הדרך שהערב משלם לכן באמת התשלום שנותן זה בעד ההלואה דהרי אין כאן דבר אחר ובאמת אם יהיה מצב שיש סיכוי גדול שהערב ישלם ודאי הממון מתפרש גם על זה ודעת הש"ך דגם שם כיון שיש מציאות של הלואה ללא שהוא הלוה וזה הסיבה האמיתית שמשלם זה מספיק סיבה להתיר והנה אם ערב ש"ד הדין שגם אם הלוה משלם היה כאן איסור ריבית דזה נחשב ששילם את חוב של הערב א"כ לכאורא ודאי שאין שום סיבה להתיר וגם בע"ק צ"ב שעד כמה שהערב שילם התברר למפרע שלא היה כאן אלא הלואה מצידו וממילא אין על מה לשלם אלא על ההלואה דהינו שזה כמו אדם שנותן לחברו ממון ואומר שזה יהיה עוד בעד הלואה שאתה משיג לי ממישהו אחר או בעד הלואה שאתה מלוה לי אמנם אם נימא כגר"ח שגם אם הערב משלם זה נחשב שהיה הלואה מהמלוה יתכן שהתשלום הוא על חלק זה ויתכן שכולם מודים שזה נחשב שיש גם הלואה מהמלוה

### האם סוגין זה נידון דאוריתא

ג] בעיקר איסור סוגין הט"ז סק"ב הביא מהריב"ש וכן הוא ברשב"א שזה נידון דאוריתא וכן הוכיח המשאת בנימין והש"ך והגר"א מסוגין והטור הביא בשם הר"י מקרקוזא שהאיסור של להיות ערב זה רק איסור דרבנן ולכן נקט שאם עשה באיסור הלוה צריך לשלם לערב את הריבית והטור חלק עליו והט"ז נקט שחלק שזה ריבית דאוריתא והד"מ נקט שגם הוא ס"ל שזה דרבנן רק שס"ל שכמו שאסור לעשות כזה דבר כך אסור גם לשלם הריבית אם קצץ את זה ובטעם ההיתר הט"ז ביאר כיון שצד אחד בריבית מותר וכאן כיון שיש למלוה הפסד זה סיבה שלאחר שקצץ יהיה מותר לשלם וצ"ב, ולפ"ז כתב דלמאי דקי"ל דצ"א בריבית הוי איסור דאוריתא הוי ודאי איסור דאוריתא ולכן חלק על הרמ"א אמנם הב"ח ביאר שאין כאן סיבת איסור כיון שזה כמו הוצאות דהינו שהרי מבואר בטור שהלוה יכול לשלם לערב את כל ההוצאות שהיה לו מחמת ההלואה וא"כ גם כאן הערב גובה מהלוה את ההוצאות שהיו לו ועיין ב"ח שלפ"ז גם אם ישראל יקח הלואה ממש מעכו"ם בריבית כדי להלות לישראל לא יהיה בזה איסור דאוריתא והש"ך כתב שגם הוא מודה שסוגין זה דאוריתא רק שהגמ' מדברת בש"ד והוא דיבר בערב קבלן עוד כתב שהעמיד סוגין כעיטור במלוה ישראל משא"כ במלוה עכו"ם זה דרבנן ועל דרך חילוק הר"ן ועיין בית מאיר שתמה שא"כ אין מקור מסוגין לאסור מדרבנן ויש מקום לבאר שהוא נקט שודאי שהלוה נחשב לוה והערב זה רק ערבות אם גדרים כפי מה שסיכמו ולכן אין כאן ריבית דאוריתא

והנה לגבי מלוה ישראל ולוה עכו"ם לדעת הט"ז גם אז זה דרבנן משא"כ לב"ח כה"ג זה דאוריתא וכן לביאור השני של הש"ך הוא דאוריתא וכן אם עיקר סברתו שערב הוא לא לוה א"כ זה בכל מקרה ואינו מוכרח דיתכן דנקט כר"ן ולגבי ערב ש"ד וכן פסק בחכמ"א קל"ח ס"ג שבזה אם כבר שילם מוציאין מידו

ועיין תפארת למשה כאן שדן להוכיח שזה דרבנן דאל"כ משכחת ליה נשך ללא תרבית דהרי המלוה לא מרויח כלום שהרי הוא משלם הריבית לעכו"ם וכן במלוה ישראל ולוה עכו"ם זה תרבית ללא נשך כיון שהערב גובה מהלוה את הריבית והדברים צ"ע שהרי הוא מקבל תרבית נשך ומה שנותן את זה למישהו אחר זה לא מחסר בריבית

### בדין הוצאות של המלוה

### כמה ספקות בדין זה

ד] והנה בעיקר הנידון לגבי הוצאות של המלוה מבואר כאן בט"ז וכן הוא בטור שזה ודאי שהמלוה יכול לקחת הוצאות שהיו לו מחמת ההלואה ואפשר לקצוץ מראש שישלם לו את זה דהינו שהתורה אסרה לקחת שכר על ההלואה אבל אין הוא צריך להפסיד ויש כאן חידוש אפילו שהחיוב חל מכח ההלואה אבל כל שזה לא חיוב של תוספת על ההלואה אין זה בכלל האיסור והנה מצאנו בגמ' סוף בב"ב שהלוה נותן את שכר השטר אפילו שזה לטובת המלוה ובפשוטו חל חיוב גמור על הלוה לכתוב שטר למלוה ואין חיוב זה בגדר ריבית ומזה למד הטור שה"ה כל התחיבות שלא יהיה לו הפסד מחמת ההלואה מותר ולכן מסתבר שאם מתנה שאם יהיה לו הוצאה כדי לגבות החוב כגון שליחת הודאה או תשלום לבי"ד או גביה מהבנק וכדו' אין בזה איסור ריבית והנה עיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן רכ"ז שכתב לדון במי שהתנה שאם יעכב את הפירעון שישלם לו את מניעת הרוח שזה ר"ק וכן הוא בש"ך סוף סימן פ"א דהינו שכאן הרי זה לא שיפסיד הלואה אלא שיפסיד רוחים וכמו שבכל הלואה הרי יכול להרויח בכספו ואסרה התורה לקחת תשלום על זה ולא חשיב הפסד ה"ה כן ועיין רשב"א שזה גם לא נידון כמבטל כיסו של חברו

והנה הבאינו את הב"ח שכתב שאדם שלוקח הלואה בריבית כדי להלות לחברו מעיקר דין דאוריתא יכול לבקש מהלוה את הריבית כיון שזה הצאות שעלה לו כדי להלות לחברו ואין זה תוספת על דמי ההלואה אמנם מדברי כל הראשונים כאן מבואר דהוי איסור דאוריתא וצ"ל הטעם שכל שאדם משלם על דבר ומבקש התשלום מחברו זה מתפרש שמבקש על מה שהוא שילם וכיון שהוא שילם על ההשתמשות במעות גם עכשיו מבקש מהלוה שישלם לו ההשתמשות במעות וזה ודאי ריבית שכל שיש לזה שם דמי השימוש במעות זה אסור וכמו אדם שישכרו בית כדי להשכיר לחברו וודאי שהכסף שהשוכר השני ישלם זה דמי שכירות והנה הט"ז למד מזה שה"ה אם המלוה יתנה שאם הלוה לא ישלם בזמן והוא יצטרך לקחת הלואה אם ריבית שזה נחשב ר"ק שכל שזה תשלום של ריבית אין זה בכלל הוצאות וצ"ב שכאן לא שיך סברא הנ"ל שהרי לא מדובר שאת הלואתו נותן ללוה וצ"ע ולכאורא היה מקום לומר שכיון שמשלם על מה שאין לו המעות לשימוש ממילא גם נזק שקורה לו מחמת זה הוא בכלל ריבית והנה הט"ז כתב שגם אם היה צריך לקחת הלואה בהיתר עיסקא זה אסור ובתפארת למשה חלק עליו שכה"ג אין הגדר שמשלם ריבית אלא שלא מקבל מחלקו את הרוח שמגיע לו דהינו שטורח ללא תשלום ולנ"ל א"ש שכל שזה לא בגדר נזק של הקרן אלא שעשה דברים להרויח ממעותיו הוא בכלל ריבית ובדעת הט"ז צ"ל שגם סוג תשלום זה מתפרש כתשלום על השימוש במעות ולא על נזק שעשה לו

ויש לדון בשילם על ידי ציק וחזר האם צריך לשלם לו את ההפסד והנה אם הוא חייב בגדרי חושן משפט שגרם לו הפסד וודאי שמותר שהרי לא משלם מחמת ההמתנת מעות אמנם אם זה נוצר מצב באונס שלא היה לו כיסוי שמצד גדרי מזיק הוא לא חייב לשלם ועכשיו רוצה לשלם בגלל ההפסד שנעשה על ידו בזה אם סיכמו מראש דהינו שקצצו שישלם לו ודאי מותר דהרי הקציצה לא היתה בעד ההמתנת מעות אלא כדי שלא יפסיד על ידי ההלואה אמנם אם לא קצצו לכאורא אם יודע בעצמו שגם אם זה לא היה הלואה הוא היה משלם זה מותר אבל כל שיודע שרק מחמת שזה הלואה והשני עשה לו טובה ממילא זה מחמת ההמתנת מעות וזה אסור מצד ריבית מאוחרת אמנם יש לדון שתמיד זה אסור מצד מראית העין זה אסור דזה נראה שזה מחמת ההמתנה וצ"ע

ויש לדון בלוה במקום מסוים ועכשיו המלוה עבר דירה שמעיקר הדין אין הלוה צריך לשלם אלא במקום ההלואה כמבואר בנתה"מ סימן רל"ב סק"י האם במקרה שהלוה רוצה לשלם מה שעולה כדי להחזר למלוה האם זה אסור כיון שהרי הוא לא חייב או שכאן הרי לא משלם למלוה יותר אלא רק משלם כדי שיקבל את הלואתו זה ודאי לא מתפרש כתוספת על ההמתנה וצ"ע

עוד יש לדון במקרה שהמלוה היה צריך לשלם תשלום ושאם לא ישלם יש עליו קנס והלוה לא שילם ועל ידי זה נהיה על המלוה קנס והנה אם זה גרמי דהינו שמחמת שסמך עליו עשה העסק בזה ודאי אין זה ריבית אמנם אם לא מחמת זה עשה העסק רק עכשיו כיון שלא שילם לו גרם לו הפסד דהינו שאין כאן מחיב מצד דין מזיק בזה יש לדון שמה שמשלם לו זה על ההמתנה ועצם השלמת הנזק שלא מתיחס אליו הוא ריבית וכנ"ל בט"ז וצ"ע

והנה יש לדון בגמ"ח שלוקח תשלום מכל לוה על ההוצאות שיש להם והנה בפשוטו זה מותר אבל כאן מחמת כל הלואה בנפרד זה לא סיבה לקחת כזה מחיר ורק מחמת כל ניהול הגמ"ח צריך מחיר זה ויש לדון שזה ריבית ובנתיבות שלום הביא מהמהר"ם שיק להתיר בזה עוד היה מקום לדון שכיון שכבר הוציא את ההוצאות אפילו שזה היה לצורך להלות אבל עכשיו למעשה לאחר ההפסד הוא מתחיב להוסיף על מחיר ההלואה ובמהר"ם שיק משמע שגם זה בכלל ההיתר

עוד יש לדון במקום שהמלוה לוקח חברת ביטוח על ההלואה ורצה שהלוה ישלם לו את זה ובפשוטו כיון שהרי לא יהיה לו תוספת על ההלואה זה מותר וכן ראיתי במחברי זמנינו אמנם יש כאן חידוש הרי כל הלואה יש סיכון שלא ישלם וגם על הסיכון הזה התורה אסרה לקחת ממון וגם זה בכלל האיסור של ריבית וא"כ כאן שדורש מהלוה לבטח את ההלואה בקשה זו היא בכלל ריבית אמנם יש לחלק דלקחת מהלוה תמיד זה מתפרש כתוספת משא"כ אם מבטח על ידי מישהו אחר א"כ המעות של דמי הביטוח זה לא נחשב תוספת

יש לדון במלוה לחברו ציק על מנת שיחזיר לו במזומן ויש מקום לאסור דזה נחשב שהוא טורח בשבילו לפרוט הציק אמנם יש לדון במקום שאם הציק היה אצלו כבר היה מצליח לפדותו בקלות שהיה מוצא מי שיעשה לו הטובה ועכשיו על ידי שמלוה לא יכול לעשות דבר זה האם שיך לדון שבקשה זו היא בכלל הפסדים או שכיון שלמעשה זה חוסך לו טירחא זה מותר אמנם יש שדנו ששיך לדון שההלואה חלה רק כשפורט הציק ואת זה הלוה עושה לצורכו

עוד יש לדון במוציא כסף מהבנק ועולה לו עמלה דבזה אם ללא ההלואה לא היה מוציא הכסף א"כ ודאי שזה מותר אמנם במקום שללא ההלואה לאחר הרבה זמן היה מוציא הכסף וגם היה לו עולה העמלה האם דנים שעכשיו זה הוצאה שבגללו או שכיון שבין כה היה עושה לצורך עצמו וזה אסור ובחוט שני פ"ו סק"א כתב להתיר וצ"ע בזה

עיין חוט שני פ"ו סק"ז שכתב שאם אדם לקח הלואה ומשלם כל חודש בהוראת קבע כך שזה עולה לו עוד חודש הגביה ועכשיו רוצה לפרוע החוב ובא חברו ומבקש ההלואה והא ישלם את השקל הנוסף כל חודש וכתב שזה אסור דהרי ההוצאה של ההו"ק זה הצאה של המלוה ואפילו שהיה נמנע מהוצאה זו ללא ההלואה אבל אין זה בגדר הוצאות ההלואה וצ"ע עומק הסברא בזה

#### ח' טבת תש"פ

### בדין ערב על הריבית

ה] בהא דמבואר שמועיל שהוא ערב על הריבית ולא על הקרן עיין ט"ז סק"ו וש"ך סק"ז שהקשו מה זה שונה מהא דמבואר בבעל התרומות [הובא בט"ז ק"ס סקי"ג] דאם ראובן הלוה לעכו"ם ולוי קיבל עליו לשלם ריבית כל חודש ללא הגבלה שזה נחשב שההלואה באחריותו וא"כ גם כאן זה כך ועיין ט"ז שלכן חלק על הרמ"א ובש"ך כתב לחלק בין אם אחריות הקרן על מקבל הריבית וצ"ב כונתו ועיין נוב"י [קמא חו"מ ס"ל אות כ"א ובתנינא סימן מ"ו] שביאר שאם לא קצב זמן כמה ישלם הריבית אלא שכל זמן שמעותיו בידו הוא משלם הריבית בזה זה נחשב שגם הקרן באחריותו אבל אם קצבו זמן מותר ובביאור סברת החילוק יתכן לבאר שכל שקבעו זמן א"כ אין הקרן עומד להיפרע על ידי הערב משא"כ אם לא קבעו זמן א"כ הקרן עומד להיפרע על ידי הערב ויתכן שאם הריבית יותר מהקרן שגם אז זה נחשב שזה עומד להיפרע על ידי הערב וצ"ע והנה בדבריו משמע שגם אם המלוה יכול לתובע חובו מהלוה אבל כיון שאם לא יפרע יצטרך עדין לשלם הריבית לכן אנו רואים אותו כערב גם על הקרן אמנם החוו"ד העמיד החילוק אם המלוה יכול לתבוע הלוה שישלם דהינו שאם יכול לתובע אותו כיון שמסתמא יתבענו לכן זה לא נחשב שהוא ערב על הקרן משא"כ אם לא קבעו זמן כה"ג דנים שהוא ערב גם על הקרן והנה ודאי שפשטות הרמב"ן שקבעו זמן על החוב ובכל אופן אסר וכנודע ביהודה

ובעיקר דין הבעה"ת יש חידוש גדול שאפילו שבגדרי חוב אין עליו חיוב של הקרן אבל כיון שבפועל זה נחשב מצד ההסכם שכאן שהוא אחראי על הקרן זה מספיק סיבה שיחשב שהוא מלוה בריבית

### דוגמאות השכיחות הנוגעות לסוגין

ו] א. אם אדם מבקש מחברו שיקח הלואה בריבית והוא ישלם לו את ההלואה והריבית זה איסור גמור כמבואר בסוגין ולכן גם אם אדם מבקש מחברו שישלם בשבילו בכרטיס אשראי קניה בכמה תשלומים והוא ישלם לו הכל זה אסור שהרי חברו לוה מכרטיס אשראי בריבית ומלוה לחברו באותה ריבית

ב. אדם המשכיר דירתו לחברו ומוטל על השוכר לשלם חשבון חשמל ומים אם הוא לא משלם ויש ריביות זה נחשב שבעל הבית הוא זה שמתחיב על החשמל והשוכר מתחיב לו על שהוא התחיב וממילא גם אם הריביות שבעל הבית מתחיב הוא מתחיב לו וזה אסור כמבואר בסוגין

ג. יש לדון באומר לחברו תחתום לי ערבות ואני אחתום לך ערבות והנה אם זה על סכום יותר גדול או שאחד מהם יש יותר סיכוי שהערב ישלם יתכן שזה ודאי אסור שזה כמו נכש עמי ואעדור עמך [אמנם יתכן שכאן כיון שמצדו מוכן לחתום לו גם מיד בהכרח שזה לא בעד ההמתנה שבזה אלא זה כדמי מקח ואין זה דומה לניכוש ועידור שאין אפשרות לעשות שניהם יחד וזה יותר נראה כהלואה וצ"ע] אמנם אם זה על אותו סכום בזה בפשוטו בערב רגיל זה ודאי מותר אמנם בערב קבלן וערב ש"ד כיון שזה נחשב שהוא מלוה א"כ זה כמו הלויני ואלוך שאסור אמנם לכאורא כמו שלגבי לתת שכר על הערבות מבואר בט"ז שמותר שזה לא מתפרש על ההלואה שבזה א"כ גם כאן כשאדם מבקש ערבות ומחזיר ערבות זה מתיחס על העזרה לקבל הלואה ולא על מה שהוא נהיה מלוה אמנם בערב ש"ד יש לאסור וצ"ע

### בענין שימוש בכרטיס אשראי

ז] בענין השימוש בכרטיס אשראי: והנה המציאות שהמוכר מקבל התשלום על החפץ מחברת האשראי והיא מורידה אחוז מסוים מהמוכר וגובה מהלוקח את המחיר השלם של החפץ ולפעמים גובה מהלוקח לפני שהיא משלמת למוכר ולפעמים משלמת למוכר קודם שגובה מהלוקח עוד לוקחת החברה כל חודש מחיר קבוע מהלוקח ואם אין לבן אדם כסף בזמן שהחברה גובה מהלוקח הוא מתחיב ריבית על איחור התשלום

והנה בפשוטו הגדר של חברת האשראי כדין ערב שהיא מתחיבת לשלם את מה שהמוכר הוציא על פיה ויש לדון האם זה כערב קבלן או שזה כערב ש"ד והנה בפשוטו כיון שהמוכר ניגש לחברת אשראי ואין לו אפשרות לגשת ללוקח ולבקש התשלום א"כ זה כערב ש"ד והוא נחשב כלוה מחברת אשראי אמנם יש לדון שהרי אם חברת אשראי תפשוט הרגל ודאי שיוכל לגבות מהלוקח חזינן שיש חוב גם על הלוקח וא"כ יתכן שזה כע"ק דהינו שזה נחשב שהוא הלוה ורק הערב מתחיב לשלם חובו של הלוה ושיגבו ממנו ראשון אמנם יותר מסתבר שזה גדר של ש"ד דהינו שהיום רק הוא חייב רק שיש תנאי שכל זה אם חברת האשראי תהיה קימת ותשלם אבל אם לא תשלם הוא עצמו מתחייב וכן עמא דבר ויתכן שכאן זה יותר גרוע מש"ד דשם זה נחשב שיש גם חיוב על הלוה וכמבואר באחרונים לעיל שאם הוא ישלם זה נידון שמשלם את חובו אבל כאן יתכן שהבן אדם לא חייב כלום בעד החפץ

והנה בפשוטו עד כמה שזה כערב ש"ד א"כ זה נחשב כאילו החברה התחיבה למוכר והלוקח מתחיב לחברה וכמבואר בסוגין ולפ"ז אם היה כאן פסיקה באיסור או הלואה בריבית כגון שלוה מאה ש"ח והתחיב בכרטיס אשראי מאה חמישים זה יחשב שהחברה לותה בריבית וחזרה והלותה בריבית אמנם אין הדבר מסתבר שהחברה לא יודעת כלל מה העסק שנעשה אלא שגדרה שכל שהיא מקבלת הוראה לתת כסף למישהו מסוים היא נותנת לו וכדין המחהו אצל חנוני והלוקח מתחיב לה על מה שהתחיבה לשלם את חובה ולפ"ז ודאי שאין החברה בגדר ערב שכאילו היא קיבלה הממון מהמוכר והלותה אותו ללוקח אלא האדם קיבל חפץ מהמוכר או הלואה מהמוכר רק הצורה שהוא שילם בזה שהעמיד מישהו במקומו שישלם מה שהוא צריך לשלם והמוכר הסכים שהתשלום יהיה בזה שמעמיד אדם שמתחיב לשלם ויתכן שזה כדין עבד כנעני ויש לדון כה"ג אם לוה מאה במאה ועשרים מתי זמן איסור גבית ריבית האם כשהאדם יגבה מהחברה את המאה חמישים או עצם זה שקיבל כזה חוב מהחברה יש בזה כבר גביה של הריבית

והנה יש בזה נפק"מ גדולה האם זה נדון שיש כאן המתנה בין המוכר ללוקח שהרי הוא לא מקבל את התשלום מיד שאם זה כעש"ד רגיל שרק הערב נחשב שהוא התחיב א"כ אין כאן שום המתנה בין המוכר ללוקח אבל אם הגדר שהוא מעמיד על חיובו חוב למוכר ממילא כיון שהעמידו חוב שיש בו המתנה זה נחשב שיש כאן המתנה ללוקח ונפק"מ שאם הוא יתן ריבית על ההמתנה זה יחשב ריבית מהלוה למלוה ודו"ק בזה והדבר מצוי במוכר שקובע שמי שישלם בכרטיס אשראי ישלם תוספת מחיר דלביאור הראשון שאין כאן הלואה מצידו אין בזה איסור אמנם לנ"ל ודאי זה נחשב שיש כאן המתנה מצד המוכר בזה שמעמיד לו מי שלא יפרע לו מיד והוי ר"ק ואפילו בדירקט שהתשלום יורד מיד אבל כיון שזה לא מגיע למוכר אלא לאחר ג' ימים ודאי שיש כאן המתנה והוי ר"ק ויש בזה עוד נפק"מ כדלהלן

והנה מצד מה שחברת האשראי מורידה אחוז מהמוכר אין בזה איסור שאפילו אם נימא שזה בעד מה שהיא מלוה ללוקח שהרי זה אינה מלוה למלוה דהמוכר הוא זה שמשלם על ההלואה של הלוה אמנם במקום שמשלמת בעד הלוקח כגון שנותן צדקה על ידי החברה בזה היה מקום לדון שכיון שהחברה משלמת פחות אחוז א"כ יוצא שהם מלוים לו סכום מסוים והוא מחזיר להם יותר אמנם מסתבר שהדברים מתפרשים שהם משלמים בעדו מאה וחוזרים וגובים על מה שהם התערבו את האחוז המסוכם וכך הוא בנוסח האשראי

והנה יש לדון שמה שמשלם בתחילה סכום חודשי זה ריבית בעד ההלואה שחברת אשראי מלוה לו שהרי בזה שהיא מתחיבת את תשלומו הוא נפטר כנגד המוכר ויש כאן נידון של ריבית קצוצה לדעת רעק"א כיון שהזכיה בדמים מותנה בזה שהם מתחיבים הלואה וכן יתכן שעצם זה שמתחיבים הלואה בעד הכסף שנתנו זה מגדיר שזה ריבית לכל הפחות מוקדמת והנה בפשוטו תשלום זה הוא בעד השירות דהינו הוצאות מה שהם משלמים למוכר וכן ביטוח הכרטיס אם יאבד ומישהו יגבה בזה אמנם הרי ודאי שגם מונח בזה שהם מתחיבים להלות ללוקח כשירצה שזה חלק מהשירותים הניתנים וא"כ זה עצמו סיבה שזה יחשב ריבית וכדחזינן בסימן קס"ו ס"ג בדין המלמד שכל שקוצצים בעד ההוצאות הלואה ושילמדו אפילו שהלימוד לבד זה סיבה לכסף הוי ריבית אמנם יתכן שזה ודאי שהתשלום לא על ההלואה אלא על השירות רק שאדם נותן כסף על אפשרות ההוצאות שיגרם להם רק שכל מה שהתחיב כי הם מצידם העמידו לו אפשרות הלואה אבל אין זה תשלום על זה אמנם לכאורא זה כמו במלמד ברמ"א סימן קס"ו דמבואר שכל שזה בכלל ההסכם זה אסור ובפרט כאן דבפשוטו זה הצורה שזה מתפרש באומדנא פשוטה וגם אם יגיד מפורש שלא חל שום חיוב על חברת האשראי להלות לו עדין יש לדון שיש כאן איסור מצד הערמה דבפשוטו הרי זה מתפרש שגם בעד זה הוא נותן הממון אמנם יתכן שכאן שיש סיבה מספקת לתשלום לא מצד ההלואה אין בזה חיסרון של הערמה וצ"ע

והנה יש לדון באם זה סיבת איסור האם לאחר שכבר שילם הכסף ולקח הלואה אחת האם יש איסור לקחת עוד הלואה דכאן אפילו שאם לא יתנו לו הלואה יוכל לקחת הכסף בחזרה אבל גם עדכמה שלא יקח הלואה זה נחשב דמי ריבית וא"כ בזה שלוקח הלואה אין כאן מצדו יותר הפסד ממון ואין זה סיבה לאסור וצ"ע

והנה לפעמים המוכר מטיל את אחוז האשראי על הלוקח והנה אם ננקוט שהקונה רק לוה של חברת האשראי א"כ בפשוטו אין כאן סיבת איסור כיון שהוא משלם ריבית לא למלוה שלו והרי מצד חברת האשראי אין לה שום ענין שישלם למוכר את הריבית שזה יחשב שמשלם בשביל חברת האשראי וא"כ אין כאן סיבה לאסור אמנם הרי מבואר בסימן ק"ס סי"ג שבריבית שאינה מלוה למלוה אסור לנותן לחזור ולגבות הריבית מהלוה וא"כ כאן שחוזר וגובה מהלוה זה צריך להיות אסור אמנם יש לדון שזה נחשב שהמוכר מוסיף על דמי המקח ואין זה נחשב ריבית אמנם לפ"ז במקום שזה נתינת הלואה כגון במקום שנותנים למשוך מזומנים עמדת אשראי או בקרן הוכשטיין זה יהיה אסור [ואין להתיר בגמח כה"ג מצד מצוה דהרי כאן הריבית זה מהלוה לחברת האשראי רק שבעקיפין זה נעשה לצורך המצוה ופשוט שזה אסור]

אמנם יש לדון על מה החברה לוקחת אחוז האם זה בעד ההלואה שמלוה לקונה או בעד הערבות שמעמידה למוכר ובספר תקנת ריבית הוכיח שזה בעד הערבות, שבמקום שהערבות של הבנק, עיקר הריבית הולך לבנק ולפ"ז אין לדון לאסור מצד שהתשלום בעד ההלואה שהם הלוו לו שהרי לא על זה הם לוקחים התשלום אמנם אין זה מוכרח דיכן שאפילו אם זה הסיבה שהחברה מבקשת אמנם המוכר מה שנותן זה גם מצד שמעונין שהחברה תעמיד הלואה לקונה שיהיה לו כסף לקנות עכשיו והרי ודאי שבכלל התחיבותה זה הלואה לקונה וצ"ע

אמנם עדין יש לדון שגם התשלום על הערבות עצמה היא אסורה דהרי כתב הט"ז שבערב ש"ד אסור ללוה לשלם לערב שכיון שהוא נחשב מלוה א"כ התשלום הוא על הלואתו וא"כ גם כאן כיון שהחברה יש לה דין מלוה ללוקח ממילא אסור ללוקח לשלם לה ערבות וממילא גם אם משלם למוכר והוא משלם לחברה זה יאסר מצד שלא יחזור ויקחנו וכנ"ל אמנם הנה בערב קבלן מבואר בט"ז שמותר לשלם על הערבות דהינו אפילו שיש לו שם מלוה אבל כל שהתשלום לא מתפרש על ההלואה של הערב אין בזה איסור ורק בעש"ד ששם עיקר המלוה זה הערב לכן זה מתפרש כתשלום על ההלואה ולפ"ז טען בספר תקנת ריבית שכאן הרי הטילו על המוכר אז זה בודאי בעד הערבות שהרי זה מה שהוא מעונין ועל זה הוא משלם וא"כ גם ביחזור ויקחנו זה לא יאסר דמצאנו שהמטרה שעליה נתן הנותן זה נחשב שהלוה נתן אמנם אין טענה זו מוכרחת שהרי כאן המציאות של הערבות פירושו שהתחיב במקום הלוקח שזה עצמו מעשה הלואה ללוקח

אמנם למה דביארנו לעיל דמסתבר שודאי שללוקח יש שם לוה מהמוכר רק שמעמיד אדם שישלם במקומו א"כ אם דורש ממנו שיעמיד אדם אחר שישלם יותר ממה שהוא נותן יש בזה ריבית מלוה למלוה אלא שיש לדון שכאן הרי לוקח תוספת זו מצד ההוצאות שעולה לו שכיון שהאדם משלם דרך אדם אחר שלוקח תשלום על מה שמעמיד את עצמו ממילא אין זה סיבה לריבית ומצד מה שזה נחשב שהוא משלם לחברה יש לדון מצד סברות הנ"ל אמנם יש לדון היטב שעד כמה שיש כאן ריבית גמורה מהלוה למלוה אם אין לאסור מצד הדין של מלמד ובפשוטו כאן שיש הוצאה בררוה זה לא שייך [עוד יש לדון שתשלום ביטוח זה לא בכלל הוצאות וכמו שאסור לגבות מהלוה דמי ביטוח עיין לעיל בנידון הדין של הוצאות] ועדין צ"ע

ועיין עוד סימן ק"ס סק"ג מה שכתבנ בנוגעלאיסור שימה על מה שיש צד שיאחר את זמן התשלום

### בדין שותפין שלוים לצורך העסק

ח] עיין חוו"ד סק"א ובגר"ז סס"ד ששנים שלוים בשותפות מעכו"ם בריבית אם כל אחד מקבל ערבות קבלן על הכל זה אסור דיש לו דין מלוה על חלק חברו ולוקח ממנו ריבית ובשערי דעה נסתפק בזה מצד שיתכן שכל מה שהערב נחשב שהוא הלוה מצד שעיקר סמיכות דעת של המלוה על הערב דהרי לא הסכים להלות בלעדיו וכאן זה לא שייך והסברא צ"ע אמנם גם בעשו כה"ג אם ישלמו הריבית והקרן מממון השותפות יתברר שלא עברו איסור מצד שכל אחד לוה על חצי ושילם את חלקו ודבר זה נפק"מ למעשה בשנים שקונים דירה בשותפות ולוקחים משכנתא מעכו"ם שאם כל אחד ערב על כל ההלואה יש בזה איסור ריבית

והנה יש לדון בשנים שלקחו הלואה ביחד לקנית דירה ואחד לוקח אחוז יותר גדול מההלואה ומשלם גם אחוזי ריבית כפי שיעור ההלואה שלקח ובפשוטו זה אסור שזה נחשב שהוא לוה מחברו את הנוסף על החצי והוא משלם לו את הריבית אמנם ראיתי מביאים דבתשובה מאהבה סימן שנ"ג שנ"ד שנקט להיתר וכן הביא מרבו הנוב"י ובפשוטו הביאור ששנים שלוים זה נחשב שכל אחד יש לו שם מלוה על הכל וממילא שיך לדון שיש לו סיבת תשלום של הריבית מצד עצמו ואין סיבה לראות את זה כמשלם בשביל חברו וזה כעין סברת הר"ן במלוה ישראל וע"ק ישראל שהערב נחשב לוה אבל הוא לא נחשב מלוה והביאור שיש על הלואה זה שני לווים ויתכן שכאן כולם מודים לזה והנה בפשוטו זה גם דלא כחוו"ד והגר"ז לעיל דשנים שלוו וכל אחד ערב על הכל זה אסור אלא דיתכן לחלק דשם אחרי שאחד ישלם הכל ויגבה מחברו בזה זה מעמידו כלוה ומלוה אבל כאן שמי שלוקח יותר הוא עצמו משלם יותר הן בקרן והן בריבית זה יותר קל [ועיין ספר משנת ריבית במילואים בפי"ח אות ד' שהביא אריכות בזה מהרב שלום סגל]

עוד כתב הט"ז ששנים שותפים ואחד לוה לצורך השותפות שאם לוה בהיתר עיסקא מותר וביאר שכמו שלוה בהיתר כך מלוה בהיתר ומשמע שכונתו גם לתת לחברו בהיתר עיסקא ויש כאן חידוש שמועיל גם ללא שאמר שנותן לו בהיתר עיסקא והרי חברו לא יודע מכלום אמנם לכאורא כיון שחצי פיקדון ובחצי הלואה הם חולקים בשוה א"כ אין כאן שום נתינת ריבית מהשותף לחברו וצ"ע

עוד כתב הט"ז שאם שנים שותפים ואחד לוה בריבית לצורך השותפות בפשוטו זה אסור דכיון דהמלוה מלוה רק למי שלוה ממילא זה נחשב שהוא מלוה לחברו וגבה ממנו את הריבית שמשלם לעכו"ם אמנם כתב שאם הוא מתעסק בשותפות וגובה הריבית מהשותפות זה מותר דזה כמו הוצאות שהיו לו לצורך השותפות ובפשוטו הביאור שבאמת גם ללא שחל כאן הלואה לחברו אלא רק הוא הלוה בכל אופן כיון שעשה לצורך השותפות יש לו הרשות לגבות מהשותפות את כל ההוצאות שהיו לו שזה הריבית ובגר"ז סס"ד מבואר שזה רק מתיר לגבות מהרוחים של הלואה זו אבל לא לגבות משאר השותפות דעד כמה שהשני הוא לא לוה על זה אין סיבה שיפסיד ואין זה במשמעות לשון הט"ז ועיין חוו"ד שחלק שודאי שחל כאן הלואה גמורה וממילא צריך לשלם גם מביתו ולכן זה אסור ולכן העמיד את הט"ז רק בהלוה שלא מדעת השותף שבזה באמת לא חל עליו שם לוה ויכול להוריד מהרוחים את הריבית מצד שזה הוצאות של יורד ברשות וצ"ע בכל זה

# סימן קע"א

### בדין עכו"ם שנתגייר ובגדרי זקיפה במלוה

א] מבואר בגמ' שישראל שלוה מעכו"ם והתגייר אם זקפו במלוה קודם הגירות יכול לתבוע החוב ואם לא זקף לא יכול לתובע החוב וביארו הראשונים שגם את הריבית שעלה קודם שהתגייר לא יכול לגבות ובטעם הדבר כתב הרא"ש שכיון שגובה הריבית זה סיבה לאסור ומבואר ברא"ש שהריבית שעלה קודם שנתגייר זה רק נידון של איסור דרבנן אמנם הריבית שעלה לאחר שנתגייר זה איסור דאוריתא ומבואר בדבריו שיש סיבת איסור בעיקר הגביה של הריבית אפילו שזה היה בהיתר ובריטב"א משמע שגם ריבית שעלה לאחר שנתגייר זה רק איסור דרבנן

והנה עיין רמ"א סימן קס"ח ס"כ שהביא מהריב"ש שאם עכו"ם הלוה לישראל בריבית וישראל קנה השט"ח כה"ג את הריבית שעלה עד היום יכול לגבות ומה שעדין לא עלה זה נחשב חוב של הישראל ואסור [וכן הוא בס"י שם] ומבואר שם שזה איסור דאוריתא וזה כרא"ש בסוגין וכן מבואר בסוף סימן ק"ע והנה שם מבואר שמה שעלה קודם אפשר לגבות וצ"ע למה אין את האיסור דרבנן של סוגין שכל שלא זקפו במלוה זה אסור ועיין מיוחס לריטב"א בסוגין שבאמת הביא שיש אוסרים מכח סוגין

עוד מבואר בגמ' שאם עכו"ם לוה מישראל ונתגייר מעיקר הדין גם כאן יש חילוק בין אם זקפו במלוה קודם שנתגייר או לא אמנם ר' יוסי אומר שכדי שלא יגידו שהוא התגייר בשביל מעותיו גם אם לא זקף החוב גובה הקרן והריבית וכתב הרא"ש דמשמע גם קרן של אחרי אפילו שזה דאוריתא אמנם ברמב"ם ובטור בשם הרמ"ה מבואר שזה לא מתיר ריבית של אחרי ובפשוטו שזה רק סברא להתיר ריבית דרבנן ולא דאוריתא והנה לדעת הרא"ש שהבריתא מדברת גם על ריבית של אחרי שהתגייר א"כ משמע שגם על ידי זקיפה זה עוזר על זה אמנם לדעת הרמב"ם אין מקור דיתכן להעמיד את כל הבריתא על החוב שקודם שהתגייר וכן נקט הגר"א סוף סימן ק"ע אמנם כל הפוסקים סתמו שגם לרמב"ם מתי שזקף במלוה זה עוזר על הכל וכן מבואר ברמ"א סוף סימן ק"ע בשם המרדכי

והנה בביאור מה שמועיל זקיפה במלוה מבואר ברשב"א ח"ב סימן ב' שזה כאילו פרע החוב וחזר והלוה אותו ולכן כיון שזקפו כשהוא עכו"ם ממילא זה נחשב שגבה כבר הריבית והנה צ"ב מה שייך זקיפה על חוב שעדין לא קיים ועיין ק"ש בב"ב אות שפ"ב שכתב שמוכח שריבית זה לא שכירות המעות ולכן זה נחשב שכבר התחיב את סכום הריבית אבל אם זה שכירות המעות באמת לא שייך לדון שעל ידי זקיפה כאילו גבה הריבית אמנם למה דמבואר ברש"י שסוגין זה בשטר יתכן שיש כאן התחיבות נוספת

והנה עיין שערי דעה שהקשה דלדעת הרמב"ם שכל האיסור רק בשעת הלואה אבל אחרי זה אין איסור א"כ איך כאן יש איסור בזה שמתגייר הרי זה לא בשעת הלואה ולכן נקט שבאמת הכל דרבנן רק שכל הקולא שלא יאמרו בשביל מעותיו נתגייר זה רק שיך על ריבית של קודם ולא על ריבית של אחרי שהרי הישראל יכול עכשיו לבקש ממנו ההלואה בחזרה והנה הדבר מחודש שהרי הוא כבר זכה זכות במעות וכבר התחיב מצדו לתת ריבית ומה שאחרי זה חל איסור זה לא סיבה שיצטרך להחזיר ההלואה ואין זה דומה להלואה באיסור שכל ההלואה זה טעות ובעיקר קושיתו יתכן שגם לדעת הרמב"ם זה הלכה בקציצה אבל כאן הקציצה היתה בשעת הלואה רק שאז זה לא היה איסור ואחרי זה זה נהיה איסור זה ודאי סיבה לאסור

והנה עיין חדרי דעה סימן קנ"ט בהלוה באיסור ואחרי זה הלוה נהיה מומר האם יכול לגבות הריבית וכתב שאת הריבית שעלה אחרי שנהיה מומר יכול לגבות וכמבואר ברא"ש כאן דהינו שכאן מבואר שאפילו הקציצה בהיתר בכל אופן מה שבפועל החיוב על הלואת ישראל זה ר"ק ה"ה הפוך אמנם יש לדון שקציצה של איסור לא חלה כלל ובפשוטו בלוה כשהוא מומר וחזר בתשובה כמו גוי שנתגיר שמה שעלה אחרי זה ר"ק ומה עלה קודם אם לא היה זקיפה במלוה זה אסור דרבנן וכן הוא בדכי תשובה סימן קנ"ט בשם ספר ברית יעקב

והנה בדין צד אחד בריבית חזינן שכל שהקציצה בהיתר אפילו שבזמן הגביה זה כבר ריבית גמורה זה מותר [וכן חזינן בדין בתר מעיקרא] וצ"ע למה כאן זה אחרת וצ"ל שכאן ברגע שמתגיר כבר ברור שיש כאן ריבית ועכשיו עולה ודאי ריבית על חובו של ישראל ולא מועיל סתם קציצה בהיתר

והנה עיין רמ"א סוף סימן ק"ע שאם עכו"ם לוה מישראל וזקף הריבית מותר לישראל אחר להיות ערב אפילו על ריבית שעוד לא עלה ועיין מחנ"א סימן מ"ב שכתב שכל זה שייך לאחר הלואה אבל אם בשעת הלואה זוקף כיון שעדין לא חל חיוב זה נחשב שהוא לוה בריבית אמנם עיין רעק"א תחילת סימן ק"ע שהביא מהמהריק"ש שדיק מהשלט"ג להתיר גם כה"ג ולכאורא הביאור שדנים כאילו לוה הותחיב ואחרי זה זקף במלוה ונעשה ערב וצ"ל שעדין חשיב ערב בשעת מתן מעות כיון שמראש כל מה שהסכים להלואה בגלל התחיבות הערב

והנה עיין ש"ך סימן ק"ע סק"ה שאם היה זקיפה במלוה חל חיוב על הריבית בשעת מתן מעות על הערב וצ"ב מה עוזר שכולל הכל יחד אבל למעשה על הריבית לא היה כאן שעת מתן מעות

בעיקר הדין זקיפה במלוה ברש"י מבואר שזה על ידי שכותב שטר וכן הוא באו"ז ועיין נתיבות שלום שהאריך להביא את שאר הדוגמאות בש"ס מתי צריך דוקא שטר ומתי מספיק מה שסיכמו את החוב או שאר דוגמאות

עיין מ"מ שהביא דיעה שכל האיסור בלא זקפו במלוה זה רק כי זקף לאחר שנתגייר אבל אם לא זקף כלל יכול לגבות הריבית כשהוא עכו"ם ובפשוטו הביאור שכל האיסור מצד גזירה שיגבה מה שעלה אחרי אם מה שעלה קודם והנה יש לעיין מה הדין בסוגין בריבית קבוע שאין בו העלאה לפי הזמן ובפשוטו בזה הוא כמו ריבית של קודם שהתגייר כיון שזמן זה לבד הוא סיבה לריבית ולכאורא כאן לא שייך הגזירה ויהיה מותר גבות וצ"ע

בהא דעכו"ם שנתגייר אפשר לגבות ממנו הריבית עיין מ"מ שנקט שזה רק בזקף במלוה ובפשטו הביאור שאז זה נידון כאילו גבה את זה אבל ללא זה רבנן אסרו לגבות הריבית

#### ט"ו טבת תש"פ

# סימן קע"ב

## סעיף א'

### סיכום שיטות הראשונים בדין משכנתא ובפסק הלכה

א] מצאנו כמה שיטות בראשונים בפסק הלכה לגבי משכנתא א. דעת רש"י דבלא מסלקי מותר אפילו בלא נכיתא ובמסלקא מותר בנכיתא ואסור בלא נכיתא וזה רק מדרבנן וכל זה בשדה אבל בבית אם זה במסלקא אסור אפילו בנכיתא והראשונים נקטו בדעתו שזה מדרבנן והריטב"א ס"ז. נקט שזה דאוריתא ויש לדון האם בלא נכיתא זה מדאוריתא והב"י דקדק מהטור שזה רק מדרבנן אמנם תוס' ושאר הראשונים נקטו שיהיה בזה איסור דאוריתא [ובזה ביארו הדין בתי ערי חומה] ובלא מסלקא מבואר ברמב"ן ובגר"א שגם בבית אין בזה איסור ודעת תוס' והרא"ש כרש"י אלא שלא חילקו בין בית לשדה ב. דעת הרמב"ן בדעת הרי"ף דבאתרא דלא מסלקא אין בזה איסור דאוריתא אבל מדרבנן אסור אפילו בנכיתא ורק משכנתא דסורא מותר ובאתרא דמסלקא בנכיתא זה אסור מדרבנן ובלא מסלקא זה אסור מדאוריתא ג. דעת הרשב"א שנכיתא מותר תמיד ובלא נכיתא אסור תמיד רק שבלא מסלקא זה מדרבנן ובמסלקא זה דאוריתא ד. דעת הראב"ד דבמסלקא אסור תמיד ובלא מסלקי יש הבדל אם זה בנכיתא או לא ה. דעת הרמב"ם שאין הבדל בין מסלקא ללא מסלקא אלא בנכיתא זה מותר ובלא נכיתא זה אסור והוי רק א"ר אמנם כל זה בשדה אבל בבית וחצר בלא נכיתא הוי ר"ק ובנכיתא הוי איסור דרבנן אמנם הוסיף שכל הקולא בשדה זה רק במשכנתא אבל במכר על תנאי או באסמכתא בזה אין ההיתר והוי ר"ק ובמשכנתא דסורא מותר אפילו בבית

והנה להלכה השו"ע סימן קע"ב ס"א פסק כדעת הרי"ף שאין היתר רק במשכנתא דסורא אמנם לגבי האם זה ר"ק בשו"ע סימן קס"ד ס"ד כתב שבהלוה על שדהו ואכל פירות תוך ג' זה ר"ק וכן כתב בסימן קע"ד ס"א לגבי מכר על תנאי אמנם יתכן שס"ל כדעת הרמב"ם שיש חילוק בין מכר על צד לבין משכנתא ורק במכר על צד ואסמכתא נקט שזה ר"ק והרמ"א בסימן קע"ב ס"א ובסימן קס"ד ס"ד הביא את דעת תוס' ורא"ש שמותר משכנתא בנכיתא ושגם ללא נכיתא זה רק איסור מדרבנן ולגבי אתרא דלא מסלקא הביא שני שיטות האם יש איסור דרבנן בלא נכיתא עוד פסק הרמ"א שאין הבדל בין בית לשדה וכתב שהכל כפי המנהג ועיין חכ"א קל"ב ס"ב שפסק שהמנהג להקל בנכיתא גם במסלקא אמנם לגבי בלא נכיתא הביא שני דיעות האם זה איסור דאוריתא או דרבנן והגר"ז בסנ"ב החמיר כראב"ד שאין להקל בנכיתא אלא באתרא דלא מסלקא ומהא דהרמ"א היקל מעיקר הדין לגבי מקומות של בית הכנסת משמע שנקט להקל גם לגבי דאוריתא אמנם כתב שטוב להחמיר ויתכן שרק מצד שאין היתר לצורך מצוה וכמבואר במ"ב סימן רמ"ב או כי אפשר בקלות לעשות בנכיתא קטנה [אמנם בנתיב חיים סימן רמ"ב כתב שהסברא שאסור ללות לצורך שבת מצד לפני עור דהינו שאין היתר למלוה וכאן זה לא שייך דהר המלוה עושה לצורך מצוה]

### ביסוד ההיתר במשכנתא ללא נכיתא ובדין ריבית לא בטוחה

ב] מבואר בגמ' ס"ב. שמשכנתא ללא נכיתא אין בזה ריבית מדאוריתא ודעת הרבה ראשונים שזה אפילו באתרא דמסלקי וצ"ב הטעם הרי הלוה לו כסף וחוץ מפרעון ההלואה נותן לו אכילת פירות ובפשוטו הטעם כמבואר ברש"י ס"ב: שזה מצד שזה ריבית לא בטוחה דהרי יתכן שלא יהיה פירות וכן ביאר הריטב"א בכונת הגמ' ס"ז. לא קץ שהכונה שזה לא קצוץ כיון שזה לא ברור שיהיה פירות ולכן ס"ל לרש"י והרמב"ם שזה לא שייך בבית דשם זה נחשב שזה ברור שיהיה פירות ובפשוטו גם תוס' שחולקים מודים שזה עיקר הטעם רק שס"ל שגם בבית זה שייך ועיין תוס' בבכורות ט"ז: שכתבו שבצאן ברזל אם מקבל רק חלק בלולדות זה לא ריבית קצוצה כיון שזה לא ריבית בטוחה ורק אם קוצץ מחיר שזה בטוח הוי ר"ק והנה בפשוטו לפ"ז גם בכל הלואה אם יקצוץ שנותן לו אכילת פירות הקרקע או שידור בבית כיון שזה לא ריבית בטוחה זה לא יחשב ריבית קצוצה אמנם יש מקום לומר שזה סברא מיוחדת במשכנתא שזה כזביני כמבואר בלשון הגמ' ס"ב. וכן הוא במאירי שם וכן מפורש בעיטור ערך פותיקי שכתב מפורש שהחילוק בין משכנתא ללא נכיתא שזה דרבנן ללא ידור בחצרו חינם שזה דאוריתא מצד שזה היתר מיוחד במשכנתא וכן הוא בב"י חו"מ סימן ר"ז ס"י בשם ת"ר ועיין תוס' ס"ד: שכתבו החילוק הנ"ל לגבי נכיתא שזה רק במשכנתא שזה כזביני ובפשוטו כל דבריהם זה ביחס לנידון דרבנן אבל לא ביחס לדאוריתא וכמו שהקשו מבתי ערי חומה דשם זה לא משכנתא וכן הוא במהר"ם וכן הוא בפשוטו בדבריהם שנקטו שצאן ברזל זה דרבנן אם הרוח מהולדות אמנם עיין מהרש"א שם וכן בתוס"ר דמבואר בדבריהם שזה סברא גם לעיקר הדין דאוריתא ועיין תוס"ר שבתי ערי חומה זה כמו משכנתא וכן צאן ברזל דהינו שכל שקצצו בעיקר החוב שמקבל זה נחשב שזה גם תחת ידו בעד החוב ובפשוטו יסוד ההיתר שדנים המשכנתא כנקנית בעד ההלואה ושלכן אוכל פירות

והנה בפשוטו היה מקום לומר שזה סברא בעצם וגם אם הרוח בטוח ולפ"ז קבלת אחריות זה רק סיבת איסור שלא יהיה בזה הקולא של נכיתא אמנם יתכן שזה ודאי שעד כמה שהרוח בטוח זה נחשב ריבית שהרי ודאי זה נחשב שיש כאן הלואה ותוספת ורק עד כמה שזה רווח לא בטוח כיון שאוכל את מה שעומד בעד החוב זה לא נחשב לריבית דדנים את האכיל המסופקת שזה לא מצד המתנת מעות אלא מצד זכותו בקרקע ועיקר צירוף הסברות מבואר בריטב"א ס"ז. שהסברא לא קץ זה רק בזביני והנה בפשוטו רש"י שהקשה מהמשנה של לא ידור בחצרו חנם שזה יהיה מותר חזינן שדימה משכנתא לסתם ריבית לא בטוחה והראשונים נקטו שדבריו גם לגבי ללא נכיתא אמנם עיין לשון הטור והשו"ע שהעתיקו את לשון המשנה הלוהו על חצרו ומשמע שהבינו שבמשנה מדובר גם במקרה שזה כמו משכנתא ויתכן שבאמת רק על כזה מקרה רש"י שאל אמנם עיין ט"ז קס"ו סק"ב שנקט שגם בסתם מלוה שלאחר הלואה נתן לו קרקע בפחות כיון שזה לא בטוח זה מותר וצ"ע והנה הרא"ש כתב לגבי לא ידור בצרו חנם שאם זה קימא לאגרא הוי ר"ק וכן הוא בשו"ע סימן קס"ו וצ"ע הרי זה לא רוח ברור ומשמע שכל שזה לא משכנתא אין את ההיתר ואולי כה"ג הרי יש לדון שעצם הזכות זה שוי ממוני ובזה רק במשכנתא זה מעמיד את הריבית על הפירות בפועל וזה נחשב ספק אלא שהסברא צ"ע

והנה דעת הרמב"ם שאין להתיר מה שזה לא בטוח אלא במשכנתא ולא באסמכתא או במכר על תנאי ובביאור הדבר עיין חידושי הגר"ח שהאריך שרק במקום שיש זכיה של זכות מיד בהלואה וזה ספק יש ההיתר אבל כל שיקבל הריבית אחרי זה ואז זה ודאי אפילו שבזמן הקציצה זה ספק זה אסור ובפשוטו הסברא צ"ע שאם הנידון מצד הזכיה א"כ זה ריבית ודאית אמנם עיין בית מאיר סימן קע"ב שביאר על דרך הנ"ל שכל הסברא שזה לא בטוח זה רק במשכנתא שזה כזבינא דהינו שאפשר לראות אכילת הפירות מכח הקניה של הקרקע בעד המעות [והארכנו בזה בשיעורים בס"ד]

והנה באמת הדבר תמוה לומר שבדין קרקע לפירותיה זה היתר גם ללא משכנתא דהרי זכה זכות אכילת פירות לזמן וזה וודאי שוה ממון ומה משנה אם יהיה אחרי זה פירות או לא והרי היה מוכר דבר זה בדמים אפילו שיש סיכון שלא יגדול פירות וכן בבית לראשונים הדבר תמוה לומר שהמלוה לחברו ונותן לו בית לדור שזה שוה ממון שלא יחשב ריבית ובהכרח שזה סברא מיוחדת שזה משכנתא רק שאם בפועל ודאי ירויח מזה זה לא יחשב דרך מכר ועיין לעיל מהשביארנו ברא"ש

עוד מצאנו דעת הרשב"א ס"ז: בד"ה ושמא דנקט שהסיבה שמשכנתא זה רק דרבנן מצד שזה צד אחד בריבית ועיין חידושי הגר"ח על ב"מ שביאר שהכונה שהרי אם יגבה הקרקע בחובו זה יחשב שאכילת הפירות זה מכח שזה שלו ועיקר הסברא מבואר בתוס' ס"ה: ועיין בשיעורים שהארכנו בזה ולפ"ז ודאי שזה רק היתר מיוחד במשכנתא ואין זה קשור לכל ריבית שקצץ דבר שזה לא בטוח

והנה מבואר בגמ' תחילת פרקין שסאה בסאה אין זה ריבית דאוריתא מצד שבתר מעיקרא אזלינן ועיין אבי עזרי שהקשה דתיפוק ליה שזה ריבית לא בטוחה אמנם אם נימא שזה רק סברא במשכנתא לא קשה כלל וע"ש מה שכתבנו לישב שעיקר זה שריבית לא בטוחה זה סברא להתיר רק מצד שבתר מעיקרא

והדבר נפק"מ במי שמלוה צמוד למדד או צמוד לדולר שיש לדון האם זה ריבית דאוריתא ונפק"מ לגבי השבת ריבית וכן לגבי כספי צדקה שאם נימא שזה כלל שכל ריבית לא בטוחה לא הוי ריבית א"כ גם כאן זה לא ריבית בטוחה דיתכן שהמדד ירד או הדולר אמנם לנ"ל קשה מאוד להקל בזה אם לא דנימא כנ"ל שלגבי זכות פירות זה נחשב ודאי מצד שהזכות שוה ממון ורק במשכנתא היחס הוא לפירות של מחר אבל בכל קציצה מסופקת זה סברא אמיתית תמיד וצ"ע בזה ובלאו הכי לגבי דאוריתא יתכן שיש להחמיר כשיטות שמשכנתא ללא נכיתא זה אסור וכמבואר בחכמ"א [ובמחנ"א סימן כ"ב נקט שתשלום במקום היוקר הוי דרבנן שמא יוזל]

### בהבדל בין משכנתא לצד אחד בריבית

ג] הנה יש לדון למה כל צד אחד בריבית אין להתיר מצד ההיתר של משכנתא שזה ריבית לא בטוחה [ואם נימא שזה רק התר במשכנתא לא קשה כלל] ועיין בית מאיר שביאר שבצד אחד בריבית על הצד שיהיה כאן הלואה יש כאן ודאי ריבית משא"כ בסוגין גם על הצד של ההלואה אין כאן ודאי ריבית אמנם המחנ"א י"ב נקט שלרש"י שמשכנתא זה דרבנן כי זה ספק ה"ה כל צד אחד בריבית בהכרח שזה דרבנן עוד יש להקשות למה בספק אם יהיה פירות אין להתיר מצד צד אחד בריבית ובפשוטו הביאור כמבואר בראשונים ס"ג. לגבי סאה בסאה או שבדרך הלואה אין ההיתר או שרק בדבר שתלוי בידי הלוה והמלוה יש ההיתר הנ"ל אבל בדבר שלא תלוי בהם אין ההיתר הנ"ל ויתכן עוד שכאן כיון שודאי מקבל זכות שימוש שהוא עצמו שוה ממון בזה אין להתיר מצד צד אחד בריבית אלא צריך היתר מחודש שהריבית עצמה היא לא בטוחה וצ"ע

### ביסוד ההיתר של משכנתא בנכיתא והאם זה דוקא בניכוי מהחוב

ד] מבואר בגמ' שיש מ"ד שמשכנתא בנכיתא מותר וכן פסק הרמ"א להלכה וצ"ע מה זה שונה מהמשנה שלא ישכור ממנו בפחות דמבואר שאפילו שמשלם על זה אבל כיון שזה בפחות מהמחיר האמיתי זה אסור ומצאנו בזה מה ביאורים בראשונים א. והנה ברש"י מבואר שיסוד ההיתר מצד שכיון שיש צד שהוא יפסיד לכן כה"ג דנים שאין כאן ריבית אלא שבגלל שיש סיכון הוא מוכן לתת מחיר נמוך ונקט שזה רק בקרקע ולא בבית ולדבריו באמת אם יתן לו שדה בפחות יהיה מותר וכמבואר בט"ז אמנם עיין לעיל שהיה מקום לדון שכל נדון רש"י במשכנתא אבל ללא משכנתא ודאי אין צד היתר ב. עיין תוס' שנקטו שגם בבית זה נחשב שיש צד סיכון מצד שאולי יפול הבית או ישרף או אולי לא יצטרך לגור שם ולכן כתבו שבמשכנתא גם כה"ג מותר אמנם כתבו שכל זה היתר בצירוף שזה משכנתא שזה כזביני אבל בהלואה רגילה כיון דהרי בעלמא מחיר השכירות הוא יותר וכן חכירות הקרקע לכן זה אסור ג. ברמב"ן מבואר שכיון שהרי אין כאן תשלום נפרד חוץ מההלואה אלא זה ניכוי מדמי ההלואה ממילא דנים שזה כמכר כיון שיתכן שירויח יותר מההלואה ויתכן שיקבל פחות דהרי אם לא יהיה פירות יוצא שלא יקבל את הלואתו ולכן זה מותר ד.ברשב"א ק"י. וכן הוא בחידושי רעק"א שדנים שיש כאן שני עסקים שונים א. מכר בחלק מהכסף שזה הנכיתא וחלק הלואה ללא ריבית דהינו שלא מבארים שיש כאן מכירה בזול בעד ההלואה אלא זה שני עסקים נפרדים וצ"ע ועיין גליון מהרש"א שכתב שאם יגיד מפורש שמה שנותן לו המשכנתא בזול בגלל ההלואה זה ר"ק ולכאורא לתוס' ורש"י אינו כן ועיין ריטב"א כתובות צ"ה: שנקט שבמשכנתא אם בא בעל חוב וגבה יכול לתבוע ההלואה חזרה שכל הסכמתו כי מקבל קרקע בזול ומבואר שזה אחד בעד השני ולא שאין קשר ביניהם

ועיין חוו"ד סק"ג שכתב בשם הנימוק"י שכל ההיתר של נכיתא רק אם מנכה מהחוב ולא אם מוכר לו את הפירות בזול ולכאורא זה כשיטת הרמב"ן שכל ההיתר של נכיתא שזה מעמיד מראש שיש כאן צד הפסד על ההלואה ולא במקום שודאי הוא יקבל את הפרעון וחוץ מזה מוכר לו פירות בזול ויתכן שגם לתוס' זה כך שכל מה שרואים את זה כזביני זה רק עד כמה שהאכילה היא בתור זכות המשכתא לאכול שזה בפרעון החוב אבל אם מוכר לו בזול א"כ זה עוד עסק נפרד ובזה אין סברא להקל אמנם עיין חדרי דיעה שכתב שהראשונים ששאלו מה ההבדל בין המשנה לנכיתא ולא ישבו כרמב"ן מבואר שס"ל שגם מתי שזה לא נעשה בתור פרעון החוב זה מותר ואינו מוכרת דיתכן שלאחר שישבו שצריך שזה דרך זביני ואם זה לא בתור פרעון ההלואה זה לא שייך וצ"ע

### בהא דגם בבית לרש"י והרמב"ם בנכיתא זה דרבנן ובביאור הנידון האם בית חשיב שיש צד הפסד

ה] והנה מבואר ברש"י שבבית זה לא נחשב צד הפסד ולכן אין היתר בנכיתא והנה הב"י דן שיתכן שזה רק סברא כלפי הדין דרבנן אבל לגבי ללא נכיתא שהנידון לגבי דאוריתא רש"י מודה שזה נחשב שיש כאן צד הפסד וכן משמעות הרא"ש אמנם הראשונים נקטו שלדעתו יש בזה איסור דאוריתא דהינו שגם לגבי דאוריתא זה נחשב שאין כאן צד הפסד [כמבואר בדבריהם לגבי בתי ע"ח] והנה הריטב"א ס"ז. כתב שלפ"ז גם בנכיתא זה יהיה איסור דאוריתא דהינו שכל יסוד ההיתר של נכיתא מצד שיש כאן צד הפסד ומבארים שלכן עשה לו הוזלה ולא בגלל ההלואה אבל כל שאין כאן סיבה להוזלה זה לא כך אמנם בביאור הגר"א וכן ברמב"ן מבואר שגם לרש"י כה"ג זה רק מדרבנן וצ"ב הטעם והנה בעיקר הדין דלא ישכור ממנו בפחות מבואר בתוס' רי"ד שזה רק דרבנן וכן הוא בתוס' בבכורות שזה אפילו לרש"י ובפשוטו זה על דרך המבי"ט שגם כאן יש ההיתר של דרך מקח שכיון שמשלם על חלק זה לכן דנים שזה המחיר ולא נחשב שנתן לו תוספת אמנם ברמב"ם מבואר שלא ישכור ממנו בפחות זה דאוריתא וכן הוא בשו"ע וטור סימן קס"א וא"כ צ"ב למה כאן זה אחרת ובהכרח שיש כאן סברא נוספת או כרשב"א הנ"ל שלא פירש שזה בגלל ההלואה [או כרמב"ן שכל שזה בפרעון החוב יש כאן צד סיכון על הקרן אמנם צ"ל שכל חומרת רש"י על בית זה רק ביחס לריבית לא בטוחה ולא ביחס לסברת הרמב"ן וצ"ע] ובמקו"צ הביאו מהשערי דעה דכל מה שכתב הרמב"ם שזה דאריתא אם מפרש שדה שנשכרת במאתים הוא משכיר לו במנה אבל לגבי משכנתא לא מפורש שזה בתור הוזלה ועיין רעק"א שזה רק בדבר שאין בו הונאה שאפשר לראות שזה המחיר

והנה בעיקר מה דנקטו הראשונים שגם בבית יש בזה צד הפסד אם יפול הבית או ישרף ולכן תמהו על רש"י שאסר בנכיתא עיין בית מאיר חוו"ד ורעק"א שהקשו שהרי כה"ג לא ינכו לו משכרו א"כ כלפי נכיתא אין כאן צד הפסד וכתבו שבהכרח צ"ל שס"ל לתוס' שאם כבר שילם הוא הפסיד וממילא כאן שזה בנכיתא זה כמו שכבר שילם וממילא אם יפול בתחילת החודש הוא מפסיד את אותו חודש ועיין גר"ז סנ"ב שכתב שאם ישב בבית יום אחד הפסיד הדמים של כל השנה ועיין חוו"ד שדעת רש"י שבאמת לא מפסיד ולפ"ז כתב שאם יתנה שיפסיד הניכוי כה"ג גם הוא מודה שזה נחשב שיש כאן צד הפסד

### בביאור כונת הטור בקיבל עליו אחריות

ו] והנה עיין טור שכתב שגם לר"ת שבבית יש היתר של משכנתא אבל אם קיבל עליו אחריות אין כאן צד הפסד וזה אסור ועיין גר"ז סנ"ב ובחוו"ד חידושים סק"ו שביארו [ומשמע שזה כונת הש"ך] שהכוונה שקיבל על עצמו שאם הבית יפול הוא יעמיד לו בית אחר דהינו שכל צד ההפסד מצד שאולי יפול הבית או ישרף ואז יפסיד את השימוש אבל כאן אין לו צד להפסיד והב"י דן שבכל אופן יש צד הפסד מצד שאולי לא ישתמש בבית והד"מ כתב שזה לבד לא סברא להתיר ועיין חוו"ד בחידושים סק"ז שכתב שאם זה בלא נכיתא הוי איסור דאוריתא ואם זה בנכיתא הוי איסור דרבנן [כך משמע מזה שהעמיד בנכיתא] והנה מה שנקט שבלא נכיתא הוי איסור דאוריתא מבואר שנקט שיסוד ההיתר של משכנתא זה לא מצד שזה כזביני אלא זה רק מצד שזה רוח לא ברור ולכן כל שזה ברור הוי דאוריתא ובמה שנקט שבנכיתא הוי דרבנן וכן נקט קס"א סק"ז לכאורא זה רק אם יסוד ההיתר מצד הרשב"א שההוזלה לא קשורה להלואה אבל לרמב"ן שזה מצד שיש כאן צד הפסד או לשאר הביאורים יתכן שכל ההיתר מצד שאפשר לבאר ההוזלה בגלל צד ההפסד אבל ללא זה זה כמו שלא ישכרו ממנו בפחות דהוי דאוריתא וצ"ע

ובחוו"ד כתב לבאר שאם מקבל על עצמו שאם יפול הבית או ישרף מיד צריך להחזיר לו מעותיו זה מראה שכל מה שהלוה לו כיון שקיבל את הבית לדור בו בחינם או בנכיתא ולכן זה אסור וכן מבואר בב"י דהינו שיסוד ההיתר של נכיתא שהחלק שמנכה זה לא בעד ההלואה אבל כל שמוכח שזה בגלל ההלואה זה אסור ולכאורא לרמב"ן שזה מצד שיש צד הפסד והוי כמקח א"כ כל שיש כאן צד הפסד זה סיבה לאסור

#### י"ט טבת ע"ט

### ביסוד ההיתר של משכנתא דסורא

ז] מבואר בגמ' שאפילו אם משכנתא בנכיתא אסור אבל משכנתא דסורא מותר ובפשוטו הביאור שכל שמסכמים על כל השנים ממילא אין כאן הלואה כלל אלא רק מקח בהוזלה והנה תוס' נקטו שזה גם באתרא דמסלקא ולפ"ז צ"ב מה זה שונה ממשכנתא בנכיתא שהרי גם שם יתכן שישב בקרקע עד שיגמר כל החוב וממילא למפרע אין כאן חוב אלא רק נתינת דמי השכירות והטעם שאסור כי יתכן שיסלק באמצע הזמן וא"כ הרי גם כאן הוא יכול לסלק באמצע הזמן וכתבו לישב שכל ההבדל מצד לשון השטר שכיון שמצד השטר כתוב שהתשלום הוא על ידי שכירות הקרקע לכן זה מותר ובפשוטו לפ"ז אין כאן סיבת היתר חדשה ובפרט לדעת הרא"ש שגם הלוה וגם המלוה יכולים לסלק ולכאורא מסתבר שכל ביאור זה שייך אם משכנתא דנכיתא מותר מעיקר הדין ורק צורבא דרבנן זה סיבה להחמיר אבל לראשונים שזה אסור מעיקר הדין יש כאן חידוש שלשון השטר זה יוצר היתר אמנם ברא"ש משמע שעוזר משכנתא דסורא גם בבית לרש"י וכמבואר במקור מים חיים ומבואר שזה עוזר גם על דבר שזה מעיקר הדין וכן הגר"א הביא את תוס' ביחס לסברא שבזה אין חסרון של חכירא דנהרשאה ולכאורא הביאור שלשון השטר מגדיר שהתשלום ניתן בתור דמי שכירות רק שיכול לקנות בחזרה

אמנם עיין השגות הראב"ד שנקט שמשכנתא דסורא זה דוקא באתרא דלא מסלקא שכיון שלא יסלק אלא יאכל הפירות עד שיגמר כל מחיר ההלואה ממילא אין כאן הלואה אלא שכירות בעלמא כמבואר ברמב"ן וכן דייק הב"י מהרשב"א אמנם ברמב"ם מבואר שמדובר שהלוה יכול לסלק וכתב המ"מ [וכן הוא בנימוק"י] לבאר ההבדל בין זה לכל מסלקא שכאן המלוה לא יכול לתבוע החוב ורק אם הלוה רוצה לפדות הוא יכול דהינו שבכל אתרא דמסלקא אפילו אם המלוה לא יכול לתבוע אבל הרי לאחר הזמן שסיכמו הוא יתבע את חובו אבל כאן שמצד המלוה הוא אף פעם לא יוכל לתבוע את חובו לכן זה מוגדר כשכירות בעלמא ולא כהלואה אם ריבית וברמב"ן הוסיף שאם השדה נשדפה ההפסד הוא למלוה דהינו שבזה זה מראה שאין כאן עסק של הלואה אלא עסק של שכירות משא"כ בכל משכנתא אם השדה נשדפה ולא מוציאה פירות ההפסד על הלוה והנה עיין חוו"ד סק"י שתמה הרי בכל שוכר או מחכיר קרקע הדין שאם זה נשדף הוא לא משלם דמי שכירות וחכירות וא"כ כאן גם עד כמה שזה לא הלואה אלא שכירות למה שהוא יפסיד ויתכן דס"ל שבאמת גם שם בהקדים שכרו הפסיד וכן מבואר בשער המשפט סימן קי"ז סק"א שלמד מהרמב"ן לכל אפותיקי שאם זה נפסד הוא הפסיד את כספו ויתכן עוד שבאמת זה סברא מיוחדת כאן שכדי שזה יראה כשכירות ולא כהלואה צריך שההפסד יהיה על המלוה והנה היה מקום לומר שכל מה שהתנה הרמב"ן תנאי זה זה רק אם זה באופן שהלוה יכול לסלק אבל אם הוא לא יכול לסלק בזה הוא ממש כמו שכירות וכמו ששם אם נשבר הבית מחזיר לו את כספו ה"ה כאן אמנם משמעות השו"ע ס"ג שהביא את הרמב"ן על כל מקרה וכן הט"ז סק"א הביא את זה על סתם משכנתא דסורא [וא"כ צ"ע מהגמ' בכתובות צ"ה וכמו שהקשה החוו"ד ועיין חדרי דעה]

ובעיקר דין הרמב"ן לגבי הפסד הקרקע עיין ריטב"א כתובות צ"ה: שכתב איפכא שמשכנתא דסורא שיסוד ההיתר דזה שכירות רגילה ממילא ההפסד על המלוה משא"כ משכנתא בנכיתא שכל ההיתר כי ההפסד על המלוה ממילא זה מחיב שגם בשטפה נהר ההפסד הוא עליו וצ"ב למה לא מספיק מה שגם אם יצאו פירות מאוד בזול הוא מפסיד ואולי כיון שהתירו גם נכיתא מאוד קטנה לכן צריך שגם אם יהיה הפסד גמור הוא מפסיד

והנה יש לדון האם משכנתא דסורא אין זה הלואה כלל אלא דמי שכירות והנה בפשוטו כל הנידון רק עד כמה שזה לא מסלקא וכדעת הראב"ד והרשב"א ועיין בלשון הרמב"ן שאין זה הלואה כלל אמנם עיין חוו"ד שכתב שודאי שזה הלואה ולכן אם הלוה יזיק הקרקע כה"ג לא יהיה חיובו מזמן הנזק אלא מזמן ההלואה והנה עיין בעה"ת שמ"ו ח"ד סי"ח שכתב שבמשכנתא בנכיתא אסור להוסיף ריבית צדדית אבל הסתפק לגבי משכנתא דסורא והביא מהרמב"ן שמשמע לאיסור ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג סי"ד שנסתפק האם מועיל מחילה במשכנתא דסורא ולכאורא יסוד הנידון בנ"ל ועיין לקמן שדנו האם יש איסור חכירא דנהרשאי במשכנתא דסורא ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל

### ביסוד החילוק בין מסלקי ולא מסלקי

ח] מבואר בגמ' שיש חילוק במשכנתא בין אתרא דמסלקא ללא מסלקא לגבי האם זה ראוי ולגבי ששביעית משמטת ולגבי גבית בע"ח מהיורשים והרבה ראשונים נקטו שזה גם סברא לגבי ריבית דבלא מסלקא אין בזה איסור ריבית והנה בפשוטו יסוד הדין דלא מסלקי שדנים את הכסף כתשלום בעד הקרקע ורק שיש לו זכות לחזור ולפדות את זה ולפ"ז זה גדר כאילו אין כאן חוב ולכן זה נחשב שהקרקע של האב וחל על זה שיעבוד וכן בשאר דוגמאות המבוארות בגמ' והנה לדעת הריטב"א שגם מכר גמור על מנת להחזיר כיון שבכלל הדבר מקבל ממונו וגם פירות לכן הוי ר"ק א"כ אין סיבה להתיר כה"ג ובאמת הריטב"א ס"ז. נקט שזה אסור ואין שום מעלה בזה שזה מסלקי ובפשוטו מכל הראשונים כאן מוכח שלא כדבריו ושאין לאסור מכר על מנת להחזיר אם אוכל הפירות באמצע

והנה בפשוטו זה נחשב שלא היה כאן הלואה וכן הוא דעת הריא"ז הובא בש"ך סימן ע"ב סקקנ"א דגם אם המלוה הוא גר שמת ואין לו יורשים כל מי שקודם וזוכה בקרקע זכה זה לא חוזר מאליו למלוה אמנם הש"ך שם חלק שודאי שכה"ג זה חוזר לבעלים הראשונים ומבואר שזה עדין נחשב שזה שלו אמנם יש לדחוק שכיון שיש לו בקרקע סיבה לקבלה כל שישלם החוב ממילא כל שהמלוה מת חוזר לו הסיבה לקבל הקרקע אמנם עיין ברמב"ן בסוגין וכן הוא בר"ן בגיטין ובשו"ת הרשב"א שמועיל מחילה של המלוה ומשמע שיש כאן חוב וכל זכיתו בקרקע בתור החוב וצ"ל שבאמת יש כאן חוב והקרקע זה תחליף של החוב וכל הזכיה כל הזמן מכח שזה התחליף של הממוני גבך וממילא אין בזה איסור ריבית כיון שהקרקע נעמד במקום החוב

אמנם מצאנו כמה מקומות דגם בזמן שאוכל פירות זה נחשב שללוה יש בעלות בעיקר הגוף א. הרמב"ן נקט דבני הלוה יורשים הקרקע ומקבלים פי שנים בגוף ולא חשיב ראוי ב. הרמב"ן בקו"א בכתובות למד מכאן לשכירות שהשוכר יכול למכור כמו שפה המלוה יכול להוריש ומבואר שזה נחשב שהקנין הגוף הוא של הלוה וכן הביא המחנ"א שכירות ט' מהריב"ש שלמד מסוגין שהשוכר לא יכל למחול את זכותו כמו שבאתרא דמסלקא ואומר שמסתלק צריך קנין ומבואר שהמלוה הוא כמו שוכר דהינו שזה לא נחשב שעיקר הגוף שלו ובפשוטו מבואר שזה ודאי שזה נחשב שיש הלואה וזכיתו בקרקע בתור שיעבוד מההלואה ורק שזה סברא לגבי ריבית שמה שאוכל הפירות זה לא ריבית אלא מכח החזקת המשכון וכה"ג שהדבר מוחלט זה יותר נראה כאכילה לא בתור ריבית ולכן מבואר בבעל התרומות שאסור לתת לו ריבית צדדית וכן הוא בלשון הטור והארכנו בזה בשיעורים

והנה דעת הרשב"א שכל שבתחילה זה לא מסלקי גם אם נגמר הזמן זה עדין באותו גדר אמנם הרמב"ן חלק ונקט שזה נהפך למסלקי וצ"ע עד כמה שהיה בזה זכיה גמורה למלוה איך זה משתנה ובפשוטו צ"ל שכל הזכיה בקרקע מכח זכותו לקבלה וכל שפוקע זכותו ממילא זה חוזר לבעלים אמנם לנ"ל שזה נחשב גם עכשיו של הלוה א"ש טפי עוד מצאנו שדעת הראב"ד שאם קובע שבתחילת השנה יכול לפדות ואחרי זה לא יכול לפדות דהוי לא מסלקי והרא"ש חולק ובפשוטו מצד גדר הבעלות זה ודאי לא מסלקי לגבי שאר דינים וכל סברת הרא"ש לגבי ריבית שכה"ג אין סיבה שזה יראה כמכר כל שבמציאות כל תחילת שנה יכול לדחות את זה

והנה מבואר ברמ"א ומקורו מהראשונים שאם עשו משכנתא אפילו באתרא דלא מסלקא והלוה מוחה אסור למלוה לאכול ומבואר שיש איסור בעיקר האכילת פירות ועיין מחנ"א סימן ל' שהקשה שכיון שכבר זכה בזה זה כמו לאחר גביה ובאמת הש"ך הביא דיעות שצריך דוקא מחאה בבי"גד ויתכן שזה מטעם הנ"ל ובהכרח שכיון שרבנן אסרו העמדה של משכנתא בעד ההלואה ממילא אכילת הפירות היא בכלל אכילת ריבית

### בדין אטרח ואיתי זוזי

ט] מבואר בגמ' שאם אומר שיביא מעות או שיטרח ויביא מעות המלוה כבר לא אוכל ובביאור הגמ' מצאנו כמה ביאורים רש"י וכן הרמב"ן ביארו שמדובר באתרא דמסלקא ובנכיתא שזה מותר והתחדש שמצד זכותו לסלק מספיק מה שאומר שרוצה לסלק אמנם הרשב"א חלק על זה וכתב שכה"ג כיון שמזכותו לאכול ודאי כל שבפועל לא הביא לו את המעות הוא יכול עדין לאכול ולכן העמיד סוגין שמדובר שנשלם הזמן שסיכמו ועכשיו ודאי יכול לסלק ולא היה כתוב שכל זמן שלא יסלקו הוא יאכל בנכיתא ובזה ודאי כל שלא הביא המעות בפועל הוא ממשיך לאכול רק מדובר שלא כתבו מה יהיה לאחר הזמן ובזה כל ששותק הוא יכול להמשיך לאכול בנכיתא כמו שהיה עד עכשיו אבל אם מיחה בו שיפסיק לאכול בזה ודאי כבר לא יכול לאכול ואם אמר שיביא מעות בזה הגמ' מחדשת שמונח בזה מחאה שיפסיק לאכול ועיין נימוק"י שהביא את זה דוקא על לא מסלקא ומשמע שבמסלקא אסור לו להמשיך לאכול דבזה ודאי הזמן שקצצו מצד שלאחר זמן זה הוא לא יאכל אמנם ברשב"א בסוגין משמע שם בנכיתא מותר בכה"ג וצ"ל שמה שכתבו זמן כדי שהמלוה יוכל לתבוע אותו דהרי שיטתו שבעלמא המלוה לא יכול לתבוע [ובב"י בס"ג בד"ה כל משכונא הביא מרבינו ירוחם דבסתמא לא אוכל כלל וממילא אם אכל צריך לשלם מחיר מלא כדין גזל ושהרשב"א ס"ל שאם ממשיך לאכול ללא נכיתא לא צריך להחזיר כלום כדין אבק ריבית] והנה צ"ב עד כמה שמעיקר הדין יכול למחות בו שלא יאכל לאחר שנשלם הזמן ואפילו בנכיתא למה לא הוי ריבית מאוחרת וצ"ל שכיון שזה נראה כהמשך המשכנתא אין בזה איסור ריבית מאוחרת והנה לענין הלכה הש"ך סקי"ד פסק כרשב"א הנ"ל ושרק בלא מסלקא אמנם החוו"ד כתב שזה גם במסלקא ורעק"א הביא את הרמב"ן שגם בסתם מסלקא כל שאומר שרוצה להביא את כספו כבר לא אוכל

### סיכום דיני אתרא דמסלקא

י] א. דעת הרא"ש שגם המלוה יכול לסלק ודעת הרשב"א שרק הלוה יכול לסלק

ב. אם הלוה אומר שיטרח ויביא כסף דעת הרשב"א שכל שלא הביא כסף אם זה בהיתר הוא אוכל ודעת רש"י והרמב"ן והטור שלא אוכל והש"ך פסק כרשב"א ורעק"א הביא את הרמב"ן

ג. אם נשלם הזמן ולא סיכמו מפורש מה יהיה אחרי זה הב"י הביא מרבינו ירוחם שלא אוכל כלל ובסוגין הגירסא ברשב"א שממשיך לאכול בנכיתא והב"י גרס שרק בלא מסלקא ממשיך לאכול בנכיתא

ד. מבואר בגמ' ששביעית משמטת ודעת הרא"ש שזה מצד שהמלוה יכול לתובע ודעת הריטב"א והב"י בשם ת"ר שמדובר שסיכמו שהמלוה יכול לתובע ודעת הרשב"א שמדובר לאחר הזמן ודעת הרמב"ן שזה עצמו שהוא אוכל הפירות זה כמו שתובע ומבואר בדברו שזה גם במשכנתא דסורא ויש כאן חידוש שחשיב שיש כאן הלואה

ה. אם זה היה מסלקא ורוצה להפוך ללא מסלקא נקטו הרמב"ן וסיעתו שלא צריך קנין ובת"ר שהובא בב"י מבואר שהכונה כי זה ברשותו וממילא עושה קנין ומשמע שצריך מעשה קנין וברטב"א משמע שזה עצמו שהלוה מוחל זכותו ממילא הם זוכים וצ"ע

ו. מבואר בגמ' דבמסלקא שרק אם הוא זכה בפירות זה שלו אבל אם ההלוה מסלקו קודם שעשה מעשה קנין בפירות זה שייך ללוה ובביאור הגמ' הרשב"א העמיד רק בגונא של איסור דאל"כ הוא כבר זכה בזה בעיקר הגידול ונקט שלא משכחת ליה להלכה כיון שבללא נכיתא זה דאוריתא ובנכיתא זה מותר וכתב הב"י שלרש"י ותוס' יש להעמיד בלא נכיתא ולרמב"ם או בשדה ללא נכיתא או בבית ובנכיתא ולראב"ד בנכיתא ובאמתרא דמסלקא אמנם בעיקר הדבר עיין רמב"ן וריטב"א שלמדו את הגמ' על אופן שזה בהיתר ובכל אופן זה מעיקר ההסכם שכל שלא עשה מעשה קנין בפירות זה בכלל מה שיכול לסלק

## סעיף ב'

### יסוד האיסור דחכירא דנרשאה ובביאור האם הוי ר"ק

א] מבואר בגמ' שאם המלוה שקיבל משכנתא חוזר ומחכיר או משכיר ללוה עצמו זה אסור והנה בתחילה הגמ' מדברת שעדין זה לא היה בידי המלוה ובזה הגמ' דנה שזה אסור מצד מראית העין דהינו שאנשים חושבים שזה לא משכנתא אלא שנותן לו ריבית [וכמבואר בראשונים שודאי על ידי הכסף לבד חל המשכנתא] אמנם הגמ' אומרת שגם אם כבר הוא ישב שם ואחרי זה משכיר ללוה זה אסור ובטעם הדבר התפארת למשה סימן קס"ג בסופו נקט שזה גם מצד מראית העין דהינו דאנשים לא יודעים שזה משכנתא אמנם בתוס"ר ביאר שזה עצמו שהלוה יושב בקרקע ושם הלוה על הקרקע ונותן הדמים זה נראה כריבית דהינו שלאנשים נראה כה"ג שזה תשלום של ריבית והנה בסוגין מדובר שודאי לא סיכמו על זה מראש ובכל אופן מבואר שאסור ועיין ריטב"א שהביא בזה שלש שיטות א. שיטת הרמב"ם שזה רק הערמת ריבית ולפ"ז אם כבר עשה את זה הוא באמת צריך לשלם ב. שיטת הריטב"א וכן הוא פשטות הראשונים שזה אבק ריבית דהינו שאין כאן איסור דאוריתא כיון שבתחילה זה חל בתור משכנתא ורק מדרבנן זה אסור ג. שיטת רש"י שזה ר"ק וצ"ב הטעם הרי לא היה כאן תנאי שחל בחושן משפט שיעשו כך ועיין רשב"א שמדובר שזה נראה שמראש עשו על דעת לעשות כך וזה כמו שהתנו מפורש

אמנם הנה בשו"ת הרשב"א ח"ד סימן רל"ב בסופו כתב שבהתנו מפורש הוי ר"ק אפילו במשכנתא דסורא ובלא התנו בזה במשכנתא רגילה זה ר"ק ובסורא זה רק א"ר והנה אם נימא שהסברא שאסור מצד שזה כמו שהתנו א"כ מה סברא לחלק בין סורא לשאר משכון ועיין עוד בב"י סימן קס"ד שהביא מבעל התרומות שאם חזר והחכיר לו זה לא ר"ק וצ"ע הרי בפשוטו אם מראש היה מתחיב שיתן לו חלק מפירות שדהו זה אסור כל שזה לא משכנתא ולכאורא היה מקום לבאר שודאי שלא חל חיוב גמור רק כיון שכל יסוד ההיתר כי זה ריבית לא בטוחה ממילא כל שהם מצידם עומדים להפוך את זה כריבית בטוחה עצם קציצת אכילת פירות הוא בגדר ר"ק ובזה א"ש שבמשכנתא דסורא ששם אין זה בגדר הלואה ממילא אפילו אם זה בטוח אין סיבה לאסור ובזה א"ש הבעל התרומות שכל שגם בצורה שחשב לתת ללוה זה לא בטוח נשאר היתר של משכנתא אמנם כל זה אם גם בנכיתא כל מה שזה לא ר"ק כי יש צד הפסד ובפשוטו אם בבית לרש"י והרמב"ם זה לא ר"ק א"כ גם כאן אין סיבה שזה יהיה כך וצ"ע

והנה לענין הלכה הש"ך קס"ד סק"ב כתב שהשו"ע הכריע שהוי איסור דאוריתא ומקורו מהא דהתיר בהפסיק אחר רק במשכנתא דסורא והרי ת"ר התירו בכל משכנתא אלא בהכרח שהם נקטו שזה דרבנן לכן התירו והשו"ע נקט שזה דאוריתא לכן לא התיר וכמבואר בב"י שכתב שאם סוגין זה איסור דאוריתא וודאי שאין להתיר גם בהפסקיה אחר אמנם עיין שערי דעה שתמה הרי ברמ"ה וברשב"א מבאר שאפילו שזה איסור דרבנן בכל אסור גם בהפסקיה אחר ולכן החמיר בזה השו"ע ורק במשכנתא דסורא שיש שנקטו שאין איסור כלל נקט להקל

### בדין התנה מראש שהלוה יחזור וישכרו

ב] והנה דנו הראשונים בהתנה מפורש שהלוה יחזור וישכור מהמלוה האם הוי ר"ק דדעת הרמ"ה הובא בטור כאן וכן דעת הרשב"א והר"ן הובא בב"י סימן קס"ד שזה ריבית קצוצה ודעת הרא"ש שגם כה"ג זה אבק ריבית והנה בפשוטו היה אפשר לבאר שכה"ג זה נהיה בגדר ריבית בטוחה ולכן זה אסור והנה מבואר בדבריהם שגם במשכנתא דסורא אסור בהתנה מפורש שהרי לרי"ף זה הדוגמא של הגמ' וכן מפורש בח"ד סימן רל"ב בסופו וצ"ע לרשב"א שזה מכר גמור וזה לא הלואה למה שזה יאסר וכן בפשוטו הרי בנכיתא גם אם זה ריבית בטוחה אין בזה ריבית קצוצה וכדחזינן שגם לרש"י בבית לא הוי ר"ק ובהכרח צ"ל כמבואר בלשון הריב"ש שהלשון לא קובע דהינו שכה"ג זה לא נידון כמשכנתא אלא כהלואה אם פרעון של ריבית [והנה עיין סוף סימן קס"ג לגבי הערמת ריבית שמכר לו חיטים במאה על מנת שיחזור ויקנה ממנו בתשעים כך שבסוף יוצא שקיבל תשעים ומשלם מאה שבהתנה מפורש שיחזור ויקנה דהריטב"א כתב שזה ר"ק וברמב"ן מבואר שזה רק מדרבנן ובפשוטו מבואר שנחלקו בנ"ל האם כשעושה בצורה שמקבל הריבית רק זה חל בצורה שאין בזה איסור ריבית האם זה סיבה לאסור אמנם יתכן שכאן זה גרע שאין שום משמעות בצורה שהחיל וממילא אומרים שזה לא ברצינות אבל שם יכול לצאת מזה נפק"מ שיכול לתת לו חיטים אחרים וצ"ע]

### ביאור הנידון האם יש איסור במשכנתא דסורא

ג] עוד דנו הראשונים האם גם במשכנתא דסורא יש האיסור הנ"ל דסוגין והנה לדעת הרמב"ן שכל ההיתר זה רק במשכנתא דסורא א"כ בהכרח שעל זה הגמ' מדברת אמנם לראשונים שמותר גם משכנתא בנכיתא אין מקור ואולי כה"ג קיל והנה בפשוטו לתוס' שזה אתרא דמסלקא וזה רק היתר מצד הלשון לכאורא וודאי עדין חשיב הלואה וכל שיש הערמה זה סיבה לאסור ורק לרשב"א שזה אתרא דלא מסלקא וחשיב מכר גמור יש לדון שאין כאן גם הערמה וזה יותר קל והנה השו"ע פסק שבהפסיקו אחר וזה משכנתא דסורא מותר דהינו שצירף את שני הדברים יחד ולנ"ל כל צד הקולא בסוג משכנתא דלא מסלקא אמנם הגר"א ציין על המתירים את תוס' ומבואר שגם לתוס' הלשון של השטר מעמיד גדר אחר ובעיקר דברי השו"ע שהביא השיטות שמשכנתא דסורא מותר צ"ע הרי הוא פסק שרק משכנתא דסורא מותר ובהכרח שעל זה מדובר בסוגין וצ"ל שיש צד שהסוגיא באמת לא להלכה

#### כ"ד טבת תש"פ

## סעיף ד'

### האם מדובר במעכשיו או בלאחר ל'

א] מבואר בשו"ע שאם אדם ממשכן קרקע ומסכם שאם ירצה למכור לא ימכור אלא לו אם זה בשוייו מותר ואם זה בהוזלה אסור ועיין חוו"ד דנחלקו הראשונים האם מיירי במעכשיו דדעת תוס' והמרדכי שאם אמר מעכשיו אין כאן סיבת איסור כיון שבצד שימכור לו הדמים הם דמי מקח אין בזה סיבה לאסור ורק אם זה לא מעכשיו בזה יש סיבה לאסור והנה ברשב"א ובפסקי הרי"ד מבואר שמדובר לא דוקא שיתן לו הקרקע קודם פרעון החוב אלא גם לאחר שיפרע החוב אם ימכור הקרקע יצטרך לתת לו ולפ"ז בהכרח שסוגין זה התחיבות נפרדת אמנם עיין חוו"ד ק"ס סקי"ז שהוכיח מתוס' שבסוגין מדובר גם בכה"ג שההסכם שקודם הפרעון הוא יתן לו את הקרקע בתור פרעון שגם אז זה אסור דהינו שאפילו שגם על הצד שיתן לו הקרקע הכסף ניתן בתור דמי הקרקע בכל אופן זה אסור אלא שצ"ב למה שלא יהיה כאן את ההיתר של פסיקה בהוזלה ביש לו והרי אם זה היה מעכשיו לא היה בזה איסור אפילו שהיה כאן צד הלואה ועיין חוו"ד שכאן שזה מעשה לאחר ל' זה לא חל אפילו למי שפרע וכה"ג אין את ההיתר של יש לו אמנם צ"ע לשיטות שגם ללא מי שפרע יש היתר בפסיקה בהוזלה כמבואר בשטמ"ק ס"ג: לגבי מכירת שטרות א"כ למה שכאן זה יאסר ובפשוטו צ"ל שכאן שיש צד הלואה גם הצד פסיקה נראה יותר כפרעון ריבית אמנם יתכן עוד שכל המעלה של פסיקה שרואים כאילו קנה זה רק אם מצדו יש גמירות דעת גמורה אבל כאן שזה מעשה לאחר ל' וחסר בגמירות דעת בזה לא שייך לדון כאילו קנה את זה

והנה מבואר בגמ' שבשוייו מותר ועיין חוו"ד שגם בהוזל זה מותר וע"ש שנתקשה למה שיהיה היתר של פסיקה הרי זה לא חל למי שפרע וכתב כיסודו שכאן שאין חיוב על הגברא אלא שמכר הקרקע בזה אין איסור של פסיקה אלא רק בהוזלה זה אסור אמנם אם נימא דלא כדבריו יתכן שבאמת כל ההיתר של בשוייו רק אם זה ישאר באותו מחיר ולא אם זה יוזל ואין זה במשמעות הגמ' וצ"ע

והנה דעת הראב"ד דמדובר במעכשיו וכן משמעות הראשונים שדנו שאם מכר למישהו אחר המכר חל לראשון ומבואר שהיה מעכשיו וצ"ע א"כ מה שייך לדון שיש כאן ריבית הרי עד כמה שיקבל הקרקע יוצא שלא היה כאן הלואה כלל ועיין חזון יחזקאל שביאר שדנים שכיון שמה שהסכים שיהיה מכר מעכשיו מצד ההלואה שבזה לכן חשיב ריבית אמנם יתכן שכיון שיש כאן צד הלואה לכן מדרבנן גם הצד של מעכשיו זה נראה כהלואה ותשלום של ריבית וכן נראה קצת בחילוק הראשונים בין סוגין לדין הלואה על שדהו סוף סימן קס"ד

### האם סוגין מדובר שחל חיוב מכח תנאו

ב] עיין גמ' בע"ז ע"ב. דמבואר שמי שהתחיב למכור לחברו אם מכר יותר ביוקר אין לו מחויבות מצד התנאי שכונתו שרק אם ימכור בשוייו הוא ימכור לו עוד מבואר ברי"ף שם שרק אם אומר מעכשיו חל החיוב ואל"כ יש חיסרון של אסמכתא והנה עיין הגהות מרדכי שהקשה שלמה אסור בסוגין בהוזלה הרי הוא לא חייב מכח התחיבותו למכור בהוזלה אלא יכול למכור למישהו אחר ביותר יקר ולכן העמיד שסוגין מדובר שהתחיב למכור בזול גם אם ימצא למכור למישהו אחר יותר ביוקר ועיין חת"ס שכתב שכל הגמ' שם שלא היה הסכם על מחיר מוזל אבל כאן שבזמן ההסכם זה על מחיר מוזל בזה ודאי מונח שגם אם ימצא מישהו אחר שיקנה יותר ביוקר בכל אופן הוא מוכר לו אמנם עיין רמב"ן ורשב"א וריטב"א בסוגין שכתבו שבאמת אם ימכור למישהו אחר יותר ביוקר המכר יחול לשני כמבואר בגמ' בע"ז ובכל אופן עד כמה שיתן הקרקע למלוה זה אסור ועיין ריטב"א שהוכיח מכאן שלא צריך פסיקה שחלה בחושן משפט אלא גם אומר ועושה זה סיבה לאסור דהינו שנקט שודאי שפשטות כונתו גם על מקרה שימצא מישהו אחר יותר יקר רק שעל זה אין גמירות דעת גמורה ולגבי ריבית זה מספיק סיבה לאסור ועיין מחנ"א ריבית י"ח שכתב שיתכן שהמרדכי מודה לריטב"א שאומר ועושה זה סיבה לאסור רק כאן זה גם לא אומר ועושה כיון שאין לו התחיבות במקרה שימצא מישהו יותר בזול

והנה בראב"ד מבואר שהעמיד סוגין במעכשיו מצד דאל"כ זה אסמכתא וכן משמע בראשונים שדנו האם המכר למישהו אחר יחול ועד כמה שזה לא מעכשיו זה ודאי יחול כמבואר בקצוה"ח ר"ו סק"ב שתמיד כשמוכר למישהו אחר יש בזה חזרה ובפשוטו הטעם מצד דנקטו שעד כמה שיש כאן חיסרון של אסמכתא זה לא נחשב קציצה וצ"ב א"כ למה מה שיכול למכור למישהו אחר יותר יקר זה לא סיבה שיחסר בקציצה ובפשוטו צ"ל שכיון שעד כמה שיתן את זה למוכר מכח פסיקתו זה יחשב שהוא קיבל מכח הפסיקה וזה כתשלום ההלואה לכן זה אסור אפילו שלא היה מחויב לעשות כך ונפק"מ בקוצץ שיתן ריבית ולא קצץ כמה ויש לדון האם המחיר שלא חייב זה נחשב ריבית קצוצה ולנ"ל הוי ריבית קצוצה ויוצאה בדינים וצ"ע

והנה צ"ב נידון הראשונים שאפילו שלא חל חיוב מכח תנאו אבל למה שזה לא יאסר מצד ריבית מאוחרת ועיין מחנ"א שכתב שבאמת אין כונתם שזה יהיה מותר אלא שמשמעות המשנה שיש איסור בעצם הקציצה וזה רק אם חל כאן משהו אמנם עיין תוס' ס"ה: שביארו שמה שבהלוהו על שדהו ואמר שאם לא יפרע תוך ג' זה שלו זה מותר דשם כיון שיכל לפרוע קודם ולא יהיה ריבית מה שנותן הקרקע זה לא נחשב קציצה של ריבית וצ"ע למה שזה לא יאסר מצד ריבית מאוחרת ועיין פנ"י שכתב שכיון שהקרקע ממושכנת כלפיו בזה נתינת הקרקע היא לא בגדר ריבית מאוחרת ובשערי דעה קס"ו ס"א הוכיח שבדרך מכר אין איסור של ריבית מאוחרת דהינו שכל שהיה הלואה ועכשיו נותן לו חפץ בתור מכר אין בזה איסור ריבית מאוחרת אמנם כתב שמהראשונים מוכח לא כך ע"ש ובחוו"ד קע"ז סקט"ז כתב שכיון שאין הונאה לקרקעות כל שזה לא קצוצה זה נחשב כמו מתנה מועטת שאין בזה איסור של ריבית מאוחרת ועדין צ"ע

### האם סוגין זה ר"ק

ג] הב"י הביא מבעל התרומות שגם במקרה שאומר שימכור לו בזול אין בזה איסור ר"ק אלא איסור אבק ריבית והב"י הבין שזה מצד שצד אחד בריבית זה רק דרבנן וחלק שהרי זה דאוריתא ועיין ט"ז שנקט שיש בזה מחלוקת הטור והר"י קרקוזא בסימן ק"ע וע"ש שאין זה מוכרח שזה הנידון שלהם והש"ך כאן הסכים שיש שיטות שצד אחד בריבית זה דרבנן אמנם עיין בית מאיר ושערי דעה דבריב"ש ובחידושי הרשב"א מפורש שזה דאוריתא וכן מפורש ברמב"ם אמנם בשו"ת הרשב"א מבואר שזה דרבנן ובפשוטו זה שיטת יחיד אמנם הקשו עוד דהרי בדברי הבעל התרומות מפורש שצד אחד בריבית זה דאוריתא ובהכרח שכאן יש סיבה אחרת שזה דרבנן ומצאנו באחרונים כמה סברות שסוגין זה רק דרבנן א. עיין שערי דעה שלראשונים שמדובר במעכשיו ודאי שזה רק נידון דרבנן דהרי זה צד מכר ורק שזה נראה כהלואה וכנ"ל סק"א ב. עיין מקור מים חים שגם אם לא מדובר במעכשיו אבל בפשוטו זה ניתן כדמי מקח וא"כ זה דרך מכר אמנם עיין לעיל סק"א שאין זה מוסכם שיש שהעמידו סוגין שזה התחיבות שבזה יפרע החוב ולא שמראש הדמי ניתנו כדמי מקח ג. עיין מחנ"א י"ח שלדעת הרמב"ן שאם ימכור למישהו אחר באמת כיון שזה יותר יקר יחול המכר דהינו שלא היה הסכם גם על כזה צד בזה ודאי יתכן שזה לא בגדר ריבית קצוצה עיין סק"ב ד. ובבית מאיר כתב שלראשונים שמשכנתא בנכיתא זה דרבנן מצד שזה לא רוח בטוח א"כ גם כאן זה לא קציצה של רוח בטוח כיון שהרי יכול לפרוע ולא למכור הקרקע

### האם גם במוכר למישהו אחר במחיר זול יש בזה איסור

ד] עיין רמב"ן שכתב שבמוכר למישהו אחר בזול כה"ג חל המכר לראשון מצד דיני חושן משפט אבל זה אסור מצד ריבית והרשב"א כתב שכונת הרמב"ן שזה אסור מצד מחזי כריבית והוא חלק ונקט שכה"ג אין זה ריבית כיון שהרי מוכר את זה בין כה בכזה מחיר אמנם יש לדון שזה תרבית ללא נשך אמנם יתכן שכל שאין לו חסרון א"כ זה מתרבה לא מחסרונו של הלוה ואין בזה איסור ועיין שערי דעה דבפשוטו אפשר לבאר שמדובר שזה עדין זול מהמחיר האמיתי ולכן ס"ל לרמב"ן שכה"ג יש איסור אבל אם הוזלו הקרקעות והיום זה המחיר באמת אין איסור לתת לו הקרקע אמנם הביא מהרדב"ז שנקט שהרמב"ן אסר גם כה"ג דהינו שכל שהיה קציצה באיסור ומקימים את הפסיקה אפילו שעכשיו אין כאן סיבת איסור בכל אופן זה אסור ויתכן שרק כה"ג חולק הרשב"א שאין בזה איסור

## סעיף ו'

### בדין הנותן חורבתו לבנות

א] מבואר בשו"ע שהנותן חורבתו לבנות וקובע שכל ההוצאות ישתלמו בזה שיגור בקרקע בהוזלה זה מותר וכדין משכנתא דסורא ועיין ב"י שהביא שו"ת הרא"ש שאם יש בתי הקדש שצריך לבנותם כדי שיהיה ראוים לגור ורצו לקבוע שהתשלום יהיה על ההוצאות שיגרו בקרקעות בהוזלה של שליש מהשכירות שזה לא מן הראוי וביאר הטעם כיון שאין זמן השכירות מתחיל מעתה ולכן כתב שישערו כמה שזה ישוה לאחר שיבנו וישכירו את זה מעכשיו בפחות עכ"ד והנה מבואר בדבריו שבמשכנתא דסורא אין דין לקבוע מחיר מוזל אלא אפשר גם לקבוע שליש פחות מהמחיר אמנם עיקר כונתו צ"ב ולכאורא הכונה שכל שלא משערים עכשיו כמה זה שוה זה נראה שהשכירות רק תחול כשיבנו הבתים וממילא זה נראה שההוזלה אחרי זה בגלל ההקדמה של השכירות והנה מצאנו תוס' בב"ב שאסור הקדמת מעות על שכירות אם לא מתחיל השכירות מיד ויתכן שכאן גרע כי עדין לא ידוע המחיר זה נראה שעדין לא חל השכירות וצ"ע

### בדין מס הפירות

א] הרמ"א מביא בשם שו"ת הרמב"ן שאם מתנים שהלוה ישלם את מס הפירות אם המס הוא במעות אין בזה איסור שכיון שהקרקע שלו זה מוטל עליו משא"כ אם משלמים מהפירות א"כ הגדר שחלק מהפירות שיכים למלך ואת זה לא יכול לקחת בחכירותו ואם מסכמים שהלוה ישלם זה נחשב שמסכמים שיתן לו כל חודש סכום מסוים וזה אסור ומבואר חידוש שגם משכנתא דסורא זה נחשב שיש כאן הלואה ויש כאן איסור ריבית והנה יש כאן חידוש שהרי יכל לקבוע את הנכיתא במחיר יותר נמוך וממילא אפשר לראות את תשלום הפירות כהפחתה ממחיר הנכיתא אמנם כיון שעשו בצורה שמשלם דבר נפרד זה אסור

והנה בעיקר הנידון לכאורא אם יסוד ההיתר כי זה רוח לא בטוח א"כ גם כאן הרי מנכה כל חודש על השימוש בקרקע ונתינת המס והרי כל זה לא בטוח ולמה שזה לא יהיה בכלל ההיתר ואם נימא שכל ההיתר כי משכנתא זה זבני א"כ כאן שזה דבר חיצוני זה לא שייך

### בדין מי שהשכין בית שאינו שלו

ב] עיין ברמ"א שהביא משו"ת הרשב"א שמי שמשכן בית בנכיתא ונמצא שאינו שלו ועכשיו המלוה צריך לשלם לבעל הבית את כל השכירות יכול לתבוע מהשוכר שישלם לו את ההלואה וחוץ מזה את כל דמי השכירות ששילם וכדין מכר שדה ונמצא שאינו שלו שיש חיוב אחריות ומשלם לו כל השבח שגבו ממנו והנה זה ודאי שמנכים את השנים כפי שסיכמו ולכן זה נחשב מקח אם אחריות ונחלקו הט"ז והש"ך האם יש כאן דין אחריות טעות סופר

והנה בעיקר הדין המבואר בגמ' לעיל שאין איסור ריבית יש כאן חידוש שהרי עד כמה שהתברר שלא היה מכר א"כ המעות זה הלואה וא"כ כשהתחיב אחריות פירושו שהתחיב להחזיר יותר ממעות ההלואה ובכל אופן מבואר שאין בזה איסור ויש בזה כמה לשונות בראשונים בב"מ י"ד: והנה בגמ' מבואר שכל הקולא רק אם נתינת מהעות היה בתור זביני אבל לא אם נתינת מהעות היה בתור הלואה והרשב"א דן שגם כאן הרי עיקר נתינת המעות בתור הלואה וממילא האחריות זה ריבית אמנם הרמ"א הכריע שמשכנתא בנכיתא ההסתכלות שיש כאן קנין של הפירות בהוזלה ולכאורא הדבר מחודש שהרי יש לזה דיני הלואה ואסור לתת לו ריבית צדדית חזינן שבאמת זה הלואה ופרעון ולא גדר של קניה וכמבואר בחוו"ד שאם הלוה יקלקל הקרקע הוא חייב מצד ההלואה ולא מצד שהזיק קרקע של השוכר וצ"ע

# סימן קס"ד

## סעיף ד'

### בביאור השיטות האם אכילת הפירות הוי ר"ק

א] דעת השו"ע דגם אכילת הפירות שתוך ג' שנים הוי ר"ק אמנם הרמ"א נקט שזה כדין משכנתא שאין בזה איסור ר"ק והנה מקור השו"ע זה מהרמב"ם שאפילו שפסק שבשדה לא הוי ר"ק אבל כל זה במשכנתא אבל כאן מדובר שזה לא היה משכנתא וכה"ג אכילת הפירות זה ריבית גמורה כמו מכר על תנאי ובדעת הרמ"א יתכן שנקט שכה"ג זה כמו משכנתא וכלשון המשנה הלוהו על שדהו אמנם יתכן שס"ל שגם עד כמה שזה לא משכנתא יש ההיתר של רוח לא בטוח והנה גם הרמ"א מודה שלאחר ג' שנים צריך להחזיר ומבואר בראשונים שזה מצד מחילה בטעות שהרי הוא נתן את זה מצד שחשב שחל המכר ובאמת לא חל המכר כי זה אסמכתא והנה צ"ע הרי גם עד כמה שלא חל המכר אבל זה נשאר ממושכן בידו כמו קודם סוף הג' שנים וא"כ מצד זה יכול לאכול פירות זו לא ר"ק ומבואר חידוש שכיון שסברו שבחל המכר זה נחשב שלא הסכים לתת לו לאכול הקרקע בתור משכנתא וצ"ע

# סימן קע"ג

## סעיף א

### דיני מכירה בהקפה [טרשא]

א] א. מבואר במשנה שאסור למכור בהקפה אם קובע שני מחירים שאם ישלם מיד המחיר הוא יותר זול מאם משלם לאחר זמן וזה נאסר בכל מקרה מחמת שניכר שהתוספת הוא בגלל ההמתנת מעות והוא איסור מדרבנן ואם מפרש מפורש שלאחר זמן לוקח יותר בגלל ההמתנת מעות דהינו שהתוספת זה לא חלק מהמחיר של החפץ בזה כתב המאירי שזה ריבית קצוצה דהינו שגם על תשלום של מקח כל שיש תוספת על ההמתנה זה ריבית קצוצה ואפילו שמראש קנה החפץ בהמתנה [ועיין בשיעורים מה שהבאינו על זה]

ב. אם המחיר האמיתי כמו המחיר בהקפה דהינו שזה המחיר בשוק רק שאומר שאם ישלם מיד יעשה לו הנחה דעת המחנ"א סימן ל"א והחכמת אדם קל"ט ס"ה להתיר דאז גם אם מוכר בהקפה לא חשיב שלוקח כסף בעד ההמתנה אמנם בפשוטו מבואר ברמב"ן במלחמות שגם אז אסור [אם לא דנימא שקרקע שאני] וכן נקטו רוב האחרונים [וכן הוא פשטות הרשב"א ח"ג סימן רמ"ה ע"ש וצ"ע]ובפשוטו הטעם מצד שכיון שאמר שאם לאלתר בפחות חשיב שהמחיר פחות ובגר"ז סי"ח כתב שזה רק אסור מצד שזה מחזי כריבית [אמנם יתכן שבא לבאר כל המקרים] וביד אברהם כתב שזה גזירה אטו אם זה שוה י' וראיתי לדון דיתכן שאם קודם גמר המקח אמר שני מחירים אבל בגמר המקח אומר רק המחיר בהקפה שכאן זה מותר שכיון שזה באמת המחיר כל שבשעת גמר המקח זה מה שקבעו וזה המחיר האמיתי אין סיבה לאסור וליד אברהם הנ"ל לא שייך סברא זו

ג. עיין נתיבות שלום אות כ"ז שהביא מהאמרי יושר שדבר שצורת המסחר בתשלומין ולפ"ז קבוע המחיר אם אומר שאם ישלם מיד זה יותר בזול בזה אין איסור דזה כמו שכירות אמנם ע"ש שאין זה מוכרח דהרי תמיד בדרך במכירה בתשלומין לוקחים בחשבון את ההמתנה וכן יתכן שכל שנותן אפשרות לתשלום מזומן זה קובע שזה המחיר דהרי זה מה שצריך להיות וכנ"ל מהרמב"ן וצ"ע

ג. מסתבר שלא צריך דוקא לפרש בפיו שאם מוכר לאלתר זה יותר זול אלא גם אם יש מודעה בחנות שאומרת מה המחיר וכן אם פירסם ברחובות שזה המחיר ויש שכתבו שגם אם המוכר שואל הקונה איך אתה רוצה לשלם והקונה עונה שבהקפה ואמר מחיר חשיב כמפרש אמנם אם הלוקח אומר מראש אני רוצה בהקפה ושואל כמה זה עולה בזה כתב החוט שני שזה מותר

ד. החוו"ד כתב בלשון אפשר, שגם אם בתחילה אמר מחיר זול ואחרי זה המוכר רואה שהלוקח רוצה בהקפה יכול לחזור בו ולומר שאינו מוכן למכור אלא במחיר אחר בין יקנה בהקפה ובין אם ישלם במזומן אמנם הדבר חידוש והפוסקים האחרים סתמו בזה ובדרכ"ת סקט"ו הביא שבספר חקר הלכה הניח דברי החוו"ד בצ"ע [ומה שהוכיח מהב"י בשם העיטור צ"ע דהרי הם ס"ל שאין איסור כלל בזה שפירש בתחילה שני מחירים]

ה. דבר ששומתו ידועה אסור למכור בהקפה יותר מהמחיר דנחשב שזה ניכר שזה בגלל ההמתנת מעות אבל יכול למכור כמו המחיר של חנויות יקרות שבזה לא ניכר שזה בגלל ההמתנה אבל אם זה חנות שדרכה למכור בזול יש לעיין האם זה נחשב כמו שזה ניכר ואסור או שכיון שזה לא יותר מהמחיר בשוק אין בזה ריבית ובחלקת בנימין סקי"ג הביא דבאבקת רוכל סימן ל' כתב שבמוכר ביוקר למי שלא בקי בעניני משא ומתן ובזול למי שבקי יש איסור למכור ביוקר למי שבקי ומשמע שאין היתר מה שיש כזה מחיר בשוק כל שיודעים שאדם זה מצד צורת מכירתו צריך למכור בזול וצ"ע

ו. דבר שאין שומתו ידועה נחלקו הראשונים האם מותר למכור ביוקר בצורה שאינו מעלהו הרבה דהינו שזה לא ניכר שיש כאן תוספת בגלל ההמתנת מעות והשו"ע פסק להקל והגר"א נטה לדעת המחמירים וקי"ל להקל כמבואר בב"י שהמנהג להקל בזה ומה נחשב אין שומתו ידועה ברשב"א מבואר שכל שלא יצא השער זה נחשב אין שומתו ידועה ומשמעות דבריו שכל שיצא השער זה שומתו ידועה אמנם בלשון הרא"ש כתוב אין שומתו ידועה כגון פרה וטלית ועיין טור שביאר שיש כאן תוספת שיש מקרה שגם אם לא יצא השער אבל אם זה דבר שכולם קונים כגון פלפל ושעוה אסור ורק בפרה וטלית יש היתר זה וכן הוא בגר"ז סכ"א ובפשוטו לפ"ז לא מצאנו קולא שגם ביצא השער אבל אין שומתו ידועה מותר וכן מבואר ברעק"א על הש"ך סקי"ז אמנם עיין חוו"ד סקי"א שביאר שיש כאן עוד קולא שדבר כמו פרה וטלית שלכל אחד יש מחיר אחר בזה גם ביצא השער זה אין שומתו ידועה [אמנם אין להעלות יותר ממה שאנשים חושבים שזה יעלה ונפק"מ למכירת דולרים ביותר שקלים מהשער של היום ועיין ס"ו] והנה היה מקום לדון שכאן ודאי לא צריך שער המתמשך שגם אם יש חשש שינוי אבל כל שיש שער אנשים יודעים המחיר אמנם הב"י הביא שו"ת הרשב"א שצריך שער המתמשך וצ"ל שכל שזה לא עומד ממילא אנשים תולים שלא יודעים המחיר ועיין גר"ז שכתב ששער של עירות זה מספיק סיבה לאסור

ז. אם קובע המחיר כמו שזה יהיה שוה בזמן מסוים שקבעו ביניהם כגון בימי ניסן דעת הרמב"ן להתיר תמיד דהינו שאפילו שפסק לאסור טרשא גם באין שומתו ידועה אבל כה"ג זה מותר וטעם ההיתר מבואר ברמב"ן שזה מצד שיש כאן הסברא של חיטי הוא דקדחו באכלבאי דהיינו שכל שלא רוצה למכור במחיר של עכשיו אלא רק רוצה לשמור ולמכור ביוקר בזה שייך לדון שזה המחיר של הדבר ובפשוטו לפ"ז אם הוא דבר המתקלקל אין ההיתר הנ"ל והנה בפשוטו היתר זה הוא גם בשומתו ידועה וכן פסק הש"ך סק"ג והביאו החכמת אדם אמנם רעק"א והחוו"ד סק"א והגר"ז סכ"ב נקטו דיש ראשונים שחולקים על היתר זה ושלהלכה יש להחמיר בזה

והנה החוו"ד והגר"ז הקשו מהרמ"א סי"ד שאם קובע שישלם כמה שזה שוה בשעת התשלום מותר אם לוקח אז החפץ ומבואר שללא זה אסור ועיין אבני נזר שכתב ששם זה כמו מפרש כיון שיש כאן מחיר שתלוי בזמן הפרעון ולכן הרמ"א הוצרך להיתר אחר ומדברי החוו"ד והגר"ז מבואר שנקטו שכה"ג אפילו שיש שני מחירים אבל כיון שקובע מחיר של זמן התשלום זה לא נחשב מפרש ונפק"מ בדבר שאין שומתו ידועה אבל קובע כמו המחיר של מחר שלאבני נזר זה כמפרש ואסור ולחו"ד והגר"ז זה מותר ובפשוטו ודאי צריך להחמיר כש"ך והחכמ"א והאבני נזר וצריך לקבוע כמו מחיר של תאריך מסוים ובעיקר דברי הש"ך ודאי ראוי להחמיר לאסור כיון דבתוס' מבואר לאיסור ובפרט שלשיטת רש"י אין שום מקור לכזה חידוש ופשטות הגמ' לאסור אמנם כיון שזה מילתא דרבנן לכאורא בשעת הדחק יש להקל וכן הוא בחוט שני וצ"ע

והנה הדבר נפק"מ כגון במוכר דולרים והתשלום בשקלים לאחר זמן וקובע כמו המחיר של זמן התשלום דלש"ך זה אסור ולחוו"ד והגר"ז זה מותר אמנם נראה שגם אם דולרים זה נחשב שלא יצא השער אבל לגבי סוגין זה נחשב שומתו ידועה וכמו המבואר בטור לגבי פלפל וא"כ ודאי אסור לקבוע לי התאריך של מחר

ח. עוד יש בזה נפק"מ במוכר חפץ שאין שומתו ידועה בהקפה בעד דולרים שאם קובע שמתי שישלם ישלם סכום דולרים לחוו"ד והגר"ז זה מותר אמנם לאבני נזר חשיב כמפרש וזה אסור ויתכן שכאן לכו"ע אסור שכיון שהשינוי במחיר הוא לא מחמת החפץ הנמכר אלא מחמת הדבר שבו משלמים ודאי שזה כמפרש ורק אם יקבע שמשלם דולרים דוקא בזמן מסוים ואם ישלם קודם ישלם כמו הזמן שקבעו מותר אמנם יש עיצה להעמיד את החפץ הנמכר כפסיקה בעד דולרים לאחר זמן ובאם יש לו את כל הדולרים זה מותר אמנם יתכן שדולרים כלפי חפצים גם בא"י חשיב טיבעה וצ"ע אם שייך פסיקה על כסף עיין לקמן בדין פסיקה בהוזלה אמנ בפשטו היום זה טיבעה גמור [והנה היה מקום לדון שכאן שמעונין לשמור לעצמו את הדולר ממילא זה לא מתפרש שזה בעד ההמתנת מעות ואפילו דבעלמא אסור סאה בסאה דשם זה דרך הלואה וצ"ע]

ט. כתב הרמ"א סי"ד שאם קובע שישלם כמה ששוה החפץ בזמן שלוקחו לביתו אפילו שהמקח חל מיד אין איסור וביאר הגר"ז שכה"ג אפשר לפרש כאילו קונה את זה בזמן הלקיחה אמנם מבואר ברב האי גאון שזה רק מותר בסתמא אבל לא במפרש והביאור שכיון שודאי אפשר לשלם בזמן הקניה ולכן כל שמפרש חשיב כאילו קבע שזה הסכום אמנם אם המוכר מתחיב למכור לו חפץ ושישלם כמו המחיר בזמן הקניה בזה אין איסור דבזה באמת זמן התשלום כשמקבל החפץ ואדרבא אסור לפסוק כמו עכשיו

י. אם רוצה לקנות בהקפה יותר בזול דבר ששומתו ידועה יכול לקבוע אם המוכר שלא זוכה בחפץ עד שישלם והאחריות על המוכר וכן אם זה בתשלומין יקבע שזוכה כל פעם כמה ששילם אמנם זה רק שייך בדבר שקיים ולא בדבר שמתכלה ועין סי"ד עוד פרטי קולא על דרך זה

י"א. לגבי קרקע מפורש שללא שמפרש שני מחירים מותר וביארו הראשונים שכיון שאין הונאה לקרקעות והחוו"ד נקט שממילא בכל מחיר זה מותר אמנם השערי דעה המקור מיים חיים כתבו שהכונה שקרקע שוה כל מחיר אבל ודאי שאם מעלה בצורה שניכר שזה לא המחיר בזה אסור וכן לגבי מטלטלים החוו"ד כתב שכל שזה פחות משיעור הונאה זה מותר והשערי דעה חלק כנ"ל ובפשוטו כן מסתבר שהרי כל סוגין זה כמה הדבר ניכר וצ"ע ועיין נתיבות שלום שהביא שכן משמע בסמ"ג

י"ב. כתב הריטב"א שכל ההיתר של מכירה בהקפה זה רק בקונה על מנת למכור ביוקר אבל בקונה על מנת למכור בזול אסור שאז ניכר שהסיבה שקנה בגלל ההמתנת מעות ועיין פתחי תשובה שהביא מהחת"ס שכך קי"ל אמנם מבואר בדבריו שלא צריך דוקא למטרת רוח אלא גם אם קונה לצורך שימושו הפרטי והעיקר שלא כדי למכור בזול שאז ניכר שזה בגלל ההמתנה

י"ג. עיין פתחי תשובה סק"ג שכתב שאם קובע שישלם התשלום במקום אחר בזה אפשר להוסיף על המחיר כמה שיש בזה טירחא והדבר נפק"מ במשלם בכרטיס אשראי או בציק שבזה אפשר להוסיף קצת מצד הטירחא שבזה ויתכן שגם במקום שיתכן שהתוספת בגלל ההמתנה אבל כל שזה לא ניכר זה כמו אין שומתו ידועה אמנם יתכן שכאן גרע שניכר שיש תוספת ובפתחי תשובה משמע להקל וצ"ע

י"ד. הב"י הביא מהרמב"ן שכל ההיתר בטרשא זה רק אם לא מעלה יותר מהמחיר של הזמן שקבעו והחוו"ד נקט שיש כאן קולא שגם במעלהו הרבה אבל אם זה לא יותר מהמחיר של זמן התשלום זה לא נחשב מעלהו הרבה אמנם רעק"א נקט שיש כאן צד חומרא שגם באין מעלהו הרבה אבל אין היתר למכור יותר מהמחיר שזה שוה בזמן שקבעו לשלם ובפשוטו כל חידוש הרמב"ן זה לשיטתו שאין בסוגין נידון אם זה ניכר או לא אבל להלכה הכל תלוי אם ניכר שיש כאן תוספת או לא ניכר וודאי שפשטות הפוסקים שלא צריך להחמיר כרעק"א וכן סתימת הדברים שלא להקל כחוו"ד וצ"ע

ט"ו. עיין ט"ז קס"ג סק"ו שכתב שמה שהותר למכור ביוקר אם זה בהקפה באין שומתו ידועה זה רק באמר בלשון מכר אבל אמר הלויני מנה וענה לו שמוכן רק למכור לו חפץ זה במחיר הנ"ל שזה אסור

ט"ז. אם עשה איסור טרשא ושילם כבר ביוקר לכאורא לצי"ש צריך להחזיר הריבית וכן הוא בשערי דעה סק"ב [אמנם יש לדון בזה שכיון שהרי קבעו שזה המחיר א"כ זה לא נחשב שיש כאן לקיחת ממון שיש עליו דין השבה וצ"ע וצ"ב פרט זה]

#### כ"ה טבת תש"פ

### בדין טרשא בפוסק בדבר שאין שומתו ידועה ובדין יש לו ויצא השער בטרשא

ב] עיין חוו"ד קס"ב סק"א שחידש שאם מוכר חיטים ופוסק בעד סאה שעורים ועושה את זה בצורה של טרשא עד כמה שהחיטים זה לא יצא השער ומותר לפסוק בהוזלה אם לא מעלהו הרבה ממילא כאן כמו שיכול לפוסק י"ב במקום עשרה ממילא יכול לפוסק שעורים דהרי זה דבר שעל פי רוב לא עולה לשיעור שזה בגדר מעלהו הרבה וזה יאסר וכמו שלא חוששים שמא יוזלו החיטים אז זה יהיה מעלהו הרבה ה"ה כאן לא חוששים שהשעורים יעלו הרבה וזה יהיה מעלהו הרבה ועיין חדרי דעה שחלק שאין זה דומה כלל דכשהחשש שהחיטים ישתנו אין בזה חיסרון דהרי התשלום נקבע לפי שעת המכר ואז זה היה שוי החיטים אבל עד כמה שהשינוי בדבר שאותו משלמים בזה ההסתכלות שהתשלום לפי כמה שהוא שוה בזמן שמשלם וממילא אם זה יתיקר זה יראה שמשלם יותר ולכן בכל פסיקה אסור מצד שבזמן שיקבל הפירות מחירם ידוע ע"ש

ובחזו"א ע"ב סק"ה כתב שאין מושג לקבוע לשלם על חיטים בשעורים וזה בהכרח נעשה בתור שדמי החיטים זה תשלום בעד השעורים וזה פסיקה רגילה אמנם האחרונים נקטו ששיך לקבוע בתור תשלום על דבר במין מסוים וכפשטות הנימוק"י שאפשר לקבוע שהפרעון יהיה בארנקי חדשה עוד השיג החזו"א שכאן שקובע בדבר שיש בו שינוי זה עצמו סיבה לאיסור דמה פתאום דאדם יקבע בדבר שיש בו שינוי מחיר עד זמן התשלום וזה ודאי בגלל ההמתנת מעות [ועיין בשיעורים שהארכנו דבתוס' משמע דלא כסברא הנ"ל]

והנה החזו"א כתב שיועיל יש לו או יצא השער של השעורים והנה לדבריו שזה חל בתור פסיקה זה ודאי כך אמנם אם נימא שזה חל בתור טרשא וכנ"ל יש כאן חידוש שגם על טרשא מועיל היתרים אלו והנה יש לדון האם יצטרכו יש לו הכל ולחזו"א כיון שזה חל בתור פסיקה ודאי צריך יש לו הכל אמנם אם נימא שזה חל בתור טרשא לכאורא זה תלוי בטעמי החילוק בין הלואה לפסיקה שאם ההבדל כרשב"א ששם שיך לדון שטיפה מצטרפת לטיפה ממילא כאן זה לא שייך שהרי לא קיבל שעורים אמנם אם ההיתר כמבואר בחוו"ד שכיון שאין כאן קניה אמיתית וזה רק מדרבנן כאילו קנה ובזה הקילו שמספיק יש לו מעט ממילא גם כאן יש להקל ביש לו מעט

והנה בעיקר ההיתר של יש לו ויצא השער בטרשא הנה מבואר ברמב"ן במלחמות שלא מועיל בדין טרשא יש לו ויש שדנו שזה רק כלפי מעות שלא שיך לדון כאילו קנה המעות כיון שהוא הדבר הקונה ואינו הדבר הנקנה אמנם בפשוטו בדברי הרמב"ן מבואר שלא התחדש דין יש לו בטרשא כלל ונפק"מ בפוסק לתת פירות והארכנו בזה בשיעורים

והדבר נפק"מ במוכר חפץ שאין שומתו ידועה ופוסק בדולרים לתאריך מסוים דלחוו"ד זה מותר ולחזו"א וחדרי דעה זה אסור אמנם כתב החזו"א שאם יש לו ויצא השער זה מותר ולמבואר ברמב"ן זה אסור וצ"ע

והנה היה מקום לדון שכל שפוסק בדבר שיתכן שיעלה ויתכן שירד שזה קרוב לשכר כהפסד אן בזה איסור כמבואר ברעק"א שרק בדרך הלואה אסור אבל בדרך מקח מותר וא"כ אין בכלל סיבה לאסור בטרשא בקובע בדבר שיש בו צד עליה וירידה אמנם נראה שכאן שמכר וצריך לחול חיוב מיד וחל חיוב לאחר זמן זה נחשב ודאי המתנה והוי כדרך הלואה ורק בפסיקה שהדמים ניתנו כדמי החפץ של מחר אין כאן המתנה ודן רעק"א להתיר

### בהא דבלא ישכור בפחות אין ההיתר שלא אין הונאה לקרקעות

ג] הנה מבואר בראשונים שבקרקע כל שלא מפרש שני מחירים מותר מצד שאין הונאה לקרקעות ועיין שערי דעה סק"ב וברעק"א ס"ד: שהקשו שהרי מבואר במשנה לקמן שלא ישכור ממנו בפחות והרי זה קרקע וא"כ כמו שבטרשא מותר ה"ה כאן יהיה מותר וגם אם נימא שבקרקע אין היתר אם מעלהו הרבה שזה ניכר שזה בגלל ההקדמה אבל כאן המשנה סותמת שבכל מקרה אסור וע"ש שכתבו לישב דבסוגין שזה דרך מכר ומדאוריתא אין כאן הלואה כלל וכל הריבית הוא מדרבנן בזה כל שאין הדבר מוכרח שזה בגלל ההמתנה מותר דדנים שזה דמי הדבר אבל אם היה הלואה גמורה ומה שמוזיל לו הקרקע זה בגלל ההלואה בזה הדבר יותר חמור וכל שיודע בלבו שזה בגלל ההלואה אסור ועיין רעק"א שכתב שדבר זה כלל לכל ההיתרים שמצאנו שכל שלא מוכרח שזה בגלל ההקדמה שמותר שכל זה בדרך מקח ולא מתי שיש ודאי הלואה שבזה רבנן אסרו כל דבר שהוא יודע שעושה בגלל ההלואה

### בדין שאם ישלם מיד יתן לו דבר נוסף

ד] יש לדון בחברת מוניות שאומרת שמי שמשלם באשראי משלם דמי הזמנה ומי שמשלם במזומן לא משלם דמי המתנה האם זה בכלל איסור טרשא בפשוטו זה אסור אמנם יש לדון שיסוד האיסור שהמחיר של המקח הוא כפי התשלום של לאלתר והתוספת הוא מחמת ההמתנה אבל כאן המחיר של הנסיעה במונית מביתו למקום הנצרך הוא אותו מחיר רק שאם משלם באשראי הוא מבקש תשלום גם על מה שטרח להגיע אליו ואם משלם במזונן הוא לא מבקש על זה ממון ויתכן שכה"ג אין סיבה לאיסור ונפק"מ גם במי שמוכר דירה וקובע שאם ישלם במזומן יתן לו המזגנים אם הדירה ואם לא לא יתן לו שהמחיר של הדירה הוא אותו דבר רק שאם יתן מזומן יתן לו תוספת אמנם יתכן שדנים שכאילו המחיר לפי שכולל מזגנים ואם לא ישלם מיד יוצא שלוקח על הדירה יותר וצ"ע

## סעיף ב'

### בביאור דברי השו"ע

א] מבואר ברמב"ם שאם יש דבר שאם אדם היה מבקש לקנותו היה משלם י"ב אבל אם מוכר בשוק מקבל על זה עשרה בזה מותר למוכרו בהמתנה בי"ב ועיין ב"י ולבוש שביארו שהכונה שאדם שמביא לשוק ולא מחכה שיבאו לבית לקנות זה מראה שהוא לחוץ לכסף וממילא קונים את זה ממנו בעשרה ובזה כל שמוכר בי"ב בהמתנה מבארים שזה המחיר ועיין מקור מים חיים שביאר שהחידוש אפילו שעכשיו מוכר בשוק אבל כיון שגם אצלו יש כזה מחיר הדבר לא מתפרש כריבית ומשמע שזה רק מצד שאצלו יש מחיר אחר אבל אם אצלו תמיד זה המחיר אפילו אם עכשיו עושה את זה מחמת מבצע אסור למכור בהמתנה ביוקר אמנם יתכן שאדרבא באו לחדש שאפילו שבשוק כולם מוכרים בכזה מחיר בכל אופן יש מקום להתיר אבל באופן שגם בשוק יש שמוכרים ביוקר בזה פשיטא שמותר וצ"ע

### ביאור מחלוקת מהריב"ל והמבי"ט

ב] עיין ש"ך סק"ו שהביא לדון במלוה לחברו על מנת שיקנה ממנו סוחרה ידועה יותר משויה וה"ה הפוך על מנת שימכור לו סחורה יותר בזול דהמהריב"ל נקט שזה ריבית קצוצה כיון שמתחיב לו בעד ההלואה עוד ממון אמנם המבי"ט נקט שזה גם בכלל ההיתר של דרך מקח שכיון שקבעו שזה מחיר החפץ א"כ כמו שבריבית דרך מקח אין ריבית דנים שזה מחיר החפץ כך כאן זה סיבה להתיר ועיין מבי"ט שהוסיף שעיקר ההיתר של דרך מקח שלא ניכר הריבית ולכן גם כאן זה לא ניכר הריבית ועיין רעק"א קס"ו ס"ב שהביא שו"ת הרשב"א דבמלוה לחברו ואומר שיגור בחצרו בדינר כיון שאין הונאה לקרקעות לא הוי ר"ק אבל אם אומר חצרי שנשכרת בד' אני משכיר לך בדינר הוי ר"ק ועיין רעק"א שלפ"ז בקרקע ביותר מחצי שיש הונאה או במטלטלים שיש הונאה אסור גם בסתמא ולכאורא זה כמהריב"ל

## סעיף ד'

### בדין מכירת שטרות והאם צריך קנין המועיל

א] מבואר בראשונים דבחייב לחברו מעות מותר לפרוע קודם הזמן בפחות ואין בזה איסור ריבית וכן יכול לקנות שטר חוב מהמלוה בפחות מהסכום ולא חשיב ריבית כיון שאין הביאור שבגבית החוב מקבל תמורה למה ששילם אלא היה כאן מקח גמור ובאמת חוב שוה פחות ממה שכתוב בו ומה שגובה אחרי זה את החוב זה מצד שהחוב שיך לו והנה עיין בב"י שהביא משו"ת הרשב"א ח"ה סימן קנ"ד שצריך למכור השטר כדיני מכירת שטרות [דהינו שיכתוב לו קנה לך אותו וכל שעבודו על שטר ויחתום הוא בעצמו או שיחתים עידים ובחכמ"א קל"ט ח' כתב שאם זה שט"ח למוציא כתב זה מספיק מסירה ולא צריך כתיבה ובמלוה על פה צריך דוקא מעמד שלשתן] ואם ימכור בצורה שלא יחול משמע שיהיה בזה איסור ריבית דאז דנים את הכסף שנתן לו כהלואה וממילא מה שגובה אחרי זה יותר ממה שנתן זה ריבית וכן מבואר בעוד ראשונים וכן נקטו רוב האחרונים אמנם עיין חוו"ד קס"ט סקל"ח [ובעוד דוכתי] שכתב שגם אם לא חל המכר אבל כיון שהוא מצדו נתן הכסף בתור מכר ומה שאחרי זה גובה החוב זה בתור קיום המכר כה"ג חשיב ריבית דרך מקח ואין בזה איסור ריבית ועיין מחנ"א סימן ל"ג שהאריך בזה ודימה הנידון לשאר דוכתי שלא חל המכר האם יש בזה איסור ונקט שהכל אותו נידון אמנם בפשוטו יש לחלק דמקח על חפץ שם אפילו אם זה לא חל שייך לראות שזה מקח אבל בחוב שאין שום דבר שמקבל בפועל אלא כסף בעד כסף בזה נקטו הראשונים שכל שזה לא חל הדבר נחשב כהלואה גמורה ופורע אותו דבר ביותר דהרי לא מקבל בסוף את החוב אלא מקבל את הכסף

ועיין חו"ד שהוכיח כשיטתו מהמבואר בחושן משפט סימן ס"ו ס"א דבמכר שטר וטעו וזה לא נעשה בצורה המועילה מ"מ צריך המוכר לקיים המקח ולעמוד בדבורו ומבואר שאין בזה איסור ריבית וע"ש בתומים סק"ג שתמה בזה וע"ש דמבואר בדבריו שזה רק ריבית דרבנן כיון שזה דרך מקח ויש שכתבו לחלק דשם כיון שחשב שחל המקח כה"ג חשיב דרך מקח אבל כל שיודע שלא חל המקח אין זה אלא הלואה בריבית כיון שנותן כסף ומקבל כסף יותר אמנם אם הסברא כנ"ל שכיון שכל שלא מקבל החוב אלא הכסף זה הלואה ממילא אין מקום לסברא זו ובקצוה"ח סימן ס"ו סק"ג כתב שאם היה חל קנין למי שפרע לא היה בזה איסור והוא חידוש דכאן שללא קנין חשיב הלואה גמורה יתכן שלא מועיל מה שחל למי שפרע ואין זה דומה לכל ריבית דרך מקח וא נימא שזה רק דרבנן א"ש

ועיין נת"ש שהביא מהמהרי"ט ח"ב סל"ט שאסור לתת סכום מסוים לגבאי צדקה ובזה לקנות את כל הצדקה שיתנו לו שכיון שלא חל כלום ממילא נחשב שיש כאן הלואה ומה שנותן לו אחרי זה יותר זה ריבית

### בדין קבלת אחריות במכירת שטר בטעם האיסור

ב] הריטב"א ס"ד. כתב שבמוכר שטר חוב המוכר יכול לקבל על עצמו האחריות וחשיב מכר גמור ללא ריבית דהינו שמה שמקבל על עצמו אחריות זה כדין ערב אמנם בשו"ע כאן מביא את הרמב"ן שכתב שכל שמקבל עליו אחריות זה אסור ולמד דבר זה מסוגיא דחביתא שכל מכר שזה קרוב לשכר מהפסד זה אסור דהינו שזה נחשב הלואה ולא מכר והנה עיין ריטב"א שם שהביא בשם רבותיו שזה ר"ק ואפילו במקבל על עצמו אחריות רק כמו המחיר שמכר אמנם חלק עליהם וכתב שרק אם מקבל על עצמו אחריות שישלם כמו המחיר של כל השטר זה אסור ומשמעות לשונו שהצד ריבית זה שאם באמת הלוה לא ישלם כה"ג זה יחשב שלא היה כאן מכר כלל אלא הכל הלואה ומה שמשלם לו יותר זה ריבית אמנם בלשון הרמב"ן משמע שהאיסור גם אם הלוה ישלם שאסור לקונה לגבות הריבית ומשמע שדנים כה"ג כאילו אין כאן מכר והנה בלשון הרמב"ן משמע שזה רק ריבית דרבנן כמו בדין קרוב לשכר ורחוק מהפסד וכן משמע בביאור הגר"א כאן שציין את הגמ' של חביתא שקרוב לשכר זה אסור וכן הוא במ"מ דהינו שמדאוריתא ודאי חל מכר ואין כאן איסור ורק מדרבנן זה כאילו שאין כאן מכר אמנם עיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ד סי"ג וכן בגר"ז סס"ט ובמהרי"ט ח"ב סל"ט בשם המהריב"ל שנקטו שרק במקום שהאחריות רק על החוב בזה הוא דרבנן אבל אם מקבל אחריות גם על הריבית בזה הוא איסור דאוריתא וע"ש במהרי"ט שדן לגבי האם זה מותר במעות של יתומים

ובטעם האיסור מבואר במהרי"ט ח"ב סל"ט שכל מה שיש מהמכירה זה הכסף שיקבל בסוף כל שהקונה ודאי יקבל הכסף גם אם הלוה לא יתן לו זה מגדיר שלא היה כאן מכר כלל וע"ש שדימה את זה לצאן ברזל ובדבריו מבואר שזה סברא גם באחריות על כמה ששילם [ובשו"ת הרשב"א ח"ג סימן רס"ה לא הזכיר הדין קרוב לשכר אלא שזה נחשב שלא היה מכר וקצת משמע כמהרי"ט] אמנם הגר"ז חילק שאם זה רק מה ששילם א"כ בזה שהלוה ישלם יש לו בזה רווח זה סיבה להראות שזה מכירה אמנם עיין מ"מ פ"ה ה"ד שעל שני המקרים כתב מצד קרוב לשכר ומשמע שהכל זה דרבנן וכ הוא בגליון מהרש"א בשם הפנים מאירות [העולה מהנ"ל שיש שנקטו שתמיד זה א"ר ויש שנקטו שתמיד זה אר"ק ויש שחילקו שיש כאן שני איסורים שאם האחריות על הכל זה ר"ק ואם רק כמה שקיבל זה דרבנן ונפק"מ לדין השבת ריבית או מעות של יתומים וצ"ע]

### איזה אחריות מותר לקבל

ג] והנה מבואר ברמב"ן שלקבל אחריות של פרוע או מזויף יכול לקבל דהינו שדברים שהוי מקח טעות ואין כאן מקח בזה אין סיבה לראות שבגלל זה אין כאן מכר ורק אחריות של מאורע שיקרה אחרי זה הוא סיבה להחשיב שאין כאן מקח [ועיין גליון מהרש"א שהביא מהמהרי"ט שמותר רק כשיעור הממון שנתן ולא ככל השטר דרק אם זה אחריות מצד שלא מכר לו כלום ומבואר שם שזה אסור מדרבנן] אמנם ברשב"א מבואר שגם אחריות של גזירת מלך הוא יכול לקבל ולכאורא זה אחריות צדדית וצ"ב מה ההבדל בין אחריות זו לאחריות שהלוה לא ישלם ועיין חוו"ד סק"ה שכתב שני ביאורים או שבאחריות על ההלואה יש בזה חיסרון מיוחד שזה יותר סותר לעיקר המקח דהינו שבזה מראה שעצם הגביה היא עדין שלו עוד ביאר שהרי באחריות על חבית מבואר שאם הלוקח מקבל על עצמו יוקרא וזולא המוכר יכול לקבל על עצמו אחריות של החמצה ממילא כאן שהקונה קיבל על עצמו את האחריות של עיקר הגביה ממילא המוכר כבר יכול לקבל על עצמו אחריות אחרת והנה לפ"ז אפשר גם הפוך שאחריות שהלוה יעני יהיה על המוכר וגזירת מלך יהיה על הלוקח אמנם עיין תוס' שצריך דבר ששכיח ולא שיקבל על עצמו רק דבר שהוא לא שכיח אמנם לסברא הראשונה של החוו"ד יש כאן סברא מיוחדת לגבי גבית חוב שצריך שהאחריות תהיה על הקונה ולכאורא אם טעם איסור סוגין רק מדרבנן כמשמעות הרמב"ן א"כ יש מקום לטעם השני של החו"ד אבל אם זה סברא מיוחדת בחוב וודאי מסתבר שזה רק אחריות על עיקר גבית החוב וכהכרעת החוו"ד ואינו מוכרח שיתכן שכל שעדין יש דבר שבזה מכריח שזה מכירה זה מגדיר שזה לא הלואה וצ"ע

והנה עיין מהר"ם שיק קס"ב שהביא מהכת"ס שבמקום שהדרך שהמוכר מקבל אחריות על החוב זה מותר דכה"ג זה לא סיבה שזה לא יראה מקח וכתב המהר"ם שיק שכל זה אם לא מקבל את כל האחריות שזה רק מדין קרוב לשכר אבל אם מקבל כל האחריות שאז זה סברא דאוריתא שזה לא חשיב מכר בזה לא יעזור שכך המנהג

ועיין שערי דעה שכתב בשם הרלב"ח שאם המוכר מקבל על עצמו את כל האחריות לג' חדשים ואחרי זה כל האחריות על הלוקח גם פרוע או מזויף בזה כיון שזה קרב לשכר ורחוק מהפסד זה מותר ובפשוטו זה א"ש לכו"ע שכל שביחס לדבר מסוים זה על הקונה ממילא כבר לא מתבטל מזה תורת מכר וצריך לדון לפי גדרי קרוב לשכר

### בדין שטר חוב של פירות

ד] והנה עיין ברית יהודה פט"ו דין ו' שהביא מכמה פוסקים [הערך שי] דאם מוכר שטר של חוב פירות בזה מותר למכור אפילו אם מקבל אחריות שכיון דמבואר בגמ' שאם יש עליו אחריות זולא מותר למוכר לקבל אחריות תקיפה ה"ה כאן כיון שאם יוזלו הפירות יקבל פחות יוצא שזה עצמו מעמיד דבר זה כמכר אמנם אם נימא כסברת החו"ד וכפשטות הרשב"א הנ"ל שיש כאן חיסרון מיוחד באחריות על עיקר הגביה א"כ אין זה מוכרח [ובערך שי תלה הדברים בשיטות הנ"ל] ועיין שטמ"ק ס"ג: לגבי אשראי במתא שהקשה למה שלא יכול בתור מכירת החוב ותירץ שכיון שמקבל עליו אחריות אסור אפילו ששם אם יוזל השעוה הוא יפסיד ובפשוטו נפק"מ בזה במוכר שט"ח של דולרים בעד שקלים דבפשוטו צריך שהאחריות על הקונה אמנם אם נימא כנ"ל כיון שהיוקר על הקונה מותר שהאחריות תהיה על המוכר ועיין בזה לקמן [ועיין נת"ש סקל"ח מה שדן בזה]

### בדין מכירת שטר חוב של עכו"ם

ה] עיין ש"ך סק"ח שכתב בשם ההגהות אשר"י שבעכו"ם שחייב מעות לישראל לא התחדש מכירת שטרות וממילא שם אי אפשר לעשות כאופן הנ"ל אמנם עיין שערי דעה קס"ח סק"ח ובחו"ד סקל"ט שהקשו שבחו"מ נפסק שגם חוב של עכו"ם אפשר להקנותו בכו"מ ועיין שערי דעה שהכריע שגם כאן זה מועיל אמנם במלוה על פה שמועיל רק מעמד שלשתן עיין חו"מ סימן קכ"ו סכ"ב שיש בזה שני שיטות האם מועיל בחוב של עכו"ם מעמד שלשתן ועיין ש"ך שהביא מההגהות אשר"י שהקונה יאמר למוכר שנותן לו כך וכך מעות כדי שימחול לעכו"ם את החוב ואל תודיע לו את המחילה ואני אגבה ממנו עכ"ד וצ"ע למה לא הוי גזל עכו"ם שמשלם מה שלא חייב ושמעתי דבערך שי ביאר שכל שהעכו"ם חושב שנותן מה שחייב אין זה בגדר גזל עכו"ם אלא בגדר טעותו מותרת ועיין או"ח שאדם שהשכיר לעכו"ם בהמה יפקיר אותה ושהעכו"ם לא ידע והנה בפשוטו העכו"ם זוכה בה בחצר ובכל אופן אין הישראל עובר על גזל כשלוקח אח"כ את הבהמה ועיין רעק"א שם] ולכאורא יסוד ההיתר שהקונה לא נותן תמורה ורק גורם שירויח סכום שהוא לא ברור

### בדין פריטת ציק שקלים

ו] מצוי שלאדם יש צי'ק מאוחר ורוצה לפורטו במחיר פחות והנה יש שדנו שזה כמו מכירת שטר חוב ואם האחריות תהיה על הקונה זה יהיה מותר אמנם בפשוטו אין זה שט"ח כלל אלא רק הוראה על הבנק שיתנו למי שיביא את הציק את המחיר הקצוב בו והרי יכול לכתוב גם אם אין לו כיסוי וכן הרי יכול לבטלו וכן בחוק אם יטען שנתן בעד סחורה ולא קיבלה לא יגבו הציק ועד כמה שאין זה שט"ח כלל א"כ הוי ריבית קצוצה שעכשיו הקונה מלוה כסף למוכר ואחרי זה בגבית הציק הוא גובה את חובו והרי יש סכום יותר גדול אמנם בציק בנקאי שזה רק לאחר שיש כיסוי ואי אפשר לבטלו בזה יש שדנו שזה ממש כמו שט"ח ואם יעשה מעשה מכירה על זה ודאי יועיל ואם זה ציק למוכ"ז מספיק מסירה בלבד כמבואר בחכמ"א קל"ט ס"ח ויתכן שהיום עצם המסירה זה סיבת קנין ולא צריך כו"מ שכיון שכך נהגו זה מועיל מדין סיטומתא אמנם עדין צריך שהאחריות יהיה על הלוקח ובזה כל שאין אחריות על המוכר יהיה מותר

אמנם בציק שאדם קיבל מראובן בעד סחורה וכדו' שבזה הגדר שיש עליו עדין חוב בזה יש לדון שעל ידי מסירת הציק יש כאן מעשה מכירה של החוב שחיבים לו ואפילו שלא היה כאן כו"מ אבל מדין סיטומתא יתכן שהחוב עובר כיון שכך היום מנהג המדינה [ועיין נת"ש סקנ"ב שהביא בזה מחלוקת אחרונים האם חוב יכול להימכר בסיטומתא] אמנם אין הדבר מוכרח ואין כונת האנשים למכור החוב והרי אם הציק יחזור לא ילך קודם לבעל הציק לגבות ממנו דהינו שהתיחסות האנשים שנתן לו אפשרות גביה וכל שלא יכול לגבות חוזר אליו וכן נקט בחוט שני

והנה גם אם כה"ג חשיב מוכר שט"ח אבל צריך שהאחריות יהיה על הלוקח אמנם היום שמקובל שהאחריות על המוכר א"כ יש כאן איסור גמור אמנם אם לא יקח הכסף עד שהקונה יגבה הציק אין כאן חשש איסור

ובחוט שני פט"ז כתב שאם לוקח סכום בעד הטירחא לגבות הציק כה"ג אין בזה ריבית ושמעתי בשמו שגם אם לוקח אחוזים דהינו לפי גובה הסכום שזה כמו בתיוך שאפילו שזה אותו עבודה והביאור שאנשים משלמים על התוצאה שקיבלו ועד כמה שמשלם על הטירחא א"כ משלם על התוצאה של הטירחא וזה לא על ההמתנה אמנם הרי בסימן קס"ו במלמד מבואר שכל שיש שני סיבות אחד המתנה ב. שאר הוצאות ומעמיד ההסכם על שניהם זה אסור וא"כ גם כאן זה כך ובפרט שהסתמא שהתשלום גם על ההלואה שבדבר [ומסתבר שאד שמלוה מאה בעד מאה ועשרים ועושה מצד הוצאות והלוה לא ידוע מזה כלל שזה אסור] ורק אם יפרט מפורש שהתשלום על הטירחא זה מותר ואין לאסור מצד מראית העין שכאן זה לא שייך כדביארנו שם

### בדין פריטת ציק של מט"ח

ז] והנה לגבי פריטת צי'ק של מטבע חוץ [עיין לעיל מה שיש לדון שעד כמה שזה מכירת שט"ח אין חסרון מצד האחריות כיון שהזולא על הקונה] יש עיצה כגון שפורט מאה דולר בתשעים וחמש בשוי שקלים יתן הקונה שקלים בשוי 95 ד' לפורט ויעשו פסיקה על מאה דולר לזמן גבית הציק ואחרי זה יתן לו הציק כדי שיגבה על ידי זה את הפסיקה שקבעו ביניהם [אמנם צריך שלפורט יש דולרים כמו הסכום שפורט ואם לפורט יש חשבון דולרים בחו"ל ומפקיד הציק שם א"כ זה תלוי בנידון בקוצץ על דבר שזה פירות כאן ומקום הנתינה זה טיבעה עיין מש"כ סימן קס"ה באריכות ואולי כאן זה עדיף כיון שמצד ההסכם ביניהם זה לא דוקא על הפקדה בחו"ל] אמנם אם רוצה לקבל דולרים זה לא עוזר אמנם אפשר לעשות כעצת החזו"א בהלואת סאה בסאה שימכור לו 95 דולר בשוי שקלים שזה עכשיו ואחרי זה בחוב זה יפסוק על מאה דולר ויתן לו הציק שבזה יגבה המאה דולר אמנם כל ההיתר מצד פסיקה בחובו ביש לו והחזו"א הרי נקט שבהוזלה אסור [ואולי כאן שברור שזה לא בעד ההלואה שהרי זה על דעת שיחזיר לו מיד אין בזה איסור ועוד שכאן הסיבה שהעושה הפסיקה כיון שזה על ציק וזה שוה לו את ההפחתה] אבל יכול לעשות כנ"ל בשקלים ואחרי זה לקנות דולרים אם השקלים שקיבל [וצ"ע אם יש בשני אופנים אלו הערמת ריבית]

### עצת החוו"ד במכירת שטרות להרויח בזה ק"כ בעד ק'

ח] עיין חוו"ד סק"ד שכתב עיצה לתת ק' ולקבל תמורתם ק"כ דהינו שראובן רוצה ללות מלוי ק' תמורת ק"כ שיבקש משמעון שיתן לו שטר חוב של ק"כ לבעוד שנה והוא יתן לו בעד זה שטר חוב של ק"כ בעוד שנה ואחרי זה ילך ללוי וימכר לו השט"ח של ק"כ בעד ק' ושמעון יכול לבקש ערבים על מה שהתחיב לראובן כמבואר בשו"ע [ויכול ראובן לתת לשמעון ציק פתוח שזמן הפרעון כמה ימים קודם שלוי יגבה ממנו כדי לגבות את חובו שחייב לשמעון] והנה עיין מהר"ם שיק סימן קנ"ז שכתב שלכאורא יכול לעשות דבר זה ללא אדם שלישי דהינו שראובן יתן לשמעון שטר התחיבות של ק"כ בעוד שנה וכנגד זה יתן שמעון לראובן שטר של ק"כ בעוד שנה ואחרי זה ראובן ימכור השטר שקיבל משמעון לשמעון בעד מאה זוז שהרי מותר לשלם פחות מהסכום קודם הזמן ועיין מנחת שלמה סימן כ"ט שכתב שהחוו"ד שלא כתב כך מצד שנקט שזה הערמת ריבית ולכאורא אם עשו את זה לדעת הרמב"ם יצטרכו לשלם ויתכן שבקצצו מראש זה יותר חמור כמבואר ברמ"א שם והאריך בזה המנחת שלמה סימן כ"ט

ועיין חכ"א קמ"ג ס"ח שבעושה שטר על עצמו ודאי שאסור למכור את זה בעד מחיר ממה שכתבו שזה נחשב ממש שלוה סכום מועט ומשלם סכום גדול ומה שכתב שטר אין שום סיבה שזה לא יחשב הלואה רגילה דהרי הוא לא מתחיב אלא לאחר שמקבל ההלואה

### בדין פרעון חחלק מההלואה קודם הזמן ע"מ הארכה של שאר החוב

ט] מבואר בשו"ע שמותר ללוה לפרוע החוב קודם הזמן בפחות דהינו שלא דנים שכאילו מלוה לו הסכום והמלוה פורע לו במחילת החוב בסוף הזמן אלא שיש כאן מעשה פרעון והנה מבואר שלשלם את כל הסכום ודאי מותר וזה לא נחשב שיש כאן ריבית מאוחרת שהרי נותן לו יותר ממה שחייב והביאור שהרי למלוה היה בתחילה את הכל והשם ריבית לפי מה שהיה לו בתחילה ועיין שערי דעה סק"ה שכתב דבחוב שזמן הפרעון בעוד חודש יכול הלוה לשלם חצי מהחוב עכשיו בעד שאת חצי הפרעון השני יפרע לאחר זמן רב וצ"ב למה זה לא נחשב שיש כאן הארכת הזמן בעד מה שפורע לו קודם הזמן ומבואר דס"ל שפרעון קודם הזמן זה לא נחשב שנותן לו כלום וצ"ב הטעם ולכאורא זה לא דומה לאדם שמשלם קודם הזמן וכנ"ל דשם שהנידון שזה ריבית על ההלואה עצמה ובזה זה לא נחשב שמחזיר יותר אבל כאן זה נחשב שמחזיר יותר שהרי זה על הלואה אחרת אמנם המעיין בדבריו כתב שזה מותר בתור שהלוה קונה החוב דהינו שיש מושג שקונה החוב לעצמו ולפ"ז בתור פרעון באמת זה יאסר

#### א' שבט תש"פ

## סעיף ו'

### בדין פסיקה בהוזלה ובשוייו במטבעות

א] מבואר בגמ' מ"ו. שהיו חמריו ופועליו תובעים אותו בשוק וביקש מהשולחני שיתן לו בדינר מעות והוא יעלה לו דינר וטריסית ממה שיש לו בתוך ביתו מותר ומבואר בגמ' שכה"ג הותר מדין יש לו ובפשוטו הוא כדין פסיקה בהוזלה שאם יש לו מותר והנה דבר זה מוסכם בכל הראשונים שאם זה אותו סוג מטבע זה אסור [וכמבואר בבעל התרומות עיין בית מאיר שהאריך בזה] ובפשוטו שאז זה ודאי מתפרש כהלואה דלא שיך לדון את זה כקנין והוי ר"ק אמנם אם זה שני סוגי מטבעות דעת הראב"ד שזה מותר ודעת הרמב"ן דהוי ריבית קצוצה והנה סברת הראב"ד דגם בשני סוגי מטבעות שיך לדון שזה מקח שהרי הזהב קונה את הכסף והנה בפשוטו בגמ' מדובר שנותן לו פרוטות ובביתו יש לו דינר ולכאורא מה שמקבל זה הנקנה וא"כ אין כאן פסיקה אלא רק טרשא וא"כ מבואר שמועיל יש לו בטרשא וזה דלא כרמב"ן וצ"ע

אמנם דעת הרמב"ן שכיון ששניהם מטבעות זה מתפרש כהלואה ולא כמכר ולכן הוי ריבית קצוצה ומשמע שזה בכל מקרה ולא רק באופן הנ"ל והנה יש לעיין האם דנים את זה כהלואה רק ביחס לריבית קצוצה או גם ביחס לריבית דרבנן וכגון בעושה פסיקה בדינרי כסף על דינרי זהב בשויו דבתור הלואה לא עוזר יש לו כמבואר בראב"ד סוף סימן קס"ב ובתור פסיקה מועיל ומסברא כה"ג יש לו גדר הלואה אמנם עיין ספר דברי סופרים סימן קס"ב ס"א בבה"ל בד"ה סאה בסופו שהביא משו"ת מהר"מ אלשקר בשם שו"ת הרי"ף שזה מותר ויתכן שלא ס"ל כראב"ד סוף סימן קס"ב הנ"ל וצ"ע שם

והנה בפשוטו אפילו שדולרים זה נחשב כפירא לגבי מטבע של א"י אבל יתכן שיש לו שם מטבע גם בא"י כיון שאנשים משתמשים לקנית דברים מסוימים ככסף [היום הדבר פחות מצוי] א"כ יש בו את חומר הרמב"ן ואם מוכר דולרים בהקפה שישלם לו בשוי יותר מהשער של עכשיו חשיב הלואה בריבית ולא יועיל מה שאין שומתו ידועה אמנם בשם הגר"נ קרליץ שמעתי שאמר שאפילו שיש לזה שם מטבע אבל שאנשים מתיחסים לדולרים כדבר הנקנה ויש בזה מסחר שלם ולא רק כפריטה של כסף אחר ממילא בזה ודאי הוא נחשב כמקח ואין בזה ריבית קצוצה אלא זה ככל ריבית דרך מקח שיש בזה את כל הקולות מדרבנן כנ"ל ועיקר דבריו מבואר בתלמיד הרשב"א שם שמטבע של מקום אחר כיון שהדרך למוכרו ולהתיחס אליו כדבר הנקנה אין בזה את חומרת הרמב"ן

### בדין פסיקה בהוזלה בפרוטטות

ב] מבואר בגמ' מ"ו. לכו"ע שאם השולחני נותן לו פרוטות ולבעל הבית יש בביתו מטבעות שאינם טבועות דהינו פירות בזה הוי דרך מקח ויש בזה ההיתר של פסיקה בהזלה והנה בפשוטו הכוונה שהפרוטות שהשולחני נותן זה פסיקה על מה שיש לבעל הבית בביתו אמנם עיין לשון הטור שולחני שמוכר דינר טבוע ומשמע שאפילו שסתם שולחני הוא מוכר מטבעות ולא שפוסק בעד מטבעות אחרות בכל אופן זה מתפרש כפסיקה ויתכן שזה החידוש המיוחד בסעיף זה יותר מכל פסיקה בהוזלה ומסתבר שאם יגיד מפורש לשון מכירה זה יאסר דהרי לא שייך למכור כסף ועוד שזה תלוי האם מעיל טרשא ביש לו [אמנם עיין לשון הב"י והב"ח שהעמידו שבסתם אדם צ"ל מכור לי בדינר דהינו פרוטטות מעות] ועיין טור שהביא מהרמ"ה וכן פסק הש"ך שכל ההיתר דוקא בשולחני שדרכו בהכי דהינו שאז זה מתפרש כמקח אבל בסתם אדם זה מתפרש כהלואה ורק אם יאמר בלשון מכר זה מותר ומבואר שזה פשוט שאם אומר בלשון הלואה זה אסור אמנם בחידושי הרמב"ן מ"ו. העמיד את לשון הגמ' בלשון הלואה ובכל אופן זה מותר דהינו שכל שזה כסף בעד פירות זה מציאות של מכר אמנם להלכה קי"ל שכל שזה בלשון הלואה נחשב הלואה והחוו"ד קס"א כתב שזה רק מדרבנן נחשב כריבית אבל לא מדאוריתא אמנם המקור מים חיים נקט שזה נחשב הלואה מדאוריתא דהינו שהלשון קובע מה הדבר שנעשה כאן אמנם גם לדבריו אם יתן סאה בעד סאה שזה מציאות של הלואה בזה לא עוזר לשון מקח וכמבואר ברמב"ן הנ"ל אלא חשיב הלואה

### האם צריך שיהיה לו את כל המעות

ג] עיין שערי דעה סק"ז שהביא משו"ת מהר"י הלוי סימן ה' שכתב שלא צריך שיהיה לו את כל המעות אלא גם אם יש לו רק את הדינר זה מותר דעד כמה שהוא קנה כנגד הדינר ממילא זה נחשב שלא היה כאן הלואה ואין איסור לתת לו הריבית אמנם עיין אבני נזר סימן ר"ד שכתב שמסברא זה אסור דכיון דלא פירש שיחול בכזו צורה א"כ נשאר שהדינר נקנה כנגד פחות מדינר ושאר הפסיקה היא באיסור ועוד דבהכרח רוצה שיהיה פסיקה על הכל דאל"כ הוא באמת לא יהיה חייב לתת לו את הכל וכן בעיקר מה שנקט שכל שחל בתור כאילו קנה ממילא זה נחשב שאין הלואה ומותר גם ריבית אחרת הוא חידוש ובפרט שהרי במפרש אסור ואפילו שכאן לא פירש אבל כל יסוד ההיתר שדנים כאילו זה ריבית נפרדת והרי זה אסור וצ"ע ועיין מש"כ סימן קע"ה סק"ד

עוד הביא השערי דעה מהנ"ל שגם אם יש לו רק מעט יכול לפסוק בפרוטה ועוד בהוזלה בעד קצת ממה שהביא לו ועוד קצת וזה מותר בפסיקה בהוזלה ויש לו והשאר בהלואה ובתנאי שזה לא ניכר שזה הוזלה בגלל ההלואה ועיין שערי דעה שתמה עליו שהרי יוצא שבגלל ההלואה הוא עושה לו הוזלה וזה אסור כדין לא ישכור ממנו בפחות אמנם בתפארת למשה כתב להקל במקרה שזה יצא השער והשאר יעשה בתור פסיקה של יצא השער וביאר רעק"א ס"ד: שכיון שזה דרך מקח בזה כל שזה לא ניכר שההוזלה זה בגלל ההלואה מותר אפילו שזה הסיבה שהוא עושה את זה והנה סתימת התפארת למשה משמע שגם ללא שיגיד זה יחול בכזה צורה ובזה ישב את הרמ"א שמועיל יש לו מעט אמנם הדבר תמוה למה שבסתמא יחול בכזו צורה ועוד זה נגד לשון הראשונים שצריך שיהיה לו כל הדינר וכהכרעת כל האחרונים כאן דלא כרמ"א [ודוחק לומר שהם דיברו רק כשהשאר זה לא יצא השער או בהבדל ניכר שודאי שכשאמרו שצריך הכל משמע שזה תמיד] אמנם בפשוטו הכונה כמבואר במהר"י שרק אם יתנה כך מפרש זה יעזור ולכן אין זה נגד הראשונים ורעק"א הביא את המהר"י אם התפל"מ ומשמע שהעמיד את שניהם בפירט מפורש שיש כאן שני עסקים ורק במקח וכנ"ל בחידושיו ועיין רעק"א שהביא את המהר"י שזה רק מועיל אם אין כאן הוזלה גדולה שזה ניכר שזה בגלל הפסיקה ומבואר שבפסיקה של יצא השער אין זה מגדיר שאין כאן הלואה ומותר לתת ריבית וכן מבואר בגמ' ע"ג: שלולי טעם מיוחד אסור להוסיף בזמן קיום הפסיקה

### בקולא דעד שיבוא בני

ד] ברש"י מבואר שהקולא של עד שיבא בני זה גם אם שניהם מטבעות ועיין ב"י שהביא לבאר בשם הת"ר וכן הוא בריטב"א שכיון שאומר שיחזיר לו מיד אין התשלום אלא על מה שחסך לו טירחא ולא על ההמתנה ומבואר כאן חידוש גדול שאפילו שקוצץ על מציאות ההלואה להחזיר יותר אבל כל שזה ברור שזה לא על ההמתנה זה מותר והנה כל הראשונים חלקו על זה ויש לעיין האם מצד שגם כאן זה נחשב המתנה שהרי צריך מיד ויהיה לו רק בעוד שעה אבל באמת אם אין לו שום ענין בהמתנה כגון שפורט ציק ולא צריך עכשיו הכסף אלא כל מה שצריך שיעשה לו הפריטה בזה כולם מודים שזה מותר או שס"ל שכל שפוסק על הלואה שיתן יותר לא משנה מה הסיבה זה אסור וצ"ע

והנה עיין פנ"י ס"ג: [בד"ה בתוס' בד"ה וא"ל] הובא בחוו"ד שכל מה שאסור פסיקה בהוזלה באין לו זה רק אם קבעו זמן אבל אם הקונה יכול לתובע מיד זה מראה שההוזלה לא על ההמתנת מעות ועיין חוו"ד סק"י שכתב שסתימת הפוסקים לא כך ויתכן שכיון שהרי לא יבקש מיד ממילא זה מספיק סיבה שזה יראה בעד ההמתנת מעות

## סעיף ז'

### בפרטי דיני פסיקה בהוזלה

א] הנה מבואר בפרקין שמותר פסיקה על הפירות על ידי היתר של יש לו או על ידי היתר של יצא השער אמנם מבואר בסוגיא דידן שלגבי פסיקה בהוזלה מותר רק אם יש לו ולא מועיל יצא השער והנה בעלמא בכל פסיקה ביש לו מספיק לדון שהוא קנה את זה לגבי שיחשב ברשותיה איקר אבל כאן שזה בהוזלה ויש כאן ריבית בעצם הקציצה יסוד ההיתר מצד שדנים את זה כהחלפה ולא כהלואה כלל ולכן אין כאן נידון של ריבית ועיין ריב"ש סימן ש"ו בתחילתו שנקט שזה רק מועיל כיון שזה חל למי שפרע והנה מבואר שאם יצא השער זה לא מועיל ועיין ריב"ש שיש לבאר בזה שני ביאורים או שכלפי ההוזלה לא עוזר יצא השער דהרי במחיר ההוזלה לא יכול לקנות [וכן הוא בתוס"ר ותוס' שאנץ תחילת פא"נ], עוד ביאר שביצא השער זה לא גדר שכאילו קנה ואין כאן הלואה כלל אלא ודאי חשיב שיש כאן המתנה רק שיש כאן קולא שברשותה איקר וממילא לגבי הוזלה אין סיבה שזה יעזור ונפק"מ בין שני הטעמים בסאה בסאה שיתן לו במקום היוקר דמבואר ברש"י ע"ג. שיש כאן ריבית גם מצד היוקר שבזה האם יעזור יצא השער במקום היוקר דאם הסברא שכלפי הוזלה לא מועל יצא השער א"כ גם כאן זה אסור משא"כ אם מצד שאין לו אפשרות לקנות הרי כאן יש לו אפשרות לקנות ועיין או"ז שנקט שמותר וכן הוא בגידולי תרומה [אמנם רעק"א סימן נ"ב דן לאסור מצד שזה כמו קביעות זמן שבזה לא עוזר יצא השער] ועיין בשיעורים עוד נפק"מ בין הטעמים

ב. מבואר במשנה שמועיל יש לו אפילו אם זה מחוסר שני מלאכות וכתבו התוס' שכל זה לגבי פסיקה בשויו אבל לגבי פסיקה בהוזלה צריך שיהיה יש לו גמור אמנם כתב הטור דשיטת רש"י שגם כלפי פסיקה בהוזלה חשיב יש לו במחוסר שני מלאכות והנה השו"ע סתם בזה ובפשוטו פסק כרש"י וכן נקט הגר"א אמנם עיין ש"ך שהביא את שיטת תוס' והחכמ"א פסק כרש"י וצ"ע לדינא

ג. מבואר בגמ' שאם יש לו אשראי במתא לא נחשב יש לו [ורש"י ביאר שהכונה שחיבים לו והרמב"ם ביאר שעשה פסיקה אם מישהו] ומבואר בראשונים שפקדון ביד אחרים נחשב יש לו והנה יש לדון ביש לו פקדון ביד אחרים בעיר אחרת האם זה מועיל וברש"י בסוגין מבואר שזה נחשב יש לו אמנם לגבי הלואת סאה בסאה מבואר ברמ"א סימן קס"ב בשם המרדכי שזה לא נחשב יש לו אלא א"כ יש למלוה דרך לשם ומבואר בדבריו שזה בכלל החיסרון של אשראי במתא ובפשוטו ה"ה אצלינו ויתכן שרש"י דיבר ביש לו דרך לשם ובמחנ"א סימן כ"ט כתב שזה רש"י לשיטתו שעוזר מחוסר שתי מלאכות גם לגבי הוזלה וע"ש שנקט לדינא להחמיר כאן וכן הוא בהגהות כנה"ג אמנם בגר"ז סכ"ג הקל בזה דהינו שנקט שסאה בסאה זה יותר חמור מפסיקה בהוזלה ושהטעם להחמיר בסאה בסאה זה מסברא ולא מצד שזה כמו אשראי במתא וצ"ע, אמנם אם מתחיב לספק הסחורה במקום הסחורה מותר כמבואר בסי"ז

ד. עיין מחנ"א סימן כ"ט שחידש שאם קובע זמן אין בזה ההיתר של פסיקה בהוזלה ביש לו והנה בתוס' ס"ג: מבואר שקביעות זמן לטובת המוכר מותר אמנם יתכן שאם זה לטובת הקונה אסור דכה"ג זה מראה שלא מכר לו דאם קנה את זה למה שלא יוכל לתת לו את זה עכשיו וצ"ע בזה

ה. יש לדון האם מותר פסיקה ביש לו ומתנה שיתן לו מעות במקום הפירות והנה עיין סימן קס"ב דהבאינו שו"ת הרשב"א דבהלואת סאה בסאה זה מותר והביאור שבאמת חל חיוב של סאה רק שמתנה שישלם לו במעות אמנם לכאורא אצלינו שרבנן הפקיעו קנין כסף א"כ כל שמתנה שבסוף יתן לו מעות ודאי זה נחשב שהחוב הוא מעות ועיין רש"י ס"ג. דמשמע שזה מותר אמנם יתכן שכל דבריו גבי פסיקה שלא בהוזלה אבל בהוזלה ודאי שזה אסור ויתכן דגם רש"י מדבר שמצד הפסיקה זה על פירות והמוכר יכול לתת פירות רק שדעתו שיתן לו מעות במקום אבל לא שבאמת התנו בצורה שזה חיובו בחושן משפט ועיין דברי סופרים קע"ה ס"ו שהביא בזה מחלוקת אחרונים [ועיין לעיל שהבאינו מהכהונת עולם שגם בהלואה כל ההיתר אם המוכר יכול לבקש חיטים] וצ"ע

ו. עיין רעק"א סימן נ"ב שדן האם הותר פסיקה בהוזלה גם במקום שמתנה שיתן לו תמיד בשער פחות מה שזה ישוה בשעת התשלום שיתכן שכל ההיתר רק מצד שיש גם צד הפסד לקונה אם זה יוזל אבל כאן שאין שום צד הפסד הוי הוכחה שאין כאן קנין ואפילו דבעלמא מותר לפסוק כשער הגבוה שם הגדר שאם יוזל לא פוסק אלא עושה מעשה פסיקה לאחר ל' אבל כאן זה לא שייך אמנם הביא מהמהרי"ט סימן פ' להתיר בזה וכן הכריע המחנ"א סימן כ"ט

### ביסוד האיסור של מפרש

ב] הטור מביא מחלוקת ראשונים האם במפרש יש גם היתר בפסיקה בהוזלה ביש לו והנה צ"ב החילוק בין זה לטרשא דמבואר שכל שזה שומתו ידועה זה כמו מפרש וא"כ עד כמה שכאן הותר אפילו בשומתו ידועה דהינו שודאי שההולזה בגלל ההקדמה א"כ למה שמפרש זה יותר חמור, ובפשוטו מבואר שגם בשומתו ידועה אבל הגדר שמה שמשלם זה דמי הדבר רק שלקח מחיר יקר בגלל ההמתנה וזה לא סיבה לאסור בסוגין שכיון שזה כאילו קנה את זה אפילו שעשה בגלל ההמתנה משא"כ במפרש שם זה מתפרש שבאמת על הדבר בעצמו לוקח רק חלק המהמחיר והשאר בהמתנה ואולי זה רק סברא שזה יותר ניכר

והנה יש לדון בעושה פסיקה על דירה שישלם שקלים לפי התעריף של הדולר או צמוד למדד האם זה נחשב כמו שני מחירים כמבואר באני נזר עיין לעיל ס"א או שכאן שצריך מפרש מפורש זה עדיף ויש מקום לומר שכיון שכאן זה לא סתם שני מחירים אלא רוצה מחיר של דולר או רוצה כפי השויות של הדבר בזמן התשלום בזה ודאי רואים שזה מחיר הדבר כמו שלא פירש רק שעשה כזה מחיר בגלל ההמתנה ולא שיש כאן תוספת על הדבר ועיין בחוברת תקנת הריבית הערה 29 שהביא שהגרש"צ נקט לאסור והגרד"ל צידד להתיר וצ"ע

### בדין שני מחירים שאחד על תשלום מוקדם ואחד על מאוחר

ג] הגר"י לנדא דן בקנה דבר שיגיע בעוד חודש וקובע שני מחירים או עכשיו או לאחר חצי שנה והנה בפשוטו זה ודאי אסור דממ"נ אם המחיר כמו לאחר ו' חדשים א"כ התשלום עכשיו הוא אסור ואם המחיר כמו עכשיו א"כ התשלום לאחר ו' חדשים הוא אסור אמנם יתכן שעד כמה שזה אין שומתו ידועה ומצד ההסכם לא ידוע מה המחיר האמיתי דהרי יתכן שמה שאם משל מראש זה יותר זול כי זה הקדמת מעות א"כ אין לזה שם מפרש ביחס לשום כיוון וכל צד הוא מותר כי יתכן שזה התשלום ובפרט אם יש לו שזה רק איסור של מפרש שני מחירים שיתכן שזה לא נחשב מפרש שני מחירים וצ"ע ויתכן שאם המחיר האמתי זה כמו לאחר ו' חדשים מה שפירט שאם מיד זה יור זל זה לא אוסר כיון שאפשר לתלות שזה מחמת ההקדמה ויהיה מותר לפי המחיר האמיתי וצ"ע בזה

### בדין אין שומתו ידועה

ד] עיין רמ"א שכתב שבדבר שאין שומתו ידועה מותר פסיקה בהוזלה ותמהו האחרונים שאפילו שמצד ההוזלה אין סיבה לאסור אבל צריך לאסור מצד שזה לא יצא השער והט"ז העמיד שמדובר שאחרי זה ירד המחיר ומצד שלא יצא השער אין חיסרון ובזה בכל אופן יש לאסור מצד ההוזלה אמנם באין שומתו ידועה אין סיבה לאסור והנה לפ"ז נתחדש שבשומתו ידועה אסור לקים המקח אפילו שעכשיו אין בזה ריבית כלל ועיין חוו"ד שתמה על זה שכיון שהיה כאן רק פסיקה ולא חל מי שפרע כיון שזה באיסור ממילא אם רוצה עכשיו לקים אין בזה סיבת איסור והש"ך העמיד שמדובר ביצא השער ובכל אופן זה אין שומתו ידועה והגרעק"א תמה שאם יצא השער זה שומתו ידועה ועיין חוו"ד שחידש שטלית שללא שרואים לא יודעים מה מחירו וגם ביצא השער זה נחשב אין שומתו ידועה [ועיין לעיל ס"א] אלא שצ"ע א"כ מה צריך להגיע ליצא השער ועיין חו"ד שללא יצא השער אין כאן מעשה מקח ואם יתיקר דנים את זה כריבית גמורה דהינו שבזה אין הקולא של אין שומתו ידועה ורק ביצא השער שזה נחשב מקח יש הקולא הנ"ל אמנם עיין תפארת למשה וברכי יוסף ובשערי דעה שחידשו שבדבר שאין לו שער ולא יצא השער באמת אין איסור פסיקה על הפירות שהרי גם אם זה יתיקר לא יהיה ניכר הריבית אמנם אם יש צד שיתיקר בצורה שודאי יהיה ניכר הריבית באמת זה אסור והמנהג להקל בזה

### בדין מנוי לכמות או מנוי חודשי וכדו'

ה] יש לדון בכל קניה של דבר מרוכז בהנחה כגון מנוי לבריכה או כרטיסית צילום שאם משלמים על כל פעם בנפרד יש מחיר אחד ואם קונים הרבה יחד יש מחיר יותר זול [ובזה יתכן שחשיב יש לו] וכן מנוי לירחונים וכדו' ולכאורא יש לדון שזה פסיקה בהוזלה וזה אסור אמנם מקובל להקל בזה מכמה טעמים א. שכיון שזה המחיר של קניה מרוכזת וקניה בסיטונאות יש לו מחיר אחר ב. כיון שיש להם בזה ענין שמבטיחים לעצמם שימוש יותר גדול ממילא זה לא מתפרש כהוזלה בגלל ההמתנה ג. וכן יש סיכון שהקונה יאבד הכרטיס לכן כה"ג אין הסיבה של המחיר הזול בגלל ההקדמת מעות. [והנה יש להקשות למה כל פסיקה אסורה למה לא נימא שמה שמוכן לכזה מחיר כיון שמרויח שהוא ודאי יקנה אצלו דללא שישלם לו עכשיו הוא יכול לחזור בו וצ"ל שלבני אדם זה לא סיבה לפסוק כמו עכשיו דכמו שעכשיו מצא קונה כך ימצא אחרי זה וצ"ע]

ובפשוטו אפשר לבדוק דבר זה מה סבת ההוזלה אם מוכנים לקבל ציק דחוי למוטב בלבד לאחר זמן [אמנם אם זה לא למוטב בלבד כיון שהם משתמשים בזה לשלם לסוחרים אין מזה ראיה כלל אמנם יתכן שלא מוכנים דחוי מצד שיתכן שתקח מיד ולמה שיתנו דחוי ואין מזה ראיה שהסיבה בגלל ההמתנה] עוד יש להוכיח שזה לא בגלל ההמתנה דהרי יכול ברגע אחד להשתמש אם הכל וגם אז זה אותו מחיר ובהכרח שהמחיר הזול הוא לא ניתן בגלל ההקדמת מעות אלא שזה המחיר אמנם מנוי לחודש כגון למקוה לא שייך סברא זו אמנם אין זה מוכרח דהרי יתכן שהם יודעים שרוב האנשים לא יקנו מיד את הסחורה וממילא יהיה להם המתנת מעות ולכן עושים את זה אמנם יתכן שמצד העסק אין כאן הכרח שזה בגלל ההמתנה זה מותר וכמו באין שומת ידועה אמנם יש לחלק שכאן ההבדל ניכר רק הסיבה לא ניכרת אמנם עיין פתחי תשובה סק"ג דמבואר שגם כה"ג זה מותר וכן הוא בחוט שני [ויתכן עוד שכל שיכול לקחת מיד ממילא בהכרח שהמחיר כמו הזול ומה שעושה כזה מחיר זה לא סיבה לאסור דיתכן דגדר האיסור שדנים שהמחיר הוא תשעים ועשר זה ריבית אבל כל שהמחיר מאה אפילו שיש המתנה של קבלת המקח זה לא סיבה לאיסור וצ"ע בזה ולגבי אוטבוס יש לדון שכיון שנוסע קבוע מעונין להוזיל לו וכן לפעמים קשה להם הטירחא כל פעם למכור כל נסיעה ומעדיפם קניה במרוכז] [ויש לדון שכל הסברות הנ"ל זה רק ביחס ללוה אבל ביחס למלוה מה שמוכן זה בגלל ההוזלה אמנם בפשוטו כה"ג גם כלפיו חשיב שזה המחיר כמו שקבע המוכר ואין כאן ריבית ועיין אבני נזר סימן קפ"א שנקט כן וכן מוכח בריטב"א ס"ד. ועיין בשיעורים שם מה שכתבנו]

והנה כל זה הוא ביחס להוזלה בזה שקנה בכמות אמנם אם למחיר של מנוי עצמו יש הבדל אם משלמים בתחילה או בסוף א"כ הוי מפרש ואסור וכן במקרה שיתכן שיעלה מחיר המנוי וכיון ששילם בתחילה משלם כשער הראשון לכאורא יש לאסור מצד איסור פסיקה וכאן לא יעזור יצא השער כיון שהמוצר עדין לא קיים ולכן בעתון כה"ג צריך להתנות שאם יעלה המחיר יוסיף כמחיר מנוי יקר אמנם לגבי כרטסיה של אוטבוס כיון שיכול ליסוע בכל מחיר הקניה באותו יום בזה יש לדון להתיר מצד הסברא הנ"ל שבהכרח שהמחיר נקבע לא מחמת ההקדמת מעות אלא שזה המחיר ולגבי חודשי חפשי בזה המציאות שהמחירים לא עולים רק בסוף החודש וצ"ע בכל זה

### בדין קנית שוברים

ו] מצוי שחנות גדולה מוכרת שוברי קניה של שוי מאה ש"ח בתשעים ש"ח ויש לדון שזה פסיקה בהוזלה ובזה אין להתיר מצד יצא השער אמנם יש להתיר מצד הסברא הנ"ל שהסיבה של ההנחה זה בגלל שרוצים להיות בטוחים על קניה בסך גדול ואם מוכנים בהקפה או בציק דחוי למוטב בלבד מוכח שאין דעתם על ההמתנה כלל אמנם במקום שלא מוכנים לקבל ציק דחוי בזה יש מקום לאסור שניכר שזה גם בגלל ההמתנת מעות וכנ"ל והרי בפשוטו ברשתות גדולות יש להם ענין בכסף שמרויחים על זה ריבית בבנק אמנם יתכן כנ"ל שרק מחמת שהרי חלק יקנו מיד ואין סיבה שיסכימו למכור בהקפה וצ"ע ומקובל להתיר דבר זה ועיקר ההיתר שכיון שודאי יש כאן גם סיבות של הוזלה לא בגלל ההמתנה ממילא זה לא ניכר וכהיתר הפ"ת בשם הבית אפרים אמנם במקום שהמטרה כיון שצריכים כסף מזומן דהינו שכאן הכל מחמת ההמתנה כה"ג בפשוטו זה אסור

והנה היה אפשר לדון להתיר מצד יש לו אמנם יש לפקפק בזה מכמה טעמים א. שלא תמיד יש להם את מה שיקנה בסוף ב.שלא מצאנו יש לו על משהו לא מסוים שכיון שלא יודע מה יקנה עכשיו יתכן שכה"ג לא שייך לדון כאילו קנה את זה ג. יתכן שכיון שבחנות יש מחירים על כל דבר חשיב כמו מפרש ד. לסברת רעק"א סימן נ"ב שאם פוסק שתמיד יתן לו פחות מהמחיר אין ההיתר של פסיקה בהוזלה אמנם כבר הכריע הנ"ל להיתר בשם המהרי"ט

והנה בפשוטו זה ודאי דרך מקח ורק שיש לדון האם יש כאן היתר דיש לו אמנם יש לדון עוד שאין זה דרך מקח כלל אלא שהתחיב לו בעד הסכום שנתן לתת לו סחורה בשוי יותר זול ולכאורא כל שזה התחיבות שלא מתיחסת לחפץ אלא לשויות רק שיפרע בחפצים זה ממש דרך הלואה וגם אם כה"ג יהיה התחיבות על חפץ מסוים לפי המחיר של מחר מבואר במהרי"ט שמותר דשם יסוד התחיבות הוא העמדת חפץ מסוים משא"כ פה יסוד ההתחיבות זה העמדה של דבר כללי והיחס למחיר הוא הרבה יותר ועוד שגם שם יתכן שכל ההיתר רק אם זה דרך פסיקה ולא אם זה דרך התחיבות ובאמת יש לעיין שאם זה כך אולי לא יועיל שאין כונתו לאגר נטר דלמעשה יש כאן הלואה גמורה והתחיבות לשלם יותר ועיין סימן קס"ו לגבי מלמד דמבואר ברמ"א שאפילו שיש לו סיבה לנתינת הכסף כל שיש גם הלואה וזה נקצץ בעד ההלואה זה אסור ורק אם יפרש שזה לא בעד ההמתנה שבזה יהיה מותר אם באמת זה יהיה כך זה אמנם בפשוטו מקובל לדון שיש כאן התחיבות להעמיד בעד הכסף סחורה בשוי מסוים וגם זה חשיב דרך מקח וממילא יש להתיר מתי שיש הסברים אחרים להוזלה

והנה אם יהיה ברור שזה גם בגלל ההמתנה בפשוטו יש בזה איסור ויש לעיין בחברה שקנתה שוברים ועכשיו מוכרת אותם לקונים והנה בזה בפשוטו כל שובר חשיב כשטר חוב ובזה שמוסרת לקונה חשיב שקנה החוב ואין האחריות על מוכר השובר אלא על הרשת והנה יש לדון האם כל קונה חשיב שגובה קרן וריבית או שהקונים הראשנים גובים החוב והאחרונים גובים הריבית דהינו שבעד אלף ש"ח נתנו להם שוי אלף מאה ש"ח ונפק"מ שמי שישתמש בזה מיד בתחילה לא עובר בזה איסור

אמנם יש לדון במקרה שהחברה קנתה מהרשת בציק מאוחר שבזה עד כמה שציק זה רק הוראה לגבות מהבנק אין כאן עדין שום חוב על הרשת וממילא אין לדון שהשובר זה שט"ח אלא מכח שטר התחיבות והנה אין כאן לשון התחיבות אמנם יתכן שזה ודאי הכונה אמנם אין כאן חתימה של המתחייב עיין קצוה"ח מ"ה ב' עוד יש לדון האם מועיל שטר התחיבות על מטלטלין שהרי הם לא נקנים בשטר עיין ראשונים כתובות ק"ב. ובערך שי סימן קע"ג נקט שמועיל

#### ז' שבט תש"פ

## סעיף ח' - י"ב

### ביסוד ההיתר דמיניה קרבו

א] מבואר בשו"ע ס"ח שאם פוסק על דילועין בני זרת שיתן לו בני אמה כיון שזה גודל ממילא זה מותר ובפשוטו יסוד ההיתר מדין פסיקה ביש לו דבפשוטו כיון שרוצה דילועין גדולים ואת זה אין לו אסור והתחדש שכל שזה גודל מאליו זה כמו יש לו ומותר והנה בפשוטו לא איכפת לו לקבל עשרים קטנים ולפ"ז מוכח מכאן שלא מועיל יש לו מעט לכל הפחות בהוזלה ואולי יש לו עדיפות בגדולים ולפ"ז התחדש שמועיל ממילא רבו אפילו לגבי שזה מגדיר כמשהו אחר [וכן מוכח מקושית הראשונים מפרדיסא] והנה בפשוטו לא צריך שיתן לו דוקא את אלו אלא יכול להביא לו אחרים מהשוק וכן בפשוטו מדובר שהיה כאן פסיקה רגילה כמו תמיד וכן דייק המחנ"א סימן כ"ט מהטור אמנם עיין ב"י ש"ך וט"ז שהביאו מההגהות מרדכי שצריך לתת לו דוקא מהדילועין שגדל אצלו אמנם עדין יתכן שהפסיקה היא פסיקה כללית ורק זה הלכה שכשנותן צריך לתת דוקא ממה שגדל אצלו אמנם ברמב"ם מבואר שהעמיד סוגין שמראש היה פסיקה על מה שיש אצלו ולא פסיקה כללית וצ"ב למה הוצרכו לזה ובפשוטו מבואר שכיון שכאן כל יסוד הקולא מצד מיניה קרבו זה רק אם באמת מקבל את מה שהיה אצלו וגדל ולא אם יתן לו משהו אחר והרמב"ם נקט שגם צריך שמראש הפסיקה תהיה על דבר מסוים והנה בפשוטו עדין ודאי מדובר שהפסיקה זה על הדילועין של מחר וכל זמן שהם לא גדלו אין כאן חלות על שום דבר אמנם עיין מחנ"א סימן כ"ט ובחוו"ד סקי"א וסימן קע"ה סק"א שנקטו שצריך שיהיה פסיקה על מה שיש היום רק שהתחיב לתת לו את זה במצב שזה יגדל ורק מכיון שזה באמת נחשב כקנוי לו שייך לדון שמיניה קרבו וצ"ע א"כ מה הגמ' מדמה למה שעיזי חלבות וע"ש שנדחקו בזה טובא

והנה עיין מחנ"א וחוו"ד שהקשו מה שייך לדון שזה כיש לו הרי לשמואל זה מחוסר בידי שמים וכן לרב לכאורא הקצירה ושאר דברים זה מחוסר שלשה מלאכות ותוס' שאלו שגם בפרדיסא זה יעזור ושם ודאי שזה מחוסר ג' מלאכות ועיין חוו"ד שביאר לנ"ל שכל החיסרון של מחוסר ג' מלאכות זה רק בפסיקה כללית שלא מתיחסת למשהו מסוים אבל כל שהפסיקה מתיחסת לחפץ הנ"ל כמו שהוא עכשיו רק שכלול בזה התחיבות לעבוד בזה לשפץ את זה כה"ג אין חיסרון של מחוסר ג' מלאכות והנה יש שלמדו מהחוו"ד שבפוסק על דירה מסוימת אפילו אם בעל הבית חייב לעשות תיקונים שזה מחוסר ג' מלאכות אין בזה חיסרון אמנם משמעות החוו"ד שזה רק סברא של ממילא קרבו וכן משמע שנקט שרק כאן שחל קנין כלפי מה שיש היום ולא שיש רק התחיבות להביא לו את זה מחר אמנם אם נימא שכאן זה פסיקה רגילה א"כ מקושיתו מוכח שגם בזה מועיל במחוסר ג' מלאכות וצ"ע

והנה יש לדון האם במפרש מותר בסוגין והנה אם זה דין פסיקה רגיל וודאי שאסור מפרש אבל אם נימא שכאן זה פסיקה שמוגדר שהיה קנין גמור יתכן שבזה גם במפרש זה מותר ואינו מוכרח וצ"ע

### חלוקי הראשונים ביסוד ההיתר דמיניה קרבו

ב] בעיקר ההיתר דמיניה קרבו הקשו הראשונים מפרדיסא בס"י דמבואר שאסור לקנות פירות הכרם בהוזלה לכשיגדלו ומצאנו בראשונים כמה חילוקים והש"ך ציין לדבריהם א. עיין מ"מ שכתב מדיוק לשון הרמב"ם שרק דבר שהוא מאליו ללא שום הוצאה אבל דבר שיש הוצאה כדי שיגדל אין ההיתר ועיין רמב"ן שביאר שלכן בעגל אין ההיתר של מיניה קרבו והסברא בזה פשוטה שרק דבר שנחשב שהכל מונח חשיב כאילו יש לו את זה ב. עיין מ"מ שכתב עוד שרק דבר שהדרך למכרו במצב זה מותר אבל דבר שאין הדרך למכרו במצב זה אין ההיתר וכן הוא בנימוק"י והעתיקו הרמ"א ולכאורא הסברא שרק אז אנו רואים כאיל המקח היה עכשיו ג. עיין רמב"ן ע"ג. ובמאירי שביארו שרק אם הדבר הראשון ראוי לאכילה שייך לדון שזה כאילו קיים אבל אם זה לא ראוי לאכילה בזה אין את היתר דסוגין שזה נחשב שעדין לא קיים ההתחלה והנה עיין חוו"ד שכתב לגבי פרדיסא שאם הלוקח קיבל על עצמו כל ההוצאות בזה הוי כמו דילועין וצ"ע שזה רק לחילוק הראשון אבל לשני החילוקים האחרונים זה אסור וצ"ע

ועיין גידולי תרומה אות מ"ג שדייק מלשון השו"ע שמותר רק להוזיל במחיר של דילועין בני זרתא אבל לא בפחות וצ"ב הסברא שביחס למה שיש הרי מותר פסיקה בהוזלה וביחס למה שחסר הרי זה גודל מאליו וצ"ל שלא הקילו לגבי מה שיגדול אלא אם ביחס למה שיש זה מקח רגיל ולא אם יש כאן הוזלה וצ"ע

עוד הקשו הראשונים מהגמ' של שבשא שיבשי שהכונה לר"ח שקונה זמורות דמבואר בגמ' שצריך לזכות בגוף הקרקע וצ"ע למה אין כאן ההיתר של מיניה קרבו ועיין רמב"ן שביאר שכיון שלא יודע מה הם הזמורות שיתיבשו ובסוף יהיו ראוים כה"ג לא שיך לדון שקנה דבר ומיניה קרבו וזה גרע מכל פסיקה שיכול לתת לו מה שיש לו [ולכאורא יש ללמוד שאין היתר של יש לו כשלא החליט מה רוצה אמנם יתכן שזה רק כאן שהנידון לגבי הקולא של מיניה קרבו] עוד כתב שכיון שגם אם הקונה ירצה לקחת עכשיו לא יוכל ממילא לא שיך לדון כאילו קנה את זה ובריטב"א כתב שכאן שזה משהו אחר ופנים חדשות זה כאילו לא התחיל לגדול

### האם במקום שחל קנין גמור שייך איסור ריבית

ג] מבואר בגמ' לגבי קנית הזמורות שאם יהפוך בקרקע זה מותר ועיין כס"מ פ"ח ה"ה שכתב שגם בפרדיסא אם קנה בגוף הקרקע אין כאן נידון של ריבית והטעם פשוט שכיון שחל קנין גמור א"כ אין כאן הלואה והנה ברמב"ן מבואר שדן שבפרדיסא לא יעזור שיהפוך בגוף הקרקע אבל יתכן שזה מצד שנקט שבסוגין זה לא קנין גמור אלא זה רק קולא דרבנן אבל כל שהיה קנין גמור אין בזה איסור ועיין יד אברהם סעיף י' שנקט שזה תלוי בשני תירוצי התוס' בביאור מה החילוק בין משכנתא לפרדיסא דלתירוץ שגם משכנתא כל ההיתר כי יכול לשטוח פירות אבל ללא זה אסור חזינן שאפילו שקנה קנין גמור בכל אופן שיך לדון שזה נראה כריבית ועיין מחנ"א כ"ט ל' דנקט לעיקר שגם בקונה ממש זה מחזי כהלואה ואסור אלא שיתכן שבזה מצאנו בסוגין קולות מיוחדות ועיין חוו"ד שהוכיח מהרמב"ם שלגבי עגל כל ההיתר בגלל שיש צד מיתה ומבואר שאפילו שקנה משהו מסוים בכל אופן יש ריבית וצ"ע ראיתו הרי שם זה רק קנין כסף אבל בקרקע שקנה לגמרי או אם עשו קנין סודר יתכן שאין בזה איסור ובראשונים בב"ב פ"ו לגבי שכירות בתים כתבו שכיון שקנה גוף הקרקע אין בזה חיסרון של ריבית אמנם בתוס' שם מבואר שגם כה"ג יש חיסרון ורעק"א נקט שגם לראשונים אם יש מישהו בבית ולא יכול להיכנס הם מודים אמנם אין זה במשמעות דבריהם עיין סימן קע"ו ויתכן שרק שכירות שזה לא קנין פירות אלא שמקבל שימוש מהבעלים זה דומה לריבית ולא אם קנה ממש דקל לפירותיו

### בדין יש לו בני זרתא האם צריך להגיע להיתר

ד] מבואר בגמ' בלשון הראשון שאם יש לו מותר וברש"י ביאר שהכונה שיש לו בני אמה והריטב"א כתב שיש לו בני זרת וללשון השני אפילו פחות מבני זרת אבל אם יש לו בני זרת זה ודאי מותר שכיון שאם היה מוכר עכשיו זה מה שהיה מקבל והוא מוכן להשאיר לו כדי לעשות לו טובה א"כ זה לא בגלל האגר נטר ולכן זה מותר וכתב ללמוד שאם אדם יתן כסף לחברו שוי כור ויש לו הכור ומתחיב לפרוע לו שנים דהינו את מה שיש לו דוקא ועוד אחד לאחר זמן שכה"ג אין בזה איסור והחילוק בין זה כלכ פסיקה ביש לו שכאן חייב לתת לו דוקא את מה שיש לו וא"כ אין לו שום ענין בהמתנה והנה צ"ב שאפילו שמצד הלוה אין כאן ריבית אבל המלוה מה שמוכן להקדים מצד שמקבל בזול ועיין אבני נזר קפ"א ולכאורא מבואר שכל שמי שנותן הממון מצדו זה המחיר חשיב שאין בזה ריבית וזה היסוד לקולא של קנית דמי מנוי שכיון שעושה למשוך קונים זה מותר וצ"ב הרי מצד הקונים זה הקדמה בשביל מחיר הזול אלא בהכרח כנ"ל שאם מצד הנותן זה כדאי חשיב שזה המחיר

### ביסוד ההיתר דמה שעיזי חולבות

ה] מבואר בגמ' שאם אומר מה שעיזי חולבות בין רב למעט מותר וצ"ב מה טעם ההיתר הרי יתכן שיהיה הרבה חלב וממילא זה פסיקה בהוזלה ובפשוטו מדובר שאין לו עדין חלב וכן מבואר בתוס' רי"ד ובשטמ"ק בשם הרמ"ך ובאמת ברשב"א ביאר שמדובר שיש לו את כל החלב וכן הוא במרדכי וצ"ע א"כ מה החידוש וצ"ל שאפילו שלא יודע כמה יש שזה פחות נראה כמכר זה מותר עוד יתכן שהחידוש שזה לא נחשב כאילו אין לו כיון שזה מחוסר חליבה אמנם סתימת הפוסקים שגם אם אין חלב מותר וכמבואר ברעק"א, ובביאור סוגין בתוס' רי"ד מבואר שהכונה שבאמת יש כאן סיכון שלא יהיה חלב וכה"ג שיש צד רוח וצד הפסד אנשים משלמים פחות וממילא זה באמת המחיר ובפשוטו היתר זה הוא ודאי נכון וכמבואר ברמב"ם לגבי עגל ובראשונים בשם התוספתא לגבי פרדס

אמנם עיין רמב"ן בגיטין ל. דמבואר שיסוד ההיתר שכיון שיש צד שלא יקבל החזר על מה ששילם ממילא כה"ג חשיב מקח ולא חשיב כהלואה דהינו שאם ודאי יקבל החזר רק שזה ישוה פחות בזה הוא עדין כהלואה ורק במקום שלא יהיה חלב דהינו שנחשב שחלק מהכסף אין עליו החזר כה"ג חשיב מקח ועיין נתיבות שלום אות כ"ב שהביא מהרדב"ז שזה רק היתר בדרך מקח אבל בהלואה לא יועיל כזה היתר אמנם עיין ח' נימוק"י שם שהביא מהרא"ה בגיטין שלמד מהרמב"ן שאם אדם מלוה לחברו מאה זוז וחצי מהרוחים שלו אבל אם יפסיד מחמת משהו מסוים לא צריך להחזיר לו כלום שכה"ג חשיב מקח ואין בזה איסור ריבית

והנה הקשו הראשונים מה ההבדל שבפרדיסא רב ס"ל שאסור ומה שעיזי חולבות מותר ועיין תוס' וכן ברמב"ן לקמן שישבו דשם מדובר שודאי יקבל פירות בעד מעותיו ואם לא יקבל כספו יחזור ורק שיתכן שזה יהיה שוה פחות משא"כ כאן יש צד שלא יקבל חלב ובפשוטו זה על דרך סברת הרמב"ן שרק בצד שלא יקבל תמורה למה שנתן זה סיבת היתר אמנם יתכן שזה סברא שזה סיבה יותר להוזלה אמנם עוד תירצו תוס' שבמה שעיזי חולבות זה לא הוזלה גדולה שהרי זה רק ליומים משא"כ בפרדיסא וכן פסק הב"י וכן סתם בשו"ע שבפרדיסא אסר תמיד ועיין תוס"ר וריטב"א שביארו שיסוד החילוק כמה מוזיל שאם הרבה בהכרח שזה בגלל ההמתנה ואם זה לא הרבה אפשר לתלות שזה בעד הסיכון והוסיפו תוס' שבפרדס לא שכיח הפסד והכונה שלכן ההוזלה בגלל ההמתנה [ומבואר דלא קי"ל כסברת הרמב"ן דהרי בפרדיסא אוסרים בכל המקרים]

והנה עיין טושו"ע חו"מ סימן ר"ט שאם אדם מוכר לחברו כור חיטים במחיר מסוים יש בזה דין הונאה שאם לאחר שמודדים יש שם הרבה ושילם פחות או הפוך יש בזה הונאה דהינו אפילו שמראש הרי לא ידע כמה יש כאן ויתכן שיש בזה הונאה והקשה הב"י מה זה שונה מסוגין לגבי מה שעיזי חולבות שאין בזה הונאה ועיין ב"ח וד"מ וש"ך שנקטו שבאמת גם כאן יש הונאה דהינו שרק אם הוזיל לו כמו שמקובל להוזיל או עד שתות זה מותר אבל אם הוזיל לו יותר זה אסור אמנם עיין נתה"מ שתירץ שכאן הרי יש המתנת מעות וזה הסיבה להוזלה ולכן לא שייך לתובע הונאה רק שזה לא ריבית כיון שזה דרךמקח ויש כאן צד הפסד דהינו שנקט שזה ודאי שיש כאן הוזלה שזה בגלל ההמתנה אבל כיון שזה מצד המקח יש כאן צד הפסד ואפשר לתלות שזה מחמת זה לכן רבנן לא גזרו על זה וצ"ע דזה ניחא לרמב"ן אבל לתוס' הרי כל ההיתר כי אין הוזלה הרבה דהינו שאפשר לתלות שזה מחמת הסיכון ולא מחמת ההוזלה וצ"ל שלמד שעיקר סברת תוס' שבפרדיסא לא שכיח הפסד אבל אם שכיח אפילו שזה לא מצדיק את ההוזלה זה מותר וצ"ע

והנה בקניה של שוברים יסוד הקולא מחמת שההוזלה בגלל סיבות אחרות אמנם יש שהעירו שודאי שבשיקולים שלהם הם גם לוקחים את ההקדמת מעות אמנם הגר"י לנדא העיר שבדין של מה שעיזי מבואר שאפילו שודאי שהשיקול גם בגלל ההמתנה בכל אופן זה מותר והנתה"מ העמיד אפילו בשיעור הונאה והנה לרמב"ן שזה היתר מיוחד שיש צד שלא יקבל כלום אין זה ראיה כלל וגם לתוס' הרי מפורש שכל ההיתר רק אם לא מוזיל הרבה דהינו שאפשר לתלות שההוזלה בגלל בסיכון אמנם בנתה"מ מבואר כנ"ל אמנם בפשוטו ודאי משמע בסוגין שההוזלה גם בגלל ההמתנה רק שהעיקר שזה לא מוכרח אלא שאפשר לתלות שזה מחמת הסיכון ובאמת גם בשוברים אם יהיה הוזלה שברור שזה רק מחמת ההמתנה זה יהיה אסור אמנם עדין יש מקום לחלק שזה רק כאן שמחמת הסיכון אין הוזלה אלא שזה מחיר של סיכון אבל בשוברים זה ודאי הוזלה רק שיתכן שזה לא מחמת ההמתנה אמנם בפ"ת סק"ג מבואר בשם הבית אפרים שגם כה"ג מותר

### בהא דכל פסיקה על הפירות אין היתר של קרוב לשכר

ו] והנה עיין רעק"א שהקשה למה כל פסיקה על הפירות זה אסור הרי זה קרוב לשכר כהפסד דהרי יתכן שיוזלו הפירות וכמו שמה שעיזי חולבות והנה לתוס' רי"ד שמדובר שבאמת סיבת הוזלה בגלל צד הסיכון א"כ כאן בפירות שללא הקדמה אף אחד לא היה עושה את זה לא שייך וכן לרמב"ן שכל הקולא שיש צד שלא יקבל החזר א"כ כאן ודאי יקבל פירות נגד מה ששילם רק בשער זול ובזה לא שייך ההיתר הנ"ל אמנם לדעת רש"י ותוס' שיש כאן קולא כל שיש צד הפסד שיהיה פחות מהמחיר שקיבל א"כ צ"ב למה כאן זה אחרת אמנם בפשוטו מבואר בדבריהם שזה רק במקום שאין הוזלה גדולה דהינו שבאמת יש לפרש שסיבת ההוזלה בגלל הסיכון ובפסיקה על הפירות הסיבה שמוכן זה לא מחמת הסיכון אלא מחמת ההמתנה שאין דרך אנשים להוזל רק מחמת ההקדמת מעות ולא מחמת הסיכון אמנם מבואר מדברי רעק"א שלמד שגם אם ההוזלה מחמת ההמתנה אבל כל שיש סיכון של הפסד כה"ג זה מפקיע משם ריבית וצ"ע ועיין רעק"א שכתב לחדש שזה רק היתר בדרך מקח וכל פסיקה ללא יצא השער זה לא דרך מקח ולפ"ז ביצא השער אין סיבת איסור וצ"ע דבגמ' מבואר שזה מצד מאי אהנית וכן הקשה שם שבחלב זה דשלב"ל והרי זה כפסיקה ללא יצא השער

והנה עיין חוות דעת קס"ח סקל"ח שכתב לחדש שכל האיסור של פסיקה על הפירות זה רק אם יש חיוב על הגוף שכה"ג זה כמו הלואה אבל כל שזה רק פסיקה על חפץ מסוים בלי חיוב על גופו בזה באמת אין האיסור של פסיקה על הפירות ורק אם זה בהוזלה זה אסור והוכיח דבר זה מהדין של מה שעיזי חולבות שזה לא חל למי שפרע ובכל אופן זה מותר ובפשוטו צ"ע כונתו הרי מבואר בראשונים שזה היתר מצד הסיכון אמנם בפשוטו הוקשה לו כנ"ל שחזינן בכל פסיקה שזה לא סיבה ותירץ ששם שיש חיוב על גופו בזה לא מועיל הנ"ל ורק כאן שזה מקח על משהו מסוים בזה עוזר קרוב לשכר אמנם יתכן שהוקשה לו שעד שיקבל הסיכון יתכן שגם מחיר של סיכון ישתנה ומצד שמחיר החלב יעלה ומצד זה שיהיה כאן ריבית

### בהא דאין איסור ריבית מאוחרת במה שעיזי וכו'

ז] עיין רעק"א שהביא דיעות שמה שעיזי חלבות זה בגדר דשלב"ל ולא חל למי שפרע והנה היה מקום לדון שכל שלא חל כלל ממילא הוי כריבית מאוחרת דהרי לא חייב לתת לו ונותן לו מחמת הקדמת המעות ועיין חו"ד הנ"ל שהוכיח מזה שכיון שהוא עשה מעשה מקח ונותן את זה מתורת מקח שעשה אין זה בכלל ריבית וכן מבואר לראשונים שפסיקה מותר אפילו כשלא חל למי שפרע

### בדין יצא השער במה שעיזי חולבות

ח] עיין רמב"ם דכתב דמה שאסור במי שעיזי חלבות כך וכך זה בלא יצא השער וכן הוא במאירי בסוגין וכן משמע ברש"י שהעמיד בהוזלה דהינו שמועיל כאן יצא השער וצ"ע הרי כאן לא יכול להביא לו מהשוק אלא צריך להביא לו דוקא מעיזים אלו וא"כ מה עוזר שיצא השער וכן ראיתי מביאים מהמהרש"ם ח"ה סנ"א שבפוסק דוקא על משהו מסוים בזה לא עוזר יצא השער ורק אם זה יהיה מצב שלא ישתנה השער עד שיגמר הזמן שפסק יש לדון שאין בזה איסור עיין מש"כ בסוגיא דיציאת השער וצ"ע

#### ט' שבט תש"פ

## סעיף י"ג

### ביסוד האיסור של קבלת אחריות

א] מבואר בגמ' ס"ד.: שאם אדם מכר חבית כפי השער של עכשיו וזה מותר מצד יש לו אבל המוכר מקבל על עצמו האחריות צריך שהלוקח יקבל על עצמו הזולא אבל ללא זה אסור מצד שזה קרוב לשכר מהפסד ורק על ידי שמקבל הזולא הוי קרוב לשכר כהפסד ועיין גר"ז שה"ה אם הזולא על המוכר ואחריות על הלקוח מותר ועיין תוס' שנקטו שרק אחריות שלא שכיח עוזר זולא נגד זה אבל כנגד אחריות ששכיח זה לא מספיק [וכן פסקו הט"ז והחוו"ד והחכמ"א קמ"א סי"א אמנם סתימת שאר הפוסקים שלא חילקו בזה משמע שלא ס"ל וכן עיין לקמן שיתכן שאין מקור להלכה לחידוש של תוס' אמנם יתכן שמסברא זה כך] והנה פשטות התוס' שביטול מקח של מק"ט לא צריך כנגד זה קבלת זולא כיון שזה לא דבר שקיבל על עצמו שזה מראה שלא היה מקח אמנם הט"ז נקט שגם בזה צריך קבלת זולא וצ"ע מסברא וגם שזה נגד תוס' והחזו"א הכריע שלא כמותם והנה בפשטות לא התחדש כאן איסור חדש והיתר חדש אלא שכל פסיקה כל יסוד ההיתר מצד שזה כאילו קנה את זה ולכן כל שכל ההפסד על המוכר זה מראה שהוא לא קנה את זה ולכן כל שחלק מההפסד על הלוקח זה נראה עדין כמקח אמנם עיין חוו"ד סקי"ח שהביא מהנימוק"י שהחיסרון הוא מצד שעד כמה שזה יתקלקל ממילא המעות יהיו הלואה וא"כ הקבלת יוקרא זה עצמו הריבית בעד צד ההלואה ובפשוטו נפק"מ בפסק על חבית מסוימת אבל שאם זה יתקלקל הוא יתן לו חבית אחרת דבתלמיד הרשב"א מבואר שזה אסור מצד שיסוד החיסרון שזה מראה שאין כאן ההיתר של יש לו אבל לנימוק"י זה מותר דאין כאן צד הלואה ועיין חזו"א שלמד שאין זה כונת הנימוק"י עוד יש מקום לדון שיש כאן איסור חדש של עשית מקח בצורה שלמי שנתן המעות הוא כולו רוח שזה נראה כריבית

והנה בהא דמבואר דאם מקבל על עצמו אחריות זולא אין חיסרון מה שהמוכר מקבל אחריות יוקרא בפשוטו אין זה היתר חדש אלא שזה מבטל את החיסרון של הריבית לתוס שכה"ג זה נראה כמכר אמנם לנימוק"י לכאורא הביאור שממילא אין כאן ריבית שאפילו שמקבל יוקרא אבל נגד זה מקבל זולא והנה משמע שגם במקום שיותר שכיח יוקר מזול זה מותר ועיין רעק"א שלמד שכתבו כאן היתר חדש שכל שזה דרך מכר מותר קרוב לשכר כהפסד ולכן הקשה למה פסיקה על הפירות זה גרע אמנם יתכן שזה רק מועיל בריבית המחודשת של כאן אבל בכל פסיקה שהריבית עיקר ההמתנה בזה לא עוזר קרוב לשכר וכן לתוס' כונת הגמ' רק שזה עדין נראה מקח

והנה מבואר בראשונים שכל חיסרון סוגין זה בפסיקה על חבית מסוימת אבל אם עושה פסיקה כללית בזה אין חיסרון במה שהאחריות על המוכר ועיין חוו"ד סקי"ז שדייק מתוס' שאם פסק שיתן לו מתוך כל יינו א"כ רק אם התקלקל כל יינו הלוקח חייב לקבל על עצמו האחריות אבל אם רק חבית אחת התקלקלה הוא חייב לתת לו מיין אחר ובביאור הסברא לתוס' הביאור פשוט שבזה שמביא לו משהו אחר זה לא מראה שלא היה מקח דהרי המקח לא היה על משהו מסוים והחוו"ד ביאר לפי הנימוק"י שכל יסוד החיסרון כי יש כאן צד הלואה אבל כאן זה ודאי פסיקה רק השאלה על מה ובזה זה לא נחשב שיש כאן צד הלואה שיהיה בזה איסור ריבית

והנה עיין במרדכי הובא בב"י שכל מה שעוזר שקיבל עליו זולא זה רק בפסיקה רגילה אבל בפסיקה בהוזלה זה לא עוזר ובמחנ"א סכ"ט ביאר שהכונה שהוזיל בצורה שזה בגדר קרוב לשכר דהינו שלא מסתבר שיוזל יותר מהמחיר שקבע אמנם אם נימא שיש כאן היתר חדש של קרוב לשכר יתכן לבאר שזה רק היתר בפסיקה רגילה ולא בפסיקה בהוזלה ועיין או"ש פ"ט ממלוה שהוכיח מהראשונים שגם כה"ג מותר וכן בפשוטו בקיראה ובדילועין לא הוזכר שהאחריות היה על הלוקח וע"ש שביאר שהעיקר שזה יראה כמקח וכל שההוזלה עליו זה נראה כמקח ויתכן דהמרדכי נקט שבסוגין זה חיסרון חדש של מקח שנעשה בצורה של קרוב לשכר מהפסד וכנ"ל ולכן צריך שיהיה קרוב לזה כזה

### בהא דפסיקה על שער הגבוה אין בזה חיסרון דקרוב לשכר

ב] והנה מבואר במשנה לקמן דפוסק עמו על שער הגבוה ובפשוטו הכונה שאם יוזלו הפירות עושה פסיקה כשער הגבוה והקשו האחרונים דכמו דמבואר בסוגין דאחריות זה סיבה שזה לא נראה כמכר א"כ גם שם כיון שרק היוקרא שלו זה מראה שאין כאן מכר ותירוץ התוס' שבפסיקה כללית אין חסרון של אחריות זה לא סיבה לגבי זולא דהרי שם הכל הוזל וא"כ גם שלו הוזל והנה במהרש"א משמע שנקט שאין לדמות אחריות של קלקול שזה מראה שאין מכר לאחריות של זולא ויתכן שזה יותר דבר צדדי או שכיון שאם יתיקר זה שלו זה מראה שיש כאן מכר וצד הזולא זה שעל דעת זה לא רוצה ואין זה דומה להפסד הדבר שעצם הקביעות זה מראה שזה לא שלו אמנם החוו"ד תירץ על פי הנימוק"י לעיל שכל הצד שמפקיע את ההיתר של יש לו כיון שאם יתקלקל אין כאן מקח אבל כאן שגם אם יתקלקל יש לו חבית אחרת אין החיסרון והנה דבריו צ"ע שתוס' שהקשו מכל פסיקה לא תירצו כנ"ל מכלל דלא ס"ל כן עוד הקשה בחידושי האור שמח שהרי ר' יהודה אומר לקמן ע"ב: שיכול לומר לו תן לי כזה או תן לי מעותי דהינו שאם זה הוזל בטל המקח וצ"ל דשם כיון שאם המוכר מוכן לתת כשער הזול הלוקח חייב לקחת חשיב שיש צד מכר על כל הצדדים רק שיכול לבקש ביטול מקח ואין זה דומה לסוגין שכל המקח על צד וצ"ע,

ובט"ז סימן קע"ה ובחזו"א ע"ו סק"א כתבו שתירוץ התוס' לגבי אחריות שבפסיקה כללית זה לא חיסרון זה גם סברא ביחס לזולא וצ"ב כוונתם הרי כאן של כולם הוזלו ומשמע בחזו"א שהכונה שרק שינוי מהסכם ההגיוני הוא סיבה לראות שאין כאן מקח כלל אמנם בפסיקה כללית כיון שהמוכר לא מוגבל כלל במה לתת לי בזה גם אם הקונה מבקש שהוזלא יהיה על המוכר אין זה בקשה שהיא סתירה למקח ועדין צ"ב ובש"ך סקכ"ד כתב שבאמת גם בפסיקה כללית אין לפסוק כשער הזול וביאר החזו"א ע"ו ו' שכונת המשנה לקמן שיכול מראש לפסוק שיהיה כמו השער של מחר אמנם ברמב"ם ובריטב"א מבואר מפורש שעושה את שני הדברים וכן נקטו כל הפוסקים

### בדין התקלקלה החבית ורוצה לתת לו חבית אחרת

ג] עיין חוו"ד סקי"ט שאם פסק על חבית מסוימת וקיבל על עצמו זולא ואחריות על המוכר אם זה התקלקל שכה"ג הכסף הפך להלואה אסור לתת לו חבית אחרת אם זה עכשיו יותר מהמחיר שנתן לו והוי ריבית בשעת פרעון דהינו שאין כאן קולא של דרך מקח כיון שהמקח הוא עכשיו ולא שמראש עשו המקח הנ"ל ולפ"ז בפסק בחנות רהיטים על חפץ מסוים והתקלקל החפץ ועד שהביא לו החפץ התיקרו החפצים אסור לתת לו חפץ בזול כמו המחיר הקודם שהרי התברר שלא היה כאן מקח אלא הלואה אמנם לכאורא כיון שהאומדנא שיש כאן פסיקה שיביא לו במקום א"כ זה כאילו שעשה פסיקה על משהו מסוים ושאם זה מק"ט יש כאן פסיקה כללית ואולי כיון שכל יסוד ההיתר כאילו קנה א"כ כאן הרי בפשוטו חל על משהו מסוים לא שיך להעמיד מקח על משהו אחר [ומכאן מקור שלא שיך פסיקה שמחר יחליט על מה זה יהיה] וצ"ע אמנם בפשוטו החווו"ד דיבר כשלא היה אומדנא שיתן לו משהו אחר

### בדין הקדמת מעות על יין בשעת הבציר והחילוק בין זה לסוגיא דחבית

ד] מבואר בגמ' שמותר לתת מעות כדי לקבל יין לאחר זמן והאחריות על המוכר דהינו שיתן רק יין משובח והגמ' מבארת שאין זה ריבית מצד שאם היין הוא לא טוב זה מק"ט דהינו שמבואר שקבלת אחריות זה סיבה שאסור לתת מעות על יין והקשו הראשונים דלגבי חבית מבואר שאם מקבל עליו זולא מותר למוכר לקבל אחריות וא"כ גם אם זה לא היה מק"ט צריך להיות מותר ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים א. בפסקי הרי"ד כתב שמדובר שהמוכר קיבל גם זולא ולכן כה"ג קבלת אחריות זה חיסרון וכן הוא בדרישה ובחזו"א ב. תוס' כתבו שאחריות של חימוץ שמתברר בטבת זה דבר שמאוד מצוי וכלפי זה לא עוזר מה שמקבל זולא ורק על קלקול אחר עוזר קבלת זולא ג. עיין ריטב"א ותור"פ שכיון שעד טבת לא מצוי זולא לכן זה לא מועיל ורק בשאר ימות השנה שמצוי זולא זה מועיל לגבי קבלת אחריות

והנה צ"ע עוד שעד כמה שמבואר בסוגין שיין שנמצא חומץ זה מק"ט א"כ למה לגבי חבית צריך להגיע להיתר חדש של קבלת זולא תיפו"ל שזה מק"ט וזה לא חיסרון כמבואר בגמ' לקמן וכן קשה למה צריך לקבל על עצמו מפורש תיפו"ל שזה מק"ט ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים א. עיין תוס' שכתבו שבאמת בסוגיא דחבית לא מדובר על החמצה אלא קלקול אחר אמנם רש"י והרמב"ם והרא"ש כתבו שהחבית החמיצה ב. עיין ב"י שהביא בשם תלמידי הרשב"א וכן הוא בהגהות אשר"י וברשב"א בב"ב צ"ח. שכתבו שבאמת רק עד טבת זה מצד עיקר הדין אבל אחרי זה הוא רק מחמת קבלת אחריות [והתוס' הוכיחו מהגמ' בב"ב שגם אחרי טבת זה כך ועיין רשב"א בב"ב שכתב שכה"ג זה מצד אחריות] ג. עיין תוס"ר שכתב כגון שעירן בכליו של לוקח שכה"ג איכא למ"ד שאין טענת מק"ט אלא שעדין קשה למ"ד שחולק ועיין תוס' בב"ב שכתבו כגון שידוע שהיין היה מצוין וזה החמיץ מסיבה חדשה ע"ש ד. עיין דרישה הובא בט"ז שנקטו שבחבית מסוימת בזה אין טענה של מק"ט אמנם עיין חוו"ד סק"כ ובחזו"א שהקשו מהגמ' בב"ב שגם כה"ג יש טענה של מק"ט אמנם עיין מחנ"א הונאה סימן י"א שכתב לחלק שאם פוסק על יין ואחרי זה בתור קיום הפסיקה נותן לו חבית מסוימת בזה עד כמה שזה מחמיץ זה לא מה שפסק אבל אם פסק על קניה של חבית מסוימת בזה מצד הקנין מה שהחבית זה מה שקנה וכל מה שמתנה שאם יחמיץ זה רק בגדר אחריות ולא בגדר מק"ט ע"ש

### בביאור שיטת הטור

ה] והנה עיין טור שהעתיק הגמ' של חביתא בהחמצה וביאר שמותר קבלת אחריות מצד זולא ולגבי הגמ' בע"ג כתב שטעם ההיתר כיון שזה מק"ט וצ"ב שני דברים א. אם זה מק"ט למה לגבי חבית מבואר שזה לא מק"ט וצריך להגיע לזולא ב. עד כמה שגם מתי שזה לא מק"ט עוזר זולא למה הגמ' ע"ג הוצרכה למק"ט ולא כתבה מצד זולא ועיין חדרי דעה דכתב דבפשוטו שיטתו כתוס' בב"ב שיש מצב שיודעים שזה החמצה מחמת סיבה ולא שזה התברר למפרע ובזה אפשר גם לישב ההבדל שבמקום שזה מצד עצמו שזה שכיח שם כל ההיתר כי זה מק"ט משא"כ בהחמצה מחמת סיבה חדשה זה לא שכיח ובזה עוזר זולא ולפ"ז קי"ל כתוס' שעל קלקול ששכיח לא מועיל קבלת זולא עוד היה אפשר לישב וכן הוא בחזו"א ובפרישה שבגמ' ע"ג לא היה קבלת זולא ולכן שם צריכים להגיע למק"ט ולפ"ז באמת אם יש קבלת זולא אפילו אם הקלקול שכיח זה מועיל

אמנם עיין ב"י ש"ך וט"ז שפשיטא להו שמדובר שבגמ' ע"ג שהיה קבלת זולא והא דאין מק"ט בחבית עיין ש"ך שכתב או כי זה פסיקה על חבית מסוימת וכן הוא בט"ז או שיש הבדל בין קודם טבת לאחרי אמנם צ"ב שבגמ' ע"ג מבואר שלגבי אחריות יש להקל רק מצד שזה מק"ט וכאן מבואר שגם בלי זה והב"י כתב ששם שלא אמרו מפורש זה גרע דהינו ששם זה בסתמא כך ולכן זה נראה יותר ריבית וכן משמע שדעת הש"ך ולכן סתם הדברים וצ"ע שהטור כתב שקנו על מנת שיקבלו יין טוב בניסן ועיין ט"ז סקי"ח שכתב שלא משנה למה יש אחריות מצד מק"ט או קבלה וצ"ב שבגמ' משמע שאם הטעם מצד מק"ט אם זה היה מצד קבלה זה היה אסור וצ"ע

[ועיין בשיעורים שהבאינו דברש"י משמע שיש כאן שני סוגיות [ועל דרך זה הוא בריטב"א] דבחביתא הריבית זה היוקר ורק הנידון שהאחריות מבטל את ההיתר של יש לו וכלפי זה התחדש שכיון שמקבל על עצמו זולא עדין זה נחשב כיש לו ואין כאן סיבה לאיסור אמנם בגמ' ע"ג: שם מדובר בפסיקה כללית ומצד היוקרא אין חיסרון כיון שזה פסיקה כללית או שבאמת מדובר שקיבל על עצמו זולא רק יש נידון שהאחריות עצמה תחשב כריבית ואין זה דומה לכל פסיקה כיון שכאן זה דבר שמצוי וכמבואר ברש"י שם ובחביתא אין נידון מצד האחריות שכיון שזה פסיקה על חבית מסוימת ואם היא תתקלקל יתן לו מעות זה לא סוג אחריות ששיך להחשיבו כריבית ולפ"ז יוצא חומרא שגם בפסיקה כללית אבל הפסד שמצוי צריך להיות האחריות על הלוקח וצ"ע בכל זה

והנה יש לשונות בראשונים שהאחריות היא עצמה הריבית וכנ"ל וצ"ע הרי מדובר ביש לו וא"כ אין כאן הלואה ולכאורא מבואר מכאן שכלפי ריבית אחרת לא דנים את זה כמקח אפילו בהיתר של יש לו שמועיל פסיקה בהוזלה ועיין מה שכתבנו בזה בס"א וצ"ע

## סעיף י"ד

### בביאור דברי הרמב"ם

א] עיין לשון השו"ע ומקורו מהרמב"ם וז"ל **חבית של יין שהיא שוה עתה דינר ומכרה לו בשתים עד הקיץ על מנת שאם תארע בה תקלה הרי היא ברשות המוכר עד שימכרנה הלוקח הרי זה מותר שאם אבדה או נשברה אינו משלם כלום ואם לא מצא למכרה ולהרויח הוי ליה להחזירה לבעלים וכן אם מכרה לו בשתים ואמר ליה היתר על שתים יהיה בשביל שאתה מטפל למכרה ואם לא תמצא למכרה כמו שתרצה החזירה לי הרי זה מותר אע"פ שאם אבדה או החמיצה תהיה ברשות הלוקח עכ"ל** ומבואר כאן שני דוגמאות שמותר פסיקה בהוזלה ובדוגמא ראשונה מדובר שהמוכר מקבל גם אחריות וגם שהלוקח יכול להחזיר המקח ובדוגמא השניה מבואר שמספיק מה שהלוקח יכול להחזיר המקח אבל האחריות על הלוקח ובשניהם מותר שכה"ג זה נראה שהמקח עדין לא חל ולכן אין כאן ריבית ומשמעות הדברים שהלוקח מוכר את זה ביותר משתים ולכן הוא לקח את זה אמנם הקשה הב"י שעד כמה שמבואר ברמב"ם באופן השני שגם אם אחריות על הלוקח מותר מצד שהוא יכול לחזור בו למה במקרה הראשון כתב שצריך שאחריות על המוכר ומצאנו בזה כמה ביאורים

א. עיין ש"ך והסכים עמו הגר"א וכן הוא בחכמ"א קל"ט סי"ט ששינו הגירסא ובאמת במקרה הראשון מדובר שרק האחריות על המוכר אבל באמת הלוקח לא יכול לחזור בו דהינו שבאמת המכר חל בתחילה בהוזלה אבל כיון שהאחריות על המוכר לכן זה נראה שעדין לא היה מכר אלא רק כשהוא מוכר את זה בשתים ובמקרה השני מדובר שהאחריות על הלוקח אבל הוא יכול לחזור בו מהמקח דהינו שבאמת לא חל המקח ולכן מותר אפילו שהאחריות על הלוקח ויתכן שהגדר שחל המקח רק שיש לו זכות חזרה ובכל אופן מותר כי זה נראה שלא חל המקח ועיין חו"ד שתמה על מהלך זה שלפ"ז אין מקור מהגמ' לדברי הרמב"ם בהיתר השני

ב. עיין פרישה וכן נקט החוו"ד לעיקר שבאמת אדרבא בשני המקרים יסוד ההיתר כי עדין לא חל המקח והוא רק שליח ולכן בהכרח שיש תנאי שהוא יכול לחזור בו דהרי הוא עדין לא זכה בזה רק שבאופן הראשון מדובר שהוא לוה אחרי זה הכסף ממילא זה יותר נראה שהוא קנה את זה לכן בזה צריך שגם האחריות על המוכר וגם שהלוקח יכול לחזור בו משא"כ בסיפא שמיד שמוכר הוא נותן הכסף בזה אפילו אם יש אחריות על המוכר זה מותר והנה צ"ב עד כמה שהמכר לא חל למה שלא יקבל שכר טירחא ובפשוטו לכן הוסיף הרמב"ם שיכול למכור יותר ביוקר וזה עצמו השכר טירחא וכדביאר הגר"ז ס"כ אמנם צ"ב למה זה כתוב רק באופן השני

ג. עיין ט"ז וכן משמע בב"ח שביארו שיסוד היתר שהוא מצדו אמר לו שלא ימכור עד הקיץ שזה שוה שנים ולכן כל שמוכר קודם זה הפסד שלו וכדי שנראה שבאמת מצדו שימכור אחרי בשבילו הצריך הרמב"ם שהוא יוכל לחזור בו ולפ"ז ברישא ביאר הרמב"ם שאם קיבל אחריות בכל אופן כל סיבת ההיתר כי יכול לחזור בו ובסיפא הוסיף הרמב"ם שזה סיבה להתיר רק אם יכול לחזור בו דהינו שהקובע זה רק שיכול לחזור בו ולא חל המכר ועיין חוו"ד שהקשה שא"כ בכל טרשא שיותר שיגיד לו אל תמכור אלא ביוקר ואם מכר בזול זה הפסד שלו אמנם יתכן שזה רק כאן שאמר לו למכור בזמן שבאמת זה המחיר שזה שוה

והנה בגמ' ע"ג. מבואר שהמוליך חבילה ממקום למקום מצאו חברו ואחר לו תנם לי ואני אעלה לך כמו ששם ברשות מוכר מותר דהינו שהאחריות עליו ובשו"ע נפסק שצריך גם שכר טירחא וצ"ב לדעת הש"ך שהותר אפילו אם אחריות על הלוקח ועיין ר"ז ס"כ שביאר דכאן מדובר שלא יכול לחזור בו לכן כדי שלא יראה שקנה צריך שהאחריות על המוכר עוד צ"ב שכאן מבואר שצריך ששכר טירחא על המוכר והרי שם באופן השני מבואר שאם אחריות על הלוקח מותר אפילו ללא שכר טירחא וביאר הגר"ז ששם כיון שמרויח מה שמוכר יותר משתים לכן זה עצמו נראה כשכר טירחא והנה בלשון רש"י משמע שבגמ' בע"ג הגדר שלא חל מכר בתחילה ולפפ"ז הוא יכול לחזור בו אמנם לנ"ל באמת חל מכר ורק שמדרבנן מותר כאן בהוזלה דזה נראה כאילו לא חל מכר וכן הוא בגר"ז שם שזה נחשב דרך מכר ועיין לקמן

והנה הנפק"מ לדינא בכל מכירה בהקפה או בתשלומין וזה יותר יקר אפשר לסכם אם המוכר שלא יזכה בחפץ אלא כל פעם כפי התשלום ששילם ולדעת הפרישה כאן שמשתמש בחפץ זה כמו שלוה הכסף ולכן צריך שהאחריות יהיה על הקונה ולדעת הש"ך יתכן שאפילו אם אחריות על המוכר מותר ואולי כאן שהוא משתמש בשל חברו שבזה זה נראה שקנה את זה ודאי צריך שהאחריות תהיה על המוכר ויכול לסכם שאם הלוקח לא יקנה בסוף הוא צריך לשלם דמי שכירות על מה שהשתמש עד עכשיו אמנם כל זה בדבר שקיים עד התשלום האחרון אבל דבר שכלה קודם התשלום האחרון יוצא שיש כאן ודאי מכירה בהוזלה וזה אסור

### סעיף ט"ו

### בדין מוליך חבילה ובהא דהנידון רק מצד ריבית מוקדמת

א] מבואר בגמ' שאם יש סחורה שבמקומו שוה בזול והקונה רוצה לקנות במחיר היוקר כי מוליכה למקום היוקר ומבואר שזה אסור מצד טרשא בהוזלה ורק אם זה ברשות המוכר מותר דהינו שזה באחריות המוכר ובפשוטו הביאור שבאמת לא חל המכר עד שיגיע למקום היוקר אלא שא"כ יש כאן ריבית שהרי הוא טורח בשבילו להוליכו למקום היוקר ולזה כתבו התוס' שצריך שישלם לו שכר טירחא ואם המוכר הוא אדם חשוב שהלוקח מרויח לא לשלם מכס א"כ זה עצמו השכר של הטירחא של ההובלה והמכירה והנה כתב הרא"ש שכאן צריך שכר טורח גמור כיון שבאמת הוא טורח בשל חברו והנה בלשונות הראשונים מבואר שיש רק נידון של ריבית מוקדמת וצ"ב הטעם שהרי הוא טורח בשבילו רק כיון שלאחר שימכור בשבילו הוא ילוה לו את זה ועיין סימן קס"ז בתחילה דגם מבואר שמה שטורח בזה עד שזה יהיה שוה שני מנים ואחרי זה מוכר ולוה את זה זה רק נידון של ריבית מוקדמת וצ"ע ואולי שכאן הגדר שבעד הטירחא הוא מתחייב להלות לו ואם לא ילוה לו הוא גנב במה שלא מלוה לו [ולא שזה רק בתור תנאי אם ילוה] ויתכן שכה"ג זה רק ריבית מוקדמת [ועיין בהערות הגרד"ל תחילת ספר כללא דריבתא שנסתפק בזה]

### בביאור יסוד הט"ז שהטירחא של הלוה להשיג ההלואה זה לא ריבית

ב] והנה עיין ב"י שהביא ראשונים שלא צריך לתת לו שכר טירחא וצ"ב הטעם ועיין ט"ז שביאר שכיון שמה שהוא מוכר כדי שיהיה לו הלואה לכן זה מותר דהינו שהוצאה שהלוה עושה כדי לקבל ההלואה זה נחשב שעושה לצורך עצמו ואפילו שהמלוה נהנה מזה ותמה על החולקים וכתב שלכן יש להקל שלא צריך שכר טירחא גמור אלא אפשר להקל כמו בעיסקא ועיין גר"ז שכיון שזה נידון דרבנן שזה דרך מקח יש להקל וצ"ע הרי כאן זה הלואה גמורה כמבואר ברש"י שהוא מוכר ומלוה לו את הכסף ולא שמוכר את זה לשליח בעצמו אמנם מבואר שנקט שבאמת יש כן טרשא בהוזלה ורק שיש כאן היתר כל שזה נראה שהוא עדין לא קנה את זה [והנה כל סברת הט"ז רק ביחס לטירחא אבל זה ודאי שאם צריך להשקיע ממון בשל חברו כגון לזרוע בשדהו זה ודאי אסור אפילו שיש לו מזה תועלת]

והנה בפשוטו מבואר כאן דלא כסברת הט"ז אלא שגם הוצאה שהלוה מוציא לצורך קבלת ההלואה אבל אם המלוה נהנה מזה זה נחשב ריבית אמנם צ"ע דבחו"מ סימן רכ"ב מובא מהתרוה"ד שאם אדם אומר לחברו שהוא ילך ויגבה החוב מהלוה שלו כדי שילוה לו שמותר אפילו שיש בזה טירחא ומבואר שם במשובב שצריך גם להתדין אם העכו"ם וביארו הנתה"מ והקצוה"ח שם להתיר מצד הט"ז [ודעת הקצוה"ח שמדובר אפילו במקרה שאם לא ילוה יצטרך לשלם לו אבל כיון שאם מלוה עשה לצורך עצמו זה מותר והנתה"מ חלק עליו] וצ"ע מה זה שונה מסוגין דקי"ל שצריך לתת לו שכר טרחו ויש לדון בזה כמה חילוקים

א. עיין נתיבות שלום שדן שתלוי בגודל הטירחא שיש טירחא שזה מתיחס שהלוה עשה לצורך עצמו ויש דברים שזה טירחא גדולה שזה ודאי מתיחס שנותן למלוה הנאה ולפ"ז צריך לדחוק שבתרוה"ד זה לא טירחא גדולה

ב. ובספר שערי הלכה פ"ג כתב שאם המלוה יכול להלוות הדבר כמו שהוא ורוצה להלוות דוקא בצורה שיטרח בשבילו זה אסור כמו בסוגין שהרי יכול למכור לו את זה במקום הזול ובזול משא"כ שם שאין לו אפשרות להלות לו ללא שיגבה החוב ובזה מותר שזה נחשב שעושה לצורך עצמו [ועיקר החילוק מבואר בגר"ז שזה החילוק בין סוגין למשל המובא בט"ז אלא שכתב להחמיר גם בדוגמא של המשל וזה צ"ע מהדין של התרוה"ד ונפק"מ האם צריך לשלם גם על הטירחא של עיקר המכירה ובלשון הטור שצריך לתת שכר ההבאה ולא שכר המכירה ואולי זה דבר קטן ]

ג. ובשם הגרש"צ שמעתי שבמקום שהכסף כבר נמצא והטירחא רק לקבל הכסף בזה זה נחשב שזה לצורך הלוה אבל במקום שהלוה צריך לטרוח ליצר הכסף זה נחשב ריבית ולכן בסוגין שצריך להוליך למקום היוקר ועל ידי זה ליצור שויות של היוקר זה אסור משא"כ במקום שיש חוב זה לא נחשב ליצור הכסף וכן מה שצריך למכרו כדי ליצור הממון זה נחשב שהממון כבר נמצא

ד. ושמעתי לדון עוד דבסוגין המלוה הרי היה טורח עכשיו בעצמו כמבואר בלשון הבריתא המוליך חבילה ממקום למקום ורוצה לחסוך הטירחא על ידי ההלואה משא"כ בתרוה"ד מדובר שהלוה עצמו לא עומד לטרוח ממילא הלוה עושה את זה לצורך עצמו ולפ"ז אם עומד לקחת מישהו בתשלום שיעשה לו זה אסור והנה יש בזה כמה נפק"מ וכדלקמן

א. ראובן שיש לו כסף בעיר אחרת האם מותר לו לומר ללוה שיכול ללכת לשם ולקחת ההלואה דלחילוק השערי הלכה והגרש"ץ זה מותר ולנתיבות שלום זה תלוי בגודל הטירחא

ב. המלוה לחברו על ידי ציק ומתנה שישלם במזומן דכאן הגדר שלא חל ההלואה עד שפורט הציק והלוה טורח לצורך עצמו דבפשוטו זה אופן התרוה"ד אמנם אם יהיה בזה הוצאה גדולה לנתיבות שלום זה יהיה אסור

ג. ראובן יש לו חפץ שרצה למוכרו ושמעון רוצה ללות מעות ואומר ללוה שאם אתה רוצה תטרח למכור החפץ ואני אלוה לך המעות בזה לנתיבות שלום זה תלוי בגודל הטירחא ולשערי הלכה זה מותר כיון שהלוה מעונין במעות וכן לגרש"ץ אין כאן טירחא שמעלה את מחיר הדבר והדבר מצוי במי שיש לו דולרים וחברו מעונין בהלואה של שקלים שזה מותר לכו"ע ואם הוא מעונין בהלואה של דולרים ורק המלוה רוצה דוקא שקלים לחילוק השערי הלכה יתכן לאסור אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכאן אין הגדר שמבקש עוד טירחא אלא שהוא לא מעונין להלות אלא שקלים [ויכול לעשות שמוכר לו דולרים ומתחיב שקים כפי השער של עכשיו]

### ביאור דברי הטור באמר לו שישלם מיד שימכור

ג] עיין טור שכתב שגם אם הלוקח אמר שמיד שימכור הוא יביא המעות למוכר צריך שיקבל עליו אחריות וצ"ב עד כמה שאין לו שום ענין בהלואה א"כ הוא רק עושה לו טובה ובזה אפילו אם אחריות עליו אין בזה שום חיסרון כמבואר סימן קע"ז ס"א ברמ"א ועיין דרישה שביאר שיש לו ענין להראות כתגר ועיין חוו"ד שביאר שזה כדין שוכר להתראות שאם אחריות על השוכר אסור דהינו שהשכירות היא הריבית וכתב שגם כאן הטירחא זה הריבית וכתב שלפ"ז אם משלמים לו שכר טרחו אין שום סיבה שיאסור לקבל אחריות אמנם עיין טור שכתב מפורש שכה"ג הריבית זה מה שנותן לו כמחיר היוקר דהינו שכל שאחריות עליו זה נראה שהוא קנה את זה במקומו בהוזלה ומוכר בתור מכירה שלו ולכן כאן צריך גם קבלת אריות וגם שישלם לו שכר טירחא

## סעיף ט"ז

### ביסוד ההיתר שהחמרים מקבלים אחריות הדרך

א] מבואר בגמ' שחמרים שלווים מעות לקנות סחורה במקום הזול המלוים צריכים לקבל על עצמם אחריות הדרך וכן שכר הטירחא אמנם במקום שיש לשליח ענין כדי שמגלי להו תרעא וכדו' לא צריך את כל זה ומבואר בשו"ע שמותר או שהמוכר יקבל שכר טירחא והאחריות על הלוים או שהמוכר יקבל האחריות והטירחא על הלוקחים ויסוד ההיתר שהסיבה שהם טורחים זה לא בגלל ההמתנת מעות אלא יש להם תועלת עצמית אמנם צ"ב דבפשוטו ודאי שהיה כאן הסכם בגדרי חושן משפט שהם מתחיבים להביא להם תבואה בזול וא"כ יש כאן קציצה ומה זה משנה שהיו מוכנים גם ללא זה ובפשוטו מבואר שכה"ג אפילו שחל חיוב אבל כל שזה לא בעד ההלואה זה מותר אמנם צ"ע מה זה שונה מדין מלמד סימן קס"ו שיש כאן שני סיבות שטורחים אחד בגלל ההלואה ואחד בגלל שיש לו בזה ענין ולכאורא כאן זה דרך הלואה דהרי הלוו להם כסף והם רק שליחים לקנות ובהכרח שרק שם שאין סיבה לחבר הענינים לכן זה נראה שזה בעד ההלואה משא"כ אצלינו וצ"ע

#### ט"ו בשבט תש"פ

## סעיף י"ז

א] מבואר שמותר לקובע שישלם לו במקום היוקר ועיין מחנ"א כ"ב שהקשה למה זה לא ר"ק שהרי מבואר בגמ' שסאה בסאה מותר מצד שבתר מעיקרא דהינו שבזמן החיוב זה אותו דבר והרי כאן בזמן החיוב זה שוה יותר וע"ש שהביא מהרמב"ם שבאמת כאן זה לא היה הלואה אלא זה היה חליפין שוה בשוה אמנם ברש"י מבואר שזה הלואה ויש שדנו שמצד החיוב חל חיוב של סאה והמקום הוא לא מעיקר המחיב אלא זה רק תנאי צדדי איפה לשלם ועיין סימן קס"ב שהבאינו משו"ת הרא"ש שיסוד ההיתר של סאה בסאה זה שסאה יהיב סאה שקיל דהינו שכיון שקבעו שההחזרה לפי מדה כל שאין כאן מדה יותר אין זה ריבית ע"ש ולפ"ז א"ש

והנה יש לעיין האם כאן צריך יש לו הכל ובפשוטו זה כמו כל סאה בסאה שמספיק יש לו מעט אמנם עיין מאירי שכתב שצריך יש לו הכל והנה אם ההיתר כאן מצד חליפי שוה בשוה ודאי צריך יש לו הכל אמנם גם אם זה כהיתר הרגיל של סאה בסאה אבל לדעת הרשב"א שעוזר רק מצד שהטיפה הראשונה מצטרפת א"כ כאן שזה לא יכול להצטרף כי זה הרי במקום הזול א"כ צריך יש לו הכל

### בהא דמותר לקבוע לשלם במקום אחר

ב] מבואר בגמ' שכל צד האיסור מה שקבע שישלם במקום אחר זה רק מצד שזה מקום היוקר וזה שוה יותר וצ"ע שגם אם זה אותו מחיר הרי מצד דיני הלואה חייב להחזיר במקום שלוה ולא להחזיר במקום אחר וא"כ מה שקובע שיחזיר לו דוקא במקום אחר למה שזה לא יהיה ריבית ודוחק לומר שבאמת כל ההיתר רק אם באמת הוא בין כה הולך לשם ואין בזה שום נתינה מצידו ויש מקום לדון שכיון שקבע שכך הוא הסכם התשלום וזה לא נחשב שהוא משלם יותר כה"ג אין בזה שום איסור ועיין שו"ע סימן ע"ד שמותר לקבוע שלא ישלם עד זמן מסוים כיון שמפחד שיפסלו הכסף דהינו שמתנה תנאי שהוא מרויח מההלואה וצ"ע

## סעיף י"ח

### בביאור הסברות האם בקבלת אחריות המעות הוי ר"ק

א] מבואר בריב"ש שאם אדם לוה מחברו מאה זהובים על מנת לשלם לו מאה ועשרים והמלוה מקבל על עצמו ביטוח של הכסף בזמן שיקחו את זה בספינה שזה אסור דהינו שאפילו שזה לא ודאי שיקבל יותר דיתכן שלא יחזירו לו בכל אופן זה אסור ועיין ביאור הגר"א שזה ר"ק אמנם בט"ז סק"ל מבואר שזה א"ר ויש שביארו שזה מצד שזה נחשב ריבית לא בטוחה וכדעת רש"י אמנם יתכן ששם זה היתר מיוחד במשכנתא ויתכן לחלק עד דשם קבע דבר שלא בטוח יגיע וכאן זה סתם תנאי צדדי ויתכן עוד לבאר שכל שמלוה בצורה שיש צד שלא יקבל את כספו אין בזה ר"ק דחסר בדרך הלואה או שזה נחשב דרך מקח וכן ביאר ברדב"ז ח"א סימן תצ"ז וכסברת הרמב"ן גיטין ל. אלא ששם שזה דרך מקח אין איסור אפילו מדרבנן וכאן שזה דרך הלואה הוא רק איסור מדרבנן ולפ"ז כתבו לדון שכל הלואה לבנק אין בזה ר"ק שכיון שאם הבנק יאבד את כל כספו הוא לא יצטרך לשלם יוצא שזה לא בטוח ואין זה ר"ק אמנם בפשוטו אין זה דומה דשם הבנק אחראי וגם אם יאבד את כספו הוא ישלם ממה שירויח וכמו שאדם נחשב שהתשלום בטוח אפילו שאולי ימות דגם אז נשאר חייב א"כ גם כאן העמידו את הבנק כדבר החייב ועוד שמאוד לא שכיח שבנק יאבד את כספו ויתכן שזה לא נחשב צד הפסד ועיין ביאור הגר"א שחלק על הריב"ש ונקט שזה ר"ק

ועיין ריב"ש שלמד שזה לא ר"ק מצד שזה שכירות מעות וכל מה שחולקים על רב חמא זה רק במקום שהמלוה לא קיבל על עצמו אחריות דהינו שכה"ג זה נחשב שהמעות עדין של המלוה והלוה רק שכרם ומשלם על השימוש את המחיר הנ"ל ולפ"ז צ"ל שמדובר שהאחריות על הסחורה שניתנה בכסף שנתן לו ולא סתם על סחורה ההולכת בים והנה לקמן סימן קע"ז הגר"א כתב שזה רק דרבנן אמנם החילוק שכאן בתחילה הרי זה היה באחריות הלוה עד שהגיעו לספינה וכה"ג שזה היה בתחילה באחריותו הדבר מחודש שבכל אופן זה לא הלואה בגלל הזמן שזה באחריות המלוה ורק בזה חלק הגר"א ולפי טעם הריב"ש בבנק זה ודאי ר"ק

### בהא דלא אמרינן שהתוספת על הביטוח שבזה

ב] בעיקר הדין המבואר שכה"ג שמחזיר לו על צד יותר הוי ריבית צ"ע למה לא נימא שמה שמחזיר לו יותר זה לא בעד ההמתנת מעות אלא כיון שקיבל על עצמו את האחריות הספינה ממילא מקבל על עצמו לשלם יותר והרי אם אדם אחר היה מתחיב הביטוח ולוקח על זה ד' זוז היה מותר וא"כ למה שכאן זה יהיה אסור וכן הקשה בבערך שי על הדין של ס"ד במלטיני מן האומנות שאסור אפילו ששם יש לו צד שיצליח לשלם בפחות עיין גר"ז סנ"ח ולכאורא מבואר שכל שאדם משלם על ההלואה יותר אפילו שזה לא מחמת ההמתנת מעות זה אסור ואין זה דומה להוצאות ששם זה נידון שלא משלם יותר ועיין ריב"ש סימן ש"ח שהקשה מה זה שונה מפרדיסא וכתב ששם זה זביני וכאן זה הלואה וצ"ע עוד יש להקשות דבמקום שבאמת זה המחיר שנמכר צד רוח והפסד כזה א"כ באמת היום זה שוה מה שנתן וא"כ לא התחיב להחזיר יותר ומבואר שהקובע כמה מחזיר בסוף ולא כמה שוה מה שהתחיב כעת

## סעיף י"ט

### בביאור הא דביטוח זה לא ריבית

א] מבואר בשו"ע שמותר להתחיב ביטוח דהינו שאדם מקבל סכום ומתחיב שאם הנותן יפסיד הדבר ישלם לו וצ"ב בטעם ההיתר הרי אם זה יפסד יוצא שבעד עשרים זוז הוא משלם מאה זוז ומה זה שונה מאדם שמלוה מאה זוז ומתנה שאם ירד גשם הוא ישלם מאה ועשרים ואם לא הוא לא ישלם כלל שכה"ג כיון שיש צד שיחזיר וזה יותר וזה אסור א"כ למה כאן זה אחרת ועיין ריב"ש שהוקשה לו זה וע"ש מה שישב ובפשוטו כונתו שיסוד איסור של ריבית זה להחזיר את מה שקיבל אם תוספת אבל כאן אם הספינה נאבדה אין הביאור שמחזיר בעד מה שקיבל את מה שקיבל אם תוספת אלא התחיב לשלם לו את הפסד הספינה משא"כ במתחיב על תנאי שירדו גשמים אם ירדו גשמים הוא מתחיב להחזיר את מה שקיבל אם תוספת ובזה יש איסור ריבית וע"ש שהוסיף שכה"ג זה כמו מקח דהינו שכל שההתחיבות היא לא להחזיר את הדבר עצמו זה מוגדר כמקח דהינו שבעד כספו קיבל התחיבות להשלים לו הפסד הספינה וזה עצמו הקבלה שקיבל בעד כספו ולא שמה שמשלמים לו בסוף זה התשלום של כספו [ולפ"ז יש שדנו בביטוח שהלוקח מעונין שיפסד כדי שיקבל הביטוח כי זה יותר ממה שמפסיד שבזה הקבלה זה רק מה שמקבל בסוף זה יהיה אסור וצ"ע]

והנה עיין בית מאיר סוף הלכות ריבית שכתב לדון דבנתן לחברו מעות וחברו מתחיב לו לתת לו את פרנסתו כל חודש אפילו שזה ודאי יוצא הרבה יותר ממה שנתן מותר והסברא בזה כיון שזה לא מתפרש כהחזרה מה שנתן שהרי לא יכול להחזיר מה שקיבל אלא שבעד מה שנתן קיבל התחיבות של מזונותיו אמנם הביא שבריב"ש מבואר דלא כדבריו והביאור שכל שמחזיר יותר זה מתפרש שבעד כספו התחיב לשלם בכזו צורה אמנם ע"ש דאם מתחיב לשלם לו עד שימות ויתכן שזה יצא יותר ויתכן שזה יצא פחות דאולי ימות בגיל צעיר כה"ג זה ודאי מותר וזה בכלל ההיתר של ביטוח דהינו שכה"ג שזה לא ודאי שיקבל את כספו ויש צד הפסד כמו שיש צד רוח אין ההגדרה שהתחיב לשלם לו על צד אלא שבעד הכסף הוא התחיב דבר אחר שזה לפרנס האדם כל חייו ועיין נתיבות שלום דהביא דבשאילת יעבץ ח"א סק"ס נקט שזה איסור ריבית גמורה אמנם הביא שהאחרונים נקטו להקל בזה וצ"ב סברת השאילת יעבץ דמה זה שונה מביטוח ויש שביארו שכאן שנתן סכום גדול ויש צד גדול שיקבל יותר זה מתפרש כתשלום וצ"ע הסברות בזה

### בדין שני מחירים בביטוח

ב] יש לדון במי שקובע שאם משלמים על הביטוח בתחילת השנה זה יותר זול ממי שמשלם בסוף השנה והנידון האם לדונו כמכר שזמן התשלום בתחילת השנה וממילא המחיר של סוף השנה הוא הריבית או שהזמן של התשלום הוא כמו שכירות שמשתלם בסוף השנה וממילא התשלום בסוף השנה זה לא ריבית ויתכן שאפשר לשלם גם בתחילת השנה שכמו שבפועל אפשר לשלם בתחילה וזה לא ריבית כך גם כאן שייך לשלם מראש ומסתבר שיסוד הסיבה שפועל משתלם בסוף שכיון שרק אז נשלם הקבלה של העסק שדנים את כל השכירות כעסק אחד לכן זה סיבה שהתשלום הוא בסוף כך גם כאן זמן התשלום הוא בסוף וכמו ששם אפשר לשלם בתחילה כך גם אצלינו

והנה לפ"ז גם במנוי על עיתון לחודש זמן התשלום מעיקר הדין הוא בסוף כשנשלם כל העסק אמנם כאן לא שייך לשלם מראש כמו בפועל שרק שם שייך להעמיד תשלום מראש כיון שהוא מצדו מעמיד את ביתו או את עצמו לפעולה אבל כאן שזה נתינה של חפץ כל שהחפץ לא קיים עדין הוא עדין לא העמיד את מה שצריך לתת ולא שייך לשלם מראש וזה רק כדין הקדמת מעות וצ"ע

# סימן קע"ד

## סעיף א'

### בדין מכירה על תנאי

א] מבואר במשנה שאם אדם מוכר קרקע לחברו ומתנה שמתי שיהיו לו מעות יחזירם לו אסור ללוקח לאכול פירות דעד כמה שהוא יחזיר לו את הקרקע התברר למפרע שלא היה מקח והמעות היו הלואה והלוקח אכל פירות בתור ריבית של ההלואה והנה בגמ' מבואר שזה צד אחד בריבית ובפשוטו מבואר שחל כאן מקח על תנאי ואם בסופו של דבר לא יחזיר באמת הקרקע שלו למפרע ואין כאן ריבית ולכן הוי צד אחד בריבית וכן הוא בריב"ש אמנם בלשון השו"ע ומקור מלשון הרמב"ם משמע שלא חל מכר כלל וכן נקט המחנ"א סימן י"ג בדעתו ועוד אחרונים [הובאו בנתיבות שלום] וביארו שכה"ג שיודע שהמוכר יכול מתי שרוצה לחזור ולפדות הוא לא גומר בדעתו לקנות כלל ועיין מחנ"א שצ"ל שלא גרס בגמ' שזה צד אחד בריבית [אמנם הבית אפרים והמהר"י הלוי ביארו שהכונה שכיון שצד אחד בריבית אסור ממילא הוא ודאי לא גמר בדעתו להקנות דהרי המוכר תמיד יכול לחזור בו וא"כ לא יהיה לו מהמכירה הזו כלום ולפ"ז אם לא ידע שיש איסור ריבית באמת חל המקח] אמנם עיין מ"מ פי"א ממכירה הי"א דנקט גם בדעת הרמב"ם שזה ספק וכן משמע בט"ז כאן וכן בב"י שלא העיר כלל שיש כאן ברמב"ם שיטה חדשה אמנם עיין ב"י שהביא שו"ת הרשב"א דמשמע שבאמת זה לא חל וכן מפורש בדבריו ח"ה סימן קמ"ו אלא שכתב שאם קבע שלא יכול לפדות אלא עד זמן מסוים ושאם לא יפדה יקנה מעכשיו כה"ג חל מכר על תנאי

ולכאורא יש בזה נפק"מ בעשה מכר על תנאי כמבואר בסוגין ואכל הפירות בנתיים האם עכשיו יכול להחזיר המעות ולבטל המקח שהרי על ידי זה גורם שיעבור איסור ריבית דאם המקח לא חל בתורת ודאי זה מותר אבל אם באמת כל הצד מכר רק עד כמה שהוא יתן מעות א"כ כאן הוא מחויב שלא לבטל המקח כדי שלא יעבור איסור ריבית למפרע וצ"ע

### המקומות שדנו האחרונים שאין את תנאי סוגין

ב] והנה החוו"ד כאן הביא מהסמ"ע ר"ז סקי"א שכל סוגין זה רק אם יכול לחזור מיד אבל אם לא יכול לחזור אלא רק לאחר זמן מסוים א"כ בהכרח שחל מכר ורק שעשה תנאי שיחזור וימכור לו ואין בזה איסור ריבית אמנם החוו"ד כאן והגר"ז סנ"ד חלקו ונקטו שגם כה"ג אם יחזור בו זה למפרע ואסור לאכול הפירות בינתיים

ועיין לח"מ פי"א ממכירה שכתב לדון שבמטלטלים אין הגדר שזה לא חל כיון שיכול לאבד את זה וזה לא בטוח יחזור אליו ולכן כה"ג הכונה שחל מכר על דעת שיחזור וימכרנו לו וכן הוא בחידושי בכור שור על בב"מ אמנם הגר"ז סנ"ד וכן הנתה"מ סימן ר"ז סק"ו ובמחנ"א ס"ס י"ג פשיטא להו שגם במטלטלים יש את דין סוגין [וכן מבואר מהרמ"א והנו"כ סימן קס"ח סי"ח שהביאו את סוגין לגבי משכון]

ויש שכתבו לדון שכל שמתנה עמו שיחזור וימכור לו כפי כמה שזה ישוה מחר זה מכריח שבאמת הוא קנה את זה והוא חוזר ומוכר לו דאל"כ למה שיתן לו כפי השוי של מחר וברעק"א כאן כתב שאם מתנה שאם יביא מעות יקח הקרקע אבל רק אם יוסיף סכום מסוים זה ריבית קצוצה שכה"ג שזה סתם תוספת זה מראה על ביטול המכר אלא רוצה ריבית על מה שמעותיו היו מונחות אצלו

והנה עיין חוו"ד וכן בפ"ת בשם הנודע ביהודה שכתבו שכל חיסרון סוגין בסתמא שאמר כשיהיה לך מעות תחזירם לי אבל אם אמר לכשיהיה לי מעות תמכרם לי הרי מפורש שבאמת חל המכר רק שהוא יחזור וימכור לו ואין כאן איסור ריבית וכן אם אם אמר לשון תנאי על מנת שתחזיר לי בזה ודאי משמעות הדברים שחל מכר גמור רק שהוא צריך לחזור ולהקנות לו את זה ואין כאן איסור ריבית כלל והנה בפשוטו אם נימא שתמיד חל המכר ורק שעל הצד שיחזור ויפדה לא חל המכר כי זה תנאו א"כ כאן שהתנאי שלא יתבטל למפרע ודאי שזה חל אמנם לשיטות שזה עצמו שיכול לחזור ולקנות זה מבטל את המקח לגמרי כי יש כאן חיסרון גמירות דעת א"כ יתכן שגם כה"ג זה כך אמנם יתכן שעל הצד שיחזור ויקנה אדם רואה את זה כלא חל המכר כלל אמנם בכל מתנה על מנת להחזיר רואים לא כך והנה עיין סימן קס"ח סי"ח לגבי מכירת משכונות דמבואר ברמ"א שאם מתנה שיוכל לחזור ולקנות הדבר אסור וכמבואר בסוגין ומשמע דלא משכחת ליה צורת היתר על ידי תנאי וצ"ע

והנה מדברי כולם נשמע שכל הצד ריבית זה רק עד כמה שבאמת לא חל המכר למפרע אבל אם חל המכר ורק הוא מתנה שיחזיר לו בזה אין כאן איסור ריבית כי אין כאן הלואה אמנם עיין ריטב"א ס"ג. שכתב שכונת הגמ' שריבית על מנת להחזיר אסור הכונה שבאמת חל מכר ורק הוא חוזר מכאן ולהבא ומבטל המכר ובכל אופן זה אסור כיון שכל המטרה שהוא קיבל הלואה ונתן בנתים מעות ולא משנה באיזה צורה הוא החיל את זה אמנם מדברי כל הראשונים שלא ביארו כך חזינן שלא ס"ל כן ועיין סוגיא דמשכנתא שהבאינו כבר שכל הראשונים שכתבו דבאתרא דלא מסלקא זה סיבה להתיר חזינן דלא כריטב"א אמנם עדין צ"ע מסוף סימן קס"ג דמבואר שאם מוכר על תנאי שיחזור וימכור לו דמבואר שיש דס"ל שזה אסור מדאוריתא ויש דס"ל שזה אסור מדרבנן וי"ל דכאן יש משמעות למכירה מה שבנתים משתמש משא"כ שם אין שום משמעות שהרי חוזר וקונה מיד ולכן זה סיבה לדון כאילו לא היה כאן מכירה כלל

והנה בכל היתר עיסקא שאדם ממשכן את דירתו הרי ודאי שהאומדנא שהוא יוכל לחזור ולקנות את ביתו ולכאורא יש כאן את איסור סוגין דעד כמה שיקנה זה יתברר למפרע שלא מכר או לדעת הרמב"ם לא חל מכר כלל והנה באופן רגיל שלקח המשכנתא כדי לקנות הדירה א"כ הוא לא קנה מעולם אלא שהבנק קנה מהמוכר כדי למכור לו אמנם באופן שלוקח משכנתא על דירה שכבר קנה בפשוטו יש חיסרון הנ"ל אמנם יש לדון דבאמת אין התחיבות לחזור ולמכור לבעל הדירה את הדירה וכן יתכן דשם זה רק בגדר תנאי שיחזור וימכור ולא שעד כמה שיקנה לא קנה כלל דהרי כל המטרה להתיר כאן איסור ריבית וצ"ע בכל זה

והנה הדבר מצוי בקונה חפץ והמוכר מוכן לתת לנסיון לשבועים ויכול להחזירו ולקבל את כספו בחזרה ולכאורא יש כאן איסור ריבית כיון שעד כמה שיחזיר הכונה שעל צד זה לא חל המכר וממילא מה שהשתמש זה ריבית על המעות שנתן וכן הוא בחוט שני אמנם בפשוטו על פי רוב הסיבה שהם מוכנים לא מצד ההמתנת מעות אלא גם אם היו נותנים ציק דחוי היו מוכנים להסכם זה אלא שרוצים למשוך קונים ואנשים לא יקנו אם יתכן שלא יהיו מרוצים לכן מוכנים לתת דבר זה ואין כאן את האיסור של מלמד כיון שזה בעסק אחד ואין סיבה לומר שזה בעד ההמתנת מעות ואולי ראוי לפרש כדי שזה לא יתפרש בעד ההמתנה אמנם הרבה פעמים חלק מסיבת ההסכמה כי נהנים מהמעות וצ"ע

### האם אכילת הפירות על צד ביטול המקח הוי דאוריתא

ג] בב"י מבואר שהדין שאומר שאם יהיו לי מעות לא חל המכר שזה ריבית דאוריתא אמנם עיין ט"ז שזה מצד שצד אחד בריבית זה דאוריתא אבל לראשונים שזה דרבנן הוי רק איסור דרבנן דהינו שפשיטא ליה שאין הכונה שלא חל כאן מכר בתורת ודאי ובש"ך כתב שלשיטת תוס' שמשכנתא ללא נכיתא זה רק דרבנן מצד שהרוח לא בטוח א"כ גם כאן זה לא נחשב רוח בטוח דיתכן שלא יהיו פירות בקרקע אמנם יש לעיין דאם נימא שכל התוס' זה רק במשכנתא א"כ כאן זה לא שייך אמנם יתכן שגם כאן כיון שזה תחת ידו והוא חייב לו כסף זה כמו משכנתא וכן מבואר בפשוטו ברמב"ן שבתי ערי חומה זה כמו משכנתא

### בהא דלא מועיל שבידו לקים המקח

ד] מבואר בשו"ע שכל מכר על תנאי אסור ללוקח לאכול פירות דהרי אם יתבטל התנאי לא חל המכר וממילא כל אכילתו זה ריבית ועיין רעק"א שדן שעד כמה שביד הלוקח לקים התנאי ללא עשית מעשה מותר לאכול הפירות ויסמוך שהוא לא יבטל המקח ורק במקום שזה לא בידו דאולי לא יהיה לו כסף זה אסור ובאמת יש כאן חידוש בסוגין שמשמע שגם אדם שברור לו שהוא מתכונן לקים המקח ולא נראה סיבה שזה לא יקרה שבכל אופן אסור מצד שמא לא יקים המקח וצ"ע מה זה שונה משאר דיני התורה שאדם יכול לסמוך על מה שברור לו שמתכונן לעשות ואולי יש כאן באמת גזירה דרבנן דהרבה פעמים אדם תולה שיצליח לקים התנאי ובאמת אין זה בידו וצ"ע ועיין לקמן ס"ז

### בדין מוכר אוכל פירות דהוי ריבית

ה] עיין רמ"א שהביא את דין הגמ' שאם אמר שיקנה מעכשיו ומוכר אוכל פירות זה אסור דהרי מה שאוכל פירות זה מצד המתנת המעות שלא נתן לו את התשלום על המקח עדין ועיין רמב"ם שמוציאם מידו וכן הוא בבעה"ת שמ"ו ח"ב ס"ט ועיין גידולי תרומה שהקשה למה הוי ר"ק הרי זה ריבית על המתנת דמי מקח וכאן הקציצה היתה בעיקר צורת עשית המקח וע"ש שביאר שכל ההיתר של דרך מקח זה מצד שדנים שזה דמי הדבר אבל כל שזה ודאי ניתן בעד ההמתנה אפילו שזה המתנת מכר יש בזה איסור וזה דלא כאו"ז שנקט שהמתנת שכירות אין בזה ריבית מדאוריתא וצ"ע על הב"י שם שנסתפק בזה וכאן פשיטא ליה שזה דאוריתא

### בגדר התנאי הנצרך שזה יחשב מקח על צד

ו] בפשוטו כל האיסור רק אם עשו תנאי אבל אם מכרו בסתמא ודאי חל המכר ואין לו זכות לחזור בו וביותר מבואר שגם אם אמרו שיחזור בו אבל כל שהמוכר לא אמר בצורה שניכר שמוכר על דעת זה זה מותר אמנם עיין גר"ז סנ"ד שכתב שכל שניכר שדעת המוכר לחזור בו אפיל שלא אמרו בתורת תנאי אבל כל שברור שזה מה שיעשו ממילא זה חסר בגמירות דעת של המכר וכן הביא החוו"ד קע"ז סקי"ז בשם המהרי"ט שהיו עושים מכירה של משכונות והיה בדעתם לחזור ולפדות שזה אסור ע"ש

## סעיף ב'

### בהא דאין כאן החסרון דמוכר אוכל פירות

א] מבואר בשו"ע שאם לאחר גמר המקח אמר לו הקונה שאם תביא המעות אני אחזיר לך ולוקח אוכל פירות זה מותר ומבואר בשו"ת הרשב"א שהכונה אפילו אם עשו מעשה קנין גמור שבאמת הוא צריך להחזיר לו בכל אופן זה לא עושה מצב שלא חל המכר כלל אמנם צ"ע אבל אם בסוף יתן לו מעות התברר למפרע שזה שלו מכח המעשה קנין וא"כ מה שהלוקח אוכל פירות זה מחמת המתנת מעות שהוא חייב לו וזה יאסר כמו במוכר ואמר מעכשיו והוא אוכל פירות ועיין חוו"ד שביאר שמדובר שבאמת המוכר לא קנה מעכשיו רק שחל חיוב שיוכל לחזור ולקנות אבל עכשיו זה עדין לגמרי של הקונה

ועיין חדרי דיעה שכתב ליישב שבאמת קנה מעכשיו כמו שאר הדוגמאות רק שכאן הכונה שהלוקח משאיר לעצמו הפירות עד התשלום ואת זה לא מכר וממילא אין כאן ריבית וצ"ע א"כ למה במוכר אוכל פירות ואמר מעכשיו מבואר בגמ' שזה אסור ולמה לא נימא שאת הפירות האלו השאיר לעצמו ולא מכרם ואין זה כריבית על מה שמכר ואולי שם שנתן מקצת מעות א"כ לגבי חלק זה אין סיבה שלא ימכור לו לגמרי לא מבארים בכזו צורה משא"כ כאן וצ"ע ובאבני נזר סימן רי"ג כתב לדון על פי הרמ"א סימן קע"ג סי"ד בשם רב האי גאון שאם אומר שהמחיר כמו מתי שיקח החפץ זה מותר דהינו שאפילו שזכה בזה קודם אבל אפשר לדון שכאילו המכר חל כשלוקח החפץ וזמן התשלום באמת זה כמו מתי שלוקח ואין כאן תוספת על ההמתנה א"כ גם כאן כיון שזה עדין אצל הלוקח א"כ זמן התשלום הוא בזמן שלוקח הקרקע וממילא אין כאן המתנה אמנם צ"ע דבפשוטו כל סברתו זה רק בדרך מקח שלא יהיה כאן איסור פסיקה בהוזלה אבל כאן שזה נידון של הלואה גמורה מה שייך סברא זו הרי ודאי שהמכר חל בתחילה וצ"ע ועוד שאם זה סברא נכונה א"כ גם במוכר אוכל פירות זה כך וע"ש מה שביאר

## סעיף ה

### בביאור דברי הרמ"א שגם אם מתנה שישלם על הפירות זה אסור

א] עיין רמ"א שגם אם מתנה שאם יבטל המקח ישלם על הפירות שאכל בכל אופן זה אסור ורק אם מתנה שינכה את זה מהחוב דהינו שמראש האכילה בתור ניכוי החוב זה מותר ומקור האיסור מהגמ' שריבית על מנת להחזיר זה אסור והנה יסוד האיסור מצד שהיה כאן נתינת ריבית רק אחרי זה הוא מתכונן להחזיר וצ"ע אבל למה שלא נימא שכונתו שאם יבטל המקח א"כ מראש הוא אוכל הפירות בתור מקח ולא שזה בתור ריבית ורק הוא יחזיר את זה ואולי באמת אם יפרש מפורש כה"ג זה מותר וכן משמע בגר"א שציין את הגמ' שגונב על מנת להחזיר זה גם אסור וכן בסימן ק"ס ס"ה על דין הרמ"א שמתנה על מנת להחזיר אסור בריבית דבראשונים מבואר שזה נלמד מסוגין מדין ריבית על מנת להחזיר כתב את הגמ' שחשיב מתנה אמנם עיין סקי"ד שדייק מהגמ' של משלשלין שהגמ' לא כתבה עיצה שיחזיר שאסור על מנת להחזיר ויש לדיק למה לא כתוב שיתנו שזה יהיה אכילה בתור מקח ומשמע שגם כה"ג זה אסור ואולי זה באמת רק מצד גזירה אטו על מנת להחזיר ובחוו"ד כתב לבאר שההמתנה של דמי המקח זה עצמו הריבית דהינו שבגלל ההלואה הוא מוכר לו בהמתנה אמנם לכאורא לשיטות שהלויני ואלוך מותר מצד שכיון שמחזיר לו זה לא נחשב נתינת ממון גם כאן לא שייך לבאר שזה הכונה והנה הט"ז נקט שהדין ריבית על מנת להחזיר כאן הוא מדרבנן אמנם ברשב"א מבואר שזה דאוריתא אמנם יתכן שרק כאן כיון שעומד לשלם בתור מקח זה דרבנן ועיין ריטב"א וצ"ע

#### י"ח שבט תש"פ

## סעיף ז'

### ממתי צריכים לחוש שיתבטל המקח

א] מבואר בשו"ע שכל שמכר על דעת לעלות לא"י ולא איתדר ליה או שבסוף לא היה צריך את הכסף שהדרי זביני אסור לו לאכול הפירות מצד ריבית ועיין ט"ז שכתב שזה רק מאז שיש מקום להסתפק שאולי המקח יתבטל ובפשוטו הביאור מצד שמהיכי תיתי שהמקח לא יחול ואין זה דומה למקום שיש תנאי לקים שאולי לא יוכל לקים התנאי ועדין צ"ע שגם בתנאי שדעתו לקים כגון לשלם הרי ודאי שזה דעתו לעשות ומהיכי תיתי שלא יעשה כן

### בפרטי דין מקח טעות

ב] עיין שו"ע חו"מ סימן רל"ב סט"ו שאם אדם קנה מקח ונמצא מקח טעות צריך לשלם לו את הפירות שאכל וכן אם זה חצר דקימא לאגרא הוא צריך לשלם לו ועיין סמ"ע שם שהביא מהלבוש שזה מצד ריבית ותמה שהרי כאן זה רק א"ר ואינה יוצאה בדינים ולכאורא הכונה לשיטות שמשכנתא ללא נכיתא זה רק דרבנן ולכן ביאר שזה מצד גזל דהינו שלא מונח כאן שאם באמת זה מקח טעות הוא נותן לו לשבת בקרקע בחינם וממילא יש כאן מחיב מצד דיני הממונות והנה אם ירצה עכשיו למחול זה אסור כיון שזה ריבית בשעת פרעון או קודם הפרעון אמנם הלוקח יכול לומר שלוקח המעות ודעתו לשלם השימוש ולאחר זמן יכול לבקש ממנו שימחול לו וכל שזה לא מוכח שזה מחמת ההלואה זה מותר

והנה אם זה חצר דלא קימא לאגרא לא צריך לשלם לו והיום על פי רוב כל הדברים זה לא קימא לאגרא שאין דרך בני אדם לשכור חפצים אלא קונים אותם וגם לשיטת הרמב"ם שצריך לשלם אבל כאן שעיקר האכילה היתה בתור שזה שלו וכל הריבית זה מה שעכשיו לא ישלם את זה בזה ודאי שזה לא סיבת איסור אמנם עדין הרי יש פחת ועל זה צריך לשלם כמבואר חו"מ שס"ג ס"ז ויש דיעות שם שזה סיבה לגלגל עליו את הכל

והנה היום האומדנא שגם אם ימצא מום לא יגבו ממנו השימוש וא"כ אין לדון מצד גזל אלא שיש לדון מצד ריבית שהתברר למפרע שקיבל ריבית וא"כ יש לדון שזה בגדר ריבית קצוצה ויוצאה בדינים אמנם לדידן במשכנתא שזה רק א"ר גם כאן זה רק א"ר ויש רק חיוב לצי"ש אמנם יש לדון שמה שהם לא מבקשים תשלום זה גם אם היו משלמים בהקפה ומצד שמרגישים שמההגינות הוא לתת ללוקח השימוש כיון שגרמו לו צער בזה שהביאו לו מק"ט אמנם צריך שהדבר מוכרח שכל שיתכן שמתלוה סיבת ההלואה זה שאלה של ר"ק וכדין מלמד וצ"ע

והנה בקונה מקרר ויש בו סיבה שצריכים להחליפו והוי מק"ט הדרך שהם בנתיים נותנים להשתמש בו ולכאורא זה ממש ריבית שזה הרי מחמת הלואתו אמנם יתכן כנ"ל שזה לא בגלל ששילם מראש אלא כיון שהתחיבו להעמיד לו מקרר ולכאורא זה ודאי ריבית גמור וצ"ע אמנם לכאורא אפשר לסכם מראש שבעד הכסף מקבל מקרר וזכות שימוש גם עד כמה שהמקרר שקנה הוא לא טוב

והנה אם החפץ התיקר ורוצה להחזיר לו מעות יותר או שרוצה להחזיר לו חפץ אחר בזה כל שלא התחיב מראש זה אסור מצד שכיון שמבואר כאן שהמעות זה הלואה א"כ הוי ריבית וכן הוא בחוו"ד ביאורים סקי"ט והדבר מצוי בקנית ספרים ונמצא מום [ושם אין אומדנא שיתן לו אחר] אמנם אם התחייב מראש שאם יהיה מקח טעות יתן לו חפץ אחר בזה החוו"ד שם נקט שאסור וגם לדבריו יתכן שאם היה לו אחר בשעת פסיקה כיון שמונח שאם לא יהיה יתן לו אחר ממילא יש כאן היתר פסיקה ביש לו אמנם עיין סימן קע"ג ס"ד לגבי מכירת שטרות שמותר לקבל אחריות של זיוף או גזירת מלך וגם לשלם יותר ממה ששילם וא"כ כל שהמנהג שמשלם בתור אחריות על המקח אין סיבה לאסור וצ"ע

ועיין כת"ס סימן פ"ה ובנחל יצחק סימן פ"א סל"ב כתב שאם המוכר ידע מהמום שהוא גנב על המעות בזה אין איסור של ריבית כמבואר בסימן ע"ז שאין ריבית בגזל

הנה כל האיסור כאן רק אם כבר שילם אבל אם קנה בהקפה או שיל בציק דחוי בזה אן כאן איסור ריבית דהרי אין כאן שום הלואה ויש לדון בשילם באשראי ועדין לא גבו ממנו האם כיון שהעמיד להם את החברה זה נחשב כאילו יש כאן תשלום שזה סיבה להמתנה או שאין זה סיבת איסור ומסתבר שכיון שבדעת בני אדם אין המתנה זו סיבה לריבית אין בזה איסור וצ"ע

## סעיף ח'

### בביאור החילוק בין משכנתא לשוכר בית שיכול לחזור בו

א] מבואר ברמב"ם הובא בשו"ע שמותר לשכור דינר בזול לכמה שנים והמשכיר עושה תנאי שיכול לחזור ולפדותו ואחריות הבית על המשכיר כמו כל שכירות ועיין ש"ך שכתב שזה לא דומה למשכנתא וצ"ב כוונתו הרי משכנתא דסורא זה כמו שכירות ובכל אופן מבואר שעד כמה שיש למשכיר זכות לחזור אין היתר אלא א"כ אחריות הבית על השוכר ועיין חוו"ד שכתב לבאר שמשכנתא דסורא ודאי שזה נחשב שהמעות זה בהלואה רק העמיד כפירעון את דיורי הבית ולכן שם זה יותר חמור משא"כ כאן אין זה גדר הלואה אלא שבאמת הוא שכר את הבית בזול ועיין גר"ז שכתב שכמו דבמשכנתא דסורא כל ההיתר רק אם השוכר לא יכול לחזור בו ולתבוע את כספו כך גם כאן זה כך ולכאורא עד כמה שחזינן שכאן זה חלוק ממשכנתא שאפשר קבלת אחריות א"כ אולי אפשר גם שהשוכר יחזור בו

והנה צ"ב מה זה שונה מתחילת הסימן שכל שמתנה שיוכל לחזור בו שזה נחשב שמשכיר על הצד וא"כ גם כאן זה יאסר דעד כמה שיחזור בו מה שנתן לו בזול זה מצד ההלואה שבנתיים ועין ט"ז שכתב דכיון שכאן מנכה לו מה שדר בנתים לכן זה מותר ויתכן שכוונתו שכיון שהשתמש בנתיים ממילא אין סיבה לתלות ההוזלה בגלל שאר ההלואה אלא שמכר לו בהוזלה אמנם יתכן שכאן שודאי חל השכירות על מה שדר בנתיים ממילא זה ודאי אומדנא שיש כאן שכירות גמורה והתשלום על מה שיגור רק שעשה תנאי שיחזור ויקנה את זה ובזה אין בעיה של ריבית

# סימן קע"ו

## סעיף א'

### בביאור סברת רב חמא

א] מבואר בגמ' דרב חמא הוי משכיר זוזי ומבואר בגמ' שכלו זוזי דרב חמא ובפשוטו הכונה ששינה בלשון והגמ' אומרת שלא מועיל מה שמשנה בלשון ובאמת הוי ר"ק כמבואר בריב"ש אמנם הראשונים כתבו שלא יתכן שרב חמא טעה בכזה דבר ולכן ביארו כונה אחרת בדבריו ובאמת יתכן שבאמת אפילו שאין הלכה כדבריו אבל זה רק ריבית דרבנן וכמבואר ברמב"ם וכן נקט הריב"ש אמנם בריטב"א בסוגין וכן הש"ך קע"ז סק"כ הביא מהמהרי"ק שזה ר"ק ונבאר הדברים בס"ד

א. עיין ח' הר"ן ונימוק"י שכתבו שעד שהוציאו המעות זה היה ברשות המשכיר והאחריות עליו ועל אותה שעה היה נוטל שכר ועיין אבן האזל שביאר שהשכירות זה מה שיש לו מעות שאם ירצה יוכל להוציאם בהוצאה ועיין בית מאיר וחוו"ד ואבני נזר סימן רט"ו שכתבו שא"כ יכול לקחת רק את השכר על הזמן עד שהוציא את זה אמנם הבית מאיר כתב שאם קבעו מחיר שכירות שלא משנה מתי יוציא את זה ישלם שכר זה כה"ג צריך לשלם הכל והנה מה שכתבו התוס' שהאחריות על המשכיר זה מצד דאל"כ מצב זה עצמו נחשב הלואה כמבואר לקמן וגם על זה אסור לקחת ריבית

ב. עיין ריטב"א שכתב בשם הרא"ה בשם אחיו רבינו פנחס שמדובר ששכר המעות להתראות בהם ושיש לו רשות להוציאם והשכירות משלם על מה שלקחם להתראות בהם ויתכן שכאן ישלם על הכל שכיון שהוא קיבל זכות להתראות על כל הזמן א"כ מה שהוציא הממון זה לא סיבה שהמשכיר לא יקבל על הכל כי הוא מצדו העמיד את הדבר לשימוש כל הזמן [ועיין לקמן בביאור דברי המרדכי]

ג. עיין תור"פ שכתב שמדובר שהמשכיר קיבל על עצמו שאם יאבדו נכסי הלוה הוא יפטר מהחוב ולא ישלם ממה שיקנה אחרי זה והנה היה מקום לבאר שזה על דרך הנימוק"י בגיטין ל. שנקט שכל שלא בטוח שיקבל הקרן זה מותר אמנם אין זה במשמעות הגמ' שהרי מבואר כאן שסיבת ההיתר כי זה שכירות ושם זה סברא מיוחדת שחסר בדרך הלואה או מטעם אחר ועיין ריב"ש סימן ש"ח שצירף את שני הדברים שעד שמוציא זה ברשות המשכיר ואחריותו עליו ולאחר שמוציא אם יאבדו כל נכסי הלוה לא ישלם ומשמע שיסוד הסברא שדנים שכיון שהתשלום רק מנכסיו זה מוגדר שיש כאן ממוני גבך מוגדר ומשתמש בזה והריב"ש נקט שזה רק בצירוף שכל שהמעות קימות זה עדין של המלוה ורק כשמוציאם נעמד במקומם כל נכסיו שזה תחילף של המעות ולא במקום שרק ביחס לגביה יש אחריות

ד. עיין תרוה"ד ובכונת דבריו עיין בית מאיר וחוו"ד שביארו שמדובר שנתן לו מעת בעיסקא דהינו שמוכר וקונה בזה דברים ומדובר שאחריותו על העיסקא דהינו שגם אם יקנה במעות משהו במקום האחריות יהיה על מה שקנה במקום וכה"ג כיון שאחריותו על ההלואה זה נחשב כשכירות והנה הבית מאיר נקט שמדובר שודאי שהלוה זכה בזה ובכל אופן זה מחסר בשם הלואה כיון שאחריות המלוה על זה והחוו"ד העמיד שמדובר שהוא לא זכה בזה ואדרבא כונתו להשאיר את זה למלוה ורק כה"ג רב חמא דן להתיר

והנה עיין תרוה"ד שדן שכל מה שקי"ל דלא כרב חמא זה רק במקרה שהנותן קיבל על עצמו רק אחריות אונסים אבל אם הוא קיבל על עצמו גם אחריות גניבה בזה הוא היתר גמור והנה עיין ריב"ש הובא סימן קע"ג בסופו שאם אדם מלוה לחברו מעות ומקבל עליו את אחריות ההובלה של הסחורה בספינה שאם זה יפסד הוא לא יצטרך לשלם שכה"ג זה אסור אבל זה רק ריבית דרבנן וכמו באופן של רב חמא ועיין דרכי משה שכתב דבפשוטו הוא חולק על התרוה"ד אמנם עיין ש"ך סימן קע"ז סק"כ שכתב שהריב"ש דיבר שרק קיבל על עצמו אונסים אבל לא גניבה ואבידה ולכן יש בזה איסור דרבנן ואולי אפילו דאוריתא כמבואר במהרי"ק אבל בקיבל על עצמו אחריות גניבה אין בזה איסור כלל

והנה צ"ע סתירת הרמ"א דאצלינו הביא את התרוה"ד שהתיר ולעיל סימן קע"ג לא הביא אותו לחלוק על התרוה"ד ובהכרח שנקט שיש לחלק בין המקרים [אמנם היה מקום לומר שבאמת בסימן קע"ז כתב שאין להקל אלא במקום שזה נידון דרבנן כגון בעיסקא ולפ"ז א"ש שבסימן קע"ג לא הקיל בזה וכן מה שכאן סתם להתיר כי סמך על סימן קע"ז] ועיין תפארת למשה שכתב שבסימן קע"ו מדובר שקיבל את אחריות המעות עצמם שקיבל וכה"ג זה לא נחשב שהלוה לו משא"כ בספינה זה קבלת אחריות על דבר אחר שלא קשור למה שהלוה לו והחוו"ד כתב שהתרוה"ד דיבר שזה נשאר של המלוה והוא יכול לקדש בזה אשה משא"כ בריב"ש הלוה ודאי זכה במעות רק שהמלוה קיבל אחריות על דבר של הלוה וכה"ג באמת הוי ריבית ויתכן שזה אפילו ר"ק ועיין ביאור הגר"א דבסימן קע"ג נקט שזה ר"ק וכאן נקט שזה רק מדרבנן ומשמע כחילוקים הנ"ל

### בדין חברה בע"מ

ב] הנה ידוע חידושו של האגרות משה חיור"ד ח"ב סימן ס"ג שחברה בע"מ זה לא נחשב לוה כיון שאין כאן בן אדם שיש עליו שיעבוד הגוף ולכאורא יש להקשות על דבריו מהתור"פ לעיל שביאר שכאן לא שיעבד אלא את נכסיו אלו ובכל אופן מבואר שיש איסור מדרבנן אמנם החילוק פשוט דכאן יש שיעבוד הגוף רק שהגביל את זה רק על מה שיש לו משא"כ בבנק שכל החוב זה רק על הבנק אמנם עדין יש לדון דבתור"פ מבואר שזה רק דרבנן אמנם הנה הפוסקים לא העתיקו היתר זה ועוד דרק שם דאם יאבדו נכסיו אין חיוב אחר ולכן זה נחשב שכירות המעות אבל בבנק שהוא אחראי לשלם גם ממון אחר שיגיע אחרי זה בזה לא שייך לדון שזה שכירות המעות

### בדין שכירות מעות וכלים שיש לו אפשרות להוציאם

ג] הגמ' דנה מה ההבדל בין הלואה לשכירות והנה יש ראשונים שגרסו שההבדל אם הדבר חוזר בעינו או לא אמנם בגירסתינו מבואר שיש עוד הבדל ששכירות ידיע פחתיה וכאן לא ידיע פחתיה ומשמע שיש אופן שבכלים שיש פחת יהיה מותר ועיין בראשונים שלמדו מכאן שבדבר שיש בו פחת מותר אפילו אם זה לא חוזר בעינו וביארו התוס' כגון ששוכר חפץ לשימוש ואם ירצה יכול למוכרו שכה"ג כיון שאם יחזירו יש בזה פחת ממילא אפשר לדון שהשכירות שמשלם זה על הזמן שמשתמש בזה והנה עיין חידושי הגרמ"ש שזה רק היתר במקום שהאחריות על הנותן וכגונא דרב חמא אמנם עיין חוו"ד סק"ג שדייק מהב"י שגם אם האחריות על השוכר בכל אופן כה"ג זה מותר והנה צ"ב החילוק בין מעות לחפצים הרי עד כמה שהתשלום על הזמן שעד שהוציאם א"כ גם במעות יכול לשלם עליהם ועיין אבני נזר סימן רט"ו שהאריך בזה ובפשוטו הביאור שחפץ שיש פחת יש סיבה לראות התשלום על הפחת שעד שהוציאו אבל דבר שאין פחת כל שהוציא אותו זה סיבה מראש שלא לראות שזה סיבה לשלם עליו וצ"ע והנה זה ודאי שחפץ שאין בו פחת יהיה אסור כה"ג

והנה יש לדון בחפץ שיש בו פחת אם מותר לסכם שיחזיר לו כשעת השכירות או שחייב להיות כשעת הוצאתו מהעולם והפרישה נקט כשעת השכירות אמנם עיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שכל ההיתר רק אם משלם כשעת הוצאה ובפשוטו זה תלוי בנידון של דבר שיש בו פחת האם יכול לשלם כשעת השבירה או ההוצאה ויתכן שכאן זה גרע שצריך שזה יראה שזה לא הלואה מתחילה

והנה יש לדון האם כשהוציא משלם על כל השכירות או רק על מה שעד ההוצאה ועיין אבני נזר סימן רט"ו שלר"ן שהעמיד את רב חמא שהנידון על מה שעד ההוצאה ה"ה כאן אמנם במרדכי משמע שגם מה שאחרי זה מותר ולכאורא הביאור כדלקמן במרדכי שכיון שהיה לו זכות שימוש על כל הזמן בזה שהוציא לא מפסיד את זה ואולי מדובר דוקא שקצצו סכום של שכירות שלא משנה מתי יחזיר ורק כה"ג דנים שזה כבר חל לגמרי וכנ"ל מהבית מאיר

### בביאור המרדכי שאסור לשלם בהוציא המעות

ד] עיין ב"י שהביא מהמרדכי שאם אדם השכיר מעות להתראות בהם והוציאם אין לשלם לו מצד ריבית ועיין ש"ך סק"א שכתב שלא מדובר שלקחם להוצאה שהרי מלוה להוצאה ניתנה וא"כ זה פשוט אלא שמדובר שלקחם להתראות ואחרי זה הוציאם והנה בפשוטו מדובר שהוציא המעות שלא מדעת בעל הבית וכן הבין חוו"ד קע"ז סק"כ ובשערי דעה סק"א וע"ש שהקשה שא"כ זה גזל והרי מפורש בשו"ע קע"ז סי"ט שאם הנפקד שלח ידו בפקדון אן בזה איסור ריבית ועיין חוו"ד וכאן ובסימן קע"ז ובמקור חיים כאן שביארו שכאן כיון שקצצו מעות על השכירות ממילא עד כמה שעכשיו הוא הוציא את זה וישלם על זה שכירות זה יראה כריבית ולכן זה אסור

והנה עיין שערי דעה שהקשה עוד שכה"ג יצטרך לשלם שכירות מושלמת כיון שנתן לו הזכות שימוש והוא קלקל את זה ועיין חדרי דעה שכתב שכיון שבנשרף הבית לא צריך לשלם לו שכירות גם אם הוא גנב לא צריך לשלם השכירות אמנם בפשוטו דעת השערי דעה שכל שהשוכר עצמו גרם שלא יהיה לו הבית זה נחשב שהמשכיר העמיד לו את זה והוא צריך לשלם את זה ולפ"ז יש מקום לדון לבאר כונת המרדכי שבאמת הוא הרשה לו לקחת את זה ואין כאן גזל רק שכל מה שמוכן לתת לו אם יקבל השכירות וכיון שהוא מצדו העמיד לו השכירות זה סיבה שהוא יצטרך לשלם לו את הכל ורק שנתחדש כאן איסור מצד ריבית שזה נראה כאילו שמשלם ריבית על מה שלוה את זה

### בדין שכירות מעות ואחריות על השוכר

ה] עיין רמ"א שהביא מבעל התרומות שלמד מהתוספתא שבמשכיר דבר שלא ידיע פחתיה בזה אין היתר אלא א"כ המשכיר מקבל עליו אחריות אבל אם השוכר מקבל עליו אחריות זה אסור ובפשוטו זהו הדין דמבואר לקמן שכל ההיתר של אגרא ופגרא זה רק מצד שיש פחת שמוטל על המשכיר אבל כאן שאין שום פחת עליו זה אסור וגם לראשונים שמותר גם בכלי שאין בו פחת אבל זה מצד שיש בו יוקרא וזולא אבל במעות זה לא שייך אמנם יש לדון האם זה מדאוריתא והנה שם זה דרבנן כי היוקרא וזולא זה עליו אבל כאן שאין בזה יוקרא וזולא יתכן שזה דאוריתא אמנם יתכן שכיון שזה של המשכיר ואין כאן נטילה של הזולא על המקבל כה"ג זה רק דרבנן

#### כ"ב שבט תש"פ

## סעיף ג' - ד'

### סיכום דיני שכירות באחריות

א] מבואר בגמ' שמותר לשכור פרה או ספינה ולקבל את כל האחריות ובטעם הדבר מצאנו דנחלקו הראשונים רש"י כתב שזה מחמת שהיוקרא וזולא על המשכיר ובזה זה נראה שזה שלו אמנם תוס' כתבו שלא מספיק יוקרא זולא אלא צריך גם שיהיה פחת והפחת על המשכיר והנה זה מפורש בגמ' שאם יש פחת שהוא על השוכר צריך נגד זה שיהיה פחת על המשכיר ובפשוטו מבואר שכל הנידון רק בדבר שאין פחת אבל אם יש פחת זה ודאי צריך להיות על המשכיר אמנם עיין מחנ"א סימן ל"ב שכתב שרק בגמ' כיון שהפחת מתחיל מיד לכן זה גרע ובגידולי תרומה שמ"ו ח"ד אות מ"ט כתב שרק כאן שיש ודאי פחת צריך שזה יהיה עליו ולא במקום שזה לא ודאי שיהיה פחת

עוד דנו הראשונים האם משלם כמו שעת שבירה או כמו שעת נתינת הספינה ודעת הרא"ש כשעת השבירה דאל"כ זה נראה כהלואה אמנם דעת הרשב"א שכיון שאם זה לא נשבר הפחת והזולא על המשכיר זה מספיק סיבה שלא יהיה כאן איסור והנה בפשוטו יש כאן כמה נידונים שונים האם זה מגדיר הדבר מדרבנן כהלואה או לא וכן מבואר בריטב"א שנקט שלא צריך דבר שיש בו פחת אבל נקט שצריך לשלם כשעת שבירה ובר"ן נקט שצריך דבר שיש בו פחת ומאידך נקט שיכול לקבוע שמשלם כשעת שכירות אמנם הד"מ והגר"ז סימן ל"ה והמחנ"א סימן ל"ב נקטו שזה תלוי אחד בשני ובפשוטו הביאור כמבואר ברמב"ן שבאמת בזה שמקבל עליו אחריות זה נראה כהלואה אמנם מאידך זה גם של המשכיר שהרי היוקרא וזולא עליו וממילא קבעו חז"ל שרק אם יש פחת זה מיחס ההשתמשות למשכיר וממילא מגיע לו שכירות ולכן זה מחיב שיהיה פחת וכן בנשברה אם משלם כשעת שכירות אין סיבה שהשוכר ישלם על השכירות אמנם החולקים נקטו שכל שיש דברים שזה מראה שזה שכירות ממילא זה מפקיע מזה שם הלואה ולכן מספיק שיש פרט אחד ולא צריך הכל

והנה הרמ"א כתב להחמיר שמשלם כשעת שבירה וכן שצריך דבר שיהיה פחת והאחרונים [גר"ז כחמ"א ומחנ"א] נקטו שדעת השו"ע להקל בזה בשניהם וכתבו להחמיר בזה ויתכן שגם לשו"ע שהקיל לגבי שעת שכירות אבל מחמיר שצריך דבר שיש בו פחת וכן משמע קצת בביאור הגר"א דבסימן קע"ז ס"א ביאר השו"ע דלא כריב"ן שהתיר עיסקא בזה שהזול על הנותן דהינו שצריךך שיהיה פחת והפחת על המשכיר

והנה יש להסתפק האם בדבר שאין בו פחת לראשונים שמותר אבל כאן מודים שצריך לשלם כשעת שבירה דאל"כ זה הרבה יותר נראה כהלואה ורק במקום שהפחת על המשכיר מותר לקבל לשלם כשעת הקבלה וצ"ע

ויש לדון במקרה שיש חברת ביטוח שמשלמת חפץ חדש האם זה כמו קבלת אחריות של המשכיר או של השוכר ובפשוטו אם השוכר משלם זה נחשב קבלת אחריות שלו וגם שישלם כשעת שכירות וזה אסור אמנם אם המשכיר משלם זה נחשב שזה באחריותו ואין כאן איסור כלל וצ"ע

### בדין שכירות מעות ודולרים

ב] ועיין בסעיף א' דמבואר ברמ"א שבהשכרת מעות אין היתר בקבלת אחריות גם אם זה רק להתראות כיון שאין בזה פחת ומקורו מבעה"ת אפילו שפסק כרש"י ועיין מחנ"א שביאר שכיון שבמעות אין יוקרא וזולא לכן שם אסור כיון שאין עליו שום דבר שמראה שהמשכיר הוא הבעלים והנה לכאורא צ"ב מה עוזר בעלמא מה שמקבל עליו זולא שזה מראה שזה לא הלואה הרי גם בהלואת סאה הרי יש עליו יוקרא וזולא ובפשוטו צ"ל דכאן הרי אם זה יוזק הוא ישלם כשעת שבירה או שכירות ולא ישלם את החפץ והנה יש לדון בהלואת דולרים או דנרי זהב האם זה כמו מעות או כמו חפצים ולנ"ל זה תלוי בדין מי שמזיק אותם דעיין סימן קס"ה דהבאינ דבחזו"א נקט שביחס לעצמם זה נחשב מטבע ולפ"ז כאן זה יהיה אסור אמנם הבאינו דבשו"ת הרא"ש מבואר שחייב השויות בכסף וא"כ גם כאן לרש"י זה יהיה מותר אמנם לרמ"א ודאי שזה כדבר שאין בו פחת ואסור

### בדברי החוו"ד סק"ד

ג] עיין חוו"ד סק"ד שכתב שגם בקצץ שישלם כשעת שכירות ולא כשעת שבירה אבל אם הספינה לא נשברה יכול לקחת את דמי השכירות דהינו שנקט שכל יסוד האיסור שאם לא מקבל על עצמו הפחת ממילא אסור לו לקבל השכירות אבל כאן שקיבל על עצמו הפחת ממילא יכול לקבל השכירות ולולי דבריו היה מקום לומר שמה שקיבל על עצמו משעת שכירות זה סיבה שזה לא נראה כשכירות אלא כהלואה [ובפרט לראשונים שזה לא תלוי אחד בשני ודו"ק]

עוד חידש שגם אם זה נשבר והיה הסכם שישלם כשעת השכירות יכול עכשיו לותר על זה ולשלם כשעת שבירה ולגבות השכירות וכאן הדברים מחודשים מאוד שכיון שמצד ההסכם הוא משלם השבירה א"כ יוצא שאסור לו לגבות השכירות כי זה כריבית כיון שהשכירות כאן זה כהלואה והשכר הוא לא על פחת ומה יעזור שעכשיו יותר על פחת אבל כיון שמצד גדרי חושן משפט זה מגיע לו זה נחשב שהפחת הוא לא עליו וצ"ע

### בדין משאיל כלי ומקבל עליו אחריות כשעת שאלה

ד] הנה בשואל כלי שיש בו פחת ומקבל על עצמו אחריות גמורה אפילו של מתה מחמת מלאכה אפילו שמסכם שאם ישבר ישלם כשעת הלקיחה זה מותר דאפשר לדון שזה תשלום השכירות אמנם בדבר שאין בו פחת שאסור גם לקבל שכירות כל שכל האחריות עליו יש לדון שיאסר לקבל על עצמו לשלם כלי חדש שזה כתוספת על קבלת הכלי שנראה כהלואה אמנם עיין חוו"ד קס"א סק"א שכתב שכאן כיון שהחיוב חל ברגע אחד וזה יכול לחול ברגע הראשון א"כ זה כמו ריבית דרך קנס שאין בזה איסור ואפילו שבדרך הלואה אסור אבל כאן מסתמא זה כמו דרך מקח

והנה יש בתי ספר שמשאילים ספרים ומסכמים שאם זה יקרע ישלם ספר חדש ולחוו"ד הנ"ל מותר אבל אם משלמים דמי שכירות זה יאסר לשיטת הרמ"א [ויש לדון האם דמי מנוי זה כמו דמי שכירות] אמנם אם אומרים שאפשר להחזיר ספר ישן רק שאם לא מוצא צריך להחזיר ספר חדש בזה זה מראה שהפחת בכל מקרה על הנותן רק שכיון שקשה למצוא ספר משומש מטיל הענין על המקבל

### בדין נתינת כסף ערבון לגמ"ח [יד שרה]

ה] בפשוטו גמ"ח שמשאיל חפצים אבל רוצה כסף פקדון אם מתנה שיוכל להשתמש בכסף א"כ יש כאן הלואה גמורה והשימוש בחפץ זה ריבית ועיין ספר שערי הלכה פי"ח שדן שזה לא ר"ק כמו כל משכון מטלטלין והוא משתמש בחפץ ולפ"ז יש להתיר בגמ"ח אם זה כספי צדקה ויש לו רוח מההלואה אמנם לכאורא כאן זה לא משכון אלא סתם רוח לא בטוח [ועיין מה שכתבנו סימן קס"ד] וע"ש שאם הוא מוכן לקבל ציק או פקדון ורק שאם מקבל כסף הוא מפקיד בבנק כיון שלא רוצה שיגנבו מותר וצ"ב הרי למעשה יש כאן הלואה ובפשוטו כיון שזה ברור שזה לא בעד ההלואה לכן מותר ויש לעיין במקרה שלא מוכן אלא אם מפקיד בבנק בחשבון שלא משתמש בזה ומסתבר שזה מותר שברור שהשאלה לא בגלל ההלואה ועיין ברית יהודה עיקרי הדינים פ"ב סקל"ז ובנתיבות שלום סוף סימן ק"ס [וביד שרה המציאות שיש להם רוח גדול מהכסף ולכן דנו שזה אסור אמנם שמעתי שהיום אין להם מזה שום רוח וצ"ע ושם עשו הסכם שהמשאיל קונה כנגד הכסף אמנם שמעתי להעיר שכיון שאנשים לא יודעים מזה ממילא יתכן שלא חל כאן קנין ועיין נתיבות שלום שהאריך בזה בדין היתר עיסקא למי שלא יודע כלל מזה]

## סעיף ה'

### בביאור דין מפריז על שדהו

א] מבואר בגמ' שמותר לאדם שחוכר שדה בעשר כור לשנה לקבל מהמחכיר מאתים זוז להשביח הקרקע והוא יוסיף לו שני כורים והנה עיין ב"י שהביא שיש שביארו שהכונה שבאמת לא יחזיר לו את המאתים זוז אלא רק יתן לו חכירות יותר גדולה ולפ"ז בפשטו באמת אין כאן הלואה על המאתים זוז אלא שזה ניתן בתור השבחת הקרקע של המחכיר ולכן מגיע לו יותר ועיין מאירי שהקשה שפשיטא שזה מותר ויתכן שבאמת הוא מצדו נותן לו את זה בתור הלואה ושמשלם לו את זה בשני כורים לשנה ורבנן התירו מצד שמגדירים שזה לא נעשה בתור הלואה אלא בתור שכירות יותר גדולה

אמנם עיין רש"י וכן הוא בטור שמדובר שהוא מחזיר לו מאתים זוז וכן מוסיף לו על החכירות ובכל אופן זה מותר ובפשוטו הביאור [כמבואר בגרסת רש"י ללא התיקון וכן הוא בב"ח ובעצי לבונה] שדנים שבאמת אין כאן הלואה מאתים אלא שמחכיר לו קרקע יותר טובה ובעד החכירות הוא מתחיב לו שנים עשר כור לשנה ועוד מאתים זוז ויש כאן חידוש גדול שאפילו שזה נראה שיש כאן הלואה מאתים ושמחזיר לו מאתים בתור קרן ועוד תוספת בחכירות בתור ריבית ובכל אופן זה מותר אמנם עיין מאירי שהביא לבאר שבאמת יש כאן הלואה של מאתים ופרעון של מאתים ובכל אופן מה שמוסיף לו בחכירות זה לא ריבית כיון שהסיבה שמוסיף כי הקרקע יותר טובה ובאמת שכן הוא פשטת לשון רש"י שכתב הלויני מאתם זוז וצ"ב טעם ההיתר הרי הקרקע נעשית יותר טובה מכח ההלואה וא"כ זה נחשב שמשלם על הלואה וצ"ע

## סעיף ו'

### בדין קובע שני מחירים בשכירות והמחיר האמיתי כמו בתחילה

א] מבואר בגמ' שמותר להשכיר בית לקבוע שני מחירים שאם ישלם מיד זה בעשרה ואם בסוף השכירות זה בי"ב ומבואר בגמ' בטעם ההיתר כיון ששכירות אינה משתלמת אלא לבסוף ובפשוטו הביאור בזה שממילא זמן התשלום הוא בסוף ואין כאן המתנת מעות וממילא לא שיך כאן איסור ריבית ובפשוטו גם אם רגילים לשלם בתחילה או שהמחיר האמיתי הוא כמו שאמר שישלם מראש בכל אופן מותר שכל שקבע לשלם בסוף שזהו זמן התשלום מעיקר הדין ממילא אין כאן המתנת מעות

אמנם הנה לשון הגמ' משויא הוא דשויא ומשמע שכל ההיתר רק מצד שבאמת השוי כמו התשלום בסוף ועיין מחנ"א סימן ל"א שכתב שלפ"ז אם המחיר ברור כמו שאמר אם משלם בתחילה ואמר שישלם בסוף י"ב זה אסור דהינו שכה"ג הגדר שהשכירות חלה אם תשלום מראש בעשרה והוסיף שני זוז על ההמתנת מעות ועל דרך זה מבואר בחכמ"א כלל קל"ו שאם כולם רגילים לשלם מראש א"כ אם מוסיף על התשלום בסוף זה נחשב ריבית [אמנם בזה חלק עליו המחנ"א ונקט שכה"ג הגדר שכולם מוזילים מחמת התשלום מראש והוא משלם בסוף ולא מוזיל] אמנם סתימת הפוסקים שתמיד מותר דתמיד הגדר שכל שקובע שישלם בסוף זה נחשב שזה המחיר וכן מבואר במיוחס לריטב"א ובמאירי

### בביאור הטעם למה במשלם מראש זה לא ריבית וביסוד ההבדל בין מכר לשכירות

ב] והנה הגמ' מבארת למה מותר לשלם הי"ב בסוף אמנם צ"ב למה מותר לשלם העשרה בתחילה ולמה לא נימא שיש כאן הלואה שכיון שעוד לא הגיע זמן התשלום א"כ הוא מלוה לו מעות ובגלל זה הוא מלוה לו יותר בזול וכבר תמה בזה הגידולי תרומה ועיין קובץ הערות סנ"ג סק"ט ובקה"י סמ"ו שכתבו לדון שבאמת בכל שכירות יש שני אפשרויות איך להעמיד את גדרי הדבר שאם משלם בסוף הגדר שהוא משתמש בשל בעל הבית ומשלם לו על מה שמשתמש אמנם אם משלם מראש הגדר שקנה את הזכות שימוש ומשתמש בשלו ולפ"ז א"ש שכל שמשלם מראש אין כאן הקדמת מעות כיון שזכה עכשיו זכות שימוש ועל זה הוא משלם וע"ש שלפ"ז מה דמבואר שבנפל הבית השוכר לא צריך לשלם שכל זה בעדין לא שילם אבל בשילם מראש לא צריך להחזיר והנה יש כאלו שיטות אבל להלכה הרי נפסק סימן תי"ב לא כך [ועיין חזו"א ב"ק סכ"ג] אלא שגם כה"ג הוא מחזיר את מעותיו ובהכרח שגם במשלם מראש זה על השימוש של אחרי זה ובפשוטו הביאור שאפשר לשלם על השימוש גם קודם השימוש שכיון שהשוכר מעמיד לו את השימוש של הזמן שקבעו אין זה נחשב שבנתים זה הלואה אלא באמת גם עכשיו זה כבר זמן שאפשר לשלם החוב וממילא אין כאן גדר של הקדמת מעות

והנה מבואר בסוגין שיש חילוק בין מכר לשכירות דמכר משתלם בזמן קבלת החפץ ושכירות בסוף וצ"ב החילוק ובפשוטו הביאור דשכירות שגמר הקבלה של כל העסק זה בסוף ממילא הזמן התשלום הוא בסוף משא"כ מכר שקיבל את החפץ מיד בתחילה ממילא זמן התשלום הוא בתחילה ולפ"ז מסתבר שאם אדם פוסק על סחורה שמקבלה כל יום קצת כגון מנוי לכוס קפה לחודש כה"ג זמן התשלום הוא גם בסוף כיון שגמר העיסקא זה בסוף אמנם יתכן שכאן לא שייך לומר שזמן התשלום הוא גם בתחילה דכאן החלק שעדין לא העמיד לו לא שייך לשלם על זה ואין זה דומה לשכירות ששיך לדון שהוא כבר העמיד לו את החפץ לשימוש לכל הזמן וצ"ע

### בדין הארכת הזמן לאחר שחל השכירות

ג] עיין ב"י שהביא מתלמידי הרשב"א שאם כבר זכה בשכירות וקבעו שישלם סכום מסוים ועכשיו מאריך לו את הזמן ומוסיף לו בתשלום שזה אסור ועיין ב"י שנסתפק האם זה ר"ק או שזה רק א"ר ועיין נקודות הכסף שנקט שהספק גם לאחר גמר השכירות ולפ"ז נסתפק הב"י בכל חוב שלא חל דרך הלואה אלא דרך מקח או שכירות וממשלם ריבית על ההמתנה האם הוי ר"ק אמנם עיין ט"ז שנקט שכל הספק רק אם מדובר שעדין לא נגמר זמן השכירות אבל אם כבר נגמר זמן השכירות ודאי שזה אסור דהיינו דאפילו שזה חוב של מקח ושכירות ולא חוב של הלואה בכל אופן כל שיש חוב והוא מאריך את החוב וקוצץ ריבית על הארכת החוב יש בזה איסור ר"ק וכן מבואר בגר"ז ס"ד ובחוו"ד קס"ו ס"ד לדינא אמנם באו"ז מבואר שפשיטא ליה שאין ריבית על דמי מקח הובא בב"י סימן ק"ס ועיין לעיל סימן קע"ד ס"א דהגידולי תרומה הוכיח מהרמב"ם שגם בדמי מקח אם מוסיף על ההמתנה זה ר"ק וכן מבואר במאירי ובמיוחס לריטב"א ס"ה. שגם במקח אם קובע מחיר על ההמתנה זה ר"ק

והנה לנ"ל צ"ב ספק הב"י דכיון דחוב שהוא חל אפילו אם זה לא הלואה יש בזה ריבית למה כאן אם זה תוך זמן השכירות אין בזה ר"ק הרי כבר חל החוב של השכירות והא מוסיף על ההמתנה וצ"ל שכה"ג אפשר לראות ששינה בדעתו לשלם מראש אלא משלם על השכירות עצמה רק בסוף וממילא זה לא תשלום על ההמתנת מעות אלא ששינה את הסכם השכירות וצ"ע

### בדין נדונית חתנים

ד] עיין שו"ת הרשב"א סימן תתקפ"ט ובריב"ש סימן תק"ב שכתבו שאם אדם מתחיב בנדוניא סכום מסוים ושאם לא ישלם בזמן יצטרך להוסיף על כל חודש שזה היתר גמור והרשב"א דימה לאדם שמתחיב לחברו מתנה סכום מסוים ושאם לא ישלם בזמן שקבע יוסיף לו כל חודש שכה"ג ודאי שלא רואים שהתשלום הוא על ההמתנה שהרי הכל זה מתנה ואין לו שום סיבה להתחיב על ההמתנה שבזה אלא שמראש זה בכלל התחיבותו שאם לא ישלם בזמן אז מתחיב בתחילה יותר מעות וחידש הרשב"א שגם נדוניא אפילו שאדם מתחיב בעד שהחתן יסכים לישא את בתו אבל אנשים רואים את זה כמתנה וממילא הריבית שקבע זה מכלל ההתחיבות ולא שבתחילה חל חוב של הנדוניא ואחרי זה מתחיב עוד על ההמתנה של החוב סכום מסוים והנה במתחיב לחברו סכום ממון כדי שיעשה לו משהו וקובע סכום על ההמתנה בפשוטו אפילו שהחלות חיוב חל על ידי התחיבותו לא אומרים שהתוספת זה לא על ההמתנה אלא זה מכלל החוב אלא אמרינן שיש כאן המתנה אם תשלום ולכאורא הסברא בזה שכל שיש סיבת חיוב לחברו ממילא יש כאן סיבה להתחיב ריבית על ההמתנה לכן מבארים הדברים כפשוטם וצ"ב למה נדוניא לא מסתכלים שבעד מה שלוקח את בתו הוא מתחיב לו והרי ודאי על פי רוב הוא היה מעדיף שלא להתחיב כזה סכום גדול וצ"ע

והנה הדבר נפק"מ במחותנים שמתחיבים סכום מסוים ואחרי זה רוצים שהזוג יקח משכנתא דבפשוטו זה נחשב שהם לוי בריבית ומלוי בריבית וצריך גם היתר עיסקא בין הזוג להורים אבל אם סיכמו מראש שצורת התשלום זה יהיה על ידי משכנתא א"כ הכונה כמו בנדוניא שמראש התחיבו לזוג לשלם לו כמה שיעלה לו הסכום שדיברו אם ריביות המשכנתא אבל אין זה בתור תשלום ריבית על ההמתנה

והנה בתשלום חשבון מים וחשמל ודאי יש כאן חלות חוב על המקח וממילא אם לוקחים ריבית זה על המתנת החוב אמנם בתשלום ארנונה גם אם נימא שחל חוב בזה כיון שזה לא מוגדר על משהו מסוים יש מקום לדון שהקנס הוא חלק מההתחיבות אמם אין הדבר מוכרח שכיון שיש כאן סיבה לחיבו שזה כל קבלת הצרכים של בני העיר ממילא באמת החיוב הנוסף זה על ההמתנה של החוב שחל כאן וצ"ע

## סעיף ח'

### בביאור הדין פסיקה בפועל בזול ובשויו

א] מבואר בגמ' בב"ב פ"ו: שמעיקר הדין בפועל צריך לתת לו שכר מראש אפילו שבגלל זה הוא מוזיל לו אבל כיון שזה נראה כריבית זה אסור ורק אם הוא התחיל לעבוד מותר ואפילו שמשלם לו על כל יום בנפרד בכל אופן הקילו לראות הכל כעסק אחד ושמותר לשלם בתחילת העסק ועיין עדר"י ורשב"א שביארו שמעיקר הדין זה מותר מצד שזה כמו אדם שקנה חפץ וגם כאן הוא קונה פועל רק שכיון שפועל יכול לחזור בו אפילו בחצי היום לכן כאן זה נראה כריבית דהינו שזה נראה שהוא לא קנה כלום ועיין עדר"י שדימה לכל קנין של חפץ והרשב"א דימה לפסיקה בהוזלה ביש לו שמותר ועיין נימוק"י וריטב"א שאם באמת יעשו מעשה קנין שלא יוכל לחזור בו יהיה מותר להקדים אפילו קודם שהתחיל לעבוד אמנם עיין ש"ך בחו"מ סימן של"ג שהכריע שגם על ידי קנין יכול לחזור בו ועיין גר"ז שכתב שגם קבלן זה כמו סוגין אמנם שם מבואר בש"ך שעל ידי קנין לא יכול לחזור בו ולפ"ז כאן יהיה מותר בהוזלה אפילו אם עדין לא התחיל לעבוד

והנה יש לעיין האם מותר מפרש שני מחירים דהינו שאם ישלם בתחילה יקבל יותר ולכאורא זה תלוי מה הגדר של פועל שאם הגדר שזה כמו קנין גמור א"כ כאן אין סיבה לאיסור דאין כאן שום הלואה אבל אם נימא שזה רק כמו פסיקה ביש לו בהוזלה א"כ הרי שם קי"ל שמפרש אסור וא"כ גם כאן זה אסור ועיין בלשון השו"ע בסעיף ו' ומקורו מהרשב"א שמותר אפילו מפרש והיה מקום לומר שהוא פליג על רבינו ישעיה וס"ל שבפסיקה בהוזלה מותר אפילו מפרש אמנם מהשו"ע מבואר שכאן זה עדיף שכיון שהפועל קיים זה נחשב כאילו קנה משהו מסוים וצ"ע

והנה יש לדון האם החומרא דרבנן שמצאנו כאן זה רק לגבי פסיקה בהוזלה אבל בשויו מותר לפסוק אפילו אם עדין לא התחיל לעבוד וכדין יש לו או שזה גם אסור ומצד שמא יתיקר וכדין לא יצא השער וכמו שלגבי הוזלה זה לא חשיב יש לו גם לגבי פסיקה בשויו זה לא חשיב יש לו והנה מבואר בשו"ע סוף סימן קס"ב שאסור ללות סאה חיטים בעד סאה דוחן ואין בזה היתר של סאה בסאה אפילו ביש לו והמקור לזה מהא דמבואר במשנה שאסור לומר נכש עמי היום ואעדור עמך למחר דהינו שנקט הראב"ד שזה נחשב יש לו ובכל אופן אסור ומבואר בדבריו שפועל נחשב יש לו לגבי הלואה ופסיקה ולכן למד מכאן להחמיר תמיד ולפ"ז לגבי פסיקה בשויו זה יחשב כיש לו והנה באמת צ"ב איך אפשר ללמוד מכאן לתמיד לאסור אולי כאן זה לא חשיב יש לו כדחזינן לגבי הוזלה ולכאורא יש לבאר דאם נימא שלגבי פסיקה בהולה כל מה שמותר כי זה חל לגבי שפרע משא"כ לפסיקה רגילה א"כ יתכן שס"ל לראב"ד שהחיסרון של פועל זה רק שכיון שיכול לחזור בו זה כמו שזה לא חל לכלום לכן זה רק סיבה כלפי הוזלה שזה אסור אבל זה לא סיבה לגבי פסיקה בשויו או סאה בסאה וצ"ע

### בדין שכירות בתים ומטלטלין

ב] עיין אחרונים שהביאו מהרשב"א שכתב שרק בשכירות פועלים החמירו שכל שלא התחיל אסור להקדים בהוזלה אבל בשכירות בתים מותר ובפשוטו הביאור כמבואר בעדר"י שכאן הוא זכה זכות שימוש וממילא זה כמו כל קנין שמותר אפילו בהוזלה אמנם תוס' בב"ב נקטו שבאמת גם בתים כל ההיתר רק אם מתחיל מיד להכינס לבית דהינו שנקטו שיסוד החומרא בפועל שכיון שזה לא דבר שיש בו ממש לכן אין בזה ההיתר של יש לו והאחרונים הכריעו כהרשב"א ועיין רעק"א שכתב לדון שכל התוס' רק שהבית נמצא במצה שיכול להיכנס אבל אם לא יכול להיכנס גם הרשב"א מודה שאסור וצ"ע שכיון שהסברא כי הוא קנה את זה מה סברא לחלק וכן הוא סתימת הראשונים להתיר גם בכה"ג

והנה לגבי שכירות מטלטלים הנה מבואר בשו"ע קצ"ח ס"ו שבזה כסף קונה א"כ זה כמו קרקע שאין בזה איסור אבל הפ"ת מביא מרעק"א שהביא כמה ראשונים שגם בזה עקרו קנין כסף ושזה רק חל למי שפרע א"כ לכאורא זה כמו כל דין פסיקה בהוזלה שמותר ביש לו ואסור במפרש שני מחירים

### בפרטי דיני שכירות המצוים

ג] בשכירות קבלן בניה מונח בזה שני חלקים שכירות על עבודה וכן סיפוק החומר הנצרך וכן בצבעי יש העבודה ויש הצבע ובפשוטו בזה לא יספיק שמתחיל לעבוד שזה רק היתר ביחס לעבודה אבל לא ביחס לצבע ולכן אין לשלם אלא על חלק מהעבודה ואם יש לו החומרים יש לדון מה נחשב מחוסר מלאכה ובפשוטו נגר זה נחשב שמוכר ארון ולא שעובד אצל בעל הבית אפילו שזה הזמנה מיוחדת ויש לדון בקבלן שצריך להביא פועלים אחרים וכגון בתזמורת ובפשוטו בזה לא שייך לדון שזה נחשב יש לו אלא שהתחיב להביא עבודה של פועלים וזה כמו שמתחיב להביא פירות ובספר נתיבות שלום התיר אם אחד הפועלים התחיל לעבוד שזה כבר זמן מתאים לשלם [ולכאורא ה"ה אם הוא התחיל להשיג הפועלים שודאי שגם על זה מקבל התשלום] ולכאורא אינו מורח דכאן לא העמיד את שאר העבודה שצריך לתת וכנ"ל סק"ב אמנם אם הוא כבר פסק אם פעלים והתחיבו לו לעבוד בצורה שחל עליהם חיוב יתכן שזה כמו יש לו וכן נקט בספר שערי הלכה וצ"ע

יש לדון האם מותר לשלם מראש לגן ילדים או לת"ת בתחילת שנת הלימודים לכל השנה ועל ידי זה שומרים המחיר ובפשוטו יש כאן שכירות פועל ושכירות המקום ושניהם זה כמו יש לו שמועיל כל שהתחיל לעבוד אמנם אם פוסק אם רשת שמעבידה פועלים זה תלוי בנ"ל אמנם אם יש התחיבות לתת גם אוכל וכדו' וזה דבר שיש לו חשיבות בחלק השכירות א"כ בזה כל שזה לא יש לו או יצא השער זה אסור

# סימן קס"ז

#### כ"ח שבט תש"פ

### בביאור הדין שחלק מהזמן זה הלואה וחלק פקדון

א] מבואר בראשונים שמותר לאדם לתת לחברו מנה כפקדון ושיטרח בזה עד שזה יהיה שני מנים ואז הוא מלוה לו את זה אמנם כיון שבתחילה זה פקדון ולא הלואה לכן צריך שזה יהיה באחריות הנותן וכן צריך שיתן לו שכר טרחו ומבואר בב"י בשם הראב"ד שמותר גם הפוך שבתחילה זה הלואה ובשנה השניה זה פקדון וכן מותר שבתחילה זה עיסקא שפלגא מלוה ופלגא פקדון ובשנה השניה זה הלואה גמורה ומבואר במהר"ם שהדין שכר טירחא כאן זה כדי שלא יהיה ריבית מוקדמת או מאוחרת ולכן כמו שבעיסקא הקילו שמספיק פועל בטל גם כאן זה מספיק וכתבו הפוסקים שיש גם הקולא שאם קצב סכום מראש שגם בדינר מועיל וכן שאם יש לו עוד מלאכה מועיל כל שהוא והנה מקור המהר"ם מטרשא דרב חמא ששם בתחילה זה היה באחריות רב חמא ורק מתי שזה הגיע למקום הזול זה היה מכירה ללוקחים והנה שם הב"י דייק מהרא"ש שיתן לו שכרו מושלם והסברא שכאן הרי טורח רק לצורך בעל הבית ואין זה דומה לעיסקא שטורח גם לצורכו וצ"ע למה כאן זה אחרת הרי כל המקור משם וצ"ע

והנה מבואר מלשון הראשונים שיש כאן רק נידון של ריבית מוקדמת או ריבית מאוחרת ולכן דנו להקל שמועיל כפועל בטל ועיין חוות דעת ושערי דעה שהקשו דלכאורא הוי ריבית קצוצה שכיון שיש כאן הלואה ומתחיב לעבוד בשבילו כדי שילוה לו וכל הדין ריבית מוקדמת זה במקום שלא מביא לו על מנת שילוה לו כמבואר ברעק"א סימן ק"ס והנה כבר הבאינו לדון שאולי כל האיסור במקום שהזכיה בריבית מותנה בהלואה דהינו שאם לא מלוה לו צריך להחזיר מה שקיבל שאז זה נחשב כאילו עכשיו נותן לו הריבית אבל במקום שנתן לו מעות כדי שיתחיב לו הלואה בזה הוי רק ריבית מוקדמת ויתכן שכאן מדובר בכה"ג אמנם עדין קשה מדברי הרמ"א שקודם מלוה לו ואחרי זה טורח בשבילו שזה ריבית גמורה שהרי ודאי לא משנה מהו הזמן שמשלם הריבית ואפילו אם זה לאחר פרעון ההלואה יש בזה איסור

ועיין ביאור הגר"א שכתב שמדובר בעיסקא ולכאורא כונתו שהשנה של ההלואה אין זה הלואה שיכול לעשות אם זה מה שרוצה אלא זה רק בגדר עיסקא דהיינו שצריך להשתמש אם זה רק לצורך עשית הרווחים וצ"ב כונתו הרי גם עיסקא מפורש בראשונים שאם הרוחים שלו שזה דין צאן ברזל הוי ר"ק ובחוו"ד כתב שכל השנים זה בגדר עיסקא רק צורת החלוקה שבמקום שבכל הזמן יחלקו ברוחים חצי חצי חלקו ששנה אחת הרוחים של הנותן ושנה אחת של המקבל דהינו שטורח כל הזמן לצורך שניהם יחד אמנם צ"ע שכיון שבשנה השניה רק הוא נוטל באחריות וכל הרוחים שלו א"כ זה עצמו סיבה להחשב כהלואה גמורה וא"כ מה שטרח בשנה הראשונה זה ריבית קצוצה [והנה היה מקום לדון שגם בזמן ההלואה באמת רק חצי באחריותו מצד העיסקא רק שקיבל התחיבות של אחריות בעד מה שנתנו לו הכל בזמן של הפקדון אמנם זה בכלל דברי הט"ז שזה אסור] וצ"ע

ועיין הגהות אמרי ברוך שהקשה שהרי בכל עיסקא צריך שיחלקו בשוה ואדרבא שלנותן יהיה פחות מהמקבל וכאן לא הוזכר שצריך לשום שהזמן שהמקבל מקבל זה שוה כמו הזמן עד שזה נהיה שני מנים ואולי כיון שיתכן שאחד ירויח יותר מהשני זה מספיק וצ"ע

והנה מבואר ברמ"א שיכול לקבוע שבתחילה זה הלואה ואחרי זה זה פקדון והקשה רעק"א הרי מבואר בשו"ע שאי אפשר להפוך הלואה לפקדון ועיין הגהות אמרי ברוך דאם נימא כנ"ל שמדובר בעיסקא דהינו שגם בזמן ההלואה יש בזה שיכות קנין לנותן שלכן המקבל לא יכול להוציאה א"כ כה"ג בגמר זמן הנתינה זה הופך להיות של הנותן ללא מעשה קנין ועיין סוגיא דעיסקא שהארכנו בזה

והנה סתימת הראשונים שלא הזכירו שזה עיסקא לא משמע שמדובר בעיסקא ובפרט שלמדו דבר זה מטרשא דרב חמא ושם זה לא עיסקא כלל [אם לא דנימא שלמדו שני סוגי ריבית דרבנן שם מצד סברת הט"ז שטורח לעצמו וכאן זה עיסקא] ובפשוטו צריך לדחוק שבאמת לא היה כאן הסכם שמחיב בחושן משפט דהינו שמה שעובד בשבילו הבעל הבית לא התחיב לתת נגד זה הלואה וכן אם היה הלואה בתחילה הוא לא התחיב בתור חיוב בחושן משפט לעבוד לו בעד זה רק שזה התכנית שלו לעשות כך ולכן זה רק נידון של ריבית מוקדמת או מאוחרת והנה עיין סוגיא דחמרים דהם קנו למלוים במקום הזול וטרחו להביא להם את זה ועיין ריטב"א שזה רק ריבית מאוחרת ומבואר שגם שם אפילו דבפשוטו זה ודאי בעד ההלואה אבל כיון שלא פירשו מפורש שזה בעד ההלואה אין זה סיבה לאיסור ר"ק וצ"ע והנה האחרונים הביאו מהמהר"ם שהיו עושים היתר עיסקא על פי סוגין שהיו מלוים וקובעים שעד תקופה מסוימת זה שלו והרוחים שלו ואחרי זה של הלוה ועשו סכום התפשרות והנה שם לא הוזכר כלל שזה עיסקא אמנם גם הדבר מחדש שהכל נעשה ללא התחיבות ואולי כיון שמטרתם לעשות בהיתר לכן זה נקבע שלא בתור התחיבות והנה באופן שזה קודם הלואה ואחרי זה פקדון גם אם נימא שאין התחיבות אבל לריטב"א שאומר ועושה הוי ר"ק אין כאן שום סיבה להתיר וצ"ע

### בהא דצריך קבלת אחריות אפילו שהרוחים לבעה"ב

ב] עיין לקמן סימן קע"ז דמבואר דאפילו שקבלת אחריות זה סיבה שיחשב כהלואה אבל כל זה אם הרוחים בשביל המקבל אבל אם הרוחים בשביל הנותן בזה אין הדבר נחשב כהלואה ועיין ביאור הגר"א ובחוו"ד שהקשו שגם כאן למה אסור שהמקבל יקבל אחריות על עד שזה נהיה שני מנים הרי הרוחים הם לנותן וכה"ג אין זה נחשב הלואה ותירצו שכל הדין לקמן דוקא במקרה שאין שום טובת הנאה למקבל אבל כל שיש טובת הנאה למקבל זה סיבה לדון שהוא לוה ושכל הרוחים זה בתור ריבית דהינו שכל מה שמצאנו שזה אסור במקום שיש לו הנאה בזמן של האחריות והם חידשו שגם אם יקבל מזה אחרי זה הנאה זה יחשב הלואה והנה אם נימא דכאן בסוגין אין זה ר"ק מצד שלא היה כאן התחיבות להלות לו רק שבלבו סומך שילוה לו א"כ הדבר מחודש מאוד שמה שעושה לצורך חברו רק שבלבו סומך שיקבל טוה"נ זה סיבה שזה יחשב הלואה ובפרט באופן של הרמ"א שבתחילה זה היה הלואה ואחרי זה פקדון שבזה עכשיו הטובה שעשה לו כבר עבר ועכשיו עושה לטובת חברו כי אתמול עשה לו טובה וצ"ע

והנה מבואר ברמ"א שצריך גם שכר טרחו וגם אחריות על הנותן וצ"ע מה זה שונה מחמרים דמבואר ברמב"ן שמספיק אחד מהם וצ"ל דרק שם שיש הסברא של מגלו ליה תרעא מספיק אחד מהם אבל כאן שאין סברא זו לכן צריך את שניהם וצ"ע

# סימן קע"ז

## סעיף א'

### בדין צ"ב שהרווח מיניה וביה ובטעם שזה מדרבנן

א] מבואר במשנה שהמקבל צאן ברזל הוא נחשב לוה ויש בזה איסור ריבית מה שקובע שכר לנותן והנה דעת הריטב"א ע. ע: שאפילו שהרוח מיניה וביה דהינו שקובעים שיקבל חלק מהרוחים בכל אופן הוי ר"ק אמנם דעת רוב הראשונים דכל שהרוח מיניה וביה הוי א"ר ולמדו שזה כונת הגמ' קרוב לשכר ורחוק מהפסד שמותר ביתומים שהכונה שקיבל על עצמו את כל האחריות וכיון שהרוחים מיניה וביה זה רק דרבנן והנה לכאורא הוא כמו כל ריבית דרבנן שהאיסור רק על המלוה ועיין חלקת בנימין שהעיר מלשון המשנה אין מקבלין וכו' משמע שהאיסור על המקבל

והנה הסכמת כולם שאם הרוחים מבחוץ הוי ר"ק וצ"ב למה אם הרוחים מיניה וביה זה רק ריבית דרבנן ומצאנו בזה כמה טעמים א. התוס"ר ע: והתוס' בבכורות ט"ז: מבואר שכיון שהרוח לא בטוח א"כ זה כמו משכנתא שזה רק ריבית דרבנן וזה לשיטתם במשכנתא ובפשוטו זה אם נימא שהדין של רווח לא בטוח זה בכל דבר ולא אם זה רק במשכנתא אמנם בתוס"ר משמע שיש דמיון בין צאן ברזל למשכנתא וצ"ב והנה לפ"ז הוא הלואה גמורה על הכל ורק שיש כאן היתר לגבי ריבית

ב. עיין רמב"ן ע. בביאור השני דמשמע שכאן זה פקדון שמתנה ש"ח להיות כשואל דהיינו שתמיד על ידי קבלת אחריות זה מעמיד הדבר ברשות המקבל אבל כל זה אם הרוחים מגיעים למקבל אבל עד כמה שהרוחים הם של הנותן כה"ג זה עצמו מגדיר שזה עדין ברשות הנותן ורק מדרבנן זה כהלואה והנה פשטות הרמב"ן שלפ"ז כל הצאן ברזל נחשב כפקדון ויוכל לקצוץ גם ריבית חיצונית אמנם יתכן שכל דבריו לגבי החלק שמקבל הרוח לעצמו חלק זה הוא נחשב שנשאר שלו אבל החלק שהרוחים למקבל שם זה ודאי נחשב הלואה גמורה ולכן כל שיהיה ריבית חיצונית זה ר"ק שהרי זה בעד החצי הלואה שיש כאן וכן הוכחנו בישעורים

ג. עיין רמב"ן בביאור הראשון שכיון שהרוח מיניה וביה אין בזה ר"ק וצ"ב הסברא ובפשוטו הכונה שכה"ג הגדר שהשאיר לעצמו זכות בממון לקבל חלק מהרוחים ושיך כסף לפירותיו וא"כ אין זה ריבית אלא שמקבל את שלו אלא שצ"ב שא"כ אם זה נאנס ומחזיר תשלום מלא למה זה לא ריבית הרי הוא קיבל ממון שהיה חסר בו משהו וצ"ל שבאמת חלק מחזיר בתורח חיוב אחריות על של הנותן והנה לפ"ז ודאי שאסור לתת ריבית חיצונית כיון שיש כאן הלואה גמורה

והנה יסוד האיסור הוא מצד שזה נחשב קרוב לשכר כהפסד ולכן זה נרה כהלואה ולכאורא היה אפשר לעשות בצורה של תנאי שאם יפסיד זה יהיה הלואה ואם ירויח זה פקדון כך שאין כאן קבלת אחריות ועיין תוס' ס"ד. שכתבו שגם כה"ג זה נחשב קרוב לשכר מהפסד כיון שלמעשה הוא מבוטח בכספו

### בדין עשו באיסור צאן ברזל שהרוח מיניה וביה

ב] הבאינו לעיל מהראשונים וכך קי"ל שכל שקובע שהרווח מיניה וביה זה רק ריבית דרבנן ועיין באחרונים שכתבו שלפ"ז אם גבה את השכירות יכול לנכות לו מהקרן לדעת רבינו אפרים והנה יש לדון בעשו העסק באיסור דהינו שקיבל על עצמו כל האחריות וגם שחלק מהרוחים הנותן יקבל מה מותר עכשיו לגבות ומה אסור לגבות ועיין שערי דעה כאן שהביא מהחכם צבי דממילא ההסכם לא חל דזה קציצה באיסור והרשות ביד המקבל או לבחור שיחול חצי מלוה וחצי פקדון דהינו שרק חצי מהאחריות עליו או שכולו מלוה והרוחים שלו אמנם השערי דעה חלק שכיון שקיבל על עצמו כל האחריות זה ודאי חל עליו ורק את הרוחים המקבל לוקח ואסור לתת לנותן מחמת שזה ריבית דהינו שהאיסור הוא לא קבלת האחריות שזה היתר גמור והאיסור הוא הקציצה במצב זה לתת חלק מהרוחים לנותן ולכן הוא ודאי חייב באחריות כמו שפסק ורק את כל הרוחים לוקח לעצמו

### בגדר הדין של צאן ברזל

ג] הסכמת רוב הראשונים שבמקבל צאן ברזל וקובעים שהנותן מקבל סכום קבוע כל חודש הוי ר"ק וצ"ב הטעם הרי הנותן לא מכר את הבהמה למקבל א"כ זה נשאר שלו וא"כ זה שכירות רגילה רק שמתנה ש"ח להיות כשואל דהינו שקיבל עליו חיוב אחריות גמור והנה בעיקר המציאות של צאן ברזל עיין רש"י דמשמע מדבריו שלא חייב להחזיר את הצאן גם אם הוא בעין וכן משמעות הגמ' ביבמות שרק מצד שבח בית אביה יכולה לתבוע את זה אבל ללא זה היא לא יכולה לתבוע את זה אמנם עיין רמב"ן ותור"פ בסוגין וכן הוא בשו"ע הלכות שבת סימן רמ"ו שכל שהבהמה קימת הוא חייב להחזיר דוקא את הבהמה בעצמה והנה לרש"י שלא מחזיר בהמה א"כ משמע שזה מכר גמור אבל לשיטות שצריך להחזיר הבהמה צ"ע למה יש כאן ריבית גמורה אמנם בפשוטו מבואר שבדיני התורה זה נחשב של המקבל כמבואר בגמ' ביבמות לגבי אכילת תרומה שאם המקבל כהן הבהמה אוכלת בתרומה ואם הוא ישראל והנותן כהן היא לא אוכלת בתרומה ועיין בשיעורים שכתבנו שבחזו"א משמע שזה אומדנא שכה"ג דעתו למכור הבהמה לגמרי ורק השאיר לעצמו זכות אפותיקי לגבות אותה בעצמה ואם יפרש שזה נשאר שלו ורק שהמקבל מקבל אחריות זה נשאר בבעלותו אמנם יש שביארו שיש כאן הלכה בדיני התורה שכל שיש חפץ אפילו שבאמת הוא של הנותן אבל כל שכל האחריות קיבל המקבל זה נחשב של המקבל לגבי כל דיני התורה והיה מקום לומר שזה סברא מיוחדת לגבי ריבית אמנם בגמ' ביבמות משמע שזה לכל דיני התורה ועיין ח' הגרי"ז שנקט שבצאן ברזל אם פקע החיוב אחריות מהמקבל ממילא זה חוזר לנותן ומשמע שהחיוב אחריות בפועל זה מה שמעמיד הדבר ברשות המקבל

ובפשוטו גם לגבי בכורה כל שישראל נתן צאן ברזל לעכו"ם זה ודאי פטור מבכורה שזה נחשב של העכו"ם וכן הוא בפשטות במשנה תחילת בכורות אמנם החוו"ד כאן נקט בדעת המהרי"ו שזה חייב בבכורה וצ"ע

ועיין סימן רמ"ו לגבי שביתת בהמתו בצאן ברזל שיש בזה שני דיעות ובסעיף אחרי זה יש מחלוקת בהשכיר בהמתו לעכו"ם וקיבל על עצמו כל האחריות האם יש על הישראל איסור שביתת בהמתו ובב"י ובגר"א מבואר שזה אותו נידון אמנם המ"ב הביא מהאחרונים לחלק שיתכן שאפילו אם צאן ברזל זה מכר גמור אבל בקבלת כל האחריות כיון שזה שכירות ודאי שיש שביתת בהמתו ובפשוטו יסוד הנידון האם זה רק אומדנא וממילא כה"ג שאומר לשון שכירות זה לא שייך או שזה הלכה שאם כל האחריות על המקבל זה נחשב שלו [ועיין בשיעורים שהארכנו בזה]

### בדין זולא על הנותן ואחריות על המקבל

ד] מבואר בגמ' שאם המקבל מקבל על עצמו יוקרא וזולא ואחריות אונסים יש בזה איסור ריבית ובפשוטו כל שלא מקבל על עצמו גם אחריות וגם זולא אין בזה איסור דאוריתא ודעת הריב"ן שאם היוקרא וזולא על הנותן אפילו שהאחריות על המקבל בזה אין בזה איסור ריבית דהינו שכה"ג זה לא נחשב כהלואה אמנם דעת שאר הראשונים שגם כה"ג מדרבנן זה נחשב כהלואה והנה בתוס' ע. מבואר שלריב"ן מותר גם אם הבעלים מקבל סכום קבוע ולא מיניה וביה אמנם יש אחרונים שכתבו שכל מה שריב"ן היקל זה רק כשהרוח מיניה וביה שזה רק נידון דרבנן אבל לא כשהרוח חיצוני

והנה בפשוטו זה אותו מחלוקת לעיל סימן קע"ו בשכירות שהשוכר מקבל אחריות והזולא על המוכר וזה דבר שאין בו פחת האם יש בזה איסור דלדעת רש"י שזה מותר גם כאן מותר ולדעת הראשונים ששם אסור גם כאן אסור וכן נקט המחנ"א סימן ל"ב אמנם יש אחרונים שנקטו שם שדעת השו"ע שמותר וכאן בפשוטו המ"מ ביאר את הרמב"ם שכדי להתיר צריך שיקבל על עצמו גם זולא וגם אחריות וכן ביאר הגר"א את השו"ע ומשמע שיש מקום להחמיר בצאן ברזל יותר מכל שכירות ויתכן שבשכירות כיון שמשלם על ההשתמשות זה יותר נראה שאין כאן מכר דהרי זה מראה שזה שייך לבעלים משא"כ בצאן ברזל שאין זה השתמשות אלא הולדות ושאר דברים בזה יותר נראה שהתשלום על מה שהעמידו הבהמה ברשותו כהלואה ולא על השימוש בבהמה אמנם לא מצאנו מקור בראשונים לחילוק זה

### בדין קיבל עליו גם אחריות גניבה ואבידה

ה] הנה נקטו האחרונים שכונת השו"ע שכדי להתיר צאן ברזל צריך שהמקבל יקבל עליו גם זולא וגם אונסים וכתב החוו"ד סק"א וסק"ט שכל זה במקום שקיבל עליו רק אחריות אונסים אבל אם קיבל עליו גם אחריות גניבה ואבידה בזה אפילו שאחריות זולא על המקבל זה מותר ודייק מלשון הגמ' שנקטה שאסור שהמקבל קיבל אונסים וזולא שמשמע שללא זה מותר שהכונה כל האונסים כולל גניבה ואבידה אמנם הראשונים ביארו שהגמ' הולכת על הנותן ואז אין מקור לדיוק הנ"ל והנה הרמ"א לעיל התיר במעות במקבל על עצמו גם גניבה ואבידה אמנם יתכן דשם שבמעות אין יוקרא וזולא ממילא זה מועיל אבל כאן שיש יוקרא וזולא וזה על המקבל אולי זה גרע וכן יתכן שגם לחולקים על הרמ"א זה דוקא שם שזה דבר שניתן להוצאה אבל כאן שהחפץ חוזר בעינו בזה ודאי שכה"ג אין סיבה לראות את זה כהלואה

והנה עיין רמב"ן וכן בבעל התרומות משמו שכדי להתיר לא צריך שיקבל את כל האחריות אלא אם קיבל אחריות טריפה ולא אחריות מתה מאליה זה מותר והפוסקים סתמו בזה וצ"ע

### בדין קבלת אחריות בעסק שהוא לטובת הנותן

ו] עיין רמ"א שכתב שאפילו שקבלת אחריות זה סיבה להחשב כלוה אבל כל זה אם החפץ עומד ברשות המקבל להנאתו וכמו בשכירות שהוא משתמש בזה או בצאן ברזל שהוא מקבל רוחים אבל במקום שאדם מקבל אחריות על של חברו ואין לו מזה שום רוח בזה ודאי נחשב שהדבר נשאר ברשות הבעלים והוא קיבל על עצמו אחריות כמתנה לחברו ואין כאן נידון של ריבית והנה כאן זה לא קשור לסוף סימן קס"ו שאפילו בהלואה כל שזה לטובת הנותן אין בזה ריבית דשם זה הלואה גמורה רק זה סברא בדיני ריבית אבל כאן זה סברא שכה"ג זה לא הלואה כלל

והנה עיין סימן קס"ח סט"ז דמבואר שישראל ששולח את ישראל להלות לעכו"ם בריבית אם יש אחריות על השליח על המעות עד שיגיעו ללוה זה אסור ועיין שערי דעה שם שתמה שהרי כאן מבואר שאין בזה איסור כה"ג וע"ש שכתב לדון שרק אצלינו שקיבל על עצמו לתת לו את הרוחים מיניה וביה שזה רק נידון של ריבית דרבנן כי אולי לא יהיה רוחים לכן זה מותר בל במקום שמקבל על עצמו שיתן לו שכר קבוע גם אם לא ירויח שזה נידון של ר"ק בזה אין ההיתר של הרמ"א אמנם הרי המקור מדברי הר"ן והוא ס"ל שמשכנתא זה דאוריתא כדעת הרי"ף ועוד דעיין בגליון רעק"א קס"ח סט"ז שהביא מהמהריב"ל שאפילו אם מקבל עצמו שיתן רוח אפילו אם לא ירוח בכל אופן זה מותר וחזינן שזה סברא גם על ריבית דאוריתא ועיין רעק"א שם שכתב דמבואר בב"י ששם מונח שאם ירצה יוכל לקחת המעות ללות אותם לעצמו ולכן כיון שישלו הנאה מזה חשיב הלואה ואסור

והנה מסברא היה מקום לומר שרק הנאה שיש להם בעיקר המציאות שהממון אצלם זה מעמיד אותם להלואה אבל כל שיש להם הנאה צדדית מותר אמנם עיין סימן קס"ז דמבואר שם בגר"א ובחוו"ד שגם אם אדם מתעסק בשל חברו לטובת חברו כי יודע שאחריו זה יתן לו בעד זה את הדבר הנ"ל בהלואה חשיב הלואה וכן מבואר בגר"א קע"ג סקל"ד דמה שיש לו רוח שמגלי להו תרעא אפילו שזה הנאה דממילא זה עושה אותו לללוה והנה לפ"ז היה מקום לדון שגם אם המקבל מקבל שכר טירחא זה אסור אמנם עיין שו"ת הר"ן וכן בביאור הגר"א שם שמפורש שמותר וצ"ל ששכר טירחא שזה דבר שמגיע לו על עבודתו אין בזה שום סיבה לראות שזה הלואה

#### ב' אדר תש"פ

## סעיף ב' - ד

### ביסוד דין היתר עיסקא

א] מבואר בגמ' שתיקנו שכל עיסקא יעשה פלגא מלוה ופלגא פקדון וממילא בהפסד חולקים חצי חצי וכן ברוחים חולקים חצי חצי אמנם ממילא יוצא שהמקבל טורח בגלל החצי הלואה בחצי הפקדון ויש כאן ריבית ולכן צריך לשלם את שכר הטירחא אמנם מבואר בגמ' שדין התשלום הוא רק מדרבנן ולא מדאוריתא ולכן הקילו שמספיק כפועל בטל ועוד הרבה קולות דרבנן וכן הוא ברמב"ם שזה רק איסור של מחזי כריבית וצ"ב למה לא הוי ריבית דאוריתא שהרי טורח בשבילו בחינם וגם כשמקבל כפועל בטל הרי בפשוטו קי"ל שלא ישכור ממנו בפחות זה דאוריתא וכן אין להתיר מצד שזה נחשב ספק ריווח דכאן לכאורא ההתחיבות שלו זה לטרוח וזה עצמו הנתינה וגם אם לא יהיה רווח זה נחשב שנתן לו ממון והנה מבואר בראשונים שאם הרוח בעיסקא הוא מיניה וביה אפילו אם כל ההפסד על המקבל זה רק דרבנן ועיין לעיל דדעת הרמב"ן שזה מצד שכה"ג זה פקדון ולפ"ז היה מקום לדון שאין כאן הלואה מדאוריתא אמנם ע"ש דבפשוטו כל דברי הרמב"ן על החלק שממנו מקבל הרוח אבל לא ביחס לחלק שההפסד על הנותן שזה ודאי הלואה ולכן רווח חיצוני זה ודאי ריבית דאוריתא

והנה מבואר בגמ' שאסור להוציא את חלק המלוה אלא חייב להחזיקו לצורך העיסקא וברש"י משמע שזה הלואה גמורה רק שיש כאן הגבלה שלא יוציאנו אמנם משמעות הרי"ף שהגדר שזה נשאר של הנותן ולכן המקבל לא יכול להוציאו ולפ"ז היה מקום לדון שלכן אין כאן ריבית גמורה כיון שמדאוריתא זה פקדון אמנם ודאי שלא זה הטעם דהרי יש אמוראים דס"ל שמותר להוציאו וודאי שגם לדבריהם יש את כל הקולות שמצאנו בשכר טירחא ועוד דגם לרי"ף בפשוטו זה עצמו שיש עליו אחריות זה מספיק סיבה שזה יחשב ריבית דאוריתא וכדין צאן ברזל ועיין שערי דעה קע"ג סק"ד שהביא משו"ת הרא"ש שאם יתן לו ריבית צדדית זה דאוריתא וכן הוא בשטמ"ק ק"ד: בשם הרמ"ך

ועיין חוות דעת קס"ז סק"א ובשערי דעה ובכרתי שם שכתבו שיסוד ההיתר מצד הסברא המבוארת בגמ' שכיון שהוא בין כה עובד לעצמו א"כ אין כאן תוספת טירחא בשביל חברו והנה בגמ' מבואר שזה סברא שמספיק שיעור קטן והם חידשו שזה סיבה שלא לתת כלל והנה תוס' שם הקשו שא"כ בכל עיסקא שספיק ששיעור מועט כיון שהרי בין כה עובד בשביל החלק של עצמו ותירצו שכיון שכל מה שעובד מכח השותפות צריכים לחלוק ביניהם ונקטו הנ"ל שזה רק סברא ביחס לדרבנן אבל ביחס לדאוריתא זה לא סברא אמנם הדברים צ"ע שלכאורא ודאי שכה"ג שאדם מתחיב לחברו עבודה שבין כה היה עושה לעצמו שזה מחיב ממון וזה נחשב נתינת ממון ועוד שהרי מבואר בשטמ"ק שלגבי מזונות לא שייך את סברת הגמ' והרי בעיסקא מעיקר הדין גם מזונות לא צריך לתת ועוד שלכאורא במוכר בחנות ודאי שצריך להימצא יותר זמן אם מוכר מאה ק"ג או מאתים ק"ג

ובפשוטו מקובל לבאר [וכן בפשטות כונת הדרישה קס"ז סק"ב] שכיון שמתנאי ההסכם שיש כאן שותפות גמורה של כל חלק וחלק א"כ כל טירחא שטורח הרי הוא צריך כבר לטרוח בשביל עצמו וממילא חברו נהנה וכה"ג זה לא נחשב שנותן לחברו אלא שחברו נהנה ממילא ואין להקשות שזה תרבית ללא נשך שלכאורא צריך שיהיה תרבית מכח הנשך וכאן שאין נשך ממילא זה לא סיבה לאסור ובזה א"ש שהראשונים דנו רק במקבל על עצמו כל ההפסד שהכל הלואה אבל כל שיש חצי פיקדון אין בזה חיסרון והנה עיין סל"ז שאסור למקבל לחלוק העיסקא ולעסוק בשלו בחיטין ובשל חברו בשעורים ועיין ב"י שביאר שזה מצד שהנותן יכול להפסיד מזה ומבואר שמצד עיקר ההסכם יכול לחלוק הדבר לשנים וזה לכאורא דלא כנ"ל שמעיקר ההסכם שזה שותפות שלא ניתנת לחלוקה ואולי כיון שמצד עיקר ההסכם צריך לעבוד בשבילו ממילא אם עכשיו רוצה לחלוק אחרת ולעבוד לחברו אין בזה איסור וצ"ע

והנה צ"ע עוד דמבואר בראשונים שאם מקבל את כל ההפסדים וחצי מהרוח זה רק ריבית דרבנן מצד שהרוח מיניה וביה וצ"ע למה עצם זה שמקבל על עצמו האחריות על החצי פקדון בגלל החצי הלואה שזה יהיה ריבית ואולי יש לומר שבאמת יסוד ההיתר שכל שזה עסק יותר גדול הוא מרויח מזה יותר וממילא תמיד זה נחשב שעושה לצורך עצמו שחברו לא מוכן לתת את זה אלא א"כ האחריות על המקבל וכן שיטרח בחינם אבל המקבל זה נחשב שעושה לצורך עצמו וצ"ע

### סיכום השכר הנצרך לתת למקבל

ב] בסתם נותן עיסקא לאחר שרבנן אסרו שכל האחריות על המקבל ממילא בפשוטו יש חלק שבו הוא של הנותן והרוחים וההפסדים הם שלו ויש חלק שהוא של המקבל והרוחים וההפסד שלו אלא שעדין יש כאן איסור שהלוה מתעסק בחלקו של בעל הבית בגלל ההלואה ובזה תיקנו רבנן שצריך שישלם לו כשפועל בטל וכמבאר במשנה ועיין ש"ך סק"ה שסיכם השיטות של כפועל בטל והנה מבואר בגמ' שהאי עיסקא זה או פלגא בהפסד ושני שליש ברוח או חצי ברוח ושליש בהפסד ובפשוטו מבואר כאן עוד צורה של חלוקה של היתר במקום פועל בטל זה שהמקבל מקבל בשכר יותר מההפסד ובזה מבואר בגמ' שני אפשריות והנה פשטות הראשנים שפלגא בהפסד זה חצי הלואה וכיון שזה עיקר התקנה ממילא כל שעשו בסתמא זה חל כה"ג והמקבל מקבל בשכר יותר והנה מבואר שיש כאן שני אפשריות של היתר או כפועל בטל או שקובעים חלק יותר בשכר מבהפסד ומשמעות הראשונים שגם בקבעו סתמא המקבל יכול להחליט האם רוצה לשלם כפועל בטל או לקבוע בשכר יותר מההפסד והנה בפשוטו גם אם קובעים מראש צריך לקבוע כפועל בטל או פלגא באגר וכו' וכן יש שיטות הרבה ראשונים אמנם דעת הרמב"ם שכל נידון הסוגיא זה בסתמא אבל אם קצץ מראש אפילו דינר זה מועיל וכן פסק השו"ע

עוד מבואר בגמ' שבמקום שהוא בין כה מתעסק בשורים שיש בזה הקולא של גביל לתורא בזה יש קולא שמועיל פוסק לו דינר או ריש עגלא או מותר שליש בשכרך דהינו אפילו שזה לא רוח בטוח ודעת הרמב"ם וכן נפסק בשו"ע שכל שיש לו עבודה אחרת מותר בשלשת אופנים אלו והנה הבאינו לעיל דעת הרמב"ם שכל שקובע מראש תמיד מועיל דבר מועט ודעת הב"ח שגם לדבריו לא מועיל מותר שליש בשכרך אמנם דעת הש"ך וכן נקט הגר"א שגם בזה מועיל מותר שליש בשכרך ועיין שערי דעה שהאריך בזה

עיין סעיף ד' שאם לא פסק עמו בתחילת העסק ולא רצה לתת לו כפועל בטל נותן לו שני שליש בשכר ושליש בהפסד והרדב"ז נקט בדעתו שצריך את שניהם אמנם הכס"מ והביאור הגר"א ביארו שיכול לבחור אחד מהם והנה דעת הגר"א שאם יש לו עסק אחר יכול לתת דינר אמנם הב"י נקט שכל שלא רצה לתת דינר ממילא חל עליו הדין של שני שליש בשכר ושליש בהפסד ובפשוטו הביאור שכיון שכבר קבע שלא רוצה לשלם השכר ממילא עצם הרוח הוא ריבית ולכן כה"ג חיבים שהמקבל יקבל חלק מהרוחים כדי שזה לא יהיה ריבית ועיין ש"ך שרוב הפוסקים חולקים על הרמב"ם וס"ל שבסתמא זה פלגא בהפסד וממילא יש לו שני שליש ברווח

### בדין שותפות

ג] עיין רמב"ם שכתב שאם שנים מתעסקים יחד בעיסקא בזה יכולים לקבוע כמו שרוצים אפילו שהממון רק של אחד והנה באופן הפשוט שחולקים אפילו שאחד מקבל שני שליש ברוח ובהפסד א"כ אין כאן ריבית דהרי הוא מקבל כמו שיש לו ומצד מה שעובד הרי שניהם עובדים וצ"ל שהכונה אפילו שעובדים בשוה ואחד מקבל יותר א"כ זה כמו ריבית ובזה נתחדש שכל שזה צורת החלוקה זה מותר ובאופן שרק אחד מהם עובד ורק שממון זה של שניהם בזה דעת הרמב"ם שזה כמו עיסקא רגילה דהינו שצריך לקבל כפועל אמנם דעת שערים לרי"ף והסמ"ג וכן פסק הרמ"א שגם בזה אין לזה דין עיסקא ועיין חוו"ד שכל הנידון בשותפין זה רק ביחס לכפועל בטל אבל זה ודאי שאסור לעשות שיהיה לאחד מהם יותר ברוח מבהפסד דהרי מה שההפסד על אחד הוא נחשב לוה על זה ומה שלא מקבל הרוח של זה הוא נחשב ריבית אמנם סתימת הרמב"ם לא כך אלא שיכולים לחלוק איך שרוצים וגם שאחד מהם יכול לקבל אחריות על יותר מחלקו אבל הרוחים יחלקו כפי מה שכל אחד נתן או בצורה אחרת וצ"ע למה לא הוי ריבית כדנקט החו"ד

ועיין דרכי תשובה סק"כ הובא בנתיבות שלום שהביא מהחסד לאברהם [נכד הנתה"מ] שכתב שפשטות הדברים לא משמע כחוו"ד ולכן כתב שכל הסברא כאן רק כשהקבלת אחריות של אחד מהם זה רק מיניה וביה אבל לא שקיבל על עצמו לתת מביתו וכה"ג שזה רק ריבית דרבנן מותר אמנם סתימת הדברים לא משמע כך ויתכן לבאר שזה סברא ששותפים גם אם מקבל על עצמו אחריות יותר מחלקו אבל זה לא עושה אותו ללוה כיון שהכל עומד ברשות שניהם ולפ"ז גם אם יקבל ריבית חיצונית זה לא ר"ק אמנם יתכן עוד שהכונה שכל שותפין יש סיבה לקבל לכל אחד את כל הרוחים וממילא כל שקבעו צורת חלוקה אין זה נידון כנתינת ריבית אלא שקבעו את החלוקה בצורה אחרת וממילא הרוח שמקבל זה בתור חלקו בשותפות ולא שמקבל מחברו וצ"ע

## סעיף ה'

### בסברא שמקבל עיסקא לא יהיה שומר שכר

א] נחלקו הראשונים האם מקבל העיסקא הוא נחשב שומר שכר והנה צ"ב הרי הוא מקבל שכר טרחו ולמה שלא יהיה ש"ש ועיין חוו"ד שכתב לבאר שאם נימא שכפועל בטל הכונה כמה היה לוקח כדי להיבטל ממלאכתו א"כ לא לוקח כלל שכר על העבודה והדברים מחודשים שלכאורא ודאי שהכונה שמה השמשלם זה על העבודה רק חז"ל הקילו לדון בכזו צורה

### בהא דאסור לקחת ריבית בשולח יד

ב] מבואר ברמ"א שאם שלח ידו הוא נהיה גזלן ואם משלם הרוחים זה ריבית ועיין רעק"א שהביא מהרשב"א שעל מה שלא שלח ידו הוא חייב באונסין אבל עדין זה שיך לנותן וממילא הרוחים שלו וצ"ע דעת הרמ"א והנה עיין חוו"ד סי"ט שהקשה דשם הרי מבואר שבגזילה אין איסור ריבית ותירץ שכיון שיש כאן הרי חצי הלואה א"כ זה נראה שמשלם ריבית על חלק ההלואה

### ביסוד ההיתר דמותר להתנות שאם ישנה יתחיב בכל האחריות ובדין חיוב השבועה בהתר עיסקא

ג] מבואר בשו"ע שאם עושים תנאי שלא ישתמש אם העיסקא אלא בצורה מסוימת והתעסק בצורה אחרת כה"ג הוא חייב בכל האונסים וחולקים בריוח ואין כאן חיסרון של קרוב לשכר כהפסד והנה עיין חזו"א שכתב שכל זה במקום שהנותן באמת רוצה שלא ישנה או שאומר תנאי שיש בו הגיון של שמירה שיכול להעמיד שהוא באמת לא רוצה שישנה שבזה שיך לדון שמצד עיקר נתינתם הוא לא חייב באונסים ורק מצד ששינה מדעת בעל הבית זה מחיבו באונסים אבל במקום שאדרבא כל רצונו שישנה יתחיב באונסים וזה הצורה שיכול להרויח עד כמה שהוא משנה כל מה שמתחיב מצד ההסכם שביניהם ולמה שזה לא יחשב קרוב לשכר מהפסד אמנם בכל הפוסקים שכתבו לעשת היתר עיסקא כה"ג מבואר שגם במקום שעדין זה כל רצונם בכל אופן זה מותר ובפשוטו מבואר כאן שיסוד ההיתר שכל שמצד ההסכם שביניהם זה לא ודאי באחריותו ממילא אין כאן את האיסור של רחוק מהפסד והנה לכאורא לראשונים שכל שהרוח שלו זה נחשב פקדון ורק שיש כאן איסור שמדרבנן זה נחשב הלואה א"כ א"ש ששיך לדון שכה"ג זה לא נחשב הלואה שכיון שכל האיסור שזה מחזי כהלואה ממלא כל שמצד הנתינה אין זה באחריותו אלא מצד ששינה זהלא מחזי כהלואה אבל לראשונים שביארו שיסוד ההיתר כי זה רוח לא בטוח אבל באמת זה הלואה גמורה א"כ הדבר מחודש מאוד שכה"ג זה לא יחשב הלואה גמורה ומצד שזה דרבנן שזה לא רוח בטוח הרי זה כבר אסרו בכל מקום וצ"ע

והנה הקשה החזו"א עוד שלמה לא נימא שעיקר מה שהסכים שאם יקרה כזה דבר הוא יתחיב בכל האחריות זה עצמו ריבית והנה דבר זה צ"ע בכל מעות של יתומים שמותר לקבל את כל האחריות וחולקים ברוח שלמה לא נימא שהקבלת האחריות על חלק הפקדון זה ריבית ובהכרח צ"ל שלמקבל כדאי לקבל את חלק הפקדון באחריותו כדי שעל ידי זה ירויח יותר בחלק ההלואה וא"כ גם אצלינו זה כך וצ"ע

והנה בכל עיסקא שמסכמים שכדי להיפטר מהרוחים הוא חייב להישבע עיין נודע ביהודה שכתב שזה רק אם יש חיוב של שבועת השותפין אבל אם אין חיוב שבועה זה נחשב ריבית ובפשוטו הכונה כמבואר במלבושי יו"ט שזה עצמו שמוכן לקבל על עצמו כזה התחיבות זה ודאי בגלל ההלואה ולכן זה אסור והנה יתכן שגם החולקים זה רק לגבי שבועה מצד שזה מזכויות הבן אדם להיות בטוח שלא ירמו אותו ואין זה סיבה להראות כריבית אלא זה נחשב שהתחיב לו בירור אמנם לכאורא עיקר הטענה נסתר מרבותינו הראשונים שהתירו להתחיב שאם ישנה או יעשה כל שינוי קטן יתחיב באונסים והרי ודאי שכל מה שהסכים זה בגלל ההלואה אמנם יתכן לחלק שביחס לחלק הקרן זה לא חיסרון שלבן אדם יש זכות לבטח את כספו כמו שרוצה אמנם ביחס לחלק הרוח שבזה גורם לעצמו להתחיב רוחים זה ודאי נחשב ריבית ועוד שביחס לקרן זה רק נידון ביחס לדרבנן האם זה כהלואה אבל ביחס לריבית זה נידון של דאוריתא וצ"ע בזה

## סעיף ו'

### בביאור דברי ר' ישעיה והרמ"א

א] עיין טור שהביא מרבינו ישעיה שאם נתן מעות לעיסקא אפילו אם הנותן קיבל על עצמו את כל האחריות בכל אופן זה אסור מדרבנן מצד שזה מחזי כמלוה בריבית והנה עיין ביאור הגר"א שהמקור מר' חמא וכן הוא בפסקי הרי"ד דהינו שמדובר בעיסקא רגילה שקבעו שאת כל הרוחים מקבל המתעסק ונותן שיעור קבוע לנותן ומעיקר הדין אין כאן איסור כיון שהאחריות על הנותן ורק מצד מחזי כריבית זה אסור ועיין ב"י שהביא מהתרוה"ד שכל המחזי כריבית זה רק אם לא מקבל על עצמו גניבה ואבידה אבל אם מקבל על עצמו גם גניבה ואבידה זה לא מחזי כריבית והב"י חלק שמשמעות הדברים שגם כה"ג זה מחזי כריבית [ועיין ש"ך וכן כתב הגר"ז שכל ההיתר אם מקבל על עצמו אחריות הכל ולא אם רק מקבל על החלק הפקדון] ועיין רמ"א שכתב שאין להקל בזה אלא במקום שהנידון מצד ריבית דרבנן אבל אם יש כאן נידון של ריבית דאוריתא אין להקל ומקור הדברים מהתרוה"ד וצ"ב דשם החילוק בין אם הרוחים מיניה וביה או לא אבל כאן הרוחים הרי הם מבחוץ וא"כ תמיד זה כמו דאוריתא עוד צ"ב שהרי מפורש בטור שכל הנידון מצד מחזי כריבית דהינו שאין כאן נידון של איסור דאוריתא וא"כ מה החילוק בין המקרים ומשמע שבמקום שזה מחזי כריבית דאוריתא זה יותר גרוע אפילו שודאי שיסוד האיסור הוא רק מדרבנן

ולכאורא היה מקום לבאר על דרך החוו"ד שאם זה עיסקא שלא יכול להוציאו בשום דבר אחר בזה כל שהאחריות עליו זה נראה כפקדון וממילא בזה מועיל התרוה"ד משא"כ במקום שזה הלואה גמורה רק שהנתן מקבל על עצמו אחריות בזה זה נראה ממש הלואה ובזה אפילו אם מקבל על עצמו אחריות זה אסור

ועיין ט"ז שביאר את רבינו ישעיה בדרך אחרת שמדובר שעשו פלגא מלוה ופלגא פקדון ובאמת חצי מהרוחים לנותן וחצי לקונה רק אחרי זה הנותן מכר את רוחיו למקבל בעד סכום מסוים וכה"ג אם זה היה אדם אחר זה היה מותר אבל כיון שזה אותו אדם זה מחזי כריבית ועיין גר"ז סמ"ג שכתב שהרמ"א כתב בזה לחלק בין אם הנותן מרשה לו להוציא הכל בהוצאותיו כיון שבין כה מכר לו הכל בסכום מסוים שכה"ג זה מחזי כריבית לבין אם נשאר שאסור לו להוציא את זה שבזה באמת זה יותר נראה כמקח של הרוחים ע"ש

### בדין מרמונות המובא בט"ז

ב] עיין ט"ז שכתב שמתר לעשות היתר עיסקא רגיל ואחרי זה לעשות הסכם שאם יפסיד הוא לא יצטרך לתת אלא יצטרך להוכיח שהפסיד אבל אם נותן לו סכום מסוים בזה הוא יפטר מלתת לו את שאר הרוחים דהינו שמסכם שכל שיהיה יותר רוחים משיעור זה הוא נותן לו את זה והנה הרוח שעל ידי זה יודע שיתן לו סכום זה כדי שלא יצטרך כל פעם להוכיח כמה הרויח וכמה הוא צריך לתת [וזהו יסוד ההיתר של דמי התפשרות שעושים בהיתר עיסקא] ועיין גר"ז סעיף מ"א שכתב שהמקבל מתחיב שכל שירויח כשיעור שסיכמו אפילו שזה גם מחלקו הוא נותן את זה לנותן אין בזה איסור דבעד זה הרי הנותן לו נתן לו את כל הרוח שיותר מהשיעור שסיכמו וזה מכר רגיל ואין בזה איסור והנה הב"י הביא מהעיטור שאסור לעשות כזה דבר שכיון שמקבל יותר ממה שהרויח גם אם לא הרויח כיון שלא רוצה להישבע

## סעיף י"ד

### בדין ריבית דרך קנס

א] מבואר בב"י בשם הרשב"א וסיעתו דריבית דרך קנס אין בזה איסור דאוריתא ומבואר בדבריו שיסוד הסברא שכיון שזה חל ברגע אחד בזה שעובר הזמן אין זה כנגד ההמתנת מעות לכן אין בזה איסור ובתשובות הרשב"א מבואר שגם במקום שכונתו להערים מותר ולכאורא הביאור שכיון שבפועל זה לא חל בעד ההמתנת מעות לכן אין בזה איסור מדאוריתא ועיין ב"י שהביא מהמרדכי שגם אם זה ריבית המתרבה דהינו שכל שבוע יש קנס זה מותר אמנם הרשב"א חלק וכתב שכה"ג זה איסור גמור ועין ש"ך שכת שהמהריב"ל כתב שזה דאוריתא והמבי"ט כתב שזה דרבנן ועיין גר"ז שביאר שלא מיבעיא דבסתמא זה מתפרש שזה חל על ההמתנת מעות של אותו שבוע אלא אפילו אם יפרש שזה חל בכל סוף שבוע ואם ישלם קודם לא יחול קנס זה בכל אופן זה אסור מדאוריתא דכה"ג זה ודאי מתפרש שבלבו לגבות חוב על המתנת מעות והדבר מחודש שהרי למעשה זה לא חל אלא בסוף השבוע וברגע אחד ואולי אם אומר ועושה אסור א"כ כאן הכונה לשלם על ההמתנה וזה אסור וצ"ע

והנה יש ראשונים שנקטו שאין בזה גם איסור מדרבנן אמנם דעת הרשב"א וכן פסק השו"ע שיש בזה איסור הערמת ריבית או מצד שזה לא גרע מריבית מאוחרת והנה ברשב"א מבואר שאפילו שזה מצד הערמת ריבית בכל אופן אם קצצו אסור לגבות את זה וצ"ע מה זה שונה מכל הערמת ריבית שזה רק איסור בקציצה אבל צריך לשלם את זה ועיין אבני נזר שביאר שרק במקום שזה דרך מקח זה מותר אבל כאן שזה תשלום נפרד זה אסור אמנם זה ודאי שאין חיוב השבת קנס דזה לא חמור מריבית מאוחרת כמבואר ברשב"א

והריב"ש חידש שכל האיסור רק אם הלוה מעות ומשלם מעות אבל אם קבעו הקנס שישלם לו פירות בזול או שנתן לו פירות וקבעו הקנס שישלם לו על זה יותר מעות כיון שזה דרך מקח אין בזה האיסור של ריביד דרך קנס אמנם ודאי שאם משל כסף ורק הקנס הוא פירות זה אסור ועיין שו"ע סי"ח שכתב עוד היתר שאם עשה פסיקה על פירות בהיתר וקנס שאם לא ישלם יתן לו מאה זהובים במקום שישים שזה מותר ולכאורא יש כאן חידוש גדול שאפילו שהיה רק פסיקה ומעיקר הדין זה הלואה רגילה ומחזיר לו יותר ובכל אופן מותר ועיין חוו"ד סימן קס"ז שכתב שכל מה שמותר רק אם באמת חל חיוב של פירות ואם הלוקח ירצה פירות המוכר יהיה חייב לתת לו אבל באמת לא חל עליו חיוב א"כ זה הלואה גמורה בריבית והנה בפשוטו המקרה האחרון זה אותו היתר של המקרה הראשון וכן דעת הרמ"א אמנם השערי דעה נקט בדעת השו"ע שנקט כדעת הרשב"א שרק במקרה האחרון מותר אבל לא במקרים הראשונים

והנה עיין שערי דעה סימן קס"ג סק"ו שכתב שזה ודאי שהחיוב קנס לא חל אלא א"כ עשו מעשה קנין של מעכשיו כמבואר בשו"ע חו"מ ר"ז סי"ד [ודעת הרמ"א שצריך בי"ד חשוב ועיין גר"ז סמ"ו שאם כתבו בשטר שהיה בי"ד חשוב זה מספיק ולפ"ז כתב לדון שאם לא עשו מעכשיו יהיה אסור לתת הקנס מדין ריבית מאוחרת דהינו שכה"ג כיון שלא צריך לתת והוא נותן זה מתפרש כריבית וכן דייק שם היד אברהם מהש"ך אמנם השערי דעה הביא חולקים בזה

עיין ש"ך סקל"ב שהביא לדון במקום שקוצץ שאם לא ישלם בר"ח ניסן ישלם קנס בר"ח אייר האם זה מותר והנה זה ודאי שאם את הקרן הוא תובע בר"ח ניסן ורק את הקנס הוא מעכב זה מותר וכן אם קוצץ שמוכן לתת קנס בגלל שמאריך לו הזמן א"כ זה ריבית קצוצה אמנם הנידון שהקנס הוא מיד בר"ח ניסן רק כיון שנותן קנס מוכן להאריך לו הזמן דיש לאסור דזה בכלל ריבית מוקדמת אמנם יתכן שכיון שזה בגלל הקנס אין בזה איסור והנה החוו"ד גרס בש"ך שמותר והחכמ"א גרס שאסור והנה עיין לקמן שהביא מהמבי"ט שזה אסור אמנם יתכן דשם מדובר במעות שאסור מצד הערמת ריבית אפילו שזה דרך קנס

## סעיף י"ט

### בבאור הדין של מפקיד שהשתמש בכסף לשלם ריבית

] מבואר בשו"ע שאם נפקד השתמש אם הכסף מותר לו לתת ריבית ועיין ב"י שביאר טעם הדבר בשם שו"ת הרשב"א שהוא גזלן ושולח יד אין בו איסור ריבית שזה לא הלואה אמנם עיין ב"י שהביא מהמרדכי שגם בהפקיד לו סתמא ומרשה לו להוציא המעות בכל אופן כיון שלא אמר לו מפורש אין זה הלואה ואין בזה ריבית וצ"ע שעד כמה שמוכן א"כ זה הלואה גמורה ובביאור הגר"א העתיק את טעם הרשב"א ומשמע שרק מחמת שזה שלא ברשת התיר דבר זה

### בביאור הש"ך במשנה הלואה לעיסקא

ב] עיין ש"ך סקמ"א שהביא מהמהרש"ל דמי שהלוה לחברו מעות וסיכמו שזה יהפך לעיסקא אין זה מועיל ללא קנין וממילא הוא חייב בכל האונסין ואין המלוה יכול לתבוע חלק מהרוחים ובכל אופן אם רוצה לתת לו הרוחים מעצמו מותר ועיין חוו"ד שתמה על זה שאפילו שאין כאן ריבית קצוצה כי לא סיכם לתת לו אלא עד כמה שיזכה חצי מהעיסקא אבל למה שזה לא יהיה ריבית מאוחרת ועיין מקור מים חיים שביאר שכיון שהוא נותן התוספת מצד שחושב שחל עליו חיוב ממילא זה לא מוגדר כריבית שנותן בגלל ההמתנה ועיין נתיבות שלום ס"ה סקט"ו שכתב שגם אם נדע לו שלא חל העיסק וזה הלואה מותר לו לתת שזה מצד דליקו בהימנותיה וצ"ע הגדרים בזה

### הערה בדין מתנה הניתנת בהיתר עיסקא

]ראיתי בספר שערי הלכה פ"ו שהעיר דמתנות שהבנק נותן כיון שלא חייב לתת לא שייך לדון שזה בתור חלק מהרוחים וממילא ודאי שזה אסור מצד ריבית מאוחרת