שמיטה שיעור א טיוטא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

גדר שביתת שדהו, והדינים העולים מזה

# איסור גברא או איסור חפצא

כתב הרמב"ם (פרק א מהלכות שמיטה ויובל הלכה א) 'מצות עשה לשבות בשנה שביעית מעבודת הארץ ועבודת האילנות, שנאמר ושבתה הארץ שבת לה' ונאמר בחריש ובקציר תשבות, וכל העושה מלאכה מעבודת הארץ או האילנות בשנה זו ביטל מצות עשה, ועבר על לא תעשה שנאמר שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור'.

ודנו הראשונים בהגדרת מצוה זו להשבית את הארץ ממלאכה, אם הוא ציווי על הגברא שישבות ממלאכת שדה בשביעית, או שמא הוא ציווי על הבעלים להשבית שדהו ממלאכה בשביעית, וכמו שמצינו לענין שביתת בהמתו בשבת, שמצווה שתהא בהמתו שובתת בשבת, אף כאן מחוייב שתהא ארצו שובתת ממלאכה בשביעית.

ובדרך אמונה (שם ס"ק א) הביא שנחלקו הראשונים בזה, דהחזו"א (סימן יז ס"ק כה) דקדק בדעת הרמב"ם דהוא ציווי על הגברא שישבות, שכתב 'וכל העושה מלאכה מעבודת הארץ וכו' ביטל מצות עשה', ומדתלה את ביטול מצות עשה בגברא שעשה מלאכה, משמע דהוא ציווי על הגברא שישבות ולא ישבות בקרקע [וע"ע בציה"ל (ס"ק א)], וכן דעת התוס' בע"ז (טו, ב ד"ה מי). אמנם דעת תוס' ר' אלחנן (בעבודה זרה שם) וכן דקדק התוס' רי"ד שם ברש"י, דהוא ציווי שעליו לדאוג שארצו תשבות ממלאכה.

# עבודה בשדהו על ידי גוי

ובדר"א (שם) הביא נפק"מ בזה אם מותר מן התורה לעבוד את שדהו ע"י גוי, דאם הוא חיוב שביתה של הגברא, מותר, כיון שהבעלים עצמו שובת, אבל אם הציווי הוא 'שביתת שדהו', אסור, דאין נ"מ מי עובד בשדה, דסו"ס ארצו לא שובתת. [אמנם מכל מקום מדרבנן לכו"ע אסור לעבוד את שדהו ע"י גוי].

# גינה בבנין משותף שיש שכן שעובד בה בשביעית

וענין זה מצוי בגינה בבנין משותף שחלק משכניו אינם שומרים תו"מ ועובדים בגינה בשביעית, והוא מוחה בהם, והם אינם שומעים לו, דתלוי בנידון הנ"ל אם צריך להפקיר, דלדעת תוס' והרמב"ם אינו עובר באיסור, דיש דין על הגברא שישבות, והרי הוא שובת, וא"צ להפקיר, אמנם לדעת תוס' ר"א ותורי"ד בשם רש"י, הוא מחוייב ב'שביתת שדהו', וכשעובדים בשדהו הוא אינו מקיים את הדין שביתה וחייב להפקיר.

וכתב בדרך אמונה (פ"א ס"ק ט) בשם הגרי"ש אלישיב שמשום כך הוא מחוייב להפקיר את חלקו בגינה, דדמיא למ"ש השו"ע (סימן רמו סעיף ג) לגבי שביתת בהמתו שאם השאיל או השכיר בהמתו לאינו יהודי, והתנה עמו להחזירה לו קודם השבת ועיכבה בשבת, יפקירנה או יאמר בהמתי קנויה להאינו יהודי, כדי שינצל מאיסורא דאורייתא.

# אין חיוב להפקיר כשאינו עושה מדעת הישראל

אמנם נראה שיש מקום להקל בזה דלא מחוייב להפקירה, דשאני התם דהגוי משתמש בבהמה מדעת הבעלים, ולכך עובר בזה על שביתת בהמתו, אך כשעובדים בשדה בעל כרחו אינו עובר משום שביתת בהמתו וא"צ להפקיר, וכן כתב בעצמו בדרך אמונה (בביאור ההלכה פ"ח הלכה ב ד"ה זה הכלל) שדן בטעם שמותר למכור שדה לגוי בשמיטה, וביאר דכיון שאינו אומר להדיא שיעבוד בה, שהרי הוא יכול להובירה, שרי, והביא ראיה ממש"כ השו"ע (או"ח סימן שה סעיף כג) בשם רב האי גאון דמותר למסור סוס או פרד או חמור לרועה אינו יהודי, ואע"פ שהאינו יהודי משתמש בהם בשבת אין בכך כלום, כיון שלא מדעת ישראל הוא עושה, ומבואר דאינו יהודי שעושה מלאכה בבהמתו של הישראל שלא מדעתו של הישראל אין הישראל עובר משום שביתת בהמתו.

וכ"כ שם בביאור הלכה (בסימן שה שם ד"ה ואע"פ) בשם ביאור הגר"א דטעם ההיתר למסור בהמתו לרועה דכיון שהגוי עושה כן מדעתו ולצרכו שרי. והוסיף שם לתרץ את הסתירה בדברי השו"ע שפסק בסימן שה סעיף כג שמותר למסור בע"ח לאינו יהודי אפילו אם הוא משתמש בהם בשבת, ובסימן רמו סעיף ג פסק שצריך להפקירה, וביאר דבשכירות ושאלה החמירו שצריך להפקיר אפילו אם מתנה עם הגוי שינוח בשבת, משום דלא פלוג בשכירות, ואסרו אטו מקום שהאינו יהודי עושה את המלאכה בעבור הישראל, אך לתת לרועה אינו יהודי יש להתיר [אמנם אם רואהו צריך למחות בידו דמחזי כאילו הוא עושה את המלאכה על דעתו].

וכעין זה מבואר בחת"ס (בשו"ת או"ח סי' סב בד"ה והנה חזו) בשם הבית אפרים דאינו עובר באיסור של שביתת בהמתו אלא כשהגוי עושה כן לדעת הישראל, אבל אם הגוי עושה בה מלאכה לצורכו שלא מדעת הישראל, ואין הישראל נהנה מזה, אינו עובר באיסור של שביתת בהמתו ואין צריך להפקירה. אך בדבריו משמע דשרי דווקא שהישראל אינו נהנה ממלאכת הגוי.

ולפי זה יש להקל דכל שעושין השכנים שלא מדעת הישראל אין צריך להפקיר, [ולא אמרו שצריך להפקיר כשהגוי עובד בו בעל כרחו אלא בשכירות ושאלה משום לא פלוג].

אכן במשנ"ב שם (בסימן שה ס"ק עח) פירש הטעם דשרי למסור לרועה, משום שהרועה מירתת להשתמש בה כיון שלא מסרה לו למלאכה כלל, ויכול להיענש ע"ז בדיניהם, ומשמע דבאופן שיש לחוש שישתמש בה אסור, אף שהוא לצורך הגוי, ושלא מדעת הישראל, וא"כ אף לענין שביעית יצטרך להפקיר חלקו. אך עדיין יש לחלק דשאני התם אף שמשתמש בה בע"כ של הישראל, מ"מ כיון שהוא מסרה לו בתחילה שישתמש בה, עובר משום שביתת בהמתו ומחוייב להפקירה, משא"כ הכא שהשכנים עושים מלאכה מעצמם ובעל כרחו, אינו עובר וא"צ להפקיר חלקו. וכמו שמסתבר שבאופן שהגוי אנס בהמתו מישראל ועובד בה בע"כ דאינו מחוייב להפקירה [אמנם בכף החיים שם (ס"ק נט) כתב דאף באופן שאנס הגוי בהמה בע"כ של ישראל הוא מחוייב להפקירה].

אמנם לפי הסברא שהבאנו מהחת"ס שההיתר הוא משום שהישראל אינו נהנה מהמלאכה, אין לצרף קולא זו, באופן שעושים מלאכה בגינה המשותפת והוא נהנה מהצמחים הנשתלים שם.

ויש להוסיף דגם לדברי המשנ"ב הנ"ל שחייבו אותו להפקיר הוא כדי משום שנכנס לשותפות עם הגוי, ובכך ירויח מהעבודה שנעשית בשבת, אך בחצר המשותפת הוא לא השתתף עם שכניו, אלא הוא רכש דירתו שם וממילא נעשה שותף בחצר המשותפת, ולא הייתה לו ברירה אחרת, ולכן יש לצדד להקל שא"צ להפקיר.

# חיוב שביתת שדהו בחצר משותפת

עוד יש לצרף להקל בזה שאין צריך להפקיר משום שנחלקו האחרונים אם יש דין של שביתת בהמתו בבהמה של שותפין שהובא במשנ"ב (סימן רמו ס"ק כג ובשעה"צ ס"ק כז), ולדעת הסוברים שבבהמת השותפין אין דין שביתת בהמתו, משום דחשיב שכל אחד משתמש בשלו, א"כ ה"ה שבשדה השותפים אין דין שביתת שדהו כלפי מה ששותפו עושה, ולשיטה זו כיון שאינו מחוייב בשביתת החצר המשותפת ודאי שאינו צריך להפקיר.

# אם חייב להפקיר חלקו בגינה ציבורית

ונידון זה שייך גם לדרים בעיר שהעירייה עובדת בגינות ציבוריות בשביעית, אם צריך להפקיר חלקו, ובחוט שני (עמוד ע) הביא בשם החזו"א, שכל בני העיר שותפים בעיר, ועוברים על עשה ד'ושבתה הארץ שבת לה' ומחוייבים למחות בעיריה על זה, וכתב שם דמ"מ אם אין שומעים לו, אין מחוייב לעקור דירתו בשביל כך, והוסיף דכאן יש להקל טפי כי לא מרצונו נכנס עמם לשותפות [וכעי"ז הובא לעיל דמשום כך יש להקל בבנין המשותף, אמנם החוט שני כתב דלא דומה לבנין המשותף ששם יש להחמיר טפי, וחילוקו צ"ב דאף בבנין משותף, לא מסתבר להחשיב כאילו עשה מעשה שקבע שותפות עם שכנו, יותר ממה שעושה שותפות עם העירייה, והרי הוא מצא דירה לגור בה ומה יעשה שגר שם שכן רשע שעושה עבודה בשביעית].

והנה בדרך כלל הנידון הוא רק במלאכות דרבנן, דמדאורייתא אסור בשביעית רק זריעה וזמירה בכרם [ואינו מצוי שיזרעו בשביעית], ולגבי שביתת בהמתו, כתב הפמ"ג (סימן רמו משב"ז ס"ק ו) דאינו מצווה אלא במלאכות שעל הבעלים הם אסורים מדאורייתא, אבל במלאכות דרבנן לא מצווה על שביתתה. וא"כ לכאורה אף בשביתת הארץ הדין כן, דכשעושים מלאכות דרבנן אינו עובר משום שביתת שדהו, ולכן אין צריך להפקיר חלקו בגינה. ובספר חוט שני (עמוד סט) כתב להקל במלאכות דרבנן בצירוף מחלוקת הראשונים (שהובאה לעיל) אם יש דין שביתת שדהו בשביעית, ובמלאכות דרבנן אמרינן דספק דרבנן לקולא.

ולסיכום הדברים נראה דאין צריך להפקיר חלקו אף אם שכנו עושה שם מלאכות, בצירוף כמה סברות, א' רוב המלאכות הם דרבנן, ובזה יתכן שאין דין שביתת הארץ, ב' דעת הראשונים דסברו שבשביעית אין כלל דין של שביתת שדהו, ג' דעת הגר"א דכשהגוי עובד בבהמתו שלא מדעת הבעלים אין איסור של שביתת בהמתו וכ"ה לכאורה בדין שביתת שדהו, ד' שמסתבר דהכא שלא נשתתף עמו בתחילה בחצר המשותפת, אלא רק קנה דירתו וממילא נעשה שותף בזה, לא חייבו אותו להפקיר.

ובאמת אם מפקיר רשותו אז יש לחוש שאחרים יעשו בזה קנין [ואף שלעניין המפקיר בהמתו בשבת מבואר ברמ"א (סימן רמו סעיף ג) שאין שום אדם יכול לזכות בה, כבר כתב המשנ"ב שם (ס"ק יא) שמצד הדין יכולים אחרים לזכות, אך הגוי לא יניח להם לעשות כן]. ובמפקיר חלק בגינה הציבורית יש לחוש שהשכנים יזכו מיד בחלק שלו, וכמבואר בשער המשפט (סימן ערה) ששותף שמפקיר חלקו מי זוכה השותף השני בחלק זה, אמנם החוט שני (עמוד סט ובשעה"צ ס"ק צד) כתב שלדינא קיי"ל דאף אם הפקיר השותף את חלקו לא זוכים השותפים האחרים בחלקו, ודלא כהשער המשפט, אכן בהגהות שיח אמונה (שם הערה 27) הביאו שהגרח"ק כתב שיש לחוש לדברי השער המשפט.

ובגינות הציבורית יש להקל יותר שא"צ להפקיר, משום שלא ברור אם נחשב כבעלים גמור על זה [וגם יל"ע אם נחשב כבעלים לעניין שיוכל להפקירו], ואמנם אם רואה שעושים שם מלאכות יש למחות ביד העושים כן. [ואם עברו ושתלו שם יש חיוב לעולם לעקור את אותם שתילים].

דין פסי"ר במלאכות שביעית

כתבו התוס' בכמה מקומות (מו"ק יג, א ד"ה נטייבה, גיטין מד, ב ד"ה נטייבה) דאף שלעניין שבת קיי"ל (שבת קג, א) שהתולש עולשין והמזרד זרדין חייב משום שמכשיר את הקרקע לזריעה, ובארעא דחבריה פטור משום דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה, היינו רק בשבת משום דיש שם דין מלאכת מחשבת, אך בשביעית אסור מדאורייתא אפילו בארעא דחבריה אף שא"צ למלאכה.

והאחרונים הקשו על זה ממשנה מפורשת בשביעית (פרק ג משנה ו) דמותר לפנות אבנים משדה חבירו לצורך בנין, אף שבכך הוא מכשיר את הקרקע לבניה, וכן פסק הרמב"ם (פרק א הלכה טז) דשרי לסקל אבנים בארעא דחבריה.

וביארו האחרונים שיש הבדל בין מלאכה האסורה בשביעית מדאורייתא שבזה אסור אפילו מארעא דחבריה, וכמש"כ התוס' שאין דין מלאכת מחשבת בשביעית, אך מלאכה שאסורה בשביעית רק מדרבנן, לא החמירו רבנן אלא כשיש לו צורך במלאכה זו כדי לייפות את הקרקע, וכגון שעושה אותה בארעא דידיה ורוצה להכשיר בכך את הקרקע לזריעה, אך אם אינו מתכוין לכך ואין מטרתו להכשיר את הקרקע לזריעה שרי. ולכן לגבי מלאכת הסרת הקוצים המחוברים לקרקע שהיא מלאכה דאורייתא (כמבואר בתוס' במו"ק שם), אסור אפילו בארעא דחבריה, אך מלאכת סיקול אבנים שהיא רק מדרבנן שרי כל שאינו מתכוין לייפות את הקרקע.

והנפק"מ בזה בכל העושה מלאכה המסייעת לקרקע אך הוא אינו מתכוין להועיל לקרקע, דבמלאכה האסורה מדרבנן יש להקל, אך במלאכה האסורה מדאורייתא יש להחמיר באינו מתכוין אם הוא פסיק רישא שעושה מלאכה. ובחזו"א (סימן יט ס"ק יד) כתב שבמקום שיש לו ניחותא במלאכתו, יש לחשוש מספק שדינו כמתכוין למלאכה ואסור, אך אם הוא לא מתכוין ואין לו ניחותא בכך, וכגון שעושה את המלאכה בארעא דחבריה, מותר לעשות כל המלאכות דרבנן.

# מנקה את ביתו או מפעיל מזגן והמים יורדים לגינה

ודבר זה מצוי כשמנקה את ביתו, והמים יורדים לתוך הגינה, דמלאכה זו היא מלאכה דרבנן, ועל כן אם לא ניחא ליה יש להקל. ובציון ההלכה (פרק א ס"ק יח) מביא בשם הגרי"ש אלישיב שהשוטף רצפה במרפסת, והמים זורמים דרך המרזב לגינה, אם המים ללא חומרי ניקוי יש להקפיד שלא יזרמו המים לגינה אף שאין מתכוין לכך. וכן הדין דאין להפעיל מזגן אם על ידי זה יטפטפו מימיו במקום שיש צמחים שאסור להשקותם [ומש"כ שאם מעורב חומרי ניקוי יש להקל, נראה דכוונתו דמוכח שלא ניחא ליה בהשקיית השדה, משום שאם היה רוצה בהשקיה היה שופך מים נקיים ללא חומרי ניקיון, וכל דלא ניחא ליה יש להקל].

ונראה דהיינו באופן שהמים יורדים לגינה שלו, דאז אסור משום דניחא ליה בזה, אך אם המים יורדים לתוך הגינה של חבירו יש להקל, שהרי לא מתכוין לתועלת של מלאכה זו ולא ניחא ליה בזה. אך נראה שגם אם המים יורדים לגינה של חבירו הסמוכה לביתו, אם יש שם עצי נוי או פרחים וכדו' שהוא נהנה מהם, יש להחמיר, דניחא ליה שיגדלו שם הפרחים ליופי.

ולפי"ז האיסור הוא רק בגינה שגדלים בה גידולים שהוא רוצה בקיומם, אך אם גדל שם עשביה המזיקה לו ומפריעה לו, מותר שירדו המים לשם, דכיון שאינו מתכוין ולא ניחא ליה בזה, מותר. ובאמת יש לדון בכל צמחיה שאינה גדילה בצורה מסודרת שאין בזה נוי, ואין לו ניחותא שיגדל רק מעט עשב במקום שהמים יורדים, דלכאורה יש להקל בזה דלא חשיב ניחא ליה ויל"ע.

אכן הביאו (בספר מעשה איש חלק ד עמוד קכג) שהחזו"א חשש בעצמו, אפילו כשירדו המים על קוצים, החמיר לשנות את מקום יציאת המים, ויש שכתבו לבאר דטעמו משום שיכול להיות שאף מהקוצים יהיה לו איזה תועלת. ויותר נראה שהחזו"א חשש להחמיר משום שכל מה שנתבאר בדברי התוס' שיש להקל במלאכות דרבנן כשאינו מתכוין היינו רק בפינוי אבנים דאינו עוסק ממש בפעולה של השבחת הפרחים, אך בהשקיה שהוא מעשה המועיל לצמחים באופן ישיר יש לחוש [וע"ע לקמן דנתבאר דכן דעת החזו"א].

# העברת עציץ מבית לבית כשהוא מכוסה

ויש בזה נפק"מ לעניין עציץ הנמצא בבית שאסור להוציאו לגינה, ואפילו שאינו נקוב, משום שבכך הוא הופך את השתיל שבעציץ מ'גידולי בית' ל'גידולי שדה' והוי תולדה דזורע [כמבואר בחזו"א סימן כב ס"ק א ד"ה ואף], ויש לדון לגבי מי שעובר דירה בשנת השמיטה, אם מותר לו להעביר את העציץ מבית לבית, או שיש לחוש שבהוצאה הוא מתחייב משום זורע, ודעת הגרי"ש אלישיב (בספר תודעת השמיטה עמוד יח וציין לדבריו בצה"ל פרק א ס"ק קי) שיש להקל להעבירו מבית לבית, באופן שעוטף את העציץ בקופסא, וטעמו נראה דהוא אינו מתכוין לתועלת שיש לעציץ בכך שהוא נעשה כגידולי שדה, וכשהוא מכסה אותו הרי זה מגלה דעתו דלא ניח"ל בכך, ושרי משום דהוי פסי"ר דלא ניח"ל [ואין להקל להוציאו כשהוא מכוסה משום שנחשב עדיין כגידולי בית, כי הכיסוי הוא רק אוהל עראי ואינו נחשב כ'בית', אלא רק מוכיח בזה דלא ניחא ליה כלל בתוספת ההשבחה בכך שנעשה גידולי שדה].

אך בצה"ל (פרק א ס"ק קי) הביא שהחזו"א (הובא בתודעת השמיטה שם וכ"כ בארחות רבינו חלק ג עמוד רפא ששמע כן מהגרי"י קנייבסקי בשם החזו"א) חשש לעצמו שלא להעבירו אפילו בקופסא. ולכאורה נראה דהחזו"א לשיטתו שחשש בפסיק רישא דלא ניחא ליה באופן שהוא עושה בידיים פעולה להשבחת הצמחים וכנ"ל, וכאן פעולה זו של הוצאת העציץ מהבית לחצר הוי מעשה בידיים שמשביח את העציץ ולכן אסר אף בפסיק רישא.

[ויש שפירשו (עיין בארחות רבינו שם) דהטעם שהחמיר החזו"א כאן אף בפסיק רישא, משום דכשמוציאו מחוץ לביתו חשיב כאב מלאכה של זורע, ואיסורו מדאורייתא, ועל כן אין להקל בפסיק רישא, וכמו שנתבאר לעיל דלא הקילו בפסי"ר דלא ניחא ליה אלא רק במלאכה שאסורה מדרבנן, אכן בלשון החזו"א (סימן כב ס"ק א ד"ה ואף) מבואר שהוא רק 'תולדת זורע', ואיסורו רק מדרבנן, ועל כרחך דהחזו"א חשש להחמיר בפסי"ר דלא ניח"ל גם באיסור דרבנן כנ"ל].

ולדינא נראה שיש להקל בזה, שמי שעובר דירה יכול להעביר את העציצים שאינם נקובים מבית לבית, אך יקפיד לעטוף את העציץ בניילון דבזה מינכר דלא ניחא ליה, וכל שאינו מתכוין ולא ניח"ל שרי במלאכה דרבנן, וכדעת הגרי"ש אלישיב, וכן דעת הגרנ"ק בחוט שני (עמוד קי).

# משחק במים בשדה שגדל בה צמחים

ושאלה זו נוגעת בעוד כמה אופנים שאינו מתכוין בפסיק רישא, וכגון שהילדים משחקים ומשפריצים מים, והמים נשפכים על הקרקע במקום שגדלים קוצים, דלדעת הגריש"א והגרנ"ק יש להקל דהוי פסי"ר דלא ניח"ל באיסור דרבנן, אך להחזו"א יש להחמיר.

הדינים העולים:

1. נחלקו הראשונים האם דין שביתת שדהו הוא חיוב גברא שלא יעבוד בה או שחייב לדאוג שהשדה שלו תשבות.
2. ונפק"מ אם עובד בשדה גוי אוי מומר דאם יש חיוב שביתת שדהו אסור שיעבוד שם הגוי או המומר.
3. הגר בבנין שיש להם חצר משותפת ואחד הדיירים עובד בשדה יש שאמרו שצריך להפקיר חלקו, אך נראה לדינא שלא יפקיר. וכן אם עובדים בגינה ציבורית לא יפקיר את חלקו.
4. העושה מלאכה באינו מתכוין והוא פסיק רישא, אם היא מלאכה דאורייתא אסור, ובמלאכה דרבנן דעת הגרי"ש והגרנ"ק שיש להקל ובחזו"א מבואר שצידד להחמיר בזה.
5. המנקה את ביתו או מפעיל מזגן יש ליזהר שלא יצאו המים לגינתו, ולגינה אחרת דלא ניח"ל או שיוצא למקום עם קוצים להגריש"א יש להקל.
6. לדעת הגרי"ש והגרנ"ק מותר להעביר עציץ מבית לבית, אם עוטף את העציץ ומגלה דעתו דלא ניח"ל בכך, ובשם החזו"א הביאו שנהג להחמיר בזה.
7. ילדים המשחקים במים במקום שגדל שם קוצים לדעת הגריש"א יש להקל ולהחזו"א יש לחשוש.