צדקה ח רמט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**שיעורי הלכה**

**שיעור ח'**

**הדינים הנידונים**

**מעשר כספים**

* ליתן צדקה בפנים יפות. והנותן בעצב אם יש לו שכר מצוה.
* אל ישוב דך נכלם.
* צדקה פחות משו"פ.
* המצוה להלוות עשיר שלא ימוך אם הוא מדין צדקה.

*יורה דעה*

*סי' רמט ג-ז*

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

## הנותן צדקה בפנים זועפות

[סעיף ג] **צריך ליתן הצדקה בסבר פנים יפות, בשמחה ובטוב לבב, ומתאונן עם העני בצערו ומדבר לו דברי תנחומין. ואם נתנה בפנים זועפות ורעות, הפסיד זכותו.**

נחלקו האחרונים אם מי שנותן בפנים זועפות הפסיד זכותו לגמרי או ששכרו מועט, דהנה להלן (סעיף ה) כתב השו"ע אם יכול לעשות לאחרים שיתנו, שכרו גדול משכר הנותן. ובטור כתוב ששכרו גדול כשכר הנותן, ומשמע ששכרם שווה ואין שכר המעשה גדול יותר. וכתב בפרישה לבאר, שהמעשה שכרו גדול כמו מי שעושה ברצון, ומה שמבואר בגמרא (ב"ב ט.) שגדול המעשה יותר מן העושה, היינו כשעושה בכפיה ולכך מפסיד משכרו, וממילא גדול המעשה יותר ממנו, שהרי שכרו של המעשה שווה לשכר של מי שעושה ברצון. ולכאורה יש ראיה לזה מהגמרא בסנהדרין (צט:), שאמר רבי אבהו כל המעשה את חבירו לדבר מצוה מעלה עליו הכתוב כאילו עשאה, שנאמר ומטך אשר הכית בו את היאר, וכי משה הכהו והלא אהרן הכהו, אלא לומר לך כל המעשה את חבירו לדבר מצוה מעלה עליו הכתוב כאילו עשאה. ומשמע שהמעשה שווה לעושה, וע"כ צ"ל שאינו דומה לצדקה שאמרו שהמעשה גדול יותר, כיון שאז מי שכפוהו עצב וגרוע.

אבל הט"ז (סק"ב) כתב שאי אפשר לפרש כן בדברי הטור, דהא מי שעושה בכפיה ואינו רוצה אין לו שכר כלל כמו שמבואר בסעיף ג', וא"כ על כרחך צ"ל שמה שאמרו שגדול המעשה יותר מהעושה היינו שהוא גדול אף ממי שעושה ברצון. ועל כן כתב שטעות סופר הוא בטור.

ובדעת הש"ך מצאנו דרך אמצעית, דהנה להלן כתב השו"ע שמונה מעלות בצדקה, ובסעיף י"ג כתב השו"ע שהמעלה הפחותה מכולם היא מי שנותן צדקה בעצב, וכתב הש"ך (סק"ט) דהיינו שצר לו בנתינתו אבל עכ"פ אינו מראה לו פנים זועפות, דא"כ לא נחשב בשמונה מעלות דהא הפסיד זכותו. ומבואר שהש"ך הבין ג"כ כהט"ז שמי שנותן בפנים זועפות איבד כל זכותו, ולא רק שיש לו שכר מועט, אלא שכתב הש"ך שאם אינו נותן בפנים זועפות רק שעצב הוא בליבו בזה לא איבד זכותו, אלא רק שכרו מועט, אולם בט"ז לא נראה שהסכים עם חילוק זה, ועי' בברכי יוסף (אות כב) שכתב שמסעיף י"ג יש להוכיח דלא כהט"ז שהבין שאין מצוה כשנותן בעצב.

ועיין גם בגר"א (ס"ק טז) שכתב להוכיח שאף מי שנותן צדקה בעצב מקיים מצוות צדקה, מהא דמצינו שכופין על הצדקה ויורדים לנכסיו, ועוד שמבואר בגמרא ב"ב (שם) אם עושין צדקה מוטב ואם לאו באין עובדי כוכבים ונוטלין בזרוע ואעפ"כ נחשב להן לצדקה שנאמר ונוגשיך צדקה. ומבואר להדיא שאף כשעושין בכפיה חשיב צדקה.

## דברי הרמב"ן בחובת נתינת הצדקה בעין טובה

וצריך לידע שאם נותן בעצב עובר באיסור דאורייתא שלא ירע לבבך, כמו שכתב הש"ך (סק"ה), והוא מהשגות הרמב"ן על ספר המצוות בשכחת הלאוין, וזה לשונו 'המצוה הי"ז שנמנענו גם כן שלא יחר בעינינו בתתנו צדקה לעניים, ולא נתן אותה אליהם בעין רעה, ונחשוב אותה מיעוט לנו, אבל יהיה זה בעינינו שכר ותועלת ותוספת בממונו לפי שהוא יתברך ישלם לנו הכל בכמה כפלים, והוא אמרו יתברך 'נתון תתן לו ולא ירע לבבך בתתך לו כי בגלל הדבר הזה יברכך ה' אלקיך בכל מעשך ובכל משלח ידך'. וזה גם כן זכרו בעל ההלכות. ונמצא להרמב"ן שהוא איסור דאורייתא להרע לבבו וליתן בעצבות.

ובאמת יש להבין בעיקר דברי הרמב"ן שנתינת צדקה היא תוספת בממונו ואסור לחשוב שיבא לו מזה מיעוט בממונו, א"כ אמאי אמרו חכמים שהמבזבז אל יבזבז יותר מחומש כדי שלא יפסיד ממונו, והרי הנותן צדקה אסור לו לחשוב שמתמעט ממונו. ויש לבאר בזה עפ"י מה שמצינו בסמ"ע (סי' סז סק"ב) שהקשה על מה שמצינו שלא תיקנו חכמים יובל בזה"ז משום שקשה להם לישראל, וקשה למה קשה להם והרי יש לישראל הבטחה בתורה וציויתי את ברכתי, וכתב הסמ"ע לבאר שכל הברכה הוא דוקא כשמקיימים את המצוה מן התורה, אבל כשהמצוה היא מדרבנן אין בזה הבטחה של הקב"ה. אולם החזו"א (שביעית סי' יח סק"ד) חולק שאף כשמקיימים מצוה מדרבנן יש ברכה, אלא שחכמים תיקנו הכל לפי דרך העולם וסדר ההשתדלות, ורק לאחר שיש מצוה מדרבנן יש בזה ברכה, ומעתה יש לבאר כן גם לעניין צדקה, שחכמים תיקנו שלא ליתן יותר מחומש כיון שתקנות חז"ל הולכים לפי סדר העולם.

[סעיף ד] **אם שאל לו העני ואין לו מה יתן לו, לא יגער בו ויגביה קולו עליו, אלא יפייסנו בדברים ויראה לבו הטוב שרצונו ליתן לו אלא שאין ידו משגת.** הגה: ואסור להחזיר העני השואל ריקם, אפילו אין נותן לו רק גרוגרת אחת, שנאמר אל ישוב דך נכלם.

## שלא להשיב פני עני ריקם

משמעות השו"ע שאם אין לו מה ליתן ומפייס בדברים, מקיים בזה מצוות צדקה. ומה שכתב הרמ"א שמחוייב ליתן לעני לכל הפחות גרוגרת אחת, מקור דבריו מהרמב"ם (מתנ"ע פ"ז ה"ז). וביאור הדין הוא כך שכל שיש לו מחוייב ליתן לעני משום אל ישוב דך נכלם, ואפילו אם יש לו רק גרוגרת אחת ג"כ מחוייב ליתן לו, אבל אם אין לו כלום בזה כתב השו"ע דעכ"פ יפייסנו בדברים.

## צדקה פחות משו"פ

והנה בדרך אמונה (ביאוה"ל מתנ"ע פ"ז ה"א) הביא ממהרי"ל דיסקין (שו"ת סי' כד בהגהה) שכתב שיש קיום מצוות צדקה גם בפחות משווה פרוטה, וראייתו מהמשנה בבבא מציעא (נה.) דחמש פרוטות הן ולא מנו שם צדקה. והגרח"ק דחה, דגם ריבית לא מנו שם, אף שדעת כמה ראשונים שאין איסור ריבית בפחות משו"פ, וא"כ תנא ושייר. ואף שבגמרא הקשו מכמה דינים למה לא מנו אותם ומוכח שבדוקא אמרו חמש פרוטות, צ"ל שדוקא דינים מחודשים נקט התנא ולא הזכיר דינים פשוטים.

ועיי"ש בדרך אמונה שכתב להביא ראיה שאין חיוב צדקה בפחות משו"פ מפרוטה דרב יוסף, שמבואר בגמרא (ב"מ כט.) דדעת רב יוסף ששומר אבידה שומר שכר משום שאינו צריך ליתן פרוטה לעני בשעה שעוסק הוא במצוות השבת אבידה, ואי נימא שמקיימים מצוות צדקה גם בפחות משו"פ, נמצא שהיה בידו ליתן עני פחות משו"פ, וא"כ לא נשתכר אלא בפחות משו"פ, וקשה למה נחשב שומר שכר מחמת רווח של פחות משו"פ, והא מבואר בש"ך (סי' שיג) שאינו נעשה שומר שכר בפחות משו"פ. וכתב בשם אביו שיש לדחות דאפשר שיבואו כמה עניים ונפטר מכולם ונמצא שהשתכר בשו"פ.

ובסו"ד כתב שמהרמ"א כאן יש להוכיח כדברי המהרי"ל דיסקין, דכתב הרמ"א שאפילו יש לו גרוגרת אחת מחוייב ליתן לעני, וגרוגרת פחות משו"פ היא, ומוכח שיש מצוות צדקה גם בפחות משו"פ, אא"כ נאמר שבאמת אינו מקיים מצוות צדקה בפחות משו"פ, רק דמ"מ מחוייב ליתן לו מדין אל תשב דך נכלם.

ומה שהביא הגרח"ק ראיה מפרוטה דרב יוסף, לכאורה יש ליישב עוד, דיש לומר דבאמת כשיש לו פרוטה מחוייב ליתן דוקא פרוטה, ומה שכתב הרמ"א שיתן גרוגרת אחת היינו כשאין לו פרוטה, ונמצא שאם בא אצלו עני בשעה שעוסק באבידה ויש לו פרוטה נשתכר ביותר מפרוטה.

ועוד יש לומר שאף שכתב הש"ך שאין נעשה שומר שכר בפחות משו"פ, היינו דוקא כשנותן לו מעות, אבל אם נותן לו כלי או אוכל, זה עדיף מכסף פחות משו"פ, ונעשה שו"ש אף לדעת הש"ך.

## מתי עוברים משום אל ישוב דך נכלם

ובעיקר דין זה שלא להשיב דך נכלם יש לבאר כמה פרטי דינים: **א.** בדרך אמונה (פ"ז ס"ק מח) כתב שאין זה שייך אלא בעני עצמו, אבל אם מבקש עבור אחרים אין איסור זה. **ב.** וכמו כן אפשר שגם אם בא עני עצמו אם לא פנה אליו ממש אלא עומד ומבקש מכל הקהל כמו שמצוי בבתי כנסיות, אין בזה איסור משום אל תשיב דך נכלם, ורק אם אח"כ הולך בין האנשים חייב ליתן לו ולא להשיב דך נכלם. **ג.** כבר נתבאר לעיל שבאמצע התפילה יש מקום לומר שאינו מחוייב במצוות צדקה משום שהעוסק במצוה פטור מן המצוה, אכן בשעה שהוא לומד אין פטור זה. **ד.** עוד יש לדון בזמן הזה ששיעור פרוטה מועט הוא מאוד, ואין לעני תועלת מנתינה זו, אם סגי בנתינת פרוטה כדי שלא יחשב שמשיב עני נכלם, די"ל שצריך ליתן לו שיעור גדול יותר עד שלא יהא נכלם.

[סעיף ו] שמונה מעלות יש בצדקה, זו למעלה מזו: מעלה הגדולה שאין למעלה ממנה, המחזיק ביד ישראל המך ונותן לו מתנה, או הלואה, או עושה שותפות, או ממציא לו מלאכה כדי לחזק ידו שלא יצטרך לבריות ולא ישאל, ועל זה נאמר: והחזקת בו.

## אם המצוה להלוות לעשיר כדי שלא יעני הוא מדין צדקה

מבואר שאם דואג לישראל עשיר שלא יבא לעניות ונותן לו מתנה או הלוואה או שותפות או שדואג שיהיה לו מלאכה הרי זה בכלל מצוות צדקה. ובאמת נחלקו הרמב"ם (מתנ"ע פ"י ה"ח) והרמב"ן (בהשגות לסה"מ השמטות עשה מצוה טז) אם הוא בכלל מצוות צדקה, ונפק"מ אם יכול ליתן ממעות מעשר. ועיין באהבת חסד (ח"ב פרק יח) שדן ע"פ מחלוקת הרמב"ם והרמב"ן שכל שעשה תנאי שיהיה בלא נדר ודאי אפשר ליקח מכסף מעשר בשביל לעזור בשעת דוחקו, ובלא תנאי כתב שאפשר שלדעת הרמב"ם יש להקל ליקח זה ממעות מעשר, וסיים שצ"ע למעשה. וע"ע בפרק כ"א שהאריך בחשבון מצוה זו, והביא שזהו זכותו של בנימין הצדיק שמובא בב"ב (יח.).

והנה בגמרא בשבת (סג.) מבואר שהמטיל לכיס גדול יותר מכולם, אולם ברמב"ם (מתנ"ע פ"י ה"ז) והשו"ע לא כתבו שיש מעלה יותר בשותפות מהלוואה או נתינת מתנה.

וכתב באהבת חסד (ח"ב פכ"א בהגהה) שכל המצווה ליתן בשותפות היינו בזמנם שהיו עושים עסק מחצה מלוה מחצה פקדון, ואז אם היה הפסד היה נופל על שניהם בשוה, וכן הרווח היה גדול יותר ללוה, אבל בזמה"ז כשמלוים בהיתר עיסקא והמלוה בטוח ברווחים והלוה אינו מרוויח כל כך ופעמים שאף הוא מפסיד, א"כ אין בזה מצוה כ"כ ולהלוות לו, ובלא שותפות עדיף, ועכ"פ אם מלוה לו בשותפות יש לו לראות שלא ירויח יותר מהלוה [ועיי"ש באהבת חסד שהזהיר שעיקר כוונתו תהיה לצורך הלוה שלא יפול, דמבואר בזוהר שמדור רביעי שבגהנום הוא למי שרואה עני דחוק ואינו נותן לו עד שמבקש ממנו הנאתו].

[סעיף ז] **פחות מזה, הנותן צדקה לעני ולא ידע למי יתן, ולא ידע העני ממי מקבל. וקרוב לזה, הנותן לקופה של צדקה; ולא יתן אדם לקופה של צדקה אלא אם כן יודע שהממונה עליה נאמן ויודע לנהוג בה כשורה.**

## הדרך המובחרת לצדקה בזמן הזה

והנה ברמב"ם ביאר שמעלה זו שאינו יודע למי נותן והעני לא יודע ממי קיבל היה בזמן המקדש שהיה קופה של חשאים. ומשמע מהרמב"ם שיש עדיפות לעשות כן גם בזה"ז, אכן למעשה אין לנו קופה כזו וגם לא שייך כל כך לעשות כן מפני הרמאים. ועי' דרך אמונה (ס"ק לו) שהעיר שודאי גם בבית המקדש היו משגיחים שלא כל אחד יכנס לשם מפני הרמאים, אלא היו רואים מי נכנס ורק בני אדם נאמנים נכנסו, אלא שאין יודעים אם לוקח לעצמו או לאחרים, וגם אין יודעים כמה לקח. וכתב הרמב"ם שקרוב לזה הנותן לקופה של צדקה, והיינו משום שאינו יודע למי נותן, וזה שייך גם בזה"ז, שיש עדיפות לקופות הצדקה יותר משיתן בעצמו.