10 יאוש שלא מדעת
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

אור ליום ג' כ"ב סיון תשע"ב

**א**

א] ב"מ דכ"א:, איתמר יאוש שלא מדעת אביי אמר ל"ה יאוש ורבא אמר הוי יאוש, בדבר שיש בו סימן כו"ע לא פליגי דל"ה יאוש ואע"ג דשמעיני' דמיאש לסוף וכו', כי פליגי בדבר שאין בו סימן, אביי אמר ל"ה יאוש דהא לא ידע דנפל מיני', רבא אמר הוי יאוש דלכי ידע דנפל מיני' מיאש מימר אמר סימנא לית לי בגוי' מהשתא הוא דמיאש.

והנה בחי' הגרע"א בריש פירקין כתב, ז"ל, די"ל דרבה ס"ל בהא כרבא דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, מש"ה ברה"ר הוא שלו, דאף דהבעלים חוששים שמא ברה"י נפלו, מ"מ כיון דבאמת נפל ברה"ר אמרי' אלו ידעו הבעלים דנפל ברה"ר הוי מייאשו, ממילא הוי יאוש וכו', עכ"ל, עוד כתב הגרע"א שם, ז"ל, וא"כ י"ל דמשו"ה ברה"י חייב להכריז. דאף אם יודע דנפל ולא ידע להיכן נפל ומייאש דשמא נפלו לרה"ר, מ"מ אנן חיישי' דשמא לא ידע דנפל ואנו באים לדון היאוש מכח דאלו ידעו דנפל, ובזה כיון דבאמת דברה"י אלו הי' ידוע לו כל ענין הנפילה שנפל ברה"י ל"ה מייאש מכח אלו ידע שנפל ולא ידע ברה"י נפל אז מייאשו, א"כ ס"ל דאין אנו דנין ידיעה לחצאין, כיון דהשתא לא ידע כלל דנפל, וגם אלו ידע האמת שנפל וגם ידע שנפל ברה"י ל"ה מייאש, בכה"ג לא הוי יאוש ועי', עכ"ל.

ונתחדש בד' הגרע"א תרתי, חדא דכשנפלו הכריכות ברה"ר, אף אם לפ"מ שעתיד להיוודע לו, אינו עומד להתייאש, שהרי אין עתיד להיוודע לו שנפלו ברה"ר, מ"מ כיון שאם הי' יודע שנפלו ברה"ר הי' מתייאש, הוי יאוש,[[1]](#footnote-2) ומאידך, כשנפלו הכריכות ברה"י, אף אם לפ"מ שעתיד להיוודע לו ה"ה עומד להתייאש, שהרי יוודע לו שנפלו וכיון שאינו יודע היכן נפלו ה"ה מתייאש, (ורחוק לומר דלא חשיב כעומד ליאוש, משום דשמא יכריז ע"ז המוצא קודם שיוודע לו שנפלו), מ"מ כיון שאילו הי' יודע האמת ל"ה מתייאש, ל"ה יאוש.[[2]](#footnote-3)

ב] והנה שורש ב' החידושי דינים דהגרע"א אחד הוא, דהא דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, אי"ז משום דעומד הוא בפועל להתייאש, דלפ"ז באופן הראשון ל"מ כיון דבפועל אין עומד להיוודע לו שנפל ברה"ר, ואינו עומד להתייאש, ומאידך באופן השני בדין דיהני, כיון דעומד להיוודע לו שנפל בלא שידע היכן נפל, ובפועל עומד הוא להתייאש, אלא הא דהוי יאוש הוא משום דאי הוה ידע השתא הי' מתייאש, וע"כ באופן הראשון אף אם לעולם לא יוודע לו שנפל ברה"ר, מ"מ כיון שאם הי' נודע לו עכשיו שנפל ברה"ר הי' מתייאש, הוי יאוש, ומאידך באופן השני, אף שבפועל הוא עתיד להתייאש, מ"מ כיון שאם הי' נודע לו האמת שנפל ברה"י לא הי' מתייאש, ל"ה יאוש.

ג] אמנם בנחל"ד בסוגיין כתב בתו"ד, ז"ל, וצ"ל לדבריו אף דאכתי המקשה לא ידע מהא דר' יצחק דאדם עשוי למשמש בכיסו, וא"כ מנא ידע דאבד במקום שהרבים מצויים דלתייאש לכי ידע, דלמא יסבור שאבד במקום שאין הרבים מצויים ולא יתייאש לעולם אף לכשידע, וא"כ קשיא גם לרבא, דמ"מ הא יוכל לשער שאבד במקום שהרבים מצויים אף בלא הא דר' יצחק דזה יוכל לשער בקל היכן נאבד הימנו ובאיזה מקום, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דפליג ע"ד הגרע"א וס"ל דהא דס"ל לרבא דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, הוא משום הוא עומד בפועל להתייאש כשיוודע לו, וע"כ ס"ל דאם כשיוודע לו ג"כ לא יתייאש, הגם דאם הי' יודע האמת הי' מתייאש, מ"מ ל"ה יאוש, כיון דבפועל אינו עומד להתייאש, וע"כ כל הא דבמצא במקום שרבים מצויים הוי יאוש לרבא, הוא רק משום דעתיד ליוודע לו שנפל במקום שרבים מצויים, אך אם ל"ה עתיד ליוודע לו כן, ל"ה זה יאוש, אף דאם הי' נודע לו האמת שנפל במקום שרבים מצויים הי' מתייאש.

ונראה בדעתו, דפליג נמי על חידושו השני של הגרע"א, ואף בגוונא דאם הי' יודע את המצב האמיתי ל"ה מתייאש, מ"מ אם בפועל עומד ליוודע לו רק עיקר הנפילה ועומד להתייאש, שפיר מהני.

ד] והנה בד' התוס' נראה להוכיח מב' דוכתי דס"ל לדינא כהנחל"ד, חדא, הוא ממש"כ התוס' לקמן דכ"ד. ד"ה בטמון להקשות אמאי יכריז, יקחנה לעצמו דכשלא ימצאנה בעלי' יתייאש ויאמר שאדם שאינו הגון לקחה וכו', ותירצו דהוי יאוש שלא מדעת דבשעה שלוקחה עדיין לא ידע האובד דנלקחה, עכ"ד, ומשמעות דבריהם, דלמ"ד דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, הרי דאף בכה"ג הוי יאוש.

והנה הרי התם ג"כ י"ל כד' הגרע"א בחידושו השני, דאין לדון ידיעה לחצאין, והרי אילו ידע האמת שלקחה אדם הגון ל"ה מתייאש, ומ"מ לדעת רבא הוי יאוש, ועי' ברש"ש שם שעמד בזה, ולכאו' מוכח מזה, דכל דלפ"מ שעתיד ליוודע לו, ה"ה עתיד להתייאש, הוי יאוש לדעת רבא, וזה דלא כחידושו השני דהגרע"א.

עוד מוכח כן ממש"כ התוס' לקמן דכ"ו: ד"ה שנפל, דבסלע שנפלה משנים איירי בגונא דסבור שחבירו לקחה כשביקשה עמו, ואינו מתייאש לעולם, שמחשב יחזירנה לי כשאביישנו ברבים ואוכיח לו שמצאו וכו', וע"כ כתבו דל"מ אף לרבא לטעמי' דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, דהכא אינו מתייאש לעולם, עכ"ד, ועי' גם בחי' הריטב"א שם ובחי' הרשב"א בהמשך הסוגיא שם דפליגי ע"ד רש"י, וס"ל דהו"ל כדבר שיש בו סימן דמודה רבא דל"ה יאוש.

והנה הרי התם אילו ידע שלא לקחה חבירו הי' מתייאש, ואפ"ה ל"ה יאוש גם לדעת רבא, משום דבפועל אינו עומד ליוודע לו, דכל הא דס"ל דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, הוא רק בשהוא עתיד להתייאש, ולכאו' זה שלא כד' הגרע"א בחידושו הראשון דכל כה"ג הוי יאוש לדעת רבא,[[3]](#footnote-4) ונמצא דד' התוס' בדכ"ד. הוי מקור דלא כחידושו השני דהגרע"א, וד' התוס' בדכ"ו: הוי מקור דלא כחידושו הראשון דהגרע"א, ותליין זב"ז, וכמש"נ.

ה] והנה בפירש"י בדכ"ו: פליג ע"ד התוס', וס"ל דכל הא דבראה סלע שנפלה מב' ל"ה יאוש, הוא רק למ"ד דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, אך למ"ד דהוי יאוש, הרי דאף בכה"ג הוי יאוש, ובפשוטו הי' נראה דהוא משום דס"ל כד' הגרע"א, דהא דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, הוא משום דאילו הוה ידע השתא הוה מייאש, וע"כ כיון שאילו הי' יודע האמת שלא לקחה חבירו הי' מתייאש, הוי זה יאוש.

אך באמת מד' התוס' והתוס' הרא"ש שם שכתבו לחלוק ע"ד רש"י משום דאינו עתיד להתייאש לעולם, ועי' בשטמ"ק בשם גליון מה שפירש בטעמא דהתוס' דאינו עתיד להתייאש לעולם, נראה דפירשו בד' רש"י דטעמו הוא משום דה"ה עתיד להתייאש אחר שיכפור בו חבירו וישביענו, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בדבריו בד"ה נקיטנא ובד"ה אימור, וע"כ הוא דהוי יאוש לדעת רבא, וע"ז הוא שנחלקו דאינו עתיד להתייאש לעולם, וע"כ אף לדעת רבא ל"ה יאוש,[[4]](#footnote-5) ולפ"ז נמצא דגם לדעת רש"י הא דיאוש שלא מדעת הוי יאוש הוא משום שהוא עומד להתייאש, ואך דסגי במה שהוא עומד להתייאש לאחר זמן, וז"ב.

**ב**

ו] והנה בביאור דעת הגרע"א דלא תלי אם הוא עתיד להתייאש או לא, אלא אם כשהי' נודע לו עכשיו הי' מתייאש, בפשוטו הי' נראה דהוא משום, דעיקר דינא דרבא דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, הוא דכל דאם הי' ידוע לו המצב האמיתי דהחפץ הי' מתייאש, הוי זה יאוש, וע"כ בכריכות ברה"ר דאם הי' ידוע לו המצב האמיתי שנפלו הכריכות ברה"ר הי' מתייאש, הוי זה יאוש, ומאידך בכריכות ברה"י דאם הי' ידוע לו המצב האמיתי שנפלו הכריכות ברה"י לא הי' מתייאש, ל"ה זה יאוש.

אמנם בל' הגרע"א לא משמע כן,

?

ומצינו דברים בזה בד' הגרע"א בכו"ח לקמן דכ"ו:, ז"ל, ואני תמה על תמיהתו, דהרי ודאי גם רבא מודה לסברא דבאיסורא אתא בידי', רק לסברת רבא דבשעה שעומד ליאושי הוי יאוש דאף דהאובד לא ידע מנפילתו אפ"ה הוי יאוש, אבל עכ"פ בעינן שעה שעומד ליאוש כעת אילו ידע, אבל אם עדיין בעת הזאת אילו ידעו הבעלים לא היו מייאשים שיכולים לרדוף אחרי', רק שאין יודעים (שעתידים) [ועתידים] להתייאש כיון שאין יודעים לאר זה ולאחר זמן לא יהי' יכולת בידם לרדוף אחרי', בודאי גם רבא מודה שעדיין הוי ברשות בעלים כיון שעתה עדיין אין שעה הראוי' להתייאש, דעדיין מצי למרדף אחרי', ופשוט וברור, א"כ ה"נ כיון שנטלה מיד שנפלה, ואילו ידעו מנפילה היו מגביהין ולא היו מתייאשים ואין עומד ליאוש והוי ברשות בעלים והוי אף לרבא באיסורא אתא לידי' והוא ברור וכו', ובזה נדחו ד' הש"ך וכו' ולפי הנ"ל ליתא דמ"מ הוי באיסורא אתא לידי' דברגע שנפלה לקרקע החצר עדיין הי' ברשות בעלים וכו', ויסוד זה ברור לענ"ד, עכ"ל, ועי' גם בשו"ת בית אפרים חו"מ סימן מ"ו שתמה כן ע"ד הש"ך.

ובאמת בד' הרמב"ן והרשב"א מבו' להדיא כד' הש"ך, דהנה ז"ל הרמב"ן לקמן דכ"ה:, ומצא בחנות שהן שלו מפני שהוא יאוש בעלים ואין חנותו קונה לבעלים, מפני שאינו מקום המשתמר, ולאביי דאמר יאוש שלא מדעת ל"ה יאוש היינו טעמא משום דכי אתא לידיה באיסורא אתא לידיה כלומר מקמי יאוש ולא עדיפא חצרו מידו, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם?.

אמנם בד' הגרע"א מבו' דס"ל, דדלא אזלינן לפי המצב האמיתי אם ראוי שיתיאש ממנו, שהרי בגונא דהגרע"א שפיר ראוי שיתיאש ממנו, שהרי אי"ז עומד שידע מזה מיד, וכמש"כ הגרע"א גופי', ואפ"ה אמרינן דכיון דאילו ידע בשעה זו ל"ה מתיאש, ל"ה יאוש, וצ"ב גדר הדין בזה, דמ"ט תלי הדין במה שבפועל אם הי' יודע בשעה זו, גם הי' יודע שנפל במקום זה והי' מחפש שם, וצ"ע בזה.

] אמנם הנה בד' תור"פ לקמן דכ"ו: בדין ראה סלע שנפלה מב', מצינו דברים מפורשים כד' הגרע"א, ז"ל, י"ל דגרסינן שפיר רבא, ול"ק הא דפריך הא אייאש לי', שהרי המוצא לא הי' עמם כשנאבדה, אלא ראה ב' מרחוק שהיו מבקשים את הסלע וביקשו ולא מצאו, ולאחר שהלכו מצאה שם, והשתא ניחא שפיר דבעל האבידה לא יתייאש מיני', דהא דנמנע מלבקשה, היינו משום שחושב בלבו שחבירו מצאה, שהרי לא הי' שום אדם אחר עמו אלא חבירו, ואם הי' יודע שחבירו לא מצאה, לא הי' נמנע מלבקשה, אלא עדיין הי' מבקשה במקום שנפלה, וודאי לא אייאש, ולהכי חייב להכריז, עכ"ל, וכ"ה בקצרה בשטמ"ק בשם גליון משיטת רבינו שמשון.[[5]](#footnote-6)

ומבו' בד' תור"פ, דהא דל"ה יאוש אף לדעת רבא, הוא משום דאם הי' יודע האמת שחבירו לא מצאה, ל"ה מתייאש, אלא הי' מבקשה במקום שנפלה, וזהו שנתחדש בתירוצו, דבקושייתו נקט דהא דנמנע מלבקשה אי"ז משום שסבור שחבירו מצאה, וע"כ גם אם הי' נודע לו שלא מצאה חבירו, ל"ה חוזר לבקשה במקום שנפלה, וזהו שתירץ דכל הא דהוא נמנע מלבקשה, הוא רק משום שסבור שחבירו מצאה, וע"כ אם הי' יודע שחבירו לא מצאה, הי' מבקשה במקום שנפלה, ומבו' להדיא בדבריו, דאין לנו לדון אם הוא עתיד בפועל להתייאש, דא"כ מה לי דאם הי' יודע עכשיו שלא מצאה חבירו הי' מבקשה במקום שנפלה ולא הי' מתייאש, הרי אי"ז עתיד להיוודע לו אלא לאחר זמן, דכבר לא יהא בידו למצאה במקום שנפלה, ומאידך גם אין לנו לדון אם לפי המצב האמיתי ראוי לו להתייאש, שהרי אף דאם הי' יודע שלא מצאה חבירו הי' מבקשה במקום שנפלה ולא הי' מתייאש, מ"מ עתה שהוא סבור שמצאה חבירו, נמצא דהויא האבידה במצב שאינו עתיד למצאה, וראוי לו להתייאש, אלא יש לנו לדון אם הי' יודע עכשיו ממצב האבידה, אם הי' מתייאש, וכיון דאם הי' יודע עכשיו שלא מצא חבירו את הסלע לא הי' מתייאש, ל"ה זה יאוש אף לדעת רבא, וזה להדיא כד' הגרע"א.

הג"א סימן ג', אך ע"ז לא היה סומך שהיה יודע שמרי יתרצה בדבר כשידע דהא קי"ל כאביי דאמר מה שעתיד להיות אינו חשיב כתחילה, עכ"ל, ומשמע דטעמא דרבא הוא משום דמה שעתיד להיות חשיב דכבר הוי כן בתחילה, וזה כמש"נ בדעת התוס', אך אינו מוכרח.

ילה"ע דלכאו' לעולם אם הי' יודע שחבירו ראה את הנפילה ל"ה מתייאש, ועי' דברות משה סימן כ"א סוף ענף א' שעמד ע"ז, וצ"ל דהוא דבר חיצוני, וצ"ב, ועי' חי' הריטב"א דכ"א: שעמד ע"ז בכל יאוש, דמ"ט הוא מתייאש, וכתב דאינו יודע שראה אחר את הנפילה.

ובמיוחס לריטב"א דכ"ו:, ז"ל, ואית דמתרצי בע"א וה"ק דל"ד הא לפלוגתא דאביי ורבא דלעיל, דהתם מיירי בשמצא לפני יאוש ואין ידוע ממי נפל, הלכך בהתירא אתי לידי' אליבא דרבא, אבל הכא שראה המוצא ממי נפלה, אע"ג דאין בה סימן והוי לפני יאוש, חייב לאהדורה משום השבת אבידה וכו', תדע דהיכא דראה המוצא ממי נפלה אפי' אין בה סימן אי הוי לפני יאוש חייב להחזיר ול"ד ליאוש שלא מדעת וכו', עכ"ל, ויש לפרש טעמו ע"פ הנ"ל.

ועי' דברות משה סימן כ"א סוף ענף א' שעמד בכעין קו' זו.

בחי' רד"ד דכ"א: כתב דבדבר שיש בו סימן ומצאו אדם נאמן, ל"ש לבא מדין יאוש שלא מדעת, שהרי אם הי' יודע שמצאו אדם נאמן לא הי' מתיאש, ודוקא בדבר שאין בו סימן מהני בכה"ג, דגם אם מצאו אדם נאמן הרי לא יחזיר לו כיון דאין בו סימן, עכ"ד, אך לכאו' זה שלא כד' הראשונים לקמן דכ"ו:.

עיי"ש עוד שעמד בההיא דמשהלכו הנמושות, שהרי אם היו עניים שבעיר אחרת יודעים שנשתייר לקט לא היו מתיאשים, וא"כ ל"ש בזה דין יאוש שלא מדעת, עיי"ש, אך נראה דלמש"נ דדנים לפי המצב האמיתי, הרי בכה"ג המצב האמיתי הוא שראוי להם להתייאש, שהרי אינם עתידין לילך וללקט שם, אך אם הטעם הוא כמש"כ בכו"ח הגרע"א דיש לנו לדון אם היו יודעים, לכאו' בדין דבכה"ג לא יהא זה יאוש, וצ"ע.

ועיי"ש שכתב ג"כ בד' התוס' דכ"ו: דגם לרבא ל"מ, משום שאם הי' יודע שמצאו אחר אשר ידע שנפל ממנו ל"ה מתייאש, ותמה ע"ד התוס', דמה לי דלעולם יהא סבור שלקחו חבירו, הרי הוי כגונא דאין עתיד להיודע לו לעולם, דג"כ מהני לדעת רבא.

תוס' דיתומים, אם ל"ב גמ"ד והחלטה, ניחא הא דמהני בקטנים, אך בל' התוס' נראה טפי דמהני משום הדעת העתידית, וזה מתפרש עפמש"נ בדעתם.

בדברות משה סימן כ"א ריש ענף ב', הק' דביתומים היאך מהני יאוש שלא מדעת, הרי שמא לא יתייאשו לעולם דלא ידעו שהי' להם תאנים, וי"ל למש"נ לדון דכל דאינו יודע מהני שפיר יאוש שלא מדעת, ועי' להלן מש"נ בזה.

וי"ל עוד, דהרי ליאוש מדעת סגי בידיעת ספק, שהרי אמרינן דמתיאשים מלקט דשאר מקומות, והדבר ברור דכל דמספק"ל אם נאבד ממנו או לא ומתייאש מכח זה, שפיר מהני היאוש, ולפ"ז י"ל דאף אם אין יודעים בודאי אם הי' להם תאנים, מ"מ יש בזה ידיעת ספק.

ועד"ז צ"ל גם בהא דקשיא, בהא דפריך דהני תמרי דזיקא היכי אכלינן להו, ומ"ט לרבא ניחא, ומהיכ"ת יוודע לו לבסוף שנפלה תאנה אחת, והרי אינו יודע מנין התאנים שבאילן, ולהנ"ל ניחא דמ"מ יש בזה ידיעת ספק, וסגי בזה ליחשב כיאוש מדעת.

ואמנם ילה"ע ע"ז, דא"כ מ"ט לאביי אין רשאין לאכול את התמרים, הרי כיון שיודע שיתכן שיפול התאנים, הוי כיאוש מדעת, ובע"כ דכיון דאי"ז עבידא דנתרא לא חשיב כיאוש מדעת, וא"כ מ"ט לבסוף חשיב זה כיאוש מדעת.

ונ' דהדבר חלוק, דכל שהוא חושב שיש לו את התאנים באילן, הרי דהגם דיודע דיתכן דיפלו תאנים למרחוק, מ"מ כיון שאי"ז עשוי לכך, נמצא שדעתו בודאי על התאנים, וע"כ ליכא לעיקר היאוש, אך משא"כ לאחר זמן דכבר אין לו את התאנים הללו ואין דעתו עליהן, הרי דהגם דאם אין ידוע לו כלל שהיו לו התאנים, הו"ל יאוש שלא מדעת, מ"מ כל שיודע שיתכן שהיו לו, חשיב כיאוש מדעת, - והיינו דלתורת יאוש מדעת בעינן לתרתי, חדא דבפועל יתיאש מזה, וע"כ כל שהוא סבור שיש לו ואינו מתיאש מזה, ל"מ מה שיודע שיש צד שאבדו ממנו, ועוד דיהא זה מדעת, ודו"ק.

ומצאתי ברשב"א לקמן דכ"ז., ז"ל, וא"ת לוקח מן התגר יחזיר לתגר דהא קנתה לו חצרו וכי מזבין איהו לא מיאש דהא לא ידע ליאש וכו', ואני אומר לפי שהתגר יודע שיש פעמים שימצאו מעות בפירות שהוא מכאן ומכאן ואין לו פנאי לבדוק, ולפיכך מתיאש הוא בדעתו מעיקרא מכל מה שימצא בפירותיו כנ"ל, עכ"ל, והרי דאף דאין ידוע לתגר שימצאו מעות בפירות בפעם זה ואי"ז עומד לכך, מ"מ כיון שיודע שפעמים שיהא מעות בפירות, חשיב זה כיאוש מדעת, והנה הרי בכל אבידה לא אמרינן כן, אף אם יודע שפעמים שנאבד לו מעות, וגם בתמרי דזיקא לא אמרינן כן, אף אם יודע שפעמים שהתמרים נושרים למרחוק, והיינו כנ"ל, דכל שדעתו ע"ז א"א לחשוב לזה כיאוש מדעת, ורק כשאין דעתו ע"ז כגונא דהרשב"א, הוא דמהני מה שיודע שיש פעמים שיהא כן, לחשבו כיאוש מדעת.

שמא י"ל בד' הגרע"א, דבעינן נמי להא דעתיד להתייאש לבסוף, ובכריכות כשלא יחזור אליו אחר זמן ה"ה עתיד להתייאש, ומשא"כ בראה סלע שנפלה דלא יתייאש לעולם, - אך זה מתישב בל' הגרע"א רק אי נימא דבעינן לתרתי, גם להא דלפי המצב עכשיו אם הי' ידוע לו הי' מתייאש, וגם שיתייאש לבסוף, וצ"ע.

רמב"ן ד"ל., ואיכא למימר דכי אמרינן עלה עליה זכר פסולה ה"מ בפניו אבל שלא בפניו לא משום דבעינן דומיא דעבד דניחא ליה בשעת עבודה, דמאי שנא מדלגבי הכשר דבעינן עודהו הטל עליהן, ואף על גב דהתם אפשר דניחא ליה ואפשר דלא ניחא ליה והכא ודאי ניחא ליה, מ"מ לאו דומיא דעבד הוא, ועוד דהא גבי יאוש שלא מדעת "אע"ג דאי ידע ודאי מיאש דהא תלמוד לא בעי אלא שידעו בעלים בנפילה אלמא ודאי מיאש" ואפ"ה כל זמן שלא שמעו לאו יאוש הוא וכ"ש הכא דכתיב עבד, הילכך בעינן דניחא ליה בשעת מעשה, עכ"ל.

מאירי דכ"א., ז"ל, מעות מפוזרים ופירשו בגמרא שמתוך שאדם עשוי למשמש בכיסו בכל שעה אנו משערין שכבר הרגישו בעלים ונתיאשו בשעת מציאה וסימן אין כאן שאין סימן למטבע ושמא תאמר והא המנין סימן מן הסתם אין אדם יודע מנין מעות שבכיסו וכן בפירות, עכ"ל, ולכאו' זה שלא כד' הרשב"א ב"ק דקי"ח: דאם אינו יודע מנין המעות ל"ה יאוש, - ועי' מאירי ב"ק שם שהסכים לפירש"י, וא"ש לטעמי'.

ועי' רשב"א דכ"ז. בלקח מן התגר, דמבו' להדיא דאף דהתגר לא ידע מזה כלל, מ"מ יש בזה משום יאוש שלא מדעת, עיי"ש, וכ"ה בחי' הר"ן שם, וזה כפשטות ד' הרשב"א בב"ק.

אך באמת בדבריו בב"ק הי' מקום לדחות, דהוא יודע מני המעות שיש לו, ואך שאינו יודע מנין המעות שבכיסו, דאי נימא דאינו יודע מנין המעות שיש לו כלל, הרי א"כ הו"ל לאקשויי דגם לדעת רבא בדין דלא יהא יאוש, אי נימא דכל הא דלרבא הוי יאוש הוא רק כשהוא עתיד להתייאש, ודו"ק.

שו"ר בט"ז רס"ב ס"ו שכתב דאה"נ ל"מ הא דאדם עשוי למשמש בכיסו רק כשנפלו כל המעות שבכיסו, ויל"פ כן בדעת המאירי.

ובעיקר מש"נ לדון דכל שאינו יודע כלל ואין דעתו עליו, מהני יאוש שלא מדעת, הנה לפ"ז יל"פ ד' הגר"א סימן רס"ב סק"ח דיש להתיר בכותל ישן גם אם של ישראלים הוא, וכן מ' גם בד' הרא"ש סימן ט' שכתב דכותל חדש הוא כשידוע שלא יצא מרשות אבותיו של זה לעולם, עיי"ש, וצ"ע דאם של ישראלים הוא, הרי סתמא דמילתא הבעלים עצמן אינם מתיאשים ממנו, ויש לתלות טפי שמכרוהו היורשים, ויאוש היורשים ל"מ דהוי יאוש שלא מדעת, שלא ידעו כלל שיש מטמון בכותל, ואי נימא דמהני יאוש שלא מדעת במקום שאין דעתו עליו, ניחא, - שו"ר בבית אפרים חו"מ סימן מ"ד שעמד בכעי"ז בכ"ד דתלינן שנתיאשו הבעלים, דדילמא מתו הבעלים והיורשים אין יודעים מכך, ולמש"נ ניחא.

מאירי דכ"ב., ז"ל, ומ"מ אם היו תלמידי חכמים ובטוחים בבעלים שנוח לו ליהנות תלמיד חכם מנכסיו אף בלא גלוי הדעת מותר ואין זה דומה ליאוש שלא מדעת שיאוש שלא מדעת כשיתיאשו לא יתיאשו אלא מתוך שאין להם בה סימן אבל זו בידוע שרוצה בכך ואין כאן לומר באיסורא אתא לידיהו, עכ"ל, ולכאו' זה כד' הש"ך, אך נ' דיל"פ בזה, דבגזילה אין לאסור כשהשני מתרצה בכך, ול"ב לדין דעת, אלא ליכא בזה לעיקר האיסור דגזילה, ומשא"כ ביאוש שלא מדעת שהוא מתייאש בע"כ, ואינו מתרצה בכך, ובאנו לדון מכח פרשת יאוש, הרי דבזה אמרינן דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש.

ועד"ז נראה בביאור ד' הגר"ז בהל' מציאה ופיקדון סכ"ח דכל שאין הבעלים מקפידין מותר להשתמש, והיינו דבזה ל"ב לדין ניחותא, אלא כל שהבעלים מתרצים אי"ז לקיחה כנגד הבעלים ולי"ב איסורא כלל.

ועי' עונג יו"ט סימן קי"א שפירש כן בד' הש"ך בסימן שנ"ח, דזהו החילוק בין יאוש שהוא בע"כ להיכא דהבעה"ב אינו מקפיד כלל, דכה"ג לי"ב משום גזל.

אך בקצוה"ח סימן רס"א מבו' דלדעת הש"ך ה"נ בידו לקנות עי"ז, ואף דלזה בעינן לדעת המקנה, ולא סגי במה שאין המקנה מעכב, ובע"כ דפירש לד' הש"ך בע"א.

ועי' נתיה"מ רצ"ב סק"ג שכתב דגם כשאין הבעלים מקפידין ה"ז אסור, ואך דאינו נעשה גזלן, אך בדבריו נראה דהוא איסור לכתחילה דאם בידו לשאול את הבעלים יש לו לשאלם, עיי"ש.

ובקצוה"ח סימן רס"ב סק"א הק' במש"כ הפוסקים דמותר ליטול לולב חבירו שלא מדעתו או לישב בסוכתו שלא מדעתו, דהרי קי"ל דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש, ומבו' מזה דפליג ע"ד הגר"ז, וס"ל דלדעת החולקים על הש"ך אף אסור להשתמש בשל חבירו.

ויל"ד עוד בד' הקצוה"ח, למש"כ המחנ"א דכל שאין הבעלים מקפידים לשום אדם, מודו התוס' דלא תלי בדין יאוש שלא מדעת, ויל"פ לזה בכמה גווני.

ובדבר שאין כל בנ"א מקפידין, ודאי לי"ב משום גזל וכסופי תאנים, וכ"ה בשו"ע סימן שנ"ט ס"א דדבר דליכא מידי דקפיד בי', לי"ב משום גזילה.

קשיא טובא בההיא דמרי בר איסק, למש"כ התוס' והריטב"א ודעימייהו דהי' בזה יאוש שלא מדעת ואך דל"ה יאוש, והרי דתלינן דודאי יתרצה בכך, וא"כ מ"ט אחר שבא לא אכל, הרי הגם דליכא ראי' ממה שאמר לו, מ"מ הרי תלינן דניחא לי'.

ואולי יש לחדש בזה, דהנה הרי בדבר שאין בו סימן אין הדבר ברור שנתייאש, ואך דלא חיישינן להכי, אך קודם שנודע לו, י"ל דהוי יאוש בודאי וליכא צד ספק כלל, דכיון דהוא עומד שיתייאש, הוי יאוש בודאי, ודו"ק, ולפ"ז י"ל, דע"כ אם הי' יאוש שלא מדעת יאוש, הי' מר זוטרא אוכל, אך אחר דיאוש שלא מדעת ל"מ, ואך שבאנו לדון דכשבא בעה"ב ניח"ל, הרי דכיון דאיכא צד רחוק דלא ניח"ל, חשש מר זוטרא לזה ונמנע מלאכול, ודו"ק.

אך העירוני ע"ז דאם יש לפרש דנמנע מר זוטרא ממידת חסידות, א"כ מאי פריך עלה מהא דמהני בתרומה כלך אצל יפות.

יל"ע בדין יאוש שלא מדעת ואח"כ נודע לו ואמר שאינו מתייאש, למש"כ הריטב"א דמהני היאוש, אם היינו אף אחר שאומר שאינו מתייאש, ואך דהוי זה כחזרה מן היאוש דדעת הנתיה"מ דמהני ודעת התרוה"כ דל"מ, או דאחר שאומר דאינו מתיאש בטל עיקר היאוש.

ויש להוכיח מההוא דאשכח זוזא בחלתא, שכתב הרשב"א דמעיקרא הו"ל כזוטו של ים, ולכאו' יש בזה יאוש שלא מדעת, ואח"כ כשמחפש לכאו' אי"ז מברר למפרע, ואפ"ה ה"ז אסור, ושמא יש לדחות, ודו"ק.

ומהגרא"א שמעתי שאמר לפו"ר דהוא תלוי בדין חזרה ביאוש, ואם ל"מ חזרה ביאוש, גם בכה"ג הוי יאוש, שהרי מעיקרא כשלא הי' ידוע לו הי' זה יאוש ודאי, ואח"כ כשנודע לו הוי זה כחזרה מן היאוש.

אך ילה"ע בזה מד' התוס' בדכ"ו: דל"ה יאוש שלא מדעת כיון דלעולם לא יתיאש, והנה הרי קודם שחיפש עם חבירו לכאו' הוי זה ככל דבר שאין בו סימן דהוי יאוש, ולא אמרינן דשמא יחפשו כשיודע לו, וא"כ אף אח"כ כשחיפשו ומכח זה שוב אינו מתיאש, בדין דלא יועיל לו, לדעת הסוברים דל"מ חזרה מן היאוש.

ועד"ז צ"ע גם בההיא דאייתי ארבלא וקא מארבל, דרבא קאמר לה, ואיהו הרי ס"ל דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, וא"כ הרי כבר נתיאש קודם דנודע לו, ומה מהני דכשנודע לו מייתי ארבלא וכו'.

ושמעתי לפרש בזה בפשיטות, דהגם דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, מ"מ לא עדיף זה מזכי', דאם אח"כ מחה בטל הזכי', ואף באופן שאי"ז הוכחה על למפרע, כדמוכח מגר קטן דמהני מחאתו כשהגדיל אף שעברו עליו תהפוכות רבות, וה"נ ביאוש שלא מדעת דכוותה, והרי כל זכי' מציא להועיל מדין יאוש שלא מדעת, ואפ"ה מהני מחאה, וע"כ כל שכשנודע לו אינו מתיאש, בטל יאושו למפרע.

אך צ"ע ע"ז מד' הריטב"א שכתב דמהני יאוש שלא מדעת אף אם לא נתיאש לבסוף, ואם לא נבא לומר דמכוון הריטב"א הוא כד' הצמח צדק דגם לאביי ל"מ צויחתו בדבר שאין בו סימן דבטלה דעתו, הרי בע"כ דמכוון הריטב"א הוא רק דיאוש שלא מדעת מהני אף אם לבסוף לא נתיאש, דמ"מ בשעתו הי' עומד ליאוש, וזה דלא כמש"נ דאם לבסוף לא נתיאש ה"ה מבטל את היאוש שלא מדעת למפרע, ולכאו' מוכח מזה דמכוון הריטב"א הוא דבדבר שאין בו סימן ל"מ צויחתו כשנודע לו אף לדעת אביי, ואמרינן דבטלה דעתו או דשקורי משקר, וכמש"כ הריטב"א בדין זוטו של ים, ולפ"ז שפיר ניחא דמהני בזה גם יאוש שלא מדעת, וכמש"נ, וצ"ע בזה.

ריטב"א דכ"ב. דטעמא דאביי דלא הוכיח סופו על תחילתו, וצ"ע שהרי אין הפלוגתא בזה, שהרי כתב הריטב"א דאף אם אומרים הבעלים שאינם מתייאשים הוי יאוש לדעת רבא, וצ"ל דכונתו דמאביי מוכח גם דלא אמרינן הוכיח סופו על תחילתו, דאם הו"א הוכיח סופו על תחילתו הי' דינו כזוטו של ים, דלהריטב"א מהני בזה יאוש שלא מדעת, משום דה"ה עתיד בודאי להתייאש.

וזה נראה במש"כ הריטב"א דאף אם אינו מתייאש מהני משום דהו"ל כאבודה ממנו ומכל אדם, וצ"ע, אך נראה שכונתו, דלא נימא דההיתר לרבא הוא משום שמתייאש לבסוף, ואהני הא דאין בו סימן דמכח זה לא חשבינן לי' כבאיסורא אתא לידי', עי' ר"י מלוניל שמשמע כן, אלא היינו דמהני מה שעומד ליאוש, דומיא דזוטו של ים דמהני מה שעומד ליאוש, ורחמנא שריי' אף קודם שנודע לבעלים.

ונמצא לדעת הריטב"א דאיכא ג' דרגות, דבזוטו של ים דודאי מתייאש, לכו"ע הוי יאוש, ובדבר שיש בו סימן דמצ"ע אינו עומד לכך, הרי דאף אי נימא דהוכיח סופו על תחילתו, ל"מ, ול"ה יאוש, ובדבר שאין בו סימן נחלקו למה לדמותו.

ועיקר מש"נ דבדבר שיש בו סימן ל"מ אף אם איכא יאוש שלא מדעת, כן מ' בל' הריטב"א דכ"ו. בב' דוכתי, וכ"ה משמעות ל' הגמ', ועמד ע"ז בכוס הישועות, ומקור גדול לזה מד' הריטב"א בחזותו מוכיח עליו, שדן לומר דשמא אחר שנודע לו תלינן שנתייאש, ומ"מ בזה מודה רבא דל"מ יאוש שלא מדעת, עייש"ה שהאריך בזה, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, והוא ראי' ברורה למש"נ.

ובעיקר ד' הריטב"א דהא דל"מ יאוש שלא מדעת הוא משום דלא אמרינן הוכיח סופו על תחילתו, בפשוטו מוכח כן גם ממש"כ הב"י והט"ז בדעת הרמב"ם, דבמידי דמצוה מהני יאוש שלא מדעת, דכיון דהשתא ניח"ל מעיקרא נמי ניח"ל, והרי דכל דדינא הוא דאמרינן הוכיח סופו על תחילתו, לי"ב משום יאוש שלא מדעת, וצ"ע עוד בזה.

עוד ילה"ע, למש"כ הריטב"א דהתירא דזוטו של ים הוא מדין יאוש, ולמש"כ דהא דיאוש שלא מדעת הוי יאוש הוא משום דהוא עתיד להתייאש, דלפ"ז בדבר שאין הבעלים עתידין לידע שנאבד, לא יהא להתירא דאבודה ממנו ומכל אדם, ושמא לא חילקה תורה בזה, וצ"ע.

העירוני לד' הראב"ד בשטמ"ק דכ"ב: שהביא די"מ דכיון דאיכא שקצים ורמשים וכו', חשיב כזוטו של ים, ואפ"ה מבו' בגמ' שם דבקטנים אי"ז מועיל, ולכאו' מבו' מזה דהתירא דזוטו של ים ל"מ בקטנים, ועי' ברכת שמואל שנקט בפשיטות דודאי מהני התירא דזוטו של ים בקטנים, וצ"ע בזה.

יש לברר דין ראה מים שוטפין, ואם חייב בעשה דהשבה, וי"ל דאחר שהתחיל להתעסק, וי"א דכשאינו מחוסר הגבהה ל"ב הגבהה, גם יל"ד אם בכל אבידה יש לחייב משום זה, גם יל"ד אם ה"ה מתחייב מכח זה בשמירת האבידה, ומוכח כן מריטב"א במסקבא, דלכאו' הוי כראה מים שוטפין, אך י"ל דהתם עדיף דאין ידוע לבעלים שהיא שם, וחשיבא כאבודה מהן, הגם דאין הנזק מכח עצם האיבוד, וצ"ע, ועי' מרדכי וביאור הגר"א וחק יעקב, ומגמ' מוכח דהוי חד דינא, אך י"ל דמ"מ השבת האיבוד הוא להציל מנזק המים השוטפין, ול"ד לכל אבידה שהשבת האיבוד הוא להשיבה לבעלים.

יל"ע בד' הראשונים דאינו מקיים המצוה רק כשמחזיר לבעלים, דא"כ מ"ט בדרכו להחזיר בשדה דנו בגמ' דחייב להשיבה במקצת, וי"ל דהתם חשיב כמקריבה לבעלים, ועוי"ל דכשהיא בידו גרע, אך צ"ע על כ"ז דא"כ אכתי הו"מ הראשונים לשנויי דאיירי בכה"ג שיש בבית הקברות סכנה ומוציאה משם.

תלמיד הרשב"א דכ"ו:, מאחר שאמרנו שאדם עשוי למשמש בכיסו בכל שעה ושעה, כיצד אתה מוצא נטילת סלע לפני יאוש, נראה לומר שבודאי אי אפשר לומר שמיד שנפלה ממש הוא מכיר חסרונו, שאם כן הרי הוא שוחה ונוטלה, אלא לאחר שעה הדברים אמורים. הילכך הרואה בשעת הנפילה ממש, דבר ידוע הוא שעדיין לא הרגישו הבעלים, והרי זה לפני יאוש ועובר, ולפיכך מוכרח אתה לומר, שמה שהתרנו בראה שנפל משלשה אינו בשראה בשעת נפילה ממש אלא בשראה שלשה בני אדם עוברים ואחר כך מצא שם מציאה, עכ"ל, ועי' היטב בד' הרמב"ן בדכ"ה. שנראה דתלינן שנודע לו מיד, עיי"ש.

1. ואמנם יתכן דשפיר חשיב דהוא עומד ליאוש, שהרי כיון שנפלו ברה"ר ואינם עתידין לשוב אליו, הרי דלאחר זמן רב הרי הוא עתיד להתיאש מהן, לא מיבעיא לדעת רש"י לקמן דכ"ד: דבכל אבידה מתיאשים הבעלים ממנה לאחר י"ב חדש, אלא גם לדעת התוס' דפליגי, היינו רק משום דסבורים הבעלים שהמוצא לא ידע שאבד זה זמן רב, ובכריכות יתכן דה"ז ניכר, ועוד, די"ל דכשעבר זמן רב ולא השיבו להם, תולין הבעלים שנפלו ברה"ר ומתיאשים, ויתכן דזה תלוי בפלוגתא דהתוס' והריטב"א לקמן דכ"ו: אם מהני מה שעומד ליאוש מכח מצב שיתחדש. - אך בד' הגרע"א אין נ' דזהו טעמו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ופשוט דל"ד לכל יאוש שלא מדעת דאם הי' יודע היכן האבידה ל"ה מתייאש, ואפ"ה הוי יאוש, דהתם הרי כיון שאינו יודע היכן האבידה, הרי מצב זה הוי סיבה אמיתית ליאוש, דאין האבידה עומדת לחזור אליו, אך הכא הרי המצב האמיתי דהאבידה הוא שעומדת לחזור אליו כיון שנפל ברה"י, וכל מה דיתייאש הוא מכח שלא ידע האמת, וע"כ בכה"ג ל"ה יאוש אף למ"ד דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם י"ל, דאף דנימא דכל שאם הי' יודע האמת הי' מתייאש הוי יאוש לדעת רבא, אף אם אי"ז עתיד להיוודע לו, מ"מ כ"ז הוא כשאין לו דעת להיפך, אך כל שהוא סבור שנטלו חבירו ואינו מתייאש ממנו, ל"מ בזה יאוש שלא מדעת, והאמנם דמתחילה כשנפל לו קודם שהרגיש בנפילתו, שפיר הוי זה יאוש שלא מדעת, אך אחר שנודע לו מנפילתו בטל יאושו, וזה ניחא רק לדעת הסוברים דמהני חזרה מיאוש.

   אך אי"ז מתישב בד' התוס', דבדבריהם מבו' דרק משום שאינו עתיד להתייאש לעולם הוא דל"ה יאוש לדעת רבא, והרי דאם הי' עתיד להתייאש לאח"ז הי' זה יאוש, הגם דעכשיו יש לו דעת להיפך, והרי דהא דיאוש שלא מדעת הוי יאוש הוא גם כשיש לו דעת להיפך. - וגם אי"ז מתישב עם ד' הגרע"א שכתב דבכריכות שנפלו ברה"ר מהני מדין יאוש שלא מדעת, אף אם אינו יודע היכן נפלו ומכח זה אינו מתייאש. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם בד' הריטב"א שם מבו' דפליג ע"ז, וס"ל דכיון דאינו עתיד להתייאש כשיוודע לו שנאבדה ממנו, אלא אחר שיתבע את חבירו ויכפור, מודה רבא דל"ה יאוש, ולכאו' היינו משום דאינו עתיד להתייאש מכח המצב הקיים עכשיו, אלא מכח דבר שיתחדש.

   ועי' עוד בשטמ"ק בשם גליון שכתב דכל דהוא מחוסר מעשה ל"ה יאוש, עיי"ש, ומבו' ג"כ בדבריו שפירש דטעמא דרש"י הוא משום דהוא עתיד להתייאש לאחר שיכפור חבירו, וע"ז הוא שכתב דכיון דהוי מחוסר מעשה ל"ה יאוש, ועיי"ש שכתב דגם רש"י מודה לזה, ומש"כ דאתיא כאביי הוא לרוחא דמילתא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש בשטמ"ק שהביא מגליון תוס' שכתב ע"ז, ז"ל, אין להקשות הא כשיחפש ולא ימצא יתייאש, י"ל כעין שפירשנו על פירש"י כיון שמחוסר מעשה גמור ל"ה כמו יאוש שלא מדעת, עכ"ל, וצ"ב מאי קשיא לי', הרי איירי שהסלע עדיין במקום שנפל, וא"כ הרי שפיר ימצאנו כשיחפש, וצ"ל דכונתו, דאחר שנטלו כבר אינו עתיד שימצאנו, וממילא דנמצא דבאותה שעה שנטלו הו"ל יאוש שלא מדעת, וכיון שבאו כאחד נטילתו והיאוש, לא חשיב דבאיסורא אתא לידי', ושפיר הוא זוכה ע"י היאוש, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-6)