סי_ קעח, ובחקתיהם לא תלכו
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / יורה דעה - דור המלקטים

**ובחוקתיהם לא תלכו: אין הולכין בחוקות העכו"ם**

יו"ד סימן קע"ח

1. מקורות.
2. הגדר - סעיף א'.
3. הכללים.
4. שבועות: עשבים, אילנות.
5. טהנסגיווינג (thanksgiving).
6. כסף בחנוכה: חנוכה געלט.
7. לאכול ערב ר"ה: קודם עלות השחר.
8. בגדים.
9. מלבושים אדומים.
10. חוט שני (red string).
11. שאר ציורים.
12. קרוב למלכות - סעיף ב'.
13. להביא פת שלמה אחר שאכל - סעיף ג'.

**דור המלקטים** - אנציקלופדיה תלמודית (כרך י"ז עמ' ש"ה - עמ' שכ"ה), ברית ותורה (סי' קע"ח, אבא שאול), הלכה ברורה (אנגלית, פרק ל'), כרם שלמה (גרוס), חוקות העכו"ם בהלכה (גרוס), חוקת עולם (גיאת), מנהג ישראל תורה (יו"ד, עניני חקת הגוי), Halachically Speaking (שנה ב' מספר י"ז).

1. מקורות.
   1. **תרי"ג מצוות** – בה"ג (לאוין שבמלקות נ"ט), רס"ג (ל"ת י"ב), רמב"ם (ל"ת ל'), סמ"ג (ל"ת נ'), יראים (סי' שי"ג), חינוך (מצוה רס"ב).
      1. ובחקותיהם לא תלכו (אחרי מות פרק י"ח פסוק ג') – רמב"ם (ע"ז פרק י"א הל' א').
      2. ולא תלכו בחקת הגוי (קדושים פרק כ' פסוק כ"ג) – רמב"ם (ל"ת ל', ע"ז פרק י"א הל' א'), חינוך (מצוה רס"ב).
         1. לפי החינוך, למה לא הקרא מוקדם – הגרי"פ (הג' לרס"ג ל"ת י"ב).
      3. השמר לך פן תנקש אחריהם (ראה פרק י"ב פסוק ל') – רמב"ם (ע"ז פרק י"א הל' א').
      4. ואבדיל אתכם מן העמים (קדושים פרק כ' פסוק כ"ו) – רמב"ם (ע"ז פרק י"א הל' א'), סמ"ג (ל"ת נ').
      5. ולא תעשה כמעשיהם (משפטים פרק כ"ג פסוק כ"ד) – בה"ג (לאוין שבמלקות נ"ט), יראים (סי' שי"ג).
         1. ל"מ פסוק להסמ"ק – הגרי"פ (הג' לרס"ג ל"ת י"ב).
   2. **האם הוא יהרג ואל יעבור: אביזרייהו דע"ז**.
      1. מיקל: יעבור ואל יהרג – מהר"ם שיק (יו"ד סי' קס"ה ד"ה אמנם, או"ח סי' ע"א), אג"מ (או"ח ח"ה סי' כ' אות ו', לשונו מובא לקמן), כרם שלמה (ס"ק א' אות ב').
      2. מראי מקומות – משנה הלכות (ח"י סי' קט"ז, לשונו מובא לקמן).
   3. **איזה נכרי**.
      1. רק עכו"ם: מותר ללבוש מלבושים המיוחדים לישמעאלים וכדו'.
         1. שיורי ברכה (ס"ק ב') – "ולא ילבש מלבוש המיוחד וכו'. מותר ללבוש מלבושים המיוחדים לישמעאלים, ולכא איסורא. שו"ת כהונת עולם סימן ע"ה, תשובת הרב מהר"ש שפמי ז"ל והסכמת רבו הרב המחבר הרמ"ך ז"ל, דלא כמאן דאסר בתשובה שם סימן ע"ד. עיין שם דבריהם באורך וברוחב בצביונם ובקומתם".
         2. זבחי צדק (ס"ק י"א) – "שיורי ברכה".
         3. מלמד להועיל (ח"א סי' ט"ז, עמ' ט"ו) – "דבר ידוע שאף שלרוב הפוסקים הגוים אין מוזהרין על השתוף, מ"מ לישראל שתוף אסור במיתה כשאר ע"ז, וא"כ חוקותיהם אסורים לישראל משום חוקות ע"ז. ויש לתרגם כאן במכתבנו מלת ע"ז בל"א: פרעמדער קולטוס /תרבות זרה/ ולא במלת גאטצענדיענסט /עבודת אלילים/".
      2. מחמיר: כל גוים, אפילו ישמעאלים.
         1. ריב"ש (סי' קנ"ח), הו"ד בדר"מ (סי' שצ"ג ס"ק ג') – "המנהג מהישמעאלים ...".
         2. תשב"ץ (ח"ג סי' קל"ג) – "ולא מצינו חילוק בזה בין עובדי ע"ז לשאינן עובדי ע"ז ... משום לא תלכו בחקות העכו"ם".
         3. ברית משה (על סמ"ג ל"ת נ' אות א', אות ג') – "וגם בטוש"ע סי' הנ"ל איתא דלאו זה קאי על חוקות כל האומות".
         4. עבודת המלך (ע"ז פרק י"א הל' א' ד"ה ומש"ר וכן) – "ומש"ר **וכן הוא אומר ואבדיל אתכם מן העמים**, והוא מיותר לכאורה לגמרי והנה מדברי רבנו נראה ברור דלאו דבחוקותיהם לא תלכו קאי על כל האומות בכל הזמנים".
         5. שרידי אש (ח"ב סי' ל"ט).
         6. חוקת עולם (פרק א' סעי' ח') – "וכן עיקר".
      3. מראי מקומות – מנחת אשר (ויקרא סי' ל"ג אות א').
2. הגדר - סעיף א'.
   1. **מקור**.
      1. ע"ז (דף יא.) – "תניא: שורפין על המלכים ולא מדרכי האמורי; ואי חוקה היא, אנן היכי שרפינן. והכתיב: ובחוקותיהם לא תלכו. אלא, **דכ"ע שריפה לאו חוקה היא, אלא חשיבותא היא**".
      2. סנהדרין (דף נב:) – "דתניא: שורפין על המלכים ולא מדרכי האמורי, היכי שרפינן. והכתיב ובחקתיהם לא תלכו. אלא, **כיון דכתיב שריפה באורייתא**, דכתיב (ירמיהו ל"ד) ובמשרפות אבותיך וגו', לאו מינייהו קא גמרינן".
   2. **מיקל: ב' חלקים** - **או חק בלי טעם** (ר"ן, ריב"ש, מהרי"ק) **או חסרון של צניעות** (מהרי"ק).
      1. ר"ן (ע"ז דף ב: ד"ה שורפין) – "שורפין על המלכים ולא מדרכי האמורי. אינה מדרכי האמורי לחוש ללא תעשה כמעשיהם לפי שלא אסרה תורה אלא חוקות של עבודת כוכבים **אלו דברים של הבל ובטלה** וכולן יש בהם צורך עבודת כוכבים אבל דברים של טעם שרו ובשריפה על המלכים טעמא איכא לשרוף לכבודן כלי תשמישן לומר שאין אדם אחר עשוי להשתמש במה שנשתמש בו הוא".
      2. ריב"ש (סי' קנ"ח, הו"ד בדר"מ סי' שצ"ג ס"ק ג') – "ואם מפני שעושין כן הישמעאלים, אין זו חוקה שיהא אסור משום: ובחוקותיהם לא תלכו. כדאמרינן בפ"ק דע"ז (יא): שורפין על המלכים, ואין בו משום דרכי האמורי; ומפרש התם, דשרפה לאו חוקה היא, אלא חשיבותא. וכן שורפין על הנשיאים מטתן וכלי תשמישן; ואף על פי שגם העובדי כוכבים עושין כן, לא נאסר משום דרכי האמורי; **שאם באנו לומר כן, נאסור ההספד**, מפני שהעובדי כוכבים ג"כ מספידין".
      3. מהרי"ק (שורש פ"ח) – "בא' משני חלקים האחד הוא הדבר אשר אין טעמו נגלה כדמשמע לשון חק. וכד וכדפי' רש"י בפי' חומש בפרש' קדושי' וז"ל חקים אלו גזרו' המלך שאין להם טעם לדבר עכ"ל. והרמב"ן כתב וז"ל החקי' הם גזרו' המלך אשר יחוק במלכותו בלי שיגל' תועלת' להם עכ"ל. הרי שהושוו שניה' דלשון חק משמע דבר אשר טעמו נעלם ... וענין השני יש לאסור משום חקו' הגוים לפי הנז' לע"ד הוא הדבר **אשר שייך בו נדנוד פריצת** גדר הצניעו' והענו' ינהגו בו הגוים גם זה אסור ואם הלכ' בתנא דבריית' דספרי דקתני שלא תאמר הואיל ויוצאין בארגמן אף אני יוצא בארגמן וכו'. הואיל ויוצאין בקלוסין אף אני וכו' שדברו' הללו דברי שחץ וגאוה הם ולא באל' חלק יעקב אלא דברי ישראל ודרכם להיות' צנועי' וענוים ירשו ארץ ולא לפנות אל רהבי' ואף גם זאת נרא' דהיינו דווק' כשהוא עושה כדי להדמות אליהם ולא לתועל' ידוע'".
      4. הו"ד בב"י (ס"ק א').
      5. רמ"א (סעי' א', דר"מ ס"ק א') – "וכל זה אינו אסור אלא בדבר שנהגו בו העובדי כוכבים לשום פריצות, כגון שנהגו ללבוש מלבושים אדומים, והוא מלבוש שרים וכדומה לזה ממלבושי הפריצות, או בדבר שנהגו למנהג ולחוק ואין טעם בדבר דאיכא למיחש ביה משום דרכי האמורי ושיש בו שמץ עבודת כוכבים מאבותיהם, אבל דבר שנהגו לתועלת, כגון שדרכן שכל מי שהוא רופא מומחה יש לו מלבוש מיוחד שניכר בו שהוא רופא אומן, מותר ללובשו. וכן שעושין משום כבוד או טעם אחר, מותר. לכן אמרו: שורפין על המלכים ואין בו משום דרכי האמורי".
      6. ב"ח (ס"ק ב').
      7. קיצור שו"ע (סי' ג' סעי' ב') – "אין הולכין בחוקות עובדי כוכבים ולא מתדמין להם, לא במלבוש ולא בשיער וכיוצא בהן, שנאמר ולא תלכו בחוקות העובדי כוכבים, ונאמר בחוקותיהם לא תלכו, ונאמר השמר לך פן תנקש אחריהם. לא ילבוש מלבוש המיוחד להם לשום גאות והוא מלבוש שרים, ולדוגמא, הא דאמרינן בגמרא דאסור לישראל להתדמות להם, אפילו ברצועות המנעל, שאם היה דרכם לקשור כך, ודרך ישראל בענין אחר, או שהיה מנהגם להיות להם רצועות אדומות, ושל ישראל שחורות, משום דצבע שחור מורה על ענות ושפלות וצניעות, אסור לישראל לשנות. ומזה ילמוד כל אדם לפי מקומו ושעתו, שהמלבוש העשוי ליוהרא ופריצות, לא יעשה הישראל כן, אלא מלבושיו יהיו עשויין בענין המורה על הכנעה וצניעות, הכי אמרינן בספרי, שלא תאמר הואיל והן יוצאין בארגמן אף אני אצא בארגמן, הואיל והן יוצאין בקלוסין (כלי זיין) אף אני אצא בקלוסין, שדברים הללו דברי שחץ וגאוה הם, ולא כאלה חלק יעקב, אלא דרכם להיות צנועים וענוים, ולא לפנות אל רהבים. וכן כל דבר שנהגו למנהג ולחוק, דאיכא למיחש שיש בו שמץ עבודת כוכבים, לא יעשה ישראל כן".
      8. כת"ס (יו"ד סי' קע"ה ד"ה ואמר) – "ומי יבוא אחרי הרמ"א אשר כבר עשהו וקבע להלכתא".
      9. יביע אומר (ח"ג יו"ד סי' כ"ד, יחוה דעת ח"ד סי' ל"ג).
      10. חוקת עולם (פרק א' סעי' ב', פרק ב' סעי' י"ט).
          1. **אין שמץ לע"ז ועדיין אין טעם**: אפשר יש חילוק בין הר"ן והרמ"א (מיקל) ומהרי"ק (מחמיר) – אג"מ (יו"ד ח"א סי' פ"א ד"ה הנה, "ואפשר שפליגי בדבר שאין שייך כלל חשש שמץ עכו"ם ונחוש, שלמהרי"ק יהיה אסור ולהר"ן ופסק הרמ"א יהיה מותר". יו"ד ח"ד סי' י"ב [ושם נוטה להחמיר]).
   3. **מחמיר: ב' חלקים - חוק לע"ז לא מהני שכתוב בתורה, חוק להבל ושטות מהני**.
      1. תוס' (סנהדרין דף נב: ד"ה אלא, ע"ז דף י"א. ד"ה ואי) – "דאי הוי חוקה לעבודת כוכבים אפילו הוה כתוב באוריי' לא הוה מהני אבל הכא איירי בחוק העובדי כוכבים שלא לשם עבודת כוכבים דומיא דסייף דכיון דכתיב באורייתא לא מינייהו גמרינן ושרי".
      2. עי' ריטב"א (ע"ז דף יא., תרץ ב') – "ומיהו אכתי איכא למידק אשמעתין דהכא משמע דכל היכא דאמרת חוקה היא [אסירא, ובסנהדרין (נ"ב ב') אמרינן דאע"ג דחוקה היא] כיון דכתיבא באורייתא לא אסירא לן דלאו מינייהו גמרינן, ובתוספות תירצו דסוגיי פליגן אהדדי וההיא דהתם עיקר דהיא דוכתה, ויש עוד לומר דהתם אמסקנא דהכא קיימי וכי אמרינן התם דכל היכא דכתיבא לא אסירא כשהוא חק האומה ואינו חק דרך לע"ז דומיא דהריגה בסייף, אבל הכא קס"ד דלרבנן חק הוא לע"ז וכל כי האי גוונא הא ודאי אסור אף על גב דכתיבא באורייתא, ואסיקנא דכו"ע לאו חוקה דע"ז היא אלא חוקה דמלכים היא ומשום חשיבותא דמלכותא בלחוד וכיון דכן שרי דלאו מינייהו גמרינן".
      3. מטה יהודה (או"ח סי' תקפ"א ס"ק ו').
      4. גר"א (ס"ק ז') – "מהרי"ק. וכ"כ הר"ן ... אבל בסנהדרין נ"ב ב' משמע להיפך דאמרינן שם תניא א"ל ר"י כו' ורבנן כו' הלא"ה אף על גב דאיכא טעמא רבא משום מיתה מנולת אפ"ה היה אסור ואמר שם דאלת"ה כו' אלא כו' משמע הלא"ה אסור ועתוס' שם ד"ה אלא כו' ובעבודת כוכבים שם ד"ה ואי כו' ותורף דבריהם דשני חקים הן אחד לשם עבודת כוכבים וזה אסור אף בדכתיבא באורייתא ואחד בדברים של הבל ושטות וזה מותר דוקא בדכתיבא באורייתא **ולפ"ד מש"ש אלא חשיבותא היא לאו שיש טעם בדבר כדברי הר"ן שלכך שרי אלא ר"ל חק שלהם על אדם חשוב לשורפן ולאו משום עבודת כוכבים ולכן אמר שפיר בסנהדרין** שם דאלת"ה כו' ... שדברי הר"נ תמוהין וגם דברי מהרי"ק אינן נראין ממ"ש בסנהדרין נ"ב ... ודברי מהרי"ק אינן נראין כלל (ע"כ)".
      5. חכ"א (כלל פ"ט סעי' א') – "וכל דבר שהוא חוק לעבודה זרה אף על גב דכתיב בתורה שהיו נוהגין בו ישראל אסור משום בחוקותיהם (ויקרא י"ח, ג') ולכן המצבה אף על פי שהיתה אהובה לפני המקום בימי אבות לאחר שנעשה חוק לעבודה זרה כתיב (דברים ט"ז, כ"ב) ולא תקים לך מצבה וכן שריפה על המלכים אילו היה חוק לעבודה זרה אף על גב דכתיב בקרא ויש לומר דהם למדו ממנו אפילו הכי אסור אבל מה שאינו חוק לעבודה זרה אלא להבל ושטות אם כתיב בתורה מותר ואם לא כתיב אף זה אסור **ומטעם זה** אסר הגר"א להעמיד אילנות בחג השבועות כמו שכתבו האחרונים כיון שכן נהגו בחג שלהם".
         1. גם להגר"א, אם יהיה עושה בלי הנהגות שלהם מותר – אג"מ (יו"ד ח"א סי' פ"א, "אף להגר"א בבאוריו סוף סק"ז שפליג על הר"ן ומהרי"ק והרמ"א וסובר דבכל מלבוש המיוחד לנכרים אסור ג"כ הא מתיר בגדים שהיינו לובשין בלא"ה פי' לא בשביל שהנכרים לובשין באלו אף שקדמו הנכרים ללובשן וכ"ש באלו הבגדים במדינה זו דלא קדמו הנכרים כלל דמתחלה הם גם לישראלים כמו לנכרים שליכא איסור").
   4. **סנהדרין** (דף נב:):"**דכתיב שריפה באורייתא לאו מינייהו קא גמרינן**".
      1. מכאן צ"ע על ר"ן מהרי"ק ורמ"א – מטה יהודה (או"ח סי' תקפ"א ס"ק ו', "וצל"ע"), גר"א (ס"ק ז', "דברי הר"ן תמוהים מאד וכן דברי הרב ... ודברי מהרי"ק אינן נראין כלל"), מנ"ח (מצוה רס"ב ס"ק ב', "וצ"ע הא בגמרא מבואר דוקא משום דכתיבא באורייתא ובמשרפות המלכים, [ירמיהו ל"ד, ה'], אבל אי לא כתיבא באורייתא אף דיש בה טעם משום כבוד המלכות לא שרי, וצ"ע קצת"), ברית משה (על סמ"ג ל"ת נ' סוף אות ג').
      2. י"ל, מחלוקת הסוגיות – מהר"ם שיק (יו"ד סי' קס"ה ד"ה ובאמת, תרץ א' [עי' הריטב"א לעיל]), הו"ד בברית משה (על סמ"ג ל"ת נ' סוף אות ג').
      3. י"ל, כיון שכתוב באורייתא ממילא יש טעם – חי' הר"ן (סנהדרין דף נב: ד"ה ורבנן, "ורבנן כיון דכתיב סייף באורייתא לאו מינייהו קא גמרי'. י"מ שהטעם בזה לפי שהתורה קדמה להם ואינו מספיק שבכל הדברים ג"כ יש לך לומר שלא קדמו הם אלא הטעם הנכון שהתור' אסרה כל מנהג מיוחד לנמוסי ע"א שמא ימשך האדם אחריהן כמותם וכן נמי אם הכותיים נהגו באיזה מנהג שאין לו מבוא בדרכי הטבע ולא נתאמת הנסיון העושה כמותן יש בו משום דרכי האמורי וכדאמרינן במסכת חולין (ע"ז ע"ב) אילן המשיר פירותיו טוענו באבנים וסוקרו בסיקרא ומקשינן בגמרא בשלמא טוענו באבנים כי היכי דנכחוש חילי' אלא וסוקרו בסיקרא אמאי ומתרץ כדתניא וטמא טמא יקרא כדי שידעו רבים ורבים יבקשו רחמים עליו. הרי נתבאר שהתלמוד לא היה תמה למה טוענין האילן באבנים דדבר טבעי הוא להכחיש האילן שאפש' שמחמת שכחו גדול משיר פירותיו והטעינ' באבנים טוב לו מדרך הטבע אלא סוקרו בסיקרא למה כלומר שזה הענין הוא מדרכי האמורי שאין לו מבוא בדרכי הטבע ולא נתאמת הנסיון. ומתרץ כדתניא וטמא טמא וכו' וכן פי' הרמב"ם ז"ל").
         1. הו"ד בקהלות יעקב (ע"ז סי' ה')
         2. והגריש"א זצ"ל (הערות במסכת קידושין סוף דף עו:) – "וכעין זה כתב הר"ן בבאור הא דאיתא "דשורפין על המלכים ואין בזה משום דרכי האמורי" דהטעם בזה דמכיון דמה דאנו שורפין על המלכים יש בזה טעם וסברא, [דזהו משום כבודו דאסור להשתמש בכליו] וכל שיש לנו בזה טעם וסברא אין בזה דרכי האמורי. והגר"א ז"ל חולק על המהרי"ק ועל הר"ן הנ"ל. והגר"א ז"ל מקשה על הר"ן מהא דאיתא בסנהדרין גבי הריגת סייף בב"ד דלרבנן עושין זה... ואמרו שם דלרבנן אין בזה משום חוקות הגוים, מכיון דכבר מפורש בתורה להרוג כן, (גבי עיהנ"ד) דאי לא תימא הכי הא דתנן שורפין על המלכים ואין בזה משום דרכי האמורי וכו' עי"ש. הרי מבואר שם דכל ההיתר של שורפין על המלכים זהו מצד שמצינו כבר במקרא שעשו כן [דומיא דסייף] ואילו להר"ן תיפוק ליה מצד דיש בזה טעם וסברא. אכן בחידושי הר"ן על סנהדרין [**וכנראה שלא היה זה לפני הגר"א ז"ל הואיל ועוד לא נדפס בזמנו**]. מבואר בדבריו שמבאר בגמ' שם דהכל טעם אחד. והיינו דהא דשרינן מה דמפורש בתורה הטעם בזה משום שאז יש לנו כבר טעם וסברא לעשות כן ועל זה מייתי ראיה מהך דשורפין על המלכים וממילא לא קשה עליו מה שהשיג עליו הגר"א ז"ל".
         3. משיב כהלכה (יו"ד סי' ז') – "ולכאו' י"ל דזה הטעם דאף דהתירה התורה מ"מ קשה ע"ז בעצמו כיון דהתורה אסרה בחוקותיהם מדוע התירה התורה בכאן ומזה ילפינן דדברים של טעם לא אסרה התורה ומיני' ילפינן אף במקום דלא התירה בהדיא כיון דהוא דברים של טעם מלבד **שהוא דוחק** ובגמרא אמרינן דלאו מינייהו ילפינן משמע דאי לאו דכתיב' התורה בהדיא ואף דיש בו טעם אסור. וביותר קשה ...".
      4. תפארת ישראל (סנהדרין פרק ז' בועז אות א') – "ולא הבנתי דברי הר"ן [ע"ז דשל"א ב'] וכ"כ כ' בש"ע [י"ד סו' קע"ח] בשם מהרי"ק, דלא אסרו אלא דברים שנהגו לשם ע"ז או לפריצות, ולדברי רבותינו הנ"ל ק', ל"ל לש"ס הכא לומר דה"ט דשרי להרגו בסייף מדכתיב כן בתורה, ואין בו משום ובחוקותיהם, הול"ל מדאינו חק לע"ז שיהרגו כן שרי. ואת"ל דעכ"פ גם זה בכלל פריצות הוא, דעכ"פ ק' לר"ן שלא הזכיר לאסור רק בשהוא חק לע"ז, ק'. גם מלבד זה ק' דרבותינו הנ"ל כתבו דשריפה על המלכים שרי מדאינו חק לע"ז, רק מדהוא דרך כבוד, כלומר אין אדם ראוי להשתמש בכליהם, ובש"ס הכא קאמר, דשריפה על המלכים שרי מדכתיב באורייתא. ונ"ל דהכי כוונת רבותינו דמה"ט התירה תורה כמה דברים אף שהם מנהג האומות, מדאינן חק לע"ז. עוד י"ל כיון דעכו"ם מענישין כך לרוצח מדחושבין שכך צותה ע"ז שלהן, אסור לנו לעשות מצות הריגה כדרך שהן עושין והיינו חוק ע"ז".
      5. מראי מקומות.
         1. קשה: סותר הסוגיא ע"ז (דף יא.): "דכ"ע שריפה לאו חוקה היא, אלא חשיבותא היא".
            1. יש ה' פשטים בראשונים – מלמד להועיל (ח"א סי' ט"ז, עמ' ט"ז), שרידי אש (ח"ג סי' צ"ג).
            2. תוספות רי"ד (ע"ז דף יא.) – "ויש לומר דהאי דתריץ לי' הכי רבותא עביד למיעקר פירכי' לגמרי דלא תידוק מהכא דהיא חוקה דאיכא למימר חשיבותא בעלמא היא ולא חוקה אבל ודאי אפי' אם תימצי לומר דהיא חוקה שריא משום דכתיבה באורייתא כדמפרש התם".
   5. **אם חסרון של צניעות, ג"כ עובר על האיסור של חוקת העכו"ם**.
      1. נסתפק.
         1. אג"מ (יו"ד ח"א סוף סי' פ"א) – "אבל הבגדים שיש בהן פריצות ממש שנעשו מחדש בבגדי נשים אף שבעוה"ר כיון שגם הישראליות מלובשות בהן גם מתחלה אין להחשיבן מלבושי נכרים מצד עצם הבגדים אבל עצם הפריצות אולי יש להחשיב מחוקות העכו"ם וממילא יש לאסור בגדים אלו לישראליות לבד ענין הפריצות מצ"ע גם מצד מלבושי נכרים. ומה שמצריך מהרי"ק בנדנוד פריצות ודרך גאוה גם שפרשו הישראלים ממנו משום צניעות שמשמע דבלא פרשו ממנו ליכא איסור ולא אמרינן דיאסר משום דהפריצות גופה הוא חוק העכו"ם, אפשר הוא רק בנדנוד פריצות כהא דבגדים אדומים וכדומה אבל בבגדי פריצות ממש אפשר אף בלא הנהיגו עדין לפרוש ואף בלא פרשו יש לאסור. **וצ"ע באיסור זה**. אבל למעשה הא ודאי בגדים אלו יש לאסור על הנשים מצד עצם הפריצות אף אם נימא שליכא בהו האיסור משום מלבושי נכרים. ובמלבושי אנשים אין שייך זה".
            1. מה שמסיים "ובמלבושי אנשים אין שייך זה" צ"ב. וכן עי' יבקש תורה (שו"ע סי' מ"ד ענף ד' ד"ה ובדומה, עמ' קט"ז), ברכת ראובן שלמה (ח"ז סי' מ"א ד"ה ופלא, עמ' רי"ב).
      2. עובר.
         1. דברי חיים (יו"ד סי' ל' ד"ה היוצא) – "היוצא לנו מזה שההולכים במלבושי זולתנו בדבר שיש בו [מניעת] צניעות ופריצות עובר על לאו ולוקה מן התורה ואפילו אינו מתכוין לדמות לגוים".
         2. דר"ת (ס"ק ג') – "דברי חיים".
         3. כרם שלמה (ס"ק י').
         4. יביע אומר (ח"ד יו"ד סי' א' אות א', ח"ו יו"ד סי' י"ד אות א') – "ונמצא שההולכת בחצאית מיני שהיא בגד בוגדים של פריצות נוראה, וכל מגמתה ללכת בדרכי האופנה לשמור ארחות פריז המביאה לידי זמה, בודאי שיש בזה הלאו של ובחקותיהם לא תלכו. וכיו"ב כ' בשו"ת בית שערים (חיו"ד ס"ס רלו) ד"ה אלא. וע"ע בשו"ת ערוגת הבושם (חיו"ד סי' קלח אות ד). ובשו"ת אגרות משה (חיו"ד סי' פא). ובשו"ת משנה הלכות ח"ד (סי' קטו)".
         5. לבושה של תורה (ח"א סי' ה' אות ה') – " בגד העשוי משום פריצות דעריות ודאי שיש בו ענינא דבחוקותיהם לא תלכו, דהא האיסור דבחוקותיהם הוי שאין לישראל להתדמות להם מחמת הגריעותא שבמעשיהם ... דברי חיים".
         6. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע אה"ע סי' כ"א סעי' ד') – "אסור באיסור גמור לבנות ישראל ללכת בחצאיות קצרות, שמלבד שעוברות בכך על איסור חמור של פריצות וגירוי היצר הרע, יש בזה גם לאו מן התורה, משום 'בחוקותיהם לא תלכו'. והלובשות חצאיות למעלה מן הברך, צריך להשפיע עליהן בדרכי נועם להתלבש בצניעות. [אוצר דינים לאשה ולבת עמוד שנד. יביע אומר חלק ו' חלק יורה דעה סימן יד אות א]".

עי' ילקוט יוסף (קיצור שו"ע יו"ד סי' קע"ח סעי' ב') – "בגדים המיוחדים לגוים, ופרשו מהם היהודים מחמת צניעות, כגון מלבושי נשים שהם בלי שרוולים, ונשים פרוצות הולכות בהן ברשות הרבים בגילוי זרועותיהן, ובנות ישראל הצנועות פרשו מהם משום צניעות, נשים הלובשות אותם והולכות בהם ברשות הרבים, יש אומרים שמלבד איסור פריצות שמכשילות את הרבים שמסתכלים בהן, יש עוד איסור תורה משום ובחוקותיהם לא תלכו. ונאמר, ולא תלכו בחוקות הגוי וכו'. (שו"ת דברי חיים מצאנז ח"א חיו"ד סי' ל). ואף שיש אומרים שכל שאין כוונתם להידמות לגויים אין בזה איסור משום ובחוקותיהם לא תלכו, וכן נראה דעת מרן הבית יוסף, מכל מקום בלאו הכי יש בדבר איסור דאורייתא משום פריצות, ומשום לפני עור לא תתן מכשול. [הליכו"ע ז' עמוד רצה]".

* + - 1. חוקת עולם (פרק ב' סעי' כ').
    1. מראי מקומות.
       1. הגרח"ק זצ"ל (***ויכתוב מרדכי עמ' שע"ד אות שפ"ב***) – "אשה הלובשת בגדי פריצות, האם עוברת גם על איסור של 'ובחוקותיהם לא תלכו'. תשובה: י"א שעוברים".

1. הכללים.
   1. **אם עתה אין נוהגים בו העכו"ם**.
      1. מיקל: אא"כ מפורש בדברי חכמים לאיסור.
         1. ב"ח (ס"ק ב') – "ומכל מקום נראה דאותן הדברים המפורשים בדברי חכמים פרק במה אשה ובתוספתא דשבת וביתר מקומות אף על פי שאין הגוים נוהגין עכשיו בהם במקצת מקומות אסור לישראל לנהוג בהם דכיון שכבר היה קבוע חוק זה לשם תורה שלהן נראה כמודה להם ולתורתן אם נוהג כאותן מנהגים שהיה חוק מקדם".
         2. מנ"ח (מצוה רנ"א ס"ק א') – "ונראה לי פשוט לפי זה דמותר לישראל לילך במלבושין הקודמין אשר הגוים עזבו עתה, כיון שהישראל ניכר במלבושיו".
         3. הו"ד בדר"ת (ס"ק ה').
         4. אג"מ (יו"ד ח"ב סי' נ"ג ד"ה הנכון) – "חוקות העכו"ם שכשהעכו"ם פסקו מלנהוג כן ליכא האיסור".
         5. כרם שלמה (ס"ק ז' אות ב').
         6. חוקת עולם (פרק א' סעי' י"ג).
   2. **אם נהגו ישראל מנהגי העכו"ם באיסור, אם זה מתיר לאחרים לנהוג כן**.
      1. מחמיר – כרם שלמה (ס"ק ז' אות ג', והוא לומר כן בחת"ס).
      2. מראי מקומות – עי' דבר יהושע (ח"ה סי' ל"ד ד"ה וכבר, שדן שאלה כיוצ"ב לפני הח"ח), יבקש תורה (שו"ע סי' מ"ד ענף ז').
         1. חת"ס (סוף סי' קנ"ט) – "והנה זה ברור ונכון כי אילו היה תחלת מנהגו באיסור היה משום חוקי הגוים, אבל אחר שכבר נהגו ישראל לגלח, תו אין בו שום נדנוד ופקפוק כלל אפילו ריח איסור אין בו, אבל הך דמסאני אוכמי לא ידעתי איך נתפשט ע"כ צריכין אנו ללמוד זכות ולומר שנתפשט ג"כ בתחילה בהיתר וכיון שהותר הותר".
         2. מנחת אשר (ויקרא סי' ל"ג אות ו') – "דנחלקו רבותינו האחרונים בזה ... החת"ס ... מעיינינן בדבריו נראה לכאורה דלא פסק להיתר כי אם משום שאין בידינו לקבוע ששורש הנהג זו מן העכו"ם אולם אם אמת הוא דמן העמים בא אף בזמנינו שנהגו בזה רבים אסור הוא משום חוקותיהם, עיין היטב בדבריו. ומאידך בתשובות בית שלמה ...".
   3. **אינו מתכוין, הגם פסיק רישא מותר**.
      1. מנ"ח (מצוה רס"ב ס"ק ד') – "וע' בס' משנ"ח הביא בשם הב"ח דאם אינו מתכוין לעשות כמעשיהם שרי, אף דהוי פסיק רישא ובשאר איסורין פסיק רישא אף דלא ניחא ליה אסור, מ"מ כאן לא אסרה תורה אלא אם כוונתם להדמות להם, והעיקר תלוי בכוונה והלב יודע וכו'".
      2. הו"ד במגדנות אליהו (ח"א סי' י"ח אות ב').
   4. **קטנים**.
      1. מחמיר.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק י' אות ל', כרם שלמה השמטות הע' א') – "ואף לקטן אין להלביש בגד עכו"ם וכיוצ"ב, ולא אמרינן דלא שייך בו מחשבה לדמות עצמו לעכו"ם".
         2. כרם שלמה (השמטות סוף ס"ק ב') – "אף לקטן אין להלביש בגד עכו"ם וכיוצ"ב".
         3. חוקת עולם (פרק א' סעי' ט"ז) – "צריך לחנך".
2. שבועות: עשבים, אילנות.
   1. עי' או"ח סי' תצ"ד סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.
3. עשבים, אילנות - סעיף ג'.
   1. **נוהגים לשטוח עשבים**.
      1. מקור.
         1. מהרי"ל (מנהגים, הל' שבועות אות ב') – "נוהגין להשטיח רצפת ב"ה בבשמים של עשבים ובשושנים לשמחת הרגל".
         2. לקט יושר (או"ח עמ' ק"ג ענין ד') – "והיה מנהג בביתו לפזר עשב [עשבים] ובשמים [של עשב שהביאו בערב שבועות] ביום ראשון של שבועות בשחרית".
         3. רמ"א (סעי' ג') – "ונוהגין לשטוח עשבים בשבועות בב"ה והבתים, זכר לשמחת מתן תורה".
         4. לבוש (סעי' א') – "ונוהגין לשטוח עשבים ביום טוב דשבועות בבית הכנסת ובבתים זכר לשמחת מתן תורה שהיו עשבים סביב הר סיני שנאמר [שמות לד, ג] גם הצאן והבקר אל ירעו וגו', שמע מינה שהיה שם מרעה".
         5. שכנה"ג (הג' הטור ס"ק ב') – "נוהגים לשטוח עשבים בחג השבועות בבית הכנסת ובבתים, זכר לשמחת מתן תורה".
         6. יעב"ץ (סדור בית יעקב ענייני שבועות אות ב').
         7. שלחן שלמה (סעי' ו') – "נהגו לשטוח עשבים בבה"כ ובבתים זכר לשמחת מתן תורה".
         8. גר"ז (סעי' י"ד) – "ונוהגין לשטוח עשבים בבית הכנסת ובבתים בשבועות זכר לשמחת מתן תורה".
      2. **מנהג היה בזמן מרדכי ואסתר: דהמן אמר לאחשורוש**.
         1. עי' תרגם שני (אסתר פרק ג' פסוק ח') - לשונו מובא לקמן.
         2. ברכ"י (ס"ק ו', עם מגיה שם) – "ונוהגין לשטוח עשבים וכו'. יש סמך למנהג זה ממ"ש באגדה [תרגום שני למגילת אסתר פרק ג' פסוק ח' (בתורה שלמה עמ' שכ"ו) ומדרש אבא גוריון מהדו' ר"ש בובר דף י"ג ע"ב בא' הנסחאות המובאת בהערה ק"א שם] דהמן אמר לאחשורוש דמנהג ישראל לשטוח עשבים בעצרת".
         3. הו"ד ביפה ללב (ח"ב סי' תצ"ד ס"ק ז'), כף החיים (ס"ק נ"ג), אור לציון (ח"ג פרק י"ח סוף הע' י"א, לשונו מובא לקמן), יחוה דעת (ח"ד סי' ל"ג).
      3. **הטעם: שהיו עשבים סביב הר סיני** – לבוש (סעי' א', לשונו מובא לעיל), יעב"ץ (סדור בית יעקב ענייני שבועות אות ב'), מ"ב (ס"ק י', "שהיו שם עשבים סביב הר סיני כדכתיב הצאן והבקר אל ירעו וגו'"), כף החיים (ס"ק נ"ג).
         1. הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קי"ט תשובה ע"ר) – "שאלה: עוד צ"ב דהמקור לנ"ל הביא המ"ב (שם) מקרא דגם הצאן והבקר אל ירעו וכו', ולכאורח יל"ע דפסוק זה נאמר בקבלת לוחות שניות, ואנן עסקינן בלוחות ראשונות. תשובה: הכל לקבלת התורה".
      4. **לשון לשטוח משמע דהיינו על הארץ** – עי' מהרי"ל (מנהגים, הל' שבועות אות ב', לשונו מובא לעיל), קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ט אות ז', "והמנהג לשטוח על הרצפה ולא על הקיר"), משנה הלכה (הערות וביאורים במ"ב סי' תצ"ד ס"ג), הו"ד בשלמי אליעזר (מבקשי תורה חל"ז עמ' מ"ב).
      5. מראי מקומות – מועדים לשמחה (ח"ו סי' י"ב, עמ' ת').
         1. בזמן הזה - עי' לקמן.
   2. **נוהגים להעמיד אילנות**.
      1. מקור.
         1. מג"א (ס"ק ה') – "נוהגין להעמיד אילנות בבה"כ ובבתים ונ"ל הטעם שיזכירו שבעצרת נידונין על פירות האילן **ויתפללו עליהם**".
         2. יעב"ץ (סדור בית יעקב ענייני שבועות אות ג') - לשונו מובא לקמן.
         3. חק יעקב (ס"ק ז') – "ונוהגין גם כן להעמיד אילנות בבית הכנסת, זכר שנידונו על פירות האילן".
         4. א"ר (ס"ק י"ב) – "נוהגים להעמיד אילנות בבית הכנסת ובבתים והטעם במגן אברהם שבעצרת נידונין על פירות האילן".
         5. בא"ה (ס"ק ז').
         6. שלחן שלמה (סעי' ו') – "ונוהגין ג"כ אילנות בבה"כ ובביתו שיזכור שבעצרת נידון על פירות האילן ויתפלל עליהם".
         7. גר"ז (סעי' ט"ו) – "נוהגין להעמיד אילנות בבית הכנסת ובבתים כדי להזכיר שבעצרת נידונין על פירות האילן ויתפללו עליהם".
         8. מ"ב (ס"ק י') – "נוהגין להעמיד אילנות בבהכ"נ ובבתים זכר שבעצרת נידונו על פירות האילן".
      2. אילנות של פירות, או סרך אילנות – שלמי אליעזר (מבקשי תורה חל"ז סוף עמ' מ"ב).
      3. מראי מקומות.
         1. ראש השנה (פרק א' משנה ב') – "בארבעה פרקים העולם נידון בפסח על התבואה **בעצרת על פירות האילן** ...".
         2. בזמן הזה - עי' לקמן.
   3. **האם המנהג מבוטל בזה"ז: להעמיד אילנות**.
      1. מבוטל.
         1. גר"א (מעשה רב סי' קצ"ו-ב') – "בשבועות אין להעמיד אילנות כי מאחר שאינו אלא מנהג ולא מדינא ועכשו חוק העמים הוא, ונכון לבטל".
         2. ח"א (כלל קל"א סעי' י"ג) – "הגר"א ביטל מנהג מלהעמיד אילנות בעצרת, משום שעכשיו הוא חוק העמים להעמיד אילנות בחג שלהם (שקורין 'זאלאניע שווענטע' או 'פינגשטן')".

חכ"א (כלל פ"ט סעי' א') – "ומטעם זה אסר הגר"א להעמיד אילנות בחג השבועות כמו שכתבו האחרונים כיון שכן נהגו בחג שלהם (עבודה זרה דף י"א עמוד א' בתוספות שם ד"ה ואי חוקה)".

* + - 1. ערה"ש (סעי' ו') – "אמנם בדורות שלפנינו ביטלו האילנות והעשבים מטעמים שידעו הגדולים שבדור".
      2. מ"ב (ס"ק י') – "והגר"א ביטל מנהג זה משום שעכשיו הוא חק העמים להעמיד אילנות בחג שלהם".
      3. מסגרת השלחן (על שלחן שלמה ס"ק א') – "הח"א כתב דהגר"א ביטל מנהג זה".
      4. דרכי חיים ושלום (אות תרל"ז) – "שכעת מנהגינו בזה בשוא"ת **ברוב קהלות חסידים** ואנשי מעשה כמו שמבואר בזה במנהגי הגר"א ז"ל למנוע כזה מאחר שאינו מדינא ועכשיו חוק העמים הוא עיי"ש".
      5. כה"ח (ס"ק נ"ו) – "והגר"א ביטל מנהג זה".
      6. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' י"א אות ה') – "בדבר שטיחת עשבים והעמדת אילנות בחג השבועות, שהגר"א (הובא בחיי אדם כלל קל"א סימן י"ג) אסר מאחר שעושין העכו"ם בחג שלהם סמוך לשבועות, וטעם מהרש"מ (בדעת תורה, שכתב שכל דבר שיש לו טעם אין בו איסור דובחוקותיהם, וא"כ כיוון שאנו עושים לזכר שנידונים בו על פירות האילן מותר. ועוד שהגויים מעמידים האילנות בחג שלהם גם בחוץ, ואנחנו עושים כן רק בפנים) אינו כלום כדכתב כתר"ה. ועיין בעה"ש שג"כ כתב שבדורות שלנו ביטלו, כוונתו להגר"א שנתקבלו דבריו".
      7. קובץ הלכות (שבועות פרק י"א סעי' ג') – "יש נוהגים לשטוח עשבים ופרחים בשבועות בביהכ"נ והבתים זכר לשמחת מתן תורה, וכן יש נוהגים להעמיד אילנות בביהכ"נ ובבתים זכר שבעצרת נידונו על פירות האילן, והגר"א ביטל כל זה משום שעכשיו הוא חוק העמים להעמידם בחג שלהם".
    1. לא מבוטל.
       1. שואל ומשיב (יוסף דרכי יו"ד סי' שמ"ח, ידות נדרים סי' ר"ג יד יוסף ס"ק ג') – "שנוהגין לשטוח עשבים בשבועות והגאון מהרא"מ ז"ל קהה בזה משום דהוה כחוק לעכו"ם. ואני הארכתי לקיים מנהגן של ישראל כיון דאין עושין כן בשביל חוק לע"ז".
       2. דעת תורה (סעי' ג' ד"ה ונוהגין, אורחות חיים ס"ק ח') – "אין חשש כלל כיון שאנו עושים כן להזכיר שנידונין בו על פירות האילן".

מהרש"ם (ח"ז סי' נ"ה) – "ובזה הסירותי תלונת הגר"א ז"ל על מה שנהגו להעמיד אילנות בביהכ"נ בחג השבועות דעוברים על בחקותיהם לא תלכו לפי שהעכו"ם עושים כן בחגיהם ולפמ"ש כיון דעושים קצת בשינוי שהם מעמידים סביב הפתחים מבחוץ ואנו עושים כן בפנים ולא מבחוץ שרי".

* + - 1. ילקוט הגרשוני (ס"ק ג') – "המג"א ... ובחיי אדם ... שהגר"א ז"ל ביטל מנהג זה ... אמנם במדינות אלו נוהגין כן בכ"מ ואין פוצה פה ומצפצף. וכ"כ בס' זכרון יהודה שהגאון בעל אמרי אש זצ"ל לא מנע ממנהגן של ישראל להעמיד אילנות וגם עשבים המריחים לכבוד יו"ט ובפרט לעטר הספרי תורות בכתרים מעשבים המריחים ופריחים נאים לכבוד מתן תורתנו הקדושה עיי"ש".
      2. ליקוטי מהרי"ח (ח"ג עמ' מה:, סדר מנהגי יום השבועות) – "ועי' בחכמת אדם שהגר"א קרא תגר ... אך כבר נתפשט מנהג זה בכל ערי ישראל והמעיין בתוספת שם יראה שזה אינו רק לר' יהודא אבל לרבנן **היכי דאיכא טעמא בדבר מותר בדבר שאינו אלא להבל ושטות** ע"ש ואם כן הכא נמי איכא טעמא כמ"ש המג"א שנידונין על הפירות".
      3. מנחה חדשה (ס"ק ל"ו) – "בהגהות מהרש"ם ... וכפי שנהגו העכו"ם במדנתינו שמעמידי' גם בחוץ האילנות א"כ כיון שאני עושין כן רק בפנים בלא"ה אין חשש".
      4. עטרת יהושע (זמירות ליו"ט עמ' ק"נ אות קע"ה) – "לקראת החג העמידו בביתו פרחים ועלים מסוגים ומינים שונים לקיים מנהג ישראל תורה. ואצל מקומו בבית המדרש העמידו חופה של עצי אילנות, מקושטת בעלים ופרחים".
      5. יחוה דעת (ח"ד סי' ל"ג) – "המנהג שנהגו לקשט את בתי הכנסת וספרי תורה בכתרי פרחים ושושנים, ולהעמיד שם ענפי אילנות, יש לו יסוד נאמן על פי מדרשי חז"ל. ומנהגם של ישראל תורה הוא".
      6. אלישיב הכהן (ח"ב סוף סי' נ"ב) – "לא שייך איסור זה אלא במנהג שהחלו בו הגויים, אבל במנהג זו שנהגו בו ישראל תחילה ורק אח"כ החלו לנהוג בו הגויים כדמשמע להדיא בחיי אדם שם, אין חשש כלל, כי אין אנו הולכים בחקותיהם אלא הם הולכים בחוקותינו".
      7. חוקת עולם (פרק ו' סעי' קל"ו) – "פשט המנהג בכמה מתפוצות ישראל לקשט הבית הכנסת באילנות ופרחים ביום חג מתן תורה ואין לחוש בזה משום חוקות הגויים".
  1. מראי מקומות – מקדש ישראל (שבועות סי' ס"ב), מועדים לשמחה (ח"ו סי' י"ב, עמ' ת"ו).
     1. מחזה אברהם (שטיינברג, ח"א סי' כ"ט) – "לכן לדינא יש לצדד בזה להקל אמנם איני ידע מהנחוצות לעשות כן למה להם לעשות דבר בביהכ"נ שיהי' עליו שאלה ודבר זה הוא קבוע לדורות אולי יבא אחד ויערער או יהרהר ע"ז לכן אין דעתי נוחה להתיר בזה ואם רצונם דוקא בזה יכתוב ...".
     2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' קפ"ד אות י"א) – "***שאלה: האם יש קפידא שלא לקשט את הבית או את בית הכנסת בפרחים ובאילנות בחג השבועות. תשובה: במשנ"ב הביא בשם החיי אדם שהגר"א ביטל המנהג להעמיד אילנות בעצרת, משום שעתה הוא חוק העמים, ומבואר בזה שהקפידא היא על אילנות דווקא ולא על עשבים או פרחים. גם לגבי אילנות, נראה שעיקר הקפידא היא בבית הכנסת, **וייתכן גם שבארץ ישראל לא שייך טעם זה**, מפני שרוב הגויים הם מוסלמים ואינם שמים עצים בבתי תיפלה שלהם, וגם לדעת הגר"א אין בזה משום חוקות הגויים. וצ"ע בזה".
  2. **האם המנהג מבוטל בזה"ז: לשטוח עשבים** - לפי השיטות שמבטל מנהג להעמיד אילנות, עי' לעיל.
     1. לא מבוטל.
        1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ט אות ז') – "והתפלא שבא"י לא נהגו כן והגר"א ז"ל אסר רק אילנות כלשונו של הגר"א".

קהלות יעקב (ארחות רבינו עמ' ס' אות ק"ד) – "בעתון המודיע מד' אד"ב תשל"ג פרסם רב אחד מכתב שאסור בפורים להתחפש לליצן משום דדמות זו המצאת הגויים עבור ימי ההוללות שלהם וכל ענינו הוללות וריקנות מו"ר קרא את המכתב ואמר לי מותר להתחפש לליצן וכך נהגו בכל הדורות עוד לפני מאות שנים וכמובא במסעי הרחיד"א ז"ל וכש"כ ברמ"א (סי' תרצ"ו ס"ח) שנהגו להתחפש בכל סוגי התחפושות ואמר מו"ר שהגויים לקחו הדבר מהיהודים ולכן לא שייך בחוקותיהם לא תלכו ואין איסור בדבר **וכמו שנוהגים בשטיחת עשבים בשבועות אף דהגויים נוהגים כן משום דהם למדו מאתנו**, והוסיף מו"ר כל אחד נהי' מורה הוראה ומפרסם".

* + - 1. הגרשז"א זצ"ל (ועליהו לא יבול ח"א עמ' קפ"ד, שלמי מועד ריש עמ' תנ"ט) – "הגר"א אוסר דוקא באילנות, אבל בעשבים גם הוא מודה ומסכים למנהג זה".
      2. משנה הלכה (הערות וביאורים למ"ב סי' תצ"ד סעי' ג').
      3. הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' קפ"ד אות י"א).
    1. מבוטל.
       1. שואל ומשיב (ס' ידות נדרים סי' ר"ג יד יוסף ס"ק ג', הוא עצמו חולק) – "שנוהגין לשטוח עשבים בשבועות והגאון מהרא"מ ז"ל קהה בזה משום דהוה כחוק לעכו"ם".
       2. ערה"ש (סעי' ו') – "ביטלו האילנות והעשבים".
       3. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' י"א אות ה', שמעתתא דמשה ס"ק ד') – "איך לנהוג הלכה למעשה בעניין שטיחת עשבים בבית הכנסת בשבועות ... ועיין בעה"ש שג"כ כתב שבדורות שלנו ביטלו, כוונתו להגר"א שנתקבלו דבריו".
       4. קובץ הלכות (שבועות פרק י"א סעי' ג' [לשונו מובא לעיל], הע' ג') – "שהגר"א ביטל גם שטיחת עשבים, ומטעם זה אין שוטחין עשבים או פרחים וכדו' בישיבה בחג השבועות".
       5. ספר הליקוטים (במעשה רב סי' קצ"ו-ב' הע' ב') – "ואף שהרמ"א סי' תצ"ד ס"ג כ' דנוהגין לשטוח בשבועות עשבים בפתח ביהכנ"ס והבתים זכר לשמחת מתן תורה, צ"ל שבימי הרמ"א לא היה חוק (לעכו"ם) מנהג זה".
    2. דעת ***הגרח"ק*** זצ"ל***.***
       1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רכ"ח) – "שאלה: אם יש לחוש לדעת הגר"א שהביא המשנ"ב ס' תצ"ד סק"י, שתוקף מנהג שטיחת העשבים בשבועות. תשובה: לא נהוג אצלנו".
       2. הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קי"ח תשובה רס"ט) – "שאלה: (סי' תצד ס"ג) ילמדנו רבנו מדוע לא מקיימים מש"כ הרמ"א לשטוח עשבים בביהכ"נ בחג השבועות, דהרי מה שביטל הגר"א (הובא במ"ב סק"י) הוא על אילנות. תשובה: גם זה בכלל הגר"א".
       3. ***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' ק"ט אות ג') – "תשובה: המנהג להקל".***
    3. מראי מקומות - ***הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ו אות א', לשונו מובא לקמן).
       1. מקדש ישראל (שבועות סי' ס"א) – "וצ"ע שכהיום לא ראינו נוהגין כן (ברוב המקומות)".

1. טהנסגיווינג[thanksgiving].

Halachically Speaking (שנה ח' ריש מספר ח') -

The first Thanksgiving Day dinner was held by the pilgrims to celebrate their survival of the particularly harsh winter of 1622-23. This celebration took place on July 30, 1623. It seems that the pilgrims called all wild fowl 'turkey.' Governor William Bradford sent men out to capture fowl for the women to cook. We don’t know whether it was wild turkey, duck, goose, or even eagles. They called it turkey, and roasted the birds on spits for their celebratory dinner. While modern day Thanksgiving dinner centers on turkey, there was other flesh available at the first celebration. Seafood was readily available, so there were clams, lobster, and other fish (maybe even seal!) to eat. Similar celebrations occurred in the New England area throughout the 1600’s. However, they were only local (rather than national or even regional) celebrations of Thanksgiving -- and only to mark the end of a particularly difficult winter -- until 1789. In 1789, Congressman Elias Boudinot of New Jersey proposed in Congress a resolution urging President Washington to: 'Recommend to the people of the United States a day of public Thanksgiving and prayer to be observed by acknowledging with grateful hearts the many and signal favors of the Almighty God, especially by affording them an opportunity to establish a Constitution of government for their safety and happiness.' After a prolonged debate, President Washington issued the first National Thanksgiving Proclamation, setting November 26, 1789 as Thanksgiving and a national holiday. For the next fifty years, the holiday was mostly ignored. It was not until 1846, when the unity of the country was again in controversy because of the Missouri Compromise and the problems of slavery that the celebration of Thanksgiving as a national holiday returned to the national agenda. From 1846 to 1863, Ms. Sara Joseph Hale, the editor of Godey’s Lady Book, embarked on a campaign to turn Thanksgiving into a national holiday during which workers would not be required to go to work. Her campaign culminated in President Lincoln’s Thanksgiving proclamation of 1863 -- the first such proclamation of a national Thanksgiving holiday since 1789. Since 1863, Thanksgiving has been celebrated as a national holiday and a day of rest at the end of November, either the fourth or fifth Thursday of the month.

* 1. **דעת** האג"מ.
     1. אג"מ (או"ח ח"ה סי' כ' אות ו', ב' דר"ח אייר תשמ"א, להרבבות אפרים) – "ובדבר טענקס - גיווינג, כבר כתבתי לאחד בתשובה באג"מ ח"ב דאה"ע סימן י"ג, שאין לאסור מדינא לקבוע על יום זה איזה שמחה, כסעודת בר מצוה ונישואין, אלא שבעלי נפש יש להם להחמיר. אבל לעשות שמחה וסעודה לכבוד טענקס - גיווינג, **יש וודאי לאסור מדינא**. ולא משום שאיכא בזה חשש דמיון לשמוח ביום איד של ע"ז כנוכרים, שהרי אין יום זה איד שבדו הכומרים, אלא מעצמן עשו שמחה ביום זה. ואף שאז אולי היו הנוכרים שעשו זה עובדי ע"ז, ונתנו שם בדבריהם דברי שבח להע"ז, אינו שייך זה לשנים אחרונות, שאחרים התחילו ג"כ לקבוע סעודות ביום זה, שהם לא שייכי לאיזו ע"ז. וכי כל אדם אף של נוכרים עושה דווקא שמחות לע"ז, וגם הרי בזה"ז רוב שמחות וסעודות שלהם אינם לע"ז. וגם דאין מקריבין קרבנות, וליכא שום תקרובת לע"ז, כמפורש בתוס' ריש ע"ז ד"ה אסור, אף בימי האיד שלהם. ואין דברי התיפלה שאומרין בסעודתן, אוסר מלאכול מצד איסור ע"ז, אף בנוכרים שעושים זה לכבוד אמונתם. אלא שמה שאסור לעשות שמחה לכבוד יום זה הוא מדין ובחוקותיהם לא תלכו, **אף שאין זה חוק לע"ז, אלא חוק הבל ושטות בעלמא**. כדאיתא שאיכא איסור כזה בתוס' ע"ז דף י"א ע"א ד"ה ואי, בסופו. ואם איכא מנהג לנוכרים לאכול ביום טענקס - גיווינג בשר תרנגול הודו (אינדיק), אף אלו שאין עושין סעודה ושמחה שייך לאסור להם עצם אכילת בשר הודו ביום ההוא. אבל לא מסתבר שיהיה אצל נוכרים אינשי בעלמא, איזה חיובים מצד מנהגם, בלא הילולא וחינגא בעלמא. שא"כ אין לאסור אכילת בשר תרנגול הודו בעלמא בלא כוונה למנהגם, אלא משום שיש לו תרנגול הודו, דליכא מראית העין, מאחר שהוא בלא הלולא וחינגא. ומספק אין לאסור לסתם אינשי בעלמא לאכול תרנגול הודו, כשאינו עושה הלולא וחינגא. ומי שאמר שהוא איסור ע"ז, ואיכא על אכילת תרנגול הודו ביום האיד דטענקס - גיווינג חומרא דיהרג ואל יעבור, לא ידע העובדא. ואף אינו יודע דיני דיהרג ואל יעבור, שגם על אכילת תקרובת עכו"ם, ועל שתיית יי"נ ממש - היינו שנתנסך ממש לעכו"ם - משמע שליכא דין דיהרג ואל יעבור. דהא משמע שאינו עובר בזה על איסורי עבודת ע"ז, אלא על לאו דאיסור מאכלות. דהא ילפינן יין שנתנסך לעכו"ם, מאכילת בשר קרבן שהקריבו לעכו"ם. ובשר הזבח לע"ז, ממת, ומת מעגלה ערופה, בע"ז דף כ"ט ע"ב. משמע שאינו אלא בהלכות מאכלות אסורות, שאסורין גם בהנאה, אבל לא מלאווי עבודת ע"ז. וגם הרמב"ם לא נקטינהו בהלכות ע"ז, אלא בהלכות מאכלות אסורות פי"א, משמע שאין דינם בחומרי עבודת ע"ז. ורק שלעניין השיעור כתב שם הרמב"ם בה"ב, שיש להו חומר ע"ז דאף בכל שהו, עיין שם. ואף על עשיית אותו יום ליום משתה ושמחה, אין לאסור מצד איסורי ע"ז, אלא איסור חוק נכרים בעלמא, כדלעיל. **וגם באיסור זה אינו ברור** ויש לעיין עוד".
     2. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' י"א אות ד', י"ד סיון תשמ"א, לרצ"י טייכמאן) – "ובדבר השתתפות במי שמחשיבים יום ההודייה (טיינקסגיווינג) כעין חג לעשות בו סעודה. הנה לכאורה מכיוון שבספרי דתם לא הוזכר יום זה לחג, וגם לא שיתחייבו בסעודה, וכיוון שהוא יום זכר לאנשי המדינה, שהוא ג"כ שמח בהמדינה שבא לגור לכאן עתה או מכבר, **לא מצינו בזה איסור לאו בעשיית שמחה בסעודה, ולא באכילת תרנגול ההודו** (אינדיק). וכדמצינו כה"ג בקידושין דף ס"ו ע"א שינאי המלך עשה שמחה בכבישה דמלחמה בכוחלית שבמדבר ואכלו שם ירקות לזכר. אבל **ודאי אסור לקבוע זה לחובה ולמצווה**, אלא לשמחת הרשות עתה. ובאופן זה בלא קביעות חובה ומצווה יוכל גם לשנה האחרת ג"כ לשמוח ולעשות בו סעודה (ועי' עוד בזה להלן סימן י"ב). אבל אני סובר דמ"מ אסור לעשות יום קבוע בשנה לחוג זה, ורק בשנה ההוא שכבש ינאי המלך, בזה עשה השמחה ולא לקביעות, ויש בה גם משום בל תוסיף, עיין מגילה דף ז' ע"א וברמב"ן בפירוש על התורה דברים על פסוק לא תוסיפו (דברים ד' ב'). ואף שיש לדון לענין הלאו, מ"מ איסור ודאי הוא זה".
     3. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' י"ב, א' דר"ח תמוז תשמ"א, לר"מ טענדלער) – "הנה עניין יום ההודייה דארצות הברית (טענקס - גיווינג), שזה לא כבר בחודש אייר שנה זו כתבתי (לעיל חלק אורח חיים סימן כ' אות ו') שלעשות שמחה וסעודה לכבוד היום דטענקס - גיווינג יש לאסור מדינא, אף שליכא בזה חשש איסור יום אידיהן, דהא אינו מימי אידיהן שבדו הכומרים, אבל איכא בזה האיסור לאו דובחוקותיהם לא תלכו (ויקרא קדושים י"ח י"ג). ובזמן קצר בתשובה אחרת לחכם אחר (לעיל סימן י"א אות ד'), כתבתי שבעצם לא מצינו בזה איסור לאו, לא בעשיית שמחה בסעודה ולא באכילת תרנגול ההודו (אינדיק). אבל ודאי אסור לקבוע זה לחובה ולמצווה, אלא לשמחת הרשות בפעם זה ובאופן ארעי, כזה יוכל גם בשנה האחרת לעשות כן. ואני מסיק דמ"מ אסור לע"ד לעשות יום קבוע בשנה לחוג זה. ואף בהא דינאי המלך שעשה שמחה וסעודה בכיבוש מלחמה בכוחלית שבמדבר בקידושין דף ס"ו ע"א, היה זה רק בשנה ההיא דכיבש ולא בשנים אחרות. וגם כתבתי שיש בזה משום בל תוסיף, לרמב"ן בפירושו עה"ת פ' ואתחנן (ד' ב') על קרא דלא תוסיפו, ולא הזכרתי שבטענקס - גיווינג איכא איסור דבוחוקותיהם לא תלכו. הנה מה שעמדת על הסתירה לענין הלאו דובחוקותיהם לא תלכו, וגם מה שהקשית דלהרמ"א יו"ד סימן קע"ח סעיף א' ליכא בכעין זה הלאו. וכוונתך בהא שאיכא טעם בדבר ... ורמזתי שיש לי עדיין ספק בזה בסוף תשובה ראשונה, וגם באיסור זה אינו ברור, ויש לעיין עוד. ולכן בתשובה שניה בעניין זה שהיה אחר זה, הזכרתי שעכ"פ איכא איסור לקבוע זה, וגם אף פעם אחת - לא לחובה ולמצווה אלא לשמחת הרשות, ולא בכל שנה. שלכן מאחר שלא היה לי ברור שאיכא הלאו, כתבתי בתשובה שניה שבהזדמנות אין לאסור כשאין כוונתו לחובה ולמצווה אלא לשמחת הרשות. וגם ... **אבל אני בעצמי נוטה דעתי יותר דאיכא איסור הלאו דובחוקותיהם לא תלכו, אך לא מאיסורי ע"ז כדלעיל** ... ובעצם יש חילוק לדינא. דלתשובה הקודמת דאיכא הלאו דהליכה בחוקות הגוים, אסור אף פעם אחת בהזדמנות, אך אינו נאסר בשביל זה מלעשות איזה שמחה ביום זה, וגם סעודת מרעות בעלמא בלא כוונה לחשיבות היום. ולטעם תשובה אחרת ליכא איסור בהזדמנות שלא לכוונת חובה ומצווה אף שהוא בשביל כוונת חשיבות היום שעושין הנכרים, **ומהראוי להחמיר** כתשובה הקודמת".
  2. **מחמיר: אסור לשמוח או לעשות סעודה לשם החג**.
     1. פחד יצחק (מכתב ק"ט) – "על אודות שאלתך אם זה דאורייתא או דרבנן, הנה כל החקירה הזאת לא תתכן אלא אם היה הנידון ענין של חגיגה חד-פעמית, אבל מכיון שיש כאן לפנינו קביעות של חגיגה החוזרת מדי שנה בשנה, ונכללת ע"י כך במחזור השנה, **הרי יש בזה ענין של מועד**. והחוגג את היום הזה בעל כרחו שהוא משתתף במועד. וחידוש מועד שלא ממקורותיה של תורה - הוא מן החמורי חמורות. וכל זה היה נכון אפילו אם קביעות זו היתה לפי הלוח שלנו, גם אז היה הענין מחמורי חמורות, כנ"ל. אבל מכיון שקביעות זו היא לפי התאריך הנהוג, אשר מאז ומעולם היה המנהג אצלנו להוסיף את התיבה 'למספרם' בשעת השימוש הרשמי בתאריך הנ"ל, והלא עצם קביעות התאריך לעובדא היסודית של ... הוא מתן כבוד עצום לעבודה זרה, הרי מילתא דפשיטא היא לכל בן דעת, כי חגיגת מועד הקבוע לפי תאריך זה יש בו משום אביזרייהו ...".
        1. עי' תוכן העניינים (שם עמ' 12) – "יחס ליום חגיגת נכרים (טהנקסגיווינג) לגר בין הנכרים".
     2. הגר"ד כהן שליט"א (R.J.J. ח"ל עמ' נ"ט. וכן עי' מספר ב') -

The celebrating of Thanksgiving is something that has been disputed by many rabbis - some prohibited and maintain that it is a derivative prohibition of idol worship and there are others who completely permit [its celebration]. In my opinion, to eat turkey for the sake of a holiday is prohibited by the rule of Tosafot, Avoda Zara 11a, since this is an irrational rule of theirs and following it is improper. Nonetheless, there is no prohibition for a family to get together on a day when people do not go to work and to eat together; if it is their wish to eat turkey not for the sake of thanks but because they like turkey, that is not prohibited, but the spirit of the Sages does not approve of such conduct, as they are functioning as if they follow the practice of Gentiles.

* + 1. עי' הגר"י בעלסקי זצ"ל (פסקי הלכה פרק נ"א, Halachically Speaking שנה ח' מספר ח' עמ' ז') -

If such parties were made as a sign of patriotism to the United States, it would be acceptable for Jews to make them as well as a sign of loyalty to their host country. This does not seem to be the case however, and there is no reason that a Jew should make them.

* + 1. עי' חוקת עולם (פרק ו' סעי' ק"מ) – "אין לחוג או להשתתף בחגי אומות העולם, וכן לחוג ב31 בדצמבר, את חג סילווסטר, וכן ראוי להמנע מלחוג באמריקה את החג הנקרא טענקס גיווינג".
  1. **מיקל**.
     1. נפש הרב (ריש עמ' רל"א) – "דעת רבנו שמותר לאכול בשר הודו (טורקי) בסוף נובמבר ביום טנקסגיווינג ... שאין באכילתן ביום טנקסגיווינג משום חוקות הגויים. וכן שמענו שהיתה גם דעת אביו הגרמ"ס ז"ל".
     2. בני בנים (ח"ג סי' ל"ז, עי' ח"ב סי' ל').
  2. Thanksgiving Parade.
     1. Halachically Speaking (שנה ח' מספר ח' עמ' ח') -

The question of observing or attending a Thanksgiving Day parade is an interesting one. It depends on the following definition: If Thanksgiving is a non-Jewish holiday it would be prohibited to participate or benefit in any way from the parade honoring the day. If one concludes that Thanksgiving is a secular holiday, there would seem to be no problem in attending a parade, as a Thanksgiving Day parade is no different from an Independence Day parade. Although it may be permitted to go to a Thanksgiving parade it is not with the spirit of a Jew to attend such parades (Opinion of Harav Doniel Neustadt Shlita). One who has young children who insist on going to the parade do not have to refuse (Harav Yisroel Belsky Shlita).

* 1. **לאחר את זמני התפלה** (Davening Later on Thanksgiving).
     1. מיקל: כי הכל יודעים שהסבה היא החופשה מעבודה שבאותו יום.
        1. בני בנים (ח"ג סי' ל"ז) – "לע"ד אינו אסור לאחר את זמני התפלה בבית הכנסת בבוקר של יום ההודאה בארה"ב תאנקסגיווינ"ג בלע"ז כי הכל יודעים שהסבה היא החופשה מעבודה שבאותו יום ולא מה שגורם לחופשה, ולכן אפילו בחג המולד שהוא יום אידם אינו אסור אבל מכל מקום ראוי שלא לאחר התפלה בחג המולד כדי להראות שאין לנו חלק ונחלה ביום אידם, ובזה ובזה אין ראוי להשוות זמני התפלה לזמנה בשבת. וכן מותר לקבוע חו"ק ביום ההודאה".
     2. Halachically Speaking (שנה ח' מספר ח' עמ' ח') -

Some poskim maintain that one should not change the regular time for davening to a later time even though it is a not a work day. However, making a later minyan is permitted if it is not at that time on a regular (non-holiday) day (Opinion of Harav Dovid Cohen Shlita). Others maintain that since we all know that the reason for davening later is because everyone is home from work and they may wish to sleep later they do not focus on the cause of why they are off from work (Opinion of Harav Yisroel Pesach Feinhandler zt"l). Harav Yisroel Belsky Shlita says if one normally davens late when he has no work (i.e. Sunday) then he may do so on a legal holiday such as Thanksgiving as well.

* 1. מראי מקומות – R.J.J. (ח"ל עמ' מ"ב, עי' ח"ב עמ' ע"ט), Halachically Speaking (שנה ח' מספר ח').
     1. משנה הלכות (ח"י סי' קט"ז) – "ומיהו לעצם הענין לפענ"ד ליכא בזה דין דיהרג ואל יעבור והנה ביו"ד סי' קע"ח אין הולכין בחוקת עובדי כוכבים ולא מדמין להם וכתבו התוס' ע"ז י"א א' דתרי חוקי עו"כ יש א. שעושים להבל ולשטות וכזה אין כתוב באורייתא עושים דלאו מינייהו גמרינן, ב. שעושין לעו"כ וכזה גם שמצינו בתורה אין עושין כמנהגם וכ"כ בסנהדרין נ"ב ב' דרך כהני עו"כ הי' להשחית זקנו לפיכך אסרה התורה להשחית זקן עיין רמב"ם פ"ב מה' עו"ז והביאו בגליון מהרש"א, וכתב הרמ"א ז"ל דלא אסור אלא בדבר שנהגו בו עו"כ לשם פריצות כגון שנהגו ללבוש מלבושים אדומים והוא מלבוש שרים וכדומה לזה ממלבושי הפריצות או בדבר שנהגו למנהג וחוק ואין טעם בדבר דאיכא למיחש ביה משום דרכי האמורי ושיש בו שמץ עו"כ מאבותיהם ועיין ביאור הגר"א אות ז' שם מה שהאריך הרבה. הנה כתבו דדוקא דבר שנהגו למנהג וחוק ואין טעם בדבר איכא למיחש משום דרכי האמורי אבל בדבר שנתנו טעם לדבר הרי טעמו בצדו א"כ בהני שאוכלין תרנגול כפי ששמעתי הוא משום שלא הי' להם לאכול ומצאו אותו העוף ושמחים ונותנים שבח על שמצאו העוף לכאורה אין זה בכלל חוק משום דרכי האמורי אלא דמ"מ יש לעיין בזה מטעם חג ועיין יו"ד סי' קמ"ז ס"ז עו"כ שעושה הוא חג לעצמו ומודה לאלילים ומקלסה ביום שנולד בו ויום תגלחת זקנו וכו' וכיוצא באלו וא"כ אפשר דהאי נמי בגדר זה של עו"כ שמקלסין על שהמציא להם עוף זה אלא שלפי שאומרים הם מודים להשי"ת על זה ולא לעו"כ אלא שגם בזה הרי הם משתתפים ח"ו כידוע וא"כ אפשר דהוא בכלל חגם ומנהג אבותיהם בידיהם ולכן ודאי אין לבנ"י להשתתף עם עכו"ם ביום חגם זה ח"ו ואין רוח חכמים נוחה הימנו ואולי גם אסור מדאורייתא ג"כ אבל לומר דהוה בכלל איסור יהרג ואל יעבור אין לך ודו"ק".

1. כסף בחנוכה: חנוכה געלט.
   1. **נוהגין לתת בליל ה' של חנוכה**.
      1. אמת ליעקב (סי' תר"ע הע' תקפ"ג) - לשונו מובא לקמן.
      2. קהלות יעקב (ארחות רבינו ח"ג עמ' א' אות ג', דרך שיחה ח"א עמ' קפ"ז) – "מו"ר (שליט"א) זצוק"ל מחלק דמי חנוכה לנכדיו ונכדותיו ומקפיד לתת דוקא ביום ה' דחנוכה ונותן רק לרוקים ולא לנשואים, לא נותן כסף הרבה (לדוגמא בתשל"ח נתן לבנו הגרח"ק שליט"א [זצ"ל] חמשים ל"י עבור ילדיו שיחלק ביניהם). שאל הגרח"ק שליט"א [זצ"ל] את אביו מו"ר (שליט"א) זצוק"ל מה הטעם שנותן דוקא בה' דחנוכה וענה לו מו"ר שכך נהגו ואינו יודע הטעם, ואח"כ אמר לי הגרח"ק שליט"א [זצ"ל] שאביו מו"ר אמר לו טעם משום דה' דחנוכה אף פעם אינו נופל בשבת, בתשל"ט מו"ר לא הקפיד על ה' דחנוכה ונתן לגרח"ק שליט"א ביום אחר של חנוכה לחלק לכל הנכדים של מו"ר, נתן לו סך מאה ל"י עבור כולם".

הגרח"ק זצ"ל (דברי שי"ח פר' מקץ תשע"ח עמ' ב') – "בענין דמי חנוכה שמעתי שמרן הקה"י זצוק"ל נהג ליתן דוקא ביום מסויים, אם נכונה שמועה זו, ובאיזה יום נתן, ומדוע דוקא ביום זה. תשובה: ביום החמישי והטעם שלעולם אין חל בשבת".

* + 1. נטעי גבריאל (פרק נ"א הע' ז').
  1. מראי מקומות – מבקשי תורה (קובץ ב' ריש סי' כ'), נטעי גבריאל (פרק נ"א ס"ה).
     1. אמת ליעקב (סי' תר"ע הע' תקפ"ג) – "שאלה: מה שנהגו בימינו ליתן מתנות לילדים בימי חנוכה, האם יש בזה משום חוקות העכו"ם שעושים כן בימי אידם. תשובה: נראה שלא, שמקור המנהג נובע מזה שנתנו מעות חנוכה למלמדים, והיו שולחים המעות על ידי התלמידים, ומזה נשרבב המנהג שנותנים מתנות לילדים ג"כ, **ואדרבה יותר מסתבר שהגוים לקחו מנהג זה מהיהודים** [ומנהג רבינו לחלק מעות חנוכה בליל חמישי של חנוכה]".
     2. אבני ישפה (ח"א סי' קכ"ט ענף ב') – "וגם בחנוכה **הם ימי שמחה והלל** וכמו שכתב הרמב"ם פ"ג הל' חנוכה ה"ג, ולכן שפיר נוהגים לחלק להם כסף ומתנות כיון דעכ"פ יש כאן ימי שמחה וכך משמחים את הקטנים".
     3. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ד' אות כ"ה) – "יש שנהגו לתת לילדים מתנות עטופות בנייר ביום א' של חנוכה. ושמעתי שיש שלא עושים כן משום שכך עושים הנוצרים ביום חגם (יום הלידה שחל בתקופה של חנוכה - להבדיל) שמניחים מתנות עטופות בנייר תחת האילנות בשביל כל הילדים ומספרים לילדים שהמלאך הביא המתנות, האם אכן ראוי שלא לתת מתנות. תשובה: לא שמעתי".

הגרח"ק זצ"ל (דברי שי"ח פר' מקץ תשע"ח עמ' ב') – "האם יש ענין בנתינת דמי חנוכה לילדים, ומה הטעם. תשובה: המנהג בשביל העניים שהתביישו ללכת ושלחו ילדיהם".

הגרח"ק זצ"ל (עלי שי"ח חנוכה אות י"ג, עמ' ק"צ) – "שאלה: האם נכון לתת מתנות וכסף בחנוכה לילדים או שזה השפעה מהגוים. תשובה: זה מנהג ישראל".

* + 1. מנהג ישראל תורה (סי' תר"ע סוף אות ד') – "כתב במועד לכל חי בפרק הנ"ל אות ע"ז בשם ס' מעשה הצדקה דנהגו לחלק מעות לתינוקות ולקטנים בימי חנוכה ופורים וכתב הטעם ע"ד קבלה עי"ש".
    2. חוקת עולם (פרק ו' סעי' קכ"ח) – "המנהג לחלק בימי חנוכה לילדים ולעניים, דמי חנוכה, ויש מי שפקפק על מנהג זה ששרשו נלמד מאומות העולם, אך למעשה אין לחוש בזה, ומנהג ישראל תורה".
    3. **אולי יש לחלק בין נתינת כסף, לנתינת מתנות**. וצ"ע. [אמנם עי' אמת ליעקב, אבני ישפה, והגרח"ק זצ"ל - לשונם לעיל].

1. לאכול ערב ראש השנה: קודם עלות השחר.
   1. רמ"א (או"ח סי' תקפ"א סעי' ב'), כרם שלמה (ס"ק ז' אות ו') – "**ורבים נוהגים לאכול בערב ראש השנה קודם עלות השחר משום חוקות העכו"ם**".
      1. הרמ"א לשיטתיה: רבים נוהגים, אבל אינו מדינה.
   2. **לשיטת הגר"א וסייעתו** - המחמירים לעיל.
      1. אפשר י"ל שב ואל תעשה שאני.
         1. עי' שאילת יעב"ץ (ח"ב סוף סי' ט"ו) – "ומהראוי הי' למנוע מלאסור ליהודי שתי נשים משום איסור דבחוקותיהם לא תלכו, רק משום שהוא בשב ואל תעשה".
         2. מראי מקומות – חוקת עולם (פרק א' סעי' ו').
      2. א"נ י"ל, חשיב כמאן דכתיבא באורייתא.
         1. מטה יהודה (סי' תקפ"א ס"ק ו') – "הא נמי חשיב כמאן דכתיבא באורייתא דהדרשה שדרשו רז"ל ביום הראשון ראשון לחשבון עונות היא דרשא גמורה וכדכתיבנא לעיל. ואף אם לא היתה הך דרשא אלא רמז ואסמכתא בעלמא ... דלא בעינן מפורש בתורה ממש הוא ממיתת רוצח בסייף דאינה מפורשת אלא מכח דילפינן ג"ש נקם נקם".
   3. מראי מקומות – שד"ח (מערכת ראש השנה סי' א' ס"ק א'), חוקת עולם (פרק ה' סעי' קי"ז).
2. בגדים.
   1. **בגדים מיוחדים לישראל**.
      1. לא צריכים – מהרי"ק (שורש פ"ח, "דאפי' ילבש הישראל לבושי' כלבושי הגוים ואין הלבוש ההוא מיוחד לגוי יותר מלישראל דאין כאן בית מיחוש").
   2. **להחליף בגדים** (style).
      1. מיקל.
         1. אג"מ (יו"ד ח"א סי' פ"א) – "אף להגר"א בבאוריו סוף סק"ז שפליג על הר"ן ומהרי"ק והרמ"א וסובר דבכל מלבוש המיוחד לנכרים אסור ג"כ הא מתיר בגדים שהיינו לובשין בלא"ה פי' לא בשביל שהנכרים לובשין באלו אף שקדמו הנכרים ללובשן וכ"ש באלו הבגדים במדינה זו דלא קדמו הנכרים כלל דמתחלה הם גם לישראלים כמו לנכרים שליכא איסור".
         2. תשובות והנהגות (ח"א סי' תנ"ג) – "ומיהו ברמ"א ר"ס קע"ח פוסק שאין איסור אלא אם נהגו העכו"ם מפני פריצות, והגר"א זצ"ל בביאורו חולק ואוסר בכל אופן, אם עושים כן רק מפני שכך מנהג העולם דהיינו העכו"ם. וכפי הנראה מנהג ישראל בבגדים ארוכים, ונהגו בקצרים מפני שלעכו"ם כך יפה יותר, ושינו מנהגם ובזה לדעת הרמ"א אין כאן איסור כיון שאין נוהגין כן לפריצות, אבל לדעת הגר"א יש לצדד לאסור, כיון שבלי העכו"ם לא היו לובשים, ואף שאין בזה פריצות אסור לדידיה. אבל יש לומר שבזמנינו אלו שלובשים כן **אינו כדי להדמות לעכו"ם ח"ו, אלא לשם יופי**, ובזה אין איסור מדינא וכ"כ באגרות חזו"א ח"ג. אמנם הרבה יראים נוהגין לשנות שהכפתור לצד ימין ולא לצד שמאל כהעכו"ם, ומלבד שיש בזה סוד התגברות הימין על שמאל לפי תורתינו הקדושה, יצאנו בכך מחשש חוקות העכו"ם, שאם יש איזה שינוי אין לחשוש כלל וכמבואר בשו"ת מהרי"ק (פ"ח), וכן מו"ר הגאון רבי משה שניידער זצ"ל החמיר בזה מאד **שיהיו כפתורי החליפה ימין על שמאל**, ונראה הדבר ויאה שבזה יוצאין מכל חשש ופקפוק דלא לובשים כהעכו"ם. ולפי זה מדינא אין לחשוש לאיסור בבגדים קצרים, אבל המחמיר ומדקדק לכפתר ימין על צד שמאל תע"ב שיוצא מכלל חשש גם לשיטת הגר"א הנ"ל, ואף שלא נהגו כן אנשי ליטא כאן, יש בזה הידור לפרוש מן העכו"ם **וקדוש ייאמר לו** ויקבל על כך שכרו".
      2. מראי מקומות – משנה הלכות (ח"ד סי' קט"ו).
      3. חסרון צניעות, לכו"ע אסור.
         1. אג"מ (יו"ד ח"א סוף סי' פ"א) – "אבל הבגדים שיש בהן פריצות ממש שנעשו מחדש בבגדי נשים אף שבעוה"ר כיון שגם הישראליות מלובשות בהן גם מתחלה אין להחשיבן מלבושי נכרים מצד עצם הבגדים אבל עצם הפריצות אולי יש להחשיב מחוקות העכו"ם וממילא יש לאסור בגדים אלו לישראליות לבד ענין הפריצות מצ"ע גם מצד מלבושי נכרים".
   3. **הולך בגילוי הראש**.
      1. ט"ז (או"ח סי' ח' ס"ק ג').
      2. הו"ד במ"ב (סי' ב' ס"ק י"א) – "כבר כתב הט"ז לקמן בסימן ח' דבזמנינו איסור גמור מדינא להיות בגילוי הראש ואפילו יושב בביתו עי"ש הטעם".
      3. לצורך פרנסה שרי.
         1. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' י"א אות ג', או"ח ח"ד סוף סי' ב') – "שהם אינם צריכין לילך בכסוי הראש יושבין בגילוי הראש, אבל לא שהם יושבים בגילוי ראש מצד קפידת איזה חוק דלכן ליכא בכאן סברא הט"ז ולכן לכו"ע הוא רק זהירות מצד המנהג הטוב והקדוש לנו שלא חמיר זה מעשה שהפסד ממון הוא אונס כדלעיל".
            1. וצ"ב אג"מ (או"ח ח"א סוף סי' א' [אפשר הזמן שכתוב התשובה, הנהגה הוי מחולק]).
      4. מראי מקומות – כרם שלמה (ס"ק ז' אות ח'), יביע אומר (ח"ו או"ח סי' ט"ו אות ה'), חוקת עולם (פרק ה' סעי' קי"א, פרק ט' סעי' ר"א).
   4. מראי מקומות – חוקת עולם (פרק ב').
3. מלבושים אדומים.
   1. "**מסורת בידינו להקפיד על לבישת האדום לבני עמנו**".
      1. מהרי"ק (שורש פ"ח ד"ה ואם) – "ועוד היום מסורת בידינו להקפיד על לבישת האדום לבני עמינו".
      2. ש"ך (ס"ק ג') – "שאין דרך הצנועים להיות אדומים בלבושם וצבע השחור הוא דרך צניעו' והכנעה וכדאמרינן מי שיצרו מתגבר עליו ילבש שחורים ויתעטף שחורים כו' ועוד התם מסורת בידינו להקפיד על לבישת האדום לבני עמנו מהרי"ק שם".
      3. בית לחם יהודה (ס"ק ג') – "מהרי"ק".
      4. **לא ראינו שמקפידים על זה**.
         1. מעשה רוקח (ע"ז פרק י"א הל' א') – "לא ילבש מלבוש המיוחד להם. כתב מוהר"י קולון סי' פ"ח וז"ל ועוד היום מסורת בידינו להקפיד על לבישת האדום לבני עמינו ע"כ ובזמנינו לא ראינו מקפידים על זה כלל אם לא משום צניעות וכיוצא ועיין למרן ז"ל".
         2. וכן נראה הבאר היטב (שלא הו"ד הש"ך).
      5. יש לעי' color-war.
   2. **מחמיר: בין אנשים ובין נשים**.
      1. דר"ת (ס"ק י"ז).
      2. משנה הלכות (חי"ב סי' שי"ב) – "לדינא ודאי שנשים בכלל זה חדא מגמ' ברכות כ' שמבואר שבאשה היתה המעשה ברב אדא גם מדברי מהרי"ק הנ"ל שהביא הש"ך שכתב מסורת בידינו להקפיד על לבישת האדום לבני עמינו עכ"ל. ובני עמינו נשים ואנשים בכלל וז"פ".
      3. לבושה של תורה (ח"א סי' ה' אות ד') – "ויש לעורר דהגם דאדום אינו צבע של צניעות, ומעלה היא שלא ללובשו לעולם (בין איש בין אשה), מ"מ אי לאו דהנכרים לובשים אותו אין בו איסורא דבחוקותיהם לא תלכו, דאיסור זה חלוי במה שענין זה נקבע כמנהג הנכרים, וקלקול הוא לישראל להתדמות להם בזה".
   3. **תינוקים**.
      1. אין איסור.
         1. שבט הלוי (ח"ו סי' כ"ד אות ב') – "ומה ששאל עוד בעניני מלבושים האדומים הנזכרים ביו"ד סי' קע"ח - האיך הדין הקטנים - הנה לקטני קטנים בודאי לא שייך זה, אבל לקטנים שהגיעו לחינוך - גם בזה שייך חינוך".
         2. לבושה של תורה (ח"ב סי' ס"ג אות י"ח) – "שבט הלוי".

עוז והדר לבושה (עמ' שע"ב) – "ילדה שהגיעה לגיל שש/שבע שנים אין להלבישה בבגדים בצבע אדום לוהט או בצבעים עזים אחרים. מכל מקום ילדה מתחת לגיל שש היא כה קטנה, עד שבגדיה האדומים לא ישפיעו על איש".

* + 1. יזהר.
       1. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ט"ו אות ו') – "האם מותר להלביש בגד אדום לתינוקת פחות מגיל שלש. תשובה: יזהר".
    2. **יש דין חינוך**.
       1. שבט הלוי (ח"ו סי' כ"ד אות ב') - לשונו מובא לעיל.
       2. לבושה של תורה (ח"ב סי' ס"ג אות י"ח) – "שבט הלוי".
       3. עי' חוקת עולם (פרק ב' סעי' ל"ח) – "כמו כן ראוי לחנך את בנותיו הקטנות שלא להלבישם בגדים אדומים".
  1. **בזה"ז**.
     1. מיקל [מלבושים אדומים אינו חוקות העכו"ם].
        1. הגר"י אלחנן (תורה מציון שנה ה' ח"ב סי"ח).
        2. הו"ד בדר"ת (ס"ק ט"ז).
        3. חזו"א (***דרך שיחה ח"ב עמ' תל"ד) – "אשה בבגד אדום - החזו"א סבר שפעם כך היו הולכים הגויים ולכן אין זה צניעות, אבל היום אין זה שייך. ואמנם אבא ז"ל סבר שצריך להקפיד".***
        4. חשוקי חמד (בכורות דף מד.) – "הרי לפנינו דישנם ב' טעמים שלא ללבוש בגד אדום, או משום מנהג הגויים, [וזה לא נוהג בזה"ז שאין זה מנהג הגויים, כמבואר בדרכי תשובה (שם ס"ק טז) בשם ר' יצחק אלחנן], וטעם נוסף משום שהוא בגד של פריצות".
     2. מחמיר.
        1. ***קהלות יעקב (דרך שיחה ח"ב עמ' תל"ד [לשונו מובא לעיל], עמ' תע"ה***) – ***"שצריכה האשה שלא לילך בבגד אדום".***
        2. משנה הלכות (ח"ד סי' קט"ו ד"ה והנה מהרי"ק) – "אני קבלתי מאבותי ורבותי ז"ל דגם בזמן הזה עד היום בנות ישראל מקפידין שלא ללבוש בגדים אדומים"***.***
     3. אמת ליעקב (דברי חכמים אה"ע אות מ"ו ס"ק ב', הע' שם) – "שאפי' שמצד הדין מותר, טוב להקפיד ולא ללבוש מלבוש אדום כשיטת המב"יט שאוסר [סברתו של הגרי"ק להתיר הוא, שכיון שאין הגוים לובשין אדומים היום לפריצות, אז מותר, רק שכיון שהמבי"ט אסר היום, נוהגים לאסור (ושיעור של אדום לאסור, הוא מה דחשיב אדום גבי נדה)]".
     4. מראי מקומות – לבושה של תורה (ח"א סי' ה' אות ד' [לשונו מובא לעיל], ח"ב סי' ס"ג).
        1. חוקת עולם (פרק ב' סעי' ל"ג, סעי' ל"ד) – "יש אומרים שאסור ללבוש בגד אדום משום חוקות הגויים, ובזמן הזה אין לחוש בלבישת בגד אדום לחוקות הגויים. על אף שמעיקר הדין מותר ללבוש בגד אדום, מכל מקום ישתדל להמנע מללבוש בגד בצבע אדום".
  2. **בבית**.
     1. מיקל.
        1. הגרשז"א זצ"ל (משנה הלכות חי"ב סי' שי"ג).
     2. מחמיר.
        1. משנה הלכות (חי"ב סי' שי"ג) – "גם בעיקר ההיתר ללבוש בבית צ"ע לפי הטעמים שהביא אי משום ובחוקותיהם לא תלכו מ"ש בית מבחוץ ופשוט שאסור ללבוש במלבושי עכו"ם בבית, ואי משום הכנעה שמלבוש אדום מביא גאות מ"ש בית מבחוץ דבבית ג"כ צריך הכנעה ולכן לפענ"ד גם בבית צריך ללבוש בגדי צנועות".
     3. מראי מקומות.
        1. ששבה"ל (סי' קצ"ה סעי' ח' ס"ק א' ד"ה ושמעתי) – "ושמעתי **שבכמה מדינות נהגו שהבגדים המיוחדים הי' הבגד התחתון הסמוך לגוף בצבעים שונים כגון שחור או אדום**, וכנראה היתה בזה תקנה ישנה מהגדולים, והמחבר איירי בבגדים עליונים כמו שנהגו בכמה מקומות".
        2. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ט"ו אות ז') – "האם מותר להלביש לבנות בגד לילה פיג'מה אדום שבלילה אין אחרים רואים אותן. תשובה: יותר טוב ליזהר".
        3. חוקת עולם (פרק ב' סעי' ל"ז) – "לכתחילה יש לאשה להמנע ללבוש בגד אדום גם בתוך הבית".
        4. לבושה של תורה (ח"ב סי' ס"ג אות כ"א-כ"ה, עוז והדר לבושה עמ' שע"ב) – "**בגד עליון** אדום שיוצאים בו הוי 'בגד של פריצות', ואין ללובשו בתוך הבנת ... **בגד ביתו** אדום אינו 'בגד של פריצות' ונראה דמותר ללובשו בתוך הבית".
  3. **שיעור של אדום**.
     1. מראי מקומות – לבושה של תורה (ח"ב סי' ס"ג אות כ"ו, עוז והדר לבושה עמ' שע"ב, לשונו מובא לקמן).
        1. אמת ליעקב (דברי חכמים אה"ע אות מ"ו ס"ק ב' בהע') – "ושיעור של אדום לאסור, הוא **מה דחשיב אדום גבי נדה**".
     2. **צבע בורדו** (maroon).
        1. מיקל.
           1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק י' סוף אות ל"א) – "ובצבע בורדו וכדומה, מותר בכל אופן".
           2. לבושה של תורה (ח"ב סי' ס"ג אות כ"ח, עוז והדר לבושה עמ' שע"ב) – "צבע בורדו הנוטה יותר לחום מאשר לאדום - מותר, משום שאינו צבע עז או רועש, אף על פי שמשתייך למשפחת האדומים (הליכות בת ישראל ז:ג, בשם הגאון רבי יוסף שלום אלישיב (שליט"א) [זצ"ל]. וכן ראה שו"ת שבט הלוי ו:כד:ב). כמו כן צבעי הורוד כהה (מט), הכתום-משמש, השזיף והסלמון מותרים בהחלט. מכל מקום, ורוד עז מאוד מושך את העין ואסור ללובשו, לא כבגד כגון שמלה, חליפה או מעיל, ואף לא כפריט קטן יותר, כגון מטפחת ראש".
        2. מחמיר.
           1. ודרשת וחרקת (ח"ד יו"ד סי' ז' אות ג') – "בענין מלבושים אדומים ששאל מה עם צבע בורדו וכדומה, וענינה שרובו צבע אדום, הנה כמדומני שראיתי בשו"ת של אחד מנכדי החת"ס (אולי השבט סופר אינני זוכר וצריך חיפוש) שהגדיר הדבר שכל צבע שהיינו אוסרים במראה דם נדה אסורה בלבישה, ודכירנא מעשה שהיה לפני כעשרים שנה, שאברך אחד בא אלי שקיבל פתק בדואר משכן בעילום שם, שישאל רב אם אשתו מותרת ללבוש מעילה האדומה שהיא לובשת, וכיון שהיה מארה"ב ולא דיבר לה"ק רהוטה ביקש ממני שאלך עמו להגרב"ץ אבא שאול זצ"ל לשואלו, והלכנו, והשיב על אתר לעיין בברכות דף כץ בהגהות הערוך, שפירש כרבלתא, שאין דרך בנות ישראל להתכסות בו שהוא פריצות, ומביא לדבר עבירה עכ"ל, ואח"כ שאלנו מה עם גבר, והתפעלנו מתשובתו, שחילק בין המדינות, כמדומני שאמר שבא"י ובארה"ב אינו סימן, אבל באנגליה ובעוד מקומות זה סימן למי שמוכן לזנות (משכב ז') רח"ל, כמו עגילים עכ"ד, והתפעלנו מסוד ה' ליראיו, אבל עכ"פ מידי חשש צניעות לא יצאנו שכתב הש"ך ביו"ד סי' קע"ח סק"ג שאין דרך הצנועים להיות אדומים בלבושם, וצבע השחור הוא דרך צניעות והכנעה, ולכן שומר נפשו ירחק מכל בגד אדום, ורובו ככולו כמו בכל התורה כולה כנלענ"ד".
           2. חוקת עולם (פרק ב' סעי' מ') – "עי' בגד בצבע בורדו נחלקו הפוסקים אם מותר לנשים ללובשו, ונכון להחמיר".
        3. מראי מקומות.
           1. שבט הלוי (ח"ו סי' כ"ד אות ב') – "ומה ששאל לענין צבע בורדו הקרוב לאדום שלמראית עין נראה אדום - הנה המעיין בפוסקים סי' קע"ח שם יראה דלא באדום דוקא תולה הדבר דלפעמים גם שאר צבעים פריצות כמבואר באחרונים - והשתא אם הפריצים והפריצות לובשים כזה לשם פריצות גם זה אסור ואם לאו מותר - ולהכריע בזה דבר שאין בי שאל אותי - והמעיין יראה דפריצות זה לאו דוקא פריצות של צניעות אלא גם פריצות של שררות וגסות הרוח ועיין מהרש"ל בחי' ברכות כ' ע"א ד"ה כרבלתא שני הפירושים בפריצות בגדים כאלה וקשה להאריך בדבר שאין לנו גדרים - והכל לפי ראות הדיין והלב יודע וכו'".
  4. מראי מקומות – מקור חיים (חו"י סי' רס"ב קיצור הלכות סעי' ב'), אג"מ (יו"ד ח"א סוף סי' פ"א), באר שרים (ח"ה סי' ט"ז אות ד', אות ה'), הגר"ד פיינשטיין שליט"א (קונטרס יד דוד עמ' רכ"ה אות ל'), הליכת בת ישראל (פרק ז' סעי' ח').
     1. רש"י (בראשית פרק מ"ט פסוק י"א) – "ארגוון טב לבושוהי, דומה ליין, וצבעונין הוא לשון סותה שהאשה לובשתן ומסיתה בהן את הזכר ליתן עיניו בה".
     2. רבינו בחיי (שמות פרק כ"ח פסוק ט"ו) – "וצבע זה של תכלת אינו **צבע של גאוה** כצבע של אדמימות או צבע ירקות שקורין גרי"ן ששניהם צבעים של גאוה".
     3. חת"ס (דרשות ח"ב עמ' רמ"ד-ג', ובהע') – "וכבר כ' ר' בחיי גבי הלעיטיני מן האדום כי ע"י האדום ממשיך עליו כח מאדים, והמובן כי לעשו מושך עניו כח מאדים לטוב כי הוא מחלקו, ולישראל מושך עליו ההיפך ע"כ יתרחקו ישראל ממלבושים אדומים כי לא נאה להם [שמעתי ממ"ח הרב ר' שלמה אלכסנדרי סופר ז"ל שרבינו זי"ע **הקפיד מאוד ומאס ושנויי הי' בעיניו מלבושים בצבע אדום ולא יראה ולא ימצא בביתו**. ועי' במס' ברכות דף כ' ע"א גבי ר"א בר אהבא דקרעי' מאשה כרבלתא בשוקא ופי' הערוך בגד אדום שאין דרך בנות ישראל להתכסות ע"ש ועי' בבאר הגולה בשו"ע י"ד סי' קנ"ז סעיף א' גבי ערקתא דמסאנא כתב שאין דרך הצנועים להיות לבושן אדום]".
     4. באר משה (ח"ד סי' קמ"ז ס"ק י"ג ד"ה ולפי, עמ' רכ"ה) – "נכון מאוד לפרסם ברבים ולהוכיח באמירה נעימה שהבתולות לא יקשרו שערותיהן אחורי ראשיהן עם רהט (שקורין ריבבאן בלשון המדינה) אדום, וכ"ש שלא תקשרו סביב ראשיהן חוט רחב אדום (בלשון המדינה העד באנד, או העירלעיס) ... וכ"ש הנשים, שלא ילכו בשמלה או חצאית (סקירט בלשון המדינה) אדומה כי פגול הוא, תועבה הוא ... ובכלל זה הוא גם כן לאסור שלא ילכו בגרביים (סטאקינג בלשון המדינה) אדום בין אשה בין בתולה כי נבלה וחרפה הוא לנו ... ואין בכלל זה הצבע אדום הנקרא ליפסטיק שצובעים בזה הנשים שפתותיהם, או אפילו צפורניהן, הגם שגם לצבוע הציפרניים אדום איננו הגון אבל לצפוע הפנים כדרך נשי הגוים הפרוצות בצבע אדום אסור. אבל אדום כמראה פניה ולא אדום ביותר, שרי".
     5. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק י' אות ל"א) – "ואיסור זה דלבישת בגד אדום, היינו כשכל הבגד או רובו הבולט אדום ממש".
     6. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ט"ו אות ח') – "האם מותר לילדה לענוד עגילים עם **אבן אדומה**. תשובה: אין קפידא".
     7. ודרשת וחקרת (ח"ד יו"ד סי' ט' אות א') – "שספר 'מראה אש' קורות חייו הגרב"ץ אבא שאול זצ"ל אינו תח"י, ואם אמת נכון הדבר שענב **עניבה אדומה** בהרבה ארועים, הרוצה לסמוך על זה בודאי יש לו אילן גדול לסמוך עליו ... וע"כ דס"ל שאין איסור בעניבה לבד, אולי משום שהוא בטל ברוב בגדיו, או שאינו סימן לפריצות, אבל אני שמעתי להדיא מגדולי הוראה שלא היה ניחא להו גם עניבה אדומה לבד וכל אחד יתנהג כמנהג רבותיו".
     8. עוז והדר לבושה (סוף עמ' שע"א) – "כאשר רק חלק מהבגד אדום: האיסור תקף רק כאשר הבגד כולו, או חלק גדול ממנו אדום. יתר על כן, אפילו אם החלק האדום מכסה את מיעוט הבגד, **אך הוא גדול דיו כדי למשוך את העין, אין ללבוש את הבגד**. מכל מקום, בד המפוספס באדום, בגד שעליו מופיעה דוגמא שקטה אדומה, או בד המשובץ בריבועים אדומים, בדרך כלל לא ימשוך את העין, ולפיכך מותר בלבישה".

1. מנהג לקשור חוט שני (red string) **-** מפני עיה"ר על התינוק ועגלתו.
   1. תוספתא (שבת פרק ו' הל' א') – "אילו דברים מדרכי האמורי המספר קומי והעושה בלרית והמגבה לגודגדון והמגוררת בנה בין המתים והקושר מטוטלת על יריכו **וחוט אדום על אצבעו** והמונה ומשליך צרורות לים או לנהר הרי זה מדרכי האמורי".
      1. ב"י (ס"ק ב'), הו"ד חוקת עולם (פרק א' סעי' ט') – "כתבו הגהות מיימוניות בפרק י"א מהלכות ע"ז (הל' א) בשם רא"מ (יראים השלם סי' שיג) דמסברא אין להוסיף על מה שמנו חכמים שהיתה קבלה בידם שהוא מחוקות הגוים וכתב סמ"ג (שם) בתוספתא דשבת (שם) מונה כל מה שהיתה קבלה ביד חכמים מחוקותיהם ודרכי האמורי עכ"ל ובאמת שהרבה דברים שנויים באותה תוספתא שיש בהם משום דרכי האמורי והרבה בני אדם נכשלים בהם ואין איש שם על לב ושמא משמע להו שאין לחוש משום דרכי האמורי **אלא לדברים שהוזכרו בגמרא בלבד וכל שאר דברים השנויים בתוספתא הוו דלא כהלכתא** דאם לא כן לא הוה שתיק תלמודא מינייהו".
         1. ברכי יוסף (על הדף סי' קע"ט סוף סעי' ג') – "ומ"ש התוספתא אינה כהלכה אלא כגמרא דידן הכוונה דסתמא דתלמודא דידן ידע דאיכא תנאי דפליגי על תוספתא זו ונקוט כוותייהו וכדאמרינן בעלמא".
         2. רב פעלים (יו"ד ח"ב סי' כ"ט) – "כתב על דבריו הרב נר מצוה, בפרקא דאמוראי דף רי"ד ע"א אות ט', דהני אינשי דעבדי הכי לדידהו ס"ל, כיון דהך מלתא לא הובא בגמרא, בהדי מילי שאמרו שיש בהם מדרכי האמורי לא נאסר, ונ"ל דהיינו טעמא כיון דלהגן מן המזיקין קא עביד לית לן בה, וכ"נ ע"ש, וכבר הרב הנז' בדף רי"ג באות ג' הביא כלל גדול מן הרשב"א ז"ל, בתשובה סי' קס"ו ותי"ג ותתכ"ה, שאין לחוש משום דרכי האמורי אלא באותם הדברים שהוזכרו בגמרא בלבד, שהם אסורים מד"ה, ולא שאר הדברים השנויים בתוספתא, שאין לנו לאוסרן, וכתב עוד שכן כתב מרן בב"י סס"י קע"ח בשם הסמ"ג לאוין נו"ן, דאין לחוש משום דרכי האמורי אלא לדברים שהוזכרו בגמרא בלבד, אבל שאר דברים השנויים בתוספתא הוי דלא כהלכתא, דאל"כ לא הוי שתיק תלמודא מנייהו. גם הביא שם מ"ש בהגמ"י בשם רא"ם, דמסתברא אין להוסיף על מה שמנו חכמים, שהיתה קבלה בידם שהיא מחוקות הגוים, ע"ש. וכן ראיתי להגאון חיד"א ז"ל, בשיורי ברכה סי' קע"ט אות ד' שכתב בשם הרב חס"ל, דאין לחוש משום דרכי האמורי אלא לדברים שהוזכרו בגמרא, אבל שאר דברים השנויים בתוספתא הם דלא כהלכתא, דאל"כ לא הוה שתיק תלמודא מנייהו, וכתב על זה רבינו חיד"א ז"ל, תחלת דבריו הוא כלשון מהריק"ש, דגם הוא כתב עליהם והוא דעת ר"א ממיץ בספר יראים מצוה צ"ח, והביאו הגה"מ פי"א, ומ"ש שהתוספתא אינה כהלכה אלא כגמרא דידן, הכונה הוא דסתמא דתלמודא ידע דאיכא תנאי דפליגי על התוספתא זו, ונקיט תלמודא כוותייהו עכ"ל".
   2. **כן המנהג**.
      1. באר משה (ח"ח סי' ל"ו אות ג') – "אם יש מקור למנהג לקשור חוט שני מפני עיה"ר על התינוק ועגלתו וכיוצ"ב. השבתי כן היה המנהג, והכל עשו כן. כן דקדקו לקשור חוט שני אדום על עגלה או מטת התינוק מפני עין הרע, וכל אלו הג' מנהגים בכלל מנהג נשים זקינות שעליהם כ' הרשב"א שאל יזלזלו בדבריהן ובמנהגיהם כי בודאי יסודתם בהררי קודש גם אם נעלם הטעם ממנו".
      2. ויען דוד (ח"ג יו"ד סי' נ"ד) – "מותר לקשור חוט אדום להציל מעין הרע, ומקור מקומו טהור שחוט תכלת מהני לזה".
      3. מאורות נתן (חנוכה, בהקדמת הספר עמ' ט"ו) – "שהקשה לי ח"א על מה שנהגו להקיף בחוט אדום סביב המצבה שעל קבר רחל אמנו זיע"א, וקושרים החוט על היד לסגולה וישועה, ותמה ע"ז מהא דאיתא בתוספתא שבת (פרק ז' ה"א) דהקושר חוט אדום על אצבעו הרי זה מדרכי האמורי. והנה הדבר ידוע ומפורסם שכן נהנו אמותינו מימי קדם ואשר מקובל אצלם סגולה זו מדור דור, וכן הי' מפורסם הדבר גם בחו"ל ...".
   3. **מחמיר: אין לעשות**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (הקדמה לס' הקטן והלכותיו שאלה כ"א) – "האם מותר לקשור חוט אדום ע"ג יד תינוק נגד עינא בישא, דבתוספתא שבת פרק ח' אות ד' לחד מ"ד הוי מדרכי האמורי. תשובה: אין לעשות כן".

עי' הגרח"ק זצ"ל (סגולות רבותינו, ענינים שונים שאלה ט"ו) – "שמעתי שיש סגולה להקיף את קבר רחל בחוט אדום, והנושא אותו הוא סגולה לשמירה וכן סגולה למעוברת שלא תפיל ח"ו. האם מותר לעשות כן ולהקיף בחוט וכנזכר, ולהשתמש בחוט כסגולה. תשובה: לא שמענו סגולה זו ואולי זה מדרכי האמורי".

* 1. מראי מקומות – רבבות אפרים (ח"ח סי' נ"א עמ' כ"ו), הגר"י בעלסקי זצ"ל (פסקי הלכה פרק נ"א), שמירת הגוף והנפש (מלואים מבוא פרק ט"ז ד"ה ובשו"ת), אבני דרך (ח"ו סי' קי"ז), לבושה של תורה (ח"ב סי' ס"ג אות ט"ו), ***ויהי בנסוע (פרק ל' הע' נ"ט)***.
     1. שאילת שאול (ח"א יו"ד סי' כ"ח) – "ומעתה לקשור חוט אדום על האצבע יש לאסור כיון שמפורש בתוספתא לאיסור אבל במקומות אחרים נראה שמותר".
     2. הקטן והלכותיו (תיקונים והוספות אות פ"א) – "והעירוני דדרכי האמורי שבתוספתא הוא רק כשכורכים על אצבעו, ומשמע דבמקום אחר בגופו, שרי. ובאמת שמעתי לפני שנים מזקני הגה"צ רבי משה אהרן שטרן זצ"ל שקיבל מזקני ירושלים סגולה לחולה וכדו' ליקח חוט אדום ולהקיפו ז' פעמים סביב קבר רחל ואח"כ ילבשנו החולה על צווארו, וזקני עצמו עשה כן בשביל חולה, וראו נפלאות".
     3. R.J.J. (חנ"ד עמ' ס"ג) -

Having said all that, we can now go back to consider the question of the red strings given out at the Kotel for wearing around the wrist. If these strings were known to be effective in protecting people from harm, it would be permissible according to most authorities. If they were known to be ineffective, it would be a violation of the prohibition of Darchei Emori to wear them. If we are unsure whether they work or not, (i.e., some reputable people claim that it works), then there would be a disagreement between the Ran and Rabbeinu Yonah whether it would be permissible. As concluded earlier, it would be better to not use them, but it would not be forbidden. How are we to know if they work? It is amazing to discover that tying a red string around the finger is actually brought in the Tosefta in Shabbat as one of the genuine Darchei Emori. In light of this, one would think it would be totally forbidden to put one on. The Beit Yosef, however, states that perhaps any practice listed in the Tosefta as Darchei Emori that is not brought in the Talmud, is not Darchei Emori according to the Talmud. Accordingly, red strings would not be Darchei Emori, as they are brought only by the Tosefta and not by the Talmud. Rav Moshe Stern, the Rav of Debrecin, states that there was a custom for hundreds of years in his family and in much of Europe to tie a red string around the crib of small children. He ends by saying that one ought not laugh at the customs of our grandparents, as they are surely rooted in the highest places. The Chavot Yair states that if there is a supernatural custom that many Jewish people have kept for many years, we can assume it had been checked out and known to help, and it is therefore permissible. If all this is true and we would like to reconcile the Tosefta we will have to say that there is a difference between tying a red string to the finger and tying one to a crib. According to this, of course, there may also be a difference between tying string to the wrist of a child and the wrist of an adult. In any event, it would seem that if there is a dispute among reputable people whether tying a red string to the wrist is effective or not, it would be best to avoid it but not forbidden. The same would be true for all other segulot. They should only be used if they are known to work from reputable authorities, or according to some, from a long-standing Jewish tradition.

1. שאר ציורים.
   1. **לגלח הזקן**.
      1. מחמיר.
         1. ח"ח (ספר המצות ל"ת קע"ז) – "וב'ספר החנוך' כתב, שעל השחתת זקן עובר עוד שני לאוין, חוץ מחמשה לאוין הנזכרים לעיל, דהיינו: 'ובחוקתיהם לא תלכו'".
         2. עי' כרם שלמה (סי' קפ"א ס"ק כ"ה אות ב').
         3. הגרח"ק זצ"ל (אורחות יושר פרק ה') – "החינוך והוסיף ג"כ שעובר משום ובחוקותיהם לא תלכו והביאו החפץ חיים בספר המצות הקצר".
      2. מיקל.
         1. חת"ס (או"ח סוף סי' קנ"ט, החדשות סי' ל') – "והנה זה ברור ונכון כי אילו היה תחלת מנהגו באיסור היה משום חוקי הגוים, אבל אחר שכבר נהגו ישראל לגלח, תו **אין בו שום נדנוד ופקפוק כלל אפילו ריח איסור אין בו**".
         2. אג"מ (מסורת משה יו"ד אות קצ"ח ד"ה ולא) – "ולא שייך לומר, כמו שטענת, שמי שמתגלח עובר על ענין של חוקות הגוים, כמו שהזכרת איזה ספר שלכתחילה אסרו מטעם זה, שהלא באירופה הגוים הלכו בלי זקן, והגלחים דוקא, ברוסיה וכו', הולכים עם זקן".
         3. יביע אומר (ח"ט יו"ד סי' י' אות י"ב).
         4. שבט הלוי (ח"ה סי' צ"ט אות ב') – "ודאי דגם דרכן של גוים מן הסתם בתער כדחזינן גם היום, ואינו דומה לדין מקיף וניקף שאינו מדין חוקת הגוי שכ' המנ"ח וזה ברור".
         5. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' קפ"א סעי' ב') – "ולא משום הלאו 'דובחקותיהם לא תלכו'".
         6. חוקת עולם (פרק ג' סעי' ס"ט).
      3. מראי מקומות – לבושי מרדכי (מהדו"ק סי' צ"ט), חלקת יעקב (יו"ד סי' פ"ט), דר"ת (סי' קפ"א ס"ק ח', סוף ס"ק י"ז).
         1. חזו"א (אגרת ח"א אות קצ"ח) – "מעולם אין דעתי נוחה מגילוח זקן כעין תער, בהיותי מורגל באיסורו מדור הקודם, והיה הדבר חמור מאד כמו גילוי ראש בחוצות, **והיה הדבר נחשב כשינוי מלבושיהם לבוש הישראלי**, ואף שפשטה המחלה גם בין התורנים יהיו לא נשתנה הדבר בשביל זה ולכן נפשי סולדת בענין זה".
         2. בית הילל (סי' קפ"א ס"ק ב') – "דכוונת תרה"ד להחמיר משום בחוקותיהם לא תלכו אף במספריים כעין תער. וע"ז כתב שאין העולם נזהרין בזה".
   2. **לקרוא בשמות של עכו"ם, מעיקר הדין**.
      1. תנחומא (פר' בלק סי' ט"ז) – "ילמדנו רבינו בזכות כמה דברים נגאלו ישראל ממצרים, כך שנו רבותינו בזכות ד' דברים שלא שנו את שמותם, ול"ש את לשונם, ולא גלו מסתרים שלהם, ולא נפרצו בעריות, ל"ש שמותן שראובן ושמעון ירדו וראובן ושמעון עלו, ל"ש את לשונם ...".
         1. בני יששכר (מאמרי חודש ניסן מאמר ד' טיול בפרדס דרוש י') – "והנה אבאר לך מהו המדה הגדולה שלא שינו שמותם, והנה על פי פשוטו מובן פירוש שלא שינו את שמותם שלא קראו לבניהם שמות כשמות הגוים, אבל א"א לפרש כן, דהרי זה לשון רז"ל במדרש רבה (בפרשת אמור פרשה ל"ב) שלא שינו את שמותם ראובן ושמעון נחתין ראובן ושמעון סלקין, לא היו קוראין ליהודא רפא ולא לראובן לולייאני ולא ליוסף ליסטיס ולא לבנימין אלכסנדרי, עכ"ל. והנה הדברים לכאורה אינם מובנים, דלמה להם לשנות את שמם, מי ששמו ראובן למה היה להם לקרותו לולייאני, אבל תדע שזהו הענין בכל מלכיות ממלכי החטאים, זה עצתם ברצותם שיהיו ישראל סרים למשמעתם ולפרוק עול התורה ומצות, הנה לבד השם שיש לכל אחד מישראל בקדושה הנה הם משימים לו שם אחר מסטרא דילהון והוא עצת הסט"א, דהנה האדם מתנונע ונמשך אחר השם, והשם הוא כבית אחיזה של הכלי שנלקח כל הכלי על ידו, והנה הוא עצת הסט"א ליתן שם לישראל מסטרא דילהון, ועל ידי קריאת השם הזה יומשכו על ידו תנועת כל הגוף וכל האיברים וכוחותיו, ממילא יתמשך ח"ו הישראלי אחר עצתו לבטלהו מן התורה ומצות ולילך אחר הסטרא דילהון ח"ו בכפירות ומדות רעות לאין משער, המשכיל יבין הדבר אשר זה עצת הקליפה בדורותינו אלה ...".
      2. מיקל – מהרשד"ם (יו"ד סי' קצ"ט), אג"מ (או"ח ח"ד סי' ס"ו, ח"ה סי' י' אות א', עי' אה"ע ח"ג סי' ל"ה ד"ה ונראה), משנה הלכות (ח"ד סי' קי"ד, אם אינו שם רשע).
         1. "**אבל בשמות השייכים לע"ז, כהא דכמרים מפורסמים וכדומה, וודאי אסור לקרוא**, בין לגברי בין לנשי, אף לא לכינוי ולצרוף בעלמא" – אג"מ (או"ח ח"ה סי' י' אות ג').
      3. מחמיר – מהר"ם שיק (יו"ד סי' קס"ט), הו"ד בדר"ת (ס"ק י"ד), אוצר הברית (ח"ב פרק ו' סעי' ו'), פסקי תשובה (סי' קצ"ח), צפנת פענח (סי' רע"ה), כרם שלמה (ס"ק ח').
      4. מראי מקומות – דברי יציב (אה"ע סי' ק"ה אות ג'), ילקוט יוסף (כיבוד אב ואם ח"ב עמ' צ"ב), יבקש תורה (שו"ע סי' מ"ד ענף ט'), תקנת השבים (סי' מ'), חוקת עולם (פרק ט' סעי' רכ"ו).
         1. חשוקי חמד (כתובות דף קד:) – "והנה בשו"ת מהר"ם שי"ק (יו"ד סי' קסט) כתב שלקרוא ליהודי על שם גוי, יש בזה איסור דאורייתא של 'ובחוקותיהם לא תלכו', וכן על פי הפסוק 'דואבדיל אתכם מן העמים', וכמו שכתב הרמב"ם (פי"א מהלכות עבודת כוכבים ה"א) שיהיה הישראל מובדל מהן וידוע במלבושו ובשאר מעשיו כמו שהוא מובדל מהן במדעו ובדעותיו, יעו"ש. אך אין זה דומה לנידוננו, דשם מיירי ביהודים שרוצים לעזוב את דרך התורה, ורוצים להדמות לגויים, משא"כ בנידוננו שרצה להכיר טובה לחסיד אומות העולם שהצילו ממיתה, לא שייך איסור זה, **וכל שכן לפי מה שמבואר במהרי"ק** (שורש פח הו"ד ברמ"א יו"ד סי' קעח) דאין איסור משום ובחוקותיהם, אלא בדבר שנהגו בו העובדי כוכבים לשום פריצות, או בדבר שנהגו למנהג ולחוק ואין טעם בדבר, דאיכא למיחש ביה משום דרכי האמורי ושיש בו שמץ עבודת כוכבים מאבותיהם, [אבל דבר שנהגו לתועלת, וכן שעושין משום כבוד או טעם אחר, מותר], דבדבר שהוא בלי טעם אלא חק ופלא עושהו, אז ודאי נראה שהוא נמשך אחריהם ומודה להם, דאל"כ למה יעשה דברים התמוהים האלה, יעו"ש. ולפי זה בנידון דידן אין חששות אלו".
   3. **מקום בימה**.
      1. מראי מקומות – חת"ס (או"ח סי' כ"ח), דר"ת (ס"ק י"ג), כרם שלמה (ס"ק ז' אות י'), מנחת יצחק (ח"ג סי' ד'), יבקש תורה (שו"ע סי' מ"ד ענף ח'), חוקת עולם (פרק ד' סעי' ע"ו).
   4. **לגדל בלורית**.
      1. מחמיר.
         1. מנחת יצחק (ח"ח סי' ד') – "שיש בזה משום איסור דובחוקותיהם לא תלכו".
         2. תשובות והנהגות (ח"א סי' מ"ב) – "כיון שזהו דרך שחץ וגאוה יש בזה איסור חוקות העכו"ם כמבואר בשו"ע חיו"ד סי' קע"ח ס"א ולא יגדל ציצית ראשו, ובש"ך שם בשם הב"ח דהיינו כאותן המגדלין שער לנוי וליופי כדרך הבתולות בדרך שחץ וגאוה עיי"ש".
      2. מראי מקומות – יבקש תורה (שו"ע סי' מ"ד ענף ד' ד"ה וכן, עמ' קט"ז), חוקת עולם (פרק ג' סעי' ס"ה).
   5. **סעודת בת מצוה**.
      1. מראי מקומות – חוקת עולם (פרק ז' סעי' קנ"ג).
         1. זקן אהרן (ח"א סי' ו' ד"ה והאחרון) – "והאחרון הכביד במה שרוצים להקהיל קהלות אנשים ונשים, בחורים ובתולות, לחוג חגיגת הבגרות לנערות, לבד שכל טעמי הפריצית והתיעוב שבארתי לעיל, איתנהו גם בזה, עוד כמה איסורי דאורייתא איכא בזה, אחרי שבודאי כל העושה כן כוונתו להתדמות לעכו"ם ולרשעי ישראל הרעפארמער, וכבר הזהרנו ע"ז בשבעה ל"ת ושני מ"ע, שלא לילך בחקותיהם, כמבואר ברמב"ם ...".
         2. שרידי אש (ח"ב סי' ל"ט) – "הדבר תלוי בכוונת הרוצים לחדש מנהג זה של חגיגת הבת מצוה, אם הם מתכוונים לשם מצוה או חלילה לשם חיקוי המינים".
      2. עי' סי' רכ"ה סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
   6. **פרחים על ארונו של המת**.
      1. מראי מקומות – יביע אומר (ח"ג יו"ד סי' כ"ד, ח"ז סי' ל"ד אות ג'), יבקש תורה (שו"ע סי' מ"ד ענף י"ג), חוקת עולם (פרק ח' סעי' קפ"ב).
         1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע יו"ד סי' י"ב סעי' א') – "הנוהגים להניח זרי פרחים ושושנים על מטת המת, או לשאתם לפניו, יש להם על מה שיסמוכו במנהגם זה, ואין בזה איסור משום "ובחוקותיהם לא תלכו". ובכל זאת כדאי להעיר למוסר אזנם לבל יחדשו מנהג זה בארצינו הקדושה ...".
   7. **עשיית חופה בפרחים**.
      1. מראי מקומות – מנחת יצחק (ח"ה סוף סי' ל'), חוקת עולם (פרק ז' סעי' קס"ב).
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק י' אות י"ח) – "ובמה שהיום נוהגים להשליך ניירות צבעוניים חתוכים, אין בזה משום דרכי האמורי וחוקות עכו"ם, אבל מ"מ עדיף שימשיכו עם המנהג הקדום של זריקת חיטים".
   8. **הוצאות המת בעגלה**.
      1. מראי מקומות – מהר"ם שיק (יו"ד סי' שנ"א), כת"ס (יו"ד סי' קע"ה), יבקש תורה (שו"ע סי' מ"ד ענף י"א).
   9. **מטריה** (umbrella) **בחתונה**.
      1. מראי מקומות – R.J.J. (חנ"ד עמ' ל"א).
   10. להתחפש לליצן **(**clown**)** בפורים**.**
       1. מיקל.
          1. קהלות יעקב (ארחות רבינו עמ' ס' אות ק"ד) – "בעתון המודיע מד' אד"ב תשל"ג פרסם רב אחד מכתב שאסור בפורים להתחפש לליצן משום דדמות זו המצאת הגויים עבור ימי ההוללות שלהם וכל ענינו הוללות וריקנות מו"ר קרא את המכתב ואמר לי מותר להתחפש לליצן וכך נהגו בכל הדורות עוד לפני מאות שנים וכמובא במסעי הרחיד"א ז"ל וכש"כ ברמ"א (סי' תרצ"ו ס"ח) שנהגו להתחפש בכל סוגי התחפושות ואמר מו"ר שהגויים לקחו הדבר מהיהודים ולכן לא שייך בחוקותיהם לא תלכו **ואין איסור בדבר וכמו שנוהגים בשטיחת עשבים בשבועות אף דהגויים נוהגים כן משום דהם למדו מאתנו**, והוסיף מו"ר כל אחד נהי' מורה הוראה ומפרסם".
   11. **לנשוף נרות של עוגה ביום הולדת** (blowing out birthday candles).
       1. מחמיר, מנהג נוצרים [בחוקתיהם לא תלכו].
          1. ויצבור יוסף (ח"א סוף סי' נ"א) – "ועתה נדון בענין הדלקת הנרות ביום הולדת, שמדליקין נרות כפי מנין השנים. הנה ידוע כי יסוד ענין זה של הדלקת הנרות מקורו הוא ממנהג הנוצרים, וא"כ פשוט הוא שאסור לעשותו. ויש בארץ ישראל בעיר בני ברק בנו של אחד הכמרים הגדולים שנתגייר בגיור אמת וצדק ולומד בכולל, ושאלוהו למנהג זה, וענה שזה מנהג חשוב שלהם בכנסיה שביום הולדת של האדם מדליקין נרות כפי מנין שניו והוא מכבה אותם בפעם אחת. זה דרכם כסל למו. וע"כ יש לאסור מנהג זה מה שנוהגים להדליק נרות לכבוד יום הולדת של האדם, משום שאנו מדמים לגויים בזה, ויש בזה איסור משום ובחוקותיהם לא תלכו. ואכמ"ל".
          2. חוקת עולם (פרק ז' סעי' קמ"ב, הע' קמ"ב) – "אותם שנוהגים להדליק נרות ביום ההולדת כמנין ימי האדם, ואחר כך מכבים אותם יש לבטל מנהגם, כי עוברים בזה על איסור ובחוקותיהם לא תלכו. [ויצבור יוסף ... אלא שמה שכתב שעצם ההדלקת נרות אסור, לעניות דעתי נראה שיש להקל בזה, שכיון שהעד העיד לנו שמנהג אומות העולם להדליק הנרות, ובעל השמחה מכבה אותם בפעם אחת, אם כן אם מדליק בלא לכבות, אינו מדמה להם]".
          3. מים ההלכה (ח"ד סוף סי' מ"ו) – "מנהג הדלקת הנרות כמספר השנים של האדם החוגג את יום הולדתו וכיבויים הוא מנהג נוצרי וראוי לבטלו. כי אצלנו לנרות יש משמעות עמוקה לנשמת האדם ואין מנהג בישראל לכבות נרות".
          4. Halachically Speaking (שנה ט' מספר י"א עמ' י"א, הע' ע') -

The practice of putting candles on a birthday cake corresponding to the celebrant’s age does not stem from a Jewish custom and should not be done. Candles in the Jewish religion represent the soul. [Miyum Hahalacha 4:46].

* + 1. הר"י שפירא (RJJ גליון נ"א עמ' ס"ט הע' ז') -

According to the writings of the 3rd Century BCE Greek historian Philochorus, the ancient Greeks put round honey cakes lighted with tapers on the altar of their goddess Artemis on the sixth day of every month. [R. Brasch, How did it Begin (Pocket Books 1969 pg. 20-24). This article is not focusing per se on the use of candles, which seems to be more of a uniquely pagan ritual. Blowing out candles seems to have originated in Germany in the 13th century at the kinderfest, a new type of celebration held for children’s birthdays. See The Laws of Pesach, A Digest; 5762/2002 (p. 206) where Rabbi Avrohom Blumenkrantz says, “...we should stop this custom among our Jewish children. Make birthday cakes and cookies **but do not use candles**.”

* + 1. R.J.J. (חנ"ד עמ' ע"ג) -

Finally, we have the truly pagan superstitions. The classic example of this is blowing out candles at a birthday party and making a wish. To fully appreciate this we must consider the source of this custom. In Greek times, people on their birthday would try to find favor in the eyes of the moon goddess, Artemis. In an attempt to do so, they would make round cakes (to symbolize the full moon) and light candles on top (to symbolize the light of the moon.) They would then ask the moon goddess to grant their requests. In light of that, telling the birthday boy or girl to blow out the candles and “make a wish” seems problematic. In fact, one could ask about the permissibility of the candles being there at all! This, however, is permitted. The Maharik, quoted by Darchei Moshe (179:1), states that the violation of following in the paths of the Gentiles applies only when there is no rational reason for doing something other than to be similar to the Gentiles. This would not apply to candles, as they make the birthday cake more exciting, and children appreciate the fact that there is one candle there for each of their years. Round cakes as well are the normal shape of most icing-type cakes, and are not made intentionally round for birthdays.

* + 1. מראי מקומות.
       1. ***הגר"ד פיינשטיין שליט"א (יד דודי דפו"ח עמ' ר"ד אות כ"א)***.

Do birthday candles fall under the איסור of ובחקותיהם לא תלכו. Answer: No.

* + 1. **לענין סכנה: דברים המביאים לידי נכפה - המכבה נר בנשיפה** (blowing out a flame).
       1. עי' ערך סכנה (יו"ד סי' קט"ז), לשיטות ומראי מקומות.
  1. **לשלוח במיוחד כרטיס של ברכה ערב ראש השנה**.
     1. שערי הימים הנוראים (פתיחה פרק ג' סעי' י"ב) – "והנה כל הפוסקים רק כתבו, שאם בלאו הכי כותב מכתב לחבירו, שיוסיף לו ברכה לשנה הבאה, אבל לא כתבו שצריך לשלוח ברכות במיוחד. וע' בס' אוצר מנהגי ישראל (ריש דיני ראש השנה בהערה) **שהתנגד בכל תוקף** למה שהרבה נוהגים ובפרט בחו"ל, לשלוח לפני ר"ה כרטיסי ברכה לכל הקרובים והידידים והמכרים, לאחל אחד לשני שנה טובה. וכתב שמנהג זה בא מהאומות, ויש בזה משום הליכה בדרכיהם, וצריך לבטלו. ע"כ. **ומ"מ אם חושב** שצריך לקרב הלבבות וכדומה אין מניעה לשלוח ברכה קצרה לכמה ידידים, רק אין להרבות בזה".
     2. חוקת עולם (פרק ו' סעי' קי"ט, הע' קי"ט) – "נתפשט המנהג בין המון העם לשלוח איש לרעהו כרטיסי ברכה עם איחולים לבביים לקראת יום ר"ה, ואין לחוש בזה משום חוקות הגויים. [כיון דאין עושין כן להדמות להם, אלא לאחל איש לרעהו ברכת גמר חתימה טובה, וכן כתב בשו"ת נחלת פנחס מייערס חלק ב (סימן לו), ושכן נוהגין כמה גאונים וצדיקים מפורסמים, וסיים שעל כל פנים נראה, דאין לשלוח אלו הכרטיסים המצוירים שדומים למעשי הגויים, כדי שיהיה ניכר מתוך מעשיו שאינו מכוון בהם להתדמות, ע"ש]".
     3. מראי מקומות – פרדס יוסף החדש (ר"ה אות קפ"א).
  2. מראי מקומות – מרגליות הים (סנהדרין דף נב: אות י"א), בשבילי הפרשה (עמ' ש"מ).
     1. חשוקי חמד (גיטין דף יא:) – "ללבוש בגדי גויים כדי שיוכל לשמור שבת ...".

1. קרוב למלכות - סעיף ב'.
   1. מראי מקומות – חוקת עולם (פרק ב' סעי' מ"ו).
2. אסור להביא על השלחן פת שלימה לאחר שאכל - סעיף ג'.
   1. סנהדרין (דף צב.) – "ואמר רבי אלעזר: כל שאינו משייר פת על שלחנו אינו רואה סימן ברכה לעולם, שנאמר אין שריד לאכלו על כן לא יחיל טובו. והאמר רבי אלעזר: **כל המשייר פתיתים על שלחנו כאילו עובד עבודה זרה**, שנאמר הערכים לגד שלחן והממלאים למני ממסך. לא קשיא, הא דאיכא שלימה בהדיה, הא דליכא שלימה בהדיה".
      1. "שאינו משייר פת על שלחנו אינו רואה סימן ברכה לעולם" - עי' או"ח סי' ק"פ סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
   2. **פוסקים**.
      1. מחמיר – מחבר (יו"ד סי' קע"ח סעי' ג', או"ח סי' ק"פ סעי' ב'), לבוש (יו"ד סי' קע"ח סעי' ג', או"ח סי' ק"פ סעי' ב'), שאר פוסקים.
   3. **אם לא נשארו אפילו פתיתין, האם מותר להביא שלימה**.
      1. מחמיר.
         1. בן איש חי (שנה א' פר' בשלח אות ג') – "ואם אכלו כל הפת קודם בהמ"ז ולא הרגישו אלא עד שעת בהמ"ז לא יביאו פת שלימה ויניחו על השלחן אלא יביאו פרוסה".
            1. הגר"י הלל שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ל' עמ' ב' סוף טור ב') – " והנה חידוש גדול ראיתי בספר בניהו בסנהדרין (שם) שכתב מרן הרי"ח טוב ז"ל להדיא במשמעות דברי הגמרא דאם לא שייר אפילו פתיתין שרי להביא שלימה. וז"ל שם: מיהו בהיכא שהביא פת שלימה בשעת ברכת המזון, אינו אסור אלא רק אם יש פתיתים, דהיינו חתיכות לחם על השולחן, ועם כל זה הוסיף להביא פת שלימה. יען כי כיון דאיכא פתיתים, ואין השולחן ריקן, ואין זה מברך על שולחן ריקן, למה הביא פת שלימה, על כן דומה כעובד ע"ז, שדרכם להביא פת שלימה. אבל אם לא יש פתיתים כלל, והשולחן ריקן, אם הביא פת שלימה לית לן בה, דניכר שהביא הפת בשביל שלא לברך על שולחן ריקן, עכ"ל. ודבריו סותרים למה שכתב בספרו בן איש חי הנ"ל. ונראה דאף דפירש כן בפשט הגמרא, מ"מ לענין פסק הלכה חשש לדעת הפוסקים שהחמירו בזה".
         2. כה"ח (סי' ק"פ ס"ק ז') – "והגם הגר"א ... מ"מ כיון דמסתמיות הזוה"ק והש"ע משמע דאין להביא. וכ"נ דעת האחרונים יש להחמיר".
         3. קצות השלחן (סי' ל"ט סעי' י"ז) – "ואם לא נשאר לו לחם על השלחן לא יביא פת שלימה ויתננה על השלחן".
         4. הגר"י ברקוביץ שליט"א (שמעתי).
      2. מיקל: מותר להביא שלימה.
         1. רדב"ז (סי' אלף רע"ב, ח"ד סי' ר"א) – "ותו דלא אמרינן משום העורכים לגד שלחן אלא היכא דאיתיה שלימה בהדי פתיתין אבל שלימה לחודה ליכא למיחש למידי והכי ריהטא סוגיין דאמרינן ל"ק הא דאיכא שלימה בהדיה ופרש"י ז"ל הא דאסור דאיכא שלימה בהדיה שמביא שלימה לאחר שאכל ונותן על השלחן עם הפתיתין ששייר דמחזי דלשם ע"ז עביד הכי. והא דליכא שלימה בהדייהו דמזומנין לעני ע"כ. וטעמא דמלתא כיון דאיכא פתיתין מזומנין לעני וזה מביא שלימה על השלחן מחזי כעורך לגד. אבל היכא דליכא פתיתין ומביא שלימה לא לערוך לגד הוא מביא אלא כדי שיהיה מזומן לעני הואיל וליכא פתיתין הילכך מכל הלין טעמי נראה לי שאין צריך כלל לבצוע הככר שמביאין על השלחן בשעת ברכת מזון ואי איישר חילי אבטליניה להאי מנהגא".
         2. כנה"ג (או"ח סי' ק"פ הג' ב"י) – "הרדב"ז".
         3. גר"א (או"ח סי' ר"פ על סעי' ב') – "אבל לא יביא כו'. ר"ל אם יש פתיתין על השולחן אבל אם אין פתיתין על השולחן מותר להביא אפי' שלימה".
         4. מ"ב (סי' ק"פ ס"ק ד') – "אבל אם אין פתיתין על השלחן מותר להביא אפילו שלמה ובשם הזוהר כתבו שטוב לעשות כן לכתחלה".
         5. כרם שלמה (סי' קע"ח ס"ק ט"ז).
         6. שמירת הגוף והנפש (סי' ל"ז סעי' ג') – "מותר להביא אפילו שלמה".
         7. פסקי תשובות (סי' ק"פ אות ג').
         8. הגר"י הלל שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ל' עמ' ב') – "ונראה להכריע בזה בס"ד. דהוא בהקדים סיכום הנאמר דפשט הגמרא מורה דשרי להביא פת שלימה אם אין פתיתין על השולחן, וכמו שמתבאר מפירוש רש"י וכנ"ל, וכמו שכתב הבניהו בפשט הגמרא. וכן נמי דעת מרן בשו"ע יו"ד הנ"ל, וכן ס"ל להגר"א וכנ"ל, וגם לשון הזוהר יתפרש בטוב כן דשרי להביא בשעת ברכת המזון פת שלימה על השלחן. וכן פירש בפשטות את לשון הזוהר הגאון רבי מסעוד אלפסי בספרו משחא דרבותא (או"ח סימן ק"ף ס"ג). ועוד, דהלא עיקר החשש הוא משום העורכים שולחן לגד, וכבר כתב בבאר שבע ליישב קושיית מרן ז"ל הב"י (יו"ד סי' קפ"ח) שהקשה למה לא הביאו הפוסקים דין זה דאיסור עריכת שולחן לגד, ותירץ דלא שייכא בזמן הזה שכבר נתבטלה עבודתה בהכי. והביאו השכנה"ג (הגב"י אות ח'). ויש לסמוך קצת על זה להקל. לזה נראה דכדי להרויח דעת הזוהר דלכתחילה צריך שתהא פת שלימה בעת הברכה, ורק אם אין לו פת שלימה, יכול לסמוך על פתיתין, לכן אם עכשיו בגמר אכילתו לא שייר אפילו פתיתין, ואפשר לו להביא ממקום אחר או פתיתין או שלימה, עדיף שיביא שלימה. וכן פסק המ"ב (שם ס"ק ד'). המורם מכל האמור: דלכתחילה נכון להכין פת שלימה נוספת מתחילת סעודתו, כדי לשיירה לאחר הסעודה ולברך עליה ברכת המזון. ואם שכח להכין פת שלימה בתחילת הסעודה, ונזכר רק אחר שגמר לאכול, יסלק הפתיתין שנשארו על השולחן, ואחר כך יביא השלימה לברך עליה. ואם אין לו אלא פתיתין שנשארו, ישאירם על השולחן ויברך עליהם ועליו תבא ברכת טוב. כל זה כתבתי כחותה על הגחלים בנחיצות רבה כדי להשיב לשואלי דבר ה' זו הלכה, אבל עדיין צריך לי עיון ויישוב, ועוד חזון למועד, להבין ולהורות כאמיתה של הלכה".
         9. שערי הברכה (פרק ו' סעי' ל"ז) – "אפשר להניח עליו ככר שלם".
   4. **אם כבר על השלחן, האם חייב להסירו**.
      1. מיקל: אין להסירו – ט"ז (או"ח סי' ק"פ ס"ק א'), ש"ך (יו"ד סי' קע"ח ס"ק ה'), מג"א (סי' ק"פ ס"ק ב'), בית לחם יהודה (יו"ד סי' קע"ח ס"ק ד'), שלחן גבוה (יו"ד סי' קע"ח ס"ק י"ב), גר"ז (סי' ק"פ סעי' ג'), זבחי צדק (יו"ד סי' קע"ח ס"ק ח'), ערה"ש (או"ח סי' ק"פ סעי' ב'), בן איש חי (שנה א' פר' בשלח אות ג'), כה"ח (סי' ק"פ ס"ק ו').
      2. מחמיר – לבוש (או"ח סי' ר"פ סעי' ב').
      3. מראי מקומות – כנה"ג (או"ח סי' ק"פ הג' ב"י), א"ר (סי' ק"פ ס"ק ב', א"ז ס"ק א'), פמ"ג (או"ח סי' ק"פ מש"ז ס"ק א', א"א ס"ק ב'), מ"ב (סי' ק"פ ס"ק ה'), כרם שלמה (סי' קע"ח ס"ק ט"ז אות ג').
   5. **ליל שבת: לערוך השולחן בליל שבת בפת שלם ומניחין אותו שם כל הלילה**.
      1. מחמיר: אין לחלק.
         1. לבוש (יו"ד סי' קע"ח סעי' ג') – "ונראה לי דהוא הדין שיש למחות ביד הנוהגין כן לערוך השולחן בליל שבת בפת שלם ומניחין אותו שם כל הלילה, ושמעתי מקצת מהם שאומרים שעושין כן זכר למן שהיה מונח בקופסא כל הלילה, ולכך מכסין ג"כ אותו הלחם במפה כל הלילה, אבל גם זה נראה לי טעות, שהרי המן לא היה מונח כן כל הלילה אלא בבוקר נפל המן, דכתיב [שמות טו, יג] ובבקר היתה שכבת הטל וגו', לכך נראה לי שיש למחות דודאי לא נתפשט זה המנהג אלא מחק עבודה זרה, שנאמר עליה העורכים לגד שולחן וגו', נ"ל".
         2. מג"א (ריש סי' רס"ב) – "האר"י הקפיד מאד ... ובליל שבת הניח על השלחן הכוס של ב"ה עם מעט יין וקצת פתיתין אבל לא לחם שלם ועבי"ד ססי' קע"ח ועסי' ק"פ".
         3. א"ר (סי' רס"ב ס"ק א') – "האר"י [עי' שו"ע האר"י קבלת שבת ס"ב] הקפיד מאוד ...ובליל שבת הניח על השלחן הכוס של ברכת המזון עם מעט יין וקצת פתיתין, אבל לא לחם שלם, ועיין ביורה דעה סו"ס קע"ח, (ועיין [לעיל] סימן ק"פ מג"א בריש הסימן)".
         4. יד אהרן (או"ח סוף סי' ק"פ) – "הלבוש ... ועיין שם בי"ד מ"ש הט"ז ז"ל לקיים המנהג ולע"ד דבריו תמוהים ויש לישבם בדוחק".
         5. ערה"ש (או"ח סי' רס"ב סעי' ב') – "והאריז"ל הקפיד לאכול ... ובליל שבת הניח על השלחן עד למחרתו הכוס של ברהמ"ז עם מעט יין וגם פתיתים על השלחן אבל לא לחם שלם כמ"ש ביו"ד סי' קע"ט".
      2. מיקל: כבוד שבת.
         1. ט"ז (יו"ד סי' קע"ח ס"ק ז', או"ח סי' ק"פ ס"ק א') – "בלבוש כ' שמטעם זה יש לאסור אותו המנהג שנוהגים מקצת לערוך השלחן בלילי שבת בפת שלם כל הלילה שנתפשט מחוק העורכים לגד שלחן ולא נהירא לע"ד דדוקא בלילה שקודם המילה שעושים כן למזל התינוק יש בו שייכות העורכים לגד כי גד הוא לשון מזל מה שאין כן בלילי שבת שמניחים הפת לחם משנה הוא בשביל כבוד השבת שכבודו בלחם משנה ואין בזה משום מזל ואין בזה איסור כלל דהא גם קודם השבת מיד שמוציאין אותן מהתנור מניחים אותן על השלחן משום כבוד השבת".
         2. פמ"ג (או"ח סי' ק"פ מש"ז ס"ק א') – "ולכבוד שבת שרי".
         3. בית לחם יהודה (יו"ד סי' קע"ח ס"ק ה') – "ט"ז".
         4. שלחן גבוה (יו"ד סי' קע"ח ס"ק י"ג) – "ט"ז".
         5. הלכה ברורה (סי' ק"פ ס"ק א') – "ולא כלבוש".
         6. זבחי צדק (יו"ד סי' קע"ח ס"ק י') – "ודלא כמי שאוסר, טו"ז (סק"ז)".
         7. מגן גבורים (סי' ק"פ שלטי גבורים ס"ק א') – "הט"ז".
      3. מראי מקומות – שמירת הגוף והנפש (סי' ל"ז סעי' ד', הע' ה'), חוקת עולם (פרק ו' סעי' קי"ד).
         1. באה"ט (או"ח סי' רס"ב ס"ק א') – "האר"י ז"ל הקפיד מאוד ... ובליל שבת הניח על השלחן הכוס של בה"מ עם מעט יין וקצת פתיתין אבל לא לחם שלם ועיין סימן ק"פ".

באה"ט (יו"ד סי' קע"ח ס"ק ה') – "וכתב הט"ז שבלבוש כתוב שמטעם זה יש לאסור אותו המנהג שנוהגים מקצת לערוך השלחן בלילי שבת בפת שלם כל הלילה שנתפשט מחוק העורכים לגד שלחן ול"נ לע"ד דדוקא בלילה שקודם המילה שעושים כן למזל התינוק יש בו שייכות העורכים לגד כי גד הוא לשון מזל משא"כ בלילי שבת שמניחים הפת לחם משנה הוא בשביל כבוד השבת שכבודו בלחם משנה ואין בזה משום מזל ואין בזה איסור כלל דהא גם קודם השבת מיד שמוציאין אותו מהתנור מניחין אותו על השלחן משום כבוד השבת עכ"ל".

* + - 1. מ"ב (סי' ק"פ ס"ק ה') – "ויש מקילין בדבר שא"צ להסירן מעל השלחן ובפרט בשבת בודאי לא יסירן עד לאחר בהמ"ז בין הפתיתין ובין השלמה שהכל יודעין שבשביל כבוד שבת הוא מונח".
      2. שערי הברכה (פרק ו' הע' ע') – "ויל"ע מהו הכבוד שבת שיש בזה".
  1. **שלום זכר: בשביל נקיבה**.
     1. דגול מרבבה (על הש"ך ס"ק ז') – "עי' תה"ד סי' רס"ט קשה למה אין עושין סעודה גם לנקיבה שגם כן נמלטה מרחם".
        1. יעב"ץ (ריש ס' מגדול עוז, בסידור ח"ב עמ' תשע"ז אות ט"ו) – "מדוע לא נעשה גם כן שבוע הבת. הלא גם היא מוזהרת על שמירת התורה ... לא קשיא. אינה בתלמוד תורה".
        2. מרגליות הים (סנהדרין דף לב: אות ט"ו), הו"ד בבשעה טובה (פרק כ"א הע' א') – "שבוע הבן שבוע הבן. יעוין בהלכות רבינו יצחק אבן גאות (שערי שמחה ח"ב ע' לח) שכתב: ובאבל תניא יתומה לשאת וכו' שבוע הבת ושבוע הבן, שבוע הבן קודם כו', וכן הביא הרמב"ן בתורת האדם [וויניציאה שנ"ה, ל"ג סע"ג] ממכילתא אחריתא דאבל שבוע הבת ושבוע הבן וכו', וראה בתוספתא עתיקתא ח"ב ע' מד, נראה כי כל השבוע משנולד בן או בת חגגו כל ערב בהדלקת נרות ושמחה, ויתכן שגם בגמ' לפנינו צ"ל שבוע הבן שבוע הבת [ולא נקטו 'שבוע הבן' בכפילא ללא צורך], וכן אור הנר בברור חיל משתה שם - לבן - משתה שם - לבת - וראה בדגול מרבבה ליו"ד ס"ס קע"ח שהביא מתה"ד סי' רס"ט שתמה למה אין עושין סעודה להולדת בת שגם כן נמלטה מרחם כו', ולהאמור **באמת כן נהגו לפנים שבוע הבת**".
     2. עי' ערך "קידוש לבת", לשיטות ומראי מקומות.