אש- דין מבעיר וליבוי הרוח
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# ביסוד חיובא דאש ודין ליבתה הרוח

**א. דף ס' ע"א, ת"ר ליבה וליבתה הרוח, אם יש בלבויו כדי ללבותה חייב, ואם לאו פטור. אמאי ליהוי כזורה ורוח מסייעתו. אמר אביי הבמע"ס וכו', רב אשי אמר וכו' הכא גרמא בעלמא הוא, וגרמא בנזקין פטור.**

**והנה** אהא דתניא דהוא פטור, ביארו תוס' משום דכתיב 'מבעיר', דמשמע דהוא בפנ"ע מעמיד את האש, וקפריך דלהוי כזורה ורוח מסייעתו דחייב, וביארו תוס' דנחשב כאילו הוא עושה הכל בפנ"ע, והיינו דנלמד משם דזה נמי נחשב מעשה בגדרי מעשה, ושפיר קרינן ביה המבעיר. **הנה** מבואר **דדבר מוסכם הוא דבעי שיהא הוא מבעיר את הבעירה בלא סיוע הרוח** (וכל מה דמצינו דאש חייב אף עם הרוח היינו בהולכת האש אבל לא ביצירתה), ואף המקשן דקפריך וליהוי כזורה וכו', מסכים דבעי "מבעיר" בלא פעולת הרוח, אלא דקפריך דנחשב שפיר מעשה דידיה (אלא שהוא פועל ע"י הרוח), כמו דמצינו לענין שבת דנחשב מעשה דידיה. ורבא ואביי ור' זירא קיבלו הקו', והעמידו הברייתא בגוונא דלא יחול בו ענינא דזורה ורוח מסייעתו, והיינו כשלא עבד באופן של שיתוף פעולה עם האש (ואז לא נחשב פועל ע"י הרוח), ורב אשי ס"ל דאין לדמות שבת להכא, ולק"מ, ולעולם בליבה וליבתה הרוח לא שמיה מבעיר, ופטור.

**והנה** האי דינא דבעינן 'מבעיר' הוא בין לר"י דאשו משום חציו ובין לר"ל דאשו משום ממונו, דהרי ברייתא ערוכה היא דליבה ולבתה פטור ור"ל לא פליג על הברייתא, וכן בגמ' לא נזכר בעצם הענין שום חלוקי שיטות, אלמא דבר מוסכם הוא, וכמש"נ.

**ב. וכן** מתבאר בגמ' ב"ב כ"ו., דאיתא התם "דבי בר מריון בריה דרבין כי הוה נפצי כיתנא, הוה אזלא רקתא ומזקא אינשי, וכו' הכא זיקא הוא דקא ממטי לה, והיינו דפטרו משום דהרוח היא המוליכה, וביארו שם תוס' דאף דעיקר חיובא דאש הוא בסיוע הרוח, "אומר ר"י דאין חייב משום אש **אלא כשעשה האדם את האש לבדו כדכתיב 'המבעיר' את הבערה בלא סיוע הרוח,** ואח"כ הולכת ע"י רוח מצויה, אבל הכא אין עושה לבדו כל עיקר אלא ע"י הרוח, דאי לאו רוח לא הוה רקתא אזלא כל עיקר, **ודמי לליבה וליבתו הרוח דפטור"**, וכ"כ הראשונים שם. הרי דסוגיא ערוכה היא **דבעינן שיצירת האש תהא על ידו לחוד**, ומשום דכתיב "המבעיר". וכן מבואר בעיקר דין משנתינו ד'ליבתה הרוח פטור', והיינו משום דכאשר הרוח מלבה אינו נחשב 'מבעיר', וכמו שיבואר לקמיה.

**ג. שמעינן** מכל זה דיסוד חיובא דאש בין לר"י בין לר"ל הוא רק כאשר הוא 'מבעיר', ולא מבעיא לר"ל דהוא חיוב אחריות על האש, מ"מ לא נתחייב אלא כשהוא המבעיר, ואף לר"י דאשו משום חציו מ"מ מתחילה בעינן דיהא מבעיר ממש, ורק במה שהאש מתפשטת וממשכת בזה סגי בחיוב כחציו.

**והנה** ילה"ק לר"י דאשו משום חציו, דעיקר דין אש שהולכת ע"י רוח נחשב מעשה דידיה וכחציו, ונתבאר בראשונים דכן הוא לר"י בכל הטבעים המחוייבים והמצויים דנחשב חציו גמור, (ככפתו והביאו לפני החמה, ובשוחט, וזרק אבן למעלה), ומשום דיסוד הדין הוא דכל מה שממשיך בכח הטבע נחשב כחציו וכעביד ליה בידים דמי, א"כ צ"ע עיקר האי דינא ד'המבעיר', דמצרכינן שיעשה את האש בפנ"ע בלא סיוע הרוח כלל, (ולפיכך פטור ברקתא, ובמתני' דליבתה הרוח פטור, ובליבה וליבתה הרוח לרב אשי, או לשאר אמוראי בגוונא דהעמידו לברייתא), **והרי שפיר נקרא מבעיר כיון דרוח המצויה משלימה את מעשיו,** ואיזה משמעות יש לדרשה וההלכה דמבעיר שיעשה בפנ"ע, והרי לפי כללא דהעמיד לן ר"י, אף כשהוא בסיוע הרוח שפיר נחשב עושה המעשה והמבעיר, וצ"ע.

**ד. ותירץ** בזה החזו"א סי' ב' ס"ק ד', וכן בחי' הגר"ש סימן י', דאשו משום חיציו אי"ז חשוב ממש ככחו אלא הוא דין חיציו מגזה"כ, ולהכי אמרינן דאימת חידשה תורה הך גזה"כ, דוקא כשיש לו דין מבעיר וחשיב שיצר את המזיק, אבל כשאין לו שם מבעיר לא נתחדש להחשיב את כל ההמשך לחיציו.

**אמנם** דבריהם שנקטו דאשו משום חציו אי"ז גילוי לכל גדרי מעשה, אלא הוא חידוש מסוים וגז"ה לחייבו אף דאינו בגדרי מעשה גמורים, צע"ג מהא דמבואר בגמ' דחציו אהני אף לחיוב מיתה, ואי הוא גז"ה וחידוש לחייבו אע"פ שאינו נכון בגדרי מעשה, א"כ מהיכ"ת לחייבו מיתה, והרי לא כתיב אלא שלם ישלם, וכן הקשה הגר"ח בספרו (הלכ' שכנים), והוכיח מזה דאינו 'חידוש' אלא **הוא דבר נכון בכל גדרי מעשה,** וקרא דאש הוא גילוי מלתא בעלמא דלא תימא דכח אחר מעורב בו מפקיעו מלהחשב מעשה דידיה. וזו נמי כוונת תוס' בסנהדרין דלגבי שחיטה נמי מהני אשו משום חציו, וכתבו דהמקור לזה הוא מדיליף כן בגמ' לענין מיתה, והיינו כמש"נ. **ומעתה** הדק"ל דכיון דר' יוחנן ס"ל יסוד מוסד דכל **כוחות הטבע הנכללים ונמשכים ממעשיו כלולים בכלל עשייתו ונחשב חציו, א"כ לעולם הוא נחשב 'מבעיר',** ואף כשמעמיד את המזיק עם הרוח יחשב חצו ועשייתו, וצ"ע, (והעיר זאת הגר"ש גופיה, והניח בצ"ע).

**ה. והנראה בזה,** דע"כ מתבאר דכל יסוד סברת ר"י דהטבעים הם כחציו אי"ז כלל גמור שכל מה שיפעיל האדם בטבע נחשב עשייתו, אלא הוא שייך רק אחרי דהעמיד בעירה ודבר שהוא מזיק בפנ"ע, והרוח מוליכה את הבעירה דידיה, כיון דלפנינו הטבע ממשיכו ומשמשו, לפיכך נחשב המשך מעשה דידיה.

**וביאור הדברים**, דפשטות דינא דר"י הוא, דכיון שהטבע הוא מציאות קיימת וקבועה, א"כ בכל עשיה שעושה האדם אזי כל פעולת הטבעים הם המשך מעשיו וחציו, וכאן מתבאר דזה אינו, אלא יש להגדיר כן **רק כאשר הוא העמיד 'מעשה', דאז הולכת הרוח את המעשה דידיה היא כחציו**, והיינו דרק בכה"ג דהטבע משמשו **ופועל במעשיו להמשיכם ולהעבירם לעוד מקום,** ראוי לדון זאת כהמשך, ולכך בעי דיעשה מעשה הבערה ללא סיוע הרוח, דיחשב מבעיר, ורק אח"כ שייך הגדר דאשו משום חציו, דאמרינן דההמשך והתוצאה היא חציו, דבאמת היא משמשת אותו והיא המשך מעשיו, אבל ברקתא וכדומה דהוא לא העמיד 'מזיק', ויצירת המזיק היא בצירוף הרוח, לא שייך כן. וכן במביא אור ועצים והרוח ליבתה, דכתבו הראשונים דאינו 'מבעיר' דהוא לא העמיד "אש", ביאורו כמש"נ דרק אחרי שהוא העמיד אש, אז ההגדרה היא דהטבעים פועלים ומוליכים את ההבערה דידיה, אבל מה שהרוח מסייעת ביצירה של האש אי"ז המשך עשייתו, וכן מה"ט בליבה וליבתה הרוח פטור (לפי רב אשי בכל גוונא ולשאר האמוראי בתלתא גוונא המבוארים שם בגמ').

**ובנו"א** י"ל, ע"פ מש"נ בסוגיא שם (שיעור א') דאין דינא דר"י שהרוח היא המשך פעולתו, אלא **שכל הטבעים המחויבים נידונים שכבר באו,** וכל המבעיר בביתו הוה כמבעיר בידים את הגדיש[[1]](#footnote-2). ומעתה מובן דאין לחייבו אלא כשאת מעשה ההבערה עשה בידים בלא סיוע הרוח, דהרי הוא מתחייב על מעשיו דידיה, ואם זה גם מעשה הרוח הוא יפטר, **וכל ענין הרוח הוא שעל המעשה בידים שעשה נידון כאילו הדליק שם בגדיש**, אבל ברקתא וכדו' דלא עביד מזיק א"כ על מה תחייבו[[2]](#footnote-3).

**ו. והנה** הגמ' בשמעתין מקשה אמאי להוי כזורה ורוח מסייעתו, והיינו דנחשב דהוא 'מבעיר' דהוא עושה ע"י הרוח. וצ"ע דאחר דבעי גדרי מעשה גמורים דיעשה הוא עצמו ללא סיוע הרוח, ואף גדרי 'אשו משום חציו' לא מהני לזה, כי בתחילה הדבר בעינן שיהא מבעיר ממש, א"כ איך מהני מה שמלבה עם הרוח. **ובעיקר** צ"ע לר"ל, דמ"ט באמת נחשב 'מבעיר', והרי כל שיטתו היא דמה שנעשה ע"י הרוח אינו נחשב חלק ממעשה האדם. **ובאמת** דצ"ע לר"ל נמי מהו עיקר הביאור בהא 'דזורה ורוח מסייעתו' נחשב מעשה גמור אפי' לענין שבת, והרי ס"ל דרוח וכוחות הטבע אינם נחשבים למעשה האדם "אלא מעשה הרוח" "ומאליה הולכת".

**ז. וי"ל,** דכל פלוגתת ר"י ור"ל היא רק על מה שהאש מוליכה אחר שהוא גמר מעשיו, אבל **כשהוא פועל יחד עם הרוח שפיר נחשב מעשה דידיה** ואינו שייך לפלוגתתם, וגדר הדבר, דאז הרי הוא מוגדר **שהוא הפועל** ומבעיר ויוצר האש ע"י הרוח ו'כגרזן ביד החוצב', וכמו דמודה ר"ל דהזורק טלית לאש חייב ולא אמרינן דהאש ממילא שורפת וכח טבע הוא, אלא שפיר נחשב מעשה האדם, כן מודה ר"ל **דכל דהוא בשעת המעשה הרי הוא פועל ע"י,** (ואף לר"י הוא מעשה גמור יותר מחציו). וזהו ענין זורה ורוח מסייעתו דהרוח קאתי תוך כדי עשייתו ונחשב דהוא פועל את הפרדת הגרעין מהמוץ ע"י הרוח, והוה מעשה אפי' לענין שבת, א"כ ודאי הוא נחשב מעשה גמור לכל גדרי מעשה. **וביותר** מזה מצינו ברש"י כאן דכתב דבעי כוונה לפעול עם הרוח, וכ"כ הרשב"א כאן, ולא מצינו האי הלכתא דכוונה בכל ענינא דכח אחר מעורב בו דאש, וע"כ הכא שאני דכדי דיחשב ויוגדר מעשה גמור דידיה, בעי שיתכוין לזה, דע"י כוונתו מגדיר הוא שהוא הפועל ע"י הרוח[[3]](#footnote-4).

**ועולה,** דכל שאנו דנים על סיוע הרוח בשעת המעשה עצמו, הוא נחשב מעשה גמור, ואינו שייך לנידון דדנו בו ר"י ור"ל, **דפלוגתתם היא אחרי דכבר גמר המעשה ההבערה כאן במקום הזה, וקאתי הטבע ומפשט את האש לבעור במקום אחר, דלא שייך גדר הנ"ל דכגרזן ביד החוצב,** לכך ס"ל לר"ל דאי"ז אלא משום ממונו היינו חיוב אחריות גרידא על כל ההתפשטות של הבערתו שהבעיר, ור"י חידש בזה שההמשך נחשב כחציו ואע"פ שאינו מעשה גמור. אמנם כל זה דעת אביי ורבא ור' זירא, אולם רב אשי ס"ל דאין חילוק, וכל סיוע הרוח מפקיעו מלהחשב מבעיר, (וזורה ורוח מסייעתו דשבת שאני, דמלאכת מחשבת אסרה תורה).

**ונמצא** מכל זה דבין לר"י בין לר"ל בעינן תחילה שיהא מבעיר, היינו דהוא העמיד האש וגדרי מבעיר הם לפי כל כללי מעשה, וכל תורת 'חציו' הוא על ההמשך שאחר ההבערה.

ב

**א. מתני'** דף נ"ט: אחד הביא את האור ואחד הביא את העצים וכו', ליבתה הרוח כולן פטורין. ונחלקו הראשונים בפרושא דמתני', דרבינו פרץ והרא"ה (בשיטמ"ק) כתבו דאיירי אפילו בעשוי להתלבות ברוח מצויה, דבכל גוונא דליבתה הרוח פטור[[4]](#footnote-5), ולא דמי לכל אש ואסו"מ דהולכים ברוח מצויה, "דהנ"מ היכא שכבר נעשה האש מלובה ששם האש עליו, ואינו צריך רק להולכת הרוח וכו', דאסו"מ מצויים להזיק ואינם מחוסרים רק הולכה, אבל בזמן **שהאש מחוסר ליבוי ואין שם אש עליו, לא קרינן ביה המבעיר את הבערה**, עכ"ל. והיינו דסיוע הרוח מהני רק בהולכה ולא ביצירת האש, וכיו"ב כתב הרמב"ן בקונטרס דינא דגרמי, דרק המדליק ומלבה חייב שהרי נברא גוף ההיזק עצמו **ואין הרוח מסייעת בבריאתו אלא בהולכתו**, יעו"ש.

**אולם** תוס' חולקים ומפרשים את המשנה שליבתה הרוח ברוח שאינה מצויה, ומשו"ה פטור, אבל ברוח מצויה חייב, וכתבו "ו**אין לחלק** משום דבהנהו אין מחוסר אלא הולכת האש בעלמא ע"י רוח מצויה אבל כאן **מחוסר ליבוי, ואין שם אש עליו ולא קרינא ביה המבעיר את הבערה**", דהא בפ"ק וכו'. ופשטות כוונתם היא לומר דחייב אף שלא העמיד אש, ואין חילוק בין יצירת האש להולכתה אלא כל שמפעולתו יבוא ההיזק ברוח מצויה חייב.

**ב. וילה"ק** בדברי התוס' ג' קושיות, ראשית, מהגמ' לקמיה דף ס. דמתבאר דליבה וליבתה הרוח ואין בליבויו כדי ללבות פטור. וביארו תוס' דיסוד פטורו הוא דמבעיר היינו ללא סיוע הרוח, וכל סיוע הרוח שייך שיהא רק בהולכה[[5]](#footnote-6), ואיך כתבו הכא דאין חילוק בין יצירה להולכה, ולעולם הוא חייב ע"י סיוע הרוח.

**עו"ק** מהסוגיא בב"ב כ"ו. גבי רקתא (הובא לעיל), דמתבאר כמש"כ שם התוס' "אומר ר"י דאין חייב משום אש **אלא כשעשה האדם את האש לבדו כדכתיב המבעיר את הבערה בלא סיוע הרוח,** ואח"כ הולכת ע"י רוח מצויה, אבל הכא אין עושה לבדו כל עיקר אלא ע"י הרוח", ואיך יתכן דתוס' הכא לא ס"ל הכי (ובפרט דשניהם בשם ר"י נאמרו).

**עוד** ילה"ק, דכיון דעיקרא דחידושא דמתני' הוא לומר דפטור ברוח שאינה מצויה, א"כ מ"ט לא תנן לה להדיא דליבתה רוח שאינה מצויה פטור, והרי זהו עצמו של הפטור מחמת שהיא רוח שאינה מצויה, (ובהולכה נמי פטור כה"ג), והאי לישנא דתנן ליבתה הרוח פטור, אינו דין נכון, דהרי יש פעמים שליבתה הרוח חייב, וכל עצמו של הדין הוא מה שהיא אינה מצויה, והא לא תנן, וצ"ע.

**ג. והמבואר בכל זה**, דתוס' מודה דחיובא דאש הוא רק אם הוא העמיד אש כדכתיב "המבעיר", ומש"כ תוס' דחייב במביא אור ועצים וליבתו רוח מצויה, היינו **דבכה"ג נחשב שפיר שהוא הביא "אש" ושם "מבעיר" ביה,** ומה דאמרו תוס' דאין לחלק בין הולכה ליצירה וכו', אין כוונתם דלא בעי שיעמיד 'אש', אלא כוונתם לומר להיפך דבכה"ג שפיר נחשב שהעמיד 'אש' ומבעיר הוא[[6]](#footnote-7). **וכן** מפורש כוונתם בתלמיד ר"ת (קובץ שיטות קמאי), וז"ל "דכיון שאינו חסר אלא דבר שיכול להיות בבירור ע"י הרוח מצויה, **הרי הוא כאילו הוא עשה האש**.

**וטעם** הדבר הוא, דכשאדם מדליק במקום שהרוח והאויר המצוי והקבוע שיש שם מלבה, אין נחשב האור שהוא טעון פעולת ליבוי, **ואי"ז כלל בגדר "ליבתה הרוח",** אלא **נחשב 'מבעיר' דהדליק 'אש',** דכך היא ההגדרה הנכונה של הדלקה במקום שיש אויר ורוח המצויים תמיד, דהגם שבתחילה הוא אור קלוש, במהרה הוא מתלבה, ולכך נחשב גם עתה כ"אש"[[7]](#footnote-8), משא"כ אם לפי מצב הרוח הקבוע אין בכוחו כדי ללבות ובעי לזה 'רוח שאינה מצויה', א"כ אור זה נחשב 'טעון ליבוי', ונמצא דהוא לא העמיד אש, אלא כח מתחדש ונוסף הוא שהעמידו לאש, **וזהו הא דתנן "ליבתה הרוח" פטור**.

**ד. ומעתה** מיושב כל ג' הקו', דמה שהקשינו דבסוגיא דזורה ורוח מסייעתו פטור פירשו התוס' דבעינן שיהא מבעיר בפ"ע, לק"מ דתוס' מודה לזה, כמש"נ. **וכן** לק"מ מהסוגיא דרקתא, דהתם לא נחשב שהעמיד מזיק, דהרקתא מצד עצמו אינו מזיק כלל, כמש"כ שם הרשב"א דהרקתא הוא דבר רך, וכל תחילת השם מזיק שבו נעשה ע"י מה דהרוח מסעירו, משא"כ הכא דכבר יש גחלת, וכיון שהעמיד הגחלת במקום אויר נחשב אש.

**והא** דהקשינו מ"ט לא תנן ליבתה רוח שאינה מצויה פטור, אתי שפיר להנ"ל, דעיקר דין המשנה אינו לומר דינא ד'אינה מצויה', **אלא דבעינן "מבעיר"** **וכשהרוח מלבה אינו מבעיר דהוא לא העמיד אש,** רק דכתבו תוס' דע"כ היינו באינה מצויה, כי אם מצב הרוח המצוי הוא מלבה, **א"כ לא נחשב "ליבתה הרוח", אלא הוא מבעיר דבר שהוא כמלובה ואינו מחוסר פעולת ליבוי,** ולכך הא דתנן ליבתה הרוח היינו רוח מצויה. ולא תנן להדיא "רוח שאינה מצויה", כי לא זהו עיקרא דדינא, אלא עיקר הדין הוא ד"ליבתה הרוח פטור", וכמש"נ[[8]](#footnote-9).

**ו. והנה** בפשוטו דברי התוס' דליבתה רוח מצויה חייב, מוקשים מהדין דהברייתא לקמיה דליבה וליבתה הרוח ברוח מצויה, דלרב אשי פטור, דעד כמה דאמרינן דליבוי ע"י רוח מצויה מחייבו, א"כ מה גרע מה שגם הוא עשה מעשה בפועל וליבה קצת. **ולכאו'** היה אפשר לתרץ דהתם איירי כשלא הביא האור והעצים, אלא כל מה שעשה הוא רק חלק מהליבוי, לפיכך אינו מבעיר, ואינו דמה כלל למביא אור ועצים וליבתה הרוח המצויה דנחשב מבעיר.

**אמנם** עי' פנ"י (על תד"ה רב אשי) דבתוס' בסוף שמעתין מבואר להדיא דסוגיין איירי גם כשהביא האור והעצים, ואפ"ה פטור כשליבה וליבתה הרוח. וביאר הפנ"י, דמשום מה שהעמיד האור והעצים והרוח המצויה תלבה, א"א לחייבו כיון דאין ברוח כדי ללבותו, ואי על מה שליבה הוא עימה, א"כ הר"ז ליבה וליבתה הרוח דלרב אשי פטור. ודימה זאת לזורק כלי במקום שיש כרים וכסתות דפטור אף דאח"כ הוא עצמו הסיר את הכרים והכסתות, דזיל הכא ליכא סיבת חיוב וזיל הכא ליכא סיבת חיוב. **ובפשוטו** דבריו צ"ע, דאם כאשר אדם מעמיד עצים ואור בפני רוח מצויה שתלבה אותם הוא חייב, א"כ הכא הגם דאין בכוחה כדי ללבות, אבל הוא הרי השלים החסרון הזה, ומעתה יכולה היא ללבות ומ"ט שלא יתחייב, והרי שפיר הוא נחשב מבעיר, דגם העמיד אור ועצים וגם ליבה מחצה, והרי לדעת תוס' אפשר להסתייע לענין ליבוי ברוח המצויה.

**ונראה** דלהנ"ל הביאור הפשוט, דאחר דנתבאר דאין כוונת תוס' לומר דליבוי הרוח המצויה מתיחס אליו, אלא כוונת תוס' לומר דאור זה נחשב אש, **דכיון דהמציאות הפשוטה והודאית דהוא יתפתח ויתלבה ברוח היום, הוא נחשב אור "שאינו טעון ליבוי" ושם אש שלימה ביה,** וכל זאת משום שיש ברוח כדי ללבות, אזי נכונה הגדרה זו שהדלקת נר במקום זה היא העמדת אש, אבל עד כמה דאין ברוח כדי ללבות, ובעי פעולה ומעשה כדי לשנותה ולהופכה לאש, א"כ ליכא כלל להאי הגדרה, וא"א לחייבו על מה שהעמיד אור ועצים כלל וכלל, דהרי לא העמיד אש, ועל מה שעשה אח"כ פעולה הוא ענין אחר ולא שייך לצרף הרוח כי לעולם לא אמרו התוס' שאפשר לצרף הרוח[[9]](#footnote-10).

**ז. ועולה** לפי"ז, דלכל הראשונים מתבאר במשנה זו דין מבעיר את הבעירה, אלא דפליגי האם גם ברוח מצויה יש לזה שם אש ומבעיר או לא, וכמש"נ[[10]](#footnote-11).

**וראיתי** לדיין אחד שכתב נפק"מ בין ר"פ לתוס', באדם שהביא לילד קופסת גפרורים וחומר בעירה באופן דרוח מצויה היא שהוא ישמע לו וידליק, (דכל פטורו במסר לחש"ו גחלת היא משום שהיא שמורה וליכא רוח מצויה שהוא יחדש בה הבערה), דלפי ר"פ הוא פטור כי סוף סוף לא "הבעיר אש", אבל לפי תוס' דלא בעי להעמיד אש, אלא כל שמחוייב ומצוי בטבע הוא חייב עליו, א"כ ה"ה בכה"ג דרוח מצויה וודאי הוא שישמע לו וידליק, יתחייב.

**אבל** באמת דבריו ליתא, דגם לתוס' בעי שיחשב מבעיר ויעמיד "אש", ורק מה"ט הוא חייב וכמש"נ, וא"כ במוסר לו קופסת גפרורים הנ"ל **הרי אין בהם שם אש כלל,** דגם אם מצוי וודאי שיתפתח לאש מ"מ עתה אין שייך להגדיר גפרור מכובה בשם אש, ופשוט, וא"כ גם לתוס' פטור.

**אולם** אפשר דיהא נפק"מ לדינא בין תוס' לר"פ, בנר חנוכה, ובגוונא דהדליק ונתפס על הפתילה רק כגחלת, וע"י הרוח המצויה שנמצאת בחוץ היא נתלבתה ונעשתה ללהבה, דלפי הראשונים דאינו נחשב 'מבעיר אש', א"כ כמו כן אין קיום של "להדליק נר", אבל לפי תוס' דנחשב 'מבעיר אש' שפיר נחשב מעשה של 'מדליק נר', ואין לומר דלהדלקת נר חנוכה בעי טפי, דהרי כבר נתבאר ד'מבעיר' הוא מעשה גמור לפי כל גדרי מעשה, (בין לר"י בין לר"ל), וכיון דנחשב מבעיר משום דהרוח המצויה מלבה ה"ה דנחשב מה"ט לקיום הדלקת נר חנוכה.[[11]](#footnote-12).

**ח. העולה** מכל דברי הראשונים בשמעתין דבעינן 'מבעיר', והיינו הא דתנן ליבתה הרוח פטור, וכן מבואר בברייתא דף ס. גבי ליבה וליבתה הרוח. וכן בסוגיא בב"ב דרקתא כתבו התוס' משום דבעינן "מבעיר", וכ"כ שאר ראשונים שם, (ותוס' בדף נ"ט: לא פליג על תוס' ב"ב[[12]](#footnote-13)). **ומבואר** דרקתא אינו בשם אש, דכל התורת מזיק שלו נעשה ע"י הרוח, והטעם שרקתא שאני, עי' רשב"א דאסו"מ יש בו כובד, משא"כ הרקתא. והרמב"ן כתב משום דמצד עשייתו הרקתא אזלא לארץ, ואז אין לה תקומה ואינה מזקת לכך אי"ז נחשב "מבעיר".

**ט. הנה** נתבאר דדינא ד'מבעיר' הוא בין לר"י ובין לר"ל[[13]](#footnote-14). והנה ר"ל קאמר דאשו משום ממונו, ובפשטות היינו חיוב אחריות משום בעלות, וכמש"כ רש"י שם, אמנם תוס' שם הקשו דודאי מצינו דחייב אף שאינו שלו, וע"כ כתבו דאי"צ שיהא שלו אלא מה שהוא יצר את האש סגי.

**ויש** לעיין לפי תוס' איך יהא הדין כאשר קנה תנור בוער באש, או שממונו בוער בלא שהוא יצר זאת, אם מודו תוס' דממונו גרידא הוא נמי סיבה לחייב, או דבעי דווקא שהוא יצר. והמושכל הפשוט הוא דכוונת התוס' אין לחלוק על תוכן ומהות דברי רש"י, ורק לומר דאי"צ בעלות ממש, אלא מה שיוצר את האש מחשיב את האש כשלו, ואף שלא נעשה שלו ממש, (וכמו שמצינו בעלמא קנין של 'יוצר'), וא"כ כאשר ממונו ממש בוער באש יהא חייב.

**אבל** באמת אחר המבואר בשמעתין דקרא דהמבעיר מתפרש גם לר"ל דבעי שיעמיד בעירה, א"כ נראה יותר דבכה"ג דממונו בוער והוא לא הבעירו יהא פטור, ואין כוונת התוס' דע"י דיצר את האש נעשה בעלים, אלא מש"כ דמשום ממונו היינו "חיוב ממונו", והיינו 'דהאחריות' היא על כל המתמשך מההבערה, אלא דלא כריו"ח דמשום חציו אלא הוא אחריות גרידא.

**ובאמת** נבוכו בזה האחרונים הרבה (עי' חזו"א ב' ד', וברכ"ש סי' י', ואמרי משה, ואבן האזל), אם יהא חיוב על ממונו שבוער ללא שהבעירו. ולכאו' פשטות הסוגיא הכא מורה דבעינן דווקא מבעיר וכמש"נ, ועל המחדש לומר דיש חיוב נוסף, חוץ מדין מבעיר עליו הראיה, (ועי' תוס' שאנ"ץ ה: ואולי הוא דין נוסף הנלמד ממה הצד).

**והנה** רש"י פירש שם דבעי ממונו, ולהמתבאר הכא נמצא דבעי תרתי. וצ"ב לבאר שילוב שניהם, ומ"מ רש"י שכתב שם דלר"ל הדליק בגחלת שאינה שלו פטור, צ"ע משמעתין דתנן דהמלבה (שלא הביא את האור והעצים חייב), וצ"ע. ועי' פנ"י מה שחידש בזה[[14]](#footnote-15).

הנה הרמב"ן הרושב"א דהסבירו הגרעון של רקתא אלמא קופזת גפרורים חייב אמנם אינו דהרמב"ן כתב כר"פ וע"כ י"ל דלרקתא שי מעלה דהמוצר הוא לא שינוי מכפי שיצא מהיוצר, אמנם לפי"ז מוסר סכין או מספרים לילד שזה רוח מצויה וכו' שפיר יתחייב

להעמיד דהכל אותו סוג מבעיר שהשתנה לנו ההבנה בעיקר דין חציו

לבאר ת הרוץ על הפנ"י דאי הוא מוסר מעשה א"כ לא יהני מידי משא"

**מבעיר את הבעירה דהני יומא**

**זכינו** עתה בימים אלו בתורת מבעיר, לקיום מצוות הדלקה.

**והנה** כתב הרמב"ם פ"ג מהלכות חנוכה ה"א, בבית שני כשמלכו יון גזרו גזרות על ישראל, ובטלו דתם, ולא הניחו אותם לעסוק בתורה ובמצות וכו', וצר להם לישראל מאד מפניהם ולחצום לחץ גדול עד שריחם עליהם אלהי אבותינו והושיעם מידם והצילם, וגברו בני חשמונאי הכהנים הגדולים והרגום והושיעו ישראל מידם. ובה"ב כתב וכשגברו ישראל על אויביהם ואבדום בחמשה ועשרים בחדש כסלו היה, ונכנסו להיכל ולא מצאו שמן טהור במקדש אלא פך אחד, ולא היה בו להדליק אלא יום אחד בלבד, והדליקו ממנו נרות המערכה שמונה ימים עד שכתשו זיתים והוציאו שמן טהור.

**והיינו** דב' ניסים נעשו לישראל בימים אלו, ראשית, שהיונים גזרו להשכיחנו תורתו ולהעבינו מחוקי רצונו, ונצחום החשמונאים ושבה הדת על תילה, שנית, פרצו במקדש וטמאו השמנים ולא נמצא אלא פח שמן אחד ונעשה נס דדלק שמונה ימים. **ובפשוטו** הא דתקנו הודאה ופרסום ע"י הדלקת נרות, הוא **לזכר נס פח השמן בלבד**, דמה ענינו לנצחון על היונים וגזרותיהם.

**אולם** באמת א"א לומר כן, דהרי אנו מברכים על הנרות שעשה ניסים לשון רבים, **אלמא ענין ההדלקה הוא על ב' הניסים.** וכן הרי מפורש אמרינן אחר ההדלקה הנרות הללו שאנו מדליקין על הניסים ועל הנפלאות ועל התשועות וכו' ע"י כהניך הקדושים. והיינו נס המלחמה דבני חשמונאי גברו עליהם, ובטלו גזירותם.

**ובאמת** גם ברמב"ם נראה כן דכתב שם בה"ג "ומפני זה התקינו חכמים שבאותו הדור שיהיו שמונת הימים האלו ימי שמחה והלל, ומדליקין בהן הנרות בערב על פתחי הבתים בכל לילה ולילה משמונת הלילות להראות ולגלות הנס". והרי קאי על כל דלעיל מינה גם על ה"א (נס הנצחון), וגם על ה"ב (דהיינו נס פח השמן). **אך** דבר זה צ"ב טובא, היכן יש בהדלקה פרסום והודאה על נס הנצחון וביטול גזרותיהם.

**והנראה בזה,** דהנה יש להקדים דנר הוא הדבר הרוחני ביותר שיש מבין המציאות הגשמיות בבריאה, דיש דומם, חי, צומח, מדבר, אבל אור הנר הרי הלהבה לית ביה ממשא, והיא קרובה לדבר רוחני, ואדרבה כל הוויתה ומציאותה הוא מכילוי החומר, דכאשר החומר מתבער ומתכלה, מזה יוצאת האורה והלהבה. **ומה"ט** איתא בקדמונים דמדליקים נר עבור נפטר, "נר נשמה", דהשייכות דיש לנשמה בהאי דברים גשמיים שיש לן, זהו רק בנר דמהותו היא רוחנית, כי כל מציאותו היא בכילוי החומר וביעור הגוף הגשמי, וכמש"נ, וכן כתיב נר ה' נשמת אדם.

**והנה** יון נקראו חושך, כדאיתא (מכילתא דרבי ישמעאל יתרו ט) "והנה אימה חשכה גדולה נופלת עליו, זו מלכות יון שהחשיכו עיניהם של ישראל. וכן איתא במדרש בראשית **וחושך** על פני תהום **זו מלכות יון**. **ונראה** דהא דמלכות יון נקראת חושך מפני שעיקר תרבות יון היא תרבות הגוף, (ועד היום עניני הספורט וכו' הם מיוחסים ליון כידוע), וכמה שאדם מחשיב **ועסוק בגוף לשם הגוף, הרי הוא בחושך**, כי **האור הוא בכילוי החומר והגוף,** וגזירותיהם היא לבטל את ה'נר מצוה ותורה אור', ושנעסוק בתרבותם היינו העצמת הגוף לשם הגוף, וכשגברו בני חשמונאי ונצחום, תקנו להודות ולפרסם הנס בהדלקת נר, דענינו האור שיוצא מכילוי הגוף, לפרסם ולהורות, **דאין לנו עסק עם החושך**, אלא כל מגמתינו היא לשעבד החומר ליוצרינו, ובביעור היצר הרע ותולדותיו אנו מדליקים אור גדול, ושפיר ההדלקה היא פרסום והודאה גם על גבורת בני חשמונאי על יון וביטול גזירותיהם.

**ואחר** דההדלקה אינה רק זכר למנורה, אלא ענינה להעמיד האור דכילוי הגוף, ולאפוקי מהחושך שהוא תרבות הגוף, א"כ ודאי מענינא דיומא הוא גם להרבות בביעור הרע, ובכל ביעור רע באה אורה, וכל התגברות על תאוה רעה היא הדלקת נר, וכל הבערה ומניעה של דיבור שמיעה והסתכלות שאינה ראויה, הרי זה מרבה אורה לאין שיעור ומידה.

**ובעזה"י יתקיים בנו במהרה העם ההולכים בחושך ראו אור גדול, ויראנו נסים ונפלאות בזמן הזה כבימים ההם.**

1. **והראיה** לזה, ממש"כ תוס' נ"ו. דכופף קמתו בפני הדליקה נחשב חציו. ולכאו' לפי ההבנה הפשוטה דכל מה שמפעיל בטבע נחשב המשך דידיה, צ"ע, דבשלמא כשהוא הפעיל ומסר לרוח נחשב חציו, אבל הכא אין הוא מוסר לרוח, אלא האש והרוח במקום אחר והרוח דשם תביא את האש לכאן, ומ"ט מה שכפף נחשב חציו. וע"כ מתבאר דר"ל דכל הטבעים נידונים כנעשו, והמדליק בביתו כמדליק בידים את הגדיש, וממילא שייך להבין בכופף קמתו דהוה כאילו יש כאן אש והוא מכניס בידים הקמה לאש. [↑](#footnote-ref-2)
2. **אמנם** יל"ע בליבה וליבתה הרוח, דלכאו' נימא דכל הטבע כעשוי, ומעתה לא בעי אלא פעולה מועטת לליבוי, ונמצא דבידים עשה את הכל. וחזינן דרק לגבי הולכה והתפשטות אמרינן דכאילו הדליק שם, וצ"ב טובא. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וכן** נראה הביאור בתירוצי הגמ' דליבה בצד אחד וכו', דכדי שיחשב פועל ע"י הרוח צריך שיעשה כדרך שראוי ורגיל הדבר להיעשות, ולא שהוא בצד אחד והיא בצד אחר, ואע"פ שלבסוף עלתה בידו שנתלבתה האש אף באופן זה, דכל שנעשה באקראי ומקרה לא נחשב דהוא פעל על ידה. וע"ד זה יל"פ תירוץ ר' זירא דכל **שצמרה צמורי** כיון דהוא שם אחר של מעשה אינו מצטרף עם **ליבוי** הרוח. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וכן** כתב תלמיד הרשב"א בשם הראב"ד, ובתלמיד ר"ת (קובץ שיטות קמאי). [↑](#footnote-ref-5)
5. **וכולהו** אמוראי ס"ל כן התם, ורק דנחלקו אולי יש לדמותו לזורה ורוח מסייעתו או לא, אבל בהני גוונא דלא פעל עם הרוח ממש, כגון מצד אחר או בצמרה צמורי, לכו"ע פטור, כיון דאינו נחשב מבעיר בפני עצמו. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ומש"כ** תוס' ואין לחלק בין הולכה ליצירה וכו', אין ר"ל דבעלמא נמי היצירה יכולה להיות ע"י הרוח (כגון ברקתא), אלא ר"ל דהכא אין שייך להאי חילוקא, דשפיר נחשב דיצר אש. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ונחשב** מעשה גמור ד'מבעיר', דיש כאן מעשה ללא סיוע הרוח כלל, **דהכא אין אנו מייחסים את מעשה הרוח אליו, אלא דהגדרת 'אור' במקום רוח ואוויר היא מוגדרת אש, וכיון שהוא לבדו העמיד אש הרי הוא מבעיר,** ולכך בין לר"י (דבעינן מבעיר ללא חידושא דחציו) ובין לר"ל דלעולם מעשה הרוח לא נחשב מעשה דידיה, הכא הוה מעשה ללא סיוע הרוח, דעצם העמדת האור היא מבעיר.

   **ודע דמה דהכא נחשב מבעיר גמור, אי"ז שייך לזורה ורוח מסייעתו וגרזן ביד החוצב, דהרי רב אשי פליג התם וס"ל דגרזן ביד החוצב לא שייך כלל ברוח הטבעית, וכן דהכא הוא מתלבה אחר המעשה, וגרזן ביד החוצב שייך רק אם זהו חלק מהמעשה דידיה, אלא הכא חיובו הוא על מה שעשה לחודיה, ואין צריך לשתף הרוח כלל, דסגי באור שהדליק להחשב 'מבעיר', כיון דאינו חשוב 'טעון ליבוי', וכמש"נ.** [↑](#footnote-ref-8)
8. **עוד** יש להביא ראיה דאין עיקר הדין הוא משום דאינה מצויה, דהנה מבואר בגמ' בפ"ק גבי אסו"מ ובהכונס גבי כופף דהפטור דאינה מצויה הוא דין פשוט מסברא, וא"כ צ"ע מ"ט הכא בעי לתנא לשנותו, וע"כ לא זהו החידוש אלא דבעי 'מבעיר'. **והא** דלא פטרינן משום אונס דרוח שאינה מצויה, י"ל דאיירי הכא דיכל לשמור עליה אחרי שהתלבתה ואין כאן אונס, וקמ"ל התנא דאינו 'מבעיר' ולכך אינו אחראי על אש זו כלל. [ועי' חזו"א סימן ב' ס"ק ד' דלר"י דאשו משום חציו דחייב באונס הא דפטור על רוח שאינה מצויה הוא משום דכשאי"ז טבע מחוייב אי"ז חיציו. ונראה דה"מ בהולכה של האש למקום אחר, אבל בהא דהאש גופא שהעמיד נתלבתה, שפיר הוה חציו, וכל פטורו הוא משום דאינו 'מבעיר']. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ואין** לומר דאחר שליבה מחצה א"כ המצב עתה הוא שאור זה ראוי להתלבות ברוח המצויה, וממילא יוגדר כאש גמורה, דזה אינו, דבאמת אור זה הוא **טעון מעשה ופעולה של ליבוי,** אלא דעסקינן באמצע פעולת הליבוי (ואין הגדרה שונה באש אחרי שהוא נשף, אלא רק כאשר תבוא ליבויה של הרוח יושלם המעשה יחדיו). [↑](#footnote-ref-10)
10. **הנה** רבינו פרץ תירץ על הקו' מחרש, דכאשר הרוח מצויה כבר וודאית א"כ שמיה מבעיר. ועולה דלקושטא אין פלוגתא בינו לבין תוס' בשמעתא זו, דהרי תוס' שחייבו ברוח מצויה ס"ל נמי דרוח מצויה היא רק כאשר היא ודאית. אמנם בתלמיד ר"ת מבואר להדיא שיש דאמרו דגם ברוח מצויה וודאית לא נחשב מבעיר אש, כיון דאינה מלובה, ועל הקו' מחרש תירץ באופ"א יעו"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ועי'** בגמ' בשבת כ"ח: המדליק צריך שידליק רוב מה שיוצא מן הפתילה מהנר, וכן נפסק בשו"ע רס"ד ח'. ונראה דדין זה אינו שייך לדברינו, דהא כתבו האחרונים הטעם כדי שיהא הלהב עולה יפה מיד שיסלק ידו, כמו שהיה הענין בהדלקת המנורה (מ"ב סקכ"ו בשם הלבוש), ועוד טעם נאמר בזה בשאלתות (תצוה) דאם יסלק ידו מיד עלול הנר ליכבות, ונראה ודאי דאי"ז לעיכובא, ואינו שיך לעניננו. **ועוד** דנידון הנ"ל משכח"ל גם כשהדליק רוב היוצא מהפתילה, ומ"מ לא נאחזה שם שלהבת אלא גחלת גרידא, ומחמת הרוח והאויר המצוי ברה"ר נתלבתה ונעשתה ללהבה. (ועי' בן איש חי שנה שניה פרשת נח סעיף טו, כתב בזה"ל ידליקו נרות שבת רוב היוצא מן הפתילה, שאם לא ידליק אלא ראש הפתילה ויסלק ידו ממנה, חשוב כאלו דלקה מאליה ואינו מקיים מצוה בהדלקה, וכן היה בנרות המנורה של בהמ"ק. וצריך להזהר בזה גם בנרות חנוכה, עכ"ל, ודבריו מחודשים). [↑](#footnote-ref-12)
12. **והנה** במראי מקומות הודפס דתוס' בב"ב ס"ל כר"פ, אבל לתוס' בשמעתין אין חילוק בין הולכה ליצירה וחולק על התוס' ב"ב. ולהמתבאר טעות הוא, וכמש"נ לעיל, דתוס' הכא מודה לתוס' ב"ב. [↑](#footnote-ref-13)
13. **והא** דקאמר רבא כ"ב: קרא מסייע לר"י דכתיב 'המבעיר', היינו דמשמעות הכתוב **דכל מה שקרה,** הא דמצאה קוצים ונאכל גדיש או הקמה, על כולם הוא נחשב המבעיר ושלם ישלם המבעיר את הבעירה, אבל לר"ל צ"ל דשלם ישלם המבעיר את הבעירה הראשונה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ואולי** מלבה ומדליק להדיא חמור יותר ממדליק ע"י גחלת שמתפשטת ועי' רש"י כ"ב: ד"ה תצא מעצמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)