921 למד מן הלמד
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק נצו"י כ"ב אלול תשס"ב

**בהא דאין למדין למד מן הלמד בקדשים**

**א', באלו מן המלמדין אין למדין למד מן הלמד. ב', בביאור המקומות שדנו בהן אן הוו בכלל קדשים לענין זה. ג', בביאור האופנים דלמדין בהן למד מן הלמד. ד', פלוגתת הראשונים, א', אם יוכיח עבדי' בלמד מן הלמד, ב', אם דבר הלמד מדבר שלמד בהיקש, חשיב כדבר הלמד בהיקש, ג', היכא דלמד ממקום אחר למצוה וכתיב עיכובא בגופי, אם מצינו למילף מיני' אף למצוה. ה', בהאופנים שדנו אי חשיב היקש דאין למדין ממנו ואי חשיב ק"ו ובנין אב. ו', היכא שהלמד האמצעי חולין אם למדין למד מן הלמד**

**א'
באלו מן המלמדים אין למדין למד מן הלמד בקדשים.**

א] זבחים דמ"ט: - דנ"א., הנה לפי המבו' בפשוטו למסקנת הסוגיא, דבר הלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בהיקש ואין חוזר ומלמד בגז"ש, אך חוזר ומלמד בק"ו, ומיבעיא לן אי חוזר ומלמד בבנין אב, - דבר הלמד בגז"ש למ"ד דבתר מלמד אזלינן מיבעיא לן אי חוזר ומלמד בהיקש, ולמ"ד דבתר למד אזלינן פשטינן דחוזר ומלמד,[[1]](#footnote-2) וחוזר ומלמד בגז"ש ובק"ו, ומיבע"ל אי חוזר ומלמד בבנין אב, - דבר הלמד בק"ו למ"ד בתר מלמד אזלינן מיבעיא לן אי חוזר ומלמד בהיקש,[[2]](#footnote-3) ולמ"ד בתר למד אזלינן פשטינן דחוזר ומלמד, וחוזר ומלמד בגז"ש ובק"ו,[[3]](#footnote-4) ומיבע"ל אי חוזר ומלמד בבנין אב, - דבר הלמד בבנין אב מיבעיא לן אי חוזר ומלמד בהיקש בגז"ש ובק"ו, ופשטינן דחוזר ומלמד בבנין אב, כן מבו' בתוס' לעיל דמ"ז ד"ה מה נתינה, ובסוגיין ד"נ: ד"ה מה מצינו, ובכ"ד, וכ"ה בספר הכריתות ח"ב מדה י"ב, אך עי' בברכה"ז וצ"ק וקר"א ובהגה' הגראמ"ה, שדנו בזה די"ל דלמאי דמסיק דתנא מזאת תורת העולה ריבה סמיך לי', ל"מ למיפשט דחוזר ומלמד בבנין אב. [[4]](#footnote-5)

אמנם בד' הראשונים בכ"ד, מצינו דס"ל דאין כן מסקנת הסוגיא וכמו שיתבאר.

ב] בתוס' לק' דס"ג: ד"ה מה, ודק"ה: ד"ה מה, כתיב דמיבעיא לן אי דבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בגז"ש, וכ"ה גם בפי' הר"ש לתו"כ דבורא דנדבה פרשתא ז', אך בתוס' בסוגיין ד"נ. ד"ה מה, ולק' דנ"ז: נ' דפשטינן דאין חוזר ומלמד בגז"ש, וכ"ה בדבריהם לק' דס"ה. ד"ה אף, וביומא דס"ח. ד"ה תן, ובכ"ד, וכבר תמה ע"ז המצפ"א בסוגיין שהוא נגד המבו' בפשוטו בסוגיין דפשטינן דאינו חוזר ומלמד בגז"ש, עיי"ש מש"כ בזה, ואולי יש לדחוק שכונתם להקשות מ"ט לא פשטי' מינה מעיקרא כד איבעיא לן בזה.

ובפשוטו צ"ל בדעת התוס', דס"ל דמה דאמרי' בדמ"ט: דקדשי קדשים יתירי כתיבי, ודע"כ יש להוכיח דדבר הלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בגז"ש, היינו רק ליישב דעת ר' יוחנן, אך אנן לא ס"ל כן, וע"כ לדידן אכתי קיימי' בספיקא אי חוזר ומלמד בגז"ש, וצ"ע בזה.

ויש להביא סמך מסוגיין לד' התוס', דהנה בסוגיין בד"נ:, מסקי' דדבר הלמד בגז"ש חוזר ומלמד בק"ו מק"ו, ומה היקש שאינו מלמד בהיקש מלמד בק"ו, גז"ש המלמדת בגז"ש חברתה אינו דין שתלמד בק"ו, ובתוס' דנ"א. ד"ה פשוט מבו' דהוי זה חידוש דעבדי' ק"ו כה"ג, וצ"ע מ"ט לא עבדי' להק"ו מהא דהיקש אינו מלמד בגז"ש ואפ"ה מלמד בק"ו, גז"ש המלמדת בגז"ש אינו דין שתלמד בק"ו, וע' שטמ"ק בד"נ: אות ג', שבי' דזה נכלל בהק"ו דהגמ', ובזה יישב בדנ"א אות ל"ט קו' התוס' שם, (וי"ל דתוס' לטעמייהו דלדידן לא איפשטא אי למד בהיקש חוזר ומלמד בגז"ש, ל"ה מצו לפרש כד' השטמ"ק, וע"כ שפיר הקשו בדנ"א.), אך צ"ע דא"כ מה הוצרכנו כלל בהק"ו להא דהיקש אינו מלמד בהיקש, וצ"ע בזה, אך א"נ דלמסקנת הסוגיא לא איפשטא לן אי דבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בגז"ש, ניחא דע"כ לא עבדי' ק"ו מזה כיון דלדידין לא פשיטא לן הך מילתא גופה.

אמנם לכאו' שי' זו נסתרת מסוגיית הגמ' שם בד"נ:, דילפי' התם דדבר הלמד בק"ו חוזר ומלמד בהיקש, בק"ו מגז"ש שאינה למידה בהיקש מדר' יוחנן וכו', והרי דפשיטא לן דדבר הלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בגז"ש, אמנם יתכן די"ל, דעדיפא פרכי' עלה דלמאן דלי"ל דר"פ מאי איכא למימר, ועמדה בתיקו, ואה"נ הו"מ למימר נמי דלדידן דלי"ל דר' יוחנן מאי איכא למימר, וצ"ע בזה.

אך לכאו' אכתי צ"ע, מהא דילפי' התם דדבר הלמד בק"ו חוזר ומלמד בגז"ש, בק"ו מגז"ש שאינה למידה בהיקש מדר' יוחנן, וקיימי' הכי למסקנא, ולכאו' הרי לדעה זו לדידן לא איפשט לן דהלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בגז"ש, אך נ' פשוט דזה לק"מ, דאי נימא דדבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בגז"ש, הרי שבפשיטות יש לנו ללמוד בק"ו דדבר הלמד בק"ו חוזר ומלמד בגז"ש, דמה היקש שאינו למד מהיקש מלמד בגז"ש, ק"ו הלמד מהיקש אינו דין שילמד בגז"ש, וכדילפי' בסוגיא שם בהך ק"ו, דדבר הלמד בק"ו חוזר ומלמד בק"ו, וכל מה שהוצרכנו להק"ו מגז"ש, הוי רק לר' יוחנן דדבר הלמד בהיקש אינו חוזר ומלמד בגז"ש, וממילא דלדידי' שפיר ילפי' ק"ו מגז"ש שאינה למידה מהיקש, וז"פ.

ג] בפירש"י שבועות ד"ט: ד"ה שעיר ושעיר, כתב דדבר הלמד בבבנין אב חוזר ומלמד בהיקש, כל הלמד בכל המידות חוזר ומלמד, חוץ מהלמד בהיקש שאינו חוזר ומלמד בהיקש בקדשים, והכי אמרי' בזבחים בפ' איזהו מקומן, עכ"ל.

וכבר תמהו ע"ז התוס' בע"א שם ד"ה הואיל, דהא איבעיא לן אי דבר הלמד בבנין אב חוזר ומלמד בהיקש ולא איפשטא, ובפירש"י לעיל דמ"ז: פי' דילפי להא דנתינה בעצמו של כהן מאצבע דכתיב גבי שמן ויליף דם מיני', והדר ילפי' לקיחה מנתינה, ובתוס' שם הק' דא"כ הוי דהקישא מבנין אב, ולקמן איבעיא לן אי דבר הלמד בבנין אב חוזר ומלמד בהיקש, ופשוט דלדעת רש"י גופי' ניחא, דס"ל דלמד בבנין אב חוזר ומלמד בהיקש, וכנ"ל.

וגם מש"כ רש"י דכל הלמד חוזר ומלמד חוץ מלמד בהיקש שאין חוזר ומלמד בהיקש, צ"ע רב, דהרי אף הלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בגז"ש, ואף מיבעיא לן בעוד מן המידות, וכמו שהבאנו לעיל, ועיי"ש בהגה' הגרל"ב שתמה כן ע"ד רש"י.

וע' גם בחי' הרמב"ן שכתב ע"ד רש"י, דודאי הכי הוא דדבר הלמד בבנין אב חוזר ומלמד בהיקש דהכי מפורש בפ' איזהו מקומן, ותמוה טובא דלכאו' בסוגיין מפורש דאיבעיא לן בזה ולא איפשטא, וכמו שהביאו התוס', גם עיי"ש בחי' הריטב"א שכתב דדבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בבנין אב, וג"ז תמוה, דהרי בסוגיין איבעיא לן בזה ולא איפשיטא, וצע"ג בכ"ז.

ומתוך הדחק נ' דצ"ל בזה, דהנה בעיקר נדון הסוגיא בכל המלמדין אי חוזרין ומלמדין, יל"ע, האם היינו דכיון דילפי' דבקדשים אין למדין למד מן הלמד, תו ממילא דיש להסתפק בכל המלמדין שאין חוזרין ומלמדין, ובעי' להוכיח בזה מד' התנאים דקים להו דחוזרין ומלמדין, [[5]](#footnote-6) או דנימא דבלא קראי יש לנו לומר דהוי קדשים כחולין דדבר הלמד חוזר ומלמד, ואך דמקרא ילפי' דלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בהיקש וכו'.

ואי נימא כהצד השני, הרי נמצא דבכל הנך דמיבעיא לן אי חוזרין ומלמדין ועמדו בתיקו, הרי היינו רק דלא מצי' ראי' לזה, אך מ"מ כיון דלא מצי' ילפותא מקראי דבכה"ג אין חוזר ומלמד, הרי דיש לנו לומר דאף בזה חוזר ומלמד, דכל כמה דלית לן ילפותא שאין חוזר ומלמד, יש לנו לומר שה"ז חוזר ומלמד, ואפשר שזהו מש"כ רש"י והרמב"ן דלמד בבנין אב מלמד בהיקש, וכן מש"כ ריטב"א דלמד בהיקש מלמד בבנין אב, הגם דבסוגיין לא איפשיטו כל הנך, וזהו ג"כ מש"כ רש"י דכל המלמדין חוזרין ומלמדין, הגם דבסוגיין איבעיא לן בכמה מן המלמדין, דמ"מ כיון דלא אשכחנא ילפותא מקראי דאין חוזרין ומלמדין, יש לנו לומר דחוזרין ומלמדין, ומה שק' עוד ע"ד רש"י דהרי למד בהיקש אין חוזר ומלמד גם בגז"ש, י"ל דדעת רש"י כדעת התוס' בכ"ד שהבאנו לעיל, דלדידין לא איפשט לן אי למד בהיקש אין חוזר ומלמד בגז"ש, וממילא דשוב יש לנו לומר דה"ז חוזר ומלמד, כיון דאין לנו ראי' מקראי דאי"ז חוזר ומלמד, וכנ"ל, וצ"ע רב בזה.

ד] בתוס' הוריות ד"ח. ד"ה ילמד, כתבו דדבר הלמד בגז"ש אינו חוזר ומלמד בגז"ש, וכ"ה במהרש"א שם ד"ח, וכבר תמהו ע"ז בהגה"ה שם ובס' חק נתן ובס' שער יוסף שם, ובספרו יעיר אוזן מערכת הג' אות י"ג, דזהו נגד מסקנת הגמ' דהלמד בגז"ש חוזר ומלמד בגז"ש, וצע"ג.

**ב'**

**בביאור המקומות שמצינו שדנו הראשונים אם הוו בכלל קדשים, שאין למדין בהן למד מן הלמד**

ה] הנה מצי' בכ"ד שכתבו הראשונים דדינים מסויימים לא הוו בכלל קדשים דאין למדין בהן למד מן הלמד.

**א'**, בתוס' בסוגיין ד"נ: ד"ה אלא, כתבו דלא איקרי קדשים אלא גוף הקרבן, וכ"כ גם ביומא דל"ב. ד"ה מה, ובפשוטו כוונתם דהא דילפי' פשיטה מלבישה דטעון קידוש, הוי זה דיני קיו"ר ואי"ז גוף הקרבן, אך בתוס' הרא"ש ותו"י יומא דל"ב. מבו' דהיינו דבגדי כהונה לא חשיבי קדשים, והיינו דהא דבעינן קידוש בפשיטה ובלבישה הוי זה מדין לבישת הבגדים, וע"כ יש לנו לדון אם דין בגד"כ חשיב קדשים, וזה דבר חידוש, אמנם בתוס' יומא דכ"ג: ד"ה ילבש נסתפקו אם דיני בגדי כהונה הוו בכללל קדשים או דלא חשיב קדשים אלא גופי הקרבנות, וממילא מהא דבדל"ב. כתבו בפשיטות דל"ח זה קדשים, והגרע"א בגהש"ס שם בדכ"ג ציין לד' התוס' בדל"ב., וכנר' כונתו להעיר כן שהתוס' סתרו דבריהם, נ' דכוונתם דדדיני קיו"ר לא חשיב קדשים, ואולי יש ללמוד מזה פלוגתת הראשונים בגדר דין קיו"ר בפשיטה ובלבישה, וצ"ע בזה, ועיי"ש בתוס' הרא"ש ותו"י הנז', דשי' רשב"ם דאף בגד"כ הוו בכלל קדשים.

וע' עוד בתוס' שבועות ד"י. ד"ה ואיתקש, שכתבו דציץ ל"ח קדשים כיון דלאו עבודה הוא אלא תכשיט, והא דאין חוזר ומלמד היינו בעבודה, ולכאו' הוי זה טעם אחר ממש"כ תוס' בסוגיין וביומא, דתוס' בסוגיין וביומא כתבו דרק גוף הקרבן חשיב קדשים, ותוס' בשבועות כתבו דרק עבודה חשיבא קדשים, ונפ"מ בזה, דלתוס' שבועות נ' דקיו"ר ודאי דחשיב קדשים, כיון דאמרי' לעיל די"ט: דחשיב שירות, אך עי' בדברינו בדין קיו"ר סק"א, שנת' דפליגי הראשונים אם איכא בקיו"ר כל דיני עבודה, או דרק דין עמידה הוא דאית בי' וכברכת כהנים, וז"פ.

ובס' אתוו"ד כלל י"ב הק' בזה, דלענין הא דבקדשים בעי' שנה עליו הכתוב לעכב, מבו' לעיל די"ח דאף בגד"כ חשיבי קדשים לענין זה עיי"ש, ומ"ט יש לחלק בין הא דאין למדין למד מן הלמד להא דבעי' שנה לעכב, אך כבר כתבו בזה, דהא דבקדשים בעי' שנה לעכב, הגם דבדאורייתא לא שני לן בין לכתחילה לבדיעבד, (וכמש"כ התוס' בגיטין ד"ג), היינו משום דבקדשים אשכחנא מילי דהוו מצוות ואין מעכבין בהכשר ההקרבה, ואי"ז לכתחילה ובדיעבד, אלא היינו דה"ז הקרבה כשרה, אך מחסר מצוה זו, (ואשר ע"כ מצינו בכ"ד דשייך דין שנה עליו הכתוב גם במילי אחריני, ע' רש"י קידושין די"ד., ותוס' הרא"ש סוטה ד"ח:, ועוד), וע"כ לענין זה דמי בגד"כ לקדשים, הגם דלא חשיבי קדשים לענין למד מן הלמד, וז"פ.

**ב'**, בתוס' לקמן דק"ה: ד"ה מה, ויומא דס"ח. ד"ה תן, כתבו דפרה ל"ח קדשים כיון דקדשי בדה"ב היא, וכנ' היינו דהגם דהוי זה קודש, מ"מ הא דאין למדין למד מן הלמד הוי בקרבנות, וכמש"כ התוס' בסוגיין ובכ"ד, וע"כ פרה דקדשי בדה"ב היא ל"ה בכלל קרבנות.

**ג'**, בתוס' לעיל די"א. נסתפקו אם דין מתן בהונות במצורע הוי קדשים או חולין, ובתוס' לעיל דכ"ה. נקטו דחשיב חולין, ואילו בתוס' לקמן דצ"ח.ד"ה כדי נסבה נ' דעתם דחשיב קדשים, (דאי חשיב חולין, הרי לכו"ע ל"ש בזה הא דאין למדין למד מן הלמד, כיון דהיכא דמלמד ראשון קודש מודו כו"ע דדבר הלמד בגז"ש חוזר ומלמד בהיקש, וכמו שהבאנו לעיל בהע' א'), וע' בס' קה"י סי' מ"ה סק"ב, שביאר ספיקם, דהגם דלוג שמן של מצורע חשיב קרבן, וכדאמרי' לעיל דמ"ד: לכל קרבנם להביא לוג וכו', מ"מ דין אצבע למתן בהונות הוא דין מדיני הטהרה של המצורע דהוא חולין, ובזה נסתפקו התוס' אם אע"פ שהחפצא הוי קדשים, מ"מ דיני טהרת המצורע דל"ה דיני קדשים, חשיבי חולין לענין למד מן הלמד, או דכיון שדין האצבע הוא בסדר עבודת הלוג שהוא קדשים שפיר אי"ב לכללא דאין למדין למד מן הלמד, ושם בהערה הביא מתוס' לקמן דע"ו: ד"ה לוג דמשמע לכאו' דגם מתן בהונות הוא עבודה, וצ"ע בזה, וע' בס' משנת יעקב פי"א ממעה"ק ה"ד, מה שהביא בענין זה, מה ששמע ממרנן החזו"א והגרי"ז, אי מתן דם שעל הבהונות הוי מכלל עבודת הקרבן, ועיי"ש מה שדן בד' התוס' לעיל דמ"ח. שנ' דהוי זה מכלל עבודת הקרבן, ויש לציין עוד לד' התוס' לק' דס"ז. ד"ה בשינוי בעלים, דנ' מדבריהם דקבלת דם האשם למתן בהונות הוי מכלל עבודת הקרבן, עייש"ה, (אך יש מקום לחלק בין מתן דם שעל הבהונות לבין מתן שמן שעל הבהונות).

**ד'**, בתוס' בסוגיין ד"נ: ד"ה בן בנו של ק"ו, מבו' דגם ללמוד דיני המלמדים בקדשים, הוי בכלל הא דאין למדין למד מן הלמד בקדשים, אך בד' רש"י שם שפי' ד' הגמ' באופ"א, נ' דס"ל דזה ל"ח קדשים, דרק דיני הקדשים גופייהו אין למדין למד מן הלמד, אך דיני המלמדים דקדשים שפיר למדין למד מן הלמד, אך יל"פ ד' רש"י שלא פי' כד' התוס' באופ"א וכמש"כ בהגה' הגראמ"ה שם לדון על ד' התוס', אך בעיקר דבריו יל"ע, ואין נ' כן בדעת רש"י, ע' בזה לעיל סק"ג בהע'.

**ה'**, בתוס' לעיל דמ"ח. ד"ה מה, ובהוריות ד"ח. ד"ה ילמד, מבו' דפשיטא להו דאף ללמוד דיני חיובי קרבנות באלו אופנים מתחייבין בהן חשיב קדשים דאין למדין בהן למד מן הלמד, עיי"ש מה שהק' מכח זה, ועי' בהגה' הגראמ"ה לעיל שם, ובס' חק נתן הוריות שם, שדנו ע"ז, די"ל דחיובי הגברא ל"ה בכלל קדשים דאין למדין בהן למד מן הלמד.

ולכאו' נ', דלדעת תוס' בסוגיין וביומא דדיני גוף הקרבן הוו קדשים, הרי שה"נ ללמוד דין חיוב הגברא בקרבנות הוי בכלל קדשים, כיון דהוי הנידון אימתי איכא לחיוב הקרבן, אך לד' תוס' שבועות שרק דיני העבודה חשיבי קדשים, שפיר י"ל שדין חיוב הגברא בקרבנות ל"ה בכלל קדשים, אך יש לפקפק בזה, דהרי אף לד' תוס' שבועות, מ"מ אף ללמוד דיני הקרבנות חשיב קדשים, וכדחזי' בסוגיין בד"נ. לענין אם בא מן המעשר, ובדנ"א. לענין פסול לינה, ויש לחלק, וצ"ע בזה.

וע' עוד בס' פנ"י שבועות ד"ט, שדן לומר דללמוד על מה מכפרין הקרבנות, כיון שהוי זה דבר המסור לשמים, ל"ה זה בכלל קדשים שאין למדין בהן למד מן הלמד, אך זה דלא כרש"י ותוס' שם.

וע' עוד בתוס' יומא דס"ח. ד"ה כשם, שכתבו דאין לומר דנשרפין חוץ לג' מחנות לא חשיב עור ובשר שלהם קודש לענין זה, דהא בפ' איזהו מקומן (ד"נ.), מייתי הך ברייתא דהכא וגמר מינה דדבר הלמד בגז"ש חוזר ומלמד בגז"ש בקדשים, ועיי"ש מה שהקשו לפ"ז על ד' רש"י שם, ועמש"נ לק' סק"ז בישוב ד' רש"י.

וע' עוד בקה"ע ופנ"מ לירושלמי ר"פ הערל, שפי' בדעת הירושלמי דתרומה חשיב כקדשים לענין שאין למדין בהן למד מן הלמד, אך בתוס' בסוגיין ד"נ. ד"ה אמר אמרה, ולק' דנ"ז: ד"ה היינו, כתבו דתרומת מעשר חולין הוא, וע' ביפ"ע בדמ"ט: ובגליוני הש"ס לירושלמי ערלה פ"ב, שפי' ד' הירושלמי דאתיא לר' ישמעאל, דלדעת הירושלמי דעתו דאף בחולין אין למדין למד מן הלמד.

**ג'**

**בביאור האופנים דלמדין בהן למד מן הלמד**

ו] לקמן דנ"ז. אמרינן דפליגי ר' ישמעאל ור"ע, דלר' ישמעאל הימנו ודבר אחר חשיב היקש ולא ילפי' מיני', ולר"ע הימנו ודבר אחר ל"ח היקש וילפי' מיני', עיי"ש כל הסוגיא, וע' פי' ר"ח יומא דנ"ז. דגריס בסוגיין להיפך, ויעו"ש בכל דבריו, וצ"ב רב בזה.

והנה בפירש"י שם מבו', דנדון הימנו ודבר אחר, היינו אם הלמד הראשון הוי הימנו ודבר אחר, דהיינו שמקצת הדין כתוב בגופי' ומקצתו למד ממקום אחר, ובזה נחלקו אם חשיב שדין זה נלמד בהיקש, או שכיון שדין זה כתיב מקצתו בגופי' חשיב כל הדין ככתוב בגופי', ואינו חשוב כלמד בהיקש.

והנה לפ"ז נ' פשוט, דודאי ל"ש הימנו ודבר אחר, רק אם הוי זה חד דינא שמקצתו כתיב בגופי' ומקצתו יליף בהיקש, דבזה אמרי' די"ל דחשיב ככתיב כולו בגופי', אך אם הוו ב' דינים נפרדים דהא' כתיב בגופי' והא' יליף בהיקש, ודאי ל"ש בזה הא דהימנו ודבר אחר, דודאי ל"ש למימר דהדין דיליף בהיקש חשיב ככתיב בגופי', מכח הא דדין אחר כתיב בגופי', וז"פ, ולמש"נ להלן דבהימנו ודבר אחר ילפי' מיני' אף להדבר אחר לבדו, א"כ ודאי מוכח דהיינו רק בדין א', דאם הוי אף בב' דינים, הרי לא משכח"ל כלל דדבר הלמד בהיקש לא ילמד, ודו"ק.

ונ' עוד, דאף אם בעי' למילף מיני' רק להדין שנוסף בו ונלמד ממקום אחר, נמי מצי' למילף מיני', דכיון דהוי זה הימנו ודבר אחר, הרי שכל הדין חשיב ככתוב בגופי', וע"כ אף מצי' למילף מיני' להדין הנוסף לבדו, דהרי ל"ה הדין כלל דמכח דילפי' מיני' חד מילתא מצי' למילף לאידך,[[6]](#footnote-7) דזה הוי כללא אחרינא דאמרי' התם דחוץ מפנים בחד זימנא גמיר, ולפירש"י היינו דכיון דילפי' מיני' דין א' דכתיב בגופי' ילפי' נמי להדין האחר הנלמד בהיקש, וית' בזה להלן סק"ח אך הא דהימנו ודבר אחר הרי הוי זה כלל אחר, ול"ה כלל מכח דילפי' מיני' להדין דכתיב בגופי'.

ולכאו' נ' דכ"ה מוכרח, דהרי בסוגיא שם אמרי', בהא דבעינן למילף דבכור נאכל ליום ולילה מקרא דובשרם יהי' לך כחזה התנופה וכשוק הימין, ואמר ר"ט דנקישו לחו"ש של תודה דנאכל ליום ולילה, וע"ז אמרי' דחו"ש של תודה הוי דבר הלמד בהיקש, דהגם דכתיב בגופי' שנאכל ליום ולילה, מ"מ לא כתיב בי' דין חו"ש אלא מהקישא יליף לה, וע"ז אמרי' דהוי הימנו ודבר אחר, והנה הרי בזה לא אתי' למילף מיני' כלל לדין חזה ושוק, אלא אתי' למילף לדין אכילת יום ולילה, ואך דדין זה חשיב דלמד בהיקש כיון דחו"ש לא כתיב בגופי', וזה תליא אי הימנו ודבר אחר חשיב ככתיב בגופי' או לא, אך ל"ש התם לפרש כלל, דמכח דילפי' לההימנו ילפי' נמי להדבר אחר, דהתם הרי כלל לא ילפי' מיני' תרי מילי, אלא ילפי' רק לדין אכילת יום ולילה דכתיב בגופי', והוי הנדון בזה דאי חשיב היקש ל"מ למילף מיני' דין אכילת יום ולילה כלל, ול"ש למימר דמכח דילפי' דבר אחד ילפי' עוד, דהרי ע"ז גופא הנידון דלא נילף מיני' כלל, וז"ב ומוכרח.

אמנם צע"ג בזה בד' תוס' יומא דכ"ג: ד"ה ילבש, ושם דנ"א. ד"ה דוחה, ושם דס"ח. ד"ה תן, ובסנהדרין דמ"ב: ד"ה ונאמר, ושטמ"ק לעיל ד"מ: בהשמטות אות כ"ה מתור"פ, ובתוס' הרא"ש וריטב"א שבועות ד"ט: בשם ר"ת, ובתוהרא"ש שם ד"י. משמו, שמבו' בדבריהם בכל הנך דוכתי, דכללא דהימנו ודבר אחר, היינו דהואיל וילפי' מיני' למאי דכתיב בי', ילפי' מיני' נמי מאי דאתיא לי' מהקישא, ובתוהרא"ש שבועות ד"י, כתבו בדעת ר"ת, דאף דילפי' לההימנו ממקום א', ולהדבר אחר ממקום אחר, מ"מ כיון שבתיבה אחת הוקשו אין היקש למחצה, וזה חידוש רב, עיי"ש בדבריהם, וצע"ג דהיאך זה מתיישב בהא דילפי' מחו"ש דתודה, וכנ"ל, גם צ"ע, דלישנא דאמרי' לא הוי היקש, מורה כפירש"י, דהיינו דחשבי' שאף הדין שלמד מהיקש הוי ככתיב בגופי', אך אם היינו דאטו דילפי' חד דינא ילפי' לאידך, צ"ב ל' ל"ה היקש.

עוד צ"ע, דהרי התוס' שם ביומא דנ"ז. ד"ה חוץ, דעתם נוטה לפירש"י בפי' שויא דחוץ מפנים בחד זימנא גמר, דהיינו דהואיל וניתן היקש לידרש בדברים המפורשין, נלמוד בב"א אף הלמד בהיקש, עיי"ש בדבריהם, ולכאו' לפי' דבריהם בבי' כללא דהימנו ודבר אחר, הרי הוו ממש חד מילתא, ולהדיא בגמ' דאף דהימנו ודבר אחר הוי היקש, מ"מ חוץ מפנים בחדא זימנא גמר, והרי דב' כללים נפרדים הם, וצ"ע, ואולי נימא לפי המבו' בתוס' יומא דנ"א., דאף בב' דינים נפרדים הוי בכלל הימנו ודבר אחר, וכללא דחוץ מפנים בחד זימנא גמר הוי רק בדין א', או רק משום דכתיב וכן יעשה, וכמש"כ תוס' שם דנ"ז., וע"כ שפיר הוי ב' כללים נפרדים, (וכן נ' בתוס' דנ"א.), אך בד' התוס' דנ"ז. לא מ' כן.

עוצ"ע בד' התוס' ביומא דנ"א. הנז', דמבו' בדבריהם שם דאף בב' דינים נפרדים נמי הוי בכלל הימנו ודבר אחר, וכיון דילפי' מיני' מידי דכתיב בגופי' ילפי' מיני' מידי דגמר בהקישא, וכן מבו' גם מד השטמ"ק לק' דנ"ו : אות כ"ח, וצ"ע דא"כ תיקשי מהא דלעיל דמ"א. ודמ"ט: אמרי' דל"מ למילף יותרת וב' הכליות וכו', וכן מהא דאמרי' לקמן דנ"ה. דל"מ למילף זבחי שלמי ציבור מחטאת וכו', והרי בהנך ב' דוכתי ילפי' מיני' גם מילי דכתיבי בגופי', וכבר הק' כעי"ז תוס' לק' דנ"ז: על שי' רש"י בבי' שנויא דחוץ מפנים בחד זימנא גמר, ובתוס' יומא דנ"ז, תירצו דרק אם הוו תרוייהו חד ענינא ילפי', עיי"ש, ועי' להלן סק"ח שאי"ז מתיישב בדעת רש"י גופי', אך להמבו' בתוס' יומא דנ"א. דאף בב' ענינים אמרי' דהימנו ודבר אחר ילפינן, הרי דתיקשי מהנך דוכתי, ובדוחק י"ל דהתם אתי' כמ"ד הימנו ודבר אחר הוי היקש, (וכן מפורש בשטמ"ק לעיל ד"מ. הנז', ועיי"ש עוד בשטמ"ק דאת דם וטבילה שפיר ילפי', דכיון דילפי' לעיקר ההזאות ילפי' גם לפירושם, וזה הוי לכו"ע), וזה ניחא טפי בגמ' דמ"א. דאתיא לתדבר"י, דאיהו ס"ל דהימנו ודבר אחר הוי היקש, גם צ"ע לפ"ז למ"ד דהימנו ודבר אחר ל"ה היקש, למ"ל דאקיש רחמנא זבחי שלמי ציבור לעולה, וצ"ע רב בכ"ז

וע"ע בפי' המיוחס לרש"י במנחות דע"ח., מש"כ לפרש הא דהימנו ודבר אחר, וצ"ע רב, היאך מתיישב זה בסוגיא דלקמן דנ"ז, עיי"ש.

ז] בגמ' לק' דנ"ז., מקשי' למ"ד דהימנו ודבר אחר הוי היקש, היכי ילפי' מקרא דוכן יעשה לאהל מועד דמזה בהיכל א' למעלה וז' למטה מדם הפר ומדם השעיר, הרי א' למעלה בדם הפר בפנים ילפי' לה בהיקש מדם השעיר, וז' למטה בדם השעיר בפנים ילפי' לה בהיקש מדם הפר, ומשני מקומות הוא דגמירי מהדדי, ופירש"י דאי"ז חוזר ומלמד בהיקש דבהקישא קמא בהמות איתקוש ובהקישא בתרא מקומות איתקוש וכו', עכ"ל.

ויש לדון לפ"ז, דלהך שנויא הרי דה"נ היכא דבהקישא קמא ילפי' קרבן א' מחבירו, ובהקישא בתרא ילפי' למין אחר שבאותו קרבן עצמו, די"ל דגם בכה"ג חוזר ומלמד, ויתיישב לפ"ז מש"נ לק' סקי"ז להקשות היכי בעינן למילף בדמ"ט. כל אשמות מאשם מצורע, אשר הוא עצמו למד בהיקש מחטאת, ולהנ"ל ניחא, ואולי זהו כוונת החק נתן שם, עיי"ש.

אך באמת אין נ' כן, דדוקא בהא דילפי' היכל מפנים אמרי' כן, וכמו שפירש"י יומא דנ"ז., דבהקישא בתרא ילפי' היכל מקודש, והקודש לא למד כלום מתחילה בהיקש, אלא הפר הוקש לשעיר והשעיר לפר במתנות הקודש, עכ"ל, וזל"ש בגוונא דבעינן למילף בהקישא בתרא למין אחר שבאותו קרבן, וז"ב.

והנה ביומא דס"ח., במש"א ר"פ דילפי' מוקרבו ופרשו דכשם שפרשו בקרבו כך בשרו בקרבו, פירש"י דהיינו דהקיש הוצאת עור ובשר להוצאת קרבו ופרשו, מה פרשו בקרבו אף עורו בבשרו, וכתיב והוציא ושרף מה הוצאתו בשרו בעורו אף שריפתו כן, ובתוס' שם הקשו, דהוי זה דבר הלמד בהיקש ואין חוזר ומלמד בהיקש, ויעו"ש שפי' דשריפה גופה איתקש לפרש, וכן פירש"י גופי' בסוגיין ד"נ. ד"ה כשם, וסיימו מיהו יכולני ליישב פירש"י, ונ' די"ל בדעת רש"י, דס"ל דהך גוונא דמי להא דאמרי' מקומות הוא דגמירי מהדדי, דאף בזה הרי ילפי' בהקישא קמא עור ובשר מפרש, והדר ילפי' שריפה מהוצאה, והוצאה עצמה הרי לא למדה כלום מהיקש, אלא הוקש העור ובשר לפרש, וע"כ בכה"ג ה"ז חוזר ומלמד בהיקש, וז"ב, אך אכתי תיקשי לשנויא בתרא בדנ"ז: דלא ס"ל להך שנויא דמקומות הוא דגמירי מהדדי, וצ"ע.

ח] בגמ' בדנ"ז: שם משני עוד, ואיבע"א חוץ מפנים בחד זימנא גמיר, ופירש"י דאילו היכל כולה מילתא בעי למילף מפנים, ואיידי דניתן היקש לידרש בדברים המפורשין בפנים וכו', נדרש ונלמד בב"א אף מה שלמד בפנים בהיקש עמו וכו', עכ"ל, ובתוס' שם הק' ע"ז, מהא דאמרי' לעיל דיותרת וב' הכליות הוי דבר הלמד בהיקש ואינו חוזר ומלמד בהיקש, אע"ג דגמרי' בההיא הקישא לדברים דכתיבי בפר העלם גופי' וכו', וע' עול"ש שם, שכתב דכל קו' זו הוי לטעמייהו, אך לדעת רש"י בסוגיא לעיל, לא ילפי' מידי אחריני מהך הקישא, עיי"ש, ועוד אמרי' לעיל דלא ילפי' זבחי שלמי ציבור לצפון מחטאת משום דהוי דבר הבא בהיקש ואינו חוזר ומלמד בהיקש, אע"ג דזכרי כהונה ילפי' בההיא הקישא וכו', וע' בדבריהם דמכח זה פי' ד' הגמ' באופ"א.

ובתוס' יומא דנ"ז. ד"ה חוץ, כתבו ליישב שי' רש"י, דלא דמי, דהכא כל ההזאות חשיב חד ענינא, וכיון דגלי מקצת בגופי' גמרי' מיני' בחד זימנא אפי' מאי דיליף בהיקש, אבל הנך לאו חד ענינא נינהו, ובשם ריצב"א הביאו ליישב, דהכא כיון דכתיב וכן יעשה באהל מועד וכו', וא"כ צריכין אנו ללמוד בחד זימנא גם מה שלמדנו מהיקש, שאל"כ אז לא הייתי מקיים וכן יעשה, דמשמע לגמרי יעשה באהל מועד כמו לפני ולפנים וכו',[[7]](#footnote-8) עכ"ל.

אמנם נ' דד' רש"י גופי' לא נתישבו בזה, דהרי רש"י בדנ"ז: שם כתב עוד, דגבי היקש דלעיל נמי, אם וכו' הוקש בכור לתודה עצמה, והי' למד ממנה תנופת חזה ושוק שהוא כתוב בה, מלמדת נמי עליו תנופת חזה ושוק שלמדתו בהיקש וכו', עכ"ל, והרי להדיא בד' רש"י, דאף בב' ענינים אמרי' דאי בחד זימנא גמיר ילפי אף להדבר שנלמד בהיקש, וגם הרי ל"ש התם טעמא דהריצב"א, ואפ"ה ס"ל לרש"י דילפי' אף להלמד בהיקש, וממילא דהדר צ"ע לדעת רש"י משה"ק התוס'.

ולכאו' בהכרח צ"ל בדעת רש"י, דאה"נ סוגיא דלעיל לא אתיא כהך איבע"א, אלא ס"ל דאף היכא שלמדין בההיקש מידי דכתיב בגופי' לא מצי' למילף מידי דאתיא בהקישא, והרי בגמ' הוי תרי שנויי בזה, וגם דלמ"ד הימנו ודבר אחר ל"ה היקש, א"צ כלל להך שנויא, וע' בלח"מ פ"ה ממעה"ק ה"ג שכתב כן בדעת הרמב"ם, דסוגיא דלעיל דנ"ה. לא ס"ל כהך איבע"א, אך אנן נקטי' כהך איבע"א, וע"כ שפיר ילפי' זבחי שלמי ציבור מחטאת, וכמש"כ כן הרמב"ם שם, עיי"ש בדבריו, אך ק' לפ"ז, דא"כ למ"ל דאקיש רחמנא זבחי שלמי ציבור לעולה, וצ"ע בזה.

ט] בתוס' בכ"ד, לעיל דמ"ז: ד"ה אלו, ובסוגיין ד"נ. ד"ה לא, וד"ה מה, ולק' דס"ג: ד"ה מה, ודס"ה ד"ה אף, וביומא דכ"ג: ד"ה ילבש, ושם דמ"ה: ד"ה הו"א, ושם דנ"ה. ד"ה אלא, (וכעי"ז שם דס"א ד"ה מה נתינה), ושבועות ד"ט. ד"ה הואיל, והוריות ד"ח. ד"ה ילמד, ומנחות דמ"ז ד"ה ואת האיל, ושם דס"א. ד"ה ה"מ, ובעוד דוכתי, כתבו דהיכא דהוי גלוי מילתא בעלמא למדין למד מן הלמד, ולכאו' היינו בין היכא שהלמד הראשון הוי גלוי מילתא בעלמא, (דכ"ה בד' התוס' לעיל דמ"ז:), ובין היכא שהלמד השני הוי גלוי מילתא בעלמא, וצריך בדיקה בזה.

י] בתוס' לעיל דמ"ח. כתבו בהא דילפי' מגז"ש דמצות מצות דאין חייבין אשם תלוי רק על דבר שחייבין על זדונו כרת, דכה"ג לא חשיב למד בהיקש שאין חוזר ומלמד בהיקש כיון דאי לאו הקישא הוה מוקמי' לי' בכל דבר, ולא אתא הקישא אלא למימר דלא איירי אלא בדבר שיש בו כרת, עכ"ל, וצ"ב כוונת דבריהם.

ובס' קרבן אהרן פי' דכוונתם דהוי זה גלוי מילתא בעלמא דקרא איירי רק בדבר שיש בו כרת, (והראוני שהגרע"א בגהש"ס החדש בד"נ. ציין ע"ד תוס' שם שכתבו דבגלוי מילתא חוזר ומלמד לד' תוס' הכא, ואולי היינו דפי' ד' תוס' כהקרבן אהרן), אך צ"ע שלכאו' אי"ז מתיישב בל' התוס'.

ובשטמ"ק לעיל ד"מ: בהשמטות אות כ"ה, ובשטמ"ק כריתות דכ"ב: אות ג', מבו' דהיינו דמיעוטי שפיר ילפי' למד מן הלמד, והיינו לכאו' דרק לרבות דינים לא ילפי', דאין למדים דינים בלמד מן הלמד, אך למעט דלא יהא דיני קדשים שפיר ילפי', אך עי' בהגה' הגראמ"ה ובשפ"א שהק' ע"ז, ממש"א לעיל דמ"ה. דל"מ למילף שקדשי גויים אין עושין תמורה בהיקש מדבר הלמד בהיקש, והרי דאף למעט דינים לא ילפי' למד מן הלמד, ואולי יש לחלק, דהתם הרי בעינן למילף דקדשי גויים הוי דין קדושתם אחר, ולי"ב דין תמורה, וזה חשיב דין בחיוב ול"מ למילפי' למד מן הלמד, לא כן הכא דלא בעי' למילף כלל דין בחיוב, וצ"ע בזה.

ובס' שלו"ר הביא מס' תוספת קדושה שבי' ד' התוס', דלמילף דאין חיוב אשם תלוי בשאר עבירות, לא חשיב זה ילפותא בקדשים, דכיון דאתינן למילף דעל עבירות אלו אין חיוב קרבן, הרי שזה ל"ה דיני קדשים, דמה דעבירות אלו אין מחייבין קרבן ל"ה זה דין דקדשים, וז"פ, דוגמא רחוקה לזה יש להביא מהשיטות דלהעיד שלא הי' דבר שבערוה ל"ח עדות דשב"ע, ולפי דבריו ניחא ההיא דלעיל דמ"ה. דללמוד דין קדשי גויים שאין עושין תמורה ודאי הוי דין דקדשים, וע"כ ל"מ למילפי' למד מן הלמד, הגם דהוי זה למעט דינים, אך בל' השטמ"ק לעיל אין נ' כביאור זה, וצ"ע.

**ד'**

**בפלוגתת הראשונים, א אם ביוכיח איכא לכללא דאין למדין למד מן הלמד, ב אם דבר הלמד מדבר שלמד בהיקש, חשיב**

**כדבר הלמד בהיקש, ג היכא דלמד ממקום אחר למצוה וכתיב עיכובא בגופי, אם מצי' למילף מיני' אף למצוה**

יא] בספר גוו"ר כלל ט"ו נסתפק בהא דאין למדין למד מן הלמד, ואיבעיא לן אי למדין בבנין אב מדבר הלמד בהיקש בגז"ש ובק"ו) היכא דילפי' ממקום דכתיב בגופי' ופרכי' עלה, ועבדי' יוכיח מדבר הלמד בהיקש וכו', אם אף בזה אמרי דאין למדין למד מן הלמד, או דיוכיח שפיר עבדי' אף מן הלמד.

ומצינו דפליגי בזה הראשונים, דהנה בתוס' מנחות דנ"ו. ד"ה מחטאת, מבו' להדיא דאף יוכיח לא עבדי' מדבר הלמד בהיקש, להצד שאינו מלמד בבנין אב, עייש"ה, ומבו' בדבריהם עוד, דהיכא דילפי' בק"ו מחד דוכתא, ופרכי' ע"ז ואמרי' פלוני יוכיח, תו כבר הויא הילפותא בבנין אב, ואין קיים הק"ו, דאל"כ הרי דלא קשיא משה"ק תוס' שם, דהרי מצינו למילף תחילת הדין מחטאת בק"ו, ודו"ק, וכבר נחלקו בזה הקדמונים ע' בס' של"ה תורה שבע"פ, וע' בס' גוו"ר.

אמנם בד' התוס' בשבועות ד"ט. ד"ה שכן מבו' להדיא דפליגי בזה, והעירוני לזה, ז"ל, וא"ת והיכי בעי למילף מדיוה"כ והא דבר הלמד בהיקש אינו חוזר ומלמד בבנין אב וכו', וי"ל דאיצטריך האי פירכא דלא נילף מדר"ח דאי פרכת מה לדר"ח שכן תדיר נימא יוה"כ יוכיח אבל השתא דאיכא פירכא ליכא למימר תוכיח, וא"ת ונילף במה הצד מתרוייהו וכו', עכ"ל.

גם בפירש"י בסוגיין ד"נ. נ' שדעתו כדעת התוס' בשבועות, דהנה איבע"ל התם אי דבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בבנין אב, ואמר ר' ירמי' לא לכתוב צפונה באשם ותיתי מבנין אב מחטאת וכו', מחדא לא אתיא תיתי חדא מתרתי וכו', ופירש"י מחדא לא אתיא מילתא באפי נפשה ולאו למיפשט בעיין, עכ"ל, והיינו משום דאי ילפי' חדא מתרתי דבחד מינייהו כתיב בגופי' ואידך למד בהיקש, הרי שאי"ז שייך להא דאין למדין למד מן הלמד, כיון דעיקר הילפותא הויא מהיכא דכתיב בגופי', ואך עבדי' יוכיח מאידך דוכתא דלמדה בהיקש, ויוכיח שפיר עבדי' ולי"ב לכללא דאין למדין למד מן הלמד, וע' בס' פ"מ ושפ"א שם שבי' כן, ועכ"פ למדנו מזה שדעת רש"י דביוכיח ליכא לכללא דאין למדין למד מן הלמד.

אמנם עיי"ש בשטמ"ק אות י"ג שגרס בד' רש"י, אי דבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בבנין אב תיתי חדא מתרתי, דחדא כתיבא וחדא ילפא בהקישא, עכ"ל, ולגי' זו הרי מבו' להדיא להיפך, דאף ביוכיח איכא לכללא דאין למדין למד מן הלמד, וע"כ אי אינו חוזר ומלמד בבנין אב ליכא למיפרך דתיתי חדא מתרתי.

ובדעת התוס' בסוגיין יל"ע בזה, דהנה בתוס' שם ד"ה לא הקשו, דלמ"ל לאקושי לקמן זבחי שלמי ציבור לעולה תיפו"ל בבנין אב, והיינו מעולה וחטאת, דמעולה גופה ל"מ למילף דאיכא למיפרך שכן כליל וכמש"א בסוגיא שם, וצ"ע מה הק' דנילף מינייהו, הרי חטאת הוי דבר הלמד בהיקש ומיבע"ל אי חוזר ומלמד בבנין אב, ולכאו' נ' מזה שדעתם דביוכיח ליכא לכללא דאין למדין למד מן הלמד, אך נ' דיש לדחות, דכוונת הקו' היא, דתיפשוט מהא דהלמד בהיקש אין מלמד בבנין אב, ודבריהם באו על ד' הגמ' שדנו להוכיח אם חוזר ומלמד בבנין אב, וע"ז הוא שהקשו דאי חוזר ומלמד למ"ל דאקשי' קרא לעולה, אך בדבריהם לק' דנ"ה ד"ה זבחי ק' טפי לפרש כן.

ויעו"ש בתוס' שהק' עוד, בהא דיליף בפ"ק דשבועות שעיר דר"ח משעיר חיצון דאינו מכפר אלא על טומאת מקדש וקדשיו, וק' דהרי חיצון גופי' למד בהיקש מפנימי ותפשוט מינה דלמד בהיקש חוזר ומלמד בבנין אב, והוכיחו התוס' דהילפותא הויא משעיר החיצון ולא משעיר הפנימי, דאי מפנימי הו"ל למיפרך שכן נכנס דמה לפני ולפנים, ועוד דאדרבה נילף משעיר המשתלח, ועיי"ש בס' שפ"א שכתב דאי נימא דיוכיח עבדי' שפיר אף דהוי מן הלמד, א"כ הרי יל"פ דעיקר הילפותא הויא משעיר הפנימי, ואי דמה לשעיר הפנימי שכן נכנס דמה לפני ולפנים, חיצון יוכיח שאין נכנס לפני ולפנים, וממילא דל"ק קו' התוס' היכי ילפי' מחיצון אי דבר הלמד בהיקש אין מלמד בבנין אב, כיון דבאמת עיקר הילפותא הויא מפנימי, ורק עבדי' יוכיח מחיצון, ובזה לא איכפ"ל דהוי מן הלמד, עיי"ש בדבריו, ולכאו' מד' התוס' שלא תי' כן, נ' דס"ל דאף ביוכיח אי' לכללא דאין למדין למד מן הלמד, אך יש לדחות דל"ה מ' להו בגמ' שבועות שם דילפי' לה מבינייהו דב' השעירים, וע"כ כיון דמפנימי לחודי' ליכא למילף, בע"כ דמכוון הגמ' למילף מחיצון לחודי', וצ"ע בזה.

אמנם באמת יש להביא ראי' ברורה לנידו"ז בדעת התוס', דהנה בתוס' שם הק' עוד, היכי גמר בפ"ב דביצה סמיכה בשלמי חובה בבנין אב מעולת חובה, והא עולת חובה מכמשפט ילפה דהיינו היקש, ותירצו דקושיא בעלמא הוא דפריך התם ממאי וכו', כלומר את"ל דדבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בבנין אב וכו', עכ"ל, וכ"כ גם בביצה שם ד"כ. ד"ה דלמא, ומבו' להדיא מד' התוס' דלמסקנת הגמ' שם לא קשיא להו מידי, והנה יעו"ש בגמ' דמסיק דאתיא שלמי חובה מבינייהו דשלמי נדבה ועולת חובה, ואי נימא דאף ביוכיח איכא לכללא דאין למדין למד מן הלמד, א"כ הרי אף למסקנא דגמ' קשיא, דהיאך ילפי' מבינייהו ועבדי' יוכיח מעולת חובה, הרי עולת חובה גופה למדה בהיקש, ומוכח מזה שדעת התוס' דביוכיח ליכא לכללא דאין למדין למד מן הלמד, וע"כ למסקנת הגמ' לא קשיא להו כלל, ורק לס"ד דהויא הילפותא מעולת חובה לחודה, הוא דקשיא להו דאי הלמד בהיקש אין מלמד בבנין אב ל"מ למילף מעולת חובה, וז"ב ומוכרח, ולדעת תוס' מנחות דנ"ו. הנז', דס"ל דאף ביוכיח איכא לכללא דאין למדין למד מן הלמד, צ"ל בהכרח דהסוג' בביצה אזלא א"נ דהלמד בהיקש חוזר ומלמד בבנין אב, וא"נ דאין מלמד בבנין אב, צ"ל דב"ה גמרי שלמי חובה משלמי נדבה לחוד, וכדעת ר"י בר אבא בביצה שם, וצ"ע בזה.

ובביאור הפלוגתא בזה נראה, עפ"מ שנחלקו הקדמונים, במילתא דאתיא במה הצד, אם הדרי' בן מהק"ו והויא הילפותא במה הצד, או דאכתי קיים הק"ו והיוכיח מסלק הפירכא, ע' של"ה חלק תושבע"פ, ופורת יוסף בכללים כלל ו'- ח', וגוו"ר בכ"ד.

ולכאו' נידון זה אי ביוכיח איכא לכללא דאין למדין למד מן הלמד, הוא תלוי בזה, דאי בכל במה הצד, הדרי' בן מהק"ו הויא הילפותא מתרוייהו, הרי ודאי דאי' בזה לכללא דאין למדין למד מן הלמד, אך אי עיקר הילפותא הויא אכתי מהמלמד הראשון, ואך דעבדי' יוכיח לסלק הפירכא, מסתבר דליכא בזה לכללא דאין למדין למד מן הלמד, ולפ"ז היכא דעבדי' יוכיח דליכא למיפרך עלי' מידי, ול"ב דלהדר דינא וליתי במה הצד, אשר הביא השל"ה שם מהליכות עולם, דבזה ודאי אכתי קיימא הילפותא מקמא, הרי ממילא שבזה לכו"ע עבדי' יוכיח אף מן הלמד, וז"פ, אמנם מד' התוס' במנחות שם נ' דיש להוכיח דאף בכה"ג לא עבדי' יוכיח מן הלמד, דו"ק ותשכח, וכנר' שדעתם דאף בכה"ג הדרינן בן מהק"ו.

והדברים מתאימים, דהרי בד' התוס' במנחות שם, מבו' להדיא שדעתם דבמילתא דאתיא במה הצד, הדרי' בן מהק"ו, והויא הילפותא במה מצינו, וכמש"נ לעיל להוכיח כן, וע"כ לדעתם ודאי דאיכא בזה לכללא דאין למדין למד מן הלמד, כיון דהויא עיקר הילפותא מתרווייהו, וכמש"נ. [[8]](#footnote-9)

יב] בפירש"י שבועות ד"ט: ד"ה שעיר, כתב דילפי' שעירי הרגלים בהיקש משל ר"ח, והוא כבר למד בבנין אב מיוהכ"פ, ודבר הלמד בבנין אב חוזר ומלמד בהיקש, וכ"כ רמב"ן שם, וע' לעיל סק"ג במה שתמהו התוס' דבסוגיין לא איפשיטא אי הלמד בבנין אב מלמד בהיקש, וע"ש בתוס' בע"א ד"ה הואיל שתמהו ע"ז, דהכא גרע אף מדבר הלמד בהיקש שאינו חוזר ומלמד בהיקש, דהכא שעירי ר"ח גמרי' משעיר החיצון דגמר בהיקש מפנימי, עכ"ל, והיינו דכיון דשעיר החיצון דגמר בהיקש אינו חוזר ומלמד בהיקש, א"כ ודאי דשעירי ר"ח הלמדין ממנו אין מלמדין בהיקש, וז"ל תוס' הרא"ש שם, "ואטו משום דבנין אב מפסיק בין היקש להיקש עדיף טפי", וצ"ע בדעת רש"י והרמב"ן בזה, דהרי אף רש"י מודה דשעירי ר"ח למדו משעיר "החיצון" שלמד בהיקש מפנימי, וכמש"כ שם בע"א ד"ה וזה וד"ה מה. [[9]](#footnote-10)

והמוכרח בדעת רש"י והרמב"ן, דהא דאין למדין למד מן הלמד, לאו היינו משום דהיקש אינו חשוב כמפורש בתורה, וע"כ לא ניתן ללמוד ממנו בהיקש, [[10]](#footnote-11) ע"ד הא דאין למדין ק"ו מהלכה, ע' פירש"י שבת דקל"ב. דא"נ כן הרי ודאי דדבר הלמד בבנין אב מדבר הלמד בהיקש, ל"ח מפורש טפי מהלמד הראשון, [[11]](#footnote-12) אלא הא דאין למדין למד מן הלמד היינו דכך נמסרו בידינו המידות, [[12]](#footnote-13) וע' פירש"י חולין דקט"ז. סוד"ה אבל, כך המידות מסורות בידינו מסיני, עכ"ל, והיינו משום שהוקשה לו טעם הנך כללי דלכאו' ה"ה סותר זל"ז, ע' גוו"ר כלל ט"ז וריש כלל י"ח שבי' מה ק"ל לרש"י, וע' חי' הר"ן חולין שם, ונ' דה"נ בהא דאין למדין למד מן הלמד כך נמסרו בידינו המדות, וע"כ שפיר י"ל, דמדבר הלמד בהיקש אין למדין בהיקש, ומדבר שלמד ממנו בבנין אב שפיר למדין בהיקש, וע' מהרש"א יבמות ד"ט. שכתב דכיון דלמד בהיקש אין מלמד בגז"ש, ה"נ אף הלמד ממנו אין מלמד בגז"ש, עיי"ש, וזה כדעת תוס' שבועות הנז', (ועיקר ד' מהרש"א שם צ"ע רב, ע' מצפ"א שם, וח"נ הוריות ד"ח.).

יג] בתוס' לעיל ד"ח: ד"ה הנך, הק' דהא חטאת חלב למדה משלמים בהיקש למצוה, והיכי ילפי' שאר חטאות במה הצד, הא בעיא היא לקמן בפ' איזהו מקומן אי דבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בבנין אב, וכתבו דלאו פירכא היא כלל, דכל חטאות נמי ילפי' למצוה משלמים, ולעכב הוא דילפי' בשאר חטאות חטאות מהנך דכתיב עיכובא בגופייהו, עכ"ל, והיינו דהגם דלמצוה ילפי' משלמים, אך לעיכובא כתיב בגופי', ושפיר ילפי' מיני', וכ"כ תוס' גם לעיל די"א. ד"ה מנחת, ובמנחות ד"ב: ד"ה מנחת, [[13]](#footnote-14) אמנם מד' התוס' בד"ח מבו', דאילו הוה בעי' למילף לשאר חטאות למצוה, ל"ה מצינו למילף לה מחטאת חלב, כיון שחטאת חלב למדה למצוה מהיקש, אך בתוס' מנחות שם נ' דפליגי ע"ז.

ולכאו' ד' תוס' מנחות מבוארים היטב, דהגם דמתחילה ילפי' למצוה משלמים, מ"מ אחר דכתיב בגופי' וילפי' מינה לעכב, הרי לכאו' חשיב דכתיב בגופי' גם עיקר הדין, ואף דהקרא דכתיב בגופי' לא אתי למצוה אלא לעכב, אך מ"מ בכלל הדברים נכלל גם הדין למצוה, וא"כ שפיר מצי' למילף מינה אף למצוה, וצ"ב דעת תוס' לעיל ד"ח: הנז' דל"מ למילף מינה למצוה, ושו"ר שעמד בכעי"ז הגרע"א לעיל ד"ח: ע"ד התוס' שם, ואולי זה תליא בשורש הא דאין למדין למד מן הלמד, וצ"ע בזה.

**ה'**

**בהאופנים שדנו בהן אי חשיב היקש, שאין למדין ממנו, ובהאופנים שדנו אי חשיב ק"ו ובנין אב**

יד] בתוס' לקמן דנ"ז. ד"ה וכי, נסתפקו אי הא דילפי' מבשר זבח תודת שלמיו דאיל נזיר נאכל ליום ולילה חשיב היקש, והוכיחו שם דל"ח זה היקש, וה"ז חוזר ומלמד בהיקש.

ובתוס' לק' דק"ה: ד"ה מה, נסתפקו בהא דילפי' לק' דפ"ג. מדכתיב בקרא ואת פר החטאת ואת שעיר החטאת, וילפי' מחטאת חטאת דמטמא בגדים, אם חשיב זה היקש ואין חוזר ומלמד בהיקש, או גז"ש, עיי"ש.

ובמזרחי פ' ויקרא כתב דויו מוסיף ל"ח כהיקש אלא כמפורש בקרא ולמדין ממנו בהיקש, ובלח"מ פ"ג מאיסורי מזבח ה"א תמה עליו מגמ' ערוכה בשבועות ד"י., עיי"ש וצ"ע, ובכ' הגרי"ז במנחות הוכיח מסוגיא דלעיל דמ"ח. דויו מוסיף הוי כהיקש, עיי"ש דבעי למימר דפלוגתת רבנן ור"ע היא אם היקש עדיף או גז"ש עדיף.

טו] בגמ' דמ"ט: בדברי רבינא, ושם בגמ' בדברי ר' יוחנן, ולקמן דנ"ה., מבו' דהא דכתיב בחטאת במקום אשר ישחט את העולה, חשיב זה היקש ול"מ למילף מיני' בהיקש, וכבר עמדו בזה התוס' לעיל דמ"ז: ד"ה אלו, עיי"ש, אמנם עי' בכס"מ פ"ה ממעה"ק ה"ג, שכתב בדעת הרמב"ם, דלמסקנת הגמ' בדנ"ה. לא חשיב זה היקש, אלא הוי כמאן דכתיב בהדיא, דהא מפורש דיבר הכתוב במקום אשר תשחט העולה תשחט החטאת, והוי כאילו כתוב תשחט החטאת בצפון, עכ"ד, והדברים צ"ע רב, דהרי רבינא בדמ"ט: למד מכח זה דהקישו הכתוב לעולה, דדבר הלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בהיקש, וע"כ הוצרך להקישו לעולה, ול"ה מצי למילף מחטאת, וכן ר' יוחנן שם הוכיח דדבר הלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בגז"ש, מדכתיב רחמנא צפונה באשם ולא ילפי' לי' בגז"ש דקדשי קדשים מחטאות, ומזה למדנו דדבר הלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בגז"ש וע"כ ל"ה מצי למילף לה בגז"ש מחטאת, והרי להדיא דחשיב זה היקש, והיכי מצי' למימר דלמסקת הגמ' ל"ה זה היקש, וע' ברכה"ז דמ"ח: וח"נ ד"נ. שצויינו בס' המפתח, שתמהו ע"ד הכס"מ, וע' תוס' לקמן דס"ג: ד"ה מה, שכתבו דבפ' איזהו מקומן מוכח דחטאת הטעונה צפון כעולה הוי היקש, והיינו מהגמ' הנז'.

ויש להוסיף בזה, דהנה בהא דאמר רבינא דהוצרך להקישו לעולה, ולא ילפי' לי' מחטאת, כיון שדבר הלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בהיקש, הק' בס' שפ"א שם, היכי הו"מ למימר דאי ל"ה כתיב במקום העולה, לא הי' שחיטתו בצפון, והרי להדיא כתיב בקרא במקום אשר ישחט את החטאת, והיכי שייך למימר דכיון דאין חוזר ומלמד בהיקש לא יהא שחיטתו בצפון, הרי להדיא בקרא דשחיטתו במקום החטאת, ונ' פשוט, דאה"נ ודאי אי הוי כתיב בקרא ושחט את הכבש במקום אשר ישחט את החטאת, הוה ילפי' מינה דשחיטת אשם בצפון, אך כיון דפירשה התורה לזה בצורת היקש, הוי ילפי' מינה דדבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בהיקש, כיון דלהדיא אמרה תורה להקיש אשם לחטאת בדבר שהחטאת למידה מהיקש, אך ודאי אין המכוון דלא הוה ילפי' בזה דאשם שחיטתו בצפון, דודאי מפורש הוא בקרא שיש לנו להקיש בזה אשם לחטאת, וז"ב.

ויש לציין עוד, לד' התוס' בחולין דכ"א. ד"ה כמשפט, שהוכיחו דחשיב כמשפט היקש, מהא דכאשר יורם וכן יעשה לפר כאשר עשה לפר החטאת חשיב להו היקש בפ' איזהו מקומן, ולכאו' עדיפא מינה הי' להם להביא מהא דושחט במקום העולה ובמקום החטאת חשבי' להו היקש, וכמו שהביאו מזה תוס' לעיל דמ"ז: הנז'.

טז] בתוס' ד"נ: ד"ה אלא, ודנ"ה ד"ה מה עולה, מבו' בפשוטו דהא דלא יהא טפל חמור מן העיקר, הוי ממידת ק"ו, ולא מצי' למילף מיני' בהיקש, למ"ד דבתר מלמד אזלינן ולא איפשט לן אי למד בק"ו חוזר ומלמד בהיקש, ועיי"ש בקר"א שתמה ע"ז דלכאו' הא דלא יהא טפל חמור מן העיקר ל"ש למידת ק"ו, וע' בחי' הגרע"א לק' דנ"ה. דמחק מד' התוס' תיבות לא יהא טפל חמור מן העיקר, ופי' דודאי הא דלא יהא טפל ל"ה ק"ו כלל, אלא כוונת התוס' לר"א בר אהבה דיליף להא דצפון מעכב בעולה מק"ו, אך זה צ"ע, דלכאו' ד' רבינא בדמ"ח: דלא יהא טפל, באו לפרש ד' ר"א בר אהבה, והיינו דלא נתכוין ר"א בר אהבה לק"ו אלא לסברא דלא יהא טפל, וא"כ מה קשיא להו להתוס', וע"כ ודאי דפשטות ד' התוס' דלא יהא טפל נמי הוי בכלל ק"ו, וכאשר כ"ה ל' התוס' שלפנינו בדנ"ה., ובשטמ"ק דמ"ט: בהשמטות אות ה', כתב בתו"ד דללישנא דלא יהא טפל ל"מ למילף מינה דהוי קצתלמד מן הלמד, ואמנם צ"ע מ"ש זה למידת ק"ו, כמשה"ק הגרע"א והקר"א.

אמנם נ', דהנה בעיקר מש"א לא יהא טפל חמור מן העיקר, לכאו' היינו דכיון שחטאת למדה מעולה, הרי שמכללי הילפותות הוא דל"ש שתלמד מעולה מה דליכא בעולה גופה, אמנם באמת אין לומר כן, דהרי בגמ' פרכי' עלה מלקוח בכסף מעשר שחמור מהמעשר עצמו וכו', והתם אי"ז שייך כלל לילפותות, רק היינו דכיון דלקוח בכסף מעשר הויא קדושתו מכח המעשר, ל"ש שיהא חמור ממנו, ועד"ז הוא מה דפרכי' מתמורה דחזי' דחמירא מהקרבן הראשון, וממותר פסח דחזי' דחמור מפסח עצמו, והרי שאף שקדושתן הויא מכח ההקרבן הראשון ומכח הפסח, מ"מ ה"ה חמורין בדינן, וצ"ע מה ענין כל הנך, להא דאמרי' דל"ש שיהא צפון מעכב בחטאת ולא בעולה, דאין דין חטאת בא מכח דין עולה, ולכאו' הוי זה סברא בילפותות וכנ"ל.

והנה תחילת דבר נ', לפמש"כ רש"י גיטין דכ"ד: ודכ"ה., במש"א שם משמי' דר"א, דשמאל ולילה פסולות ופוסלות קטן ואנפיליא פסולות ואינן פוסלות, ופירש"י פסולה ופוסלת דשם חליצה עלי' אלא שלא נעשית בהכשירה, דיליף רגל רגל ממצורע דכתיב ימנית ולילה נמי כתיב התם, קטן ואנפיליא וכו', לאו חליצה כלל דאיש ונעל כתובים בפרשה וכו', עכ"ל, ולמדנו מד' רש"י, דדינים הכתובין להדיא בפרשה, הוו עיקר צורת החליצה, ובלא"ה ל"ה חליצה כלל, אך דינים דלא כתיבי להדיא וילפי' להו מדוכתי אחריני, הוו דינים נוספים המעכבין בחליצה, אך לא הויין עיקר צורת החליצה, ואף בלא"ה אי"ל תורת חליצה, ועד"ז מצינו גם בתוס' פסחים דל"ח. ד"ה חלות, יעו"ש שפי' להסוגיא שם דבעי' שתהא המצה משתמרת לשם מצה ולא לשם זבח, ושתהא משתמרת לשם ליאכל לז' ימים ולאכול בכל מושבותיכם ובאנינות, אך ל"ב שתהא נעשית להיות מצתכם ולא לגבוה, דכיון דלא כתיב בהדיא פסול דמצתכם ל"ש למיפרך הכי, עכ"ל, וראיתי לבאר בזה ע"פ ד' רש"י הנז', והיינו דכל הנך מילי דכתיבי בהדיא, הוו הלכות בעיקר שם מצה, ודאל"כ ל"ח מצה כלל, וע"כ אף בעי' שיהא משתמר לשם זה, אך הא דבעי' שיהא מצתכם, הרי דכיון דלא כתיב בהדיא, היינו דאף בלא"ה אי"ל תורת מצה, ואך דהוי מצה שלא בהכשירה, ואשר ע"כ ל"ב שישתמר לשם זה, דל"ב רק שישתמר לשם מצה, אך דברים שאין מעכבין בעיקר שם מצה, ל"ב שישתמר לשם זה.

וזה נ' בבי' ד' רש"י לק' דפ"ט., שפי' הא דתנן דחטאת קודמת לאשם מפני שדמה ניתן לד' קרנות ועל היסוד, ופירש"י ועל היסוד שפיכת שיריים ובאשם לא מצינו שנאמרו, ובתור"ע שם הביא ד' רש"י בברכות דכ"א., ובגהש"ס בברכות שם ציין לב"מ דפ"ח: ולתוס' קידושין דט"ו: ד"ה א"ק, ותמה ע"ז מרן הגרי"ז בספרו הל' מעה"ק, דמאי נפ"מ אם כתיב בה להדיא או דאתי מדרשא, עכ"פ תרוויהו צריכין יסוד, ועיי"ש בשטמ"ק שכבר עמד ע"ד רש"י, ויש שתי' עפ"ד הגר"א בס' מאורות הגר"א ר"פ בית שמאי, דבחטאת דכתיב בי' שיריים צריך להשאיר דם לשפיכת שיריים, ומשא"כ בשאר קרבנות דלא כתיב בהו, א"צ להשאיר לשפיכת שיריים, ורק אם נשאר דם שופכו ליסוד, וכמבו' בפירש"י לעיל דל"ז. ולק' דנ"ג., ושוב מצאתי בעזה"י שכ"כ בס' פסקי רי"ד בדפ"ט. שם, (אך העירוני דיל"פ ד' הרי"ד דלאו דינא קתני, אלא דכ"ה הדרך דבחטאת שדינה במתנות אצבע ודאי נשתייר לשפיכת שיריים, ומשא"כ בשאר קרבנות, וזה כמש"כ התוס' לקמן דנ"ג בשם הר"ר חיים), ונ' דד' רש"י מתפרשין ע"פ הנ"ל, דמידי דכתיב בגופי' הוי דין בעיקר ההקרבה, לא כן מידי דלא כתיב בגופי', וי"ל דמה"ט הוא דחלוקין הן בהדין אם צריך להשאיר לשיריים וכמש"כ הגר"א הנז'.

ולפ"ז י"ל דזהו סברת לא יהא טפל חמור מן העיקר, דכיון דבעולה כתיב צפון בגופי', הרי הוי דין צפון בה דין בעיקר השחיטה דל"ה שחיטת קדשים רק בצפון, ומשא"כ בחטאת דלא כתיב בגופי' הוי זה דין נוסף על עיקר צורת השחיטה, שתהא השחיטה בצפון, וע"כ אם בחטאת ה"ז מעכב כ"ש בעולה, ומבו' היטב לפ"ז מש"כ תוס' דהוי זה ק"ו, ודו"ק.

אמנם אכתי לא נתיישב בזה, דהרי בד' הגמ' נ', וכן מפורש בפירש"י, דרק משום דחטאת ילפה דין צפון מעולה, חשיבא חטאת טפל, אך אם הוי ילפי' בחטאת מדוכתא אחרינא, ל"ה אמרי' בזה לא יהא טפל חמור, וגם כל הנך גווני דמדמי' לה, הוי בגווני דהטפל בא מכח העיקר, ומ' דה"נ בחטאת שלמדה מעולה, חשיב דדין צפון שבחטאת בא מכח דין צפון שבעולה.

ואולי י"ל בזה, דהנה ביומא דל"ד פליגי רבנן ורבי, דלרבנן קרא דונסכו קאי על תמיד של בין הערביים וילמד שחרית מערבית, ולרבי קאי על של שחר וילמד ערבית משחרית, וכתיב תוס' שם ד"ה רבי, נ"ל דאיכא בינייהו ציבור שלא היו להם נסכים אלא לא מהן, למ"ד דגמר של ערבית משל שחרית א"כ שחרית עיקר ויקריבום שחרית, ולמ"ד גמר שחרית מערבית יקריבום ערבית, עכ"ל, וכעי"ז כתב הטו"א מגילה ד"ז:, דשפיכת שירים דפנימיות על יסוד מערבי, קודם לשפיכה דחיצונות על יסוד מערבי, כיון דבפנימיות מפורש כן בקרא, וחיצונות ילפי' מיני' דילמד סתום מן המפורש, והנה יל"פ דבריהם עפ"ד רש"י הנ"ל, דהיכא דכתיב בקרא הוי מעיקר צורת הקרבן, והיכא דלא כתיב בגופי' הוי דין נוסף, וע"כ יש להקדים מה דכתיב בגופי', אך ל' התוס' נ' דהטעם הוא דהלמד הוי טפל להמלמד שלמד ממנו, וע' פורת יוסף נדרים ד"ג, דמה"ט מילתא דאתיא בק"ו טרח וכתב לה קרא.

וראיתי בס' עלה יונה להגר"י מרצבך שהאריך בזה, וביאר שהיינו דעיקר הדין הוי במקום המפורש, אלא שלא חילקה תורה ונוהג הדין אף במקום השני, וע"כ הוי טפל לו, והביא שם ד' הגמ' בסוטה דל"ב:, שלא חילק הכתוב מקום בין חטאת לעולה, כדי שלא לבייש את עוברי עבירה, והיינו ג"כ כנ"ל דעיקר דין שחיטה בצפון הוי בעולה, ואף דלא חילקה תורה וקבעה מקום זה גם לחטאת אטו עולה, כדי שלא לבייש עוברי עבירה, עיי"ש עוד בדבריו.

והנה לפ"ז אולי יל"פ דזהו מש"א דלא יהא טפל חמור מן העיקר, כיון דבאמת הדין בלמד הוי בתולדה מדין העיקר, ואף בשחיטת צפון כן הוא, וכמש"א בגמ' סוטה הנז', אך אין למדין מדברי אגדה, וע"כ ל"ש שיהא הדין בטפל יותר מן העיקר שבא מכחו, ודמי ממש לשאר גווני דפרכי' דנימא בהו לא יהא טפל, דהוי בהו דין הטפל בתולדה מדין העיקר, וצ"ע אם י"ל כן, ועכ"פ אי נימא כן, מבו' גם מש"כ התוס' דהוי זה ק"ו, דמה הטפל שהוי הדין בו מהתולדה מהעיקר ה"ז מעכב בו, כ"ש שה"ז יעכב בהעיקר, וצ"ע בכ"ז. [[14]](#footnote-15)

יז] בגמ' לעיל דמ"ט., אמרי' דצפון באשם ילפי' מקרא דבמקום אשר ישחטו וכו', ולעכב ילפי' מדכתיב באשם מצורע ושחט את הכבש וכו', ופרכי' דהאי מיבע"ל לכדתניא דבר שהי' בכלל ויצא לידון בדבר החדש אי אתה רשאי להחזירו לכללו עד שיחזירנו הכתוב לכללו בפירוש וכו', והיינו דע"כ נמי לענין שחיטת צפון הוצרך לכתוב באשם מצורע, כיון דל"ה מצי למילף מכללו, ומשני א"כ נכתוב בהאי ולא נכתוב בהאי, ופרכי' ע"ז הניחא אי ס"ל יצא לידון בדבר החדש איהו הוא דלא גמר מכללו אבל כללו גמר מיני' וכו', ע"כ הסוגיא.

וצ"ע במה דפריך נכתוב בהאי ולא נכתוב בהאי, הרי לקמן ד"נ. איבעיא לן אי דבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בבנין אב ולא איפשטא, וא"כ היכי מצי' למילף כל אשמות מאשם מצורע בבנין אב, וכבר הק' כן בס' חק נתן שם, ותירוצו צ"ב, ועמש"כ בזה לעיל סק"ז.

ולכאו' הי' נ' מזה, דהא דאתינן למילף כל אשמות מאשם מצורע, אי"ז כלל מכח מידת בנין אב, אלא היינו דהרי דבר שיצא מן הכלל ללמד לא ללמד על עצמו יצא אלא ללמד על הכלל כולו יצא, וזה הוי מידה בפנ"ע, וע"כ אף היכא דיצא לידון בדבר החדש, מ"מ ס"ל למ"ד דכללו גמר מיני', דכלפי ללמד לכללו הוי בכלל יצא מן הכלל דללמד על כל הכלל כולו יצא, וע"כ שפיר ילפי' מיני' אף דבר שלמד בהיקש, כיון דבמידה זו דיצא מן הכלל ללמד על הכלל כולו יצא, ילפי אף מדבר שלמד בהיקש.

אמנם נ' דמד' התוס' שם יש להוכיח שאי"ז כן, דהתוס' שם ד"ה נכתוב, הק' דשאר אשמות היכי ילפי מאשם מצורע, מה לאשם מצורע שכן בא להתיר, עכ"ל, והרי להדיא דאי"ז בכלל יצא מן הכלל דללמד על הכלל כולו יצא, דאם הי' זה בכלל זה, הרי דלא הוי פרכי' עלי' מידי, ובע"כ שפירשו התוס', דהוי זה בנין אב בעלמא ושפיר פרכי' עלי', וצ"ע מ"ט לא הק' התוס', דניפרוך מה לאשם מצורע שכן יש עמו דמים אחרים, וכדפרכי' הכי לעיל ד"ח., וצ"ל לפ"ז דאה"נ הו"מ למיפרך עלה דאי אין חוזר ומלמד בבנין אב מאי איכא למימר, אלא דבלא"ה פריך שפיר.

אך אכתי תיקשי בהא דלמסקנת הסוגיא ילפי' עיכובא בכל חטאות מאשם מצורע, והיכי יליף מיני' אי הלמד בהיקש אין חוזר ומלמד בבנין אב.

אמנם נ' דאף לדעת התוס', מ"מ אחר דמסקי' בגמ' שם דכיון דאהדרי' אהדרי', ואף הוא גמר מכללו, שוב כבר ל"ב בזה למידת בנין אב, והדר הוי בכלל דבר שיצא מן הכלל שללמד על הכלל כולו יצא, ורק בלא דאהדרי' קרא, הרי שגם למ"ד דכללו גמיר מיני', ס"ל להתוס' דאי"ז בכלל יצא מן הכלל דללמד על הכלל כולו יצא, כיון שאינו בכלל כללו ואי אתה רשאי להחזירו לכללו, וז"פ.

ונ' דיש ללמוד כן ממשה"ק תוס' בדמ"ט: ד"ה אי בתו"ד, דנילף שאר אשמות מאשם מצורע, והרי לעיל הק' דא"א למילף מאשם מצורע, אך היינו דאחר דאהדרי' לכללי' תו הוי בכלל יצא מן הכלל דללמד על הכלל כולו יצא, ולא פרכי' עלי' מידי, וז"ב, אך יש לדחות דכוונת התוס' דלהמבו' בגמ' דמצי' למילף מאשם מצורע ולא פרכי' ע"ז, תיקשי הכא.

וניחא לפ"ז הא דלמסקנת הגמ' ילפי' עיכובא בכל אשמות מדהדר כתב קרא צפון באשם מצורע, הגם דבר הלמד בהיקש מיבעיא לן אי חוזר ומלמד בבנין אב, ולמש"נ ניחא, דל"ב בזה למידת בנין אב, אלא ילפי' בזה מכח הא דיצא מן הכלל ללמד על הכלל כולו יצא, וז"פ.

**ו'**

**היכא שהלמד האמצעי חולין אם למדין למד מן הלמד**

יח] בהגהות הגראמ"ה פסחים דל"ח: ולקמן דקי"ט: נקט, דלכו"ע לא נפ"מ כלל אם הוי המלמד האמצעי קודש, והיכא דהוי המלמד הראשון קודש והלמד האחרון קודש, לכו"ע אין למדין, וכן נקט בס' אתוו"ד, וכן נקט גם בס' עמק יהושע סי' ט"ו ד"ה ובזה, ועיי"ש בעמק יהושע ובאתוו"ד שביארו בזה ד' הירושלמי רפ"ח דתרומות, (אף הפנ"מ שם נקט דכה"ג מלמד, ופי' ד' הירושלמי דתרומה חשיב קודש, והיפ"ע כתב דהירושלמי קאי לר' ישמעאל, דס"ל דלדידי' אף בחולין אין למדין למד מן הלמד, וכ"כ בגליוני הש"ס ערלה).

וצ"ע דלכאו' ד"ז תלוי בפלוגתת רש"י בדנ"א. ד"ה ה"ג, והתוס' בד"נ: ד"ה מה מצינו, דפליגי אם למ"ד בתר למד אזלינן אין למדין אף אם רק הלמד האחרון קודש, או דרק כד ב' הלמדין קודש אין למדין, עייש"ה.[[15]](#footnote-16)

ולכאו' נ' דשורש הפלוגתא היא דדעת רש"י דביאור הפלוגתא אם בתר למד או בתר מלמד, היינו אם הוי ההלכה בהלמד האחרון, דל"מ למילף מדבר דלא כתיב בגופי', או דהוי ההלכה בהמלמד דל"מ ללמד למקום אחר ולחשבו דכתיב בגופי' דיהא אפשר ללמוד ממנו, וע"כ ס"ל לרש"י דלמ"ד דבתר למד אזלי', אין למדין למד מן הלמד אף היכא שרק הלמד האחרון קודש, אך דעת התוס' דהא דאין למדין למד מן הלמד הוי רק היכא שב' הילפותות הוו בקדשים, ואך שנחלקו אמוראי אם לקבוע דחשיב ילפותא בקדשים תלי בהמלמד או תלי בהלמד, וע"כ למ"ד דבתר למד אזלי', לא אמרי' דאין למדין למד מן הלמד אלא היכא שב' הלמדין הוו קדשים.

ולפ"ז נ' פשוט דנידון האחרונים הנז' תליא בפלוגתת רש"י ותוס', ואה"נ לדעת רש"י צדקו דבריהם, דכה"ג לכו"ע אין חוזר ומלמד, כיון דבין המלמד הראשון ובין הלמד האחרון הוו קודש, אך לדעת התוס' נ' להיפך דכה"ג לכו"ע חוזר ומלמד, וצ"ע בזה, שו"ר ד' תוס' לקמן ד"ס. ד"ה אתיא, דלכאו' מוכח מדבריהם דכה"ג חוזר ומלמד, עייש"ה ודו"ק, אך עיי"ש בס' חק נתן.

אך ילה"ע בזה מל' התוס' שם, פי' מליקת קדשים במה מצינו משחיטת עוף שאינה כי אם בחולין ושחיטת עוף של חולין בק"ו משחיטת בהמת חולין, עכ"ל, ואי נימא כמש"נ דהיכא דהלמד האמצעי הוא חולין לכו"ע חוזר ומלמד, א"כ מ"ט הוצרכו התוס' להוסיף להא דשחיטת עוף של חולין ילפי' לה בק"ו משחיטת בהמת חולין, הרי גם אם הוה ילפי' לה מקדשים, הוה ילפי' בזה למד מן הלמד, וצ"ע בזה.

1. וממילא דפשיטא דהיכא דהוי המלמד חולין ודאי דחוזר ומלמד בגז"ש, כיון דכל הא דמיבע"ל דאין חוזר ומלמד הוי רק למ"ד דבתר מלמד אזלינן, וכ"ה להדיא בתוס' יבמות ד"ע: ד"ה דפסח, וכ"נ במכוון ד' תוס' לעיל די"א. ד"ה בא, וצ"ב ד' הצ"ק שם שפירש ד' התוס' בע"א, ולעיל דכ"ד. ד"ה והרי זריקה בסוה"ד, ובסוגיין בד"נ. ד"ה אמר אמרה, ולקמן דנ"ז: ד"ה היינו, אך צ"ע מ"ט הוצרכו התם לתי' נוסף, והרי לכאו' פשיטא דכן הוא, ואולי לא פשיט"ל דתרומה חשיב חולין, ע' פנ"מ יבמות פ' הערל, ועמש"נ בזה לק' סק"ה, ובמנחות ד"י: ד"ה והרי, ובשבועות ד"י: ד"ה ואיתקיש. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע בד' תוס' לעיל דמ"א. ד"ה ואתא לי' שעיר, שכתבו דבפ' איזהו מקומן משמע, דקודם יש לנו לומר דדבר הלמד בק"ו חוזר ומלמד בהיקש, ממה שנאמר דבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בק"ו, עכ"ל, וצ"ע מהיכן משמע כן, ולפי האמת הרי הוי להיפוך, דהלמד בהיקש מלמד בק"ו, והלמד בק"ו מיבע"ל אי מלמד בהיקש, למ"ד בתר מלמד אזלינן.וע' ח"נ שם שכבר תמה בזה, ותמה בזה גם הפ"מ בסוגיין ד"נ, ועיי"ש גם בח"נ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' בס' ברה"ז, שהק' מאי נ"מ בהא דהלמד בק"ו חוזר ומלמד בק"ו, דממ"נ אם אפשר לו ללמוד מהלמד, ה"נ מצינו ללמדו מהמלמד הראשון בק"ו, וע' צ"ק פ"מ וח"נ שכתבו כו"כ אופנים בזה, וע' מש"כ עוד בזה בס' גוו"ר כלל ט"ו, לדעת השל"ה דבבמה הצד אכתי הויא עיקר הילפותא מהק"ו, ואך דעבדי' יוכיח לסלק הפירכא, ועיי"ש בפ"מ ובגוו"ר עוד עד"ז במש"א דהלמד בבנין אב מלמד בבנין אב, דג"כ ילה"ק כן, אך לזה מבו' הישוב הפשוט בד' תוס' דנ"א. ד"ה מפני, וכמש"כ הפ"מ שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע' עוד בירושלמי קידושין פ"א ה"ב, דלר' ישמעאל אין למדין למד מן הלמד בכה"ת כולה, (ואף גז"ש מגז"ש), וע' עוד בירושלמי יבמות רפ"ח וסוטה פ"ה ה"ב, ובס' גליוני הש"ס לירושלמי ערלה פ"ב, פי' ד' הירושלמי הללו, דאתי כר' ישמעאל, דלהירושלמי דעתו דאף בחולין אין למדין למד מן הלמד, ואף בשאר המלמדין, עיי"ש, וע' גם ביפה עינים בסוגיין דמ"ט:. [↑](#footnote-ref-5)
5. והיינו כדמצינו שהוכיחו בדמ"ט: מד' ר"נ בן אבטולמוס, ושם ד"נ. הוכיחו מתדבר"י, ושם הוכיחו גם מברייתא דילפי' דתודה באה מן המעשר, ושם הוכיחו גם מהא דיליף רבי מגז"ש דאף פר יוהכ"פ הוי בהפשט בלא ניתוח, והיינו דהגם דלית לן לזה הוכחה מקראי, מ"מ חזי' דהנך תנאי קים להו הכי, ובפירש"י ד"נ: ד"ה אלא, כתב דתדבר"י גמרא גמיר לה דדבר בלמד בהיקש חוזר ומלמד בק"ו, והיינו דזהו דמוכחי' מד' התנאים דחזי' דהכי גמירא להו, ועיי"ש בהגה' הגראמ"ה בד"נ: דנקט דהתנאים הללו גמירי הכי מסברא, עיי"ש בדבריו, ואי"ז נ' בד' רש"י הנז' שכתב דגמרא גמירי לה, ואשר ע"כ שפיר מייתי מהנך תנאי, הגם דתנאי אחריני פליגי עלייהו בילפותות אלו, וכגון בהא דיליף תדבר"י, ממקום שלא הושוו מעשים למעשים, פליגי עלי' לעיל דמ"א, דמ"מ בכללי המידות לא מצי' דפליגי עלייהו.

   ומה"ט לא הבנתי משה"ק הגרע"א בד"נ. במה דאמר רבא דמדיליף רבי דפר יוהכ"פ הוי בניתוח ושלא בהפשט מפר כהן משיח, ש"מ דדבר הלמד בגז"ש חוזר ומלמד בגז"ש, והק' הגרע"א, דדלתנא דס"ל לעיל דל"ט דלפר זהו פר יוהכ"פ, ולשי' רש"י שם ילפי' הרבויי מהדדי, וא"כ ה"נ ילפי' פר יוהכ"פ מפר כהן משיח לענין ניתוח, ודילמא למד בגז"ש מלמד בהיקש, אבל לא גז"ש מלמד לגז"ש, ובפרט דלר"פ בלא"ה מוכח דגז"ש מלמד בהיקש, א"כ מנ"ל דגז"ש מלמד בגז"ש, והניח בצע"ג, ואמנם יש ללמוד לזה מלעיל דמ"ד. וכמש"כ תוס' שם ד"ה ואתי, וכן מלעיל דמ"ה. דיליף דקדשי גויים אין חייבין משום נותר מגז"ש מפיגול ופיגול יליף בגז"ש מטומאה, ולכאו' אינו מובן, דהגם דלהך תנא מצי' למילפה בהיקש, מ"מ הרי רבי למדה בגז"ש, ושמעי' מיני' דקים לי' דלמד בגז"ש מלמד בגז"ש, והגם דלתנא דלעיל ל"ב להך גז"ש, מ"מ לא מצי' דפליג על רבי בכללי המדות, וכמש"נ לעיל.

   ואולי ד' רבינו הגרע"א באו בקיצור, וכונתו להקשות דלעיל ד"מ: ס"ל לרבי גופי' דלפר זה פר יוהכ"פ, וא"כ לדידי' גופי' ל"ב למילפה מגז"ש אלא מצי' למילפה מהיקש, וע"כ יל"פ ד' רבי שאמר נאמר כאן עור ובשר ופרש וכו', דאין כונתו לגז"ש אלא להיקש, וצ"ע בזה,דלכאו' לישנא דרבי נ' להדיא דהיינו גז"ש, וגם די"ג לעיל ד"מ: רבי עקיבא, עיי"ש בצ"ק.

   ובעיקר קו' הגרע"א, נ' די"ל עוד, דאף אי נימא דילפי' לה מהיקש, ונלמד מזה דלמד בגז"ש מלמד בהיקש, מ"מ מכח זה יש לנו ללמוד בק"ו דלמד בגז"ש מלמד בגז"ש, דמה היקש שאינו מלמד בהיקש, ה"ה למד מגז"ש, גז"ש שמלמדת בהיקש, אינו דין שתלמד מגז"ש, ועבדי' ק"ו כעי"ז להיפך מהלמד למלמד בגמ' ד"נ:, וילפי מכח זה דהלמד בק"ו מלמד בהיקש בגז"ש ובק"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך בד' התוס' בסוגיין ד"נ. ד"ה מה, מבואר דאם לא ילפי' לההימנו לא ילפי' להדבר אחר, עיי"ש, ונ' דהיינו משום דמפרשים כדעת התוס' בכ"ד בטעמא דהימנו ודבר אחר, וכמו שהבאנו להלן. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז כתבו התוס' ביומא דנ"א. ד"ה דוחה, דכיון דכתיב ככל חוקת הפסח יעשו אותו, צריכין אנו ללמוד ממנו כמו"כ דבר שלמדנו מגז"ש, דאל"כ אינך מקיים ככל חוקת הפסח, וכה"ג משני לקמן בפירקא, חוץ מפנים בחד זימנא גמר, כלומר כיון דכתיב וכן יעשה לאהל מועד, צריך לעשות באהל מועד בפר כל מה שעשה לפני ולפנים וכן בשעיר ואפי' דבר שלמדו בהיקש, דאל"כ לא קרינן בי' וכן יעשה, עכ"ל, והנה פשוט דאי"ז טעם בפנ"ע דבהנך הקישים למדין למד מן הלמד, אלא היינו בצירוף הא דההיקש קאי גם על דבר דכתיב להדיא, דמלבד דכן מבו' להדיא בגמ' דהוי רק משום דחוץ מפנים בחד זימנא גמר, גם מוכרח כן דאל"כ תיקשי דמי עדיף מהקישא דבמקום אשר ישחטו דגם בזה אמרי' דאין למדין, ע' לק' סקט"ו, וצ"ב הצירוף בזה.

   ונ' לבאר, דשורש הדבר הוא דכיון שניתן ההיקש לידרש לדבר דכתיב בגופי' ניתן לידרש אף לדבר שלמד בהיקש, ואך דמ"מ יש לנו לומר דל"ש ב' הדינים להדדי, והוי זה כב' הקישים נפרדים, וע"ד שכתבו תוס' ביומא בתי' קמא, דבב' דינים לא אמרי' כן, ותי' זה ס"ל דאף בדין א' חשבי' לה כב' הקישים נפרדים, וע"כ רק אם ניתן ההיקש לידרש כהיקש א' על כל הדינים, כהקישא דוכן יעשה וכהקישא דככל חוקת הפסח, בזה הוא דאמרי' דהואיל וניתן ההיקש לידרש על הדבר המפורש בו, ניתן לידרש נמי על דבר שלמד בהיקש, וז"ב, ובתוס' יומא דנ"ז. שם כתבו, דקרובים תי' זה ותי' שכתבתי למעלה להיות שוין, ובפשוטו אינו מובן מה ענין זל"ז, אך למש"נ הוא מבו' היטב. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש לציין בזה למה שנחלקו הראשונים בהא דאין למדין ק"ו מהלכה, אם אף אין עושין יוכיח מהלכה, דכ"כ הכריתות לשון לימודים בית א' מדה ט, וע' גם בתוס' סוטה דכ"ח. ד"ה אינו ומהרש"א שם, או דעושין יוכיח מהלכה, דכן נ' דעת תוס' ב"ק דכ"ו. ד"ה ולא, אך יש לדחות, די"ל דדעת התוס' כמש"כ תור"פ ב"ק די"ח, דלר"ע דנין ק"ו מהלכה, ומבו' שם דהכי נקטינן, עיי"ש, וע' מה שדנו בזה בשושנת העמקים כלל א' ובגוו"ר כלל ל"ג, ובספר באר יעקב כלל ל"ג, וע' גם בעיטור סופרים שעל הכריתות שם שהביא לכ"ז, וע"ש עוד בזה.

   וע' עוד בד' הרא"ש פ"ק דב"ק סי' א', דבאסו"מ דילפי' לחיובן מבור ואש תוכיח, דיש מן הגדולים שדעתם דלא מיחייב אלא במה שתרווייהו חייבין, וכ"ד תוס' ב"ק ד"ג:, וכמש"כ מהרש"א שם, והרא"ש פליג, דעיקר תלמודא הוא מבור לחודי' וכו', אלא משום דלא מצינו למילף מבור לחודי' וכו' הוצרך להביא יוכיח וכו', עכ"ל, וע' גוו"ר כלל ט"ז אם ד' הרא"ש הוו בכל הצד השוה, עיי"ש, וע' חי' מר"ה הל' נז"מ, ולכאו' יש לתלות פלוגתא זו בהנידון דלעיל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. והעירוני דיש להעיר כעי"ז גם בדעת התוס', דהנה בתוס' בסוגיין ד"נ: ד"ה אלא, ולק' דנ"ה. ד"ה מה עולה, הק' דאי נימא דהלמד בק"ו אינו מלמד בהיקש, היכי מצי' למילף עיכובא בשחיטת צפון מעולה, כיון דבעולה גופה לא כתיב עיכובא בגופה, אלא מק"ו דחטאת, עיי"ש בדבריהם, ועמש"נ לק' סקט"ז, במה שנ' מתוס' דהא דלא יהא טפל חמור מן העיקר הוי ממידת ק"ו, ויש להעיר דאף אי למד בק"ו חוזר ומלמד בהיקש נמי קשיא, דהרי הא דילפי' בק"ו הוי מחטאת, ושחיטת צפון בחטאת גופה נלמד בהיקש, ואינו חוזר ומלמד בהיקש, וא"כ ה"נ הלמד בק"ו מחטאת היכי חוזר ומלמד בהיקש, והיכי עדיף מן החטאת שלמד ממנה.

   אך נ' פשוט דזה ל"ק כלל, דהרי הא דחטאת למדה בהיקש הרי היינו מעולה, ואשר ע"כ ל"ש למימר דעולה שלמדה בק"ו מחטאת, תהא כדבר הלמד בהיקש שאינו מלמד בהיקש, כיון דההיקש הראשון הוי ממנה עצמה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להוכיח עוד שאי"ז הטעם, דהרי כתב הכריתות לשון לימודים בית ב' מדה י"ב, והרשב"ץ בפירושו לברייתא דר"י, דהיקש עדיף משאר מידות וחשיב ככתוב בהדיא, וע' תוס' הרא"ש ר"פ איזהו נשך דס"א., שכתבו דהיקש עדיף מדיוקא דקרא והוי ככתוב להדיא, וע' עוד חות יאיר סי' ר"ג, ויד מלאכי אות ד', וא"כ אי הא דאין למדין למד מן הלמד הוא משום דאי"ז מפורש בתורה, הרי הי' בדין שמהלמד בהיקש ילמדו יותר מאשר הלמד בשאר מדות, והרי אי"ז כן, וע' שו"ת מהרי"א או"ח קי"א, דלדעת הכריתות דנין היקש מהלכה, כיון דהוי כמפורש בקרא, וע' מכות די"א, דמ' דפליגי בזה תנאי, גם עיי"ש בהערות עיטור סופרים שהביא ד' רש"י בכ"ד דגז"ש הוי כמפורש בתורה, ובכ"ד כתב רש"י דהיינו במופנה, ואפ"ה חזי' לענין כללי למד מן הלמד דגז"ש גרע מק"ו, וע"כ שהכא אי"ז הטעם, ויש לציין עוד להע' עיטור סופרים לכריתות לשון לימודים בית א' מדה י', מה שהאריך בציון השיטות אי למדין היקש וגז"ש מהלכה, עיי"ש ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכמו שנ' פשוט, דלהסוברים דהלמד בהלכה מלמד בגז"ש ובהיקש, עמש"נ בזה בהע' הקודמת, מ"מ ל"מ למילף מן הלמד בק"ו, דלא עדיף הלמד מהלכה מההלכה גופה, אמנם אולי בהיקש וגז"ש יש מקום לדון בזה, דאף דאין למדין מהלכה, מ"מ למדין מן הדבר שלמד בהיקש ובגז"ש, וחשיב כמפורש בתורה, אך אין נ' כן, וגם א"נ כן, מ"מ נ' דבלמד בבנין אב, (אם היו דנין בנין אב מהלכה), ודאי ל"ש שיהא עדיף מההלכה גופה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה בס' בית מאיר בכללים שבסוף חי' הש"ס, הק' דכיון דהיקש עדיף מגז"ש כדאמרי' לעיל דמ"ח. א"כ ק"ו ומה היקש אין מלמד בהיקש כ"ש דגז"ש לא תלמד בגז"ש, אך קו' זו תליא בפלוגתת הראשונים בבי' הסוג' לעיל דמ"ח, ע' תוס' ושטמ"ק שם, ותוס' גיטין דמ"ג: ותוס' הרא"ש שם, ותוס' יבמות דנ"ט., וס' הכריתות לשון לימודים בית ב' מדה י"ב – י"ג, ובהערות עיטור סופרים שם, ואכמ"ל בזה, ועד"ז הק' הקר"א שם דנילף מהך ק"ו דהלמד בגז"ש אין מלמד בהיקש, והק' עוד דודאי היקש עדיף מק"ו, מדעונשין מכח היקש ואין עונשין מכח ק"ו, וא"כ אי הלמד בהיקש אין מלמד בהיקש ובגז"ש כ"ש הלמד בק"ו, אך עיקר הדברים דהיקש עדיף מק"ו, אי"ז ברור, וע' תוס' לקמן דס"ה. וב"מ דקי"ג ובכורות דל"ג, דכשסותרין היקש וק"ו זל"ז, הרי שאם יש להעמיד ההיקש לדין אחר, אזלי' בתר הק"ו, ועד"ז ילה"ק דגז"ש לכאו' עדיפא מק"ו, וע' באר יעקב כלל ב' שדן בהאופנים דק"ו עדיף, וא"כ כיון דהלמד בהיקש אין מלמד בגז"ש, כ"ש דלא ילמד בהיקש, ועד"ז תיקשי גם דהרי ק"ו עדיף מבנין אב, ע' גוו"ר כלל א' באורך בזה, וא"כ היאך מצ"ל דהלמד בק"ו אין מלמד בבנין אב, הרי פשטי' בסוף הסוג', לדעת התוס' עמש"נ בסק"א, דהלמד בבנין אב מלמד בבנין אב, ואי הלמד בק"ו אין מלמד בבנין אב, כ"ש שהלמד בבנין אב לא ילמד בבנין אב, וילה"ק עוד עד"ז, ובע"כ כמש"כ הקר"א שם שכך נמסר מסיני, [אך הנה בתשו' בעלי התוס' סי' ט' הקשו דנילף דאין עונשין מהיקש, בק"ו מהא דאין עונשין מק"ו הגם שעדיף מהיקש בכללי למד מן הלמד, ותי' דהא דאין עומה"ד הוי מהלכה, ואין דנין ק"ו מהלכה, וזה צ"ע ואכמ"ל, ולכאו' א"נ כהנ"ל מעיקרא לא קשיא כלל, וע"כ דפליגי ע"ז, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-13)
13. וצ"ע בד' הגהות הגראמ"ה בסוגיין ד"נ:, במש"א ק"ו בן בנו של ק"ו הוא, שנ' שלא נקט כן, עיי"ש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולכאו' הי' נ' לפרש לפ"ז גם עיקר הא דאין למדין למד מן הלמד בקדשים, דהוי מכח דהדין בלמד הוי טפל, אך יל"ע אם י"ל כן, דנ' די"ל דרק בהיקש הוא דחשיב טפל ולא בשאר למדין, וד' תוס' יומא נאמרו בהיקש, והיינו משום דהיקש היינו דעיקר קרא נאמר אתרוייהו, וכיון שנאמר בעיקרו בא' מהן הוי הוא עיקר, אך בשאר ילפותות דהוי ילפותא בעלמא אין לומר כן, ומ' כן מדפרכי' לק' ד"נ דלא לכתוב עולה ותיתי מתרווייהו, ודאי פריך והרי אין דין צפון בעולה טפל לדין צפון בחטאת ואשם, וי"ל, עוד העירוני, דל"ש לפרש כן במש"א בסוגיין ד"נ. דללמוד תודה משלמים הוי למד מן הלמד, והתם הרי הילפותא משלמים הויא דמהגז"ש למעשר ילפי' דשלמים בא מן המעשר, ול"ש התם כלל למחשבי' טפל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-15)
15. הוספה- יום ועש"ק וירא ט"ז מרחשון תשס"ט – שו"ר שכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן דק"ה:, ז"ל, מה כאן חוץ לג' מחנות ביום הכיפורים אף להלן בפרה אדומה כן, תימה הא בפר יוה"כ לא ידעי' ג' מחנות אלא מהיקשא דלפר זה פר יוהכ"פ וכו' ומספקינן אי דבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בג"ש או לא וכו', וי"ל דפרה קדשי בדה"ב היא, והשתא נמי א"ש דיליף בג"ש מזרחה של ירושלים אע"ג דשריפת פרה ילפא מהזאתה לקמן בפרק בתרא, עכ"ל, והנה מה שתירצו התוס' דפרה קדשי בדה"ב היא, ניחא רק למ"ד דבתר למד אזלינן, וכ"ה בתוס' יומא דס"ח., וקשיא דא"כ מהו שכתבו דבזה א"ש הא דיליף בגז"ש מזרחה של ירושלים וכו', הרי כיון דאזלי הכא דבתר למד אזלינן, א"כ היאך מצינו למילף פר יוהכ"פ מפרה לדין מזרחה של ירושלים, הרי הלמד הוי קודש, וראיתי במלא הרועים שם שכבר עמד ע"ז, ובע"כ שדעת התוס' דלמ"ד דבתר למד אזלינן, כל הא דאין למדין למד מן הלמד הוא רק היכא שב' הלמדים הוו קודש, וע"כ שפיר ילפי' פר יוהכ"פ מפרה לדין מזרחה של ירושלים, אך אכתי קשיא ע"ד התוס', משה"ק בתוס' יומא דס"ח. דהיאך ילפי' כל פרים הנשרפין מפר יוהכ"פ לדין מזרחה של ירושלים.

    וילה"ע עוד בל' רש"י בסוגיין ד"נ. ד"ה אמר אמרה, ז"ל, וכי שניהן צריכין שיהו בקדשים, הואיל ולמד קדש כגון "שלמים" שפיר מיפשט בעיין דבתר למד אזלינן, וכו', עכ"ל, וצ"ע דלרש"י לטעמי' דלמ"ד דבתר למד אזלינן תלי בלמד האחרון, א"כ מהו שהזכיר רש"י להא דהוי הלמד שלמים, הרי התם הלמד האחרון הוא תודה, דשלמים ילפי ממעשר ותודה ילפא משלמים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-16)