שיעור ב טיוטא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

# מלאכת חרישה אסורה מדאורייתא

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ב) 'אינו לוקה מן התורה אלא על הזריעה או על הזמירה ועל הקצירה או על הבצירה, ואחד הכרם ואחד שאר האילנות'.

ומשמעות הרמב"ם שרק הני ד' מלאכות אסורות מן התורה, אך מלאכת חרישה אינה אסורה אלא מדרבנן. אמנם בדרך אמונה (ס"ק ו וכן בס"ק י) כתב שאף מלאכת חרישה אסורה מן התורה רק שאין לוקין עליה. והביא בצה"ל (ס"ק י) דכן דעת החזו"א בכמה מקומות (סימן יז ס"ק א וסימן יח ס"ק ג) וכן מבואר בכמה ראשונים.

# מילוי עפר העומד לזריעה

ודין חרישה מצוי גם למי שאינו בעל שדה, דהנה מבואר ברמב"ם (פ"ב הלכה יא) שהמוסיף עפר לשדה עובר בזה משום חורש, כיון שמכשיר בכך את המקום לזריעה, ומצוי הדבר בקבלן הבונה בית עם גינה, ולצורך השלמת הבניה הוא שופך אדמה כדי להכין את המקום לזרוע שם, דאסור לעשות כן משום מלאכת חורש דאורייתא.

# לזרוע בשמינית באדמה שהונחה בשביעית

ובאופן שעבר הקבלן ושפך שם עפר יש לדון אם מותר לזרוע שם בשמינית, דהנה כתב הרמב"ם (פרק א הלכה יג) 'החורש את שדהו או נרה או זבלה בשביעית כדי שתהיה יפה לזריעה במוצאי שביעית קונסין אותו ולא יזרענה במוצאי שביעית', והכא נמי יש לדון במי שקיבל דירה מקבלן בשביעית, והקבלן שפך שם אדמה לזריעה, אם מותר לו לזרוע בה בשמינית. ובאמת עיקר האיסור לזרוע בשמינית הוא למי שעשה בעצמו את מעשה החרישה בשביעית, אך כאן יש לדון אם קנסו גם את הבעלים שמקבל את הדירה.

והנה בדר"א (שם ס"ק קח) הביא דברי הראב"ד (בתורת כהנים בהר פרשה א פ"א ה"ה) דשדה שנחרשה בשביעית ואחר רוצה לזורעה בלא חכירות ומכירה, והבעלים לא ירויח מזה כלום מותר, דכל מה שקנסו הוא רק למי שעשה בעצמו את החרישה, אך לאחרים לא קנסו. אמנם מצאנו בתבואות שור (ביו"ד סימן טז ס"ק ז) דס"ל שגם לאחרים קנסו [ובדר"א לא הביאו]. ויסוד מחלוקתם הוא בביאור דברי הירושלמי (פרק ב הלכה ד) דמבואר שם שקנסו רק את מי שחרש, אך אם מת מותר לבנו לזרוע שם, והתבו"ש נקט שבעודו בחיים אסרו אף לאחרים, ורק לבנו התירו לזרוע, כי ההנאה באה לאחר מותו, אך הראב"ד דקדק שאם התירו לבנו, ולא חששו שיחרוש כדי שבנו יזרע, כ"ש שהתירו גם לאחרים לחרוש.

אכן נראה דבאופן שהקבלן שפך את העפר כדי שבעל הבית יוכל לזרוע בו, גם לדעת הראב"ד אסור לזרוע שם, שהרי הוא עושה את החרישה כדי למכור לאחרים, והקבלן מרויח בזה שמכין את הגינה כנדרש. ולכן נראה דיש להחמיר שלא לזרוע בקרקע זו בשמינית [ואפילו אם הפועלים גויים אין לזרוע שם בשמינית דלא מיבעיא לדעת הראשונים דס"ל שיש דין שביתת שדהו בשביעית (כמו שנתבאר בשיעור הקודם), הרי עברו כאן על איסור דאורייתא של שביתת שדהו, אלא אפילו לפי הדעות שהוא רק חיוב על הגברא לשבות, ואין דין שביתת שדהו בשביעית הרי יש איסור דרבנן משום שבות ואסור לזרוע שם]. ולפעמים אף אם הקבלן אינו מוסיף עפר, הוא מסלק את האבנים ואת הפסולת מהאדמה, ולפעמים יש בזה משום איסור דחורש [ויתבאר לקמן אי"ה].

# ההיתר לאוקמי אילנא

בסוגיא במועד קטן (ג, א) מבואר דאברויי אילן אסור, סתומי פילא שרי [דאית ביה משום פסידא, רש"י], ובגמרא בעבודה זרה (נ, ב) מבואר דאוקמי אילנא שרי ואברויי אילנא אסור. והנה ברמב"ם (פרק א הלכה ה) כתב שלא יאבק את צמרתו באבק, ולא יעשן תחתיו כדי שתמות התולעת, ולא יסוך את הנטיעות בדבר שיש לו זוהמא כדי שלא יאכל אותו העוף כשהוא רך, ובביאור ההלכה (שם ד"ה ולא) הקשה דכיון שאוקמי אילנא שרי, מדוע לא התירו לעשן כדי שתמות התולעת ולסוך את הנטיעות כדי שלא יאכל אותו העוף, הרי עושה כן רק כדי להצילו מהפסד והוי כאוקמי אילנא דמותר. והביא דהחזו"א (סימן יז ס"ק יט) תירץ שאותם המלאכות הם מלאכות שנראות כעבודה ניכרת ולכן אסרו אותם חכמים. [ובאמת ברא"ש שם ביאר דהמעשן את האילן הוא מלאכה דאורייתא, ולא התירו מלאכה דאורייתא אפילו לאוקמי, אך ברמב"ם מבואר שהאי מלאכה רק מדרבנן, דסיים שמכין אותו מכת מרדות].

וכתב בביאור ההלכה שם דלפי"ז נפל בבירא כל ההיתר של 'לאוקמי', דאיך אפשר לדעת מה מחזי טפי כעבודה ומה לא חוץ מהדברים שאמרו חז"ל בהדיא. ובהמשך דבריו הביא שם דיתכן שיש לחלק בין העושה מלאכה בגוף האילן, לבין העושה מלאכה בהקרקע, דכשעושה דבר בגוף האילן כמו שמאבק את צמרתו, או שמעשן תחתיו אין היתר אף אם עושה כן לאוקמי, אך בסתומי פילא שהתירו לעשות כן לאוקמי, היא עבודה בהקרקע שגורמת להשבחת האילן. עוד הביא שם מספר זיו הים שיש לחלק שההיתר 'לאוקמי אילנא' הוא רק בדבר שבא בדרך מקרה ואין הדרך לעשותו תמיד, אך לתקן נזקים שבאים באופן טבעי וקבועות בכל שנה ושנה לא התירו, דמחזי טפי כעבודה. וחילוקים אלו קצ"ע לדינא.

# היתר של מלאכה במקום הפסד והחילוק מהיתר של 'אוקמי אילנא'

בביאור ההלכה שם סיים דאף שאין אנו סומכין על היתר זה של אוקמי אילנא אלא רק במלאכות המפורשות בחז"ל להדיא [כיון שאין אנו יודעים איזה מלאכות נראות כעבודה ניכרת וכנ"ל], מכל מקום במקום פסידא יש להתיר.

וההיתר לעשות מלאכה במקום הפסד מבואר ברמב"ם (פרק א הלכה י) שהתירו להשקות בית השלחין משום שאם לא ישקה תעשה הארץ מלחה וימות כל עץ שבה, והואיל ואיסור הדברים האלו וכיוצא בהם מדבריהם לא גזרו על אלו שאין אסור מן התורה. וע"ש בדרך אמונה (שם ס"ק פו) שהביא מהחזו"א (סימן יח ס"ק ד) שכל ההיתר הוא רק בהפסד כללי, אך בהפסד פרטי לא הקילו.

ובחזו"א (במכתבים שבסוף הספר אות ח ס"ק א) כתב שיש לחלק בין ההיתר של אוקמי אילנא, לבין ההיתר של עשיית מלאכה במקום הפסד, דההיתר לעשות מלאכה 'לאוקמי' היינו שאין זה מלאכה כלל, ולכן שרי לעשותה לכתחילה בשביעית, אף אם אפשר לעשותו לפני כן, אך ההיתר של מלאכה במקום הפסד [כמו השקאת בית השלחין] הוא בגדר 'דחויה', ואין להקל לעשותה בשביעית אם אפשר לעשותה קודם לכן.

# מלאכת בצירה

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ב) אינו לוקה מן התורה אלא על הזריעה ועל הקצירה או על הבצירה, ואחד הכרם ואחד שאר אילנות. והיינו שהתולש את הפרי כדי שעל ידי זה יגדל האילן יותר, יש בזה איסור דאורייתא של בצירה. [ובעניין מלאכת בוצר מצינו עוד ברמב"ם לקמן (פרק ד הלכה כד) שאסור לבצור הרבה פירות ולהביאם לביתו, אך הלכה זו אינה משום עבודת האילן, דאינו משביח את האילן, אלא אסרו לעשות כן משום שנראה שאוכל כדרך בעל הבית].

# פעולת ה'דילול' הנעשית בפירות

והנה אחד המלאכות המצויות היום באילן היא 'מלאכת דילול', ומטרת מלאכה זו היא שיש בכוחו של כל אילן להוציא פירות במשקל מסויים, ואם יגדלו כל הפרחים שבאילן לפירות יצאו הפירות קטנים עם משקל מועט, ומלאכת דילול היינו שמורידים חלק מהפרחים בתחילה כדי שיצאו פחות פירות, אך הם יהיו גדולים ויפים.

ויש לדון אם מותר לעשות מלאכה זו באילן, דהנה מבואר בחזו"א (???) שמה שהתירו לעשות מלאכה במקום הפסד הוא לא רק בהפסד של האילן, אלא אפילו במקום שיש הפסד של הפירות מותר לעשות מלאכה כדי למנוע מהפסד. ונראה שמותר לעשות כן רק אם בלא זה לא יוכלו למכור את הפירות מחמת שיהיו מאוד קטנים, אך אם יוכלו למכור את הפירות הקטנים אף בלא דילול אין להקל.

ומכל מקום נראה שצריך לעשות מלאכה זו דווקא בעודן פרחים, אך אחר שגדל הפרי אין לעשות דילול, דיש בזה משום מלאכת בצירה שהיא מדאורייתא שלא התירו במקום פסידא [וצ"ע מאיזה שלב נחשב הדבר כ'פרי' שיש עליו איסור בצירה, ולכאורה נראה דהיינו משיביא שליש שאז יש עליו שם 'פרי', אכן גם קודם לכך אסור לתלוש את הפירות, דקיי"ל (ברמב"ם פרק ה הלכה יז) שאסור לתלוש את הפירות קודם שיביאו שליש, משום שמפסידן, ועל כן יש לעשות את פעולת הדילול בעודן פרחים].

# איסור זמירה

מבואר ברמב"ם (פרק א הלכה ב) דאחד מהמלאכות שלוקין עליהם מן התורה היא מלאכת זמירה, ובדר"א שם (ס"ק יד) הביא מש"כ החזו"א (סימן כא ס"ק טו) שאיסור זמירה של חתיכת ענפים אסורה מדאורייתא רק בגפן, אך בשאר אילנות אינו אסור אלא איסור מדרבנן דאינו דומה לזמירה בגפן בטיב עבודתו [וגם כיום ידוע שמלאכת הזמירה בכרם היא מלאכה מורכבת שצריכה לעשות בדקדוק רב].

ועולה דלזמור בשביעית בשאר הפירות יש להקל באופן שבלא זה יגרם לו הפסד, אך בכרם של ענבים צריך לזמור קודם ראש השנה של שנת השמיטה. אכן לפעמים אי אפשר לזמור קודם ראש השנה, משום שעדיין יש פירות על העץ ואין להתיר לזמור בשמיטה כיון שיש בזה מלאכה דאורייתא [וב"ה יש בזה סייעתא דשמיא שמצליחים לזמור קודם שנת השמיטה].

ולגבי תלישת עלים מן הכרם כתב הדר"א (פרק א ס"ק לד) בשם החזו"א שיש להסתפק אם האיסור להוריד עלים לחים מן העץ הוא אסור מדאורייתא או מדרבנן, ולהוריד עלים יבשים בגפן הוי איסור דאורייתא, ע"ש.

# הכנת מקום לזריעה ע"י הסרת עשבים

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ו) אין מציתין את האור באישת הקנים מפני שהיא עבודת קרקע. וביאר הדר"א (ס"ק נ) דעושים כן כדי לפנות את הקנים משם שיהיה המקום ראוי לזריעה. וכתב הדר"א (ס"ק נ) שאם מצוי נחשים בחצירו ורוצה לשרוף הקוצים שעלו שם כדי שלא יבואו הנחשים מותר. ובצה"ל שם (ס"ק צה) כתב שלא לעשות כן סמוך לאילן, דבזה יש לחוש שמסייע לגידול האילן. וציין שם לארחות רבינו (חלק ב עמוד שנז), ושם נתבאר שאף שהחזו"א התיר להסיר את העשבים מפני חשש נחשים, מכל מקום כשהיה כן בחצירו לא התיר להסירם. וע"ש שהביא דכן נהג מרן הקה"י להחמיר על עצמו ואמר טעמו שלא ילמדו ממנו להתיר אף במקום שאין נחשים. ובמקום שמשמש להילוך בני אדם ואינו עומד לזריעה ודאי יכול לנכש שם עשביה, משום שאינו מכשיר את המקום לזריעה כלל.

# ניקוי שדה וסילוק אבנים ממנה

והנה מבואר ברמב"ם (פרק א הלכה טז) דאסרו ליטול אבנים מחצירו, משום שיש לחוש שיתכוין לייפות את הארץ, ובביאור ההלכה שם (ד"ה מלקט) הביא מהארחות רבינו (חלק ב סימן קכה) שמרן הקה"י צידד להקל לנקות עלים או שאר פסולת מהגינה ע"י מגריפה, כיון שהגינה כבר זרועה, ורגילים לנקותו, וניכר שאינו מכין את המקום לזריעה, אך לסלק אבנים כתב שם שיש לאסור דנראה יותר שמכין את הקרקע לחרישה. ואם רוצים לבנות בנין בקרקע, יש להקל אפילו לסלק אבנים, אך צריך שיביא לשם חומרי בניה או יתלה מודעה שיהיה ניכר שמטרתו היא לבניה.

עציץ נקוב ושאינו נקוב

# אסור לזרוע בעציץ שאינו נקוב

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ו) אין בודקין את הזרעים בעציץ מלא עפר, ובדר"א (ס"ק נה) הביא מהרדב"ז שיש איסור מדרבנן שלא לזרוע אף בעציץ שאינו נקוב, וכתב דאף שאין לו מקור לכך, חלילה מלהקל בזה דסתמא ריהטא דאינו נקוב כנקוב מדרבנן.

# זריעה בתוך בית

ובעציץ הנמצא בתוך בית יש סברא נוספת להקל , דהנה בירושלמי (ערלה פרק א סוף הלכה ב) הסתפקו אם מותר לזרוע בשביעית בבית, דכתיב בקרא 'שדך לא תזרע' משמע דוקא שדה אבל בית מותר, ומקרא ד'ושבתה הארץ שבת לה', כל ארץ במשמע ואף בית, והניחו שם בספק. ודעת הפאת השולחן (סימן כ ס"ק א) דבזהמ"ז דשביעית דרבנן, הו"ל ספיקא דרבנן ואזלינן לקולא ומותר לזרוע בזה"ז בתוך בית, אמנם בחזו"א (סימן כב ס"ק א) חלק עליו, דאף שכיום שביעית מדרבנן, מ"מ כיון ששורש הספק הוא בדאורייתא, ואזלינן בזה לחומרא כדין ספיקא דאורייתא, ה"ה בזמן הזה אזלינן לחומרא דעיקרו דאורייתא, ואין להתיר לזרוע בבית. ובסו"ד שם כתב שהמיקל יש לו על מי לסמוך, וכ"כ בסימן כו (ס"ק ד) דאין למחות במי שסומך על הפאת השולחן דיש להם על מי שיסמכו [אמנם בעציץ נקוב שיש לחוש משום מלאכה דאורייתא לא היקל], וכן ידוע שהחזו"א היקל בדיעבד לקיבוץ ח"ח לזרוע בעציץ שאינו נקוב בבית, אך היה זה במקום שהיה שעת הדחק גדול.

# השקיה בעציץ שבתוך בית

בצה"ל (ס"ק קי) הביא שהחזו"א נהג להקל שמותר להשקות עציץ שאינו נקוב בלי הגבלה, דיש צד שמלאכת בית לא נאסרה בשביעית, וגם דהוי מלאכה דרבנן בעציץ שאינו נקוב שאיסורו רק מדרבנן [וצ"ע אם ה"ה שמותר לתלוש עלים יבשים מעציץ שאינו נקוב שבבית].

# גדר בית לעניין זה

וגדר 'בית' לעניין זה היינו כל היכא שיש לו גג, ובחזו"א (סימן כב ס"ק א) כתב שא"צ שייחשב בית לעניין מזוזה, אלא תלוי בכיסוי, ואולי צריך מחיצות של עשרה טפחים.

# אם הריצוף מפסיק בין העציץ לקרקע

וגם בעציץ נקוב שבתוך הבית יל"ע אי נחשב כעציץ נקוב, שהרי לבתים שלנו יש ריצוף, ולכאורה הוא חוצץ בפני היניקה, ונחשב לאינו נקוב, אמנם ידוע דעת החזו"א (כמובא בארחות רבינו חלק ב עמוד שס, במכתב מהגר"ש וואזנר שליט"א, ובתו"ד שם כתב וז"ל 'וזכור אזכור, שזמן קצר אח"ז הגבהתי אבן כזאת שעמד עליה עציץ נקוב, וראיתי שכנגד מקום היניקה של העציץ יש חור באבן הבאלאטע מתחתיו, וניכר היה בבירור שזה מחמת כח היניקה של העציץ, ואמרתי ברוך שבחר בהם ובמשנתם' ע"ש) דמרצפות שלנו אינם חוצצים בפני היניקה, ובטעם הדבר הסתפק הגר"ש וואזנר (שם) אם הוא מפני דנחשב כחרס, או שהוא כעפר קשה, וז"ל שם 'וכפי שאני זוכר קצת היה דעתו שהוא כעפר קשה'.

ושאר ענייני גידולי בית יתבארו בעז"ה בשיעור הבא.

הדינים העולים:

1. אסור לחרוש מדאורייתא בקרקע, ומילוי קרקע במקום שמיועד לזרוע בו אסור משום זורע.
2. אם חרשו בשביעית אסור לזרוע בשמינית.
3. הקונה דירה מקבלן שהניח עפר בגינה בשנת השמיטה יש להחמיר שלא לזרוע בה בשמינית.
4. התירו לעשות מלאכות שנאסור מדרבנן לאוקמי אילנא, וכן התירו במקום הפסד.
5. מבואר בחזו"א שלא התירו את כל המלאכות של אוקמי אילנא דכשנראה כמלאכה אסרו.
6. ולכן ההיתר של אוקמי אילנא אינו ברור ואין להקל במה שלא מבואר בחז"ל.
7. התירו מלאכה במקום הפסד רק במקום הפסד כללי, והתירו רק אם אינו יכול לעשותה קודם שמיטה.
8. מלאכת הדילול שעושים בפרדסים יש לעשות רק ב'פרחים', אך אחר שגדל הפרי אסור משום בצירה דאורייתא.
9. זמירה אסורה בגפן מדאורייתא ובשאר אילנות מדרבנן.
10. אסור להסיר עשבים משדה מפני שמכשירה לזריעה, אך אם עושה כן כדי שלא יבואו נחשים יש להקל בריחוק מן העצים. אמנם לסלק אבנים מהשדה אסור.
11. הבונה בנין בשביעית מותר לסלק אבנים ולחפור בקרקע, אך צריך שיהיה ניכר שמתחיל בבניה.
12. אסור לזרוע בעציץ שאינו נקוב.
13. י"א שיש להקל בזריעה בתוך בית והחזו"א החמיר. ובית היינו שיש לו גג ואולי צריך מחיצות י'.
14. מותר להשקות עציץ שאינו נקוב בתוך בית בלי הגבלה.
15. עציץ נקוב המונח על ריצוף החמיר החזו"א שהריצוף לא מפסיק בין העציץ לקרקע.