ה (ג) - בהא דאסור להחזיר ידו הפשוטה לחצר אחרת, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' ג' סיון תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ג: בעי אביי ידו של אדם מהו שתעשה ככרמלית, מי קנסוה רבנן לאהדורי לגבי' או לא וכו'.

והנה מבו' מזה, דמדינא מותר להחזיר ידו הפשוטה לרה"ר, ואי"ז אסור אלא משום דידו ככרמלית או משום קנסא, והאחרונים הק' דמ"ט אי"ז אסור מדינא, משום דמכניס מרה"ר לרה"י, ואף דידו לא נייח ול"ה הפירות מונחים ברה"ר, הרי אסור להכניס לרה"י אף דבר שלא נח ברה"ר, כמו שהבאנו בסימן ד' (א) סק"א מכ"ד.

ושם ענף ב' נת' ב' דרכים בזה, חדא, הוא מש"כ התורי"ד בסוגיין דהוא משום דידו אינה בטלה אצל אותה הרשות שהושיטה שם ול"ה רה"ר, ונמצא דאינו מכניס כלל מרה"ר לרה"י, וע"כ אף אם אסרינן להכניס בלא עקירה, מ"מ הכא שרי, דאי"ז הכנסה מרה"ר, - והב', דהוא משום דמלבד הא דלא נחו הפירות ברה"ר, גם ה"ה אגודים ע"י גופו לרה"י.

ב] אך העירוני בזה ממש"א בסוגיין בחד לישנא, דלעולם לא קנסו, וכאן לחצר זו כאן לחצר אחרת, ופירש"י, ז"ל, לאותה חצר שהוא עומד בתוכה מותר להחזירה, אבל לחצר אחרת הסמוכה לה "אסור לזורקם", עכ"ל, - ובכה"ג שהוא זורק הפירות מידו לרה"י ועוברים הפירות באויר רה"ר, הו"ל הכנסה גמורה מרה"ר לרה"י, שהרי אויר זה הוי רה"ר גמור, וגם אין הפירות אגודים לרה"י, ומ"ט אי"ז אסור מדינא.

והנה אמנם למש"נ בסימן ה' (ב) בדעת התוס' בעירובין והר"י מלוניל בסוגיין דלעולם מדינא אסור להחזיר את ידו הפשוטה אף לאותה חצר, ואך שהתירו חכמים לזה כדי שלא יצטרך להיות ידו פשוטה כל היום, הרי די"ל דמה"ט הי' לנו להתיר גם לזרוק הפירות לחצר אחרת, אף דיש בזה הכנסה מאויר רה"ר לרה"י, וע"כ לא אסרינן לי' אלא משום דנתקיימה מחשבתו.

אך הנה מלבד דאי"ז מתישב בד' רש"י גופי', דבדבריו בד"ה בשוגג לא קנסוה, מבו' דפליג ע"ז וס"ל דמדינא מותר להחזיר את ידו הפשוטה, וכמש"נ שם סק"ח, - גם באמת אף לד' התוס' בעירובין לא א"ש, שהרי מבו' בדבריהם שם דהא דמדינא אסור להחזיר ידו לאותה חצר, אי"ז משום דהו"ל הכנסה מרה"ר לרה"י, דמשום זה ליכא איסורא, כיון דמלבד הא דלא נח ברה"ר, גם ה"ז אגוד ברה"י, אלא הוא גזירה אטו גופו וידו ברה"ר, ולפ"ז נמצא דלזרוק מידו לחצר אחרת דרך אויר רה"ר, חמיר טפי, דהו"ל הכנסה מאויר רה"ר לרה"י, וא"כ הדין נותן דלא יתירו לו אלא להחזיר ידו לאותה חצר ולא להחזירה לחצר אחרת.

**ב**

ג] והנה אמנם בעיקר מה שפירש"י דמש"א דכאן לחצר אחרת, היינו לזרוק הפירות לחצר אחרת, הנה בד' התוס' וש"ר מבו' דפליגי ע"ז, וזה ממשה"ק דמ"ט אי"ז אסור מדינא משום מושיט, ואם איירי כשזורק הפירות מידו שברה"ר לרה"י, הרי לי"ב משום מושיט, ובע"כ דמפרשי דמש"א דכאן לחצר אחרת, היינו להכניס ידו לחצר אחרת ולהניח שם, וזהו שהק' דבכה"ג יש בזה משום מושיט, וכבר עמדו ע"ז הנהר שלום בסימן שמ"ח סק"א והפמ"ג שם באש"א סק"א.

וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפי"ג משבת ה"כ, ז"ל, אבל "להכניסה" לאותה החצר השני' אסור כדי שלא יעשה מחשבתו, עכ"ל, והרי דמיירי במכניס ידו להחצר השני'.

ד] ולפמש"נ י"ל, דהא דפשיט"ל להתוס' וש"ר דאיירי בכה"ג, ולא פירשוה דאיירי בזורק הפירות מידו לרה"י, הוא משום דבכה"ג ה"ז אסור מדינא משום דמכניס מאויר רה"ר לרה"י, ובע"כ דאיירי בגונא דמכניס ידו עצמה לחצר אחרת, דבכה"ג לי"ב משום מכניס מאויר רה"ר לרה"י.

אך באמת נראה דאין מקור לזה מדבריהם, אלא הא דפשיט"ל דאיירי בכה"ג שמכניס ידו לחצר אחרת, הוא מהא דתני דאסור "להחזירה", וקאי על היד, והרי דאיירי כשמחזיר את ידו עצמה לרה"י.

ה] ואמנם כמדומה דגם מש"כ רש"י דאסור לזרקם, לאו היינו שזורק הפירות מידו שברה"ר לרה"י, שהרי לישנא דברייתא דאסור "להחזירה" מ' דמחזיר את היד עצמה לרה"י, אלא מכוון רש"י הוא כמש"א בסוגיין דאי "שדי להו" אתי לידי חיוב חטאת, והרי דכיון דידו היא באויר, דרך הוא שמשליך הפירות מידו על הקרקע, וזהו שפירש"י גם בהא דמותר להחזירה לחצר אחרת, דמותר לזרקם שם, והיינו דהוא מכניס ידו לחצר אחרת, וזורק הפירות שם.

ולפ"ז ניחא הא דלא אסרינן בזה משום מכניס מאויר רה"ר לרה"י, כיון דלא היו הפירות כלל באויר רה"ר, אלא בתוך ידו, וע"כ מותר להכניסם לרה"י, משום דהיד ל"ה כרה"ר, או משום שהם אגודין לרה"י.

ו] ואמנם לכאו' ממש"כ הנהר שלום והפמ"ג דלפ"ד רש"י ניחא משה"ק התוס' וש"ר דמ"ט לי"ב משום מושיט, מבו' שפירשו לד' רש"י דאיירי בשזורק הפירות מידו שברה"ר לרה"י, וע"כ לי"ב משום מושיט, דהו"ל כזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר דפטור.

אך באמת אף דכ"ה משמעות ד' הנהר שלום שם, אך בד' הפמ"ג שם נראה להדיא לא כן, ז"ל, ובאמת איני יודע מושיט "מניחו" שם ליד חבירו או ע"ג ד', וכאן זורק לשם, אי"ז מלאכת מושיט, ורש"י ז"ל וכו' אסור לזורקה, פי' וכו' ולזורקה לא להושיט שם וכו', עכ"ל, ומ' להדיא מדבריו, דלעולם אף לדעת רש"י איירי במכניס ידו לחצר אחרת וזורק הפירות שם, ואפ"ה לי"ב משום מושיט, משום דאינו מניח הפירות שם, אלא זורקם שם, וצ"ע בזה לדינא.

**ג**

ז] ויש מקום לדון עוד בזה, דהנה לקמן דצ"ז. אמרינן דב' בתים בב' צידי רה"ר מותר לזרוק מזל"ז, ובמג"א סימן שנ"ג סק"ב כתב ע"ז, ז"ל, ודוקא למעלה מי' דהוי מרה"י לרה"י דרך מקו"פ אבל למטה מי' אסור, עכ"ל.

אך האלי' רבה שם סק"ב כתב, ז"ל, ואני תמה דהטור ורשב"א וש"ע ופוסקים סתמו ומשמע אף למטה מי', וכ"מ מרבינו ירוחם וכו', עכ"ל.

ואמנם כבר הביאו האחרונים דבד' הרמב"ם בפי"ג משבת הט"ז ובפט"ו ה"ח מבו' דאסור לזרוק דרך למטה מי', והא"ר שם דחק בד' הרמב"ם בפט"ו, עיי"ש, וכ"ה להדיא בד' המאירי לקמן דצ"ז., ובד' הטור בסימן שמ"ח, וכ"ה בכל בו סימן ל"א בשם בעל ההשלמה, וכמו שהביא הא"ר שם.

ח] והנה בדעת המתירים בזה צ"ב, דהרי בכ"ד מבו' דאף דבר שלא נח ברה"ר אסור להכניסו לרה"י, וכמש"נ בסימן ד' (א) סק"א, וא"כ מ"ט יהא מותר לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למטה מי', הרי הוא מכניס מאויר רה"ר לרה"י.

והי' מקום לומר בדעתם, דאף דגם דבר שלא נח ברה"ר אסור להכניסו לרה"י, כ"ז הוא אם הוא קבוע ברה"ר, ואך דלא נח, אך בזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, דאין החפץ קבוע כלל ברה"ר, לא אסרו בזה משום הכנסה מרה"ר לרה"י, אך צ"ע אם זה מתישב בד' הא"ר שם, עיי"ש במה שהביא מד' רבינו יהונתן בעירובין, וצ"ע.

ואי נימא הכי, י"ל דלעולם מכוון ד' רש"י הכא הוא דאיירי בזורק מידו שברה"ר לרה"י, ואפ"ה אי"ז אסור מדינא משום הכנסה מרה"ר לרה"י, משום דאין הפירות קבועים כלל ברה"ר, ובכה"ג לא אסרו, וצ"ע בזה.

**ד**

ט] והנה העירוני בעיקר הנידון אם מותר לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למטה מי', שהרי בסוגיין אמרינן דאף דמותר להחזיר ידו לאותה חצר, מ"מ אסור להושיטה לחצר אחרת, משום דאיתעבידא מחשבתו, ופירש"י דכיון דנתקיימה מחשבתו, ע"כ גזרו דילמא זימנא אחריתי שדי להו לרה"ר, וא"כ הרי מה"ט יש לאסור גם לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, משום דנתקיימה מחשבתו.

ואמנם הנה באמת מוכח דבזריקה אין לאסור מכח ה"ט דאיתעבידא מחשבתו, שהרי כתב הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ו, דאף כשהוציא ידו למעלה מי' אסור להחזירה לחצר אחרת כדי שלא תעשה מחשבתו, וא"כ תיקשי דמ"ט מותר לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי', ולא אסרינן לה מכח ה"ט דאיתעבידא מחשבתו, ובע"כ דבזריקה ליכא לאיסור זה, וא"כ שפיר י"ל דמותר לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר אף למטה מי'.

י] אמנם הנה באמת תיקשי כן בהא דתנן בעירובין דצ"ט: דבור ברה"ר וחולייתו גבוה עשרה טפחים חלון שעל גביו ממלאין הימנו בשבת, ומפרשינן התם דאיירי בשמופלג הבור מן הכותל ד', וע"כ אם ליכא חוליא י' אסור למלאות, דמטלטל מרה"י לרה"י דרך רה"ר, - ותיקשי, דלמש"כ הרשב"א דאף כשהוציא ידו למעלה מי' אסור להחזירה לחצר אחרת כדי שלא תעשה מחשבתו, א"כ מ"ט התם מותר למלאות מן הבור שהוא רה"י לרה"י דרך אויר רה"ר למעלה מי', וראיתי בפי' עבודת עבודה לעבוה"ק שעמד בזה.

וביותר תיקשי, במש"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין שם לדון, דמדינא יש להתיר למלאות אף כשאין החוליא גבוהה י', כיון דלא נח ברה"ר וגם איגודו בידו, ודמי להא דשרי להחזיר הספר כשלא נח, כיון שאיגודו בידו, וקשיא דמ"ש ממש"א הכא דאסור להחזיר ידו לחצר אחרת כדי שלא תעשה מחשבתו, ועמד ע"ז בשו"ת בצל החכמה ח"ג סימן י"ז, עיי"ש.

**ה**

יא] ונראה פשוט בזה, דכל הא דאסרינן להחזיר ידו לחצר אחרת כדי שלא תעשה מחשבתו, היינו רק משום דאסור להוציא ידו לרה"ר, ובאנו לדון דאחר שהוציא ידו יהא מותר להחזירה לחצר אחרת, ובזה הוא דאמרינן דאסור להחזירה כדי שלא תעשה מחשבתו, - אך אם הי' מותר להוציא ידו לרה"ר, ל"ה מקום לאסור להחזירה לחצר אחרת כדי שלא תעשה מחשבתו.

והטעם בזה הוא, דהנה בטעם האיסור להחזיר ידו לחצר אחרת, נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דגזור דילמא זימני אחריתי שדי להו לרה"ר, - ובפי' ריבב"ן כתב דהוא כדי שלא יבא לעשות כן לכתחילה, והיינו דאם נתיר לו להחזיר ידו לחצר אחרת, יבא להוציא ידו לרה"ר לכתחילה ולהושיט לחצר אחרת, ועד"ז כתב בפסקי רי"ד, אך בדבריו יל"פ דהחשש הוא שמא לא יוציא ע"י ידו, אלא יוציא הוצאה גמורה לרה"ר ויחזור ויכניסם באותה חצר, עיי"ש,[[1]](#footnote-2) - ובחי' הריטב"א כתב דהוא משום קנס, וכ"כ בס' ההשלמה והמאורות בשם ה"ר אשר, והיינו דאף דלא קנסוהו שלא להחזירה לאותה חצר, מ"מ קנסוהו שלא להחזירה לחצר אחרת דתעשה מחשבתו.

והנה לא מיבעיא לדעת ריבב"ן והרי"ד דטעם האיסור הוא כדי שלא יבא לעשות כן לכתחילה, דפשיטא דאין לאסור אלא משום דאסור להוציא ידו לרה"ר לכתחילה, וכן לדעת הריטב"א וה"ר אשר דהאיסור בזה הוא משום קנס, דג"כ אין מקום לאסור בזה, אלא משום דאסור להוציא ידו לרה"ר, וע"כ הוא דקנסוהו שלא להחזירה לחצר אחרת, - אלא אף לדעת רש"י דהאיסור הוא מגזירה דילמא שדי להו לרה"ר, נראה דכ"ז הוא משום דאסור להוציא ידו לרה"ר, וע"כ אם נתיר לו אחר שהוציא ידו להכניס לחצר אחרת, יבא להשליך לרה"ר, אך אם הי' מותר להוציא ידו לרה"ר ולהכניסה לחצר אחרת, ל"ה מקום לגזור בזה שמא יבא להשליך הפירות לרה"ר, דמהיכ"ת יבא לעשות כן, וכ"ה מדוקדק בד' רש"י שכתב דדילמא זימנא אחריתא שדי להו לרה"ר, והרי דאי"ז גזירה בעלמא שמא יבא להוציא מרה"י לרה"ר, אלא דגזרינן דבאופן זה שמוציא ידו באיסור, שמא יבא להשליך הפירות לרה"ר.[[2]](#footnote-3)

יב] ונראה נפ"מ רבתא לדינא בזה, דמש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ו דאף אם הוציא ידו למעלה מי' אסור להחזירה לחצר אחרת, כ"ז הוא לטעמי' דס"ל דאסור להוציא ידו אף למעלה מי', וע"כ גם אסרו להחזירה לחצר אחרת כדי שלא תעשה מחשבתו, אך לדעת התוס' ודעימייהו דמותר לכתחילה להוציא ידו למעלה מי', ודאי דאף מותר להחזירה לחצר אחרת, ואין לאסור בזה משום דאיתעבידא מחשבתו, וצ"ע בד' השעה"צ סימן שמ"ח סק"א שסתם בזה, וז"ב.

**ו**

יג] ולפ"ז נראה, דמה"ט אין מקום לאסור לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, משום הא דאיתעבידא מחשבתו, - דכל שבאנו לדון דמותר לכתחילה לזרוק דרך רה"ר, ל"ש עיקר הך דינא דאיתעבידא מחשבתו.

ועד"ז הוא גם בהא דמותר למלאות מבור כשגבוהה החוליא י', והרשב"א והריטב"א דנו להתיר אף כשאין החוליא גבוהה י', ולא אסרינן בזה משום הא דאיתעבידא מחשבתו, דכל דמדינא מותר לכתחילה לעשות כן, ל"ש כלל לאסור מכח הא דאיתעבידא מחשבתו, וכמש"נ.

יד] ואמנם באמת צ"ע בהא דמותר למלאות מבור לרה"י דרך אויר רה"ר, דלכאו' כ"ה דמבו' בסוגיין דאסור להוציא ידו המלאה פירות לחוץ, ופירש הרשב"א דהוא משום דדילמא שדי להו, או משום דדילמא אתי לאפוקי לכתחילה מרה"י לרה"ר, ה"נ הי' לנו לאסור למלאות מבור שהוא רה"י דרך רה"ר.[[3]](#footnote-4)

והנה אמנם יש מקום לומר, דכל הא דאסור להוציא ידו מלאה פירות לחוץ דילמא שדי להו, הוא רק כשמוציא ידו מחוץ למקום שגופו שם, דבכה"ג יש לחוש שישליך הפירות לרה"ר, אך כשממלא מבור שברה"י ומביאו לרשות שהוא שם, ליכא למיחש להכי.

אך אכתי תיקשי, דבפשוטו התם איירי כשמביא הדלי מביתו לבור, וכ"ה במ"ב סימן שנ"ד סק"ד, ותיקשי דהיאך מותר להוציא הדלי מביתו דרך רה"ר, ומ"ש מהא דהכא אסור להוציא ידו המלאה לרה"ר.

וכנראה צ"ל בזה, דכיון דדרך הוא למלאות ע"י דלי ולהחזירו לרשותו, אין לחוש בזה דדילמא שדי להו, ורק במוציא ידו מלאה פירות חיישינן להכי,[[4]](#footnote-5) וצ"ע בזה.

והעירוני דשמא י"ל, דכל דהוא עסוק בהעברה בלא הפסק, אין לחוש דילמא שדי להו, ורק בגונא דסוגיין שהוא מרגיע ידו ברה"ר, הוא דחיישינן להכי, - ויתחדש לפ"ז, דכל הא דאסרינן הכא להוציא ידו לרה"ר, הוא רק כשהוא מרגיע ידו שם, - ואולי י"ל עוד, דהתם איירי שאין מוציא ידו מן הרה"י, אלא הוא משליך את הדלי, וכל הא דאסרינן דילמא שדי להו, הוא רק כשהוא מוציא את ידו המלאה לחוץ, וצ"ע עוד בכ"ז.

**ז**

טו] ועד"ז נראה גם במש"כ בחי' הרשב"א בעירובין דפ"ה:, ז"ל, והוא הדין להושיט מזל"ז כשהן בב' דיוטות, ומה ששנינו בפ' הזורק המושיט פטור דמשמע פטור אבל אסור, התם כשהם של ב' ומשום שהוא מעביר את הרשויות אבל בששניהם שלו מותר, עכ"ל, וצ"ע דהיאך מותר להושיט מרה"י לרה"י, ומ"ש ממש"א בסוגיין דכל שהוציא ידו לרה"ר אסור להושיטה לחצר אחרת משום דנתקיימה מחשבתו.

אך למש"נ לק"מ, דכיון דהתם התיר הרשב"א לכתחילה להושיטה מרה"י לרה"י, ל"ש בזה איסורא דאיתעבידא מחשבתו, דהוא רק כשאסור להוציאה לכתחילה.

טז] ועיקר מה שהתיר הרשב"א להוציא לכתחילה דרך רה"ר, ול"ד למש"א בסוגיין דאסור להוציא ידו המלאה לחוץ, נראה פשוט דלטעמי' אזיל, דס"ל שם דל"ג. דמושיט הוא רק כשראש ראש המושט מונח ברה"י זו וראשו אחר ברה"י השני ואמצעיתו תלוי באויר רה"ר, ובכה"ג אין לאסור מכח האיסור להוציא ידו המלאה לחוץ, שהרי לא הוציא הקרש כלל לגמרי מרה"י, וליכא למיחש דשדי לי' לרה"ר, והי' מקום לומר דמה"ט גם לי"ב לאיסורא דאיתעבידא מחשבתו, אך א"צ לזה, אלא כיון דמותר להוציא לכתחילה, ל"ש בזה כלל עיקר איסורא דאיתעבידא מחשבתו.

והנה הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ה כתב דאף בב' דיוטות אסור להושיט, וזה שלא כדבריו בחידושיו, - ולמש"נ נראה פשוט דהרשב"א בעבוה"ק אזיל לטעמי' שם דס"ל דמושיט הוא כשעוקר החפץ מרה"י זו ומניחו כולו ברה"י זו, וע"כ ודאי דאסור להושיט מרה"י לרה"י בב' דיוטות, כ"ה דאסור להוציא ידו המלאה לחוץ, ואף אחר שהוציא יהא אסור להושיט לרה"י השני', דאיתעבידא מחשבתו.

יז] וצ"ע לפ"ז במש"כ הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ח סק"א להעיר במש"כ התוס' בסוגיין דבחצר אחרת נמי ליכא משום מושיט, דאיירי בזו כנגד זו, והק' הפמ"ג דאף דבב' דיוטות כנגד זו ליכא חיוב מושיט, מ"מ מדרבנן ה"ז אסור, כדתנן דב' גזוזטראות זו כנגד זו ברה"ר המושיט פטור, ומ' דפטור אבל אסור, - וצ"ע דמנלי' דה"ז אסור מדרבנן משום "מושיט", הרי יל"פ דה"ז אסור מדרבנן משום דאסור ההוצאה לרה"ר, ואחר דאסור להוציא לרה"ר, גם אסור להכניס לרה"י השני' משום דאיתעבידא מחשבתו, וצ"ע בזה.

**ח**

יח] בעיקר דינא דסוגיין דאם הוציא ידו המלאה לרה"ר אסור להחזירה, עכ"פ בגונא דליכא למיחש דאי שדי להו, צ"ע אם היינו אף כשהוציא ידו מעיקרא ע"מ להחזירה לפנים, או דאיירי רק כשהי' דעתו להניח ברה"ר או בחצר אחרת ע"י עצמו או ע"י אחר, דומיא דמתניתין דפשט בעה"ב את ידו, דהוא ע"מ שיטול העני מתוכה.

ובאמת די"ל, דכל שהי' דעתו להחזירה לחצר זו, מותר להוציאה לכתחילה לרה"ר, דכל הא דאסרו להוציא לרה"ר דילמא שדי להו, הוא רק כשדעתו להניחם שם, אך כל שדעתו להחזיר ידו המלאה לפנים, ליכא למיחש להכי,[[5]](#footnote-6) ואם אכן בכה"ג מותר לכתחילה להוציא, ודאי דאף מותר להחזיר, ואין מקום לקנסו.

והנה אמנם למש"נ בסימן ה' (ב) בדעת הר"י מלוניל והתוס' בעירובין, דמדינא אסור להחזיר את ידו, ואך שהתירו לו כדי שלא יצטרך להיות ידו פשוטה כל היום, וכל שהוציא במזיד וכו' קנסוהו ולא התירו לו, לכאו' אין מקום לחלק כן, ופשוט דגם אם דעתו להחזירה אסור להוציאה, דכ"ה דמדינא אסור להחזיר את ידו, ה"נ מדינא אסור להוציאה, ודגם בכה"ג קנסוהו שלא להחירה, - אך לדעת ש"ר יש מקום לדון בזה.

יט] ואמנם הנה לכאו' סתימת הדברים שלא חילקו בזה מ' דאיירי הכא אף כשהוציא ידו ע"מ להחזירה, - אך כמדומה דאין ללמוד מזה, דהרי הך דינא דאסור להחזירה לחצר אחרת, הוא רק כשהי' דעתו להניח ברה"ר, ולדעת הרמב"ם הוא רק בגונא שהי' דעתו להוציא לחצר אחרת, וא"כ שפיר י"ל דאף הא דקנסוהו שלא להחזירה לחצר זו, הוא רק בכה"ג, שהרי הרמב"ם והשו"ע הביאו לב' הדינים יחד.[[6]](#footnote-7)

ונפ"מ רבתא בזה באופן המצוי, שמוציא ידו מן החלון לחוץ ויש בידו חפץ כ"ש, או דיש על ידו שעון, דלפמש"נ יש מקום לומר דלי"ב איסורא, וכעת לא מצאתי שעמדו בזה, וצ"ע.

1. והנה במג"א סימן שמ"ח סק"א כתב דדעת הרמב"ם דרק אם היתה כונתו מתחילה להוציא לחצר אחרת, הוא דאסור להכניס לשם, כדי שלא תתקיים מחשבתו, אך בד' רש"י משמע דאפי' נתכוין להוציאה לרה"ר אסור להושיטה לחצר אחרת דחיישינן דלמא זימנא אחריתא שדי להו לרה"ר, עכ"ד, - וכמדומה דהפלוגתא בזה תליא בטעם האיסור, דלרש"י דטעם האיסור הוא משום דחיישינן דילמא זימנא אחריתא שדי להו לרה"ר, שפיר יש לאסור אף כשנתכוין להוציאה לרה"ר, וכ"ה משמעות ד' המג"א דרש"י שאסר בכה"ג, לטעמי' אזיל, אך בדעת הרמב"ם י"ל דס"ל כמש"כ הריבב"ן והרי"ד דטעם האיסור הוא כדי שלא יבא להוציא לרה"ר לכתחילה ולהכניסם לחצר זו, וע"כ אין מקום לאסור אלא כשהיתה מחשבתו להוציא לחצר זו, ובאמת בפסקי רי"ד מבו' דכל האיסור בזה הוא רק כשנתכוין להוציא לחצר זו, ולמש"נ אזיל לטעמי'. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הנה בפסקי הריא"ז ה"א דין ח' כתב דטעם האיסור להחזירה לחצר אחרת, הוא שנראה שעושה חפציו בשבת שהוא מטלטל מחצר לחצר דרך רה"ר, עכ"ל, ואם כונתו לטעם אחר בזה, לכאו' יש לאסור בזה אף בלא הא דאסור להוציא ידו לרה"ר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והעירוני דקשיא כן גם מהא דתניא בתוספתא שהביא הרשב"א בעירובין דפ"ה:, דג' דיוטות זו למעלה מזו וזו למעלה מזו והעליונה והתחתונה של א' והאמצעית של אחר, לא ישלשל מן התחתונה לעליונה דרך אמצעית שאין משלשלין מרשות לרשות דרך רשות, וצ"ע דלמש"כ הראשונים דכל דאגדו בידו ולא נח שרי, א"כ מ"ט התם אסור לשלשל, הרי סתם שלשול הוי אגדו בידו.

   ויש להוסיף, דהנה העירוני עוד, במש"כ הב"י בסימן שמ"ו לדון דמותר להוציא מרה"י למקו"פ דרך רה"ר, דמ"ש מסוגיין דאסור להוציא ידו לרה"ר, - אך נראה פשוט, דכל הא דאסרינן דילמא שדי להו, הוא רק כשהוא במקום אחד ומוציא ידו המלאה למקום אחר, דבזה יש לחוש דיניח במקום זה, אך כל שהוא הולך עם החפץ, י"ל דלא חיישינן להכי. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ל דאף שכתב הריטב"א שם דאדרבה בדלי יש לחוש טפי שיפול, היינו רק בחזרתו, כמפורש בדבריו, אך בהליכתו ליכא למיחש להכי, וע"כ לי"ב איסורא, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ודמי למש"כ הרשב"א לעיל ע"א דאיסורא דבעה"ב שנתן לידו של עני הפשוטה לפנים, הוא שמא יגמור ויניח, ופשוט דכל האיסור בזה הוא רק משום שדעתו שיוציא העני לחוץ, אך בלא"ה לי"ב איסורא כלל, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והגר"ז בקו"א סימן שמ"ח סק"ב כתב דא"א לומר דהאיסור להחזירה הוא משום דרצה לעשות איסור דאורייתא דהא וכו', עכ"ל, והרי דהי' מקום לפרש דהא דאסרו עליו להחזירה הוא משום דרצה לעשות איסור דאורייתא, ולפ"ז הרי ודאי דאם הי' דעתו להחזיר את ידו, מותר לו להחזירה, וי"ל דגם לפ"מ דמסיק דאין טעם האיסור משו"ז, ג"כ לא אסרו אלא כשהי' דעתו להניח ברה"ר או בחצר אחרת. [↑](#footnote-ref-7)