כג - גדר איסורא דתגלחת ונטילת צפרנים במועד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן כג**

**בגדר איסור תגלחת וכיבוס ונטילת צפרנים במועד**

**א**

א] **מו"ק י"ג ב',** ואלו מגלחין במועד וכו' ושאר כל אדם אסורין, ושאר כל אדם מ"ט אסורין, כדתנן אנשי משמר ואנשי מעמד אסורין לספר ולכבס וכו' כדי שלא יכנסו למשמרתן כשהן מנוולין, ה"נ כדי שלא יכנסו לרגל כשהן מנוולין.

**ובפירש"י** לקמן י"ז ב' מבו' דהיינו דקנסו את מי שלא גילח קודם המועד שלא יגלח במועד, כדי שיזהר ויגלח קודם הרגל, וכ"כ תלמיד הרי"מ בסוגיין ולקמן שם והמאירי בסוגיין, וכ"נ בד' המרדכי בסימן תתל"ז בשם ר"י, וכ"כ הלבוש בסימן תקל"א ס"א, והפמ"ג במש"ז שם סק"ג וסק"ו ובאש"א שם סק"ב וסק"ו וסק"ט.

**אך** בפי' ר"ח כתב בהא דאנשי משמר אסורין לספר ולכבס, דהיינו דכיון דיודעין דאסורין לספר ולכבס, אף הן מספרין ומכבסין מקודם, ומשמע דהא דאסרו תגלחת וכיבוס, אי"ז משום קנס, אלא היינו דע"י שאסרו לגלח ולכבס במועד יהא זהיר לגלח ולכבס קודם הרגל, וכן משמע בפירש"י ובפי' רגמ"ה במשנתינו, וכ"נ בד' הריטב"א והר"ש בן היתום ושיטת ריב"ב בסוגיין, ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ז מיו"ט הי"ז והטור בסימן תקל"א, וכ"כ המ"ב שם סק"ג.[[1]](#footnote-1)

ב] **והנה** בפשוטו הי' נראה דאיסורא דתגלחת וכיבוס במועד אינו ענין לאיסור מלאכה במועד, אלא הוא איסור בפנ"ע מכח הא דשלא יכנסו לרגל כשהן מנוולין, ודמי לאיסור תגלחת וכיבוס באנשי משמר ואנשי מעמד, דאף שהן מותרין במלאכה, מ"מ אסורין לספר ולכבס כדי שלא יכנסו לרגל כשהן מנוולין.

**אמנם** הנה המאירי בסוגיין הק' דמ"ט לא הותר לספר בחוה"מ בחמישי, דומיא דאנשי משמר ואנשי מעמד דבחמישי מותרין מפני כבוד השבת, וכתב לישב, ז"ל, וי"מ בה טעם אחר לומר שבאנשי משמר לא נאסרה להם מלאכה כלל ולא נאסר הגלוח להם אלא מקנס גמור שמא יכנסו למשמרתם מנוולים, אבל חוה"מ יש שם איסור מלאכה, ואע"פ שעיקר האיסור בגלוח וכבוס מתורת קנס, מ"מ הואיל ונאסרו נעשו כשאר מלאכות האסורות בו שאין חמישי מתירתן, עכ"ל.

**ומבו'** לפ"ז דמה שאסרו גילוח בחוה"מ אי"ז קנס וגזירה בעלמא, אלא היינו דחשבוהו כמלאכה האסורה במועד, והיינו דאף דמדינא הותר לגלח לצורך המועד, מ"מ מכח הגזירה והקנס ל"מ צורך המועד להתיר גילוח, ותו הו"ל ככל מלאכה האסורה במועד, ומה"ט הוא דה"ז אסור אף בחמישי.

ג] **וגדולה** מזו מצינו בד' המאירי לעיל י' ב', עיי"ש שכתב בתו"ד, ז"ל, ועוד שהכיבוס אינו מעשה הדיוט, שהרי בכלי צמר אסור כל שהי' אפשר לו לכבס מערב יו"ט, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דכל הא דאסרו לכבס במועד, הוא רק משום דכיבוס הוא מעשה אומן, אך אם הי' מעשה הדיוט ל"ה בזה לאיסור כיבוס.[[2]](#footnote-2)

**ודבריו** צ"ב רב, דגם אם כיבוס הוא מעשה אומן, הרי מהא דבעינן לגזירת כיבוס בע"כ דמדינא הי' לנו להתיר אף במעשה אומן, ושמא הוא משום דחשיב כצורך אוכ"נ, ואפ"ה אסרו חכמים בזה כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, וא"כ גם אי נימא דכיבוס הוא מעשה הדיוט, מ"מ יש לאסור בזה כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול.

**ונראה** לפרש בזה, דהמאירי אזיל לטעמי' דהא דאסרו גילוח וכיבוס במועד אי"ז קנס וגזירה בעלמא, אלא היינו דחשבוהו כמלאכה האסורה במועד, וע"כ ס"ל דכ"ז הוא במעשה אומן, דאף דמן הדין הי' לנו להתירו לצורך זה, מ"מ קנסו חכמים דלא יהא בזה להתירא דצורך המועד, - אך במעשה הדיוט דאי"ז כלל מלאכה האסורה במועד, וכמשמעות דבריו בפתיחה למכילתין ולעיל י' א' ולקמן י"ט א' דמלאכה במעשה הדיוט אינה מלאכה חשובה האסורה במועד, ונתבאר בסימן ה'? סק"ח בהערה, ליכא לגזירת כיבוס.[[3]](#footnote-3)

ד] **ומצאנו** עד"ז בתשו' נובי"ק או"ח ר"ס י"ג דכשאסרוהו משום שלא יכנס לרגל וכו', ממילא נשאר בו גם איסור מלאכה, וכ"כ הישועות יעקב בסימן תקל"א סק"ב, ובהגה' חת"ס בסוגיין.[[4]](#footnote-4)

**ואמנם** דבדבריהם לא נתפרש אלא דאחר דהתגלחת אסורה מכח הגזירה, תו יש בזה גם לאיסור מלאכה בחוה"מ,[[5]](#footnote-5) - אך בד' המאירי מבו' דאף בגונא דל"ה לנו לאסור מכח הקנס, מ"מ יש בזה לאיסור מלאכה בחוה"מ, ומשמע לפ"ז דלא אסרו חכמים כלל איסור בפנ"ע מכח הקנס והגזירה, אלא מכח זה אסרו למלאכה זו במועד, והו"ל ככל מלאכות האסורות במועד, וכאשר כ"ה מבו' להדיא ממש"כ דלא נאסר כיבוס במעשה הדיוט.

ה] **ויש** לסייע לזה גם ממש"כ הריטב"א בסוגיין, ז"ל, ודוקא בגילוח וכבוס בגדים גזרו מן הטעם הזה אבל כבוס הראש ורחיצה במרחץ לא נאסר מעולם במועד, ודבר ברור הוא, הלכך מותר לעשות כל מלאכות של מרחץ לצורך רחיצה במועד, עכ"ל, וצ"ב דהרי נתפרש דין זה במשנתינו דמכבסין במועד מטפחות הספג, והרי דמותר לרחוץ במרחץ בחוה"מ.

**אך** פשר דבר נלמד ממש"כ הריטב"א דהלכך מותר לעשות כל מלאכות של מרחץ לצורך רחיצה במועד, וצ"ב דפשיטא דכיון דמותר לרחוץ במרחץ אף מותר לעשות כל המלאכות לצורך רחיצה, ושמא מכוון הריטב"א להשמיענו דמותר לעשות אף מעשה אומן, דתיקון הגוף הו"ל כצורך אוכ"נ.

**וי"ל** בזה למש"נ מד' המאירי דלא אסרו איסור בפנ"ע מכח הגזירה, אלא מכח זה אסרו למלאכה זו במועד והו"ל ככל מלאכות האסורות במועד, וע"כ אף אם היתה רחיצה במרחץ בכלל הגזירה, ל"ה איסור במעשה הרחיצה עצמו דאינו מלאכה, ול"ה אסור אלא לעשות מלאכות לצורך הרחיצה, וזהו שכתב הריטב"א דהנפ"מ בהא דלא גזרו ברחיצה במרחץ, הוא מותר לעשות מלאכות לצורך רחיצה.

**ומה"ט** הוצרך הריטב"א להשמיענו להך מילתא דלא גזרו ברחיצה במרחץ, דאי"ז נלמד מהא דתנן דמכבסין במועד מטפחות הספג, דאף דנלמד מזה דמותר לרחוץ במרחץ בחוה"מ, הרי י"ל דהיינו משום דלי"ב מלאכה, אך אסור לעשות מלאכה לצורך רחיצה, וזהו שהשמיענו הריטב"א דלא גזרו כלל ברחיצה במרחץ.[[6]](#footnote-6)

**ב**

ו] **ויש** ללמוד כן עוד מכ"ד, חדא, הוא ממה שאמרו לקמן י"ח א' דכלי פשתן מותר לכבסן בחוה"מ, והרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב דהוא משום שיש בהן הפסד, וכ"כ הארחות חיים בהל' חוה"מ סי"ג בשם רב פלטוי גאון, וכ"כ תלמיד הרי"מ לקמן שם בפי' בתרא דהם מתקלקלין כשהן מטונפין והו"ל כדבר האבד.

**ועד"ז** מצינו מצינו בד' הריטב"א לקמן י"ד א' דפשיטא דמותר לגלח קטן לצורך רפואה, שהרי אף מבהמה אין מונעין רפואה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תקל"א ס"ח דכל שהוא צריך לגילוח כדי שלא יכבד עליו החולי כבר מבו' בסימן תקל"ב דכל רפואה מותר בחוה"מ ואפי' לחולה שאין בו סכנה, והרי הא דאין מונעין רפואה מבהמה כתב הריטב"א לעיל י' ב' דהוא משום דהוי דבר האבד, וממש"כ הריטב"א ללמוד מזה דה"נ הותרה תגלחת לצורך רפואה, מבו' דפשיטא לי' דהותרה תגלחת במקום דבר האבד.

**והדברים** צ"ב דהתירא דדבר האבד הוא במלאכות שנאסרו במועד דהותרו לצורך דבר האבד, אך בגזירת כיבוס שהיא כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, מה מקום יש להתיר מכח הא דהו"ל דבר האבד, ומ"ש משאר איסורים דרבנן דלי"ב להתירא דדבר האבד.[[7]](#footnote-7)

**ובע"כ** מזה כמש"נ דלא אסרו חכמים איסור בפנ"ע בגילוח וכיבוס במועד, אלא מכח ה"ט דשלא יכנס לרגל כשהוא מנוול חשבוהו כמלאכה האסורה במועד, וע"כ שפיר י"ל דכ"ז הוא כשבאנו להתיר משום צורך המועד, דע"ז איכא לגזירת גילוח כיבוס דל"מ צורך המועד להתיר להמלאכה דגילוח וכיבוס, אך כל שבאנו להתיר משום דבר האבד, הרי דע"ז ליכא לגזירת גילוח וכיבוס כלל,[[8]](#footnote-8) וע"כ הוא דמותר לכבס כלי פשתן ולגלח לצורך רפואה.[[9]](#footnote-9)

ז] **ואמנם** הנה בעיקר הך מילתא דהותר גילוח לצורך רפואה, אין הדבר מוסכם, ונתבאר בזה במ"מ למלאכת חוה"מ דף מס' 24, ומדעת האוסרים נראה דאיסור גילוח במועד הוא איסור בפנ"ע שמא יכנס לרגל כשהוא מנוול, וע"כ אף דהותרה מלאכת חוה"מ במקום רפואה, מ"מ איסור גילוח לא הותר במקום רפואה.

**אך** אין הדבר מוכרע, די"ל בדעתם דאף דאיסור גילוח במועד הוא איסור מלאכה, מ"מ כ"ה דמכח גזירת גילוח ה"ז אסור אף דהו"ל לצורך המועד, ה"נ ה"ז אסור אף לצורך רפואה.

**ג**

ח] **עוד** יש ללמוד לזה ממש"כ הסה"ת בסו"ס ק"ד דאסור ליטול צפרנים במועד ע"י נכרי משום דאמירה לנכרי שבות בהלכות מועד, וכ"כ הסמ"ג לאוין קי"א, והשבה"ל בסימן רל"א, והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"א, ועיי"ש שכתבו להתיר ליטול צפרנים ע"י נכרי לצורך טבילת מצוה, דהותר אמירה לנכרי במקום מצוה, וכ"כ ההג"א בסימן י"ט.

**והנה** אי נימא דאיסור גילוח ונטילת צפרנים במועד הוא איסור בפנ"ע מגזירה שמא יכנס לרגל כשהוא מנוול, הדין נותן דאף כשמגלח ונוטל צפרנים ע"י נכרי יש בזה לעיקר איסור גילוח, ול"ב בזה לאיסור אמירה לנכרי, ובע"כ מזה דאיסור גילוח ונטילת צפרנים במועד הוא משום איסור מלאכה במועד, וכל שנוטל צפרנים ע"י נכרי ה"ז אסור משום אמירה לנכרי במועד.[[10]](#footnote-10)

[**והנה** אמנם שמא יש מקום לדון דאף אם איסור גילוח ונטילת צפרנים הוא איסור בפנ"ע מגזירה שמא יכנס לרגל כשהוא מנוול, מ"מ לא אסרו חכמים אלא כשמתגלח ע"י מעשה וכל שמתגלח ע"י נכרי ליכא לעיקר איסור גילוח, - אך אי"ז מתישב במש"כ הראשונים לאסור בזה משום איסור אמירה לנכרי במועד, והרי דהוי מכלל איסורי מלאכה דחוה"מ, דאי נימא דהוי איסור בפנ"ע מגזירה, ל"ה בזה לאיסור אמירה לנכרי במועד אלא הו"ל כאמירה לנכרי בשאר איסורים דרבנן דלדעת רוב רבוותא לי"ב איסורא, ונתבאר במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 8].

ט] **ומאידך** מצינו בד' תלמיד הרי"מ לקמן י"ד ב' דכל דמגלח ישראל אחר במועד עובר המגלח עצמו באיסור גילוח, והק' לפ"ז דשמא מה"ט הוא דאסור לגלח קטן במועד, ואי"ז משום איסורא דידי' אלא משום איסורא דאחריני דמועד חייל על כל העולם וכל ישראל אסורין בכל גילוח, וכ"נ בד' הגרע"א בגהש"ס שם.[[11]](#footnote-11)

**וג"ז** מתפרש ע"פ הנ"ל דאי"ז איסור בפנ"ע מגזירה שמא יכנס לרגל כשהוא מנוול, דא"כ הדין נותן דאין האיסור אלא על המתגלח, אלא הוא משום איסור מלאכה במועד, וע"כ הוי האיסור על המגלח, דאיסור מועד הוא על כל ישראל.[[12]](#footnote-12)

י] **וכ"נ** ממה שאמרו לקמן י"ח א' בדין נטילת צפרנים דבגנוסטרא אסור, ודעת רש"י ודעימי' דהיינו אף בחוה"מ, ובד' התוס' שם משמע דהיינו משום דלא התירו נטילת צפרנים אלא ע"י שינוי, וכ"כ הר"י מלוניל, והריטב"א שם הוסיף לפרש דהוא משום דהוא משום דסגי לי' בשינוי שלא יהא מנוול ברגל, ועמש"נ לפרש בזה בסימן כ' ?? סקי"ז, - ואי נימא דאיסור נטילת צפרנים במועד הוא איסור בפנ"ע מכח הגזירה שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, לכאו' ליכא קולא כלל כשעושה כן בשינוי, - ובע"כ מזה דאיסור נטילת צפרנים הוא משום איסור מלאכה במועד, וע"כ התירו לזה ע"י שינוי.[[13]](#footnote-13)

יא] **וכ"נ** גם ממש"כ התוס' לקמן י"ח א' ד"ה ובגנוסטרי ותלמיד הרי"מ לקמן י"ז ב' די"ל דיש להתיר בנטילת צפרנים במועד טפי מבאבל משום דדברים המותרין במועד אסורין בימי אבלו, עיי"ש, ואי נימא דאיסור גילוח במועד הוא איסור בפנ"ע מגזירה שמא יכנס לרגל כשהוא מנוול, ואי"ז כלל מאיסורי המועד, ל"ש בזה הא דדברים המותרין במועד אסורין בימי אבלו, דהוא משום דאיסור חוה"מ חמיר טפי וא"צ חיזוק, כמש"כ התוס' לעיל י"ב א' ותלמיד הרי"מ לעיל י"א ב'.

יב] **וכ"ה** מבו' ממש"כ הנובי"ק באו"ח סימן י"ג לדון להתיר לגלח ע"י פועל עני שאין לו מה יאכל, ובהמש"ד שם כתב בפשיטות דכיבוס במועד מותר ע"י פועל שאין לו מה יאכל, אף שאסרוהו מגזירה שמא יכנס לרגל כשהוא מנוול,[[14]](#footnote-14) וכ"כ השלחן עצים שטים מלאכת הגוזז סקמ"ו דאלמלי הא דהמתגלח הוי מסייע, הי' מותר לגלח ע"י פועל שאין לו מה יאכל, והרי דפשיטא להו דאיסור גילוח במועד הוא מכלל המלאכות שנאסרו במועד, ויש בזה להתירא דפועל שאין לו מה יאכל.

יג] **אך** אחר העיון נתבוננתי דמכל הני דוכתי אין להוכיח אלא דאיסור גילוח אינו איסור בפנ"ע כאיסור גילוח דאנשי משמר ואנשי משמר, אלא הו"ל מכלל הדברים שנאסרו במועד, - אך שפיר י"ל דאין גדר האיסור דל"מ צורך המועד להתיר גילוח ויש בזה לאיסור מלאכה, כמש"כ המאירי, אלא היינו דמכח הגזירה והקנס אסרו חכמים למעשה זה במועד,[[15]](#footnote-15) וע"כ הו"ל ככל איסורים שבמועד שהותרו לצורך דבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל, וכל שעושה כן ע"י נכרי ה"ז אסור משום אמירה לנכרי במועד, וכל שמגלח ישראל אחר עובר המגלח באיסור זה, ולא אסרו בנטילת צפרנים אלא כדרכו אך ע"י שינוי שרי, וגם יש בזה להא דדברים המותרין במועד אסורין בימי אבלו.[[16]](#footnote-16)

**ד**

יד] **הארחות** חיים בהל' ער"פ ס"ט בדין עשיית מלאכה בער"ש מן המנחה ולמעלה, דיש להתיר תספורת מעשה הדיוט, דלא גרע מחוה"מ דאמרינן דההדיוט תופר כדרכו, וכ"כ הכל בו בסימן נ"ח, והביאו הב"י בסימן רנ"א ס"ב, וכ"כ הרמ"א שם.

**והגר"א** שם כתב ע"ז, ז"ל, ובכל בו כתב מעשה הדיוט מותר להסתפר דלא גרע מהדיוט תופר כדרכו וכו', צ"ע דלהסתפר אף מעשה הדיוט אסור, מדאמרינן שם החייטין שכן הדיוט כו' הספרין שכן כו' ולא אמרו ג"כ בספרין שכן הדיוט, וז"ש בפ"ג דמו"ק י"ד א' ושאר כל אדם אסורין מ"ט, ואי דוקא מעשה אומן לא שאלו מ"ט מידי דהוה כל מעשה אומן,[[17]](#footnote-17) עכ"ל.

**והדמש"א** שם עמד ע"ד הגר"א, דאף דודאי דבחוה"מ אסור לגלח אף במעשה הדיוט, אך אי"ז אלא משום הגזירה שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, ומכח זה אין לאסור כלל בער"פ ובער"ש, ושפיר כתב הכל בו להתיר גילוח במעשה הדיוט, דאף בחוה"מ אינו אסור משום איסור מלאכה, דומיא דתפירה דההדיוט תופר כדרכו, אלא משום גזירת גילוח.[[18]](#footnote-18)

טו] **ובדעת** הגר"א צ"ל, דס"ל כדעת המאירי דגדר גזירת גילוח הוא דיש בזה לאיסור מלאכה, וע"כ אחר שגזרו חכמים דאיכא איסור מלאכה בחוה"מ בגילוח אף במעשה הדיוט, תו יש לאסור בזה אף בער"פ ובער"ש.[[19]](#footnote-19)

**וכ"כ** השלחן עצי שטים בכללי המלאכות ס"ו סקי"ב די"ל דאסור לגלח בער"פ אף במעשה הדיוט כשהי' אפשר לגלח קודם לכן, דומיא דחוה"מ.

**וראיתי** להוכיח כן ממש"כ המהרי"ל בהל' יו"ט ס"א דאסור ליטול צפרנים בער"פ אחר חצות דדינו כדין חוה"מ, והביאו המג"א בסימן תס"ח סקי"ג,[[20]](#footnote-20) ועיי"ש שרמז דד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בדין נטילת צפרנים בחוה"מ, ובתשו' זרע אמת ח"א סימן ס"ג עמד בזה דהרי לא נאסרה נטילת צפרנים בחוה"מ אלא מגזירה שמא יכנס לרגל כשהוא מנוול, ובער"פ הרי ליכא לה"ט, ומ"ט יהא אסור בנטילת צפרנים, עיי"ש.

**ולכאו'** מוכח מזה, דאף דלא נאסרה נטילת צפרנים בחוה"מ אלא מכח הגזירה דשמא יכנס לרגל כשהוא מנוול, מ"מ מכח זה יש בזה לאיסור מלאכה, וע"כ ה"ז אסור אף בער"פ, אף דלא שייכא בזה הגזירה שלא יכנס כשהוא מנוול.

טז] **ובאמת** דיש להוכיח כן מהא דתנן בפסחים נ"ה א' ומייתינן לה לעיל בע"א וחכ"א ג' מלאכות עושין מלאכה בער"פ עד חצות ואלו הן החייטין והספרין והכובסין, ומפרשינן דהספרים והכובסין שכן הבא ממדינת הים והיוצא מבית האסורין מותרין לספר ולכבס.

**ומבו'** דלא הותר לספר ולכבס אלא עד חצות משום דיש לזה היתר בחוה"מ, ואלמלי כן הי' אסור, ואחר חצות אסור לספר ולכבס, ותיקשי דמה מקום יש לאסור בזה, הרי אף בחוה"מ לא נאסר לספר ולכבס אלא מגזירה שמא יכנס שהוא מנוול, וכמש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ דתגלחת מותרת מן הדין במועד אף ביד אומן, דהנאת הגוף הוא ודומיא דאוכ"נ, וכיבוס אף ביד הכובסין הוי מלאכת הדיוט, (ואותם שהותרו לכבס בחוה"מ לא הותרו אלא במעשה הדיוט), וא"כ מ"ט אסור לספר ולכבס בער"פ אחר חצות, ואף קודם חצות לא הותר אלא משום דהותר גם בחוה"מ בבא ממדינת הים וכו'.

**ובע"כ** דמכח הגזירה שמא יכנס כשהוא מנוול יש בזה לאיסור מלאכה בחוה"מ, ומכח זה אסרו גם בער"פ אחר חצות, וגם קודם חצות לא הותר אלא משום דמשכח"ל היתר בחוה"מ, ולדעת הרמב"ם ודעימי' ה"ז אסור במקום שנהגו שלא לעשות מלאכה,[[21]](#footnote-21) וכנראה זהו מכוון הזרע אמת שם, עיי"ש.

יז] **ויש** להוסיף, דהנה בד' הגר"א משמע שפירש בד' הכל בו דס"ל דלא נאסר להתגלח בחוה"מ אלא במעשה אומן, והוצרך להוכיח דלא כן ואסור אף במעשה הדיוט ממה שלא אמרו דהספרין שכן הדיוט וכו' ומהא דפריך דשאר כל אדם אסורין מ"ט, וזה צ"ב רב, דהתירא דמעשה הדיוט הוא באיסור מלאכה, אך בגזירת גילוח דהוא כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, מה מקום יש להתיר במעשה הדיוט.

**אך** פשוט דהגר"א לטעמי' אזיל דס"ל דגדר גזירת גילוח הוא דיש בזה לאיסור מלאכה, וע"כ שפיר יש מקום לומר דלא נאסר במעשה הדיוט, וכאשר כ"ה מבו' בד' המאירי דלא נאסר כיבוס במעשה הדיוט, ונתבאר לעיל סק"ג.

**ה**

יח] **לקמן** י"ח א' אמרו דכלי פשתן מותר לכבסן במועד, ובפירש"י כתב דהוא גם משום דלי"ב טירחא כולי האי, וכ"כ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד', וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והר"ש בן היתום והריבב"ן, וכ"כ הר"ן בפי' בתרא, וכ"כ תלמיד הרי"מ בשם ה"ר יוסף, דלפי שהם דקין אין טורח בליבונם.

**והנה** דעת הר"ש בן היתום בסוגיין דעיקר איסור כיבוס במועד הוא משום טירחא יתירא ועובדין דחול, ולפ"ז מתפרש היטב הא דשרינן בכיבוס כלי פשתן דלי"ב טירחא כולי האי.

**אך** דעת ש"ר דאיסור כיבוס במועד הוא מגזירה שמא יכנס לרגל כשהוא מנוול, וצ"ב דלפ"ז מה מהני הא דכלי פשתן אין טורח בכיבוסן, ומה טעם יש בזה דלא יהא אסור לכבסן משום הגזירה שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול. [[22]](#footnote-22)

יט] **ונראה** דזה מתפרש למש"נ מד' המאירי והגר"א דלא אסרו חכמים איסור בפנ"ע בגילוח וכיבוס כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, אלא מכח ה"ט יש בזה לאיסור מלאכה, וע"כ י"ל דלא נאסר אלא במעשה אומן, - וע"כ י"ל דלא אסרו במקום דליכא טירחא כולי האי, דבכה"ג לי"ב לעיקר איסור מלאכה בחוה"מ, וכמש"נ בסימן ט'? דעיקר איסור מלאכה בחוה"מ הוא במלאכה שיש בה טירחא, ואף דגם מלאכה שאין בה טירחא לא התירו בחינם, מ"מ כל שיש בזה צורך המועד לי"ב לעיקר איסור מלאכה, ואכתי צ"ע.

כ] **ויש** לדון עוד לפ"ז, במש"כ בספרי הזמן לאסור כיבוס בחוה"מ אף כשמכבס ע"י ריבוי בשיעורים עם כיבוס המותר במועד, כיון דאין איסור כיבוס משום לתא דמלאכה, אלא משום גזירה, ולי"ב להתירא דריבוי בשיעורים.

**אך** למש"נ מד' המאירי והגר"א דלא אסרו איסור בפנ"ע כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, אלא מכח ה"ט יש בזה לאיסור מלאכה, שפיר יש מקום להתיר לזה בגונא דריבוי בשיעורים, וצ"ע בזה לדינא.

1. ובשעה"צ שם סק"ה כתב דהוא כפירש"י והרמב"ם, והיינו דבדבריהם נתפרש דאי"ז משום קנס, אלא הוא גזירה כדי שלא ימנעו מלספר קודם הרגל. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך הנה הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דהא דהוצרכו לגזירת כיבוס, הוא משום דכיבוס אף ביד הכובסין הוי מלאכת הדיוט, וה"ז מותר לצורך המועד, וכ"כ תלמיד הרי"מ לעיל י' ב', ולפי דבריהם מבו' דגזירת כיבוס הוא אף במעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה אמנם נתבאר בסימן ה' שם דמודה המאירי דלא הותר מעשה הדיוט אלא לצורך המועד, כאשר כ"ה מבו' בדבריו בכ"ד, אך היינו דאף דאי"ז מלאכה חשובה שאסרו בחוה"מ, מ"מ לא התירו בחינם, וע"ד מש"כ התוס' לעיל י' א' (ד"ה ההדיוט תופר כדרכו), וע"כ ס"ל דלי"ב לגזירת כיבוס, - דעיקר גזירת כיבוס הוא רק כשבאנו להתיר משום צורך המועד, ובזה קנסו חכמים דכל שלא כיבס קודם המועד לא יהא בזה להתירא דצורך המועד, אך במעשה הדיוט דאי"ז מלאכה חשובה שאסרו בחוה"מ, אף דלא התירו לזה בחינם אלא כשהוא צריך לכך במועד, מ"מ לי"ב לגזירת כיבוס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך הפמ"ג במש"ז בסימן תקל"א סק"ג צידד דאם גילח במועד אינו לוקה מכת מרדות, משום דאי"ז רק קנס דרבנן שלא יכנס מנוול, ולי"ב איסור מלאכה דרבנן, [↑](#footnote-ref-4)
5. והחת"ס שם כתב דיש בזה לאיסור מלאכת חוה"מ דאורייתא, כיון דמסרן הכתוב לחכמים ובכה"ג לא התירו חכמים, וכ"כ הברכ"י בסימן תקל"א אות א' בשם הבית דוד בסימן תצ"ח, ועמש"נ בזה בסימן ד' סק"ח ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-5)
6. אך יש להעיר ע"ז ממש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין ד"ה ולטעמיך דאיסור גילוח במועד הוא איסור קל שאינו אלא גזירה בעלמא, ומשמע דלי"ב לאיסור מלאכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה אמנם בד' הריצ"ג וה"ר פלטוי גאון י"ל דהוא דין בפנ"ע דלא גזרו לגזירת כיבוס במקום הפסד, וגם י"ל דבכיבוס דהוא כדי שלא יתקלקל הבגד, ליכא לעיקר גזירת כיבוס, - אך אי"ז מתישב בל' תלמיד הרי"מ שכתב דהוא משום התירא דדבר האבד. [↑](#footnote-ref-7)
8. והיינו דגזירת כיבוס אי"ז גזירה בעלמא שלא תהא מלאכת כיבוס מותרת במועד, אלא היינו דמכח ה"ט דשלא יכנס לרגל כשהוא מנוול אין ראוי לכבס במועד ולא חשיב זה כצורך המועד להתיר להמלאכה דכיבוס, וע"כ כ"ז הוא כלפי התירא דצורך המועד, אך התירא דדבר האבד שפיר מהני אף להתיר להמלאכה דכיבוס. [↑](#footnote-ref-8)
9. ולפ"ז נמצא, דלדעת הריצ"ג ודעימי' אף דכלי פשתן מותר לכבסן במועד, מ"מ הא דאנשי משמר ואנשי מעמד אסורין לכבס הוא אף בכלי פשתן, דבאיסור כיבוס במועד דהוא משום איסור מלאכה, איכא להתירא דדבר האבד, אך באיסור כיבוס באנשי משמר ואנשי מעמד דהוא איסור בפנ"ע שמא יכנסו כשהן מנוולין, אין מקום להתיר בדבר האבד, דהו"ל ככל איסורים דרבנן האסורין אף במקום פסידא. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויש להסתפק אם ה"נ הוא באיסור גילוח, דלא נאסר להתגלח ע"י נכרי אלא משום אמירה לנכרי, או דבגילוח שדרכו ע"י אחר הוי עיקר גזירת גילוח שלא להתגלח אף ע"י אחר, והיינו דדוקא בנטילת צפרנים שדרכו ע"י עצמו, לא אסרו אלא ליטול לעצמו, וע"כ לא נאסר ליטול ע"י נכרי אלא משום אמירה לנכרי, אך בגילוח שדרכו ע"י אחר הוי עיקר הגזירה שלא להתגלח אף ע"י אחר, ול"ב בזה לאיסור אמירה לנכרי, - ולמש"נ מסתברא מילתא דגם בגילוח הוא כן דאי"ז אסור אלא משום איסור אמירה לנכרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. אך הצ"פ בפ"ז מיו"ט הי"ח כתב דעיקר מה שאסרו בתגלחת הוא על המתגלח, דהמגלח בלא"ה אסור משום מלאכה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דקטן מותר לגלחו במועד, היינו ע"י נכרי הוא ע"י פועל שאין לו מה יאכל, ודבריו מחודשים טובא. [↑](#footnote-ref-11)
12. אך הנה הריא"ז בפירקין כתב דקטן שנולד קודם המועד מותר לגלח במועד, דכשם שמותר לגלח בימי אבלו דאין אבילות לקטן כך מותר לגלח במועד, ומשמע קצת דטעמא קאמר, דכ"ה דאין דיני אבילות על הקטן, ה"נ אין איסור גילוח במועד על הקטן, ומשמע לפ"ז דעיקר איסור גילוח במועד הוא על המתגלח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. ולפ"ז הרי דממה שאמרו כן גם לענין נטילת צפרנים באבל, יש ללמוד מזה דגם איסור גילוח ונטילת צפרנים באבל אי"ז איסור בפנ"ע משום שמחה, אלא הוא ע"ד איסור מלאכה דאבל, - וכ"ה מבו' ממש"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות שם באיסור נטילת צפרנים לאבל, דלא נאסר ליטול ע"י נכרי אלא משום איסור אמירה לנכרי, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן ש"צ ס"ז והט"ז שם סק"ג והש"ך שם סק"ד, ועמש"כ בזה החדרי דעה שם.

    ויש להוסיף, דהנה הרמ"א ביו"ד שם ובדרכ"מ שם כתב דה"נ לא נאסר ליטול ע"י ישראל אחר אלא משום איסור אמירה, והש"ך שם כתב דיש לאסור בזה משום שליחות, וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרי"מ לקמן י"ד ב' דעיקר איסור גילוח באבל הוא על האבל המתגלח, עיי"ש, - אך הט"ז שם נקט דאיסור נטילת צפרנים לאבל מוטל על כל ישראל והנוטל צפרנים של אבל אחר עובר הנוטל באיסור, ומבו' להדיא לפ"ז דאין האיסור משום דיני האבל דכל שנוטל צפרניו אינו מקיים את דין האבילות, אלא דאסרו חכמים מעשה זה באבל וע"כ י"ל דאסרו כן על כל ישראל. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועי' עוד בדבריו במהדו"ת סימן צ"ט דבתחילת דבריו כתב בפשיטות דאיסור גילוח וכיבוס מותר ע"י פועל עני שאין לו מה יאכל, אך בהמש"ד כתב דאין להתיר בזה, אלא במי שאבדה לו אבידה ערב הרגל, עיי"ש, ועי' עוד בדבריו שם סימן ק"א ד"ה מ"ש שעיקר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. וזה ע"ד הא דבשבת איכא דברים האסורים משום מלאכה ואיכא דברים האסורין משום טירחא ואיכא דברים האסורין משום עובדא דחול וכו', וכולם הוו מכלל איסורי שבת. [↑](#footnote-ref-15)
16. ויש לסייע לזה ממש"נ לעיל סק"ו בהערה מד' הריטב"א דהותרה תגלחת במועד משום דבר האבד, אף דהריטב"א גופי' לקמן בסוגיין כתב בתו"ד דאיסור תגלחת במועד הוא איסור קל דאינו אלא גזירה בעלמא, ומשמע דלי"ב לאיסור מלאכה, אך לעיל סק"ה נתבאר לסייע מד' הריטב"א דעיקר גזירת גילוח וכיבוס הוא דיש בזה לאיסור מלאכה, עיי"ש, ולפ"ז ניחא, ובע"כ כמש"נ דאף דהוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים מגזירה, מ"מ הו"ל בכלל המעשים שנאסרו במועד, ויש בזה להתירא דדבר האבד. [↑](#footnote-ref-16)
17. הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דאלו שמנו חכמים מותרין להסתפר מיד אומן כדרכן דהנאת הגוף הוא ודומיא דאוכ"נ, ולפ"ז ניחא הא דפריך דשאר כל אדם אסורין מ"ט, אף דהוא מעשה אומן, וכ"כ הריטב"א בסוגיין דהא דפריך דמ"ט שאר כל אדם אסורין אע"ג דגילוח מלאכה גמורה היא, מ"מ כיון שהיא תיקון הגוף ויפוי הגוף כצורך אוכ"נ דמי. [↑](#footnote-ref-17)
18. וכ"ה מבו' להדיא בד' המג"א שם סק"ה דאין מקום לאסור בער"פ בתספורת לצורך המועד אלא במעשה אומן, דמעשה הדיוט שרי אף במועד לצורך המועד, והרי דאף דבחוה"מ אסור לגלח אף במעשה הדיוט משום גזירת גילוח, מ"מ בער"פ דליכא לה"ט אין לאסור אלא במעשה אומן, וכ"כ השיורי לקט שם, אך צע"ג ממש"כ המג"א גופי' בסימן תס"ח סקי"ג לאסור ליטול צפרנים בער"פ אף דהוא מעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-18)
19. אך אכתי צ"ע, שהרי אף דגם בחוה"מ התירו באותם המתגלחין במועד, והרי דאיסור המלאכה מיתלא תליא בהגזירה, וא"כ הדין נותן דבער"פ ובער"ש דליכא להגזירה, לא יהא בזה לאיסור מלאכה, - וצ"ל למש"נ בסימן י"ח? סק"? מכ"ד דאף בהני גווני דלא שייכא הגזירה לא התירו לאיסור גילוח אלא משום הצורך, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-19)
20. והביא דכ"כ גם המהרי"ו בסימן קצ"ג, ועיי"ש במהרי"ו שאסר אף קודם חצות, וכדעת הרמב"ם דאף ג' מלאכות לא הותרו אלא במקום שנהגו, ולדידן הוי כמקום שנהגו שלא לעשות מלאכה, [↑](#footnote-ref-20)
21. ואמנם יש שדנו דגם בער"פ שייכא הגזירה, כיון דהוא בכלל מועד, וכמש"כ הגר"א בסימן תס"ח סוס"א וביו"ד סימן שצ"ט סק"ח, אך זה רחוק, וגם לא נתישב בזה הא דאסרו בזה גם קודם חצות אלמלי הא דמשכח"ל היתר בחוה"מ, ולדעת הרמב"ם ודעימי' ה"ז אסור במקום שנהגו שלא לעשות, וגם דעיקר מה שנקט הגר"א שם דאיסור מלאכה בער"פ הוא משום דהוי בכלל מועד, אי"ז כד' הריטב"א לעיל בע"א והרמב"ן במלחמות בפ' מקום שנהגו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-21)
22. ושמא יש לפרש דכיון דאין טורח בכיבוסן ע"כ אין לחוש שלא יכבסם קודם המועד, ולי"ב להגזירה שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, אך אי"ז במשמעות ד' הראשונים. [↑](#footnote-ref-22)