שנים אוחזין - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

**סוגיא דהמגביה מציאה לחבירו [ט: י.]**

דף ט:

**מי שליקט את הפאה ואמר ה"ז לפלוני עני וכו':** עיין בקצות סימן רס"ט סק"א שהביא דברי הסמ"ע דבמגביה מציאה לחבירו הוא דווקא באמר[[1]](#footnote-2) ובש"ך פליג. ועיי"ש בקצות שכ' דנראה כהסמ"ע דהא דברים שבלב אינם דברים. ועיי"ש בנתיבות שכ' דהא חסרון דדברים שבלב הוא דווקא באינו סותר פה. [ויל"ע אם הכא הוא סותר פה כיון שהסתמות היא לעצמו]. והנה כ' האחרונים דדברים שבלב לעשית חלות לא מהני ואף בלא סותר פה ויל"ע אם הכא מה שזוכה לחבירו הוה כעשית חלות ועיין בגרש"ר ס"ק קמ"א בזה. וע"ע בדברי יחזקאל סימן נ"ה סק"ד.

**יתננה לעני הנמצא ראשון:** עיין בקצות רי"ב סק"ד שהקשה אמאי לא יזכה לעצמו [וכעין זה הקשו הראשונים לקמן בדעת רש"י שפי' שבמגביה מציאה אי לא קני חבירו זוכה לעצמו] ועיי"ש שיישב דחייב לקיים דבריו מדין נדר ועיין בדברי יחזקאל סימן נ"ה שהקשה דהא הדין נדר הוא דווקא בנודר מממונו והכא הוא אינו שלו עיי"ש. וע"ע בגרש"ר ס"ק קמ"ז שכ' ליישב קו' הקצות על פי המבואר במשנה פאה דמי שמנע מעניים לזכות קנסינן ליה.

**רש"י ד"ה מי שליקט את הפאה:** אדם בעלמא שאינו בעל שדה וכו': והיינו שבבעל הבית יש עוד איסור דלא תלקט. ועיין בקהילות יעקב סימן י"ד שחקר בגדר דין זה אם הוא מדין תעזוב [והיינו כדי שיתקיים מצות פאה] או דהוא איסור והוה כעשיר לענין שדה זו [והביא דכן הוא לשון הגמ' לקמן י"ב. דאבוה עשיר לגביה] עיי"ש שכ' נפק"מ במכר העומרים אם יש לבעל שדה איסור זה. ועיי"ש במה שהביא מהירושלמי בזה.

**דאי בבעל שדה לא אמר ר"א וכו':** מבואר דעת רש"י דאף לר"א בעשיר לא מהני וצ"ע דנימא מיגו דאי בעי מפקר נכסיה אם יועיל גם שיוכל לזכות [שהרי כשיפקיר נכסיה לא יהיה בעל השדה]. ועיין בתורא"ש שכ' דמיגו דמפקר נכסיה מועיל גם לאיסור לא תלקט, וכן הוא דעת הר"ש במשניות פאה פ"ד משנה ט' והרא"ש שם. אכן, עיין בריטב"א שכ' בשם תוס' דאף לר"א אסור לבעה"ב ללקט.[[2]](#footnote-3) ועיי"ש שביאר שאף אם יפקיר יהיה בו איסור לא תלקט[[3]](#footnote-4) [וכ"כ השיטמ"ק בשם מורו ובתוי"ט פאה משנה ד' ועיי"ש בגרעק"א]. ועיין בקהילות יעקב הנ"ל שביאר הסברא דס"ל דהדין לא תלקט הוא כיון שחל עליו דין תעזוב וזה הקיום מצות פאה [ובדעת הרא"ש כ' דס"ל דהוא מדין עשיר] ועיין בהגר"ח סטנסיל ס"ק רס"ד שכ' לבאר בדרך אחר דמה שמועיל מיגו הוא לתת לו כח זכיה ודבר זה מועיל היכן שהחסרון הוא בדין ממון שבזכיה אבל לא תלקט שהוא איסור לא מועיל כלפיו מיגו. [ובעיקר דברי רש"י שכ' דאיכא הכא לאיסור לא תלקט צ"ל דאע"ג שבאמת אינו זוכה לעצמו מ"מ הוא חסרון במיגו דזכי לנפשיה ומבואר לכאורה שהדין לא תלקט הוא חסרון בזכיה והוה דין בממון עניים ולא איסור צדדי.[[4]](#footnote-5) אכן עיין בקהילות יעקב סימן י"ד סק"ב שביאר בדעת הירושלמי דהוה כיסרון אינו בתורת שאין לו יד לזכות בפאה בשדה זו עיי"ש]

**ומיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה:** בעיקר הדין מיגו דזכי יש לעיין למה צריך לדין מיגו ולא נימא שיועיל מדין שליחות או זכיה. והנה מצינו בהמשך הסוגיא דאמרינן שיש בזה חסרון של תופס לבע"ח במקום שחב לאחריני וא"כ לזה מועיל המיגו. אכן בר"ן לקמן י"א: מבואר שיש עוד חסרון של שלוחו של בעל הממון [והיינו שאין פה מסירת כח מהמשלח לשליח שיפעל בעבורו] ועיין בנתיבות סימן ק"ה סק"ב שביאר כן. וא"כ יל"ע מה מועיל המיגו. ועיין בפני יהושע שכ' דכיון שיכול לזכות בעצמו לא חשיב חב לאחריני. ומה שמועיל לענין שלוחו של בעל הממון צ"ל דגדר הזכיה במיגו דזכי הוא שמשתמש עם הכח זכיה שלו לזכות לאחר וע"כ אין חסרון של בעה"מ עיין בגרש"ר ס"ק קמ"ג שכ' כן. [ואפשר דזה מועיל גם לענין תופס לבע"ח] ועיין בהמשך מש"כ בגדר הזכיה במיגו דזכי.

**מעני לעני מחלוקת:** עיין ברש"י שכ' שנחלקו במיגו דבעי זכי לנפשיה ועיין בתוס' שכ' שנחלקו בתופס לבע"ח ועיין בריטב"א שכ' דפליגי בתרוויהו [ומבואר נמי דס"ל שיש שני חסרונות א' דתופס לבע"ח ב' עוד חסרון שמועיל בו מיגו דאי בעי זכי].

דף י.

**תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים:** יש לעיין מהו החסרון דתופס לבע"ח בחב לאחרים. ועיין בקצות ק"ה סק"א שהביא מהפני יהושע בכתובות פ"ד. שהוא משום שלד"ע ועיי"ש דפליג כיון דאין עבירה למשלח. ועיי"ש בקצות שכ' החסרון לפי"ד רש"י דהחסרון רק בזכיה וכיון דהוא חידוש התורה לא חידשה בחב לאחריני אכן האחרונים כ' דברש"י כ' החסרון "דלאו כל כמיניה להיות קופץ מאליו וחב לאלו" והיינו שיש לו חסרון בעצם הזכות ממון לזכות לאחר כשחב לאחריני ועיין בגרנ"פ גיטין י"א. מש"כ בזה.

**תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים:** בגוף החסרון: עיין בקצות ק"ה סק"א שהביא מהפני יהושע בכתובות פ"ד. שהוא משום שלד"ע וכ"כ הגרע"א בשם הבית מאיר ועיי"ש דפליג כיון דאין עבירה למשלח. ועיי"ש בקצות שכ' דכיון שהוא חב לאחריני לא חידשה התורה דין זכין [ולפי"ד רש"י דהחסרון רק בזכיה]. אכן ברש"י כאן כ' דלאו כל כמיניה להיות קופץ מאליו וחב לאלו ונראה מדבריו שהוא חסרון במה שזוכה ומפסיד לאחרים ולזה אין לו זכות.

ודעת רש"י דבעשאו שליח מהני אע"ג שחב לאחרים ומבואר דס"ל דבשליח יש לו יותר זכות לפעול. ועיין באבן האזל מלוה ולוה פ"כ הלכה ב' ובחידושי רבי שמואל גיטין סימן שביארו שחלוק זכיה משליחות דבשליחות הפעולה היא של המשלח אבל בזכיה הוא כעושה מעצמו ומזכה למשלח וע"כ לא מהני בחב לאחרים. [ומהסברא הנ"ל דלאו כל כמיניה]. וע"ע בש"ך סי' ק"ה דס"ל דאף לרש"י לא מהני בשליח ומה שכ' שמועיל הוא רק בשכר ומדין פועל ומבואר דעת הש"ך דדין פועל הוא דווקא בשכר ועיין בגרע"א בתשו' תנינא קי"ב דפליג ע"ז וכן הוא בנחלת דוד בסוגיין.[[5]](#footnote-6) וע"ע בקצות סי' ק"ה דס"ל דלא מהני ומש"כ רש"י הוא בעשאו הלוה שליח עיי"ש.

ותוס' ושאר ראשונים פליגי וצ"ב לדעתם גדר החסרון בתופס לבעל חוב ועיין בלשון הרא"ש בגיטין "דלאו כל כמיניה לשוויה שליח ולחוב לאחרים" ובסוגין כ' "דלאו כל כמיניה לזכות לזה ולחוב לאחרים"[[6]](#footnote-7) ועיין באבן האזל מלוה ולוה פרק כ' הלכה ב' שכ' דיסוד דין שליחות הוא במה שבינו לבין המשלח אבל במה שנוגע לאחרים לא התחדש פרשת שליחות [ובנוסח אחר אולי י"ל דכיון שיש חסרון שלא יכול לחוב לאחרים ובזה לא מהני מה ששליח כיון שמ"מ חב]. ועיין בחידושי רבי נחום גיטין י"א. מש"כ אם החסרון הוא במינוי השליחות או בזכיה לחבירו.[[7]](#footnote-8)

ובגוף מחלוקת רש"י ותוס' עיין בקצות ק"ה סק"א שכ' שנחלקו אם זכיה מטעם שליחות ותוס' ס"ל דגדר זכיה הוא דאנ"ס דעביד ליה שליח ובאחרונים העירו מד' רש"י בגיטין ט: דכ' דזכיה מטעם שליחות וביארו דהגדר דהוא מפרשת שליחות וגדר הדבר דהתורה עשאתו שליח.

**מאי טעמא הוה תופס לבע"ח וכו':** עיין במהר"י אבוהב בשיטמ"ק שהקשה הא מגופה דמתני' שמעינן דהמגביה מציאה לא קנה ומהו מאי טעמא עיי"ש מש"כ.

**תוס' ד"ה רב נחמן: ורב ששת סבר דקנה הממלא דכיון דלא קנה חבירו הוא קנה:** עיין בראשונים שהתקשו בדעת רש"י כיצד קנה [ועיין בלשון הרמב"ן שכ' דכיצד קנה בע"כ ובתורא"ש הקשה כיצד קנה בלא כוונה [וכעודר בנכסי הגר] ועיין ברמב"ן שכ' דכך דעתו. אבל בתורא"ש כ' דקונה אף בלא כוונה וצ"ב הסברא. וע"ע בגרש"ר ס"ק קמ"ה בזה. [ויש שכ' דכיון דהיה לו כוונת קנין קונה אף שלא נתכוון לקנות וצ"ב ושמא ס"ל לרש"י דכן הוא גדר הזכיה בזכי לחבירו וכד' הרשב"א לקמן].

**רב ששת סבר וכו' והשתא נמי דזכי לחבריה:** יש לעיין אם הוה כרגלי שניהם או דרק כרגלי הממלא ולכאורה בעינן דמ"מ יהיה נמי כרגלי מי שנתמלאו לו וכ"כ בתורא"ש. אכן ברשב"א כ' דהוא רק כרגלי הממלא וכ' דגדר הדבר כזכה ומזכה לחבירו וצ"ב הגדר עיין בחידושי רבי ראובן סימן י"א בזה. ועיין בגרא"ל מאלין סימן פ"ח שכ' דגדר הדבר שדין העירוב נקבע כרגלי מי שעשה את הזכיה עיי"ש וצ"ב.

**א"ל שאני פועל דידו כיד בעל הבית הוא:** והיינו שבקושיית הגמ' ס"ל דגדר הזכיה בפועל הוא כמגביה מציאה. [ועיין ברא"ש שהקשה לדעת רש"י דמהני בעשאו שליח א"כ ה"ה בפועל]. ועיין באור שמח שכירות פ"ט שביאר כן בקושית ותירוץ הגמ'. ובגוף תירוץ הגמ' יש לעיין מהו הגדר בזה דיד פועל כיד בעל הבית. ועיין בריטב"א שכ' "דקניה קניה אלימתא ליומיה וכדאמרינן לענין עבד שידו כיד רבו" ומבואר שיש לאדון זכיה בגוף היד לקנות במה שתזכה[[8]](#footnote-9). ועיין באור שמח שכירות פ"ט שכ' דהוה כדקל לפירותיו. אכן בברכת שמואל כאן פקפק בזה דלא שייך באדם קנין כזה כיון שאינו בגוף היד עיי"ש בארוכה וכן בחידושי רבי ראובן בשמו ועיין ברבי ראובן שכ' דקנין פועל הוה קנין חדש עיי"ש. אכן עיין במחנה אפרים שלוחין י"א דס"ל דאף מי דלא הוה בני שליחות מ"מ בפועל מהני [וע"כ מועיל פועל נכרי לעשית מעקה]. וכ"כ הנתיבות בסימן קפ"ח סק"ב דאינו מדין שליחות ולמדו זה מסוגיין דייד פועל כיד בעל הבית ומבואר דס"ל בתירוץ הגמ' דהוא שליחות יותר חזקה שידו כיד בעל הבית [ואינו רק דין בקנינים. ועיין בחידושי רבי שמעון סימן י' שחלק בזה על המחנה אפרים. וע"ע בקהילות יעקב סימן ט"ו מש"כ בגדר הקנין דפועל.

**ורבי יוחנן אמר וכו':** עיין בתוס' שהקשו הא ר"י ס"ל דתופס לבע"ח במקום שחב לאחרים לא קנה ויישבו דס"ל דהוא מדין מיגו דאי בעי זכי לנפשיה. [ולשיטתם דמעני לעני פליגי בתופס לבע"ח]. ועיין ברמב"ן שכ' דר"י ס"ל דבמציאה לא הוה חב לאחריני כיון שאין להם זכות ממון בזה ועיין בר"ן מש"כ נפק"מ בתפס מלוה למלוה אחר] ועיין בחדושי רבי ראובן סימן י' מש"כ במחלוקת זו. והאחרונים הקשו לדעת הרמב"ן מהא דאמרינן דלגבי פאה בעינן למיגו דאי בעי זכי וצ"ע [ואם נימא דהתם הוא לענין בעל הממון ניחא]. ותלוי בגדר ממון עניים אם הוא כהפקר לעניים או ממון עניים שיכול לזכות בן ועיין בר' ראובן סימן י' בזה.

**סוגיא דד"א של אדם קונות לו.**

**ארבע אמות של אדם קונות לו וכו':** בגדר הקנין נחלקו הרמב"ן והר"ן בגיטין ע"ח: [והובא באבני מילואים סימן ל' ס"ק ה' וע"ע באמרי בינה קנינים סימן י"ד] דדעת הרמב"ן דהוא קנין דרבנן שתקנו שיזכה בחפץ. ודעת הר"ן שם דרבנן הקנו לו את הד' אמות וממילא קונה בחצר[[9]](#footnote-10). וכן כתב הרבינו פרץ בסוגיין[[10]](#footnote-11) [ונפק"מ לענין גט אם הוה גדר דגירושין דרבנן ובעינן לאפקועינהו או דהוה דאורייתא שהיום הוא חצירה. ועיי"ש באבני מילואים שהקשה לדעת הרמב"ן בקידושין כיצד מהני עיי"ש.] וע"ע בבעל המאור שבת צ"ו: ל"ז: מדפי הרי"ף שכ' לבאר הגדר דד' אמות לענין שבת הוא דאמרינן דד"א של אדם קונות לו. ולדבריו גדר הקנין הוא דהד' אמות הם רשותו של אדם ותקנו שיועיל לקנין כאילו הוא ברשותו הממונית. ועיין בתורי"ד כאן שיטה מחודשת דלענין גט מועיל ד"א מהלמ"מ וצ"ב הגדר. וע"ע בגרע"א בסימן רס"ח שכ' דמהני בד"א אף שלא מדעתו דהוה כחצר שקונה שלא מדעתו ולכאורה תלוי בהר"ן והרמב"ן.

**מאי טעמא תקנו רבנן דלא לייתי לאנצויי:** עיין ברמב"ן, רשב"א ור"ן שדנו אם מועיל גם במכר ובמתנה [דאין את טעם התקנה] ועיין ברמב"ן שהביא מהירושלמי דעביד ק"ו דאם מועיל במציאה ק"ו בדעת אחרת וצ"ע הא איירי בתקנה דרבנן וצ"ע. ועיין בריטב"א ובר"ן שהקשו דלמה לתקן משיכה שיקנה בד"א ועיי"ש שכ' דאם הכלי קדם לא מהני ד"א כיון שמקומו של כלי קנוי לבעל הכלי ועיין בקצות ר' סק"ד שביאר הסברא כיון דהכלי קנה מקומו קודם [ועיין באמרי בינה קנינים י"ד שהעיר דיתכן דבעל הכלי אינו רוצה לקנות עיי"ש].

ומבואר בגמ' גיטין ע"ח: דאם הגיע הבעל לד"א קודם לאשה אינה יכולה להתגרש דהד"א הם שלו וכ' הראשונים [ונפסק בשו"ע סימן רס"ח] דה"ה לענין מציאה דהקודם לבא זכה. ועיין בגרע"א בתשו' תנינא צ"ו שדן דלדעת הר"ן דהוה כחצירו במקום שמקנה בד"א [לראשונים דמהני] אם קדם אחר בד"א של הקונה אם מעכב עליו לזכות עיי"ש. ועיי"ש דדן לראשונים דלא מהני אם זכה במציאה בד"א אם יזכה ע"י אותם ד"א במכר [דהא עתה הוה כחצירו] ועיי"ש דמסיק דהד"א מתחלקים והוה למכר לזה ולמתנה לזה עיי"ש. [ולכאורה צ"ב גדר הדבר דקרקע יכולה להתחלק לענין חצר לכמה אנשים ואפשר דהוא רק בד"א. ועיין בקצות שי"ג שכ' כן גם לענין חצר דיקנה הזבל למשכיר והשאר לשוכר [ולכאורה מבואר דחצר אינו החזקה בחפץ שקונה אלא זכות בקרקע וא"כ שייך שיהיה בה לכמה אנשים וצ"ע].

**אין לו בה כלום, מעבירין אותה הימנה:** עיין ברשב"א [והובא בר"ן] שביאר דאף מה שזכה קנסינן ליה כדי שלא יהיו רגילים בכך ועיי"ש שכ' דהוא תלוי בפלוגתא דרבנן ור"מ לענין שטר של ריבית אם קנסו את העיקר משום התוספת. [וצ"ע א"כ בפסק הרמב"ם דהכא פסק שמפסיד ובריבית פסק כרבנן].

**כיון דנפל גלי אדעתיה וכו':** עיין בר"ן וכן הוא בנמוקי יוסף שכ' דהסברא דגלי אדעתיה דלא ניחא ליה הוא דווקא בקנין דרבנן והוה כאומר אי אפשי בתקנת חכמים[[11]](#footnote-12). אכן בר"ן הביא מהרשב"א שכ' דה"ה בקנין דאורייתא וכ' ב' סברות א' דאינו קונה בע"כ ב' דהוה כעודר בנכסי הגר וסבר שהם שלו דלא מהני [יבמות נ"ב:] [וצ"ע למה חשיב קנין בע"כ הא רוצה לקנות.] ועיין בגרע"א ובחת"ס שכ' לחלק מעודר בנכסי הגר דהתם ליכא כוונת קנין כלל. ובעיקר הנדון הוא נדון האחרונים [עיין בגרע"א בתשו' תנינא סימן נ"ה] בעביד קנין המועיל ושאינו מועיל ונתכוון לקנין שאינו מועיל אם קונה ולכאורה תלוי בראשונים הנ"ל.[[12]](#footnote-13) [ובסברת המחלוקת י"ל אם בכוונת קנין בעינן גם כוונה למעשה הקנין [ויש לדון בסברא בזה]. וע"ע בקהילות יעקב ב"ב סימן כ"ז ובגרש"ש קידושין סימן א' שכ' דהכא שאני דלענין חצר

**עוד בגדר קנין ד' אמות:** כ' דנחלקו הראשונים אם מדין חצר או שחכמים הקנו החפץ [ומדין הפקר בי"ד הפקר] ועיין בלשון הרמב"ם פי"ז מגזילה ואבידה "וד"א של אדם כחצירו לענין מציאה" [ובריטב"א בסוגיין כ' כהר"ן] והנה עיין בבית יוסף יו"ד סי' של"ד דדן לענין מנודה שאסור ליכנס בד' אמותיו וכ' שם הבית יוסף בשם קונדרסי משפטי החרם והנזיפה דה"ה דאסור ליכנס לביתו דאיסור ד"א הוא משום חצירו וביתו הוה הודאי כחצירו. ומשמע שהוא מדין חצר. ועיי"ש לענין רה"ר וכ' דה"ה ברה"ר והכא הוא הפקעה ברה"ר דלא לייתי לאנצויי. ומה"ט כ' דבבית חבירו ליכא איסור דד"א.

והנה ברש"י בע"א כ' דד"א של אדם קונות לו ואין אחר רשאי לתופסו ויש לעיין אם כוונתו דהוא גדר קנין אחר או לאו. [ואולי ס"ל כהרמב"ן דהוא הקנאה מדרבנן וס"ל דהפקר בי"ד הפקר לא מהני להקנאה וגדר הקנין א"כ שעומד לו לזכיה] אכן בר"ן בנדרים ל"ד: כ' שדבר שבא לו בד"א יכול להקדישו ועיין במחנה אפרים חצר ט"ז שכ' שיכול ליתנו לאחר.

**סוגיא דחצר בקטן ובקטנה, ומשום יד או משום שליחות [י:]**

**קטנה אין לה חצר וכו':** עיין בנתיבות בפתיחה לסימן ר' שס"ל שכל חצר ודאי מהני משום יד כיון דזכות היא לו וכן דעתו ורק בקטן דבעינו שישתמר לדעתו לא מהני יד ובעינן לשליחות והוא תלוי בראשונים בסוגיין. ובעיקר הדין שליחות הנה בשליחות קבלה ביארו האחרונים דגדר הדין הוא דהוה ידו כידה [ולא שפועל בשבילה] וא"כ זה הגדר גם בסוגיין.

**חצר משום שליחות:** עיין באחרונים שביארו דחצר משום שליחות לא הוה כפשוטו דהא אין לחצר זכות קנין עצמית. ועיין בגרש"ש סימן כ"ג שביאר דהשליחות היא על מעשה הקנין [דמה שנכנס לרשותי זה הקנין אבל המעשה הכנסה לרשותי נעשה ע"י החצר[[13]](#footnote-14) [והוה כאחר שעושה מעשה הכנסה לרשותי]. אכן הגר"ח בסטנסיל בגיטין דף כ"א. ביאר דהשליחות הוא על הדין יד [והוה כשליח שמזכה לי את היד שלו שיוכל לפעול אתה קנינים עיי"ש[[14]](#footnote-15)]. [ועיין בשיטמ"ק בהמשך הסוגיא בשם מהר"י אבוהב שכ' "דהוה השליח האמיתי והעצמי שהוא בחצר וכו' מאחר שעל כרחו עביד מה שירצה השולח וכו'] ועיין חידושי רבי שמואל סימן י"ד סק"ב שהביא שני הדרכים בזה[[15]](#footnote-16). אכן עיי"ש שהביא דברי הר"ן בדף י"א: שהקשה כיצד חצר קונה במציאה הא איכא חסרון של שלוחו של בעל הממון [וכעי"ז בגרע"א תשו' קל"ג שהקשה דהוה תופס לבעל חוב] וצ"ע לפי הדרכים הנ"ל ונראה דס"ל שיש בו דיני שליחות וצ"ע

וברש"י ד"ה משום שליחות ביאר דילפינן לה ממה שמועיל שליחות מקרא דושלח ושלחה. וכן נראה דעתו בהמשך הסוגיא דאקשינן מונתן בידה דגט ועיי"ש ברבינו פרץ ובשיטמ"ק בשם מהר"י אבוהב דאינו מריבוי דושלח ושלחה עיי"ש.

ועיין בקצות קצ"ד סק"ג ובגרע"א שדנו בעכו"ם אם קונה בחצר [דהא אין שליחות לעכו"ם וכקטן] ועיי"ש בקצות שהוכיח מע"ז ע"א: שקונה וכן כ' הרא"ש בריש בכורות והמהרי"ט אלגאזי. וצ"ע החילוק מקטן. ועיי"ש בקצות שביאר לפי דברי הראשונים הנ"ל דחצר אינו מקרא דשליחות ומה שהתמעט עכו"ם לא מעיקר הדין שליחות אבל קטן אינו כלל בפרשה דשליחות עיי"ש. ועיין בקהילות יעקב בכורות סימן ט"ו שכ' ביתר ביאור דנכרי אינו יכול להעמיד שליח במקומו אבל קטן התמעט מהייחסות מעשים אליו עיי"ש. ועיי"ש בעוד דרך שמועיל רק במשתמר עיי"ש.

**קטן לית ליה שליחות:** ברש"י ביאר דאיש כתיב בגיטין ובק"פ. ובדף ע"א: כתב דקטן לית ליה שליחות דכי כתיב שליחות בגדול כתיב שהוא ראוי לתרום. ובקידושין מ"ב. כתב דאין הקטן עושה שליח משום דעיקר שליחות גבי גט כתיב ושלח ושלחה היינו בגדול עיי"ש. ועיין בקצות סימן קפ"ח סק"ג שהעיר אמאי כתב רש"י ב' טעמים עיי"ש.[ולא הביא ד' רש"י בסוגיין וצ"ע] ודעת הראב"ד בהשגות בפ"ו מגירושין הלכה ט' שכ' שקטנה התמעטה משליחות הגט שאתם גם אתם והיינו מה אתם בני דעת אף שלוחכם בני דעת. [ועיי"ש בנו"כ שכ' דהרמב"ם לא ס"ל הך דרשה].

ודעת הגרע"א בכתובות י"א. דמיעוט קטן היינו ממינוי שליחות אבל שייך ליחס אליו מעשים [וע"כ מועיל זכיה לקטן מדאורייתא] ובנו הגר"ש שם הקשה מסוגיין דמבואר דלית ליה חצר אי לית ליה שליחות אע"פ שאינו תלוי במינוי. ועיין באבן האזל מכירה פכ"ט דכ' דקטן לית ליה קנינים שמחוץ לגופו ואם היה מהני שליחות הוא מדין כמותו וכעין זה בגרנ"ט סימן פ"ו עיי"ש ועיין בקהילות יעקב בכורות סי' ט"ו מה שיישב דלא שייך בקטן משתמר עיי"ש. ועיין בקה"י בסוגיין סימן ט"ו שכ' דגדר חצר הוא שדעתו שתזכה עבורו וזה ל"ש לקטן וכעי"ז כ' בחידושי רבי שמואל הנ"ל.

**סוגיא דאין שליח לדבר עבירה**

**וקיי"ל דאין שליח לדבר עבירה:** ברש"י כתב דהוא משום דברי הרב ודברי התלמיד, ועיין בסוגיא דקידושין מ"ב: דבתחילה אמרינן הסברא דדברי הרב ובהמשך אמרינן דאיכא ע"ז ב' כתובים ואין מלמדין ולמ"ד מלמדין ילפינן משחוטי חוץ דגלי קרא דאין בהם שלד"ע וילפינן מכל התורה. וצ"ל בדעת רש"י שזה הגדר בדין תורה דאין שלד"ע.[[16]](#footnote-17) [וע"ע דעת רש"י בקידושין מ"ג. שב' כתובים הוא ילפותא לא ללמוד מהם ודעת תוס' קידושין ל"ו. שהוא סברא שא"א ללמוד מהם ויל"ע לכאן וצ"ע]. אכן, דעת הריטב"א בקידושין מ"ב: דאין שלד"ע הביאור הוא דלא התחדשה פרשת שליחות לדבר עבירה [ומה דאמרינן שם דברי הרב היינו רק בתחילת הסוגיא עיי"ש]. [ויש לדון בדעת התוס' בסוגיין ד"ה אין שליח עיי"ש] ונפק"מ בזה הוא לכאורה בשליח שוגג וכן בשליח מומר וכדלקמן. [ויש לדון אם נדון התוס' בהמשך אם בשלד"ע כלל אין שליחות או רק לענין עבירה תלוי בזה].

ובגוף הסברא דדברי הרב עיין בסמ"ע סימן קפ"ב ס"ק י"ב וכ"כ בסימן שפ"ח ס"ק ס"ז דהוא סברא במשלח שסבור שלא ישמע לו השליח וע"כ כ' דבשליח מומר להכעיס מהני השליחות וכ"פ הרמ"א בסימן שפ"ח מהתשובות תשב"ץ. אכן בגרע"א בסוגיין [וכ"כ בגליון שו"ע בסימן קפ"ב] כ' דהסברא דדברי הרב היא לשליח דעושה ע"ד עצמו כיון שלא היה לו לעשות. [ויש בכ"ז נפק"מ בעבירה לשליח ולא למשלח או להיפוך אם שייך הסברא דדברי הרב עיין בהמשך.][[17]](#footnote-18)

ולענין אם חייב לצי"ש בדבר עבירה [באופן שנעשתה העבירה גם אחר ביטול השליחות] עיין בגמ' קידושין מ"ג. דאמרינן דחייב בדינא זוטא[[18]](#footnote-19). ובתוס' ב"ק נ"ו. כ' דשולח עדי שקר להעיד אינו חייב לצי"ש והקשה הש"ך בריש סימן ל"ב מהגמ' בקידושין דאמרינן דחייב בדינא זוטא ועיין בקצות ובתומים שם שכ' דהוא רק חיוב עונש ולא ככל לצי"ש.

**רבינא אמר היכא אמרינן וכו' היכא דשליח בר חיובא:** יש לדון בסברת רבינא ולכאורה ס"ל כן מסברא. ועיין בר"ש משאנץ בשיטמ"ק מש"כ בסברת רבינא שהוא מסברא דדברי הרב עיי"ש. וכ"כ ברבינו פרץ בד"ה להך לישנא עיי"ש. וכן נראה בסמ"ע שפ"ח שכ' דבשליח מומר יש שלד"ע כיון שודאי יעשה ופסקינן כרבינא. וצ"ע א"כ לריטב"א דהוא דין דלא התחדש פרשת שליחות בדב"ע [ואפשר דכיון דלא הוה דומיא דשחוטי חוץ לא התמעט והלא דומיא הוא מה שהשליח לאו בר חיובא]

והנה סוגיין בשליח לאו בר חיובא ומשלח בר חיובא ויש לדון בציור הפוך. ועיין בקצות ק"ה שהביא ד' הפנ"י דתופס לבע"ח במקום שחב לאחריני לא מהני מדין אשלד"ע והקשה הא הוה עבירה רק לשליח וכ"ד הגרע"א בתשו' קצ"ד. אכן בתשו' חת"ס או"ח ר"א ס"ל דאף בשליח בר חיובא איכא אשלד"ע ועיין בקה"י קידושין סימן ל"ט.

**אלא מעתה האומר לאשה ועבד צאו גנבו לי וכו':** עיין בגרע"א וברש"ש שהקשו דהא ודאי מצווים בלאו דלא תגנוב. ועיין בגרש"ש סימן י"ג שביאר דחיוב התשלומין אינו תלוי בדין לא תגנוב וע"ע בקהילות יעקב בסוגיין בזה.

**רב סמא אמר היכא דבע"כ עביד:** צ"ע לרב סמא הסברא ועיין ברבינו פרץ מש"כ ונראה דס"ל דהוא נמי מהסברא דדברי הרב אלא ס"ל דבשליח לאו בר חיובא נמי שייך דברי הרב דיש לפנ"ע. ולהריטב"א צ"ל דהכא ני לא הוה דומיא דשחוטי חוץ וצ"ע.

**תוס' ד"ה אשה ועבד בני חיובא נינהו:** וי"ל דהתם לאו בני שליחות נינהו: הנה יש מהראשונים דס"ל דבשליחות מעשה יש שליחות לקטן [תוס' בשבועות ג. וכ' כן ג"כ לענין קטן] ועיין בחידושי הגרש"ר סימן י"ד בתחילתו שהאריך בזה. ושליחות להזיק הא הוה שליחות מעשה וחוזרת קו' התוס' ועיין בריטב"א שכ' שלא שלחם להזיק עיי"ש. [ובמחנ"א נזק"מ ז' ס"ל דתלוי בברי היזקא ועיין בגרש"ר הנ"ל]

**תוס' ד"ה אי בעי לא עביד:** מבואר דעת תוס' דבשליח שוגג אמרינן שלד"ע וזה לשני הטעמים בגמ' וכ"כ בתוס' ב"ק ע"ט. והריטב"א בקידושין מ"ב: פליג וס"ל דהוא דין דאין שלד"ע וצ"ב לדעתו הני טעמים שהוזכרו בגמ' וצ"ל דס"ל

**תוס' ד"ה דאמר לישראל קדש לי אשה גרושה:** **וי"ל דכהן מקרי בר חיובא וכו':** בסברת התוס' עיין בתורא"ש שכ' שעליו יותר מוזהר וכ"כ התוס' שאנץ וצ"ע הביאור. ועיין בגרע"א דס"ל הביאור דכל היכא שלשליח מותר לעשות המעשה לעצמו [והעבירה היא רק במה שמתייחס למשלח] אין דין אשלד"ע . עיי"ש שהוכיח כן מהמל"מ, המוצל מאש ותשו' פנ"י.

**אע"ג דעובר משום לפני עור וכו':** צ"ע באמת אמאי הלפנ"ע לא מפקיע השליחות ועיין בגרע"א שביאר לפי דרכו כיון שהעבירה היא רק בהתייחסות וכ"נ בגליון בשיטמ"ק ובאחרונים ביארו עפי"ד האמונת שמואל דהלפנ"ע הוא דין בלאו והיכא דלא מצוה בלאו גם ליכא לפנ"ע [ומה דמ"מ הוה משיא עצה שאינה הוגנת צ"ל דאינו מעצם השליחות] וע"ע בריטב"א שכ' דאיירי ביכול לקדשה לבדו וע"כ ליכא לפנ"ע.

**ולענין מקדש חייבי לאוין:** בגמ' ב"מ י: אמרינן ששליח לקדש גרושה לכהן הוא שלד"ע ומוכח שיש איסור בקידושין וכ"ה בתמורה ו: לענין אלמה לכה"ג ובבית מאיר סי' ט"ו ביאר כיון שמקרב הביאה ועיי"ש אם הוא דאורייתא או דרבנן. ולקמן ע"ח. פליגי אביי ורבא בכה"ג שקידש אם לוקה ועיי"ש בריטב"א שכ' דלרבא על הקידושין אין איסור אלא שאם בעל עובר גם על הקידושין וכ"ה בתוס' ב"מ י: וע"ע בסוטה מ"ד: שכהן שקידש גרושה אינו חוזר מעורכי המלחמה ומוכח דליכא איסור [כ"כ המנ"ח מצוה רס"ד והבית מאיר הנ"ל] ויש שכ' לחלק בין מקום שכ' לא תקח לבין לא יהיה שבכה"ג אין איסור וכ"כ לצדד בתשו' נוב"י.

וע"ע ברשב"א ובתוס' הרא"ש בסוגיין שהקשו דלרבא דס"ל דאי עביד לא מהני א"כ ל"ש לחלק בין לכתחילה לבין דיעבד עיי"ש מה שיישבו דמאלמנה לכה"ג מוכח דתפסי עיי"ש וע"ע בפני יהושע מש"כ בזה.

**רב סמא אמר היכא דאי בעי עביד:** עיין בסמ"ע סימן שפ"ח סקס"ז שכ' שבמומר מהני שלד"ע כיון שודאי יעשה ופסקינן כרבינא ונראה לכאורה שהבין שנחלקו בגדר שלד"ע אם הוא מטעם דברי הרב או לאו שליח

דף י"א.

**ילפינן מציאה מגט וכו':** בתוס' כתבו שהוא מדרבנן ולדידהו מדאורייתא ליכא זכיה במציאה לקטן. ועיין בר"ן שכ' שהוא מדאורייתא. ומבואר בדעת הר"ן דמהני קנין קטן במציאה אע"ג שאין לו דעת לקנות, וצ"ב הסברא. וצ"ל דס"ל דחצר הוא סיבה לזכיה אף בלא דעת וע"ע במש"נ בזה בהמשך בדברי ר"י בר חנינא דחצר קונה שלא מדעתו.

**בקטנה כו"ע לא פליגי וכו' מר אמר חדא וכו':** עיין ברש"י ב' באורים אם חדא היינו לענין גט או לענין קטנה. ועיין בר"ן שהקשה על הפירוש הראשון דהא בקטנה ליכא ד"א וא"כ ר"י דלא כמאן.

ובפירוש השני מבואר שיש חילוק בין קטן לקטנה לענין קנין מציאה. ועיין ברי"ף שביאר דהחילוק הוא בין גברא לאיתתא ובאיש חצר מדין שליחות ובאשה מדין יד [דיש לה יד לגט]. ועיין בר"ן דפליג וס"ל דבאיש ודאי מהני מדין יד וכל החילוק הוא בין קטן לקטנה [ולכאורה כן הוא דעת רש"י]. ועיין בנתיבות בפתיחה לסימן ר' שהקשה על הרי"ף מהגמ' ריש הזורק [גיטין ע"ח.] שאמרינן שצריכים ריבוי דחצר גם בגט וגם בגניבה ולכאורה הא בגט הוא מדין יד ובגניבה משום חצר. וכן הקשה הגרע"א שם.וע"ש עוד מש"כ בזה אמאי לא יהני בקטן מדין זכין עיי"ש.

**סוגיא דחצר המשתמרת ועומד בצד שדהו [י"א.]**

**ואמר זכתה לי שדי:** עיין בתוס' שכ' דלא צריך למימר ובמשתמרת מועיל כדר"י בר חנינא ובאינה משתמרת עומד בצד שדהו מספיק. אכן דעת הרמב"ם בפי"ז מגזו"א [והובא בביאור הגר"א ובראשונים בסוגיין] שבאינה משתמרת צריך לומר זכתה לי שדי וצ"ב הטעם. ומצינו בזה כמה דרכים: א. דעת הר"ן שע"י האמירה הוה משתמר עיי"ש. ב. דעת הריטב"א שאם לא אומר הוה כמגלה דעתו שלא רוצה לקנות. ג. עיין ברשב"א שנראה דנצרך האמירה לענין הדעת ומבואר דבאינה משתמרת יש חסרון גם בדעת הקנין [וכדלק' מהרא"ש]. ד. עיין בפני יהושע שכ' דעומד בצד שדהו הוה חצר מדין שליחות ובעינן למינוי השליחות וצ"ב בזה דמהו מינוי השליחות בחצר ועיין בגרנ"ט סימן ק"נ מש"כ דהאמירה היא לענין שהמשתמר יהיה בעצפ החצר עיי"ש..

**חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו:** יש לעיין בסברא כיצד קונה בלא דעת ומצינו בזה כמה ביאורים. **א.** עיין בפסקי הרי"ד בסוגיין שביאר דאיכא דעת כללית [וכדעת בקנין לאחר ל' או כדעת משלח למעשה קנין]. **ב.** עיין ברשב"א לקמן ע"א: שכ' דמהני מדין זכין [עיי"ש דס"ל שמועיל זכיה לקטן והוכיח מחצר] וכן הוא בברכת שמואל בבא בתרא בדף נ"ד: ובאבי עזרי פי"ג מאיסורי ביאה. **ג.** עיין במחנה אפרים משיכה סימן ה' ובנתיבות סימן ר' ס"ק ט"ו שהביאו דעת מהרי"ט דמה שבעינן דעת בקנין הוא למעשה הקנין [וע"כ עודר בנכסי הגר לא מועיל] ובחצר ליכא מעשה קנין. וכן הוא במגנזי הגר"ח סימן י"ג בדעת הר"ן והרשב"א בגיטין ס"א. **ד.** ועיין בפני יהושע וכן הוא בנתיבות ובמחנה אפרים הנ"ל שכ' דבמשתמרת הוה מדין שליחות וע"כ לא בעינן דעת. ועיין בגרנ"ט סימן קמ"ט מש"כ בביאור זה.

והנה עיין בתוס' ב"ב נ"ד: שכ' דביד קונה שלא מדעתו דהא חצר מדין יד ומועיל שלא מדעת [ובקצוה"ח ובמחנה אפרים ס"ל דה"ה בהגבהה דמדין יד לדעת תוס'] ועיין בנתיבות הנ"ל שביאר הסברא דיד מועיל נמי מדין שליחות. וע"ע בתוס' קי"ח. שכ' דבלא ריב"ח הו"א דבעינן עומד בצד שדהו ועי"ז יקנה שלא מדעתו ולכאורה כוונתם שמועיל מדין יד ומבואר נמי דמדין יד לא בעינן דעתו.

**בעומד בצד שדהו:** ומבואר דבאינה משתמרת בעינן עומד בצד שדהו ויש לעין מה החסרון באינה משתמרת ומה מועיל עומד בצד שדהו. והנה בחסרון שאינה משתמרת עיין ברש"י לעיל ט: שנראה שהוא חסרון בדין יד [ויל"ע א"כ שיועיל מדין שליחות] ועיין ברא"ש בסוגיין שכ' שהוא חסרון בדין שליחות כיון דאנן סהדי שאינו רוצה בכזה שליח דאינו משתמר.

ומה שמועיל בעומד בצד שדהו עיין ברש"י שכ' שהוה כמשתמר ועיין ברא"ש בסוף הסוגיא שכ' שהוא מדין יד [וכ"כ הנתיבות סימן ר' ס"ק ג' ובמחנה אפרים [וכגמ' בגיטין ע"ז: דבאשה דגט הוא חוב לה מהני חצר מדין יד] ועיין בפלפולא חריפתא סק"ב שכ' דהוא דווקא באשה ששייך בה יד אבל באיש הוה עומד בצד שדהו מדין שליחות וצ"ב בזה. וע"ע בתורת חיים כאן שכ' דבעומד בצד שדהו הוא קנין יותר אלים וע"כ מועיל.

**זכור ולבסוף שכוח וכו':** בעיקר הסוגיא צריך להקדים דלחלות שכחה בעינן שכחת בעה"ב וגם שכחת פועלים ומה דאמרינן בסוגיין דמהני בזכור ולבסוף שכוח היינו כששכחוהו פועלים ובעה"ב עומד בצד שדהו או שהוא בעיר. ובדין שכחת בעה"ב בעיר נראה כאן מחלוקת רש"י ותוס'. דלרש"י כשבעה"ב בעיר כל השכחה היא בפועלים ולתוס' צריך שישכח גם בעה"ב. וכבעה"ב בשדה בזה הראיה שמה שהוא עומד בצש שדהו ומועיל כחצר גורם שלא יהיה בעומר שכחה גם אם ישכח הבעה"ב. [והוה כזכה בו להוליכו לעיר המבואר בסוטה מ"ה.]. ועיין בר"ן וברמב"ן שהקשו דהא כ"ז שלא שכח בעה"ב לא הופקע ממנו ומה הראיה לזכיה בחצר. ועיין בר"ן שתירץ שכיון ששכחוהו פועלים התחיל חלות שכחה ועיין באבי עזרי פ"ה ממתנות עניים מה שביאר בדבריו דהראיה היא מהדין רשותו שמפקיע השכחה.

**מעשה ברבן גמליאל וזקנים וכו':** לדעת רש"י מה שעשה ר"ג הוא הפרשת תרו"מ ולדעת תוס' קיים דין ביעור. ובתוס' כתבו וכבר הפרישם והיה צריך להוציאם מתחת ידו ויל"ע דלכאורה מה שאני וכו' הוא רק קריאת שם וכיצד קיים בזה מצות ביעור. ועיין בתוס' קידושין כ"ו: שלא כ' שכבר הפרישם ועיין במהרש"ל שם שכ' דס"ל שם שגם לא הפרישם והיה צריך לקיים גם הפרשה וגם ביעור עיי"ש. וכ"כ הר"ש בפיה"מ שם. ובמהרש"א שם כ' דה"ה ס"ל לתוס' בסוגיין עיי"ש. ועיין בבית הלוי ח"ג סימן מ"ו שביאר דההקנאה דר"ג היתה בגדר לאחר ל' שכשיפריש יזכה למפרע והביא כן מר"ת בספר הישר.[[19]](#footnote-20)

דף י"א:

**נתון ליהושע ומקומו מושכר לו:** דעת הש"ך בסימן בסימן קצ"ח סק"ז דחצר קונה מה שנכנס לתוכה ולא מה שהיה בתוכה [וע"כ חפץ המונח בחצר וקנה החצר אין קונה החפץ] ועיין בקצות סק"ב שהקשה מסוגיין דקנה ר"י החצר ונקנה לו המעשר.[[20]](#footnote-21) ועיי"ש שכ' לחלק דביד כן נקנה מה שהיה וחצר משןפ יד. אכן הקשה דסוגיין בחצר דבגרא דלרי"ף הוה משם שליחות וצ"ע.

**ומקומו מושכר לו:** דעת הרמב"ם בפ"ו משכירות הלכה ה' דחצר המושכרת קונה למשכיר וצ"ע א"כ מה מהני דמשכיר החצר וכן הקשה הראב"ד בהשגות שם. ועיין בש"ך סימן שי"ג סק"א שכ' דבנתן לו על דעת שיקנה מהני וכן הוא במאירי לקמן ק"ב. עיין בקצות שם שהעיר כיצד מועיל בכה"ג. ועיי"ש בקצות שכ' בדעת הרמב"ם דמעיקר הדין קונה לשוכר [כיון שיש לו זכות שימוש הוה רשותו] ורק לגבי מציאות לקמן ק"ב. קונה ששייר לו הזכות לקנות מציאות [ומבואר ששייך לחלק קנין החצר שלענין מציאה יקנה למשכיר ובדעת אחרת יקנה לשוכר עוד מבואר ששייך להתנות את הזכות לקנות בחצר ולא הוה דבר שממילא]

וע"ע בפירוש המשניות להרמב"ם בפ"נ ממעשר שני דשכירות מקום הוה מדין משיכה והביאור דהוה מעשה של הכנסה לרשותו וצ"ע מסוגיין דאמרינן שתלוי בחצר ועיין בדברי משפט סימן שי"ג שכ' דלענין לקבוע רשותו נמי בעינן עומד בצד שדהו ומיושב דעת הרמב"ם דהכא הוא מדין משיכה ומ"מ תלוי בעומד בצד שדהו.

**וכי לא היה סודר לקנות הימנו:** ברש"י נראה ביאור הקושיא דלמה היה צריך המעות וכן נראה דעת תוס' אכן ברא"ש כ' דלמה היה צריך להקנות הקרקע. ועיין בית הלוי ח"ג סימן מ"ו מש"כ בארוכה בדברי רש"י בזה.

**טובת הנאה אינה ממון:** לכאורה הוא אותו נדן דכל הש"ס דטובת הנאה אי הוה ממון או לאו ובראשונים הקשו דהא רבא גופיה ס"ל בנדרים פ"ה: דטובת הנאה הוה ממון. ועיין בקהילות יעקב סימן ? שכ' דהכא הנדון הוא אם המצות נתינה היא דין הקנאה או נתינה ולא דמי לשאר טובת הנאה אם הוא ממון שהוא נדון לענין אם יש לבעלים זכות ממון בגוף החפץ. וכ"כ השיטמ"ק בסוגיין. [וע"ע בקצות ער"ה סק"א שס"ל שהפקר נקנה באגב עיי"ש מה שהקשה מסוגיין ויישב עפי"ד השיטמ"ק וע"ע בנתיבות ר"ב דס"ל דאין הפקר נקנה באגב].

**דעת אחרת מקנה אותו שאני:** מבואר דבחצר שאינה משתמרת מהני ע"י דעת אחרת ובביאור הסברא ברש"י כתב דנוחה מצנה זו לקנות ועיין בגרנ"ט שביאר דבדעת אחרת בעינן נתינה ולא הקנאה [וכעין זהבגרש"ש סימן כ"ג ובקהילות יעקב יבמות סימן ל' דדעת אחרת מקנה הוא הוה קנין מצד המקנה.[[21]](#footnote-22)] ועיין ברא"ש שכ' דמסכמת דעת הנותן שבכל מקום שיתנהו הנותן שיזכה לו המקום דשמירת הנותן חשיבא כשמירתו ומבואר שיש לזה דין משתמר וצ"ע דמ"מ הא האינו משתמר לדעת הקונה[[22]](#footnote-23). ועיין בבית יוסף סימן ר' שכ' עפי"ז דבעינן שיהיה משתמר ע"י המוכר. אכן ברבינו פרץ בדף י"ב. כ' דמה שהמטכר קובע שבהכי הוה הקנין מהני וצ"ב בזה [ולכאורה הוא עפ"י דברי הרא"ש בגיטין י"ג. לענין שליח קבלה של עבד שהאדון ממנה אותו]. ועיין בקצות שם סק"ב שכ' דלפי"ז לא בעינן משתמר ועיי"ש שהביא כן מההגהות מיימוניות**.** [וע"ע בקצות רל"ה דס"ל דדע"מ הוא מדין זכין וביאר כן בסוגיין ולכאורה הביאור דבאינה משתמרת חסר בדעת קנין דהסיבה קיימת וזה נפעל ע"י הדעת אחרת]. וע"ע בר"ן י"ב. מש"כ בביאור הסברא דדעת אחרת מקנה דהוה מדין שליחת ולא בעינן משתמר.

**שאלה ושכירות אינם נקנים בחליפין:** יש לעיין בסברא. ועיין בתוס' ערכין ל. שכ' דהוה כטובת הנאה שאינו נקנה בחליפין ועיין בריטב"א דפליג והקשה דהא הוה מתנה [והיינו שהוא זכות ממון גמור] ועיין בבית הלוי ח"ג סימן מ"ו שביאר שבחסרון הוא כיון שחוזרים לבעלים עיי"ש. וע"ע בנתיבות סימן ר"ב סק"ד שכ' בדעת תוס' דהוא רק בשאלת קרקע כיון שהוא רק הנאת דירה. וע"ע בבית הלוי ח"ג סימן מ"ז שכ' דלא נקנה בחלפין כיון שאינו דבר המסויים.

**אלא אמר רב אשי וכו':** בביאור דעת רב אשי נחלקו הראשונים: דעת רש"י דלא פליג על רב פפא ואיכא ג' חילוקי דינים: א. במשתמרת מועיל במציאה ובמתנה. ב. באינה משתמרת במתנה מועיל ע"י דעת אחרת מקנה. ג. באינה משתמרת במציאה לא מהני. וברש"י ביאר דמה שלא מועיל כיון דליכא דעת שולח ולא דעת שליח וצ"ב הסברא בזה הא בחצר ההייחסות היא במעשה קנין ולא בדעת. ויש לעיין לרש"י כיצד מהני במשתמר שלא מדעתו. ועיין מהרש"א שכ' שהוא מדין יד. אכן בפני יהושע כ' דהוא מדין שליחות. ובראשונים התקשו בסברת רש"י ועיין ברבינו פרץ מש"כ דכן נראה לחכמים וצ"ע בזה.

ןעיין בר"ן דס"ל נמי דבאינה משתמרת במציאה לא מהני ובמשתמרת מהני משום יד. ועיי"ש שביאר דמה דלא מהני ע"י שליחות כיון שאינו שלוחו של בעל הממון עיי"ש והובא בנמוקי יוסף. ועיין בגרע"א תשו' קל"ג שס"ל דיהני מדין פועל [עיי"ש שדימה שלוחו של בעל הממון לדין חב לאחריני וע"כ יהני כפועל].

אכן הראשונים פליגי וס"ל דרב אשי לא ס"ל החילוק דדעת אחרת מקנה ובאינה משתמרת אינו מדין שליחות וכמוש"כ הרא"ש ואינו מועיל אף במתנה ועיין ברבינו פרץ ובר"ן מה שביארו כיצד ועיל במתנה אעפ"ח שאינה משתמר.

**רש"י ד"ה אלא אמר רב אשי:** עיין מהרש"א מה שביאר דרש"י כ' שני מ"ד אם הדין שליחות דחצר הוא מסברא או אחר שנתרבה הדין יד.

**סוגיא דחצר המשתמרת ועומד בצד שדהו [י"א.]**

**ואמר זכתה לי שדי:** עיין בתוס' שכ' דלא צריך למימר ובמשתמרת מועיל כדר"י בר חנינא ובאינה משתמרת עומד בצד שדהו מספיק. אכן דעת הרמב"ם בפי"ז מגזו"א [והובא בביאור הגר"א ובראשונים בסוגיין] שבאינה משתמרת צריך לומר זכתה לי שדי וצ"ב הטעם. ומצינו בזה כמה דרכים: א. דעת הר"ן שע"י האמירה הוה משתמר עיי"ש. ב. דעת הריטב"א שאם לא אומר הוה כמגלה דעתו שלא רוצה לקנות. ג. עיין ברשב"א שנראה דנצרך האמירה לענין הדעת ומבואר דבאינה משתמרת יש חסרון גם בדעת הקנין [וכדלק' מהרא"ש]. ד. עיין בפני יהושע שכ' דעומד בצד שדהו הוה חצר מדין שליחות ובעינן למינוי השליחות וצ"ב בזה דמהו מינוי השליחות בחצר ועיין בגרנ"ט סימן ק"נ מש"כ דהאמירה היא לענין שהמשתמר יהיה בעצפ החצר עיי"ש..

**חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו:** יש לעיין בסברא כיצד קונה בלא דעת ומצינו בזה כמה ביאורים. **א.** עיין בפסקי הרי"ד בסוגיין שביאר דאיכא דעת כללית [וכדעת בקנין לאחר ל' או כדעת משלח למעשה קנין]. **ב.** עיין ברשב"א לקמן ע"א: שכ' דמהני מדין זכין [עיי"ש דס"ל שמועיל זכיה לקטן והוכיח מחצר] וכן הוא בברכת שמואל בבא בתרא בדף נ"ד: ובאבי עזרי פי"ג מאיסורי ביאה. **ג.** עיין במחנה אפרים משיכה סימן ה' ובנתיבות סימן ר' ס"ק ט"ו שהביאו דעת מהרי"ט דמה שבעינן דעת בקנין הוא למעשה הקנין [וע"כ עודר בנכסי הגר לא מועיל] ובחצר ליכא מעשה קנין. וכן הוא במגנזי הגר"ח סימן י"ג בדעת הר"ן והרשב"א בגיטין ס"א. **ד.** ועיין בפני יהושע וכן הוא בנתיבות ובמחנה אפרים הנ"ל שכ' דבמשתמרת הוה מדין שליחות וע"כ לא בעינן דעת. ועיין בגרנ"ט סימן קמ"ט מש"כ בביאור זה.

והנה עיין בתוס' ב"ב נ"ד: שכ' דביד קונה שלא מדעתו דהא חצר מדין יד ומועיל שלא מדעת [ובקצוה"ח ובמחנה אפרים ס"ל דה"ה בהגבהה דמדין יד לדעת תוס'] ועיין בנתיבות הנ"ל שביאר הסברא דיד מועיל נמי מדין שליחות. וע"ע בתוס' קי"ח. שכ' דבלא ריב"ח הו"א דבעינן עומד בצד שדהו ועי"ז יקנה שלא מדעתו ולכאורה כוונתם שמועיל מדין יד ומבואר נמי דמדין יד לא בעינן דעתו.

**בעומד בצד שדהו:** ומבואר דבאינה משתמרת בעינן עומד בצד שדהו ויש לעין מה החסרון באינה משתמרת ומה מועיל עומד בצד שדהו. והנה בחסרון שאינה משתמרת עיין ברש"י לעיל ט: שנראה שהוא חסרון בדין יד [ויל"ע א"כ שיועיל מדין שליחות] ועיין ברא"ש בסוגיין שכ' שהוא חסרון בדין שליחות כיון דאנן סהדי שאינו רוצה בכזה שליח דאינו משתמר.

ומה שמועיל בעומד בצד שדהו עיין ברש"י שכ' שהוה כמשתמר ועיין ברא"ש בסוף הסוגיא שכ' שהוא מדין יד [וכ"כ הנתיבות סימן ר' ס"ק ג' ובמחנה אפרים [וכגמ' בגיטין ע"ז: דבאשה דגט הוא חוב לה מהני חצר מדין יד] ועיין בפלפולא חריפתא סק"ב שכ' דהוא דווקא באשה ששייך בה יד אבל באיש הוה עומד בצד שדהו מדין שליחות וצ"ב בזה. וע"ע בתורת חיים כאן שכ' דבעומד בצד שדהו הוא קנין יותר אלים וע"כ מועיל.

**זכור ולבסוף שכוח וכו':** בעיקר הסוגיא צריך להקדים דלחלות שכחה בעינן שכחת בעה"ב וגם שכחת פועלים ומה דאמרינן בסוגיין דמהני בזכור ולבסוף שכוח היינו כששכחוהו פועלים ובעה"ב עומד בצד שדהו או שהוא בעיר. ובדין שכחת בעה"ב בעיר נראה כאן מחלוקת רש"י ותוס'. דלרש"י כשבעה"ב בעיר כל השכחה היא בפועלים ולתוס' צריך שישכח גם בעה"ב. וכבעה"ב בשדה בזה הראיה שמה שהוא עומד בצש שדהו ומועיל כחצר גורם שלא יהיה בעומר שכחה גם אם ישכח הבעה"ב. [והוה כזכה בו להוליכו לעיר המבואר בסוטה מ"ה.]. ועיין בר"ן וברמב"ן שהקשו דהא כ"ז שלא שכח בעה"ב לא הופקע ממנו ומה הראיה לזכיה בחצר. ועיין בר"ן שתירץ שכיון ששכחוהו פועלים התחיל חלות שכחה ועיין באבי עזרי פ"ה ממתנות עניים מה שביאר בדבריו דהראיה היא מהדין רשותו שמפקיע השכחה.

דף י"ב.

**חצר איתרבאי משום יד ולא גרעא משליחות:** עיין בתוס' סנהדרין ס"ח: שהוכיחו שזכיה מטעם שליחות מד' הגמ' וצ"ע כיצד הראיה.[[23]](#footnote-24) ועיין בתוס' גיטין כ"א. שהקשו דא"כ חצר מהלכת נמי תזכה משום שליחות [דהוא חסרון ביד] וכ' דלא בכל מקום אמרינן שזוכה מדין שליחות. ובשיטמ"ק בסוגיין כ' דכל היכא דהןה יד שייך למימר שיזכה מדין שליחות [במשתמר או בעומד בצד] אבל מהלכת הוא חסרון בשם יד וע"כ לא מהני. ועין בהגר"ח סטנסיל בגיטין כ"א. שביאר בזה עפ"י יסודו בגדרי חצר משום שליחות שהשליחות היא על עצם היד ולא בעצם הקנין. ועיין בגרש"ר ס"ק קל"ט שביאר עפ"י ד' הגרש"ש שהשליחות היא על ההמעשה הכנסה לרשותו.

**בעי רבא זרק ארנקי בפתח זה ויצא בפתח אחר:** ברש"י ביאר דהספק בהפקר [וכ' הנמוק"י דכן הוא גירסת רב יהודאי גאון בגמ'] ובתוס' כ' דלא איירי בהפקר דהא מביאים ראיה ממתנה שהיא דעת אחרת. ובראשונים הוכיחו כרש"י מהגמ' ק"ב. שמביאים רבא לענין הפקר. ועיין ברשב"א ובתוס' שאנץ שכ' בדעת רש"י דהפקר דהכא שהוא מדעת הבעלים הוה ליה גדר דדעת אחרת ועין ברשב"א שס"ל שהוא כר' יוסי בנדרים מ"ד. דס"ל דהפקר כמתנה ולא יצא מרשות בעלים עד דאתא לרשות זוכה[[24]](#footnote-25). [ויש לדייק לשון רש"י והפקירו לכל הקודם הא הפקר הוא שמסלק רשותו ולא לגבי כל הקודם.] ועיין בראב"ד ובריצב"ש בשיטמ"ק שכ' דהספק בין במתנה בין בהפקר ומציאה דלענין אויר שאין סופו לנוח אין סברא דע"י דעת אחרת ישתנה הדין. ויל"ע בעיקר הפלוגתא בין תוס' והראב"ד בזה. [ולכאורה הדבר תלוי בשיטות הראשונים לעיל מה הסברא דדעת אחרת מקנה דאם כרש"י דנוחה מתנה זו לקנות או דהוה משתמר וכדעת הרא"ש והריצב"ש או דכיון דמשתמר לנותן מהני ויל"ד בהפקר לפי כל זה.] ועיין עוד בריצב"ש שכ' דהספק אינו בדין משתמר אלא אי אויר חצר הוה רשותו ולכאורה בזה פליגי התוס'.

ובעיקר הספק באויר שאין סופו לנוח יש לעיין בגדרו ועיין בשיעורי רבי אלחנן לקמן ק"ב. שכ' דהספק בגדר אויר חצר אם עצם האויר יש לו דין רשותו או דמה שסופו לנוח בחצר זה הסיבה שיקרא רשותו ועיין בקהילות יעקב סימן ט"ז סק"ב שביאר לפי"ד תוס' בגיטין ע"ט. דהספק אם הוא מונח באויר [ואם אינו כמונח לא הוה כלל באויר]. ועיין בלשון הר[[25]](#footnote-26)יצב"ש שכ' לעיל בזה. ועיין עוד בהגר"ח סטנסיל ס"ק קס"ב מש"כ דאיכא דין אויר החצר ויש דין החצר עצמה והחצר עצמה הוה כיד ואויר החצר אם מינטר הוה כיד [ולכאורה זה הסברא בסופו לנוח] ואם לא מינטר הוא דין דאויר החצר עיי"ש.

ובדעת רש"י דהפקר הוה כדעת אחרת מקנה עיין בקצות רע"ג סק"א שכ' דרש"י ס"ל בזה כהרמב"ם פ"ב מהלכות נדרים הלכה י"ד שכתב דההפקר אע"פ שאינו נדר הרי הוא כמו נדר שאסור לחזור בו. וברשב"א דימה לר' יוסי. ועיקר הביאור בד' הרמב"ם בקצות שם ס"ל שהוא כפשוטו ולא חל דין בממון וחלקו עליו האחרונים עיין בשערי יושר שער ה' פכ"ג עיין בשערי יושר שער ה' פכ"ג שהפקר הוא שמיחד החפץ שיכול כל אדם לזכות בו וזה מה שמפקיע את הזכות ממון של הבעלים ולר' יוסי זה אינו מפקיע. [וזה חל ע"י דיבור וע"כ דומה לנדר][[26]](#footnote-27). ויל"ד לפי"ז במה שדימה הרשב"א לר' יוסי דהכא הא בעינן שיהיה דעא"מ וובר' יוסי הדעת אחרת אינה פועלת בהקנאה וצ"ע.

ומסקנת הסוגיא לכאורה הוה בעיא דלא איפשטא וברמב"ן כ' דלענין מתנה הוה הלוקח מוחזק [כדכ' הרמב"ן לעיל ו. דבספק מקח הוה הלוקח מוחזק וברמב"ן הכא כ' דאף יוציאו מהמוכר ולכאורה כיון שהוא תפיסה לאחר שנולד הספק]. אכן בנמוק"י כ' דהמוכר מוחזק וצ"ע יסוד המחלוקת. ולענין הפקר כ' הרא"ש דהזוכה מוחזק אכן בנמוקי יוסף כ' דאינו מוחזק וכל הקודם זכה ויל"ע בעיקר הפלוגתא בספק זכיה בהפקר אם שייך לתפוס את צד ההפקר ואם הוא תפיסה לאחר שנולד הספק. ועיין בקצות ר"ב סק"ה שכ' דלא חשיב מוחזק כיון שאינו משתמר באויר עיי"ש. וברמב"ם פ"ה מגירושין הלכה י' כ' לענין גט באין סופו לנוח דאינו מגורשת ועיין באבני מילואים סימן קל"ט סק"ז שביאר סברת הרמב"ם כיון דבגט אף מתגלגל לא מהני כיון דבעינן נתינה [וע"כ גם אם במונח לא עדיף ממתגלגל]. וע"ע בהגר"ח סטנסיל ס"ק קס"ב מש"כ בזה.

**הערה בעיקר הילפותא דחצר מגט:** הנה בסוגיין ילפינן לדין חצר משום יד מגט ויש לעיין בגדר הדין יד בגט דהנה בגט הא מהני בע"כ ודעת הקצות בסימן ר' סק"ה דגדר הנתינה בגירושין הוא דין נתינה ולא בעינן שתזכה בו וע"כ מהני באיסורי הנאה. אכן בברכת שמואל גיטין סוף סימן מ"ה הביא בשם הגר"ח [וכן הוא באמרי משה סימן כ"א סק"ו] שבגט זכית הגט היא זכיה חדשה מדין ונתן וגם בבעל כרחה ובקטנה זוכה את הגט מהדין דונתן. ומ"מ מבואר דזכית הגט אינה נפעלת בגדרי קנין ממון וא"כ כיצד ילפינן לחצר בזה וצ"ע.

**מציאת בנו ובתו הקטנים וכו':** **אמר שמואל שבשעה שמוצאה מריצה אצל אביו:** עיין בריטב"א שהקשה אמאי לא הוה מגביה מציאה לחבירו ולר"נ לא קני [ולכאורה ה"ה לדידן דהא לא שייך מיגו דאי בעי זכי וצ"ע] ועיי"ש שכ' שכן הא גדר התקנה. ועיין במהר"י אבוהב בשיטמ"ק שכ' דידו כיד אביו [ולכאורה הכוונה דהוה כפועל דידו כיד בעה"ב ויש שביארו שהוא דין גהגבהה שיהא מוגבה מכוחו וכמוש"כ הקצות בסימן רע"ג ומוכיח כן מהגמ' בקידושין כ"ו. ולפי"ז יהיה דווקא בהגהבהה וצ"ע].

**למימרא דסבר שמואל וכו':** יל"ע מנלן דהוה דרבנן ועיין בראשונים שביארו בכמה אופנים א. עיין בריטב"א דאינו טעם מספיק לזכות לאביו. ב. עיין בר"פ דכ' דהול"ל משום איבה. ג. ועיין בראב"ד ובתורא"ש שכ' דמשמע מדבריו דהזכיה היא ישירה לאביו ומשמע שאין לו יד כלל.

**סוגיא דמצא שטרי חוב [י"ב:]**

**מצא שטרי חוב וכו': אילמא בשאין חייב מודה וכו':** יש לעיין מהי טענת הלוה נגד השטר. [ושייך לומר ג' טענות. א. פרוע ב. מזויף. ג. כתב ללות ולא לוה.] ועיין ברשב"א שכ' שטוען פרוע וממני נפל. ומבואר דאף שהשטר בעין שייך לטעון פרוע ואין ריעותא ממה שהשטר קיים . [וצ"ע מהסוגיא לקמן ט"ז.] וברשב"א ביאר דדטעמא שלא נאמן נגד שטר הוא משום שטרך בידי מאי בעי והכא טוען ממני נפל. ועיין בריטב"א שנראה דס"ל שהוא אחד מהג' טענות הנ"ל.

**בשחייב מודה:** והיינו דכיון שהודה הלוה מחזירים השטר ויועיל לגביה אף מהלקוחות ויש לעיין למה הודאת הלוה תועיל לחייב הלקוחות [והוה כהודאת בע"ד במקום שחב לאחרים] וכן הקשו האחרונים. ומצינו ביישוב קושיא זו כמה דרכים [ונוגע לעיקר החסרון בהודאת בע"ד במקום שחב לאחריני.] **א.** עיין בבית יעקב כתובות י"ט. שיסד דעיקר החסרון בחב לאחריני הוא חשש קנוניא וא"כ הכא דס"ל דל"ח לקנוניא אין חסרון. [ועיי"ש שהוכיח כן מד' הריטב"א לקמן י"ג. שהקשה לשמואל דלא חיישינן לקנוניא הא בכתובות י"ט. אמרינן לענין גביה בשיעבודא דר"נ דאם מודה הלוה דהשטר הוא שטר אמנה אינו נאמן דהוה הודאת בע"ד במקום שחב לאחריני ויישב דהתם שייך לחשוש לקנוניא והכא ל"ח דאדם לא עושה קנוניא על לקוחות שלו וכן משמע בד' הרמב"ם פ"ב ממלוה שכ' בציור זה דהודאת בע"ד בשיעבודא דר"נ חשש קנוניא] ועיין בקצות סימן צ"ט סק"א שכ' דודאי כל שחב לאחרים אינו נאמן מעיקר הדין [דאחרים אינן מחוייבים לנאמנות שלו] אף בל"ח קנוניא והוכיח כן מקידושין ס"ה: דאמרינן לגבי מודה בקידושין דהוה חב לאחריני ול"ש התם קנוניא. [וע"ע במהר"י אבוהב בשיטמ"ק דף ג: שכ' שהדין הודאת בע"ד הוא להאמין אף במקום חשש קנוניא ואפשר שכוונתו ביחס למודה וכד' הרא"ש בכתובות בשם הרבינו יונה]. **ב.** ועיין בגרש"ר שייסד דבהודאת בע"ד איכא שני דינים א. דין נאמנות שחידה תורה בפסוק דכי הוא זה. ב. סברא דאנ"ס שדובר אמת דלא היה מודה. והנאמנות שחידשה התורה זה רק ביחס לעצמו וכמוש"כ הקצות. אכן ביחס לסברא דאנ"ס שדובר אמת זה מחייב גם אחרים וע"ז בעינן לחשש קנוניא וע"כ הכא בשחייב מודה אינו מדיני הודאת בע"ד של הפסוק אלא מהסברא וכיון דל"ח לקנוניא מועיל לחייב אחרים. [וזה גם נדון הריטב"א בדף י"ג עיי"ש].[[27]](#footnote-28) [ועיין בקצות שם שהזכיר סברא זו ודחה דהא אף משה ואהרן אינם נאמנים וע"כ שלא האמינה תורה. ועיין בגרש"ר שיישב דהיכא שיש סיבה חיצונית על הנאמנות ל"ש הגזיה"כ ורק במקום שהחזקה היא על עצם הנאמנות בזה גזרה תורה לא להאמין.][[28]](#footnote-29) **ג.** עיין בקובץ שיעורים ח"ב סימן ב' שדן בגדר טענינן אם הוא טענה של הלוקח או שהוא טענינן לטענת האב[[29]](#footnote-30) וכ' לפי"ז דאי נימא שהטענינן ללקוחות הוא שטוענים מה שהיה טוען המוכר א"כ הכא הא המוכר מודה ול"ש טענינן.[[30]](#footnote-31)  **ד.** עיין בברכת שמואל סימן י"ד ובגרש"ר שם שכ' עפ"י מה שדנו אם הנדון בסוגיין הוא בהלכות גבית השטר או בדיני השבת אבידה וכ' דאם הוא בהלכות השבת אבידה ל"ש לומר דהוה חב לאחריני כיון דבהלכות השבת אבידה משיבים לו.

**אין חייב מודה וריעותא דנפילה:** מבואר דס"ל דבאין חייב מודה לא מחזירים. ועיין בברכת שמואל סימן י"ג ובשיעורי הגרש"ר שדנו בעיקר דינא דמתני' אם מחזירין השטר למלוה אם הוא נדון בחיוב ההלואה [והטו"נ הוא על חיוב הממון של ההלואה] וכיון שנפל השטר יש ללוה זכות לטעון נגד השטר. או שהנדון הוא בהלכות השבת אבידה האם חל חיוב השבת אבידה למלוה כיון שהלוה טוען שע"י שישיבו לו יהיה לו הפסד. ועיי"ש שכ' להוכיח דהנדון הוא מהלכות השבת אבידה: א. מה שכ' התוס' לקמן י"ג: והרשב"א בתשובה ח"ב סימן מ' דאם המלוה עצמו מצא השטר ל"ש ריעותא דנפילה ומבואר דחסרון הנפילה הוא רק כ"ז שלא שב לו השטר [ולא שהוא סיבה לטעון נגד השטר]. ב. מה שמבואר במתני' לקמן כ"א. דאם יש לו סימן בשטר מחזירים לו אע"פ שהיה ריעותא דנפילה ומבואר דהוא בדיני השבת אבידה. אכן עיין בקצות ס"ה סק"ט שחידש דבאיכא סימן ליכא ריעותא דנפילה ועיי"ש בשער המשפט שם ס"ק ז' דפליג. ועיין בתוס' בחולין צ"ו. שהקשו אמאי מחזירין שטר ע"פ סימן הא אין מוציאין ממון עפ"י סימן ועיי"ש מה שתירצו ועיין בברכת שמואל ובגרש"ר שביארו שזה כוונת התירוץ . ג. דעת הרמב"ם בסוף פי"ח מהלכות גזו"א דאם עבר והשיב גובים בשטר [ועיי"ש בברכת שמואל דאף הראב"ד דפליג על הרמב"ם לא נחלק בעצם היסוד אלא דס"ל של"ח החזקת השטר כיון שהדין היה לא להשיב]. ד. עיין בברכת שמואל שיישב עפי"ז מה שכ' הרמב"ם דין זה בהלכות אבידה ולא בהלכות טו"נ. ועיי"ש שיישבו עפי"ז הקושיא אמאי לא הוה חב לאחריני דהנדון הוא מהלכות השבת אבידה.

1. [או באמר הזוכה וכמתני']. [↑](#footnote-ref-2)
2. [והיינו שמיגו מפקר נכסיה לא מועיל לאיסור לא תלקט]. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שדימה זה למפקיר כרמו והשכים בבוקר ובצרו. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע"ע בגרש"ר ס"ק קמ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש בגרע"א שכ' שד' רש"י הם רק לר"נ ולשיטתו יש חילוק בין פועל לסתם אדם וע"כ גם מהני בשליח אבל לדידן דכל מה שמועיל הוא רק מדין מיגו דזכי א"כ בתופס לבע"ח לא מועיל גם בשליח. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולכאורה חלוק הלשונות אם החסרון הוא במינוי השליחות או בעצם הזכיה ע"י השליח וכחקירת הגרנ"פ לקמן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. וע"ע בחידושי רבי שמעון סימן ח' סק"ב שכ' דהחסרון הוא בהגבהה ולא בזכיה וצ"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואין להקשות דמ"מ כיצד מגביה הא הוה חב לאחרים. דצ"ל דכיון דאינו מזכה לחבירו אלא נפעל מאליושכך הם דיני היד אין את החסרון של חב לאחרים. [↑](#footnote-ref-9)
9. וצע"ק להרמב"ן מהסוגיא לקמן בע"ב דאמר ר"ל דקטנה אין לה חצר ואין לה ד' אמות ומשמע שהם אותו גדר וכן מבואר שם שאם מועיל לגט יועיל למציאה וצ"ע הדימוי להרמב"ן. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומש"כ דכמו ירושה עיין בגרש"ר מה שביאר בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש לעיין אם ירצה לקנות רק מציאה אחת אם יועיל. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיין בגרע"א הנ"ל שהקשה מהא דמלוה ופרוטה דעתה דתלוי אם דעתה אפרוטה ומשמע דלא מהני אע"פ שעשה קנין המועיל ובאחרו' כ' דלענין קידושין שאני דבעינן דעת על המעשה עיין בשערי חיים קידושין סימן ט'. [↑](#footnote-ref-13)
13. וחלוק מכל שליחות בקנין שהוא שליחות כח ושליחות מעשה לא שייך בה דמעשה הקנין הוא סיבה שיקנה לשליח ואינו מעשה שאפשר ליחס אותו למשלח. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובקהילות יעקב בכורות סי' ט"ו כ' דהוה כפועל שידו כיד בעה"ב. [↑](#footnote-ref-15)
15. ואולי יש להוכיח כן מעצם הגמ' דהא חצר משום יד היינו שמה שברשותו זה הקנין אבל חצר משום שליחות לא מבאר איך הקנין אלא כיצד מתייחס לבעלים. [↑](#footnote-ref-16)
16. [וכ"כ הר"ש משאנץ והר"פ בסוגיין] [↑](#footnote-ref-17)
17. וע"ע בשיעורי רבי נחום שכ' דבעינן לשני הסברות א' כדי שהמשלח לא יתחייב. ב' שהשליח יתחייב עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. ויל"ד בגדר אם הוה כגרמא לעבירה או גדר אחר. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועיי"ש שהקשה לפי"ז כיצד יוכל להקנות בחליפין דהא אינו שייך לאחר ל'. [↑](#footnote-ref-20)
20. [ועיי"שהביא מתוס' חיצוניות בשיטמ"ק לקמן כ"ו. שכ' כהש"ך ועין בגרש"ש סימן כ"ג שכ' שלא נתכוונו לדבר אחד. [↑](#footnote-ref-21)
21. וע"כ מהני להקנות לקטן ע"י דעת אחרת מקנה [שבעל הממון יש לו כח לקבוע מי יהיה בעלים על הממון] ובעינן לזה מעשה קנין ואת המעשה קטן יכול לעשות דהא קטן הוה בר מעשים וכשחיטה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ועיין בגריי"ר ובדברי יחזקאל סימן נ"ח מה שחילקו בין שמירת החפץ למה שהחצר הוה משתמר בחפצא. [↑](#footnote-ref-23)
23. ברשב"א לקמן ע"א: כ' דאף אם חצר משום יד מ"מ בעינן לדין זכין [ולכאורה היינו למעשה הקנין שנעשה ע"י החצר] ולכאורה אם מדין שליחות לא הוה זכין. [↑](#footnote-ref-24)
24. ושם איירי לענין מודר הנאה שרוצה לתת לו חפץ ומפקירו כדי שיזכה בו ולר' יוסי אסור כיון דהוא נתינה מהמדיר ולרבנן מותר כיון שזוכה מהפקר. [↑](#footnote-ref-25)
25. [והנה בהגר"ח פכ"ב ממכירה [וכעי"ז בשערי יושר שער ה' פ"כ] כ' דבממון עניים חל הדין ממון עניים על ידי מה שמיחד לעניים אבל לא זכו בו עד שיבא לידיהם עיי"ש ואפשר שזה הביאור בהפקר ויהיה שייך לעשות הפקר ע"ד זה]. [↑](#footnote-ref-26)
26. וע"ע בתורת זרעים פאה פ"ה משנה א' מש"כ כעין זה [עיי"ש שכ' שהפקר אינו סילוק הבעלות אלא החלת דין ובזה דומהלנדר. [↑](#footnote-ref-27)
27. והאריך בזה עוד בחידושי הגרש"ר כתובות סימן כ' ובזכרון שמואל סימן ל"ט עיי"ש שהביא מהרא"ש כתובות י"ט. דאף במקום קנוניא מ"מ הוא עצמו חייב ומבואר דאיכא דין נאמנות אף במקום קנוניא. [↑](#footnote-ref-28)
28. והביא ראיה לזה מסוגיא דערכאות בגיטין י. [↑](#footnote-ref-29)
29. וכ' לתלות זה במחלוקת רש"י ותוס' בשבועות מ"א. לענין פטר האב את האשה בנקי נדר אם הוא מחייב את היתומים. [↑](#footnote-ref-30)
30. ואפשר שיש לחלק דביתומים גדר הבע"ד הוא שבא במקום האב ע"כ הוא הגדר הוא דאילו היה האב זה מה שהיה טוען אבל בלקחות אפ"ל דהם בע"ד לעצמם ולא שכטענת המוכר. [↑](#footnote-ref-31)