קידוש יח2
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעא עד רעג - קידוש

[סימן רעג סעיף ג] אם קידש ולא סעד אף ידי קידוש לא יצא.

### חיוב קידוש באדם שאינו יכול לאכול סעודה

וכתב הברכי יוסף (שיורי ברכה סימן רעב) שאדם שאין לו מה לאכול אינו חייב בקידוש. וכ"כ הפוסקים לגבי אדם שאינו יכול לאכול מסיבה בריאותית דאינו יכול לעשות קידוש. אמנם לגבי אדם שאסור לו לאכול מיני מזונות אלא פירות שיתכן שאכילת הפירות תחשב כמו סעודה משום שזה המזון שלו, וא"כ יצטרך לעשות קידוש על הפירות או לא [אמנם הבאנו בשיעורים הקודמים (שיעור ב) דדעת רבינו יונה (הובא ברא"ש פסחים פרק י סימן ה) שהיו מקדשים בביהכנ"ס כדי להוציא אחרים ידי חובת החיוב דאורייתא, אף שלא היו אוכלים שם, ומבואר דס"ל דקידוש במקום סעודה אינו לעיכובא, אך הרא"ש שם חלק עליו וכן פסק השו"ע כאן].

ולפי"ז יש לעיין בדברי השו"ע המבוארים בהמשך הסימן (סעיף ד) דמבואר שם שיכול להוציא את חברו בברכת בורא פרי הגפן על היין אפילו אם הוא אינו נהנה עמהם, אך לגבי ברכה על הפת מבואר שם במשנ"ב (ס"ק יט) שאינו יכול להוציא אותם מדין ערבות, וביאר שם המשנ"ב דהטעם שאינו יכול להוציא בפת אם אינו נהנה בעצמו הוא משום שאין על זה דין ערבות שהרי אם הוא נהנה ממה שמתענה אין צריך לאכול וכמו שמצינו שמותר להתענות תענית חלום משום שזה העונג שלו (סימן רפח), ולפי המתבאר כאן שכל שאינו יכול לסעוד אינו חייב בקידוש א"כ צ"ע מדוע יכול להוציא אחרים בקידוש מדין ערבות, הרי אם הוא ירצה להתענות אז אינו מחוייב בקידוש. ועוד יתבאר בשיעורים לקמן אי"ה.

[המשך סעיף ג] הגה: וצריך לאכול במקום קידוש לאלתר או שיהא בדעתו לאכול שם מיד, אבל בלאו הכי אפילו אכל במקום קידוש אינו יוצא ואם היה בדעתו שלא לאכול שם מיד ונמלך ואכל יצא.

### זמן ההפסק בין הקידוש לסעודה

כתב המשנ"ב (ס"ק יב) שלא יפסיק אפילו זמן קצר בין קידוש לסעודה. ושיעור זמן זה לא נתבאר להדיא במשנ"ב, והביאו בשם סידור היעב"ץ (עמוד קנג אות ג) שהוא כדי שיעור הילוך כ"ב אמה, אמנם המנהג להקל בזה יותר, ומכל מקום צריך להיזהר לא להפליג בהפסקה בין הקידוש לסעודה, אך נראה שאם מחכים ששאר המסובים יטלו את ידיהם אינו הפסק כלל כיון שהוא מצרכי הסעודה.

### ביאור דברי הרמ"א

ובעיקר דברי הרמ"א צ"ב שכתב שצריך שיהא בדעתו לאכול שם מיד ובלא"ה אפילו אכל במקום הקידוש אינו יוצא, ומשמע שלא מועיל מה שאוכל מיד באותו מקום כיון שלא היה בדעתו, ובהמשך כתב שאפילו אם לא היה בדעתו לאכול שם ונמלך ואכל יצא, ומשמע דאם אוכל מיד במקומו מהני להיחשב כקידוש במקום סעודה. וכבר עמד על זה במחצה"ש (ס"ק ה).

ובמשנ"ב (ס"ק יג) ביאר דבתחילת דבריו כתב הרמ"א שצריך לאכול לאלתר היינו כשלא חשב מתי לאכול שאז צריך לאכול מיד, ומש"כ הרמ"א אבל בלא הכי וכו' היינו שלא הייתה כוונתו להדיא לאכול שם מיד אלא בסתם שאז אם אכל מיד יצא ואם אינו אוכל מיד אינו יוצא, וסיים הרמ"א שאם היה דעתו לאכול שם מיד הוי קידוש במקום סעודה אפילו אם נאנס והפסיק. וכ"כ במגן אברהם (ס"ק ה).

### דעתו לאכול מיד והתעכב באונס

ובמגן אברהם שם הביא מקור לדין זה שאם היה בדעתו לאכול שם מיד ונאנס והפסיק ואכל לאחר זמן יצא מהעובדא בפסחים (קא, א) שרב הונא קידש ועד שבא לסעוד נכבו הנרות אז עבר למקום אחר וחזר וקידש כדי שיהיה הקידוש במקום סעודה. ומשמע שרק מחמת שהלך למקום אחר הוצרך לחזור ולקדש, אך מה שנשתהה באותו מקום אין זה הפסק אף שהפסיק לזמן מרובה.

ובעיקר דין זה שכל שיהוי באונס לא חשיב הפסק יש לדון כמה הוא שיעורו דבעובדא דרב הונא בגמרא משמע שהפסיק שיעור זמן גדול שנכבו הנרות, אך לא מסתבר שאם יפסיק כמה שעות באונס יוכל לסעוד ועל ידי יחשב כקידוש במקום סעודה וצ"ע.

### קידוש במקום סעודה בליל הסדר

באחרונים העירו על הקידוש בליל הסדר שמקדשים בתחילת הסדר ואוכלים את הסעודה רק לאחר ההגדה ולכאורה הרי זה הפסק בין הקידוש לסעודה. ולכאורה היה נראה דבזה סומכים על דעת הגאונים (הובא בשו"ע לקמן סעיף ה) דעל ידי שתיית כוס של יין נחשב כמקום סעודה, והכא נמי ששותים את הכוס של הקידוש חשיב כקידוש במקום סעודה, אמנם לפי מה שנתבאר במשנ"ב לקמן (ס"ק כז) דיש אומרים שכוונת הגאונים שע"י שתיית היין חשיב כקידוש במקום סעודה היינו ע"י ששותה כוס נוספת מלבד הכוס של קידוש, וא"כ הדרא קושיא לדוכתא דבליל הסדר אינו שותה אלא כוס אחת. ובשם הגרשז"א הביאו שכיון שצריך לאכול מצה של לחם עוני שענו עליו דברים הרבה, לא הוי הפסק כיון שחייב לומר את ההגדה על הכוס והוא נחשב מצרכי הסעודה. עוד כתב הגרש"ז (שו"ת מנחת שלמה חלק א סימן יח אות ג) דכיון שכך היתה תקנת חכמים הם אמרו שנחשב כקידוש במקום סעודה.

### דעתו לא לאכול ונמלך ואכל מיד

מבואר במשנ"ב (שם) שאם היה דעתו שלא לאכול במקום הקידוש ולבסוף נמלך ואכל מיד הוי קידוש במקום סעודה. והט"ז (ס"ק ב) מביא ראיה לדין זה מהגמרא בפסחים (קא, א) דרבה עשה קידוש לתלמידיו, ואחר הקידוש אמר להם לטעום מעט משום שיש לחשוש שעד שיבואו לביתם יכבה הנר ולא יאכלו פת בביתם, והט"ז נקט דמיירי כשאמר להם אחר הקידוש לטעום, ומזה דקדק דאף שבשעת הקידוש לא חשבו לאכול באותו מקום, אך אם יאכלו מידי במקומם מהני שיחשב כקידוש במקום סעודה.

והתוספת שבת (ס"ק ט) והחמד משה (ס"ק א) הקשו דודאי מיירי כשאמר להם קודם לקידוש שיצאו ידי חובה בקידוש שלו, דאי לאו הכי איך יוצאים הרי הם לא מכוונים לצאת ידי חובה, ובפמ"ג (משבצו"ז ס"ק ב) דחה קושייתם דהא מצינו לרבה דס"ל שמצוות אינם צריכים כוונה (ראש השנה כח, א), ולכך אמר להם רבה דאף אם לא כוונו בשעת הקידוש יוצאים ידי חובה לשיטתו דמצוות א"צ כוונה.

### שמע קידוש ולא התכוין לצאת ידי חובה

עוד תירץ הפמ"ג (שם) ע"פ דברי המג"א (סימן ס ס"ק ג) שכתב דמצוות דרבנן אינם צריכים כוונה, וא"כ קידוש על היין שהוא רק מדרבנן [שהרי מדאורייתא יוצא בקידוש בתפילה כמבואר במשנ"ב ריש סימן רעא], אין צריך כוונה.

ובפרי מגדים שם כתב להעיר דלפי המבואר בדברי הט"ז שיוצא ידי חובה אף בלא כוונה, א"כ אם שומע קידוש מחבירו ואינו מכוין בהדיא שאינו יוצא ידי חובה, יהיה אסור לו לחזור ולקדש, ודבר זה מצוי בשמחות וקידושים שעושים כמה אנשים קידוש בזה אחר זה, דבסתמא יהיה אסור להם לחזור ולקדש אלא אם מכוונים שלא לצאת ידי חובה בקידוש של חבירו. והוסיף דאף לדעת המחמירים שגם בדרבנן מצוות צריכות כוונה מבואר בר"ן וברא"ש בראש השנה (שם) שהוא רק מחמת ספק, וא"כ מספק לא יוכל לחזור ולקדש אם שמע קידוש מאחר, כיון שיתכן שיצא יד"ח בקידוש אם מצוות א"צ כוונה.

אמנם מנהג העולם שאף אם שומעים קידוש חוזרים ומקדשים כיון שלא כוונו לצאת, ואולי הוא משום שנקטינן שגם מצוות דרבנן צריכות כוונה [ואף שהפמ"ג הביא בשם המג"א שמצוות דרבנן א"צ כוונה הוא מהרדב"ז, וברדב"ז עצמו לא נמצא דין זה, וידוע שלא היה לפני המג"א את ספר הרדב"ז רק ראה את דבריו כפי המובא בכנסת הגדולה, והמעיין בכנה"ג שם יבין שכתב שהביא מהרדב"ז ענין אחר הסמוך לזה ע"ש ואכמ"ל].

עוד יש לבאר שאף למ"ד מצוות אין צריכות כוונה, אם דעתו לחזור ולקדש בביתו חשיב כמו שבתכוין שלא לצאת ידי חובה, וכעין מה שמצינו ברבינו יונה בברכות (ו, א מדפי הרי"ף) לגבי הבדלה בבית הכנסת שכתב שאם שומע הבדלה בבית הכנסת, יכול לחזור ולהבדיל בביתו, כיון שהיה דעתו להבדיל בביתו והרי זה כמו שנתכוין שלא לצאת ידי חובה, וא"כ ה"ה שכל שדעתו לקדש אח"כ בביתו אינו יוצא ידי חובה בקידוש שבבית הכנסת.

### יצא ממקום הקידוש ואח"כ חזר למקומו

במשנ"ב (ס"ק יב) הביא מהשירי כנסת הגדולה שאם קידש במקום אחד ויצא לחוץ ואח"כ חזר למקומו א"צ לחזור ולקדש כיון שלבסוף היתה הסעודה במקום הקידוש, ועיין בביאור הלכה (ד"ה לאלתר) שביאר סברתו שהוא כמו דברים הטעונים ברכה במקומם שאם יצא וחזר לא הוי הפסק (כמבואר ברמ"א סימן קעח סעיף ב) דכיון שחייב לחזור למקומו אינו מסיח דעתו מזה, והכא נמי שצריך לחזור ולסעוד במקום הקידוש אם יצא וחזר אינו הפסק. אך הביא שיש כמה אחרונים שחולקים על דבריו וס"ל שאם יצא הוי הפסק ולא מועיל מה שחוזר לסעוד במקום הקידוש.

ובמשנ"ב הכריע שלכתחילה יש להיזהר בזה מאוד אך בדיעבד אם יצא וחזר אפשר להקל, ובפרט אם היה צריך לצאת לעשות צרכיו. ומשמעות המשנ"ב שבעשה צרכיו בין קידוש לסעודה אינו הפסק, והעירו שלגבי ברכת הנהנין כתב המשנ"ב (סימן קעח ס"ק כו) שאם יצא לעשות צרכיו הוי הפסק, ואולי צ"ל דעשיית צרכיו בין קידוש לסעודה הוי כצורך סעודה ולכן לא חשיב הפסק.

ולמעשה נראה שאם היה דעתו בשעת הקידוש לעבור מחדר לחדר, וכגון שיוצא כדי ליטול את ידיו יש לצרף את דעת הכנה"ג עם השיטות שכשדעתו לעבור מחדר לחדר לא הוי הפסק כמו שנתבאר לעיל (עיין בשיעורים על סעיף א), ויכול לצאת ממקומו. אמנם הביאו (ארחות רבינו חלק א עמוד קיב) שהחזו"א החמיר אף בזה. עוד יש לצרף להקל שאם שותה רביעית יין נחשב כמקום סעודה לדעת הגאונים (לקמן סעיף ה). ואם רואה מקצת מקומו שנחשב כרואה את מקומו יש לצרף להקל וכמבואר בביאור הלכה (ד"ה וכן עיקר) וכל שכן הכא שהוא חוזר למקומו הראשון.

והדבר מצוי בסוכות שמחוץ לבית שהולך לטול ידיו בבית וחוזר למקומו, דנראה שאם רואה את מקומו הראשון יש להקל בצירוף כמה דעות וכנ"ל, אך מפסיקה המדרכה בין הסוכה והבית נראה שהוא כדרך הרבים שאז לכו"ע לא מועיל רואה את מקומו ושדעתו לעבור מבית לבית, וצריך להקפיד ליטול את ידיו בתוך הסוכה.

הדינים העולים:

1. קידוש במקום סעודה הוא לעיכובא, ועל כן אם אסור לו לאכול אינו חייב בקידוש. ואם יכול לאכול פירות יש להסתפק אם חשיב כסעודה.
2. לכתחילה יש למעט בהפסק בין קידוש לסעודה, ואם שהה זמן מרובה באונס צ"ע אם יצא בדיעבד.
3. אם היה דעתו לא לאכול ונמלך ואכל מיד חשיב קידוש במקום סעודה. אך בסתמא שלא חשב להדיא לאכול לא מהני אם יאכל לאחר זמן.
4. לכתחילה אם שומע קידוש מאחר צריך לכוין להדיא שאינו רוצה לצאת ידי חובה בקידוש זה, דשמא מצוות דרבנן א"צ כוונה ויוצא יד"ח אף בלא כוונה. ומנהג העולם שאף אם שומעים מאחר חוזרים ומקדשים בעצמם דמצוות צריכות כוונה.
5. אם יצא ממקום הקידוש ואח"כ חזר נחלקו האחרונים אם הוי הפסק. ובדיעבד כתב המשנ"ב להקל. ואם היתה דעתו לעבור לחדר אחר מסתבר שיש להקל טפי. אמנם אם רואה את מקומו בוודאי יש להקל בזה.