סופו להתפשט
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / חנ_נ

חולין ק. סופו להתפשט

**א. בד' התוס' במתני' דטיפת חלב דסופו להתפשט-**

בתוס' ק. הביאו ראיית ר"א דלא אמרינן חנ"נ מסוגיא צח. גבי זיתא דתרבא דנפל לדיקולא, דאי"צ שישים לבטל כל חתיכה העליונה שנאסרה מתחילה וע"כ לא אמרינן חנ"נ בשאר איסורין.

ודחו התוס' ממ"נ, אם אין חלב מפעפע מחתיכה לחתיכה כמו שפי' לעיל [אין הכוונה שפי' לעיל דחלב אינו מפעפע רק כוונתם אם נימא דחלב דומה לשאר בליעות דאינו יוצא מחל"ח בלא רוטב כדפי' לעיל לענין שאר בליעות, חזו"א כב-ז ד"ה ובשמן], א"כ אינו מתפשט אלא בחתיכה העליונה וא"י לאסור שאר חתיכות ואם חלב מפעפע וסופו להתפשט בכל החתיכות לא אמרינן חנ"נ בכה"ג.

והוכיחו יסוד זה דכל דסופו להתפשט לא אמרינן חנ"נ דאל"כ כל טיפת חלב שנפלה על החתיכה שאם אין נ"ט בכל החתיכה מותרת ולא אמרינן דמעיקרא לא נתפשטה אלא במקצת חתיכה ונאסרה מתורת חנ"נ ואח"כ תאסור שאר החתיכה.

אבל דחו ראיה זו עפי"ד ר"א ממיץ דלא אמרינן חנ"נ בחצי חתיכה, אבל בחתיכה שלימה שפיר י"ל חנ"נ ולא אמרינן סופו להתפשט.

ובחזו"א יח-יב הק' דמשמע במתני' שאם אין הטיפה נו"ט בכל החתיכה אין איסור כלל ואף במקצת החתיכה שעליה נפלה הטיפה, ובשלמא לשיטת התוס' שההיתר משום סופו להתפשט שפיר י"ל שלא נאסרה החתיכה עצמה ג"כ, אבל אם כל ההיתר הוא משום דלא אמרינן חנ"נ בחצי חתיכה מ"מ הרי אותה חצי חתיכה תשאר באיסורה שהרי מבואר בשו"ע קו-א דאף לר"א דלא אמרינן חנ"נ מ"מ החתיכה עצמה באיסורה עומדת משום דאין הגעלה באוכלין?

ובפשוטו היה נראה ליישב, דע"י טעימת קפילא שפיר יהני להתיר חצי החתיכה, שהרי וודאי אין בו טעם וכל איסור החתיכה בכה"ג הוא משום שכבר נאסר מתחילה אינו חוזר להיתרו כל שנשאר בו משהו וכש"כ בב"י רסי' קו, וי"ל דכשם דאמר ר"א ממיץ דלא אמרינן חנ"נ בחצי חתיכה ה"נ לא גזרו דנשאר הדבר באיסורו בחצי חתיכה.

וכעי"ז דימה רעק"א-סז איסור החתיכה לדין חנ"נ לענין דהיכא דלא נודע איסורו י"ל דל"א חנ"נ [היכא דטעמיה קפילא ואין בו טעם].

אבל זה תלוי בטעם איסור החתיכה, שאם האיסור כש"כ הב"י ניחא, אבל במקו"א הבאנו ד' היד יהודה ורעק"א בהג' לסי' קו שטעם האיסור משום דאין הקפילא נאמן כנגד חזקת איסור, א"כ ל"ש תי' זה כלל.

ובחזו"א כתב דס"ל לר"א ממיץ דלעולם גם החתיכה עצמה חוזרת להיתרה, ודלא כהרשב"א ושו"ע.

והנה מבואר לפי"ז דלדעת היראים בחצי חתיכה לא אמרינן אל"ס אבסור אף גבי בב"ח, וכבר הבאנו במקו"א קו' הפמ"ג היאך התירו בחצי חתיכה והרי חנ"נ בב"ח הו איסור תורה, והבאנו ד' היד יהודה דס"ל להיראים דחנ"נ בב"ח אינו מדאורייתא.

ולפי הנ"ל מתבאר דאף דין אל"ס בב"ח להיראים לאו דאורייתא הוא, והוא חידוש.

**ב. דעת ר"א בדין סופו להתפשט-**

והנה ר"א הוכיח מסוגיא צח. דלא אמרינן חנ"נ דא"כ היתה כל חתיכה העליונה נאסרת והיה צריך שישים כנגד כולה, והבאנו במקו"א ד' הרשב"א במה"ב (ח.) דטעמיה דאף שאין החלב מתפשט בכל החתיכות מ"מ י"ל חנ"נ משום שהנאסר חוזר ואוסר לדעתו, ואכ"מ.

אבל ברא"ה בבד"ה שם נקט דדעת ר"א דאין הנאסר חוזר ואוסר ומ"מ הכא הבלוע עצמו יוצא מחל"ח בלא רוטב ומפעפע בכל החתיכות, ולכך הק' ר"א דנימא חנ"נ.

ומתבאר לכאו' דפליג על הכלל של התוס' וס"ל דאף דסופו להתפשט מ"מ אמרינן חנ"נ.

אבל יל"ד בטעמו של ר"א כש"כ בחזו"א כב-ז ד"ה במה בשם האו"ז-תנג דס"ל דבאותה חתיכה מתפשט הכל בכח אחד לכך וודאי יש היתר דסופו להתפשט אבל בחתיכות האחרות הוא כח שני לכך אמרינן חנ"נ [וכעין איסור דבוק], ולא תיקשי ממתני' דטיפת חלב [והוסיף דהתפשטות של פעפוע אינו דומה לבישול ובבישול מתפשט הכל בכח אחד משא"כ בפעפוע].

ולענין זה הרי גם ברש"י נראה דלא ס"ל האי כללא, עיין באו"ז-תנג שהוכיח מד' רש"י דפי' דיקולא-קדירה ולא סל משום דקשיא ליה למה לא נימא חנ"נ, ולא ס"ל כתי' התוס', וכתב דרש"י לא ס"ל סברת התוס' דסופו להתפשט שרי כיון שהוא חתיכה אחרת.

ומיהו בדעת רש"י י"ל טעמו משום דאין מתפשט אלא בחתיכה הראשונה ואינו מפעפע לשאר חתיכות, אלא דס"ל שהנאסר חוזר ואוסר אבל בעיקר היסוד דאי סופו להתפשט שרי מודה גם הוא.

**ג. ביאור הקולא דסופו להתפשט-**

והנה מבואר בד' התוס' דס"ל היתר דסופו להתפשט לא רק גבי חנ"נ דשאר איסורין אלא אף גבי בב"ח שהרי הוכיחו כן מטיפת חלב שנפלה על החתיכה.

ובפמ"ג שפ"ד צב-ב תמה ע"ז תינח בחנ"נ דרבנן י"ל שלא אסרו היכא דסופו להתפשט אבל בדאורייתא מאי איכא למימר [וכה"ג הק' בפמ"ג לענין חנ"נ בחצי חתיכה דמבואר בתוס' בשם ר"א ממיץ דל"א חנ"נ אף בב"ח, ונתבאר במקו"א עוד]?

ובאמת שיטת התוס' בפשוטו להרבה אחרונים דאף דין חנ"נ בכל איסורין הוא דאורייתא, ומ"מ מבואר דסופו להתפשט מהני.

וביד יהודה צב- ג השיב ע"ז דסברא דסופו להתפשט אינו סברא דוקא בדרבנן אלא אף בחנ"נ דאורייתא איתא להאי סברא, דלא שייך נ"נ בכה"ג שאינו עומד כאן אלא לגרע אחד ומיד יוצא [ועיי"ש דמה"ט בעי דוקא שיצא מיד בלא שהות כלל].

ועוד יל"פ עפמש"כ בחזו"א יח-ז דעיקר הסברא דסופו להתפשט הוא דאכתי לא נבלע בחתיכה לגמרי והרי הוא מיפקד פקיד, ול"ש חנ"נ בכה"ג.

ובעיקר שיטת התוס' יל"ע בגדר דין סופו להתפשט אם עיקרו הוא סברא מסויימת בדין חנ"נ דכל כה"ג דאינו קבוע כאן או שאינו בלוע לא אמרינן חנ"נ, אבל עיקר איסור בב"ח שפיר חל ביה.

או דגם עיקר איסור בב"ח לא חייל בכה"ג דלאו דרך בישול חשיב ליה דמהשתא הוא כמעורב עם הכל ולא חשיב שיש בו טעם.

כנראה נפק"מ במין במינו ועומד לצאת ולא יישאר בו טעם [וקי"ל דלא אמרינן חנ"נ בלא טעם] אבל כשיצא לא יתבטל ממש.

אבל בד' הפמ"ג משמע דפשיטא ליה דחייל ביה איסור בב"ח ואינו אלא סברא בדין חנ"נ ומה"ט תמה היאך יהיה היתר זה בדאורייתא.

ובפשוטו היה נראה דלא שייך לפרש דחייל איסור בב"ח דא"כ מ"ט לא יחול בו דין חנ"נ, והרי בפשוטו דין חנ"נ גבי בב"ח הוא מעצם הדין של איסור בב"ח ששני המינים נאסרים, וכל דחייל בו איסור בב"ח חייל ממילא דין חנ"נ?

אבל יתכן לפרש דדעת דבאמת דין חנ"נ הוא דין נוסף על עיקר איסור בב"ח, ואי משום עיקר דין בב"ח הרי היה מועיל ביטול על החלב או הבשר לחוד, ורק יש כאן דין נוסף דאמרינן חנ"נ דהואיל ונאסר אינו חוזר להיתר אבל שייך איסור בב"ח בלא חנ"נ.

וזה ניחא לפי שיטת התוס' קיב. דאף למ"ד אל"ס אסור מ"מ אם נפרדו חוזר להיתר, ולא נאסר כ"א איסור עצמי רק מכח התערובת חל איסורו, וממילא יתכן שפיר דין בב"ח בלא חנ"נ [ועיין בש"ך קה-יז מש"כ להוכיח מחה"ל שע"י התערובת נאסר כ"א בפנ"ע, אלא שאם נפרדו פקע האיסור, ואכ"מ].

וכן משמע בד' התוס' שצידדו בשם ר"א ממיץ דבחצי חתיכה לא אמרינן חנ"נ גם לענין בב"ח, ומבואר דשייך לומר שיחול איסור בב"ח בלא חנ"נ [מיהו נתבאר במקו"א מד' היד יהודה דדעת ר"א ממיץ דעיקר דין חנ"נ גם בב"ח הוא מדרבנן, ואכ"מ].

אבל בר"ן בפכ"ה משמע דעיקר המושג חנ"נ בב"ח אינו דין נוסף רק הוא מעיקר הדין של בב"ח שכ"א נאסר איסור עולמי ואף אם נפרדו לגמרי כבר נאסר וזהו גופא דין חנ"נ, ולפי"ד לא שייך לומר שיחול דין בב"ח בלא חנ"נ, וכנראה לפי דעתו צ"ל דע"י סופו להתפשט לא חייל עיקר איסור בב"ח כלל.

ובהאי עניינא ע"ע בשו"ת בי"מ-כו שאין איסור בישול בב"ח במה שמנער את הקדירה דממ"נ אם יתבטל שפיר אין כאן איסור בב"ח כלל, ואם כשמתפשט לא יתפשט עד שיש שישים כנגדו ולא יתבטל הרי כבר מהשתא חשיב כמבושל משום דסופו להתפשט, משמע דנקט דאף עיקר גדר בב"ח תלי בהא ואינו סברא מסויימת לענין חנ"נ [אבל יתכן שהוא ענין מסויים דכיון שלא הוסיף כלום דבלא"ה היה קורה הבישול אינו חשוב מעשה בישול ואין הבישול מתייחס אליו והוי כמקרב חץ אל המטרה שכתבו הפוסקים דלא חשיב מזיק].

**ד. עוד בגדר סופו להתפשט-**

יש לדון בגדר סופו להתפשט, ובפשוטו עיקר הטעם הוא משום דלא אמרינן חנ"נ [או לא חל איסור בב"ח] אלא במה שבלוע בחתיכה אבל כשהוא עומד לצאת לא מהני לעשות חנ"נ [או איסור בב"ח] משום דחשיב מהשתא כמעורב בכל הקדירה.

או בנו"א י"ל דאין הטעם אינו קבוע בבליעתו כאן א"י לעשות חנ"נ ולאסור את החתיכה שהרי הוא יוצא מיד.

אבל בחזו"א יח-ז כתב שעיקר הסברא הוא משום דכל מה שסופו להתפשט הרי גם השתא לא נבלע ממש בחתיכה ואינו אלא מיפקד פקיד.

ובפשוטו ד' החזו"א מוכרחים שהרי בניער וכיסה מהני שלא ייאסר, וכבר הבאנו במקו"א דעת הפתחי תשובה בשם החמודי דניאל שלמד מזה שאין נאסר המאכל אלא אחר כמה רגעים אבל אם מיד מוציא לא נאסר, וכ"כ רדב"ז א-רכג[[1]](#footnote-2).

אבל באחרונים חלקו עליו דוודאי נאסר מיד [וכן מבואר ברמב"ן קח:] ורק מ"מ מהני ניער מיד, דהוי כעין סופו להתפשט, ואם נפרש ענין סופו להתפשט משום שעומד לצאת צ"ע לומר כן בניעור שהוא מעשה אדם ומתחילה לא עמד לכך.

וע"כ מבואר כיסוד החזו"א דמתחילה לא נאסר כיון דמיפקד פקיד ולא בלוע ממש [ומ"מ יתכן דהיתר סופו להתפשט הוא מתיר אף כשנבלע ממש משום שעומד לצאת ושני העניינים אמת].

ועי' בחוו"ד צב-א שהביא קו' הכו"פ לענין בצלים שבלועים מבשר דסגי מה שיש שישים בחלב כנגד הבלוע, ולמה לא נימא שהחלב נבלע ונ"נ ואח"כ נפלט לחוץ וכדאמרינן קח: אמאי חלב נבילה הוא, וא"כ ליבעי תרי שישים?

וכתב בחוו"ד ליישב דקי"ל אל"ס אסור אף שיצא ממנו עיקר הטעם מ"מ כיון דכבר חייל בו איסור נאסר, וכתב מהר"ם לובלין דהכא גבי בצלים אם יש שישים כנגד הבשר הבלוע בבצלים הרי גם הבצלים עצמם חוזרים להיתר דטעם קלוש א"י לחול עליו איסור ורק אם כבר נאסר לא פקע האיסור.

וכיון שאם יש שישים טעם הבשר סופו להיות נקלש הרי א"י לאסור את החלב הנבלע בו משום בב"ח שהרי הבשר סופו ליסחט מכאן והרי כמהשתא מעורב עם שאר החלב וכסופו להתפשט דמי "דכל שסופו לצאת כאילו כבר יצא".

מבואר בלשון החוו"ד דעיקר ההיתר של סופו להתפשט הוא משום דסופו לצאת מכאן הוי כאילו יצא, וע"ז מבוסס ג"כ דינו דכיון שעשוי ליקלש ולצאת לשאר החלב אין בו סופו להתפשט.

[ואכתי צ"ע דתינח הוא טעמא דאין הבשר אוסר את החלב אבל למה לא יאסור החלב את הבשר שהרי אין סופו של החלב להתפשט מן הבשר, ועיין בחזו"א יח-ה שכתב לבאר עפ"י שיטת הרמב"ן דאין נאסר בב"ח אלא כשנתנו טעם זב"ז.

וגם בל"ז י"ל דהכא כיון דסופו להתפשט ולא יהיה שם בשר בחלב הרי אין כאן תערובת של בב"ח כלל, וגם הבשר לא ייאסר ע"י טעם החלב שהרי אין כאן בשר משום סופו להתפשט, וכ"נ כוונת חזו"א שם].

וביד יהודה צב-ג דחה ד' החוו"ד דעיקר ההיתר דסופו להתפשט לא מהני מה שבאותו בישול יתפשט דרך הילוכו, רק צריך שלא יהיה שהות כלל, עיי"ש [ועיי"ש דמסיק די"ל שבאמת טעם הבשר הבלוע בבצל נסחט מיד בתחילת הבישול ולא בסופו].

אבל כתב בחזו"א דלפי דרכו דעיקר ההיתר דסופו להתפשט הוא משום דאינו בלוע רק מיפקד פקיד הרי מה שאח"כ ייסחט טעם הבשר ע"י הבישול לא מהני שהרי השתא נבלע בו ממש, ומה שאח"כ ייסחט טעם הבשר ע"י בישול לא מהני מידי דסו"ס החלב בלוע בבשר.

ורק החוו"ד כפי הבנתו שעיקר ההיתר הוא משום שאין הבשר קבוע כאן לכך התיר אף בכה"ג שעשוי ליקלש אח"כ.

ובעיקר קו' החוו"ד לענין בצלים מ"ט לא ייאסרו וניבעי תרי שישים, ע"ע בחזו"א שם משכ"ב באורך, ועוד נתבאר במקו"א.

**ה. סוגיא קח: חלב נבילה הוא-**

מקשינן קח: ואי אמרת אל"ס אסור חלב אמאי מותר חלב נבילה הוא, והיינו דכיון שנבלע מקצת החלב בבשר נעשה איסור ומין במינו אינו בטל, והק' בחזו"א יח-ו למה ייעשה חנ"נ והרי יסדו התוס' דכל דסופו להתפשט אינו עושה חנ"נ, וה"נ הרי מתחילה סופו של הבשר הבלוע במקצת החלב להתפשט גם בשאר החלב שיש בו שישים כנגדו?

א. בחזו"א שם כתב דכל זמן שהחלב בלוע בבשר לעולם יהיה בו טעם בשר, ורק אחר שיצא החלב יתפשט טעם הבשר בשאר החלב, והוי מחוסר מעשה ולא חשיב סופו להתפשט בכה"ג, עיי"ש מה שהוסיף ביאור בזה.

ועיי"ש מש"כ לבאר עפי"ז דינא דבצלים הבלועים מבשר דלא אמרינן שנעשה נבילה משום דהתם טעם הבשר הבלוע בבצל עומד להתפשט לחוץ לחלב, אבל בחלב הבלוע בבשר בעין הרי לעולם כל שהחלב במקומו יתן בו הבשר טעם.

אבל דחה דה"נ בבצלים לא יתפשט טעם הבשר הבלוע בחלב אלא ע"י יציאת החלב ובלא יציאת החלב לא יצא גם טעם הבשר לחוץ.

ב. בפמ"ג שפ"ד צב-ב נראה דכיון שרק אחר שינוח מרתיחתו יתפשט אינו בכלל סופו להתפשט מיד.

ג. עוד יתכן ליישב עפ"י סברת החזו"א דעיקר ההיתר דסופו להתפשט הוא משום דכל מה שעתיד להתפשט לחוץ הרי גם השתא אינו בלוע לגמרי רק מיפקד פקיד.

וא"כ י"ל דכל היתר זה הוא דוקא בחלב שנפל על בשר וכה"ג שמה שימשיך להתפשט בכל הבשר ע"כ גם השתא לא נבלע בבשר, אבל בסוגיין בכזית בשר ביורה של חלב הרי החלב והבשר מעורבים היטיב יחד ונבלעו זב"ז ואין החלב עומד להפרד מהבשר רק שהוא והבשר יחד מתערבים עם עוד הרבה חלב וממילא לא יהיה בסה"כ טעם בשר, ואי"ז בכלל סופו להתפשט.

וע"ע בחזו"א סק"י מש"כ עפ"י לשון ראב"ן ונראה שם מדבריו אופן אחר בזה, עיי"ש.

1. ובמהרש"ם ד-קצז צירף שיטה זו להקל לענין שינים תותבות. [↑](#footnote-ref-2)