51 מקח ע_מ להחזיר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' י"ח מרחשון תשס"ט

א] כתב הרמב"ם פ"ד ממלו"ל ה"ה, ז"ל, המוכר בית או שדה ואמר המוכר ללוקח לכשיהיו לי מעות תחזיר לי קרקעי לא קנה, וכל הפירות שאכל רבית קצוצה ומוציאין אותן בדיינין, עכ"ל, וכ"ה ל' השו"ע סימן קע"ד ס"א.

והנה במחנ"א סימן י"ג פירש ד' הרמב"ם כפשטות לשונו, דמש"כ דלא קנה לאו היינו דאם יחזיר לו המעות בטל המקח למפרע, אלא אף אם לא יחזיר לו המעות לא חייל המקח, ומדוקדק לפ"ז גם מש"כ הרמב"ם דכל הפירות שאכל רבית קצוצה, ולא התנה דהיינו רק אם החזיר לו את המעות, וכ"ז שלא החזיר לו המעות אין מוציאין ממנו הפירות, כמו שמצינו כן בד' כמה מן הראשונים, וכ"נ מד' הלח"מ פי"א ממכירה ה"י שפירש כן ד' הרמב"ם.[[1]](#footnote-2)

אמנם מד' המ"מ פי"א ממכירה הי"א מבו' להדיא לא כן, ז"ל, והטעם שפירות של מוכר לפי שאנו חוששין שמא המוכר יביא המעות ונמצא שאכל לוקח שכר מעותיו, לפיכך פירות של מוכר, עכ"ל, והרי דכל הרבית היא רק על הצד שיביא הלוקח המעות, וכ"ה מבו' בד' המ"מ שם ה"ט, ז"ל, כתב הרשב"א ז"ל דכל היכא דאין המכר קיים אין לוקח אוכל פירות עד שיגמר המכר שלא יוכל לחזור בו מוכר, והו"ל כאותה שנתבארה למטה מכר לו קרקע והתנה המוכר וכו', ואף כאן סתמו כפירושו, "אלא שכאן משלשין את הפירות כיון שיש זמן ידוע לדבריו", עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף בהתנה כשיהיו לי מעות תחזיר לי הקרקע, הי' בדין שישלשו את הפירות, ואך דכיון דאין לזה זמן קבוע, ולעולם הוא יכול להחזיר המעות ולבטל המקח, ע"כ מניחין הפירות ביד המוכר, וצ"ע אם זה מתישב למש"כ התוס' דיורשיו אין יכולין להחזיר הדמים, וע' חקרי לב יו"ד ח"ג סימן י"ח שכתב בתו"ד דאף היורשים יכולים להחזיר המעות, וזהו שכתב הרמב"ם לא קנה, עיי"ש, והרי להדיא דס"ל דבהתנה כשיהיו לי מעות תחזיר לי הקרקע המקח קיים, ורק אם יחזיר לו המעות בטל המקח, וכבר עמד ע"ז המחנ"א בהגה' הרמב"ם, ז"ל, ל"ד דהתם אין מקח כלל אלא המעות הוו הלואה ונמצא דבשכר הלואתו קאכיל, אבל הכא אדעתא דמקח נחית, עכ"ל.

וכ"ה מבו' גם בד' הגרע"א בגל' שו"ע סימן קע"ד שנקט בפשיטות דעל הצד שלא יחזיר לו הדמים אין כאן רבית כלל, ולא הזכיר דאי"ז כד' השו"ע, והרי שפירש ל' השו"ע דמש"כ דלא קנה הוא על הצד שלא יחזיר לו הדמים.

ב] והנה כתב הרמב"ם פי"א ממכירה ה"י, ז"ל, וכן המוכר או הלוקח שהתנו שיחזיר לו המקח בזמן פלוני או כשיתן לו המעות, הרי המכר קיים ויחזיר כשהתנה, עכ"ל, והאחרונים עמדו בזה שד' הרמב"ם סותרים למש"כ בהל' מכירה דכל שהתנה עמו שיחזיר המקח כשיהיו לו מעות לא קנה.

והט"ז חו"מ סימן ר"ז ס"ז כתב לישב, ז"ל, דלא מיירי כאן באכילת פירות אלא בעיקר קיום המקח וכו' קמ"ל דאם אינו מחזיר לו כפי תנאו הוי מקח גמור ואינו יכול להוציא ממנו, עכ"ל.

ומבו' דמפרש ד' הרמב"ם בהל' מלו"ל כד' המ"מ ודעימי', דמש"כ דלא קנה היינו אם יחזיר לו המעות, אך אם לא יחזיר לו המקח קיים, ופירש דזמש"כ הרמב"ם בהל' מכירה דהמכר קיים, והיינו דהוא קיים אם לא יחזיר לו המעות.

וכ"ה בשו"ת מהר"א ששון סימן קי"ח, ז"ל, וגדולה מזאת נראה לכאורה מדברי הרמב"ם דבהא דהתנה המוכר כשיהיו לי מעות תחזירם לי כו שהמכר בטל מעיקרו, שהרי כתב שם בפ"ו מה' מלו"ל המוכר בית או שדה ואמר המוכר ללוקח לכשיהיו לי מעות תחזיר לי קרקעי לא קנה וכל הפירות שאכל רבית קצוצה כו', הרי שכתב בהדיא לא קנה דמשמע שהמכר בטל, אלא שא"כ הוא ק' להרמב"ם מיני' ובי' שהרי כתב שם בפי"א מה' מכירה וז"ל וכן המוכר או הלוקח שהתנו שיחזיר לו המקח בזמן פלוני או כשיתן לו המעות הרי המכר קיים ויחזור כשהתנה ע"כ, הרי דס"ל שהמכר קיים, ובשלמא כשהתנה בזמן פלוני ניחא דיש לומר שכיון שהתנה לזמן פלוני ה"ל כמכר גמור עד אותו זמן, אבל במה שכתב או כשיתן לו המעות קשה שהרי היא ממש בההיא דכשיהו לי מעות תחזירם לי וא"כ היאך כתב הכא שהמכר קיים ובה' מלוה כתב שלא קנה כו', ותירוץ קושיא זו היא בא' מב' פנים הא' דמאי דקאמר רבינו בה' מכירה היינו במטלטלין שאין בהן פירות כו' א"נ דמאי דקאמר קנה היינו לענין הגוף אבל לענין פירות שאכל צריך להחזירם והיינו שכתב בה' מלוה לא קנה וכל הפירות שאכל הם רבית קצוצה כו', עכ"ל, ותי' בתרא נתפרש יותר בדבריו בסימן מ"ט, ז"ל, אי נמי דמאי דקאמר קנה היינו לענין הגוף אבל לענין פירות שאכל צריך להחזירם וכו', וכ"ת א"כ דהלוקח אינו אוכל פירות א"כ מאי נפ"מ בקנייתו, נר' לי דנפ"מ אם ימות המוכר ולא יתן המעות א"נ אם בא ב"ח של לוקח לגבות מהלוקח גובה מהקרקע הזה, עכ"ל, ומבו' להדיא מדבריו בתי' בתרא דאם לא יחזיר לו המעות חייל המקח מתחילתו, וגם בתחילת דבריו נ' שאין כונתו לפרש ד' הרמב"ם דלא קנה כלל אף אם לא יחזיר לו הדמים, אלא כונתו דבלא ד' הרמב"ם הי' מקום לפרש דהתנאי הוא שהוא מחויב לחזור ולמכרה לו כשיחזיר לו הדמים, והא דהוי זה רבית, הוא כד' הריטב"א בב"מ דס"ג., וכאשר כ"ה גם משמעות ד' רה"ג בספר המקח שהביא בס' נתיבות שלום סימן קע"ד ס"א אות ט', אך בד' הרמב"ם נתחדש דהתנאי הוא שאם יחזיר לו הדמים בטל המקח מעיקרו, ומשה"ק מד' הרמב"ם בהל' מכירה שכתב דקנה, הוא משום דהוה משמע לי' דמכוון הרמב"ם דקנה גם על הצד שיחזיר לו הדמים, דאל"כ מאי נפ"מ בקנייתו.

ג] והנה הסמ"ע סימן ר"ז סקי"א כתב לישב סתירת ד' הרמב"ם בע"א, ז"ל, נראה דהאי או כשיתן המעות קאי אמ"ש לפני בזמן פלוני, וה"ק הן שיתנה שיתן לו המקח במתנה בזמן פלוני, או שיתנה במכירה כשיחזירנו לו בזמן פלוני, ועד אותו הזמן יהא השדה בידו בקני' גמורה, ומשו"ה מותר לאכול הפירות וליהנות ממה שקנה דאז מחזירנה לו בחינם וכו', משא"כ כשלא קבע לו זמן אלא מכר לו השדה והתנה עם הלוקח דיחזיר לו השדה כ"ז שיביא לו מעותיו, דזה אין שם מקח עליו כלל אלא הלואה הוא לכך אסור הלוקח לאכול פירות מהשדה וכו', עכ"ל.

ובחוו"ד סימן קע"ד סק"א הק' ע"ד הסמ"ע, ז"ל, ולפענ"ד הדברים תמוהים, דאם דמי למתנה ע"מ להחזיר, אפי' לא קבע זמן נמי וכו', ועוד דהכא הוי כקביעת זמן דמה לי אם תלה בירידת גשמים או בהויית דמים, והכא תלה התנאי כשיהי' לי דמים והוי כתלה בירידת גשמים, עכ"ל.

ונ' בביאור ד' הסמ"ע, דכל שהתנה שיחזיר לו המקח אם יתן לו המעות בזמן פלוני, בע"כ מתפרש דאף אם יחזיר לו המעות לא יתבטל המקח מעיקרו, שאם כל שיחזיר לו המעות יתבטל המקח מעיקרו, א"כ מ"ט ל"מ ליתן לו המעות קודם זמן פלוני, שהרי כשיתנם לו בזמן פלוני יתבטל המקח מעיקרו ויחזור ליד המוכר, ומה טעם יש לומר שיקפיד ע"ז שהחזרת המעות תהי' בזמן פלוני, וגם אם הקפיד ע"ז, הרי מ"מ כל שיתן המעות ביד שליש שיתנם ללוקח בזמן פלוני, בדין שתשוב הקרקע כבר עתה ליד המוכר, שהרי אנו יודעים שמקח זה עתיד להתבטל, ובע"כ היינו שעד אותו הזמן המקח קיים בודאי בלא תנאי, וכל התנאי הוא שמזמן פלוני יהא המקח תלוי ועומד אם יחזיר לו מעות, וגם יתכן דבכה"ג מתפרש התנאי דאם יחזיר לו מעות בזמן פלוני יחזור וימכרנה לו ואי"ז ביטול המקח כלל, ולפ"ז מתישב משה"ק החוו"ד דאפי' לא קבע זמן נמי, ועוד דהכא הוי כקביעת זמן, ודו"ק.

ד] ובעיקר הנידון בזה אם בהתנה עמו לכשיהיו לי דמים תחזירהו לי לא חייל המקח כלל אף אם לא יחזיר, עי' במחנ"א שם שהביא מל' תשו' רב עמרם שהביא המבי"ט ח"א סימן כ' ונד' גם בתשוה"ג שערי צדק ח"ד ש"ב סימן י"ב דמבו' דלא חייל המקח כלל, עיי"ש.

אמנם הנה אף שכ"ה משמעות ל' רב עמרם שם, נ' מוכח שאין כונתו לזה, שהרי מסיק שם, ז"ל, ועוד שאלת אם באו לבית דין והודה הלוקח שעיקר התנאי להחזיר היה מן המוכר אם יש עדים בדבר אם מנכין לו ממונו מה שלקח מן השכר ומה שאכל מן הפירות, תשובתך שאם החזיר לו הדמים וחזר הקרקע למוכר יחזיר לו הפירות לפי הפנים שהזכרנו, ואם לא החזיר הדמים ונחלט הממכר ללוקח והרי הקרקע עומד בידו אינו מחזיר כלום, עכ"ל, והרי להדיא שאם לא החזיר המוכר את הדמים המקח קיים, וע"כ א"צ להחזיר הפירות, דאי נימא דהמקח לא חייל בודאי, א"כ נמצא דאכילת הפירות הויא רבית בודאי, ואף אם לא יחזיר המוכר הדמים, צריך הלוקח להחזיר את הפירות משום ר"ק, וז"ב, ועי' להלן סק"? מש"נ בזה בדעת הרשב"א, ויל"פ עד"ז גם בד' רב עמרם, ולא סתרי דבריו זל"ז, ודו"ק.

ה] ובדעת הרשב"א בזה, מצינו דברים סותרים, דהנה בשו"ת הרשב"א ח"ה סימן קמ"ו מבו' להדיא דבמוכר בתנאי שיחזירם לו חייל המקח, ורק אם יחזירם לו בטל המקח, וזה מבו' ממש"כ שם, ז"ל, ואפי' אם אכל הלוקח הפירות "כשיחזיר המוכר המעות" מוציאין ממנו כל הפירות שאכל כר"ק שיוצאה בדיינין, עכ"ל, והרי להדיא דאין מוציאין ממנו הפירות רק כשיחזיר המוכר המעות, ואם המקח בטל גם על הצד שלא יחזיר המוכר המעות, מ"ט אין מוציאין מידו הפירות אף בלא שיחזיר המוכר המעות.

והנה אמנם כתב הרשב"א שם, ז"ל, אבל אם קבע לו וכתב לו מעכשיו, כמעשה הזה אשר אמרתם שקבע לו זמן אם יחזיר לו מעותיו תוך ד' שנים ואם לא יחזיר תוך אותו זמן שיהיה המכר קיים מעכשיו, אין ללוקח לאכול הפירות לכתחילה דשמא יחזיר לו מעותיו המוכר תוך הזמן ונמצא המקח בטל מעיקרו ורבית מעותיו הוא דאכל, וכן המוכר אינו אוכל הפירות בינתים מן הדין ולא מחמת איסור אלא שאין מניחין אותו לאכול שאם לא יחזיר לו המעות תוך ד' שנים נמצא המקח קיים וכו', וכיצד יעשו ישליש את הפירות ביד אחר ואם החזיר מעותיו תוך ד' שנים הרי נתבטל המקח והמוכר נוטל פירותיו, ואם לא החזיר תוך ד' שנים הרי המקח קיים והלוקח נוטל את הפירות וכו', עכ"ל, אשר מזה מבו' דרק אם קבע לו זמן הוא דהוי זה ספק למי הפירות ומשלשין ביניהן, אך אם לא קבע זמן הוו הפירות של המוכר בודאי, ונשמע מזה דכל שלא קבע זמן לא חייל המקח כלל.

אך נ' דבעכצ"ל כמש"כ המ"מ פי"א ממכירה ה"ט, ז"ל, וכתב הרשב"א ז"ל דכל היכא דאין המכר קיים אין לוקח אוכל פירות עד שיגמר המכר שלא יוכל לחזור בו מוכר, והו"ל כאותה שנתבארה למטה מכר לו קרקע והתנה המוכר וכו' ואף כאן סתמו כפירושו, אלא שכאן משלשין את הפירות כיון שיש זמן ידוע לדבריו, עכ"ל, וזהו גם מה שחילק הרשב"א בתשובה זו בין אם קבע זמן או לא קבע זמן, וז"ב.

ו] אמנם בתשו' הרשב"א סימן קפ"ב נ' להדיא דלא חייל המקח כלל, וזה ממש"כ שם, ז"ל, אבל אם בתחילה בעת המכירה הוי התנאים ביניהם, אין לו דין מכר כלל וכו', וכענין זה לענין רבית הדין דין, וכמו ששנינו וכו' לכשיהיו מעות תחזירם לי אסור דאינו כמכר אלא כמשכונא וכו', עכ"ל, והתם איירי לחייבו ליתן מס כפי שנותנין מס על חוב, והרי דבתורת ודאי אין ע"ז תורת מכר אלא הוי חוב בעלמא, דאם רק אם יחזיר לו מעותיו בטל המקח, לא היו מוציאין ממנו מס מספק, וכמש"כ הרשב"א דאי"ז אלא כמשכונא.

וכ"נ גם בד' הרשב"א ח"ב סימן קפ"ח, ז"ל, שאלת ראובן מכר קרקע לשמעון במנה מלוה שהיה לו בידו וכתב לו שטר מכירה וכו', ושמעון זה עשה שטר הודאה בעדים לראובן שכל זמן שיפרע לו ראובן אותו מנה מלוה שהיה לו בידו הוא חייב להחזיר לו שטר המכירה הנזכר ושאותה מכירה בטלה היא למפרע, ולקץ ימים רצה שמעון לירד לקרקע בכח שטר מכירת זה, והוציא עליו ראובן שטר הודאה זה שהמכירה אינה כלום כל זמן שיפרענו וטען שכבר פרעו וכו', תשובה וכו', אלא הנדון שלפנינו תלוי בענין אחר והוא כי לפי מה שנראה מתוך השאלה המכר אינו מכר, שכך התנו מתחילת הענין שאם יפרע לו ראובן מעות שהלוה לו מכבר שיהא המכר בטל מעיקרו ושהמכירה אינה כלום, וה"ז כאותה ששנינו מכר לו בית מכר לו שדה וא"ל לכשיהיו לי מעות תחזירם לי אסור, כלומר שהתנו כך מתחלת המקח ועל תנאי כן נגמר והלכך נמצא שאין המקח מקח אלא הלואה היא זו ושכר הקרקע הוא הפירות כנגד מעותיו, כעובדא דאת ונולוא אחי דאמר רבר"ה כל את ונולוא אחי סמכא דעתי' ולא גמר ומקנה, וא"ר פפי עבד רבינא עובדא וחשיב ואפיק פירי, אלמא המקח אינו מקח ואינו אלא כמשכונא בעלמא, והלכך וכו' אבל הכא כיון דשטר מכר ליכא וכדאמרינן ושט"ח נמי ליכא הו"ל כמלוה ע"פ וכי אמר ליה פרעתי נאמן ובשבועת הסת, עכ"ל.

ונ' להדיא מדבריו דהמקח בטל בודאי דלא גמר ומקנה ואינו אלא כמשכונא בעלמא, דאי נימא דהמקח תלוי ועומד ורק אם יחזיר לו מעותיו בטל המקח, הי' להרשב"א לדון בדין מקח על תנאי שנחלקו המוכר והלוקח אם נתבטל התנאי אם המוכר נאמן או הלוקח, והרשב"א כלל לא דן ע"ז, ובאמת צ"ע בדין זה, עי' חו"מ סימן רמ"א, ועי' שער משפט סימן מ"ו סקי"ח, ואכמ"ל, ונ' דהוא משום דהמקח בטל בודאי, ואי"ז אלא כהלואה, וע"כ נאמן המוכר לומר פרעתי, דהוי זה מלוה ע"פ, שו"ר בחקרי לב יו"ד ח"ג סימן י"ח שכתב כן שכ"נ בד' הרשב"א בתשובה זו.

וכ"נ גם בל' הרשב"א ב"מ דס"ח., ז"ל, עוד קשיא לי ונגמר מבית בבתי ערי חומה דלכו"ע שרי למיכל אפילו בלא נכייתא ובאתרא דמסלקי וכו', וי"ל וכו', וא"נ לרבנן דברייתא דקאמרי רבית גמורה היא אלא שהתורה התירתה וכאן התירה ולא במקום אחר וכדאמרי' בירושלמי ולומר דא"א למגמר מיניה, "דכיון דמסלקי לאו מכירה היא אלא הלואה", ומן הדין בעלמא רבית קצוצה היא דכבר אסרה התורה מלוה ברבית, אלא ע"כ רבית גמורה היא שהתירה כאן התורה ולא במקום אחר ולא גמרינן מיני' וכו', עכ"ל, ומשמעות ל' הרשב"א דמכירת בית בבתי ערי חומה הויא ודאי הלואה.

ט] ואמנם קשיא טובא ע"ז ממש"א בגמ' דחשיב צד א' ברבית, והנה במחנ"א שם כתב דהסוברים דלא חייל המקח כלל לא גרסו כן בגמ', אך כבר הק' ע"ז הבית אפרים מסוגיית הגמ' במגילה דכ"ז: דנמי תלינן לה בדין צ"א ברבית, ועד"ז ק' גם מסוגיית הגמ' בערכין דל"א: דתלינן לדין מכירת בית בבתי ערי חומה בדין צ"א ברבית, ולמשמעות ד' הרשב"א דלא חייל כלל המקח, מ"ט חשיב זה כצ"א ברבית.

ובבית אפרים שם כתב לישב, דהא דלא חייל המקח הוא בתוצאה מזה דצ"א ברבית אסור ואסור לו לאכול הפירות, עיי"ש בדבריו, אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א, שהרי ד' הרשב"א בח"ה סימן קפ"ד קיימי בלוקח מגוי, דלי"ב משום רבית.

י] ונ' ברור בביאור דעת הרשב"א, דהנה בחי' הרשב"א ב"מ דס"ז: מבו' דגם משכנתא הויא צד א' ברבית, עייש"ה.

ולפ"ז הרי פשוט, דאף שכתב הרשב"א דמקח ע"מ להחזיר הוי כמשכנתא, הוי זה צ"א ברבית, ול"ק ע"ד הרשב"א מסוגיית הגמ'.

ולפ"ז מתפרשים היטב ד' הרשב"א בסימן קמ"ו, דהגם דמשמעות דבריו דאם לא קבע זמן אי"ז מכר כלל, מ"מ כתב דאין מוציאין ממנו את הרבית אלא בשהחזיר לו המעות, והיינו משום דכל שלא קבע זמן הוי זה כמשכנתא, ואך דגם במשכנתא ל"ה רבית אם לא יפדה לבסוף, וע"כ ה"נ הכא ל"ה רבית רק אם יחזיר המעות לבסוף.

יא] האמנם שעיקר ד' הרשב"א דמשכנתא הויא צ"א ברבית צ"ב, ויש שפירשו בזה דהוא משום דס"ל דאם לא יפדה את המשכנתא הוי מקח למפרע, ויל"פ עוד בזה, דעל הצד שלא יפדה את המשכנתא הוי זה כמקח לאחר ל', ולפ"ז יתכן דלפי צד זה ליכא איסור במה שאוכל הפירות, דהוי זה תוספת על המקח שקונה הקרקע משעה שיקבע שהוא משקע אותה ביד הלוקח ואת הפירות שעד זמן זה, בדמים אלו, וע"כ לי"ב איסורא.

ולפ"ז ניחא גם מה שנקט הרשב"א דהמוכר נאמן לומר פרעתי ולא דן כלל בדין ספק בקיום התנאי, וגם ניחא מש"כ הרשב"א דהלוקח צריך לשלם מס כשיעור מי שיש לו חוב, שהרי הכא אי"ז מקח על תנאי, אלא הוי זה כמשכנתא, ובמשכנתא נ' פשוט דודאי אם טוען הלוקח שפרע חובו, אי"ז שייך להנידון בספק בקיום התנאי, וגם ודאי דלגבי מס חשיב כחוב ולא כמכר.

ויסוד הדברים הוא, דאף אי נימא דבמשכנתא אם לא יפדה את המשכנתא ה"ז קנוי לו למפרע, מ"מ ל"ד למקח על תנאי, דבמקח על תנאי עיקר עשייתו היא עשיית המקח, ואך דתלה לזה בתנאי, ואם לא יתקיים התנאי ויתבטל המקח ממילא יהיו המעות הלואה, ומשא"כ במשכנתא הוא להיפך, דעיקר עשייתו הוא הלואה, וזה כל' הרשב"א בסימן קפ"ב ובח"ב סימן קפ"ח דגם במתנה שיחזירו לו הוי זה הלואה, ואך דהתנה עמו שאם לא יחזיר ההלואה, יחול חלות מקח על המשכנתא, ויתכן דאי"ז חל אלא מדעת המלוה, ואם אין המלוה מתרצה בזה, לא חייל המקח על המשכנתא, וזהו ג"כ נפ"מ בהא דכשלא קבע זמן אי"ז מקח על תנאי שאם יחזיר המעות יתבטל המקח, אלא הוי זה הלואה עם משכנתא, שאם הי' זה מקח על תנאי, הרי דכל שלא החזיר המוכר המעות הוי זה מקח בע"כ של לוקח, וע"כ ודאי דלגבי מס לא חשיב זה כמכר אלא כחוב, וגם יש להבין דלגבי ספק בקיום התנאי, פשיטא דהבא לחדש שלא נפרע החוב וחייל מקח מחודש עליו להביא ראי', ולא הוצרך הרשב"א כלל לדון ע"ז, ושפיר כתב דכיון דהוי זה הלואה ע"כ נאמן לומר פרעתי.

1. ובפשוטו הי' נ' שהטעם בזה, משום דכל שבידו להחזיר המעות ולבטל המקח, לא גמר דעתו כלל לעיקר המקח, וע"כ אי"ז חל כלל.

   אך באמת אין לפרש כן, שהרי להדיא כתב הרמב"ם פי"א ממכירה הי"ב, ז"ל, מעשה וכו' ואמר שמעון המוכר לראובן השליח אם יהיו לי מעות תחזיר לי פלונית קרובתי קרקע זו וכו', ובא מעשה לפני חכמים ואמרו ה"ז השליח לא קנה כלום, שהרי לא סמכה דעתו של קרוב זה על דברי השליח מפני שלא השיבו תשובה ברורה ונמצא שלא גמר ולא הקנה, עכ"ל, ומבו' שאילו היתה דעתו של המוכר סומכת ע"ד השליח הי' חל המקח על תנאי זה, והרי להדיא דמקח ע"מ דכשיהיו לי מעות תחזירם לי חייל, וכבר עמד ע"ז המחנ"א סימן י"ג, וכתב דכל מש"כ הרמב"ם דלא קנה כלל הוא רק בשאמר המוכר כשיהיו לי מעות תחזירם לי ולא חיזק דבריו אם הלוקח וא"ל בתנאי גמרו אני מוכר לך, ובכה"ג הוא דלא סמך דעתו להקנות כל שאם הי' בדעתו להקנות הי' מחזיק תנאו כדרך כל המתנים, אך במתנה עם הלוקח ודאי סמכה דעתו וגמר ומקנה, עיי"ש בדבריו.

   ועכ"פ לפ"ז נמצא דגם אם נפרש שדעת הרמב"ם דלא חייל המקח כלל, לאו דינא הוא דכל מקח אשר ביד המוכר לבטלו אינו מקח כלל משום שאינו גומר בדעתו או מטעם אחר, אלא הוא משום שלא התנה כדרך כל המתנים, ולא סמך דעתו להקנות. [↑](#footnote-ref-2)