שיעורי שביעית ט -י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורים שביעית מהדו_ק

##### קדו"ש בגרעינים קליפות ובשיירי מאכל.

##### באיסור הוצאת פירות שביעית לחו"ל.

##### בירור גבולות הארץ לעניין שביעית.

##### ספיחין בעציץ שאינו נקוב.

##### כלים הבלועים ספיחין אם יש להקל באינו בן יומו.

# שיעורי שביעית

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

## קדושת שביעית בגרעינים

##### שיעור ט - י

א] קליפות וגרעינים של פירות שביעית - מבואר ברמב"ם (פ"ה הכ"א) דדינם כדין הנוהג בתרומה, וז"ל "הקליפין והגריעינין, שמותרין בתרומה לזרים אין קדושת שביעית חלה עליהם והרי הן כעצים, אא"כ ראויין לצביעה" וא"כ מבואר שכל הדינים לעניין שביעית הוא כמו שמבואר בדיני תרומה [ותמהו בזה, דלא דמיא להדדי, דבתרומה תלוי אם ראוי למאכל אדם, ובשביעית תלוי במאכל בהמה, וצ"ע]. וז"ל בהלכות תרומות (פי"א הי"א) "גרעיני אתרוג מותרים, גרעיני זיתים ותמרים וחרובין, אע"פ שלא כנסן הכהן הרי אלו אסורין לזרים, ושאר הגרעינים בזמן שכנסן ויש בהן לחלוחית למצוץ אותן אסורין לזר, ואם השליכן מותרות", הרי דמנה ג' סוגי גרעינים. **א.** גרעינים שאין הדרך לאוכלם, ואף אין בהם לחלוחית למצוץ, דמותרים לזרים, וה"ה לענין שביעית מותר להשליכן, והם גרעיני אתרוג [וה"ה שאר גרעיני פירות הדר] וכדו'. **ב.** גרעינים שאין הדרך לאוכלם, אבל יש בהם לחלוחית למצוץ, ובזה תלוי אם משליכן מותרות, ואם כונסן אסורות, ולאמור אף לענין שביעית כן יהיה, שאם כונסן יהיה בהם קדושת שביעית אבל אם השליכן אין בהם קדו"ש וא"כ יהיה מותר להשליכן. **ג.** גריעיני זיתים תמרים וחרובים, שאסורים לזרים, ואף בשביעית אסור להשליכן.

ובטעם דגרעיני זתים תמרים וחרובים חמירי יותר, מבואר בר"ש (שביעית פ"ז משנה ג) ג' טעמים [לענין שביעית], **א.** מפני שראויים למאכל בהמה. **ב.** שעומדין להסקה, וטעם זה צ"ע, כיון שאין קדושת שביעית נוהגת בעצים העומדים להסקה. **ג.** שמפיקים שמן מגלעיני הזיתים [וטעם זה בזיתים לחוד, ומבואר דאף שאין ההדיוט עושה ממנו שמן, אלא בבית הבד, אעפ"כ צריך לנהוג בו קדו"ש].

## גרעינים שיש עליהם קצת אוכל

ב] ומבואר דגרעינים שמותר להשליכן, זהו אף כשיש בהם לחלוחית שאפשר למוצצם [ויתבאר בהמשך, דדעת החזו"א והגרח"ק אינה כן], ויש לדון כשנשאר על הגרעין מעט אוכל, באופן שאף אלו שחסים על ממונם זורקים אותו, אם מותר להשליכו. ובתוס' בזבחים (פו. ד"ה ופליגא) כתבו לגבי עצמות קדשים, וגרעיני תרומה, דמותר להשליכן אף כשיש עליהם קצת בשר ואוכל, וכן כתב הכס"מ (פ"י ממעשה הקרבנות ה"י) בשם מהר"י קורקוס (שם), ולפ"ז אף לענין שביעית הדין כן דמותר להשליכן. אמנם בחזו"א (סי' יד ס"ק י, ד"ה מסקנא) מבואר לא כן, אלא דכל שיש קצת אוכל אסור להשליכן, וכן פסק לעיקר בדרך אמונה (פי"א מתרומות ס"ק קיז) וז"ל "ואם הם תמרים רכים 'שנשאר עליהם קצת מהאוכל' וכה"ג, אסור אפי' אם השליכן הכהן, 'וכן בכל גרעיני הפירות', וי"א דאפי' אם יש עליהן קצת אוכל אם השליכן מותרות". ושם בצהה"ל (ס"ק רטו) ציין המקור לאיסור, מהמהר"י קורקוס שם בהלכות תרומה, דבזה ביאר את החילוק בין סוגי הגרעינים שם [ודבריו סותרים למש"כ בהלכות מעה"ק, וכמו שהביא שם הכס"מ בשמו, דאף כשנשאר מעט אוכל או בשר על העצמות מותר לזרוק].

## גרעינים שיש בהם לחלוחית למצוץ

ג] ואף בגרעינים שיש בהם לחלוחית, שבארנו שמותר להשליכן, דעת הדרך אמונה שאסור, וז"ל (פ"ה מהלכות שביעית ס"ק יג) "וכן הקליפין והגרעינין הראוין למאכל אדם בהמה ועוף, ובכללם גרעיני זיתים ותמרים וחרובים, 'או שיש עליהם לחלוחית אוכל', יניח בפח מיוחד [ולא בפח הזבל] עד שירקבו ויפסלו מאכילת אדם" וכו', ולכאו' דבריו תמוהים דלהדיא מבואר ברמב"ם לגבי תרומה דמותר. אמנם בחזו"א (סי' יג ס"ק יא) הניח בצ"ע אם גם לענין שביעית הדין כן, וכיון שכן דעת הדר"א להחמיר בזה [ונראה דאפשר להקל לזורקו בתוך שקית סגורה היטב לפח הזבל].

ד] העולה לדינא: גרעיני אתרוג ושאר פירות הדר, לא נחשב שראוי למאכל ומותר להשליכם, וכן הדין בכל הגרעינים שטעמם מר ואין ראוי למוצצם [כגון גרעיני תפוח וגרעין משמש וכדו'. ובגרעיני תפוח יזהר לנהוג קדושה בכל סביבותיו, וגרעין משמש אף שיש בתוכו שקד שאפשר לאוכלו, ברוב הזנים הוא מר, ונחשב שלא ראוי למאכל]. גרעיני זיתים תמרים וחרובים, אסור להשליכן, כמבואר ברמב"ם, וכן הדין בגרעיני מילון וקליפתו, כמבואר ברמב"ם (שם בהלכות תרומות, ה"י) לגבי מעי אבטיח וקליפתו, [וכמו שהוכיח שם בדרך אמונה (בצהה"ל ס"ק קצה) דהוא מה שנקרא בזמנינו מילון]. ושאר גרעינים שיש בהם לחלוחית שאפשר למוצצם, לכאו' אפשר להשליכם וכמו לענין תרומה, ובחזו"א הניח בצ"ע לענין שביעית, וכן דעת הדר"א לאיסור [ונראה להקל בתוך שקית סגורה היטב בפח הזבל]. וכשיש מקצת אוכל עליהם, דעת החזו"א והדר"א שצריך לנהוג בהם קדושת שביעית.

## קדושת שביעית בקליפות

ה] וכדין גרעינים כך דין הקליפות, והכלל הוא שכל שראוי למאכל, אף שבפועל אין הדרך לאוכלו, צריך לנהוג בו קדו"ש, אבל מה שלא נאכל כלל, אי"צ לנהוג בו קדו"ש. וכן מבואר ברמב"ם (שם הלכה י) לעניין תרומה, וז"ל "עוקצי תאנים וגרגורות והכליסים והחרובין ומעי אבטיח וקליפי אבטיח ואתרוג ומלפפון אע"פ שאין בהן אוכל, וקניבת ירק שמשליכין בעלי בתים הרי אלו אסורים לזרים, אבל קניבת ירק שמקנבים הגננין מותרת לזרים" וכו', והחילוק הוא דמה שמשלכין בעלי בתים, ראוי קצת לאכילה [ומה שמשליכין אותו הוא מחמת הפינוק], אבל מה שמשליכין הגננין אינו ראוי לאכילה, ומשום כן מותר להשליכו, וה"ה דאין בו קדו"ש. קליפות בננה אינם ראוי לאכילה, ומותר להשליכם, לבד מהקצה שבו שנשאר בו מעט מהבננה, שאסור להשליכו. קליפות תפוזים ושאר פירות הדר יתבאר להלן.

## הדחת צלחות וכלים, שדבוק עליהם שיריים של פירות שביעית

ו] שיירי אוכלין של פירות שביעית, צריך לנהוג בהם קדו"ש, ואסור להשליכן לאשפה, ובספר משפטי ארץ (פרק כג סעיף י) הביא כמה ראיות דמעט הדבוק על הצלחות והכלים [באופן שאף אנשים שחסים על ממונם, לא מקפידים ע"ז ומדיחין אותן] אין בהם קדו"ש ומותר להדיחם, **א.** ממתני' בתרומות (פי"א משנה ח) "המערה [שמן תרומה] מכד לכד ונוטף שלש טיפין נותן לתוכו חולין", הרי דהמעט שנשאר בו אין בו קדושת תרומה, ולכן מותר ליתן בו חולין, וה"ה לענין קדו"ש. **ב.** ממה שכתב הרמב"ם (פט"ו מתרומות הי"ח) "יין של תרומה שנפל על גבי הפירות, ידיחם והם מותרות, וכן שמן של תרומה שנפל ע"ג פירות, ידיחם והם מותרות", הרי דמותר להדיחם ולא חששו בזה להפסד תרומה, כיון דפקע קדושתו, וה"ה לענין שביעית.

אמנם נראה לדחות ראיותיו, דראיה א' שהביא ממה שמותר ליתן חולין אחר שהטיף ג' טיפין, הנה הר"ש שם פי' זה לענין ביטול איסור לכתחילה, ולפ"ז אין להוכיח דפקע קדושתו, ומה שהוכיח מיין של תרומה שנפל על הפירות שמדיחם, אדרבא הוא ראיה להיפך, דאם פקע קדושתו, מה טעם צריך להדיחו, יאכלנו כמות שהוא, אלא וודאי דבקדושתו קאי, ולכן אסור לאוכלו בלא הדחה.

ז] ומ"מ למעשה נראה ג"כ, שאף שלא פקע קדושתו מותר להדיח את הכלים [וכמו שהתירו להדיח את היין והשמן מהפירות], וכמו שכתב הדר"א (פ"ה משביעית ס"ק כד) דהחזו"א התיר להדיח מיגרדת שרסקו בה גזר של שביעית, אף שנשאר בה מעט מהגזר, ושאלתי להגרח"ק שליט"א, מדוע התיר, ומאי שנא מגרעינים שנשאר עליהם מעט אוכל שאסר להשליכן וכנ"ל, והשיב דהקילו עליו במקום שאי אפשר, וה"ה דיש להקל משום כן במעט אוכל הדבוק על הכלים, ולא מטעם שפקע קדושתו, אלא דהקילו עליו במקום שא"א דלא חשיב הפסד.

## קליפות תפוזים

ח] קליפות תפוזים ושאר פירות הדר, הנה דנו הפוסקים מה מברך עליהם, כיון שאינו נאכל בפני עצמו, ומ"מ יש מיעוט שאוכלים אותו ע"י טיגון וכדו', וז"ל המ"ב (סי' רב ס"ק לט) "ולענין קליפת פאמערנצי"ן [תפוזים] שטוגנין בדבש, יש דעות בין האחרונים אם לברך עליהן שהכל, או פרי העץ, ופרי האדמה, וע"כ יש לברך עליהן שהכל, ובדיעבד אם ברך פרי העץ או פרי האדמה יצא", ודעת המג"א שם דמברך עליהם פרי העץ, ולפ"ז ה"ה דצריך לנהוג בהם קדו"ש דחשיב אוכל, אמנם כבר הכריע החזו"א (מעשרות סי' א ס"ק ל) דיברך עליהם שהכל, ואף א"צ לנהוג בו קדו"ש, וז"ל "ובמ"א שם ס"ק יז, כ' דקליפי תפו"ז לאחר טיגון מברך עליהן בפה"ע, משום דעיקר תיקונן ע"י ריקוח, וצ"ע דכיון דאין מרקחין רק מיעוטן ומיעוט אנשים, ורוב אזיל לאשפה, לא מצינו מקור לזה דחשיב פירי, ואין נפקותא בין מיעוט השכיח ללא שכיח, וכ"ד הט"ז והא"ר, ובנ"א כלל נ"ג ס"ו השיג על הא"ר, שמביאים הרבה קליפות לאלפים, ואין זו תשובה, דאותן שמשליכים מרובים עליהם עשר פעמים, ונראה דמברך עליהם שהכל, וכו' ולפ"ז הן פטורין מן המעשר, וכש"כ מן השביעית, כיון דסתמן לאשפה".

ומ"מ ידוע דבביתו של החזו"א הקפידו ע"ז ולא זרקו את הקליפות לאשפה (בארחות רבינו ח"ב עמו' שמט, ובדר"א פ"ה משביעית בצהה"ל ס"ק כו). ולמעשה נראה דאפשר להקל לזורקו בתוך שקית סגורה היטב באשפה וכמו שנוהגים בתרומה וכדלהלן.

## פח שמיטה

ט] הנה לגבי תרומה המנהג שמכניסים לתוך שקית סגורה היטב ומשליכים לאשפה, ומ"מ בפירות שביעית, הנהיג החזו"א להחמיר ולהניח בפח מיוחד עד שירקבו ואז ישליכנו לאשפה, ובאמת בזמן החזו"א היו השקיות מנייר, ואפשר שלכך החמיר, כיון שאינו שמור היטב בתוך האשפה, אבל בשקיות מניילון, אולי יש להקל, וכן כתב באורחות רבינו (שם) דבשנת השמיטה תשל"ג, נהגו בבית הקה"י לזרוק לאשפה בתוך שקית מניילון סגורה היטב, ומ"מ כבר נהגו להחמיר בזה. מיהו נראה דבאלו הגרעינים, וכן בקליפות תפוזים בוודאי אפשר להקל לזורקו בתוך שקית ניילון סגורה היטב.

ויש ליזהר בפח שמיטה, שאם האוכל בפנים כבר התקלקל, אין להניח שם פירות שביעית שהרי מפסיד הוא בידיים את האוכל שמניח שם, וכשמסתפק אם מקולקל, יניח בשקית ניילון סגורה היטב.

## הוצאת פירות שביעית לחו"ל

י] כתב הרמב"ם (פ"ה ה"ג) "פירות שביעית אין מוציאין אותן מהארץ לחו"ל ואפי' לסוריא" וכו', ומקור הדין במשניות שביעית (פ"ו מ"ה) ובתו"כ (פרשת בהר, פ"א). ונחלקו הראשונים בטעם האיסור, הר"ש פי' דהוא מפני הביעור, שצריך לבערו בארץ, וכתבו הפוסקים דלפ"ז אחר שהגיע זמן הביעור, וביער כדינו, אין איסור להוציא לחו"ל. והראב"ד (על התו"כ שם) פי' דחששו שלא ינהגו שם בזה קדושת שביעית כדינו. ודעת החזו"א (סי' י ס"ק ו) דאין הפירות נאסרים בדיעבד באכילה בחו"ל, וכן הוכיח הרידב"ז (על ספר פאת השולחן, פ"ה סי"ח), ודלא כמו שנראה דעת הראב"ד שם.

## להוציא צידה לדרך

יא] ובקונט' סדר שביעית (לבעל החזו"א) כתב "אסור להוציא פירות שביעית לחו"ל, רק מה שצריך צידה לדרך", וטעמו שהתיר להוציא צידה לדרך, הוא ע"פ המבואר בפסחים (נב:) דרב ספרא הוציא גרבא דחמרא מארץ ישראל לחו"ל, והקשו התוס' (שם ד"ה רב ספרא) איך עבר רב ספרא על האיסור להוציא פירות שביעית לחו"ל, ותי' א. דדוקא לאכילה אסור, אבל לסחורה מותר, ורב ספרא הוציא לסחורה, ב. שהוציאו בשוגג, וכ"כ הר"ש (במשנה שם) שהוציאו בשוגג. ובתי' הא' שכתבו דלסחורה מותר, כתב החזו"א (יג, ד) דלא יתכן, דסחורה קיל מאכילה, ובהכרח דהוא ט"ס, וצ"ל דלסחורה אסור, ולאכילה מותר, ורב ספרא הוציא לאכילה [אמנם בתו' רבינו פרץ נדפס כגי' שלנו דלאכילה אסור, ולסחורה מותר], ומשום כן הכריע החזו"א להקל ליקח צידה לדרך, וכגירסתו בתוס' דמותר להוציא לצורך אכילה.

## הוצאת אתרוגים לחו"ל, לצורך קיום המצוה

יב] וכן הקיל החזו"א לשלוח אתרוגים לחו"ל לצורך קיום המצוה, וז"ל (במכתבים בסוף דרך אמונה, מכתב כח) "לשלוח אתרוג בלתי מורכב [ובלתי משומר] לקיום מצוה, במקום שיש להסתפק שיבוטל המצוה בהעדר המשלוח, הדעת נוטה להתיר, ולא ליקח מן העושה סחורה, יש ליזהר לנהוג באתרוג קדושת שביעית". ואף בזה הקפיד שיודיעו ששולחים בתנאי שיאכלהו מיד אחר סוכות (אורחות רבינו ח"ב עמו' שלא, שלב) והיינו משום דעת הר"ש שטעם האיסור הוא משום ביעור, וחשש החזו"א שזמן ביעורו הוא מיד אחר חג הסוכות.

## מקומות המסופקים אם הם מאר"י

יג] ופשוט שאיסור זה כולל גם את מקומות שנחשבים היום כארץ ישראל, אך בפועל אינם בתוך גבולות הארץ, ואף במקומות המסופקים אם הם מארץ ישראל, יש לחוש ולא להוציא פירות שביעית לשם, ובכלל זה הוא בגבול דרום, שמפורש במשנה בגיטין שאשקלון הוא גבול דרום, ובפועל א"י מתפשטת הרבה יותר.

ולענין תרו"מ, דעת החזו"א (שביעית סי' ג ס"ק לב אות ד) שאפשר להקל לעשר בסתמא, ולא חיישינן שהוא מהפטור על החיוב וז"ל "ובסתם פירות הולכין אחר הרוב, דעל הרוב הן מין אחד, ומיעוט הוא שיזדמן תערובת חיוב ופטור, וא"צ לעשר כל קלח וקלח מיניה וביה" וכו', אמנם בפועל נוהגים גופי הכשרות להחמיר בזה, ומותחים קו מאשקלון לבאר שבע, ומבאר שבע לחברון, וכל מה שמעבר לכך, אין מעשרין ממקום רחוק על מקום יותר קרוב, שמא הוא מהפטור על החיוב, אלא מעשרין מכל מושב בפני עצמו, או ממקום שיותר צפוני שהוא קרוב יותר לגבול הנ"ל, וכמו לגבי תרו"מ, שנהוג למתוח קו מאשקלון לבאר שבע, ומבאר שבע לחברון וכנ"ל, ה"ה לענין הוצאת פירות שביעית ראוי לחוש לא להוציא לשם, אלא מה שנצרך למאכלו וכגון צידה לדרך שהקיל בזה החזו"א.

## בירור גבול הדרומי של ארץ ישראל

יד] ובעיקר גבול דרום דנו הפוסקים היכן הוא עובר, דבתורה הוזכרו מספר ערים, ואיננו יודעים במדויק היכן הם אותם ערים, וז"ל הכתוב (פרשת מסעי לד ג-ה) "והיה לכם גבול נגב מקצה ים המלח קדמה, ונסב לכם הגבול מנגב למעלה עקרבים ועבר צנה.... לקדש ברנע.... ויצא חצר אדר ועבר עצמונה.... נחלה מצרים והיו תוצאתיו הימה", הרי דהגבול יצא מים המלח במזרח, ואינו הולך בקו ישר למערב, אלא ונסב דרך מקומות הנ"ל, ובסוף מגיע לנחל מצרים, שהוא לרוב הדעות מה שקרוי היום, ואדי 'אל עריש' שבצד מערב.

ונשנו בזה כמה שיטות (ולתוספת ביאור, מצורף בזה מפה, מתוך ספר באר חיים):

**א.** דעת הדרך אמונה (פ"א מהלכות תרומות ה"ז, בבה"ל ד"ה ואשקלון) דגבולות הארץ מוקפין בימים ונחלים, ולדעתו הנחל שמקיף את גבול דרום, הוא 'נחל צין' [נחל אכזב] שהוא הנחל הארוך ביותר בגבול דרום, ויוצא מעט אחר ים המלח [ונחשב מכח זה להמשך של הירדן] ועובר על רוב הגבול, עד שמגיע לואדי 'אל עריש' בצד מערב, והוא נחל מצרים הנזכר בקרא.

וז"ל הדרך אמונה "ולענ"ד יש להוכיח את הגבולות מהגמ' דאמרי' בב"ב (עד:) "מאי דכתיב כי הוא על ימים יסדה ועל נהרות יכוננה, אלו שבעה ימים וארבע נהרות שמקיפין את ארץ ישראל, ואלו הן שבעה ימים, ימה של טבריא (הוא כנרת) וימה של סדום (הוא ים המלח) וימה של חילת וימה של חולתא, וימה של סיבכי וים אספמיא וים הגדול, ואלו הן ארבעה נהרות, ירדן וירמוך קרמיון ופיגה", והנה לשון מקיפין מוכח שהן סביב כל א"י כמו מוקף חומה, וכו', וא"כ יש לעיין איך מקיפין את א"י מצד דרום ששם אין ים ולא נהר, והנה בבכורות (נה.) אמרי' ירדן יוצא ממערת פמייס, ומהלך בימה של סיבכי, ובימה של טבריה, ובימה של סדום, והולך ונופל בים הגדול, ובב"ב שם הגי' ומתגלגל ויורד לים הגדול, והנה ים המלח נגמר בקצה מזרחית דרומית של א"י כמפורש בפ' מסעי, וצ"ב איך מתגלגל הירדן לים הגדול שהוא במערב, וראיתי במפה, שיש שם נחל שקורין נחל צין, והוא מתחיל סמוך לקצה ים המלח, ונמשך עד נחל מצרים שהוא אל עריש לדעת הגאונים, אלא שנפסק קצת באמצע, ונראה ברור שנחל זה הוא יוצא מים המלח ונמשך עד ים הגדול ממש, והוא הירדן הנמשך (ויתכן שגם היום הוא מחובר במקומות המפסיקים, קצת מתחת לאדמה), ואע"ג דהנחל הולך ממערב למזרח, מ"מ זה נקרא מתגלגל לים כיון שמחובר, וכדכתיב כל הנחלים הולכים אל הים וכו', וא"כ א"י מוקפת מצד דרום מהירדן, ונמצינו למדין שהנחל הזה הוא גבול דרום וכו', ומה שהתורה כתבה ערים בגבול דרום ולא כתבה שהנחל הזה הוא הגבול, משום שנחל זה מכזב, ופעמים מתייבש בחלקו בקיץ, ולכן נתנה תורה סימנים בערים, ולפ"ז המושב ירוחם הוא בתוך גבול א"י, אבל המושב שקורין היום מצפה רמון, הוא חוץ לגבול" וכו'.

וקרוב לזה הוא דעת האדמת קודש ואחריו המנחת יצחק והמשנת יוסף, ומקו זה והלאה הוא הנקרא בזמנינו 'ערבה הצפונית', וכן נוהגין בד"ץ העד"ח שמקום זה יש לו דין חו"ל, ולדעתם לא נוהג במקום זה, לא איסור ספיחין ולא קדושת שביעית, דהוא חו"ל גמור [ומ"מ דעת הגרח"ק למעשה להחמיר בזה כלהלן].

**ב.** דעת הגרי"ש אלישיב זצ"ל, דאין להקל בכל אזור זה הקרוי ערבה הצפונית, וצריך להחמיר שם מספק, דהוא מתוך ארץ ישראל הן לקדושת שביעית, והן לאיסור ספיחין, וז"ל הדר"א (שם) "שלחתי הדברים הנ"ל למו"ח שליט"א וזה תשובתו, עברתי על מ"ש בענין הגבול הדרומי של א"י, הן אמנם הדברים בנויים ומיוסדים על מקורות נאמנים, בבלי ירושלמי תוספתא ראשונים ואחרונים, עם כל זאת להורות עפ"ז הלכה ומורין כן, לע"ד אכתי מידי ספיקא לא נפקי, עד יבוא ויורה צדק, בברכת התורה ובדריש"ת, יוסף שלום אלישיב".

ומפורסם בשמו שנסמך על דברי הרמב"ם בהלכות קידוש החודש (פי"ח הט"ז) שסידר שם באלו אופנים נראית הלבנה בארץ ישראל, ובאותו זמן גם בארצות שממערב לא"י וממזרח לה, וסיים שם "וכל אלו הדברים בשהיו המדינות שבמערב ושבמזרח מכוונות, כגון שהיו נוטות לצפון העולם משלשים מעלות, עד חמש ושלשים מעלות, אבל אם היו נוטות לצפון יותר מזה או פחות, משפטים אחרים יש להן, שהרי אינן מכוונות כנגד ארץ ישראל" וכו' [היינו שכדור הארץ מתחלק ל 360 מעלות, ומבואר ברמב"ם שארץ ישראל ממוקמת בין מעלה שלושים בדרום, למעלה שלושים וחמש בצפון], וא"כ כל מה שמתחת לקו 30 הרי הוא בוודאי חו"ל, והוא הנקרא בזמנינו 'ערבה הדרומית', וכל מה שלמעלה מקו 30, היינו 'הערבה הצפונית' צריך לחוש שהוא מארץ ישראל, ודעת הגרח"ק למעשה להחמיר אף יותר מזה אף מתחת קו 30 עד לישוב 'יטבתה' שעליו התבטא החזו"א שהוא וודאי חו"ל (ארחות רבינו ח"ב עמו' שסח), אבל מעל ישוב יטבתה, ס"ל שאין להקל בזה.

אמנם בפשוטו מה שנסמך על הרמב"ם לקבוע את גבולות הארץ הוא פלא, דקו 30 נמתח למטה הרבה מים המלח, וא"כ מדוע התורה ציינה את ים המלח כגבולה הדרומי של הארץ, ולהנ"ל אינו אלא מגבולה המזרחי של הארץ [וכן הקשה בדר"א שם], ועוד דלפ"ז צורת ארץ ישראל הוא בריבוע, וזה ודאי אינו.

ונראה לבאר דעת הגריש"א, דוודאי לא נתכוון שקו 30 הוא הגבול משום דברי הרמב"ם הנ"ל, דא"כ היה לו להשיב להגרח"ק שליט"א, ולדחותו מדברי הרמב"ם, ובפועל הסכים עמו, רק כתב דמידי ספיקא לא נפיק, אלא וודאי דדברי הרמב"ם נאמרו לגבי ראיית הלבנה, ולא כוון לכתוב גבולות הארץ במדוייק. אלא שדעת הגריש"א שכיון שלמעשה אין לנו ידיעה ברורה איפה הוא גבול דרום, על כן מספק צריך להחמיר עד למקום שיודעים בבירור שהוא חו"ל, וזה הביא מהרמב"ם שמוכח מדבריו שמתחת קו 30 הרי הוא חו"ל, וא"כ משם ולמטה ודאי אינו אר"י, וא"כ מספק צריך להחמיר עד שם.

וביאור הדבר, ע"פ מה שקיי"ל בהל' תערובת, שחתיכת איסור שנפלה לתבשיל צריך לשער ששים כנגד כולה, כיון שלא ידעינן כמה טעם יוצא ממנה, והיינו שמשערים כאילו כל הטעם שבחתיכה יצא לחוץ, אף שבודאי לא יצא כל הטעם מהחתיכה, דאי אפשר לומר שיעור קבוע וזה יאמר בכך וזה יאמר בכך ולכך מחוייבים להחמיר כנגד כולה, שהוא השיעור המרובה, שיותר אין לנו ספק. ומאותו דין יש לנו לומר בכל דבר המסופק בשיעורו שיש להחמיר את השיעור הגדול ביותר, משום שבלא ידיעה אין לנו לנקוט אלא את השיעור שברור לנו ולא דברים המסופקים. ואף כאן גבי גבולות הארץ, אין לנו ידיעה ברורה, מעבר למבואר ברמב"ם דלמטה מקו זה הוא חו"ל, וע"כ צריך להחמיר בכל זה. ואף שהוא ספק דרבנן, לא אזלינן ביה לקולא, וכמ"ש בשו"ת מנחת יעקב (סי' א ס"ק ו) דבספק כזה שהוא חסרון ידיעה, לא אומרים ספק דרבנן לקולא, וכן הוא דעת החזו"א (שביעית סי' ג' ס"ק לב אות ד, ובדר"א פ"ד ס"ק קצ) דצריך להחמיר איסור ספיחין בכל ארץ ישראל, ולא מקילים במקומות שמסתפקים שמא לא כבשום עולי בבל שלא נוהג בהם איסור ספיחין, ואף שהוא איסור דרבנן, כיון שהוא ספק של חסרון ידיעה וכמו שנתבאר.

**ג.** אף לדעת הגריש"א שמחמיר בכל הערבה הדרומית, יש הסוברים שבצדו המזרחי של 'נחל הערבה' אי"צ להחמיר והוא וודאי חו"ל, כיון שהוא יוצא מים המלח, וניתן לראותו כהמשכו של נהר הירדן [וים המלח מחברו בינתים] ומסתבר שהוא הגבול המזרחי של הארץ, וע"כ אותם מקומות שהם בצדו המזרחי של נחל הערבה דעתם להקל שהוא חו"ל. אמנם יש שפקפקו בזה [ולא התירו אלא ממקום ההרים הגבוהים שנמצאים יותר מזרחית].

## קדושת עבר הירדן, ומהו גבולה

טו] ובדין עבר הירדן - כתב הרמב"ם (פ"ד הכ"ח) "עבר הירדן, שביעית נוהגת בה מדבריהם, וספיחי סוריא ועבר הירדן מותרין באכילה, לא יהיו ארצות אלו חמורין מא"י שהחזיקו בה עולי מצרים". אמנם בפועל כל אזור זה הנמצא בשליטת ירדן, הרי הם פירות נכרי, ולכאו' היה נראה שיש להם קנין להפקיע מקדושתה, וכמו בסוריא דמפורש בגיטין בכמה מקומות, דיש לגוי שם קנין להפקיע מתרו"מ, וה"ה לענין שביעית. אלא דדעת החזו"א (דמאי סי' ד ס"ק א) דחלוק הוא עבר הירדן מסוריא, ואף שדעת הגר"א דגם שם יש להם קנין להפקיע מתרו"מ, זהו דווקא לגבי תרו"מ, אבל לגבי שביעית אין להם קנין להפקיע, וצריך לנהוג בפירות דשם קדושת שביעית [לנוהגים קדושת שביעית בנכרי, וכדעת המבי"ט והחזו"א].

טז] והנה דעת הגר"א (באדר"א פר' חוקת) דגבול גד הגיע עד דיבן גד, שהוא נחל זרד, ונחל זרד ממוקם כיום, בערך בקצה ים המלח הדרומי, וא"כ דרומית למטה מנחל זרד, בוודאי הוא חו"ל ואינו מעבר הירדן, אמנם למעלה מנחל זרד, יש לחוש שמא הוא מעבר הירדן [ואף שישנם מקומות שם מארץ מואב, שלא טהרו בסיחון, ולא כבשום בני גד ובני ראובן, מ"מ אין בזה ידיעה ברורה, ומספק צריך לחוש בכולו, וכדלעיל], ולצד מזרח י"א שמעבר ל 70 קילומטר, א"צ לחוש דהוא בערך גבול הארץ לרוחב, ולא מסתבר שרוחב עבר הירדן יותר מארץ ישראל.

## ספיחין בעציץ שאינו נקוב

יז] עציץ שאינו נקוב, שאיסור זריעתו הוא מדרבנן, כתב במשפטי ארץ (פ"ח סעיף טו) בשם הגרי"ש אלישיב זצ"ל, דאין בו איסור ספיחין, והטעם בזה, דחז"ל לא גזרו במקומות שאין הדרך לזרוע, ואף זה בכלל, וכן כתב הדרך אמונה (פ"ד ס"ק יז) בשמו. אמנם באורחות רבינו (ח"ב עמו' שסה) מביא דהקה"י הסתפק בזה ונוטה יותר לומר שנאסר באיסור ספיחין, ובצהה"ל (שם ס"ק נא, ובפ"א ס"ק קח) כתב דהחזו"א חשש לספיחין במה שגדל בתוך בית, אף שגם בבית אין הדרך לזרוע, וא"כ אפשר דה"ה בעציץ שאינו נקוב וצ"ע [ועיין בדר"א ח"ה בערך ספיחין, שציין לענין ספיחין בעציץ שאינו נקוב, למש"כ בתיקונים].

## ספיחין הבלועין בכלים

יח] ובעיקר ספיחין דינם כמאכלות אסורות והתבשיל נאסר בדיעבד, וכתב הדר"א (פ"ד בצהה"ל ס"ק כג) "והורה מרן לאחד שהתארח אצל מי שאין נזהר מספיחין, ובישלו בקדרה שבישלו בה ספיחין, שאם הכלי אחר מעל"ע לא נאסר התבשיל בדיעבד, וכ"ז בשעת הדחק" וכו'. וכן שמעתי שהחזו"א הקיל כן לבנות מסמינר אור החיים, לאכול בביתם בזמן שעבר מעל"ע. אמנם הוא צ"ב, דמפורש ברשב"א בתורת הבית (שער ד פרק ד) שאם בישל הגוי בשבילו בכלי שאינו בן יומו נאסר התבשיל, וכמו"כ כאן כיון שהוא מבשל בשבילו איך יהיה מותר. ובפמ"ג (יו"ד סי' צט ש"ד ס"ק ז) הביא בזה מחלוקת אחרונים אם התבשיל נאסר, והקשה שם רעק"א (נדפס במהד' פרידמן) מאי קמ"ל הרי הוא מפורש ברשב"א הנ"ל לאיסור [ופעם העלתי קמי מרן הגריש"א זצ"ל, דיש אחרונים דמקילים בזה, אך מיד ענה דהוא נגד הרשב"א], וצל"ע אם החזו"א היקל גם בנתבשל בשבילו.

![](data:image/jpeg;base64...)

**דינים העולים:**

1. קדושת שביעית בגרעינים: גרעינים שאינם נאכלים, אין בזה קדושת שביעית, ובכללם גרעיני אתרוג ושאר פירות הדר, תפוח, משמש [ברוב הזנים שהשקד שבתוכו מר ואינו ראוי למאכל]. ואם יש עליהם קצת אוכל, לכאו' דעת התוס' והכס"מ להקל בזה, אמנם דעת החזו"א דצריך לנהוג בהם קדו"ש. וגרעינים שיש בהם לחלוחית למצוץ, לכאו' נראה דעת הרמב"ם דכל שמשליכו אין בו קדו"ש, והדרך אמונה מחמיר לחשוש שיש בזה קדו"ש.
2. גרעיני זיתים תמרים וחרובים, וכן גרעיני מילון [וקליפתו], צריך לנהוג בהם קדושת שביעית.
3. קליפות של פירות שביעית: הראויים למאכל יש בהם קדושת שביעית, אף שבפועל זורקים אותם, ומה שאינו ראוי למאכל אין בו קדושת שביעית.
4. צריך ליזהר שלא ישארו בכלים שיורי מאכל שגם בהם יש קדו"ש אבל אם נשאר מעט אוכל שאי אפשר להסירו מותר להדיח הכלים, ואף שיש בזה קדושת שביעית, הקילו במקום שא"א, דלא חשיב הפסד.
5. קליפות תפוזים ושאר פירות הדר, דעת החזו"א להקל בזה שאין בו קדושת שביעית, אמנם בביתו נהגו להחמיר בזה.
6. לא יניח שיירי אוכלין באשפה, אלא בתוך פח מיוחד, ואחר שיתרקב יניחם באשפה, ואף בפח שמיטה יזהר שלא יניח בזמן שהפירות בפנים כבר נתרקבו, ואם מסופק יתנם בתוך שקית סגורה. וקליפות תפוזים, וכן גרעינים שיש בהם לחלוחית למצוץ, דמעיקר הדין א"צ לנהוג בזה קדו"ש, אפשר להקל להניחם בתוך שקית ניילון סגורה היטב באשפה.
7. אסור להוציא פירות שביעית לחו"ל, ואף במקומות המסופקים אם הם מארץ ישראל, יש לחוש לא להוציא לשם, ומ"מ בדיעבד הפירות לא נאסרים [רידב"ז, חזו"א], ודעת החזו"א שמותר להוציא מעט צידה לדרך, וכן התיר להוציא אתרוגים לצורך מצוה, באופן שאין להם אתרוג כשר, ובתנאי שיאכלום מיד אחר סוכות.
8. בגבולה הדרומי של ארץ ישראל נאמרו כמה שיטות, א. דעת הגריש"א זצ"ל, דכל אזור ערבה הצפונית, דהיינו מקו 30 ומעלה, יש לחוש הוא מארץ ישראל, והירקות אסורים שם באיסור ספיחין. ב. דעת הדרך אמונה, דנחל צין הוא הגבול, ולפ"ז רוב הערבה הצפונית הוא מחו"ל [וקרוב לזה הוא דעת האדמת קודש, והמנח"י והמשנ"י, וכן נוקטים בבד"צ העד"ח], ומ"מ למעשה דעתו להחמיר עד יטבתה [והוא למטה מקו 30 במעט], שע"ז התבטא החזו"א דהוא וודאי חו"ל. ג. יש הסוברים שנחל הערבה הנמשך מעט אחר ים המלח לכיון דרום, הוא הגבול המזרחי של ארץ ישראל, ולפ"ז אף לדעת הגריש"א שהערבה הדרומית הוא ספק א"י, מ"מ מה שבצדו המזרחי של נחל הערבה הוא וודאי חו"ל.
9. עבר הירדן, נוהג בה קדו"ש, אבל אין בה איסור ספיחין, ודעת החזו"א דאף בזה אין קנין לגוי להפקיע אלא לענין תרו"מ, אבל לא לענין שביעית, והפירות הנלקחים משם הרי הוא כיבול נכרי, ומנחל זרד למטה לכיון דרום, בוודאי אינו מעבר הירדן, והרי הוא כחו"ל, וי"א דאף בעבר הירדן א"צ להחמיר לרוחבה אלא עד 70 קילומטר לכיון מזרח.
10. עציץ שאינו נקוב, דעת הגריש"א והחוט שני שאין בו איסור ספיחין. אכן דעת הקה"י נוטה להחמיר.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים**

[ניתן לשמוע בקול הלשון טל': [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-5, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**