סימן ע_ט - א - בדין הוחזק כפרן - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

אור ליום ג' כ"ו אלול תשס"ט

א] בדין הוחזק כפרן, העירוני לדון היכא שלא הוחזק כפרן על הממון, אלא על ראי' שהוא חייב, אם חשיב נמי כהוחזק כפרן.

ולכאו' הי' נ' בזה פלוגתת האחרונים, דהש"ך בסימן ס"ט נקט דלדעת הרשב"א דהאומר שטר זה מזויף ובאו עדים וקיימוהו, לי"ב לדינא דכל האומר לא לויתי וכו', גם ל"ה הוחזק כפרן, ובגל' הגרע"א סימן פ"ב נחלק ע"ז, דאף דלא חשיב כטוען לא לויתי ולי"ב לדינא דכל האומר וכו', מ"מ כיון שטען טענת שקר, הוי הוחזק כפרן, ובשו"ת הרשב"א ח"ג סימן פ"ב מ' להדיא כהש"ך, עיי"ש.

וכפי הנראה פליגי בהנ"ל, דהש"ך ס"ל דלדעת הרשב"א דהאומר שטר זה מזויף אי"ז כפירה בההלואה, הרי דהגם דכפר שהשטר מזויף הוא, ל"ה הוחזק כפרן, שלא הוחזק כפרן על הממון, אלא על השטר, והגרע"א דפליג ע"ז ס"ל דכיון שמכח כפירת הראי' בא לזכות בממון, חשיב זה ככפרן על הממון.

והעירוני בזה במה שדן הריטב"א דאומר לא לויתי ובאו עדים והעידו שהודה בפניהם, דהוחזק כפרן, דמ"ש מהא דאינו מוחזק כפרן ע"פ עצמו, והגרש"ר ז"ל הק', דהרי יל"פ דהא דהוחזק כפרן אי"ז משום כפרנותו על ההלואה, אלא משום כפרנותו על ההודאה, וע"ז הרי הוי הוחזק כפרן בעדים, וכן הק' באבי עזרי אות י"ד ע"ד מהרי"ט שכתב כן, ולמש"נ ניחא ד' הריטב"א, דס"ל כמבו' בד' הש"ך דכה"ג לא חשיב כלל כהוחזק כפרן, כיון שלא הוחזק כפרן על הממון, אלא על ההודאה דהויא כראי' על הממון.

אך באמת א"צ לזה, די"ל דאיירי בשלא כפר בההודאה, וכמש"כ בשיעורי הגר"ש ב"ב ח"א אות ק"מ, דהמודה שהודה ואומר שאינו חייב פטור, עיי"ש.

אך העירוני בזה מסוגיא דסנהדרין דכ"ט. דבגוונא דמצי טעין משטה ואמר להד"מ, ס"ל לאביי דהוחזק כפרן, ולרבא לא הוחזק כפרן משום דמילי דכדי לא דכירי אינשי, והרי להדיא דאיכא דין הוחזק כפרן אף בשלא הוחזק כפרן אלא על ההודאה.

אך נ' דשאני התם דצריך לטעון משטה אני בך על ההודאה, וע"כ כל שהוחזק כפרן על ההודאה ל"מ לטעון על ההודאה משטה אני בך, והיינו דהגם דכשהוחזק כפרן על ההודאה, לא חשיב כהוחזק כפרן על הממון, ונאמן לטעון טענת פטור על הממון, מ"מ על ההודאה גופה הוחזק כפרן, ואין נאמן לטעון על ההודאה, ודו"ק.

ובאמת נ' דהוא מוכח כן, דהתם ל"ה כלל כפרן על הממון, שהרי גם אם הי' אומר שהודה הי' זוכה בממון, וכמו שעמד ע"ז בשיעורי הגר"ש ב"ב אות ק"מ, ולפלא שלא הזכיר לסוגיא דסנהדרין, ובע"כ דכל הכפרנות היא על ההודאה, וג"ז הוא דבר חידוש, ודו"ק.

אך שו"ר בס' זכר טוב סימן ו' שכתב לומר, דאף דהמודה שהעידו עדים לחובתו ואומר שבשקר העידו פטור, וכמש"כ הראשונים בריש מכות, מ"מ במודה על הודאת בע"ד אי"ז כן, עיי"ש בדבריו הטעם בזה, והביא שהוא מפורש כן בד' הש"ך סימן פ"א סק"ח, ועיי"ש בש"ך שלמד כן מד' בעה"ת שהובא בשו"ע סימן ע"ה סי"ז וכמו שהביא הש"ך, ולפ"ז שפיר יל"פ דהכפרנות בסוגיא דסנהדרין היא על ההלואה עצמה.

תורי"ד ב"מ די"ז., הוחזק כפרן לאותו ממון. פי' אבל ממון אחר לא כדאמרי הכופר במלוה כשר לעדות דאמרי' אשתמוטי משתמיט ולאו בחזקת גזלן קאי וכשר לעדות ולשבועה, אי קשיא לאותו ממון נמי יהא נאמן בשבועה כיון דאמרי' אשתמוטי משתמיט נירמי שבועה עלוי' כי היכי דלודי כדאמרי' גבי מודה במקצת הטענה, תשובה התם לא הוחזק לכפור כדי להישמט ואנן אמרי' דילמא אשתמוטי משתמיט ורמי שבועה עלוי' כי היכי דלודי, אבל הכא דהוחזק לכפור ולהישמט גם עתה כשכופר ואומר פרעתי אינו נאמן אפילו בשבועה כיון שהוחזק לכפור ולהישמט עליו ודוקא לאותו ממון אינו נאמן מפני שראינו כי הוא רגיל לכפור ולהישמט עליו אבל לממון אחר נאמן, שאם נשמט לזה אינו נשמט לכל דבר אבל הכופר בפקדון שהוא בחזקת גזלן אינו נאמן לשום ממון לישבע עליו ולא לעדות.

בעה"מ פ"ק דב"מ, מה להצד השוה שבהן שכן לא הוחזק כפרן והאמר רב אידי בר אבין הכופר במלוה כשר לעדות ואיכא דקשיא ליה הא דאמרי' לקמן אמר רבה בר בר חנא אמר ר' יוחנן מנה לי בידך והלה אומר אין לך בידי והעדים מעידים אותו שיש לו וחזר ואמר פרעתי הוחזק כפרן לאותו ממון ולא אמרי' אישתמוטי קא מישתמיט ליה ואיכא דמוקי לה לההיא בפקדון ולא מסתברא דסתם ואמר פרעתי על מלוה משמע אלא י"ל למה שהעדים מעידין הוא שהוחזק כפרן והיינו דאמרינן לאותו ממון אבל מה שכפר חוץ מהעדות עדים לא הוחזק כפרן ומאן דקא פריך הוה סבר שהוחזק כפרן ואפילו על השאר והוא מה שכפר חוץ מהעדות עדים ומשום הכי הוא פריך תאמר בעדים שהוחזק כפרן למה שכפר על השאר ונמצא חשוד והחשוד אינו נשבע והיינו דמהדרינן ואמרי' ומי הוחזק כפרן למה שכפר על השאר והאמר ר' אידי בר אבין וכו' אלמא במה שכפר אמרינן אשתמוטי משתמיט ליה ואינו חשוד בכך לא על ממון ולא על שבועה ואע"פ שהוחזק כפרן לאותו ממון שבאו העדים והעידו עליו והיינו על החמשים שאינו נאמן לומר שוב פרעתי אלא בעדים כיון שאינו חשוד להיות כפרן על השאר כ"ש שיש עלינו לחייבו שבועה על השאר

ריטב"א שם ד"ה, דאמר רב דימי הכופר במלוה כשר לעדות. פירוש אע"פ שבאו עדים שכפר עליה בב"ד אין פוסלין אותו לומר משום דבעי למגזלה עביד הכי, אלא תלינן דמשום השמטה הוא דעביד, וא"ת א"כ למה הוחזק כפרן לאותו ממון מיהא כדאיתא לקמן בפירקין דהא לא חשיד, וי"ל דכיון דהוחזק כפרן בממון זה והדבר ספק מאיזה טעם עשה, אי אפשר להאמינו בממון זה +א"ה, כ"ה ברוב הכ"י ובשטמ"ק, אבל באחד מכ"י איתא בזה"ל, בממון זה מהאי טעמא דלא להוי כופר בממון זה.+ דמהאי טעמא דלהוי הוא כופר בממון זה

העיטור קבלת העדות נח., וקשיא ליה לרבינו יעקב הא דאמר רבה בר בר חנה א"ר יוחנן מנה לי בידך והלה אומר אין לך בידי כלום. והעדים מעידים אותו שיש לו וחזר ואמר פרעתי הוחזק כפרן לאותו ממון ואמאי לימ' ליה אישתמוטי הוא דקא מישתמיט ואמרי' דבכפריה בב"ד לא אמרינן אישתמוטי הוא דקא מישתמיט ליה דהא מודה במקצת הטענ' משבעי' ליה משום דאישתמוטי דקא מישתמיט ליה ואיכא דמוקמי לההיא בפקדון, ואיכא מ"ד במלוה כשר לעדות דווקא במודה במקצת דאיכא למימר אישתמוטי הוא דקא מישתמיט ליה. אבל כופר בכל ליכא למימר אישתמוטי קא מישתמיט ופסול לעדות מדמקשינן אלא הא דאמר רב נחמן משביעין אותו שבועת היסת לימא מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא ולא קא משנינן אישתמוטי קא מישתמיט ליה ש"מ דכופר במלוה דקאמר מודה במקצת הוא. ומסתבר' דאפילו כופר בכל כשר לעדות והאי דלא שאני התם אישתמוטי קא מישתמיט ליה משום דהא איתיה בעיניה בידיה ואמר ליה כלי זה שבידך שלי הוא. ואמר לו חבירו לא היו דברים מעולם שלי הוא משביעין אותו שבועת היסת אע"ג דליכא למימר אישתמוטי הוא דקא מישתמיט ליה ומיהא נמי שמעינן דרב נחמן ארישא דמתניתין אע"ג דליכא דררא דממונא ומסתברא לאותו ממון דווקא קאמר דהוחזק כפרן שאינו נאמן לומר חזרתי ופרעתי אלא אם כן פרעו בעדים **דאיכא למימר כי היכי דאישתמוטי קא מישתמיט ליה בטענת' קמייתא דאין לך נמי בידי הכי נמי מישתמיט ליה בטענתא בתרייתא דאמר פרעתי ואינו נאמן שפרע** אבל בממון אחר אינו פסול לעדות דאמרינן אישתמוטי קא מישתמיט לי', עכ"ל.

בד' הרמב"ן בב"ב דק"ע, מבו' דבעובדא דשבועות דמ"א שאמר שפרע בפני פלוני ופלוני, לדעת אביי לא מיפטר אף אם באו אחרים והעידו שפרע בפניהם, והרי דהתם הוי זה הודאה ממש שלא פרע בפני אחרים, וזה כמו שפירש ר"ח בשבועות שם והביאו הרמב"ן, דמש"א שם הוחזק כפרן, היינו דמה"ט אינו נאמן לומר שפרע אח"כ, עיי"ש.

רשב"א ב"ק דס"ה, ז"ל, הא דאמרינן כגון שנשבע וחזר ונשבע ארבע פעמים, כלומר שכפר והודה בב"ד זה וחזר וכפר בב"ד אחר ונשבע וכן ארבע פעמים, שאם בב"ד אחד כיון שהוחזק לכפור ולישבע לשקר ב' פעמים אע"פ שלא הוחזק כפרן בעדים היאך מוסרין לו שבועה והלא ראינו שלאחר שהודה ונראה שעשה תשובה חזר לקלקולו שניה ושלישית "וקרוב בעיני לומר שהוחזק כפרן לאותו ממון ומחייבים אותו ליתן", אלא שכפר ונשבע בב"ד אחר, עכ"ל, ונתחדש בד' הרשב"א דכה"ג הוחזק כפרן ע"פ עצמו.

רשב"א ב"מ ד"ה, דאמר רב אידי בר אבין אמר רב חסדא הכופר במלוה כשר לעדות. ודוקא לעדות דעלמא אבל לאותו ממון לא דהוחזק עליו כפרן וכדאמרינן לקמן בפרקין מנה לי בידך אין לך בידי כלום והעדים מעידים אותו שיש לו הוחזק כפרן לאותה מלוה, ודר' חייא קמייתא לא קשיא דאיהו לא משתבע אלא אחמשים דלא מסהדי סהדי ולא הוחזק עליהם כפרן וכממון אחר דמי, וכדרמי בהדיא לעיל ומי הוחזק כפרן כלומר לאותם חמשים שאנו משביעין אותו עליהם, והא אמר רב אידי בר אבין וכו', עכ"ל.

ולכאו' ד' הרשב"א אלו אינם מתישבים עם מה שדן בתשו' לפרש דדין הוחזק כפרן הוא משום דודאי לא פרע אלא בעדים, דלפ"ז ל"ש דין זה בההיא דר' חייא, וכן מוכח גם מד' התוס' בשבועות דל"ד שג"כ עמדו בקו' זו.

ובפשוטו מבו' בד' התוס' והרשב"א דדין הוחזק כפרן הוא גם על טענה שטען קודם שהוחזק כפרן בבי"ד, אך נ' לדון, דמכוון הקו' היא על השבועה, וכמשמעות ל' הרשב"א, ודו"ק.

ועי' גם בל' הריטב"א שם ד"ד., דמשמע דמכח דינא דדף יז. הי' לנו לפסלו לישבע ע"ז, ומכח זה הוא שהי' מתחייב.

רשב"א ח"א סימן אלף קכ"ו, ולאו דוקא פרעתי אלא הוא הדין והוא הטעם לכל טענת פטור שהוא טוען עליהם לפי שהוחזק כפרן לגמרי לאותו ממון "וכל מה שטוען חזקה שמחמת כפירה הוא טוען כן", עכ"ל.

עיי"ש בד' הרשב"א שמבו' דמכח דין הוחזק כפרן, גם אינו נאמן לטעון שהוא תופסו בעד חוב אחר, והתם הרי ל"ש טעמא דהרשב"א במק"א דחזקה אינו פורע בלא עדים.

רשב"א ח"ב סימן צ"א, שאלת האומר לחבירו מנה לי בידך, שהלויתך בפני פלוני ופלוני. וקנו מידך, ולא הספיקו לכתוב עד שמתו. והלה אומר לא היו דברים מעולם. ובאו שנים ואמרו בפנינו נתן לך המנה, אלא שלא נזדמנו להעיד עליך. מהו מי אמרינן כיון דלא רמיא מלתא עליהו דהני, לא משגחינן בהו, ומשתבע הלה הסת ונפטר או דילמא כיון דהכי קאמרי שראו באותו מלוה או באותו קנין, ואין להם שום ספק בדבר, כיצד נשבע זה כנגדם ואי משתבע אידך ושקיל הודיענו הדין עם מי.

תשובה דברים ברורים אני רואה כאן. וכי מי בעינן עדים מזומנין הרי אמרו שנים שנכנסו לבקר את החולה, כותבין, ואין עושין דין. ג', רצו כותבין, רצו עושין. וכשנכנסו לבקר, ולא הזמינו' להעיד היא. ובכמה מקומות בתלמוד מתבאר שאין אנו צריכין לעדים מזומנין. ומה שכפר ואמר שלא לוה, הרי הוא מודה שלא פרע. דכל האומר לא לויתי, כאומר לא פרעתי, דמי ואלו הב' מעידין שלוה. נמצא שהוחזק כפרן, וחייב לפרוע. והלה נוטל בלא שבועה כלל. והכי איתא בהדיא בפרק שבועת העדות יתיב ר' יהודה וקא מבעיא ליה מנה מניתי לך בפני פלוני ופלוני, ועדים רואים אותו מבחוץ, מאי א"ל רב המנונא והלה מה אומר אי דאמר במתנה נתת לי, כי אתו עדים מאי הוי אמר ליה רב המנונא את עולתה. כלומר ששבחו, והודה לו, ודכוותא אמרו בפרק קמא דמציעא שבתאי בריה ד"ר מרינוס כתב ליה לכלתיה איצטילא דמילתא בכתובתה, וקבלה עליה. אירכס כתובתה. א"ל לא היו דברים מעולם. אתו לקמיה דר' חייא. אתו סהדי ואסהידו ביה דכתוב /בד"ל דכתיב/ ליה. אמר ליה רבי חייא זיל הב לה. הדר אמר פרעתיה. אמר ליה רבי חייא הוחזקת כפרן לאותה איצטילא. זיל שלים. ואותן סהדי לא הוו סהדי דחתימי בכתובתה, משמע, אלא סהדי דעלמא. וזה פשוט, איני רואה בו שום ספק.

רשב"א ח"ג סימן מ"ט, וא"ת והא כללא קא כייל שמואל כל מקום ששנים מחייבין אותו ממון, אחד מחייבו שבועה, וכיון שהוחזק כפרן לשלם אותו ממון על פי שנים, אם כן אף /בדפוס ליוורנו תקל"ח מופיעה אחרי אף המלה עד/ אחד מחייבו שבועה. לא היא, שלא אמרו, אלא בשהעדים מחייבין אותו בעדותן ממש, אבל כאן אין העדים מחייבין אותו, כמו שכתבתי למעלה. שהמלוה את חברו בעדים, אין צריך לפרעו בעדים, אלא כפרנותו הוא שמחייבתו, וכל שנעשה כפרן על פי שנים, והיה חייב לפרוע הממון על פיהם, הוחזק זה כפרן גמור, מה שאין כן בשהוחזק בעד אחד, שאלו רצה היה פוטר עצמו ממנו בשבועה, ולפיכך אינו כפרן גמור. אי נמי חזקה היא, שכל שהוכחש בעדים והוחזק כפרן גמור לשלם ממון, חזקה לא היה פורעו אלא בעדים, מה שאין כן בעד א', שאלו רצה היה עומד בכפרנותו ונשבע ונפטר, וכיון שכן, בוטח בעצמו לפרעו בינו לבין עצמו, לפי שאי אפשר להתחייב בממון על פיו. ומה שכתב הרמב"ם ז"ל בפ' י"ד מהל' מלוה ולוה הכופר במלוה על פה בב"ד, ובא עד אחד ואמר פרעתי, הרי זה מחוייב שבועה, שאינו יכול לישבע ומשלם. ההוא, בשכפר בבית דין ואמר, שלא לוה, ובא עד אחד והכחישו, וחזר וטען קודם שיצא מבית דין, אין לויתי ופרעתי. וכן העמידה הראב"ד ז"ל בהשגות שם בהלכות מלוה ולוה. וחזר וכתב כן בפרק רביעי מהלכות טוען ונטען.

רשב"א ח"ו סימן רל"ח, תשובה דבר ברור הוא זה שהוא נאמן שאעפ"י שאמר שאינו זכור לא הודה שלא לוה ושלא פרע דשר של שכחה שכיח. ולא אמרו שאינו יכול לחזור ולטעון נזכרתי אלא לגבי עדות אבל בבעל דבר לא. ולא עוד אלא אפי' כפר בב"ד ואמר לא לויתי וחזר ואמר לויתי ופרעתי נאמן מגו דאי בעי עומד בטענתו שלא לוה ואין לך מגו יותר חשוב ממנו. ולא אמרו שהוחזק כפרן ואינו נאמן לומר לויתי ופרעתי אלא כשבאו עדים קודם שחזר ואמר לויתי ופרעתי דכיון שבאו קודם הוחזק כפרן הא לאו הכי לא הוחזק כפרן עפ"י עצמו כדאמרינן בב"מ תאמר בעדים שהוחזק כפרן

תשו' הרשב"א דמכח דין הוחזק כפרן אינו נאמן על שאר השטרות, וריב"ש סימן שנ"ד, כתב לדין הוחזק כפרן, דמכח זה אינו נאמן על שווי החפצים, ג"כ אינו מתישב עם ד' הרשב"א שהוא מכח אנ"ס דלא פרע.

ראבי"ה סימן אלף י', וכל מאי דאמרינן דאינו חוזר וטוען היכא דמכחיש לדיבורי' היינו משום שהוחזק כפרן. הילכך בעדים אין שלא בעדים לא, **דאדרבה מרוב חסידותו לא עמד בטענת השקר.** וכל היכא דמצינו לתלות בשום דבר שבעולם לא משוינן ליה כפרן כדאמרינן לעיל מינה חייב אתה ליתן לו ואמר פרעתי והעדים מעידין עליו שלא פרעו וחזר ואמר פרעתי לא הוחזק כפרן לאותו ממון ומאי טעמא אישתמוטי קא מישתמיט סבר עד דמעייני רבנן בדיני. ותו אמרינן בפ"ק דבבא מציעא אמר רב חסדא הכופר במלוה כשר לעדות בפקדון פסול לעדות. ומפרש התם דגבי מלוה מישתמיט עד דהוי ליה. בפיקדון פסול לעדות ופריך נימא משתמיט עד דבחיש ליה ומשני כגון דאתו סהדי ואמרי דההיא שעתא דכפר הוה איתיה לפקדון בביתיה והוה ידע ביה אי נמי דהוה נקיט ליה בידיה דהשתא הוה גזלן גמור. וכן טובא משני התם דמורי ואמר אנא דמי קא יהיבנא ולא תחמוד לאנשי בלא דמי משמע. ורואה אני הדברים קל וחומר, השתא אפילו היכא דהוכחש בעדים תלינן להכשירו כי מצינו למיתלי, כ"ש לעיל דחוזר בו ומנפשיה מטענת שקרן דלא הוי כפרן.

ואי איפשר לפרש אין לך בידי מפני שפרעתי ומתרץ דיבוריה, דא"כ לא הוחזק כפרן חוזר וטוען. ותו דמייתי עלה מעובדא דשבתי בר מרינוס דאמר ברישא בהדיא לא היו דברים מעולם ולבסוף אמר ליה פרעתי ומכחיש לדיבוריה ואפ"ה טעמא דאתו עדים. ותו לישנא דאין לך בידי משמע כדפרישית. כדאמרינן בפרק השותפין שרצו גבי תבעו לאחר זמנו דמייתי עלה האומר לחבירו מנה לי בידך והלה אומר הן למחר אמר לו תנהו לי ואמר לו נתתיו לך פטור אין לך בידי חייב. ומסקינן מאי אין לך בידי דאמר לא היו דברים מעולם ונעשה כאומר לא לויתי וכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי. ואע"ג דיש לדחות דאמר בפירוש לא היו דברים מעולם לסוף א"ל פרעתיך ומכחיש ופירש דברי[ו], אבל אין לך בידי משמע הכי ומשמע הכי, הדעת מכרעת כדפרישית, מדמייתי עלה ההיא דשבתי ומדמי להו אהדדי. ומיהו ההיא דפרק השותפין מיירי אפילו הדר ביה מנפשיה. מפני שבטענה האחרונה מתחייב ומודה עתה שלא פרע. אבל אי טעין ברישא לא לויתי והדר טעין נתתיו לך קודם שטענתי לא לויתי, נשבע ופטור מיגו שיכול לעמוד בטענתו הראשונה ולישבע.

וקשיא לי אמאי קאמר ר' יוחנן הוחזק כפרן לאותו ממון ולא לממון אחר, האמר רב חסדא הכופר בפיקדון פסול לעדות. וליכא למימר דהך דר' יוחנן כגון דלא אתו סהדי דההיא שעתא הוה ליה בביתיה, דאם כן לא הוחזק כפרן דאמרי מישתמיט עד דבחיש ליה. וניחא לי דודאי לא אתו סהדי דההוא שעתא הוה בביתיה, דאז הוה גזלן גמור, אבל אמרו שיש לו, הילכך פסול לשבועה ולעדות לא הוי דדילמא משתמיט עד דבחיש ליה. ומיהו לאותו ממון הוחזק כפרן כיון שלא חזר בו אלא מכח עידי. שהרי סתם שומרים אינם משימים את הפיקדון במקום הפקר שיהא צריך לבחוש. כדאמרינן כספים אין להם שמירה אלא בקרקע. ודומיא דהכי אמרינן גבי ההוא גברא דחטף נסכא מחבריה הוה ליה כגזלן. ולא גזלן ממש, שרק לממון זה הוה ליה כגזלן שאינו יכול לשבע. וכן צריך לפרש נמי היה חייב לחבירו שבועה, ויש לזה עדים או פסק דין, ואמר נשבעתי בב"ד פלוני שמתו או בעיר אחרת, שרוצה לישבע לשקר על דבר שנשבע לו, דבדברים בעלמא לא מצי משתמיט מיניה, ובאו עדים שלא נשבע וחזר ואמר לא נשבעתי, הוחזק כפרן לאותה שבועה. דאע"ג דאיכא למימר דעביד לאשתמוטי משבועה, כיון דעל ידי עדים חזר בו, הוחזק כפרן לאותה שבועה דווקא. ואע"ג דגבי כופר במלוה כשר לגמרי כיון דמשתמיט, אע"ג דהדר ביה מכח עדים דומיא דפקדון, שני התם דכי לוה ממנו לוה על מנת להוציאה, והכי אורחיה דמלוה להוצאה ניתנה אע"ג דסתם מלוה שלשים יום. ולא דמי לסתם שומרים כדפרישית לעיל.

ושמעינן מינה שאם חוזר בו בלא עדים משבועת שקר שרצה לעשות מעיקרא, ואמר לא נשבעתי, ולאחר זמן חזר ואמר נשבעתי, נשבע שהוא כן ופטור. ולא הוחזק כפרן אפילו לאותה שבועה. וכי מעיינת שפיר בפרק שנים אוחזין הלכה זה ישבע שאין לו בה פחות מחציה (ה ע"ב) מסקינן דכל היכא דמצינן למימר אשתמוטי קא משתמיט לא הוי חשוד לא אממונא ולא אשבועתא. ואפילו היכא דחשיד אממונא מסקינן התם (ו ע"א) דלא אמרינן מיגו דחשיד אממונא חשוד נמי אשבועתא. ודוקא חשוד, אבל הכופר בפקדון פסול לעדות כיון דאתי סהדי דההיא שעתא דכפר הוה ליה בידיה הוה ליה גזלן וודאי ולא חשד גרידא. ואע"ג דהך שינויא הוה גבי אי הכי הכופר בפקדון, דהוה ס"ד דאמרינן מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא, לפי מסקנא צריך לפרש נמי הכי. דההוא אי הכי לא מצינן לפרש שפיר בלשון אי אמרת בשלמא. ויש דוגמתו בריש גיטין (ה ע"א) אי הכי יכול נמי שדחוק לפרש. ועוד הרבה דוגמתו שאיך שיאמר יכול להקשות ולתרץ דרך אחת. ובבכורות (לו ע"א) נמי אמרינן אימור דאמרינן לאחשודינהו לאחזוקינהו מי אמר, משמע שחשוד והוחזק אינו לשון אחד.

ושמעינן מינה דאע"ג דהיכא דחשיד אממונא לא חשיד אשבועתא, היכא דהוחזק כפרן אפילו רק לאותו ממון בעדים, הוחזק נמי לעניין שבועה לאותו ממון. שאפילו אם בעל דינו או[מר] ישבע כדבריו האחרונים או הראשונים, דיינינן ליה כחשוד על השבועה דשכנגדו נשבע ונוטל ולא מצי אמר בעל דיניה אנא מהימנינא ליה, דאנן לא שבקינן ליה מפני שעונש השבועה אכולי עלמא כדאיתא במסכת שבועות וכן פסק זקני זצ"ל דגבי חשוד אין תלוי ברצון התובע. וכן מסתברא ולא דמי לנאמן עלי אבא ואביך ואין להאריך בזה.

קצרו של דבר הכופר במלוה דאיכא טענת השמטה מעליא כשר לשבועה ולעדות. ואפילו לאותו ממון כשר לשבועה ואפילו הוכחש בעדים. בפיקדון ואתו סהדי דההיא שעתא היה בביתו או נקיט ליה בידיה, פסול לכל עדות ושבועה דהוי גזלן גמור. ואי אתו סהדי שיש לו אבל לא ידעי דההיא שעתא הוה בידיה הוחזק כפרן רק לאותו ממון ושכנגדו נשבע ונוטל ולא מצי בעל דינו להאמינו לישבע. והני מילי דהוחזק כפרן כגון שחזר וטען מכח עדים שהכחישוהו אבל לא אתו סהדי לא הוחזק כפרן וחוזר וטוען ואם חפץ יחזור (לענין) [לטעון] ג' ד' וה' או ישוב לדבריו הראשונים אם ירצה. ובלבד שיהיו דבריו הראשונים והאחרונים שניהם שווים לפטור שבועה או לפטור ממון. וחייב שבועה ונשבע שבועה האחרונה אם ירצה. ואם אומר שדבריו הראשונים שקר אינו נשבע אלא כדבריו האחרונים. ואם דבריו הראשונים חייב ממון או שבועה והאחרונים לפטור ממון או שבועה, או איפכא שהראשונים לפטור ממון או שבועה והאחרונים לחיוב, הלך אחר לשון החייוב דהודאת בעל דין כמאה עדים דמי כדמשמע בפרק השותפין (ב"ב ו ע"א) גבי כל האומר לא לויתי. והנה חלקנו הדין לששה פנים ותו לא מידי. אבי העזרי

ראב"ן שו"ת בסוף הספר, וליכא לדמויא להא דא"ר יוחנן מנה לי בידך והלה אומר אין לך ביד כלום והעדים מעידים שיש לו וחזר ואמר פרעתי הוחזק כפרן לאותו ממון, דבהכי מיירי (ו)[ד]אמר ליה מנה לי [בידך] הלויתיך והלה אומר אין (לי) [לך] בידי [כלום] כלומר לא הלויתני כלום והעדים מעידים שהלוהו דהתם הוחזק כפרן דלא מצי למימר לויתי ופרעתי שכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, אבל (הכי) [הכא] מצי אמר חזרתיו אחר שראיתם אותו בידי, עכ"ל.

מבו' דמפרש דכל דינא דגמ' די"ז. הוא שאינו נאמן על פירעון קודם לכן, ומדין כל האומר לא לויתי וכו', אך נאמן לומר שחזר ופרע אח"כ.

ראב"ן שו"ת סימן ק"ז, שלא מצינו בכל מקום שיהא אדם נפסל מן השבועה אלא ע"פ עדים, כמו ששנינו הנגזל כיצד מעידין אותו שנכנס לביתו למשכנו שלא ברשות וכו', ואמרינן בשנים אוחזין אמר רבב"ח אמר ר' יוחנן מנה לי בידך והלה אומר אין לך בידי כלום והעדים מעידים שיש לו וחזר ואמר פרעתי הוחזק כפרן לאותו ממון, אבל ע"פ עצמו לא מצינו שיפסל אדם לשבועה או לעדות, עכ"ל.

ומ' מדבריו דדינא דהוחזק כפרן בב"מ די"ז., הוא דה"ה פסול לישבע על ממון זה, וזה כל' ראבי"ה דלעיל, וכ"ה בל' רש"י בסנהדרין דכ"ט: ובשבועות דל"ד: ודמ"א:.

ול' ראבי"ה שם, ושמעינן מינה דאע"ג דהיכא דחשיד אממונא לא חשיד אשבועתא, היכא דהוחזק כפרן אפילו רק לאותו ממון בעדים, הוחזק נמי לעניין שבועה לאותו ממון. שאפילו אם בעל דינו אומר ישבע כדבריו האחרונים או הראשונים, דיינינן ליה כחשוד על השבועה דשכנגדו נשבע ונוטל. ולא מצי אמר בעל דיני' אנא מהימנינא ליה, דאנן לא שבקינן לי' וכו', עכ"ל.

ונ' להדיא דלא נאמר בדינא דהוחזק כפרן כלל שאינו נאמן על הממון, וכל הדין הוא דאינו נאמן לישבע וע"כ שכנגדו נשבע ונוטל, והאמנם צ"ל דמכח דינא דהוחזק כפרן יש לנו לחייבו שבועה, וכיון שהוחזק כפרן ואין יכול לישבע, ע"כ שכנגדו נשבע ונוטל, וכ"ז צ"ב.

גם מבו' בד' ראב"ן דמה"ט הוא דאינו מוחזק כפרן ע"פ עצמו, שאין אדם נפסל ע"פ עצמו.

ריטב"א ב"מ די"ז., והעדים מעידין אותו שיש לו בידו. וא"ת והיאך הם יודעים שלא פרעו, וכי לא זזה ידן מתוך ידו משעה שהלוהו עד עכשו שהוא אחר ל' יום כסתם מלוה, ואי משום שמעידים שלוה בפניהם הא איהו לא אמר שלא לוה אלא דקאמר אין לך בידי כלום, דמשמע אין לך בידי עכשו כלום לפי שפרעתיך, וי"ל כגון שטען בפירוש שפרעו ביום מסויים ואלו מעידים שלא זזו ממנו כל אותו היום ולא פרעו, והנכון דהכא בשטען בפירוש להד"מ וכעובדא דמייתי בסמוך, וכיון שהעדים מעידים שלוה כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי והרי זה כאילו מעידים שלא פרעו, והוחזק כפרן לגבי בני חרי מיהת, וכן פירשו בשם רבינו האיי גאון ז"ל, וכן פירש מורי בשם רבינו הרמב"ן ז"ל, עכ"ל.

ונ' מד' הריטב"א דאלמלי הא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי וחשיב דהעדים מעידים שלא פרעו, ל"ה מוחזק כפרן על הממון, הגם דטען להד"מ, כיון דאפשר שפרע ולא גנב את הממון, והרי גדולה מזו דן הריטב"א בד"ה דאם כפר באשתמוטי לא הוחזק כפרן.

ריטב"א ב"ב ד"ו., דאמר ליה לא היו דברים מעולם דאמר מר כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי. קשיא לן למה לן כולי האי תיפוק לי שהרי יש עדים שהודה שלוה, ולא כל הימנו לכפור במקום עדים, י"ל דאיצטריך אפי' חזר וטען אחר שבאו העדים לויתי ופרעתי, ואכתי קשיא לן ותיפוק לי דהוחזק כפרן לאותו ממון, י"ל דאיצטריך אפי' באו עדים שלוה ופרע, א"נ דאיהו אמר חוץ לב"ד להד"מ, ואילו לא היה כאן אלא כפירה יכול היה לחזור ולטעון לדחייה טענתי כן שלא לגלות טענותי, דעביד איניש דלא מגלה טענתיה אלא בב"ד (לקמן ל"א א') ולעולם לויתי ופרעתי, אבל עכשיו שיש לי בכלל דבריו שלא פרע והודאה דחיוב ודאי לא טעין איניש חיוביה חוץ לב"ד אלא בדוקא, ואפילו הודאה מתוך כפירה היא כהודאה לענין זה, וזה מחוור ונכון, עכ"ל.

מבו' בד' הריטב"א, דדינא דהוחזק כפרן "לאותו ממון", הוא גם בלא הא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי.

גם מ' מדבריו, דכל הא דחוץ לבי"ד לא הוחזק כפרן, הוא רק משום דעביד אינש דלא מגלי טענתי' אלא בבי"ד, ולפ"ז אחר דכל האומר וכו', וידעי' שהי' חייב וכפר בשקר, יהא דין הוחזק כפרן גם חוץ לבי"ד.

ריטב"א שבועות דל"ז, עוד תירצו רבותינו ז"ל ומכללם הרמב"ן ז"ל והיא שיטת רבותי ז"ל, שלא אמרו דמלוה בעדים יש בה שעבוד קרקעות למאן דאמר שעבודא דאורייתא אלא כשהעדים מעידין שהוא חייב לו עדיין שיודעין שלוה ולא פרע, אבל כל שאין יודעין אלא מן ההלואה אלא מפני שאמר לא לויתי הוחזק כפרן ואינו נאמן לומר פרעתי, אין זה שעבוד קרקעות שזה עיקר חיובו מפי עצמו שאילו מתחלה אמר לויתי ופרעתי היה פטור, וכשם שבמלוה על פה שאין עליו עדים אלא שהודה בחיובו אינו גובה מנכסים משועבדים כך אינו גובה בהודאה הבאה עליו מחמת כפירתו, וזה גם כן טעם ברור ונכון, עכ"ל.

ולכאו' מכוון הריטב"א הוא לדינא דכל האומר וכו', וקרי לה הוחזק כפרן, וזה כמו שמצינו כן בכ"ד.

ומצינו כן גם בראבי"ה סימן שצ"ד, ז"ל, אדוני מורי וקרובי הרב רבי יואל, אשר בקירוב דבריו ובקירוב משפחתו אתפאר, שאל לתלמידו ועבדו כמוני. אותו שכפר שלא נתרצה במעמד שלשתם, ובאו עדים והכחישוהו, ואחר כך רצ(ת)ה לעשות קנין במעמד שלשתם קנין טעות. נראין לי דברי מורי שאינו יכול, שהרי הוחזק כפרן, כדאמרינן בפרק שנים אוחזין. ודמי לכל האומר לא לויתי כאלו אומר לא פרעתי דמי, [ש]כשאומר לא נתרציתי במעמד שלשתן כאומר [ש]לא היה קנין טעות דמי, והוחזק כפרן. וזה [וזה] חד טעמא הוא כמעט. אליעזר ברבי שמואל נצב"ה

ריטב"א שבועות ד"מ, ואיכא דקשיא ליה דמכל מקום שמעינן ממתניתין שהאדם מוחזק כפרן על פי הודאתו, ואילו בפרק שנים אוחזין (ב"מ ד' א') בשמעתא דרבי חייא קמייתא אמרינן משום פיו ועד אחד מה להצד השוה שבהן שכן אינו מוחזק כפרן תאמר בעדים שהוחזק כפרן, וי"ל דאנן לא אמרינן אלא שאינו מוחזק כפרן על פי עצמו לבית דין בלא הכחשת עדים כגון שבתחלה טען וחזר וטען כנגד הטענה הראשונה אבל על פי עדי הודאה מוחזק הוא ככפרן, ולכך למדין מכאן שהטוען בבית דין לא לויתי וחזר וטען פרעתי טוען וחוזר וטוען כל זמן שלא הוכחש בעדים מן הראשון דהא מפטור לפטור חוזר וטוען, ומוחזק כפרן ליכא על פי עצמו, וכן נראה דעת החסיד ז"ל בפרק חזקת, וכן שמעתי מפי מורי הרשב"א ז"ל.

אבל מורי הרא"ה ז"ל היה אומר שאינו טוען וחוזר וטוען, דכיון דקיימא לן כרבא וכרב אשי שכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי, הוה ליה כשחוזר וטוען פרעתי כחוזר בו מחיוב לפטור שהרי בכלל טענתו הראשונה יש שלא פרע, וכן נראין הדברים, וזכורני שהרבה דנתי על זה לפני מורי הרשב"א ז"ל.

עוד י"ל דאיכא בין המוכחש על פי עדי הודאה למוכחש בעידי הלואה, דאילו מוכחש בעידי הלואה שטען שלא לויתי הוחזק כפרן לאותו ממון לעולם, וכדאמרינן בפ"ק דמציעא (י"ז א') הוחזקת כפרן לאותה איצטלא, שלא אמרו הכופר במלוה בעדים כשר לעדות [אלא] או לעדות או לדינין דעלמא אבל באותו ממון אינו נאמן, ואילו במוכחש בעידי הודאתו לא שמענו שיהא מוחזק כפרן, ומעתה גם בזו י"ל [דהיינו] דאמרינן התם בשמעתא דרבי חייא שאין אדם מוחזק כפרן על פיו, וזו מן הדברים שדנתי בפני רבותי

בד' ראבי"ה סימן אלף ק"י מבו' דדינא דאין חו"ט במכחיש לדיבורו, הוא חד דינא עם דינא דהוחזק כפרן.\

ד' המבי"ט צ"ע, מדינא דשו"ע סעיף ט', דהתם הרי לא הוחזק כפרן, ואפ"ה אינו יכול לחזור ולטעון פרעתי, ומ' להדיא דחוזר מיד וטוען פרעתי, ואפ"ה אינו נאמן, וצ"ע.