83 נטל_פ באיסורי משהו וגדר מאה ומאתים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשס_ב

אור ליום ד' ו' טבת תשס"ז

א] ע"ז דס"ו. תוד"ה מכלל, יש שהיו מפרשים דכל איסור דהוי במשהו לא אמרינן ביה נטל"פ מותר, דהא אין לך טעם בטל יותר ממשהו באלף ה"ה נטל"פ וכו', ואין ראי' מכאן וכו', עוד דמשהו מין במינו אין הטעם בטל כלל אפילו באלף כיון שהטעם שוה, אבל לפגם הטעם בטל, ובחמץ בפסח לספרים דגרסי במשהו כרב ע"ג דשלא במינו אסור במשהו אע"פ שהטעם בטל, מ"מ אין לאסור טעם לפגם, שלא יהא טפל חמור מן העיקר, דשלא במינו אינו אסור אלא אטו מינו, אלא ודאי אין חילוק דכל נותן טעם לפגם מותר, עכ"ל.

והנה בכו"פ ר"ס ק"ג כתב, דהמחבר שמתיר באו"ח סי' תמ"ז נטל"פ בפסח, הוא משום דאזיל לטעמי' דדעתו כמ"ד דאין חמץ אוסר בתערובת יבש ביבש, וע"כ שרי נטל"פ, דכל ענין דלח בלח הוא דנותן טעם, וזה נותן טעם לפגם, אבל להסוברים דחמץ בפסח אוסר אף בתערובת יבש ביבש, ודאי אם נפל משהו חמץ בעין לתבשיל אף דפוגם מ"מ אסור, עכ"ד.[[1]](#footnote-2)

והחוו"ד שם סק"ב כתב ע"ד הכו"פ, דא"א לומר כן, והוכיח כן מד' התוס' בסוגיין שהביאו ראי' דכל היכא דמשהו אסור אף נטל"פ אסור מהא דפריך מהא דכל שאין בהנאתו בנו"ט, ושם נתערב גוף היין כשנפל על ענבים מבוקעות, ובע"ז אפי' ביבש אוסר ג"כ במשהו וכמ"ש הר"ן, וא"כ מנא להו להתוס' ללמוד בטעם גרידא בלא ממש שיהי' אסור, וע"כ כתב החוו"ד דכיון דמבו' בפירש"י לקמן דס"ז. דחֵלב שנימוח חשיב כטעמו ולא ממשו ובעי' בזה לילפותא דמשרת, והרשב"א כתב בתוה"ב דהא דנטל"פ מותר הוא משום דטעם פגום לא מצינו למילף ממשרת, ע"כ אף באיסור נימוח מותר דהא הוי כטעמו ולא ממשו, ול"ד יבש ביבש דהוי כממשו והממש לא נתבטל, משא"כ בנימוח דהוי כטעמו ולא ממשו ולפגם מותר, עכ"ד.

ודבריו צ"ב, דהגם דדעת רש"י דאיסור שנימוח לא חשיב כטעמו וממשו, הרי מ"מ ודאי דאף בלא ההלכתא דטכ"ע בעי' בזה לדין ביטול ברוב, דאף אי נימא דבטעם גרידא בלא ההלכתא דטכ"ע ל"ב לביטול ברוב, היינו משום דדינא דהטמאים לרבות צירן ורטבן הויא רק היכא שהן בעין ולא היכא שהן בתערובת, אך משא"כ היכא דגוף האיסור נימוח, ודאי בעי' לדין ביטול ברוב, וא"כ באיסורין האוסרין במשהו שאינם בטלים ברוב, בדין דהיכא שנתערב גוף האיסור יהא אסור, אף שהוא נותן טעם לפגם, דמ"מ כיון שגוף האיסור אינו פגום, בעי' לדין ביטול ברוב להתירו, והנך איסורים הרי אינם בטלין ברוב.

ב] והנה אמנם עיקר קו' החוו"ד ע"ד התוס' צ"ב, דהגם שדעת הר"ן דאיסורי ע"ז אוסרין במשהו אף בתערובת יבש ביבש, וכ"ה דעת הרמב"ן הרשב"א והריטב"א שם, אך הרי דעת התוס' לקמן דע"ד. ד"ה אלו דאין איסורי ע"ז אוסרין במשהו בתערובת יבש ביבש, והא דתנן דאוסרין בכל שהן, הוא בדהוו דבר שבמנין, וכאשר כ"ה דעת רש"י והרא"ש שם, וכן פסק הרמ"א בסי' קל"ד ס"ב, וא"כ הרי שפיר ניחא מה שהוכיחו התוס' מיין שנפל ע"ג ענבים, וז"ב, ושו"ר שכבר העיר כן היד"י סי' ק"ג סק"א.

אמנם אכתי ילה"ע בד' התוס', שהרי בד' התוס' לקמן דע"ד. ד"ה אי נמי מבו' דעתם, דחמץ בפסח אוסר במשהו אף בתערובת יבש ביבש, ושלא כד' הרא"ש שם, וא"כ קשיא במש"כ התוס' דנטל"פ מותר אף בחמץ בפסח, וצ"ב דכיון דחמץ בפסח אוסר אף בתערובת יבש ביבש, א"כ בדין שכל שנפל משהו חמץ לתבשיל יהא אסור אף שהוא פוגם, וכמש"כ הפליתי.

ואמנם י"ל, דמה שהתירו התוס' נטל"פ בחמץ בפסח, אי"ז בגונא שנתערב ממשות החמץ בתבשיל, דבכה"ג ודאי ה"ז אסור, דהגם שאי"ז נטל"פ וחשיב כתערובת יבש ביבש, הרי חמץ בפסח אוסר במשהו אף בתערובת יבש ביבש, וכנ"ל, אלא היינו בקדירות הבלועות מחמץ שנתנו טעם לפגם, או בחמץ שנתן טעם לפגם בתבשיל ולא נתערב ממשו, דבכה"ג דאתינן לאסור משום טעם החמץ, הרי דכל דהוי נטל"פ אין הטעם ראוי לאסור.

וכ"ה מבו' בל' הפליתי, שלא כתב לאסור נטל"פ בחמץ בפסח, אלא היכא שנפל משהו חמץ בעין לתבשיל, אך היכא שלא נפל חמץ בעין, שפיר יש להתיר, כיון דבכה"ג אתינן לאסור משום הטעם, וכל שהוא נטל"פ אין הטעם ראוי לאסור, וזה גם יסוד ד' החוו"ד הנז', אלא דהחוו"ד כתב דיש להתיר מכח זה אף היכא שהאיסור נימוח, וזה צ"ב וכנ"ל.

אמנם לכאו' זה ניחא רק אי נימא כמו שדן הגרע"א במהדו"ק סי' קס"ו דהגם דילפי' מקרא דהטמאים לרבות צירן ורטבן, מ"מ בלא ההלכתא דטכ"ע אין הטעם אסור אלא כשהוא בעין, אך כשהוא בתערובת אינו אסור כלל, דחשיבות הטעם הויא רק כשהוא בפנ"ע, ואשר ע"כ גם באיסורי משהו דל"מ בהו ביטול ברוב, מ"מ שפיר יש להתיר נטל"פ בטעם גרידא, דכיון דכה"ג אין הטעם ראוי לאסור, אין לנו לאסור משום ממשות האיסור שאינה בטילה ברוב, שהרי כל היכא דהטעם הוא בתערובת אינו אסור כלל.

אך אי נימא דאף בלא ההלכתא דטכ"ע הי' הטעם אסור אף כשהוא בתערובת, אלא שהי' בטל ברוב, ומשום ההלכתא דטכ"ע אינו בטל ברוב, הרי לכאו' הי' לנו לאסור נטל"פ באיסורי משהו אף בדהוי זה טעם גרידא, דהגם שאין הטעם ראוי לאסור, הרי מ"מ בעי' בזה לדין ביטול ברוב, ובהנך איסורים הרי החמירו דל"מ בהו ביטול ברוב, וצ"ע בזה.

ובס' יד יהודה סימן ק"ג סק"א כתב בדעת התוס', דכמו שכתבו התוס' דהא דחמץ אוסר אף בשאינו מינו הוא אטו מינו, וע"כ אינו אוסר בשהוא נטל"פ דלא יהא טפל חמור מן העיקר, ה"נ י"ל דהא דחמץ אוסר אף ביבש הוא גזירה אטו לח, וע"כ אינו אוסר כשהוא נטל"פ דלא יהא טפל חמור מן העיקר, עכ"ד.

ג] ונ' לישב, דהנה כתב הב"י ביו"ד סימן ק"ג, ז"ל, כתוב בארחות חיים בשם ה"ר שם טוב פלכו, אין אומרים נטל"פ מותר, אלא באיסור שהוא בטל בששים, אבל איסור שצריך שיעור גדול מזה כגון ברי' או תרומה, אפילו פגום אסור, ובטור אורח חיים סימן תמ"ז נתבאר שאין דעת רוב הפוסקים כן, עכ"ל.

והנה מש"כ הב"י דבאו"ח נתבאר שאין דעת רוב הפוסקים כן, היינו שדעת רוב הפוסקים דנטל"פ שרי אף באיסורין האוסרין במשהו, עיי"ש.

ומבו' לפ"ז, דביסוד הדברים מודה הב"י לד' הרש"ט, דאי נימא דבאיסורי משהו אף נטל"פ אסור, ה"נ בתרומה שהיא אוסרת במאה אף נטל"פ אסור.

אמנם הנה משמעות ל' התוס' בסוגיין, דאף הני דס"ל דבאיסורי משהו אף נטל"פ אסור, היינו רק באיסורי משהו, משום שאין לך טעם בטל יותר ממשהו באלף, ואפ"ה ה"ז אסור, וה"נ נטל"פ אסור, אך באיסורין האוסרין עד מאה או מאתים אין נטל"פ אסור, דהגם דהן אוסרין עד מאה ומאתים שהוא יותר משיעור נתינת טעם, היינו משום דאין הטעם בטל לגמרי, אך בנטל"פ שהטעם בטל לגמרי, אינם אוסרין.

ד] ויש להוסיף בזה מש"כ בחי' הריטב"א לקמן דס"ט., ז"ל, וכן כל איסורין שבתורה בששים, קשיא להו רבנן ז"ל וכו', ותירצו וכו' והכי קאמר וכן כל האיסורין שבתורה שהולכין בהם בנתינת טעם משערים אותן בששים וכו', ועדיין אין זה מספיק דאכתי איכא איסורין שהם בנותן טעם שהם במאה ואחד או במאתים ואחד לדברי הכל, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דהא דתרומה אוסרת במאה וערלה וכה"כ אוסרין במאתים, הוא משום הנתינת טעם.

וכ"ה מבו' בתו"ד הריטב"א לקמן דע"ג., ז"ל, והא דערלה וכלאי הכרם שניא היא ששיעורן "בנותן טעם גדול", עכ"ל.

וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א לקמן דע"ד., ז"ל, ודעת רבינו הרא"ה ז"ל, בבדה"ב ב"ד ש"ב דכ"ה., דחמץ בפסח אינו אוסר במשהו בהנאה, אבל בנותן טעם אוסר, ומסתמא דנין אותו כחמור שבנותני טעמים דהיינו כלאי הכרם שהן מקדשין ואוסרין בהנאה במאתים, עכ"ל.

וכ"ה מפורש בד' הר"ן לקמן דע"ג:, ז"ל, ומיהו אע"ג דאמר ר' יוחנן כל איסורים שבתורה בין במינן בין שלא במינן בנותן טעם, אין שיעוריהן שוין, שהרי רובן בששים ותרומה בא' ומאה וערלה בא' ומאתים, משום דאע"ג דמעיקר דינא כולן בנותן טעם, מפני חומר שבהם החמירו בשיעור טעם שלהם, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

וצריך לבאר בזה, דמש"כ הראשונים דהא דהן אוסרין עד מאה ומאתים הוא משום הנתינת טעם, לאו היינו דחיישינן שטעמן ניכר אף ביותר מס', דא"כ הי' בדין שיאסרו אף בשנתערבו באינו מינו, וגם הרי בלא"ה בתערובת מין במינו אין הטעם ניכר, אלא היינו דהגם דודאי אין טעמן ניכר ביותר מס', וכמש"א בחולין דצ"ז: דאין נו"ט באיסורין יותר מבצל וקפלוט, מ"מ החמירו דחשיב כנותן טעם עד מאה ומאתים אף שבשיעור זה אין הטעם ניכר, ומה"ט לא אסרו אלא במינו שאין טעמו נאבד, אך בשאינו מינו דכל שאין הטעם ניכר ה"ה נאבד לא אסרו, (אך בחי' הריטב"א לקמן דע"ג: דן לומר לדעת רב ושמואל, דבעי' מאה ומאתים אף בשאינו מינו, משום שהחמירו בשיעור נותן טעם שלהם, עיי"ש.

וכ"ה מתבאר להדיא ממש"כ הריטב"א לקמן דע"ג. דהא דבערלה וכלאי הכרם אמרינן קמא קמא בטיל, הוא משום ששיעורן בנותן טעם גדול ואע"פ שנפל שם עוד סאה אחרת אין באיסור בנותן טעם, וכיון דכן דינא הוא דנימא ראשון ראשון בטל, עכ"ל, וצ"ב דכיון דאף שיעור מאתים הוא משום נתינת טעם, א"כ מ"ט אי"ז כאיסור שנתרבה עד שיש בו בנותן טעם דהוא חוזר וניעור, וכן העירו גם בד' הר"ן שם שכתב כן דבערלה לא אמרי' חוזר וניעור, וצ"ע כנ", דכיון שדעת הר"ן דשיעור מאה ומאתים הוא משום שהחמירו בשיעור נתינת טעם שלהם, א"כ מ"ט אי"ז כאיסור שנתרבה עד שיש בו בנותן טעם דהוא חוזר וניעור, ובע"כ צ"ל כמש"נ, דמה שהחמירו בשיעור נתינת טעם שלהן, לאו היינו שהחמירו לחוש שטעמן ניכר ביותר מס', אלא שהחמירו שנתינת טעמן אוסרת אף שאין הטעם ניכר, ואשר ע"כ לא אמרי' בזה חוזר וניעור, דכל הא דאם הגיע האיסור לכדי נתינת טעם אמרי' חוזר וניעור, הוא כמש"כ הראשונים דטעמא לא בטיל, ואף במינו אמרי' חוזר וניעור כיון דבשיעור זה ראוי ליתן טעם בשאינו מינו, וה"ט ל"ש אלא בשניכר הטעם, אך כל היכא שאין הטעם ניכר, הרי דהגם דאתינן לאסור משום נתינת הטעם, מ"מ לא אמרי' בזה חוזר וניעור, כיון דל"ש בזה ה"ט דטעמא לא בטיל, וז"ב.

ולפ"ז הרי ודאי דאין לאסור נטל"פ בתרומה וערלה וכלאי הכרם, דהאמנם אם הא דהן אוסרין ביותר מס' הוא משום שהן אוסרין אף בשאינן נותנין טעם, יש לאסור משום זה אף בשהן נטל"פ, אך לפמש"כ הריטב"א והר"ן דמה שהן אוסרין ביותר מס' הוא משום ששיעורן בנו"ט גדול והחמירו בשיעור טעם שלהם, פשיטא דאין לאסור היכא שהן נטל"פ, וז"פ.

ויש להוסיף בזה, הא דגרסי' בירושלמי תרומות פ"י ה"ד, אהא דתנן זיתי חולין שכבשן עם זיתי תרומה פצועי חולין שכבשן עם פצועי תרומה וכו' אסור, ואמרי' עלה, הדא אמרה לא לשבח ולא לפגם אסור, מתני' דר"ש היא דר"ש אמר נטל"פ אסור וכו', ובשעה"מ פ"ה מחמץ הכ"ה הוכיח מזה דאף תרומה מין מינו דאוסרת עד ק', מ"מ היכא דהוי נטל"פ ה"ז מותר, ודלא כד' הרש"ט, אך עיי"ש בהגה' ציון ירושלים לירושלמי מש"כ לדחות בזה, וצ"ב, ולמש"נ מת' היטב הטעם בזה.[[3]](#footnote-4)

ה] אמנם בעיקר ד' הראשונים דהא דתרומה אוסרת עד מאה וערלה וכלאי הכרם אוסרין עד מאתים, הוא משום הנתינת טעם, דשיעורן בנו"ט גדול והחמירו בשיעור טעם שלהם, צ"ב, דא"כ לדעת הסוברים דמב"מ בעי ס' היינו דוקא בלח, אבל ביבש ה"ז בטל ברוב, הי' בדין דאף תרומה וערלה וכלאי הכרם יתבטלו ברוב ביבש, ומהא דהן אוסרין אף ביבש, לכאו' יש להוכיח דהא דהן אוסרין עד מאה ומאתים אי"ז משום הנתינת טעם.

עוד תמה בזה ביד יהודה סי' ק"ג סק"ב, שהרי תנן ברפ"ג דערלה, דבגד שצבעו בקליפי ערלה שנתערב באחרים יעלה בא' ומאתים, והרי דגם אם אינו דבר מאכל ה"ה אוסר עד מאתים, והרי דשיעור מאתים אי"ז כלל משום נתינת טעם.

ו] ועיי"ש ביד יהודה שכתב דצ"ל, דודאי ביבש הגזירה שלהם אינו מחמת הטעם כלל, זולת בלח בלח בהן נמי מחמת גזירת נו"ט הוא, וגרע בהם יבש מלח, עכ"ד.

ונ' בביאורו,לפמש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א די"ז., ז"ל, ולפי הטעם הזה שכתבתי, מסתברא לי שלא אמרו אלא באיסורים שהלכו בהן אחר ששים, לפי שלא אסרו אלא כדי נתינת טעם, וכשהוא יבש ביבש אפשר לומר שאין כאן טעם כמו שאמרתי, אבל בכל האיסורין שהחמירו בהן לאסור אותן למעלה מכדי נתינת טעם, ל"ש יבש ול"ש בלול, לעולם בעי' חד שיעורא ליבש כבלול, שהרי אף בלול כל שהוא למעלה מס' אין כאן טעם האיסור ואפ"ה החמירו בו ואסרוהו, א"כ אף ביבש לא שנא, "ואדרבה כ"ש הוא, דכשהוא בלול בודאי אינו טועם לעולם טעם האיסור כל שיש בו ס' כנגד האיסור ואפ"ה אתה מחמיר עליו ואוסרו, כ"ש כשהוא יבש ביבש והוא אוכל כל א' בפנ"ע, דודאי טועם את האיסור אלא שאינו יודע מתי", עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א דבאיסורים האוסרים ביותר מכדי נתינת טעם, יש לאסור טפי בתערובת יבש ביבש מבתערובת לח לח, דבתערובת יבש ביבש ודאי טועם הוא את האיסור אלא שאינו יודע מתי, ומשא"כ בתערובת לח בלח בודאי אינו טועם טעם האיסור כיון שיש ס' כנגד האיסור ואבד טעמו.

ואשר לפ"ז י"ל, דמה"ט ס"ל להריטב"א והר"ן, דהגם דבתערובת דיבש ביבש בעי' בהני איסורים מאה ומאתים, והרי דהא דבעי' בהו מאה ומאתים אי"ז משום הנתינת טעם, מ"מ בתערובת דלח בלח לא היו לנו להצריך מאה ומאתים, כיון דודאי אינו טועם טעם האיסור, והא דבעינן בהו מאה ומאתים, הוא משום שהחמירו בשיעור נתינת טעם שלהם, דחשיב דהטעם קיים עד מאה ומאתים. [[4]](#footnote-5)

ז] והנה בד' הריטב"א והר"ן מבו' דכ"ז הוא בתרומה ובערלה, אך באיסורי משהו ודאי אין איסורן משום הנתינת טעם.

ונ' דטעמם הוא, דס"ל כהני י"מ שהביאו התוס', שכתבו דאין לך טעם בטל יותר ממשהו באלף, ואשר ע"כ הני איסורים שאוסרין במשהו, ודאי אין איסורן משום הנתינת טעם, שהרי בטל טעם האיסור לגמרי.

אך בדעת התוס' י"ל דס"ל, דאף בחמץ בפסח שהוא אוסר במשהו אף בתערובת יבש, מ"מ בתערובת דלח לא הי' לו לאסור, דשאני תערובת דיבש דהוא טועם את האיסור אלא שאינו יודע מתי, ומשא"כ בתערובת דלח אינו טועם לעולם טעם האיסור, והא שהן אוסרין במשהו בתערובת דלח, הוא משום שהחמירו לחשוב האיסור כנותן טעם אף שאינו אלא משהו.

ואשר ע"כ שפיר כתבו התוס', דע"כ אין לאסור היכא דהוי האיסור נטל"פ, דהגם דחמץ בפסח אוסר אף בתערובת דיבש, והרי דאיסורו אינו משום נתינת הטעם, מ"מ בתערובת דלח אינו אוסר אלא משום טעמו, וע"כ כל שהוא נטל"פ ובטל טעמו, אינו אוסר.

ח] וטפי נ' מל' התוס' לפרש בע"א קצת, דלעולם הא דחמץ אוסר במשהו בתערובת דלח, אי"ז משום דחשיב כנותן טעם, אלא הוי זה דומיא דהא דהוא אוסר בתערובת דיבש, אך מ"מ הא מיהא י"ל, דכל הא שהוא אוסר בתערובת דלח, הוא משום שלא נאבד טעמו לגמרי, אך אילו הי' נאבד טעמו לגמרי לא הי' אוסר.

והטעם בזה הוא עפמש"נ לעיל, שהרי באמת בתערובת דלח יש מקום להתיר טפי משום דבודאי אינו טועם לעולם טעם האיסור, אלא הא דהחמירו באיסורי משהו ואסרו בתערובת דלח, הוא משום דלא אבד טעם האיסור לגמרי, וע"כ אכתי חשיב שהוא טועם טעם האיסור.

ואשר ע"כ הגם דחמץ אוסר אף במשהו, מ"מ כל דהוי החמץ נטל"פ אינו אוסר, דבכה"ג בטל טעמו לגמרי, וע"כ ל"ד לתערובת דיבש דאסורה, דשאני תערובת דיבש דיש לאסור משום שהוא טועם את האיסור, ומשא"כ בתערובת דלח היכא דאבד טעמו לגמרי אין לאסור, וכמש"נ.

] אך הרשב"א כתב דכל ששיעורן יותר מס' ה"ז אוסר אף ביבש, ומבו' דאין איסורן משום נו"ט, אך י"ל דמ"מ הרי כתב הרשב"א דביבש יש לאסור טפי מבלח, והא דאסרי' אף בלח הוא משום דחשבי' שהטעם קיים.

וילה"ע מל' הרשב"א בית ד' ש"א שהביא יד"י ק"ג סק"ב, ז"ל, דשאני מקוה דלאו איסור אכילה הוא, שלא הלכו בשיעורין אלא בנו"ט, ואע"פ שהחמירו בקצתן למעלה מכדי נו"ט כתרומה וערלה וכלה"כ, התם הוא שעיקר איסורן משום נו"ט והחמירו עוד בהן יותר מכדי נו"ט, עכ"ל.

כתב הריטב"א לקמן דע"ג:, ז"ל, וק"ל טובא לרב ושמואל הא דאמרינן בכל דוכתא ואיתא במשניות דתרומה במאה וערלה וכלאי הכרם במאתים היכי דמי, אי במינם מי גרעה מכל האיסורין הקלין שהם במשהו, ואי בשאינן מינם הא אפילו יין נסך בששים, יש לומר דלעולם במינן וכי אמרינן הכא היכא דהוי לח בלח דומיא דיין נסך אבל יבש ביבש ברובא, ואילו תרומה וערלה וכלאי הכרם הם במאה ומאתים אפילו יבש ביבש אע"ג דלא הוי דבר שבמנין, וכי הוי דבר שבמנין אפילו באלף, והא מדרבנן דאילו מדאורייתא אף בכלאי הכרם וערלה כל יבש ביבש חד בתרי בטיל ואפילו לרבי יהודה, וכדאיתא בהדיא בפרק הניזקין וכדכתיבנא התם, אי נמי דהנהו בשאינו מינו וסבירא להו שהחמירו בנותן טעם שלהם במאה או במאתים מדרבנן כנ"ל, וצ"ת

התוס' בע"ז דס"ו. הביאו די"א דכל איסור דהוי במשהו לא אמרי' בי' נטל"פ, דהא אין לך טעם בטל יותר ממשהו באלף, ועי' בברוך טעם שם ספ"ב ובמעשה חשב פ"ה מחמץ ומצה, שהק' לשי' זו בהא דאמרי' בע"ז דס"ח לא ידענא מ"ט דרב אי משום דקסבר נטל"פ אסור וכו', וק' דהיאך אפשר לומר דס"ל לרב דנטל"פ אסור, והרי מ"ד דנטל"פ אסור יליף לה מגיעולי מדין כיון דאף קדירה בת יומא פגמה ומדהצריכה תורה להגעילה ע"כ דאף נטל"פ אסור, ולרב לטעמי' הרי אין ללמוד מזה דנטל"פ אסור, דהרי רב ס"ל דמב"מ לא בטיל וממילא דלהנך שי' דכל היכא דאסור במשהו אף נטל"פ אסור יש לאסור במב"מ אף בנטל"פ, וממילא די"ל דהא דהצריכה תורה להגעיל בגיעולי מדין הוי משום דשמא יבשל בזה מינו דבכה"ג אף נטל"פ אסור.

ולפי המבו' נ' ליישב, דהגם דס"ל דכל היכא דאסור במשהו אף נטל"פ אסור, מ"מ מודו דאף למ"ד דבעלמא מב"מ לא בטיל מ"מ נטל"פ שרי, דהנה בטעמא דמילתא דבאיסורי משהו אסור אף נטל"פ, ידוע לפרש דהוא משום דאף נטל"פ הוי כל התירו משום דין ביטול, וע"כ איסור שאינו בטל אין להתירו בדהוי נטל"פ, אך בד' התוס' נ' דאי"ז הטעם, דהנה ז"ל התוס' שם בטעם דעה זו, "דהא אין לך טעם בטל יותר ממשהו באלף, ואפ"ה אסרו רחמנא, ה"ה נטל"פ", ונ' מדבריהם דאין הטעם בזה משום דאף נטל"פ כל התירו הוא משום דין ביטול, ודע"כ דבר שאינו בטל, אף אין להתיר בו נטל"פ, אלא הטעם הוא, דבהנך מילי שהחמירה תורה לאסרן במשהו הגם דבטל הטעם והוי זה כנטל"פ, ע"כ ה"נ יש לאסור בנטל"פ.

ולפ"ז נ' פשוט, דכל מה דס"ל דנטל"פ אסור בהנך דאוסרין במשהו, היינו בכגון יי"נ דאוסר במשהו, דגדר הדין בזה הוא דהגם דה"ז בטל מ"מ אסרו חכמים, ובזה הרי כיון שה"ז בטל לא עדיף מנטל"פ, וכיון דאפ"ה אסרוהו משום דהחמירו לאסור כל משהו דהאיסור, ע"כ ה"נ נטל"פ אסור, דכל משהו דיי"נ אסרו חכמים, ובזה מיושב מה שתמהו הראשונים על דעה זו, ומשא"כ במב"מ דלא בטיל דגדר הדין הוא דאין האיסור בטל וה"ה קיים, הרי פשיטא דל"ד לנטל"פ, והרי אין טעם לומר דבמב"מ החמירה תורה שיהא אסור אף נטל"פ, דרק באיסורים החמורין י"ל דאסרה תורה אף לנטל"פ, הגם דבעלמא שרי, אך במב"מ ודאי טעם האיסור הוא משום שאי"ז כלל כנטל"פ, כיון דליכא ביטול, וע"כ ודאי יש להתיר היכא דהוי נטל"פ.

1. ועיקר ד' הפליתי דהא דתערובת דלח בלח חמירא מתערובת יבש ביבש הוא משום הנתינת טעם, וע"כ נטל"פ חשיב כתערובת יבש ביבש, כ"ה מבו' גם בתו"ד הגרע"א במהדו"ק סי' מ"ג וח"ה סי' נ"ג.

   ושו"ר עוד בזה, בכו"ח הגרע"א סו"ס ל"ג, שדן לומר דאף לדעת הרשב"א דנטל"פ אינו מותר אא"כ איכא רוב כנגדו, מ"מ לא אמרי' בזה חנ"נ, וביאר הטעם, דכיון דהטעם לא אסור דהוי נטל"פ והא דבעי' בזה רוב הוא לבטל גוף האיסור, א"כ י"ל דהוי כמו יבש ביבש דלא אמרי' חנ"נ, וסייע לזה מד' הכו"פ הנז' דנטל"פ חשיב כיבש ביבש, עיי"ש.

   ויש לציין עוד, למש"כ הגרע"א במהדו"ק סי' קס"ו, ז"ל, ואף די"ל כיון דלאו מדין טעמא אתינן עלה, הוי כמו יבש ביבש דבטל לר"י במב"מ, מ"מ אינו מוכרח, די"ל דמ"מ כיון דמעורב הממש בתוכו מקרי לח בלח, כמ"ש הרשב"א בנימוח גיד הנשה דבעי' ס', אף דקיי"ל דאין בגידין בנו"ט מ"מ לא מקרי יבש ביבש כיון דנימוח בתוכו, ה"נ י"ל לר"י דמקרי לח בלח במין במינו ואינו בטל, עכ"ל, ולכאו' לפי דבריו שם, ה"נ בהנך איסורין דאוסרין במשהו בתערובת לח בלח, הרי דאף דהוי האיסור נטל"פ, מ"מ חשיב כתערובת דלח בלח, והאמנם הי' מקום לומר דלא כתב הגרע"א כן אלא בדינא דמב"מ לא בטל, אך ממה שלמד הגרע"א כן מהא דנימוח גיד הנשה בעי ס' מבו' דהגרע"א כללא קאמר, דאף היכא דאין לאסור משום הטעם, חשיב כתערובת דלח בלח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובירושלמי שביעית פ"ו ה"ג ונדרים פ"ו ה"ד, אמרי' דכל דבר שאין לו מתירין כגון תרומה וערלה וכלאי הכרם נתנו בהן חכמים שיעור, בין במינו ובין שלא במינו בנותן טעם, כ"ה גירסת הר"ש והרא"ש בשביעית שם, והרא"ש בנדרים פ"ו ה"ג, ותוס' שאנץ ותוס' הרא"ש ב"מ דנ"ג:, ושטמ"ק נדרים דנ"ז: בשם הר"א ממיץ, וכעי"ז גיר' ש"ר בנדרים, הובא בס' אור גדול סי' ס' סק"ט, ומבו' דאף שיעור מאה ומאתים הוא משום נתינת טעם, וכד' הריטב"א והר"ן, אך בביאור הגר"א סי' ק"י סק"א, מבו' דמפרש ד' הירושלמי דמין במינו בשיעורו ושלא במינו בנו"ט, והביא מקור מזה דל"ב מאה ומאתים באינו מינו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף, דבד' הירושלמי מוכח לפרש דהטעם להתיר נטל"פ בתרומה, הוא משום דהא דתרומה אוסרת עד מאה במינה היינו דחשבי' לה שנותנת טעם עד מאה, וע"כ כל דהוי נטל"פ שרי, שהרי מש"א בירושלמי דהדא אמרה לא לשבח ולא לפגם אסור, היינו דכיון דהוי זה תערובת דמין במינו אי"ז נותן טעם לא לשבח ולא לפגם, וכמו שפירש כן באו"ז במכילתין סי' רנ"ח, וע"כ ס"ד דהירושלמי דהוי זה כנטל"פ דשרי.

   והנה אם הא דנטל"פ שרי בתרומה הוא משום דהוי זה כנבילה שאין ראוי' לגר, הרי ודאי ל"ש ה"ט בתערובת דמין במינו שה"ז ראוי, ובע"כ דהא דנטל"פ שרי בתרומה, הוא משום דאף שיעור מאה בתרומה הוא משום דחשיב כנותן טעם, וע"כ כל דהוי נטל"פ ואינו נותן טעם שרי, וע"כ ס"ד דאף היכא דאינו נותן טעם לא לשבח ולא לפגם שרי, דאף בכה"ג לי"ל חשיבות דנותן טעם, כיון שאין טעמו משביח.

   וזה מתישב היטב עם ד' הירושלמי בשביעית פ"ו ונדרים פ"ו דמתבאר להדיא דשיעורא דמאה בתרומה הוא משום דחשיב כנותן טעם, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה ביד יהודה שם פירש, דזה הטעם במש"א בירושלמי רפ"ג דערלה, אמר רבי יוחנן סממנין בסממנין בטילין במאתים מי צבעים במי צבעים בטילין ברוב, ופסקה הרמב"ם פט"ז ממאכ"א הכ"א, והיינו משום דבתערובת דמי צבעים במי צבעים שהוא תערובת דלח בלח, לא אסרינן אלא משום נתינת הטעם, וע"כ אין לאסור בזה אלא במידי דאכילה, עכ"ד.

   אמנם באמת בד' הירושלמי שם נ', דהא דמי צבעים במי צבעים בטלים ברוב, הוא משום דהנאת ערלה בטילה ברוב, עיי"ש, וכ"ה בראביה סי' תט"ו, ז"ל, בירושלמי אמר רבי יוחנן סממנים בסממנים בטלים במאתים מי צבעים במי צבעים בטלים ברוב, פירושו נראה לי דכל היכא שאין שורש גוף האיסור לא הצריכו חכמים מאתים ואוקמוהו אדאורייתא, עכ"ל.

   אך יל"פ עפי"ז ד' הירושלמי להלן שם, אמר רבי בא בר ממל הניית ערלה בטילה ברוב, מתני' פליגא על רבי בא בר ממל תבשיל שבישלו בקליפי ערלה ידלק, פתר לה קדירה בקדירות, ויל"פ דהא דבקדירה בקדירות מודה ר' אבא דאי"ז בטל ברוב, הוא משום דהוי זה תערובת דיבש ביבש, ולא הקילו דהנאת ערלה בטילה ברוב, אלא בתערובת דלח בלח, והיינו עפמש"נ דהגם שהצריכו בערלה מאתים בתערובת דיבש, אכתי הי' לנו להתיר בתערובת דלח, דשאני תערובת דיבש דודאי טועם הוא את האיסור, ומשא"כ בתערובת דלח שהאיסור נאבד בתערובת, והא דהצריכו מאתים אף בתערובת דלח הוי זה דין נוסף, דחשיב נותן טעם עד מאתים, ולא החמירו כן אלא בערלה גופה ולא בהנאת ערלה, ואשר ע"כ הגם דבתערובת דיבש בעי' מאתים אף בהנאת ערלה, מ"מ בתערובת דלח ל"ב מאתים אלא בערלה גופה ולא בהנאת ערלה, ושו"ר בחזו"א ערלה סי' י' סק"י שביאר כן שנויא דירושלמי בקדירה בקדירות דהיינו דאין הנאת ערלה בטילה ברוב אלא בתערובת דלח בלח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)