70 טומאת התהום ב - בד_ הרמב_ם
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ב' ער"ח סיון תשע"ה

**א**

א] נזיר דס"ג., נזיר שגילח ונודע לו שהוא טמא, אם טומאה ידועה סותר ואם טומאת תהום אינו סותר, אם עד שלא גילח בין כך ובין כך סותר, כיצד ירד לטבול במערה ונמצא מת צף על פי המערה טמא, נמצא משוקע בקרקע המערה ירד להקר טהור וכו'.

והרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ז"ל, טומאת התהום היא הטומאה הנעלמת שאינה ידועה כלל וכו', - ועשו ספיקו טמא אע"פ שהיא טומאה צפה ע"פ המים, מפני שהיא טומאת מת וכו' שזה שספק טומאה צפה ע"פ המים טהור אינו אלא בשרץ בלבד וכו', - ואמרנו שספיקו טהור אם ידע בכך אחר התגלחת, מפני שהיא טומאת התהום שהרי הוא מושקע בקרקע ויכולים אנו לומר שלא ידע בו שום אדם, ולא נוכל לומר כן אם הי' צף על פני המים שהרי אפשר שיראוהו בני אדם וידעוהו וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם תרתי, חדא, דעיקר החילוק שבין נמצא מת משוקע בקרקע המערה לבין נמצא מת צף ע"פ המים, הוא דבמת משוקע בקרקע י"ל דלא ידע בו שום אדם והו"ל כטומאת התהום, ובמת צף ע"פ המים אפשר שיראוהו וכו' ול"ה כטומאת התהום, - ועוד, דאף כשנמצא מת צף ע"פ המים, אי"ז אלא ספק טומאה, והא דמטמאינן לי', הוא משום דטהרת ספק טומאה צפה ע"פ המים אינה אלא בשרץ ולא במת.

ב] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפ"ו מנזירות ה"כ, נזיר שנטמא במת וירד וטבל במערה והביא קרבנות טומאה ומנה נזירות וגילח תגלחת טהרה ואח"כ נודע שמת היה מושקע בקרקעית המערה כשירד לטבול אע"פ שהיא טומאה שאינה ידועה סתר הכל וכו', ירד להקר ה"ז טהור עד שידע שנגע, נמצא המת צף על פני המים ה"ז בחזקת טמא, שחזקתו שנגע בזה שהוא צף, עכ"ל.

ובפשוטו מבו' מד' הרמב"ם, דעיקר החילוק שבין נמצא מת משוקע בקרקע לבין נמצא צף ע"פ המים, הוא דכשנמצא משוקע בקרקע אי"ז אלא ספק טומאה, וכמש"כ הרמב"ם דה"ז טהור עד שידע שנגע, והרי דאם ידע שנגע ה"ה טמא, וכל טהרתו הוא משום דהו"ל ספק, וכשנמצא צף ע"פ המים הו"ל ודאי טומאה, וכמש"כ הרמב"ם דטומאתו הוא משום דחזקתו שנגע בזה שהוא צף.[[1]](#footnote-2)

ג] ואמנם הדברים צ"ע, דמלבד דאי"ז כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דעיקר החילוק שבין נמצא מת משוקע בקרקע לנמצא צף ע"פ המים, הוא דבנמצא משוקע הו"ל טומאת התהום, ובנמצא צף ע"פ המים ל"ה כטומאת התהום, - הרי באמת כ"ה מבו' להדיא במשנתינו, דתני דאם נודע לו שהוא טמא אם טומאה ידועה סותר ואם טומאת תהום אינו סותר, וע"ז תני כיצד ירד לטבול וכו' ונמצא מת צף וכו' נמצא מת משוקע בקרקע וכו', ולהדיא דהא דחלוק דין נמצא מת צף מדין נמצא מת משוקע בקרקע, הוא משום דבמת צף הו"ל טומאה ידועה ובמת משוקע בקרקע הו"ל טומאת התהום.

עוד צ"ע בזה בסתירת ד' הרמב"ם, דבפיהמ"ש כתב דהא דבנמצא מת צף ע"פ המים טמא ולי"ב לטהרת ספק טומאה צפה, הוא משום דטהרת ספק טומאה צפה היא רק בשרץ, ובהל' נזירות כתב דבמת צף ע"פ המים הוי בחזקת שנגע בו, וע"כ הוא דלא מטהרינן לי'.

**ב**

ד] ולמדנו ביאור ד' הרמב"ם ממש"כ בחי' הגר"ח פ"ד מביאת מקדש, ז"ל, אכן הרמב"ם בפ"ו מנזירות ה"כ כתב וז"ל, ירד להקר ה"ז טהור עד שידע שנגע עכ"ל, הרי דמפרש לה דטהרתו הוא משום דהוי ספיקא וכמש"כ דאם ידע שנגע טמא, ובע"כ דאיירי בנודע לו בתוך נזירותו, ומ"מ בספיקא טהור וכו', אלא ודאי כמש"כ דליכא כלל הילכתא בספק טומאת התהום שתהא טהור, כ"א דהיתרה הוא משום דהויא טומאת התהום שלא נודעה, ומשום דידיעת ספק הויא בכלל לא נודע, ושפיר נקטה מתני' הך דינא דירד להקר טהור לפרושי מילתא דרישא דטומאת התהום שלא נודע מותרת בנזיר, כיון דספק טומאת התהום היא היא טומאת התהום שלא נודעה, דטהור לנזיר ועושה פסח, עכ"ל.

ומבו' בד' הגר"ח דמש"כ הרמב"ם דאם ידע שנגע טמא, לאו היינו דעיקר טהרתו הוא משום דהו"ל ספק טומאה, וכמש"כ הביה"ל דהוא משום דמוקמינן לי' בחזקת טהרה, אלא עיקר טהרתו היא משום דין טומאת התהום, ואך דכיון דאיירי בשנודע לו בתוך ימי נזירותו, ע"כ כל הא דחשבינן לה כטומאת התהום שלא נודעה, הוא רק בשלא נודע לו בודאי שנטמא, דאף שנודע לו הספק, חשיב כלא נודע, דידיעת ספק לא שמה ידיעה.

ה] והנה בחי' הגר"ח שם פירש כן גם במש"כ הרמב"ם בפ"ו מקר"פ הי"א, ז"ל, מי שעבר בדרך ומצא מת מושכב לרחבה של דרך, אם הי' המת טומאת התהום אע"פ שהוא טמא לתרומה ה"ז טהור לפסח ושוחט ואוכל פסחו, ואע"פ שאפשר שנגע הואיל והיא טומאת התהום טהור לפסח וכו' עד שידע בודאי שנטמא בו, עכ"ל, וכתב הגר"ח שם דמה שחילק הרמב"ם בין טומאת ודאי לטומאת ספק, הוא משום דכל שנודעה טומאתו קודם זריקה, לא הותרה טומאת התהום אלא בטומאת ספק.

ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דלאו היינו דאיכא תרי הלכתא בהתירא דטומאת התהום, דליכא אלא חדא הלכתא דטומאת התהום שלא נודעה מותרת בנזיר ובעושה פסח, ואך דכ"ז הוא כשלא נודע לו אלא לאחר זריקה, אך אם נודע לו קודם זריקה לא הותרה, והא דבספק טומאה הותרה טומאת התהום אף כשנודע לו קודם זריקה, הוא משום דכל ידיעת ספק אינה בכלל ידיעה, וע"כ כל שהטומאה ספק אכתי היא בכלל טומאת התהום שלא נודעה, עכ"ד.

ו] וצריך להוסיף בזה, דהנה הא דבמוצא מת מושכב אי"ז אלא ספק טומאה וע"כ הו"ל כטומאת התהום שלא נודעה, הרי אי"ז ספק גמור, שהרי כתב הרמב"ם שם דלתרומה ה"ה טמא, וכ"כ הרמב"ם בפי"ח משאה"ט ה"ג, ופירש דטעם טומאתו דלא מטהרינן לי' משום ספק טומאה ברה"ר הוא משום שחזקתו שנגע, - ונתחדש לפ"ז, דאף בגונא דחזקתו שנגע, מ"מ כל דאי"ז ודאי גמור שנגע, הו"ל בכלל ידיעת ספק דאינה בכלל ידיעה, והו"ל כטומאת התהום שלא נודעה שמותרת.

והדברים מתפרשים למש"כ הרמב"ם בפ"ט מנזירות הי"ח, ז"ל, מת שהי' מושכב לרחב הדרך, אע"פ שאין שם מקום לעבור אלא עליו או נוגע בצדו ואע"פ שהיא טומאה ידועה ועבר שם נזיר ה"ז טהור, הואיל וספק ברה"ר טהור, עכ"ל, - ומבו' דאף שכתב הרמב"ם בפי"ח משאה"ט דבכה"ג חזקתו שנגע, וע"כ לי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר, אי"ז אלא חומרא שהחמירו חכמים לענין תרומה, אך מדינא יש בזה לטהרת ספק טומאה ברה"ר, וע"כ בנזיר כה"ג מטהרינן לי', - ולפ"ז הרי מבו' דאף בכה"ג דחזקתו שנגע, אכתי הו"ל בכלל "ספק", וע"כ יש בזה לטהרת ספק טומאה ברה"ר, וע"כ נמי חשבינן לה כידיעת ספק דל"ה ידיעה.

**ג**

ז] ולפ"ז מתפרשים היטב ד' הרמב"ם שכתב דהא דאם נמצא המת צף ע"פ המים טמא, הוא משום שחזקתו שנגע בזה שהוא צף, ואף דבמתניתין מבו' דטעם טומאתו הוא משום דהו"ל טומאה ידועה, - והיינו משום דאם הי' זה טומאת התהום, הוה מטהרינן לי' אף שחזקתו שנטמא, דמ"מ אי"ז ידיעה ודאית, ויש בזה להתירא דטומאת התהום.

ומה שהוצרך הרמב"ם לה"ט דחזקתו שנגע בזה שהוא צף, הוא משום דס"ל דאף דספק טומאה ברה"ר טמא, מ"מ אינו מגלח ומביא קרבן טומאה, וכמש"כ האחרונים בדעתו, וע"כ כל הא דבנמצא המת צף ע"פ המים הוא מגלח ומביא קרבן טומאה, הוא רק משום דחזקתו שנגע בו, וכבר כתב כן בכ' הגרי"ז בסוגיין.

ח] ולפ"ז ניחא מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דמטמאינן בנמצא צף ע"פ המים, הוא משום דטהרת ספק טומאה צפה היא רק בשרץ, ולא סתר למש"כ בהל' נזירות דהוא משום דבחזקת שנגע בו, - והיינו משום דאף דהו"ל בחזקת שנגע בו, מ"מ אם הי' בזה לטהרת ספק טומאה צפה הוה מטהרינן לי', דומיא דהא דמטהרינן במצא מת מושכב לרוחב הדרך, וע"כ כל הא דמטמאינן בזה הוא רק משום דטהרת ספק טומאה צפה הוא רק בשרץ, וז"פ.

ט] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה במרכה"מ בפ"ט מנזיורת הי"ח כתב במש"כ הרמב"ם בפ"ו שם דבנמצא צף ע"פ המים טמא משום דחזקתו שנגע, צ"ל דחזקה זו אלימא טפי מהחזקה דבמוצא מת מושכב, דהתם חוששין שמא נטה מן הדרך ומשו"ה לא חשיבא חזקה כולי האי, עכ"ד.

אך לכאו' י"ל בפשיטות, דבאמת לא עדיפא חזקה זו דנמצא צף ע"פ המים, מחזקה זו דמוצא מת מושכב, והא דבמצא מת מושכב מטהרינן בנזיר, ובנמצא צף ע"פ המים מטמאינן, הוא משום דבמוצא מת מושכב הוא ברה"ר דספיקו טהור, וכאשר כ"ה מפורש בד' הרמב"ם בפ"ט שם דטהרתו הוא משום ספק טומאה ברה"ר, ובנמצא צף ע"פ המים הוא ברה"י דהמערה רה"י היא דספיקו טמא,[[2]](#footnote-3) - ואף דגם הא דמטמאינן בנמצא צף הוא משום דחזקתו שנטמא, מ"מ כ"ז הוא משום דהוי ספק טומאה ברה"י, דלי"ב לדינא דספיקו טהור, וע"כ מהני הא דחזקתו שנטמא לטמאותו בודאי, וה"ה מגלח ומביא קרבן טומאה, אך ברה"ר דספיקו טהור, מטהרינן אף בכה"ג דחזקתו שנטמא.

**ד**

י] ובעיקר מש"כ הגר"ח דמש"כ הרמב"ם דירד להקר ה"ז טהור "עד שידע שנגע", איירי בנודע לו בתוך נזירותו, והא דהוא טהור הוא משום דהו"ל ספק, - הנה מד' הרדב"ז למדנו לפרש בזה קצת בע"א.

דהנה בפי' הרדב"ז בספ"ו שם כתב, ז"ל, והא דתנן אם ירד להקר טהור, היינו דלא ידעינן אם נגע בטומאה, אבל אם נגע בטומאה אע"פ שהיא טומאת התהום נטמא, ואם לא נודע לו עד שהביא קרבנותיו "אינו סותר נזירותו אבל מ"מ ט"מ הוא", וזהו שכתב רבינו ירד להקר ה"ז טהור עד שידע שנגע, עכ"ל.

יא] ונראה בביאורו, דהנה באמת יש לדקדק בל' הרמב"ם, שכתב בפ"ו שם הט"ז, ז"ל נזיר שגילח תגלחת טהרה ואח"כ נודע שטמא הי' וכו' ואם בטומאת התהום נטמא "אינו סותר" וכו', ושם הי"ז כתב, ז"ל, נודע לו אחר שנזרק א' מן הדמים וכו' הואיל וטומאה שאינה ידועה היא "אינו סותר", אך שם ה"כ כתב, ז"ל, ירד להקר ה"ז "טהור" עד שידע שנגע, וילה"ע בשינוי הלשון, דבהט"ז והי"ז לא כתב דהוא טהור, אלא כתב דאינו סותר, ובה"כ כתב דהוא טהור, - ובאמת דל' הרמב"ם בזה הוא לישנא דמשנתינו, דברישא תנן דאם טומאת תהום "אינו סותר", ובסיפא תנן דנמצא משוקע בקרקע המערה ירד להקר "טהור", - אך גם במתניתין ילה"ע בשינוי הלשון בזה.

אמנם פשר דבר למדנו מד' הרמב"ם בפ"ו מקר"פ, דבהי"א כתב, ז"ל, מי שעבר בדרך ומצאו מת מושכב לרוחבה של דרך, אם הי' המת טומאת התהום וכו' ה"ז "טהור לפסח" ושוחט ואוכל פסחו וכו', הואיל והיא טומאת התהום "טהור לפסח", ובהי"ב כתב, ז"ל, מי שעשה פסח בחזקת שהוא טהור ואח"כ נודע לו שהי' טמא בטומאת התהום "אינו חייב בפסח שני" וכו', - והרי דגם התם שינה הרמב"ם, דבהי"א כתב דהוא טהור, ובהי"ב כתב דאינו חייב בפסח שני.

והפשוט בזה, דבהי"א הרי איירי הרמב"ם בנודע לו קודם שחיטה וזריקה, ודינא הוא דהוא שוחט ואוכל פסחו לכתחילה, והיינו משום דעדיין לא נודע לו טומאתו בידיעת ודאי, וע"כ אכתי חשיב כטהור לענין פסח, וזהו שכתב הרמב"ם דהוא טהור לפסח, וע"כ הוא שוחט ואוכל פסחו, אך בהי"ב הרי מיירי בשנודע לו בודאי שנטמא, ובכה"ג הרי עכשיו כבר לי"ב לדינא דטומאת התהום וה"ה טמא לפסח, ואך דמ"מ כיון שעשה פסחו קודם שנודע לו אינו חייב בפסח שני, דבשעה זו שעשה פסחו הי' טהור לפסח, וע"כ לא כתב הרמב"ם דהוא טהור לפסח, שהרי עכשיו טמא הוא אף לענין פסח, אלא כתב דאינו חייב בפסח שני.

ולפ"ז הרי דה"נ מתפרשים ד' הרמב"ם בהל' נזירות, דבהט"ז והי"ז דאיירי בשנודע לו שהוא טמא בודאי, הרי דעכשיו שנודע לו ה"ה טמא אף לענין נזירות, ואך דמ"מ אינו סותר נזירותו, כיון דכשהביא קרבנותיו לא נודע לו והי' טהור לנזירות, וזהו שכתב הרמב"ם דאינו סותר, ולא כתב דהוא טהור, כיון דעכשיו הוא טמא, - אך בה"כ דאיירי שנודע לו ידיעת ספק, הרי דאף עכשיו אינו טמא לנזירות, וזהו שכתב הרמב"ם דהוא טהור, והרי ד' הרמב"ם אלו קיימי עכ"פ גם כשנודע לו קודם הבאת קרבנותיו, וכמש"כ הגר"ח, ובכה"ג הרי אף עכשיו חשבינן לי' כטהור לנזירות, שהרי הוא מביא קרבנותיו לכתחילה.

יג] ונראה דזהו מש"כ הרדב"ז, דמש"כ הרמב"ם דירד להקר טהור עד שידע שנגע, הוא משום דכל שידע שנגע, כבר אינו טהור לנזירות, והך מילתא הוא אף כשנודע לו אחר שהביא קרבנותיו, ואך דמ"מ כל שנודע לו אחר שהביא קרבנותיו, הרי דהגם דעכשיו הוא טמא לנזירות, מ"מ אינו סותר את נזירותו, וזהו מש"כ הרדב"ז, ז"ל, ואם לא נודע לו עד שהביא קרבנותיו אינו סותר נזירותו אבל מ"מ ט"מ הוא, וזהו שכתב רבינו ירד להקר ה"ז טהור עד שידע שנגע, עכ"ל, והיינו דאף דכשלא נודע לו עד שהביא קרבנותיו אינו סותר, מ"מ כיון דעכשיו הוא טמא לנזירות, ע"כ שפיר כתב הרמב"ם דהא דהוא טהור, הוא רק עד שידע שנגע.

ונמצא לפ"ז, דלעולם מש"כ הרמב"ם דירד להקר ה"ז טהור עד שידע שנגע, לא איירי רק כשנודע לו קודם שהביא קרבנותיו, אלא איירי אף כשנודע לו אחר שהביא קרבנותיו, דאף בכה"ג אם ידע שנגע ה"ה טמא, ואך דמ"מ בכה"ג אינו סותר נזירותו.

ובאמת דנפ"מ בזה לדינא, שהרי דינא הוא דנזיר שנטמא קודם תגלחת טהרה אינו מגלח בעודו טמא, ולפ"ז הרי נמצא דאף בירד להקר ושנודע לו אחר שהביא קרבנותיו, הרי דאם לו נודע לו בודאי שנגע, אכתי הוא טהור לענין נזירות, וה"ה מגלח, ואם נודע לו בודאי שנגע, הוי טמא לענין נזירות ואינו מגלח, אך מ"מ גם בכה"ג אינו סותר נזירותו, כיון דבשעת השלמת הנזירות אכתי הוה חשבינן לי' כטהור, - וגם אם נודע לו אחר תגלחתו, ג"כ נפ"מ בהא דכשנודע לו ידיעת ספק ה"ה טהור לנזירות, דאף אם יקבל עליו נזירות אחרת, חשיב כנזיר טהור, ומשא"כ כשנודע לו בודאי שנגע, הוי עכשיו טמא לנזירות, וז"ב.

**ה**

יד] ומכלל הדברים למדנו, דמה שפירש הרמב"ם דבסיפא דמתניתין דירד להקר איירי קודם תגלחתו וטהרתו הוא משום דליכא ידיעה ודאית, אשר אי"ז כפשטא דמתניתין דאיירי בחד גוונא עם רישא דנודע לו אחר תגלחתו, למד לזה מלישנא דמתניתין, דברישא תנן דבטומאת התהום אינו סותר, ובסיפא תנן דהוא טהור.

ומזה למד הרמב"ם דבסיפא איירי כשנודע לו ידיעת ספק, וע"כ דינו דאף עכשיו הוא טהור לנזירות, וע"כ תנן דהוא טהור, ומשא"כ ברישא דאיירי כשנודע לו ידיעת ודאי שנטמא, הרי דעכשיו הוא טמא לנזירות, וע"כ תנן רק דאינו סותר.

טו] שוב נתבוננתי דהרמב"ם למד לזה מגמ' ערוכה בפסחים דפ"א:, דאמרינן התם אמר מרבר"א לא שנו וכו' אבל נודע לו לפני זריקה לא מרצה, מיתיבי המוצא מת מושכב לרחבו של דרך לתרומה טמא לנזיר ועושה פסח טהור, "וכל טמא וטהור להבא הוא" אלא אי איתמר הכי איתמר אמר מרבר"א וכו' אפי' נודע לו לפני זריקה מרצה.

ומפורש להדיא בסוגיית הגמ', דכל היכא דתני טהור, קאי על להבא, דאף לגבי מכאן ולהבא חשבינן לי' כטהור לענין נזיר ועושה פסח,[[3]](#footnote-4) וזהו דמייתינן מינה דאף נודע לו לפני זריקה מרצה, ולדעת הרמב"ם איירי בשנודע לו בספק, וכמו שפירשו האחרונים, - ולפ"ז הרי דה"נ הא דתנן הכא דאם ירד להקר טהור, מתפרש דהוא טהור אף לגבי מכאן ולהבא, ובע"כ דאיירי בשנודע לו בספק, דאם נודע לו בודאי שנטמא, הרי תנן ברישא דאם נודע לו קודם שגילח טמא, - והדברים מכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.

טז] ולדעת ש"ר דמפרשי דגם הך בבא דירד להקר איירי בשנודע לו לאחר גילוח, ואם נודע לו קודם שגילוח ה"ה סותר, תיקשי מסוגיית הגמ' בפסחים דכל היכא דתני טמא וטהור להבא משמע.

ונראה דמפרשי לסוגיית הגמ' שם כמש"כ בפסקי רי"ד שם, ז"ל, מיתיבי וכו' לנזיר ועושה פסח טהור וכו' אבל לתרומה טמא וכו', "והא תרומה מכאן ולהבא הוא שהוא טמא ואסור ליגע ולאכול בתרומה", עכ"ל, והרי דמפרש דלא מדייק מלישנא דטמא וטהור דמשמע דאיירי לגבי להבא, אלא מדייק מהא דתני דלתרומה טמא, דבע"כ דאיירי לגבי להבא, דבתרומה כל הנפ"מ הוא לגבי להבא, וע"ז תני דלנזיר ועושה פסח טהור, והרי דה"ה טהור אף לגבי להבא, דאם גם בנזיר ועושה פסח אינו טהור אלא לענין שאינו סותר את נזירותו, הרי נמצא דאף אם הי' דין תרומה כדין נזיר ועושה פסח, הי' טמא לתרומה, שהרי בתרומה הנפ"מ הוא לגבי מכאן ולהבא, ולגבי זה הרי אף בנזיר ועושה פסח ה"ה טמא.

ולפ"ז שפיר י"ל דהא דתנן הכא דירד להקר טהור, איירי בשנודע לו לאחר שגילוח, והא דתני טהור מתפרש דאינו סותר את נזירותו, דהכא הרי לא תנן דלתרומה טמא, וע"כ שפיר יל"פ דהא דתני טהור לא קאי על מכאן ולהבא.

**ו**

יז] והנה באמת מהא דתניא דהמוצא מת מושכב וכו' לתרומה טמא לנזיר ועושה פסח טהור, יש לסייע לד' הרמב"ם דאיירי בשלא נודע לו בודאי שנטמא, ובכה"ג הוא טהור לנזיר ועושה פסח אף להבא, דהוא מונה נזירותו ומגלח ומביא קרבנותיו, והוא שוחט ואוכל פסחו, ומ"מ לתרומה ה"ה טמא, דלא נאמרה ההלכתא דטומאת התהום, אלא לנזיר ועושה פסח, - דלדעת ש"ר דלא ס"ל לדין זה, וכל הא דהותרה טומאת התהום לנזיר ועושה פסח להבא, הוא רק כשנודע לו בין שחיטה לזריקה, ומשום דהוא עומד ליזרק וכו', א"כ הרי ליכא חומרא כלל בדין תרומה על דין נזיר ועושה פסח, דהרי בהך גוונא דתרומה, גם בנזיר ועושה פסח לא הותרה טומאת התהום.

וצ"ל לדעת ש"ר, דבאמת הא דתניא דלתרומה טמא ולנזיר ועושה פסח טהור, אי"ז משום דההלכתא דהיתר טומאת התהום נאמרה רק לגבי נזיר ופסח ולא לגבי תרומה, אלא הוא משום דל"מ ההלכתא דהיתר טומאת התהום לגבי להבא, אלא אחר שחיטה ומשום דהוא עומד ליזרק וכו', ולענין תרומה דליכא לה"ט, לא הותרה טומאת התהום, וצ"ע בזה.

יח] אמנם צ"ע לפ"ז בהא דפריך בסוגיין, אהא דילפינן לטהרת טומאת התהום מקראי, מהא דתניא דהמוצא מת מושכב לרחבה של דרך בתרומה טמא בנזיר ובעשיית פסח טהור, דמאי שנא, ופירש הרא"ש דפרכינן דמ"ט לא ילפינן לטהר בתרומה מפסח או מנזיר, - וצ"ע דכיון דאף בנזיר ופסח לא מטהרינן להבא, רק בגונא שנודע לו אחר שחיטה ומשום דהוא עומד ליזרק, א"כ הרי ליכא למילף כלל לטהר בתרומה מהא דמטהרינן בפסח או בנזיר, שהרי בתרומה כל הנפ"מ הוא לגבי להבא, ולענין זה אף בנזיר ופסח לא מטהרינן.

וצ"ל בזה, למש"כ בפי' הרא"ש שם, דהו"מ נמי למיפרך ממתניתין דמפלגא בין נודע אחר שגלח לנודע קודם שגלח דאי טעמא מקרא ליכא סברא לפלוג, עכ"ד, ולפ"ז הרי דזהו גם הא דפריך דמ"ט לתרומה טהור, כיון דלהך ס"ד דילפינן לה מקראי, הי' טהרת טומאת התהום אף להבא, ושו"ר שכ"כ הקר"א שם, עיי"ש, אך צע"ק, דמ"מ כיון דדין זה נתפרש במשנתינו דגם בנזיר לא הותרה טומאת התהום להבא, א"כ אף דהו"ל למיפרך גם ע"ז, מ"מ כ"ז דלא פריך הכי, מאי פריך דמ"ט בתרומה טמא.

ואמנם לדעת הרמב"ם מתפרשת הסוגיא בפשיטות, דפריך מהא דבמוצא מת מושכב דליכא ידיעת ודאי, ה"ה טמא לתרומה, והתם הרי הוא טהור לנזיר ועושה פסח אף להבא, ומ"ט לא ילפינן מינה לתרומה שיהא אוכל בתרומה, וז"ב.

1. ועי' ביה"ל ח"ב סימן כ"ב שכתב כן דהא דבירד להקר טהור הוא משום דאי"ז אלא ספק טומאה ומוקמינן לי' בחזקת טהרה, - ופירש שם דזה עצמו החילוק שבין ירד לטבול לירד להקר, דבירד לטבול הוי בחזקת טומאה ובירד להקר הוי בחזקת טהרה.

   ועי' קר"א בסוגיין שפירש בזה, דאף במת משוקע בקרקע, חיישינן גם שנגע בגוף המת, וכמש"כ הרמב"ם עד שידע "שנגע", וזה ל"ה כטומאת התהום, וע"כ כל הטהרה בזה הוא רק משום דהו"ל ספק, - ועיי"ש שכתב דלפ"ז משמע, דהא דירד לטבול טמא, הוא רק משום החשש שנגע בגוף המת, אך אם ידע בודאי שלא נגע בגוף המת אלא עבר על טומאת התהום לחוד, אפי' אם הוא בחזקת טמא טהור, וכתב דאי"ז במשמעות סתמא דמתניתין. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיקר הך מילתא דבנמצא במערה הו"ל רה"י דספיקו טמא, כ"ה בחי' הגר"ח בהל' ביאת מקדש שם, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז, דהא דידיעת ספק ל"ה ידיעה וחשיב אכתי כטומאת התהום, הוא אף ברה"י דספיקו טמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. וזהו שדקדק הרמב"ם בהל' קר"פ, ובגונא דנודע לו טומאת ספק כתב דהוא טהור ושוחט ואוכל פסחו, ובגונא דנודע לו טומאת ודאי, כתב דאינו חייב בפסח שני, ולא כתב דהוא טהור, והוא ע"פ סוגיית הגמ' בפסחים, דרק היכא דהוא טהור להבא, קרינן לי' טהור. [↑](#footnote-ref-4)