5 העמדת ספק הגמ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בבאור ספק הגמ' אי ידו של אדם ככרמלית

וזאת למודעי דהרבה מהדברים מהגרש''י בורנשטין זצוק''ל.

1. אמר אביי פשיטא לי, ידו של אדם אינה לא כרשות הרבים ולא כרשות היחיד כרשות הרבים לא דמיא מידו דעני, כרשות היחיד לא דמיא מידו דבעל הבית. בעי אביי ידו של אדם מהו שתעשה ככרמלית וכו'. בבאור הא דנקט אביי דלא הוי כרה''ר ולא כרה''י יעוין ברש''י דמפרש דכונתו ביחס לרשות שהגוף נמצא בו דחדית לן אביי דלא דיינינן את החפץ כמונח בהאי רשות לחייב את העוקר מהיד כעוקר מהך רשות. אולם בראשונים פליגי וס''ל דהוי ביחס לרשות שהיד נמצאת בו ולפי''ז כונת הגמ' ליסוד הגמ' לעיל דידו בתר גופיה גריר דמחמת זה איכא ניתוק מהיחס לרשות שהיד נמצאת בו.

ויעוין בראשונים דהקשו על רש''י דמאי שיאטיה הא דלא הוי כרשות שהגוף נמצא בה לספיקא דאביי דנשווינהו ככרמלית רק דאיכא כמה נוסחאות בראשונים בהך קושיא, דהנה יעוין ברמב''ן וז''ל, ועוד דלא הויא בעיא דאביי מעין פשטיה לגמרי דקאמר מהו שתעשה ככרמלית, דמשמע דהכי קאמר פשיטא לי דאינה נעשית כרשות הרבים ויהא חייב מהו שתעשה ככרמלית ויהא פטור אבל אסור. ובפשטות נראה כונתו דהרי ספיקא דאביי אזיל על המוציא אי מצי להחזיר את ידו וא''כ בהכרח דפשיטותא דאביי דלא הוי כרה''ר וכרה''י אזיל ג''כ על המוציא את ידו, וביחס למוציא את ידו הנידון הוא אי ליחס את היד לרשות שהיא נמצאת בו, דהנידון אי ליחס את היד לרשות שהגוף שם הוי לגבי חבירו שבא לעקור מידו של חבירו ובזה לא דן אביי. וכן מבואר בריטב''א וז''ל, ועוד דהא דבעי אביי ידו של אדם מהו שתעשה כרמלית, מיירי שתעשה לגבי בעל היד עצמו כשבא להחזירה, ומאי דמיירי השתא שאינם כרשות היחיד ולא כרשות הרבים מיירי לגבי חבירו. [ויעוין בהמשך מה דנתבאר דהוי בדווקא ולגבי חבירו לא שייך לדונו ככרמלית לא מבעיא אי הוי קנס אלא גם בעיקר גדר האיסור].

אולם יעוין בשיטה לר''ן וז''ל, ועוד דמאי קא בעי אביי דלהאי פירושא לא הוי אלא [לענין שאינה] כרשות שהגוף עומד בו. וכפה''נ כונתו דכל המספק של אביי נובע מכח הא דאיכא ניתוק של היד מהרשות שנמצאת בה ע''י דבתר גופו גרירא ומכח זה איכא התערבות בין שתי הרשויות. ויעוי''ש עוד וז''ל, והשתא אתי שפיר בעיא דאביי דכיון שאינה לא כרשות הרבים ולא כרשות היחיד מהו שתעשה ככרמלית.

1. ובשיטת רש''י צ''ל דההקדמה של אביי באה להעמיד רק את הניתוק של היד מהגוף בהא דלא גרירי אחר הרשות שהגוף נמצא בה, ולכן דן אביי שנוכל לדון על היד בפני עצמה וליתן לה דין כרמלית. ויעוין ברש''י וז''ל, השתא דחזינן דלאו בתר גופו שדינן לה לענין איחיובי מדאורייתא, אלמא איפלוג רשותא.

אלא דיעוין ברשב''א דנראה דבא להקשות דגם לענין זה אין ראיה ועדיין איכא למימר דהיד נגררת אחר הגוף לענין דלא נוכל לדונה כרשות בפני עצמה. וז''ל, ועוד שהבעיא דאיבעיא ליה אם תעשה כרמלית אינה מענין הפשיטות, דידו אינה נגררת אחר הגוף לחייב הנותן בתוכה והנוטל ממנה אבל לענין חזרתה אצלו אינה כמוחלקת ממנו, ואין הבעיא אלא אם היא כמוחלקת ממנו להחזירה אצלו. ומבואר בדבריו דלענין לדונה כמחולקת ממנו ליכא ראיה מהא דלא נדונית כהך רשות שהגוף שם. וצ''ל דהרשב''א הבין דכיון דהך נידון אי דיינינן כהך רשות דהגוף שם בא לתת יחס ליד עצמה כרשות נפרדת בתוך הרשות שבה היא נמצאת, א''כ אפשר דהא דלא דיינינן ליה כרשות דהגוף הוי מחמת דסכ''ס נמצאת ברשות אחרת ולכן אינה נגררת לענין זה אחר הגוף אולם לענין למשווי ככרמלית למרות דליכא בזה הפקעה מהרשות שנמצאת שם רק דחסר בתנאי הרשות, מ''מ כיון דמחוברת לגוף הדר דינא דנדון אותה כנגררת בהדי הגוף ולא הוי כרשות בפני עצמה.

1. אלא דבעיקר הבאור בהא דהוה דיינינן ליה בתר הגוף יש לעיין אי הוי דין גרירה חיובי שהרשות של הגוף מתפשטת גם ליד, או דהוי נידון בגדרי הנחה לענין רשויות שבת דכיון שהגוף שהוא המעמיד שלו נמצא ברשות אחרת נמצא דגם העמדתו של החפץ הוי מכח האי רשות דהגוף, ואי נימא כן נמצא דשרש הנידון בסוגין לא הוי ביחס של הרשות דאיכא ליד, אלא בגדרי הנחה, וא''כ כל כמה דלא דיינינן ליה את אחיזתה מכח הגוף נמצא דדיינינן ליה ליד כמנותקת מהגוף, והלכך ניחא הא דדנה הגמ' לפי''ז אי גם לענין לדון את היד כרשות בפני עצמה דיינינן ליה כמנותקת מהגוף.

ויעוין בריטב"א דמביא את רש''י בזה''ל, והוא ז"ל גורס כרשות הרבים לא דמיא מידו דעני, פי' כי כשהכניס העני ידו ריקנית לפנים ונתן העשיר לתוכה פטור, ''ולא חשבינן ליה כאילו הניח ברשות הרבים שגופו של עני עומד שם''. ומבואר דהנידון הוי כלפי ההנחה דחשיב כהניח ברה''ר שהגוף שם ולא דהיד עצמה הוי רה''ר.

ובאמת יעוין בריטב''א דלא תמה כמו שתמהו הראשונים על רש''י דמה הצד דהוי רה''ר בתוך מחיצות רה''י, אלא דרק תמה דמה הצד דחיב בהוצאה בהחזרת היד למקום שהיתה. וז''ל, ואין פירוש זה וגירסא זו מחוורים, דהא פשיטא דכיון שלא הוציא מרשות לרשות, וכל מאי דעבד ברשותא דנפשיה, ליכא לחיוביה משום הוצאה ולא משום הכנסה. ומבואר דכל מה דהוקשה לו הוי בעיקר מלאכת הוצאה דכיון דעבד ברשותיה דנפשיה ליכא בזה התעסקות של הוצאה. ובשיטת הראשונים דלא תמהו על עיקר מלאכת הוצאה נראה דהוי לשיטתם דתמהו על רש''י דמה הצד דהוי רה''ר בתוך מחיצות רה''י ומבואר דספק הגמ' על גוף היד לדונה כמו רשות שהגוף מונח שם וא''כ נמצא דאיכא בהוזזת היד שנוי בגוף הרשות ולא רק בהנחת החפץ, ובשיטת רש''י אי נימא דס''ל דהנידון רק ביחס להנחה צ''ל דס''ל דסגי בעצם השינוי דאיכא בחפץ דעבר מרשות לרשות למשווי כמלאכת הוצאה למרות דבגוף עשית האדם ליכא יחס של הוצאה מרשות לרשות.

1. ובגוף קושית הראשונים על רש''י דמאי ס''ד לדון את היד דרה''ר היכא דנמצאת ברה''י, מצינו שתי נוסחאות בראשונים דהנה יעוין ברמב''ן וז''ל, דפשוט דידו הפשוטה לרשות היחיד אינה רשות הרבים וכי יש רשות הרבים בתוך המחיצות, אפילו באויר רשות הרבים למעלה מעשרה אינה רשות הרבים. ונראה מדבריו דהוי מתנאי רה''ר דליכא בה מחיצות וכל כמה דאיכא מחיצות לא שייך בזה תורת רה''ר. וכן איתא בר''ן וז''ל, דהיכי תיסק אדעתין דבתוך מחיצות יהא דין רשות הרבים והלא אפי' אויר רשות הרבים למעלה מעשרה אינו רה"ר. ומה דהביאו מהא דלמעלה מעשרה לא הוי רה''ר נראה דכונתם דמזה חזינן דרה''ר לא הוי סיום מקום, דאי הוי סיום מקום א''כ אמאי לא תופס עד לרקיע כרה''י, אלא עיקר דינו מכח המצב המציאותי דהוי מקום הילוך לרבים, ולכן היכא דאיכא מחיצות דענינם סיום מקום הוי סתירה לתורת רה''ר. ועיקר היסוד דמחיצות הוו סתירה לרה''ר יעוין ברמב''ן עירובין דף נט עמוד וז''ל, אין לך רשות הרבים בתוך העיר ואפילו רחב כמה, אלא סרטיא ומדבר וכיוצא בהן שאין לך בהן מחיצה כלל.

אולם יעוין ברשב''א וז''ל,דפשיטא דאין היד הפשוטה לרשות היחיד חולקת רשות לעצמה שתעשה רשות הרבים. ונראה מדבריו שהוקשה לו עיקר היחס של היד כרשות בפני עצמה בתוך רה''י. ונראה דכונתו דכל מה דשייך למשווי ליד את הרשות שהגוף עומד שם הוי מחמת היחס של היד כמשמשת לגוף והלכך היחס של רשות היד נקבע כפי מיקום הגוף, וא''כ כל זה שייך היכא דהיד ברה''ר שענינו היחס לרבים ובזה איכא למימר דכל כמה דהיד מחוברת לגוף הנמצאת ברה''י הדר דינא דחשיב כרה''י מאחר דאיכא בזה הפקעה על היחס שלה כמשויכת לרבים, אולם היכא דהגוף נמצא ברה''ר ובאים לדון ביד תורת רה''ר בתוך רה''י כיון דרה''י נובעת מחמת התיחום של המקום מכח המחיצות דזה מה דמשווי ליה כ''רשות היחיד'' א''כ בזה ליכא משמעות להא דהיד עומדת לשימוש רבים, כיון דסכ''ס נמצאת ב''תוך רה''י''. ויעוין ברשב''א סד''ה ור''ח, דנקט דספיקא דאביי אי ידו ככרמלית הוי רק ביד המונחת ברה''ר אולם אי מונחת ברה''י לא שייך למידן בה תורת כרמלית. וגם בזה חזינן דיסוד טענתו של הרשב''א דלא שייך ליתן ליד יחס של רשות בפני עצמה בתוך רה''י וז''ל, ותדע לך דהא פשט העני את ידו לפנים בודאי אינה נעשית כרמלית ברשות היחיד דרשות היחיד עולה עד לרקיע. ונראה דכונתו דכיון דעולה עד לרקיע נמצא דגדר הרשות מכח התיחום של הרשות מכח המחיצות וא''כ לא שייך לדון את היד כרשות בפני עצמה. ובכרמלית ודאי דלא שייך למימר דליכא תורת כרמלית במחיצות דיעוין בדף ז' ע''ב בבית שאין תוכו י' דתוכו הוי כרמלית.

1. בעיקר גדר המחייב להא דידו ככרמלית. יעוין ברוב הראשונים וכן בתוס' במהלך הראשון דגרסו אסרוה ולא קנסוה דרק בהאי לישנא דכו''ע לא עבדוה ככרמלית הוי קנסא על מה שהוציא את ידו שלא כדין ובזה איכא חילוק בין מבעוד יום לחשיכה. אולם בתוס' מצדד וכן מבואר ברש''י דהא דעבדוה ככרמלית נמי הוי קנסא ונ"מ דאסור בשוגג מבעוד יום. וכונתו דהתרי לישני פליגי בגדר הקנס, אי עבדוה ככרמלית, או דהוי קנס על המעשה שעשה.

ונמצא דאיכא בזה פלוגתא יסודית אי הא דהוי כרמלית הוי מעיקר גזירת כרמלית דהוי מצב בגוף הרשות דהוי רשות מעורבת. ויעוין ברשב''א וז''ל, מכל מקום עבדוה ככרמלית לענין רשות שאינו הוא שם שדומין יותר שתי רשויות. או דהוי רק קנסא. ויעוין בריטב''א וז''ל, נקט לשון קנסא מפני דלכשתמצא לומר דהוי כרמלית ויהא אסור להחזירה, אינו משורת הדין, שאין כרמלית אלא בדבר קבוע דרגילי ביה רבים, ואינו בכלים ולא בכיוצא בזה שהוא עומד ליטול, ואי איתא, משום קנסא הוא.

אלא דעדיין יש לעיין בגדר הקנס דבפשטות נראה דמחמת האופן של הוצאה במזיד דבזה איכא מחייב לקנס דנו רבנן את היד ככרמלית ולא פלוג בין היכא דהויא באיסור להיכא דהוציא בהיתר. אלא דיש לעיין לפי''ז הא דמבואר ברש''י בחילוק בין למעלה מי' למטה מי' דלמעלה מי' לא עבד איסורא ולא קנסוה, ודלא כתוס' דהחילוק באופן שהעביר את החפץ לרה''ר אי הוי דרך למעלה מי' או למטה מי'. ומבואר דעדיין בעינן יחס למעשיו. וצ''ב מ''ש מבעוד יום.

ובאמת יעוין בתורא''ש וז''ל, ומיהו יש לקיים גירסת הספרים וה"פ מי קנסוה רבנן כולי האי לעשות ידו אף ככרמלית לענין לאסור אף מבעוד יום ובשוגג דאף כשהוציאה מבעוד יום קנסוהו רבנן לפי שלא החזירה קודם חשיכה וכן בשוגג קנסו אטו מזיד, אבל אי לאו ככרמלית דמיא לא קנסוהו אלא משחשיכה ובמזיד. ומבואר דגם בהוציא מבעוד יום איכא סיבה לקונסו על מה שלא החזיר קודם חשיכה דאיכא איסורא אי שדי ליה מחשיכה [ועיקר היסוד דשייך קנסא על מבעוד יום לכאורה מוכח כן מהא דבעיא הגמ' למימר לישנא דקנסא דרק מבעוד יום קנסוה וכן מבואר ברא''ש ס''ס ג']. אולם בהא דמצי להחזירה דרך למעלה מי' יעוין בתורא''ש דגם נקט כן דלמרות דהוי קנס מ''מ הוי בגדרי כרמלית.

אולם בפשוטו נראה ברש''י ד''ה משתחשך, דללשנא קמא דעבדוה ככרמלית רבנן העמידו את היד כרשות בפני עצמה ולכן גם מבעוד יום אסירא. וז''ל, ולא שתהא רשות לעצמה, דאם כן אף מבעוד יום מיתסרא, אלא קנסא בעלמא. וצ''ב לפי''ז הא דלמעלה מי' ליכא קנסא דמ''ש מבעוד יום.

ויעוין ברש''י ד''ה למטה מעשרה. וז''ל, קנסוה רבנן ''ושויוה כרמלית דלא ליהדרה''. ומדויק בלשונו דעיקר גדר הך איסורא הוא לענין שלא יחזיר את ידו. ובגדר הדבר נראה דכיון דשרש האי דינא דשוויה ככרמלית נובע מכח הקנס א''כ גדר האיסור הוא להחזיר את ידו שהוציאה באיסור, ולכן היכא דהוציאה למעלה מי' דלא הוי הוצאה שיכולה להגיע לאיסור בהא לא שייך את גדר הקנס. ויסוד הדבר מבואר בראש יוסף דיעוין בדבריו בד''ה בעי אביי דהקשה מהא דהוכיח תוס' מהא דעומד אדם ברה''י ומטלטל ברה''ר דבאותה רשות ליכא להאי איסורא דכרמלית, דבשלמא אי הוי כרמלית בעצם אפשר דכל מה שמשווי לה לכרמלית הוי השנוי מהרשות שיצאה ממנה אולם אי הוי קנסא צ''ב מה החילוק ויעוי''ש וז''ל, ומיהו גם אי גרסינן קנסוה יש לעיין בזה כיון שעשאו כרמלית פעם אחד מטעם קנס אין לחלק ויש לומר כה"ג לא עשאו כיון שהוציא ידו ריקנית. ומבואר בדבריו דלאיבא דרש''י לא הוי מחמת דליכא חילוק מהרשות אלא מחמת דהוציאה רקינית וליכא בזה איסורא. ולכאורה איכא בזה נפק''מ היכא דיניחו על ידו שיצאה רשות לרה''ר אי מצי להחזירה ויש לעיין.

1. ובעיקר הנידון אי הוי קנס או כרמלית בעצם נראה דזהו הבאור בפלוגתת הראשונים בהקדמת אביי אי הוי ביחס לרשות שהיד נמצאת שם או ביחס לרשות שהגוף נמצא. דהראשונים דס''ל דהוי כרמלית בעצם פירשו דהוי ביחס לרשות שהיד נמצאת בה, ואביי הקדים דאיכא בזה לידו בתר גופיה גריר דמנתק את היד מהרשות שנמצאת בו ע''י החיבור לגוף, ונמצא דיש התערבות של הרשות שהגוף נמצא בה, ולכן דן אביי דנשווי ליד ככרמלית. אולם רש''י דנקט דהוי קנסא לא הזקיק שיעמוד ביד יחס של התערבות רשויות רק דפירש דעיקר הקדמת אביי היא דלא גוררים את היד בתר הגוף לגמרי למשווי כהנחה ברשות שהגוף שם ולכן שייך לקנוס ולהעמיד את היד ככרמלית. ויעוין בראש יוסף בבאור דעת רש''י וז''ל, והקדים פשיטא לי כו' שאלו כך אין טעם לקנוס דלהוי ככרמלית.

ויעוין עוד בשפת אמת דתלה בזה את פלוגתת הרשב''א ורש''י אי ספיקו דאביי הוי גם בידו הפשוטה לר''י, דברשב''א נקט דבתוך רה''י לא שייך למשווי ליד ככרמלית. אולם ברש''י ד''ה בעי אביי, דכתב דהיכא דהושיט יד לרשות אחרת לא יחזירנה אצלו משמע דליכא חילוקא. וכן מדייק הראש יוסף. וז''ל, דלרשות אחרת משמע אפילו מר"ה לרה"י. ומבאר השפת אמת דרש''י לשיטתו דהוי קנסא ולכן לא איכפת לן דהוי בתוך רה''י. אולם יעוין בגרש''י בורנשטין דמביא מהגר''נ דדייק ברש''י דכתב שאינו לא הילוך רבים ולא תשמיש רה''י, דברשות היחיד איכא דין נוסף שיהא תשמיש רה''י וממילא גם היכא דמצד הרשות הוי רשות היחיד מ''מ אי חסר בתשמיש רה''י איכא חסרון מדרבנן בתנאי רה''י. ומביא לזה ראיה מקרפף יותר מב''ס שלא הוקף לדירה [לקמן דף ז'] דמבואר דלמרות דהוי רה''י גמורה והזורק לתוכה חייב מ''מ כיון שלא הוקף לדירה הוי כרמלית. ומבואר דשייך רה''י בלי תשמיש רה''י.

1. בגדר מעשה ההוצאה בידו. לכאורה יש לעיין דהרי עקירת יד לא הוי עקירה וא''כ בחזרת היד ליכא עקירה, ולאחר שהחזיר ידו לרשות שנמצא שם תו הוי רה''י, וגם אי יקח מהיד לא הוי עקירה מכרמלית, וא''כ קשה היכא איכא בזה עקירה והנחה. ואי נימא דאיכא בזה לאיסורא דמתניתין דזה עוקר וזה מניח א''כ אמאי בעינן כלל להך דידו ככרמלית ובאמת דקושיא זו קשה בעיקר סוגין דלמאי בעינן להא דידו ככרמלית ואמאי ליכא בזה לאיסורא דזה עוקר וזה מניח. ויעוין בראש יוסף דמישב בשתי אופנים אמאי ליכא בזה לאיסורא דמתניתין.

אופן א'. בד''ה עוד רגע אדבר הראשון, דשאני איסורא דעקירה דהוי מחמת חשש שמא יגמור את המעשה באיסור, לאיסור הנחה דהוי מחמת דאתעביד מלאכה בינייהו, ולכן הכא דליכא עקירה לא שייך להאי איסורא. ויעוין במאירי דגם מיישב כן. רק בדבריו נראה דאביי חדית לן דאיכא איסור הנחה לחודיה. וז''ל, ואף על פי שבמשנתנו היינו למדים כן בהוצאות שאמור בהן פטור אבל אסור שאם אינה ככרמלית אסור למה, אין זה כלום, שלא אמרוה אלא כשנעשית כל המלאכה מיהא על ידי שניהם אבל בשלא נעשית כל המלאכה לא למדנו עד שבאה שמועה זו ללמדנו שכן.

ובעיקר היסוד דאיכא חילוק באיסורא דמתניתין בין איסור עקירה לאיסור הנחה יעוין ברשב''א ג' ע''א בד''ה הא דאמרינן, וז''ל, דאילו בכולהו פטורי דבבא דסיפא איכא נדנוד עבירה מחמת חשש הוצאה והכנסה של עצמו, דהנחות איכא נדנוד משום דנגמרה המלאכה על ידו וכאילו הוא עושה המלאכה תדע דאיצטריך קרא לאשמועינן שהוא פטור מבעשותה או מנפש אחת, ואי נמי בעקירות דאיכא נדנוד עבירה כיון שעקר מרשות הרבים והכניס לפנים דאיכא למיחש שמא יניח.

אופן ב'. יעוין בד''ה עוד רגע אדבר האחרון. וז''ל, דאי ידו מקום פטור הוא ליכא כלל הנחה מאויר רה"ר רק ממקום פטור לרה"י וליכא שום חצי מלאכה. רק דתרוץ זה תליא בבאור הא דידו לא נייח דאי נימא דהוי חסרון בהנחה או בעקירה לא שייך האי טעמא. ולפי''ז איכא למימר דאיסורא דכרמלית הוי מדינא דמתניתין אי נימא דסגי בהנחה גרידא ויעוין בפמ''ג סימן שמ''ח משב''ז סק''א וז''ל, דהנחה ברה''י בלא עקירה מרה''ר נמי מדרבנן אסור, וכן נראה במשנה ברורה שמ''ז סק''ד. רק דתליא אי בכרמלית גזרו לאיסורא דהנחה [יעוין בבאר היטב שמ''ז סק''ב דמביא בזה פלוגתא בין רבותינו הפוסקים ויעוין עוד ברעק''א תשובה כ''ב דליכא בכרמלית לאיסורא דזה עוקר וזה מניח]. ולפי''ז יש לדון היכא דאחר הוציא את החפץ מידו הפשוטה אי איכא בזה איסורא כיון דידו ככרמלית ואי נימא דהוי קנסא אפשר דהעמידו את היד כרשות רק כלפי הפושט את ידו.

אולם אי נימא כמו המהלך הראשון דלאיסורא דמתניתין בעי עקירה א''כ מוכרח דע''י דידו ככרמלית איכא בזה עקירה והנחה. ובבאור הדבר יעוי''ש בראש יוסף וז''ל, וצריך לומר דהוי כעין עקירה והנחה כשנוטל החפץ מיד ומניח ברה"י אף לחידושי הרשב''א דאין כרמלית ברה"י מ"מ הוי כעין עקיר' והנחה עכ''ל. ומבואר בדבריו דע''י דהוי כרמלית נמצא דשכמביא את היד לרה''י ועוקר מהיד ומניח ברה''י איכא בזה עקירה והנחה כאחד, רק דמקשה דכל כמה שהגיע לרה''י לא הוי כבר כרמלית [וצ'ב מה הזכיר את הרשב''א שאין כרמלית ברה''י הרי ברגע שהחזיד ידו כו''ע מודו דלא הוי כרמלית דכל ספק הגמ' הוי בידו הפשוטה לרשות אחרת] ויש לעיין בכונתו דמ''מ הוי כעין עקירה והנחה. וצ''ל דדיינינן את החזרת היד כתחילת העקירה וצ''ב.

ולפי דבריו יצא חידוש לדינא דכל האיסור הוי רק בנוטל את החפץ מהיד ומניח ברה''י וצ''ב מלישנא דאביי דאסור להחזירה דמשמע דעצם החזרת היד אסורה.

1. ונראה כיון דגוף היד עצמו הוי כרמלית מדרבנן נמצא דבהוזזת היד איכא עקירת הרשות, ובזה נראה דליכא לחסרון דעקירת יד, דכל החסרון בעקירת יד הוי רק היכא דבעינן לדון את היחס של העקירה לרשות שהיד נמצאת בו, דבזה מהני הא דלא נייח או דבתר גופו גרירא, לנתק את היחס של ההנחה במקום, או לפעול בגוף היד דהוי מקום פטור [אי נימא דבתר גופא גרירא מעמיד יחס למה שנמצא ביד כמנותק מהרשות והוי כלמעלה מי']. אולם היכא דגוף היד איכא בה תורת רשות נמצא דבהוזזת היד איכא בה עקירה על החפץ ע''י שנוי דין הרשות דאיכא ביד ולכן איכא בזה תרות עקירה והנחה.

ועיקר היסוד דאיכא תורת עקירה והנחה בחפץ מכח שנוי הרשות יעוין בדף ח' ע''ב בההיא דזרזא דקנא [חבילת קנים ארוכים] שהעביר אותה אדם ארבע אמות ברשות הרבים, אך לא עקרה כולה כאחת מן הקרקע, אלא רמא וזקפיה, רמא וזקפיה דלא מיחייב משום מעביר ארבע אמות ברשות הרבים עד דעקר ליה, עד שיעקור את כל החבילה כאחת. והקשו הראשונים מהא דכתובות דף לא במגרר ויוצא דמחייב במוציא מרשות לרשות. ומיישבים דהתם הוא עקר את כל החפץ רק לא יצא עדיין מהרשות משא''כ בזרזא דקני כשפעל בחצי הראשון עדיין לא נפעל שום דבר בחצי השני. אולם יעוין ברמב''ן דמביא מהראב''ד וז''ל, דשאני מוציא מרשות לרשות דעקירת הרשויות עקירה היא לחייב עלה. ויעוי''ש מה דתמה עליו. אולם הא מיהא חזינן בראב''ד דשייך לדון תורת עקירה בחפץ מכח השינוי ברשות ונראה דגם הרמב''ן דפליג עליו הוי רק בגוונא דבחפץ עצמו ליכא עקירה מחמת שחלק ממנו נשאר במקומו אולם היכא דכל החפץ עבר רשות רק דהמעשה שפעל את העברת הרשות הוי מכח עקירת הרשות בהא אפשר דכו''ע מודו דאיכא בזה תורת עקירה.

ולפי''ז נראה דגם היכא דלא הרגיע ידו לאחר שהחזירה אפשר לומר דאיכא איסורא דכיון דהיחס של העקירה והנחה הוא מכח שנוי הרשות א''כ כל כמה דנכנס לרשות שהגוף נמצא הוא נקבע בהך רשות ומאי איכפת לן דליכא מעשה הנחה בחפץ כיון דהחפצא דמלאכה הוי מחמת הפקעת היד מכרמלית לרה''י.ובאמת יעוין ברעק''א בתוס' ד''ה מהו וז''ל, קשה לי הא התם מיירי דלא נח בידו וכדמוקי בעירובין שם התם לא נח, וא"כ מה בכך דידו הוי ככרמלית הא הוי כמטלטל מרה"ר לרה"ר דרך כרמלית דשרי, וצ"ע. ולפי מה שנתבאר אדרבה נחיא הא דלא בעי להא דידו נייח.

1. בבאור שיטת תוס' דמותר להחזיר למעלה מי'. יעוין ברמב''ן ובר''ן וכן ברשב''א דמביאים להך צד דמצי להחזירה למעלה מי' בזה''ל, שאפילו תהא ידו ככרמלית מותר להוציא מכרמלית למקום פטור וממקום פטור לרשות היחיד. ויש לעיין אי הוי דווקא בהרגיע ידו דנח במקום פטור או גם אי לא נח כיון דהוי דרך מקום פטור ליכא בזה איסורא ברשויות דרבנן. ויעוין בסימן שנ''ה סעיף ג' ברמ''א דמביא בשם י''א דברשויות דרבנן לא גזרו גם בלא נח בינתיים. ויש לעיין אי יהא מוכח בראשונים כהך שיטה. וצ''ב דלא הוזכר בפוסקים להנך ראשונים. וצ''ל דאיירי בהרגיע ידו. אולם עדיין יש לעיין מהא דמבואר בתוס' בעירובין דף כ' דלמרות דידו ברשות אחר הוי מקום פטור מ''מ היכא דהוציא ידו ושדי ליה לרשות הרה''ר למרות דניח לא חשיב הנחה לפטור. ויש לעיין אי יהא מוכח מהראשונים דלא כדבריו. אולם עדיין יקשה בדעת תוס' דנקט ג''כ דמהני החזיר ידו למעלה מי', ונראה דאי נימא דלא הוי כללא דבעינן מעשה הנחה אלא הוי כבאור החזו''א דע''י דצורת המלאכה בצורה של הושטת היד לא איכפת לן במה דאיכא הנחה ביד א''כ אפשר לומר דהוי רק היכא דההנחה היא מכח היד, אולם היכא דמכניס ידו למעלה מי' דהיחס לרשות הוא מכח החלל דלמעלה מי' נמצא דבזה הנחת היד הוי היכי תימצי לשייכו לרשות דלמעלה מי', ובזה לא יהני הך סברא דכך צורת המלאכה כיון דהוי כהוציאו לרשות אחרת.

ונראה להוכיח כסברת התוס' בעירובין מהא דעני ועשיר מתחייבים על הוצאה דרך ידם, ואמאי לא נימא דלפני שנותן ליד בעה''ב כיון דמרגיע ידו קצת א''כ הוי כהנחה בכרמלית, ולפי יסוד התוס' דכל היכא דהמלאכה היא בהושטת היד את החפץ לא שייך לדון את ההנחה כהפקעה על המעשה א''כ ניחא היטב. אולם יעוין במאירי וז''ל, למדת שידו של אדם נידונת ככרמלית וא"ת משנתנו היאך עני ועשיר מתחייבים על הוצאה דרך ידם והרי היא הוצאה מרשות לרשות דרך כרמלית [והכא הרי המאירי דן ברשויות דאוריתא ובזה מחייב גם במעביר דרך כרמלית ומוכח דאיירי בהרגיע ידו], לא אמרו לדונה ככרמלית להקל אלא להחמיר.

ובעיקר הבאור בתוס' אי נימא כמו שנתבאר דעיקר ההוצאה בכרמלית נובע מהשינוי ברשויות א''כ ניתן לומר דכל כמה דהוציא למעלה מי' נמצא שכבר פקע מהיד היחס דכרמלית קודם הגעתה לרשות המחייבת ותו איכא חסרון בהוצאה.

אלא דבעיקר הבאור בתוס' יעוין בבהגר''א שנה סעיף ג' ד''ה וי''א, דמוכיח מתוס' בסוגין דגם ברשויות דרבנן איכא איסורא להעביר דרך מקום פטור. וז''ל, וע' תוס' ג' ב' ד"ה כאן כו' וי"ל כו' ואם איתא הדק"ל מאי קמ"ל הא אף בכרמלית גמור מותר לכתחילה כה"ג. ומבואר בגר''א שלמד בכונת תוס' דסיבת ההיתר מחמת דבקנס דרבנן דכרמלית, כיון דלא הוי כרמלית גמורה, לא גזרו במעביר דרך מקום פטור. ומכח זה הוכיח דבכרמלית גמור אסור, דאל''כ עדיין קשה קושית תוס' דמאי חידושא הכא יותר משאר דוכתי. ויעוין בחזו''א סימן ס''ג בגליונות מאביו דגם מבאר כך את התוס'.

1. בבאור שיטת הרשב''א דאיכא איסורא להחזיר למעלה מי'. יעוין ברשב''א דתמה על תוס' מהא דהקשתה הגמ' בסמוך במהלך של קנס שמחשיכה דאי אתי בהו לידי תקלה חיוב חטאת לא לקנסי ואי איתא דאפשר לאהדורי למעלה מי' מאי קשיא לגמ'. ויעוין בשפת אמת דתמה על קושיתו דהרי ללישנא דקנס ליכא יחס לרשות וא''כ גם למעלה מי' אסירי, וברשב''א מוכח דגם להך לישנא דקנס גדר הקנס הוא דדנו את ידו ככרמלית, והחילוק בין שתי הלשונות הוא אי הוי כרמלית בעצם או דהוי מקנסא ולכן לל''ק ליכא חילוק בין מבעוד יום לשוגג.

וברשב''א מוכיח מזה דאיכא איסורא גם להוציא לכתחילה למעלה מי' מחמת גזירה דלמא שדי ליה או דלמא יוציאנה משחשיכה רק דבהא לא קנסינן ליה גם להך לישנא דהוי מתורת קנס, ויש לעיין בגדר החילוק בייניהו, עוד יש לעיין דאמאי הוצרך הרשב''א להאריך בטעמים אמאי איכא איסורא או מחמת דלמא שדי ליה או שמא יעביר לכתחילה מרה'י לרה''ר או דדמיא למוציא למעלה מי', וקשה דאמאי ליכא בזה לעיקר דינא דמתניתין דאסור לעקור שמא יגמור באיסור כמו שמבואר ברשב''א בדף ג' ע''א. ובאמת דגם בתוס' וברש''י מוכח דליכא בזה דינא דמתניתין, דהרי ברש''י מבואר דליכא בזה קנסא, ובתוס' מבואר דמותר לכתחילה. ומוכח דהוי שתי גדרים חלוקים דאיסורא דמתניתין הוי מחמת דאתעבד מקצת מלאכה ובזה גזרינן שמא יגמור אולם בלמעלה י' דלא אתעביד אפילו מקצת מלאכה בהא הוי איסורא בעלמא ולזה הצורך הרשב''א לבאר את טעם הגזירה. ולפי''ז ניתן לומר דהקנס הוי רק היכא דאתעביד מקצת מלאכה. והגרש''י בורנשטין מביא לזה מקור מהרשב''א בעבוה''ק בית נתיבות שער שלישי פ''ו אות ח' וז''ל, היה עמוד בחצר אסור להוציא ידו מלאה פירות לרה''ר ואפי' למעלה מי''ט הוציאה למעלה מי''ט יראה לי שאע''פ שהוציאה במזיד מחזירה הואיל ולא הוציאה אלא לאויר מקום פטור. ומבואר דבשביל הקנס בעינן שיוציא לרשות האסורה.

ובעיקר הבאור בהא דליכא הכא לדינא דמתניתין יעוין בחזו''א סימן ס''ג מגליונות אביו דתמה בזה דאמאי ליכא איסורא דלמא שדי ליה ברה''ר. ומיישב דאין לאסור להושיט חפץ למקום שאם היה מניח באויר אין איסור, ואם אינו מניח אסור, דהוי כחוכא, דבהנחה מותר ובלא הנחה אסור, ורק ברשויות דאוריתא דבהנחה אסור שייך למגזר לאסור גם בלי הנחה מחמת גזירה דלמא שדי ליה.