‏‏מח.א           יב
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**בביאור מחל' רבנן ורשב"א** לדעת רב ששת. עי' רי"ף רא"ש סי' לח בדעת רש"י שנחלקו האם פליגי רק בטבילת חירות או גם בטבילת עבדות. וע"ע ברמב"ן רשב"א ותורא"א בביאור הילפותא. ועי' מהרש"א.

**האם הטבילה מה"ת או מדרבנן.** עי' תוס' לעיל מז: ד"ה שם. ובריטב"א ונמוק"י. וע"ע ברמב"ם פי"ג מאיסו"ב ובדברי הגר"ח שם. ובגליונות חזו"א, אמרי"מ סי' כב סקכ"א.

**מקיימין את העבדים ר"ע אומר וכו'.** עי' בתוס' ובביאור הגרי"פ על הרס"ג עשה לד.

**ובדעת רבי ישמעאל,** עי' בתורא"ש וק"א.

**מגלגל עמו עד י"ב חודש.** היכא דאתני וכו'. האם כשקונה רק למע"י מחייב למול והאם הוא מעכב מאכילת פסח. עי' במצפה איתן ובקובה"ע סי' לח סקי"ב ובאבי עזרי פ"א ממילה ה"א

**גר תושב.** עי' רש"י ותוס'. ותו"י. ועי' בשיעורי הגאון רי"ש כהנמן זצ"ל

**בביאור מחל' רבנן ורשב"א לדעת רב ששת**

דעת רב ששת דגירות עבד כשמשתחרר תלוי במחל' ברבנן ורשב"א, דלרבנן צריך קבלת מצות מדעתו, ובלאו הכי אין יכול לכופו, ולרשב"א מהני ואף יכול לכופו ויליף לה מקרא. ומצינו שנחלקו הראשנים האם כל המחל' הוא רק בשחרור עבד, אבל בתחילת העבדות אף לרבנן אי"צ העבד לקבל על עצמו מצות, ויכול הרב לכופו ולהטבילו, או דנחלקו גם בטבילת עבדות.

**א.** הרא"ש סו"ס לח והרמב"ן כתבו בדעת רש"י שמשמע מלשונו שטבילת עבדות של עבד לכו"ע בע"כ של עבד הוא, ואי"צ שהעבד יקבל עליו מצות מדעתו, ולא נחלקו אלא בטבילת חירות, דרשב"א סבר דאף טבילת חירות בע"כ של עבד הוא, ורבנן סברי דוקא מדעתו ובקבלת מצות.

והדבר מדויק ברש"י שכתב בד"ה ומותר 'אלמא לר"ש עבד אי"צ לקבל בשעת טבילת שחרור' היינו שנחלקו בטבילת שחרור, וכן מדכתב בד"ה כופה ומטבילה וכו', 'דכל טבילת עבדים על כרחן היא', וכן דייק בק"נ באות ר'. וכן משמע מדכתב בד"ה אבל עבד ד'משעת שטובל לשם עבדות שייך במצות' משמע דאף בלא קבלה.

ובביאור שי' זו צ"ל דסברי רבנן דהא דיכול האדון להטבילו בע"כ, זהו משום קניני העבדות, ובזה שהסכים והתחייב להיות עבד, נתן לאדון כח להטבילו להיות עבד גר, [כדי שלא ינסך יניו וכדו'], ולעבד יש דינים שמתחייב במצות כאשה, ולכך גם אם בכל גירות בעינן לקבלת מצות שלשה, מ"מ בטבילת האדון חשיב האדון כשלשה משום שהוא הבעלים על גירות זו, אבל כשמשתחרר צריך שהעבד יקבל עליו מצות ככל גירות. וכן נראה מדברי הרמב"ן שכתב 'וא"ת האיך נכנס תחת כנפי השכינה שלא מדעת, אלא שהתורה נתנה רשות לרב לעשות בעבדו מה שירצה בדבר זה. ולכאו' הסברא בזה הוא כנ"ל.

ולכאו' הדברים מפורשים לעיל מו. דאמר שמואל צריך לתקפו במים, הרי דמהני טבילת עבדות בע"כ, ולא מסתבר דאזיל בשי' רשב"א.

ובדעת רשב"א דמהני בע"כ אפי' כשמשחררו צ"ל דסבר שגם זה מזכותי האדון לשחררו שיהא ישראל גמור. אלא דיל"ע, דבשלמא לדעת התוס' לעיל דהטבילה היא קודם השחרור, שפיר שייך לומר שגם טבילה זו היא מזכותי האדון, דעדין היא ברשותו, אך למש"כ הגר"ח [הובא לקמן] לדקדק בדברי הרמב"ם שהטבילה היא לאחר השחרור, ק"ק שיהיה לאדון זכות וקנין אחרי שכבר שחיררו. ועי' באמרי"מ כב סקכ"ו שהרגיש בזה. אלא דלרמב"ם אינו קשה משום דפסק כרבנן שא"א להטבילו בע"כ, והגירות הוא דינו של העבד ולא של האדון.

**ב.** אך הרא"ש והרמב"ן הביאו דעת הרי"ף והרמב"ם פי"ד מאיסו"ב ה"ט שגם טבילת עבדות לרבנן צריך שתהיה מדעתו ובקבלה. וכן דייק בביאור הגר"א יו"ד רסז סק"ט מתוס' ד"ה אלא שהק' לרשב"א מדוע עבד שאין רוצה למול זקוק למכרו כמבואר בע"ב, אמאי ימהלנו בע"כ, ומהא דהעמידו הקו' רק על רשב"א, מוכח דלרבנן לא קשה משום דשפיר בעינן לדעתו.

אלא דק' מהא דאמר שמואל לעיל דכופה ומטבילו לשם עבדות. וכתב באמרי משה כב סק"ז דאיירי שרוצה העבד לטבול, ומקבל עליו מצות, אלא דיש חשש שמא יחזור בו, ולכך זרזו לכפותו, אבל לא שמהני טבילת עבדות בע"כ. ועוד י"ל דהתם הרי העבד רוצה להיות בן חורין, הרי דרוצה להתגיר ומקבל עליו מצות, דבכלל מאתים מנה, וממילא שוב מהני טבילת האדון בע"כ. [והביא סברא זו בקה"י לה ד"ה ונראה].

**בביאור הילפותא.**

אמר רבא מ"ט דרשב"א דכתיב כל עבד מקנת כסף וגו'. כתב רש"י דילפינן דיכול למול עבד בע"כ, כדי שע"י זה יוכל האדון לאכול קרבן פסח. ותמה בזה מהרש"א הרי לפרש"י שנחלקו רק בשחרור עבדים, אבל בגירות דעבדות לכו"ע יכול לגירו בע"כ, א"כ מה מייתי ראיה מקרא הרי מיירי במילה לעשותו עבד, ואכתי מנ"ל לרשב"א דגם טבילה לשם שחרור מהני בע"כ. ועי' בקרני ראם. ובק"נ אות ת' כתב לחלק בין מילה לטבילה.

וקושיא זו הק' הראשנים. וכתבו הרמב"ן והרשב"א 'כלומר דאלו לאשמעינן דעבד נימול בע"כ, ליכתוב וכל עבד מקנת כסף ומלתה אותו, ואם לומר דבן איש דהיינו עכו"ם אינו נימול בע"כ, הא לא איצטריך דמהיכ"ת, אלא לא בא אלא למעט עבד דכותיה, מה בן איש בשחרור אף עבד איש בשל שחרור', ולפי"ז מוכח דקרא איירי בשחרור.

ועוד כתב בתורא"ש 'א"נ דלטבילת עבדות אי"צ קרא דפשיטא הוא', והביאור מש"כ לעיל דסברת רבנן שמחלקים בין טבילה דשחרור לבין טבילה לעבדות, היינו דלעשות עבד הוא מזכותי קנינו של האדון לעשותו לעבד, וממילא נעשה בע"כ גם בדיני עבד המחיבים אותו במצות, משא"כ בטבילה של שחרור, ולפי"ז לא שייך לומר דאתא קרא לומר שיכול למולו בע"כ לשם עבדות, שהרי הוא סברא פשוטה, וע"כ שקרא אתא לאשמעינן שגם בשחרור יכול לכופו בע"כ.

אלא דהק' בקה"י סו"ס לה דעולה לדעת רש"י דאתא קרא לומר דמי שהוא כבר עבדך אתה מל אותו בע"כ לשם גירות, ואי אתה מל וכו', דהיינו דאתה מל אותו בע"כ לשם ישראל, ולכאו' איך משכח"ל שהוא עבד, הרי כ"ז שלא מל אינו עבד כלל, דא"א לעשות עבד בלא מילה וטבילה, כמבואר בע"ב שעבד שלא מל לא ייקים.

**בביאור סברת רב פפא לחלק בין יפ"ת לכל עבד**

מתקיף לה רב פפא אימור דשמעת ליה לרבנן ביפ"ת דלא שייכא במצות, אבל בעבד דשייך במצות אפי' רבנן מודו, דמהני הטבילה בע"כ.

והנה בשלמא לדעת הרי"ף דרבנן פליגי גם על טבילת עבדות, וסברי שא"א להטבילו בע"כ שפיר פריך ואמר דהא דלא מהני טבילה בע"כ הוא דוקא ביפ"ת שלא שייכא במצות משום דטבילה ראשונה היתה בע"כ ולא קבלה מצות, משו"ה צריכה לקבל עליה מצות מדעתה בשעת שחרור, ולכך לא מועיל להטבילה בע"כ, אבל עבד כיון שקיבל עליו בשעת טבילה ראשונה דעבדות, שוב אי"צ דעתו ויכול לשחררו ולהטבילו בע"כ.

ולפי"ז י"ל שנחלקו רב ששת ור"פ במהות הטבילה, דרב ששת סבר דאף דכבר קיבל עליו בטבילת עבדות, מ"מ עכשיו יש תוספת יהדות בטבילה זו ולכך גם טבילה זו צריכה שתהיה לדעתו, אבל ר"פ סבר דאין בטבילת חירות תוספת יהדות, אלא הוי טבילה מסדרי השחרור, ולכך כל שכבר טבל לדעתו בטבילת עבדות שוב אי"צ לטבול לדעתו.

אבל לשי' רש"י דטבילת עבדות לכו"ע הוי בע"כ, א"כ מ"ט כל עבד שייך במצות יותר מיפ"ת, הרי גם היא שייכא במצות אחר טבילת עבדות. ועי' בקרן אורה שכתב שמל' רש"י משמע שיש חילוק דעבד שהה כמה ימים אצלו ונהג במצות משא"כ ביפ"ת. אך תמה בזה מה נפק"מ אי נהג במצות או לא, סו"ס כשנכנס לעבדות שייכא במצות.

וביותר שמל' רש"י משמע שאפי' אם האדון ניהג עליו בע"כ את המצות נמי מהני שאי"צ שוב קבלת מצות. וכן מפורש ברמב"ן 'מכיון שהורגל וונהג בדת משה וישראל בין מדעתו בין שלא מדעתו ישראל הוא וחייב במצות.

ובאמת שבדברי ר"א מן ההר מבואר דבעינן שיקים מצות מדעתו, שכתב 'דעד כאן לא קאמרי רבנן אלא ביפ"ת שלא שהתה עמו כלל, דלא עשתה המצות דהא אף בעל כרחה קבלה, אבל עבד ששהא אצלו כמה ימים ונהג מצות שנוהגות בעבד, שהרי קיבל עליו מדעתו כשטבל'.

ושורש פלוגתם הוא בהא דאמרינן 'וש"מ הלוקח מן העכו"ם צריך לקבל, אבל הלוקח מן הישראל אי"צ לקבל', ופי' הרי"ף דאי"צ לקבל כיון שכבר קיבל עליו מעיקרא, הרי דטבילה קמיתא לשם עבדות שמחיבת אותו במצוות הוי מדעתו. וכן כתב הרמב"ם פי"ג מאיסו"ב הי"ב 'כשישתחרר העבד צריך טבילה אחרת וכו', ואי"צ לקבל עליו מצות ולהודיעו עיקרי המצות שכבר הודיעוהו כשטבל לשם עבדות'. אך רש"י פי' דאי"צ לקבל כיון שנהג בבית אדניו מצות מהני בע"כ. וכנ"ל.

**טבילת העבד כשמשתחרר - ובדברי הגר"ח**

מבואר בסוגין דעבד המשתחרר צריך טבילה. ומצינו בראשנים שנחלקו האם טבילה זו מדרבנן היא, או מדאורייתא. [ברמב"ן כתב דהוי מה"ת, בריטב"א ונמוק"י כתבו דהוא מדרבנן, ובתורא"ש נסתפק בזה].

ולכאו' היה מקום לומר שנחלקו אי בעינן קבלת מצוות כשמשתחרר, דאם בעינן הרי שיש כאן תוספת גירות ובעינן טבילה מה"ת, ואם לא צריך קבלת מצוות, אז שייך לומר שהטבילה מדרבנן. אלא דגם אם נימא שהטבילה היא מה"ת אין ראיה שהוא בשביל התוספת גירות, אלא שהוא מדיני השחרור שבעינן שטר וטבילה.

הנה בתוס' מז: ד"ה שם הק' מהא דאמרינן בהשולח הכותב שטר אירוסין לשפחתו ואמר לה צאי והתקדשי בו מקודשת אע"פ שלא טבלה. וי"ל דאיירי שטבלה קודם השחרור. וצ"ב איך מהני טבילה קודם השחרור, הרי היא עדין שפחה.

וכתב הגר"ח דהנה לשי' הריטב"א והנמק"י שכתבו דכל דין טבילה זו היא רק מדרבנן. ולפי"ז כלל לא קשה קו' התוס' דכיון דמדאו' לא בעי טבילה לכך הקידושין תופסין בה. אך לדעת הרמב"ם שכתב פי"ג מאיסו"ב הי"ב שטבילה זו 'צריך בפני ג' ביום שבו תיגמר גירותו ויהיה ישראל' משמע דהטבילה היא מה"ת ויש לה דינים של טבילת גירות. וביותר משמע בדבריו שהטבילה היא דוקא לאחר שמשתחרר, מדכתב 'כשישתחרר העבד צריך טבילה', וזה בשיטתו שהטבילה היא לגירות וא"כ כל זמן שהוא עבד לא שייך שיטבול לשם גירות, וצריך הטבילה דוקא לאחר שמשתחרר. וא"כ לדבריו הדרא קו' התוס' איך צאי והתקדשי בו הא אכתי לאו בת קידושין היא.

ובביאור דעת התוס' דאף שהטבילה מה"ת מהני קודם השחרור כתב באמרי משה כב סקכ"א דס"ל לתוס' דהא דבעינן לטבילה אינו להוסיף עליו גירות, וודאי בקבלת יהדות ובטבילתו לעבדות הוי גירות גמורה, אלא דכיון דעדין עבד הוא, ולעבד יש דינים שלא יה' קדש ושלא תפסי בו קדושין וכן לענין יחס ועוד, לכך בעינן טבילה לסלק מעליו העבדות, וחשיב גם הטבילה וגם הגט שחרור כב' דברים המתירים, ולכך הוי כמילה וטבילה דגירות, ולא איכפת לן שהטבילה נעשית בעבד, משום דתרויהו הוי מעשה המתיר מהעבדות. וע"ע באבי עזרי פ"י ממלכים הי"ג.

ובדעת הרמב"ם שכתב שהטבילה היא אחר השחרור עדין קשה. וכתב הגר"ח דס"ל להרמב"ם דהא דעבד אינו ישראל גמור הוא מב' סיבות. חדא דהטבילה ראשונה לשם עבדות היה חסר לו עדין בגירות, כיון שאין חייב במצות אלא כאשה, ועוד יש עוד הל' בעבד דלאו מחמת חיסרון בגירות הוא אלא מחמת השם עבד.

והנה הא דלא תפסי ביה קידושין ילפינן לה בקידושין סח: מקרא דעם הדומה לחמור, אף דבנכרי ליכא לדין זה, שהרי מחמת דין זה עבד אין חייס, ולעכו"ם הרי יש חייס, [דהרי נתגייר והיו לו בנים כשהוא גוי קיים פו"ר, והא דלא תופס קידושין בעכו"ם הוא מקרא אחרינא כמבואר שם], וע"כ דמחמת הגירות של עבד היה צריך להיות הדין שיתפסו בו קידושין, דכיון שהוא מחויב במצות כאשה, ובאשה תופס קידושין, אלא דיש עליו דיני עבד המעכבים הקידושין.

ולפי"ז כתב דהא דבעינן טבילה אחר השחרור הוא מחמת שחסר לו בגירות ולהוסיף עליו מצות, ולכך בעינן שהטבילה תהיה אחר השחרור, אך האיסורים שיש לו מחמת שהוא עבד, זה פקע ע"י השחרור, אף דעדין אינו ישראל גמור עד שיטבול מ"מ שוב אינו עבד. וכיון דחזינן דהא דלא תפסי קדושין הוא מחמת הדין עבדות, וזה פקע ע"י השחרור לבד, ולזה לא בעינן כלל טבילה.

והביא ראיה לדבריו דהאיסורים נפקעים ע"י השחרור, אף דעדין בעינן טבילה לגירות. דאמרינן בגמ' בגיטין דחוב הוא לעבד שיצא מתח"י רבו, מ"ט דעבדא בהפקירא ניחא ליה [לישא שפחה], ואם כ"ז שלא טבל עדין עבד הוא, הרי הוא יכול שלא לטבול, ע"כ שכל דינים הללו נפקעים בשעת השחרור.

ותמה עליו החז"א בגלינות דאם כל הטבילה היא לגמור היהדות, א"כ בשלמא באיש שיש מצות שלא היה חייב בהם עד עכשיו ניחא, אבל באשה איזה חיוב נוספו לה שתהיה צריכה ע"ז טבילה.

[ולכאו' שייך בה שפיר גירות אף שאין נפק"צ לענין מצות, דעד עכשיו לאו ישראלית גמורה היא, וביותר שיש נפק"מ לענין שהיו בניה ישראלים גמורים. דהנה כל אשה ישראלית מה שאינה חייב במצות שהזמ"ג אינו משום שחסר לה בדין ישראל, ולכך בניה חייבים בכל המצות כישראל גמור, אבל בשפחה קודם השחרור עדין אין בה דינים שהיו בניה ישראלים שהרי היא עצמה אינה ישראלית גמורה, וא"כ שפיר שייך בה גירות לענין זה].

ועוד הק' אם כבר קודם הטבילה אין לאו קדש הוא, וכן בשפחה אפי' קודם שטבלה אין איסור, א"כ מאי בעי רשב"א לומר 'וחוזר ומטבילה לשם שחרור', הו"ל לומר משחררה ומותר בה מיד.

ועוד מדוע באמת הוא יכול להטבילה בע"כ, דבשלמא אם הטבילה היא להפקעת העבדות ניחא, אבל אם הוא להוסיף גירות שזה לא שייך לאדון כלל, מהיכ"ת שהוא בעלים לזה.

**ולענין ברכה - בטבילת עבדות**

כתב הרמב"ן לעיל מו. ד"ה מסורה' וכתב הר"ר יהודה אלברצלוני ז"ל שהרב מברך על הטבילה שהוא צריך לה ולא העבד, ולאו מילתא היא שהעבד הוא שעושה מצוה ונכנס תחת כנפי השכינה במקצת מצות והוא צריך לברך', ולכאו' זה תלוי במחל' הנ"ל, דאם הטבילת עבדות היא מדעתו ניחא שהעבד מברך, דהוא נכנס במצוה, אבל אם שייך שיטבילו האדון בע"כ, לא הוי מעשה הטבילה מעשה העבד אלא של האדון והוא מברך, וא"כ אינו מתיישב עם דברי הרמב"ן כאן שהסכים לדעת רש"י שאפשר להטבילו בע"כ. ועצ"ל כמש"כ המאירי לעיל שם 'ונראה לי שאם הדבר נעשה לרצונו של העבד הוא מברך, ואם על כרחו הרב מברך.

אלא דהיה מקום לומר דאם יכול להטבילו בע"כ, חשיב כל אופן טבילת עבדות מעשה האדון ואפי' אם יטבול העבד לדעתו נמי לא יברך, דסו"ס המעשה שייך לאדון, ועי' ברמ"א רסז סעי' ג' 'והעבד מברך על הטבילה ולא האדון', וכתב הגר"א 'כיון דמדעתו דוקא', הרי דכל שאי"צ דעתו לא יברך אפי' כשיטבול מדעתו.

**מילה לאחר שחרור**

הרמב"ן הביא בסמוך קו' חכמי הצרפתים אמאי אין צריך הטפת דם ברית כמו כל גוי מהול. וכתב הרמב"ן שהם מתרצים לפי דעתם דכיון שטבילה זו מדרבנן היא לא הטריחו עליו לצער ולסכן עצמו. [וכן כתב בתורא"ש קדושין סב:]. אך הרמב"ן כתב 'לדעתי כל הנימול למצותו אינו מטיף דם, אלא הרי הוא כאשה ובטבילה נכנס לדת ישראל, כמו שכתבתי למעלה בלויים'. [שכיון שמלו במצרים למצותם שוב לא היו צריכים הטפת דם ברית].

**רש"י ד"ה** אבל עבד וכו' דכתיב למען ינוח וגו', עי' בקובה"ע לח סקט"ו שתמה בדברי רש"י מה הראיה משביתת עבדו, שעבד שייך במצות, הרי החיוב הוא על האדון.

**עבד איש ולא עבד אשה.** בגליון הש"ס ציין לדברי המהרש"א לקמן עא: ד"ה כגון שהיה אביו, שכתב שם דאף שאין האם מצווה למול את בנה, דכתיב אותו ולא אותה, מ"מ בשביל לאכול הפסח גם אשה מצווה למול את בנה, דמילת זכרים מעכבת גם בה דהמעכב הוא עצם הערלה, דה"נ אמרינן הכא דמילת עבדים מעכבת אותה. ועי' בשאג"א סי' נג

ויל"ע דבשלמא הוא עצמו מעוכב מלאכול הפסח אף באופן שלא מל מחמת אונס, כגון שמתו אחיו מחמת מילה שהוא פטור ממילה, אפ"ה אינו אוכל פסח משום דסו"ס ערל הוא, והערלה מעכבת. אבל לגבי בנו ועבדו הרי אם מתו בניו מחמת מילה, ואינו מחיוב עוד למול את בניו אינם מעכבים מלאכול הפסח, הרי דהחובה למול היא המעכבת בפסח, וכיון שאשה אינה מצווה אמאי היא מעוכבת מלאכל הפסח.

**אלא עבד איש אתה מל בע"כ.** פרש"י בל' השני דעבד איש אף שהוא גדול ובן דעת אתה מל בע"כ, וא"א מל בן איש, פי' גר הבא להתגיר אינו מל את בניו הגדולים בע"כ, דגבי בנים כתיב המול לו וגו' ולא כתיב בהו כל איש. [ומשמע דבניו הקטנים יכול למול בע"כ, ויל"ע מאיזה כח]. ובתוס' הק' עליו ודבר תימה פי' דקרא דהמול לו כל זכר מוקמינן למילת זכריו שמעכבת מלאכל הפסח, וזה לא שייך אלא בבנים שנלדו בקדושה וכו'. [וביותר האם לפרש"י ישראל שבא על העכו"ם שהולד נכרי כמותה, האם הוא מעוכב מלאכל הפסח].

ועי' בזכר יצחק סי' א-ב שחידש עפי"ד הרמב"ם דכל עכו"ם יש קנין הגוף בבניו, וכשנתגיר אף דלענין קורבה הוא כקטן שנולד דמי, מ"מ קנין עבדות שיש לו בבניו מחמת שהוא ילדם לא נתבטל. ולכך הם מעכבים ממנו מלאכל הפסח.

**מח:**

**תוד"ה רבי אליעזר אומר,** ולפי' לא אתי כר"ע הא דקתני לעיל בד"א, כוונתם דבבריתא מבואר דאחר ל' יום יכול לגיירה אפי' בלא קבלה עליה, ולר"ע בעינן שתכפור בע"ז. [או דכוונתם דלר"ע בכפירה סגי ולא בעי כלל גירות. ועי' בערל"נ]. אלא דאפשר דגם לר"ע לענין קבלת מצות מודה דאפי' שלא קבלה מהני, אלא דבעי נמי שתכפור בע"ז. ועי' בערל"נ.

**ת"ר מקיימין את העבדים** שאינם מלין, ר"ע אומר אין מקיימין. ובביאור דעת ר"ע כתבו התוס' ב' טעמים או דהוא מדרבנן שמא ינסך יינו, או דלפי שצוה הקב"ה את אברהם למול את עבדיו לכך אסור לקיימם.

ונראה פשוט דהטעם שציוה הקב"ה וכו' אינו רק על מצות מילה לבדה, אלא המצוה היא לגיירו, דאל"כ תינח בעבד, אבל בשפחה שאינו צריך למול, ואינה רוצה לטבול ולהתגייר, וכי לא סבר ר"ע שצריך להוציא.

וכן משמע בל' רש"י בד"ה היכא דלא 'דלא קיבל מעולם להתגיר', הרי דלר"ע בעינן גירות. וכן משמע בתוס' בשבת קלה: ד"ה כגון דשפחה שאינה רוצה להתגייר יוציא, [ולא מסתבר ששניהם אזלי בשי' הריב"ן].

וראיה לזה מדאמר ליה ר"י הרי הוא אומר וינפש בן אמתך, דאיירי בעבד ערל, ואי נימא דלר"ע הוי רק חיוב על המילה, אמאי לא משני דאיירי בעבד שמל ולא טבל, שאין לו חיוב לשמור שבת כיון שלא נתחייב במצות דלא חלה גירותו. [והא דכתב באבנ"ז ועוד אחרונים דמל לא טבל חייב בשמירת שבת, היינו ברוצה להתגיר, משא"כ הכא, ופשוט].

והאריך בכ"ז הגרי"פ על הרס"ג עשה לד.

ובדעת רבי ישמעאל, עי' בקרן אורה שכתב דר"י סבר דילפינן מקרא דוינפש בן אמתך דאין חובה על הרב למולו, וכתב ע"ז ויש לדקדק הא כתב רחמנא ובן שמונת ימים ימול לכם כל זכר יליד ביתך ומקנת כספך לדורותיכם, הרי שמצוה למול. וכן למ"ד לעיל דאין יכול למולו בע"כ, למה לא יכוף אותו כיון דמחויב בזה. וכתב ע"ז דצ"ל דאזהרת התורה לא באה אלא על העבד הנולד משפחה כשבר נתחייבה במצות, ואז גם וולדה מחויב במילה ומילתו דחיא שבת, אבל אם קנהו בלתי מהול או שנולד קודם טבילת אמו אין מצוה זו מחויבת לא על הרב לרבי ישמעאל, ולא על העבד לכו"ע, ומשו"ה אין מלין אותו בע"כ.

וכתב דכיון דסבר דאין הרב חייב למולו, לא מצי הרב למולו בע"כ, [וצ"ב מ"ש מיפ"ת דלרשב"א יכול לשחררה ולהטבילה לגירות אף שאין מחיוב בה]. ועוד כתב דאליבא דר"י ע"כ דדרשינן לקרא ד'ומלתה אותו אז יאכל בו' קאי על העבד, דלרב ודאי אינו מעכב אותו מפסח כיון שאין מחויב למולו.

והנה בתורא"ש כתב 'ולר' ישמעאל גלי לן קרא דוינפש בן אמתך והגר דמותר לקיימו אם אינו רוצה למול', משמע בדבריו דודאי אם רוצה העבד למול אזי יש מצוה על האדון למולו, ואם לא ימולו אסור לקיימו כמו לר"ע, אלא דס"ל לר"י דבאין העבד רוצה למול אין הרב מחויב למולו.

ולפי"ז ניחא קרא דבן שמונת ימים דקאי כשהעבד רוצה למול, וגם קרא ומלתה אותו וגו' במקום שהוא מצוה למולו.

**אמר ר' יהושע בן לוי הלוקח עבד מעכו"ם** ולא רצה למול מגלגל עמו י"ב חודש. ואמרינן כמאן דלא כר"ע וכו' [ויל"ע אמאי לא קאמר דגם לר"י לא אתיא דלדבריו מקיימין לעולם ולא י"ב חודש וצ"ע], א"ל רב פפא וכו' אפי' תימא ר"ע יש נפק"מ בין פסקא למילתא או לא. ועי' בשני הל' ברש"י, וללישנא בתרא יל"ע מ"ש מתי' הגמ' בסמוך דאיכא נפק"מ אי אתני או לא. ועי' בביאור ענין זה בב"ח רסז ד' והדברים מאירים.

ועי' פי' התוס' דהיכא דנתרצה למול ודחהו התם אין מקימין, הואיל ומצוה למול דשהויי מצוה לא משהינן, אבל היכא דפסק עמו שלא למול אינו מחיוב למולו בע"כ ומגלגל עמו י"ב חודש אולי יתרצה. וצ"ב אפי' שפסק עמו למול, מ"מ בזמן שהוא דוחהו הרי אינו מסכים עכשיו למול, ומדוע חייב להוציאו מיד. וצ"ע.

ויש להתבונן מדוע נקט ר' יהושע דבריו בכה"ג שלקח עבד מן הנוכרי, ולא נקט הלוקח עבד ולא רצה למול מגלגל עמו. והנה בעיקר החיוב למול כתבו התוס' עליל כמו שמצינו באברהם וכו', וממילא היה מקום לומר דכ"ז הוא רק כשהוא קונה קנין הגוף בעבד, וכדאמרינן לעיל מו. אתם קונים מהם, אז חיוב למולו כמו שמצינו וכו', אבל כשאינו קונה אלא מע"י, כמו בקונה עבד מן העכו"ם אע"פ שיכול להטבילו ולאחר הטבילה קנה קנין הגוף, מ"מ עכשיו אין לו אלא מע"י, וליכא חיוב למולו דלאדמי לאברהם, ולכך חידש ריב"ל דינו דגם בכה"ג מחויב במילתו. והטעם כמוש"כ בקובה"ע לח סקי"ב שאברהם אבינו קודם מתן תורה ולא היה לו בעבדיו אלא מע"י, ואפ"ה היה חייב למול אותם, ומניה ילפינן דאפי' בקנין מע"י מחיוב במילה, ולפי"ז חידש שגם קנין מע"י מעכב מאכילת הפסח.

אמנם במצפה איתן כתב דאם לא קנה אלא מעש"י לא חייב למולו, ואינו מעכב מפסח. ולפי"ז יישב קו' התוס' והראשנים מדוע מגלגל עמו ולא מל אותו בע"כ.

והנה בגמ' מבואר דדברי ר"ע הוא רק היכא דלא אתניה בהדיא, אבל היכא דאתני אתני. ולכאו' בשלמא אי היכא דאין לו קנין אלא למע"י אינו חייב למול, שפיר ניחא דאם אתני שאין לו קנין הגוף ממילא לא חייב למול, אבל אם גם בקנין מע"י חייב למול, מה מהני הא דאתני.

וביאר באבי עזרי פ"א ממילא ה"א דכל הדין שאין מקיימין הוא רק במקום שמחמת קניני הממון הוא יכול למולו ולא מל, אבל היכא שמעיקרא הוא מתנה שלא יוכל להטבילו, נמצא שבעיקר קנין הממון שלו אינו קונה אותו לעבד אלא כשכיר בעלמא, ולכך מקיימין אותו. [ובקונה עבד מן העכו"ם אף שיש לו רק מעש"י, מ"מ הרי יש לו גם קנין שעבוד שיכול להטבילו כמבואר לעיל].

וכן משמע בל' רש"י שכתב בד"ה אבל 'דהוי גביה כשכיר בעלמא'.

**גר תושב**

**והגר זה גר תושב,** כתב רש"י שקיבל שלא לעבוד ע"ז ואוכל נבילות, והזהירו הכתוב על השבת, דהמחלל את השבת כעובד ע"ז. ובתוס' תמהו בזה דא"כ יש יותר מז' מצות, ועוד הא אמרינן דעכו"ם ששבת חייב מיתה. ולכך פי' דהכא בעושה מלאכה לצורך ישראל. משמע דכיון שעושה לצורך ישראל האיסור הוא על הישראל ולא עליו, ולכך לא הוי תוספת ושבע מצות. וכן ביאר בהדיא בתו"י. אלא דלא נתברר בתוס' האם האיסור הוא רק כשמצוה לו לעשות עבורו מלאכה, או שמוטל על הישראל להשביתו, ואפי' עושה המלאכה מעצמו. ועי' ברשב"א.

ובדעת רש"י, עי' בתו"י שכתב דליכא דין דגר ששבת בדעתו להתגייר, ובזה ניחא עבד ערל בבין השמשות, אבל בגר תושב עדין קשה. וביאר בזה הרב מפונביז' בשיעריו, דדין גר תושב היא חלות גירות וכשם שיש גר שמקבל על עצמו להיות יהודי, כך יש גר שמקבל עליו להיות גר תושב, וגם זה דין גירות עליו, אלא שדין זה הוא לעינן מצוות אלו בלבד,

[וביאר שם דלכן לגבי כמה דינים נחשב כישראל]. ולפי"ז כתב דחלוק חיוב גוי בע"ז מחיוב ישראל, דלגוי נאסר עבודת אלהים אחרים, אבל גבי ישראל עיקרו הוא שמחויב להאמין בה' אחד ולעבדו, והאיסור בעבודת אלאלים הוא הכפירה. וכיון דגר תושב נעשה כגר לענין מצוותיו נמצא דחייב בזה כישראל, ובכלל חיוב ישראל יש גם דין שבת דזהו מכלל אחדות ה', ומה"ט בגר תושב אין דין גוי ששבת. [משא"כ בשאר ב"נ שהאיסור הוא העבודת אלילים, במה שהוא מחלל שבת לא שייך שיהיה כעובד ע"ז], ונמצא שאין כאן עוד מצוה אלא מחויב לשמור שבת מחמת איסור ע"ז.

נראה להוכיח כדבריו מדברי הבאור הלכה בסי' דש כת' בדעת המגן אברהם דגר תושב שרצה לקבל על עצמו בשעת גירותו עוד מצוות מלבד ז' מצוות בני נח חלה קבלתו, ואם קבל עליו לשמור שבת הוא מחויב בזה ואינו בכלל גוי ששבת, ועי"ש שכתב' לזה סמך מהגמ' בע"ז סד. והנה אף דעיקר הדבר מחודש מאוד מ"מ שמענו דגדר גר תושב הוא כמקצת גירות שמקבל עליו מצוות ולכן שייך שיתחייב בעוד מצוות. וזהו כדברי הגרי"ש ז"ל.

**מפני מה גרים**. עי' בריטב"א. שפי' 'דאילו ישראל בעון אבותם', וצ"ע הא קרא דפוקד וגו' איירי באוחזין מעשה אבותיהן בידיהן.

**שאין עושין מאהבה אלא מיראה.** צ"ע סו"ס אין זה עיכוב במעשה המצוה.