חבורה לא
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / סת_ם - הרב משה יפהן / חבורות

חבורה לא :

אמר רב זעירא אמר רב חננאל אמר רב קרע הבא בין שני שיטין יתפור שלש אל יתפור.וכו' הנה יש לעיין כמה שאלות שצריכות ביאור בגמרא מהו הטעם שצריך לתפור ומדוע ביות משלוש לא יתפור. מה הדין פחות משתיים האם צריך תפירה. מהו החילוק בין שתיים לשלוש. מה החילוק בין חדתא לעתיקא. וכן יש לעיין דלאחר שאמרה הגמרא דאין זה תלוי בחדא ועתיקא אלא בדאפיצן אז מדוע בכלל לתלות בחדתא ועתיקתא.

יש לעיין מה הדין אם לא תפר האם זה כשר לקריאה. וכן יש לעיין ביותר משלוש אם זה רק דין לכתחילה דלא יתפור אבל אם תפר זה כשר. עוד יש לעיין מה הדין בחדתי בארבע ויותר האם תופרין או לא. עוד יש לדון מהו ספק הגמרא בין דף לדף בין שיטה לשיטה דהנה בין שיטה לשיטה איך יתכן שיש בה שיעור ג' שיטות.

עוד יש לעיין האם שיעור השיטות הוא שיעור בספר תורה בינוני או דזה הלכה בכל ספר תורה כפי השיטות שיש בו וכלפי כל ספר תורה השיעור בו הוא שיעור ג' שיטות.

ואולי נבאר הדינים האלו מהקל אל הכבד דהנה יש לעיין בעיקר הדין תפירה המבואר כאן בסוגיין מדוע צריך לתפור ומדוע יותר משלוש אל יתפור ומצינו ברא"ש ובריב"ש לשונות ברא"ש מבואר דיותר משלש מגיניא מילתא ובלשון הריב"ש שהביאו הכסף משנה מבואר דהפוסל הוא דאין זה הדר. ולכוארה לפי"ז הוי דין דרבנן דאין זה ואנוהו ולכאורה לפי"ז אין זה פסול בעצם הספר תורה אלא דמדרבנן לא יתפור כדי שלא יהיה מגונה. ובוודאי אין הכוונה דחסרון הדר זהו פוסל אמנם אפשר שרבנן תיקנו באופן הזה שהספר יהיה פסול משום שהוא מגונה.

והנה עיין בנימוק"י שמבואר מדבריו דבר חידוש דהנה גם הוא ביאר שבשני שיטין יתפור משום שהוא מהודר ובשלושה אין זה ואנוהו כיוון שנקרע כל כך .

והנה בפשוטו לשון הרא"ש דהוא מגיניא מילתא בפשוטו הטעם הוא משום דהוא מגונה שהוא תפור כל כך ונראה כדבר עלוב שאין דרך לתקן את הספר כל כך.

והנה בנימוקי יוסף מצינו שהטעם הוא דעדיין יקרע ולכן זהו גנאי לתקן את הספר תיקון שעדיין הדבר עומד ליקרע ואין זה ואנוהו ואפילו כל זמן שלא נקרע אין זהו ואנוהו וכך מסביר הנימוק"י את החילוק בין עתיקא לחדתא לבין עפיצן ולא עפיצן דבישן הקלף חלש ויקרע יותר וכן עפיצן הקלף חזק ומתוקן כראוי והקלף יותר חזק וגם בשלש תפירות יחזיק. והנה הנימוק"י בא לבאר דאין זה תלוי רק בעפיצן אלא דגם בקלף ישן יש את החיסרון הזה דמשום יושנו פקע בו מעלת העפיצות שהיא החוזק ולפי"ז אין כוונת הגמרא לומר דאינו תלוי ביושן כלל אלא כוונת הגמרא לומר דתלוי בחוזק וממילא גם בחדש תלוי במעופץ ומכל מקום החילוק בברייתא אמת.

ולפי הדרך של רש"י היא להפך דבדעפיצן הוא יותר שחור ובלא עפיצן הוא יותר לבבן. והנה מבואר דאין החילוק כהנימוקי יוסף דלדעתו זהו תלוי בחוזק אלא תלוי במראה וכנראה הביאור הוא דבשחור שהקלף פחות מהודר יש חיסרון בנראות של תפירות שהיא חסרה ויהא תרתי לריעותא גם מראה גרוע וגם תפירות זהו חיסרון בהדר.

אמנם מצינו סברא אחרת בטור דהוא כתב דבעפיצן התפירות נראות פחות בולטות ובלא עפיצן הם יותר בולטות ולכן בזה התירו רק שתיים ובזה התירו עד שלש. ולפי"ז דין זה נכון בזמניהם שהתפירות היו שחורות אמנם והנה היום שהתפירות לבנות אז לכאורה הדין הוא בדיוק להפך.

התוספות עמדו על השאלה הרי ספר תורה שאינו מעופץ הוא פסול והתוספות תירצו שאיירי כאן לא ביריעות מקומחות שאינם מתוקנות אלא שכאן זהו בתיקון אחר כמו שלנו שהיריעות לבנות.

והנה הביאור של תוספות לכאורה הוא נצרך לשלושת הפירושים שהבאנו בין עם עפיץ הכוונה עדיף כדעת הנימוק"י והטור בין אם עפיץ הוא יותר גרוע כדעת רש"י.

אמנם ברמב"ם מצינו דפירש את דברי הגמרא דהכל איירי בעפיץ אלא בדעיפוצו ניכר וזהו חדשים אז מהני התפירות עד שלשה אמנם באין עיפוצו ניכר אז רק שתי תפירות ויותר לא. והסברא אפשר דהעיפוץ מעלתו משום דנראה כחדש ובישן זהו גנאי וזהו ביאור חדש דהגנאי הוא מה שהוא ישן. ולדעת רש"י הגנאי הוא בהשחרתו ולדעת הרמב"ם הוא להפך והרמב"ם ביאר ביאור זה משום שהוקשה לו דמדוע הגמרא תלתה בעתיקתא וחדתא ולזה ביאר דשורש הדין תלוי בניכר עיפוצו אמנם בדרך כלל בישנים אין ניכר עיפוצם.

אמנם רש"י למד כהתוספות והנה מדברי רש"י מדיוק היטב דגם סבר דישנים בדרך כלל משחירים משום שרש"י פירש עתיקתא ישנים וביאר טעמם ואם אין כוונת הגמרא כלל לעתיקא מדוע פירש רש"י כלל גדרי עתיקתא כישן ומבואר דסבר שתלוי בשניהם או דהם מעופצים או אפילו באינם מעופצים מכל מקום ישנים משחירים.

והנה נחלקו הפוסקים האם מותר לקרוא בספר תורה כל זמן דהוא קרוע דדעת הב"ח דלא יקרא בו. והנה הב"ח ציין לדברי הבית יוסף בביאור דעת הרמב"ם דפסק הרמב"ם דבין דף לדף ובין שיטה לשיטה יתפור והנה יש לעיין מדוע יתפור. הרי הגמרא נסתפקא ונשארה בתיקו ובבית יוסף נתספק האם הביאור הוא דהרי דין זה נשאר בספק והכריע הרמב"ם לקולא כיוון דהוי ספק דרבנן או דשורש הספק הוא האם בכלל בעינן תפירה בין שיטה לשיטה ובין דף לדף או דלא בעינן כלל תפירה ובזה הכריע הרמב"ם לחומרא דצריך תפירה. והנה לפי הצד הזה הנה מבואר דכל זמן דההלכה היא דצריך תפירה הביאור הוא דבלי תפירה לא ניתן לקרוא בו וזה היה מקור לב"ח לחדש את דינו דקודם התפירה לא יקרא בו. אמנם מדברי הטור עצמו משמע דהרמב"ם פסק לחומרא וכהצד הראשון וממילא אין לנו מקור לחידוש זה מדברי הרמב"ם.

אמנם חתנו הט"ז פליג עליה וסובר דכן מותר לקרוא בו. והביא ראיה לדבריו דהרי זה ברור דשיעור כל דהו לא פוסל וממילא מדוע הגמרא לא נתנה שיעור ממתי פוסל משמע דלא פוסל. ובנקודת הכסף להש"ך הכריע כהב"ח ובשות הרדב"ז ח"א סימן תמ"ז חילק בין קרע בין האותיות לבין קרע בין תיבה לתיבה ובין שיטה לשיטה שבהם מצווה לתופרו אבל אם לא תפר לא פסל וצריך ביאור מה הטעם ואפשר דנראה בהמשך.

החזון איש דייק מתשובות הרא"ש שכתב קרע של ס"ת אינו פוסל בגילון אלא שיגיע השיטות לתוך הכתב אלמא דבתוך השיטות הוא פסול. וביאר החזון איש שאין נראה דהגדר הפסול הוא משום חסרון חיבור דאם כן לא היה מועיל תפר דתפר נאמר רק בחיבור יריעות ולא בחיבור בדף אחד. אלא דהטעם הוא דהקרע הוא גנאי והוא גנאי בגוף הכתב. וביאר דלא נתבאר שיעור הקרע שצריך לתופרו ומסתמא הוא משיעור שני שיטין ופחות מזה לא צריך כלל לתופרו.

אמנם באמת נראה דאין זה פשוט כדבריו דהנה מצינו לכאורה מחלוקת הראשונים בגדר תפירת היריעות דהרא"ש והר"מ מרוטונבורג למדו דאין בעצם דין תפירה בגידין כשאר חלקי התורה אלא דאפשר דצריך גידין משום דזהו יותר חזק ולדעת הרא"ש הדבק טוב הוא נמי והנה מדוע הרמ לא הכשיר גרדין. ולא דיבר בזה להדיא אפשר כיוון דזהו שונה משאר תפירות הספר תורה זהו יותר בולט ויותר גנאי.

וברמב"ם נתבאר דהטעם הוא משום דכל תפירות ספר תורה צריך גידין. והנה מבואר דנחלקו האם התפירות של הקריעה היא כדין כל תפירת הספר תורה או דאינו דומה לשאר הספר תורה דכן הוא רק תיקון ההדר בספר תורה. והנה שייך להבין שהרמב"ם הבין דהדין תפירות נאמרו בכל מקום דצריך חיבור אמנם הרא"ש למד דהדין תפירות נאמרו דווקא בחיבורי היריעות ועוד דהרא"ש למד דאין כאן כלל הלכה של חיבור אלא הלכה של הדר אמנם הרמב"ם למד דגם כאן מה שצריך לחברו הוא מדין חיבור דהאות מופרדת מחברתה אין זה מילה אחת. ולפי"ז צריך לתופרו דווקא בגידין. ולפי"ז שייך להבין חידוש בדברי הרדב"ז שחילק ובין תיבה לתיבה סבר דקרע הוא רק מדין הדר ובדיעבד לא מעכב אמנם בין אות לאות סבר שחסר בעצם הצירוף של האותיות ולכן הוא מעכב וממילא צריך לדון אם שייך להביא ראיה מהרמב"ם לדידן דהב"ח דייק מהבית יוסף מהאופן שהוא למד את הרמב"ם שאין קוראין בו אמנם אפשר שזה רק הרמב"ם לשיטתו דהתיקון הוא מדין חיבור אמנם לשיטת רוב הראשונים שהתפירה היא מדין הדר מה"ת דאם קרא בו בדיעבד לא יצא.

הנה במגילה דף ח: מבואר אין בין ספרים לתפילין ומזוזות וכו' הא לתופרן בגידין זה וזה שווין וצריך לידע היכן יש תפירה במזוזות. והנה בשלמא בדעת הרמב"ם דהתפירה של הקרעים היא דווקא בגידין אתי שפיר אלא לדעת הרא"ש צ"ע. אמנם באמת יש ליישב דהנה מצינו דנחלקו הרמב"ם והרא"ש האם ניתן לכתוב מגילה על שני יריעות ולתופרן דהרמב"ם פ"ה ממזוזה ה"א פסק דהוא פסול אמנם התוספות להלן לב ביאר דהירושלמי שהוא מקור לדין זה איירי בלא תפרן אבל בתפרן זהו כשר. והרא"ש סבירא ליה התם כתוספות ממילא להרא"ש ליכא מקור דיש דין תפירת קרעים בגידין דווקא אמנם הרמב"ם דלמד דאין הכשר לשני יריעות שתפורות בגידין היה לו הכרח דתפירת קרעים היא בגידין דווקא.

השו"ע סימן ל"ב מביא שטולדירוש בדיעבד זה טוב והיבא גירסת בעל העיטור וסובר דזה גרדין והביאור הוא דכיוון דהוא מגוף הקלף זהו גם טוב.

למעשה הבית יוסף דן מדוע הכריע הטור לחומרא האם משום שהוא סובר דזהו דאוריתא או משום שהוא סובר דבספר תורה אזלינן לחומרא משום קדושתו אפילו דעיקר הדין הוא דרבנן ולכאורה דאוריתא זהו רק אם נאמר דחסר בחיבור ולפי"ז יש מקום לדון דאם תיקן יותר מארבעה בדיעבד זה כשר דזהו רק חיסרון הדר.

הב"ח ביאר דהשיעור קרע בין השיטין הוא במשהו ואינו תלוי בשיעור ג' שיטין כיוון דהוא לרוחב עוד חידש הב"ח דכל סוגייתנו איירי בקרע שהתחיל מלמעלה וירד אבל אם הוא רק בן השיטין אפשר לתקן אפילו שהוא יותר משלושה.

חידושו של המהרי"ק דאינו נחשב מוקף גוויל בדבק והנה כאן בשעת הכתיבה היה מוקף גוויל והנה כאן החיסרון דומה למוקף גוויל בתוכו שזהו חלק מההגדרה של האות שהאות עצמה אין לה חיבור ויש נקב בין חלק אחד שבה לחלק האחר וזהו פוסל יותר. ויש לעיין בזה. והאחיעזר ביאר דהפוסל הוא דלא הוי כתיבה תמה.

התשב"ץ חולק על הריב"ש והמהרם אלשאקאר אמר דהריב"ש חזר בו והרע"א לא קיבל את זה.

והנה השו"ע באו"ח סימן ל"ב סעיף נ' פסק ז"ל מקום שאין גידין מצויין תופרין בטאליאדוראש שעושים מן הקלף עד שיזדמנו להם גידים, וכ' ע"ז הגאון ז"ל מקום כו' שם ל"א ב' אבל בגרדין לא וכתב בע"ה ובנ"א אבל בגרדין לית לן בה והן טלידוראש שעושין מן הקלף כיון דמינו הוא מותר שהן כגידין עצמן וכ' ב"י מקום כו' יש לסמוך עליו שלא להתבטל ממצות תפילין עכ"ל, ומבואר דהעיטור פירש דגרדין היינו טלידוראש [ומפרש דאבל בגרדין לית לן בה הינו דשרי לתפור בגרדין אפילו קרע הבא בג' שיטין], ודלא כפרש"י דגרדין הינו חוטין, וכפרש"י נראה מדברי הגמ' לקמן דף מ"ב ב' גבי ציצית עשאן מן הקוצין כו' מן הגרדין כו'.

ועיי"ע בשו"ע יור"ד סימן ר"פ סעיף א' ז"ל וכל הקריעות אין תופרין אותן אלא בגידים שתופרין בהם היריעות זו לזו, וכ' הרמ"א וי"א שנוהגין לתופרן במשי וכן נוהגין האידנא אבל העיקר לתפור בגידים אם אפשר עכ"ל, ובהא דשרי לתפור במשי צ"ע אמאי חשיב מן המותר לפיך הא משי היא תולעת, ועיין ברמ"א לעיל סימן רע"ח סעיף ב' ע"ד המחבר דתופרין את היריעות לעמודים בדין, וכ' הרמ"א ז"ל ובשעת הדחק שא"א לתופרה בגידין אם נתפרה במשי סביב העמודים קורין בה כו' [ת"ה סימן נ"א] עכ"ל, ועי"ש בגליון מהרש"א שכתב ז"ל אם נתפרה במשי דלתפירה זו א"צ מן המותר בפיך עכ"ל, ודבריו פלא גדול דהא מקור דברי הרמ"א הם מהתרומת הדשן, ודברי הת"ה שם הם לגבי תפירת היריעות ואפ"ה מכשיר תפירה במשי, וכ"כ בנקודות הכסף שם דבתפירת היריעות נמי מהני תפירה במשי כמבואר בת"ה, וא"כ צ"ע למה אין בזה חסרון של מן המותר בפיך. ועיי"ע בדגול מרבבה שם שהקשה ע"ד הרמ"א מה המקור כלל לדין תפירת היריעות לעמודים, דכ"ד הת"ה הם לגבי תפירת קרעים ביריעות, אבל תפירת היריעות לעמודים אינה מעכבת, ואפילו לא נתפרו כלל הס"ת כשר.

ועיקר דברי הרמ"א בסימן ר"פ דאפשר לתפור את היריעות במשי צ"ע דבאו"ח לא הכשיר המחבר אלא בטלידוראש שכיון שעשוי מן העור הוי כגידין, אבל במשי אמאי שרי לתפור, ועיין בביאור הגר"א שם שנתקשה בעיקר דברי הרמ"א וז"ל וי"א כו' הוא תמוה מאוד וכבר תמה ב"י עכ"ל.

תוד"ה הא דאפיצן והקשה ר"ת כו' שנאמר ובספר וכ"ש ס"ת דנקרא ספר טפי כו' ועוד קשה היאך אנו כותבין ס"ת כו' וכן גיטין שאנו כותבין כו' אבל לא אפיצן לא דיכול להזדייף כו', לכאו' כוונת התו' להקשות ב' קושיות, דגבי ס"ת הקשו איך כשר בלא אפיצן הא לא מיקרי ספר, וגבי גט הקשו היאך יכול לכתוב בלא אפיצן הא יכול להזדייף, אבל בס"ת ליכא חסרון בזה שיכול להזדייף אלא בהא דלא מיקרי ספר.

עיין בזה בחידושי הרמב"ן בשבת דף ע"ט ב' ז"ל ומיהו אפשר שהוא אמת לפי שלא היה להן עיבוד של קימא אלא העפצים כו' משמע שכל שאר העיבודין שלהם היו יכולים להזדייף ואפשר שמפני כך פסלום לס"ת דבעינן כתיבה תמה וליכא א"נ דלא ספר מיקרי עכ"ל, ומבואר ברמב"ן דגבי ס"ת נמי איכא חסרון בזה שיכול להזדייף דלא מיקרי כתיבה תמה, וצ"ב היכן כתוב בהדין של כתיבה תמה דבעינן שיהיה הכתב קיים ולא יוכל להזדייף, הא לכאו' כל עיקר הדין של כתיבה תמה הוא רק דין בעצם הכתיבה לכתוב כתיבה נאה, ובדברי התו' הכא נראה דאין כוונתם כמש"כ הרמב"ן, אלא הקשו ב' קושיות חלוקות דגבי ס"ת הקשו דלא מיקרי ספר, וגבי גט הקשו דיכול להזדייף.

הרמב"ם והשו"ע פסקו כשיטת התו' דיכול לעבד בין בעפצים בין בשאר עיבודים, ובכלבו הלכות קריאת התורה עמוד י"ג א'] נמצא דבר פלא בזה, וז"ל שם וזאת התשובה השיבו גדולי נרבונה ע"ה על זאת השאלה וזהו לשונם ועל קריאת החומשין ששאלת כך דעתנו נוטה אמת הוא שאמרו רז"ל אין קורין בחומשין בציבור מפני כבוד הציבור וכן הלכה אך זה תשיב אל דעתך וכי ספר תורה שאנו קורין בו ושאנו עומדין מפניו מעובד הוא כהלכה למשה מסיני דמליח וקמיח ועפיץ ומפני מה אנו מברכים עליו וקורים בו אלא שאנו סומכים על דברי הגאונים ז"ל שאמרו שאין בינינו מי שיודע לעבד העורות כהלכה למשה מסיני ורוב ספרי תורה שלנו עשויין מאלו העורות שאינן עבודין כהלכתן ומוטב שתעקר מצות העבוד ממקומה ולא נתבטל מקריאת התורה כו' עכ"ל, וצ"ע דבשלמא לענין קריאת התורה י"ל כה"ט, אבל איך סומכין על עיבוד זה לענין תפילין ומזוזות, ולענין מצות כתיבת ס"ת, וצ"ע.