פרק א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב מאיר קאופמן

**פרק א**

**משנה א**

א] עיין ר"ש שהביא הנידון האם בע"ק רואה הוי או נוגע הוי ונקט נפק"מ האם הוא ראשון או אב שאם רואה הוי אם כן הוא אב ואם נוגע הוי א"כ הוא ראשון והקשה דבמתניתין מבואר שהוא ראשון וצ"ב שהרי לענין כל האבות הטומאות הר"ש הביא מקור שהם מטמאין כלים וא"כ כאן שאין פסוק אין סיבה שזה יטמא כלים

והיה מקום לדון שבאמת זה לא מטמא כלים כיון שאין פסוק אמנם לענין טומאת אוכלים יהיה לזה דין אב וכמבואר בתוס' בפסחים דאוכל שנגע במת אפילו שהוא לא מטמא כלים אבל לענין אוכלים הוא אב אמנם אין זה כוונת הר"ש דא"כ לא קשה כלל שיהיה כתוב במשנה דהרי המשנה אומרת דברים שמטמאים כלים וסתימת הראשונים דלא כתוס' הנ"ל וכל שהוא לא מטמא כלים הטעם דדרגת טומאתו יותר חלשה והוא רק ראשון

והנה צ"ב עוד למה לא הקשו הראשונים דהרי פולטת היא וודאי רואה [כמבואר בתוס' שם והראיה מהא דהיא סותרת וכמבואר בגמ' ועין תוס' נדה כ"ב ע"א שביארו המקור לזה] והרי שם וודאי שהיא לא מטמאה אדם וכלים דהרי זה לא כתוב במשנה ובהכרח כי אין לזה פסוק וא"כ גם אם בע"ק רואה הוי זה כך וצ"ב

ובהכרח צ"ל שרק לענין בע"ק כיון שהש"ז עצמה דינה כאב ס"ל לראשונים שאם הוא עצמו כאב זה וודאי סברא שהוא לא גרע כיון שהוא מקור הטומאה וגם עד כמה שאין פסוק הוא צריך לטמאות משא"כ לענין משמשת או פולטת שם אפילו אם היא רואה אבל כיון שאין פסוק זה לא סיבה שיהיה אב ועדין צ"ב

ב]ידוע הרא"ש פ"ה דזבים דבדין טומאת בגדים התחדש שכל בגד שלבוש הוא טמא וה"ה בגד שנוגע אפילו אם הוא לא לבוש ועיין שטמ"ק בב"ב ט ע"ב בשם הרא"ש שללא הריבוי של בגדים שהוא נוגע אפילו שלא לבוש הייתי אומר שכל דבר שהוא לבוש אפילו שהוא לא נוגע וא"כ מסתבר שהפסוק בא לרבות שגם מה שנוגע אפילו שהוא לא לבוש ולא שזה בא למעט מה שהוא לבוש ולא נוגע

והנה יש שנקטו בכוונתו שיסוד דין טומאת בגדים הוא מצד טפילות לגופו ונתחדש שלא דווקא מה שלובש אלא ה"ה מה שנוגע אמנם עיין בלשונו שם שאדרבא יסוד הדין הוא מה שהוא נוגע אלא שנתחדש שמה שהוא לבוש זה כאילו שהוא נוגע מהא דהתורה הוציאה בלשון לבישה וזה לכאורא דלא כדבריו בב"ב וצ"ע

אמנם מדברי הר"מ כאן לכאורא מדויק דלא כדבריו שכתב וז"ל ודע כי בכל מקום שאמר יתעלה יכבס בגדיו אין הכוונה בזה שהוא מטמא בגדים שהוא לבוש בהן בלבד אלא הכוונה שהוא מטמא "כל בגד שיגע בו" בין שהיה עליו כמלבוש בין שלא היה עכ"ל הרי מפורש כתב דווקא בגד שיגע בו

**משנה ב**

א]עיין ר"ש שדן למה לא כתוב במשנה עצם כשעורה וצ"ב מה ענין לדיני המשנה שאומרת דין טומאה בחיבורים ומת זה דין טומאה גם אחרי שיפרוש מהמת וצ"ב

ב]במשנה מבואר וחשוכי בגדים במגע עיין ביאור הגר"א שהמשנה נקטה כזה לשון דבאמת לא משכחת דין מגע ללא משא וכמבואר בתוספתא זבים הובא בר"ש שם מ"ט דכל נגיעה יש בזה משא ושמעתי לדון אם מישהו לוקח את ידו ומגיעה שהוא כגרזן ביד החוצב היה מקום לדון שאין זה מעשה משא אבל מדין מגע זה וודאי יטמא וכן יש להעיר לענין עליונו של זב שדנו הראשונים שתיפו"ל מצד היסט שנפק"מ לנ"ל ומשמע דס"ל שכה"ג זה נחשב משא והיסט

ג]בעיקר הדין טומאה בחיבורים מבואר שהדין שזה מטמא רק כלים ואוכלים אבל זה לא מטמא אדם וכ"ח ועיין לשונות הראשונים פ"ה דזבים ולשון הר"ש והרא"ש שם נראה שגדר הדין שהוא אב הטומאה בזמן מגעו אלא דאיכא גזה"כ שהוא לא מטמא אדם וכ"ח אמנם לשון הר"מ שם שגם בזמן חיבורו הוא לא אב אלא ראשון אלא שנתחדש שהוא מטמא כלים ובזה שמעתי לבאר שהגדר שלא מטמא אדם וכ"ח דזה הלכה שאין מטמא אדם וכ"ח אלא אב הטומאה וכיון שהוא לא אב הטומאה לכן הוא לא מטמא וכנ"ל משא"כ בגדים אין הלכה שזה לא נטמא אלא מאב הטומאה אלא זה רק הלכה שהוא לא נהיה שני אבל כאן שהדין שהוא כמותו אין סיבה שהוא לא יטמא ודבר זה מדויק בפירושו שם ובהקדמה לפירוש המשניות

**משנה ז**

א]מבואר במשנה שמצורע משתלח מעירות המוקופות חומה והלאו הוא ולא יטמאו את מחניהם ושיטת רש"י פסחים ס"ז ע"א דאיכא מלקות לא דווקא בירושלים אלא גם בכל עיירות המוקופות חומה דכולם בכלל מחנה ישראל אמנם הרמב"ם פ"ג מביאת מקדש ה"ח נקט שאין מלקות אלא בירושלים ובטעמו עיין בחידושי הגר"ח על הש"ס שס"ל שהדין מחנה ישראל זה רק ירושלים אלא שמדיני המצורע שבדד ישב הוא משתלח מכל עירות המוקפות חומה ואין זה מצד דיני טומאת המחנה

והנה הר"מ כאן בפיה"מ מ"ח כתב שהמקור שזב משתלח חוץ לשני מחנות שכיון שמצאנו שמצורע שהוא חמור משתלח חוץ לשלשה מחנות ה"ה מי שטומאתו חמורה משתלח יותר והמקור שמצורע משתלח יותר מהדין בדד ישב ואם נימא שדין זה הוא כלל לא מדיני הטומאה אלא זה מניהוגי המצורע א"כ איך אפשר ללמוד מכאן שמי שטומאתו יותר חמורה שילוחו יותר גדול ומצד דיני טומאה וצ"ע

**משנה ח**

א] מבואר במשנה החיל מקודש ממנו שאין עכו"ם וטמא מת נכנסים לשם ומבואר בר"ש שאפילו שגזרו על עכו"ם שהם כזבים לכל דבריהם בכל אופן לא גזרו לענין שילוח מחנות ויש שדנו שזה לא טומאה היוצא עליו מגופו כיון שהוא טמא ללא ראיה וזה דומה לבועל נדה אמנם בפשוטו זה לא דומה דכאן טומאתו מחמת גופו ולא מחמת משהו חיצוני וזה כמו מצורע שחשיב טומאה יוצעה עליו מגופו ועוד שיתכן שיש חומרא לעכו"ם שראה עיין מסכת זבים מה שכתבנו בזה

והנה המנח"ח דן האם יש איסור להכניס דבר טמא להר הבית ונפק"מ להכניס קטן בע"ק שהוא עצמו לא מצווה ובאבני נזר נקט שאין איסור ושכל האיסור דווקא שאדם אסור להכניס את עצמו ואין זה דומה לאיסור של מחנה שכינה ולפ"ז יתכן שהרי עכו"ם הוא לא מצווה במצוות ורק הנידון שישראל צריך למנוע ממנו להיכנס והרי במחנה לויה אין דין זה

אמנם עיין תוספתא פ"ק דכלים דר"ש ס"ל שמשכב ומושב משתלח חוץ למחנה לויה ובאו"ש הביא ירושלמי שקלים שר"ש ס"ל ג"כ שמגע זב משתלח חוץ למחנה לויה וביאר הגר"א דס"ל שכל טומאה מחמת הזב דינו כזב לעניין שילוח מחנות ורבנן חולקים שדווקא זב עצמו ולא דבר שהגיע ממנו בכל אופן מבואר שאע"ג שהשכב ומושב הנידון רק שמישהו אחר יכניס אותו ובכל אופן אסור ובהכרח דלא כאבני נזר הנ"ל

ב]עיין תוס' יבמות ז ע"ב דמה שמבואר במשנה דטמא מת ועכו"ם משתלחים מהחיל ה"ה כל הטמאים כגון טמא שרץ או נבילה ולפ"ז כתבו שמה שטבול יום משתלח מעזרת נשים זה כל טבולי יום של כל הטומאות שאסורים בחיל אמנם הרמב"ם כתב לעניין חיל טמא מת ועכו"ם ובועל נדה ומדהוסיף בועל נדה משמע שרק טומאה זו ולא שאר הטומאות ושמעתי לדון שלפ"ז אין את מקור התוס' לעניין עזרת נשים ויתכן שאדרבא רק טומאות שאסורים בחיל ובמחנה לויה טבול יום שלהם אסור בעזרת נשים

ועיין שם בתוס' שהקשו מנ"ל לגמ' ביבמות שהחידוש לעניין עזרת נשים הוא על טבול יום אולי זה על טמא שרץ ותירצו שהוא אסור גם בחיל אמנם לדעת הר"מ הוא מותר בחיל אמנם לנ"ל א"ש שהוא מותר גם בעזרת נשים

**משנה ט**

א]עיין ר"ש שדן למה לא כתוב במשנה מחוסר בגדים ותירץ שכיון שכשהם נכנסים לתקן אסור להם ללבוש בגדים שהרי זה מעילה ועוד שזה שעטנז לכן זה לא כתוב והנה לכאורא עד כמה שאין איסור דאוריתא להיכנס מחוסר בגדים להיכל א"כ גם לצורך השתחויה שהיו נכנסים להיכל היה אסור ללבוש בגדים והניחא לתוס' ביומא ה ע"ב שיש חיוב מיתה על מחוסרי בגדים בעזרה א"כ כיון שזה עבודה כניסה להיכל להשתחוות ואי אפשר ללא בגדי כהונה לכן מותר אבל הר"ש הרי דן רק על שלא רחוץ ידים ורגלים וגם על זה נטה לומר שאין איסור דאוריתא א"כ על מחוסרי בגדים וודאי שאין איסור וצ"ע אמנם ברמב"ם לא הוזכר כלל איסור של מחוסר בגדים בהיכל

ב]עיין רמב"ם שנקט שאין בעלי מומין ופרועי ראש וקרועי בגדים ושתויי יין נכנסים מבין האולם ולמזבח מדאוריתא והנה לעניין שתויי יין וקרועי בגדים ופרועי ראש כתב מפורש שרק על כהן שראוי לעבודה יש את האיסור אמנם לעניין בע"מ יש לדון בלשונו עוד משמע בלשון הר"מ שחלוק בע"מ שאסור גם מול המזבח מהשאר שאין איסור אלא מבין האולם ולמזבח וצ"ע בכ"ז אמנם בר"ש וכן הרמב"ן נקט שכל מעלות אלו הם דרבנן

ג]עיין בר"ש שנראה שלר' יוסי לא שיירו אלא מחוסרי בגדים וצ"ע הרי יש איסור ביאה ריקנית וצ"ל שאין איסור זה בבין האולם והמזבח אלא שצ"ע א"כ למה לא נקטו את זה בתור עוד מעלה שיש להיכל יותר מבין האולם ולמזבח ומשמעות הר"ש שהעמיד המשנה כר' יוסי שאין עוד מעלה וצ"ע עוד יש לעיין למה לא הזכירו לרבנן מעלה זו דהרי זה דאוריתא ועדיף מהמעלות דרבנן שהוזכרו כאן

ד]עיין ר"ש בסופו שהביא תוספתא שזב שנכנס להר הבית לוקה שמונים ודחה ד"ז וביאר שאולי מדובר בזב שהוא מצורע והנה מבואר שנקט שמצד מצורע שנכנס גם למחנה ישראל וגם למחנה לויה זה לא סיבה לשני איסורים והטעם דלגביו הכל זה כמחנה אחת או שכה"ג לא חשיב שיש כאן מחלק עוד מבואר מדבריו חידוש שאיסור מצורע וזב זה שני שמות של איסור והיה מקום לדון שיש איסור לטמא להיכנס לפנים ממחיצתו אלא שיש כל מיני אופנים שזה לפנים ממחיצתו ואין כאן שני איסורים ומדברי הר"ש מבואר לא כך אלא שכל שם טומאה זה סיבת איסור נפרד [ויש לעיין א"כ למה זה לא לאו שבכללות] ויתכן שזה דווקא זב ומצורע שדיניהם חלוקים אבל זבה ונדה שלגבי שילוח מחנות ודין טומאתם שווים זה נחשב אותו שם ויש לעין לעניין זב ובע"ק וצ"ע

אמנם הר"מ כתב שמצורע שנכנס למחנה לויה לוקה שניים ובפשוטו הלאו של יטמאו את מחניהם ועל הלאו של לא יבוא אל תוך המחנה וגירסת הר"מ כר"ח בגמ' בפסחים שהלאו של לא יבוא אל תוך המחנה הולך על מחנה לויה אלא שצ"ע למה זב שנכנס למחנה לויה לא לוקה שניים ויתכן שהלאו של לא יטמאו את מחניהם הולך רק על מחנה שכינה ועל מחנה ישראל ולא על מחנה לויה והטעם דעל זה כבר יש פסוק, כן ביאר האבן האזל