78 פהב_כ - א- בדעות הראשונים, ובדין קביעות סעודה בדבר שאינו חייב בחלה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ועש"ק ויחי י"א טבת תשע"ב

הרבה מן הדברים שנתבארו בענפים א' - ג' מיוסדים על מש"כ בספר עדות ביעקב סימן י"ג

ברכות דמ"ב., רב הונא אכל תליסר ריפתי בני תלתא תלתא בקבא ולא בריך, אמר לי' רב נחמן עדי כפנא אלא כל שאחרים קובעים עליו סעודה צריך לברך, רב יהודה וכו' אמרי לי' אין דתניא רבי מונא אמר משום רבי יהודה פהב"כ מברכין עלי' המוציא וכו', אמר להו אין הלכה כרבי מונא אתמר, אמרי לי' והא מר הוא דאמר משמי' דשמואל לחמניות מערבין בהן ומברכין עליהן המוציא, שאני התם דקבע סעודתי' עלייהו אבל היכא דלא קבע סעודתי' עלייהו לא.

**א**

א] כתב בגליון הגרע"א סימן קס"ח למג"א סקי"ד, ז"ל, אבל פהב"כ דבקבע עלי' מברך המוציא, הוי לחם גמור, ויוצא ידי מצה, וכדאיתא בברכות דל"ח., עכ"ל, ובגליון הגרע"א הנדמ"ח שם סי"ג כתב, ז"ל, עי' בספר גו"ר כלל א' סימן כ"ד וכו' שהק' דממ"נ אם קבע עליו בודאי מברך המוציא כמו פת כיסנין וכו', ובמחכ"ת כיון דלשיטה זו ל"ה לחם כיון דלא נאפה והוי כמו דייסא, אפי' בקבע אינו מברך המוציא וברהמ"ז, ופשוט, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) ובגליון אהעו"ז שם כתב הגרע"א, ז"ל, גם בפהב"כ אמאי אינו מברך בכה"ג ברכת המזון, הא הוא לחם גמור לענין חלה ולמצה, אלא עכצ"ל או דמהתורה גם בלחם גמור מה דכתיב ושבעת היינו מה דאחרים רגילין לשבוע, או דמהתורה יוצאין בברכה מעין ג' דאין מנין הברכות דאורייתא, עכ"ל.

ומבו' בכל ד' הגרע"א, דפהב"כ דמהני בה קביעות סעודה, היינו רק משום דלחם גמור היא, והיא חייבת בברהמ"ז מדאורייתא, כמו שהיא חייבת בחלה ויוצאין בה יד"ח מצה, ואך דכיון דהא דחייב לברך ג' ברכות כשלא אכל כשיעור שאחרים קובעין אינו אלא מדרבנן, או משום דשיעור שביעה הוא כשיעור שאחרים קובעין, או משום דמנין ברכות לאו דאורייתא, לא תיקנו חכמים לברך ג' ברכות על פת זו, ובזה הוא דמהני קביעות סעודה, דכל שאכל כשיעור קביעות סעודה, לא חילקו חכמים בינה לבין שאר לחם.

ב] והנה במה שנקט הגרע"א ז"ל דל"מ קביעות סעודה אלא בדבר דהוי לחם גמור מה"ת, כ"ה גם בביאור הגר"א שם סט"ו, ז"ל, טרוקנין וכו', ולכן חייבת בחלה כיון דמברך המוציא בקבע, דחלה ויוצא יד"ח בפסח והמוציא דין א' להם וכמ"ש בירושלמי, ואמר שם טריתא כו' ש"מ דאפי' בקבע מברך במ"מ, עכ"ל, והיינו דכיון דאמרינן בטריתא דפטורה מן החלה, ע"כ ודאי דאף אם קבע עלי' אינו מברך המוציא, ומשא"כ טרוקנין דחייבת בחלה והוי לחם גמור, ע"כ אם קבע עלי' מברך המוציא.

ועיקר הדברים מפורשים בד' הריב"ש בסימן כ"ח, ז"ל, וזהו שבאותן נבלי"ש וכו' ובין לר"י ובין לר"ל לחם הוא וכו', ומה שאין מברכין עליהן המוציא היינו לפי שאין דרך לקבוע סעודתו עליהן אלא אוכלין מהן מעט בקנוח סעודה דומיא דפהב"כ, אמנם אם קבע הוא סעודתו עליהם מברכין עליהן המוציא וג' ברכות "דלחם נינהו", עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דכל הא דמהני קביעות סעודה באותן נבלי"ש, הוא משום דלחם גמור נינהו, והא דאין מברכין עליהן המוציא הוא משום שאין דרך לקבוע סעודתו עליהן אלא אוכלין מעט מהן בקינוח סעודה.

וכ"ה מבו' בס' המאורות בסוגיין, ז"ל, וטרוקנין וניבלש וכו' אם לא קבע סעודתי' עלייהו מברך במ"מ וכו' אבל אי קבע סעודתי' עלייהו מברכין עליהן המוציא וג' ברכות וחייבין בחלה דלחם נינהו כיון דכי קבע מברך עלייהו המוציא וכו', עכ"ל, והרי דמהא דמהני בהו קביעות סעודה, ש"מ דלחם נינהו, וע"כ הן חייבין בחלה, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסו"ס קס"ח בדין טריתא, עיי"ש.

וגם מה שנקט הגרע"א ז"ל דהא דאין מברכין על פהב"כ המוציא וברהמ"ז, הוא משום דלא תיקנו חכמים לברך המוציא וברהמ"ז על פת שאין דרך לקבוע עלי', כ"כ הב"י בסימן קס"ח, ז"ל, הילכך ע"כ לומר דלאו במידי דמיקרי לחם תליא מילתא, אלא לא קבעו חכמים לברך המוציא וג' ברכות אפי' בכזית, אלא בלחם שדרך בני אדם לקבוע עליו דהיינו עיסה שנילושה במים לבד בלי שום תערובת, אבל כל שיש בה שום תערובת ממי פירות או מתבלין כיון שאין דרך בני אדם לקבוע סעודתן עליו לא חייבוהו לברך המוציא וג' ברכות אא"כ אכל שיעור שדרך בני אדם לקבוע עליו, עכ"ל, ועמש"נ לדון בזה להלן ענף ה'.

ג] אמנם הנה באמת בעיקר הך מילתא דל"מ קביעות סעודה אלא בדבר דהוי לחם גמור מה"ת, מצינו שנחלקו בזה הראשונים ז"ל, דהנה כתבו התוס' בסוגיין, ז"ל, לחמניות, פירש"י אובליא"ש ולא נהירא דא"כ אפילו לא קבע נמי לבריך המוציא שהרי הוא לחם גמור שהרי סופו עיסה, ונראה לפרש דהיינו נילי"ש, מיהו כי קבע סעודתי' עלי' מברך עליו המוציא כמו בפורים, מיהו רבינו שמשון פירש דאין לברך עליו המוציא דהוי כמו דייסא, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם הביא פי' התוס' דלחמניות היינו נילי"ש, וכתב ע"ז, ז"ל, ואינו מחוור שהרי בלילתן רכה היא, עכ"ל, וצ"ב דמה לי שבלילתן רכה, ומה טעם יש בזה דלא יועיל בהן קביעות סעודה.

ד] ונ' בביאור הדברים, דהנה ממשה"ק התוס' ע"ד רש"י דלחמניות היינו אובליא"ש דא"כ אפי' לא קבע נמי לבריך המוציא שהרי הוא לחם גמור שהרי סופו עיסה, נראה דדעתם דפת דאין מברכין עלי' המוציא בדלא קבע, הוא רק בשאינה לחם גמור ואינו חייב בחלה, וזהו שהק' על רש"י דכיון דסופו עיסה והוא לחם גמור וחייב בחלה, מ"ט אין מברכין עליו המוציא, ונת' בזה להלן סק"?.

ולפ"ז הרי דמש"כ התוס' לפרש דלחמניות היינו נילי"ש, בע"כ דהיינו דנילי"ש אינם לחם גמור ואינם חייבין בחלה, וע"כ אין מברכין עליו המוציא, ומ"מ אם קבע סעודתו עליו מברך עליו המוציא.

ומצינו הדברים מפורשים בתור"פ לעיל דל"ז:, אבל אניל"ש אין מברכין המוציא ואין חייבין בחלה דל"ה אלא גובלא בעלמא, ואם קבע סעודתי' עלייהו מברך המוציא, עכ"ל, וכ"ה בתור"פ פסחים דל"ז:, עיי"ש, וכ"ה בהגה' ר"פ לסמ"ק מ' קנ"א, ז"ל, ומיהו הני נילו"ש אע"ג דסופן עיסה באילפס, מ"מ פטורות מהחלה ומברכת המוציא ומנט"י, משום דבלילתן רכה יותר מדאי והוי כמו גובלא בעלמא דקאמר תלמודא דפטור, ומיהו אי קבע סעודתייהו עלייהו וכו' אין לאוכלן בלא ברכת המוציא, כדאמרינן גבי לחמניות דהיינו נילו"ש לפי' התוס', מ"מ נכון לברך ברכת המוציא על לחם גמור כדי לפטו' הנילו"ש וכו', עכ"ל.

וכן נ' גם ממש"כ התוס' דר"ש פירש דאין לברך עליו המוציא דהוי כמו דייסא, והנה אי נימא דנילו"ש חייב בחלה, הרי אין מקום לדמותן לדייסא דאין עלי' תורת לחם כלל ואינה חייבת בחלה, וע"כ ל"מ בה קביעות, ורחוק לומר דבזה גופא הוא דפליג הר"ש וס"ל דלא חשיבא לחם ואינה חייבת בחלה, דמשמעות ד' התוס' דפלוגתת הר"ש הויא במסוים לגבי ברכת המוציא, ואין מ' שנחלק גם לגבי חלה, ובע"כ דהא הוה פשיטא להו להתוס' דאינם חייבין בחלה דאינם לחם גמור, ואך דאפ"ה ס"ל להתוס' דמהני בהו קביעות ול"ד לדייסא דאין עלי' תורת לחם כלל ול"מ בה קביעות, והר"ש פירש דנילו"ש דמי לדייסא דאין עליו תורת לחם כלל ול"ב בו קביעות.

וכ"ה גם בתוס' ר"י שיריליאון ותוס' הרא"ש לעיל דל"ח. וסמ"ג עשין כ"ז, דנילי"ש אינו חייב בחלה, ונסתפקו אם מהני בו קביעות, או דכיון דהוא רך וקלוש מאד ל"מ בו קביעות, עיי"ש.

וכ"ה גם בסמ"ג עשין כ"ז, ז"ל, ור"י ב"ר שמואל הי' מסופק בנילש שאנו אוכלין בפורים לקבוע סעודתו עליהם, כי אולי הם כגובלא דהכא לענין המוציא אע"פ שאינן חייבות בחלה כגובלא דהכא, או שמא הם כלחמניות דאמרינן נמי התם דמברכין עליהן המוציא היכא דקבע עלייהו סעודתו, עכ"ל, ומבו' להדיא דלחמניות אינם חייבות בחלה ואפ"ה אם קבע סעודתו עליהן מברך עליהן המוציא, וזהו שנסתפק הר"י שמא ניל"ש שאנו אוכלין בפורים מהני בי' קביעות סעודה אף שאינו חייב בחלה, דומיא דלחמניות דמהני בהו קביעות סעודה אע"פ שאין חייבות בחלה.

וכ"ה בתוס' הרשב"א פסחים דל"ו:, ז"ל, ונילו"ש נראה לרבי שאין מברכין עליהן המוציא, דאע"פ שמלפסין אותו בלא משקה מ"מ אין בהן תוריתא דנהמא, תדע שאין מפרישין מהן חלה וכו', עכ"ל, והרי שכן הי' המנהג דאין מפרישין מהן חלה מן הנילו"ש.

ה] ומצאנו עוד דברים בזה בד' הרשב"ץ לעיל דל"ח., ז"ל, אבל ודאי הני אממי"ש ואיל"ש אע"פ שבלילתן עבה ומיחייבי בחלה משעת גלגול, כיון דליכא עלייהו תוריתא דנהמא אין מברכין עליהן אלא במ"מ, ונראה לי שאם קבע סעודתי' עלייהו מברכין עלייהו המוציא דלא גרעא מלחמניות שפירשו התוס' ניבלי"ש דהא בלילתן רכה וליכא עלייהו תוריתא דנהמא ואי קבע סעודתי' עלייהו מברך המוציא, עכ"ל, והרי להדיא דניבלי"ש אין עליהן תוריתא דנהמא, וע"כ אינם חייבין בחלה, ומ"מ כל שקבע סעודתו עליהן מברכין עליהן המוציא, ומזה למד הרשב"ץ דה"נ באממי"ש ואיל"ש מהני קביעות סעודה, אף דאין עליהן תוריתא דנהמא.

וגדולה מזו מצינו בד' הרשב"ץ שם, ז"ל, אבל עיסה שבלילתה רכה ומטגנין אותה בשמן שאינה חייבת בחלה וכו', ואי קבע סעודתי' עלייהו יש להסתפק אם מברכין עלייהו המוציא, דמשמע דלא גרעי מניבלי"ש וכו', ואם באותם ניבלי"ש מהני קביעות סעודה כדרעת רבינו פרץ ז"ל שכתבתי לעיל, נראה דה"ה לסופגנין, עכ"ל, והרי דאף בעיסה שסופה סופגנין שאין עלי' תורת לחם כלל, מהני בה קביעות סעודה לברך עלי' המוציא וברהמ"ז, וזה כדעת הגוו"ר שהביא הגרע"א ז"ל.

ועד"ז מצינו גם בד' הנמו"י שם, ז"ל, ופידאווש ואלאטריאה בלע"ז אע"ג דתחילתו עיסה כיון דמבשלין אותו בקדירה לית בהו תוריתא דנהמא ולא מברכינן עלייהו אלא במ"מ כמו בגובלא "בדלא קבע סעודתי' עלי'", עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו דגם בפידאווש ואלטריאה יועיל קביעות סעודה, הגם דהן מבושלין בקדירה ואין עליהן תוריתא דנהמא.[[2]](#footnote-3)

ועי' עוד בד' הרשב"ץ לעיל מינה, שנסתפק דאף במעשה קדירה יועיל קביעות סעודה לברך עליהן ג' ברכות, אך כתב שם דכל הספק הוא לגבי ג' ברכות, די"ל דלא גרע מיין דאמרינן דאי קבע עלי' סעודתא הי' מתחייב בג' ברכות אלמלי הא דבטלה דעתו, אך ברכת המוציא לא שייכא בזה כיון דאינו לחם כלל וליכא עלי' תוריתא נהמא ול"ה עלייהו לעולם, עכ"ד.

ו] וכן נ' ללמוד גם מד' תר"י בסוגיין, ז"ל, רוב המפרשים אומרים שלחמניות כעין כעבין, וקשה ע"ז אמאי אצטריך למימר דמברך עליהם המוציא היכא דקבע עלייהו, שהרי פשוט הוא כיון שהוא פת שלשו אותו מתחלה ככל שאר עיסות, ולפיכך נראה שיותר נכון לפרש דלחמניות רקיקין דקין ונקראין בלעז ניבלא"ש ומפני שבלילתן מתחלה רכה הוצרך להשמיענו דהיכא דקבעו עילויהו מברכין עליהן המוציא, וכי היכי דבהני אזלינן בתר קביעות הה"נ בפת הבאה בכסנין אע"פ שברכתו בורא מ"מ היכא דקבע עלי' מברך עלי' המוציא וג' ברכות, עכ"ל.

ונ' בביאור דבריו, דלפ"מ שפירש"י דלחמניות הן כעין כעבין, הרי הא דאין מברכין עליהן המוציא אף דהוו לחם גמור לכל דיני התורה, הוא משום שהן נאכלין באכילת עראי, וע"כ פשיטא דאם קבע עליהן מברך עליהן המוציא, דכל דקבע עליהן ואינו אוכלן באכילת עראי, ליכא טעם כלל שלא יברכו עליהן המוציא, וא"כ לא הו"ל למימר דמברך עליהן המוציא היכא דקבע עליהן, אלא אדרבה הו"ל למימר דהיכא דלא קבע עליהן אינו מברך עליהן המוציא.

וע"כ פירש תר"י דלחמניות הן ניבלא"ש, שבלילתן רכה ואין עליהן תורת לחם, וזהו דקמ"ל דמ"מ אם קבע עליהן מברכין עליהן המוציא.[[3]](#footnote-4)

ומצינו כן גם בד' תר"י לעיל דל"ח., ז"ל, האי טריתא דארעא מברך עלה במ"מ וכו' לדעת רש"י ז"ל צריכין אנו לומר וכו' שזו עשוי' בקרקע וכו', ולפיכך אינו מברך עליהם המוציא ואינה חייבת בחלה מפני שעל ידי שאופין אותה בקרקע אין עושין אותה עבה ואי אפשר שתהי' בלילתה כמו שאר עיסות, עכ"ל, והרי דס"ל לתר"י דאילו היתה טריתא זו חייבת בחלה והי' עלי' תורת לחם גמור, אף היו מברכין עלי' המוציא גם בלא קביעות סעודה,[[4]](#footnote-5) וכל הא דאין מברכין עלי' המוציא בדלא קבע סעודתי' עלי', הוא רק משום שאינה חייבת בחלה ולא חשיבא כלחם, ומ"מ אף דלא חשיבא כלחם, מהני בה קביעות סעודה.[[5]](#footnote-6)

וכ"נ גם בהמש"ד תר"י שם, ז"ל, ואומר ר"י הזקן ז"ל, דדוקא בהני ובכיו"ב מועיל קביעות, אבל באלו הרקיקין הדקין ביותר שעושין בשני ברזלים ונקראין אובליא"ש אין הקביעות שלהם קביעות ואינו מברך אלא במ"מ, "שאין קביעות בזה אכילה לעולם", עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו דהא דל"מ קביעות באותן הרקיקין הדקין, אי"ז משום שאין עליהן תורת לחם, אלא הוא משום דלעולם אין קביעות באכילה זו, אך בלא זה שפיר הי' מועיל בהן קביעות, הגם דאין עליהן תורת לחם, וכ"נ גם בל' התוס' שם שכתבו שהי' מסופק אי הוי קביעותייהו קביעות או לא, ומ' דלא הי' הספק אם מועיל בהן קביעות, אלא אם חשיב זה כקביעות.

ז] ומש"נ בביאור ד' ר"י הזקן, הנה מצאנו הדברים מבוארים כן בכל בו סימן כ"ד, ז"ל, וכתבו הגאונים ז"ל כי כשאדם קובע סעודתו על כמה מאכלין שעושין מעיסה בין שבלילתן עבה בין שבלילתן רכה, אע"פ שאין דרך קביעות בכך מברך עליהן המוציא וג' ברכות אחר שהוא קובע סעודתו עליהן, ור"י הזקן ז"ל כתב שאין הקביעות מועיל בכל דבר, אלא דברים שהן ראויין להיות מזון כגון פהב"כ, וכגון נהמא דהנדקא שהוא בצק שצולין אותו בשפוד ומטגנין אותן בשמן או בבצים וכיוצא בדברים אלו, ודאי מועיל בהן הקביעות לפי שהן דברים הראויין למזון, אבל באלו הרקיקין הדקין ביותר שעושין בין שני ברזלים ונקראין ניבלא"ש אין קביעותן קבע, ואין מברכין עליהן רק בורא מיני מזונות, שאין קביעות אכילה בהן כלל, עכ"ל, וכ"ה בארחות חיים ?.

ומבו' להדיא בדבריהם, דגם לדעת ר"י הזקן מהני קביעות סעודה בנהמא דהנדקא אף שאינו לחם ואינו חייב בחלה, והא דל"מ קביעות באותן הרקיקין הדקין, הוא משום שאין קביעותן קבע ואין קביעות אכילה בהן לעולם, ולדעת הגאונים מ' דמהני קביעות אף בדברים שבלילתן רכה שאין עליהן תורת לחם כלל, ואף דאין דרך קביעות בכך.

וכבר הוכיח בשו"ת פרח שושן כלל א' סימן ה' מד' הארחות חיים אלו, דמהני קביעות סעודה אף בדבר שאינו חשוב כלחם להתחייב בחלה, ועמש"כ לדחות בזה בתשובת המחנ"א שם סימן ד', וצ"ע בזה.

ח] ועיקר הך מילתא דמהני קביעות גם בדבר שאין עליו תורת לחם לענין חלה, נ' כן גם בד' הטור בסימן קס"ח שכתב, ז"ל, טרוקנין וכו' חייב בחלה ומברך עליו המוציא ואדם יוצא בו ידי חובתו בפסח, כיון שהוא בגומא ומתקבצין יחדיו נעשה כמו פת גמור, אבל טריתא וכו' אין עליו תורת לחם ומברכין עליו במ"מ ואם קובע סעודתו עליו מברך המוציא וג' ברכות, עכ"ל, ומ' דבטרוקנין מברך המוציא אף אם לא קבע עליו ובטריתא מהני קביעות, ועיי"ש בב"י שתמה ע"ז דזה דלא כסוגיית הגמ' דבטרוקנין נמי אין מברך המוציא אלא בשקבע עליו, ומ' גם דבטריתא ל"מ קביעות, ועיי"ש שכתב דצריך לדחוק דמש"כ הטור דאם קובע סעודתו עליו מברך המוציא וג' ברכות קאי על טרוקנין, אבל טריתא כיון דאין תורת לחם עליו ל"מ בו קביעות, אע"פ שפשט ד' הטור לא משמע כן, עכ"ד.

אך הב"ח שם כתב דדעת הטור הוא כפשטות דבריו, דבטרוקנין דחייב בחלה מברך המוציא אף בדלא קבע עלי', ובטריתא דאינו חייב בחלה אינו מברך המוציא, ומ"מ אם קבע עליו מברך עליו המוציא, עיי"ש בדבריו, ועיקר הך מילתא דמהני קביעות סעודה בטריתא אף שאינה חייבת בחלה, כ"ה גם בד' ראבי"ה שהבאנו להלן סק"י.[[6]](#footnote-7)

ולפ"ז נמצא דהטור נמי אזיל בדרכם של התוס' ותר"י ודעימייהו, דכל דבר דחייב בחלה והוי לחם גמור, מברכין עליו המוציא אף אם לא קבע עליו, ובדבר דאינו חייב בחלה ואינו לחם גמור, שפיר מהני קביעות לחשבו כלחם.

ט] ולפ"ז נראה דבזה הוא שנחלק הרשב"א ע"ד התוס', וס"ל דל"מ קביעות סעודה אלא בדבר דיש עליו תורת לחם גמור, וזהו שהק' ע"ד התוס' דכיון דבלילתן רכה מאד, אין תורת לחם עליהן, ומה"ט אינם חייבין בחלה, וא"כ ודאי דלא יועיל בהן קביעות.

ונ' דהרשב"א אזיל לטעמי' במשמה"ב בית ו' סוף שער א', בדין נט"י בפהב"כ, ז"ל, תמה על עצמך למה אינו צריך נט"י כפת, שהרי פת הוא ואי קבע סעודה עלייהו ודאי נוטל ב' ידיו ומברך עלייהו המוציא וג' ברכות דפת גמורה היא, עכ"ל, והרי דפהב"כ חשיב כפת גמורה, וע"כ אף שאין מברכין עליו המוציא וברהמ"ז, מ"מ הי' בדין שיהא בו חיוב נט"י.

ומצינו כן עוד בד' הרשב"א, והוא בחי' הרשב"א לעיל דמ"א:, ז"ל, ופהב"כ דהיינו פרפרת דמתני' אם באה בתוך הסעודה אינה טעונה ברכה כלל לא לפני' וכו', ובזה עדיפא מתאנים וענבים, וטעמא דמילתא משום דפרפרת הויא פת ואלו קבע עלי' סעודה או דאכל מיני' כדי שאחרים קובעין עליו סעודה מברך עלי' המוציא וג' ברכות, והלכך כל שבאה בתוך הסעודה דין הוא שיפטור אותה בברכת הפת, עכ"ל, והרי דפהב"כ חשיבא כפת גמורה, ואך שאין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות אלא בשקבע עלי', וע"כ היא נפטרת בברכת הפת, ומצאתי בתשו' המחנ"א בשו"ת פרח שושן סימן ד' שכבר כתב ללמוד כן מד' הרשב"א אלו, דהא דמהני קביעות סעודה בפהב"כ הוא משום דחשיבא כפת.

י] ובדעת התוס' דס"ל דאף בדבר שאין עליו תורת לחם גמור מהני קביעות סעודה, בפשוטו הי' נראה דאי"ז אלא דינא דרבנן, דמדאורייתא אין מקום לחלק בזה, וכיון דאין ע"ז תורת לחם גמור אין מברכין עליו ברהמ"ז, ומדרבנן חייבוהו בברהמ"ז היכא דקבע עליו סעודה דדמי ללחם.

אמנם הנה הראוני דברים מפורשים בד' הראשונים דדינא דקביעות סעודה הוי דינא דאורייתא דאף דבר דאין עליו תורת לחם גמור, מ"מ ע"י הקביעות סעודה חשבינן לי' כלחם, והוא באו"ז סימן קמ"ח שכתב בשם ר"ח, ז"ל, דלענין שוויא נהמא אי קבע סעודתי' עלי' בתחלה מברך המוציא ולבסוף ג' ברכות ויוצא בה יד"ח בפסח מ"ט לחם עוני קרינא בי', עכ"ל.

ונ' להדיא מדבריו דאין אדם יוצא יד"ח בפסח בכובא דארעא אלא בדקבע עלי', דעי"ז משוי לה נהמא, ולמדנו מזה דכובא דארעא אינו לחם גמור, וע"כ אין יוצאין בו יד"ח מצה, ורק ע"י דקבע עלי' הוא דשויי' נהמא ויוצא בו יד"ח בפסח, ועיקר הדין מצינו גם בד' הב"ח סו"ס קס"ח, דאדם יוצא יד"ח בפסח בטריתא אם קבע סעודתו עליו, ועד"ז מצינו בשעה"צ סימן תס"א סקי"ג, שנראה בדבריו דאין אדם יוצא יד"ח בפסח בטרוקנין אלא בשקבע עליו,א[[7]](#footnote-8) ועד"ז נקטו גם במער"ק פ"ג מברכות ה"ט ובמנ"ח מצוה י', ואך שכתב המנ"ח שם דלענין מצה לעולם חשיב קביעות ואף בשאוכל כזית, וכן נסתפק בזה המער"ק שם, עיי"ש,[[8]](#footnote-9) ולמדנו לפ"ז דדינא דקביעות סעודה הוא דינא דאורייתא דע"י הקביעות חשבינן לי' כלחם.[[9]](#footnote-10)

וגדולה מזו מבו' בפי' ריבב"ן לעיל דל"ח., ז"ל, לחם עוני כתיב בי', נראה לי היכא דעשאו מתחילה לקבוע סעודתו עליו חייב בחלה, דכל מידי דחייב בחלה יוצא בו יד"ח בפסח, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דדינא דקביעות סעודה הוא גם לגבי חלה, והיינו דכיון דע"י דקובע עליו הוא חושבו כלחם, ומכח זה הוא יוצא בו יד"ח מצה, ע"כ נמי כל שעשאו ע"ד כן ה"ה חייב בחלה.[[10]](#footnote-11)

אך בד' ש"ר לא מצינו להך דינא דכל שעשאו ע"ד קביעות חייב בחלה, ונראה דהוא משום דס"ל דרק ע"י הקביעות ה"ה נעשה כלחם, אך קודם הקביעות עדיין אינו לחם, ואף שדעתו לעשותו כלחם, כיון דהשתא עדיין אינו לחם אינו חייב בחלה, ומכח זה הוא פטור מן החלה אף אחר שקבע עליו, כיון דבשעת חובתה היתה פטורה, ואמנם זה חידוש, דכיון דקודם הקביעות לא הי' ע"ז תורת לחם כלל, מ"ט איכא בזה לדינא דבשעת חובתה היתה פטורה, וצ"ע, ואמנם בכה"ג שעשה עיסה עבה וכל פטורה הוא משום שדעתו לבטלה מתורת לחם, הרי דכל שדעתו לקבוע עלי' סעודתו, תהא חייבת בחלה, וצ"ע בזה.

יא] ועיקר הך מילתא דמדאורייתא מהני קביעות סעודה אף בדבר שאינו לחם גמור ואינו חייב בחלה, מצינו כן גם בד' ראבי"ה סימן ק"ד, ז"ל, אמר אביי טריתא פטורה מן החלה וכו', וטריתא מברכים עלי' במ"מ ואם קבע סעודתו עלי' מברך עלי' המוציא וג' ברכות וכו', אמר מרבר"א ואדם יוצא בה יד"ח בפסח מ"ט לחם עוני קרינא בה, ואע"ג דגמרי להו לחם לחם מהדדי וכו', כיון דע"י קביעות נקרא לחם נפיק בה נמי בפסח, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף דטריתא לא חשיבא כלחם גמור, וע"כ אינה חייבת בחלה, מ"מ כל שקבע עלי' מברך עלי' המוציא וג' ברכות, והוי זה דינא דאורייתא, ועמש"נ להלן סק? דכ"ה מבו' גם בד' ראבי"ה בסימן קכ"ט דהא דכשקבע עלי' מברך ברהמ"ז הוא דינא דאורייתא, ומה"ט ה"ה יוצא בזה יד"ח בפסח, כיון דע"י קביעות נקרא לחם.

ואמנם יש להסתפק אם מכוון ד' ראבי"ה הוא, דכיון דע"י קביעות נקרא לחם ה"ה יוצא בזה יד"ח בפסח אף בדלא קבע סעודתו עלי', והיינו דכיון דחזינן דמהני בה קביעות סעודה, והרי דיש תורת לחם עלי', ע"כ הגם דל"ה לחם גמור להתחייב בחלה, מ"מ סגי בזה לצאת יד"ח מצה, וזהו שאמרו ד"לחם עוני" קרינא בי', והיינו דהגם דאי"ז לחם גמור, מ"מ חשיב לחם עוני, וכאשר כן פירש הפר"ח בסימן תנ"ד סק"א, ונת' לעיל סק"ו בהערה, או היינו דמה"ט יוצא בה יד"ח בפסח בשקבע עלי', כיון דע"י דקבע עלי' חשיבא כלחם, וכמש"כ הר"ח וריבב"ן.

**ב**

יב] נתבאר לעיל סק"ד, דממשה"ק התוס' ע"ד רש"י דלחמניות היינו אובליא"ש, דא"כ אפי' לא קבע נמי לבריך המוציא שהרי הוא לחם גמור שהרי סופו עיסה, יש ללמוד דדעתם דפת דאין מברכין עלי' המוציא בדלא קבע, הוא רק בשאינה לחם גמור ואינו חייב בחלה, וזהו שהקשו דאובליא"ש דלחם גמור הוא, מ"ט אין מברכין עליו המוציא בדלא קבע.

והנה אמנם בד' האהעו"ז סימן קס"ח נראה שפירש בד' התוס', דלעולם מודו דפהב"כ הויא לחם גמור ואפ"ה אינו מברך עלי' המוציא וג' ברכות בדלא קבע, ואך דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דפת הנילושה בתבלין וכו' לא חשיבא כפהב"כ, וע"כ הוא דס"ל דאובליא"ש מברכין עליו המוציא אף בשלא קבע עליו.

אך צ"ע בזה, דלפ"ז נמצא דפלוגתת התוס' ע"ד רש"י היא פלוגתא מסוימת אם פת שנילושה בתבלין חשיבא כפהב"כ או לא, ואי"ז במשמעות ד' התוס' שהק' ע"ד רש"י דהוא לחם גמור שהרי סופו עיסה, ולדרך זו נמצא דהעיקר חסר מן הספר, שהרי גם רש"י מודה דלחם גמור הוא, ואך דס"ל דמכח שנילוש בתבלין וכו' חשיב כפהב"כ, והו"ל להתוס' להקשות ע"ד רש"י, דפת הנילושה בתבלין לא חשיבא כפהב"כ, ומל' התוס' נראה דלא דנו ע"ז כלל, אלא תמהו ע"ד רש"י, דכיון דלחם גמור הוא, ל"ש בזה דינא דפהב"כ כלל.

יג] והנה אמנם מודו התוס' דפהב"כ דהיינו פת העשוי כעין כיסין שהן ממולאין סוקרא ושקדים וכו' אין מברכין עלי' המוציא, וכאשר כ"ה להדיא בתוס' ר"י שירליאון ותוס' הרא"ש לעיל דמ"א: ובסמ"ג עשין כ"ז.

וצ"ע דכיון שנקטו התוס' ודעימייהו דכל דהויא פת גמורה וחייבת בחלה מברכין עלי' המוציא אף בדלא קבע עלי', א"כ גם פת זו העשוי' כמין כיסין וממולאת וכו', הרי פת גמורה היא וחייבת בחלה, וא"כ מ"ט אין מברכין עלי' המוציא בדלא קבע.

וצ"ל דבפת העשוי' כמין כיסין וממולאת, כיון דהפירות הוו העיקר, אין ע"ז חשיבות פת כלל, וע"כ אין מברכין עלי' המוציא אלא בשקבע עלי', ולא פליגי התוס' ע"ד רש"י אלא באובליא"ש, דבזה הוא דס"ל דכיון דהוו לחם גמור, יש לברך עליהן המוציא וג' ברכות אף בדלא קבע עליהן, ואכתי צ"ע בזה.

אך עכ"פ לפ"ז יש מקום גדול לומר, דאף דהתוס' ס"ל דפת שנילושה בתבלין וכו' מברכין עלי' המוציא אף בדלא קבע עלי', וכמו שנקט האבהעו"ז בדעתם, כ"ז הוא היכא שהקמח הוי העיקר, אך היכא שהתבלין מרובה מן הקמח, דמי לפת הממולאת דאין מברכין עלי' המוציא משום דהפירות הוו העיקר, וזה כהכרעת הב"ח בסימן קס"ח דרק בכה"ג דהתבלין מרובה מן הקמח הוי ודאי בכלל פהב"כ, וכ"כ המג"א שם סקי"ח.

**ג**

יד] כתבו התוס' בביצה דט"ז:, ז"ל, מכאן אנו סומכין ליקח מן הנכרים פת הנלוש מן הביצים שקורין קנטויי"ש ואובליזא"ש, דמאי נחוש אי משום פת עצמו התירו חכמים וכו', ואותן ניליי"ש מדלא מברכין עלייהו ברכת המוציא יש בהן משום בישולי גויים, ומיהו אומר הר"ר יחיאל דאין בהם משום בישולי גויים כיון דדרך אפיית פת עביד להו, ועוד דאי קבע סעודתי' עלייהו מברך ברכת המוציא אלמא פת נינהו, עכ"ל.

והנה פשטות ד' התוס' משמע, שלא דנו בהך מילתא אם מהני קביעות עודה באותן ניליי"ש, ואך דמעיקרא ס"ל דאף דמהני בהו קביעות סעודה יש בהן משום בישולי גויים, ואינם בכלל התירא דפת, וע"ז הוא שהביאו ד' הר"ר יחיאל דכיון דמהני בהו קביעות סעודה אלמא פת נינהו והוו בכלל התירא דפת, וכ"ה מבו' מד' המג"א בסו"ס קס"ח שפירש כן בד' התוס', אך יש מן האחרונים שדנו לומר דהתוס' דנו בהך מילתא גופא אם מהני בהו קביעות, וכ"נ מד' הגרע"א בגליון מג"א סו"ס קס"ח, עייש"ה ודו"ק, וצ"ע.

אמנם בשו"ת הריב"ש סימן כ"ח נקט לדבר פשוט, דכל דבר דמהני בי' קביעות סעודה, הוי בכלל התירא דפת, ולי"ב משום בישולי גויים, עיי"ש בדבריו, וכן צידד בגל' הגרע"א סו"ס קס"ח.[[11]](#footnote-12)

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהריב"ש שם נקט דפהב"כ פת גמורה היא, והא דאין מברכין עלי' המוציא, הוא משום שאין דרך לקבוע סעודתו עלי' אלא אוכלין ממנה מעט בקנוח סעודה, וכן נקט הגרע"א בכ"ד, וכיון דפת גמורה היא ודאי הוי בכלל התירא דפת ולי"ב משום בישולי גויים.

אך התוס' לטעמייהו דס"ל דנילי"ש אינם חייבין בחלה, והא דמהני בהו קביעות סעודה, הוא משום דקביעות סעודה מהני לחשוב לפת אף דבר שאינו פת גמור, ואשר ע"כ שפיר נסתפקו התוס' שמא יש בהן משום בישולי גויים, שהרי אין תורת פת עליהן, ומה"ט אינם חייבין בחלה, ובזה הוא שחידש הר"ר יחיאל דמ"מ כיון דמהני בהו קביעות סעודה, חזינן דהוו בכלל פת, ואף דאי"ז לחם גמור, מ"מ הוי זה בכלל לחם, וע"כ מהני בזה קביעות סעודה ול"ה כמעשה קדירה דל"מ בה קביעות סעודה, וז"ב, וגם המג"א שנקט כן אזיל לטעמי', דס"ל דפהב"כ לא חשיבא כלחם גמור, כמבו' בדבריו שם סקט"ז דנקט דאין יוצאין בו יד"ח מצה.

טו] ועד"ז נראה גם במש"כ הרא"ש בסו"ס ל' בדין לחמניות, ז"ל, ואי אכיל להו בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולא לאחריהם, עכ"ל, והוא מתוס' ר"י שיריליאון שם, וכ"ה גם בתוס' ר"י שיריליאון לעיל דמ"א: בתו"ד, ובד' מהר"ם מר"ב שהובא בתשב"ץ סימן שכ"ב במרדכי רמז קל"ז ובהגמי"י ברכות פ"ד אות ט, והובא בב"י סימן קס"ח, ובשבה"ל סימן קנ"ט, וכ"ה בטור סימן קס"ח ובשו"ע שם ס"ח, וכ"ה מבו' בד' תר"י לעיל דמ"א: דפהב"כ טעונה ברכה בתוך הסעודה, עיי"ש.

אמנם הנה דעת הרשב"א לעיל דמ"א: דפהב"כ הבאה בתוך הסעודה אינה טעונה ברכה לפני', ופירש הטעם, ז"ל, משום דפרפרת הויא פת ואלו קבע עלי' סעודה או דאכל מיני' כדי שאחרים קובעין עליו סעודה מברך עלי' המוציא וג' ברכות, והלכך כל שבאה בתוך הסעודה דין הוא שיפטור אותה בברכת הפת, עכ"ל.

ולפמש"נ נראה דהני קמאי דפליגי ע"ד הרשב"א וס"ל דפהב"כ ולחמניות הבאין בתוך הסעודה לטעמייהו אזלי, דס"ל דלחמניות לא חשיבי כפת כלל, ורק ע"י שקבע סעודתו עליהן הוא חושבם כפת, וע"כ אין ברכת המוציא פוטרתן, וגם בפהב"כ שהיא פת ממולאת דלכאו' חשיבא כפת, מ"מ כיון דמדמינן לה בגמ' ללחמניות, ול' ר"י שירליאון בסוגיין דלחמניות ופהב"כ הכל א', הרי בע"כ דמכח הא דהפירות הוו העיקר, אין ע"ז חשיבות פת כלל, וע"כ אין ברכת המוציא, אך הרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל דפהב"כ הויא פת גמורה, וע"כ אף דכשלא קבע סעודתו עלי' אין מברכין עלי' המוציא, משום שלא תיקנו ברכת המוציא אלא בפת דעלמא שקובעין עלי', מ"מ כיון דפת היא, ה"ה נפטרת בברכת הפת, וז"ב, ועמש"נ עוד בסימן ב' ענף א' בפלוגתת הרשב"א והרא"ה בדין זה.

אך לפ"ז הי' בדין, דלפ"מ שנקטו הפוסקים לעיקר כדעת הרשב"א ודעימי' דל"מ קביעות סעודה בדבר שאינו לחם גמור, ופהב"כ הויא פת גמורה, הרי אין לנו מקור מד' הרא"ש ודעימי' דהיא טעונה ברכה בתוך הסעודה, וצ"ע בזה.

**ד**

טז] כתב הב"י סימן קנ"ח, ז"ל, וכתב עוד שם כל האוכל הפת שמברכים עליו המוציא צריך נט"י תחלה וסוף, משמע מדבריו דנטילת ידים תלוי' בברכת המוציא דכל פת שאין מברכין עליו המוציא כגון פהב"כ או לחמניות דקות וכיו"ב וכו', ה"ה נמי דאין טעונין נט"י, וכן משמע נמי מדברי ר"ש, ולפ"ז היכא דקבע סעודתי' על פהב"כ או לחמניות שצריך לברך עליהם המוציא נראה שצריך נט"י, ומיהו קשה בעיני שעל לחם אחד בעצמו פעם יצטרך לו נט"י ופעם לא יצטרך, ואפשר דלא מיקרי פת שמברכין עליו המוציא אלא פת שמברכין עליו לעולם המוציא אפילו כשאינו קובע עליו אבל פת דכשאינו קובע עליו אינו מברך המוציא אף כשקובע עליו אינו צריך נט"י וכו', אלא שמצאתי להרשב"א שכתב בתוה"ב בית ו' סוף ש"א האוכל כעכין וכיו"ב לתענוג ואינו קובע סעודתו עליהם נוטל ידו אחת, ומשמע מדבריו שאם קובע סעודתו עליהם צריך נטילת ידים, עכ"ל, ויש להוסיף, דכ"ה להדיא בד' הראב"ד שהביא בס' המכתם לעיל דמ"א:, עיי"ש.

ולפמש"נ בדברינו, יש מקום גדול לומר, דהרשב"א שנקט דהקובע סעודתו על פהב"כ צריך נט"י, הוא לטעמי' דפהב"כ הויא פת גמורה, וע"כ ודאי דהוא צריך נט"י, ואדרבה קשיא לי' להרשב"א דמ"ט בלא קביעות א"צ נט"י, וכמש"נ בסימן ב' סק"ג, וגם הרא"ה בבדה"ב שם דס"ל דכה"ג צריך נט"י, הוא לטעמי' דס"ל דפהב"כ שקבע עלי' אחשבי' ושויי' פיתא.

ובאמת דלפ"ד הרשב"א והרא"ה גם מתישב הא דלא ניח"ל להב"י למימר דעל לחם אחד בעצמו פעם א' יצטרך נט"י ופעם א' לא יצטרך נט"י, ולפ"ד הרשב"א והרא"ה לעיל דל"ח: הא דפהב"כ שקבע עלי' מברך עלי' המוציא, לא חשיב שמשתנית הברכה בשינוי השיעור, אלא דע"י הקביעות חשיב כפת דעלמא, ולפ"ז ניחא דמה"ט גם לגבי נט"י אמרינן דהגם דפהב"כ א"צ נט"י, מ"מ כל שקבע עלי' צריך נט"י.

אך לפ"ד התוס' ודעימייהו דלחמניות וכו' אינם פת כלל, הרי שפיר י"ל דאף דתיקנו חכמים דאם קבע עליהן סעודה יברך המוציא, משום דכה"ג דמו לפת, מ"מ לא תיקנו בהן נט"י.

וכן נראה מל' הר"פ בהגהות סמ"ק מ' קנ"א, ז"ל, ומיהו הני נילו"ש אע"ג דסופן עיסה באילפס, מכל מקום פטורות מהחלה ומברכת המוציא ומנט"י וכו', ומיהו אי קבע סעודתייהו עלייהו וכו' אין לאוכלן בלא ברכת המוציא, עכ"ל, וממה שפתח גם בנט"י וסיים דבקביעות סעודה אין לאוכלן בלא ברכת המוציא, משמע דאף כשקבע סעודתו עליהן אינם טעונין נט"י, וצ"ע בזה.

**ה**

יז] נתבאר לעיל ס"ק א' ב' מה שנקט הגרע"א ז"ל דכל הא דאין מברכין על פהב"כ המוציא וג' ברכות, הוא משום דלא תיקנו חכמים לברך המוציא וברהמ"ז על פת שאין דרך לקבוע עלי', אך לענין עיקר חיוב ברהמ"ז דאורייתא אין לחלק בין פהב"כ לפת גמורה,[[12]](#footnote-13) וזה מיוסד על מה שנקט דפהב"כ חשיבא כלחם לכל דיני התורה, אך לפ"מ שנקט המג"א בסימן קס"ח סקט"ז דפהב"כ לא חשיבא כלחם לענין מצה, ודאי דאף לי"ב חיוב ברהמ"ז דאורייתא עכ"פ כשלא אכל כשיעור קביעות סעודה.

ופירש הגרע"א לפ"ז, דהא דאין מברכין ברהמ"ז על פהב"כ בפחות משיעור שאחרים קובעין, אף דלענין ברהמ"ז דאורייתא הוי דינה כפת גמורה, הוא משום דכל שלא אכל כשיעור שאחרים קובעין אינו חייב מדאורייתא, וכ"כ הפמ"ג סימן קס"ח סק"ו, או משום דמנין ברכות לאו דאורייתא.

אמנם כבר עמד בזה במנחת ברוך סימן ה' דיש להוכיח לא כן מד' הרי"ף דס"ל דחיוב ברהמ"ז הוא בכזית וכמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל ד"כ: בדעתו, וגם ס"ל דפהב"כ אין טעונה ברכה לאחרי' כלל, ותיקשי דכיון דפהב"כ הוי לחם גמור מה"ת, א"כ מ"ט אין מברכין עליו אלא בשאכל ממנו כשיעור קביעות סעודה, ועד"ז קשיא גם בד' תר"י שהסכים בסוגיין לד' הרי"ף דפהב"כ אינה טעונה ברכת מעין ג', ולעיל ד"כ: נקט דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוא בכביצה.

ועיי"ש שכתב דמוכח מזה, דהגם דפהב"כ הוי לחם גמור מדאורייתא, מ"מ חיוב ברהמ"ז הוא רק בלחם שדרך לקבוע עליו, וכדכתיב ואכלת ושבעת ובעינן לחם שדרך לאכלו לשובע, אבל לחמניות ופהב"כ אע"ג דהוי לחם לחלה, מ"מ אינו חייב לברך עליו מדאורייתא, עכ"ד.

ויש להוסיף, שהרי אמרו בגמ' לעיל דל"ה: דהא דאין מברכין ג' ברכות על יין הוא משום דלא קבעי אינשי סעודתייהו עלייהו, והרי דאין מברכין ג' ברכות אלא על מין שדרך לקבוע סעודה עליו, וע"כ ה"נ אין מברכין ג' ברכות על פהב"כ שאין דרך לקבוע סעודה עלי', ועמש"נ בסימן ב' סק"א בהערה לדון אם דינא דיין ודינא דפהב"כ חד דינא הוא, והנה אמנם י"ל דכל נידון הגמ' שם ל"ה כלפי דין ברהמ"ז דאורייתא, אלא דמדרבנן יתקנו לברך ע"ז ג' ברכות, וע"ז הוא דאמרינן דלא תיקנו חכמים לברך ג' ברכות בדבר שאין דרך לקבוע סעודה עליו, וכן נ' קצת בד' המיוחס לריטב"א שם, אך אי"ז מתישב היטב, דאם אכן מדאורייתא חלוק יין מפת, א"כ מהיכ"ת יתקנו חכמים לברך על יין ג' ברכות, וצ"ע בזה.

וכן מוכח גם מד' הרשב"א, שצידד לעיל ד"כ: ודל"ח: ולקמן דמ"ח. דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוי בכזית, וגם נראה להדיא בדבריו לקמן דמ"ד. דמנין ברכות הוא מדאורייתא, ובע"כ לפ"ז דהגם שדעת הרשב"א דפהב"כ הויא לחם גמור, מ"מ לי"ב לחיוב ברהמ"ז דלחם דאורייתא.[[13]](#footnote-14)

וכן מוכח מד' האהעו"ז בסימן קס"ח שכתב דבאכל ספק פת או פהב"כ כדי שביעה, הוי ספק דאורייתא, ובגל' הגרע"א תמה ע"ז, שהרי אף פהב"כ הויא לחם גמור, וכמש"כ האהעו"ז גופי' שם, וא"כ כלפי דין ברהמ"ז דאורייתא ליכא נפ"מ בין פת גמורה לפהב"כ, ומ"ט הוי זה ספיקא דאורייתא, אך בד' האהעו"ז מוכח, דאף דפהב"כ הויא לחם גמור, מ"מ לי"ב חיוב ברהמ"ז דלחם מדאורייתא, משום דאינה פת העשוי' לשביעה.

וכן נראה גם מד' הגר"א שם סי"ג, שכתב במש"כ השו"ע שם דנהגו להקל בדין בלילה עבה שבישלה, ז"ל, ר"ל כס' ראשונה דספיקא דרבנן היא ואף בברהמ"ז אם לא אכל כדי שביעה, ומזה הטעם פ' ג"כ בס"ז והלכה כו' ועמ"א ושם בס"ז א"א להמצא דאורייתא, עכ"ל, ומשמעות דבריו דהא דבספיקא דפהב"כ א"א להמצא דאורייתא, הוא משום דממ"נ אם לא אכל כשיעור קביעות סעודה, בלא"ה לי"ב חיוב ברהמ"ז דאורייתא, ואם אכל כשיעור קביעות סעודה הרי אף בפהב"כ צריך לברך ג' ברכות, אך מ' מזה דעיקר ספיקא דפהב"כ הוא ספק בדאורייתא, ואך דמ"מ ספק זה לעולם אינו ספק דאורייתא, והרי דאף דהגר"א גופי' ס"ל שם סט"ו דפהב"כ דמהני בה קביעות הויא לחם גמור לשאר דינים, מ"מ לי"ב חיוב ברהמ"ז דאורייתא.

יח] וכבר הביאו דהדברים מפורשים כן בד' היראים מ' רנ"ג, ז"ל, ואני אומר שביעת גרון דאורייתא וכו', ודרב הונא דאכיל תליסר תליסר רפתי ולא בריך לחמניות היו פי' פהב"כ פי' אינו ראוי לה שביעה ועושה באותו ענין שאינו נקרא לחם, והיינו דאמר עדיין כפיננא פי' דין הוא ונראה שלא יקרא לחם שהרי אני אכלתי הרבה ועדיין אני רעב ובלחם כתיב ואכלת ושבעת ואני שביעת גרון לא מצאתי בהם, ואף לא בריך א"ש פי' לא בריך ברכת המזון, עכ"ל, והרי דפהב"כ כיון שאינה ראוי' לשביעה, אין מברכין עלי' ברהמ"ז דאורייתא, אף דחיוב ברהמ"ז הוא בכזית, אך באמת משמעות ל' היראים, דכיון דאי"ז ראוי לשביעה, הוי זה ראי' דאי"ז בכלל לחם כלל, ואף לגבי שאר דיני התורה אין ע"ז תורת לחם, וצ"ע.

וכ"ה גם בד' ראבי"ה סימן קכ"ט, ז"ל, הלכך מסתבר דכזית וכביצה הם מדאורייתא וכו', ושיעור דרבנן הם לחמניות ופת הבאה בכיסנין, עכ"ל, והרי דהגם דבלחם גמור חייבין בברהמ"ז בכזית וכביצה, מ"מ בלחמניות ופהב"כ אין מברכין לאחריהן בכזית וכביצה אלא מדרבנן, ולכאו' משמע בדבריו, דבשיעור קביעות סעודה ה"ה חייבין בברהמ"ז מדאורייתא, וזה מתאים עם מש"נ לעיל סקי"א בדעתו.

אך באמת מד' ראבי"ה אין מקור לדידן, שהרי דעת ראבי"ה דמהני קביעות סעודה אף בדבר שאינו לחם גמור לענין חלה, וכמש"נ לעיל סקי"א, וכבר נת' לעיל סק"י לדעות אלו, דקביעות סעודה מהני מדאורייתא לחשוב פהב"כ כלחם, וכמבו' כן באו"ז בשם ר"ח ובפי' ריבב"ן, עיי"ש, ודו"ק.

יט] ויש להוסיף, דהנה לדרך קמא דהגרע"א נמצא, דהא דבפהב"כ מברכין עלי' המוציא וג' ברכות כשאכל כדי קביעות וכשלא אכל כדי קביעות אין מברכין המוציא וג' ברכות, הוא משום דבאכל כדי קביעות הוא חייב בברהמ"ז מדאורייתא, וכשלא אכל כדי קביעות אינו חייב אלא מדרבנן ולא חייבוהו בג' ברכות, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין והקר"א בריש פירקין, אך כמדומה דאי"ז מתישב עם מש"כ הרשב"א והרא"ה לעיל דל"ח: דאין ברכות משתנות בשינוי השיעור, ופהב"כ שאני דע"י דקבע ע"ז הו"ל כפת, עיי"ש, ונת' בדבריהם בסימן ב' ענף א', וז"ב.

הגרע"א ע"פ דרכו נקט דודאי יוצאין בזה יד"ח מצה, וגם נקט דמסברא לא יהא בזה משום בישולי גויים, וכ"ה באמת בריב"ש סימן כ"ח מכח טעם זה, אך המג"א פליג בהני תרי דוכתי.

ויל"ד עפי"ז גם במש"כ האחרונים דפהב"כ נפטר בברכת המוציא, וגם במש"כ הגרע"א בסימן ר"ח סי"ז דכו"ע מודו דהוא נפטר בברהמ"ז, ויש לדון דתלוי בהנ"ל.

חמד משה קס"ח סק"ד דבפהב"כ דקבע עלי' ודאי דיצא בבמ"מ, ג"כ מבואר דאין משתנה עיקר שמו ע"י הקביעות, ואינו מוכרח.

במ"ב מוכרח דאם אינו יודע כמה יאכל ויתכן דיאכל שיעור קביעות, אסור לו לאכול, וע"כ כתב דודאי הוי כנמלך, ולכאו' אם בעינן לקביעותו שתחשוב את הפהב"כ כפת, הרי דכל שאין מוחלט אצלו י"ל דבתורת ודאי אי"ז פת, וצ"ע

ד' הגרע"א בגליון דאם נמלך לאכול שיעור קביעות, א"צ לחזור ולברך על הפת שהיתה לפניו בתחילה, י"ל דהם רק לטעמי' דאין משתנה שמו ע"י הקביעות, דאם הי' משתנה שמו ע"י הקביעות, י"ל דלא חייל ע"ז הפטור דבמ"מ, כיון דנעשה כדבר אחר, ול"ד לבירך על הפת במ"מ דיצא, וצ"ע

בהגהת עמק ברכה כלל ב' ס"ב נראה, דהדין תלוי ברוב ומיעוט, דאם המים הם הרוב, ס"ל להרמ"א דהדבש וכו' בטלים במיעוטם, אך כל שהדבש וכו' הם הרוב, הוי כיסנין גמור.

אך בד' העמק ברכה עצמו אין נראה כן, אלא נראה דגם כשנילוש רק בחלב בעינן שיהא טעם החלב ניכר בה יפה, עיי"ש.

בעמק ברכה שם ס"ג, מבו' דדינא דטרוקנין הוא רק בשבלילתה רכה עיי"ש, והובא במחה"ש, וזה דלא כמש"כ במנחת יצחק ח"א סימן ע"א דליכא נפ"מ בזה, ובאמת נראה דזה תלי בטעם הדין, דאם הטעם כמש"כ הגר"ז דאין קובעין עליהן, הדבר תלוי בדרך, וגם לפי דבריו י"ל דהוא רק בבלילה רכה דאינו סועד הלב, ואם הוי פת שאינה גמורה, ודאי י"ל דהוא רק בבלילה רכה.

בהגהת עמק ברכה שם כתב, דואפלטק"ס גריעי מלחמניות ומטרוקנין, משום שהן דקים מאד וע"כ אין עליהן תואר לחם כלל, וכתב כן גם בד' המרדכי דסותר דבריו בדין ניל"ש, ובע"כ דב' מינים הם, וכ"ה גם בד' תר"י שסותר דבריו בדין הרקיקים הדקין.

בעמק ברכה שם ס"ד, דכל דבלילתן עבה אף שטיגנן בשמן וכו' כיון שאינם ממולאים בשום דבר, ברכת הפת פוטרתן.

1. וכן נקטו הט"ז שם סקי"ט והמג"א שם סקל"ח דלדעה זו דתחילתה עיסה וסופה סופגנין לא חשיבא כלחם, ל"מ בה קביעות סעודה, וכ"כ המחנ"א בשו"ת פרח שושן סימן ד', ומצאנו דברים מפורשים בזה בכתוב שם פסחים דל"ז:, ז"ל, ואעפ"כ אומר אני שאין הלכה כרבי יהודה, מההיא דאמרינן בברכות בכובא דארעא דמר זוטרא קבע סעודתיה עלויה ומברך עליה המוציא ושלש ברכות, ומרבר"א אמר שיוצא בה יד"ח בפסח, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דעיסה שלא נאפתה בתנור ל"מ בה קביעות סעודה, כיון שאין עלי' תורת לחם כלל, אמנם הרמב"ן במלחמות שם לא כתב להוכיח, אלא מהא דאדם יוצא בה יד"ח בפסח, והרי דס"ל דמהא דמהני בה קביעות סעודה אין להוכיח דל"ב אפי' בתנור.

   אמנם בפי' הר"ש סיריליאו פ"ק דחלה כ"ז כ"ח נקט בדין עיסה שתחילתה עיסה וסופה סופגנין, דקי"ל דהיא פטורה מן החלה, דמ"מ אם קבע סעודתו עלי' מברך המוציא, ובזה יישב מה שהוכיח ר"ת ממנחות דמברכין עליהן המוציא, עיי"ש, וזה כד' הגוו"ר, וכן נקט גם בשו"ת פרח שושן כלל א' סימן ה', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' עוד בשו"ת פרח שושן כלל א' סימן ה' שהאריך להוכיח דגם באלטריא"ה מהני קביעות סעודה, ובתשובת המחנ"א שם סימן ד' צידד כן מתחילה ושוב חזר בו וכתב דודאי ל"מ בזה קביעות סעודה, כיון דאין ע"ז תוריתא דנהמא כלל, עיי"ש בכל דבריו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולמדנו לפ"ז מד' תר"י, דאיכא ב' מיני קביעות סעודה, דבדבר דהוי לחם גמור דינא דקביעות סעודה הוא, דבכה"ג דאי"ז אכילת עראי ליכא לעיקר הפוטרו מברכת המוציא וג' ברכות, אך בדבר שאינו לחם גמור היינו, דע"י הקביעות סעודה חשבינן לי' כלחם.

   ומצאנו עד"ז בפמ"ג סימן קס"ח אש"א י"ג, ז"ל, ובר"מ פרק ג' הלכה ט' מהלכות ברכות בכובא דארעא כתב קבע "מזונו" עליו, משמע לכאורה כל הסעודה מפת זה, לא עם בשר ודגים. ובכיסנין כתב קבע סעודה היינו עם בשר ודגים, ובספר חמד משה שם כתב מר"מ משמע מזונו, ובאמת קאי על כובא "דארעא", ובכיסנין שינה וכתב סעודתו, כי זה תואר לחם רק דלא רגילי אנשי לקבוע די בסעודה, וכובא אין בו תאר "לחם" כלל, והבן, עכ"ל, אך ברמב"ם הנדמ"ח הגיר' גם בכובא דארעא אם קבע "סעודתו", והיינו דבכיסנין דכל הא דאין מברכין עליהן המוציא הוא משום דאין דרך בנ"א לקבוע עליהן, ע"כ כל שקבע עליהן אף בצירוף בשר ודגים מברך עליהן המוציא, ומשא"כ בכובא דארעא דאין בו תואר לחם, והא דאם קבע סעודתו עליו מברך המוציא, היינו משום דע"י הקביעות הוא חושבו כלחם, בעינן שיקבע עליו לבדו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונ' דהיינו, דהגם דבסוגיין ניח"ל לתר"י עיקר הדין דלחמניות שהן כעבין אין מברכין עליהן המוציא בלא קביעות סעודה, הגם דהוו לחם גמור, היינו רק משום דאין דרך לקבוע עליהן משום שהן נילושות בתבלין וכו', אך בכובא דארעא ס"ל לתר"י דשפיר הדרך לקבוע עליו, וע"כ כל הא דאין מברכין עליו המוציא הוא רק משום דלא חשיב כלחם גם לענין חלה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם קשיא טובא ע"ד תר"י, שהרי אמרו בגמ' דאדם יוצא בה יד"ח בפסח, והרי דתורת לחם עלי', וא"כ מ"ט אינה חייבת בחלה, ועיי"ש בחי' הרא"ה שכבר הוכיח מזה דיוצאין בה יד"ח מצה דאף היא חייבת בחלה, ז"ל, מ"ט לחם עוני אמר רחמנא, פי' הא לאו הכי ה"א דלמצה לחם מעליא בעינן, פי' וכיון דלחם הוא ה"ה דחייב בחלה, דאע"ג דליכא גלגול מ"מ כל שהוא פת חייב בחלה, וליתא לההוא לישנא דאמרינן לעיל בדאביי וכו' ופטיר לי' מן החלה משום דלא חשיב לי' לחם, והא ליתא דהא אמרינן הכא דלחם גמור הוא לכל דבר, עכ"ל.

   אמנם מצינו בפר"ח סימן תנ"ד סק"א שכתב דאדרבה כל הא דהוצרכו בגמ' לפרש דהא דיוצא בה יד"ח מצה הוא משום דלחם עוני קרינן בי', היינו משום דהיא פטורה מן החלה ולא מיקרי לחם, וע"ז הוא דאמרינן דהגם דלחם סתמא לא מיקרי לחם עוני מיקרי, ועי' גם בב"י סימן קס"ח שכתב בדרך בתרא, דמש"א דלחם עוני קרינן בי', היינו דע"כ יוצאין בו אף שאין עליו צורת פת, ונראה דכ"ה גם דעת תר"י. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם מש"כ הב"ח שם בדעת הטור, דגם בטריתא אדם יוצא יד"ח בפסח אם קבע עליו, צ"ע דא"כ מ"ט לא הביא הטור לדין זה, ונ' מזה דס"ל להטור דמש"א דאדם יוצא בו יד"ח בפסח קאי על טרוקנין, אך בטריתא אין אדם יוצא יד"ח בפסח, ובזה פליג ע"ד ראבי"ה, וי"ל לפ"ז בדעת הטור כמו שדן הב"י שם לפרש בדעתו, דלעולם ס"ל דסוגיית הגמ' קאי על טרוקנין, ומ"ד דאין מברכין עליו המוציא אלא בדקבע עלי', ס"ל דטרוקנין נמי לא חשיב כלחם ואינו חייב בחלה, וע"כ גם אין מברכין עליו המוציא, וע"ז נחלק מרבר"א וקאמר דאדם יוצא בו יד"ח בפסח דלחם גמור הוא, ולדידי' אף מברכין עליו המוציא בלא קביעות סעודה, וזהו שפסק כן הטור, ואך שלמד מזה דבטריתא דל"ה לחם גמור, נמי מהני קביעות סעודה, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש בשעה"צ שהביא מקור לזה מד' הב"י ושע"ת סימן קס"ח, ולא מצאתי בדבריהם לדין זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובזה יל"פ ד' המג"א סימן קס"ח סקט"ז שהוכיח מהא דיוצאין יד"ח מצה במצה שנילושה במי פירות, ש"מ דחשיבא כלחם גמור ול"ה פהב"כ, וצ"ע דהרי אף כשנילושה ביין ושמן כל הא דאין יוצאין בה הוא רק משום דהויא מצה עשירה, ולפ"ד המג"א תיפו"ל דאינה לחם, וכבר עמדו ע"ז הפמ"ג שם והדה"ח בקו"א, ולפי הנ"ל י"ל, דהא דבנילושה ביין ושמן בעינן לה"ט דהויא מצה עשירה, הוא דמה"ט אינו יוצא אף אם קבע עלי', אך אה"נ כל שלא קבע עלי' בלא"ה אינו יוצא יד"ח, דלא חשיבא כלחם, ולא הוקשה למג"א אלא מסתימת ד' הרמב"ם דיוצאין במצה הנילושה במי פירות, ולא נזכר דהיינו רק אם קבע עליהן, שו"מ בעזה"י שכבר כתב כן בביאור מרדכי אות ל'. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך שמא יש לדחוק בד' הר"ח, דס"ל דכובא דארעא הוי לחם גמור ומדאורייתא יוצאין בו יד"ח מצה אף בלא קביעות, ואך דמדרבנן לא חשבינן לי' כלחם אלא בשקבע עליו, וע"כ אין מברכין עליו המוציא וג' ברכות אלא בשקבע עליו, וע"כ נמי מדרבנן אינו יוצא בו יד"ח מצה אלא בשקבע עליו, ויל"פ כן גם בד' הב"ח והשעה"צ. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובדבריו אין לומר דהוא רק דינא דרבנן, דממ"נ אם מדאורייתא הו"ל לחם גמור, והא דבעינן קביעות סעודה אינו אלא מדרבנן, א"כ מ"ט אינו חייב בחלה אלא בשעשאו ע"ד קביעות, ואם מדאורייתא ל"ה לחם, ורק מדרבנן הוא דמהני קביעות סעודה לחשבו כלחם וע"כ הוא חייב בחלה בכה"ג, א"כ מ"ט יוצאין בו יד"ח מצה. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך דבריו צ"ע, שכתבו כן בדעת התוס' בביצה, והרי התוס' גופייהו שם כתבו מתחילה לאסור נילו"ש, אף דמהני בו קביעות סעודה, וא"כ ממ"ש מתחילה להתיר באובילא"ש יש ללמוד דמברכין עליו המוציא אף בלא קביעות, ואמנם הדה"ח בקו"א כתב כד' הגרע"א וכתב דמה שדנו התוס' לאסור נילו"ש, הוא משום דנסתפקו אם מהני בו קביעות סעודה, עיי"ש, אך כבר עמד ע"ז בשו"ת בית אפרים או"ח סימן י"א י"ב, דאי"ז במשמעות ד' התוס', ועיי"ש מש"כ להוכיח עוד דאין כוונת התוס' לכך.

    אך יש מקום לישב עיקר הדברים, לפמש"נ לעיל סק"ו מד' תר"י והפמ"ג דאיכא ב' מיני קביעות סעודה, דבדבר דהוי לחם גמור, דינא דקביעות סעודה הוא, דקביעות סעודה הוא, דבכה"ג דאי"ז אכילת עראי ליכא לעיקר הפוטרו מברכת המוציא וג' ברכות, אך בדבר שאינו לחם גמור היינו, דע"י הקביעות סעודה חשבינן לי' כלחם, ולפ"ז יל"פ דזהו שחילקו התוס' בין אובליא"ש לבין נילו"ש, ודו"ק, אך רחוק הדבר שנתכוונו התוס' לזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכן נקט הפמ"ג בכ"ד, דכל דהוי לחם גמור לשאר דיני התורה, ודאי דהוא מחויב בברהמ"ז מדאורייתא, ואך דבמש"ז סימן קס"ח סק"ו נקט דפת הנילושה במי פירות, לדעת הסוברים דאינה חייבת בחלה, אין עלי' תורת לחם, ואף אינה חייבת בברהמ"ז מדאורייתא, וכ"כ גם בראש יוסף בסוגיין וביו"ד בשער התערובות, ואך דדבריו שם צ"ב, שכתב דילפי' לה נמי ממצה דהנילוש במי פירות אינו קרוי לחם, וזה צ"ע, שהרי אדרבה לענין מצה אף הנילוש במי פירות הוי לחם, אלא די"א דל"ה לחם עוני, וכבר עמד בכעי"ז הפמ"ג גופי' באש"א סימן קס"ח סקט"ז ע"ד המג"א שם, וכ"נ שנקט גם במש"ז סימן קפ"ו, אך באש"א סימן קס"ח סקט"ז כתב דאף דהנילוש במי פירות אינו חייב בחלה, היינו משום דאי"ז חיבור כ"כ, אך שפיר מיקרי לחם, וע"כ ודאי דהוא חייב בברהמ"ז דאורייתא, ובסו"ד פקפק בזה, עיי"ש.

    ועי' עוד בשעה"צ סימן ר"ט סקי"ד שכתב דפהב"כ שאכל ממנה כדי שביעה דחייב לברך ברהמ"ז, משמע דהוא מה"ת כמו בשאר לחם, עכ"ד, ומשמעות דבריו דהוא משום דפהב"כ הויא כלחם גמור, ולפ"ז גם בלא אכל כדי שביעה דינה כלחם, ולהסוברים דחיוב ברהמ"ז בפת הוא בכזית או בכביצה, אף בפהב"כ הוא כן, ואך דסגי במעין ג' משום דמנין ברכות לאו דאורייתא, וכמש"כ הגרע"א, אך יל"פ דכונתו רק בשקבע עלי' סעודה, דעי"ז הויא כלחם, ובכה"ג הוא חייב בברהמ"ז מדאורייתא, וכאשר כן נ' מד' השעה"צ בסימן תע"א דפהב"כ לא חשיבא כלחם לענין מצה אלא בשקבע עלי', וכמש"נ לעיל סק"?. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואף אם נדחוק בד' הרשב"א לקמן דמ"ד. דמנין ברכות אינו מדאורייתא, אכתי יש להוכיח בדעתו דפהב"כ לי"ב לחיוב ברהמ"ז דלחם דאורייתא, ממש"כ הרשב"א בסוגיין דהא דמברכין על פהב"כ מעין ג' ושלא כדעת הרי"ף, הוא משום דלא גרע מתאנים וענבים, והרי להדיא דחיוב מעין ג' בפהב"כ, אי"ז מדין ברהמ"ז דפת, אלא מדין ברכה אחרונה דז' המינים. [↑](#footnote-ref-14)