מ_מ דף צ_ט א_, דף פ_ ב
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / שומרים - הרב יהודה אלבוים / מ_מ

בס''ד

**אמר לו השואל שלחה לי ביד בני ביד עבדי ביד שלוחי או ביד בנך ביד עבדך ביד שלוחך**

דנו הראשונים כיצד חל חיוב שואל בכה''ג, האם חל מדין שליחות, והשליח עושה קנין עבור המשלח מדין זכין או מדין שליחות, או שחל בלא שליחות בנו או עבדו.

א. בדברי הראב''ד - בשטמ''ק דף צ''ח ב' - והתוס' - ד''ה כיון - מבואר דבנו או עבדו וכו' עושים קנין עבור השואל, ועי' בראב''ד דדן אם הוא מדין זכין או מדין שליחות עי''ש.

ב. הראב''ד הקשה היאך מהני מדין זכין הא חוב הוא לו דמתחייב באונסין, ותי' דחבין לאדם מדעתו, ויש לעיין אם כוונתו דכיון שהקנין הוא זכות שזוכה בזכות שימוש יש פרשת זכין, ואע''פ שיש בו גם חובה, מכיון שהוא מדעתו לא איכפת לן, אך כשהוא רק חובה י''ל דלא שייך כלל ענין זכין, ועי' חי' רמ''ש שכתב על פי זה דכל דברי הגמ' אליבא דהראב''ד אינם כר''ה דס''ל שאין זוכה שואל ע''י משיכה בזכות שימוש, אלא רק מתחייב עי''ש.

ג. הר''ן כתב דכיון דלא אמר השואל למשאיל שיעשה את בנו ועבדו לשלוחו, לא שייך במתני' דין שליחות, וכל המשנה אינו אלא התחייבות מדין ערב.

ד. ברמב''ם - בפ''ב מהלכות שלוחין ושותפין ה''ג, וכס''מ שם - מבואר דמהני במתני' אף כששלחה ביד בנו קטן, וע''כ מהני מדין ערב, שהרי אין שליחות לקטן - וא''א לומר דחל בלא קנין מדין הנח לפני, דהרי הרמב''ם פסק בפ''ב מהלכ' שכירות ה''ח דלא חל פרשת שומרים בלא משיכה, וא''כ ע''כ אין מועיל מדין הנח לפני בלא קנין - ולשיטת הראב''ד והתוס' דמתני' מדין שליחות איירי ע''כ כוונת המשנה בבנו גדול, ויקשה לדבריהם קושיית הכס''מ מדוע כתבה המשנה בנו הא בנו גדול היינו שלוחו, ועי' מחנ''א שלוחין סי' ה' דהקשה אי מתני' בבנו קטן קשה הא ידו כיד אביו וכקושיית הגמ' על עבד כנעני ועי' מש''כ המחנ''א בהלכ' זכיה ומתנה סי' ב', ועי' גידולי תרומה שער נ' ח''ג אות ז' דהקשה על הכס''מ לשמואל דעבדו היינו ע''ע אמאי נקט עבדו הוא עבדו העברי הוא בכלל שלוחו עי''ש.

ה. עי' נתה''מ סי' ש''מ סקי''א דהקשה כיצד מתחייב באונסין מדין ערב, הא אין ערב מתחייב אלא בנפסד על פיו, וזה רק שייך בפשיעה וגו''א דהיה יכול לשמור, אך מאונסין א''א לשמור, ותי' דבשמירה ודאי יכול להתחייב כיון שסילק שמירה על פיו, וכיון שיש עליו דין שומר חנם ממילא יכול לחייב עצמו ולהתנות שיהיה עליו דין שואל, דמתנה שומר חנם להיות כשואל עכ''ד, וביארו דאזיל לשיטתו בסי' ר''ז סק''ח דמדין ערב א''א להתחייב יותר ממה שנפסד, ולכן א''א להתחייב באונסין אלא רק בשמירה, דהרי נפסד משמירה על ידו, וכיון שמתחייב בשמירה כש''ח, מתנה ש''ח וכו' - ובביאור דברי הנתה''מ י''ל דס''ל כמוש''כ הקו''ש בכתובות אות של''ו וב''ב אות ת''ל דבההיא הנאה וכו' בערב ובשאר דוכתי אינו קנין כסף, אלא במקום שיש הנאה א''צ קנין, משום שיש גמירות דעת בלא קנין, וכדמצינו בכתובות דף ק''ב א' הן הן הדברים הנקנין באמירה, וז''ל הריטב''א בשבועות דף מ' ב' דבההיא הנאה דקא מרווח ליה זימניה השתא או דלא דחיק ליה **גמר** ומשעבד נפשיה, דבהנאה אדם **גומר** ומשתעבד כדאמרינן (ב"ב קע"ג ב') גבי ערב, וגבי מתנה שומר חנם להיות כשואל (ב"מ צ"ד א') ואחריני טובא עכ''ל, וי''ל דאינו גומר בדעתו אלא רק כפי מה שנפסד אידך, וכך י''ל גם אם הוא קנין כסף, דחסר בגמירות דעת להתחייב יותר ממה שאידך נפסד, ועי' מחנ''א ערב סי' א' -.

**נ''מ בין השיטות**

א. הר''ן כתב דכיון שחל רק ע''י דין ערב, אין כאן פטור של שמירה בבעלים.

ב. הנתה''מ בסי' ש''מ סקי''א כתב נ''מ לענין חזרה, דאם חל מדין שליחות זכה השואל בחפץ, משא''כ אם מתחייב מדין ערב.

ג. עוד כתב הנתה''מ נ''מ כששלחו ביד מי שאינו בר שליחות כקטן וגוי, דמדין ערב אין נ''מ ביד מי שלחו, משא''כ אם חל מדין שליחות.

ד. לכא' אם לא חל פרשת שומרים אלא רק מתחייב מדין ערב לא יהיה שבועת השומרים - אולם בסמ''ע בסי' שמ''ט סק''ד מבואר דשבועת השומרים אינו דווקא בשומרים אלא כל שיש ריעותא כעין שומרים חייב שבועה, ועי' במחנ''א שומרים סי' ז' ונראה בדבריו שיהיה שבועת השומרים אע''פ שחל רק מדין ערב, ואולי משום דס''ל כדברי הסמ''ע הנ''ל -.

ה. מפרשת שומרים חייב מיטב כמבואר בב''ק דף ה' א', משא''כ מדין התחייבות אין חייב מיטב, עי' להלן אות י'.

ו. בהקדש ובעשו''ק שאין פרשת שומרים, אם ההתחייבות כאן הוא רק מדין ערב, אף בהנך יכול להתחייב, משא''כ אם חייב מדין שומרים בהנך אין יכול לחול פרשת שומרים.

ז. למד''א ששואל מתחייב משעת אונסין, לכא' אם מתחייב רק מדין ערב מתחייב בשעת שאלה, ויהיה שעובד נכסים משעת שאלה, דאל''כ וכוונתו לקנין לאחר ל', מדוע לא יוכל לחזור בו לפני שנאנס - עי' חזו''א ליקוטים סי' י''ב סקכ''א -.

ח. עי' בחי' ר' שמואל פסחים סי' ה' ובעמ' קל''ה ב' בשם הגרי''ז דיתכן שאם לא חל החיוב מפרשת שומרים לא יעבור השומר בב''י וב''י, משום שמפרשת שומרים אחראי על החפץ, וחייב את תשלומי החפץ, משא''כ התחייבות בעלמא אינו אלא התחייבות בתנאי שיאנס, אך א''א ע''י קנין להתחייב באחריות החפץ - וכעין זה בחזו''א בחו''מ ליקוטים סי' י''ז סקכ''א, ובחו''מ סי' ח' סק''ה עי''ש -.

ט. לכא' אם מתחייב מדין ערב, אינו חייב את תמורת החפץ, אלא מתחייב מעות בתנאי, א''כ כשהוזק ושילם השומר, ואח''כ נמצא המזיק, הבעלים יוכלו לתובעו ולא השומר, ונ''מ בהוקר בנתיים החפץ לשיטות שמזיק משלם כשעת התשלומין.

י. עי' חזו''א חו''מ סי' ח' סק''ה דכתב דיש מקום לומר שא''א לעשות שומר על דבר שאינו ברשותו 'שהרי שיעבוד שומרים הוא על החפץ ולא חיוב ממון בעלמא, שהרי המתחייב ממון לחבירו שינו בבינונית, ואילו שומרים משלמים ממיטב', וא''כ יהיה נ''מ כאן על דבר שאינו ברשותו, מדין ערב יכול להתחייב, משא''כ פרשת שומרים אין יכול לחול.

יא. תחילתו בפשיעה וסופו באונס, יתכן שאם התחייב רק מדין ערב אינו חייב אא''כ אבד בפשיעתו, ותלוי לכא' בדעתו אם התכווין להתחייב בכה''ג או לא, ולא יהיה תלוי בדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס.

**באמר ליה הכישה במקל והיא תבא**

נח' הראשונים - הנמוק''י בדף צ''ח ב' הביא את ב' השיטות - האם בכה''ג חל פרשת שומרים, או שמתחייב מדין ערב ואינו קשור לפרשת שומרים.

**שיטת הראב''ד והתוס'**

א. בראב''ד - בסוגיין, וכ''כ להדיא בדף פ' ב' - ובתוס' מבואר דבכה''ג יש קנין משיכה, וע''י זה דינו ככל שואל, ושייך בו פטור של בעליו עמו, והא דהכא אין פטור בעליו עמו, כתבו והראב''ד והתוס' דהוא משום דלא ביקש השואל מהמשאיל שישאל לו, אלא ביקש השואל מהמשאיל שיבקש מעבדו לעשות עמו טובה, ונמצא שאין העבד עושה עבור רבו, אלא האדון משאיל את שורו ועבדו.

ב. כתב הגר''א בסי' ש''מ סקט''ז וז''ל אלא שדעת תוס' רק בש"ח וש"ש דוקא כמ"ש תוס' שם ואזלי לשיטתייהו שפ' שם בד"ה אמר דלא כרב והרא"ש אזיל לשיטתו שפ' שם כרב עכ''ל, ומבואר בדברי הגר''א דס''ל לתוס' דנח' רב ושמואל האם מועיל הנח לפני בשואל - והרא''ש בסי' י''ב ס''ל דלא נח' ולכו''ע מהני הנח לפני - וצ''ב הרי תוס' פירשו דמהני לרב משום משיכה ואיירי בסימטא או דמהני משיכה לרה''ר, וא''כ מבואר בתוס' דאף לרב צריך משיכה.

ג. וראיתי בכתבי הגר''ר שמואלביץ שליט''א שפי' דהגר''א נקט שנח' רב ושמואל האם שואל מתחייב באונסין בלא שקנה את הזכות שימוש, רב סבר כר''ה דאף כשלא קנה מתחייב באונסין, ושמואל ס''ל דאינו מתחייב, ולכן כתב הגר''א דתוס' בד''ה כך פסקו כשמואל דאינו מתחייב באונסין אם לא קנה, והרא''ש ס''ל דלא נח' רב ושמואל ולכו''ע מתחייב אונסין אע''פ שלא קנה השואל.

ד. אלא דכ''ז נכון רק לפי התי' השני בתוס' דמשך לרה''ר, אך לפי התי' הראשון דאיירי במשיכה לסימטא ע''כ נח' רב ושמואל בדבר אחר, וקצת דוחק הוא לומר דנח' ב' תי' התוס' גם בזה.

ה. בגוף הדבר דמהני משיכה ע''י העבד כנעני, עי' להלן דהתבאר דיכול המוכר להיות שליח של הקונה להכות את הבהמה, ורק להקנות לו לא מהני, ובאמרי משה סי' ל''ג סק''ט מבואר דאינו מדין שליחות אלא דכיון שבגרמת הקונה הלכה הבהמה הוי כמשכה בעצמו מדין קורא לה והיא באה, והביא שכ''כ הנתה''מ בסי' קפ''ח סק''א וז''ל וכן בקנין משיכה, כיון דאפילו קורא לה והיא באה לרשותו מהני [ב"ב ע"ה ע"ב], אלמא כל שנמשך לרשותו ע"י גרמתו מהני, הוא הדין כשציוה לפועל למושכו לרשותו מהני, דאין לך גורם גדול מזה, ואפילו הפועל אינו בר שליחותיה עכ''ל, ותמה עליו שלא הביא ראיה מהתוס' בסוגיין, אלא דמבואר בנתה''מ דלא מהני אלא כשהלכה הבהמה לרשותו, אך בסימטא לא מהני אלא עבור מי שעומד בסימטא, וא''כ בסוגיין דכתבו התוס' שהלכה לסימטה ע''כ מהני רק מדין שליחות וצ''ע - ועי' חזו''א ליקוטים סוף סי' י''ז שנח' על הנתה''מ וכתב דאף לסימטא מהני -.

**שיטת הרא''ש**

א. הש''ך בסי' ש''מ סק''י כתב דדעת הרא''ש דהכישה במקל מהני בלא קנין, כמבואר ברא''ש דאף בשואל מהני הנח לפני, ותוס' שכתבו שהכוונה לקנין משיכה הוא לשיטתם דבשואל לא מהני הנח לפני.

ב. הנתה''מ שם סקי''ב נח' וכתב וז''ל ולפענ"ד נראה, דאפילו להרא"ש דס"ל דסגי בסילוק שמירה היינו דוקא כשהוא במקום שהשומר יכול לשומרו והוי כקבלת שמירה, וכיון שנעשה שומר חנם שוב יכול להתנות שיהיה כשואל דמתנה שומר חנם להיות כשואל, משא"כ בהכישה במקל שהשומר אינו יכול לשומרה בשעה שמכישה לא הוי כקבלת שמירה רק חיובא בעלמא מחייב עצמו ... מטעם חיוב ערב - ולכא' אפשר גם לומר ברא''ש כדברי התוס' והראב''ד דחל ע''י קנין משיכה -.

ג. אלא שלכא' בדברי הרא''ש מפורש דמהני הנח לפני גם בשואל גם באופן שאינו כאן, דהרי הוכיח הרא''ש מדברי הגמ' דאף לר''ה חייב באונסין בלא משיכה, ומפורש ברא''ש דכאן אין קנין כלל וצ''ע, ועי' אמרי בינה הלכ' טו''נ סי' י''ד דתמה על דברי הנתה''מ הנ''ל דבהכישה מתחייב מדין ערב, דהרי שיטת הרא''ש דאינו מתחייב מדין ערב בזרוק מנה לים, אלא רק במטי הנאה לבן דעת, ולכן נח' האמרי בינה על הנתה''מ וכתב דנעשה שומר בהכישה במקל אף בלא קנין, דשומר חייבו התורה בשמירה כשסילקו הבעלים שמירתן מן ממונם וזה קבל עליו לשמור וא''צ שיהיה מונח לפניו.

ד. ואולי י''ל דהרא''ש רק בא להוכיח שיש חיוב אונסין אף בלא שקנה השואל את החפץ, והוכיח כן ממשיכה לר''ה דלא קנה ואפילו הכי חייב באונסין, אך בהכישה צריך משיכה משום דכל היכא שלא הניחו לפני השומר לא חל חיוב שומרים, והנח לפני מהני רק בפני השומר - עי' לחם משנה בפ''ג מהלכ' שאלה ה''ב - אלא שהרא''ש למד מהגמ' דכשנמצא כאן מתחייב גם באונסין, וס''ל לרא''ש דמסברא אין חילוק בין אונסין לגו''א, ולדברי הנתה''מ דחייב מדין מתנה ש''ח להיות כשואל ניחא טפי, דפשוט שאין מקום לחלק.

ה. אולם מדברי הרא''ש בפרק האומנין שכתב 'ואף על פי שלא משכו השומר דש"ח וש"ש חייבין כשקבלו עליהן לשמור כדמוכח לקמן בפ' השואל' ולכא' ההוכחה מפרק השואל הוא מדין הכישה במקל, ואם בהכישה במקל יש משיכה אין ראיה, וע''כ ס''ל לרא''ש דבהכישה במקל חייב אף בלא משיכה כלל וצ''ע.

**שיטת הריטב''א והר''ן**

א. הריטב''א והר''ן נקטו דאינו מדין שומרים אלא רק מדין ערב, ולכן לא שייך בכה''ג פטור של בעליו עמו, ולכא' גם לא יהיה בכה''ג שבועת השומרים, וז''ל הריטב''א דהכא **לא מדין שאלה נתחייב** בה אלא שכל שאומר לחברו שיוציא ממונו על פיו למקום שאינו משתמר או שיזרקנה לים וכיוצא בו ויתחייב בו מיד שעשה כן על פיו נשתעבד לו בההיא הנאה כאלו קבלו ממש ממנו ואב לכולן ערב וכדפירש רש"י בפרק קמא דקידושין - ועי' נתה''מ סי' ש''מ סקי''א דע''י דין ערב חל פרשת שומרים דכתב דע''י פרשת ערב חל ש''ח ומתנה ש''ח להיות כשואל, ואם לא חל דין ש''ח, אלא רק מתחייב מעות אם יפשע מדין ערב, לכא' לא שייך בזה דין מתנה ש''ח להיות כשואל אליבא דתי' קמא דתוס' בדף נ''ח א' ד''ה אמר, וע''כ דכל דברי הנתה''מ הוא לתי' קמא, משום שלתי' בתרא אף מי שאינו ש''ח יכול להתנות להיות כשואל בההיא הנאה, וכ''כ החזו''א בחו''מ ליקוטים סי' י''ז סקי''ב דע''י זרוק מנה לים הוי כקנין כסף וחל עי''ז פרשת שומרים, וצ''ע -.

ב. בטעמא דמילתא דלא חל פרשת שומרים ע''י משיכה הר''ן כתב דמכיון שהשואל לא דיבר עם השליח ולא עשאו שליח אי אפשר לפרש בסוגיין שנחשב שלוחו, והראב''ד ותוס' ס''ל דכשאמר למשאיל שלח וכו' כוונתו לומר למשאיל שיעשה עבורו את בנו ועבדו לשלוחו.

ג. ובריטב''א נראה דהא דל''מ מדין שליחות הוא משום דבהכישה במקל גם יש חסרון של יד עבד כיד רבו, ולכן כתב דע''כ חל מדין ערב, ונ''מ בשלחה ביד שלוחו או ביד עבדו העברי אם מהני מדין שליחות או רק מדין ערב, דלדעת הר''ן מהני רק מדין ערב, ולא יהיה פטור שמירה בבעלים, ולדעת הריטב''א מהני מדין שליחות וחל פרשת שומרים, ועי' בנתה''מ בסי' ש''מ סקי''א דכתב נ''מ בשלחו ביד חש''ו או גוי שאינו בר שליחות, דאם חל מדין שליחות לא מהני, ואם חל מדין ערב מהני, ועי' נתה''מ בסי' קכ''ב סק''ג דבאמר זרוק מנה לים ואתחייב אני לך, ומת המתחייב לפני שזרק, מתחייב אם אח''כ זרק אידך על פיו, משום שבשעה שאמר זרקו מנה לים היה חי, וא''כ אף כאן כשאמר לו שלח ביד שלוחך וכו' ומת לפני שמסר לשלוחו יתחייב מדין ערב, אך אם חייב כאן מדין שליחת לא יתחייב.

ד. לשיטות הראשונים שחל מדין ערב, ע''כ צ''ל דס''ל דא''צ קבלת אדם בכדי להתחייב מפרשת ערב, ולא ס''ל כהרא''ש בקידושין דדין ערב הוא רק משום שקבלת האדם הוי כאילו הוא קיבל, אלא ס''ל דבההיא הנאה מתחייב כאילו קיבל שוה כסף וכרקוד לפני, ולכא' צ''ע דהניחא בקבלת שמירה, אף במתני' מבואר דהדין כן אף לענין חזרה, ובשלמא אם קיבל בן אדם ניחא דקבלתו הוי כקבלת הבעלים כמוש''כ הנתה''מ בסי' ק''כ סק''א דאפי' בקבלת חש''ו מהני לענין חזרה מהאי טעמא - ובדברי הנתה''מ נראה ששומר זוכה במשהו, ודבר זה זוכה האדם המקבל, דאל''כ אין כאן קבלה שאפשר לדון דהוי כקיבלו הבעלים וי''ל דלא אמר הנתה''מ כן אלא במתני' דאיירי בשואל, ובזה ניחא דקיבל החש''ו את הזכות שימוש, אך אולי בשומרים באמת לא מהני - אך אם הכישה במקל ולא קיבל אדם את החפץ היאך ע''י ההיא הנאה יפטר השומר, ואולי י''ל דלענין חזרה א''צ קנין, אלא סגי במחילה - אולם הנתה''מ הנ''ל כתב דבשואל ל''מ מחילה - עי''ל דע''י ההיא הנאה שיש למשאיל מהשואל נעשה המשאיל שואל של השואל ולכן נפטר השואל וצ''ע.

ה. המל''מ בפ''ב מהלכ' שכירות ה''ח כתב דאף לראשונים דס''ל שא''א להתחייב מדין ערב כשלא קיבלו אדם, שומרים שאני וז''ל ואולי דין השומרים שאני להתחייב כל שעל פיו עשה מעשה אף על פי שלא מסרו לבן דעת ודוק עכ''ל.

**בביאור מח' רב ושמואל**

לדעת הראשונים שנח' רב ושמואל מצינו כמה דרכים בביאור המח'.

יש לדון אם נח' רב ושמואל בדעת השומר, האם דעתו להיות שומר רק כשבא לידו, או מיד כשהכישה במקל, או שלכו''ע דעתו להתחייב מיד, ונח' אם חל עליו יד דין שומר.

א. הר''ן בקידושין - דף ד' ב' ברי''ף - בשם הרמב''ן, והר''ן והנמוק''י בסוגיין הביאו ב' טעמים מדוע לא מהני מדין ערב לדעת שמואל, או משום שלא אמר להדיא ואחייב אני לך, או משום שרק בזרוק מנה לים מהני משום 'שמשעה שזרקו אזל לאיבוד ולא כל הימנו להחזירו וכן בתנהו לכלב אבל הכא שמשעה שהכישה יכול להחזירה אפילו א"ל בהדיא ואתחייב אני לך פטור.

ב. הובא לעיל בשם הגר''א שנח' רק בשואל ונח' אם שואל מתחייב בהנח לפני.

ג. הלח''מ בבפ''ג מהלכ' שאלה ה''ב כתב דמאי דאמרינן בגמרא דלא מהני הכישה במקל הוא משום דלא סמכה דעתיה כמבואר בגמרא - בדברי רב אשי, ולכא' ה''ה בדעת שמואל - משום שאינו מניחו ליד השומר, אך אם יניחנו ליד השומר דסמכה דעתיה מתחייב בהכישה במקל, וז''ל הריטב''א אבל אם היתה רשות הרבים בינתים כיון דלא סמכא דעתיה ורחוק הוא שיהא לו תועלת באותה הכישה לא משתעבד והוה ליה כאומר זרוק מנה לים ולא אמר לו ואתחייב אני לך שאינו חייב עכ''ל - ובדעת רב כתב הריטב''א וז''ל אבל הכא אף על פי שלא אמר לו ואתחייב אני לך אמר רב שהוא חייב דכיון דלהנאתו הוא אומר לו לשלחם מסתמא כאלו פירש ואתחייב אני לך דמי מה שאין כן באומר זרוק מנה לים דכל היכא דלא אמר ליה ואתחייב אני לך לא מחייב כיון שאין הזריקה לתועלתו של זה - ולכא' בכך מיושב הסתירה בדברי הראב''ד דף פ' ב' כתב דהנח לפני מועיל כמו הכישה במקל, ובדף צ''ט א' פסק כשמואל דל''מ הנח לפני, ולפי דברי הלח''מ ניחא דבדף פ' ב' איירי בפני השומר דסמכא דעתיה.

ד. ולכא' כך מפורש גם בדברי הראב''ד בדף צ''ט א' דכתב בדברי רב אשי וז''ל מהו דתימא לא סמכא דעתיה דשואל דאזלא גביה דילמא קיימא לה התם הילכך לאו שלוחו הוא במשיכה זו עכ''ל, ומבואר בדבריו דקונה ע''י קנין משיכה, ולא ע''י קנין חצר, ומבואר דאף לרב אשי דלא מהני הכישה במקל, אין זה משום שאין המשאיל יכול להיות שליח של השואל, אלא משום דלא סמכא דעתיה, ורק בזה נח' רב אשי - ולכא' גם שמואל - על רב.

ה. ברמב''ם - בפ''ב מהלכות שלוחין ושותפין ה''ג, וכס''מ שם - מבואר דמהני במתני' אף כששלחה ביד בנו קטן - וכתב הבעל התרומות בשער נ' ח''ג דה"ה לגוי או לשוטה - והרמב''ם בפ''ג מהלכ' שאלה ה''ב פסק כשמואל, וא''כ מבואר ברמב''ם דאף לשמואל מתני' מהני מדין ערב, שהרי אין שליחות לקטן, וא''כ צ''ב מדוע לא יהיה דין ערב בעבדו הכנעני, וצ''ל דהא דמהני מדין ערב הוא משום דקבלת השליח הוא כאילו קיבל השואל, וזה לא שייך בעבד כנעני דידו כיד בעלים ולא יצא מרשות המשאיל, וכמו שאין המשאיל עצמו יכול לקבל בעצמו עבור השואל, כך גם לא מהני בעבדו הכנעני, ורב העמיד בהכישה במקל דיצא מרשותו, וא''ת הא לא בא לרשות אדם, צ''ל דבכה''ג מהני מדין זרוק מנה לים, ושמואל ס''ל דאינו נחשב אבוד משום שהעבד שומר עליו, ולכן בהכישה במקל אין שייך להתחייב מדין ערב, אך אכתי צ''ע בדברי הרמב''ם בפ''ג מהלכ' שאלה ה''ב שכתב אמר לו השואל הכישה במקל והיא תבא מאליה ועשה המשאיל כך אין השואל חייב בה עד שתכנס לרשותו אבל מתה בדרך פטור עכ''ל, וצ''ב מדוע לא יחול מדין ערב, הא הכא אין החפץ שמור, ולכא' צ''ל דס''ל לרמב''ם דלא מהני להתחייב מדין ערב בזרוק מנה לים, ולשמואל מהני מדין שליחות כשיצאה הבהמה מתחת ידו ויהני אף כשהמשאיל עצמו הכישה כמוש''כ המ''מ שם, ורב נח' וס''ל דיש חסרון של יד עבד כיד רבו גם בהכישה במקל וצ''ע.

ו. האמרי בינה טו''נ סי' י''ד כתב שדעת הרמב''ן שנח' רב ושמואל בדין ערב, האם נעשה ערב בזרוק מנה לים, או רק במטי הנאה לבן דעת נעשה ערב.

**וכן בשעה שמחזירה**

מבואר במתני' דגם בחזרה לא מהני ביד עבד כנעני - לרב כשלא אמר לו הכישה במקל, ולשמואל לדעת הרבה ראשונים אפי' בהכישה במקל - וכן פסק השו''ע בסי' ש''מ סעי' ח'.

וצ''ב אם פוטרו המשאיל מלשמור כשמסרו ליד עבדו של השואל, מדוע לא תועיל מחילתו.

א. י''ל דכיון שלא אמר לו והפטר, דלא התכווין למחול, אלא התכווין שיהיה העבד שליח לזכות בחזרה בחפץ עבורו, ולא מהני משום שאין עבדו של השואל יכול להקנות חפץ של רבו לאחר.

ב. לדעת הרמב''ם דמהני במתני' אף בבנו קטן - עי' לעיל - ע''כ לא מדין שליחות איירי במתני', וברמב''ם מבואר דגם בפרעון חוב מהני כשאמר לו שלחה ביד בנך הקטן, ולכא' ע''כ משום דכוונתו למחול לו, וא''כ היה צריך להועיל גם בעבד כנעני.

ג. הנתה''מ בסוף סי' ש''מ ובריש סי' שד''מ כתב דאע''פ שי''א דמהני מחילת המפקיד בש''ח וש''ש בשואל לא מהני מחילה וז''ל דשאלה ושכירות ליומא ממכר הוא, וכיון שהוא בתוך הזמן צריך לעשות קנין חדש, דהאונסין דחייביה רחמנא להשואל אינו מטעם חיוב שמירה, דהא מהאונסין אינו יכול לשמור, רק הטעם דעשאו רחמנא כשלו בתוך ימי השאלה לענין דכשנאנס אמרינן דדידיה נאנס, ומשו"ה כשמחזיר בעינן קנין גמור עכ''ל.

ד. ולפי''ז לדעת הרמב''ם רק בשאלה לא יועיל חזרה ביד עבדו הכנעני, אך בפרעון חוב יפטר, ולא הוזכר ברמב''ם ובשו''ע דלא מהני החזרת חוב ביד עבד כנעני, אלא רק בשואל נפסק כן, ועי' בספר התרומות שער נ' חלק ג' וגם בדבריו י''ל דרק בשואל אמר כן, וכן י''ל בדברי הש''ך בסי' קכ''א סק''ד.

ה. הש''ך הנ''ל הביא מספר התרומות שהרמב''ן נח' על הרמב''ם וס''ל דלא מהני חזרת פקדון או הלואה ע''י קטן או גוי, ורק ע''י שליח מהני, אא''כ אמר לו מפורש והפטר, ולהנ''ל יתכן דרק בהלואה מהני והפטר מדין מחילה אך בשאלה לא יפטר.

**בביאור קושיית הגמ' יד עבד כיד רבו**

מבואר בראב''ד - הובא בשטמ''ק בדף צ''ח ב' - ובתוס' דהנידון בסוגיין הוא, נידון בהלכ' קנינים, דכיון שבכדי שיתחייב השואל באונסין צריך השואל למשוך את החפץ, ע''כ דהעבד הוא כשלוחו של השואל למשוך עבורו, וכלשון תוס' בתי' הגמ' דמיירי שיצאתה מיד לסימטא או לצדי רה"ר דחשיב **כאילו משכה שואל.**

מאידך בדברי רש''י והרא''ש נראה דנידון הגמ' הוא נידון בהלכ' שומרים וכדלהלן.

א. הראב''ד פי' דקושיית הגמ' הוא דהעבד של המשאיל מזכה את החפץ לשואל, וקושיית הגמ' הוא עפ''י הגמ' בעירובין דל''מ לזכות משלו לאחר ע''י עבד כנעני, וא''כ איירי במתני' דהעבד עשה קנין בכדי לזכות לשואל, כגון שהגביהו, או משכו לסימטא, וקושיית הגמ' הוא דאין העבד יכול לזכות את החפץ לשואל משום דידו כיד בעלים, ורב תי' דא''ל הכישה במקל והיא תבא, דהיינו שאמר לו שהעבד יכישנה במקל ותלך לסימטא כמבואר בראב''ד בהמשך דברו, דעי''ז יש קנין משיכה, וכמפורש בראב''ד בדף פ' ב' דקונה כאן מדין משיכה, וכמבואר בתוס' דעי''ז הוי כאילו משכה שואל, וצ''ע אם ע''י העבד אין יכול לזכות את החפץ לשואל, כ''ש שע''י עצמו אינו יכול, וכן הקשה הריטב''א וז''ל ותמיהא מילתא דהא כל זמן שהוא לא משך או לא קראה שתבא אין כאן משיכה עכ''ל, וא''כ היכן יש כאן משיכת השואל, ומדין שליחות ודאי אין המשאיל יכול להיות שלוחו לקנות עבור עצמו.

ב. י''ל - עי' בדברי החזו''א חו''מ ליקוטים סי' י''ז סק''ג, ועי''ש שכתב שכל דברי התוס' אף בתי' הראשון הם רק בשומרים ולא בשאר קנינים - דכיון דעשאו שליח רק על מעשה ההכאה, וא''כ הוי כאילו הכהו השואל, ובאה לסימטה על ידו, זוכה השואל, וכל הדין של יד עבד כיד רבו הוא רק כשבשעת הקנין הוא ביד המשאיל או ביד עבדו, וכיון שהוא ביד המקנה, אין כאן צורת קנין, דאע''פ שהמקנה הוא שלוחו של הקונה והרי זה כאילו משכו הקונה, אכתי המקנה הוא גם הקונה וגם המקנה, ולכן חסר בצורת הקנין כשהוא עדיין ביד המקנה בשעת הקנין, אך כשיצאה הבהמה מידו וכעת הולכת לסימטה, פעולת הליכת הבהמה שמתייחסת לשואל יכולה להיות מעשה קנין עבורו - וכך דייק החזו''א בדברי הנמוק''י דכתב בדף פ' ב' דרק בבע''ח מהני הכישה במקל, וע''כ משום דבבע''ח שייך שתלך בלא שהוא ביד המקנה - והריטב''א נח' וס''ל דכל שמעשה ההכאה נעשה ע''י המשאיל לא מהני הליכת הבהמה להחשב קנין עבור השואל.

ג. היה מקום לומר דהגמ' סברה בס''ד, דכלל לא התכווין השואל לעשות שליח, אלא גילה בדעתו שחפץ להיות שואל, ולכן יכול העבד מדין זכין לזכות עבור השואל, וכיון שכן מוכרח העבד לפעול את החלות קנין עבור השואל, ולא די במה שיתייחס רק המעשה היבש לשואל, מכיון שאין כוונת השואל לקנות, ובזה נאמר בעירובין דלא מהני שהמקנה או עבדו יזכו עבור הקונה, אך כשכוונתו של השואל לעשות שליח, יכול אפי' לעשות את המשאיל שליח עבור המעשה היבש, ויהני אף בהגבהה, וכ''ה בשער משפט בסי' ר' סק''ד - הובא בפתחי תשובה סי' ר' סק''ח ועי' חזו''א חו''מ ליקוטים סי' י''ז סקי''א - שדן בשם המבי''ט אם יכול הקונה לעשות את המקנה שליח לקנות עבורו, וכלל לא דן בדברי הגמ' בעירובין, וע''כ משום דדברי הגמ' בעירובין אינו אלא בזכין, ולא בשליחות - וגם אם זכיה מטעם שליחות, בזכין צריך השליח להחיל עבור המשלח, משא''כ בשלחו ממש, דעת המשלח להחיל את החלות קנין - אולם כל זה נכון רק בתי' הגמ' נעשה כאומר לו וכו' דמהני אף כשהוא ביד העבד כמבואר בראב''ד, אך למסקנא לא מהני אא''כ יצאה מידו כמבואר בראב''ד, וע''כ צ''ל בדברי הראב''ד כנ''ל אות ב', והשער משפט ע''כ לא פי' את דברי הגמ' כדברי הראב''ד אלא כדלהלן אות ד'.

ד. עי' בראב''ד בדף פ' ב' וז''ל דכי אמר לו הנח לפני כמי שאמר לו הכישה במקל והיא תבא דהויא משיכה ובסימטא עסקינן דמקום משיכה הוא וכי מייתי לה קמיה בשליחותא דידיה כמי שמשכה הוא דמי עכ''ל, ונראה בדבריו דהמשאיל הניח בידיו את החפץ בסימטה, ואפילו הכי מהני, ולכא' מוכח דמהני שליחות המקנה להקנות לקונה, ורק זכין לא מהני וצ''ע - ועי' בראב''ד בדף צ''ט א' דכתב דלא קי''ל כרב, וא''כ צ''ע כיצד פי' כאן את המשנה כרב, ואפי' אילו היה קי''ל כרב קשה היאך אפשר לבאר את המשנה רק כרב, הא אף לשמואל צריך לבאר כיצד מועיל - ואולי י''ל דרק אם המשאיל מוליך לסימטא והוא עדיין בידו לא מהני, אך כשהניח בסימטא מהני, דקנין משיכה הוא מה שמונח ברשותו ע''י שהגיע לרשותו ע''י משיכתו, וכיון שכשהוא ברשותו אין המשאיל או עבדו מחזיק בו מהני, ורק אם שלחו ביד עבדו והעבד הולך לסימטא, ומשם הולך להביאו לשואל אין השואל מתחייב כי נשאר כל הזמן ביד המקנה או עבדו שהוא כיד בעלים, ורק בהכישה מהני משום שיצא מידו כמוש''כ הראב''ד בדף צ''ח ב' - וז''ל דבעינן מיהא שתצא מרשותו וכל זמן שהיא ביד עבדו לא יצאה מרשותו אלא אימא מתניתין באומר לו הכישה במקל והיא תבא ביד עבדך **ואם הכישה העבד** כיון שיצאה מרשות משאיל ומתה חייב - ולפי''ז א''צ דוקא הכישה ודי שיאמר לו להניחו בסימטא וצ''ע.

ה. ברש''י קצת נראה דאין הסוגיא עוסקת כלל בחסרון של הגמ' בעירובין - וי''ל כנ''ל דכשעשה הקונה את המקנה לשליח אין כלל חסרון, וכל דברי הגמ' בעירובין אינו אלא בזכיה - וכל קושיית הגמ' אינה אלא דכל שלא יצא החפץ מרשות המשאיל, אין שייך להתחייב בשמירה, דפרשת שומרים חל רק כשיצא מרשות המשאיל, וסילק המשאיל את שמירתו מהחפץ, וז''ל הנתה''מ בסי' ש''מ סקי''ד דקושיית הש"ס יד עבד כיד רבו דמי ... בעינן דיכנס לרשות שואל דתקנו משיכה בשומרין ומשיכת העבד לא מהני דכיד רבו דמי, וכן אפילו למאן דס"ל דלא בעינן משיכה בשומרין מ"מ בעינן עכ"פ שיצא מרשות משאיל.

ו. ולכא' ע''כ כך צ''ל בדברי הרא''ש דס''ל דכלל א''צ קנין אף בשואל - ונח' על התוס' דחילקו בין ש''ח וש''ש שא''צ קנין, לשוכר ושואל שצריכים קנין - ודי בהנח לפני, וא''כ ע''כ אין הנידון בגמ' מהלכ' קנינים דהרי כלל א''צ קנין, וע''כ דנידון הגמ' הוא בהלכ' שומרים, וכך מבואר להדיא בש''ך בסי' ש''מ סק''י, אולם הנתה''מ שם סקי''ב נח' וכתב דלא מהני הנח לפני כשאין השומר נמצא כאן, ולכן אף לדעת הרא''ש אין כוונת הגמ' כאן שא''צ קנין, אלא יש כאן קנין כמשו''כ הראב''ד והתוס', או כדברי הריטב''א והר''ן - והובא לעיל דהאמרי בינה תמה על הנתה''מ עי''ש -.

ז. הגר''א בסי' שמ''ו סק''י כתב דיש לפרש את קושיית הגמ' דמכיון שיד עבד כיד רבו הו''ל שמירה בבעלים, דהוי כאילו המשאיל נשאל לו מכח דין יד עבד כיד רבו - אף אם לא שלחו רבו להשאל עבורו כמשו''כ הראב''ד -.

**הנח לפני**

**מתני' דף פ' ב': שמור לי ואמר לו הנח לפני שומר חנם**

נח' הראשונים האם איירי בהניח לפניו במקום הראוי לקנין, או''ד דאף בהניח לפניו ברה''ר מהני, והובאו ב' השיטות בשו''ע בסי' רצ''א סעי' ה'.

א. בדברי התוס' בדף צ''ט א' ד''ה כך תקנו ובדברי הרא''ש שם מבואר דאף ברה''ר חל דין ש''ח וש''ש.

ב. בדברי הראב''ד בדף פ' ב' - הובא בשטמ''ק שם, וחי' הר''ן ובנמוק''י בדף פ''א ב' - מבואר דאיירי במקום הראוי לקנין, וכן מבואר ברש''י דף צ''ד א' ד''ה אפילו, ובב''ק דף ע''ט א', וברמב''ם בפ''ב מהלכ' שכירות ה''ח דאין שומר מתחייב בלא משיכה.

ג. הב''י הוכיח כדברי הראשונים דלא מהני בלא קנין מדברי הגמ' בדף צ''א א' משעת משיכה איחייב ליה במזונותיה, ותי' הב''ח בסי' ש''מ סק''ח והפרישה שם סק''ח דכשלא נסתלקו הבעלים משמירתן אין מתחייב השומר אא''כ משך וכלשון הרא''ש שכתב 'אבל לענין חיוב אונסין מיד שסלק בעל הבהמה שמירתה מעליה מדעת השומר קמה לה ברשות השומר לשומרה' וא''כ י''ל דבכה''ג איירי הגמ'.

ד. תוס' והרא''ש בב''ק דף ע''ט א' כתבו שע''י משיכה מתחייב השומר, והקשו הפ''ח בב''מ דף פ''ו סי' ט''ז והגר''א בסי' רצ''א סקי''ג דלכא' סתרו את שיטתם בב''מ שא''צ משיכה, וכתב השלטי גיבורים בב''מ דף פ' דצ''ל דכוונתם במשיכה, או משעה שקיבל על עצמו לשמור - וכנ''ל דכשלא נסתלקו הבעלים משמירתן אין מתחייב השומר אלא במשיכה, א''נ לדברי הנתה''מ צריך משיכה כשאינו מניחו לפני השומר, כגון באופן ששלוחו מושך עבור -.

ה. לדברי הראשונים דאין השומר מתחייב בלא משיכה, יש לדון אם מדאו' הדין כן, או''ד דמדאו' די בהנח לפני ורק מכח התקנה שתקנו משיכה בשומרים אינו מתחייב, וכך נראה קצת ברש''י בב''ק דף ע''ט א', וכן מפורש ברשב''א שם בשם הראב''ד, וברשב''א בב''מ דף פ' ב', ובפיהמ"ש בב''ק פ''ז מ''ו.

**נח' האחרונים בדברי התוס' והרא''ש האם חל פרשת שומרים בלא קנין כלל, או''ד דאף לדבריהם צריך קנין.**

א. הקצוה''ח בסי' ש''ז סק''א, והמחנ''א שומרים סי' ז' וסי' כ''ז, וערב סי' א' נקטו דצריך קנין, וחל ע''י פרשת ערב, או ע''י תחילת מלאכה עי''ש, ועי' במחנ''א דהקשה על דבריו דהרי כתב הרא''ש בקידושין 'שאין הערב מתחייב אלא היכא דמטי הנאה לאינש אחר על פיו של זה דאותה הנאה חשיב כאלו הגיע לידו, אבל כי לא מטי הנאה לשום איניש לא דמי לערב ולא קא מתחייב', ועי מל''מ בפ''ב מהלכ' שכירות ה''ח שכתב וז''ל ואולי דין השומרים שאני להתחייב כל שעל פיו עשה מעשה אף על פי שלא מסרו לבן דעת ודוק עכ''ל - ועי' קצוה''ח סי' רצ''א סק''ד -.

ב. בדברי הלבוש סי' ש''ז סעי' ב' נראה שא''צ קנין כלל וז''ל ויש אומרים אף על גב שיכול לחזור בו עד שימשוך או עד שיעשה אחד מדרכי הקנין, לענין שמירה להתחייב עליהם בגניבה ואבידה חייב מיד כשסלקו הבעלים שמירתם מעליה מדעת השומר, דכיון שסילקו הבעלים שמירתם מעליה מדעת השומר, סברא היא דקמה לה מיד ברשות שומר לשומרה עכ''ל.

ג. וכן מבואר בדברי הנתה''מ בסי' ש''מ סק''א וסקי''ב וסקי''ד, דא''צ קנין כלל, כך הוא בתו''ד בסק''א, וכך מוכח בדבריו בסקי''ב שכתב שבשואל לא מהני הנח לפני, אלא דכיון שנעשה ש''ח ע''י הנח לפני נעשה שואל מדין מתנה ש''ח להיות כשואל, ואי נימא דבהנח לפני יש קנין, אין סיבה שלא יחשב קנין גם לגבי אונסין - ויש לדחות דאולי מתחייב מדין ערב, ומדין ערב א''א להתחייב באונסין כמבואר בנתה''מ סקי''א, אלא דדעת הרא''ש דא''א להתחייב מדין ערב בזרוק מנה לים, וא''כ נשאר רק תי' הקצוה''ח דמתחייב בתחילת מלאכה, ולכא' ע''י תחילת מלאכה יכול גם להתחייב באונסין וצ''ע, אלא דהנתה''מ בסקי''ב כתב בדעת הרא''ש דמתחייב בהכישה במקל מדין ערב וצ''ע -.

ד. וכ''כ האמרי בינה הלכ' טו''נ סי' י''ד 'ועל כרחך דסובר כיון דזה סילק שמירתו עפ"י והוציא הממון מרשותו אף דעדיין לא זכה בו ולא מטי לו שום הנאה מ"מ חייב דמשנסתלקו הבעלים מתחיל שמירת השומר ... דשומר חייבו התורה בשמירה כשסילקו הבעלים שמירתן מן ממונם וזה קבל עליו לשמור, וכ''כ המקנה בקידושין דף ט' א' דא''א לומר דכוונת הרא''ש שמתחייב מדין ערב, שהרי דעת הרא''ש דבזרוק מנה לים אינו חייב מדין ערב אלא 'דס"ל להרא"ש דמיד שנסתלקו הבעלים מתחיל שמירת השומר'.

ה. וכעין זה כתב רעק''א - כו''ח סי' י''ב - בדעת הרא''ש וז''ל גם יש לחלק דדוקא בשומר דכבר דין חיובו מפורש בקרא, והוא אמר הנח, ומתסמא הנח ואשמור לך קאמר, והוי כאמר שמקבל עליו דין שומרים, בזה אמרינן דע''י סילוק הבעלים מהחפץ נגמר שעבודו, אבל בחיוב דרמי עליו מעצמו ... אף דסילקו הבעלים עצמם מהם ולא נתחייבו מדין ערב, אלא ע''כ דהוי רק כמתחייב להיות שומר, וזהו החיוב נגמר ע''י סילוק הבעלים עכ''ל, ועי''ש שהוכיח מהסוגיא בדף נ''ח א' שלא שייך להתחייב מדין ערבות בהנח לפני, מהמבואר שם שבעשו''ק א''א להתחייב בלא קנין, ואם בכל הנח לפני יכול להתחייב מדין ערב למה לי קנין - ורק אם חל ע''י דין ערב קשה, אך על הראשונים שצריך משיכה בשומרים אין קשה, משום שע''י משיכה א''א להתחייב, אלא רק יכול לחול עי''ז פרשת שומרים, שע''י ההכנסה לרשותו חל פרשת שומרים -.

ו. הרשב''א בב''ק ע''ט א' כתב בשם הראב''ד שהספק של אמימר אם תקנו משיכה בשומרים הוא 'כלומר ולא נתחייב באונסין עד שימשוך או דילמא מכיון שקבל עליו נתחייב בשמירתו וכדאמרינן בהשואל (צ"ד ב') פרה במשיכה ובעלים באמירה, ושאל כאן אמימר מי נימא דפרה באמירה כבעלים' ונראה בדבריו שמדאו' א''צ קנין, וכן נראה ברש''י בב''ק שם.

ז. וכן נראה בדברי הר''ן בחי' בב''מ דף פ' ב' וז''ל וא"ת ובמה נשתעבד לו לשמור דודאי שומר לא מחייב בדבור בעלמא עד דמשיך וכדאמרינן לעיל כדרך שתיקנו משיכה בלקוחות תקנו משיכה בשומרים.

**האם גם בשואל מהני הנח לפני**

בגמ' דף צ''ט א' 'אילימא לאונסין מאי שנא פרה דמשעת שאילה' ויש לדון מהו שעת שאלה, הרשב''א בב''ק דף ע''ט א' בתוס' שם ובסוגיין נראה דהכוונה משיכה, וברא''ש מבואר דאף בלא משיכה מתחייב השואל - ובריטב''א מבואר דמחייב מדין ערב - ולכא' אף בלא משיכה, אולם בנתה''מ סי' ש''מ סק''ח מבואר דרק ע'י משיכה או ביקוע מתחייב באונסין וצ''ע -.

**בדברי הרא''ש**

א. בדברי הרא''ש בפ''ח סי' ט''ו מפורש דאף בשואל מועיל הנח לפני, וכתב הנתה''מ בסי' ש''מ סק''א וסקי''ב דאף לדברי הרא''ש אין הכוונה שאף בשואל מועיל הנח לפני, מכיון שאין הבעלים יכולים לשמור מאונסין א''כ לא הסיר את שמירתו מחמת השומר, אלא חל ע''י הנח לפני דין ש''ח ומדין מתנה ש''ח להיות כשואל מתחייב כשואל, ויש לעיין מדוע לדברי התוס' לא מהני מדין מתנה ש''ח וכו', הרי בהכישה במקל כוונתו להתחייב בשמירה, ומדוע לא יחול חיוב שמירה של ש''ח, וממילא מדין מתנה וכו' יתחייב כשואל.

ב. לדברי הרא''ש שאף בשואל סגי בהנח לפני, לכא' אין מקום לחלוק על דין הכישה במקל, ואכן כ''כ הרא''ש דלא נח' בזה רב ושמואל, ורק תוס' דס''ל דבעינן משיכה יש לומר דאף בהכישה במקל יש חסרון של יד עבד כיד רבו, אמנם לדעת הנתה''מ בסי' ש''מ סקי''ב דהנח לפני לא מהני כשאין מניחו לפני השומר, וא''כ אף לדברי הרא''ש הכישה במקל מהני רק מדין משיכה - וצ''ב כיצד ביאר את דברי הרא''ש בסוגיין דנראה להדיא דאף בהכישה במקל א''צ משיכה ועי' לעיל בענין הכישה במקל -.

ג. כתב הלח''מ בפ''ב מהלכ' שכירות ה''ח מדקאמר משעת שאלה משמע שאפילו עדיין לא משכה ולדברי רבינו צ"ל דלאו דוקא ומשעת שאלה קרי לשעת משיכה.

**בדברי התוס' אליבא דהמחנ''א והגר''א דבשואל לא מהני הנח לפני**

**בביאור החילוק בין ש''ח וש''ש לשואל**

א. היה מקום לבאר בדברי התוס' בביאור החילוק בין ש''ח וש''ש לשואל, דבש''ח וש''ש מתכווין השומר לקבל על עצמו שמירה, משא''כ שואל אין דעתו אלא לזכות בזכות שימוש, ורק כשזוכה בזכות שימוש כוונתו להתחייב, אך בתוס' ד''ה כיון לכא' מפורש שאף כשכוונתו להתחייב אין מתחייב בלא משיכה, דהרי לפי העוד י''ל בתוס' ע'י משיכה לרה''ר חייב אע''פ שעדיין לא זכה בזכות שימוש, וע''כ דכוונתו להתחייב אף בלא שזכה, ואפי' הכי הוצרכו תוס' לומר דהיה משיכה המחייבתו - ויש לדחות דבהכישה במקל אין שייך להתחייב מדין הנח לפני משום שאין מונח ליד השואל, וכל כה''ג כתב הנתה''מ בסי' ש''מ סק''ב דאין מתחיב בהנח לפני, עי''ל דכיון שהעבד שומר על החפץ, אע''פ ששומר עבור השואל, אך מכיון שידו כיש בעלים לא נתסלקו הבעלים משמירתו, וכל כה''ג אין מתחייב בהנח לפני -.

ב. היה מקום לבאר דחלוק חיוב שמירה בשואל משומר, דשואל מתחייב באונסין רק מכח זכייתו בזכות שימוש, משא''כ ש''ח וש''ש, אך גם זה נסתר מדברי ר''ה דשואל חייב באונסין משעת שאלה, אע''פ שלא זכה בזכות שימוש עד ביקוע, וכן כתבו תוס' לענין משיכה לרה''ר - ועי' אבן האזל בפי''ג מהלכ' גזילה ואבידה הי''ז די''ל דרב אמי שנח' וס''ל דמשיכה קונה מדאו' נח' על ר''ה וס''ל דאין שואל מתחייב כשלא זכה בזכות שימוש, ורק לר''ה ור''א שמדאו' לא מהני משיכה, ע''כ מתחייב באונסין משעת שאלה אע''פ שלא זכה בזכות שימוש -.

ג. המחנ''א - שומרים סי' ז' - ביאר דחלוק ש''ח וש''ש משואל, משום דהנח לפני מתחייב מדין ערב, ואין מתחייב מדין ערב אלא בזרוק מנה לים שנפסד על פיו, וזה לא שייך בשואל שגם אצלו היה נאנס, אלא שאכתי קשה מדברי התוס' שגם בשוכר הצריכו קנין.

ד. לדעת תוס' שואל מתחייב במשיכה, ונח' ר''ה ור''א אם קונה במשיכה או רק בבקיעה, לדעת הרא''ש שואל מתחייב בהנח לפני, ונח' אם קונה במשיכה או בבקיעה, ואולי י''ל - עי' בקו''ש פסחים אות י''ז, וכתובות אות קכ''א - בביאור דברי התוס' דבכדי להתחייב באונסין הרי הוא צריך לקנותו לענין אונסין כמבואר בסנהדרין דף ע''ב א', דאוקמא רחמנא ברשותיה לענין אונסין ולכן צריך משיכה, משא''כ בש''ח וש''ש שאינו חייב באונסין, ולכן לכו''ע בשואל צריך משיכה - אך אכתי יקשה אי נימא דכתוב בתוס שגם שוכר אין מתחייב בלא משיכה - ולר''ה די במשיכה רק לקנותו לגבי אונסין, אך לזכות בזכות שימוש א''א ע''י משיכה כמבואר בריטב''א כאן ובקידושין דף מ''ז ב' דאין זכות שימוש נקנית במשיכה, ורק גוף החפץ נקנה במשיכה, ולכן רק קנין לגבי אונסין שהוא קנין בגוף החפץ נקנה במשיכה אך זכות שימוש אין נקנה ולר''א תקנו שיקנה, ור''ה ס''ל דלא תקנו - ובתוס' בב''ק דף ע''ט א' ובתוס' הרא''ש דף צ''ט א' מבואר שיש בזה ג' שיטות ורב אמי ס''ל דמדאו' מהני משיכה לקנותו - וצ''ב לדברי הרא''ש מאי שנא שואל דאוקמא רחמנא ברשותיה בלא קנין לגזלן שאינו חייב באונסין בלא קנין, וצ''ל דפרשת שומרים חלה ע''י שנסתלקו הבעלים משמירת החפץ, ובכלל זה פרשת שואל, וזה לא שייך בגזלן.

ה. עי' קו''ש פסחים אות י''ז שהוכיח מדברי רש''י ששואל אינו חייב לשמור, אלא רק חייב באונסין, ולפי''ז לכא' אין מקום לחייב שואל בהנח לפני בלא קנין.

**בדברי התוס' אליבא דהב''י דאף בשואל מהני הנח לפני**

המחנ''א - שומרים ז' - והגר''א בסי' ש''מ סקט''ז, כתבו דנח' הרא''ש והתוס' בשואל אם מתחייב בהנח לפני או רק במשיכה, ותמה המחנ''א על דברי הב''י בריש סי' ש''מ שכתב דלתוס' אף בשואל א''צ משיכה, הא מפורש בתוס' ד''ה כך דחלוק שואל מש''ח וש''ש.

א. בדברי התוס' דף צ''ט א' ד''ה כיון מבואר דבלא משיכה אין שואל מתחייב באונסין, ולכן הוצרכו תוס' לבאר היכן המשיכה בהכישה במקל.

ב. וכן נראה בדברי התוס' בד''ה כך ששואל אין מתחייב באונסין מדאו' בלא משיכה, ואע''פ שכתבו 'ואי אשואל קאמר מדאורייתא נמי לא **קני** אלא במשיכה' והיה נראה דכוונתם על הקנין ולא על האונסין, אך לכא' לגבי זכות השואל מסקנת תוס' דעל זה קאמר תקנו משיכה וכו', וא''כ א''א לומר דעל זה אמרו תוס' ואין לומר וכו'.

ג. אולי הב''י רק כתב דמתחייב השואל בשמירה בהנח לפני, אך אין מתחייב באונסין, אולם הרא''ש כתב דחייב באונסין, והב''י בסי' ש''ז הביאו וכתב שכ''כ התוס', אך אולי איירי שם בהלכ' ש''ש ועל זה כתב דכן דעת התוס' -.

ד. ואולי י''ל בישוב דברי הב''י לדחות דמה שהוצרכו התוס' בהכישה במקל למשיכה, הוא כמוש''כ הנתה''מ דכיון שאין השואל נמצא כאן לא מהני הנח לפני, ולעולם י''ל דאין נ''מ בין ש''ח וש''ש לשואל ובכולם מהני הנח לפני כמוש''כ הרא''ש, ולא נח' תוס' והרא''ש, ורק בהכישה במקל שאינו כאן צריך משיכה - אלא שלכא' בדברי הרא''ש מפורש דמהני הנח לפני גם בשואל גם באופן שאינו כאן, דהרי הוכיח הרא''ש מדברי הגמ' דאף לר''ה חייב באונסין בלא משיכה, ומפורש ברא''ש דכאן אין קנין כלל וצ''ע, ואולי י''ל דהרא''ש רק בא להוכיח שיש חיוב אונסין אף בלא שקנה השואל את החפץ, והוכיח כן ממשיכה לר''ה דלא קנה ואפילו הכי חייב באונסין, אך בהכישה צריך משיכה משום דאינו נמצא כאן, אלא שהרא''ש למד מהגמ' דכשנמצא כאן מתחייב גם באונסין, וס''ל לרא''ש דמסברא אין חילוק בין אונסין לגו''א, ולדברי הנתה''מ דחייב מדין מתנה ש''ח להיות כשואל ניחא טפי, דפשוט שאין מקום לחלק, אולם מדברי הרא''ש בפרק האומנין שכתב 'ואף על פי שלא משכו השומר דש"ח וש"ש חייבין כשקבלו עליהן לשמור כדמוכח לקמן בפ' השואל' ולכא' ההוכחה מפרק השואל הוא מדין הכישה במקל, ואם בהכישה במקל יש משיכה אין ראיה, וע''כ ס''ל לרא''ש דבהכישה במקל חייב אף בלא משיכה כלל וצ''ע, אך דברי הב''י מיושבים דאף תוס' שהצריכו משיכה אינו אלא משום שאינו כאן, וי''ל דבזה נח' תוס' והרא''ש -.

ה. עי''ל דהא דמהני הנח לפני אינו אלא כשסילקו הבעלים את ידם מלשמור על החפץ, כמוש''כ הב''ח בסי' ש''מ סק''ח וז''ל והא דאמר רב פפא בפרק הפועלים (דף צ"א א) משעת משיכה איחייב ליה במזונותיה היינו כשלא נסתלקו הבעלים משמירתה עכ''ל, וכ''כ הב''ח שם סק''ח וז''ל אי נמי איירי אפילו לא נסתלקו הבעלים משמירתן דעדיין המה שם אפילו הכי משעת משיכה נתחייב עכ''ל, וכאן שהעבד שליח של השואל ודאי חייב הוא לשמור עבור השואל, וכיון שידו כיד בעלים נמצא שלא סילק המשאיל את ידו מלשמור על החפץ ולכן לא מהני כאן הנח לפני, ולכן הוצרכו תוס' לקנין משיכה.

ו. עי' דברי יחזקאל סי' כ''ה סק''ב דיש לפרש את התי' השני בתוס' דמהני משיכה לרה''ר, דאינו כלל מדין משיכה ולאו מתורת קנין אתו עלה - ול''ד לגזלן שכתבו התוס' בכתובות דדי במשיכה לרה''ר עי''ש, ועי' קו''ש ב''ק אות פ' - אלא כוונתם לדברי הרא''ש דכל שיצא מרשות בעלים נחשב כנסתלקו הבעלים.

ז. ובדברי התוס' בד''ה כך יש לדון טובא, דהנה כתבו התוס' וז''ל לא להתחייב באונסין קאמר דהא שומר חנם בלא משיכה חייב בפשיעה כדאמרינן פרק האומנין (לעיל דף פ:) דהנח לפני שומר חנם והוא הדין שומר שכר בגניבה ואבידה ואי אשואל קאמר מדאורייתא נמי לא קני אלא במשיכה וליכא למימר דקאי אשוכר שתקנו משיכה ולא קנו מעות דהא שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף ועוד מאי פליגא דאמר הכא אלא לענין חזרה קאמר דשוכר ושואל מיד שמשכו הבהמה מרשות הבעלים אין בעלים יכולין עוד לחזור והיינו דקאמר ופליגא דרב הונא עכ''ל, ונראה בדברי המחנ''א והגר''א שפי' את כוונת התוס' מדאו' נמי לא קני, דהכוונה אינו מתחייב באונסין, ולפי''ז צריך להסביר את הלשון קני, דאם אין קונה אין חייב באונסין - כ''כ החזו''א חו''מ ליקוטים סי' י''ז סק''ג וכתב שלמסקנת דברי התוס' אינו כן אלא אף בשואל מתחייב בהנח לפני וכדברי הב''י - וצ''ב מדברי ר''ה דאמר שחייב באונסין אע''פ שאינו קונה, ומהיכי תיתי שר''א נח' בזה - וכ''כ הש''ך בסי' ל''ט סקמ''ט דבזה ר''א לא נח', ועי' אבן האזל בפי''ג מהלכ' גזילה ואבידה הי''ז די''ל דרב אמי שנח' וס''ל דמשיכה קונה מדאו' נח' על ר''ה וס''ל דאין שואל מתחייב כשלא זכה בזכות שימוש, ורק לר''ה ור''א שמדאו' לא מהני משיכה, ע''כ מתחייב באונסין משעת שאלה אע''פ שלא זכה בזכות שימוש, ועי' קו''ש ב''ק אות פ''ג - וצ''ל דלשון קני מתפרש מתחייב, וצ''ע, ואולי מכח זה למד הב''י בתוס' באופן אחר וכלהלן.

ח. וכן יש לעיין מלשון התוס' שכתבו לא להתחייב באונסין קאמר, מדוע נקט לשון אונסין, וע''כ משום דהגמ' כאן דיברה על שואל, דהרי ר''ה דיבר על שואל ועל כך אמרה הגמ' דר''א פליג, וא''כ צ''ב בלשון התוס' שכתבו דאינו לענין אונסין דהרי ש''ח וש''ש וכו', וצ''ב הרי הנידון על אונס ולא על פשיעה וגו''א, ולדברי המחנ''א והגר''א צ''ל דלשון אונסין הוא שם כללי לאיבוד החפץ, ודברי התוס' מתפרשים דאין דברי ר''ה לענין תשלומין, דהרי בש''ח וש''ש א''צ קנין, ובשואל אף מדאו' צריך קנין, ואולי מכח דוחק זה פי' הב''י את דברי התוס' דכוונתם רק לענין אונסין, ודברי התוס' מתפרשים דלא לענין אונסין בשואל קאמר, דהרי בש''ח וש''ש מפורש שא''צ משיכה, וא''כ ה''ה בשואל, וכדברי הרא''ש שדימה שואל לש''ח וש''ש, ולא הוצרכו התוס' אפילו לפרש, ואחר שכתבו שאין מדובר על תשלומין דנו התוס' אולי מדובר לענין קנין, אלא שקשה מאד לפי''ז הרי כך מסקנת דברי התוס' דקאי לענין חזרה, וזה לכא' ההכרח של המחנ''א והגר''א דכוונת התוס' לגבי אונסין, וקני הכוונה קני להתחייב, אך קשה טובא לפי''ז בכוונת התוס' וליכא למימר דקאי אשוכר, ואם מדובר על חיוב שוכר הרי אין קנין כסף לחייב את השוכר, אלא אדרבא השוכר משלם, ועל זה הרי כתבו תוס' דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, וא''כ מדובר על קנין השוכר, וכיצד כתבו על זה תוס' דאין לפרש כן, הרי כך הוא מסקנת התוס' דהכוונה לענין זכות השוכר והשואל בחפץ.

ט. ונראה בדברי תוס' הרא''ש דהכוונה הוא דאין לפרש דר''א אומר דלא מהני כסף כמו בלקוחות שתקנו שלא יועיל כסף, אלא רק משיכה, דהרי כאן אין כסף ואף מדאו' כשאין כסף משיכה קונה - כמוש''כ תוס' בע''ז דף ע''א א' דבמתנה ומציאה לכו''ע משיכה קונה - וכן בשוכר אין כסף, וא''כ לא שייך כאן התקנה שיש בלקוחות, אלא כוונת ר''א לתקן דמהני משיכה, ולאפוקי מר''ה דלא די במשיכה, וכ''כ תוס' הרא''ש בסוגיין ותוס' בב''ק דף ע''ט א' ושלש מחלוקות בדבר, דר' אמי סבר משיכה קונה בשומרים דבר תורה הילכך מעל, ור' אלעזר סבר תקנו משיכה מדרבנן, ורב הונא סבר דאף מדרבנן אין משיכה קונה עכ''ל, ומפורש בדבריו דלר''א מדאו' ל''מ משיכה, וא''כ ניחא היטב דברי התוס' דכתבו דאין לומר דתקנו משיכה במקום כסף, אלא תקנו משיכה אף כשאין ביקוע, וניחא היטב דברי הב''י שכתב שכתוב בתוס' דאף בשואל מתחייב באונסין בלא משיכה.

**כדרך שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים**

נח' הראשונים אם כוונת הגמ' דתקנו דל''מ כסף אלא רק משיכה, כמו שתקנו בלקוחות, או שתקנו של''מ באמירה אלא רק במשיכה, או דקאי אשואל ושוכר שא''צ ביקוע אלא די במשיכה.

א. רש''י בב''ק דף ע''ט א' פי' דתקנו שלא יתחייב שומר עד שימשוך - וצ''ב היאך קונה מדאו', והרי אין כסף בש''ח, ולכא' מוכח ברש''י דמדאו' די בהנח לפני בלא קנין, דאל''כ ומדאו' צריך קנין, וחל ע''י דין ערב או תחילת מלאכה, קשה מדוע רבנן עקרו קנינים אלו -.

ב. תוס' והרשב''א בב''ק ע''ט א', והתוס' בסוגיין פי' להפך דתקנו שקונה אע''פ שמדאו' אינו קונה, ופי' התוס' דקאי אשואל ושוכר, דתקנו שזכה ע''י המשיכה, וא''צ לבקוע בו בכדי לזכות בו כרב הונא - דלכו''ע מדאו' לא קנה עד שבקע בו כר''ה, ונח' אם רבנן תקנו משיכה בשומרים, והא דלא קנו ע''י משיכה אינו משום שמדאו' כסף קונה ולא משיכה, דהרי שיטת התוס' בע''ז דף ע''א א' דבמתנה ומציאה שאין כסף משיכה קונה מדאו', אלא כמוש''כ הריטב''א והנמוק''י עי' להלן - עי' או''ש בפ''ג מהלכ' מכירה ה''ג -.

ג. הפסקי רי''ד כתב דקאי אשוכר וז''ל פי' כמו שהלוקח אף על פי שנתן מעות לא קנה עד שימשוך, כך השוכר פרתו של חברו אף על פי שנתן לו דמי שכירותה לא קנאה עד שימשוך, ויכולין הבעלים לחזור בהן, ועי' תוס' רי''ד בב''ק שם, וכ''כ הנמוק''י בב''ק וז''ל בשומר שכר מיבעיא ליה דאיכא דמי ואפשר שיהא תלוי בנתינת שכרו אבל בשאר שומרים פשיטא דתקנו דאי לאו במאי זכי.

ד. כתב הראי''ז בקונטרס הראיות ב''מ דף פ''א ב' ואי קשיא דהא אמרי' בפ' מרובה כדרך שתקנו משיכה בלקוחו' כך תקנו משיכה בשומרי', ומשמ' שאם מת השור עד שלא משכו השומ' פטור, והכא היכי אמרי' דבהנח לפני סגי להתחייב בשמירתה ואין צריך משיכה ... וי"ל דבודאי כל דבר שאדם מקבל עליו שמירתו במקו' שהוא שומר שם בדבור בעלמ' משעב', שהרי על סמך שלו הניחו זה שם והוא חייב בשמירתן, ומאי דאמרי' תקנו משיכה בשומרי' זהו כשרוצה ליתן בהמתו לשומ', שהשומ' רוצה להביאה ולהוליכה בכל מקום שירצה כדרך שהרועי' עושי', בזה ודאי עד שלא משכה לא קמ' ליה ברשותי' להתחיי' עליה, וכן השואל עד שלא משך השור או הכלי המושאל להביאו ברשותו לא נתחיי' באונסיו דבכלהו ד' שומרי' בעי' משיכה כדאמ' נמי בפ' מרובה ... ובאו' לו השואל תשלח לי עד /על/ ידי שלוחי משיכת השליח היא כמו משיכתו.

ה. דעת הריטב''א בקידושין דף מ''ז ב' דמדאו' לא מהני משיכה בשומרים, וכתב ג' סיבות וז''ל דלא קנו גופא כלל ואין להם הנאה בגוף הדבר הנפקד ואינם מתכוונים לקנות עכ''ל, ובשואל ל''מ משיכה וז''ל דבשאלה לא מיקני ליה גוף הכלי כלל אלא תשמיש שבו, ואין התשמיש ההוא ראוי לקנות במשיכה כשם שאין אותיות נקנות במסירה לחודה לענין שעבוד שבהם, שאין משיכה קונה אלא במושך גוף הדבר הנקנה עכ''ל ועי''ש.

ו. תוס' והרשב''א בב''ק דף ע''ט א' ותוס' הרא''ש בב''מ דף צ''ט א' כתבו דלר' אמי דהמשאיל קורדום של הקדש לחבירו מעל וחבירו מותר לבקע בו לכתחילה משמע דסבר דקנה מדאורייתא, והריטב''א בסוגיין נח' וז''ל וא"ת ולדידן דסבירא לן דמשיכה קונה בשואל היכי מעל דהא משיכה זו אינה אלא מדרבנן שתקנו משיכה בשומרים, וי"ל דאפ"ה איכא מעילה דהפקר ב"ד הפקר וקנין דרבנן כקנין דאורייתא חשיב לענין זה, וכן הוכיחו המחנ''א קנין משיכה סי' ב' והתומים בסי' ע''ב סקנ''ד מדברי הרמב''ם, דהא הרמב"ם בפ"ב מהלכות שכירות ה"ח פסק דתקנו משיכה בשומרים, ומ"מ פ"ו מהל' מעילה ה"ד פסק דיוצא לחולין וכו', ש"מ דס"ל דאלים תקנת חכמים להפקיע אפילו ידי מעילה, וקנין דרבנן מהני לדאו', ועי' דבר אברהם ח''א סי' א' סקט''ז.

ז. כתב הנמוק''י בסוגיין וז''ל ואיכא מאן דאמר דכי מהניא משיכה בשומרים דוקא בשואל ובשוכר שכיון שהם משתמשין בגופו של כלי הויא ליה כמכירה ליומיה ודין הוא שתקנה להם משיכתם כיון שהם זוכים בגופו של דבר אבל ש"ש וש"ח שאין להם זכיה כלל בגופו של כלי ל"ל דתקנה להו משיכה שהיאך יתחייב בעה"ב בשכרו [של שומר] מפני משיכה של שומר שלא יכול לחזור בו, והריטב''א בקידושין שם נח' וס''ל דתקנו משיכה גם בש''ח וש''ש.

ח. וכתב הנמוק''י בשם הרמב''ן 'אני איני אומר כן אלא ש"ש הרי הוא כפועל של בעל הבית ומשיכת הכלי שהוא נעשה שומר עליו הרי הוא כהתחלת מלאכה' ועי''ש, וכתב הקצוה''ח בסי' ש''ז סק''א וז''ל וקשה לי דא"כ למה לי משיכה הא פועלים משהתחילו במלאכה אינן צריכין לשום קנין וא"כ ה"נ משהתחילו לשמור ונסתלקו הבעלים משמירה ליהוי התחלה וכמ"ש בשיטת תוספות והרא"ש, ואפשר דס"ל להרמב"ן דעיקר התחלה בשמירה מכי משכו לרשותן אבל כל זמן שלא משכו לרשותן לא הוי התחלת השמירה.

ט. הקצוה''ח שם כתב וז''ל אמנם לענ"ד נראה דמשיכה [מהני] בשומר חנם ושומר שכר אף על גב דלא קנו שום דבר, דהו"ל קנין להתחייב על החפץ באחריות כל שומר כדינו וכמו גנב וגזלן דקנו להתחייב באונסין מכי משכו אף על גב דלא קנו שום דבר עכ''ל ועי''ש דאפשר לומר כן רק אם שומר מתחייב משעת משיכה, אך הרמב''ן שפסק שמתחייב משעת פשיעה הוצרך לומר דמתחייב משום תחילת מלאכה.

י. כתב הזכר יצחק ח''א סוף סי' ל''א דאנכי דעתי דקנין גזילה לא הוי קנין רק דהוי הכנסה ברשותו, והכנסה ברשותו הוא במקום הראוי לקנין, שהוא גם כן מטעם שנכנס לרשותו, והענין של אינו ברשותו הוא היכא שנכנס לרשות אחר, והגזילה נקראת על ידי הכנסה לרשות אחר, או על ידי כפירה המועלת, ואין בזה גדר קנין כלל. וכן משיכה בשומרים (ב"מ צט, א) אינו בגדר קנין, רק כיון שמשיכה מועלת בקנין, והיינו דעל ידי המשיכה כאילו נכנסת לרשותו שזה מחייב גם בשומר, דבשומר הדין גם כן דנכנס לרשותו מדין התורה דכי יתן איש אל רעהו, והנתינה היא העתקה מרשותו לרשות השומר ובלאו הכי לא מתחייב, ובזה נסתר לי כמה קושיות מהאחרונים.

**אמר רב הונא השואל קרדום מחבירו בקע בו קנאו לא בקע בו לא קנאו**

א. בריטב''א מבואר דביקוע קונה רק מדרבנן, וז''ל וא"ת וכיון דמשיכה לא קניא לחזרה מ"ט קני בהתחלת מלאכה ומה קנין הוא זה, וי"ל דהא תקנתא דרבנן היא מפני תיקון העולם שלא יהא אדם משאיל או משכיר כליו לחברו ואחר שיתחיל במלאכתו שיחזור בו ויניח מלאכתו מותחלת.

ב. ברשב''א בב''ק דף ע''ט א' מבואר בתו''ד דקונה מדאו' וז''ל ור"א סבר דדבר תורה ניתן לחזרה עד שיבקע בו אלא שתקנו בו חכמים משיכה עכ''ל, ומבואר בדברי התוס' כדברי הנתה''מ בסי' ש''ו סק''ו דתחילת השימוש הוא קנין על השימוש ועי' אמרי בינה דיני הלואה סימן פב.

ג. יש לעיין לדברי הריטב''א בדעת ר''ה האם מדאו' אין דרך לשואל לזכות, ואפי' הכי חייב באונסין משום שרשאי להשתמש, או''ד דרק במשיכה אינו קונה, אך בקנין חצר קונה, ואפילו הכי תקנו מפני תיקון העולם באופן שלא הגיע החפץ לחצירו.

ד. כתב הנתה''מ בסי' ש''מ סק''ח וז''ל ולפ"ז לרב הונא בביקע בו חייב באונסין אפילו בלא משיכה דהא איכא הנאת שימוש דהוי כקבלת כסף, ולפ"ז הנך דפליגי ארב הונא וס"ל דתיקנו משיכה בשומרין ס"ל דאפילו משיכה קונה, אבל ודאי דס"ל דביקוע ג"כ קונה, דלא מצינו שחולקין בזה, ואפושי פלוגתא לא מפשינן עכ''ל, ולכא' לדעת הריטב''א דתקנו שביקוע קונה מפני תיקון העולם, לא תקנו כן אלא לר''ה דמשיכה אינו קונה, אך לר''א דמשיכה קונה אין סיבה לתקנה זו, והנתה''מ לשיטתו בסי' ש''ו סק''ו דתחילת שימוש הוא קנין לשימושים, וכתב האבי עזרי בפ''ג מהלכ' גזילה הי''א דתחילת מלאכה הוא קנין רק בשואל מדעת שיש דעת אחרת מקנה, אך בשואל של''מ אינו מתחייב בתחילת מלאכה בלא קנין, אולם הנתה''מ בסי' רצ''ב סק''ג כתב 'דבשואל מדעת ג"כ מהני להתחייב באונסין התחלת השימוש אף בלא משיכה, מטעם כיון שכל הנאה שלו מדעתו מתחייב עצמו למה שכתוב בפרשה כמו שכתבו התוספות כתובות נ"ו [ע"ב ד"ה הרי] ע"ש, כמו שהארכתי בסימן ש"מ [סק"ח] ובחידושי לסוגיא, ושואל שלא מדעת לא גרע משואל מדעת' ולפי מש''כ הנתה''מ בסי' ש''מ דהוי כקנין כסף, צ''ע כיצד בשואל של''מ שייך קנין כסף, הא אין כאן דעת הבעלים להקנות לו בקנין כסף.

ה. כתב הריטב''א בסוגיין דלר''ה לא מהני משיכה כלל וז''ל וטעמא דרב הונא משום דס"ל דמשיכה אינה קונה במטלטלין מדאורייתא ורבנן הוא דתקון וכי תקון דוקא במכר או במתנה שהוא קנין הגוף אבל בשאלה דלית בה לשואל אלא קנין פירות לא תקנו לה משיכה עכ''ל - ועי' דבר אברהם ח'''א סי' י' סק''ד שהאריך לדון בדברי הריטב''א האם סברא זו הוא רק אם משיכה מהני מדרבנן, או שסברא דאו' הוא, ולרב אמי דמהני משיכה מדאו' כמוש''כ תוס', צ''ל דבזה פליג אדרב הונא וס''ל דאף בקנין פירות מהני משיכה - ועי' בדבריו שכתב דשוכר הוי כלוקח והוא בכלל משיכה שתקנו בלקוחות, ותמה החזו''א בחו''מ ליקוטים סי' י''ז סק''ט מאי שנא שכירות משאלה, הא קנינים שוה אלא דזה מכירה וזה מתנה.

ו. כתב הש''ך בסי' ל''ט סקמ''ט וז''ל ודוחק גדול לומר, דלרב הונא הא דיכול לחזור בו, היינו שלא להשאיל לו גוף הקורדום הזאת, אבל מ"מ מחויב להשאיל לו קורדום אחרת כפי שויו של הקורדום ההוא, כיון שנשתעבדו לו נכסי השואל משעת משיכה, דלישנא דמצי משאיל הדר ביה דקאמר בש"ס, לא משמע הכי כלל, ובע"כ צ"ל דהרמב"ן וסיעתו צריכים לפרש כך הך דהשואל קורדום, אבל אין נראה כן וכמ"ש, והקצוה''ח שם סק''ח כתב וז''ל ובזה יתיישב מה שהקשה משואל קרדום דאמרינן בקע בו קנאו לא בקע לא קנאו דהא כבר נשתעבדו נכסי משעת משיכה, ולפי מ"ש לא קשה, דגבי קרדום צריך קנין לקנות גוף הקרדום ושם לא שייך חיוב כיון דהבטיח קרדום זה ודאי אינו מחויב בקרדום אחר ודלא כש"ך, וע' נתה''מ שם סקי''ז דנח' וכתב דמחוייב להביא לו קרדום זה, אלא שאינו אלא חיוב גברא ולא זכה בחפץ, וצ''ב כיצד ע''י משיכה חל חיוב על הגברא.