65 לישה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**א**

א] שבת י"ח א', אחד נותן את הקמח ואחד נותן את המים האחרון חייב דברי רבי, ר"י ב"ר יהודה אומר אינו חייב עד שיגבל.

והנה בפי' הר"י מלוניל והמאירי במתניתין משמע דלדעת רבי דחייבין על נתינת המים משום דנתינת המים לדיו זו היא שרייתו, הרי דאם כבר נשרה מבעו"י שיעור שרייתו ובא אדם וגיבלו אינו חייב שכבר הוא עשוי,[[1]](#footnote-2) וכ"כ השיטה להר"נ לעיל בסוגיין, ודבריו שם קיימי גם לפ"מ דס"ד דדין שריית הדיו תליא בפלוגתא דרבי ור"י ב"ר יהודה.

וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסימן ר"כ שהוכיח מד' הירושלמי דיש בשומין ובחרדל משום לישה, וכתב לפ"ז דאסור ליתן לתוכן משקה בשבת ולערבן, אלא צריך ליתן המשקה מבעו"י ובשבת מותר לערבו, והתרוה"ד בסימן נ"ג פירש דהסה"ת לטעמי' אזיל דס"ל דקי"ל כרבי דנתינת מים או שאר משקין זהו גיבולו, וע"כ כל שנתן המשקה מבעו"י כבר מגובל הוא בחול, ואין קפידא במה שמערב בשבת, ומבו' להדיא דלדעת רבי אם נתן מים מבעו"י ליכא איסור בגיבול,[[2]](#footnote-3) וכ"ה מבו' גם ממש"כ התרוה"ד שם דהתירא דבלילה רכה בשינוי בצורת הנתינה הוא רק לדעת רבי ולא לדעת ריבר"י.

אמנם הנה הביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ד כתב דאף לדעת רבי חייבין על הגיבול אחר נתינת המים, דלא גרע מעריכה וקיטוף דחייבין ע"ז, ועפי"ז כתב דבלאו בר גיבול אין חייבין על גיבולו דאין בזה תוספת מחודשת, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ה סק"ה.

אך בד' היראים בסימן ער"ד מצינו טעם אחר לחייב על הגיבול, עיי"ש שכתב דהאב דלישה הוא לישת קמח, ותולדת לישה הוא נתינת מים בלא תערובת בכלי, והעירו דלפ"ז ודאי דאף אם נתן מים מער"ש אסור לגבל בשבת, דזהו עיקר האב דלישה, ונתינת מים אינה אלא תולדה, והרי האב דלישה הוא בלישת הקמח אחר נתינת המים, והרי דגיבול הקמח הוי אב מלאכה, ול"ב בזה לחיובא דעריכה וקיטוף.[[3]](#footnote-4)

וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה אם לדעת רבי דחייבין על נתינת המים הוי עיקר החיוב בנתינת המים, ואין חייבין על הגיבול, או דגם לדעת רבי חייבין על הגיבול, ואדרבה עיקר החיוב הוא על הגיבול.

ב] עוד מצינו פלוגתא בזה, דהנה בפי' הר"י מלוניל לקמן קנ"ו א' כתב במה שאמרו בדין קמח קלי דהא דגובלין בשינוי ריבר"י היא, ז"ל, דבשאר קמח לא מיחייב לדעתי' בנתינת מים לבדן עד שיגבל, ובמידי דלאו אורחי' למיגבל כגון מורסן ואפר לא מיחייב משום גיבול, ואע"ג דאיכא איסורא, השתא הכא בקמח קלי נמי דלאו בר גיבול הוא דשרי לכתחילה כיון דקא משני בי', ולא רבי דהא קא מיחייב משום נתינת מים אפי' בדבר דלאו בר גיבול הוא כגון מורסן ואפר, כ"ש הכא דמין קמח הוא, עכ"ל, ומבו' בדבריו דבדבר דלאו בר גיבול, הרי דלדעת ריבר"י דאין חייבין אלא על הגיבול לי"ב משום לישה, ולדעת רבי דחייבין על נתינת המים יש בו משום לישה.[[4]](#footnote-5)

וכ"כ המ"מ בפ"ח משבת הט"ז בדעת הרמב"ם שכתב דאין גיבול באפר, וכתב המ"מ דהא דתניא ריבר"י עד שיגבל היינו בדבר דבר גיבול, ומבו' דאף דלדעת רבי חייבין בזה על נתינת המים, מ"מ לדעת ריבר"י דאינו חייב עד שיגבל אין חייבין בזה על הגיבול, משום דלאו בר גיבול הוא.

וכ"ה מוכח ממש"כ בפירש"י לקמן קנ"ו א' דבקמח קלי חייבין על נתינת המים אף דלאו בר גיבול הוא, ובדבריו בביצה ל"ב ב' מבו' בפשוטו דאפר דלאו בר גיבול הוא לי"ב משום לישה, אך יש לדחות דמכוון דבריו הוא כמש"כ הר"ן בביאור דברי הרי"ף דאינו בר גיבול לבנין וע"כ לא אסרו לזה ביו"ט.

אמנם הנה התורי"ד והריטב"א לקמן קנ"ה ב' והפסקי רי"ד בסוגיין כתבו דבמורסן דלאו בר גיבול הוא, אף לדעת רבי אין חייבין על נתינת המים, ולא מחייב רבי בנתינת המים אלא במידי דבר גיבול הוא, וצ"ע בטעם הפלוגתא בזה.

ג] ויש להוסיף, דלדעת הרמב"ם מתישב הקו' החמורה שהק' הראשונים על דינא דשום ושחליים וחרדל מהירושלמי דנתן בו משקין חייב משום לש, דהירושלמי הרי אזיל כדעת רבי דמחייב בנתינת המים, וע"כ הוא חייב אף בשום וחרדל דאינו בר גיבול, אך לפ"מ דקי"ל כריבר"י לי"ב משום לישה כיון שאינו בר גיבול, וע"פ בדיקה שום אינו בר גיבול, ואינו מתחבר כלל ע"י המשקה,[[5]](#footnote-6) - והראשונים שלא תירצו כן, אף אותם שפסקו כריבר"י, הוא משום דס"ל דאם אינו בר גיבול, גם ל"ה חייב לדעת רבי על נתינת המים.

ד] והנה בפי' הר"י מלוניל שם מבו' דמפרש דגם ת"ק דקאמר דאין גובלין את הקלי ס"ל כריבר"י, ואך דס"ל דגזרינן האי קמח אטו שאר קמח, אך בד' ש"ר מבו' שפירשו דת"ק רבי היא, וע"כ הוא דס"ל דאין גובלין, וצ"ע בטעמא דהר"י מלוניל דלא ניח"ל לפרש כן כפשטות הגמ'.

ה] והנה דעת הרמב"ם דשאני דין קלי מדין שתית, ובקלי לא הותר אלא ע"י שינוי דעל יד על יד, ובשתית הותר ברכה ע"י שינוי בנתינת המים, והלח"מ שם הק' ע"ז ממה שאמרו בשלהי סוגיין דהוה צוח רבי על דהוו גבילין שתית ולית חילא בידי' למיסר מדריבר"י, והרי לדעתו לא מצינו שנחלקו רבי וריבר"י בדין שתיתא, ובפשוטו צ"ל, וזהו בכלל ד' הלח"מ שם, דאף דלא מצינו להדיא דפליגי בזה, מ"מ דין שתיתא עבה תליא בפלוגתייהו, דלדעת ריבר"י שרי לגבל ע"י שינוי בגיבול ולדעת רבי אסור.

**ב**

ו] ונראה לפרש בזה, דהנה כמדומה דפליגי הראשונים בביאור יסוד הפלוגתא דרבי וריבר"י, דיש לפרש דפליגי אם ע"י נתינת המים חשיב כבר כלישה, או דלא חשיב כלישה אלא ע"י הגיבול, ומצינו לענין חלה דלדעת כמה מקמאי כבר בנתינת המים חשיב כעיסה גמורה, (אך לדעת כמה מקמאי לא חשיב כעיסה, אלא דמצי להפריש).

אך יש לפרש דלכו"ע העיסה הגמורה היא רק ע"י גיבול, וטעמא דרבי דמחייב בנתינת המים, הוא משום דס"ל דחייבין גם על תחילת מעשה העיסה, ול"ב שתיגמר הלישה, ולריבר"י אינו חייב עד שיגבל, דלא סגי בתחילת מעשה הלישה, ואינו חייב אלא על גמר הלישה.

ז] ובזה תליא דין נתינת המים לרבי במידי דלאו בר גיבול, דהר"י מלוניל ודעימי' דס"ל דאף דלריבר"י פטור מ"מ לרבי הוא חייב, היינו משום דס"ל דלרבי יש לעיקר תורת עיסה בנתינת המים, ול"ב כלל להגיבול, וע"כ אף במידי דלאו בר גיבול דלריבר"י פטור משום דאין בזה להעיסה הגמורה המגובלת, מ"מ לרבי חייב על נתינת המים, דכבר בנתינת המים חשבינן לה כעיסה וכלישה.

אך התורי"ד והריטב"א ס"ל דלכו"ע העיסה הגמורה היא ע"י גיבול, וטעמא דרבי דמחייב בנתינת המים הוא משום דחייבין עם על תחילת מעשה העיסה, וזהו שכתב היראים דאי"ז אלא תולדת לישה, דהלישה הגמורה היא בגיבול, ונתינת המים דהיא מכלל מעשה הלישה הו"ל תולדת לישה, וע"כ כיון דבדבר דלאו בר גיבול פטור ריבר"י, יש לפטור בזה גם לדעת רבי, דלא מצינו דבר דחשיב כעיסה לרבי ולא חשיב כעיסה לריבר"י, אלא באותו דבר דחשיב בעיסה, לדעת ריבר"י אינו חייב אלא על הגמר, ולדעת רבי חייב אף על תחילתו.

וכדבריהם מבו' בד' התוס' בביצה ל"ב ב' שהוכיחו דלא כפירש"י דאפר אינו בר גיבול, מהא דאחד נותן את המים ואחד נותן את האפר האחרון חייב, וצ"ע דאף דלרבי חייב בכה"ג, מ"מ י"ל דלריבר"י פטור משום דאינו בר גיבול ול"ש בו גיבול, ובע"כ דפשיט"ל דאם לריבר"י פטור משום דלאו בר גיבול, גם לרבי יהא פטור, דלא חייב רבי אלא משום דהוי זה תחילת הלישה הגמורה.

ח] ובזה תליא פלוגתת הראשונים אם לדעת רבי חייבין על הגיבול כשנתן את המים מבעו"י, דהר"י מלוניל לטעמי' דס"ל דלדעת רבי עיקר העיסה היא בנתינת המים, וע"כ כל שנתן את המים מבעו"י אינו חייב על הגיבול, דכבר יש ע"ז תורת עיסה, ואך דיש לדון דיהא חייב מדינא דעורך ומקטף, כמש"כ הביאוה"ל, וכן צ"ל בדעת הסה"ת, - אך היראים ס"ל דגם לדעת רבי עיקר העיסה הוא בגיבול דזהו האב דלישה, אלא דחייב גם על נתינת המים דהיא מכלל מעשה העיסה, וע"כ ודאי דגם לדעת רבי יש לחייב על הגיבול.

ונראה לפ"ז, דלדעת היראים ודעימי' הרי דאדרבה לדעת רבי יש לחייב טפי על הגיבול מלדעת ריבר"י, ואף אי נימא כמש"כ האג"ט דלדעת ריבר"י אינו חייב רק אם נתן מים וגיבל בשבת, ועל הגיבול בפנ"ע אינו חייב, מ"מ לדעת רבי שפיר יש לחייב בזה, דהרי לדעתו חייבין על תחילת עשיית העיסה בפנ"ע, וכ"ש דיהיו חייבין על סוף העיסה בפנ"ע, ושוב העירוני דהאג"ט גופי' כתב לדון כן, ויל"ע שם.

ט] ובאמת מצינו הדברים מפורשים שנחלקו הראשונים בזה, דהנה הסה"ת בסימן רי"ט כתב במה שאמר ר' ירמי' בר אבא דגובלין מורסן ע"י שינוי דשתי וערב, ז"ל, פי' היכא שנתן מים מאתמול במורסן לרבי יגבלוהו בשבת, ואפי' לר' יוסי, והוא דמשני וכו', עכ"ל, והוצרך הסה"ת לזה לטעמי' דס"ל דקי"ל כרבי, ובע"כ דדינא דר"י בר אבא אתיא אף כרבי וכשנתנו מים במורסן מבעו"י, ומבו' בדבריו דלדעת רבי יש להתיר גיבול בשינוי טפי מלדעת ריבר"י.

אך הנה הפסקי רי"ד והריטב"א כתבו לפרש להא דאמר רבי דמותר לפרק, היינו במורסן מגובל מאתמול, ולא אמרינן דכשהוא מפרקו ומערה אותו לכלי אחר הוא מתגבל יותר, דכולי האי לא אסר רבי, ומבו' דס"ל להיפך, דאף דלדעת ריבר"י שרי בזה ע"י שינוי, מ"מ לדעת רבי הי' לנו לאסור אף שכבר נתן המים מבעו"י, וכל הא דשרי הוא משום דכבר הוא מגובל מאתמול וכולי האי לא אסר רבי, - וכ"נ גם ממש"כ תלמיד הרמב"ן שם דלרבי לא התירו שום גיבול בכלי עצמו אלא לפרק דאין נראה כמכוין מלאכתו לגיבול, ולריבר"י שרי אף לגבל, ובע"כ דאיירי כשנתן את המים מבעו"י, דאל"כ מ"ט שרי לפרק, הרי אף דאינו נראה כמכוין מלאכתו לגיבול, יש לאסור משום נתינת המים, ואפ"ה לדעת רבי אסור לגבל אף ע"י שינוי, - וכן נקט הנשמ"א בכלל י"ט סק"ג.

ומצינו כן גם בד' ההשלמה שכתב דלדעת ריבר"י מותר לבחוש את השתית אף בעבה, וכ"כ הב"י בדעת המ"מ, ונתחדש לפ"ז דשינוי בנתינת המים מתיר טפי לדעת ריבר"י מלדעת רבי, והיינו משום דלדעת רבי לא התירו גיבול ע"י שינוי.

ואזלי לטעמייהו דהסה"ת לטעמי' דס"ל דלדעת רבי עיקר הלישה היא בנתינת המים ואם נתן מים מבעו"י אינו חייב על גיבולו, ע"כ לדידי' פשיטא טפי דיש להתיר לגבל בשינוי, - אך הרי"ד והריטב"א לטעמייהו דאף לדעת רבי עיקר העיסה היא בגיבול, אלא דס"ל דחייבין אף על תחילת מעשה העיסה, וכיון דחייבין אף על נתינת המים, אין להתיר בגיבול בשינוי, וכמש"כ הריטב"א דלרבי דאסר בנתינת המים כ"ש דאסר לגבל בשינוי, והיינו דהתירא דשינוי הכא, אי"ז מדינא דכלאח"י דעלמא, דבזה ל"ה מתירין לכתחילה, אלא היינו משום דאי"ז כדרך לישה ואי"ז הלישה הגמורה, אך לדעת רבי דחייבין על כל פעולה שמכלל הלישה, ואף על נתינת מים, כ"ש דיש לחייב על לישה שאינה גמורה.

ויש להוסיף, דזה מתישב טפי למש"כ הרמב"ן דהתירא דגיבול בשתי וערב, הוא משום דאינו מתגבל עי"ז כל צרכו, ובזה הדבר פשוט דכ"ז הוא לריבר"י דאין חייבין אלא על הלישה הגמורה, אך לדעת רבי חייבין על כל חלק ממעשה הלישה, וע"כ שפיר יש לאסור גם בגיבול דשתי וערב, אך לטעם זה הרי דהתירא דגיבול על יד על יד הוא אף לדעת רבי, וזה דלא כמשמעות ל' הריטב"א דלרבי לא התירו לגבל ע"י שינוי.[[6]](#footnote-7)

**ג**

י] ונראה לפ"ז, דמה"ט הוא שהוצרך הר"י מלוניל לפרש דת"ק דאין גובלין ס"ל ג"כ כריבר"י, דהרי מהא דתני דאין גובלין משמע דהיינו אף כשנתן את המים מבעו"י, דאל"כ הול"ל אין נותנין את המים, וכמו שעמד ע"ז הנשמ"א בכלל י"ט סוסק"ג, וא"כ לא מצי אתיא כרבי, דכל שנתן את המים מבעו"י אין לאסור לדעת רבי טפי מלדעת ריבר"י, ואמנם שפיר אמרו בגמ' דמאן י"א ריבר"י, משום דודאי דמשמעות הדברים דגובלין אף כשלא נתן את המים מבעו"י, ולדעת רבי אין להתיר בזה, אך מ"מ הא דתני דאין גובלין א"א לפרשו דהוא רק כשלא נתן את המים מבעו"י, דאי"ז מתישב בל' הברייתא.

אך ש"ר שפירשו דאתיא כרבי, הוא משום דס"ל דלרבי אף אם נתן את המים מבעו"י לא הותר לגבל בשינוי, וע"כ שפיר מצי אתיא כרבי, וכמש"כ כן הנשמ"א, ומש"כ תלמיד הרמב"ן דאין גובלין דקתני אף נתינת המים בכלל, היינו דלרבי יש לאסור גם בנתינת המים, ואין האיסור רק בגיבול, אך ודאי דמשמעות הדברים דגם אם נתן מים מבעו"י אסור לגבל בשינוי.

**ד**

יא] ונראה עוד בדעת הר"י מלוניל, דהנה בהא דשרינן בשתית בבלילה רכה, נקוט עלמא דהוא משום דבלילה רכה אינה לישה כלל.

אך הנה מד' הרמב"ם נראה דלא כן, וזה מהא דס"ל דבקמח קלי לא התירו בבלילה רכה ורק בשתית התירו בזה, ולכאו' הוא משום דבקמח קלי דאיסורו שמא יבא ללוש קמח שאינו קלי, דמיחלפי זב"ז, יש לאסור גם בבלילה רכה, ורק בשתיתא דלא מיחלף בקמח וכל איסורו הוא משום דמיחזי כלישה, בזה הוא דאמרינן דבלילה רכה לא מיחזי כ"כ כלישה, ושרינן לה ע"י שינוי בנתינת המים, ונראה מזה דבלילה רכה אסורה מדאוריתא בקמח שאינו קלי, וע"כ אסרו אטו זה אף בקמח קלי, דאם ל"ה אסורה אלא מדרבנן, ל"ה אסרינן אטו זה בקמח קלי, כ"ה דלא אסרו נתינת המים בקמח קלי, משום דגם בקמח שאינו קלי אינה אסורה אלא מדרבנן.

וגם לדעת ש"ר שלא חילקו בין קלי לשתיתא, מ"מ לפ"מ דס"ל לרבים מקמאי דקמח קלי אינו בר גיבול, הרי י"ל דכל הא דשרינן בבלילה רכה הוא בקמח קלי, דכל שהוא בלילה רכה ל"ד כלל ללישה דקמח, חדא, משום דסתם לישה דקמח הוא בבלילה עבה, וגם לישת קלי בבלילה רכה אינה דומה כלל לעיסה גמורה בבלילה רכה, דכמדומה דבלישת קלי בבלילה רכה ניכרין חלקי הקלי, ואינם מתאחדים כלל, אך אם הי' בזה לישה דאורייתא, אף בלילה רכה היתה אסורה מדאורייתא, וזה ע"ד מה שהתירו ע"י שינוי בקמח קלי, דהוא משום דעי"ז אינו דומה ללישה, אף דבבר גיבול אם הי' עושה כן הי' חייב, וה"נ הוא במה שהתירו בבלילה רכה.

והנה לפ"ז הרי דלהרמב"ם והר"י מלוניל דלרבי חייבין על נתינת המים אף בקמח קלי, אין להתיר בזה כלל אף בבלילה רכה, דגם בכה"ג ה"ז אסור מדאורייתא, ובע"כ דהא דשוין שבוחשין את השתית הוא רק לדעת ריבר"י, ומוכח מזה דת"ק דאין גובלין את הקלי ס"ל ג"כ כריבר"י, דאם הוה ס"ל כרבי, מ"ט התיר לבחוש את השתית.

יב] ויש להוסיף עוד, דלדעת הרמב"ם והר"מ מלוניל דס"ל דאיסור נתינת מים אינו משום דהוא תחילת מעשה עיסה, אלא משום נתינת המים גופה, לכאו' אין מקום לחלק כלל בין בלילה רכה לבלילה עבה, דכל החילוק ביניהם הוא בגיבול, אך בנתינת המים הרי גם בבלילה רכה יתכן דנדבק חלקו בצורה עבה,[[7]](#footnote-8) אך לדעת ש"ר נראה דהא דקייל דין בלילה רכה גם לדעת רבי, הוא משום דכל הא דמחייב רבי בנתינת מים הוא משום הוי זה תחילת מעשה העיסה, וע"כ יש לנו לדון בצורת העיסה שעשוי' ליעשות ע"י נתינת מים זו.

יג] ולפ"ז מתפרש היטב מה שאמרו דהוה צוח רבי על הני דגבלי שתיתא, דלעולם איירי בהדין שהוזכר בסוגיין בגיבול שתית בבלילה רכה, וע"ז הוא דצווח רבי, דלדעתו ה"ז אסור מדאורייתא, וכמש"נ.

**ה**

יד] בעיקר מש"נ דלדעת רבים מקמאי דקמח קלי לאו בר גיבול הוא ואין בו משום לישה מדאורייתא, אין ללמוד מהכא דבלילה רכה ל"ה לישה מדאורייתא, הנה אמנם לדעת התוס' ודעימייהו דאף במידי דלאו בר גיבול יש בו משום לישה, בע"כ דהא דשרינן בבלילה רכה הוא משום דאי"ז לישה דאורייתא.

ואמנם גם לפ"ז קרוב הדבר דהיינו רק בקמח קלי, דכמדומה דכל שהוא בבלילה רכה אינו נעשה כלל כעיסה אחת, ואי"ז מתאחד כלל,[[8]](#footnote-9) וכעין דייסת קווקר, (וצריך בדיקה בזה אם כ"ה בקמח קלי), אך בבלילה רכה שהיא עיסה גמורה, כעיסת טורט וכיו"ב, י"ל דהוי לישה גמורה, ובזה מתפרש הא דשריית דיו אסורה מדאורייתא.

טו] אך בעיקר מה שנקטו האחרונים דלדעת התוס' יש בקמח קלי משום לישה דאורייתא, ותמהו טובא לפ"ז היאך התירו בזה ע"י שינוי דמעט מעט, הנה אמנם בד' הב"י מבו' דפליג ע"ז, שהרי בסימן תק"ז ס"ז נקט לעיקר כדעת התוס' דיש באפר משום לישה, ושלא כדעת הרמב"ם, ואפ"ה כתב בסימן שכ"א סי"ד דבקמח קלי ליכא לישה דאורייתא.

ושמעתי לפרש בזה, דהרי בד' הראב"ד מבו' דהא דיש באפר משום לישה הוא משום דהוי בר גיבול אלא שאינו מחוסר גיבול, ומבו' להדיא דאם ל"ה האפר בר גיבול מודה לד' הרמב"ם דל"ה בו משום לישה, וכן מצינו בד' ספר הבתים דבמורסן אף דהוא מחוסר גיבול מ"מ אין גיבולו גיבול גמור, ומשמע דמה"ט אין בו משום לישה דאורייתא, וע"כ הוא דלא אסרו בנתינת המים.

ולפ"ז הרי י"ל דאף לדעת הסוברים דבמורסן יש משום לישה דאורייתא, דס"ל דמורסן מתגבל קצת, מ"מ בקמח קלי מודו דאינו מתגבל ולי"ב משום לישה דאורייתא, ומה"ט הוא שהתירו בשינוי דעל יד על יד, ולפ"ז מתישב היטב משה"ק תלמיד הרמב"ן והריטב"א מ"ט במורסן הצריכו שינוי דשתי וערב, ולא התירו ע"י שינוי בנתינת המים.

ולפ"ז נמצא דלא מצינו בד' חד מקמאי דהותר בלילה רכה אף בדבר המתגבל דחייבין על לישתו מדאורייתא.

ואמנם בל' רש"י שכתב דהתירא דבלילה רכה הוא משום דאי"ז לישה, משמע טפי דאי"ז היתר מסוים בדרבנן, - אך גם לפ"ז נראה כמש"נ לעיל דכ"ז הוא בקמח קלי דכל שהוא בבלילה רכה אינו נעשה כעיסה אחת ואינו מתאחד כלל.

**ו**

טז] עוד יש להוסיף בזה, דהנה התרוה"ד כתב דכל מה שהתירו בבלילה רכה ע"י שינוי בנתינת המים, הוא רק לדעת רבי דעיקר האיסור הוא בנתינת המים, אך לדעת ריבר"י אין בזה להתיר לאיסור הגיבול.

אך בד' הרי"ף שהביא לדין זה דבלילה רכה, וכתבו הראשונים דנפ"מ גם לריבר"י, מבו' דלא כן, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם, וצ"ע דמנ"ל הך מילתא, הרי בגמ' לא מצינו דה"ז מועיל אלא לדעת רבי, וי"ל דכיון שאמרו דשוין שבוחשין את השתית, משמע דהותר בחד גוונא.

יז] ולמש"נ ניחא מקור ד' הראשונים לכך, דדעתם דגם לדעת רבי איכא איסור בגיבול, ואדרבה לדעת רבי חמיר טפי, וא"כ כ"ה דלדעת רבי סגי בשינוי בנתינת המים, ה"נ לדעת ריבר"י סגי בזה.

וגם לדעת הסוברים דלדעת רבי ליכא איסור דאורייתא בגיבול, נמי ניחא, שהרי נתבאר דלדעתם בע"כ דת"ק דאין גובלין ס"ל ג"כ כריבר"י, וגם הא דשרינן בשתית הוא כריבר"י, ולהדיא דגם לריבר"י שרי בבלילה רכה ע"י שינוי בנתינת המים.[[9]](#footnote-10)

יח] והטעם בזה הוא כמבו' בד' הרי"ד והריטב"א דמדינא כיון דהוי בלילה רכה אי"ז בכלל לישה, אלא דצריך לעשות שינוי כדי שלא יהא כדרך חול, ולזה סגי במה שעושה שינוי בנתינת המים.

1. אך יש לדחות דדבריהם קיימי לפ"מ דדחי אביי דבדיו דלאו בר גיבול לכו"ע נתינת המים זו היא שרייתו, וע"כ הוא דכל שנשרה מבעו"י אין חייבין על גיבולו, משום דלאו מידי הוא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושמא יש לדחות די"ל דחרדל ושום לאו בני גיבול נינהו, וע"כ כל שנתן מים מבעו"י ליכא איסור בגיבול, כמש"כ כן הביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל דמה"ט לא ניח"ל להיראים בתי' סה"ת דההיא דחרדל שלשו מער"ש מיירי שנתן בו מים מער"ש, דלדעת היראים ל"מ זה מידי, דכיון דעדיין לא נילוש יש בו משום לישה, ולא ניח"ל להעמידה כשנילוש ממש מבעו"י, דפירשו דממחהו בין ביד ובין בכלי היינו לישתו, ובע"כ דעדיין לא נילוש מער"ש, - אך בפשוטו הא דלא ניח"ל בזה, הוא משום שאמרו דלמחר נותן לתוכו דבש ולמחר נותן לתוכו שמן וחומץ, והרי שעדיין לא נתנו לתוכו משקין. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומבו' בדבריו דמה"ט הוא דלדעת רבי לא שרינן ע"י שינוי, דאי"ז משום דבנתינת המים ליכא שינוי, או משום דלדידי' אסרו כל פעולה שמכלל הלישה אף ע"י שינוי, עמש"נ להלן בדעת ש"ר, אלא הוא משום דלדידי' אף בקמח קלי אסורה נתינת המים מדאורייתא, ואין מקום להתיר בזה ע"י שינוי, וכ"כ רבים מקמאי דכל הא דהתירו בקמח קלי ע"י שינוי דעל יד על יד הוא משום דאי"ז אלא מדרבנן, וכן מתפרשים גם דברי רש"י שם, וזהו שהזכיר רש"י להא ד"מיחייב" רבי בנתינת המים, דמה"ט הוא דל"מ שינוי. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם בסוגיא שם איירי גם אביי, ואיהו ס"ל דבמידי דלאו בר גיבול חייב על נתינת המים אף לריבר"י, ועמד ע"ז החזו"א, עיי"ש, אך לדרך זו צ"ל דאביי חזר בו והודה לריבר"י, שהרי בסוגיא קנ"ה ב' ג"כ הוא מדברי אביי, והתם מייתינן מברייתא דמורסן דאף במידי דלאו בר גיבול לא מחייב ריבר"י בנתינת המים. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם מד' הר"ח והרי"ף נראה דגם התירא דעל יד על יד הוא רק לדעת ריבר"י ולדעת רבי אסור אף אם נתן את המים מבעו"י, וזה ממש"כ הר"ח והרי"ף דמהא דמתרץ רב חסדא אליבא דריבר"י הלכתא כוותי', ואם גם לרבי מותר לגבל ע"י שינוי כשנתן את המים מבעו"י, שפיר הוצרך רב חסדא לפרש היכי משני, אף אם קי"ל כרבי, ובזה מתפרש מש"כ הסה"ת שם דקי"ל כרבי, ולא חשש למש"כ הר"ח והרי"ף דמהא דמתרץ רב חסדא אליבא דריבר"י ש"מ דהלכתא כוותי', שהרי לדעתו אתיין ד' רב חסדא גם לדעת רבי, - אך העירו די"ל דדעת הר"ח והרי"ף דלרבי ליכא איסור בגיבול כלל, עכ"פ בקמח קלי דאינו בר גיבול, וע"כ לדידי' לא משכח"ל להתירא דשינוי, דאם לא נתן את המים מבעו"י ל"מ להתיר ע"י שינוי בגיבול, ואם נתן את המים מבעו"י מותר לגבל אף בלא שינוי. [↑](#footnote-ref-7)
7. וגם בלא"ה י"ל דרק בגיבול עיסה הוא דאיכא גריעותא בבלילה רכה דאי"ז גיבול מעליא, אך בנתינת המים אין חילוק בזה, ומצינו בתרוה"ד סימן נ"ג דמבו' בדבריו דיש לחלק כן, אלא שהוכיח מסוגיין דאף לדעת רבי ליכא בבלילה רכה משום לישה, וזה משום דמפרש דת"ק דאין גובלין הוא רבי, ואף לדידי' אמרינן דבוחשין את השתית ברכה. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכ"ה גם במש"כ התרוה"ד במיני ירקות דבבלילה רכה לי"ב משום לישה, וכ"כ הפוסקים בסימן שכ"א סט"ז, וגם במש"כ הט"ז בסימן שכ"א סקי"ד בקמח מצה דבבלילה רכה לי"ב משום לישה, דהרי איירי כשטחינתו גסה, ובכה"ג הרי כל שבלילתו רכה אין חלקיו מתאחדים כלל. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך בד' התרוה"ד מבו' דס"ל דאף דלדעת רבי עיקר האיסור הוא בנתינת המים, ולדידי' אין חייבין על הגיבול, מ"מ יש בזה להתירא דבלילה רכה, וזה דלא כמש"נ לעיל, - וגם ס"ל דת"ק דאין גובלין רבי היא, ומזה הוא דהוכיח דבלילה רכה לא חשיבא לישה וגיבול גם לדעת רבי, וג"ז הוא דלא כמש"נ לעיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)