כט - בדברי הרז_ה בדין הלמודה לראות מט_ו לט_ו, ובדעת הראב_ד בחשש הוסת בימי זיבה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן כט**

**בדברי הרז"ה בדין הלמודה לראות מט"ו לט"ו**

**ובדעת הראב"ד בחשש הוסת בימי זיבה**

**א**

א] **נדה ל"ט א',** רב הונא בר חייא אמר שמואל לומר שאינה קובעת לה וסת בתוך ימי זיבתה.

**והנה** כתב הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' ה"ט, ז"ל, הלכך כיון דקי"ל דאין אשה קובעת וסת בתוך י"א, היכא דרגילה למחזי מט"ו לט"ו לראייתה דכל חדא וחדא קיימא לחברתה בתוך ימי זיבה, רואין את האמצעית כאילו אינן, והשאר קובעת לה וסת מכ"ט לכ"ט דקיימי אהדדי בימי נדה, עכ"ל.

**והרז"ה** בהשגותיו שם אות י"ד נחלק ע"ז, ועיי"ש שכתב, ז"ל, ואף אנו נאמר בלמודה להיות רואה מט"ו לט"ו לראייתה, אפי' למ"ד אין אשה קובעת לה וסת בימי זיבה, אם ראתה כסדר הזה ה' פעמים קבעה לה וסת, שכשתסתלק הראי' השני' והרביעית שהן בימי זיבתה, נשארו לה ג' ראיות בימי נדה וכו', עכ"ל.

ב] **ודברי** הרז"ה צע"ג, דמ"ט אם ראתה כסדר הזה ה' פעמים קבעה לה וסת, דהגם דהראי' הראשונה והשלישית והחמישית היו בימי נדה, הרי וסת הפלגה אינו נקבע אלא בד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, וכמש"כ הראב"ד שם סימן ג' הכ"ב כ"ג, והרז"ה לא השיג עליו בזה, והכא לא ראתה בימי נדה אלא ב' ראיות בהפלגת ט"ו, דהראי' הראשונה שראתה בימי נדה לא היתה בהפלגת ט"ו, ומ"ט היא קובעת וסת.

**ב**

ג] **ונראה** לדון בזה, דהנה נתבאר בסימן י"ט דבקביעות וסת בעינן לתרתי, חדא, דע"י שראתה כן ג"פ הוחזק לנו שבאו ראיותי' מחמת גורם היום, ועוד, דע"י שראתה כן ג"פ מחזקינן שראיותי' באות כן בקביעות.

**ונראה** בדעת הרז"ה, דהא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, הוא בהא דבעינן בקביעות וסת להחזיק שראיותי' באות כן בקביעות, ובזה הוא דאמרינן דראיות שרואה בימי זיבה ל"מ להחזיק שזהו סדר ראיותי' הקבוע, אך להחזיק שבאו ראיותי' מחמת גורם זה, שפיר מהני אף ראיות שראתה בימי זיבה, שהרי אף בימי זיבה הוו הראיות מכח וסתה, וכדחזינן ממה שאמרו לקמן ס"ח ב' דכשראתה ביום וסתה בימי זיבה די' שעתה, ומה"ט הוא דהיא חוששת פעם אחת שתראה בוסתה בימי זיבה.

ד] **ונראה** עוד, דהנה נתבאר בסימן כ"ב בדעת הרמב"ן והרא"ה דבוסת הפלגה אף הראי' הראשונה שממנה היא מפלגת הויא מכלל סדר ראיות הוסת, וע"כ הוא דס"ל דהיא קובעת וסת בג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, עיי"ש.

**ונראה** דאף הרז"ה דפליג ע"ז וס"ל דאינה קובעת וסת הפלגה אלא בד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, מ"מ לא פליג על יסוד הדברים דאף הראי' הראשונה הויא מכלל סדר ראיות הוסת, וכ"נ ממש"כ הרז"ה כאן שראתה כסדר הזה ה' פעמים, והרי דאף הראי' הראשונה שלא ראתה אותה בהפלגת ט"ו, חשיבא דהיא מכלל ראיות סדר זה, והא דאינה קובעת וסת אלא בג' הפלגות, הוא משום דלקביעות וסת לא סגי במה דאיכא ג' ראיות המתפרשות לפי סדר אחד, אלא בעינן שיהא ג' ראיות המורות על סדר ההפלגה, וע"כ הוא דאינה קובעת וסת אלא בג' הפלגות, ועמש"נ בסימן כ"ב סקי"ד ללמוד כן גם מד' הראב"ד.

ה] **והנה** לפ"ז נמצא, דהא דלקביעות וסת הפלגה בעינן ד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, ולא סגי בג' ראיות, הוא רק מכח הא דבעינן להחזיק שבאו ראיותי' מחמת גורם ההפלגה, דלזה הוא דבעינן שתראה ג"פ בהפלגה זו, אך כל שהוחזק לנו שבאו ראיותי' מחמת גורם ההפלגה, ובאנו להחזיק שראיותי' באות כן בקביעות, הרי דלזה שפיר מצטרפת אף הראי' הראשונה, שהרי אף הראי' הראשונה הויא מסדר ראיות זה, ואך דכיון שראי' זו לא באה בהפלגה, אינה מועלת להחזיק שבאו ראיותי' מחמת גורם ההפלגה, אך כל שנתברר לנו שבאו ראיותי' מחמת גורם ההפלגה, ובאנו להחזיק שסדר ראיותי' זה הוא קבוע, שפיר מצטרפת אף הראי' הראשונה לכך.

**ולפ"ז** נראה דמה"ט הוא דאם ראתה ה' ראיות מט"ו לט"ו קבעה לה וסת מכח ג' הראיות שראתה בימי נדה, אף דהראי' הראשונה לא באה בהפלגת ט"ו, שהרי כל הא דבעלמא אין הראי' הראשונה מצטרפת לקביעות הוסת, הוא מכח הא דבעינן להחזיק שבאו ראיותי' מחמת גורם ההפלגה, אך הכא שראתה ה' פעמים מט"ו לט"ו, ומחזקינן שבאו ראיותי' מחמת גורם ההפלגה, דאף הראי' השני' והרביעית שבאו בימי זיבה מועילות להחזיק לזה, וכנ"ל, ובאנו להחזיק שראיותי' באות כן בקביעות, הרי דלזה שפיר מצטרפת הראי' הראשונה שבאה בימי נדה, כיון דאף ראי' זו הויא מכלל סדר ראיות וסתה, אף שלא באה ראי' זו בהפלגת ט"ו.[[1]](#footnote-2)

**ג**

ו] **והנה** הרז"ה שם כתב עוד, ז"ל, ולעולם מט"ו לט"ו מנינן, שאם נעקרה ג"פ בזאח"ז מיום ט"ו טיהרה את הוסת כולה וכו', ואם נעקרה פעם אחת ביום ט"ו, אם היא של ימי זיבה טיהרה כל יום ט"ו שהוא בא לה בימי זיבה עד שתחזור לראות בו, ונשאר לה כל יום ט"ו שהוא בא לה בימי נדה עד שתעקר ממנה ג"פ בזאח"ז וכו', עכ"ל.

**ונתחדש** בד' הרז"ה, דאף דוסת הנקבע בימי נדה אינו נעקר אלא בג' פעמים, מ"מ לענין הא דחיישינן לי' אף בימי זיבה, דאי"ז אלא כוסת שאינו קבוע, סגי לעקרו במה שלא ראתה בו פעם אחת בימי זיבה, דשוב אינה חוששת לו בימי זיבה.

ז] **וקשיא** טובא ע"ז מהא דתנן לקמן ס"ג ב' דשינתה ליום כ' זה וזה אסורין, שינתה פעמים ליום כ' זה וזה אסורין וכו', ולפ"מ דס"ל לרב פפא בסוגיין דמכ"ב לכ"ב מנינן, הרי נמצא דכששינתה ב' פעמים ליום כ', עקרה ראיית כ"ב פעם אחת בימי זיבה, ואפ"ה קתני דשניהם אסורין, והרי דאף דגם בפעם הג' חל יום כ"ב בימי זיבה, דכיון דכ"ב מכ"ב מנינן, נמצא דגם בפעם הג' הויא יום כ"ב בתוך ימי זיבה לראייתה שראתה ביום כ"ז, ואפ"ה היא חוששת לו כ"ז שלא נעקר ג"פ, ובע"כ דכל שנקבע וסתה בימי נדה אינו נעקר אלא בג"פ אף לגבי הא דחיישינן לי' בימי זיבה, וכבר הוכיח כן הסד"ט בסימן קפ"ד סק"ט ד"ה ואגב נזכיר, וזה דלא כמש"כ הרז"ה דלענין הא דהיא חוששת לו בימי זיבה, סגי לעקרו בפעם אחת שלא ראתה בו בימי זיבה.

ח] **והנה** הי' מקום לדון בזה, דעיקר הא דס"ל לר"פ דאף שלא ראתה ביום כ"ב מ"מ כ"ב מכ"ב מנינן, הוא משום דיום כ"ב הי' יום וסתה והי' לה לראות בו, וע"כ אף אם בפועל לא ראתה בו, מ"מ מונים ממנו את ההפלגה, ואשר ע"כ כ"ז הוא ביום כ"ב הראשון שבא בימי נדה והי' לה לראות בו, אך ביום כ"ב השני שבא בימי זיבה, הרי דכל שלא ראתה בו, אמרינן דלא היתה ראוי' כלל לראות בו, ובפרט למש"כ הרז"ה דע"י שלא ראתה פעם אחת ביום וסתה בימי זיבה, נעקר חשש וסתה בימי זיבה, ואין מונים ממנו את ההפלגה,[[2]](#footnote-3) ונמצא דהא דתנן דשינתה ב"פ ליום כ' זה וזה אסורין, לאו היינו דהיא חוששת ליום כ"ב לפי המנין הראוי, אלא היינו דהיא חוששת ליום כ"ב מראייתה בהפלגת כ"ז, ויום כ"ב זה הרי בא בימי נדה, וע"כ היא חוששת לו כ"ז שלא נעקר ג"פ.

**אך** הנה זה נסתר מד' הרז"ה גופי' שכתב בהשגתו שם לעיל מינה, ז"ל, והאמרינן וכו' קסבר ר"פ כ"ב מכ"ב מנינן ונדה ופתחה מכ"ז, ואע"ג דכי הדרי אתו כ"ב קיימא לה בתוך ימי זיבתה, לא שבקינן לההיא ראי' "ולעולם מנינן ואזלינן מכ"ב לכ"ב אפי' כמה זימני, ואע"ג דאיכא מבינייהו ביני וביני בימי זיבה", עכ"ל, ולהדיא בדבריו, דהא דאמר ר"פ דכ"ב מכ"ב מנינן, הוא אף בכ"ב השלישי, שמונים אותו מיום כ"ב לפי המנין הראוי, וזהו שהביא מזה דמונים הפלגה אף מימי זיבה, - ולפ"ז הדק"ל, דלדעת ר"פ דכ"ב מכ"ב מנינן יש ללמוד מהא דתנן דשינתה פעמים ליום כ' זה וזה אסורין, דהיא חוששת לוסתה בימי זיבה, אף אחר שנעקר פעם אחת, וזה דלא כמש"כ הרז"ה דסגי במה שלא ראתה פעם אחת בוסתה בימי זיבה, דשוב אינה חוששת לו בימי זיבה.

**ד**

ט] **ונראה** לישב, ובהקדם, דהנה הרמב"ן וש"ר בסוגיין דנו בהכרעת ההלכה אם קי"ל כדינא דרב פפא דאף דאינה קובעת וסת בימי זיבה מיחש מיהא חיישינן, וכתבו בשם הראב"ד דקי"ל בזה כרב פפא, עיי"ש.

**והנה** דברי הראב"ד בזה הם בסימן א' ה"ט, ז"ל, וא"ר פפא לא תימא דקאי יום השינוי בימי נדתה, אלא אפי' קאי לה בימי זיבתה, כגון שהיתה למודה להיות רואה מיום כ' ליום כ' ושינתה לט"ז או לי"ז דקאי לה בתוך י"ח יום לראית נדתה, אע"ג דההיא ראי' לא חזיא לקביעת וסת כדאמרינן לקמן, מיחש מיהא חיישנא לה, עכ"ל, וכנראה דמזה הוא שהביאו הראשונים דדעת הראב"ד דקי"ל כרב פפא דאף דאינה קובעת וסת בימי זיבה מיחש מיהא חיישנא לה.

י] **אמנם** צ"ע בזה, דהנה הראב"ד שם סימן ג' הי"ג כתב בדין אשה שראתה בר"ח ניסן, ז"ל, ועוד נאמר שאם לא הספיקה לראש אייר עד שראתה בכ' בניסן, מדין הגמרא אינה חוששת עוד לראש אייר וכו' מפני שהוא בתוך י"א יום של ראיית כ' בניסן ואינו ראוי להצטרף עוד עם ר"ח ניסן לקביעות ר"ח ואע"פ שזה ר"ח וזה ר"ח, לפי שזה בא בתחלת נדה וזה בתוך י"א יום לזיבה, וא"ת אע"פ שאינו ראוי לקביעת וסת לחוש מיהת חוששת כאשר אמרנו למעלה בחושי הוסתות, אינו כן, שלא אמרנו חוששת בתוך י"א, אא"כ אירעה לה טומאה בימי זיבתה וחוששת היא מאותו יום לאותו יום, אבל זאת עדיין לא אירע לה טומאה בימי זיבה כדי שתחוש אלי', עכ"ל.

**ולכאו'** דבריו מתפרשים לפמש"כ שם הט"ו דאם דאם ראתה בר"ח ניסן ובכ' בו ובר"ח אייר ובט' אייר, דראייתה בר"ח אייר הויא בימי זיבה, היא חוששת לראי' זו בכ' אייר, שהוא יום י"ב לראיית נדה שראתה בט' בו, והוא כעין ראיית ר"ח אייר שהיתה ביום י"ב לראיית נדה שראתה בכ' ניסן, אך אינה חוששת לראי' זו בר"ח סיון, משום דראיית ימי הזיבה תמצית הנדה היא, ואם אין מקור אין תמצית, ולמקום שהמקור הולך שם התמצית מתמצה וכו', - ועד"ז כתב שם הט"ז, דאם ראתה בר"ח ניסן ובי' בו ובר"ח אייר ובי' בו, ובר"ח סיון לא ראתה, אינה חוששת לי' בו, משום דראיית ימי הזיבה אינה תופסת יום חדש לעצמה, אלא להפלגת ראיית הנדה היא נמשכת וחוששת, וכיון שאין כאן ראיית הנדה אין כאן הפלגת הזיבה, שאם מקור אין כאן תמצית אין כאן.

**ואשר** זהו מש"כ הראב"ד, דכל הא דהיא חוששת בימי זיבה לוסתה, הוא רק לראי' שראתה בימי זיבה, דראי' זו היא תמצית הנדות, והיא חוששת שתחזור ותראה בימי זיבה לראיית תמצית הנדות, וע"כ הוא דאינה חוששת לראי' זו אלא לפי ההפלגה מתחילת נדותה, אך אינה חוששת כלל לראי' שראתה בימי נדה.[[3]](#footnote-4)

יא] **והנה** למדנו לפ"ז מד' הראב"ד, דדינא דרב פפא בסוגיין דהיא חוששת לוסתה בימי זיבה, ודינא דרב פפא דלקמן דהיא חוששת בימי זיבה לראי' שראתה בימי זיבה, ב' דינים חלוקים הם, שהרי בדינא דרב פפא דהכא דהיא חוששת בימי זיבה לוסתה, היא חוששת לפי יום החודש ויום ההפלגה דראייתה, דמה"ט היא חוששת לכ"ב מכ"ב, אך שבא בימי זיבה, ודינא דרב פפא דלקמן הוא דין בפנ"ע, דכל שראתה בימי זיבה היא חוששת לראיית תמצית הנדה, וכמש"כ הראב"ד.

**ולפ"ז** נמצא דאף שהביא הראב"ד בסימן א' לדינא דרב פפא דלקמן דהיא חוששת לראי' שראתה בימי זיבה, מ"מ אין ללמוד מזה דקי"ל כדינא דרב פפא דסוגיין דהיא חוששת לוסתה בימי זיבה, - שהרי להדיא כתב הראב"ד דכל שלא קבעה וסת בימי נדה, אינה חוששת לו בימי זיבה, ול"ד לראי' שראתה בימי זיבה דהיא חוששת לה בפעם אחת, והרי דדינא דרב פפא דלקמן, הוא דין מסוים בראי' שראתה בימי זיבה, אך בראי' שראתה בימי נדה ליכא להך דינא, ולפ"ז הרי שפיר י"ל דאף אם קבעה וסת בימי נדה, אינה חוששת לו בימי זיבה.[[4]](#footnote-5)

יב] **ובאמת** דיש לסייע לזה, ממה שלא הביא הראב"ד כלל לדינא דרב פפא דסוגיין דהיא חוששת בימי זיבה לוסתה, וכיון דלדעתו בע"כ דאי"ז חד דינא עם דינא דרב פפא דלקמן, וכנ"ל, הרי דממה שלא הביא לזה, נראה דס"ל דלא קי"ל הכי.

**וכ"ה** גם משמעות ד' הראב"ד בסימן ג' שם, דמסתימת דבריו נראה דלעולם אינה חוששת בימי זיבה לוסת דימי נדה, ואף כשקבעה וסת בימי נדה, והרי דלא קי"ל כדינא דרב פפא דסוגיין דהיא חוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה.[[5]](#footnote-6)

יג] **ולפ"ז** י"ל כן גם בדעת הרז"ה דס"ל דאף דקי"ל כדינא דרב פפא דלקמן דהיא חוששת בימי זיבה לראיות שראתה בימי זיבה, מ"מ לא קי"ל כדינא דר"פ בסוגיין דחוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, - ונמצא לפ"ז דכל הא דאם היתה למודה לראות מט"ו לט"ו היא חוששת לוסתה בימי זיבה, הוא רק מכח ראיות ט"ו שראתה בימי זיבה, וע"כ ה"ז נעקר בפעם אחת שלא ראתה בו, וככל וסת הנקבע בימי זיבה שהוא נעקר בפעם אחת.

**ה**

יד] **והנה** הרז"ה שם כתב עוד, ז"ל, ולעולם מט"ו לט"ו מנינן, שאם נעקרה ג"פ בזאח"ז מיום ט"ו טיהרה את הוסת כולה, אע"פ שיש ביניהם ימים הראוים לראיית זיבה וכו', עד שתעקר ממנה ג"פ בזאח"ז, ואע"פ שיש מהם ימים הראויים להיות זיבה עקירה הוי וכו', עכ"ל.

**ובפשוטו** מבו' בד' הרז"ה, דס"ל דאף וסת הנקבע בימי נדה נעקר במה שלא ראתה בימי זיבה, וע"כ כל דהגיע יום ט"ו ג' פעמים ולא ראתה, אף שיש מהם דהוו בימי זיבה, נעקר וסתה.

טו] **אך** לכאו' אי"ז מתישב, שהרי להדיא כתב הרז"ה דהא דהיא חוששת לוסתה בימי זיבה אינו אלא כוסת שאינו קבוע, וע"כ ה"ז נעקר בפעם אחת, וכיון דאינה חוששת לו בימי זיבה אלא כוסת שאינו קבוע, הדין נותן דלא יהא הוסת נעקר מכח מה שלא ראתה בימי זיבה, שהרי מעיקרא לא החזקנו מכח וסתה שתראה ביום זה, וממילא דאף אם לא ראתה בו אי"ז עקירה, וביותר תיקשי כן למש"נ בדעת הרז"ה דקי"ל דאינה חוששת כלל בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, וכל הא דהיא חוששת ליום ט"ו שבא בימי זיבה, הוא רק מכח ראיות ט"ו שראתה בימי זיבה, וכיון דאינה חוששת בו כלל לוסתה, היאך יהא הוסת נעקר במה שלא ראתה בו.

**עוד** יש להעיר בזה, שהרי ד' הרז"ה שם קיימי גם בגונא שכבר עקרה לחשש הוסת בימי זיבה, שלא ראתה בו פעם אחת, וע"ז כתב דלעקור הוסת בימי נדה הוא ע"י שתעקר ממנה ג"פ בזאח"ז ואע"פ שיש מהם ימים הראויים להיות זיבה, ובכה"ג כיון דכבר אינה חוששת לוסתה בימי זיבה, ודאי דהדין נותן אינו נעקר ע"י שלא ראתה אח"כ בימי זיבה, שהרי אף מעיקרא אינה חוששת כלל שתראה בו.[[6]](#footnote-7)

טז] **ואשר** ע"כ נראה דצ"ל, דמש"כ הרז"ה דאם נעקרה ג"פ בזאח"ז מיום ט"ו טיהרה את הוסת כולה אע"פ שיש ביניהם ימים הראויים לראיית זיבה, לאו היינו דיש ביניהם שבאו בימי זיבה, אלא היינו דיש ביניהם ימים דלפי המנין הראוי הם בימי זיבה, דאם היתה רואה בט"ו הראשון, הי' הט"ו השני בימי זיבה, אך עכשיו שלא ראתה בט"ו הראשון, הוי אף הט"ו השני בימי נדה, וכ"ה מדוקדק ממה שלא כתב הר"ה דיש ביניהם שהם בימי זיבתה, (וכמש"כ שם כמה פעמים), אלא כתב דיש ביניהם ימים הראויים לראיית זיבה, וע"כ מהני מה שלא ראתה בו לעקור את וסתה, ואכתי צ"ע בזה.

1. אך לכאו' עיקר הדברים אינם מתישבים עם מש"נ בסימן י"ט סק"ט בדעת הרז"ה גופי', דמש"כ בהשגותיו באות י"ח דמודה רבי בוסתות דבעינן ג"פ, הוא רק כדי להחזיק שראיותי' באות כן בקביעות, אך הא דמחזקינן שבאו ראיותי' מחמת גורם אחד, הוי זה ככל מילי דלדעת רבי סגי בב"פ, - ולפ"ז הרי דאי נימא דבוסת הפלגה הויא אף הראי' הראשונה מכלל קביעות הוסת, וכל הא דבעינן ד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות הוא רק כדי להחזיק שבאו ראיותי' מחמת גורם ההפלגה, הי' בדין דבוסת ההפלגה יהא סגי לרבי בג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, שהרי להחזיק שבאו ראיותי' מחמת גורם ההפלגה סגי בב' הפלגות, ולהחזיק שראיותי' באות כן בקביעות, מצטרפת אף הראי' הראשונה, ומ"ט כתב הרז"ה דלא פליג רבי על רשב"ג בקביעות וסת, ואף דלא נתפרש להדיא בדבריו דקאי גם על כל וסת הפלגה, (וי"ל דמש"כ דמתניתין דלקמן ס"ג ב' אתיא אף כרבי, הוא משום דהתם איירי שהראי' הראשונה היתה ראיית לימודה בהפלגת ט"ו, וע"כ אינה מצטרפת לקביעות הוסת להפלגת כ'), מ"מ סתימת דבריו נראה כן להדיא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה שמעתי לישב להא דתניא לקמן ס"ד א' דהיתה למודה להיות רואה יום כ' ושינתה ליום ל' זה וזה אסורין, הגיע יום כ' ולא ראתה מותרת לשמש עד יום ל' וכו', וקשיא דלדעת רב פפא דכ' מכ' מנינן, א"כ מ"ט תניא דאם הגיע יום כ' ולא ראתה מותרת לשמש עד יום ל', הרי כיון דכ' מכ' מנינן, נמצא דיום כ' הוא יום י' לראיית הל', וממילא דאף אם לא ראתה בו, עדיין היא אסורה ביום כ"ט לראיית הל', שהוא יום כ' לפי המנין הראוי, ולפי הנ"ל ניחא, דכל שלא ראתה ביום י' לראיית הל' שבא בימי זיבה, אמרינן דלא היתה ראוי' כלל לראות בו, ואינה מונה ממנו להפלגת כ', וע"כ היא מותרת עד יום ל'.

   אך למש"נ דמד' הרז"ה מבו' דאף בכה"ג היא חוששת להפלגתה לפי המנין הראוי, צ"ל כמו שהעירוני, דהא דתניא דהיתה למודה להיות רואה יום כ', היינו יום כ' לטבילתה, וע"כ שפיר תניא דאם הגיע יום כ' ולא ראתה מותרת לשמש עד יום ל', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונראה דנפ"מ עוד בד' הראב"ד גם בהא דהיא חוששת לראי' שראתה בימי זיבה, והוא בגונא דראתה בא' בחודש ובח' בו, דלפ"ד הראב"ד נראה דא"צ לחוש ליום ט"ו בחודש שהוא הפלגת ח' מראייתה בח' בחודש, משום דמה שראתה בח' בו בהפלגת ח', אי"ז הפלגה מראייתה האחרונה, אלא הויא הפלגה מתחילת נדותה, וע"כ א"צ לחוש להפלגה זו מראי' זו עצמה, אלא כשיכלו ימי זיבתה ותראה ראיית נדותה, תהא צריכה לחוש להפלגת ח' מראיית נדתה, ומה"ט גם אין נעקר חשש הפלגת ח', במה שלא ראתה בהפלגת ח' מראי' זו.

   עוד נפ"מ בזה, הוא בגונא דראתה בא' בחודש ובח' בו ובט"ז בו, דבפשוטו אם באנו לחוש לראיית ט"ז לוסת הפלגה, הוי זה הפלגת ט' ימים, שהרי ראתה גם בח' לחודש, ומנינן ההפלגה מן הראי' האחרונה, וצריכה לחוש ליום כ"ד בחודש, אך לפ"ד הראב"ד אינה חוששת ליום כ"ד בחודש, כיון דראי' שראתה בימי זיבה שהיא תמצית הנדה, אין חוששין לה אלא בימי זיבה, ומאידך כשנבא לחוש לראי' זו אחר שתראה ראיית נדות, ודאי דנחוש להפלגת ט"ז לראיית הנדות ולא להפלגת ט'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומש"כ הרמב"ן ודעימי' דדעת הראב"ד דקי"ל כדינא דרב פפא דסוגיין, לכאו' הוא רק לפ"מ שנקטו דדינא דרב פפא דסוגיין ודינא דרב פפא דלקמן חד דינא הוא, כאשר כ"ה להדיא בתו"ד הרמב"ן, וממה שהביא הראב"ד לדינא דרב פפא דלקמן מבו' דקי"ל כדינא דרב פפא דסוגיין, אך לפי המבו' בד' הראב"ד שלפנינו דדינא דרב פפא דסוגיין ודינא דרב פפא דלקמן ב' דינים חלוקים הם, לא מצינו בד' הראב"ד דקי"ל כדינא דרב פפא דסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך העירו בזה ממש"כ הראב"ד שם, דהא דכשראתה בר"ח ניסן ובכ' בו אינה חוששת לר"ח אייר, הוא משום דהוא בתוך י"א ימי זיבה, "ואינו ראוי להצטרף עם ר"ח ניסן לקביעות ר"ח", ואי נימא דאף כשקבעה וסת לר"ח אינה חוששת לר"ח שבא בימי זיבה, מ"ט הוצרך הראב"ד הכא להא דאינו ראוי להצטרף עמו לקביעות.

   ונראה די"ל בזה, דאף דביסוד הדין לא קי"ל כדינא דר"פ דסוגיין, ואף אם קבעה וסת בימי נדה אינה חוששת לו בימי זיבה, מ"מ בפועל לעולם היא חוששת לו, שהרי כתב הראב"ד בסימן ב' ה"ז דאף אם ראתה ב"פ בימי נדה ופעם ג' בימי זיבה קבעה וסת, דבתר רובא קמא שדינן לה, וכ"ש דאחר שראתה ג"פ בימי נדה יש לה לחוש שתראה בימי זיבה, דנימא דמה שהקדימה וראתה הוא תוספת דמים בעלמא, וכמו שעמד בזה החזו"א בסימן פ"ה סקי"ד, ומבו' בדבריו שם דבההיא דהיתה למודה להיות רואה יום ט"ו וכו' לדעת רב פפא דכ"ב מכ"ב מנינן, ליכא לטעם זה, והיינו שום דהתם שלא ראתה ביום כ"ב וראתה ביום כ"ז, אין ראיית כ"ז תוספת דמים בעלמא, אלא היא ראיית כ"ב שנתאחרה, וע"כ בכה"ג אין לה לחוש ליום כ"ב לפי המנין הראוי, אלא אם היא חוששת בימי זיבה לוסתה, וזהו שכתב הראב"ד דהא דכשראה בר"ח ניסן ובכ' בו אינה חוששת לר"ח אייר, הוא משום דאינו ראוי להצטרף עם ר"ח ניסן לקביעות ר"ח, והיינו משום דרק אם ראתה ב' ראיות בימי נדה וראי' ג' בימי זיבה היא קובעת וסת, דבתר רובא "קמא" שדינן לה, אך בכה"ג שהראי' השני' באה בימי זיבה, אינה מצטרפת לקביעות וסת, וע"כ אינה חוששת לו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף, דאף שנתבאר בסימן כ"ח ללמוד מד' הראב"ד דמהני עקירת הוסת בימי זיבה אף שאינה חוששת בהן לוסתה, מ"מ ד' הרז"ה הכא לא נתישבו בזה, שהרי נת' שם דעיקר העקירה בזה הוא מכח מה שראתה ביום אחר דמכח זה בא יום הוסת בימי זיבה, והכא הרי ליכא כלל לה"ט, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)