3 בתנאי חזרה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 3 פרק כירה / כירה שהיה

**בגדר תנאי חזרה ובדינא דפינה ממיחם למיחם**

1. **בגמ' ל''ז ע''ב מבואר דאיכא חילוק לענין היתר חזרה בין עודן בידו לקרקע**, ופליג בגמ' אי הוי מחמת עצם המצב של ההמצאות ביד או בקרקע, או דבעודן בידו בעינן לצירופא דדעתו להחזיר או להיפך דבנמצא בקרקע בעינן שלא יהא דעתו להחזיר. ויש לעיין ראשית כל בבאור החילוק בין יד לקרקע. שנית. ההשפעה של דעת האדם או כצירוף ליד או כנגד החסרון של קרקע.
2. **בבאור החילוק בין קרקע ליד.** בפשטות נראה דיד לא הוי ''מקום הנחה'' אלא רק כ''מעבר בעלמא'' דיד משמשת להעביר דברים ממקום למקום והלכך מה שמונח ביד לא נוכל לראותו כנמצא במקום אחר, משא''כ קרקע דהוי ''מקום הנחה'', ויש לעיין בבאור הנידון בתלאו במקל ובהניחו במטה [ובספסל יעוין בירושלמי דהוי בכלל הספק], ובפשטות שרש הנידון הוא דאמנם מצד אחד הוי מקום הנחה אולם מאידך גיסא מאחר דמשמשים למטרה אחרת הלכך להאי שימוש של הנחה הוי ''שימוש ארעי'' ולכן הוי סיבה לנתק את היחס של הקדירה להאי מקום. ולפי''ז נראה דהנחה על גבי שיש מאחר דשיש הוי מקום הנחה לא גרע מקרקע. ולפי''ז צ''ל דגם בתלאו במקל אין דרך להניח כירה ע''ג מקל.

**אולם נראה דניתן לבאר דנידון הגמ' הוי חקירה יסודית בגדר ההפקעה דקרקע**, אי הוי מחמת עצם הדבר דהוי מקום הנחה מחודש דבזה איכא הפסק משהיתו בכירה, או מאחר דהנידון ביחס של הקדירה לכירה א''כ לענין זה הקרקע לא הוי ''מקום הנחה אחר'' אלא ''מקום סילוק'' שמהשלב שמונח בקרקע איכא בזה כבר סילוק מהכירה דהוי כמונח על השולחן עומד כבר לאכילה, ולפי''ז יש לדון אי בשיש איכא סילוק כיון דשיש איכא רגילות לפעמים גם להניח ולהחזיר לכירה, ויש שנקטו דבזמנם השימוש בקרקע הוי כמו השיש שלנו ויש לעיין.

1. **ויסוד זה דהוי מעשה סילוק מבואר ברבותינו הפוסקים** דיעוין באגרות משה חלק ד סימן עד דיני מבשל אות לח דמחלק בין נכבה האש מאליו לכיבה בכונה למרות דכל כמה דנכבה האש הוי כקרקע דהוי כמקום הנחה בעלמא [ויש לדון דהוי כשיש אי נימא דשיש לא הוי כקרקע]. וז''ל, אבל הוא דוקא כשנכבה מאליו ע"י איזה סיבה אבל אם כיבו בכוונה בע"ש אסור דהא בטלו בכוונה שהייה ראשונה. ומבואר דבעינן ביטול על השהיה ולכאורה לפי''ז גם בקרקע איכא למימר דאיכא בזה ביטול על השהיה. ויעוין בשש''כ פרק א' הערה ס''ט דמביא מהגרש''ז דפשיטא ליה דבנפלה מאליה לקרקע ליכא ביטול לשהיה

**רק בבאור הדבר יש לעיין דלכאורה אמאי לא דיינינן את עצם המצב של ההמצאות במקום אחר כהפסק בשהיה,** ויעוי''ש בגרש''ז שם דמבאר דאיכא דעת כללית מצד האדם דכשמעמיד את הקדירה על האש ודאי דרוצה להשהותה עד זמן הסעודה ולכן כל זמן דליכא ניתוק מצד האדם חשיב כהמשך השהיה, **אולם נראה דניתן לומר באופן אחר** דכיון דבישול בעצמותו הוא התעסקות מתמשכת עד זמן העמדתו לאכילה א''כ כל כמה שחזר לכירה ליכא בזה כלל הפקעה והפסק מהתעסקות בבישול ועדיין רואים את זה כהמשך לבישול הקודם, ורק היכא דאיכא ביטוי של סילוק והפקעה מהכירה בהא דיינינן את זה כביטול להתעסקות הקודמת.

1. **ונראה דבזה יבואר היטב יסוד החילוק בין היסח דעת דציצית ותפלין להכא.** דיעוין באבי עזרי פ''ג משבת דמוכיח מדינא דנפל מאליו בציצית ותפילין דחשיב היסח דעת דגם בנפלה מאליה בקרקע הוי היסח דעת, ובגרש''ז בשש'''כ שם מוכיח דמהני דעת כללית מהא דבנפל באמצע התפילה נהגו שלא לברך. ולפי מה שנתבאר נראה דשאני ציצית ותפילין דכל לבישה נדונית בפני עצמה דהוי מצוה בפני עצמה והלכך בעינן דיהא סיבה חיובית לדון את שאר הלבישה כהמשך ללבישה הראשונה, והלכך בהא כל היכא דאיכא בפועל שינוי מצב בטלית דנפלה ולא נמצאת עליו שוב איכא בזה הפסק בלבישה משא''כ בשהיה דעצם צורת המעשה הוי מעשה מתמשך דבזה בעינן את ההמצאות בקרקע כהפקעה על השהיה, ומאידך גיסא מאחר דהנידון בציצית ותפילין ביחס של הברכה לשאר הלבישות א''כ אפשר דבזה מהני דעת כללית ליחס את הברכה לשאר הלבישות משא''כ הכא דהנושא הוא בהגדרת המעשה א''כ בהא צריך לדון את המעשה מצד עצמו.

**ה.. אלא דבעיקר הנידון אי המשמעות של קרקע הוי כהפקעה יעוין ברעק''א** דדן היכא דהוציא אחר שלא מדעת בעל הבית שלא ע''מ להחזיר [וצ''ל דהבעלים לא לפנינו דא''כ ליכא משמעות לדעתו, ויש שהוסיפו דאי בתוך משך הזמן שתכנן לא להחזיר הבעלים אמורים לדעת ג''כ חסר בדעת שלא להחזיר דכיון דודאי יוחזר] ותלה הרעק''א בפלוגתת הראשונים אי היכא דהאיסור הוא ע''י מעשה רק דבעינן את המחשבה כתנאי לאיסור כמו בניחותא דפרה דמלאכה בלא ניחותא אינו פוסל או בכלאים דהתערובת בעצמה היא הכלאים רק היכא דדעתו לעוקרו לא מקרי תערובת, אי איכא בזה לחסרון דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, וה''ה הכא מאחר דהיכא דהניחה ע''ג קרקע ליכא לחסרון דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו כיון שאינו תלוי במחשבה אלא רק במעשה, א''כ גם בידו עצם המעשה הוא העוקר רק היכא דדעתו להחזיר הוי חסרון בעקירה ונמצא דדעתו נצרכת להשלים את מצב העקירה וזה תליא בפלוגתת הר''ש ותוס' אי גם באופן דסיבת האיסור לא מכח המחשבה איכא לדינא דאין אדם דשא''ש.

**והאחרונים הבינו בכונת רעק''א דאיכא הבדל בין יד לקרקע באופן ההפקעה** דבקרקע הניתוק הוא מעצם מציאותה של הקרקע משא''כ ביד כיון דיד יכולה להתפרש כמעבר בשביל לאשוויי כמקום הנחה בעינן את ה''אין דעתו להחזיר'' בשביל לאשוויי כ''עקירה'' ולכן תליא בפלוגתא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו. ובאבי עזרי פ''ג ה''י הוכיח מהא דמבואר בטלית דאפילו למ''ד שאם פשט את הטלית ע''מ לחזור ולהתעטף אינו חוזר ומברך. מ''מ אם נפלה טליתו צריך לברך למרות דליכא התם דעת חיובית לא להחזיר, ומבואר דגם היכא דההפסק תלוי בדעת האדם מ''מ עצם המציאות משווי להפסק רק אי איכא דעת חיובית להחזיר הוי סיבה להפקיע את ההפסק, אולם כל כמה דליכא דעת חיובית להחזיר הדר דינא דעצם המעשה גורם את הדין וא''כ גם הכא עצם המציאות עצמה גורמת את הדין ורק אי דעתו להחזיר הוי סיבה לשייך את הקדירה לכירה וא''כ לא שייך לפלוגתת הר''ש ותוס' כיון דבמציאות ליכא דעת להחזיר. ומכח זה העמידו דאיכא בזה שתי דרכים יסודיות אי האין דעת להחזיר נצרך לעצם הסיבה או להיפך דדעתו להחזיר מפקיע, ונקטו דאיכא בזה נפק''מ לענין מחשבה בטעות דאי בעינן באופן חיובי למחשבתו היכא דהוי טעות ליכא יחס להאי מחשבה.

1. **אולם בעיקר כונת הרעק''א נראה דלא שייך כלל לגדרי ''דעתו להחזיר'' אלא הוי יסוד בדין א''א דשא''ש** דיעוין ברעק''א שם דמבאר את ניחותא בתערובת דכלאים. בזה''ל, וכמו''כ כלאים התערובת בעצמותו הוא הכלאים רק ''דאם דעתו לעוקרה לא מקרי תערובת''. ומבואר דלא בעינן את דעתו באופן חיובי אלא דאי דעתו לעוקרה מבטל את התערובת וגם בזה פליגי התוס' והר''ש. ונראה דעיקר יסוד התוס' דהיכא דתליא במחשבתו איכא יחס אחר לאיסור שבא מכח מעשה דיעוי''ש דעיקר כונתו לחלק בין נותן נבילה או חלב בקדירת חבירו דליכא בזה לחסרון דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו גם למ''ד דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו גם במעשה, ובזה מיישב דבנותן חלב הוי דבר התלוי במציאות בלי שייכות כלל לאדם ובהא לא שייך כלל להאי כללא דאין אדם אוסר כיון דעשית האדם הוי היכי תימצי להעמיד מציאות אסורה, משא''כ היכא דתליא בדעת האדם נמצא ''דהוא מעמיד את המעשה'', ובזה איכא עיכוב מחמת הבעלים על חלות הדין שבא לחול מכח מעשהו, באופן דיסוד פלוגתת הר''ש ותוס' אי אין אדם אוסר דשא''ש הוי ''דין עיכוב'' וגזה''כ דלא חל דין מכח האדם בממון חבירו היכא דבעינן למחשבתו, או דהוי חסרון ''בעיקר חלות האיסור'', דהר''ש ס''ל דאיכא חסרון בעיקר חלות האיסור ולכן רק בע''ז דחסר ב''תקרובת ע''ז'' לולי מחשבתו איכא להאי חסרון. ויסוד הדברים מבוארים בליקוטים לרבינו הגרש''ש חלק ד' סימן א' בדינא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו. וז''ל, דהיש מחלקין [שיטת תוס'] סוברים דכללא הוא שקבלו חז"ל דדבר התלוי במחשבה אינו אוסר של אחרים, ומשו"ה הקשה הר''ש מהעושה מלאכה בפרת חטאת, וע"ז לא שייך כ"כ לתרץ דסגיא בניחותא דעובד, דלדידהו כיון דבעינן מחשבת העובד לא מהני בדבר שאינו שלו ואח"כ כתב דלאו כללא הוא אלא כל ענין הוא טעם בפ"ע, וגבי ע"ז לאו שמיה תקרובות אם עושה התקרובות דבר שאינו שלו, ובכלאים טעם אחר וכו'.

**אלא דבעיקר הא דנקט הרעק''א דגם בשהיה איכא להאי כללא יש לעיין דהנה יעוי''ש בר''ש דתמה מעושה מלאכה בפרת חטאת דמבואר דאדם אוסר**. ובגרש''ש שם מיישב וז''ל, והנה מה שדחה הר"ש דבריהם מהעושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת, נלענ"ד דלא קשיא כ"כ, דהכלל שכתבו התוס' הוא לדברים שתלויין לענין איסור במחשבה על החפץ כמו משתחוה לבהמת חבירו שצריך לחשוב על הבהמה לקבלה באלוה וכן בכלאים ענין המחשבה הוא על הגדולין שיהיו עומדים כן, וכל כה"ג אין הדבר נאסר ע"י אחרים, אבל בפרת חטאת אין ענין המחשבה על הפרה, אלא שיהיה מחשבה על המלאכה שיהיה נחשב העבודה מלאכה ותשמיש אדם, וכה"ג אין זה שייך לדברים התלויים במחשבה. ולפי''ז הכא מאחר דהיחס הוא למעשה תו ליכא בזה לחסרון דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו.

1. **בדינא דפינה ממיחם למיחם.** יעוין בגמ' דנסתפקה בפינה ממיחם למיחם אי איכא בזה איסור חזרה. ויעוין בר''ן דמבאר שתי פירושים או דהנידון ביחס להחזיר את המיחם שהערו לתוכו לכירה או דהיכא דמחזיר את המיחם עצמו ליכא בזה ספק [דכונתו לתרץ את הקושיא מפרק כירה דמבואר דבמיחם למיחם איכא יותר סיבה להתיר] וכל הנידון הוא היכא שהערה לכלי אחר והניחו על הכירה דבזה משווי למיחם שהערה ממנו כקרקע.

ומבואר בזה שתי חידושים. האחד. היכא דמחזיר את המיחם עצמו דמצד אחד איכא סיבה לומר דליכא בזה כלל איסור חזרה. ובפשטות נראה דעדיפא מידו ומהני גם היכא דאין דעתו להחזיר, ומאידך גיסא חמור מידו ואסור בזה חזרה. שנית מבואר בר''ן דהיכא דהערה מהכלי הוי סיבה להשוותו לקרקע ויש לעיין אמאי לא שייך לכה''פ לספק של מטה ושולחן.

1. **בבאור צדדי הספק בהחזרת המיחם עצמו.** נראה שמאחר שמיחם הוי ''מקום בישול'' נמצא דלא הוי כלל ''מקום הנחה'' הלכך הוי סיבה לשייכו לכירה רק מאחר דסכ''ס ביחס לכירה הוי נתינה מחודשת הלכך מצב זה גופיה הוי סיבה לדונו כנתינה בתחילה, אולם יעוין בתורא''ש מה דמיישב את הקושיא מפרק כירה לענין הטמנה דמבואר בפינה ממיחם למיחם לא גזרינן. וז''ל, אבל הכא שמחזירו לכירה חמה מבעיא ליה אי הוה כמו מניחו על גבי קרקע ונסתלקה שהיה ראשונה והוי כמו שהיה חדשה ובשיל בשבת. ומבואר דדן את המיחם כקרקע ולא הוי מחמת עצם הדבר דמעמיד קדירה חדשה. ויש לעיין אמאי חשיב כקרקע. ויעוי''ש מה דמבאר החילוק בין הטמנה להכא. וז''ל, דלא דמי דהא דאסרינן הטמנה משחשכה היינו משום גזירה שמא ירתיח ובפינן ממיחם למיחם לא שייך למיגזר דהשתא אוקורי מיקר ליה ארתוחי מירתח ליה, ומבואר בדבריו דאיכא חילוק בין הטמנה בדבר אינו מוסיף הבל דבזה הגזירה שמא ירתיח ולכן היכא דאוקרי מיקר להו דלא מתעסק בבישולו אלא רק בשמירת חומו ליכא חשש דשמא ירתיח, להיכא דמחזיר לכירה חמה דבזה מתעסק בבישולו. ולכן היכא דהעבירו ממיחם למים איכא סיבה לדונו כקרקע, ואולי הסיבה דנידון כקרקע הוי מחמת מה דמצטנן בהעברה לקדירה והוי אותו נתון של הגמ' בפרק כירה רק דבפרק כירה הוי סיבה לקולא והכא דמחזירו לכירה מה דהוי סיבה לחומרא, ובבאור הדבר נראה דכיון דהוי מקום דמצטנן הלכך איכא בזה הפקעה מהכירה ולכן הא פשיטא דחשיב סילוק ונתינה מחודשת ובפרט אי נימא דזהו עיקר טעמא דחומרת קרקע מחמת דמצננת כמו שמובא בספר התרומה הלכות שבת סימן רלא. וז''ל, פליגי לישני אי עודה בידו דוקא או אפילו הניח קדירה על הקרקע צונן.
2. **בהא דמבואר בר''ן דהיכא דמערה מכלי הוי סיבה להשוותו כקרקע.** יש לעיין אמאי חשיב כקרקע. ונראה דמאחר דקדירה הוי מקום שבו מונח התבשיל להעמדתו לאכילה הלכך כל כמה דמנתק את הקדירה מהכירה איכא בזה סילוק מהכירה דכל כמה דלא עומדת על הכירה הוי כסילוק מהכירה והעמדת התבשיל לאכילה והלכך הוי כקרקע. ומבואר לפי''ז דיסוד החסרון בקרקע מחמת דהוי ''מעשה סילוק'' דהוי מקום דמניחים את התבשיל להעמדתו לאכילה.

**רק דיש לעיין מה הדין היכא דמערה מים לכוס וממנה מערה לקדירה שע''ג האש** אי גם בזה חשיב כקרקע. ובגרש''ז נוקט דכיון דאת הכוס עצמה ניתן להחזיר הלכך מותר גם לערות ממנה. והא דשאני מקדירה דהרי גם בקדירה סובר הר''ן דהקדירה עצמה מצי להחזירה לכירה ורק לערות ממנה אסור. יעוין בארחות שבת במילואים דמובא שם לבאר דכיון דניתן להתייחס לכוס כמשפך בעלמא ומעבר לקדירה השניה הלכך מצד עצם אופן עמידת המים בכוס ליכא סיבה להשוותה לקרקע ורק אי היה אסור להחזיר את הכוס עצמה לכירה הוי סיבה לנתק את המים מהכירה מחמת הניתוק של הכוס מהכירה אולם מאחר דנקטינן להלכה דלהחזיר את הקדירה עצמה מותר הלכך ליכא בזה ניתוק מהכירה.