16 כלי שרת בקמיצה ובלילה
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' כ"ג סיון תשס"ג

**ביסוד הדין דבעי' כלי שרת בקמיצה ובבלילה**

**ובטעם החילוק בין קמץ בחוץ לבלל בחוץ**

**ובגדר עבודת קמיצה אי הויא עבודת יד או עבודת כלי**

א] מנחות ד"ט., איתמר בללה חוץ לחומת העזרה, ר' יוחנן אמר פסולה ר"ל אמר כשרה וכו', ור' יוחנן אמר פסולה כיון דעשייתה בכלי הוא נהי דכהונה לא בעיא פנים מיהת בעיא.

והנה בפשוטו מ' מתוך הסוגיא דבהא מודו כו"ע דהבלילה נעשית בכלי שרת, וכ"כ התוס' בחולין דל"ו. ד"ה צריד,[[1]](#footnote-2) וכבר הקשו דא"כ מ"ט דר"ל דבללה בחוץ כשרה, הרי כיון דבעי' לבלול בכלי שרת, ממילא דל"ש דיהני הבלילה בחוץ, שהרי אין כ"ש מקדשין בחוץ,[[2]](#footnote-3) וע' באבהא"ז פ"ד ממעה"ק ה"ז, שהוכיח מזה כשי' הרמב"ם דהבלילה לא בעיא כלי שרת, וע"ע בתפא"י מעילה פ"ב מ"ט בבועז, ודבריו צ"ע רב, ואכמ"ל.

והנה בפשוטו הי' נ' בזה, עפימש"כ התוס' בפסחים דס"ג: ד"ה מידי, לפרש ד' הגמ' שם, דהא דהשוחט תודה לפנים ולחמה חוץ לחומה לא קדש הלחם, היינו דומיא דכלי שרת שאין מקדשין מה שבתוכן אלא כשהן בעזרה, עיי"ש, והנה יש ללמוד מזה, דהא דכלי שרת אין מקדשין אלא בפנים, אי"ז כלל הלכה ודין בהכלי שרת שאין כחן אלא בפנים, דהרי התם שחיטת התודה המקדשת להלחם הויא בפנים, ואך דהלחם המתקדש הוי בחוץ, ומוכח מזה דהא דאין כ"ש מקדשין אלא בפנים, הוי זה הלכה ודין בהדבר המתקדש בכלי שרת שיהא בפנים, דל"מ קידוש כלי שרת לדבר שאינו בפנים, וע"כ הגם דשחיטת התודה הויא בפנים, מ"מ כיון דהלחם הוי בחוץ אינו מתקדש.

ונפ"מ בזה בכלי שרובו בחוץ ומיעוטו בפנים וקידש בו בהמיעוט שבפנים, שאם הי' הדין דאין כח כלי שרת בחוץ, הרי שאף שמיעוטו בפנים ל"ה מצי לקדש, וע"ד שמצינו בתוס' זבחים דמ"ז. וחולין ד"ג. דבקבלה דבעי' בכלי שרת בפנים, היינו לאפוקי היכא דרוב הכלי בחוץ ומיעוטו בפנים אע"פ שאין הדם בפנים נפסל ביוצא דמקבל במיעוט שבפנים, ע"כ, והיינו דכיון דאיכא הלכה בהכלי שיהא בפנים, ע"כ לא סגי שיהא מקום הקבלה בפנים, אלא כל שרוב הכלי בחוץ ל"מ, וה"נ אילו הי' הדין דאין כח כלי שרת בחוץ, הרי דכל שהי' רובו בחוץ ל"ה מועיל לקדש.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז הרי ניחא בפשוטו, דהגם דבלילה בעיא כלי שרת, מ"מ ס"ל לר"ל דמהניא הבלילה בחוץ, שהרי לא מצינו כלל דאין כח כלי שרת בחוץ, דלעולם איכא כח כלי שרת אף בחוץ, ואך דל"מ חייל קידוש כלי שרת על דבר שבחוץ, והרי כל שהדבר המתקדש הוי בפנים, שפיר מהני אך כלי שרת שבחוץ לקדשו, ואשר ע"כ לדין בלילה בכלי שרת שפיר מהני אף אף בכלי שרת בחוץ, שהרי ל"ב שיקדש הכלי להמנחה, כיון דאיכא כח כלי שרת אף בחוץ, והעירוני דהיאך מתקיים דין כלי שרת בחוץ, ומ"ש מהא דממעטי' בשלהי זבחים דאין כלי שרת בבמה מדכתיב אשר ישרתו בהם בקודש, ונ"פ דל"ד זל"ז, דהתם המיעוט דבהקרבת חוץ ליכא דין כלי שרת, אך בהקרבת פנים שפיר איכא דין כלי שרת גם בשנעשית העבודה בחוץ, וז"פ.

ב] אמנם אכתי צ"ע בזה, דהנה בתו"י יומא דכ"ט: ובחי' הריטב"א שם, הקשו בהא דפריך התם אהא דקמיצת מנחה בלילה תשרף, דנהדרה ונהדר וניקמצי' ביממא, ומשני דכלי שרת מקדשין אפי' שלא בזמנו, והק' התו"י והריטב"א, דאף למה דס"ד דכלי שרת אינן מקדשין אלא בזמנן, מ"מ בנתקדשה בכלי שרת מבעו"י, למה לא תיפסל בקמיצת לילה לרבנן דבן בתירא בפ"ק דמנחות דלי"ל יחזור ויקמוץ, ותירצו בתי' בתרא, דאפי' נתקדשה מבעו"י, חשובה בלילה מיהא כמנחה בכלי חול, הואיל ואינה ראוי' להתקדש בלילה, עכ"ד.

והנה מבו' בדבריהם דבר חידוש, דמשום הך דינא דבעי' שתהא הקמיצה בכלי שרת, בעי' נמי שתהא הקמיצה בזמן שראוי הכלי שרת לקדש את המנחה, ואי לאו הכי הוי זה כקמיצה בכלי חול.

והנה הך דינא דכלי שרת אין מקדשין אלא בזמנן, הרי פשיטא דאי"ז דין והלכה בהכלי שרת שאין כחן אלא בזמנן, שהרי הוי זה זמן הראוי להכלי שרת, ואך אי"ז זמן הראוי להדבר המתקדש, אלא הוי זה דין בהדבר המתקדש, שאינו מתקדש בקידוש כלי שרת רק בזמנו, והנה הרי מ"מ נקטו התו"י והריטב"א דמכח הא דבעי' שתהא הקמיצה מכלי שרת, ל"מ הקמיצה שנעשית בכלי שרת שלא בזמנם, ויש ללמוד מזה שדעתם דעבודה הטעונה כלי שרת לא מהניא רק אם הכלי שרת ראויין לקדש, וכל שאינן ראויין בפועל לקדש, הגם שאי"ז גריעותא בהכלי אלא גריעותא בהדבר המתקדש, ל"ח שנעשתה העבודה בכלי שרת.

ולפ"ז הרי הדר צ"ע, היאך מהניא הבלילה בחוץ לדעת ר"ל, הרי כיון שהבלילה טעונה כלי שרת, ל"ח שנעשית הבלילה בכלי שרת רק אם הכלי שרת ראויין לקדש להמנחה, וכיון שכלי שרת אינן מקדשין אלא בפנים, הרי שכל שבלל בחוץ הי' בדין דל"ח שנעשית הבלילה בכלי שרת, והגם דהא דכלי שרת אין מקדשין אלא בפנים ל"ה זה גריעותא בכח הכלי שרת, אלא הוי זה הלכה בהדבר המתקדש דבעי' שיהא בפנים, אך הרי מ"מ גם בכה"ג לא הי' לנו לחשוב שנעשית הבלילה בכלי שרת, וכמו שנקטו התו"י והריטב"א בקמץ מכלי שרת בלילה, דאי כלי שרת אין מקדשין אלא בזמנן ל"ח שנעשית הקמיצה מכלי שרת, הגם דהא דאין כ"ש מקדשין שלא בזמנן אי"ז כלל דגריעותא בכל הכלי שרת, וכמש"נ, אך י"ל כמו שכבר עמדו לישב בזה, לדעת הראשונים הסוברים דכלי שרת מקדשין בחוץ ליפסל, וי"ל דבזה סגי לחשוב שנעשית העבודה בכלי שרת, (ויש לדחוק עוד, דאיירי בשהכלי בפנים והבולל בחוץ, דבכה"ג ליכא חיסורן בהכלי שרת, וכמו שי"מ כן לישב לדעת רש"י הא דאין המנחה נפסלת ביוצא).

ג] אמנם נ' פשוט דלק"מ, דהנה הרי באמת עיקר ד' התו"י והריטב"א צ"ב, דמה לי שבפועל אין הכלי שרת ראוי לקדש שלא בזמנו, הרי כיון דאין בזה גריעותא בכל הכלי שרת, אלא הוי זה דין בהדבר המתקדש שאינו מתקדש שלא בזמנו, א"כ מ"ט נימא שאף אין מתקיים בכה"ג דין קמיצה בכלי שרת, ואין לומר דלדין קמיצה בכלי שרת בעינן שיהא בכח הכלי שרת לקדש עתה להמנחה בקדוה"ג, דהרי בגמ' לעיל ד"ח: מבו' דאמר רבא דקומצין בכלי שע"ג קרקע, אף קודם שאמר דמקדשין מנחה בכלי שע"ג קרקע, והרי דאף אם ל"מ לקדש מנחה בכלי שע"ג קרקע, מ"מ הוי סגי בזה לקמיצה.

ונ' שהטעם בזה הוא עפמש"כ רש"י בסוטה ד"ו: ד"ה קדש הקומץ, שדין קמיצה בכלי שרת הוא כנגד שחיטה שהסכין של כלי שרת מקדש את הדם, ועד"ז כתבו התוס' לקמן דצ"ו. ד"ה שאלו, דבקמיצה ודאי בעי' כלי דהויא כנגד שחיטה דהויא בכלי, עיי"ש, ומבו' מזה דהא דקמיצה הויא בכלי שרת, אי"ז מקום בעלמא דבעי' שתהא הקמיצה מתוך כלי שרת, אלא הוי זה עבודה בהכלי שרת, והכלי שרת פועל בהקמיצה, ודמי זה לשחיטה הנעשית בכלי,[[4]](#footnote-5) ומצאתי בליקוטי הלכות לקמן דכ"ו. שכתב ז"ל, והטעם (דקמיצה בעיא כלי שרת) אפשר לומר, משום דקמיצה דומיא דשחיטה, וכ"ה דבשחיטה נתקדשה הדם שהוא חלק הגבוה ע"י השחיטה, ה"נ בקמיצה נתקדש חלק הגבוה ע"י כלי שרת, עכ"ל,[[5]](#footnote-6) וע' להלן סק"ה מש"נ עוד בענין זה בדעת התוס' לעיל ד"ה. דס"ל דקמיצה ל"ה כלל עבודת יד, ובפלוגתתם עם רש"י בזה.

ויש להוכיח כן גם ממ"ד לעיל ד"ז. דאין קומצין מכלי שע"ג קרקע, ואם דינא דקמיצה מכלי שרת הי' מקום בעלמא לקמוץ ממנו, מ"ש להצריך שיגבי' כהן הכלי בידו הימנית, אא"כ נפרש דהצד שאין קומצין מכלי שע"ג קרקע הוא משום שכ"ה דרך שימושו של הכלי, ע' בקר"א שדן לפרש כן, אך ק' לפרש לפ"ז מה דבעי' שיאחזנו כהן בידו הימנית כמבו' בפירש"י שם ד"ה הוצרכתה, וגם אינו מובן המבו' בפשוטו בסוגיא שם דמצי המגבי' לפגל, ועוד הקשו בזה מסוגיא דהתם, ואכמ"ל, ובע"כ דדינא דקמיצה בכלי שרת הויא עבודה הנעשית ע"י הכלי, וע"כ יש מקום להצריך שיגבי' כהן להכלי, והויא הגבהתו מכלל עבודת הקמיצה, וע"כ מצי לפגל בה, וז"ב.

ונ' דמה"ט הוא דבעי' שיהא הכלי שרת ראוי לקדש את המנחה והקומץ, וכל שאינו ראוי לקדש הוי זה כקמיצה בכלי חול, כיון דהא דבעי' קמיצה בכלי שרת, היינו כ"ה שיקדש הכלי שרת להקומץ, וע"כ ודאי דבעי' שיהא ראוי בפועל לקדש.

ולפ"ז נ', דל"ש כ"ז רק בדינא דקמיצה מכלי שרת, אך משא"כ בדינא דבלילה בכלי שרת, דודאי אי"ז כלל משום דהכלי שרת מקדש להמנחה בבלילתה, אלא הוי זה דין מקום בעלמא שתהא המנחה בכלי שרת בעת הבלילה, הרי דלזה ודאי ל"ב שיהא הכלי ראוי בפועל לקדש, וכל היכא דהוי כח כלי שרת על הכלי, הרי שהגם דבפועל אין הכלי ראוי לקדש, שפיר דמי, ואשר ע"כ שפיר ס"ל לר"ל דמהניא בלילה בכלי שרת בחוץ, הגם דכלי שרת אין מקדשין אלא בפנים, וכמש"נ לעיל דהא דאין כלי שרת מקדשין בחוץ אי"ז גריעותא בכח הכלי שרת אלא הוי זה דין בהדבר המתקדש שאינו מתקדש בחוץ, וע"כ שפיר חשיב זה בלילה בכלי שרת, וז"ב.[[6]](#footnote-7)

ועד"ז נ', למ"ד לעיל ד"ז. שאין קומצין בכלי שע"ג קרקע, דמ"מ ודאי דכל עבודות הטעונות כלי שרת כבלילה וכה"ג מהני אף בכלי שע"ג קרקע, דנ"פ דכל הצד דאין קומצין בכלי שע"ג קרקע, הוא משום דהוי זה עבודה בהכלי שרת והכ"ש פועל בקידוש הקומץ, וע"כ י"ל דבעי' שיהא הכלי ביד כהן ובידו הימנית, כיון שאף הכלי משתתף בעבודת הקמיצה, אך משא"כ בדין בלילה בכלי שרת וכה"ג שאין הכלי שייך כלל לעבודת הבלילה, אלא הוי זה קביעות מקום בעלמא שתהא הבלילה בתוך כלי שרת, הרי שודאי אין מקום להצריך שיהא הכלי ביד אדם, וז"פ.

ונ' עוד עד"ז, בדינא דכלי הלח אין מקדשין את היבש ומדות היבש אין מקדשין את הלח, דיל"ד מהו הדין בכל עבודות הטעונות כלי שרת, אם מהני בכה"ג, ולהנ"ל נ' דיש מקום לחלק בזה, דקמיצה ל"מ בכה"ג, ובבלילה ושאר עבודות הטעונות כלי שרת יהני בכה"ג, ודו"ק, וע' במנח"א לעיל ד"ח: ובזבחים דפ"ח. מה שהביא בנידון זה, ועמש"נ בזה בדברינו בדין בלילת מנחה קודם שנתקדשה בכלי סק"ד.

ד] ובזה יש לישב מה שיש להקשות בהא דס"ל לר' יוחנן דבללה חוץ לחומת העזרה פסולה, ופי' התוס' לקמן די"ח: שהטעם בזה הוא משום דהבלילה בחוץ פוסלת, וה"נ בלילת זר פוסלת דזר מחלל עבודה, וכן מבו' גם מד' התוס' ביומא דמ"ח:, עיי"ש, וצ"ע דמ"ש מדין קמיצה בזר דפסולה ואין יכול לחזור ולקמוץ לרבנן דבן בתירא, ומ"מ קמץ בחוץ חוזר וקומץ, כדתניא בתוספתא במכלתין פ"ה ה"ז, ופסק כן הרמב"ם בפי"א מפסוהמ"ק ה"ד.[[7]](#footnote-8)

וע' חזו"א קמא סי' כ"ח סק"ו, שכתב דהטעם דבלילה בחוץ פוסלת וקמיצה אינו פוסל, משום דקמיצה אפשר בחזרה, עכ"ד, והבי' בזה, דקמיצה בחוץ לאו כלום הוא, דעבודת חוץ לי"ל תורת עבודה כלל, אך היינו דוקא בקמיצה דאפשר בחזרה, אך משא"כ בבלילה דא"א בחזרה, הרי שבפועל נעשית פעולת הבלילה, וע"כ חשיב שנעשית בהמנחה עבודה בפסול.

וי"ל עוד, דעבודת קמיצה שאני, שעיקר ענין הקמיצה הוא לברר הקומץ והשיריים, וקמיצת חוץ כיון דלאו מידי קעביד ולא חייל בזה בירור כלל בהקומץ והשיריים, ע"כ לי"ל תורת קמיצה כלל, וקמיצת פסולים שאני, דאיכא ע"ז תורת קמיצה וחיייל בזה בירור מסוים דקומץ ושירים, דהרי קמיצת טמא וקמיצה בשמאל בפשוטו דינם שאם עלה הקומץ לא ירד, ואף שאר קמיצות פסולות יתכן דמהני בהו משילת האור, ואף אי ל"מ בהו משילת האור, מ"מ איכא לזה תורת קמיצה מסוימת, ואך דלא סגי בזה לדין לא ירדו ולדין משילת האור, וצ"ע בזה, ול"ד לבלילה דאף שנעשית בחוץ תורת בלילה עלי'.

וי"ל עוד בפשיטות, אי נימא דטעמא דרבנן דבקמיצת פסולין לא יחזור ויקמוץ, הוא משום דכבר נקבע הקומץ והשיריים, או משום דל"ש ב' קמיצות במנחה, ועמש"נ בזה בדברינו בדין קמיצת פסולין סק"??, ולפ"ז הרי ניחא בפשיטות דל"ש הנך טעמי בקמיצת חוץ דלאו קמיצה היא כלל, ולא קבעה להקמוץ והשיריים, וגם ל"ש לדון בזה משום דאין ב' קמיצות בקרבן, שהרילא נעשית קמיצה כלל, ול"ד לדין בללה בחוץ דפסל, דהתם טעם הפסול הוא כמש"כ התוס' לקמן די"ח: דעבודה בפסול פוסלת, וע"כ אף בלילת חוץ פוסלת, ומה דבקמיצת פסולין לא פסלינן מכח הא דנעשית בזה עבודה בפסול, וכדינא דבלילת פסולין, נ"פ שהטעם בזה הוא, דפסולא דעבודה בפסול הוא רק בעבודה שא"א לתקונה, וחשבי' שנעשית בלילת הקרבן בפסול, אך משא"כ בקמיצה דאפשר לתקונה ולקמוץ פעם אחרת, ל"ח כלל שנעשית קמיצת הקרבן בפסול, דקמיצה זו הפסולה אינה כלל קמיצת הקרבן, וז"פ.

ולמש"נ בד' התו"י והריטב"א א"ש היטב, דלפ"ז יל"פ דהא דקמץ בחוץ יחזור ויקמוץ, היינו משום דכלי שרת אינן מקדשין בחוץ, ומשו"ה הוי זה כקמץ שלא מכלי שרת דיחזור ויקמוץ, וכמש"כ כן תו"י וריטב"א הנז', דמה"ט ס"ד דקמץ בלילה יחזור ויקמוץ, משום דהוי כקמץ שלא בכלי שרת, ומשא"כ בבלל בחוץ, דלא חשיב כבלל שלא בכלי שרת וכמש"נ הטעם בזה, הרי דאיכא ע"ז תורת בלילה, ומה"ט ה"ז פוסל להמנחה, וא"ש היטב.

אך נפ"מ לפ"ז, בגונא שהקמיצה נעשית בפנים והכהן הקומץ הי' בחוץ, דאי נימא דהא דבקמיצה בחוץ חוזר וקומץ הוא משום דהויא כקמיצה שלא מכלי שרת, כיון שאין כלי שרת מקדשין בחוץ, הרי ממילא דבהך גוונא דהקמיצה הויא בכלי שרת בפנים, ואך דמיפסלא משום דהקומץ הי' בחוץ, ל"מ לחזור ולקמוץ, ובאמת שגם אי נימא דהא דבקמץ בחוץ חוזר וקומץ, הוא משום דקמיצה בחוץ לאו מידי היא, נמי הי' מקום לדון דכ"ז הוא כשעיקר הקמיצה הויא בחוץ, אך היכא שהקמיצה נעשית בפנים והכהן הקומץ הוי בחוץ, הוי זה כלל פסולי עבודה שאינו חוזר וקומץ, וצ"ע בזה, ושו"ר בכ' הגרי"ז לעיל ד"ו: שכתב דלדעת רש"י דמנחה קודם קמיצה נפסלת ביוצא, צל"פ דהא דתניא בתוספתא דקמץ בחוץ חוזר וקומץ, היינו בגונא שהמנחה הויא בפנים, והכהן הקומץ הוי בחוץ, עיי"ש, והרי שנקט דגם בכה"ג יחזור ויקמוץ.

ובעיקר ד' תו"י וריטב"א, הנה מד' רש"י נ' לדקדק דפליג ע"ז, דהנה לעיל ד"ז. משני רב עמרם כגון שהחזירו לביסא גדושה, ופריך ומקמץ היאך קמץ, ופירש"י ומקמץ היאך קמץ תחילה שקמץ מכלי זה, והרי גדוש הוא וקמיצה מתוך הכלי בעינן, דכל דבר הטעון כלי אינו חשוב כלי אלא תוכו, עכ"ל, וממה שהוצרך רש"י לטעם זה דכל דבר הטעון כלי אינו חשוב כלי אלא תוכו, ואעיקר הא דמשני כגון שהחזירו לביסא גדושה לא הוצרך רש"י לטעם זה, נראה דהגם דכבר ידעי' דלקידוש כלי ל"מ רק תוכו, ואשר זהו הא דמשני כגון שהחזירו לביסא גדושה, מ"מ אי"ז טעם דלא יהני קמיצה מן הגודש, וע"כ הוצרך רש"י לפרש הטעם דכל דבר הטעון כלי אינו חשוב כלי אלא תוכו, והיינו דגודש הכלי לי"ל כלל תורת כלי שרת.

ונ' מזה דפליג רש"י ע"ד התו"י והריטב"א, שהרי לדעתם לדין קמיצה מתוך הכלי בעי' שיהא זה כלי הראוי לקידוש, וא"כ כיון שאין הגודש ראוי לקדש, א"כ הרי שמה"ט אף אינו מועיל לקמיצה, וא"צ להטעם שפירש"י, ואף שהתו"י והריטב"א נסתפקו בזה, אך נ"פ דכל ספיקם הוא רק בדינא דכ"ש אינן מקדשין שלא בזמנן, דאי"ז כלל חיסרון בכח הכלי שרת לקדש, אלא הוי זה חיסרון בכח הדבר להתקדש, וע"כ י"ל דלקמיצה סגי בזה, אך כל שאין הכ"ש ראוי לקדש, י"ל דפשיט"ל דל"מ בכה"ג, אך בד' רש"י נ' דס"ל דאף בכה"ג מהני, וכל מה דל"מ קמיצה מתוך הגודש, הוא רק משום דגודש לי"ל כלל תורת כלי שרת, ומד' רש"י שהוצרך לה"ט, נ' דפליג וס"ל דלדין קמיצה מכלי שרת ל"ב כלל שיהא הכלי ראוי לקדש, ויש לדחות, וצ"ע בזה.

ה] במש"נ לעיל סק"ג מד' רש"י בסוטה והתוס' לקמן דצ"ו. דהא דקמיצה הויא מכלי שרת, אי"ז דין מקום בעלמא שתהא הקמיצה מתוך בכלי, אלא הוי זה עבודה בהכלי שרת, והכלי שרת פועל בקמיצה, ודמיא לשחיטה דהויא בכלי שרת, דהסכין מקדש לי' לדם, הנה בדעת התוס' נ' יותר מזה, ופליגי בזה רש"י ותוס', וכמו שיתבאר בעז"ה.

דהנה לעיל ד"ה. תניא דיש במנחות דהמנחות טעונות כלי וכו' משא"כ בעופות, ופירש"י דמנחות טעונות כלי בפ' שתי הלחם ועופות אין טעונין כלי שהרי מליקתן בציפורן, והתוס' שם הקשו דאדרבה זו היא קולא לגבי עופות דבעו מליקה בעצמו של כהן, ותירצו דבקדושה איירי שצריך לקדשו בכלי שרת משא"כ בעופות, עכ"ד, ובדעת רש"י דפירש לה על עיקר מעשה הקמיצה והמליקה, שמעתי לבאר, דס"ל דל"ה זה קולא כלל במנחות לגבי עופות, שהרי אף במנחות הוי מעשה הקמיצה בעצמו של כהן, והוי דומיא דמליקה דבעצמו של כהן, ובמנחה איכא חומרא דמלבד זה בעי' שתהא הקמיצה מתוך כלי שרת, ובעופות הוי מעשה המליקה בציפורן, וליכא כלל דין כלי בהמליקה, וצ"ע מה הוקשה להתוס', הרי לכאו' כנים הדברים דגם במנחות הוי מעשה הקמיצה בעצמו של כהן וכמליקה.[[8]](#footnote-9)

ונ' בדעת התוס', דס"ל דכיון דדין קמיצה בכלי ילפי' לה משחיטה, וכמש"כ התוס' לקמן דצ"ו., היינו בע"כ דעבדות הקמיצה עבודת כלי היא, ומכח הכלי חיילא הקמיצה, ואי"ז כלל עבודת יד, ומה דמעשה הקמיצה הוי בעצמו של כהן, אי"ז כלל משום דה"ז עבודת יד, אלא היינו דכ"ה צורת הקמיצה מכלי שרת ע"י ידו של כהן, וכדילפי' לה לקמן די"ט: מקרא דלא יעשה מדה לקומץ, והיינו דכ"ה דרך הקמיצה בידו של כהן, אך אי"ז עבודת יד כלל, והרי חזי' דלדעת שמואל לקמן די"ט: אי"ז מעכב, ובדיעבד מהני אי עביד מדה לקומץ, (ובכ' הגרי"ז בדי"ט: שם, תמה באמת בזה, דהיאך יהני בכלי, הרי קמיצה הויא עבודת יד), ועוד מצינו בד' התויו"ט במכלתין ס"פ המנחות והנסכים שכתב דלשמואל דהמתנדב שמן קומצו ושיירו נאכלין הוי הקמיצה בכלי, (אך הביאו מתוס' לקמן דע"ד: ורגמ"ה שם דמבו' דהוי הקמיצה בידו), וחזי' מזה דאין הקמיצה עבודת יד, ורק שכ"ה דרך הקמיצה בידו, ובשמן שדרכו בכלי הוי קמיצתו בכלי, ונ' דדמי זה לעבודת קבלה ודכוותה, דג"כ נעשה הקבלה ע"י עצמו של כהן שמחזיק הכלי בידו, אך אי"ז עבודת יד, וה"נ דכוותה, ובפירש"י לקמן די"א. דימה דין חציצה בין ידו לקומץ לדין חציצה בין ידו לכלי שרת, וע' בכ' הגרי"ז שם שעמד ע"ז, ונ' מזה כמש"נ, וע"כ שפיר הקשו התוס' דמנחות קילי מעופות, דבעופות נעשית המליקה בעצמו של כהן ובמנחות נעשית המליקה בהכלי, וז"ב בדעת התוס', ולעיל סק"ג בהערה הבאנו מד' תוס' בזבחים דס"ה. דפליגי בזה, וס"ל להיפך, דקמיצה דמיא ממש למליקה, ול"ח כלל שהקמיצה נעשית בכלי, עיי"ש.

אמנם בדעת רש"י שפי' להברייתא דלעיל ד"ה. כפשטה, ולא קשיא לי' קו' התוס' דאדרבה קולא היא לגבי עופות, נ' דהוא משום דפליג בזה על התוס', וס"ל דהגם דקמיצה בעיא כלי שרת, מ"מ הקמיצה בעיקרה עבודת יד היא, והדברים מפורשים כן בד' רש"י זבחים דכ"ה. ד"ה בא לעבדה בכלי, ז"ל, וממילא נפקא קמיצה בימין, דהא עבודת יד היא ולא עבודת כלי, עכ"ל, וע' בחי' מרן הגרי"ז הל' פסוהמ"ק שהביא לד' רש"י אלו, והרי להדיא שדעתו דקמיצה עבודת יד היא.

אך בדעת התוס' נ' דמפרשי דלעולם קמיצה עבודת כלי היא, ומש"א בזבחים שם ולקמן ד"י: דלר"ש קמיצה בעיא ימין מדר"י ברי' דרב חייא, דבא לעבדה ביד עובדה בימין כחטאת, נ' שדעת התוס' דהא דבא לעבדה ביד עובדה בימין כחטאת, אי"ז כפירש"י דהוי זה דין מסוים בעבודת יד, אלא הוי זה ילפותא בעלמא דכל עבודה הנעשית ע"י היד טעונה העבודה ימין, וע"כ אף קמיצה בעיא ימין לדעתו, כיון שהיא נעשית ע"י היד, והגם שאינה עבודת יד כלל.

ומצאנו להדיא דפליגי בזה רש"י ותוס', אי הא דבא לעבדה ביד עובדה בימין הוי דין בעבודת יד, או דאף בעבודת כלי כל מעשה הנעשה ביד טעון ימין, דהנה לקמן ד"י: פריך דלר"ש דל"ב קידוש קומץ ולמ"ד נמי דבעי קידוש קומץ לר"ש בשמאל אכשורי מכשר, יד יד דרבא למה לי, ופירש"י דלר"נ נמי דאמר ר"ש בעי קידוש קומץ, בשמאל שמעי' לי' דמכשיר ר"ש לקידוש קומץ, כדאמרי' לקמן בא לעבדה בכלי עובדה בשמאל כאשם, והתוס' שם הקשו, דהתם מיירי במעלה בכלי להקטיר, אבל כשנותן הקומץ בכלי שרת לקדשו לעולם אימא לך דבעיא ימין, כמו שהקמיצה בימין, ע"כ.[[9]](#footnote-10)

והנה בדעת רש"י נ' פשוט, ושו"ר בכ' הגרי"ז שם שעמד בזה על קו' התוס', דס"ל דל"ד כלל להא דקמיצה בימין, דהא דקמיצה הויא בימין הוא משום דעבודת יד היא, וכמו שפירש"י בזבחים דכ"ה. וכדלעיל, אך משא"כ קידוש קומץ שעבודת כלי היא, הרי שאף נתינת הקומץ להכלי הנעשה בידו נמי הוי בשמאל כאשם, שהרי הכי ילפי' מחטאת ואשם, דעבודת יד בעיא ימין ועבודת כלי כשרה בשמאל, אך בד' התוס' מבו' להדיא דפליגי בזה, וס"ל דהא דמודה ר"ש דקמיצה הויא בימין, אי"ז כלל משום דעבודת יד היא, והרי דעת התוס' דקמיצה לאו עבודת יד היא כלל, וכנ"ל, וע"כ שפיר הקשו דה"נ קידוש קומץ ליבעי ימין, כיון דנעשה הקידוש בידו, וכל עבודה הנעשית ביד ילפי' לה מחטאת דבעיא עבודה זו ימין.

ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בחי' מרן הגרי"ז הל' פסוהמ"ק, האריך לבאר דהא דבעי לר"ש ימין בחטאת, אי"ז כלל מדין עבודה, אלא הוי זה דין בפנ"ע בחטאת בדין אצבע האמורה בה, דבעי' דוקא אצבעו הימנית, וכן דין ימין בקמיצה לר"ש, יסוד דינו הוא בהדין יד דבעי' בקמיצה, ופי' שם דאף הא דבהולכת הקומץ והקטרתו בעי' ימין לר"ש, היכא שבא לעבדה ביד, נמי אי"ז מדיני עבודה, אלא היינו דהא דבא לעבדה ביד עובדה בימין כחטאת נתחדש בזה דבחטאת איכא נמי הכשר מדין עבודת יד, וע"כ בכה"ג בעי' ימין, עיי"ש בכל דבריו, וע' בכ' הגרי"ז לקמן ד"י: מה שהעיר שם על דבריו.

והנה לפי דבריו, הרי דמהא דיליף ר"ש מחטאת דקמיצה בעיא ימין, הרי בע"כ דקמיצה עבודת יד היא, דאל"כ לא הי' מקום להצריכה ימין, וזה שלא כד' התוס' שהבאנו שהקשו דגם קידוש קומץ ליבעי ימין כי קמיצה, וכמש"נ.

ונ' שהתוס' אזלי בזה לטעמייהו, שהרי בעיקר ד' מרן הגרי"ז דדין ימין לר"ש אינו כלל מדיני עבודה, אלא הוי זה דין בפנ"ע בהדין אצבע ובהדין יד, נ' להדיא מד' התוס' דלא ס"ל כן, שהרי התוס' לקמן ד"י: הביאו שי' ר"ת, שדן לומר דלר"ש בעי' ימין בזריקת שאר קרבנות, וילפי' לה בהקישא דזאת התורה מחטאת, והתוס' בזבחים דכ"ד: הוסיפו עוד, דאי נימא דר"ש גופי לא יליף מחטאת להצריך ימין בזריקת שאר קרבנות, היינו משום דזריקה לא ילפי' מהזאה, עיי"ש בדבריהם, ומבו' דעת תוס' דפשיטא להו דמצי' למילף דין ימין בזריקת שאר קרבנות מחטאת, אי לאו דזריקה מהזאה לא ילפי', והנה אי נימא כד' מרן הגרי"ז דדין ימין לר"ש אינו כלל דין בדיני עבודה, אלא הוי זה דין בהאצבע והיד, הרי ל"ש למילף כלל מהקישא דזאת התורה להצריך ימין בזריקת שאר קרבנות, שהרי אף בחטאת ליכא דין ימין מדין עבודה אלא מדין אצבע, וזריקת שאר קרבנות דהויא בכלי ול"ה ביד, ל"ש בה כלל דין זה, ובע"כ מד' התוס' דהא דחטאת בעיא ימין לר"ש, הוי זה מדיני עבודה, דעבודת החטאת בעיא ימין, וע"כ שפיר מצי' למילף מינה לזריקת שאר קרבנות להצריכן ימין, וז"ב.

ולפ"ז נ', דלהתוס' לטעמייהו דדינא דימין לר"ש אי"ז כלל דין בהאצבע והיד, אלא הוי זה דין בהעבודה דעבודת חטאת בעיא ימין, הרי ממילא שלדעתם הא דילפי' מחטאת דבא לעבדה ביד עובדה בימין, אי"ז כלל דין מסוים בעבודת יד, אלא הוי זה ילפותא דבכה"ג שעובדה ביד בעיא העבודה ימין, וע"כ ה"נ ילפי' מינה דקמיצה בעיא ימין, הגם שלדעת התוס' אינה עבודת יד כלל, וע"כ נמי הקשו התוס' דאף קידוש קומץ ליבעי ימין לר"ש, כיון שהוא נעשה בידו, הגם שאינו עבודת יד כלל, וכמש"נ, וכ"ז ברור בעזה"י.

1. אמנם דעת הרמב"ם פי"ג ממעה"ק ה""ה נ' דהבלילה ל"ה בכלי שרת, אך עי' ברדב"ז שם שפי' ד' הרמב"ם בע"א, וע' גם בחזו"א סי' כ"ה סק"ג שדן בזה, והכ"מ שם תמה עליו מסוגיין, ועלח"מ שם מש"כ בזה, ועוד כתבו בזה ע"פ גי' השטמ"ק בסוגיין כיון "דקדושת כלי היא", והיינו דהגם דהבלילה אינה בכלי שרת, מ"מ כיון שכבר נתקדש קודם הבלילה בכלי שרת, ע"כ בעיא פנים, אך בד' התוס' חולין דל"ו. מבו' דהגם דגר' כגי' השטמ"ק מ"מ פירשו לה דהבלילה גופה בעיא כלי שרת, וע' חזו"א סי' כ"ה סק"ג שדן לפרש כן, וזה שלא כד' הלח"מ שם שנקט דמהני לבלול אף קודם שנתקדשה המנחה בכלי שרת, וע' חזו"א קמא סי' כ"ח סק"ה שתמה ע"ז, ובדומה לזה מצינו בזבחים דס"ט. דקמיצת זר תרד ולא ילפי' מבמה משום דאין כ"ש בבמה, ופירש"י שם, דל"מ למילף מבמה, דבפנים כיון שנתקדש בכלי שרת פסל בי' זר. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע' חזו"א מנחות סי' כ"ה סקי"א, שכתב מכח זה, דהא דאמר ר"ל פנים לא בעיא, לאו לכתחילה קאמר, דהא משמע דלא פליג ר"ל דבעי כלי, והרי כלי אין כחו אלא בפנים, וכדאמר לענין קידוש דאין מקדשין אלא בפנים וכדאמר זבחים דפ"ח., אלא לענין דיעבד אמר, דכיון דל"ב כהונה אין לחשוב בחוץ כפסול ממש אלא נחשב כלא בלל כלל, עכ"ד, וכ"כ גם בסי' כ"ט סקט"ו, וע' גם בחזו"א שם סק"ג, שכתב דלר"ל דמכשר בבלה בחוץ, א"כ גם בללה בכלי חול כשר, דהא חוץ לחומת עזרה אין כח כלי שרת, והא דבעי' כלי שרת הוי למצוה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת שמד' התוס' בזבחים וחולין הנז', נ' ללמוד דכלי שרת שרובו בחוץ מהני לקדש דבר שבפנים, דאי נימא דכיון שרובו בחוץ ל"מ לקדש דבר שבפנים, א"כ מה בעי' להל' מסוימת בקבלה דבעי' שיהא הכלי בפנים, ול"מ היכא שרובו בחוץ, הרי בכל קידוש ל"מ הכלי לקדש היכא שרובו בחוץ, והיאך יועיל לקידוש דקבלה, ואין לפרש שבאמת זהו הטעם דל"מ לקבלה היכא שרוב הכלי בחוץ, ואי"ז כלל דין מסוים בקבלה, שהרי התוס' שם פי' כן גם בהא דתנן דקד"ק קיבול דמן בכלי שרת בצפון, ופי' התוס' דהיינו דבעי' שיהא גם הכלי בצפון, והתם הרי הא דל"מ היכא דהכלי בדרום הוא משום עבודת הקבלה, דכ"ה דבעי' שתהא עיקר הקבלה בצפון, בעי' נמי שיהא הכלי בצפון, והיינו כנר' דאם אין הכלי בצפון לא חשיב שנעשית הקבלה בצפון, וה"נ מה"ט הוא דבעי' שיהא הכלי בפנים, לחשוב שנעשית עבודת הקבלה בפנים, ואי"ז כלל משום דינא דכלי שרת אינן מקדשין אלא בפנים, וז"ב, ובע"כ מזה דאף היכא דהוי רוב הכלי בחוץ, מ"מ כל שמקצתו בפנים ומקדש באותו מקצת מהני שפיר הקידוש, ורק בקבלה הוא דל"מ בכה"ג משום דינא דקבלה שתהא נעשית בפנים, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ע בדברי החזו"א סי' כ"ב סקי"ב שנקט בפשיטות דקמיצה לא בא להתיר ולא לקדש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם הנה בתוס' זבחים דס"ה., הקשו בהא דבעי למילף התם מק"ו דמה שחיטה שלא קבע לה כהן קבע לה כלי, מליקה שקבע לה כהן אינו דין שיקבע לה כלי, והק' התוס' דקמיצה תוכיח שקבע לה כהן ולא קבע לה כלי, עיי"ש, וע' בזה בחי' מרן הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק מה שפי' בדבריהם.

   ולכאו' נ' פשוט, דלדעת רש"י בסוטה ותוס' לקמן דצ"ו. הנז', ל"ק כלל קו' התוס' בזבחים, שהרי לדעתם אף קמיצה קבע לה כלי כי שחיטה, ומד' התוס' בזבחים מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דקמיצה לא קבע לה כלי כלל, והויא עבודת יד גמורה, ואך דהוי זה מקום בעלמא שתהא הקמיצה מתוך כלי שרת, ואי"ז שייך כלל לנידון הברייתא בזבחים להצריך למליקה כלי, כ"ה שתהא העבודה בכלי, וזהו שהק' התוס' דקמיצה תוכיח שקבע לה כהן ולא קבע לה כלי, וד' התוס' בזבחים הוי להיפך גמור מד' התוס' לעיל ד"ה. שהבאנו להלן סק"ה, שהתוס' לעיל ד"ה. כתבו דקמיצה ל"ד למליקה והויא בכלי ול"ב עצמו של כהן, והתוס' בזבחים נקטו להיפך דקמיצה דמיא למליקה דהויא בעצמו של כהן ול"ב כלי, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף עוד בזה, דהנה ילה"ע לפי המבו' בד' התו"י ביומא שם, דהגם דלרבנן בקמיצה פסולה ל"מ לחזור ולקמוץ, מ"מ בקמיצה שלא מכלי שרת מצי לחזור ולקמוץ, וע"כ בקמץ בלילה דחשיב כקמיצה שלא מכלי שרת מצי לחזור ולקמוץ, ויל"ע דלפ"ז מ"ט דר"י דבללה בחוץ פסול, הרי בלילה בחוץ הוי כבלילה שלא בכלי שרת ולאו כלום היא, וא"כ בדין דלא תפסול בלילה זו להמנחה, וי"ל בפשיטות ע"ד מש"נ למעלה בסק"ד לחלק בין בלילה בחוץ לקמיצה בחוץ, עיי"ש, ולמש"נ א"ש היטב, דבבלילה בחוץ חשיב שפיר כבלילה בכלי שרת, וכמש"נ הטעם בזה.

   וי"ל עוד למש"נ, דאף אי נימא כמו שנקט החזו"א דבלילה בחוץ חשיבא כבלילה שלא בכלי שרת, מ"מ ניחא הא דה"ז פסול להמנחה ול"ד לקמיצה שלא מכלי שרת שאינה פוסלת, דשאני קמיצה דהויא עבודת כלי וחיילא הקמיצה מכח הכלי שרת, וע"כ כל שאינה בכלי שרת לאו כלום היא ולא פסלה, ומשא"כ בבלילה דדין הכלי שרת שבה הוי דין מקום בעלמא לבלילה, הרי דע"כ אף היכא שבללה שלא בכלי שרת שפיר מציא פסלה, ולא גרעא בלילה שלא בכלי שרת שפסלה, מבלילה בחוץ שפסלה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה במהר"י קורקוס שם כתב, דמש"כ הרמב"ם דחוזר וקומץ בפנים, היינו דיחזור ויקמוץ קומץ אחר, שמה שכבר קמץ הוי כנשפך, ועיי"ש שדן לומר דיל"פ דאותו הקומץ עצמו מחזירו לכלי וחוזר וקומץ בפנים, והוא משום דקמיצת חוץ לא פסיל כולי האי, ואינו נראה, עכ"ד, וצ"ב מ"ש בזה כלל פסול נשפך, שהרי לכאו' הקמיצה בחוץ לאו כלום היא, והרי חזי' דאי"ז קובע המנחה, ול"ח כמנחה שחסרה, וצ"ע בזה, ומעיקר דבריו נ' מוכח דס"ל דדין נשפך הוי זה פסול, דאי נימא דהוי זה חיסרון בהמתן כלי, הרי ל"ש לדון כן כלל הכא שדייני' שיחזירו לכלי ויחזור ויקמוץ ויתן לכלי, וז"פ.

   עוד ראיתי בקר"א לעיל ד"ו., שכתב דבע"כ איירי התוספתא בשלא נתקדשה המנחה בכלי, דאי נתקדשה בכלי ה"ה נפסלת ביוצא, ותמה לפ"ז עמש"כ הרמב"ם בפי"ד מפסוהמ"ק ה"ד דקמץ בחוץ ל"מ בזה מחשבה כיון דהוי מקום שאינו ראוי לעבודה, ולהנ"ל תיפו"ל שכלל לא נתקדשה המנחה בכלי, עיי"ש, ולא הבנתי דמנ"ל לאוקמי בשלא נתקדשה המנחה בכלי, הרי שפיר יש להעמיד בשנתקדשה המנחה בכלי, ומ"מ אינו נפסל ביוצא, כמש"כ התוס' בסוגיין ובכ"ד דל"מ קידוש כלי ליפסל ביוצא עד להקמיצה, והכא אף שנקמץ בחוץ אינו נפסל ביוצא, כיון דהקמיצה בחוץ לאו כלום היא, ויש להסתפק בקמיצת פסולין, למה שכתבו תוס' לעיל ד"ו: די"ל דאף לבן בתירא מהניא לקבוע המנחה, אם ה"נ מהניא ליפסל ביוצא, וצ"ע בזה, ועמש"נ בזה בדברינו בדין קמיצת פסולין ???.

   ובס' ישועו"מ בהגה' על הרמב"ם הקשה ז"ל, צ"ע כיון דטעון קידוש כלי א"כ בקמץ בחוץ פסול, עכ"ל, וצ"ב מאי קשיא לי', הרי הגם דטעון קידוש כלי, מ"מ עדין אינו נפסל ביוצא וכנ"ל, וא"כ מ"ט יפסל בחוץ, אך עי' באבהא"ז פ"ד מעה"ק ה"ז שהוכיח שהרמב"ם פליג על התוס' וס"ל דאף קודם שנעשתה עבודה ה"ז נפסל ביוצא, וזה מד' הרמב"ם פי"א מפסוהמ"ק הי"ד, עיי"ש, אך ד' הרמב"ם שם בלא"ה קשים, ועחזו"א שפי' שאין כוונת הרמב"ם שה"ז נפסל ביוצא, ולפ"ז אין להביא משם, וע' עוד בלח"מ פי"ג ממעה"ק ה"ה בסו"ד, שנקט שהרמב"ם פליג על התוס' וס"ל דמנחה נפסלת ביוצא קודם קמיצה, וע' עוד בכ' הגרי"ז לעיל ד"ו: שכתב שלדעת רש"י דמנחה נפסלת ביוצא קודם קמיצה, צל"פ ד' התוספתא בדהויא המנחה בפנים והכהן הקומץ הוי בחוץ, עיי"ש, ולפ"ז גם ל"ק קו' הקר"א והישועו"מ הנז' ע"ד הרמב"ם, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. וביותר ילה"ע, שלכאו' ד' התוס' הם שלא כד' מרן הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק, שכתב שם דדין יד בקמיצה היינו משום דהויא עבודת יד, ומשא"כ דין יד במליקה אי"ז כלל משום דיני עבודה, אלא הוי זה דין בעיקר השם של מליקה, דכל בתלוש ל"ה מליקה, עיי"ש באורך, ולפי דבריו הרי נמצא דבדיני העבודה, ודאי חמיר טפי דין מנחות מדין עופות, ומד' התוס' מבו' דלא ס"ל כן, אלא אדרבה קמיצה ל"ה כלל עבודת יד, וכמש"נ למעלה בדעתם. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובתוס' שם הביאו פירש"י בזבחים דפירש דהא דמכשר ר"ש קידוש קומץ בשמאל, הוא משום דלא עדיף מקבלה דמכשר ר"ש בשמאל.

   ונ' פשוט בבי' שנוי פירש"י בזבחים מפירושו במנחות, שהוא תלוי במה ששינה פירושו עוד בעיקר מש"א התם דחד לקידוש קומץ, דבמנחות פירש"י דהיינו דכי מקדש לי' לקומץ בכלי יתננו בידו הימנית, ובזבחים פירש"י דהיינו שיאחז הכלי שהוא מקדש בו בידו הימנית, ונ"פ לפ"ז, דבזבחים שפירש דהנידון הוא על אחיזת הכלי בשעת קידוש, הרי דזה הוי דומיא דקבלה, וכיון דקבלה ל"ב ימין, לא עדיפא אחיזת הכללי בשעת קידוש להצריכה ימין, אך דמנחות שפירש דהנידון הוא על נתינת הקומץ להכלי, דליכא דכוותה בקבלה, הרי דע"כ ל"ש בזה ה"ט דלא עדיף מקבלה, והוצרך לפרש הטעם משום הא דילפי' דבא לעבדה בכלי עובדה בשמאל כאשם, וז"ב, אך בד' התוס' מת' להדיא שפירשו דד' רש"י בזבחים הוי טעם גם על הא דנתינת הקומץ לכלי הוי בימין. [↑](#footnote-ref-10)