מעשרות פרק ד
קטגוריות: ש_ס / ז מעשרות / מעשרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**ביאורים בסוגיא דביצה סוף פ"ד**

**תנוקות שטמנו תאנים מערב שבת ושכחו וכו'**

כתב רש"י, דתאנים דבר שנגמרה מלאכתו הוא אלא אם כן חשב עליהם לקציעות או לגרוגרות. ואיירי מתני' בתאנים אחר גמ"מ קודם ראיית פה"ב, וקמ"ל שהשבת קובעת לחייב במעשר אף במוצ"ש. ונקט תנוקות לאשמועינן דיש להם מחשבה ע"י מעשה המוכיח, דכיון שטמנו לשבת הרי זה מעשה המוכיח שייחדום לשבת, והשבת קובעת ע"י יחוד אפילו למוצ"ש.

אך הרשב"א כתב, דמהני מחשבתן ע"י מעשה המוכיח, וכיון שכן נגמרה מלאכתן. ומבואר דאיירי בתאנים קודם גמ"מ וע"י מחשבתן שטמנו לאכילה חשיב גמ"מ. ובהערות שבמה"ק הוסיף שהרשב"א אזיל לשיטתו שלא חילק בין יחדום לשבת לבין לא יחדום, אלא שקודם גמ"מ לעולם השבת קובעת רק לשבת עצמה, ואחר גמ"מ לעולם השבת קובעת אף למוצ"ש. והשתא קשה למה צריך למחשבתן, הרי בלא"ה השבת קובעת אף למוצ"ש. ולכן הוצרך הרשב"א לומר שע"י מחשבתן איכא גמ"מ.

ויש להוסיף עוד דרש"י נמי אזיל לשיטתו, דהנה לשיטת הרשב"א דאיירי בתאנים קודם גמ"מ על כרחיך צריך לפרש דאיירי בנטלו תאנים מכרי העומד לקציעות או לגרוגרות, וע"י מחשבתן לאכילה הופרדו התאנים משאר הגורן וחייל בהו גמ"מ. ולדעת רש"י אי אפשר לפרש כך, שהרי כתב במס' ב"מ פט ע"ב דאי אפשר להפריד את התאנים משאר הגורן אלא ע"י צירוף שתים ומילתא דחשיבותא, דהיינו מקח או מלח או חצר. והכא אם התנוקות קנו את התאנים בדמים הרי המקח כבר קובע, ואם קיבלו במתנה כשם שאין מתנה קובעת כך אינה מפרידה משאר הגורן, כמבואר ברש"י שם. ועל כרחיך איירי בתאנים שאינם מחוסרים גמ"מ. ולדעת הרשב"א צ"ל דנחלק על רש"י שם וס"ל דאף מתנה מהני להפריד את התאנים משאר הגורן.

ועוד יתכן דס"ל להרשב"א שאע"ג שרוב התאנים עומדים לאכילה, ואינם מחוסרים גמ"מ, מכל מקום כל עוד שלא עשו בהם גמ"מ באופן חיובי לא חשיב גמ"מ. ולפיכך בלא מחשבת הקטנים אין כאן גמ"מ אף שאינם מחוסרים עוד מידי, ורק משום שיש להם מחשבה ע"י מעשה המוכיח חשיב גמ"מ. ובדעת רש"י מוכח שאף בלא מחשבת הקטנים חשיב גמ"מ כיון שגמרו ללקט כל צרכן.

**אמר מר זוטרא וכו' מ"ט לאו משום דשבת קבעה**

כתב רש"י, הא בשאר שני שבוע לא קבע למעשר בלא ראפה"ב, ואפילו בבית אינו נקבע אלא בכניסתו דרך שערים, וזה כשנכנס לא קבע דהא לא נגמ"מ וכו'. ומאריכות דבריו משמע שהוקשה לו מדוע לא משני דאיירי במוקצה שבחצר, ואם אמר מכאן אני אוכל למחר חשיב גמ"מ והשתא החצר קובעת. וע"ז תירץ דכיון שנכנסו התאנים לחצר קודם גמ"מ שוב לא מהני גמ"מ לקובען, וכדינא דר' אושעיא. והנה לשיטת תוס' ב"מ פח ע"ב שאם דרכו בכך מהני גמ"מ אחר שנכנס לבית, או לשיטת הר"ש פ"א מ"ה שאם אינו מכוסה במוץ אין חיסרון בכך, או לשיטת הרמב"ם שכל הפטור של ר' אושעיא הוא כשאוכל מעט מעט, אי אפשר ליישב כך.

אמנם עיקר קושיית רש"י צ"ע טובא, דהא הגמ' כאן הבינה דאיירי קודם גמ"מ, שהרי רוצה להוכיח מכאן ששבת קובעת קודם גמ"מ, ועל כרחיך דמה שאמר מכאן אני אוכל לא חשיב כגמ"מ, ואם כן לגבי חצר נמי ליכא גמ"מ, וכמו שהיה פטור בשעה שנכנס כך הוא פטור עכשיו, וצ"ע.

**שאני התם כיון שאמר מכאן אני אוכל קבע ליה עלויה**

פירש רש"י דאיהו אחשבה בדבורו שקראה אכילה. וביאר החזון איש (ס"ד סק"י) דנתחייב מדין אכילת קבע, ולא מדין גמ"מ וקביעות שבת. ולפיכך מקשה אח"כ אי הכי מאי אריא שבת אפילו בחול נמי, שהרי חידוש זה שאמירתו מכאן אני אוכל משויא אכילת קבע אינו שייך לשבת כלל, שהרי בלא גמ"מ וראפה"ב אסור לאכול קבע. ומשני הא קמ"ל דטבל מוכן אצל שבת, ויש בזה חידוש לגבי שבת.

וביש"ש וצל"ח משמע שהדיבור עצמו עושה קביעות כמו חצר ושבת. וכן מוכח מהא דהקשה הצל"ח בכלכלת שבת מאי אריא שבת אפילו חול נמי, והתם איירי בדין קביעות שבת. ולכאורה לא יתכן לומר כן, דלפי"ז איכא שבעה דברים שקובעין למעשר, ועל כרחיך צ"ל דמהני מדין אכילת קבע.

אך רבינו חננאל כתב: אמירתו היא שקבעתו, דגלי דעתיה דגמרה בהכי כמו שהוא עכשיו היא גמ"מ. כלומר, דע"י אמירתו גילה בדעתו שאינו חפץ לעשות מהן קציעות, ואיכא גמ"מ, ושוב מהני שבת לקבוע. וכן נקט הרשב"א, דכתב: ולגמרי קאמר, דהיינו גמר מלאכתו. ולפי"ז צריך לבאר בקושיית הגמ' מאי אריא שבת אפילו בחול נמי, דמה שאמירתו עושה גמ"מ אפשר לאשמועינן בחול ולגבי ראיית פה"ב או קביעות אחרת.

הרמב"ם פ"ב מיו"ט ה"ט כתב, העומד על המוקצה מערב יו"ט בשנה השביעית וכו', וכתב המ"מ: והטעם ששבת קובעת למעשר בשאר שני שבוע אפילו אכילת ארעי. כלומר, דלדעת חכמים משני בגמ' להלן שבשאר שני שבוע חייב משום שאמר מכאן אני נוטל קבע ליה עלויה. ומלשון המ"מ מבואר כדעת ר"ח והרשב"א שאמירתו משויא גמר מלאכה ומהני שבת לקבוע, דלפי רש"י אין צריך לקביעות שבת כלל.

והנה הרמב"ם הביא את דין המשנה בהל' יו"ט, ולא כמו במשנה לפנינו דאיירי בשבת. וכתב המ"מ דשינה ממשנתינו משום שאין מוקצה בשבת, עיי"ש. אך הצל"ח ביאר דהרמב"ם כתב כן לאשמועינן דאין החיוב מעשר בשאר שנים מחמת קביעות שבת, שהרי אין שבת קובעת בלא גמ"מ, אלא מחמת דיבורו גרידא. ולכן נקט יו"ט דאין יו"ט קובע למעשר. ועפי"ז הוכיח כפי שנקט שם מסברא דרק שבת קובעת למעשר, דכתיב וקראת לשבת עונג, אך יו"ט שאכילתו משום שמחה ולא משום עונג אינו קובע למעשר.

אמנם לפי מש"כ בדעת המ"מ כהר"ח והרשב"א יש להוכיח מהרמב"ם להפך, דאף יו"ט קובע למעשר, ודלא כהצל"ח, שהרי בדיבור לחוד ליכא קביעות, ועל כרחיך הקביעות הוא מחמת שבת ויו"ט. ומה שנקט הרמב"ם יו"ט ולא שבת צ"ל כהמ"מ. ועי' בהערות על הרשב"א מה"ק שהביא להוכיח בשם הגריש"א שאף יו"ט קובע למעשרות, ודלא כהצל"ח.

**אי הכי מאי אריא שבת אפילו בחול נמי**

לעיל ביארנו את קושיית הגמ' לדעת רש"י ולדעת הר"ח והרשב"א. ובראב"ד (בהשגותיו על הרז"ה) ביאר קושיית הגמ' באופן אחר, דמקשה על המשנה דתנוקות שטמנו תאנים מער"ש וכו', מדוע דוקא בשבת הרי אפילו בחול ההטמנה משויא אכילת קבע כאמירה, [וכפירוש רש"י דחשיב אכילת קבע].

**והלא מותרו חוזר ושמעינן ליה לר' אליעזר וכו'**

בהא דאמר ר' אליעזר דהיכא שהוא מחזיר את המותר פטור מוכח שלקיחתו לא משויא אכילת קבע, וגם שאין זה נחשב לגמ"מ, דאי הוי גמ"מ המלח קובע. ולכן בין לרש"י בין להרשב"א אתי שפיר קושיית הגמ'.

ולדעת ת"ק דאם טבל ונתן לפניו עשה חייב, ואפילו היכא דמותרו חוזר, פירש רש"י (ד"ה מן המעטן) דשוייה אכילת קבע. ואזיל לשיטתו שפירש כל הסוגיא מצד אכילת קבע ולא מצד גמ"מ וקביעות. וצ"ע אם כן מדוע הוצרכו חכמים לטבילה במלח, הא במה שנטל עשרה זיתים ושוייה אכילת קבע אסור לאוכלן בלא לעשר, דהא הכא אפילו בלא קביעות שבת סגי באמירתו לחייב, ועי' חזון איש (ס"ד סקי"א ד"ה וכ"ז דחוק) מש"כ בזה.

**ורמינהי היה אוכל באשכול ונכנס מגינה לחצר וכו'**

**דעת רש"י**

פירש רש"י, דסתם אשכול לאו גמ"מ היא, דסתם ענבים לדריכה קיימי. ר' אליעזר אומר יגמור משום שאין חצר ושבת קובעים קודם גמ"מ, ור' יהושע אומר לא יגמור משום שחצר ושבת קובעים אף קודם גמ"מ. ומקשינן דבמתני' סובר ר' אליעזר ששבת קובעת קודם גמ"מ. ומשני, דר' נתן אמר שאף ר' אליעזר שאמר יגמור היינו רק במוצ"ש וחוץ לחצר, אך בשבת עצמה ובחצר עצמה מודה ר' אליעזר שלא יגמור, והא דאמר במתני' ששבת קובעת היינו בשבת עצמה.

והקשה רש"י מהא דתנן במתני' דתנוקות שאפילו במוצ"ש לא יאכלו עד שיעשרו. ותירץ, דהיכא שייחד לשבת השבת קובעת לגמרי ואף למוצ"ש, והיכא שלא ייחד לשבת אלא נכנסה שבת אין השבת קובעת אלא באותו יום. וכן נקט רש"י לעיל ד"ה שבת קובעת. ומבואר שהיה פשוט לרש"י שאין הבדל בין אחר גמ"מ לחכמים לבין קודם גמ"מ לר' אליעזר, ובתרוייהו מהני ייחוד לקבוע גם למוצ"ש, ובלא יחוד מהני רק לשבת עצמה. וכל זה לדעת ר' אליעזר ולדעת חכמים, אך לדעת ר' יהושע מבואר דשבת קובעת קודם גמ"מ אפילו למוצ"ש ואפילו בלא ייחוד, דהא בגוונא דאמר ר' אליעזר יגמור אמר ר' יהושע לא יגמור.

ולכאורה נראה דהא דבלא ייחוד שבת קובעת רק לאותה שבת אין זה מדין קביעות שבת, אלא מדין אכילת קבע, דאם שבת עושה קביעות גם בלא ייחוד איך יפקע הקביעות במוצ"ש, והיכן מצינו דבר שנתחייב במעשר וחוזר ונפטר, ועל כרחיך דאכילת שבת עצמה מחייבת מדין אכילת קבע. אך צ"ע אם כן מדוע לחכמים אכילת שבת מחייבת רק אחר גמ"מ, הא לגבי אכילת קבע אין הבדל בין קודם גמ"מ לאחר גמ"מ. ולפיכך צ"ל דבשעת האכילה עצמה השבת קובעת כדין ייחוד, ובאמת מה שיאכל יתחייב לעולם, אלא כל עוד שלא הכניס לפיו לא נתחייב בלא ייחוד, ואכתי צ"ע.

ויל"ע לגבי חצר מדוע ר' אליעזר מחייב רק בתוך החצר, הא בעלמא חצר קובעת לגמרי. וצ"ל דקודם גמ"מ מודה ר' אליעזר דאע"ג שהחצר קובעת מכל מקום אינה קובעת לגמרי, אלא רק לגבי תוך החצר. והשתא לגבי חצר קודם גמ"מ איכא ג' שיטות, לחכמים אינה קובעת כלל, לר' אליעזר קובעת לגבי תוך החצר, ולר' יהושע קובעת לגמרי. אך לגבי שבת קודם גמ"מ איכא ב' מחלוקות נפרדות, מחלוקת אחת בין חכמים לר' אליעזר ור' יהושע האם שבת קובעת קודם גמר מלאכה. ומחלוקת שניה בין חכמים ור' אליעזר לר' יהושע האם שבת קובעת בלא יחוד למוצ"ש, בין קודם גמ"מ בין אחר גמ"מ.

וצ"ע מדוע לא תירץ רש"י דפליגי לגבי שבת כמו לגבי חצר, וקודם גמ"מ מודה ר' אליעזר שאין השבת קובעת לגמרי אלא לשבת עצמה, ובאמת תוס' והרשב"א תירצו כן, וכדלהלן, וצ"ע.

**תירוץ הר"ש אליבא דר' יוחנן**

בירושלמי פ"ב ה"ג נחלקו ר' יוחנן וריש לקיש האם שבת קובעת בלא ייחוד לשבת או לא, ומקשה על ר' יוחנן מהמשנה שם דההולך ממקום למקום אינו מתחייב אפילו שבת, ומשמע אפילו עברה עליו שבת. ומשני, ברוצה לשבות, כלומר שקבע מקום להיות בשבת ועדיין לא עברה שבת. ומבואר שלפי ר' יוחנן שבת קובעת בלא ייחוד אף למוצ"ש, דאל"ה לא קשה מידי מהמשנה שם.

וכן מבואר בירושלמי פ"ד ה"ב, דמקשה על ר' יוחנן מהמשנה דתנוקות שטמנו תאנים מער"ש, מדוע הוצרכה המשנה לאשמועינן תנוקות שטמנו, הא בלא"ה שבת קובעת, ואין צריך יחוד. ומשני, דקמ"ל שקודם שבת לא מהני מחשבת הקטנים לעשות ייחוד לשבת. ומבואר שלפי ר' יוחנן שבת קובעת בלא ייחוד אף למוצ"ש, דאל"ה דלמא הוצרכה המשנה לאשמועינן תנוקות שטמנו כדי שהשבת תקבע אף למוצ"ש.

ולדעת רש"י יל"ע טובא, דלכאורה זהו פלוגתת ר' אליעזר ור' יהושע במשנה בתרומות, דלר"א אין שבת טובלת בלא ייחוד אלא לאותה שבת, ולר' יהושע שבת טובלת בלא ייחוד אף למוצ"ש. ואין ליישב שר' יוחנן מודה קודם גמ"מ דבעינן ייחוד, דהא רש"י נקט שלגבי זה אין הבדל בין קודם גמ"מ לאחר גמ"מ, ולעולם יחוד מועיל למוצ"ש ובלא יחוד לא.

ותירץ הר"ש בתרומות שם, דר' יוחנן מודה להא דאמר ר' אליעזר במוצ"ש יגמור, לפי שהתחיל בהיתר.

וצ"ע דאם כן מדוע הגמ' מקשה סתירה בדברי ר' אליעזר, דלמא הא דקאמר בתרומות יגמור משום דהתחיל בהיתר, משא"כ במתני' דביצה איירי בלא התחיל בהיתר. ובתוס' רי"ד תירץ, שאם לא היה מוצא תנא נמי היה מתרץ לו שאני הכא שהתחיל לאכול במעוד יום, אלא מתרץ האמת.

ונמצא דמה שהקשה רש"י מהמשנה דתנוקות שטמנו על המשנה בתרומות, ותירץ דיש הבדל בין יחדום ללא יחדום, זה רק לר"ל, אך לר' יוחנן התירוץ הוא דלעולם שבת קובעת בלא יחוד אף למוצ"ש, והמשנה דתרומות שאני לפי שהתחיל בהיתר.

ובביאור הגר"א [שלא ס"ק קעה] הקשה מהא דאיתא בירושלמי פ"ג ה"ט, מ"ט דר' אליעזר משום שהתחיל בהיתר. אמר ר' נתן לא שר' אליעזר אומר משום שהתחיל בהיתר, אלא שר' אליעזר אומר ימתין עד מוצ"ש. ומבואר דאין טעמו משום שהתחיל בהיתר. ותירץ, דהכי קאמר ר' נתן, לא תימא משום שהתחיל בהיתר יגמור מיד, אלא משום שהתחיל בהיתר יגמור למוצ"ש.

וביש"ש הקשה מדוע הוקשה לר"ש דר' יוחנן סותר לדברי ר' אליעזר, הא מכל מקום ר' יהושע קאי כוותיה, והלכה כר' יהושע לגבי ר' אליעזר. והוכיח מכאן שהר"ש גרס במשנה להפך, ר' אליעזר אומר לא יגמור ור' יהושע אומר יגמור, וכן הוא בפיה"מ. והשתא הוקשה לר"ש דאם כן ר' יוחנן כר' אליעזר. ועי' להלן מה שיתבאר על גירסא זו.

ולדעת ר"ל דבעינן יחוד לכאורה אי אפשר ליישב שיטתו כר' יהושע שלא יגמור אף במוצ"ש, דהא הכא ליכא יחוד. [ולהיש"ש ניחא, דר"ל סובר כר' יהושע שיגמור]. ובחזון איש ס"ד סק"ז כתב ליישב, דאולי חשיב כיחוד לשבת כיון שאוכל והולך ונכנס השבת, ומודה בזה ר"ל ששבת קובעת אף למוצ"ש.

**דעת תוס'**

תוס' תירצו על קושיית רש"י מהא דתנוקות, דהתם איירי אחר גמ"מ, דסתם תאנים אינם עומדים לקציעות, ולכן מהני שבת לקבוע אף למוצ"ש. אך הכא איירי קודם גמ"מ, דסתם ענבים לדריכה קיימי, וכמש"כ רש"י, ואע"ג שלפי ר' אליעזר מהני שבת לקבוע קודם גמ"מ מכל מקום לא מהני אלא לשבת עצמה. ונמצא לדבריהם ג' שיטות לגבי חצר ולגבי שבת, לדעת חכמים אין חצר ושבת קובעים כלל קודם גמר מלאכה, לדעת ר' אליעזר קובעים לתוך החצר ולאותה שבת, ולדעת ר' יהושע קובעים לגמרי ואפילו למוצ"ש וחוץ לחצר.

וכתב מהרש"א שלפי"ז אין הבדל כלל בין יחדום לבין לא יחדום, ובדבר שלא נגמ"מ יאכל במוצ"ש אפילו יחדום לשבת, [וצ"ב מנ"ל לומר כן, ואולי משום דהוי דומיא דחצר דלעולם הוי כיחדום ומכל מקום לר' אליעזר קודם גמ"מ יאכל חוץ לחצר]. אך החזון איש ס"ד סק"ו כתב שאם יחדום לשבת ודאי מודה ר' אליעזר שהשבת קובעת קודם גמ"מ אפילו למוצ"ש, ואיירי דוקא בלא יחדום. והוכיח כן שהרי מסקנת הגמ' שר' אליעזר מדמה שבת לתרומה, והתם התרומה קובעת לגמרי. ולפי"ז תוס' נמי מודים לרש"י שע"י יחוד שבת קובעת אף למוצ"ש ובלא יחוד אינה קובעת אלא לשבת עצמה, אלא שהם באו להוסיף על רש"י שיתכן ליישב המשנה דתנוקות בין לרבנן אחר גמ"מ ובין לר' אליעזר וקודם גמ"מ.

אמנם פשטות דבריהם משמע טפי שבאו לחלוק על רש"י, שלפי רש"י אין חילוק כלל בין אחר גמ"מ לרבנן לקודם גמ"מ לר' אליעזר, וע"ז באו התוס' לחלוק שאף לדעת ר' יוחנן ששבת קובעת בלא יחוד למוצ"ש מכל מקום יתכן שקודם גמ"מ לר' אליעזר קיל טפי, ואינה קובעת אלא לשבת עצמה. [ואין צריך לתירוצו של הר"ש שהתחיל בהיתר שאני]. ולפי"ז צ"ל דלאחר שאמר ר' נתן שלא יגמור היינו בשבת עצמה לא מדמינן שבת לתרומה.

**דעת התוס' רי"ד ועוד אחרונים**

התוס' רי"ד הקשה על רש"י מדוע סתם אשכול הוי כקודם גמר מלאכה, הא כשליקט לאוכלו אין האשכול נגרר בתר רוב הענבים שעומדים לדריכה. וכן לגבי תאנים אפילו אם רובן עומדים לקציעות כיון שליקטן לאכילה איכא גמ"מ.

ועוד הקשה לדעת רש"י מדוע לא אמרינן דר' יוחנן אתא לאפוקי מר' יהושע, [וכן הקשה הרז"ה, עי' להלן].

ולכן נקט התוס' רי"ד דהכא איירי אחר גמ"מ אלא שעדיין לא היה מירוח. וייסד, דמדין תורה לא סגי בגמ"מ וראיית פה"ב בכל דבר, אלא צריך גורן ומירוח דוקא, ואפילו בתאנים שליקטן לאכילה וגמר ללקוט כל צרכו, דשוב אינו מחוסר מידי, אינו מתחייב מהתורה בראיית פה"ב עד שיעשה גורן. וכל זה מדין תורה, אך מדרבנן סגי בגמ"מ ואין צריך מירוח.

והשתא פליגי במתני' דתרומות בלקט אשכול לאכילה, דגמר מלאכה איכא אך גורן ליכא, ר' אליעזר סובר דכל שלא היה מירוח לא מהני חצר ושבת כלל, ור' יהושע סובר שמדרבנן מיהא מהני שבת וחצר כיון שכבר נגמרה מלאכתו. ומקשה סתירה בדברי ר' אליעזר, דבמתני' מבואר שאפילו קודם גמ"מ שבת קובעת, ובמשנה דתרומות מבואר שאפילו אחר גמ"מ אין שבת קובעת עד שיעשה גורן. ומשני, דלעולם לר' אליעזר שבת קובעת אף קודם גמ"מ, אלא שאינה קובעת אלא לשבת עצמה ולא למוצ"ש. ור' יהושע סובר שאפילו למוצ"ש אסור כיון שכבר היה גמ"מ, ומדרבנן שבת וחצר קובעים אחר גמ"מ גם קודם מירוח.

וכן נקט היש"ש בדעת הרמב"ם, דמתני' דתרומות איירי אחר גמ"מ, וקושיית הגמ' היא מכח כ"ש, שאפילו אחר גמ"מ ר' אליעזר סובר שאין שבת קובעת. אך לא ביאר היש"ש מדוע באמת אינה קובעת, וכן למסקנא מדוע אין שבת קובעת לאסור אף במוצ"ש, הא איירי אחר גמ"מ. ואולי ס"ל דר' אליעזר פליג בעיקר קביעות שבת.

הרש"ש יישב דמתני' דתרומות איירי בליקטו לאכילה, ולדעת ר' אליעזר דהיכא דמותרו חוזר לא הוקבע חשיב כקודם גמ"מ, ומכל מקום ס"ל דיגמור. ולכן מקשה סתירה בדברי ר' אליעזר, דהכא מוכח שקודם גמ"מ אינו קובע. ומשני דר' נתן אמר שלא יגמור בשבת עצמה, אך במוצ"ש יגמור, כיון דאיירי קודם גמ"מ. וכל זה לר' אליעזר, אך לר' יהושע דהיכא דמותרו חוזר הוקבע חשיב כלאחר גמ"מ, ולכן לא יגמור אף במוצ"ש ואף חוץ לחצר, שהרי שבת וחצר קובעים אחר גמ"מ.

החזון איש (ס"ד סק"ז) יישב, דאיירי בליקט אשכול לאכילה ואין דעתו ללקוט עוד, דחשיב גמ"מ, ומכל מקום ס"ל לר' אליעזר דכיון שהתחיל לאכול בגינה ונכנס לחצר האכילה נגררת בתר תחילתה, ואין בזה שם כניסה לחצר לחייב במעשר. וכן לגבי שבת כיון שהתחיל לאכול קודם שבת אין שם שבת עליה, ואינה קובעת. ומקשה סתירה בדברי ר' אליעזר, דאם שבת קובעת אף קודם גמ"מ על כרחיך דאכילת שבת נחשבת לקבע, [ולא מדין קביעות של ראיית פה"ב], ובזה אין מקום לחלק בין התחיל לאכול מקודם, דמכל מקום כאשר נכנס לחצר ולשבת מכאן ולהבא אכילתו נחשבת קבע. ומתרץ דאה"נ, שהרי ר' נתן אומר שרק בחצר ובשבת עצמה לא יגמור, אך לאחר שבת יגמור, והיינו משום שבחצר ובשבת עצמה אכילתו קבע, שהרי גם קודם גמ"מ מחייב במעשר, אך חוץ לחצר ולשבת דאכילתו ארעי פטור, דאין שבת וחצר קובעים קודם גמ"מ מדין קביעות. ואע"פ שמדובר במשנה אחר גמ"מ ובשבת עצמה אסור לו לאכול משום אכילת קבע, מכל מקום אחר שבת שרי, דאין שבת קובעת את הפירות היכא שהתחיל לאכול קודם השבת.

**כי אתא רבין אמר ר' יוחנן א' שבת וא' תרומה וא' חצר וא' מקח כולן אין קובעין אלא בדבר שגמ"מ**

דעת רש"י דר' יוחנן פליג על ר' נחמן ששבת קובעת גם קודם גמ"מ, ואף שר' נחמן אמר לימוד ערוך הוא בידינו מכל מקום לא קיי"ל כן.

ובהא דאמרינן שבת לאפוקי מדהלל הקשו תוס' מדוע לא אמרינן לאפוקי מר' אליעזר. ותירצו דר' אליעזר שמותי הוא. אך הקשה הרז"ה מדוע לא אמר לאפוקי מר' יהושע דס"ל ששבת וחצר קובעים קודם גמ"מ. ותירץ, דבכל הנהו דמייתי איכא תנא דפליג וס"ל כר' יוחנן, משא"כ במשנה דתרומות בין ר' אליעזר ובין ר' יהושע דלא כר' יוחנן. ועי' מהרש"א מה שהוסיף בזה. והנה לדעת התוס' רי"ד ושאר אחרונים דמתני' דתרומות איירי אחר גמ"מ לא קשה כלל, ואין מזה סתירה לדברי ר' יוחנן. ועי' מל"מ שיישב על דרך זה, דבמשנה בתרומות לא מפורש להדיא דאיירי קודם גמ"מ. וכתב דאף כונת תוס' להקשות מר' אליעזר אינו מהמשנה דתרומות, אלא מהמשנה במעשרות שלפי ר' אליעזר תרומה קובעת קודם גמ"מ.

הרשב"א חידש דר' יוחנן לא פליג על ר' נחמן כלל, דר' נחמן אמר ששבת קובעת קודם גמ"מ לאותה שבת, אך למוצ"ש מודה שאינה קובעת, דהא מר זוטרא בריה הוכיח כוותיה ממתני', ושם אין ראיה למוצ"ש. ור' יוחנן נמי לא פליג בזה, ורק במוצ"ש אינה קובעת קודם גמ"מ, אך לשבת עצמה מודה שקובעת. ולפי"ז ר' אליעזר אינו סותר כלל לר' יוחנן, דהא ר' אליעזר נמי אמר שקודם גמ"מ שבת קובעת לשבת עצמה ולא למוצ"ש, וכדברי ר' יוחנן, וחכמים לא פליגי עליה, וקושיית תוס' מדוע לא אמר לאפוקי מר' אליעזר לא קשה כלל. אמנם קושיית הרז"ה מדוע לא אמר לאפוקי מר' יהושע קשה גם להרשב"א, דר' יהושע ודאי סובר ששבת קובעת קודם גמ"מ אף למוצ"ש.

ולדעת הרשב"א צ"ל דהא דדחי בגמ' ת"ש מסיפא וחכמים אומרים עד שירשום וכו' שאני התם כיון דאמר מכאן אני אוכל למחר קבע ליה עלויה, הוי דיחויא בעלמא שאין מכאן ראיה לר' נחמן, אך האמת שאף לפי חכמים שבת קובעת קודם גמ"מ לאותה שבת, וכדעת ר' נחמן.

והקשה הרשב"א שלפי ר' יהושע לא משכח"ל אכילת ארעי בטבל אף קודם גמ"מ אלא עד שיגיע שבת, דכל פרי שעברה עליו שבת מיד נקבע למעשר אף בלא יחוד ואף במוצ"ש ואף קודם גמ"מ. ועי' חזון איש ס"ד סק"ו שהקשה כן מעצמו לדעת הרשב"א, ונקט מחמת כן דר' יהושע איירי דוקא ביחדום, ואף לר' יוחנן שאין צריך יחוד הני מילי אחר גמ"מ, אך קודם גמ"מ לר' יהושע מודה ר' יוחנן שצריך יחוד. ועי' שיטמ"ק.

ועוד הקשה הרשב"א, דלפי"ז הא דאמר ר' אושעיא מכניס אדם תבואה במוץ שלה כדי שתהא בהמתו אוכלת ופטורה מן המעשר, היינו דוקא חוץ לחצר, אך בתוך החצר הרי החצר קובעת גם קודם גמ"מ. כלומר, דכשם שחידש הרשב"א שר' יוחנן לא סותר לדברי ר' אליעזר משום דהא דקאמר שבת אינה קובעת קודם גמ"מ היינו למוצ"ש, אך לשבת עצמה שבת קובעת גם קודם גמ"מ, כך הא דקאמר שחצר אינה קובעת קודם גמ"מ היינו לגבי חוץ לחצר, אך בתוך החצר כו"ע מחייבי גם קודם גמ"מ, ולכן הוקשה לו שכל דינו של ר' אושעיא משכח"ל חוץ לחצר. [לכאורה היה מקום ליישב דר' אושעיא איירי לגבי אכילת בהמה, וכל מה שאסור לאכול תוך החצר גם קודם גמ"מ הוא מדין אכילת קבע, ולא משום שהחצר קובעת, ואכילת קבע לא שייך בבהמה, וצ"ע].

ויל"ע דבגמ' מבואר שכאשר אמר ר' נחמן שבת קובעת גם קודם גמ"מ הקשה לו רבא ואימא שבת דומיא דחצר וכו', ומבואר להדיא שחצר אינה קובעת קודם גמ"מ כלל, דאם חצר קובעת לגבי תוך החצר מה הוקשה לרבא, וצ"ע.

עוד יל"ע לדעת הרשב"א מנלן לגמ' דר' יוחנן אתא לאפוקי מהלל, דלמא התם איירי בשבת עצמה, ומודה בזה ר' יוחנן. ואולי היה פשוט לגמ' שהלל אוסר אף במוצ"ש שאם לא כן רבנן לא פליגי עליה, וכן הקשה החזון איש סק"ה וסק"ו, עיי"ש.

**דעת הרמב"ם**

כתב הרמב"ם פ"ה ה"כ: פירות שנגמרה מלאכתן וחשכה עליהן לילי שבת נקבעו, ולא יאכל מהן אפילו לאחר השבת עד שיעשר. ומבואר שפסק כר' יוחנן ששבת קובעת אף בלא יחוד אף למוצ"ש. ובהל' כ"ג כתב: היה אוכל באשכול וחשכה עליו לילי שבת, הרי זה לא יגמור אכילתו בשבת עד שיעשר, ואם הניחו לאחר השבת הרי זה גומרו. ולפי המבואר בסוגיא עולה דפסק כר' אליעזר שלא יגמור בשבת אך במוצ"ש יגמור. ודבריו צ"ע בכמה אנפי:

א. צ"ע מדוע פסק כר' אליעזר ולא כר' יהושע, הא קיי"ל כר' יהושע לגבי ר' אליעזר. וביותר קשה, דלגבי חצר פסק הרמב"ם בפ"ד הי"ז כר' יהושע, שאם היה אוכל באשכול בגנה ונכנס מן הגנה לחצר אע"פ שיצא מן החצר לא יגמור עד שיעשר, ומאי שנא חצר משבת.

ותירץ הר"י קורקוס, דבפיה"מ במס' תרומות גרס הרמב"ם לגבי שבת להפך, ר' אליעזר אומר לא יגמור ור' יהושע אומר יגמור. ולפי"ז צריך לגרוס בדברי ר' נתן ולא כשאמר ר' יהושע יגמור יגמור בשבת אלא מניחם עד מוצ"ש. והשתא פסק הרמב"ם כר' יהושע בתרוייהו דס"ל לגבי חצר לא יגמור ולגבי שבת יגמור. וכן יישב בביאור הגר"א ס"ק קע"ה, והקשה ע"ז דבסוגיא בביצה מוכח דגרסינן אף לגבי שבת ר' אליעזר אומר יגמור, שאם לא כן מדוע מקשה הגמ' סתירה בדברי ר' אליעזר.

ותירץ החזון איש (ס"ד סק"ח) על פי דרכו דלעיל, דמשמע לגמ' שעד כאן לא פליג ר' אליעזר אלא משום דס"ל שבת קובע את שיירי האכילה, אבל אם אין שבת קובע את השירים אוכל ארעי בשבת. והשתא מקשה, דאם ס"ל לר' אליעזר ששבת קובעת גם קודם גמ"מ, והיינו משום דחשיב אכילת קבע, תיפו"ל שגם שיירי אכילה הם אכילת קבע. ומשני, דאה"נ, ובשבת עצמה לכו"ע לא יגמור משום אכילת קבע.

וסברת החילוק בין חצר לשבת כתב הר"י קורקוס, דחצר הוי קביעות בידים, שהכניסו לחצר, ולכן זה קובע גם חוץ לחצר, אך שבת אתיא ממילא. ועוד חילק, דחצר דאורייתא החמירו בה טפי. ובדעת ר' אליעזר כתב להפך, דבחצר דאורייתא לא אתו לזלזולי.

הכסף משנה יישב דהרמב"ם גרס בדברי ר' נתן בסיפא להפך, לא כשאמר ר' אליעזר יגמור במוצאי שבת, אלא בשבת עצמה יגמור. ולפי"ז יתכן שר' יהושע אומר לא יגמור בשבת עצמה, אך במוצ"ש מודה שיגמור. והקשה המל"מ אם כן אין כאן תירוץ כלל על הסתירה בדברי ר' אליעזר, שהרי באמת ר' אליעזר סובר ששבת לא קובעת כלל. וכן בביאור הגר"א כתב דדברי הכס"מ תמוהים.

ותירץ המל"מ לגירסת הכס"מ, דמה שאמר יגמור בשבת אין הכונה שמותר לגמור בלא לעשר, אלא שיוכל לעשר בשבת, דר' אליעזר סובר שכיון ששבת קובעת מדרבנן אין איסור לעשר בשבת עצמה, עיי"ש. ועוד תירץ, דהא דמשני התם כדקתני טעמא זהו עיקר התירוץ, והא דמייתי דברי ר' נתן הוא מילתא בפני עצמו. ותירוץ הגמ' הוא שבמשנה עצמה משמע שרק משום שהתחיל לאכול בהיתר ס"ל לר' אליעזר שיגמור, ולכן לא קשה סתירה בר' אליעזר, וכמש"כ לעיל בשם התוס' רי"ד.

ב. עוד יל"ע, מדוע כתב הרמב"ם שלא יגמור בשבת, הא בפ"ג פסק כר' יוחנן ששבת קובעת רק לאחר גמ"מ.

ולפי התוס' רי"ד דאיירי בגמ"מ קודם מירוח וכן להרש"ש והחזון איש דאיירי אחר גמ"מ ניחא. וכן נקט היש"ש דהרמב"ם איירי אחר גמ"מ. וכן נראה מדבריו לגבי חצר, דשם כתב גפן הנטועה בחצר לא יטול את כל האשכול אלא מגרגר אחת אחת ואוכל, ואח"כ כתב היה אוכל באשכול בגינה וכו', ומבואר דאשכול שלם נחשב לצירוף שתים, והוי גמר מלאכה.

המקדש דוד (נו ד ד"ה אמרינן דו') נקט דהרמב"ם איירי קודם גמ"מ, ויישב, דהא דשבת קובעת אף למוצ"ש היינו מדין קביעות, וכראיית פה"ב, ולכן גם למוצ"ש קבע. אך הא דשבת קובעת בלא יחוד לשבת עצמה אין זה מדין קביעות, דלאחר שחל חיוב תו לא פקע, אלא מדין אכילת קבע, דכל אכילה בשבת נחשבת לאכילת קבע. ולכן בזה אין חילוק בין קודם גמ"מ לאחר גמ"מ, שהרי אכילת קבע אסורה גם קודם גמ"מ. ואין זה סתירה כלל למה שפסק הרמב"ם בפ"ג ששבת קובעת רק לאחר גמ"מ, דהתם איירי לגבי ששה דברים הקובעים, ואין זה שייך כלל לאכילת קבע.

אך עדיין לא יישב המקדש דוד מדוע לגבי חצר פסק הרמב"ם שאפילו אחר שיצא מהחצר חייב, ואם איירי קודם גמ"מ ומדין אכילת קבע הרי לאחר שיצא מהחצר תו לא הוי אכילת קבע. ועל כרחיך דאיירי אחר גמ"מ. ודוחק לומר שלגבי חצר איירי אחר גמ"מ ולגבי שבת איירי קודם גמ"מ, כיון שבשניהם העתיק את לשון המשנה בתרומות.

ג. עוד קשה, דהרמב"ם פסק כר' יוחנן ששבת קובעת בלא יחוד אף למוצ"ש, ומדוע כאן חילק בין שבת עצמה למוצ"ש.

ויש ליישב: 1. לפי מה שנקט המקדש דוד דהכא איירי קודם גמ"מ וחייב מדין אכילת קבע ניחא, דאכילת קבע היא רק בשבת עצמה, ור' יוחנן איירי אחר גמ"מ ומדין קביעות.

2. לפי מה שנקט הר"ש דהיכא דהתחיל בהיתר שאני יש ליישב נמי להרמב"ם, דכיון שהתחיל בהיתר אין שבת קובעת אלא לשבת עצמה. אמנם לכאורה דברי הר"ש קיימים רק קודם גמ"מ, שמעיקר הדין אין חצר ושבת קובעים קודם גמ"מ ולכן הקילו בהתחיל בהיתר, אך להרמב"ם דאיירי אחר גמ"מ הרי החצר קובעת מהתורה. וצ"ל כמש"כ החזון איש דאם התחיל לאכול קודם אין בזה שם קביעות חצר ושבת כלל. וכן נראה מביאור הגר"א, דלפי הרמב"ם היכא שהתחיל בהיתר אין השבת קובעת אף אחר גמ"מ אלא לשבת עצמה ולא למוצ"ש.

3. הש"ך ס"ק ק"ל תירץ, שכיון שהניחו מידו ופסק מן האכילה כדי שלא לאוכלו בשבת, היאך יקבענו שבת, שהרי גלה דעתו שלא לאכול ממנו בשבת.

והנה התוס' בב"מ פח ע"א הקשו מהמשנה בתרומות לר' ינאי דרק בית קובע ולא חצר, דהכא מבואר שאינו צריך לעשר משום שהתחיל בהיתר, אך בלא"ה צריך לעשר אף שנכנס רק לחצר. ותירצו, דמודה ר' ינאי דמדרבנן חצר קובעת. והקשו, לפי ר' יוחנן דחצר קובעת מהתורה מדוע לר' אליעזר אין צריך לעשר משום שהתחיל בהיתר, הא חייב לעשר מדאורייתא. ותירצו, דאיירי בחצר שאין הכלים נשמרים בתוכה, דלא קבעה אלא מדרבנן.

ומבואר מדבריהם דאיירי באשכול שנגמר מלאכתו, דהא נקטו שלפי ר' יוחנן החצר קובעת מהתורה. והא דלר' אליעזר אין צריך לעשר משום שהתחיל בהיתר, ומהני בחיוב דרבנן, לר' ינאי משום שחצר קובעת מדרבנן, ולר' יוחנן איירי בחצר שאינה משתמרת. ולפי"ז צריך לבאר בסוגיית הגמ' כהחזון איש, דאע"ג דהטעם שאינו צריך לעשר לר' אליעזר הוא משום שהתחיל בהיתר ואפילו בהיה גמ"מ, מכל מקום מקשה מר' אליעזר דמתני' דאם אפילו קודם גמ"מ שבת קובעת לא מהני סברת התחיל בהיתר. אלא שבחזון איש משמע דהתחיל בהיתר מהני גם לחיוב דאורייתא, דאין זה נחשב לכניסת חצר וכניסת שבת כלל, ובתוס' מבואר דמהני רק בחיוב דרבנן.

אך עיקר דבריהם שלפי ר' יוחנן חצר שאינה משתמרת קובעת מדרבנן צ"ע, דבמשנה תנן איזוהי חצר צורית כל שאין הכלים נשמרים בתוכה, ולא משמע דאיירי רק לענין חיוב מעשר דאורייתא.

**משנה ב**

**תנוקות שטמנו תאנים לשבת וכו'**

בירושלמי מקשה לדעת ר"ל דאין השבת קובעת למוצ"ש אלא ע"י יחוד, איך מהני מחשבת קטן לייחד את התאנים לשבת. ומשני, דאיירי בטמנו סמוך לשבת עם דמדומי חמה, דחשיב מעשה המוכיח על מחשבתן, ובכה"ג יש להם מחשבה. ולדעת ר' יוחנן דשבת קובעת למוצ"ש אף בלא יחוד מקשה בירושלמי, מדוע נקטה המשנה טמנו לשבת, הא בלא"ה השבת קובעת. ומשני, דקמ"ל רבותא דאף שטמנו לשבת לא נתחייבו התאנים מיד אלא משבת ואילך. וצ"ע מאי שנא מהא דתנן להלן שב"ה מחייבין כלכלת שבת, משום שייחדה לשבת, ונקטו הראשונים שהם מחייבין מיד ואף קודם השבת. וביארו הריבמ"צ והרדב"ז פ"ה הכ"א דלפי ר' יוחנן איירי בלקטום מערב שבת שחרית, ובאמת בגדול כה"ג הוי יחוד לקבוע מיד כדמוכח לגבי כלכלת שבת, אלא דקטן אין לו מחשבה בלא מעשה המוכיח, ולא חשיב יחוד לשבת. אך למוצ"ש ודאי חייב, שהרי השבת קובעת גם בלא יחוד.

ונמצא, שלפי ר"ל הא דנקט התנא "תנוקות" הוא לרבותא, שיש להם מחשבה ע"י מעשה המוכיח, והא דנקט "שטמנו לשבת" הוא בדוקא, דאם לא טמנו לשבת ליכא יחוד לשבת. ואילו לפי ר"י הא דנקט "תנוקות" הוא בדוקא, דכיון דאיירי בלקטום שחרית הרי בגדול הוקבע מיד, והא דנקט "טמנו לשבת" הוא לרבותא, דאפ"ה לא הוקבעו מיד, אך הוא הדין בלא טמנו לשבת לא יאכלו במוצ"ש עד שיעשרו.

ועי' רדב"ז שם שדייק עפי"ז את לשון הרמב"ם, דבהל' כ' כתב לא יאכלו למוצ"ש עד שיעשרו, ובהל' כ"א לגבי כלכלת שבת כתב לא יאכל עד שיעשר. דבהל' כ' איירי בקטנים שאין להם מחשבה, ולכן רק למוצ"ש לא יאכלו, אך בהל' כ"א איירי בגדולים שיש להם מחשבה, ולפיכך הוקבעו מיד.

והנה רש"י ותוס' ורשב"א (ביצה לד ע"ב) והר"ש כתבו דאשמועינן רבותא שיש להם מחשבה ע"י מעשה המוכיח, ותמה בדרך אמונה מדוע ביארו את המשנה לפי ר"ל, הא קיי"ל בכל מקום כר' יוחנן, ולדידיה תנוקות דוקא, עיי"ש.

הרא"ש כאן פירש בתחילה שהמשנה נקטה תנוקות לאשמועינן שיש להם מחשבה הניכרת מתוך מעשיהם. ובפשטות היינו כר"ל דנקט תנוקות לרבותא. ואח"כ כתב שהמשנה נקטה טמנו לשבת לרבותא, דאף שטמנו לשבת מכל מקום לא נאסרו מיד אלא בשבת, ולא דמי לכלכלת שבת. [נראה בכונתו, דבכלכלת שבת ב"ה מחייבים מיד לפי שגדול ייחדו, משא"כ הכא שאין לקטנים מחשבה שאינה ניכרת מתוך מעשיהם לא מהני היחוד, וכמש"כ לעיל בשם הרדב"ז]. ולכאורה דבריו סותרים, דבתחילה פירש דחשיב מחשבה ניכרת וכר"ל, ואח"כ פירש שאין להם מחשבה שאינה ניכרת וכר' יוחנן.

ויתכן לבאר, דהנה רש"י בביצה שם כתב דסתם תאנים הם אחר גמ"מ, אך הרשב"א שם כתב דע"י מחשבתן חשיב גמ"מ, וביארנו לעיל דאיירי בתאנים קודם גמ"מ אלא שמחשבת הקטנים מפרידה אותם משאר הגורן, ומחמת כן חשיב גמ"מ. והנה לגבי זה מהני מחשבת קטן, דמה שהטמינו את התאנים חשיב מעשה המוכיח שאין דעתם ללקוט עוד ואין דעתם לקציעות. והשתא מש"כ הרא"ש בתחילה שהמשנה נקטה תנוקות לאשמועינן שיש להם מחשבה הניכרת היינו לגבי גמ"מ, דאם השבת קובעת על כרחיך דחשיב גמ"מ מחמת שהטמינו את התאנים, ודין זה קיים גם לר' יוחנן.

בעיקר דינו של ר' יוחנן דשבת קובעת אף בלא יחוד עי' חזון איש (ס"ה סק"ג) דכל זה במאכל שסתמו עומד לאכילת שבת, ואע"פ שלא יחדו לכך השבת קובעת, אך מאכל שאינו עומד בסתמא לאכילת שבת, כגון שמן שבעקל, אע"ג שאינו מוקצה אין השבת קובעת.

אך בדברי הרש"ש במשנתינו [עי' להלן בביאור דברי הר"ש] מבואר שרק פירות מוקצה שאסורים באכילה אין השבת קובעת. וכן נראה קצת מדברי הרשב"א בביצה לה ע"א, דהקשה שם לדעת ר' יהושע שהשבת קובעת אף בלא יחוד ואף קודם גמ"מ, דאם כן לא משכח"ל אכילת ארעי בפירות שעברה עליהם השבת כלל. ולהחזון איש משכח"ל פירות שאינם עומדים לאכילת שבת בסתמא.

עוד הוכיח החזון איש שם שהשבת קובעת בתחילתה ולא באמצעה. אך הדרך אמונה כתב דהאחרונים חולקים ע"ז, ודחה את הראיה, עיי"ש.

**כלכלת שבת ב"ש פוטרין וב"ה מחייבין**

בירושלמי אמר ר' הושעיא דאיירי בכלכלה של תאנים, ור' ינאי אמר אפילו נצרה, והדר אמר בשם ר' ינאי תפתר בתאנה המיוחדת לשבת. וביאר החזון איש (ס"ה סק"ד) דיש ב' אופנים לייחד את התאנים לשבת, ר' הושעיא אמר ע"י שהניח את התאנים בכלכלה המיוחדת לשבת, וזהו היחוד שקובע, לפי שהיה מנהג לכבד השבת בכלכלת תאנים והיו מקפידין שלא לשנותה אחר היחוד. ור' ינאי אמר ע"י שהאילן מיוחד לשבת, ובכה"ג אפילו הניח את התאנים בנצרה, שהוא סל פשוט שאינו מיוחד לשבת, מכל מקום חשיב יחוד לשבת וקובע. ומה שאמר תפתר וכו' הוא לבאר דבריו, דמאחר ואפילו נצרה מהני במה נתייחדו התאנים לשבת, וע"ז אמר תפתר באילן שמיוחד לשבת.

וכתב החזון איש דבכלל דברי ר' ינאי איכא נמי המייחד תאנים בפיו לשבת, ובכה"ג הוי קביעות אף שהניח בסל של נצרים, דכשם שמועיל לייחד אילן תאנים כך מועיל לייחד תאנים תלושות בפיו. ויתכן דמש"כ הר"ש והרא"ש דמתני' איירי בכלכלה מלאה פירות שייחדה לשבת אין כונתם לכלכלה המיוחדת לשבת שהניח בה פירות כר' הושעיא, אלא כונתם לסל של נצרים מלא תאנים וייחדם בפיו לשבת, וכדברי החזון איש.

אך הרמב"ם כתב דמתני' איירי באילן המיוחד לשבת ולוקט מאותו אילן כלכלה. וכן פסק בפ"ה הכ"ב: תאנה שהיתה מיוחדת לאכול פירותיה בשבת וליקט ממנה כלכלה לא יאכל עד שיעשר, ומשמע דבעינן אילן המיוחד לשבת וגם שיניח את הפירות בכלכלה. וביאר החזון איש שם לדעת הרמב"ם, דהא דאמר ר' ינאי תפתר וכו' הוא לכו"ע ואינו ביאור לדברי ר' ינאי דלעיל. ולפי"ז כלכלת שבת קובעת רק באילן שפירותיו מיוחדים לשבת, ונחלקו ר' הושעיא ור' ינאי האם מלבד זה בעינן נמי כלכלה חשובה או אפילו סל מנצרים. ופסק הרמב"ם כר' הושעיא דבעינן כלכלה מלבד מה דבעינן אילן המיוחד לשבת.

[נראה דכל זה כדי לקבוע את הפירות קודם שבת, אך בהא דבעינן יחוד לר"ל כדי לקבוע למוצ"ש סגי ביחוד בעלמא, ואין צריך שיהא מאילן שפירותיו מיוחדים לשבת, וצ"ע].

ובצל"ח ביצה שם הקשה מדוע נקטה המשנה כלכלת שבת דוקא, הא בגמ' שם מבואר שאם ייחד פירות ואמר "מכאן אני אוכל" הוקבעו מחמת אמירתו ונתחייבו, [ורק לר' אליעזר לא הוקבעו כיון שמותרו חוזר], ואם כן מאי אריא שבת, אפילו ייחדו בחול נמי. וכתב, דכל זה קשה לדעת הראשונים דאיירי בייחד כלכלה לשבת, אך לדעת הרמב"ם דאיירי באילן המיוחד לכך, יתכן דאיירי בלא ייחד את הפירות באמירה, ומכל מקום הוקבעו מחמת שהאילן מיוחד לשבת, ולפיכך נקטה המשנה כלכלת שבת דוקא.

אמנם נראה דאין הסוגיא בביצה שייכת לכאן כלל, דהתם אמירתו לא קובעת את הפירות להיות טבל כקביעות ראיית פה"ב ושבת ומקח, אלא לדעת רש"י שם ע"י אמירתו חשיב אכילת קבע, ולדעת ר"ח והרשב"א שם ע"י אמירתו חשיב גמ"מ ומהני שבת לקבוע. ואילו הכא איירי בדין קביעות לעשות את הפירות לטבל, ובזה לא סגי באמירה בעלמא אלא צריך יחוד לשבת לקבוע. [ונפק"מ בין אכילת קבע לקביעות שבת הוא אם נוטל מהתאנים ואוכל מהן ארעי. וכן נפק"מ אם מותר לתת לבהמה].

**כלכלת שבת וכו'**

כתב החזון איש (ס"ה סק"ד) דאיירי בתאנים שנגמרה מלאכתן, כגון שאינם עומדים לקציעות ומילא כל צרכו, דאל"ה לא מהני קביעות שבת קודם גמ"מ. וכתב, דיתכן נמי בעומדים לקציעות אך אם נטל שיעור מרובה לכמה סעודות הוי גורן לעצמו וחשיב גמ"מ. ויתכן עוד לומר דאיירי אף בעומדים לקציעות, והוא עפ"י מש"כ רש"י בב"מ פט ע"ב דצירוף שתים מהני ע"י מילתא דחשיבותא להפרידו משאר הגורן, והכא אם כלכלת שבת קובעת למעשרות מיד הרי זה מועיל גם להפרידו משאר הגורן, וכמש"כ רש"י לגבי מקח וחצר, ושפיר איכא גמ"מ. [וכן כתב החזון איש שם סד"ה ואמר, עיי"ש].

**וב"ה מחייבין**

כתב הר"ש, בדבר שאינה מיוחדת לה אין שבת טובלת, כגון בפירות מוקצה, אבל טובלת בכלכלה שנתייחדה לה. וכתב רעק"א דלכאורה זהו לדעת ר"ל, אבל לדעת ר"י שבת טובלת אף בלא יחדו לשבת. כלומר, דרעק"א ביאר דברי הר"ש שהשבת קובעת רק ע"י יחוד, אך כלכלה שאינה מיוחדת, כלומר שלא ייחדה להדיא, אין השבת קובעת, ולכן כתב דכתב כן לדעת ר"ל.

אך הרש"ש פירש דברי הר"ש להפך, דאף לדעת ר' יוחנן שאין צריך יחוד מכל מקום פירות מוקצין אין השבת קובעת, כיון שאינם ראויים לאכילה בשבת. ולזה כתב הר"ש דדבר שאינו ראוי לשבת כגון פירות מוקצין אין השבת קובעת, ואזיל לדעת ר' יוחנן. [ומש"כ הר"ש אינה מיוחדת כונתו לאינה ראויה].

ונראה מדבריהם בהבנת דברי הר"ש, דב"ה מחייבין היינו במוצ"ש, לר"ל לפי שיחדום לשבת ולר"י לפי שהם ראויים לשבת ואינם מוקצים. ולפי"ז צ"ל דב"ש פוטרין משום דס"ל שלעולם אין השבת קובעת אלא לשעתה, ולא למוצ"ש, ואפילו ע"י יחוד.

אך הרא"ש ורע"ב כתבו דהא דב"ה מחייבין כלכלת שבת היינו מיד כשיחדום לשבת, ואף קודם השבת. ולפי"ז בין לר"י ובין לר"ל בעינן יחוד לחייבו מיד, וב"ש פליגי רק לגבי קודם השבת. ובחזון איש שם ביאר כן אף בדברי הר"ש, דדבר שאינו מיוחד לשבת אע"פ שאמר מכאן אני אוכל אין יחוד זה טובל לאכול בער"ש, [ומוקצה היינו מיוחד לאכילה], אך כלכלה המיוחדת לשבת טובלת.

ויש לבאר עפי"ז פלוגתת ב"ש וב"ה, דב"ש סוברים שהשבת עצמה היא הטובלת, אלא שלפי ר"ל יש תנאי שיהיו מיוחדים לשבת, ולפי ר' יוחנן סגי במה שהם ראויים לשבת או שסתמן עומדים לאכילה. אך קודם השבת אין מקום לקביעות כלל. ואילו ב"ה סוברים [לדעת ר"ל] שלא השבת עצמה טובלת, אלא מה שהפירות מיוחדים לאכילת שבת חשיבי טפי ונקבעים. ולדעת ר"י איכא שני דברים שקובעים, או יחוד לשבת או השבת עצמה, אך ביחוד לשבת לא השבת קובעת אלא החשיבות של הפירות כשהם מיוחדים לשבת, ולכן כאשר ייחדן לשבת הוקבעו מיד.

**אף הלוקט את הכלכלה לשלוח לחבירו לא יאכל**

הירושלמי נסתפק האם מדובר בשולח לאכילת שבת או שמא אף בשולח לאכילת חול. הרמב"ם פירש דאיירי באכילת שבת, והר"ש פירש אף באכילת חול. ויל"ע לדעת הר"ש דאיירי אף באכילת חול היכן איכא קביעות, הא מתנה אינה קובעת כמכר, וכן הקשה המשנה ראשונה. ובתפארת ישראל משמע שאם שולחו דרך כבוד אף מתנה כמכר, ולפי"ז הקביעות הוא מדין מקח. אמנם יש בזה חידוש גדול, דכשם שלגבי שבת מצינו לדעת ב"ה שאפילו ע"י יחוד בעלמא הוקבעו הפירות, כך לגבי מקח אם ייחדו למקח או למתנה בדרך כבוד שדינו כמקח הוקבעו הפירות, ואף קודם שחל המקח. [ובמקדש דוד נסתפק האם מקח מועיל מחמת חשיבות המוכר או מחמת חשיבות הלוקח, והכא לא יתכן קביעות מצד הלוקח שהרי הוא עדיין לא קיבל את הפירות].

ועוד יתכן לומר דמתני' איירי בדין אכילת קבע, ולא בדין קביעות. וכאשר ייחד כלכלה לשלוח לחבירו דהוא מקפיד על הכלכלה, הרי אכילה מכלכלה זו נחשבת לאכילת קבע.

כתב החזון איש (ס"ה סק"ה) דדוקא בכלכלה שהוא שולח לחבירו הוקבעו, אך אם עתיד לפנותם לכלכלה נאה הימנה אין הראשונה טובלת.

והקשה מדוע לא הוקבעו הפירות בלא"ה מדין מוליך לשוק, שהרי אין דעתו להביאן לביתו. ותירץ, דכיון שדעתו להביאן לבית הלוקח, ולא יצאו הפירות מרשותו עד שיביאן לבית הלוקח, חשיב שדעתו להוליך לבית.

**משנה ד**

**שותין על הגת וכו'**

שנינו לעיל פ"א מ"ז דהיין משיקפה חשיב גמ"מ, והכא איירי קודם גמ"מ, וכשנטל יין מהגת ומזגו במים פליגי תנאי מתי הוא חייב. ודעת רש"י במס' שבת (יא ע"ב) ועירובין (צט ע"ב) דהנוטל יין חוץ לגת ומזגו חייב לעשר לכו"ע משום שהמזיגה עצמה משויא ליה קבע, ושתיית קבע אסורה גם קודם גמ"מ. אך בשותה על הגת עצמה פליגי תנאי, לדעת ר' מאיר חשיב ארעי אפילו במוזג בחמין שאינו מחזיר את המותר. לדעת ראב"צ חשיב קבע אפילו בצונן, דמזיגה לעולם משויא קבע. ולדעת חכמים חמין חשיב קבע אפילו בתוך הגת, לפי שאינו מחזיר את המותר, וצונן בתוך הגת חשיב ארעי לפי שהוא מחזיר את המותר.

ובביאור הסוגיא בשבת ובעירובין כתב רש"י, דהא דתנן שם וכן בגת קאי לר' מאיר דבתוך הגת חשיב ארעי בין בחמין ובין בצונן, אך חוץ לגת הוי קבע, וקמ"ל שדוקא אם ראשו ורובו בתוך הגת פטור מלעשר, אך אם רובו חוץ לגת וראשו בתוך הגת צריך לעשר. ובטעם הדבר כתבו הרא"ש והרע"ב במתני', דחיישינן שמא יוציא הכלי אליו וישתה, וכמו שבסוגיא שם חיישינן שמא יכניס את המים מרה"ר לרה"י.

הקשה בתוס' רעק"א עירובין פ"י, דבגמ' שם מפרש רבא הא דתנן וכן בגת לענין מעשר ואינו מפרש כאביי לענין הוצאה בשבת, משום שלא גזרינן גזירה לגזירה, ומה הועיל בהא דקאי לענין מעשר, הא הטעם שחוץ לגת חייב לעשר הוא משום שאסרו חכמים שתיית קבע גם קודם גמ"מ, ואין זה דין תורה, ועל זה גזרו חכמים שאם ראשו בתוך הגת צריך לעשר שמא יוציא את היין חוץ לגת, ואכתי הוי גזירה לגזירה. ומצינו בקושיא זו כמה תירוצים:

א. הריטב"א בעירובין כ ע"א כתב: ואשמועינן תנא שכל שגופו חוץ לגת וראשו בגת שתיה חוץ לגת חשיבא עד שיהא ראשו ורובו על הגת. וכן הוא במיוחס להר"ן שבת שם. ולפי"ז אין האיסור משום גזירה שמא יוציא את היין לחוץ כמש"כ הרא"ש והרע"ב, אלא דכאשר רובו בחוץ חשיב שותה בחוץ מעיקר הדין, ולפי"ז מיושב שפיר דלא חשיב גזירה לגזירה. וכן כתב השפת אמת שבת שם, וכתב דרש"י והר"ש נמי לא הזכירו שהאיסור הוא מצד גזירה.

ב. הר"ח שבת שם כתב: וה"ק כשם שהעומד ברה"ר ושותה ברה"י אינו מותר לו לשתות אא"כ יכניס ראשו ורובו למקום שהוא שותה, שאם ישאר לו מים מותר להחזירן למקומן, כן בגת לענין מעשר אינו מותר לו לשתות מן היין שבגת קודם שיעשר אלא אם הן צונן שיתכן לו להחזיר המותר וכו'. ולפי"ז אין הבדל כלל בין תוך הגת לחוץ, ודלא כפירוש רש"י. והגמ' מדמה רק להא מילתא שאם אינו מחזיר את המותר חשיב קביעות.

וברעק"א שם למד כן אף בדעת הרמב"ם, שלא חילק לדינא בין תוך הגת לחוץ, אלא חילק בין חמין לצונן בלבד. אמנם החזון איש סוף ס"ד למד ברמב"ם שלפי חכמים צונן פטור אף חוץ לגת, וכמו שיבואר להלן בשם מלאכת שלמה.

ג. הרש"ש בשבת שם יישב, דלפי רבא המשנה סוברת כר' מאיר קודם חזרה (עירובין קא ע"ב) שגזר אף בכרמלית, ומבואר שגזר גזירה לגזירה. [אך צ"ע דאם כן מדוע הוצרך להעמיד במעשר ולא העמיד לגבי הוצאה בשבת בכרמלית וכאביי].

ד. עוד יישב הרש"ש שם, דהטעם שחוץ לגת חייב לכו"ע אינו מטעם שתיית קבע קודם גמ"מ, וכמו שפירש רש"י, אלא משום גמר מלאכה, דהמזיגה מפרידה את היין שנטל משאר היין שבגת, וחשיב גמ"מ מיד. ולפי"ז מיושב דאין זה גזירה לגזירה, שהרי חוץ לגת חייב מהתורה.

וכן כתב החזון איש סוף ס"ד דמזיגה קובעת שם לעצמו וחשיב כבור קטן. וכן הוא לשון הר"ח בשבת שם, שכיון שמזגו בחמין נקבע למעשר ואסור. וכן מבואר ברבינו יהונתן בעירובין שם, דאם מזגו שאינו ראוי להחזירו לגת הוקבע למעשר ואפילו שתיית ארעי אסורה. וכל זה דלא כרש"י שכתב שהחיוב מחמת המזיגה הוא אפילו שלא נגמ"מ למעשר. אך צ"ע מה יועיל גמ"מ, הא אכתי בעינן ראיית פה"ב או קביעות אחרת לחייב. ואולי איירי בגת שבבית, וחייב מדין גמ"מ וראיית פה"ב, וצ"ע.

דעות הראשונים במשנתינו

רש"י ותוס' בעירובין כתבו, דהמשנה שם קאי כר' מאיר דבתוך הגת שרי בין בחמין בין בצונן, וחוץ לגת אסור, וקמ"ל שאם רובו בחוץ וראשו בפנים הוי כחוץ לגת ואסור. והקשה המהרש"א בשבת שם מדוע לא פירשו דהמשנה קאי כרבנן ובצונן, דבתוך הגת מותר וחוץ לגת אסור. ותירץ הרש"ש עפ"י דרכו דלעיל, דרק לר' מאיר יתכן להעמיד את המשנה, דס"ל קודם חזרה לאסור אף בכרמלית, אך לרבנן שלא גזרו גזירה לגזירה גם כאשר ראשו בלבד בתוך הגת מותר.

ב. התוס' רי"ד בעירובין מהד"ת כתב לחלוק על רש"י, ונקט דהמשנה שם אתיא לכו"ע, ואף לראב"צ שאסר בין בחמין בין בצונן, לפי שכל המחלוקת במשנתינו היא במזוג, אך בלא מזיגה לכו"ע בתוך הגת מותר חוץ לגת אסור, וקמ"ל מתני' שאם ראשו בלבד בתוך הגת אסור אף בלא מזיגה, וכן מבואר ברבינו יהונתן שם, ועי' משנה ראשונה ודרך אמונה (פ"ה שעה"צ ס"ק רא). [רש"י לשיטתו שכל מה דחשיב שתיית קבע הוא מחמת המזיגה, ובלא מזיגה לעולם חשיב ארעי, אך לפי התוס' רי"ד חוץ לגת חשיב קבע גם בלא מזיגה].

ג. המלאכת שלמה העתיק את הירושלמי שלפי רבנן בצונן פטור משום שהוא מחזיר את המותר, ואפילו חוץ לגת שרי. וכן למד החזון איש בדעת הרמב"ם, והובא לעיל. ולפי"ז לדעת חכמים אין חילוק כלל בין תוך הגת לחוץ, אלא בין חמין לצונן, דחמין חייב אף בתוך הגת וצונן פטור אף חוץ לגת. ורק לר' מאיר החילוק הוא שבתוך הגת פטור אף בחמין וחוץ לגת חייב אף בצונן. [אך ברש"י בשבת משמע שאף לחכמים יש הבדל בין תוך הגת לחוץ, דכתב שחוץ לגת חייב מפני שאין בדעתו להחזיר את המותר, ומדנקט לשונם של חכמים משמע דאף לדידהו יש חילוק. אמנם רש"י בעירובין כתב בדעת חכמים הלכך כל כמה דשתי הוי ארעי, ומשמע קצת אף חוץ לגת, וצ"ע].

ד. הריטב"א בעירובין כ ע"א כתב, שאפילו לפי ר' מאיר אינו חייב חוץ לגת אלא בחמין ולא בצונן. ולפי"ז ר' מאיר ורבנן נחלקו בתוך הגת בחמין, אך חוץ לגת לכו"ע בחמין חייב ובצונן פטור.

ה. דעת המאירי בעירובין, דהא דמחייבי חכמים בחמין מפני שאינו מחזיר את המותר היינו בחוץ, אך בתוך הגת מודים חכמים שהוא פטור אף בחמין, והא דתנן התם וכן בגת קאי לחכמים ובחמין, וקמ"ל שאם ראשו בפנים ורובו בחוץ חייב. אמנם בצונן פטור אף מחוץ לגת, מפני שהוא מחזיר את המותר בכל אופן. ועי' עוד מאירי שבת שם.

**ראבר"צ מחייב**

רש"י בעירובין שם פירש משום שהמזיגה במים משויא ליה קבע, ואפילו בצונן. אך הר"ש הרא"ש והרע"ב פירשו דראבר"צ גזר תוך הגת אטו חוץ לגת.

**וחכמים אומרים על החמין חייב על הצונן פטור**

במס' שבת ועירובין שם מסיים מפני שהוא מחזיר את המותר, וכן הוא בירושלמי. אך הרמב"ם ביאר מפני שהאור קובע למעשר, וכתב החזון איש סוף סי' ד' דלפי"ז איירי בחמין בכלי ראשון, שהרי כלי שני אינו מבשל. ובאופן זה באמת גם לשאר הראשונים חייב משום אור, אלא דלשיטתם גם בלא כלי ראשון חייב מחמת שאינו מחזיר את המותר, ולהרמב"ם דוקא בכלי ראשון חייב. ועי' דרך אמונה בביה"ל שלפי הרמב"ם הא דהוצרכה הגמ' לומר מפני שהוא מחזיר את המותר היינו כדי לפטור צונן אפילו נטל הרבה, דבכל אופן לא חשיב שתיית קבע, אך בחמין חייב אפילו מעט מחמת קביעות אור. אמנם בתוס' אנ"ש נקטו דהרמב"ם לא גרס כן בגמ', עיי"ש.

ולגבי מחזיר את המותר יל"ע מאי שנא מהמשנה הקודמת דרבנן פליגי על ר' אליעזר, וכן בביצה לגבי מכאן אני נוטל, ואילו הכא ובפ"ג מ"ד לגבי חרובין אמרינן הכי גם לרבנן, ועי' תוס' אנ"ש כאן ובמשנה הקודמת ובמשנ"ר.

**משנה ה**

**כסבר שזרעה לזרע ירקה פטור, זרעה לירק מתעשרת זרע וירק**

מיני זרעים אלו השנויים להלן יש בהם זרע ירק וגבעולין, הזרע נאכל רק לאחר שמתקשה בארץ ואילו הירק והגבעולין נאכלין רק בעודן רכים. רוב בני אדם זורעין אותן על דעת להשהותן עד שיתקשו ואוכלים רק את הזרע, ולפיכך הזרע הוא עיקר הפרי, ורק הוא חייב בתרו"מ, אך הירק והגבעולין כיון שלא זורעים אותם על דעת לאוכלן ואינם עיקר הפרי אין להם חשיבות אוכל לחייבן בתרו"מ. אך אם בשעת הזריעה חשב להדיא על דעת לאכול את הירק קודם שיתקשה הרי הוא חשוב אוכל וחייב בתרו"מ. [באופן שבשעת הזריעה חשב לזרע ואחר כך נמלך לירק או להפך עי' חזון איש ס"ב ס"ק י"א].

ובאופן שזרע סתם מדוייק ברע"ב שדינו כזרע לזרע, שהרי בדעת ר' אליעזר לגבי שבת כתב דאפילו זרע סתם מתעשרת זרע וירק וזירין, מכלל שלפי רבנן זרע סתם ירקה פטור. וכן כתבו הראב"ד והמאירי (ע"ז ז ע"ב) והרדב"ז (תרומות פ"ב ה"ה).

ובמשנה ראשונה הקשה מדוע לא תנן לגבי כסבר רבותא שאם זרעה סתם ירקה פטור. ולכן נקט שאין מצב של זרע סתם, שהרי כל אדם יודע לשם מה הוא זורע. ובדעת הראשונים הנ"ל צ"ל דכיון שסתם בני אדם זורעים לזרע הרי זה בכלל הא דתנן זרעה לזרע.

**ר' אליעזר אומר השבת מתעשרת זרע וירק וזירין וחכמים אומרים אינו מתעשר זרע וירק**

הרדב"ז שם נקט שהם נחלקו האם סתם שבת עומד רק לזרע או שמא גם לירק וזירין. ומשמע שאם פירש להדיא לזרע מודה ר' אליעזר דהירק פטור. אך המשנה ראשונה נקט שהם נחלקו בפירש לזרע, עיי"ש.

במס' ע"ז ז ע"ב מייתינן ברייתא, נחום המדי אומר השבת מתעשר זרע וירק וזירין, אמרו לו נשתקע הדבר ולא נאמר. ומקשינן, והא ר' אליעזר נמי סובר כן. ומשנינן, דר' אליעזר איירי בשל גינה, דראוי לאכול זרע ירק וזירין, אך בשל שדה אינו נאכל ירק אלא זרע, ובזה אמרו חכמים לנחום המדי נשתקע הדבר. ועי' חזון איש ס"ב סק"ו דיש להוכיח מהתם שחכמים סוברים אינו מתעשר זרע וירק אפילו בשל גינה, שהרי באופן זה איירי ר' אליעזר. והעיר מדוע לא הזכיר הרמב"ם להדיא שאפילו שבת של גינה אינו מתעשר ירק. ועוד כתב שם, דמסתבר שאפילו בשבת של שדה מהני מחשבה על הירק, [שאל"כ היה להרמב"ם לומר שבשבת של שדה לא מהני מחשבה לירק].

עוד כתב החזון איש שם, שהמחלוקת של ר' אליעזר וחכמים האם ירק השבת נחשב פרי לגבי תרו"מ זה נפק"מ גם לענין טומאת אוכלין, ולענין ניקח בכסף מעשר, ולענין עירוב, ולענין ברכה אם מברכין בפה"ע או בפה"א.

רש"י שם כתב: מתעשר זרע ירק וזירין, בין שלקטו כשהוא ירק בין שלקטו כשהוא זירין ובין שהניחו עד שצמחו גרעיני זרעו בתוכו והוקשו וחבטן, צריך לעשר את הזרע מדרבנן, דאורחיה למילכליה זרע וירק וזירין, הלכך כולהו הוו להו גמר פרי. ומשמע שהמחלוקת בין ר' אליעזר לחכמים היא על הזרע עצמו, האם הוא מתחייב בתרו"מ מיד או רק אחר שהוקשה, ופליגי אם חשיב גמר פרי קודם שנתקשה, ולא איירי על הירק כלל. [מש"כ צריך לעשר את הזרע מדרבנן יתכן דזה לשיטתו שרק דגן תירוש ויצהר חייב מהתורה, אך אם היה תרו"מ מהתורה במיני זרעים גם זרע השבת היה חייב מהתורה, וצ"ע].

**אלא השחלים והגרגיר בלבד**

דבשני מיני זרעים אלו אף הירק סתמו נאכל. וכתב הרע"ב אם זרע סתם ולא פירש, ומשמע קצת שאם פירש לזרע אין הירק מתחייב, אך החזון איש (ס"א סק"י, ס"ב סק"א) כתב שאע"ג שזרעו לזרע ולא לירק ירקו חייב, דאי אפשר לבטל תורת אוכל ע"י מחשבה. [אף שמצינו לגבי עולשין ועוד דוכתי שאם חשב על אוכל אדם לבהמה בטל ממנו שם אוכל ופטור מתרו"מ, ביאר החזון איש ס"ב סק"ב שזה רק באופן שהשימושים סותרים, שאם יתן את הזרע לבהמה לא יתנו לאדם, אך כאן יכול להשתמש גם בזרע וגם בירק, ואין בזה סתירה, ולכן המחשבה לזרע לא מבטלת שם אוכל מהירק].

איתא בתוספתא פ"ב דשביעית (ומייתי לה בעירובין כח ע"א): השחליים והגרגיר זרען לירק מתעשרין ירק וזרע, זרען לזרע מתעשרין זרע וירק. והקשו תוס' אמאי לא עירב ותני להו זרען לזרע או לירק מתעשרין זרע וירק. ותירצו, דאם זרען לירק העיקר הוא הירק, ואזלינן בתר לקיטה אף בזרע, ואם זרען לזרע העיקר הוא הזרע ואזלינן בתר גמר פרי או בתר השרשה אף בירק.

ועוד תירצו, דנפק"מ לגבי מן הרעה על היפה, שאם זרען לירק העיקר הוא הירק, ואסור להפריש מהזרע על הירק, וכן להפך. ובריטב"א שם הקשה על התוס' איך יתכן שהמחשבה תקבע מהו הרעה ומהו היפה. ותירץ בדרך אמונה (תרומות פ"ב ה"ה בבה"ל), דתוס' ס"ל שהאיסור להפריש מרעה על היפה הוא משום חביבות המצוה, שצריך להראות שנותן להקב"ה מהיפה, ולכן הרעה והיפה תלוי לפי דידיה. אך הריטב"א סובר שהאיסור הוא משום הפסד כהן, ולכן זה תלוי בדעת כל אדם.

עוד כתב הדרך אמונה (שם ס"ק לט), שלפי הרמב"ם שמעשר ירק דרבנן ומעשר קטניות דאורייתא איכא נפק"מ נוספת, שאם זרעו לירק דין כולו כירק ואף הזרע חייב רק מדרבנן. [ויל"ע בזרעו לזרע האם גם הירק חייב מהתורה. ובדרך אמונה שם ס"ק נו כתב בדעת הרמב"ם שאם זרעו לזרע יכול להפריש מן הזרע על הירק ומן הירק על הזרע, עיי"ש. ומבואר שנקט בפשיטות דשניהם חייבים מהתורה].

**משנה ו**

**רשב"ג אומר תמרות של תלתן ושל חרדל ושל פול הלבן חייבות במעשר**

בירושלמי איתא מה פליגין בשזרעו לזרע, אבל אם זרעו לירק אף רבנן מודו. וביאר הרש"ס דקאי אמתני' דידן, דרשב"ג מחייב תמרות במעשר ורבנן פליגי עליה ופוטרים, אך בזרעו לירק כו"ע מודו שהתמרות חייבות. ומייתי ראיה מדתניא נהגו בבת ניין בירקו בהיתר דברי ר' אליעזר, ומשמע שרק ר' אליעזר פוטר במעשר אך חכמים מחייבים, ועל כרחיך שהם מודים בזרעו לירק. ומקשינן מדתנן הפול והשעורין והתלתן שזרען לירק בטלה דעתו זרען חייב וירקן פטור, אלמא לא מהני מחשבת ירק בתלתן. ומשני דההיא ברייתא ר' אליעזר היא.

ועפי"ז פסק הרמב"ם תרומות פ"ב ה"ד דתמרות של תלתן חרדל ופול הלבן פטורים מפני שאינן פרי, בד"א בשזרען לזרע אבל זרען לירק חייבים. והיינו דפסק כחכמים, אך לרשב"ג אפילו זרעו לזרע חייבים, ולר' אליעזר אפילו זרעו לירק פטורים, דבטלה דעתו.

ובמס' עירובין כח ע"א מייתי ההיא ברייתא דפול שעורין ותלתן שזרען לירק בטלה דעתו בסתמא, ומשמע דלא כהירושלמי הנ"ל דההיא ברייתא ר' אליעזר היא, וצ"ע מדוע פסק הרמב"ם כהירושלמי ולא כהבבלי. ותירץ הרדב"ז, דהבבלי איירי לגבי הירק, דאפילו חשב לירק בטלה דעתו והירק פטור מתרו"מ, אך מתני' איירי לגבי התמרות, וע"ז כתב הירושלמי שאם זרעו לירק אף התמרות חייבות. והחילוק הוא, שאם חשב לזרע כשיתקשו אין הירק והתמרות ראויות לאכילה באותה שעה, ולא חייל עלייהו שם פרי כלל. אך אם חשב לירק, אף שהירק עצמו אינו ראוי ובטלה דעתו, מכל מקום התמרות ראויות לאכילה. ולפיו איכא ג' מדות בתלתן, הזרע לעולם חייב, הירק לעולם פטור, ולגבי התמרות יש חילוק שאם זרען לזרע פטורות ולירק חייבות.

הגר"א פירש דברי הירושלמי באופן אחר, דקאי על שבת דמתני' דלעיל דנחלקו ר' אליעזר וחכמים האם סתמו לירק או לזרע, וקאמר שאם זרעו לירק אף חכמים מודים שהירק חייב. ומייתי ראיה מהא דמחלק בברייתא לגבי שבת בין זרעו לירק או לזרע, וזה יתכן רק לחכמים, שהרי לר' אליעזר אפילו זרעו לזרע הירק חייב. ומייתי עוד ראיה מדתניא דפול שעורין ותלתן שזרען לירק בטלה דעתו, אלמא שאר מינים שזרען לירק חייבים, כיון שזרען לירק. ודחי דההיא ר' אליעזר היא דס"ל שהשבת מתעשר זרע וירק, ואפילו בלא זרעו לירק, אך לחכמים שאינו מתעשר ירק יתכן שזה אפילו בזרעו לירק.

ולפי"ז אין לנו מקור שלחכמים מהני זרעו לירק, ואין סתירה בין הבבלי לירושלמי כלל, ודלא כהרמב"ם. ועי' מאירי בע"ז ז ע"ב שהביא דעות לגבי חרדל שאפילו זרעו לירק בטלה דעתו, ונקט שהעיקר כדעת הרמב"ם שמועיל זרעו לירק לחייב.

כתב הרמב"ם שם ה"ח: התלתן אע"פ שאינו אוכל אדם כשיקשו הואיל ורוב האדם אוכלין אותן בתחילתן הרי הן חייבין בתרו"מ. והשיג הראב"ד דהוא סותר דבריו, שהרי לעיל ה"ד פטר תמרות של תלתן מתרו"מ, אלמא ר' עקיבא חולק גם על רשב"ג, ואילו הכא נקט שתלתן חייב, אלמא ר' עקיבא חולק רק על ר' אליעזר לגבי צלף, ולא איירי לגבי תמרות, ולית מאן דפליג על רשב"ג.

ובכסף משנה שם כתב דאין בזה סתירה כלל, דלעיל ה"ד איירי בתמרות התלתן, והכא איירי בגוף התלתן. ועי' חזון איש שלפני הראב"ד היה הגירסא ברמב"ם תמרות התלתן אע"פ וכו'.

ובמה שביאר הראב"ד את הנידון האם לפסוק כרשב"ג דהשאלה היא האם ר' עקיבא חולק גם על רשב"ג, כתב הכסף משנה (ה"ד) דפשטא דמילתא ר' עקיבא איירי רק לגבי צלף. אלא שבירושלמי מבואר שרשב"ג יחידאה הוא ופליגי חכמים עליה.

**ר' אליעזר אומר הצלף מתעשר תמרות ואביונות וקפרס ר' עקיבא אומר אינו מתעשר אלא אביונות**

במס' ברכות לו ע"א איתא דמר בר ר' אשי נהג לגבי ערלה בחו"ל כר' עקיבא, והיה זורק את האביונות ואוכל את הקפריסין. ובמסקנא שם איתא הוספת בה"ג, דהלכתא כמר בר רב אשי, ומדלגבי ערלה לאו פירא נינהו לגבי ברכות נמי לאו פירא נינהו ולא מברכינן עלייהו בפה"ע אלא בפה"א. וכן פסקו הרמב"ם והשו"ע ר"ב סעי' ו'.

אך בתוס' שם כתבו בשם הר"מ דלא דמי, שהרי לגבי ערלה לאו פירא הוא מספק, וכמבואר שם דספק ערלה בחו"ל מותר, אך בארץ קיי"ל כר' אליעזר ומברכין עליה בפה"ע. ואף דבעלמא קיי"ל כר' עקיבא לגבי ר' אליעזר, כתב החזון איש (ס"ב סק"ו), דהתם איכא נמי ברייתא דעל העלין והתמרות אומר בפה"א, על האביונות והקפריסין אומר בפה"ע. ואין כונת תוס' לומר דפסקינן כר' אליעזר אלא כאותה ברייתא, ורק לגבי הקפריסין כתבו לחלוק ולברך בפה"ע. ולפי"ז צריך לפסוק גם לגבי מעשרות דהקפריסין חייבים במעשרות, ודלא כהרמב"ם שפסק שרק האביונות חייבין וכר' עקיבא. ועי' ביאור הגר"א על השו"ע שם ודרך אמונה מש"כ בדעת הרמב"ם.