שיעור נט סימן רכה ד-י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור נט**

**~ סימן רכה סעיף ו - י ~**

## [סעיף ו] פרי שאינו מתחדש משנה לשנה, אפילו אם יש ימים רבים שלא אכל ממנו אינו מברך שהחיינו. הגה: פרי שמתחדש ב"פ בשנה מברכין עליו שהחיינו, אבל שאין לו זמן קבוע לגידולו אין מברכין עליו, לכן אין מברכין שהחיינו על ירק חדש דעומד כל השנה בקרקע.

# פרי שאינו מתחדש משנה לשנה

מצינו כמה ביאורים בהבנת דברי השו"ע, דבמשנ"ב (ס"ק טז) ביאר כוונת השו"ע דאין מברכין שהחיינו על פרי שאינו מתחדש משנה לשנה דהכוונה היא על פירות שאינם משתנים ממראיתם במהלך כל השנה, וכגון אתרוג הדר באילנו משנה לשנה, דכיון שהוא עומד בירקותו כל השנה אין הנאה נרגשת בחידושו. ומקור דבריו מהמור וקציעה כאן.

עוד ביאר המשנ"ב בכוונת השו"ע שבא למעט דבר שאין לו זמן קבוע לגידולו וכמו שיתבאר בסמוך ברמ"א דכשאין זמן קבוע אינו מברך שהחיינו.

ובמג"א (ס"ק יב) פירש דכוונת השו"ע דפרי שאינו מתחדש משנה לשנה היינו דבר שאינו גדולי קרקע כגון עופות ודגים דאינו מברך עליהם שהחיינו. וביאר המג"א דאע"פ שהוא לא אכל עופות ודגים במשך ימים רבים, הרי אחרים אכלו ממנו. וגם המשנ"ב (שם) מביא דברי המג"א לדינא שכל דבר שאינו גידולי קרקע אינו מברך עליו שהחיינו, דאף שהוא לא אכל ממנו הרי אחרים אכלו ממנו.

והנה במור וקציעה תמה על ביאורו של המג"א מדוע שלא יברכו על הטלאים וגדיים ומאי שנא מפירות חדשים, ומסיק שם שהמברך עליהם אין לתפסו על כך, ומשום כך ביאר דכוונת השו"ע היא על פירות שאינם משתנים ממראיתם במשך כל השנה כגון אתרוג, וכן פירש המשנ"ב את דברי השו"ע וכנ"ל. אכן המשנ"ב בסוף דבריו הביא מש"כ המג"א די"א שעל גדיים וטלאים שרגילים להתחדש פעמים בשנה מברכים שהחיינו, ומסיק דהעולם נהגו שלא לברך על זה. ויש להעיר ע"ד המשנ"ב דלכאורה לפי מה שביאר בשם המור וקציעה אין מקור לדין זה שלא לברך על גדיים וטלאים מדברי השו"ע, שהרי פירש כוונת השו"ע על פרי הדר באילן במשך כל השנה, ונראה שהמנהג כשיטות שאין לברך על בעלי חיים.

# ברכת שהחיינו בנוסע לחו"ל

ובעניין הנוסע לחו"ל ויש שם פירות חדשים שהוא עדיין לא אכל, אם הפרי אינו חדש באותו מקום, ורק הוא לא אכל ממנו משום שכשיו הוא הגיע לשם, אין לברך שהחיינו דדמי למש"כ המשנ"ב על עופות ודגים דכיון שאחרים אוכלים מהם אף שהוא לא אכל אינו מברך עליו שהחיינו. אך אם אותו פרי לא היה מצוי באותה מדינה, אף שבמקום שיצא משם הוא כבר אכל את אותם הפירות מ"מ נראה דצריך לברך שהחיינו על הפירות כי באותו מקום הם התחדשו בעונתם [ויש שכתבו (עי' דרשו הערב 52) דאינו מברך אלא אם כן עברו ל' יום מהאכילה הראשונה, וצ"ע מה הסברא בזה, ויותר מסתבר שמיד שהגיע לשם והתחדשו שם אותם הפירות יכול לברך עליהם שהחיינו].

# ירק העומד כל השנה בקרקע

כתב הרמ"א דאין מברכין שהחיינו על ירק חדש העומד כל השנה בקרקע, ומקור דבריו הם מהמהר"י ווייל וז"ל 'אין מברכין שהחיינו על ירק חדש משום דעומד על הקרקע כל השנה ואין ניכר בין חדש לישן', ומצינו כמה ביאורים בהבנת דבריו דבפרישה כאן (והביאו המשנ"ב (ס"ק יח) ביאר דברכת שהחיינו נתקנה על דבר הבא מזמן לזמן, ולכן על אותו הירק המצוי בכל ימות השנה לא שייך לברך שהחיינו, ואף שאין כל הירקות מצויים בכל זמן מכל מקום לא חילקו בין ירק לירק ולכן על כולם אין מברכין שהחיינו.

עוד הביא המשנ"ב שם ביאור נוסף בדברי הרמ"א דכיון שדרך הירקות שהם עומדים כל השנה בקרקע היינו שמטמינים אותם בקרקע בבורות, לא שייך לברך עליהם שהחיינו שהרי הם קיימים בכל זמן, והיינו דאין שמחה כל כך בהתחדשות של הירקות אלו כי הם קיימים בכל זמן.

ובמג"א הביא מהשל"ה ביאור נוסף בדברי הרמ"א דכיון שאינו ניכר בין חדש וישן יש לחוש שיבואו לטעות ויברכו ברכה לבטלה, והוא טעם חדש דס"ל דשייך לברך שהחיינו על דבר זה המתחדש מזמן לזמן, ומכל מקום לדינא אין לברך על כל הירקות משום שיש לחוש לברכה לבטלה.

# פירות הנמכרים שלא בעונתם ביוקר

ובעיקר מה שנתבאר דעל ירק המצוי בכל ימות השנה אין מברכים שהחיינו, נראה פשוט שכל זה הוא רק באופן שהדבר מצוי לרבים, דבכה"ג הפרי אינו נחשב כ'פרי חדש', אך אם יש חנות אחת יקרה ביותר ששם מוכרים פירות המיובאים מחו"ל ביוקר במשך כל השנה, נראה פשוט שכשמגיע עונתן של הפירות שהם נמכרים במחירם הראוי בכל החנויות יש לברך שהחיינו דעכשיו היא עונתם.

# ברכת שהחיינו באופן שניכר שהפרי חדש

במשנ"ב (ס"ק יח) הביא מהמג"א דאף שכתב הרמ"א שאין מברכין על ירקות העומדים כל השנה בקרקע, מ"מ על הריפות שניכרין היטב שהם חדשים יכול לברך שהחיינו, אכן הביא שהמור וקציעה חולק ע"ז וס"ל דכיון שאין מינכר בטעמו לא יברך עליו שהחיינו.

אמנם נראה דבאופן שניכר גם במראה וגם בטעם שהם מהפירות החדשים שפיר יכול לברך עליהם שהחיינו, וכן מבואר בערוך השולחן (סעיף יב) שאף שיש מאותם ירקות שהם כבושים הרי הם שונים בטעמם לגמרי. ולפי זה נראה שאם יש פרי הנמכר בכל ימות השנה בקופסת שימורים (וכגון אפרסק), מכל מקום כשמגיע עונתו של הפרי שפיר יכול לברך עליו שהחיינו שהרי ניכר חידושו גם בצורתו וגם בטעמו.

ולעניין ברכת שהחיינו על תפוחים לכאורה נראה דאין לברך כיון שהם מצויים כל השנה ולא ניכר בטעמם שהם תפוחים חדשים. ואמנם יש זנים מיוחדים של תפוחים (כגון תפוחי ענה) שהם אינם מצויים אלא בעונתם, ויש לדון אם האוכל תפוחים ממינים אלו יברך עליהם שהחיינו. ונראה דכיון שנתבאר כבר (לעיל סעיף ד ובמשנ"ב וע"ש בשיעורים) דכל התפוחים נחשבים כמין אחד דאין חלוקים בשמותיהם ובטעמם, ואין מברכים ברכת שהחיינו אלא על מין חדש, והכא מכיון שעל שאר התפוחים אי אפשר לברך שהחיינו כי לא ניכר חידושם, ה"ה שעל ה'תפוח ענה' שבאותו מין ניכר החידוש אינו יכול לברך עליו שהחיינו.

# ברכת שהחיינו על פרי או ירק שאינו חשוב

כתב המשנ"ב (שם) דעל מיירי"ן (גזר) וריביי"ן (לפת) ואוגערקע"ס (מלפפונים) מברכים עליהם שהחיינו. וגם באורחות רבינו (חלק א בהוספות עמוד יג) הביאו שהחזו"א בירך על מלפפונים שהחיינו. וכעין זה מבואר באליה רבה (ריש סימן תקפג) שהיה מברך על תפו"א שהחיינו, ובדפוסים החדשים כתבו שהוא ט"ס וכוונתו דמברך שהחיינו על קישואים.

אכן בחיי אדם (כלל סב סעיף ט) כתב שאין מברכין עליהם שהחיינו כי הם מצויין ואין לאדם שמחה בהן. ומשום כך נראה שאין לברך על אותם ירקות [אף באופן שניכר חידושם], דאין בהם כל כך שמחה. והדבר מצוי ב'גזר' שניכר חידושו אך אינו חשוב כל כך ונראה שלא יברך עליו.

ויתכן דגם המשנ"ב שכתב לברך עליהם וגם מה שהחזו"א בירך על מלפפונים שהחיינו, היינו משום שבזמנם היה חשיבות גדולה לאותם ירקות, אך בזמנינו שהם מצויים הרבה ולא חשובים ואין באכילתם שמחה, אין לברך עליהם שהחיינו.

# בירך שהחיינו והיה פרי לפניו

אם בירך שהחיינו על פרי שלפניו והיה לפניו עוד מיני פירות נראה דפוטר את כל הפירות שלפניו. וכ"כ האגרות משה (או"ח חלק א סימן פז), וע"ש שאפילו אם יכוין להדיא שלא לפטור את שאר הפירות שלפניו לא מהני.

# אם שהחיינו על הקידוש פוטר פירות שלפניו

יש לדון באופן שמברכים שהחיינו על הקידוש אם פוטר על כרחו גם את הפירות שלפניו, והדבר מצוי בראש השנה שאומר שהחיינו בקידוש, ואחר כך ב'סימנים' הוא אוכל תמרים לחים שמברכים עליהם שהחיינו או רימון, דאי נימא שפוטר את הפירות שלפניו שוב לא יברך שהחיינו על הפירות החדשים שאותם הוא אוכל.

והאריך בזה בשו"ת הכתב סופר (או"ח סימן כג) דמחד יש לומר שלכתחילה לא יפטור את הפירות האחרים משום דחשיב כעושה מצוות חבילות חבילות, אך מאידך י"ל שאין בזה דין של מצוות חבילות משום דברכת שהחיינו היא רק מצוה של רשות. עוד דן שם הכתב סופר שיתכן שברכת שהחיינו של מצוה אינה פוטרת ברכת שהחיינו של פרי חדש כי ברכת שהחיינו על הפירות היא ברכה על הנאת הגוף, וברכת שהחיינו על יו"ט היא ברכה על הנאת הנשמה, אמנם מאידך גיסא י"ל דסו"ס בשניהם הוא מודה על כך שהוא חי. ומצינו כעין זה בכוזרי (מאמר ג אות יז) וז"ל 'אתה אומר שהחיינו וקימנו, וכבר היית מזומן למות ותודה על שהחייך' והיינו שע"י השמחה של התחדשות הפרי הוא מודה על כך שהקב"ה מחייה אותו.

ולדינא נראה שלא יברך על הפירות שהיו לפניו, ויוכל לברך רק אם הפירות החדשים לא יהיו לפניו בשעת הקידוש.

## [סעיף ט] הרואה את החיגר ואת הקטע ואת הסומא ומוכה שחין והבהקנין, והוא מי שמנומר בנקודות דקות, אם הם ממעי אמם מברך משנה הבריות, ואם נשתנה אחר כך מברך דיין האמת. ויש מי שאומר דדוקא על מי שמצטער עליו, אבל על עכו"ם אינו מברך ואינו מברך אלא פעם ראשונה, שהשינוי עליו גדול מאד. הגה: ויש אומרים משלשים יום לשלשים יום.

# ספק מתי נעשה חיגר

נתבאר מדברי השו"ע שיש חילוק בין מי שהוא חיגר ממעי אימו דמברכים עליו משנה הבריות, לבין מי שנעשה חיגר אחר כך דמברך דיין האמת. ובביאור הלכה (ד"ה ואם) הביא את ספיקו של הרעק"א באופן שרואה חיגר ואינו יודע אם הוא חיגר מלידה שמברכין עליו משנה הבריות, או שהוא נשתנה אחר כך ומברכים דיין האמת.

והנה בהגהות הרעק"א ציין לדברי הטור בסימן פא וסיים דצ"ע לדינא, ונראה דכוונתו למה שמבואר בטור שם בעניין בהמה שניקב קרום של המוח שלה ולא ידוע מתי הוא ניקב, דמדינא מותר לאכול את הגבינות של אותה בהמה, וטעם הדבר משום דאמרינן דרוב הבהמות כשרות ומחמת הרוב אמרינן שיש חזקה שהנקב בא יותר מאוחר, ודבר זה נקרא 'חזקה הבאה מחמת רוב'. ונראה דכוונתו דהכא נמי י"ל דמשום חזקה הבאה מחמת רוב אמרינן שמחמת הרוב שאינם נולדים חיגרים אמרינן שנעשה חיגר יותר מאוחר ואינו חיגר מלידה ויש לברך עליו דיין האמת.

אך צ"ע דהכא הרי לא ראה את אדם זב מעולם ואין עליו חזקה שהוא אינו חיגר אלא יש בפנינו אדם בלא רגל ומנא לן ממה נעשה קיטע אם מלידה או קודם לכן, ולא דמי לבהמה שניקב קרום המוח שלה דשם החזקנו את הבהמה עד עתה בכשרותה, משום דרוב הבהמות כשרות ושייך לומר 'חזקה הבאה מחמת רוב'.

ויתכן לפרש כוונת הרעק"א דכיון שיש רוב שנולדים עם רגל הוא רוב בטבע, ממילא תלינן שלא נעשה מעשה שכרתו לה את הרגל וכמו שמצינו בגמרא בבכורות (כ, א) שאין דין רוב בדבר התלוי במעשה, לומר שלא נעשה בו המעשה אלא הרוב אומר רק את הטבע, וממילא י"ל שאין דין רוב לומר שלא נשברה רגלו, ועדיין צ"ע.

## [סעיף י] הרואה אילנות טובות ובריות נאות, אפילו עכו"ם או בהמה, אומר בא"י אמ"ה שככה לו בעולמו, ואינו מברך עליהם אלא פעם ראשונה ולא יותר, לא עליהם ולא על אחרים אא"כ היו נאים מהם.

# לברך על בריות נאות בראיה שניה

ובמשנ"ב (ס"ק לב) הביא מהחיי אדם (כלל סג סעיף א) דעכשיו לא נהגו לברך ברכה זו. ובחיי אדם שם מבואר הטעם שהעולם אינו מברך על אילנות נאות ובריות טובות, משום שכבר ראה אותם פעם אחת ולא בירך עליהם, וציין לדברי המג"א שאם לא בירך שהחיינו באכילה ראשונה שוב אינו מברך שהחיינו, וה"נ כיון שכבר רגילים לראות את הבריות הטובות שוב אינו יכול לברך כשחוזר ורואה אותם.

ודבריו צ"ע לכאורה שהרי נתבאר ברמ"א לעיל (סעיף ג) שאף אם לא בירך על הפרי בראיה ראשונה יכול לברך על ראיה שניה, ומוכח מדברי החיי אדם דס"ל שאין לברך על ראיה שניה [וכבר נתבאר בשיעור הקודם דבאשל אברהם (בוטשאטש) כתב שאין לברך על ראיה שניה, ומה שנהגו לברך על האכילה הוא משום שבשעת אכילה יש יותר שמחה בפרי החדש.

ובאמת השעה"צ (ס"ק לג) כתב שנראה לו טעם אחר בהא דלא נהגו לברך על אילנות טובות ובריות טובות כי מבואר בגמרא שאין מברכין אלא על בריות נאות ביותר ומי יוכל לדקדק בזה. ויתכן בזה דכיון שלפי דעתו של המשנ"ב קיי"ל שיכול לברך גם על ראיה שניה לכן הוזקק לטעם אחר, אך לפי החיי אדם לכאורה מוכח דס"ל לדינא שאין מברכים על ראיה שניה וכנ"ל. ואפשר לדחות דאף החיי אדם מודה שאפשר לברך על ראיה שניה, אלא דס"ל לחלק דבברכת שהחיינו אפשר לברך גם על ראיה שניה כי עדיין לא נגמרה הנאתו שהרי הוא עדיין לא אכל מהפרי, אך לאחר שכבר ראה את הבריות הנאות בראיה הראשונה, נגמרה הנאתו לגמרי, ולכן לא שייך לברך על הראיה השניה.

# להסתכל על גוי או על אשה נאה

כתב המשנ"ב (ס"ק לג) דמש"כ השו"ע שמברך ברכה זו אפילו על גוי היינו כשרואה את הגוי בראיה בעלמא דמותר, אבל להסתכל בו ביותר ולהתבונן בדמותו אסור. והיינו דאף בראיה בעלמא שייך לברך ברכה זו וא"צ הסתכלות.

וכן צ"ל בטעמא דמילתא שתיקנו לברך על בריות טובות, וכתב המשנ"ב (ס"ק לב) דהיינו בין שרואה זכרים ובין שרואה נקיבות, ולכאורה צ"ע איך יכול לברך על ראיית אשה הרי אסור להסתכל בפני אשה, וביותר דמצינו להדיא במשנ"ב לעיל בריש הסימן (ס"ק א) לעניין ברכת שהחיינו ברואה פני חבירו דכתב המשנ"ב דאין חילוק בברכה זו בין איש לאשה, והיינו אם רואה אשתו ואמו בתו ואחותו כיון שהוא שמח ונהנה בראייתם. וביאר שם בשעה"צ (ס"ק ב) דדוקא על קרוביו יכול לברך אבל אשה אחרת לא יברך משום דאסור להסתכל בה, ואף אם ראה אותה בראיה בעלמא אינו נחשב נהנה ושמח בראייתה, שרק בהסתכלות יש הנאה בראייה ע"ש, וצ"ע מ"ש מהכא דיכול לברך על אשה שככה לו בעולמו. ומוכרח מזה דיש חילוק ביניהם דרק בברכת שהחיינו צריך לראות את האשה ב'הסתכלות', אך לעניין ברכת 'שככה לו בעולמו' אפשר לברך אפילו בראיה בעלמא.