אפשר לסוחטו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / אפשר לסוחטו

חולין קח. אפשר לסוחטו

מבואר בסוגיין פלוגתא דאל"ס אסור או מותר, ומבואר בגמ' דלמ"ד אל"ס שייך לומר שנאסר הבשר כדין מין במינו עם שאר הבשר של היתר ולא סגי במה שהחלב יכול להתבטל שהרי גם הבשר נאסר.

ובביאור הנידון בזה עיין ברמב"ן קח: ובהשמטות שתי אופנים עיקריים:

א. עיקר נידון הגמ' הוא כלפי להתיר את החתיכה עצמה.

ב. עיקר נידון הגמ' הוא לענין חנ"נ היינו להצריך ביטול כנגד כל החתיכה כאילו הוא גוף האיסור, ואין הנידון לענין היתר החתיכה עצמה, ויסודו נידון בהל' בב"ח אם נאסר ההיתר להיות כגופו של איסור.

והשתא נבוא לבאר שתי הדרכים:

**א. שיטת רש"י ותוס'-**

דעת רש"י ותוס' קח. ולעיל ק: מבואר שעיקר נידון הפלוגתא דאל"ס הוא כלפי החתיכה עצמה, ולמ"ד אל"ס מותר החתיכה עצמה חוזרת להיתרה כיון שיוצא ממנה הטעם [ונתבאר במקו"א אם רק ע"י קפילא או אף בלא קפילא].

והבין הרמב"ן בדעתו דעיקר מחלוקתם הוא דלמ"ד אל"ס אסור אין יוצא כל הטעם מן החתיכה ואכתי באיסורה קיימא משא"כ למ"ד אל"ס אסור, ועיקרו הוא מחלוקת במציאות.

ועיין ברמב"ן שעפי"ז נתקשה דהול"ל אי אפשר לסוחטו ואסור או אפשר לסוחטו, ובגמ' משמע דעיקר הנידון אינו במציאות רק בדין אל"ס.

[ובאמת לכאו' היה מקום לפרש לדעת רש"י דאף למ"ד אל"ס אסור יוצא כל הטעם מן החתיכה אלא דמ"מ אין חוזרת להיתרה הואיל וכבר נאסרה, אבל ברמב"ן מתבאר לא כן, וצ"ע דלשון רש"י משמע טפי כש"כ.

ולדעת הרמב"ן לכאו' טעם מ"ד אל"ס אסור הוא משום שנשאר טעם גמור, וצ"ע דמ"מ יהני קפילא להתירו ולא משמע שכל פלוגתתן הוא בסתמא ולא ע"י קפילא.

וע"כ צ"ל כמבואר בתוס' קיב. דטעם מ"ד אל"ס אסור הוא מטעם שנשאר משהו בחתיכה ואף בזה יכול לאסור, וטעמם יתבאר לקמן, ויל"ע דלפי"ז למה הוצרך הרמב"ן לפרש שהוא פלוגתא במציאות ולא פי' דפלוגתתם אם משהו אוסר, ולא נתבררו לי כ"כ ד' הרמב"ן].

ובנידון הנ"ל אם החתיכה חוזרת להיתר תלתה הגמ' הנידון אם יאסור הבשר כדין מין במינו או בשישים [כמבואר ברש"י], דלמ"ד אל"ס אסור יש מקום לומר חנ"נ משא"כ למ"ד אל"ס מותר.

**ב. בנסחט לגמרי אם חוזר להיתר-**

ושיטת הרמב"ן והר"ן דדין אל"ס הוא נידון מסויים כלפי בב"ח, ויסוד הנידון הוא לו יצוייר שיפרדו הבשר מהחלב לגמרי אם יפקע האיסור או לא, והיינו אי דמי לכלאי הכרם דלעולם לא פקע איסורם וכ"א נעשה איסור בפנ"ע, או שהוא ככלאי בגדים שכל איסורם הוא בתערובת אבל כנפרדו חזר כל אחד להיתרו.

ונפק"מ מנידון זה בדין אין הנאסר חוזר ואוסר, הנה ברמב"ן ור"ן מבואר דמ"ד אל"ס אסור ס"ל דאף אם נסחט כל הבליעה אסור, וכפי שיטתם דנידון הגמ' הוא בדין בב"ח, וס"ל למ"ד אל"ס אסור שנאסר כל אחד מהמינים איסור עולם אף אם כבר אינו בתערובת כלל, וכעין כלאי הכרם שנאסר כל אחד לעולם.

ולפי דעתם משמע דוודאי איסור תורה יש בו אף אם נסחט לגמרי וכ"כ כו"פ צב-ט [אבל בגינ"ו-סח לבעל פמ"ג נקט דכה"ג שנפרד לגמרי לכו"ע אינו אלא מדרבנן].

וכתב הר"ן עפי"ז דוודאי גבי בב"ח הרי הנאסר חוזר ואוסר כיון דאף אם נפרד לגמרי מן האיסור אסור, והוסיף דאף בכל איסורין הוא כן כיון דגזרו רבנן דין אל"ס אסור אף בשאר איסורין אטו בב"ח.

אבל לדעת רש"י לפי פי' הרמב"ן משמע שאם ייסחט הטעם לגמרי לכו"ע שרי, ורק למ"ד אל"ס אסור ס"ל שאין יוצא כל הטעם, ומבואר מזה שאין ההיתר נאסר בעצמותו ככלאי הכרם, וכל האיסור הוא רק בתערובת של בב"ח וכעין כלאי בגדים.

וכן מבואר בפשטות ד' התוס' קיב. שלא אמרינן אל"ס אסור אלא בשנשאר משהו בחתיכה ואף שאין בו טעם, אבל אם נסחט לגמרי פקע איסורו לכו"ע.

[ועיין בלשון התוס' צז: גבי כחל וצ"ל דמש"כ אפי' יצא כולו לאו דוקא דלעולם ישאר איזה משהו והכוונה אם יצא הטעם, וכ"נ דמה"ת יצא לשאר הבשר יותר מהכחל עצמו].

והנה התוס' שם קיימי בשאר איסורין, אבל כיון שלמדו כן מדין אל"ס אסור ע"כ ה"נ הוא גבי בב"ח דהא פלוגתא דאל"ס נאמרה בעיקר גבי בב"ח כמבואר בסוגיין.

ובפשוטו לפי"ז נמצא דלשיטת התוס' בין בשאר איסורין ובין גבי בב"ח איתא לכללא דאין הנאסר חוזר ואוסר דכל שנפרדו זמ"ז פקע האיסור לגמרי.

אבל בש"ך קה-יז צידד לפרש גם לשיטת התוס' דאף גבי בב"ח אין הנאסר חוזר ואוסר, והיינו דכל שנפרדו לגמרי חזר כ"א להיתרו, וצ"ע דבריו מד' התוס' קיב., וצ"ע לחלק בין בב"ח לשאר איסורין וכש"כ לעיל.

והנה לדעת התוס' היה מקום לומר דגדר איסור בב"ח אינו חל ע"י שנתערב עם בשר, אלא שיסוד האיסור הוא לאכול חלב עם טעם בשר, וכמו שאסור לאכול היתר שיש בו בליעת איסור.

אבל בש"ך קה-יז הביא מתרוה"ד דוודאי אף לשיטת התוס' שאם נפרדו זמ"ז פקע האיסור מ"מ כל שהבשר והחלב מעורבין זב"ז הרי כ"א מהם אסור בפנ"ע אף בלא חבירו, אלא שהאיסור תלוי כל שעתא בשם תערובת ואם נפרדו ואין כאן תערובת הותר הכל.

ודימה זה לדין כלאי בגדים שכל שהם מעורבים הבגד כולו נאסר ואסור להתכסות גם בחלק שאין בו אלא מין אחד ואחר שנפרדו הותר, ובזה פליגי על הרמב"ן שדימה זה לכלאי הכרם שנאסר עולמית אפי' אחר שנפרדו לגמרי.

והוכיח כן ממתני' ע"ז עד. דבב"ח אית ביה דין חה"ל, ואילו בדבר הנאסר מחמת בליעת איסור קי"ל דלא חשיב חה"ל שאין האיסור עצמו ראוי לההתכבד, וע"כ שאני בב"ח דכשהוא מעורב אין האיסור בכל אחד מהם מחמת בליעת חבירו רק שכל חד מהם אסור והוי חה"ל.

[אבל גם אחר ד' תרוה"ד הרי מבואר שאין האיסור במה שאוכל בשר עם טעם חלב אלא שכל אחד אוסר את חבירו ממש, אבל עדיין יש לדון אם איסורו הוא איסור אחד על כלל התערובת או שהחלב נאסר ע"י הבשר והבשר נאסר ע"י החלב.

ועיין בחי' רעק"א קיג: ובחזו"א יו"ד כב-א שנקטו שכ"א נאסר ע"י חבירו ומה"ט בארו שמבשל נבילה בחלב א"א לומר שיחול האיסור מתורת כולל, שהחלב והבזר נאסרים כ"א בפנ"ע ואין האיסור בכלל התערובת.

וה"נ משמע להדיא מדחזינן קח: דס"ד דגדי אסרה תורה ולא חלב דבזה וודאי הגדר הוא שאין האיסור בהתערובת אלא שהחלב אוסר את הבשר ה"נ להלכה דאסרה תורה גם החלב כ"א אוסר את חבירו ואין התערובת עצמה אסורה, ויל"ע בזה].

ועכ"פ מד' תרוה"ד מתבאר דאף למ"ד אל"ס מותר מודה דהאיסור חל בכל מין ומין בפנ"ע ע"י התערובת, שהרי הוכיח כן ממשנה דהוי חה"ל ואין האיסור באכילת בשר עם טעם חלב.

[והנה ברשב"א במה"ב (ט.) כתב בזה"ל:"ואילו בב"ח אם בישל חצי זית מזה וחצי זית מזה ואכלו לוקה לפי שחזר הכל כגוף אחד של איסור למ"ד אל"ס אסור".

משמע קצת מדבריו דבאמת למ"ד אל"ס מותר אינו מתחייב באכילת חצי זית מן הבשר וחצי מן החלב, וכל מה דאמרו קח: שחייב על חצי זית מזה וחצי מזה הוא דוקא למ"ד אל"ס אסור, וזה חידוש מופלא לא שמענו כן מעולם [עיי"ש במה"ב שאין דיוק זה מוכרח לגמרי ויתכן דקאי דוקא על מש"כ מקודם דאל"ס אסור דוקא בב"ח].

וכנראה ביאור דעתו דלמ"ד אל"ס מותר אינו איסור חדש על התערובת אלא שחלב בטעם בשר אסרה תורה ובשר בטעם חלב אסרה תורה, וא"א לצרף ביניהם.

וזהו דפליגי אם אל"ס אסור דכתבו התוס' ק. מקורו מדחייב על חצי זית בשר וחצי זית חלב, וי"ל דלמ"ד אל"ס מותר הרי באמת אינו חייב בכה"ג[[1]](#footnote-2).

אבל לפי המבואר א"א לומר כן, שהרי אם האיסור הוא במעשה אכילת בשר בטעם חלב וכן להיפך לא ייחשב חה"ל בזה, וצ"ע.

ועוד צ"ע דא"כ הו"ל כלאו שבכללות ואף אם אוכל כזית לא יתחייב, וגם בסוגיא קח. ל"מ כן דדנה הגמ' בדעת רב אי סבר אל"ס אסור ולא הוכיחה ממימרא דרב דחייב בחצי זית].

**ג. סתירת ד' הרשב"א בזה-**

ויש כאן מקום עיון גדול בדעת הרשב"א, דבתוה"ב (ח.) מבואר דעתו שאין הנאסר חוזר ואוסר גבי בב"ח וע"כ שאם נפרדו חזר כ"א להיתרו, אבל מ"מ לענין אל"ס אסור כנראה ס"ל דאף אם נפרדו לגמרי אסור, חדא שכן נקט עיקר בחידושיו קח:, ועוד שכ"נ לפי דעתו דאף למ"ד אל"ס מותר מ"מ החתיכה נשארת באיסורה וכבר הביא רעק"א-קו מתשובת הרשב"א טעמו דאף למ"ד אל"ס מותר משהו נשאר בחתיכה ולכך היא אסורה אלא שאינה אוסרת אחרים משום שאין איסורה מצ"ע רק ע"י התערובת, וע"כ טעם מ"ד אל"ס אסור משום דאף אם ייפרדו זמ"ז יישאר כ"א באיסורו, וכש"כ ביד יהודה ובבי"מ-קו, וצ"ע סתירת ד' הרשב"א.

שו"ר שעמד בזה אבהא"ז פ"ט מאכ"א ד"ה אך, עיי"ש מש"כ אופן מחודש ליישב, וצ"ע.

וביד יהודה סקי"ז ד"ה אך תי' דוודאי להרשב"א אם נפרדו לגמרי שרי כדאמר דאין הנאסר חוזר ואוסר, ומש"כ הרשב"א בקצר ה: שאפי' היה אפשר לסחוט הלב שבה ולהוציאו כולו אעפ"כ אסור היינו בשנשאר בו משהו וכשיצא הטעם קרי 'כולו', עיי"ש, וסגי בזה להחשיב כ"א אסור בפנ"ע להחשיבו כמין במינו כיון שאי"צ טעם אף דאכתי משהו מיהא בעי, אבל אם אל"ס מותר לא חשיב מין במינו שאינו נאסר אלא ע"י טעם חלב שבו, עיי"ש].

**ד. ביאור שיטת התוס' שאם נשאר משהו אוסר-**

ובעיקר שיטת התוס' שאם נשאר משהו נאסר בין בב"ח ובין בשאר איסורין, יש מקום עיון:

א. הק' בפמ"ג פתיחה לתערובות ח"ב-ב ד"ה ומה שראוי מה יוסיף לנו משהו גבי בב"ח דקי"ל שאינו נאסר אלא דרך בישול, א"כ הכא שלא נשאר אלא משהו פקע איסוריה, ואם אמרינן דהואיל ונאסר נאסר עולמית ה"נ אף אם לא נשאר אפי' משהו נמי, ומה מוסיף לנו מה שיש בו משהו?

ובאמת בראב"ד בהשגות פ"ט הוכיח מדין אין הנאסר חוזר ואוסר דע"כ כ"א בפנ"ע היתר הוא, והוכיח מזה שא"א להצריך שישים גם כנגד הבשר וגם כנגד החלב, וכל דין אל"ס אסור הוא רק למ"ד מין במינו לא בטיל, וכש"כ שיטתו במקו"א, ולא ניח"ל לחלק דהיכא שנשאר משהו עדיף דאין בזה סברא, וכש"כ הגר"ח בחי' בביאור קו' הראב"ד, וסברת התוס' צ"ב.

והוסיף בפמ"ג שם דאין לומר שהוא דרבנן דהא גבי בב"ח אפל"ס בפשוטו הוא דאורייתא לכו"ע.

[ובחי' ר"מ קזיס קח. כתב ליישב קו' הפמ"ג דבאמת אל"ס אף בב"ח אינו אלא מדרבנן, ובמקו"א בענין סופו להתפשט הבאנו ד' היראים דל"א חנ"נ אף גבי בב"ח בחצי חתיכה והבאנו תמיהת הפמ"ג דגבי בב"ח חנ"נ דאורייתא ואיך נתיר בחצי חתיכה, והבאנו ד' היד יהודה דס"ל להיראים דאף גבי בב"ח חנ"נ דרבנן.

ונתבאר שם מד' התוס' ק. עפי"ד החזו"א דאף דין אל"ס ליכא בחצי חתיכה גבי בב"ח, ומבואר דאף אל"ס בב"ח אינו מדאורייתא, וכד' הר"מ קזיס].

ושתי מהלכים עיקריים בזה:

א. הגר"ח נקט דדין אל"ס אינו מעיקר דין בב"ח דבאמת דרך בישול אסרה תורה, אלא שהוא דין חדש שהואיל ונאסר לא פקע איסורו, וכ"מ לשון הסמ"ק הו"ד בב"י-צד.

ומ"מ צ"ע דא"כ אף בלא משהו נמי, וכנראה כל האיסור הוא במצב של תערובת בב"ח ואף שאי"צ דרך בישול בשביל איסור זה מ"מ האיסור הוא בתערובת דוקא, אבל אם נפרדו זמ"ז פקע מנייהו שם בב"ח ואינם בתערובת, ושפיר חוזרים להיתר.

ב. בפמ"ג שם כתב דסבור היה לומר עפי"ד התוס' ע"ז סה: דכיון שכ"א היתר בפנ"ע ל"ש ביטול ברוב גבי בב"ח, אלא שאי"ז מספיק דהא מ"מ טעמא ליכא ולא אסרה תורה אלא דרך בישול.

וכתבו יד יהודה-סט סג-כא, אבהא"ז פ"ט מאכ"א [וכבר עמד בזה בקצרה פמ"ג מ"ז צב-ז], דכל התנאי דדרך בישול אסרה תורה הוא הלכה בצורת ההתערבות של בב"ח, אבל הואיל וכבר נתערבו דרך בישול תו אי"צ כל שעתא שיהיה דרך בישול, ולכך למ"ד אל"ס אסור גבי בב"ח אסור מדאורייתא, אלא דאם נפרדו לגמרי פקע מיניה שם תערובת בב"ח ושרי[[2]](#footnote-3).

[ובחזו"א כ-ח כתב בענין זה בנו"א, "ואפשר דביצא כל החלב הוי כהוכר האיסור ובטל התערובת אבל כל זמן שיש משהו חשיב עירוב ומצינו הרבה פעמים דתחילתו בעי שיעור ושיריו חשובין במשהו, אבל לא דמי לכאן כ"כ", וכנראה הוא ע"ד הנ"ל שלא הצריכו תורה תנאי דדרך בישול אלא בתחילת האיסור אבל אחר דחל תו לא פקע כל ששם תערובת עליו].

ומ"מ צ"ע לאביי דלא ס"ל ענין דרך בישול וכתב רעק"א-רז דלדידיה לית ליה תי' התוס' ע"ז סה: רק ס"ל דהיתר בהיתר בטיל, א"כ הוי ככל איסורין ותלי במשי"ת לקמן בביאור דין אל"ס בשאר איסורין.

אבל לפמש"כ במקו"א מהחמד"ש-יג אף אביי מודה בפרט זה דרק ע"י דדרך בישול אסרה תורה לכך בטל, ואכ"מ א"כ שפיר י"ל דכיון שכבר נתערב דרך בישול תו אי"צ דרך בישול וממילא אינו בטל ברוב.

ועוד דבתוס' קח. כתבו דאביי קיבלה מרבא.

**ה. דין אל"ס בשאר איסורין לשיטת התוס'-**

וכה"ג יל"ע לשיטת לענין אל"ס בשאר איסורין, הנה לשיטת הרמב"ן והר"ן עיקר הנידון של אל"ס הוא נידון מסויים בדין בב"ח היאך הדין אם נפרדו, אבל בשאר איסורין פשיטא דכל שנפרד האיסור מן החתיכה לגמרי הותרה החתיכה.

ולדבריהם צ"ע היאך אמרינן אל"ס אסור וחנ"נ בשאר איסורין, וברמב"ן כתב דלפי"ז היה נראה דדין חנ"נ אינו אלא גבי בב"ח [והא דלעיל ק. דאמרינן חנ"נ הוא משום דמין במינו הוא וכה"ג שכבר נאסר תו לא אמרינן רואין וסלק וכשיטת הרי"ף והראב"ד דל"א חנ"נ אלא במינו].

אבל הק' מהירושלמי דאמרינן חנ"נ בכל איסורין, ובסוף דבריו מסיק הרמב"ן דע"כ נראה כפי' זה ולא באר מה התי' היאך אמרינן חנ"נ בשאר איסורין.

וכתב הר"ן שהוא גזירה אטו בב"ח, וכנראה זהו ג"כ כוונת הרמב"ן דגזרו אטו שאר איסורין דהואיל ונאסר נאסר, ועיין בפמ"ג בכ"ד שנקט כן דכו"ע מודו בזה, וביד יהודה שפך חמתו ע"ז עיי"ש דלא מצאנו כן בשא"ר.

[ואולי הוא איסור עצמי מגזירה דרבנן, אלא דצ"ע שאם הוא גזירה בפנ"ע היאך תלי בפלוגתא דאל"ס גבי בב"ח, וצ"ע].

ולדעת רש"י ותוס' נמי מתבאר דדין אל"ס הוא שייך בכל איסורין, וכ"כ ביד יהודה צב-טז לדקדק מלשון רש"י:"מאי קסבר רב באיסור שנבלע בהיתר" משמע שהוא נידון כללי בכל איסורין, וכן הביא מד' רש"י קט. ד"ה ותו שכתב וכן חלב הדבוק בחתיכת בשר, משמע דאף בשאר איסורין יש נידון זה.

וכ"מ בתוס' ק: דדנו בדין אל"ס אסור אף בשאר איסורין גבי יי"נ.

[ודקדק ביד יהודה עוד דמשמע בלשון רש"י דנידון אל"ס אינו נידון מסויים גבי בב"ח אלא נידון כללי שנוגע בכל איסורין מצ"ע, ויתבאר לקמן].

והנה גם בדין אל"ס של שאר איסורין הוא כדין בב"ח דדוקא אם נשאר משהו מן הבליעה נאסר.

ויל"ע בזה טובא, היאך יתכן לאסור אל"ס בשאר איסורין, והרי כיון שלא נשאר בו אלא משהו למה לא יתבטל האיסור ברוב ואם נימא דאיסור דחייל תו לא פקע ה"נ אף בלא משהו ייאסר.

ולא מיבעיא אם הוא דין בפנ"ע וודאי צ"ע, אלא אף אם הוא גזירה אטו בב"ח מ"מ צ"ע היאך תלוי אם נשאר משהו וממ"נ אם לא נאסר ההיתר הרי יתבטל המשהו ברוב?

וגם בזה י"ל שתי דרכים הנ"ל:

א. דכללא הוא דאיסורא דחייל בחתיכה תו לא פקע וע"ד שכתב הגר"ח לענין בב"ח, אלא דמ"מ שם האיסור הוא בתערובת דוקא וממילא אם נפרדו לגמרי תו אין בו שם תערובת איסור ופקע איסורו.

וכ"נ בב"י רסי' קו דכיון שחל איסור בחתיכה תו לא פקע כל שנשאר בה משהו וכ"כ בשו"ע קו-א.

ולדרך זו נראה דוודאי אל"ס בשאר איסורים הוא איסור דרבנן, שהרי לא שייך לאסור החתיכה מדאורייתא דמעולם לא נאסר אלא האיסור עצמו ולא ההיתר.

ולא דמי לאל"ס בב"ח דנקט הגר"ח שאסור מדאורייתא משום שכבר נאסר לא פקע איסורו, דדוקא גבי בב"ח שכשיש תערובת שניהם אסורים בשוה בזה אמרינן דאיסור דחל תו לא פקע ונאסרו שניהם עולמית כל שיש בהם שם תערובת, אבל בשאר איסורין אין האיסור בההיתר כלל ובזה אין דין אל"ס מדאורייתא כלל רק מדרבנן אטו בב"ח, ולכך נראה פשוט דלד' הגר"ח וודאי אל"ס בשאר איסורין אינו אלא מדרבנן.

ב. באופ"א יש לבאר דלעולם האיסור הוא מכח משהו הקיים בתערובת, ומה שאינו בטל בתערובת הוא משום דכיון שכבר נאסרה כל החתיכה תו אין ההיתר מתנגד להאיסור לבטלו ולכך אף במשהו יש איסור מכח הבליעה, אבל אם לא נשאר כלום אין בו איסור כלל.

וביתר ביאור דהואיל וההיתר נאסר ע"י מציאות האיסור בתערובת כש"כ במקו"א ממילא אין ההיתר מתנגד יותר להאיסור ולכך נאסר הכל.

וכעי"ז נראה בחוו"ד קו-א עיי"ש בביאור שיטת הרשב"א דאף למ"ד אל"ס מותר החתיכה נשארת באיסורה וכתב לבאר בזה עפי"ד המרדכי דדבר המעורב מתחילת ברייתו לא בטיל, וכיון דשיטת ר"ת דע"י טכע"ק ההיתר עצמו נהפך לאיסור הרי בשעה שהיה בו הטעם גם ההיתר נצטרף להאיסור ללקות על ידו, וכשבטל הטעם ונעשה רק משהו הרי נולד ההיתר בתערובת ובכה"ג אינו בטל, עיי"ש.

ועפי"ז יש לדון דאיסור החתיכה הוא מדאורייתא ולא מדרבנן, וכעי"ז כתב בחוו"ד צח-ד בדעת הרשב"א דאיסור החתיכה הוא דאורייתא אף בכל איסורין ולא רק בב"ח [וע"ע ביד יהודה צח-יא שמעולם לא שמע דבר זה, וע"ע שם שכתב הוא שייך רק לשיטת התוס' קיב. שלעולם נשאר משהו בחתיכה דנשאר איזה בליעה שאינה בטלה ולכך אסור מדאורייתא כש"כ החוו"ד].

אבל באמת נראה להוכיח מד' התוס' ק: דוודאי אין האיסור רק מכח הבליעת איסור לחוד אלא שכל החתיכה נאסרה, שהרי כתבו בתוס' גבי סוגיא דע"ז ביין ביין שיש להצריך שישים במים אף כנגד היין של ההיתר כיון שנאסר משום אל"ס אסור, והרי התם כתבו התוס' דלא אמרינן חנ"נ דאיירי שלא בלע אלא משהו ורק יש בו דין אל"ס אסור, ומבואר דדין אל"ס נאסר גם ההיתר וצריך שיעור ביטול גם כנגד ההיתר, ולפמש"כ כאן בהנך דרכים הרי כל האיסור הוא רק במשהו הבלוע אלא שאין ההיתר יכול להצטרף לבטלו, אבל היתר אחר למה לא יוכל לבטלו, וע"כ מבואר דעת התוס' דלא כש"כ אלא שגם ההיתר נאסר.

עוד צ"ע דלד' החוו"ד הרי בלח לא שייך לומר שדבר המעורב מתחילת ברייתו לא בטל שהרי נשתנית מציאות התערובת וכש"כ החוו"ד מה"ט להצדיק ד' השו"ע קו-ב שהתיר בלח דלא אמרינן אל"ס, אבל דעת התוס' דידן מבואר דאף בלח אמרינן אל"ס אסור כש"כ הגר"א שם [והארכנו בזה במקומו].

וע"כ צ"ל בדעת התוס' כהדרך הראשונה שנתבאר דחייל איסור בכל החתיכה וצריך שיעור ביטול כנגד כולה.

**ו. אם אל"ס בשאר איסורין הוא גזירה אטו בב"ח או דין בפנ"ע-**

והנה יש לחקור לדעת רש"י ותוס' בדין אל"ס בשאר איסורין אם הוא גזירה אטו בב"ח לחוד כמו שצ"ל בפשוטו לדעת הרמב"ן והר"ן.

אבל לדעת רש"י ותוס' י"ל שנידון אל"ס הוא נידון בפנ"ע אף בשאר איסורין שהרי לעולם צריך שיישאר משהו ויסוד האיסור הוא מכח הבליעה וי"ל דאף בשאר איסורין יכול לאסור אי מדאורייתא אי מדרבנן, וכש"כ לעיל.

והנה לעיל הבאנו מד' היד יהודה דקדק מלשון רש"י קח. שנידון הפלוגתא דאל"ס חלה בשוה בב"ח ובשאר איסורין, ואי"ז גזירה אטו בב"ח אלא דעיקר דין אל"ס שייך גם בשאר איסורין.

ולפי"ז לכאו' צ"ל כד' החוו"ד דדין אבל לא נתבאר לי כ"כ ביאור הדברים היאך יתכן לתלות דין שאר איסורין בדין בב"ח, לא מיבעיא לדרכו של הגר"ח דוודאי בשאר איסורין לא שייך אל"ס מדאורייתא שהרי לא נאסר ההיתר ואינו תלוי כלל בדין אל"ס בב"ח דאיסורא דחל תו לא פקע.

אלא אף לדרכו של החוו"ד יסוד האיסור הוא משום שהבליעה אינה מתבטלת אחר שנאסרה, אבל גבי בב"ח הוא נידון אחר אם סגי במה שבתחילתו היה דרך בישול, והם שני נידונים נפרדים.

ורק אי נימא שהוא גזירה אטו בב"ח שפיר יש לדמותו לפלוגתא דבב"ח, וכ"ז צ"ע.

**ז. תליית אל"ס וחנ"נ זב"ז לדעת הרמב"ן ור"ן-**

בגמ' קח. מייתי מימרא דרב דטיפת חלב שנפלה על החתיכה ואסרה את אותה חתיכת בשר הרי מעתה א"א לחתיכה זו להתבטל בשאר חתיכות משום דמין במינו לא בטיל.

ובגמ' תלי לה בדין אל"ס, דלמ"ד אל"ס מותר לא שייך דין זה ובוודאי תוכל חתיכה זו להתבטל בשאר חתיכות, ורק למ"ד אל"ס אסור י"ל כן.

[ונחלקו הראשונים לענין דין שישים אם הוא תלוי בפלוגתא דאל"ס, דברש"י משמע דג"ז תלי בפלוגתא דאל"ס, אבל בר"ן העיר דלעיל בסוגיא ק. לא תלתה הגמ' דין חנ"נ להצריך שישים בפלוגתא דאל"ס, וכתב דאף למ"ד אל"ס מותר יש מקום להצריך שישים גם כנגד ההיתר דסו"ס כבר נאסר בפועל מכח האיסור, ויתבאר לקמן].

והנה לשיטת הרמב"ן והר"ן ביאור תליית הגמ' דלמ"ד אל"ס מותר הרי מעיקרא לא נאסר בב"ח כ"א בפנ"ע ורק התערובת נאסרת ואם ייפרדו יפקע האיסור, וא"כ א"א להחשיבו כמינו שלא יתבטל עם שאר האיסור דמ"מ הרי הטיפת חלב שבתוכו יכולה להתבטל וממילא יפקע כל האיסור.

או בנו"א דכיון שהאיסור הוא על כלל הבב"ח ולא על כל דבר בפנ"ע ולאו מין במינו הוא עם שאר הבשר, וכ"כ יד יהודה שם.

ורק למ"ד אל"ס אסור שנאסר כל מין בפנ"ע שפיר י"ל שהבשר אסור מצ"ע ויש בו דין מין במינו לא בטל.

[מיהו ביד יהודה צב-טו תמה בזה דאם לשיטת הר"ן למ"ד אל"ס מותר סגי בביטול של החלב או הבשר לחוד שכל האיסור הוא בצירוף התערובת ולא נאסר כל מין לבדו, א"כ היאך מבואר מתני' ע"ז עד. דחשיב חה"ל והרי יתבטל המין הבלוע וממילא יפקע האיסור, וכשה"ק תרוה"ד שהו"ד בש"ך קה-יז.

ועיי"ש משכ"ב דע"כ לכו"ע אינו מועיל מה שמבטל אחד מהם כל שהם בתערובת אסור, וגם להר"ן צל"פ תליית הגמ' ע"ד שיתבאר לקמן בדעת רש"י, עיי"ש].

**ח. תליית הגמ' לרש"י ותוס'-**

אבל לשיטת רש"י נתבאר לעיל דלכו"ע אם ייפרדו הבב"ח לגמרי יפקע האיסור, ומ"מ חשיב מין במינו, וצ"ב שהרי אין האיסור בבשר מצ"ע והחלב מצ"ע ואיך ייחשב מין במינו?

ומבואר דעת רש"י דלא ס"ל כהרמב"ן בזה, וכנראה ביאור דעת רש"י דכל שהם יחד כאו"א חשיב איסור מצ"ע ואין איסורו בשם תערובת שלו, וכמו שהבאנו לעיל מד' הש"ך קה-יז בשם תרוה"ד, ושפיר חשיב כמין במינו.

וגם ס"ל דלא שייך לומר שיתבטל החלב וממילא הוי כנסחט האיסור לגמרי, דכל שהם מעורבין זב"ז הרי ס"ל לרש"י דאף אם נשאר רק משהו נאסר וא"כ א"א שיועיל גם ביטול.

[וביד יהודה צב-יז ד"ה עוד, כתב הטעם בזה דכיון שהחתיכה בפועל אסורה הוי פליטה היוצאת מן האיסור ובעי שישים לבטל אף בלא שנאסר ההיתר, ואף שהפליטה אין בה טעם איסור (וע"ע חזו"א כ-ד), והביא סברא זו ממהרמ"ש קיב., עיי"ש].

ועיקר סברא זו מבוארת בר"ן עיי"ש דאף למ"ד אל"ס מותר י"ל דבעי שישים כנגדו כיון שההיתר אסור בפועל הרי הוא מועיל להגדיל את השיעור שלא יתבטל בשישים שכנגד האיסור, אלא שהר"ן חילק דה"מ להצריך שישים כנגדו, אבל לא חשיב מין במינו אלא כפי האיסור עצמו שהרי אין ההיתר אסור מצ"ע וסגי בביטול הבשר בלא החלב ולהיפך.

וברש"י מתבאר דאף לענין מין במינו יש מקום להחשיבו כמין במינו אף למ"ד אל"ס מותר.

אבל לפי"ז צ"ע היאך תלי בפלוגתא דאל"ס, ואף למ"ד אל"ס מותר יש איסור בכל אחד בפנ"ע כשהוא בתערובת וכמו שהוכיח תרוה"ד מדין חה"ל, וכו"ע מודו שאם נפרדו לגמרי הותרו, וכל הפלוגתא היא כש"כ הרמב"ן דפליגי במציאות אם יוצא הטעם כולו או שנשאר משהו, ואיך יהיה תלוי בזה דין מין במינו וחנ"נ להצריך שישים גם כנגד ההיתר?

וע"כ א"א לפרש לדעת רש"י דלמ"ד אל"ס מותר יסודו הוא משום דסגי במה שנתבטל מין החלב או הבשר לחוד והוי כמו שנסחט דא"כ אף למ"ד אל"ס אסור נמי האי אם נסחט לגמרי שרי.

א. כנראה מתיישב הענין עפ"י לשון רש"י, דהנה בפשוטו ביאור תליית הגמ' דלמ"ד אל"ס מותר אין איסור בתערובת בכלל רק במין האיסור ולכך אם נשאר רק משהו שרי.

אבל ברש"י משמע דאף למ"ד אל"ס מותר היה מקום לומר חנ"נ, וכל הטעם שא"א לומר חנ"נ הוא משום שהחתיכה עצמה לא נאסרה איסור עולם, וקו' הגמ' דלמ"ד אל"ס מותר אין מקום להצריך ביטול כנגד שניהם ולהחשיבו כמין במינו שהרי בפועל יכולה החתיכה לחזור להיתרה, וא"א להצריך שישים כנגדה דאדרבה ע"י הבישול יצא טעם האיסור וחוזרת להיתר, ורק למ"ד אל"ס אסור יש מקום להצריך ביטול כנגד האיסור כיון שחל כאן בחתיכה האיסור לעולם, ועצ"ב רב.

ויש לבאר יותר את הדברים עפי"ד הרמב"ן דלשיטת רש"י אף למ"ד אל"ס מותר מודה שאם יישאר משהו ייאסר, ועיקר הפלוגתא היא במציאות אם יוצא כל הטעם, והיינו דאף להאי מ"ד החתיכה כולה נאסרה אם יישאר משהו וממילא צריך ביטול כנגד כולה אלא דכיון שעומד לצאת ע"י הבישול לכך אי"צ לבטלה דאדרבה אמרינן הבישול יתיר אותו ויוציא את הטעם לגמרי, ומ"מ צ"ב רב.

ב. ביד יהודה צב-טו כתב דעיקר הנידון דאי אל"ס מותר לא חייל דין מין במינו לאסור יל"פ לשיטת התוס' שהנידון אם צריך שיהיה כל הזמן דרך בישול או סגי מה שבתחילת הבישול היה בדרך בישול, ולמ"ד אל"ס מותר הרי ע"י שמבטל את שאינו מינו שאין בו טעם תו אינו דרך בישול ולא אכפ"ל דמינו לא בטיל דסו"ס אין כאן דך בישול, עיי"ש, מיהו צ"ע לומר דע"י ביטול לא חשיב דרך בישול, וגם יל"ע לפי"ז לענין חה"ל למה לא יהני ביטול דתו לאו דרך בישול הוא.

**ט. אם למ"ד אל"ס אסור יתכן דל"א חנ"נ-**

עוד דקדק ביד יהודה מלשון רש"י דאף למ"ד אל"ס אסור אין הכרח לדין חנ"נ, אלא דלדידיה שייך לומר דין חנ"נ, ומשמעות ד' רש"י שהוא בין לענין דין מין במינו ובין לענין שישים כנגד ההיתר.

וזה מבואר גם לדינא בתוס' ק: דאף דנקטו שלא אמרינן חנ"נ במשהו מ"מ חייל ביה דין אל"ס אסור, וגם מבואר שם שאם בא לאכול את ההיתר עצמו שנאסר הרי אף דלא אמרינן חנ"נ במשהו מ"מ יצטרכו שישים כנגד ההיתר ג"כ משום דאל"ס אסור, ונתבאר עוד במקו"א באורך ענין זה, ועכ"פ שמענו מדבריהם דדין אל"ס אינו מכריח דין חנ"נ כלל.

וכן מבואר בתוס' צז: גבי כחל דחייל ביה דין אל"ס אסור ומ"מ לא חייל בו דין חנ"נ.

ובשלמא לענין דלא חשיב מין במינו שפיר י"ל דאף אם החתיכה נשארת באיסורה מ"מ כדי לבטל האיסור סגי בביטול אחד מהם דלא חשיב טפי מין במינו.

אבל שישים כנגד ההיתר למה לא ניבעי והרי הכל נאסר ואף אם ייסחט לא יחזור להיתרו?

וי"ל שני אופנים בזה:

א. לפמש"כ לעיל דברמב"ן מבואר לדעת רש"י דאף למ"ד אל"ס אסור אם ייסחט לגמרי יחזור הכל להיתר שפיר י"ל דאי"צ שישים כנגד ההיתר שהרי אין ההיתר אסור בעצמותו וסגי בביטול האיסור לחוד, ודין חנ"נ שצריך שישים כנגד האיסור הוא חידוש נוסף ואינו מוכרח מעצם דין אל"ס.

אבל לשיטת הרמב"ן והר"ן שנידון הגמ' דאל"ס הוא בהלכות בב"ח היכא שיצוייר שיצא כל החלב אם חוזר הבשר להיתר, או דכיון שכבר נאסר נאסר, הרי וודאי מסתבר דלמ"ד אל"ס אסור וודאי יצטרכו שישים כנגד כל החתיכות שהרי אף ההיתר נאסר, ואין כאן תוספת חידוש במה דאמרינן חנ"נ, דאדרבה כל הנידון של אל"ס הוא כלפי חנ"נ ולא כלפי איסור החתיכה עצמה, ודלא כרש"י.

אבל תינח לשיטת החוו"ד דאין איסורו אלא מכח בליעת משהו, אבל לפמש"כ שאסרו את כל החתיכה כל שהיא בתערובת אכתי צ"ע.

וכן לא מהני מהלך זה אלא בשאר איסורין אבל גבי בב"ח לא שהרי השתא הכל אסור.

ב. יותר נראה דס"ד שאפשר לבטל אחד המינים וממילא הוי כמו נסחט האיסור לגמרי, דאף ע"י ביטול חשיב כמו שנסתלק הטעם.

ובזה יותר יתיישב לשון רש"י דמשמע דס"ד לומר כן גם גבי בב"ח.

ג. ביד יהודה שם באר שהיה מקום לומר דכיון שאיסור החתיכה אינו אלא חומרא דרבנן [שהרי יצא הטעם למ"ד אל"ס גם לפירש"י] לא החמירו בפליטתה להצריך שישים [בכל איסורין] רק לאסור גופה למ"ד אל"ס אסור, ואף גבי בב"ח י"ל דכל שיצא ממנו אין בו איסור ואל"ס אינו אלא מדרבנן ולא יאסור תערובתו לכך קמ"ל דאוסר להצריך שישים כנגד הכל.

ויש להוסיף בזה ביאור עפי"ד הגר"ח בדעת הראב"ד דדין טכע"ק לא חייל ע"י אל"ס אסור שהוא איסור חדש בחתיכה.

ויש להביא סייעתא גדולה לדרך זו מד' התוס' ק: דמבואר שם דאף לשיטת רש"י ותוס' דאל"ס אינו מכריח דין חנ"נ, ה"מ בטעם שנפלט מהחתיכה לחתיכה אחרת אבל אם בא לבטל את החתיכה עצמה שנאסרה ולאכול אותה עצמה צריך שישים כנגד כולה אף כנגד ההיתר ואף במקום דלא שייך חנ"נ.

ובזה הקשו בסוגיא ע"ז עג. דאף דאיירי בבליעת משהו ולא אמרינן ביה חנ"נ, מ"מ ע"י אל"ס אסור יצטרכו שישים גם כנגד ההיתר שהכל נאסר.

והנה מבואר מזה להדיא כדרך השנית שנתבאר עפי"ד הגר"ח, דהטעם דאל"ס אינו מכריח דין חנ"נ הוא משום דאין דין טכע"ק בכה"ג, אבל מ"מ טעמו וממשו שפיר ייאסר ולכך אם אוכל אותו עצמו צריך שישים גם כנגד ההיתר.

אבל לדרך הראשונה שכתבנו הרי אל"ס עצמו אינו מכריח דין חנ"נ כלל ודין חנ"נ הוא דין נוסף, וא"כ באיסור משהו דלא אמרינן חנ"נ לא שייך להצריך שישים כלל אף בטעמו וממשו, ודו"ק.

ומ"מ עיקר מהלך זה צ"ע, למה לא סגי בדין אל"ס בסוגיא קח. לאסור כדין מין במינו לר"י, דהא לענין זה אי"צ דוקא פרשת טכע"ק ויכול לאסור ע"י צו"ר מצד חסרון ביטול, וכמבואר ברשב"א צח: דאף ע"י הצו"ר חייל דינא דר"י דמין במינו לא בטיל, וצ"ע.

**י. אל"ס וחנ"נ לענין להצריך שישים-**

הבאנו לעיל מד' הר"ן דאף למ"ד אל"ס מותר י"ל דאמרינן חנ"נ להצריך שישים כנגד כל החתיכה, כיון שנאסר בפועל.

ואח"כ דן הר"ן בקו' הראשונים למה בסוגיא ק. לא הביאה הגמ' הנידון של אל"ס, וכתב בזה"ל:"ומשו"ה לא שקלינן וטרינן בפג"ה אי קסבר אל"ס אסור או לא משום דעיקר אל"ס בב"ח הוא ומדאורייתא ובשאר איסורי משום לתא דידיה מדרבנן".

והנה עיקר תי' הר"ן על הסוגיא ק. ראיתי שיש מבארים (הגרג"כ) משום דלא גזרו שאר איסורין אטו בב"ח אלא לענין להצריך שישים כנגד האיסור אבל עיקר דין אל"ס אסור לא גזרו בשאר איסורין, ואם נפרדו לגמרי זמ"ז בשאר איסורין שרי אף למ"ד אל"ס אסור [ועיין כו"פ קו-ב בשיטת הרמ"א].

אבל באמת ז"א שהרי הר"ן נקט שהנאסר חוזר ואוסר אף בשאר איסורין, וע"כ הטעם כש"כ הר"ן שם משום שנאסר מצ"ע דקי"ל אל"ס אסור, וכמבואר כ"ז בדבריו (מג.) להדיא, עיי"ש.

ותמה טובא רעק"א למה לא תי' בפשוטו עפי"ד דלעיל דאף למ"ד אל"ס מותר התם בדף ק. אין הנידון להחשב מין במינו רק לענין שישים וזה אף למ"ד אל"ס מותר, וצ"ב.

[ועריטב"א קח: מש"כ ליישב קו' הר"ן לשיטת הר"י בתוס' קח: דדין אל"ס אסור לעשות מין במינו אינו אלא גבי בב"ח ולא בשאר איסורין משום דאין הנאסר חמור מן האוסר, ולכך לעיל ק. לא קרינן ליה אל"ס רק חנ"נ, דאף למ"ד אל"ס אסור אינו פועל דין מין במינו בשאר איסורין שהרי אין הנאסר חמור מן האוסר].

ובדעת הר"ן אולי יש לומר בזה חידוש עפמש"כ הר"ן (לו.) דלא אמר ר"י מין במינו לא בטיל היכא שטעם היתר מעורב בו, וי"ל דלמ"ד אל"ס מותר אף שצריך שישים כנגד כל החתיכה מ"מ לא יהיה בו דין מין במינו במשהו דחשיב כח היתר מעורב בו, ורק ע"י אל"ס אסור שנאסר הכל בזה לא חשיב אל"ס אסור.

וכעי"ז נתבאר עוד במקו"א לענין חנ"נ בלח וסוגיא דרואין, דאף למ"ד דלא אמרינן סלק וצריך שיעור ביטול כנגד כולו מ"מ בלא דין חנ"נ לא יחול דין מין במינו לא בטל עי"ז דהוי ככח היתר מעורב בו, והבאנו כעי"ז מחזו"א כ-ד, ואכ"מ קחנו משם.

ובעיקר ד' הר"ן הנה ברש"י מבואר שלא כדבריו, ומשמע דגם דין שישים מיתלא תלי בדין אל"ס, וביאור דעת רש"י נתבאר לעיל דאף הוא מודה לעיקר סברת הר"ן דאף אם אין ההיתר אסור מצ"ע בעי שישים כנגדו אבל קו' הגמ' דלמ"ד אל"ס מותר הרי יכולה החתיכה לחזור להיתר ואין טעם להחשיבה מין במינו, וא"כ ה"נ הוא סברא שלא להצריך שישים.

אבל הר"ן כנראה פליג על סברת רש"י בזה, ואף אם יכולה החתיכה לחזור להיתר [שהר"ן הסכים עם רש"י דמהני טעימת קפילא להתיר את החתיכה] מ"מ י"ל דבעי שישים כנגדה, וכל קו' הגמ' הוא לענין מין במינו דלא חשיב מין במינו כיון שאין איסורו מצ"ע, אבל שישים שפיר בעי.

ולרש"י דס"ל אל"ס הוא נידון כלפי החתיכה עצמה והוא גורם שלא יהיה בו דין שישים, צ"ע מקו' הר"ן למה לא הזכירו כן בסוגיא לעיל, ועיין יד יהודה דהכא עיקר מימרא דרב לכך שקו"ט בזה רק הכא.

[ואולי י"ל בזה באופן מחודש, דהנה בפמ"ג שפ"ד קו-ב כתב דבאיסורי משהו הרי חתיכת ההיתר נאסרה עולמית, ואף אם אח"כ בישל את ההיתר ברוטב לכו"ע אין החתיכה חוזרת להיתר ואף למ"ד אל"ס מותר ואף לרש"י שהחתיכה עצמה חוזרת להיתר ה"מ באיסורי טעם דע"י הבישול נסחט כל הטעם, אבל באיסורי משהו לעולם נשאר בו משהו.

ולפי"ז י"ל שיטת רש"י דהטעם דלא אמרינן חנ"נ למ"ד אל"ס מותר הוא משום שהחתיכה עצמה חוזרת להיתר, וה"מ בסוגיא קח. דאיירי בטיפת חלב שנפלה על החתיכה אבל בסוגיא ק. דאיירי במין במינו ולעולם תשאר באיסורה י"ל דאף למ"ד אל"ס מותר בעי שישים כנגדה, ויל"ע בזה.

ובזה יל"פ היטיב הסוגיא ק. דרבב"ח סבר התם דלא אמרינן חנ"נ וגם סבר דמין במינו בטל, ורב שינה לו שני עניינים גם דאמרינן חנ"נ וגם במין במינו לא בטיל, ובפשוטו הם שני עניינים שאין שייכים זל"ז, אבל הביאור דרבב"ח סבר כמ"ד אל"ס מותר, וע"ז דחה רב דמין במינו אינו בטל וא"כ אף למ"ד אל"ס מותר ייאסר, וכ"ז בשיטת רש"י אבל בראשונים לא נקטו כן].

בדין אפר בב"ח בטעם איסוה"נ שלו והרי נסחט לגמר החלב מהבשר נתבאר במקו"א.

1. ובזה תתיישב הגמ' בכורות ו: דיליף דחלב מותר מדאיצטריך קרא לאסור בב"ח, ותמה גליון מהרש"א דהא נפק"מ באיסור בב"ח שמצטרפים זית מזה ומזה?

   ולפי הנ"ל י"ל דכוונת הגמ' למ"ד אל"ס מותר ולדידיה באמת אין מצטרפים, והרי בלא"ה כבר הק' מהריט"א ב-ו דהא נפק"מ לחנ"נ ועיין בהג' חש"ל דן בפלוגתת הפוסקים סי' פז בחלב טמאה אם יש בו חנ"נ, ואולי אזלא הגמ' למ"ד אל"ס מותר. [↑](#footnote-ref-2)
2. וראיתי בהערות לתו"ר על נדה בביאורים-ל מביא שאמר כן להגר"י הוטנר, ולא היה ניח"ל בזה דקרא כתיב אכילה בלשון בישול משמע דאף בשעת אכילה בעינן שיהיה דרך בישול. [↑](#footnote-ref-3)