ג - בדין תרתי לריעותא בדלא חסר ואתאי
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ב / שיעורים חזקות

**סימן ג**

**בדין תרתי לריעותא בדלא חסר ואתאי**

**א**

א] **נדה ב' ב',** ומ"ש ממקוה דתנן מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו למפרע וכו' טמאות וכו', התם משום דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר, הרי חסר לפניך וכו', התם איכא תרתי לריעותא.

**והתוס'** בסוד"ה התם הק' בהא דאזלינן בבית המנוגע בתר חזקה אף כשנמצא חסר בסוף השבוע, ולא אמרינן דהרי חסר הנגע לפניך ואוקי גברא בחזקת טהרה, והוי תרתי לריעותא, וכתבו לישב דשאני גבי מקוה רגילות להתחסר מעט מעט ולכך איכא למימר דמעיקרא חסר, אבל הנגע רגילות להתחסר בב"א פחות מכגריס לכך אמרינן התם השתא הוא דחסר, וכ"כ התוס' הרא"ש בחולין י' ב'.

ב] **והך** מילתא דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דחסר ואתאי, מצינו כן גם בד' התוס' הרשב"א בכתובות ט' א', ז"ל, וא"ת גבי אשת כהן מיהת אמאי לא מוקמינן לה אחזקת היתר וכו', ואיכא למימר דחזקה אחריתי איכא דהא בבתולה אית לה לאחזוקי עד האידנא וכו', ול"ד למקוה שנמדד ונמצא חסר וכו', דהתם ה"ט כדמפרש גמ' בריש נדה דאיכא למימר בי' חסר ואתאי חסר ואתאי, אבל הכא ליכא למימר בעיל ואתאי בעיל ואתאי, עכ"ל, וכ"כ התוס' הרא"ש שם.[[1]](#footnote-2)

ג] **ומצינו** כן גם בד' התוס' הרא"ש בעירובין ל"ו א', ז"ל, במקוה שלא נמדד, וא"ת אמאי לא משני כדמשני בפ"ק דנדה הרי חסר לפניך דאמרינן חסר ואתאי חסר ואתאי, וי"ל דהתם איירי בטומאה דאורייתא הלכך תלינן למימר חסר ואתאי, אבל בטומאה דרבנן לא תלינן הכי, הלכך הוצרך לאוקמה במקוה שלא נמדד, עכ"ל, ומבו' להדיא דעיקר דינא דתרתי לריעותא הוא משום דאמרינן דחסר ואתאי, וע"כ כ"ז הוא בטומאה דאורייתא, דתלינן למימר דחסר ואתאי אף דיתכן דנחסר בב"א, אך בדרבנן לא תלינן למימר דחסר ואתאי, וע"כ לי"ב לדינא דתרתי לריעותא.

**וכ"ה** מבו' בד' הריטב"א בעירובין שם, ז"ל, והיינו דפרכינן דא"כ התם נמי אדרבה העמד מקוה על חזקתו בחזקת שלם כי עליו נולד לנו הספק והוא האחרון, ופרקינן דמתני' במקוה שלא נמדד וכו', ולי נראה פירושו במקוה שלא נמדד מזמן מרובה דחסר ואתאי כדאמרינן בפ"ק דנדה, עכ"ל, והרי דדינא דתרתי לריעותא הוא רק בגונא דאמרינן דחסר ואתאי, וע"כ כ"ז הוא כשלא נמדד המקוה מזמן מרובה, אך אם נמדד המקוה מזמן קרוב, דליכא למימר דחסר ואתאי, ליכא לדינא דתרתי לריעותא ובכה"ג אזלינן בתר חזקת המקוה שעליו נולד הספק, כמש"כ הריטב"א שם.

**ב**

ד] **ובפשוטו** יש ללמוד כן מעיקר סוגיית הגמ' בעירובין שם, דמכשרינן בעירב בתרומה דספק אם נטמאת מבעו"י או משחשיכה, ופירש"י שם, ז"ל, אבל מתניתין איכא חזקה לקולא ולחומרא, העמד אדם על חזקת תחום ביתו ואמר לא עירב, העמד תרומה על חזקתה ועירב, ובדרבנן לקולא אזלינן, עכ"ל, וקשיא דהרי איכא תרתי לריעותא, דהעמד אדם בחזקת שלא עירב, וכ"ת העמד תרומה על חזקתה שהיתה טהורה, הרי טמאה לפניך, ובע"כ דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דאיכא למימר חסר ואתאי, וע"כ התם דל"ה חסר ואתאי הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם בעירובין שם, וכ"כ המחנ"א בפ"ג מאישות.

ה] **אך** הנה הרשב"א בתשו' החדשות סימן שס"ה פירש לעיקר מה שאמרו הכא דמקוה חסר ואתאי בע"א, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסוגין שפירש כן, ולפי דבריו ליכא ריעותא טפי בדבר הנחסר מעט מעט מבדבר הנחסר בב"א,[[2]](#footnote-3) ולפ"ז ודאי דדינא דתרתי לריעותא הוא אף בדבר הנחסר בב"א, ולפ"ז תיקשי דמ"ט מכשרינן התם בעירב בתרומה שספק אם נטמאת מבעו"י או משחשיכה, הרי איכא תרתי לריעותא.

**וצ"ל** לדעתו כמש"כ המחנ"א שם די"ל דר' יוסי ור"מ ס"ל כדעת ר"ש דתרתי לריעותא הוי ספק, - וי"ל עוד כמש"כ השעה"מ בפ"ה מתרומות, דהגם דתרתי לריעותא הוי ודאי, מ"מ בדרבנן מקילינן לחשבו כספק,[[3]](#footnote-4) וכ"כ המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן ג', והאמרי בינה בדיני שחיטה סו"ס ח', והחזו"א באהע"ז סימן פ' סוסק"ו,[[4]](#footnote-5) אך יש להעיר ע"ז מל' הרשב"א בעירובין שם (סוד"ה ר"מ מטהר) דמשמע דמדינא הוי כחזקה נגד חזקה, (ואף לר"מ דס"ל תחומין דאורייתא), וצ"ע.

**ג**

ו] **והנה** בחולין י' א' פליגי רב הונא ורב חסדא בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, דלר"ה פסולה ולר"ח כשרה, ומפרשינן דטעמא דר"ה הוא משום משום דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת עד שיוודע לך במה נשחטה, וטעמא דר"ח הוא משום דעצם ודאי פוגם וכו', ומתיב רבא מהא דתניא דטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ וכו' לא עלתה לו טבילה, ומשני דשאני התם איכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, ופריך דה"נ נימא דהעמד בהמה על חזקתה ואימר לא נשחטה, ומשני דהרי שחוטה לפניך, ופריך דה"נ הרי טבל לפניך, ומשני דהא איתילידא בי' ריעותא, ופריך דה"נ איתילידא בה ריעותא, ומשני דסכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי.

**והתוס'** בסוגיין הק' דהרי איכא התם תרתי לריעותא דהרי פגום לפניך והעמד בהמה בחזקת איסור כדאמר הכא דה"נ איתרעי מקוה ואדם לא איתרעי ואפ"ה מטמאינן, וכן הק' התוס' בחולין שם, ועיי"ש שכתבו בתי' קמא, דשאני התם דאיכא למימר חסר ואתאי כדקאמר התם, ועיי"ש שתירצו עוד בב' דרכים אחרות.

ז] **ובחי'** הגרע"א בכתובות ט' א' נקט דתי' בתראי דהתוס' דתירצו בע"א, הוא משום דס"ל דדינא דתרתי לריעותא הוא אף היכא דל"ה חסר ואתאי, עיי"ש, וכ"כ הבית מאיר ביו"ד סימן א' ס"א בתו"ד.

**אך** תיקשי לפ"ז בד' התוס' בסוגיין שהק' על הא דמכשיר ר"ח דהו"ל תרתי לריעותא, ולא תירצו דשאני התם דל"ה חסר ואתאי, ולמש"כ הגרע"א יש ללמוד מדבריהם דס"ל דדינא דתרתי לריעותא הוא אף היכא דל"ה חסר ואתאי, והתוס' גופייהו בסוף דבריהם כתבו דבנגע ליכא לדינא דתרתי לריעותא משום דל"ה חסר ואתאי, ונמצא דבריהם סותרים זא"ז בתוכ"ד.[[5]](#footnote-6)

**ועד"ז** צ"ע בד' התוס' הרא"ש בחולין שם דכתב דהא דמכשיר ר"ח הוא משום דל"ה חסר ואתאי, או משום דהוי כספק ספיקא, והרי דלא פסיקא לי' הך מילתא דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דהו"ל חסר ואתאי, והתוס' הרא"ש גופי' שם י' ב' כתב דהא דבבית המנוגע ליכא לדינא דתרתי לריעותא הוא משום דל"ה חסר ואתאי, והרי דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דהוי חסר ואתאי, וכאשר כ"כ התוס' הרא"ש בכתובות ט', וכ"ה מבו' גם בדבריו בעירובין ל"ו א', וכמש"נ לעיל סק"ב וסק"ג.

ח] **והנה** הבכור שור בחולין י' ב' עמד במשה"ק התוס' שם דמ"ט ליכא בבית המנוגע לדינא דתרתי לריעותא, דמ"ט לא כתבו לישב דהוא משום דל"ה חסר ואתאי, וכמש"כ התוס' בסוגיין, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבגמ' שם פסקינן כרב הונא דהשוחט בסכין ונמצאת פגומה פסולה, ובע"כ דדינא דתרתי לריעותא הוא אף היכא דל"ה חסר ואתאי.

**אך** קשיא לפ"ז בד' התוס' בסוגיין ודעימייהו שכתבו דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דהו"ל חסר ואתאי, דזה נסתר מהא דפסל רב הונא בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, ולא מוקמינן להסכין בחזקתה, ובע"כ דדינא דתרתי לריעותא הוא אף היכא דל"ה חסר ואתאי,[[6]](#footnote-7) וכבר תמה בזה החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"כ בתו"ד.[[7]](#footnote-8)

**ד**

ט] **והנה** בגיטין ל"א א' תנן דהמניח פירות להיות מפריש עליהן תרו"מ וכו' אם אבדו ה"ז חושש מעל"ע דברי ר"א, ובגמ' שם אמרו דחלוקין עליו חביריו על ר"א, דתנן מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות וכו' טמאות.

**ובתשו'** חמד"ש יו"ד סימן ח' סק"ד הק' לדעת הני קמאי דדינא דתרתי לריעותא הוא רק בכה"ג דחסר ואתאי, א"כ הרי דבפירות שאבדו דל"ה חסר ואתאי, ליכא לדינא דתרתי לריעותא, ומ"ט אמרו דפשיטא דלחכמים חוששין אף קודם מעל"ע.[[8]](#footnote-9)

**ובפשוטו** יש ללמוד מזה, דאף דבכה"ג דל"ה חסר ואתאי ליכא לדינא דתרתי לריעותא דהו"ל ודאי, מ"מ מהני הא דחסר לפניך דלא אזלינן בכה"ג בתר חזקת הפירות, אף דשורש הספק הוא על הפירות, אלא הו"ל חזקה נגד חזקה והו"ל ספיקא, וזהו שאמרו דחלוקין עליו חביריו על ר"א, דלחכמים חוששין אף קודם מעל"ע, וכ"ה מבו' בד' הפר"ח בס' מים חיים בגיטין שם, והשעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד, עיי"ש.[[9]](#footnote-10)

י] **ויש** ללמוד כן גם מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ו א' דאם עירב בתרומה דספק אם נטמאת מבעו"י או משחשיכה מהני, משום דספק עירוב כשר, ונתבאר לעיל סק"ד דהא דלא אמרינן דהו"ל תרתי לריעותא, הוא משום דל"ה חסר ואתאי, - ולפ"ז הרי דממש"כ הראשונים שם דהו"ל ספק עירוב, ולא שרי אלא משום דספיקא דרבנן לקולא, והתוס' שם ל"ה ב' כתבו דלמ"ד דתחומין דאורייתא אין להכשיר בכה"ג, מוכח דאף בכה"ג דל"ה חסר ואתאי, לא אזלינן בתר חזקת העירוב, אף דשורש הספק הוא על העירוב, אלא אלא הו"ל כחזקה נגד חזקה והוי ספק, וכבר עמד ע"ז בס' ונגש הכהן כלל ח' פרט ו', עיי"ש.[[10]](#footnote-11)

יא] **ולפ"ז** י"ל דלעולם דעת התוס' והרא"ש דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דחסר ואתאי, ומשה"ק התוס' והרא"ש בהא דמכשר ר"ח בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, ולא ניח"ל לישב דשאני התם דל"ה חסר ואתאי, והתוס' ותוס' הרא"ש בחולין כתבו כן רק בתי' קמא, הוא משום דגם היכא דל"ה חסר ואתאי וליכא לדינא דתרתי לריעותא דהוי ודאי, מ"מ כבר לא אזלינן בכה"ג בתר החזקה שעל שורש הספק, והו"ל כחזקה נגד חזקה, וא"כ מ"ט דר"ח דמכשיר.

**וניחא** גם דלא תיקשי ע"ד הסוברים דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דחסר ואתאי, מהא דפסל ר"ה בשוחט בסכין ונמצאת פגומה אף דל"ה חסר ואתאי, והיינו משום דאף דהיכא דל"ה חסר ואתאי, ליכא לדינא דתרתי לריעותא, מ"מ לא אזלינן בכה"ג בתר חזקת הסכין כנגד חזקת הבהמה, וע"כ הוא דפסל רב הונא מספיקא.

יב] **אך** בעיקר הדברים צ"ע ממש"כ התוס' והתוס' הרא"ש דהא דבבית המנוגע אזלינן בתר חזקת הנגע ומטמאין את הנכנס לתוכו, אף דהוי תרתי לריעותא, הוא משום דל"ה חסר ואתאי, ואי נימא דאף היכא דל"ה חסר ואתאי, מ"מ הוי ספיקא, תיקשי דמ"ט בבית המנוגע מטמאין את הנכנס לבית בודאי, ולא אמרינן דחזקת האדם הנכנס עומדת כנגד חזקת הנגע והו"ל ספיקא,[[11]](#footnote-12) ונתבאר בזה להלן ענף י'.

**ה**

יג] **והנה** בעיקר מש"נ בביאור סוגיית הגמ' בגיטין, דאף דבמניח פירות ואבדו ל"ה חסר ואתאי, מ"מ הו"ל ספיקא, צ"ע, דא"כ מה מייתינן לה מההיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, הרי שאני במקוה שנמדד ונמצא חסר דהוי תרתי לריעותא והוי ודאי טמא, ולא מצינו דאף היכא דל"ה חסר ואתאי וליכא לדינא דתרתי לריעותא, לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק.[[12]](#footnote-13)

**ובפשוטו** צ"ל בזה, דאף בגונא דאיכא תרתי לריעותא, הרי מ"מ אם נבא לדון על המקוה עצמו, הו"ל בחזקת שלם, דל"מ דינא דתרתי לריעותא אלא כלפי הטמא שהוא בחזקת טומאה, אך המקוה עצמו מוקמינן לו בחזקתו שהוא שלם, ומהא דלא אזלינן בכה"ג אזלינן בכה"ג בתר חזקת המקוה שהוא שורש הספק, יש ללמוד דכל דחסר לפניך לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, דאם הוה אזלינן בכה"ג בתר החזקה שעל שורש הספק, ל"ה מועיל דינא דתרתי לריעותא,[[13]](#footnote-14) וזהו דמייתינן מינה דה"נ בפירות שאבדו לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק.

יד] **אך** אכתי צע"ק בזה, דמ"מ כיון דדינא דתרתי לריעותא הוא רק בכה"ג דחסר ואתאי, והרי דהיכא דחסר ואתאי הוי זה ריעותא טפי בהחזקה דמעיקרא, א"כ הרי שפיר י"ל דגם הך דינא דכל דחסר לפניך לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק הוא רק בכה"ג דחסר ואתאי דריעא החזקה טפי, ושפיר הוצרך ר"א להשמיענו דחלוקין עליו חביריו על ר"א, ודאף בכה"ג דל"ה חסר ואתאי לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וא"כ מאי פריך הגמ' שם פשיטא, הרי טובא קמ"ל.

טו] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה באמת בעיקר הך מילתא שנתבאר דגם היכא דל"ה חסר ואתאי, מ"מ כבר לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, הנה בד' הריטב"א בעירובין ל"ו א' מבו' להדיא דלא כן, אלא כל דל"ה חסר ואתאי אזלינן בתר החזקה דעל שורש הספק, עיי"ש שכתב, ז"ל, תירצו בתוס' דס"ל לרש"י דכל היכא דליכא עדים הא ודאי אלימא טובא חזקת העירוב שהיה בחזקת טהור ולית לן לאשגוחי בתר חזקת גברא דהוה קאי בחזקת ביתי' וכו', והר"מ ב"ר שניאור ז"ל נתן טעם לדבר למה אלימא חזקת העירוב, שבכל מקום אין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו, וכן גבי מקוה אמרינן העמד אדם על חזקתו ולא אמרינן העמד טהרות על חזקתן, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דאף דהתם איכא ריעותא בחזקת העירוב דהרי טמא לפניך, מ"מ כיון דלי"ב לדינא דתרתי לריעותא, כיון דל"ה חסר ואתאי, אזלינן בתר חזקת העירוב שעליו נולד הספק, וכ"ה מבו' עוד בד' הריטב"א שם בדין מקוה שנמדד בזמן קרוב, ונתבאר בסימן א' סקי"ב.

**וצ"ב** בטעם פלוגתת התוס' ודעימייהו עם הריטב"א אף בכה"ג דל"ה חסר ואתאי דליכא לדינא דתרתי לריעותא דהוי ודאי, מ"מ מהני הריעותא דהרי חסר לפניך שלא נלך אחר החזקה שעל שורש הספק.

**וביותר** יש להעיר, דלד' התוס' ודעימי' מבו' דמדינא דתרתי לריעותא יש ללמוד דאף דל"ה חסר ואתאי וליכא לדינא דתרתי לריעותא דהוי ודאי, מ"מ לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וכמש"נ לעיל סקי"א, ומד' הריטב"א מבו' דאין ללמוד זמ"ז, די"ל דכל דליכא לדינא דתרתי לריעותא דהוי ודאי, אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק.

**ו**

טז] **והנה** כבר נתבאר בסימן א' ענף ו' דפליגי הראשונים בעיקר הא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, דבד' הריטב"א בשם הר"מ ב"ר שניאור מבו' דהוא משום דשורש הספק על המקוה, וכל שהוכרע לנו על המקוה שהוא כשר, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו, - אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דהוא משום דהטמא טבל לפנינו, וכל דמוקמינן להמקוה בחזקתו, נסתלקה חזקת הטמא, ודמי להיכא דטבל הטמא לפנינו במקוה הידוע שהיא כשרה דאינו כלל בחזקת טומאה.

יז] **ונראה** לפ"ז לדעת הרא"ש ודעימי', דזהו עיקר הא דפליגי ר"ה ור"ה בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, ומפרשינן התם דטעמא דר"ח הוא משום דהרי שחוטה לפניך דבהמה לא איתרעאי, ול"ד לטבל ועלה ונמצא עליו ריעותא, דאיתיליד בי' ריעותא, והיינו דכיון דהרי שחוטה לפניך וליכא ריעותא בהבהמה עצמה, אין הבהמה עומדת כלל בחזקת איסור, וע"כ שפיר אזלינן בתר חזקת הסכין ומכשרינן לה, או משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ומשא"כ בטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ, כיון דגברא איתרעאי, ל"מ הא דהרי טבל לפניך, ואכתי חזינן לי' בחזקת טומאה, וכיון שהוא בחזקת טומאה, הרי דמכח החזקה יש לנו לחוש שהיתה החציצה עליו בשעה שטבל, דהגם דמן הדין אמרינן דאין ספק מוציא מידי ודאי, מ"מ מהני הא דהעמד טמא על חזקתו לחוש שהיתה החציצה בשעה שטבל, וע"כ לא עלתה לו טבילה.[[14]](#footnote-15)

**ז**

יח] **ולפ"ז** נראה, דמשה"ק הראשונים בהא דמכשר ר"ח בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, מההיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, אין עיקר קושייתם דמ"ט בשוחט בסכין ונמצאת פגומה ליכא לדינא דתרתי לריעותא, כמשמעות ד' התוס' בסוגיין ובחולין, אלא עיקר קושייתם היא, דלדעת רב חסדא דכל דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא אתרעאי, אין הבהמה עומדת בחזקת איסור כלל, הרי דה"נ בדין דבמקוה שנמדד ונמצא חסר, כיון שהטמא טבל לפניך וגברא לא אתרעאי, אינו עומד בחזקת טומאה כלל, וא"כ מ"ט מטמאינן לי' משום תרתי לריעותא, הרי ליכא תרתי לריעותא כלל, שהרי אין הטמא עומד בחזקתו, - ומהא דמטמאינן התם, מוכח דאף היכא דטבל לפניך וגברא לא אתרעי, עדיין הוא עומד בחזקת טומאה, וא"כ ה"נ בשוחט בסכין ונמצאת פגומה הדין נותן דאכתי קיימא הבהמה בחזקת איסור.

**וכ"נ** להדיא בד' התוס' הרא"ש בסוגיין, שלא הק' כלל דבשוחט בסכין ונמצאת פגומה הוי תרתי לריעותא, אלא הק' על מה שאמרו הכא דהעמד טמא על חזקתו, דכיון דודאי טבל ל"ה לן למימר העמד טמא על חזקתו לרב חסדא, וכ"ה גם בל' התוס' הרא"ש והרשב"א בחולין שם.[[15]](#footnote-16)

יט] **ובזה** נראה לפרש מש"כ התוס' בחולין שם בתי' בתרא, ז"ל, ועי"ל דמה לי אתיליד ריעותא בסכין ומה לי אתיליד ריעותא בבהמה אלא ע"כ הכי קאמר סכין אתרעאי פירוש ואיכא ספיקי טובא שמא בעצם נפגמה ואפי' בעור נפגמה שמא לא נשחטו הסימנין כנגד הפגימה והוי כס"ס, עכ"ל, ועד"ז כתבו התוס' בסוגיין.

**והש"ך** בכללי ס"ס אות י"ד ואות כ"ז כתב דאין מכוון התוס' דהוי ספק ספיקא גמור, דודאי דהא דשמא לא שחט כנגד הפגימה ל"ה ספיקא כלל, דמסתמא שחט כדרך השוחטים והוליך והביא בכל הסכין, ולא כתבו התוס' רק דזה הוי כעין ס"ס, עיי"ש בדבריו.[[16]](#footnote-17)

**ונראה** בביאורו, דודאי דעיקר הא דמכשיר ר"ח אי"ז משום ספק ספיקא, אלא משום דמוקמינן להסכין בחזקתו, ואך שבאנו לדון דכנגד חזקת הסכין איכא לחזקת איסור דהבהמה, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דהרי שחוטה לפניך יצאה הבהמה מחזקתה, וכנ"ל, - ובזה הוא שכתבו התוס', דאף דחזינן בההיא דמקוה שנמדד דאף דהטמא טבל לפניך לא יצא מחזקתו, כ"ז הוא משום דאיכא ריעותא גמורה בטבילתו, אך בשוחט בסכין ונמצאת פגומה דאי"ז ריעותא גמורה בשחיטה, כיון דאפשר ג"כ שלא שחט כנגד הפגימה, ל"מ ריעותא זו לבטל להא דהרי שחוטה לפניך, ואין הבהמה עומדת בחזקת איסור, וע"כ הוא דמכשרינן לה.

כ] **והדברים** מפורשים כן בד' הרשב"א בחולין שם, ז"ל, א"נ יש לפרש דה"ק התם ודאי גברא אתרעאי דא"א להיות המקוה חסר או לדבר חוצץ להיות עליו שתעלה לו טבילה אלא הרי הוא ודאי כאלו לא טבל כלל, ומשו"ה בין בנמצא עליו דבר חוצץ בין בשנמדד ונמצא חסר העמד טמא על חזקתו, אבל הכא סכין הוא דאתרעאי אבל בהמה לא אתרעאי דאף כשתמצי לומר שנפגם בעור אכתי איכא למימר דלא פגעה פגימתו בסימנין כלל וכו', "הלכך לא אלימא ריעותא דסכין לאפוקי בהמה מחזקת כשרות כיון שהיא שחוטה לפניך", עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בד' הרשב"א, דיסוד דינא דרב חסדא הוא דכיון דהבהמה שחוטה לפניך אינה עומדת כלל בחזקת איסור אלא היא בחזקת כשרות, ואך שבאנו לדון דכיון דאיכא ריעותא בשחיטה לא חשבינן לה כשחוטה לפניך וה"ה בחזקת איסור, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דבהמה לא אתרעאי, לא אלימא ריעותא דסכין לאפוקי בהמה מחזקת כשרות, ואמרינן בזה דהרי שחוטה לפניך, ואין הבהמה עומדת בחזקת איסור כלל.

**ח**

כא] **ובזה** נראה לפרש לסוגיית הגמ' בגיטין, דמייתינן מהא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, דחלוקין עליו חביריו על ר"א, ונתבאר לעיל סק"ט דהיינו דהגם דבמניח פירות ואבדו ל"ה חסר ואתאי, מ"מ ספיקא מיהא הוי, ונתבאר לעיל סקי"ג להעיר בזה, דהיאך שמעינן לה מההיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, הרי י"ל דהתם הוא מדינא דתרתי לריעותא, אך במניח פירות ואבדו דליכא לדינא דתרתי לריעותא י"ל דאזלינן בתר חזקת הפירות.

**ולמש"נ** הוא מתישב היטב, דהגם דדינא דמקוה שנמדד ונמצא חסר הוא משום דאיכא תרתי לריעותא, מ"מ שפיר יש ללמוד מהתם דאף בלא דינא דתרתי לריעותא לא בטלה חזקת הטמא כיון דחסר לפניך, דאי נימא דאף כשחסר לפניך בטלה חזקת הטמא, ל"ה שייך בזה כלל דינא דתרתי לריעותא, דהטמא אינו עומד כלל בחזקת טומאה, וליכא "תרתי" לריעותא, ובע"כ מזה דכל דחסר לפניך לא בטלה חזקת הטמא, וע"כ הוא דאיכא בזה לדינא דתרתי לריעותא, וזהו דמייתינן מינה דאף בפירות שאבדו ול"ה חסר ואתאי וליכא לדינא דתרתי לריעותא, מ"מ כיון דחסר לפניך לא בטלה חזקת הטבל, וכיון דחזקת הטבל עומדת כנגד חזקת הפירות הו"ל ספיקא.[[17]](#footnote-18)

כב] **ולפ"ז** י"ל, דזהו דפשיטא להגמ' שם דבהך מילתא אין לחלק בין היכא דחסר ואתאי להיכא דלא חסר ואתאי, והיינו משום דהרי אף היכא דחסר ואתאי עדיין המקוה עצמו עומד בחזקת שלם, ואפ"ה אמרינן דכיון דאיכא ריעותא בטבילת הטובל, לא אמרינן דהרי טבל לפניך ועדיין הוא עומד בחזקת טומאה, וע"כ גם בגונא דל"ה חסר ואתאי, מ"מ כיון דג"ז הוי ריעותא, אין לנו לומר דהרי טבל לפניך.[[18]](#footnote-19)

**ויש** להוסיף מש"נ בסימן ב' דבעיקר דין וכח החזקה ליכא נפ"מ בין היכא דלא חסר ואתאי להיכא דחסר ואתאי, וכדחזינן דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא אף היכא דחסר ואתאי, ואף דאין מקור לזה מקרא דבית המנוגע, וע"כ אי נימא דאף היכא דחסר לפניך, אכתי חשבינן לי' כודאי טבל, ואינו עומד בחזקת טומאה, הדין נותן דאף היכא דחסר ואתאי אינו עומד בחזקת טומאה.

כג] **ועד"ז** הוא גם במש"כ התוס' וש"ר בדינא דר"ח דמכשר בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, אם יש לחלק בין היכא דחסר ואתאי להיכא דלא חסר ואתאי, - והיינו דהגם דעיקר דינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דחסר ואתאי, מ"מ בהך דינא דכל דהרי שחוטה לפניך והרי טבל לפניך, אין הבהמה עומדת בחזקת איסור ואין הטמא עומד בחזקת טומאה, י"ל דאין מקום לחלק בזה, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' בגיטין, וכנ"ל.[[19]](#footnote-20)

**ט**

כד] **ובזה** מתפרש היטב פלוגתת התוס' ודעימייהו עם הריטב"א בעירובין אם בכה"ג דל"ה חסר ואתאי הו"ל כחזקה נגד חזקה, או דאף בכה"ג עדיפא החזקה שעל שורש הספק וכבר נתבאר כן בסימן א' ענף ו', - דהתוס' ודעימייהו ס"ל דהא דאלמלי דהרי חסר לפניך אזלינן בתר חזקת המקוה, הוא משום דכל דהטמא טבל לפנינו בטלה חזקת הטמא, וע"כ כ"ז הוא כשטבל לפניך במקוה דהוא ודאי כשר, אך כל דאיכא ריעותא בחזקת המקוה ואינו ודאי כשר, אף דליכא בזה לדינא דתרתי לריעותא, לא חשיב כטבל לפניך, ועדיין הוא עומד בחזקת טומאה, וכמבו' בסוגיית הגמ' בחולין, דכל דאיכא ריעותא לא אמרינן דהרי טבל לפניך, וע"כ בכה"ג לא עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא.

**אך** הריטב"א לטעמי' דס"ל דהא דאלמלי הא דהרי חסר לפניך אזלינן בתר חזקת המקוה, הוא משום דשורש הספק הוא על המקוה, וכל שהוכרע לנו דין המקוה, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו, וע"כ בזה אף בגונא דהרי חסר לפניך, מ"מ כל דליכא בזה לדינא דתרתי לריעותא, והוכרע דין המקוה שהוא כשר לטבילה, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו.

כה] **והנה** לעיל סקט"ו נתבאר להעיר, דלפ"ד התוס' ודעימי' מבו', דמדינא דתרתי לריעותא יש ללמוד דאף היכא דל"ה חסר ואתאי וליכא לדינא דתרתי לריעותא, מ"מ הוי כחזקה נגד חזקה והו"ל ספיקא, ולפ"ד הריטב"א מבו' דאין ללמוד זמ"ז.

**ולמש"נ** הוא מתישב היטב, דלדעת התוס' ודעימייהו דהא דמדינא אזלינן בתר חזקת המקוה, הוא משום דבטלה חזקת הטמא, הרי דאי נימא דאף בגונא דחסר לפניך בטלה חזקת הטמא, לא הי' בזה לדינא דתרתי לריעותא, דהרי ליכא "תרתי", דחזקת הטמא בטלה לה, ובע"כ דכל דחסר לפניך לא בטלה חזקת הטמא, ובזה אין לחלק בין היכא דחסר ואתאי להיכא דלא חסר ואתאי.

**אך** לדעת הריטב"א דהא דמדינא אזלינן בתר חזקת המקוה הוא משום דשורש הספק הוא על המקוה, הרי דהגם דעיקר דין זה הוא אף בגונא דחסר לפניך, ומה"ט כל דל"ה חסר ואתאי, ולי"ב לדינא דתרתי לריעותא, אזלינן בתר חזקת המקוה, מ"מ כל דאיכא תרתי לריעותא ליכא להך דינא, והיינו משום דכל דאיכא תרתי לריעותא, הרי כלפי הטובל מחזיקין את המקוה למקוה חסרה, ונמצא דלגבי הטובל לא הוכרע כלל שורש הספק, ונתבאר עוד בזה בסימן ד' סק"י, עיי"ש, - ומשא"כ היכא דליכא לדינא דתרתי לריעותא, הרי דהגם דמן הדין הו"ל כחזקה נגד חזקה, מ"מ כיון דאין חזקת הטמא מועלת לאורועי לחזקת המקוה, הרי דגם כלפי הטמא הוכרע לנו שהמקוה שלמה, וכיון שהוכרע שורש הספק, יש לנו לטהר את הטובל.[[20]](#footnote-21)

**י**

כו] **והנה** נתבאר לעיל סקי"ב לתמוה במש"כ התוס' והתוס' הרא"ש דהא דבבית המנוגע אזלינן בתר חזקת הנגע ומטמאין את הנכנס לתוכו, אף דהוי תרתי לריעותא, הוא משום דל"ה חסר ואתאי, ותיקשי דהרי אף היכא דל"ה חסר ואתאי מ"מ הוי ספיקא, וא"כ מ"ט בבית המנוגע מטמאין את הנכנס לבית בודאי, ולא אמרינן דחזקת האדם הנכנס עומדת כנגד חזקת הנגע והו"ל ספיקא,

ונראה לישב, ושו"ר כן במשנת ר"א חולין סו"ס א', דהנה בעיקר משה"ק התוס' דבבית המנוגע נימא דתרתי לריעותא, כתב החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"כ, ז"ל, ולכאו' י"ל דדוקא במקוה וחבית וסכין פגום שאין נפקותא במקוה בהעבר לכן לא אמרינן כבר קם דינא בנידון המקוה ודינה להעמידה על חזקתה, וממילא כשרה כל טבילה שטבלו בה, אבל היכי שהדבר נוגע גם להבא אז הנידון בדבר הראשון המסופק, ולכן אם נמצא הנגע חסר תוך ז' דין הוא שהנכנס טמא, דהבית בחזקת טמא להבא, אף שאין נ"מ בטומאת הבית אלא לענין הנכנס בתוכו, והנכנס יש לו חזקת טהרה,[[21]](#footnote-22) עכ"ל.

**ובטעמא** דהתוס' דקשיא להו כן, י"ל דהוא משום דס"ל דכל דתרתי לריעותא, הרי דכלפי הנכנס לבית לא אזלינן כלל בתר חזקת הנגע, ונתבאר עוד בזה בסימן ד' סקי"א, וע"כ לא אמרינן דכבר הוכרע דין הבית וממילא כל הנכנס לתוכו טמא.

**ולפ"ז** נראה, דזהו שתירצו התוס' דכיון דל"ה חסר ואתאי לי"ב לדינא דתרתי לריעותא, ולא מהניא חזקת הנכנס לבית לאורועי לחזקת הנגע, וע"כ נמצא דגם כלפי הנכנס לבית הוכרע לנו שהבית טמא, וכיון שהוכרע דין הבית, ממילא דכל הנכנס לתוכו טמא.

כז] **ולפמש"נ** נמצא, דמה שנחלקו התוס' וש"ר ע"ד הריטב"א דכל שהוכרע לנו דין המקוה שהוא שורש הספק, ממילא יש לטהר את הטובל בו, הוא משום דהמקוה חסרה לפניך ואין אנו דנים על המקוה עצמו כלל, אלא על הטובל בו, - וע"כ כ"ז הוא במקוה שנמצא חסר וכיו"ב, אך בבית המנוגע שאנו דנים על הבית עצמו, והוכרע לנו שהוא טמא, הרי דמכח זה כל הנכנס לתוכו טמא.[[22]](#footnote-23)

**ונמצא** דד' התוס' בבית המנוגע וד' הריטב"א בשאר דוכתי הם מיסוד אחד, דכל דמן הדין יש לנו לילך אחר החזקה שעל שורש הספק, הרי דאם יש בזה לדינא דתרתי לריעותא, אמרינן דכלפי הטובל וכלפי הנכנס לבית לא הוכרע לנו כלל דין שורש הספק, וע"כ בכה"ג לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, ומשא"כ היכא דליכא לדינא לתרתי לריעותא, הרי דהגם דהרי חסר לפניך, מ"מ כיון דהוכרע לנו דין שורש הספק, מהניא הכרעה זו גם לגבי הדינים היוצאים מזה.

**יא**

כח] **בעיקר** ד' הריטב"א בעירובין דכל היכא דל"ה חסר ואתאי, אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וע"כ מקוה שנמדד מזמן קרוב ונמצא חסר, הטובל בו קודם שנמצא חסר, טהור, קשיא טובא מהא דקי"ל בשוחט בסכין ונמצאת פגומה דפסול, ולא אזלינן בתר חזקת הסכין, ומצאתי שכבר ע"ז החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"כ.

**ובפשוטו** צ"ל דס"ל דבסכין נמי הוי חסר ואתאי, וכמש"כ וכמש"כ השטמ"ק בחולין שם, וכ"כ הפנ"י שם, וכן דן הפמ"ג במש"ז בסימן ק"ה סק"ג, ואיכא בזה לדינא דתרתי לריעותא, וע"כ הוא דלא אזלינן בתר חזקת הסכין.

כט] **ושמא** י"ל עוד בזה, דכל הא דאזלינן בתר שורש הספק, הוא רק דומיא דמקוה, דמכח החזקה הוכרע דין המקוה שהיא כשרה, ובתולדה מזה הטובל בה טהור, ועד"ז הוא גם במש"כ הריטב"א שם בטעם הא דכל דהטובל בו טמא, אף הטהרות שנגע בהן טמאות, דכיון דהוכרע דין הטובל שהוא טמא, הרי דבתולדה מזה מטמאינן להטהרות שנגע בהן, ומשא"כ בסכין שנמצאת פגומה, דאי"ז דין בהסכין דסכין פגומה פסולה לשחיטה, אלא היינו דכל דהסכין פגומה אין השחיטה כהלכתה, בזה לא אזלינן בתר חזקת הסכין, דלא יועיל שהוכרע לנו דהסכין שלימה הוא, שהרי דין השחיטה אינו תולדה מדין הסכין.

1. אך הנה התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם ע"ה ב' נקטו דשייך דינא דתרתי לריעותא במומין, והתוס' הרשב"א שם והתוס' הרא"ש בקידושין ע"ט א' נקטו דשייך דינא דתרתי לריעותא בבוגרת, ולכאו' מבו' מדבריהם דדינא דתרתי לריעותא הוא אף היכא דל"ה חסר ואתאי, וצ"ע בסתירת דבריהם, - ולכאו' בע"כ צ"ל כמש"כ בתשו' בנין עולם יו"ד סימן א' דמומין הו"ל כחסר ואתאי, ואף בסימני בגרות צ"ל דהוי כחסר ואתאי, וכמש"כ בחי' בית מאיר בקידושין שם, אך המהרי"ט בקידושין ס"ו ב' נקט בפשיטות דסימני בגרות ל"ה כחסר ואתאי, וכ"כ עוד מן האחרונים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה"ט לא כתב הרשב"א בחולין י' א' לישב לקו' התוס' שם דשאני במקוה דחסר ואתאי, וכמש"כ כן התוס' והרמב"ן שם, והיינו משום דלדעתו ליכא ריעותא טפי בדבר הנחסר מעט מעט. [↑](#footnote-ref-3)
3. וזה מתפרש טפי למש"כ בחי' הר"ן לקמן ג' א' דתרתי לריעותא ל"ה ודאי ככל חזקה, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' הרא"ש שם, ולפ"ז שפיר י"ל דאכתי הו"ל בכלל ספיקא דרבנן ולקולא. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך אי"ז מתישב כ"כ בל' רש"י שם, דמשמע דמהל' חזקות הו"ל ספק גמור, - וגם אי"ז מתישב בד' התוס' בעירובין שם ד"ה אדרבה, דמבו' להדיא דר' יוסי אסר בספיקא דרבנן היכא דהוי תרתי לריעותא, ולפ"ז בע"כ דבעירוב ליכא לדינא דתרתי לריעותא, משום דאי"ז חסר ואתאי, וכמש"כ המהר"ם שם, וכ"ה מוכח גם מד' התוס' שם ד"ה א"ר ירמי', דמדינא הוי זה ספק גמור, ולא חשיב כתרתי לריעותא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם בד' המהר"ם משמע דמפרש דכל ד' התוס' הם המשך אחד, ומש"כ בסו"ד דבעינן חסר ואתאי, הוא גם לישב לסוגיא דחולין, עיי"ש, ולפ"ז ניחא.

   וי"ל עוד דהתוס' הכא ס"ל דגם בסכין חשיב כחסר ואתאי, וכמש"כ השטמ"ק בחולין שם, וכ"כ הפנ"י שם, וכן דן הפמ"ג במש"ז בסימן ק"ה סק"ג, וע"כ יש בזה לדינא דתרתי לריעותא, - וד' הגרע"א קיימי על תי' בתראי דהתוס' בחולין, דלפ"מ שנקטו התוס' שם דסכין ל"ה כחסר ואתאי, בע"כ דמה שהוצרכו לישב בע"א הוא משום דס"ל דדינא דתרתי לריעותא הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם בדעת התוס' בסוגיין י"ל כמש"נ לעיל סק"ז בהערה די"ל דס"ל דגם בסכין חשיב כחסר ואתאי, וע"כ הוא דפסל רב הונא, אך אכתי תיקשי בד' התוס' הרא"ש בחולין דס"ל דבסכין ל"ה כחסר ואתאי, ולפ"ז הרי מהא דפסל רב הונא מוכח דדינא דתרתי לריעותא הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, והתוס' הרא"ש גופי' כתב שם בדין בית המנוגע דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דחסר ואתאי. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך הפמ"ג במש"ז סימן א' סק"ו וסימן ק"ה סק"ג כתב לפרש טעמא דרב הונא בע"א, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-8)
8. והחזו"א באהע"ז סימן פ' סק"כ כתב לישב די"ל דאבדו סתמא קתני אפי' הרקיבו או שאכלום עכברים דהו"ל חסר ואתאי, עיי"ש, והנה אמנם בחי' הרשב"א בגיטין שם כתב דלא איירי בהרקיבו, עיי"ש, אך אכתי י"ל דאיירי בשאכלום עכברים. [↑](#footnote-ref-9)
9. והשעה"מ שם כתב לישב בזה משה"ק המחנ"א אישות סימן ג', ע"ד רוב קמאי דתרתי לריעותא הוי ודאי, דמשמעות הגמ' בגיטין דאם הוה מפרשינן דלמפרע הוא מעל"ע, ל"ה אמרינן דחלוקין עליו חביריו על ר"א, אע"ג דר"א חוששין קאמר, ואי"ז אלא ספק, ולהנ"ל ניחא, דהגם דתרתי לריעותא הוי ודאי, מ"מ בפירות שאבדו דאי"ז חסר ואתאי, אי"ז אלא ספק. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להוסיף בזה, דעיקר הך מילתא דגם בכה"ג דאי"ז חסר ואתאי הו"ל ספק, מבו' כן בד' המהר"ם בסוגיין ע"ד התוס' ד"ה התם, ועמד ע"ז הבית מאיר ביו"ד סימן א' ס"א, ותמה ע"ד הפר"ח שם דנקט דכל דל"ה חסר ואתאי אזלינן בתר חזקת השוחט, עיי"ש.

    ואמנם הנה בד' המהר"ם י"ל דאזיל לטעמי', דס"ל דאף בלא תרתי לריעותא הו"ל כחזקה נגד חזקה, ופירש דמה שאמרו דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, היינו דחזקת המקוה עומדת כנגד חזקת הטמא, ול"ה ודאי טמא אלא ספק טמא, ולפ"ז הרי ודאי דאף בכה"ג דאי"ז חסר ואתאי וליכא לדינא דתרתי לריעותא, מ"מ הו"ל ספק, - אך הנה התוס' הרא"ש בסוגיין פירש דמה שאמרו דהעמד מקוה על חזקתו, היינו דחזקת המקוה עדיף, ולפ"ז צ"ל דכ"ז הוא בלא הריעותא דהרי חסר לפניך, אך אחר שאמרו דהרי חסר לפניך והוי זה ריעותא, הרי דאף כשאי"ז חסר ואתאי, ולי"ב לדינא דתרתי לריעותא, מ"מ לא אזלינן בכה"ג אחר החזקה שעל שורש הספק. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכבר עמד בזה המהר"ם בסוגיין, וכתב לפרש בזה למש"כ התוס' דכשטימא הכהן את הבית אפי' נתחסר הנגע אחרי כן קודם שנכנס זה גזה"כ שהבית טמא עד שיראה הכהן בסוף שבוע ויטהרנו, דלכאו' כ"ז הוא למותר, עיי"ש, ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ו ד"ה ועוד שלענ"ד תמה על דבריו, - ולכאו' יש לפרש לדבריו, וכ"כ הקרית מלך רב בפ"ג מאישות הי"ד (ד"ה ונראה שכונתם לומר), דכל הא דלא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, והו"ל ספיקא, הוא רק כשהספק עכשיו לפנינו, וכנגד חזקת המקוה איכא לחזקת הטמא, אך בבית המנוגע כיון דהספק הוא על השעה שהסגיר הכהן את הבית, וכבר הוחזק לנו הבית כטמא, תו בתולדה מזה מטמאינן את האדם שנכנס, ועיי"ש בקרית מלך רב שהק', דמ"ט לא תירצו התוס' לעיקר קושייתם, דמה"ט ליכא בזה לדינא דתרתי לריעותא, וי"ל.

    ובעיקר מש"כ התוס' להא דכל שטימא הכהן וכו', יש מקום לפרש בע"א, דהנה בד' התוס' הרא"ש בחולין י' ב' משמע שכתב להך מילתא דמה"ט הוא דל"ה חסר ואתאי, והיינו דעיקר הריעותא דחסר ואתאי הוא רק היכא דיש לתלות שנחסר בזמן שהחזקנוהו לשלם, אך בבית המנוגע דאם נתחסר אחר שהסגירו הכהן גזה"כ דהבית טמא, נמצא דעיקר מה שהחזקנו להנגע שלא נחסר, הוא רק קודם שיצא הכהן מן הבית, דאחר שיצא מן הבית, לית לן נפ"מ כלל אם הוא שלם או שנחסר, וכיון דאין לנו לתלות שנחסר בזמן זה, ל"ה כחסר ואתאי, - ולפ"ז י"ל גם בד' התוס' דכתבו ב' טעמים להא דבבית המנוגע ל"ה חסר ואתאי, חדא, דרגילות הוא להתחסר בב"א, ועוד, דכשטימא הכהן את הבית וכו', - ושו"ר עד"ז בתורת יקותיאל בסימן י"ח, עיי"ש, ועי' גם במש"כ בתשו' בית אפרים שם ד"ה ולענ"ד יראה בכוונתם. [↑](#footnote-ref-12)
12. ויש להעיר כן גם במש"נ לעיל סקי"א בדעת התוס' בסוגיין ובחולין, דמשה"ק דמ"ט דרב חסדא דמכשר בשוחט בסכין ונמצאת פגומה ומ"ש ממקוה, אף דהתם אי"ז חסר ואתאי, הוא משום דאף בכה"ג דאי"ז חסר ואתאי הוי ספק, ותיקשי דהיאך למדו לזה מההיא דמקוה, הרי שאני במקוה דאיכא לדינא דתרתי לריעותא והוי ודאי טמא, אך התם דליכא לדינא דתרתי לריעותא, שפיר י"ל דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק. [↑](#footnote-ref-13)
13. וי"ל עוד עד"ז, למש"כ האחרונים דיל"פ לדינא דתרתי לריעותא, דהוא דחזקת הטמא עומדת כנגד חזקת המקוה, והו"ל ספיקא, החזקה דהשתא מכרעת, ולפ"ז י"ל, דאילו הי' הדין דגם היכא דהרי חסר לפניך אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, ל"ה שייך כלל דינא דתרתי לריעותא, שהרי אין חזקת הטמא עומדת כנגד חזקת המקוה, ובע"כ מזה, דכל דהרי חסר לפניך לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, ונמצא דחזקת הטמא עומדת כנגד חזקת המקוה, ומועלת החזקה דהשתא להכריע. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולפ"ז זהו עיקר הפלוגתא בין ר"ה לר"ח, דלא פליגי בדינא דתרתי לריעותא אם הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, אלא עיקר פלוגתייהו היא אם אף בכה"ג דהרי שחוטה לפניך הויא הבהמה בחזקת איסור, - ולפ"ז נראה דגם לדעת ר"ה דהויא הבהמה בחזקת איסור, מ"מ כיון דלי"ב לדינא דתרתי לריעותא, שהרי אי"ז חסר ואתאי, אין השחיטה פסולה אלא מספק, וכמש"נ כן לעיל סקי"א, - ומתישב בזה ל' הפוסקים שעמדו ע"ז הפמ"ג בשפ"ד סימן י"ח סק"א וסימן כ"ו סקכ"ז, והש"ש בש"ג פט"ו.

    ובזה נתבאר במק"א לפרש להא דפרכינן על ר"ח מהא דטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ, אף דהתם לכאו' ליכא חזקה שלא הי' עליו חציצה, דאין החציצה שינוי בגופו דיהא ע"ז לדין חזקה, - ומתפרש גם הא דפרכינן דמ"ש מספק שהה ספק דרס, - ומתבאר לפ"ז גם ביאור הסוגיא שם לדעת הרמב"ן ודעימי' דר"ח פסל אף בשנאבד הסכין, - ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובזה מתפרש מש"כ התוס' בחולין שם בתי' הב', ז"ל, ועי"ל דהכא טעמא משום דעצם ודאי פוגם, וכ"ת התם נמי "ודאי טבל" כדאמר הכא גבי טבל ועלה, ל"ד דמה שנתעסק באותו המין אח"כ "עושה אותו ודאי טבל" דמסתמא מאותו מין שנתעסק בא, אבל התם "מה שייך לומר ודאי טבל" הרי במקוה חסר טבל ואי"ז טבילה, עכ"ל, וכעי"ז כתב התוס' הרא"ש בסוגיין, ומבו' בדבריהם דעיקר החילוק בין האופנים הוא אם קרינן לי' ודאי טבל או לא קרינן לי' ודאי טבל, - וזה מתפרש כמש"נ, דיסוד דינא דר"ח הוא דכיון דהבהמה שחוטה לפניך, אינה עומדת בחזקת איסור, ובזה הוא שכתבו התוס' דכ"ז היכא דיש לנו לתלות שהיתה השחיטה בסכין שאינה פגומה דבכה"ג חזינן לה כשחוטה לפניך ואינה עומדת בחזקת איסור, ומשא"כ הכא כיון דאין סיבה לתלות דבשעת הטבילה הי' המקוה שלם, לא חזינן להטמא שטבל בו כודאי טבל, ועדיין הוא עומד בחזקת טומאה.

    ויתכן להוסיף בזה, דטעם החילוק בזה הוא, דבשוחט בסכין ונמצאת פגומה, הרי מן הדין לא הי' לנו לחוש כלל שהיתה פגומה בשעת שחיטה, דאין ספק מוציא מידי ודאי, ואך שבאנו לדון דמשום חזקת איסור דהבהמה יש לנו לחוש שהיתה הסכין פגומה, וע"ז אמרינן דאדרבה ליכא כלל חזקת איסור דהבהמה, דכיון דאלמלי הכרעת החזקה אין לנו לחוש לכך, דליכא ריעותא ע"ז, ממילא דאין הבהמה עומדת כלל בחזקתה, ומשא"כ במקוה שנמדד ונמצא חסר, כיון דגם בלא חזקת הטמא איכא ריעותא דהי' המקוה חסר בשעת טבילה, הרי דהגם דבלא חזקת הטמא הוה אזלינן בתר חזקה דמעיקרא דהמקוה שהי' שלם, מ"מ כיון דהריעותא קיימת, ל"מ טבילת הטמא במקוה זה לבטל לחזקת טומאה דילי', וע"כ ה"ז מצטרף לתרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-16)
16. ונראה דיש להוכיח כן דאין מכוון התוס' דההכשר בזה הוא משום ספק ספיקא, שהרי בגמ' בחולין שם מפרשינן דטעמא דרב הונא הוא משום דל"ש לומר העמד בהמה על חזקתה ואימר לא נשחטה דהרי שחוטה לפניך, ואך דאיתיליד ריעותא, סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, ואי נימא דההיתר בזה הוא משום ס"ס, הרי נמצא דאף דהבהמה בחזקת איסור, מ"מ שרינן לה משום ספק ספיקא דעדיף מחזקה, ובגמ' לא אמרו כן, אלא אמרו דהרי שחוטה לפניך ולא קיימא בחזקת איסור, ורחוק לומר דכד משני דבהמה לא איתרעאי, הדרינן בן מהא דמפרשינן דטעמא דר"ה הוא משום דהרי שחוטה לפניך, - ובע"כ חד מתרתי, או דלא חשיב ספק ספיקא גמור וכמש"כ הש"ך, או דל"מ ספק ספיקא במקום חזקת איסור, וכמש"כ בתשו' משאת בנימין סימן ל"ח. [↑](#footnote-ref-17)
17. ולפ""ז נמצא, דטעמא דר"א דאין חוששין אלא למעל"ע, הוא משום דס"ל דאף בגונא דחסר לפניך, מ"מ כיון דכלפי פירות אלו אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, אמרינן דהרי הפריש תרו"מ לפניך, ובטל חזקת הטבל, ועמש"כ החזו"א באהע"ז סימן פ' ריש סק"כ קצת בע"א, ועד"ז מתפרש דעת ר' טרפון בקידושין ס"ו ב' דמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו טהורות, משום חזקת המקוה, ועמש"נ עוד בזה בסימן א' סק"ז בהערה. [↑](#footnote-ref-18)
18. והיינו דממ"נ, אם אף היכא דאיכא ריעותא במקוה, מ"מ כיון שמעמידין את המקוה בחזקתו אמרינן דהרי טבל לפניך ואינו בחזקת טומאה, הרי בדין דגם אם חסר ואתאי נימא דהרי טבל לפניך, ואי נימא דאף דמוקמינן להמקוה בחזקתו מ"מ כיון דאית בי' ריעותא לא חשיב כטבל לפניך, בדין דאף היכא דל"ה חסר ואתאי, מ"מ כיון דהוי זה ריעותא, לא חשיב כטבל לפניך, ועדיין הוא עומד בחזקת טומאתו [↑](#footnote-ref-19)
19. ויש להוסיף, דהנה הרי מבו' בסוגיית הגמ' בחולין שם דאף היכא דאי"ז חסר ואתאי הוי זה ריעותא המועלת לבטל להא דהרי טבל לפניך, דמה"ט הוא דבטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ לא עלתה לו טבילה, משום דמוקמינן לי' בחזקת טמא, ולא אמרינן דהרי טבל לפניך, משום דאיתילידא בי' ריעותא, והא דבשוחט בסכין ונמצא פגום ל"מ הריעותא שעל הסכין לבטל להא דהרי שחוטה לפניך, הוא משום דבהמה לא אתרעאי, - ונלמד מזה, דאף ריעותא המועלת לבטל להא דהרי שחוטה לפניך, מ"מ כל דאין ריעותא זו בבהמה אלא בסכין ל"מ לבטל להא דהרי שחוטה לפניך, - ואשר זהו שהק' התוס וש"ר דגם במקוה שנמדד ונמצא חסר, נימא דאין הטמא בחזקתו כיון דטבל לפניך, והגם דהתם איכא ריעותא אלימא טפי דחסר ואתאי, מ"מ כיון דאין הריעותא בטובל אלא במקוה, בדין דלא תועיל ריעותא זו כנגד הא דהרי טבל לפניך, שהרי גם היכא דל"ה חסר ואתאי, הוי זה ריעותא המועלת לבטל הא דהרי טבל לפניך, ומ"מ כל דאין הריעותא בטובל, אינה מועלת, וא"כ גם בריעותא אלימא טפי דחסר ואתאי, יש לנו לומר דכל דאין הריעותא בטובל, ל"מ לבטל להא דהרי טבל לפניך. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך לדעת התוס' ודעימייהו אין מקום לחלק כן, דכל דאיכא לדינא דתרתי לריעותא לא אזלינן כלל בתר חזקת המקוה, וע"כ לא חשיב כטבל לפניך, שהרי לדעתם כל דאמרינן דטבל לפניך, בטלה חזקת הטמא, וליכא לעיקר ה"תרתי" לריעותא, וממילא דעדיין חזקת המקוה קיימת, דכיון דהמקוה בחזקת שלם, אין הטמא עומד בחזקת טומאה, וממילא דחזקת הטמא אינה ריעותא כלל בחזקת המקוה, - ומשא"כ לד' הריטב"א, דלדידי' אף היכא דאזלינן בתר חזקת המקוה, עדיין חזקת הטמא קיימת, אלא דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, אך מ"מ כיון דעדיין חזקת הטמא קיימת, הו"ל "תרתי" לריעותא, וה"ז מועיל לאורועי לחזקת המקוה דלא ניזל בתרה.. [↑](#footnote-ref-21)
21. והאחיעזר בח"ב סימן ב' סוסק"י הוסיף דאיכא נמי נפ"מ בטומאת הבית, שהרי יש דינים על הבית המנוגע עצמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. וע"כ דוקא היכא דאיכא תרתי לריעותא ומהני זה לאורועי לחזקת הנגע, הרי דכלפי הנכנס לבית לא הוכרע לנו שהבית טמא, ומשא"כ היכא דליכא תרתי לריעותא ול"מ לאורועי לחזקת הנגע, והוכרע לנו שהבית טמא, תו ממילא דכל הנכנס לתוכו טמא. [↑](#footnote-ref-23)