ד
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / השואל - הרב יחזקאל זילבר

**עיקרי הסוגיא**

1. בעל בנכסי אשתו מי מעל. עי' ברש"י ותוס' שנחלקו אי מיירי שנפלו לה נכסים אחר שנשאת או שהכניסה נכסים כשנשאת.
2. אמר רבא וכו' אלא אפילו מתה מחמת מלאכה נמי פטור דאמר ליה לאו לאוקמא בכילתה שאילתה. בטעמא דפטור של ממ"מ מצינו ב' דרכים בראשנים, עי' רמב"ן ורשב"א. ועי' במחנ"א שאלה סי' ד' נפק"מ בין הטעמים. ועי' בחי' ר"מ שמחה זצ"ל.
3. עי' בשטמ"ק בשם ר"פ שהק' למה לא פטרינן בכחש בשר מהטעם דאמר לו הרש"ל כמו בגזלן. ועי' בתוס' ב"ק נו: דגזלן שחייב רק בהשבה יכול לומר הרש"ל, אבל שואל ושאר שומרין שחייבים בשמירה אינם יכולים לומר הש"ל.
4. א"ל זיל אייתי סהדי דלא שנית, עי' בתורי"ד ובריטב"א למה לא סגי בשבועה, למה צריך להביא עדים דוקא.
5. ההוא גברא דשאיל שונרא מחבריה וכו'. הטור סי' שמ הביא מח' הרמ"ה והרא"ש במי ששאל בהמה לילך דרך ידוע ובאו לסטים, האם חשיב ממ"מ. והביא הרמ"ה ראיה מסוגין, ועי' בב"ח שם.
6. אמר רבא מקרי דרדקי שתלא טבחא וכו', כולהון בעידן עבידתייהו כשאלה בבעלים דמו, עי' בראשנים שנחלקו האם הוא בעליו עמו רק עם מי שהוא עושה לו מלאכה, או שהוא נחשב במלאכת כל בני העיר. עי' בריטב"א. וע"ע ברא"ש בשם הראב"ד.
7. טעונה בהדייהו הוא דנפק. עי' במאירי שהוכיח מכאן שאם הבעלים עושה עמו מלאכה לצורך המשכיר או השואל, אף שאינו משעבד לו, הרי"ז שאלה בבעלים. אבל המרדכי נחלק בזה, וב' הדעות הובאו בשו"ע שמו סע' ד' ועי' בביאור הגר"א שם סק"ז.

**בעי רמי בר חמא בעל בנכסי אשתו מי מעל,** ברש"י בד"ה מי מעל פי' דמיירי 'כגון שנפלו לה נכסים מאביה משנאשת ועמהן מעות של הקדש וכו', ואח"כ בד"ה לימעול בעל כתב 'דאין היא מוסרתן לו אלא מאליהם הם נקנים לו ממיתת אביה', נמצא שהבעל לא עשה שום מעשה אלא מאליו זכה בנכסים, ואפ"ה יש צד שהוא מועל, ודבר זה צ"ב רב, מה הצד לומר שהוא מעל הרי לא עשה שום מעשה. ואולי י"ל שאף שבכל מעשה מעילה הדין הוא דמי שנותן מעל, מפני שהוא נחשב שמוציא מן ההקדש ולא המקבל, מ"מ הכא יש צד שהבעל ימעול כיון שהוא זוכה מעצמו, דהמעילה היא בעצם הזכיה בממון שמוציא הממון מרשות הקדש ונכנס לרשותו. ושורש הספק הוא האם זכות קנין לאכילת פירות הוא זכות שהבעל לוקח מן האשה, דהיינו שהפירות הם שלה והוא יש לו בהם זכות, או שהוא זכות שהבעל לוקח מעצמו, ולכן יש צד שהוא ימעול.

אבל התוס' פירשו שהנכסים היו של האשה בשעת הנשואין, ויש צד שהבעל ימעול כיון שהוא פועל את הנשואין, וע"י מעשה שלו הוא זוכה בממון, ועיקר הספק הוא מי פועל את מעשה הנשואין. או שהאשה מועלת משום שע"י שהיא נשאת לו הנכסים יוצאים מרשותה לרשותו, ודמי למקנה לחברו ממון הקדש, שהמקנה מעל ולא הקונה אלא שזה גופא צ"ב מה הסק"ד שימעול הבעל הא כל מה שתיקנו לו רבנן הוא רק ממון של האשה, והכא לאו ממון שלה הוא אלא של הקדש, ואף אם ירצה לזכות בזה אטו מי שבדעתו לזכות בממון הקדש מועל, וזהו קושית תוס' בסמוך.

**תוס' ד"ה אמר רבא**. בתי' השני כתבו התוס' דמיירי הכא שהבעל הגביהן, וסק"ד שימעול הבעל בזה שלקח את המעות, שהרי אם היה דעתו לקחת את המעות גם אם זה איסורא היה מועל, וע"ז אמרינן שכיון שבאיסורא לא ניחא ליה דליקני אין כוונתו לזכות בממון שאינו של האשה, ומה שלקח את המעות הוא מפני שחשב שהממון הם שלו, שזכה בהם מתקנ"ח, וכיון שהוא חשב שזה שלו אינו מועל [עד שיהנה] משום דדמי לאבני בנין המסורות לגזבר שאינו מועל בלקיחתם מפני שחושב שהם שלו ואינו מתכון לזכות בהם, ונמצא שעיקר החילוק בין גזבר לאדם אחר הוא שמי שהוא יודע שהממון לא שלו ומתכון לזכות בו, ואח"כ נמצא שהוא של הקדש הוא מעל, כיון שהוציא מרשות הקדש, אבל אם שחשב שהממון שלו והתכון להגביה את שלו, ואח"כ נמצא שהוא של הקדש, לא מעל כיון שלא התכון להוציא את הממון מרשות לרשות.

ונמצא שהטעם שגזבר לא מעל משום שהגביה דבר שהוא חשב שהוא שלו, ולא היה כאן הוצאה וקנין מרשות הקדש. ועי' ברע"א שהביא דברי התוס' במעילה יט: כתבו טעם אחר בהא דאין הגזבר מועל, 'שכל זמן שהיא ברשות הגזבר הרי היא ברשות הקדש עד שיוציאה מרשותו', דהיינו שכיון שהגזבר הוא שומר של הקדש לכן לא חשיב שיש כאן מעשה הוצאה מרשות הקדש, ויסוד סברא זו נתבאר לעיל מא. בסוגיא דשליחות יד, בשם התוה"כ סי' רצב סעי' ב' דבלי החידוש של שלח"י לא היה השומר מתחייב מדין גזלן כיון דבגזילה בעינן הוצאת הממון מרשות הבעלים, ושומר כיון שידו כיד הבעלים והממון נמצא אצלו בהתר, אין בהגבהתו הוצאה של הממון מרשות הבעלים, והביא ע"ז את דברי הגמ' בחגיגה שאבני בנין המסורות לגזבר אין בהם מעילה, הרי שהטעם של גזבר הוא משום שאין כלל הוצאה מרשות הבעלים. ומ"מ לפי התוס' במעילה עולה דסברא זו שייכא רק היכא שהוא מונח ברשות של הגזבר שהוא חשיב שומר להקדש, אבל היכא שהוא ברשותו של אדם אחר שאינו שומר של הקדש והיה סבור שהוא שלו ואח"כ נמצא שזה של הקדש איכא מעילה.

**רש"י ד"ה נמעלו ב"ד,** פרש"י דקאי על בי"ד שבאותו הדור, משמע שכל מי שנושא אשה היום, זוכה בנכסי אשתו מכח הבי"ד שבכל דור, ולא מכח תקנ"ח הראשונה. וצ"ע בזה.

**מתה מחמת מלאכה**

**א.** אמר רבא וכו' אלא אפילו מתה מחמת מלאכה נמי פטור דאמר ליה לאו לאוקמא בכילתה שאילתה, הק' הרמב"ן 'קשיא לי וכי מגרע גרע כיון דכי מתה מחמת עצמה חייב, אע"ג דמלאך המות הוא ומה לי הכא ומה לי התם, כי מתה מחמת מלאכה דשואל דמ"מ איהו גרם לה היכי מיפטר, בשלמא למפטר בה בשאר שומרין בהך טענה דלאו לאוקמא בכילתה שאילתה, טענה מעלייתא היא לומר דלאו פשיעה דידיה היא, אלא שואל מי יכלת למימר בה טפי מאונס'. דהיינו שאף שיש סברא שלא שאל את הפרה לאוקמא בכליתה ולא חשיב פשיעה, מ"מ מה זה גרע מאונס שמתה כדרכה ששואל חייב, ואין סברא של מלאך המות מה לי הכא ומה לי התם, ותי' הרמב"ן 'וי"ל דשואל ודאי חייב באונסין אבל לא 'בפשיעה דמשאיל'. וכאן משאיל פשע בה שהשאילה למלאכה והיא אינה יכולה לסבול אותה, וכגון שמתה מחמת אובצנא דמלאכה', מבואר ברמב"ן דמצד חיובי אונסין של השואל היה צריך להתחייב אף בזה, אלא שזה פטור חדש דהמשאיל פשע.

אמנם ברשב"א נראה באופ"א 'נראה לי דהיינו עיקר טעמא דרבא, דודאי מאן דמשאיל פרה לחברו למלאכה מידע ידיע דעבידא לאכחושי בבשרא, דלאו לאוקמה בכילתא שאלה, ואפ"ה לא שם ליה מעיקרא בכחשא, וכיון דלאו בכחשא קפיד אף במתה מחמת מלאכה נמי לא קפיד, דמה לי קטלא כולה מה לי קטלה פלגא', מבואר ברשב"א דלאו משום פשיעת המשאיל הוא אלא הטעם משום שכשם שלא הקפיד אם תתקלקל מחמת מלאכה, ה"ה נמי אם תמות מחמחת המלאכה לא קפיד, והיינו דיש כאן מחילה של המשאיל על הנזק שיבא מחמת המלאכה ושלא יתחייב השואל בזה[[1]](#footnote-2). ולדברי הרשב"א מדויק מאוד לשון הגמ' דאמר רבא לא מיבעיא כחש בשר מחמת מלאכה אלא אפילו מתה מחמת מלאכה נמי, והיינו דהכל דין אחד הוא, דכמו דבכחש בשר הוא לא מקפיד ה"נ במתה.

ועי' במחנ"א שאלה סי' ד' שכתב באופ"א, דכיון שאם היה יודע השואל שאין בהמה זו ראויה למלאכתו לא היה לוקח אותה בשאלה, וא"כ שאלתו היתה בטעות, וכל חיוב האחריות שלו הוא בטעות, דהוברר שכלל לא היה הממון באחריותו. ודבר זה צ"ב, דהרי מבואר לעיל לו. דכשהוא טוען ממ"מ הוא צריך להשבע ע"ז שבועת השומרים, ולדברי המחנ"א הרי עיקר הטענה שלו הוא שכלל לא קיבל ע"ז אחריות. וצ"ע.

**ב.** וכתב המחנ"א דנפק"מ בין הטעמים הוא בדינו של הטור בסי' שמ כתב בשם הרמ"ה שאם שאל בהמה לילך בדרך, ותוך כדי הליכתו באו ליסטים ונטלהו דפטור השואל משום דחשיב מתה מחמת מלאכה, שהרי האונס נעשה מחמת המלאכה, והרא"ש נחלק בזה וס"ל שאין זה מחמת מלאכה כלל, כיון דהזיק זה היה יכול להיות גם בלא הדרך. וכתב הש"ך שם סק"ה דהרא"ש סבר כסברת הרמב"ן שכל הטעם של ממ"מ הוא משום פשיעת המשאיל, וזה שייך רק בדבר שהוא מחמת עצם המלאכה, אבל דבר שהיה יכול להיות אף לולא מלאכה לא חשיב פשיעתו של משאיל, אבל לפי סברת הרשב"א שקיבל על עצמו המשאיל כל הפסדים שיבאו מכח המלאכה ה"ה דבר שהיה יכול להיות בלא"ה.

עוד כתב במחנ"א נפק"מ היכא שהשאיל ספר לחברו ללמוד בו, ונקרע הספר מחמת השימוש, דלסברת הרמב"ן דמחמת פשיעת המשאיל הוא בספר ל"ש לומר כן, וכוונתו שסברת הרמב"ן שייך במקום שהמשאיל היה צריך לדעת ולא השואל, מפני שאין השואל מכיר את טבע הבהמה, ובזה איכא פשיעת המשאיל והשואל פטור, אבל בספרים שגם השואל יודע שיכול לינזק ע"י השימוש, אין בזה פשיעה של המשאיל. אבל לסברת הרשב"א דטעמא משום שהמשאיל לא הקפיד בשימושים שבאים מכח ההשתמשות והוה כמחילה, א"כ גם בספרים יהיה הפטור של ממ"מ.

אבל האו"ש בחידושים כאן כתב על המחנ"א 'שגגה יצא מלפניו', שכל המח' בין הרמב"ן לרשב"א הוא רק בממ"מ במקום שאין הדרך שהיא תמות מחמת המלאכה, ובזה חולק הרמב"ן וס"ל שאין כאן מחילה של המשאיל שהרי הוא לא חשב שהיא תמות, והוצרך הרמב"ן לחדש שכיון שהיה צריך לחשוש לזה ולא חשש יש כאן פשיעת המשאיל, אבל הרשב"א ס"ל שגם לגבי מיתה יש מחילה. אבל לגבי הכחשה מחמת מלאכה שזה דבר שקיים בכל בהמה שעושה מלאכה בזה פשיטא שמודה הרמב"ן לסברת הרשב"א שאינו מקפיד ע"ז כיון שיודע שדרך שיבא לידי כחש, ולכן גם בספרים שתמיד מתקלקלים מחמת השימוש מודה הרמב"ן לסברת הרשב"א שיש מחילה. ולפי"ז הא דמבואר בגמ' שבכחשה מ"מ הוא יותר פשוט שפטור ממ"מ, הוא משום שכו"ע מדו יש כאן מחילה של המשאיל כיון שידוע שיכחיש, משא"כ במתה שלא ידוע שתמות, ואין בזה מחילה. אבל לפי הרשב"א בתרוויהו הוא משום מחילה.

**ג.** ברמב"ם פ"א משאלה ה"ה כתב שכל הפטור של מתה מחמת מלאכה הוא רק אם מתה בשעת מלאכה דוקא, אבל אם מתה לאחר המלאכה אע"פ שמתה מחמת עצם המלאכה חייב, והרמב"ן והרשב"א הק' שלא נזכר בגמ' שצריך בשעת מלאכה דוקא, ועוד שאם משום פשיעת המשאיל או מחילה של המשאיל אין סברא לחלק בזה, ובאמת שהלח"מ שם הביא בשם הריב"ש שכוונת הרמב"ם הוא רק משום שצריך הוכחה שהמיתה היא מחמת המלאכה, אבל באמת אם היה הוכחה שהיא מתה מחמת המלאכה גם הרמב"ם מודה שלא צריך שעת מלאכה ממש. [וע"ע באבן האזל שם שביאר דהרמב"ם סבר סברא חדשה בפטור דמתה מחמת מלאכה, והוא ע"פ מה דמבואר להלן בגמ' דאדם יכול לשאול חפץ שישתמש בו עד שתמות, וה"נ אם מתה באמצע המלאכה הרי"ז כמי ששאל בשביל השתמשות כזו וכה"ג התורה לא חייביה אותו כיון שלכך הם עומדים].

**כחש בשר מחמת מלאכה.**

**ד.** בשטמ"ק כתב בשם שיטה דקס"ד דכחש מחמת מלאכה הוא יותר סברא לפטור כיון דהבעלים ידעו שכך יוכל להיות ולכן סבור וקיבל, אבל שאר אונסין לא אסיק אדעתיה שיהיה, חייב, וכנ"ל.

אמנם היה אפ"ל באופ"א דכיון שהבהמה לא מתה יוכל לומר לו הרש"ל, כדמצינו בגזלן דכל זמן שלא נעשה שינוי יוכל לומר לו כן, אולם קשה דא"כ אף בכחש שלא מחמת מלאכה היה צריך להיות כן, ובאמת ברבנו פרץ הקשה 'וא"ת מי גרע מגזלן הא בגזלן מצי אמר ליה הרי שלך לפניך, וי"ל דמיירי שהכחישה בידים', מבואר מדבריו דאין ה"נ גם אם הוכחש ממילא אפי' בלא מלאכה ג"כ פטור, דכיון שלא היה בו שינוי אומר לו הש"ל כמו בגזלן, אלא הכא הספק של הגמ' היה כיון שהוכחש מחמת מלאכה והוא הכחיש אותה בידים, ולכן חייב מדין מזיק אפילו שאין בו שינוי, וע"ז אמרינן דאפ"ה שומר פטור, כיון שע"מ כן נתנתו לו להשתמש ולא עשה מעשה מזיק בידים אלא ע"י ההשתמשות הדבר הוזק.

אבל בתוס' ב"ק נו: כתבו דיש חילוק בין שומר לגזלן, דתוס' איירי שם לגבי אם הרקיבו מקצת הפירות באופן דלא נעשה שינוי, דבגזלן יוכל לומר לו הרש"ל, אבל שומר לא יוכל לומר לו כן, אלא צריך להחזיר לו כמו שהיה שוה מעיקרא וכן כתבו דה"ה בשואל, וטעמא דמילתא דחלוק ביסודו חיוב גזלן משומר, דגזלן חייב להחזיר את החפץ ממי שלקח, אבל שומר מחויב בשמירה ולכן צריך לדאוג שלא יהיה קלקול בחפץ, ולפי"ז ה"ה דבכחש דממילא בשואל לא יוכל לומר לו הרש"ל, [[2]](#footnote-3)

**א"ל זיל אייתי סהדי דלא שנית,** הראשנים הק' אמאי בעינן עדים, למה אינו נאמן בשבועה כמו כל ש"ש שטוען נאנסו. וכתב הריטב"א דאף דמשמע כאן ששואל אינו נאמן בשבועה לומר שמתה מחמת מלאכה אלא שצריך עדים לכך, מ"מ דבר זה ליתא, חדא דלא גרע שואל משאר שומרים דבמה שהם פטורים שנאמנים בשבועה, ועוד הק' בשטמ"ק בשם תוס' שאנץ הרי מבואר לעיל לד. ששואל שרוצה לשלם קונה כפל משום דאי בעי פטר נפשיה בממ"מ, מפורש שנאמן ע"ז בשבועה ולא צריך עדים, ולכך פירש דהכא איירי במקום שיש ראוין וכשיטת איסי בן יהודה שבמקום שיש עדים אינו נאמן בשבועה אלא צריך להביא עדים דוקא.

ועוד הביא בשם הריטב"א והתוס' שאנץ שאין השומר נאמן בטענה של ממ"מ בשבועה, אלא הוא צריך להביא עדים דוקא. וכן כתב בפסקי הרי"ד והוסיף 'וזהו טעם הדבר, שמשעה שמתה הוחזק השואל ואינו יכול להוציא עצמו מחזקת תשלומין אלא בעדים, ואינו נאמן בזה בשבועתו כדין שמר שכר שנשבע במיתה ושמר חינם בגניבה, מפני שאילו אם נגנבה או מתה פטורין ולא הוחזרו לשלם, אבל השואל אפי' במיתה הוחזק לשלם, ואינו נפטר אלא בעדים, ומפני זה לא נכתבה שבועה בשואל כמו שנכתבה בש"ש וש"ח. וה"נ תנן השואל משלם על הכל, וכו'. [[3]](#footnote-4)

ואח"כ דחו תי' זה דהרי מפורש בריש המפקיד ששואל יכול לפטור עצמו בממ"מ, מפורש שנאמן בשבועה ובלא עדים, וכן מפורש לעיל לו. דפעמים ששניהם באשם איירי שנגנבה ואמרו ממ"מ, מבואר שיש שבועת השומרים בזה ונאמן בשבועה. ועי' בתוס' רי"ד צז. שכתב דאיכא מחלוקת הסוגיות אם שואל נאמן בשבועה במתה מחמת מלאכה והאריך בזה בקו' הראיות לריא"ז.

ועי' ברמב"ם פ"א משאלה ה"ב ששואל שטוען ממ"מ נשבע שבועת השומרים שממ"מ. ואולי היה מקום לתלות בטעם הפטור של ממ"מ, דאם הוא מטעם פשיעת המשאיל או מחילת המשאיל א"כ אי"ז פטור מפרשת שומרים, אלא דמי לטענת כפירה או להד"ם דליכא בזה שבועה. ועי'.

**זיל שלים נגרא מעליא,** מבואר בגמ' בב"ק יא. אמר שמואל אין שמין לא לגנב ולא לגזלן, והסתפקה הגמ' שם מה הדין בשואל, ומבואר כאן שרב אמר זיל שלים ליה נגרא מעליא סבר דאין שמין לשואל, ור"כ ור"א דאמרו דינא הכי וכו' ס"ל ששמין לשואל.

וכתבו התוס' כאן ששיטת רש"י שאין שמין הכוונה שאינו יכול לתת לניזק את השברים אפי' לא בתורת תשלומין, דמה דילפינן מקרא דישיב לרבות שוה כסף ואפי' סובין הוא רק במזיק ולא בגזלן, וזה כדברי הירושלמי שהביא התוס' דילפינן דאין שמין מקרא דחיים שנים ישלם, חיים ולא מתים שגזלן אינו יכול לפרוע בסובין. וזה גופא הספק בשואל האם הוא דומה למזיק או לגזלן.

אבל התוס' חולקין ע"ז וכתבו שלכו"ע יכול גזלן לפרוע סובין כמו כל מזיק, והנידון אי שמין או לא היינו בגדר החיוב שלו, האם הוא חייב את כל החפץ, ונותן לו את השברים בתורת תשלום, או שאין חיובו אלא על ההפרש שבין כלי שלם לשברים, והשברים עצמם אינם בכלל הנזק כלל. ונפק"מ אם פחתו השברים בין הנזק לתשלומין, עוד הוסיף הריב"ם דנפק"מ אם פותחין לו ומלמדים אותו לשלם עם השברים או לא, ומה שבגזלן פשוט שאין שמין היינו משום שקונה בשינוי והשברים הם שלו, אבל מזיק פשוט ששמין כדילפינן מקרא שהבעלים מטפלים בנבילה היינו שפחת הנבילה דניזק, והיינו שהנבילה לא היתה כלל בתורת הנזק.

והספק הוא בשואל דהיה מקום לומר שאין שמין לו משום שדומה שהחפץ עומד ברשותו וכמי לגנב וגזלן, וכמו שביארו התוס' ב"ק יא. 'וה"ט דמד"א אף לשואל אין שמין כיון דחייב באונסין נמצא שקנאו משעה שהוציא מיד הבעלים והדמים הוא דנתחייב כמו גנב וגזלן', והביאור הוא דכמו שגנב וגזלן יש להם קניני גניבה בגזילה והחפץ בא לרשותם להתחייב באונסים ולהתחייב בהשבה, לכן הדין הוא דאין שמין שחייבים לשלם לפי כמה שהיה שווה בשעה שנכנס לרשותם, וה"נ בשואל שחייב באונסין סבר רב שהחפץ נכנס לרשותו כמו בגנב ונתחייב בהשבה כמו בגזלן, ולכן אף אם נשבר חייב לשלם לפי השעה שנכנס לרשותו, וזה החילוק בין מזיק לגזלן דמזיק חייב על הנזק וההפסד שעושה, ולא עשה נזק אלא עד שיעור הנבילה. ולכן אין חיוב במה שנפחת אחר השבירה.

והנה בגמ' בב"ק צד. מוכיחה ששמואל סובר ששינוי קונה ממה דאמר שאין שמין לא לגנב ולא לגזלן, וצ"ב הרי בשואל נמי איכא מ"ד שאין שמין, ושואל ודאי שאינו קונה בשינוי. [ובאמת התוס' בב"ק נו: שדנו האם שומר חייב בפירות שהקריבו מקצתם, כתבו דבגנב יוכל לומר לו הרי שלך לפניך כיון שלא חשיב שינוי, אבל בשומרים כיון שקבלו על עצמם שמירה חייבים אף בהרקיבו מקצם, דאין השומר קונה בשינוי, והוסיפו תוס' דאף בשואל נמי הדין כן דקי"ל דאף לשואל שמין, מבואר בתוס' בהדיא דאם היה הדין דאין שמין בשואל היה קונה בשינוי].

**ההוא גברא דשאיל שונרא מחבריה וכו',** מבואר בגמ' ב' לשונות או העכברים הרגו אותו ואמר ליה רב מרדכי לרב אשי דהוה כמתה מחמת מלאכה ופטור, ולא"ד מיירי שאכל את העכברים ומחמת זה הוא מת ואף בזה אמר לו דחשיב מתה מחמת מלאכה, לכאורה מבואר מלישנא בתרא דפטור דמתה מחמת מלאכה אינו דוקא היכא שעצם המלאכה עצמה גרמה את המיתה, כההיא דשאיל נרגא מחבריה ונשבר מחמת הביקוע, או ששכר בהמה לילך למקום פלוני ומתה מחמת עיפות הדרך, אלא ה"ה היכא שלא מעצם המלאכה מתה, שהרי הכא עיקר השאלה היתה שהיא תהרוג או תבריח את העכברים, ואפ"ה הוי בכלל ממ"מ. ואולי זה גופא הנידון האם צריך מתה מחמת המלאכה עצמה, או גם אם מתה מחמת שעסקה במלאכה נמי. אולם בתורת חיים העיר דמשמע בגמ' ממה שדימה הגמ' להא דגברא דנשי קטלהו דמשמע דזה פשוט דחשיב מתה מחמת מלאכה, אלא הנדון היה האם חשיב פשיעה או לא, וכן דייק מתוס' ד"ה ומתה שהקשו דפשיטא דכה"ג חשיב מתה מחמת מלאכה, וכתבו תוס' שהנדון היה האם חשיב פשיעה במה שהוליכה למקום שהרבה עכברים מצויין שם, והגמ' פשטה דלא חשיב פשיעה כה"ג, אבל זה היה פשוט לגמ' דכה"ג יש פטור של מתה מחמת מלאכה וכן מבואר בריטב"א.

והנה בטור סי' שמ כתב בשם הרמ"ה 'מי ששואל בהמה לילך דרך ידוע, ובאו ליסטים באותו הדרך או חיות רעות ואנסוה ממנו, חשיב מתה מחמת מלאכה, כיון שמחמת הדרך ששאלה לילך בה הוליכה ונאנסה, כי היכא דפטרינן לההוא דשאיל שונרא מחבריה 'ואכלה עכברים טובא' ומתה, אע"פ שלא הרגתה המלאכה גופא כיון שבמלאכה ששאלה לצרכה מתה בגרמתה, ואדוני אבי הרא"ש אומר שאין נראה דלא דמי לשונרא ששואלה להרוג עכברים דבאותה מלאכה עצמה נאנסה, והי כשואל בהמה למהלך יום אחד ומחמת ההילוך מתה, אבל אם נאנסה ממנו בדרך אונס אחר הוא ואינו מחמת מלאכה שאף בלא מלאכה אפשר שתאנס ממנו הילכך חייב', וביאר הב"ח שהרמ"ה דייק מלשנא בתרא שמתה מחמת שאכלה עכברים טובא, אע"פ שלא נשאלה שתאכל עכברים אלא כל השאלה היתה כדי שתהרוג אותם, אפ"ה גם זה בכלל מתה מחמת מלאכה.

אולם בדעת הרא"ש שהביא שם הטור מבואר שחולק על הרמ"ה, וס"ל דכה"ג לא חשיב מתה מחמת מלאכה, וביאר הב"ח בדעת הרא"ש דאכילת העכברים הוא עיקר המלאכה חשיב שמתה מחמת אותה מלאכה עצמה, והוי כשואל בהמה למהלך יום אחד ומחמת אותו הילוך מתה וה"נ כיון שבאה להרוג והם הרגהו חשיב אותה מלאכה עצמה, אבל היכא שבאו ליסטים בדרך חשיב אונס אחר ופטור כה"ג.

**אמר רבא מקרי דרדקי שתלא טבחא וכו', כולהון בעידן עבידתייהו כשאלה בבעלים דמו,** הראשנים נחלקו האם בעידן עבדתיהו הם נחשבים שואלים לכל בני העיר או רק למי שהם עושים מלאכה. מלשון רש"י שפי' 'אם משהיה זה במלאכתו שאל הימנה בהמה באותה שעה ומתה פטור', משמע דכל הפטור הוא רק למי שהוא עושה לו עכשיו מלאכה, ורק בשעה שהוא עושה לו מלאכה ממש, וכ"ה ברמב"ם פ"ב משאלה ה"ג. ותמה בזה הריטב"א דא"כ מהו החידוש של רבא הרי זה הדין של בעליו עמו, הרי פשוט שהוא לא גרע מהשקיני מים. [ואולי זה גופא אתא לאשמעינן שגם בעידן עבדתיהו הוא משעבד רק למי שהוא עובד לו ולא לכל בני העיר]. ולכך פירש שהוא נחשב עושה מלאכה עבור כל בני העיר, והטעם בזה דכל אלו האנשים נוטלין שכר מכל בני העיר כאחת, והרי הן במלאכה אצל כל בני העיר, ואפי' בשעה שעושים מלאכה לאחד, חשיב כאילו הן עושין מלאכה לבני העיר כולה. ויש בו פטור של בעליו עמו לכל בני העיר, ודימה לשותפין ששאל אחד שיעשה מלאכה עבור שניהם, דלכל אחד חשיב בעליו כמו בשעה שהוא עושה עמו מלאכה, והנה בין לפרש"י ובין לשי' הריטב"א מבואר שלא סגי בשעבוד גרידא, דאם סגי בשעבוד גרידא אמאי בעינן שיעשה מלאכה, אלא שלכו"ע צריך שעת מלאכה, אלא שנחלקו האם כשהוא עושה מלאכה לאחד חשיב שהוא במלאכה לאותו פלוני, או שהוא במלאכה לבני העיר.

ועי' ברא"ש שהביא דברי התוס' לעיל שלא סגי בשעבוד גרידא אלא צריך שיכין ויזמין עצמו מלאכה, ואח"כ כתב בשם הראב"ד שעידו עבדתיהו היינו זמן הראוי למלאכה, ובכל אותו הזמן הוא שאול לכל בני העיר, אף היכא שאין עושים מלאכה ממש, שפני שבאותו הזמן הוא משועבד לכל אחד כשירצה, ועי' בפלפולא חריפתא [אות כ] שאף שדעת הרא"ש דלא סגי באמירה לחוד, וצריך שיזמין עצמו לעשית המלאכה, מ"מ היכא שהוא משועבד כל שעה לעשות מלאכה הוה יותר מהיכא שהזמין עצמו לעשות מלאכה.

**שאיל לן מר וכו', ולא היא איהו שאיל להו ביומא דכלה אינוה שאילו ליה בשאר יומי,** מסקנת הסוגיא שבימי הכלה שאין הרב יכול לאשתמט ממסכתא למסכתא הרב שאול לתלמידים, ובשאר ימות השנה התלמידים שאולים לרב. והדברים צ"ב דבשלמא הרב חשיב שהוא עושה מלאכה ללמד את המסכתא, אבל התלמדים במה הם משעבדים, וכי בגלל שהם רוצים ללמוד מרב זה ואינם יכולים לשנות ממסכתא למסכתא משו"ה מקרי שהם משעבדים. וצ"ב.

ועי' במקור חיים בריש הל' פסח סי' תכט שהק' דמבואר ברא"ש כאן שאם גם הרב לא יכול לשנות ממסכתא למסכתא בלי הסכמת התלמידים, וגם אין התלמידים יכולים לשנות ממסכתא למסכתא בלא הסכמת הרב, אין אף אחד מהם שאול לשני. וכן פסק בשו"ע חו"מ שמו סעי' יג, וא"כ בזמן הכלה אמאי חשיב שהרב שאול לתלמידים, אמנם הוא אינו יכול לשנות, אבל גם הם אינם יכולים לאשתמוטי. וכתב דמה דמבואר שאם הרב יכול לאשתמוטי הם שאולים לו, היינו משום שעצם הלימוד שכל אחד צריך את חברו והלימוד יחד, הוא הנאת שניהם, בכה"ג לא מקרי שהם שאולים זל"ז, משום שכל אחד עושה כן לעצמו, ורק אם התלמיד משעבד ללמוד מסכתא של הרב זה קובע שהתלמיד משעבד כיון שלומד מה שאינו רוצה, אבל בימי הכלה שחיובו של הרב הוא בעצם הלימוד שהוא חייב לענות ולהשיב, ולו עצמו הרי אין תועלת מהתלמיד, אלא שיש לו שעבוד מצדו, לכן חשיב שהוא שאול לתלמידים.

**טעונה בהדייהו הוא דנפק,** לא נתברר האם כוונת הגמ' דס"ד דנפק כדי לסייע, ומסקינן שלא סייע כלל, אלא יצא להשגיח שלא ירבו במשא, ולכך לא היה בעליו עמו במלאכתו, אבל אין ה"נ אם היה מסייע בטעינה של הבהמה היה נחשב בעליו עמו, אף באופן שהוא מתכון לתועלת עצמו, מ"מ כיון שיש כאן מעשה גם עבור השוכר חשיב בעליו עמו, או שגם למסקנת הסוגיא מיירי באופן שהוא סייע בטעינה, ואפ"ה לא הוי בעליו עמו, כיון שלא היתה לצורך המשכיר אלא לעצמו.

והנה המאירי כתב דמוכח מכאן דפטור שאלה בבעלים הוא 'אפילו נשאל לו מאליו בשעת שאלה הרי זה שאלה בבעלים, מעתא יצא עמו בשעת שאלה לתקן עמו במשאוי או לסייעו בעלייתו וכוצ"ב, הרי זה שמירה בבעלים, אבל אם לא היתה כוונתו בכך אלא לבקר המשאוי, או לתקנו על הבהמה, הואיל ואין כוונתו אלא לבקר המשאוי אין זה שמירה בבעלים, שלא נעשה שואל אלא לעצמו שלא להטעין בהמתו יותר מידי'. מבואר מדבריו ב' דברים, חדא דמסקנת הסוגיא דמיירי שסייע, ואפ"ה לא הוי שמירה בבעלים כיון שעשה כן לצורך עצמו, ולא בשביל השואל. ועוד מבואר שאם הוא עבד בשביל השואל, הרי"ז בעליו עמו, אפילו באופן שהוא לא ביקש ממנו אלא מאיליו הוא עוזר לו.

אמנם בשטמ"ק כתב בשם רבנו יהונתן 'דכיון שיצא לראות שלא יטענו יותר מכדי משאן, ולא נשאל להם כלל לסייעם בשליחות, אלא מאילו בלא שום דיבור בעולם, שאם היה רוצה לא היה מסייעם, לא מקרי שאלה בבעלים, אלא כשהתנה עמהן וכתיב ושארית ישראל לא יעשו עולה וגו', אבל אם לא התנה לא מקרי נשאל כלל'. ודבריו צ"ב קצת, דבתחילה כתב לפרש דברי הגמ' 'למיסר טעונה הוא דנפק' היינו שרק יצא לראות אם יטענו יותר מדי, אבל לא מיירי שעבד בעצם הטעינה, ולבסוף כתב שאפילו אם הוא עזר להם לא הוי שאלה בבעלים כיון שלא התנה עמהן. דהיינו שבעינן שיהיה משעבד למלאכה, וצ"ב.[[4]](#footnote-5) .

אבל המרדכי נחלק בזה, וכתב ששאלה בבעלים הוא רק באופן שביקש ממנו שישקנו, וכלשון הגמ' א"ל אשקיין מיא, אבל אם מעצמו עשה כן לא הוי שאלה בבעלים. והיינו משום שבעינן שיהיה הבעלים משעבד למלאכה.

והשו"ע שמו סעי' ג' הביא ב' דעות בזה, וכתב בביאור הגר"א סק"ז שהמקור הוא מכאן, דמשמע שהלך מעצמו, ואעפ"כ אם לא היה מתכון לעצמו היה נחשב שאלה בבעלים,

ומכאן יש לתמוה על דברי התוס' בריש פירקין שכתבו שבעלים באמירה היינו שמכין עצמו ללכת לעבודה, וזה נחשב כבר כאילו הבעלים עובד בשבילו, וע"ז משני דאמר ליה את גופך לא תשאל לי עד שעת משיכת פרתך, דע"כ מיירי שכבר התחיל ללכת ואפ"ה לא הוי שאול לו כיון דא"ל כן, וצ"ע הרי אם פעולת ההליכה הוא כמלאכה לגבי הבעלים, מה מהני שא"ל לא תשאל עד שעת משיכת הפרה, הרי סו"ס הוא הולך בשבילו. וצ"ע. וצ"ל דאין כוונת התוס' שמכין עצמו ללכת הוי כמו מלאכה, אלא שאם הוא מכין עצמו זה כבר נחשב שהוא מוכן למלאכה, וממילא י"ל דהא דמהני כשהוא עושה מלאכה מאילו הוא רק אם הוא עושה מלאכה עצמה, כמו שהוא נותן לו מים, אבל אם הוא רק מכין עצמו למלאכה, והוא עושה את זה מאיליו, אין זה נחשב שהוא מזומן למלאכה כיון שיכול לחזור בו בכל רגע.

1. והדברים מופלאים מאד, דמה הראיה כלל מכחש למיתה, דבשלמא כחש אסיק אדעתא ומחיל, אבל מיתה הרי לא אסיק אדעתא, ומה הראיה שהוא מוחל. וצ"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בקצה"ח סי' שמ סק"ב שמדברי השטמ"ק נראה דלא כסברת תוס' שם, אולם י"ל דיש חילוק בין שומר לשואל וע"פ מש"כ כמה פעמים שלשואל אין חיובי שמירה אלא מחויב הוא רק באחריות אם יאבד או יפסד ולכן אף אם הרקיבו כיון שחשיב אותו החפץ פטור. [↑](#footnote-ref-3)
3. וראיתי עוד שהביאו בשם מרן הגר"מ שך זצ"ל שכל טענה שהיא מחודשת מאד, אינה מתקבלת אפילו בשבועה, כמו טענת החזרתי בהלואה, שאינה טענה כלל, והיינו דאפילו שש"ש שטוען נאנסו ואין הבהמה עומדת לאונס, אפ"ה הוא נאמן בשבועה. מ"מ טענת ממ"מ היא טענה גרועה מאד, שהרי הבהמה עומדת למלאכה זו, ומהיכ"ת שהיא תמות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואולי כוונתו שאם הוא עוזר בטעינה לצורך חברו, זה נחשב שאלה בבעלים אפילו באופן שהוא לא משעבד לו, [וכשיטת המאירי]. אבל היכא שהוא עושה לצורך עצמו, בזה איכא נפק"מ אם הוא משעבד או לא, דאם הוא משעבד זה גורם שיחשב שאלה בבעלים, דאף שהוא מתכון לצורך עצמו, מ"מ כיון שהוא משעבד זה שאלה בבעלים, אבל היכא שעושה לצורך עצמו והוא גם לא משעבד אין זה שאלה בבעלים, וזה כוונתו שכיון שעושה לצורך עצמו וגם אינו משעבד למלאכה לכך לא הוי שאלה בבעלים [↑](#footnote-ref-5)