ארחות שבת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] מבוא לפרק ח', יש אופנים וכו' ובמקרים כאלו פעמים שיש נפק"מ בין בנין קבוע לבין בנין לשעה, שבנין לשעה לא יחשב כחלק מהבנין אלא כדבר נפרד, ודוגמא לדבר וילון התלוי בפתח שלדעת החזו"א וכו'.

מצינו כן בב' דוכתי בד' התוס', חדא הוא בד' התוס' בב"ב ד"כ. שכתבו דהא דפקקו את המאור בטפיח ע"כ מיירי שלא ביטלו שם, דאי ביטלו שם הוי בנין, והרי דאף דאם ביטלו שם הוי זה בנין דאורייתא, מ"מ אם לא ביטלו לי"ב איסורא ול"ה כבנין לשעה.

עוד מצינו כן בד' התוס' בשבת דקכ"ו. בדין נגר המונח שחלקו על רש"י שאי"ז בנין, ובתוס' הרא"ש ובריטב"א פירשו הטעם לפי שאין מבטלו שם, והרי דאף דאם מבטלו שם הוי זה בנין דאורייתא, מ"מ כל שאין מבטלו שם אי"ז בנין כלל ולא חשיב כבנין לשעה.

] הערה ד, נסתפק דשמא אין ללמוד מד' הריטב"א דכל בנין לשעה ל"ה בנין, דשמא רק בבנין בכלים אמר כן כיון שבזה בעינן בנין חשוב כתקיעה.

ד' הריטב"א שם קיימי למ"ד דיש בנין בכלים, אשר לדידי' ל"ב תקיעה, ואפ"ה אם אי"ז אלא בנין לשעה לא חשיב בנין.

אך אכתי י"ל לפי המבו' בד' רש"י בעירובין דק"ב: דגם למ"ד דיש בנין בכלים, מ"מ שאני בנין בקרקע מבנין בכלים, דבבנין בקרקע אף בנין כל דהו הוי בנין, ולפ"ז י"ל דהגם דבבנין בכלים ל"ה בנין לשעה בנין, מ"מ בבנין בקרקע הוי בנין לשעה בנין.

ב] סעיף טז,

יש לדון שמא יש לאסור בזה משום דדרכו בתקיעה, והחזו"א שהתיר הוא משום דס"ל דרפוי שאין דרכו בתקיעה מותר?, אך י"ל דהכא עדיף דלא חשיב כלל שבא לחבר, וע"כ אין לחוש שמא יתקע, וצ"ע בזה.

] סעיף יח וסעיף יט

צ"ע כיון שכל שימושו הוא רק ע"י שאפשר להוציאו, א"כ מ"ט נאסור בזה, ומ"ש ממלחי' וכיו"ב?, אך אולי ה"ז אסור מדרבנן, דומיא דחותמות, ורק בכלים שרי אף לכתחילה.

] סעיף כ,

צ"ע, דלכאו' דין זה דומה לדין וילון, שנתבאר לעיל, גם בחזו"א מבו' שלא התיר רק משום שהיו מחליפין בכל שבת.

שם הערה כט, כתב דלכאו' מוט זה שנפל ה"ה מוקצה דהוי כדלתות הבית שנתפרקו, והיינו באופן שהארון מחובר בקרקע או שיש בו מ"ס שדינו כקרקע ולא ככלי.

אינו מובן, שהרי קי"ל דאף כלי גדול שיש בו מ' סאה מותר לטלטלו, וא"כ ודאי דאף דלתות כלים שיש בהן מ' סאה שנתפרקו מותר לטלטלן, ול"ד לדלתות הבית.

ב] שם הערה לח,

בשו"ת חלקת יעקב שם לא התיר אלא בסתימה שבבית הכסא ומשום כבוד הבריות, וגם במנחת יצחק שם נ' שלא התיר אלא בזה, עיי"ש.

ג] שם הערה מ,?

יש להעיר, דלכאו' אם היתה הפסולת על המסננת בביה"ש, נעשית המסננת בסיס לדבר האסור, שאי"ז כבסיס באקראי, שהרי רצונו שתהא הפסולת על המסננת, שמעכבה מליכנס ?, וגם בגונא שלא היתה עליו בתחילת השבת, יש לאסור לדעת רובא מקמאי דס"ל דיש בסיס באמצע השבת, ואולי יש להתיר בזה משום כללא דהחיי אדם דאין אדם מבטל ? בשביל כמה פרוטות, ואינו נראה?

] סעיף מה והערה סד?

צ"ע מהברגה דחשיב כהידוק, ומשמעות הדברים דכ"ה בכל הברגה, גם בד' הראשונים מבו' דרפוי אינו דרך בנין, וא"כ אי"ז תלוי בקלות ההכנסה, וגם לגבי הגזירה שמא יתקע אי"ז תלוי בזה.

] פרק ט' סעיף א' העושה אוהל קבע חייב חטאת ולכן אם פרס יריעה וכו' ודעתו שתשאר כמה ימים הרי זה בכלל אהל קבע וחייב, ובהערה הביא מקורו משעה"צ סימן שט"ו והוא מפמ"ג שכתב כן לגבי סוכה.

אמנם הדברים צ"ע, שהרי בד' הראשונים מבו' להדיא דכל האיסור בסוגיא דעירובין דמ"ד. בעשיית דופן סוכה הוא רק משום דהוי מחיצה המתרת, ואם סוכה חשיבא אוהל קבע הרי יש לאסור גם במחיצה שאינה מתרת, וכמש"כ הפמ"ג גופי', ועמש"נ בזה להלן הערה ?, וביותר שהרי אמרו שם דדופן רביעית מותרת משום דהויא תוספת על אוהל עראי, והרי להדיא שסוכה לא חשיבא אלא אוהל עראי.

אך אולי י"ל, דהמכוון התם הוא שיעמיד דופן לשבת עצמה ואח"כ השבת יסתרנה, וע"כ הוא דחשיבא כאוהל עראי, אך סתימת הדברים לא משמע כן, וצ"ע.

ומה שהביא משו"ת עטרת חכמים שהוכיח מדין פקק החלון דאף יותר מל' יום חשיב כאוהל עראי, אין הדברים מדוקדקים, שהרי הראשונים בשלהי עירובין כתבו בשם הראב"ד, דדלת שבמוקצה שאינה עשוי' ליפתח תדיר חשיבא כאוהל קבע, ע' בדבריהם, וטעם זה הובא בד' המג"א, ולפ"ז מבו' דיותר מל' יום חשיב אוהל קבע, אך בד' הרמב"ן בעירובין שם נ' דאף דלת שבמוקצה אינה אלא אוהל עראי, ואך דכיון דאינה עשוי' ליפתח תדיר ע"כ חמיר דינה ובעיא קשירה ותלי', וצ"ע עוד בזה.

] סעיף ב', לא נאמר איסור אוהל אלא כשיש בו חלל של טפח על טפח על רום טפח, אבל כל שאין חלל כזה מתחת לאוהל אי"ז אלא בגדר כיסוי בעלמא.

אמנם הנה דעת הרי"ף דכילה שאין בגגה טפח אסור לנטותה, ובפמ"ג סימן שט"ו מש"ז ח' מבו' דהיינו דהגם דאין אוהל פחות מטפח, מ"מ מדרבנן אסרו לעשות אף אוהל פחות מטפח, וכתב שהוא מדין חצי שיעור, ועיי"ש שהק' ע"ז ממש"א לקמן בדין סיאנא שאינו אסור אלא אם יש בו טפח, והרי שאף מדרבנן לא אסרו פחות מטפח, וכתב לישב דלא אסרו פחות מטפח אלא באוהל קבע ולא באוהל עראי, עיי"ש בדבריו, וכן נ' גם בד' המג"א שם סק"י דטעמא דהרי"ף הוא משום דמדרבנן אסור לעשות אף אוהל פחות מטפח, עיי"ש, אמנם הדברים צ"ע, ונת' בזה במקו"א, עוד נקט שם הפמ"ג דגם לדעת רש"י והרא"ש דפליגי ע"ד הרי"ף, מודו דאוהל קבוע פחות מטפח אסור משום חצי שיעור, והובאו דבריו במ"ב שם סקל"ה.

] סעיף ג', גגון המחובר בצירים וכו' ואין בו משום איסור עשיית אוהל או סתירת אוהל, ובהערה שם ציין מקורו לסימן תרכ"ו ס"ג ברמ"א.

אך כבר העיר לנכון בשו"ת מנחת יצחק ח"? סימן ?, שאין ללמוד משם דכה"ג לי"ב משום איסור עשיית אוהל, דהתם הרי אי"ז אוהל כלל, שהרי אין חלל טפח תחתיו, שהרי הוא מעל הסכך, ואף באופן שהוא גבוה טפח מן הסכך, אינו עשוי לצורך אויר זה, אלא הנידון שם הוא משום בנין, ובזה הוא שכתב הרמ"א דכל כה"ג לי"ב משום בנין, אך לעולם י"ל דכל שיש בו משום אוהל אסור לפתוח אף גג המחובר בצירים, עיי"ש בדבריו.

] סעיף ד' ובהערה ז' בדין פתיחת סככה.

מש"כ בהערה דהנובי"ת כתב דהתירא דכסא טרסקל לא נאמר באוהל העשוי להגן, אי"ז מדוקדק, אלא דעת הנוב"י שם דכלל ליכא היתר מסוים בכסא טרסקל, אלא ההיתר שם הוא משום דאי"ז אוהל כלל שאינו עשוי לאויר שתחתיו, עיי"ש, אך הגר"ז נקט כן, דהגם דאיכא היתר דכסא טרסקל, אי"ז היתר באוהל העשוי להגן, עי' בדבריו.

וראיתי להעיר בזה, מסוגיית הגמ' שבת דקל"ח. דאמרו דמטה מותרת וכילה אסורה כדידן, ופירש"י, ז"ל, כדידן מטה שהיתה זקופה, והוא מושיבה על רגלי', עכ"ל, ומ' להדיא דבכילה אסור אף בכה"ג שהיתה הכילה זקופה והוא מושיבה על רגלי', וכ"נ להדיא במש"כ התוס' שם, ז"ל, אמר לי' כיון שאין אתה מחלק בשניהם מהו להשוותן כילה ומטה ובמקום שאסור בזה כנגדו אסור בזה א"ל כילה אסורה ומטה מותרת, עכ"ל, והרי להדיא דכילה אסורה אף באותו האופן דמיטה מותרת, ומבו' להדיא דאסור להושיב כילה שהיתה זקופה, וכ"ש דלי"ב להתירא דכסא טרסקל.

אך המ"ב בדין מטרי' נקט דהתירא דכסא טרסקל הוא אף בעשוי להגן, וגם בביאוה"ל כתב בשם הפמ"ג להתיר להפוך כלי כדי לכסות אוכלין, והרי דההיתר להושיב מיטה שהיתה זקופה, הוא גם באוהל העשוי להגן, והתם הוא מחודש טפי, דאף באופן שאינו עומד לכך, נמי שרי, דזה לא שמענו מהא דשרי במיטה זקופה, שהדרך הוא להושיבה על רגלי' ועומדת היא לכך, וצ"ע בזה, וכן נ' גם מד' הנוב"י שכתב דמעיקר הדין מותר לילך עם מטרי' שהיתה פתוחה מער"ש, וסתמא דמילתא מ' דאף בשהיא מוטה על צידה מותר להגביהה, דהוי זה דומיא דמיטה זקופה שמותר להושיבה על רגלי'.

] סעיף ה' בדין גגון של עגלה העשוי בצורת מטרי'.

בזה יש לדון דגם הנוב"י מודה להתיר, עיי"ש בסו"ד שכתב ב' חילוקים מד' הרמ"א שהתיר לפתוח הגג, ולהחילוק הראשון כמדומה דיש להתיר הכא שהגגון מחובר בעגלה אך אי"ז מוכרע ודו"ק, ולפי החילוק השני יש לאסור בזה אם יש לגגון זה גם מחיצות, עיי"ש.

] סעיף ז' בדין היפוך כלי בשכונתו שהכלי יאהיל ע"ג חפצים.

עמש"נ לדון בזה לעיל בסעיף ד', וצ"ע בזה.

] הערה יג בביאור הטעם דמותר לפרוס מפה ע"ד שלחן ואין בזה איסור אוהל אף ששולי המפה משתלשלים לצדדים, דהוא משום דאינו צריך לאויר שתחת השלחן, ועוד דכיון שחלק המפה המונח ע"ג השלחן אין בו משום אוהל לכן אין איסור גם בשולי המפה המשתלשלים לצדדים.

עי' בזה בט"ז סימן שט"ו סק"ז וסק"ח, והדברים צ"ב, דד' הראשונים שהביאו שם בפשוטו כונתם, דהגם שנתחדש בסוגיא שם דכל דנחתא מפוריא טפח הוי זה מחיצות והמיטה הויא גג, מ"מ כ"ז הוא משום שהכילה עצמה פרוסה לצל, עי' בדבריהם, וכ"ז ל"ש אלא התם שהטפח היוצא מן הכילה חוץ למיטה, אינו מאהיל, אלא הוא כמחיצה, אך היכא שהטפח היוצא מאהיל, דומיא דכובע שדן בזה הט"ז שם סק"ח מהיכ"ת נימא דכיון שהכובע שעל ראשו אינו אוהל, גם מה שיוצא ממנו אינו אוהל, וצ"ע בזה, ובד' הט"ז בדין מפה המשתלשלת לצדדים איו ברור אם כונתו שהיא יורדת כעין מחיצות (דבזה לכאו' אין מקום לאסור, שהרי אי"ז מחיצה המתרת ומותר לעשותה), או שכונתו שהיא פרוסה בצד השלחן והיא מאהילה על האויר שתחתי', ובכה"ג צ"ע מה שהתיר בזה, וכנ"ל.

] סעיף י"ד והערה כ"ד בדין עשיית גג בלא מחיצות.

אמנם הנה דעת הרשב"א בשבת דקל"ח: בשם רבינו יונה, דלא נאסרה עשיית אוהל אלא בשעושה בב' שלבים, ופירש הרשב"א לפ"ז דנתינת קדירה לא נאסרה אלא בשעשה גם המחיצות, שנעשה האוהל בב' שלבים, ולפ"ז אין לאסור בקערת ליל הסדר, אך מבו' בד' הרשב"א שם דבאדם א' הפורס גוד אסור אף בלא מחיצות, משום שאדם א' עושה זאת בב' שלבים, וצריך לדון עפי"ז בכל אוהל אם נעשה זה בשלב א' או בב' שלבים, אמנם אינו ברור אם הרשב"א הכריע להלכה כד' רבינו יונה או כד' רש"י, אך כיון שהמ"ב לא חשש לד' הרשב"א אלא לחומרא בעלמא, ודאי יש מקום להתיר בזה, גם לד' רבינו יונה אלו מתישב הא דמותר להחזיר קדירה ע"ג כירה, דקשיא טובא לדעת הרשב"א שם דאין איסור באוהל בלא מחיצות, (והרשב"א בביצה פירש הטעם עפי"ד התוס' שם דהוא משום דלא עביד המחיצות), ולפ"ד רבינו יונה ניחא, אך י"ל עוד כמש"כ השטמ"ק בביצה דהחזרת קדירה ע"ג כירה שהיא דרך תשמישו לא חשיבא כעשיית אוהל.

] שם הערה כ"ח בדין שלחן אי חשיב כצריך לאויר שתחתיו.

ע' מאמר מרדכי שעמד בזה, דמ"ט שלחן חשיב דא"צ לאויר שתחתיו, עיי"ש מש"כ, ונ' כונתו דלא חשיב צריך לאויר שתחתיו אלא אם הוא צריך שיהא אויר זה "תחתיו", אך בשלחן הגם שצריך לאויר להניח רגליו שם, מ"מ אינו צריך שאויר זה יהא תחת השלחן, ול"ד לסנדלים שתחת המיטה שצריך הוא שיהא זה תחת המיטה כדי להצניעם, וצ"ע בזה.

תרומת הדשן סימן סח שאלה: הפרוכת שלפני ארון הקודש שרי להסירו בשבת ולפרוס אחר במקומו או לאו? תשובה: יראה דהיתר גמור הוא. וכן שמעתי שיש מקומות שעושין כן ביוה"כ לתפלת נעילה, מסירים הראשון ופורסים אחר שכולו לבן במקומו. וראיה מהא דגרסינן בפ' תולין ובפ' המוצא תפילין /שבת קלח ע"א ערובין קב ע"א/: אמר רב משום רבי חייא וילון מותר לנטותו ולפרקו בשבת. ופרש"י פ' תולין דזהו מסך שכנגד הפתח, דהיינו כמו פרוכת. ואע"ג דמסיים רש"י דמותר לנטותו ולפרקו לפי שאינו אוהל, כמי שעשוי כעין גג. וא"כ נוכל לומר דרש"י לטעמיה, דס"ל דאין איסור עשיית אוהל עראי בשבת אלא בגג ולא במחיצה, כדאיתא באשירי פ' כל הכלים, ובתוספות פ' מי שהוציא /ערובין מד ע"א/. אבל לפר"ת דסבר דבמחיצות נמי איכא איסור עשיית אוהל עראי, איכא למימר דנטיה ופריקת הפרוכת יהא אסור. הא ליתא דר"ת מודה דכל היכא דאין המחיצה באה להתיר, כגון גבי דופן סוכה ופריסת סדין ע"ג העמודים, פ' /שמא צ"ל: דבפ'/ כיצד משתתפים /ערובין פו ע"ב/, אין איסור עשיית אוהל עראי במחיצה וגבי פרוכת לא בא המחיצה להתיר מידי. אך בפ' המוצא תפילין /ערובין קב ע"א/ פרש"י: וילון כנגד הפתח לצניעותא מותר לנטותו דלאו אהל קעביד. דלאו קביע התם אלא דרכו לינתן ולהסתלק כדלת בעלמא עכ"ל. משמע דאיירי בוילון שנוטין אותו לפרקים, כשרוצים לעשות מילי דצניעות, אבל אינו תלוי תדיר שם. ולפ"ז הפרוכת שתולין שם תדיר, שייך ביה עשיית אוהל לפי זה. ומ"מ נראה לחלק יפה, דודאי וילון התלוי תדיר לפני הפתח שייך ביה עשיית אהל, לפי שהוא כמו דלת בעלמא. אבל הפרוכת שלפני הארון, שבלא"ה יש דלת לארון, והפרוכת אינו תלוי שם אלא לצניעות, אע"ג דתלוי שם בקביעות אין קפידא. אפס העולם חוששין לאסור הדבר. וגם חזן הכנסת אחד הגיד לי, שאחד מן הגדולים לא רצה להתיר, אני מושך ידי להתיר.

] פי"ח מבוא לסעיף י"א אות ג', ויש שכתבו שבאופן זה שמפסיק אויר בין העציץ לבין הקרקע אין דינו כמחובר לקרקע, וציין מקורו לרמב"ם, אך לא נתפרש בד' הרמב"ם דכה"ג אין דינו כמחובר, ועי' באחרונים שכתבו דיל"פ דמיעוט היניקה יש בו משום קוצר וריבוי היניקה יש בו משום זורע.

עוד ילה"ע במש"כ במ"ב דאסור לפתוח מחיצה מתקפלת להתיר, וצ"ע מ"ש מכסא טרסקל דשרי, ודעת המ"ב דשרי אף בשהוא עשוי להגן.

וכנראה צל"פ, דבמחיצה המתרת הרי דבכל מקום שעושין אותה הוי אהל אחר, וע"כ ל"ש בזה התירא דכסא טרסקל.

וע"כ נמי נ' דאסור להעביר מחיצה המתרת ממקום למקום, ובס' ארחות שבת דן להתיר בזה אף בגונא שלא התירה כלום במקום האחר, וכמדומה דזה נסתר מדין מחיצה המתקפלת, ולמש"נ נ' דאף אם התירה במקום האחר אסור להעבירה.

ובס' שש"כ כתב הגרש"ז דבדלת הקבועה במקום זה מותר לסגרה כדי להתיר, ויל"פ דהיינו משום דדלת על צירי' עדיפא מכסא טרסקל, וע"ד שנקט הנוב"י דהגם דפתיחת גג שעל צירים מותר, מ"מ פתיחת מטרי' אסורה.

אך יל"פ ע"פ הנ"ל, וכ"נ בל' הגרש"ז, דהא דל"מ התירא דכסא טרסקל במחיצה המתרת, הוא משום דאי"ז עשוי ליפתח במקום זה, ובכל מקום שפותח אותו הוי עשיית מחיצה מחודשת, אך בדלת שהיא קבועה למקום זה, שפיר מותר לסגרה שם.

ובקיצוש"ע סי' פ' סע"ו כתב לאסור לפתוח וילון כדי להתיר, ולכאו' הרי הוילון הוא קבוע למקום זה, ואפ"ה אסר בזה, ומ"ט לא יהא זה ככסא טרסקל הקבוע למקום זה וכדלת שעל צירי' שנת' שמותר לפתחן, ולכאו' מבו' דעתו לאסור בזה ודלא כמש"נ, אך אולי י"ל דלא מצינו היתר דכסא טרסקל רק היכא שהאהל קיים והוא פותחו, אך בפריסת וילון י"ל דהגם דהוילון קבוע על מסילה, מ"מ פריסתו חשיבא כיצירת האהל, ואי"ז פתיחה בעלמא, וצ"ע רב בסברא זו.

בדין סתירת מחיצה המתרת, ע' ארחות שבת מה שהביא מד' הגרש"ז, גם הביא לדון דליכא איסור סתירה במחיצה המתרת.

אמנם הנה בד' הרשב"א והריטב"א עירובין דע"ט. מפורש דמחיצה המתרת אסור לסתרה, ודכל שהיתה מתרת בביה"ש, אסור לסתרה כל השבת, עיי"ש בדבריהם, וע' גאו"י שם וחזו"א סימן צ"ח סק"ג, ובאמת צ"ע מה הוצרכו לכך, הרי במוקצה מחמת איסור קי"ל כר' יהודה, וא"כ כיון דביה"ש הי' בזה איסור סתירת אהל, תו ה"ז אסור משום מיגו דאיתקצאי, וצ"ע בזה.

והאמנם הרשב"א והריטב"א פירשו עוד בע"א וגם ש"ר שם לא פירשו כן, אך יל"פ דהיינו משום דאתינן לאסור סתירת המחיצה למעלה מי' טפחים, דזה אינו סתירת אהל כלל, ולא היו אוסרים שמא יפחת אם כל האיסור הי' רק משום סתירת אהל, ובזה חידשו הרשב"א והריטב"א דכיון שהוא מקצה הכל למחיצה, כ"ה דלא יפחת, חייל על הכל תורת אהל, ואסור לסתרו, ותו אסור לסתרו כל השבת, דאיסור אהל להיכן הלך.

אך אולי יש מקום לחלק, דהתם שאני, דהגם דשבת כיון שהותרה הותרה וכבר א"צ למחיצה המתרת בהמשך השבת, מ"מ כיון שההיתר כל השבת הוא מכח מחיצה זו, הרי דכ"ז שהיא קיימת יש עלי' שֵם מחיצה המתרת, וצ"ע בסברא זו.

וצ"ע בלשונות כמה מן הראשונים שנראה דאין אהל כלל במחיצות, ומ' דאף מחיצת קבע לי"ב משום אהל.

וילה"ע עוד בסוגיא דסוכה ד"ל: בהא דאמרי' התם דקסתר אהלא גם לענין המחיצות, ובשטמ"ק שם הק' דאי"ז מחיצה המתרת, וע' מ"ב ושעה"צ בהל' יו"ט שדן גם בגונא שאי"ב בטל לדופן מ"ט אי"ז מחיצה בפנ"ע, וילה"ע בזה.

יד] בס' ארחות שבת פט"ו ס"ז כתב שהכותב ב' סימנים כגון סימן קריאה או סימן שאלה חייב.

והדברים צ"ע, דלא עדיפי סימנים אלו משאר רשימות שאין חייבין עליהן, ול"ד לכתיבת מספרים שחייבין עלי', דמספרים ה"ה כאותיות שקוראים אותם, אך סימן קריאה וסימן שאלה שאין קוראים אותם, אלא הן משמשין להבנת הדבר הכתוב לפניהם, לא עדיפי מניקוד שאין חייבין עליו, ולא עדיפי מכתב אות א' נוטריקון שפטור, ולא אמרי' דהאות והסימן שמעלי' הוו כב' אותיות, וצ"ע בזה.

א] בתורי"ד שבת דע"ג: כתב, ז"ל, והמעמר פי' המקבץ השבלים מאחרי הקוצר ועושה אותן עומר ושיעור המעמר הוא כגרוגרות דומיא דקצר וטחן שכל מלאכת האוכלין כגרוגרת ואי קשיא א"כ נתפזרו לו פירות בחצרו או בשדה וליקטן יתחייב משום מעמר תשובה אין מעמר אלא בשעת תלישתו מן הקרקע שזה הוא תחלת ליקוטו אבל פירות שנלקטו כבר ועכשיו נתפזרו אי"ז מעמר, עכ"ל.

אמנם מד' התוס' נ' דפליגי ע"ז, דהנה לפ"ד הרי"ד, הרי דמש"א בסוגיא האי מאן דכניף מלחא "ממלחתא" חייב משום מעמר, הוא משום דאם לא כניף ממלחתא אי"ז תחילת ליקוטו וע"כ הוא פטור, שלא נאסר אלא תחילת לקיטתו.

אך הנה בתוס' ביצה דל"א., ז"ל, וי"ל דלא שייך עמור אלא במקום שגדילים שם כדמוכח בפרק כלל גדול, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם דל"ג:, ומשמעות לשונם, דהיינו משום שחשיבות פעולת עימור הוא במקום לקיטתן ולא במקום אחר, ובמאירי בשבת דע"ג: פירש הטעם משום שאין דרך עימור אלא במקום שקצר שם, אך לאו כללא הוא דאין חייבין אלא על העימור הראשון.

אך שמא י"ל, דאחר שאין חייבין אלא במקום גידולם, אין לחייב אלא על העימור הראשון שבמקום גידולן, ואם נתפזרו שרי לחזור ולאספן דבזה ליכא חשיבות למקום גידולן, ואין דרך העימור בכך, אך מ"מ נ' נפ"מ בזה, בגוונא שאספן לכלים קטנים במקום גידולן, ואח"כ שב ואספן בכלי גדול, דלד' הרי"ד נ' שיהא פטור משום שאי"ז תחילת לקיטתן, ולד' התוס' נ' שיהא חייב.

ומקור גדול לזה נ' מד' הריא"ז בפ' כלל גדול, ז"ל, נתפזרו לו פירות בחצירו וכו' ואם ליקטן לתוך הקופה אינו אסור אלא מדברי סופרים, ואינו חייב משום מעמר שאינו נקרא מעמר אלא בתחילת לקיטתו וכו', עכ"ל, והרי להדיא דלדידי' כל הא דאין חייבין על עימור פירות בחצר, הוא רק משום שאי"ז תחילת לקיטתו, וכן נ' גם בל' הרי"ד שכתב גם נתפזרו פירות בחצירו, אך בד' הרי"ד הי' מקום לדחוק שעיקר המכוון הוא לנתפזרו בשדה, אך בד' הריא"ז שלא הזכיר אלא בחצירו מוכח כדברינו.

ולהאמור אם נתפזרו הפירות במקום גידולן, אין להתיר לשוב ולאספן, דלדידן אין מקור להיתר זה, ואדרבה ממה שהוצרכו התוס' להתיר מכח הא דאי"ז במקום גידולן, מוכח דאל"כ הי' אסור, וז"ב, ובס' ארחות שבת לא כתב כן.

ומאידך נפ"מ בזה, היכא שעפו הפירות ברוח ממקום גידולם למקום אחר, או שהביאן לבית ועשה שם גדיש, דלדעת התוס' והר"ן כה"ג לי"ב איסור מעמר, דלא חשיב מעמר אלא במקום גידולם, ולדעת הרי"ד והריא"ז כה"ג ה"ז אסור, דרק אם אי"ז מכלל מעשה לקיטתן הוא דשרי לדידהו.

אך אולי יש לדחוק, דגם מש"כ תוס' והר"ן דאין חייב אלא במקום גידולו, עיקר כונתם הוא דאין חייבין אלא על האסיפה הראשונה שאחר גמר מלאכתו, אך זה אינו נראה.

אמנם שו"ר בחי' הריטב"א שבת דע"ג:, ז"ל, אביי אמר אין מעמר אלא בגדולי קרקע. הקשו בתוספות דהא אמרינן במסכת יו"ט דמביאים עצים מן הקרפף אפי' מן המפוזר ואמאי והא הוי מעמר שהוא בגדולי קרקע ומעמר אסור ביו"ט, ותירצו שאין משום מעמר אלא במעמרו במקום גדולו או מעיקר תחלת מקום לקיטתו כמקושש בשדה וכדהוה אמרינן הכא האי מאן דכניף מלחא ממלחתא דדוקא ממלחתא, אבל זה "שכבר היה כנוס" בקרפף ונתפזר אין בו משום מעמר ואפי' בשבת, ויש לו למורנו הרב ז"ל בזה טעם אחר כתבתיה שם בס"ד, עכ"ל.

והרי דאף שפירש הריטב"א מתחילה דטעם ההיתר הוא משום שאי"ז במקום גידולו, סיים דהטעם הוא משום שכבר הי' כנוס ונתפזר, ויל"פ כן גם בד' התוס'.

ומש"כ עוד בארחות שבת עפי"ד הרי"ד, דגם במדבק דבילה אין לאסור אם כבר הי' זה מדובק, יש לפקפק בזה, דרק בעימור התבואה ליכא חשיבות אלא באסיפה הראשונה, והאסיפה השני' אין חייבין עלי', אך בדיבוק דבילה מאי נפ"מ בין דיבוק ראשון לדיבוק השני, ודו"ק.

והנה בד' הרמב"ם לא נזכר הך תנאה דאין חייבין אלא על עימור שהוא במקום גידולו, ונ' טפי שדעתו כדעת הרי"ד דהא דשרי בנתפזרו פירות לאספן הוא משום שאי"ז תחילת לקיטתן.

וכ"ה מדויק מל' הרמב"ם פכ"א שכתב שאין מקבצין את המלח, ולא התנה דוקא ממקום שעושין אותו כלישנא דרבא מלחא ממלחתא, ולד' התוס' והר"ן דבזה נתחדש דבעי' דוקא ממקום גידולו ל"ה להרמב"ם להשמיטה, וע"כ נ' לא כן, ושו"ר שכבר דקדק כן הנשמ"א כלל י"ג.

אמנם דעת הרמב"ם דאם דיבק פירות זב"ז חייב, ודעתו דהחיוב הוא אף בחצירו, ופירש דזהו טעם האיסור לאסוף פירות שנתפזרו שמא יחברם יחד.

ובהשגות הרמ"ך פ"ח ה"ו כתב בדין מקבץ דבילה, ז"ל, דוקא שקבצם ממקום שנפלו שם מן האילן אבל אם קבצם בבית לא, כדאמרינן במס' יו"ט דמעמיד ערימה לא הוי גמר מלאכה, עכ"ל.

אך דעת הרמב"ם מבוארת דחייב אף מקבץ דבילה אף בשאי"ז במקום גידולו, והוא מוכח כן, דאל"כ ל"ה בעינן לחיוב מחודש במקבץ דבילה, דלא גרע מכל עימור פירות, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פכ"א דגזרו בנתפזרו פירות שמא יבא לכבשן, והרי דאף בחצירו חייב אף כבשן ונדבקו יחד.

והנה במעשה רוקח כתב דמודה הרמב"ם דאין עימור אלא במקום גידולו, אך דיבוק דבילה דרך לעשותו אף בבית וע"כ חייבין עליו.

אך כמדומה דאי"ז מתישב כלל, שהרי ברמב"ם פכ"א מבו' דבכל הפירות יש לחוש שיכבשם בידו לתוך הקופה ויבא לידי עימור, והרי כל הפירות אין דרך כלל לכבשן יחד, והרי דאפ"ה אם יכבשם יחד ויחברם זל"ז ה"ה חייב משום מעמר.

אמנם במ"ב סימן ש"מ סקל"ח כתב דהא דחייבין על קיבוץ דבילה הוא משום שדרכן של אותן הפירות בכך, וזה דלא כמש"נ, וצ"ע.

ונ' הטעם בזה, שהרי נת' דהרמב"ם דעתו כהרי"ד דחיוב מעמר הוא בכל מקום, ואך שאין חייבין אלא על תחילת לקיטתו, ובזה נתחדש דכ"ז הוא בעימור גרידא דבזה ליכא חשיבות מלאכה אלא לתחילת הלקיטה, אך בדיבוק פירות זל"ז דהוי מלאכה חשובה, חייבין עלי' בכל מקום, והואיל והיא מענין מלאכת מעמר הויא תולדה דמעמר הגם דגדרה חלוק, וכדאשכחן דכוותה בכ"ד.

ולפ"ז יש לאסור לדבק כל הפירות זל"ז אף בבית, וזה מצוי בדיבוק צימוקים זל"ז וכיו"ב ויש ליזהר הרבה בזה.

ובס' ארחות שבת כתב להתיר בדברים שדרך לעשותן בשדה, וכמדומה דאם אסור אף בדבר שאין דרכו כלל בכך, כ"ש שיאסר בדברים שדרכם בשדה, ועיי"ש שהביא מנשמת אדם ודברים תואמים לדברינו.

ועיקר הך מילתא דחיובא דמחיקת טשטוש דיו, אי"ז משום דאף טשטוש דיו יש עליו תורת כתב, אלא משום דמלאכת מחיקה הויא בכל גווני שמכשיר לכתיבה ואף שלא מחק כתב כלל, נ' דיש ללמוד כן גם ממש"כ בפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, נ"ל דה"ה אם מחק דיותא בעלמא או טיט או שמן או כל לכלוך כדי לכתוב ב' אותיות חייב, דבמחיקה לא קפדינן אאותיות אלא בלבד שימחוק כדי לכתוב ב' אותיות, עכ"ל, והרי דחייבין אף על מחיקת לכלוך, הגם שודאי אין עליו תורת כתב כלל, וזה דלא כמש"כ בס' ארחות שבת פט"ו הערה ע"ב, והיינו משום דכל עיקר המלאכה היא במה שמכשרת כתיבת ב' אותיות, וע"כ ל"ב דוקא מחיקת כתב, וזה כיסוד ד' הפמ"ג, ועמש"נ עוד בפרט זה להלן סק"ה בהערה.

אמנם גם לד' הרי"ד יש מקום גדול לומר, דצורת המלאכה היא בשהכשיר הכתיבה ע"י מעשה מחיקה, אך במשחיר קלף וכיו"ב שאין בזה מעשה מחיקה כלל, י"ל דאף שה"ז מכשיר לכתיבה, אפ"ה אי"ז בכלל מלאכת מחיקה, אך הפמ"ג חידש דכל שמכשיר לכתיבה הגם שאי"ז כלל ע"י מעשה מחיקה, אפ"ה הוי זה בכלל מלאכת מחיקה.

יא] יל"ד בדין קשירת עניבה על הצואר, דיש שעושין באופן שאם מוציאין קצה א' מן הקשר נשאר בה קשר א', ואם מושכין ב' קצות העניבה ה"ז ניתר לגמרי.

ובפשוטו הי' נ' דדינו הוא כדין עניבה דשריא, שהרי הוי זה ככל עניבה שניתרת ע"י משיכת ב' ראשי החבל דשריא.

אך ראיתי בס' ארחות שבת פ"י הערה מ"ד שכתב שאי"ז כן, ומשום דאמנם כאשר מסירים את העניבה מן הצואר אין כאן אלא קשר עניבה שאינו קשר כלל, אך כאשר העניבה מקיפה את הצואר אנו מתייחסים לב' הקצוות שלה כב' קצוות של חוט הבאים מב' צידי הצואר וקושרים אותו וכו', ואין קשר זה ניתר עתה כקשר עניבה כיון שהצואר אינו מאפשר למשוך את הלולאה, עכ"ד.

ולכאו' כל דבריו הם רק בעניבה שצורתה היא להיות על הצואר, אך בכל קשר עניבה ודאי מותר להכניס ידו לתוך העיגול הנוצר ע"י העניבה, ולהדק עלי' את העניבה, ואין ע"ז תורת קשר כלל, הגם דכ"ז שאין ידו מאפשרת למשוך את ב' צידי החבל ולהתירו.

אך עיקר הדברים מחודשים, וגם דלפ"ז הי' בדין דאסור להסיר עניבה מעל הצואר, דהסרתה מעל הצואר הויא כמתיר, דבזמן שאינה על הצואר אי"ז אלא עניבה בעלמא, ולכאו' דבר הקשור קשר גמור, אסור לתחוב ראש א' בתוך הקשר דעי"ז יהא זה כקשר עניבה, וחשיב כמתיר, וא"כ ה"נ יהא אסור להסירה מעל צוארו, אך י"ל דאי"ז צורת מעשה התרה, וגם לכאו' אכתי אין מקום לאסור לקשור העניבה כשאינה על צוארו, ואח"כ יהא מותר ליתנה על צוארו, הגם דעי"ז כבר א"א להתירה כעניבה, דמ"מ אי"ז צורת מלאכה דעשיית קשר, דאי לא תימא הכי, א"כ גם עניבה שקשרה מער"ש, יהא אסור ליתנה על צוארו בשבת.

והעירוני דאולי יש לדמות ד"ז, לדין קשר וכריכה על גביו, לדעת הסוברים דחשיב כקשר, דלכאו' בגונא שקשר אגודה של קנים וכרך על גביו, כל מה דהוי כקשר הוא רק מכח הקנים שבתוך הקשר, דאם יוציאם אין הקשר מתקיים כלל ולכאו' אין תורת קשר עליו, וכיון דחזינן דמה שבתוך הקשר מהני לאשווויי להקשר כקשר, הגם דהקשר מצ"ע אינו מתקיים כקשר, שמא י"ל כן גם לגבי עניבה, אך י"ל דל"ד, דהגם דמה שבתוך הקשר מהני לאשוויי לי' כקשר המתקיים, מ"מ בעניבה דלאו קשר היא ל"מ מה שבתוכה להפקיעה מתורת עניבה, ויל"ע בזה, וצ"ע בזה.

ובאמת ילה"ע היכא שקשר אגודה של קנים וכרך על גביו, אם מותר להוציא הקנים מתוך הקשר, או דחשיב כמתיר קשר, וכן אם מותר ליתן אגודה של קנים בתוך קשר וכריכה, דעי"ז יהא ע"ז תורת קשר, וצ"ע בכ"ז.

בפמ"ג סו"ס שט"ז, מבו' להדיא דגם באינו מחוסר צידה יש איסור לצודו ממש, וכ"ה בט"ז שם, ובדעת המג"א בזה, ע' מ"ב ותהל"ד, ועיי"ש בדין בע"ח שברשותו אי נמי אסור בכה"ג, ונחלקו בזה.

ולפ"ז צ"ל דהא דביו"ט שרי הוא משום שמחת יו"ט, ע"ד שכתבו האחרונים לגבי הא דשרי בבע"ח שברשותו ביו"ט, אך ילה"ע דהמג"א והמ"ב בסימן תצ"ז הזכירו לזה רק לגבי בע"ח שברשותו ולא לגבי בע"ח שאין מחוסרין צידה, ונפ"מ דאסור לצודן שלא לצורך יו"ט.

אך הגר"ז בסימן תצ"ז כתב כן להדיא, דהא דשרי באינו מחוסר צידה שכבר הוא ניצוד, הוא משום שמחת יו"ט.

אך בסימן שט"ז ס"א כתב הגר"ז פלוגתא בזה, ולא נמצאו שם המקורות לזה, וחבל על דאבדין.

ובס' ארחות שבת כתב בפשיטות להתיר בזה, ולא הביא לד' האוסרים, ומש"כ מקורו מד' המ"ב סימן שט"ז סקנ"ח להתיר, הוא טעות גמור, דהמ"ב שם איירי בבע"ח שברשותו, דבזה שרי, וכמש"כ בביאוה"ל שם, וכ"כ המ"ב בס"ק שלפנ"ז, ובשעה"צ ציין למש"כ בביאוה"ל שם.

וכן נ' מל' השו"ע שם, שלא הותר במקום קטן, אלא בבע"ח שמרדו, דאין איסורם מה"ת, עיי"ש בפמ"ג שמבו' כן להדיא, אך התהל"ד הוכיח מד' השו"ע הללו להיפך, ודבריו צ"ע.

עוד ילה"ע, דמסברא נ' דאף שנקטו הפוסקים דכה"ג אסור מדרבנן, אי"ז אלא כשתופסו ממש, דהוי זה תוספת צידה, אך כל שרק מצמצם המקום ואכתי אינו ניצוד ממש, י"ל דלאו מידי עביד ולי"ב איסורא, ושו"ר כן בתהל"ד סו"ס שט"ז, עיי"ש, ולפ"ז מטעם אחר אין להביא מד' המ"ב להתיר בזה, שהמ"ב שם איירי להכניסו לכלוב, וזה י"ל דשרי בכל בע"ח, ודו"ק, וצ"ע בזה.

ויש להוסיף עוד בענין זה, דהנה במ"ב סימן ש"כ סקי"א נקט, דאף לדעת הסוברים דאסור למצוץ פת ששרה ביין, מ"מ לי"ב חיוב חטאת, דדמי לסחיטת כבשים ושלקות דקי"ל דאין חייבין על סחיטתן, וכ"נ מד' האלי' רבה שהביא המ"ב שם.

ובספר ארחות שבת פ"ד הערה ל"ז העיר ע"ד המ"ב, דיש לחלק מסחיטת כבשים ושלקות, דהתם אמרי' דהמשקה שנבלע בפרי בזמן הכבישה והשליקה נטפל אליו, וכאשר סוחטו אינו נידון כסוחט משקה גמור אלא כסוחט את זיעת הפרי, אך כששורה פת ביין לרגע א' ומוצצו לא נתבטל היין לפת, ומיקרי סחיטה של משקה גמור, והרי הא דאין חייבין על סחיטת כבשים ושלקות פירשו הראשונים דהוא משום דאין חייבין אלא סחיטת זיתים וענבים, והיינו משום דשאר פירות שאין דרך לסוחטן אין שם משקה על הנסחט, וזה ל"ש בנידו"ד דסוחט מהפת את היין שהוא משקה גמור, ורק לדעת רש"י דהא דאין חייבין על סחיטת כבשים ושלקות הוא משום שהמשקה אינו מחובר בהן מעצם ברייתן, אזי גם בסחיטת פת יהא האיסור רק מדרבנן, עכ"ד.

אמנם לפמש"נ נ' דאדרבה אי נימא דבשרה פת ביין לא נתבטל היין לפת ואינו נעשה כאוכל, א"כ ל"ה כלל איסור בסחיטתו, דרק היכא שנשתנה ע"י סחיטתו ונעשה משקה, הוא דאית בי' משום סחיטה, וכמש"נ.[[1]](#footnote-2)

אך יש מקום לומר בזה, דאף אם אמנם בשרה פת ביין אין בטל הפת ליין ולא נעשה כאוכל, מ"מ ליכא עלי' תורת משקה, דומיא דמשקה שנבלע בבגד, וע"כ יש בסחיטתו משום סחיטה, ולפ"ז יש לחייב על סחיטתו, דומיא דסחיטת בגד שחייבין עלי', וכמש"נ לעיל סק"ה הטעם בזה.

ובעיקר הנידון בזה, יש לסייע לד' המ"ב, ממש"כ בשבלי הלקט סימן צ', ז"ל, וכ' אחי ר' בנימין נר"ו דאין במציצת בשר ופת וכו' דרך סחיטה כלל, ואפי תימא דהוי דרך סחיטה לא חמורין מפרישין ופגעין ואין איסור סחיטה שייכא אלא בדבר שדרכו להיות משקה כגון זיתים וענבים וחשיב, אבל הכא מאי חשיבות יש לו למשקה בתוך פיו, ואפי' אם יתכוון למצוץ המשקה בפיו, אוכל הוא חשוב, ובטלה דעתו אצל כל אדם, עכ"ל, ומבו' להדיא דהיין הנבלע בפת בטל לפת ונעשה כאוכל, ומכח זה ס"ל דאין חייבן על סחיטתו, משום דלא חמיר מפרישין ופגעין דאין המשקה הנסחט מהן חשיב משקה, וגם דמשקה הנסחט בפיו חשיב כאוכל, וז"ב, ואולי יש לדחות, דאיהו לטעמי' דס"ל דמציצה בפיו חשיבא כאכילה, ע"כ ס"ל דהיין הנבלע בפת נעשה כאוכל, ודו"ק.

ובאמת גם בד' היראים מ' ער"ד מ' קצת דכל מש"כ לחייב חטאת בסחיטת יין מן הפת, הוא רק לטעמי' דס"ל דחייבין חטאת על סחיטת כבשים ושלקות, וע"כ כתב היראים שם דכ"ש שלא ימצוץ משקה בפיו מענבים, והיינו משום דבזה חייבין חטאת לכו"ע, וזה כד' המ"ב, אך שמא היראים ס"ל כפירש"י דטעמא דמ"ד דאין חייבין על סחיטת כבשים ושלקות הוא משום שלא גדל המשקה בתוכן, וע"כ לדידי' יש לפטור גם בסחיטת יין מן הפת, ועי' מג"א סימן ש"כ סק"ד שכתב דהא דמשמע מד' הרמ"א דמציצת שאר דברים קיילא מענבים, הוא משום שאין המשקה גדל בתוכן וכד' רש"י, וצ"ע עוד בזה.

במ"ב סימן תק"א סקי"ב הביא דעת מהרש"ל והב"ח לגבב בשדה דמיחזי כמקום גידולו, וכן העתיקו הגר"ז והחיי אדם, והנה התם נמי איירי אף בשכבר ליקטן תחילה, ואפ"ה אסור, ולפ"ז ה"נ יש לאסור בכל דכוותה מדרבנן מיהא, וזה נשמט להרב בעל ארחות שבת.

1. אמנם י"ל דהיראים דאסר בסחיטת פת ששרה ביין, לטעמי' שנראה בדבריו דכל הא דמותר לסחוט אוכל מאוכל, הוא רק משום שהנסחט "והנשאר" הוו אוכל, ונ' מזה דחיוב סחיטה הוא אף בשלא נשתנה הדבר ע"י סחיטתו, אלא כל היכא שמפרק מין א' ממין אחר אית בי' משום סחיטה, ועמש"נ בזה להלן סקי"ב, ולפ"ז שפיר יש לחייב בסחיטת פת ששרה בה יין, אף אי נימא דהיין הבלוע בפת לא בטל מיני' תורת משקה. [↑](#footnote-ref-2)