ק - ריפוי
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - ק. נמסר בליל ש"ק משפטים ה'תשס"ט

חיוב ריפוי בחובל בחברו

['חיוב רפואה' ולא 'חוב ממון']

א) 'אך שבתו יתן ורפֹּא ירפא'. דקדק הרמב"ן ז"ל פשוטו של מקרא, שלא אמר 'שבתו ורפואתו יתן' - כי ירפא אותו על כל פנים, ולא יוכל הנחבל לתבוע שכר הרפואה והוא יעשה בו דברים אחרים אלא החובל נותן דמי ריפוי רק לצורך הרפואה. ושונה בזה חיוב ריפוי מתשלומי שבת ונזק שבהם יכול הניזק לעשות ככל חפצו בתשלומין, משא"כ בריפוי.

וגדר הדבר, דהנה יש לחקור אם חיוב החובל בריפוי יסודו חוב ממון כפי שווי הרפואה או חיוב רפואה ממש הוא, וכיון שאינו מרפאהו בעצמו צריך לשכור לו רופא[[1]](#footnote-2). וכבר עמד הגרא"ו (בקוב"ש כתובות סה) בחקירה זו וכתב להוכיח שחיוב רפואה הוא ולא חוב ממון, מהא דאמרינן בפ"ק דגטין (יב כפרש"י) שהחובל בעבד כנעני - הריפוי לעבד דבעי איתסויי ביה. ויש לשאול מה בכך דבעי איתסויי הלא מה שקנה עבד קנה רבו ומדוע אין רבו זוכה בדמי הריפוי כשם שזוכה בדמי צער ושבת - ומוכח שאין זה חוב ממון שהאדון זוכה בו אלא צריך לרפאותו ממש, וכיון שהנחבל זכאי ברפואה, אין שייך לומר על זכות זו מה שקנה עבד קנה רבו.

ואם כן הרי זהו טעם החילוק בין תשלומי ריפוי לשאר תשלומין, שאין החובל חייב ליתן הריפוי אלא אם ישתמש בהם הנחבל לרפואתו - מאחר ועיקר חיובו 'חיוב רפואה' הוא ולא 'חיוב ממון'.

וכבר מפורשים הדברים ביד רמה (סנהדרין עח:), שכתב שהחובל בחברו ואחר כך מת הנחבל שלא מחמת המכה - אין החובל משלם דמי ריפוי ליורשים [ובזה פירש דקדוק לשון הברייתא דקתני אמדוהו למיתה והקל ממה שהיה ואמדוהו אומד שני לחיים, ולאחר מכן הכביד ומת משלם נזק וצער ושבת (כן גרסתו. ולפנינו ליתא 'שבת') ליורשים, ולא קתני ריפוי - כי מריפוי פטור]. ודייק מלשון הכתוב דלא כתיב רפואתו יתן ככתוב בשבת, אלא 'ורפא ירפא' - כל זמן שהוא צריך לרפואה כלומר מחיים, משא"כ בשבת כתיב 'שבתו יתן' - משמע בין מחיים בין לאחר מיתה, דממונא חסריה. וכתב עוד, ואי קשיא לך ההיא דאמרינן בהחובל (ב"ק צא.) אמדוהו [שצריך רפואה בכך וכך] והבריא [במהרה, שלא כפי האומד] נותנים לו כל מה שאמדוהו - שאני התם דאמדוהו מתחילה לכך.

הרי מבואר בדברי הרמ"ה שאין חיוב דמי ריפוי אם מת הנחבל, וגם לא אם הבריא מאליו [מלבד אם כבר נקבע החיוב ע"י אומד], כי שונה חיוב ריפוי שאינו אלא לצורך הריפוי, וכדיוק לשון הכתוב[[2]](#footnote-3). והוא הוא הגדר האמור, שאין זה חוב ממון אלא חיוב לרפא, וכל שאין הלה מתרפא בפועל אין כאן חיוב, וכמו שכתב הרמב"ן שאינו חייב לשלם אם הלה חפץ להשתמש בדמים לדברים אחרים.

ואמנם דברי הרמב"ן מיוסדים על דברי הגמרא (בב"ק פה.) דאם אמר ליה נחבל לחובל הב לי דמי רפואתי ואני ארפא עצמי, יכול לומר לו החובל פשעת בעצמך וקרו לי 'שור המזיק'. הרי משמע שאין החובל חייב ליתן דמים אלא לצורך הרפואה, כי אם חייב לו ממון בכל אופן, מה טענה היא זו דלא תתרפא בממון וקרו לי שור המזיק, והלא בכל תשלומי נזיקין יכול הלה לעשות בכסף מה שירצה, וכי על תקנת שמו הטוב של החובל אנו שוקדים. אלא ודאי מצד עיקר הדין אינו חייב לו אלא לרפאותו, על כן יכול לומר איני חפץ לשלם לך על סמך דבריך שאתה תרפא עצמך, כי שמא תפשע בעצמך ואצא נפסד מכך, והלא איני חייב ליתן אלא לרפואה[[3]](#footnote-4).

[תשלומי נזיקין, לפי דמים או לפי מדה]

ב) והנה המחנה-אפרים (נזקי ממון א) חקר בכל תשלומי נזיקין, האם הם משתערים לפי 'דמים' או לפי 'מדה'; כגון שהזיק חפץ שוה חמשה זוז ואח"כ הוזל מחירו בשוק ועמד על ארבעה, האם משלם חמשה כפי דמיו בשעת הנזק או דינו לשלם אותו חפץ שהזיק והרי עתה שוויו ארבעה וסגי בהכי [וכן להפך, אם התייקר צריך ליתן לו כפי מחירו היקר]. וצדד לתלות בזה מחלוקת הראשונים לענין גזלן שדינו לשלם כשעת הגזלה כאשר אין החפץ בעין, שרש"י (בפסחים לב) נקט דגזרת הכתוב היא - הרי משמע שמצד הסברא הפשוטה משלם כפי שווי החפץ בשעת ההשבה, והכי נמי בנזיקין די לשלם בכלי או בדמיו כפי שהן עתה. אבל ברא"ש משמע שסברא היא לשלם כשעת הגזלה ולא פחות, וא"כ ה"ה לתשלומי נזיקין.

ואולם הסכמת האחרונים שהנזיקין משתלמים לפי דמים כגזלן. כן הוכיח הגר"י קוטנא (ישועות מלכו ריש הל' נזקי ממון) מתוספתא מפורשת (ב"ק ג,ד): הרג שורו של חברו, הוקרה בהמתו או שהוזלה, הדליק גדיש של חבירו והוקרה תבואה או שהוזלה בין משעמד בב"ד בין עד שלא עמד בב"ד אין לו אלא כשעת נזקו. (וע' גם חזון יחזקאל שם). וכן האריך בחזו"א (ב"ק ח,יד-טז) להוכיח בכמה ראיות, ודחה ראיות המחנ"א דלפי מדה [ויש להאריך בזה בסוגיא דהני שקולאי - ב"מ צט:]. ופירש שמשנה ערוכה היא (בפ"ק דב"ק) 'שום כסף' - שומת נזקין נעשית לפי שווי כסף של הדבר הניזוק, כלומר כפי שומת דמיו בשעת הנזק.[[4]](#footnote-5)

[נזק הניתן ועומד לתיקון]

והנה הש"ך (חו"מ צה סקי"ח) נקט בדעת הראב"ד (טוען ונטען ה,ב) שהחופר בקרקע חברו וקלקלה, יכול הניזק לתובעו למלאות החפירות ולתקן הנזק. וכמו כן רשאי המזיק לסתום החפירות ואין יכול הניזק לתובעו דמים. [ולכך באופן זה שתבעו למלאות החפירות הרי זו תביעת קרקע ואין שבועת התורה נוהגת בה. וכן הסכימו התומים והנתיבות]. ופירש שדוקא נזקים שאינם ניתנים לקלקול חייב לשלם דמים, אבל נזקים שניתן לתקנם – חייב [ורשאי] המזיק לתקן. ולפי דבריו הדין נותן שאם היה שינוי בדמים בין שעת הנזק לשעת התשלומין, בנזקין הניתנים לתיקון – נותן לו כדהשתא ולא כפי השווי בשעת הנזק, כי התביעה היא תביעת תיקון ולא תביעת דמים.

ואולם בחזו"א (ב"ק ו,ג) נטה מדבריו והביא מרבנו יונה (בשיטמ"ק ב"מ ה) שלעולם אינו חייב לתקן אלא ליתן דמי הנזק. ולא רק בנזק הניתן לתיקון אלא אפילו אם עומד לכך – התביעה היא תביעת דמים ומשלם כשעת הנזק, בין אם הוזל אח"כ בין אם הוקר. והרשות ביד הניזק לתבוע דמים ולסרב לתיקון הנזק.[[5]](#footnote-6) [ויצא לידון שם אודות הדין דמשערים הנזק לפי החפץ כולו, כמה היה שוה לימכר בשוק לולא הנזק וכמה הוא שוה לאחריו, א"כ השובר חלון בבית – הואיל והתביעה היא תביעת דמים ולא תביעת תיקון – הלא אין מחיר הבית בשוק משתנה בגלל החלון השבור, ואם כן כשנשום בכללות הבית ייפטר מכלום. וכתב שבנזקים העומדים לתיקון ואין מוכרים החפץ בגלל הנזק, השומא נעשית לפי דמי תיקון ולא לפי מחיר הנכס בשוק. והביא (ע"ש בסי' יג) להוכיח כן מהסוגיא בנדה (נח) באשה שהכתימה בגד חברתה שמשלמת דמי כובס – הרי אין משערים לפי מחיר הבגד כיון שעומד לכביסה ולא למכירה. ומ"מ אעפ"י שהשומא בנזקים העומדים לתיקון היא לפי מחיר התיקון, מ"מ התשלומין נקבעים לפי דמים, ואם מחיר התיקון השתנה משלם כמחיר התיקון בשעת הנזק].

וכתב החזו"א לפי זה לפרש דברי הראב"ד הניסיון"ל באופן אחר. יעו"ש. ואמנם כן מוכח מדברי הראב"ד עצמו שהובא גם כן בשיטמ"ק שם כדברי רבנו יונה, שלעולם התביעה היא תביעת דמים ולא תביעה לתקן, ועל כרחנו לפרש בדבריו הניסיון"ל שלא כפי הבנת הש"ך.

והנה לענין חיוב ריפוי בחובל בחברו, מבואר בגמרא (בב"ק פה.) שמצד עיקר הדין היה יכול החובל לומר אני ארפא אותך בעצמי ולא אשלם שכר לרופא, ורק משום שאומר לו 'דמית עלי כארי אורב' יכול לדחותו. וכן אם אומר לו החובל אביא לך רופא בחנם – יכול לומר 'אסיא דמגן במגן – מגן שויא'. הרי משמע שלולא טענות אלו, היה רשאי החובל 'לתקן' הנזק ואין כאן תביעת ממון. ויש לשאול מאי שנא משאר נזיקין שאפילו הם עומדים לתיקון, יכול הניזק לתבוע דמים כפי שהוכיח בחזו"א.

[ואמנם מבואר בגמרא שאם אמדוהו משלם כפי שאמדוהו גם אם הבריא מהר כנ"ל, אך הלא מבואר ביד רמה דשאני היכא דאמדוהו מתחילה, אבל מעיקר דין התשלומין חיובו הוא לפי המצב ההווה. ובחזו"א (סנהדרין כב,ד) נסתפק אם דין האומד הוא בעצם עיקר דין התשלומין או עיקר הדין הוא בלא האומד. אך ברמ"ה מבואר שהאומד הוא החריג].

הרי מוכח מזה כפי האמור לעיל ויותר, שבין לענין שומת הנזק [לפי דמים או לפי מדה] ובין לענין מהות התביעה, תביעת ממון או תביעת תיקון – שונה הריפוי משאר תשלומי נזקין, וכטעמא דאמרן – שעיקר חיובו הוא לרפאות ולא לשלם נזק החולי. הלכך הריפוי משתער לפי המצב ההווה, אם וכמה צריך רפואה עכשיו, ולכך בעצם היה רשאי החובל לרפא בלא לשלם, שלא כבשאר תשלומי נזקין.

[ריפוי בחובל באשת איש]

ג) מעתה יש להקשות על דברי הרמב"ם (חובל ומזיק ד,טו), החובל באשת איש - השבת והריפוי לבעלה, והצער שלה. וכבר הקשה הרא"ש (רפ"ו דכתובות) על טעמו מדוע הריפוי לבעלה והלא רפואה דידה היא [ואם ציערה עצמה להתרפא בסם קשה - המותר שלה]. וכתב הכסף-משנה שקושית הרא"ש תתישב במה שכתב המגיד-משנה. והנה המ"מ פירש הטעם, מפני שבעלה חייב ברפואתה לכך משלם החובל הריפוי לבעל. ויש להקשות לפי מה שנתבאר להוכיח שחיוב הריפוי הוא חיוב רפואה ממש, א"כ נהי דבעלה חייב ברפואת אשתו, סוף סוף אין זה מהוה טעם לנתק את חיוב החובל לאשה ולהעביר חיובו לבעל, כיון שחיוב החובל הוא חיוב רפואת הגוף ולא חוב-ממון, והלא האשה היא הזקוקה לריפוי ומה ענין זה למה שהבעל חייב ברפואתה. והרי לא גרע זה מחובל בעבד כנעני שאעפ"י שהוא קנוי לאדונות קנין הגוף, חיוב הריפוי הוא לעבד דבעי איתסויי ביה. והיינו מפני הגדר האמור, שאינו חוב ממון שרבו זוכה בו אלא חיוב רפואה וכנ"ל.

[תשלומי נזיקין, לפי נזק החפץ או לפי הפסד בעליו; חפץ מבוטח; 'שאלת הבולים']

ואף אם היינו אומרים שהריפוי הוא חיוב דמים, עדיין יש לדון בדבר, דהנה חקרו האחרונים (ע' חלקת יואב ח"ב צ צא בהרחבה. ויש לשאת ולתת טובא בהוכחותיו כדרכה של תורה) כיצד דין המזיק חפץ מבוטח של חברו, באופן שאין לבעליו הפסד ממון באותו נזק מאחר ויפוצה על ידי חברת הביטוח - האם המזיק חייב לשלם לניזק שהרי סו"ס הזיק החפץ של חברו, או דלמא לא אזלינן בתר החפץ אלא בתר הפסד הבעלים והרי לא הפסידו ממון [וחיובו חל כלפי המבטח, שהוא המופסד]. ונקטו אחרונים לעיקר שחיוב הנזק הוא על הינזקות החפץ מהבעלים ולא על ההפסד, הלכך חייב לשלם אף אם אדם אחר נושא באחריותו. וכתבו להוכיח מהא דב"ק (קיא:) גזל ולא יתיאשו הבעלים ובא אחר ואכלו - רצה מזה גובה רצה מזה גובה. הרי שיש לנגזל תביעה על המזיק שאכלו הגם ואין הלה יכול לומר לו הלא החפץ 'מבוטח' לך על ידי הגזלן שנתחייב לשלם על כל הפסדיו.

וכן הוכיח הגרא"ו (בכתובות שם) מעבד שרבו הפקירו ומעוכב גט שחרור, שמבואר בגמרא שאם קנסו לרבו [כששור הרגו, שמשלם שלשים שקלים] גם חבלתו לרבו - והרי אם תשלומי נזיקין באים על הפסד הממון ולא על הפגיעה בחפץ, הלא כאן אין שום הפסד לרבו בחבלת העבד שהרי הפקירו, ומה מדמה הגמ' לקנס שאינו משום הפסד אלא כיון דמיקרי אדונו לענין איסורין, זכאי בקנס - אלא מוכח שתשלומי נזק באים על פגיעת החפץ אף בלא שממון הבעלים מופסד[[6]](#footnote-7).

וכן הוכיח מדין שוכר פרה והשאילה ומתה כדרכה שהשואל משלם לשוכר, הגם שלא הפסיד ממון. וכיו"ב דן באו"ש (שכירות ז,א) לענין דין שומרין. אלא שיש מקום לחלק בין שומר למזיק[[7]](#footnote-8). ואכ"מ. וכן דעת מהרש"ם (ח"ד ז), לחייב.

כיוצא בזה רווח בי מדרשא הנידון במי שיש לו שני בולים נדירים מאותו סוג, ובא אחד ושרף לו אחד, ומתוך כך עלה מחיר הבול הנותר כיון שנעשה יחיד במינו. ויש לדון בשאלה זו מכמה צדדים. [השאלה היא האם חייב לשלם לו כמה שהיה שוה הבול קודם שריפתו, או שמא הלא בכך ששרף העלה לו מחיר הבול הנותר וא"כ לא הפסידו כלום או הפסידו קצת. ולפי סברת המחנ"א הנ"ל שהנזקין משתלמים לפי מדה, יש לדון שיחוייב לשלם לו כפי שווי הבול עכשיו. אך כאמור הסכמת האחרונים אינה כן][[8]](#footnote-9).

וכתבו בשם הגר"ח שלעולם החיוב הוא על החפץ הניזק ולא על ההפסד, אלא שאם הבול הנשאר עלה שוויו להיות כשני הבולים - הרי אין זה מוגדר כלל כ'מעשה נזק' והשורף פטור, אבל אם עלה שוויו אבל לא כשווי שני הבולים - הרי יש כאן מעשה נזק ושוב חייב לשלם את כל המחיר. [ובמשל זה פירש דברי רש"י בב"ק (ג.) גבי אכלה ערוגה וסופה לחזור ולצמוח אבל לא כתחילה, דחשיב 'לא מכליא קרנא' וצריך קרא לחייב על כך. וכבר נתקשו טובא בדבריו דמה נפשך, אם אזלינן בתר הנזק העתידי של תבואה גמורה, הרי יש כאן נזק גמור של ההפרש שבין מה שהיה ראוי לצמוח ובין מה שיצמח עתה והרי זה 'מיכליא קרנא'. ואם אזלינן בתר השתא דלכן חשיב 'לא מיכליא קרנא' א"כ הרי לא הפסידו כלום שהרי עתיד לחזור למצב זה שהיה בשעת הנזק. ופירש הגר"ח דלעולם אזלינן בתר השתא, אלא שאם היה עתיד לצמוח כבתחילה אין כאן מעשה נזק כלל, וכיון שאינה צומחת כבתחילה שוב חל שם מעשה נזק אלא דלא מיכליא קרנא].

עכ"פ חזינן דלא מיבעיא במזיק חפץ שיש עליו ביטוח שיש לומר שתשלום המבטח הוא ענין צדדי חיצוני שהניזק מקבל בגלל תנאי הסכמי, ואינו נוגע לנזק עצמו [והרי בעצם יכול לבטח חפץ אחד אצל כמה חברות ועי"כ ירוויח מאותו הנזק טובא, הכי נימא דהמזיק ייחשב כשותף ברווחיו], אלא אפילו בכגון הדוגמא הנ"ל ששווי הבול עולה כתוצאה ישירה מהשריפה, חייב המזיק לשלם כל דמי ההזק ואין מתחשבים בהפסד ורווח הניזק הנגרמים מהנזק. הרי שחיוב נזקין בא על נזק החפצא ולא על הפסד הבעלים [הגם ששומת התשלומין נקבעת לפי דמים ולא לפי מדה כאמור].

מעתה קשה, גם אם ננקוט שדין הריפוי נקבע לפי דמים, סו"ס ה'חפצא' הניזוק הוא גוף האשה הנחבל, ומה לי שיש לה בעל המחויב בדמי רפואתה, והלא דומה זה לחפץ מבוטח, שהמזיק חייב לבעל החפץ ולא למבטח.

[שיטת הרמב"ם בתשלומי חבלה]

ד) ויש להקדים ולבאר שיטת הרמב"ם בענין תשלומי חבלות, שכתב (חובל ומזיק ה,ו; טוען ונטען א,טז[[9]](#footnote-10)) המודה שחבל בחברו ואין שם עדים - פטור מן הנזק ומן הצער כדין מודה בקנס, וחייב בשבת ובריפוי כדין הודאה בממון. והקשה המ"מ מהסוגיא דב"ק (ד) דתני ר' אושעיא י"ג אבות נזיקין, ומנה ביניהם חמשה דברים דחובל בחברו, ותני ר' חייא כ"ד אבות נזיקין, והוסיף תשלומי כפל ושאר קנסות. ומפרש בגמרא דר' אושעיא בממונא קמיירי בקנסא לא קמיירי. הרי להדיא שכל החמשה דברים דחבלות ממונא הם ולא קנס.

והנה הרמב"ם בתחילת הלכות חובל פירש מהות תשלומי הנזק, וז"ל: 'נזק כיצד, שאם קטע יד חבירו או רגלו רואין אותו כאילו הוא עבד נמכר בשוק כמה היה יפה אז וכמה הוא יפה עתה ומשלם הפחת שהפחית מדמיו שנאמר עין תחת עין. מפי השמועה למדו שזה שנאמר 'תחת' לשלם ממון הוא. זה שנאמר בתורה 'כאשר יתן מום באדם כן ינתן בו' אינו לחבול בזה כמו שחבל בחבירו אלא שהוא ראוי לחסרו אבר או לחבול בו כאשר עשה ולפיכך משלם נזקו, והרי הוא אומר 'ולא תקחו כופר לנפש רוצח' לרוצח בלבד הוא שאין בו כופר אבל לחסרון איברים או לחבלות יש בו כופר'. הרי מבואר בדבריו שתשלום הנזק הוא 'כופר' לאבר המזיק שהיה ראוי להוציא ממנו. ומקור הדבר בב"ק פג: לנפש רוצח אי אתה לוקח כופר אבל אתה לוקח כופר לראשי אברים שאינן חוזרין.

והנה בתשלומי כופר של שור שהרג אדם כתיב 'וגם בעליו יומת. אם כופר יושת עליו' וגו''. כלומר עיקר דינו היה במיתה בידי שמים אלא שהטילה תורה חיוב כופר, ועל ידי כך נפדה מן המיתה [וכפי שנתבאר במקום אחר, לא שהתשלום בפועל הוא הפודה מן המיתה אלא פדיונו נעשה בעיקר חיובו על ידי דין התורה, וכמוש"כ הגרשז"א]. אף כאן גדר הדברים הוא שהמזיק נותן פדיון עינו בממון. נמצא אם כן שפירוש 'עין תחת עין' הוא שנותן ממון תמורת עינו של המזיק. [וע' בפירוש ראב"ע וספורנו שכוונת הקרא שהיה ראוי לענשו בעין תחת עין ממש. ולהרמב"ם מתבאר טפי, שהוא גם אליבא דאמת כופר עינו]. והלא איכא למאן דאמר (בב"ק פד.) שנותן דמי עינו שלו, דהיינו פדיית אבר של החובל (ע"ש בתוס'). ואף דאנן קיימא לן דמי עינו של נחבל, מ"מ גדר התשלום הוא כופר אבר דידיה, אלא דבדנחבל שיימינן [דומיא דאמרינן (שם מ) לענין כופר, שאעפ"י שהוא פדיון נפשו של בעל השור ככתוב - בדניזק שיימינן].

נמצא אם כן ששונה גדר תשלומי הנזק בחובל משאר תשלומי ממון, שגדרו עונש ממון המהוה כופר לעונש הגוף, ואין זה חוב ממון לחברו גרידא אלא עונש המוטל על החובל. [לשון הרמב"ם בפיה"מ ר"פ החובל לענין ארבעה דברים 'עונשים' - בתרגומו המדויק מובא 'דברים'].

והנה לכשנתבונן במקראות נראה דבר מפליא, שחילקה תורה את תשלומי החבלות בפרשיות שונות; בתחילה כתיב 'וכי יריבֻן אנשים והכה איש את רעהו באבן או באגרף ולא ימות ונפל למשכב. אם יקום והתהלך בחוץ על משענתו ונקה המכה, רק שבתו יתן ורפא ירפא. אח"כ כתיב פרשת המכה את עבדו, ולאחר מכן: 'וכי ינצו אנשים ונגפו אשה הרה ויצאו ילדיה ולא יהיה אסון, ענוש יענש כאשר ישית עליו בעל האשה ונתן בפללים. ואם אסון יהיה ונתת נפש תחת נפש. עין תחת עין שן תחת שן וגו' חבורה תחת חבורה'. הרי שחילקה תורה תשלומי שבת ורפוי בפרשה לעצמם מתשלומי נזק ['עין תחת עין וגו''] וצער [דילפינן מכוויה וחבורה] הבאים עם מכה נפש ['ואם אסון יהיה'] ודמי ולדות - וכל זה אומר דרשני.

אמנם נראה לפי האמור שמכאן מקור נאמן לכל דברי הרמב"ם; פרשה ראשונה מדברת בתשלומי ממון, ואילו פרשה שניה מדברת בדיני עונשין, כדכתיב 'ענוש יענש כאשר ישית עליו בעל האשה ונתן בפללים'. וזהו דכתיב שם עונש מיתה אם אסון יהיה, וכן עונש כופר ראשי אברים וצער 'עין תחת עין וגו' כויה תחת כויה וגו'' כנ"ל.

והנה רש"י מפרש בכ"מ (מכות ה. זבחים עא. ותמורה כח.) שחיוב מיתה של אדם ושל שור הריהו כקנס שהמודה בו נפטר. וכבר הקשו על כך התוס' שאם כן המודה שחייב מיתה ואח"כ באו עדים ייפטר, למ"ד מודה בקנס ואח"כ באו עדים פטור (ב"ק עה). וזה לא מצינו. אך דברי רש"י עשירים במקום אחר; ביבמות (כה:) הקשה רש"י על מה דאמרינן אדם קרוב אצל עצמו ואין אדם משים עצמו רשע בעדותו על עצמו - והא קיי"ל (ב"מ ג:) הודאת בעל דין כמאה עדים דמי? - הני מילי לממונא אבל לקנסא ולעונש מלקות וליפסל לא. העולה מדבריו שחיובי התורה נחלקים ל'ממון' ול'עונשין'. בממון בלבד נאמר הדין שאדם מחייב עצמו בהודאתו, ואילו בשאר עונשים, כגון עונשי הגוף ואף קנסות ממון בכלל זה - אינו מחייב עצמו בהודאת פיו.

והנה לפי מאי דקיי"ל מודה בקנס ואח"כ באו עדים פטור, נמצא ששני דינים נאמרו ב'מודה בקנס'; דין אחד ענינו העדר ושלילה, שחיוב הקנס חל רק על ידי הרשעת בית דין ולא על פי הרשעת האדם עצמו, וזה נלמד מ'אשר ירשיען אלהים' (ב"ק עה). דין זה אמור - לשיטת רש"י - בכל העונשין שהם צריכים הרשעת בית דין דוקא. ועוד דין של פטור באופן חיובי, שאדם שהודה בקנס נפטר על ידי הודאתו ושוב לא יתחייב אף ע"י עדים. וזה דרשו (שם) מ'אם המצא תמצא' - המצא בעדים תמצא בדיינים. ודין זה הוא מסויים לקנס ולא לשאר עונשין. וא"כ דברי רש"י במכות שהמודה במיתה נפטר כמודה בקנס, אמורים רק כלפי דין השלילה, שאין חיוב עונש נקבע אלא על ידי הרשעת בית דין ולא על ידי האדם עצמו, אבל הפטור החיובי שחל בהודאה, הוא דין מסויים בקנס ולא בשאר עונשין, הלכך אם יבואו עדים - ודאי חייב.

וברור אם כן שזה שאמר הרמב"ם שאין אדם מתחייב נזק וצער דחבלה על פי עצמו דהוי כמודה בקנס - כוונתו רק כלפי השלילה, אבל אם יבואו עדים ודאי חייב אעפ"י שהודה מתחילה, וכפי שמדויק מדבריו. והיינו טעמא, שהרי אין הנזק והצער קנס ממש כשאר דיני קנסות, רק בכלל העונשין הם מפני שהם ככופר הפודהו מעונש הגוף כפי שנתבאר, וא"כ דינם כשאר עונשין שנצרכים להרשעת הדיינים ואין אדם מרשיע את עצמו.[[10]](#footnote-11) ואילו הגמרא דב"ק ד'בקנסא לא קמיירי' מיירי בקנס ממש, בכל הקנסות שמנה ר' חייא שאף אם יבואו עדים ייפטר בהודאתו, בהם לא מיירי ר' אושעיא, אבל מיירי בעונשי ממון שאינם 'קנס' ממש רק הם כעונשין וקנסות לענין שצריכים הרשעה. [וכעיקר הדברים בפרש"י והרמב"ם, כתבו בזכר יצחק (ח"ב מז,ה) ולבוש מרדכי (ב"ק כו). וע"ע אבן האזל (חובל ומזיק ה,ו)][[11]](#footnote-12).

והדברים מדוקדקים מאד בגוף הפרשה, דכתיב בה 'ענוש יענש... ונתן בפללים' - בדיינים. ומה בא הכתוב לומר בזה [והגרי"ז פירש לפי שיטת רש"י דבקלב"מ יש חיוב לצאת ידי שמים, הלכך גם אם אסון יהיה חייב, ורק לענין חיוב נתינה 'בפלילים' בזה בעינן דלא יהיה אסון. וכיוון בזה לגאון בעל ה'פנים-יפות'] - אך לפי האמור מובן היטב, שחיוב זה דחבלה אינו כשאר חובות ממון שאדם מרשיע את עצמו אלא רק על ידי הרשעת הדיינים הוא נותן [וכבר הארכנו במק"א בשיטת הרמב"ם בגדר דמי ולדות שעניינם כחובל באבר מאבריה]. וכיו"ב דקדק במשך חכמה מהכתוב בסדר אמור גבי חובל: 'שבר תחת שבר וגו' כאשר יתן מום באדם כן ינתן בו' - לשון 'ינתן' משמע בדיינים דוקא - שלא כאמור 'רק שבתו יתן' דמשמע מעצמו, ולא כאמור במכה בהמה 'ישלמנה', דשאני שבת וריפוי ונזקי בהמה שאדם חייב בהרשעת עצמו, שלא כתשלומי נזק וצער של חבלה שהם עונשים המוטלים על ידי בית דין על פי עדים.[[12]](#footnote-13)

[שיטת הרמב"ם בחיוב ריפוי, חיוב השלמת חסרון הכיס]

ה) והנה לענין ריפוי כתב הרמב"ם (חובל ה,ז) הטעם שמשלם על פי עצמו 'שהשבת והריפוי ממון הוא ולא קנס, שאם לא יתן לו הרי חסרו ממון שהוא מתרפא בו ובטל ממלאכתו'. נראה שכאן נתבארה שיטתו בגדר חיוב ריפוי, דס"ל ש'החפץ הניזק' אינו הגוף החבול אלא הכיס שנחסר. כלומר, להרמב"ם אין גדרו של הריפוי חיוב רפואה כפי שנתבאר לעיל עפ"י הרמב"ן והרמ"ה, אלא חיוב ממון הוא [דומיא דשבת], רק חיוב זה אינו נקבע לפי דמים כשאר נזקים אלא חיובו 'לפי מדה' של ההוצאות שמוציא הנחבל לריפויו. וכשאמרה תורה 'ורפא ירפא' היינו שאותו גרעון מכיסו של הנחבל שמגרע לשכר הרופא - חייב הנחבל להשלימו. וזהו שתרגם אונקלוס 'ואגר אסיא ישלם'. נמצא אם כן שגם להרמב"ם מובן חילוק הלשון בין שבת לריפוי, שחיוב השבת הוא לפי דמים ['שבתו יתן'] והריפוי הוא לפי מדה ['ורפא ירפא'], אך לא שרואים את גוף החבלה כדבר הניזוק הנצרך להשלימו, אלא 'כיסו' של המתרפא הוא נידון כדבר הניזוק ואותו צריך להשלים ולמלא חסרונו. ומובן שאם הנחבל אינו קיים או שהבריא [קודם שאמדוהו] או שאינו רוצה לרפא עצמו - אין החובל חייב ליתן לו שהרי כיסו לא נחסר אגר אסיא כלום.

והדברים מוכחים מתוך דברי המרדכי שכתב (ב"ק פרק הגוזל סי' קיד) שבנזקי גוף של אדם חייבים על גרמא, ולמד כן מדין ריפוי שחייבה תורה את החובל, שחייב על מה שגרם לו הוצאות רפואה. ולכאורה אין מובן מה ענין זה לגרמא הלא קלקל לו בידים את האבר ועליו לתקנו, וכמו קלקל לו כלי, אין אומרים דהוי גרמא שגרם לו להוציא הוצאות על תיקון הכלי - אך לפי האמור בשיטת הרמב"ם שאין החיוב על נזק האבר [משום שאיבוד אבר או קלקולו, להרמב"ם אינו נידון כנזק ממון, שלכך תשלומי נזק אינם ממון אלא קנס כנ"ל], אלא החיוב על נזק הפסד הממון להוצאות הריפוי, והרי זה חידוש שחייב על גרם הפסד הנחבל.

[דין החובל בעבד ובאשת איש, לאור האמור]

מעתה מובנת היטב שיטת הרמב"ם שהריפוי מגיע לבעל ולא לאשה, כי גדר החיוב הוא הפסד הממון לרפואה, והרי כיסו של הבעל הוא הניזוק בהפסד זה, לא כיס האשה. [ושאני מנזיקין דעלמא שאין מתחשבים בהפסד הכספי אלא בנזק החפץ, דהכא 'החפץ' הניזוק היינו הוצאות הריפוי ולא האבר הניזוק].

אלא שעדיין לא נתיישב מאי שנא מחובל בעבד חברו שנראה בגמרא (בגטין יב:) שהריפוי לעבד דבעי איתסויי ביה, דהכי קאמרינן התם: שבתו ורפואתו לרבו. ומקשינן רפואתו דידיה היא דבעי איתסויי ביה. ומשני לא צריכא דאמדוה לחמשה יומי ועבדו ליה סמא חריפא ואתסי בתלתא יומי, מהו דתימא צערא דידיה הוא קמ"ל. ופרש"י דקמ"ל שצער לא זכי ליה רחמנא לעבד אלא כל שבח הבא לידו זוכה בו רבו כשורו וחמורו. הרי משמע שהרפואה שייכת לעבד ורק אם נתרפא בסמא חריפא מהר, אותו הפרש [שהשתלם על ידי החובל מאחר וכבר אמדוהו] ניתן לרבו כדין דמי צער שזוכה בהם הרב. הרי משמע שהריפוי ניתן לעבד. ואילו לפי מה שנתבאר בגדר הריפוי שהוא חסרון-כיס של אגר הרופא, הלא הכיס של האדון הוא ולא של העבד.

אכן, ברמב"ם (ד,י) מפורש שהחובל בעבד כנעני של חברו - רבו של עבד נוטל חמשה דברים. ומקור הדבר - ציין המ"מ - בירושלמי. וכתב המ"מ שכן הביא הרי"ף. ואמנם הרי"ף בפרק החובל הביא הך דינא דהירושלמי, אך צ"ע הלא בגמרא דידן מתבאר שרפואתו של העבד הוא שצריך רפואה. ועוד הלא הרי"ף עצמו בגטין העתיק הגמרא להלכה, וכן המ"מ ציין להגמרא בגטין, וכיצד יתקיימו שני הדינים גם יחד.

אך פשר דבר זה למדנו מתוך דברי השו"ע (חו"מ תכד,ג) שכתב 'חבלו בו אחרים - רבו נוטל ה' דברים, ואפילו צערו בסם ונתרפא מהרה הרי כל רפואתו לרבו'. ועוד כתב (ביו"ד רסז,כא) 'הקוטע יד עבד כנעני של חבירו נותן חמשה דברים לאדון והעבד ניזון מהצדקה וכו' והריפוי נותן לרפואתו, ואם אמדוהו להתרפאות בחמשה ימים ועשו לו סמים חזקים שמיהר להתרפאות בשלשה ימים - האדון לוקח היתרון'. הרי למדנו מדבריו עומק כוונת הרמב"ם, שאמנם החובל חייב לשלם את דמי הריפוי לרב אבל הרב חייב בע"כ לרפאותו ואינו יכול לעשות בדמים כרצונו. ובאור הדברים שהרי לשיטת הרמב"ם חיוב ריפוי אינו רפואת הגוף ותיקונו אלא 'תיקון' חסרון כיסו של המשלם לרפואה, והרי האדון הוא הנחסר ממון הרפואה על כן רפואתו לאדון. והואיל והתשלום הוא 'לפי מדה' של הוצאות הריפוי, לכן אין יכול לעשות בכסף כרצונו. ונמצא לפי"ז הבבלי והירושלמי לא פליגי אלא היינו הך.

ונראה דס"ל להרמב"ם שכן מוכרח לפרש בסוגיא, שהרי לפרש"י שמפרש דסמא חריפא היינו צער, קשה דאין זה צער מחמת המכה המגיע לרב אלא צער חיצוני הוא. על כן פירש הסוגיא באופן אחר, דלעולם רפואתו לרבו, ומקשינן הלא סוף סוף העבד בעי אתסויי באותם דמים שהרי התשלומין באים רק עבור רפואה, וא"כ מאי נפ"מ במה שרפואתו לרבו והלא רבו נותן שכר הרופא. ומשני דנפ"מ אם ציערו בסם ונתרפא מהרה, שכל רפואתו לרבו.

נמצא אם כן שדברי הרמב"ם גבי אשה וגבי עבד ושיטתו בפירוש הסוגיא, תואמים יחדיו כנ"ל, שגדר הריפוי לשיטתו הוא השלמת הפסד שכר הרופא, לא תיקון הגוף.

ונפ"מ נוספת בכל זה - בחובל בעבד כנעני שלו, דהנה תנן (בב"ק פז.) החובל בע"כ שלו פטור מכולן. והשתא אם מפרשים הסוגיא בגטין כפרש"י, דרפואת העבד דידיה היא ורק אם אמדוהו לחמשה יומי ועבדו ליה סמא חריפא ואיתסי לשלשה ימים זוכה האדון במותר כדין תשלומי צער, צריך גם כאן לפרש שפטור מריפוי קאי רק על אותו יתרון דסמא חריפא, ואמנם כן פירשו התוס' והרא"ש שם, דאזלו לשיטתיהו דריפוי האשה לעצמה [כדברי הרא"ש בכתובות הנ"ל. וכן נקטו התוס' בב"ק מב: ד"ה היתה], והיינו מפני שגדר החיוב הוא רפואת הגוף ממש, ואף האדון חייב לרפא מכת עבדו שחבל בו. אבל לפי מה שנתבאר בדעת הרמב"ם אתי שפיר המשנה כפשוטה, שהואיל וריפוי הוא חיוב כלפי חסרון הוצאות הריפוי, לכך האדון פטור מריפוי שהרי הוא עצמו בעל הממון. ואכן הרמב"ם (חובל ד,י) סתם כפשט המשנה דפטור מכולם. וכבר עמד על זה הב"ח (חו"מ תכד) שהרמב"ם לא ס"ל כפירוש התוס'[[13]](#footnote-14). והרי זו ראיה לכל המבואר.

נמצא אם כן לפי האמור, שכל תשלומי הנזקין נקבעים לפי דמים ולא לפי מדה, וחיובם על נזק החפץ ולא על הפסד הבעלים, ואילו חיוב ריפוי שונה שהוא חיוב 'לפי מדה' [כלומר חיוב תיקון הנזק ולא חוב ממון לפי קיצבת דמים מסויימת], אלא שנחלקו הראשונים מה הוא הדבר הנידון כ'חפץ' הניזוק, האם האבר הוא הניזוק, וצריך לרפאותו [כן נתבאר בתחילה עפ"י הרמב"ן הרמ"ה, וכמו שתפס הגרא"ו. וכן נראה בדעת הרא"ש והתוס'], או הדבר הניזוק היינו הדמים של הוצאות הריפוי, ואותם צריך להשלים, כפי שנתבאר בשיטת הרמב"ם גבי חובת ריפוי בחובל באשת איש או בעבד כנעני.

עיקרי דברים

א) תשלומי ריפוי של החובל בחברו ניתנים לצורך הריפוי בלבד, ואם הנחבל אינו זקוק או אינו חפץ להתרפא, אין החובל חייב לשלם - כמוכח מדברי הגמרא והראשונים.

מזה נראה לכאורה שגדר חיוב זה אינו 'חוב ממון' ביסודו אלא 'חובת ריפוי' ממש אלא שהיא מתבצעת ע"י תשלום לרופא המרפא. (א)

ב) לפי זה מתבאר שהחובל בעבד כנעני - חיוב הריפוי הוא לעבד ואין האדון זכאי בו (כפרש"י ותוס' את הסוגיא בגטין). וכן החובל בעבדו - חייב לרפאו (כדברי התוס' בב"ק). וכן החובל באשת איש - הריפוי שלה (כדעת התוס' והרא"ש).

ואולם דעת הרמב"ם שהריפוי הולך לאדון ולבעל. והחובל בעבדו פטור. ונראה שלשיטתו גדר חיוב ריפוי שאמרה תורה הוא להשלים את חסרון הכיס של זה המוציא הוצאות הריפוי. (ג ה)

ג) תשלומי נזיקין, הסכמת האחרונים [דלא כדעת המחנה-אפרים] שהם משתלמים 'לפי דמים' ולא 'לפי מדה', כלומר כפי דמי הנזק שבשעת הנזק ולא כפי שווי החפץ בשעת התשלום.

לדעת הש"ך התומים והנתיבות [עפ"י הראב"ד], בנזקים הניתנים לתיקון החיוב הוא לתקן את הנזק. ואולם החזון-איש נקט שאפילו נזקים העומדים לתיקון המשתערים לפי שווי התיקון, נקבעים הם לפי דמי התיקון שבשעת הנזק ולא לפי עלות התיקון בשעת התשלום.

שונה חיוב ריפוי בדבר זה, שהחיוב נקבע לפי הוצאות הרפואה בשעת ההוצאה [או בשעת האומד, אם היה, בו נקבעו הוצאות הריפוי], ולא לפי זמן הנזק - כי כאמור הריפוי הוא חיוב רפואה ממש, או חיוב השלמת חסרון הכיס של הוצאות הריפוי. (ג)

ד) אף על פי שהנזיקין משתלמים לפי דמים כאמור, נקטו רבותינו האחרונים לעיקר שחיוב התשלומין תלוי בחפץ הניזוק ולא בהפסד בעליו. וגם באופן שהבעלים לא הפסידו ממון ע"י הנזק [כגון שהוא מבוטח, או בכגון שע"י הנזק נוצר רווח ממקום אחר לניזק], צריך המזיק לשלם דמי החפץ הניזוק. (ג)

ה) תשלומי נזק וצער בחבלה, לשיטת הרמב"ם גדרם כ'עונש' ו'כופר', שלא כשאר חיובי ממון. ועל כן אין אדם חייב אותם על פי עצמו [וכדברי רש"י בכמה מקומות שחיובי התורה נחלקים לתשלומי ממון מצד אחד ולעונשין וקנסות מצד אחר, באלו אין ב"ד מחייבים את האדם על פי הרשעת עצמו].

שונה חיוב ריפוי [ושבת] שהוא חיוב 'ממון' ולא 'עונש', מפני שאינו על קלקול האבר [שאין לו דמים] אלא על 'קלקול הכיס' שבהוצאות הריפוי.

ו) לסיכום, תשלומי נזיקין הנם תשלומי גוף החפץ הניזוק [לא הפסד הבעלים] 'לפי דמים'. ואילו ריפוי הוא חיוב 'לפי מדה', כלומר תיקון והחזרת הדבר הניזק לקדמותו; אלא שלדעה כמה מן הראשונים ה'חפץ הניזוק' היינו האבר שנחלה, ולדעת הרמב"ם היינו 'הכיס' שנחסר מהוצאות הריפוי. (ד ה)

1. ולפי"ז נראה שאם החובל רופא מומחה שרק הוא יכול לרפאותו - מחויב לרפא. משא"כ אם חיובו ממון גרידא, אינו חייב לרפא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז דקדק תנא דברייתא (ב"ק פה.) 'חייב לרפאותו וחייב ליתן לו דמי שבתו'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפי הנ"ל דבאמדוהו חייב לשלם אפילו הבריא, דנחלט החיוב לחוב ממון, היה נראה לכאורה שאם אמדוהו יכול לומר הב לי ממון ולא מסינא. ובגמרא מיירי בלא שאמדוהו (וע"ש בתוס'). אך יתכן שלא תקנו האומד לרעת המזיק ואינו צריך לשלם אלא בשביל הריפוי, ורק אם אמדוהו ואח"כ הבריא או מת כבר זכה הנחבל, אבל לכתחילה אינו חייב ליתן אלא בשביל רפואתו. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן מתבאר מתוך דברי הב"ח בהגהותיו על הרא"ש ר"פ מרובה. [↑](#footnote-ref-5)
5. הנה ברבנו יונה מבואר שרשאי המזיק לשלם ואינו חייב לתקן. ואילו לאידך גיסא, שרשאי הניזק לתבוע דמים ואין יכול המזיק לומר אתקן, זאת נקט החזו"א מסברא דתליא באותו נידון, כיון שעיקר החיוב הוא דמים ולא תיקון. וכתב להוכיח כן מדלענין ריפוי הוצרכו בגמרא לסברא ד'קרו לי שור המזיק' שלכך אינו חייב לשלם לו דמים קצובים מראש - משמע דבשאר נזיקין שאין סברא זו, יכול הניזק לתבוע דמים קצובים. ולפי"ז כתב - דלא כהנתיבות בשם התומים - שאם בשעת הנזק שוה הקלקול ד' זוזין והשתא זוז אחד, אפילו מילא המזיק את החפירות לא נפטר.

   ובדעת האחרונים נראה לומר דנהי דאינו חייב המזיק לתקן דוקא, כי נתנה לו תורה זכות לשלם כסף או שוה כסף, אך אם כבר תיקן קלקולו, או אף אם אומר לו אתקן לאלתר, שוב אין כאן כל תביעה דא"ל מאי אפסדתיך והלא השבתי המצב לקדמותו. וההיא דריפוי שאני שהנידון הוא לשלם עתה דמים או לדחות התיקון לזמן ממושך, דבשאר נזיקין מלבד ריפוי מצי א"ל ניזק איני חפץ להמתין אלא שלם חובך לאלתר.

   [ולכאורה יש להביא ראיה מהא דב"ק לד. דשור הניזק שהשביח לאחר הנזק, לא נפטר המזיק רק משום דאלמלא הזיקו היה משביח יותר, הא לאו הכי משמע דפטור (ערש"י וסמ"ע תג סק"ו), כי סו"ס לא היה נזק, הגם שהשבח בא ממילא ואין כאן תשלומין. וא"כ ה"ה לחפירה שנסתמה מעצמה או ע"י הניזק. אלא שבאג"מ (חו"מ ח"א לז) נקט שהוא דין מסויים בנזקי השור דשבח נבלה דמזיק, אבל בשאר מזיקין נקט בבירור שלעולם משלמים כשעת הנזק אעפ"י שהרוויח בגללו ממון אחר (ויש לדון בדבריו הלא לכאורה גזה"כ היא רק בנבלה, ואילו בגמ' שם מיירי בשור חי שהשביח, ובזה מיירי הסמ"ע). ומכל מקום כל זה מיירי בהושבח מעצמו אבל אם המזיק עצמו תיקן נזקו בדבר העשוי לתיקון י"ל דכו"ע מודו לטענת מאי אפסדתיך. ויתכן לפי"ז שדבר העומד לתיקון ועלה מחיר התיקון - חייב ליתן לו כדהשתא, ורק בדבר שעומד למכירה יכול לומר אשלם כזול כי היה לך למכור (כמש"כ התוס' ב"ק י סע"ב גבי פחת נבילה) אבל בדבר שאינו עומד למכירה משלם כשעת התיקון]. [↑](#footnote-ref-6)
6. אלא שמשם אין הוכחה לכל נזקי ממון, די"ל דתשלומי חבלות שאני שאינם על הפסד ממון אלא הפסד הגוף, ובפרט להרמב"ם דהוי קנס.

   [באבי עזרי (נזקי ממון ח,א) נקט כהנחה פשוטה מסברא דל"ש למכור חפץ לנזקין, שאם יוזק יהיו התשלומין ללוקח, משום שתשלומי נזקין החיוב הוא למי שההפסד שלו ועל כן אם גוף החפץ הוא של המוכר ל"ש שהחיוב נזקין יהיה לאחר - אך לפי המבואר בפנים נראה שלפי דעת האחרונים יכול למכור גוף החפץ לענין נזקיו, כמו עבד שמכרו רבו לקנס]. [↑](#footnote-ref-7)
7. ע' בקוב"ש ב"ב אות יז; קה"י ב"ק כב. [↑](#footnote-ref-8)
8. וע"ע בשו"ת אור לציון להגרב"צ זצ"ל ח"א חו"מ יא. [ויל"ע בכה"ג בדינא דגרמי שי"ל שחיובו אינו משום מעשה הנזק בחפץ אלא בגרימת הפסד לחברו, וכיון שלא הפסיד פטור. וכן צ"ע במזיק בגרמי דבר המבוטח]. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכן היא דעת רב רבו, הר"י בן מגאש בשבועות לד. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואעפ"י שבתשלומי כופר בשור שהרג, חייב אדם על פי עצמו - שאני התם דכופרא כפרה. [ולפי"ז בב"ק מא: דפריך גבי שור תם שהוצרך למעטו מחצי כופר 'על פי בעלים מודה בקנס הוא' אצ"ל משום דסבר פלגא נזקא קנסא (כמו שפרשו התוס') אלא יתפרש לדעת הרמב"ם על כל כופר, כיון שגדרו כעונש הרי אינו משלם עפ"י עצמו. ומתרץ הגמ' כופרא כפרה ומצד זה חייב על פי עצמו]. אך קשה הלא מבואר בדף טו דאם פלגא נזקא קנסא אינו משלם כופר עפ"י עצמו ואם פנ"מ משלם עפ"י עצמו. הרי שיש חילוק בין 'עונש' ל'קנס' לענין תשלומין ע"י עצמו ופשטא דמלתא אף בלא עדים. [↑](#footnote-ref-11)
11. ומה"ט ל"ק על הרמב"ם משבועות לג. דמקשה הגמרא מתשלומי כפל ומאונס ומפתה דקנסות הן אמאי חייבים עליהם קרבן שבועה, ומשני משום קרן ומשום בושת ופגם, ולא הקשו מדתנן שם שחבל בי חברי דחייבין והלא תשלומי נזק קנס הם – משום דהתם מיירי בהנך קנסות דהמודה נפטר אף כאשר יעידו העדים כמבואר בסוגיא שם, על כן מחובל לא פריך מידי. [↑](#footnote-ref-12)
12. וצ"ב בסברא נהי דלא יתחייב על פי עצמו בדין עונש, מדוע לא יתחייב לשלם ממון מדין נזקין דעלמא דהא לא גרעה שמירת גופו משמירת ממונו שהזיק אדם דמשלם עפ"י עצמו [ואף בהריגת אדם ע"י ממונו, משלם דמים עפ"י עצמו כמבואר בב"ק מג.]. אך כבר נתבאר (בשיעור פרשת משפטים תשס"ז) דחובל יצא לידון בדבר החדש ואינו נידון בפרשת נזיקין. ומובן היטב לפי"ז הא דתני רב אושעיא (בב"ק ד:) אדם דאזיק אדם ואדם דאזיק שור בתרתי, דחיוב תשלומי נזק בחבלה, גדר אחר הוא מנזקי שור באדם. ומסתבר לכאורה שאם הודה שהזיק שלא בכוונה בכגון ישן או היתה לו אבן בחיקו דליכא חמשה דברים, דהתם מדין תשלומי נזקין אתינן עלה ולא מפרשת חובל, ויהא חייב.

    ויש להסתפק לענין חיוב לצאת ידי שמים, דבעונשין קודם גמר דין פשוט שאינו חייב כלום, וכן בקנס אמרו בירושלמי (ספ"ג דכתובות) דקודם גמר דין אינו חייב לצאת ידי שמים. ולפי האמור לכאורה היה נראה דה"ה בתשלומי נזק וצער, אך זה חידוש בסברא. וצריך בירור.

    וכן יש לחקור אם עונשין מן הדין בנזק וצער דחבלות, לדעת תלמוד דידן דבתשלומי נזקין עונשין מן הדין. וע' ב"ק כו. דבעי למילף מן הדין שיהא אדם חייב בכופר. ושמא שאני כופר דכפרה, משא"כ נזק דחבלה. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכדרך הרמב"ם בכ"מ שנוקט כפשיטות המשנה ולא ניחא ליה להעמיד באוקימתא כדרך התוס'.

    [↑](#footnote-ref-14)