נד - הלל בלילי פסחים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - נד, נמסר בשבת הגדול ערב פסח תשס"ח

# אמירת הלל בלילי פסחים ובשחיטת הפסח

# א) תנן בפסחים (סד:) הפסח נשחט בשלש כתות וכו' קראו את ההלל. ופרש"י: אכל כתות קאי. וכן כתב רש"י בסוכה (נד:) שהכת קוראה את ההלל. ואילו התוס' (בסוכה שם) כתבו שלא היתה הכת קוראה אלא הלויים קוראים, והביאו כן מהתוספתא (פ"ד דפסחים): הלויים היו עומדים על דוכנן ואומרים את ההלל בשיר. אם גמרו שנו ואם שנו שלשו וכו'. אמנם כבר רש"י בעצמו כתב במסכת ערכין (י.) שהלויים משוררים בפה את ההלל באותן י"ב ימים בשנה דהחליל מכה לפני המזבח, בשחיטת פסח ראשון ובשחיטת פסח שני ויו"ט הראשון של פסח וכו' - כדתנן בערכין שם.

# ובישוב דברי רש"י פירש הגרי"ז (ריש הלכות קרבן פסח) בדבריו המאירים דהא והא איתנייהו; גם ישראל השוחטים את הפסח היו קוראים את ההלל, וגם הלויים אמרו שירה את ההלל, ושני דינים חלוקים המה: דין שירה הנאמרת על הקרבן, כשאר קרבנות הטעונים שירה. שאעפ"י שהפסח קרבן יחיד הוא, דרשינן (בספרי זוטא בהעלתך) מ'על זבחי' דכתיב גבי חצוצרות - על זביחת הפסח שטעונה תקיעה בחצוצרות. וכן אמרו בירושלמי (פ"ה דפסחים): תמיד שיש לו נסכים תוקעים לנסכים, פסח שאין לו נסכים תוקעים לשחיטתו. והרי התקיעה בחצוצרות היא דין אחד עם השירה הנאמרת על הקרבן, כמבואר בסוגיא בערכין (יא) שלמדו מתקיעת החצוצרות לענין דין שירת הלויים, וכ"מ ברמב"ם (כלי המקדש ג,ה). ושירה זו מסורה ללויים המשוררים ואסורה בזרים מהתורה[[1]](#footnote-2). בדין זה עוסקת המשנה בערכין שענינה י"ב ימים שהחליל מכה לפני המזבח, דהיינו שירה עם כלי שיר הנאמרת על הקרבן[[2]](#footnote-3). מלבד זאת ישנו דין נוסף ששוחטי הפסח אומרים בעצמם את ההלל באותה שעה, כמו שאמרו בפ"ט דפסחים (צה:) אפשר ישראל שוחטין את פסחיהן ונוטלין את לולביהן ואין אומרים הלל [ובפרק ערבי פסחים (קיז.) הגרסה: 'אפשר ישראל שחטו את פסחיהן ונטלו לולביהן ולא אמרו שירה?!'. ולהלן יתבאר דקדוק הלשון]. ויסוד דין זה אינו שייך לשירה הנאמרת על הקרבן, שהרי כרכוהו בחדא מחתא עם נטילת לולב, אלא דין לעצמו הוא לזובחי הפסח שאומרים שירה בשעת קיום מצוותן, בדומה להלל הנאמר בשעת אכילת הפסח. [מסופר כשהראו להגרי"ז שכן מובא בסידור ריעב"ץ, בתאור נציב רומי את שחיטת הפסחים, ששוחטי הפסח וגם הלויים היו שרים ההלל, דחה זאת בשתי ידים באמרו 'אשר פיהם דיבר שוא וימינם ימין שקר', רק הראיה האמתית לכך היא מדברי רש"י].

# ויש להקשות על כך דברש"י בערכין שם לכאורה אין נראה שהם שני דינים חלוקים, שהרי על אותה משנה שהחליל מכה בשחיטת הפסח, ציין רש"י למשנה בפסחים שקורין הלל בשעת שחיטתו בעזרה. הרי משמע שהשירה המדוברת בערכין היא היא קריאת ההלל דתנן בפסחים.

# אך באור הדבר עפ"י מה שאמרו בגמרא בערכין שם, מאי שנא י"ב יום אלו שהחליל מכה לפניהם - הואיל ויחיד גומר בהם את ההלל. ופרש"י (במשנה שם) שגם שיר הלויים שעל הקרבן באותם ימים היה ההלל ולא השיר הקבוע לכל יום. ואם כן יש לפרש שזו כוונת רש"י, שהואיל ושוחטי הפסח קוראים את ההלל הרי שיום שחיטת הפסח בכלל הימים שהיחיד גומר בהם ההלל, והוא הטעם לכך שהחליל מכה לפני המזבח בשירת ההלל על ידי הלויים, דהא בהא תליא[[3]](#footnote-4). וטעם הדבר פירש הגרי"ז עפ"י הירושלמי (פ"ה דסוכה) שלמדו מ'השיר יהיה לכם כליל התקדש חג, ושמחת לבב כהולך בחליל' - הרי שהוקשו ההלל והחליל זה לזה.[[4]](#footnote-5)

# אכן עיקר טעם הדבר צריך באור: הלא יום שחיטת הפסחים אינו יום חג ומועד כשאר ימים טובים דתנינן, אלא ששוחטי הפסח אומרים הלל בשחיטתן, אם כן כיצד זה גורם ששירת הלויים באותו היום תהא בהלל ובחליל, הלא אין אלו ימי הלל מצד עצמם, אלא שהפסח בעשייתו מטעין הלל, ומה זה ענין לדין שירת הלויים.

# ב) אמנם לענין פסח ראשון היה אפשר לומר שגם הוא בכלל יום מועד ושמחה, והרי הוא נחשב כיום טוב שיש בו הלל. ויסוד הדבר בלשון רבנו חננאל בפסחים (צח.) שלכך לא חלה אנינות על מי שמת לו מת בערב פסח אחר חצות, 'דהא משעת הפסח כיום טוב חשיב שאומר בו הלל לפיכך לא חל עליה אנינות'.

# ובספר החינוך (פט) כתב בשרשי מצות 'לא תשחט על חמץ דם זבחי', 'נזהרנו להשבית החמץ הנמאס בעינינו לשעתו תחילה ואחר כך להתחיל בקרבן הפסח שהוא התחלת שמחת המועד הטוב'. הרי שאעפ"י שאין זה יום טוב, אבל שמחת החג כבר מתחלת משעת הקרבת הקרבן, והרי דין השמחה הוא המונע את האנינות.

# וכיוצא בזה מבואר בדברי הגר"א (ביו"ד שצט סק"ט) שלכך האבל מותר בערב פסח לרחוץ ולספר אחר חצות [ולא רק סמוך לחשכה כבשאר ערב יום טוב] 'נראה דחשיב כמו מועד, דקרא חשבו בתוך המועדים' וכו'. הרי שלענין שמחת המועד עכ"פ, כבר מחצות יום י"ד נחשב כמועד. [ומלבד זאת יש מקום לחשבו כיום טוב משום איסור מלאכה משום שהוא זמן הקרבת קרבן לכל ישראל. עתוס' פ"ד דפסחים. וע' בהעמק דבר פרשת אמור].

# וניחא בזה מדוע אנו מזכירים בתפילת המוספין של ט"ו בניסן את קרבן הפסח שהוא בי"ד, והיינו משום שהקרבת הפסח נחשבת כאתחלתא דיום טוב.

# אך נראה שאין בזה ליישב אלא פסח ראשון שהוא כהתחלת המועד, אבל פסח שני לא מצינו שייחשב עם המועדות. ואם כן עדיין זקוקים אנו לבאר מדוע החליל מכה בפסח שני והלויים משוררים בו את ההלל, והלא אין זה יום שהיחיד גומר בו את הלל מצד עצמו של יום.

# ג) הנה נחלקו הראשונים (בפסחים קיח) האם מברכים לפני קריאת ההלל בליל פסח 'לגמור את ההלל' אם לאו. והביא הר"ן (כו: בדפי הרי"ף) מתשובת רב האי גאון שאין לברך, 'שאין אנו קוראין אותו בתורת קורין אלא בתורת אומר שירה'[[5]](#footnote-6). בכך מוסבר מדוע הלל זה נאמר בלילה והרי הלל הוא מהדברים שאינם אלא ביום כדתנן במגילה (כ: וכבר עמדו על כך הטורי-אבן במגילה יד והחתם-סופר. ע"ש), ומדוע מפסיקים בתוך ההלל בסעודה (ער"ן ומרדכי שם), ומדוע הוא נאמר בישיבה - שאין כאן תורת קריאת הלל כבכל מקום אלא אמירת שירה.

# וכבר האריך בזה הגרי"ז (ריש הלכות חנוכה) בבאור דברי המגיד-משנה בשיטת הרמב"ם, שהלל הנאמר בימי חג ומועד הוא מדברי סופרים שתקנו לקרוא ההלל, ואילו הלל שבליל פסח יסודו וענינו אמירת 'שירה', והוא מדברי קבלה כדכתיב 'השיר יהיה לכם כליל התקדש חג'. ופירש שם מקור הדבר מדברי הגמרא נביאים שביניהם תקנו להם לומר הלל על כל פרק ופרק ועל כל צרה וצרה שנגאלו ממנה, שהם שני חיובי 'הלל' השונים בגדרם; הלל הנאמר בזמנים קבועים בימי חג ומועד ['פרק ופרק'], שענינו קריאה. והלל הנאמר כשירה על יציאה מצרה לרווחה ['כל צרה וצרה'], ככתוב גבי מפלת סנחריב 'השיר יהיה לכם כליל התקדש חג'. ע"ש באורך בדעת בה"ג ורבנו ירוחם ועוד.

# והנה רב האי גאון הביא ראיה לדבריו 'שכך שנינו ר"ג אומר וכו' ובסיפא לפיכך אנו חייבין להודות להלל וכו'. וצריך לבאר כוונתו. ונראה שאין לפרש שמוכיח מסיום הדברים: 'ונאמר לפניו שירה חדשה הללוי' - מזה כתב לשמוע שהלל זה בתורת שירה נאמר. אך האמת תורה דרכה שהרמב"ם והגאונים, ובכללם רב האי עצמו[[6]](#footnote-7), לא גרסו תיבות 'שירה חדשה' אלא 'ונאמר לפניו הללוי' - הרי ודאי שאין זו כוונת רה"ג. [ובקהלות יעקב (מגילה ג) כיוון גם כן לעיקר דברי הגרי"ז, לחלק על פי דברי רב האי בין גדר הלל הנאמר בכל יום טוב בתורת קריאה להלל דליל פסחים הנאמר כשירה. ופירש כוונת רה"ג ומדמסיימינן 'ונודה לך שיר חדש' - הרי משמע שקריאה זו היא שירה. אך אין נראה שזו כוונת רב האי, שלא הביא אלא את תחילת הדברים 'לפיכך אנחנו חייבים' והיה לו להביא הך ברכה].

# ונראה לפרש כוונתו על פי מה שהאריך בספר עמק ברכה ('הלל על הנס' עמ' קכב) שבכל שירה הנאמרת על הנס צריך שייכללו בה שני ענינים; הודאה על טובות המקום עלינו, ושבח על גבורותיו ונפלאותיו. דהנה מצינו שתקנו 'ברכות ההודאה' על טובות הקב"ה גם כשאין ניכר בהן כח גבורה, כגון בנה בית חדש וקנה כלים חדשים. מאידך ישנן 'ברכות השבח' על גבורות ה' בעולם גם כשאינן מביאות טובה מסוימת לאדם, כגון ברכה על רעם וברק וזוועות. ואולם דברים שיש בהם שני הדברים גם יחד, דהיינו גבורות ונסים של תשועה והצלה - עליהם אומרים שירה.

# עוד הביא בשם הגר"ח ששירה נאמרת רק בקבלת הטובה בפועל, ובזה פירש הגר"ח את הכתוב 'ואני בחסדך בטחתי יגל לבי בישועתך אשירה לה' כי גמל עלי' - אעפ"י שיש לי בטחון גמור בישועתך ועל כך יגל לבי כבר עתה, מ"מ 'אשירה לה' - כי גמל עלי'; השירה נאמרת רק לאחר שגמל אתי חסדו בפועל, והיינו משום שהשירה יש בה הודאה על טובת המקום ושבח על גבורותיו, ואלו אינם מתקיימים אלא לאחר עשיית הנסים בפועל.

# נמצא אם כן שבכל שירה מעצם מהותה ותכנה, כלול בה ענין הודאה על טובות ה', וגם ענין שבח והלל על גבורותיו ונפלאותיו. ואם כן יש לפרש שזהו שהביא רב האי גאון מדאמרינן 'לפיכך אנחנו חייבים להודות ולהלל' [ולא הביא אלא קטע זה. הרי משמע שכוונתו לשמוע מתיבות אלו בלבד ולא מסיום הדברים כנ"ל] - מזה משמע דמדין שירה הוא, מכך שיש כאן ענין הלל והודאה שהם שני הדברים הטעונים באמירת שירה.[[7]](#footnote-8)

# ד) ויש עוד להעמיק בבירור שיטת הרמב"ם. הנה בספר המצוות (עשה קנז) הכליל הרמב"ם במצות סיפור יציאת מצרים את ההודאה לה' על כל הטוב אשר גמלנו. וכן כתב בספר החינוך (כא): 'לספר בענין יציאת מצרים בליל ט"ו בניסן, כל אחד כפי צחות לשונו, ולהלל ולשבח לשם על כל הנסים שעשה לנו שם'. וצריך באור הלא לכאורה שני ענינים שונים הם, ההגדה וההלל.

# והנה כתב הרמב"ם (חמץ ומצה ז,ו-ז) 'בכל דור ודור חייב אדם להראות את עצמו כאילו הוא בעצמו יצא עתה משעבוד מצרים שנאמר ואותנו הוציא משם וגו'. ועל דבר זה צוה הקב"ה בתורה וזכרת כי עבד היית כלומר כאילו אתה בעצמך היית עבד ויצאת לחירות ונפדית. לפיכך כשסועד אדם בלילה הזה צריך לאכול ולשתות והוא מיסב דרך חירות, וכל אחד ואחד בין אנשים בין נשים חייב לשתות בלילה הזה ארבעה כוסות של יין וכו''. ופירש הגרי"ז (שם) את שיטת הרמב"ם, שלכך קבעו חכמים חיוב הסבה ושתיית ד' כוסות, מפני שהן הנהגה ב'דרך חירות', והרי מחויב הוא מהתורה להראות עצמו כאילו יצא בעצמו משעבוד מצרים. ובזה ביאר שלהרמב"ם מצות ההסבה בעיקרה אינה שייכת למצות מצה אלא מצוה לעצמה היא להראות בן חורין בלילה הזה, ואם אכל מצה ולא הסב י"ל שיצא ידי חובת אכילת מצה אלא שלא יצא ידי מצות הסבה [ודלא כהתוס' והרא"ש שצדדו שלא יצא ידי מצה]. וזהו הטעם שכתב הרמב"ם שמצוה להסב בכל הסעודה, כי דין ההסבה הוא מצוה לעצמה, להתנהג בדרך חירות [אלא שחכמים קבעוהו חובה רק במצה ובכוסות, אבל מצוה מן המובחר יש בכל אכילות הלילה הזה].

# וכן לענין ארבע כוסות כתב הגרי"ז שלדעת הרמב"ם יש במצוה זו תרתי; דין שתיית ארבע כוסות דרך חירות, ועוד יש בהן דין 'כוס של ברכה' שכל כוס תקנוה על הסדר ואומרים עליה דברים: קידוש, ברכת 'אשר גאלנו', ברכת המזון או הלל. וזהו שפסק הרמב"ם שאם שתאן יין שאינו מזוג יצא ידי ארבע כוסות ולא יצא דרך חירות, כי אמנם מצות 'כוס של ברכה' קיים ביין חי אבל את המצוה לנהוג דרך חירות לא קיים אלא בשתיית יין מזוג. לאידך גיסא, שתאן בבת אחת ידי חירות יצא שהרי סוף סוף שתה ארבע כוסות דרך חירות, אבל ידי ארבע כוסות לא יצא כלומר ארבע כוסות שתקנו לשתותן על הסדר שעי"כ חל עליהן דין 'כוס של ברכה'. וכל ענין זה של ארבע כוסות דרך חירות, נובע מכך שחייב אדם להראות עצמו כאילו יצא ממצרים בעצמו. וזהו שהקדים הרמב"ם ענין זה כטעם ונימוק למצות הסבה ושתיית ארבעה כוסות של יין.

# לפי זה יש להטעים היטב מה שנתבאר שההלל הנאמר בלילה הזה בתורת 'שירה', ענינו הוא נתינת שבח על גבורות ה' והודאה על טובותיו, והרי לשם כך צריך שיראה כאילו הוא עצמו יצא, ורק אז יכול לשיר לפני המקום כי גמל עליו, וכפירוש הגר"ח הנ"ל. ומובן אם כן מאמר מסדר ההגדה 'בכל דור ודור חייב אדם להראות[[8]](#footnote-9) את עצמו כאילו הוא יצא ממצרים, שלא את אבותינו בלבד גאל אלא אף אותנו גאל.. לפיכך אנו חייבים להודות להלל וכו' - משום שכך היא גדר המצוה וצורתה לראות שהוא עצמו נגאל, לכך אנחנו חייבים 'להודות ולהלל' דהיינו לשיר שירה על הנסים והטובות שגמלנו, כי לעולם אין השירה נאמרת אלא על ידי האדם המקבל את הטובה והרואה את הגבורות והנסים.

# ועוד יש להוסיף בזה, דהנה כתב הרמב"ם (ז,א) 'מצות עשה של תורה לספר בנסים ונפלאות שנעשו לאבותינו במצרים בליל חמשה עשר בניסן שנאמר זכור את היום הזה אשר יצאתם ממצרים כמו שנאמר זכור את יום השבת לקדשו'. וכבר דשו רבים בדברי הרמב"ם הללו ובמקורם[[9]](#footnote-10), במה שהביא מקור מ'זכור את היום הזה' ובמה שהשוה זכירת שבת לזכירת יציאת מצרים. ונראה שהפירוש המחוור והפשוט הוא זה המובא במגדל עוז שם, שציין לדברי המכלתא [והיא מכלתא דרשב"י שהיתה לפני הרמב"ם במלואה], והביאה הרמב"ם בספר המצוות (עשה קנז): מכלל שנאמר 'והיה כי ישאלך בנך מחר לאמר' יכול אם שאלך אתה מגיד לו ואם לאו אי אתה מגיד לו, ת"ל והגדת לבנך. אין לי אלא בזמן שיש לו בן, בינו לבין עצמו, בינו לבין אחרים מנין ת"ל 'ויאמר משה אל העם זכור את היום הזה אשר יצאתם ממצרים'. הרי שלמדנו ממקרא זה שמצות ההגדה קיימת גם בלא בן. וזוהי ההשוואה לזכירת שבת, כשם שהיא אמורה גם בינו לבין עצמו כך מצות זכירה שנאמרה ביום הזה. וכן נראים הדברים בכוונת הרמב"ם, מכך שבהלכה הסמוכה הביא את הדרשה הנוספת שבמלכתא, שגם אם לא שאלו הבן מצוה להודיעו שנאמר והגדת לבנך. הרי הדבר הלמד מענינו שאף כאן כוונתו לדרשת המכלתא.

# והנה לשון הרמב"ם היא: 'לספר בנסים ונפלאות שנעשו לאבותינו במצרים בליל חמשה עשר בניסן שנאמר זכור את היום הזה אשר יצאתם ממצרים וכו' אומר לו: בני, כולנו היינו עבדים כמו שפחה זו או כמו עבד זה במצרים, ובלילה הזה פדה אותנו הקב"ה ויוציאנו לחירות''. למדנו מזה דבר נוסף: ממצות ההגדה לספר שארע הדבר ב'יום הזה', ובדומה לשבת שהמצוה היא להזכירה בו ביום, בכניסתה וביציאתה או בסמוך להן, ובזה אומר שהיום הוא יום השבת. וכפי שכתב בספר המצוות (כמובא במגדל עוז): צוה בזכירתו בזמנו ['זכור את היום הזה'] כאמרו זכור את יום השבת. עכ"ל[[10]](#footnote-11).

# וכן אמר הגר"ח (מובא במאסף 'אש תמיד'), שאחד החילוקים בין מצות הסיפור בלילה הזה למצות זכירה בשאר הימים [מלבד שהסיפור הוא בדרך שאלה ותשובה, ופירוט הנסים והמאורעות, ומתחיל בגנות ומסיים בשבח, משא"כ מצות זכירה דיה בהזכרת היציאה עצמה], הוא שממצות הסיפור לומר שהיציאה היתה בלילה הזה[[11]](#footnote-12).

# והנה כשנדקדק בלשון הרמב"ם 'בכל דור ודור חייב אדם להראות את עצמו כאילו הוא בעצמו יצא עתה משעבוד מצרים' - נראה שאין די להראות עצמו בן חורין שיצא פעם ממצרים, אלא כאילו היציאה מתרחשת עכשיו ממש. ומתבאר הדבר לפי כל האמור, שהרי הלילה הזה הוא זמן אמירת שירה ככתוב 'השיר יהיה לכם כליל התקדש חג', והרי לעולם השירה נאמרת בשעת קבלת הטובה והישועה ממש, וכמו בענינא דהאי קרא במפלת סנחריב, וכן בשירת הים והבאר ושאר שירות. על כן כדי לפתוח פיו בשירה צריך לראות עצמו כאילו יצא עתה ממצרים.

# וכן נראה מלשון הזהב של הרמב"ן (בסוף פסחים): 'שאין לך הלל חובה כאכילת פסחים שהוא שעת גאולה'. והיינו כנ"ל, שאמירת הלל זו היא שירה, והשירה נאמרת לעולם בשעת הישועה ממש.

# לפי זה מתבארים דברי הרמב"ם והחינוך שההלל וההודאה כלולים במצות הסיפור, שהרי קיום מצות 'והגדת' להרמב"ם הוא בכך שמראה כאילו הוא עצמו יצא עכשיו ממצרים[[12]](#footnote-13). והביטוי לדבר זה בא באמירת שירה, שהרי כאמור השירה נאמרת לעולם בשעת קבלת הטובות מאת ה' והיראות גבורותיו, ואם כן בכך שמודה ומהלל על הנסים מתקיימת בשלמותה מצות ההגדה שענינה להראות כאילו הוא יצא ממצרים עתה[[13]](#footnote-14).

# וע' גם ברש"י פסחים (לו.) 'לחם עוני' - שעונים עליו דברים הרבה: 'הלל והגדה' [דיוקו מפשט הלשון 'דברים הרבה']. הרי נקט שההלל שייך לעניית דברים על המצה, כי הוא קיום דין של 'והגדת'[[14]](#footnote-15).

# ה) והנה משמע בגמרא להשוות הלל הנאמר בשעת עשיית הפסח לשעת אכילתו (ע' בסוגיא בדף צה.)ומשמע דבני חדא בקתא נינהו. וכן מבואר מדברי תורא"ש (בברכות לה. והובא בחדושי הגרי"ז בהל' ק"פ שם בסוף דבריו) שנקט שירות הנאמרות שלא על היין, כגון הלל שבשחיטת פסחים וכן בלילי פסחים ובמלחמה כדאשכחן ביהושפט. נקט הני דוקא ולא שאר אמירת הלל שבמועדות, כי יסודם של אותם שלשה מדין 'שירה' ולא מדין קריאה, כמו שפירש הגרי"ז. הרי שאף הלל דשחיטת הפסח הנאמר על ידי ישראל השוחטים פסחיהם, נאמר בתורת 'שירה' על היציאה ממצרים. וכן הוכיח הגרי"ז מדברי ר' יהודה דמימיהם של כת שלישית לא הגיעו ל'אהבתי'. הרי שאין צריך לאמרו כולו, כי בתורת שירה הוא ולא בתורת קריאה שבה מעכב אמירת כולו כדאיתא בתוספתא, ומדויקת היטב גירסת הגמרא בפסחים (קיז.) 'אפשר ישראל שחטו את פסחיהן ונטלו לולביהן ולא אמרו שירה[[15]](#footnote-16)?!'. [ובמק"א בארנו (בשיעור סוכות תשס"ו) שאף הלל דנטילת לולב, יש בו דין 'שירה' מלבד דין 'קריאה' של הלל הקבוע במועדות (וע' בחדושי הגרי"ז בקונטרס על סוכה). וזה עפ"י האמור במדרש תהלים (קב) עה"פ 'ועם נברא יהלל י-ה' שישראל נעשים כבריה חדשה, כאילו יצאו ממות לחיים לאחר שנחתמו לחיים בימי הדין, ומהללים ומודים על הצלתם].

# ואם כן הרי מובנת הסברא המבוארת למעלה [בבאור דברי רש"י בערכין], שהואיל ובשעת שחיטת הפסח אומרים את ההלל, הרי זה בכלל ימים שהיחיד גומר בהם את ההלל ולכן גם הלויים בשירם אומרים את ההלל, שהרי 'הלל' זה של שחיטת הפסחים נאמר בתורת שירה, ואין שירה אלא בזמן הנס והישועה, אם כן ממילא זמן שחיטת הפסח הוא בכלל שאר ימי הלל - בין בפסח ראשון בין בפסח שני - שהרי אין אמירת שירה אלא בשעת גאולה וכדברי הרמב"ן, וא"כ הלל של עשיית הפסח נחשב כזמן הנס [כענין שחיטת פסח מצרים]. ועל כן גם הלויים אומרים את ההלל בשירתם כמו שאר ימים שהיחיד גומר בהם ההלל שהחליל מכה והלויים שרים את ההלל.[[16]](#footnote-17)

# בזה יש לפרש מה דדרשינן בהגדה יכול מבעוד יום ת"ל בעבור זה, לא אמרתי אלא בשעה שיש מצה ומרור מונחים לפניך. ומהי תיתי לומר ההגדה מבעוד יום, והלא אין זה 'ביום ההוא' של היציאה דהיינו ט"ו בניסן - אך סלקא דעתין שהואיל ומחצות היום כבר יש בו שירת הלל על היציאה ממצרים בשעת שחיטת הפסח, ומצד זה נחשב זמן השחיטה כזמן הנס, אם כן גם מצות הגדה מתקיימת באותה שעה, שהרי נתבאר שמצות והגדת מישך שייכא לשירת ההלל, ושירת ההלל הלא היא בשעת גאולה, הלכך לולא קרא הייתי אומר שכבר אז מקיים 'והגדת' שהרי הוא כשעת גאולה.

# עיקרי דברים

# א) אמירת ההלל בליל פסחים, ענינה אמירת 'שירה', ואינה 'קריאה' כשאר הלל של ימי חג ומועד [כפי שייסד הגרי"ז עפ"י דברי רב האי גאון].

# באמירת 'שירה' בכל מקום יש הצטרפות של שני ענינים: הודאה על טובות המקום עלינו, ונתינת שבח על גבורותיו [עפ"י עמק ברכה]. וזהו באור נוסח ההגדה 'לפיכך אנחנו חייבים להודות ולהלל'. (ג)

# ב) קיום מצות 'והגדת' להרמב"ם הוא בכך שמראה כאילו יצא הוא עצמו ממצרים עתה. ומטעם זה חל דין אמירת 'שירה' בליל פסח, שהרי ענין השירה הוא ההלל על גבורות ה' וההודאה על טובותיו שגמלו עתה.

# מטעם זה אמירת ההלל בליל פסח נכללת במצות 'והגדת' [כדברי הרמב"ם וספר החינוך], כי השירה היא הביטוי לכך שמראה עצמו כאילו נגאל עתה. (ד)

# ג) אמירת ההלל על ידי השוחטים את הפסח בעזרה (לשיטת רש"י), ענינה אמירת 'שירה', בדומה להלל הנאמר בלילי פסחים [וכן נקט הגרי"ז].

# הואיל ואין שירה נאמרת אלא בזמן הישועה, הרי שזמן שחיטת הפסחים - פסח ראשון ופסח שני - נחשב כמו שאר ימים טובים שהם זמני הלל מצד עצמם. ומטעם זה אף שירת הלויים באותו זמן היא בהלל ובחליל, כדין ימים שהיחיד גומר בהם את ההלל. (א ה)

# ד) ערב פסח מחצות, מוכח מכמה מקומות שנחשב לענין כמה דברים כתחילת החג, שעל כן הוא נמנה בין המועדות. ועל כן מזכירים את הקרבת הפסח בתפילת המוספין של יום טוב ראשון של פסח. (ב)

# \*

# כתב הרמח"ל (בספר המאמרים מאמר החכמה, ומובא בהגדת שיח יצחק): 'והנה ענין זה במצרים היתה התחלה בלבד שיצאו ישראל מהן [- מאותן ארבע מדרגות טומאה, שכנגדן ארבע גאולות המוזכרות בפרשה וד' כוסות. ע"ש], אך סוף הכל צריך שיהיה שישלטו ישראל עליהם ויכבשון לגמרי. וזה יהיה לעתיד לבוא. אמנם הנה זה כמי שקוצב עץ אחד שמכה בו הכאה אחר הכאה עד שקוצב אותו לגמרי. וכן אנו עושים בכל שנה ושנה מתעוררים בכח הראשון שהאיר ובתיקון שנתקן אז, ומתחזקים להמשיך הדבר לפנים עד שיגמר'.

# [עוד אמרו במדרש (פרקי דרבי אליעזר) שיצחק בבואו לברך את בנו אמר, הלילה הזה כל העולם כולו אומר הלל, הלילה הזה אוצרות טללים נפתחים – עשה לי מטעמים עד שאני בעולמי אברכך].

# ומבואר בשפת אמת (לפסח, תרלז תרמג ועוד) שסיפור יציאת מצרים הוא גילוי הדבר והוצאתו מן הכח אל הפועל, שביציאת מצרים האמורה בתורה שבכתב, גלומות כבר כל היציאות משעבוד לגאולה עד לגאולה האחרונה, אלא שעדיין הן לא יצאו לפועל, ובכל דור ודור על ידי הסיפור ביציאת מצרים מתגלים ויוצאים אותם דברים שהיו בהעלם, וזהו שדרשו החכמים במכות מצרים והוסיפו כל אחד על חברו, במצרים לקו עשר מכות ועל הים חמישים, במצרים לקו ארבעים ועל הים מאתים וכו' - שכל אחד הוסיף גילוי במכות מצרים. וכמו תורה שבעל פה המפענחת צפונות התורה שבכתב. ועל כן בכל דור ודור ישנה תוספת גילוי ביציאה ממצרים.

# וכן המצוות הנעשות בלילה הזה שבכל דור ודור, גם הן מהוות זכויות ליציאה ממצרים, כי כאמור היציאה ההיא כללה בתוכה את כל היציאות שבמשך הדורות. וזהו 'בעבור זה עשה ה' לי - בעבור שאקיים מצוותיו'.[[17]](#footnote-18)

# והדברים מוטעמים היטב עם דברינו לעיל בחלק ההלכה, שצריך להראות כאילו הוא בעצמו יצא עתה ממצרים - כי כן הוא הדבר בפנימיות, שיציאת מצרים ממשיכה להתגלות ולצאת אל הפועל בכל שנה ושנה. ועל כן ליל התקדש חג הוא זמן המיוחד לשירה, שהשירה נאמרת בשעת הגאולה ממש כדברי הרמב"ן, כי אכן הלילה הזה זמן גאולה הוא לדורות.

1. [ערש"י ערכין יא; מנחת חינוך שפט,ג שצד,א - בדין זר ששר].

   במקדש דוד (כה,ג) נקט ששיר הלויים בשעת שחיטת הפסח אינו מהתורה אלא מדרבנן. ויתכן שלדעתו הדרשה של תקיעת חצוצרות על הפסח אינה אלא אסמכתא. או שמא אף אם התקיעה מדאוריתא, יתכן ואין זה מחייב שהלויים משוררים. ואולם באבני נזר (או"ח תקלח,ו) נקט בפשיטות שהוא מדאוריתא, והביא גם המקור מדרשת הספרי בתקיעת חצוצרות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ע"ע בגדר דין שירה זה, בשיעור יא אותיות ב ה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכבר העירו (ע' זבח תודה שם) שמרש"י בסוכה נ: משמע שגם באותם י"ב יום היו משוררים את השיר הקבוע ולא את ההלל. ומרש"י בר"ה ל: נראה שבכל יום טוב היו אומרים בתמיד השחר שיר של יום טוב. וע' אבני נזר או"ח כד,א; חדושים ובאורים ערכין שם.

   ומ"מ בשחיטת הפסח לכל הדעות היו הלויים קוראים ההלל ולא שיר אחר, כמבואר בתוספתא. והרי לא מסתבר כלל שישראל יקראו ההלל והלויים יאמרו שיר אחר באותה שעה. וכן נראה שבתמידין של י"ד בניסן וי"ד באייר, לא היו הלויים אומרים את הלל אלא את השיר הקבוע, שאין אלו ימי מועד מצד עצמם וכדלהלן, אלא שנתחדש שיר מיוחד על זבח הפסח. [↑](#footnote-ref-4)
4. נראה עוד בישוב דברי רש"י אהדדי, שהמשנה בפסחים כוללת הן את קריאת ההלל של העם הן של הלויים. תדע דקתני התם גם כן תקיעת חצוצרות שהיא שייכת לדין שירה כאמור. ומה שכתב רש"י 'אכל כתות קאי' נראה בפשוטו שבא לפרש פשט המשנה דלא תימא דהמשך הוא להא דאמרינן 'נכנסה כת שלישית - קראו את ההלל' אלא קאי אכל כתות דקתני ברישא, אבל לא נחית בזה לפרש מי הם הקוראים. וכ"מ בתוס' שלא הזכירו מדברי רש"י בפסחים אלא בסוכה.

   [↑](#footnote-ref-5)
5. אולי הטעם שלא תקנו ברכה על שירה, כשם שלא תקנו לברך על ברכה הגם שהיא מצוה, ואף על ברכת המזון שהיא מצוה דאוריתא. וה"נ השירה דמיא לברכה. ורק על 'קריאה' תקנו ברכה כשאר קריאות.

   ויש להסתפק האם הלויים מברכים על מצות השירה כשם שמברכים על שאר שירות שבמקדש, או שמא אין ברכה על שירה כאמור. [↑](#footnote-ref-6)
6. כמבואר בלשון חדושי הר"ן ומהר"ם חלאוה שם בשם רב האי. [↑](#footnote-ref-7)
7. קשה שקיצר בדבר כל כך וסמך שנדע כל זה מדעתנו. ועוד הרי לפי פשוטו בכל הלל פתיך ביה הודאה, שהרי כמה וכמה מקראות יש בתוך ההלל שענינם הודיה. וא"כ אין הכרח מתיבת 'להודות' דבתורת אומר שירה הוא ולא בתורת 'קורין'. וגם 'לפיכך אנחנו חייבים להודות ולהלל לשבח וכו'' אין במשמעו דוקא על ההלל הנאמר בסמוך אלא ענין כללי. ועוד, מדוע הביא רב האי הא דר"ג כל שלא אמר שלשה דברים אלו בפסח וכו'.

   על כן נראה שפשט דברי רה"ג רק להוכיח שאין מברכין ברכת המצוה על הקריאה. וזהו שהביא 'שכך שנינו רבן גמליאל אומר כל שלא אמר שלשה דברים אלו בפסח וכו' ובסיפא לפיכך אנו חייבין להודות להלל וכו''. כלומר מסידור המשנה נראה שמקשר את ההלל עם ההגדה ואומר רק 'לפיכך... ונאמר לפניו הללוי' - ומיד מתחיל ההלל, ומשמע שאינו מברך תחילה 'לגמור את ההלל'.

   והעירני הרב שליט"א שמלשון תשובת רב האי המובאת בארחות חיים משמע שהראיה מתייחסת לכך שההלל נאמר בתורת שירה, ולא רק לכך שאין מברכים עליו, שכן סיים דבריו אלמא דבתורת שירה אמרינן ליה. [↑](#footnote-ref-8)
8. כן היא גירסת הרמב"ם ברוב הספרים גם בהגדה וגם בהלכות (ראה במהדורת פרנקל). ובמהדורות שלפנינו בסדר ההגדה של הרמב"ם הגירסה: 'לראות' ואילו בהלכות: 'להראות'. ויתכן שפירש בהלכות שבכלל 'לראות עצמו' גם התנהגות מעשית של 'להראות' כלומר להתנהג דרך חירות ואין די בתחושת הלב. [↑](#footnote-ref-9)
9. ע' שמו"ר יט,ז. [↑](#footnote-ref-10)
10. כן הוא הלשון במגדל עוז, אבל בספר המצוות שלפנינו מובא: 'כלומר שהוא צוה לזכרו כמו אמרו זכור את יום השבת לקדשו' [לא הזכיר 'בזמנו']. ונראה הכוונה הפשוטה שבא הרמב"ם לפרש שהזכירה האמורה כאן פירושה 'הזכרת פה' ולא 'זכירת הלב', וכמו זכירת השבת לקדשו שהיא הזכרה בדברים. וכן נראית כוונת הרמב"ם בהלכותיו בפירוש דברי המכלתא. [ומ"מ נראה דודאי משמע גם זכירת הלב אלא שהזכרת הפה היא חיזוק הזכירה, וכמו שדרשו גבי זכירת מעשה עמלק. והמזכיר יציאת מצרים בפה ולא שת לבו למה שבפיו - מסתבר שלא יצא ידי חובתו]. [↑](#footnote-ref-11)
11. צ"ע מה המקור לדין זה, והלא ההשוואה לשבת אינה מהמכלתא אלא תוספת פירוש של הרמב"ם (כך נראה מהלשון בספה"מ). גם מעצם ההשוואה לשבת אין ראיה לדין זה, דדלמא סגי להזכיר בו ביום את מה שארע בו אבל מנין להזכיר שזה היום הזה. ולפי האמור יש ליישב שכל זה בכלל 'והגדת', להראותו כאילו עתה יצא. ועל כן אומר לו 'בלילה הזה'.

    ונראה לכאורה שאף אם נוקטים כן, מ"מ אין צריך שהאב יאמר זאת בפירוש שהרי לא מצינו בכל ההגדה שאומר כן שבלילה הזה יצאנו, ורק מתוך שאלת הבן 'מה נשתנה הלילה הזה' משמע ממילא בתשובת עבדים היינו ויוציאנו דהיינו בלילה הזה. ואף בקידוש של שבת אינו מפרש שהיום שבת אלא דממילא כן משמע. אמנם הגר"ח שם כבר הרגיש בדבר היכן מזכירים זאת בהגדה, וכתב שיוצאים ידי חובה זו בשעת הקידוש, באמירת 'ותתן לנו ה"א את חג המצות הזה זמן חרותנו'. וצ"ע דדבר המעכב בעיקר מצות הסיפור יהא מושמט ב'מגיד' גופא, והרי סתמא דמלתא אין מתכוונים בקידוש למצות 'והגדת לבנך', וגם סתם קטנים אין לבם לתיבות הקידוש. וע"ע בהערה להלן. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכמו שהביאו כן מהתרגום דמתרגם 'והגדת' - ותחוי. לשון הראייה והצגת דברים. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומיושבת ההערה דלעיל, מדוע לא הוזכר במפורש בהגדה שהיציאה היתה בלילה הזה - כי עצם אמירת השירה היא היא הגדת דבר זה, שהרי אין השירה נאמרת אלא בשעת גאולה ממש, והשירה הנאמרת מתוך שרואה עצמו שיצא, היא היא ההגדה על יציאת מצרים בזמן זה. [↑](#footnote-ref-14)
14. וע' גם במאירי צה. שמכאן המקור לאמירת הלל באכילת הפסח. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובמגילה יד. שאמרו 'יציאת מצרים דנס שבחוצה לארץ היכי אמרינן שירה' י"ל שהכוונה להלל דלילי פסחים ולא הלל של היום שהוא מדין יו"ט, וכמו שפירש הטו"א. [גם י"ל שהלל דיו"ט ראשון של פסח יש בו ענינא דאמירה על הנס. ע' בלשון התוס' בסוכה לח. ד"ה מי, ובקה"י מגילה ג. אם כי הבאה"ל לא נקט כן בפירוש דברי התוס'].

    ועדיין יש להעיר מערכין י: שמיעטו ראש חדש מהלל מקרא ד'השיר יהיה לכם' - לילה שאינו מקודש לחג אינו טעון שירה. ומשמע שהשוו דין 'שירה' זו ללמוד ממנה לקריאת הלל דמועדות.

    והנה אמרו במגילה שם לחד מאן דאמר, שלכך אין אומרים הלל בפורים משום דקריאתה זו הלילא. ויש לשאול א"כ מדוע בליל פסח אין אומרים כן שקריאת הפסוקים ואמירת ההגדה תחשב במקום ההלל - אך לפי האמור אתי שפיר, כי בזה אין די ב'קריאה' אלא צריך 'שירה' כי היא שעת גאולה ממש [שלא כבפורים שאינה שעת גאולה עתה. אך לפי"ז לשון 'שירה' שאמרו בגמ' שם לאו דוקא] (רב"ש). [↑](#footnote-ref-16)
16. צ"ע לפי"ז מהי הסברא הפשוטה של אמירת הלל בעשיית פסח שני, משום 'אפשר ישראל שוחטין את פסחיהן וכו' ואין אומרים שירה' (כדאמרינן בפסחים צה:), והלא אם הוא מדין שירה ואין שירה אלא בזמן הנס, מהי תיתי שאף בפסח שני נאמר דין שירה [ובשלמא אם המחייב של ההלל הוא המצוה דעשיית הפסח, א"ש דהוא הדין בפסח שני]. מה גם שבשעת אכילתו אינו טעון הלל כדאמרינן שם דאינו לילה המקודש לחג. הרי שמצד הסברא אין פסח שני נידון כשעת גאולה שאומרים בה שירה. [ועכ"פ נראה שאין מצות סיפור בזמן אכילת פסח שני, כשם שאין בו הלל. וכן נקט בשפת אמת (פסחים צה) מצד הסברא אלא שצדד עפ"י דברי מהר"ל (בגבורות ה' פ"ב) שמא יש בו מצות סיפור].

    ע"ע בסוף שיעור יא בבאור גדר שירת הלויים את ההלל בזמן שחיטת הפסח. [↑](#footnote-ref-17)
17. ע"ע קונטרס עמלה של תורה לר"צ הכהן, ב ג. [↑](#footnote-ref-18)