כלים פ_א מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"א מ"א**

א] **אבות הטומאות,** מהא דמני לטמא מת בכלל אבות הטומאה, אף שאין טומאתו מחמת עצמו, מבו' דשֵם אב הטומאה לא תלי במה שטומאתו היא מעצמו והוא מקור הטומאה, אלא כל שטומאתו חמורה דמטמא אדם וכלים חשיב אב, וכל שטומאתו קלה דאינה מטמאה אדם וכלים חשיב תולדה, וכ"נ בד' האלי' רבה, ז"ל, אבות נקראו המטמאין אדם וכלים, אבל התולדות אין מטמאין אדם וכלים, עכ"ל.

אך הנה בב"ק ד"ב. אמרינן דאבות מכלל דאיכא תולדות, תולדותיהן לאו כיו"ב, דאילו אב מטמא אדם וכלים ואילו תולדות אוכלין ומשקין מטמא אדם וכלים לא מטמא, ואי נימא דהא דכל הנטמאין מן האבות במגע חשיבי כתולדות, הוא משום דטומאתן קלה שאינם מטמאין אדם וכלים, הרי נמצא דאם היו התולדות כיו"ב והיו מטמאין אדם וכלים, לא היו חשובין כתולדות כלל, כ"ה דטמא מת חשיב אב הטומאה ואינו חשוב כתולדה, ואי"ז במשמעות הגמ', דמשמע דאף אם היו התולדות כיו"ב, היו חשובין כתולדה, אך עי' פנ"י פסחים די"ד. שנראה דפירש דלפ"מ דמפרש דתולדותיהן לאו כיו"ב דאינם מטמאין אדם וכלים, הוי זה הקובע שם אב ותולדה, דכל המטמא אדם וכלים חשוב אב וכל שאינו מטמא אדם וכלים חשוב תולדה.

וביותר צ"ע ממשה"ק התוס' והרשב"א שם דטמא מת עושה כלי מתכת כיו"ב דחרב ה"ה כחלל אלמא יש מהן כיו"ב, ואי נימא דכל דמטמא אדם וכלים חשיב כאב, הרי נמצא דכלי מתכת שנגע בטמא מת לא חשיב כלל כתולדה, וכ"ה בפי' הרא"ש במשנתינו, דבכלל טמא מת נכלל כלי שנגע בטמא מת דהוא ג"כ אב הטומאה. - ?שוב העירני הרנ"א דשמא י"ל, דלהצד דתולדותיהן כיו"ב, הרי דלעולם הוי תולדה, והא דהוא מטמא אדם וכלים הוא משום דדין התולדה הוא שהיא כיוצ"ב דהאב ויש לה את דיני האב, אך אחר דתולדותיהן לאו כיוצ"ב, הרי בע"כ דכל המטמא אדם וכלים הוא משום דמצד עצמו זהו דינו, וע"כ הוי אב, - וה"נ בחרב ה"ה כחלל, להצד דהוא כיוצ"ב ממש, הוי זה מדינא דתולדותיהן כיוצ"ב, אך אחר שכתבו התוס' דאי"ז כיוצ"ב ממש, תו הדר דינא דחשיב זה כאב, דבע"כ דטומאת החרב מצ"ע היא בדרגת החומר דאב הטומאה?.

ומצינו כן עוד בד' הערוך ע' אב, ז"ל, פי' אבות הטומאה עיקר הטומאות, כמו שנאמר אבי כל תופש כנור, עכ"ל, ומ' מדבריו דשֵם אב הטומאה הוא שטומאתו היא מעצמו והוא מקור הטומאה.

והרמב"ם בהקדמתו למכילתין כתב, ז"ל, והדין הכולל כל אבות הטומאות הוא שהם מטמאים אדם וכלים, וכל ולד טומאה אינו מטמא לא אדם ולא כלים וכו', ודע שזה כלל המתהפך, והוא כל אב טומאה מטמא אדם ובגדים, וכל המטמא אדם ובגדים הוא אב הטומאה, וזכור אותו שהוא כלל גדול שהושג אחרי היקף כל מיני הטומאות, עכ"ל, ומ' דהא דמטמא אדם וכלים אי"ז עיקר הקובע שם אב ושם תולדה, אלא דכללא הוא דכל אב הטומאה מטמא אדם ובגדים וכל ולד הטומאה אינו מטמא אדם ובגדים, ומזה יש ללמוד דכל המטמא אדם ובגדים הוי אב הטומאה, וצ"ע בכ"ז.

? ז"ל הרמב"ן חולין דע"א:, אטו אנן מגבו קאמרינן מתוכו קאמרינן, ואי קשיא לימא מה לכ"ח שכן אינו נעשה אב הטומאה תאמר באדם שהוא נעשה אב הטומאה, איכא למימר אטו אנן לעשותו אב הטומאה בלחוד קאמרינן, לענין הצלת טומאה קאמרינן, וכיון שבכל מקום מצינו אדם מציל בטומאה יותר מכ"ח אין אבות הטומאה ראיה לדין, ויש אומרים אף זו טהרה לאדם שכל שאינו מטמא אדם וכלים אינו נעשה אב הטומאה, ואין זה מחוור, עכ"ל.

ומחודש בד' הני י"א, דלאו היינו דמשום דאין כ"ח נעשה אב הטומאה ע"כ אינו מטמא אדם וכלים, אלא הוא להיפך, דמשום שאינו מטמא אדם וכלים, דדינא הוא דאין אדם וכלים נטמאין מכלי חרס, ע"כ אין עליו תורת אב הטומאה, דכל שאינו מטמא אדם וכלים אינו אב הטומאה, וזהו שכתבו דאף זה הוא טהרה לאדם, דהא דאין כ"ח נעשה אב הטומאה הוא בתוצאה מהא דאינו מטמא אדם, וזה דבר חדש.

ב] **והשכבת זרע,** הר"ש והרא"ש כתבו דהא דמטמא אדם ילפינן לה בפ' יוצא דופן מדכתיב או איש לרבות את הנוגע, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דילפינן לה מדכתיב ואשה אשר ישכב איש אותה שכבת זרע ורחצו במים וטמאו עד הערב, ובמי"ט חרד"נ א' תמה ע"ז דמהא דליכא למילף דמגע בית הסתרים הוא וגזה"כ הוא דמטמאה כמש"א בנדה דמ"א:, ועוד, דא"כ מ"ט פחותה מבת ג' אינה נטמאת בביאה, הרי אף היא נטמאת בנגיעת ש"ז, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, דמש"א בנדה שם דגזה"כ הוא, לאו היינו דגזה"כ הוא שתהא כרואה, וכמש"כ בחיבורו בפ"ה משאה"ט ה"ט, אלא הוי הגזה"כ דתיטמא במגע הש"ז אף במקום זה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[1]](#footnote-2)

ג] **וטמא מת,** הר"ש כתב דהיינו בין אדם ובין כלים שנגעו במת, אך לדעת הר"י מסיפמונט דדינא דחרב ה"ה כחלל הוא אף בכלי שטף, צל"פ דהכא דוקא באדם הנוגע במת ולא בכלים הנוגעין במת, והרא"ש כתב דמיירי אף בכלים שנגעו באדם שנגע במת, שאף הן נעשו אב הטומאה, אך בד' התוס' והרשב"א בב"ק ד"ב: נראה דכלים הנוגעין בטמא מת, אינם בכלל אבות הטומאות דמשנתינו, ונת' לעיל אות א'.

ובתורי"ד ב"ק ד"ב. נקט דדינא דחרב ה"ה כחלל הוא אף בכלי שטף, ונקט דאפ"ה הוי בכלל משנתינו אף כלים שנטמאו במת, דאע"ג דל"ד לכל הני דמתניתין, דכולן מטמאין טומאת ערב ואין עושין אלא ולד ראשון לטמא אוכלין ומשקין, ואילו כלים שנטמאו במת מטמאין טומאת ז' ועושין אב הטומאה לטמא אדם וכלים, ורק אדם שנטמא במת אינו מטמא טומאת ז' ואינו עושה אלא ולד ראשון, מ"מ כל טמאי מתים השוו בדבר זה שהן מטמאין אדם וכלים במגע אבל לא במשא, דאף דחרב ה"ה כחלל, מ"מ אינו מטמא במשא כחלל, עכ"ד, וכ"כ בחי' הגר"א, - אך בביאור הגר"א כתב דלא איירי בכלים שנטמאו במת, דהך מתניתין איירי בכולהון לטמא טומאת ערב, מדקתני לקמן דלמעלה מן המצורע עצם כשעורה שהוא מטמא טומאת ז', ומשמע דעד השתא איירי בטומאת ערב.

ד] **שם בר"ש, ודוקא שכבת זרע דגדול אבל דקטן לא ממאה כדאיתא בפ' בנות כותים,** אך היראים במ' שצ"א כתב, ז"ל, כתוב בפ' תצא כי יהי' בך איש אשר לא יהי' טהור מקרה לילה ויצא אל מחוץ למחנה לא יבא אל תוך המחנה, ותניא בספרי וכו' איש פרט לקטן וכו', וכי ממעטינן קטן ללמד שאינו מוזהר גדול עליו להוציאו וכו', אבל קריו טמא, כדתנן בנדה פ' יוצא דופן קטן בן יום א' מטמא בזיבה, ובע"ק איתקש לזב בראי' ראשונה כדאמרינן בנדה דכתיב זאת תורת הזב ואשר תצא ממנו ש"ז וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דקריו של קטן בן יום א' מטמא, ועמד ע"ז הברכ"י באו"ח סימן תנ"ז.

והראב"ן בסימן נ"ד כתב, ז"ל, ואכיל לה כהן קטן בלא טבילה, אע"ג דשמא ראה קרי או זיבה דקטן בן יומו מטמא בקרי וזיבה כדאמרינן בנדה בפ' בנות כותים וכו', עכ"ל, אך בדבריו לא נתפרש דקריו טמא, וי"ל דאף דקריו טהור, מ"מ הוא עצמו טמא, וזה ניחא למ"ד דבעל קרי רואה הוי, וכ"כ האחרונים בדעת המג"א בסימן תנ"ז סק"ז, ועי' בברכ"י שם ובמי נפתוח אמנה ל"ז שהאריכו בזה.

ה] **שם, ובנוגע נמי איכא פלוגתא וכו' דאיכא מ"ד בכ"ש ואיכא מ"ד בכעדשה,** במי"ט כתב דהיינו רק לפ"מ דקי"ל כרבנן דפליגי אדר"נ וס"ל דשיעור הרואה בכ"ש, איכא למ"ד דדוקא רואה בכ"ש אבל נוגע בכעדשה, אך לר"נ דס"ל דשיעור הרואה בחתימת פי האמה, ודאי דגם בנוגע שיעורו בחתימת פי האמה, כמבו' בד' התוס' בפסחים דס"ז: דכעדשה זוטר טפי מחתימת פי האמה, ואם איתא דנוגע הוי בכעדשה גם לדעת ר"נ, יהא הנוגע חמור מן הרואה, אך למש"כ התוס' שם בשם ר"י דכעדשה הוא יותר מחתימת פי האמה, הרי דה"נ בנוגע יהא הדין תלוי בפלוגתא זו, אם שיעורו בחתימת פי האמה או שיעורו בכעדשה, ועיי"ש שפירש כן בד' רש"י בנדה דמ"ב., ז"ל, נוגע בעי שיעורא כדאמר בפירקין איכא למ"ד בכעדשה ואיכא למ"ד כחתימת פי האמה, עכ"ל, והרי דלדעת ר"נ דאין הנוגע נטמא אלא בשיעור חתימת פי האמה, עכ"ד, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י, דדבריו שם קיימי למ"ד דהרואה נטמא בכ"ש, עיי"ש, ואפ"ה כתב דבנוגע איכא למ"ד דשיעורו בחתימת פי האמה, וצ"ע.

ו] **שם, וכי פריך וכו' למימר דנוגע הוי וכו' תיקשי לי' מתניתין דהכא דמדלא חשיב לי' אלמא נוגע הוי,** מבו' בד' הר"ש, דלהצד דבע"ק רואה הוי, אב הטומאה, ויש להסתפק אם הוא משום דכל שטומאתו היא מחמת עצמו והוא מקור הטומאה הוי אב, עמש"נ לעיל אות א', או הוא משום דאם רואה הוי, דמי לכל הטמאים בראי' דהוו אב הטומאה, אך התוס' בנדה דכ"ב. כתבו דשמא אפי' רואה הוי ל"ה אב הטומאה משום דרשא, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם.

ז] **שם, והאי טמא מת ישראל דוקא ולא גוי,** היראים במ' רע"ז כתב בתו"ד, ז"ל, שנכרי אין לו טומאה אפי' במת אלא מדרבנן, עכ"ל, ומ' דמדרבנן מקבל הנכרי טומאת מת, והא דהוא ממעט בחלון, הוא משום דדבר המקב"ט מדרבנן ממעט בחלון, וכמש"כ הר"ש באהלות פי"ג מ"ה, - אך יש לדחות דמכוון היראים דמדרבנן ה"ה טמא משום שעשאום כזבים.

ח] **שם, ודוקא בר קיימא ולא נפל וכו' כדתניא בפ' לא יחפור וכו' ובן ח' המונח בחלון,** בפירש"י ב"ב שם פירש דהא דבן ח' אינו מטמא, הוא משום שהרי הוא כאבן לא חי ולא מת, והתוס' שם כתבו דהוא משום דלא איקרי אדם, ועי' קוב"ש שם אות ס"ח מש"כ בזה.

1. ועי' בתוס' הרא"ש בנדה שם שפירש דס"ד התם דגזה"כ הוא דטמאה כאילו נגעה בגלוי, וע"כ ס"ד דאף פולטת טמאה במגע זה, וקמ"ל דגזה"כ הוא דמשמשת טמאה בכל ענין אפי' בבית הסתרים, ומ' דאף להמסקנא הוי טומאתה משום המגע בשכבת זרע, ואך דקמ"ל דהגזה"כ הויא רק במשמשת. [↑](#footnote-ref-2)