מ_מ - שיעור לו ולא לזרעו
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

מראי מקומות לשיעור שימסר בס''ד היום יום א' כ''ח אלול בשעה 12:15

**בביאור דברי הרמב''ן והריטב''א בסוגיית לו ולא לזרעו**

הוכחות מדברי הראשונים שאין הביאור של 'בעינן כאשר זמם לעשות וליכא' משום שזמם לפוסלו בפסול הפוסל, והוא אינו נפסל אלא בפסול שאינו פוסל.

* הרמב''ן הקשה על עדים שאמרו אשתו של פלוני זינתה שמפסידין כתובתה ממנה והיא נהרגת דהן נהרגין ואין משלמין ממון והיאך מקיימין בהם כאשר זמם במקצת, ולדברי האחרונים לא מצינו בגמ' דנחשב לחצאין בכה''ג שחייב בב' עונשין ונענש רק בעונש אחד, אלא רק כשזמם לעשות פסול גדול, ונפסל בפסול קטן - ויש להוסיף דבכה''ג שאין נפסל בפסול שזמם לפסול, אלא בפסול אחר אין מתקיים כלל כאשר זמם -.
* הרמב''ן תי' על הקושיה הנ''ל, ותי' כיון דבהאי גברא מקיימת כאשר זמם לעשות במקצת קרינא ביה כאשר זמם, אבל הכא כיון דלא מקיים ביה כאשר זמם לעשות לבנו לאו כאשר זמם הוא כלל לגבי הבן, ואילו ס''ל לרמב''ן כדברי האחרונים א''כ כיון שמתקיים מקצת כאשר זמם כלפי העד די בכך, וכן מבואר להדיא בדברי הרמב''ן דהחיסרון משום שלא מתקיים כאשר זמם לגבי הבן.
* כתב הריטב''א וא"ת אדרבה כאשר זמם לעשות לאחיו כתיב ונדרש לאחיו ולא לזרעו, ולדברי האחרונים הנ''ל כלל אין חייב על מה שזמם לפסול את זרעו, אלא חייב על מה שזמם לפסול אותו בפסול הפוסל, והיאך שייך לדרוש לאחיו ולא לזרעו.
* וכן יש להוכיח מתי' הריטב''א שכתב 'והכי בעי למידרש טפי, לזרעו שהם כרעא דידיה בכלל לאחיו היא' ואם הנידון לפסול אותו בפסול הפוסל אין נ''מ במה שהבן הוא כרעא דידיה.
* כתב הריטב''א על דברי התוס' דדרשינן לא ולא לאשתו 'ואין זה מתחוור כל הצורך דלגבי זרעו שהם כרעא שלו שייך לומר דליכא כאשר זמם, אבל לגבי אשתו כיון דבדידיה מתקיים שפיר קרינן ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו', ואם הנידון על מה שפסל אותו בפסול הפוסל אין הבנה לדברי הריטב''א.
* בדברי רש''י שכתב 'בעינן כאשר זמם, והוא זמם לפסול את הנדון ואת זרעו' נמי נראה שהנידון על מה שזמם לפסול את זרעו, ולא על מה שזמם לפסול אותו בפסול גדול.
* כתב המאירי 'והרי פסלו את האב בעדות זו גם כן ואף אתה דורש לו ולא לאביו וא"ת להכשיר את אביו אין זה כאשר זמם' ומפורש שאין הנידון על פסול הפוסל, אלא לפסול אדם אחר חוץ ממנו.

יעויין עוד

* חידושי ר' חיים הלוי פ''כ מהלכ' עדות, וגליונות החזו''א שם.
* קו''ש כתובות אות ק''ז
* חידושי ר' נחום ב''ק דף ד' ב'
* שיעורי ר' שמואל אות ס''ח

חידושי ר' חיים הלוי פ''כ מהלכ' עדות

ב] נהרג זה שהעידו עליו ואח"כ הוזמו אינן נהרגין וכו' אבל אם לקה זה שהעידו עליו לוקין עכ"ל.

והראב"ד השיג על זה וכתב שלא כן הוא, וביאר הכסף משנה כוונתו דס"ל דמלקות שוה למיתה וגם במלקות אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה, ובאמת צ"ע, דהרי גם חיובא דעדים זוממין במלקות הא הוי מהך קרא דכאשר זמם לעשות, ומאחר דדרשינן כאשר זמם לעשות ולא עשה, א"כ מהיכי תיתי נחייב במלקות גם בעשה, ועיין בתוס' ב"ק דף ד' שכתבו לענין ממון דחייבין גם בעשה, או משום דבממון עונשין מן הדין או משום דממון איתיה בחזרה, אשר כל זה לא שייך במלקות, וז"ל הרמב"ם שם וכן אם יצא הממון מיד זה ליד זה בעדותן חוזר לבעליו ומשלמין לו עכ"ל, אשר זה שכתב הכא הך דינא דהממון חוזר הוא כפי הנראה טעמא דאפשר בחזרה, ומשמע דאי לאו הכי הוה אמרינן גם גבי ממון הך דרשא דזמם ולא עשה, וצ"ע מאי שנא דבמלקות ס"ל להרמב"ם דחייבין גם בעשה.

ונראה לומר, דהרי מצינו גבי מלקות דבעינן דוקא שילקה בפני ב"ד, וכדכתיב בקרא והפילו השופט והכהו לפניו, וכן הוא לשון הרמב"ם בפט"ז מה' סנהדרין הלכה ב' מלקין בזמן הזה בכל מקום מן התורה בפני שלשה סמוכין, ולישנא דבפני שלשה משמע דכולל גם זאת שהמלקות תהיה בפניהם דוקא, וכל עיקרה של מלקות קיומה הוא רק בפני ב"ד, וכדקי"ל דגם בכפיתה לחוד וברח מיפטר מקרא דונקלה אחיך לעיניך, וזה הרי פשיטא דלא שייך רק בב"ד, וכדין ונקלה כן דין של עצם המלקות, דתרווייהו חדא מילתא היא, וקרא דונקלה קאי גם על עצם המלקות, וכדדרשינן כיון שלקה הרי הוא כאחיך, וסדר המלקות מבואר במכות דף כ"ג [ע"א] דאחד מהדיינין קורא והשני מונה והשלישי אומר הכהו, והיינו משום דהמלקות היא בפני ב"ד, ואם הלקוהו שלא בפני ב"ד אין זה מלקות כלל ולא מיפטר בהכי, ומגזירת הכתוב דוהפילו השופט והכהו לפניו, וכמו שנתבאר. ולפי זה נראה, דכשהוזמו העדים ואיגלאי מילתא דלא עשה ולא כלום ולא נתחייב מלקות מעולם, א"כ הא נמצא דאין על המלקות דין מעשה ב"ד כלל, ולא חשיבי ב"ד בזה, והולקה חוץ לב"ד, וא"כ הא איגלאי מילתא דמה שלקה אין בזה דין מלקות, ולא חשיב תו עשה, כיון דהויא כמו חבלות בעלמא, אבל לא שהולקה בדין מלקות ובשם מלקות כלל, ולא דמיא מלקות למיתה וממון, דהתם הרי לא בעינן שהקיום יהא בב"ד דוקא, וא"כ אף על גב דאח"כ איגלאי מילתא דלא הוה מחוייב מיתה וממון, ואיגלאי מלתא גם זה דאין על המיתה דין מיתת ב"ד ואין על הממון דין תשלומין, אבל כל זה הוא רק משום דחסר לו החיוב של מיתה, ובזה הא איכא הגזירת הכתוב דמקרי עשה, דבהכי הא איירי קרא דזמם לעשות ולא עשה, דבכה"ג דעשה עפ"י עדות שקר מקרי עשה ומיפטר, משא"כ מלקות, דאית בה דין מסויים דגם הקיום ועשיית המלקות צריך להיות בפני ב"ד, א"כ בהוזמו הא נמצא דחסר מדין הקיום, דבטלה מדין מלקות, על כן שפיר ס"ל להרמב"ם, דכיון דלא מצינו על זה גזירת הכתוב שיהא נקרא עשה, על כן שוב הדר דינא דכיון דבטל מינה דין מלקות שוב לא הוי עשה כלל, והוי רק זמם לעשות ולא מיפטרי העדים.

ונראה דגם בזה חלוק דין מלקות מדין מיתה וממון, דבמחוייבי ממון ומיתה אין החיוב אלא לחייבו בממון או במיתה, משא"כ במחוייבי מלקות עצם החיוב משוי לה להמלקות שתהא נחשבת מלקות, וכמו דחזינן דגם בכפתו וברח מפטר ממלקות, והיינו משום שכבר נתקיים בו ונקלה, וכן חזינן דאומדין אותו וכל שבשעת גמר דין לא היה יכול לקבל שוב מיפטר מהשאר לדעת הרמב"ם ואף בהבריא אח"כ, משום שכבר נפטר בהגמר דין של מקצת מלקות, וכן העדים זוממין לוקין כל המלקות, ואף על גב דזה שהעידו עליו לא היה יכול לקבל את כל המלקות, והיינו משום דשניהם שוין דדין מלקות עליהן, ולא איכפת לן מה שזה לוקה פחות וזה לוקה יותר, אבל מ"מ תרווייהו דין מלקות עליהן, אשר מכל זה נראה דבמלקות עצם החיוב של מלקות משוי לה לדין מלקות. ולפי זה בהוזמו העדים, בממון ונפשות מקרי שנעשה בו שלא כדין, אשר זהו בכלל גזירת הכתוב דכאשר זמם ולא כאשר עשה דזה מקרי עשה מה שנעשה בו שלא בחיוב, משא"כ במלקות, דעצם החיוב הוא שמשוה אותן לדין מלקות, א"כ בהוזמו העדים נמצא דלא הויין מלקות כלל, ועל כן לא מקרי עשה, כיון דלא נעשה בו דין מלקות. ואשר על כן זהו שפסק הרמב"ם דבמלקות חייבין העדים גם בעשה וכבר נלקה הנידון, והיינו משום דלפי מה שהוזמו העדים א"כ הא נמצא דעצם הקיום היה שלא בדין ב"ד, וגם דכיון דבטל החיוב ממילא אין בה דין מלקות כלל, וא"כ הא נמצא דבהוזמו העדים לא נעשה בו דין מלקות כלל, ועל כן לעולם הוי רק זמם ולא עשה, ועל כן זהו שפסק הרמב"ם דהעדים לעולם חייבין אף בשכבר הולקה הנידון זה שהעידו עליו, וכמו שנתבאר.

אלא דלפי זה תקשי, דא"כ גם כאשר זמם לא משכחת כלל בעדות של מלקות, כיון דלא יוכל להתקיים בו כלל דין מלקות, א"כ הא ליכא בו גם זמם לעשות כלל, כיון דלא זממו לעשות בו מלקות, וא"כ ליפטרו עדים זוממין של מלקות לגמרי גם בלא עשה, משום דליכא בה כאשר זמם לעשות. אכן הרי מבואר במכות דף ב' [ע"א] דעדים שהעידו על אחד שהוא בן גרושה אינן נעשין בן גרושה, משום דדרשינן ועשיתם לו ולא לזרעו, וקשה דתיפוק לן דהרי לעולם לא יעשה זה שהעידו עליו בן גרושה כלל, וא"כ לא הוי זמם לעשות כלל, אלא ודאי דבדין כאשר זמם דיינינן דכל שאם היתה עדותן אמת זהו מקרי זמם לעשות, וא"כ גם במלקות הדין כן דהוי זמם לעשות, דאם היתה עדותן אמת הרי היה חיוב מלקות גמור, אלא דהך דינא אינו רק לענין לקרותו זמם לעשות, אבל לענין עשה בעינן שיהא עשה באמת, וכיון דבאמת לאחר שהוזמו העדים לא נעשה בהנידון דבר, ע"כ זהו שפסק הרמב"ם דלא מקרי עשה וחייבין העדים משום זמם לעשות, וכמו שנתבאר.

אלא דבעיקר הך דינא דדרשינן כאשר זמם לעשות ולא עשה יש לעיין, אם המיעוט הוא על שנעשה בו העונש דאז מיפטרי העדים זוממין, או דעיקר הך דינא הוא דכיון דנעשה בו העונש שוב לא הויין עוד זמם לעשות, וכיון דליכא זמם לעשות על כן מיפטרי העדים, ולפי זה אם נימא דאין עצם הפטור של העדים זוממין משום עשה, אלא משום דהעשה גורם שלא יהיו שוב זמם לעשות, א"כ צריך להיות דכמו דבהדין דזמם לעשות דיינינן אילו היתה עדותן אמת, כמו כן גם בעשה איכא הך גזירת הכתוב דדיינינן אילו היתה עדותן אמת, כיון דאין זה דין עשה, ורק ביטול דזמם לעשות, ולענין זמם לעשות הרי דיינינן כמו שהיתה עדותן אמת, וא"כ גם ביטול הזמם לעשות כן דיינינן דכיון דאילו היתה עדותן אמת אין זוממין עוד לעשות על כן שוב ליכא בהו הך דזמם לעשות ומיפטרי. ונראה דכן היא דעת הראב"ד, דכל עיקר הך דינא דכאשר זמם ולא כאשר עשה, היינו משום דבעשה נתבטל הזמם לעשות, ועל כן ס"ל דלעולם דיינינן כמו שהיתה עדותן אמת, ואף על גב דלפי האמת לא הוי עשה, אבל מ"מ מקרי ביטול זמם לעשות, כיון דאם היתה עדותן אמת ג"כ ליכא זמם לעשות, ועל כן סובר דבמלקות ג"כ מפטרי בעשה, משום דליכא עוד זמם לעשות, וכמו שכתבנו. והרמב"ם סובר דהויין תרי דינים, דבחיובא דכאשר זמם אזלינן בתר עדותן כמו שהיתה אמת, ולענין הפטור דעשה בעינן עשה ממש, ועל כן במלקות דלא נעשה בו מלקות ממש שפיר מקרי כאשר זמם ולא עשה, ועל כן חייבין העדים זוממין בכל גווני אף בשכבר הולקה זה שהעידו עליו, וכמו שנתבאר.

גליונות חזו''א

ד''ה אלא דלפי''ז כו', דכל שאם היתה עדותן אמת זהו מקרי זמם כו': ולמה לא נימא דזמם לעשות הצער וההפסד לאחיו של מלקות ושל פסול, אף שאין הדבר אמת, וע''ז נענש אף שהעד נלקה באמת וזה שהעיד עליו רצה להלקותו בשקר שאין אלו מלקות אין בכך כלום, וכן עשה מיקרי שעשה מה שזמם.

קו''ש כתובות אות ק''ז

תוד"ה שכן יש בהן צד חמור וכו' והוזמו דמשלמין ה' דברים. וקשה דבשלמא בחובל עצמו היא חומרא דמשלם ה' דברים, אבל בע"ז דחיובן משום כאשר זמם, אין שייך בהן ה' דברים, דאין עליהן ה' חיובין נפרדין, אלא חיוב אחד כאשר זמם, והנה ברמב"ם הל' עדות כתב, אין לע"ז שגגה לפי שאין בהן מעשה, לפיכך אין צריכין התראה, ובהשגות שם הקשה דא"כ מגדף דאין בו מעשה יתחייב בלא התראה, ועוד קשה דבסוגיא הכא קאמר טעמא דא"צ התראה, דאינהו בעי למיקטליה בלא התראה ובעינן כאשר זמם, ולמה כתב הרמב"ם טעם אחר שלא נזכר כלל בגמ', ובגמ' סנהדרין דף ס"ה אהא דקתני יצאו ע"ז שאין בהם מעשה, פריך דהא עקימת שפתיו הוי מעשה, ומשני הואיל וישנו בראי' ופרש"י חיובן הוא על שמעידין שראו וראי' ליה בה מעשה, ואינו מובן כלל כוונת תירוץ זה, ונראה פירושו לדעת הרמב"ם דחיוב כאשר זמם הוא ממילא בלא מעשה המחייבת כלל אלא אותו החיוב שהטילו על הנידון נופל עליהם, ולא דמי ללאו שאין בו מעשה דאיכא מ"ד דלוקין עליו, דהתם איכא דבר המחייבו עבירת הלאו אף שאין בו מעשה, אבל בע"ז ליכא שום דבר אשר בשבילו מתחייבין אלא חיוב נפל עליהם כמו בירושה מהנידון שרצו לחייבו וע"כ אין חייבין אלא לאחר גמ"ד אף שהלאו עברו בהגדתן קודם גמ"ד, כמבואר שם בתוס' דס"ד לחייבן בקרבן כשהוזמו קודם גמ"ד ולהכי אין שייך בהו התראה שלא לעשות המעשה דאין חיובן בשביל המעשה, דדוקא היכא שהמעשה מחייבת צריך התראה דמעשה בלא התראה אין בכחה לחייב.

ולפי"ז דברי רבינו תם מבוארין דאם העדים חייבו את הנידון בחמשה דברים והוזמו גם הם חייבין בחמשה דברים דאותו החיוב בעצמו שהיה על הנידון הוטל עליהם ואם כן החומרא שישנה בחובל ישנה ג"כ בע"ז ובריש מכות גבי אין נמכרין בע"ע היכא דאית לדידהו אף דלית לדידיה עיין שם.

חידושי ר' נחום ב''ק דף ד' ב'

ידהנה בעיקר הדבר דעדים זוממים חשיבי בהדי אבות נזיקין נראה בביאורו דאע"פ שבפועל לא אירע נזק, מ"מ מאחר שהעדים מצ"ע פעלו בעדותם גמר דין שחייב את הנידון לשלם חשבי' להו כמזיקים, דבפרשת עדים זוממים נתחדש דעצם זה שהנתבע נתחייב לשלם וראוי להוציא ממנו ממון מיקרי היזק, ואף שלאחר ההזמה נתבטל הפס"ד שחייבו לשלם מ"מ מאחר שביטול הפס"ד לא נעשה ע"י העדים עצמם אלא ע"י הכת האחרת שבאה והזימתם, נמצא שהעדים זוממים מצ"ע פעלו נזק בעדותם, וי"ל דבכה"ג חידשה התורה להחשיבם כמזיקים ולא להתחשב בזה שבאו אחרים והצילו את הניזק ודו"ק [עפ"י כת"י רבינו: ודוגמא לדבר מצינו לקמן קיז, א דמוסר שהראה ממון חבירו לעכו"ם חשיב שנעשה הנזק לאלתר דכיון דאוקמיה עילויה מעיקרא מיקלי קלייה, ומבואר מזה דעצם זה שהמוסר העמיד את הממון במצב שעומד להלקח ע"י העכו"ם חשיב כנזק, והכ"נ י"ל בנידו"ד דעצם הגמ"ד חשיב כנזק ודו"ק, ובפרשת עדים זוממים נתחדש עוד לא להתחשב בזה שכת אחרת הצילה את הנזק וכנ"ל].