מ_מ ביצה פרק ה
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מראי מקומות

דף מס' 1

**ל"ה ב' - משילין פירות דרך ארובה ביו"ט,** בפירש"י כתב דהיינו מפני הגשמים, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ח הנ"ב, והטור בסימן תקכ"א, וכ"כ עוד מקמאי,[[1]](#footnote-2) והמאירי כתב דה"נ שרי כשראה אורחים באים ואין לו מקום להושיבן, וכ"כ הר"י מלוניל והשלנ"ל,[[2]](#footnote-3) - אך בד' הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ה משמע דהתירו להשיל פירותיו בכל צורך שיש לו לפנותם, ועמד ע"ז המאמ"ר בסימן תקכ"א סק"א, וכתב דזהו מש"כ הב"י שם דלהרמב"ם פירוש אחר במשנה זו.

בפירש"י כתב דהיינו כשיש לו חטין ושעורין וכו', והשטמ"ק כתב בשם מורו דהוזקק לפרש כן, דאם הי' שאר מיני פירות כגון פירות האילן, הי' במשמע שהעלן לגג לייבשן, כגון תאנים וענבים לעשות מהן גרו"צ, וזה א"א, דמשום פסידא לא התירו לטלטל מוקצה, כמו שאמרו בגמ' לקמן דהך בבא הוא רק בפירות הראויין, ופירש"י דבע"כ דאיירי בפירות הראויין לטלטול, שהרי מטלטל הן עצמן.

והפמ"ג באש"א בסימן תצ"ה סק"א כתב דאפשר דלא התירו אלא בפירות הראויין לאכילה ביומן, אע"פ שאינו צריך להן, אך דבר שאינו ראוי לאכילה, אע"פ שאינו מוקצה, כעצים יבשים על הגג, אסור לשלשלן דרך ארובה, והביאו בגל' הגרע"א בסימן תקכ"א.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמותר לשלשל פירות דרך ארובה בגג אחד אם רצה להעבירם בו ממקום למקום, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ה דמשילן אפי' דרך ארובה ממקום למקום באותו הגג, והב"י בסימן תקכ"א ס"א הביא לפירש"י במשנתינו, וכתב דלהרמב"ם פירוש אחר במשנה זו, - והדרישה שם סק"א פירש דהיינו דלפירש"י וש"ר איירי הכא כשמשילן דרך ארובה שבגג והן נופלין לארץ, אך להרמב"ם מיירי במשילין דרך ארובה מגג לגג אותו באותו גג ממקום למקום, - אך המאמ"ר שם סק"א כתב דמש"כ הרמב"ם דמשילן אפי' דרך ארובה ממקום למקום היינו דאף אם הי' מקום הגג שהפירות מונחין בו רחוק מן הארובה וצריך לטלטלם באותו גג כדי להפילם למטה דרך ארובה שפיר דמי, ועיי"ש שהביא מס' הבתים (שהובא בר"ס מער"ק) דמבו' שפירש בד' הרמב"ם דאיירי כשמשילן למטה דרך ארובה שבגג.[[3]](#footnote-4)

**אבל לא בשבת,** הפסקי רי"ד כתב דטעם האיסור בזה הוא משום טירחא, ובשבת לא התירו לו שיטרח, וכ"כ המג"א בסימן של"ח סק"י והמ"ב שם סקכ"ה דהוא משום דהוי טורח שלא לצורך שבת, והגר"ז שם ס"ח הוסיף דהוא מעשה חול וזלזול לשבת.

אך בחי' ר"ד הכהן כתב דהא דאין משילין בשבת, הוא משום דהצלה אסורה בשבת אפי' בדבר המותר גזירה שמא יביא כלי דרך רה"ר, ומשמעות דבריו דמה"ט הוא דחלוק בזה דין יו"ט מדין שבת, דהצלה אסורה בשבת גזירה שמא יביא כלי דרך רה"ר, וביו"ט ליכא למיחש להכי, דמותר להביא כלי דרך רה"ר,[[4]](#footnote-5) (וזה כמש"כ ההשלמה לקמן בסוגיין, ונתבאר להלן בהערה).[[5]](#footnote-6)

ולקמן ל"ז א' מבו' דעיקר האיסור בטלטול זה הוא אטו הוצאה, עיי"ש, וכ"כ המהרש"א הכא, וצ"ל דאף למש"כ הרי"ד ודעימי' דאיסורו הוא משום טירחא, מ"מ הא דאסרו בטירחא זו, הוא גזירה משום הוצאה, וצ"ע.

הפמ"ג באש"א סימן של"ח סק"י כתב דכל הא דאין משילין פירות בשבת, הוא כשאי"ז לצורך היום, אך כל שהוא לצורך היום שרי להשיל הפירות שלא יטנפו בגשמים, והביאו המ"ב שם סקכ"ה.

מעיקר הא דמותר להשיל פירות אף כשאי"ז לצורך היום, מבו' דכל שבא להציל מהפסד, לי"ב לאיסור הכנה משבת ומיו"ט לחול, וכ"כ הא"ר בסימן רנ"ד סקי"ח, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בשבת קי"ז ב', ונחלק ע"ד המג"א שם סקכ"ג, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"ט, ובסימן שכ"א סק"ו, ואכמ"ל.

**ומכסים פירות בכלים מפני הדלף,** בגמ' מבו' דטעם ההיתר בזה הוא משום הפסד ממון, וזהו שאמרו דס"ד דלהפסד מרובה חששו להפסד מועט לא חששו, ובטעם הא דלא הותר לכסות אלא משום הפסד ממון, כתב בפירש"י דהוא משום דהוי טירחא שלא לצורך יו"ט, והתירו לו חכמים משום הפסד ממון, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין.

אך הרמב"ן במלחמות בשבת קנ"ד ב' כתב דלדעת רבה בשבת מ"ב ב' הוא משום שבקושי התירו הצלה אפי' לדבר הראוי, כדי שלא יביא כלי דרך רה"ר, ואפי' ביו"ט נמי משום דילמא עביד עובדין דחול,[[6]](#footnote-7) ומשמעות דבריו דלדעת רב יוסף אין הטעם משום איסור הצלה, אלא משום דכל דליכא הפסד הו"ל כטלטול שלא לצורך דאסור.

**ונותנין כלי תחת הדלף בשבת,** הרא"ש בסימן א' כתב בשם ר"י דהא דתני בשבת קאי גם על הא דמכסים פירות בכלים מפני הדלף, דהיינו אף בשבת, וכתב דכן משמע מדקתני ברישא ביו"ט אבל לא בשבת ובסיפא קתני בשבת, משמע דקאי אתרי בבי, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה בדטיבלא, וכ"כ הפסקי רי"ד שם, וכ"כ המאירי והריא"ז, והרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ח הנ"ד, והארחות חיים בהל' יו"ט ס"ע,[[7]](#footnote-8) וכ"כ השו"ע בסימן של"ח ס"ז, וכן הסכימו הנחלת צבי שם סק"ז, והא"ר שם סק"ח, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ו.

אך האגודה בסימן נ"ב כתב בשם ר"י שנסתפק בזה אם מיירי ביו"ט דוקא או אף בשבת, וכ"כ הרא"ש דמפירש"י משמע דהא דמכסים פירות בכלים מפני הדלף איירי ביו"ט,[[8]](#footnote-9) וזה ממש"כ בפירש"י דלא אמרינן טורח שלא לצורך יו"ט הוא, והרי דאיירי ביו"ט, אך בשבת אסור,[[9]](#footnote-10) - וכ"נ ממש"כ הרא"ה ור"ד הכהן לקמן בסוגיין במה שאמרו דהא דמכסין כדי יין וכו' הוא משום דחששו אף להפסד מועט, דאף דבשבת אמרו דלהפסד מועט לא חששו, התם הוא בשבת דחמיר, והרי דהא דתנן דמכסין כדי יין וכדי שמן, הוא רק ביו"ט,[[10]](#footnote-11) וכ"כ השטמ"ק הכא דלא הותר לכסות כדי יין ושמן בשבת, משום דבשבת לא חששו להפסד מועט, וכן הכריע היש"ש בסימן א'.

בחי' הגרע"א עמד ע"ד האוסרין לכסות פירות בשבת, מהא דקתני בברייתא לקמן בסוגיין דפורסין מחצלת ע"ג לבנים בשבת, ופורסין מחצלת ע"ג אבנים בשבת, ומ"ש דמותר לכסות לבנים ואבנים בשבת, ואסור לכסות פירות בשבת, והביא דכבר הק' כן הפר"ח בס' מים חיים, (וכן הק' הקרבן נתנאל בסימן א'), והניח בצע"ג, ועמש"ב בזה בהגה' תפארת ירושלים למשניות, וביאור מועד דוד לעבוה"ק ש"ג פ"ח סק"ט.[[11]](#footnote-12)

**עד כמה וכו' כאותה ששנינו מפנין ד' וה' קופות וכו', בשבת קכ"ו ב' פליגי אמוראי בהא דתנן דמפנין ד' וה' קופות, דדעת רב חסדא דהיינו דלא הותר לפנות מאוצר גדול אלא ה' קופות, ופירש"י דהוא משום דחייש לטירחא, ודעת שמואל דד' וה' כדאמרי אינשי ואי בעי אפי' טובא נמי מפנין, והרי"ף שם הביא פלוגתא דקמאי אם קי"ל כרב חסדא או כשמואל, והבעה"מ והרמב"ן וש"ר כתבו דקי"ל כרב חסדא דאין מפנין מאוצר גדול אלא ה' קופות,[[12]](#footnote-13) - והרשב"א כתב דסוגיין אתיא כר' חסדא דלא הותר אלא ד' וה' קופות, וכ"כ הרא"ה והר"ד הכהן, ועמש"כ בזה בחי' ר"נ בן הרמב"ן.[[13]](#footnote-14)**

ודילמא שאני התם וכו', **נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהרי"ף השמיט למה שאמרו דהא דמשילין הוא ד' וה' קופות, ומשמע דשרי אפי' טובא, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ה, וכ"נ מסתימת ד' הפסקי רי"ד והריא"ז, והמ"מ שם והר"ן בסוגיין כתבו בדעתם, דהוא משום דבגמ' מספקא לן בזה, וכיון דלא איפשיטא נקטינן לקולא ושרי אפי' טובא, וכן צידד בחי' המאירי, וכן הכריע היש"ש בסימן ב', וכ"נ מסתימת ד' השו"ע בסימן תקכ"א ס"א, וכ"כ המג"א שם סק"א, והא"ר שם סק"א, והמ"ב שם סק"ב.**

**אך הבעה"מ כתב דכיון דר' זירא מדמי להו, דאף הכא לא שרי אלא ד' וה' קופות, אע"ג דמקשינן עלה ודילמא לא היא וכו', לא דחינן מימרא ברירא בדילמא, וכן משמע בפי' ר"ח, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם וההשלמה והמאורות והמכתם והרשב"א והרא"ה ור"נ בן הרמב"ן ותלמיד הרמב"ן והר"ד הכהן והרא"ש בסימן א', והראבי"ה בסימן תשצ"א, והאו"ז בסימן ק"ה, ור"ו בנתיב ד' ח"א, והטור בסימן תקכ"א.**

**הראשון לציון בסוגיין כתב בטעמא דהרי"ף והרמב"ם שהשמיטו לדין זה, דהוא משום דלפ"מ דמסקינן בשבת קכ"ז א' דהכל לפי האורחים ומותר לפנות לצורך כל אחד ואחד ד' וה' קופות, והרי דכל שצריך ליותר מה' קופות מותר לפנות, ולפ"ז הרי דה"נ הכא דמפנה משום הפסד הפירות, והוא צריך לפנות את כל הפירות, מותר לפנותם,[[14]](#footnote-15) ועד"ז כתב הקר"א בשבת שם.**

התם ה"ט דד' וה' קופות שרי משום שבת דחמירא ולא אתי לזלזולי בי' אבל יו"ט דקייל ואתי לזלזולי בי' כלל וכלל לא,**[[15]](#footnote-16)** **הרשב"א הק' דהרי במשנתינו התירו טפי ביו"ט מבשבת, וכדתנן דמשילין פירות ביו"ט אבל לא בשבת,[[16]](#footnote-17) וכתב דבעיקרי המלאכות התירו טפי ביו"ט מבשבת, דבשבת דבשבת כל מלאכה אסורה וביו"ט כל מלאכת אוכל נפש מותרת, אבל מה שהותר קצתו כאן וכאן יש להחמיר ביו"ט מבשבת, דדילמא כיון דקיל אתי לאקולי בי' טפי,[[17]](#footnote-18) ועמש"כ בזה המהרש"א והצל"ח, ועמש"כ בזה השטמ"ק בשם מורו, ונתבאר להלן.**

התם ה"ט דליכא הפסד ממון, אבל הכא דאיכא הפסד ממון אפי' טובא נמי, **הרא"ה כתב דלאו היינו דהפסד ממון חמיר מביטול ביהמ"ד, דאדרבה הרי בשבת התירו משום ביטול ביהמ"ד ולא התירו משום הפסד ממון, אלא היינו דבשבת דחמירא דלא התירו משום הפסד ממון אלא משום ביטול ביהמ"ד, אף לא התירו אלא ד' וה' קופות, אך ביו"ט דהתירו משום הפסד ממון, ה"נ התירו כל כמה דאיכא הפסד ממון ואפי' טובא, וכ"כ הר"ד הכהן, ועמש"כ הרש"ש קצת בע"א, ולפ"ז נמצא דלצד זה הא דשרי להשיל ביו"ט אפי' טובא, הוא אף מפני האורחים, - אך המאירי כתב דלצד זה, הרי דאף במשנתינו לא הותר להשיל מפני האורחים אלא ד' וה' קופות, ורק מפני הפסד ממון הוא דהותר אף ביותר מכך,[[18]](#footnote-19) וצ"ע.**

הכא מאי וכו', **נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה באיבעיות אלו, אם מותר ביו"ט לגמור את האוצר, ואם מותר בשבת לטלטל מגג לגג, ולשלשל בחבל בחלונות או להוריד דרך סולמות, דהבעה"מ כתב דכיון דחזינן במימרא דר' זירא דיליף להו מהדדי ולא חייש לדחויי ולאפרושי בין שבת ליו"ט, וקי"ל הכי, ה"נ בכל האיבעיות קי"ל דדמו זל"ז, וכ"כ הרשב"א ותלמיד הרמב"ן.**

**אך הראב"ד בכתוב שם כתב דאף דלענין השיעור ילפינן זמ"ז כשמעתי' דר' אסי דשיעורא גלוי מילתא בעלמא הוא, אך לגבי הנך בעיי אפשר דלא ילפינן להו מהדדי, וכ"כ ההשלמה והמכתם והמאורות,[[19]](#footnote-20) - והראב"ד כתב לפ"ז דבאיבעיות אלו אזלינן לקולא, דהוי ספיקא דרבנן, וכ"כ המכתם והמאורות, אך ההשלמה כתב דלחומרא אזלינן, וכ"כ בחי' המאירי.[[20]](#footnote-21)**

**ולדעת הרי"ף והרמב"ם דגם לענין השיעור דד' וה' קופות לא ילפינן זמ"ז, מבו' בד' הר"ן דלפ"ז ה"נ בשאר האיבעיות לא ילפינן זמ"ז, וכ"כ הב"י בסימן של"ג, וכתב דמה"ט השמיטו הפוסקים להך דינא דלגבי שבת לא יטלטל מגג לגג ולא ישלשל בחבל בחלונות וכו', וכ"כ היש"ש בסימן ב', והמג"א בסימן תקכ"א סק"א.[[21]](#footnote-22)**

בשבת הוא דאסור משום דחמיר אבל יו"ט דקיל שפיר דמי, **השטמ"ק הק' בשם מורו במש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין דבמקום שהותר מקצתו יש לאסור טפי ביו"ט מבשבת, דהכא חזינן דאף במקום שהותר מקצתו יש להתיר טפי ביו"ט משום דקייל, - וכתב דכל הא דיש להחמיר טפי ביו"ט, הוא באיסור דרבנן שאינו מחמת גזירה, כגון ד' וה' קופות דהוא משום טירחא, אך בהא דאסור לגמור את האוצר דהוא משום דדילמא אתי לאשוויי גומות, ודאי דיש לחוש טפי בשבת שהוא איסור סקילה יותר מיו"ט שהוא איסור לאו, ומה"ט בב' האיבעיות האחרונות לא אמרו דיש להתיר טפי ביו"ט משום דקיל, אלא משום דאיכא הפסד פירות, משום דמיירי במידי דטירחא ולי"ב גזירה משום איסור תורה, ובזה אין להקל ביו"ט טפי משבת, - ועמש"כ בזה הפנ"י הכא, והרש"ש לעיל בסוגיין, והמרכה"מ בפ"ה מיו"ט ה"ה.**

**לא שנו אלא באותו הגג אבל מגג לגג לא,** בפירש"י כתב דהיינו דלא הותר אלא כשהארובה בגג שהפירות בו, אך לא הותר לטלטלן מגג ולגג ולהשילן דרך ארובה מפני הגשמים, וכ"כ עוד מקמאי, ולפ"ז י"ל דכל הא דאין מטלטלין מגג לגג, הוא רק כשבא להשילן דרך ארובה, אך לא נאסר הטלטול מגג לגג בפנ"ע, וכ"נ להדיא בד' הפסקי רי"ד והריא"ז, והרי"ד פירש דהוא משום דכולי האי לא טרחינן להעבירם מגג לגג ואח"כ להשילם דרך הארובה.

אך בד' הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ה מבו' דלא הותר להושיטם מגג לגג, אף כשלא בא להשילן דרך ארובה, ואזיל לטעמי' שמפרש למשנתינו בע"א, ונתבאר לעיל, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ח הנ"ב, וכ"נ בד' המ"ב בסימן תקכ"א סק"ו.[[22]](#footnote-23)

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דאסור מגג לגג, הוא משום דאיכא טירחא יתירא להוליך מזל"ז, וכ"כ הפסקי רי"ד דהוא משום דכולי האי לא טרחינן, וכ"נ בד' עוד מקמאי, וכ"כ המ"ב בסימן תקכ"א סק"ו, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ה.[[23]](#footnote-24)

**לא ישלשלם בחבל בחלונות,**[[24]](#footnote-25)בפירש"י כתב דהיינו דלא ישלשלם בשקין דרך החלון בחבל, וכ"כ הר"ן,[[25]](#footnote-26) וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ה, - ומבו' לפ"ז דהא דמשילין דרך ארובה הוא אף בחבל, וכ"כ הטור בסימן תקכ"א, וכ"כ הפוסקים שם.

אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דלא ישלשלם בחבל, הוא משום דטירחא יתירא הוא, והא דהותר להשיל פירות, הוא כשפותח פי השק ומשימו בארובה והפירות נופלין מאליהן למטה דליכא טירחא כ"כ, אך לשלשל בחבל אסור, וכ"נ בד' המאירי הכא ולעיל במתניתין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ח הנ"ב דלא ישלשלם בחבל מן הגג, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"א, וכ"כ בחי' שבר"ס מער"ק בשם ספר הבתים.

בפי' ר"ח לעיל בסוגיין הביא מירושלמי דתני דאם הי' שם חלון משחילין דרך חלון, וצ"ל לפ"ז דהא דתני הכא דלא ישלשלם בחבל בחלונות, הוא משום שמשלשל ע"י חבל דאיכא תרתי לגריעותא, אך מותר להשחיל דרך חלון שלא ע"י חבל.

אך לפי' הר"י מלוניל ודעימי' דאסור לשלשל בחבל אף דרך ארובה, בע"כ דבחלונות אסור אף להשליך,[[26]](#footnote-27) וכ"כ הטור בסימן תקכ"א דלא יטרח וכו' ולא בחלונות שבמעקה אפי' להפילם דרך שם, וכתב הב"י שם דהיינו דאסור אפי' להפילם שלא בחבל, דאף דמפילם דרך שם, מ"מ יש טורח להעלותם, וכ"כ הט"ז שם סק"א, והמ"ב שם סק"ד.

**ולא יורידם דרך סולמות,** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דלא יורידם על כתיפו קופה קופה, דדוקא להשיל דרך ארובה התירו, אבל לא להוריד על כתיפו דהוי טירחא יתירה.

**ומכסין את הפירות וכו' ואפי' אוירא דליבני,** בביאור סוגיין ובעיקר דין נטילת כלי לדבר שאינו ניטל, נתבאר באורך במ"מ מוקצה א' דף מס' 5.

**ונותנין כלי תחת הדלף בשבת, תנא אם נתמלא הכלי שופך ושונה ואינו נמנע וכו',** בביאור סוגיין נתבאר באורך במ"מ מוקצה א' דף מס' 27 ו28.

דף מס' 2

**איסור טיפוח סיפוק וריקוד**

**ל"ו ב' - ולא מטפחין וכו',** בפירש"י כתב דכולהו לשמחה ולשיר, אך לעיל ל' א' ד"ה אין מטפחין פירש דהיינו משום שיר או משום אבל,[[27]](#footnote-28) ובשבת קמ"ח ב' פירש דמספקין הוא משום אבל ומרקדין הוא משום שמחה, והתוס' שם ד"ה אין מטפחין ובשבת קמ"ח ב' ד"ה לא מספקין ובמו"ק כ"ז ב' ד"ה אבל לא מטפחות תמהו ע"ז דמשום אבל תיפו"ל דאסור משום צער, ואפי' בחוה"מ אסור,[[28]](#footnote-29) ועמש"כ בזה המגיני שלמה בשבת שם, והמרומי שדה לעיל שם.

בפי' ר"ח הביא מירושלמי דפליגי תנאי ואמוראי אם הותר לספק כלאחר יד, והרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ה כתב דשרי, ועמש"כ הכס"מ שם ובב"י בסימן של"ט ס"ג בטעם הא דקי"ל כדעת המתירים.

התוס' לעיל ל' א' ד"ה תנן אין מטפחין כתבו דלדידן שרי, דדוקא בימיהן שהיו בקיאין לעשות כלי שיר שייך למגזר, אבל לדידן אין אנו בקיאין לעשות כלי שיר ולא שייך למגזר,[[29]](#footnote-30) - והב"י בסימן של"ט ס"ג כתב דאף שאמרו לעיל ה' א' דאע"פ שנתבטל טעם הגזירה לא נתבטלה הגזירה, מדמו לה התוס' למשקין מגולין דשרו בזה"ז משום שאין נחשים מצויין, וזה כמש"כ התוס' לעיל ו' א' (ד"ה והאידנא) דכל דהאיסור הוא משום חשש, כל שנסתלק החשש שרי, (ועמש"כ בזה התו"ש שם סק"ה, וצ"ב).

והב"י שם כתב דמד' הפוסקים שסתמו דבריהם ולא חילקו בכך, נראה דפליגי ע"ד התוס', והוכיח כן גם מד' המהרי"ק בשורש ט' שלא התיר לרקד בשמחת תורה אלא משום כבוד התורה, ונתבאר להלן, וכן סתם השו"ע שם ס"ג, - אך הרמ"א שם כתב די"א דבזה"ז הכל שרי, וכתב דאפשר דע"ז נהגו להקל בכל, והמ"ב שם סק"י כתב דאין להתיר בזה שלא במקום מצוה, אלא משום דהנח להם וכו', ועמש"כ בזה בשעה"צ שם סק"ז.

בתשו' ר"ה גאון שנד' בתשוה"ג שערי תשובה סימן שי"ד כתב דביום שמחת תורה נהגו לרקד בשעה שאומרים קילוסין לתורה, כיון דהוא משום שבות, ונהגו בו היתר ביום זה בלבד לכבוד התורה, והביאו הרי"צ גיאת בהל' לולב, ובתשו' מהרי"ק שורש ט' כתב דהוא משום דמנהג העשוי לכבוד התורה דוחה איסור שבות דריקוד ביו"ט, והיש"ש בסו"ס ו' כתב דלפ"ז מותר גם לרקד לנישואין, משום כבוד חתן וכלה בעת הנשואין, והוא כבוד המקום,[[30]](#footnote-31) אך המ"ב בסימן של"ט סק"ח כתב בשם האחרונים דרק משום כבוד התורה הותר, אך בשאר שמחה של מצוה כגון בנישואין אסור.[[31]](#footnote-32)

**ולא מרקדין,** בירושלמי אמרו דקיפוץ עוקר ב' רגליו כאחת, וריקוד עוקר אחת ומניח אחת, והביאוהו הר"ח והרי"ף ועוד מקמאי, ובדיני מהרי"ו סימן ז' משמע שכתב לדון לפ"ז דאיסור ריקוד הוא רק כשעוקר אחת ומניח אחת, ויש זמן שב' רגליו באויר, אך כשהולכין במחול לי"ב איסורא, ועיי"ש שכתב דכיון דהוא כדרך החוגגין, ה"ז בכלל האיסור, עיי"ש.

**ואלו הן משום מצוה וכו',** הרשב"א הק' דמ"ש ממה שאמרו בשבת ק"נ א' דמשדכין על התינוקות ליארס ועל התינוק ללמדו ספר וללמדו אומנות משום דחפצי שמים מותרין, וכתב דהנהו שרו דהוו חפצי שמים טפי, וזה מתישב לדעת ר"ת דכל שאין לו אשה ובנים מותר לקדש, (ונתבאר בדף מס' 3), וכ"כ הר"ן בתו"ד לדעתו, והשטמ"ק לקמן בסוגיין כתב לישב עוד דהני שנאסרו הכא דמו טפי למו"מ.[[32]](#footnote-33)

**איסור עלי' באילן ורכיבה ע"ג בהמה**

**לא עולין באילן וכו',** האג"ט קוצר סקל"ו הוכיח מסוגיית הגמ' בשבת קנ"ד ב' דאיסור השתמשות באילן ובבע"ח איסור אחד הם, וזהו דמקשה מצדדין דאילן לצדדין דבהמה וכן להיפך, עיי"ש.

**ולא רוכבין ע"ג בהמה גזירה וכו',** המכתם כתב דאין לאסור בזה משום שביתת בהמתו ומשום מחמר, כיון **דחי נושא את עצמו, וכ"כ המאירי,[[33]](#footnote-34) ועמש"נ במ"מ לפ' במה בהמה דף מס' 1 פלוגתת רבוותא אם איכא דין שביתת בהמתו בדבר האסור מדרבנן.**

**אך הרא"ש בסימן ה' וההגמ"ר בפ"ק דעירובין הביאו מירושלמי דהאיסור לרכוב ע"ג בהמה הוא לפי שהוא מצווה על שביתת בהמתו, והב"י בסימן ש"ה סי"ח כתב דאף דחי נושא את עצמו, מ"מ כיון שהבהמה מצטערת ברכיבתו עלי', ה"ה עובר על שביתת בהמתו, ועמש"כ בזה המג"א בסימן רמ"ו סקי"ב, ועיי"ש במש"כ לדחות למש"כ היש"ש בסימן ו' ללמוד מד' הירושלמי אלו דאדם מצווה על שביתת בהמתו ביו"ט, (ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ לפ"ב דף מס' ?), ומש"כ בזה הא"ר שם סקי"ח.**

שמא יצא חוץ לתחום, **בתשו' הריב"ש סימן י"ח הוכיח מהכא דאיכא איסור תחומין ברכיבה ע"ג בהמה,** והמג"א בסימן רס"ו סק"ז הוכיח מהכא דלא כמש"כ הב"י שם דליכא דין תחומין ברוכב ע"ג בהמה למעלה מי', להצד דאין תחומין למעלה מי', ונתבאר בזה במ"מ לעירובין מ"ג א', ואכמ"ל.

**ש"מ תחומין דאורייתא,** הבית אפרים בקו"א לתשו' הב"ח החדשות סימן ז' הוכיח מהכא דלמ"ד דתחומין דאורייתא הוא אף ביו"ט, וע"כ לדידי' ניחא דאסרו לרכוב ע"ג בהמה אף ביו"ט מגזירה שמא יצא חוץ לתחום, וכן הוכיחו בתשו' חת"ס או"ח סימן קכ"ב, והעמודי אור בסימן י"ד סקי"ד.

אך הנה נחלקו בזה רבוותא, ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ עירובין בפתיחה לפ' מי שהוציאוהו, ולדעת הסוברים דליכא איסור תחומין דאורייתא ביו"ט, צ"ל כמש"כ הטו"א בחגיגה י"ז ב' באבנ"מ דכיון דגזרו בשבת על רכיבה אטו איסור תחומין דאורייתא, גזרו נמי ביו"ט אטו שבת, וע"ד שמצינו לעיל י"ח א' דגזירה יו"ט אטו שבת, וכתבו התוס' דל"ה גזירה לגזירה דיו"ט ושבת חדא הוא.[[34]](#footnote-35)

התוס' בחגיגה י"ז ב' ד"ה ופנית הוכיחו מהכא דאף תחומין די"ב מיל אינם אלא מדרבנן, דאם איכא תחומין דאורייתא, שפיר יש לגזור אטו זה שלא לרכוב ע"ג בהמה, וכן הוכיחו הבעה"מ בספ"ק דעירובין, והרמב"ן במלחמות ובחי' שם, והרשב"א שם ובסוגיין.

ובישוב דעת הסוברים דתחומין די"ב מיל דאורייתא, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן שם כתב דיש דוחין, דאין לגזור לרכוב ע"ג בהמה משום ג' פרסאות דמרחק טפי, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ח ב' דאין לחוש שיצא שלא לדעת חוץ לג' פרסאות, ורק באלפים אמה שהוא מקום קרוב, יש לחוש כשלא ילך ברגליו שמא לא יכוין את התחום,[[35]](#footnote-36) וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין, וכ"נ בד' ההשלמה לעיל שם. - **ב** ההשלמה לעיל שם כתב לישב עוד, **דפריך דש"מ דתחומין די"ב מיל דאורייתא, ומאי קמ"ל ר' חייא דאמר דלוקין על תחומין מה"ת. - ג** המאירי בסוגיין ולעיל י"ב א' כתב דהוא משום דאין המנהג לרכוב ביו"ט אלא רכיבה של תענוג ואין לגזור בה אלא לאלפים אמה. - **ד** המאירי לעיל י"ב א' כתב בשם י"א דהוא משום דאיסור תחומין די"ב מיל דאורייתא הוא רק בשבת, אך ביו"ט ליכא איסור תחומין אלא מדרבנן, וזהו דפריך דש"מ תחומין דאורייתא, דאם תחומין דרבנן ל"ה אסרינן לרכוב ע"ג בהמה ביו"ט דלי"ב איסור תחומין דאורייתא כלל, וכ"כ הבית אפרים בקו"א לתשו' הב"ח החדשות סימן ז', ובחי' חת"ס החדש בעירובין י"ז ב', ובס' נחל איתן פכ"ז משבת ה"א, והעמודי אור בסימן י"ד.[[36]](#footnote-37)

**גזירה שמא יחתוך זמורה,** בפירש"י כתב דהיינו דיחתוך זמורה להכותה, והוי קוצר מן המחובר, ובפשוטו האיסור בזה הוא משום דמלאכת קוצר לא הותרה ביו"ט, - אך לדעת הסוברים דמדאורייתא הותרה קצירה ביו"ט, ואף הותרה לשאר צרכי היום מדינא דמתוך, צ"ל דהא דגזרו שמא יחתוך זמורה, הוא משום דחיתוך זמורה כדי להכות את הבהמה, הו"ל כמכשירין שלא הותרו, ואף לדעת ר' יהודה דהותרו מכשירין, היינו רק כשא"א לעשותן בערב יו"ט, וגם י"א דאף לר' יהודה לא הותרו מכשירי שאר צרכי היום, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' ?, - וי"ל עוד, דאף דביו"ט אי"ז אסור אלא מדרבנן, מ"מ כיון דבשבת ה"ז אסור מדאורייתא, גזרו יו"ט אטו שבת, וכמש"כ כן הפר"ח בסימן תצ"ה ס"ב בטעם הא דאסרו פירות הנושרין ביו"ט, להסוברים דמדאורייתא הותרה קצירה ביו"ט.

ההגמ"ר בספ"ק דעירובין הק' דבמדבר דלא שכיחי זמורה לישתרי, וכתב די"ל דלא פלוג רבנן, והוכיח כן מהא דאסור לעלות באילן אף בימות הגשמים דליכא פירות, ואף באילן יבש, הגם דעיקר האיסור הוא שמא יעלה ויתלוש, - והקרב"נ בסימן ב' כתב דזהו שהביא הרא"ש למה שאמרו בירושלמי דאין רוכבין ע"ג בהמה משום שביתת בהמתו, דמה"ט אסור אף במדבר.

הרא"ה כתב דבכלל גזירה זו הוא האיסור שלא להשתמש בבע"ח, וכ"כ בחי' ר"ד הכהן והמאירי, וכ"ה בתשו' הריב"ש סימן י"ח, וכן הוכיח המג"א בסימן ש"ה סק"י מפירש"י בשבת קנ"ד ב' ד"ה קא משתמש ומד' התוס' בעירובין מ"ג א' סוד"ה הלכה כר"ג, והאג"ט קוצר סקנ"ג אות ג' הביא כן מד' עוד מקמאי.

והמג"א שם פירש בד' הרמ"א שם דב' דינים הם, ומלבד הא דאין רוכבין ע"ג בהמה מגזירה שמא יחתוך זמורה, אסרו חכמים להשתמש בבהמה,[[37]](#footnote-38) - אך הגר"א שם כתב לפרש גם בד' הרמ"א דחד דינא הוא, וכ"כ בגל' הגרע"א שם, ועיי"ש שהוכיח כן, דאי נימא דאיכא איסור בפנ"ע להשתמש בבהמה, מ"ט הוצרכו הכא לגזירה שמא יחתוך זמורה, הרי בלא"ה אסור משום דמשתמש בבהמה.

\*התוס' בעירובין מ"ג א' סוד"ה הלכה כר"ג כתבו בשם הרשב"ם שהתיר ליכנס לקרון בשבת, ור"י נחלק ע"ז דאם בהמה מנהיג בקרון פשיטא דאסור להשתמש בבע"ח שמא יחתוך זמורה, וההגמ"ר בספ"ק דעירובין כתב בדעת הרשב"ם דהו"ל כצידי צדדים דמותרין, ועמש"כ הרמ"א בסימן רמ"ח ס"ב בדין כניסה בספינה שהבהמות מושכות אותה, ובמש"כ המג"א שם סק"ט,[[38]](#footnote-39) והמחה"ש והנתיב חיים שם, ובגל' הגרע"א בסימן ש"ה למג"א סק"י.

המהרי"ל בהל' שבת אות ל"ג הביא להקשות, דמ"ט אין ב' בנ"א רוכבין ע"ג בהמה, הרי כ"ה דב' בנ"א מותרין לקרות לאור הנר משום דמדכרי אהדדי, ה"נ נימא דיהיו מותרין לרכוב ע"ג בהמה משום דמדכרי אהדדי ולא יבואו לחתוך זמורה,[[39]](#footnote-40) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הטל אורות תירץ דכיון דהם טרודין לדבר אחד בהילוך הבהמה, יש לחוש אף בשתים שיחתכו זמורה, כ"ה דאסרו לקרות עם אשתו לאור הנר, מפני שדעתה קרובה אצלו. - **ב** העולת שבת בסימן ש"ה ססקט"ו כתב דשאני בהטיית הנר דסגי בחד וליכא למיחש שיטו שניהם ביחד, ומשא"כ הכא דיש לחוש שיחתכו הזמורה ביחד ושניהם ישכחו שהוא שבת. - **ג** המג"א בסימן ער"ה סק"ה כתב למש"כ בדעת הב"ח דלא התירו בב' בנ"א אלא בקריאה שהיא דבר מצוה ולא בדבר הרשות, והמחה"ש שם כתב דהיינו דמה"ט אסרו גם ברכיבה דמצוה, דכיון דרוב רכיבות הם לדבר הרשות, לא פלוג רבנן. - **ד** המג"א שם כתב עוד דגזרו שמא יחתוך זמורה קודם הרכיבה כדי להנהיגו. - **ה** התו"ש שם סוסק"ד כתב דאין לדמות גזירות חז"ל זל"ז, דדוקא התם הוא דשרינן בב' בנ"א כיון דבלא"ה הוא חשש רחוק דשמא יטה, אך בשאר מקומות לא סמכו להתיר משום טעם זה.[[40]](#footnote-41) - **ו** השמחת יו"ט בסוגיין כתב דדוקא בנר דכשמטה מאפיל על חבירו, ירגיש בו חבירו ויזכירנו, אך לחתוך זמורה יכול לחתוך בלי הרגש חבירו. - **ז** בכתבי ברכ"ש שבת סימן ט"ז כתב דהא דחיישינן שמא יחתוך זמורה, היינו שמא יחתוך במזיד, וע"ז ל"מ מידי הא דאיכא ב' בנ"א, ורק התם דהחשש הוא שמא ישכח ויטה, מהני הא דב' קוראים יחד דאם יבא להטות יזכירנו חבירו.

**האיסור לשוט על פני המים**

**ולא שטין על פני המים גזירה שמא יעשה חבית של שייטין,** בתשו' נובי"ת או"ח סו"ס מ"ט צידד דלדעת התוס' דבזה"ז שרי לספק ולטפח ולרקד משום דאין אנו בקיאין בעשיית כלי שיר, ה"נ יש להתיר לשוט על פני המים משום דלא שכיח בזה"ז לעשות חבית של שייטין, עיי"ש.

בשבת מ' ב' תניא דלא ישוט אדם בבריכה מלאה מים ואפי' היא עומדת בחצר, ומוקמינן לה בדלית לה גידודי, ונחלקו הראשונים בביאורו, ונתבאר במ"מ למלאכת בישול דף מס' 27 בסופו.

התוס' בעירובין מ"ג א' ד"ה הלכה כר"ג כתבו בשם ריצב"א דאסור ליכנס בספינה בשבת, משום דדמי לשט בנהר ואסור גזירה שמא יעשה חבית של שייטין, והתוס' בשבת י"ט א' ד"ה אין מפליגין כתבו דמה"ט הוא דאין מפליגין בספינה פחות מג' ימים קודם השבת, וכ"כ בתשו' ר"ה גאון שבס' העתים סימן ל"ח, והסה"ת בסימן רכ"ה,[[41]](#footnote-42) אך ש"ר כתבו כמה טעמי אחריני בזה, ונתבאר במ"מ לספ"ק דשבת דף מס' 6, - והמאירי בשבת שם תמה ע"ז דא"כ מ"ט מותר להפליג ג' ימים קודם השבת,[[42]](#footnote-43) ועיי"ש שכתב דלא חשיב כשט בנהר, משום דספינה אדם נח בתוכה ואין בה סרך שיטה כלל, - ובתשו' חת"ס ח"ה סימן קצ"ד כתב עוד בדעת החולקים, דכל שהולך למסעיו ממקום למקום, לא שייך שישוט בנהר כמה פרסאות למחוז חפצו, ול"ש הגזירה דשמא יעשה חבית של שייטין.

המרדכי בסימן תרצ"ה הביא מירושלמי דאסור לאדם להושיט דבר להוליכו מאצלו, וה"נ אסור להושיט דבר להביאה אצלו, וכ"כ השו"ע בסימן של"ט ס"ו, והב"ח שם כתב דהיינו דוקא בנהר, אבל בכלי שרי, והביאו המג"א שם סקי"ב,[[43]](#footnote-44) והמ"ב שם סקל"ג כתב דהוא ג"כ בכלל הגזירה שלא לשוט בשבת.

דף מס' 3

**קידושין ונישואין בשבת**

**ל"ו ב' - ולא מקדשין וכו' לא צריכא דאית לי' אשה ובנים,** בפירש"י כתב דאתי לפרושי להא דקרי להו רשות, דהיינו כשיש לו אשה ובנים דתו לא מיפקד כולי האי, ומשמעות דבריו דהא דאין מקדשין הוא אף כשאין לו אשה ובנים דמצוה קעביד, והא דמוקמינן לו כשיש לו אשה ובנים, הוא לפרש להא דקרי להו רשות, וכ"כ הרא"ה והר"ד הכהן והמאירי, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד, והב"י בסימן של"ט ס"ד כתב דכ"ה דעת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש שסתמו בזה.

אך התוס' כתבו בשם ר"ת דכל שאין לו אשה ובנים מותר לקדש דמצוה קא עביד,[[44]](#footnote-45) וכן הסכים הרשב"א,[[45]](#footnote-46) ופירש דהוא משום דהוי חפצי שמים דשרי, (ודמי להא דמשדכין על התינוקות ליארס וכו'),[[46]](#footnote-47) והר"ן הוסיף דאף דבמשנתינו אסרו אף דברים שיש בהן משום מצוה, היינו משום דלית בהו מצוה כולי האי, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד, - והרמ"א בסימן של"ט ס"ד כתב דאף דלא קי"ל הכי, מ"מ סומכין ע"ז בשעת הדחק.

בפירש"י כתב דאף כשיש לו אשה ובנים איכא קצת מצוה, דלערב אל תנח ידך, ובתשו' פרי יצחק ח"א סימן מ"א ד"ה אמנם נראה תמה בזה, דמ"ט לא חשיב כמצוה גמורה, והרי דעת כמה מרבוותא דמוכרין ס"ת לישא אשה בת בנים משום לערב אל תנח ידך, ועדיף משאר מצוות שאין מוכרין להן ס"ת,[[47]](#footnote-48) וכתב לישב, דהוא משום דיש לו אשה ובנים, ועיקר מצות לערב אל תנח ידך היא במי שאין לו אשה, דצריך לחזר אחר אשה בת בנים, אך אם יש לו אשה ובנים, אע"פ שהאשה כבר אינה בת בנים, ליכא חובת מצוה גמורה לישא ג"כ אשה אחרת בת בנים, ולי"ב אלא קצת מצוה, ולכו"ע אין מוכרין ס"ת לצורך זה.

בתשו' גליא מסכת אהע"ז סימן י"ב כתב לדקדק מלישנא דגמ' דכל שאין לו אשה אף שיש לו בנים הוי מצוה גמורה לישא אשה, וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן של"ט ס"ד דלדעת ר"ת מותר לקדש בשבת אף אם יש לו בנים אלא שאין לו אשה, והוכיח כן ממשה"ק התוס' על הירושלמי דמ"ט לא משני דכיון דמתה אשתו מצוה קעביד לישא אחרת, ואם כשיש לו בנים אסור, ל"ה מצי לשנויי הכי, דתיקשי דבכה"ג שיש לו בנים מאי איכא למימר, והביאו המ"ב שם סקט"ז.

ובטעם הא דכשאין לו אשה הוי מצוה גמורה לישא אשה, כתב הגליא מסכת שם דהוא משום שאסור לעמוד בלא אשה, כמו שאמרו ביבמות ס"א ב', - אך בתשו' פרי יצחק ח"א סימן מ"א האריך דאי"ז משום כן, אלא משום מצות לערב אל תנח ידך, דכל שאין לו אשה, מצוה גמורה לישא אשה בת בנים משום לערב אל תנח ידך, וכנ"ל, וכ"כ המ"ב שם.

**וכולהו טעמא מאי גזירה שמא יכתוב,** התוס' הביאו מירושלמי דאסור לכנוס אלמנה בשבת משום דהוי כקונה קנין בשבת, דעד שלא כנס אינו זכאי במציאתה ובמעשה ידי' ובהפרת נדרי', ומשכנס זכאי בכולם, ומשמעות דבריהם דקי"ל הכי, - וכ"כ הרשב"א בשם ריב"א דאף אם קידש מבעו"י אסור לכנוס לחופה בשבת, דהרי קונה קנין גמור בשבת ליורשה ולטמא לה ולהפר נדרי', והוכיח כן מהא דאין מייבמין בשבת אע"פ שאין שם אלא ביאה, והר"ן כתב לדמותו למה שאמרו בירושלמי דאסור לכנוס אלמנה בשבת, וכ"כ הרא"ש בפ"ק דכתובות סימן ג', והרשב"א והריטב"א שם ג' א', וכ"כ המ"מ בפ"י מאישות הי"ד בדעת הרמב"ם שם.

הפסקי רי"ד כתב דהתלמוד שלנו לא ס"ל כהירושלמי, דאם יש לאסור משום דקונה קנין בשבת, מ"ט אמרו דאיסורו הוא מגזירה שמא יכתוב, תיפו"ל דקונה בשבת,[[48]](#footnote-49) וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והוסיף לפרש דהוא משום דלד' הירושלמי דהוי כקונה קנין בשבת, איסורו הוא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ול"ב להגזירה שמא יכתוב, וכ"כ בתשו' הרמ"א סימן קכ"ה, ונתבאר להלן.[[49]](#footnote-50)

אך מד' התוס' וש"ר שהביאו לד' הירושלמי, וכן הביאוהו הרמב"ן והרא"ה והר"ן בכתובות ז' א', משמע דס"ל דלא פליג על הגמ' שלנו,[[50]](#footnote-51) - ובפשוטו הוא משום דס"ל דגם איסור מו"מ הוא מגזירה שמא יכתוב, כמש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין בפי' בתרא, ונמצא דאף לפ"מ שאמרו בירושלמי דאיסורו הוא משום דהוי כקונה קנין, הוא מגזירה שמא יכתוב,[[51]](#footnote-52) ועד"ז כתב הט"ז בסימן תקכ"ד סק"א, - וי"ל עוד, כמש"כ הפמ"ג באש"א סימן של"ט סק"ד דבקידושין אין לאסור משום קונה קנין, כיון דעדיין מעשה ידי' ומציאתה שלה, וע"כ לא אסרו בזה אלא מגזירה שמא יכתוב,[[52]](#footnote-53) והביאו המ"ב שם סקט"ו.[[53]](#footnote-54)

בד' התוס' והרשב"א מבו' דלדעת ר"ת דמותר לקדש אשה בשבת כשאין לו אשה ובנים, ה"נ מותר לכנוס אשה כשאין לו אשה ובנים, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, וכ"כ בתשו' הרמ"א סימן קכ"ה, והוכיח כן מד' התוס' והסמ"ג, וכ"כ הרמ"א בסימן של"ט ס"ד דאפשר דה"ה הכניסה לחופה שרי, ועמש"כ בזה המג"א שם סק"ה, והמ"ב שם סקי"ט.

אך התור"פ ביומא י"ג א' והסמ"ק בסו"ס קצ"ד כתבו דאף אם מותר לקדש כשאין לו אשה ובנים, מ"מ לכנוס אסור, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ובמש"כ לדחות בתשו' הרמ"א סימן קכ"ה, וכ"כ הכל בו בסו"ס נ"ח, והביאו הב"י בסימן של"ט ס"ד.[[54]](#footnote-55)

וממש"כ הב"י שם דכ"נ מד' הר"ן, מבו' דס"ל דלדעתם אף בשבת אסור לכנוס, וכן נקט בתשו' הרמ"א שם בדעתם, וכ"כ המג"א שם סק"ה, ובד' הפמ"ג באש"א שם סק"ד מבו' דהיינו משום דלא הותר אלא קידושין דלי"ב משום קונה קנין, אך נישואין דאסורין משום דקונה קנין לא הותרו אף כשאין לו אשה ובנים, וכ"ה מבו' בתשו' הרמ"א שם, (אך הט"ז בסימן תקכ"ד סק"א כתב טעם אחר בזה), - אך הפרישה שם סק"א כתב דלא אסרו לכנוס אלא ביו"ט, ומשום דאין מערבין שמחה בשמחה, אך בשבת שרי, ועמש"נ בזה להלן.

בתשו' הרמ"א סימן קכ"ה כתב לדון דבזה"ז מותר לקדש אשה בשבת, דדמי למש"כ התוס' בהא דלא מטפחין וכו' דבזה"ז דאין בקיאין לעשות כלי שיר לא שייך למגזר, וה"נ הוא בהא דאין מקדשין, מגזירה שמא יכתוב, וכיון דבזה"ז המנהג פשוט שאין החתן כותב בעצמו הכתובה או שטר אירוסין אלא כותבה החזן, אין לגזור על המקדש שמא יכתוב, ואין לחוש שהחזן יכתוב משום קידושי החתן, דגזירה כזו לא מצינו, ועוד שהרי החזן כותב כל פעם הכתובה ושטרי האירוסין בשחרית או זמן רב קודם הכניסה לחופה כאשר אינו יודע מתי יהיו מוכנים עם החופה, ועיי"ש שכתב דאף דלפ"מ שאמרו בירושלמי דהא דאסור הוא משום דהוי כקונה קנין בשבת, יש לאסור אף בזה"ז, מ"מ הגמ' דידן עיקר נגד הירושלמי,[[55]](#footnote-56) וכמש"כ הסמ"ג דהגמ' דידן פליגא על הירושלמי,[[56]](#footnote-57) - אך הרמ"א שם לא סמך לדינא על טעם זה בפנ"ע, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן של"ט ס"ד דאין להתיר מכח זה, וכן נקטו הפוסקים שם.

**גירושין בשבת**

התוס' כתבו דכ"ה דאין מקדשין בשבת לפי שנראה כקונה קנין, ה"נ אין מגרשין בשבת, והתוס' בכ"ד ועוד מקמאי הביאו כן מתוספתא במכילתין, והוא בתוספתא פ"ה ה"ג לנוסחת הכת"י, - ובתשו' הרמ"א סימן קכ"ה דקדק מד' התוס', דכל הא דאין מגרשין הוא רק לפ"מ שאמרו בירושלמי דהא דאין מקדשין הוא משום דהוי כקונה קנין, אך לפ"מ שאמרו בתלמודין דהא דאין מקדשין הוא מגזירה שמא יכתוב, אין לאסור מכח זה לגרש, דבגט ליכא למיגזר שמא יכתוב, שהוא מעשה ידי אומן וסופר מהיר הצריך לכתוב הגט, ואין כל אדם בקיאים בו וליכא למיחש שנותן הגט יכתבנו מאחר שאין הנותן רגיל לכתוב הגט, - ועיי"ש שכתב דאף דבד' הר"ן בסוגיין מבו' דהא דאין מגרשין בשבת הוא מגזירה שמא יכתוב, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והר"נ בן הרמב"ן והר"ד הכהן, מ"מ התוס' פליגי ע"ז וס"ל דאין לגזור בזה שמא יכתוב.

**איסור נישואין ביו"ט משום דאין מערבין שמחה בשמחה**

**ולא מיבמין,** הטו"א בחגיגה ח' ב' הק', דמ"ט חשיב להא דלא מיבמין ביו"ט בהדברים שמשום רשות, תיפו"ל דמדאורייתא אסור ליבם אפי' בחוה"מ וכ"ש ביו"ט, וכדתנן במו"ק ח' ב' דאין נושאין נשים במועד מפני ששמחה היא לו ולא מיבמין, ובגמ' שם מפרשינן דהוא משום דאין מערבין שמחה בשמחה, או דילפינן מקרא דושמחת בחגך ולא באשתך,[[57]](#footnote-58) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המגיני שלמה בשבת קמ"ח ב' כתב דאה"נ דה"ז אסור אף בחוה"מ, ואך דכיון דתני לגבי יו"ט שאר דינים דליתניהו בחוה"מ, תני כולהו דיני דיו"ט אפי' דינים הנוהגין בחוה"מ.[[58]](#footnote-59) - **ב** השעה"מ בפכ"ג משבת הי"ד כתב דאיצטריך לאסור אפי' לעשות בה מאמר, דכיון דאי"ז נישואין שרי בחוה"מ. - **ג** הטו"א שם כתב, דנפ"מ ביו"ט של ר"ה דלי"ב מצות שמחה,[[59]](#footnote-60) וכן נפ"מ בליל יו"ט ראשון דלי"ב מצות שמחה.[[60]](#footnote-61) - **ד** בהגה' ברוך טעם שם כתב דנפ"מ בתוספת יו"ט, למש"כ התוס' בכתובות מ"ז א' ד"ה דמסר לה דמדאורייתא מותר לישא אשה בתוספת יו"ט,[[61]](#footnote-62) וכ"כ הרש"ש שם. - **ה** בהגה' ברוך טעם שם כתב עוד, למש"כ התוס' בכתובות שם דליכא איסור בנישואין בלא סעודה.[[62]](#footnote-63) - **ו** בהגה' ברוך טעם שם כתב עוד די"ל דמשנתינו אתיא כר"א דס"ל דשמחת יו"ט רשות, - ועמש"כ בזה בתשו' כת"ס או"ח סימן קל"ח, והמשנת יעבץ באו"ח סו"ס מ"ה.

התורי"ד בסוגיין נסתפק אם מותר לכנוס בשבת ויו"ט, דשמא לא נאסר אלא לקדש וליבם מפני שמחדש נתקרבו ודילמא אתי למכתב, אבל בנישואין שכבר מקורבין הן משעת קידושין לא גזרינן, ועמש"כ בזה הרשב"א והר"ן, ונתבאר לקמן בסוגיין, וכתב דאסור לכנוס ביו"ט, דכיון דאף בחוה"מ אסור, כ"ש ביו"ט, וכיון שביו"ט אסור, בשבת לא כ"ש שאסור, - וצ"ב דהרי הא דאסור לכנוס בחוה"מ הוא משום אין מערבין שמחה בשמחה, או מקרא דושמחת בחגך ולא באשתך, ואף דמכח זה כ"ש דיש לאסור ביו"ט, מ"מ אין לאסור מכח זה בשבת.

ובד' שאר רבוותא מצינו דקייל בזה שבת מיו"ט, דהתוס' ועוד מקמאי דנו להתיר לישא ולייבם כשאין לו אשה ובנים, ונתבאר לעיל, ומבו' דאף דה"ז אסור בחוה"מ וביו"ט, מ"מ אי"ז אסור בשבת,[[63]](#footnote-64) וכ"כ הפרישה בסימן של"ט סק"א,[[64]](#footnote-65) - והפמ"ג באש"א סימן של"ט סקי"א כתב דבער"ש ביה"ש מותר לישא, דלא גזרו על שבות בביה"ש לצורך מצוה, וכ"כ המאירי בכתובות ג' א', אך בערב יו"ט ביה"ש אסור לישא, כיון דה"ז אסור משום דאין מערבין שמחה בשמחה, והוא איסור דאורייתא,[[65]](#footnote-66) וכ"ה מבו' בדבריו בראש יוסף לקמן בסוגיין.[[66]](#footnote-67)

**טעם הא דפוסקין צדקה לעניים בשבת**

**לא מקדישין וכו',** הר"ן בשבת ק"נ א' הק' במה שאמרו שם דפוסקין צדקה לעניים בשבת, דמ"ש מהא דתנן הכא דלא מקדישין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ן שם כתב בשם רבינו נסים ובפי' הר"ן הוא בשם ר"ח שלא אסרו אלא להקדיש כלי ידוע משום דמחזי כמו"מ, אך לא אסרו לחייב עצמו לגבוה בדיבורו, והר"ן הק' ע"ז מהא דאין מעריכין, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין ו'.[[67]](#footnote-68) - **ב** המאירי בסוגיין כתב בשם קצת גאונים דהא דשרי לפסוק צדקה, הוא אף כשאומר סלע זו לצדקה, והיינו מפני שלא יצאה מרשותו, שעד שלא באה ליד גבאי מותר לשנותה, וכ"כ בס' המנהיג בהל' יו"ט. - **ג** האו"ז בסימן נ' דהתם איירי בצדקה שצריכין לה עניים היום דהוי צורך היום, ודמי לחובות שקבוע להן זמן דמותר להקדישן, כמו שאמרו בשבת קמ"ח ב',[[68]](#footnote-69) והביא כן מתוס' ריב"א בסוגיין.[[69]](#footnote-70) - **ד** האו"ז שם כתב בשם ריב"א שחילק עוד בע"א, דהא דאין מקדישין וכו' הוא משום דרשות נינהו, דאי בעי מקדיש מעריך ומחרים ואי לא בעי ליתניהו חובה עליו, וע"כ גזרו בהן משום מו"מ, ומשא"כ לפסוק צדקה לעניים ולשדך התינוקות ליארס וללמדו ספר לתינוק הוי חובה, ולא גזרו בזה משום מו"מ.

**הקדש לביהכנ"ס בשבת**

הארחות חיים בהל' יו"ט סט"ז והכל בו בסימן נ"ח כתבו בשם גאון דהא דאין מקדישין, היינו דוקא הקדש מזבח או הקדש בדה"ב שיוצאין מרשותו לרשות גבוה ודומה למו"מ, אבל עכשיו שנודרין להקדשות ס"ת או עטרה או שמן למאור וכיו"ב מותר לפי שעדיין אינן מיחדין שום דבר שיוצא מרשותן ול"ד למו"מ, - והב"י בסימן ש"ו ס"ו פירש לדבריו דהוא כד' רבינו נסים דמותר לחייב עצמו לגבוה בדיבורו, ולא אסרו אלא כשמקדיש כלי ידוע, וכ"כ הט"ז שם סק"ב, וכתב לפ"ז דאם ייחד כבר הס"ת ומביאה לביהכנ"ס בשבת אסור, דה"ז יוצא מרשות לרשות כשמקדישה, (ורק אם הקדישה כבר בחול בינו לבין עצמו שרי), - אך המג"א שם סק"ב פירש לדבריו דהיינו דהקדשות דידן חולין נינהו, ויש לכל ישראל חלק בהן וא"כ לא יצא מרשותו דיש להמקדיש ג"כ חלק בו, וכתב דלפ"ז מותר להקדיש טס בשבת לביהכנ"ס, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקכ"ז ובשעה"צ שם.

**טעם הא דאין מעריכין בשבת**

**ולא מעריכין,** הר"ן בשבת ק"נ א' הק' ע"ד הסוברים שלא אסרו אלא להקדיש כלי ידוע משום דמחזי כמו"מ, וע"כ שרי לפסוק צדקה לעניים, שהרי אף אין מעריכין, אף דאי"ז כלי ידוע, - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריא"ז בפירקין ה"א דין ז' כתב דהא דאין מעריכין אע"פ שאומר הרי עלי, הוא משום דכששאומר ערך פלוני עלי ה"ה כמזכיר סכום מקח ושומת דמים, ועד"ז כתב היש"ש בסימן ח' דערכי עלי דומה למו"מ לפי שצריך לחשוב שנותיו ופיסוק דמים הראויים כפי שקצבה התורה.[[70]](#footnote-71) - **ב** הב"י בסימן ש"ו ס"ו כתב, דמעריך דמי שפיר למו"מ, דהוי כקונה איש זה מאחר שנודר ליתן ערכו להקדש.[[71]](#footnote-72) - **ג** השה"ג בפ"ק דע"ז כתב דהאומר ערכי עלי הוי כמקדיש כלי ידוע, דהיינו גופו ועצמו שהוא מקדישו, אלא שפודהו אח"כ מיד ההקדש בדמי ערכו, ודמי למו"מ.

**משום מקח וממכר,** בטעם איסור מו"מ כתב בפירש"י דהוא משום ממצוא חפצך, או משום גזירה שמא יכתוב, והרשב"א כתב דהוא מגזירה שמא יכתוב, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ב, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז כתב דמשמעות ד' רש"י, דלפי' קמא דהוא משום ממצוא חפצך, ה"ז אסור מדאורייתא, ולא קשיא לי' דהוי גזירה לגזירה, אלא לפי' בתרא דהוא מגזירה שמא יכתוב, ועיי"ש במש"כ לתמוה בזה, ועמש"נ בזה במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 1.

בפירש"י כתב דהא דאין מקדישין וכו' גזירה משום מו"מ, אף דאיסור מו"מ גופי' הוא מגזירה שמא יכתוב, ול"ה כגזירה לגזירה, הוא משום דכולה חדא גזירה היא, וכ"כ הרשב"א, - אך הרא"ה כתב דמה שאמרו גזירה משום מו"מ ל"ד הוא, דא"כ הו"ל גזירה לגזירה, אלא היינו מו"מ גופי', וכ"כ בחי' ר"ד הכהן, וכ"נ בד' הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ד.

**מתנה והפקר בשבת**

הריא"ז בפירקין ה"א דין ז' כתב דאסור ליתן מתנה לחבירו ביו"ט, אא"כ נותן לצורך המועד, שאם אסור ליתן לגבוה, כ"ש להדיוט, וכ"כ הב"י בסימן תקכ"ז ס"כ בדעת המרדכי בסימן תרע"ו, וכ"נ בד' הרמב"ן וש"ר בכתובות ז' א', וכן הוכיח המג"א בסימן ש"ו סקט"ו מכ"ד, וכ"כ המג"א בסימן י"ג סוסק"ח, וכ"כ הא"ר שם סקי"ט, והגר"ז שם סט"ו, והמ"ב שם סקל"ג,[[72]](#footnote-73) - אך בד' הר"ן לעיל י"ז א' משמע דלא נאסר ליתן מתנה אלא כשמקנה ע"י קנין סודר, וכן נקט הב"י בסימן תקכ"ז ס"כ, והבית מאיר באהע"ז סימן מ"ה האריך להוכיח כן, עיי"ש, - ועמש"כ בזה בהגה' ברוך טעם שם, ובתשו' דברי מלכיאל ח"ג סימן פ"ה.

הרמב"ן בריש פסחים כתב דאסור להפקיר נכסיו בשבת, ודמי להא דתנן הכא דאין מקדישין וכו' גזירה משום מו"מ, וכ"כ הריטב"א בשבת ק"כ א' דאסור להפקיר ממון בשבת שנראה כמקנה קנין בשבת, וכ"כ הפר"ח בסימן תל"ד ס"ב, - אך המאירי בשבת קכ"ז ב' הוכיח ממה שאמרו שם בדמאי דאי בעי מפקר נכסי' והוי עני דמותר להפקיר בשבת, ול"ד להא דאין מקדישין, דהקדש כעין מכר הוא, כמו שאמרו מה לי מכרו להדיוט מה לי מכרו לשמים, ומשא"כ בהפקר דאין כאן שינוי רשות, וכן הוכיח המאירי במגן אבות ענין י"ח, ותמה ע"ד הרמב"ן, וכן הוכיח בתשו' עבוה"ג סימן כ"ה,[[73]](#footnote-74) וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן י"ג סוסק"ח, ועמד ע"ז בגל' הגרע"א שם ובתשו' מהדו"ק סימן קע"ד, וכן נקט המחנ"א שלוחין סו"ס ז', ופירש דהוא משום דהפקר לא חשיב מעשה, ול"ד להקדש, וצ"ב, וכ"כ הברכ"י בסימן רמ"ו אות ד' ובסימן של"ט אות ח', והרש"ש בעירובין ע"א א'.

הראבי"ה בסימן תשנ"ב כתב דאסור להחזיק בנכסי הגר בשבת, וכ"כ העצי אלמוגים בסימן שע"א סקי"ב, - אך בד' הרא"ש בפ"ק דב"מ סימן כ"ב והמאירי בשבת קכ"ז ב' משמע קצת דמותר לזכות בהפקר בשבת, וכ"כ בתשו' עבוה"ג סימן כ"ה, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שע"א סק"ז, ופירש דהוא משום דל"ה כמו"מ כל שאין זוכה ומקנה, וכן צידד בגל' הגרע"א למג"א בסימן של"ט סק"ו, וכן הוכיח בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קע"ד.

**הלואה ופירעון בשבת**

הפמ"ג באש"א סימן ש"ז סקט"ו כתב בדעת המג"א שם דהלואה בשבת מותרת אף שלא לצורך שבת, כל שאינו אומר בלשון הלואה, ומבו' לפ"ז דאף דדעת המג"א דמתנה אסורה בשבת מגזירת מו"מ, מ"מ הלואה מותרת.

אך בד' המג"א בסימן תקכ"ה סק"א מבו' כמש"כ המחה"ש שם דלא הותרה הלואה אלא לצורך שבת, ונתבאר במ"מ לפ' שואל דף מס' 1, - ויש להסתפק אם הוא משום דהלואה שלא לצורך שבת דמיא למתנה דאסורה מגזירת מו"מ, או דהוא משום מה שאסרו בשבת קמ"ח א' להלוות בשבת, ולא התירו כשאומר בלשון שאלה, אלא לצורך שבת, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א בשבת קמ"ח א' דעיקר ההיתר בלשון שאלה, הוא משום שמחת יו"ט.

ועד"ז יש להסתפק במש"כ המג"א בסימן ש"ז סקט"ו דלא הותר פירעון כשאומר בלשון חזרה, אלא לצורך שבת, ויש להסתפק אם הוא משום הגזירה המסוימת בפירעון שמא ימחוק, ולא התירו כשאומר בלשון חזרה אלא לצורך שבת, או דהוא גם משום איסור מו"מ,[[74]](#footnote-75) ובד' הגר"א בחו"מ סימן ע"ג סקכ"ב מפורש דפירעון אסור משום ממצא חפצך, עיי"ש.

**הקנאה בער"ש שיחול הקנין בשבת**

בתשו' מהר"י ברונא סימן קכ"א כתב בתו"ד בפשיטות דאסור ליתן מעות מער"ש, ע"מ שלא יחול המקח אלא בשבת, דהוי בכלל מו"מ האסור בשבת, וכן הוכיח בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ט דאם מכר לו חפץ בער"ש במשיכה או בכסף ואמר תקנה לך למחר, דבשבת נגמר הקנין, ה"ז אסור משום מו"מ בשבת, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן ר"ה ד"ה ועכ"פ ובתשו' כת"ס או"ח סימן מ"ו, - אך הגרע"א שם נקט דדעת התרוה"ד להתיר בזה, ולמש"כ בתשו' מהר"י ברונא שם יש לדחות, וכן הוכיח בתשו' מהרש"ם ח"ב סימן קנ"ז מד' הירושלמי בדמאי פ"ז ה"ד דשרי,[[75]](#footnote-76) ***וכן הוכיח החזו"א בסימן קנ"ו לסימן של"ט מד' הר"ש בדמאי פ"ד מ"ד, ועי' עוד באבנ"ז סימן נ"א, ובחזו"א בדמאי סימן ט' סק"י, ובאג"מ או"ח ח"ג סימן מ"ד.***

**הפרשת תרו"מ בשבת ויו"ט**

**ולא מגביהין תרו"מ פשיטא,** בפירש"י בד"ה תני רב יוסף מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום מתקן, וכ"כ הפסקי רי"ד והרא"ה והמאירי,[[76]](#footnote-77) וכ"ה מבו' בד' התוס' ועוד מקמאי לעיל ט' א' דעיקר האיסור בהפרשת תרו"מ ביו"ט הוא משום דהוי כמתקן, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן קנ"ו, - אך בחי' ר"ד הכהן כתב די"מ דהא דפריך פשיטא, הוא משום דמרישא ש"מ הכי דקתני אין מקדישין ומגבי' תרו"מ היינו מקדיש,[[77]](#footnote-78) ומבו' דיש לאסור בהגבהת תרו"מ גם משום דהוי כמקדיש, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ד,[[78]](#footnote-79) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לעיל ט' א' ובד' ר"נ בן הרמב"ן שם, - ועמש"נ בזה באורך במ"מ לפ"ק דף מס' 16, ואכמ"ל.

בטעמא דרש"י ודעימי' דלא נאסרה הפרשת תרו"מ אלא משום מתקן, ול"ד למקדיש דאסור מגזירת מו"מ, כתב המאירי דאע"פ שמשתנה מרשות לרשות אי"ז אסור מטעם מו"מ, שהרי אף כהן שיש לו שדות צריך להפריש תרומותיו, ואין כאן שינוי רשות שהרי הן שלו, ומשמע דמה"ט אף בישראל המפריש תרו"מ אי"ז בכלל מו"מ, וצ"ב.

ובתשו' הריב"ש סימן קנ"ו כתב דהא דאין בהפרשת תרו"מ משום מו"מ, הוא משום דא"צ אלא להפריש, וא"צ להקנות ולתת לכהן מיד, ועיי"ש שכתב דבפדיון הבן שמקנה לכהן בפדיון בנו, יש לאסור משום דדמי למו"מ.

\*הראב"ן בפ"ק גריס הכא ולא מגביהין תרו"מ מ"ט, תני רב יוסף לא נצרכה אלא ליתנם לכהן בו ביום, ועיי"ש שפירש דהיינו דפריך דמ"ט אין מגביהין, הרי מימנע משמחת יו"ט, ומשני תני רב יוסף לא נצרכה אלא ליתנם לכהן בו ביום, והיינו דלעולם שרי לתקן ע"י שנותן עיניו בצד זה ואוכל בצד אחר, ולא נאסר אלא להפרישם ממש וליתנם לכהן, וממילא דלא מימנע משמחת יו"ט, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומש"כ הראבי"ה בסימן תש"ל.

**לא נצרכא אלא ליתנה לכהן בו ביום,** בפירש"י כתב דהיינו דבכה"ג לא מוכחא מילתא דלתקוני טבלא מכוין, דאין ידוע שיהא הוא צריך לשירים, ורואים שמוליך תרומה לכהן ומחזי דכולה מילתא משום שמחת יו"ט דכהן שצריך לה הוא, ואפ"ה אסור, והביאוה"ל בסימן תק"ו ס"ג ד"ה ולהוליכה לכהן כתב דהוא דחוק מאד,[[79]](#footnote-80) - ועיי"ש שכתב דיש לפרש דמשני דאיירי כשכבר קרא לה שם מבעו"י, וכבר מותר לאכול את הפירות, ואינו מגבי' עכשיו את התרו"מ אלא כדי ליתנם לכהן, וס"ד דבזה שרי, כיון דאינו מתקן כלל בהגבהתו, וקמ"ל דאסור דעשו רבנן כאילו עדיין טבול ולא יפריש, ועיי"ש במש"כ בדין זה.

**מעלה את הראשון ע"מ לשוחטו וכו' רצה זה שוחט רצה זה שוחט,** בתוספתא פ"ג ה"ג תניא דאם רצה שלא לשחוט אחד מהן הרשות בידו, והביאו המאירי, וכן צידד הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ב ה"י, - אך בד' הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ד משמע דלא הותר אלא כששוחט אחד מהם, וכמש"כ המ"מ שם והמאירי בסוגיין, והרשב"א בעבוה"ק שם כתב דראוי לחוש ולהחמיר כן.

**אבל הכא דלא אפשר לאערומי,** בפירש"י כתב דהוא משום דהכל יודעין שלא יניחם ואינו עושה אלא להציל ומזלזלין באיסור יו"ט, וכ"כ בחי' המאירי דהכל יודעין שא"צ לחטין שבגג, - אך התוס' הרא"ש בשבת קכ"ד א' כתב דהוא משום שבעודן על הגג יכול הוא לראותן כשעולה על הגג, וא"צ להשילן לראות איזה טובות יותר לאוכלן.

**הא ב"ש הא ב"ה וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דלב"ש דס"ל דלא הותרה הוצאה שלא לצורך, גבי טלטול שלא לצורך נמי גזרינן, ולב"ה דאמרי הוצאה שלא לצורך מותרת מה"ת,[[80]](#footnote-81) בטלטול נמי לא גזור רבנן, וזה לטעמי' דס"ל לעיל י"ב א' דלב"ה שרי מדאורייתא אף הוצאה שלא לצורך היום כלל, וע"כ ה"נ לא גזור רבנן בטלטול דמשילין פירות, אף שאינו לצורך היום כלל, - אך לדעת רוב קמאי דאף לב"ה אסורה הוצאה שלא לצורך היום כלל, צ"ל דהא דתלי הכא לדין טלטול בפלוגתא דב"ש וב"ה, הוא משום דלב"ה דהותרה הוצאה לשאר צרכי היום, אין לגזור בטלטול אטו הוצאה, דהוצאה שלא לצורך כלל לא שכיחא.

**אטו טלטול לאו צורך הוצאה הוא,** הריטב"א בשבת קכ"ד ב' כתב דהיינו דכל טלטולים שאסרו חכמים היינו כדי לעשות גדר להוצאות דשבת, - ומבו' לפ"ז דאף הא דאין משילין דאיסורו הוא משום טירחא, הוי עיקר האיסור משום גדר הוצאה, וכ"כ המהרש"א בריש פירקין, וצ"ע.

ז' תמוז פ"א

דף מס' 4

**הבהמה והכלים כרגלי הבעלים**

**ל"ז א' -** הבהמה והכלים כרגלי הבעלים,**[[81]](#footnote-82)** **בד' הרמב"ן במלחמות בעירובין מ"ט ב' בדין ב' ששאלו חלוק, משמע דעיקר דין שביתת כלים הוא שביתה דהכלים עצמן, והא דהם כרגלי הבעלים, היינו משום דדין שביתתן הוא כרגלי הבעלים, וע"כ הי' שייך בזה הך דינא דאין קונה שביתה בב' מקומות, והדברי יחזקאל בסימן ז' סקי"ג פירש בדעת הבעה"מ שם דפליג ע"ז, וס"ל דאי"ז שביתה דהכלים עצמן, אלא הם נגררין אחר הבעלים, עיי"ש, וכ"נ בד' המאירי שם, ונתבאר בזה בעירובין שם, ואכמ"ל.**

**הרשב"א לעיל י"ז א' הק' במה שאמרו שם לפירש"י במי שלא עירב דאם קמחו נאסר צריך להקנות קמחו לאחרים, דמאי מהני שיקנה קמחו לאחרים, הרי כבר נאסר קמחו והוא כמוהו והיאך יהא מותר לחצי יו"ט, אדרבה הול"ל שיהא קמחו כבעלים, וכענין שאמרו בעירובי תחומין דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים ואפי' נתנן לאחר בשבת או ביו"ט, - ולכאו' מבו' בדבריו דדין שביתת כלים אינו דין שביתה דהכלים עצמן, דא"כ הוי ככל קנין שביתה דהוא בביה"ש, ול"ש כלל לקבוע מקום שביתה אחר באמצע השבת, ואין ללמוד מזה להא דקמחו נאסר, אלא הוא משום דהם נגררין אחר הבעלים, וע"כ הי' מקום לדון דכל שנתנן לאחר בשבת או ביו"ט יהיו כרגליו, וממה שמצינו דהם כרגלי הבעלים שהי' להם בביה"ש, יש לדמות דה"נ בהא דמי שלא עירב דקמחו נאסר משום דדינו כדין הבעלים, ל"מ מה שמקנה לאחרים באמצע יו"ט.**

אך הנה הר"ן לעיל שם כתב לישב לקו' הרשב"א, דשאני לענין תחומין דאין השביתה נקנית אלא בביה"ש, שהרי אם נאכל עירובו משחשיכה אין בכך כלום, ולפיכך הכל הולך אחר ביה"ש, ומשא"כ בעירובי תבשילין דאינו כן אלא כל שעה ושעה הוא מתיר, שהרי אם אכלו או שאבד לא יבשל עליו, וע"כ הוא מתיר כל שעה ושעה לכל אחד מה שהוא שלו, - ויש להסתפק אם פליג ביסוד הדברים ע"ד הרשב"א וס"ל דדין שביתה בכלים הוא דין שביתה דהכלים עצמן, וע"כ תלי בביה"ש, או דאף דאי"ז דין שביתה דהכלים עצמן אלא הן נגררין אחר הבעלים, מ"מ כיון דעיקר דין השביתה נקבע בביה"ש, גם ד"ז תליא בביה"ש.

הגאו"י בעירובין מ"ה ב' נסתפק בדין מי שהוציאוהו חוץ לתחום, שאין לו אלא ד' אמות, אם אף כליו שהם בביתו לא יזוזו ממקומם, כיון דהם כרגליו בעליהן ובעליהן הרי מחוץ לתחום הוא, או"ד דכיון שהן במקומן, שבת הואיל והותרה הותרה.

ומצאנו הדברים מבוארים בד' הרשב"א שם מ"ז ב' ובד' הריטב"א שם מ"א ב' בשם הרא"ה דכל שיצאו הבעלים עם הפירות חוץ לתחום וחזרו, הרי דאף דהבעלים הפסידו את שביתתם ואין להם אלא ד' אמות, מ"מ הפירות לא הפסידו את שביתתם,[[82]](#footnote-83) וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פכ"א (הלכה קפ"ז), וכ"ה להדיא בד' המאירי שם מ"א ב', ופירש דהוא משום דהפירות הן כרגלי הבעלים בתחום שהי' לבעליהן כשחשכה, והוסיף דלא אמרו שהם כרגלי הבעלים אלא לקנות שביתה בביה"ש ולא ליאסר בפשיעתן, ומשמע דל"ב בזה לדינא דכיון דהותרה הותרה, אלא אף דשביתתם מעיקרא היא כרגלי הבעלים, מ"מ הוי זה שביתה דילהו, וע"כ אף שיצאו הבעלים ממקומם ואיבדו את תחומם, לא איבדו הכלים את תחומם.[[83]](#footnote-84)

**המנחת שלמה בח"א סימן ט"ו הק' דמ"ט לא מצינו דהיוצא חוץ לתחום משום פיקו"נ, והמשלח את השעיר שהולך ג' פרסאות, אסור לצאת במלבושיו ובכליו, אלא באותם שהוא צריך להם משום פיקו"נ, וכן במה שאמרו בעירובין מ"א ב' ביוצא חוץ לתחום דאם הוצרך לנקביו מותר לצאת משום דגדול כבוד הבריות, לא נתפרש שחייב לצמצם בבגדיו, וכתב דשמא כיון דיסוד הדין הוא דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים, תלי איסורן בבעלים, וכל שהבעלים עצמו הותר לילך משום פיקו"נ או משום כבוד הבריות, גם ממונו נגרר אחריו ושרי, ולא מיבעיא לפ"מ דקי"ל דחפצי הפקר אין קונין שביתה, וכל קנין הכלים הוא מכח הבעלים, אלא אף למ"ד דחפצי הפקר קונין שביתה, מ"מ כל שיש להם בעלים הם נגררים אחריו ואין להפריד בין הדבקים.[[84]](#footnote-85)**

עבד כנעני אם הוי כרגלי בעליו

**בעירובין פ"ב ב' תניא דמערב אדם ע"י עבדו ושפחתו הכנענים אף שלא לדעתן מפני שידן כידו, והרשב"א שם כתב ללמוד מזה דצריך לערב אף על עבדו ושפחתו הכנענים, אך כל שלא עירב עליהן ל"ה כרגלי הבעלים, ול"ד לבהמה וכלים דהוו כרגלי הבעלים, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק (בית נתיבות) ש"ה ספכ"א דעבדים ושפחות הכנענים אינם כרגלי הבעלים אלא צריכין עירוב לעצמן מזון ב' סעודות לכל אחד ואחד,[[85]](#footnote-86) וכ"כ הריטב"א שם, והוסיף לפרש דהוא משום דעבדו ושפחתו שייכי במצוות, וע"כ ל"ה כרגלי הבעלים, וכ"כ התו"ש בסימן שצ"ז סק"ג, והבגדי ישע בסימן תי"ד למג"א סק"א.**

**אך המאירי הכא כתב דנתבאר בעירובין שעבדיו ושפחותיו הכנעניים ובנו ובתו הקטנים הרי הם כרגלי האדון או האב ואין יכולין לערב לעצמן, ומשמעות דבריו דהוא חד דינא עם הא דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים, וכן צידד המנ"ח במצוה כ"ד סקי"ב בתחילת דבריו דעבד כנעני הוי כרגלי הבעלים, ואף כשלא עירב הרב הוו כרגליו, ועיי"ש שנסתפק אם הא דכרגלי הבעלים הוא גם לענין דין תחומין דאורייתא, וצ"ע.**

**תחום כלים אם הוי מדאורייתא**

הרמב"ן בעירובין מ"ג א' כתב בתו"ד דלמ"ד דתחום י"ב מיל דאורייתא, אף תחום כלים הוא דאורייתא, וכ"ה מבו' בפירש"י שם ע"ט ב' ד"ה מהו דתימא,[[86]](#footnote-87) אך הרשב"א שם צ"ז ב' כתב דאיסור הוצאת כלים חוץ לתחום אינו אלא מדרבנן, דרק בגופו כתיב אל יצא איש ממקומו,[[87]](#footnote-88) - והכנה"ג בהגב"י סימן שצ"ז כתב דדעת מהרלב"ח בסימן כ"ח דתחומין דכלים ובהמה אינו אלא מדרבנן, ופירש דהוא משום דרק האדם עצמו נאסר לצאת מדכתיב אל יצא איש ממקומו, ובתשו' מהר"ם אלשקאר סימן מ"א נראה שחולק בזה, והביאו המג"א בסימן ת"ד סק"א, והגר"א שם נקט בפשיטות דאף תחום דכלים הוא מדאורייתא, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שצ"ז סק"ח, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ת"ד ס"א, ועמש"כ בזה האבנ"ז באו"ח סימן ש"ז ס"ק י"א י"ב.

**הא דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים אם הוא אף לגבי תחומין דאורייתא**

**לדעת הסוברים דתחומין י"ב מיל דכלים הוא דאורייתא, יש להסתפק אם הא דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים מהני אף לגבי תחומין דאורייתא,[[88]](#footnote-89) - ובד' הפמ"ג באש"א סימן שצ"ז סק"ח מבו' דפשיט"ל דאף לגבי תחומין די"ב מיל אמרינן דהוו כרגלי הבעלים,[[89]](#footnote-90) אך בד' המנ"ח במצוה כ"ד בסו"ד מבו' שנסתפק בזה, עיי"ש במש"כ לגבי עבד.**

שביתת בהמתו בתחומין

\*בפירש"י בשבת נ"ג ב' ד"ה שהי' תחום כתב בדין בהמה שיצא חוץ לתחום דאין לה אלא ד' אמות, דהא דמותר לקרוא לה והיא באה, הוא משום דלא הוזהר על תחום בהמתו,[[90]](#footnote-91) וכ"כ ההגמ"ר בקידושין סימן תקס"ה דמהתם שמעינן דליכא דין שביתת בהמתו בתחומין, וכתב דהוא משום דל"ה מלאכה, והביאוהו הדרכ"מ בסימן ש"ה והמג"א שם סקי"ח.

אך הכל בו בסימן קמ"ו כתב בשם רב האי גאון, דאסור למסור בהמה לרועה נכרי בשבת שמא יוציאנה חוץ לתחום, והובא בב"י סו"ס ש"ה, וכ"כ בתשו' רב עמרם גאון שנד' בתשו' גמו"מ סימן ל"ה, וכ"כ בס' העתים סימן מ"ו בשם תשו' גאון דא"א לבהמה לצאת ולהלך חוץ לתחומו שנא' לא תעשה כל מלאכה אתה וגו' ובהמתך, ושנינו לא תהלך זו יותר מרגלי בעלי' שהוא מצווה על שביתתה כשביתות עצמו שנאמר למען ינוח שורך וחמורך כמוך, וכ"כ העתים בסימן רי"ג, וכ"כ בס' האורה ח"א סנ"ז, וכ"ה גם בתשו' רב האי גאון ובתשו' רב סעדי' גאון שהובאה באוצה"ג בשבת י"ט א', ומבו' דאיכא דין שביתת בהמתו בתחומין, וכ"כ הריטב"א בע"ז ט"ו א', וקשיא לדעתם ממה שאמרו בשבת שם דקורא לה והיא באה, - והריטב"א בשבת שם כתב בשם תוס' דהתם איירי כשהיא עומדת בתוך תחומה והיא חוץ לתחום שלו, אך כל שהיא חוץ לתחומה, אינו קורא לה, דאדם מוזהר על תחומי בהמתו מדרבנן,[[91]](#footnote-92) - והפסקי רי"ד בשבת קנ"א ב' כתב דהא דקורא לה והיא באה, הוא משום דכל הא דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים ה"מ שלא יוליכנה מי שעירב יותר מאלפים אמה שהיו הבעלים מהלכין, אבל היכא דיצאה חוץ לתחום מאילי' מותר לקרוא לה ולהכניסה, שלא נתנו חכמים על הבהמה תורת מי שיצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, והביאו הריטב"א שם.[[92]](#footnote-93)

כלים המיוחדין לאחד מן האחין שבבית הרי אלו כרגליו, **המאירי כתב די"מ דהיינו כשאין לאחין חלק בו, ותמה ע"ז דא"כ מאי קמ"ל, ופירש דאיירי אף שיש להן חלק בו, ומ"מ כיון שהם מיוחדים לאחד מהן ואין האחרים משתמשין בו, חלה עליו שביתת זה שהוא מיוחד לו, ואין לאחין כח להקנות עליהן את שביתתן ולאסור לזה הולכתו במקום שעירב, וכ"כ בפי' ריבב"ן דאע"פ שלא חלקו ולכולן יש חלק בהן, הוו כרגליו, דהואיל ומיוחדין לו להשתמש בהן ואחיו לא היו מקפידין, ברשותו אוקמוה, והשעה"צ בסימן שצ"ז סקט"ז כתב דהוא משום דהו"ל כמשאיל לחבירו שהוא כרגלי השואל, וכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לדין זה, דהוא נכלל בדינא דשואל.**

הלוקח בהמה מחבירו מערב יו"ט וכו', **בפירש"י משמע כמש"כ המהר"ם שיף דגריס הלוקח בהמה מחבירו בערב יו"ט אע"פ שלא מסרה לו אלא ביו"ט הרי היא כרגלי הרועה,[[93]](#footnote-94) וכן גריס הפסקי רי"ד, וכתב דרבותא קמ"ל, דלא מיבעיא בבהמה שעמדה בבית שמעון שהיא כרגלי הרועה שלו, אלא אפי' קנה שמעון בהמה מראובן וראובן לא נתנה לו אלא ביו"ט, כיון שכבר מכרה לו מאתמול אע"פ שעמדה בבית המוכר כאילו עמדה בבית שמעון דמיא, וכיון דכאילו עמדה בבית שמעון דמיא, ה"ה כרגלי הרועה של שמעון.[[94]](#footnote-95)**

כרגלי הרועה

הרי היא כרגלי הרועה, **בפירש"י כתב דהוא משום דדעתו שלא תקנה הבהמה שביתתה אצלו אלא בשביתת הרועה, - ונתחדש בזה, דאף דבביה"ש אכתי ל"ה הבהמה ברשות הרועה, מ"מ כיון שהי' דעת הבעלים שתקנה הבהמה שביתת הרועה, היא קונה את שביתתו, ועד"ז מצינו לקמן ל"ח א' בשואל כלי מחבירו ונתנו לו ביו"ט דהוי כרגלי השואל, ופירשו הרא"ה והר"ן שם דהוא משום דדינא דתחומין תלי בגמר דעתי', ועמש"נ בזה בדף מס' 7,[[95]](#footnote-96) - ובתשו' הרשב"א ח"ד סו"ס רצ"ז כתב דאין מביאין ראי' מן הדברים שהן כרגליו לדברים הקונים לו בית, דכלים שהן כרגלי זה או כרגלי זה אינו מדין קני' ממש, אלא פעמים מדין הפקר וכו', ופעמים מפני שדעת הבעלים למסור אותו ביד אדם ידוע ולא לקנין אלא לשמרו כבהמה שהיא כרגלי הרועה בזמן שאין שם אלא רועה אחד וכו', ואינו מדין קני' וזיכוי.[[96]](#footnote-97)**

**הרשב"א כתב בתו"ד דהא דהוי כרגלי הרועה אי"ז מדין ברירה, אלא משום דודאי ביה"ש למסרה לרועה קיימא ובודאי ימסרנה לו וע"כ קיימא ברשותי', ומשמע דאף כשלא מסרה לו לבסוף, קיימא ברשותי', משום שהיתה עומדת למסרה לו, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם שיף דכל שיש רועה אחד בעיר שדרך למסור לו, הויא לעולם ברשותו, וכל הא דתנן דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים, הוא כשאין רועה בעיר, או שאין דרכו למסרו לו.**

**אך המאירי כתב דהא דהוי כרגלי הרועה הוא משום שכשמסרה לו ביו"ט נתגלה דעתו שמערב יו"ט הי' דעתו למסרה לו, אך כ"ז שלא מסרה לו ה"ה כרגלי הבעלים, ומבו' דכל הא דהוי כרגלי הרועה, הוא רק כשמסרה לו, משום שהוברר שהי' דעתו למסרה לו,[[97]](#footnote-98) - וכ"נ ממש"כ הרמב"ן במלחמות, דכשמסרה לרועה אחד מחשבתו נכרת "מתוך מעשיו" שברשותו מוקים לה מערב יו"ט ובהמה לרועה קיימא ומאתמול קנתה שביתה ברשותו של רועה, והרי דכל הא דהויא כרגלי הרועה, הוא משום דניכרת מחשבתו מתוך מעשיו שמסר לו,[[98]](#footnote-99) וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן שם דכל שמסרה לב' רועים ולא משכה אחד מהן, לא יצאה משביתתה הראשונה שקנתה בערב יו"ט, ונתבאר להלן.**

מסרה לרועה נכרי

**ההגמ"ר בקידושין סימן תקס"ה כתב בתו"ד דהא דמסרה לרועה ביו"ט ה"ה כרגלי הרועה, היינו אף כשמסרה לרועה נכרי, וכ"כ המג"א בסימן שצ"ז סק"ד, והמ"ב שם סקי"א, - ולכאו' כ"ז הוא משום דמדרבנן חפצי נכרי קונים שביתה גזירה בעלים נכרי אטו בעלים ישראל, דאלמלי הא דהם קונים שביתה, ל"ה ביד הבעלים להעמיד הבהמה ברשות הרועה דלא תקנה שביתה כלל,[[99]](#footnote-100) דלא מצינו דיש בכח דעת הבעלים, אלא לקבוע שתהא השביתה כרגלי אחר שהוא עתיד ליתן לו, אך ל"מ לקבוע שלא יקנה שביתה כלל.[[100]](#footnote-101)**

**אך בתשו' רב האי גאון שנד' באוצה"ג בשבת י"ט א' כתב בתו"ד דלענין המוסר בהמתו לבנו או לרועה, פשיטא דרועה זה ישראל הוא, דנכרי לית לי' רגל ביו"ט, - ושמא מכוון דבריו, דכיון דמדינא אין חפצי הנכרי קונין שביתה, הרי דאף דמדרבנן גזרו בהן, מ"מ אי"ז מועיל בבהמה של ישראל שלא תהא כרגלי הבעלים,[[101]](#footnote-102) וצ"ע.**

דין מסר לרועה בב' רועים

כאן ברועה אחד כאן בב' רועים, **בפירש"י כתב דהיינו דכל שיש בעיר ב' רועים לא ידעינן להי מינייהו הויא דעת הבעלים, וע"כ הוו כרגלי הבעלים, - והראב"ד בכתוב שם כתב דלפ"מ דקי"ל דבדרבנן יש ברירה, הרי דאף כשיש בעיר ב' רועים ומסרה לאחד מהן ביו"ט, ה"ה כרגליו, משום דיש ברירה,[[102]](#footnote-103) - אך דעת ש"ר דאף דקי"ל דבדרבנן יש ברירה, מ"מ בכה"ג דב' רועים ל"ה כרגלי הרועה שמסרה לו ביו"ט, והרשב"א והרא"ה הוכיחו כן שהרי ר' דוסא גופי' ס"ל בב"ק ס"ט א' דיש ברירה.**

**ובטעם הא דל"מ בזה דין ברירה מצינו כמה דרכים,** א **הרשב"א כתב בשם תוס', דל"ש הכא ברירה, כיון שלא התנה בעל הבהמה בפירוש על אחד מן הרועים, ול"ד לההיא דמה שילקטו עניים יהי' הפקר שהתנה בפירוש, ועיי"ש שכתב דכשאין אלא רועה אחד קיימא ברשותי' אף בלא דין ברירה, ונתבאר לעיל, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה ק"ס.[[103]](#footnote-104) -** ב **הרא"ה כתב דהוא משום דלענין תחומין בגמ"ד תליא מילתא, ובב' רועים ליכא גמ"ד עד שימסור, וכ"כ בחי' ר"ד הכהן. -** ג **בחי' תלמיד הרמב"ן כתב דכיון דהו"ל למימר מאתמול דבדעתי' למימסרה לחד מינייהו ולא אמר, אלמא לא ברירא דעתי' אפי' בחד מינייהו, ובכה"ג לית לן ברירה. -** ד **בחי' תלמיד הרמב"ן כתב לישב עוד, דהכא הוא תולה בדעת עצמו, וי"ל דבכה"ג אין ברירה אפי' בדרבנן. -** ה **המאירי כתב דל"ש בזה דין ברירה, שכל שלא נתגלית מסירתה לאיזה מבערב, ממילא חלה עלי' שביתת הבעלים, וצ"ב.**

**הרי"ף כתב לפרש לשנויא דגמ' דבב' רועים לא קנה אחד מהן, ולפיכך ה"ה כרגלי הבעלים, אך כשמסרה לרועה אחד ה"ה כרגלי הרועה, ואפי' לא מסרה לו אלא ביו"ט ה"ה כרגלי הרועה, - והבעה"מ פירש לדבריו דלא תלי אם יש רועה אחד בעיר או ב' רועים, אלא היינו דכל שמסרה לב' רועים, אף שמסרה להם מערב יו"ט, לא קנה אחד מהן, וה"ה כרגלי הבעלים, וכל שמסרה לרועה אחד, אף שמסרה לו ביו"ט ה"ה כרגלי הרועה, ועיי"ש שתמה ע"ז, דכל שמסרה מערב יו"ט, אף אם מסרה לב' רועים, מ"ט ל"ה כרגלי שניהם.**

**אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכל שמסרה לב' רועים כיון שלא הוחלט קנינה לאדם אחד, הויא כרגלי הבעלים, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"א דאף אם מסרה להם מערב יו"ט הויא כרגלי הבעלים, וכ"כ הא"ר בסימן שצ"ז סק"ז בביאור ד' הרי"ף, והראש יוסף בסוגיין כתב דהוא משום דכשמוסר לב' רועים אין דעתו שיהא ברשותם רק לרעות ולהשגיח עלי' וברשות בעלים הוי, והשעה"צ בסימן שצ"ז סק"י הוסיף לפרש דהוא משום דכמה פעמים נותן כל אחד עירובו למקום אחר, ובאופן כזה יתמעט התחום לבהמתו שלא יהי' לה כל אחד ב' אלפים אמצעים, ולהכי אין דעתו שיהיו נמשכין אחרי הרועים, ועד"ז כתב השפ"א, - ועמש"כ הראשל"צ לפרש בזה בע"א.[[104]](#footnote-105)**

**אך ש"ר פירשו לד' הרי"ף באנפי אחריני,** א **הראב"ד בכתוב שם פירש לדבריו דאיירי כשמסרה לרועה ביו"ט, ובכה"ג הוא דמפלגינן דבב' רועים ל"ה כרגלי הרועה, וברועה אחד ה"ה כרגליו.[[105]](#footnote-106) -** ב **הראב"ד שם כתב לפרש עוד, לפ"מ שפירש המאירי לדבריו, דמש"כ הרי"ף דמסרה לשניהם, היינו כגון שאמר להם בערב יו"ט שאחד מהם ישמור אותה, ולמחר לקחוה שניהם או אחד מהם בלא מסירת הבעלים, ובכה"ג לא נסתלקה שביתת הבעלים מעלי', וכשמסרה לרועה אחד הויא כרגלי הרועה אף כשמסרה ביו"ט, משום דקי"ל דבדרבנן יש ברירה. -** ג **הרמב"ן במלחמות כתב דאיירי כשמסר ביו"ט לאחד מב' רועים ע"ד שימסור גם לחבירו ויהיו שניהם רועים אותה כאחד בעדרו, אלא שלא מסר לשני בו ביום והשני לא קנה כלל במשיכתו של זה, וע"כ הויא כמו שלא נמסרה לרועה ביו"ט ולא יצאה משביתתה הראשונה שקנתה בערב יו"ט וה"ה כרגלי הבעלים,[[106]](#footnote-107) וכשמסרה לרועה אחד מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו שהעמידה ברשותו מערב יו"ט, וקנתה מאתמול שביתה ברשותו של רועה הרגיל אצלו או שהתנה לו עלי'. -** ד **ההשלמה כתב דהיינו, דאם מערב יו"ט דיבר מבהמתו לב' רועים, וביו"ט מסרה לאחד מהן, ה"ה כרגלי הבעלים, ואם לא דיבר מבהמתו אלא עם רועה אחד, אע"פ שלא מסרה לו אלא ביו"ט, ה"ה כרגלי הרועה, וכ"כ המכתם והמאורות, וכ"נ בד' הר"ן,[[107]](#footnote-108) ומתישב בזה משה"ק הא"ר בסימן שצ"ז סוסק"ז ע"ד הר"ן, ועיי"ש שהוסיף דהא דבב' רועים ה"ה כרגלי הבעלים, אף דבדרבנן יש ברירה, היינו משום דכל שלא בירר למי ימסר שמירתה, לא גמר בדעתו להוציאה מרשותו.[[108]](#footnote-109)**

דיקא נמי דקתני לבנו או לרועה, **לפירש"י ודעימי' היינו דהא דקתני לבנו או לרועה היינו דיש ב' רועים בעיר ואחד מהן בנו, וכל שמסרה לאחד מהן ביו"ט, הויא כרגלי הבעלים, והרשב"א הוסיף לפרש דהא דתני לבנו או לרועה, רבותא קמ"ל דאף דאחד מן הרועים הוא בנו, לא אמרינן דדעתו עליו וכל שמסרה לו ה"ה כרגליו, אלא כיון שיש רועה אחר שפעמים הוא מוסר לו, ע"כ אם לא מסר מערב יו"ט, הויא כרגלי הבעלים, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי, וכן דעת ש"ר**

**אך הרמב"ם בפ"ה מיו"ט הי"א דכתב דהמוסר בהמתו לבנו ה"ה כרגלי האב,[[109]](#footnote-110) וכן פסק השו"ע בסימן שצ"ז ס"ד, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ה, והמ"מ כתב לדעתו, דמה שאמרו דדייקא נמי דקתני לבנו או לרועה, היינו דאא"ב דאיירי בב' רועים אבל ברועה אחד קנאה הרועה, היינו דאיצטריך למיתני בנו דאף כשהוא יחיד לא קנה, אך אי נימא דרועה דמתניתין איירי ברועה אחד, ל"ל למיתני בנו, הרי כיון דברועה דעלמא הויא ברשות בעלים, כ"ש בבנו, ועמש"כ הראשל"צ לפרש בע"א.**

**בעיקר מש"כ הרמב"ם דכשמסר לבנו ה"ה כרגלי האב, כתב המ"מ שם דהיינו לפי שדרך בנ"א למסור כליהן וחפציהן לבניהם ואינם מחשיבין אותם כאילו הוציאם מרשותם, ולפ"ז אף אם מסרו לו מערב יו"ט הוי כרגלי האב, וכ"כ הגר"ז בסימן שצ"ז ס"ד, והמ"ב שם סק"י,[[110]](#footnote-111) - אך המאירי כתב לפרש דאיירי בבנו שאינו רועה ואינו רגיל למסרה לו, וכיון שלא מסרה לו אלא ביו"ט לא קנה שביתת הבן, וכ"כ הרשב"א בדרך אפשר, ולפ"ז כ"ז הוא כשמסרה לו ביו"ט, אך כל שמסרה לו בערב יו"ט ה"ה כרגלי הבן.**

בטעם הא דהבהמה כרגלי הרועה והכלים כרגלי השואל כשמסר להן בערב יו"ט

**נתבאר לעיל דהא דכשמסר בהמה לרועה ביו"ט ה"ה כרגליו, הוא משום דדעת הבעלים שתקנה הבהמה שביתת הרועה, ויש להסתפק אם גם כשמסרה לרועה בערב יו"ט הא דהויא כרגליו הוא משום דדעת הבעלים שתקנה את שביתתו, או דהתם מדינא הויא ברשותו לענין שביתה וה"ה כרגליו.[[111]](#footnote-112)**

**ולמש"כ הנשמ"א בכלל ק"ה בסו"ד דהא דבמסר בהמה לרועה הויא כרגלי הרועה, אף למ"ד דהמפקיד אצל חבירו כרגלי המפקיד, הוא משום דבע"כ צריך לרעות את הבהמה בשדה וע"כ מוכרח שתהא כרגליו, ונתבאר בדף מס' 10, מבו' דהא דהויא הבהמה כרגלי הרועה הוא מכח דעת הבעלים,[[112]](#footnote-113) - וכ"נ ממש"כ הרמב"ם דבמסר לבנו ה"ה כרגלי האב, ולדעת המ"מ ודעימי' הוא אף כשמסרו לו מערב יו"ט, והרי דגם הא דכשמסר לרועה מערב יו"ט ה"ה כרגליו הוא מכח דעת הבעלים, וכשמסר לבנו אין דעתו להעמידה בשביתתו, - וכ"נ ממש"כ השעה"צ בסימן שצ"ז סק"י בטעם הסוברים דכל שמסרה לב' רועים ל"ה כרגליהן, ונתבאר לעיל.[[113]](#footnote-114)**

**במש"נ לדון בטעם הא דהמוסר בהמה לרועה בערב יו"ט ה"ה כרגלי הרועה, הנה עד"ז יש להסתפק במשאיל כלי לחבירו ונתנו לו בערב יו"ט, אם הא דהוי כרגלי השואל הוא מכח דדעת הבעלים להעמידה בשביתתו, דומיא דהא דכשנתנו לו ביו"ט הוי כרגלי השואל, או דכיון דהוא שאול לו חשיב כבעלים לענין תחומין, ומדינא הוי כרגליו, - ובתשו' ר"ע גאון בתשו' גמו"מ סימן ל"ה משמע קצת דמדינא חשבינן לי' לבעלים לענין תחומין והוי כרגליו, וכ"נ בתשו' רב נחשון גאון (שבאוצה"ג שבת י"ט א'), עיי"ש, וכ"נ בל' החיי אדם בכלל ע"ח ס"א, והמ"ב בסימן שצ"ז סקכ"ו.**

כלי גזול אם הוי כרגלי הבעלים או כרגלי הגזלן

**בתוס' הגרע"א לקמן בפירקין כתב דהממלא מים מנהרות המושכין שלא מדעת הבעלים, מיד כשמילא הוו כרגלי הבעלים, דהיינו כאותו יחיד שהוא בעל הבור, ומבו' מדבריו דכלי גזול הוי כרגלי בעליו, ולא כרגלי הגזלן, ועמש"כ בזה הגידו"ש בסוגיין.**

י' תמוז פ"א

דף מס' 5

**הוצאת דבר הטפל חוץ לתחום**

**ל"ז ב' -** שנים ששאלו חלוק וכו', **בעירובין צ"ז ב' מוקי רבא לפלוגתא דר' יהודה ורבנן התם בחבית שקנתה שביתה ומים שלא קנו שביתה, דלר' יהודה מותר להוליכם חוץ לתחום החבית, משום דבטלה חבית לגבי מים, ודמי להא דמוציא אוכלין פחות מכשיעור בכלי פטור אף על הכלי מפני שהכלי טפילה לו, ובטעמא דרבנן דפליגי מצינו כמה דרכים,** א **הרשב"א והריטב"א שם כתבו בשם הראב"ד דהא דכלי בטל לגבי אוכלין הוא כשהאוכלים הם דבר חשוב מן הכלי, אך חבית לא בטלה לגבי מים כיון שהיא חשובה מן המים, ועיי"ש שהניחו לזה בצ"ע. -** ב **הריטב"א שם כתב דהוא משום דנהי דמדינא דאורייתא בטל כלי לגבי אוכל שלא חייב הכתוב בהוצאת שבת אלא על דבר שעיקר הכוונה בהוצאתו, אבל לענין תחומין בכלים נמי גזרו רבנן, דהתם נמי פטור אבל אסור, ובפשוטו מכוון דבריו הוא דאף דאין חייבין על הוצאת הטפל, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וה"נ אסרו חכמים בתחומין, וכ"כ התו"ח והגאו"י שם. -** ג **בד' המאירי שם צ"ה ב' מבו' דאה"נ דהו"מ למיפרך הכי דמ"ט דרבנן, דהרי א"א שחלקו בזה לומר שלא תהא החבית בטילה אצל המים. -** ד הפסקי רי"ד בשבת צ"ד ב' כתב דפטורא דטפל הוא משום דעיקר מחשבתו על האוכלין ולא חישב על הכלי והו"ל הוצאת הכלי כמתעסק, ואנן בעינן מלאכת מחשבת, וכ"ה מבו' בד' רבינו פרחי' שם, וכ"כ הקרית ספר בפי"ח משבת, ולפ"ז לכאו' ל"ש כלל פטורא דטפל בתחומין, וי"ל דזהו טעמא דרבנן דאסרי.[[114]](#footnote-115) - **ה** החזו"א בסימן קי"ב סקי"ג כתב דהוא משום דלענין תחומין ל"מ פטורא דטפל דמ"מ הוציא החפץ חוץ לתחום, והיינו דפטורא דטפל הוא משום דאי"ז חשוב כמעשה הוצאה על הטפל, אך באיסור תחומין דנאסר שיצא חוץ לתחומו אף בלא מעשה הוצאה, וכאשר כן מצינו דעת כמה מרבוותא דאיסור תחומין הוא אף כשהנכרי מוציאו חוץ לתחום, ואיהו לאו מידי עביד, ונתבאר במ"מ לפ' מי שהוציאוהו דף מס' 6, ל"ש כלל פטורא דטפל, וכ"כ החזון יחזקאל בפ"ד ה"ו בסו"ד.

מהא דתניא הכא בשנים ששאלו חלוק דאסורין לצאת בו חוץ לתחומו, מבו' דאסור להוציא כלים חוץ לתחומן אף כשהוא מוציאן דרך מלבוש, **וכ"כ הפרישה בסימן שצ"ז סק"ג, והמג"א שם סק"ב, והמ"ב שם סק"ט, - והקוב"ש באות ע"א הק' בשם הגר"מ אטלס, דלפ"מ שאמרו בעירובין דמהני פטורא דטפל אף לענין תחומין, מ"ט אסור לצאת בחלוק חוץ לתחום החלוק, הרי החלוק טפל לאדם,[[115]](#footnote-116) - ועיי"ש באות ע"ב שכתב לישב לדעת הסוברים דטעמא דרבנן דאסרי הוא משום דס"ל דל"מ פטורא דטפל להתיר להוציא דבר הטפל חוץ לתחום, וי"ל דברייתא דהכא אתיא כרבנן,[[116]](#footnote-117) וכ"כ החזו"א בסימן קי"ב סקי"ג.[[117]](#footnote-118)**

**אך לדעת הראב"ד והמאירי דמודו רבנן דמותר להוציא דבר הטפל חוץ לתחומו, הדק"ל דמ"ט אסור לצאת בחלוק חוץ לתחום החלוק, - והחזון יחזקאל בפ"ד ה"ו בתחילת דבריו כתב לישב דפטורא דטפל הוא רק בהוצאת חבית מלאה מים, דגם הוצאת המים הויא הוצאה, וכיון שהחבית בטלה לגבי המים חל שם ההוצאה על המים, וה"נ שייך פטורא דטפל כשמוציא אדם אחר עם דבר הטפל שעליו, ומשא"כ כשהוא לבוש בגד ואינו מוציא דבר אחר עמו, נעשית כל ההוצאה על הבגד, שהרי הילוך האדם אינו הוצאה כלל, ובכה"ג ליכא לפטורא דטפל,[[118]](#footnote-119) וכ"כ המנחת שלמה בח"א סימן ט"ו.[[119]](#footnote-120)**

**והחזון יחזקאל בהמשך דבריו כתב לישב עוד, דפטורא דטפל הוא רק כשא"צ כלל להטפל, וכמש"כ הרמב"ם בספי"ח משבת, דהוא כשאין כונתו להוצאת הכלי, וע"כ כל שהולך בחלוק, שיש לו צורך בחלוק וכונתו להוציאו, ליכא לפטורא לטפל, עיי"ש, - אך יש לפקפק בזה, דבד' הרמב"ם בפי"ח משבת הי"ז משמע דהמוציא אדם מלובש בכליו וטבעותיו בידו פטור אף כשהוא צריך להן, ועמד ע"ז החזו"י שם, ובפשוטו הוא משום דבגדים לעולם הם טפלים לאדם,[[120]](#footnote-121) וא"כ אף אם הכא חשבינן שהוא צריך להחלוק, שייך בזה פטורא דטפל.[[121]](#footnote-122)**

זה עירב עליו לצפון, **בפירש"י כתב דהיינו דעירב ע"מ להוליך אותו חלוק לצפון, והשטמ"ק כתב בשם מורו דלשון עליו הוא שהזקיקו לפרש כך, אך אי"ז משום דצריך לומר כן בשעת הנחת עירובו, דודאי דכליו נמשכין אחריו אפי' בשתיקה, וכן נקט הראש יוסף.[[122]](#footnote-123)**

דין תחומין בשותפין שחלקו ביו"ט

ב' שלקחו חבית ובהמה בשותפות, **בפירש"י כתב דהיינו כשלקחוה מערב יו"ט, - אך בפי' ר"ח כתב דלקחו חבית בשותפות ביו"ט, והבעה"ע בהל' יו"ט סוף מחלוקת ג' כתב דכן פירש רבינו אפרים, ועיי"ש שתמה ע"ז דאם לקחוה ביו"ט הרי הויא כרגלי המוכר, כדתניא בתוספתא פ"ד דהלוקח בשר מבית טבח ביו"ט כרגלי המוכר.**

**בפירש"י כתב דאיירי כשלקחוה ע"מ לחלקה ביו"ט,[[123]](#footnote-124) והתו"ש בסימן שצ"ז סק"י עמד בזה דמ"ט פירש"י דלקחוה ע"מ לחלקה ביו"ט, וכתב דהוא משום דביו"ט אסור לצמצם בחלוקתם משום איסור מדה ומשקל, ובע"כ שאחד מהן נוטל יותר מחבירו, וא"כ לא שייך בזה ברירה, דהרי בע"כ דקצת מחלקו של חבירו מעורב בחלקו, והו"ל דשיל"מ דאפי' באלף לא בטיל, וע"כ פירש"י שלקחו ע"מ לחלק ביו"ט, ומערב יו"ט גמרו יחד להעמיד החלק הגדול אצל מי שיטול אותו ביו"ט, ודמי לשואל כלי מחבירו בערב יו"ט, דאף אם לא לקחו עד יו"ט הוי כרגלי השואל, ושפיר שייך בזה ברירה, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם והטוש"ע שלא הזכירו לזה, דס"ל דשכנים מותרין לחלוק במדה, ויש בידם לצמצם בחלוקתם, ושפיר שייך בזה ברירה, - ועמש"כ בתשו' חת"ס או"ח סו"ס קמ"ט לפרש לד' רש"י בע"א.**

ושניא בהמה דקא ינקי תחומין מהדדי, **החת"ס הק' דעל כ"ז נימא ברירה, דהוברר למפרע דטפה ליחה הלזה שהיתה בימין בביה"ש תהא מחר בשעה פלוני בצד שמאל ותפול לחלקו של זה, וכתב דצריך לדחוק דדבר רחוק כזה שאין דעתו של אדם עליו ל"ש ע"ז הוברר למפרע, - ובחי' חת"ס החדש כתב דדין ברירה אינו משום שכך עלה בדעתו לפניו ית' מימות עולם כי כך יהי', אלא היינו שגם אתמול בשעת התנאי או הקנין כך הי' דעתו או קנינו, וה"נ כשחולקים אמרינן דגם אתמול אם היו חולקים הי' נופל לו חלק זה, וכיון דאתמול נסו הצללים והליחות ממקום למקום אחר, ע"כ ל"מ ע"ז הברירה, - ועמש"כ בזה הקה"י בסימן כ"ד.**

לאיסור מוקצה לא חששו, **נחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י כתב דהיינו דאנן סהדי דכל חד מינייהו אקצי' דעתי' מחלקו של חבירו, ואפ"ה הם רשאין לאכלה כאן, ולא אמרינן דכל חלק ינק מחבירו ויש כאן מוקצה, והתוס' הק' ע"ז דהרי כל אחד מותר לאכול אף מחלקו של חבירו ול"ה מוקצה כלל, - ובביאור ד' רש"י מצינו ב' דרכים, דהרשב"א כתב דהיינו דאף דאוכל של אדם אחד אינו מוקצה לחבירו, היינו משום דהוא מוכן ממש לבעליו, וכל הוא מוכן ממש לו אינו מוקצה לחבירו, ומשא"כ הכא דאין חלקו מבורר לו מערב יו"ט לפי שתמיד כל חלק יונק מחבירו, הוי כמוקצה לכל אחד ואחד מהם מפני חלק חבירו שמקצה ממנו לאחר בביה"ש, - והמכתם כתב דהכא הי' מקצה כל אחד מהם דעתו מחלק חבירו, כיון שהי' רצונו לחלוק ולהביא חלקו למקום שאין חבירו יכול לילך שם, וכ"כ המאירי, וכ"נ בד' הרא"ה,[[124]](#footnote-125) - ועמש"כ בזה המגיני שלמה בע"א.**

**התוס' כתבו בשם רשב"ם דהא דלאיסור מוקצה לא חששו, היינו דאף דס"ל כר' יהודה במוקצה, מ"מ לא חיישינן למה שהבהמה גדולה ומוסיפה שמנונית ביו"ט, ובטעם הא דלא חיישינן להכי, ומדמו רב כהנא ורב אסי דה"נ לא חיישינן להא דינקי מהדדי, מצינו כמה דרכים,** א **הרשב"א כתב דהוא משום דגידול הבהמה והיניקה שיונקים החלקים זמ"ז לא מינכרא ובטלה ברובא, ואף דהוי דשיל"מ, מ"מ כיון דאי"ז ניכר כלל ה"ז בטל. -** ב **בחי' ר"ד הכהן בסוגיין כתב דהוא משום דעביד דאתי ולי"ב משום מוקצה, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז הא דמדמו רב כהנא ורב אסי דה"נ לא חיישינן ליניקת תחומין, וצ"ב.[[125]](#footnote-126) -** ג **השעה"מ בפ"ה מיו"ט ה"כ כתב די"ל דהוא משום דכל שתחילת ביאתו לעולם בתערובת אף דשיל"מ בטל, וכ"נ בד' המג"א בסימן שי"ח סק"ח, וכ"כ הפמ"ג והגר"א שם, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קפ"ט ד"ה והיינו דמבואר ובתשו' חדשות או"ח סימן ה' ד"ה גם מה דכייל.** ד **בתשו' חדשות להגרע"א שם כתב לפרש עוד דהוא משום דגידול הבהמה והיניקה שיונקים החלקים זמ"ז לי"ב ממש כ"כ ולא חששו חכמים לאסור מכח זה, וכ"ה מבו' בדבריו בתשו' מהדו"ק שם.**

**בעיקר מה שאמרו דלאיסור מוקצה לא חששו, מצינו עוד דרכים בד' הראשונים,** א **התורי"ד כתב דבמהדו"ק פירש דקאי על מי שקנו מן המדבריות, דבכה"ג הוי מוקצה לאחרים, ולא חששו ליניקת מוקצה, ועיי"ש שהק' ע"ז, דכשקנה כל אחד ונעשה מוכן אצלו, נעשה מוכן לכל ישראל, ואין לומר שאצלו יהא מוכן ולחבירו יהא מוקצה. -** ב **התורי"ד כתב לפרש דהיינו דבהמה הרועה מן המחובר ביו"ט ה"ה רועה מן המוקצה ואברי' יונקין מן המוקצה, ואנו שוחטין אותה ביו"ט ואוכלין אותה, ולא חיישינן ליניקה דמוקצה. -** ג **הרא"ה כתב דהיינו הא דאבר היוצא קודם שחיטה אסור ושאר הבהמה מותרת, ולא חששו ליניקה דינקי אברים מהדדי, ומינה שמעינן דאיסור יניקה לאו כלום הוא, ועיי"ש שכתב דהא דקרי לה איסור מוקצה, הוא משום דאיסור יוצא אין לו שם מיוחד, דאינו אבמה"ח ואינו נבילה, וכיון דמרגלא בפומי' מוקצה, נקיט לה בשמא דמוקצה.**

י"א תמוז פ"א

דף מס' 6

ל"ז ב'- שתיק רב, מאי הוה עלה ר' אושעיא אמר יש ברירה, **בפירש"י כתב דהיינו דחבית ובהמה מותרין, ומבו' בדבריו דקי"ל כרב כהנא ורב אסי דלא חיישינן ליניקת תחומין, וכ"כ הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם וההשלמה והרא"ה והרא"ש בסימן ז' והריא"ז בפירקין ה"ב דין ה', והבעה"ע בהל' יו"ט בסוף מחלוקת ג', וכן צידד הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה קס"ה.**

**אך הרי"ף כתב דקי"ל כרב, ומשמע דקי"ל לאסור בחבית משום דינקי תחומין מהדדי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"כ, ובחי' ר"ד הכהן והמאירי בסוגיין, והארחות חיים בהל' יו"ט סע"ד, והכל בו בסימן נ"ח, והשו"ע בסימן שצ"ז ס"י, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.**

**בטעמא דהרי"ף ודעימי' דאף דלאיסור מוקצה לא חששו מ"מ חששו ליניקת תחומין, מצינו כמה דרכים,** א **בחי' ר"ד הכהן כתב דהא דלאיסור מוקצה לא חששו ולי"ב משום נולד, הוא משום דעביד דאתי, ולענין תחומין אין להתיר מכח הא דעביד דאתי, שהתחומין אין להן היתר אלא משום ברירה, ובמה שאינו בעולם אין בו ברירה. -** ב **המאירי כתב דהא דלאיסור מוקצה לא חששו, הוא משום דלי"ב דין מוקצה כלל, דאין דעתו של אדם מקצה מה שביד חבירו כלל, וכל שראוי לחבירו ראוי לו, ואם אין מוקצה בגוף חלקו של חבירו, כ"ש שאינו מקצה חלק עצמו מתוך יניקת חלק חבירו. -** ג **השעה"מ בפ"ה מיו"ט ה"כ כתב דהא דלאיסור מוקצה לא חששו הוא משום דה"ז בטל ברוב, וכיון דתחילת ביאתו לעולם בתערובת ה"ז בטל אף דהוי דשיל"מ, ומשא"כ ביניקת תחומין דחלק חבירו שממנו יונק ומתגדל דבר הניכר הוא, ול"ה תחילת ביאתו לעולם בתערובת, וכ"כ הבינה לעתים שם, והמשכנות יעקב בסימן קמ"ח.[[126]](#footnote-127) -** ד **בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קפ"ט ובתשו' חדשות יו"ד סימן ט' כתב דהוא משום דבאיסור מוקצה שאין לו היתר היום, הרי דהא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, וכל שתחילת ביאתו לעולם בתערובת ול"ה עליו שם איסור קייל טפי, אך באיסור תחומין דיש לו היתר עכשיו, הרי דהא דאינו בטל הוא משום דהו"ל כהיתר בהיתר, וע"ד מש"כ הר"ן בנדרים נ"ב א', ובכה"ג אינו בטל אף דתחילת ביאתו לעולם בתערובת.**

**\*בחי' הרא"ה בחולין ט"ו ב' כתב דהקוצץ פרי לחולה בשבת, ה"ז אסור משום מוקצה, אע"ג דהי' חולה מבעו"י, משום דליכא הכנה במחובר בכה"ג שהוא גדל בשבת גידול הניכר, והביאו הארחות חיים בהל' שבת סימן שמ"ח, וכ"כ הרמ"א בסימן שי"ח ס"ב, - והמג"א שם סוסק"ח הק' דמ"ש מבהמה שגדילה ביו"ט ומותר לשחטה, ומשמעות דבריו שם דהא דלי"ב משום מוקצה, הוא משום דה"ז בטל ברוב אף דהוי דשיל"מ משום דתחילת ביאתו לעולם בתערובת, - והגר"א שם כתב דאף דבבהמה לא חששו לכך, מ"מ בפרי הגדל חששו לכך, וצ"ב,[[127]](#footnote-128) - ועמש"כ הבית מאיר שם לפרש בע"א.[[128]](#footnote-129)**

ור' יוחנן אמר אין ברירה, **בגיטין מ"ז ב' אמרו בישראל ונכרי שלקחו שדה בשותפות דלמ"ד דאין ברירה הוי טבל וחולין מעורבין זב"ז, ובפירש"י שם כתב דהיינו דאין לך כל חטה וחטה שאין חצי' טבל וחצי' חולין, אך התוס' שם כתבו דכיון דאין ברירה שמא הגיע לו כל חלקו של נכרי או חציו, - והשאג"א בסימן צ' הק' ע"ד התוס' מהא דא"ר יוחנן הכא דחבית אסורה משום דאין ברירה, ובע"כ דלמ"ד דאין ברירה אמרינן דודאי דבכל חלק וחלק מעורב בו מחצה של חבירו, וע"כ הוא דחבית אסורה משום דיש בחלקו בודאי מתערובת תחומין, אך אי נימא דאף דאין ברירה י"ל דלא החליפו כלל, הי' לנו להקל מספק בתחומין דרבנן, - ומצינו בזה כמה דרכים,** א **השאג"א שם כתב לישב דר' יוחנן ס"ל כרב אשי דבדשיל"מ אפי' בדרבנן ספיקו אסור.[[129]](#footnote-130) -** ב **הגרע"א בתשו' חדשות או"ח סימן ה' ד"ה אמנם נלע"ד כתב דהוא משום דכל דאיקבע איסורא אסור אף בדרבנן, כגון שנתערבו ביצת נבילה וביצת שחוטה, וה"נ הכא כיון דהספק הוא על ב' חצאי החבית איזה מהן הוא חלקו של ראובן ואסור להוליכו חוץ לרגליו, הו"ל כאיקבע איסורא, ועיי"ש (בד"ה ולכאו' לפי זה) שכתב דבד' הרמב"ן אין לישב כן. -** ג **הביה"ל בח"א סו"ס מ"ט כתב די"ל דכיון דגם אם ירצה להוליך חלקו לצד השני בתחום חבירו ג"כ נתיר לו מספק, שמא אי"ז חלקו, הו"ל תרתי דסתרי, ומשו"ה אזלינן בתרווייהו לחומרא, ועיי"ש במש"כ לפקפק בזה.**

\***מזרח ומערב נמי אין ברירה,** התוס' הביאו מפירש"י בעירובין ל"ו ב' ד"ה מזרח ומערב דהיינו כשאמר אם יבא חכם עירובי למזרח ואם לא יבא הריני כבני עירי, ותליא בדין ברירה, דמאן יימר דבעת קניית העירוב הי' דעת החכם ליכנס לתוך ד' אלפים של עיר, ושמא ל"ה בדעתו לזוז וקנה עירובו של זה, ומבו' בדבריו דאף בכה"ג דמתנה על עירוב אחד, דאם יבא חכם יהא עירוב ואם לא יבא לא יהא עירוב, תליא בדין ברירה, - אך הריטב"א שם כתב דאין דין ברירה אלא בדבר שהוא תלוי וראוי לחול ולהתברר על א' מב' דברים או על זה או על זה, אבל כל שאין ספיקו מתברר בסוף בא' מב' דברים אלא שהוא מוטל על דבר אחד לבדו, אלא שהוא ספק אם יהי' לו או לא יהי', אין כאן דין ברירה, וכ"כ הרמב"ן בגיטין כ"ה ב', ועיי"ש שכתב דכל הא דתלינן לה הכא בדין ברירה, הוא כשמתנה אם בא חכם למזרח עירובי למזרח למערב עירובי למערב, שהרי אפשר שיתחלף המעשה ואין דעתו נבררת משעה ראשונה לדבר זה שאירע, אבל אם אמר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח ואם לאו יהא עירובי בטל קנה לדברי הכל, וכ"כ הר"ן שם.

ובחי' הגרע"א בעירובין שם הק' ע"ז, דאף אם אמר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח למערב עירובי למערב, מ"ט חשיב דמתנה על ב' דברים, דהרי אין עירוב אחד קונה או למזרח או למערב, אלא נותן ב' עירובים, וכל אחד הוי מילתא באנפי נפשי', ולגבי כל אחד הוי מתנה לדבר אחד, דהרי כשמניח במזרח ואומר אם בא למזרח יהא עירובי זה עירוב ואם לא יהא עירוב זה בטל, שפיר דמי, וכן כשמניח אח"כ במערב ואומר אם בא למערב יהא עירובי למערב ואם לאו יהא בטל, ג"כ מהני, וכיון דכל אחד בפנ"ע מהני, למה יגרע מה שמערב בב' מקומות ובכל חד מתנה תנאי בחד מילתא, - והשערי ישר בש"ז פי"ח עמד בזה, דגם אם הי' עירוב אחד קונה או למזרח או למערב,[[130]](#footnote-131) מצינו למימר דאם הי' מתנה מתחילה על מזרח בתנאי, ואח"כ מתנה על מערב בתנאי, דשפיר דמי, ועיי"ש מש"כ לפרש בד' הרמב"ן, ועד"ז כתב בס' זכרון יהונתן סימן ו' סקמ"ט, ועי' גם בס' שערי חיים גיטין סימן מ"ז, ועמש"כ בזה בחי' הגרנ"ט גיטין סימן פ"ב והחזו"א בדמאי סימן ט"ז סק"ד, ואכמ"ל.

\***וכבר בא חכם,** הריטב"א בעירובין ל"ו ב' הק' דלמ"ל לאוקמה כשכבר בא חכם, לוקמה כשלא בא חכם כבר, ומיירי כשהחכם א"א לו לבא לכל אחד מב' הרוחות אלא או למזרח דוקא או למערב, ועיי"ש מש"כ בזה, - ודבריו הם לטעמי', דכל שהתנה על רוח אחת לא תליא בדין ברירה, וע"כ כל שא"א לו להחכם לבא אלא לאחד מן הרוחות, לא תליא בדין ברירה, דאף דעדיין לא נתברר אם יבא לרוח זו או לא יבא, הו"ל כמתנה על רוח אחת, דלא תליא בדין ברירה, אך לדעת רש"י הרי איירי הכא במתנה על רוח אחת, ואפ"ה תליא בדין ברירה אם יבא או לא יבא, וע"כ הוצרך לשנויי דאיירי כשכבר בא חכם.

וכי לית לי' לר' אושעיא ברירה בדאורייתא אבל בדרבנן אית לי', **בפי' הר"ן בגיטין כ"ה א' כתב דמהא דאמרינן דבדרבנן יש ברירה, משמע דהא דבדאורייתא אין ברירה, היינו משום דלחומרא אין ברירה, וכתב לפ"ז דאף בדאורייתא לא אמרינן לקולא דאין ברירה, וכ"כ המאירי שם, והשעה"מ בפ"ג מגירושין ה"ד כתב דהיינו דמספק"ל אם יש ברירה או אין ברירה, וע"כ בדאורייתא מחמרינן מספק דאין ברירה, ובדרבנן מקילינן דיש ברירה דספק דרבנן לקולא,[[131]](#footnote-132) וכ"כ הפנ"י והצל"ח בסוגיין, והשאג"א בסימן צ',[[132]](#footnote-133) והגרע"א לעיל י' א' ובתשו' מהדו"ק סימן ס"ו ד"ה ובלא"ה יש ובתשו' חדשות או"ח סימן ה' ובכ"ד.**

**אך היש"ש בב"ק פ"ה סימן ל"ב האריך להוכיח מכ"ד דהא דבדאורייתא אין ברירה הוא בודאי, ואף לקולא אמרינן דאין ברירה, עיי"ש, וכן צידד החזו"א בדמאי סימן ט"ז סק"ו ד"ה ומיהו דהא דבדרבנן יש ברירה הוא בודאי, ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' בעירובין פ"ב א' (ד"ה ש"מ).**

**בפירש"י כתב דהא דבטומאת פתחים ס"ל לר' אושעיא דאין ברירה, הוא משום דינא דסוף טומאה לצאת הוא מהלמ"מ, כמו שאמרו בסוכה ו' א' דהלכות טומאה הכי גמירי להו, - אך בפירש"י לעיל י' א' ד"ה כולם טמאים כתב דדין סוף טומאה לצאת הוא מדרבנן, וכ"כ עוד מקמאי, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 19, ובחי' חת"ס החדש בסוגיין כתב דלפ"ז צ"ל דהא דס"ל לר' אושעיא בזה דאין ברירה, הוא משום דעיקרו מה"ת, וכ"כ השעה"מ בפ"ח מעירובין ה"ז בסו"ד, והחזו"א בדמאי סימן ט' סקכ"א.[[133]](#footnote-134)**

**ובהך מילתא אם יש ברירה בדרבנן שיש לו עיקר מה"ת, נחלקו רבוותא, דבספה"י לר"ת סימן תקע"ח נקט דבשאר מינים דאין חייבין בתרו"מ מדאורייתא יש ברירה, אך בדגן תירוש ויצהר דחייבין בתרו"מ מדאורייתא אין ברירה, אף בגונא דמירחם הנכרי דאין חייבין אלא מדרבנן,**[[134]](#footnote-135) **- והתוס' בעירובין ל"ז ב' בד"ה מאן תנא נסתפק**ו בתרומת ירק דרבנן אם יש ברירה, או דכיון דעיקר מעשר מה"ת חשיב לי' כדאורייתא ואין ברירה.

והאחרונים נחלקו בזה, **דהכס"מ בפ"א מתרומות הכ"א כתב דבתרומה בזה"ז דרבנן יש ברירה, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן של"א סי"א, - אך היש"ש בב"ק פ"ה סימן ל"ב בדיני ברירה אות י"ג כתב דאף בזה"ז אין ברירה, כיון דעיקר תרו"מ דאורייתא, והישועות מלכו בהל' תרומות שם והחזו"א בדמאי סימן ט' סקכ"א וסימן ט"ז סק"י האריכו להוכיח כן מכ"ד, ונחלקו בזה עוד מרבוותא, והדרך אמונה בפ"א מתרומות ס"ק קצ"ג ובצה"ל שם הביא לדבריהם.**

**השאג"א בסימן צ' הק' למש"כ שם דהא דבדרבנן יש ברירה הוא משום דהו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, שהרי תחומין הוי דשיל"מ, ואף בדרבנן אזלינן לחומרא, והוכיח מזה דבספיקא דדינא אזלינן לקולא אף בדשיל"מ, - אך הנה התוס' בעירובין מ"ה ב' ד"ה איבע"א כתבו דבספק דתחומין הקילו אף דהוי דשיל"מ, ולפ"ז י"ל דבשאר דשיל"מ לא מקילינן דיש ברירה, וכ"כ הצל"ח בסוגיין דבמוקצה לא אמרינן דיש ברירה משום דספק מוכן אסור, וכ"כ השעה"מ בפ"ג מגירושין ה"ד, והבינה לעתים בפ"ב מיו"ט ה"ט, והישועו"י בסימן תצ"ה סק"ז.[[135]](#footnote-136)**

דרש מר זוטרא הלכה כר' אושעיא,**[[136]](#footnote-137)** **הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"כ ובפ"א מתרומות הכ"א פסק כדעת ר' אושעיא דבדאורייתא אין ברירה ובדרבנן יש ברירה, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ח מעירובין ה"ז, ובפ"ז ממעשר ה"א, וכ"כ רבים מקמאי, - אך התוס' בתמורה ל' א' ד"ה ואידך לישתרו כתבו בשם ר"י דקי"ל דיש ברירה אף בדאורייתא, וכ"כ בשמו הרשב"א בסוגיין ובנדרים מ"ו ב' והרא"ש שם סימן א' והר"ן שם מ"ה ב', והרשב"א והר"ן שם תמהו ע"ז, וכ"כ ההג"א בעירובין פ"ג ה"ו, והרשב"א והרא"ש והר"ן שם הוסיפו לפרש, דמה שאמרו הכא דהלכה כר' אושעיא הוא בהא דאמר דבדרבנן יש ברירה, אך בהא דאמר דבדאורייתא אין ברירה לא קי"ל כוותי'.**

י"ב תמוז פ"א

דף מס' 7

שור של פטם

ל"ח א'- שור של פטם הרי הוא כרגלי כל אדם, **נחלקו הראשונים בביאורו,** א **בפירש"י כתב דהיינו דאפי' בן עיר אחרת שבא לכאן ע"י עירוב מוליכה למקומו, דכיון דאורחי' לזבוני', מאתמול אוקמי' ברשותי' דמאן דאתי למחר וזבין לי', וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם וההשלמה.**

ב **הבעה"מ כתב די"מ דהיינו דהוא כרגלי כל אדם וכולם אוסרין זע"ז, דהוי כשנים שלקחו חבית בשותפות דדעת שמואל דאין ברירה ואסור להוליכה אלא למקום ששניהם הולכים, ועיי"ש שכתב דאי"ז מחוור, ועמש"כ הרשב"א לתמוה על פי' זה.**

ג **הרמב"ן במלחמות כתב דהיינו דאינו קונה שביתה כלל, כיון שהוא מוציאו מרשותו ולא העמידו ברשות אחר, והוי כשור של הפקר וכבור של עולי בבל שהוא כרגלי כל אדם, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והרא"ה והר"ן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט הט"ו דשור זה הוי כבור של עולי בבל שהוא מסור לכל, וכ"כ המ"ב בסימן שצ"ז סקט"ז.**

ד **התור"פ כתב דתקנה הוא דתיקנו משום פסידא דפטם דאל"כ לא ימצא לוקח, והרשב"א הוסיף לפרש דהיינו דבשביל תקנת הטבח עשו את השור כנכסי הפקר שלא קנו שביתה לרבנן דריב"נ, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה קס"ב.[[137]](#footnote-138)**

**במש"כ בפירש"י דהא דהוי כרגלי כל אדם, הוא משום דמאתמול אוקמי' ברשותי' דמאן דאתי למחר וזבין לי', הק' הראשונים דהרי שמואל גופי' ס"ל לעיל בסוגיין בב' שלקחו חבית ובהמה בשותפות דאסורין משום דאין ברירה, וא"כ מ"ט הכא מוליכה כל אדם כרגליו, הרי אין ברירה,[[138]](#footnote-139) ומצינו בזה כמה דרכים,** א **הבעה"מ כתב דשאני בחבית ובהמה דאינם עומדין למכרן, וי"ל דשמא ימלכו ויעכבו זע"ז ולא יחלקו אותם, ומשא"כ בשור של פטם העומד למכירה, דנסתלקו ממנו הבעלים שהוא הטבח, והוא עומד בחזקת הלוקח, שהרי אין מי שמעכב, ובכה"ג מודה שמואל דיש ברירה בדרבנן. -** ב **הראב"ד בכתוב שם כתב די"ל דדוקא בחבית של משקין לי"ל לשמואל ברירה משום דעריבי, אך באוכלין אית לי' ברירה.[[139]](#footnote-140) -** ג **הראב"ד בפ"ה מיו"ט הט"ו כתב דהא דלית לי' לשמואל ברירה, ה"מ בדבר של שותפין שהם מקפידים בחלוקתם, אך פטם זה שמוכר אותו אין עליו זאת ההקפדה כדי שיבא כל אדם ויקנה ויוליך לרגלו. -** ד **ההשלמה כתב דשאני שור של פטם דכיון דלזבוני קאי ה"ה כאילו הקנה הפטם שורו מערב יו"ט ללוקח, ודמי למה שאמרו במוסר בהמתו לרועה אע"פ שלא מסרה לו אלא ביו"ט ה"ה כרגלי הרועה, ומשא"כ בב' שלקחו חבית בשותפות, דלא הקנה כל אחד חלקו לחבירו מערב יו"ט, וכיון דאין ברירה נמצא שיש לכל אחד מהן מחלק חבירו, וחבירו לא הקנה לו חלקו.**

**הבעה"מ הק' ע"ד הרי"ף דקי"ל כרב דבהמה אסורה משום יניקת תחומין, דא"כ מ"ט שור של פטם הוי כרגלי כל אדם ולא אסרינן לה משום יניקת תחומין, ולדעת הסוברים דהא דהוי כרגלי כל אדם היינו דכולם אוסרין זע"ז, וכן לדעת הסוברים דהא דהוי כרגלי כל אדם הוא משום דהוי כשל הפקר, ניחא, - והראב"ד בכתוב שם כתב דאיירי כששחטו מערב יו"ט דלי"ב משום יניקת תחומין, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט בסוף מחלוקת ג' בשם רבינו אפרים, - אך המאירי כתב דכיון דנאמרה סתמא איירי אף כששחטו ביו"ט, וכ"כ בפי' ר"ח, (ועמד ע"ז הבעה"ע שם), והא דלא אסרו בזה משום יניקת תחומין, הוא משום דהפטם מאחר שכל השור שלו מעמיד מבערב כל חתיכה עם כל יניקתה בחזקת הלוקחה, שהרי בשעה שהוא לוקח אותה, הוא לוקחה עם כל מה שינקה, והרי העמיד זה מבערב בחזקת שביתתו כל מה שהוא לוקח בשעת מקחו.**

שור של רועה

שור של רועה, **בטעם הא דשאני שור של רועה משור של פטם, כתב בפירש"י דהוא משום דפטם הוא מפטם שוורים למכור, ויש לו שם של סוחר בהמות ומכירין אותו בני עיר אחרת ובאין ליקח ממנו, אך רועה שהוא מגדל בהמות שלו ופעמים הוא מוכר מהן לשכניו ומכיריו, אין לו שם סוחר בהמות ואין מכירין אותו בני עיר אחרת ליקח ממנו.**

**אך המאירי כתב דהוא משום דבשור של רועה שאינו מפוטם אין דעתו למכירת בני הכפרים, שאין דרכן לבא אלא לשור מפוטם, ששור של רעי אף הם מוצאים בכפר שלהם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט הט"ו דהא דשאני שור של פטם הוא מפני שהוא מפוטם והכל שומעין שמעו ובאין לקנותו.**

**והעולת שבת בסימן שצ"ז סק"ג כתב נפ"מ בפלוגתייהו, דלדעת רש"י דהא דשאני שור של פטם הוא משום דיש לו שם של סוחר בהמות וכו', הרי דאף כשמוכר הפטם בשר משור שאינו מפוטם הוי כרגלי כל אדם, אך לדעת הרמב"ם בכה"ג הוי הבשר כרגלי אותה העיר, - אך המאמ"ר שם סק"ב כתב דאפושי פלוגתא לא מפשינן, ואף לדעת רש"י בכה"ג הוי הבשר כרגלי אותה העיר, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א שם סק"ו.**

הרי הוא כרגלי אותה העיר, **נחלקו הראשונים בביאורו,** א **בפירש"י כתב דהיינו דהוי כרגלי אותה העיר אלפים אמה לכל רוח, ואפי' עירב הרועה לרוח אחת, אינו מעכב על אחד מבני העיר שלקחה ממנו מלהוליכו לרוח שכנגדה אלפים, דמאתמול אוקמה ברשות בני העיר לפי שרגילין ליקח ממנו, - ומשמע דהוי כרגלי העיר עצמה, ול"ה כרגלי הלוקח, ואף אם עירב הלוקח לרוח אחת, הוי השור כרגלי העיר ויש לו אלפים אמה לכל רוח, וכ"כ הבעה"מ, ופירש דהוא משום דהוי כרגלי רוב אנשי אותה העיר, וע"כ אף מי שעירב לצפון או לדרום אינו מוליכה כרגליו,[[140]](#footnote-141) - אך הרמב"ן במלחמות כתב דאף אם** **עירבו כל בני העיר לצפון או לדרום הוי כרגלי העיר עצמה ויש לו אלפים לכל רוח, משום דאינו יודע למי ימכור אם לכולם או למקצתם, וע"כ ל"ה ברשות אחד מהם, אלא דעתו שיהא כרגלי העיר, וכ"כ בחי' ר"ד הכהן בדעת רש"י.[[141]](#footnote-142)**

ב **הרמב"ן כתב דיש מקום לפרש דהוי כרגלי כל בני העיר, ואם עירבו מקצתן, הן מעכבין זא"ז, לשמואל לטעמי' דאין ברירה, וכן משום יניקת תחומין, וכ"כ בחי' ר"ד הכהן בשם תוס', וכ"כ הרא"ה והר"ן, וכתבו דלפ"מ דקי"ל דיש ברירה (וגם לא חיישינן ליניקת תחומין) הויא כרגלי הלוקח.**

ג **הרשב"א כתב דמשום תקנתו עשו אותו כשל הפקר לגבי אנשי אותה העיר, וכ"ה מבו' בדבריו בתשו' ח"ד סו"ס רצ"ז, (וט"ס נפלה בדבריו), והרשב"א בעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה קס"ג כתב דמכח זה הוי כרגלי רוב אנשי המדינה.**

ד **הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דלא קנה השור שביתה אצלו מפני שהוא רוצה למוכרו לכל מי שיבא ויקנהו ממנו, וע"כ אם קנאו אחד מבני העיר ביו"ט יכול להוליכו בכל מקום שהוא יכול לילך שבעת קנייתו קנה שביתה אצלו, ול"ב בזה לדין ברירה, מפני שלא הי' לו אדון אחר זולתו, אך אם קנאה אחר שאינו מבני העיר אינו יכול להוציאה חוץ לאלפים אמה, דאדעתא דידי' לא אפקרי'.[[142]](#footnote-143)**

בד' הרשב"א בעבוה"ק משמע דשור של רועה הוי כרגלי רוב אנשי המדינה, ואף אם לקחה אחד מבני העיר שעירב לרוח אחת, אינו מוליכה אלא כרגלי רוב אנשי המדינה, דאם נימא דמוליכה הלוקח כרגליו, הרי אינה כרגלי רוב אנשי המדינה, אלא כרגלי הלוקח, - אך הנהר שלום שם סק"ב כתב בדעת הרשב"א דהלוקח שלקח בשר מן הרועה מותר להוליכו למקום עירובו, כיון דמדין הפקר נגעו בה, ושם סק"ג כתב דמש"כ הרשב"א דה"ה כרגלי רוב אנשי המדינה, הוא כ"ז שלא קנאו אדם אלא הוא ביד הרועה, ובכה"ג א"א שתלך אלא אלפים אמה לכל רוח כרוב אנשי המקום,[[143]](#footnote-144) וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ז ד"ה אנשי אותה העיר לדינא, וצ"ע.

**בד' הנהר שלום שם סק"ג מבו' דכ"ז שלא מכרה הרועה הויא כרגלי רוב אנשי המדינה, ואין הרועה מוליכה כרגליו, וכ"כ הא"ר שם סוסק"ט דאף הרועה עצמו אינו מוציא חוץ לתחום אף שעירב, וכן צידד הראש יוסף בסוגיין, - אך הביאוה"ל שם ס"ז ד"ה אנשי אותה העיר כתב דכל שלא מכר הרועה, פשוט דה"ה כרגליו ולא אמרינן שחשב להוציא מרשותו אלא אם מכר לבסוף,[[144]](#footnote-145) וכתב דשמא ט"ס נפלה בד' הא"ר.[[145]](#footnote-146)**

**הביאוה"ל שם ד"ה שור כתב דכל הא דשור של רועה הוי כרגלי אותה העיר, הוא רק כשהוא של רועה שדרכו לפעמים למכור, וע"כ אמרינן דאף שמכרו ביו"ט הי' דעתו מערב יו"ט להעמידו ברשותו של מי שיקחנו אח"כ, וע"כ אינו נגרר אחר רגלי המוכר, אבל באדם דעלמא שאין דרכו למכור בהמות, הולכין אחר המוכר, כיון דביה"ש היתה אצלו, וזהו דתניא לעיל ל"ז ב' דהלוקח בהמה מערב יו"ט וכו' ה"ה כרגלי הלוקח, והרי דאם לקחה ביו"ט הויא כרגלי המוכר, וכ"ה בתוספתא פ"ד ה"ה דהלוקח בהמה ביו"ט כרגלי המוכר.**

השואל כלי מחבירו מערב יו"ט אע"פ שלא נתנו לו אלא ביו"ט ה"ה כרגלי השואל, **בפירש"י כתב דהיינו דאף דהשאיל לו בערב יו"ט בדיבור בעלמא ולא משך מבעו"י, אפ"ה כיון דאסמכי' ברשותי' אוקמי', והרא"ה הוסיף לפרש דהוא משום דדינא דתחומין בתנאה בעלמא סגי ובגמר דעתא סגיא, ועד"ז כתב הר"ן,[[146]](#footnote-147) - ובפי' הר"י מלוניל הוסיף דהוא משום דשארית ישראל לא יעשו עולה ולא ידברו כזב, וכ"כ השלנ"ל,[[147]](#footnote-148) - והשטמ"ק בב"מ י' א' כתב בשם הראב"ד, דאף דלא משכו ולא הגביהו ומצי משאיל הדר בי', מ"מ בדיבורא בעלמא קני לי' לענין שביתה, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם לקמן ל"ט ב'.**

**אך בתשו' ר"ע גאון שנד' בתשו' גמו"מ סימן ל"ה כתב דהא דהשואל כלים מחברו מערב יו"ט ה"ה כרגלי השואל, הוא משום דכשמשכו השואל לכלי מערב יו"ט קנאו ועמד ברשותו מערב יו"ט, וכששבת ברשותו של שואל וה"ה כרגליו, אך כל שמשכו ביו"ט, כיון ששבת אותו כלי ברשות המשאיל כבר קנה שביתה ברשות בעלים, ואע"פ שמשכו השואל ה"ה כרגלי המשאיל, והובאה תשו' זו בס' העתים סימן מ"ו, וצ"ע היאך הוא מתישב עם מה שאמרו הכא דאע"פ שלא נתנו לו אלא ביו"ט ה"ה כרגלי השואל, והעתים שם סימן מ"ח הביא לזה.**

**הראש יוסף כתב בתחילת דבריו, דאף אם אמר לו המשאיל דבביה"ש וכל הלילה יהא שלו ורק למחר יהא של השואל, אפ"ה העמידו ברשות השואל, ועיי"ש דמסיק דאי"ז כן, דבכה"ג הו"ל כשנים ששאלו חלוק בשותפות דהוא כרגלי שניהם, ובע"כ דהוציאו מרשותו בביה"ש, ובעה"ב עצמו ג"כ אסור להוליכו כרגליו, דברשות השואל קאי, ובסו"ד הניח לזה בצ"ע.[[148]](#footnote-149)**

י"ג תמוז פ"א

דף מס' 8

ביטול מים ומלח בעיסה לענין תחומין

ל"ח א'- וליבטיל מים ומלח לגבי עיסה, **בפירש"י כתב דהיינו דיתבטל איסור תחומין דמים ומלח דזוטרי לגבי עיסה דנפישא, ובד' התוס' מבו' דדין הביטול הכא הוא מדין ביטול דעלמא, וזהו שהק' דהו"ל דשיל"מ ולא בטל,[[149]](#footnote-150) והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו כתב דהא דבטלי המים והמלח בעיסה אף דליכא בעיסה ס' כנגדם, הוא משום דבאיסור תחומין דרבנן הקילו שלא להצריך ס' כאיסור תורה אלא ברובא בעלמא סגי, וכ"כ השטמ"ק, - אך הרא"ה כתב דלא אתי עלה מדין ביטול דשאר איסורין, שהרי ליכא בעיסה ס' כנגד המים והמלח, אלא פריך דמים ומלח לא חשיבי לגבי עיסה, ומשום מים ומלח לאו דינא דנחשבי' לעיסה זו משותפת לבעלת מים ומלח, ועד"ז כתב הרמב"ן בהל' נדרים נ"ב ב' דאף דמים ומלח נותנים טעם בעיסה ובכל איסורים שבתורה כה"ג לא בטלי, מ"מ פריך דליבטלי, כיון דלא חשיבי לדין ממון ותחומין איסורא דתלי בדין ממון הוא, והריטב"א שם פירש לדבריו ע"ד ד' הרא"ה, ועד"ז כתב בחי' ר"ד הכהן בסוגיין, ולכאו' זהו מש"כ התוס' בתו"ד דל"ד לשאר איסורים דהדבר תלוי בטעם אבל איסור תחומין תלוי בשם בעלים וכו', ולכך יש לו להתבטל אע"ג דיהיב טעמא ולא בטל בשאר איסורים.[[150]](#footnote-151)**

**\*בעיקר מה שדנו הרמב"ן ודעימי' להצריך הכא ששים, צ"ב, דהרי כבר הוכיחו התוס' בבכורות כ"ב א' ד"ה הנך מיעוטא והר"ש בטבו"י פ"ב מ"ג דהא דבעינן ס' הוא רק לגבי איסורי אכילה, אך לענין טומאה ה"ז בטל ברוב, וכ"כ בפירש"י בזבחים ע"ט א' ד"ה והיכא דאיכא חזותא דבמקוה לא אזלינן בתר טעמא, משום דלא תלי בטעמא, וכ"כ הרשב"א ביבמות פ"ב ב' ובתוה"ב בית ד' ש"א יח:, וכ"ה מבו' בכ"ד,[[151]](#footnote-152) וא"כ מה מקום יש להצריך הכא ששים, ושמא זהו מכוון ד' הראש יוסף הכא, עיי"ש, ושו"ר שכ"כ בכתבי קה"י סימן קס"ט סק"ב, - וצ"ל דאף דדין תחומין הוא בכל חפצים, ואף לא במידי דאכילה, מ"מ במידי דאכילה הוי חשיבותו לפי אכילתו, וכאשר כ"ה מבו' מהא דמשני רבא דתבלין לטעמא עבידי וטעמא לא בטיל, (ולענין טומאה וכיו"ב ודאי דל"ה אמרינן כן), וע"כ שפיר יש להצריך בזה ס'.**

הרי שנתערב לו קב חטין בי' קבין של חבירו יאכל הלה וחדי,**[[152]](#footnote-153)** **התוס' כתבו דבהא דבעלמא חד בתרי בטיל, ליכא למיפרך הכי, דאין לדמות איסורא לממונא, ולא פריך הכי אלא הכא, דאיסור תחומין אינו בא אלא משום דעת בעלים, וזהו דקאמר ר' אבא דדמי לנתערב לו קב חטין וכו' דמשום ביטול לא פקע שם בעלים, וה"נ הכא כיון דמשום ביטול לא פקע שם בעלים, קנו מים ומלח שביתה אצל בעלים ולא בטיל, ועד"ז כתב השטמ"ק בשם הריטב"א.**

**ובד' התוס' לעיל בסוגיין בתי' בתרא משמע דעיקר הא דמדמי לה לנתערב לו קב חטין וכו', הוא משום דכל הא דפריך דליבטל מים ומלח לגבי עיסה, הוא משום דאיסור תחומין תלי בשם בעלים על החפץ, ובכאן שם בעל העיסה עלי' ולא שם בעלת המים והמלח, וזהו דקאמר ר' אבא דדמי לנתערב לו קב חטין וכו' דלא בטל שם בעל הקב בי' קבין דנפישי, וכ"נ בד' הריטב"א בנדרים נ"ב ב', וכ"כ הנתיה"מ בסימן רכ"ט סק"א.**

**הפנ"י פירש דהא דבנתערב לו קב חטין וכו' לא אמרינן דיאכל הלה וחדי, הוא משום דחלק חבירו נתרבה והשביח ע"י החטין שלו, וע"כ ודאי דצריך חבירו לשלם לו דמי חטין מעליא, ועיי"ש שהק' במש"כ רש"י בד"ה מ"ש חטין דבנתערב חטין בשעורים יאכל הלה וחדי, משום דשאינו מינו הוא ובטל המועט במרובה, דהרי ודאי שצריך לשלם לו מה שנהנה, ועיי"ש במש"כ לדחוק בזה.**

**אך הנתיה"מ בסימן רכ"ט סק"א כתב לפרש, דודאי דצריך חבירו לשלם לו את דמי הקב חטין, ולא ע"ז דנו בסוגיין, אלא די"ל דלעולם אזיל שם בעל הקב מהחטין, ונעשו של בעל הי' קבין, והוו שלו לגמרי לענין יוקר ולענין שהרשות בידו לאכלן, אלא דהוא צריך לשלם דמים לבעל הקב, וה"נ במים ומלח שבעיסה אין לבעלת המים ומלח חלק בגוף העיסה, והדין נותן דיהא דין התחומין כרגלי בעלת העיסה, וע"ז קאמר ר' אבא דאטו יאכל הלה וחדי, ואין לבעל הקב בגוף החטין כלום, ופשיטא לי' דדינא הוא שיקח קב אחד מתוך הי"א קבין, ולפ"ז זהו מש"כ בפירש"י דכשנתערב לו חטין בשעורים יאכל הלה וחדי, דאין לבעל החטין חלק בגוף התערובת, (אלא שבעל השעורים חייב לשלם לו את דמי החטין), וכ"כ המרומי שדה,[[153]](#footnote-154) - ועמש"כ החי' הרי"מ בסוגיין והשערי ישר בש"ג פכ"ד לפרש לסוגיין בע"א, ואכמ"ל.**

מ"ש חטין בשעורים וכו' חטין בחטין נמי וכו' לרבנן מיבטל בטיל, **הרמב"ן בהל' נדרים נ"ב ב' ובמלחמות בפסחים ע"ו ב' הק' דמ"ט הוצרך רב אושעיא להא דחטין בחטין לרבנן מיבטל בטיל, הרי מים ומלח לגבי עיסה דמי לחטין בשעורים,[[154]](#footnote-155) והוכיח מזה דמים ומלח לגבי עיסה חשיבי כמין במינו, משום דלא מתעבדא עיסה לעולם בלא מים ומלח,[[155]](#footnote-156) וכ"כ הרשב"א והר"ן בנדרים שם, והרא"ה בסוגיין.**

**הרא"ה הק' דמאי תלי לה בפלוגתא דר' יהודה ורבנן אם מין במינו בטיל, הרי הכא לא אתינן עלה מדין ביטול דעלמא, אלא משום דלא חשיבי לגבי עיסה, - וכתב דלר' יהודה דחמיר לי' מין במינו כולי האי דלא בטיל לעולם, הדין נותן דחשבינן לבעלת המים והמלח כבעלים בעיסה זו, כיון דאשכחן בעלמא דמין במינו חשיב כולי האי דאפי' באלף לא בטיל, אך לרבנן דאית להו דמין במינו בטיל בשיעורו, ליכא חשיבותא טפי במין במינו, והדין נותן דלא חשיבא בעלת המים ומלח כבעלים בעיסה, משום דלא חשיבי לגבי עיסה.**

**הרשב"א הק' דמאי חוכא, הרי י"ל דס"ל לר' אבא כר' יהודה דמין במינו לא בטיל, ומה"ט הוא דאין המים ומלח בטלין בעיסה, משום דחשבינן להו כמין במינו, וכתב דעיקר הא דפרכינן דליבטלו מים ומלח לגבי עיסה, הוא אהא דאמרי רבנן דכרגלי שתיהן, שהרי ר' יהודה פוטר במים ובמלח, וזהו דמחכו עלי', דלרבנן גופייהו הרי אפי' מין במינו מיבטל בטיל.**

**התורי"ד כתב דעיקר הא דקאמר ר' אושעיא דשפיר עבוד דאחיכו עלי', אי"ז משום דנקט ר' אבא קב חטין בי' קבין דחטין ולא נקט בי' קבין דשעורים, דודאי די"ל דבין זה ובין זה דין הוא דלא בטל, ולא אמרינן יאכל הלה וחדי, אלא עיקר הא דקאמר דשפיר עבוד דאחיכו עלי', הוא כמו שאמרו לקמן בסוגיין דשאני איסורא מממונא דאיסורא בטיל ברוב אבל ממונא לא בטל, ואף אם הוה אמר ר' אבהו קב חטין בי' קבין שעורים, הוו מחכו עלי', שאין להביא ראי' ממונא לאיסורא, ועיי"ש שכתב דהא דאמר דמ"ש דנקט מין במינו, הוא תוספת שהוסיף דלפי סברתו דסבר להביא ראי' מממונא לאיסורא, מ"ש דנקט מין במינו, ואם משום דמין בשאינו מינו בטל ברוב, הרי אף מין במינו בטל ברוב לרבנן, והי' ראוי לנקוט מין בשאינו מינו, דומיא דמים ומלח שהם מין בשאינו מינו.**

הבורר צרורות מגרנו של חברו חייב לשלם לו דמי חטים אלמא כילא חסרי' הכא נמי כילא חסרי', **בפירש"י כתב דהיינו דכיון דהתם חייב משום שחיסר מידתו, אע"ג דלא שוה מידי, כ"ש דאין המים ומלח בטלין בעיסה, דכל שהוא משום חיובא דממונא לא בטיל במיעוטא, - וצ"ב, דאף דהבורר צרור חייב משום מזיק, היאך שמעינן מינה דממונא לא בטיל, ועמש"כ בזה החי' הרי"מ בסוגיין, והשערי ישר בש"ג פכ"ג, ובכתבי קה"י סימן קע"ד סק"ט.**

**בד' הבעה"מ מבו' דהא דמייתי מבורר צרורות, היינו משום דעיקר הא דפריך דליבטיל מים ומלח לגבי עיסה, הוא משום דמים ומלח לא חשיבי, וזהו דמייתי מבורר צרורות דאע"ג דלא חשיב, מ"מ הבורר אותו משלם דמי חטין משום דכילא חסרי', וה"נ במים ומלח שבעיסה, כיון שהן מוסיפין בנפחה ובמשקלה חשיבי ולא בטלי, וכ"כ הרא"ה ור"ד הכהן בסוגיין, והריטב"א בנדרים נ"ב ב'.**

ולא שני לי' למר בין ממון שיש לו תובעין לממון שאין לו תובעין וכו', **בביאור המו"מ בסוגיין מצינו כמה דרכים,** א **בפירש"י כתב דאביי פריך דאף דממונא לא בטיל, מ"מ הכא דאין למים ומלח תובעין, שהרי השאילה אותם לחברתה, לא חשיב כממונא וה"ז בטל, ועמש"כ בכתבי קה"י סימן קע"ד סק"י לפרש בזה, - וע"ז משני רב ספרא דלטעמיך הא דא"ר חסדא נבילה בטילה בשחוטה וכו' ה"נ דכי אית לה בעלים לא בטלה, והתוס' פירשו דהיינו דמייתי מהתם דלא תלי הביטול אם יש לו תובעין או אין לו תובעין, אלא תלי אם הוא לענין איסור או לענין ממון, ולענין איסור אף אם יש לו תובעין בטל, ולענין ממון אף אם אין לו תובעין לא בטל, ועמש"כ בכתבי קה"י סימן קע"ד סקי"א להוסיף לפרש בזה, - והוסיף רב ספרא והביא מהא דחפצי הפקר קונין שביתה, והרי דאף כשאין להן בעלים חשיבי כמו שיש להן בעלים, וא"כ אף כשאין למים ומלח בעלים, חשיבי כמו שיש להם בעלים, וע"כ אינם בטלין, ועמש"כ בכתבי קה"י שם סקי"ב, - ודחי אביי דאין לדמות איסורא לממונא, דאף דממונא לא בטיל, מ"מ איסור התחומין שבמים ובמלח הדין נותן שיתבטל, והיינו דדין תחומין לא חשיב כדין ממון, ועמש"כ בכתבי קה"י שם סקי"ג.**

ב **הבעה"מ והרא"ה ור"ד הכהן בסוגיין והריטב"א בנדרים שם פירשו להמו"מ בסוגיין בע"א, דאביי פריך, דאף דלענין תביעת ממון ותשלומי ממון חשיב כשיש לו בעלים לענין לשלם לו ממון דהא אזקי' וחסרי', מ"מ לענין שאר דינים דלא תביעת ממון, יש לנו לילך אחר חשיבותא דגופא, וע"כ הכא דאין הנידון לענין תשלומין, אלא אם חשבינן לבעלת המים והמלח כבעלים בעיסה לענין תחומין, הרי דכיון דהמים ומלח לא חשיבי בגופייהו בטלי, ואף אם יהא למים ומלח בעלים, ה"ה בטלין לענין תחומין, דלא חשיבא העיסה אלא של בעלים אחד,[[156]](#footnote-157) - והוסיף אביי להוכיח כן מהא דנבילה בטילה בשחוטה אף שיש לה בעלים, ול"ג ולטעמיך, והיינו דאף דממונא לא בטיל, מ"מ האיסור בטל, וה"נ הדין נותן שיתבטלו המים ומלח בעיסה, כיון דהוא ממון שאין לו תובעין,[[157]](#footnote-158) - ואין לומר דאה"נ דכשיש לה בעלים לא בטלה, שהרי לריב"נ חפצי הפקר קונין שביתה, והרי דאף שאין להן בעלים חשיבי כמי שיש להן בעלים, וא"כ אי נימא דנבילה אינה בטילה כשיש לה בעלים, הדין נותן דאף כשאין לה בעלים לא תתבטל,[[158]](#footnote-159) - וע"ז משני רב ספרא דליכא לדמויי להא דנבילה בטלה בשחוטה אף כשיש לה בעלים, דהתם הוא איסור גרידא, ובזה ליכא נפ"מ אם יש לה בעלים או אין לה בעלים, אך באיסור תחומין דהוא איסורא דאית בי' ממונא, ע"כ לא בטלי המים והמלח בעיסה, דחשיב דאיכא לבעלת המים והמלח שותפות בעיסה לענין תחומין,[[159]](#footnote-160) ולפ"ז נתקיים שנויא דר' אבא.[[160]](#footnote-161)**

ג **המאירי כתב דאביי פריך דאף דממונא לא בטיל, מ"מ הכא דאין למים ומלח תובעין, שהרי השאילה אותם לחברתה, לא חשיב כממונא וה"ז בטל וכפירש"י, - והוסיף אביי דאפי' תימא דליכא נפ"מ בין ממון שיש לו תובעין לממון שאין לו תובעין, וכל שיש לו בעלים לא בטל אף אם אין לו תובעין, וע"כ הוא דלא בטלי המים ומלח בעיסה אף שאין להן תובעין, שהרי נבילה בטילה בשחוטה אף כשיש לה בעלים, ובע"כ דהוא משום דסתם נבילה אין לה תובעין,[[161]](#footnote-162) ואין לומר דאה"נ דכשיש לה בעלים אינה בטלה, ולא תלי בתובעים, שהרי חפצי הפקר קונין שביתה במקומן, ואפי' יש להן בעלים, הואיל ואין להן תובעים, ובחי' המאירי הוסיך לפרש דהיינו דהבעלים מסיחין דעתן ומתייאשין מהן והו"ל הפקר, והרי דבתר תובעים אזלינן ולא בתר בעלים, וא"כ הדין נותן דיתבטלו המים ומלח בעיסה, אף דיש להן בעלים, כיון דאין להם תובעין, - וע"ז השיב רב ספרא, דאף דנבילה בטילה בשחוטה, היינו משום דעיקר התערובת הוא איסור בהיתר, וכשאדם מזכיר התערובת אין אומרין ממון פלוני נתערב עם ממון פלוני אלא איסור פלוני נתערב עם היתר פלוני, וע"כ ה"ז בטל, דלא תלי כלל בבעלים או בתובעים, אלא בשם איסור והיתר, אך במים ומלח בעיסה דעיקר התערובת נזכר בו שם ממון, אף איסור הולכת תחומין נגרר אחריו ואינו בטל, ולפ"ז נתקיים שנויא דר' אבא.**

**\***ד הנתיה"מ בסימן רכ"ט סק"א כתב לפרש המו"מ בסוגיין, דרב ספרא פריך על ר' אבא, דס"ל בקב חטין בי' קבין של חבירו דלא בטיל דלא אזיל שם הבעלים, מהא דהבורר צרורות חייב לשלם, אך דהני צרורות דהפקירא נינהו, עיי"ש במש"כ לפרש בטעם הא דהוו הפקר, ובע"כ דהוא משום ביטול, דכיון שנתערבו הצרורות ברוב וא"א לבררם נתבטלו ואזיל שם הפקר מיני', צ"ב דמ"ט הן בטלין, הרי אין ביטול בדבר הניכר, וה"ה דאזיל שם בעלים ע"י תערובת, - וע"ז משני אביי, דשאני ממון שיש לו תובעין מממון שאין לו תובעין, דאף דשם הפקר אזיל ע"י ביטול כיון שהוא ממון שאין לו תובעין, מ"מ ממון שיש לו תובעין ובעלים לא אזיל שם בעלים ע"י ביטול ברוב, - ועיי"ש במש"כ לפרש בהמשך המו"מ בסוגיין.

**המהרש"א הק' דמ"ט מייתי מהא דנבילה בטילה בשחוטה, ולא מייתי מכל איסורים שבתורה דבטלי אף דיש להן בעלים,[[162]](#footnote-163) - וכבר עמד בזה הרא"ה, וכתב לישב, דלא מייתי משאר איסורין משום דשאר איסורין אין עושין כלום בהיתר, וגם לית להו גריעותא בביטולם, דהא דבטלין אינו משום דגריעי, אלא משום דהכי אמר רחמנא דליבטלי ברוב או בס', וע"כ ודאי דליכא נפ"מ אם יש להן בעלים או אין להן בעלים, ומשא"כ בנבילה שהיא עושה מעשה בשאר החתיכות ומטמאת אותן, ואע"פ שהיא ניכרת בתוך החתיכות, אפ"ה משום תערובת פקעה חשיבותא מינה ובטלה לה, דמיא למים ומלח דאף דהן ניכרין בעיסה, מ"מ כיון דהן מעורבין בעיסה הן בטלין בתוכה שלא תהא אלא כרגלי בעלת העיסה, דמשום תערובת פקע חשיבותייהו, וכ"כ בחי' ר"ד הכהן, וצ"ב, - והאחרונים כתבו לישב בזה בכמה אנפי, עמש"כ הברוך טעם בשער א' דין ג' פ"ה, והחי' הרי"מ בסוגיין, והשערי ישר בש"ג פכ"ג, ובכתבי קה"י סימן קע"ד סקי"ד.[[163]](#footnote-164)**

**\*הרא"ה כתב בהא דנבילה בטילה בשחוטה לענין טומאה דהוא משום דחשבינן לה כמין בשאינו מינו, דה"ה בטילה בששים, אך התוס' בבכורות כ"ב א' ד"ה הנך מיעוטא כתבו דהא דנבילה בטילה בשחוטה הוא אף כשבישלם יחד ונתנו טעם זב"ז, דלענין טומאה לא אמרינן טכ"ע, וכ"כ בפי' הר"ש בטבו"י פ"ב מ"ג.[[164]](#footnote-165)**

**ובדעת הרא"ה צ"ל, דאף דמצינו בכ"ד דבשאר דינים ליכא לדינא דטכ"ע, ומה"ט מי פירות בטלין במים לענין מקוה אף דליכא ס', ודם שנתערב במים ואין בו מראית דם אינו כשר לזריקה ואינו חייב בכיסוי, וכן מצינו עוד בכ"ד, היינו רק בדינים דלא שייכי לתורת האוכל שבו, כדין מי פירות הפסולין למקוה, וכדין דם לזריקה ולכיסוי, אך בטומאת נבילה, שהוא מכח תורת אוכל שעלי', שהרי נבילה שאינה ראוי' לגר אינה מטמאה, איכא לדין טכ"ע, דדין טכ"ע הוא דין מסוים באוכל, וע"כ ליכא להך דינא אלא בדינים דשייכי לתורת האוכל שבו, ואכמ"ל.**

**\*האו"ז בע"ז סימן רפ"ז כתב דאם נפלה חתיכת נבילה של ראובן בתוך חתיכות של שמעון של היתר, ויש בהם כדי ביטול, אע"ג דהאיסור בטל, צריך לפרוע לראובן חתיכה שלו, והביאו ההג"א שם פ"ה סימן ל', - ונחלקו האחרונים כמה הוא צריך לשלם לו,** א **הפמ"ג במש"ז יו"ד סימן ק"ט סק"א כתב דהוא חייב לשלם לו כשווי חתיכת שחוטה, כיון דע"י הביטול הותרה חתיכת הנבילה.[[165]](#footnote-166) -** ב **הברוך טעם בשער א' דין ג' פ"ה כתב דאין לו אלא כשווי חתיכת נבילה, עיי"ש, וכ"כ החקרי לב ביו"ד ח"א סימן צ"ט בהשמטות. -** ג **בתשו' עמודי אור סימן נ"ה הוכיח מירושלמי בתרומות פ"ה דיש לו כשווי חתיכת נבילה, ובשבח חולקין, וכ"כ בתשו' בית יצחק או"ח סימן ס"ב סק"ג, והמרחשת בח"ב סימן ל"ה.**

תבלין לטעמא עביד וטעמא לא בטיל, **מבו' דאף דלענין תחומין לא אזלינן בתר טעמא, מ"מ תבלין דעשוי לטעמא לא בטיל כלל, והוי כמו שהוא בעינו, וע"כ ה"ז אסור, - ועד"ז מצינו בחולין ו' א' דאף דלא גזרו על תערובת דמאי אף כשהוא נו"ט, מ"מ שאני שאור ותבלין דלטעמא עבידי ולא בטלי.[[166]](#footnote-167)**

**\*הרשב"א הק' בעיקר הא דפרכינן דליבטל מים ומלח לגבי עיסה, שהרי המים מעמידין את העיסה, וכל שמעמיד רואין אותו כאילו הוא בעינו ואינו בטל, וכמש"כ הר"י מיגש במגילת סתרים, והועתקו דבריו בתורי"ד ע"ז ל"ה א', והוכיח מזה דאף מעמיד ל"ה כמו שהוא בעינו,[[167]](#footnote-168) והא דאסרו בגבינה שמעמידין אותה בעור הקיבה, הוא משום דה"ז ניכר שהועמדה באיסור, ואכמ"ל.**

משום דהו"ל דשיל"מ, **בפירש"י כתב דהוא משום דלמחר יוליכוה או היום יאכלוה כאן, והפר"ח בסימן ק"ב סקי"א כתב ללמוד מדבריו דס"ל כדעת הסוברים דדבר שיש לו היתר עכשיו בענין אחר חשיב כדשיל"מ, אף שלא נאסר בכך מעולם, - ובתשו' נובי"ת בקו"א סימן ו' כתב לדחות, דד' רש"י הם לרב אשי לטעמי' דס"ל ביבמות פ"ב א' דתרומה חשביא כדשיל"מ, מכח הא דהיא מותרת לזרים,[[168]](#footnote-169) וכ"כ הגרע"א בתשו' חדשות יו"ד סימן ט' אות ב', והועתק בחי' רע"א בסוגיין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה היד יהודה בסימן ס"ט סק"ס.**

**התוס' בעירובין מ"ה ב' ד"ה ואיבע"א כתבו דהא דמקילינן בספק דתחומין, אף דהוי דשיל"מ ואפי' בדרבנן, הוא משום דבעירוב הקילו, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קפ"ט ובתשו' חדשות יו"ד סימן ט' ד"ה ודרך גררא הק' דהרי רב אשי לעיל ד' א' לא קאמר כלל דבדשיל"מ לא מקילינן בספיקו, אלא קאמר דדשיל"מ אפי' בדרבנן לא בטל, והיינו בע"כ בדרך דמיון דכמו דלא בטל ה"נ ספיקו אסור, וכיון דאף לענין תחומין אמרו בסוגיין דדשיל"מ לא בטל, הי' לנו לאסור בספיקו, ואם יש לחלק בין דין ביטול לדין ספיקו, היאך למד רב אשי זמ"ז, ועיי"ש מש"כ בזה.**

וכל דשיל"מ אפי' באלף לא בטיל, **הרמב"ן בהל' נדרים נ"ב ב' כתב בדעת הרי"ף שהוכיח מהכא דהא דדשיל"מ לא בטל הוא אף כשנתערב בשאינו מינו, וע"כ אף דמים ומלח בעיסה ותבלין בקדירה הוו מין בשאינו מינו, מ"מ יש בהן לדינא דדשיל"מ לא בטל, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"ק בדעתו, וכ"כ המאורות בסוגיין דמהכא נלמד דדשיל"מ לא בטל אף בשאינו מינו.[[169]](#footnote-170)**

**אך דעת רוב קמאי דהא דדשיל"מ לא בטל הוא רק כשנתערב במינו, - ובישוב הא דאיכא הכא לדינא דדשיל"מ, מצינו כמה דרכים,** א **התוס' כתבו דבתחומין דממונא הוא חמירי כאילו הוי מין במינו בעלמא. -** ב **התוס' כתבו עוד דכיון דהעיסה אינה נילושה אלא ע"י המים, והקדירה נתקנה בשביל התבלין, ע"כ כשנתערבו זב"ז הוי כאילו מין אחד, וכ"כ הרשב"א והרא"ה ור"ד הכהן בסוגיין בטעם הא דלא בטלי המים ומלח בעיסה,[[170]](#footnote-171) ועד"ז כתבו רבים מקמאי. -** ג **הרמב"ן בהל' נדרים שם ובמלחמות בפסחים ע"ו ב' כתב דכיון דמים ומלח נו"ט בעיסה ובכל איסורין שבתורה בכה"ג לא בטלי, אלא דפרכינן דכיון דלא חשיבי לגבי דין ממון, אף יתבטלו לענין דין תחומין דתלי בדין ממון, וע"ז הוא דאמרינן דכיון שהחמירו בדשיל"מ דאינו בטל במינו אע"פ שהוא דבר מועט ואינו חשוב, ה"נ אין נותן טעם שלו בטל לענין תחומין, אע"פ שאינו חשוב לענין תחומין, דאם מצינו שהחמירו בדשיל"מ במינו יותר מכל האיסורין, דין הוא שנחמיר בו שלא במינו לענין תחומין כשאר איסורין. -** ד **בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן א' כתב בשם המהר"ם מר"ב, דשאני מים ומלח דלטעמא עבידי וטעמא לא בטיל, ולכאו' מכוון דבריו, דכיון דעבידי לטעמא והן מעמידין את העיסה, לא בטל שם המים והמלח לגמרי, וע"כ יש בזה לדינא דדשיל"מ לא בטל, דכל הא דדשיל"מ בטל בשאינו מינו הוא משום דבמין בשאינו מינו נקבע שם התערובת על שם הרוב, ובטל שם האיסור לגמרי, ואכמ"ל. -** ה **הר"ן בנדרים נ"ב א' כתב דהא דכל הא דדשיל"מ בטל שלא במינו, הוא כשאין לו היתר עכשיו, אך הכא שיש לו היתר עכשיו אינו בטל אף בשאינו מינו, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ואכמ"ל. -** ו **בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ערלה פ"ב מ"ז ובפט"ו ממאכ"א הי"ב משמע קצת דהא דדשיל"מ בטל שלא במינו, הוא משום דאבד טעמו, וה"ז בטל מכח ביטול טעמו,[[171]](#footnote-172) ודמי להא דתרומה וערלה וכלאים בטלין בשאינו מינו, דהוא משום דאבד טעמו, (וכל שא"א לעמוד על הטעם, אינם בטלים אלא במאה ובמאתים, כמש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הכ"ג),[[172]](#footnote-173) ולפ"ז הרי דהכא דהמים ומלח נו"ט בעיסה ולא אבד טעמם, יש בזה לדינא דדשיל"מ לא בטל, וכ"כ היד יהודה בסימן ק"ב סוסק"ו.[[173]](#footnote-174)**

**\*הפר"ח ביו"ד סימן צ"ח סקכ"ו ובסימן ק"ב סק"ה הוכיח מכ"ד, דמש"כ התוס' דמים ומלח בעיסה חשיבי כמין במינו, הוא רק לגבי דינא דדשיל"מ דאינו בטל במינו, אך לגבי דינא דר' יהודה דמין במינו במשהו, ולגבי כל האוסרין במשהו במין במינו, לא חשבינן לה כמין במינו,[[174]](#footnote-175) ומתישב בזה משה"ק היש"ש בחולין פ"ח סימן פ"ח ע"ד התוס', (ועמש"כ היד יהודה בסימן ק"ב סק"ט לישב לקו' היש"ש).**

**אך בד' הרמב"ן בהל' נדרים נ"ב ב', והרשב"א והר"ן שם, והרא"ה בסוגיין, מפורש דהא דחשבינן להו כמין במינו, הוא גם לדינא דר' יהודה דמין במינו לא בטיל, ופירשו בזה להא דפרכינן לעיל בסוגיין דחטין בחטין לרבנן מיבטל בטיל, והרי דמדמינן לה למין במינו ותלי בפלוגתא דר' יהודה ורבנן, (ונתבאר לעיל).**

הא במלח סדומית הא במלח אסתרוקנית, **בפירש"י כתב דהיינו דמלח סדומית דקה היא מאד ובטלה, ומלח אסתרוקנית גסה ולא בטלה, - אך בפי' ר"ח כתב להיפך, דמלח סדומית אינו נימוח במים עד שישחק, ולא בטל, ומלח אסתרוקנית נימוח במים ובטל, וכ"כ הערוך בע' בן ובע' אסתרוקנית, וכ"כ הרא"ה ור"ד הכהן, והוסיפו לפרש, דמלח אסתרוקנית דנימוח במים, הו"ל כמים דבטלי משום דאין בהן ממש, ומשא"כ מלח סדומית דאינו נימוח במים ויש בו ממש.**

דיני שלהבת

ושלהבת לא נהנין ולא מועלין, **השטמ"ק בנדרים י' ב' כתב דכל הא דאין מועלין בשלהבת, הוא כשהיא בפנ"ע, אך כשיש בה גחלת מועלין בה, ופירש כן בהא דתנן התם דהאומר כאשים ה"ז נדר, ומפרש בירושלמי דהיינו אש שע"ג המזבח, והובא בתוס' ורא"ש שם, וכ"כ הר"ן שם, וכ"כ הרש"ש שם, וכתב לדמותו להא דאסור ליהנות משלהבת של ע"ז כשהיא קשורה בגחלת, ונתבאר להלן, - אך הראש יוסף בסוגיין צידד דהא דאין מועלין בשלהבת, הוא אף כשהיא קשורה בגחלת,[[175]](#footnote-176) והא דאסור ליהנות משלהבת של ע"ז כשהיא קשורה בגחלת, אי"ז אלא מדרבנן, עיי"ש.[[176]](#footnote-177)**

**השעה"מ בפ"ה מיו"ט הט"ז כתב דלמש"כ בפירש"י דהא דשלהבת בכל מקום, היינו כשהדליק נר בשלהבת חבירו, הרי דה"נ הא דתנן דאין מועלין בשלהבת, הוא בכה"ג שהדליק נרו בשלהבת של הקדש, - ועיי"ש שתמה מזה על מש"כ בתשו' הרדב"ז סימן רצ"ז במה שאמרו דמראה אין בו משום מעילה, דהיינו כשהי' נר של הקדש דלוק והלך לאורו, אבל אם הדליק מנר של הקדש שנהנה מגוף ההקדש יש בו דין מעילה.[[177]](#footnote-178)**

גחלת של ע"ז אסורה, **הב"י ביו"ד סימן קמ"ב ס"ג כתב דהא דגחלת של ע"ז אסורה, היינו לכתחילה, אך בדיעבד מותר, ומה"ט הוא דשרי בבישלה ע"ג גחלים, והט"ז שם סק"ב והש"ך שם סק"י פירשו לדבריו דהיינו דאין איסורה אלא מדרבנן, וע"כ אינה אסורה אלא לכתחילה, ועיי"ש שתמהו ע"ז והוכיחו מסוגיין דאיסור הגחלת הוא מדאורייתא, וה"ז אסור אף בדיעבד, והשעה"מ בפ"ז מע"ז ה"י הוסיף לתמוה ע"ז מסוגיין, ועיי"ש מש"כ בזה.**

ושלהבת מותרת, **הרא"ש בסו"ס י' כתב דהא דאין מברכין על שלהבת של ע"ז אע"ג דמותר ליהנות ממנה, הוא כשיש עמה גחלת, וכ"כ הרשב"א בשם תוס', והשעה"מ בפ"ז מע"ז ה"י ובתשו' חת"ס או"ח סימן מ"ג פירשו דהיינו משום דבכה"ג דיש עמה גחלת אסור ליהנות אף מן השלהבת,[[178]](#footnote-179) וכ"כ הט"ז ביו"ד סימן קמ"ב סק"ג דכל שהשלהבת קשורה בגחלת פשיטא דאסור להתחמם בשלהבת, ומבו' בדבריו דהוא משום דהא דמותר ליהנות מן השלהבת הוא משום דאין בה ממש, אך כל שהיא קשורה בגחלת חשיב דיש בה ממש, ואסור ליהנות ממנה.**

**היש"ש בסו"ס י"ד כתב דמותר להדליק נר מנר של ע"ז, כיון דמותר ליהנות מן השלהבת, וכ"כ השעה"מ בפ"ז מע"ז ה"י ובתשו' חת"ס או"ח סימן מ"ג,[[179]](#footnote-180) וכ"כ בפי' ר"ח בסוגיין דהא דהמודר הנאה מחבירו מותר בשלהבתו היינו דמותר להדליק מנרו, וכ"כ הש"ך ביו"ד סימן רכ"א סקנ"ז, - אך הפמ"ג באש"א סימן רח"צ סק"ח פקפק בזה, די"ל דכיון דכ"ז שהיא קשורה בגחלת אין נהנין ממנה, אף אסור להדליק ממנה, והא דהשלהבת מותרת, היינו דכשהדליק ממנה נר אחר וליכא אלא שלהבת של ע"ז, ה"ה מותרת בהנאה, והביאו המ"ב שם סקי"ט.**

ותיפו"ל משום קיסם וכו' ותיפו"ל משום מנא, **התוס' הק' דליבטיל מנא אגב שלהבת,[[180]](#footnote-181) כמוציא אוכלין פחות מכשיעור בכלי דתנן בשבת צ"ג ב' דפטור אף על הכלי משום דבטל לגבי אוכלין,[[181]](#footnote-182) וכתבו דשאני שלהבת דאין בה ממש ואין בה חשיבות שיתבטל אלי' הכלי,[[182]](#footnote-183) וכ"כ המאירי, - אך הרשב"א כתב לישב, דכיון דא"א להוציא שלהבת בפנ"ע, הוי כצריך לכלי, דחייב על הכלי,[[183]](#footnote-184) ועמש"כ ע"ז בתוס' חכמי איברא (תוס' הרא"ש).**

**הרמב"ם בפי"ח משבת ה"ה כתב דהמוציא שלהבת פטור, והמאירי בסוגיין תמה ע"ז שלא כתב דדוקא באדיי' אדויי פטור, אך אם הוציאו בקיסם או בחספא חייב, וכן הק' המים חיים בהל' שבת שם, ועמש"כ בזה הראשל"צ בסוגיין, והמער"ק בהל' שבת שם, והמרכה"מ שם פכ"ט הכ"ז, ואכמ"ל.**

צום הרביעי פ"א

דף מס' 9

**בור של אנשי העיר**

ל"ט א'- **ושל אנשי אותה העיר כרגלי אנשי אותה העיר,** בפירש"י כתב דיש להן אלפים לכל רוח, ובפירש"י בעירובין מ"ה ב' ד"ה כרגלי אותה העיר הוסיף דאם עירב זה למערב או למזרח אינו יכול להוציאן חוץ לאלפים, וכ"כ בחי' ר"ד הכהן, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ג, והטור בסימן שצ"ז.

אך הרשב"א בסוגיין תמה ע"ז, דכיון דקי"ל דבדרבנן יש ברירה, ה"ה כרגלי הממלא, ודמי לבור של שותפין שהוא כרגלי אחד מן השותפין שמילא לעצמו, וכ"כ הפסקי רי"ד והר"ן,[[184]](#footnote-185) וכ"כ הרשב"א וש"ר בעירובין שם, וכתבו כן בשם הראב"ד, וכ"כ הראב"ד בעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה ק"ע.

ובישוב דעת רש"י ודעימי' מצינו ב' דרכים, דבחי' ר"ד הכהן כתב דהיינו דאף דבב' שלקחו חבית אמרינן דיש ברירה, היינו משום דהם ב' וג' שותפין וכל אחד דעתו על חלקו, ולפיכך הוא נגרר אחריו, כיון דאית לי' ברירה, אבל הכא שהוא מכל אנשי העיר, ה"ז נגרר אחר כלל העיר דהיינו אלפים אמה לכל רוח, ואין חלק כל אדם נגרר אחריו, - אך הקר"א בעירובין שם כתב דהוא משום דבור של בני העיר ל"ה כבור של שותפין ואין לבני העיר בהן זכי' גמורה שיהא בהן ברירה למפרע לכל מי שמילא, וע"כ הוו כרגלי אותה העיר.[[185]](#footnote-186)

בד' רש"י בעירובין שם מבו' דאף שעירבו חלק מבני העיר לצפון או לדרום, הוו המים כתחום העיר עצמה, וכ"כ הטור בסימן שצ"ז, - ובחי' ר"ד הכהן כתב דאף אם **עירבו כל בני העיר לצפון או לדרום הוי כרגלי העיר עצמה, וזה מתפרש לטעמי' דהא דהוי כרגלי אותה העיר הוא משום דקונה את תחום העיר עצמה,[[186]](#footnote-187) ודמי למש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל ל"ח א' בדין שור של רועה, דאף אם עירבו כל בני העיר לצפון או לדרום הוי כרגלי העיר עצמה ויש לו אלפים לכל רוח, משום דאינו יודע למי ימכור אם לכולם או למקצתם, וע"כ ל"ה ברשות אחד מהם, אלא דעתו שיהא כרגלי העיר, ונתבאר בדף מס' 7.**

**אך התוי"ט בפירקין כתב דלדעת רש"י הדין נותן דאם עירב אחד מבני העיר לצפון או לדרום** ה"ה מעכב על שאר בני העיר מלהוליך כרגליהן, כ"ה דשאר בני העיר מעכבין עליו מלהוליכו כרגליו, ובתוס' הגרע"א כתב דבד' רש"י בעירובין מפורש דלא כן.[[187]](#footnote-188)

**בור של עולי בבל**

**ושל עולי בבל כרגלי הממלא,** בטעם הא דהוו כרגלי הממלא, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דקסבר יש ברירה להחמיר, ואמרינן הוברר דמאתמול נמי הוברר דלהאי גברא חזו וברשותי' קיימי, והיינו דמכח דין ברירה אמרינן דכבר מביה"ש היו ראוי שתחול בהן שביתת אדם זה, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד דחפצי הפקר אין להן שביתה במקומן, ולא קנו שביתה אלא אצל מי שעתיד לקנותן ולהגביהן ביו"ט, וכתב דהא דהוו כרגלי הממלא אף למאן דלי"ל ברירה, הוא משום דסתמא דמילתא להכי קיימי, ועד"ז כתבו הרשב"א והריטב"א בעירובין מ"ה ב' דכיון שלא קנו שביתה ואינן לדעת עצמן, הוי זה שמילא מהן ראשונה כבעלים, דיש ברירה והוברר הדבר דלדידי' נינהו וה"ה כרגליו, וכ"כ הריטב"א שם.[[188]](#footnote-189)

**ב** התוס' בעירובין מ"ה ב' ד"ה ביו"ט כתבו דהוא משום דכל דבר שלא קנה שביתה בביה"ש הוי כרגלי הממלא, וכתבו דה"נ גשמים שירדו ביו"ט ונהרות המושכין הוו כרגלי הממלא, ולכאו' לדעתם אי"ז מדין ברירה, דבגשמים שירדו ביו"ט ונהרות המושכין, ל"ש דין ברירה, שהרי לא היו ראויים לקנות שביתה בביה"ש, אלא הוא משום דכל שלא קנו שביתה ה"ה נגררים אחר הבעלים הזוכה בהן.

**ג** הרשב"א וש"ר בעירובין שם כתבו בשם הראב"ד דל"ש בזה ברירה, דאין ברירה בדבר שאדם זוכה מן ההפקר, אלא בחלוקת השותפין וכיו"ב, אלא דכיון שהיו ראויים לקנות שביתה בביה"ש אלא שלא הי' להם בעלים, עכשיו שיש להם בעלים הכניסום בכלל נכסיו, ומשא"כ בגשמים שירדו ביו"ט דהכל יודעים דלא עדיפי מגופו דאינו קונה שביתה אם לא נח ביה"ש, - ומשמע דהיינו דמדינא כל שלא קנו שביתה בביה"ש אין קונין בביה"ש, ואך שגזרו חכמים שכל שזכה בהן אדם יהיו כשאר נכסיו, כיון דאין הכל יודעין דחפצים שהיו הפקר ביה"ש אין קונין שביתה, ומשא"כ בנהרות המושכין "דהכל יודעין" דלא קנו שביתה, לא גזרו חכמים.

**ד** הרשב"א בסוגיין כתב דאי"ז משום ברירה, אלא משום דרבנן אוקמי' ברשות כל ישראל וכל אחד יכול למלאות ולהביא עמו במקומו, וצ"ב.

בפירש"י בעירובין שם ד"ה כרגלי הממלא כתב דכל דהוו כרגלי הממלא, אף אם נתנן לאחרים אח"כ הרי הן כרגליו, וכ"כ התוס' שם ד"ה ביו"ט, וכ"כ ש"ר שם, וכ"ה מבו' בד' רש"י ותוס' וש"ר לקמן בסוגיין, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם, וכ"כ השטמ"ק בב"מ י' א' בשמו.

אך הרמב"ן בעירובין מ"ג א' והרשב"א וש"ר שם מ"ה ב' כתבו בשם הראב"ד דכל הא דהן כרגלי הממלא היינו דוקא בעודן שלו ולא נתנן לאחר, אך אם נתנן לאחר הוו כרגליו.[[189]](#footnote-190)

**נהרות המושכין ומעינות הנובעין**

**נהרות המושכין ומעינות הנובעין ה"ה כרגלי כל אדם,** בפירש"י כתב דהיינו דאין להן שום שביתה לא במקומן ולא כרגלי הבעלים ולא כרגלי הממלא, אלא כל אדם מוליכן כרגליו, דכל מידי דנייד אין לו שביתה,[[190]](#footnote-191) וכ"כ הפסקי רי"ד, דאף אם מילאם ראובן ושמעון שאל ממנו, מוליכן שמעון למקום שעירב, דכל מידי דנייד לית לי' שביתה כלל, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין י"א ובפ' מי שהוציאוהו ה"ג דין ד', וכ"כ הרשב"א וש"ר בעירובין מ"ה ב' בשם הראב"ד.

אך הרא"ש בסימן י"א כתב דהן כרגלי הזוכה בהן תחילה, וכ"כ הר"ן, וכ"ה התוס' בעירובין שם ד"ה ביו"ט, והרמב"ן שם מ"ג א', והראב"ד בפ"ה מיו"ט ה"י, והשעה"מ שם תמה בסתירת דבריו, וכ"כ הטוש"ע בסימן שצ"ז סט"ו.

התוס' שם הוכיחו דהוו כרגלי הזוכה בהן ראשון, מהא דתנן בבור של עולי בבל דהוא כרגלי הממלא, והרי דכל דלא קנו שביתה הוו כרגלי הזוכה ראשון.

אך לרש"י והרי"ד לטעמייהו ניחא, דהא דבור של עולי בבל הוי כרגלי הממלא, הוא משום שקנה שביתה בביה"ש כרגלי מי שימלא, משום דיש ברירה לחומרא, או משום דסתמא דמילתא להכי קיימי, אך בנהרות המושכין ומעינות הנובעין דניידי ואין ראויין לקנות שביתה בביה"ש, אין להן קנין שביתה כלל.

\*התוס' בעירובין מ"ו א' ד"ה נהרות המושכין כתבו דמהא דפריך הכא אמתניתין דבור של יחיד, מההיא דנהרות המושכין וכו', מבו' דהא דנהרות המושכין וכו' הוו כרגלי כל אדם הוא אף כשהם של יחיד, וכמש"כ בפירש"י בעירובין שם, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, - ונתחדש בזה, דהא דמידי דנייד אינו קונה שביתה, אי"ז רק כשבא לקנות שביתה במקומו, דבזה אמרינן דכיון שאינו קבוע במקום זה אינו קונה בו שביתה, אלא הוא אף כשקונה שביתה במקום אחר, וע"כ אף דמים של יחיד אינם קונים שביתה במקומם אלא הם כרגליו, מ"מ כל דניידי אינם קונים שביתה.[[191]](#footnote-192)

הבמ"ע במכונסין, **בפי' ר"ח כתב דהיינו במי גשמים, וכ"כ הרשב"א בדעת רש"י, וזה למש"כ בד"ה ומעינות הנובעין, דאף שאין יוצאין מגומות נביעתן לימשך הלאה אין קונין שביתה, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל והשלנ"ל, וכ"כ המאירי, וכ"כ המג"א בסימן שצ"ז סקי"ג, והמ"ב שם סקל"ב, ועיי"ש בשעה"צ סקכ"ב.**

**אך הרשב"א והמאירי כתבו בשם הראב"ד דמכונסין היינו מעינות הנובעין שאינם מושכין, דכל הא דמעינות הנובעין אין קונין שביתה, הוא כשהן זוחלין,** והא דתני נהרות המושכין ומעינות הנובעין, היינו נהרות המושכין ממי גשמים ושלגים שזחילתן מרובה, ומעינות הנובעין שזחילתן מועטת, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פכ"א הלכה קע"ב.

מילא ונתן לחבירו

מילא ונתן לחבירו, **בפירש"י** כתב דהיינו כשמילא לצורך חבירו, דאם מילא לעצמו הרי תנן דכרגלי הממלא, ומ"ט דרב נחמן דכרגלי מי שנתמלאו לו.

אך למש"כ הראשונים בעירובין בשם הראב"ד דהא דכרגלי הממלא היינו דוקא בעודן שלו, אך אם נתנן לאחר הוו כרגליו, ונתבאר לעיל, הרי דאף אם מילא לעצמו ונתן לחבירו, הוו כרגלי מי שנתמלאו לו.

\***הריני עליך חרם המודר אסור, הרי אתה עלי חרם המדיר אסור,** בפירש"י כתב דהא דבהריני עליך חרם המודר אסור, הוא משום דה"ק ממוני עליך הקדש, והא דבהרי אתה עלי חרם המדיר אסור, הוא משום דכתיב לא יחל דברו ורשאי לאסור עצמו בממון חבירו, - והאו"ש בפ"ה מנדרים ה"ב דקדק מדבריו דבאוסר ממונו על חבירו, אין המודר עובר בבל יחל,[[192]](#footnote-193) וכדעת הרמב"ם שם ה"א, והא דהמודר אסור הוא משום דביד המדיר לעשות את ממונו כהקדש, ומאידך באוסר ממונו חבירו על עצמו, לא אסרינן משום דהוי כהקדש, דאין בידו לעשות את ממון חבירו להקדש, והא דאסור הוא משום בל יחל.[[193]](#footnote-194)

**ומר סבר בירא דשותפי הוא,** הרא"ה כתב דהא דלמ"ד דבירא דשותפי נינהו הוו כרגלי מי שנתמלאו לו, הוא משום דיש ברירה, דאם אין ברירה הרי כיון דשותפין נינהו אינו מותר אלא למקום שכולן הולכין, - אך התורי"ד כתב דהכא ל"ב לברירה, ול"ד לשותפות דבהמה וחבית דאם יקח אחד מהם בלי חלוקה מקפיד השותף עליו, וע"כ קנה שביתה אצל שניהם, וכיון דקפיד חד אחברי' אוסר עליו, ואם חלקו ביו"ט תלי בדין ברירה, ומשא"כ בשותפות דבור דלא קפיד כל חד וחד במה שממלא חבירו, וע"כ לא אסר עליו, והוו המים כרגלי הממלא אף למאן דלית לי' ברירה.

\***ואי אמרת בירא דשותפי אמאי מותר והתנן השותפין שנדרו הנאה זמ"ז אסורין ליכנס לחצר,** הראשונים הק' דמ"ט פריך מהא דהשותפין אסורין ליכנס לחצר, ולא פריך מגופה, דאסורין בשל אותה העיר,[[194]](#footnote-195) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו דהו"מ למידק מגופי', אלא דפריך ממתניתין דהשותפין דהוא פשוט יותר, ועד"ז כתבו הראב"ד בכתוב שם והרא"ה והר"ד הכהן. - **ב** הבעה"מ כתב דלא הו"מ למידק מגופה, די"ל דהא דאסורין בביהכנ"ס וכו' הוא משום דליכא בכל הני דין חלוקה, וע"כ לא אמרינן דכל חד וחד מדידי' קא מיתהני, וזהו דמייתי מהא דהשותפין שנדרו הנאה זמ"ז אסורין ליכנס לחצר ולא אמרינן דכל חד וחד לנפשי' עייל, אע"ג דיש בו דין חלוקה, ועמש"כ ע"ז הראב"ד בכתוב שם. - **ג** ההשלמה והמכתם כתבו דלא הו"מ למידק מגופה, דדילמא איירי בביהכנ"ס דכפרים דיכולין ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר למכרו אפי' למישתי בי' שיכרא, ויש בו דין חלוקה,[[195]](#footnote-196) וזהו דמייתי ממתניתין דהשותפין דאסרי רבנן אף כשיש בו דין חלוקה, וההשלמה דחה לזה, עיי"ש, ועמש"כ בזה בחי' המאירי. - **ד** ההשלמה והמכתם כתבו עוד, דהוא משום די"ל דהא דאסורין בשל אותה העיר, היינו כשהוא נכנס לכולה, דודאי הוא נהנה מחלקו של חבירו, אך כשאינו נכנס לכולה מותר, דאמרינן דהוא נכנס לחלקו, וזהו דמייתי ממתניתין דאסורין ליכנס לחצר, דמשמע דאסורין ליכנס כלל, אף שאינו נכנס לכל החצר. - **ה המכתם כתב די"מ דהוא משום דבהא דאסורין בשל אותה העיר י"ל דהוא משום דאין למודר חלק בגוף הקרקע, וע"כ יש לנודר לאסור הכניסה למודר, ול"ד לבור של עולי רגלים שיש לו חלק בגוף המים, וזהו דמייתי ממתניתין דהשותפין דאסורין ליכנס לחצר אף שיש לכל אחד חלק בגוף הקרקע.**

לרחוץ ה"נ והבמ"ע למלאות מר מדידי' ממלא ומר מדידי' ממלא, **הבעה"מ כתב דלפ"ז צ"ל דהא דאסורין ליכנס לחצר ולא אמרינן דהוא נכנס לחלקו, הוא כשנכנס לכולו, וכ"כ ההשלמה והמכתם,[[196]](#footnote-197) - אך הראב"ד בכתוב שם כתב דכל הא דאמרינן דמר מדידי' ממלא וכו', הוא משום דכשהוא דולה ממנו כבר נחלק ואמרינן יש ברירה, ומשא"כ בכניסת החצר דהויא כמו הרחיצה לפי שאינה נחלקת, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמא דראב"י דשרי ליכנס לחצר,[[197]](#footnote-198) (ועי' בדבריו בב"ק נ"א ב'), - ועמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן קכ"ב והועתק בחי' רע"א בסוגיין.**

**ביאור הא דתלינן לדין מילא ונתן לחבירו בדין מגבי' מציאה לחבירו**

**אלא הכא במגבי' מציאה לחבירו קא מיפלגי מר סבר קנה ומר סבר לא קנה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפי' ר"ח כתב דרב נחמן ס"ל דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, וע"כ הוי כרגלי מי שנתמלאו לו, ורב ששת ס"ל דלא קנה חבירו, וע"כ הוי כרגלי הממלא, ובפירש"י הק' ע"ז דרב נחמן גופי' ס"ל בב"מ י' א' דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, - ומצינו בזה כמה דרכים, א] בפי' ר"ח בב"מ שם כתב דהדר בי' רב נחמן,[[198]](#footnote-199) וכ"כ התורי"ד שם. ב] התוס' כתבו בשם רשב"ם, דאף דבעלמא ס"ל לרב נחמן דלא קנה חבירו משום דהוי חב לאחרים, מ"מ הכא ס"ל דקנה חבירו, דל"ה חב לאחרים דהא איכא הרבה מים דיכולים אחרים למלאות,[[199]](#footnote-200) והרשב"א הק' ע"ז דלפ"ז הרי דבממלא ממים מועטין ישתנה הדין כפי השתנות שיעור המים, ורב נחמן ורב ששת לא העמידו דבריהם בבור ידוע, ועמש"כ בזה המאירי. ג] השטמ"ק בב"מ שם כתב בשם הראב"ד דהכא איירי כשאמר זכה לי, ובכה"ג ס"ל לרב נחמן דקנה חבירו, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, ובחי' הגר"נ בב"מ אות שע"ג פירש דהיינו דכל הא דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו הוא כשלא עשאו שליח, אך כל שעשאו שליח קנה חבירו.

**ב** בפירש"י כתב דלכו"ע המגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, ונחלקו אם קנה המגבי' עצמו, דלרב נחמן לא קנה המגבי' כיון שלא הי' דעתו לקנותו, אלא מי שנתמלאו לו קונה במשיכה כשקיבלם, וע"כ הוו כרגלי מי שנתמלאו לו,[[200]](#footnote-201) ולרב ששת קנה המגבי' עצמו,[[201]](#footnote-202) ומידו קיבלם זה, וע"כ הוו כרגלי הממלא, וכ"כ הרשב"א בעירובין מ"ה ב' בשם הראב"ד,[[202]](#footnote-203) והתוס' וש"ר הק' ע"ז דמ"ט דרב ששת דקנה המגבי' עצמו, ונתבאר להלן.

**ג** התוס' כתבו בשם ר"ת דרב נחמן ס"ל דלא קנה חבירו, והוו הפקר כ"ז שלא באו לידי מי שנתמלאו לו, וכשבאו לידו זוכה בהן מן ההפקר, וע"כ הוו כרגליו, ורב ששת ס"ל דקנה חבירו, וע"כ הוו כרגלי הממלא, דכיון דהא דקנה חבירו הוא משום דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לחברי' ובא חבירו מכחו, ע"כ דין הוא שיהא כרגליו, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב והרא"ה והר"ד הכהן, וכ"ה מבו' בד' הר"ן, וכ"כ הריטב"א בב"מ שם, - והתוס' בב"מ שם הוסיפו לפרש בזה, דכיון דלא קנה חבירו אלא מטעם דזכי לנפשי' ואי הוה זכי לנפשי' הוי כרגליו, השתא נמי דזכי לחברי' הוי כרגליו, ולא עדיף מיני' לענין תחומין, והוי כאילו זכי' לנפשי', ועד"ז כתבו הרמב"ן והרשב"א והר"ן שם, וצ"ב, ועמש"כ בזה בחי' ר' ראובן שם סימן י"א סק"ב, ובחי' רא"ל סימן פ"ח, ובחי' הגר"נ שם אות שע"ז.

והרשב"א בב"מ שם הק' ע"ז דמ"ט הוו כרגלי הממלא לגמרי, ומשמע דאם עירב הממלא למזרח ומי שנתמלאו לו למערב מוליכן למזרח, הרי כיון דזכה בהן מי שנתמלאו לו, הול"ל דה"ז חמר גמל ולא יצא למזרח משום לתא דמי שנתמלאו לו, ולא למערב משום לתא דממלא שלא זכה לחבירו אלא לכמות שהוא יכול לזכות בהן,[[203]](#footnote-204) והרא"ה והר"ד הכהן בסוגיין והר"ן בב"מ שם נסתפקו דאה"נ דהוי כרגלי שניהם, וכ"כ המיוחס לריטב"א שם, - וכתב דשמא עשו את הזוכה לחבירו כזוכה לעצמו לגמרי וחוזר ומזכה לחבירו,[[204]](#footnote-205) וכ"נ בד' האו"ז בב"מ סימן כ"ה דטעמא דר"ת הוא משום דאין חבירו זוכה אלא מכאן והלאה, ועמש"כ בזה בחי' ר' ראובן ובחי' רא"ל שם.

**ד** הבעה"מ כתב דאף דבעלמא ס"ל לרב נחמן דלא קנה חבירו, מ"מ הכא שנתן לידו של חבירו וזכה בו חבירו איגלאי מילתא למפרע דמעידן הגבהה זכה בי', וע"כ הוו כרגליו, והא דא"ר נחמן התם דלא קנה חבירו, הוא כשלא הגיע ליד חבירו, ורב ששת ס"ל דאף בכה"ג לא זכה חבירו למפרע, וכ"נ בד' ההשלמה, - והראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז דליכא למימר בזה איגלאי מילתא למפרע, וממ"נ, אם קנה חבירו משום דנעשית ידו של מגבי' כידו של שולח, משעת הגבהה קני לי', ואם לא נעשית ידו כידו של שולח, מ"ט כשנתנו לו קנה למפרע משעת הגבהה, - ועמש"כ בחי' הגר"נ בב"מ אות שע"ח לפרש בד' הבעה"מ.

**ה** השטמ"ק בב"מ שם כתב בשם הראב"ד דאף דבעלמא ס"ל לרב נחמן דלא קנה חבירו, מ"מ לענין תחומין ס"ל דקנה חבירו, דשאני שביתה דבמילתא זוטרתי קני לה, כמו שמצינו דהשואל כלי מחבירו מערב יו"ט הוי כרגלי השואל אע"פ שלא מסרו לו אלא ביו"ט, והרי דאף דלא משכו והגביהו וביד המשאיל לחזור בו, מ"מ קני לי' בדיבורא בעלמא לענין שביתה, ה"נ הכא קנה חבירו להמים בדיבור בעלמא, ורב ששת ס"ל דאף לענין תחומין לא קנה חבירו, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בסוגיין.

**למ"ד דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, אם קנה הוא עצמו**

במש"כ בפירש"י דפלוגתא דרב נחמן ורב ששת היא במגבי' מציאה לחבירו דלא קנה חבירו, דלרב נחמן אף המגבי' עצמו לא קנה, ולרב ששת קנה המגבי' עצמו, הק' התוס' דמ"ט דרב ששת דקנה המגבי' עצמו, דאין סברא שיקנה בלא מתכוין.

ובביאור קו' זו מצינו ב' דרכים, דהתוס' הרא"ש בב"מ שם כתב דהיינו משום דהו"ל כעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו דלא קנה, וכתב לישב דשאני התם דלא כיון לזכות לעצמו כלל, ומשא"כ הכא דיודע שהוא של הפקר ומתכוין לזכות, אם אינו זוכה למי שכיון לזכות לו זוכה לעצמו, ואף אם לא כיון לזכות לעצמו, - אך הרמב"ן והרשב"א שם הק' דכיון דלשם חבירו הוא מגבי' ולא לזכות לעצמו, היאך הוא קונה בע"כ,[[205]](#footnote-206) וכן הק' הרשב"א בסוגיין,[[206]](#footnote-207) ולא הק' מהא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, דהכא שאני שנתכוין לקנות במעשה זה לחבירו, וכמש"כ התוס' הרא"ש, והרמב"ן שם כתב לישב, דרב ששת ס"ל דהוא מתכוין לקנות לעצמו וליתנה לחבירו משלו, ובחי' ר"ד הכהן בסוגיין כתב דדעתו של אדם שאם לא יזכה בה חבירו שיזכה בה הוא, - ועמש"כ עוד בזה הדברי יחזקאל בסימן נ"ה, ובחי' ר' ראובן ב"מ סימן י"א, ובחי' הגר"ש שם אות קמ"ה, ובחי' הגר"נ שם אות שע"ד, ואכמ"ל.

המהר"ם שיף עמד בד' התוס', דגם לפי' רשב"ם דטעמא דרב נחמן הוא משום דל"ה כחב לאחרים משום דיש הרבה מים בבור, תיקשי דמ"ט דרב ששת דהוו כרגלי הממלא, הרי אף דס"ל דגם בכה"ג לא קנה חבירו, מ"מ גם לא קנה הוא עצמו, דאין סברא שיקנה בלא מתכוין, ומ"ט הוו כרגלי הממלא, וכבר הק' כן התוס' חכמי איברא תוס' הרא"ש.[[207]](#footnote-208)

והשטמ"ק בב"מ שם כתב בשם גליון דטעמא דרב ששת הוא משום דאף דלא קנה כשמילא, מ"מ הוי כרגליו, הואיל ואם הי' רוצה הי' זוכה בהן, וע"כ גם כשנתן לחבירו הוי כרגליו.

**הכרעת ההלכה בדין מילא ונתן לחבירו**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דרב נחמן ורב ששת בדין מילא ונתן לחבירו, **א** הבעה"מ כתב דקי"ל כרב נחמן דכרגלי מי שנתמלאו לו, דהרי קי"ל דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה קע"ד, והמ"מ בפ"ה מיו"ט הי"ד, והביאוה"ל בסימן שצ"ז סט"ז כתב דכ"ה דעת רוב הראשונים.

**ב** הרשב"א כתב דלפי' ר"ת הרי דאדרבה כיון דקי"ל דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, קי"ל כרב ששת דכרגלי הממלא,[[208]](#footnote-209) וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב והרא"ה והר"ן, והטוש"ע בסימן שצ"ז סט"ז.

**ג** הראב"ד בכתוב שם ובשטמ"ק בב"מ שם בשמו כתב, דלמש"כ בפי' קמא דפלוגתייהו הוא כשאמר זכה לי אם קנה חבירו, קי"ל כרב נחמן דכרגלי מי שנתמלאו לו, ולכאו' הוא משום דקי"ל כרב נחמן בדיני, וי"ל עוד, דהוא משום דקי"ל כר' יוחנן בב"מ שם דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו כשאמר זכה לי, אך למש"כ בפי' בתרא דפלוגתייהו הוא כשאמר תנה לי ולא קנה חבירו אם מ"מ לענין תחומין קנה חבירו, קי"ל כרב ששת דכרגלי הממלא, דקי"ל כרב ששת באיסורי.

**ד** בד' הראב"ד בכתוב שם משמע, דלמש"כ בשם ר"ח דרב נחמן בב"מ הדר בי' מהא דס"ל הכא דקנה חבירו, קי"ל כרב ששת, וכתב די"ל כן בדעת הרי"ף, וכ"כ התוס' הרא"ש בב"מ שם בשמו.[[209]](#footnote-210)

**ה** הפסקי רי"ד פירש לפלוגתייהו כפירש"י, וכתב דקי"ל כרב ששת דהלכתא כוותי' באיסורי,[[210]](#footnote-211) והמאירי כתב דרוב המפרשים מסכימין דקי"ל כרב ששת, - אך בד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין י' מבו' דמפרש לפלוגתייהו כפירש"י, ודעתו דקי"ל כרב נחמן דכל שהגבי' לחבירו לא קנה הוא עצמו.[[211]](#footnote-212)

הרי"ף השמיט לפלוגתא דרב נחמן ורב ששת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד בכתוב שם כתב די"ל דהוא משום דס"ל כפי' ר"ח דרב נחמן גופי' הדר בי', וע"כ סתם הרי"ף בזה, והו"ל כסתם מתניתין דכרגלי הממלא. - **ב** הר"ן כתב עד"ז דס"ל כפי' ר"ת, דלפ"ז קי"ל כרב ששת דכרגלי הממלא, וזהו שכתב הרי"ף למתניתין כצורתה דכרגלי הממלא דמשמע בין לו ובין לאחר, ועד"ז כתב בחי' המאירי. - **ג** הראב"ד בפ"ה מיו"ט ה"י כתב דהוא משום דקי"ל כריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתה, ופלוגתא דרב נחמן ורב ששת בשל עולי בבל היא דלא כהלכתא,[[212]](#footnote-213) והאחרונים תמהו ע"ז, דהרי"ף בעירובין מ"ו א' כתב דלא קי"ל כריב"נ. - **ד** המ"מ שם הי"ד כתב דמה שהשמיטוה הרי"ף והרמב"ם, הוא משום דקי"ל דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, וקי"ל דחפצי הפקר הוו כרגלי מי שזכה בהן, ולא הוצרכו לפרש יותר,[[213]](#footnote-214) - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן שצ"ז סט"ז.

י"ח תמוז פ"א

דף מס' 10

**פירות ששבתו חוץ לתחום הבעלים**

ל"ט ב'- **מי שהיו פירותיו בעיר אחרת וכו' לא יביאו לו,** בפירש"י כתב דהוא משום דהכל כרגלי הבעלים, וכ"כ הר"ן, ומשמעות דבריהם דהיינו דכיון שדין הפירות הוא שהם כרגלי הבעלים, הרי דכל שהם מחוץ לתחום הבעלים, הו"ל כפירות שיצאו חוץ לתחום דאין להם אלא ד' אמות, וכ"כ התורי"ד והמאירי, וכ"כ הרשב"א בעירובין מ"ז ב' בשם הראב"ד והר"ן שם, וכ"כ הרשב"א בעבוהק ש"ה פכ"א הלכה קנ"ח, וכן משמע בד' הרמב"ם בפ"ה מיו"ט הי"ג והשו"ע בסימן שצ"ז סי"ז, וכ"נ בד' הפמ"ג במש"ז סימן ת"א סק"א והביאוה"ל שם.[[214]](#footnote-215)

אך התוס' בעירובין שם ד"ה והכלים והאוצרות כתבו דכלים ששבתו חוץ לתחום הבעלים, ל"ה כרגלי הבעלים אלא הם קונים שביתה במקומם, ויש להם אלפים אמה לכל רוח, והתוס' הרא"ש שם הוסיף לפרש דאף דלרבנן חפצי הפקר אין קונין שביתה מ"מ כלים אלו ששם בעלים עליהן קונין שביתה, וכ"כ הריטב"א דעדיפי מנכסי הפקר, דכיון שיש להן בעלים שהם בני שביתה דין הוא שיקנו ג"כ הם שביתה, ובהמש"ד כתב דהוא משום דדעת הבעלים מן הסתם שיקנו כליו שביתה עם אנשי אותה העיר, וכ"כ הרשב"א, - ולדעתם מתפרש הא דתנן הכא דלא יביאו לו, דאי"ז משום דהם כרגלי הבעלים, אלא הוא משום דקנו שביתה במקומם, וע"כ אף שעירבו בני העיר, אינם יכולים להביא את הפירות מחוץ לתחום העיר,[[215]](#footnote-216) וכ"כ המאירי בעירובין שם בשם רש"י.

\*בתשו' שבט הלוי ח"ט סימן ע"ט כתב לדון בדין כלים הנמצאין בעיר חוץ לתחום הבעלים, אם מותר להוליכן בכל העיר, והוא דבר מצוי כשאין הבעלים בעירו, אם מותר להוליך את כליו חוץ לד' אמות,[[216]](#footnote-217) עיי"ש.[[217]](#footnote-218)

ויש מקום לדון דאף אם הוו הכלים כרגלי הבעלים ודינם הוא דלא יזוזו ממקומם, מ"מ כיון דבפועל שבתו באויר העיר, מותר להוליכן בכל העיר, דכל הא דתנן בעירובין מ"א ב' דנתנוהו בעיר שאינה מוקפת מחיצות אינו מהלך את כולה, הוא משום דלא שבת באוירה, ושו"ר שכ"כ בס' מנחת פתים בהשמטות לסימן שצ"ז סי"ז.[[218]](#footnote-219)

לא יוליכו בידם מנות, **בפירש"י כתב דהיינו דלא יוליכו לאחר סעודה מנות בידם לביתם לסעודת הלילה, והחת"ס הק' דבלא"ה יש לאסור בזה משום הכנה מיו"ט לחול,[[219]](#footnote-220) וכן הק' הרש"ש, וכתב דצ"ל דהיו סועדין את סעודת הלילה ביום ואי"ז הכנה לחול. - אך חיי אדם בכלל קנ"ג ס"ו דלא חשיב כהכנה אלא כשגומר איזה דבר, אבל הבאה לביתו ל"ה הכנה,[[220]](#footnote-221) ועיי"ש שנסתפק שמא לא התירו בכה"ג אלא לצורך יו"ט שני דהוא צורך מצוה, אך לצורך חול אסור.**

דין השביתה במפקיד פירות אצל חבירו

רב אמר כרגלי מי שהפקידו אצלו, **בחי' תלמיד הרמב"ן כתב דהיינו דהוו אף כרגלי הנפקד, אך הוו גם כרגלי המפקיד, ואין מוליכין אותן אלא למקום שהמפקיד והנפקד יכולין לילך, וכ"כ הר"ן בשם איכא מ"ד,[[221]](#footnote-222) - אך בד' התו"י לקמן בסוגיין ד"ה תנן מבו' דהוו רק כרגלי הנפקד, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט הי"ג, והרשב"א בעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה קנ"ח, וכ"כ השו"ע בסימן שצ"ז סי"ז.**

**הראשונים הק' בהא דס"ל לרב דכרגלי מי שהפקידו אצלו, דמ"ש משור של פטם וממשאיל כלי לחבירו בערב יו"ט וממוסר לרועה ביו"ט דאף דבביה"ש הם ביד הבעלים ולא גרע מנפקד מ"מ לא הוו כרגליו, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התורי"ד לקמן בסוגיין כתב דהא דאמר רב דכרגלי מי שהפקידו לו, היינו בסתמא שלא גילה דעתו שלמחר רוצה לסלקם משם, אך כל שיודע בבירור שלא הפקיד לו אלא עד הבוקר שיוליכנו לעירו, ה"ה כרגלי המפקיד, וכ"כ הרא"ה שם, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בתחילת דבריו, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז לדינא, וכ"כ המ"ב בסימן שצ"ז סקמ"ג. -** ב **הראב"ד בכתוב שם כתב בסו"ד בדעת הרי"ף דדינים אלו הם דלא כרב, ועיי"ש שכתב דמה"ט פסק הרי"ף דלא כרב, (ונתבאר להלן). -** ג **בחי' המאירי כתב דשור של פטם גרע מנפקד, משום דיהיב הפטם דעתי' להקנות לכל מי שיקנה, כדי שיבואו ויקנו ולא יעכב עליהן שביתתו,[[222]](#footnote-223) וכן במשאיל כלי בערב יו"ט, כיון שהשאילו לו מכיר המשאיל שהשואל צריך ומעמידה ברשותו, וכן במוסר לרועה סתם דעת האדם להעמידה ברשותו, אך נפקד אינו נותן בדעתו להעמידה ברשות המפקיד.[[223]](#footnote-224)**

ושמואל אמר כרגלי המפקיד, **הנשמ"א בכלל ק"ה בסו"ד הק' דמ"ש ממוסר בהמה לרועה דהויא כרגלי הרועה, וכתב דשאני רועה דבע"כ הוא צריך לרעות את הבהמה בשדה וע"כ מוכרח שתהא כרגליו,[[224]](#footnote-225) וכתב לפ"ז דהא דהויא כרגליו, הוא אף כשלא קיבל שמירה, ודקדק כן מד' הרי"ף והרמב"ם.**

**אך ההשלמה כתב דהא דהויא הבהמה כרגלי הרועה, הוא משום דהוא שומר שכר והוי כבעלים, ולכאו' מכוון דבריו דלא פליג שמואל אלא בשומר חנם דלא חשיב כבעלים, אך שומר שכר חשיב כבעלים,[[225]](#footnote-226) ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דהויא הבהמה כרגלי הרועה הוא כשקיבל עליו שמירה, והביאוהו המכתם והמאורות, וכ"כ הארחות חיים בהל' יו"ט סע"ד, והכל בו בסימן נ"ח.**

לימא רב ושמואל דאזדי לטעמייהו וכו', **בפירש"י משמע דהא דתלינן לה בפלוגתייהו אם בסתמא הוא מקבל עליו שמירה, היינו משום דכל שהם ברשותו לענין שמירה אף הוו ברשותו לענין תחומין.**

**אך בד' הרא"ה מבו' דדין תחומין לא תלי בדין שמירה, אלא היינו דלמ"ד דבסתמא קביל עלי' נטירותא, והרי דבסתמא הוו ברשות הנפקד לגמרי, ה"נ הוו ברשותו לענין תחומין, אך למ"ד דבסתמא לא קביל עלי' נטירותא, והרי דאינם ברשות הנפקד אלא למה שפירש, ה"נ ל"ה ברשותו לענין תחומין.**

אבל הכא הא קביל עלי' נטירותא, **בפירש"י כתב דהיינו דהכא לא איירי בסתמא, אלא איירי כשקיבל עליו שמירה, וע"כ הוו כרגליו,[[226]](#footnote-227) וכ"כ הרא"ה והמאירי,[[227]](#footnote-228) וכ"ה מבו' בפי' הר"י מלוניל והשלנ"ל דכל הא דכרגלי מי שהפקידו אצלו הוא כשקיבל עליו שמירה, וכ"ה מבו' מד' רבים מקמאי שפירשו דזהו דמהני יחד לו קרן זוית, דבכה"ג אינו מקבל עליו שמירה, ונתבאר להלן.**

**אך התורי"ד הק' על פירש"י דא"כ הול"ל הבמ"ע דקביל עלי' נטירותא, וכתב לפרש דלעולם איירי כשהפקיד סתמא, ואפ"ה הוו כרגליו, דלא אמר רבי אלא לגבי נזיקין, דבסתמא לא קביל עלי' נטירותא, שאע"פ שהרשהו להכניס לא קיבל עליו שמירת נזקיו, אבל לענין שביתה הרי קיבל עליו שיכניס הפירות לביתו, וכיון שנתרצה להכניסם לביתו קנה שביתה אצלו.**

**הרמב"ם בפ"ג מנז"מ הי"ד ובפ"ז ה"ה פסק כדעת רבי דבסתמא לא קביל עלי' נטירותא, וכ"כ השו"ע בחו"מ סימן רצ"א ס"ג ושצ"ח ס"ה, - והנשמ"א בכלל ק"ה עמד לפ"ז במה שסתמו הרמב"ם והשו"ע הכא דהמפקיד אצל חבירו הוו כרגלי מי שהפקידו אצלו, ולא פירשו דהיינו רק היכא דקביל עלי' נטירותא,[[228]](#footnote-229) ועיי"ש שכתב בדעתם דלמסקנא לא תלי כלל דין תחומין בדין שמירה, - ולמש"כ התורי"ד ניחא דדין תחומין לא תלי כלל בקבלת שמירה, וכ"נ קצת מסתימת ד' הריא"ז בפירקין והרשב"א בעבוה"ק ש"ה פכ"א (הלכה קנ"ח).**

תנן ואם עירב הוא פירותיו כמוהו, **התו"י הק' דמ"ט לא דייק מרישא דקתני דאם עירבו בני אותה עיר לא יביאו, ובחי' ר"ד הכהן הביא מירושלמי דדייק מרישא, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התו"י כתבו דהיינו משום דאיכא למימר דלא עירבו הנפקדים. -** ב **לדעת תלמיד הרמב"ן דאף לדעת רב הוו גם כרגלי המפקיד, הרי דגם לדעתו אף אם עירבו הנפקדים לא יביאו, כיון דהוו הפירות גם כרגלי המפקיד, וכ"כ בחי' המאירי דהומ"ל הכי, וכ"כ המהר"ם והמהר"ם שיף. -** ג **הרא"ה כתב דאע"ג דהוו הפירות כרגלי הנפקד, מ"מ כיון דהן חוץ לתחומו של המפקיד, אסור להביאן לצרכו של המפקיד, ועד"ז כתב בחי' ר"ד הכהן, דאף דהם רשאין להביאם עמהן, מ"מ זה המקפיד אסור לאכול מהן כיון דהם חוץ לתחומו, וצ"ב.**

שיחד לו קרן זוית, **בפירש"י מבו' דהיינו דכל שיחד לו קרן זוית לא קיבל עליו שמירתו, וע"כ ל"ה כרגליו, וכ"נ בפי' ר"ח, וכ"כ המאירי ורי"ו בנתיב ד' ח"ג והטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן י"ג, וכ"נ בד' הרא"ש שם ותלמיד הרמב"ן והטור בסימן שצ"ז,[[229]](#footnote-230) וכ"כ המג"א שם סקט"ו, והגר"ז שם סי"ט, והמ"ב שם סקמ"א.**

**אך בפי' הר"י מלוניל מבו' דאיירי כשקיבל עליו שמירה, ואפ"ה כיון שיחד להם קרן זוית שלא היו מעורבים עם פירותיו, גלי דעתי' דברשות בעה"ב קיימי לענין אסור תחומין, וכ"כ השלנ"ל, - ועד"ז משמע בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה קנ"ח דלא תלי במה שלא קיבל עליו שמירה, אלא הוא משום דכל שיחד לו קרן זוית ול"ה תחת יד הנפקד, ל"ה כרגלי מי שהפקידו אצלו,[[230]](#footnote-231) אף אם נתחייב בשמירתו, - ועד"ז צ"ל למש"נ לעיל בדעת הרמב"ם והשו"ע דהא דכרגלי מי שהפקידו אצלו הוא אף בלא שקיבל עליו שמירה, שהרי קי"ל כרבי דבסתמא לא קביל עלי' נטירותא, ובע"כ דהא דכשיחד לו קרן זוית ל"ה כרגליו הוא מטעם אחר, וכ"כ הנשמ"א בכלל ק"ה בדעתם, עיי"ש,[[231]](#footnote-232) - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן שצ"ז סי"ז ד"ה כשיחד להם קרן זוית.**

**בירושלמי אמרו בדין פירות המופקדין, דכל שהמפתח ביד הבעלים ה"ה כרגליו, - והראש יוסף בסוגיין נסתפק אם היינו משום דבכה"ג אין אחריות על הנפקד, או דאף אם קיבל הנפקד אחריות, מ"מ כיון דהמפתח ביד המפקיד אינו רוצה להעמיד ברשות הנפקד, וזה למשמעות סוגיין דהדבר תלוי בדעת המפקיד.**

מי שזימן אצלו אורחים לא יוליכו בידם מנות אא"כ זיכה וכו', **התו"י הק' דמ"ט לא סגי במה שבירר חלק כל אחד ואחד, דומיא דשואל דאף אם לא מסרו לו אלא ביו"ט הוי כרגלי השואל, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התו"י כתבו דהוא משום דשואל דעתי' טפי אכלי מאורחים על מנות, ועד"ז כתב הרשב"א דבשואל כלי דעת המשאיל והשואל בכך, ומשא"כ הכא אע"פ שדעת בעה"ב בכך אין דעת האורחים סומכת בכך לפי שאינם יודעים איזו מנה ייחד לכל אחד ואחד מהם, ועד"ז כתב הר"ד הכהן דשאני בשואל שהוא לפניו ואומר לו שישאיל לו כליו למחר, ומשא"כ הכא שאין האורחים לפניו, וכ"כ הרא"ה והר"ן.[[232]](#footnote-233) -** ב **התורי"ד כתב דהכא לא אמרינן דהעמידם ברשות האורחים, כיון שהזמינם ע"ד שיאכלו המנות בביתו, ולא שיוליכום עמהם. -** ג **הרשב"א כתב די"מ דהא דתנן אא"כ זיכה, לאו היינו דצריך לזכות להן ע"י אחר, אלא סגי שאומר מנה זו אתן לפלוני ומנה זו לפלוני, דה"ז כמזכה להן אע"פ שלא נתנן להן עד למחר, דומיא דשואל.**

כיון שזיכה להם ע"י אחר כמי שיחד לו קרן זוית דמי, **הרא"ה כתב דהיינו משום דנחית אדעתא דשקלי לי' ביו"ט, ודמי למשאיל כלי לחבירו מערב יו"ט דאע"פ שמסרו לו ביו"ט הוי כרגלי השואל,[[233]](#footnote-234) ועד"ז כתב בחי' ר"ד הכהן.[[234]](#footnote-235)**

**אך המחנ"א שומרים סימן ט"ו פירש דהיינו משום דבכה"ג שזיכה ע"י אחר לא נתחייב בשמירתו, וכ"כ בתשו' עין יצחק ח"א אהע"ז סימן נ"ח סק"ה,[[235]](#footnote-236) וזה לדעת רש"י ודעימי' דהא דיחד לו קרן זוית הוא משום דבכה"ג לא נתחייב בשמירתו, וכיון שאמרו דכמי שיחד לו קרן זוית דמי, בע"כ דבכה"ג שזיכה ע"י אחר לא נתחייב בשמירתו.**

ואי אינהו תלו לי' לא שקיל והתנן הבהמה והכלים כרגלי הבעלים, **בפירש"י כתב דהיינו דכיון דלצרכו תלאוה שם הו"ל איהו כבעלים, והרא"ה כתב דלא ידע מאי פירכא, והיינו שהרי מכל המו"מ הכא מבו' דהוו כרגלי הבעלים, אלא הנידון הוא מי חשיב כבעליו, וא"כ מאי פריך מהא דתנן דהוו כרגלי הבעלים, - אך בפי' ר"ח גריס דפריך מהא דהשואל כלי מחבירו מערב יו"ט כרגלי השואל, והרי דאף שהוא ברשות המשאיל מ"מ ה"ה כרגלי השואל, משום שדעתו למסרו לו ביו"ט.**

**הבעה"מ כתב דקי"ל כרב דכרגלי הנפקד דהלכתא כוותי' באיסורי, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והרא"ש בסימן י"ג והרא"ה והר"ן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט הי"ג, והרשב"א בעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה קנ"ח, ורי"ו בנתיב ד' ח"ג, והטוש"ע בסימן שצ"ז סי"ז.**

**והבעה"מ עמד ע"ד הרי"ף שהשמיט לפלוגתא דרב ושמואל, - והראב"ד בכתוב שם כתב בדעתו דנדחה מילתי' דרב מההיא דשור של פטם ודמוסר בהמה לרועה ודמשאיל כלי לחבירו מערב יו"ט דחזינן דאף דבביה"ש היו ביד הבעלים מ"מ ל"ה כרגליו, ומזה נלמד דהמפקיד פירות אצל חבירו, אף דהפירות אצל הנפקד, מ"מ הוו כרגלי המפקיד,[[236]](#footnote-237) ולא הוצרך הרי"ף לפרש דקי"ל כשמואל, דממה שהביא לכל דינים אלו נלמד דקי"ל כשמואל, ועד"ז כתב המכתם, - והשיטת ריב"ב כתב בדעת הרי"ף דפשטא דמתניתין דמי שהיו פירותיו בעיר אחרת ודזיכה להן מנות הוא כשמואל, והא דדחינן לה, הוא דחויא בעלמא, ולא סמכינן אשנויי לאפוקי מתניתין מפשטי', והשמיט הרי"ף לדין זה, משום שהביא לב' המשניות סתומות, דמפשט המשניות נלמד דהוו כרגלי המפקיד, וכ"כ המכתם בדעתו, ועד"ז כתב היש"ש בסימן ט"ז.**

1. והמג"א שם סק"א כתב דמשמע כן בגמ' דלא הותר אלא במקום הפסד, והמחה"ש שם כתב דהיינו מה שאמרו בגמ' דהכא דאיכא הפסד ממון אפי' טובא, והרי דפשיט"ל דלא הותר הכא אלא בדאיכא הפסד ממון. [↑](#footnote-ref-2)
2. והוא מוכח כן למש"כ כמה מקמאי, דיותר יש להתיר משום ביטול ביהמ"ד ומשום אורחים, מלהתיר משום הפסד ממון, ונתבאר להלן, וכיון דהתירו להשיל פירותיו משום הפסד, כ"ש דיש להתיר משום אורחים, וכ"כ הפנ"י דרש"י אורחא דמילתא נקט דסתם השלת פירות היינו מפני הגשמים ואפ"ה שרי משום הפסד ממון, וכ"ש דאם צריך למקומם מפני האורחים דשרי. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך לכאו' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש מפורש כד' הדרישה דאיירי כשמשילן דרך ארובה ממקום למקום בגג, וכ"נ גם בדבריו בהלכותיו לפי הגירסא שלפנינו "אפילו" דרך ארובה, דמשמע דכ"ש שלא דרך ארובה דשרי, ובע"כ דאיירי כשבא לטלטלם ממקום למקום באותו הגג, דאם איירי כשבא להשליכם לארץ, הרי לא הותר אלא דרך ארובה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך לדעת ש"ר הא דשאני דין שבת מדין יו"ט, הוא משום דשבת חמיר טפי, - ובפי' הר"י מלוניל כתב דביו"ט התירו, הואיל והותר בו אוכל נפש לבשל לאורחים כמו"כ התירו לו לתקן להם מקום לישב בו, ומשא"כ בשבת שלא הותר בו אוכל נפש, אך לא הותר לתקן מקום לאורחים לישב בו, ואמנם זה אינו טעם אלא בהא דשרי להשיל פירות מפני האורחים, אך הא דשרי מפני הגשמים בע"כ דהוא משום הפסד ממון, וגם בזה חילקו בין יו"ט לשבת, משום דשבת חמיר, וכ"כ המאירי. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך אי"ז מתישב עם מש"כ לקמן בסוגיין דביטול ביהמ"ד חמיר מהפסד ממון, ומה"ט התירו בשבת משום ביטול ביהמ"ד ולא התירו משום הפסד ממון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. צ"ע דמ"ט הוצרך לזה, הרי אף ביו"ט אסור להוציא כלי דרך רה"ר, משום דהוא לצורך הצלת ממונו ואי"ז לצורך יו"ט, - וצ"ל דהוא משום דאף אם מוציא לצורך הצלת ממונו, לי"ב איסור מדאורייתא, דאמרינן הואיל, וע"כ אין לגזור אטו זה.

   ובעיקר מש"כ הרמב"ן דהצלה שנאסרה משום שמא יביא כלי דרך רה"ר, אסורה אף ביו"ט, משום דילמא עביד עובדין דחול, הנה ההשלמה לקמן ל"ו ב' כתב בהא דנותנין כלי תחת הדלף בשבת ואם נתמלא שופך ושונה ואינו נמנע**, דאינו שופך בתוך כלי אחר, מגזירה שמא יביא דרך רה"ר, וכתב דביו"ט דמותר להביא דרך רה"ר מותר, והביאוהו המאורות והמכתם.** [↑](#footnote-ref-7)
7. וכן משמע ממש"כ המאורות **דמכסין את הפירות מפני הדלף אפי' באוירא דליבני לפי שכלי ניטל אפי' לדבר שאינו ניטל "בשבת", וכעי"ז כתב הר"ן, ומשמע דאיירי הכא בשבת, והא"ר בסימן של"ח סק"ח עמד ע"ז דכ"ה משמעות ד' הר"ן.** [↑](#footnote-ref-8)
8. ומשמעות ד' הרא"ש לפנינו שהסכים לדינא לפי' ר"י, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"א בשמו, - אך בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש מבו' דהרא"ש לא הכריע בפלוגתא זו, וכן משמע בדבריו בסימן של"ח וסימן תקכ"א, והב"י בסימן של"ח נקט בפשיטות דהרא"ש הסכים לד' ר"י, ועמד ע"ז הטור שלא הביא לזה, אך היש"ש בסימן א' כתב דהטור ס"ל דהרא"ש לא הכריע כר"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך הא"ר בסימן של"ח סק"ח כתב די"ל דל"ד יו"ט קאמר, ועוד די"ל דלדיוקא קאמר יו"ט, דאף ביו"ט לא הותר אלא משום הפסד, ועיי"ש שפירש כן בד' הר"ן שהעתיק לל' רש"י, אף דבדבריו לקמן בסוגיין משמע דשרי אף בשבת, אך היש"ש בסימן א' כתב דדעת הר"ן היא דלא הותר אלא ביו"ט, ועד"ז ובע"א כתב הפנ"י, - ובד' הרא"ש שדקדק כן מד' רש"י, י"ל דהוא משום דעכ"פ מוכח בדבריו דהא דקתני בסיפא בשבת לא קאי אהך בבא דמכסין, וא"כ אדרבה משמע דאיירי דוקא ביו"ט דומיא דרישא. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכיון דהא דמכסין כדי יין וכו' הוא רק ביו"ט, משמע דגם הא דמכסין פירות בכלים הוא רק ביו"ט, וביותר, דכיון דהא דמכסין כדי יין וכו' הוא רק ביו"ט, הרי בע"כ דהא דתני בסיפא בשבת לא קאי אבבא דלעיל מינה, וא"כ מתפרש הך בבא ביו"ט, דומיא דרישא, - ובביאור מועד דוד לעבוה"ק ש"ג פ"ח סק"ט הק' למש"כ השטמ"ק דכל הא דנאסר בשבת הוא משום דהוי הפסד מועט, דא"כ בכיסוי פירות דהוי הפסד מרובה, הי' לנו להתיר אף בשבת, וכתב דצ"ל דאף בפירות חשיב כהפסד מועט, ולא קרי להו הפסד מרובה, אלא לגבי ההפסד דכדי יין ושמן. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולמש"כ התפאי"ר מתישב מש"כ הטור בסימן של"ח בדין לבנים הסדורים על הגג לבנין, דלדעת רש"י אסור לכסותן בשבת, וכ"ה בדבריו בסימן תקכ"א, אשר צע"ג, דלהדיא תניא דפורסין מחצלת ע"ג לבינים בשבת, ועמד ע"ז המועד דוד שם, ולפ"ד התפאי"ר ניחא, דאף דמותר לפרוס עליהן מחצלת, מ"מ אסור לכסותן. [↑](#footnote-ref-12)
12. ו**עיי"ש שכתבו בשם השאילתות דל"ג בד' שמואל דאי בעי אפי' טובא נמי מפנין, ולפ"ז קי"ל כשמואל, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' שם בשם ר"ה גאון, והתוס' הרא"ש שם כתב לפרש כן גם לגירסא דילן, ועיי"ש במש"כ בשם הרמב"ם, וכדבריו מבו' בד' התורי"ד והמאירי שם.** [↑](#footnote-ref-13)
13. והרא"ש בפ' מפנין סימן א' כתב דמסוגיין יש ללמוד דקי"ל כר' חסדא דאין מפנין אלא ד' וה' קופות. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שכתב לדון דמה שאמרו הכא דלא הותר אלא ד' וה' קופות היינו באדם אחד, וכמו שאמרו התם דכל חד וחד מפנה לנפשי', אך כתב דאין לפרש כן דאי"ז במשמעות לישנא דגמ', ועיי"ש במה שהוכיח עוד דלא כן, (וכ"כ הקר"א בשבת שם), - וכתב דלדינא הכא מותר אפי' באדם אחד, ול"ד להתם דכל חד מפני לנפשי' ד' וה' קופות, דהתם דהפינוי הוא לצורך רבים, אמרינן דכל חד יפנה לעצמו בית מושבו, ומשא"כ הכא דמשילין לצורך הפירות שלא יפסדו, לא מחלקינן בהכי, ואפי' אדם אחד יפנה לכולם. [↑](#footnote-ref-15)
15. הרא"ה כתב דמה שאמרו דכלל וכלל לא, היינו דאם באנו ללמוד מהא דשרי התם, י"ל דביו"ט לא התירו כלל, אך לקושטא דמילתא ודאי דשרי ביו"ט, כדתנן במתניתין, וכ"כ הר"ד הכהן, - והמאירי כתב דל"ג כלל וכלל לא, שהרי להדיא תנן דמשילין, - ועמש"כ בזה הפנ"י והצל"ח. [↑](#footnote-ref-16)
16. והשטמ"ק כתב בשם הריטב"א דל"ג לה, אלא גריס להיפך, דהתם הוא משום דשבת חמירא, אבל יו"ט דקיל אפי' טובא נמי. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך המאירי כתב דהומ"ל נמי דשמא בשבת דחמירא לא שרינן כולי האי, אך ביו"ט דקייל שרי טפי, ומבו' דאף דמחד גיסא יש מקום להחמיר בזה ביו"ט טפי משום דקייל ואתי לזלזולי בי', מ"מ מאידך גיסא יש מקום להקל בזה ביו"ט טפי, משום דקייל, ומקור ד' המאירי הוא ממה שאמרו כן בהאיבעיא הב', דשמא בשבת אסרו לגמור את האוצר משום דחמיר, אבל יו"ט דקייל שפיר דמי, ועמש"נ לקמן שם בישוב ד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואזיל המאירי לטעמי' שכתב דהומ"ל נמי דשמא בשבת דחמירא לא שרינן כולי האי אך ביו"ט דקייל שרי טפי, ולד' הרא"ה והר"ד הכהן הרי אמרו כן בגמ', דזהו מה שאמרו דהתם היינו טעמא דליכא הפסד ממון וכו', והיינו דיו"ט קייל ושרי טפי, - ויש להוסיף, דמד' הרשב"א משמע כד' המאירי, שהרי לפ"ד הרא"ה והר"ד הכהן נמצא דלצד זה מקילינן טפי ביו"ט מבשבת בהשיעור שהתירו, וזה דלא כמש"כ הרשב"א דלענין זה אדרבה יש להחמיר ביו"ט טפי. [↑](#footnote-ref-19)
19. וההשלמה הוסיף לפרש דהיינו, דדוקא **לענין השיעור ילפינן זמ"ז, דמדלא יהיב קיצותא במשנתינו, סמך על ההיא דמפנין, אך לגבי שאר מילי לא איפשיטא האיבעיא אם ילפינן זמ"ז.** [↑](#footnote-ref-20)
20. והמאירי בביהב"ח כתב כן בהאיבעיות אם מותר לטלטל בשבת מגג לגג ולשלשל בחבל בחלונות או להוריד דרך סולמות, דקי"ל דאף בשבת אסור, אך בהאיבעיא במשיל פירות מן הגג אם מותר לגמור, כתב דקי"ל דרשאי לגמור, משום שאין חשש השואת גומות בגג כבאוצר, וצ"ע דהרי בגמ' דנו לדמות זל"ז, ולא חילקו ביניהם מכח ה"ט דאין חשש השואת גומות בגג כבאוצר, והיאך נחלק כן מדעתינו. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך הב"י בסימן תקכ"א כתב בתחילת דבריו בהא דלא יגמור את האוצר, דלא הזכירו הפוסקים ד"ז, משום דכיון דתלמודא ספוקי מספקא לי' מסתמא דינו כשבת, ואף לד' הרי"ף והרמב"ם שפסקו בההיא דד' וה' קופות לקולא, שאני התם דתנא סתם ותני משילין פירות דמשמע אפי' טובא, אבל לגמור את האוצר דלא נזכר במתניתין, אית לן למימר דיו"ט שוה לשבת, דאל"כ הו"ל למתניתין לפרושי, - והמג"א שם כתב דמד' השו"ע שסתם בזה, מבו' דס"ל דקי"ל דביו"ט מותר לגמור, וחזר בו ממש"כ בב"י. [↑](#footnote-ref-22)
22. וזה ממש"כ דכ"ש שלא במקום הפסד בודאי אסור לטלטלם מגג לגג, ובע"כ דאיירי כשאינו משיל דרך ארובה, דאם משיל דרך ארובה, הרי אף באותו הגג אסור שלא במקום הפסד, וכמש"כ המ"ב שם סק"א. [↑](#footnote-ref-23)
23. ולמש"כ בתשו' הרמב"ם סימן ש"ו דלא אמרו שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול אלא בדבריו שאפשר שירגילו למלאכה, דאל"כ נימא דלא יאכל כדרך שהוא אוכל בחול ולא יסב כדרך שהוא מיסב בחול, וכ"ה מבו' בדבריו בהלכותיו בכ"ד, פכ"א משבת ה"ג וה"ד והי"א והי"ז והי"ט, ופכ"ב הט"ז והי"ט, ופכ"ד ה"ט, ופכ"ו ה"ז, צ"ל דהכא יש לחוש שיבא לידי מלאכה, ועד"ז נתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 22 בהערה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. המ"ב בסימן תקכ"א סק"ד כתב דאם הי' החלון נמוך שוה לגג דליכא טירחא יתירא מסתברא דמותר להוריד דרך חלון, כמו דמותר להוריד דרך ארובה, והיינו דהרי כל הא דאסור דרך חלון הוא משום דיש טורח להעלות מהגג לחלון וכמש"כ רש"י וש"ר, וזה ל"ש בגונא דהחלון נמוך ושוה לגג. [↑](#footnote-ref-25)
25. אך הר"ן לעיל מינה כתב דתניא דלא ישלשלם בחבל ולא יורידם דרך חלונות ודרך סולמות, ומשמע דתרי מילי נינהו, דלא ישלשלם בחבל אף דרך ארובה, ולא יורידם בחלון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואף אם גרסינן לא ישלשלם בחבל בחלונות, כאשר כ"ה מבו' בד' רי"ו דגריס הכי, צ"ל דרבותא קמ"ל דאף דמגביהם לחלון ע"י חבל אסור, וה"ה דאסור להשליך דרך ארובה ע"י חבל, וכ"ש דאסור להגבי' לחלון שלא ע"י חבל, דהוא טירחא טפי, ומתישב בזה משה"ק בביאור מועד דוד לעבוה"ק ש"ג פ"ח סק"ח ע"ד רי"ו. [↑](#footnote-ref-27)
27. ובירושלמי בפירקין אמרו דסיפוק הוא מחמתו כדתיב ויחר אף בלק אל בלעם ויספק את כפיו, וטיפוח הוא לרצונו, והביאו הר"ח והרי"ף, ובחי' המאירי עמד בזה, דבסיפוק מחמתו ל"ש הגזירה שמא יתקן כלי שיר, ועמש"כ השעה"צ בסימן של"ט סק"ה. [↑](#footnote-ref-28)
28. והתוס' לעיל שם רמזו להק' עוד, ממה שאמרו בסוגיין דטעם האיסור הוא מגזירה שמא יתקן כלי שיר, וזה ל"ש במטפחין משום אבל, וכן הק' הרשב"א שם, - והמרומי שדה שם כתב דגם בזה שייך שמא יתקן כלי שיר, כמו שהי' המנהג להכין חלילין למת, וכ"כ המ"ב בסימן של"ט סק"ה דהוא שמא יתקן כלי שיר לעורר האבל. [↑](#footnote-ref-29)
29. הט"ז ביו"ד סימן רפ"ב סק"ב כתב דהיינו רק במטפחין וכו' דל"ד ממש לכלי שיר, אך להשמיע קול בזוג וכיו"ב דדמי טפי לכלי שיר, יש לאסור גם לד' התוס', וכן צידד הא"ר בסימן של"ט סק"א, וכ"כ התו"ש שם סק"ה, והמ"ב שם סק"י, וצ"ב דכיון דטעם ההיתר הוא משום דבזה"ז לא אין אנו בקיאין בעשיית כלי שיר ולא שייך למיגזר, מה מקום יש לחלק דדבר דדמי טפי לכלי שיר אסור אף בזה"ז. [↑](#footnote-ref-30)
30. והראב"ן בסימן תמ"ח נסתפק אם אסור לטפח ולרקד בנישואין, או דכיון דמצוה היא שרי, ודמי להא דלא גזרו שבות במקדש משום מצוה. [↑](#footnote-ref-31)
31. אך בזה"ז דאין בקיאין בעשיית כלי שיר, משמע בד' המ"ב שם סק"י דיש לסמוך ע"ד היש"ש ולהתיר בכל שמחה של מצוה, אך בשעה"צ שם סק"ז הביא לד' הב"י דלא משמע כן, וכ"כ המאמ"ר. [↑](#footnote-ref-32)
32. ויש להוסיף, דלמש"כ בפירש"י בפי' בתרא דאיסורא דמו"מ הוא מגזירה שמא יכתוב, והא דאין מקדישין וכו' הוא גזירה אטו מו"מ, ע"כ אין להתיר לזה לצורך מצוה, דדברים שנאסרו מגזירת שמא יכתוב לא הותרו לצורך מצוה, (ומה"ט לדעת רש"י לא הותר לדון ולקדש אף במקום מצוה גמורה), [↑](#footnote-ref-33)
33. צ"ב דבלא"ה ל"ה לנו לאסור משום מחמר ושביתת בהמתו, כיון דאף האדם עצמו מותר להוציא לצורך יו"ט, וכמש"כ כן המג"א בסימן תצ"ה סק"ה, ועד"ז הק' המג"א בסימן רמ"ו סקי"ב ע"ד הירושלמי, עיי"ש, ועמש"כ בזה הא"ר שם סקי"ח, ושמא י"ל דדבריהם קיימי בשבת, וי"ל עוד כמשמעות ד' הגר"א בסימן תצ"ה ס"ג דלא הותרה מלאכה בבהמה לצורך אוכל נפש, ובהגה' אמרי ברוך שם פירש דהוא משום דבבהמה כל מה שהיא עושה הוי גבה מלאכת עבודה ולא מתקיים למען ינוח, עיי"ש, ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ב דף מס' ?. [↑](#footnote-ref-34)
34. ויש להוסיף מש"כ במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 18 בהערה, דלמש"כ הר"ן לעיל כ"א ב' בדעת הרי"ף מבו' דאם הא דאסרו רחיצה בחמין שהוחמו בער"ש הי' איסור שבות, ל"ה מפלגינן בזה בין שבת ליו"ט, אף דביו"ט לא שייך טעם האיסור, ורק משום דאי"ז אלא גזירה בעלמא, לא גזרו ביו"ט דליכא לטעם הגזירה, ולפ"ז הרי דבאיסור רכיבה ע"ג בהמה דהוא איסור שבות, כדתנן הכא, לא מפלגינן בין שבת ליו"ט, אף אם ביו"ט לא שייך טעם האיסור. [↑](#footnote-ref-35)
35. לכאו' מכוון דבריו הוא, דלא חיישינן אלא דאם ירכב סמוך לאלפים אמה, לא יכוין מידתו ויצא חוץ לאלפים אמה, אך אין לחוש שמא יצא חוץ לי"ב מיל, שהרי מדרבנן אסור לצאת חוץ לאלפים אמה, ואין לנו לחוש שישכח ויתרחק כ"כ ויצא חוץ לי"ב מיל. [↑](#footnote-ref-36)
36. ועיי"ש שהוסיפו, דאף דלמ"ד דתחומין אלפים אמה דאורייתא הוא אף ביו"ט, וע"כ למ"ד דתחומין דאורייתא ניחא הא דגזרו שלא לרכוב ע"ג בהמה ביו"ט, מ"מ תחומין די"ב מיל דאורייתא הוא רק בשבת, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכ"ה מבו' בד' ההגמ"ר בספ"ק דעירובין שהק' דמה צריך לטעמא דאין עולין באילן שמא יתלוש וגבי בהמה שמא יחתוך זמורה, תיפו"ל דמשתמש במחובר ובע"ח, ועיי"ש מש"כ לישב, ועמש"כ האג"ט שם אות ב' לפרש לדבריו, והרי דב' איסורים נינהו. [↑](#footnote-ref-38)
38. לכאו' מבו' מדבריו, דאף דעיקר איסור השתמשות בבהמה, הוא מכח דינא דהכא דאין רוכבין ע"ג בהמה, כמש"כ המג"א בסימן ש"ה סק"י בדעת רש"י ותוס', מ"מ בגונא דחשיב כצידי צדדים, אין לאסור אלא אם יש לחוש שיחתוך זמורה, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-39)
39. צ"ע בעיקר הקו', דהרי הא דאין רוכבין ע"ג בהמה, הוא אף כשרוכב במקום שאין זמורה כלל, והרי דמכח הא דשמא יחתוך זמורה אסרו
    לרכוב ע"ג בהמה בכל גווני, וא"כ אין להתיר אף בב' הרוכבים, ומשא"כ באיסורא דקריאה לאור הנר, דלא אסרו אלא במקום דיש לחוש שמא יטה, ומה"ט התירו באדם חשוב, הרי דבב' הקוראין דליכא למיחש שמא יטה שרי, - וצ"ל דהא דאסרו לרכוב במקום שאין זמורה כלל, הוא ע"ד הא דאסור לקרות לאור הנר אף בגבוה ב' קומות משום דלא פלוג רבנן, וזהו שהק' המהרי"ל דכ"ה דהתם שרי בב' בנ"א דבזה לא אמרינן דלא פלוג, ה"נ התם הי' לנו להתיר בב' הרוכבים, - אך אכתי צ"ב, שהרי אטו הא דרכיבה, אסרו כל שימוש בבהמה, וכמש"נ לעיל, אף דל"ש בזה כלל לעיקר החשש דחיתוך זמורה, וא"כ כ"ש דיש לאסור בב' הרוכבים ע"ג בהמה, דהיאך נימא דכל שימוש בבהמה אסור, ורכיבה ע"ג בהמה מותרת בב' בנ"א. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בשבת קמ"ז א' די' בנ"א מסתפגין באלונטית אחת וכו' ומביאין אותה בידיהם, דכיון דרבים נינהו מדכרי אהדדי, ומשמע דדוקא י' בנ"א הוא דמדכרי אהדדי, אך בב' בנ"א לא אמרינן דהאחד יזכיר את חבירו, ובע"כ דכל הא דהתם שרי אף בב' בנ"א הוא משום דהוא חשש רחוק, - אך הנה בד' הריטב"א שם קמ"ט א' מפורש דבאלונטית התירו אף בב' בנ"א דמדכרי אהדדי, ועיי"ש שכתב דאף אם בקריאה לאור הנר לא התירו בב' בנ"א אלא משום דהוא לדבר מצוה, מ"מ באלונטית דסחיטתו מלאכה ניכרת וגלוי' יותר התירו בב' דמדכרי אהדדי אף דהוא לדבר הרשות, וכ"נ גם בד' הרשב"א שם, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' וש"ר שם קמ"ז ב', עיי"ש, וכ"כ האלי' רבה בסימן ש"א סוסק"פ. [↑](#footnote-ref-41)
41. אך התוס' בעירובין נקטו דלפ"מ דקי"ל כב"ה מותר ליכנס בספינה קודם השבת, ורק כשנכנס בשבת הוא דה"ז אסור משום דדמי לשט, והאו"ז שם סימן קמ"ו כתב דהא דשרי כשקנה בה שביתה מער"ש, הוא משום דבכה"ג איכא הכירא טובא וליכא למיחש כולי האי, ועמש"כ בזה הפוסקים בסימן רמ"ח ס"ג. [↑](#footnote-ref-42)
42. והסה"ת בסימן רכ"ה כתב דהא דשרי להפליג ג' ימים קודם, הוא משום דלא החמירו כ"כ, ועד"ז כתב הריטב"א בשבת שם דמפני שזו חששא וגזירה התירו לדבר מצוה והתירו ברביעי וחמישי, - והב"י בסימן רמ"ח כתב דהוא משום דאחר דלא שרינן לי' להפליג פחות מג' ימים קודם, אית לי' היכרא ושוב לא יעשה חבית של שייטין ולא ינהיג את הספינה. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובד' הב"ח שם נראה שפירש בד' השו"ע שסתם בזה דאף בכלי אסור, וכ"כ העולת שבת שם סק"ה דכ"ה משמעות סתימת המחבר, אך בד' המג"א מבו' שפירש גם בד' השו"ע דשרי בכלי, והיינו משום דאף אדם עצמו מותר לשוט בכלי, כמש"כ השו"ע שם ס"ב. [↑](#footnote-ref-44)
44. ובתשו' ספה"י לר"ת סימן מ"ח אות י' כתב דלא התיר בזה אלא בדיעבד, או אפי' לכתחילה אם הי' צורך שעה, והרשב"א והר"ן כתבו בשמו דלא התיר אלא מדוחק גדול, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה בשמו דבדוחק גדול התירו ול"ה מורה כן הלכה למעשה, וכ"כ ההגמי"י בפ"י מאישות הי"ד. [↑](#footnote-ref-45)
45. ועיי"ש שהק' על פירש"י דא"כ מ"ט לא תני בהדי הני דמצוה דאין דנין ואין מקדשין, והיינו אף בדליכא דעדיף מיני', ואף בדלית לי' אשה ובנים, ועמש"כ הרא"ה ור"ד הכהן לישב. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך בדעת רש"י ודעימי' שאסרו לדון ולקדש וכו' אף במקום מצוה גמורה, צ"ל דל"ד להא דחפצי שמים מותרין, דהתם הוא בדברים שנאסרו משום ממצוא חפצך, וכדילפינן בשבת ק"נ א' מקרא דחפציך אסורין וחפצי שמים מותרין, אך לדון ולקדש שנאסר מגזירה שמא יכתוב, לא הותר אף לצורך מצוה, וכמש"כ עד"ז הא"ר בסימן ש"ו סקי"ח דמו"מ אסור אף לצורך מצוה, מגזירה שמא יכתוב, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סקט"ו וסקי"ט וסק"כ. [↑](#footnote-ref-47)
47. ועיי"ש שהביא מש"כ בתשו' מיימוניות שופטים סו"ס כ' דהא דלא חשיב לה מצוה, הוא משום דלא קי"ל כר' יהושע דאף אם יש לו בנים לא יבטל מפו"ר משום לערב אל תנח ידך, וכתב דצ"ל לדעתו, דאף דלא קי"ל כר' יהושע, מ"מ איכא קצת מצוה לישא אשה בת בנים, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' ביבמות ס"א ב' (ד"ה נפ"מ), - ויש לפרש עוד, דהא דאיכא קצת מצוה, הוא משום מצות קידושין, וכ"ה מבו' בתו"ד המקנה באהע"ז סימן כ"ו ס"א ד"ה שם בהג"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. וכתב לפ"ז דאין לאסור נישואין בשבת מכח הא דהוי כקונה קנין, כיון דהתלמוד שלנו לא ס"ל כהירושלמי, ועיי"ש דמסיק לאסרו מטעם אחר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-49)
49. וההעמ"ש בסימן נ"א סק"ח כתב דטעמא דגמ' דילן דלא אסרו משום דהוי כקונה קנין, הוא משום דס"ל דליכא איסור קנין אלא כשמתכוין לקנות את החפץ, ומשא"כ בנישואין דעיקר העסק הוא האשה וקנין הנכסים הוא ממילא. [↑](#footnote-ref-50)
50. ויש להוסיף, דאי נימא דהגמ' דילן פליגא על הירושלמי, אין לאסור לכנוס אלמנה בשבת, וכמש"כ כן ההעמ"ש בסימן נ"א סק"ח, דאין לאסור בזה מגזירה שמא יכתוב, שהרי היתה החופה מבעו"י וכבר נכתבה הכתובה, ובתשו' הרמ"א סימן קכ"ה מבו' דלגמ' דילן יש להתיר אף כניסה לחופה במקום שאין כותבין כתובה, או במקום שכותבין כתובה לארוסה., [↑](#footnote-ref-51)
51. אך אי"ז מתישב היטב בד' התוס' בסוגיין, שהביאו למש"כ בפירש"י ב' דרכים בטעם איסור מו"מ, ולמש"נ נמצא דלפי' קמא דהוא משום ממצוא חפצך, פליג גמ' דילן על הירושלמי בטעם איסור קידושין, ואי"ז במשמעות ד' התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
52. ואמנם בהא דלא מייבמין יש לאסור גם משום דהוי כקונה קנין בשבת, אך כיון דבהא דאין מקדשין ואין חולצין אין לאסור אלא מגזירה שמא יכתוב, ע"כ פירשו בגמ' דזהו טעמא דכולהו, שהרי גם ביבום יש לאסור גם מגזירה שמא יכתוב. [↑](#footnote-ref-53)
53. אך בד' התוס' בסוגיין בסו"ד מבו' דגם בקידושין יש לאסור משום דקונה קנין, וכ"נ מד' עוד מקמאי. [↑](#footnote-ref-54)
54. והב"י שם כתב לדקדק כן גם מד' הר"ן בסוגיין, ובתשו' הרמ"א בסימן קכ"ה נחלק ע"ז דאין משמעות מד' הר"ן לכך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-55)
55. ויש להוסיף, דאף למש"נ לעיל בדעת ש"ר דהגמ' דידן לא פליגא על הירושלמי, מ"מ למש"כ הפמ"ג דקידושין ל"ה כקונה קנין בשבת, ואין אסורין אלא מגזירה שמא יכתוב, יש מקום לדון להתיר לקדש אשה בזה"ז. [↑](#footnote-ref-56)
56. ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיטו הרי"ף והרא"ש לד' הירושלמי, וגם הטור לא הביאו, משום דקי"ל כגמ' דילן, ואף דהרא"ש בפ"ק דכתובות והטור באהע"ז סימן ס"ד הביא לד' הירושלמי, מ"מ ממה שלא הביאה במקומה יש ללמוד דאין בדבר איסור ממש, ולא הביאה בפ"ק דכתובות ובאהע"ז אלא משום הרחקה בעלמא, שלא לעשות חופה בשבת. [↑](#footnote-ref-57)
57. ודעת עולא שם דהוא מפני הטורח, ודעת ר"י נפחא דהוא מפני ביטול פו"ר, ובד' הטו"א שם מבו' דלפ"ז ניחא מתניתין הכא, כיון דגם האיסור דהתם אינו אלא מדרבנן, וזהו שיישב הטו"א דמשנתינו קיימא בגונא דליכא מצות שמחה, אף דאכתי יש בזה לטעמא דטורח וביטול פו"ר, (ועמד ע"ז בהגה' ברוך טעם שם), - אך בהגה' ברוך טעם שם הק' גם לדעתם, דבגמ' הכא מפרשינן דטעם האיסור הוא מגזירה שמא יכתוב, והרי בלא"ה יש לאסור מכח הני טעמי, ואם לדעתם הוי האיסור במשנתינו מכח הני טעמי, תיקשי בהא דתנן דכל אלו אמרו ביו"ט ק"ו בשבת, והרי בשבת ליכא להני טעמי, וכתב די"ל דטעמא דמפני ביטול פו"ר ל"ש בעצרת. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך צ"ע דא"כ מהו דתנן דביו"ט אמרו כ"ש בשבת, הרי ביו"ט ה"ז אסור משום דאין מערבין שמחה בשמחה, ובשבת אין לאסור מכח ה"ט. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובהגה' ברוך טעם עמד בזה, דבד' הרא"ש בר"ה פ"ד סימן י"ד בשם רב שר שלום מבו' דגם בר"ה איכא מצות שמחה, אף דלי"ב חובת שלמי שמחה, ולפ"ז שייך בזה הא דאין מערבין שמחה בשמחה, והא דשמחת בחגך ולא באשתך, והמשנת יעבץ או"ח סימן מ"ה אות ד' הוסיף לתמוה דד' הטו"א סותרים למש"כ בשאג"א סימן ק"ב להוכיח מכ"ד דאיכא מצות שמחה בר"ה, - ויש להוסיף, דמצינו הדברים מפורשים בתשו' רב שר שלום בתשו' גמו"מ סימן פ"א דאף בר"ה איכא מצות שמחה ואסור לכנוס בו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-60)
60. וצ"ע, דבד' התוס' בכתובות מ"ז א' ד"ה דמסר לה מבו' להדיא דאסור מדאורייתא לישא בליל יו"ט, ולא התירו אלא בתוספת יו"ט, - ובהגה' ברוך טעם הוסיף לתמוה, **א** דבמו"ק ט' א' מבו' דכל הא דמותר לישא בערב הרגל, הוא משום דעיקר שמחה חד יומא הוא, אך אלמלי כן הי' אסור לישא אף בערב הרגל, וא"כ הרי אף דבליל יו"ט ראשון ליכא מצות שמחה, מ"מ אסור לישא, משום דשמחתו היא כל היום, ועובר על ושמחת בחגך ולא באשתך, או על עירוב שמחה בשמחה, **ב** דבד' הרמב"ם מבו' דגם בליל יו"ט הראשון איכא למצות שמחה, ולא נתמעט אלא משמחת שלמים. **ג** דאף אם מדאורייתא ליכא מצות שמחה בליל יו"ט הראשון, מ"מ מדרבנן איכא מצות שמחה, וכאשר כ"ה מוכח מכ"ד, וכ"כ השאג"א בסימן ס"ח. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש שכתב לדחות דגם האיסור דהכא אינו נוהג בתוספת יו"ט, ועמש"כ בזה הישועות יעקב בסימן תקמ"ו סק"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-62)
62. ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב למש"כ השטמ"ק והמהרש"א בכתובות שם דמדרבנן אף נישואין בלא סעודה אסורין, וכ"כ רבים מן האחרונים, אך הנה בד' הפסקי תוס' בכתובות שם מבו' דה"ז מותר אף מדרבנן, וכן פירש המהרש"ל שם בד' התוס', ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-63)
63. ואמנם בגווני דאין לאסור משום דאין מערבין שמחה בשמחה, והיינו במחזיר גרושתו, או בתוספת יו"ט, וכן לדעת הפסקי תוס' דנישואין בלא סעודה שרי, שפיר יֻש להתיר כשאין לו אשה ובנים אף ביו"ט. [↑](#footnote-ref-64)
64. וצע"ק בל' המ"ב שם סקי"ח דמשמע דלהמתירין לכנוס כשאין לו אשה ובנים, הוא גם ביו"ט, ושמא הוא משום דס"ל כמש"כ הטו"א דבליל יו"ט אין איסור הנישואין אלא מגזירה שמא יכתוב. [↑](#footnote-ref-65)
65. ואמנם למש"כ הטו"א דבליל יו"ט ליכא איסור נישואין דאורייתא, ונתבאר לעיל, שפיר יש להתיר לישא גם בערב יו"ט ביה"ש. [↑](#footnote-ref-66)
66. ועיי"ש שכתב דבמחזיר גרושתו דמותר בחוה"מ, ואין האיסור אלא מכח דינא דהכא, שפיר יש להתיר גם בערב יו"ט ביה"ש, - וכתב לדון עוד במש"כ המג"א בסימן תקמ"ו סק"ד דאף דבתוספת יו"ט ליכא משום מערבין שמחה בשמחה, כמש"כ התוס' בכתובות מ"ז א', מ"מ אסור משום דקונה קנין, ולהנ"ל הרי יש להתיר בזה משום דלא חמיר מביה"ש שהתירו בו שבות לצורך מצוה, ועמש"נ בזה במ"מ לעניני ביה"ש ותוספת שבת דף מס' 7 אם הותר שבות בתוספת שבת. [↑](#footnote-ref-67)
67. ועיי"ש שכתב לפ"ז בהא דאין מקדישין, שאינו אסור אלא כשהדבר בעינו כגון שיאמר דבר זה יהא הקדש, אבל אם אמר יהא עלי לתת להקדש כך וכך מותר, שהרי הוא כאומר הרי עלי לתת לצדקה. [↑](#footnote-ref-68)
68. ועיי"ש שכתב דהא דאסור להקדיש חובות שאין קבוע להן זמן, הוא משום דאפשר להמתין עד למחר ול"ה צורך היום, וכ"כ בפי' ר"ח בשבת שם דהא דחובת שקבוע להן זמן מותר להקדישן, הוא משום דהוי מצוה עוברת, - אך למש"כ בפירש"י שם דהא דמותר להקדיש חובות שקבוע להן זמן הוא משום דהואיל והקרבתן דוחה קדושתן דוחה, אי"ז ענין להכא. [↑](#footnote-ref-69)
69. ועיי"ש שכתב בשמו שהוסיף לפרש דהא דמותר לפסוק לתינוק ללמדו ספר ואומנות, הוא משום דחייב בכל שעה ללמדו, והא דשרי לפסוק על התינוקות ליארס, הוא משום דל"ד למו"מ וליכא למיגזר, אע"ג דהו"מ לשדך למחרת השבת, - והא דאין מקדישין ומעריכין ומחרימין, הוא משום דאינם מוטלין עליו בו ביום, דמצי להקדיש ולהעריך ולהחרים למחר ודמי למו"מ, וע"כ גזרו בהן. [↑](#footnote-ref-70)
70. ועיי"ש שכתב לפ"ז לאסור הכרזת השמש בפיסוק דמים מי שיתן יותר יהי' המצוה שלו שהוא כעין מו"מ ממש, וכתב לדון דאין שייך מו"מ בדבר מצוה כי אם בחפץ הנקנה, והא דאין מעריכין הוא משום דהוי כאילו פדה את נפשו וקנה את עצמו מן ההקדש, וזה ע"ד ד' השה"ג, והפוסקים בסימן ש"ו ס"ו נחלקו בדין זה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-71)
71. המחה"ש שם סקי"א הק' ע"ז דזה ניחא במעריך איש אחר, אבל כשמעריך את עצמו לא שייך טעם זה, דלא שייך לומר שקנה את עצמו, ועיי"ש שפירש דמה"ט כתב המג"א שם דקו' הר"ן היא ממעריך את עצמו, וכתב דשמא ס"ל להב"י דגם במעריך את עצמו שייך לומר דהוי כקונה את עצמו. [↑](#footnote-ref-72)
72. והמקנה באהע"ז סימן מ"ה סוס"א כתב דבמתנה עיקר האיסור הוא על המקבל, אך הנותן לא עביד איסורא, וכמו שאמרו בעירובין ע"א א' דמיקנא רשותא בשבת אסור ואסתלק רשותא בשבת שפיר דמי, - ובתשו' משיב דבר ח"א סימן כ"ז סק"ג כתב להיפך דעיקר האיסור הוא על הנותן, אך המקבל לא עביד איסורא דהוי כזוכה מן ההפקר דשרי, ובל' הרמב"ם בפ"ל משבת ה"ז מבו' דהנותן עביד איסורא, וכן נקט המג"א בסימן י"ג סוסק"ח, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן שכ"ג סקי"ב, - ועמש"כ בזה בתשו' כת"ס או"ח סימן נ"ט. [↑](#footnote-ref-73)
73. והשעה"מ בפ"ח מלולב כתב דלדעת הריטב"א צ"ל דמה שאמרו דהואיל ואי בעי מפקר נכסי', הוא משום דלא נאסר להפקיר אלא כשכונתו שיזכו בו אחרים, עיי"ש, אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ן שכתב בדין ביטול חמץ, דאם ביטול הוא משום הפקר, אסור לבטל בשבת, - וצ"ל בזה כמש"כ העמק ברכה בדיני לולב אות ט"ו, דהא דמקילינן בכל דוכתא מכח ה"ט דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', אי"ז משום דבידו הוא להיות ראוי לו עכשיו, שהרי אמרו בברכות מ"ז א' דמה"ט מברכין עליו ומזמנין עליו, אף דסו"ס הו"ל עכשיו אכילת איסור, אלא מכח ה"ט דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', לא חשיב כאיסור לדידי', ומיקרי חזי לי', וכתב דמה"ט הוא דאתרוג של דמאי חשיב לכם משום דאי בעי מפקר וכו', אף דאסור להפקיר ביו"ט, ולפ"ז י"ל דמה"ט גם לא חשיב כמוקצה, דכל שאינו חשוב כדבר האסור, אף דבפועל אינו ראוי לו, ל"ה מוקצה, וכמש"נ במ"מ לפ"ק דף מס' 1 ללמוד מכ"ד. [↑](#footnote-ref-74)
74. ובד' התרוה"ד בסימן רס"ט משמע דאין בפירעון חוב משום איסור מו"מ, וכ"נ בתשו' הריב"ש סימן קנ"ו, עיי"ש שכתב לאסור בפדיון הבן משום דדמי למו"מ, וגם אם הוי כפירעון חוב ה"ז אסור כמו שגזרו בהלואה שמא יכתוב ה"נ גזרו בפירעון, ומשמע דבפירעון ליכא משום גזירת מו"מ, - ויש להוסיף, דלדעת הסוברים דמתנה מותרת בשבת, לכאו' אין לאסור בהלואה ופירעון בשבת, אלא משום הגזירה המסוימת בהלואה ופירעון שמא יכתוב וימחוק. [↑](#footnote-ref-75)
75. לכאו' יש לדחות כמש"כ החזו"א בסימן קנ"ו לסימן של"ט דבהפרשת תרו"מ דמותר להפריש בשבת כשהתנה מער"ש, מותר להתנות גם שיחול בשבת ושיקיים תנאו בשבת, ויישב בזה למה שאמרו בעירובין ל"ו א' וביבמות צ"ג א' דשרי בער"ש להפריש תרו"מ שיחולו בשבת. [↑](#footnote-ref-76)
76. ועיי"ש שפירש דזהו דפריך פשיטא, דודאי דיש בזה משום מתקן, - והביאוה"ל בסימן תק"ו ס"ג ד"ה ולהוליכה לכהן כתב לפרש דהא דפריך פשיטא, היינו דהרי תנן בשבת ל"ד א' דאפי' בספק חשיכה אין מעשרין בשבת וה"ה ביו"ט, וכ"ש ביו"ט גופא. [↑](#footnote-ref-77)
77. ובפי' בתרא פירש דהא דפריך פשיטא, היינו דהרי אפי' לקרוא לה שם אסור משום מתקן, וכ"ש דאין מגביהין, והיינו דפריך אהא דתנן אין מגביהין, דהרי גם בלא ההגבהה אסור משום הקריאת שם עצמה, וע"ז משני דקמ"ל דה"ז אסור אף כשמגבי' ליתן לכהן. [↑](#footnote-ref-78)
78. והמרכה"מ שם ה"ט כתב לפרש לדעתו לסוגיין, דהא דפריך פשיטא, היינו דודאי דאסור ביו"ט משום דמיחזי כמתקן, דאף דמותר לתקן לצורך יו"ט, מ"מ כיון דא"צ אלא לחולין וא"צ לתרומה, נמצא דמה שתיקן את התרומה עצמה הוא שלא לצורך, וע"ז משני ליתן לכהן בו ביום, דגם תיקון התרומה הוא לצורך יו"ט, ואפ"ה אסור משום דהו"ל כמקדיש. [↑](#footnote-ref-79)
79. שמא הוא משום דגם אם אינו מפריש אלא כדי ליתן התרומה לכהן, ג"כ מחזי כמתקן, שהרי גם את התרומה עצמה הוא מתקן בהפרשתו, דקודם ההפרשה היתה אסורה משום טבל. [↑](#footnote-ref-80)
80. משמעות דבריו, דאף דהוצאה שלא לצורך מותרת מה"ת, מ"מ היא אסורה מדרבנן, ועמש"נ בזה במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 2. [↑](#footnote-ref-81)
81. המ"ב בסימן שצ"ז סק"ז כתב דדינא דכלים כרגלי הבעלים הוא ביו"ט דלי"ב משום איסור הוצאה, דבשבת הרי בלא"ה אסור להוציא חוץ לד' אמות, - אך כתב דמשכח"ל להך דינא אף בשבת והוא במלבוש שלובש שלובש האדם עליו דבזה ליכא משום הוצאה כ"א משום איסור תחומין דהמלבוש נגרר אחר בעליו, - ובשעה"צ שם סק"ד כתב דמשכח"ל עוד במי שכלתה מדתו בחצי העיר המוקפת חומה, דאף דמותר לטלטל בכולה, מ"מ אסור להוליך את הכלים של זה שכלתה מידתו בחצי העיר מחוץ לתחום הבעלים. [↑](#footnote-ref-82)
82. ומשמע דאף למ"ד דהפסידו את מקומם, היינו רק כשגם הפירות יצאו וחזרו, אך כל שהפירות נשארו במקומם, לא הפסידו את מקומם מכח הא דיצאו הבעלים. [↑](#footnote-ref-83)
83. והעירו דיש להוכיח כן, שהרי בגונא דהתם שיצאו הבעלים עם הפירות וחזרו, לכאו' ל"ש להתיר מדינא דהואיל והותרה הותרה, שהרי בשעה שהיו הפירות בחוץ איבדו את שביתתם, וי"ל. [↑](#footnote-ref-84)
84. ועיי"ש שכתב לדמותו למה שנסתפק **הגאו"י דהיוצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, אף כליו גרירי בתרי' ולא יזוזו ממקומם, וכ"ה דהממון נגרר אחר הבעלים להחמיר, ה"נ להקל, ויש להוסיף דלמש"כ הגאו"י שם דהצד דלא גרירי הכלים בתרי' הוא משום דהואיל והותרה הותרה, אי"ז טעם אלא דאין לאסור בכלים מכח הא שאיבדו הבעלים את שביתתם, אך להקל שפיר הם נגררין אחר הבעלים, - אך למש"נ** מד' הראשונים דאף כשיצאו הבעלים חוץ לתחום והפסידו את שביתתם, אכתי שביתת הכלי קיימת, מבו' דאין הכלי נגרר אחר בעליו, ולכאו' הדין נותן דה"נ אינו נגרר אחר הבעלים להקל, והדק"ל דמ"ט לא הזהירו שלא יצא חוץ לתחום במלבושיו יותר מן ההכרח.

    ושמא י"ל, דכיון דהמלבושים טפלים לאדם, הרי דאף דאסור לצאת במלבוש חוץ לתחום המלבוש, ול"מ בזה פטורא דטפל, ונתבאר בדף מס' 5, מ"מ כל שהאדם עצמו יוצא חוץ לתחומו, ליכא תוספת איסור בהוצאת המלבוש, ונפ"מ דלפ"ז אין להתיר לצאת אלא במלבושיו שהם טפלין לו, אך אסור לצאת עם שאר כלים, (ונפ"מ בזה הוא ביו"ט דליכא משום איסור הוצאה). [↑](#footnote-ref-85)
85. ואמנם אף דצריך להניח עליהן מזון ב' סעודות, מ"מ לכאו' א"צ לזכות להן, דכל הא דבעינן לזכות העירוב, הוא כשחייל העירוב מכח הזוכה, אך הכא שהאדון מערב על עבדו שלא מדעתו וחייל העירוב מכח האדון, א"צ לזכות לעבד, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בעירובין ע"ט ב' סוד"ה ומזכה להם, דכל דאיתי' לאדון א"צ לזכות העירוב לעבד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-86)
86. והריטב"א שם נחלק על פירש"י, והמנ"ח במצוה כ"ד והתורת רפאל ח"א סימן נ"ז פירשו דהוא משום דס"ל דתחום כלים לאו דאורייתא, אך החזו"א בסימן קי"ב סקי"ב כתב דמודה דתחום כלים דאורייתא, ועיי"ש שכתב לדון להוכיח כן מד' הריטב"א שם צ"ז ב', וכתב דאין הכרח מזה, ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן ז' סקי"ב. [↑](#footnote-ref-87)
87. וכ"נ גם למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בעירובין פ"ג והרא"ש שם פ"ד סימן ח' דר' יהודה ס"ל דתחומין דאורייתא, ולפ"ז הרי דמהא דשרי ר' יהודה בעירובין צ"ז ב' תחום כלים בשיירא, בע"כ דתחום כלים לאו דאורייתא, ועמדו ע"ז התורת רפאל בסו"ס נ"ז, והדברי יחזקאל בסימן ז' סקי"א, ועיי"ש במש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-88)
88. ויש מן האחרונים שחידשו דתחומין די"ב מיל לא תליין כלל בקניית שביתה, אלא שלא לילך י"ב מיל מהמקום שהי' בו בתחילת השבת, ולפי דבריהם ל"ש כלל דינא דכרגלי הבעלים לענין תחומין די"ב מיל. [↑](#footnote-ref-89)
89. וכ"ה מוכח לדעת הבה"ג ודעימי' דקי"ל כר"ע דתחומין דאורייתא, ואפ"ה אמרו דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים, - אך י"ל דלדידן דתחומין דרבנן, ליכא מקור דהא דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים מועיל אף אף על תחומין די"ב מיל דאורייתא, וזה ע"ד מש"נ במק"א בדעת הטור די"ל דלדידן ל"מ עירוב לתחומין די"ב מיל דאורייתא. [↑](#footnote-ref-90)
90. והריטב"א שם כתב בשם התוס' שהק', דאם אינו מוזהר על תחומי בהמתו אפי' להביאה יהא מותר כיון שעומדת תוך תחומו דמה לי להנהיגה בקולו או להנהיגה בידו, וצ"ב דא"כ תיקשי לי' מעיקר דינא דהבהמה כרגלי הבעלים, דמ"ט אסור להנהיג הבהמה חוץ לתחום הבעלים, ואטו איירי רק בשנושאה בידו, ובע"כ דכל שמנהיג הבהמה חשיב דאיהו מוציאה חוץ לתחום ול"ב לדין שביתת בהמתו, והאג"ט חורש סי' י"א, כתב לפרש הטעם בזה, דאף דלגבי מלאכת הוצאה לא חשיב כה"ג מעשה דילי', מ"מ לגבי תחומי הבהמה דהאיסור הוא משום לתא דהבהמה ה"ז אסור אף כה"ג, (ואף אם אין לאסור בזה משום מחמר, והוא לדעת הסוברים דאין איסור מחמר בתחומין, או ביו"ט ולדעת הסוברים דאין איסור מחמר ביו"ט), עיי"ש, - אך הנה המאירי בשבת שם כתב דאם היתה בתוך תחום שלו וכו' אע"פ שהיא חוץ לתחום מחמת עצמה וכו', ה"ז מביאה אף בידיו, שאינה מצווה על תחומי בהמתו כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-91)
91. ואמנם לס"ד דגמ' שם איירי כשהיא חוץ לתחומה, ומבו' בד' הריטב"א דלהך ס"ד הא דקורא לה והיא באה, הוא משום דהתירו לאיסור תחום בהמתו בכה"ג, ושמא הוא משום צער בע"ח, דהוא צריך ליתן לה מזונות, וכמש"כ הריטב"א שם לעיל מינה. [↑](#footnote-ref-92)
92. וצע"ג, דלהדיא מבו' בסוגיית הגמ' בעירובין מ"א ב' דפירות שיצאו חוץ לתחום אין להן אלא ד' אמות, וכ"ה מבו' גם שם מ"ה ב' בדין גשמים שירדו בשבת, דאם קנו שביתה באוקיינוס אין להן אלא ד' אמות, וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' שם מ"ז ב' בדין דיכרי דאתו למברכתא. [↑](#footnote-ref-93)
93. אך השטמ"ק פירש לד' רש"י לפי הגירסא שלפנינו, עיי"ש, - וכן גירסת הרא"ה והמאירי, ובחידושיו פירש **דתרתי קתני, דהלוקח בהמה מחבירו מערב יו"ט, אע"פ שלא מסרה לו המוכר אלא ביו"ט, הויא כרגלי הלוקח, דמסתמא חיילא שביתה דלוקח, ומי שדרכו למסור בהמה לרועה, אע"פ שלא מסרה לרועה אלא ביו"ט הויא כרגלי הרועה.** [↑](#footnote-ref-94)
94. ולכאו' הוא דלא כפירש"י, דבפירש"י מבו' דהא דהיא קונה את שביתת הרועה, הוא משום דגם המוכר דעתו שתקנה את שביתת הרועה, אך בד' הרי"ד מבו' דהוא משום דהמוכר העמידו ברשות הלוקח, והלוקח העמידו ברשות הרועה, ונפ"מ בזה, דבפירש"י מבו' דבעינן להא דכל בני העיר מעמידין בהמתן ברשותו, ומשמע דכל שאין המוכר רגיל למסור לרועה, ל"ה כרגלי הרועה, אך למש"כ הרי"ד הרי אף בכה"ג הויא כרגלי הרועה של הלוקח. [↑](#footnote-ref-95)
95. אך השטמ"ק **כתב דהא דהלוקח בהמה מחבירו מערב יו"ט ומסרה לו ביו"ט הויא כרגלי הלוקח, אע"פ שהיא עומדת ברשות המוכר דיכול לחזור בו, מ"מ כיון שהסכימו על המקח ומסתמא יעמוד המוכר בדיבורו, אוקמוה רבנן ברשותו דלוקח אפי' לא נתן מעות, וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, ומ"ש מהמוסר בהמתו לרועה ביו"ט דהויא כרגלי הרועה, משום דדעת הבעלים להעמידו ברשותו.** [↑](#footnote-ref-96)
96. ויש להסתפק אם הא דמהני דעת הבעלים ה"ז מועיל אף לגבי תחומין דאורייתא, לדעת הסוברים דאף תחום כלים הוא דאורייתא, ועד"ז נסתפק המנ"ח במצוה כ"ד בהא דהישן תוך התחום של עיר בליל שבת וניעור קנה שביתה כאנשי העיר כיון שהי' דעתו ליכנס , אם ה"ז מועיל אף לענין תחומין דאורייתא, - ויש להוכיח לזה לדעת הבה"ג ודעימי' דקי"ל כר"ע דתחומין דאורייתא, ואפ"ה מהני הא דדעת הבעלים שיקנו את שביתת הרועה ושביתת השואל, ושמא הוא ע"ד הא דמהני עירוב אף לתחומין דאורייתא, וכמש"כ הרמב"ן בעירובין י"ז ב', - אך י"ל דלדידן דתחומין דרבנן, ליכא מקור דמהני דעת הבעלים אף על תחומין די"ב מיל דאורייתא, ועד"ז נתבאר לעיל בהערה די"ל דלדידן ל"מ הא דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים לתחומין די"ב מיל דאורייתא. [↑](#footnote-ref-97)
97. ולכאו' כל שמסרה לו ביו"ט, הוברר דבביה"ש כבר קנתה את שביתת הרועה, ודאף קודם שמסרה לו היתה כרגליו, ומש"כ המאירי דכ"ז שלא מסרה לו ה"ה כרגלי הבעלים, היינו כשלא מסרה לו לבסוף, דא"א שתקנה הבהמה בתחילת יו"ט את שביתת הבעלים ואח"כ את שביתת הרועה, - ואמנם הי' מקום לומר, דאף דקניית השביתה היא בביה"ש, מ"מ כל שבביה"ש היתה עומדת שתהא בתחילתה ביד הבעלים ואח"כ ביד הרועה הוי דין שביתתה דבתחילת יו"ט היא כרגלי הבעלים ואח"כ כרגלי הרועה, והרי בד' הרשב"א לעיל י"ז א' מבו' דכיון דשביתת הכלים אינו דין שביתה עצמי דהכלים אלא הם נגררין אחר הבעלים הי' שייך דכשנתנו לאחר יהיו כרגליו, אלא דכיון דמעיקרא כבר נקבע שהוא כרגלי הבעלים, ל"מ מה שהקנה אח"כ, אך שפיר י"ל דכל דמעיקרא היתה עומדת לכך, אמרינן דקודם שמסרה לרועה הויא כרגלי הבעלים, וכשמסרה לרועה הוי כרגליו, - אך זה נסתר מההיא דב' ששאלו חלוק, דאף שדעתם שילך בו זה ערבית וזה שחרית, מ"מ לא אמרינן דבערבית תהא כרגלי זה ובשחרית תהא כרגלי זה. [↑](#footnote-ref-98)
98. והרשב"א בעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה קנ"ט כתב דאם הי' רגיל למסור בהמתו לרועה אחד שיש בעיר, אפי' לא מסרה לו מערב יו"ט "ומסרה לו ביו"ט" ה"ה כרגלי הרועה, בידוע שהוא עתיד למוסרה לו למחר להוליכה לרעות, ומשמע דכל שלא מסרה לו ביו"ט, ל"ה כרגלי הרועה, וכמש"כ המאירי, **ושמא אף דס"ל דעיקר הא דהויא כרגלי הרועה אי"ז מדין ברירה, מ"מ כל שלא מסרה לו אמרינן דהוברר הדבר שלא היתה עומדת למוסרה לו, ול"ה כרגליו.** [↑](#footnote-ref-99)
99. וצ"ע בד' הראש יוסף לקמן מ' א' שנסתפק במפקיד פירות אצל נכרי וקיבל עליו אחריות, אם הוו כרגלי הנפקד, או דבכה"ג לא גזרו בחפצי נכרי דהוי מילתא דלא שכיחא, ומשמע דאם לא גזרו בכה"ג אין הפירות קונין שביתה כלל, אף דעיקר הא דהוו הפירות כרגלי הנפקד הוא מכח דעת הבעלים, וכמש"כ הראש יוסף גופי' שם. [↑](#footnote-ref-100)
100. וזה מתפרש למש"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ת"א סק"א, דאף דמדינא חפצי נכרי אין קונין שביתה, מ"מ כיון דגזרו חכמים דהם קונים שביתה גזירה אטו בעלים ישראל, לא פלוג רבנן בגזירה, וה"ז מועיל אף לקולא. [↑](#footnote-ref-101)
101. אך בתשו' רב סעדי' גאון באוצה"ג שם מבו' דאף כשמסרה לרועה נכרי הויא כרגליו, ומשמעות דבריו דמכח זה לי"ב לדין שביתת בהמתו, (ולכאו' היינו משום דמדינא אין חפצי נכרי קונין שביתה, אך לא נתפרש להדיא בדבריו דהוא אף כשמסרה לו ביו"ט, והיינו דיש מקום לומר דהיינו רק כשמסרה לו מערב יו"ט, וס"ל דבכה"ג חשבינן לי' כבעלים וה"ה כרגליו, אך כשמסרה לו ביו"ט דבעינן לדעת הבעלים להעמידה ברשותו, י"ל דאי"ז מועיל ברועה נכרי.

     ובתשו' רב נחשון גאון באוצה"ג שם **מבו' ג"כ דאף כשמסרה לרועה נכרי הויא כרגליו, ואך דבדבריו י"ל דהיינו רק כשהשאילה לו, שהתנו עם הרועה שיהא חלב כולה לרועה ואין לישראל בה כלום, אך כל שלא השאילה לו, ל"ה כרגליו, אך משמעות דבריו דגם כשלא השאילה לו, לי"ב משום תחומין, ואין לאסור בכה"ג אלא משום שהוא חולב את הבהמה.** [↑](#footnote-ref-102)
102. וצ"ע דאם למ"ד דיש ברירה ה"ה כרגלי הרועה, מ"ט למ"ד דאין ברירה ה"ה כרגלי הבעלים, ולא אמרינן דהוא ספק אם היא כרגלי רועה זה או כרגלי רועה זה, וקשיא כן גם למש"כ הרשב"א דהכא אין ברירה משום שלא התנה, (ותלמיד הרמב"ן כתב דבתולה בדעת עצמו אין ברירה), ותיקשי דאף דבכה"ג אין ברירה, מ"מ ה"ה כרגלי הבעלים, - ואמנם ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם למ"ד דאין ברירה לא ידעינן על מה חל, או דלא חייל כלל, ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ לפ' בכל מערבין ל"ז א' ול"ז ב', ולדעת הסוברים דלא חייל כלל, ניחא, דהכא כיון דמה שהעמידה ברשות הרועה לא חייל, הדר דינא דה"ה כרגלי הבעלים, - ולדעת הסוברים דחייל, צ"ל דהכא שאני, דכל דאין הדבר מתברר, אין דעתו להעמידה ברשות הרועה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. ועפי"ז כתב הרשב"א שם דאם פירש ואמר מערב יו"ט שתהא בחזקת מי שימסרנה לו, ה"ה כרגליו ויש כאן ברירה. [↑](#footnote-ref-104)
104. והצ"פ בפ"ה מיו"ט ה"א הביא מכ"ד שמצינו דכל שמסר לב' בנ"א לא נכנסו תחת הבעלים, וה"נ הכא דכוותה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-105)
105. בפשוטו מכוון דבריו הוא כפירש"י, דכל שיש בעיר ב' רועים ומסר לאחד מהן ביו"ט הוי כרגלי הבעלים, וכל שיש בעיר רועה אחד ומסרו לו ביו"ט הוי כרגלי הרועה, וכ"כ בחי' המאירי, ובפי' הר"י מלוניל כתב לפרש עד"ז, דכל דיש ב' רועים שדרכו למסור להם בחול פעמים לזה ופעמים לזה, ועכשיו מסר ביו"ט לזה, ל"ה כרגלי הרועה, אך כל שיש רועה אחד שמוסרה לו בחול, הוי דעת בעה"ב שתקנה שביתה ברשותו, ואף אם לא חזר ומסרה לו אלא ביו"ט, הויא כרגלי הרועה, - אך בד' השעה"צ בסימן שצ"ז סק"ז וסוסקי"ד מבו' בדעת הראב"ד בפי' קמא והמאירי, דל"ה כרגלי הבעלים אלא כשמסרה ביו"ט לב' רועים, אך כל שמסרה ביו"ט לרועה אחד, אף דיש ב' רועים בעיר הויא כרגלי הרועה, וצ"ל לפ"ז, דאף דכשמסרה מערב יו"ט לב' רועים ה"ה כרגליהן, משום דהיא ברשותם, מ"מ כל שמסרה להן ביו"ט, דכל הא דה"ה כרגלי הרועה בכה"ג הוא מכח דעת הבעלים, הרי דבב' רועים אין דעתו להעמידה בשביתתם, (וכמש"כ השעה"צ שם סק"י), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. הראש יוסף כתב דהוא משום דכשמסר לאחד מהם אמר שמוסר לו ע"מ שימסור גם לחבירו ויהיו שניהם רועים, וכל שלא מסר לחבירו בו ביום, בטלה המסירה, שעל תנאי כן מסר לו, וכיון שבטלה השמירה ע"כ הויא כרגלי הבעלים, - ויש להעיר, דבד' הרמב"ן מבו' דכל הא דבכה"ג הויא כרגלי הבעלים הוא רק משום שמסר להן ביו"ט, ולא יצאה משביתתה הראשונה שקנתה מערב יו"ט, אך אם מסרה לו מערב יו"ט, לא אמרינן דכיון שלא מסרה לחבירו בטלה המסירה, וה"ה כרגלי הבעלים, - ונראה מזה, דהא דל"מ בב' רועים, הוא משום דכבר קנתה שביתה כרגלי הבעלים, אלא דכל שמסרה לרועה אמרינן דמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו וכו', אך בב' רועים דלא נתקיימה מחשבתו, אכתי קיימא בשביתתה הראשונה, וזהו שהוצרך הרמב"ן לפרש דהא דברועה אחד ה"ה כרגלי הרועה הוא משום דמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, דזהו טעם הא דשאני רועה אחד מב' רועים. [↑](#footnote-ref-107)
107. ונמצא כמה דרכים במש"כ הרי"ף דכשמסרה לרועה אחד ביו"ט הויא כרגלי הרועה, דלפי' בתרא דהראב"ד היינו אף כשיש כמה רועים בעיר ולא דיבר עם רועה זה מערב יו"ט, ומשום דבדרבנן יש ברירה, אך לפי' קמא דהראב"ד היינו רק כשיש רועה אחד בעיר, ולפי' הרמב"ן איירי ברועה הרגיל עמו או שהתנה עמו עלי', וכן לפי' ההשלמה והר"ן איירי כשדיבר עמו מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-108)
108. ובעיקר דין זה, לכאו' תליא בפלוגתת הראשונים שנתבאר לעיל בטעם הא דכשיש ב' רועים בעיר ומסר לאחד מהם ביו"ט אין ברירה, דלמש"כ הרשב"א, הדין נותן דבכה"ג שדיבר עמהם מערב יו"ט ומסר לאחד מהם ביו"ט יש ברירה, והויא כרגלי הרועה שמסר לו, וכ"ה גם למש"כ תלמיד הרמב"ן בפי' קמא, - אך למש"כ הרא"ה ור"ד הכהן, הרי דאף בכה"ג אין ברירה, וכ"ה גם למש"כ תלמיד הרמב"ן בפי' בתרא, ולמש"כ המאירי. [↑](#footnote-ref-109)
109. והאחרונים עמדו דהוא דלא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דכל הא דהמוסר לבנו הרי אלו כרגליו הוא רק כשמסר לב' בנים, - אך הנה אמנם כ"ה בפיהמ"ש מהדו"ק, אך בפיהמ"ש מהדו"ב כתב כן רק בהא דמוסר לרועה, ומשמע דבמוסר לבנו הרי אלו כרגליו אף כשמסר לבן אחד, וכמש"כ בהלכותיו. [↑](#footnote-ref-110)
110. ובשעה"צ שם סק"ה כתב דמ"מ כל שהי' בנו רועה קבועה ורגילין הכל למסור לו בהמותיהם, מודה הרמב"ם דהוא כרגלי הבן, אף כשמסרה לו בשבת, דבכה"ג יש לו שם רועה אחד דמוסר שביתתו אצלו, ולא נגרע כלל מפני שהוא בנו. [↑](#footnote-ref-111)
111. וממש"כ בתשו' ר"ה גאון באוצה"ג שבת י"ט א' דבמסר בהמתו לרועה נכרי ל"ה כרגליו, ונתבאר דהוא משום דמדינא אין חפצי נכרי קונין שביתה, וע"כ אין ביד הבעלים לקבוע שתהא כרגליו, מבו' דאף במוסר בהמתו לרועה מערב יו"ט ל"ה כרגליו אלא מכח דעת הבעלים. [↑](#footnote-ref-112)
112. אך למש"נ שם מד' כמה מקמאי דהוא משום דרועה הוא שומר שכר והוי כבעלים, משמע טפי דמדינא הוא דהויא הבהמה כרגליו, ואי"ז מכח דעת הבעלים. [↑](#footnote-ref-113)
113. אך למש"נ לעיל בהערה בד' השעה"צ בסימן שצ"ז סק"ז וסוסקי"ד בדעת הראב"ד בפי' קמא והמאירי, דל"ה כרגלי הבעלים אלא כשמסרה ביו"ט לב' רועים, אך כל שמסרה ביו"ט לרועה אחד, אף דיש ב' רועים בעיר הויא כרגלי הרועה, מבו' לכאו' דהא דכשמסר לרועה מערב יו"ט ה"ה כרגליו, אי"ז מכח דעת הבעלים, אלא משום דהו"ל ברשותו, וע"כ אף כשמסרה לב' רועים ה"ה כרגליהן, ומשא"כ כשמסרה ביו"ט דהא דה"ה כרגלי הרועה הוא מכח דעת הבעלים, הרי דבב' רועים אין דעתו להעמידה בשביתתם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. אך בדעת ר' יהודה דשרי צ"ל דהוא משום דס"ל דפטורא דטפל הוא פטור בפנ"ע דבטל לגבי עיקר, וע"כ ה"ז שייך אף בתחומין, - ויש להוסיף, דבפי' רבינו פרחי' שם כתב דכל דא"א להוציא את האוכלין אלא ע"י הכלי חייב על הכלי, ולכאו' הוא דלא כמו שאמרו בעירובין בחבית ומים דבטלה חבית לגבי מים, אך להנ"ל י"ל דהא בהא תליא, דלרבנן פטורא דטפל הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וע"כ היינו רק כשאפשר להוציא את האוכלין בלא הכלי, ולדידהו באמת ל"ש פטור טפל בחבית ומים, וגם ל"ש כלל פטור טפל בתחומין, אך ר' יהודה דשרי בחבית ומים, הוא משום דמהא דס"ל דשייך פטור טפל בתחומין, בע"כ דפטורא דטפל הוא פטור בפנ"ע משום דבטל לגבי העיקר, וע"כ שייך פטור טפל אף בחבית ומים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-115)
115. ועיי"ש שכתב לדון דמלבוש לא חשיב כטפל לאדם, והא דמותר להוציא בגדים בשבת בדרך מלבוש, הוא משום דל"ה משא, ומשא"כ לענין תחומין דלא תלי במשא, שהרי אדם האדם אסור לילך חוץ לתחום, אף דגופו של אדם ל"ה משא כלל, - אך כתב דאין לומר כן, דלהדיא תניא בשבת קמ"ב א' דהמוציא אדם וכליו עליו וסנדליו ברגליו וטבעותיו בידיו פטור. [↑](#footnote-ref-116)
116. ויש להוסיף, דאמנם לאוקימתא דרבא שם פליגי בה ר' יהודה ורבנן, אך לשאר אוקימתי דהתם לא מצינו שנחלקו בזה, וי"ל דאף ר' יהודה מודה דאסור להוציא דבר הטפל חוץ לתחומו. [↑](#footnote-ref-117)
117. ואמנם זה ניחא רק למש"כ הרא"ש בעירובין שם סימן ב' דלאוקימתא דרבא קי"ל כרבנן דאסרי, וכ"כ הריא"ז שם דאסור להוציא את הכלי חוץ לתחום שאין הכלי בטל אצל המים, - אך למש"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין שם דקי"ל כר' יהודה דשרי, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-118)
118. ובמ"מ הוצאה דף מס' 42 נתבאר להוכיח כן מהא דתניא בנדרים נ"ה ב' דאין יוצאין לא בתיבה ולא בקופה ולא במחצלת מפני הגשמים, ובחי' רבינו פרחי' בשבת ס"ו ב' כתב דאם יצא אינו חייב חטאת, דדמי למוציא את החי במטה, וזה ניחא לטעמי' דהוצאת טפל אסורה מדרבנן, ומשום דעיקר הפטור בזה הוא משום דל"ה מלאכת מחשבת, אך לדעת רבים מקמאי דהוצאת טפל מותרת אף מדרבנן, בע"כ דהא דאין יוצאין בתיבה ובקופה, הוא משום דפטורא דטפל הוא רק באדם אחר המוציאו במטה, אך האדם עצמו המהלך עם דבר טפל חייב על הוצאתו, ונתבאר שם דרבינו פרחי' דס"ל דשייך פטורא טפל אף באדם המהלך עם דבר טפל, הוא לטעמי' דפטורא דטפל הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ואכמ"ל, - ונתבאר שם דיש להוכיח כן עוד, ממה שדנו בשבת קמ"א ב' בהא דהוציא תינוק חי וכיס תלוי בצוארו, דמ"ט הוא חייב על הכיס ול"ד למוציא את החי במטה דפטור על המטה, ובפירש"י ותוס' שם כתבו דבגונא דמבטל לכיס אגב מררי', יש בזה לפטורא דטפל, ולדעת הפסקי רי"ד שם כל הא דבכיס ליכא להתירא דטפל הוא משום דחשיב, והרשב"א וש"ר שם כתבו דלפ"ז באבן שבידו איכא להתירא דטפל, והרי ודאי דהאדם עצמו אסור לישא את הכיס ואת האבן, אף בגונא דאין לו צורך בהוצאתם, ובע"כ דל"ש פטורא דטפל רק כשנושא אדם אחר ולא באדם עצמו. [↑](#footnote-ref-119)
119. **אך יש להעיר בזה, דאף דלא שייך פטורא דטפל ביוצא לרה"ר עם דבר טפל שעליו, משום דהליכת האדם עצמו אינה הוצאה כלל, מ"מ לענין תחומין דלא תליא בנשיאת משא, דאף כשהוא עצמו הולך חוץ לתחומו אסור, הי' בדין דשפיר יהא בזה לפטורא דטפל, שהרי לענין הוצאה, ליכא תורת הוצאה גם על הבגדים שמוציא בדרך מלבוש, דגם הוצאת הבגדים לא חשיבא כהוצאה, אלא כהילוך, וא"כ שפיר י"ל דהבגד טפל להילוכו, וי"ל.**

     **ויש להוסיף, דהנה בד' כמה מרבוותא מצינו דהא דלא נאסרה הוצאת הבגדים שעליו, אי"ז משום דלא חשבינן לה כהוצאה אלא כהילוך, אלא הוא מטעמי אחריני, עמש"כ הקרית ספר ברפי"ט משבת, והלבוש בסימן ש"א ס"ז, ובתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ד', ואכמ"ל, - ולפי דבריהם ניחא הא דליכא פטורא דטפל בהוצאת הבגדים חוץ לתחום, כיון דהליכת האדם הויא מעשה הילוך, והוצאת הבגדים הויא מעשה הוצאה.** [↑](#footnote-ref-120)
120. **ול"ד למוציא אוכלין בכלי, דכל הא דהכלי בטל לאוכלין, הוא משום דכל צרכו בכלי הוא לצורך האוכלין, וכל שהוא צריך לכלי עצמו, ל"ה טפל כלל.** [↑](#footnote-ref-121)
121. אך החזו"י שם פירש בע"א טעם הא דפטור על הבגדים אף כשהוא צריך להם, עיי"ש, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-122)
122. ושמא יש מקום לישב לל' רש"י, דהכא כיון ששאל חבירו את החלוק ליכנס בו ערבית לבית המשתה, ע"כ כל שלא הי' דעתו שיהא גם העירוב כרגליו לצפון, אמרינן דדעתו שיהא כרגלי חבירו, וכ"ה דכשדעתו למסור לרועה הוי כרגלי הרועה, ה"נ כשדעתו שילך בו חבירו הוי כרגלי חבירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
123. בתשו' חת"ס או"ח סימן קמ"ט הביא ד' השואל שדקדק מד' רש"י דאם לקחום ביו"ט ול"ה אפשר לחלקו מערב יו"ט, ל"ה אסרינן להוציא חוץ לתחום, משום דהוי כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, וכל הא דלא הותר תחומין לצורך אוכל נפש, הוא משום דהו"ל מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, (עמש"נ בזה במ"מ לפ"ג דף מס' 4), וכתב ע"ז דלא תהי' כזאת בישראל, ושערי תירוצים לא ננעלו, וחלילה להמציא דין חדש על המצאה. [↑](#footnote-ref-124)
124. ואמנם גם לפי' זה הק' הרא"ה דלא אשכחן במוקצה מוכן לזה ואסור לזה, ובדעת רש"י צ"ל, דבמוקצה מאכילה שפיר מצינו מוכן לזה ומוקצה לזה, וכמש"כ התוס' בשבת מ"ו ב' (ד"ה מי יימר) והרשב"א שם דפירות שאסרה על עצמה בנדר הוו מוקצין לדידה מאכילה, ועוד, דלא מצינו איסור מוקצה מחמת איסור תחומין. [↑](#footnote-ref-125)
125. ועיי"ש שכתב בטעמא דרב דפליג עלייהו, דהוא משום דס"ל דהא דעביד דאתי אי"ז טעם כלל להתיר לאיסור תחומין, ונתבאר להלן, - והרא"ה תמה כן על עיקר פי' זה, דמאי מייתי מינה רב כהנא ורב אסי, הרי הא דלי"ב משום נולד הוא משום דעביד דאתי וכו', אבל לענין תחומין לא חשיב ה"ט כלל. [↑](#footnote-ref-126)
126. והבינה לעתים והמשכנו"י שם כתבו דהא דהשיבו רב כהנא ורב אסי לרב, הוא לרב לטעמי' דס"ל דמין במינו לא בטל, וכ"כ בגל' הגרע"א לשעה"מ שם, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קפ"ט לפי דרכו שם. [↑](#footnote-ref-127)
127. ועמש"כ הקה"י בסימן ט' לפרש בזה, - ושמא יש לפרש עוד בזה, למש"כ הרשב"א דהא דגידול הבהמה בטל ברוב אף דהוי דשיל"מ, הוא משום דלא מינכר כלל, אך גידול הפרי דהוא דבר הניכר, כמש"כ כן הרא"ה בחולין שם דה"ז גדל בשבת גדלות הניכר, אינו בטל. [↑](#footnote-ref-128)
128. אמנם הנה הרא"ה בסוגיין כתב דאין לאסור בבהמה שגדילה ביו"ט, משום דעביד ואתי ובכה"ג לי"ב משום מוקצה, ותיקשי דא"כ מ"ט אסר בפרי שגדל בשבת, - אך באמת משמעות ל' הרא"ה בחולין דכל הא דאסרינן בכה"ג, הוא משום דאין הכנה במחובר כשהוא גדל והולך, ומשמע דהוא דין מסוים במחובר, אך בבהמה שפיר יש הכנה בכה"ג, וגם הרא"ה בסוגיין הוסיף דהא דלי"ב משום מוקצה הוא משום דהוא אוכל ואתי נמי לאוכל, וי"ל דבמחובר ליכא לה"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-129)
129. ועיי"ש שהק' מזה על מש"כ הרמב"ן במלחמות בפסחים ל' א' דר' יוחנן לא ס"ל לדינא דדשיל"מ אפי' באלף לא בטל, - והגרע"א בתשו' חדשות או"ח סימן ה' ד"ה אך באמת כתב דכל הא דלית לי' לר' יוחנן לדינא דדשיל"מ הוא בביטול, דס"ל דביטול הוי היתר גמור ול"ש בזה הא דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, אך מודה ר' יוחנן דספיקו אסור, - אך עיי"ש בדבריו לעיל מינה שעמד בעיקר תי' זה, דהוא דלא כמש"כ התוס' בעירובין מ"ה ב' ד"ה איבע"א דמקילינן בספק דתחומין אף דהוי דשיל"מ, ועמש"כ השעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו בעיקר ד' התוס' שם. [↑](#footnote-ref-130)
130. ומשכח"ל לדעת הסוברים דא"צ שיהא העירוב במקום שביתתו, ומהני כשיכול להביאו לשם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-131)
131. והתוי"ט בפסחים פ"ח מ"ב כתב לדון דמדאורייתא יש ברירה, אלא שהחמירו חכמים במידי דאורייתא דאין ברירה, אך כתב דיותר נראה דהא דאין ברירה הוא מדאורייתא, ומשמעות דבריו דהא דבדאורייתא אין ברירה הוא בודאי, ואינו מוכרח. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל הא דבדרבנן יש ברירה הוא היכא דהוי זה קולא למימר דיש ברירה, אך היכא דהוי זה קולא למימר דאין ברירה, יש להקל בדרבנן דאין ברירה, - אך צ"ע דא"כ היאך מקילינן בדרבנן בספק זה, ומ"ש ממש"כ התוס' לעיל י"ד א' ד"ה איכא בינייהו דלא מקילינן בספיקא דתרי לישני, הואיל ולכל אחד ואחד יש קולא וחומרא, ואמנם למש"כ הגרע"א בכ"ד לדון דד' התוס' הם רק בדשיל"מ, (ונתבאר בזה במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 6), ניחא, (דאף דגם תחומין הוו דשיל"מ, הרי מקילינן בספיקו, כמש"כ התוס' בעירובין מ"ה ב' ד"ה איבע"א). [↑](#footnote-ref-133)
133. אך לכאו' אי"ז מתישב לדעת הסוברים דהא דבדרבנן יש ברירה הוא משום דהו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, שהרי הא דספק דרבנן לקולא הוא אף בדבר שיש לו עיקר מה"ת, כמבו' בעירובין ל"ו א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"כ דאין ברירה בתרו"מ אף כשמירחם הגוי, וכתב הרדב"ז שם דכיון דאית להו עיקר מה"ת, אע"ג דחיובם מדבריהם לא אמרינן ברירה, וכ"כ הגרע"א שם. [↑](#footnote-ref-135)
135. וי"ל דמודו לעיקר ד' השאג"א דבפלוגתא דרבוותא אזלינן לקולא אף בדשיל"מ, וכמו שהוכיח כן הפר"ח בסימן תצ"ז ס"ג מד' הראשונים בכ"ד, ואך דס"ל כמש"כ הבית מאיר בסימן תרפ"ח דהיינו רק בפלוגתא דרבוותא דיש בזה לכללא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, ולא בספיקא דדינא, - וי"ל עוד דס"ל כמש"כ היד יהודה בסימן ק"י בפי' הקצר סקל"ג דכל שעיקר הספק הוא בדאורייתא, לא אזלינן לקולא בדשיל"מ אף בדרבנן, דבכה"ג ליכא למימר שהוכרע הדין לקולא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-136)
136. המרדכי בשלהי מכילתין כתב דלא קי"ל כר' אושעיא אלא כר' יוחנן דאף בדרבנן אין ברירה, והשעה"מ בפ"ח מעירובין ה"ג תמה ע"ז דלהדיא אמרו הכא דהלכה כר' אושעיא. [↑](#footnote-ref-137)
137. והשטמ"ק כתב בשם מורו שהק' ע"ז מהא דפריך לקמן מ' א' דאי אינהו תלו לי' לא שקיל והאמר שמואל שור של פטם ה"ה כרגלי כל אדם, ואם הא דשור של פטם הוי כרגלי כל אדם הוא משום תקנת טבח, מאי פריך, הרי שאני שור של פטם משום תקנת טבח שיקפצו לו לוקחים ויהא זרוז בשמחת יו"ט להרבות שורים מפוטמים, והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-138)
138. והבעה"ע בהל' יו"ט סוף מחלוקת ג' כתב בשם רבינו אפרים דמספקא מילתא בגמ' אי איתא דשמואל אי לא, משום דקשיא שמואל אדשמואל בב' שלקחו בשותפות חבית ובהמה דקסבר אין ברירה. [↑](#footnote-ref-139)
139. בחי' המאירי תמה ע"ז שהרי שמואל אסר אף בבהמה, והרי דאף באוכלין לית לי' ברירה, - וצ"ל דמכוון ד' הראב"ד הוא למש"כ שם דשור של פטם איירי כששחטו מערב יו"ט, וע"כ לא אסרו בזה משום יניקת תחומין, ולפ"ז י"ל דכל הא דאית לי' לשמואל ברירה באוכלין הוא רק בכה"ג, אך בב' שלקחו בהמה בשותפות דינקי החלקים זמ"ז, הוי כשל משקין דלי"ל ברירה, - וי"ל עוד, דאף דאית לי' לשמואל ברירה באוכלין, מ"מ אסר בבהמה משום יניקת תחומין, וכדעת רב דשרי בחבית משום ברירה ואסר בבהמה משום יניקת תחומין. [↑](#footnote-ref-140)
140. צ"ע דא"כ מ"ט הוצרך הבעה"מ לפרש דבשור של רועה אפי' שמואל מודה דיש ברירה, הרי לדעתו אין השור כרגלי הלוקח, אלא כרגלי רוב אנשי העיר, ומ"ט בעינן בזה לברירה, - וראיתי לישב דס"ל דאם לא מכרה הרועה הויא כרגליו, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן שצ"ז ס"ז, ונתבאר להלן, ורק כשמכרה הויא כרגלי רוב אנשי העיר, וע"כ הוא דבעינן בזה לדין ברירה. [↑](#footnote-ref-141)
141. ונתחדש בזה דביד הבעלים להעמיד את בהמתו בתחום העיר עצמה, אף שעירב הוא וכל בני העיר לרוח אחת, - וצ"ב דהיאך יש ביד הבעלים להפקיע את דין התחום דבהמתו שלא יהא כרגליו, ועד כאן לא מצינו אלא דבידו להעמידה ברשות אחר ודתקנה את שביתת האחר, אך הכא הרי אינה קונה שביתה דאחר, (שהרי עירבו כל בני העיר), אלא את שביתת העיר עצמה, - וצ"ל דהוא לפ"מ שמצינו בדין בור של אנשי העיר דדעת כמה מקמאי דיש לו את תחום העיר, אף אם עירבו בני העיר לרוח אחת, ונתבאר בדף מס' 9, והרי דכל דהוי ברשות כל בני העיר, יש לו את תחום העיר, אף דבני העיר עצמם אין להם תחום זה, וה"נ הכא דכוותה, וכ"ה מבו' בד' ר"ד הכהן, דמדמה לה דה"נ בגשמים שירדו בסמוך לעיר, יש להם את תחום העיר, אף אם עירבו כל בני העיר לרוח אחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-142)
142. צ"ב, דאם כשקנאה אחד מבני העיר, אמרינן דה"ה כרגליו, משום דלא קנה שביתה כלל בביה"ש, ובעת קנייתו קנה שביתה אצלו, ומה"ט ל"ב בזה לדין ברירה, משום דל"ה לו אדון אחר, א"כ מ"ט כשקנאה אחר ה"ה כרגלי אנשי העיר, הרי לא קנה שביתה כלל בביה"ש, - והיאך מצינו לחלק דכלפי קניית אחד מבני העיר, אמרינן דלא קנה שביתה כלל בביה"ש, וכלפי קניית מי שאינו מבני העיר, אמרינן דקנה שביתה בביה"ש, ואמנם למ"ד דיש ברירה, י"ל דלא הפקירו אלא אם יקנהו אחד מבני העיר, וע"כ כל שקנאו אחד מבני העיר נתברר דלא קנה שביתה בביה"ש, וכל שקנאו אחר נתברר דקנה שביתה בביה"ש, אך בד' הרי"ד מבו' דדין זה מתישב אף בלא דין ברירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-143)
143. ועיי"ש שכתב דודאי דכל שלקחה אחד מבני העיר מוליכה כרגליו, דדמי לבור של אנשי העיר דדעת הרשב"א בעבוה"ק שם הלכה ק"ע דכל אחד מוליכה כרגליו. [↑](#footnote-ref-144)
144. צ"ע דא"כ תיקשי לדעת הרי"ף ודעימי' דחיישינן ליניקת תחומין, דא"כ כל שלא לקח הלוקח את כל הבשר, היאך הוא מותר להוליכו בתחום העיר, הרי בשר זה ינק משאר הבשר שהוא כרגליו של רועה, - ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרמב"ן במלחמות דיש לו את תחום העיר, ול"ב בזה לדין ברירה, וכ"כ הרשב"א לפי דרכו דל"ב הכא לדין ברירה, וכיון דאם לא מכרה הרועה, ה"ה כרגליו, שפיר בעינן בזה לדין ברירה, - ולמש"נ בהערה הבאה די"ל דד' הביאוה"ל הם רק לפ"מ שנקט לדינא דאם עירב הלוקח הוי כרגליו, משום ברירה, וה"נ אם לא מכרה הרועה הוי כרגליו, ניחא. [↑](#footnote-ref-145)
145. ולכאו' ד"ז תליא בביאור דינא דכרגלי אותה העיר, **דלמשמעות ד' הרשב"א דהוי כרגלי רוב אנשי המדינה, ואף אם לקחה מי שעירב אינו מוליכו אלא כרגלי רוב אנשי המדינה, י"ל דה"נ הרועה עצמו אינה מוליכה אלא כרגלי רוב אנשי המדינה, וכ"נ בד' הראש יוסף דמה"ט הוא שכתב דאף הרועה מוליכה כרגלי רוב אנשי העיר, ומש"כ הביאוה"ל דהוי כרגלי הרועה, הוא לטעמי' שנקט** שם דהא דכרגלי אותה העיר היינו כשלא עירב הלוקח אבל אם עירב הלוקח הוי כרגליו, וה"נ אם לא מכרה הרועה הויא כרגליו, - אך בד' הנהר שלום מבו' דאף דס"ל דאם עירב הלוקח הוי כרגליו, מ"מ קודם שמכרה הרועה אינה מוליכה אלא כרגלי רוב אנשי המדינה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-146)
146. ובד' התו"י לקמן מ' א' ד"ה אא"כ זיכה להן והרשב"א שם מבו' דלא סגי בהא דדעת המשאיל לאוקמי' ברשותי' דשואל, אלא בעינן גם להא דדעת השואל ע"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-147)
147. צ"ע דמ"ט הוצרכו לזה, הרי חזינן דס"ד דכל דרגיל למשאל מיני' מוקים לי' ברשותי', אף דבכה"ג ליכא לה"ט דשארית ישראל וכו', והיינו משום דכל שדעתו ליתן לו ביו"ט מוקי לי' ברשותי', ודמי להא דהיכא דליכא אלא רועה אחד בעיר מוקי לי' ברשותי' אף דלא מסרו לו אלא ביו"ט, - ושמא באו לפרש לעיקר הא דתלינן שדעתו ליתנו לו ביו"ט, אף שאינו רגיל להשאיל לו, דהוא משום דשארית ישראל לא יעשו עולה, - אך אכתי צ"ע במש"כ הראב"ד דהוא משום דקני לי' בדיבורא בעלמא, דמ"ט הוצרך לזה, הרי בהא דס"ד דכל דרגיל למשאל מיני' מוקים לי' ברשותי', ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-148)
148. לכאו' יש מקום לדון, דבכה"ג הוי כרגלי המשאיל, דכיון דלא משכו השואל בערב יו"ט, והא דהוי כרגלי השואל הוא משום דעת המשאיל, הרי י"ל דבכה"ג שדעת המשאיל להשתמש בו בלילה, לא העמידו כלל ברשות השואל, וממילא דהוי כרגלי המשאיל. [↑](#footnote-ref-149)
149. והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו בתו"ד עמד בזה, דלמש"כ שם דרב אשי הוא דחדית לעיל ד' א' דהא דדשיל"מ אינו בטל הוא אפי' באיסור דרבנן, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 5, אך המקשן התם ס"ל דכל הא דדשיל"מ לא בטל הוא באיסור דאורייתא, וכן דעת רב פפא שם, הרי י"ל דזהו הא דפרכינן הכא דליבטל מים ומלח לגבי עיסה, אף דהוי דשיל"מ, משום דס"ד דבאיסור דרבנן אף דשיל"מ בטל, [↑](#footnote-ref-150)
150. והנה אמנם בד' הנתיה"מ בסימן רכ"ט ריש סק"א משמע שפירש דד' התוס' אלו באו לישב למשה"ק דמ"ט לי"ב לדינא דדשיל"מ דלא בטל, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דעיקר קו' התוס' דיהא בזה לדינא דדשיל"מ, מיוסדת על מה שפירשו דדין הביטול הכא הוא מדין ביטול דעלמא, וע"ז הוא שכתבו לישב דביטול זה אינו מדין ביטול דעלמא, אלא משום דאין שם בעלים על החפץ, והוכיח כן מהא דאין הדבר תלוי בטעם. [↑](#footnote-ref-151)
151. אמנם הנה בד' המג"א בסימן תצ"ח סקכ"ח מבו' דגם באפר מוקצה שייך שיעור ס', ותמהו ע"ז בגל' הגרע"א שם, והפמ"ג בשער התערובת ח"ג פ"ג, והבינה לעתים בפ"ב מיו"ט הי"ח, ועמש"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן רע"ז לדחוק שלא נתכוין המג"א לזה, והגרע"א שם תמה כן גם על מש"כ התוי"ט בכלאים רפ"ט דלגבי כלאי בגדים איכא לשיעור ס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-152)
152. הריטב"א בנדרים נ"ב ב' כתב בתחילת דבריו, דהא דנקט קב בי' קבין ל"ד, דא"כ אפי' בשעורים לא בטל, כיון דליכא ס', אלא מועט במרובה קאמר, - ונתחדש בדבריו דאף לגבי ביטול החטין לדין ממון, איכא לשיעורא דס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-153)
153. וכ"ה בתו"ד השטמ"ק בשם הריטב"א, דכשנתערב קב חטין שלו בי' קבין של חבירו לא בטיל אפי' מדאורייתא ושם בעלים עליו "והוא כשותף בו לכל דבר". [↑](#footnote-ref-154)
154. אמנם הנה בד' הרשב"א בסוגיין משמע להדיא דתרתי קאמר ר' אושעיא, חדא, דבחטין בשעורים דהוו מין בשאינו מינו מודה ר' אבהו דבטיל, וא"כ ה"נ הדין נותן שיתבטלו המים ומלח בעיסה, ועוד, דאף חטין בחטין דין הוא שיתבטלו לרבנן, וכ"כ המאירי. [↑](#footnote-ref-155)
155. ובד' הריטב"א שם משמע, דלפ"מ שפירש הרמב"ן שם בדרך בתרא מתפרש הכא בע"א, דהא דמדמי ר' אבא לחטין בחטין, הוא משום דמים ומלח נותנים טעם בעיסה ולי"ב שיעור ביטול, והא דפריך דליבטלו היינו משום דכל שנתערבו בעיסה לית להו חשיבותא באנפי נפשייהו ולא חשבינן לבעלת המים ומלח משותפת בעיסה זו, וע"ז השיב ר' אבהו, דכ"ה דכשנתערב לו קב חטין וכו' לא פקע רשות בעלים מיני', ה"נ במים ומלח בעיסה, דכיון דליכא בזה שיעור ביטול דאיסורין, אף לא פקע רשות בעלים, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דמחכו עלי', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-156)
156. כן פירשו הרא"ה והר"ד הכהן והריטב"א לפירכת אביי, ושמא זהו גם מכוון ד' הבעה"מ. [↑](#footnote-ref-157)
157. ודבריהם מתישבים לטעמייהו, דהא דפריך אביי דלא שאני לך בין ממון שיש לו תובעין לממון שאין לו תובעין, היינו דאף דלענין דין הממון ליכא ביטול, מ"מ לענין דיני האיסור איכא ביטול, וזהו דמדמי לה להא דנבילה בטילה בשחוטה אף כשיש לה בעלים, - אך לפירש"י דהא דפריך אביי הוא משום דאין למים ומלח בעלים, הרי אין להביא ע"ז מהא דנבילה בטילה בשחוטה אף כשיש לה בעלים, ובע"כ דאי"ז מדברי אביי, אלא רב ספרא הוא דקאמר לה. [↑](#footnote-ref-158)
158. כן פירש הבעה"מ להא דמייתי מחפצי הפקר, והרא"ה ור"ד הכהן כתבו דמייתי מהתם דליכא הפרישא בין יש לה בעלים לשאין לה בעלים, ושמא מכוון דבריהם הוא כד' הבעה"מ, וכתבו דיש ספרים דל"ג לה. [↑](#footnote-ref-159)
159. ומשמעות ד' הרא"ה שנסתפק לדעת ריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתה, אם יתבטלו מים ומלח של הפקר בעיסה, כיון דאין להם בעלים, או דכיון דהן קונין שביתה דיינינן לה כמאן דאית להו בעלים לענין תחומין, ואינם בטלים בעיסה. [↑](#footnote-ref-160)
160. ואמנם הנה לפי הגירסא שלפנינו שאמרו "וטעמא מאי" אמר אביי וכו', מבו' כפירש"י דאידחי שנויא דר' אבא, אך הרא"ה כתב דל"ג לה, אלא גרסינן אביי אמר, ובא אביי לפרש טעם אחר, וכ"כ המאירי לפי פירושו. [↑](#footnote-ref-161)
161. ובחי' המאירי כתב דנמצא לפ"ז, דכל הא דנבילה בטילה בשחוטה הוא משום דאין לה תובעין, אך אם היו לה תובעין ל"ה בטילה, וכתב די"ל דכיון דסתם נבילה אין לה תובעין, אף אם יזדמנו לה תובעין בטלה דעתם. [↑](#footnote-ref-162)
162. ועיי"ש שכתב לישב **דמסתמא כל איסורין אין להן בעלים דהבעלים מפקירין אותן, והקרני ראם תמה דמ"ט יפקירו הבעלים איסורי אכילה, וכן הק' הפמ"ג במש"ז יו"ד סימן ק"ט סק"א, ועיי"ש במש"כ בזה.** [↑](#footnote-ref-163)
163. ושמא יש לפרש בזה, דהנה הרא"ה בסוגיין כתב דכל הא דנבילה בטילה בשחוטה מכח הא דאפשר לבטל להיות כמבטל, הוא רק לענין טומאה, אך לענין איסור חשיבי להו כמין במינו ולא בטלה, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א ח"א סימן רפ"ד, - ולפ"ז י"ל דבשאר איסורין דבטלין לגמרי בתערובת, ודאי דאין מקום לחלק דהיכא דיש להן בעלים לא יתבטלו, אך בנבילה דאינה בטילה לגמרי בשחוטה, וכל דין הביטול הוא לענין טומאה, הרי דבזה הי' מקום לומר דכל דיש לה בעלים לא בטלה, וזהו דמדמינן לה למים ומלח שבעיסה, שהרי הן נותנין טעם בעיסה ואינם בטלים, אלא שבאנו לדון דהן בטלין לענין תחומין, ובזה י"ל דכיון דיש להם בעלים לא בטלי, וצ"ע, - עוד יש לדון לפרש בזה, לדעת הרמב"ם בספ"א משאה"ט, דדין הביטול דנבילה בשחוטה הוא דין ביטול בפנ"ע, והיינו דלעולם לענין טומאה ליכא ביטול, אלא דכיון דאפשר לבטל להיות כמבטל וא"א למבטל להיות כבטל, ה"ה בטילה, (עמש"כ המהר"י קורקוס שם), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-164)
164. ומצינו כן גם בד' הרמב"ם בפ"א משאה"ט הי"ז שכתב בהא דנבילה בטילה בשחוטה דהיינו כשרוב מן השחוטה, ואף די"ל דדבריו הם בתערובת דיבש ביבש, הרי דעתו בפט"ו ממאכ"א דבעינן ס' אף בתערובת דיבש ביבש דמין במינו, - אך באמת צ"ע להרמב"ם לטעמי' דהא דהצריכו ס' אינו גזירה אטו תערובת דלח בשאינו מינו, אלא הוא משום דהצריכו חכמים ביטול בעוצם מיעוטו, ונתבאר במק"א, דא"כ מ"ט בביטול נבילה בשחוטה ל"ב ס', - ושמא הוא משום דלא הצריכו חכמים ס' אלא באיסור ולא בטומאה, דאפושי טומאה לא מפרשינן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-165)
165. ועיי"ש בסו"ד שכתב דיכול לסלקו בזוזי, - אך השערי ישר בש"ג פכ"ג נחלק ע"ז, דכיון דהחתיכה שהותרה היא של הבעלים צריך ליתן לו חתיכה אחת, וזה לפי דרכו שם דזהו עיקר דינא דר' אבא בסוגיין, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-166)
166. **והב"י ביו"ד סימן קי"ב ס"א כתב ללמוד מזה דה"נ הוא במאכלי גוים, דאף דלא גזרו על תערובתן, מ"מ שאור של גוים לא בטל, משום דעביד לטעמא, - ועד"ז מצינו בד' החק יעקב בסימן תמ"ב סוסקט"ז די"א דאף דחמץ שנתערב בפחות מס' ועבר עליו הפסח מותר בהנאה ע"י שישליך הנאת האיסור לים המלח, מ"מ בדבר דעביד לטעמא דלא בטל כולו אסור, ועמש"כ בזה המ"ב בסימן תמ"ז ס"ק ק"ו, ואכמ"ל.** [↑](#footnote-ref-167)
167. אך השטמ"ק לעיל בסוגיין כתב דאף דהמים מעמידין את העיסה, מ"מ כיון דאינו אלא ביטול תחומין דאיסורא דרבנן ואינו ביטול איסור ממש, דין הוא דנבטל חד בתרי ולאוקמינהו אדינא דאורייתא. [↑](#footnote-ref-168)
168. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' רי"ו בנתיב ד' ח"ג שכתב כן לדינא דהא דאין המים והמלח והתבלין בטלים הוא משום דהוי דשיל"מ כי למחר יוליכוה למקום שירצו או יאכלוה היום בכאן. [↑](#footnote-ref-169)
169. והמאורות והמכתם כתבו בשם ההשלמה, דאף דרב אשי דמשני הכי ס"ל דדשיל"מ אינו בטל אף בשאינו מינו, מ"מ אינך אמוראי שפירשו טעמי אחריני פליגי וס"ל דדשיל"מ בטל בשאינו מינו, והמאורות כתב בשמו, דיש לסמוך בזה על הירושלמי בנדרים, דמשמע דאפי' דשיל"מ בטל שלא במינו בנו"ט. [↑](#footnote-ref-170)
170. ובתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"ק מבו' שנסתפק אם שייך ה"ט גם בהא דאין התבלין בטל בקדירה, או דהא דאין התבלין בטל בקדירה הוא משום דעביד לטעמא וטעמא לא בטל, ולא הוצרך רב אשי לטעמא דדשיל"מ, אלא בהא דאין המים ומלח בטלין בעיסה, (וזה כדעת רש"י דטעמא דרבא דתבלין לטעמא וכו' אינו טעם להא דאין המים ומלח בטלין, ועמש"כ בזה היד יהודה בסימן ק"ב סק"ט. [↑](#footnote-ref-171)
171. וכ"כ הפרישה ביו"ד סימן ק"ב סק"ג דהא דדשיל"מ בטל בשאינו מינו, הוא משום דבטל טעמו בס' ואין לו טעם עוד, וכ"כ הפנ"י לעיל בריש סוגיין, וכ"כ הפליתי בסימן ק"ב סק"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-172)
172. ונפ"מ בזה, הוא דכל הא דדשיל"מ בטל בשאינו מינו, הוא כשאפשר לעמוד על הטעם, אך כל שא"א לעמוד על הטעם, או שנתערב ביבש דלא אבד טעמו, ובאנו להתירו משום שבטל במיעוטו, אינו בטל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-173)
173. ואמנם מש"כ כן בביאור מש"כ הרמב"ן במלחמות בפסחים ע"ו ב' והמהר"ם מר"ב בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן א', צ"ע, דבד' הרמב"ן מבו' להדיא דרק משום דנו"ט אינו בטל בכל איסורין, הוא שהחמירו בזה בדשיל"מ, וגם בד' המהר"ם מבו' דהוא רק מכח הא דעבידי לטעמא וטעמא לא בטל. [↑](#footnote-ref-174)
174. ומתו"ד הפליתי בסימן ק"ב סק"ד נלמד לפרש בזה, דעיקר דינא דדשיל"מ לא בטל שייך אף במין בשאינו מינו, והא דהוא בטל בשאינו מינו, הוא משום דבטל שם האיסור לגמרי, וע"כ **במים ומלח שהם עיקר תיקון העיסה, לא נתבטל שמם לגמרי, וע"כ דמיין למב"מ דאסרו בו דשיל"מ.** [↑](#footnote-ref-175)
175. ועיי"ש שפירש גם בהא דשלהבת בכל מקום, דהיינו דאף בעודה קשורה בגחלת אינה קונה שביתה, משום דאין בה ממש, - אך לדעת הסוברים דכשהיא קשורה בגחלת יש בה ממש ומועלין בה, לכאו' היא קונה שביתה, והא דתנן דשלהבת בכל מקום, הוא כמש"כ בפירש"י דאם הדליק נר בשלהבת חבירו אינו מעכב באיסור תחומין, והיינו משום דכשהיא בפנ"ע לי"ב ממש ואין עלי' דין תחומין. [↑](#footnote-ref-176)
176. ולפ"ז צ"ל דהא דמהני התפסה בשלהבת של אש המזבח, הוא משום דה"ז אסור מדרבנן, וכמש"כ הרש"ש שם, - וי"ל עוד כמש"כ הצ"פ בפ"א מנדרים הי"ד דאש שע"ג המזבח שאני דיש בה ממש, כדתניא ביומא כ"א ב', וכ"כ בס' בית האוצר כלל ר"ו. [↑](#footnote-ref-177)
177. ועיי"ש שכתב דלדעת הרדב"ז צ"ל דהא דתנן הכא דאין מועלין בשלהבת, **מיירי כשהי' נר של הקדש דלוק והלך לאורה, ואי"ז דומיא דרישא, וכתב ע"ז דזה דוחק דהרי בברייתא מחתי להו בחדא מחתא דקתני ה' דברים נאמרו בשלהבת וכו', והוכיח כן עוד מד' הירושלמי דלא איריי מתניתין על הנאה מאור הנר, - ולכאו' י"ל עוד בדעת הרדב"ז, דכיון דכשהשלהבת קשורה בגחלת או בנר מועלין בה, ע"כ איכא מעילה כשמדליק ממנה נר אחר, וע"ד מש"כ הפמ"ג באש"א סימן רח"צ סק"ח לענין שלהבת של ע"ז, ונתבאר להלן, והא דאין מועלין בשלהבת, הוא בנר של חולין שהודלק בשלהבת של הקדש, דהשלהבת בפנ"ע אין בה ממש ואין מועלין בה, ודמי להא דשלהבת בכל מקום, דהיינו בנר שהודלק בשלהבת של חבירו.** [↑](#footnote-ref-178)
178. אך בד' המחה"ש בסימן רח"צ סק"ח מבו' שפירש בד' הרא"ש דמדינא מותר ליהנות מן השלהבת אף כשהיא קשורה בגחלת, והא דאין מברכין ע"ז, הוא משום דהחמירו חכמים בשלהבת כ"ז שהיא קשורה בגחלת, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-179)
179. ועיי"ש שכתב דאם הדלקת הנר היתה מכחשת את הנר הראשון, הי' חשוב כנהנה מן השלהבת הקשורה בנר, וה"ז אסור, וכל הא דשרי הוא משום דהדלקת הנר אינה מכחשת את הנר הראשון, והיינו דמה"ט חשיב דהנאתו היא מן השלהבת עצמה שבנר השני, ולי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-180)
180. המאירי הק' כן בהא דפריך ותיפו"ל משום קיסם, אך התוס' והרשב"א לא הק' כן אלא בהא דפריך דתיפו"ל משום מנא, והשעה"מ בפי"ח משבת ה"ה כתב דהוא משום דבקיסם דהשלהבת בא מכח הקיסם ואין אין קיסם אין שלהבת והקיסם גורם לשלהבת שיהי' לא שייך למימר שיתבטל הקיסם אגב שלהבת, ול"ד למוציא אוכלין בכלי, דהאוכל הוא דבר נפרד מהכלי ואינו בא לו מחמת הכלי, וכיון שכל כונתו היא להוציא האוכלין אלא שהוא רוצה להוציאן בכלי, בטל הכלי אגב האוכלין. [↑](#footnote-ref-181)
181. והרשב"א הק' מהא דתניא התם דהמוציא אוכלים כשיעור בכלי חייב על האוכלים ופטור על הכלי, וכתב דשלההבת אפי' כ"ש ראוי' היא וכשיעור היא, - ולא נתפרש לן דמ"ט הוצרך להא דחשיב כמו שיש בה שיעור, הרי פטורא דטפל הוא אף במוציא אוכלין פחות מכשיעור בכלי, וכדתנן בשבת שם. [↑](#footnote-ref-182)
182. ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת אמוראי שבת ס"ב ב' בדין המוציא כלי שקלט ריח, דדעת ר"א בר אהבה דפטור על הכלי משום דהוא טפל לריח, ודעת רב אשי דחייב משום דליתי' לממשא כלל, ופירש"י דליכא למימר דנעשה כלי טפל לריח שאין בו שום ממש ואפי' פחות מכשיעור לא מיקרי, וסוגיית הגמ' הכא היא כרב אשי דדבר שאין בו ממש אין הכלי טפל לו, וכ"נ בתוס' חכמי איברא תוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-183)
183. וקשיא טובא מסוגיית הגמ' בשבת ס"ב ב' ועירובין צ"ז ב' דפטור טפל הוא אף במוציא ריח הבושם או מים בכלי, אף דא"א להוציאם בפנ"ע והם צריכין לכלי, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-184)
184. והפסקי רי"ד כתב לדון דהוא אף למ"ד דאין ברירה, דדוקא בשותפות בהמה וחבית שאם יקח אדם בלי חלוקה שותפי' קפיד בהדי', הוא דכשחלקו ביו"ט בעינן לברירה, אך בשותפות דבור אי"ז כן, שהרי אין כל אחד מקפיד במה שממלא חבירו, וע"כ אינו אוסר עליו, ועד"ז כתב התורי"ד בדין בור של עולי בבל למ"ד דבירא דשותפי הוא, ונתבאר בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-185)
185. והנה אמנם בפירש"י הכא כתב בדין בור של עולי בבל דיש ברירה, אך מפורש בדבריו שם דהיינו רק להחמיר, אך להקל לא אמרינן ברירה בכה"ג, והיינו משום דאינו של שותפין, וכמש"כ הראשונים בעירובין מ"ה ב' בשם הראב"ד דמה"ט הא דהוו כרגלי הממלא אי"ז מדין ברירה. [↑](#footnote-ref-186)
186. והפסקי רי"ד בסוגיין כתב דאף דאם מילא אחד מבני העיר הוי כרגליו, ושלא כדעת רש"י, מ"מ אם מילא אחר שאינו מבני העיר, הוי כרגלי אותה העיר, ואף אם עירב אחד מהן לצפון, מוליכין את המים לדרום, ול"ד לכלים שאינם מיוחדים לאחד מן האחים דהוו כרגלי כולם, דהתם יחידים, אך הכא דרבים נינהו אין כח באחד לאסור וסמכינן אסתם העיר, א"נ דשאני גבי כלים דבכל הכלי יש לו שותפות, אך במים אינו צריך אלא במה שימלא לצורכו והשאר נשארין כסתם העיר, ואפי' כל בני העיר עירבו לצפון מותר לבני עיר אחרת להוליך לדרום עד אלפים אמה של עיר שלא עיריבו אלא במה שממלאין להוליך עמהם ולא בנשארין בבור, והנשארין הם כסתם שביתת העיר. [↑](#footnote-ref-187)
187. והגרע"א שם תמה ע"ז, דמ"ש דהאחרים מעכבים עליו מלהוליכן למקום שעירב, והוא אינו מעכב על ידם, ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"ה מיו"ט הי"ד, ולפי דבריו הא דיש להן אלפים לכל רוח הוא רק כשלא עירבו אלא מיעוט אנשי העיר, ולמש"כ בחי' ר"ד הכהן ניחא, דיש למים את תחום העיר עצמה, ולא את תחום אנשי העיר, והא דאינו יכול להוליכן למקום שעירב, אי"ז משום דהאחרים מעכבין עליו, אלא משום שיש לו את תחום העיר עצמה, ועמש"כ בזה בחי' חת"ס החדש בסוגיין. [↑](#footnote-ref-188)
188. וצ"ע בזה, דאמנם לדעת רש"י והרי"ד דנהרות המושכין הוו כרגלי כל אדם ולי"ב שביתה כלל, ע"כ הוצרכו לפרש דהא דבור של עולי בבל כרגלי הממלא הוא משום ברירה, אך לדעת הרשב"א והריטב"א דנהרות המושכין הוו כרגלי הממלא, אף דל"ש בזה ברירה, שהרי לא היו ראויין לקנות שביתה בתחילת השבת, מ"ט הכא הוצרכו לטעמא דברירה, ועמד בזה הגאו"י והקר"א בעירובין שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-189)
189. ובטעמא דמילתא כתב הרמב"ן שם לנוסחת דפו"י, דהוא משום דשביתה דאמצע היום אינה מבטלת שביתה דתחילת היום, אבל שביתת אמצע היום מבטלת שביתת אמצע היום, והיינו דהגם דכל דבר שקנה שביתה אין אותה שביתה בטלה אח"כ, היינו רק בשביתה דבתחילת היום, דל"מ שביתה שבאמצע היום לבטלה, אך שביתה החלה באמצע היום, שפיר היא בטלה ע"י שביתה אחרת שבאמצע היום, ועד"ז כתב בחי' אהעו"ז שם מ"ה ב', עיי"ש, - אך בד' הרשב"א משמע דטעמא דהראב"ד הוא משום דמדינא אין קונין שביתה כלל כשזכה בהן, דאם היו קונין שביתה, לא היתה בטילה מהן כשזכה בהן אחר, אלא הוא גזירה שגזרו חכמים לחשבם כשאר נכסיו, וכמש"נ לעיל בדעתו, וע"כ כשנתנן לאחר והוו בכלל נכסיו של שני, השוו דינם לשאר נכסיו. [↑](#footnote-ref-190)
190. אך בפירש"י בעירובין מ"ה ב' ד"ה ותניא אידך מבו' דכרגלי כל אדם היינו כרגלי הממלא, - וכ"נ ממש"כ בפירש"י שם מ"ו א' ד"ה ה"ה כרגלי כל אדם דהיינו אפי' הן של יחיד, והתוס' שם כתבו דהוצרך לפרש כן דאם הוה של רבים מאי איריא נהרות אפי' מים מכונסים הוו כרגלי הממלא והיינו כרגלי כל אדם, וזה אינו מתישב למש"כ רש"י הכא דכרגלי כל אדם לאו היינו כרגלי הממלא, וכבר רמזו לזה התוס' שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-191)
191. והמאירי בעירובין מ"ט ב' כתב כן בדין האומר שביתתי במקום פלוני, דל"מ אלא כשהוא עומד בביה"ש, דכל שהוא נע ונד אינו קונה שביתה כלל, - אך העירו מד' הר"ן שם מ"ג א' דמבו' דמי שהוא בתחום העיר קונה שביתה בעיר אף כשהוא מהלך, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-192)
192. ויש להעיר ממש"כ בפירש"י בנדה מ"ו ב' ד"ה אלא הבמ"ע כשהקדיש הוא ואכלו אחרים עוברין בבל יחל, והרי דאף אחר שלא נדר עובר בבל יחל, אך לדעת הרמב"ם מה שאמרו שם דהקדיש הוא ואכלו אחרים לוקין, הוא משום מעילה, וכמש"כ כן הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קל"ג. [↑](#footnote-ref-193)
193. וקשיא טובא ע"ז ממה שאמרו כתובות נ"ט ב' ובנדרים פ"ה ב' דהא דאדם אוסר פירות חבירו עליו הוא דומיא דהא דאדם אוסר פירותיו על חבירו, והרי דחד דינא הוא. [↑](#footnote-ref-194)
194. ואמנם הנה הרמב"ם בפ"ז מנדרים ה"ב כתב דב' שנדרו הנאה זמ"ז אסורין בדברים שהם בשותפות כל העיר, אף שפסק שם ה"ד כראב"י דמותרין ליכנס לחצר, והרי דס"ל דאף דשותפין מותרין ליכנס לחצר, מ"מ הן אסורין בדברים שבשותפות כל העיר, והרמב"ן והר"ן בנדרים מ"ז א' תמהו ע"ז, ולפ"ז י"ל דע"כ לא מייתי הכא אלא מהא דאסורין ליכנס בחצר, דהא דאסורין בשל בני העיר, בע"כ דדין אחר הוא, וי"ל דמסוגיין הוא מקורו של הרמב"ם להך מילתא דהא דאסורין בשל בני העיר הוא לכו"ע. [↑](#footnote-ref-195)
195. צ"ב, דאף דיש בידם למכרו למישתי בי' שיכרא, מ"מ ודאי דאין ביד אחד מבני העיר לכוף את שאר בני העיר למכרו ולחלוק בדמיו, ומ"ט חשיב כדבר שיש בו כדי חלוקה. [↑](#footnote-ref-196)
196. **בחי' המאירי כתב דאי"ז מתישב עם מה שאמרו בב"ק נ"א ב' דטעמא דרבנן דאסורין ליכנס בחצר הוא משום דאין ברירה, וראב"י דשרי הוא משום דיש ברירה, וא"כ מ"ש מלמלאות, - אך הרא"ה לקמן בסוגיין כתב דהתם לא תלי בדין ברירה דעלמא, כיון דהוא משתמש בכולו ל"ש בזה ברירה, וטעמא דראב"י דשרי הוא משום דמדין זכותו משתמש בה, ולאו כל הימנו של חבירו לאבד זכותו, והראשונים בנדרים ר"פ השותפין נחלקו בזה, ואכמ"ל, - ועמש"כ בזה ההשלמה באורך.** [↑](#footnote-ref-197)
197. ומש"כ הראב"ד שם דלא נדרו הנאה מן החצר אלא נדרו הנאה זמ"ז, וע"כ אם מכרו זל"ז מותרין, הנה בד' הר"ן בנדרים מ"ו ב' ד"ה אבל יש בה מבו' דמפרש דאיירי כשנדרו הנאה מן החצר, ומה"ט יש מקום לאסור אף אחר חלוקה, וכ"ה מבו' עוד בד' הר"ן שם מ"ה ב', וע"כ לא קשיא לי' בהא דאסורין ליכנס בחצר, אלא משום דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ועמש"כ בזה בתוס' הגרע"א שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-198)
198. משמעות דבריו שם דרב נחמן הכא הדר בי' מהא דס"ל התם דלא קנה חבירו, וס"ל דקנה חבירו, וכ"כ הרשב"א בסוגיין והר"ן בב"מ שם בשמו, - אך הראב"ד בכתוב שם כתב בשם ר"ח דרב נחמן התם הדר בי' מהא דס"ל הכא דקנה חבירו, וס"ל דלא קנה חבירו, ומשמעות דבריו דלפ"ז קי"ל כרב ששת, וכ"כ התוס' הרא"ש בב"מ י' א' בשמו, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-199)
199. התוס' הרא"ש בב"מ י' א' הק' ע"ז, דא"כ מ"ט דרב ששת דס"ל דאף בכה"ג לא קנה חבירו, וצ"ל דאף דלדעת ש"ר דהממלא לחבירו לא קנה חבירו, בע"כ דאף בכה"ג דיש הרבה מים בבור חשיב כחב לאחרים, מ"מ לא ניח"ל להרא"ש למימר דבזה הוא דפליגי רב ששת ורב נחמן אם בכה"ג חשיב כחב לאחרים, משום דא"כ נמצא דלא פליגי בדינא דהמגבי' מציאה לחבירו אם קנה חבירו, אלא פליגי אם בכה"ג חשיב כחב לאחרים, ואי"ז במשמעות לישנא דגמ', - והדברי יחזקאל בסו"ס נ"ה כתב דרב ששת ס"ל דהא דל"מ תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים, הוא במקום שמפקיע זכותו של אחר, אף דבמציאות אינו חב לו, אך רב נחמן ס"ל דלא חשיב כחב לאחרים אלא כשהוא חב לו במציאות, - ועמש"כ בחי' הגר"נ בב"מ אות שע"ה לפרש בע"א. [↑](#footnote-ref-200)
200. הרשב"א הק' ע"ז, דלפ"ז הרי אינם של מי שנתמלאו לו אלא משעה שנתן לו, וא"כ ל"ה כרגלי מי שנתמלאו לו, אלא כרגלי מי שנתנן לו, דאם מילא לראובן ונתנן לשמעון, הוו כרגלי שמעון המקבל ולא כרגלי ראובן שנתמלאו לו, וא"כ הול"ל דהוו כרגלי המקבל, או הול"ל אינן כרגלי הממלא, ועיי"ש שהק' כן גם על פי' ר"ת. [↑](#footnote-ref-201)
201. ובפירש"י בב"מ ט' ב' ד"ה לא אמר כלום כתב דהא דכשנתנה לחבירו ואח"כ אמר אני זכיתי בה תחילה לא אמר כלום, אף אם המגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, הוא משום דממ"נ, אם קנאה הראשון בלא מתכוין, הרי נתנה לחבירו במתנה, ואם לא קנאה הראשון משום דלא נתכוין לקנות, הו"ל הפקר עד שבאה ליד השני וקנאה השני, והשטמ"ק שם י' א' כתב בשם גליון דמש"כ רש"י ב' צדדים אם קנאה הראשון בלא מתכוין, היינו משום דפליגי בה רב נחמן ורב ששת הכא, וכ"כ האו"ז שם סימן כ"ד. [↑](#footnote-ref-202)
202. והוצרך הראב"ד לכך לפ"מ דס"ל דבור של הפקר דהוי כרגלי הממלא, היינו רק בעודו שלו, אך אם נתנו לאחר הוי כרגליו, ונתבאר לעיל, וקשיא ע"ז מהא דס"ל לרב ששת הכא דהוו כרגלי הממלא, וכתב לפרש דטעמא דרב ששת הוא משום דהמגבי' מציאה לחבירו דלא קנה חבירו ה"ה קנוי' לו בהגבהתו, ואף שחזר ומסר למי שמילא אותו לא קנה אותו שמילא לו, לפי שהוא לא מסרה לו ע"ד שהוא נותנה לו במתנה, אלא ע"ד שהי' סבור שקנה לו משעת מילוי, וע"כ הוא דהוו כרגלי הממלא.

     ואמנם בעיקר מש"כ הראב"ד דבכה"ג לא קנה חבירו אף כשמסרה לו, משום דלא נתכוין ליתנו לו במתנה, אלא הי' סבור שקנה לו משעת מילוי, צע"ג מהא דתנן בב"מ ט' ב' בראה את המציאה ואמר לחבירו תנה לי, דאם משנתנה לו אמר אני זכיתי בה תחילה לא אמר כלום, ולמ"ד דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו וקנה הוא עצמו, בע"כ דהא דלא אמר כלום, הוא משום דכבר נתנה לו במתנה, וכמש"כ בפירש"י שם. [↑](#footnote-ref-203)
203. והרשב"א בסוגיין הק' ע"ד ר"ת, דאף אי נימא דלא קנה לו המגבי' אלא כרגליו, מ"מ אינו קונה לו דוקא כרגליו, אלא שלא קנה לו יותר מרגליו, וליתר מרגלי הממלא הרי הן כהפקר, וכיון שכן כשיקבלם זה יהיו כרגליו, ועמש"כ לפרש בזה בחי' רא"ל שם. [↑](#footnote-ref-204)
204. ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"א לומר דעיקר הא דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו הוא משום דהוי כזוכה לעצמו ואח"כ זוכה לחבירו, שהרי לחד מ"ד התם מהני בעשיר המלקט פאה לעני משום דאי בעי מפקר לנכסי' וזכי בי', והרי דאף דעכשיו אינו יכול לזכות בו, אפ"ה הוא זוכה לחבירו. [↑](#footnote-ref-205)
205. והאו"ז שם סימן כ"ד כתב דהמגבי' מציאה ג' טפחים בסתמא שלא נתכוין לקנות וגם לא נתכוין לצורך חבירו קנה, ופלוגתא דר"נ ור"ש הכא הוא כשהגבי' לצורך חבירו, ובכה"ג הוא דס"ל לר"נ דלא קנה הוא עצמו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-206)
206. ואי"ז חד דינא עם הא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, דהתם לא חשיב כקונה בע"כ, שהרי רצונו שיהא שלו, אלא שסבור שהוא כבר שלו, והא דל"מ הוא משום דלא נתכוין לקנות במעשה זה, והיינו משום דאין ע"ז תורת מעש"ק כשלא נתכוין לקנות בו, או משום דבעינן דעת לפעול עם מעשה הקנין, ובזה מודו הרמב"ן והרשב"א למש"כ התוס' הרא"ש דהכא ליכא להך דינא, כיון שנתכוין לקנות במעשה זה לחבירו, אלא דס"ל דכיון שנתכוין לקנות לחבירו ודעתו שלא יהא לעצמו, הו"ל כקונה בע"כ, והך מילתא דהא דאינו קונה בע"כ והא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו ב' דינים הם, הוא מבו' כן במש"כ הר"ן בב"מ י' א' בשם הרשב"א במה שאמרו התם דכל דנפל גלי אדעתי' דבנפילה ניח"ל דליקני ולא בד' אמות, דאף בקניות דאורייתא ל"מ בכה"ג, משום דאין אדם קונה בע"כ, ועוד דהו"ל כעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו דלא קנה. [↑](#footnote-ref-207)
207. ובד' הרמב"ן בב"מ שם מבו' דאה"נ קו' זו דא"א שיקנה בע"כ קשיא גם לפי' ר"ח ולפשטא דגמ' דפלוגתא דר"נ ור"ש היא אם המגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, ותיקשי דאף דלרב ששת לא קנה חבירו, מ"מ גם הוא עצמו לא קנה, ומ"ט הוו כרגלי הממלא, - ומבו' בדבריו שם דאף דלפירש"י י"ל דרב ששת ס"ל דהוא מתכוין לקנות לעצמו וליתנה לחבירו משלו, אכתי קשיא לפי' ר"ח ולפשטא דגמ', והיינו משום דבב"מ שם אמרו בעני שליקט פאה לעני אחר דיתננה לעני הנמצא ראשון, והרי דאף דלא קנה חבירו, מ"מ גם הוא עצמו לא קנה, אך לפירש"י ניחא, דהרי לדידי' פליגי ר"נ ור"ש בהך דינא, וי"ל דהגמ' בב"מ אתיא כר"נ, ואה"נ דלדעת ר"ש צ"ל דמתניתין דפאה איירי בעשיר שליקט, וע"כ לא קנה הוא עצמו. [↑](#footnote-ref-208)
208. אך האו"ז בב"מ סימן כ"ה כתב דגם לפי' ר"ת קי"ל כרב נחמן דהלכתא כוותי' בדיני, ולא קי"ל כר' יוחנן דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, וזה שלא כדעת הרי"ף בב"מ שם וש"ר דקי"ל כר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-209)
209. צ"ע, דאף דרב נחמן גופי' הדר בי' וס"ל דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, הרי אנן קי"ל כר' יוחנן בב"מ שם דקנה חבירו, וכמש"כ הרי"ף וש"ר שם, וא"כ מ"ט קי"ל הכא כרב ששת, - אך הנה בפי' ר"ח בב"מ ח' א' משמע דלא קי"ל דקנה חבירו, אלא כשאמר זכה לי, וכ"ה משמעות ד' הראב"ד, ועמש"כ לפרש בזה בחי' הגר"נ בב"מ אות שע"ג, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-210)
210. צע"ג, דהרי כל פלוגתא דר"נ ור"ש הוא משום דס"ל דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דקנה חבירו, כמש"כ הפסקי רי"ד בב"מ ט' ב', הדין נותן דהוו כרגלי מי שנתמלאו לו, - אך באמת משמעות ד' הרי"ד הכא דקי"ל דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, וכדעת האו"ז, ודלא כדעת ש"ר דקי"ל כר' יוחנן דקנה חבירו. [↑](#footnote-ref-211)
211. י"ל דהוא משום דעיקר הפלוגתא דרב נחמן ורב ששת הוא אם כשלא קנה חבירו קנה הוא עצמו, ופלוגתא זו היא בדיני ממון, וקי"ל כרב נחמן בדיני, - ואמנם יש להעיר, דהריא"ז גופי' בפ' שנים אוחזין ה"ב דין ב' פסק כר' יוחנן דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, ומ"ט כתב הכא דהא דהוו כרגלי מי שנתמלאו לו, הוא משום דהוא זוכה בהן מן ההפקר, והרגיש בזה הביאוה"ל בסימן שצ"ז סט"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-212)
212. ועיי"ש שהק' ע"ז דאכתי משכח"ל לפלוגתייהו במעינות הנובעין, - וקו' זו היא לדעת רוב קמאי דמעינות הנובעין הוו כרגלי הממלא הראשון, אך לדעת רש"י ודעימי' דאין להן שביתה כלל, ניחא, וכבר עמד השעה"מ בהל' יו"ט שם בסתירת ד' הראב"ד אלו, למש"כ הראשונים בעירובין מ"ה ב' בשמו דמעינות הנובעין אין להן שביתה כלל. [↑](#footnote-ref-213)
213. וזה מתישב טפי אם ס"ל כפירש"י דרב נחמן ורב ששת ס"ל דלא קנה חבירו, אלא דפליגי אם קנה הוא עצמו, ולפ"ז נמצא דלפ"מ דקי"ל דהמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, אין מקום כלל לפלוגתא זו, וע"כ לא הביאוה הרי"ף והרמב"ם, דאף דלדינא קי"ל כרב נחמן דכרגלי מי שנתמלאו לו, אך הוא מטעמא אחרינא, דלרב נחמן הוא משום דכשמילא לא קנו לא הוא ולא חבירו, וכשנתן לחבירו קנה חבירו והוו כרגליו, אך אנן קי"ל דכשמילא לחבירו קנה חבירו, וע"כ הוא דהוו כרגליו. [↑](#footnote-ref-214)
214. ובד' רש"י והרמב"ם והתורי"ד והשו"ע מבו' דהוא משום דהוו הפירות כרגלי הבעלים ופירותיו כמוהו, והיינו דגם כשאין הפירות בתחום הבעלים ה"ה כרגלי הבעלים, והו"ל כפירות שיצאו מחוץ לתחום, וכ"כ המאירי בסוגיין, - אך בד' הראב"ד והר"ן יתכן דלעולם כשאין הפירות בתחום הבעלים אינם כרגלי הבעלים, ואך דכיון דלא קנו שביתה כלל, הוו כישן בדרך דאין לו אלא ד' אמות, ול"ד לכל כלים שלא קנו שביתה שהם נגררים אחר המוצאן, וכ"ה להדיא בד' המאירי בעירובין שם דהא דלא יזוזו ממקומם הוא משום דלא קנו שביתה כלל.

     ונפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא בגונא שחזרו לתחום הבעלים, דלדעת רש"י ודעימי' יש להם את תחום הבעלים, ככל כלים שיצאו חוץ לתחום וחזרו דלא הפסידו את מקומם, אך לדעת המאירי בעירובין אין להן אלא ד' אמות. [↑](#footnote-ref-215)
215. ואמנם הנה האהעו"ז והגרע"א בעירובין שם תמהו ע"ד התוס' ממשנתינו, ומש"כ האהעו"ז לישב דד' התוס' הם לדעת ריב"נ, אך לדעת רבנן הוו כרגלי הבעלים, מפורש דלא כן בד' התוס' הרא"ש בעירובין שם, - וזה לפ"מ שנקטו שם וכן נקט הבית מאיר בסימן ת"א דכל מש"כ התוס' דקנו שביתה במקומם הוא רק לדעת ריב"נ, אך לדעת רבנן לא קנו שביתה במקומם, והיינו משום דלרבנן דס"ל דחפצי הפקר אין קונין שביתה, הרי דאם חפצים שמחוץ לתחום הבעלים אינם כרגלי הבעלים לא יקנו שביתה במקומם, דלגבי שביתה במקומם הוו כחפצי הפקר, וע"כ אין לפרש למשנתינו דהא דלא יביאום אצלו הוא משום דיש להם את תחום העיר, שהרי לרבנן א"א שיקנו את תחום העיר, ומה"ט הוצרך האהעו"ז שם להוכיח דמתניתין דהכא רבנן היא, - אך צ"ע דלהדיא כתבו התוס' שם דבני שביתה הם "יותר מן ההפקר", והרי דאף אם חפצי הפקר אין קונין שביתה, מ"מ כלים אלו קונים שביתה במקומם, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם. [↑](#footnote-ref-216)
216. ולכאו' כל הנידון בזה הוא ביו"ט וכשאין העיר מוקפת מחיצות, דבשבת הרי ממ"נ אם העיר מוקפת מחיצות, חשיבא כד' אמות, ואם אין העיר מוקפת מחיצות הרי בלא"ה אסור לטלטל בה, וליכא נפ"מ אלא בטלטול כלים דרך מלבוש, - ואף דקי"ל דהיוצא לדעת ונתנוהו בעיר אינו מהלך את כולה, הרי פירות שיצאו חוץ לתחום לא הפסידו את מקומם משום דאנוסין נינהו, וכתבו הרשב"א בעירובין מ"ז ב' והריטב"א שם מ"א ב' דהיינו אף כשהוציאום הבעלים, וכ"ש דכשהלך לשבות בעיר אחרת והניח כליו בביתו דלא חשבינן להו כיצאו לדעת, ומותר להוליכן בכל העיר, ובתשו' שבט הלוי שם לא כתב כן, והדברים צ"ע.

     ואמנם משכח"ל לנידון זה גם בשבת, בעיר המוקפת מחיצות ובגונא דכלתה מידתו של הבעלים באמצע העיר, דיש לאסור להוציא את הכלים מתחומו, ובכה"ג חמיר טפי, דליכא בזה לכמה מן הצירופים שנתבארו בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-217)
217. וכבר נתבאר בעירובין מ"ז ב' דיש בזה ג' צדדים להקל, חדא משום דעת הרמב"ן שם מ"א ב' דאף אם נתנוהו בעיר שאינה מוקפת מחיצות חשיבא כד' אמות, וה"נ מותר לטלטל כלים אלו בכל העיר, אך לא קי"ל הכי, - ועוד, דלדעת התוס' ודעימייהו הרי כלים ששבתו חוץ לתחום הבעלים קונים שביתה במקומם, אך גם בזה משמעות השו"ע בסימן שצ"ז סי"ז דלא קי"ל הכי, - ועוד, דדעת הר"א ממיץ שהביא הראבי"ה בסימן שצ"ג, דכלים שבאו מחוץ לתחום לעיר שאינה מוקפת מחיצות, מותר לבני העיר להוליכם בכולה, דכלפי דידהו הויא העיר כד' אמות, אך בד' רש"י ותוס' וש"ר בעירובין שם מבו' דלא כן. [↑](#footnote-ref-218)
218. ואי נימא דהא דלא יזוזו הפירות ממקומם, הוא משום דלא קנו שביתה כלל ואין להן אלא ד' אמות, דומיא דישן בדרך, לכאו' ודאי דמותר להוליכן בכל העיר אף שאינה מוקפת מחיצות. [↑](#footnote-ref-219)
219. בתשו' **מהרש"ג ח"א סימן ס"א האריך להוכיח מכ"ד דאיסור הכנה משבת ויו"ט לחול הוא רק אם כוונת העושה להרויח הזמן שלא יצטרך לעשות בימי החול, כהצעת המטות והדחת הכלים, דנמצא דהוא מחליף עבודה של יום חול בעבודה של שבת ויו"ט וה"ז אסור, אך כל שאם לא יעשה בשבת לא יוכל לעשות אותו בחול, ואין כונתו להחליף עבודת חול בעבודת שבת, לי"ב איסורא, -** ולפ"ז יש מקום לומר דהכא הא דמוליכין המנות ביו"ט, אי"ז כדי להרויח את טירחת ההולכה במוצאי יו"ט, אלא הוא כדי שלא יהיו צריכין לחזור במוצאי יו"ט לבית המארח וליקח המנות, וי"ל דבכה"ג לי"ב איסורא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-220)
220. ועיי"ש שהק' ע"ז ממש"כ הלבוש בסו"ס תפ"ח והמג"א בסימן תרס"ז סק"ג דאסור להביא יין מיו"ט לחבירו, וכתב דצ"ל דכונתם בסמוך לחשיכה דמוכחא מילתא דאינו לצורך היום. [↑](#footnote-ref-221)
221. כן פירש הב"י בסימן שצ"ז בדעתם, דהא דכרגלי מי שהפקידו אצלו, אף כרגלי מי שהפקידו אצלו קאמר, - אך היש"ש בסימן ט"ז כתב בדעתם דמספק"ל אם קי"ל כרב או כשמואל, ומספיקא הוא דהוו כרגלי שניהם, - ועמש"כ הנשמ"א בכלל ק"ה בדעתם בע"א. [↑](#footnote-ref-222)
222. וכ"נ בחי' הגרע"א לעיל ל"ז ב', ודימה ד"ז למש"כ בפירש"י בסוגיין בטעם הא דזיכה שאני, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכ"ז הוא בגונא דביד הלוקח לבא למקומו, אך בנידון דידי' באנשים השוכרים חלב בכפר רחוק ב' תחומין וכו', דאין בידם לבא, הרי דלגבי דידהו אינו מוציאו ממחשבתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-223)
223. וההשלמה **כתב דבשור של פטם מודה רב דכמי שהקנה מערב יו"ט דמי, וכן בשואל מודה רב דכיון דכל הנאה שלו במקום בעלים הוא, וכן ברועה כיון דשומר שכר הוא במקום בעלים הוא, והביאוהו המכתם והמאורות, - ומבו' מדבריו דאם ל"ה הרועה אלא שומר חנם, ל"ה הבהמה כרגליו אף לדעת רב, והיינו משום דהא דס"ל דכרגלי מי שהפקידו אצלו, היינו רק כשהוא ברשותו בביה"ש, אך ברועה דהוא ברשות הבעלים בביה"ש, הרי דכל הא דהו"ל כרגליו, הוא משום דהוי שומר שכר ובמקום בעלים הוא, ועמש"נ בזה להלן.** [↑](#footnote-ref-224)
224. והשיטת ריב"ב לקמן בסוגיין כתב דטעמא דשמואל דכרגלי המפקיד, הוא משום דלא ניח"ל לאדם שיעמדו פירותיו ברשות חבירו ויאסור עליו, - ולפ"ז מתפרש היטב הא דבמוסר לרועה הוו כרגלי הרועה, דכיון דהרועה הוא שמוליך את הבהמות, ליכא לה"ט, ואדרבה דעתו שיהיו ברשות הרועה. [↑](#footnote-ref-225)
225. וכ"נ בל' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה קנ"ט דהא דהויא הבהמה כרגלי הרועה, הוא חד דינא עם הא דמפקיד אצל חבירו דכרגלי מי שהפיקדון אצלו, עיי"ש, ולפ"ז בע"כ דהא דמודה שמואל לזה, הוא משום דלא פליג אלא בשומר חנם, אך בשומר שכר מודה דהוי כרגליו. [↑](#footnote-ref-226)
226. והמחנ"א שומרים סימן ג' כתב די"ל דא"צ שיקבל עליו שמירה להדיא, אלא כל שמשכן בידו אחר שאמר לו המפקיד שמור לי, ה"ז כמקבל עליו שמירה, עיי"ש, וכתב דבזה מתישב הא דמשני לקמן בסוגיין דמתניתין איירי בשיחד לו קרן זוית, ולא אמרו דאיירי כשלא קיבל עליו שמירה, (ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל ק"ה בע"א). [↑](#footnote-ref-227)
227. ואמנם דבפירש"י משמע דהיינו דכיון שקיבל עליו שמירה ממילא ה"ה כרגליו, וזה לטעמי' דכל שהוא ברשותו לענין שמירה הוי ברשותו לענין תחומין, אך הרא"ה כתב דהיינו דכיון דכולי האי ברשותי' דקביל עלי' נטירותא, ה"ה לכל מילי דקאי ברשותי'. [↑](#footnote-ref-228)
228. ועיי"ש שכתב דזהו מקורו של הטור בחו"מ סימן רצ"א דהרא"ש פסק כרבנן, שתמה ע"ז הב"י שם, דהרא"ש הכא כתב דהא דהוו כרגלי מי שהפקידו אצלו הוא דוקא כשקיבל עליו שמירה אבל ייחד לו קרן זוית הוי כרגלי המפקיד, והרי דכל שלא ייחד לו קרן זוית אמרינן דקיבל עליו שמירה, וזהו כדעת רבנן. [↑](#footnote-ref-229)
229. כ"כ המג"א בסימן שצ"ז סקי"ג דכ"ה משמעות ד' הרא"ש והטור, אך החת"ס בסוגיין כתב בדעת הרא"ש דכל שיחד לו קרן זוית אף אם קיבל עליו שמירה, הוי כמקבל שמירה על פירות חבירו בבית חבירו, ובכה"ג הוי כרגלי המפקיד, עיי"ש, אך בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש מפורש כד' המג"א דהא דמהני יחוד קרן זוית, הוא משום שלא קיבל עליו שמירתם, ועמד ע"ז הנשמ"א בכלל ק"ה. [↑](#footnote-ref-230)
230. אך צ"ע אם הוא מתישב למש"כ הראשונים בכ"ד דכל נפקד משאיל רשותו למפקיד, ולפ"ז הרי דלעולם חשיב דהפירות הם ברשות המפקיד, ואפ"ה הוו כרגלי הנפקד, ובע"כ דהא דשאני ביחד לו קרן זוית, הוא משום דכה"ג דיחד להדיא קרן זוית ה"ז מתפרש שאינו מקבל עליו שמירה, ועמש"כ המחנ"א שכירות סימן א'. [↑](#footnote-ref-231)
231. ועיי"ש שכתב לפ"ז בדעתם דכל שיחד לו קרן זוית הוי כרגלי המפקיד, אך אם קיבל עליו הנפקד שמירה, ודקדק כן מסתימת ד' הרמב"ם והר"ן, וכ"כ המחנ"א שומרים סו"ס ג' בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-232)
232. הראש יוסף כתב דנפ"מ בין ד' התו"י לד' הר"ן בגונא שהיו האורחים מאתמול אצל בעל הסעודה ואמר להם שזימן להם לזה כך ולזה כך, דלד' תו"י אף בכה"ג ל"ה כרגלי האורחים, דאף דבעל הסעודה אפקי' ממחשבתו, מ"מ אין דעת האורח לאוקמי ברשותי', דיש לו מ הלאכול בביתו, אך לדעת הר"ן בכה"ג הוי כרגלי האורחים, והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-233)
233. ולפ"ז הרי דממה שאמרו בגמ' דכמי שיחד לו קרן זוית דמי, משמע דהא דביחד לו קרן זוית ל"ה כרגלי מי שהפקידו אצלו, אי"ז משום שלא קיבל עליו שמירה, אלא הוא דין בפנ"ע דכל שיחד לו קרן זוית אדעתא דמפקיד קיימי ולא נפקי מרשותי', כמש"כ הרא"ה לעיל. [↑](#footnote-ref-234)
234. ובפירש"י פירש עד"ז ובע"א לשנויא בתרא **דזיכה שאני, דהוא משום דכל עצמו לא עשה אלא להוציאו משביתתו, ולהעמידו בשביתה שלהן וברשותן, ועד"ז כתב הריא"ז דהוא משום דע"ד כן זיכה להן שיהיו ברשותן.** [↑](#footnote-ref-235)
235. וע**יי"ש שכתבו לפ"ז דנידו"ז אם המקנה ממון לחבירו ונשאר ברשותו נעשה שומר עליו, תליא בפלוגתת תרי לישני, - אך יש להעיר קצת,** דבד' הראשונים לא מצינו דגרסי הכא תרי לישני, וההשלמה בסוגיין והרשב"א בעבוה"ק ש"ה פכ"א הלכה קע"ח כתבו רק להא דהוי כמי שייחד לו קרן זוית, וגם הרא"ה ור"ד הכהן לא פירשו אלא להך לישנא, ומאידך בפירש"י לא פירש אלא להא דזיכה שאני, וכ"נ בד' הריא"ז, וגם עיקר מה שאמרו דכמאן דיחד לו קרן זוית, פירשו הרא"ה והר"ד הכהן בע"א, ואי"ז משום דבכה"ג לא נתחייב בשמירה. [↑](#footnote-ref-236)
236. ועיי"ש שכתב דאין לחלק דכל שדעתו ליטלם בו ביום מודה רב דהם כרגלי המפקיד, וע"כ הוא דבשור של פטם וכו' ל"ה כרגלי הבעלים, דממשה"ק בגמ' ע"ד רב מהא דאא"כ זיכה להם מתנותיהם מערב יו"ט, וכן ממה שהשוו מעשה דר"ה בר חנילאי למילתי' דרב, אף דבהני גווני הוי זה ע"ד ליטול ביו"ט, חזינן דלא מפלגינן בהכי. [↑](#footnote-ref-237)