פרק שלישי היה נוטל
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק שלישי היה נוטל**

**במשנה וכהן מניח ידו מתחתיה תוס'** שאנץ הקשה – מדוע אין כאן חציצה, כמו שמצאנו במנחות לגבי קרבן השותפין, שאין בו תנופה בגלל חציצה. ותרץ שמכיוון שיש גזירת הכתוב שהכהן יניף עם האישה, אין כאן חציצה[[1]](#footnote-1). עוד כתב שלא מניח ידו תחת ידה, אלא תופס את הכלי מלמטה והיא מלמעלה[[2]](#footnote-2). **ותוס' הרא"ש** כתב בשם רש"י (בכת"י במנחות צ"ד) שאין חציצה מכיוון שעיקר התנופה ע"י הבעלים. אך דחה את הפירוש הזה מכיוון שבעלים וכהן כתיבי בקרא. **ובחידושי הגרי"ז** (מנחות ס"א:) יישב את פירוש רש"י ע"פ דבריו בפירוש החומש (ויקרא ז' ל'), - שדין סמיכה הוא "שתהא יד הבעלים מלמעלה והחלב והחזות נתונין בה, ויד כהן מלמטה ומניפן", ומשמע שמלבד דין מעשה התנופה יש דין שהדבר שמניף יהיה ביד הבעלים[[3]](#footnote-3), ואם כן יתכן לומר – שביחס למעשה התנופה, אין בכלל פסול של חציצה, ורק כלפי הדין – שמה שמניף יהיה ביד הבעלים, שייך פסול של חציצה (ועיי"ש שביאר מדוע לא שייך הדין של "עבודה בימין"[[4]](#footnote-4)). ולכן שייכת חציצה רק לגבי בעלים ולא לגבי כהן.

**שם קמץ והקטיר** תוס' שאנץ ביאר שהטעם שלא כתוב "קמץ מלח והקטיר" הוא מכיוון שזה דבר פשוט שצריך למלוח כמו שמפורש בפסוק, ובכל הדברים האחרים שנמנו במשנה יש חידוש. והברייתא לעיל כתבה "מלח" מכיוון ששנתה את סדר המנחות באריכות. אולם בגליון כתב שמשמע מתוס' בסנהדרין ובמנחות שגרסו ומלח בברייתא.

**בגמרא תחת ידי הבעלים** המלבי"ם (צו קמ"ה) דייק שידי הבעלים מלמעלה, מכך שהתורה אמרה "ידיו תביאנה", ומכיוון שהתורה הזכירה באיזה אבר לעשות את המצווה, שייך פסול של חציצה. (ועיין בדברינו במשנה בשם הגרי"ז)**.**

**רד"ה היה נוטל – הבעל** הנצי"ב ציין לפסוק בדברי הימים (ב' ל') – "והלויים על שחיטת הפסחים לכל לא טהור להקדיש לה'", שמשמע ממנו שלכתחילה שחיטה בבעלים, מכיוון שהשחיטה מקדשת את הדם, ורק באופן שהבעלים לא טהור – הלויים שחטו במקומו. וכ"כ נתינת מנחה לכלי שרת, צריכה להיעשות לכתחילה בבעלים מכיוון שהיא מקדשת אותה.

**שם שאין זר קרב למזבח** תוס' במגילה (כ) כתבו שהגשה כשרה בזר, ורע"א שם תמה עליהם – שמקרא מפורש הוא "הקרב אותה בני אהרון", והוסיף שם שתוס' עצמם כתבו (בקידושין ל"ו) שהגשה פסולה בזר. (ק"ק גם על רש"י מדוע הוא לא כתב שהטעם הוא מצד הפסוק "הקרב אותה בני אהרון")

**תוד"ה היה – ומצינו למימר דקידוש המנחה כשרה בהן** בקרן אורה כתב שפשט המקרא מורה שכל מעשיה דווקא ע"י כהן מגזירת הכתוב. וכתב שכך משמע גם ברמב"ם[[5]](#footnote-5).

**בד"ה וכהן – מניח מפה וכו'[[6]](#footnote-6)** תוס' בקידושין (ל"ו:) ותוס' שאנץ כתבו – שלא מניח ידו תחת ידה ממש, אלא תופס את הכלי מלמטה, והבעלים תופסים אותו מלמעלה, כמו שמצאנו לגבי ביכורים. ותוס' הרא"ש העיר שמהירושלמי שהקשה "ולאו כיעור וכו'" משמע שיד הכהן מתחת יד האשה, ותרץ שגם באופן שתופס את הכלי מלמטה – מצוי שייגע בה ע"י שמתעסקים בתנופה.

**שם שאין יצר הרע מצויה לשעה** בקרבן העדה שם ביאר שאינו מצוי מכיוון שזו שעה מועטת.

**שם מניפים על ידיה** משמע שמועיל דין שליחות בתנופה, אך קשה מדוע צריך שני כוהנים, וא"א שהכהן שמניף יניף גם בשליחותה, וביאר במקדש דוד (קדשים י"ח ב) שכך הוא דין תנופה לעולם – שתעשה בשתיים.

**בד"ה הניף – בירושלמי יליף.. והקריבה לרבות מנחת העומר לסוטה** הירושלמי דרש הגשה מפסוק שכתוב לגבי מנחות (ולא בפרשת סוטה). אולם **ברש"י** (בד"ה והגיש) מבואר שכל העבודות שמנויות במשנה כתובות במנחת סוטה עצמה. והעיר המצפה איתן שכדברי רש"י מבואר בספרי – שמרבה הגשה מ"והקריבה" שכתוב לגבי סוטה. **ומהרש"א** ביאר שהירושלמי סובר שאין משמעות המילה "והקריב" – שצריך להגיש. ואפשר לרבות הגשה דווקא מ"והקריבה" שכתוב לגבי שאר מנחות, שמפורש לגביהן "והגישה". ובהגהות **מצפה איתן** ביאר (ע"פ תוס' במנחות י"ט:[[7]](#footnote-7)) ששני המקראות נצרכים – כי מ"והקריבה" שכתוב בפרשת סוטה היינו מבינים שצריך להגיש כבש, ולכן צריך את דרשת הספרי כדי להשמיע שצריך הגשה למזבח.

**בד"ה ואחר – אי רישומו ניכר דלאו מחוי הוא** תוס' שאנץ (בע"ב בד"ה לא) כתב שמהפסוק יש רק ראיה שצריך כתב שראוי לימחות, ולא שצריך למחות בפועל.

**שם עיקר קרא לאם הקריב וכו'** במרומי שדה כתב – שאע"פ שדברי תוס' נראים דוחק בלשון הגמרא, מ"מ מוכרחים לומר כמותם, מכיוון שמבואר בע"ב שלשיטת ר"ש צריך "אין רישומו ניכר", אע"פ שאין לשיטתו אף פסוק מיותר לדרוש את זה. והטעם שהגמרא נקטה ש"ואחר ישקה" נצרך ל"רישומו ניכר" (ולא את הדרשה האמתית – שאם איחר את ההשקאה כשר) הוא כדי שלא נחשוב שרבנן חולקים בזה על ר"ש.

**שם הקריב מנחתה ואח"כ השקה כשרה** מרש"י (בע"ב בד"ה ורבנן) מוכח שחולק על זה, מכיוון שהוא מבאר שהפסוק "ואחר ישקה" מדבר על הזמן שקודם הקטרת המנחה, ומשמע שלשיטת חכמים לא שייך להשקות אחר המנחה. והקרן אורה דייק עוד - שלשיטת רש"י הדרשה שצריך "רישומו ניכר" היא דרשה גמורה, כי לשיטת רש"י בדעת ר"ע[[8]](#footnote-8) – אין דרשה אחרת ששייך לדרוש מ"ואחר ישקה" חוץ מזה שצריך "רישומו ניכר".

**שם קא סברי דאונס במחיקת מגילה תליא** מדברי מהרש"א משמע שכוונתם לומר – שאע"פ שבדיעבד אם הקדים את המנחה להשקאה כשרה, מ"מ הדין של "מערערין אותה", נאמר דווקא באופן שמחיקת המגילה הייתה כדין (קודם הקטרת הקומץ).

**דף י"ט:**

**בגמרא ששלושה דברים מעכבים** תוס' הרא"ש ותוס' שאנץ העירו שדברי הגמרא הם לאו בדווקא, כי הקטרת הקומץ אינה מעכבת לפי ר"ש כמו שמבואר בברייתא, והיא רק מצווה לכת'[[9]](#footnote-9).

**שם מיבעי ליה לשרישומו ניכר** בפירוש הכתב והקבלה ביאר – שהמילה "אחר" משמשת במשמעות של עיכוב – כמו "ועשה ואל תאחר" – שהכהן ישקה את הסוטה במתינות ויתעכב[[10]](#footnote-10). ולפי זה אפשר לבאר גם את דרשת הגמרא כאן – שלא ימהר להשקות, אלא יבדוק שהמגילה נמחקה יפה.

**שם ור' שמעון.. שאם נמחקה המגילה וכו'** הקרן אורה כתב – שאין הכרח בפסוק (לפי ר"ש) ש"מערערין אותה" תלוי במחיקת המגילה ולא בהקרבת המנחה. אלא אומרים מסברא שעיקר הערעור תלוי במחיקת המגילה[[11]](#footnote-11).

**רד"ה ר"ש אומר – והכי אמר לקמן בשמעתין** בתוס' מובאת שיטת ר"ח שר"ע סובר כמו רבנן ולא כמו ר"ש. ולשיטתו לא קשה מהגמרא לקמן, מכיוון שמסקנת הגמרא (לפי הבנתו) היא שיש תרי תנאי אליבא דר"ע – אחד סובר כמו רבנן ואחד כמו ר"ש, והגמרא שם היא כמו התנא השני.

**תוד"ה בפי' ר"ח – בשהתחילה לשתות** מהרש"א כתב שלפי הירושלמי לא צריך לומר "תרי תנאי אליבא דר"ע", אלא שני התנאים סוברים שר"ע סובר כמו ר"ש שמקריב את מנחתה ואח"כ משקה, אלא שתנא אחד דיבר באופן שהתחילה לשתות, ולכן שותה קודם שהקריבה את מנחתה.

**שם וצריך לפרש.. דשלא כדין עבוד** כלומר – בדברי ר"ע מפורש ש"מערערין" משקרב הקומץ, ובהכרח קושיית הירושלמי "ולית ליה לר"ע מערערין" היא על קודם שקרב הקומץ[[12]](#footnote-12), ומכיוון שהירושלמי מעמיד ש"מערערין" כשהתחילה לשתות, יוצא שגם אם שתתה קודם שקרב הקומץ מערערין אותה. אע"פ שזה שלא כדין לפי ר"ע (שסובר בברייתא הזו שקודם מקריב את מנחתה ואח"כ משקה). ועיין במלא הרועים.

**דף כ**

**בגמרא וכיוון דאחזיק נפשה בטומאה וכו'** הנצי"ב דייק מכאן – שאם אמרה "טמאה אני" פשיטא שאינה יכולה לחזור בה, ואינה יכולה לטעון שאמרה כן מחמת ביעתותא, והמנחת חינוך בסימן שס"ה הסתפק האם יכולה לתת אמתלא לדבריה, באופן שאמרה "טמאה אני".

**שם שיתן מר לתוך המים** רש"י בחמש כתוב שהמים נקראים "מרים" על שם סופן – שהם מרים לה. והרמב"ם שם כתב שמקור דבריו בספרי, וכך מדויק גם מלשון הפסוק "המאררים למרים", שמשמע מהם שנקראים "מרים" ע"ש הקללה שהם גורמים לה.

**במשנה מגילתה נגנזת** החשק שלמה הבין מלשון התוספתא (ב' ב') שנגנזת גם באופן שכבר נמחקה. ודייק מהמשנה שהמגילה נגנזת רק קודם שנמחקה. ועיי"ש שתלה את דין התוספתא בכך שיש קדושה בגליונות של ס"ת גם לאחר שנמחק.

**שם המים נשפכין[[13]](#footnote-13)** בירושלמי כאן מובאת מחלוקת אם מותר ליהנות מהמים (לגבן בהן את הטיט) או שיש בהם מעילה. והרמב"ם פסק שאין במים קדושה.

**שם אינה מספקת וכו'** בירושלמי מבואר – שהכוונה איננה שלא שותה את הכל (כי ר"ש שהוא תנא דמתני' סובר שצריך לשתות את כל המים) אלא שמיד אחרי ששותה פניה מוריקות.

**שם פניה מוריקות** מהרש"ל כתב שמהירושלמי משמע שזה נסוב על אחת שמשקים בעל כרחה. אך כתב שם שברמב"ם ובסמ"ג משמע כפשוטו – שמדובר על כל סוטה.

**שם ואומרים הוציאוה** הגרסה בירושלמי ובמשנה שבמשניות היא "הוציאוה הוציאוה" וכך גרסת תוס' בפסחים צ"ב ובעוד מקומות (עיין במסורת הש"ס).

**שם אם יש לה זכות תולה** במלאכת שלמה הקשה (בשם חתן הרש"ל) – איך מניחים מהשמים לבעלה לעבור איסור בגלל הזכות שלה. וכתב שם שלפי הצד שמתנוונת והולכת – לא קשה קושייתו. ועיין בחידושי הגרי"ז (דף ו') שחידש – ששתיה כדינה היא מעשה המתיר אפילו אם מתנוונת ואנו מבינים שטמאה[[14]](#footnote-14).

**שם ג' שנים** מהר"ל ביאר שיותר מזה לא שייך, מכיוון שג' שנים הן חזקה לעולם.

**שם חייב אדם** המאירי כתב שגם לשיטתו הכוונה איננה שחייב, אלא שראוי לעשות כך.

**שם לומדה תפלות** בשו"ת מהרי"ל (קצ"ט) הקשה איך אשת ר"מ למדה תורה – ותרץ שלא לימדו אותה אלא קבלה מעצמה, או שעשתה כן ע"פ בעלה ר"מ שסבר כמו בן עזאי. אך הסיק שנראה יותר - שסמכה על צדקתה, כמו שלמה שאמר אני ארבה ולא אסור, וכמו ר' ישמעאל שאמר "אני אקרא ולא אטה". וסופה הוכיח על תחילתה.

**ולהלכה** הרמב"ם (תלמוד תורה א' י"ג) פסק כמו ר' אליעזר – אך כתב שדבריו אמורים בתורה שבע"פ, אבל תורה שבכתב לא ילמד אתה לכתחילה, ואם למד איננו כמלמדה תפלות. והרמ"א (יו"ד רמ"ו ו') פסק בשם האגור – שחייבות ללמוד את ההלכות הנוגעות להן. ועיין בליקוטי הלכות (בהערה על דף כ"א) שכתב שבזמן הזה שנתרופפה קבלת האבות, מצווה רבה ללמדן חומש ונביאים וכתובים, וכן מוסרי חז"ל שאם לא כן עלולות לסור לגמרי מדרך ה'.

**שם ר' יהושע אומר רוצה אדם וכו'** בתפארת ישראל הביא שני צדדים האם ר' יהושע חולק על ר"א, ומחמיר יותר באיסור ללמדה תורה, מכיוון שגם בלא שמלמד אותה רוצה בתפלות, או שאע"פ שדברי ר' יהושע שנויים בצורה של "פלוגתא" כוונתו לפרש את דברי ר"א (וכתב שם שמצאנו בש"ס כיו"ב).

**שם מבלי עולם** הגרסה במשניות "מכלי עולם", ובפירוש המשנה לרמב"ם הביא את שתי הגרסאות.

**רד"ה וחזרה – לר"ע** הרמב"ם פסק מצד אחד כמו חכמים, שאחר שנמחקה המגילה משקים אותה בכלל גוונא, ומצד שני כתב שאם אמרה איני שותה מחמת בריותא (כשאמרה איני שותה קודם שנמחקה המגילה) אינה יכולה לחזור בה. וכתב הקרן אורה שהוא למד שספק הגמרא הוא בדעת חכמים. והקשה שלא משמע בגמרא שיש חילוק לפי חכמים בין הדרה מחמת בריותא, להדרה מחמת רתיתא.

**בד"ה אם תחסר - כגון א' וה' אלקים אמת** רש"י הביא דוגמאות שע"י שינוי אות אחת תהיה משמעות של כפירה, ותוס' שאנץ הביא דוגמא אחרת – שע"י שינוי אות אחת נמצא מברך ה'. **ומהרש"א** בעירובין (י"ג) ביאר שהטעם שכאשר מחסר אות אחת מחריב את העולם הוא מכיוון שהתורה כולה היא שמותיו של הקב"ה, שבהם ברא את העולם ומקיימו, ואם הוא הוא מחסר הוא מחריב את קיום העולם. **ומהר"ל** (תפארת ישראל מ"ט[[15]](#footnote-15)) כתב עד"ז – שאפילו אם מוסיף אות אחת מחריב את העולם, מכיוון שגם תוספת היא חורבן כמש"כ בקהלת "..עליו אין להוסיף וממנו אין לגרוע".

**בד"ה כתב – ואפרשת סוטה לחודה קא קפיד** תוס' בעירובין י"ג כתבו שר' ישמעאל פוסל בכל התורה, וביארו את הטעם בשני אופנים: או מכיוון שהוא דורש "כתיבה כתיבה" ממגילת סוטה, או שהוא פוסל מדרבנן. והרמב"ם (בפירוש המשנה ובהלכות ס"ת א' ד') כתב שבכל התורה לכת' לא יערב קנקנתום, ובדיעבד אם עירב הספר לא נפסל.

**בד"ה דבר אחד – ואינו נמחק לגמרי** תוס' ישנים בעירובין כתבו ביאור אחר (בשם מהר"ם) - שטבע הזבובים לברוח מקנקנתום ולכן אין לחשוש לזבובים כשמערב קנקנתום.

**תוד"ה מגילתה – בשביל לשחקה** בשיורי קרבן (על הירושלמי) הקשה – מדוע אין איסור מחיקת השם כמו שמפורש בגמרא במכות (כ"ב) – שהמוחק את השם לוקה על איסור "לא תעשון כן לה' וגו'". וכתב שהירושלמי חולק על דרשת הבבלי, וסובר שמותר לאבד כתבי הקודש שאין בהם צורך. **ור' יצחק אלחנן** (עין יצחק א, ה' אות כ"ט) ביאר – שהכהן היה מקדש את השם על תנאי – רק אם יוצרכו למגילה. וכתב שבכה"ג אין איסור מחיקת השם לרוב הפוסקים. **והרידב"ז** כתב שהירושלמי הולך לשיטתו – שמגילת סוטה אינה מטמאת את הידיים מכיוון שסופה להימחק, ולכן אין בה קדושה[[16]](#footnote-16). **והחזון איש** (ידים ח' י"ז) ביאר – שלא שמים אותה באופן שתימחק ע"י הציר, אלא באופן כזה שהקלף ישחק וימהר להירקב, וגרמא כזו מותרת מכיוון שפרשת סוטה לא ניתנה להיכתב שלא לצורך, ומכיוון שלא שתתה התברר שנמחקה שלא לצורך.

**שם שגרמה לשם שימחק** נראה שהירושלמי הוצרך לטעם הזה כדי לבאר את מחלוקת בית שמאי וב"ה – שזו מחלוקת שנובעת מכך שמשקים אותה בגלל שמחקה את השם. וע"פ דברי הירושלמי שמערערים אותה בגלל שגרמה לשם להימחק - מבואר ג"כ מדוע דין "ערעור" תלוי במחיקת המגילה ולא בהקרבת המנחה.

**שם כמה ימחק** הקרן אורה העיר שהרמב"ם לא הביא את הדין הזה, ושפשט הבבלי מורה שצריך למחוק את כולה.

**בד"ה אבל – ושמע קול סופרים** תוס' הרא"ש חילק בין גט שנכתב כדי להתלמד לבין ס"ת, כי גט שנכתב להתלמד לא נכתב בכלל לשם גט, אבל ספר תורה נכתב לשם כל מה שיצטרכו לעשות אתו.

**שם סתם אישה לאו לגירושין** תוס' בזבחים (ב:) כתבו שאפי' אישה שזינתה אינה עומדת לגירושין, כי אם לא ירצה הבעל לא יגרשנה ולא תשמשנו[[17]](#footnote-17).

**שם לא הדרא מינתקא** הר"ן בגיטין (כ"ד:) ביאר שגם לשיטת ת"ק שפוסל להשקות סוטה אחרת – עיקר דין "לשמה" הוא במחיקה, אלא שאם המגילה נכתב לשם אלות של סוטה אחת, לא שייך למחוק אותה לשם סוטה אחרת כי היא לא יכולה להתקלל בקללות חברתה.

**דף כ:**

**בגמרא ר"ש היא** תוס' הרא"ש עלה משנה כתב שגם מהרישא משמע שהמשנה כר"ש, כי כתוב ברישא שמנחתה מתפזרת, ומשמע שהתקדשה בכלי עוד קודם ששתתה, וצ"ל שהטעם שהגמרא הוכיחה מהסיפא, הוא מכיוון שהראיה ממנה יותר מפורשת.

**שם והתניא לא טמא מת וכו'** תוס' הרא"ש הקשה[[18]](#footnote-18) – שבמשנה בכלים (א' ח') מבואר שיש איסור מדרבנן להכניס טמא מת לחיל (שנמצא בהר הבית). ותרץ שמכיוון שהמשנה כפלה את לשון "הוציאוה" (גרס במשנה "הוציאוה הוציאוה") – משמע שמיהרו להוציא אותה בגלל טומאה דאורייתא. ור"ת תרץ – שגזירת חכמים הייתה רק שטמא לא יכנס, ולא שייצא אם כבר נכנס.

**שם מלמד שפרסה נדה** מהרש"א במגילה (ט"ו) ביאר שהדרשה היא מכך שהתיבה כפולה (חל – חל), ולכן חוץ מהמשמעות של "פחד" דורשים גם משמעות של "חלולים" – שנמסו חלולים שלה. ואחרים פירשו שהדרשה היא מהמילה "מאוד" בסוף הפסוק.

**שם הראוי לספר –** מהרש"א העיר שבפרק חלק מוכח שזה לא הזמן שנולד, כי נחלקו שם האם יש לעובר חלק לעולם הבא משעה שנולד או משעה שסיפר, ומ"ד "משעה שיספר" הביא ראיה מהפסוק "זרע יעבדנו יספר", ורואים שהפסוק מדבר על שעה שהתינוק לומד לדבר. ותרץ הרש"ש – שהגמרא כאן דרשה את הכתיב "יסופר" מבנין פֻעל וענינו שיסופר אודותיו מאחרים, ואילו הגמרא שם דרשה את הקרי "יְסַפֵּר".

**רד"ה כדי הכרת – ונזרעה זרע כשיעור שהעובר ניכר** מהרש"א הקשה – מדוע אם כן הוא לא הביא את הפסוק "ונזרעה זרע" כראיה לשיטתו כמו שהביאה הגמרא בסמוך, והוכיח עוד מהגמרא בסנהדרין (ק"י: שדנה מאימתי יש לעובר חלק לעוה"ב) שהזמן של "ונזרע זרע" הוא כדי קליטת העובר ולא ג' חודשים. וביאר שהמקור הוא מסברא – שכמו שמתברר לאחר ג' חדשים שהיא נקיה (ע"י זה שמתעברת) כך גם הבירור שהיא טמאה הוא לאחר ג' חדשים.

**בד"ה ועויתך – ועוונותיך בחנינת העניים** מהרש"ל ביאר שהכוונה ב"ועויתך במיחן ענין" – היא שגם לעניים שאינם ראויים לקבל צדקה – יוותר על המיסים והארנוניות.

**תוד"ה הא – איכא למ"ד דבמתנוונה פליגי וכו'** רש"י לעיל בדף ו' כתב שכל השיטות שם רבי ורבנן נחלקו (ואפי' לפי מ"ד שגם רבנן מודים שמתנוונה, נחלקו האם מתה מזה בסוף או לא). ורע"א העיר שמתוס' פה משמע שחולקים על זה וסוברים שלפי המ"ד האחר שם – לא פליגי רבי ורבנן.

**בד"ה לא – מי שיש לו טהרה במקווה** תוס' במנחות (צ"ה:) תרצו – שהגמרא כאן סוברת כמו מ"ד שהמכניס שרץ למקדש לוקה, או שמת נחשב "יש לו טהרה במקווה" מכיוון שהייתה לו טהרה כשהיה חי[[19]](#footnote-19).

**בד"ה בעיתותא – אלמא לא אמרינן בעיתותא מרפיא** המרומי שדה בנדה פירש – שבשעת מיתה היא נחשבת כמו חולה שהדם מסולק ממנה, ולכן לא יוצא ממנה דם מחמת בעיתותא. ובשו"ת יהודה יעלה (ח"א יו"ד קצ"ב) כתב – שהפחד ממלאך המוות לא נחשב כמו בעיתותא, מכיוון שמתחילה לפחד כבר בשעה שהיא גוססת.

**בד"ה יש – כל אותן ג' שנים** בגליון הביא שגרסת הירושלמי היא "י"ב חודש". ולפי זה יוצא שהירושלמי לא ביאר איזה זכות תלתה לאחאב. אך באמת הזכות שתלתה לו מפורשת במקרא - שנכנע ועשה תשובה כמש"כ שם (מלכים א' כ"א) "ויהי כשמוע אחאב את הדברים האלה ויקרע בגדיו וישם שק על בשרו ויצום וישכב בשק וילך אט". ויוצא מהירושלמי שזכות מצוות מועילה לתלות שנה אחת, זכות תורה מועילה לשנתיים, והזכות של תשובה מועילה יותר מהכל.

**שם וכל אותן שתי שנים היה עוסק בתורה** אולי חשב לכפר בעסק על מה שחטא ב"ולא יראה בך ערות דבר", כמו שמבואר בגמרא בעמ' הבא שהדרך לכפר על עבירה היא ע"י תורה.

**דף כ"א**

**בגמרא וכתיב לקצת ירחין** במדרש תנחומא (מובא ברש"י שם על פס' כ"ז) שנענש כשלא רצה לבזבז את אוצרותיו לפרנס בהם עניים, ומשמע מזה שאם היה מפרנסם עוד – הזכות הייתה תולה לו עוד. ואולי אין סתירה בין מדרש תנחומא והגמרא, כי כוונת הגמרא להוכיח שזכות תולה לכל הפחות י"ב חודש.

**שם על שלושה פשעי אדום[[20]](#footnote-20)** שם לא מפורש שמאריך פי שלוש מהזמן שמגיע, אלא שלא מעניש עד הפשע השלישי, והגמרא מבינה שכמו שלא מעניש עד העבירה השלישית,כך לא מעניש עד שיעבור פי שלש מהזמן שראוי להאריך את אפו.

**שם** הרש"ש העיר – שמפה רואים שהתנא של המשנה שאמר שזכות תולה ג' שנים – למד את זה מפסוק שכתוב בנביא, ולא מהתורה. ולפי זה צ"ל שכוונת בן עזאי "ילמד את בתו תורה", איננה דווקא לתורה אלא גם לנביא.

**שם דלמא שאני עובדי כוכבים** הרד"ל ביאר – שאע"פ שיש גם פסוק "על שלשה פשעי יהודה" שמדבר על ישראל, עדיין אין ראיה שתולה לישראל ג' שנים כי יתכן שיתלה להם פי שלש מזמן מועט ולא מי"ב חודש.

**שם מן הקוצים ומן הפחתים וכו'** מהרש"א כתב שאלו משלים לנזקי הגוף המצויים – דבר וחרב ורעב, שמהם ניצל בזכות המצוות. ואילו חיה רעה ולסטים, אלו משלים לנזקי הנשמה – יצר רע וחבר רע, וניצל מהם בזכות התורה.

**שם כיוון שעלה עמוד השחר** רע"א ציין לרש"י בפסחים דף ב', וכוונתו להקשות מכך שרש"י אמר שם שכאשר יוצא לדרך יצא בהנץ החמה ורק אז ניצל מחיות ולסטים. והרש"ש יישב את רש"י וכתב – שכוונת רש"י ב"הנץ החמה" הוא שהאיר פני המזרח.

**שם מים רבים וכו'** מהרש"א ביאר שאע"פ שבמקומות אחרים התורה נמשלה למים, אהבת התורה נמשלה לאש – והאהבה הזו היא עזה כמו מלאך המוות וגוברת עליו לנצחו מכיוון שיש בה שלהבת י-ה, ואפילו העבירות - שנמשלו למים רבים, לא יכולה לכבות אותה.

**שם אמאי לא הגינה** מהרש"א הקשה – שדואג ואחיתופל גם לא נצלו בזכות התורה, שהרי מתו קודם זמנם. ותרץ שתורה מצילה רק מייסורים ולא ממיתה. וראיתי שמקשים עליו מהגמרא בשבת דף ל' – שמבואר בה שמלאך המוות לא היה יכול להמית את דוד מכיוון שעסק בתורה. ומתרצים – שכוונת מהרש"א רק ש"בעידנא דלא עסיק בה" היא לא מצילה ממיתה, אבל בעידנא דעסיק בה מצילה גם ממיתה.

**שם מאי פרשת דרכים וכו'** נראה ששלושת הדברים הללו מכוונים כנגד שלושת הדברים שמונה הגמרא בברכות (ה') שאפשר לנצח איתם את יצר הרע – זכרון יום המיתה, קריאת שמע, ותלמוד תורה[[21]](#footnote-21). כנגד זכרון יום המיתה, הזכיר את "יום המיתה" – דהיינו המתת כוחות הרע שבו (עיין בקרן אורה). כנגד קריאת שמע הזכיר "יראת חטא" מכיוון שעניינה של ק"ש הוא לעורר את הכוח הרגשי שבאדם לקבלת עול מלכות שמיים ויראת שמיים. וכנגד "יעסוק בתורה" – פיתוח הכח השכלי שבאדם, מנה את "סלקא ליה שמעתתא אליבא דהלכתא", שהגיע לתכלית השלמת הכוח השכלי.

**שם מי לא פלגאן** קצת משמע מהלשון ששכרן תלוי בתורה שהאנשים למדו. ובגמרא בברכות (י"ז) כתוב ש"גדולה ההבטחה שהבטיחן הקב"ה יותר מן האנשים שנאמר נשים שאננות וכו'". וקצת משמע שאם שולחות את האנשים ללמוד, מובטחות על שכרן אפילו אם האנשים לא ילמדו תורה.

**שם ואלמלא[[22]](#footnote-22) דרשוה דואג ואחיתופל** מהרש"א העיר – ששלמה המלך אמר את הפסוק "מים רבים וגו'" לאחר זמנם. וביאר שכוונת הגמרא לומר שאם היו יודעים את הדרשה הזו לא היו רודפים אחרי דוד.

**שם מאי דרוש ולא יראה בך ערות דבר** תוס' שאנץ הקשה – שדואג בכלל לא היה בזמן שדוד חטא עם בת שבע (והוסיף שדואג ואחיתופל לא ראו זה את זה - כמבואר בסנהדרין ק"ו: - ובפסוקים[[23]](#footnote-23) מוכח שאחיתופל היה סביה של בת שבע). וכתב שצריך לגרוס בגמרא רק "אחיתופל". ואולי יש לקיים את הגרסה – שבאמת כוונתו של דואג הייתה לכך שהוא מואבי (עיין יבמות ע"ו), ומואב היו בני ממזרים ופגומים ביצר של גילוי עריות. עוד ראיתי שמבארים ע"פ הגמרא בסנהדרין י"ט: - ששאול ודוד נחלקו האם מיכל הייתה מקודשת לפלטי בן ליש. ודואג סבר כמו שאול שהייתה מקודשת, ואם כן דינה כאשת איש.

**שם אמר עולא לא כשמעון אחי עזריה** מהר"ל מבאר – שמכיוון שאלמלא השותפות עם אחיו – היה עליו לבטל מתורתו כדי להשיג פרנסה, נמצא שהתורה שלמד היא בזכות אחיו, ולכן דין הוא שיחלקו בשכר כי התורה נעשתה בזכות שניהם. וכתב שמכאן יש תשובה לפילוסופים – שטענו שהשכר הוא ההשגה המושכלת, אלא הכל תלוי בדבקות בבורא בזכות התורה, ולכן הגורם לתורה הוא כמו התורה עצמה.

**שם אלא כהלל ושבנא** תוס' שאנץ הקשה איך נקרא בשם "שבנא" שהוא שם של אדם רשע, ותרץ בשם ר"י שהיו שני שבנא[[24]](#footnote-24), ותוס' בשבת (י"ב:) כתבו שצריך לגרוס "שכנא" (והביאו ג"כ את דברי ר"י).

**שם מאי בוז יבוזו** מהרש"א ביאר שהשאלה היא מדוע הכתוב כפל "בוז יבוזו" – והתירוץ הוא שבזים לו גם בעולם הזה, שלא נקרא על שם זה שהחזיק כמו "שמעון אחי עזריה".

**רד"ה הן – ואף דניאל כשהשיאו עצה זו וכו'** בגמרא בבבא בתרא (ד) מבואר שנענש על כך שהשיא לו את העצה הזו – שהשליכו אותו לגוב האריות או שחתכו אותו מגדולתו.

**בד"ה ועדיין – שמא יכפנו יצרו** יתכן לבאר באופן אחר: שהנמשל ל"אינו יודע באיזה דרך מהלך" הוא ליצר הרע שמדמה בעיניו דרך אחרת כדרך האמתית, ואע"פ שהתורה מצילה אותו מיצר הרע הניכר - שנמשל לחיה רעה ולסטים, הוא עדיין עומד בסכנה שמא יחשיב דרכים שאינן מצווה כמצווה. (בדומה לטעויות של דוד ואחיתופל שרדפו אחרי דוד מכיוון שסברו שהוא אינו ראוי למלכות[[25]](#footnote-25) ודימו שעושים בזה מצווה).

**תוד"ה מצוה – אי מן הפורענות מצווה נמי וכו'** בליקוטי הלכות (בהערה) - ביאר שיש שני עניינים בתורה ובמצוות – ישנו אופן שעוסק בהם מן השפה ולחוץ בלא לב כלל (כמו שלמד דואג) ותורה כזו מועילה רק להגן ולא להציל, אבל תורה לשמה – גורמת להינצל גם בשעה שלא עוסק בה, והיא זו שנמשלה לאור. וכעין זה מבואר גם באור החיים (ויקרא כ"ו ג') – ותורה זו (שלא לשמה) אין בסגולתה להציל מיצר הרע בבא עבירה לידו (ובזה יישב את קושיית הגמרא על רב יוסף)[[26]](#footnote-26).

**והרש"ש** כתב שגם ההצלה מן העבירה (שתשלומה לעולם הבא) בשעה שעוסקים בתורה נחשבת חיי עולם ביחס למצווה שמצילה רק מן הייסורים בעוה"ז.

**בד"ה זה - תורתו אומנותו וכו'** קשה – כי אם כן צריך להינצל גם אם תורתו אומנותו, ולמה הגמרא הצריכה ש"סלקא ליה שמעתתא אליבא דהלכתא", ובקרן אורה ביאר – שסתם תורה אינה מצלת מיצר הרע בעידנא דלא עסיק בה, אבל מי שזכה לכוון את דבריו להלכה – זכה לקדושה העליונה להיות לעזר לו.

**דף כ"א:**

**בגמרא תפלות ס"ד** מכאן מוכח שלא צריך לגרוס במשנה כאילו מלמדה תפלות.

**שם מאי קאמר** בפשוטו הקושיה היא מדוע תרצה קב יותר מאשר ט' קבין. אולם המאירי גרס במשנה "בקב תפלות", ולכן שאלה הגמרא מה הכוונה בזה, ותרצה שהכוונה לקב ותפלות בוי"ו.

**שם והחכמה מאין תמצא** תוס' רי"ד בחגיגה (ט:) כתב – ש"מאין" בגימטריא עולה מאה ואחת, ומכאן שאינו דומה השונה מאה פעמים לשונה מאה ואחת.

**שם המטעים דבריו לדיין** במרומי שדה הקשה איך הדיין ישמע את דבריו, ועוד הקשה - איזה ערמה יש פה. ותרץ שמספר לדיין בדרך סיפור, לפני שאומר לו שרוצה שידון אותו.

**שם פחות דינר** בתוס' יו"ט (פאה ח' ח') משמע – שאם יש לו יותר ממאתים זוז פחות דינר, אע"פ שאין לו מאתיים זוז שלמים – לא יטול. מכיוון שפחות מדינר איננו שיעור חשוב[[27]](#footnote-27).

**שם לא יטול לקט.. נותנין לו כאחת** באופן שיש לו מאתיים חסר דינר – הוא לא יכול ללקט לקט בשווי אלף, כי מיד כשיאסוף שווה דינר, יהיו לו מאתיים זוז, וההיתר הוא רק באופן שלקטו בשבילו (כ"כ בשפת אמת).

**שם ומכר ואכל** הרשב"ם (ב"ב קל"ז) כתב שנקט "ואכל" כי כך הוא אורחא דמילתא, שלאחר שמוכר מוציא את המעות בהוצאה. אולם תוס' רי"ד כתב – שאם לא אכל, השני גובה את המעות מהראשון, ולא גובה מהלקוחות.

**שם רשב"ג אומר אין לשני וכו'** צריך להבין מדוע הנותן לא גילה באמירת "אחריך לפלוני" - שאינו נותן לראשון אפשרות למכור. הרשב"ם (ב"ב קע"ד: ד"ה איזהו) כתב שמכיוון שהנותן לא מיחה במקבל בשעת המתנה שלא ימכור לאחרים, זה מגלה שהוא לא מקפיד. ובכנסת הגדולה (על בית יוסף אבן העזר קי"ח) כתב שמשמעות "אחריך" היא שאם ישארו נכסים אחריך, הם ינתנו לשני.

**רד"ה שמעמיד עצמו ערום – שפירש מכל עסקים וכו'** מהרש"א כתב ביאור אחר – שמתקיימת רק במי שמשים את עצמו ערום מתורה.

**בד"ה שקדמו – קודם שבאו הבנות לב"ד** הראשונים[[28]](#footnote-28) ביבמות (ס"ז:) דייקו מהגמרא שם – שאפילו חזקה ע"פ ב"ד לא מועילה, ואם האחים מכרו מכרם מכר.

**תוד"ה בן עזאי – דבן עזאי דלא כראב"ע** השפת אמת העיר – שלשיטת הבבלי שפירש "למען ילמדו" – שיש מצווה ללמד לאחרים, יתכן שראב"ע מסכים עם בן עזאי, כי גם בן עזאי מודה שאין מצווה לנשים ללמד.

**שם ולא משום שידעו שהזכות תולה** בחומש דברים (שנקרא בהקהל) לא כתוב שזכות תולה. ונראה שהירושלמי הבין בדעת בן עזאי, שצריך ללמד אותה את כל התורה כדי שתבין שזכות תולה.

**שם ישרפו דברי תורה וכו'** משמע מהירושלמי הזה – שמלבד מה שדברי תורה עלולים להזיק לאישה וללמדה תפלות, יש בכך גם גנאי לדברי תורה, שמחמת קדושתם לא ראוי שיתעסקו בהם נשים[[29]](#footnote-29).

**בד"ה רוצה – שיהא בעלה חמר וכו'** הרמב"ם בפירוש המשנה והמאירי כתבו – שרוצה שבעלה יהיה איש שלא עוסק בתורה וייתן לה רק קב, מאשר בעל חסיד ופרוש, ולדבריהם מובן יותר מדוע זו סיבה לא ללמדה תורה, מכיוון שרואים שאינה מוכנה להעמיס עליה את עול התורה של בעלה, וכ"ש שלא תעמיס עליה עול תורה של עצמה.

**בד"ה זה – ומלוון ליה** הרש"ש כתב שהכוונה שהשלימו (מלאו לו) את שיעור מאתים זוז. והגרסה בירושלמי היא "ומלון ליה".

**שם ואעלוניה לקפילין** מהרש"א ביאר בשם הערוך שהכוונה למקום שמוכרים בו תבשילים.

**בד"ה יתומים – דמטלטלי לא משתעבדי למזונות** הגאונים תקנו שמטלטלין ישתעבדו למזון האישה והבנות[[30]](#footnote-30). ובאופן שקדמו ומכרו לאחר תקנת הגאונים – כתב הטור (אבן העזר קי"ב) בשם רב האי – שהבנות יכולות לגבות את המזונות מהדמים שקבלו. והביא שהרא"ש חולק על זה וסובר שאינן יכולות לגבות.

**שם ואמרינן.. בין מכרו בין משכנו** מהרש"א ביאר שכוונת תוס' להראות שכמו שנקט "מכרו" לאו בדווקא וה"ה אם משכנו, כ"כ נקט "נכסים מועטים" לאו בדווקא וה"ה לנכסים מרובים.

**שם דאורחא דמילתא** הקרן אורה הקשה מדוע תוס' נדחקו כך ולא פרשו שר' יוחנן העדיף להשמיע רבותא - שמה שעשו עשוי אפילו בנכסים מועטים, למרות שאין לבנים חלק בהם.

**שם אליבא דאדמון טפי וכו'** מהרש"ל הפך את הגרסא וגרס "אליבא דרבנן טפי מאליבא דאדמון", וכוונת תוס' להקשות ע"פ מה שהקדימו, שגם בנכסים מרובים מה שעשו עשו, ומכיוון שדינם של נכסים מועטים לפי אדמון הוא כמו של נכסים מרובים, אפשר להעמיד את הדין של "רשע ערום" בנכסים מועטים גם לפי אדמון[[31]](#footnote-31).

**דף כ"ב**

**בגמרא שם ולא שימש** החזון איש (שביעית י' ז') הבין שרק מי שלא שימש בזמן הגמרא[[32]](#footnote-32) (שהגמרא אומרת עליו שהוא רשע ערום ומגוש), נחשב ע"ה. אבל בזמננו לא שייך הענין של "קרא ושנה ולא שימש", ורק מי שלומד מקופיא ולא יודע לעיין, ומתגאה נגד רבותינו שיודעים את התורה, יתכן שנידון כע"ה.

**שם הרי זה עם הארץ וכו'** נראה שנקט את השיטות בסדר עולה, שכל שיטה מוסיפה על קודמתה. (בור גרוע מע"ה וכותי גרוע מבור, ומגוש גרוע מכותי).

**שם הרי זה בור** בביאור החילוק בין בור לעם הארץ: **רש"י** על אבות כתב – שעם הארץ יודע בטיב משא ומתן, ובור לא יודע כלום. **הרמב"ם** בפירוש המשנה לאבות כתב שלעם הארץ אין מעלות שכליות, אבל יש קצת מעלות המידות, ולע"ה אין אפי' מעלות המידות. **מהר"ל** ביאר ששם "בור" נופל על מי שיש בו דבר שלא אמור להיות בור (כמו שדה בור שמצמיחה קוץ ודרדר שאינם ראויים לה וזה גרוע יותר מסתם שדה ריקה) ועם הארץ הוא אחד שאין בו כלום.

**שם דברי ר"מ.. ואחרים אומרים וכו'** תוס' שאנץ העיר – שכאן "אחרים" זו שיטה אחרת מר"מ. וכך העיר גם בגליון הש"ס בברכות מ"ז: (גם שם הובאה הברייתא הזו עם כמה שינויים) ועיין בתוס' לעיל בדף י"ב.

**שם שאין לו ציצית** ז"ל הב"י (או"ח כ"ד) "מי שאין לו ציצית בבגדו בפרק שלשה שאכלו (ברכות מ"ז:) קורא אותו עם הארץ ונראה לי דהיינו דוקא כשיש לו בגד של ארבע כנפות ואין בו ציצית".

**שם עליו הכתוב אומר וזרעתי** מהרש"א כתב שצריך לומר לפי הדרש הזה – שהכתוב לא נכתב במקומו, מכיוון שהוא נכתב באמצע פסוקים שמדברים על המעלות שיהיו לישראל.

**שם אלו ששונים הלכות פשיטא** במרומי שדה הקשה – וכי זה פשט המקרא שיהיה קשה פשיטא, וביאר – שבאמת פשוטו של מקרא מדבר על המשנים מדבר המלך. והדרש הוא מכך שכתוב "שונים" במקום "משנים", והגמרא הבינה שהאפשרות היחידה לדרוש את המילה "שונים" היא שמשנים מתוך שמורים הוראה מתוך משנתם. ודחתה שאפשר לפרש שהמשנים נקראו "שונים" מכיוון ששנו בחטא והותרה להם.

**שם שמורין הלכה מתוך משנתן** כתב מהרש"א "ובדורות הללו אותן שמורין הלכה מתוך שו"ע והרי הם אין יודעין טעם הענין של כל דבר אם לא ידקדקו מתחלה בדבר מתוך התלמוד שהוא שימוש ת"ח וטעות נפל בהוראותם והרי הן בכלל מבלי עולם ויש לגעור בהן", והפתחי תשובה (יו"ד רמ"ב ח') כתב שאפשר שבזמנינו שנדפסו דברי האחרונים על השו"ע, וטעם כל הלכה מתבאר במקומה, ניתן להורות מתוך השו"ע.

**שם ולא שכר פסיעות יש לי** קשה – כי לקמן מפואר ש"פרוש מאהבה" זו לא המידה הראויה, וצריך לעבוד שלא ע"מ לקבל פרס. ולכאורה הביאור הוא – שבמצוות שעוד לו הצטווה בהן – אין גנאי לעבוד ע"מ לקבל שכר, כי השכר הוא שלמות שאדם קונה ע"י קיום המצווה. ורק את המצוות שהצטווה עליהן צריך לקיים מכיוון שהצטווה, כי כך היא מידת העבד – שכאשר מקבל פקודה מקיים אותה רק מכיוון שהצטווה.

**ור' צדוק** בדברי סופרים (סוף אות ד') חילק בין "שכר" לבין "פרס" – שפירושו של שכר הוא ששכר מצוה מצוה – שזוכה להיות דבוק בהשי"ת ואין שום חיסרון אם מקיים לשם זה את המצווה.

**רד"ה ולא – וערום הוא שהשומע את קולו וכו'** ק"ק כי טועים בו לא בגלל ערמה שעושה, ומדוע נקרא ערום. והמאירי ביאר שבכך

שהוא לא משמש ת"ח הוא מראה שאין כבוד התורה חביב עליו, ולמד רק כדי שיוכל לקנטר ולקפח. ומהר"ל ביאר שחכמה לא אמיתית נקראת בשם "ערמה".

**בד"ה אלמנה שובבית – בעלת שכינות** הערוך פירש "שובבית" מלשון "תשובה" – שאומרת שעשתה תשובה ולא תנשא עוד כי השאילה נפשה לה'. או מלשון "שובב" שהולכת שובבה בדרכי לבה ומסתובבת בשווקים וברחובות במקום להישאר בביתה.

**בד"ה כגון – מכשפה הייתה וכו'** מהר"ץ חיות כתב שדבר זה לא נמצא בבבלי ובירושלמי או במדרשים. וזו אחת מהאגדות שהיו לפני רש"י ואבדו מאיתנו.

**בד"ה המבעט – על ידי שימיו מתקצרים** מהר"ץ חיות כתב שאפשר לבאר ע"פ הירושלמי (שמובא בתוס') – שמדובר על אחד שגדול בתורה שלא בפרקו ומבזה את הגדולים ממנו, ומכיוון שלא הגיע זמנו נקרא "לא כלו לו חדשיו".

**בד"ה ועצומים – שסוגרים פיהם** מהרש"א כתב שאפשר לפרש "עצומים" מלשון גדולים וחשובים.

**תוד"ה ר' שמואל בר נחמני – ור' יהודה אפי' עם הארץ לא משוי** היה מקום ליישב – שכוונת האמוראים כאן איננה להשוות את מי שלא שימש תלמידי חכמים לגמרי לע"ה ולכותי וכד', אלא לומר שבבחינה מסוימת הוא דומה להם. אבל שם העצם של "עם הארץ" מתייחס באמת למי שלא קרא ולא שנה. אולם ברש"י מבואר לא כך – כי הוא כתב שלפי מ"ד שדינו כע"ה הוא אינו נאמן על המעשרות ועל הטהרות, ולפי מ"ד שדינו ככותי אסור לאכול פיתו ויינו. וגם משמעות הסוגיה בסמוך "איזהו עם הארץ" היא שמדובר על עם הארץ ממש.

**בד"ה כל – דהרבה ענייני עם הארץ** תוס' שאנץ כתב ש"קרא ושנה ולא שימש תלמידי חכמים" נחשב עם הארץ לעניין זה שלא מזמנים אתו, או לעניין זה שפסול לעדות ואין מכריזים על אבדתו.

**דף כ"ב:**

**בגמרא ועד כמה** הר"ן בע"ז (ה: בדפי הרי"ף) תמה על הרמב"ם שהשמיט לגמרי את הגמרא כאן, וגם על הרי"ף שכתב רק שרשאי להתעכב על ארבעים שנה, והשמיט את קושיית הגמרא מרבא ואת תירוצה בשוין.

**והבית יוסף (יו"ד רמ"ב)** כתב שהם הבינו שקושיית הגמרא "ועד כמה" היא - מתי מותר לת"ח שהגיע להוראה להימנע מלהורות, ולפי זה ביאור קושיית הגמרא מרבה הייתה שמכיוון שהיה חסיד – היה לו להימנע, ומדוע הורה לפני ארבעים. והסיבה שהרי"ף השמיט את קושיית הגמרא מרבה ואת תירוצה הוא מכיוון שבזמן הזה לא שכיחה מידת חסידות, והרמב"ם השמיט לגמרי את דברי הגמרא פה, מכיוון שבדורו רבו הקופצים להורות קודם זמנם והלוואי שלא יקדימו להורות קודם זמנם, או שמכיוון שרבים הורו קודם זמנם, מי שהגיע זמנו להורות אינו רשאי להתעכב.

**שם פרוש מאהבה וכו'** בתוס' שאנץ העיר – שכאן משמע ש"פרוש מאהבה" ו"פרוש מיראה" אינם מידה מעולה. ואילו לקמן (ל"א) מבואר שזו מידה מעולה, וחילק – שכאן מדובר שעושה מאהבת שכר, באופן שיתחרט אם לא תתמלא תאוותו, ושם מדובר כשעושה מאהבת הבורא, ולכן זו מידה מעולה[[33]](#footnote-33).

**שם לא תיתני פרוש מאהבה וכו'** תוס' שאנץ כתב – שהירושלמי חולק על הבבלי, ומונה "פרוש מאהבה" למרות שמבואר שם ש"פרוש מאהבה" זו מידה ראויה (כתוב שם ש"פרוש מאהבה" הוא כאברהם אבינו).

**במשנה – ואינה יולדת ואינה משבחת** הרמב"ם (סוטה ג' כ"ב) כתב שסוטה ששתתה ונמצאה טהורה "הרי זו מתחזקת ופניה מזהירות", ובחידושי הגרי"ז (לעיל בדף ו') כתב שמקור דבריו הוא מהמשנה פה[[34]](#footnote-34) – שמבואר בה שרק אם היא טמאה והזכות תולה לה – אינה משבחת. ומדויק שאם היא טהורה – פניה מזהירות.

**שם הרי היא ככל המנחות** צריך להבין מה החידוש בזה, ומדוע היה צד לחלק בזה בין מנחת סוטה לשאר המנחות. ובחזון יחזקאל (על התוספתא סוטה ב' ו') כתב – שהיה מקום לדון, שמכיוון שמנחת סוטה שהיא מנחה חריבה שאיננה טעונה שמן ולבונה –תתקדש בקדושת הגוף ע"י קדושת פה גם בלי שתינתן בכלי, שהרי שהראב"ד בריש תמיד כתב – שהטעם שבהמה מתקדשת בקדושת הגוף ע"י שמקדיש בפה, ומנחה טעונה כלי – הוא מכיוון שמנחה מחוסרת מעשה, ובהמה איננה מחוסרת מעשה. וקמ"ל שגם מנחת סוטה טעונה כלי[[35]](#footnote-35). וטעם הדבר מבואר בהערות הרב אלישיב – שהיא מחוסרת תנופה והגשה[[36]](#footnote-36).

**רד"ה מעשה שכם – שלא לשם שמים** מהרש"א הקשה עד כמה שהבעיה של אנשי שכם היא שעשו שלא לשמה – מדוע כאן הגמרא לא מקשה ש"לעולם יעסוק אדם.. שלא לשמה". ותרץ ש"שלא לשמה" שלהם היה גרוע טפי, מכיוון שזה דבר מפורסם שכבר נתחייבו הריגה ולכן נתגיירו.

**בד"ה דמטמרא – והוא יפרע מן המתכסים בטליתות וכו'** מהרש"א כתב בשם הערוך – שפירוש המילה "גונדי" – הוא מלבושים שחורים, והכוונה היא שלובש מלבושים שחורים כדי שיראה כאילו הוא מתאבל על ירושלים. (כמו שמשמע בב"ק נ"ט – שדרכם של החכמים הייתה להתאבל על ירושלים, ואם מי שאינו ת"ח מראה את עצמו שמתאבל, זה נראה כיוהרא).

**תוד"ה ועד – פי' משנה שהתחיל וכו'** רש"י בע"ז (י"ט:) פירש שהכוונה לארבעים שנה משנולד. וביאר הר"ן שם שבגיל ארבעים דעתו של אדם מיושבת עליו כראוי.

**בד"ה בשוין – להכי מסתברא הכא לפרש וכו'** בשו"ת אבקת רוכל (למרן הבית יוסף בסימן ר') העיר – שפשטות הגמרא מורה לא כמו הפירוש הזה, כי היא הייתה צריכה לומר "הכא בשוין".

**בד"ה פרוש – עשה מאהבה ועשה מיראה** הרמב"ם בפירוש המשנה (אבות א' ג') כתב - שלמרות שצריך לעבוד מאהבה (שלא ע"מ לקבל פרס) כדי לקיים מצוות עשה, צריך גם יראה (ויהי מורא שמים עליכם) בעיקר כדי לקיים מצוות לא תעשה וז"ל – "כי כבר באה גם כן בתורה המצוה ביראה והוא אומרו את ה' אלהיך תירא. ואמרו החכמים עבוד מאהבה, עבוד מיראה ואמרו האוהב לא יחמיץ מצוה והירא לא יעבור על אזהרה כי ליראה מבוא גדול במצוות לא תעשה וביחוד במצוות השימעיות".

**שם אקיף לי ואנא אעבד מצווה** כלומר – כשקוראים לו מבקש שימתינו לו מעט כדי שיעשה מצווה (פני משה ברכות ט').

**שם ומקזז חדא בחדא** כלומר – שחושב שהמצווה שעשה תקזז את העבירה שעבר (פני משה ברכות ט').

**שם מאי דאית ליה** הפני משה פירש – שאומר מהמעט שיש לי אני מנכה ועושה מצווה. ובמלא הרועים פירש שאינו עובד את ה' בכל לבבו, ונמנע מלעבוד את ה' בדברים שנוגעים לגופו ולכבודו (שמנכה את מה שיש לו מעבודת ה').

**בד"ה לעולם – כגון מיראת היסורין** תוס' בפסחים דף נ' כתבו ש"לעולם יעסוק שלא לשמה" – נאמר באופן שעוסק בתורה מתוך עצלות כי אין לו כח לעשות מלאכה. ונראה שתוס' שם לא חולקים על תוס' פה, ואלה רק שתי דוגמאות ללומד שלא ע"מ לקנטר או שלא ע"מ לעשות. ועיין ברוח חיים (ב, ב) שתרץ שנח לו שלא נברא עד כמה שבסופו של דבר לא הגיע ללימוד לשמה[[37]](#footnote-37).

**בד"ה אלו – אמאי לא חשיב נמי מת הוא וכו'** יש ליישב – שכל אלו שנמנו כאן ברשימה של "ואלו שמנחותיהן נשרפות" נמנו ג"כ במשנה לעיל בדף ו' לגבי האסורות לאכול בתרומה, וגם לקמן בדף הבא לגבי אלה שלא שותות, ויתכן שאגב שמנה במשניות האחרות דווקא את הנשים הללו[[38]](#footnote-38), מנה גם כאן רק אותן.

**בד"ה ושבעלה – אבל הכא.. שצריך לברר אע"ג דאין המים בודקים** החילוק הזה טעון ביאור – כי אע"פ שכאן צריך לברר את הספק, לא יכולה לשתות, והמנחה קריבה כדי שתשתה ואין לה מקום עד כמה שאינה שותה. ואולי יש לחלק בדרגות הפסול של המנחה, כמו שמצאנו לגבי דין "אם עלו לא ירדו" שיש חילוק בדרגת הפסול לענין זה.

**שם כמו שנשאו ונתנו בה מוזרות** מהרש"א הקשה מנין פשיטא לתוס' שכאשר נשאו ונתנו בה מוזרות בלבנה מנחתה נשרפת.

**דף כ"ג**

**במשנה ושבעלה אינו רוצה להשקותה** תוס' ביבמות צ"ה דייקו מכך שהמשנה מנתה את "בעלה אינו רוצה להשקותה" יחד עם האחרות שאינן שותות – שבעלה לא יכול לחזור בו לאחר שאמר שאינו רוצה להשקותה[[39]](#footnote-39). והמנחת חינוך (שס"ה י"ג) ביאר שהטעם לומר שאינו יכול לחזור בו הוא מכיוון שכאשר אמר שאינו משקה זה נחשב כאילו הודה שהוא איננו מנוקה מעוון ולכן א"א לחזור בו[[40]](#footnote-40).

**והבית שמואל** (אבן העזר י"א) כתב – שאם בעלה אמר שאינו רוצה להשקות, אפשר שב"ד כופים אותו להשקות כדי לברר את הספק. **והמשנה למלך** (סוטה ב' י"ב)הקשה על דבריו מתוס' הנ"ל – שאמרו שאינו יכול לחזור בו, ואם כן לא שייך לכפות אותו להשקות. **והאבני מילואים** (י"א א') כתב – שאין ראיה מהמשנה שלנו לכך שבעלה לא יכול לחזור בו, כי יתכן שיוכל לחזור בו ולהשקותה, אבל מ"מ מנחתה תישרף, בגלל שחל בה דין "דיחוי", בזמן שלא רצה להשקות. ודן עוד לומר – שאע"פ שבידו של הבעל לסלק את הדיחוי[[41]](#footnote-41), מכיוון שמנחת סוטה נחשבת קרבן של האישה, אי הרצון של הבעל להשקותה יוצר דיחוי. **והערוך לנר** (יבמות צ"ה) דייק מלשון המשנה להפך מדברי התוס' - שבעלה יכול לחזור בו, כי כאן (וכן בפ"ק לגבי איסור סוטה בתרומה) המשנה נקטה לשון של "אינו רוצה להשקותה, ואילו לקמן (בתחילת פרק הבא) לגבי אישה שאינה שותה ומקבלת את כתובתה, המשנה נקטה לשון של "אמר בעלה איני משקה", ומשמע מזה – שכדי שתקבל את כתובתה צריך שיאמר שכוונתו איננה להשקות בכלל, ואילו כדי שמנחתה תישרף – די בכך שאינו רוצה להשקותה, מכיוון שאם לא ישקה באותו היום מנחתה תפסל בלינה[[42]](#footnote-42). עוד כתב – שמכך שהרמב"ם לא הביא את ההלכה הזו, שבעלה לא יכול לחזור בו, שהוא חולק על תוס'.

**שם כהנת מתחללת** תוס' שאנץ ותוס' הרא"ש ביארו שגם ישראלית מתחללת (לכהונה בבעילת פסול), ונקט "כהנת כדי להשמיע רבותא, שאפילו כהנת מתחללת.

**ששם ואין האשה מדרת בנה בנזיר** הרד"ק (שמואל א' א' י"א) הקשה איך חנה הדירה את בנה שמואל, והרי אין האישה מדרת את בנה. ואולי יש לבאר שחייבה את עצמה בנדר שלא לגלח אותו, אבל באמת אביו הדיר אותו (ואולי חנה השתדלה שידיר אותו).

**בגמרא הניחא לר"א לרבנן מאי איכא למימר** מהרש"א ביבמות (ק) כתב – שהגמרא הייתה יכולה לתרץ שתעובר צורתן ויצאו לבית השריפה (שזה מה שעושים לשיטתם עם אברי עולה ואברי חטאת שנתערבו), אך תרץ את האמת, שמפזר אותם על בית הדשן, מכיוון שכך ניחא טפי. והערוך לנר שם כתב – שכאן לא שייך להוציא את השיריים לבית השריפה מכיוון שאם כן ייצא שמנחתו חסרה. וכתב לפי זה – שבהוצאה לבין הדשן מתקיים קצת דין הקטרה כיוון שא"א בענין אחר.

**שם על בית הדשן** רש"י ותוס' ביבמות (ק) נחלקו על איזה בית הדשן מדובר, שיטת רש"י היא שזה בית הדשן שהיו מוציאים אליו את הדשן מהמזבח, ותוס' כתב שזהו בית הדשן במזרחו של כבש שבו היו שורפים את פסולי קדשי קדשים.

**רד"ה בקדשי – חטאת ואשם ומנחה** הרש"ש העיר שרש"י השמיט שלמי ציבור, ואולי הוא השמיט אותם בגלל שזה קרבן לא שכיח, ובפרט שהוא קרבן צבור, ובלא"ה גם אם היה מותר לתת ממנו לנשים, מסתמא לא היו נותנים.

**בד"ה האיש – אפילו לכשיגדל** מבואר שהנזירות חלה אפילו על הזמן שיהיה גדול. ותוס' יו"ט הביא שבתוס' בנזיר (ל') מפורש שהנזירות מתבטלת לכשיביא ב' שערות, ושכך משמע גם ברמב"ם (מכיוון שהבן יוצא אז מרשותו, ולכן אין כוח לאב להדיר אותו על אותו הזמן).

**תוד"ה האומרת – לא כחטאת שמתו בעליה** קרבן העדה ביאר שכוונת הקושיה היא מדוע קודם שהתקדשה המנחה בכלי תפדה ולא תלך לים המלח, כמו מעות חטאת שמתו בעליה. והפני משה ביאר שהקושיה גם על לאחר שנתקדשה בכלי – מדוע לא תלך לים המלח כמו דמי חטאת (כי לא שייך לומר במנחה שתמות ובהכרח דינה כמו דמי חטאת).

**בד"ה כל – מה שקנתה אשה קנה בעלה** הקרן אורה העיר על זה – שמסתימת לשון המשנה משמע שכאשר היא נשואה לכהן מנחתה נשרפת גם באופן שהביאה אותה מממון שהוא לגמרי שלה (כמו ממון שאחרים הקנו לה ע"מ שאין לבעלה רשות בו). ועוד – שכאשר נותן לה משלו כדי לשלם את נדבתה, הוא נותן לה במתנה. **אולם רע"א** (שו"ת תנינא ק') כתב שבאמת דין המשנה ש"מנחותיהן נשרפות" נאמר דווקא כשהקריבה שלא מדעתו ולא רצה לתת לה במתנה.

**והמנחת חינוך** (קל"ד ח') כתב שמסתימת הרמב"ם משמע שגם באופן שהמנחה קרבה משלה – היא נשרפת, אך לא ביאר את טעמו של דבר. **והרדב"ז** (מעשה הקרבנות י"ב י"ב) ביאר – שאפילו באופנים שהמנחה היא לגמרי של האישה היא נחשבת מנחה של בעלה, מכיוון שבעלה חייב במזונותיה ומרוויח מכך שמנחתה קרבה, אולם קשה על פירושו מה שהקשו תוס' בד"ה הקומץ מכך ש"מתכפר עושה תמורה" רואים שהמתכפר הוא העיקר בקרבן אע"פ שהאחר נתן לו, וכ"ש באופן שבעלה רק נהנה מכך שהמנחה קרבה. **והאבי עזרי** הביא דרשה של הספרי בפרשת נשא על הפסוק "והקריב את קרבנה" – שהבעל מחויב בקרבנות אשתו[[43]](#footnote-43), ואם כן נמצא, שכאשר האישה התחייבה להקריב מנחה, גם הבעל התחייב בזה, ואם כן שייך לדון את המנחה כקרבן שלו. (ומהטעם הזה כתב הרמב"ם בפירוש המשנה לנגעים פי"ד – שאם הבעל עשיר, גם האישה מתחייבת להביא קרבן עשיר).

**בד"ה דמסיק – ותימה מאי תנאי שייך** הקרן אורה מבאר שרש"י הבין שמכך שמעלה את המנחה לשם עצים, מוכח שיש ספק על שם מי נקראת המנחה כי עד כמה שהמנחה הייתה נקראת רק על שמה – השיריים היו נאכלים, ועד כמה שהייתה נקראת על שמו היה מקטיר את כולה בלי תנאי. וראיתי שמבארים עוד שהסיבה שהיה פשוט לרש"י שהמנחה היא בוודאי של שניהם, כי אם כן דינה הי כמנחת השותפים שאינה קרבה (כמו שמבואר בתוד"ה כל), ומוכרח שמנחת סוטה נידונה כמנחה של האיש או של האישה. ורק מחמת הספק צריך להעלות לשם עצים.

**בד"ה הקומץ – משום קומץ או משום שיריים** המקדש דוד בסימן ה' דן האם לפי הצד שבאים משום שיריים – דינם כעצים, ולכן קרבים בלילה ולאחר מיתה, או שדינם כאיברים ופדרים, שגם הם יכולים להיקרב בלילה ולאחר מיתה.

**שם אי תימר משום קומץ וכו'** לכאורה היה אפשר להוסיף עוד נ"מ – האם יכול להקדים את השיריים לקומץ, כי אם דינם כקומץ, לא תהיה בעיה לקדים את השיריים. ואולי יש לדקדק מזה – שגם לפי הצד שבאים משום שיריים - דינם השיריים הוא כמו עצים ולכן יכולים להיקרב גם קודם הקומץ.

**דף כ"ג:**

**בגמרא דכתיב כל זכר בבני אהרון** ברש"י במשנה מבואר שהדרשה היא מהמילה "זכר", אולם תוס' יו"ט ביאר שהדרשה כאן היא (כמו הדרשה הקודמת לגבי טומאה) מ"בני אהרון ולא בנות אהרון", והמילה "זכר" נצרכת לרבות בעל מום (כך דרשה הגמרא בזבחים ק"ב).

**שם אמר ר' יוחנן הלכה וכו'** בנזיר (כ"ט) מובאת שיטת ריש לקיש שחולק וסובר שמדיר את בנו (מדרבנן) כדי לחנכו במצוות.

**שם את בתי נתתי וכו'** בתורה תמימה הקשה – מהפסוק הזה דרשו בספרי שאין רשות לאשה לדבר בפני האיש, ותרץ – שאם התורה הייתה באה להשמיע את הדין הזה היא הייתה צריכה לכתוב "את בתי נתנו".

**שם בגניבתו ולא בגניבתה**. יש להקשות – שאמה העבריה לא יכולה להימכר כשהביאה סימני גדלות, ואם כן אין צורך לומר שאינה נמכרת בגנבתה, כי קטן שגנב לא נמכר בגנבתו. ומשמע מזה כמו הצד שהעלה הרמב"ן בפרשת משפטים – שאומר שאישה התמעטה רק מלהימכר בגניבתה, אבל יכולה למכור את עצמה. וכך משמע קצת גם בגמרא פה שמיעטה אישה רק מכך שאינה נמכרת בגניבתה ולא ממכירה ע"י עצמה.

**רד"ה אין לי שנחלט בטומאת נתקים** הרש"ש העיר שלגבי טומאת נגעים מפורש "איש או אשה". (ולכאורה דרשת הגמרא היא רק ביחס לנגע בקרחת או בגבחת).

**בד"ה ורגמו – והכתיב גבי נערה המאורסה והוצאתם וכו'** רש"י הביא פסוק אחר מזה שכתוב בגמרא (שנאמר לגבי עובד עבודת כוכבים, והוא מוקדם לפסוק שהביא רש"י). ומהרש"א כתב – שרש"י דקדק להביא פסוק שנאמר לגבי נערה המאורסה, כדי שלא נעמיד שהפסוק של "אותו" מדבר על מקום ששניהם חייבים מיתה על מעשה אחד.

**שם דערום בלשון זכר** תוס' לעיל (בדף ח') כתבו שהמקור לכך שאשה אינה נסקלת ערומה איננה מהמילה "אותו" (שנצרכת להשמיע שהאיש נסקל ערום) אלא משום הרהור או בזיון.

**תוד"ה כהן – אבל התם דחי וכו'** שיטת תנא דבי ר' ישמעאל שם היא שלומדים ממנחת כהן לכל מקום שכתוב בו כהן, ולכן ממעטים כהנת מזרוע לחיים וקיבה. והקשה הקרן אורה לשיטתו – מנין לו שעבדי כהנת אוכלים בתרומה והרי גם שם כתוב "כהן". ותרץ שגם לשיטתו מחלקים בין כהנת לכהן רק במקום שיש לחלק ביניהם, אבל לגבי האכלת העבדים בתרומה אין מקום לחלק. עוד כתב – שכהנת מאכילה מכוח הדרשה שדרשו לגבי אשת כהן, ואם אשת כהן מאכילה, כ"ש שכהנת.

**שם משום דאהרן ובניו** החתם סופר (שו"ת יו"ד ש"א) כתב – שלשיטת הירושלמי שלא דורש את "בני אהרון" – ייצא שכהנת יכולה לפדות בכורות.

**בד"ה מה – ונעטף ומספר** הרש"ש ביאר שהכוונה ב"נעטף" – היא שרק איש עוטה על שפם כאשר הוא מצורע, כמש"כ הרמב"ם (טומאת צרעת י' ח') שמצורעת לא עוטה על שפם[[44]](#footnote-44). וב"מספר" – שאסור לאישה לגלח ראשה כאיש – כמש"כ הרמב"ם (ע"ז י"ב י'). וכעין זה כתוב גם בתוספתא דביכורים (ב' ד') – שרק לאנדרוגינוס מותר להסתפר כאיש, ומשמע שלאישה אסור.

**שם שהעברי יוצא בשנים וביובל ובמיתת האדון** קשה – כי גם אמה העבריה יוצאת בכל הדברים הללו ובחידושי הרי"א חבר ביאר שכוונת תוס' לסיפא של המשנה שם (קידושין י"ד:) שמבואר בה שעבריה יוצאת גם בסימנים.

**בד"ה שנאמר – משמע למעט את אמה** בתורה תמימה על הפסוק שם, הוסיף – שבפסוק הקודם כתוב "ולקח אבי הנערה ואמה וגו'", ומזה שבפסוק הזה מוזכר רק אב, מוכח שהוא זה שיכול לקדש את בתו.

**בד"ה בגניבתו – ואמאי איצטריך וכו'** השפת אמת תרץ – שאלמלא הדרשה כאן, לא היינו ממעטים מ"אוזנו" את המוכר את עצמו, אלא היינו ממעטים אמה.

למ"ד דברה תורה – דורשים במקום שלא מוציאים ממשמעות - יישוב הסוגיות:

1. אצלנו – ר' יאשיה סובר דברה תורה לגבי גנב יגנב (ל"ד אבידה). אך מודה שלגבי "איש איש" כן דורשים כי לא סותר משמעות.
2. בזבחים ר' יוסי אומרת "דברה תורה" לגבי שניים ששחטו, והגמרא מבינה שילמד כך גם כן לגבי שוחט להדיוט, מכיוון שמשמע שעל ה"איש איש" שכתובים באותו עניין נדרשים באותו אופן.
3. ידות נדרים – מסברא לא ראוי להתחייב, ולכן דורשים "לנדור נדר" במשמעות של "דברה תורה", משא"כ לגבי שבועה – ששם מסברא ראוי לחייב על כינויים שנאמרו בפסוק

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  |  |  |
| ר"מ | ברכת ה' – לא אומר ד"ת | מילה – לא אומר ד"ת ומכשיר שלא לשמה | הפדה לא נפדתה – אומר ד"ת |
| ר"י | מילה – אומר ד"ת ומצריך לשמה | העבט תעביטנו לא אומר ד"ת, ודורש להלוות. | לטמא תינוק בזיבה – לא אומר דברה תורה |
| ר' יוסי | שניים ששחטו – אומר ד"ת ולא דורש איש איש | מילה – לא אומר דברה תורה ומכשיר שלא לשמה |  |
| ר"ש | מחייב בשניים ששחטו ודורש איש איש | העבט תעביטנו – סובר שלא נזקקים |  |

1. והקהלות יעקב(קדושין ל"ג) ביאר בדעתם – שפסול של חציצה שייך רק בקרבן שותפים, מכיוון שלכל אחד מהם יש דין תנופה בפני עצמו, אבל לגבי תנופת בעלים וכהן – מכיוון שהדין הוא ששניהם צריכים להניף יחד, לא שייך שיחצצו זה לזה (והביא לכך כמה ראיות - עיי"ש). [↑](#footnote-ref-1)
2. קושיית תוס' שאנץ ותירוציו ישנם גם בתוס' בקידושין ל"ו:. [↑](#footnote-ref-2)
3. המלבי"ם (צו קמ"ה) דייק כך מכך שהתורה אמרה "ידיו תביאנה", ומכיוון שהתורה הזכירה באיזה אבר לעשות את המצווה, שייך פסול של חציצה. [↑](#footnote-ref-3)
4. או מכיוון שתנופה איננה עבודה, או ע"פ מש"כ הגר"ח – שרק במקום שכתוב "ימין" צריך את ידו של כהן, ותנופה נעשית בשתי ידיו. [↑](#footnote-ref-4)
5. כתב שם (פ"ג הלכה י"ב) "ואחר כך מביא עשרון קמח שעורים משל בעל ונותנו בקפיפה וכו'", ומשמע שהנותן איננו הבעל, אלא הכהן (שדיבר עליו בהלכה הקודמת). [↑](#footnote-ref-5)
6. הריטב"א במכות (י"ח:) כתב בשם הירושלמי שאין חציצה מכיוון שיד הכהן היא "בתחת בסמוך למטה מידה" (ובירושלמי לפנינו הגרסה כמו תוס'. [↑](#footnote-ref-6)
7. כתבו שם (בד"ה ההוא) שצריך שני פסוקים שישמיעו הגשה במנחות, מכיוון שאם היה רק פסוק אחד היינו אומרים שצריך הגשה לכבש. [↑](#footnote-ref-7)
8. עיין ברד"ה והשקה (בע"ב). [↑](#footnote-ref-8)
9. במרומי שדה כתב שמצאנו כיו"ב בערכין – שנקט לשון של "מעכב" על דבר שהוא רק מצווה לכתחילה. [↑](#footnote-ref-9)
10. שם הוא ביאר שהעיכוב הוא כדי שתודה על האמת אם היא טמאה ולא תשתה. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואולי זה הטעם שהירושלמי הוצרך לומר שמשקים אותה בע"כ מכיוון שגרמה לשם שימחק: כדי להכריח שמערערים אחרי המחיקה ולא אחרי הקרבת המנחה. [↑](#footnote-ref-11)
12. אך יש להעיר – שהירושלמי לא הביא בשם ר"ע את החילוק בין "קרב הקומץ" ל"לא קרב". [↑](#footnote-ref-12)
13. החשק שלמה העיר שבתוספתא (ב' ב') כתוב גם ברישא שהמים נשפכים, ומדוע המשנה לא כתבה את זה ברישא, ועיין במה שיישב שם. ויתכן לבאר באופן פשוט – שמכיוון שאורחא דמילתא היא שמודה קודם שנותן עפר למים (בזמן שאיימו עליה), ואז המים ראויים לחזור לכיור. והתוספתא דיברה על אופן שהודתה לאחר נתינת העפר. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועיין בברכת אברהם. [↑](#footnote-ref-14)
15. הקשה שם על פירוש רש"י מלשון "מחריב את העולם", כי לשיטתו היה מתאים יותר לומר שנמצא מחרף וכד'. [↑](#footnote-ref-15)
16. ונחלקו ע"פ דרכם איך ליישב את קושית הכסף משנה - מה הטעם שהרמב"ם השמיט את דין הירושלמי שגונז תחת צירו של היכל – בשיורי קרבן כתב שהרמב"ם פסק כמו הבבלי, שיש איסור מחיקת השם. ובעין יצחק כתב שמכיוון שהתנאי תלוי בברירה, והרמב"ם פסק שבדאורייתא אין ברירה. והרידב"ז תרץ שהרמב"ם סמך על כך שהביא את הברייתא שאין כותבים מגילת סוטה על עור בהמה טמאה, שמא לא תשתה והשם יהיה כתוב על עור בהמה טמאה, ומשמע שלא שוחקים אותה. [↑](#footnote-ref-16)
17. כתבו שם עוד – שאע"פ שעומדת להתגרש, היא אינה עומדת להתגרש בגט זה, ולכאורה הטעם הזה שייך גם לגבי סוטה. [↑](#footnote-ref-17)
18. הקושיה והתירוץ נמצאים גם בתוס' בפסחים צ"ב ביבמות דף ז: ובזבחים דף ל"ב. [↑](#footnote-ref-18)
19. בפשוטו תוס' שם לא רצו לתרץ כמו תוס' פה מכיוון שהיה נראה להם דחוק לפרש שהכוונה ב"מת עצמו" היא לאדם שנוגע במת. עוד יתכן שהטעם שלא רצו לפרש כמו תוס' פה הוא מכיוון שהם הבינו – שמעלת "טומאה בחיבורין" היא מחמת זה שהאדם נעשה יד למת, ועד כמה שמת עצמו לא חמור יותר מטמא מת, אין יותר חומרא גם בחי שמחובר אליו. [↑](#footnote-ref-19)
20. הרש"ש הקשה מדוע לא הביאו ראיה מהפסוק "על שלשה פשעי דמשק" שקדם לפסוק הזה. [↑](#footnote-ref-20)
21. במסכת ברכות ביארנו – שהעצה המעולה לגבור על יצר הרע היא "יעסוק בתורה" – שישלים את הכוח השכלי שבו, ואם לא נצחו – יקרא קריאת שמע, ויעורר את הכוח הרגשי שבו ליראת שמיים, ורק אם לא נצחו – יזכיר את יום המיתה, וימית את כוחות הרע שבו. [↑](#footnote-ref-21)
22. לפי תוס' במגילה כ"א צריך לגרוס "אלמלי" כי המשמעות של "אלמלי" היא אם כן, ושל אלמלא – אם לא. [↑](#footnote-ref-22)
23. שמואל ב' כ"ג ל"ד. [↑](#footnote-ref-23)
24. והביא לכך ראיה - עיין בדבריו. [↑](#footnote-ref-24)
25. מכיוון שהמלכות שייכת לשאול, או מכיוון שבא על בת שבע. [↑](#footnote-ref-25)
26. ועיין בריטב"א בכתובות ע"ז – שתורה מגינה על העוסקים בה לשמה אפי' בעידנא דלא עסיק בה. [↑](#footnote-ref-26)
27. היו שרצו להוכיח מהירושלמי (הובא בתוס' בד"ה זה) – שמבואר בו שאפילו אם חסר קרט לא יטול, אך בדרך אמונה (מתנות עניים ט ס"ק קל"ח בציון ההלכה) הוכיח מהירושלמי בשקלים שקרט הוא דינר. [↑](#footnote-ref-27)
28. תוספות שם רשב"א וריטב"א. [↑](#footnote-ref-28)
29. כך הבין גם בשו"ת שבט הלוי (ו' ק"נ). [↑](#footnote-ref-29)
30. אך מהמטלטלין יזונו בשווה עם הבנים, ולא אומרים שהבנים יחזרו על הפתחים, מכיוון שלא תקנו להן להיות יותר מן הבנים. [↑](#footnote-ref-30)
31. עוד הציע לגרוס "מאי דוחקיה לפרש אליבא דאדמון וכו'", וכוונת תוס' לשאול – איזה דוחק היה אם היינו מעמידים את הנ"מ גם לשיטת אדמון]. [↑](#footnote-ref-31)
32. לפי הבנתו – כנראה שלאלו שלא שימש חכמים שבזמן חז"ל היו עוד פחיתויות – כי הם היו מטעים את הבריות לחשוב שהם ת"ח. [↑](#footnote-ref-32)
33. והוסיף שם שיש בזה עוד דרגה – שעושה מאהבת השכר (כגון כשאומר סלע זה לצדקה ע"מ שיחיה בני) אבל לא יתחרט כשלא תבוא תאוותו. [↑](#footnote-ref-33)
34. ולא כמו הכסף משנה שם שהביא מקור אחר לדבריו. [↑](#footnote-ref-34)
35. ועיין שם שביאר מה באמת הטעם להצריך כלי. ועיין עוד במנחה חריבה שכתב כמה דרכים בביאור החידוש במשנה. [↑](#footnote-ref-35)
36. שאלו פעולות שיכולות להיעשות בה רק כשהיא בתוך כלי שרת (כמו יציקה ובלילה). [↑](#footnote-ref-36)
37. כגון כשלמד פעם אחת בחייו ומת, אבל אם למד כל חייו שלא לשמה, מן הסתם חלק מהפעמים למד קצת לשמה, ובזכות זה יבוא ללמוד לגמרי לשמה. אך עיין במאירי שם שכתב שההבטחה – שיבוא לשמה, נאמרה רק באופן שלומד מיראה, אבל אם לומד לצורך הנאת עצמו – לא מובטח לו שיבוא לשמה. [↑](#footnote-ref-37)
38. ושם לא שייך לדבר על "מתה היא" – כי אם מתה פשיטא שלא גובה כתובה ולא אוכלת בתרומה. ו"מת הוא" לא שייך לשנות לגבי תרומה, כי אם מת בלא"ה אינה אוכלת בתרומה אא"כ היא כהנת ששבה אל בית אביה. [↑](#footnote-ref-38)
39. למעשה היה לתוס' הכרח גם בסוגיה שם לפרש כך. כי הגמרא שם משווה בין האיסור שחל כשאינו רוצה להשקותה, לאיסור שחל באופן שבא עליה בדרך, ותוס' כתבו שהמקור לדין הגמרא הוא במשנה אצלנו. אך עיין בערוך לנר שם שדחה את ההכרח הנ"ל, וביאר שכוונת הגמרא לומר - שהביאה עליה בדרך אינה אוסרת, שהרי כבר נאסרה קודם לכן, וגם אם בעלה לא היה רוצה להשקותה הייתה אסורה כל זמן שאינו משקה. [↑](#footnote-ref-39)
40. ובנתיבות לשבת (לבעל ההפלאה) בסימן י"א, ביאר – שאם אמר "איני משקה" מחל על זכותו להשביע אותה. [↑](#footnote-ref-40)
41. כמבואר בתוס' בזבחים ל"ד – שכאשר הדם נשפך לארץ, הוא לא נדחה מכיוון שיש מצווה לאסוף ולזרוק אותו (וזה לא דומה לדם שכיסתה אותו הרוח שנפטר מכיסוי, כי שם אין מצווה לגלות ולכסות), וכ"כ כאן יש עליו מצווה להשקותה. ומדברי תוס' שם ולפי דבריו אפשר לבאר מדוע הגמרא לעיל – שהסתפקה אם אישה שאומרת "איני שותה" יכולה לחזור בה, לא הביאה ראיה מדיוק לשון המשנה – שאינה יכולה לחזור בה כמו בשאר המקרים, כי אצל האישה אין מצווה לחזור בה, ופשיטה שמנחתה תיפסל כשאומרת "איני שותה" מכיוון שחל בה דין דיחוי. [↑](#footnote-ref-41)
42. וכ"כ לגבי תרומה – נקט לשון של "בעלה אינו רוצה להשקותה", מכיוון שכל זמן שלא ישקה נמשך איסורה הראשון שנאסרה בתרומה. [↑](#footnote-ref-42)
43. ונחלקו ר"י ורבנן האם חייב בכל הקרבנות, או רק בקרבנות שמכשירים אותה, והרמב"ם פסק כר"י – שחייב בכל הקרבנות. [↑](#footnote-ref-43)
44. וסתר את מה שכתב בספר המצוות (קי"ב) שגם אישה עוטה על שפם. [↑](#footnote-ref-44)