כסף ג - חיוב המוכר באחריות המעות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ב' י"ב שבט תשע"א

א] יש לדון היכא שחזר בו הלוקח, דמ"ט עדין חייב המוכר באונסין, הרי לכאו' כבר אין לו רשות להשתמש, והניחא אם הוי זה הלואה גמורה וזכה המוכר במעות, ורק ע"י שחזר וקיבל עליו מי שפרע בטלה זכייתו ניחא, אך אם אי"ז אלא רשות השתמשות גרידא, ועיקר זכותו הוא על הצד שיתקיים המקח, ורק דאין לו לחוש שיחזור בו שכנגדו וכמש"כ הריטב"א, א"כ הרי בכה"ג שחזר בו הלוקח, בדין שיהא אסור לו להשתמש, אמנם י"ל דאף אם הוי זה רשות שימוש גרידא, הויא רשות השימוש לכ"ז שלא יתבטל המקח, וע"כ כ"ז שלא קיבל עליו מי שפרע, עדין הוא זכאי להשתמש בו, אך א"כ צ"ע מ"ט לי"ב מעילה, לתי' קמא דהרמב"ן דהך דינא הוא גם לר"ל, הרי לכאו' יש לו הנאה גמורה, שיכול להשתמש כ"ז שלא יקבל עליו מי שפרע.

ובאמת הש"ך בסימן קצ"ח סק"ד כתב בשם הסמ"ע בלוח הטעות, ז"ל, דמיירי כשחוזר הלוקח, דאז פטור המוכר מאונסין אף דלא א"ל טול מעותיך, דאם א"ל טול אף מגנבה ואבידה פטור, וכמ"ש בס"ס זה, ודוקא כשחזר המוכר כ' שם דחייב באונסים, עכ"ל, ונ' בביאורו ע"פ הנ"ל, דאחר שחזר בו הלוקח כבר אין לו רשות להשתמש, וע"כ אינו חייב באונסין, והא דהוא חייב בגניבה ואבידה, יל"פ בתרי גווני, חדא דהוא משום דהואיל ונהנה מהנה, ועד"ז כתבו התוס' בגיטין דנ"ב: דבמשך מן היתומים הוי הלוקח ש"ש על הפירות, והאחרונים עמדו שם בביאור ד' התוס', אך בד' תוס' הרא"ש שם מבו' דהיינו, דקודם שהתייקר יכול הלוקח לאכול הפירות, אך אחר שהתייקר, תו הוי זה כחזרה דהיתומים, (שהרי היתומים א"צ לקבל עליהן מי שפרע, וגם אי"ז תלוי בדעת האפוטרופוס, וכמש"כ הרשב"א בקידושין דכ"ט., דבע"כ יש עליו לחזור בו), ואין רשאי הלוקח לאכול הפירות, אך מ"מ הוי ש"ש משום דהואיל ונהנה מהנה, או דהוא משום דתפיס לי' עד שיקבל שכנגדו מי שפרע, ולזה מהני אמירת טול את שלך, שכבר אינו מתרצה להיות שומר, ודכבר לא תפיס לי' כנגד הלוקח.

וע"פ דבריהם ניחא דקדוק ל' הרמב"ם, שכתב דאינו חייב בגניבה ואבידה, והאחרונים דנו לדקדק מזה דלעולם ל"ה על המעות אלא ש"ש, אך סוף ד' הרמב"ם לא משמע כן, ולפ"ד הסמ"ע ניחא, דלעולם הוא חייב באונסין, ורק בכה"ג שחזר בו הלוקח כבר אינו חייב באונסין, ואחר שאמר לו טול את שלך, אף אינו חייב בגניבה ואבידה.

אך הנתיה"מ בחידושים סו"ס קצ"ח נקט שהוא חייב באונסין כ"ז שלא אמר לו טול את שלך, וכ"נ מד' הגר"א שם, וצ"ע בזה.

ובעיקר מש"נ לדון דהוי ש"ש משום דתפיס לי' עד שיקבל שכנגדו מי שפרע, יל"פ כן בד' ר"ה גאון שהביא הב"י בסימן קצ"ח בשם תשו' הגאונים, ז"ל, אי לאו בתורת פקדון שקלינהו אלא בתורת דמים למעבד בהו מאי דניחא ליה כדעביד בממוניה ואית ליה להנפוקינון ולמישתי בהו שיכרא אי בעי דהא הוה ליה בתורת הלואה מחייב באחריותן, ואף על גב דאמר ליה למרייהו תא שקול ולא אתא ואיתניסו מחייב בהו ומקבל עליה מי שפרע, ואי פקדון שקלינון ואמר פקדון אינהו גבאי עד דיהיבנא לך פירי דמי לאומנין ושומר שכר הוי וכי אמר ללוקח בוא וטול את שלך הוי שומר חנם ומקבל מי שפרע עכ"ל, והרי דאף היכא דבתורת פקדון שקלינהו, ה"ה חשוב כש"ש דומיא דאומנים, ויל"פ דהוא משום דתפיס לי' עד שיקבל שכנגדו מי שפרע, דומיא דהא דאומנים הוו ש"ש משום דתפסי' לי' אאגרי'.

אך יל"פ כונתו, דכ"ה דאומנין חשיבי ש"ש לפ"מ דקי"ל דשוכר כש"ש, והיינו משום דאית לי' הנאה מזה, ה"נ הכא דאית לי' הנאה מהמקח, הוי ש"ש על כל מה שנכלל בזה.

והתוס' בעירובין דפ"א: כתבו דאם המוכר הוי ש"ש על המעות, ה"נ הוי הלוקח ש"ש על הפירות,[[1]](#footnote-2) כן מבו' במהרש"א שם בכוונת דבריהם, וכ"ה בתוס' הרא"ש ב"מ דמ"ז:, וצע"ג ד' הגרע"א ז"ל בגל' שו"ע סימן קצ"ח שמבו' שפירש ד' התוס' דהמוכר הוי ש"ש על החטין שנקנו ללוקח, וצ"ע דמלבד דמשמעות ל' התוס' דכונתם דכ"ה דהוי "המוכר" ש"ש על המעות, הוי הלוקח ש"ש על החטין, גם אם נידון התוס' הוא על המוכר, א"כ מאי מדמו דכ"ה דהמוכר הוי ש"ש על המעות ה"נ הוי ש"ש על החטין, ולכאו' מ"ט נימא דיהא ש"ש על החטין, הרי אין לו הנאה כלל ממה שהחטין בידו, ובד' מהרש"א שם נראה דהוא משום דיש לו הנאה מן המקח, אך אין לפרש דהוא משום דתפיס לי' אמי שפרע, דהרי אם הוי בעינן כסף ומשיכה, ומשך הלוקח ולא נתן מעות, לכאו' ל"ה המוכר החוזר בו מקבל עליו מי שפרע, אך למש"כ הרשב"א קידושין דכ"ט. דהחוזר בו אחר משיכה מקבל מי שפרע, וכ"נ בל' הרמב"ם פ"ז ממכירה ה"ב, אין להוכיח מזה, אך רחוק לפרש שכיונו התוס' לזה.

ועי' עוד בס' עולת שלמה ח"ב בד' הפמ"ג בענין זה, ול"ע כעת היטב בזה.

הרמב"ם כתב דאם קיבל עליו המוכר מי שפרע, ואמר לו טול את שלך, כבר אין המעות ברשותו, ודקדק הכס"מ וב"י דאף שקיבל עליו מי שפרע, עדין הוא חייב באחריות כ"ז שלא אמר לו טול את שלך, ול' השו"ע דהוא חייב באונסין עד שעה זו, וצ"ב הטעם בזה, שהרי לכאו' אחר שקיבל עליו מי שפרע, כבר בטל המקח ואין לו רשות להשתמש במעות, וגם אם חיובו הוא מדין שואל, הרי לכאו' כל השאלה היא עד שיתבטל המקח, וכל שחזר בו וקיבל עליו מי שפרע שכבר בטל המקח, תו אין לו זכות להשתמש בו.

ונ' הטעם בזה, לפי המבו' בד' הר"י מיגש שבועות דמ"ח. דאין המקח בטל עד שיקבל עליו מי שפרע ויחזיר המעות, ועי' בהגה' אמרי ברוך סימן קצ"ח שעמד ע"ז, וע"כ אף שחזר בו המוכר וקיבל עליו מי שפרע, עדין המקח קיים עד שיאמר לו טול את שלך, שמעמיד לו את המעות, ועי"ז בטל המקח לגמרי, וע"כ כ"ז שלא אמר לו טול את שלך עדין הוו המעות ברשותו.

1. ועיי"ש בתוס' שתירצו דהלוקח אינו רשאי לאכול את הפירות, וכ"ה בתוס' הרא"ש ב"מ דמ"ז:, וראיתי בס' דברות משה ב"מ שם שתמה ע"ז, דמ"ט אסור לו לאכול מן הפירות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)