י - בטעם הא דמטמאינן בדם במ_ר לר_מ ולר_ש
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ב / שיעורים כתמים

**סימן י**

**בטעם הא דמטמאינן בדם במ"ר לר"מ ולר"ש**

**א**

א] **נדה נ"ט ב',** האשה שהיא עושה צרכי' וראתה דם, ר"מ אומר אם עומדת טמאה ואם יושבת טהורה וכו', איש ואשה שעשו צרכיהן לתוך הספל ונמצא דם על המים, ר' יוסי מטהר, ור"ש מטמא, שאין דרך האיש להוציא דם אלא שחזקת דמים מן האשה, - ובגמ' שם מייתינן מברייתא דפליגי ר"מ ור"ש בתרתי, חדא, בדין איש ואשה שעשו צרכיהן על הספק ונמצא דם על המים, דר"מ מטהר ור"ש מטמא, ועוד בדין אשה יושבת, דר"מ מטהר ור"ש מטמא, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

ב] **והנה** בפירש"י לעיל י"ד ב' ד"ה יושבת טהורה כתב דטעמא דר"מ דמטמא בדם במ"ר הוא משום דחזקת דמים מן המקור, ונתבאר בסימן ט' סקי"ג פלוגתת רבוותא בזה, דהחידוד הלכות בסוגיין פירש דהוא מדין רוב, דרוב דמים מן המקור, אך בד' המגיני שלמה בכללי חזקה מבו' דאי"ז מדין רוב, שהרי בגמ' לעיל י"ד ב' מדמינן לה לעד שאינו בדוק, והתם ליכא רוב, דאיכא למיתלי בעלמא דאיכא רוב יותר, אלא הוא משום דדם המקור מצוי, וע"כ תלינן בדם המקור המצוי ואין תולין בדם הכליות שאינו מצוי דאין ספק מוציא מידי ודאי.

**והנה** לעיל י"ח א' א"ר יוחנן דבג' מקומות הלכו בו חכמים אחר הרוב ועשאום כודאי, ופרכי' עלה ותו ליכא וכו', והתוס' שם ד"ה ותו ליכא כתבו, ז"ל, וא"ת והא איכא וכו' איש ואשה שעשו צרכיהם בספל ונמצא בו דם ר"ש מטמא שחזקת דמים מן האשה, עכ"ל.

**ומבו'** בד' התוס' דטעמא דר"ש דמטמא משום דחזקת דמים מן האשה, היינו משום דרוב דמים מן המקור, וזה כמש"כ החידוד הלכות דטעם הא דמטמאינן הכא הוא משום רוב, ודלא כמש"נ עפי"ד המגיני שלמה דאי"ז משום דרוב דמים מן המקור, אלא הוא משום דחזקת דמים מן המקור ואין ספק מוציא מידי ודאי.

**ב**

ג] **אמנם** נראה דיש לדון בזה, די"ל כל מש"כ התוס' דהא דמטמאינן הכא הוא משום רוב, הוא לדעת ר"ש, אך לדעת ר"מ מודו התוס' דהא דטמאה נדה הוא משום דחזקת דמים מן המקור ולא מספקינן שבא הדם ממקום אחר.[[1]](#footnote-1)

ד] **ונראה** דיש לסייע לזה, דאי נימא דאף הא דמטמא ר"מ הוא משום דאיכא רוב שבא הדם מן המקור, הרי בע"כ דאף הא דמטמאי רבי ור"מ בעד שאינו בדוק הוא משום דאיכא רוב שבא הדם מן המקור, שהרי הגמ' לעיל מדמי דין עד שאינו בדוק לדין דם במ"ר, וא"כ תיקשי דמ"ט לא חשיב ר' יוחנן בכלל המקומות שהלכו אחר הרוב ועשאום כודאי, להא דבדקה בעד שאינו בדוק דטמאה נדה ושורפין עלי' את התרומה.[[2]](#footnote-2)

**ובע"כ** מזה דהא דבעד שאינו בדוק טמאה, אי"ז משום דרוב דמים מן המקור, אלא הוא משום דחזקת דמים מן המקור ולא מספקינן במקמי הכי, וע"כ אי"ז ענין לההיא דר' יוחנן דהלכו חכמים אחר הרוב, וא"כ ה"נ הא דמטמא ר"מ בדם במ"ר אי"ז משום דרוב דמים מן המקור, אלא משום דחזקת דמים מן המקור ולא מספקינן שהוא ממקום אחר.[[3]](#footnote-3)

**ג**

ה] **ובזה** מתפרש היטב טעם הפלוגתא דר"מ ור"ש בדין אשה יושבת ומזנקת, דר"מ דמטמא משום דחזקת דמים מן המקור ולא מספקינן שמא בא הדם ממקום אחר, דאין ספק מוציא מידי ודאי, ע"כ כ"ז הוא בעומדת או ביושבת ושותתת דאיכא למימר דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וע"כ אין לנו להסתפק כלל שמא בא הדם ממקום אחר, אך משא"כ ביושבת ומזנקת דלא הדור מ"ר, הרי דמהא דלא חזאי קודם הטלת המ"ר, ודאי יש להסתפק שבא הדם ממקום מ"ר, וע"כ היא טהורה, - ור"ש דפליג וס"ל דאף בכה"ג היא טמאה, הוא משום דאיהו ס"ל דאיכא רוב שבא הדם ממקורה, וכיון דאיכא רוב המכריע שבא הדם ממקורה, ל"מ הא דאיכא ריעותא מדלא חזאי קודם הטלת המ"ר, לבטל להכרעת הרוב, וע"כ אף בכה"ג אזלי' בתר הרוב ומטמאינן לה.

ו] **ובזה** מתפרש גם טעם הא דפליגי נמי בדין איש ואשה שעשו צרכיהם אם יש לטהר משום ספק ספיקא, דלר"מ דמטמא באשה לחודה משום דהמקור עשוי להוציא דם ולא מספקינן שמא בא הדם ממקום אחר, דאין ספק מוציא מידי ודאי, הרי דכל דאיכא ספק ספיקא שבא הדם ממקום אחר, ה"ז מועיל להוציא מידי ודאי זה, וכמש"נ בסימן ט' סקכ"ג, - אך לר"ש דמטמא משום דאיכא רוב שבא הדם מן המקור, אין לטהר משום ספק ספיקא, ומתרי טעמי, חדא, דאין הספיקות שקולין, שהרי איכא הכרעת רוב כנגדם, וכמש"נ שם סקי"א וסקכ"ג, ועוד, דבלא"ה אי"ז ספק ספיקא מעליא דהו"ל כספק ספיקא משם אחד, וכמש"נ שם סקכ"ו.

**ד**

ז] **ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה בעיקר הא דמטמא ר"ש אף באשה יושבת ואף באיש ואשה יושבין, יש להסתפק אם היינו דהגם דס"ל דהא שבא הדם עם המ"ר הוי זה ריעותא שמא יש לה מכה בכליות, לפירש"י משום שאין דרך דם המקור לצאת עם מ"ר, ולתוס' מהא שלא ראתה קודם עשיית צרכי', מ"מ אלים לי' הא דחזקת דמים מן האשה, וע"כ ס"ל דאף בכה"ג מטמאינן, - או דנימא דר"ש פליג על עיקר הך ריעותא, וס"ל דאף שבא הדם עם המ"ר, שפיר תלינן שבא הדם מן המקור כדרכו, ולא מספקינן כלל שמא יש לה מכה, ודמי לכל דם הנמצא דלא מספקינן כלל שמא יש לה מכה, וע"כ היא טמאה, אך אי"ז מתישב היטב בלישנא דר"ש דחזקת דמים מן האשה.

**והנה** אי נימא דטעמא דר"ש הוא דפליג על עיקר הך ריעותא, וס"ל דאף שבא הדם עם המ"ר שפיר תלינן שבא מן המקור כדרכו ולא מספקינן כלל שמא יש לה מכה, מתפרש היטב טעם ב' הפלוגתות דר"מ ור"ש, דר"מ ס"ל דכל שבא הדם עם המ"ר יש לתלות דשייך הדם להמ"ר, וכל הא דמטמאינן הוא משום דאמרינן דהדור מ"ר למקור, וע"כ ביושבת דליכא למימר הכי טהורה, וע"כ נמי כיון דתלינן דשייך הדם להמ"ר הו"ל ריעותא שיש לה מכה, וע"כ הוא דבאיש ואשה עומדין מטהרינן משום ספק ספיקא, - אך ר"ש דס"ל דאף שבא הדם עם המ"ר שפיר תלינן שבא מן המקור כדרכו ואי"ז ריעותא שיש לה מכה, הרי דמה"ט היא מטמאינן אף באשה יושבת, אף דבכה"ג ליכא למימר דהדור מ"ר למקור, ומה"ט מטמאינן אף באיש ואשה עומדין, דכיון דמה שבא הדם עם המ"ר אי"ז ריעותא כלל שיש לה מכה, הרי ליכא ספק ספיקא כלל.

ח] **אמנם** הנה יש ללמוד שלא כדרך זו ממשה"ק התוס' לעיל י"ח א' דמ"ט לא חשיב ר' יוחנן בכלל הדברים שהלכו בהן אחר הרוב ועשאום כודאי, להא דר"ש דמטמא משום דחזקת דמים מן האשה, ואם הא דמטמא ר"ש הוא משום דס"ל דאף שבא הדם עם המ"ר אי"ז כלל ריעותא להסתפק שמא יש לה מכה, והו"ל ככל דם הנמצא דלא מספקינן כלל שמא יש לה מכה, הרי לפ"ז לא מצינו הכא כלל שהלכו אחר הרוב, שהרי לית לן כלל ספק שמא יש לה מכה, וכ"ה דל"ה מצי ר' יוחנן לאתויי להא דכל דם הנמצא טמא, ולא מספקינן לי' במכה, ובע"כ מד' התוס' דלעולם מודה ר"ש דמה שבא הדם עם המ"ר הוי זה ריעותא להסתפק שמא יש לה מכה, ואפ"ה מטמא ר"ש משום דרוב דמים מן האשה, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דר"ש דטעם הא דמטמא הוא משום דחזקת דמים מן האשה.

**וכ"ה** מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דמטמא ר"ש באיש ואשה, הוא משום דמטמא אע"פ שהדבר ספק ספיקא, ומבו' דמודה ר"ש דאיכא ריעותא להסתפק שמא יש מכה, וע"כ חשיב כספק ספיקא.

ט] **אך** בד' הר"ן י"ל דפליג ע"ז, דהנה החידוד הלכות בסוגיין הק' למש"כ הר"ן בסוגיין ובתשו' סימן מ"ט דטעמא דר"מ דחייש דהדור מ"ר למקור ואייתו דם הוא לטעמי' דחייש למיעוטא, דא"כ מ"ט דר"ש דמטמא בכל גווני, הרי לא מצינו דר"ש חייש למיעוטא.[[4]](#footnote-4)

**ושמא** י"ל בדעת הר"ן, דטעמא דר"ש הוא משום דפליג על עיקר הא דביאת הדם עם המ"ר הוי ריעותא שמא יש לה מכה, וע"כ הוא דמטמא, ומה"ט הוא דמטמא ר"ש אף באשה יושבת, הגם דל"ש בה הא דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וכל מש"כ הר"ן דר"מ לטעמי', הוא משום דר"מ מטהר באשה יושבת, ואינו מטמא אלא בעומדת משום דאמרינן דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, אשר זה אינו אלא מיעוטא בעלמא.[[5]](#footnote-5)

**ד**

י] **והנה** למש"נ מד' התוס' דמודה ר"ש דהא שבא הדם שבא הדם עם המ"ר הוי זה ריעותא שמא יש לה מכה, ואפ"ה מטמא משום דרוב דמים מן המקור, אכתי יש להסתפק בטעם הא דמטמא אף באשה יושבת, אם היינו משום דס"ל דמכח הא דרוב דמים מן המקור אמרינן דאף ביושבת דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, או דמודה לר"מ דבכה"ג ליכא למימר דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, אלא דס"ל דמכח הא דרוב דמים מן המקור אמרינן שבא הדם מן המקור כדרכו.

יא] **ונראה** דיש ללמוד לזה מד' התוס', דהנה בד' התוס' לעיל י"ח א' סוד"ה ותו ליכא מבו' דרוב דמים מן המקור הוא רובא דליתא קמן, שהרי כתבו בהא דתניא לעיל נ"ז ב' דבמגעות והסיטות הלך אחר רוב, דהוא משום דרוב דמיםן מן המקור, והתם הרי הו"ל רובא דליתא קמן.

**ולפ"ז** נראה דבע"כ דהא דמטמא ר"ש הוא משום דמכח הרוב תלינן שיצא הדם כדרכו, ואיתרמויי איתרמי שיצא בשעת הטלת מ"ר, דאי נימא דטעמא דר"ש הוא משום דאף ביושבת אמרי' דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, הרי לכאו' ע"ז ל"מ הרוב כלל, שהרי אינו מצוי כלל ביושבת שיחזרו מ"ר למקור, דאמנם אם רוב דמים מן המקור הוא רובא דאיתא קמן, שפיר י"ל, דמכח רוב זה יש לנו לומר דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, אך למש"נ מד' התוס' דהוא רובא דליתא קמן, בע"כ דאף ביושבת איכא רובא דליתא קמן שיבא הדם מן המקור.[[6]](#footnote-6)

**ושוב** מצאתי הדברים מפורשים כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח, ז"ל, ואפי' היתה יושבת שהיא פשוקה ואין שם דוחק "שיהא אפשר לומר חזרו מים למקור" מטמא ר"ש, עכ"ל, ובפיהמ"ש שבדפוסים הוא בשיבוש, ולהדיא דהא דמטמא ר"ש ביושבת, אי"ז משום דס"ל דגם בכה"ג אמרינן דהדור מ"ר למקור, אלא דאף דא"א לומר דחזרו מים למקור, מ"מ היא טמאה, משום דאמרינן שבא הדם מן המקור כדרכו.[[7]](#footnote-7)

**ה**

יב] **אמנם** יש להעיר בזה, ובהקדם, דהנה יש להסתפק בדין אשה שהיא עושה צרכים גדולים ומצאה על הרעי דם, אם דמי לדין אשה שהטילה מ"ר וראתה דם על המים, ועי' בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"א, ויל"ע אם יש ללמוד מדבריו לנידו"ז.

**ובפשוטו** הי' נראה דדין זה תליא בפלוגתת רש"י ותוס' בסוגיין, דלדעת התוס' דהא דתלינן דהדם מישך שייך להמ"ר, הוא מכח הא דלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי', א"כ הדם לאו ממילא אתא אלא ע"י מי רגלים, א"כ הרי ה"נ י"ל בנידו"ז, דמדלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי', חזינן דהדם מישך שייך להרעי, - אך לדעת רש"י דהא דתלינן דהדם מישך שייך להמ"ר הוא משום דאין דרך דם מקור לצאת עם מי רגלים, ופירשו התוס' דהיינו שמחמת הזינוק נסתם המעיין של דם, י"ל דכ"ז הוא במ"ר, אך ברעי לא מצינו שמחמת כן נסתם המעיין של דם, וא"כ אין מקור כלל להסתפק שמא יש לה מכה במקום הרעי, שהרי שפיר יתכן שיצא הדם כדרכו מן המקור.

**ולמש"נ** דלדעת התוס' אף בכה"ג י"ל דמדלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי' חזינן דהדם מישך שייך להרעי, נראה לפ"ז דיש להתיר בזה אף לר"מ, דכל הא דמטמא ר"מ הוא רק במ"ר, משום דאיכא למיחש דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, אך ברעי לכאו' ליכא למיחש להכי, וא"כ הרי דמהא דלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי', בע"כ דהדם הוא מכח מכה שיש לה במקום יציאת הרעי.

יג] **אמנם** הנה מצאתי דדין זה מפורש בתוספתא במכילתין בספ"ז, דתניא דר"מ ור"י ור"ש בדין אשה שראתה דם במי רגלים, והדר תניא, דם היוצא עם הרעי טהור.

**ונראה** דמכוון התוספתא הוא דדם היוצא עם הרעי טהור לכו"ע, והיינו משום דכל הא דמטמאי ר"מ ור"ש בדם היוצא עם מ"ר הוא משום דאמרי' דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, אך בדם היוצא עם הרעי דליכא למימר הכי לכו"ע טהור, אך החס"ד שם פירש לד' התוספתא בע"א.

**וצ"ל** לפ"ז לדעת רש"י, דכ"ה דאין דם המקור לצאת עם מ"ר, ה"נ אין דרך דם מקור לצאת עם רעי, וע"כ תלינן שיצא הדם ממקום הרעי, משום דליכא למיחש שמכח הרעי יצא דם מן המקור, דומיא דמ"ר דאמרי דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וכנ"ל.

יד] **ולפ"ז** מוכח מד' התוספתא דהא דמטמא ר"ש אף באשה יושבת הוא משום דס"ל דאף בכה"ג אמרינן דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, דאי נימא דהא דמטמא ר"ש הוא משום דמכח הרוב תלינן שיצא הדם כדרכו, א"כ הרי מה"ט הי' לו לטמאות אף בדם היוצא עם הרעי, ומ"ט ה"ז טהור לכו"ע.

טו] **שו"ר** בתשו' מהר"ח או"ז סי' ח', שהביא ד' התוספתא, וכתב ע"ז, ז"ל, ואיני מבין מה הוצרך להשמיענו מדם היוצא עם הרעי, והלא אפילו היוצא עם מי רגלים טהור לר' יוסי בין יושבת בין עומדת, עכ"ל, ועיי"ש במש"כ לישב.

**ומבו'** מדבריו דפשיט"ל דדין דם היוצא עם הרעי, הוא כדין דם היוצא עם מ"ר, ותליא בפלוגתא דר"מ ור' יוסי, וזהו דקשיא לי' דמה הוצרך להשמיענו דין זה.

**אך** הדברים צ"ב, דמ"ט תלי דין דם היוצא עם הרעי בדין דם היוצא עם מ"ר, הרי כל הא דמטמא ר"מ בדם היוצא עם מ"ר, הוא משום דאמרינן דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וה"ט לכאו' ל"ש כלל בדם היוצא עם הרעי, אך למש"כ המהר"ח או"ז שם בתירוצו, שמא י"ל דגם בדם היוצא עם הראי מצינו למימר דהדר הרעי למקור ואייתי דם.

טז] **והסד"ט** בסימן ק"צ סוסקצ"ג כתב לדון בדין זה דדם הנמצא על הרעי, ובתחילת דבריו כתב לדון להתיר משום דהוי ככתם ע"ג דבר שאינו מקבל טומאה, משום דמה"ת טהורה דאיכא ס"ס שמא אתא הדם ממקום הרעי, ושמא לא הרגישה, ובפרט לדעת רש"י ותוס' דמה"ת כל כתם טהור, ובתו"ד כתב דהכא איכא למיתלי דממקום שבא הצואה בא הדם הואיל והוא מונח עלי' תלינן שממקום אחד אתי, והביא למש"כ התוס' בסוגיין כן בדם הבא עם מ"ר, - ועיי"ש שנקט דלמש"כ התוס' בדעת רש"י דבשעת זינוק א"א לדם לבא כדרכו שמחמת זינוק נסתם המעיין, אין להתיר בכה"ג, ואך שכתב דהתוס' לא כתבו כן בדעת רש"י, אך אינהו גופייהו לא ס"ל כן, ובהמש"ד כתב דמ"מ במקום דהויא הצואה בכלי המקב"ט, הגם דיש להקל גם בזה משום שתלינן דממקום הצואה אתי הדם, מ"מ מסתפינא להקל.[[8]](#footnote-8)

?ויל"פ לדעת התוס', דזמש"א בסוגיין, דכיון דא"ר שמעון חזקת דמים מן האשה ל"ש עומדין ול"ש יושבין, והיינו דכיון דאיכא רוב שהדם בא מן האשה, אין לחלק בין האופנים, דבכל גווני מהניא הכרעת הרוב להכריע שבא הדם מן המקור.

1. ובזה מתפרש משה"ק התוס' רק מההיא דר"ש, ולא הק' מההיא דר"מ דמטמא ברישא דמתניתין, והיינו משום דהא דמטמא ר"מ אי"ז כלל משום דאזלינן בתר רובא, אלא משום דחזקת דמים מן האשה ולא מספקינן במילי אחריני, ואי"ז ענין להתם.

   אך אין להוכיח מזה, די"ל דניח"ל להתוס' להקשות מד' ר"ש, דפירש לטעמא דחזקת דמים מן האשה, אשר מזה משמע דהו"ל ודאי טומאה ושורפין ע"ז את התרומה, ואף דגם הא דמטמא ר"מ היא טומאת ודאי, כמבו' לעיל י"ד ב', מ"מ ניח"ל להתוס' להקשות מד' ר"ש המפורשים טפי. [↑](#footnote-ref-1)
2. דע"ז אין לישב כמו שתירצו התוס' לעיל י"ח א' על דינא דהכא, דשאני הכא דמסייע חזקת האדם לרוב, והיינו כמש"כ בתוס' הרא"ש שם דאיכא חזקת אדם שהוא בחזקת שאינו רואה, אך בעד שאינו בדוק ליכא לטעם זה, - והנה אמנם למש"כ התוס' לעיל שם בסו"ד דהא דלא חשיב לדינא דר"פ הרואה כתם, דבמגעות והסיטות הלך אחר הרוב, הוא משום דהוי בכלל דהא דהתם שורפין הוא משום דרוב דמים באין מן המקור דחשיב בג' דברים, הרי דמה"ט גם לא חשיב להא דעד שאינו בדוק, אך אכתי תיקשי שהרי התוס' בתחילת דבריהם והתוס' הרא"ש לא ס"ל כן, שהרי הק' דמ"ט לא חשיב לההיא דר"ש, ותיקשי לפ"ז דמ"ט לא חשיב לההיא דעד שאינו בדוק. [↑](#footnote-ref-2)
3. ונתחדש לפ"ז, דאף שאמרו בגמ' לעיל דלר"מ דמטמא נדה בדם במ"ר, ה"נ בעד שאינו בדוק טמאה נדה, מ"מ לר"ש דס"ל הכא שטמאה נדה, שפיר י"ל דבעד שאינו בדוק טהורה, שהרי הא דמטמא ר"ש הכא הוא משום דאיכא רוב שבא הדם מן המקור, ובעד שאינו בדוק ליכא לה"ט, וכמש"כ המגיני שלמה. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה אמנם במש"כ החידוד הלכות דלא מצינו דר"ש חייש למיעוטא, יש להעיר דביבמות ס"ז ב' איכא תרי לישני אם חייש ר"ש למיעוטא, עיי"ש, - אך לא נתישבו בזה ד' הר"ן, דמלבד דהוא תלוי בפלוגתת תרי לישני, גם הרי למש"כ הר"ן לעיל מ"ד א' בדעת ר' יוסי דהתם דהגם דלא חיישינן למיעוטא, מ"מ התם לא חשיב מיעוטא, הרי ודאי דאף מה שאמרו התם בחד לישנא דר"ש חייש למיעוטא היינו להך מיעוט, אך למיעוט גמור ס"ל לר"ש דלא חיישינן, וכן נתבאר במק"א בדעת הריטב"א שם. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך אכתי תיקשי לפ"ז, שהרי איבע"ל בגמ' באשה יושבת מה לי אמר ר"ש, ולצד הספק דמטהר ר"ש באשה יושבת, הרי בע"כ דמודה דאין דרך שיבא דם מן המקור כדרכו עם המ"ר, וכן לצד הספק בגמ' דבאיש ואשה יושבין מטהר ר"ש, בע"כ דמודה דאין דרך שיבא דם כדרכו, דאל"כ הרי ליכא כלל ספק ספיקא, שהרי אין לנו לחוש כלל שיש להם מכה, ותיקשי דא"כ מ"ט מטמא באשה עומדת, הרי איהו לא חייש למיעוטא, - אך י"ל דאה"נ דלפ"מ דמיבע"ל דמטהר ר"ש באשה יושבת, הי' נלמד מהכא דר"ש חייש למיעוטא. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואמנם זה מתישב רק לדעת התוס' בסוגיין דהא דלר"מ ור' יוסי תלינן דמישך שייך הדם למ"ר, הוא מדלא חזאי קודם עשיית צרכי' או אח"כ, ולפ"ז י"ל דר"ש דפליג ס"ל דכיון דרוב דמים מן המקור אמרינן דאיתרמויי איתרמי שראתה בשעת הטלת מ"ר, - אך לדעת רש"י דהא דתלינן דמישך שייך הדם למ"ר הוא משום דאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, וע"כ לא חיישינן כלל שיצא הדם כדרכו, לכאו' אין לומר דר"ש ס"ל דאדרבה איכא רובא דליתא קמן שבא הדם מן המקור כדרכו. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועפי"ז הי' מקום לומר כן גם בדעת הר"ן, דכל מש"כ דר"מ לטעמי' דחייש למיעוטא, הוא רק משום דהא דמטמא ר"מ הוא משום דחיישינן דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וזה אינו אלא מיעוטא, אך בהא דמטמא ר"ש דהוא משום דאמרינן שבא הדם מן המקור כדרכו, י"ל דד"ז לא חשיב כמיעוטא, - אך אי"ז מתישב, שהרי בתשו' הר"ן שם כתב דטעמא דר"מ דלא חייש שבא הדם כדרכו בשעת הטלת מ"ר, הוא משום דהוי מיעוטא דלא שכיח ולא חיישינן לה, והיאך נימא דלדעת ר"ש אי"ז חשוב כלל כמיעוט. [↑](#footnote-ref-7)
8. והנה לא הביא הסד"ט לד' התוספתא המפורשים להיתר, והנה אמנם לפ"ד הסד"ט שם י"ל דטעם הא דתניא בתוספתא דטהור, הוא משום דהו"ל ככתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט, - אך אי"ז מתישב היטב, שהרי בתוספתא לעיל מינה תניא לפלוגתת תנאי בדין כתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט, וגם בעיקר מש"כ הסד"ט דכה"ג חשבינן לה ככתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט, יש מקום לדון, די"ל דבכה"ג חשיב שנמצא הרעי והדם יחד ע"ג הספל, והוי ככתם הנמצא ע"ג דבר המקב"ט. [↑](#footnote-ref-8)