סימן א עם תוספות מתשעט
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

סימן א'

בגדר קנין קידושין.

ענף א'

בשיטת האבנ"מ דבעל קונה באשתו קנין איסור.

1. האשה נקנית בשלש דרכים וכו' יש לעיין בגדר קנין של איש באשתו. דהנה הא פשיטא דאינה ממונו של בעל. כמפורש בראשונים גיטין ט ע"א [רמב"ן ור"ן] דלהכי לא טענינן לבעל כלפי אשה המוציאה בגט שמא מזוייף הוא, דאשה אינה ממונו של בעל. וכן מפורש ברשב"א לקמן ה ע"א דלהכי אשה המתקדשת תמורת מלוה שהבעל נותן לה, לא הויא בכלל ריבית מה"ת, דאשה אינה קנין גופה של בעל ולהכי מה שנקנית לו לא חשיבא שנתווסף ממונו של בעל ולא הויא ריבית. וכן מבואר באבנ"מ בשו"ת תשובה יז דהא ודאי שאינה ממונו והוכיח כן מהא דמעשי ידיה של אשה מה"ת אינן לבעלה. וא"כ הרי שעלינו להבין מהו כן קנינו של בעל באשתו.
2. וביותר יל"ע בההיא דלקמן ה ע"א דאשה ארוסה אוכלת בתרומה וילפינן לה מקרא ד"וכהן כי יקנה נפש קנין כספו הוא יאכל בו" הרי דאשה חשיבא קנין כספו של בעל ודלא כהמבואר דאינה ממונו של בעל. ז"ל רמב"ם הלכות תרומות פרק ו הלכה ג "ודין תורה שתאכל משנתארסה שהרי היא קנינו".
3. אכן עיין שיטה מקובצת מסכת כתובות דף נז עמוד ב משם רש"י במהדו"ק: והאי נמי קנין כספו הוא. שקנאה בכסף קדושין". ועיין רש"י שם נח ע"א דהא דאשה שנקדשה בביאה אוכלת בתרומה הוא משום דאיתקוש הויות להדדי. והוא כדכתב במהדו"ק דהא דחשיבא קנין כספו אין הכונה דהויא ממונו אלא הוא משום שנקנית בכסף ולא משום שהיא קנינו כפשוטו.
4. וכבר עמד על דברי שטמ"ק ורש"י הללו בשו"ת אבני מילואים סימן יז ז"ל: וראיתי בשיטה מקובצת פרק אף על פי (דף נ"ז) בהא דאמר עולא ד"ת ארוסה אוכלת שנאמר וכהן כי יקנה כו' והאי נמי קנין כספו הוא, וז"ל והאי נמי קנין כספו שקנאה בכסף קידושין שלו עכ"ל הרי שהרגיש בזה שאין קנין ממון לארוס גבי ארוסתו לכך מפרש קנין כספו היינו שקנאה בכסף קידושין ועיקר אכילתה משום קנין איסור שבה שאסורה לכל העולם משום אשת איש, וכיון שאותו קנין איסור נקנה לו ע"י כסף מקרי קנין כספו,
5. וכתב שם עוד: ועיין פרק אף על פי (דף נ"ח) דאיתא שם בגמרא היבם אינו מאכיל בתרומה מ"ט קנין כספו אמר רחמנא והאי קנין דאחיו הוא ופירש"י ז"ל והאי קנין דאחיו הוא וכי מיית ליה פקע קנינו אבל כנסה הרי היא אשתו לכל דבר והכתוב קראה אשתו דכתיב ולקחה לו לאשה דקני' בביאה וכי היכי דקדושי ביאה מאכילין בתרומה בארוסה דאיתקש הויות להדדי כך מאכילין ביבמה עכ"ל, ולכאורה תקשי כיון דקנה היבם בביאה והרי היא אשתו לכל דבר וקנינו היא ולמה ליה לרש"י ז"ל לפרש משום דאיתקש הויות אהדדי, ולפמ"ש ניחא ומשום דאשה אין לבעלה עליה שום קנין ממון וכמו שביארנו וע"כ אי אתה קורא כאן קנין כספו אלא משום קידושי כסף שנקנית בהן, וקידושי שטר וביאה דמאכילין משום דאתקושי הויות אהדדי וכיון דכסף מאכיל גם שטר וביאה מאכילין, וגבי יבמה דאינה נקנית בכסף ליכא היקש הויות אהדדי לכך פירש"י דכיון דקדושי ביאה מאכיל בארוסה דאיכא היקש הויות. עכ"ל.
6. והנה בדברי אבנ"מ הללו מצאנו הגדרת הקנין שיש לאיש באשתו דהיינו קנין איסור. ועיין באבנ"מ שם שיצא לחדש דאף עבד כנעני דאוכל בתרומה אינו מכח קנין ממון שיש לאדון בעבדו אלא מכח קנין איסור שיש לו בו. ובזה פירש להא דמצינו למ"ד דמפקיר עבדו צריך ג"ש ואוכל בתרומה ואף שכבר הפקירו לעבד. ז"ל שם: והנלענ"ד הוא דבעבד כנעני יש לרבו שני קנינים הקנין האחד הוא קנין ממון שבו ר"ל שגופו קנוי' לרבו והוא כשורו וחמורו, והקנין השני הוא קנין איסור שבו מותר בשפחה כנענית ואינו חייב אלא במצות שהנשים חייבות בו, ומש"ה המפקיר עבדו שיצא לחירות ותו לית ליה לרבי' שום קנין ממון גבי' שכבר זכה העבד בעצמו מ"מ קנין איסור שבו לא פקע ע"י הפקר ועדיין מותר בשפחה ומש"ה אוכל עדיין בתרומה שזה תלוי בקנין איסור שבו ומעתה בין תבין את אשר לפניך דהמפקיר עבדו אוכל בתרומה אפי' למ"ד ק"פ כקה"ג דמי משום דטעמא דק"פ מבטל לקה"ג למ"ד ק"פ כקה"ג הוא משום דאין הגוף עומד אלא לפירות וכמ"ש רשב"ם פרק חזקת (דף נ') וז"ל ק"פ כקה"ג דמי כאלו קנה גופו ואותו שאין לו פירות אין קה"ג שיש לו בעבד כלום שאין הגוף עומד אלא לפירותיו והלכך הראשון קרוי אדון עכ"ל, וזה שייך בקנין ממון שבו שאין הגוף עומד אלא לפירותיו אבל קנין איסור שבו אינו עומד לפירות הלכך אין ק"פ של זה מבטל אלא קה"ג של ממון חבירו שהוא עומד לפירותיו משא"כ קה"ג של איסור שבו לא בטיל לגבי ק"פ של זה דקנין איסור שבו אינו עומד לפירות, לכך אפי' למ"ד ק"פ כקה"ג אפ"ה גבי תרומה דתליא בקנין איסור שבו הכל הולך אחר קה"ג שהרי אינו עומד לפירות וזה ברור, וכו'. וראי' ברורה נלענ"ד דלענין תרומה אזלינן בתר קנין איסור שבו ואפי' למ"ד ק"פ כקה"ג מהא דאמרינן בש"ס בכמה דוכתי ד"ת ארוסה אוכלת בתרומה דכתיב וכהן כי יקנה נפש קנין כספו עיין פ' אף על פי (ד' נ"ז), **ומלתא דפשיטא שאין האשה קנויה לבעל קנין ממון דהא דמעשה ידיה לבעלה אינו אלא מדרבנן תחת מזונותיה ואלו אמרה איני ניזונית וא"ע מע"י שלה וארוסה אפי' מדרבנן מע"י לעצמה וא"כ אין לו על הארוסה שום קנין ממון** ואפ"ה ד"ת אוכלת בתרומה ומקרי' קנין כספו ולא אשכחן שום תנא דפליג אהא, א"כ מבואר להדיא דאע"ג דכל קנין ממון שבה גוף ופירות לעצמה מש"ה מאכילה בתרומה ד"ת ואפי' למ"ד ק"פ כקה"ג דהכא בארוסה הגוף והפירות שלה לענין ממון ואפ"ה הוי קנין כספו דבעל ולא נחלק על זה שום אדם מעולם, מוכח מזה דלענין תרומה אזלינן בתר קנין איסור שבו וגבי קנין איסור ליכא קנין פירות דליבטליה, עכ"ל.

ענף ב'

בהגדרת קנין איסור באשה ובעבד כנעני.

1. אכן הדבר צ"ב מהו גדר דקנין איסור בעבד כנעני ובאשה לבעלה. וחשבתי בזה מהלך ואציע הדברים, ואקוה אל ה שלא תצא תקלה מתח"י. ובראשונה נראה להגדיר הדברים ואח"כ להטעימם. והוא, דבבעלות ישנה בעלות הנוגעת לענין ממון, דהבעלות מחשיבה הדבר לממונו. וישנה בעלות שאינה נוגעת לענין ממון, אלא לענין איסור. והאדון בעבדו איתא לתרוייהו דהרי הוא בעלים הן לענין הא דהויא ממונו, והן לענין הא דלענין איסורים הרי הוא בעלים דיליה. ובעבד לחד מ"ד בגמ' משכח"ל דתיפקע ממנו הבעלות לענין הממונות ועדין לא תיפקע ממנו הבעלות לענין איסורים, וזה נעשה במפקיר עבדו. דההפקר אין בכוחו להפקיע את הבעלות לענין איסורים, דבעלות זה אינה פוקעת לחד מ"ד אלא בגט שחרור, והרי נשארה בו הבעלות לענין איסורים. ובאשה כל הבעלות אינה לענין ממונות אלא לענין איסורים.
2. והטעמת הדברים בהקדים דהנה בקנין ממון מצאנו שאין אדם יכול להקנות דבר שאינו ברשותו, והדבר צ"ב רב אמאי לא, והרי שלו הוא. ומבארים בזה דבקנין ממון הבעלות היא השליטה על החפץ. דעצם שליטתו המוחלטת היא היא הבעלות דיליה. וכל שהחפץ אינו ברשותו, ואחר מעכבו ממנו, וכגון שהוא גזול ביד אחר, הרי שליטתו אינה מוחלטת על החפץ שהרי הוא מעוכב ע"י אחר, וכיון שכן אף בעלותו אינה מוחלטת ואינו יכול להקנותה לאחר, דהרי בעלותו פגומה היא[[1]](#footnote-1). ודאתאן להכי נראה דכל עניני ממון הם מחמת שליטת הבעלים ולכן יכול הוא לפעול בחפץ כרצונו. אבל ישנה בעלות אחרת שאינה נפ"מ לענין ממונות, אלא לענין איסורים, ובעלות זו היא עצם הקנין שהעבד שלו, דחל בעבד שהוא של אדון זה וחלות זו היא הנפ"מ לענין איסורים דיליה. היינו לענין חיוב מצוות כאשה והיתר לשאת שפחה ועוד. ולאבנ"מ אף ההיתר לאכול בתרומה הוא מחמת בעלות זו. והנה בבעלות זו לא אכפ"ל שמבחינה ממונית אין לו שום דבר בעבד, וכההיא דמפקיר עבדו. דהנה הפקר שהיא הפקעה של הבעלות הממונית - פירושו, דכל ענין הפקר הוא שהוא מאפשר לכל הבא לזכות בחפץ, והרי זה עצמו הסתלקות השליטה שלו בחפץ שהרי כל השליטה שלו היא עצם העכוב של החפץ מאחרים, וכשמסיר את העכוב הלזה, הרי הוא עצמו הסרת הבעלות לענין ממוני, היינו שליטתו על החפץ. מ"מ אף שהסיר את בעלותו לענין ממונות, עדין לא פקעה בעלותו שהיא נפ"מ לענין איסורים , דבעלות זו לחד מ"ד אינה נפקעת עם ההפקר. והרי הוא עדין שלו בעלות לענין איסורים. דהיות והבעלות אינה בעלות ממונית אין שייכות בינה לבין השליטה על העבד, אלא עצם זה שהוא קנאו והוא שלו, היא היא הבעלות לענין האיסורים.
3. ומינה אף לענין קנין איש באשתו. דהן אמת שלא שייכת בעלות ממונית לבעל על אשתו, ולכן מעשי ידיה מה"ת הם שלה. ואינו יכול לעשות בה כרצונו. מ"מ ישנה בה בעלות שכל הנפ"מ שלה הם עניני איסור והיתר. דהיינו שקונה אותה קנין שמעתה היא שלו אולם לא ממונו, אלא שלו בלא בעלות לענין ממונות. והנפ"מ בבעלות זו שהיא אסורה לכל העולם. והיא מותרת לו. ואף משועבדת לו לענין אישות. וכלשונו של האבנ"מ "קנין איסור שבה לבעל במה שמיוחדת לו ואסורה על כל העולם משום א"א" ונפ"מ נוספת דהיא רשאית לאכול בתרומה וזה כיון שהיא שלו. והא דמקריא קנין כספו, אינו כמשמעות הלשון דהיא כספו, אלא כדפרש"י דהיא קנינו מחמת שקנאה בכספו. ובאמת אם נקנית בביאה או שטר הוצרך רש"י לילפותא דאף כה"ג אוכלת בתרומה משום דאיתקוש הויות להדדי.[[2]](#footnote-2)
4. אכן בתורא"ש מצינו הגדרה אחרת בהא דמקריא קנין כספו עיין בדבריו לקמן ה ע"א "האי קנין כספו היא. כיון שמושל עליה ומשועבדת לו מיקרי קנין כספו אפילו קנאה בשטר ובביאה". הרי פירש דהמציאות שמושל עליה להכי חשיבא קנינו. ואין זה משום הקנין איסור. ואף בשטר וביאה אין צריך להא דאיתקוש הויות אהדדי. והיינו דעצם זה שמושל עליה לענין אישות ומשועבדת לו מקריא קנין כספו דאף זו שליטה מסוימת. וע"ע לשון התוספות הרא"ש כתובות דף ב ע"א: עוד תימה כי היכי דאשה שנולדו בה מומין אמרינן נסתחפה שדהו הכי נמי האיש שנולדו בו מומין נימא נסתחפה שדה שלה ואמאי כופין אותו להוציא, וי"ל משום דהאשה קנין כספו של האיש כמו עבדו שורו וחמורו ותלויה במזלו. עכ"ל. ועיין לקמן בזה.

ענף ג'

הגדרת אישות באופן אחר, שכל ענינה הפרשתה מהעולם ויחודה לבעל.

1. ויש מקום לפרש באופן אחר לגמרי ענין קנין אישות דאיש באשתו. בהקדים לדברי הגמ' בע"ב דלשון קידושין הוא דאסר לה אכו"ע כהקדש. ופירשו לשון הרי את מקודשת לי - כלומר להיות לי מקודשת לעולם בשבילי כמו (נדרים ד' מח.) הרי הן מקודשין לשמים להיות לשמים. והוסיפו התוס' "ופשטא דמילתא מקודשת לי מיוחדת לי ומזומנת לי". הרי לשון קידושין שהוא אוסרה לכל העולם בשביל שתהא מותרת לו. ועוד פירשו לשון קידושין שהוא מייחד אותה לו. ויש מקום לומר דזהו כל ענין קידושין ותו לא. ובאמת בקידושין אין כלל ענין קניני שקונה אותה, אלא כל ענין קידושין הוא מה שהיא מיוחדת לו ע"י שאוסרה על כל העולם או שהיא מיוחדת לו שיש בכוח לייחדה עבורו. ומה שקרוי קנין, היינו משום שכיון שנמצא שיש לו זכויות בה שהיא מיוחדת לו, הרי שייך כאן מטבע לשון של קנין. והנה חלות זו נעשית ע"י מעשה קנין, דקנין הוא בא להחיל חלות והרי אף כאן שנעשה באשה חלות איסור ויחוד זה הרי צריך לזה מעשה קנין. אבל אין זה מעשה קנין הבא להכניס אותה תחת בעלותו.[[3]](#footnote-3)

ענף ד'

במחלוקת פנ"י ואבנ"מ באשת איש שאינה אסורה לאחרים בעונש מיתת ב"ד אי תפסי בה קידושי אחר.

1. והנה בשפחה חרופה תפסי קידושין לחד מ"ד בגיטין מג ע"א והכי קיי"ל. ומ"מ אין איסור כרת או סקילה והיינו פרשת שפחה חרופה דהבא עליה באשם ולא במיתה - ואף לא במזיד. משום דאין היא אשת איש גמורה. ויל"ע אם תפסי בה קידושי אחר.
2. ז"ל בית שמואל סימן מד ס"ק טו צריכה גט - דקדושין תופסין בה ואינן קדושין גמורים לענין מיתה כ"כ הרא"ש וכן הוא לדעת הר"ן וכן יש לפרש דברי הרמב"ם והבא עליה אין חייב מיתה לכ"ע **ואם קידש אחר קודם השיחרור אין תופסים קדושי השני.** עכ"ל.
3. ועיין פנ"י גיטין מג ע"א: אמר רב חסדא חציה שפחה וחציה בת חורין שנתקדשה לראובן ונשתחררה כו' ואין אני קורא בה אשת שני מתים כו'. וקשיא לי דאכתי משכחת אשת שני מתים בשלא נשתחררה וחזרה ונתקדשה לשמעון דנהי דקדושי ראובן תפסי בה מ"מ כיון שאין חייבים ע"י קידושין הללו אלא אשם כדמשמע מפירש"י ז"ל וכמ"ש הרא"ש ז"ל [סימן ל"ז] א"כ נראה דקדושי שמעון נמי תפסי בה דהא קי"ל קידושין תופסין בחייבי לאוין והכא ליכא אפילו לאו אלא אשם גרידא.  **ונראה לענ"ד ליישב דהא דקי"ל בעלמא קידושין תופסין בחייבי לאוין היינו חייבי לאוין דעלמא אבל ע"י קידושין לא ובלא"ה לא משכחת קידושין אחר קידושין דכיון שתפסו קידושין של ראובן הרי היא ברשותו ואין לה יד לקבל קידושין מאחר, כן נראה לי**: והוא יסוד גדול בדין קנין אישות.
4. ועיין אבני מילואים סימן מד ס"ק ד: ולענ"ד נראה דבזה תופסין קידושי שני דהא בפ' האומר [סז, ב] אמרו מנלן דאין קידושין תופסין בחייבי כריתות ומייתי עלה מאחות אשה ופריך בשלמא כולהו אתיין אלא אשת איש ואשת אח איכא למיפרך כו' א"א נמי איכא למיפרך מה להנך שכן אין להם היתר בחיי אוסרן תאמר באשת איש שיש לה היתר בחיי אוסרן אלא כו' אמר קרא כל אשר יעשה מתועבות האלה ונכרתו הוקשו כל העריות כולן לאחות אשה מה אחות אשה לא תפסי בה קידושין אף כל העריות כולן לא תפסי בהו קידושין ע"ש, וכיון דא"א גופא לא נפקא לן אלא מהקישא ושם לא נפקא אלא חייבי כריתות דכתיב ונכרתו, וכיון דבשפחה חרופה ליכא לא מיתה ולא כריתות א"כ מנלן דלא תפסי בה קידושין, וא"כ נראה דודאי תפסי בה קידושין דלדידן ליכא מידי דלא תפסי בה קידושין אלא חייבי מיתות וכריתות וגמרינן לה מאחות אשה, וכן ביבמה לשוק דמספקא לן אף על גב דהיא חייבי לאוין משום דכתיב לא תהי' אבל בעלמא לא.
5. ועיין חזו"א לדף סז שיישב הקושיא מדף סז דהתם בעינן לענין ממזרות שלא יתפסו קידושין מחמת האיסור ולא מחמת שאינה יכולה להנשא לאחר. ולהכי בעינן קרא דל"ת קידושין מחמת איסור אשת איש.[[4]](#footnote-4) הרי לפנינו מחלוקת רבותינו האם תפסי קידושין בשפחה חרופה המקודשת לאחר.
6. וניחזי אנן להמבואר לעיל בענפים א – ג' בביאור הגדרת קנין איש באשתו. האם הדעת נותנת שיתפסו קידושין באשה שכבר מקודשת לאחר - לולי איסור אשת איש שבה ומיתת ב"ד שבה. ולכאורה היה נראה דתלי בהנ"ל. דהנה אם הגדרת הקנין היא קנין איסור, ולפמש"נ דהיינו דהיא שלו בבעלות גמורה, אלא דהוא בעלות לענין איסורים ולא לענין ממון. לפ"ז נראה ברור דקידושי אחר אינן יכולים לחול בה. דהרי בא לקנות אשה שכבר שייכת לאחר. וצדקו מאד דברי ב"ש ופנ"י. אבל אם נימא דכל ענין קידושין הוא הפרשה מהעולם ויחודה אליו, אזי בזה יש מקום לדון בדברי אבנ"מ דאפשר דלולי איסור שבה, הרי אף שהיא מופרשת מכל העולם אכתי יכול אף אחר לפעול בה חלות זו עבורו. ולכאורה אף בכאן יש לתלות זאת האם כדברי התוס' בתחילה דכל ענין קידושין הוא הפרשתה מכל העולם עבורו, דלפ"ז יש מקום לחדש ולומר דאף לאחר שהפרישה ראובן מכל העולם עבורו, הרי יש בכוחו של שמעון אף הוא להפרישה מכל העולם ובכלל להפרישה אף מראובן עבורו. והרי חייל בה קידושין כיון שאף שמעון מפרישה מכל העולם וחייל הפרשתה כלפי ראובן דכלפיו לא היתה מופרשת ומהני לחול בה הפרשה זו עבורו. והוא חדוש גדול, אלא דסמך לזה מצינו בדברי הר"ן ר"פ המגרש דלמ"ד דחייל קידושי חוץ, אם ראובן קידשה חוץ משמעון, ובא שמעון וקידשה חיילי אף קידושי שמעון. אבל אם שמעון קידשה חוץ מראובן לא חיילו קידושי שמעון כלל. משום דאין שום משמעות לקידושי שמעון דהרי אף לפני קידושיו היתה מופרשת מכל העולם, ואם משום ראובן הרי עתה אינה מופרשת מראובן דהרי קידשה חוץ מראובן. הרי דכל שמפרישה מאחד מהני קידושיו. ומעתה יש אולי מקום לומר דאף אשה המקודשת כלפי כל העולם מהני קידושי אחר דאף הוא מפרישה מכל העולם ואף מבעלה הראשון, וחיילי קידושיו לולי איסור א"ש שבה. אבל אם ענין קידושין כולו הוא יחודה אליו, בזה ודאי מסתברא מילתא טובא, דכיון שהיא מיוחדת לראובן א"א לייחדה לאחר. ויל"ע בזה.
7. ואיך שיהיה הרי להמבואר יש לתמוה על רבינו אבנ"מ שהוא ביאר דגדר קנין איש באשתו הוא קנין איסור, ולפמש"נ בהגדרתו, הרי פשיטא דלאחר שראובן קנאה אין שמעון יכול לקנותה וא"כ איך פליג על הפנ"י וכתב דמהני קידושי אחר לחול בה אילולי איסור שבה. וצע"ג.

ענף ה'

ביאור שיטת רש"י בנדון הפנ"י ואבנ"מ

1. רש"י במשנה מפרש הא דקונה א"ע דהיינו לענין להיות ברשותה להנשא לאחר. דהיינו דע"י קידושין הבעל קונה את האשה שמכאן ואילך אינה ברשותה להנשא לאחר, ובגט היא קונה א"ע בחזרה שהיא ברשותה להנשא לאחר. ופשטות הדברים מורים כהפנ"י ודעמיה דע"י הקידושין הרי היא אינה ברשותה ואם יבוא אחר ויקדשנה אין קידושיו קידושין [אף לולי האיסור אשת איש שבה] דהרי היא ברשות אחר, ושוב אינה יכולה להנשא לאחר. ושמעתי מהגרא"א שליט"א לדחות ראיה זו. דלעולם יש לפרש דברי רש"י להיות ברשותה להנשא לאחר, דאין הכונה לקנין קידושין ונשואין, אלא הכונה להיתר ביאה. דהקידושין הם הפרשה מכל העולם שאינה רשאית לחיות חיי אישות עם אחר. והגט הוא שקונה א"ע לחיות חיי אישות עם אחר. וזה מש"כ רש"י להנשא לאחר. ולפ"ז מהות קידושין הם עצם ההפרשה של האשה מכל העולם לענין היתר ביאה. ומהות הגירושין הוא ההיתר ביאה לכל העולם, וכלשונו של גט 'הרי את מותרת לכל העולם' היינו מהות הגט הוא ההיתר ביאה ולא מה שהיא יכולה להיקנות לאחר. אלא ההיתר ביאה לכל העולם. ולפ"ז יש לומר דלעולם הקנין אישות שיש לבעל באשתו אף כשקנאה אינו מעכב מאחר לזכות בה וכשיטת אבנ"מ, ואף דבסברא הוא צ"ב וכמשנ"ל, עכ"פ מרש"י אין מוכח לגמרי כשיטתו של הפנ"י דרשי קאי במילתא אחריתי.
2. וסמך לדבר דמהות הקנין אינה לענין שאינה יכולה להנשא לאחר מסיפא דמתני' דיבמה קונה א"ע והנה שם איכא מ"ד דתפסי קידושין ביבמה לשוק, וע"כ דקונה א"ע אינה לענין שהיא יכולה להנשא לאחר, דאף קודם לכן יכלה היא. אלא לענין היתר להבעל לאחר דקודם לכן היתה אסורה משום איסור יבמה לשוק ועתה קונה א"ע דמותרת היא. והוא סמך נחמד.

ענף ו'

הערות בפשט רש"י במשנה.

1. היבמה נקנית בביאה. רש"י פירש לענין דנעשית כאשתו לכ"ד, והיינו לענין דיוצאת ממנו בגט בלא חליצה. והא דלא פירש כדלעיל לענין בעל דהתם בפשטות הכונה לענין דהיא אסורה להנשא לאחר, היינו משום דיבמה אף קודם ביאתו שקנאה הרי היא אסורה לאחר. ולכן הוצרך לפרש באופ"א. ועיין תור"י הזקן שפירש "היבמה נקנית - ליבם קנין גמור ליורשה ולהטמא לה. בביאה – אבל ההוא קנין דלעיל לא הוי קנין גמור דעדין אינו יורשה ואינו מיטמא לה אם הוא כהן אלא שנעשית ארוסה. ע"כ. והא דרש"י נד מפירוש זה נראה פשוט, דביבמה יש דין מיוחד שהביאה עושה אותה כנשואה, והנה במתני' לא איירינן אקנין נשואין אלא אקנין קדושין, וכרישא דאשה נקנית, ולכן לא ניח"ל לרש"י לפרש דקנין דיבמה היינו לענין דהיא נשואה אצלו לענין ירושה וטומאה, ולכן פירש דהוא לעיקר הקנין, דקנינו עושה אותה כאשתו לכ"ד ואף אם היה זה קנין אירוסין ג"כ היתה כאשתו לכ"ד. [וכמאמר לב"ש דקונה קנין גמור של אירוסין לחד מ"ד ביבמות וא"צ חליצה אלא גט] ובקיצור דרש"י בא לפרש נקנית דיבמה דומיא דרישא דהיינו קנין אירוסין שבה ולא קנין נשואין שבה. ולכן פירש לענין דנעשית כאשתו לכ"ד.
2. ועיין רמב"ן יבמות כט עמוד ב "אלמא מדאורייתא קני, אלא מתחיל הוא לב"ש ואין גומר, וכן למ"ד מדרבנן מתחיל ואינו גומר תקנו בו, כדאמרינן עלה בקדושין (י"ד א') יכול יהו כסף ושטר גומרין בה וכו' וכדתנן והיבמה נקנית בביאה ולא בכסף ולא בשטר, ומדפליגי ב"ש ברישא ולא פליגי בהא ש"מ שאף ב"ש מודים בה, ותנן נמי בפרק נערה המאורסה בנדרים (ע"ד א') אין היבמה גמורה ליבם כשם שהאשה גמורה לאישה, ופרישו בגמרא הכי קתני אי אתה מודה שאין חייבין עליה סקילה כנערה המאורסה, פי' לר' אליעזר קאמר ליה דאע"ג דאמר דמאמר קני מודה הוא שאינו גומר", לכאורה מתבאר מדבריו דהא דקתני דנקנית ליבם היינו לענין דאסורה לעולם באיסור סקילה. ובזה ביאר דאף לב"ש דמאמר קונה מה"ת ואף למ"ד דקונה קנין גמור מ"מ אינו קונה לענין דנעשית כאשתו לענין חיוב סקילה אלא בביאה. וזהו היבמה נקנית דמתני' דילן לב"ש. והוא פירוש שלישי במשנה.
3. רש"י ד"ה בכסף ובשטר מתבאר מרש"י כמה יסודות בקניני קידושין
   1. דבכסף א"צ לומר בכסף זה.
   2. דבשטר אין דין אמירה כלל.
   3. דבביאה יש לו לומר בביאה זו. ועיין מאירי בכל זה, ודברי רש"י מתבארים לפי המבואר דבביאה א"צ שהעדים יראו את הביאה אלא את היחוד, ולכן עליו לומר התקדשי לי היינו לאחר מכן כשיבוא עליה, ועליו לומר בביאה כיון שאינו אומר זאת בשעת הביאה. אלא קודם לכן. ועוד מדוקדק לשון 'ואמר' היינו שהיא מקודשת בביאה שהוא כבר אמר קודם לכן התקדשי לי משא"כ בכסף קתני ברש"י ואומר לה. היינו בשעת נתינת הכסף.

הוספות

כו אייר תשע"ד

עיין רשב"א ג ע"א ז"ל: ובתירוץ זה עלה לנו תירוץ גם למה שמקשים עוד למאי דאמרינן ואימא הכי נמי, א"כ ליקני אשה בחזקה דומיא דשדה. ויש מתרצים בקושיא זו דכיון שאין גופיה קנוי לא שייכא בה חזקה. וקשיא לי דהא עבד כנעני עד שלא טבל אין גופו קנוי, ולא קני ליה אלא למעשה ידיו (יבמות מו, ב), ואפ"ה נקנה בחזקה. ושמא מכיון שע"י חזקה זו אפשר לבא לידי קנין הגוף שאם הטבילו לשם עבדות גופו קנוי לו, חזקה נמי שייכא ביה, משא"כ באשה דלעולם אין גופה קנוי לו: עכ"ל

והנה אם נימא דאין לבעל קנין באשתו כלל והוא דין אחר דיחודה אליו והפרשתה מכל העולם, אמאי לא תירץ הרשב"א בפשיטות דלהכי קנין חזקה לא מהני, ואילו הרשב"א כל תירוצו דאין גופה קנוי והוקשה לו אכתי מהא דמהני חזקה אף לקנות עבד למעשי ידיו. וא"כ יש לקנין חזקה להועיל אף לקנות אשה דהא חזינן דאף היכא דאין גופו קנוי אלא למעשה ידים מהני חזקה. משמע מדברי הרשבא הללו דלעולם יש לו קנין באשה לענין מסוים אלא דאין גופה קנוי ולהכי דן אם חזקה מהני כה"ג או לא ודימה זאת במקצת לקנין עבד למעשי ידים ודוק.

כו אייר ציטוט מהכתוב במק"א

עיין אבנ"מ סימן מב דכתב דלולי דברי הרשב"א הו"א דטעמא דהוי קידושין אף למ"ד דלתליוה וקני לא קני הכא שאני "מיהו לולי דברי הרשב"א נראה לענ"ד דאפי' נימא תלויה וקני לא קנה היינו משום דלקנות בעי רצון טפי וכל שבע"כ לא קנה אבל קידושי אשה אינו קנין לגבי בעל דנימא דלא קנה וכמ"ש הרשב"א פ"ק דקידושין (דף ו') גבי המקדש בהנאת מלוה דה"ל הערמת רבית וכתב שם הא דלא הוי רבית קצוצה בזה דקונה אשה בהמתנת מעות משום דאין גופה קנוי לבעל ולאו מידי שקיל ע"ש, **וכיון דאין גופה קנוי לבעל ואין בקידושין כי אם שנאסרה ע"י לכל העולם**, **וכל כה"ג אפי' ע"י אונס מהני כיון דמחויב בדברו הוי לי' כעין מכר ומשום תלויה וקני לית בי' כיון דאין אשה בתורת קנין לגבי בעל דאין גופה קנוי לו ואין לו זכי' בגוף האשה** וא"כ טעמא די"א דלא מהני באנסוהו לקדש משום אפקעינהו רבנן לקדושי מיני' וכמ"ש בח"מ. והוא לטעמיה דאף לאחר קידושין יכול אחר לזכות בו לולי האיסור. ולכאורה הוא סתירה לקנין איסור דאבנ"מ והרי לפנינו ב' אבנ"מ הסותרים למש"נ.

יט אייר תשעט

אכתוב רק תמצית העולה מדברינו השתא, והכל מבוסס על האמור לעיל, ומ"מ אין בהמ"ד בלא חדוש. והכל בקיצור נמרץ ממש

1. הרשב"א והר"ן והרמב"ן ייסדו דאין האשה ממונו של בעל. ולכאורה כונתם דאין לבעל באשתו שום זכויות ממוניות.
2. אכן הרי מצאנו דאשה אוכלת בתרומה משום שהיא קנין כספו של בעל. ובאבנ"מ הביא מהשטמ"ק דקנין שיש לו בה ע"י כספו. ואין הכונה לקנין כספו כמשמעו ואף ברש"י מאד מדוקדק שהוצרך לפרש דאף אם נתקדשה בשטר וביאה אוכלת בתרומה משום דאיתקוש הויות להדדי.
3. מהתורא"ש בתרי דוכתי הוכחנו דיש לו בה קנין ממוני. אכן הראוני בתורא"ש דף י שאף הוא כתב כרש"י דבשטר וביאה שאוכלת משום דאיתקוש הויות להדדי והוא לכאורה סתירה גלויה שהרי כל ענינו בדף מד לפרש אמאי אף בשטר וביאה חשיבא קנין כספו.
4. בגדר הקנין להראשונים שאינה ממונו של בעל כלל, באבנ"מ הגדיר זאת כקנין איסור. וכקנין שיש לאדון בעבדו אף לאחר שהפקירו, למ"ד דצריך ג"ש ואוכל בתרומה כל זמן שלא קיבל ג"ש.
5. נתבאר לן תרי אנפי בגדר קנין זה.
   1. האחד, דענינו החלת חלות באשה שהיא מופרשת מכל העולם ומיוחדת לו. ובאמת אינה נכנסת לרשותו כלל, אלא שיש בה חלות שהיא אשתו היינו יחוד והפרשה.
   2. השני, דבאמת יש לו בה קנין אלא שהוא קנין דיני ולא קנין ממוני. קנין ממוני היינו שליטה בחפץ הנקנה. ואילו קנין דיני הוא עצם הבעלות שיש לו על החפץ. ודוגמא באיסורי הנאה למ"ד דחשיב לכם אף שאין לו בחפץ דיני ממון. דכיון שהוא אסור בהנאה אין לו שום שליטה בחפץ. אבל לעולם בעלות דינית יש כאן.
6. ובאבנ"מ הוכחנו דכפי הנראה למד כפירוש ראשון. ולהכי כתב דלולי איסור ערוה היו תופסים קידושין באשת איש. והיינו דינא דשפחה חרופה. והיינו דשייך שיחול באשה זו חלות אישות נוספת אף שכבר יש בה חלות אישות אחת. ואף שחלויות סותרות הן שייך שיחולו. [ולא כפי שפירשתי בתוך הדברים לעיל דהיינו משום שהוא אסר אותה אף לבעלה הראשון ויש כאן חלות הפרשה. אלא אף בלא זה ואף אם נכלל בחלות אישות היחוד אליו, מ"מ שייך שאחר יבוא וייחד אותה אליו ואף שהיא כבר מיוחדת לפלוני] וכן נראה מאבנ"מ דכתב דתלויוהו וקדיש לא חשיב תלויוהו וקני, כיון שאינה קנינו. ואין בה אלא איסורים.
7. אכן משמעות הדברים יותר נראה כצד שני שנתבאר. ובאמת הוא כהפנ"י ודעימיה דלאחר שנתקדשה לאחד שוב אינה יכולה להתקדש לאחר, אף לולי איסור ערוה שבה. וכשפחה חרופה. וכן מוכח ברשב"א שכתב דלכאורה היה לקנין חזקה להועיל באשה כקנין עבד שקונה אותו למעשה ידיו. ואף שהרשב"א עצמו אמר דלאו ממונו של בעל. והיינו דלריבית בענין התווספות ממון. ובקנין אשה לא חשיבא תוספת ממון דאין זה קנין ממון. ואף לענין טענינן צ"ל דלא חשיב להוציא מבעל לענין דין טענינן. ואכתי יל"ע בזה.
8. ונראה דאף דמשמע בתורא"ש שיש לו בה זכויות ממוניות ובפשטות הכונה לזכות אישות בה. מ"מ אפשר דאין זה מהות הקנין קידושין. אלא הוא דבר שחל ממילא מכח היותה אשתו. ולעולם חלות הקידושין עצמם היינו הקנין איסור הנ"ל. והתורא"ש לא בא לפרש את מהות הקידושין ודוק.
9. והנה להמבואר בדף ז ברש"י וביותר בתוס' שם בדעת רש"י דקושיית הגמ' ונפשטו בכולה היינו רק כשקדשה בלשון הרי את מקודשת דמשמעו שאוסר אותה על כל העולם כהקדש. ויעוין בקו"ש שם. הנה היה נראה דבאמת בכל קידושין תרוייהו איתנהו בהו היינו חלות קנין דיני שיש לו באשתו, ואף חלות דינית באשה עצמה שמיוחדת לו ומופרשת מכל העולם כהקדש. וכשמקדשה בלשון קידושין, החלות נעשית ע"י החלות אישות שמחיל בה וממילא זוכה בה לקנין אישות. וכשמקדשה בלשון קנין החלות נעשית ע"י הקנין אישות שיש לו בה וממילא חלים בה החלות אישות שהיא מיוחדת ומופרשת. אכן באמת דברים הללו מחודשים מאד. אבל הא מיהת לפי הבנות הנ"ל אפשר לשמוע שיש כאן ב נקודות שונות ששתיהם קיימות בקנין קידושין.

1. אכן כבר נחלקו הרמב"ן ובעה"מ ריש שור שנגח דו"ה בחפץ גזול שהגזלן רוצה להשיבו, האם הנגזל יכול להקנותו או לא. י"א דכיון דמעתה אין החפץ מעוכב מהנגזל יכול הוא למוכרו. וי"א דכיון שלגזלן יש קניני גזילה בחפץ הרי שזה מעכב את הבעלים להקנותו. ולכאורה נחלקו בנדון זה האם הא דאין הנגזל יכול להקנותו הוא מחוסר השליטה שיש לו בחפץ או דהוא משום קניני הגזילה שיש לגזלן בחפץ. ודברינו בזה הם להצד דהוא מחוסר השליטה. וכבר נחלקו הרמב"ם והריטב"א אם אף באבידה איתא לדינא דהבעלים אינו יכול להקנותו לפי שאינה ברשותו. ואבידה הרי אינה בשליטתו אולם אין לאחר קניני גזילה בה. ומבארים דזו אף שורש מחלוקת זו. ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-1)
2. אעתיק הנוגע לענין זה מש"כ בשנת תשנט בשעורים בנ"ח ומינה איכא למשמע הרבה ליסוד הנתבאר בכאן דשייכת בעלות שאינה בעלות ממונית.

   הנה המל"מ ייסד דמקדש באיסוה"נ אם הם מותרים לאשה בהנאה היא מקודשת. וראיותיו משיטת רש"י דמקדש בחליפי אסורי הנאה מקודשת כיון שאין תופס את דמיו, ואף דלרשי בחולין ד' ע"ב וע"ז נד ע"ב אסור למוכר להנות מהדמים [דאף שאין תופס דמיו מ"מ כל שנהנה מהדמים הרי נהנה בעקיפין מהאיסוה"נ] וא"כ הרי דבר זה אסור בהנאה למוכר ומ"מ היא מקודשת כיון שהאשה נהנית. וכבר כן בר"ן לפרש כן בשיטת רש"י וכתב להוכיח כן מההיא דלעיל נב ע"ב דמפורש בסוגיין דאם סתם גזילה יאוש בעלים הרי היא מקודשת ואף שיאוש כדי לא קני ורק עם שינוי רשות, מ"מ היא מקודשת כיון שהיא קונה שאצל האשה יש כאן יאוש עם שינוי רשות. את"ד הר"ן בסוגיין.

   ולכאורה יש להביא שתי ראיות נוספות ליסודו של המל"מ.

   קידש בדמים של הקדש לר"י בשוגג קידש, כיון דיוצא לחולין בשוגג, והנה גוני דשוגג משכח"ל באופן שלא ידע שהוא של הקדש והיה סבור שדמים אלו שלו הן ונתן לאשה והנה כה"ג הרי הוא לא זכה בהם מעולם ולא יצאו לחולין אלא ביד האשה. אלא דאפשר לאוקמי באופ"א והוא דהיה סבור שהם של חבירו והוא התכוין לגוזלם והרי הם יצאו לחולין בידו. שו"ר דז"א, שהרי א"כ מ"ט דר"מ דאמר בשוגג לא קידש דלא שייך לדון משום מק"ט שהרי כבר יצאו לחולין בידו ולא איתחיל על ידה כלל, ומפורש בגמ' דלא ניחא לה דתתיחל על ידה. והרי ברור דאיירי באופן הראשון, וא"כ הרי זו ראיה מוכרחת דאף שלא זכה בהם מ"מ כיון דעל ידו באה ההנאה לידה הרי היא מקודשת וזו ראיה נפלאה ולא ראיתי מי שהביא לזה.

   הקשו התוס' נה ע"ב אמאי לא חיילי קידושין בערלה וכיו"ב והרי יכולה היא להנות שלא כדה"נ, ותירצו דאיירי דאיירי שאין שו"פ מכח הנאה זו, ולפ"ז נמצא שאם מקדש בכמות גדולה הרי היא מקודשת. ויל"ע דא"כ אף ייחשב שלו לענין חמץ וכיו"ב ואמאי שני דברים אינן ברשותו של אדם. וכן באתרוג אם שוויו ש"פ לשלא כדרך הנאה יצא בו יד"ח דחשיב 'לכם'. וכבר עמד ע"ז רע"א וכתב דודאי לא חשיב משום זה ממונו אלא דכיון שיבוא לאשה הנאה מכח זה הרי זו מקודשת הרי דאף שקידשה בדבר דלא חשיב ממון מ"מ כל שיש לה הנאה מכח דבר זה הרי זו מקודשת. ואף ראיה זו לא ראיתי מי שעמד בזה.

   והנה עיקר יסודו של המל"מ הוא מחודש שאף שאין זה ממונו הרי היא מקודשת כיון שהגיע ההנאה מכוחו. וחשבתי לבאר הדבר באופן אחר, דאיסורי הנאה שאני

   בהקדים דהנה דנו האחרונים הרבה בגדר איסוה"נ האם חשיבי שלו, וכבר נמצא בזה מחלוקת ראשונים מפורשת בסוכה לה לענין אתרוג אם חשיב לכם דהראב"ד כתב דאינו בכלל לכם והריטב"א פליג דחשיב ממונו.

   והנה מפורש בסוגיות דמזיק איסוה"נ פטור מלשלם ובתוספתא מפורש דאף שרי ליקח לכתחילה איסוה"נ של חבירו, ומפורש בכמה סוגיות שא"א למכור איסוה"נ והנה כל זה לכאורה מורה ג"כ שאינו שלו, והן אמת דלענין מכירה כתב הקצוה"ח שהוא מדין אינו ברשותו, אכן אכתי תקשי איך שרי ליקח ממנו ואמאי פטור על היזק וכיו"ב. אבל אם אינו שלו א"ש היטב

   אכן לעומ"ז יש כמה ראיות דאין זה כפשוטו,

   כתב גט על איסוה"נ כשר אף דבעינן ספר המקנה.

   מלשון הריטב"א סוכה לה משמע להדיא שאין נדון אם זה שלו אלא האם ממון כזה אף שהוא שלו כיון שאין לו דיני ממון האם זה בכלל לכם. ע"ש היטב.

   רש"י פסחים לא כתב דאוכל תרומת חמץ פטור משום דלא מידי אפסדיה.

   איך יוכל הגזלן להשיב חמץ לגזלן אף שעבר עליו הפסח והוא אסור בהנאה בטענת של הרש"ל, והרי אינו שלו, והו"ל כההיא דב"ק סו דכל שיאוש קני ונתייאש הנגזל וקנאה הגזלן אינו יוכל לומר הרש"ל, וה"נ הכא אינו של הנגזל ויצא כבר מרשותו.

   מכל הלין ראיות מוכח דלכו"ע אסה"נ אינן הפקר אלא הם שלו אלא דאין בו דין ממון, ועיקר הדבר מבואר בשו"ע הגר"ז וביאורו נראה דדין ממון היינו השויות של הממון והשימושים שלו והתועלת שאפשר להפיק מהממון, וכל שיש לו ממון אבל אין לו שום תועלת מהממון ואין לו שום שויות מהממון הרי בזה נחלקו הראשונים האם הוא בכלל 'לכם' כיון שסוף סוף הוא שלו, או דכיון שאין לו בו דין ממון אף שהוא שלו אין זה בכלל לכם דוק בדברי הראב"ד והריטב"א סוכה לה ובשאר דוכתי ותשכח שהוא אמת לאמיתו. ע"כ מש"כ שם והיא ראיה גדולה ליסוד דילן בכאן. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש שכתבו לחדש דאמת היא שיש את כל האופנים הנ"ל בקידושין הן קנין והן ייחוד לאישות והפרשה מכל העולם. ויצאו לחדש עוד ולומר דשייך לחלק ולומר דיש אופן של אישות שכולו מתחילה מההפרשה מכל העולם והייחוד. ואילו יש אופן של אישות שתחילתו היא הקנין וממילא דינה שהיא מופרשת ומיוחדת. אבל התהליך הוא שונה. ז"ל קונטרסי שעורים: ומצינו בעניני קדושין הנ"ל חילוקי הלכות דהנה לקמן דף ז עמוד א דקדקו התוס' מלשון רש"י דדוקא כשקידשה בלשון הרי את מקודשת שייך פשטה קדושין בכולה וכמוש"כ שם בד"ה ונפשטו וז"ל ונראה שלכך דקדק רש"י ופירש דהא מקודשת בלשון הקדש קאסר לה וכדאמר בריש פירקין דאסר לה אכ"ע כהקדש שאדם עושה אותה כהקדש לפיכך יש להיות דינה כהקדש אבל אם היה אומר מאורסת או חד מהנהו לישני דלעיל דף ו על זה לא היה מקשה וניפשטו קידושי בכולה לפירוש זה עכ"ל וכ"כ שם התוס' בע"ב להלכה לפי האמת וז"ל בד"ה חצייך בפרוטה וחצייך בפרוטה וכו' וי"ל דאי הוי מיירי דאמר לה בלשון קידושין אין ה"נ דהוו פשטו קידושין בכולה אבל הכא איירי דאמר לה הרי את מאורסת לי או בחד מהני לישני דלעיל עכ"ל ועיי' תוס' נדרים דף עמוד ב בהא דבעי רב פפא יש יד לקידושין וז"ל וי"ל דקידושין נמי כיון דאסר לה אכ"ע כהקדש לכך מספקא לן דשמא יש יד לקידושין כמו הקדש עכ"ל. והנה מצינו קנין אישות אפילו בגונא דדין אישות לא חייל כלל והוא בחי' ר"ח הלוי פ' ז' מאישות שכתב ליישב שיטת רמב"ם בהוכר עוברה הרי זו מקודשת והקשו הראשונים עליו מהא דיבמות דף יב דא"כ מצינו חמותו ממאנת יעוי"ש וכתב ר"ח שם דנהי דסובר רמב"ם דעובר אינו דבר שלא בא לעולם והקדושין תופסין בעודה עובר מ"מ אין עליה שם אשה קודם שנולדה ולא תאסור את חמותה ולא שאר קרובות הנאסרות מחמת קדושין עיי"ש וביאור הדברים לדעתי הוא שכיון שישנו בקדושין דין קנין וכמוש"כ כדבר רמב"ם דבעובר חייל חלק זה לבד אבל אין כאן דין אישות ולא דין איסור ואולי זהו כוונת רמב"ם שכתב שם בה' ט"ז וז"ל ואם היתה אשת חבירו מעוברת והוכר העובר הרי זו מקודשת ויראה לי שצריך לחזור ולקדש אותה אחר שתלד ע"י אביה כדי שיכניס אותה מקדושין שאין בהן דופי עכ"ל וכ' המ"מ שם סברת רבינו ראויה אליו ז"ל והסברא הוא דהא הקדושין לא תפסו אלא מדין הקנין שבו לחוד ובקדושין הרי ישנן עוד שתי הלכות מלבד הקנין היינו איסור ואישות לכך נקרא דופי בקדושין וצריך לקדשה עוד הפעם ולפי"ז ראיה מרמב"ם לשיטת הנ"י והמ"מ בדבריו דהקדושין חיילי בעודה עובר דאילו לפירושו של ר"ן בשיטת רמב"ם דהקדושין חלין לכשתולד אלא שאין עובר נקרא דבר שלא בא לעולם אמאי נקרא קדושין שיש בהם דופי וצ"ע. עכ"ל הגהמ"ח זצ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
4. כתבו בשם הגר"ח זצ"ל: הנה נחלקו הפנ"י והאבנ"מ בטעמא דמילתא דלא תפסי קידושין באשת איש, דלדעת הפנ"י (בגיטין מג) הא דלא תפסי בה קידושין הוא משום דהיא כבר מקודשת לאחר, ואין מקום שיחולו ב' קניני קידושין באשה אחת, אולם האבנ"מ (סי' מד סק"ד) פליג וסבר דהטעם הוא משום דהיא ערוה, ולא תפסי בה קידושין כמו בשאר עריות. והק' האבנ"מ על דרכו של הפנ"י, דהא בסוגיין שקיל וטרי באשת איש מנלן דלא תפסי קידושין עד דגמר לה מהיקשא דאחות אשה, ואי נימא דאין קידושין אחר קידושין מאי פריך אשת איש מנלן, אלא ודאי דאפי' בא"א הוי תפסי קידושין אי לאו דהוא מחייבי מיתות ב"ד ונפקא ליה מהקישא דהוקשו כל העריות.

   ונראה לתרץ דהא דבעי' למילף מקרא דלא תפסי בה קידושין, הוא רק לענין הא דהבא עליה הולד ממזר, דמצד עיקר דינו של הפנ"י אין הולד ממזר, אלא רק לא תפסי בה קידושין אחר קידושין, ולכך בעי' למילף מקרא דאם בא עליה הרי הולד הוא ממזר, והיינו משום דהיא ערוה עליו.

   (סה"ז "אהל חייא" עמ"ס קדושין) [↑](#footnote-ref-4)