ב.בדין שליחות וזכיה בתרומה
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות עניינים - הרב מאיר קאופמן

**בס"ד סיון ס"ח**

**סימן ב**

**בגידרי שליחות וזכיה בתרומה**

א]סוגית הגמ' נדרים ל"ו באומר כל הרוצה לתרום וביאור שיטת רעק"א בביאור שיטת הרמב"ן ומה שיש לבאר בזה עוד

ב]ביאור שיטת הר"ן בנדרים ל"ו: והריטב"א גיטין ס"ו:

ג]דברי הרשב"א נדרים ל"ו: שלא מועיל זכין במשל חברו על של חברו

ד]ביאור החזו"א ברשב"א והתימא בזה

ה]ביאור הקצוה"ח שזכין מאדם לא אמרינן והקושיות על זה

ו]ידון שעצם החלות תרומה הוא לא זכות

ז]ביאור העונג יו"ט והברכ"ש שיש מיעוט על זכין בתרומה והתימא על דבריהם

ח]מה שיש לבאר בזה ויוכיח מהריטב"א והר"ן שלא מועיל זכין בתרומה ובדעת תוס' במיעוט אפוטרופוס

ט]בביאור הסברא שלא יועיל זכין בתרומה מצד רצונו לבד ובגדרי זכין

י]האם הדין שאדם גילה דעתו שרוצה אשה דמבואר קידושין מ"ה: שאפשר לקדשה לו מדין זכין קשור לדין תרומה הנ"ל

י"א]ביאור תוס' נזיר י"ב. שלא מועיל שליח על חלה בדשלב"ל והטעם שלא יעזור מדין זכין

י"ב]בדברי החזו"א שלא מועיל לך חזק וקני בדשלב"ל והאם זה שייך כאן

י"ג]ביאור דברי התרוה"ד שגילוי דעת הוי זכין ובפסק השו"ע בזה

י"ד]האופנים שמצאנו בתרומה שעוזר ללא מינוי ומדין שליחות וביאור השו"ע בתלמידים שבעלת הבית מפרישה להם

ט"ו]סיכום השיטות בדין זכין בתרומה ובנידון הנ"ל בגילה דעתו שרוצה האם הופך לזכות

ט"ז]הראיות במפריש משלו על של חברו האם צריך שליחות

י"ז]ביאור שיטת הר"מ בדין כלך אצל יפות ובדברי הרמב"ן בזה

י"ח]בסוגית הגמ' בקידושין נ"ב: דמדובר ללא שויא שליח ומוכח שמועיל זכין בתרומה

**י"ט]פרטי דיני שליחות וזכיה בתרומה**

**סוגית הגמ' נדרים ל"ו באומר כל הרוצה לתרום וביאור שיטת רעק"א בביאור שיטת הרמב"ן שהוא מדין זכין ומה שיש לבאר עוד**

א]גרסינן נדרים ל"ו: התורם משלו על של חברו צריך דעת או לא מי אמרינן כיון דזכות הוא לו לא בעינן דעת או דילמא מצוה דיליה וניחא ליה למיעבדה והגמ' מוכיחה מהמשנה דמבואר דהמודר הנאה מחברו יכול לתרום לו מדעתו ואם הכונה במשל חברו על של חברו א"כ וודאי צריך דעת בעלים וא"כ שליחותו קעביד ובהכרח מדובר משלו על של חברו וכיון שזה מועיל מדין זכין לא חשיב שלוחו ומותר והגמ' דוחה שהכונה משל חברו על של חברו ובאומר כל הרוצה לתרום יבוא ויתרום וכה"ג מותר במודר הנאה והנה בפשוטו בתרומה וודאי צריך שליחות דהרי זה המקור של שליחות לכל התורה ובהכרח שהלשון כל הרוצה וכו' הוא לשון שליחות וא"כ צ"ב למה מותר כה"ג במודר הנאה וצ"ל כמו שביאר שם המפרש שעד כמה שלא מייחד מישהו מיוחד כיון שיש אחרים שיכולים לעשות לו לא חשיב נהנה

והנה המשנה גיטין ס"ו. אומרת מי שהיה מושלך לבור ואמר כל השומע קולו יכתוב גט לאשתו הרי אלו יכתבו ויתנו דהינו שהוא מינוי שליחות ועיין תוס' ותוס"ר שם שהקשו הרי הגמ' אומרת שלשון זה מותר במודר הנאה א"כ חזינן שזה לא לשון שליחות ותירצו שאפילו שזה לשון שליחות כיון שלא אומר בהדיא מותר במודר הנאה עוד תירצו שיש לחלק בין הלשון כל הרוצה לכתוב או כל השומע קולי שכה"ג זה יותר לשון שליחות והנה לפ"ז אם יאמר בגט כל הרוצה לכתוב יכתוב זה לא יעזור דהיינו שזה לא לשון שליחות וצ"ע א"כ איך זה עוזר בתרומה הרי בעינן שליחות וכנ"ל

ועיין רמב"ן שם שכתב כתוס' הנ"ל וביאר וז"ל ואינה קושיא דהתם כל הרוצה לתרום קאמר מדעתו ואינו אלא כנותן רשות אבל לאו שליחותיה הוא וגבי תרומה אפילו גילוי דעתא נמי מהני כדאמרינן פ' אלו מציאות כלך אצל יפות אם נמצאו יפות מהן תרומתו תרומה עכ"ל ועיין ר"ן שהקשה הרי בגמ' בב"מ מבואר שזה עוזר דוקא בשויה שליח וא"כ אדרבא מבואר דבתרומה בעינן דוקא שליחות ולכן ביאר כתוס' הנ"ל בתחילתם דודאי שזה לשון שליחות אלא כיון שלא יחדו לא חשיב מהני ליה ע"ש

ובביאור כונת הרמב"ן ביאר הגרעק"א בדרו"ח וכן החזו"א מעשרות סימן ז' סקט"ו דזה וודאי שצריך שליחות בתרומה אלא שגם זכיה עוזר וכל שמגלה דעתו שרוצה את זה כבר גם ללא מינו שליחות זה יעזור ומדין זכין וזה כוונתו גילוי דעתא אלא שעדיין צ"ב מה שהוכיח מהסוגיא בב"מ הרי הגמ' שם מבארת דמדובר בשויה שליח

וע"ש בדבריהם מה שישבו ונבאר דבריהם בהקדם הסוגיא שם דנחלקו אביי ורבא האם יאוש שלא מדעת הוי יאוש או לא והגמ' רוצה להוכיח מהבריתא שכתוב שהתורם שלא מדעת כיצד תרומתו תרומה אם אחרי זה כשבעה"ב רואה את זה אומר כלך אצל יפות חזינן שניחא ליה בזה והגמ' שואלת מה עוזר שאחרי זה אומר שניחא ליה הרי בזמן שעשה לא גילה דעתו שרוצה ובהכרח כרבא שישל"מ הוי יאוש והגמ' דוחה בדשויא שליח ומוסיפה ה"נ מסתברא דאי ס"ד דלא שויה שליח מי הויא תרומה הרי אתם גם אתם לרבות שלוחכם מה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם ע"כ דברי הגמ'

והנה דברי הגמ' צ"ע דלכאורא כל מחלוקת אביי ורבא בדבר שמספיק ניחותא כגון יאוש אבל במקום שצריך דעת לפעול כגון קנינים וודאי שלא יעזור יאוש שלא מדעת דלמעשה לא היה דעת לקנין וא"כ צ"ב מה סברא הגמ' ששייך שאדם יעשה שליח לחברו מדין ישל"מ הרי וודאי צריך דעת חיובית לפעול שליחות כמו כל דבר וביאר רעק"א שמזה הוכרח לרמב"ן שכונת הגמ' מתחילה שזה יועיל מדין זכין וכל שגילה דעתו אחרי זה דניחא ליה אמרינן שזה זכות לו אלא שזה עצמו מה שמועיל גילוי דעת אחרי זה לגלות למפרע הוא תלוי בדין ישל"מ והגמ' דוחה שבהכרח שויה שליח מצד שיש דין לדעתכם שכל שלא ברור בשעת העשיה שזה זכות זה לא עוזר

והנה בפשוטו צ"ב דכל מה שנחלקו רבא ואביי בדבר שהניחותא פועלת האם עוזר ניחותא של ישל"מ אבל כאן שזה רק גילוי מילתא לכו"ע צריך לעזור ומה הגמ' מדמה וצ"ל שהרי כאן אין זה זכות בעצם ורק ע"י ניחותא בפועל זה יכול לההפך לזכות ודרגא של ניחותא בישל"מ תלוי באביי ורבא והגמ' דוחה שלא מספיק ניחותא בעלמא אלא צריך דעת חיובית להפוך את זה לזכות ולכן לכו"ע לא עוזר ישל"מ ולפ"ז א"ש דברי הרמב"ן שכונתו להוכיח מהגמ' שמועיל זכין כל שזה ניחא ליה וגם למסקנא הגמ' לא חזרה מעצם הדברים עכ"ד והנה צ"ב דלשון הגמ' שיש דין בשליחות לדעתכם ולנ"ל זה מיעוט בדין זכיה וצ"ל שעד כמה שכה"ג יועיל מדין זכיה א"כ לא יצטרכו בכל שליחות בתרומה לדעתכם. ודוחק

והנה בפשוטו כוונת הגמ' דבתחילה הבינה שמינוי שליחות לא צריך דעת אלא אם יש לאדם ניחותא שפלוני יהיה שלוחו השליח יכול לעשות את עצמו לשליח ועל זה מביאה פסוק לדעתכם ובפשוטו כוונת הגמ' שמפסוק זה לומדים שלא מספיק ניחותא אלא שהמשלח הוא זה שממנה ולכן צריך דעת וזה מבואר בדעת הר"ן ולפ"ז היה אפש"ל בדעת הרמב"ן שנקט שהגמ' נשארה במסקנא שמינוי שליחות לא צריך דעת למנות אבל צריך שיהיה ידיעה ברורה שהוא רוצה שפלוני יהיה שלוחו וס"ל לרמב"ן שכזה סוג שליחות לא מועיל בגט ששם צריך ציווי הבעל שיעשה מחמת ציוויו וצ"ע בזה

**ביאור שיטת הר"ן בנדרים ל"ו והריטב"א גיטין ס"ו**

ב]והנה עיין בר"ן בנדרים שכתב כלשון הרמב"ן וז"ל וכי האי גונא מהני לגבי תרומה דבגילוי דעת בלחוד דניחא ליה סגי ולגבי מודר הנאה לא חשיב מהני כיון דלא משוי שליח בהדיא וכו' עכ"ל והנה עיין בדבריו היטב שם ולכאורא תו"ד דאיכא שלש דרגות א.כל השומע קולי יכתוב גט לאשתי או בתרומה כל השומע קולי יתרום שזה שליחות גמור ומועיל בגט ואסור במודר הנאה ובאומר כל השומע קולי לזון אסור במודר הנאה והוא חייב לשלם ב.באומר כל הרוצה לתרום יבוא ויתרום שזה מותר במודר הנאה ולא מועיל בגט ולכאורא זה מחייב אותו ממון באומר כל השומע את אשתי יזון אבל זה מותר דאין כאן שליחות גמורה ויתכן שכיון שחייב לשלם זה עצמו סיבה לאסור ג.באומר כל הזן אינו מפסיד שזה לא מחיב אותו ממון אם מישהו יזון את אשתו וכה"ג זה גם לא עוזר בתרומה וכ"ש בגט עכ"ד והנה אם נימא דכונתו דבתרומה שאין כאן שליחות זה עוזר מדין זכין כיון שגילה דעתו שרוצה א"כ אין שום סברא באומר אינו מפסיד שלא יועיל וגם אם יש איזה סברא מה ראיה מהגמ' בכתובות לעניין מזונות ששם לא שיך לדון מדין זכין בפשוטו דהרי הוא מתחיב ממון

ובפשוטו מבואר שיש כאן שליחות קלושה שלא עוזר בגט ועוזר בתרומה וכיון שזה לא שליחות גמורה זה מותר במודר הנאה וכן זה מחייב לשלם באומר כל הרוצה יבוא ויזון כיון שיש כאן שליחות [ויתכן שכיון שהוא צריך לשלם זה עצמו סיבה לאסור כה"ג וכנ"ל וצ"ע] וכן הוא בלשון הר"ן שכתב ולגבי מודר הנאה מותר כי לא שויא שליח להדיא ומשמע שיש כאן שליחות ועיין נימוק"י שכתב ככל דברי הר"ן

והדברים מבוארים בריטב"א בגיטין שם וז"ל והא דאמרינן כל השומע קולו יכתוב גט דוקא כל השומע אבל אם אמר כל הרוצה לכתוב גט לאשתו יכתוב לא דהא במודר הנאה בכה"ג מותר וכדאמרינן בנדרים המודר הנאה מחברו תורם לו תרומתו ומוקמינן לה כגון דאמר כל הרוצה לתרום יבוא ויתרום וטעמא משום דכל הרוצה **אינו כשליח גמור** שהרי תולה הדבר בדעתו אבל כל השומע קולו יכתוב הוא שליח גמור וא"ת א"כ היכי הוי תרומתו תרומה דהא בעינן שליח איכא למימר דבתרומה בגילוי דעת לחוד סגי והכי משמע בב"מ פ' אלו מציאות עכ"ל והנה כל דבריו כהרמב"ן אמנם לשונו שאינו כשליח גמור וכנ"ל וצ"ב מהו שליח אבל לא גמור ובהכרח שאין כונתו מדין זכין דהרי ס"ל גיטין נ"ב. שלא מועיל זכיה בתרומה וכדלקמן

ועיין שיעורי הגרש"ר על בב"מ שביאר דיש שני סוגי שליחות יש שליח של מעשה דהינו דמה שהשליח עושה מחמת ציווי וכגון בצא והרוג את הנפש ויש שליח של קנינים דהינו שנותן לו כח לפעול אבל לא צריך שיעשה מחמת ציוויו ועיין בשיעורים כללים בב"מ שהאריך בזה ובזה חלוק גט מתרומה דבגט צריך שיעשה מחמת ציוויו וכל שלא מצוהו לעשות זה לא יעזור משא"כ תרומה מספיק שליחות של קנינים וזה לא חשיב שליחות גמורה וכיון שלא עושה מחמת ציוויו זה לא נאסר במודר הנאה וכוונת הרמב"ן שמספיק גילוי דעת שאם מגלה שכל הרוצה יעשה יש פה נתינת הכח למישהו אחר וראית הרמב"ן מהגמ' בב"מ צ"ל דבתחילה סברא הגמ' שכדי שאדם יתמנה לשליח לחברו מספיק ניחותא של המשלח ולכן עוזר ישל"מ וזה וודאי רק שיך בדין שליחות של קנינים דבדין שליחות של מעשה וודאי כל שלא ציוהו זה לא שייך וס"ל לרמב"ן שגם במסקנא הגמ' לא חזרה מעצם הדברים בגדר השליחות אלא רק חידשה שגם שליחות זו צריך דעת גמורה דהינו דעת חיובית ולא ניחותא עכ"ד והנה כן הוא משמעות הריטב"א אבל לשון הרמב"ן נראה שזה רק גילוי מילתא ולא שליחות כלל וכהגרעק"א וצ"ע אמנם יתכן כנ"ל סק"א שרק אם גילה שרוצה שפלוני יהיה שליח וזה מדין שליחות וכמו שביארנו שם ע"ש והנה באמת צ"ב למה שלא יועיל מדין זכין ויבואר בס"ד לקמן

**דברי הרשב"א נדרים ל"ו שלא מועיל זכין במשל חברו על של חברו**

ג]והנה כתב הרשב"א בנדרים ל"ו וז"ל הא דאיבעיא להו התורם משלו על של חברו צריך דעת או לא מי אמרינן כיון דזכות הוא לו לא צריך ,קשיא לי והא שליחות לאו מדין דניחא ליה או לא ניחא ליה אלא גזירת הכתוב הוא דמה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם,ותדע לך שהרי האומר לחברו צא ותרום לי והלך ומצאו תרום למאן דאמר חזקה אין שליח עושה שליחות אמרינן ריש פ"ק דחולין שאינו תרום דילמא איניש אחרינא שמע והלך ותרם ורחמנא אמר אתם גם אתם מה אתם לדעתכם אף שלוחכם מדעתכם ואף על גב דהתם ניחא ליה שתיקנו את כריו וי"ל דתורם משלו על של חברו שאני דלא בעינן שלוחו לדעתו אלא בתורם משל בעל הכרי על בעל הכרי אבל בתורם משלו על בעל הכרי כיון שאינו של בעל הכרי לא בעינן שליחותו ממש ואין הדבר תלוי אלא אי זכות הוא לו וזכין לאדם שלא בפניו או לאו זכות הוא לו דמצוה דנפשיה עדיף ליה כנ"ל עכ"ל

והנה תוכן דברי הרשב"א שפשיטא ליה שמשל חברו על של חברו צריך שליחות והוכיח דבשליחות צריך לדעתו ממש ולא מספיק ניחא ליה והראיה מהגמ' בחולין ששם ניחא ליה ובכל אופן לא עוזר והטעם כיון שיש פסוק שצריך לדעתכם וכל זה במשל חברו אבל משלו על של חברו כה"ג מועיל מדין זכין וממילא וודאי שזה עוזר גם שלא לדעתו אמנם צ"ע מה ההבדל למה במשלו על של חברו מועיל זכיה ובמשל חברו על של חברו לא מועיל זכיה ונאמרו בזה כמה ביאורים ונבארם בס"ד

**ביאור החזו"א ברשב"א שזה לא זכות והתימא בזה**

ד]א.החזו"א ליקוטים סימן ו סק"א [ועיין במילואי חושן על הקצוה"ח סימן רמ"ג הערה 57 שהביא כן מהברית אברהם אעה"ז ס' ק"א סק"ט ומהאמרי בינה] ביאר שס"ל לרשב"א שכל מפריש משל חברו אפילו אם ניחא ליה זה לא הופך להיות זכות אלא שזה רצונו וכה"ג זה לא עוזר מדין זכין וכמו בגט דאפילו אם ממנה שליח זה לא הופך לזכות אלא זה נשאר חובה ולא יועיל מדין זכין והטעם שזה לא זכות כיון שזה מצוה ויכול לעשות בעצמו ולפ"ז אם באמת יהיה מצב שזה זכות כגון בעיסה שמתקלקלת ואם לא יפרישו עכשיו יפסיד ההפרשה לכתחילה, וודאי יועל זכין עכ"ד אמנם אין זה במשמעות דברי הרשב"א שכתב בסופו אבל בתורם משלו וכו' כיון שאינו בעל הכרי לא בעינן שליחותו ממש ואין הדבר תלוי אלא אי זכות לו וזכין וכו' עכ"ל הרי מפורש שרק שם מועיל זכין ולא משל בעל הכרי ולא ששם זה לא זכות

**ביאור הקצוה"ח שזכין מאדם לא אמרינן והקושיות על זה**

ה]ב.עיין קצוה"ח סימן רמ"ג סק"ח שביאר שדין זכין זה רק אם מזכים לאדם ממון אבל לעשות בשלו דבר אפילו שזה טוב לו כה"ג לא נתחדש דין זכין עכ"ד והנה צ"ב למה משלו על של חברו אין חיסרון הרי הוא לא מזכה לו דבר וצ"ל שכונתו שאדם לא יכול לפעול חלות על דבר של חברו וכאן שזה חלות היתר זה לא שייך וע"ש דמה דמועיל לזכות גט במקום זכות כי זה זכית הגט וצ"ב הרי הזכיה על מה שמתגרשת והאחרונים הביאו מהמרכבת המשנה פ"ו מגירושין דזכין לאדם אמרינן זכין מאדם לא אמרינן ויש לבאר שזה סברא מיוחדת שלהוציא מאדם דבר לא שייך מדין זכין

והקשו האחרונים מכמה דוכתי **א.**הגמ' בקידושין מ"ד: בקטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה דמבואר בגמ' שאם האב רוצה זה מועיל וברא"ש וברמב"ן ובר"ן ביארו שזה מצד זכין והרי שם זה הוצאה מהאב את בתו וכבר הקשה זה האבני מילואים סי' ל"ז סקי"ב **ב.**החזו"א הקשה מהגמ' סוטה כ"ה. שמי שהלך למדינת הים בי"ד מקנים לאשתו מדין זכין והרי הוא לא זוכה כלום אמנם למרכה"מ הנ"ל כאן לא מוציאין ממנו ממון **ג.**מהגמ' פסחים י"ג שבער"פ התירו למכור הפיקדון ובפשוטו הוא מדין זכין ד.שמעתי מהגרי"ד פוברסקי זצ"ל להקשות מהגמ' בב"מ שהמוצא מציאה יכול למוכרו בבי"ד במקום שהוא זכות ובפשוטו הוא מדין זכין **ד.**הגמ' כתובות מ"ח אומרת שמי שנשתטה בי"ד יורדים לנכסיו ומוכרים אותם אמנם בכל זה יתכן שהוא מצד הפקר בי"ד שראו צורך כללי לנהוג כן **ה.**עיין רמב"ן ריטב"א ר"ן גיטין נ"ב שאפוטרופוס יכול לשחרר עבדים מצד זכין ועיין במילואי חושן שהביא שהאחרונים חלקו על הקצוה"ח הנ"ל

**ידון שעצם החלות תרומה הוא לא זכות**

ו]ולכאורא אפשר לומר על דרכו של הקצוה"ח שיש כאן סברא בהלכות זכין דצריך שהדבר בעצם יהיה זכות וחלות תרומה עצמה היא לא זכות אלא אדרבא זה הפסד אלא שממילא הוא מרויח שהשאר מותר ולכן במשלו על של חברו זה לא שייך כי לא חל אלא חלות היתר ולא קשה ממכירה של בי"ד ששם זה עצמו זכות דהרי מקבל בעד זה כסף או דבר לשימוש וכן שאר דוכתי הנ"ל אמנם ברמב"ן שדיבר על תרומה מבואר לא כך וצ"ע

**ביאור העונג יו"ט והברכ"ש שיש מיעוט על זכין בתרומה**

ז]ובעונג יו"ט סי' ק"ז וכן הברכ"ש קידושין סימן י"ז ביארו שכונת הרשב"א שבדין מה אתם לדעתכם איכא מיעוטא דלא מועיל זכין בתרומה והא דמשלו על חברו עוזר העונג יו"ט כתב שאז לא צריך שליחות כלל אלא הסכמה דמה שהתורה הצריכה שליחות זה רק לענין החלות תרומה שחל על הפירות ועיין לקמן והברכ"ש כתב שוודאי שיש דין שיהיה מעשה שלו אלא שזה מועיל מדין זכיה וכאן לא נתמעט שלא יועיל זכיה וכן הוא ברשב"א בקידושין מ"ב שהוכיח מסוגיא דנדרים שזכיה מטעם שליחות וע"ש מה שביאר בסברות עמוקות עכ"ד [ויש לבאר שזה סברא שבדבר ששיך לאדם אין לפעול אלא ע"י כח בעלים אלא שכאן צריך את הדין של קנינים ולא הדין המיוחד של תרומה והדברים מחודשים] והנה בפשוטו כל זה תמוה דהרשב"א לא כתב שהדין לדעתכם הוא דין מיוחד לענין תרומה אלא שזה הלכה בהלכות שליחות אלא שממילא נשמע מדברי הרשב"א שלא מועיל זכיה ועיין רשב"א נדרים ל"ה: שכתב שאי אפשר לומר שכהנים שלוחי דידן דא"כ לא היה מועיל שהכהן יקריב שלא מדעת הישראל שהרי יש דין לדעתכם ומבואר שזה הלכה כללית בשליחות וס"ל לרשב"א דבקרבנות לא שיך לדון מצד זכיה אלא מצד שליחות וכנ"ל לעניין תרומה

**מה שיש לבאר בזה ויוכיח מהריטב"א והר"ן שלא מועיל זכין בתרומה וביאור דעת התוס' במיעוט של אפוטרופוס**

ח]ויתכן דבאמת ביאור דברי הרשב"א כנ"ל שיש כאן מיעוט מזכיה אלא שאין המקור מלדעתכם אלא ממקום אחר ויתכן מדין אפוטרופוס דמבואר בגמ' אתם ולא אפוטרופסים והרי אפוטרופוס בכוחו לעשות לצורך היתומים ובכל אופן מבואר שלא יכולים להפריש [ועיין בזה עוד בשערי חיים קידושין סימן מ"ב] ועיין תוס' גיטין מ: שביארו דמה שמצאנו שאפוטרופוס מעשרים של יתומים זה מדין הפקר בי"ד הפקר שהרי נתמעטו אפוטרופוס ועיין ריטב"א גיטין נ"ב שכתב שאפוטרופוס יכול לשחרר עבדים מדין זכין אבל תרומה הוא לא יכול לעשות וביאר דלעניין תרומה שליחות ממש בעינן עכ"ל ויתכן דיש כאן מיעוט מיוחד ובפשוטו הוא מוכרח דהרי גם אם זכיה מטעם שליחות הרי מבואר בגמ' בקידושין מ"ב. שמועיל זכין לקטן וביאר הרשב"א שזה רק בזכות גמור ולכאורא כאן זה זכות גמור דהרי לא יכולים לאכול ללא זה ובהכרח שיש כאן מיעוט מיוחד מפרשת זכין ובאמת הרמב"ן שם חלק וס"ל שאפוטרופסים יכולים לעשר מדאוריתא מדין זכין כמו שעושים כל הדברים וצ"ל שהמיעוט אם זה לא לצורך היתומים וא"כ באמת אין מקור שלא יועיל זכין ולכן ס"ל שמועיל זכיה

ועיין תוס' שב"ת נ"ד: שביארו שראב"ע שהיה מעשר מעשר בהמה זה בקטנותו וע"י אפוטרופוס ועיין שערי חיים שהביא להקשות דהרי תוס' אומר שאפוטרופוס מעשר מדין הפקר בי"ד הפקר וכאן הרי זה לא שייך דא"כ זה לקוח ובפשוטו אינו קושיא דהקנו לו את זה קודם שנולדו וכמו שביאר החזו"א לעניין מעשרות לשיטות שיש פטור לקוח ובחוזר וקונה מתחייב מדאוריתא ע"ש אמנם יישב הנ"ל דכל דברי התוס' רק בתרומה דבזה יש גזה"כ מיוחדת דלא מועיל זכין אבל במעשר בהמה מועיל זכין

**בביאור הסברא שלא יועיל זכין בתרומה מצד רצונו לבד ובגדרי זכין**

ט]והנה הבאינו לעיל דהר"ן נקט דבאומר כל הרוצה לתרום יבוא ויתרום זה מדין שליחות ולא עוזר מדין זכין וכן באומר כל התורם אינו מפסיד אי אפשר לתרום מצד שאין כאן מינוי שליחות וצ"ב למה שלא יעזור מדין זכיה והרי כאן הוא גילה דעתו שניחא ליה וכמו שביאר הרעק"א לעיל בדעת הרמב"ן והנה לנ"ל יתכן שהוא מכל הטעמים הנ"ל בדעת הרשב"א שאין דין זכין בתורם משל חברו על של חברו והרי הדברים מפורשים בריטב"א ור"ן על גיטין שאפוטרופוס יכול לשחרר עבדים מדין זכין ולא להפריש תרו"מ וודאי שדעתם כרשב"א הנ"ל וכנ"ל סק"ח

אמנם אפשר לומר עוד דהנה מצאנו בדין זכין כמה אופנים א.כגון גט שגם אם אדם יגיד מפורש שרוצה מאוד לגרש את אשתו לא יעזור ללא מינוי שליחות ובפשוטו הטעם שזה נשאר חוב בעצם ומסתבר שזה גם כוונת הירושלמי אפילו צווח שמא חזר בו שזה עצמו שזה דבר שיתכן לחזור קובע שזה חובה ב.יש דברים שנקבע שהם זכות וכה"ג לא צריך גילוי אחרי זה שרוצה דכל שלא גילה שלא רוצה זה זכות ועוזר אלא שאם יצווח אחרי זה איגלאי מילתא למפרע שלא רצה והוי חוב ולכן לא עוזר ג.יש מקומות שזה זכות בעצם אלא שיש בזה צד חובה ובזה כל שלא היה גילוי מצד האדם שזה זכות לו והצד חובה הוא לא נכון זה לא מועיל אלא שבזה מועיל גילוי דעת למפרע שאם אומר אחרי זה שרוצה איגלאי מילתא שזה אצלו זכות ודבר זה מבואר באריכות ברמב"ן קידושין מ"ד: מההשמטות לעניין קטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה שאם האב אמר אחרי זה שרוצה זה מועיל למפרע מדין זכין אבל אם לא נודע לו כלל באמת זה לא חל כי יש כאן צד חובה וביאר שמה שכאן עוזר אחרי זה לגלות וזה לא תלוי באביי ורבא כי הוא זכות בעצם [וכן הוא לדעת הרמב"ם בתורם משל חברו שלא מדעתו שצריך גילוי דעת שאחרי זה והוא לא תלוי ברבא ואביי ובהכרח כנ"ל וכדלקמן אי"ה]

ד.אמנם בגונא שאדם אחר תורם בשל חברו שכה"ג מבואר בגמ' שגם אם אחרי זה אומר כלך אצל יפות דחזינן שניחא ליה והרי תולים שזה למפרע כמו בישל"מ לרבא ובכל אופן כאן זה לא עוזר דכל שלא היה גילוי מצדו שהוא זכות חשיב עדיין חובה ובזה יש לעיין האם כשמגלה דעתו שהוא רוצה זה נקבע כזכות וכן נקט הגרעק"א לעיל אמנם היה מקום לומר שאינו כן אלא לא שייך להפוך דבר לזכות אלא שזה גילוי שהוא רוצה דבר זה אפילו שהוא לא זכות אבל דין זכין לא שייך על זה דאין זה זכות בעצם ובזה א"ש דברי הר"ן שכיון שהפרשה משל חברו אין זה זכות בעצם כמבואר בגמ' שלא עוזר ישל"מ א"כ גם ע"י גילוי דעתו זה לא נהיה זכות בעצם ובאמת בפשוטו בכל מינוי שליחות בתרומה לא משמע שזה גם יכול להועיל מדין זכין כל שלא שחזר בו מרצונו לזה ובהכרח כנ"ל ועיין חזו"א ליקוטים סימן ז סק"א בתוה"ד שהאריך בדוגמאות שגם דבר שאדם רוצה חזינן שזה לא נהפך לזכות לעניין זכין וכן כתב באבן העזר סימן נ"ח סק"ד וז"ל ולק"מ דאין כוונת הרא"ש דכל מה שאדם חפץ לעשות הוא זכות וכו' עכ"ל ע"ש ועיין מעשרות סימן ו שגם כשנקט בדעת הרמב"ן שזה נהיה זכות האריך לבאר שתרומה זה זכות בעצם ע"ש

**האם הדין שאדם גילה דעתו שרוצה אשה דמבואר שאפשר לקדשה לו מדין זכין קשור לדין תרומה הנ"ל**

י]והנה מבואר בגמ' בקידושין מ"ה: שאם אדם גילה דעתו לפני אביו שרוצה באשה מסוימת ואביו קידשה לו זה יעזור לולי סברות צדדיות כן הוא ברא"ש שם ובעוד ראשונים אמנם יש ראשונים שביארו שהכונה שהבן עשאו שליח בהדיא וראיתי בחו"ב תרומות סימן ד' שהאריך דזה תלוי בנידון הנ"ל האם ע"י גילוי דעתו שרוצה בדבר זה נהפך לזכות ולפ"ז נקט כיון שנפסק בשו"ע שזה עוזר ה"ה תמיד בתרומה כנ"ל שאדם יגלה דעתו זה יעזור ולכאורא אין לדמות הדברים כלל דיתכן דאשה שאדם חפץ בה זה זכות בעצם אלא שוודאי לא יעזור לגלות דעתו שרוצה לאחר שקידשו לו אשה שכל שעדין לא החליט בדעתו כך וודאי שזה לא נידון כזכות אמנם ההחלטה והגילוי דעתו שרוצה בדבר זה הוא יוצר את המצב לזכות גמור ואין לדמות דבר לדבר דבתרומה יתכן שכיון שיש לו מצוה להפריש והוא לא מרויח כלום זה לא נהפך לזכות אפילו שהוא רוצה וכן ביאר החזו"א בליקוטים שם וז"ב אחרי זה מצאתי כן מפורש בדבריו באבן העזר הנ"ל ע"ש

**ביאור תוס' נזיר י"ב שלא מועיל שליח על חלה בדשלב"ל והטעם שלא יעזור מדין זכין**

י"א]עיין ב"י סימן שכ"ז שהביא את נידון הראשונים שאשה אומרת לחברתה שתעשה לה עיסה מהקמח ותפריש חלה שזה לא עוזר כיון שזה דשלב"ל כי זה עדין קמח ודנו להתיר מצד בידו וכן דנו לעניין התלמידים שנותנים קבוע קמח לבעה"ב שיעשה להם עיסה והיא מפרישה חלה ולא ממנים אותה כל פעם אלא בתחילה ודנו מצד הלכות דשלב"ל ועיין דרך אמונה ריש פ"ד שהביא הנידון הנ"ל מהרבה ראשונים שכולם דנו בהלכות דשלב"ל ותמהו על המנהג להקל בזה ועיין קצוה"ח סימן קמ"ג סק"ח וכן החזו"א ליקוטים זרעים סימן ז סק"ג שדנו שזה יעזור מצד זכין לאדם שלא בפניו וכיון שמינה אותו שליח גילה דעתו שרוצה שיפריש לו וגם אם לא חל השליחות אבל שיעזור מדין זכין ועיין קצוה"ח שהוכיח מכאן כשיטת הרשב"א הנ"ל שלא מועיל זכין בהפרשת תרו"מ משל חברו אמנם אין הדבר מוכרח דיתכן כנ"ל סק"ט דס"ל דהפרשת תרו"מ זה לא זכות בעצם וגם מה שמגלה דעתו שרוצה שמישהו אחר יפריש זה לא הופך את זה לזכות וכמו שלא יועיל גילוי אחרי ההפרשה וכנ"ל אבל אם יהיה מצב שזה וודאי זכות כגון שאם לא יפרישו זה יפסד וכדו' כה"ג יתכן שוודאי מועיל זכין[[1]](#footnote-2)

**בדברי החזו"א שלא מועיל לך חזק וקני בדשלב"ל והאם זה שייך כאן**

י"ב]והנה עיין חזו"א אבן העזר סימן נ"ח סק"ג שדן האם עוזר לומר לך חזק וקני על דשלב"ל דהינו שאין פה עשית חלות אלא רק גילוי דעתו ונקט שזה לא עוזר וע"ש סק"ד שהוסיף וז"ל ובזה ניחא גם דברי התוס' נזיר שדנו איך אפשר לעשות שליח להפריש חלה טרם שגלגל העיסה והקשו תיפו"ל דהוי זכות כיון שגילה דעתו ולהאמור ניחא כיון דגילוי דעתו היה בדשלב"ל לאו כלום הוא עכ"ל [ועיין משפטי ארץ פרק ט הערה ו' שהביא הרבה אחרונים שחלקו על החזו"א ומועיל גילוי דעת בדשלב"ל]

ולכאורא מסברא אין הדברים דומים שכל דברי החזו"א במקום שהדעת נצרכת לחלות הדבר כגון לעשות קנין או למנות שליח א"כ כל שזה היה דעת בדשלב"ל אין לזה תורת דעת אבל כאן שאין הדעת פועלת כלום אלא שמגלה שזה זכות לו אפילו אם צריך שזה יהיה גלוי בזמן החלות ולא אחרי אבל וודאי שמסברא לא שייך על זה חיסרון דשלב"ל ולכאורא הוא מוכרח מסברא וצ"ל שדעתו שכיון שחזינן שצריך גילוי דעת דוקא קודם ולא אחרי הרי הגדר שזה פועל לקבוע שזה זכות אבל וודאי שגילוי דעת שעוזר אחרי כגון לדעת הר"מ או בקטנה שנתקדשה לא יהיה חסרון של דשלב"ל ועדין דברי החזו"א צ"ע

**ביאור דברי התרוה"ד שגילוי דעת הוי זכין ובפסק השו"ע בזה**

י"ג]עיין תרוה"ד סימן קפ"ח שדן באשה שהמשרתת לשה לה עיסה והלכה לחוץ קודם שתפריש חלה ונתחמצה העיסה כל צרכה ואם ישהוה עד שתחזור היא תתקלקל וכתב שיכולה המשרתת להפריש חלה ומדין זכין והוסיף ואפילו אין כאן [אלא] חשש קילקול העיסה אמרינן דזכות הוא לא כיון דרגילות הוא לפעמים שבעלת הבית נותנת רשות למשרתת להפריש אפילו בפניה ועיין חזו"א שביאר אע"ג שאפשר להפריש לאחר אפיה אבל זה רק בדיעבד ונחלקו האחרונים [יור"ד סימן שכ"ח] בכונתו דעת הרמ"א והט"ז שאפילו ללא חשש הפסד כיון שגילתה דעתה שמוכנה שתפריש א"כ יכולה תמיד להפריש מדין זכין דהראתה שלא מקפידה להפריש מעצמה וסומכת על המשרתת אמנם דעת הב"ח וכן משמע שהסכים עמו הש"ך שרק בחשש קילקול התיר ע"י המשרתת שלפעמים נותנת לה אבל ללא שום חשש קילקול לא יכולה אמנם כולם הסכימו שבמקום שזה וודאי יתקלקל עד שתחזור כל אשה יכולה להפריש אפילו אם זה לא המשרתת ומדין זכין וע"ש בהגהה מבעל התרוה"ד שהביא את הגמ' בחולין י"ב בממנה שליח להפריש שמישהו אחר לא יכול להפריש והקשה הרי עד כמה שגילה דעתו שרוצה שמישהו אחר יפריש א"כ זה זכות ותירץ שדוקא שם כי היו מפרישים לפי מידה א"כ רוצה דוקא את שלוחו אבל היום שמפרישים כל שהוא זה לא שייך דאין לה קפידא מי יתרום ועוד דבמקום שיתקלקל העיסה וודאי אין קפידה [ועיין חזו"א שביאר שיש מקום לדון שאדם לא רוצה שיתעסקו בשלו ללא רשותו לכן זה לא זכות] עכ"ד והנה זה ברור דס"ל שמועיל זכין גם במפריש משל חברו וכל נידונו מה נחשב זכות ומה לא דהינו שזה וודאי אם יגלה דעתו שזה זכות לו שאחרים יפרישו זה ודאי יעזור ובזה משמע שגם הסכימו האחרונים ורק שדנו על אופנים מסוימים האם זה זכות או לא

והנה לכאורא זה דלא ככל הראשונים שהובאו לעיל שדנו בממנה שליח על תמיד שזה לא יעזור מצד דבר שלב"ל ובהכרח כנ"ל שגם ע"י שמגלה דעתו זה לא נהיה זכות אמנם צ"ע דהשו"ע שם כתב ומיהו אם נתן רשות לאחר להפריש אפילו בעודו קמח מועיל ועיין ש"ך ובביאור הגר"א שביארו כי זה לא חשיב דשלב"ל וצ"ע מה צריך להגיע לזה תיפו"ל שכאן שגילה דעתו יועיל מדין זכין וכתרוה"ד לעיל וצ"ל שבאו לומר שגם באופן שידוע שזה אצלו בגדר חובה או שלאחר שמינה גילה שזה חובה לו ולא ביטל השליחות שכה"ג אין לדון מדין זכין בכל אופן זה יכול לעזור אמנם לדעת הב"ח שהתיר לעיל רק במקום קילקול יתכן שבאמת לא ברירא ליה דבר זה שהוא זכות עד כמה שהיא עצמה יכולה להפריש ואין חשש קילקול וכדו' אפילו שכך הוא רצונה וככל הנ"ל כיון שיכולה להפריש בעצמה וצ"ע ולחזו"א הנ"ל שלא מועיל גילוי דעת בדשלב"ל א"ש אמנם עיין לעיל מה שתמהנו על זה ועוד שהאחרונים חלקו עליו בזה

**האופנים שמצאנו שעוזר ללא מינוי ומדין שליחות וביאור השו"ע בתלמידים שבעלת הבית מפרישה להם**

י"ד]והנה מצאנו כמה אופנים דמבואר שאדם יכול להפריש גם ללא שאמרו לו, כגון שותפין דקי"ל שכל אחד יכול להפריש שלא מדעת חברו וכן עיין רמב"ם פ"ד הי"ב שהביא תוספתא וז"ל הבן והשכיר והעבד והאשה תורמין על מה שהן אוכלין אבל לא יתרומו על הכל שאין אדם תורם דבר שאינו שלו הבן כשאוכל אם אביו והאשה בעיסתה תורמין מפני שהן ברשות עכ"ל וצ"ע עד כמה שלא מועיל זכין א"כ למה זה עוזר הרי לא היה כאן מינוי שליחות וצ"ל שכה"ג חשיב שיש דעת למנותו שליח וכמו שמצאנו בתמרי דנתרי שמבואר בגמ' שזה לא קשור ליאוש שלא מדעת וכמו הגמ' בסוף ב"ק שלוקחים דבר מועט מהנשים וכן הוא בריטב"א כ"ב לגבי אדם חשוב שיכול לקחת דבר שלא מדעת בעה"ב וזה לא קשור לישל"מ ועיין שו"ע סימן שכ"ח שתלמידים שממנים בעה"ב להפריש על עיסתם עוזר גם על דשלב"ל וכתב הגר"א וז"ל ונ"ל דעתה סתמן כפירושן וכמו שאמרו בתוספתא הבן אצל אביו וכו' עכ"ל וכונתו כנ"ל שחשיב שיש כאן דעת עכשיו ובפשוטו לפ"ז כל מקום שממנים משגיח להפריש וסומכים עליו לא צריך להגיע לדין זכין אלא זה כאילו יש דעת מפורשת שהשליח יפריש ואין בזה גם חיסרון של דשלב"ל וז"ב וכן באשה הממונה על כל צרכי הבית ומעשרת כל הנצרך כיון שהבעל סומך עליה בכל זה יכולה לעשר הכל כפי דעתה וז"ב

**סיכום השיטות בדין זכין בתרומה ובנידון הנ"ל בגילה דעתו שרוצה האם הופך לזכות ובדין דמאי בזה**

ט"ו]והנה בעיקר הנידון האם מועיל זכין לענין הפרשה תרומה משל חברו יש לציין עוד ראשונים דמבואר שעוזר א.עיין רמב"ן גיטין נ"ב שאפוטרופוס יכול להפריש מצד זכין ב.שיטת הרמב"ם שתמיד אם הפריש משל חברו שלא מדעתו ואחרי זה הסכים זה עוזר ובהכרח שהוא מדין זכין ורק צריך גילוי דעת אחרי זה לגלות שזה זכות ג.עיין ראב"ד פ"ד הי"ג שביאר שאם הטבל עומד להיטמאות מותר לכל אדם להפריש ובהכרח הוא מדין זכין

והנה העולה מהנ"ל דבעיקר הנידון האם מועיל זכין בתרומה משל חברו במקום שהוא זכות גמור החזו"א נקט שלכל הדיעות מועיל אמנם הבאינו דפשטות דברי הרשב"א שלא עוזר וכן מוכח בפשוטו מהריטב"א והר"ן לעניין יתומים ששם הרי אין להם אפשרות אחרת לאכול וודאי שהוא זכות גמור ויתכן שזה גם דעת התוס' אמנם דעת הרמב"ן גיטין נ"ב וכן בפשוטו זה כונתו גיטין ס"ו כמו שביארוהו רעק"א שמועיל זכין וכן דעת הרמב"ם והראב"ד וכן נקט התרוה"ד וכן נפסק בשו"ע וודאי שכן קיי"ל לעיקר הדין

אמנם בנידון הנ"ל האם כשאדם מגלה דעתו שמעונין שאחרים יפרישו ואין כאן מינוי שליחות לכאורא בזה מצאנו הרבה דעות האוסרות א.דעת התוס' גיטין ס"ו בחד תירוצא ב.כל הראשונים בנזיר אם לא דנימא דדשלב"ל גרע ג.בזה וודאי דעת הרשב"א כך לדיק מסוגיא דחולין י"ב שאפילו שרוצה על מישהו אחר זה לא עוזר אמנם גם בזה דעת הרמב"ן להקל בפשוטו [אמנם לנ"ל סק"א אם יגלה דעתו על ראובן זה לא יעזור על שמעון ע"ש] וכן הוא דעת הר"מ שפסק שגם ללא גילוי דעת עוזר אמנם דעתו נגד כל הראשונים ודעת התרוה"ד שעוזר וקצת משמע שהכרעת השו"ע לאסור אמנם כיון שקי"ל שזכין עוזר א"כ יש וודאי אופנים שזה זכות כגון אדם שממנה משגיח למעשרות במפעל או בביתו כיון שאין לו אפשרות לפקח על זה וכדו' וכה"ג וודאי עוזר וכנ"ל ועוד נראה שכל הסברא הנ"ל שזה לא נהיה זכות הוא מטעם שעדיף שהוא עצמו יעשה המצות הפרשה ולכאורא לעניין דמאי או דבר אם הכשר שנוהגים לעשר שם אדם עושה את זה רק לצורך התיקון וגם תקנת חז"ל היתה להפריש מצד האיסור אכילה ולא מצד המצות הפרשה ובזה אין שום ענין שזה יעשה על ידו ויתכן שאם גילה דעתו שרוצה שמישהו יעשה לו שאין כאן חיסרון שאדם לא רוצה שיתעסקו בנכסיו כה"ג זה וודאי זכות ונפק"מ לחתן המגיע לחמיו ולוקח משהו לאכול שיכול לעשר כל הכמות יותר ממה שאוכל ויתכן שזה בכלל הבן אצל אביו

**הראיות במפריש משלו על של חברו האם צריך שליחות**

ט"ז]עיין לעיל שהבאינו מהעונג יו"ט שנקט דבמפריש משלו על של חברו לא צריך לשליחות וזכין אלא רק צריך שהוא לא יתנגד וע"ש שנקט לפ"ז שאדם יכול להפריש משלו על של הפקר אמנם בפשוטו מבואר מהראשונים שוודאי צריך להגיע לדין זכין או שליחות א.עיין תוס' ורא"ש נדרים ל"ו: לענין נידון הגמ' בתורם משלו על חברו שהגמ' דנה שיועיל וביארו שהגדר בזכין כאילו מינהו שליח וכן הוא בר"ן שם הרי מפורש שצריך להגיע לשליחות

ב.עיין רשב"א קידושין מ"ב. שהוכיח מסוגיא דנדרים שזכיה מטעם שליחות הרי מפורש שצריך להגיע לשליחות

ג.עיין גמ' בכורות י"א שדנה האם אדם יכול לפדות פטר חמור של חברו וכתבו תוס' שאין זה דומה לגמ' בנדרים שדנה שלא יעזור דשם יש דין גם לרבות שלוחכם וצריך להיות לדעתכם ומפורש שיש דין שליחות במפריש משלו על של חברו

אמנם מאידך גיסא עיין תו"י בכורות י"א: שביאר דמה שהגמ' דנה שעכו"ם מפריש תרו"מ הרי זה לקוח שנפק"מ אם מפריש משלו על של ישראל וקשה הרי אין שליחות לעכו"ם ומשמע שכה"ג לא צריך להגיע לשליחות וצ"ע

**ביאור שיטת הר"מ בדין כלך אצל יפות**

י"ז]עיין גמ' בב"מ שנקטה בתחילה דבמפריש משל חברו אם אחרי זה אומר כלך אצל יפות תרומתו תרומה והגמ' תולה ברבא ואביי האם ישל"מ הוי יאוש והגמ' שואלת שפה לכו"ע לא יעזור דצריך לדעתכם והגמ' דוחה דמדובר דשויה שליח אמנם הרמב"ם פסק שמועיל אפילו בדלא שויה שליח וצ"ע הרי קי"ל כאביי שישל"מ לא הוי יאוש ועוד שהגמ' נקטה שגם לרבא כאן לא מועיל

והנה הגמ' שם מביאה שהיה אריס שנתן לאמוראים לאכול וחלקם לא רצו ובעה"ב הגיע ואמר כלך אצל יפות והגמ' אומרת שרק בתרומה זה עוזר כי זה מצוה ולא בשאר דברים ועיין ביאור הגר"א שלמסקנא שיש סברא של מצוה לכן מועיל בלי שויה שליח וצ"ע כונתו הרי הגמ' אמרה שכאן יש עוד חיסרון של ישל"מ לאביי וזה לא שייך לנידון הגמ' שם שזה מכאן ולהבא וצ"ל דגם לעניין האומדנא יש סברא לחלק בין אם עשה אותו שליח ואומר כלך אצל יפות לבין אם לא עשה אותו שליח וכן הוא ברמב"ן שם ולפ"ז מסתמא דגמ' מוכח שהבינה שהמשנה מדובר בלא עשה שליח ובהכרח דלמה דקי"ל כאביי מה שזה עוזר כמו שביאר הגר"א שזה מצוה והכונה שא"כ זה זכות בעצם ולא צריך לדין שליחות וממילא אין חיסרון של לדעתכם שזה רק עד כמה שכאן צריך להגיע לדין שליחות וכנ"ל סק"ב ורק צריך שאחרי זה יגלה דעתו שזה זכות וכמו בקטנה שנתקדשה וכו'

והנה לכאורא צ"ע דהגמ' מסתפקת בנדרים במפריש משלו על של חברו האם ניחא ליה ועוזר מדין זכין והרי אפילו במשל חברו על חברו מועיל וצ"ל דבמשל חברו וודאי שלא יעזור אלא אם יגלה דעתו בסוף וכמו שכתב הרמב"ן קידושין מ"ד: משא"כ במשלו נידון הגמ' שזה זכות גם ללא גילוי מילתא ונפק"מ שגם אם ימות אחרי זה יעזור

**בסוגית הגמ' בקידושין נ"ב דמדובר ללא שויא שליח ומוכח שמועיל זכין בתרומה**

י"ח]ועיין סוגיא דקידושין נ"ב: דפשטות הגמ' שמדובר במשנה בדלא שויה שליח וביאר הרמב"ן שזה רבא לשיטתו וכונתו שהגמ' שם סברא שזה זכות ולגלות אחרי זה על מקודם זה תלוי ברבא ואביי ולא שייך כאן לדעתכם שזה רק חיסרון בדין שליחות וכאן זה נידון מצד זכין והגמ' בב"מ סברא שוודאי אי אפשר לבאר מדין זכין וככל הנ"ל והנה לפ"ז אפילו שקי"ל כאביי וא"כ צריך להעמיד בדשויא שליח אבל יש סתמא דגמ' שמועיל זכין דאל"כ גם לרבא וודאי לא יעזור וזה עוד מקור לחלוק על הרשב"א הנ"ל אמנם התוס' שם העמידו הסוגיא בדשויה שליח ודו"ק בזה

**דיני שליחות וזכיה בתרומה**

א]אין אדם יכול להפריש משל חברו תרו"מ ללא שליחותו

ב]מפריש משלו על של חברו לרוב הראשונים צריך להגיע לדין שליחות ולפ"ז בעכו"ם לא יעזור ותוס' ישנים בבכורות נקטו שעוזר ומשמע שזה לא מדין שליחות

ג]הגמ' מסתפקת במפריש משלו על של חברו האם הוי זכות ומועיל שלא מדעתו והרמב"ם פסק שזה זכין אמנם תוס' בבכורות י"א נראה שנקטו שזה לא נפשט

ד]מפריש משל חברו ובעה"ב ראה אחרי זה ושמח דעת רוב הראשונים שלא עוזר והר"מ נקט שעוזר אבל זה רק אם גילה דעתו אחרי זה אבל אם מת וודאי שלא חל

ה]דעת הרשב"א הר"ן והריטב"א שלא מועיל זכין במפריש משל חברו על של חברו ודעת הרמב"ם ראב"ד רמב"ן ותרוה"ד שמועיל וכן קי"ל להלכה לעיקר הדין

ו]במפריש משלו על של חברו לכו"ע מועיל זכין כמבואר בגמ'

ז]אדם שגילה דעתו שרוצה שיפרישו לו אבל לא מינה שליח דעת הרשב"א שלא עוזר וכן סתימת הרבה ראשונים בנזיר אמנם בפשוטו דעת הרמב"ן שעוזר ועיין סק"א וכן נקט התרוה"ד וקשה להקל בזה

ח]אם ננקוט שעוזר בפשוטו זה גם בדשלב"ל וכן נקטו רוב האחרונים והחזו"א נקט שלא עוזר בדשלב"ל

ט]זה וודאי שלא כל דבר שאדם מגלה דעתו שרוצה זה נהיה זכות ויש דברים שזה וודאי נהיה זכות כגון שמגלה שרוצה אשה מסוימת

י]אם אדם מינה שליח קבוע לעשר לו פירותיו עוזר אפילו בדשלב"ל או מצד זכין או שכאן זה כמו שיש לו דעת מפורשת ובפרט במקום שבאמת זה טירחא לו לעשר וכל אדם במצבו רוצה שכך יהיה שאז זה וודאי זכות וקי"ל שמועיל זכין

י"א]יש שדנו דבמשגיח הממונה על המעשרות מאדם שאין לו ענין במעשרות אלא לצורך ההכשר שזה לא זכות ולפ"ז צריך מינוי כגדרי שליחות ולא יעזור על דשלב"ל וראיתי מביאים מהמרכבת המשנה שע"י כתב אין חסרון של דשלב"ל וצ"ע הסברא בזה ועוד וכי הכתב לאחר כתיבתו עצם קיומו יש בו ממשות ועיין משפטי ארץ

י"ב]שותפין שלא מוחים אחד בשני יכולים אחד לעשר גם את של השני

י"ג]אשה יכולה לעשר את מה שמבשלת או אופה וה"ה מה שמובא הבית לשימוש ומוטל עליה תיקונו ובגמ' מבואר שגם יכולה למנות שליח והר"מ השמיט דין זה

י"ד]כתב הרמב"ם פ"ד הי"ב שהבן והשכיר והעבד תורמין על מה שהם אוכלים ומבואר בכמה מקומות שכל אורח מונח בזה שבעה"ב מרשה לו לעשר אפילו אם הוא לא מעשר שזה נצרך לאכילתו וכאילו יש פה שליחות ולכאורא זה גם באחד שלא יודע מדין מעשר

ט"ו]כתב הר"מ שם הבן שאוכל אם אביו תורמין על הכל ולכאורא הכונה שכל שהדרך שכשאדם מעשר הוא מעשר הכל א"כ בנו של אדם שרוצה לאכול מרשה לו שיעשה כדרך הבעלים וצ"ע למה זה דוקא אם אביו

ט"ז] כתב הקיצור הלכות פי"ד סעיף ז יכול אדם למנות שליח להפריש תרו"מ בביתו אף ממה שעתיד לקנות עכ"ל ולכאורא למה שנתבאר לעיל דקי"ל כתוס' בנזיר שרצון שיפרישו לא הופך לזכין א"כ כל דבריו רק במצב שהוא לא יכול לעשר או שמטיל בצורה קבועה המעשרות על מישהו אחר שמסתבר שכה"ג זה הופך לזכות ודעת מפורשת אבל אם זה מצב שאם לא הוא יעשר או חד פעמי זה לא שייך וצ"ע

י"ז]עיין משפטי ארץ פ"ט ס"ה וז"ל בעל הבית שגילה דעתו כי הוא מרוצה בהפרשת תרו"מ של כל אחד מבני ביתו הגדולים ואף מה שיפרישו מהפירות שיבאו לרשותו להבא רשאים כל אחד מבני הבית להפריש תרו"מ מכל מה שיבוא לרשותו עכ"ל ויש לדון לנ"ל שלא בכל האופנים זה יעזור וכנ"ל **אמנם לעניין דמאי ודבר אם הכשר וודאי מסתבר שזה הופך לזכות ויכולים לעשר וכנ"ל**

י"ח]שיטת הסמ"ק דאדם שמוסר לגבל לעשות לו עיסה יכול לעשר כי כלול בתיקון האוכל גם עשית המעשרות והפוסקים חלקו עליו בזה

1. **ניסן ע"א** אמנם מצאתי בחת"ס חלק אבן העזר סימן י"א שביאר שכוונת התוס' שמתוך כל הפעמים יש אופנים שהוא נמצא בבית ואז זה לא זכות שתפריש בשבילו ועל זה הוצרכו הראשונים לדין שליחות ולפ"ז מיושב ויש לדון בהרבה דברים שנתבארו בהמשך [↑](#footnote-ref-2)