33איסור שימוש בכלי שאינו בן יומו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

איסור שימוש בכלי שאינו בן יומו

**33**

(ע"ז עה: - עו.) נחלקו בסוגיא – אי נטל"פ מותר או אסור. מבארת הגמ', שלמ"ד נטל"פ מותר, הא דחייבה תורה הכשר לכלי מדין – היינו דוקא בכלים בני יומן [ואף שסתם כלים אינם בני יומן, שאני התם שהמדינים היו בשבי – וישראל ידעו שהשתמשו בכלים באותו יום, יד יהודה סימן קג סוף סקכ"ז ד"ה "ודע"]. מוסיפה הגמ', שמדרבנן – אסור להשתמש אף בכלים שאינם בני יומן "גזרה קדרה שאינה בת יומא משום קדרה בת יומא".

מדייקים התוס' (ד"ה "מכאן ואילך"), שתבשיל שבושל בכלי שאינו בן יומו – אינו נאסר, "ולפ"ז יש לתת טעם מה ראו להתיר המאכל ולאסור הקדרה", ונחלקו הראשונים בביאור הטעם לחילוק זה.

התוס' מחלקים, ש"הקדרה היה בה איסור גמור תחלה אבל המאכל לא נבלע בה איסור מעולם". והיינו, שהקדרה – בלעה במצב של שבח, ואילו המאכל שבושל בכלי שאינו בן יומו – בלע במצב של פגם.

הרא"ש (ע"ז פ"ה סל"ו) מביא את ביאורם של התוס'. ומוסיף עוד ביאור, שמאכל שבושל בכלי איסור בן יומו – אינו שכיח, וממילא אין לגזור על תבשיל שבושל בקדרה שאינה בת יומא אטו בת יומא. משא"כ כלי איסור בני יומן – שכיחים, ויש לגזור על כלי אינו בן יומו אטו בן יומו.

בהגהות אשרי שם שואל על הגמ', אמאי בעינן לטעם – שגזרו אינו בן יומן אטו בני יומן, תיפוק ליה – שנטל"פ אסור לכתחלה [ולא ציין מקור לאיסור זה] ומשום כך - אף אינו בן יומו אסור. מתרץ ההגהות אשרי, שלא סגי בטעם זה "דהא כיון שטעונין שבירה הוה ליה כדיעבד", והיינו, שכלי חרס נידונים כדיעבד, וממילא מטעם נטל"פ – היה מותר להשתמש בכלי שאינו בן יומו, ולכן בעינן לטעם חדש של גזרה.

לדברי ההגהות אשרי, בכלי מתכות שאינן בני יומן – קיימים שני סיבות לאסור את השימוש בהם, א – גזרה אטו בני יומן, ב – נטל"פ לכתחלה. ואילו בכלי חרס – יש רק את הסיבה משום גזרה [כן מבואר בפמ"ג סק"ג בשפ"ד - בכוונת ההגהות אשרי].

מבאר הפמ"ג (שם) נ"מ בין הטעמים, דלטעם התוס' לכאורה יהא מותר לכתחלה לבשל חלב בכלי בשרי שאינו בן יומו - שהרי בלע היתר, ובאופן שבזמן הבליעה היה היתר - לא גזרו אטו בני יומן [כשיטת הרא"ה שיובא לקמן]. אמנם, יהא אסור לעשות כן – משום איסור נטל"פ לכתחלה, שהרי יכול להשתמש בו בבשר.

אולם באופן שבישל חלב בכלי בשרי שאינו בן יומו, שאזי מצד נטל"פ – אין אפשרות להשתמש בו בין בחלב ובין בבשר. א"כ, בכלי חרס שנידון כדיעבד – יהא מותר לבשל בו לכתחלה או בשר או חלב. משא"כ לטעם השני של הרא"ש - אף בכה"ג יהא אסור, שהרי כלי בשר או חלב בני יומן שכיחי טובא – וגזרינן אינן בני יומן אטו בני יומן.

שיטת ה"דבר שמואל"

הפמ"ג (שם) מביא את דברי הדבר שמואל (תשובה שיא, וכן הוא במנח"י כלל פה סקס"ד בשם חכמי וינציא), שכלי חרס שבלעו איסור – יש להתיר את השימוש בהם [בכלים יקרים שנחשבים להפסד מרובה]. והוא ע"פ דברי ההגהות אשרי הנ"ל - שכלי חרס נידונים כדיעבד. אמנם טוען הפמ"ג, שדבריהם נסתרים מהסוגיא ומדברי התוס' - שגזרו בבליעות איסור אינו בן יומו אטו בן יומו,ולא חילקו בין לכתחלה לבין דיעבד.

ונראה ליישב את דבריהם [עיין יד יהודה סימן קג סקכ"ג] - ע"פ דברי הרשב"א בתשובה תצח, שמביא את גירסת ר' שרירא גאון בסוגיא בע"ז – שלא גרס כלל את הטעם של הגזרה, ובמקום זה גרס "והלכתא נטל"פ מותר וה"מ דיעבד אבל לכתחלה אסור". לפ"ז, הא דאסור להשתמש בכלים שאינם בני יומן – אינו משום גזרה אטו בני יומן, אלא משום שנטל"פ אסור לכתחלה. ואף כלי חרס שאין להם הכשר, שבירתן – הוי כלכתחלה – ואסורים אף כשאינם בני יומן, כמפורש בחולין קיא: - שר' אמי שבר פינכא שבלע איסור.

מחדש הדבר שמואל, שרק כלי חרס כפינכא – שדמיהן מועטין, שבירתן נחשבת כלכתחלה, אולם כלי חרס יקרים – ששבירתן הוי הפסד מרובה, בזה שבירתן נחשבת כדיעבד – ולא גזרו בהם נטל"פ, ומותר להשתמש בהם כשאינם בני יומן.

מקור נאמן לחילוק זה, נמצא כבר בדברי הר"ן בפסחים [הארכנו בדבריו בשיעורים על סימן קג]. דמחד גיסא כותב הר"ן (ח. בדפי הרי"ף) – שאף שבירת כלי חרס נידון כלכתחלה, וראיתו מחולין קיא. דר' אמי שבר פינכא שבלע איסור, והיא גופא אחת מראיות הרשב"א שם [בשם הרמב"ן] – לאסור נטל"פ לכתחלה. ומאידך גיסא כותב הר"ן (ז: בדפי הרי"ף) – שתנור ישן יוצן ולא מחייבים אותו לשבור, אף שזוז"ג אסור לכתחלה "כיון דלית ליה תקנתא אלא בנתיצה כדיעבד דמי" [עיין חידושי אנשי שם, שם בדף ח. שעמד על סתירה זו]. והבאנו את תירוצו של המהרלב"ח (סימן קכא), שס"ל לר"ן – לחלק בין פינכא שהוי הפסד מועט – ומשום כך נידון כלכתחלה, לבין תנור שהפסדו מרובה – ומשום כך נידון כדיעבד.

פלוגתת הרא"ה והרשב"א

שיטת הרא"ה (בדק הבית ב"ד ש"ד לו., הובא בריטב"א חולין צז.) שקדרה בשרית שאינה בת יומא – מותר לבשל בה חלב לכתחלה, משום שהיתרא בלע ונפגם בעודו היתר.

ראית הרא"ה היא מהסוגיא בפסחים ל., שלשיטת רב - "קדרות [של חרס] בפסח ישברו" כיון שס"ל שחמץ שעבר עליו הפסח אסור מדאורייתא, ואין לכלי חרס תקנה בהגעלה [ואף ששיטת הרשב"א שמהני "איקליש" – בהיתרא בלע (עיין טור סימן כג), הרי שיטת הרשב"א בתוה"ב (שם לג:( - שחמץ מיקרי איסורא בלע, עיין שיעור לעיל שהארכנו בהנ"ל. ובר מן דין, דכל היתר איקליש – מהני רק בכלי מתכות כנראה בדברי הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ד לג:) שהזכיר רק כלי מתכות ואיירי רק בראוי להגעיל,וכן פירשו הב"ח והט"ז (סק"ב ד"ה "כתב הטור") להדיא בדעת הרשב"א]. שואלת הגמ' "ולשהינהו אחר הפסח וליעבד בהו שלא במינן".

אומר הרא"ה, דחזינן שבהיתרא בלע – פשיטא ליה לגמ' שמותר להשתמש לכתחלה באינו בן יומו [אלא ששם גזרינן אטו מינן – לשיטת רב]. ס"ל לרא"ה, שהוא הדין כלי בשר וחלב [שנחשבים היתרא בלע] – שמותר להשתמש בהם לכתחלה כשאינן בני יומן, "וכן ראיתי שהיה עושה מעשה בדבר זו לעצמו" כעדות הריטב"א שם.

חולק הרשב"א (שם במשמרת הבית), וס"ל שאסור לבשל לכתחלה. וראיתו, מהא שבתוך הפסח אסור לבשל בכלי חמץ שאינן בני יומן אף לשיטת ר' יוחנן הסובר שחמץ בפסח אסור רק בנותן טעם [דפשיטא ליה לרשב"א שלא השתמש בכלי חמץ בפסח]. ואת ראית הרא"ה משיטת רב, דוחה הרשב"א - ששאני חמץ שאין כלים של חמץ בני ייומן מצויים אחר הפסח, ומשום כך לא גזרו בו אינן בני יומן אטו בני יומן.

ועיין פמ"ג שנקט כשיטת הרשב"א, וחידש הלכה למעשה עפ"ז "בנדרים – שאסר על עצמו עד זמן פלוני ובישלו בתוך הזמן, שרי לאחר הזמן נטל"פ". והיינו, שכיון שהיום המאכל מותר – לא שכיחי בליעות איסור בני יומן, ושוב לא גזרינן אינן בני יומן אטו בני יומן – ומותר לבשל בקדרות שבלעו בזמן איסור הנדר.

שיטת היד יהודה

טוען היד יהודה (סימן צג סק"ג), שדברי הפמ"ג – יתכנו בשיטת הרשב"א, אולם אנן לא קיי"ל הכי. שהרי בסוגיא בפסחים מוכח, שלשיטת רב – רק באינו מינו היה מותר להשתמש בכלי חמץ אחרי הפסח [אילולא הגזרה], ואילו במינו – אסור מעיקר הדין. ולכאורה מאי שנא, והביאור – כמרומז בשו"ת הרשב"א תצ"ט [ופירשו להדיא תלמידו הריטב"א בפסחים ל.], שמזה גופא הוכיח הרשב"א – שנטל"פ אסור באיסורי משהו, ולכן לשיטת רב שחמץ אסור במינו במשהו אף אחרי הפסח – אף נטל"פ אסור, וכל קושית הגמ' [שיהו מותרים אחרי הפסח] היא רק מאינו מינו – שאוסר רק בנ"ט.

משא"כ לדידן, דעת המחבר (סימן תמז ס"י) שנטל"פ מותר בפסח ואף הרמ"א שהחמיר שם – היינו רק לחומרא. וא"כ לא יתכן לפרש את הסוגיא כהבנת הרשב"א – דא"כ מאי שנא מינו מאינו מינו, וע"כ לא קיי"ל כשיטת הרשב"א, ונפל בבירא - היתר הפמ"ג דנדר הנ"ל. ואף כשיטת הרא"ה לא קיי"ל, שהרי אין אנו מתירין לבשל חלב בכלי בשרי שאינו בן יומו, והיינו שלא מהני סברת היתרא בלע. [והא דחילקה הגמ' בין מינו לאינו מינו, מבאר הרא"ה שם שכדי להתיר לכתחלה בעינן לג' תנאים – משהו נטל"פ והיתרא בלע, ולכן רק באינו מינו שמשהו מותר – שייך להתירו אחרי הפסח]. וא"כ צריך יישוב אחרי לדידן, לבאר את הסוגיא בפסחים – מאי שנא מינו מאינו מינו.

שיטת התוס' בפסחים

התוס' בפסחים (ל. ד"ה "לשהינהו") שואלים, היאך קס"ד לגמ' שיהא מותר להשתמש בכלי חמץ אחר הפסח באינן מינן "מ"מ תנן אין מבטלין איסור לכתחלה ואפילו איסור דרבנן אין מבטלין...".ולכאורה, התוס' היו צריכים לשאול שאלה נוספת, דאף בלי האיסור של "אין מבטלין איסור לכתחלה", יהא אסור להשתמש בכלי חמץ אחר הפסח – משום גזרת אינו בן יומו אטו בן יומו, כמפורש בסוגיא בע"ז וכנ"ל.

וצריך לומר בתרי אנפין. או דנימא שס"ל להתוס' כשיטת הרשב"א הנ"ל, דשאני חמץ אחר הפסח – שאין מצויים כלל כלי חמץ בני יומן. או דנימא, שס"ל להתוס' בפסחים כשיטת התוס' בע"ז, שכל שבלע בהיתר – לא גזרו בו אטו בן יומו וכנ"ל. ולכן התוס' שאלו רק מהא שאין מבטלין איסור לכתחלה.

וכן מדויק בדברי הגר"א באו"ח סימן תמ"ז סק"ד. דאיתא ברמ"א שם בסעיף א' דכלים שבשלו בהם חמץ בתוך הפסח "מותרים לאחר הפסח ואין צריכם שבירה או הגעלה". טוען הגר"א שאין דברי הרמ"א מתאימים לשיטת התוס' בע"ז, שהרי כאן נבלע באיסור – וגזרינן ביה אינו בן יומו אטו בן יומו.

חזינן מדברי הגר"א, שכלי חמץ שלפני הפסח – שבלעו בהיתר, אתי שפיר לשיטת התוס' בע"ז. וא"כ, כן יש לפרש בשיטת התוס' בפסחים – שלכן לא שאלו כלל מגזרה זו. וכן הוא בדברי הפמ"ג הנ"ל, שלשיטת התוס' בע"ז – כל שנבלע בהיתר לא גזרינן ביה, ונ"מ לכלי בשרי אינו בן יומו שבשלו בו חלב וכנ"ל.

מתרצים התוס', שבחמץ אחר הפסח יש תרתי לטיבותא – משהו ונטל"פ. ואף אי נימא שנטל"פ אסור, עדיין יש תרתי לטיבותא – כיון שכלי חרס נידונים כדיעבד. משא"כ במינו שמשהו אסור [לשיטת רב] – אין תרתי לטיבותא, ואסורים מעיקר הדין אחר הפסח – משום שאין מבטלין איסור לכתחלה.

הערה על דברי האחרונים

נתבאר, שהתוס' בע"ז הרא"ה והרשב"א – דנו אמאי לא גזרינן אינו בן יומו אטו בן יומו, ואילו התוס' בפסחים דנים – אמאי אין איסור של אין מבטלין איסור לכתחלה, והיינו באופן שאין גזרה אטו בו יומו וכנ"ל. והא דלא קשיא ליה לרשב"א מהא ד"אין מבטלין איסור לכתחלה", עיין בדבריו במשמרת הבית (שם יט.) ובדברי הרא"ה שם - שיישבו קושיא זו באופנים אחרים.

מכאן, יש לתמוה על הפמ"ג הנ"ל (סק"ג בשפ"ד), שהבין דהתוס' בפסחים באו ליישב גם את הקושיא של גזרה אטו בן יומו, וס"ל – שבתרתי לטיבותא לא גזרינן אטו בן יומו. ומשום כך דחה הפמ"ג את דבריהם מההלכה, כיון שהוכיח – שלדידן גזרינן אף במשהו ונטל"פ. אמנם - להנ"ל לא קשיא כלל, דוודאי מודים התוס' – שבעינן נבלע בהיתר [או כסברת הרשב"א], ורק באו ליישב – אמאי אין כאן איסור נוסף של ביטול איסור לכתחלה, ואהא תירצו – שהוא תרתי לטיבותא. אולם לא עלה על דעת התוס', שתרתי לטיבותא – היא סיבה שלא לגזור אטו בן יומו. ובוודאי שבאיסורא בלע, אף בתרתי לטיבותא – גזרינן אטו בן יומו.

אותו תימה, יש גם בדברי הגר"א הנ"ל. דאחרי שביאר – שדברי הרמ"א אינם תואמים לשיטת התוס' בע"ז כנ"ל, מוסיף הגר"א "אבל לפי מ"ש התוס' בפסחים שם ד"ה לשהינהו וכו' אין חילוק...", והיינו, שלשיטת התוס' בפסחים – אתו שפיר דברי הרמ"א, דאף באיסורא בלע לא גזרינן אטו בן יומו – באופן של תרתי לטיבותא. וקשיא על דבריו כנ"ל, דלכאורה התוס' בפסחים לא פליגי על התוס' בע"ז, אלא שבאו ליישב קושיא נוספת, וכמו שנתבאר.

יישובי דברי הרמ"א

לפי הנ"ל, דברי הרמ"א – אתו דלא כמאן, שבאיסורא בלע – לית מאן דמתיר באינו בן יומו.

ונראה ליישבם, ע"פ דברי הריטב"א (חולין צז.). שביאר – דכל הגזרה אטו בן יומו בהיתרא בלע [לאחר הפסח], היינו דווקא לשיטת רב – שחמץ אחר הפסח אסור מדאורייתא. אולם לשיטת שמואל – לא גזרינן "דשמואל כר"ש ס"ל דחמץ שעבר עליו הפסח קנסא דרבנן בעלמא הוא משום דעבר על ב"י וב"י ולא קניס אלא בעיניה אבל ע"י תערובות לא קניס ואפילו תערובת ממשו הילכך שרי פליטת טעמו בלא ממשו אף לכתחלה". בזה דוחה הריטב"א את שיטת הרא"ה – המתיר לבשל חלב בכלי בשרי שאינו בן יומו וכנ"ל, שהרי איסורו מדאורייתא – ודמיא לשיטת רב בחמץ שגזרינן ביה אטו בן יומו.

לפ"ז, דברי הרמ"א אתו כפשוטם. שהרי קיי"ל כר"ש, וא"כ אף באיסורא בלע בחמץ – לא גזרינן אטו בן יומו, ושפיר התיר הרמ"א כלים שנתבשלו בהם חמץ בפסח, שהרי הטעם הבלוע בטל בתבשיל.

חילוק בין בשר וחלב לבין חמץ

להנ"ל, הרבה ראשונים ס"ל כדעת התוס' בע"ז – שבהיתרא בלע לא גזרינן אטו בן יומו. ולפ"ז לכאורה צודק הרא"ה שיהא מותר לבשל חלב בכלי בשרי שאינו בן יומו, אולם לא קיי"ל כן. ונתבאר לעיל שהוא משום שיש כאן איסור נוסף של אין מבטלין איסור לכתחלה, אלא שהרא"ה לשיטתו לא קשיא ליה, דס"ל דכל נטל"פ הוי משהו - ובצירוף היתרא בלע אין בו איסור ביטול לכתחלה.

ונראה לבאר בעוד אופן, שחלוק דין חמץ מדין בשר וחלב. דכל דברי התוס' שבהיתרא בלע לא גזרינן אטו בן יומו, היינו בהיתר כמו חמץ – שכשנבלע היה מותר לבשל בו מיד, וממילא אף כשנאסר – לא גזרינן אטו בן יומו. אולם בשר שנבלע בכלי, אף שוודאי מוגדר כהיתרא בלע לענין נ"ט בר נ"ט וכדו', אולם ודאי שכשהיה בן יומו – היה אסור לבשל בו חלב, וא"כ לענין זה אינו נקרא היתרא בלע, ואף באינו בן יומו – נגזור בו אטו בן יומו.

יישוב דברי הגר"א

נראה לדקדק בדברי התוס' בפסחים – שנחתו אף לנידון זה של גזרה אינו בן יומו, ודלא כדברינו לעיל, ולפ"ז יובנו דברי הגר"א.

התוס' בדבור שלפני התוס' הנ"ל – הזכירו להדיא גזרה זו, שמשום כך אסור נטל"פ לכתחלה. ואעפ"כ, כשהגמ' שאלה – שיהא מותר באינו מינו, קשיא להו להתוס' רק משום איסור ביטול לכתחלה, ולא קשיא להו מהגזרה שהזכירו לעיל, והוא צ"ב.

וע"כ שהוא הפירוש לתחלת דברי התוס' – שהקדימו לקושיתם "נהי דסבירא לן דטעמא דחמץ בקדרה חשיב משהו שאין רגילין להשתמש הרבה ביחד, מ"מ הא תנן אין מבטלין...". והיינו שבאו ליישב קושי זה, וביארו שמשום גזרה לא קשיא לן - כיון שאין כאן אלא משהו, אמנם - זה לא מהני לאיסור ביטול איסור לכתחלה.

לפ"ז, התוס' בפסחים ס"ל תירוץ אחר מאשר התוס' בע"ז. דתוס' בע"ז ס"ל - שבעינן היתרא בלע כדי שלא נגזור אטו בן יומו. ולא שאני להו בין מעט להרבה. ואילו התוס' בפסחים ס"ל – שבמשהו לא גזרו, ולא שאני להו בין איסורא בלע להיתרא בלע.

והם הם דברי הגר"א, דפסק הרמ"א - שאף באיסורא בלע [בחמץ] לא גזרו אטו בן יומו, אתי שפיר לשיטת התוס' בפסחים ולא לשיטת התוס' בע"ז.

לפ"ז, דין הרמ"א יהא נכון – רק בכלים שבלעו משהו חמץ, ולא בכלי דייסא וכדו' [שהרי לא קיי"ל כשיטת הרא"ה - שכל נטל"פ נחשב משהו, אלא כסברת התוס' הנ"ל – שהדרך להשתמש בחמץ רק במעט].

אמנם, כ"כ לעיל ע"פ דברי הריטב"א (חולין צז.), שלדידן דקיי"ל כר"ש – שחמץ אחר הפסח אסור רק משום קנס, לא גזרו כלל על בליעת כלים אחר הפסח, וא"כ שרי גם בכלים שבלעו בשפע. וכ"פ המשנ"ב סימן תמ"ז סק"ד – להקל גם בבלע הרבה חמץ. אמנם המשנ"ב כתב את טעם הרשב"א – שאין מצוי כלים בני יומן, אבל כ"כ לעיל – שמדעת המחבר לענין נטל"פ בפסח – נראה שלא קיי"ל כרשב"א, וע"כ ביאור דין זה הוא ע"פ הריטב"א, וכנ"ל.