יד - בדעות הראשונים בדין הניח מקלו ותרמילו עלי_
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / שיעורים

אור ליום ד' י"ז אדר תשע"ג

**א**

א] ב"מ דמ"א., איתמר רב ולוי, חד אמר שליחות יד צריכה חסרון וחד אמר שליחות יד א"צ חסרון וכו', תסתיים דרב הוא דאמר שליחות יד אינה צריכה חסרון, דתניא רועה שהי' רועה עדרו וכו' ובא זאב וטרף וכו' פטור, הניח מקלו ותרמילו עלי' חייב וכו', והא לא חסרה, אלא לאו ש"מ קסבר שליחות יד א"צ חסרון.

ובפירש"י הק' דדילמא אין חיובו משום שליחות יד דליבעי חסרון אלא משום שואל שלא מדעת, וכתב דבבע"ח המכחישין מחמת מלאכה תחילתו שליחות יד הוא, והסכימו לזה הרשב"א והריטב"א.

ב] והבעה"מ כתב לישב בזה, ז"ל, אלא לאו ש"מ שליחות יד אינה צריכה חסרון והו"ל שואל שלא מדעת וגזלן הוי, וכי אמרינן שואל שלא מדעת גזלן הוי לשומר שהוא ברשותו, איכא למפשט מינה שליחות יד א"צ חסרון וכו', אבל מכללא דשואל שלא מדעת גזלן הוי דאמרינן גבי שומר בודאי נפקא לן מינה שליחות יד א"צ חסרון וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

והרמב"ן במלחמות כתב ע"ז, ז"ל, יש לי להשיב ונימא שואל שלא מדעת הוא ושואל הוי ומשו"ה חייב בשעודן עליו, שהרי השואל חייב באונסין, ולעולם אימא לך שליחות יד צריכה חסרון, ואין ספק שאפי' למ"ד שליחות יד צריכה חסרון, דשואל שלא מדעת או שואל הוי או גזלן הוי אע"פ שלא חסרה, הלכך כשהוא משתמש בה ולא כלתה שאלתו חייב באונסין, והיכי שמעינן מינה שליחות יד א"צ חסרון, זו שאלה שאל ר"ש ז"ל ועדין לא נגע בה בעה"מ, עכ"ל.

וקו' הרמב"ן צ"ב, שהרי בד' בעה"מ מפורש דאף דבעלמא שואל שלא מדעת גזלן הוא, מ"מ בשומרים לא מצינו לחייבו מכח זה אא"כ שליחות יד א"צ חסרון, וכמש"כ, ז"ל, וכי אמרינן שואל שלא מדעת גזלן הוי "לשומר שהוא ברשותו" איכא למפשט מינה שליחות יד א"צ חסרון, עכ"ל, וכ"כ עוד, ז"ל, אבל מכללא דשואל שלא מדעת גזלן הוי דאמרינן "גבי שומר" בודאי נפקא לן מינה שליחות יד א"צ חסרון, עכ"ל, והרי להדיא דמודה בעה"מ דשואל שלא מדעת הוי גזלן אף למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, ואך בשומרים הוא דס"ל דלא מצינו לחייב מדינא דשואל שלא מדעת אלא למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, וא"כ מהו שהשיב הרמב"ן ע"ד בעה"מ דמ"ט אינו חייב משום שואל שלא מדעת, וכתב עוד דלא נגע בעה"מ בקו' רש"י, הרי ד' בעה"מ ברור מללו, דס"ל דבשומרים לא מצינו לחייב מדין שואל שלא מדעת, אלא למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון.

ג] ונ' בביאור ד' הרמב"ן, דהנה בטעמא דבעה"מ דאין שומר מתחייב מדין שואל שלא מדעת, אלא בתנאי שליחות יד, כתב התרוה"כ סימן רצ"ב דהוא משום דגזלן ושואל בעי משיכה או הגבהה להוציא מרשות הבעלים, ושומר אין לו רשות בפנ"ע דידו כיד בעלים, ואין הגבהתו מוציאה מרשות הבעלים, ואינו מתחייב אלא מדין שליחות יד דחדית בי' רחמנא, עכ"ד.

אמנם הנה מל' בעה"מ שכתב, דכי אמרינן שואל שלא מדעת גזלן הוי "לשומר שהוא ברשותו" וכו', נ' ללמוד דהא דאין שומר מתחייב מדין שואל שלא מדעת, אי"ז משום שידו כיד הבעלים, אלא הוא משום דלא חשיב גזלן אלא בשנטל לרשותו בגזילה, אך בשומר שהוא ברשותו כדין, הרי דהגם שדעתו להשתמש בה לעצמו, ל"ה גזלן.

ועיקר הדברים מבוארים בד' רש"י לקמן דמ"ג: ד"ה כי פליגי, ז"ל, ודקא קשיא לך כל הגזלנין משלמים כשעת הגזילה, אי בגזילה ממש דגזלה מעיקרא ה"נ, אבל הכא דבהיתרא אתא לידי' ומשום שליחות יד קמחייבת לי' וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בד' רש"י, דהא דלא מחייבינן בשליחות יד מדין גזלן דעלמא, הוא משום דבהיתרא אתי לידי', והיינו דלא חשיב כגזלן אלא במקום שה"ז ברשותו שלא כדין, אך בשולח יד בפיקדון שה"ז ברשותו כדין, אינו מתחייב אלא מכח חיובא דשליחות יד, ומצאנו כן גם בד' הנמו"י בב"ק די"א., ז"ל, לא מבעיא גנב וגזלן דבתורת גניבה וגזילה אתי לידייהו, אלא אפי' שולח יד בפיקדון וכו', עכ"ל, והרי דקילותא דשליחות יד משאר גניבה וגזילה, הוא משום דלא אתי לידי' בתורת גניבה וגזילה.[[2]](#footnote-3)

ד] ולפ"ז פשוט, דכ"ז הוא רק לגבי דינא דשואל שלא מדעת גזלן, דע"ז אמרינן דבשומר שהוא ברשותו לא חשיב כגזלן אלא מכח דין שליחות יד, אך דינא דשואל שלא מדעת שואל הוא, שייך אף בשומר, דמה שהוא ברשותו, אי"ז טעם שלא יהא ע"ז שואל, וז"פ.

והדברים מבוארים כן בחי' המיוחסים לריטב"א שהביא ד' הראב"ד שכתב דמ"ד דשואל שלא מדעת גזלן הוי משום שליחות יד הוא וכו', וזה כד' בעה"מ, וכתב ע"ז, ז"ל, דנהי דמ"ד א"צ חסרון מצי למימר דס"ל שואל שלא מדעת שואל הוי כדמשמע לקמן בשמעתין וכו', אבל ודאי מ"ד דשואל שלא מדעת גזלן הוי ע"כ ס"ל שליחות יד א"צ חסרון, וכן פירש הר"ז ז"ל, עכ"ל, ומפורש בדבריו, דכל הא דלא מצינו לחייב בשומר השואל שלא מדעת אלא מדין שליחות יד, הוא רק בדינא דשואל שלא מדעת גזלן, אך דינא דשואל שלא מדעת שואל, שייך אף בשומר, וכמש"נ.

ונ' דזהו משה"ק הרמב"ן ע"ד בעה"מ, דנימא שואל שלא מדעת הוא "ושואל הוי" ומשו"ה חייב בשעודן עליו, והיינו דאף שכתב בעה"מ דלמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון א"א לחייבו מדין שואל שלא מדעת גזלן, מ"מ הי' לנו לחייבו מדין שואל שלא מדעת שואל, - וזהו שכתב הרמב"ן עוד, דכשהוא משתמש בה "ולא כלתה שאלתו" חייב באונסין, והיינו דאם כלתה שאלתו א"א לנו לחייבו מדין שואל, אך כיון שעדין הוא משתמש בה ולא כלתה שאלתו, יש לנו לחייבו מדין שואל.[[3]](#footnote-4)

ומש"כ הרמב"ן עוד דאין ספק דאפי' למ"ד שליחות יד צריכה חסרון שואל שלא מדעת או שואל הוי או גזלן הוי, נ' דכונתו לחלוק עוד ע"ד בעה"מ, דמצינו לחייב בשומר השואל שלא מדעת, אף בלא חיובא דשליחות יד, וע"כ אף דשליחות יד צריכה חסרון, מ"מ כל דהוי שואל שלא מדעת הוי גזלן אף בלא חסרון, אך עיקר קו' הרמב"ן ע"ד בעה"מ היא, דאכתי הי' לנו לחייבו משום שואל.

ה] אמנם צ"ע לפ"ז בד' רש"י שהק' כן דדילמא אין חיובו משום שליחות יד דליבעי חסרון אלא משום שואל שלא מדעת, והרי לטעמי' דהא דבשליחות יד אינו חייב מדין גזילה דעלמא הוא משום דבהתירא אתי לידי', הרי לכאו' אף אין לחייב בשומר מדין שואל שלא מדעת גזלן, אלא מכח פרשת שליחות יד, ושפיר מייתינן מינה דשליחות יד א"צ חסרון, וכמש"כ הבעה"מ והראב"ד.

וי"ל בזה, דמשה"ק רש"י דדילמא חיובו הוא משום שואל שלא מדעת, היינו מדינא דשואל שלא מדעת שואל, אך מודה רש"י לד' הבעה"מ והראב"ד דאין לחייב בשומר השואל שלא מדעת מדינא דשואל שלא מדעת גזלן, אלא מכח פרשת שליחות יד, ובזה הי' מתפרש טפי מה שתירץ רש"י דבבע"ח המכחישין אי"ז בכלל שואל שלא מדעת, דהוא מתפרש טפי לגבי דינא דשואל שלא מדעת שואל.

אך אי"ז מתישב היטב בל' רש"י שכתב, דדילמא וכו' משום שואל שלא מדעת הוא "כי ההוא דלעיל דחבית", והרי בחבית אמרינן דחיובו הוא משום דשואל שלא מדעת גזלן הוא, ונ' מזה דמכוון רש"י הוא שיהא בזה לדינא דשואל שלא מדעת גזלן, וכן פירשו בדעתו בחי' הרמב"ן והרשב"א דקשיא לי' שיהא חייב מדין שואל שלא מדעת גזלן, ולפ"ז הדק"ל.[[4]](#footnote-5)

**ב**

ו] והנה לדעת רש"י ודעימי' דבהניח מקלו ותרמילו עלי' ל"ה בכלל שואל שלא מדעת, הרי הא דחשיב זה כשליחות יד, הוא משום שהיא עתידה להכחיש מחמת המלאכה, וע"כ הוי זה בכלל שליחות יד, וכ"ה להדיא בחי' הרשב"א שם, ז"ל, ושולח יד בפקדון הוא וכו' בין שנשתמש שלא מדעת הבעלים בבע"ח שהופקדו אצלו לפי שמחמת מלאכתן הן מתחסרין ומכחישין, עכ"ל, וכ"ה מבו' בתור"פ ובחי' הריטב"א.

אמנם הנה בד' הבעה"מ שם מבו' להדיא דאין לחייב בהניח מקלו ותרמילו עלי', אלא מדינא דשואל שלא מדעת, ולמ"ד דשואל שלא מדעת ל"ה גזלן, אינו חייב, וכ"ה מבו' בשטמ"ק שם בשם הראב"ד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות ובחי' שם ובד' הר"ן שם, וצ"ע טעם הפלוגתא בזה.

ז] ובפשוטו י"ל, דלדעת הבעה"מ ודעימי' לא איירי בשהי' דעתו להשתמש בה עד שתחסר, וע"כ אין לחייב בזה אלא מדינא דשואל שלא מדעת.

ולכאו' כ"ה מבו' בד' הר"ן שם, ז"ל, אבל הרמב"ן ז"ל תירץ וכו', וקשיא לי ואפילו למ"ד אינה צריכה חסרון היכי מחייב וכו', אבל הכא דליכא חסרון כלל ואינו עתיד לבא נמצא שהוא מכישה במקל ע"ד שלא לחסרה כלל ונמצא שאין כאן שליחות יד, עכ"ל, ולכאו' מבו' להדיא בדבריו, דמפרש דאיירי בגונא שאין דעתו לחסרה כלל.

אמנם צע"ק בזה, דכיון דלדעת רש"י ודעימי' איירי בשדעתו להשתמש בה עד שתחסר, מהיכא פשיטא לי' להר"ן דלא איירי בכה"ג, עד שהק' דמ"ט הוא חייב.

**ג**

ח] עוד צ"ע בזה, דהנה לקמן דמ"ד. אמרינן דהא דמחייב שמואל בהגבי' את החבית ליטול ממנה רביעית אע"פ שלא נטל, אתיא אף כמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, דשאני הכא דניחא לי' דתיהוי הא חבית כולה בסיס להא רביעית.

ובחי' הריטב"א שם פירש, ז"ל, דשאני הכא דניח"ל דתהוי האי חבית בסיס להאי רביעית, פירש"י דבעלמא שליחות יד צריכה חסרון דכל כמה שלא חסרה אמרינן שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', אבל הכא א"צ חסרון ומה שלא נטל אינו מפני שלא גמר בדעתו לגזול, אלא לפי שהיין אינו משתמר אלא בכלי מלא הניחו שם, עכ"ל.[[5]](#footnote-6)

ובנתיה"מ סימן רצ"ב סק"ד הק' דא"כ מאי מייתינן דא"צ חסרון מהא דהניח מקלו ותרמילו עלי', הרי בבהמה שהוא משתמש בה ליכא הוכחה דמהדר הדר בי', ובכה"ג הרי מודה מ"ד דצריכה חסרון דהוא חייב.

ועיי"ש שכתב לישב, דבתרתי פליגי, דלמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, ס"ל דאפילו נשתמש בכולה כגון בבהמה, כ"ז שלא חסרה לא מיקרי שליחות יד כיון שרוצה להחזיר הבהמה עצמה כמות שהיא וכו', ובחבית שמן פליגי ג"כ, דלמ"ד צריכה חסרון אם הגבי' לשלוח יד בכולה והיינו להוציאה לשלם בעדה, אף דהיינו חסרון דהא נטלה לצורך עצמו וכו' ואין דעתו להחזיר אותו דבר בעצמו וכו', מ"מ כשהחזירה ולא נטל לצורך עצמו, אמרינן דמיהדר קא הדר בי' וכו', עכ"ל, וצ"ב דמהיכ"ת דפליגי בתרתי.

ז] עוד צ"ע בזה, דהנה בפשוטו ד' הנתיה"מ מתישבים לפ"ד הבעה"מ ודעימי' דהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' הוי בכלל שליחות יד, הוא משום שנטלה להשתמש בה, ובזה הוא שכתב דלמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון אין לחייב בזה, משום שאינו מחסרה כלל, אך לד' רש"י והרשב"א והריטב"א דהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' הוי בכלל שליחות יד, הוא משום שדעתו להשתמש בה עד שתכחיש, הרי לכאו' כל הא דאינו חייב קודם שחיסר, הוא רק מכח מה שנתחדש בשליחות יד דאף שדעתו לחסרה אינו חייב כ"ז שלא חיסרה, אשר היינו רק משום דאמרינן דמהדר קא הדר בי', וזה ל"ש בבהמה, וכמשה"ק הנתיה"מ.

**ד**

ח] ונראה לבאר בזה, דהנה נת' בסימן י"ג באורך שנחלקו הראשונים בעיקר הפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, דדעת התוס' והרשב"א ודעימי' דגם מ"ד דשליחות יד א"צ חסרון מודה דשליחות יד הוא רק כשהוא מחסר מן הבעלים, ואך דס"ל דסגי במה שדעתו לכך, וכמש"כ הרשב"א, ז"ל, ואיכא מ"ד א"צ חסרון כלומר דכיון שדעתו לחסרו אע"פ שנאנס קודם שחסרו חייב, עכ"ל, ודעת הבעה"מ והרמב"ן ודעימי' דמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, הוא משום דס"ל דשליחות יד הוא אף כשאינו מחסר מן הבעלים כלל, אלא בכל גוונא דהוי בכלל גזלן הוי נמי בכלל שליחות יד, וע"כ אף היכא שדעתו לחסר ועדיין לא חסר, הוי זה בכלל שליחות יד, דכיון דהשליחות יד ל"ה מכח החסרון אלא מכח עיקר הלקיחה מן הבעלים, הרי דלקיחה זו כבר נגמרה.

ט] ולפ"ז נראה דבזה הוא שנחלקו הראשונים אם יש לחייב בהניח מקלו ותרמילו עלי' מכח הא שהיא עתידה להתכחש מחמת מלאכתו, או דאינו חייב אלא מדינא דשואל שלא מדעת.

והטעם בזה, דהנה בעיקר מש"כ הרשב"א והריטב"א דהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' הוי בכלל שליחות יד, הוא משום שהיא עתידה להכחיש מחמת המלאכה, יש להעיר, שהרי בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין מבו' דעיקר חידושא דשליחות יד, דמה"ט אי"ז בכלל גזילה דעלמא, הוא משום שאין דעתו לגזול לגמרי אלא דעתו לשלם לבעלים, וכל שדעתו לגזול לגמרי ולא לשלם לבעלים, לכו"ע הוא חייב בלא חסרון.

ולפ"ז תיקשי דאם בהניח מקלו ותרמילו עלי' איירי בשהיא עתידה להכחיש מחמת המלאכה וע"כ הוי זה בכלל שליחות יד, א"כ מ"ט אינו חייב בזה מדין גזילה דעלמא, וממילא לא ניבעי חסרון, והאמנם דאם דעתו לשלם על הכחש, אין לחייבו אלא מדין שליחות יד, אך הרי מצינו לפרש להברייתא דאיירי בשאין דעתו לשלם על הכחש, וע"כ הוא חייב מדין גזילה דעלמא, וע"כ א"צ חסרון.[[6]](#footnote-7)

י] ובפשוטו י"ל בזה, דכל הא דבנטלה ע"מ לגזלה ולא לשם לבעלים ל"ב לחידושא דשליחות יד, הוא רק בשנטלה ע"מ לגזלה כולה, או אף בנטלה ע"מ לגזול מקצתה ולגבי אותו מקצת, אך הך דינא דכשנטל ע"מ לגזול מקצתה ה"ה חייב על כולה, הוי מכח חידושא דשליחות יד, ולמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון לא יתחייב על כולה בלא חסרון, וע"כ שפיר מייתינן מהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' ה"ה חייב על כולה, אף שלא הי' דעתו לחסר בה אלא מעט, דשליחות יד א"צ חסרון.

אך הנה בחי' הריטב"א כתב, ז"ל, והנוטל לגזול הוא הנוטל ע"ד ליטלה כולה או מקצתה לעצמו או שיחסרנה ולא ישלם לבעלים והוא חייב באונסין מכיון שמשך לדעת כן ואע"פ שלא חסר, והשולח יד בפקדון דעתו ליטול ולחסר הכל או מקצת על דעת לשלם לבעלים ובזה נחלקו אם צריך חסרון לחייבו באונסין אם לאו וכו', עכ"ל.

ובפשוטו ממש"כ דהנוטל לגזול הוא הנוטל ע"ד ליטלה כולה "או מקצתה" לעצמו, מבו' דהך דינא דאם שלח יד במקצתה נתחייב בכולה, אי"ז דין מסוים בשליחות יד, אלא בכל גזילה הוא כן, ולא נתחדש בשליחות יד אלא דה"ה חייב אף בשנטל ע""ד לשלם לבעלים.[[7]](#footnote-8)

ולפ"ז הדק"ל, דמאי מייתינן מהא דהניח מקלו ותרמילו חייב דשליחות יד א"צ חסרון, הרי י"ל דאיירי בשאין דעתו לשלם על הכחש, דבכה"ג הוא חייב מדין גזלן דעלמא על כל הבהמה, וי"ל בזה כמש"כ החזו"א ליקוטים סימן כ' לדון בדעת הריטב"א דמודה דגזלן דעלמא אינו חייב על כולה בנטילת מקצתה, עיי"ש.

יא] ונראה לישב, דהנה הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ושולח יד בפקדון הוא בין שדעתו ליטול ממנו קצת וכו' ודעתו לשלם, בין שנשתמש שלא מדעת הבעלים בבע"ח שהופקדו אצלו לפי שמחמת מלאכתן הן מתחסרין ומכחישין, עכ"ל, ומדקדוק ד' הרשב"א נראה, דמה שהצריך שיהא דעתו לשלם, ובלא"ה הוי גזלן גמור, הוא רק בשדעתו ליטול ממנו קצת, אך כשהוא משתמש בבע"ח שמחמת מלאכתן הן מתחסרין ומכחישין, אף אם אין דעתו לשלם אינו חייב אלא מדין שליחות יד.

ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, חדא, דכיון שאם יבואו הבעלים לבקש את הבהמה ישיבנה להם ולא יחסרה, לא חשיב זה כגזילה גמורה על החסרון עד שהוא מחסרה בפועל, וזה ע"ד שנת' במק"א בטעמא דמ"ד דשואל שלא מדעת ל"ה גזלן, אף אי נימא דגונב ע"מ למיקט הוי גזלן וחייב באונסין, ועוד, דכיון שאינו נוטל את החסרון לעצמו, אלא שהיא מתחסרת ע"י תשמישו, לא חשבינן למשיכתו כמשיכה דגזילה, דרק כשמושך ליקח את הפיקדון לעצמו, הוי זה משיכה דגזילה,[[8]](#footnote-9) וע"כ אף אם אין דעתו לשלם ע"ז, אינו חייב ע"ז אלא מדינא דשליחות יד, ותליא בהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, וכ"נ להדיא מד' הנימו"י שהבאנו להלן סקי"ב.

יב] ואמנם יש להעיר לפ"ז, דא"כ מ"ט למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון הוי זה בכלל שליחות יד, הרי עד כאן לא מצינו דחייב מדין שליחות יד, אלא בדהוי זה מעשה גזילה גמורה, ואך דהוי זה ע"מ לשלם, אך בכה"ג דאכתי ליכא לקיחה כלל מן הבעלים, מ"ט הוי זה בכלל שליחות יד.

ונראה דהטעם בזה הוא, שהרי לדעת הרשב"א והריטב"א אף מ"ד דשליחות יד א"צ חסרון מודה דעיקר השליחות יד היא מכח החסרון, ואך דס"ל דכל שהגבי' לצורך זה ה"ה חייב אף שעדיין לא נתקיימה מחשבתו, וע"כ לדידי' יש לחייב גם בשדעתו להשתמש בבע"ח ולהכחישן, דהגם דאכתי אי"ז לקיחה מן הבעלים, מ"מ כיון שדעתו לחסר לבעלים הוי זה בכלל שליחות יד.

ויש לכוין הדברים בד' הנימו"י בסוגיין, ז"ל, וכן המשתמש בבע"ח שלא מדעת בעלים, "אע"פ שאין דעתו לחסרון", כיון שדרכן להתחסר ולהכחיש מחמת מלאכה כאילו נתכוון לחסרון דמי וחייב באונסיו, עכ"ל, ונ' בביאור דבריו ע"פ הנ"ל, דבמשתמש בבע"ח כיון שאין דעתו לחסר, אלא דממילא ה"ז מתחסר מכח תשמישו, הי' מקום לדון דלא יהא זה בכלל שליחות יד, כיון דאכתי ליכא לקיחה כלל מן הבעלים, וע"ז הוא שכתב, דכיון שדרכן להתחסר ולהכחיש מחמת מלאכה, חשיב שדעתו לחסר וע"כ הוי זה בכלל שליחות יד.

יג] ולפ"ז נראה, דע"כ כ"ז הוא לדעת הרשב"א והריטב"א דטעמא דמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, הוא משום דסגי במה שדעתו לחסר, אך לדעת הבעה"מ ודעימי' דטעמא דמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, הוא משום דשליחות יד הויא אף כשאינו מחסר מן הבעלים, הרי נמצא דלא מצינו כלל דיש לחייב בשליחות יד מכח דעתו, שהרי הא דחייב בלא חסרון, הוא משום דעיקר השליחות יד הויא בהלקיחה עצמה, ולקיחה זו נגמרה, וע"כ אין לחייב כלל מכח מה שדעתו להשתמש בבהמה ולהכחישה, דכיון דכ"ז שלא הכחישה ליכא לקיחה כלל מן הבעלים, וכנ"ל, אף ל"ה זה בכלל שליחות יד, ודו"ק.

יד] ויש להוסיף, דגם לדעת הרמב"ן כל הא דאינו חייב משום החסרון, הוא רק כ"ז שלא הוכחשה במלאכתו, אך כל שהוכחשה במלאכתו, ודאי דיש לחייבו על לקיחת החסרון, דכיון דהוי החסרון להנאתו הוי זה בכלל שליחות יד, וכמש"כ הריטב"א והר"ן.

ובזה י"ל משה"ק הנתיה"מ בסימן רצ"ב סק"ד, דלדעת הרמב"ן דבהניח מקלו ותרמילו עלי' אינו בדין שואל כיון דאין כל הנאה שלו, א"כ גם כשהכחישה מ"ט הוא חייב, הרי למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון ילפינן לחיוב שליחות יד משואל, והכא הרי לא מצינו למילף משואל כיון דאין כל הנאה שלו, עיי"ש בדבריו.

ולכאו' י"ל בזה, דכל הא דל"ד לשואל משום דאין כל הנאה שלו, הוא רק כשבאנו לחייבו על השימוש בבהמה, אך כל שבאנו לחייבו על החסרון עצמו, הרי דעל חסרון זה הוי כל הנאה שלו, וע"כ שפיר מצינו לחייבו ע"ז, אך בד' הנתיה"מ נ' דס"ל, דכיון דאתינן לחשבו כגזלן על כל החפץ, בעינן שיהא כל הנאה שלו על כל החפץ, וצ"ע.

**ה**

טו] ולפ"ז נראה, במשה"ק הנתיה"מ דלמש"כ הריטב"א דהא דשליחות יד צריכה חסרון הוא משום דכל שלא חיסרה אמרינן שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', וע"כ בגונא דליכא הוכחה ממה שלא נטל דמהדר הדר בי' ה"ה חייב אף בלא חסרון, דא"כ מ"ט בהניח מקלו ותרמילו עלי' אינו חייב למ"ד דשליחות יד צריכה חיסרו, הרי בבהמה שהוא משתמש בה ליכא הוכחה דמהדר הדר בי'.

ולפמש"נ נראה, ויש לכוין הדברים בד' הנתיה"מ שם, דמש"כ הריטב"א דטעמא דמ"ד דצריכה חסרון הוא משום דכ"ז שלא חיסרה אמרינן דלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', לאו היינו דבזה הוא עיקר הפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, דמ"ד דצריכה חסרון ס"ל דכ"ז שלא חיסרה אמרינן שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', ומ"ד דא"צ חסרון ס"ל דלא אמרינן שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', אלא עיקר פלוגתייהו היא דלמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון לא סגי במה שדעתו לחסר ואינו חייב עד שתתקיים מחשבתו, ולמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון סגי במה שדעתו לחסר.

ומש"כ הריטב"א דטעמא דמ"ד דצריכה חסרון הוא משום דאמרינן דכיון שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', היינו משום דבלא זה הי' לנו לומר דנטילתו עצמה חשיבא כחסרון, וע"ד שכתבו תוס' והרי"ד בסוגיין דכל שנטלה ע"מ לגזלה כולה חשיב זה כחסרון, וה"נ אף בנטילת מקצתה הי' לנו לומר דכיון שהוא נוטלה לעצמו חשיב זה כחסרון, וע"ז הוא דאמרינן דכיון שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', ע"כ לא חזינן לנטילתו כחסרון, כיון דאי"ז חסרון מוחלט מן הבעלים.

והאמנם דכ"ז ל"מ רק למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון ובאנו לדון שתהא נטילתו עצמה כחסרון, דע"ז הוא דאמרינן דכיון דלא גמר בדעתו לגזול אי"ז חשוב כחסרון, אך למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, דה"ה חייב מכח מה שדעתו לחסר, הרי דהגם דלא גמר בדעתו לגמרי לחסר, מ"מ כיון שדעתו לכך, הוי זה שליחות יד.[[9]](#footnote-10)

טז] ולפ"ז נראה, דכ"ז הוא בהגבי' את החבית ע"מ ליטול ממנה רביעית, דבזה מצינו לחשוב את נטילתו עצמה כחסרון, וע"כ לא מיפטר אלא משום דאמרינן דלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', אך בהניח מקלו ותרמילו עלי' ודעתו להשתמש בה עד שתוכחש, הרי כבר נת' דמ"מ לא חשיב זה כלקיחה דהכחש מן הבעלים, והא דלמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון הוי זה בכלל שליחות יד, הוא משום דלדידי' סגי במה שדעתו לחסר לבעלים, אך למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון דאינו חייב עד שיחסר מן הבעלים, הרי ודאי דכ"ז שלא הוכחשה אכתי לא נחסרו הבעלים, וע"כ אי"ז בכלל שליחות יד, וז"ב.

**ו**

יז] ומעתה נראה בישוב ד' רש"י שהק' דמ"ט לא מפרשינן דהא דהניח מקלו ותרמילו עלי' חייב הוא משום שואל שלא מדעת, וקשיא דלמש"כ רש"י דהא דשליחות יד ל"ה בכלל גזילה דעלמא הוא משום דבהתירא אתא לידי', הרי לכאו' לא מצינו לחייבו גם משום דין שואל שלא מדעת, אלא משום דהו"ל בכלל שליחות יד, וכמש"כ כן הבעה"מ והראב"ד.

ונראה בדעת רש"י, דפליג ע"ד ש"ר וס"ל דאף למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, ל"ב חסרון לעיקר חיובא דשליחות יד, וכל הא דשליחות יד צריכה חסרון, היינו בגונא שדעתו לחסר, דבכה"ג אינו חייב כ"ז שלא חיסר ולא נתקיימה מחשבתו, וכ"נ מד' החזו"א שהבאנו בסימן י"ג סק"ו שפירש כן.

ולפ"ז נראה, דמשה"ק רש"י דמ"ט לא מפרשינן דחיובו הוא משום שואל שלא מדעת, לאו היינו דאין חיובו כלל מפרשת שליחות יד, דודאי דגם אם חיובו הוא משום שואל שלא מדעת הוי חיובו מפרשת שליחות יד, ואך דבכה"ג יש לחייבו גם למ"ד דצריכה חסרון, דכל הא דס"ל דאינו חייב כ"ז שלא חיסר, הוא רק כשהשליחות יד היא מכח מה שדעתו ליטלה לעצמו, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז שלא חיסר בפועל ל"ה שליחות יד, אך כל שהשליחות יד היא מכח מה שנטלה להשתמש בה, הרי דכל שנטלה לרשותו להשתמש בה ולא מחסר מידי, הוי זה בכלל שליחות יד.[[10]](#footnote-11)

יח] האמנם הנה לכאו' אי"ז מתישב כ"כ בל' רש"י שכתב, דילמא הא דהניח מקלו ותרמילו חיובי' "לאו משום שליחות יד הוא" דליבעי חסרון "אלא משום שואל שלא מדעת", אשר מזה מ' דמכוון קו' רש"י הוא דדילמא אין חיובו כלל מפרשת שליחות יד.

אך הנה בפירש"י לקמן דמ"ד. כתב, ז"ל, והנוטל פקדון ומגביהו ע"מ לשלוח בו יד, כ"ז שלא חסרו אינו מתחייב בהגבהתו, הואיל ולא נטלו ע"מ לגזול את כולו אלא לשלוח בו יד, ושליחות יד בלא חסרון ליתי' וכו', עכ"ל, ובתרוה"כ סימן רצ"ב דקדק מד' רש"י דס"ל כדעת הר"ן, דכל הא דשליחות יד צריכה חסרון הוא ולא מצינו לחייבו מדין גזילה דעלמא, הוא רק כשהגבי' ע"מ לגזול מקצת, דבכה"ג אינו מתחייב על הכל אלא מדין שליחות יד, עיי"ש.

וצ"ע דלכאו' אי"ז מתישב עם ד' רש"י לקמן דמ"ג: דהא דשליחות יד ל"ה בכלל גזילה דעלמא, הוא משום דבהתירא אתא לידי', ולפ"ז בדין דאף כשנטלה ע"מ לגזול את כולה, אינו חייב אלא מדין שליחות יד, ואף בכה"ג לא יתחייב בלא חסרון, וצ"ע בסתירת ד' רש"י.

ונראה דלעולם לדעת רש"י גם כשנטלה ע"מ לגזול כולה אינו חייב אלא מדין שליחות יד, והא דבכה"ג ל"ב חסרון, הוא כמש"כ התוס' והרי"ד דכל שנטלה ע"מ לגזלה אין לך חסרון גדול מזה.

ולפ"ז חזינן בד' רש"י, דלישנא דשליחות יד היינו, שאין דעתו ליטול את כולה אלא לשלוח בה יד וליטול את מקצתה, וזהו שכתב לקמן שם הואיל ולא נטלו ע"מ לגזול את כולו אלא לשלוח בו יד, אף דגם כשנטלו ע"מ לגזול את כולו חיובו הוא מדין שליחות יד, ולפ"ז שפיר יל"פ כן גם בד' רש"י בסוגיין, דמש"כ דדילמא חיובי' לאו משום שליחות יד הוא אלא משום שואל שלא מדעת, היינו דאף דודאי חיובו הוא מפרשת שליחות יד, מ"מ דילמא אין חיובו מכח שדעתו לחסר את מקצתה, דניבעי חסרון, אלא חיובו הוא מכח נטילת כולה לתשמישו, דבכה"ג ליכא לדינא דשליחות יד צריכה חסרון, כיון דלא מחסר מידי, וכמש"נ.

**ז**

יט] ולפ"ז נראה לדון במש"כ רש"י לישב, ז"ל, דכי אמרינן בשומרין שאלה שלא מדעת בדבר שאינו כיחש וחיסר מחמת מלאכה, אבל בע"ח המכחישין מחמת מלאכה תחלתו שליחות יד היא, עכ"ל.

ובד' הרשב"א והריטב"א נראה שפירשו בזה, דכללא הוא דלא חשיב כשאלה רק בדהדרא בעינא, ובתור"פ הק' ע"ז מכל שואל את הפרה דחייב באונסין, ובדעת הרשב"א והריטב"א נראה דס"ל, דשאני שואל מדעת דכיון דיש לו זכות לתשמיש זה, חשיב כהדרא בעינא, וזה לפ"מ שמצינו בדין שואל בטובו דאינו משלם לבעלים אלא את שווי השברים, והרי דזכה השואל במה שהיא עתידה להכחיש מחמת תשמישו, וע"כ חשיב שפיר כהדרא בעינא לבעלים, ומשא"כ בשואל שלא מדעת דלית לי' זכות לתשמיש זה, הוא דאמרינן דכל שהיא מכחשת מחמת המלאכה ולא הדרא בעינא, ל"ה בכלל שואל.

אך צ"ע בזה בל' רש"י שכתב דכי אמרינן "בשומרים" שאלה שלא מדעת בדבר שאינו כיחש וחיסר מחמת מלאכה, ומ' דרק בשומרים הוא דאינו חייב בכה"ג משום שואל שלא מדעת, וזה צ"ב.

עוצ"ע במה שסיים רש"י דבבע"ח המכחישין מחמת מלאכה "תחילתו שליחות יד היא", ומ' דמשום דהוי זה שליחות יד, ע"כ ל"ה שואל שלא מדעת, והרשב"א והריטב"א הביאו מפירש"י דלא שואל הוי אלא שולח יד, וזה מתישב עם מש"כ לפרש בד' רש"י, אך בל' רש"י שלפנינו צ"ב.

כ] ונראה לדון בזה, דהנה בשטמ"ק כתב בשם גליון בביאור ד' רש"י, ז"ל, ונראה כונתו דבדבר שאינו חסר מחמת מלאכה, אחרי שאחר עשיית מלאכה אינו משתנה ואינו מתחסר, אז מיד כשנוטלו למלאכה הוי כאילו גמר כונתו, אבל בדבר המתחסר הוי מחוסר מעשה כ"ז שלא גמר כונתו, ולכך לא מיחייב אא"כ גמר כונתו, א"נ י"ל דעתו וכו' כדבר שאינו חסר מחמת מלאכה שייך בו שאלה, כי אינו סבור שעושה בו עבירה, ודאי כשנוטלו לשאלו לא יחזור בו, אבל בדבר שחסר ל"ש בו שאלה, דיודע שהבעלים לא ישאילו לו, ולכך ל"ה שאלה, וכ"כ בגליון בשם רבינו אברהם, ל"ש בו שאלה אלא שליחות יד דהוי כגזל ואולי יחזור בו ולא יעבור, ולכך לא מחייב על שיחסרנו, עכ"ל.[[11]](#footnote-12)

ולפ"ז נראה דכל הא דאין לחייב בשאלת בע"ח משום שואל שלא מדעת הוא רק בשומרים, דאין לחייבו מדין גזילה דעלמא, משום דבהתירא אתא לידי', ובאנו לחייבו מדין שליחות יד, ולי"ב לדינא דשליחות יד צריכה חסרון כיון שנטלה לתשמישו ולא מחסר מידי, ובזה דאמרינן דכל הא דשומר השואל שלא מדעת חייב ולי"ב לדינא דצריכה חסרון, הוא רק משום דלא מחסר מידי וחשיב דכבר נתקיימה מחשבתו, אך בבע"ח המכחישין מחמת מלאכה, הרי דכ"ז שלא חיסר, עדיין לא נתקיימה מחשבתו, וע"כ אי"ז בכלל שליחות יד.

ואשר זהו מש"כ רש"י דתחילתו שליחות יד היא, ולאו היינו דתחילתו הוא מפרשת שליחות יד, שהרי אף בגונא דמחייבינן לי' משום שואל שלא מדעת הוי זה מפרשת שליחות יד, אלא היינו דהוי זה מעשה דשליחות יד, ובמעשה דשליחות יד לא נגמרה הלקיחה עד שנחסר, וזה ע"ד שכתב רש"י לקמן דמ"ד. דבנטלה ע"מ לגזול כולה אי"ז שליחות יד, והיינו דהגם דחיובו הוא מפרשת שליחות יד, אך אי"ז מעשה דשליחות יד, ודו"ק.

1. וכ"ה גם בשטמ"ק בשם הראב"ד, ז"ל, ונ"ל דהא דאמרינן שואל שלא מדעת בפקדון גזלן הוא משום שליחות יד קאמר וכו', והא עדיפא מדכלהו דאפילו לא נתכוון במשיכתה או בהגבהתה ליטול ממנה כלום אלא להשתמש בה בלבד ה"ה שליחות יד, ואם אינו נפקד ונטל בהמת חברו שלא מדעתו ונשתמש בה זהו שואל שהוא גזלן, אבל כשהוא נפקד הוא שולח יד בפקדון והוא גזלן, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בדעת בעה"מ יתכן דאם נטלה ע"מ לגזלה שפיר יש לחייבו משום גזילה אף בלא חיובא דשליחות יד, ורק כד אתינן לחייבו משום שואל שלא מדעת, אשר אין דעתו כלל לגזלה, והא דחשיב כגזלן הוא משום שנטל החפץ מן הבעלים להשתמש בו, הרי דבזה כל שהחפץ ברשותו כדין, לא חשיב כלל כגזלן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומצינו גם בחי' המיוחסים להריטב"א שעמד ע"ז, ז"ל, והרשב"ד ושאר המפרשים פי' עודן עליו כפשטי' שעודן עליו בשעה שטרפה הזאב, וע"ז הפי' יש לתמוה מאד, היכי מוכח מיני' דשליחות יד א"צ חסרון, דהא לאו שליחות יד הוא אלא מפני התשמיש שהוא משתמש בשעת האונס הוא דחייב אפי' נימא דשואל שלא מדעת שואל הוי, דהא כ"ז שהוא משתמש בה לא כלתה שאלתו וחייב אאונסי', אלא ודאי כמו שפירש הראב"ד דאין עודן עליו בשעת האונס אלא שכל שעה דעתו עלי' להשתמש וקפדי בעלים בהא והו"ל שליחות יד, עכ"ל. - והיינו דהגם שפירש להלן דבהניח מקלו ותרמילו עלי' א"א לחייב מדינא דשואל שלא מדעת גזלן, אך מ"מ הרי יש לחייב בזה מדינא דשואל שלא מדעת שואל, ואך דאי נימא דאיירי בשאינו משתמש בה בשעת האונס, שפיר ניחא דלא מצינו לחייבו מדינא דשואל, כיון שכלתה שאלתו, אך לפ"מ שפירשו רש"י ודעימי' דאיירי בשעוד המקל והתרמיל עלי', הרי שפיר מצינו לחייבו מדינא דשואל שלא מדעת שואל, וזהו שהק' דא"כ מה מייתינן מינה דשליחות יד א"צ חסרון, הרי יל"פ דטעם חיובו הוא מדין שואל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בחי' הרמב"ן כתב דהקו' היא בין למ"ד דשואל הוי ובין למ"ד דגזלן הוי, אך בחי' הרשב"א כתב דהקו' היא אם שואל שלא מדעת גזלן הוי, ונ' מזה שדעתו כדעת הרי"ד בפסקיו בסוגיין ובב"ב דפ"ח. דלמ"ד דשואל שלא מדעת שואל הוי אינו חייב באונסין, עיי"ש, ועמש"נ בזה בסימן ד' סק"כ, - אך בד' רש"י גופי' לעיל בסוגיין ד"ה תרגמה מבו' להדיא לא כן, אלא אף למ"ד דשואל שלא מדעת שואל הוי ה"ה חייב באונסין, ואך דסגי לי' בהשבה כ"ד. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע דא"כ מ"ט כתב הריטב"א בסוגיין דאף בנטלה ע"מ לחסר הכל אינו חייב בלא חסרון, ולכאו' בכה"ג שדעתו ליטול הכל לעצמו ליכא הוכחה דלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', אך בד' הנתיה"מ סימן רצ"ב סק"ד מבו' דגם בכה"ג אמרינן דמהדר הדר בי', ז"ל, דלמ"ד צריכה חסרון אם הגבי' לשלוח יד בכולה והיינו להוציאה לשלם בעדה וכו', מ"מ כשהחזירה ולא נטל לצורך עצמו, אמרינן דמיהדר קא הדר בי', עכ"ל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובחי' הריטב"א בסוגיין הק', ז"ל, וא"ת ודילמא בשהניח מקלו ותרמילו לאחר שמשכה ע"ד לגזלה דלכו"ע ל"ב חסרון, י"ל דהא ליתא חדא וכו', ותו דא"כ אפי' לא הניח מקלו עלי' כלל חייב מכיון שהכישה ורצתה לפניו ע"ד לגזלה, עכ"ל, ובתי' בתרא לא נתישב אלא מ"ט לא מוקמינן לה בשמשכה ע"מ לגזלה גזילה גמורה, אך לא נתישב בזה דמ"ט לא מוקי לה בשדעתו להשתמש בה תשמיש המכחישה ולא לשלם לבעלים ע"ז, דבכה"ג יש לחייבו מדין גזילה דעלמא ול"ב חסרון. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם בד' הר"ן בסוגיין מפורש לא כן, אלא הוי זה דין מסוים בשליחות יד דהוא חייב על כולה, אך הר"ן לטעמי' אזיל דס"ל דזהו עיקר מה שנתחדש בשליחות יד, דכל ששלח יד במקצתה ה"ה מתחייב על כולה, אך לדעת הריטב"א דנתחדש בשליחות יד שהוא חייב אף בשנטל ע"מ לשלם, שפיר י"ל דהך דינא שהוא חייב בשדעתו ליטול מקצתה, אי"ז דין מסוים בשליחות יד, אלא כן הוא בכל גזילה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועי' חזו"א ב"ק סימן ב' סקי"ב וסקי"ג שכתב דהא דהמגבי' מטבע וזורקה לים הגדול חייב מדין גזלן, הוא רק משום דבשעה שהוא בידו קודם זריקה ה"ה מחזיק במטבע של חבירו ע"מ שלא להשיבה לבעלים אלא לזרקה, אבל המושך בהמה ע"מ לדוש בה ולפסלה, לא חשיב כע"מ לגזלה, דכיון דבכל זמן הליכתה בידו שלא לדוש הו"ל כמושך ע"מ להשיבה לבעלים ולחזור ולמשכה על הדייש, ובכה"ג אין נעשה גזלן במשיכה ראשונה, עכ"ד, וי"ל דמה"ט אף במושכה ע"מ להשתמש בה ולהכחישה, כיון שאינו נוטל את הכחש לעצמו, לא חשיב זה כמשיכה ע"מ לגזלה, - ומחד גיסא הכא עדיף טפי, שאין דעתו להכחישה, אלא דממילא היא מכחשת מכח תשמישו, וכ"ה בד' הנימו"י שהבאנו להלן סקכ"ג. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועד"ז הוא גם לדעת הרמב"ן ודעימי' דלמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון ה"ה חייב אף בדליכא חסרון כלל, וע"כ ל"מ הא דלא גמר בדעתו לגמרי לחסר, רק למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון ובאנו לדון שתהא נטילתו כחסרון, אך למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, והוא חייב על לקיחתו אף כשאינו מחסר מן הבעלים, ל"מ הא דלא גמר בדעתו לגמרי לחסר, דמ"מ כיון שנטל ע"מ ליקח לעצמו, הוי זה בכלל שליחות יד. [↑](#footnote-ref-10)
10. וי"ל עוד בדעת רש"י, דס"ל דכיון דשואל שלא מדעת הו"ל כגזלן, חשיב זה כחסרון, וע"כ אם חשיב כשואל שלא מדעת, שפיר יש לחייבו ע"ז מדין שליחות יד, - ומצינו יסוד הדברים בשטמ"ק בשם גליון, ז"ל, ואין להקשות אי קסבר שואל שלא מדעת גזלן הוי, א"כ היכי מצי למימר שליחות יד צריכה חסרון, תיפו"ל משום שואל שלא מדעת, די"ל כששואל לעשות מלאכה בכל הכלי או בכל הבהמה הוי כאילו גזלה כולה "ואין לך חסרון גדול מזה", אבל כששולח בו יד ליטול מקצתה ולחסרה כגון הגבי' חבית ליטול מקצת לא מחייב אא"כ נטל מקצתו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה דבריו צ"ב, דהאמנם אם באנו לדון שיהא חייב משום שואל שלא מדעת אף קודם שנשתמש בו, הרי דע"ז שפיר י"ל דכל ששימושו הוא בדבר המתחסר, אינו מתחייב מדין שואל שלא מדעת עד שישתמש בו, אך הכא הרי איירי שהניח מקלו ותרמילו עלי' וכבר נשתמש בה, וא"כ מ"ט לא חשיב מכח זה כשואל שלא מדעת, ומה לי שתתחסר הבהמה מכח המשך השימוש, והוי מחוסר מעשה, ושמא יחזור בו, הרי אף אם לא ישתמש עוד, מ"מ בדין שיהא שואל שלא מדעת מכח מה שנשתמש כבר.

    ונראה לישב דהנה בתוס' הרא"ש ותור"פ לישב קו' רש"י דמשום מה שהניח מקלו ותרמילו עלי' ל"ה כלל כשואל שלא מדעת, כיון שאין הבעלים מקפידין ע"ז, ועיי"ש בתור"פ שכתב, דהא דמחייבינן לי' מכח שליחות יד, הוא משום דיכול לבא לידי חסרון אם ישהה עלי' זמן מרובה מקלו ותרמילו א"כ מהשתא הוי שליחות יד אי שליחות יד א"צ חסרון, עכ"ד, ובחי' הריטב"א הק' ע"ז, ז"ל, ואין לשון זה מחוור, דאי ל"ה בדעתי' להשתמש בו זמן מרובה כדי חסרון, אף שליחות יד אין כאן, ואם בשדעתו להשתמש בה זמן מרובה כדי חסרון, הא איכא קפידא ושאלה שלא מדעת, עכ"ל.

    ונ' פשוט בדעת תור"פ, דס"ל כדעת הטור סימן רצ"ב דאין שואל שלא מדעת חייב קודם שנשתמש בה, וע"כ אף שהבעלים מקפידין על שימוש מרובה, מ"מ כיון שעדין לא נשתמש בה אלא מעט ואין הבעלים מקפידין על שימוש זה, אינו מתחייב משום שואל שלא מדעת, אלא משום שליחות יד, דכל שנטלה ע"מ לחסרה ה"ה חייב אף קודם שחיסרה, ושו"ר שכבר כתב כן בחזו"א ליקוטים סימן כ'.

    ועד"ז נ' בביאור ד' הגליון, דס"ל דמשום מה שהניח מקלו ותרמילו עלי' לא חשיב כלל כשואל שלא מדעת, כיון שאין הבעלים מקפידין ע"ז, ואך דקשיא לי' כקו' הריטב"א, דכיון שדעתו להניח עלי' זמן מרובה, דאל"כ ל"ה מתחייב אף משום שליחות יד כיון שאין דעתו לחסרה, א"כ מ"ט ל"ה כשואל שלא מדעת, וס"ל דשואל שלא מדעת מתחייב משעת משיכה אף קודם שנשתמש בה, וע"ז הוא שכתב, דלא חשיב כשואל שלא מדעת מכח מה שנטלה להשתמש בה, כיון שהשימוש הוא בדבר המתחסר, ובכה"ג לא חשיב כשואל שלא מדעת קודם שנשתמש בה, משום דמחוסר מעשה או משום דשמא יחזור בו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-12)