67 שינוי מקום ג - בדעת תוס_ והרא_ש בדין דברים הטעונים ברכה במקומם
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ה' ה' כסליו תשע"ב

**א**

א] פסחים דק"א:, ותו יתיב רב חסדא וקאמר משמי' דנפשי' הא דאמרת שינוי מקום צריך לברך לא אמרן אלא בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן אבל דברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן אין צריך לברך מאי טעמא לקיבעא קמא הדר.

והנה הרא"ש בפ"ק דתענית סימן י"ד הביא דעת הראב"ד דשינת עראי בתוך הסעודה הויא היסה"ד להצריכו ברכה למפרע וברכה לכתחילה, וכתב ע"ז, ז"ל, ולא סבירא לי, דשינת עראי דאדם ישן בתוך סעודתו ל"ה היסה"ד וכו' אבל בשינת עראי דאדם ישן לאונסו ליכא היסה"ד, ועוד דקיי"ל כרב חסדא בפרק ערבי פסחים דדברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומם דלקיבעי' קמא הדר וא"צ ברכה למפרע ולכתחלה ואפילו עקר רגליו לצאת לקראת חתן וכלה, כ"ש שינת אונס שנשאר בקביעות וא"צ ברכה למפרע ולכתחילה, עכ"ל.

ולכאו' מכוון ד' הרא"ש הוא, דפשיטא לי' דשינוי מקום הוי היסה"ד טפי משינת עראי, ואם בעקר ממקומו א"צ לחזור ולברך, כ"ש בשינת עראי.

ובדעת הראב"ד צ"ל, דאף אי נימא דשינוי מקום הוי היסה"ד טפי משינת עראי, מ"מ לגבי דברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם גרע שינה מעקירה ממקומו, דמה דעקירה ממקומו ל"ה הפסק, הוא כמו שפירשב"ם דע"ד קביעות הראשונה הלך, וזה ל"ש בשינה שישן לאונסו ולית לי' דעת ע"ז, ועוד דדוקא בעקירה ממקומו דההיסה"ד שבזה הוא מכח שעקר מקביעותו הראשונה, מהני מה שטעון ברכה אחריו במקומו ומוטל עליו לחזור למקומו, דמשו"ז אמרינן דודאי לא עקר מקביעותו הראשונה, אך בישן בסעודתו דהוי במקום סעודתו והוי ההיסה"ד משום שינתו, מה יועיל הא דטעון אחריו ברכה במקומו, והרי בלא"ה הוא נמצא במקומו, וליכא נפ"מ כלל בהא דהוא טעון ברכה אחריו במקומו.

אך בדעת הרא"ש שדימה דכ"ה דשינוי מקום ל"מ בדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם, ה"ה שינת עראי, לכאו' צ"ל דס"ל כדעת מהר"ם חלאוה בסוגיין, דהא דבדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם א"צ לברך, אי"ז משום שמוטל עליו לחזור למקומו, אלא היינו דכ"ה דהם טעונים ברכה אחריהם במקומם, משום שיש קבע לאכילתם, ה"נ אין השינוי מקום הפסק והיסה"ד, וי"ל בדעת הרא"ש דהיינו ע"ד שמצינו בכ"ד דבסעודה דאיכא קביעות טפי, ל"מ היסה"ד בעלמא להפסיק סעודתו, וה"נ ל"מ שינוי מקום להפסיק סעודתו, וזהו שלמד הרא"ש מזה דה"נ שינת עראי ל"מ להפסיק סעודתו.

אמנם זה נסתר ממש"כ הרא"ש בפירקין סימן ו', ז"ל, לקבעי' הדר, כלומר כיון שאם לא הי' אוכל כאן הי' צריך לחזור למקומו ולברך, הוי כאילו הוא עדיין במקומו, עכ"ל, והרי להדיא דס"ל דהא דבדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם א"צ לברך, הוא משום שמוטל עליו לחזור למקומו, ולפ"ז צ"ב רב דהיאך למד הרא"ש מינה דאף בשינת עראי באמצע סעודתו א"צ לברך, הרי ה"ט דמוטל עליו לחזור למקומו, ל"ש אלא כלפי דין שינוי מקום, וכנ"ל, וצע"ג.

ב] ונראה בזה, דהנה בעיקר מה שפירש הרא"ש לההיא דלקיבעי' הדר דהיינו דכיון שאם ל"ה אוכל כאן הי' צריך לחזור למקומו ולברך "הוי כאילו הוא עדיין במקומו", צ"ב דמה טעם הוא זה דהוי כאילו הוא עדיין במקומו, דהניחא אם דינא דשינוי מקום הוא משום דעקירתו ממקום סעודתו הוי הפסק סעודתו, וכאשר כן נ' בד' הרמב"ם, וכן מ' מד' כמה מקמאי, שפיר מהני הא דכאילו הוא עדיין במקומו דלא חשיב דעקר ממקום סעודתו, אך למש"כ הרא"ש בחולין פ"ו סימן ה', דהא דכשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחלה הוא משום היסה"ד, והרי דדינא דשינוי מקום צריך לברך הוא משום היסה"ד, וכן מ' בל' הרא"ש בפירקין סו"ס ו', וכ"נ גם מד' הרא"ש בתענית שלמד דין שינת עראי מדין שינוי מקום, והרי טעמא דהראב"ד דבשינת עראי צריך לברך, הוא משום דהוי היסה"ד, וממה שדימה הרא"ש לדין שינוי מקום, ש"מ דגם דין שינוי מקום הוא משום היסה"ד, וא"כ מה מהני הא דחשיב כאילו הוא עדיין במקומו, והרי סו"ס הסיח דעתו.[[1]](#footnote-2)

ונראה הביאור בזה, דהנה הרי חלוק ההיסה"ד בשינוי מקום, מהיסה"ד דגמר סעודתו וכיו"ב, דבגמר סעודתו הרי הסיח דעתו מלאכול כלל, אך בשינוי מקום הרי דעתו לחזור ולאכול, ואך דכיון דבשעה שמשנה מקומו מסיח דעתו מאכילתו שאכל, הוי זה היסה"ד.

ונ' לפ"ז, דכל הא דמהני ההיסה"ד דשינוי מקום להצריכו לברך, הוא רק כשאינו במקום קביעות סעודתו, דבכה"ג סגי בהיסה"ד דשינוי מקום להפסיק סעודתו, אך כל שהוא במקום קביעות סעודתו, ל"מ להפסיק סעודתו אלא בהיסה"ד גמור.

ואשר זהו מש"כ הרא"ש, דבדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם הו"ל כאילו הוא עדיין במקומו, וע"כ ל"מ ההיסה"ד דשינוי מקום להפסיק סעודתו.

ומצאנו יסוד הדברים באהעו"ז סימן קע"ח, שכתב דבדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם אף אם הסיח דעתו כשיצא, א"צ לחזור ולברך, ופירש הטעם, ז"ל, דהא בר"ס קע"ט מבואר לדעת הפוסקים אפי' גמר סעודתו וסילק עצמו מלאכול, כשחוזר ונמלך לאכול א"צ ברכה ראשונה וכו', וע"כ בנ"ד דשינוי מקום דא"צ לברך בפת וכו' משום דלקבעי' קמא הדר, ופירש הרא"ש כיון דצריך לחזור למקומו ולברך הוי כאילו עדיין במקומו עיי"ש, וכיון דמשוינן לי' כאילו עדיין הוא במקומו ע"כ ל"מ תו היסה"ד לגבי סעודה כדפרישית, דהוי ממש כאילו לא שינה ממקומו כלל דאז גמר וסילק א"צ ברכה, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דכיון דהיסה"ד דגמר סעודתו ל"מ כשהוא במקום סעודתו, ע"כ כל דלקיבעי' קמא הדר וחשיב כאילו הוא עדיין במקומו, ל"מ היסה"ד זה, ולמד לזה מד' הרא"ש שכתב דלקיבעי' קמא הדר היינו דהוי כאילו הוא עדיין במקומו, וזה כיסוד הדברים שנתבארו בד' הרא"ש, דהא דלקיבעי' קמא הדר, היינו דכיון חשבינן כאילו הוא עדיין במקומו, ע"כ ל"מ ההיסה"ד דשינוי מקום להצריכו לברך.

ג] ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הרא"ש בתענית ללמוד דין שינת עראי מדין דברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם, ואין כונתו דכיון שישן באמצע סעודת פת שהוא טעון ברכה אחריו במקומו, ע"כ א"צ לחזור ולברך, אלא אף כשישן באמצע סעודת פירות שאינם טעונים ברכה אחריהם במקומם, ג"כ א"צ לברך, וכאשר כ"ה לפום טעמא קמא דהרא"ש דהשינה ל"ה היסה"ד.

ומה שלמד הרא"ש לזה מדינא דדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם, נראה להדיא מל' הרא"ש דהיינו, דכ"ה דבדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם קי"ל כר"ח דכיון דלקיבעי' קמא הדר וחשיב כאילו הוא עדיין במקומו, ל"מ ההיסה"ד דשינוי מקום להפסיק סעודתו, א"כ כ"ש בשינת אונס דהוא ממש בקביעותו, דל"מ ההיסה"ד דשינה להפסיק סעודתו, ובזה ליכא נפ"מ אם אכל דברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם או דברים שאינם טעונים, דרק כשאינו במקומו ובעינן לחשבו כאילו הוא במקומו, כ"ז הוא בדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם דלקיבעי' קמא הדר, אך הכא הרי הוי ממש במקומו ובקביעותו, וע"כ בכל מילי ל"מ השינה להפסיק סעודתו, וז"ב.

ד] והנה לפמש"נ נמצא, דממשה"ק הרא"ש ע"ד הראב"ד רק מכח הא דקי"ל כר"ח בדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם, מ' דס"ל די"ל דרב ששת דפליג וס"ל דאף בדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם צריך לברך, אי"ז משום דס"ל דאף דצריך לחזור למקומו לא חשבינן כאילו הוא עדיין במקומו, אלא הוא משום דס"ל דאף אם לקיבעי' קמא הדר וחשיב כאילו הוא עדיין במקומו, מ"מ מהני ההיסה"ד דשינוי מקום להפסיק סעודתו, וע"כ לדידי' י"ל דשינת עראי מהניא להפסיק סעודתו, אף שהוא ממש במקומו ובקביעותו.

ולפ"ז יש ללמוד, דהא דמודה רב ששת בהניח מקצת חברים דא"צ לברך, לאו היינו דמכח הא דהניח מקצת חברים חשבינן כאילו עדיין הוא במקומו, וע"כ ל"מ ההיסה"ד דשינוי מקום להפסיק סעודתו, וכעין דינא דדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם, דא"כ הרי נמצא דגם לדעת רב ששת מצינו דל"מ ההיסה"ד דשינוי מקום היכא שהוא עדיין במקומו ובקביעותו, ובע"כ דהא דבהניח מקצת חברים א"צ לחזור ולברך, היינו משום דבכה"ג אינו מסיח דעתו מאכילתו, וכאשר כ"ה ל' ריא"ז בסוגיין, דאם הניחו שם מקצת חברים "הרי דעתם לחזור למקום סעודתם", וע"כ שפיר י"ל דלדידי' מהני ההיסה"ד דשינוי מקום אף אם חשיב דעדיין הוא במקומו ובקביעותו.

ומה"ט נראה, דלדעת רב ששת י"ל דשינת עראי בתוך סעודתו הויא הפסק והיסה"ד, אף אם הניח מקצת חברים ניעורים, דכל הא דמהני הניח מקצת חברים הוא רק כלפי ההיסה"ד דשינוי מקום, דכל שהניח מקצת חברים במקום סעודתו, אינו מסיח דעתו מסעודתו, אך בההיסה"ד דשינת עראי, ל"מ מידי הא דהניח מקצת חברים, וז"פ.

ה] ובזה נראה לפרש ד' הרא"ש בפירקין סימן כ"ו, ז"ל, אבל לענין אכילה כיון שבירך בפה"א על הירקות וחזרת לפניו ודעתו לאכול ממנו לאו נמלך הוא ואין כאן לא היסה"ד ולא שינוי מקום שיהא צריך לברך, שהרי חברים שעקרו רגלם לילך לביהכנ"ס או לביהמ"ד אע"פ שהתפללו ושינו מקומם אם הניחו שם מקצת חבריהם לא הוי היסה"ד, כ"ש הכא שיושב במקומו אע"פ שקורא ההגדה ל"ה היסה"ד, עכ"ל.

ויש להעיר, דמ"ט מייתי הרא"ש מהא דאם הניחו מקצת חבריהם ל"ה התפילה היסה"ד, ולא הביא מהא דקי"ל דאף אם לא הניחו מקצת חבריהם מ"מ כיון שהם דברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם א"צ לברך, ול"ה התפילה היסה"ד.

ולפמש"נ נראה, דהרי הרא"ש בא ללמוד ק"ו דאם תפילה ל"ה היסה"ד אף כשאינו במקומו, כ"ש היכא שיושב במקומו דל"ה קריאת ההגדה היסה"ד, וע"כ ניח"ל להביא לזה מהא דתפילה ל"ה היסה"ד אף היכא שאינו במקומו, ולזה הוצרך להא דבהניח מקצת חברים ל"ה היסה"ד, הגם דבכה"ג לא חשבינן לי' כאילו הוא עדיין במקומו, ואפ"ה ל"ה התפילה היסה"ד, אך מהא דקי"ל דבדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם א"צ לחזור ולברך אף בשלא הניח מקצת חברים, ול"ה התפילה היסה"ד, לא מצינו דתפילה ל"ה היסה"ד אף כשאינו במקומו, שהרי בכה"ג דהוא טעון ברכה אחריו במקומו, חשיב כאילו הוא עדיין במקומו, וכמש"נ.

ו] והנה הרמ"א בסימן קע"ח ס"א כתב דאם הי' דעתו לאכול במקום אחר לא מיקרי שנוי מקום, והוא שיהיו שני המקומות בבית א', ולמד לזה ממש"כ התוס' בדין קידוש במקום סעודה דכה"ג שהי' דעתו מתחילה לאכול בחדר אחר יצא יד"ח קידוש.

והנה הי' מקום לדון בזה, דאף שכתבו התוס' דכה"ג שהי' דעתו מתחילה לכך חשיב כקידוש במקום סעודה, משום דעי"ז חשבינן דהוי קביעותו בכל הבית, מ"מ חשיב זה כשינוי מקום, דמ"מ כל שיצא ממקום אכילתו ממש הסיח דעתו, ובפשוטו צ"ל דאי"ז כן, אלא כיון דהויא קביעותו בכל הבית, אינו מסיח דעתו ביציאתו מחדר לחדר.

אך למש"נ עפי"ד הרא"ש יל"פ בע"א, דאף דגם בכה"ג דהי' דעתו מתחילה לאכול מקום אחר, ה"ה מסיח דעתו ביציאתו ממקום אכילתו הראשון, מ"מ כיון דחשיב דקביעות אכילתו היא בכל הבית, נמצא שעדיין הוא במקומו ובקביעותו, וע"כ בכה"ג ל"מ ההיסה"ד דשינוי מקום להפסיק סעודתו.

ויש מקום לפרש בזה גם מה שדימו התוס' לעיל בסוגיין, דכ"ה דמפינה לפינה ל"ה שינוי מקום, ה"נ חשיב כקידוש במקום סעודה, ובפשוטו צ"ל דכונתם, דהא דל"ה זה שינוי מקום, הוא משום דקביעות אכילתו היא בכל החדר וע"כ אינו מסיח דעתו כ"ז שהוא בחדר, וע"כ ה"נ הוי זה קידוש במקום סעודה, אך למש"נ יל"פ בע"א, דמשמע להו להתוס' דהא דמפינה לפינה א"צ לברך, הוא משום דל"ה "שינוי מקום", והיינו דאף אם הסיח דעתו בהליכתו מפינה לפינה, מ"מ כיון דל"ה זה שינוי מקום, דחשיב כל החדר כמקום א' ועדיין הוא במקום אכילתו, ל"ה ההיסה"ד להפסיק סעודתו, וע"כ שפיר למדו התוס' מינה דה"נ חשיב כקידוש במקום סעודה.

ז] והנה בשו"ע סימן קע"ח ס"ה כתב, י"א ששבעת המינים טעונים ברכה לאחריהם במקומם, וי"א דדוקא מיני דגן, וכתב המג"א סקי"ב, ז"ל, ולכתחלה יחמיר לברך במקומו וכן לענין שינוי מקום א"צ לברך על כל ז' המינים וכמ"ש ס"ב דספק ברכות להקל, עכ"ל.

ובגל' הגרע"א שם עמד בזה, ז"ל, לדעתי צל"ע לדינא בזה, דאף דלהפוסקים דז' מינים טעונים ברכה לאחריהם במקומם הדין דשינוי מקום א"צ לברך, מ"מ עתה לדידן דמכח דספק דרבנן לקולא קם הדין דא"צ ברכה במקומו, וממילא נעקר מקביעותו כיון דאינו עומד לחזור למקומו ול"ש לקיבעי' קמא הדר, ממילא קיימא הדין דהוי שינוי מקום וצריך לברך, ול"ש בזה ספק דרבנן לקולא וצ"ע, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ולפמש"נ נ' לדון בזה, דהאמנם אי נימא כפשטות הדברים דהא דלקיבעי' קמא הדר, היינו דכיון דמוטל עליו לחזור למקומו ע"כ אינו מסיח דעתו, וכאשר כ"ה בהגה' ר"פ לסמ"ק קנ"א ובביאוה"ל רע"ג ס"ג, הרי ודאי דכל שבפועל אין מוטל עליו לחזור למקומו ה"ה מסיח דעתו, ול"ש בזה ספק דרבנן לקולא, אך אי נימא כמש"נ בד' הרא"ש דהא דלקיבעי' קמא הדר היינו דכיון שהוא צריך לחזור למקומו הוי כאילו הוא עדיין במקומו, יש מקום לומר, דלא תלי זה אם בפועל מוטל עליו לחזור למקומו, אלא כל שדינו הוא שהוא צריך לחזור למקומו, חשיב כאילו הוא עדיין במקומו, וע"כ אף דבפועל אמרינן לי' דא"צ לחזור למקומו, מ"מ לדעת הסוברים דדינו הוא לחזור למקומו, חשבינן לי' כאילו הוא עדיין במקומו, ול"מ ההיסה"ד דשינוי מקום להפסיק סעודתו, וצ"ע בזה.

**ב**

ח] וע"פ דברים הללו זכינו לפרש ענין תמוה מאד, דהנה כתבו התוס' לקמן דק"ב., ז"ל, והא דתניא בתוספתא דברכות בעל הבית שהי' מיסב ואוכל קראו חבירו לדבר עמו אין צריך לברך כו' הפליג צריך ברכה למפרע וכשהוא חוזר צריך ברכה לכתחלה, לאו כשחזר טעון ברכה למפרע אלא כשרוצה לצאת ומיירי שקראו להפליג ומברך שמא ישהה כדפרישית, ותדע דאמר בפ"ג דיומא דיבר עם חבירו והפליג טעון נט"י ומשמע דה"ה ברכת המוציא אבל ברהמ"ז לא קאמר דצריך ומיירי שלא ידע מתחלה שיפליג, ואין הלכה כאותן ברייתות אלא אפילו ברכה לכתחלה לא צריך דקי"ל כרב חסדא דאמר לקיבעי' קמא הדר והנהו ברייתות וההיא דתוספתא אתו כרבי יהודה, עכ"ל, וכעי"ז כתבו התוס' והרשב"א בחולין דפ"ו:.

וצ"ע, דאם אתיא הני ברייתות כר' יהודה, א"כ מ"ט אמרו דאם הפליג צריך לברך כשהוא חוזר ברכה לכתחילה, ומ' דאם לא הפליג א"צ אף לחזור ולברך ברכת המוציא, וכ"נ להדיא ממש"כ התוס' בההיא דדיבר עם חבירו והפליג דטעון נט"י, דמשמע דה"ה ברכת המוציא, ול' הרא"ש בחולין ומשמע מדתני נט"י ה"ה ברכת המוציא, ונ' להדיא דאם לא הפליג א"צ לברך ברכת המוציא, וצ"ע דכיון דהך ברייתא ס"ל דשינוי מקום צריך לברך אף בדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם, א"כ בדין דאף אם לא הפליג יהא טעון לחזור ולברך ברכת המוציא.

ט] ובמור וקציעה סימן קע"ח למד מזה, דכל שינוי מקום דהוי היסה"ד הוא רק בשיש בו כדי היסה"ד, אך אם הלך ממקום למקום ולא נתעכב כ"כ כדי שיסיח דעתו אלא חזר מיד לא מקרי שנוי מקום כלל, וע"כ אם לא הפליג דלא שהה ביציאתו כדי שיסיח דעתו, א"צ לחזור ולברך, עיי"ש בדבריו, וכעי"ז כתב בערוה"ש שם ס"ב.

ועד"ז כתב הגר"ז בסימן קע"ח ס"ח דבסעודה ל"ה שינוי מקום הפסק אלא כששהה חוץ למקומו, כגון שהלך לדבר עם חבירו והפליג בדברים, וכמדומה דמקורו הוא מהא דתני דאם הפליג כשחוזר מברך לכתחילה, והרי דאם לא הפליג א"צ לחזור ולברך ברכת המוציא, והיינו משום דכל שלא הפליג, ל"ה השינוי מקום הפסק כלל.[[3]](#footnote-4)

אמנם הנה בד' הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ג שכתב, ז"ל, או שהי' אוכל וקראהו חבירו לדבר עמו ויצא לו לפתח ביתו וחזר הואיל ושינה מקומו צריך לברך וכו', עכ"ל, נ' להדיא דאף אם לא הפליג בשיחה, ה"ה צריך לברך, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ שם ובב"י בסימן קע"ח שפירש כן בדבריו, וכדלהלן סק"י, וכן נראה מסתימת ד' הטוש"ע בסימן קע"ח, וכן נקט בפשיטות במ"ב שם סק"ב וסק"ד ובביאוה"ל שם ס"ז, ושו"ר שכ"ה מבו' גם בד' הפרישה והמג"א ושאר אחרונים בר"ס רי"ז, עיי"ש.

ולפ"ז הדק"ל, דמ"ט תני דאם הפליג צריך לברך למפרע וכשחוזר מברך לכתחילה, הרי אף כשלא הפליג, כיון ששינה מקומו ה"ה צריך לברך.[[4]](#footnote-5)

י] וכבר עמד בזה הכס"מ בהל' ברכות שם וכתב, ז"ל, ונ"ל שרבינו מפרש דהא דתניא שאם הפליג צריך לברך למפרע, היינו לומר שאם פירש והרחיק ממקום סעודתו צריך לברך למפרע, אבל אם לא הפליג כלומר שלא הרחיק הרבה ממקום סעודתו אלא מפינה לפינה א"צ לברך, וזהו שכתב או שהי' אוכל וקראו חבירו לדבר עמו ויצא לו לפתח ביתו וחזר הואיל ושינה מקומו צריך לברך למפרע וכו' כלומר דמאחר שיצא מפתח ביתו ה"ל כהפליג דהיינו שינה מקומו וצריך לברך, אבל אם דבר עמו בתוך הבית אע"פ ששינה מקומו מפינה לפינה אינו צריך לברך, וכדקתני רישא דברייתא קראו חבירו לדבר עמו אין צריך לברך למפרע, עכ"ל, וכ"כ בב"י בסימן קע"ח.

ועד"ז כתב בחזו"א או"ח סימן קכ"ד בדעת התוס', ז"ל, מדבריהם נראה דמפרשי דרישא שקראו לדבר עמו היינו מפינה לפינה וסיפא דהפליג היינו שיצא עם חברו מחדר לחדר אעפ"י שלא שהה כלל, דהא דשנוי מקום צריך לברך לא נזכר שעור הפלגה ומשמע שתיכף כשנכנס לחדר אחר צריך לברך וכו', אבל רש"י ביומא ל' פי' הפליג שעה ומשמע דמפרש דשהה עד שהסיח דעתו מלאכול וא"כ אתיא אפי' כרבנן דלכו"ע היסה"ד צריך לברך אפי' בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן כדאמר בגמ' ק"ג ב' גבי הב ונבריך, וכן משמע לשון הפליג, וצ"ע, עכ"ל, וכן נראה שפירש באהעו"ז סימן קע"ח, עיי"ש.

אך צ"ע דלכאו' אי"ז מתישב בברייתא דיומא דתניא התם, אדם יוצא להשתין מים נוטל ידו אחת ונכנס, דיבר עם חבירו והפליג נוטל שתי ידיו ונכנס, ואי נימא דהא דתני הפליג היינו שיצא ממקומו, ודלא כפירש"י שם דהיינו שהה, אשר כן נקטו הפוסקים בסימן ק"ע, ואף שלא שהה ה"ה צריך ליטול ב' ידיו, א"כ מ"ט כשיצא להשתין מים אינו נוטל אלא ידו אחת, והכס"מ באמת לא כתב לפרש כן אלא בברייתא דתוספתא, אך בברייתא דיומא לא פירש כן.

גם אי"ז במשמעות ד' התוס' בחולין שם שכתבו, ז"ל, הפליג היינו שקראו להפליג ולילך עמו רחוק ואינו יודע מתי יחזור לכך צריך לברך למפרע קודם שיצא שמא ישהה עד שיהא רעב, עכ"ל, והרי דהפליג אי"ז שינוי מקום בעלמא, אלא היינו שמפליג למקום רחוק ואינו יודע מתי יחזור, דיש לחוש שמא ישהה עד שיהא רעב.

גם מד' המ"ב בסימן קע"ח מוכח שלא פירש כן, עיי"ש בסקל"ד שכתב בהך דינא דלכתחילה לא יעקור ממקומו בלא ברכה, ז"ל, בתוס' ורא"ש משמע דאין להחמיר בזה רק כשיוצא ע"מ להפליג דאז חיישינן להנ"ל אבל כשיוצא ע"מ לחזור לאלתר מותר, עכ"ל, והרי דמפרש בד' התוס' והרא"ש דהא דתניא הפליג היינו ששהה ביציאתו, וצ"ע דהיאך זה מתישב עם מש"כ התוס' דהא דצריך לברך הוא מדין שינוי מקום, ואתיא דלא כרב חסדא.

יא] ונראה לישב, דהנה באמת בעיקר המבו' בד' התוס' ודעימייהו דהא דתניא ביומא דדיבר עם חבירו והפליג טעון נט"י וה"ה דטעון ברכת המוציא, הוא מדינא דשינוי מקום, וע"כ כתבו דאתיא דלא כרב חסדא, צ"ע, שהרי התם איירי בשהניח מקצת חברים, וכדתניא התם וכשהוא נוטל לא יטול מבחוץ ויכנס מפני חשד וכו' ומחזיר הטפיח על האורחין, והרי דיש מסובין אחרים שם, ובכה"ג הרי לכו"ע א"צ לברך, וצע"ג, וכעת לא מצאתי למי שעמד ע"ז.

יב] ונראה, דאה"נ הא דתני דהפליג, הוא כפשוטו ששהה למשך זמן ארוך, והא דאם לא הפליג א"צ לברך, הוא משום דהניח מקצת חברים, ובכה"ג אינו מסיח דעתו בשינוי מקומו, וע"כ רק אם הפליג איכא היסה"ד וה"ה צריך לברך.[[5]](#footnote-6)

ואמנם קשיא, דא"כ מ"ט כתבו התוס' ודעימייהו דהנהו ברייתות הוא דלא כר"ח, הרי הכא ל"ה ההיסה"ד משום השינוי מקום, אלא משום דהפליג, ובזה לא מצינו דפליגי רב ששת ורב חסדא, שהרי מודה ר"ח דכל שהסיח דעתו מלאכול צריך לחזור ולברך אף בדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומן, וכמו שעמד בזה החזו"א.

ונראה דזה מתישב היטב לפמש"נ לעיל מד' הרא"ש, דיסוד דינא דדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם, הוא דבכה"ג חשיב כאילו עדיין הוא במקומו, וכל שעדיין הוא במקומו, ל"מ ההיסה"ד דשינוי מקום לגמור סעודתו, ול"ד להיסה"ד גמור שהסיח דעתו מלאכול, דהיסה"ד זה מהני גם כשהוא במקומו.

ולפ"ז נראה, דה"נ הוא בהפליג, דהנה הרי כל הא דהפליג בדיבור עם חבירו צריך לחזור ולברך, הוא רק בשיצא לחוץ והפליג, אך כל שהפליג עם חבירו בדיבור במקום סעודתו א"צ לחזור ולברך, והיינו משום דההיסה"ד דהפליג אינו היסה"ד גמור, שהרי דעתו לחזור ולאכול, ואך דכיון דבשעה זו אין דעתו על האכילה, הוי זה כגמר סעודתו, והיסה"ד זה ל"מ אלא כשאינו במקום וקביעות סעודתו, אך כל שהוא במקום וקביעות סעודתו, ל"מ היסה"ד זה לחשבו כגמר סעודתו, וע"כ לדעת ר"ח דבדברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומם חשיב כאילו עדיין הוא במקומו, ל"מ ההיסה"ד דהפליג להפסיק סעודתו, וע"כ א"צ לחזור ולברך.

יג] והנה לפ"ז מתבאר מד' התוס' להדיא כמש"נ לעיל סק"ד, דחלוק הוא יסוד הדין דדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם, מדינא דהניח מקצת חבירים, דדינא דדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם היינו, דחשיב דעדיין הוא במקומו, וע"כ ל"מ ההיסה"ד דשינוי מקום לגמור סעודתו, ואילו דינא דהניח מקצת חבירים היינו, דבכה"ג אינו מסיח דעתו כשמשנה מקומו.

ואשר ע"כ הגם דאיירי הך ברייתא בשהניח מקצת חבירים, דבכה"ג אין השינוי מקום בפנ"ע מצריכו לחזור ולברך, משום דלא הסיח דעתו, מ"מ כל שהפליג והסיח דעתו ה"ה צריך לברך, ומשא"כ למ"ד דבדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם א"צ לחזור ולברך, אשר היינו משום דחשיב כאילו הוא עדיין במקומו, ול"מ ההיסה"ד דשינוי מקום להפסיק סעודתו, הרי דה"נ אם הפליג ל"מ ההיסה"ד דהפליג להפסיק סעודתו.

יד] ובאמת נראה דהדברים מבוארים בד' הרא"ש בתענית שכתב, ז"ל, דשינת עראי דאדם ישן בתוך סעודתו לא הויא היסח דעת, ול"ד להא דתניא בתוספתא דברכות בעה"ב שהי' מיסב ואוכל קראו חבירו לדבר עמו א"צ ברכה למפרע הפליג צריך ברכה למפרע וכשהוא חוזר צריך ברכה לכתחילה, דהתם פליג בדברי העסקים ואיכא היסח דעת אבל בשינת עראי דאדם ישן לאונסו ליכא היסה"ד, ועוד דקיי"ל כרב חסדא וכו' כ"ש שינת אונס שנשאר בקביעות וא"צ ברכה למפרע ולכתחילה, עכ"ל.

והנה משמעות ד' הרא"ש, דגם אם לא נחלק בין ההיא דקראו לדבר עמו והפליג לבין שינת עראי, ונימא דאף בשינת עראי איכא היסה"ד כמו בהפליג, מ"מ כל דלקיבעי' קמא הדר וכ"ש היכא שנשאר בקביעות א"צ לברך, ולפ"ז הרי מבו' דה"נ בהפליג כל הא דצריך לברך, הוא רק משום דאינו בקביעותו, אך אם הוא בקביעותו, או בדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם דלקיבעי' קמא הדר, א"צ לברך, והרי דאף שפירש הרא"ש דהפליג היינו שהפליג בדברי העסקים דהוי זה היסה"ד, מ"מ למ"ד דבדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם א"צ לברך משום דלקיבעי' קמא הדר, אף אם הפליג א"צ לברך, וזה להדיא כמש"נ.

1. ובאמת בהגה' ר"פ לסמ"ק מ' קנ"א פירש דהא דבדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם א"צ לברך, הוא משום דבכה"ג אינו מסיח דעתו, ז"ל, כיון שהי' צריך לחזור למקומו הראשון כדי לברך אם לא הי' חוזר ואוכל בכאן לא אסח דעתי' מאכילה ראשונה בשנוי מקום, ואפי' אם נפרש לקבעי' קמא הדר שצריך לחזו' למקומו הראשון כדי לברך היינו אם לא הי' חוזר ואוכל במקומו השני, דכיון שאם לא הי' חוזר ואוכל במקומו השני הי' צריך לחזור למקומו הראשון כדי לברך אחריו בדברים דטעוני' וכו', א"כ לא אסח דעתי' מאכילה הראשונה בשינוי מקום, עכ"ל, וכ"ה בביאוה"ל סימן רע"ג ס"ג, אך אי"ז מתישב בל' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש מקום לדון בזה למש"כ הנשמ"א בכלל י"ב סק"א, דהא דשינוי מקום הוי כהיסה"ד, הוא משום דזימנין דמימלך ולא אכל, ואפי' כשאינו מסיח דעתו לא פלוג רבנן, עכ"ל, ולפ"ז י"ל דכל דמן הדין חשיב כדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם, ל"ש הא דלא פלוג רבנן, וכל דבפועל לא הסיח דעתו א"צ לחזור ולברך. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה כתב הריטב"א בסוכה דמ"ה:, ז"ל, מיהו כי אמרינן דמברך על הסוכה כל זמן שנכנס בה היינו כשיוצא ממנה מתחלה יציאה גמורה לעשות עניניו ושלא לחזור לאלתר וכו', אבל לא יצא מתחלה אלא לדבר עם חבירו או להביא דבר לסוכה לצורך שעתו ל"ה יציאה כלל לחייבו בברכה כשחוזר, וכיו"ב לענין ברכת הנהנין כשעמד בתוך הסעודה ע"ד לחזור לאלתר שאינו טעון ברכה לאחריו ולא לפניו ולקיבעי' הדר ואע"פ שלא הניח שם זקן או חולה וכדפרישנא בדוכתא, עכ"ל, ובשו"ת ר"י מסלוצק סימן ז' למד מדבריו דשינוי מקום לזמן מועט ל"ה הפסק, ועמד על שלא הביאו הפוסקים לדבריו.

   ואמנם יש מקום לפרש ד' הריטב"א, דהוא רק משום שהוא בתוך הסעודה, דהוי דברים הטעונים רכה לאחריהם במקומם, וזהו שכתב דלקיבעי' הדר, אשר הך לישנא מצינו בגמ' בדינא דדברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומם, אך צ"ע דא"כ גם אם יצא יציאה גמורה לעשות ענייניו א"צ לברך, וכמבו' בסוגיין בשיצאו לקראת חתן או לקראת כלה, ובשיצאו לביהכ"נ או לביהמ"ד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועד"ז ילה"ע, גם במה שהביא הרמב"ן במלחמות כד. פלוגתא ביצא לבית הכסא אם הוי זה הפסק, עיי"ש, וצ"ע דתיפו"ל משום שינוי מקום, שהרי הדרך הי' שביהכ"ס הוא מחוץ לבית, ובביאוה"ל סו"ס קע"ח כתב במש"כ הרמ"א שם דאם הו\*\*צרך לנקביו ויצא ל"ה הפסק, דהיינו דוקא בסעודת פת, אבל בפירות או משקין הוי הפסק מחמת היציאה ממקומו, אך בד' הרמב"ן אי"ז מתישב, שהרי הרמב"ן שם אזיל לדעת הרי"ף, ודעתו דקי"ל דשינוי מקום הוי הפסק אף בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, וא"כ מ"ט כשיצא לביהכ"ס ל"ה זה הפסק מדינא דשינוי מקום, ונראה דבעכצ"ל דאיירי בשהניח מקצת חבירים וע"כ לי"ב משום שינוי מקום, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם הנה לפ"ז נתחדש בד' התוספתא, דאף בגוונא דהניח מקצת חברים דא"צ לברך משום השינוי מקום, מ"מ כל דהפליג הוא צריך לברך, אך מד' הרמב"ם שלא הביא לדין זה, נראה כמש"כ הכס"מ, דהרמב"ם מפרש לברייתא דתוספתא דאיירי בשלא הניח מקצת חברים, והא דתני דהפליג צריך לברך, היינו שהפליג ויצא חוץ לבית, ואמנם הא דתני הפליג בברייתא דיומא היינו ששהה, (וכדמוכח מהא דמפליג בין יצא להשתין מים לבין דיבר עם חבירו והפליג), אך התם לא תני אלא דצריך נט"י, אך אה"נ א"צ לברך, משום שהניח מקצת חברים. [↑](#footnote-ref-6)