איסור נדה ונאסרה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב דוד דרוטמן-ישיבת נתיב הדעת

**איסור נדה ליבו"ח ובגדרי נאסרה** [תוד"ה אחו"א]

**א. הנה הגר"ח** [בחו"ש הגרב"ב סי' ב' וכ"כ הגרשש"ק סי' ב' והגרנ"ט סי' א] **כתב להעמיד** דכל קושי' **התוס' והרא"ש** (בפסקים ובתוה"ר) דנדה תיאסר וכו' אינו אלא לגבי איסור ייבום ונאסרה, אבל לגבי חליצה חייבת, **אומנם יעוין בספר תוס' ישנים, ובתור"פ** (ט.) שהקשו דאמאי לא תני נדה, ומוכח דסברו דנדה כערוה להיפטר מיבו"ח ולפטור צרה, **ואכן דעתם צב"ר דהא בגמ' בדף כ.** תלי' לדינא דכל שאי"ע לייבום איע"ל, במה שלא תפסי קידושין, והא בנדה תפסי קידושין, **ומקובל ללמוד עפמש"כ רש"י בכמה דוכתי** (כ. ד"ה גרושה וחלוצה, ובדף י: ד"ה וחייבי לאוין, ובסנהדרין נג.) דמה שעריות פטורות מחליצה ילפי' מ"עליה", וכנראה דס"ל דקרא ד"לקחת" אינו אלא גילוי מילתא לפטורא ד"עליה", דכייל בפטורה ד"עליה" דערוה פטורה מייבום ומחליצה, ומעתה אילו נדה חשיבא כערוה יש לה להיפטר גם מחליצה, **וע"ע באמרי משה** (ו, יד) **ובחידושי ר' שלמה** (סי' ב')

**אומנם מקובל להוכיח דגם תוס'** סברו שנדה כערוה להיפטר מחליצה, ממש"כ התוס' להלן לכללא דדרכי נועם ואם נדה חייבת בחליצה הוי נועם, **וגם ממה** שלא העמידו את קושייתם בשמעתא דנאסרה (לקמן ל.) **וגם שהתרוה"ד** (סי' ריט, ובקוה"ע ה, א) הביא לדברי תוס' שקושי' שנדה תפטור צרה,

**והנה לדרכו של הגר"ח** עולה, דהתוס' סברו דנדה חייבת בחליצה, ואעפ"כ אסורה באיסור א"א ולכך דנו שיהא בנדה נאסרה, **וכתבו הגרשש"ק והגרנ"ט** דלפי"ז גם חייבי עשה שאינם מתייבמות וחייבים בחליצה, יהיו אסורים באיסור א"א וכמו שצידד **המשל"מ** (בדרך מצוותיך ח"ג ד"ה ודע) וי"ל דהרא"ש אזיל לשיטתו **בתוה"ר לקמן** (ג:) דחי"ל ועשה יש בהם איסור א"א, [ודלא כמאירי לקמן כ: ד"ה כל זה] **וכתבו האחרונים הנ"ל** דלפי"ז גם בחייבי עשה יהא נאסרה **ובאמת שמצינו כן בשו"ת הריב"ש** (החדשות סי' ד ובמהר"ם חלאווה סי' קלו) **וכ"כ במנ"ח** (רעג, ד) וע"ע להלן.

**ב. ותי' תוס' והרא"ש** – "דל"ד דאחו"א ושאר עריות האיסור עומד על היבם טפי משאר בני"א כו'" – **והנה מלבד מה** שיש להבין עומק תי', **יל"ע** דמ"ש מחי"ל אליבא דר"ע (לקמן ט.) דיש מהם שאסורים לכל ואעפ"כ דינם כערוה להיפטר מיבו"ח וצרה,  **ועוד יל"ע** לדרכם של האחרונים הנ"ל דמ"ש נדה מחייבי עשה דאית בהו נאסרה, והיכן רמוז בתוס' החילוק בין נדה לחייבי עשה. **ובעיקר יש לתמוה** דהא כללא דנאסרה אינו נלמד מערוה ד"עליה" אלא הוא דין כללי וכדאמר רב (ל.) "כל יבמה שאין אני קורא בה יבמה וכו'" וא"כ אף נדה מצד עצמה אין אני קורא בה יבמה יבא עליה כיון שאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת. **והקוה"ע** (סי' א) הקשה דמה איכפ"ל דנדה ל"ד לאחו"א והא אין משיבין על ההיקש.

**והוסיפו תוס' – ואפ' בנדתה משמע בפסחים** וכו' דבת ייבום היא וכו', - **רהיטת דברי תוס' ויותר מפורש ברא"ש**, דעד עכשיו סברו דהגם שאין נאסרה מ"מ אם בא עליה בנדתה לא קנאה, ולכאורה היינו משום דל"ג מחייבי עשה שמבואר **בגמ' בדף כ:** דכיון שאין עשה דוחה עשה אם בעלו לא קנו, **ואלא דאכן יש להבין** למסקנת תוס' אמאי באמת נדה עדיפא מחייבי עשה.

**ג. והנה בקה"ע** (א, ג) כתב ללמוד בתוס' דשאני נדה מערוה דההיתר למחר אינו מחודש כיון שעומדת ליטהר [ובדומה למש"כ בתו"י] וצב"ר היכן כ"ז רמוז בדברי תוס', **וע"ע בחידושי מרן רי"ז הלוי** (עמוד 461) מש"כ להעמיד דחלוק נדה מחייבי לאוין ועריות "דאין איסורה שייך כלל לליקוחין ונשואין שתחשב אשה שאסורה על יבמה רק מעשה הביאה בשעתה אסורה וכו' אי"ז סתירה כלל לעיקר דין יבום" **ובדומה לזה בגרשש"ק** (סי' א או"ב ד"ה ועתה) שאיסור נדה אינה אסורה מחמת עצמה אלא מחמת טומאתה ע"ש. **ויש להתבונן** בפשט דברי תוס' האם כבר מתחילה נתכוונו לחילוק זה או רק לבתר דחידשו שאפ' בנדתה בת ייבום, ורהיטת דברי תוס' והרא"ש שעיקר החילוק הוא בין איסור נדה לערוה, וצריך ביאור.

**ויעוין בחידושי ר' שלמה היימן** (סי'ב) **דכתב לייסד** בטעמא דבחייבי עשה אם בעלו ל"ק משום דשאני לאו ועשה דאלמנה לכה"ג שאיסורם מתייחס לאשה המסוימת, וגם דין ייבום מתחייס לאשה המסוימת הזו, ובכה"ג ליתא להוראת העשה, ולכך אין ביאתו ביאת ייבום ולא קנה, משא"כ באיסור נדה דהגם שיש לאו על האשה המסוימת הזו מ"מ אין העשה מתבטל כיון שאיסורה הוא איסור זמני שעומדת ליטהר, ומשו"ה אם בעלו קנו, [ולפי"ז אמרו דיתכן דאף מתחילה ידעו תוס' להחילוק הנ"ל, ורק שהקשו דכיון שנדה כערוה שיש לה פטור מסוים לייבום, תו לא איכפ"ל שאיסורה איסור זמני]  **ולכאורה גם עיקר חילוקו של הגרי"ז** עומד על היסוד הנ"ל דהיות שנדה אינה אלא איסור ביאה ה"ז כמי שנדר שלא ייכנס לד"א שלה, דאיסור כזה לא מגדיר שאין כאן עשה של ייבום, ודוק. **ועיין בספר הישר לר"ת** (סי' פ) שכתב דמה שאין נאסרה באיסור נדה כיון דאין הוא איסור הדוחה ייבום, ומבואר דמה דאיסור נדה אינו מוגדר דוחה לייבום הוא גם הסברא שלא יהא נאסרה, ועיין עלה.

**תוספות הרא"ש מסכת יבמות דף ב עמוד א**

ואחות אשתו. וא"ת נדה תאסר להתייבם אף על פי שטבלה אחרי כן כמו אחות אשה דאינה מתייבמת אעפ"י שמתה אשתו אחרי כן, י"ל לפי דלא ילפינן נדה מאחות אשה כמו שאר עריות שהאיסור עומד על היבם טפי מעל שאר בני אדם אבל נדה לכ"ע אסורה ולא מקריא ערוה דאינה אסורה משום קורבא. ונראה דנדה אף על גב דלאו בת יבום היא חליצתה חליצה, ולא דמיא לחליצה דמעוברת דלאו שמה חליצה לר"ל לקמן בפ' החולץ משום דאינה עולה ליבום דשאני נדה דעומדת היא לטבול ולהטהר כדרך כל הנשים [אבל מעוברת שמא תלד], ועוד אפי' בנדתה נמי אם בא עליה (אפילו) בדיעבד קנאה, והכי משמע בפסחים בפ' ואלו דברים דקאמר ר' יוחנן אשתו נדה בעל חייב יבמתו נדה בעל פטור ופריך עלה יבמתו מאי שנא דקא עביד מצוה וכו' משמע דקני לה אם בא עליה הלכך מיקריא שפיר עולה ליבום.

**ספר תוספות ישנים יבמות דף ב.**

"וא"ת אמאי לא תנא הכא נדה שפוטרת צרתה כגון שהיתה נדה בעת שנפלה ליבום, ולקמן אמרי' כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה, וי"ל דלא מצי למיתניה משום דבגמ' ילפי' להו מאחות אשה ואמרי' מה אחות אשה מיוחדת שהיא ערוה וכו' ונדה אינה קרויה ערוה שאסורה לכל ואינה אסורה לזה יותר מלזה, וגם כי יש לה התר עלידי טבילה ומקרי' יבמה יבא עליה והני אין לה היתר"

**תוספות רבינו פרץ יבמות דף ט.**

"מאי איריא דתני חמש עשרה ליתני שש עשרה, תימה ליתני נמי נדה שאינה ראויה בשעת נפילה ולקמן פ"ד אחין א' רב כל יבמה שאיני קורא בה בשעה נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה, וי"ל דאינו רוצה לשנות אלא מה שאסור לו ומותר לעלמא ונידה אסורה לכל העולם, וגם נדה אסורה לכל האחין משא"כ בשאר עריות"

**ספר הישר (חלק התשובות) סימן פ**

אנו מפרשים, מה אחות אשה מיוחדת שהיא ערוה (ג:) לאפוקי נדה. אף על גב דכתיב בה אל אשה בנדת דותה לא תקרב לגלות וכו' אין התלמוד קורא ערוה אלא דלא תליא ביומי וטבילה וכן אין דבר שבערוה פחות משנים אין חזקת נדה בכלל ולא ספירתה, תדע דכי יליף בפ' האומר לחברו (סז: לגבי אי תפיסת קידושין) מאחות אשה במה מצינו מפרש מה אחות אשה מיוחדת שהיא ערוה וכו' וכי יליף מהיקשא דר' יונה אינו מזכיר ערוה דאין משיבין על ההיקש, ואההוא פריך אפילו נדה נמי, אבל על מה מצינו מפרש מה אחות אשה מיוחדת שהיא ערוה וכו' ולא פריך מנדה כלל. ועוד תימא מ"ט יליף ממה מצינו לילף מהיקשא דר' יונה, אלא ע"כ למעוטי נדה דאם כן לכתוב לצרור גבי נדה דקילא דגבי לא תקח דאשה אל אחותה ליכא למימר א"כ יכתב לא יקח אצל נדה כדמקשה אני דתפסי בה קידושי ותמה אני למה שאלת על דרב יהודה, וכי דרב יהודה עדיפא מדרשא דריש מכילתין. ועוד פריך מהיקשא דר' יונה לדבריך ותיתי נדה. ושגגתו חטאת אגב ריהטא דזדונו כרת, אבל בע"כ במיוחדת שהיא ערוה לא נקט בכדי. וכו'. ודרב יהודה הכי איתא כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה מחמת איסור הדוחה יבום הרי היא כאשת אח שיש לו בנים, שהוא איסור הדוחה יבום. תדע דבדינא הבא על יבמתו [נד. דילפי' מנדה לכל העריות בהעראה] דכל עצמו מנדה, לא קאמר מיוחדת שהיא ערוה כדקאמר בהאומר לחברו אף על גב דתלמודא קאמר לתרווייהו.

**בית שמואל סימן קסה**

ד כופין אותו שיחלוץ. היינו אפילו בשוטים דהא מפורש בש"ס דכופין אותו כמ"ש בסי' קנ"ד, ואם מצאה היתר לנדרה מותרת לו ולא אמרינן דאסורה הואיל בעת שנפלה לפניו היתה אסורה מחמת נדר ב"י בשם הרשב"ץ ועיין סימן קע"ה דיני' הללו ואם היה לו אשה בעת שנפלה לפניו והיתה אסורה עליו מחמת תקנות ר"ג יש לומר דגרע טפי דאין היתר לאיסור זה משא"כ איסור נדר יכול להתיר ע"ש:

**שו"ת רבי עקיבא איגר החדשות סימן מה**

ובאמת לענ"ד הי' נראה דדברי הב"ש מרפסים איגרא דמהיכא תיתא לומר דמשום חרם דרגמ"ה יהא נקרא אינו עולה ליבום, הא בוודאי אם עבר ונשאה בוודאי קיים מצות יבום ולא פגע באיסור אשת אחיו רק עבר על איסור שבועה, א"כ דמי ממש לנודרת הנאה מיבמה בחיי בעלה. שוב ראיתי להב"ש סי' קס"ה סק"ד דמחלק קצת כאן בין נדר לחרם דרגמ"ה, דנדר אפשר להתיר על ידי חכם, משא"כ חרם דרגמ"ה, ולא ידעתי מי הכריחו בזה, דבפשוטו הטעם בנודרת דמשום איסור השבועה לא מקרי אינו עולה ליבום כיון דבעצמותו היבום כהוגן רק אריא דשבועה רבע עלה, וכעין זה ממש כתב תוס' ריש יבמות ד"ה ואחות אשתו דאף אם בשעת נפילתה ליבום היתה נדה, מ"מ מותרת ליבום כשתטהר דנדה ג"כ בת יבום היא, דאם עבר ובעלה קנאה ע"ש, והרא"ש שם כתב גם כן דנדה עולה לחליצה, ומה"ט מקרי עולה ליבום כיון דבדיעבד קנאה ורק ארי' דנדה רבע עליה, א"כ ה"נ לענין נודרת וחרם דרגמ"ה,

**שו"ת תשב"ץ חלק ב סימן רס**

תשובה מה שאמרו בפ' ב"ש (קי"א ע"ב) דנודרת מיבמה כופין ומבקשי' אינו אלא כשהנדר הוא קיים. אבל מצאה פתח לנדרה מתיבמת ואם תאמר אמאי לא אמרינן בה כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה. כדאמרי' בפ"ק דיבמות. ובפ' ד' אחין (כ"ז ע"ב) ובפ' החולץ ובפ' (יש מותרות) [ב"ש] (קי"א ע"ב) כבר הקשו בתוספת /בתוספות/ (שם ב' ע"א ד"ה ואחות) אמאי נדה אינה פוטרת צרתה מהאי טעמא. והרבה תירוצין אמרו בה והעול' מדבריהם הוא שאינה דומה לאחות אשה דאסורה משום קורבה דעריות ומכאן אתה למד דהדברים ק"ו לנודרת הנאה מיבמה שאם נדה בשעת נפילה היא בת יבום לכשתטהר הדברים ק"ו בנודרת הנאה לכשיותר הנדר שאם לא הי' לה היתר כלל אפי' לאחר שהותר הנדר לא היתה בת חליצה שכל העולה ליבום עולה לחליצ' וכל שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה כדאי' בפ' החולץ (מ"ד ע"א) ואיסור מצוה ואיסור קדושה דחולצות ולא מתיבמות הוי טעמ' דמדאו' בנות יבום נינהו אלא דרבנן גזור עליהו.

**שו"ת מהר"ם חלאווה סימן קלו [שו"ת הריב"ש החדשות סימן ד]**

"אבל אם בא לישאל על נדרו בזה יש לדון, אם נאמר כיון שלא היתה ראויה בשעת נפילה שוב אינה ראויה או לא. תנן בפרק ד' אחין ג' אחין שנים מהן נשואין ב' אחיות וא' נשוי נכרית הרי זו אסורה עליו עולמית הואיל ונאסרה עליו שעה אחת, וגרסינן עלה בגמרא אמר רב יהודא אמר רב כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה. וא"כ יבמה זו האסורה בנדר משעת נפילתה, שמא שוב אינה ראויה. ונראה דלא אמרו כן אלא באיסור קיים שא"א להתירו מצד עצמו אם לא מצד אחר ודבר שנולד בה, אבל באיסור שאפשר להתבטל ונתגלה הדבר דבשעת נפילה איננו לא אסרו. והראיה דגרסינן בפרק החולץ איתמר החולץ למעוברת והפילה ר' יוחנן אמר אין צריכה חליצה מן האחין ור"ל אמר צריכה חליצה מן האחין ר' יוחנן אמר אין צריכה חליצה מן האחין חליצת מעוברת שמה חליצה וביאת מעוברת שמה ביאה, ור"ל אמר צריכה חליצה מן האחים חליצת מעוברת לא שמה חליצה וביאת מעוברת לא שמה ביאה, ואף על גב דהפילה לא אמרינן תגלי מילתא למפרע כיון דבשעת ביאה או חליצה אסורה, ואסיקנא הילכתא כר"ל. טעמא דבא עליה או חלצה כשהיא מעוברת הא מעוברת שהפילה חולצת או מתיבמת, והיינו נמי דאמר [ר"ל] צריכה חליצה מן האחין ואמאי נימא כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לה בנים. אלא דכל שנסתלק הספק בעצמו ונמצא שאינו, יבמה יבא עליה קרינן בשעת נפילה."

**תרומת הדשן סימן ריט**

אבל אינו נראה כלל לפטור צרת המומר מחליצה מהא דכתב במרדכי פרק החולץ בשם רבינו הגדול אברהם מרעגנשפור"ק על יבמה שנפלה לפני מומר, דתימא הוא אי בעי אפילו חליצה ממנו דבמקום ערוה קיימי דקנאים פוגעים בנבעלת לארמאי ע"כ. א"כ נ"ד נמי אם היה היבם בועל המומרת קנאים פוגעין בו דעיקר הך מימרא איתמר אבועל ארמית, א"כ במקום ערוה קיימי ותיפטר צרתה ודאי לא סמכינן עלה דהך להא מילתא להתירה, שהרי כתב במרדכי התם דרש"י חולק על זה ומצריך חליצה מן המומר. גם מהר"ם מחמיר התם כרש"י ואף על גב דמייתי ראייה לדברי הגאונים שמתירים אינו מטעם משום דבמקום ערוה קיימי, אלא מטעם דאדעתא דהכי לא נתקדשה וההוא טעמא לא שייך בנ"ד וק"ל וכו' ותו נראה לחלק בנ"ד דאפי' אי הוי אמרינן דמומרת במקום ערוה קיימי, מ"מ לא פטרה צרתה. ונראה דדמיא ליבמה נדה בשעת נפילתה ליבום דערוה גמורה היא ואפ"ה לא פטרה צרתה, ואפי' היא גופא שרי להתייבם אח"כ כשתיטהרה, ומפרשים התוס' הטעם במתני' דריש יבמות בחד שינוי משום דל"ד נדה לאחות אשה ושאר עריות, משום דהתם האיסור עומד על היבם טפי מבאיש אחר אבל הנדה לכ"ע אף לבעלה אסורה עד שתטהר. ונראה דה"ה והוא הסברא ממש במומרת דכל בר ישראל וכ"ש בעלה אסור לבא עליה בשמדותה. וכ"ת ביבם מומר נמי אמאי אמרינן דבמקום ערוה קיימי הא לא דמיא לערוה דאסור המומר נמי קאי אכל הנשים שבעולם כמו על היבמה. לא קשה מידי דיבם מומר אי חשבתו לביאתו כמו ביאת ערוה א"כ לא צריכינן למילף לה דאסור לה להתייבם מאחות אשה, דרבה דהילכתא כוותיה מסיק דערוה גופה לא צריכה קרא דאין עשה דוחה כו', וה"נ אין עשה דוחה איסור ביאת מומר, ומאי נ"מ אי לא דמי לאחות אשה ולשאר עריות. אבל מומרת לפטור צרתה על כרחך צריכה למילף לה מאחות אשה דפטרה צרה לא כתיבה אלא גבי אחות אשה, ולכך בעינן דווקא דומיא דאחות אשה. מסקנא דמילתא אין לפטור צרת המומר בלא חליצה לא מטעם דחשיבה כערוה כדפרישית ולא מטעם דצרת סוטה היא.

**קובץ הערות סימן א**

ג) והנה במגרש אשתו והחזירה, אסורה למ"ד נישואין מפילין מטעמא דנאסרה עליו שעה אחת, וצריך ביאור איזה איסור ניתוסף עליה ע"י הגירושין, דהא גם קודם הגירושין היתה אסורה. וצ"ל כיון דלהך מ"ד יש עליה משעת נישואין דין נפילה על זמן הבא (דהא ודאי בחיי הבעל אין בה איסור יבמה לשוק), ה"נ יש לה עכשיו היתר לאיסור אשת אח על להבא, וכשנתגרשה ונתבטל ממנה ההיתר הזה, זה נקרא נאסרה שעה אחת, אבל קודם שנתגרשה, אף שעכשיו אסורה משום אשת אח בשעת נפילה, מ"מ היא מותרת אח"כ, והטעם משום דכבר בשעת נישואין היה לה היתר אשת אח על להבא, ומה שניתרת בשעת מיתה אין זה היתר מחודש, אלא כבר היה לה הדין משעת נישואין להיות ניתרת לאחר מיתה.

וה"נ י"ל בנדה, דאפילו נימא דבשעת נדתה אסורה גם באיסור אשת אח, מ"מ כיון דלא דמיא לאחות אשה, יש לה עכשיו דין היתר על זמן הבא לאחר שתיטהר, ובכה"ג לא אמרינן נאסרה שעה אחת, דדוקא היכא דבשעה שנאסרה לא היה לה דין היתר על להבא, אז אסורה עולמית ולא יתחדש לה שוב דין היתר, אבל בנדה ההיתר של אח"כ אינו מחודש. ועיין בפ"ג דהוריות (י"ב ע"ב) משוח שנצטרע מהו באלמנה, מידחי דחי או מיפטר פטיר, ופירש"י מי אמרינן כהונה גדולה מידחי דחי להאי מאלמנה, או דילמא כהונה גדולה מיפטר פטיר ליה מאלמנה, וכי נצטרע וליכא כהונה גדולה לא פטר ומותר באלמנה עכ"ל. וביאור הספק, דבהא דכה"ג אסור באלמנה יש לפרשו בשני פנים: א) דבשעה שנעשה כה"ג נאסר באלמנה איסור עולמי. ב) י"ל דהא דאסור באלמנה, אינו בשביל שנאסר בה מתחלה בשעה שנעשה כה"ג, אלא דהאיסור חל עליו בכל שעה מפני שהוא עכשיו כה"ג. וזהו החילוק בין כל העריות לנדה לענין איסור אשת אח, דבכל העריות כשנעשית ערוה מידחי דחי להאי מאשת אח לעולם, אפילו כשיהא נפקע איסור ערוה, ואיסור נדה לא מידחי דחי לאשת אח אלא מיפטר פטיר, וכשתיטהר מנדתה יחזור היתר אשת אח למקומו, דאיסור נדה אינו מפני שנעשית נדה, אלא מפני שהיא עכשיו נדה, כמו כל דברים האסורים, כגון חלב ודם, שאין איסורן מפני שנעשו חלב ודם, אלא איסורן בכל שעה ושעה מפני שהן עכשיו חלב ודם, וה"נ בנדה, כיון דאסורה לכל העולם ולא על היבם לחודיה, אין לומר בה שנדחית מהיבם, אלא איסור נדה מיפטר פטיר ולא מידחי דחי, וע"כ אפשר להיות בה דין זיקה על להבא אף דעכשיו אינה זקוקה, וכמו בחיי הבעל למ"ד נישואין מפילין כנ"ל.

ותו לא תיקשי מהא דאיצטריך קרא גבי נדה דתפסי בה קידושין, דהתם הא איירינן אם נתקדשה בשעה שהיא נדה, וה"נ בשעה שהיא נדה אין בה איסור יבמה לשוק (וגם קידושין תופסין בה אפילו למ"ד [צ"ב ע"ב] אין קידושין תופסין ביבמה לשוק), ואין אנו מחלקין מנדה לשאר עריות אלא לענין שתהא אסורה גם לאחר שתיטהר מפני שנאסרה שעה אחת.

והא דאין משיבין על ההיקש, צ"ל דהוא דוקא בהדינין הנלמדין מהכתובין באותה פרשה, כמו לענין העראה [נ"ד ע"ב], או לענין תפיסת קידושין בס"פ האומר, או הא דילפינן [ג' ע"ב] מקראי דעליה ולצרור, אבל הך דנאסרה שעה אחת, דליכא קרא דאסורה עולמית אלא דאמרינן הכי מסברא כיון דנדחה היתר אשת אח שעה אחת ידחה עולמית, ע"ז לא קאי היקישא, ובזה יש לחלק מסברא בין נדה לשאר עריות.

ואף דלא אתי עשה ודחי ל"ת שיש בה כרת, לא מהני הך טעמא בנדה אלא לענין שלא תהא בה זיקה על שעת נדתה, אבל מ"מ יש לה עכשיו דין זיקה וגם היתר אשת אח על זמן העתיד:

**קובץ הערות סימן ה**

א) כתב בתרומת הדשן (סי' רי"ט) ראובן הי' נשוי ללאה, ונשתמדה ונשאת (לישמעאל) [לנכרי], והלך ראובן ונשא את רחל ולא גירש את המשומדת, ומת ראובן בלא בנים, פטורה רחל מזיקתה מחמת המשומדת או לא וכו', אבל אינו נראה כלל לפטור צרת המשומדת מחליצה מהא דכתב במרדכי פרק החולץ בשם רבינו אברהם הגדול על יבמה שנפלה לפני משומד, דתימה הוא אי בעי אפילו חליצה ממנו, דבמקום ערוה קיימא, דקנאים פוגעים בנבעלת לנכרי ע"כ, א"כ נידון דידן נמי אם הי' היבם בועל המשומדת קנאים פוגעים בו וכו', א"כ במקום ערוה קיימא ותיפטר צרתה וכו'. ותו נראה לחלק בנידון דידן, דאפילו אי הוה אמרינן דמומרת במקום ערוה קיימא, מ"מ לא פטרה צרתה, ונראה דדמיא ליבמה נדה בשעת נפילתה ליבום, דערוה גמורה היא ואפ"ה לא פטרה צרתה, ואפילו היא גופא שרי להתייבם אח"כ כשתטהר, ומפרשים התוס' [ב' ע"א ד"ה ואחות אשתו] הטעם בחד שינויא משום דל"ד נדה לאחות אשה ושאר עריות, משום דהתם האיסור עומד על היבם טפי משאר אדם, אבל הנדה לכו"ע אסורה אף לבעלה עד שתטהר. ונראה דה"ה והיא הסברא ממש במשומדת, דכל בר ישראל, וכ"ש בעלה, אסור לבוא עלי' בשמדותה. וכ"ת ביבם משומד נמי אמאי אמרינן דבמקום ערוה קיימא, הא לא דמי לערוה, דאיסור המשומד נמי קאי אכל הנשים שבעולם כמו על היבמה, לא קשה מידי, דיבם משומד אי חשבתו לביאתו כמו ביאת ערוה א"כ לא צריכים למילף לה דאסור לה להתיבם מאחות אשה, דרבא דהלכתא כותיה מסיק [ח' ע"א] דערוה גופא לא צריכה קרא, דאין עשה דוחה ל"ת שיש בה כרת, וה"נ אין עשה דוחה איסור ביאת משומד, ומאי נפק"מ אי לא דמי לאחות אשה ולשאר עריות, אבל משומדת לפטור צרתה, על כרחך צריכא למילף לה מאחות אשה, דפטור צרה לא כתיב אלא באחות אשה, ולכך בעינן דוקא דומיא דאחות אשה וכו' עכ"ל.

ומבואר מדבריו דלא מהני הך טעמא דלא דמיא לאחות אשה אלא לענין שלא לפטור צרתה, אבל לערוה עצמה לא אהני הא דלא דמי לאחות אשה, משום דערוה גופא לא צריכה קרא. וקשה דהא בתוס' לא הזכירו כלל מצרתה וקושיתם היא על הנדה עצמה, וע"ז תירצו דלא דמיא נדה לאחות אשה, ולדברי תרומת הדשן מה יושיענו זה, הא ערוה גופא לא צריכא למילף מאחות אשה: