30 בסוגיא דב_ב קס_ה, ובפלוג_ רבנן ור_נ, ודין דיינים שהעידו על העדות שנתקבלה בפניהם
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' כ' טבת תשע"ג

**א**

א] ב"ב דקס"ה:, דשלחו מתם חברייא לר' ירמי' ע"א בכתב וע"א ע"פ מהו שיצטרפו, אליבא דת"ק דריב"ק לא תיבע"ל דאפי' ב' בכתב וב' בע"פ לא מצטרפי,[[1]](#footnote-2) כי תיבעי לך אליבא דריב"ק וכו'.

ובחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, יש שמוחקין זו הגירסא מן הספרים, משום דאפילו ע"א ע"פ וא' בכתב אפשר שראו שניהם כאחד אלא שלא העידו שניהם כאחד, וגרסי הכי אליבא דת"ק דר' נתן לא תיבעי לך כי תיבעי לך אליבא דר' נתן, ויש לקיים גרסא ישנה דקיימא לן מודה ר' יהושע בן קרחה לר' נתן וכיון שכן קמיבע"ל בשלא העידו שניהם כא' ולא ראו שניהם כא' וכו', עכ"ל, ובחי' הרשב"א והריטב"א הביאו לגיר' זו דאליבא דת"ק דר' נתן וכו' בשם הראב"ד, עיי"ש.

והנה מד' כולם למדנו דפשיטא להו, דלת"ק דר' נתן ודאי דאין מצטרפין ע"א בכתב וע"א בע"פ, משום שלא העידו שניהם כאחד.

אמנם הנה בעליות דרבינו יונה כתב, ז"ל, או"ד לא שנא ומצטרפת עדותן, ואפי' לת"ק דר' נתן דבעינן שיעידו שניהם כאחת, ה"נ כיון שיוצא השטר בבי"ד בשעה שמעיד ע"א על פה, הרי העדות כאחד, עכ"ל.

ב] ובביאור פלוגתת הראשונים בזה נראה, דהראב"ד ודעימייהו ס"ל, דהא דלת"ק דר' נתן בעינן שיעידו שניהם כא', הוי זה דין בהגדת העדים, דאין עדותם מצטרפת אלא בשהעידו כאחד, וע"כ פשיטא להו דע"א בכתב וע"א בע"פ אינם מצטרפין, שהרי הע"א שבכתב הויא הגדת עדותו בשעת חתימתו ואינו מצטרף עם הע"א שהעיד בע"פ אח"כ.

אך בדעת רבינו יונה נראה דס"ל, דהא דבעינן שיעידו שניהם כא', הוי זה דין בהבי"ד, דאינם דנים ע"פ עדות ב' עדים, אא"כ קיבלו עדות ב' העדים כאחד, וע"כ ס"ל דבע"א בכתב וע"א בע"פ, אף דהע"א שבכתב לא העיד יחד עם הע"א שבע"פ, מ"מ כיון דבי"ד מקבלין עדותם כאחד, שיוצא השטר בבי"ד בשעה שמעיד הע"א ע"פ, שפיר מהני עדותם.

**ב**

ג] והנה להלן בסוגיין אמרינן, דשלחו לי' חברייא לר' ירמיה, ב' שהעידו א' בבי"ד זה וא' בבי"ד זה מה שיבואו בי"ד אצל בי"ד ויצטרפו, אליבא דת"ק דר' נתן לא תיבעי לך וכו' כי תיבע"ל אליבא דר' נתן וכו', ושלח להו וכו' דיצטרפו.

ובעליות דרבינו יונה כתב, ז"ל, ואסיקנא דמצטרפין, ודוקא בי"ד אצל בי"ד, אבל אם יבואו ב' מבי"ד זה וב' מבי"ד זה, ודאי אין מצטרפים, לפי שאין ב' נעשים בי"ד ונמצא שהם צריכים להעיד בפני חבריהם על עדות העד שהעידו בבית דינו, ושוב אין נעשים דיינים דאין עד נעשה דיין, אך עכשיו כשבאים בי"ד אצל בי"ד, אין אלו צריכים להעיד לפני אלו, אלא בי"ד זה יפסקו הדין שקבלו עדות ע"א ונמצאת עדותו מכוונת, וכן יפסקו בי"ד השני על קבלת עדות העד השני, ונמצא מעשה בי"ד זה מצטרף לזה, עכ"ל.

ומבו' בד' רבינו יונה, דכל הא דבאין בי"ד אצל בי"ד ומצטרפין, הוא רק משום דאין כל בי"ד צריכין להעיד לבי"ד השני על העדות שנתקבלה בפניהם, אלא הן פוסקין שקיבלו עדות ע"א ונמצאת מכוונת, והבי"ד השני שומעין לפס"ד זה ודנים עפי"ז, וע"כ ל"מ אלא בשבאין בי"ד אצל בי"ד, אך אם באין ב' מבי"ד זה אצל ב' מבי"ד זה ל"מ, משום דאין ביד הב' לפסוק שקיבלו עדות ע"א ונמצאת עדותו מכוונת, ובעינן שיעידו להב' האחרים שנתקבלה עדות בפניהם, ושוב אינם נעשים דיינים, דאין עד נעשה דיין.

וד' רבינו יונה הם שלא כד' הדרכי משה בסימן ל' שכתב בדעת הטור והר"א דאף א' מכל בי"ד מצטרפין, ועיי"ש בהגה' דו"פ שתמה ע"ז, - ושלא כד' הנתיה"מ סימן ל' סק"ח שכתב דסגי בב' מכל בי"ד, עיי"ש, ועי' גם בדבריו בסימן ז' סק"ג שכתב דב' מבי"ד דמעידין שקיבלו עדות, ה"ה כשרים לדון, ולי"ב לדינא דאין עד נעשה דיין, - וגם אי"ז כד' הסמ"ע בסימן ל' סקל"ד שכתב דהא דל"מ שיצטרפו מקצת מבי"ד האחד ומקצת מבי"ד השני וידונו ע"פ עדותן, הוא משום דהו"ל כעד מפי עד, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

ד] אמנם הנה בחי' הר"י מיגש שם כתב, ז"ל, ב' שהעידו א' בבי"ד זה וא' בבי"ד זה מהו שיבא בי"ד אצל בי"ד "ויעיד זה אצל זה" על העד שהעיד לפניו, ומצטרפי עדות העדים שהרי נתקיים "בעדות ב' בתי דינים אלו" שעדים אלו העידו עדות זו בבי"ד, עכ"ל, ונ' להדיא בדבריו דפליג ע"ד רבינו יונה, וס"ל דכל בי"ד מעיד בפני הבי"ד השני שנתקבל עדות ע"א בפניו, ואפ"ה הם דנים אח"כ ע"פ עדות ב' העדים, ולא אמרינן דאין עד נעשה דיין, ונת' הטעם בזה להלן ענף ד'.

ה] ונראה דלרבינו יונה לטעמי' מוכח מעיקר הסוגיא שלא כד' הר"י מיגש, דהנה לפמש"כ רבינו יונה דע"א בשטר וע"א בע"פ מצטרפין אף לת"ק דר' נתן, משום שיוצא השטר בבי"ד בשעה שמעיד ע"א על פה, נראה לכאו' דה"נ הוא בב' עדים שהעידו זה בפני בי"ד זה וזה בפני בי"ד זה, דהגם דלת"ק דר' נתן אין עדותם מצטרפת, מ"מ אם בשעה שהעיד העד השני בפני הבי"ד השני יבואו ב' עדים אחרים ויעידו בפני בי"ד זה שנתקבלה עדות העד הראשון בבי"ד הראשון ונחקרה עדותו, שפיר תצטרף עדותם, שהרי בבי"ד זה נתקבלו ב' העדויות כאחת, ולא עדיף שטר היוצא בבי"ד, מב' עדים המעידין על עדות ע"א.

ולפ"ז הרי אי נימא דבב' שהעידו זה בפני בי"ד זה וזה בפני בי"ד זה, דבאין בי"ד אצל בי"ד ומצטרפין, מעיד כל בי"ד על עדות הע"א שנתקבלה בפניו, הרי נמצא דעתה מתקבל בבי"ד עדות ב' העדים כאחד, ומ"ט אמרינן דלת"ק דר' נתן ודאי ל"מ בכה"ג, ובע"כ מזה דל"מ שיעיד כל בי"ד על עדות הע"א שנתקבלה בפניו, דא"כ הו"ל עדים ותו ל"מ לדון דאין עד נעשה דיין, והא דמצטרפין הוא ע"י שפוסק כל בי"ד על העדות שנתקבלה לפניו, וע"כ שפיר אמרינן דלת"ק דר' נתן ודאי דל"מ בכה"ג.

**ג**

ו] והנה להלן בסוגיין אמרינן, הכי שלחו לי' ב' שהעידו בבי"ד זה וחזרו והעידו בבי"ד זה מהו שיבוא א' מכל בי"ד ויצטרפו, אליבא דר' נתן לא תיבעי לך וכו', אלא כי תיבעי לך אליבא דת"ק דר' נתן וכו'.

ובחי' הרשב"א כתב בשם הראב"ד, ז"ל, הך גירסא נמי לא מיתבא, אלא אליבא דריב"ק, שהרי עדותן כא' הוא בין עדות העדים הראשונים בין עדות אלו הדיינים שניהם מעידין כאחד, עכ"ל, וצ"ב טעם פלוגתת הראב"ד וש"ר אם בכה"ג תליא בדר' נתן, או דבכה"ג תליא בדריב"ק.

ז] והנה במש"כ הראב"ד דתליא בדינא דריב"ק, צ"ב, דהרי דינא דריב"ק הוא בב' עדים שהעידו על ב' מעשים, והכא הרי איירי בב' עדים שהעידו בג' בתי דינים על מעשה א', ומ"ט נימא דלרבנן דריב"ק לא יצטרפו א' מכל בי"ד וידונו.

ומצאנו הטעם בזה בחי' הריטב"א, ז"ל, וגבי ההיא דמר בר רב חייא גורס מרן ז"ל אליבא דר' יהושע לא תיבעי לך, כי תיבעי לך אליבא דת"ק דר' יהושע, משום דהתם ראיתם ושמיעתן של בי"ד לא היתה ביחד, אבל עדותן עתה בבית דין ביחד הוא, ולדת"ק דר' יהושע הוא דדמיא, ולא לדת"ק דר' נתן, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נראה בביאורו, דכיון דכל א' מן הבי"ד המצורף דן ע"פ העדות שנתקבלה בבית דינו, נמצא דהגמ"ד דבי"ד זה, הוי ע"פ צירוף דג' עדויות חלוקות, וזהו שכתב הריטב"א דראייתן ושמיעתן של בי"ד לא היתה כאחת, וזהו דמיבע"ל דלרבנן דריב"ק דבעינן שיהא עדות ב' העדים על מעשה א', ה"נ בעינן שיהא הגמ"ד דג' הדיינים ע"פ עדות אחת, וכ"ה משמעות ל' הר"ן, ז"ל, בפלוג' דריב"ק שייכא, לפי שדיינים אלו לא שמעו העדות כאחת והו"ל כעדים שלא ראו עדותן כאחת, עכ"ל.

ח] אמנם נראה לפרש הטעם בזה בע"א, דהנה בחי' הריטב"א שם כתב ע"ז, ז"ל, אבל אנן בכולהו נוסחי דילן אשכחן דגרסי בדמר ב"ר חייא אליבא דר' נתן לא תיבעי לך וכו', וכן יש ליישב דאנן קים לן דכל היכא שהקבלה שקיבלו עדותן של עדים בפיזור בתי דינין מצטרפת, "כי ראוי הוא לקבל עתה עדות כאחד בב"ד ולצרפן" וכו', עכ"ל.

ונ' ללמוד מדבריו דבר חדש, דהנה בפשוטו הי' נראה, דבב' שהעידו בבי"ד זה וחזרו והעידו בבי"ד זה, ובאין א' מכל בי"ד ומצטרפין, היינו דכל א' מן הבי"ד המצורף דן ע"פ העדות שנתקבלה מתחילה בבית דינו, ול"ב שידונו כל הבי"ד ע"פ אותה עדות.

וכ"נ בל' הר"י מיגש, דבאיבעיא דב' שהעידו א' בבי"ד זה וא' בבי"ד זה כתב, ז"ל, מהו שיבואו בי"ד אצל בי"ד ויעיד זה אצל זה על העד שהעיד לפניו, אך באיבעיא דב' שהעידו בבי"ד זה וחזרו והעידו בבי"ד זה כתב, ז"ל, מהו שיצטרפו ויחתכו את הדין, ומשמע דבזה ל"ב שיעידו זה בפני זה על עדות העדים שנתקבלה בפניהם, אלא כל א' וא' דן ע"פ העדות שנתקבלה בבית דינו, והן מצטרפין לחתוך את הדין, וכ"ה להדיא בנתיה"מ סימן ל' סק"ח, עיי"ש.

אמנם מד' הריטב"א נראה דפליג ע"ז, וס"ל דל"מ שידון כל א' ע"פ העדות שנתקבלה בבית דינו, אלא בעינן שידונו כל הבי"ד המצורף ע"פ עדות אחת, וע"כ בעינן שיעיד כל א' וא' בפני חביריו על עדות העדים שנתקבלה בפניו, וזהו מש"כ הריטב"א דראוי הוא לקבל עתה עדות כאחד בב"ד ולצרפן, והרי דבעינן שיקבלו עתה בבי"ד המצורף עדות על כל העדויות, ועי"ז הוא דמצטרפי זל"ז.[[3]](#footnote-4)

וכ"נ גם מל' הראב"ד שכתב, שהרי עדותן כא' הוא וכו' "בין עדות אלו הדיינים" שניהם מעידין כאחד, עכ"ל, וכ"כ גם בחי' הר"ן, ונ' להדיא דבעינן שיעידו הדיינים על העדות שנתקבלה בפניהם, וזהו שכתב דהדיינים מעידין ע"ז כאחד.

ומצאנו הדברים מפורשים כן בד' הריב"ש בסימן ש', ז"ל, וכן נמי אמרינן בפ' בתרא דב"ב, ב' שהעידו בפני בי"ד זה וחזרו והעידו בפני בי"ד זה יבא א' מכל בי"ד ובי"ד ויצטרפו, לפי שכל א' מן הדיינים מעיד על העדות שנתקבל לפניו, עכ"ל, וכ"כ הריב"ש בסימן ת"ד, ז"ל, ובפ' גט פשוט מסיק דב' שהעידו בב"ד זה וכו' באין א' מבי"ד זה וכו' ומצטרפין, ואפי' לת"ק דריב"ק, ומכאן מבואר שהבי"ד יכולין להעיד פלוני נתחייב בבית דיננו, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דהא דמצטרפין א' מכל בי"ד, הוא ע"י שכל א' וא' מהן מעיד על העדות שנתקבלה לפניו.

ט] ולפ"ז נראה, דזהו הא דתלינן לה בדר"י בן קרחה, לדעת הראב"ד, וכ"ה ג"כ גיר' הריב"ש שם, דכיון דבעינן שידונו הבי"ד המצורף ע"פ עדות אחת, ומכח זה בעינן שיעיד כל א' וא' על העדות שנתקבלה לפניו, ומכח זה יש להבי"ד המצורף עדות מיוחדת שנתקבלה עדות בבי"ד, שהרי ליכא אלא ע"א על כל עדות ועדות שנתקבלה, ואך דאיכא עדות מיוחדת שנתקבלה עדות בבי"ד, וזהו דמיבע"ל לת"ק דריב"ק, דשמא ל"מ בכה"ג, משום דעדות מיוחדת על ב' עדויות, הויא כעדות מיוחדת על ב' מעשים, דל"מ.

ולפ"ז מתפרש מש"כ הר"ן, לפי שדיינים אלו לא שמעו העדות כאחת והו"ל כעדים שלא ראו עדותן כאחת, דהיינו דכיון שהדיינים מעידין על שמיעתן, הרי דכל שלא שמעו את העדות שהן מעידין עלי' כאחת, הו"ל כעדים שלא ראו עדותם כאחת.

אך בדעת ש"ר דפליגי ע"ד הראב"ד וס"ל דבכה"ג לא תליא בדריב"ק, נראה דהוא משום דס"ל דל"ב שידונו הבי"ד המצורף ע"פ עדות אחת, אלא כל א' מן הבי"ד דן ע"פ העדות שנתקבלה מתחילה בבית דינו, וע"כ לא תלי כלל בדריב"ק.

י] ונראה דזהו גם שורש פלוגתייהו אם בכה"ג תליא בדר' נתן, דהנה בעיקר הא דתלי לה הגמ' בדר' נתן, דלרבנן י"ל דכ"ה דעדים אינם מצטרפין בשלא העידו כאחד ה"נ דיינים אינם מצטרפין, צ"ב, דמ"ט חשבינן דאין הדיינים דנים כאחד, הרי ג' הדיינים שנצטרפו דנים כאחד.

ובפשוטו נראה שהטעם בזה הוא, דהגם דהדיינים עכשיו דנים כאחד, מ"מ כיון שעיקר דינם הוא ע"פ העדות שנתקבלה בפניהם, ועדות זו לא נתקבלה בפניהם כאחד, שהרי כל א' קיבל את העדות בבית דינו הראשון, ע"כ י"ל דאינם מצטרפין זל"ז.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז נראה, דהראב"ד דפליג ע"ז וכתב דלא תליא בדר' נתן שהרי עדותן כא' הוא בין עדות העדים הראשונים בין עדות אלו הדיינים שניהם מעידין כאחד, אזיל לטעמי', דס"ל דכל א' וא' מעיד בפני חביריו על עדות העדים שנתקבלה בפניו, ודנים כל הבי"ד המצורף ע"פ עדות אחת, וכיון שהעידו העדים והדיינים בב"א, אין לדון דלא יצטרפו הדיינים זל"ז, שהרי הם דנים יחד ע"פ עדות אחת.[[5]](#footnote-6)

יא] והנה לפמש"נ בד' הראב"ד ודעימי' דס"ל דבב' שהעידו בבי"ד זה וכו' דבאין א' מכל בי"ד ומצטרפים, בעינן שיעיד כל א' על עדות העדים שנתקבלה בפניו, הרי יש ללמוד מדבריהם שדעתם כדעת הר"י מיגש, דכל שמעידין ב' מן הבי"ד על העדות שנתקבלה בפניהם, לא פסלינן להו לדון ע"ז מכח דינא דאין עד נעשה דיין, וע"כ אף דס"ל דכל א' מעיד על עדות העדים שנתקבלה בפניו, מ"מ ה"ה כשרים לדון ע"ז.

ואמנם לא נתפרש בד' רבותינו הטעם בזה, דכיון דהן מעידין על העדות שנתקבלה בפניהם, מ"ט באמת הן כשרים לדון, ולא פסלינן להו מדינא דאין עד נעשה דיין.

**ד**

יב] ובפשוטו הי' נראה לפרש בזה, לפמש"כ הנתיה"מ בסימן ז' סק"ג, ז"ל, נראה דאם ג' דיינים קיבלו עדות והלך א' וצירפו אחר עמהם, והעידו בפניו העדות שקיבלו, שיכולין הב' להיות ג"כ דיינים אף שהעידו לפני השלישי, ואין שייך לומר בזה אין עד נעשה דיין וכו', דהא ודאי אם היו אלו הב' כותבים הקבלת עדות בכתב במותב תלתא וחד ליתוהי וחתמוהו ב', ודאי דסומכין על כתבם ודנין על כתבם, ואם נאמר דב' שנשארו מבי"ד של ג' אינן נאמנין רק מטעם עדות, קשה הא הוי מפי כתבם וכו', אלא ודאי דב' שבאו מבי"ד תורת בי"ד עליהן, ונאמנים מטעם בי"ד ולא מטעם עדות וכו', ואפשר דכשמגידין לפני השלישי א"צ לצרף עמו עוד ב' כמו בשעת קבלת עדות, דאין זה מטעם עדות להיות נידון כקבלת עדות להצריך ג' וכו', עכ"ל.

אמנם משמעות ד' הר"י מיגש והריטב"א היא דנאמנותם היא בתורת עדות, וכ"ה להדיא בד' הריב"ש בסימן ש' ובסימן ת"ד דנאמנותם היא כנאמנות כל עדים דעלמא, ויותר מבו' כן בד' הריב"ש בסימן ת"ד שכתב, ז"ל, מכאן מבואר שהב"ד יכולין להעיד פלוני נתחייב בבית דיננו וזה מבואר וא"צ לפנים, "ואין עד נעשה דיין אמרו ולא אין דיין נעשה עד", עכ"ל, והרי להדיא דנאמנותם היא בתורת עדות, וזהו שהוצרך לפרש דלא אמרו דאין דיין נעשה עד.

ולפ"ז הדר צ"ע בטעמא דמילתא דהן כשרין לדון, אף שהן מעידין על העדות שנתקבלה בפניהם, ולא פסלינן להו מדינא דאין עד נעשה דיין.

ועד"ז צ"ע גם בד' הסמ"ע בסימן ל' סקל"ד, ז"ל, מקצת מבי"ד האחד ומקצת מבי"ד השני אינן יכולין להצטרף ולהעשות בי"ד חדש ולדון על עדותן, כיון דלא העיד אלא אחד מהעדים בכל בי"ד, והו"ל ג"כ כעד מפי עד, עכ"ל, והרי דכל הא דל"מ בכה"ג הוא רק משום דהו"ל כעמפ"ע, אך בלא זה הי' בידם להצטרף ולדון ע"פ עדותם, ולא אמרינן דאין עד נעשה דיין, אך למש"כ הנתיה"מ שם סק"ט דד' הסמ"ע הם רק בא' מכל בי"ד ולא בב' בכל בי"ד, י"ל דמודה הסמ"ע לד' הנתיה"מ דנאמנות הדיינים אינה משום עדות, וע"כ לי"ב משום אין עד נעשה דיין, ועיי"ש בסמ"ע סקל"ז דמבו' לכאו' דנאמנות דיין אינו משום עד, וצ"ע בדבריו שם.

יג] ויל"פ הטעם בזה, כמש"כ הנתיה"מ שם בתחילת דבריו, ז"ל, והטעם דבשלמא בעדות שהעידו על ראיית המעשה שלא היו בי"ד בשעת ראי' כגון ראוהו ב' או ג' בלילה, כשהן נעשין דיינים ה"ה פוסקין הדין ע"פ עדותן, שייך לומר אין עד נעשה דיין, או מטעם דעדותן הוי עדות שאי אתה יכול להזימה, כיון שהן דנין על פי עדותן, או מטעם דבעינן ועמדו שני האנשים לפני ד', דהיינו שהקפיד רחמנא שהדיינים יהיו ע"פ העדות ששמעו מאחרים, משא"כ הכא שאותן הב' לאו מצד עדותן הן דנין רק מכח העדות שקיבלו ושמעו מאחרים, עכ"ל.

ובפשוטו נראה בביאור דבריו, דס"ל דאם הא דאין עד נעשה דיין, הוא משום דבעינן ועמדו שני האנשים לפני ד', היינו רק דל"מ הדיינים לדון ע"פ עדות עצמן, אך כל שהן דנים ע"פ עדות אחרים, אף שגם הם עצמן העידו בעדות זו, שפיר דמי, וע"כ אף שהן מעידין בפני האחר על העדות שנתקבלה בפניהם, מ"מ כיון שהן עצמן א"צ לעדותן, אלא הן דנים ע"פ העדות שנתקבלה בפניהם, לי"ב משום אין עד נעשה דיין, - והא דלי"ב משום עדות שאאי"ל, הוא משום שהם מעידין עכשיו בפני ג' אחרים, והויא עדות שאתה יכולה להזימה בפני ג' אלו שקיבלו את עדותן.

והנה אמנם עיי"ש בנתיה"מ שכתב דלדעת הסוברים דכל שהוזמנו להעיד פסולין לדון אף ע"י עדים אחרים, והרי דגזה"כ הוא דעד לא ידון אף שלא ע"פ עדותו לא א"ש, עיי"ש.

וילה"ע עוד, דגם במש"כ הנתיה"מ דלדעת הסוברים דהא דאין עד נעשה דיין הוא משום ועמדו שני האנשים, מצי לדון ע"פ עדות אחרים, הנה אמנם כ"כ בתורי"ד ב"ב דקי"ג:, עיי"ש, אך הנה בד' הרשב"א בר"ה דכ"ה: מבו' דפשיטא לי' דל"מ לדון אף ע"פ עדות אחרים, עיי"ש.

ואי נימא כן בדעת ש"ר דעד המעיד אינו דן ע"פ עדות אחרים, הדק"ל דכיון שהן מעידין על העדות שנתקבלה בפניהם, מ"ט לי"ב משום אין עד נעשה דיין.[[6]](#footnote-7)

יד] ונראה לישב, דאף דעד המעיד ל"מ לדון אף ע"פ עדות אחרים, כ"ז בעד המעיד על עיקר המעשה, אך בעד שמעיד על עדות שנתקבלה בבי"ד, ואינו מעיד על המעשה עצמו, י"ל דלא חשיב כלל כעד דהמעשה, ועי' רשב"א כתובות דכ"א. דהמעיד על עדות שנתקבלה בבי"ד, לא חשיב כעד על המעשה עצמו, שהרי אינו יודע אם המעשה הוא אמת, עיי"ש, וע"כ שפיר מצי להיות דיין על המעשה עצמו, דלא חשיב כדיין על דבר שנעשה עליו עד.

והנה אמנם נראה פשוט דאף בכה"ג ל"מ לדון ע"פ עדות זו עצמה, והיינו משום דכל שהוא דן ע"פ עדות זו, נמצא דהוא דיין על אותו דבר שנעשה עליו עד, ול"מ, ומה"ט י"ל דגם ל"מ לדון ע"פ עדות אחרים שיעידו שנתקבלה עדות זו בבי"ד, דכל שהוא צריך לדון אם נתקבלה עדות זו בבי"ד, הרי כיון דהו"ל עד על נידו"ז, אינו נעשה דיין ע"ז, אך כל שאינו דן ע"פ עדות זו עצמה, דומיא דהכא דהם עצמן א"צ לעדותם, אלא הן דנים ע"פ העדות שנתקבלה בפניהם, וכמש"כ הנתיה"מ, י"ל דלי"ב משום אין עד נעשה דיין, ודו"ק.

וע"ד חילוק זה נראה, בעד שלא העיד בבי"ד על עיקר המעשה, אלא על פרט א' שהי' נצרך לבי"ד לצורך בירור הדין, כגון שבאו עדים שהזיק ראובן לשמעון סאה פירות, ובא הוא והעיד דשווי סאה פירות באותו היום הי' י' זהובים, דנראה דודאי דה"ה כשר לדון על מעשה זה, שהרי אינו כלל עד דהמעשה עצמו, אך מ"מ אם הי' צריך לדון ע"פ עדותו זו, דכל שבא לדון ע"פ אותו דבר שנעשה עליו עד, ל"מ, ואך דנראה דלעולם א"צ לדון ע"פ עדותו, דכל היכא דיודע הדיין עצמו את שווי בפירות באותו היום, א"צ כלל לקבל עדות ע"ז, (ואף בלא דינא דלא תהא שמיעה גדולה מראי'), דרק על עיקר המעשה הוא דבעינן לקבלת עדות, ואכמ"ל.

טו] ושמא יש מקום לדון עוד בזה, דכל הא דאין עד נעשה דיין, היינו בשהעיד ואח"כ הוא בא לדון, דבכה"ג חשבינן לה כעד על דבר זה ואינו נעשה דיין, אך כל שדן ואח"כ העיד על העדות שנתקבלה לפניו, הרי כבר יש עליו תורת דיין על הדבר, וע"כ הוצרך הריב"ש לפרש דלא אמרו אין דיין נעשה עד, ול"מ מה שהעיד עליו לבטל ממנו תורת דיין, וע"כ ה"ה כשר לדון דין זה, והיינו דוקא כשמעיד על העדות שנתקבלה לפניו דע"ז עצמו כבר הי' דיין, אך אם מעיד על דבר שעדיין לא דן עליו, ודאי דנעשה עד ע"ז ותו מיפסל לדון משום דאין עד נעשה דיין, וצ"ע בסברא זו.

?ישועו"י סק"ז דן דלא סגי בא' מבי"ד רק אם באו אותם עדים ודלא כהנתיה"מ, - ולכאו' ד' הנתיה"מ הם לטעמי' דכל א' דן ע"פ ידיעתו. - ויש להוסיף, דיש מקום לדון דהיכא דאינם אותם עדים, לא יועיל לדעת רבנן דר"נ משום דליכא צירוף בין העדים, וזה למש"נ לעיל בהערה בדעת הריטב"א, אך לפ"מ דקי"ל כר"נ ודאי יועיל בכה"ג.

להוסיף נתיה"מ ז' ג' שדן דבמוסיפין דיין צריך להעיד בפניו

בדעת המרדכי ישן י"ל שדעתו כדעת רבינו יונה דלעולם להעיד על חקירת עדים חשיב כעמפ"ע, אך אם פסקו בי"ד עפי"ז לא חשיב כעמפ"ע, וכ"כ בישוע"מ בחה,מ סקכ"ב, - ועיי"ש

או"ז ב"ב רכ"א, ז"ל, כתב רבינו יצחק בר מרדכי זצ"ל מהו שיבא ב"ד זה אצל ב"ד אחר ויצטרפו. ואין כאן עד מפי עד, שזה כל עד ועד נתקבל בב"ד הוא, וב"ד יכולים לסמוך על ב"ד אחר ולדון ע"פ אשר ישמעו איך העיד העד לפניהם, ומכאן היא הראי' למה שנוהגין להיות מקבלין עדות בפני ג', עכ"ל, ובסימן רכ"ב כתב, ז"ל, וכתב רבי' יצחק בר מרדכי זצ"ל אבל הא לא מיבעיא ליה אם אחד העיד בב"ד זה ואחד בב"ד זה שלא יבא אחד מב"ד זה ואחד מב"ד זה ויצטרפו, דאין זה יכול לסמוך על חבירו כך שיגיד כך העיד אותו העד בפנינו דהואיל שהוא יחיד חשיב כמו עד מפי עד. עכ"ל.

והנה בפשוטו בכה"ג ל"מ משום דאין לנו אלא ע"א על כל עד, ובעינן שיהיו ב' עדים על כל עד, וכ"כ בישועו"מ סימן ל' חה"מ כ"ב, ועיי"ש שכתב דמה"ט כל הא דל"מ הוא רק לחייב ממון, אך ה"ז מועיל לחייב שבועה, ומש"כ הריב"מ דחשיב כמו עמפ"ע, היינו דאם הי' מועיל עמפ"ע, שפיר הי' מועיל בכה"ג, ורק משום דל"מ עמפ"ע, אלא בעינן שיעידו על העדות שנתקבלה בבי"ד, הרי דכל שמעיד ע"ז ע"א, ל"מ, ודו"ק.

ובעיקר ד' הריב"מ יל"פ עוד ע"פ יסוד ד' הנתיה"מ, והיינו דלעולם י"ל דגם בעדות שנתקבלה בבי"ד יש משום עמפ"ע, אך כל שכל הבי"ד מצטרפין, סומכין עליהן הבי"ד השני שקיבלו עדות, ואי"ז כלל משום נאמנות דעדות, וע"כ לי"ב משום עמפ"ע, אך כל שרק א' מן הבי"ד מצטרף, לי"ב לנאמנות דדיינים, דנאמנות דדיינים היא רק לכל הבי"ד, ואין לבא ע"ז אלא משום נאמנות דעדים, וממילא דהו"ל עמפ"ע.

?מד' הריב"ש דמעידין על העדות שנתקבלה בפניהם, וכן מד' הר"י מיגש, מוכח דפליגי ע"ד רבינו יונה וס"ל דאף עדות שעדיין לא פסקו בבי"ד שהיא מכוונת, כבר לא חשיב כעמפ"ע, שהרי בד' רבינו יונה מבו' דסתמא דמילתא לא איירי בכה"ג שפסקו שעדותם מכוונת

ז"ל תר"י שהובא בשטמ"ק כתובות דכ"א., ויש לפרש דהיינו טעמיה דשמואל דכיון שהדיין מעיד על קיום שני עדי השטר שנתקיימו בב"ד הרי הוא מעיד שנחקרה עדותן בב"ד והוי כמו שמעיד פלוני נתחייב בב"ד של פלוני מנה דלא חשבי' ליה עד מפי עד דתנן כל מקום שעמדו שנים ואמרו פלוני נתחייב בב"ד של פלוני הורגין אותו הילכך כיון שיש קיום על אחד מעידי השטר שהוא מעיד על השטר הזה שהוא כשר דהוי כמעיד שזה חייב מנה לבעל השטר הרי הן מצטרפין והא ודאי נראין הדברים שאם בא עד אחד ואמר בפני הלוה ראובן לשמעון מנה ובא עד אחד ואמר בפני נתחייב שמעון בב"ד לתת מנה לראובן הרי הן מצטרפין דקי"ל הלואה אחר הלואה והודאה אחר הודאה מצטרפין ואקשי עליה רבא מאי דקא מסהיד סהדא לא מסהיד דיינא וכו' שהעד מעיד על המנה והדיין מעיד על קיום השטר וענין עדותן חלוק ואין עדות זו דומה לזו לפיכך אין מצטרפין שהדיין אף על פי שמעיד על השטר לא הוי כמעיד שנתחייב שמעון לראובן מנה בב"ד שהרי הדיינין לא נזקקו לחייב את שמעון בתשלומין אלא להעיד שהשטר אמת והשטר הוא המחייב את שמעון ולא הדיינין הילכך אין עדות העד והדיין מענין אחד ואין מצטרפין ולא דמי להא דקי"ל הלואה אחר הלואה מצטרפין דהתם אף על גב דלא מסהדי אחד מנה מ"מ כל אחד מהן מחייבו מנה והרי עדותן מענין א' הוא ומצרפת, עכ"ל.

1. בחי' הרמ"ה כתב לפרש, ז"ל, כלומר דאפי' ב' בכתב א' חתום בשטר זה וא' חתום בשטר אחר, א"נ ב' ע"פ זה מעיד בפני הלוהו מנה בניסן וזה מעיד בפני הלוה מנה באייר אין מצטרפין, וכיון דאפי' שניהן בכתב או שניהן על פה היכי דלא מסהדי תרויהו אחד מנה אין מצטרפין וכו', עכ"ל, אמנם למש"כ התוס' דע"א בשטר לא חשיב שטר אאל"פ לההיא דב' בכתב הכי, ובפשוטו צ"ל דהיינו דשניהם חתמו בשטר א' על הלואה, וכל א' מהם ראה הלואה אחרת, וע"כ לדעת רבנן דריב"ק פשיטא דל"מ.

   אך בד' הגר"ח בספרו בפ"ה מעדות מבו' שפירש בע"א, ז"ל שם, וכ"ה להדיא בב"ב דף קס"ה שם דלרבנן דריב"ק אין עדי השטר מצטרפין כשחתמו זה שלא בפני זה, וזהו להדיא כמש"כ, עכ"ל, וכונתו למש"א דאפי' ב' בשטר לא מצטרפי, ופירשה דהיינו כשחתמו זה שלא בפני זה.

   אך הרמ"ה דלא פירש כן, לטעמי' אזיל, שכתב בב"ב דקס"ב: דאף כשחתמו עדי השטר זה שלא בפני זה, ה"ה מצורפין זל"ז בהגדתן, ואם נמצא א' מהן קאו"פ עדות כולן בטילה, ורק אם חתמו הכשרים תחילה ולא נתכונו להצטרף עם הפסול אין עדותן בטילה, והרי דס"ל דהשטר מצרפן לעדות אחת, וחשיבי כמעידים על מעשה א', דאל"כ ל"ש בזה פסולא דנמצא א' קאו"פ, כיון דב' הכשרים העידו על מעשה א' והפסול העיד על מעשה אחר, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר ד' הסמ"ע שם ובסקל"ה שנקט דכה"ג הו"ל כעד מפי עד, עיי"ש בט"ז ובקצוה"ח סק"י שחילקו בזה, דכל שמעיד על עדות ע"א שנחקרה בבי"ד הו"ל כעד מפי עד, אך כל שמעיד על עדות ב' עדים שנחקרה בבי"ד ל"ה כעמפ"ע, ופירש הט"ז דהיינו משום דעדות ב' עדים שנחקרה בבי"ד הו"ל כמעשה בי"ד, עיי"ש, ועיי"ש בשער משפט סק"? שכתב דגם במעיד על עדות ע"א שנחקרה בבי"ד, ל"ה כעמפ"ע אלא לענין חיוב ממון, ולא לענין חיוב שבועה, - אמנם הנה בד' רבינו יונה בסוגיין מבו' דגם במעידים על עדות ע"א לא חשיב כעמפ"ע, ואך דמבו' בדבריו דבין במעידין על עדות ע"א ובין במעידין על עדות ב' עדים, לא סגי במה שנחקרה עדותם בבי"ד, אלא דוקא אם פסקו בי"ד שעדותם מכוונת הוא דלי"ב משום עמפ"ע, כיון שכבר גמרו בי"ד שעדותם מכוונת. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' לפ"ז בעינן דלא סגי באותם הג' המצטרפים, אלא בשעה שמעיד כל א' וא' על העדות שנתקבלה בפניו בעינן שיושיבו א' מחבריהם עם ב' הדיינים הנותרים, כ"ה דיהיו ג' דיינים לקבלת העדות, ואי"ז דחוק בסתימת הדברים, דעי' נתיה"מ סימן ז' סק"ג שדן דבכל גוונא שמת א' מן הבי"ד ומוסיפין דיין אחר, צריכין הב' להושיב אחרים עמו ולהעיד בפניהם, - ואמנם בפשוטו הוא תלוי בפלוגתת הראשונים בכתובות דכ"א: אם בכה"ג דעד נעשה דיין, בעינן שיעיד בפני ג' אחרים, או דהוא עצמו מצטרף לג' הדיינים המקבלין העדות, דנעשה עד ודיין בב"א, ונת' במק"א, - אך למש"נ להלן סקי"ג וסקי"ד בטעם הא דהכא הוא נעשה דיין, נראה דאי"ז טעם שיהא בידו לקבל את עדות זו עצמה, ולמש"נ בסקי"ד אף לא סגי להוסיף א', ושיעיד כל א' בפני ב' חביריו והא' הנוסף, משום דהגם דלא חשיבי כעדים על עיקר הנידון וע"כ הן נעשין דיינים, אך לגבי עדות זו עצמה ה"ה עדים, ואינם נעשים דיינים ע"ז, ודו"ק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובס' דברי חפץ ראיתי לפרש בזה בע"א, דהא דבעינן בעדים שיעידו כאחד, הוא משום דכל עד בפנ"ע אין עדותו עדות לענין ממון, וכמש"א בסנהדרין ד"ל. דע"א לא אתי לממונא, ורק ב' עדים יחד מהניא עדותן לממון, וע"כ ס"ל לרבנן דרק אם ב' העדים הוו יחד, והוי חדא עדות דתרוייהו, מועלת עדותם, אך כל שהעיד כל א' בפנ"ע, אין עדותם מועלת, כיון דכל עדות ועדות בפנ"ע לאו מידי היא, ור"נ דפליג ס"ל, דהגם דכל עדות ועדות בפנ"ע לאו מידי היא, מ"מ כל דאיכא לב' העדויות מהני, אף דהוי ב' עדויות נפרדות, ואי"ז חד עדות דתרוייהו, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בדיינים דל"מ אם כל א' וא' דן לעצמו, שהרי דיין א' אין דינו דין, אלא בעינן שידונו ג' הדיינים יחד, וע"כ הכא דכל דיין דן ע"פ העדות שנתקבלה בפניו, ונמצא דכל דיין ודיין דן לעצמו, י"ל דל"מ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובחי' הריטב"א כתב לישב להא דתלינן לה בדר' נתן, ז"ל, וכן י"ל דאנן קים לן דכל היכא שהקבלה שקיבלו עדותן של עדים בפיזור בתי דינין מצטרפת כי ראוי הוא לקבל עתה עדות כאחד בב"ד ולצרפן, אבל אנן בקבלת העדות מספקא לן אי מצטרפת והיינו דאמרינן דאליבא דר' נתן לא תיבע"ל דודאי לדידי' אפי' בעדים מצרפין בין על שעת ראי' בין על שעת עדות וכ"ש שמצרפין שמיעת הדיינים וקבלת עדותן, כי תיבע"ל אליבא דת"ק דר' נתן דדילמא עדים הוא דלא מצטרפין אם לא נתקבלה עדותן ביום אחד אבל דיינין מצטרפין כאילו היו כולם מקובצים במקום א', וכיון דביום א' קבלום לכולם מצטרפין, או דילמא לא שנא ופיזור בתי דינין אפי' ביום א' כפיזור עדים בב' ימים דמי, עכ"ל, והדברים צ"ב.

   ואולי יל"פ בדבריו, דהגם דראוי עתה לקבל עדות כא' בבי"ד ולצרפן, וע"כ אין לדון שלא יצטרף עדות הדיינים עתה בבי"ד, מ"מ כיון דבעינן לדון עתה בבי"ד ע"פ העדות שנתקבלה בב' הבתי דינים, בעינן שיהיו העדויות שהעידו בב' הבתי דינים מצורפות, - והנה אמנם כיון דאיירי שאותם ב' עדים חזרו והעידו בבי"ד הב', נמצא דהעדים עצמן מצורפין זל"ז, אך מ"מ מיבע"ל דשמא קבלת העדות בב' הבתי דינים אינה מצורפת, ואף דהוי ביום א', מ"מ כיון שהן בתי דינים נפרדים מחולקת קבלת העדות זמ"ז, וע"כ ל"מ, או דדיינים מצטרפין כאילו היו כולם מקובצים במקום א', וע"כ מצטרפי ב' הקבלות עדות זל"ז ומהני. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם הנה בחי' הרשב"א בכתובות דכ"א: כתב דכל הא דעד המעיד ל"מ לדון ע"פ עדות אחרים, הוא רק משום דהו"ל כנוגע בעדותו, דכיון דאסהיד עביד לאחזוקי דיבורי', עיי"ש, וכ"כ בחי' הרשב"א בר"ה שם לדעת הסוברים דהא דאין עד נעשה דיין הוא משום דהו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, וכנראה היינו דחיישינן שלא יבדוק היטב את העדים, דאם כונתו דהוי נוגע על הפס"ד, א"כ מ"ט לא פסלינן מכח זה בעד הדן ע"פ עדות עצמו, ובעינן לדין בפנ"ע דאין עד נעשה דיין, וכ"נ להדיא בד' הרשב"א בר"ה, ז"ל, דעביד הוא לאחזוקי במאי דקאמרי הני, הואיל ואסהיד איהו מכבר כוותיהו, ולפ"ז הרי בנידו"ד דל"ש ה"ט, שפיר הוא כשר לדון ע"פ עדות הראשונים שנתקבלה בפניו, ודו"ק.

   ויש להוסיף בזה, דהנה ל' הרמב"ן בכתובות דכ"א:, ז"ל, ואע"פ שנעשה עד וכו', כיון "שאין אנו צריכין לעדותו" כשר וכו', וכן נמי ההוא חד לאו עד הוא "כיון שאין אנו צריכין לעדותו" דהא איכא תרי אחריני, עכ"ל, וכ"ה בל' הרשב"א והריטב"א שם, ומ' מזה, דעיקר דינא דאין עד נעשה דיין, הוא רק כשאנו צריכין לעדותו והוא דן ע"פ עדות עצמו, אך כל שהוא דן ע"פ עדות אחרים, אף שהעיד מתחילה בעדות זו, ה"ה כשר, וע"כ זהו שהוצרך הרשב"א שם לפרש, דהא דאף בכה"ג הוא פסול, הוא משום דהו"ל כנוגע בעדותו, - אך בד' הרמב"ן בזה צ"ע, שהרי דעתו בב"ב דקי"ג: דעד שהזמינוהו להעיד אינו נעשה דיין, והרי דכל דתורת עד עליו אינו נעשה דיין, אף אם אין אנו צריכין לעדותו. [↑](#footnote-ref-7)