פרק שישי בא סימן
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק שישי בא סימן**

**במשנה לא חולצת ולא מתייבמת** בפירוש המשנה לרמב"ם כתב – שאינה מתייבמת מכיוון שאישה הוקשה לאיש. וקשה מדוע שינה מהטעם שמובא בגמרא (לעיל ל"ב) שאינה מתייבמת שמא תמצא איילונית.

**בגמרא - בדקן ולא אשכחן אימא מודו וכו'** הרש"ש הקשה על הצד שלם לפי רבנן יש מיעוט שאינן מביאות סימנים, מדוע לא יצטרכו לבדוק לכתחילה והרי "איכא לברורי", עוד הקשה – שכאן יש לה חזקת קטנות. ותרץ – שחזקת קטנות איננה חזקה מכיוון שהיא עשויה להשתנות. ושזה לא נחשב ש"איכא לברורי", מכיוון שגם אם לא ימצאו שערות, יתכן שהיו ונשרו.

**שם ור"מ לטעמיה דחייש למיעוטא** הריטב"א הקשה – שגם ר"מ לא חושש למיעוטא דמיעוטא, וכאן זה "מיעוטא דמיעוטא" מכיוון שרק מיעוט מאלה שהביאו סימן העליון, לא הביאו סימן תחתון. ותרץ – שזה לא נחשב מיעוטא דמיעוטא מכיוון שכל מיעוט עומד בפני עצמו. (וכדי שיהיה מיעוטא דמיעוטא -צריך שיהיה מיעוט מתוך מיעוט אחר). והערוך לנר כתב – שמכיוון שהביאה רק סימן העליון ולא סימן התחתון, זה מעורר חשש שמא היא איילונית, ונוצר ספק השקול.

**רד"ה ומאי שדי – דמשמע דעדיין היו לצאת** הערוך לנר כתב – שגרסת רש"י בגמרא הייתה שונה מלפנינו – ולגרסתו הגמרא דחתה את הפירוש הראשון, מכיוון ש"שדי כתיב", ותרצה "אלא מאי שדי וכו'". וכך היא גם הגרסה בילקוט שמעוני[[1]](#footnote-1).

**תוד"ה ר"מ אומר – דאיצטריך לענין עונשים** הרש"ש ציין לגמרא בחולין (י"א:), שמבואר בה שר"מ סומך על רוב לגבי עונשין היכא דלא אפשר. (אבל לגבי חליצה אפשר להמתין עד שתגדל ותביא סימנים).

**שם וקידושין וכו'** הרש"ש הקשה – שלגבי קידושין לא צריך סימן העליון ודי בחזקה דרבא. ותרץ בכמה אופנים:

* שיש נ"מ בסימן העליון במקום שהסתפקו בשנותיה.
* שיש נ"מ באופן שלא מצאו שערות, ולא תולים בשומא (הביא את דברי הבית שמואל, שאם היו שערות שידוע שהן שומא, ולא נשרו, לא חוששים לשערות אחרות שנשרו, כי רואים שהיא לא משירה שערות.
* או שיש נ"מ לקידושין דרבנן, שלא היינו חוששים מצד חזקה דרבא באופן שאין לה שערות.

**בד"ה וחכ"א – אפילו היא קטנה** הרשב"א כתב שאמרו שרק כמתייבמת רק שבא סימן אגב דברי ר"מ. ורע"א כתב שאע"פ שחכמים מתירים לקטנה להתייבם, מ"מ אחת שגדלה ולא הביאה סימנים לא מתייבמת, כי יש יותר סיבה לחשוש שמא היא אילונית, ולכן צריך שתביא סימנים כדי להתיר לה להתייבם.

**דף מ"ח:**

**בגמרא מה איש בסימן אחד** מדברי הרמב"ם (אישות ב' ט"ו) משמע שהוא הסתפק האם יש לאיש לסימן העליון[[2]](#footnote-2). ולפי הצד שיש לו – ביאר האור שמח את הגמרא פה, שהסימן שנדרש (בסנהדרין ס"ט) מפסוק (כי יזד איש – איש מזריע ואין קטן מזריע) הוא סימן התחתון.

**שם בנות עשירים וכו'** הערוך לנר הקשה – מה הנ"מ אם צד ימין ממהר לבוא או צד שמאל. ותרץ בשני אופנים – או שאין לדון מהצד שממהר לבוא – שהביאה סימנים של מטה. או שיש נ"מ בנוגע לסימני בגרות, שאם הם באו בצד שממהר לבוא, היא לא נעשית בוגרת.

**שם נבדקות ע"פ נשים** הרמב"ם פסק – שנשים נאמנות בכל גוונא. והרב המגיד[[3]](#footnote-3) ביאר שהוא הבין שיש בברייתא שלוש שיטות, ות"ק סובר שנאמנת בכל גוונא ופסק כמו ת"ק. אולם הכסף משנה הביא בשם הרמ"ך – שהלכה כר"י מכיוון שר"ש ור"י הלכה כר"י. ומשמע מדבריו שהוא הבין ששיטת ת"ק איננה שיטה שלישית[[4]](#footnote-4).

**ובביאור** הטעם – איך נאמנות להעיד בדבר שבערווה (גם לקולא לפי הרמב"ם), כתב שהרמב"ן – שמכיוון שהדבר עשוי להתברר, מאמינים גם לעד אחד, כמו שמצאנו (ביבמות ל"ט) – שאפי' קרוב ואפי' אשה נאמן להעיד על אדם שהוא היבם כדי שיוכל לחלוץ[[5]](#footnote-5).

**שם מוסר לאמו** הריטב"א כתב, שמכאן מוכח שצריך לחזר אחר נשים המוחזקות יותר בכשרות.

**רד"ה תניא נמי הכי – דאתחתון סמכינן** תוס' רי"ד הקשה – שאין דרך הש"ס להביא ראיה למשנה מדברי הברייתא, והגיה בגמרא "תניא" במקום "תניא נמי הכי". והערוך לנר הוסיף (ע"פ הגרסה בתוספתא) – שדברי רשב"ג הם המשך של הברייתא (ומחק את המילה "תניא" שלפני "רשב"ג אומר"), והגמרא הביאה את הברייתא כדי להראות שדין המשנה אינו מוסכם, ורשב"ג סובר שלפעמים עליון ממהר לבוא.

**בד"ה נשים – דחיישינן שמא נשרו** מהרש"א העיר – שרש"י לא היה צריך להגיע לזה שחוששים שמא נשרו, והיה יכול לומר שלא סומכים על עדותן שהיא קטנה לגבי ספק אישות מדאורייתא. וביאר שכוונת רש"י לבאר – מדוע מאמינים להן כשאומרות "איתנהו", והרי יש חשש שמא יסמכו עליהן גם כשמעידות ש"ליתנהו". ולכן פירש רש"י – שאין בזה חשש, מכיוון שגם אם נקבל את עדותן ש"ליתנהו", לא תוכל למאן, כי צריך לחשוש שמא היו ונשרו.

**תוד"ה בשלמא – אמאי פריך לאחר הפרק למה לי בדיקה** נראה שקושייתם היא רק לפי התירוץ השני – ש"בודקין לאו דווקא", ואם כן – לא קשה על רבא שאמר ש(לאחר הפרק)אינה צריכה בדיקה. אבל לפי התירוץ הראשון, מובנת הקושיה על רבא, מכיוון שלשיטתו אינה צריכה בדיקה לכתחילה.

**בד"ה איבעית – שאותן שערות היו קודם הפרק** רע"א הקשה – שלפי דברי תוס' פה, נופל ההכרח שאמרו קודם לכן, מכך שכתוב שאישה לא נאמנת להקל בתוך הפרק - שאע"פ שבתוך הפרק אין את "חזקה דרבא", מ"מ לא ממאנת, כי יתכן שאישה לא נאמנת רק לומר על שערות שהן שומא, אבל אם לא ידוע שיש שערות ממאנת בתוך הפרק.

**דף מ"ט**

**רד"ה למי חטאת – לקדש בו מי חטאת** הכוונה למים שנותן בתחילה לכלי, והרע"ב הוסיף עוד ביאור – שכשר לתת בו מים של אפר פרה, דהיינו לתת מים מקודשים בתוך האפר. והרש"ש כתב ששני הפירושים נכונים כמו שמבואר במסכת פרה (ה' ה').

**בד"ה שונין – הלכה למשה מסיני** הרש"ש הביא שרש"י במקומות אחרים פירש "שונין – התנאים בברייתא", ובמסכת חגיגה (כ"ה) כתובה לשון שונין לגבי מעלה דרבנן.

**תוד"ה ואיבעית – דרבא נמי איכא לאוקמא.. בתוך הפרק** קשה, כי שיטת רבא היא שסימנים שבתוך הפרק הם שומא. ובהגהות הב"ח הגיה "דלרבא" במקום "דרבא", ונראה שכוונתו לתרץ את הקושיה הנ"ל. וכוונת תוס' היא איננה שרבא עצמו יאמר כך, אלא שאם נפסוק כמותו לגבי "חזקה דרבא", אפשר להעמיד כך את דברי רב נחמן.

**בד"ה כשר – היינו בזמן שמזין** מתוס' במקומות אחרים[[6]](#footnote-6) נראה שכוונתו לשבעת הימים שהיו מזים על הכהן הגדול.

**בד"ה אלא – גסטרא הוא שבר** הערוך כתב ש"גסטרא" הוא כד של חרס שנחלק וזורעים בו מיני עשבים, ונקרא גסטרא בלשון יוון ועציץ בלשון הקודש.

**שם אלא א"כ יחדו** הר"ש משאנץ והרא"ש (כלים ב' ב') חולקים וסוברים ששברי הכלים מקבלים טומאה גם בלי שייחד אותם. וצריך להבין כיצד הם יענו על ראית תוס' מכלי שלם שניקב בכונס משקה. ובאמת הערוך לנר העיר – שראיית תוס' מכלי שלם שניקב בכונס משקה איננה ראיה, מכיוון ששם רוצה לשנות משימושו הראשון, משא"כ במשנה בכלים – ששם שברי הכלים עומדים לתשמישם הראשון. ויתכן שכך יחלקו גם הראשונים.

**שם וא"ת.. כלי שטהר שעה אחת** הקושיה הזו קשה לשיטתם – ששברי כלים מקבלים טומאה רק לאחר שייחד אותם. אולם גם לשיטת הרא"ש הנ"ל (שמקבלים טומאה בלא ייחוד) – עדיין קשה משם על הגמרא בשבת, שמצריכה ייחוד באופן שהכלי ניקב. וביאר בפירוש הרא"ש שם, שהכלל של חכמים אמור רק בשברי כלים, ולא בכלי שניקב.

**דף מ"ט:**

**בגמרא אף לא שופתה** לשון "אף" מורה לכאורה, שהוא חולק גם על בדיקות הקדרה ע"י מים, וסובר שרק בדיקה על רמץ מועילה, ובאמת לשיטתו יוצא שהשיעור של "כונס משקה" מאוד קרוב ל"מוציא משקה", מכיוון שגם כונס משקה משערים במשקים שנמצאים בתוך הקדרה, וכל החילוק בין "מעמידה ברמץ" ל"מוציא משקה" הוא שבאופן שמעמיד ברמץ, הרמץ מעמיד קצת את המשקים ומונע מהם לצאת.

**במשנה ויש שראוי לדון דיני ממונות ואינו ראוי וכו'** הקצות בסימן ז' הקשה[[7]](#footnote-7) – שברמב"ם (סנהדרין ד' ח') מבואר שלא סומכים לדון דיני ממונות, דיין שאינו ראוי לדון בכל הדברים, והיכי משכ"ל לדין המשנה - שידון דיני ממונות ולא דיני נפשות (והכריח מזה שגר כשר לדון רק בלי כפיה, ולמרות שדן בלי כפיה, לא יכול לדון ישראל). והנתיבות תרץ – שיש נ"מ בדין המשנה בזמנינו, שדנים דיינים לא סמוכים, ולפי המשנה גר יהיה כשר לדון.

**בגמרא חדא לאתויי גר** בספר כנסת הגדולה (על הבית יוסף סימן ז') הקשה – איך שמעיה ואבטליון ישבו בסנהדרין, וכתב ליישב ע"פ דברי התוס' יו"ט – שלא היו גרים בעצמם אלא מקהל גרים. אך הביא מפרשים רבים – שכתבו ששמעיה ואבטליון התגיירו בעצמם, ופירש לשיטתם שקבלת הציבור מועילה לקבל עליהם גר בשאר השררות (חוץ ממלך, שהתורה החמירה יותר ביחס שלו – ופסלה גם כשאין אמו מישראל). והתומים (שם) הקשה על דבריו – שקבלה יכולה להועיל רק בדיני ממונות, כי ממון הוא דבר שהוא בר מחילה, אבל אדם לא יכול להכשיר ע"י מחילתו, לדון אותו בדיני נפשות, כמו שלא יכול לומר לחברו "הרגני". וכתב שנתמנו ע"פ המלך שיש לו רשות להמית ולהרוג. עוד תרץ - שבאמת לא דנו בעצמם אלא היו רק נשיא ואב ב"ד, ורק ביררו את ההלכה בנידון מבלי לדון בפועל.

**שם וחדא לאתויי ממזר** הריטב"א כתב – שרב יהודה באמת דיבר במקום אחד על גר ובמקום אחד על ממזר, אלא שהיה שיבוש במסירת דברי רב יהודה, כי היו ששנו את דבריו "לאתויי ממזר" על המשנה שלנו, והיו ששנו על המשנה בסנהדרין, ומי ששמע את דברי שניהם טעה לומר שבשני המקומות רב יהודה אמר לאתויי ממזר. והערוך לנר הקשה, שלא משמע כך מהגמרא, כי היא לא אמרה "אלא לאתויי גר". וכתב שרב יהודה באמת אמר על שתי המשניות "לאתויי ממזר", שאותו יותר מסתבר לרבות. ומכפילות המשניות אומרים שאם אינו עניין לממזר תנהו עניין לגר[[8]](#footnote-8).

**שם במשנה כל הכשר לדון וכו'** הערוך לנר כתב – שאפשר לדייק מהמשנה – שטרפה פסול לדון, מכיוון שלא יכול להעיד עדות נפשות.

**רד"ה ר' יהודה – דהא קולא הוא** מהרש"א ביאר, שלמרות שלגבי מי חטאת זו חומרא, לפסול כלי שיש בו נקב קטן, לגבי טהרת כלים המיוחדים למשקים (ששיעורם ג"כ במוציא משקה), זו קולא להפקיע הם תורת כלי בחור כזה קטן. ובחידוד הלכות הוסיף – שיש קולא גם לגבי מי חטאת, שאם קידש אותם בכלי נקוב כמוציא משקה, אין להם דין מי חטאת לטמא את הנוגע והנושא אותם.

**ושיטת המאירי** היא ש"מוציא משקה" של ר' יהודה, קטן מזה של ת"ק. מכיוון שע"י הצפת המים על הנקב, הם מתעכבים ונכנסים על כל פנים.

**שם כופה פי הקדרה** הר"ש מדסוי כתב שרש"י כנראה לא גרס "כופף אזני קדרה", אלא "כופה פי הקדרה".

**בד"ה היה טורד – וזו נמי בדיקה** הערוך לנר דייק מלשון הגמרא - שזו לא בדיקה גמורה[[9]](#footnote-9), אלא כוונת הגמרא היא שבאופן שטורד טיפה אחר טיפה, ידוע שהוא מוציא משקה, אבל יתכן שגם באופן שאינו טורד טיפה אחר טיפה, זה נחשב "מוציא משקה", ויצטרך לבדוק באחת הבדיקות האחרות.

**בד"ה לאתויי ממזר – דכתיב כולך יפה רעיתי** האחרונים העירו – שלמסקנת הגמרא בסנהדרין ממעטים ממזר מהדרשה של "אתך בדומין לך" כי יתכן שהפסוק "כולך יפה רעייתי" מדבר על פסול של בעל מום. והערוך לנר ביאר, שהגמרא לא חזרה בה מהדרשה של "אתך בדומין לך", ושתי הדרשות נצרכות: הדרשה של "כולך יפה רעייתי" לחוד לא מספיקה, מכיוון שיתכן שהיא מדברת על בעל מום ממש, והדרשה של "אתך בדומין לך" לא מספיקה, כי אי אפשר למעט ממנה גם ממזר וגם גר[[10]](#footnote-10), ורק מכיוון שהפסוק "כולך יפה רעייתי" מגלה שכל מום פוסל, ממעטים את שניהם. ועיין בחת"ס.

**תוד"ה יש – ורבינו הגדול דהכא היינו רב** בהגהות וציונים (עוז והדר) הביאו שגרסת כת"י ברש"י הייתה – שרבינו הגדול הוא רבי[[11]](#footnote-11). ולפי זה לא קשה קושיית התוס'. ועיין במהרש"ל בסוכה (ל"ג) שגרס שם ברש"י ש"רבינו הגדול" הוא רבי[[12]](#footnote-12), אך ציין לסוגיה אצלנו כמקום ש"רבינו הגדול" הוא רב.

**בד"ה כל – היינו מק"ו דפכים קטנים** כוונת תוס' לאפוקי מפירוש רש"י במשנה (בד"ה כל) – שהסיבה שנטמאים בטומאת מת היא מכיוון ששם כלי עליהם, מכיוון מצאנו טומאת מדרס גם בדבר שאיננו כלי לגבי טומאת מגע, כמו בפשוטי כלי עץ.

**בד"ה תנינא - מאי קושיא הא כמה כללות תנא וכו'** בחידושי הר"ן תרץ – שבכל המקומות האחרים, נשנו רק הדינים הפרטיים, אבל לא נשנה הכלל, ולכן שייך לשנות את הכלל אגב גררא. משא"כ לגבי "הכשר לדון" – ששם נשנה גם הכלל, ולא שייך לחזור ולשנות אותו אפי' אגב גררא.

**שם דלא פריך אלא ארב יהודה** הרמב"ן הקשה – עד כמה שאין כפילות במשניות, מנין לרב יהודה להכשיר גם ממזר וגם גר, והרי בכל אחד מהם יש חידוש נפרד, כמבואר בגמרא. ותרץ שדבריו הם באמת מסברא דנפשיה – שכל פסולי יוחסין נפסלו רק לדיני נפשות ולא לדיני ממונות.

**שם דלא קאמר.. לאתויי חלל** מהרש"א ביאר, שהיה שייך לתרץ שהמשנה באה לאתויי חלל, למרות שמפורש בסיפא שחלל כשר לדיני ממונות, כי יתכן שהסיפא היא פירוש של הרישא, אבל על רב יהודה לא שייך לתרץ שהוא בא להשמיע את דינו של חלל, שמפורש במשנה שם.

**שם דכשר לדיני ממונות** מהרש"א הקשה שכשרות חלל לדיני ממונות לא צריכה להילמד מהמשנה שם, ואפשר ללמוד ק"ו מממזר או מגר, ועיקר החידוש לגבי חלל הוא זה שפסול לדיני נפשות.

**בד"ה חדא – ואם הייתה אמו מישראל דן אפי' ישראל** כך העמיד הרי"ף בסנהדרין (י"ג: בדפי הרי"ף) את המשנה אצלנו. והרשב"א כאן הקשה עליו, שאם בעל אותה גוי, הוא לא נקרא בנו ונחשב ישראל ולא גר, ואם בא עליה גר, מדוע הגמרא אמרה שבא מטיפה כשרה. ונראה שזו גם כוונת תוס' בתחילת הדיבור שכתבו "משמע דכשר אע"ג דאין אמו מישראל", והמשמעות היא כמו שדייק הרשב"א.

**שם אי נמי לחליצת גרים** תוס' בסנהדרין (ל"ו:) דחו את התירוץ הזה, מכיוון שמשכ"ל חליצת גרים רק כשהורתם בקדושה, ואם הורתם בקדושה הם "ישראל מעליא", וגר לא יכול לדון אותם.

**דף נ**

**בגמרא מה ענין ריבים וכו'** הרש"ש ביאר את תמיהת הגמרא – שדווקא בנגעים צריך דווקא כהן, אבל דיני ממונות כשרים בישראל לכתחילה. והערוך לנר הוסיף עוד – שריב צריך דווקא חכם בקי, ואילו נגעים נטמאים אפי' ע"י כהן עם הארץ.

**שם דכתיב וביום הראות** הגמרא במו"ק ממעטת לילות מ"לי ולא לאורי". ונקט "ביום הראות" מכיוון שזו הדרשה הפשוטה. (תוס' סנהדרין ל"ד:).

**שם אל אהרן הכהן או אל אחד** הערוך לנר דייק מהתורת כהנים שהדרשה היא מ"לאחד", והסיבה שלא דרשו מ"אהרן", מכיוון שאהרון היה מומחה לרבים, ואין ראיה ממנו שמי שאינו מומחה יכול לראות את הנגע ביחיד.

**שם סתמא אחרינא אשכח וכו'** בגמרא בסנהדרין (ל"ד:) מבואר שהדין (לפי חכמים) של "גומרים בלילה" נדרש מהפסוק "ושפטו את העם בכל עת"[[13]](#footnote-13), והקשה תוס' שם – מנין שלשיטתם גם סומא כשר, והרי יתכן שגם הם מקישים ריבים לנגעים, ומכשירים בלילה מצד הדרשה של "ושפטו את העם בכל עת". אולם רש"י שם כתב, שבאמת הסיבה שמכשירים סומא היא מכיוון שהוא דומה ללילה (ולא בגלל שחכמים לא מקישים ריבים לנגעים), וכך מבואר גם ברי"ף שם.

**ובדעת תוס'[[14]](#footnote-14)** (שלפי חכמים לא מקישים ריבים לנגעים) ביאר הריטב"א, שהטעם שהגמרא הבינה שלא מקישים (לפי חכמים) ריבים לנגעים היא מכך שריבו מהפסוק "בכל עת" – לילה, ולא יום המעונן כמו שמיעט שם ר"מ.

**שם לאתויי בשר ודגים וביצים** הרשב"א הקשה על הגרסה שלפנינו – שבשר חייב במעשר בהמה[[15]](#footnote-15). והביא שגרסת ר"ח היא "בשר חיה". והריטב"א כתב שאפשר לבאר כך בגמרא גם בלי להגיה – שהכוונה ב"בשר" היא לבשר חיה. ובתוס' יו"ט כתב – שחיוב מעשר האמור במשנה, הוא חיוב שיוצר איסור טבל.

**שם ספיחי סטים** הרמב"ם בפירוש המשנה (כלאים ב' ה') ביאר שיש צמחים שנזרעים ונקצרים וחוזרים וצומחים פעם שניה ושלישית, ומה שצומח בפעם השניה נקרא ספיח. והמאירי פירש שנקראים "ספיחים" מכיוון שאין דרך לזרוע אותם, והם עולים מאליהם.

**ושם ולקיטתו כאחת למעוטי תאנה** תוס' בשבת (ס"ח) כתבו שישנם עוד אילנות שלא נוהג בהם פאה, ופאה נוהגת רק בשמונה מינים שמנה במשנה בפאה (א' ה'). והסיבה שנקט כאן תאנה, היא מכיוון שנלקטת כמה פעמים (כלומר שלקיטתה מפוזרת ביותר, ושייך ללקוט ממנה אפי' שלוש פעמים ביום א' כמבואר בב"ב כ"ח:).

**שם אם היו בהם שומים ובצלין חייבין** הר"ש (פאה ג' ד') העלה צד שבגלל גזירת מלבנות הבצלים והשומים, אפילו הירק מתחייב בפאה.

**רד"ה דכתיב לכל – עד דאיכא כולי מראה** קשה, מדוע לא דרש מהמילה "עיני" שמשמע ממנה שצריך שיראה בשתי עיניו[[16]](#footnote-16). ובערוך לנר ביאר שרש"י לא פירש כך, מכיוון שהמשנה בנגעים (ב' ג') ממעטת ביחד – כהה מאור עיניו, וכהן סומא באחת מעיניו, ומכיוון שמי שכהו מאור עיניו מתמעט בהכרח מ"כל" ולא מ"עיני" (מכיוון שעיניו רואות אלא שאינן רואות בצורה שלמה), כך גם כהן סומא באחת מעיניו[[17]](#footnote-17).

**בד"ה קוצה – לא ידענא אמאי נקט ספיחים** רש"י בשבת (ס"ח) כתב שנקט "ספיחי" מכיוון שאין הדרך ללקוט אותם בשנה שנזרעים, אלא לסוף ארבע וחמש שנים, מכיוון שהשורשים הם העיקר.

**תוד"ה כל – ובירושלמי פוסל אישה לדון** הירושלמי שם מדבר על פסול אישה להעיד ולא על פסול של אישה לדון. ומהר"ם ומהרש"א ביארו שדברי תוס' חסרים, ועיקר ראייתם היא מסוף דברי הירושלמי, שלאחר שהוכיח שאישה פסולה להעיד, הסיק "ומעתה אין אישה דנה", מכיוון שכל הפסול להעיד פסול לדון[[18]](#footnote-18).

**שם ודבורה הייתה דנה ע"פ הדיבור** הרשב"א בשבועות (ל) כתב – שאפשר לפרש שהכוונה ב"שפטה את ישראל" היא שהנהיגה אותם ולא שדנה אותם.

**בד"ה ורבי מאיר – לימא לאתויי אוהב ושונא** בפירוש המשנה לרמב"ם כתב – שהסיבה שהגמרא לא העמידה את המשנה באוהב ושונא היא מכיוון שאהבה ושנאה הם מצבים שעשויים להשתנות במהירות. (ולכן לא שייך לומר עליו שהוא פסול לדון, כי הפסול שלו הוא זמני עד שתסתלק השנאה).

**שם – והרי סומא בשתי עיניו** שיטת הרי"ף בסנהדרין (י"ג) היא שרק סומא באחת מעיניו כשר לפי חכמים, וגרס במעשה ב"ההוא סמיא" – שהיה סומא באחת מעיניו. והרמב"ן שם ביאר – שהרי"ף סובר שגם לפי רבנן מקישים ריבים לנגעים[[19]](#footnote-19), והסיבה שמתירים לדון בלילה היא מצד הדרשה מהפסוק "ושפטו את העם בכל עת", ומכיוון שלילה כשר לדין, כ"ש שסומא באחת מעיניו, כי ראייתו טובה מראייה בלילה.

**שם וא"ת פרק חזקת הבתים וכו'** תוס' שם חילקו בין אופן שהפסול הוא פסול בגוף (הדיין) ששם לא מועיל להסתלק מכיוון שתחילתו בפסול, לבין פסול של נוגע ששם מועיל שמסתלק.

**בד"ה למעוטי – מאי שנא.. חייבי במעשר ופטורים מן הפאה** אלמלא דבריהם היה מקום לבאר – ששם "קציר" לא נופל על קצירת אוכל שאינו נשמר, או שאין לקיטתו כאחת, ואם כן כאשר קוטף פירות כאלה, חסר במחייב בפאה (כמו לגבי פטור ממעשר בפירות שלא נגמרה מלאכתם).

**שם דמן התורה אין נוהג פאה** תוס' בשבת (ס"ח) הביאו תורת כהנים, שדורשת מפסוק ש"אוכל ונשמר וכו'", וכתבו שדברי הגמרא שם הם אסמכתא בעלמא. אולם תוס' הרא"ש כתב בשם רש"י – שפאה נוהגת מן התורה בכל המינים. ולשיטתו הטעם שלא תקנו פאה לתאנה וירק כמו שתקנו מעשר, הוא מכיוון שרק שני מינים חייבים מן התורה, ולכן חכמים לא ראו לגזור חיוב פאה רק לשני מינים.

**אינו נוהג מעשר וכו'** תוס' בבכורות נ"ד הביאו ירושלמי – שדורש שיש חיוב מעשר בפירות האילן מהפסוק "וכל מעשר הארץ" ומסיים, שמעשר ירקות הוא מדבריהם. וכתבו שגם לפי הירושלמי מעשר פירות הוא מדרבנן[[20]](#footnote-20), אלא שלמעשר פירות יש אסמכתא בפסוק ולירק אין.

**אולם** שיטת היראים (קמ"ז) היא שהדרשה שם היא דרשה גמורה, אלא שהיא נאמרה רק בנוגע לחיוב במעשר שני, אבל שאר המעשרות נוהגים מדאורייתא רק בדגן תירוש ויצהר.

**ושיטת הרמב"ם** (תרומות ב' א') היא שכל פירות האילן וזרעים וקטניות חייבין מה"ת בתרו"מ. וגם לשיטתו נראה שהדרשה ההיא היא דרשה גמורה.

**דף נ:**

**בגמרא צריכה מחשבה** רש"י בבכורות (י' ד"ה בכפרים) כתב – שהטעם שצריכה מחשבה הוא כי אין דרך בני אדם לאוכלה. והרמב"ם בפירוש המשנה (טהרות א' א'), כתב שצריכה מחשבה מכיוון שהיא אסורה באכילה.

**שם מן הרום** המאירי גרס "מן הריס" ופירש שהכוונה לשובך.

**תנו רבנן גוזל וכו'** למעשה מחלוקת ר' יוחנן בן נורי וחכמים שנויה כבר במשנה (טהרות ח' ו') וכתב וראיתי שמבארים - שהסיבה שהגמרא הביאה את הברייתא, היא כי מפורשות בה התשובות שהשיבו זה לזה.

**שם אלא בכפרים** המאירי כתב – שפשוט שיבנה היא כרך, ולפי הצד שהמעשה היה בכפרים, צ"ל שהיה בכפרים הסמוכים ליבנה ונקראים על שמה.

**רד"ה שמרדה – ושם גדלה אפרוחין** תוס' רי"ד כתב – שגם אם חשב עליה לאכלה כשהייתה ברשותו, בטלה ממנה המחשבה הראשונה. ולדבריו לא צריך להעמיד שגידלה אפרוחים.

**בד"ה דדרסה – מקבלת ברגליה וכו'** תוס' בחולין (ס"א) הקשו שגם עופות טהורים עושים כן, וכתבו (בשם ר"ת), שדורסת ואוכלת בעלי חיים בעודם חיים, מבלי להמתין שימותו.

**בד"ה בכרכים – ואיכא עם רב** בבכורות (י) כתב – שמכיוון שהיו עשירים, היו רגילים לאכול עופות ושומן.

**בד"ה נבלת – סתמא לאו לאכילה** רש"י בבכורות (י:) ביאר שאינה עומדת לאכילה מכיוון שהיא מאוסה. והוסיף עוד טעם – שהיא דחויה מאכילה משתי סיבות, גם מכיוון שהיא נבלה וגם מכיוון שהיא טמאה, משא"כ נבלת בהמה טהורה שדחויה מאכילה רק בגלל סיבה אחת.

**שם אלא להכי מהניא מחשבתה וכו'** דברי רש"י כאן הם אוקימתא של הגמרא בכריתות (כ"א). ובגמרא שם מובאת עוד נ"מ בכך שחשב לאכול את נבלת הבהמה – באופן שהיה כזית נבלה, וחיפה אותו בבצק. ומטמא אוכלים אחרים במגע.

**תוד"ה מחשבת – דמחיים לא חשב לאכלה** רש"י כתב שמחשבה מחיים לא שמה מחשבה, מכיוון שצריך מחשבה בשעה שהדבר ראוי לקבל טומאה[[21]](#footnote-21). ונראה שגם תוס' מסכים לרש"י, שהסיבה שהמחשבה לא חלה מחיים מכיוון שהעוף לא ראוי לקבל טומאה. וכוונתו לבאר מדוע מחשבת האכילה שחשב מחיים – לא תחול לאחר שהעוף ימות. ועל זה הוא תרץ, שמחשבתו הייתה לאכול לאחר שישחט ולא לאחר שימות.

**בד"ה תרנגולתא – הזכר אסור** במשך חכמה בפרשת נח, ביאר לפי תוס' פה את מדוע התורה לא כתבה במפורש שהעופות שהצטווה להביא מהם שבעה שבעה, היו טהורים (כמו שפירשה לגבי בהמות). מכיוון שהצטווה להביא שבעה גם "תרנגולתא דאגמא" שהזכר במין הזה טמא.

**שם ונאסר ממילא ע"י סימני טומאה** החזו"א (יו"ד י"ד[א] י"ב) הבין שדברי תוס' פה אמורים דווקא לגבי "תרנגולתא דאגמא", מכיוון שבמין הזה נאמר שטהרת האפרוח לא נקבעת לפי האם, אלא לפי הביצה, שאם זו ביצת זכר טמא, ואם ביצת נקבה טהורה. אבל בשאר המינים שבהם גם הביצה טהורה, וגם האם טהורה, גם אם ייצא אפרוח עם סימני טומאה, הוא יהיה טהור.

**שם ומיהו נראה וכו'** ב"קובץ שמועות" (חולין כ"ז) ביאר ששני הצדדים בתוס' תלויים בשאלה האם סימני הטומאה הם הגורם לטומאה, או שהם רק סימן לאיזה מין לשייך את הבע"ח אם למין טהור או טמא, ולכן אין נ"מ בכך שהאפרוח נולד מן הביצה, מכיוון שהגיע ממין טהור.

**שם עד שיהא בו כל ד' סימנים** מהר"ם ביאר – שבמינים שאינם מנויים בפרשה צריך ד' סימני טומאה דומיא דנשר, וזה דבר שאינו מצוי, וגם לא יתכן שתרנגולא דאגמא הוא נשר, כי בנשר גם הנקבות אסורות.

**בד"ה אלא – ר' יוחנן בן נורי לא בעי מחשבה אפי' בכפרים** הרמב"ם והר"ש במסכת טהרות (ח' ו') ביארו – שר' יוחנן בן נורי נחלק רק בכרכים. והרש"ש (שם) ביאר בדעתם – שעיקר טעמו של ר' יוחנן בן נורי איננו מצד הק"ו, שהרי אפשר לפרוך אותו כמו שפרכו חכמים, והטעם שהוא טימא בכרכים, היה מכיוון שסבר הגוזל לא נמאס בנפילתו ליין. והוסיף שם שמשמע כמו פירושם, כי לשיטת תוס', קשה לשון הגמרא "בכפרים מי איכא למ"ד דלא בעיא מחשבה".

**בד"ה ל"ג – ובחלב בהמה טמאה פשיטא.. דמ"ש מבשרה** מהרש"א קיים את גרסת הספרים, ויישב את קושיית תוס' – שבאמת עיקר החידוש בחלב טמאה איננו שצריך מחשבה, אלא שאינו צריך הכשר, וכתב שכך משמע מפירוש המשנה לרמב"ם במסכת עוקצין (ג' ג').

**שם מיירי בחלב שחוטה** כך פירש רש"י בבכורות (י) והראשונים כאן (רמב"ן רשב"א ועוד) ובאמת, לחלב בהמה טהורה אין טומאת נבלה, ולא שייך לומר שסופה ליטמא טומאה חמורה, וביארו הראשונים לפי זה ש"אינו צריך הכשר" האמור לגבי חלב הוא רק הכשר מים (כי הוכשר כבר בדם שחיטה), אבל צריך הכשר שרץ.

**אולם תוס' רי"ד** פירש שמדובר על חלב בהמה טמאה, שטמאה טומאה חמורה. והרשב"א הקשה על הפירוש הזה, שאפי' בשר נבלה טמאה טעון מחשבה בכל מקום, ומדוע החלב לא יהיה טעון מחשבה. ותרץ הרש"ש (עוקצין ג' ג'), שחלב שדיברו עליו הוא חלב בהמה נחורה, ולכן הוא לא צריך מחשבה, ועדיף מסתם נבלה. עוד יתכן לחלק בין חלב לבין בשר הנבלה, שחלב הוא דבר שנשמר יותר מאשר בשר. ולכן בכרכים סתמו עומד לאכילה אע"פ שבשר טמאה לא עומד לכך.

**דף נ"א**

**בגמרא – שעושה כיוצא בה** הערוך לנר הקשה – שדין "עושה כיוצא בה" הוא דין דרבנן, ואיך הגמרא רוצה להוכיח מזה לדין דאורייתא. ותרץ (לולא פי' רש"י) – שרבא סבר כמו שיטת רב אדא בר אהבה בפסחים היא שבקדשים אוכל מטמא אוכל מן התורה.

**שם שלושה** במשנה כתוב "שלושה עשר", ועיין בהגהות עוז והדר שתקנו גם את הגרסה בגמרא.

**שם מאי שנא הכשר שרץ וכו'** שיטת רש"י בחולין קכ"א ובבכורות דף י' - שגם דבר שסופו ליטמא טומאה חמורה צריך מגע שרץ. וקשה מה הוא יענה על סוגית הגמרא פה. ובחידושי רע"א בבכורות (י) כתב, שהפשטות בדרשה של ר' ישמעאל היא שדבר סופו ליטמא טומא חמורה, מתמעט רק מהצורך בהכשר מים. וכוונת הגמרא פה לומר רק, שלא שייך לומר להפך, שיתמעט מהכשר שרץ שלא מפורש בפסוק, ולא יתמעט מהכשר מים המפורש בפסוק.

**שם הכשר מים נמי לא תבעי** תוס' רי"ד כתב – שמסקנת הגמרא כאן, שלא צריך הכשר שרץ, איננה לדברי הכל, אלא רק לשיטת ר"מ, אבל לשיטת חכמים שחולקים עליו מצריכים הכשרך שרץ. והגמרא כאן רצתה ליישב את שיטת חכמים החולקים על ריב"נ עם שיטת ר' מאיר.

**שם ומודה ר' יוחנן לענין מעשר** ראיתי שמבארים – שמחשבת מחובר מועילה במעשר רק מדרבנן, ולגבי טומאה לא גזרו מכיוון שלא רצו לאפושי טומאה.

**עוד** שמעתי לבאר – שמחשבת אכילה לגבי טומאת אוכלין חלוקה במהותה ממחשבת אכילה לגבי מעשר. כי בטומאת אוכלין – רק מין שמוגדר כאוכל מקבל טומאה. משא"כ במעשר, ששם המין מתחייב, מכיוון שהוא מהמינים שהתורה חייבה לעשר, בלי קשר לזה שהוא אוכל. והצורך בכך שיהיה אוכל הוא רק מצד זה שצריך שתגמר מלאכתו ויעמוד לאכילה. וראיה לדבר משיטות הראשונים[[22]](#footnote-22) שסוברים שאם חשב בתלוש להאכיל לאדם דבר שהיה מאכל בהמה – הוא מתחייב במעשר, אע"פ שאם התבואה נפטרה מסיבה אחרת, היא לא יכולה לחזור ולהתחייב בתלוש (גם אם הסתלקה סיבת הפטור). ולכן – ביחס לטומאת אוכלין, יש חיסרון בכך שהדבר מחובר, ולא יכול לחול עליו שם אוכל. משא"כ לגבי מעשר, ששם גם אם הדבר מחובר, שייך שיחליט להעמיד אותו לאכילה, מכיוון שמחשבת האכילה שם איננה הגדרה של הדבר כאוכל אלא רק העמדתו לאכילה.

**שם לענין מעשר.. שמה מחשבה** תוס' רי"ד כתב, שהנ"מ בכך שמחשבת חיבור שמה מחשבה, איננה במקרה שרוצה לאכול, כי בכה"ג חושב גם בתלוש ואין לך מחשבת אכילה גדולה מזו[[23]](#footnote-23). אלא הנ"מ היא במקרה שרוצה למכור או להאכיל לבהמה קודם מירוח, שאז יש מחשבת אכילה רק במחובר.

**שם בחצר שעלו מאליהן** עיקר התירוץ של רב אשי (כמו שמבואר ברש"י) הוא - שהכוונה ב"נשמרין" היא שהחצר משתמרת ואינה הפקר, ולא שזרע אותם לאדם. והקשה מהר"ם – מדוע הוא הוצרך לומר שהם עלו מאליהן. ותרץ – שעד כמה שזרע אותם, אין הדרך לזרוע במקום הפקר. ורק כשעלו מאליהם הדרך לפעמים שעולים במקום הפקר. ועיין בערוך לנר שביאר באופן אחר מדוע נקט "שעלו מאליהן".

**רד"ה טומאה – שאין מטמא אלא אב הטומאה וכו'** הרש"ש ביאר, שאפי' בשעה שהעוף בבית הבליעה, והוא נחשב כאב לגבי טומאת הבגדים שעליו, הוא לא מטמא אדם אחר וכלי חרס.

**שם אבל אוכל חוזר ומטמא וכו'** המאירי ביאר באופן אחר – שבאדם שאכל נבלה, לא מצינו שעושה טומאה כיוצא בו, משא"כ לגבי אוכלין, שעושים כיו"ב ע"י משקה.

**בד"ה הכשר שרץ – שיכשירו שרץ** עיין ברשב"א ובמאירי שהביאו פירוש אחר בשם ר"ח – ל"הכשר שרץ" ול"הכשר מים". ועיין במה שדחו שם.

**בד"ה מתיב רב אשי – לרבא** בגמרא בקידושין (ע"ב:) מובא – שביום שמת רבא נולד רב אשי[[24]](#footnote-24). ולא יתכן שרבא ענה תשובה לרב אשי. והרש"ש כתב (ע"פ דברי תוס' בחולין ב':) – שגם בזמנו של רבא היו שהקשו את קושיית רב אשי, ורבא ענה להם.

**בד"ה ופטור – ל"ל.. לעני ולגר תעזוב וכו'** יש שינוי בין רש"י פה לרש"י בב"ק ובחולין, ועיין במה שנכתוב על תוד"ה מין.

**שם הפקר כי האי גוונא** תוס' בתמורה (ו) כתבו שמתחייב רק כשזכה בגוף השדה (ולא בפירות). והר"ן בנדרים (מ"ד:) כתב שמתחייב רק באופן שהמפקיר עצמו חזר וזכה.

**בד"ה מודים – שאין דרכן לעשות מהן ערוגה** המקדש דוד (פאה א' ג') פירש בדעת רש"י[[25]](#footnote-25) – שהמיוחד במינים הללו הוא – שהדרך לזרוע מהם פחות משיעור ערוגה[[26]](#footnote-26), ולכן גם שיעור כזה מתחייב בפאה. אך קשה – שלכאורה אין קשר בין הדין הזה מחלוקת ר"מ וחכמים במנמר שדהו (ששם נחלקו האם קצירה של הקלחים שהבשילו נחשבת קצירה). וצריך לומר שהצד השווה בין שני הנידונים הוא – שמשכ"ל חיוב פאה בפחות משיעור ערוגה.

**והרמב"ם (מתנות עניים ג' י"א)** פירש באופן אחר: שהמשנה דיברה באופן שמנמר את השדה, והסיבה שחכמים מודים במינים האלה שחייב לתת פאה לכל מין, היא מכיוון שהדרך לזרוע מאותו המין ערוגות בודדות (לשיטת הרמב"ם ערוגה שלמה חייבת בפאה[[27]](#footnote-27)), ויש חשש שהרואה יאמר שהמין הזה נזרע ערוגות ערוגות ולא נתן ממנו פאה.

**והר"ש** פירש ע"פ הירושלמי – שהנושא במשנה הוא שיעור ההפסקה בין שדה לשדה שמחייב בפאה - שאע"פ שכדי להפריד בין שדה לשדה לענין פאה, צריך שיעור של ג' תלמים של פתיח, כל זה דווקא בשאר מינים, שהדרך לזרוע מהם שדות שלמות, אבל במינים הללו, שהדרך לזרוע מהם מעט, כל ערוגה נחשבת שדה אחת גם בלי הפסקה.

**תוד"ה שום - תימה דיפרש (ה)[ב]מחשבה גופה** הערוך לנר הקשה על קושייתם, שאולי זו באמת כוונת הגמרא, שטומאה חמורה אינה צריכה מחשבה בשום מקום.

**שם מיהו נבלה נמי צריך שתהיה ראויה וכו'** הרש"ש הקשה, שבר פדא לא הצריך מחשבה אלא הצריך רק שהנבלה תהיה ראויה[[28]](#footnote-28). ועיין בפתחי נדה.

**בד"ה אלא – דבחצר אין דרך לזרוע אלא בגינה** משמע שבגינה כן זורעים את המינים האלה. ומדברי הרמב"ם בפירוש המשנה (מעשרות ג' ט') נראה שדרך המינים האלו (הסיאה והאזוב והקורנית) לצמוח רק בגגות ובחצרות בלי שיזרעו אותן, ולא בשדות.

**שם אם צירף או בלא צירוף** בתוס' הרא"ש נראה, שכוונת תוס' לבאר בשני אופנים: או שנקט "שבחצר" כדי להשמיע שבמינים האלה חצר קובעת עם צירוף כדי לחייב במעשר, או שקובעת גם בלא צירוף, מכיוון שאין דרך לעשות מהם גורן.

**שם והא דתנן בשביעית.. לא קשה וכו'** תוס' הרא"ש יישב בעוד אופן, שהמינים הללו עומדים גם לאכילת אדם וגם לאכילת בהמה, וכוונת המשנה בשביעית לומר, שאינם מיוחדים לאכילת אדם לחוד, ולא לאכילת בהמה לחוד.

**בד"ה מין – ותרתי ש"מ** הערוך לנר – כתב שרש"י יישב את הקושיה הזו, במה שכתב כאן ש"תעזוב יתירא" הוא "תעזוב" שכתוב בפרשת קדושים, ובמקומות אחרים כתב ש"תעזוב יתירא" – הוא "תעזוב" שנכתב בפרשת אמור. וכתב שדברי רש"י משלימים אלו את אלו, ואביי ורבא דורשים אותם מר כדאית ליה ומר כדאית ליה.

**דף נ"א:**

**בגמרא ורמינהו הקשט והחימום** במסורת הש"ס ציין למשנה בעוקצין, והערוך לנר העיר שדברי ר' יוחנן בן נורי אינם שנויים במשנה, והוכיח מזה שהכוונה לברייתא.

**שם אם נקחין בכסף מעשר וכו'** במשנה אחרונה (בעוקצין שם) כתב שהטעם שר"ע התיר לקחת את המינים הללו בכסף מעשר, הוא מכיוון שהוא דורש את הפסוק "ונתת הכסף" בדרך של "ריבוי ומיעוט". ולשיטתו ממעטים רק דבר שלא דומה לפרט בשום צד, אבל המינים הללו, שראויים לאכילה בתערובת עם מינים אחרים, לא התמעטו. ור' יוחנן בן נורי שחולק עליו דורש ב"כלל ופרט וכלל" ולכן הוא סובר שתבלין שלא נאכל בעצמו (ולא דומה לפרט) לא נלקח מכספי מעשר.

**שם לכמך עשויה** הרמב"ם (טומאת אוכלין א' ז') כתב – שאם חשב לתת את השבת בקדרה, היא לא מטמאת טומאת אוכלין. ומהר"י קורקוס הסתפק האם כוונת הרמב"ם שחשב בשעת זריעה (או קצירה), או שמחשבתו מועילה אפילו כשחשב לאחר שתלש, ודברי המשנה – "השבת משנתנה טעם בקדרה" אמורים באופן שלא חשב דווקא לתת בקדרה.

**במשנה – יש לו ביעור** במהותו של ביעור ישנן כמה שיטות:

* **שיטת הרמב"ם** (שמיטה ויובל ז' ג') היא – שביעור הוא כילוי הפירות מן העולם (מלבד מזון ג' סעודות שמותר לו להשאיר.
* **שיטת הראב"ד** שביעור מתחלק לשני שלבים, השלב הראשון (נלמד מהפסוק – "והשביעית תשמטנה ונטשתה ואכלו אביוני עמך") הוא כשכלו הפירות בעיר ובתחומיה, שאז – מביא פירותיו לב"ד והם מחלקים מהם מזון ג' סעודות לכל אדם, ואם אין שם ב"ד מפקיר את הפירות, ויכול לחזור ולזכות בהם. ובשלב השני (נלמד מהפסוק "ולבהמתך ולחיה אשר בארצך) - כשכלו הפירות מכל הארץ, חייב לכלות את הפירות ולבערם מן העולם.
* **שיטת הרמב"ן** היא שביעור פירושו הוצאת הפירות מהבית והפקרם, ולאחר שהפקיר, יכול לחזור ולזכות בפירות.

**בגמרא והני לא כלו להו** שיטת הרמב"ם (שמיטה ויובל ז' י"ד) היא – שבמינים שאינם מאכל אדם או מאכל בהמה או מין הצובעין (ואינו עומד לעצים), יש קדושת שביעית ואין ביעור, וזו הסיבה שלעיקר הלוף ועיקר הדנדנה אין ביעור. ובמרכבת המשנה (שם) ביאר לשיטתו - שכוונת הגמרא כאן, שמכיוון שהמינים הללו בכלל אינם עומדים למאכל בהמה, לא שייך לומר ש"כלו לבהמה מן השדה"[[29]](#footnote-29).

**במשנה כל שיש לו קשקשת** תוס' בחולין (ס"ו:) ביארו בשני אופנים – מנין חז"ל ידעו את הכלל הזה: או שקיבלו מאדם הראשון שקרא לכל המינים שמות[[30]](#footnote-30), או שקבלו כך הלכה למשה מסיני.

**בגמרא מאי קשקשת סנפיר** תוס' בחולין הקשו – שלא מסתבר שהתורה באה להוציא מטעויות. ותרצו – שממשמעות המילה "קשקשת" היא דבר שאינו שווה וחלק, ולכן היאנופלת גם על סנפיר.

**שם יגדיל תורה ויאדיר** הריטב"א כתב (שאע"פ שהתורה לא צריכה לכתוב "סנפיר" כדי להודיע איזה מין טהור), יתכן שגם הסנפיר וגם הקשקשת גורמים את הטהרה.

**שם לאתויי מאי** הרשב"א (ברכות מ"ד:) כתב, שהסיבה שהגמרא לא תרצה "לאפוקי פחות מכשיעור", הוא בגלל מה שמבואר לעיל ש"מין קתני", וגם מינו של פחות מכזית טעון ברכה לאחריו.

**שם ולר' יצחק דמברך אירק** בביאור מחלוקתם – כתב האור זרוע (קפ"ב) – שר' יצחק בר אבדימי סבר שטעם הירק לא מורגש לאחר האכילה ולכן לא שייך לברך עליו "בורא נפשות", ור' יצחק סבר שגם בירקות יש טעם ורק במים אין.

**והפני יהושע** (בברכות מ"ד:) ביאר שחכמים הסמיכו את חיוב ברכה אחרונה על שאר מינים על הפסוק "ואכלת ושבעת", ונחלקו כאן מה בכלל "ואכלת ושבעת" האם רק בשר וביצים, שמשביעים, או גם ירקות כי שייכת בהם אכילה, או אפי' מים כי שתיה היא בכלל אכילה.

**והצל"ח** (שם) ביאר שמחלוקתם תלויה בשאלה על מה נופלת לשון "בורא נפשות" – האם רק על בעלי חיים שהם בריות, או גם על מיני ירק, שהם צומחים ואפשר להחשיב את חידושם כבריה, או אפי' על מים – אע"פ שבריאתם מששת ימי בראשית.

**רד"ה לכמך – בכותח** הרמב"ם בפירוש המשנה בעוקצין (ג' ד') פירש שאוכלים מהשבת חי לאחר האוכל.

**בד"ה אמריתה לשמעתא – האי שמעתא.. לא תימא וכו'** מהרש"ל מחק לפי רש"י הזה את המילה "אמר" בגמרא. וכתב שרש"י דייק ש"לא תימא" אלו דברי רב אשי ולא דברי רב כהנא, מכך שלא כתוב "כי אמריתא לשמעתתא".

**בד"ה אין בה – אם חזר ונפל** הרע"ב על המשנה בעוקצין (ג' ד') כתב נ"מ נוספת – באופן שהזר אכל את השבת עצמה.

**בד"ה יש לו – שאין קרנים אלא לבהמה וחיה טהורה** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב שהמשנה מדברת על סימני חיה (שנצרכים כדי להתיר את חלבה), שמבואר בחולין (נ"ט) שסימניה הם בקרנים ובטלפים. וצריך לפרש לפי זה, שהכוונה ב"יש לה קרנים" היא שיש לה קרני חיה, דהיינו קרנים מפוצלות, או קרנים כרוכות חדורות וחרוקות, שאלו סימני חיה כמבואר בגמרא שם.

**ותוס' בחולין** (נ"ט:) הביאו פירשו שהקרניים מועילות להוציא מחשש בהמה ומחשש טמאה, שצורת הקרניים מוציאה מחשש בהמה (וכאשר יש סימנים בקרניה חלבה מותר), ומכיוון ש"כל שיש לה קרנים שיש לה טלפים" הן מועילות גם להוציא מחשש טמאה.

**תוד"ה ולבני – דעל תפילין לבד** הרמב"ן והרשב"א חולקים על תוס', וסוברים שבני מערבא היו מברכים אחר סיום כל המצוות, והטעם שנתן הירושלמי – שנאמר בתפילין "ושמרת את החוקה", היא רק ביאור מדוע ברכו בנוסח "לשמור חוקיו", ולא בנוסח "לשמור מצוותיו" כמו אחר כל המצוות. והביאו ראיה לשיטתם ממה שהקשה תוס' – מדוע הגמרא לא אמרה "לאתויי שאר מצוות".

**שם לאחר שקיעת החמה עובר בעשה** במרומי שדה (ברכות כ"ד:) הקשה - מדוע ברכו לאחר חליצתן ולא לפניה מדין "עובר לעשייתן" – וכתב שלשיטתם אין מצווה לחלוץ אלא לא להניח, והם סוברים שמברכים על כזו מצווה למרות שהיא בשוא"ת.

**דף נ"ב**

**בגמרא אבל אשה בין גדולה ובין קטנה** תוס' ביבמות (ס"ז:) כתבו – ששיטת ר' יוסי היא שחוששים למיעוט, ולשיטתו קטנה רק חולצת, אבל אינה מתייבמת שמא תמצא איילונית[[31]](#footnote-31). וביארו שם, שאע"פ שאינה מתייבמת, לא מחשיבים אותה כ"אינה עולה לייבום", מכיוון ש אם יבוא אליהו ויגיד שהיא לא איילונית, היא תוכל להתייבם.

**שם וכיוון דתנא וכן התינוק** בהגהות עוז והדר הביאו, שהגרסא בכתב יד, ובמשניות בדפוס ישן היא "..וכן התינוק, תינוק שהביא שתי שערות וכו'". ומובנת יותר קושיית הגמרא – שמכיוון שכבר אמר "וכן התינוק" אין טעם לחזור שוב "תינוק שהביא וכו'".

**שם ומודה ר' יהודה וכו'** תוס' בב"ב (קנ"ו) הסתפקו האם ר' יהודה נחלק רק בנוגע למיאון, או בנוגע לכל מצוות. אולם הרמב"ן והר"ן כתבו שר' יהודה מודה שדינה כגדולה לאחר שתביא שתי שערות, והראיה – שגם הוא מודה שאם נבעלה לאחר שהביאה שתי שערות אינה יכולה למאן[[32]](#footnote-32), והסיבה שהוא התיר למאן עד ש"ירבה שחור" הוא מכיוון שקידושיה מדרבנן, וכל זמן שלא נראית גדולה – יכולה למאן.

**שם שאם נבעלה** הריטב"א פירש, שהכוונה שנבעלה בעדים, מכיוון שהבועל בלא עדים אין חוששים לקדושיו.

**שם סבור למעבד.. ואע"ג דנבעלה** תוס' הרא"ש הקשה – שלשיטתם מוכרחים לומר שלפי ר' יהודה בועל על דעת קידושין הראשונים. ואם כן מדוע לא תמאן גם לאחר שירבה השחור. ותרץ שבכה"ג שנראית גדולה, גוזרים שלא תמאן אטו נתקדשה האידנא.

**שם ונראות כמי שירבה השחור** תוס' הרא"ש (יבמות י"ב:) כתב שלשיטת ר' יהודה דין מיאון תלוי בכך ש"ניכרת לכל כגדולה", ולכן, אפי' אם רבה והשחור ונשרו השערות, יכולה למאן. והרשב"א כאן כתב שכאשר רבו השערות היא "גדולה ממש", וקצת משמע שריבוי השערות הוא שיעור בגדלות, ואם גדלה כל כך לא יכולה למאן גם אם נשרו השערות.

**רד"ה ריחני – דהנאה מועטת היא** הכלבו כתב – שהסיבה שלא תקנו ברכה אחר ריח היא מכיוון שכאשר מעבירים את הריח מחוטמו, פסקה הנאתו. (וזה דומה לברכה אחרי שיעור עיכול).

**בד"ה ר' יהודה – ול"ג על הלבן** תוס' בב"ב קנ"ו[[33]](#footnote-33) הביא את דברי ר"י – שקיים את הגרסה, ופירש שבשר נקרא "לבן" (אגב זה שהשער נקרא "שחור").

**שם משערות הרבה**  דברי רש"י אינם כמו מסקנת הגמרא – שדי בכך שנראות כמי שרבה שחור על הלבן. והערוך לנר כתב שכוונת רש"י לפרש את המשמעות הפשוטה של "ירבה", כדי לבאר מה השמיע מר עוקבא שאמר "לא שירבה ממש".

**בד"ה ואיזו – וכגון קטנה** מבואר בדברי רש"י כאן – שגם קידושין קטנה כלולים ב"קדושי טעות" שר' ישמעאל דבר עליהם. והרשב"א ביאר – שקדושי קטנה מכונים "קדושי טעות" מכיוון שגם כשבעל אותה לאחר שגדלה, טעה לחשוב שהיא כבר מקודשת, ולא בעל לשם קדושין[[34]](#footnote-34).

**בד"ה לא לישתמיט – בכוליה ש"ס חד תנא** מהר"ם העיר על פירוש רש"י, שאם קושיית הגמרא הייתה – מדוע אף תנא לא השמיע לנו שגומא היא סימן, היא לא תרצה על כך כלום. וביאר שקושיית הגמרא היא על שיטת רב הונא, שהצריך שערות עם גומות, מדוע התנא לא השמיע ששערה היא סימן רק יחד עם גומא, וע"ז הגמרא תרצה – שלא שייך להשמיע את זה, מכיוון שהיינו חושבים שצריך גומא בראש כל שערה ושערה, ושתי שערות בגומה אינן סימן.

**והחדוד הלכות** כתב בדעת רש"י, שרב מלכיו לא בא לחלוק על רב הונא ולומר שגומות הן סימן, וכוונתו רק לומר שגומות מורות על כך שהיו שערות ונשרו. אולם הגמרא בקושיה הבינה שגומות עצמן הן סימן, ולכן הקשתה "לא לישתמיט תנא וכו'", וביאור הקושיה – שעד כמה שלעולם צריך גומות, וגומה לחוד היא סימן הסימן של שערות מיותר. וע"ז היא תרצה, שגומה איננה סימן, אלא שאין גומות בלא שערות, ואם התנא היה אומר שצריך שתי גומות, היינו חושבים ששתי שערות בגומה אחת אינן סימן.

**תוד"ה קדושי טעות – וכי לית ליה מתני' דיבמות** צריך להבין מדוע היה קשה לתוס' לומר שר' ישמעאל חולק על המשנה ביבמות כמו שאמרו במסקנה. ובאמת בגמרא ביבמות שם מבואר, שהתנא לא מנה (בתוך ט"ו נשים) עריות ששנויות במחלוקת. ותוס' הבינו שמאותה סיבה גם הדין "אי אתה מוצא בחמותו וכו'" הוא גם דין מוסכם. וכך מבואר בתוס' ביבמות דף ב: - שלאחר שהעמידו שהמשנה שם היא לא כמו ר' ישמעאל, הם הקשו מהגמרא שם בהמשך שאמרה שבפלוגתא לא מיירי.

**דף נ"ב:**

**בגמרא בין קשרי אצבעותיה** הר"ן כאן כתב – שמכיוון ששערות בקשרי אצבעותיה הן סימן, ה"ה שב' שערות שבזקן העליון הן סימן. אולם תוס' ביבמות (פ:) הוכיחו מהגמרא שם – שאע"פ ששערות בכל הגוף מועילות לדין הבאת ב' שערות, שערות שבזקן לא מועילות.

**שם ורבנן.. ב' שערות במקום אחד[[35]](#footnote-35)** הראשונים כתבו שגם הם מודים שלא צריך שערות דווקא במקום הערווה, ונחלקו בזה שהצריכו שיהיו במקום אחד. אולם הרמב"ם[[36]](#footnote-36) (אישות ב' י"ז) כתב "שתי שערות אלו צריכות שיהיו במקום הערוה", וכתבו הראשונים בדעתו, שהכוונה ב"מקום אחד" היא למקום המיוחד. והריטב"א כתב על דבריו, שאם קבלה היא נקבל להחמיר מיהת.

**שם שתקיף העטרה** המאירי כתב – שזה לא סימן במקום ערווה, אלא סימן של מעלה. וכך משמע גם בראשונים הנ"ל ובמהרש"א, שכתבו שהשיעור לענין מיאון לפי ר' יוסי הוא אותו שיעור כמו שיעור בגרות.

**שם** ר' יוסי אמר לעיל את אותו שיעור "שתקיף העטרה" לגבי סימני בגרות. ולכאורה הסיבה שהזמן שיכולה למאן בו שווה לשיעור בגרות הוא - מכיוון שאז ניכר שהיא גדולה, ולכן לא יכולה למאן כי יש חשש שיאמרו שאשת איש יוצאת בלא גט.

**ויש לבאר** לפי זה את דברי רש"י בסנהדרין (ס"ו:), שכתב – ששיעור בגרות הוא בזמן שירבה שחור על הלבן, והרש"ש שם תמה - שלא מצאנו מי שסובר שזה שיעור בגרות, ורק ר' יהודה אמר את השיעור הזה לגבי הזמן שיכולה למאן בו. ולפי מש"כ מיושבת הקושיה, כי כמו שלפי ר' יוסי שמאחר את זמן המיאון לאחר שגדלה, עד הזמן שתהיה בוגרת, כך גם ר' יהודה מאחר עד הזמן שתהיה בוגרת לשיטתו[[37]](#footnote-37).

**שם כדברי כולן –** המשנה למלך (אישות ב' ט"ז) הקשה – מה הנ"מ בסימן האמצעי, ותרץ בחידוד הלכות, שיש נ"מ באופן שהתקדשה פעמיים – פעם אחת לאחר שהביאה סימן קטן, ופעם אחרת לאחר שהביאה סימן גדול. שחוששים לקידושי שניהם. ועיין שם שהאריך בזה[[38]](#footnote-38).

**שם כדברי כולן להחמיר** הרא"ש פירש - שמכיוון שיש ספק כמו מי ההלכה, צריך להחמיר מספק. אולם ר' חיים (אישות ב' ט"ז) הביא כמה ראיות, שלשיטת הרמב"ם – הדין של "הלכה כדברי כולן להחמיר" נאמר בתורת וודאי, וכל השיעורים בשערות ניתנו בסיני[[39]](#footnote-39). וביאר לפי זה – מדוע הרמב"ם פסק לגבי פרה, שאם ראש השערה שחור והעיקר אדום, די בכך שיהיה בעיקר שיעור של "שינטל בזוג" שזה השיעור הקטן לשיטת הרמב"ם. מכיוון ששם אין דין שיהיה לעיקר האדום חשיבות של שער. ודי בכך שיהיה בו שיעור שער בשום מקום, כדי שהשער השחור לא יבטל אותו.

**במשנה הרואה כתם** בחכמת בצלאל הקשה מדוע נשנתה המשנה הזו שעוסקת בדיני כתמים, בפרק שעוסק בסימני גדלות. ותרץ שאגב זה שבמשנה הראשונה הובאה מחלוקת שבה ר"מ מחמיר וחכמים מקילים, הובאה כאן עוד מחלוקת כזו.

**שם אין בכתמים משום זוב** הריטב"א כתב שהכוונה היא שלא צריכה לחשוש שהיא זבה גדולה. (אבל צריכה לשמור יום כנגד יום).

**שם כתמים אין בהם משום זוב ופעמים וכו'** נראה שביאור דבריו הוא – שכתם (יחיד) לא יכול להיות סיבה לזיבה. אך כמה כתמים, יכולים להביא לידי זוב.

**שם לדבריהם דרבנן קאמר** במשנה אחרונה ביאר לפי זה את שינוי הלשון במשנה, שר"מ נקט "הרואה כתם" בלשון יחיד. וחכמים ענו לו – "אין בכתמים משום זוב". והטעם – שכל אחד מהם השמיע רבותא, שלפי ר"מ חוששים אפי' בכתם אחד, ולפי חכמים לא חוששים אפילו בכמה כתמים.

**שם מאי שנא פחות וכו'** כלומר – כמו שמטהרים בפחות משלושה גריסים, מכיוון שהכתם לא מספיק גדול כדי לתלות שנעשתה זבה, כך גם כשראתה כתם בגודל שלושה גריסים, מכיוון ששייך לתלות חלק מהדם במאכולת, צריך לדון כזה כתם כמו כתם שאין בו שלושה גריסים.

**שם – אגב זוהמא דם מאכולת הוא** קשה, כי תמיד חוששים למאכולת למרות שאין שם זוהמא, ומדוע כאן צריך להגיע לטעם של זוהמא כדי לחשוש למאכולת. ובשו"ת הרמ"א (צ"ז) ביאר - שמכיוון שהכתם נמצא סמוך לדם שיצא מגופה, לא היינו תולים במאכולת אלמלא הטעם של "אגב זוהמא".

**שם אחת זו ואחת זו חוששת** מבואר שעד כמה שראתה שיעור שני גריסים בבין השמשות, טמאה. והמאירי כתב – שהדברים מתמיהים, מכיוון שגם שבין אם בין השמשות נחשב יום ובין אם הוא נחשב לילה, יוצא שלא ראתה שיעור שמטמא אותה. ותרץ שטמאה בגלל גזירת חכמים, שמא תראה שני גריסים, ואז יהיה חשש שראתה אחד ביום הראשון ואחד ביום השני[[40]](#footnote-40).

**רד"ה אחת בגבה – תחת אותו מקום** הריטב"א הביא שיש שפרשו "גבה" ו"כריסה" כפשוטו.

**בד"ה שתכלכל – לא שמעתי** עיין במאירי שכתב פירוש בזה.

**בד"ה ובנגעים – מיעוט שער שתיים** תוס' יו"ט בנגעים (ד' א') הוכיח ש"שער" הוא לשון רבים, ו"שערה" היא לשון יחיד – ועיי"ש שהאריך בזה. ובתוס' אנשי שם (שם) הביאו בשם הראב"ד על התורת כהנים – שכמו שהתורה גילתה ש"עד" הוא שניים, ה"ה לכל לשון יחיד. (ק"ק כי יש לחלק בין "עד" שיכול להתפרש במשמעות של "עדות" לבין שאר לשונות יחיד).

**בד"ה שיהו ניטלות – שיעורא רבה** הרמב"ם (אישות ב' ט"ז ובפירוש המשנה) כתב שהשיעור הזה הוא השיעור הקטן[[41]](#footnote-41), והמשנה למלך (שם) תמה – איך תתכן כזו מחלוקת מן הקצה אל הקצה במציאות. ועיין ומהרש"ל רצה להגיה ברש"י ולגרוס "וזהו שיעורא"[[42]](#footnote-42).

**בד"ה להחמיר – משנקרצות בצפורן לא תמאן** בחדוד הלכות העיר, שבלא"ה חוששים משהגיעה לכלל שנים, שהיו שערות ונשרו בגלל חזקה דרבא, וכל הנ"מ במה שהחמירה הגמרא פה היא באופן שלא נבעלה.

**בד"ה מקולקלת - אינה יודעת פתח נדותה** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב הכתם נמצא בלא עת נדותה, ו"מקולקלת" לעניין זה שהתקלקל הזמן הקבוע לנדתה ונתקלקלה וסתה[[43]](#footnote-43). ונראה שהרמב"ם היה מוכרח לפרש כך לשיטתו (איסורי ביאה ו' ו') – שימי הנידה והזיבה נקבעים לפי הפעם הראשונה שראתה. ואם כן לא יתכן שהקלקול הוא שלא יודעת מה הם ימי נדתה.

**בד"ה מהו – ומביאה קרבן ואינו נאכל[[44]](#footnote-44)** משמע שאע"פ שלא הרגישה, מביאה קרבן, וכל הסיבה שקרבנה אינו נאכל היא מכיוון שמא הדם איננו מגופה, אבל עד כמה שברור שהדם מגופה, קרבנה היה גם נאכל. והרמב"ן חולק על רש"י, מכיוון שטומאת כתמים דרבנן ולא מביאים עליה קרבן, ופירש שקמ"ל שלא מביאה קרבן ולא נאכל. וצריך לדעת מה יענה רש"י על ראיית הרמב"ן.

**הריטב"א** ביאר בדעת רש"י – שחוששים שמא הרגישה ושכחה, ולכן מביאה קרבן, אך קרבנה לא נאכל מכיוון שחוששים שלא הרגישה כלל[[45]](#footnote-45).

**ובסדרי טהרה** (ק"צ צ"ג בד"ה ועוד ראיה) כתב – ששיטת רש"י היא - שאם ברור שראתה מגופה, חוששים לטומאה דאורייתא אפילו אם לא הרגישה. והביא ראיה לכך גם מרש"י לקמן בדף נ"ח.

**תוד"ה הלכה – דאפי' אחת בגבה וכו'** הבאנו מקודם את דברי הרמב"ם (אישות ב' י"ז) – שהצריך שתי שערות במקום הערווה, ולא חשש ל"אחת בגבה ואחת בכריסה". וכתב בביאור הגר"א, שלשיטת הרמב"ם הפסק של "הלכה כדברי כולן להחמיר" – נסוב רק על המחלוקת במשנה לגבי גודל השערות, ולא על המחלוקות לעיל.

**בד"ה שלש – אין לנו להקל.. כיון דיש בו שיעור** בחידוד הלכות כתב – שהטעם הוא מכיוון שאין דרך אישה לראות פחות משיעור גריס. אך סיים – וצ"ע. ונראה שהוקשה לו, היכן מצינו שכך היא המציאות, ועוד יש להקשות – מדוע לא נתלה שהדם יצא במשך יומיים ולא במשך שלושה ימים. והערוך לנר כתב בדעת תוס' – שמכיוון שברור שיצא מגופה שיעור דם שראוי להפוך אותה לזבה, מחמירים לחוש שהוא יצא באופן שבאמת הפך אותה להיות זבה[[46]](#footnote-46).

**דף נ"ג**

**בגמרא שנתנה ידיה בעיניה כל ביה"ש** הבית יוסף בסימן קצ"ו כתב, שבהכרח כוונת הגמרא למוך דחוק, מכיוון שזה דבר שאי אפשר – שיהיו ידיה בין עיניה כל בין השמשות.

**שם הא לא בדקה** הריטב"א ביאר – שאע"פ שר' חנינא בן אנטיגנוס טיהר גם כשלא בדקה, מ"מ חכמים היו צריכים לטמא, מכיוון שהם מטמאים כשראתה שיעור של ג' גריסים, וכ"כ היו צריכים לחשוש שראתה בין השמשות.

**שם אלא בדרבי קשיא** הריטב"א כתב שהגמרא לא הייתה יכולה לתרץ את הברייתא השניה ע"ד שתרצה מקודם – "שאף חכמים לא נחלקו", מכיוון שלא כתוב בה פעמיים "נראין".

**רד"ה בין השמשות – ושיעורו חצי מיל** רעק"א (בברכות ב:) הקשה שבגמרא בשבת ל"ה מפורש שהשיעור של בין השמשות לפי ר"י הוא שלושת רבעי או שני שליש מיל. והגר"א הגיה ברש"י – "יותר מחצי מיל"[[47]](#footnote-47).

**בד"ה שלא – בשביעי שלא בדקה בין השמשות** מבואר פה – שחייבת לבדוק דווקא בבין השמשות[[48]](#footnote-48), והרא"ה בבדק הבית (ז' ה') כתב – שגם אם ראתה דם בו ביום די בבדיקה מן המנחה ולמעלה, מכיוון שיצא רוב היום בטהרה.

**בד"ה בשלמא – אי לא פירש רבי.. בין לעיל בין הכא** בחידושי הר"א ביאר ביתר הרחבה, שגם אם רבי היה מפרש את דברי ר' יהודה בן אגרא באחד המקומות, לא הייתה סתירה: אם היה מבאר רק בברייתא הראשונה (שחוששת כשבדקה בבין השמשות של ר' יהודה ולא של ר' יוסי), היינו מעמידים בברייתא השנייה – ש"אינה חוששת" כשבדקה גם בבין השמשות של ר' יוסי. ואם היה מבאר רק בברייתא השנייה (שאינה חוששת כשבדקה בבין השמשות של ר' יהודה ולא של ר' יוסי) היינו מפרשים ש"חוששת" בברייתא הראשונה באופן שלא בדקה כלל.

**תוד"ה אבל – דבהא ר' יהודה בן אגרא מודה** כלומר – מכיוון שדבריו הם בשם ר' יוסי, ולשיטתו וודאי מועילה בדיקה בבין השמשות דר' יוסי.

**בד"ה מכלל – ה"מ למיפרך הא משמיה דר' יוסי וכו'** הרשב"א כתב – שהגמרא כעת מבינה שר' יהודה בן אגרא סובר שר' יוסי לא נחלק מעולם על ר' יהודה בזמן בין השמשות.

**שם כיוון דבין השמשות דר' יוסי מישך וכו'** כוונת דבריהם – להעמיד שבדקה לאחר בין השמשות דר' יהודה, ושרבי ור' יהודה בן אגרא נחלקו האם בין השמשות של ר' יוסי בא אחרי בין השמשות של ר' יהודה או שהוא "מישך שייך", שר' יהודה בן אגרא סבר שבין השמשות של ר' יוסי חל אחרי בין השמשות של ר' יהודה, ולכן הבדיקה שעשתה הועילה, ורבי סבר ש"מישך שייך", ונמצא שהבדיקה הייתה גם לאחר בין השמשות של ר' יוסי.

**ותוס' הרא"ש** כתב תירוץ על קושייתם בשם מהר"ם – שגם אם נעמיד כמו שתוס' הציעו, תהיה מחלוקת בין הברייתות בדעת רבי, שלפי הברייתא כאן – יוצא שרבי סובר שהזמן של בין השמשות של ר' יוסי "מישך שייך", ולפי הברייתא דלעיל – יוצא שלפי רבי "הדר חייל". כי רבי אמר שנראים דברי ר' יהודה בן אגרא (בשם ר' יוסי) כשבדקה בבין השמשות דר' יהודה ומשמע שר' יוסי יחלוק בכה"ג.

**דף נ"ד**

**בגמרא יום אחד טמא וכו'** ז"ל שו"ת הרמ"ע מפאנו סימן כ"ד: שהרי כלהו פתחי נדה באפשרי רחוק מאד מתני להו ובמאורעות הזרים בתכלית, אלא שלא נמנעו חכמים ללמדנו גופי תורה בכל אופן שיעלה על הדעת המציא צורך ההוראה בכל חלקיה, וגם כדי לחדד את התלמידים כמו שאמרו בפירוש בגמרא במקומות רבים במסכת זבחים ובירושלמי דנדרים וזולתם ג"כ.

**שם ועשרים** הרשב"א כתב – שאע"פ שיום עשרים איננו בכלל י"ח יום, מנה אותו כדי להשמיע שאסורה לשמש ביום י"ט מצד איסור גרגרן.

**שם גרגרן אסור** רש"י בדף ע"ב ביאר שהסיבה שאסרו לשמש ביום י"ב היא בגלל גזירה שמא ירגיל לשמש עם שומרת יום כנגד יום בתוך י"א (ימי זיבה). ובתוך י"א יום, אם תראה ביום 'ששומרת תהיה טמאה למפרע.

**רד"ה ולילו עמו – ליל אחריו** מוכרחים לפרש ש"לילו" הוא ליל ט', מכיוון שאם לא נאמר כך ייצא – שיש חמישה לילות מלבד היום השמיני, ועיין ברשב"א.

**בד"ה וארבעה – ותשמיש אחרון אינו בתוך י"ח** משמע שמותרת לשמש בליל י"ט (אלא שלא מנה אותו מכיוון שאיננו במחזור של י"ט יום) והרשב"א כתב בשם ר"ח שאסורה לשמש בליל י"ט, מכיוון שהמצווה לפרוש סמוך לוסתה, נאמרה בלילה שקודם הוסת. והקשה עליו – שעונת הפרישה היא העונה שרואה בה ולא העונה שקדמה לה – עיי"ש.

**בד"ה ט"ו – והששה תחלת נדה** הרשב"א כתב – שאע"פ שחוזרת לימי נדותה ביום י"ט, הברייתא דיברה על מ"ח יום, מכיוון שביום י"ט חלה עליה חובת שימור יום כנגד יום ולכן הוצרך לדבר על יום י"ט, ומכיוון שנכנסה להיקף השני (של ימי נדה וימי זיבה) לא חוזרת לפתח נדותה עד מ"ח יום. ועוד – שכדי לתת כלל (קבוע) לשימושה, דהיינו – כמה מתוך כמה ימים מותרת לשמש, היה מוכרח לדבר על מ"ח יום.

**בד"ה ארביסר – להכי מהניא הך ראיה [ד]ד' האחרונים וכו'** סברת המקשה שבימי נדה לא יכולה למנות ז' נקיים היא רק בנוגע לז' נקיים, אבל יום אחד נקי של שומרת יום כנגד יום, כן יכולה למנות בימים כאלה, והראיה מיום כ"ה שנמנה בתוך ימי הנדה. (ועיין בחכמת בצלאל).

**תוד"ה וארבעה - ודלא כאותם שכתבו בשם רבנו סעדיה וכו'** הרמב"ן הוסיף להקשות מהסוגיה כאן גם על שיטת הרמב"ם – שימי הנדה והזיבה הם ימים קבועים, וכאן רואים שהם נקבעים לפי הראיות, וכל זמן שלא מנתה ז' נקיים – לא מונה ימי נדה[[49]](#footnote-49).

**וכתב שם** (על דברי ר' סעדיה גאון) "ועל כיוצא בדברים הללו ידוו כל הדווים שהתורה משתכחת מלומדיה ואין אדם מוצא הלכה ברורה במקום אחד".

**והערוך לנר** יישב את דעת ר' סעדיה גאון – שכוונתו לומר רק שנעשית זבה גדולה באופן שלא בדקה בין ראיה לראיה.

**בד"ה הני – והיאך תחזור חלילה.. דאסורה לשמש וכו'** מהרש"א ביאר – שעיקר קושיית תוס' היא איך חוזרת חלילה, אבל לא קשה איך מותרת לשמש רביע מתוך כ"ח, מכיוון שגם בכ"ח השניים, תהיה מותרת לשמש בז' הנקיים האחרונים (מכיוון שז' הנקיים הראשונים עלו להיות ז' נקיים, וז' שראתה דם לאחריהם הם תחלת נדה). ועוד קשה – שבכ"ח השלישיים תהיה אסורה לשמש לגמרי.

**שם ומה שפירש רש"י דעד ס"ג.. לא דק** עיין במרכבת המשנה (איסורי ביאה גופיה הלכות כ"ה) שיישב את דעת רש"י. וכתב שחמישה הימים הנקיים שמנתה (מיום מ"ד עד יום מ"ח) לא נסתרים ע"י שמונת הימים השביעיים, מכיוון שאין להם חשיבות של ימי זיבה לסתור את המנין, בגלל שהם לא באו לאחר ימי נדות. ולכן די בכך שתמנה את יום ס"א וס"ב (את הימים מיום נ"ז עד ס' לא יכולה למנות מכיוון שגם הם בימים שהיו אמורים להיות ימי נדה).

**דף נ"ד:**

**רד"ה ספק – ומביאה קרבן ואינו נאכל** הרש"ש כתב – שהסיבה שמביאה קרבן אחד ולא שניים היא מכיוון שיכולה להביא קרבן ולהתנות שאם היא יולדת זה יהיה קרבן לידה, ואם היא זבה זה יהיה קרבן זיבה, ומכיוון שכנגד הצד שהיא גם זבה וגם יולדת יש רוב צדדים, היא לא צריכה לחשוש לכך. טכתב שלפי דבריו מיושבת גם קושיית תוס' לעיל בדף כ"א שהקשו מדוע מי שקשתה שני ימים וילדה בשלישי לא מביאה ב' קרבנות, שמא היא יולדת בזוב. (ושם הם תרצו שהתנא שם סובר שיש קושי לנפלים ולכן אם יש כאן לידה אין כאן זיבה.

1. ז"ל ילקוט שמעוני יחזקאל רמז שנה "ומאי שדי אלא כולה בדדי, וה"ק הקדוש ברוך הוא לכנסת ישראל וכו'". [↑](#footnote-ref-1)
2. בפירוש המשנה פשוט לו שאין לאיש סימן העליון, והרב המגיד כתב שהוא חזר בו בהלכות. [↑](#footnote-ref-2)
3. עיין בלחם משנה שביאר את כוונתו באופן אחר. [↑](#footnote-ref-3)
4. וגם הרי"ף (ביבמות פרק בית שמאי) הבין שגם לפי ת"ק לא נאמנות להתיר איסור דאורייתא, אלא שנאמנות לפני הפרק – לעניין זה שגם לאחר הפרק את השערות בשומא. ובתוך הפרק נאמנות מכיוון שדינו כמו לפני הפרק (כר"ש), ולאחר הפרק נאמנות משום חזקה דרבא, כר' יהודה. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכעין זה כתב התשב"ץ חלק א סימן פג וז"ל: "דכל היכא דהויא מלתא דעביד' לאגלויי אין אנו צריכין משפטי עדות שהדבר עד לעצמו וסמכי' אחזקה דלא משקרי אינשי בכה"ג". [↑](#footnote-ref-5)
6. יומא דף ב' חגיגה דף ג' ועוד. [↑](#footnote-ref-6)
7. קושייתו לא קשה לשיטת רש"י – שסובר שאם אמו מישראל כשר לדון גרים אחרים גם בדיני נפשות. [↑](#footnote-ref-7)
8. דבריו לא מתאימים עם תוד"ה תנינא, שכתב שאין ייתור במשניות, אלא רק בדברי רב יהודה. [↑](#footnote-ref-8)
9. מכיוון שזו הבדיקה הכי קלה, ומדוע הברייתא לא מנתה אותה ראשונה, ועוד – מדוע הגמרא לא אמרה "ואם לאו בידוע שאינו מוציא משקה" (כמו לגבי הבדיקות האחרות). [↑](#footnote-ref-9)
10. שהרי ברור שכוונת התורה איננה שיהיו שווים לגמרי למשה רבנו ויהיו נביאים כמוהו. [↑](#footnote-ref-10)
11. והוכיח שם שזו הגרסה הנכונה מכיוון שבכל מקום רב חסדא מזכיר את רב בשם "רבינו" ולא בשם "רבינו הגדול". מאידך – הערוך לנר בסוכה (ל"ג) דייק מלשון "המקום יהיה בעזרו" – ש"רבינו הגדול" היה בחיים בזמן אמירת השמועה, כי לאחר שנחל חיי העולם הבא לא נצרך עוד לעזר, ואם כן לא יתכן שזה היה רבי. [↑](#footnote-ref-11)
12. שם יש הכרח מגוף הסוגיה לומר כך. [↑](#footnote-ref-12)
13. ור"מ שחולק עליהם מרבה מהפסוק יום המעונן. [↑](#footnote-ref-13)
14. ורש"י בסוגייתנו בד"ה וגומרין. [↑](#footnote-ref-14)
15. ואע"פ שהחיוב במעשר הוא מחיים, וטומאת אוכלין – לאחר שחיטה, מבואר לקמן בדף נ"א ש"מין קתני". ולא משנה אם החיובים מגיעים בזמן אחר. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכך פירש בקרבן אהרון ובתורת חיים בסנהדרין. [↑](#footnote-ref-16)
17. אך הקשה, שמאחר ויש מיעוט אחר מיעוט - צריך לרבות סומא ולא למעט. [↑](#footnote-ref-17)
18. מהרש"א סיים – שעדיין קשה לו מדוע תוס' הביאו את הירושלמי, ולא את הבבלי במסכת שבועות שדורשת את הג"ש הזו. [↑](#footnote-ref-18)
19. שיטת רש"י בד"ה וגומרין – היא כשיטת תוס', שלפי חכמים לא מקישים ריבים לנגעים. [↑](#footnote-ref-19)
20. כמו שמבואר בבבלי בברכות (ל"ו) שמעשר פירות מדרבנן. [↑](#footnote-ref-20)
21. רש"י בפסחים (ל"ד) ביאר שחיבור לארץ מבטל מתורת אוכל. ובקובץ שיעורים שם הקשה עליו – מדוע תרומה שזרע אותה לא מפסיקה להיות תרומה, וכתב שחיבור (ע"י השרשה) לארץ מונע טומאה. וכעין זה דן בחידושי הגרי"ז רפ"ב דזבחים שדן האם בעלי חיים לא מקבלים טומאה מכיוון שאינם אוכל, או מכיוון שהחיות מונעת מהטומאה לחול. [↑](#footnote-ref-21)
22. הובאו בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-22)
23. בדרך אמונה (תרומות ב' ב') הביא בשם החזו"א – שמחשבה (לאכילת אדם) בתלוש לא מועילה לחייב במעשר. ובביאור ההלכה שם הביא ראיה – שלא שייך שדבר יתחייב במעשר לאחר שכבר נתלש, כמו שמצאנו לגבי דברים שהיו הקדש או הפקר במחובר (אך עיין שם במה שכתב לחלק בזה). ובסוף דבריו שם הוכיח שגם שיטת הראב"ד והרמב"ן היא כמו תוס' רי"ד.

    ודייק מתוס' ותוס' הרא"ש בסוגיה, שלמדו לא כמו תוס' רי"ד (שמדובר באופן שהאכיל לבהמה או מכר), כי הם כתבו שצריך צירוף כדי לחייב במעשר. ועד כמה שמדובר כשמאכיל לבהמה, מדובר בלא"ה לאחר מירוח, ואם מדובר כשרוצה למכור, אסור למכור טבל גם קודם צירוף. [↑](#footnote-ref-23)
24. אולם בדברי הרמב"ם בהקדמה למשנה תורה כתוב – שרב אשי קיבל מרבא, וכנראה הוא גרס בקידושין "עד שלא מת רבא נולד רב אשי". [↑](#footnote-ref-24)
25. בביאור משנה זו יש כמה דרכים בראשונים – עיין ברמב"ם (מתנות עניים ג' י"א ובר"ש על המשנה שם). [↑](#footnote-ref-25)
26. כתב שם ששיטת רש"י היא שאם זרע ערוגות ערוגות, חייב לתת פאה לכל ערוגה. [↑](#footnote-ref-26)
27. עיי"ש בהלכות מתנות עניים (ג' ח' – ט') שמבואר שם שמלבנות נפרדים חייבים בפאה נפרדת, ועיין במקדש דוד (פאה א'). [↑](#footnote-ref-27)
28. הוסיף עוד – שלא שייך שמחשבתו תגרום לטומאת נבלה, כי עד כמה שאלמלא מחשבתו לא הייתה טומאת נבלה, לא שייך להחיל אותה ע"י מחשבתו. [↑](#footnote-ref-28)
29. וכוונתו לאפוקי משיטת מהר"י קורקוס, שכתב שהרמב"ם לא גרס בגמרא "עיקר הלוף שוטה". ונראה שגם לשיטת מרכבת המשנה הרמב"ם לא גרס בגמרא "והני לא כלו להו". [↑](#footnote-ref-29)
30. ואע"פ שבמקרא מבואר שקרא שמות רק לחיות ולעופות, כתבו תוס' שם שיש לרבות גם דגים מהפסוק "כל אשר יקרא לו האדם". [↑](#footnote-ref-30)
31. הערוך לנר העיר על דברי תוס' מדברי הגמרא פה - שכוונת דברי התנא שאמר "אינה חולצת ואינה מתייבמת" היא לאפוקי משיטת ר' יוסי, ולשיטת תוס' - ר' יוסי עצמו מודה שאינה מתייבמת. וכתב שבאמת רק דברי המשנה "אינה חולצת" באו להוציא משיטת ר' יוסי, ו"אינה מתייבמת" בא להוציא משיטת חכמים שלא חוששים למיעוט וסוברים שמתייבמת. [↑](#footnote-ref-31)
32. הביאו ראיה נוספת, שיכולה למאן אע"פ שאינה קטנה, משיטת ר' יוסי – שסובר שממאנת עד שתקיף העטרה, שזה לשיטתו הזמן של בגרות, ועד כמה שממאנת רק כשהיא קטנה, נמצא שלפי ר' יוסי אין זמן של נערות. [↑](#footnote-ref-32)
33. ובחולין כ"ו:. [↑](#footnote-ref-33)
34. קצת קשה, כי משמעות הלשון היא שהקידושין הם טעות, ולא שהבעילה היא טעות. ומדברי רש"י בדבור הקודם נראה, שכל קידושין שאינם גמורים (או בגלל טעות או בגלל שהם קידושי קטנה) מכונים בשם "קדושי טעות". [↑](#footnote-ref-34)
35. הר"י מיגש בב"ב נ"ו –ביאר שעדות על שערה אחת בגבה ועל שערה אחת בכרסה (גם באופן ששני עדים העידו על גבה ושני עדים העידו על כרסה), זו עדות על "חצי דבר" מכיוון שאין שערה מצטרפת עם חברתה. ומשמע מדבריו, שהמח' אם ב' שערות מצטרפות תלויה בשאלה האם השערות הן סיבת הגדלות, או שהן רק סימן מכיוון שנראית כגדולה. ולפי הצד שב' שערות מועילות מכיוון שנראית כגדולה, אין שום משמעות לעדות על שערה אחת, מכיוון שעדיין נראית כמו קטנה. [↑](#footnote-ref-35)
36. וכן היא שיטת הגאונים. [↑](#footnote-ref-36)
37. אולם יש להעיר על דבריו הערה אחרת – מהמבואר בגמרא פה, שר' יהודה לא הצריך "שירבו ממש". וזה לכאורה דבר רחוק לומר שעוברים שישה חודשים מהזמן שהביאה שתי שערות עד הזמן של "נראות שירבה שחור על הלבן". [↑](#footnote-ref-37)
38. ועיין בערוך לנר שביאר באופן אחר את הנ"מ בזמן האמצעי. [↑](#footnote-ref-38)
39. ולגבי גדלות נאמר בסיני, שהשיעור הקטן מוציא אותה מדין קטנה, אבל היא לא נחשבת גדולה מספיק, עד שיבוא השיעור הגדול. וביאר שם שמהסיבה הזו הרמב"ם לא הביא את השיעור האמצעי, כי עד כמה שהשיעורים ניתנו בתורת וודאי, לא יתכן מצב שבו נחשיב אותה גם כקטנה וגם כגדולה. [↑](#footnote-ref-39)
40. ולכאורה היה מקום לבאר באופן אחר – שאע"פ שהימים חלוקים לעניין זה שמחשיבים שראתה שני ימים, מ"מ הימים לא מחלקים את הגריס, ולא מקילים לתלות במאכולת גריס שיצא בבת אחת. [↑](#footnote-ref-40)
41. גם ברא"ש פה מבואר ש"לכוף ראשן לעיקרן" הוא השיעור הגדול. [↑](#footnote-ref-41)
42. והיו שהבינו בדעת מהרש"ל שהוא מוחק רק את המילה "מכולהו", וכוונת רש"י לומר ששיעור "ניטלות בזוג" גדול יותר משיעור "כדי לקרוץ". ועיין בהגהות עוז והדר על מהרש"ל. [↑](#footnote-ref-42)
43. הסדרי טהרה (ק"צ ע"ד) העמיד – שהנ"מ לפי הרמב"ם תהיה באופן שתראה עוד פעמים בזמנים שווים למציאת הכתם, שאז לא תדע אם קבעה וסת חדשה, או שצריכה עדין לחשוש לוסת הישנה. [↑](#footnote-ref-43)
44. גם הרמב"ם (איסורי ביאה ט' י"ב) כתב שאם ראתה כתמים בימי זיבה, דינה כספק זבה. [↑](#footnote-ref-44)
45. הרשב"א פירש כך גם בדעת הרמב"ן - שהס"ד של הגמרא הייתה, שמכיוון שראתה פעמיים בלא הרגשה, יש לתלות שגם בפעם השלישית הרגישה ולאו אדעתא, ולכן קרבנה נאכל. [↑](#footnote-ref-45)
46. צריך להבין מדוע באופן שיש חשש מאכולת טהורה, ובאופן שהדם יצא מגופה טמאה טומאת זיבה, אע"פ שכדי לטמא אותה צריך לתלות תליה רחוקה – שראתה גריס כל יום, או שראתה בין השמשות. ונראה – שגזירת כתמים נגזרה רק באופן שברור שהדם יצא מגופה, אבל עד כמה שאפשר לתלות במאכולת, לא נגזרה גזירת כתמים וטהורה טהרה וודאית. אולם באופן שברור שהדם מגופה, מחמירים לחשוש לכל מה שאפשר. [↑](#footnote-ref-46)
47. זה קצת דחוק להגיה גם ברש"י פה וגם ברש"י בברכות. [↑](#footnote-ref-47)
48. ולכאורה תצטרך מוך – כדי לדעת שבדקה בסוף היום. [↑](#footnote-ref-48)
49. ועיין בחוות דעת בסימן קפ"ג שהאריך ליישב את דברי הרמב"ם מכל הסוגיות שקשות עליו, ויסוד דבריו הוא – שדבריו הרמב"ם אינם אמורים באישה שיש לה וסת קבוע. [↑](#footnote-ref-49)