א - בדין היתר אשת אח במקום יבום, ובגדרי עדל_ת, ובגדרי הותרה ודחוי_
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / פ_ק דיבמות -שיעורים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**סימן א**

**בדין היתר אשת אח במקום יבום**

**ובגדרי עדל"ת, ובגדרי הותרה ודחוי'**

## פלוגתת הראשונים בהיתר אשת אח במקום יבום אם הוא מדינא דעדל"ת

א] **יבמות ג' ב',** טעמא דכתב רחמנא עלי' הא לאו הכי הו"א אחות אשה מייבמא מ"ט דאמרינן אתי עשה ודחי ל"ת, אימר דאמרינן אתי עשה ודחי ל"ת ל"ת גרידא ל"ת שיש בו כרת מי דחי.

**והתוס'** שם כתבו, ז"ל, וא"ת ואמאי לא ילפינן דלידחי מעשה דייבום דדחי ל"ת דכרת דאשת אח וכו', ואומר ר"י דמאשת אח לא מצי למילף בעלמא דלידחי עשה ל"ת שיש בו כרת דשאני אשת אח דמצותו בכך וא"א בענין אחר לקיים מצות יבום דאל"כ בטלה מצות יבום, אבל מכלאים בציצית ילפינן שפיר בעלמא דאי לא מקיימת מצות תכלת בפשתים מקיימא בצמר ואפ"ה דחי, עכ"ל.

**ומבו'** בד' התוס' דעיקר היתר אשת אח במקום יבום הוא משום דעדל"ת, ואך דליכא למילף מינה לעלמא דעדל"ת דשאני באשת אח דמצותו בכך,[[1]](#footnote-1) וכ"ה מבו' בל' התוס' לקמן נ"ד ב' ד"ה אלא רמז דהיתר אשת אח במקום יבום הוא משום דעדל"ת, עיי"ש.

ב] **אמנם** הנה הרמ"ה בסנהדרין נ"ד ב' כתב, ז"ל, ואי קשיא לך מאי שנא גבי איסור אשת אח דאתי עשה ודחי את ל"ת שיש בו כרת ואפי' בביאה שני' וקי"ל דאפי' גירשה מותר להחזירה ואלו גבי חייבי ל"ת קאמרינן דלא אתי עשה ודחי את ל"ת אלא בביאה ראשונה, לא תיקשי לך דשאני איסור אשת אח דכי קא מידחי במקום יבום לאו משום דאתי עשה ודחי את ל"ת הוא דמידחי אלא משום דכיון דלא משכחת יבום אלא גבי אשת אח ממילא שמעת דלא אסר רחמנא אשת אח אלא שלא במקום יבום וכו' אבל היכא דמת בלא זרעא לא אסרה תורה ואמטו להכי שריא ואפי' בביאה שני', אבל גבי חייבי לאוין ליכא למימר דלא אסר רחמנא חייבי לאוין כלל אלא שלא במקום יבום דמהיכ"ת לי הא ודאי כיון דמשכחת לה למצות יבום דמיקיימא בעלמא בשאר נשים דשריין אימא לך דכד אסר רחמנא חייבי לאוין אפי' במקום יבום אסרינהו, הלכך דוקא ביאה ראשונה דאתי עשה ודחי את ל"ת אבל ביאה שני' לא, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דהא דהותר אשת אח במקום יבום, אי"ז כלל מכח דינא דעדל"ת, אלא הוא משום דעיקר איסור אשת אח אינו אלא שלא במקום יבום אך במקום יבום לא אסרה תורה כלל לאשת אח.

**וכ"כ** הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הכהנים, ז"ל, ודמיא הא מילתא לההיא מילתא דמס' יבמות דאמרי' התם שאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת ויבמה האסורה עליו איסור ערוה אינה עולה ליבום, והיא גופה מצות יבום ל"ת של כרת הוא, דאשת אח כרת יש בה, אלא עשה דיבמה לגבי לאו דאשת אח לא מיקרי דיחוי דהא ליתי' אלא בהכי, וערות אשת אחיך לא תגלה אלא במקום שאין בנים ליבום וליתי' לכרת ולא ללאו בהכי דהא לא מצי מיבם אלא בהכי, וה"נ לגבי שבת אשכחן עבודה דדחיא שבת ולא גמרינן מהתם דאתי עשה ודחי ל"ת שיש בו כרת משום דדבר שהי' בכלל ויצא מן הכלל הוא וליתי' ללאו בהכי, עכ"ל.

ג] **והקוה"ע** בסימן ט' סק"ז הק' ע"ד הרמ"ה והרמב"ן ממה שאמרו לקמן ז' ב' דס"ד דהואיל ואישתרי איסור אשת אח אישתרי איסור אחות אשה, ואי נימא דאשת אח לא נאסר כלל במקום יבום, היאך אמרינן בזה הואיל ואישתרי אישתרי, ושם סק"ד כתב להא דפשיטא דלא נימא בחלב חי' דהותר מכללו דהואיל ואישתרי אישתרי, משום דאי"ז היתר, אלא אין ראוי כלל להיות אסור בכה"ג, וכבר עמד בזה האמרי ברוך בהגהתו לטו"א במגילה ג' ב'.

## ד' התוס' דהיתר אשת אח במקום יבום אינו משום דחי'

ד] **והנה** התוס' לקמן כ' ב' ד"ה אטו ביאה שני' כתבו, ז"ל, ואין להתיר ביאה שני' מטעם דנעשית אשתו לכל דבר, דאינה נעשית כאשתו אלא היכא דשרי לי' בלא דחי', אבל חייבי לאוין אפי' ביאה ראשונה לא שריא אלא משום דאתי עשה ודחי ל"ת וביאה שני' דלי"ב עשה לא דחיא וכו', עכ"ל,[[2]](#footnote-2) ומבו' בדבריהם דל"ד היתר אשת אח במקום יבום להיתר יבום בחייבי לאוין, דהיתר אשת אח במקום יבום הוא בלא דחי', והיתר יבום בחייבי לאוין הוא משום דעדל"ת.

**והאפיקי** ים בח"א סימן ז' סק"ב עמד בזה דד' התוס' סותרים למש"כ בסוגיין ולקמן נ"ד ב' דהיתר אשת אח במקום יבום הוא משום דעדל"ת.[[3]](#footnote-3)

## בהא דהותר איסור אשת אח אף בביאה שאין מקיים בה מצות יבום

ה] **והנה** התוס' לקמן ל"ה ב' ד"ה תיגלי מילתא כתבו, ז"ל, וא"ת לר"ל הכונס יבמתו מעוברת והפילה אמאי פטור מן הקרבן כיון דביאת מעוברת לא שמה ביאה א"כ אשת אח שלא במקום מצוה היא, ואומר ר"י דאפ"ה לא מחייב מידי דהוה אקטן שבא על יבמתו גדולה דאמר לקמן דתגדלנו, עכ"ל.

**והאמרי** משה בסימן ה' סקי"ט הק', דלמש"כ התוס' בסוגיין דהיתר אשת אח במקום יבום הוא משום דעדל"ת, מ"ט הותרה ביאת מעוברת וביאת קטן אף דלי"ב עשה.

## בד' התוס' במנחות דכלאים הותר בציצית ול"ד לכל עדל"ת

ו] **והאחרונים** כתבו לישב בזה, ובהקדם, דהנה התוס' במנחות מ' א' ד"ה כיון דאפשר כתבו בחד תירוצא דהא דחוטי פשתן פוטרין בשל צמר אע"ג דאפשר במינו, הוא משום דכלאים ממש הותר אצל ציצית ולא משום דחי', ומבו' בדבריהם דל"ד היתר כלאים בציצית לכל עדל"ת דהוא מדין דחי', אלא הותר כלאים ממש אצל ציצית.

**וכ"ה** מבו' ממש"כ התוס' שם מ' ב' ד"ה תכלת בשם ר"ת דהיתר כלאים בציצית הוא אפי' בלילה ואע"ג דלאו זמן ציצית היא דלגמרי התיר הכתוב כלאים של ציצית, וה"נ שרי אף בטלית שאולה ואף בנשים, והיינו משום דהיתר כלאים בציצית אינו משום דחי' אלא הוי היתר גמור, וע"כ שרי אף כשאינו מקיים מצוה בלבישתו.

**וקשיא** טובא דהיאך נימא דהיתר כלאים בציצית אינו משום דעדל"ת אלא משום דלגמרי התיר הכתוב כלאים בציצית, הרי בסוגיין ילפינן להא דעדל"ת מהתירא דכלאים בציצית, ואין לומר דבכל עדל"ת הוי הותרה, שהרי בכל עדל"ת כל דאפשר לקיים שניהם לא דחי מדאורייתא, וכמבו' בשבת קל"ג א', ובע"כ דאי"ז אלא דחוי'.

**והקוה"ע** בסימן ט' סק"ג וסק"ד כתב לפרש בזה, דאף דלגמרי הותר כלאים בציצית, ול"ד לכל עדל"ת דאינו אלא דחוי', מ"מ יסוד ההיתר הוא מכח העשה, אלא דמכח זה חייל דין הותרה, וע"כ שפיר יש ללמוד מזה דעדל"ת מדין דחי', דבכלל מאתים מנה.

## ביאור ד' התוס' דאשת אח הותר במקום יבום אף דעיקר היתר אשת אח הוא מדינא דעדל"ת

ז] **ולפ"ז** הרי דה"נ הוא בהיתר אשת אח במקום יבום, דאף דיסוד ההיתר הוא מכח העשה, וכמש"כ התוס' בסוגיין ולקמן נ"ד ב', וע"כ הו"מ למילף מינה לעלמא דעדל"ת שיש בו כרת אלמלי הא דשאני אשת אח דמצותו בכך, מ"מ מכח זה הותר אשת אח לגמרי במקום יבום, וכמש"כ התוס' לקמן כ' ב', ול"ד לחייבי לאוין דאי"ז אלא דחי' בעלמא, ומה"ט שרי אף ביאת מעוברת וביאת קטן דלי"ב מצוה, ודמי להא דשרי כלאים בציצית אף בלילה ובטלית שאולה ובנשים דלי"ב מצוה.

## במה שדנו ללמוד דין עדל"ת מהיתר עבודה בשבת אף דעבודה הותרה בשבת

ח] **ועיקר** הך מילתא דאף במקום דהותר האיסור לגמרי, מ"מ כיון דהוי ההיתר מכח המצוה יש ללמוד מזה לדינא דעדל"ת יש ללמוד כן עוד, כמש"כ הקוה"ע שם, דהנה לקמן ה' ב' דנו ללמוד להא דעדל"ת שיש בו כרת מפסח ותמיד, ופירש"י דהוא מהא דהן דוחין את השבת.

**והקר"א** שם הק' דהרי בהיתר עבודה בשבת אמרו ביומא מ"ו ב' דעבודה הותרה בציבור, ול"ד לטומאה דדחוי' בציבור, וא"כ היאך נילף מינה לדינא דעדל"ת, וכן הק' הביה"ל בח"א סימן ז' סק"ג, - ובע"כ דאף דעבודה הותרה בציבור, מ"מ יסוד ההיתר הוא מכח המצוה, וע"כ שפיר מצינו למילף מינה דעדל"ת.[[4]](#footnote-4)

## צ"ב דמ"ט לא ילפינן מכלאים בציצית ומעבודה בשבת לכל עדל"ת דהוי הותרה

ט] **אמנם** בעיקר הדברים צ"ב, דאם בכלאים בציצית ובעבודה בשבת מהני דינא דעדל"ת דמכח זה הו"ל הותרה, א"כ מ"ט בכל התורה דילפינן מינה אי"ז אלא דחוי', ועד"ז הק' הרמב"ן לקמן ד' ב' ע"ד הסוברים דכלאים בציצית הותר אף דאפשר לקיים שניהם.[[5]](#footnote-5)

**עוד** הק' הקר"א לקמן ה' ב' במה שעמדו התוס' שם דאם עדל"ת שיש בו כרת מ"ט בעינן קרא דקרבנות דוחין שבת, והק' הקר"א דהרי בעינן קרא ללמד דעבודה בשבת הותרה, ואי"ז ככל עדל"ת דאינו אלא דחוי'.

## צ"ב דמ"ט אשת אח במקום יבום וכלאים בציצית הוי הותרה ושאר עדל"ת הוי דחוי'

י] **וגם** בעיקר הך מילתא דהיתר אשת אח במקום יבום וכלאים בציצית הוי הותרה ושאר עדל"ת הוי דחוי', לא נתפרש דמנ"ל הך מילתא דשאני היתר אשת אח במקום יבום וכלאים בציצית דהוו הותרה ול"ד לכל עדל"ת.

**ויש** שפירשו דהוא משום דבאשת אח במקום יבום ובכלאים בציצית שנתפרש להדיא בקרא דשרי, הוי הותרה, אך בשאר עדל"ת דלא נתפרש להדיא בקרא דשרי אלא ילפינן לה במה מצינו אי"ז אלא דחוי', וכן משמע קצת בל' הרמב"ן לקמן ד' ב' ובשבת קל"ב ב' דזהו הטעם לומר דכלאים בציצית שרי אף באפשר לקיים שניהם, עיי"ש.

**אך** לכאו' אי"ז מתישב, דא"כ מ"ט אמרו לקמן ה' א' דקרא דזקנו או קרא דראשו מייתר, דמצינו למילף מאידך קרא דעשה דוחה ל"ת שאינו שוה בכל, ואם כל שנתפרש בקרא דשרי הו"ל הותרה, הרי לזה הוא דבעינן לקרא דזקנו ודראשו ללמד דהו"ל הותרה, ועד"ז יש להעיר גם ממש"כ התוס' בסוגיין דאם בעלמא עדל"ת שיש בו כרת ל"ב קרא דאחות אשה מתייבמת, ובמשה"ק התוס' לקמן ו' א' דאם בעלמא עדל"ת מ"ט בעינן קרא להיתר כלאים בציצית, ובע"כ דלא תליא בזה, ולפ"ז הדר צ"ב דמ"ש דאשת אח במקום יבום וכלאים בציצית הוי הותרה ושאר עדל"ת הוי דחוי'.

## צ"ב בטעם הא דעבודה בשבת בציבור הותרה וטומאה דחוי' בציבור

יא] **ועד"ז** עמדו האחרונים במה שאמרו ביומא מ"ו ב' דעבודה בשבת בקרבן ציבור הותרה וטומאה בציבור דחוי', שהרי היתר עבודה וטומאה בקרבן ציבור ילפינן להו מחד קרא דבמועדו אפי' בשבת ואפי' בטומאה, וא"כ מ"ט נימא דעבודה הויא הותרה וטומאה הויא דחוי'.

**ועד"ז** יש להעיר גם במה שאמרו בזבחים ל"ב ב' דהא דמצורע ביום השמיני מכניס ידו לבהונות אף דביאה במקצת שמה ביאה הוי הותרה, ול"ד לטומאה בציבור דהוי דחוי', וזה צ"ב דמ"ט נימא דהיתר טומאה בציבור אי"ז אלא דחוי', והיתר טומאה במצורע המכניס ידו לבהונות הוי הותרה.

## צ"ב במש"כ הרשב"א דדין פיקו"נ תליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחוי' ול"ד לדין עבודה דהותרה בשבת

יב] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט כתב לדון אם פיקו"נ בשבת הוי הותרה או דחוי', ומשמעות דבריו דתליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או טומאה דחוי' בציבור,[[6]](#footnote-6) וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת אות שמ"ו והתשב"ץ בח"ג סימן ל"ז בשמו, וכ"כ הכס"מ בפ"ב משבת ה"א ובב"י בסימן שכ"ח.

**והדברים** צ"ב, שהרי חזינן דאף דטומאה בציבור הוי דחוי', מ"מ עבודה בציבור הוי הותרה, וא"כ מהיכ"ת לדמות היתר דפיקו"נ להיתר טומאה בציבור ולא להיתר עבודה בציבור, ומצאתי שכבר תמה כן בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ה וסימן קמ"ה ויו"ד סימן של"ח.

**והתשב"ץ** בח"ג סימן ל"ז תמה טפי ע"ד הרשב"א, שהרי היתר פיקו"נ בשבת ילפינן לחד מ"ד מהא דהותרה עבודה בשבת, וא"כ הרי כ"ה דעבודה בשבת הוא הותרה, ה"נ פיקו"נ בשבת הוא הותרה.

## פלוגתת רבוותא ביסוד דינא דעדל"ת

יג] **והנה** ביסוד דינא דעדל"ת כבר נודע שנחלקו בזה רבוותא, דהנה בפי' ר"נ גאון בשבת קל"ג א' כתב, ז"ל, ל"ת גרידא מנלן דדחי דכתיב לא תלבש שעטנז וכתיב גדילים תעשה לך ידענו כי זה ל"ת אינו שוה בכל דבר אלא מיוחד הוא וכי הצווי שנאמר אחריו הוא תנאי עליו וכי לא בא להזהיר אלא על לבישת כלאים חוץ ממצות ציצית אבל מה שהוא מעורב מחוטי פשתן עם הטלית של צמר שהיא מצוה אינו נכנס בזו האזהרה אלא מותר הוא וכו', כל אזהרה שאין עמה כרת שבתורה כך היא דרכה שבעת שאירע חיוב מצות עשה נדחה האזהרה שהיא ל"ת ונקיים הציוי שהוא עשה ותבוא מצות עשה ותדחה ל"ת כי האזהרה של לאו על זה התנאי נאמרה, ובזה הפירוש שפירשנו יסיר מלבך ספק גדול שמסתפקין בו בנ"א וכו' שאומרין מאחר שאנו יודעין שאזהרת לאו קשה מצווי עשה היאך יבא עשה וידחה האזהרה של לאו שהיא חמורה ממנו ומדרך הידוע שהחמור דוחה הקל וכו', והתשובה הוא מה שהקדמנו שהאזהרה של לאו כך נאמרה מיוחדת וכי הצווי של עשה תנאי הוא בה, וכן אמרו רז"ל מחללי' מות יומת וביום השבת שני כבשים בני שנה שניהן בדיבור אחד נאמרו, ערות אשת אחיך ויבמה יבוא עלי' שניהן בדיבור אחד נאמרו וכו', ומזה העיקר אמרו רז"ל וכו' יבא עשה וידחה ל"ת, עכ"ל.

**אמנם** הנה הרמב"ן בפר' יתרו כ' ח' כתב, ז"ל, ולכן מצות עשה גדולה ממצות ל"ת, כמו שהאהבה גדולה מהיראה, כי המקיים ועושה בגופו ובממונו רצון אדוניו הוא גדול מהנשמר מעשות הרע בעיניו, ולכך אמרו דאתי עשה ודחי ל"ת, עכ"ל.[[7]](#footnote-7)

יד] **ובפשוטו** נראה מזה שנחלקו בטעם הא דעדל"ת אף דל"ת חמור מעשה ובכל מקום חמור דוחה הקל, דלדעת ר"נ גאון הוא משום דהא דעדל"ת אינו דין דחי' כלל, אלא הוי העשה תנאי בל"ת ולא נצטוה בל"ת במקום העשה, ולדעת הרמב"ן הוא משום דהעשה גדול מן הל"ת משום דהאהבה גדולה מהיראה.

**ונמצא** לפ"ז דלדעת ר"נ גאון דינא דעדל"ת הוא דין שנאמר בל"ת, דלא נצטוה בו בכל ענין ובמקום עשה לא נצטוה בל"ת, אך לדעת הרמב"ן דינא דעדל"ת הוא דין שנאמר בעשה, דהוא אלים כנגד הל"ת, וע"כ בכחו לדחות את הל"ת.[[8]](#footnote-8)

טו] **והנה** אמנם לכאו' אין הדבר מוכרע דפליגי בזה, והיינו משום דאף למש"כ ר"נ גאון דהא דעדל"ת הוא משום שלא נצטוה בל"ת במקום העשה, הרי י"ל דטעם הא שלא נאמר העשה במקום הל"ת הוא משום דאהבה גדולה מיראה, אלא דאם באנו לדון מדין דחי', הרי דכיון דהעבירה על ל"ת חמורה מהעבירה על עשה, ל"ה עשה דוחה ל"ת, ובע"כ דלא נצטוה כלל בל"ת במקום העשה, אך טעמא דקרא הוא משום דאהבה גדולה מיראה, וי"ל דגם ד' הרמב"ן באו לפרש לטעמא דקרא.

**אך** נראה דיש ללמוד דהרמב"ן פליג בזה ע"ד ר"נ גאון בזה, וזה ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם דהיתר אשת אח במקום יבום ל"ד לדינא דעדל"ת, משום דליתי' אלא בהכי וערות אשת אחיך לא תגלה אלא במקום שאין בנים ליבום, וכתב כן גם בהיתר טומאת כהן למת מצוה ובהיתר עבודה בשבת, ולפ"ד ר"נ גאון הרי בכל עדל"ת הוא כן דהעשה הוא תנאי בל"ת ולא תלבש שעטנז אלא במקום גדילים תעשה לך,[[9]](#footnote-9) וממש"כ הרמב"ן לחלק ביניהם יש ללמוד דס"ל דהא דעדל"ת אינו משום דלא נצטוה בל"ת במקום העשה, אלא הוא דין דחי' דהעשה אלים מן הל"ת ודוחה את הל"ת, ובזה הוא דשאני היתר אשת אח במקום יבום דלא נצטוה בל"ת דאשת אח במקום יבום.

## בטעם הסוברים דאין עשה דקודם הדיבור דוחה ל"ת דאחר הדיבור

טז] **ויש** להוסיף בזה, דהנה התוס' בקידושין ל"ח א' ד"ה אקרוב עומר הביאו מירושלמי כתבו דאין עשה דקודם הדיבור דוחה ל"ת דאחר הדיבור, והמהרי"ט שם ל"ז א' והשאג"א בסימן צ"ו תמהו ע"ז שהרי אדרבה עשה דקודם הדיבור אלים טפי לדחות, כמו שאמרו לקמן ה' ב', ומצאתי שכבר עמד בזה האו"ש בפסחים סימן רל"ג.

**אמנם** הנה מקור דברי התוס' הם בירושלמי בחלה פ"ב ה"א, והתם לא אמרו דאין עשה דקודם הדיבור דוחה עשה דאחר הדיבור, אלא א"ר יוסי דאין עשה דוחה ל"ת אא"כ כתובה בצידה, והר"ש שם כתב בתחילת דבריו לפרש דהיינו דכל הא דעדל"ת הוא רק כשכתובין העשה והל"ת יחד דומיא דכלאים בציצית וכתב דלפ"ז פליג ר' יוסי דירושלמי אכולי' גמ' דקי"ל דעשה דוחה ל"ת אע"פ שאינו כתוב בצידו, והק' ע"ז מהא דתנן לקמן כ' א' דאיסור מצוה ואיסור קדושה חולצת ולא מתייבמת, ואף היתה מתייבמת אלמלי הא דגזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שני', ועיי"ש מש"כ בזה, וכתב דיש לפרש עוד דקרי אין כתוב בצידו ממה שלא נצטוו יחד ממצה וחדש דמצה במצרים וחדש בביאתן לארץ, וזהו שהביאו התוס' מד' הירושלמי דאין עשה דקודם הדיבור דוחה עשה דאחר הדיבור.[[10]](#footnote-10)

**והנה** מבו' לפ"ז דהא דאין עשה דקודם הדיבור דוחה ל"ת דאחר הדיבור אי"ז משום דעשה דקודם הדיבור לא אלים כ"כ לדחות, אלא היינו משום דדינא דעדל"ת הוא רק כשנאמרו העשה והל"ת יחד, ולפי' קמא דהר"ש היינו רק כשנאמרו יחד ממש, ולפי' בתרא הוא כשנצטוו בהן בזמן אחד, וע"כ אף דעשה דקודם הדיבור אלים טפי, מ"מ אינו דוחה ל"ת דאחר הדיבור משום דלא נצטוה עמו בזמן אחד, וה"נ אין עשה דאחר הדיבור דוחה ל"ת דקודם הדיבור.

**ועיקר** הך מילתא דאין עדל"ת אלא כשנצטוו בהן יחד, ולפי' קמא דהר"ש הוא רק כשהן כתובין יחד, הוא מקור נאמן ליסוד דברי ר"נ גאון, דמן הדין אין עדל"ת דל"ת חמיר טפי וכל הא דעדל"ת הוא משום דבדיבור אחד נאמרו והעשה הוא תנאי בל"ת ובא לפרש את הל"ת שלא נאמר במקום העשה, וע"כ כ"ז הוא כשנצטוו בהן יחד דבכה"ג י"ל דבדיבור אחד נאמרו ובא העשה לפרש את הל"ת שלא נאמר במקום העשה, אך כל שלא נצטוו בהן יחד אין העשה בא לפרש את הל"ת, וע"כ בכה"ג אין עדל"ת.

יז] **אך** הנה בירושלמי בפ' אלו מציאות ה"י אמרו דבכל אתר את אמר מצות עשה קודמת למצות ל"ת, ומשמעות ל' זה דהא דעשה דוחה ל"ת הוא משום אלימות העשה על הל"ת דהעשה קודם לל"ת, וכדרכו של הרמב"ן.[[11]](#footnote-11)

## לדעת הר"ן דב' לאוין חמירי כל"ת שיש בו כרת אם עשה דוחה ב' לאוין

יח] **ונפ"מ** בפלוגתא זו נראה, דהנה הר"ן ביומא פ"ג א' כתב במה שנחלקו הראשונים בדין חולה בשבת אם מאכילין אותו נבילה או שוחטין לו, ז"ל, אבל נ"ל דלגבי חולה אין איסור נבילה קל מאיסור שבת, דנהי דנבילה איסור לאו ושבת איסור סקילה, איכא חומרא אחרינא בנבילה לפי שהאוכלה עובר בלאו על כל זית וזית שבה וכו' אבל לענין שבת לא עבר אלא בשעת שחיטה וחד לאו הוא דאיכא וכו', ומשו"ה לאוין הרבה דנבילה לא מיקרי איסור קל לגבי חד לאו דשבת ואע"ג דהוי איסור סקילה, עכ"ל, והתשב"ץ בח"ג סו"ס ל"ז האריך לחלוק ע"ז, עיי"ש.

**והמנ"ח** בסוף מצוה רנ"א כתב לפ"ז לדעתו, דכיון דאין עדל"ת שיש בו כרת, ה"נ אין עשה דוחה ב' לאוין,[[12]](#footnote-12) ועיי"ש שכתב לפ"ז דלפ"מ דבעי למילף דעדל"ת ממצורע, אף הי' עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, שהרי יש בזה כמה לאוין, וכ"כ הקוה"ע בסימן ח' סקי"ג.[[13]](#footnote-13)

**ונראה** דכל מקום הנידון בזה הוא אי נימא דיסוד דינא דעדל"ת הוא משום דהעשה אלים ובכחו לדחות את הל"ת, ובזה י"ל דכ"ה דלא אלים העשה כנגד ל"ת שיש בו כרת, ה"נ לא אלים כנגד כמה לאוין, - אך למש"כ ר"נ גאון דיסוד דינא דעדל"ת הוא דלא נצטוה בל"ת במקום העשה, הרי דאף דל"ת שיש בו כרת חמיר ונצטוה בו אף במקום העשה, מ"מ בל"ת שאין בו כרת דלא נצטוה בו במקום העשה, ליכא נפ"מ בין לאו אחד לכמה לאוין, שהרי כל ל"ת בפנ"ע לא נצטוה בו במקום העשה.

## ספק עשה אם דוחה ספק ל"ת

יט] **עוד** נפ"מ בזה נראה, דהנה הפמ"ג בס' תיבת גמא בפרשת לך לך כתב לדון אם ספק עשה חשיב כמ"ע ודאית לדחות ל"ת, ולכאו' מקום הספק בזה הוא משום דמדינא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מצווה בודאי בכך, וע"כ יש מקום לומר דחשיב כמ"ע לדחות ל"ת, ועיי"ש שנסתפק דאי נימא דלא חשיב כמ"ע ודאית לדחות ל"ת, אם מ"מ מהני ספק עשה לדחות לספק ל"ת.[[14]](#footnote-14)

**ונראה** דכל מקום הנידון בזה הוא אי נימא דיסוד דינא דעדל"ת הוא דהעשה אלים כנגד הל"ת לדחותו וכלישנא דהירושלמי דעשה קודם לל"ת, ובזה יש מקום לומר דכיון דבכללות יש לפנינו ספק עשה וספק ל"ת, הרי דהספק עשה קודם להספק ל"ת, - אך למש"כ ר"נ גאון דיסוד דינא דעדל"ת הוא דלא נצטוה בל"ת במקום העשה, הרי ודאי דבכה"ג דספק עשה וספק ל"ת, כיון דלצד עבירת הל"ת ליכא עשה, ודאי דנאמר הל"ת בכה"ג,[[15]](#footnote-15) וליכא בזה לדינא דעדל"ת.

## טעם הא דאמרינן הואיל ואישתרי אישתרי אף לדעת הסוברים דלא נאמר הלאו כלל במקום העשה ולדעת הסוברים דלא נאסר אשת אח במקום יבום

כ] **והנה** לדעת ר"נ גאון דיסוד דינא דעדל"ת הוא דלא נצטוה כלל בל"ת במקום העשה, פשוט דלא תיקשי דא"כ מ"ט אמרו בזה הואיל ואישתרי אישתרי, הרי כיון דלא נאמר הלאו בכה"ג דמי לחלב חי' דלא נימא בזה הואיל ואישתרי אישתרי, - והיינו משום דשאני בחלב חי' דליכא כלל לעיקר החפצא דאיסורא, אך בעדל"ת הרי ודאי דאיכא לעיקר החפצא דאיסורא, אלא שהתירתו תורה ולא אסרתו במקום העשה, וכיון דהוי זה היתר שהתירה תורה את הל"ת, ע"כ י"ל בזה הואיל ואישתרי אישתרי.

כא] **ונראה** דזהו גם מש"כ הרמ"ה והרמב"ן דלא נאסר אשת אח במקום יבום ואי"ז מדין עדל"ת אלא משום דלא נצטוה באיסור אשת אח במקום יבום, דלאו היינו דליכא לעיקר החפצא דאיסור אשת אח במקום יבום, והיינו דנימא דבמקום יבום דאשת אחיו ראוי' לו ליכא לעיקר האוסר דאשת אח, אלא היינו דהתירה תורה ולא אסרה איסור אשת אח במקום יבום,[[16]](#footnote-16) וע"כ שפיר י"ל בזה הואיל ואישתרי אישתרי.[[17]](#footnote-17)

## טעם הא דעבודה בשבת הותרה וטומאה דחוי' לדעת הרמב"ן

כב] **והנה** לפ"ד הרמב"ן מתפרש מה שאמרו ביומא דעבודה בציבור בשבת הותרה וטומאה דחוי' בציבור, דהוא משום דעבודה דמצות העבודה היא לעבוד בשבת, ליכא בזה לעיקר הל"ת דשבת והו"ל הותרה, ומשא"כ בטומאה דעיקר צווי העבודה לא נאמר בטומאה, הרי דעיקר צווי הטומאה נאמר גם במקום עבודה, אלא שנדחה מפני העבודה, והו"ל דחוי', ומצאתי שכבר כתב כן בתשו' עטרת חכמים או"ח סימן ד'.

**ואמנם** לכאו' כ"ז הוא במוספי שבת דעיקר המצוה היא להקריבם בשבת, אך בשאר קרבנות דהוו אף בחול ליכא לה"ט, ותיקשי דא"כ מ"ט אמרו דעבודה הותרה בשבת אף בהקרבת תמידין.

**אך** באמת בל' הרמב"ן מבו' דבכל עבודה אמרינן דלא נאמר איסור שבת כלל במקום עבודה,[[18]](#footnote-18) ונראה דהיינו דכיון דממוספי שבת נלמד דלא נאמר איסור שבת במקום עבודה, אמרינן דלא נאמר במקום כל עבודה דקרבן ציבור.[[19]](#footnote-19)

## טעם הא דעבודה הותרה בשבת אף לדעת רש"י דהיתר עבודה בשבת הוא מדינא דעדל"ת

כג] **אמנם** הנה בפירש"י לקמן ה' ב' מבו' דפליג ע"ד הרמב"ן וס"ל דהא דעבודה דוחה שבת הוא מדינא דעדל"ת, וכמש"נ לעיל סק"ח ובהערה שם, ולפ"ז צ"ב דמ"ש דעבודה הותרה בשבת וטומאה דחוי' בציבור, וגם מ"ש דעבודה הותרה בשבת ול"ה ככל עדל"ת דאינו אלא דחוי'.

כד] **ונראה** לפרש בזה, דהנה עיקר מש"כ הרמב"ן דבעבודה בשבת לא נצטוה כלל באיסור שבת במקום עבודה משום דעיקר צווי עבודה הוא בשבת, לכאו' היינו משום דא"א לומר דנצטוה שלא לעשות מלאכה בשבת ומאידך נצטוה להקריב מוספין בשבת, דהוו ב' צוויים הסותרים זל"ז, ובע"כ דלא נצטוה כלל באיסור שבת במקום עבודה, וזהו גם מש"כ הרמ"ה והרמב"ן דליכא לעיקר איסור אשת אח במקום יבום, משום דאין לנו לומר דנצטוה שלא ליקח אשת אח ומאידך נצטוה לייבם אשת אח, ובע"כ דליכא לעיקר איסור אשת אח במקום יבום.

**ולפ"ז** נראה דגם לדעת רש"י דהא דעבודה דוחה שבת הוא מכח דינא דעדל"ת, היינו דעיקר הא דעבודה דוחה שבת הוא משום דעשה קודם לל"ת, וע"כ הוא דנצטוה בעבודה אף בשבת, אך אחר שנצטוה בעבודה בשבת, הרי דמכח זה אמרינן דלא נאמר איסור שבת במקום עבודה, שהרי א"א שנצטוה בב' צוויים הסותרים זל"ז, ול"ד לכל עדל"ת דאין עיקר הצווי דהעשה לעשות דבר האסור, אלא שנזדמן איסור בעשיית העשה.

**וזהו** מה שאמרו דעבודה בצבור בשבת הותרה וטומאה דחוי' בציבור, דבעבודה דמצות העבודה היא לעבוד בשבת, בע"כ דלא נאמר איסור שבת במקום עבודה, ומשא"כ בטומאה דאין מצות העבודה לעבוד בטומאה, אלא שנזדמן טומאה בעבודה, אי"ז אלא דחי' בעלמא.

כה] **ומתישב** בזה משה"ק הקר"א ע"ד התוס' דבעינן לקרא דפסח ותמיד דוחין שבת ללמד דעבודה בשבת הותרה בציבור, דלמש"נ הרי הא דעבודה בשבת הותרה בציבור, לא ילפינן לה מהא דנתפרש בקרא דהותרה עבודה בשבת, דאף אם הוה ילפינן לה ממקום אחר, מ"מ כיון דמצות העבודה היא לעבוד בשבת, בע"כ דלא נאמר איסור שבת במקום עבודה.

## טעם הא דבמצורע שהותר להכניס ידו לבהונות הוי הותרה ול"ד לטומאה דדחוי' בציבור

כו] **ועיקר** יסוד הדברים, נראה דהוא מבו' כן בפירש"י בזבחים ל"ב ב' ד"ה התירא הוא, ז"ל, בהיתר גמור "גזרה עליו תורה" ביאה במקצת, עכ"ל, והרי דהא דבהא דהותר מצורע להכניס ידו לבהונות אמרינן דהוי הותרה, ול"ד לטומאה דדחוי' בציבור, הוא משום דבמצורע גזרה עליו תורה ביאה במקצת, וכיון דמצותו היא בכך, בע"כ דלא אסרה תורה כלל ביאה במקצת בכה"ג, ומשא"כ בטומאה דאין מצות העבודה לעבוד בטומאה אלא שנזדמן טומאה בעבודה, אי"ז אלא דחי' בעלמא, ועד"ז כתב הביה"ל בח"א סימן ל"ח סוסק"ה.

## טעם מש"כ הרשב"א לדמות פיקו"נ בשבת לטומאה דדחוי' ול"ד לעבודה בשבת דהותרה

כז] **ובזה** מתפרש מש"כ הרשב"א לדמות דין פיקו"נ בשבת לדין טומאה דדחוי' בציבור, ול"ד לעבודה בשבת דהותרה בציבור, והיינו משום דעיקר הא דעבודה בשבת הותרה בציבור הוא משום דנצטוה להדיא להקריב בשבת, וע"כ אמרינן דלא נאמר איסור מלאכה בשבת במקום עבודה, אך בפיקו"נ דלא נצטוה לעשות איסור, דמי לטומאה בציבור דאינה אלא דחוי',[[20]](#footnote-20) וכבר כתב כן בתשו' עטרת חכמים שם.

## טעם הא דאשת אח הותר במקום יבום אף אם עיקר היתר אשת אח הוא משום עדל"ת

כח] **ובזה** מתפרש גם הא דאשת אח הותר במקום יבום, אף למשמעות ד' התוס' דעיקר היתר אשת אח הוא מדינא דעדל"ת, - והיינו משום דאף דעיקר ההיתר הוא משום דהעשה דיבום קודם להל"ת דאשת אח ומכח זה נצטוה ביבום אף במקום אשת אח, הרי מ"מ כיון דעיקר הצווי דיבום הוא במקום אשת אח, הרי דמכח זה אמרינן דלא נאמר איסור אשת אח כלל במקום מצות יבום, ול"ד לכל עדל"ת דהוא דחי' בעלמא.

## טעם הסוברים דכלאים בציצית הוי הותרה אף דהוא מדינא דעדל"ת

כט] **ובזה** נראה לפרש גם למש"כ התוס' במנחות דכלאים בציצית הוי הותרה ול"ד לכל עדל"ת דאינו אלא דחוי', דהנה אמנם לד' הרמב"ן מוכח דהתירא דכלאים בציצית ל"ד להיתר אשת אח במקום יבום, דאל"כ ל"ה מצינו למילף דעדל"ת מההיא דכלאים בציצית, והיינו משום דשאני ביבום דעיקר מצות יבום היא במקום איסור אשת אח, וע"כ בע"כ דלא נאמר איסור אשת אח במקום יבום, ומשא"כ בכלאים בציצית דעיקר מצות ציצית היא אף בבגד צמר דלי"ב כלאים, וע"כ אמרינן דאיסור כלאים נאמר אף במקום ציצית, אלא דמצות ציצית דוחה לאיסור כלאים.[[21]](#footnote-21)

**אך** בדעת התוס' במנחות נראה, דאף דמצות ציצית היא אף בבגד צמר דלי"ב משום כלאים, הרי מ"מ בבגד פשתן הוי מצות ציצית ליתן בו "חוטי תכלת דצמר" דהוו כלאים בבגד זה, ונמצא דנצטוה להדיא לעשות דבר האסור, ול"ד לכל עדל"ת דומיא דיבום בחייבי לאוין, דמצותו היא לייבם את יבמתו, ומקרה הוא שהיא חייבי לאוין,[[22]](#footnote-22) וע"כ גם בזה אמרינן דבע"כ דלא נאמר איסור כלאים כלל במקום ציצית, וע"כ הו"ל הותרה.[[23]](#footnote-23)

## הא דילפינן מכלאים בציצית לכל התורה דעדל"ת אף דבכלאים בציצית הוי הותרה

ל] **והא** דילפינן מכלאים בציצית לכל התורה דעדל"ת, אף דבכלאים בציצית לא נאמר איסור כלאים כלל במקום ציצית, ובכל התורה לא ילפינן מינה אלא דהעשה דוחה לאיסור הל"ת, היינו משום דיסוד דינא דעדל"ת הוא כמו שאמרו בירושלמי בפ' אלו מציאות דמצות עשה קודמת למצות ל"ת, וזהו דילפינן לה מכלאים בציצית שנצטוה בציצית אף במקום כלאים והרי דעשה קודם לל"ת, אלא דבכלאים בציצית כיון דעיקר הצווי הוא לעשות דבר האסור, הרי דמכח זה לא נאמר הל"ת כלל בכה"ג, ומשא"כ בשאר עדל"ת דאין עיקר הצווי לעשות דבר האסור, הרי דאף דהעשה קודם לל"ת ודוחה אותו, והיכא דאין הצווי לעבור על ל"ת, הרי דשפיר נאמר הל"ת, אלא דאפ"ה העשה קודם לל"ת וה"ז דוחה אותו, מ"מ עיקר האיסור קיים.[[24]](#footnote-24)

## טעם הא דלא ילפינן מכלאים בציצית לכל עדל"ת דיהא הותרה

לא] **ובזה** מתפרש טעם הא דבכל עדל"ת אי"ז אלא דחוי' אף דילפינן לה מכלאים בציצית דהוי הותרה, והיינו משום דלא ילפינן מהתם אלא דעשה קודם לל"ת, אלא דבכלאים בציצית דעיקר הצווי הוא לעשות דבר האסור, הרי דמכח זה לא נאמר איסור כלאים במקום ציצית, ומשא"כ בכל עדל"ת דאין עיקר הצווי לעשות דבר האסור, אי"ז טעם דנימא דלא נאמר האיסור במקום העשה.

## עיקר החילוק בין הותרה לדחוי'

לב] **ומכלל** הדברים נלמד דזהו עיקר הא דשאני הותרה מדחוי', דהותרה היינו דלא נאמר כלל האיסור במקום זה, ודחוי' היינו דאף דנאמר האיסור במקום זה מ"מ נדחה האיסור והותר לעבור עליו.

**ומצינו** עד"ז בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחוי' בציבור, והוא במה שאמרו בפסחים פ' א' דאם היו רוב ישראל טמאים ומיעוט זבים שאין מביאין פסח ראשון, הרי דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור אין תשלומין לפסח הבא בטומאה, ולמ"ד דטומאה הותרה בציבור יש לו תשלומין, והיינו משום דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור דנאמר עיקר פסול טומאה אף בציבור אלא דנדחית הטומאה והכשירה תורה את הקרבן הקרב בפסול, חשיב כפסח הבא בטומאה ואין לו תשלומין, אך למ"ד דטומאה הותרה בציבור לא נאמר פסול טומאה בכה"ג, וחשיב כקרבן הקרב בהכשר.

**ועד"ז** כתב בפירש"י שם פ"ד ב' במה שאמרו שם לחד מ"ד דליכא איסור שבירת עצם בפסח הבא בטומאה משום דממעטינן מקרא דבו בכשר ולא בפסול, ופירש"י דהא דחשבינן לי' כפסול הוא משום דטומאה דחוי' בציבור, אלא דגזה"כ הוא לפטרן בו, ומבו' דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור לא חשבינן לי' כפסול משום דלא נאמר פסול טומאה בכה"ג, ומשא"כ למ"ד דטומאה דחוי' בציבור איכא לעיקר פסול טומאה אף בכה"ג, אלא דגזה"כ הוא להכשירו, ומ"מ חשיב כקרבן פסול.

לג] **ויש** להוסיף בזה דבר חידוש שמצינו בד' המהר"י קורקוס בפ"ד מביאת מקדש ה"ח בדינא דטומאה דחוי' בציבור, ז"ל, שהטומאה דחוי' בציבור וצריכה ציץ לרצות וכו', דלעולם עונש יש בדבר וכפרה בעי ולכך ציץ מרצה, ובודאי דהיכא דאיכא ציץ עדיף טפי שאין צורך עוד לכפרה ולא נשאר עונש בדבר, ומ"מ כשאין ציץ אין מבטלין הקרבן בשביל כך ובוחרים מן הרע מיעוטו וכו', וה"ז דומה למה שאמרו שמתענין מפני חלום בשבת ואע"פ שברשות עושה אמרו ליתיב תעניתא לתעניתי' על שביטל עונג שבת, עכ"ל.

**ונתחדש** בדבריו דלא אמרינן דאף דעיקר האיסור נאמר אף בכה"ג, מ"מ כיון שנדחה האיסור תו אין בזה עון כלל, אלא אף דנדחה האיסור, מ"מ כיון דעיקר האיסור נאמר אף בכה"ג ה"ה צריך כפרה, ודמי למתענה תענית חלום בשבת דאף שעושה כן ברשות מ"מ הוא צריך כפרה, וצ"ע לפי דבריו אם ה"נ הוא בכל עדל"ת דצריך כפרה על עבירת הל"ת.

1. והנה אמנם יש שפירשו דמכוון ד' התוס' בתירוצם, דכיון דמצותו בכך ע"כ אי"ז כלל מדינא דעדל"ת, אלא משום דלא אסרה התורה אשת אח כלל במקום יבום, וכמש"כ הרמ"ה והרמב"ן, - אך כבר הוכיחו האפיקי ים בח"א סימן ז' סוסק"א והקוה"ע בסימן ט' סק"א דלא כן ממש"כ התוס' לקמן ה' ב' ד"ה כולהו משעטנז דהיתר כלאים בבגדי כהונה הוא משום דעדל"ת, וע"כ אי"ז הותר מכללו, ואפ"ה ליכא למילף מינה לעלמא דעדל"ת דשאני בבגד"כ דמצותו בכך ובענין אחר א"א לקיים מצותן וכתבו לדמותו להא דלא ילפינן מאשת אח.

   ואמנם נראה דיש לדחות, דמכוון ד' התוס' שם הוא דאלמלי דמצינו דעדל"ת דכלאים הוה מפרשינן דהיתר כלאים בבגד"כ הוא משום דמצותו בכך ולא אסרה תורה כלל כלאים בבגד"כ, אך אחר שמצינו שהתירה תורה כלאים בציצית, תו מפרשינן דאף היתר כלאים בבגד"כ הוא מדין עדל"ת, וע"כ אי"ז הותר מכללו, ומשא"כ באשת אח הרי דכיון דבעלמא אין עדל"ת שאין בו כרת, מפרשינן דהא דהותר אשת אח במקום יבום הוא משום דלא אסרה תורה כלל אשת אח במקום יבום משום דמצותו בכך, ומקור גדול לזה הוא מהא דבעינן לעיל בסוגיין קרא ללמד דאיכא בצרת ערוה לכרת דאשת אח, אף דאחר דצרת ערוה פטורה מן היבום והחליצה והיא מותרת לשוק, לי"ב כלל להעשה דיבום, ואפ"ה חזינן דבעינן קרא דלי"ב להיתר אשת אח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. לא נתפרש לן לפ"ז משה"ק הגרע"א בסוגיין ע"ד התוס', דאף אם בעלמא עדל"ת שיש בו כרת, מ"מ בעינן לקרא דעלי' להתיר ביאה שני', וזה צ"ב, שהרי להדיא מבו' בד' התוס' דהא דבאשת אח מותר ביאה שני' ובחייבי לאוין אסור, אי"ז משום דקרא דנעשית כאשתו קאי על אשת אח, וגם אי"ז כמש"כ המאירי לקמן ח' ב' דהוי זה היתר מסוים באשת אח דע"י שכנסה היבם פקע אישות שמצד אחיו, אלא הוא משום דאשת אח הותרה וחייבי לאוין דחוי', ועד"ז מבו' גם בד' הרמ"ה שהבאנו לעיל סק"ב, וא"כ גם אם קאי קרא גם על אחות אשה, הרי מ"מ כיון דאי"ז אלא דחוי' ל"ה שרינן בזה ביאה שני', והרי הגרע"א לא הק' דבעינן לקרא דעלי' ללמד דאחות אשה הותרה, (ויהא מותר אף במעוברת ובקטן), דודאי דאי"ז הותרה, (וכמש"נ להלן הטעם בזה), אלא הק' דיהא מותר ביאה שני', וזה צ"ב.

   ושמא פירש רבינו לד' התוס', דודאי דקרא דנעשית כאשתו לכל דבר קאי על מה שנתפרש בקרא, וע"כ הוא דלא קאי על חייבי לאוין, אלא שהק' התוס' דנילף מאשת אח לחייבי לאוין, וע"ז חילקו דלא מצינו להא דנעשית כאשתו אלא באשת אח דאי"ז דחי', אך אם קרא קאי להדיא על אחות אשה, הרי דיש ללמוד מזה דגם בזה אמרינן דנעשית כאשתו לכל דבר, וממילא דנימא נעשית כאשתו לכל דבר גם בכל חייבי לאוין. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועד"ז קשיא גם ממש"כ התוס' לקמן ח' ב' ד"ה מלמד דלהיתר ביאה שני' ל"ב קרא דסברא הוא דלא אמר רחמנא יבא עלי' לגרשה אחר ביאה ראשונה, ומ"מ ביאה שני' לא דחיא חייבי לאוין דרשות היא וליכא עשה אלא בביאה ראשונה, ובד' התו"י שם מבו' דהיינו דשאני בחייבי לאוין דלא הותרה אף ביאה ראשונה אלא ע"י דחיית הלאו, ומשא"כ באשת אח דביאה ראשונה היתה בהיתר גמור ובזה הוא דאמרינן דלא ציוה הכתוב ליקחנה ולהוציאה מיד לאחר ביאה, ומבו' לפ"ז דהיתר אשת אח במקום יבום אי"ז משום דין דחי' דעדל"ת, וזה דלא כמש"כ התוס' בסוגיין ולקמן נ"ד ב'. [↑](#footnote-ref-3)
4. אמנם הנה למש"כ הרמב"ן בתורת האדם דליכא למילף דעדל"ת שיש בו כרת מהא דהותרה עבודה בשבת, משום דבמקום עבודה ליכא כלל להל"ת דשבת, בע"כ דמה שדנו לקמן ללמוד מפסח ותמיד הוא מהא דהן דוחין טומאה, דבזה הרי ליכא לטעמא דהרמב"ן ואי"ז אלא דחי' בעלמא, והנה אמנם הקוה"ע בסימן ט' סק"ו כתב דכל מש"כ הרמב"ן דלא נאמר כלל איסור שבת בעבודה הוא רק במוספי שבת, אך בתמיד ליכא לה"ט, והוצרך הרמב"ן לזה מכח קו' התוס' לקמן שם דבמוספין ליכא לה"ט דלפני הדיבור, עיי"ש, אך מלבד דבל' הרמב"ן משמע להדיא דדבריו קיימי בכל עבודה בשבת, גם אכתי לא נתיישב, דאכתי תיקשי דמ"ט לא ילפינן משאר קרבנות ציבור הדוחין שבת דאינם לפני הדיבור וגם לי"ב לטעמא דהרמב"ן.

   ואמנם אכתי ד' הרמב"ן צ"ב רב, דמאי קשיא להו דמ"ט לא ילפינן מעבודה בשבת דעדל"ת שיש בו כרת, הרי כבר אמרו לקמן דלא מצינו למילף דעדל"ת שיש בו כרת מפסח ותמיד דדחו טומאה, וא"כ ה"נ ליכא למילף מהא דדחו שבת, ומתוך הדוחק שמא י"ל דקשיא לי' דמ"ט לא הביאו אלא מפסח ותמיד ולא הביאו ממוספי שבת דכתיב להדיא בקרא, ובע"כ דא"א ללמוד מהיתר עבודה בקרבנות ציבור, משום דלא נאמר האיסור כלל במקום ההקרבה, אלא הביאו מהיתר טומאה בקרבנות ציבור, (והיתר טומאה הוי עיקרו בפסח ובתמיד). [↑](#footnote-ref-4)
5. אך מהא דבעינן למילף מתמיד ופסח לעדל"ת לא תיקשי לד' הרמב"ן, שהרי כבר נתבאר לעיל סק"ח בהערה דלדעתו לא באנו ללמוד מהא דתמיד ופסח דוחין שבת, אלא מהא דדוחין טומאה. [↑](#footnote-ref-5)
6. וזהו שכתב דכמדומה דהלכה כמ"ד שבת דחוי' היא ולא הותרה, ולא נתפרש היכן מצינו פלוגתא אם שבת הותרה או דחוי', ובע"כ דהוא משום דדין פיקו"נ בשבת דמי לדין טומאה בציבור, וזהו שכתב דכמדומה דהלכה כמ"ד דשבת דחוי', והיינו משום דכמדומה דהלכה כמ"ד דטומאה דחוי' בציבור. [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה אמנם לקמן ז' א' אמרו דל"ת חמור מעשה, ולכאו' הוא דלא כמש"כ הרמב"ן דעשה גדול מל"ת, אך פשוט דהיינו דאף דקיום עשה גדול מקיום ל"ת משום דאהבה גדולה מיראה, מ"מ הרי מאידך העבירה על ל"ת חמורה מהעבירה על עשה וכמש"כ כן הרמב"ן שם, דמה"ט הוא דהעונש במצות ל"ת גדול ועושין בו דין כגון מלקות ומיתה ואין עושין בו דין במצות עשה כלל אלא במורדין, וזהו דנתחדש בדין עדל"ת דלא אזלינן בתר חומר העבירה, אלא אזלינן בתר חומר הקיום, וכיון דקיום עשה גדול מקיום ל"ת ע"כ עשה דוחה ל"ת, והיינו משום דע"י דינא דעדל"ת דנדחה הל"ת לי"ב להחומר דעובר על ל"ת, אלא דנחסר קיום הל"ת, ובזה הוא דאמרינן דקיום עשה גדול מקיום ל"ת.

   ויש להוסיף בזה, דהנה בגמ' שם אמרו בדעת חד תנא דס"ל דמסברא עדל"ת שיש בו כרת, דכיון דעשה דוחה ל"ת אף דל"ת חמיר מיני' ואפ"ה אתי עשה ודחי לי' מה לי חומרא זוטא ומה לי חומרא רבה, ונראה דביאור ה"ט דמה לי חומרא וכו' תליא בפלוגתת ר"נ גאון והרמב"ן, דלדעת ר"נ גאון היינו דכיון דל"ת חמיר מיני' וליכא אלימות בעשה כנגד הל"ת ואפ"ה דחי לי, משום דהעשה הוא תנאי בל"ת ולא נצטוה בל"ת במקום העשה, א"כ מאי נפ"מ בין ל"ת שאין בו כרת לל"ת שיש בו כרת, וכמו שעמד בכעי"ז המהרי"ק בסימן קל"ט, ולדעת הרמב"ן היינו דכיון דעבירת הל"ת חמירא מעבירת העשה, ואפ"ה אלים העשה כנגד ל"ת משום דקיום העשה גדול מקיום הל"ת, הרי דאלימות זו קיימת גם כנגד ל"ת שיש בו כרת. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועפי"ז מטו בבי מדרשא להוכיח מד' התוס' דס"ל כד' הרמב"ן, וזה ממש"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה דא"כ לכתבי' דבהא דבעינן מוכח או מופנה, לא חשיב כמוכח אלא כשנכתב הלמד שלא במקומו, אך כל שנכתב המלמד שלא במקומו לא חשיב כמוכח, ומשא"כ במופנה לא איכפת לן בהי מינייהו, והמהר"ם שם כתב דהא דבסמוכין דכלאים בציצית חשבינן לה כמוכח משום דא"כ ליכתבי' רחמנא לגבי פרשת ציצית, הוא משום דהלמד הוא גדילים, אך הא דחשיב כמופנה משום דקרא דלא תלבש שעטנז מייתר, הוא משום דלענין מופנה לא איכפת לן בהי מינייהו, - והנה מבו' לפ"ז דבהא דילפינן מסמוכין דכלאים לציצית דעשה דציצית דוחה ל"ת דכלאים, הוי ציצית הלמד, וזה כדעת הרמב"ן דדינא דעדל"ת הוא דין בהעשה דאלים כנגד הל"ת, דלדרכו של ר"נ גאון הרי דינא דעדל"ת הוא דין בהל"ת שלא נצטוה בו במקום העשה ולפ"ז הרי דהלמד הוא איסור כלאים.

   ויש להוסיף עוד דכ"נ גם ממש"כ התוס' בפסחים נ"ט א' ד"ה אתי עשה בתי' קמא לדמות הא דעשה חמור דוחה עשה קל להא דעדל"ת לגבי דינא דבעידנא, וכ"כ התוס' בשבועות ג' א' ד"ה ועל הזקן בתו"ד לדמותם לגבי דינא דאפשר לקיים שניהם, ולד' ר"נ גאון הרי הוו ב' דינים חלוקים, דדינא דעשה חמור דוחה עשה קל הוא משום דבכל מקום החמור דוחה הקל, ודינא דעדל"ת הוא משום דלא נצטוה בל"ת במקום העשה. [↑](#footnote-ref-8)
9. וזהו שכתב ר"נ גאון ללמוד כן ממה שאמרו בספרי בהיתר הקרבת מוספין בשבת ובהיתר אשת אח במקום יבום דבדיבור אחד נאמרו, ולד' הרמב"ן הרי אין להביא משם, דאמנם בעבודה בשבת ובאשת אח במקום יבום לא נאמר איסור שבת כלל במקום עבודה ולא נאמר איסור אשת אח במקום יבום, אך בשאר עדל"ת הוא דין דחי' בעלמא, אך בספרי שם אמרו כן גם בדין כלאים בציצית, וזה אינו מתישב לפ"ד הרמב"ן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. האו"ז בפסחים סימן רל"ג הוכיח דמכוון ד' הירושלמי הוא דלר' יוסי אין עדל"ת אלא כשהן כתובין יחד ממה שאמרו בירושלמי בפ"ק דביצה דלדעת ר' יוסי אין עשה דכיסוי הדם דוחה ל"ת דיו"ט, אף שנצטוו בכיסוי הדם וביו"ט לאחר הדיבור, וכן הוכיחו השעה"מ בפ"ג מנדרים ה"ו והשאג"א בסימן צ"ו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. ושמא באמת בזה הוא עיקר הפלוגתא בירושלמי אם עשה דוחה ל"ת כשאינה כתובה בצידה, דמ"ד דאינו דוחה בכה"ג הוא משום דס"ל דעיקר הא דעדל"ת הוא משום דהעשה הוא תנאי בל"ת, אך אידך מ"ד דדוחה אף בכה"ג הוא משום דס"ל דעיקר הא דעדל"ת הוא משום דעשה קודם לל"ת, וע"כ ל"ב שתהא כתובה בצידה. [↑](#footnote-ref-11)
12. לכאו' יש מקום לדון בזה למש"כ העונג יו"ט בסו"ס קכ"א דחלוק הוא עיקר דינא דעדל"ת מדינא דפיקו"נ, דבעדל"ת ה"ז מועיל להתיר ולדחות לעיקר האיסור, ובפיקו"נ אי"ז מועיל להתיר ולדחות לגוף האיסור, אלא דהו"ל כאנוס לעבור על האיסור, עיי"ש, ולפ"ז הרי י"ל דכל מש"כ הר"ן דכמה לאוין חמירי כאיסור שבת הוא בפיקו"נ דהאיסור קיים אלא דהוי כאנוס לעבור עליו ובזה יש לדון על כל האיסורים יחד, אך בעדל"ת דה"ז מועיל להתיר ולדחות לגוף האיסור יש לדון על כל איסור בפנ"ע, וכיון דכל איסור בפנ"ע לא חמיר כל"ת שיש בו כרת, ע"כ הוא נדחה מפני העשה, - אך בעיקר הך מילתא דבפיקו"נ ליכא היתר ודחי' על גוף האיסור אלא דהוי כאנוס ול"ד לדינא דעדל"ת, יש להעיר ממה שלמדו ביומא פ"ה ב' להא דפיקו"נ דוחה שבת מעבודה דדוחה שבת או ממילה דדוחה שבת, וממש"כ הרשב"א לדמותו להפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחוי' בציבור, וממש"כ הרשב"א בביצה ח' ב' דכ"ה דאסור להכניס עצמו להתירא דפיקו"נ אף אסור להכניס עצמו להתירא דעדל"ת, (ובמנחת שלמה ח"ב סימן קכ"ד ד"ה ועיין בעונג יו"ט נקט דאדרבה בפיקו"נ הותר האיסור טפי מבעדל"ת), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
13. הקוה"ע שם כתב דהר"ן פליג על מש"כ התוס' בסוגיין דעשה דוחה ב' לאוין, ויש להעיר בזה, דלכאו' כל מש"כ הר"ן דכמה לאוין לא מיקרי איסור קל לגבי חד לאו דשבת, היינו בכמה מעשים חלוקין האסורין משום לאו, ובזה הוא דאמרינן דאף דל"ת דנבילה קייל מל"ת דשבת, מ"מ מאידך נבילה חמירא טפי משום דעובר כמה פעמים על הל"ת, אך במעשה אחד האסור בכמה לאוין, ודאי דל"ת דשבת חמיר מיני', אך באמת גם בד' המנ"ח שם (במה שהביא מד' התוס' בנזיר מ"א ב'), מבו' דלא חילק בזה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ולא איירי בגונא דהוי הספק אם יש במעשה זה עשה ול"ת או אין בזה לא עשה ולא ל"ת, דבכה"ג ודאי דהעשה דוחה להל"ת, שהרי לצד הספק דיש בזה ל"ת אף יש בזה עשה הדוחה להל"ת, אלא איירי בגונא דלצד הספק דיש בזה עשה אין בזה ל"ת ולצד הספק דיש בזה ל"ת אין בזה עשה, וכגון במאכל דספק אם הוא מצה או שהוא דבר האסור בל"ת. [↑](#footnote-ref-14)
15. והנה אמנם גם לדעת ר"נ גאון יש מקום לומר דספק מ"ע דוחה ל"ת, והיינו משום דאי נימא דאף ספק מ"ע חשיב כמ"ע ודאית שפיר י"ל דלא נאמר הל"ת במקום זה, - אך לפשטות הדברים דספק מ"ע אינו דוחה ל"ת, משום דלא חשיב כעשה לדחות רק לצד הספק דאיכא עשה, הדין נותן דאף אינו דוחה ספק ל"ת, כיון דלצד עבירת הל"ת ליכא עשה כלל, ובכה"ג ליכא למימר דלא נצטוה בל"ת במקום עשה. [↑](#footnote-ref-15)
16. ואמנם בד' הרמ"ה מבו' דלאו היינו דלא אסרה תורה איסור אשת אח במקום "מצות" יבום, אלא היינו דלא אסרה תורה איסור אשת אח במקום נפילה ליבום, ומה"ט שרי אף ביאה שני' דלי"ב עשה, ואך דכל הא די"ל דל"ב למצות יבום, הוא משום דלא אסרה תורה איסור אשת אח במקום יבום, דאם איכא לאיסור אשת אח במקום יבום אלא דהיבום דוחה ומתיר לאיסור אשת אח, ודאי דהוה בעינן למצות יבום שתדחה לאיסור אשת אח, ול"ה שרינן ביאה שני' דלי"ב מצוה. [↑](#footnote-ref-16)
17. ואמנם דעת רבא בזבחים ל"ב ב' דראוי לומר טפי הואיל ואישתרי אישתרי בטומאה דדחוי' בציבור, משום דמה לי חד דחי' מה לי ב' דחיות, ומשא"כ במצורע דהתירא הוא ולהא אישתראי להא לא אישתראי, והיינו דבטומאה דעיקר איסור טומאה קיים אלא שדחתה תורה להאיסור, י"ל דהואיל ודחתה לטומאה זו דמת דחתה אף לטומאה דזב דמה לי חד דחי' מה לי ב' דחיות, ומשא"כ במצורע דהתירא הוא דהתירה תורה ולא הזהירה כלל על איסור טומאה במקום זה, אין לנו לומר מכח זה דאף לא הזהירה על טומאה אחרת. [↑](#footnote-ref-17)
18. ואמנם הנה בפירש"י בעירובין ק"ב א' כתב, ז"ל, ומלאכה דאורייתא לא הותרה במקדש חוץ מהקרבת תמידין ומוספין וקרבנות צבור שדוחין את השבת מגזה"כ, עכ"ל, והאבנ"ז באו"ח סימן שנ"א סק"ב וסימן תנ"ה סק"ו עמד בזה דמ"ט נקט רש"י לתמידין ומוספין בפנ"ע, הרי גם הם קרבנות ציבור, והול"ל חוץ מקרבנות ציבור שדוחין את השבת מגזה"כ, ובפשוטו נראה דהוא משום דתמידין ומוספין לעולם קרבין בשבת, ומשא"כ בשאר קרבנות ציבור, וע"כ נקט להו רש"י בפנ"ע, - ועיי"ש שכתב דמכוון ד' רש"י הוא דמלאכה דאורייתא לא "הותרה" במקדש חוץ מהקרבן תמידין ומוספין, ומלבד זה גם שאר קרבנות ציבור דוחין את השבת מגזה"כ, והיינו דכל הא דשבת הותרה בציבור הוא משום דע"ז נאמרה המצוה, והיינו רק בתמידין ומוספין, ולא בשאר קרבנות ציבור, והא דבתמיד אמרינן דע"ז נאמר המצוה, אף דמצות תמיד היא בכל יום, (ומה"ט דנו בגמ' למילף מתמיד דעדל"ת ולא חשיב כמצותו בכך), הרי מ"מ כיון דכל יום הוא מחייב בתמיד וגם יום השבת מחייב בתמיד, ע"כ הו"ל הותרה, ומשא"כ בשאר קרבנות ציבור דאין חיובן מכח השבת ומקרה הוא שיום זה הוא שבת. [↑](#footnote-ref-18)
19. ויש להוסיף, דהנה הרי הרמב"ן בתורת האדם שם כתב לדון דנימא דהואיל ולא נאמר איסור טומאת כהנים במקום מת מצוה, ה"נ לא נאמר במקום שאר כבוד הבריות, וכתב דליכא למילף זמ"ז, עיי"ש, וי"ל דכ"ז הוא משום דלא מצינו שהותר טומאת כהנים במקום שאר כבוד הבריות, אך בעבודה שהותרה בכל קרבנות ציבור, הרי דכיון דחזינן דלא נאמר איסור עבודה במקום הקרבת מוספי שבת, ה"נ לא נאמר במקום כל עבודה דקרבן ציבור. [↑](#footnote-ref-19)
20. ואף דביומא פ"ה ב' ילפינן לה דפיקו"נ דוחה שבת מהא דעבודה הותרה בשבת, נראה דהוא ע"ד מש"נ להלן סק"ל בד' התוס', והיינו דגם הא דעבודה הותרה בשבת יסודו הוא משום דמצות עבודה קודמת לאיסור שבת, ומזה יש ללמוד דכ"ש דפיקו"נ קודם לאיסור שבת, אלא דבעבודה דנצטוה להקריב בשבת, אמרינן דלא נצטוה כלל באיסור שבת במקום עבודה, ומשא"כ בפיקו"נ שלא נצטוה לעשות איסור אי"ז אלא דחוי'. [↑](#footnote-ref-20)
21. ואמנם בהתירא דטומאת כהן למת מצוה כתב הרמב"ן שם דלא נאמר איסור טומאת כהן כלל במת מצוה, אף דעיקר דין מת מצוה אינו דין מסוים בכהן, - אך בל' הרמב"ן שם מבו' דהוא משום דהתירא דמת מצוה נאמר בפרשת טומאת כהנים, וכדילפינן לה מדכתיב לה יטמא, וע"כ הוא דאמרינן דלא נאמר איסור טומאת כהנים כלל במת מצוה, ומשא"כ בכלאים בציצית דלא נאמר ההיתר בפרשת כלאים. [↑](#footnote-ref-21)
22. אך אכתי תיקשי דכיון דבציצית אמרינן דכיון דעיקר המצוה היא ליתן חוטי צמר הוי הותרה, אף דהא דהבגד הוא פשתן אי"ז אלא כמקרה בעלמא, א"כ מ"ט באלמנה לכה"ג ל"ה אלא דחוי', אף דעיקר מצות יבום הוא באלמנה, - וצ"ל דכיון דעיקר חיוב ציצית הוא משום הבגד, הוי כל מין ומין כמחייב בפנ"ע, דלא מיבעיא אם רק צמר ופשתים חייבין, אלא אף אם כל הבגדים חייבין, הרי מ"מ בגד של עור פטור, ונמצא דהא דיש על בגד פשתן תורת בגד הוא מכח הא דהוי פשתן, וע"כ חשיב דצווי התורה הוא ליתן צמר בבגד פשתן, ומשא"כ באלמנה לכה"ג דצווי התורה הוא לייבם את האלמנה, ומה שהיבם הוא כה"ג הוי כמקרה בעלמא. [↑](#footnote-ref-22)
23. ובזה מתפרש לדעת התוס' מה שאמרו בספרי דלא תלבש שעטנז וגדילים תעשה לך בדיבור אחד נאמרו וערות אשת אחיך לא תגלה ויבמה יבא עלי' בדיבור אחר נאמרו, שכתב ר"נ גאון ללמוד מזה דיסוד דינא דעדל"ת הוא דלא נצטוה בל"ת במקום העשה, - אך לדעת התוס' נראה דלא אמרו כן אלא בכלאים בציצית ובאשת אח במקום יבום, דכיון דנצטוה לעשות דבר האסור, בע"כ דהוא משום דבדיבור אחד נאמרו ולא נצטוה כלל בל"ת במקום העשה, ומשא"כ בכל עדל"ת דנצטוה בל"ת אף במקום העשה, אלא דהעשה דוחה להל"ת. [↑](#footnote-ref-23)
24. ואמנם יש להעיר בזה, דמ"מ כיון דבכלאים בציצית לא נאמר איסור כלאים במקום ציצית, מנ"ל דגם במקום דנאמר האיסור מהני העשה לדחות לל"ת, ומהיכ"ת דאף היכא דעיקר האיסור קיים איכא לדין דחי', - אך הנה למש"נ לעיל סקי"ד בהערה מבו' מד' התוס' בכ"ד דהא דעשה חמור דוחה עשה קל הוא דין דחי' דומיא דדינא דעדל"ת, והרי דעיקר דין דחי' דהחמור דוחה את הקל הוא מסברא, וכל הא דבעינן קרא דעשה דוחה ל"ת, הוא ללמד דעשה קודם לל"ת, ושפיר ילפינן לה מכלאים בציצית. [↑](#footnote-ref-24)