כז,ב         ב
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / ארבעה אחין - הרב יחזקאל זילבר

**עיקרי הסוגיא**

1. מתה הראשונה מותר בשניה. עי' רש"י שכתב ש'מתה בלא חליצה'. וצ"ב הא רב לית ליה דין נאסרה בדרבנן, וא"כ אפי' אחר חליצה נמי מותרת השניה. ועי' בערל"נ. ובחי' הגר"נ אות תס.
2. אבל הכא זיקה דרבנן. בביאור דברי רב מצינו ב' דרכים או כמו שפי' הר"ח בתוס' דרב סבר אין זיקה, וכמו שביאר הרמב"ן והרשב"א שאפי' שגם למ"ד יש זיקה האיסור של אחות זקוקה דרבנן היא. ומ"מ כיון דרב סבר דאין זיקה רק אסור לבטל מצות יבמין ליכא נאסרה. אך ברש"י משמע שגם אם רב סבר יש זיקה אפ"ה ליכא נאסרה.דדין נאסרה יש רק במקום שבשעת נפילה היא ערוה והיא מופקעת מיבום דאין איני קורא בה וכו', אבל הכא גם שהיא אסורה מדרבנן מ"מ אין לה דין ערוה וממילא לא נאמר בה דין נאסרה.
3. איתיביה ר' יוסי וכו', ואמאי ליקו וכו'. עי' באו"ש קונ' הזיקה אות טו שהק' דגם השניה צריכה להיות מותרת, דמיד כשחלץ לה אחד נעקר הזיקה מלמפרע כמבואר ברש"י לעיל כג:. ועי' בקה"י סי' יח שהאריך בזה.
4. איתיביה ר' יוסי וכו'. רש"י ותוס' נחלקו האם גם לרב קשה ממתני'. ובתוס' כתבו כמה סברות למה לא קשה אליבא דרב. ועוד כתבו לפי סברת הר"ח דרב ס"ל אין זיקה, ולפי"ז י"ל דמתני' קאי כמ"ד יש זיקה ולכך איכא נאסרה. ובבי"מ סי' קע סק"ה ובערל"נ הק' הלא רב אית ליה אפי' בנאסרה דאו' דהותרה ונאסרה והותרה תחזור להתירה הראשון כמבואר לקמן מא. מתה אשתו מותר ביבמתו. ועי' בחי' הגר"נ אות תסג.
5. ולימא ר"א היא. עי' רש"י ותוס' שנחלקו. וצ"ב דר"א דלקמן בפרק ב"ש לא נחלקו כלל בדין הותרה ונאסרה, כמבואר להדיא בגמ' לקמן מא. ועי' בחי' הגר"נ אות תסז.
6. אי הכי היינו קדמו וכו', בשלמא ראשון וכו', מכאן הוכיח הרמב"ן לעיל דזיקה דרבנן היא. וצ"ב לשי' הר"ח, ועי' בזה בשיעורי הגרש"ר אות עד.
7. אלא שניה אמר חבראי וכו'. עי' ברש"י 'דהכי אמר לעיל וכו', וברע"א תמה בזה דלא דמי כלל. וע"ע בחי' הגר"נ אות תכא.
8. אלא שניה אמר חבראי וכו' מכאן הביא הרמב"ן ראיה שאיסור אחות זקוקה הוא מדרבנן.
9. סד"א ליקום איסור מצוה וכו', משום מצוה עבוד רבנן וכו'. מכאן הביא הרמב"ן ראיה שאיסור אחות זקוקה הוא מרבנן.
10. תניא ר"ש פוטר בשתיהן. וכו'. באחרונים דנו האם לר"ש הוי ערוה דאחו"א, או שפטורה מיבום וממילא הוי באיסור אש"א. עי' ברש"י ד"ה ליגזור. וברשב"א לעיל כז: ובמאירי. ונראה שזהו דברי התוס' קדושין נ: בהו"א ובמסקנא.
11. ובטעמו של ר"ש ע"ע בנמוק"י כאן וברע"א וק"א.

**חלץ לראשונה הותרה.** הק' התוס' וא"ת מאי קמ"ל, היינו דהא פשיטא דחליצה פסולה פוטרת את עצמה. וכמש"כ רש"י לעיל כו: ד"ה נפלה אידך 'דחליצתו וזיקתו שוות לגרוע ופקעה זיקתו בחליצתו', וכן מבואר בסוף פרק ר"ג דאחר חליצה פסולה מהני מאמר, וביאר ברי"ף דודאי ניתרת היא ע"י החליצה כיון שהיא זקוקה, ע"כ שהיא מותרת, דאם לא במאי מיפטרה. ולכך הק' התוס' פשיטא.

ותי' התוס' ואר"י דקמ"ל דהותרה גם צרתה. דרב אית ליה אין זיקה וכו'. כוונתם דבשלמא בראשונה כיון שאינה אסורה אלא משום ביטול מצות יבמין, א"כ לא הוה חל"פ כלל ופשיטא שנפטרה צרתה, אלא אפי' כלפי השניה שהוי חל"פ משום שהיא אחות חלוצה, מ"מ נפטרה צרתה כיון שאין זיקה וחלץ לאחיות נפטרו צרות.

ועי' בנמוק"י שהביא דברי הרמב"ן שיש גי' 'חלץ לראשונה הותרה אבל לא צרתה', וכתב ע"ז הרמב"ן דקאי כמ"ד יש זיקה ולכך הוי חליצתה פסולה ולא פוטרת צרה. אבל למ"ד אין זיקה חל"פ פטרה צרה. כדאיתא בפרק ר"ג, ואע"ג דס"ל אסור לבטל מצות יבמין, נהי דחל"פ היא מפני כך, מיהו לא אלימא זיקה דניבעי משו"ה חליצה מעולה' [[1]](#footnote-2).

**חלץ לשניה הותרה.** כתב רש"י ה"ה אם חלץ לשניה ואח"כ לראשונה. וביאר בזה הרש"ש שיש כאן חידוש, דהיה מקום לומר דלכתחילה יחלוץ קודם לראשונה, משום דאיכא בראשונה זיקה אלימא טפי מהשניה, דהרי בשעת נפילת הראשונה היתה מותרת לגמרי, אבל השניה בשעת נפילתה הוי אחות זקוקה, וזיקתה פחות אלימא, ולכן עדיף לעשות חליצה כשרה באותה שיש בה אלימות טפי בזיקה. ובשניה כיון שזיקתה פחות יעשה בה חליצה פסולה של אחות חלוצתו.

**מתה ראשונה מותר בשניה.** לכאו' בשי' רב שאין נאסרה אין נפק"מ אם מתה הראשונה לפני חליצה או אחרי חליצה, דכמו דלפני חליצה היתה אחות זקוקה, ואפ"ה כיון שמתה היא מותרת, ה"נ אם חלץ לראשונה והוי השניה אחות חלוצתו, אפ"ה אחר מיתת הראשונה צריכה להיות מותרת. כמבואר במתני' לקמן מ: החולץ ליבמתו אסור בקרובתיה וכו' אחותה בזמן שהיא קיימת הא מתה מותרת, וא"כ צ"ב מדוע כתב רש"י בד"ה מתה ראשונה 'בלא חליצה'.

וכתב בערל"נ דרב בא להשמיע דין דנאסרה מעיקרא, ואם היה חולץ לראשונה לא היתה השניה חשובה אחות זקוקה כלל, אלא אחות חלוצה, וזה לא הוי נאסרה מעיקרא. ובזה פשיטא דשרי, אלא שרב בא לחדש דאפי' שלא חלץ לראשונה והשניה היא אסורה משעת נפילה, אפ"ה היא מותרת. ודבריו צ"ב מה אכפת לי שאחר חליצה היא כבר לא אחות זקוקה, סו"ס השניה היא אסורה מעיקרא, דקודם החליצה הוי אחות זקוקה, ואחר החליצה הוי אחות חלוצתו, וא"כ הוי שפיר נאסרה מעיקרא. וצ"ע.

וכתב בחי' הגר"נ זצ"ל אות תס שרש"י בא לחדש דכל דברי רב הוא רק בנאסרה דאחות זקוקתו לחוד, בזה ס"ל לרב שאין בזה דין נאסרה, והטעם בזה שדין נאסרה הוא רק במקום שהיא ערוה ונפקע ממנה הזיקה ואין אני קורא בה וכו', בזה שייך דין נאסרה אבל בנאסרה משום אחות חלוצתו מודה רב דאיכא נאסרה. והטעם בזה דכיון שהיא אסורה משום דדמיא לגרושתו, והוי כערוה מדרבנן, וממילא שייך בה דין נאסרה. ועוד י"ל על דרך פי' הר"ח בתוס' דהטעם שרב ס"ל שאין דין נאסרה הוא משום שרב ס"ל שאין זיקה, אלא אסור לבטל וכו' ובזה אין נאסרה, דלא הוי אלא איסור גברא, משא"כ באיסור דבאחות חלוצתו מודה רב דאיכא נאסרה.

אך עדין צ"ב בשלמא אם מתה הראשונה לאחר שחלצה ואח"כ נפלה השניה שפיר י"ל שהשניה אסורה מדין אחות חלוצה, אבל בפשיטות מיירי אפי' שחליצת הראשונה נעשית לאחר נפילת השניה, ונמצא שהך איסורא דאחות חלוצה חל אחרי הנפילה של השניה, ושוב הוי השניה הותרה ונאסרה וכו'. וביותר הרי גם במתה השניה מותר בראשונה פרש"י שמתה בלא חליצה, ובזה צ"ב הרי גם אם מתה השניה לאחר שחלצה למה יש נאסרה מחמת איסור אחות חלוצה, הרי בשעת נפילה הוי רק אחות זקוקה, ובזה ס"ל לרב דליכא נאסרה מעיקרא. ומשום אחות חלוצה היא נאסרה רק אח"כ, א"כ הוי יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה [אחר מיתה]. ואפי' בנאסרה דאו' ס"ל לרב לקמן מא. דאמרינן הותרה ונאסרה תחזור להתירה הראשון, וכ"ש באחות חלוצה דרבנן[[2]](#footnote-3).

והיה מקום לדון בזה עפ"י החזו"א דגדר איסור אחות חלוצה אינו איסור משעת חליצה עצמה, [דבשעת חליצה אינה יכולה לאסור צרות], וכמו שאחות אשתו לא נאסרת מחמת הגרושין, אלא דכיון דדנינן חליצה כגרושה, ע"י החליצה ידעי אינשי דמקודם לכן היתה אשתו מלמפרע. וזה כוונת רש"י דלא חלץ לה, דהיינו דאם חלץ הרי היא אחות חלוצה ודנים אותה כאשתו מקודם, וממילא גם השניה היא אחות חלוצה למפרע משעת נפילה, ועלה מודה רב דאיכא דין נאסרה. וזה חידוש גדול.

עוד הוסיף שם ברש"י, 'כי מתה קמייתא פקעה זיקה'. דברי רש"י צ"ב וכבר עמד בזה הרש"ש, אמאי הוצרך ליתן טעם להא דכשמתה אחותה מותרת, הרי אפי' באשתו גמורה שריא אחותה לאחר מיתה. ורק באמה אמרינן לעיל יז: דאסרה אף לאחר מיתה משום דזיקה בכדי לא פקעה.

**ואין צ"ל מתה שניה מותר בראשונה.** גם כאן פרש"י 'ולא חלצה', וביאור דבריו דאם היתה חולצת היתה הראשונה אסורה משום אחות חלוצה, ואף דבשעת נפילת הראשונה היתה מותרת, מ"מ כבר כתבנו לעיל דלדברי החזו"א שיסוד דין אחות חלוצה הוא משום דנינין לה כאילו היא אשתו מלמפרע, נמצא שהאחות [הראשונה] הוי כאחות אשה מעולם, ולא רק משעת נפילת השניה, וזה חידוש גדול יותר ממש"כ לעיל, דע"י חליצת הראשונה נאסרת השניה, דהא הכא בשעת נפילת הראשונה היתה מותרת. ועי' בחי' הגר"נ זצ"ל.

**ורב לית האי סברא והאמר רב וכו'.** בגליון הש"ס ציין לתוס' ב. ד"ה ואחות אשתו ולתוס' יז: ד"ה אשת אחיו, וכוונתו דהתם חזינן דדין נאסרה הוא מחמת שאינה דרכי נועם שתחזור ותזדקק לאחר שנפטרה. ואפי' לא נפטרה מהאי ביתה לגמרי, כגון שיש עוד אחין. וא"כ צ"ב מה פריך הכא לרב דנימא נאסרה, הא הכא לא נפטרה היבמה גופא לגמרי, דאינו אלא איסור לייבם אבל עדין צריכה חליצה. ועד כמה שהיא צריכה חליצה כלל לא נפטרה, ומה אכפת לי שאח"כ היא הותרה. ולא דמי להא דאמר רב לקמן דאפי' לא אידחי מהאי ביתה נמי איכא נאסרה, דהתם סו"ס אצל האח שנאסרה עליו איכא דרכי נועם.

ובתוס' העירו למה לא הק' ממתני' לקמן לב. ותי' התוס' ועוד נראה דממתני' לא הוי מצי למיפרך וכו' דעדין זקוקה לחליצה. אבל מדרב פריך שפיר דרב איירי אפי' היכא דאיכא אחין וכו'. דבריהם צ"ב דסו"ס רב מיירי שם במקום שאידחיא מיניה לגמרי ואפי' מחליצה, אבל הכא אף מיניה לא אידחיא לגמרי דאכתי צריכה חליצה. והאריך בזה בחי' ר"נ אות תסד.

ועי' ברמב"ן שתי' א"נ מתני' הוי מוצי לאוקמי בשיטת ר"א דס"ל דכיון שעמדה עליו שעה אחת באיסור נאסרה, אבל רבנן פליגי עליה. והיינו דרבנן ור"א לא נחלקו בדין הותרה ונאסרה האם תחזור להתירה, אלא אפי' בנאסרה מעיקרא נמי, וממילא י"ל דרב ס"ל כרבנן. ויל"ע.

**אבל הכא זיקה דרבנן. ובביאור מח' רב וריו"ח.**

בביאור דברי הגמ' 'אבל הכא זיקה דרבנן היא' מצינו ב' דרכים. א. דעת הר"ח המובא בתוס' ובראשונים דלמ"ד יש זיקה ראוי לאסור משום נאסרה ורב ס"ל שאין זיקה ואסור רק משום איסור ביטול מצות יבמין דלא חשיב משו"ה נאסרה. [וכן כתב התוס' ד"ה חלץ לראשונה וכו' שהותרה גם צרתה משום דרב קאי כמ"ד אין זיקה]. והבין בדבריו הרמב"ן דלמ"ד יש זיקה הוי איסור מדאורייתא, ולכך הוי אחו"א מדאורייתא ויש בה דין נאסרה דהרי היא ערוה ואין אני קורא בה וכו'. והא דקאמר בגמ' הכא זיקה דרבנן, אין הכוונה דוקא בגלל שזיקה דרבנן, אלא הכוונה לכל איסור דרבנן וכמ"ד אין זיקה. אך ברמב"ן תמה בזה דאם הוי מכח זיקה כאחו"א דאורייתא, א"כ הוי כערוה ממש ופקעה הזיקה ופטורה גם מחליצה, ובמתני' מבואר דחולצות[[3]](#footnote-4). ועוד מוכח מהא דאמרינן לקמן כח: [גבי הא דאמרינן דאיכא חידוש במתני' דבאיסור מצוה חולצת ולא מתיבמת] 'סד"א משום מצוה עבוד רבנן קמ"ל', [היינו דס"ד שלא גזרו חכמים במקום שאחת אסורה באיסור מצוה], וכתבו ע"ז הראשנים דבשלמא אם איסור אחות זקוקה דרבנן, שפיר יש הו"א שבמקום שהשניה מותרת ואחת אסורה באיסור מצוה לא גזרו דין אחות זקוקה, אבל אי הוי איסור זיקה דאורייתא, מה ס"ד דתהא מותרת להתייבם. ומסיים הרמב"ן 'ואין לך זיקה דאורייתא אלא לדברי ר"ש דאמר ככנוסה דמיא'.

ולכך כתבו הראשנים בדעת הר"ח דלעולם גם למ"ד יש זיקה איסור קרובות בזיקה הוא מדרבנן, ומ"מ כיון ששורש האיסור הוא משום אחו"א בדאורייתא לכך הוי כעין דאורייתא ויש בה איסור ביאה מדין ערוה דרבנן, וצריך להיות בה דין נאסרה, כמו שבאחו"א גמורה איכא נאסרה, אבל למ"ד אין זיקה שהוא רק משום אסור לבטל מצות יבמין, לא הוי איסור ביאה וליכא נאסרה. ועי' ברשב"א שהאריך בזה דאין הוא איסור על גוף האשה כמו ערוה, אלא איסור על הגברא לחוד.

אלא שעדין צ"ב לשון הגמ' מבואר 'הכא זיקה דרבנן', הרי גם אם האיסור של ביטול מצות יבמין היה מדארייתא לא היה בו דין נאסרה, דלא הוי איסור ביאה כערוה שאסורה לייבום, אלא איסור על הגברא לבטל מצות יבמין. ואדרבא בשלמא לדעת רש"י לעיל כד. והריב"ן בתוס' לעיל יח. דכתבו דתנא דמתני' [אליבא דמ"ד אין זיקה] ס"ל דאיכא דין נאסרה מחמת איסור לבטל מצוות יבמין, הרי שסברו דלא הוי כאיסור מעשה יבום בעלמא, אלא דמחמת האיסור גזרו כרבנן עליה שהיא אסורה ליבום, וכל שהיא אסורה ליבום אין אני קורא בה יבמה יבא עליה ואית בה דין נאסרה. וע"ז שפיר קאמר דס"ל לרב דכיון דלא הוי אלא מדרבנן ליכא בה דין נאסרה, דאי"ז איסור כעין דאורייתא. אבל לפי הרשב"א דלא הוי איסור על היבמה כלל, א"כ מהו הלשון אבל הכא זיקה דרבנן .

**ב.** אמנם רש"י פירש דלא כהר"ח, ואפי' אם יש זיקה מ"מ ליכא נאסרה, 'וכיון שמתה מותר באחותה', הרי דקאי כמ"ד יש זיקה ואפ"ה מותרת. וכן פי' בכל הסוגיא דאסורה משום אחות זקוקה. וכדכתב 'ואע"ג דבשעת נפילה אחות זקוקת הראשונה היתה וכו'. ואפ"ה ס"ל לרב דליכא נאסרה. וכן מפורש ברמב"ן דגרס חלץ לראשונה הותרה 'אבל לא צרתה', והיינו שרב אזיל כמ"ד יש זיקה, וע"כ אית בה דין דחל"פ ולכך אינה פוטרת צרתה ואפ"ה ס"ל לרב שאין בה דין נאסרה. וצ"ב בזה מ"ט באמת ליכא בה דין נאסרה. וכמו כל ערוה שנאסרה באש"א וממילא אית בה דין נאסרה. וכתב הרשב"א 'דזיקה דרבנן לא נחמיר בה כל כך'. ונראה בזה, דהנה יש לדון האם באיסור אחות זקוקה הרי היא כערוה ומדרבנן פקעה ממנה הזיקה, ואי"צ אלא חליצה מהתורה, או שגם מדרבנן לא פקעה הזיקה, דאינה חשובה כערוה מדרבנן. וכמו שמצינו לדברי רב אשי שלא נתנו לצרות דין ערוה כמו לאחיות בזיקה. ויש בנידון זה אריכות דברים. והנה בשביל שיהיה דין נאסרה צריך שהיא תהא ערוה, ושלא יהיה בה נפילה ליבום, והוי כאש"א שיש לו בנים, וממילא י"ל דס"ל לרש"י שדרבנן לא נתנו לאחות זקוקה דין ערוה ולא פקעה הזיקה מדרבנן, וממילא לא שייך כאן נאסרה על האש"א, ואף שהיא אסורה להתייבם מ"מ הזיקה לא פקעה, ובשביל שיהיה דין נאסרה בעינן שתהא אסורה מחמת שם ערוה והיה בה הדין כל יבמה שאין אני קורא וכו'.

ואדרבא בדעת ריו"ח יל"ע למה יש לה דין נאסרה, אפי' אם נפרש שריו"ח סובר שנתנו לה דין ערוה מדרבנן ופקעה הזיקה, אבל סו"ס הרי היא צריכה חילצה וא"כ היא עדין זקוקה לו, ולמה יש בה דין נאסרה[[4]](#footnote-5). והיה מקום לפרש בזה בב' אופנים, או שלעולם מדרבנן כיון שיש לה דין ערוה פקעה הזיקה וגם חליצה אינה צריכה, ומה שצריך חליצה הוא משום הדאורייתא. וזה חידוש גדול[[5]](#footnote-6). אך היה מקום לומר שגם ר"י סובר שרבנן לא נתנו לה דין ערוה, ולכך שפיר לא פקעה הזיקה מדרבנן, ומה שיש בה דין נאסרה זה גופא הוי גזירה מחודשת אטו אחו"א דעלמא, וכמו שבאחו"א יש בה דין נאסרה, כך נמי לאחות זקוקה יש דין נאסרה. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות סח[[6]](#footnote-7).

**האם נפקע הזיקה למפרע**

איתיביה ר' יוסי בר חנינא וכו'. ואמאי ליקו חד וכו'. ריו"ח חידש שאם מתה שניה מותר בראשונה, ה"נ אם יחלוץ לשניה יהיה מותר בראשונה, וזה קו' ר"י בר חנינא. והדברים צ"ב רב, מה הדמיון בין מתה לחלץ, הרי מבואר בגמ' לעיל דלמ"ד יש זיקה אפי' שמתה היבמה הוא אסור באמה הרי שגם לאחר מתה לא נעקר הזיקה למפרע, והוא אסור באמה כדין מתה אשתו שאסור באמה, ואילו בחלץ ליבמתו הרי נעקר הזיקה משאר האחין, כמבואר להדיא במתני' לקמן מ. החולץ ליבתו אסור בקרובתיה וכו', והאחין מותרין, ואם לא היתה הזיקה נפקעת למפרע אלא מכאן ולהבא, א"כ למה הם מותרין הרי אתמול הם היו אסורים בקרובתיה למ"ד יש זיקה, וע"כ שע"י החליצה פוקעת הזיקה משאר האחין[[7]](#footnote-8), א"כ גם בלא ריו"ח נמי יש להק'.

ואדרבא יש להקשות ביותר שהרי לריו"ח רק במתה השניה מותר בראשונה, אבל אם מתה ראשונה הוא אסור בשניה מדין נאסרה, ולכאו' כ"ז הוא רק במתה, אבל במתני' שיש שני יבמות שנפלו לפני שני אחין צריך להיות הדין שאפי' אי חלץ לראשונה השניה מותרת, שהרי בשעה שחלץ הראשון לראשונה הוברר שהראשונה כלל לא היתה זקוקה לאחיו, וממילא אחותה מותרת. ועמד בקו' זו האו"ש קונ' הזיקה אות טז. וכתב שם האו"ש דאף שנתברר למפרע שאינה זקוקה, מ"מ לענין איכא דין נאסרה דכל יבמה שאין אני קורא בה וכו', דסו"ס בשעתה היתה זקוקה ואסורה, אית בה דין נאסרה. וע"ש שעביד בזה מח' בבלי וירושלמי. וע"ע ברש"ש לעיל כג: שמחק ברש"י מכח קו' זה תיבת 'למפרע'. והאריך בזה בקה"י סי' יח.

**האם קשה לרב ממתני.**

רש"י כתב בד"ה מתה דגם לרב קשה ממתני. 'ולקמן מותבינן ליה מינה אסיפא דמילתא ולא מתרץ'. והיינו דלרב קשה ביותר לא רק שיחלוץ לשניה והראשונה תהא מותרת, אלא אפי' שיחלוץ לראשונה תהא השניה מותרת דהא אין נאסרה כלל מחמת הזיקה. אך תוס' פליגי בזה וס"ל דלרב לא קשה מג' טעמים. א. ריב"ן פי' דאפשר דרב ס"ל דבחל"פ בעינן חיזור, ולכך כיון שכל אחת מהן צריכה חליצה משניהם שוב אינו יכול ליבם את אחותה דהוי אחות חלוצתו. ודלא כשי' ר"א מבורגוייל בתוס' לעיל כו: שסובר שחליצת חיזור אינה אוסרת את אחותה מדין אחות חלוצה. אבל ריו"ח סבר כשמואל דחל"פ אי"צ חיזור וכו'. ב. לפי' הר"ח דרב ס"ל דאין זיקה ולכך אין דין נאסרה, י"ל דתנא דמתני' ס"ל יש זיקה, ולכך תנא דמתני' ס"ל דיש בה דין נאסרה, וכיון שיש דין נאסרה שוב אין לה היתר אפי' בחזרה והותרה[[8]](#footnote-9). אבל ריו"ח ע"כ ס"ל יש זיקה[[9]](#footnote-10) ואפ"ה ס"ל שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון. [ועי' בסמוך]. ג. ר"י פי' דרב ס"ל אין זיקה, וטעמא דמתני' דחישינן למיתה ואתי לבטל מצוות יבמין ומשום הא גזרינן בכל גוונא, אבל במתה ליכא למיחש דילמא אתי להתיר אף בלא מתה. ובאמת גם הגמ' עצמה אמרו ולימא ליה גזירה שמא ימות וכו' ותי' דריו"ח לא חייש למיתה, וא"כ לרב אתי שפיר דחייש למיתה ולכך במתני' שניהם אינם מתייבמות. אבל במתה ליכא למיגזר כמבואר ברש"י כח. סוד"ה ולימא וכו'.

ויש להעיר בדבריהם.

א. לדרכו של הריב"ן כתב הרמב"ן דלהכי לא מצינו לשנויי דסבר חל"פ צריכה חיזור ומשו"ה הוי אחותה אחות חלוצה, משום דמיירי אפי' בנפלו עם צרות, וממילא יכול אחד לחלוץ לצרת השניה, ותהוי הראשונה הותרה ונאסרה ותחזור להתירה. וכן כתב הריטב"א והוסיף 'ולהוי אידך מותר בראשונה דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו'. ולדבריהם יל"ע חדא הרי גם החולץ עצמו מותר בראשונה משום דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו, ולמה כתבו הראשנים 'דלהוי אידך'. ועוד יל"ע דאי מיירי בנפלו עם צרות אמאי אסור לייבם למאן דלית ליה זיקה, הא למיתה דתרי לא חיישינן, וכי מיבם חדא אפי' ימות אחיו הרי צרתה מותרת לו. וצ"ע.

ב. מש"כ התוס' דלפי' הר"ח ניחא דרב ס"ל אין זיקה, ומתני' קאי כמ"ד יש זיקה. ולמ"ד יש זיקה איכא דין נאסרה, צ"ע רב, שהרי רב עצמו סבר לקמן מא. דאפי' באחו"א דאורייתא מתה אשתו מותר ביבמתו, משום דהוי יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, וא"כ אף אם תנא דמתני' יסבר דיש זיקה, מ"מ אם יחלוץ לשניה תהיה הראשונה הותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון. ובקו' זו עמד הבית מאיר קע סק"ה והערל"נ. ואולי י"ל עפ"י דרכו של הריטב"א שם דכל דברי רב לקמן הם רק בלא אידחיא מהאי ביתא כגון שיש לו עוד אחין, אבל במתני' י"ל שכיון שהיא אסורה על שניהם [למ"ד יש זיקה] הרי הוי כאידחיא מהאי ביתא, ולכך לא תחזור להתירה הראשון. ואפי' שהיא עדין צריכה חליצה מ"מ לגבי היבום היא אידחיא מהאי ביתא. אבל ריו"ח הרי סובר שאפי' שיש דין נאסרה אפ"ה אם חזרה להתירה היא מותרת, א"כ ה"נ במתני'.

**טעמא דר"י.**

ג. תוס' הוכיחו דר"י ע"כ סבר יש זיקה, דאל"כ שניהם מותרות וכו'. משמע מתוס' דאם היה סובר ר"י אין זיקה, לא הוי קשיא ליה ממתני, דהו"מ לשנויא דר"י סבר אין זיקה לכך הותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, אבל מתני' סבר דיש זיקה ולכך לא תחזור, [וע"ז כתבו דא"א לומר כן דע"כ ר"י סבר יש זיקה וכו']. ולכאו' צ"ב מה אכפת לי אם ריו"ח סובר שאין זיקה, אבל סו"ס הוא סובר דלאחות זקוקה איכא דין נאסרה, ואפ"ה קאמר ריו"ח בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה אמרינן דתחזור להתירה הראשון, א"כ גם לתנא דמתני' דסובר יש זיקה ויש דין נאסרה, נימא נמי דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, ומה נפק"מ אי סובר כמ"ד יש זיקה או כמ"ד אין זיקה. ועמד בזה בחי' הגר"נ אות תסג.

וראיתי מי שכתב דמצינו דברים כעי"ז גם בדברי הרא"ש לקמן מא. שנחלקו רב ורב חנינא עם שמואל ור"א האם בהותרה ונאסרה [בדאורייתא] וחזרה והותרה האם חזרה להתירה או לא, כגון מתה אשתו האם מותר ביבמתו ע"ש. וכתב הרא"ש סי כג דקיי"ל כרב דאמרינן תחזור להתירה, שהרי ריו"ח ס"ל הכי בסוגין כז: והלכה כריו"ח. ודחה הרא"ש דאינה ראיה, דריו"ח דהכא איירי בזיקה דרבנן, ובהא קאמר דהותרה ונאסרה וכו', אבל בנאסרה דאורייתא אפשר דאינה חוזרת להתירה הראשון. והביא לזה הרא"ש ראיה שחזינן ברב שמפליג בין נאסרה מדאורייתא לנאסרה מדרבנן, וס"ל דבדרבנן ליכא נאסרה, וה"נ יש לפלוג לענין הותרה ונאסרה וחזרה והותרה וכו'. עכ"ד הרא"ש. ותמה בזה בק"נ שם מה ענין רב לריו"ח, דודאי ברב ע"כ דאיכא לפלוגי בין נאסרה דאורייתא לבין נאסרה מדרבנן, אבל ריו"ח הרי ס"ל דאיכא דין נאסרה בין מדאורייתא ובין מדרבנן, ולכך מתה הראשונה אסור בשניה, ואפ"ה ס"ל עוד דין דאם מתה שניה מותר בראשונה דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזורה להתירה הראשון, היינו דלא חשיב נאסרה בכה"ג, ומהכי"ת לחלק בין בסברא זו בין דאורייתא לדרבנן.

והנה באחרונים דנו בגדר דין נאסרה, דאמר ר"י אמר רב כל יבמה שאין אני קורא בה וכו', הרי היא כאש"א שיש לה בנים ואסורה. האם נאמר דדין יבום חל בשעת נפילה, ולכך היכא שבשעת נפילה אינה ראויה תו ליכא דין יבום. וכיון שאין בה דין יבום ממילא איכא דין נאסרה. או דכל היתר של איסור אש"א חל בשעת נפילה שיש בה היתר ליבום, אבל אש"א שלא חל בו היתר בשעת נפילה, הרי הוא אש"א שנאסר והוי ערוה, ואש"א שנאסר שוב אין בו היתר.

ונפק"מ לנדון שנתברר לעיל האם בייחלו"ע שאינם עולים ליבום אלא לחליצה איכא דין נאסרה [באופן שחזרה והותרה], דאם הגדר הוא שבעינן היתר ליבום בשעת נפילה, ואם לא חל תו לא חייל בה דין יבום, א"כ גם חיילו"ע כיון שבשעת נפילה לא היה דין יבום, גם לאח"מ ליכא דין יבום ונאסרה. אבל אם הדין נאסרה הוא מחמת הערוה דאש"א, דכל שאינה מותרת האש"א נאסר ושוב אין לו היתר, א"כ הרי בייחלו"ע האש"א לא נאסר ליבום [דהוי אש"א דממילא], וליכא נאסרה.

וזה כוונת דברי הרא"ש דאף אי ס"ל לריו"ח דאיכא דין נאסרה מדרבנן, היינו דרבנן אמרו שכל יבמה שאין בה היתר ליבום בשעת נפילה שוב אין בה דין יבום אח"כ. אבל אין הפרוש שמדרבנן לא הותר בה האיסור של אש"א, והרי היא כערוה מדרבנן, דהרי מדרבנן היא גם צריכה חליצה, וע"כ שלא הוי נאסרה מחמת האיסור אש"א אלא מחמת שלא נופלת בפועל ליבום. וזהו הדין נאסרה מדרבנן, וממילא שפיר חידש ריו"ח דהיכא דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, נמצא שבשעת נפילה הרי אני קורא בה יבמה יבא עליה, אלא שאח"כ נעשית אחות זקוקה ואסורה מדרבנן להתייבם, אבל מ"מ גם בזמן שהיתה אסורה לא חל בה דין ערוה, לכך שפיר ס"ל לריו"ח שתחזור להתירה הראשון. אבל נאסרה בדאורייתא שם הגדר הוא שהיא נעשית ערוה ובזמן שהיא ערוה הרי האש"א עצמו נאסר בה, בזה שפיר י"ל דכיון שנאסר בה האש"א שוב לא תחזור להתירה הראשון. ולכך כתב הרא"ש שאין ראיה מדין הותרה ונאסרה בדרבנן לדין הותרה ונאסרה מדאורייתא.

ועל דרך זה יש לפרש כוונת התוס' דתלוי למה יש בה דין נאסרה, האם הוא כמ"ד יש זיקה או כמ"ד אין זיקה, דאי הוי סבר ריו"ח אין זיקה, הוי מצי למימר דמתני' קאי כמ"ד יש זיקה ולכך י"ל שעשאהו רבנן 'כערוה' מדרבנן, וכמו שבערוה דאורייתא לא תחזור להתירה הראשון, כך גם בערוה מדרבנן נמי לא תחזור להתירה הראשון. והא דאמר ריו"ח דתחזור להתירה הראשון הוא רק למ"ד אין זיקה, דלדידיה הוי איסורא בעלמא, ואפי' שיש בזה דין נאסרה, דסו"ס בשעת נפילה לא היתה מותרת, אבל איסור אש"א לא נאסר בה, ולכך בהותרה ונאסרה וכו' תחזור.

**כח.**

**ולימא ליה גזירה שמא ימות וכו**' מבואר ברש"י דלמ"ד יש זיקה לא גזרינן וכי חליץ לראשונה מותר בראשונה, לכך א"א להעמיד תנא דמתני' כמ"ד יש זיקה [אליבא דריו"ח]. אבל למ"ד אין זיקה וכו' 'שקול רבנן דין יבום מאחיות לגמרי וכו' אבל גבי מיתה דלעיל דאיירי בה ריו"ח ליכא למיגזר. בפשיטות כוונת רש"י דרק בחליצה שייך למיגזר, דאם נתיר ליבם אחר חליצה דתו לא מבטל מצות יבמין, יביאו להתיר לייבם לפני חליצה, ואח"כ יעשו חליצה ושוב לא מבטל מצות יבמין, אבל אם נתיר במתה השניה לא יביאו להתיר גם לפני מיתה, דלפני מיתה הוא מבטל מצות יבמין. אבל יש כאן הערה בדברי רש"י דאם במיתה ליכא למיגזר, א"כ למה כתב רש"י שריו"ח עצמו סובר יש זיקה, 'דאי טעמא משום זיקה וכו' כדאמרי אנא' למה רש"י לא אמר שריו"ח עצמו יכול לסבור שאין זיקה, ואפ"ה שרי במתה השניה משום שליכא למיגזר. וצ"ב ועי'

**ולימא ר"א היא.**

**א.** עי' ברש"י דקאי על ר"א דבפרק ב"ש 'ואנא דאמרי כרבנן'. ודברי רש"י צ"ב רב, דרבנן ור"א נחלקו בגוונא שגירש את אשתו וא"כ החזירה ומת בלא בנים, דקודם גרושין הראשנים נחשב שיש בה היתר לייבום, ואף שאין בה היתר בפועל, מ"מ כתב הרמב"ן דמיקרי הותרה וחשבינן לה שיש לה היתר ליבום, ושוב נאסרה עליו כשגרשה, כיון שאינה נשואה לו, וכשנשאה חזרה והותרה. ולרבנן כיון שאח"כ נשא אותה שוב ומת בלא בנים הרי היא מותרת. ובתחילה בעי הגמ' לקמן מא. לאוקמי פלוגתא דר"א ורבנן בדינא דהותרה ונאסרה והותרה, דלר"א כיון שהיתה שעה אחת באיסור שוב אין לה היתר, ואילו רבנן פליגי עליה וס"ל דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון. ודחי לה בגמ' שם שאני התם במגרש אשתו והחזירה, דסברי רבנן שהיא מותרת משום דמשעת נפילה ואילך לא איתסרא, דהיינו דעיקר המח' הוא בדין נשואין מפלין או מיתה מפלת, דלר"א כיון שנשואין מפילין [דהיינו דהנשואין עצמם הם סיבה לנפילה] אבל לרבנן המיתה מפלת, אבל לעולם י"ל דסברי רבנן דהותרה ונאסרה והותרה לא תחזור להתירה הראשון, וא"כ ליכא התם רבנן דפליגי על ר"א בדין זה. ואולי משו"ה כתבו התוס' דלא קאי אלא כר"א דלקמן מא. דאמר מתה אשתו אותה יבמה חולצת ולא מתייבמת. וגם דברי התוס' צ"ב רב שלא מצינו התם שרבנן פליגי עליה בזה. וצ"ב.

**ב.** הנה בגמ' לקמן מא. נח' רב ושמואל מתה אשתו האם מותר ביבמתו. בדין הותרה ונאסרה וחזרה והותרה האם תחזור להתירה הראשון או לא [ומח' זו היא בנאסרה מה"ת, כמו אחו"א דאיירי שם]. והק' בגמ' על רב מתיב רב המנונא ג' אחים שנים נשואין ב' אחיות ואחד מופנה, מת אחד מבעלי אחיות ונפלה לשלישי ועשה בה מאמר, ואח"כ מת אחיו השני, [והשתא בעלת המאמר נעשית אחות זקוקה ונאסרה עליו], ואח"כ מתה אשתו של שני אחריו, אותה יבמה חולצת ולא מתיבמת, דכיון דנאסרה בעלת המאמר משום אחות זקוקה אינה יכולה להתיבם. והק' שם בגמ' על מ"ד הותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, [דהרי בשעת נפילה היתה מותרת], ומשני דהך ברייתא ס"ל כר"א דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה לא תחזור להתירה הראשון. והק' שם בתוס' ד"ה ואמאי דהך ברייתא קשיא נמי לרב בסוגין שסבר שאין דין נאסרה בדרבנן, וא"כ מ"ט אמרינן דאם עשה מאמר ביבמתו ואח"כ נפלה אחותה, נאסרה בעלת המאמר מחמת דהוי אחות זקוקה ואינו יכול ליבמה, הא לרב ליכא נאסרה. וכתבו התוס' דהומ"ל ר"א היא דסבר שיש דין נאסרה בדרבנן, דכיון שמעמידים את הברייתא שם כר"א ע"כ שלר"א יש דין נאסרה בדרבנן.

ודברי התוס' צ"ב רב וכבר עמד בזה רע"א שם, דיש שני נידונים א' האם יש דין נאסרה בדרבנן, ב' האם בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, והנה אחרי שהעמידו שם הברייתא כר"א, דהיינו שר"א סובר שהותרה ונאסרה לא תחזור להתירה הראשון ע"כ שרבנן שם נחלקו בזה גופא וסברי שתחזור להתירה הראשון, ואפי' שרבנן ור"א נחלקו בדין דאורייתא, מ"מ הגמ' לא חילקה בזה[[10]](#footnote-11), ור"א ורבנן נחלקו גם בדין דרבנן האם תחזור להתירה הראשון, ושפיר מיושב הקו' על רב דסבר שם שתחזור להתירה הראשון, דרב סבר כרבנן, אבל יש כאן עוד נידון האם יש דין נאסרה בדרבנן, ורב סבר [בסוגיין] דליכא כלל נאסרה בדרבנן, וכנגד זה יש ברייתא ערוכה דאיכא נאסרה לבעלת המאמר אפי' לאחר נפילה, ולא שייך לתרץ ר"א, דר"א ורבנן כלל לא נחלקו בעינן זה.

וברע"א כתב דיש ליישב קו' התוס' שם באופ"א, דלפי' ר"ח דברי רב קאי למ"ד אין זיקה, אבל למ"ד יש זיקה מודה רב דאיכא דין נאסרה, וא"כ י"ל דברייתא דהתם קאי כמ"ד יש זיקה, אבל לתרץ שהברייתא היא ר"א צ"ב רב דלא נחלקו רבנן בדבר זה.

**ונימא להו דנפול בב"א ור"י הגלילי היא וכו'.** היינו דכוונת הגמ' דע"י שנפלו שניהם בב"א ליכא הותרה בתחילה על אחת מהן, וכל אחת נאסרה מיד בשעת נפילה ולכך אינה מתיבמת. רבותינו דנו בזה מה הדין של הצרות , האם חשיב כצרת ערוה משום צרת אחות זקוקה, דמצד אחד היה מקום לומר שסו"ס כיון שהם אסורות משום אחיות בזיקה כך לצרות יש דין צרות של אחיות. ומאידך היה מקום לומר שמחיים הרי הם לא היו ערוה, ומחיים לא חל על הצרה שם של צרת ערוה, ורק לאחר מיתה כשחל בכל אחת מהן זיקה חל עליהם דין אחיות בזיקה, ובזה היה מקום לומר שהצרות הם כצרת ערוה שלאחר נפילה, ובשביל שיהיה בהם פטור צריך שתהא ערוה מחיים. ועי' בב"ש סי' יד סק"ה-ו.

**ולימא ליה דלא ידעינן** הי נפל ברישא וכו', ופרש"י דלא ידעינן הי נפול ברישא דנימא ליה חלוץ לשניה, מבואר דאי הוי ידעינן אמרינן ליה חלוץ לשניה, וצ"ע דבריש הסוגיא אמרינן להדיא ולימא גזירה דילמא קדים וחליץ לראשונה ברישא, ומשני ולא מתייבמות קתני, הרי דלכתחילה לא אמרינן לחלוץ לשניה דילמא קדים וחליץ לראשונה.

וכן הק' הרשב"א בסמוך בהא דאמרינן [גבי היתה אחת מהן ערוה על אחד [חמותו], הוא מותר בשניה, והשני אסור בשניהם], והק' בגמ' ואמאי ליקו חתן ליבם להך דאינה חמותו ברישא, ותהיה החמות מותרת לשני מדין הותרה ונאסרה והותרה. והק' הרשב"א נימא גזירה דילמא מיבם האח ברישא, כמו דאמרינן לעיל דילמא חליץ לראשונה ברישא. ותי' הרשב"א דהא דאמרינן גזירה דילמא קדים וכו' היינו להו"א, ואקשינן הכא בכדי להעמיד מתני' כר"י, אבל אליבא דאמת דלא מעמידים מתני' כר"י ליכא האי גזירה, ולמ"ד הותרה ונאסרה והותרה תחזור להתירה הראשון, ואף לכתחילה יכול לחלוץ לשניה.

**ראית הרמב"ן שאיסור אחות זקוקה מדרבנן הוא.**

ולימא ליה דלא ידעינן הי נפול ברישא, ומשני אי הכי היינו קדמו וכנסו וכו', בשלמא ראשון וכו'. אלא שני אמר חבראי שניה וכו' היינו דע"י הנשואין של האח הראשון לשניה, פקעה זיקתה ממנו, אע"פ שהראשון ייבם באיסור, מ"מ לא הוי השניה [המתייבמת] אחות זקוקתו. ומכאן הוכיח הרמב"ן דמ"ד יש זיקה הוי מדרבנן, 'ומהא נמי שמעת דזיקה דרבנן היא, דאי דאורייתא, יבום דקמא לא פטר, דהא צרת ערוה היא, ואכתי רמיא זיקה אשני, אלא ש"מ דמ"ד יש זיקה דרבנן קאמר, וכיון שקדם וכנסה קנאה ראשון ופרחה זיקתה משני לגמרי, דהא ריו"ח לית ליה אסור לבטל מצות יבמין, ומשום זיקה אית ליה', משמע בכוונתו דכיון דיש זיקה הוי אשתו כעין ערוה, ולא תופס הביאה שעשה ולא קיים היבום, כמש"כ 'יבום דקמא לא פטר', היינו דלא גרע מחיי"ל דאם בעלו לא קנו ולא פקעה זיקתו אלא בחליצה[[11]](#footnote-12). ובדעת הר"ח צ"ל דס"ל דחי"ל אם בעלו לא קנו קנין גמור לפטור צרה, אבל לגבי היא עצמה נפטרה בביאה זו. וכשי' המ"מ פ"ו מיבו"ו הי"ג. ועי' בכ"ז בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות עד.

**יבום באחות זקוקה, האם הוי חל"פ.**

בשלמא ראשונה וכו', אלא שניה אמר חבראי וכו', הרי דע"י מעשה היבום של האח הראשון בשניה פקעה זיקתה, והק' באו"ש בקונ' הזיקה אות ל' ובאמר"מ סי' ח' סק"ב- יג. הא איתא לקמן ריש פרק ר"ג דביאה פסולה יש אחריה כלום, היינו אם נתן לה גט, ואח"כ בא עליה, דהו"ל ביאה פסולה, [והיינו דמן התורה כיון שהגט לא מהני כלום, ממילא הוי יבום גמור מה"ת ופקע זיקתה ונעשית כאשתו לכל דבר, ומ"מ מדרבנן עדין לא פקעה הזיקה ולא סגי לה בגט, אלא צריכה גם חליצה להפקיע זיקתה.]. וא"כ כמו דביאה אחר גט כיון שיש לו איסור לייבם אותה מדין לא יבנה, ומשו"ה הוא נחשב ביאה פסולה. כך נמי ביאה באחות זקוקה מכיון שמדרבנן אסור לו לייבם הוי הך ביאה ביאה פסולה, ומאי קאמר דהשני מייבם את הראשונה כדין, דכבר אינה אחות זקוקה, מאחר שכבר יבם הראשון את השניה, ופקעה ממנו זיקתה, והו"ל הותרה ונאסרה וחזרה והותרה, הא כיון שבשעה שבא עליה הראשון היתה אסורה לו משום אחות זקוקה, הרי הו"ל ביאה פסולה דלא פקעה זיקתה ממנו לגמרי, דהא יש אחריה כלום, ועדין צריכה חליצה, ונמצא שאף השני שמייבם הראשונה שלא כדין הוא, דעדין היא אחות זקוקתו.

והנה היה מקום לדון דלדברי הר"א מבורגוייל שבחליצת חיזור ליכא איסור אחות חלוצתו, א"כ ה"נ י"ל דאף קודם חליצה אינה אסורה משום אחות זקוקה, כיון שהזיקה הוי רק לחליצת חיזור, וא"כ אף דבביאה פסולה צריכה עדין חליצה, מ"מ הזיקה שנשאר לא אוסר אחותה משום אחות זקוקה וממילא השני נשא אותה בהיתר. אך בשיעורי הגרש"ר אות פא דחה וכתב דכל דברי ר"א קאי בחליצה פסולה בלבד, דאחרי חליצה פסולה ליכא עוד זיקה מן החולץ, והזיקה נפקעה כבר בחליצה ראשונה, אלא כיון דהוי חל"פ בעינן חיזור משאר אחין או לצרות, אבל בביאה פסולה אינה מפקעת הזיקה אפי' לגבי היבם והיבמה, דהוי מדרבנן כמאמר, וכיון דבעינן חליצה בשביל להפקיע הזיקה, בזה גם לר"א חשיב אחות חלוצתו.

ובחזו"א קכז סק"ו כתב בפשיטות די"ל דלא בכל מקום דהוי חל"פ אית לה דין דביאה פסולה, דחליצה פסולה וביאה פסולה ב' גדרים הם, ואחות זקוקה לא הוי אלא כחל"פ אבל ביאה פסולה לא הוי. דביאה פסולה לא הוי אלא היכן שגזרו חכמים, כמבואר בגמ' לקמן מ"ט ביאה פסולה יש אחריה כלום, ומשני דאיכא גזירה דביאה אחר חליצה, היינו דגזרו על בעלת הגט שיהיה בה דין ביאה פסולה, ושהיבום לא יהיה יבום גמור, משום ביאה אחר חליצה, וא"כ לכאו' יש מקום לחלק ולומר, דבשלמא ביאה פסולה אחר גט או אחר מאמר כיון דאיכא קלישות בזיקה, נמצא דהא דבעינן אחר ביאה פסולה חליצה, הוא גם מאותו יבם גופא כיון שאין הביאה פוטרת את זיקתו, וחידוש זה נאמר רק אחר גט שבו חידשו רבנן שגם הביאה אינה פוטרת את הזיקה. משא"כ בחל"פ מחמת שהיא אחות זקוקה, מאותו יבם הזיקה נפקעת לגמרי שהרי אין אחר חליצה כלום, [והרי פשוט שלא שייך לומר שהחולץ שוב יחלוץ, שהרי כבר חלץ], אלא ע"כ שהגדר הוא דכיון דהוי חל"פ שהיא אסורה לייבם, לכך היא צריכה חיזור מן האחין או על הצרות, אבל מהחולץ והחלוצה פקעה הזיקה.

אך בביאור הגר"א קע סקמ"ה כתב להק' על הרמב"ם דפסק דיח"ל ובשניות ובחיי"ע הוי חל"פ ואינה פוטרת צרה, וא"כ אמאי פסק ברמב"ם דכשבא על חי"ל או חי"ע אם בעלו קנו וסגי לה בגט, הרי חי"ל או חי"ע הוי ביאה פסולה, מוכח דס"ל דכל מקום דהוי חל"פ ה"ה דהוי ביאה פסולה. וא"כ באחות זקוקה נמי הוי חל"פ, וא"כ הוי ביאת אחותה ביאה פסולה.

ותי' באמרי"מ שם דאע"פ דהוי ביאה פסולה ויש אחריה כלום וצריכה עדין חליצה, זהו רק מהמיבם עצמו, אבל לגבי שאר האחין ודאי דלא נשאר מהזיקה כלום, דכיון דמדאורייתא הוא קונה אותה, הרי היא כאשתו, ונמצא שהיא ערוה על האחין מכח איסור אשת אח, ואינה זקוקה להם אפי' מדרבנן, וכל מה שנשאר לה זיקה, היא רק למייבם עצמו. וזהו כוונת הגמ' דכלפי השני הרי אשת אחיו היא ערוה עליו וממילא נפקע זיקתו ממנה, ואחותה לא הוי אחו"ז ושריא ליה.

**בספק אחות זקוקה האם מוצאין מידו**

אלא שני אמר חבראי שניה ייבם אני ראשונה. וביאר ברש"י דשני אינו עובר איסור בודאי אלא מספק, שהרי אומר שמא זו ראשונה, והוי הותרה ונאסרה וחזרה והותרה, 'דהכי אמר לעיל כד. קדמו וכנסו אין מוצאין מידם, משום דליכא אלא ספק פגע באחות זקוקה, והאי נמי לשני ספק הוא'. כוונתו דהראשון כיון שעבר איסור בודאי ונשא את זו שנאסרה עליו, בכה"ג קנסו אותו להוציאה, ואפי' שאחרי שייבם השני לשניה אינו עובר עכשיו באיסור, מ"מ כיון שבשעת נשואין עבר איסור קנסו אותו. אבל השני שלא עשה איסור בודאי דעל הצד שהיא הראשונה הרי היא מותרת לו, וכל מה שהיא אסורה הוא שמא זו שנפלה לו היא השניה שנאסרה עליו, וע"ז הביא רש"י מהמשנה לעיל דאם הוא נושא ספק אחות זקוקה אין מוצאין מידו. והק' רע"א דלא דמי כלל לההיא דלעיל דמספק אין מוצאין, הא התם מיירי שקידש אחת משתי אחיות וא"י איזו מהן קידש ומת המקדש, נמצא שרק אחת נופלת לייבום, אלא שאין ידוע איזו היא, וכל אחת מן האחיות היא ספק אחות זקוקה, בזה אמרינן דאחד חולץ ואחד מיבם, דאחרי שאחד חולץ לאחת א"כ ממ"נ השניה מותרת לשני, או משום שהיא יבמתו או שהיא אחות יבמתו אחר שחלץ לה אחיו, וכבר אינה זקוקה לו, ונמצא שהשני מותר בה לכתחילה, ורק הראשון היה בזמן הייבום בספק איסור, שמא היא אחות זקוקתו, ומ"מ אחרי שייבם השני פקעה זיקתו מאחיו והותרה לו אשתו, ואיסורא דעבד עבד, ובזה אמרינן דעל ספק איסור שעבד לא קנסו להוציא עכשיו, משא"כ הכא הרי עכשיו היא עומדת עליו בספק איסור דשמא היא השניה שאסורה עליו עכשיו. ומנלן שבכה"ג אין מוצאין מידו. והניח בצע"ג.

[וברש"ש כתב דזה ידעינן מסברא דמשום ספק איסור דעכשיו אין מוצאין מידו, כדאמרינן התם כד. דקדמו וכנסו מיירי אפי' בשניהם כהנים, אף דגם עכשיו יש ספק איסור של חלוצתו מ"מ לא גזרו חכמים בספק]. אך המתבונן בדברי רש"י עצמו לעיל כג: יראה שכתב כסברת רע"א, בד"ה ואם קדמו 'דאי נמי הוי איפכא דקמא פגע באחות זקוקתו, כיון שבא שני ויבמה, פקע זיקתה מאחיו, והותרה לו אשתו, ואיסורא דעבד עבד', הרי מפורש דרק משום שעכשיו היא מותרת. הא לאו הכי היה הדין שיוציא, וא"כ קשה קו' רע"א.

וביארו רבותינו [בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תכא] דלא שייך כאן כלל דין נאסרה, דכל מקום שאחר הייבום חל הקנין והרי היא כאשתו לכל דבר לא שייך לדון בה דין נאסרה, דיסוד דין נאסרה הוא שהאש"א נאסר בה, דמכיון שהיא ערוה וכדו', או אפי' אחות זקוקה מדרבנן ממילא לא הותר בה האש"א הרי היא כאש"א שיש לה בנים, זהו יסוד דין נאסרה, אבל כל יבמה שאם הוא יבא עליה היא תהיה אשתו ממילא לא שייך לדון בה נאסרה שהרי היא כאשתו לכל דבר. וא"כ כיון שהשני קונה את יבמתו אפי' שהיא השניה א"כ לא שייך לדון בזה דין נאסרה, וכל מה שיש לדון בה לאיסור הוא רק מחמת דין קנס, ובזה בספק לא קנסו להוציא.

[וכן מבואר במתני' דאיכא מ"ד דקדמו וכנסו מוצאין יקיימו, ולכאו' צ"ב האיך יקימו בשלמא הראשונה כיון שהותרה בשעת נפילה אולי היא מותרת, אבל השניה הרי היא נאסרה בשעת נפילה, ולמה היא מותרת. [ואולי ב"ש סברי שאין זיקה ולכך ליכא בה דין נאסרה, ועי' בתוס' לעיל יז:]. ומבואר שאין כאן דין נאסרה כלל, דיסוד איסור דנאסרה הוא דאמרינן דהאש"א נאסר באשה זו ואין בה היתר, ואי נימא דבאשה זו חל קנין יבום, הרי אמרינן דכיון שכנסה הרי היא כאשתו לכל דבר, דמוציאה בגט ומחזירה, הרי דע"י שחל היבום נפקע איסור אש"א ולכך הדין הוא שאין בה איסור נאסרה, וכל הטעם שהיא אסורה וצריך להוציא במתני' הוא רק קנס מדרבנן].

[אמנם בראשנים לקמן כט: מבואר דיבום לא מפקיע אש"א דנאסרה, דמבואר שם דזה יעשה מאמר ויקנה וזה יעשה מאמר ויקנה, והק' הרשב"א ועוד, הא איכא נאסרה, דהא קודם המאמר היתה אסורה לייבום, ואיך תהא מותרת אחרי היבום, הרי דשייך נאסרה אף לאחר שהמאמר יקנה אותה קנין גמור].

**תנן היתה אחת מהן וכו',** ס"ד דנפלה חמותו תחילה ואמאי וכו'. מתוך דברי הגמ' משמע שלא בא להק' על המשנה אלא על דברי ריו"ח, דלריו"ח שס"ל שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון א"כ גם כאן תתיבם הערוה, וע"ז תי' דנפלה הך דאינה חמותו ברישא והוי נאסרה בשעת נפילה מדין איסור זיקה. והק' בתוס' דעדין קשה לרב דס"ל דליכא כלל דין נאסרה משום זיקה, ותי' דרב ס"ל דאין זיקה ואין אסור אלא משום ביטול מצות יבמין וגזרינן דילמא מייבם אידך ברישא. [ועדין צ"ב לשיטת רש"י שגם לרב קשה ממתני' הרי שאינו סובר דגזרינן דילמא מייבם ברישא. וצ"ע].

והק' המהרש"א דכל דבריהם הם לפי' הר"ח והר"י לעיל, אבל לדרכו של הריב"ן שפי' שלרב ל"ק כלל ממתני' משום דס"ל חל"פ צריכה חיזור על כל האחין, ומוקי לה מתני' כמ"ד יש זיקה, וממילא הוי חל"פ וכיון דבעי חיזור מכל האחין שוב אסור לו לייבם אחת דהוי אחות חלוצתו, וכאן בסיפא אינו יכול לתרץ כן, שהרי החתן יכול לחלוץ לשניה חליצה מעולה, ושוב החמות יכולה להינשא לאח השני.

**כח:**

**ראית הראשנים שאיסור אחות זקוקה הוא מרבנן.**

סד"א ליקום איסור מצוה וכו' קמ"ל ותתיבם כיון דמדאורייתא רמיא קמיא קא פגע באחות זקוקתו, סד"א משום מצוה עבוד רבנן קמ"ל, פי' דהוי ס"ד לומר דבמקום שהיא אסורה, לא אסרו רבנן משום אחות זקוקה, קמ"ל. ומכאן הוכיח הרמב"ן והרשב"א לעיל כז: שלמ"ד יש זיקה האיסור אחות זקוקה הוא מרבנן, ולכך מובן הס"ד שרבנן לא גזרו במקום שיש איסור ליבם את אחותה, דהוי כאילו מדרבנן אינה זקוקה, כמש"כ רש"י, אבל אם איסור אחות זקוקה הוי דאורייתא כדעת הר"ח, מה ס"ד להתיר במקום שמדרבנן אין מצות יבום באחותה. ועי' בחי' הגרנ"ט סי' יב שכתב שגם לשיטות שאיסור אחו"ז הוא מהתורה, מ"מ כ"ז הוא רק שהיבמה עומדת לפניו ליבום, אבל לאחר מיתת היבמה לכו"ע הוא מדרבנן, דזיקה מהתורה הוא רק מחמת שדינה להתייבם, ורק מדרבנן יש בזיקה צד אישות ביבמה, וכמבואר בגמ' לעיל שהיה ס"ד שרק מחיים הוא אסור אבל לאחר מיתה לא, והגמ' אמרה זיקה בכדי לא פקעה, אבל מכח הזיקה אין הוא אסור אלא מחיים, וזה דבר פלא הלא לא מצינו שאיסור קרובות הוא רק מחיים, וודאי שאמה אסורה גם לאחר מיתת אשתו, וחזינן שרק מכח דין הזיקה שעומדת להתיבם יש איסור קרובות, אבל ברגע שאינה זקוקה ליבום שוב אין לה בה זיקה. וצריך בזה עדין הסבר דסו"ס מדרבנן יש צד אישות. ומ"מ מצינו למימר שכיון שהיא אסורה להתיבם מדרבנן א"כ בפועל אינה עומדת להתיבם ואין בה זיקה מה"ת, וכל האיסור הוא רק דרבנן, ולכך ס"ד להתירה מדרבנן.

**ותתייבם כיון דמדאורייתא רמיא קמיה קא פגע באחות זקוקה**. מלשון הגמ' משמע שכיון שמה"ת היא זקוקה ממילא הוי אחות זקוקה, משמע דחיילו"ע שמה"ת אינה זקוקה ליבום דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, אחותה יכולה להתייבם דלא הוי אחות זקוקה. וכלשון הגמ' הביא רש"י בריש הפרק שכתב איסור מצוה 'כיון דרמיא קמיא מדאורייתא' הלכך אסור באחותה דאחות זקוקה היא, משמע שרק בחיי"ל שמה"ת היא נופלת ליבום חשיב זקוקה.

אמנם בפשטות איסור קדושה דמתני' כולל גם חיי"ל ועשה כגון אלמנה לכה"ג מן הנשואין. ואפי' שאינם נופלות ליבום מה"ת, מ"מ כיון שמה"ת הם נופלות לחליצה הרי שיש בהם זיקת יבמין, וזיקה לחליצה סגי בכדי להחשיב את אחותה אחות זקוקה, דסו"ס היא זקוקה לחליצה ולכך הם אחיות בזיקה. וכן נקט כאן בק"א, וכ"כ ביש"ש לעיל כ. דגם בחילו"ע הוי בכלל איסור אחות זקוקתו. ועי'.

**ואי אשמעינן הכא אדרבא תרוויהו מוכחי אהדדי אבל אידך לא**, פרש"י שזה לא יכול לישא את האחות וכן זה. לפיכל ליכא אחות זקוקה, והעירו דא"כ גם בבא קמיתא נמי דלחד לא הוי ערוה איכא מוכחא, דאחד אינו יכול לישא את זו, ושני אסור בתרוויהו. ועי'

**תוד"ה אבל הכא וכו'.** וי"ל דהתם איכא ערוה וכו', כוונתם דכיון דאינה חולצת ואינה מתייבמת ידעי דערוה היא ואחותה אינה אחות זקוקה. והעיר בזה הרש"ש דאולי מה דאינה חולצת אינה משום שהיא ערוה אלא משום דייבם אחת, והו"ל אחות אשה ומשו"ה אינה חולצת. וצ"ל דגם קודם שייבם אחת היא פטורה בין מן היבום ובין מן החליצה ולכך ידעי שפיר דהוי ערוה.

**זיקה ככנוסה לר"ש.**

תניא ר"ש פוטר בשתיהן מן החליצה ומן היבום שנ' ואשה וגו'. בשעה שנעשו וכו לא יהיה לך ליקוחין אפי' באחת מהן. היינו דטעמו דר"ש משום שהתורה אסרה אחות אשה או אשה ובתה בזיקה. ומכאן פריך לרב אושעיא לעיל יח: דנקט בדעת ר"ש דס"ל דזיקה ככנוסה, [ולכך אפי' בנולד ואח"כ יבם פליג ר"ש על רבנן וס"ל דמיבם], ופריך מהכא אמאי שתיהן פטורות, תתיבם הראשונה דזיקה ככנוסה והרי היא כאשתו, והשניה פטורה משום אחות אשה גמורה, ומשני הב"ע כגון שנפלו בב"א וכריה"ג דאפשר לצמצם. ומבואר עוד שם בגמ' יט. דרק בחד אח י"ל זיקה ככנוסה, אבל בתרי אחי ליכא אלא זיקה גרידא. ומ"מ מסקינן התם דלא כרב אושעיא, ולא ס"ל לר"ש זיקה ככנוסה, [ומודה ר"ש לרבנן בנולד ואח"כ יבם דאסורה לו מדין אשת אחיו שלא היה בעולמו]. והכא טעמא משום דיליף מקרא דלצרור בשעה שנעשו צרות זל"ז לא יהא לך לקוחין אפי' באחת מהן.

והנה הנמוק"י פי' הכא טעמא דר"ש 'דכיון דס"ל דמדאורייתא זיקה ככנוסה דמיא, נמצא שאחות זקוקה היא כאחות אשה דכתיב ואשה וגו', וכתב בהג' אנשי שם דלפירוש זה צ"ל דאיירי כשנפלו בב"א כמבואר בגמ' לעיל יט. דאל"כ תתיבם הראשונה והשניה תצא בלא כלום. וכן כתב הרמב"ן לעיל כז: 'ואין לך זיקה דאורייתא אלא לדברי ר"ש דאמר זיקה ככנוסה דמיא'. ותמהו בזה הק"א ורע"א דלא הוי כמסקנת הסוגיא דלעיל דמסיק דלא ס"ל לר"ש זיקה ככנוסה. ועוד דבגמ' מוכח דר"ש דריש לה מקרא דאשה אל אחותה וכו' ולא משום דזיקה ככנוסה. [ועוד תמה בקובה"ע סי כה דא"כ למה לי קרא, נימא כל שאינו בזה אחר זה אפי' בב"א אינו, וכשם שא"א לקדש ב' אחיות בב"א מדין כל שאינו וכו', ה"נ כיון שבזה אחר זה בזיקה, הראשונה מתייבמת והשניה יוצאת בלא כלום, ה"נ בב"א שניהם יוצאים בלא כלום, ומסברא דאמר רבה בקדושין נ: דכל שאינו וכו'. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות צד משכ"ב].

**האם לר"ש הוי ערוה דאש"א או דאחו"א.**

והנה בדברי ר"ש יש כאן חידוש שאפי' שהפסוק מיירי לגבי שני אחיות, מ"מ ר"ש דריש לה גם כלפי אשה ובתה וכדו', וכבר עמד בזה התויו"ט. דהנה יש לדון מהו גדר הפטור לר"ש דהיה מקום לומר דכיון שפטרה התורה דין יבום במקום שהם צרות וממילא הרי הם כאש"א שלא הותר ליבום, ונמצא שהשם ערוה שאוסר אותם הוא ערוה של אש"א שיש לו בנים. או דס"ל לר"ש שכיון שהם צרות זו לזו הוי גילוי על הדין ערוה של אחו"א, כאילו כל אחת ככנוסה ואסורה מחמת שהיא ערוה של אחו"א לכך לא חל הזיקה שלהן, ואם זה גילוי שפיר ילפינן גם לאשה ובתה דכמו דלענין אחיות הם בערוה של אחו"א כך נמי באשה ובתה כשנעשו צרות זו לזו הרי דנים כל אחת ככנוסה וממילא אחת אוסרת חברתה. ונפק"מ האם ר"ש יכול לסבור אין זיקה, בתוס' לעיל יט: כתב דר"ש מצי סבר אין זיקה, ולדבריהם ודאי ששורש הפטור אינו מחמת הזיקה, אלא הוא חידוש התורה שאין בה דין יבו"ח בנפילה של שני אחיות. אבל המאירי והראשנים כאן כתבו דר"ש ע"כ סבר יש זיקה, משמע שמכח הזיקה הם נאסרות זו על זו.

ומצינו שנחלקו הראשנים בזה.

רש"י כח: ד"ה ליגזור 'אבל לר"ש דאמר איסור אחות זקוקה ערוה גמורה היא דרחמנא פטריה, וקימא עליה באיסור אש"א'. הרי דמדרשא דלא יהיה לך לקוחין ילפינן דפטורה ממצות יבום, ושוב הוי בכלל איסור אש"א. ולטעם זה הוי גזה"כ מיוחדת רק כשהאחיות הם צרות זו לזו ושניהם צריכות יבו"ח יש בהם פטור.

אמנם מצינו בראשנים שפי' באופ"א, ברשב"א לעיל כז: הוכיח מדעת רבנן הכא שזיקה דרבנן, 'ותדע לך שהרי חולצת היא, ואי מדאורייתא אפי' לחליצה אינה עולה, וכדר"ש דאמר בזמן שנעשו צרות זל"ז בזיקה לא יהיה לך לקוחין אפי' באחת מהן'. הרי דטעמו דר"ש שהאחיות אסורות מחמת הזיקה, שהם חשובות כאחו"א. וכן נקט המאירי בסוגין ולעיל ח: דטעמו דר"ש דפטר לתרוויהו, משום דכל אחת מהן מעשית כאחות אשתו לגמרי מחמת הזיקה. וכן פרש"י לעיל ח: ד"ה לכדר"ש, דנעשו צרות זל"ז בזיקה. וביאור הדברים כתב הגר"נ בחי' אות תעד דודאי איסור קרובת זקוקתו לא אסורה מה"ת, ומה"ת אין דנים אותה כאשתו ממש, אלא דדריש ר"ש גזה"כ מיוחדת דכל שנעשו צרות זל"ז לא יהא לך לקוחין אפי' בא', ושאני איסור אחות אשה דעלמא מהכא, דבעלמא אחות אשה הוא ערוה מחמת שאשתו אוסרת את השניה, וזה לא שייך כאן דזיקה אינה כאשתו ממש, אלא שכאן יש חידוש שעצם זה ששניהם זקוקות לו יחד מחשיבם כנשיו, והיינו דעצם הזיקה ב'תרוויהו' גורמת להם שם איסור אחות אשה. ונמצא דשורש האיסור הוא רק מחמת שיש זיקה, דמחמת זיקה שיך לומר שהן צרות זל"ז, אבל אי אין זיקה אינם צרות זל"ז כלל, ולפי"ז אם תפול אחותם השלישית מאח אחר, ודאי מתיבמת היא, כיון שב' האחיות הראשונות נעשו צרות בזיקה, וממילא פקעה זיקתם.

והנה בתוס' בקדושין נ: נראה דפליגי בזה. דהתם מוקי רמב"ח קרא דאשה אל אחותה וגו' דמקדש ב' אחיות בב"א, אין לקוחין אפי' בא'. דילפינן מקרא דבשעה שנעשו צרות זו לזו לא יהא לו לקוחים אפי' באחת מהם. ופריך רבא אי הכי היינו דכתיב ונכרתו וגו', ואי קדושין לא תופסין מדוע איכא כרת. והק' בתוס' הא מר"ש דהכא איכא ראיה שאפי' שאין קדושין תופסין, אפ"ה איכא כרת, דכיון שפוטר אותם מיבו"ח, והיינו דנקטו התוס' בקו' דכיון שיש להם דין ערוה דאחו"א לכך יש בהם כרת. ותירצו דהכא בלא קדושין נמי איכא כרת מחמת דפגע באיסור אש"א שלא במקום מצוה. הרי דבקושיתם סברי דהא דאיכא כרת הוא מחמת ערוה דאחות אשה, וע"ז הק' הרי אין קדושין תופסין. ותי' דהכרת הוא מחמת האש"א ולא מחמת האחות אשה. [ועי' מהרש"א שם].

ולביאור הדברים הללו ביאר ביאר בחי' הגר"נ שם את דברי הרמב"ן והנמוק"י, דאין כוונתם לומר זיקה ככנוסה כמבואר לעיל יט. בדעת רב אושעיא, אלא דכוונתו דכל איסורם הוא מחמת שנעשו צרות זל"ז מחמת זיקה, וחשובה זיקתם כ"כ עד שנעשו כצרות זל"ז, דבלא זיקה אינם צרות זל"ז כלל. וכן לשון התו"י כאן 'אבל לר"ש דאלימא כ"כ זיקה דאמר וכו'.

וע"ע באמרי משה סי' ז' סקי"ח שהק' מה שייך לחייב הכא משום איסור דאש"א, בשלמא השניה י"ל דאיכא איסור אש"א כיון שנאסרה, אבל הראשונה הרי מתחילה היתה מותרת, והרשב"א ביאר לקמן מא. דכל היכא דהותרה בשעת נפילה לא נאסר שוב איסור אש"א, אפי' בזמן שהיא אסורה אח"כ, וא"כ מה שייך לחיב עליה משום אש"א. וכתב שם די"ל דבקרא דאשה אל אחותה לא תקח נתחדש דהאש"א נאסר, וע"כ איכא כרת, אף דבכל מקום שהותרה ליכא כרת מחמת איסור אש"א.

אך בחי' הגר"נ ביאר דכל דברי הרשב"א הם במקום שיש בה עדין שם יבמה והיא זקוקה ליבו"ח מחמת הנפילה, אלא שהיא ערוה מחמת אחו"א וכדו', בכה"ג אמרינן דכיון שעדין היא יבמה אלא שנאסרה מחמת איסור אחר, בזה חידש הרשב"א שלא חוזרת לאיסור אש"א, אבל לו יצויר שנעשית אילונית אחר נפילה, ונמצא שחסר לה בכלל בשם יבמה שנופלת ליבום, או שנלדו לה בנים, בכה"ג גם לדברי הרשב"א חוזר האיסור אש"א, וה"נ בשני אחיות בזיקה ילפינן מקרא שפקע ממנה שם יבמה.

**תוד"ה שנעשו וכו' היינו דוקא כשנפלו לפני יבם אחד,** אבל כשנפלו לפני שני יבמין הביאו התוס' ראיה שגם ר"ש מודה שלא נפטרו מיו"ח. דדין שנעשו צרות זו לזו הוא רק היכא שנפלו לפני יבם אחד. ונסתפקו רבותינו בגוונא שהיו מתחילה שני אחים ואח"כ מת אחד מהם, האם חוזרות ונאסרות, כיון שהשתא הם צרות זו לזו. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות צו.

ועוד יש לדון בגוונא שנפלו ב' אחיות עם צרות לפני יבם אחד, האם אמרינן שהם צרות ערוה, וכולם פטורות מיו"ח, או שאדרבא כיון שיש צרות ממילא גם האחיות לא נחשבות צרות זו לזו, שהרי הוא יכול לייבם את הצרות, או לפחות צרה אחת, כמו בגוונא שנופלות לפני ב' אחין.

**כט.**

**איסור מצוה וכו' חולצות.** והק' והאמר ר"ש שתי אחיות לא חולצות ולא מתייבמות, פירש"י ואמאי בעי חליצה הא כיון דמדאורייתא 'חזיא ליבומי', זקוקה היא, והוו להו כשאר ב' אחיות וכו'. מדוקדק ברש"י דכ"ז הוא באיסור מצוה מדרבנן דמן התורה היא ראויה ליבום, אבל אם היתה אחת מהן איסור קדושה של חילו"ע או ספק סוטה וכדו', דמן התורה אינם זקוקות ליבום, אלא זיקתם רק לחליצה, בהנך ליכא דינא דר"ש, ועי' בחזו"א ובחי' הגר"נ אות תעט. וכן מבואר להדיא בתוס' לקמן מד. ד"ה אלמא בתירוצם דזיקה לחליצה לא הוי כרמיא קמיא ליבום.

**והא גבי ערוה לא גזרינן** עי' רש"י ותוס' שביארו דהעולם יסברו שהטעם שהערוה פטורה הוא לא מחמת שהיא ערוה אלא משום שנעשו צרות זו לזו בזיקה, וממילא אף אחותה פטורה. וע"ז משני דמיגמר וכו' דהיינו דהדין ערוה שנעשו צרות זו לזו לא גמירי אינשי וכו' וכדפירש"י.

1. דברי הרמב"ן מחודשים שכתב שלמ"ד אין זיקה הוי חל"פ מחמת שאסור לבטל מצות יבמין, ואפ"ה כיון שאין זיקה לא צריך חליצה מעולה. וצ"ב הרי על הראשונה כלל לא הוי חל"פ אפי' שהוא אסור בה משום ביטול מצות יבמין, והוי הוא סוגיא ערוכה בע"א דאפי' למ"ד אין זיקה אמרינן בשלמא צרה דרחל וכו' אלא צרה דלאה תיפטר בחליצת לאה דהוי חליצה כשרה, אפי' שהוא אסור בלאה משום ביטול מצות יבמין. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואולי היה אפשר לומר עפ"י דברי הריטב"א לקמן דדברי רב לקמן הם רק בלא אידחי מהאי ביתא כגון שיש עוד אחין, אבל בדליכא אלא אח אחד דאידחי מהאי ביתא לא תחזור להתירה. ולכך היה מקום לומר שכאן מיירי דליכא עוד אחין וממילא י"ל דכיון שנאסרה מחמת אחות חלוצה לא תחזור להתירה. ולפי"ז היה מקום לחדש דלר"י דס"ל שאפי' שיש דין נאסרה מחמת אחות זקוקה ואפ"ה ס"ל שבהותרה תחזור להתירה הראשון, נמצא שר"י לא מחשיב את הדין נאסרה מדרבנן לדאידחי מהאי ביתא לגמרי, דכיון דבעי חליצה הרי שאין כאן אידחי, ולכך תחזור להתירה הראשון. אבל לרב דלית ליה כלל נאסרה בזיקה, שפיר י"ל שאם מודה רב לנאסרה באחות חלוצה שפיר י"ל שאם אידחי מהאי ביתא לא תחזור להתירה הראשון, דמה שהיא צריכה חליצה אינו נחשב כלא אידחי.

   והדברים מדוקדקים מאד שרק בדברי רב כתב רש"י ואין צ"ל מתה שניה ולא חלצה וכו'. אבל בדברי ר"י לא כתב רש"י מתה שניה קודם שחלצה, משום דלר"י אפי' אחרי חליצה תחזור להתירה הראשון. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת שהיה מקום לומר שאפי' שמה"ת היא אסורה מדין אחות זקוקה, מ"מ תפסי בה קדושין כיון שאין בה כרת, ולא הוי אחו"א ממש אלא איסורא בעלמא, ולכך היא צריכה חליצה. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות עג. [↑](#footnote-ref-4)
4. וגם בכל חיילו"ע שעולה לחליצה ואינה עולה ליבום יש לדון האם יש בה דין נאסרה, ודבר זה תלוי בספקו של המל"מ האם יש בחיילו"ע איסור אש"א, דאם יש בה איסור אש"א שפיר יש לדון שיש בה דין נאסרה, והרי היא כאש"א שיש לה בנים שלא הותר בה הערוה של אש"א, אבל אם ליכא איסור אש"א כלל לא שייך לדון בה דין נאסרה, ואפי' את"ל שיש בו איסור אש"א עדין יש לדון, שמא בחילו"ע כיון שהיא עולה לחליצה אין בה דין נאסרה. וא"כ גם אחות זקוקה כיון שהיא עולה לחליצה אין בה דין נאסרה. אך היה מקום לחלק בין אחות זקוקה לחיילו"ע, דבחיילו"ע לא שייך דין נאסרה כי התורה לא אסרה את האש"א מלהתייבם, אלא דכיון שאין עשה דוחה ל"ת ועשה שוב הוי אש"א דממילא, אבל התורה לא אסרה את האש"א לייבום, משא"כ בערוה ואולי גם באחות זקוקה הערוה גופא נאסרה ליבום, וגם האיסור דרבנן של אחות זקוקה הוא על המעשה יבום, וממילא שייך לדון בזה נאסרה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וביותר העיר בזה הגרש"ר זצ"ל, דא"כ למה אמרינן לעיל שאחות זקוקה הוי חל"פ, הרי מדאורי' הוי חליצה מעולה ועולה ליבום, ומדרבנן כלל אינה צריכה חליצה ואינה עולה ליבום, וא"כ למה היא כלל חליצה פסולה. וע"כ שגם מדרבנן היא צריכה חליצה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש ראיה מפורשת בגמ' שגם לריו"ח שיש דין נאסרה בדרבנן מ"מ אם בא על אחות זקוקה הוא קונה אותה, בב"ש [הובא בקו' הזיקה לאו"ש אות ל'] דן האם כשבא על אחות זקוקה האם הוא פוטר את צרתה. והביא ראיה מהגמ' בסמוך דאמרו ולימא ליה דלא ידעינן הי נפול ברישא, ומשני אי הכי היינו קדמו וכנסו וכו', בשלמא ראשון וכו'. אלא שני אמר חבראי שניה וכו' היינו דע"י הנשואין של האח הראשון לשניה, פקעה זיקתה ממנו, אע"פ שהראשון ייבם באיסור, מ"מ לא הוי השניה [המתייבמת] אחות זקוקתו' הרי להדיא שגם מדרבנן אינה ערוה ממש שלא תפסי בה קדושין, אלא אם בא עליה קנאה גם מדרבנן, והשניה מותרת לגמרי. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכן פרש"י לעיל כג: ד"ה אין מוצאין [גבי קידש א' מב' אחיות, ואינו יודע איזה מהן קידש, ומת וקדמו שנים וכנסו אין מוצאין מידם, אע"פ שאחד נשא אחות זקוקה, פרש"י] 'ומשבא אחיו ויבם השניה, שהיא יבמתו, פקע זיקה מאידך למפרע', הרי דכשאחד מן האחין חולץ נעקרה זיקת היבמין משאר אחין למפרע, א"כ הכא במתני' בב' יבמין וחלץ א' מן האחין לראשונה, א"כ שוב אינה זקוקה לאח השני, וממילא השניה מותרת דלא הוי אחות זקוקה, דנתברר למפרע שהראשונה כלל לא זקוקה לאח השני [↑](#footnote-ref-8)
8. יש להעיר בזה, הרי רב אמר שני דינים, גם מתה ראשונה מותר בשניה דאין דין נאסרה, וגם אי"צ לומר מתה שניה מותר בראשונה, משום דהוי יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, א"כ אפי' שס"ל לרב שאין זיקה ולכך אין דין נאסרה, מ"מ הוא מודה לדין דהותרה ונאסרה וכו' וא"כ קשה ממתני' דיחלוץ לשניה והראשונה תהא מותרת. וצ"ל שהדין השני שמתה השניה מותר בראשונה הוא גם מחמת הדין שאין דין נאסרה. [↑](#footnote-ref-9)
9. התוס' הביאו ראיה שריו"ח סבר יש זיקה, דאם הוי סבר אין זיקה, א"כ שני היבמות יכולות להתיבם, ומפירכת ר"י בר חנינא משמע שרק אחת מותרת. וצ"ב למה התוס' צריך להביא ראיה מהגמ' לקמן, למה לא הביא ראיה מדברי ריו"ח עצמו דאם סבר ריו"ח אין זיקה א"כ למה במתה ראשונה אסור בשניה, הרי אין זיקה, וע"כ צ"ל שמשום ביטול מצות יבמין אמרינן נאסרה, אבל עדין צ"ב הרי ריו"ח לא חייש למיתה. וא"כ מדברי ריו"ח עצמו נשמע שהנאסרה הוא מחמת שיש זיקה. וצ"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. וזה חידוש גדול וכבר עמד ע"ז הרמב"ן שם פירוש דר"א סבר נשואין הראשונים נפילין והויא לה כיבמה שהותרה מתחילת נשואין הראשנים ונאסרה אח"כ כשגירש וחזרה והותרה. והק' הרמב"ן ואיכא למידק לרב מי ניחא, הא אמר לעיל כז דאפי' באסורה מעיקרא בשעת נפילה דלא מיתסרא אלא היכא דקאי באפה איסור אחות אשה דאורייתא, ובהא מתניתא זיקה דרבנן קאי באפה ואנן לא שמעינן ליה לר"א בדרבנן כלום. [כוונתו דמח' ר"א ורבנן הוא בדין נאסרה בדאורייתא, אבל בנאסרה בדרבנן הרי רס ס"ל דכלל אין דין נאסרה, וא"כ איך אפשר להעמיד את הברייתא כר"א]. איכא למימר לר"א בנשואין הראשנים מפילין מדרבנן הוא דקאמר חולצת, אלמא לאו איסורא דאורייתא היא אלא מדרבנן, וכו'. והיינו דהרמב"ן הביא ראיה מהא דחולצת שכל דין הנשואין הראשנים מפילין הוא דין דרבנן. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועי' בברכ"ש סי' ט' אות ג' שהעיר בזה למה לא הביא הרמב"ן משנה ערוכה לקמן מא. שומ"י שקידש אחיו את אחותה וכו' דתפסי בה קדושין, הרי מוכח שגם אם בעלו קנו, ומזה שתופס קדושין באחותה מוכח שזיקה לא הוי אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-12)