אורח חיים קפד - ציונים ומראי מקומות
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן קפ"ד סעיפים א' – ג'**

**א, הדברים הטעונים ברכה במקומם**

יסוד הדין הוא העולה מדברי המשנה ד"אלו דברים" שהאוכל צריך לברך ברכת המזון במקום האכילה. ובסוגיא שם לא התפרש אם יש בדין זה חילוק בין המאכלים או הברכות השונים. אבל בסוגיא בע"פ התפרש שישנם "דברים הטעונים ברכה במקומם" וישנם שלא. וגם שם לא התפרש מי הטעונים ומי אינם. והתפרשו בזה ג' שיטות בראשונים, אשר שתיים מהם התבארו כאן בסימן. וביתר פירוט התפרשו בסימן קע"ח ס"ה, **ויעויין שם ובנו"כ.**

ובמקור כל שיטה ושיטה בדברי הסוגיא, נראה שמחד יש קושי לומר שרק פת מחוייבת בברכה במקומה, מחמת לשון הרבים שנקטה הגמ' "**דברים** הטעונים ברכה במקומם". ומאידך יש קושי לומר שכל ברכה מעין שלוש טעונה ברכה במקומה, דמאוד נראה מהסוגיות דיין אינו טעון ברכה במקומו, וכמפורש בדברי התוס' (ק"א:). וזה כנראה מה שהכריח להמציא חילוק חדש, ולחלק בתוך ברכת מעין שלוש, בין מיני דגן לבין דברים אחרים. וכ"ה בביאור הגר"א בסימן קע"ח שם.

**ב, סברת ההצרכה**

הנה פשטות הסברא להצריך לברך במקום, הוא משום שיש מעליותא בברכה כאשר נעשית במקום האכילה, ובכך מתייחסת יותר לאכילה. ולשון הלבוש: "שיהיה ניכר שיברך לשם יתברך על מה שאכל שם".

ובסברת החילוק בין הברכות השונות, היה נראה בפשטות שככל שהברכה יותר חשובה, יותר החמירו בתנאי קיומה. וכן היא לשון רש"י ורשב"ם בע"פ: "ברכה חשובה". והרי זה מבאר הן את השיטה שסוברת שדווקא ברכת המזון (אמנם לשון התוס' היא "מיני פת שמברכים עליהם המוציא", ולא הזכירו כלל ברכת המזון), והן את השיטה שסוברת כל שבעת המינים. אמנם לשיטה שמחלקת בין מיני דגן לבין שבעת המינים, לכאורה בהכרח אינו דין בברכה.

ובלבוש כתב בזה סברא חדשה לשלושת הדעות, עיי"ש, שהמיוחד במאכלים אלו (כל שיטה ושיטה לפי דרכה) שרגילים לקבוע את אכילתם במקום מסויים, וממילא מתבקש שהברכה תהיה גם היא באותו מקום, בשביל ההיכר הנ"ל.

[והיה מקום לבאר שהמיוחד במיני דגן הם תכונת השובע שיש בהם, וישנו דין מיוחד כאשר אדם שבע מהאכילה, שמיד יסמיך לכך כהמשך אחד, את הברכה להשי"ת[[1]](#footnote-1). וזו היא הקפידה של ברכה במקומה.]

**ג, חידוש הר"ן**

הב"י הביא את דברי הר"ן בפרק ע"פ, אשר חידש שהמבואר במתני' שמי שיצא בלא לברך, צריך לחזור ולברך במקומו הוא רק דיעבד. אבל לכתחילה, מאותו הדין אשר מצריך לחזור למקומו, אסור כלל לצאת קודם הברכה, ולשון הר"ן היא שביציאתו ממקומו, עוקר את מקומו. והיינו שהדין לכתחילה הוא שלא יהיה כלל הפסק של יציאה מהמקום, בין האכילה לברכה. וכך פסק השו"ע בסעיף א': "מי שאוכל במקום אחד צריך לברך קודם שיעקור ממקומו. ואם יצא ממקומו וכו'". והנה גם הרמ"א לעיל קע"ח פסק שאין לצאת מהמקום בלא ברכה. אך המ"א שם תלה דין זה בחשש שמא ישכח. אמנם מרן כאן מקורו הוא בר"ן, כמבואר בב"י, וטעם הר"ן הוא מחמת עצם הדין של הצרכת הברכה שתהיה במקום האכילה. ועי' במ"א (קע"ח סק"ח) שהביא גם הוא מהר"ן, שיש לאסור את העקירה מהמקום, אף כאשר אין חשש שמא ישכח. ואם כן, עולה כאן להלכה חומרא עצומה, שאף בגמר הסעודה, אין לצאת אף לזמן מועט למקום אחר קודם ברכת המזון (למים אחרונים, להביא כובע וחליפה), ולא שמענו כן כלל. אמנם עי' בגר"ז בסימן קע"ח שביאר הדברים, שכל שכאשר יוצא, דעתו לחזור למקום ולברך, אין בזה משום העקירה הנ"ל[[2]](#footnote-2). ורק אם כאשר יצא לא היתה דעתו לחזור, בזה נחשב שעקר את מקומו. וכעת אף אם יחזור, אינו מקיים את הדין בשלמות. אך במחבר ודאי המשמעות היא שלכתחילה אין לעקור אף אם דעתו לחזור, והיא חומרא גדולה וצ"ע.

**ד, להמשיך לאכול במקום אחר ולברך שם**

והעולה בדברי המ"א והפוסקים בסימן קע"ח, שלעקור למקום אחר ולהמשיך לאכול שם – אם לא היתה דעתו לכך מתחילה אסור, משום דברי הר"ן הנ"ל. ורק אם היתה דעתו מותר, משום שנחשב הכל מקומו. ועי' בגר"ז הנ"ל שנראה מדבריו בביאור העניין שישנם **שני דינים**: הא', צריכה הברכה להיות במקום האכילה, ומצד דין זה יכול לאכול במקום אחר אף כשלא היתה דעתו, וגם אין מניעה לצאת ולחזור, כיון שסו"ס מברך במקום שאכל. והב', שהאכילה עצמה טעונה ברכה שמחוברת אליה, וממילא לזה לא יעזור מה שיאכל במקום האחר, דסו"ס האכילה במקום הראשון נשארה ללא ברכה, וכמו"כ ישנו את האיסור לצאת ולחזור, משום שבעצם היציאה, מוגדר שנשארה האכילה ללא ברכה.

**ה, מה מוגדר "מקום אחר"**

נידונו כאן כמה נושאים האם מוגדר אותו מקום או מקום אחר: א, מפינה לפינה באותו חדר אף כשאינו רואה. ב, מחדר לחדר כאשר רואה. ג, מחדר לחדר ואינו רואה את החדר הראשון, אם מראש היתה דעתו לכך. [והנה הצד שיועיל לכאורה נשמע רחוק, דהא סו"ס לא אכל שם. אמנם כד דייקת, הרי זה דומה ממש לקידוש אשר צריך להיות במקום הסעודה, ומועילה דעת בשעת הקידוש לסעוד בחדר השני. והצד לחלק ביניהם אולי הוא משום שהקידוש הסעודה נחשבים כשני חלקים של דבר אחד, משא"כ הברכה לגבי האכילה אשר צריכה הברכה להיות במקום האכילה ואינה נחשבת כחלק או כהמשך.] ד, כשאינו מוקף מחיצות – האם יכול לזוז בתוך ד"א.

**ו, ב"ש וב"ה**

נחלקו הראשונים: הרמב"ם פסק הלכה כב"ה. ואילו הרא"ש חידש לפסוק הלכה כב"ש. וביאר הרא"ש שאין זה סותר לנאמר בגמ' שבכולי פירקין הלכה כב"ה, כיון שבמחלוקת הזו גם ב"ה מסכימים שלכתחילה יש לעשות כדברי ב"ש.

וחידש הטור, שאליבא דב"ש, במזיד אינו יוצא ידי חובה אף בדיעבד. ועי' בט"ז שמבואר בדבריו שחלוקה זו בין מזיד לשוגג בדעת ב"ש לגבי הדיעבד, אינה חופפת לחלוקה בדעת ב"ה. דבדעת ב"ה, כאשר דנים האם לכתחילה צריך לחזור למקומו, הנושא הוא האם יצא ממקומו בדיעבד או לכתחילה. ואילו בדעת ב"ש כאשר דנים לגבי הדיעבד, הנושא הוא כאשר ברך במקום האחר, ידע שמצד הדין עליו לחזור למקומו. ועי' בפמ"ג שהא"ר תמה על דברי הט"ז, ואילו הפמ"ג יישבם.

ולהלכה, המחבר לא הביא דין זה של דיעבד אף לדעת הרא"ש, אף שבב"י נראה שמסכים עם הטור. וכנראה שמשום סב"ל לא סבר המחבר לחשוש בזה לדעת הרא"ש. ולמעשה כן נקיטת הפוסקים האחרונים שלא לחזור ולברך, וכמבואר בט"ז, א"ר, ומ"ב.

**ז, האם מדאורייתא לא יצא ידי חובה**

דן המ"א האם במקרה שלא יספיק לחזור למקומו הראשון, יברך במקום השני עד כמה שיצא במזיד. ועצם הנידון צ"ב, דמהיכ"ת שיבטל ברכת המזון. וברור שנידונו הוא מחמת סברת הרמ"א, שלהרא"ש גם בדיעבד אינו יוצא ידי חובה, וממילא יש לדון שלא יברך. ומוכח בזה שישנו צד למ"א שכיון שחידשו חז"ל שבמזיד אינו יוצא יד"ח, הרי גם מדאורייתא אינו יוצא, וכמבואר בתוס' בסוכה ג'. שחז"ל יכולים לעקור את הקיום דאורייתא (ועי' פמ"ג כאן א"א סק"ח שהביא צד זה וציין למה שכתב בפתיחה הכוללת). ומה שלמעשה הסיק המ"א שיברך, עי' במחצה"ש שבאמת הוא רק מחמת דעת הרמב"ם. אך עי' בפמ"ג שמצד ספק היה צריך לא לברך, אלא שסובר המ"א שכאן גם יודו ב"ש והרא"ש שפסק כמותם, עיי"ש[[3]](#footnote-3).

**ח, דברי המ"א**

כתב המ"א סק"ג שכיון שיצא בשוגג לא ה"ל היסח הדעת, ויכול להמשיך לאכול במקום האחר גם לפי המחבר, עיי"ש. ולא זכיתי להבין כלל, הלא יציאה בשוגג אין הכוונה שלא שם לב שיוצא מהמקום, אלא שלא ידע שאסור לצאת ולברך במקום אחר, ומדוע לא ייחשב היסח הדעת. וצע"ג.

1. וע"ז נאמר: ואכלת ושבעת, וברכת את ה' אלוקיך. ומנגד: פן תאכל ושבעת (ולא תברך) וכו', ושכחת את ה' אלוקיך. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכנראה זה גם כוונת המ"א הנ"ל בסימן קע"ח. אך צ"ע כיצד ניתן לקחת את הר"ן רק למחצה, עד כמה שבר"ן עצמו מפורש שגם אם יוצא על מנת לחזור ולברך, אין לעשות כן לכתחילה. ואולי סוברים הפוסקים שכל דברי הר"ן אמורים רק לצד שגם בדברים הטעונים ברכה במקומם שייך שינוי מקום וממילא כל יציאה נחשבת עקירת המקום. משא"כ למאי דפסק הרמ"א אשר בדברים הטעונים ברכה במקומם אין שינוי מקום, ממילא גם אינו מוגדר עקירה. וא"כ המחבר לשיטתו שפסק (בסימן קע"ח) שגם בדברים הטעונים ברכה במקומם שייך שינוי מקום, אכן יפסוק את הר"ן כצורתו. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומה שמספק לא יברך אף דהוי ספק דאורייתא לחומרא, לכאורה מכוונים דברי הפמ"ג כאן למה שביאר בדעת המ"א לכאורה הפמ"ג הוא לשיטתו לפי מה שבביאר בסימן קצ"ד סק"ג לגבי השאלה האם ברכות ברכהמ"ז מעכבות זו את זו, אשר פסק שם המ"א שמספק לא יברך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)