3 בגדר היתרא דדרך אכיל1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול מלאכות

**בהיתרא דדש בקליפות אגוזים והמסתעף לגדר איסורא דדש והיתרא דדרך אכילה**

1. **במלאכת דש מצינו בראשונים דנקטו דגם בהסרת התמרים מהמכבדות איכא איסור דישה.** ובאגלי טל דש ג' סק''ב תמה דא''כ איך מותר לתלוש ענבים מהאשכול. ומחדש דכל דבר שנעשה סמוך לאכילה לא הוי מפרק ויעוי''ש דמוכיח כן מהא דליכא איסורא בקילוף שומין ובצלים. ומבאר דגם התם הוי מחמת שעושים את זה סמוך לאכילה.
2. **אלא דבעיקר היתרא דקילוף שומין** יעוין בפמ''ג שי''ט סק''ח והביאו הרעק''א שכ''א י''ט דמחלק בין הקליפה הדקה לקליפה העבה, דהקליפה הדקה בטלה לפרי. ונראה דהוי סברא במלאכת דש דכל כמה דהקליפה מחוברת בפרי לא חשיב תיקון בדבר, אלא דחשיב שהפרי כבר עומד לשימושי האדם רק דמעורב בו הקליפה, וקילוף הקליפה הוי כחיתוך הפרי וצורת ההשתמשות בפרי.
3. **ונראה דזהו הבאור ביסוד המהר''ש והמהרי''ל דלחיובא דדש בעינן שיהא מפקד פקיד.** ומבארים לפי''ז הא דאוכלין פולין או קטניות מתוך שרביטיהן, דהתם כל אחת דבוקה על השרביט. ויעוין באליה רבה שי''ט ס''ק יא וז''ל, ופירוש הבנתו נראה דס"ל דאין שייך מפרק אלא בדבר שאינו דבוק רק הם תוך הקליפה בלבד וצ"ע. ונראה דשרש הענין הוא דרק בזה חשיב עשיה בפרי.
4. **ונראה דזה גם הבאור בהא דנקט הפמ''ג בא''א שט''ז ס''ק טו דהיכא דקילף את העור מהפרי ליכא בזה דישה.** וז''ל, גם לפי זה בסימן ש"כ סחיטת פירות משום מפרק, אם קלף העור שלהן יהא מותר בשאר פירות על כל פנים. ונראה דגם בזה היסוד הוא דכל כמה דליכא עור ליכא יחס של הפרדת דבר מדבר אלא חיתוך בעלמא.
5. **ונראה עוד לבאר על פי זה את הנידון אי בעינן בדוקא שהפרי יהא טמון בתוך הקליפה או גם היכא דמחובר לענף כמו בענבים מהמכבדות,** ובפמ''ג בא''א שלו ס''ק י''א מוכיח מרש''י דרק היכא דמחובר לאילן בהא איכא דישה גם לא במכוסה, אולם היכא דנתלש מהאילן בהא בעינן שיהא מכוסה. ונראה דהא דבעי מכוסה הוי מחמת דבעינן להשוות את הפרי כגידול שעדיין לא עומד לשימוש בני האדם ולכן רק היכא דמכוסה בהא דיינינן ליה כמופקע עדיין מעמידתו כפרי אולם היכא דעדיין מחובר לאילן בהא עצם חיבורו לאילן משווי ליה כגידול שניתוקו מהאילן הוי השלמה בעמדתו כפרי, ורק בתלוש שכבר התנתק מהקרקע בהא בעינן שיעמוד כמכוסה בשביל לדונו שלא נשלמה הכנתו עדיין.
6. **ונראה דזה הבאור בהא דהעמיד הר''ח בדף ע''ד את החילוק בין דש לבורר דדש נעשה בתבואה והקליפה המחוברים, ובורר נעשה בתלוש.** ונראה דהמשמעות של מחוברים לא הוי באופן העשיה דהוי ''מעשה תלישה'' אלא הוי דע''י דהוא מחובר לקליפה חשיב שהתבואה לא יצאה עדיין מהיחס שלה כגידול, ועדיין מחוסר בה היחס של פרי העומד לשימוש בני אדם.
7. **ונראה דזהו כונת הט''ז שי''ט סק''ד דהיכא דהוציא אותם משרביטיהם אפילו שהם בתוך הנרתיק ליכא בזה דישה**. ולכאורה ביחס לאדם הוי אותו תיקון בתרוייהו. ומוכח דהצורך בחיבור הוא ביחס של התבואה כמנותקת עדיין מעמידתה לבני אדם ובזה כל כמה דהתנתקו משרביטיהם כבר עומדים כפרי. ולכן דבר שמתחילת בריתו מופרד כמו חלב בזה כל כמה דלא יצא החוצה לא חשיב דעומד עדיין לבני אדם.
8. **ולפי''ז יבואר הא דאיתא ברמ''א שי''ט סעיף ו' דטוב להחמיר שלא לפרק את האגוזים מקליפתם הירוקה מאחר דיכול לאוכלן בלא פירוק.** ויש לעיין מה כונתו דיכול לאוכלן בלי פירוק ובפשטות כונתו לשבור את שתי הקליפות בבת אחת. וצ''ב מ''ש איך הוא מפריד את האגוז מהקליפה. ונראה דמאחר דמעשה הדישה ענינו בתיקון והעמדת הפרי א''כ בעינן שמעשהו יעמוד ביחס להוצאת האוכל מהקליפה וזה ע''י דעשיתו עומדת בהפרדת הקליפה מהפרי דבזה פועל את גילוי האוכל והוצאתו. וא''כ היכא דשובר את כל האגוז עם שתי הקליפות שלו בזה לא דיינינן את התעסקותו בהעמדת הפרי ותיקונו אלא כחיתוך.
9. **ולפי''ז נראה לבאר הא דהביא במ''ב שי''ט כ''ד מהאליהו רבה דמותר לכו''ע לשבר אגוז מקליפתו הקשה לאחר שהסירו את הירוקה,** ובהגהות רעק''א שי''ט ו' מביא מהאשל אברהם סי' ש"ך סק"א דתמה דאיך מותר לשבור אגוזים מקליפתן הרי הקליפה הקשה לא מחוברת, והוי לשיטתו דכל ההיתר בקילוף הוי היכא דהקליפה מחוברת.

**ואולי אפשר לומר** דבקילוף לעולם לא דנים את העשיה כתיקון והעמדת הפרי, והא דאסרינן את הקליפה הירוקה [וגם מאן דמתיר הוי מחמת דהוי שלא כדרך למלול ביד] הוי רק ביחס לקליפה הירוקה דזה דמי יותר לשבולין, מאחר דהקליפה הירוקה היא יותר חיצונית מהקליפה הקשה ובזה דמיא יותר להפרדה משבולין דאיכא בזה יחס להעמדת ותיקון הפרי, אולם בקליפה הקשה דהוי כחלק מהאגוז בהא כו''ע מודו דליכא בזה יחס של תיקון והעמדת הפרי ולכן לא איכפת לן דלא דבוק לפרי דעיקר הנושא הוא היחס לעשיה.

1. **והשתא נראה דגם הא דמהני קילוף בקליפה הדקה הסמוכה לפרי לא הוי מהאי טעמא שנקט הפמ''ג דהוי מחמת היחס לקליפה** דחשיב כחלק מהפרי [לענין זה דחשיב כבר דאיכא לפרי ורק דהוי צורת ההשתמשות בפרי], ולכן הצריך שהקליפה תהא דבוקה לפרי, אלא דהוי מצב בעשיתו דכל כמה דהקליפה נדונית כחלק מהפרי התעסקותו לא עומדת בהעמדת הפרי וגילויו אלא כחיתוך הקליפה.
2. **ונראה ליישב על פי זה את קושית הרעק''א [שי''ט ו' ד''ה במג''א סק''ח] בהא דמבואר בתוס' ביצה י''ג ע''ב שהיכא דנתפרק הדגן מן השבולין מותר לקלפו מהקליפה** [וכן פסק המג''א שם] והקשה הרעק''א מהא דמבואר בשבת ע''ד דכתישת החיטים הוי מלאכה. ואי נימא דע''י דהקליפה דבוקה לפרי הוי מצב בגוף הקליפה דנידונית כחלק מהפרי ודאי קשה מהא דאיכא בזה איסור כתישה, אא''כ נימא כשיטת הרמב''ן בדף ע''ד דנקט דכותש הוי כבורר או כמו הריטב''א דנקט דהוי כטוחן, ונראה דהא דלא דנו את כותש כדש הוי מה''ט דנידון כחלק מהדגן ולכן חשיב שמתעסק כבר בפרי לאחר שכבר עומד לשימוש האדם, ובזה מצינו שתי סוגי התעסקויות או טחינה או ברירה, ואי הוי בורר א''כ ניחא הא דבגמ' בביצה ליכא איסורא דהתם הוי לאלתר, [ואפשר דבכותש הוי כברירה בכלי דאסור גם לאלתר]. ואי הוי טוחן, אי טוחן לאלתר מותר כמבואר בשו''ת הרשב''א ח''ד ע''ה ג''כ ל''ק מביצה, אלא לדעת התוס' רי''ד דהוי אב מלאכה דדש וכן נקטו המגן אבות והמנחת חינוך והשפת אמת בדעת רש'י. או כהשיטה לר''ן והמאירי דהוי תולדה דדש צ''ב.
3. **ונראה דאי נימא דהוי מצב בעשיה** א''כ אפשר לומר דכל כמה דהפעולה היא כתישה הדר דינא דיינינן ליה כעשיה בפרי כיון דמתעסק בפרי עצמו. **ויסוד הסברא איתא במגן אבות** [מלאכות יו''ט מ' הדש [עמוד 20], רק דהוא מעמיד דבעינן בדש שההתעסקות תהא בפרי ולא בקליפה. וצ''ב מהא דקילוף הקליפה הירוקה הוי דש. ולפי מה שנתבאר ניחא היטב דבקליפה ירוקה דהיא חיצונית מהפרי היחס של המלאכה כהתעסקות בגילוי הפרי נובע מחמת עצם מציאות הקליפה כחיצונית מהפרי, ורק בקליפה הדקה דמצד הקליפה לא דיינינן ליה כגילוי הפרי אלא כחיתוך הקליפה מהפרי, בהא בעינן למעשה כתישה דבזה גוף מעשהו עומד בגילוי הפרי מהקליפה.
4. **ויעוין במהר''ם וברעק''א דף ע''ד דהוכיחו מרש''י דס'ל דכותש הוי אב בפני עצמו ואי עביד כותש ודש בהדי הדדי חייב שתים.** ונראה דס''ל דכיון דאיכא שנוי בין הקליפה החיצונה לקליפה הדקה ביחס להתיחסותו כמתעסק בגילוי הפרי, דבקליפה הגסה היחס קיים מעצם מציאותה של הקליפה ביחס לפרי, ובקליפה הדקה רק מחמת אופן עשית הכתישה, הלכך מצב זה גופא מגדיר את זה כשתי התעסקויות.
5. **אלא דבעיקר הבאור בהיתר הקילוף של הקליפה הקשה יעוין בחיי אדם** הלכות שבת כלל י"ד ס"א וז"ל, וכן יש ליזהר מלהוציא האגוזים מקליפה ירוקה שעליהן וכן השומשמין מן הקליפה, ודוקא דברים שדרך דישה בכך, מה שאין כן כשקולף אגוזים מקליפתן הקשה וכן שאר פירות מקליפתן וכו' בכ"ז לא שייך בו דישה שהרי אין דשין אותו עכ"ל וצ''ב מה נקרא דרך דישה בכך.

**ויעוין בשו"ת אגרות משה** אורח חיים חלק א סימן קכה וז''ל, הנה מה שאסור לפרק אגוזים מתוך קליפתן הירוקה וכו', משום דקליפה הירוקה אינה עשויה להשאר עם האגוז, ולכן הוא כמו הדגן מן השבלים שאין דרכן להשאירן עם הדגן. וכמפורש זה בח"א כלל י"ד סעי' א' עיין שם. ולכן הקליפות שדרכן להשאר עם הפרי אין בהם מפרק וכן מפורש במ"ב ס"ק כ"ד שמותר לשבר הקליפה הקשה ולקלוף גם הקליפה הדקה שעל האגוז גופא עיין שם עכ''ל. ויעוין בשביתת השבת דש סק''ו דמישב לפי''ז את קושית הרעק''א מההיא דכותש דהיכא דעושה בכלי הוי פעולה שעושים אותה על דעת להכניסה לאוצר או לטחון ולא סמוך לאכילה.

1. **ויש לעיין ביסוד היתר דדרך אכילה דמאי איכא בהא דהוי סוג פעולה שעושים סמוך לאכילה.** ונראה דהבאור בזה הוא דבשביל לדון את מעשהו כ''מעשה מלאכה'' בעינן דיהא סוג עשיה שנעשית בשדה ובזה משווי ליה ל''מלאכה'' משא''כ עשיה שעושים בבית לא חשיבא ''מלאכה''. ובפשטות נראה דלא בעינן שיהא סמוך לאכילה אלא סגי בעצם הדבר דהוי סוג פעולה שלא עושים בשדה, ולפי''ז לא הוי כמו היתרא דבורר סמוך לאכילה דהתם סיבת ההיתר מחמת דהוי סמוך לאכילה, דבמעשה הברירה ליכא חילוק אי נעשה סמוך לאכילה או קודם האכילה.

**אולם באגל''ט דש ג' סק''ב נקט דגם בזה בעינן דיהא סמוך לאכילה** ורק דדן אי דמי ליה להא דבורר לאלתר דמותר גם שלא בשעת אכילה אלא בשביל האכילה עד כדי שעה, או דהכא מהני רק בשעת אכילה ממש. ומבואר באגל''ט דלמרות דיסוד ההיתר נובע מכח הא דלא הוי מלאכת שדה מ''מ בהא לחודיה לא סגי, דאי יעשה את המעשה שלא בסמוך לאכילה יפקע מזה היחס של ''מלאכת בית'' דבזה דיינינן ליה כ''דישה'' מחמת התוכן של המעשה דישה דאית ביה, ולא מתיחסים לצורה של המעשה, למרות שצורה זו לא נעשית בשדה. ובבאור ספיקו אי מהני בזה סמוך לסעודה כמו בבורר או דבעינן שעת אכילה ממש, נראה דבשלמא בבורר דעיקר הנושא להפקיע מהמעשה את היחס של ברירה לאוצר [דענינו התעסקות בברירה בשביל עצם הברירה ולא כתיקון צורכי האכילה] א''כ בהא סגי בעצם המצב שבורר ''בשביל אכילה'', אולם בדש דבעינן למשווי למלאכה יחס של ''מלאכת בית'' בהא אפשר דבעינן שיעשה בשעת אכילה ממש.

1. **ויעוין עוד במאירי בשבת ד' קי"ד ע"ב דנקט דפירוך רמונים ופציעת אגוזים הואיל ודרך אכילתם בשעתם כך הותר לעשות כן בשבת עצמו**, וז''ל, בשלמא פירוך רמונים ופציעת אגוזים הואיל ודרך אכילתם לשעתן בכך הרי הותר לעשות כן בשבת עצמו לצורך אכילה. ויש לעיין במה דכתב דהותר לצורך אכילה. דנראה דבעינן דיעשה סמוך לאכילה ואלי הוי מחמת דאיכא בזה גם בורר ויש לעיין.
2. **אלא דעדיין יש לעיין גם לדעת הפוסקים דלא דנו להך סברא דדרך אכילה ב''מעשה מלאכה'', היכא דאוכל ובאכילתו נעשה מלאכה אי בזה מודו כו''ע דלא חשיב מלאכה** ויעוין בסימן שיט סעיף טז לגבי שתיה ע''י מפה, דמבואר דלמרות דהוי ברירה בכלי וליכא בזה להיתרא דלאלתר, מ''מ כל היכא דהמלאכה נמצאת בעצם אכילתו ליכא בזה איסורא. ובט''ז ש''כ ב' הוכיח מזה דמציצה בפה תהא מותרת ולא הוי דישה. ויעוין בסימן ש''כ א' דאיכא בזה פלוגתא בפוסקים אי מציצה בפה מותרת למרות דמפרק את המשקין, ובט''ז מכריע כדעת המתירים . אולם יעוי''ש במג''א סק''ב [והמקור מהב''י עמוד תלו בשם שבולי הלקט] דהוי מחמת שאין דרך סחיטה בפה. ומבואר דלא דמיא לבורר. ובבאור החילוק נראה כמו שנתבאר לעיל דבבורר כל כמה דנוכל לראות את הברירה כהתעסקות לאכילה ולא לאוצר חסר בכל המלאכה דברירה משא''כ בדש דהוי תיקון ועמידה בחפץ.
3. **ועיקר היסוד דאכילה שאני יעוין בראש יוסף** ביצה ד' י"ב עמוד ב דמיישב על פי זה את קושית המג''א שי''ט סק''ח על מה שנהגו לפרק את הקטניות משרביטים יבשים. וז''ל, וראיתי להמ"א או"ח שי"ט אות חי"ת על מה שמפרקין קטניות מערביז שוטין. ולא הבנתי דלאכול מיד הכל שרי ''דלא אסרה התורה עלינו אכילה בשבת באיזה צד שנרצה לאכול אוכלין אם הוא מיד לאכילה'' כמו בורר לאכול מיד כמבואר בסי' שכ"א שם סעיף י"ב. ומבואר בפמ''ג דיסוד היתרא דדרך אכילה נובע מחמת דכל כמה דמתעסק בגוף האכילה ליכא בזה תורת מלאכה ולמד הפמ''ג דזהו היסוד בהיתרא דדרך אכילה בבורר ולא הוי סברא מסוימת במלאכת בורר להפקיע את היחס שלו כ''בורר לאוצר''. ולפי''ז צ''ל דכל קושית הפמ''ג בקילוף שומין הוי מחמת דהתם הותר לקלוף גם ע''מ להניח.
4. **ונראה דזה גם הבאור בט''ז בסימן ש''מ סק''ב דהתיר לאכול עוגה שכתובים עליה אותיות למרות דמוחק אותם באכילה וז''ל,** ולא הבנתי זה דהא אפי' במקום שיש אב מלאכה כגון בורר אין שייך במקום אכילה כיון שהוא עושה כן לצורך אכילה כמש"ל [שיט סעיף א וסעיף ט''ז] וכן בטוחן [שכא יב ברמ''א] כ"ש בזה שהוא מקלקל כיון שאין מוחק ע"מ לכתוב וכל המקלקלי' פטורים למה יהיה אסור דרך אכילה.

**ומבואר דהבין יסוד היתרא דדרך אכילה בבורר הוי מחמת דבמקום אכילה ליכא יחס למלאכה** רק דמחדש דגם בגוונא דליכא שייכות בין המלאכה לאכילה רק דנזדמן במקרה בשעת האכילה יהא מלאכה וגרע ממוצץ דהתם בגונא דמציצה המלאכה היא חלק מפעולת האכילה משא''כ הכא דמצד האכילה לא מחויב המחיקה אלא רק כשאוכל עוגה שכתוב בה אותיות בזה מחויב באכילה גם המחיקה ויש לדון בזה אולם הא מיהא חזינן דיסוד ההיתר בבורר מחמת דחשיב חלק מפעולת האכילה.

**ויעוי''ש בפמ''ג במש''ז סק''ב וז''ל,** מה שהקשה מבורר וטוחן, בסימן שי"ט סעיף א' וד' וסעיף י"ו, התם יש לומר אין דרך בורר בכך, ובסימן שכ"א סעיף י"ב [דאיירי בטוחן לאלתר] ומ"א שם ס"ק ט"ו, דרך אכילתו בכך, ולא שם מלאכה עליה, מה שאין כן שובר אותיות. ומבואר בדבריו דגם בטוחן לאלתר דהוי דרך אכילה הוי מחמת דהחיתוך הוא חלק מפעולת האכילה משא''כ בחיתוך עוגיות. רק דיש לעיין מה דכתב דבבורר לאלתר הוי מחמת דאין דרך בורר בכך דהרי המקור לסמוך לאכילה הוי מבורר כמו שמבואר שם במג''א ס''ק טו על הך דינא דטוחן לאלתר דמדמי לבורר דמהני סמוך לסעודה. ואולי בבורר למרות דלא הוי חלק מגוף האכילה כמו בטוחן לאלתר מ''מ ע''י דלא הוי דרך ברירה שוב נידון כחלק מהאכילה ויש לעיין.

1. **ועיקר היסוד דאכילה שאני יעוין בשביתת השבת [עמוד קג] דמביא מהרלב''ג פר' ויתרו** וז''ל, מבואר שהאכילה אינה בגדר מלאכה אבל היא נכנסת בגדר הפעולות הטבעיות כי הבעלי חיים כולם יעשו זה הפועל ולזה לא נאסרה בשבת כמו שנאמר בבאור ''אכלוהו היום כי שבת היום'', ובהיות הענין כן הנה שבירת הדברים שהם לצורך אכילה לא יקרא מלאכה כגון שבירת האגוז לאכול מה שבתוכה כי זה יעשוהו הבעלי חיים ג''כ בשיניהם, וגם שבירת הכלים לקחת מה שבתוכה מהאוכלין כשלא יכוין שתעשה השבירה ההיא באומנות, ולזאת הסיבה בעינה מותר לחתוך האוכלין לפני בהמתו עכ''ל.

**ויעוי''ש בשביתת השבת דמביא מהכלבו מובא בשו''ע שי''ד ח' דמדמי קריעת החותלות לשבירת אגוז.** ומבואר להדיא דדמי להדדי, ויעוי''ש עוד דמיישב בזה הא דמותר להניק ילד והקשו האחרונים דאמאי ליכא בזה ספיה לקטן וכן אמאי לא חשיב עשיה מצד האשה כמו מעמיד עלוקה למצוץ דם, ומיישב לפי''ז דהתם הוי דרך אכילה.

**ובבאור יסוד הך היתרא נראה ברלב''ג דהוי מחמת עצם פעולת האכילה דהוי פעולה טבעית**. ונראה דהבאור בזה דכל כמה דהוי עשיות דהם חלק מקיומו א''כ לא שייך בזה תורת מלאכה דמלאכה ענינה במערכת העשיות שהם חוץ למה שנדרש לעצם מציאותו של האדם והאכילה והשתיה הם מגוף מציאותו ולכן כל כמה דשייך להנך פעולות של אכילה ושתיה ליכא בהו תרת מלאכה רק בהגדרת המצב שנכנס לאכילה בזה איכא כמה חילוקים האחד ביחס בין המלאכה שנעשית לאכילה דאיכא בזה כמה דרגות דבפמ''ג נראה דבעינן דהוי חלק מגוף המלאכה כמו חיתוך שרביטין או חיתוך סמוך לאכילה, ובט''ז הרחיב את זה גם היכא דהוי מלאכה מזדמנת כמו עוגה שכתוב בה אותיות. ובמציצה בפה לכאורה הוי חלק מפעולת האכילה יעוין בפמ''ג ש''כ במש''ז ב' ויש לעיין בכונתו.

1. **ונראה עוד דגם מה שדן השביתת השבת לישב הא דמאכילין לתינוק יש לעיין דלכאורה הוי כמציצה** ובמציצה הרי דנו הפוסקים אי מותר וגם המתירין מבואר במג''א דהוי מחמת דלא הוי כדרך. ואולי אדרבה בשביל למשווי דרך אכילה בעינן שיהא כדרך דכיון דכך צורת האכילה לכן חשיב חלק מהאכילה, ובאדם דלא הוי דרכו לינוק לא חשיב דרך אכילה, ולכן מבואר בכתובות דף ס' דגונח הזקוק לרפואתו לינק מבהמה מותר לינק בפיו כיון דהוי כלאחר יד. ומבואר דחשיב ''מפרק'', ונראה דכיון דלא הוי דרך אכילה לאדם ביניקה לכן הוי מפרק, ויעוין בבאור הלכה שכח ל''ד דדן אי לינוק מאשה לרפואתו מותר כיון דעיקר ההיתר מחמת דיניקה מבהמה הוי בכלי ובפה הוי שלא כדרך, א''כ באשה דדרך יניקה היא בפה ליכא בזה לפטורא דשלא כדרך.