תוכן הסוגיות בעניני חזקה מהנלמד בזמן קיץ תשעה בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / fwd (1)

בעזרת השם יתברך

**תוכן הסוגיות בעניני חזקה**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון [PHONE_REMOVED]

**נערך בעזהשי"ת עבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןמיסודו של מורינו הגר"א אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א**

**יוצא לאור ביומא דהילולא רבא של מורי ורבי קדוש ישראלמרנא ורבנאהנתיבות שלום זיעועכי"אז' מנחם אב תשע"ה**

**חזקה דמעיקרא במקום 'חסר לפניך'**

**בחולין דף י:** ילפי' דין חזקה מבית המנוגע, מדמטמא הכהן את הבית בודאי ולא חיישינן דילמא אדנפיק ואזיל בצר ליה שיעורא ש"מ דמעמידים הנגע על חזקתו שהוא שלם כבתחילה, **ובתוס' שם בד"ה ודילמא אדנפיק ואתי** הק' דמנ"ל דאף במקום ריעותא אזלי' בתר חזקה, ותירצו דאף כשבא הכהן בסוף הז' ימים ומצא שחסר הנגע מטמאינן בודאי הנכנסים לבית לחייבם קרבן ולשרוף תרו"ק על מגעם ולא חיישינן שחסר הנגע לפני יציאת הכהן ולא נטמא הבית מעולם עיי"ש, ושמע מינה ראיה ברורה דבמקום 'חסר לפניך' מוקמינן אכתי אחזקה קמייתא, ומקור דין חזקה בכהא"ג איירי.

**\*\*\***

**בנדה דף ב'** תנן במתני' דשמאי אומר כל הנשים דיין שעתן והלל מחמיר מפקידה לפקידה, וחכמים מטמאים רק מעל"ע שאחרי הפקידה, ואמרי' דטעמא דשמאי דהעמד אשה על חזקתה ובחזקת טהרה עומדת, והלל ס"ל דכיון דאיכא 'ריעותא מגופא' לא מוקמינן אחזקה, ומסקי' בהמשך הסוגיא דאע"ג דאיתרע החזקה ד'הרי דם לפניך' מ"מ כיון דהוי רק 'חדא לריעותא' מוקמינן אכתי אחזקת טהרה, ומפורש בזה דמוקמינן אחזקה גם במקום 'חסר לפניך', וכן ביארו **בתוס' שם בד"ה דאיכא ריעותא מגופא** דאף הלל מודה שכשאין ריעותא מגופה מוקמינן אחזקה, ולמדו מהכא לענין היתר הגבינות משום חזקת הבהמה אף כשהשתא טריפה לפניך, וכ"מ **בתוס' הרא"ש שם בד"ה היכא דלית לה ריעותא מגופה** דמוכח מסוגיין דמוקמינן אחזקה אף בחסר לפניך ולמד מזה לענין היתר הגבינות, וכ"מ **בספר התרומה סימן ע"ג וברוקח סימן תס"ד** שלמדו מהכא דאזלי' בתר חזקה אפילו בחסר לפניך ולמדו מכאן לענין היתר הגבינות.

ואמנם **בתוס' רי"ד בנדה דף ב: בד"ה הרי חסר לפניך** מפורש בדבריו דלמסקנת הסוגיא טעם טהרתן של הטהרות משום דמוקמינן 'טהרות' אחזקתייהו, ולכאו' מפרש דאחרי דמסקי' דהכא איתרע החזקה משום ד'הרי דם לפניך' שוב ל"ש לאוקמי אחזקת האשה דאיתרע לה וכל הטהרה הוא משום 'חזקת טהרה' של הטהרות, ואמנם הרי"ד סותר את עצמו למש"כ **בתוס' רי"ד קדושין ע"ט.א. בד"ה רבא אמר** שכ' בהדיא דאיכא 'חזקת האשה' שלא ראתה דם עד השתא ולכן פטורה מהקרבן על הבעילה שמקודם, ועיי"ש שהק' מה דמוקמינן אשה אחזקה אדשמואל דס"ל בגמ' שם דביומא דמישלם שית לא מוקמינן לה אחזקת נערות, ומפורש בהדיא דקאתי עלה אף למסקנא משום 'חזקת האשה' וסותר לדבריו בנדה הנ"ל וצע"ג[[1]](#footnote-1).

וכן מוכרח הדבר דטעם הטהרה הוא משום חזקת האשה עצמה מהא דאי' **בנדה י"ד.א.** במצאה על עד שלה לאחר זמן פטורה מן הקרבן, ומוכרח לכאו' דאזלי' בתר חזקת טהרת האשה עצמה דאל"כ הוה לה להתחייב באשם תלוי כמו בנמצא על שלה באותיום כמבואר שם, וכן הוכיח **באחיעזר יו"ד סימן ד' אות א'** מהא דאי' **בנדה ו.א.** דמחמת הדם שמצאה אינה מקולקלת למנינה לענין ימי נדה וימי זיבה, ובזה הרי ליכא רק חזקת האשה עצמה.

ואמנם **בנדה דף ג.א.** אמרי' באב"א דטעמא דשמאי הוא דאשה מרגשת בעצמה ומדלא ארגשה אמרי' דלא חזאי מקודם, ואמרי' להאי לישנא דבשוטה שאינה מרגשת מודה שמאי דחיישינן שלא לשרוף קדשים, ולאב"א בתרא אמרי' דטעמא דשמאי משום דאם איתא דהוה דם מעיקרא הוה אתי דכותלי בית הרחם לא מוקמי דם ואמרי' דלהאי לישנא כשהיה לה מוך חיישי' אף לשמאי, ומסקינן התם **בנדה דף ד:** דהנפ"מ בין לישנא קמא לתרי לישני בתראי דלל"ק איכא למירמי נדה אמקוה וחבית וצרכינן לשנויי דבנדה רק חדא לריעותא ובמקוה וחבית תרתי לריעותא, ומשא"כ לב' לישני בתראי ליכא למירמי הך רומיא, ובפשוטו מפורש דלהנך ב' לישני בתראי אף ב'חדא לריעותא' היינו כהא דאשה ד'דם לפניך' כבר לא מוקמינן אשה אחזקתה, ופליגי בזה תלתא לישני אי ב'חסר לפניך' אזלי' בתר חזקת האשה או לא, דלל"ק אזלי' בתר חזקת האשה ולב' לישני בתראי לא אזלי' בתר חזקת האשה, אמנם יעוי' **בתוס' שם בדף ג.א. בד"ה ואיבעית אימא** שכתבו דלחולין בין שמאי ובין הלל מודו לכו"ע דאפילו בשוטה דיה שעתה וכ' דהוא בע"כ מטעמא ד'העמד אשה על חזקתה' וזה סותר לכאו' למסקנת הסוגיא דמפורש דלהנך לישני ליכא למירמי נדה אחבית ומקוה, ורומיא דחבית הרי ודאי הוי לענין חולין ומ"מ אמרי' דלהנך לישני ליכא למירמי בזה וצע"ג., [ועי' **ברמב"ן שם בדף ג.א.** שבדרך הראשון כ' דטעמא דמקילינן בחולין הוא משום חזקת האשה, ובדרך הב' כ' דטעם הקולא בחולין הוא משום דילפי' מסוטה דלא מטמאינן למפרע אפילו ברה"י עיי"ש, ולפי דרך זו משמע לכאו' דבאמת לתרי לישני בתראי לא אזלי' בתר חזקת האשה אף בחולין משום דחסר לפניך וכנ"ל, ויש לדחות דדוקא משום דהוי 'ריעותא מגופא' לא מוקמי' אחזקה אף לחולין לתרי לישני בתראי [וכשיטת **הרמב"ן בנדה דף ב:** בטעמא דהלל דחזקת האשה לא הוי חזקה כלל אף לחולין, ולפי"ז נצטרך לומר דאף מקוה וחבית הוי ריעותא מגופה וכמש"כ **הריטב"א בנדה דף ב:** ולפי"ז בעלמא כשאינו ריעותא מגופה מוקמי' אחזקה אפילו בחסר לפניך, ודו"ק בכל זה].

\*\*\*

**בטהרות פ"ה משנה ז'** פליגי ר"מ ורבנן בנגע באחד בלילה ובבוקר מצאוהו מת, דלר"מ טהור ולרבנן אמרי' דכל הטומאות כשעת מציאתן, **ובתוספתא פ"ו מטהרות** מבואר דאף רבנן מודו שאם ראוהו חי מבערב דמטהרינן ליה, ועי' **בתוס' נדה ב: ד"ה דאיכא ריעותא מגופה ובתוס' הרא"ש שם ד"ה היכא דלית לה ריעותא מגופה** שהוכיחו מזה דאזלי' בתר חזקה אף בחסר לפניך כמו הכא דהשתא הוא מת ומספקינן אימת מת, וכן הוא מפורש בהדיא **בעירובין ל"ה:** דטעמא דמטהר ר' מאיר הוא משום דאזיל בתר חזקה ואפילו בחסר לפניך [ולהכי פרכי' אדקאמר ר"מ התם דבעירב בתרומה ונטמאת הוי חמר גמל ואמאי לא מוקמי' לתרומה אחזקת טהרה ויהיה טהור בודאי עיי"ש][[2]](#footnote-2), ואמנם **בתוספתא בטהרות שם** מפורש דטעם הטהרה הוא משום דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, ולפי"ז לשיטת הסוברים דדין ס"ט ברה"ר טהור אינו משום חזקה אלא אפי' ללא חזקה הוא טהור מגזה"כ אין הוכחה מהכא כלל, אמנם בסוגיא דחולין הנ"ל הרי מפורש דטעם הטהרה הוא משום 'חזקה' וצ"ע, וכן **בתוס' נדה דף ב.א. ד"ה והלל** כ' דדין ס"ט ברה"ר טהור הוא אפי' היכא דליכא חזקה ומ"מ הוכיחו אינהו גופייהו מהא דנגע בא' בלילה דאזלי' בתר חזקה וצ"ע.

\*\*\*

**בעירובין ל"ה.א.** קאמר ר' מאיר דהמערב בתרומה ונטמאת או שאבדה הר"ז חמר גמל, ומסקי' שם **בדף ל"ה:** דר' מאיר סבר תחומין דאורייתא, ופרכי' דאמאי לא מוקי ר' מאיר לעירוב אחזקתו ויהיה ודאי עירוב, ומפורש בזה בהדיא דאזלי' בתר חזקה מה"ת אפי' כשהשתא ודאי התרומה טמאה או אבודה, ואמנם בגמ' שם **בדף ל"ו.א.** מסיק רבא דכיון דליכא 'תרי חזקי' סבר ר' מאיר דהוי חמר גמל, אבל **בפירש"י שם בד"ה רבא אמר** כ' לפרש דרק בתרי ותרי בעי' תרי חזקי אבל בסתם ספק מוקמי' אפי' אחדא חזקה, ועי' **בתוס' הרא"ש שם בש"ם ר"ש מקוצי** שכ' דלהכי פירש"י דאיירי בתו"ת משום דבל"ז לא הוה קאמר רבא דלא אזלי' בתר חזקת התרומה כיון דליכא חזקה אחרת כנגדה עיי"ש, ואמנם **בפירוש רבינו חננאל וברשב"א שם ובריטב"א שם ל"ו.א. בשם תוספות** פירשו דרבא איירי אפילו בלא תו"ת אבל כתבו דהטעם דלא סמכי' אחדא חזקה משום דאיכא כנגדה חזקת ביתו שלא עירב עיי"ש, ומפורש אף בדבריהם ג"כ דכשאין חזקה המנגדת אזלי' בתר חזקה מה"ת אפילו בחסר לפניך.

\*\*\*

**בעירובין ל"ו.א.** תניא בברייתא דר' יוסי דס"ל ספק עירוב כשר היינו רק כשהספק הוא בתרומה ונטמאת ולא ידעי' אי נטמאת מבעו"י או משחשיכה, אבל כשהספק הוא בטבל שנתרם ספק מבעו"י ספק משחשיכה אף לר' יוסי לא הוי עירוב, ומבואר שם בגמ' החילוק, דגבי תרומה אמרי' העמד תרומה אחזקתה ואימר לא נטמאת וגבי טבל אמרי' העמד טבל על חזקתו ואימר לא נתקן, עיי"ש, והרי סוגיא מפורשת דמוקמי' אחזקה אפילו בחסר לפניך.

\*\*\*

**בכתובות ע"ה:** מפורש בגמ' גבי פלוגתא דר' גמליאל ור"י בנושא את האשה ומצא בה מומין דלר"ג אינה מפסדת כתובה ולר"י מפסדת, דטעמא דר"ג הוא משום דמוקמינן לה א'חזקה דגופה' לומר דנעשו בה המומין אחר הנשואין, ולר"י חזקה דממונא עדיפא מחזקה דגופה, ומסקי' בגמ' שם דאף לר"י אזלי' בתר חזקה דגופה היכא דליכא בהדה חזקה דממונא, והרי מפורש בהדיא דאזלי' בתר חזקה אף כשהשתא 'חסר לפניך' ע"י ה'מומין לפניך'.

\*\*\*

**בכתובות י"ב:** גבי פלוגתא דר"ג ור"י בנושא את האשה ול"מ לה בתולים דלר"ג נאמנת לומר משארסתני נאנסתי, אמרי' שם בגמ' דלמ"ד ברי ושמא לאו ברי עדיף טעמא דר"ג הוי משום דאמי' 'אוקמה אחזקה' עיי"ש, ומפורש בזה דמוקמי' אחזקה אפי' ב'חסר לפניך' כמו הכא שהיא בעולה לפנינו.

\*\*\*

**בתוס' נדה דף דף ב: ד"ה דאיכא ריעותא מגופה ובתוס' הרא"ש שם ד"ה היכא דליכא ריעותא מגופה ובתוס' חולין י"א.א. ד"ה אתיא מפרה ובתוס' הרא"ש חולין שם ד"ה אתיא מפרה וברשב"א חולין שם בד"ה אתיא מפרה בשם רבינו יונה ובתורת הבית בית ג' שער ו' ובר"ן על הרי"ף שם** דנו בבהמה שנמצאת טריפה אי יש להתיר הגבינות שנעשו מהחלב שנחלב ממנה לפני שמצאנוה טריפה מכוח החזקה שמתחילה לא היתה טריפה ונימא דהשתא הוא דנטרפה, ודנו בזה מכמה טעמים אי אזלי' בכהא"ג בתר החזקה, אבל מצד עצם הדבר שעכשיו 'טריפה לפניך' בזה לא נזכר בד' אחד מהראשונים לפסול החזקה, **ובתוס' ובתוס' הרא"ש בנדה שם וברוקח סימן תע"ד ובספר התרומה סימן ע"ג** כ' דודאי אף בכהא"ג דחסר לפניך אזלי' בתר חזקה כדמוכח מהא דאזלי' בתר חזקת האשה בדם לפניך ובתר חזקת חי במת לפניך [כדהובאו דבריהם לעיל], ונלמד בזה מד' כל הראשונים הנ"ל דאזלי' בתר חזקה אף ב'חסר לפניך'.

\*\*\*

**בתוס' כתובות ט.א. בד"ה לא צריכא** הק' בהא דמבואר התםגבי פ"פ שנמצא באשת כהן דהיא אסורה מספק שמא תחתיו זינתה והק' התוס' דאמאי לא נימא דהעמד האשה בחזקת כשרות, ותירצו דכנגד חזקת כשרותה איכא חזקת הגוף לומר שהיתה שלימה בשעת נישואין עיי"ש, וכ"ה **בתוס' הרא"ש שם ובתוס' הרשב"א שם,** ומפורש בזה דאזלי' בתר חזקת הגוף לאוסרה מחמת חזקה זו ואע"ג דהשתא הרי בעולה לפניך.

\*\*\*

**בקדושין דף ע"ט.א.** פליגי רב ושמואל גבי נמצאת בוגרת לפנינו אי חיישינן גם לקדושי האב שקדשה קודם לכן או שחיישינן רק לקדושי עצמה, ואמרי' בגמ' שם דאי בתוך שש חדשים נמצאת בוגרת פשיטא דלא אמרינן בזה הרי בוגרת לפנינו, ופלוגתייהו רק ביומא דמישלם שית, ופרכינן אדשמואל מ"ש ממקוה, ועיי"ש **בתוס' ד"ה ושמואל מ"ש ממקוה** שכ' דקו' הגמ' הוא גם על רב דרק כשליכא חזקה דנערות קאמר רב דהרי היא בוגרת לפנינו 'אבל אי הויא חזקה דנערות מודה רב דאוקמה אחזקתה', וכוונתם לכאו' דהא דבתוך ששה חדשים לכו"ע לא אמרינן דה"ה בוגרת לפנינו היינו משום דמוקמינן לה אחזקת נערות ואמרינן דחיילו בודאי רק קדושי האב ולא קדושי דידה, וכ"כ בדעת התוס' **במחנה אפרים אישות סימן ג',** ועי' **בספר התרומה סימן ע"ג וברוקח סימן תס"ד** שהביאו אחד ההוכחות דאף כשיש 'חסר לפניך' מוקמינן אחזקה קמייתא מהא דבתוך ששה חדשים מוקמינן אחזקת נערות ולא חיישינן לקדושי דידה עיי"ש.

\*\*\*

**בחולין דף י:** ס"ל לרב חסדא בשוחט בסכין ונמצא פגום דהשחיטה כשרה דאמרינן אימר במפרקת איפגים, וללישנא בתרא שם סבר רב חסדא דאף כששחט כמה בהמות תלינן שנשבר במפרקת אחרונה, והטעם לזה כ' **בחידושי הרמב"ן והרשב"א שם** דהוא משום דמוקמינן לסכין אחזקתיה, ומפורש בזה בהדיא דאף ב'חסר לפניך' מוקמינן אחזקה קמייתא, ואף מה דחולק רב הונא שם וקיי"ל כוותיה [כשלא שיבר עצמות בסכין] כמבואר שם היינו משום דאמרי' בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת כמבואר שם **בחולין דף י.א.** [והיינו משום דאיכא בזה תרתי לריעותא הרי פגום לפניך ובהמה בחזקת איסור עומדת כמש"כ **בחידושי בכור שור שם],** ומפורש דאילו לא היה לבהמה חזקת איסור היינו מתירים הבהמה מכוח חזקת הסכין לכו"ע ואעפ"י שהשתא הרי פגום לפניך, ויש לדחות דהא דצרכינן לטעמא דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת היינו רק כששיבר בסכין עצמות דאז אין הריעותא של פגום לפניך נחשבת לריעותא דיש לתלותה בעצמות הפגמין בודאי כמבואר שם, אבל אה"נ כשלא שיבר עצמות והספק אי איפגים במפרקת קמייתא או בבתרייתא אסורה אפילו ללא מה שהבהמה בחזקת איסור אלא משום שאין להעמיד על החזקה כשפגום לפניך, אבל הא מיהא משיטת רב חסדא נשמע בודאי דס"ל דאזלינן בודאי אחר חזקה קמייתא אפילו כשפגום לפניך.

\*\*\*\*\*

**בטור אהע"ז סימן ל"ז ובשו"ע שם סעי' ג'** פסקו דבנמצאו בה סמני בגרות בתוך ששה חדשים וקדשה אביה וקדשה עצמה חייישינן לקדושי שניהם, **ובביאורי הגר"א שם סקי"ג** כתב מקור לדבריהם מד' **פירש"י בקדושין ע"ט.א. בד"ה בהא אמר רב** שבי' קו' הגמ' דהוא אדרב דקאמר בתורת ודאי שהיא בוגרת לפנינו 'מי יימר דצפרא נמי בוגרת היא ודילמא השתא הוא דבגרה', ומשמע בהדיא דבאמת חיישינן לקדושי שניהם אף בנמצאת בוגרת בתוך ו' חדשים, וכן הוכיח מד' רש"י **בשער המלך אישות פ"ג הי"ד,** ועי' **במחנה אפרים אישות סימן ג' ובשער המלך שם** שהוכיחו משיטה זו דאף כשיש חזקה דמעיקרא גמורה כמו בתוך ששה חדשים מ"מ כיון דהרי היא בוגרת לפנינו איתרע חזקה קמייתא ונעשה ספק ולהכי חוששין לקדושי שניהם.

\*\*\*

**בתוס' גיטין י"ז.א. ד"ה משום בת אחותו** כתבו בהא דמבואר בגמ' שם דבגט שאין בו זמן יכול לחפות עליה אי זינתה ולומר שגירשה אח"כ ועי"כ יפטרנה ממיתה, וכ' שם בתוס' 'דלא אמרינן אוקמה אחזקת אשת איש והשתא הוא דאיגרשה, כיון שהיא גרושה לפנינו, ועוד אדרבה אוקמה בחזקת כשרה שלא נבעלה כשהיא אשת איש', וכ"כ **בתוס' הרא"ש שם בד"ה משום בת אחותו** ועי' **במחנה אפרים שם ובמרכבת המשנה אישות פ"ב ה"ב** שהבינו כוונת התוס' דשני תירוצים יש כאן, והוכיחו לפי"ז מד' התוס' דעצם הדבר שהיא 'גרושה לפנינו' הוא טעם בפני עצמו דלא למיזיל בתר חזקה קמייתא ולהכי פטורה ממיתה, ולמדו מזה דה"ה בעלמא לא אזלי' בתר חזקה קמייתא כיון שגרושה לפנינו עיי"ש.

\*\*\*

**ביבמות דס"ז:** תנן דביאת ספק בן תשע פוסלת את אשתו מלאכול תרומה, **ובתוס' שם בדף ס"ח.א. בד"ה רישא פסולי כהונה** הקשו אמאי לא מוקמינן לקטן אחזקה שהיה קטן לענין פסול תרומה כמו בעלמא דמעמידים אחזקה לענין תרומה ורק לגבי פסול קהל שהוא יוחסין לא מוקמי' אחזקה, ותירצו 'כגון דהשתא דאתי קמן הוי ודאי בן ט', אע"פ שהיה ספק כשבא עליה לא מוקמי' אחזקה קמייתא אלא אזלי' בתא השתא שהוא ודאי בן תשעה דחזקה קמייתא איתרע ליה', וכ"כ **בתוס' הרא"ש שם בד"ה ה"ג ר"ח** עיי"ש, **ובמחנה אפרים שם ובשער המלך שם ובמרכבת המשנה שם** הוכיחו מד' התוס' הללו דכללא הוא דלא אזלי' בתר חזקה דמעיקרא היכא דאיתרע ליה והרי הוא 'חסר לפניך'.

\*\*\*\*\*

רוב גדולי האחרונים נקטו בפשיטות שאין כלל חולק בדבר ולכו"ע אזלי' בתר חזקה קמייתא אף במקום 'חסר לפניך' וכדמוכרחים כל הראיות שהובאו לעיל, וכ' לדחות ההוכחות שהביאו האחרונים הנ"ל דיש שיטה דלא אזלי' בתר חזקה קמייתא כש'חסר לפניך'.

בדבר ההוכחה מד' **פירש"י בקדושין ע"ט.א. הנ"ל והטושו"ע באה"ע סי' ל"ז הנ"ל** דלא אזלי' בתר חזקת נערות בששה חדשים בתורת ודאי אלא חיישינן לקדושי שניהם, יעוי' **בדברי חיים יו"ד סימן נ"ח בד"ה ולכאו' י"ל קצת בדעת הטור** שכ' דסברת הטור הוא משום דמוקמינן לה אחזקת פנויה וחולק על תי' **התוס' בקדושין ע"ט.א. ד"ה קדשה אביה** שכ' דל"ש בכהא"ג חזקת פנויה כיון דנתקדשה ממנ"פ אלא סובר דכד דיינינן על הראשון אי נתקדשה ממנו אית לה חזקת פנויה ועיי"ש מה שביאר אמאי הוי ספק.

**ובמלבושי יו"ט חזקות סימן י"ב ובס' נודע בשערים כללי רובא וחזקה** כ' דהראשונים הנ"ל סוברים דאף בשש חדשים שבין נערות לבגרות הוי החזקה 'עשויה להשתנות' ובכהא"ג כשיש חזקה דהשתא נגד החזקה דמעיקרא הוי ספק השקול, והא דביומא דמישלם שית אזלי' לרב בתר החזקה דבוגרת לפנינו היינו משום דרגילות להביא סימנין מצפרא כשיטת הראשונים הסוברים כן.

**ובשערי יושר שער ב' פרק ג' ובחזון איש אהע"ז סימן קכ"ד סקי"ח** כתבו דהוא חומרא דרבנן באיסור אשת איש דלכתחילה לא מוקמינן ביה על החזקה.

\*\*\*

בדבר ההוכחה מד' **התוס' בגיטין די"ז.א. הנ"ל** דלא אזלינן בתר חזקת אשת איש לחייבה מיתה כיון דהיא גרושה לפנינו, יעוי' **בפני יהושע ע"ד התוס' שם** שפי' כוונתם שאין כאן שני תירוצים אלא הכל תי' אחד הוא דכיון דהיא גרושה לפנינו ועוד דאדרבה אוקמוה אחזקתה כשרות איכא בזה 'תרתי לריעותא' דמרע לחזקת אשת איש, וכ"כ **בשב שמעתתא ש"ג פ"ד** בבי' ד' התוס', [ועי' **בישועות יעקב סימן ל"א סק"ג** מה שבי' ד' **פירש"י ביבמות ל"א:** דלבתר דתקנו חכמים זמן אם הוציאה גט ללא זמן קטלינן לה משום דמוקמינן לה בחזקת אשת איש, דכוונתו הוא דאעפ"י שלא פסלו חכמים הגט מה"ת מ"מ עצם נתינת גט בכהא"ג איסורא הוי ואם נשאת בו יצאה מחזקת כשרותה ושוב קטלינן לה מחמת חזקת אשת איש ואעפ"י דגרושה לפנינו, ועי' **בש"ש ש"ג פ"ד בבי' שי' רש"י** כעי"ז באופן אחר].

**ובפני יהושע שם ובחידושי הגרעק"א ע"ד התוס' בגיטין שם** ביארו דאפי' אי נימא דשני תירוצים הם הכא ה'גרושה לפנינו' גרע משאר 'חסר לפניך' כיון דודאי לא נתגרשה עכשיו ממש אלא מזמן מוקדם ולא ידעינן אימת, ובכהא"ג איתרע לה החזקה לגמרי וכשיטת **הרשב"א והר"ן בחולין דף י"א בשם רבינו יונה** דבכהא"ג שודאי לא נעשה השנוי עכשיו ממש אלא מזמן מוקדם ולא ידעינן כמה הקדים לא מוקמינן אחזקה כלל עיי"ש, ועי' עוד **בפנ"י שם** שכ' דמשום צירוף ברי דהאשה שלא זינתה להכי לא מוקמינן אחזקה במקום חסר לפניך עיי"ש.

**ובדברי אמת קונ' בענין תרי ותרי ובישועות ישראל סימן ל"א סק"ג** כתבו דאעפ"י דבעלמא אזלי' בתר החזקה אפילו בחסר לפניך מ"מ כבר אינה חזקה מעולה ולא סגי בה להרוג את הנפש, ואעפ"י דאילו לא איתרע ריעותא גדולה כזו דחסר לפניך הורגין בה את הנפש.

**\*\*\***

בדבר ההוכחה מד' **התוס' ביבמות דס"ח.א. הנ"ל** דלא אזלינן בתר חזקת קטנות של הפסול לומר שלא היה בן תשע בביאתו כיון שבא עכשיו גדול לפנינו איתרע לה חזקתו, יעוי' **בשו"ת מהרי"ט ח"א סימן י"א בשם מורו הרב** שכ' ליישב עפ"י יסוד דהיכא אמרי' דאזלי' בתר חזקה קמייתא אף בחסר לפניך היינו רק כשלפני החסרון לא היה כלל ספק בדבר והיה מוחזק 'בודאי' כחזקה קמייתא, אבל כשנולד ספק גם לפני דחזינן הריעותא כמו בקטן זה שודאי אף ללא שחזינן שהגדיל כבר חיישינן לזה אלא שמוקמינן ליה מ"מ אחזקה 'מספק' בזה כשהורעה החזקה כשהוא גדול לפנינו לא אזלי' בתרה כלל, ועיי"ש **במהרי"ט שם** שהק' על דבריו, ועי' **בדברי חיים יו"ד סימן א'** שהחזיק בשיטת רבו של מהרי"ט ויישב הקושיות על דבריו ועשה סעד לדבריו מדברי כמה ראשונים עיי"ש.

**ובמהרי"ט שם ובסימן נ"א בשם מהר"ש קשטלץ** כ' דטעמא דבכהא"ג לא אזלי' בתר חזקת הקטנות משום דהיא עשויה להשתנות, ואעפ"י דמוקמינן אחזקה גם כשעושיה להשתנות מ"מ כש'חסר לפניך' לא מוקמינן בתרה, וכמבואר **בפירש"י קדושין ע"ט.א.** דלהכי לא מוקמינן אחזקת נערות ביומא דמישלם שית כיון שהחזקה עשויה להשתנות, ולהכי לרב הוי ודאי כבוגרת לפנינו ולשמואל חוששין לקדושי שניהם עיי"ש.

**ובמחנה אפרים אישות סימן ג'** כ' דיש לדחות ההוכחה בזה עפ"י שיטת **הרשב"א והר"ן בחולין י"א.א. בשם רבינו יונה** דהיכא דודאי יצאה הדבר מחזקתו מזמן מוקדם ולא ידעינן אימתי לא מוקמינן כלל אחזקה, והכ"נ בקטן שבא לפנינו כשהוא בן תשע הוא בכהא"ג.

\*\*\*\*\*

ולשיטת **המחנ"א והשעה"מ והמרכבת המשנה הנ"ל** בדעת **כמה מהראשונים הנ"ל** דב'חסר לפניך' לא מוקמינן אחזקה קמייתא, צריך ישוב כל הראיות שהובאו לעיל מסוגיות הגמ' דמפורש בהו דמוקמינן אחזקה קמייתא אף בחסר לפניך.

בדבר ההוכחה מהא דמוקמינן אחזקה גבי נגע ואעפ"י שבא הכהן בסוף ז' ימים ומצא הנגע חסר דמזה הוכיחו **התוס' בחולין דף י: הנ"ל** דאזלי' בתר חזקה גם במקום ריעותא והיינו גם במקום ריעותא ד'חסר לפניך', לא מצאתי בזה שום ישוב בד' האחרונים.

\*\*\*

בדבר ההוכחה מהא דמבואר **בנדה דף ב' הנ"ל** דמוקמינן אשה אחזקת טהרה ואעפ"י דחסר לפניך, יעוי' **במחנה אפרים שם ובשער המלך שם** שכ' דבאמת אין הטהרה משום 'חזקת האשה' דהרי איתרע מחמת 'דם לפניך' אלא הטהרה מחמת 'חזקת טהרות' של הפירות דלא איתרע, וצ"ל לשיטתם דאמרי דקאמר הגמ' דאיתרע החזקה מחמת ד'חסר לפניך' כבר באמת אא"פ לסמוך על חזקת האשה אלא על חזקת הטהרות, וכבר הובא לעיל דכן מבואר בד' **התוס' רי"ד בנדה דף ב:** וכבר הובא דתמוה בזה מהא דאי' **בנדה דף י"ד.א.** דפטורה האשה מהקרבן אם נבעלה ואח"כ מצאה דם שלא באותיום ומהא דאי' **בנדה דף ו.א.** דהאשה אינה מקולקלת למנינה לענין ימי נדה וזיבה ומפורש בזה דאף כלפי האשה עצמה מטהרינן.

ויש אחרונים שכתבו דאף ללישנא קמא דאמרי' דטעמא דשמאי משום דמוקמינן לה אחזקה עיקר הטעם הוא כלישנא אחרינא דאמרי' אח"כ דמדלא ארגשה תלינן שלא ראתה, אבל משום חזקה דמעיקרא לחודה לא מוקמינן במקום דם לפניך, יעוי' **בשבות יעקב ח"א סימן צ"ח** שכ' כן.

ועי' **בחידושי הריטב"א קדושין ע"ט.א. בד"ה ומקשינן** שכ' דרב דסובר דביומא דמישלם שית אמרי' הרי בוגרת לפניך לא קשיא ליה מהא דקאמר שמאי דכל הנשים דיין שעתן משום חזקת טהרה דהאשה ללישנא קמא בנדה שם משום דאף לל"ק הוא רק בצירוף הא דכותלי בית הרחם אינם מעמידים דם עיי"ש, ויש שרצו ללמוד בד' הריטב"א דסובר דכך הוא הכלל בעלמא דכשיש חזקה דמעיקרא במקום חזקה דהשתא אזלי' בתר חזקה דהשתא בתורת ודאי לדחות החזקה דמעיקרא, אבל באמת יש כמה סתירות מפורשות לזה, וגם לא מצינו לאחד מגדולי האחרונים שינקוט כצד זה לומר דאזלי' 'בתורת ודאי' בתר חזקה דמעיקרא במקום חזקה דהשתא, לכן האמת יורה דרכו דד' הריטב"א אמורים רק בחזקה העשויה להשתנות דומיא דיומא דמישלם שית, וסובר הריטב"א דאף חזקת האשה עשויה להשתנות בראיית הדם, וכמבואר בנדה שם דקאמר הלל דלא אזלי' בתר חזקה זו לתרומה וקדשים משום דאיכא ריעותא מגופה, ומפרש רש"י שם משום דעלולה תמיד לראות הדם.

\*\*\*

בדבר ההוכחות מד' הגמ' **בכתובות י"ג: הנ"ל וכתובות ע"ה: הנ"ל** דאזלי' בתר חזקת הגוף דהאשה לומר שנבעלה אחר האירוסין ושנולדו בה המומין אחר האירוסין ואע"ג דהרי מומין לפניך ובעולה לפניך, יעוי' **בשער המלך בהלכות אישות הנ"ל** שכ' ליישב עפי"ד **הרשב"א והר"ן בשם רבינו יונה בחולין די"א.א.** שכ' ליישב לפי חידושו שם דלא אזלי' בתר חזקה קמייתא כשחסר לפניך אם איתרע החזקה מן מוקדם יותר ולא ידעינן אימת שוב לא אזלי' כלל בתר חזקה דא"כ אמאי אזלי' בתר חזקה בלא מצא לה בתולים ובמומין והא התם השתא ודאי לא נבעלה והשתא ודאי לא נפלו בה המומין, וכ' דהתם הטעם הוא משום 'רוב' דרוב נשים אינם בתולות ורוב נשים אין בהם מומין, ואעפ"י דהשתא ודאי יצאה מהרוב מ"מ לגבי השעה המסופת אזלי' בתר הרוב עיי"ש, והכ"נ י"ל לסוברים דלא אזלי' בתר חזקה כלל כשחסר לפניך בהנך גווני הטעם הוא משום רוב' עיי"ש.

\*\*\*

ובשאר ההוכחות הנ"ל מהא דאי' **בסוגיות דעירובין דל"ה: ודל"ו.א. הנ"ל וחולין דף י' הנ"ל** ושאר ההוכחות לא מצאתי ישוב בזה.

**חזקה דהשתא**

**בקדושין דף ע"ט.א.** פליגי רב ושמואל בדין נערה שקדשה אביה ביומא דמישלם שית ואח"כ קדשה את עצמה ונמצאו בה סימני בגרות, דרב אמר 'הרי בוגרת לפנינו' ושמואל אמר דחיישינן לקדושי שניהם עיי"ש, והנה בין לרב ובין לשמואל לא מוקמינן לה אחזקה דמעיקרא, ועי' **בפירש"י שם ד"ה הכא גבי קדושי האב** שכ' הטעם דלא מוקמינן לה אחזקה קמייתא 'שהרי עשויה להשתנות', וכ"כ שם **בפירש"י בדע"ט: בד"ה מי איכא למימר העמד הגוף על חזקתו,** עיי"ש, ובביאור פלוגתייהו אי בכהא"ג אמרינן בודאי הרי בוגרת לפניך ולא חיישינן לקדושי האב או שחוששין לקדושי שניהם, כתבו **בשו"ת הגרעק"א [מהדו"ק סימן ז' בד"ה ומידי עיוני] ובשב שמעתתא [שמעתתא ג' פרק י"ז]** דפליגי אי חזקה דהשתא הוי חזקה חיובית להכריע כמותה במקום דליכא חזקה דמעיקרא, או דחזקה דהשתא לאו כלום היא ומה שהרי חסר לפניך אינו אלא לעורר ספק וריעותא וכשליכא חזקה דמעיקרא נשאר הדבר בספק עיי"ש.

**ובשב שמעתתא שם** כתב דכל זה נכון לרש"י הנ"ל, אבל למש"כ שם **בתוס' קדושין ע"ט.ב. בד"ה מי איכא למימר בשם ר"י** דביומא דמישלם שית 'רגילות הסימנין לבוא בבוקר' ולהכי ליכא בה חזקה דנערות, אין הוכחה מדברי רב דאזלי' בתר חזקה דהשתא להכריע בודאי, דהכא ההכרעה לרב משום ה'רגילות', עיי"ש, אמנם **בשערי יושר [שער ב' תחילת פרק ד'] ובחזון איש [אהע"ז נשים סי' פ' סקי"ח]** חולק על הש"ש וכ' דהסברא דרגילות לבוא מצפרא הוא רק לרועע את החזקה דמעיקרא ולא למיזל בתר חזקה דהשתא עיי"ש.

**ובפני יהושע בקידושין שם [על רש"י ד"ה הכא חדא לריעותא]** כ' בדעת רש"י לאידך גיסא, דבעלמא אף שמואל מודה דאזלי' בתר חזקה דהשתא כל דליכא נגדה חזקה דמעיקרא, ושא"ה גבי סמני בגרות דאף החזקה דהשתא אינה גמורה דהרי יש מביאות סימנין בבוקר ויש מביאות בערב [וכוונתו כנראה דאף החזקה דהשתא היא בגדר 'עשויה להשתנות, וצ"ב].

\*\*\*

**ובקדושין ע"ט:** מייתינן סתירת הברייתות אי אמרי' הרי בוגרת לפנינו או דחיישינן לקדושי שניהם, ומסקינן ליישב אליבא דשמואל, 'כאן במכחישתו כאן בשאין מכחשתו', ומסקינן שם דרב פליג אדשמואל דאפילו בשלא מכחשתו אמרי' דהרי בוגרת לפנינו, ועיי"ש **בפירש"י ד"ה במכחשתו ובתוס' ד"ה ואי ס"ד** שמפרשים דכשהאשה טוענת ברי שקדשה אביה כשהיא בוגרת אז מודה שמואל דאזלינן בתר חזקה דהשתא ולא פליג אדרב רק באין מכחשתו ורב אפי' בבכהא"ג אזיל בתר חזקה דהשתא, וכן הוא הדעה הראשונה **בטור אבהע"ז סימן ל"ז ובשו"ע שם סעי' ה'** בדעה הראשונה דאפילו באינה מכחשת האב אמרי' הרי בוגרת לפנינו ולא חיישינן לקדושי האב.

אמנם **בטור שם בשם הרמ"ה ובשו"ע שם** בדעה השניה דדוקא במכחשתו אזלי' בתר חזקה דהשתא אבל ללא צירוף טענתה שהיתה בוגרת בבוקר חיישינן לקדושי שניהם ולא אזלי' בתר חזקה דהשתא, ועיי"ש **בב"י ע"ד הטור שם ובביאורי הגר"א זיע"א שם סקי"ב** דס"ל להרמ"ה גירסא אחרת בגמ' שם דכל פלוגתייהו דרב ושמואל הוא רק במכחשתו וטוענת ברי שהיתה בוגרת בצפרא ורק בכהא"ג אזיל רב בתר חזקה דהשתא לומר דבודאי בוגרת היא גם בצפרא כמו שהיא עכשיו לפנינו, אבל באינה מכחשתו וטוענת ברי אף לרב לא אזלי' בתר חזקה דהשתא בודאי אלא חיישינן לקדושי שניהם.

\*\*\*

**בקדושין ע"ט:** מייתינן פלוגתא לענין נתן מתנה ואין ידוע אם היה בריא בשעת המתנה וא"י לחזור או שכי"מ היה ויכול לחזור, דר' נתן אזיל בתר חזקה דהשתא שאם הוא בריא עכשיו עליו להביא ראיה ששכי"מ היה ואם שכי"מ הוא עכשיו עליהם להביא ראיה שבריא היה, ור' יעקב סובר דלעולם על המקבל להביא ראיה, ובעינן למימר דפליגי בפלוגתא דרב ושמואל אי אזלי' בתר חזקה דהשתא לגבי יומא דמישלם שית, ומסקי' דרב מצי סבר אף כר' יעקב ושאני התם דאיכא למימר העמד ממון על חזקתו, ושמואל מצי סבר כר' נתן דכיון דכו"ע בחזקת בריאים נינהו כשהוא להוציא עצמו מהחזקה עליו להביא ראיה עיי"ש.

ובפשטות מבואר בד' הגמ' דלהו"א בעינן למימר דלרב מהני חזקה דהשתא להחזיקו לגמרי בתורת ודאי אפילו להוצאת ממון וזהו טעמא דר' נתן לדידיה, ומסקינן דלענין הוצאת ממון אף רב מצי סבר כר' יעקב דלא מהני חזקה דהשתא, ועי' **בריטב"א בקדושין שם ע"ט.א. בד"ה נימא כתנאי** שכ' דלמסקנא אמרי' דחזקת ממון מרעא לחזקה דהשתא, ועי' **ריטב"א ב"ב קנ"ד.א. ד"ה קמפלגי** שכ' דאליבא דרב למסקנא לר' יעקב חזקת ממון מחזקה דהשתא.

אמנם יעוי' **בשו"ת הר"ן סימן ס"ו** והובאו דבריו **בב"י יו"ד סימן ר"א** שכ' דדוקא בכהא"ג דחזקה דהשתא שהוא בריא שהיא חזקה העשויה להשתנות לא מהני לאפוקי ממונא לר' יעקב, עיי"ש, ומשמע דס"ל דבעלמא כשאין החזקה עשויה להשתנות מהני חזקה דהשתא אפילו לאפוקי ממונא.

ולאידך גיסא יעוי' **במרדכי כתובות סו"פ המדיר** שכ' להיפך, דלמסקנא אף לרב לא מהני חזקה דהשתא לאפוקי ממונא אליבא דכו"ע, וטעמא דר' נתן הוי גם אליבא דרב משום דרובא דעלמא בחזקת בריאים ולפיכך עליו להביא ראיה שאינו בריא, עיי"ש, ועי' **קצוה"ח סימן קי"ב סק"ו** שכ' לפרש כן בדעת **התוס' קדושין ע"ט: הנ"ל** דטעמא דביומא דמישלם שית לא אזלי' בתר חזקה דמעיקרא משום דרגילות סימנין לבוא מצפרא, ומפרש הקצוה"ח בזה [וכמו שפירש גם בש"ש הו"ד לעיל] דלהתוס' טעמיה דרב לא הוי משום חזקה דהשתא אלא משום דאזלי' בתר הרגילות סימנין לבוא מצפרא עיי"ש, ועי' לעיל מה שהובא ד' השע"י והחזו"א שחולקים בזה וס"ל דאף להתוס' טעמיה דרב משום חזקה דהשתא עיי"ש.

\*\*\*

**בב"ב קנ"ו.א.** קאמר שמואל דעד שיהא בן עשרים בודקין אותו לקדושין, ומפרש **רשב"ם שם בד"ה בודקין לקדושין** דעד שהוא בן כ' לא סמכינן אשנים לחודייהו לומר שכבר הביא סמנים [דהיינו מכוח 'חזקה דרבא'] לענין קולא שלא לחשוש לקדושי אחר גדול שקדשה עיי"ש, ועיי"ש **בתוס' ד"ה בודקין לקדושין** שכ' דאם נמצאו בו סמני גדלות מהני גם לגבי הקדושין שלפני הבדיקה להחזיקם בקדושי ודאי, וכ' דלא דמי להא דאי' **בקדושין ע"ט.א. הנ"ל** דקסבר שמואל ביומא דמישלם שית דחיישינן לקדושי שניהם ולא אזלינן בתר הרי בוגרת לפנינו בתורת ודאי, דשאני הכא שכבר הגיע לגדלות מזמן גדול עיי"ש, ועי' **בשו"ת הגרעק"א [מהדו"ק סימן ז']** שכ' בביאור ד' התוס' דאעפ"י דשמואל לא אזיל בתר חזקה דהשתא לחודה, היכא דאיכא 'חזקה דרבא' דמסייעת לה אזלי' בתרה בתורת ודאי עיי"ש.

אמנם **הרשב"א ביבמות דף ל"ד.א. בד"ה ה"ג רש"י ז"ל** כ' דאף בכהא"ג דאיכא חזקה דרבא המסייע לחזקה דהשתא פליגי רב ושמואל, ורק לרב אמרינן מדהשתא מייתי סימנין הרי הוא גדול אף בזמן המסופק אבל לשמואל ספק הוא אפי' אי חזינן השתא דאית ליה סימנין עיי"ש, ועי' **בשיטה מקובצת בב"ב שם בשם הרא"ש ובשו"ת הרא"ש כלל ל"ג אות ה'** שהביא שני הדעות בזה, וכ' שם דלסוברים דמהני חזקה דהשתא להחזיקו כגול למפרע מהני זאת גם לענין ממונות שתהיה מכירתו מכירה ודאית להוציא מחזקת מר"ק עיי"ש.

אמנם יעוי' **ברמב"ן ב"ב דף קנ"ד.א. בד"ה שמכר בנכסי אביו וברשב"א שם בד"ה הא דאמרינן** כתבו בפשיטות דלא מהני הבדיקה שבודקין להחזיקו למפרע לגדול לענין שתהא מכירתו מכירה עיי"ש, ומשמע דדבריהם אמורים אף להלכה דקיי"ל כרב דאזלי' בתר חזקה דהשתא לומר הרי בוגרת לפנינו, וכן כ' **בב"י [אהע"ז ססי' מ"ג בשם מהר"י בי רב בשם הרשב"א ןה"ר דוראן]** לגבי קדושין דאף כשבדקנו הגדול וראינו שהביא סמנין לא מהני להחזיקו למפרע כגדול בתורת ודאי לענין קדושין אף למאי דקיי"ל כרב, עיי"ש, ועי' **בשב שמעתתא [ש"ה פי"ז]** שכ' דראשונים הללו סוברים דאף לרב לא אזלינן בתר חזקה דהשתא להכריע במקום ספק שיהיה כודאי, ודוקא ביומא דמישלם שית דרגילות סימנין לבוא מצפרא כמש"כ **התוס' בקדושין ע"ט: ובנדה דף ב:** בזה לחוד ס"ל לרב דאי חזינן סימנין בסוף היום אמרי' שהיא בוגרת מתחילת היום, ועיי"ש מש"כ ליישב בסתירת ד' הרשב"א בזה, ועי' עוד מש"כ **בנודע ביהודה [מהדו"ק אהע"ז סימן ד'] ובשו"ת הגרעק"א [קמא סימן סי' ז' בד"ה אמנם לענ"ד י"ל]** מש"כ לחלק בזה בין קדושין דמהני חזקה דהשתא לחודה להחזיקה בתורת ודאי לבין הוצאת ממון עפ"י החזקה דלא מהני עפ"י החזקה דהשתא אף בצירוף חזקה דרבא, [ובזה מיושב גם סתירת ד' הרשב"א ודו"ק].

\*\*\*

**בטור [אהע"ז סימן ל"א] בשם הרמ"ה,** במי שקידש אשה בדבר שאין ידוע אם היה שוה פרוטה בשעת קדושין ועכשיו לפנינו הוא שוה פרוטה נקטינן דהוו קדושין עד דמתברר בסהדי דלא הוי בעידן קדושין שו"פ, ואם אפשר להתברר ע"י עדים שהיה שו"פ בשעת קדושין חיישינן להו ולא שרינן לה אפילו העדים רחוקים הרבה עיי"ש, ומשמע בהדיא מדבריו דכוונתו דמכוח מה שעכשיו שוה פרוטה מחזיקין דאף קודם לכן 'בודאי' היה שוה פרוטה, וכן מבואר **בחלקת מחוקק שם סקי"א** דאין לחשוש לקדושי השני שקידשה אחר הראשון בפרוטה ודאית, וכ' בביאור הדבר 'דלעולם אין לנו לחוש שמא עכשיו נשתנה ממה שהיה שוה בשעת קדושין' עיי"ש, ועי' **שב שמעתתא [שמעתתא ג' פי"ז]** שלמד מהכא היסוד דאזלינן בתר 'חזקה דהשתא' להכריע הדבר בתורת ודאי כל שאין חזקה דמעיקרא המכחשת אותה.

אמנם **בשו"ת בית יוסף [דיני קדושין סימן ח']** נסתפק הרבה בכוונת הטור, ומתחילה נקיט בדבריו בפשיטות דרק מספק חשש הרמ"ה שמא יש היה בו שו"פ בשעת קדושין דמאיזה טעם נחשוב הדבר בודאי גם לקולא עד שנתיר מחמת זה גם כשנתקדשה לאחר בפרוטה ודאית להתירה בלא גט מהשני, [ועיי"ש מש"כ להגיה בד' הרמ"ה לפי"ז], ושוב כ' שם 'ואפשר דחשיב להו קדושי ודאי דמסתמא כדשויא השתא הויא שוה בשעת קדושין'.

ועי' **מרדכי כתובות סוף פרק המדיר בשם ר' אביגדור כהן** שכ' בחפץ שנמכר ואין ידוע אם היה במחיר של אונאה ועכשיו המחיר הוא של אונאה על הלוקח להביא ראיה, ולא אזלי' בתר חזקה דהשתא לפי שהשערים עשויים להשתנות עיי"ש, ונפסק דין זה **ברמ"א חו"מ [סימן רכ"ז סעי' ט'],** ועי' **אבני מלואים [סימן ל"א סקי"ג]** שכ' דלפי"ז אף בנדון הרמ"ה הנ"ל הוי רק ספק קדושין מה"ט דדרך השערים להשתנות.

\*\*\*

**בשב שמעתתא [ש"ג פט"ז]** הוכיח מהא דתנן **בנדה י"ד.א.** בנמצא דם על שלה לאחר זמן מהתשמיש טמאין מספק ופטורין מהקרבן, ומבואר בזה דאעפ"י דלא אזלי' הכא בתר חזקת טהרה דמעיקרא [עי' **חזו"א אעה"ז סימן פ' סקי"ח** דאיתרע חזקה קמייתא לפי שאינו דרך כ"כ שיבוא בזמן קצר רבוי דם כ"כ שילכלך העד] מ"מ לא אזלי' בתר חזקה דהשתא לומר דמדהשתא ראתה דם טמאה למפרע בודאי לחייבה בקרבן והוכיח מזה דלא אזלי' כלל בתר חזקה דהשתא [וכשיטתו הנ"ל בדעת תוס' בקידושין דטעמא דרב לאו משום חזקה דהשתא אלא משום דרגילות דם לבוא מצפרא], ועי' **בשערי יושר שער ב' פ"ד ד"ה ובש"ש הק' ובחזו"א שם** מש"כ ליישב הוכחתו להשיטות דטעמיה דרב משום דאזלי' בתר חזקה דהשתא.

**חזקה בשורש הספק ובנידון המסופקודין חזקה ב'ודאי נגע'**

דנו ראשונים ואחרונים, באופן שנולד ספק בדבר אחד וכתוצאה ממנו נולד ספק בדבר אחר, ולשני הדברים יש חזקות סותרות, האם דנים את הענין כחזקה נגד חזקה והדבר בספק השקול, או דאזלינן בתר חזקת 'שורש הספק' להכריעו עפ"י חזקתו, וכיון שהוכרע 'שורש הספק' שוב נגרר אחריו הדבר המסופק לדינא ולא איכפ"ל בחזקתו ההפכית.

והנה הדבר ברור שבמקום 'תרתי לריעותא' לא אזלינן בתר חזקת שורש הספק, דהא באופנים של תר"ל **בנדה דף ב: ובקדושין דע"ט.א.** חזקת 'שורש הספק' היא החזקה דמרעינן לה ע"י ה'תרתי לריעותא', דהרי למקוה יש חזקת שלם שהוא חזקה ב'שורש הספק' ומרעינן לה ע"י התרתי לריעותא שהם חסר לפניך ו'חזקת טמא' שאינה חזקה אלא בתוצאה של הספק, וכן לחבית יש חזקת יין ומרעינן לה ע"י חומץ לפניך ו'חזקת טבל' שאינה חזקה בשורש הספק, וכל הנידון דלהלן הוא במקום דליכא 'תרתי לריעותא' ורק יש חזקה בשורש הספק כנגד חזקת הנידון המסופק אי אזלינן בתר חזקת שורש הספק לחוד או שמנגדינן לחזקת שורש הספק את חזקת הנידון המסופק.

ומצינו כמה מקורות בד' הגמ' והראשונים השייכים לזה הענין.

**\*\*\***

[א]: בקו' הגמ' **בנדה דף ב: ובקדושין ע"ט.א.** 'העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל', 'אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר', וע"ז משנינן דכיון דחסר לפניך ויש תרתי לריעותא אזלי' בתר חזקת הטמא.

ונחלקו ראשונים בפי' קו' הגמ' בס"ד דלא ידענו מתרתי לריעותא, האם כוונת הקו' דנימא אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר דניזל 'בודאי' אחר חזקת המקוה ויהיה טהור, או דקו' הגמ' אמאי מטמאינן ליה בודאי והאיכא חזקת מקוה נגד חזקת טמא וממילא ראוי להיות בזה ספק, **בתוס' הרא"ש בנדה שם** מפרש דהקו' דניזיל בתר המקוה 'בודאי' ומפרש דהקו' גם להלל דס"ל בדין אשה שראתה דם דנידון הדבר לספק שמא ראתה קודם גבי מקוה ראוי לטהר 'בודאי', שהרי הטמא טבל לפנינו ורק שמספקינן שמא לא טבל טבילה הוגנת כי היה חסר המקוה וכיון שמעמידים המקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא עיי"ש.

ועי' **חידושי הר"ן בנדה שם** שמפרש דקו' הגמ' הוא לשמאי לחודיה דכיון דאיהו אזיל בתר חזקת טהרה דאשה ומשוי ליה 'כודאי' דאפילו לתרומה וקדשים לא חיישינן לטמא ממילא הוה ליה במקוה לטהר בודאי דאמרינן דהמקוה בחזקת שלם ובודאי טבל וממילא לא שייך חזקת טומאה כלל, וע"ז משנינן דאפילו שמאי לא משוי לחזקת המקוה 'כודאי' כיון דהרי חסר לפניך, אלא דהיכא דליכא אלא חדא לריעותא [דחסר לפניך'] אזיל מ"מ בתר חזקה קמייתא 'מספק' אלא שאינו מחמיר בתרומה וקדשים, אבל כשיש תרתי לריעותא נסתרת החזקה ואזלי' בתר תרתי עיי"ש, ומבואר בדבריו יסוד גדול דהנידון אי אזלי' בתר חזקת שורש הספק תלוי הוא אם החזקה של שורש הספק נידונית כ'ודאי' או שאינו אלא כ'הנהגה מספק' ודו"ק היטב.

אמנם **בתוס' ישנים קדושין ע"ט.א. [בתוד"ה אדרבה]** כ' דלשון זה של 'אדרבה' שמשמעו שעלינו לומר 'בודאי' טהור ו'בודאי' הפירות מתוקנים, קשה דאמאי לא ניזיל ג"כ בתר חזקת הטמא והטבל, והיינו שהבינו התו"י מסברא דליכא למיזיל בתר חזקת 'שורש הספק' יותר מאחר חזקת הדבר הנידון המסופק, וכ' דבאמת גבי מקוה יל"פ כן דכוונת הקו' דיהיה טמא רק מספק ואמאי שרפינן תרומה וקדשים, אבל לגבי דין החבית קשה לפרש כן עיי"ש ודבריהם צ"ב ודו"ק.

**ובמהרש"א נדה דף ב: ובמהר"ם שם** פירשו ג"כ כד' התו"י דקו' הגמ' הוא רק אמאי הוי 'ודאי' טמא ונימא דהוי ספיקא מחמת חזקת המקוה הסותרת לחזקת הטמא, ועיי"ש שכ' דאף מה דמקשינן התם בסוגיא בנדה אדינא דחבית הקושיא היא לפי"מ דמסקינן בהמשך הסוגיא דהברייתא דקתני גבי חבית דהוי ספק ר' שמעון היא אבל לרבנן הוי ודאי טבל וע"ז מקשינן אדרבה העמד יין על חזקתו וממילא אינו אלא ספק עיי"ש.

ועי' **בפני יהושע קדושין ע"ט.א. בד"ה אדרבה** שפי' כהתוס' הרא"ש והר"ן הנ"ל דהקו' דנטהר בודאי ומשום דאזלי' בתר חזקת שורש הספק, והוכיח דבע"כ צ"ל כן דאל"כ כל טמא שטבל במקוה שלא נמדד ממש לפני טבילתו ניחוש שמא בשעה שטבל לא היה במקוה מ"ס, ובע"כ דחזקת הטמא לא חשיב כלל במקום חזקת המקוה כיון דהרי טבל לפניך ועיקר הספק רק במקוה שהוא בחזקתו, ועיי"ש שפירש כן גם גבי חבית, ותמה על התו"י הנ"ל שלא פי' כן.

ועי' **בביאורי הגר"א זיע"א [יו"ד סימן ר"א ס"ק קי"ד]** שכ' מקור לפסק השו"ע שם דבמקוה שפעמים מימיו מתמעטים ולא נמצא חסר לפניך לא חיישינן שנתמעט בשעת טבילה דאזלינן בתר חזקת המקוה, וכ' הגר"א מקור מד' הגמ' 'אדרבה' העמד מקוה על חזקתו דמשמע דאזלי' בתורת ודאי אחר חזקת המקוה, ורק במקום חסר לפניך אזלי' בתר חזקת הטמא כדמשני הגמ' עיי"ש, ומקור דין השו"ע והוכחת הגר"א הנ"ל הוא מד' **תשובת הר"ן סימן ס"ב.**

ועי' **בחכמת בצלאל נדה דף ב: בשם הרא"ם ובסדרי טהרה [סימן קצ"ט סק"מ]** שפירשו כהתוס' הרא"ש והר"ן הנ"ל דהקו' דניזיל בתר חזקת המקוה שהיא שורש הספק, והסמיכו לזה ד' **הריטב"א בעירובין דל"ו.א. בשם הר"ם בר שניאור** שכ' יסוד זה דלעולם אין ליליך אלא בתר החזקה של זה שהספק בא ממנו [ויובאו דברי הריטב"א להלן בעזהשי"ת].

סיכום: דעת **התוס' הרא"ש והר"ן והפנ"י והבי' הגר"א והחכמת בצלאל בשם הרא"ם והסדרי טהרה** דאזלי' בתר שורש הספק, וקו' הגמ' 'אדרבה' העמד מקוה על חזקתו הוא דנעמיד המקוה על חזקתו ויוכרע הספק וממילא אין ליליך אחר חזקת הטמא, ודעת **תוס' ישנים מהרש"א ומהר"מ** דלא אזלי' בתר שורש הספק, וקו' הגמ' 'אדרבה' העמד מקוה על חזקתו הוא אמאי מטמאינן בודאי יהיה הדבר ספק מחמת חזקת המקוה נגד חזקת הטמא.

**\*\*\***

[ב]: בקושיית הראשונים במקוה שנמדד ונמצא חסר דאזלינן בתר חזקת טומאה אמאי לא אזלינן בתר חזקת טהרות.

**ברמב"ן חולין פ"ו.א. בד"ה תינוק שנמצא בצד העיסה** הקשה אמאי במקוה שנמדד ונמצא חסר אזלי' בתר חזקת הטמא לטמא הטהרות ואמאי לא אזלי' בתר חזקת הטהרות שנגע בהם, והוכיח מהכא דכל ש'ודאי נגע' לא מוקמינן אחזקה, ופירש לפי"ז הסוגיא **בקדושין דף פ.א.** גבי רוב תינוקות מטפחין בעיסה ועיסה בחזקת טהרה עומדת דהוי רוב נגד חזקה דאיירי רק כשהספק אם נגע בעיסה, והרוב מכריע שנגע, אבל אי 'ודאי נגע' התינוק בעיסה ורק שיש רוב שנגע התינוק בשרץ בזה לא שייך כלל לאוקמי העיסה אחזקתה כיון שודאי נגע' בה התינוק עיי"ש, וכ"כ **הרמב"ן בקדושין דף פ.א. בחדושיו על הש"ס ובמלחמות בקדושין שם בסוגיא דסבלונות דף נ: דף כ"ב: מדפי הרי"ף** יסוד זה דב'ודאי נגע' לא אזלי' בתר חזקת הטהרות, והוכיח כן מהא דמקוה שנמדד ונמצא חסר דאזלי' בתר חזקת הטמא ולא בתר חזקת הטהרות עיי"ש, ועי' עוד **ברמב"ן נדה י"ח.ב. ד"ה תינוק הנמצא** שכ' יסוד זה עיי"ש.

**וברמב"ן בחולין שם** הוכיח כן עוד מהא דכל הנשים דיין שעתן, וצ"ב מה כוונתו, ואולי כוונתו כקו' **התוס' רי"ד בנדה דף ב.א.** שהק' בהא דאמרי' דלשמאי כל הנשים דיין שעתן משום דמוקמינן 'האשה' אחזקת טהרה ואמאי לא מוקמינן דטהורין דמוקמינן 'הטהרות' על חזקת טהרה, והוכיח מזה היסוד דב'ודאי נגע' לא מוקמי' אחזקה, עיי"ש, אמנם תמוה מד' **הרמב"ן בנדה דף ב: בד"ה גמרא מ"ט דשמאי** שכ' דטעמא דהלל דכיון דאית ליה ריעותא מגופא לא מוקמי' לה אחזקה הוא טעם גם לגבי חולין דאין להעמיד האשה אחזקה, והא דאף להלל החולין טהורים היינו משום דמוקמי' טהרות אחזקתן עיי"ש, וביותר תמוהים ד' **הרמב"ן בקדושין דף פ' הנ"ל** שהוכיח יסוד זה דבודאי נגע לא אזלי' בתר חזקה מ'הלל' דמטמא מפקידה לפקידה משום דהורעה חזקת האשה כיון דאיכא ריעותא מגופה ואמאי לא אזלי' מ"מ בתר חזקת טהרות והוכיח מזה דב'ודאי נגע' לא מוקמי' אחזקה, ותימה דהוא עצמו ביאר **בחידושיו בנדה הנ"ל** דהריעותא מגופה מבטל לגמרי חזקת האשה והא דמוקי הלל החולין בטהרה הוא משום חזקת הטהרות, וכבר הק' **בהגהות הגרא"ז זצ"ל על הרמב"ן שם** דד' הרמב"ן סותרים בנידון אי אמרי' חזקה ב'ודאי נגע'.

ויסוד זה דב'ודאי נגע' לא אזלי' בתר חזקה כתבוהו כמה מהראשונים ז"ל, עי' **רשב"א נדה י"ח: ד"ה תינוק שנמצא בצד העיסה ובנדה כ"א.א. בד"ה ורבנן ובחולין פ"ו: בד"ה הא דתניא שדרכו של תינוק לטפח,** [ולא הזכיר בדבריו הראיות מסוגיא דנדה דף ב: הנ"ל], ועי' עוד **בתוס' רי"ד נדה דף ב.א. הנ"ל ובקדושין דף פ.א. בד"ה ורבנן מיעוטא כמאן דליתא** והוכיח כן מהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר מטמאינן משום חזקת הטמא ואמאי לא מוקמי' הטהרות אחזקתן אלא ודאי משום דב'ודאי נגע' לא מוקמי' אחזקה, ועי' עוד **בריטב"א קדושין דף פ.א. ד"ה ואזדו לטעמייהו** שכ' ליסוד זה ורמז להוכחה ממקוה שנמדד ונמצא חסר, ועי' עוד **בריטב"א נדה י"ח.א. בד"ה אלא שאין שליא ובדי"ח: בד"ה תינוק שנמצא וביבמות קי"ט.א.** שכ' יסוד זה לגבי תינוק שודאי נגע בעיסה דלא שייך כלל לאוקמי העיסה אחזקת טהרה לגבי ספק טומאתו של התינוק כיון ש'ודאי נגע' עיי"ש.

ועיין **בבית יעקב כתובות י"ד: על תוד"ה אלמנת עיסה** שהק' על יסוד זה דלא אזלי' בתר חזקה ב'ודאי נגע' מהא דמבואר **בכתובות שם** דבאשה שבא עליה בועל ספק פסול לכהונה מוקמינן להאשה אחזקת כשרות לכהונה ואע"ג דהרי ודאי בעל אותה הבועל, ותירץ דאימתי לא מוקמי' אחזקה ב'ודאי נגע' רק כשדינו של הנוגע כבר הוכרע לגבי עצמו ואז נגרר אחריו כל מי שנגע בו, אבל בבועל שאינו לפנינו ואין הדין נוגע אלא להנבעלת מוקמי' לה אחזקתה אפי' כשודאי נבעלה עיי"ש, ועי' עוד **בקובץ שיעורים ח"ב סימן ב' אות ג' ואות ז'** שכ' כעי"ז עיי"ש, והנה לדבריהם יסוד זה דב'ודאי נגע' לא אזלי' בתר חזקה הוא משום דאזלי' בתר הדין שנקבע על 'שורש הספק' דממילא נגרר דין התוצאה אחר דינו של השורש, **ובקהילות יעקב טהרות סימן ס"ב** האריך לבאר עפ"י מהלך זה עיי"ש.

אמנם יעוי' **בריטב"א עירובין דף ל"ו.א. בד"ה רבא אמר בשם הר"ם בר שניאור** כ' יסוד זה דלא אזלי' בתר חזקה 'אלא בדבר שהספק בא ממנו' וביאר לפי"ז גבי עירוב דלא אזלי' בתר חזקת ביתו שלא עירב כיון שהספק הוא מחמת העירוב [וית' להלן בעזהשי"ת], והוכיח כן מהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר אזלי' בתר חזקת המקוה לטמא ולא בתר חזקת הטהרות לטהר, ומסיק הריטב"א שם: 'ואנו פירשנו במס' נדה דטעמא דלא אזלי' בתר חזקת טהרות משום דכיון דודאי נגע פקע חזקה מנייהו', עיי"ש, ומפורש בהדיא בד' הריטב"א דשני סברות נפרדות המה, ודעת הר"ם בר שניאור בטעמא דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות משום דאזלי' בתר חזקת שורש הספק שהוא בטמא, אבל דעת הריטב"א ושאר הראשונים הנ"ל הוא יסוד אחר דב'ודאי נגע' פקעה החזקה [ולכאורה הכוונה דהוא 'ריעותא' בהחזקה, עי' **בבית הלוי ח"ב סימן ז'** שפירש כן].

וכן מוכח מד' **התוס' רי"ד בנדה ובקדושין הנ"ל** שכ' יסוד זה ד'ודאי נגע' לבאר אמאי לא מוקמינן הטהרות שנגעה בהם האשה אחזקתייהו ואמאי צרכינן לחזקת טהרה דהאשה גופא משום דהאשה ודאי נגעה בהם, והרי בהדיא דאעפ"י דלאשה אין חזקה הפכית מ"מ ל"ש לאוקמי הטהרות אחזקתייהו כיון ד'ודאי נגע', וכן מוכח מד' **הרמב"ן בחולין ובקדושין הנ"ל** שהוכיח מהא דכל הנשים דיין שעתן ומהלל דמטמא מספק דלא אזלי' בתר החזקה ב'ודאי נגע' והתם הרי אין להאשה כלל חזקה הפכית, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע ב'ודאי נגע' חשיב 'ריעותא' בחזקה ולא אזלי' כלל בתר החזקה, [ועי' **בקהילות יעקב שם** מה שדחה הוכחה זו].

ולפי"ז יהיה מוכרח מד' **הרמב"ן בחולין פ"ו הנ"ל וקדושין דף פ.א. הנ"ל והתוס' רי"ד בקדושין הנ"ל** שהוכיחו מהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר לא אזלי' בתר חזקת הטהרות אלא בתר חזקת הטמא דב'ודאי נגע' לא אזלי' בתר החזקה דמוכח דפליג על יסוד הר"ם בר שניאור הנ"ל דאזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' אלא ס"ל דאילו היה לנידון המסופק חזקה היה אפשר לנגדו לחזקת 'שורש הספק' אלא שלנידון המסופק אין חזקה כיון ד'ודאי נגע', וכן הוא מסקנת **הריטב"א בעירובין הנ"ל.**

סיכום: דעת **הרמב"ן בחולין פ"ו ובקדושין דף פ.א. והתוס' רי"ד בקדושין שם והריטב"א בעירובין דל"ו.א.** במסקנתו דלא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק', והא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר אזלי' בתר חזקת טומאה ולא בתר חזקת טהרות היינו משום ד'ודאי נגע' ולא אזלי' בכהא"ג בתר חזקה, ודעת **הריטב"א בעירובין שם בשם הר"ם בר שניאור** דאזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' וזהו הטעם בהא דלא אזלי' במקוה בתר חזקת הטהרות אלא בתר חזקת טמא משום ד'שורש הספק' של הטהרות הוא בטמא.

אמנם דעת **הבית יעקב כתובות י"ד: והקוב"ש ח"ב ס"ב והקה"י טהרות סימן ס"ב** דכוונת הראשונים דב'ודאי נגע' לא אזלי' בתר חזקה הוא משום זה גופא דכבר נקבע דינו של 'שורש הספק' מכוח רוב או חזקה ושוב אין נידון כלפי התוצאה של מי שנגע בו.

**\*\*\***

[ג]: במקוה שיש עליו ספק אם נחסר ואין ריעותא דחסר לפניך וטבל בו אדם אי אזלינן בתר חזקת המקוה או בתר חזקת הטמא.

**בשו"ת הר"ן סימן ס"ב** כ' לענין מקוה שיש צד להסתפק שמא נתמעטו מימיו בשעת הטבילה [שפעמים מימיו מתרבים ופעמים מתמעטים כמש"כ שם בהמשך התשובה] דאם לא חזינן ריעותא לפנינו שנתמעטו מימיו מוקמינן למקוה בחזקת שלם כמו שהיה מתחילה ולא אזלי' בתר חזקת הטמא, ורק אם הוחזק המקוה להיות מימיו משתנין לפחות ממ' סאה אז דינו דלא אזלי' בתר חזקה דמעיקרא העשויה להשתנות אלא מעמידים הטמא על חזקתו, והוכיח כן מהא דאי' **בקדושין דף ע"ט.א.** במי שנתן מתנה ואין ידוע אם כשנתנה היה בריא או שכי"מ ס"ל לר' יעקב דאעפ"י דהשתא הוא בריא אמרינן הממע"ה ואין מוציאין הממון, אלמא כיון דהחזקה עשויה להשתנות לא מפקינן בה ממונא 'והכא נמי אם מקוה זה מוחזק להיות מימיו מתמעטין ולעמוד על פחות ממ"ס אין חזקתו הראשונה שהוחזק שהיה בו מ"ס מוציאה הטמא מחזקתו' אבל אם לא הוחזק להיות מימיו מתמעטין כ"כ וכו' אעפ"י שפעמים מימיו עולין פעמים מתמעטין אי"צ לחזור ולטבול דאיכא למימר אוקמיה אחזקתיה שהוחזק שהיו בו מ"ס, ואעפ"י שפעמים מימיו עולין פעמים מתמעטין מה בכך, עיי"ש, ומבואר בדבריו דבסתם חזקה אעפ"י שיש מקום להסתפק אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק', אבל כשהחזקה עשויה להשתנות אעפ"י דבעצמותה חזקה היא [כדמשמע בהדיא מדבריו עיי"ש ודו"ק] מ"מ כשיש לנידון המסופק חזקה הסותרת לא אזלי' בתר חזקת שורש הספק העשויה להשתנות.

ודין זה נפסק **בשו"ע יו"ד סימן ר"א סעי' ס"ה** ועיי"ש **בביאורי הגר"א ז"ל ס"ק קי"ד.**

ועי' **בבית מאיר בחידושיו על הש"ס על חולין די"א.א.** שהוכיח מד' **תשו' הר"ן ופסק השו"ע הנ"ל** דלעולם אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק'.

**\*\*\***

[ד]: לשיטת הסוברים דלא נאמר דין 'תרתי לריעותא' אלא כשהריעותא ד'חסר לפניך' הוא באופן של 'חסר ואתאי חסר ואתאי' האם נשאר הדבר עכ"פ ספק השקול מכוח החזקה של שורש הספק נגד חזקת הדבר המסופק או שמוכרע הדבר בודאי עפ"י חזקת שורש הספק.

**בתוס' נדה דף ב: [בד"ה התם תרתי לריעותא]** כתבו דהא דילפי' **בחולין דף י"א:** דין חזקה מנגע דמטמא הכהן את הנגע ביציאתו מהבית ולא חיישינן דילמא אדנפיק בצר ליה שיעורא הוא משום דמוקמינן לנגע אחזקתו שלא נתחסר עד שעה שיצא הכהן מהבית, והק' התוס' דהא איכא בזה 'תרתי לריעותא' דהא כשבא בסוף ז' הימים 'הרי חסר לפניך' ואיכא גם חזקת טהרה על הנכנסים להבית, ותי' דלא אמרינן דין תר"ל אלא כשהוא 'חסר ואתאי' דומיא דמקוה שרגילות להתחסר מעט מעט משא"כ הנגע רגילותו להתחסר בבת אחת, עיי"ש, ובפשטות מפורש בד' התוס' דאי לא אמרינן תרתי לריעותא משום דאינו חסר ואתאי אזלינן בתורת ודאי בתר חזקת הנגע ולא בתר חזקת הטמא, שהרי הכהן מטמא את הנגע בתורת ודאי ומזה הוא שילפי' לעיקר דין חזקה, ומבואר בזה דבמקום דליכא דין תר"ל לא נשאר הדבר ספק כחזקה מול חזקה אלא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא הנגע וממילא לא אזלי' בתר חזקת הדבר הנידון שהוא הטמא שנכנס להבית.

וכן מבואר **בתוס' חולין דף י"א.א. בד"ה סכין אתרעי** שהק' בהא דקאמר רב חסדא התם בסכין ששבר בה עצמות ונמצאת פגומה דהשחיטה כשרה משום חזקת הסכין, ואמאי לא נימא בזה דין 'תרתי לריעותא' מחמת חזקת איסור דהבהמה בהדי הרי פגום לפניך, ותי' בתירוצם הראשון דכיון דליכא למימר בזה חסר ואתאי לא אזלי' בתר חזקת הסכין, עיי"ש, וכן הוא **בתוס' הרא"ש שם** בתי' הראשון **וברמב"ן שם בשם יש אומרים,** ומבואר בתי' זה דכשליכא תרתי לריעותא לא אמרי' דיש כאן ספק מחמת חזקת הסכין מול חזקת הבהמה אלא אזלי' בתורת ודאי אחר חזקת הסכין, והיינו משום דאזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' להכריע התוצאה המסופקת.

וכן מבואר **בריטב"א עירובין ל"ו.א. בד"ה התם היינו טעמא דר' יוסי** בהא דאמרי' **בגמ' בעירובין שם** בסתירת ד' ר' יוסי דגבי טבל במקוה ספק חסירה הוא טמא אף בטומאה דרבנן וגבי עירוב שהוא ספק דרבנן מקילינן והעירוב כשר, ומתרץ רבא דגבי טומאה מוקמינן לטמא אחזקתו וגבי עירוב שספק אם נטמאה התרומה או נחסר העירוב מוקמינן לעירוב אחזקתו, ומפרש הריטב"א הכוונה דמוקמינן לעירוב אחזקתו שלא נפסל ועדיפא חזקה זו על חזקת הגברא שלא עירב דאזלי' בתר שורש הספק, וע"ז מקשי' שם דאי הכי אף במקוה נוקמי למקוה אחזקתו, ומשנינן במקוה שלא נמדד, ומפרש הריטב"א דהכוונה דלא נמדד מזמן מרובה ואיכ"ל ביה 'חסר ואתאי' ומשא"כ גבי עירוב דהחסרון בבת אחת עיי"ש, ומפורש בדבריו דכשאינו חסר ואתאי דיינינן על חזקת העירוב בתורת ודאי לפי שהוא שורש הספק.

**וברמ"א יו"ד סימן א' סעי' א' בשם האגודה** בשוחט שנבדק ונמצא שאינו יודע ההלכות דאמרינן דכל מה ששחט עד עכשיו שחיטתו כשרה והשתא הוא דאיתרע ושכח, ותמהו האחרונים דהא איכא 'תרתי לריעותא' הרי שכח לפניך בהדי חזקת איסור דבהמה, **ובקצוה"ח סימן ל"ד סקל"א ובשב שמעתתא ש"ג פ"ג** כ' דבכהא"ג ל"א תר"ל כיון דלא הוי חסר ואתאי, עיי"ש, ומפורש לפי"ז דבכהא"ג אזלי' בתר חזקת ידיעת השוחט להכשיר בודאי ולא מנגדינן לה חזקת איסור דהבהמה, והיינו משום דאזלי' בתר שורש הספק שהוא בידיעת השוחט.

\*\*\*

אמנם **במהר"מ ע"ד התוס' בנדה דף ב: הנ"ל** מפרש דבריהם דבמקום דליכא חסר ואתאי הדבר ראוי להיות נידון לספק מחמת חזקת הנגע העומדת נגד חזקת הטהרה של הנכנס לבית, ומחמת זה הוסיפו התוס' בנדה שם בהמשך דבריהם דכשנכנס הכהן לבית וטמאהו גזה"כ הוא שכבר טמא מחמת שטמאהו הכהן ולא איכפ"ל אם נתחסר הנגע עיי"ש, ופירושו בד' התוס' אינו מובן דכל הגזה"כ לטמא הוא אם נתחסר הנגע אחר שיצא מהבית אבל הכא הרי מספקינן שנתחסר לפני שיצא, ואי אף בזה גזה"כ שטמא אפי' אם באמת נתחסר א"כ הרי אין למילף דין חזקה דאיתרע מנגע כלל שהרי בשעה שטימאהו עוד לא היה הריעותא דחסר לפניך, ובפשוטו כוונת התוס' בהוספתם הנ"ל הוא רק לבאר אמאי נגע אינו חסר ואתאי והרי אם הנגע גדול שמא נתמעט מעט מעט עד שבסוף הז' ימים נעשה פחות מכגריס, וע"ז תי' דהשנוי שנעשה אחר שכבר יצא הכהן מהבית לא איכפ"ל ביה, וכל הנידון הוא רק על החסרון שנעשה משעה שטימאהו עד שעת יציאתו מהבית, וזמן מועט כזה אינו בגדר חסר ואתאי, ועכ"פ בד' מהר"מ בפי' ד' התוס' מפורש דבתר"ל כשאינו חסר ואתאי נידון הדבר בספק.

וכן מבואר **בתוס' הרא"ש כתובות דף ט.א. בד"ה ואיבעית אימא באשת ישראל** שהק' בהא דאמרי' בגמ' שם דבאשת כהן שנמצא בה פ"פ אסורה לבעלה שמא זינתה תחתיו דהרי אסורה אפי' באונס, והק' הרא"ש [וכן הק' **התוס' שם בד"ה לא צריכא]** אמאי לא נוקי לה בחזקת כשרה לכהונה, ותי' התוס' והתו' הרא"ש דאדרבה העמד הגוף על חזקתו שנשארה שלימה, והוסיף התוס' הרא"ש דהא דלא אמרינן בזה 'תרתי לריעותא' הרי בעולה לפניך בהדי חזקת כשרות לכהונה נגד חזקת הגוף משום דלא הווי חסר ואתאי, עיי"ש, ומפורש בדבריו דבכהא"ג דאינו חסר ואתאי נשאר הדבר ספק השקול ולא מוקמינן בודאי בתר חזקת הגוף לאוסרה בודאי, דאי מוקמינן בודאי אחר חזה"ג א"כ אף באשת ישראל אין להתירה דהא ליכא אלא חד ספיקא שמא היה באונס דהספק אי הוי תחתיו כבר הוכרע ע"י חזקת הגוף [כמבואר בד' התוס' שם דאם הוכרע ספק אחד ע"י רוב לא דיינינן תו ספק ספיקא].

וכן מבואר **בפירש"י עירובין ל"ו.א. בד"ה העמד טמא על חזקתו** שביאר בטעמא דר' יוסי דהתם דמכשיר בספק עירוב משום דמעמידים חזקת התרומה שלא נטמאת נגד חזקת ביתו שלא עירב ושוב מקילינן בספיקא דספק דרבנן לקולא, וקשה דאמאי לא נימא תרתי לריעותא הרי טמא לפניך בהדי חזקת ביתו שלא עירב נגד חזקת התרומה, **ובמחנה אפרים אישות סימן ג'** תירץ בזה דכיון דאין החסרון באופן של 'חסר ואתאי' לא אמרינן בזה תרתי לריעותא עיי"ש, ומבואר לפי"ז דכשאינו בכלל תרתי לריעותא נידון כספק של חזקת העירוב נגד חזקת ביתו שלא עירב ולא אזלי' בתר 'שורש הספק'.

**ובשער המלך פ"ה מתרומות** תירץ בדעת הרמב"ם שם גבי דין בודק את החבית ונמצאת חומץ דאמרי' דכל מה שתרם הוי ספק, וק' דהא הרמב"ם גבי מקוה פסק דדין תר"ל הוי ודאי טמא, ותי' השעה"מ דהרמב"ם סובר כהתי' דבעי' 'חסר ואתאי' וגבי חומץ לא הוי חסר ואתאי למאי דקיי"ל כר"ז דג' ימים אחרונים הוי ספק [ומאי דאמרי' בגמ' דחבית הוי חסר ואתאי היינו לריב"ל דג' ימים אחרונים ודאי חומץ וודאי ההחמצה כבר התחילה מקודם עיי"ש], ומבואר בדבריו דכשאינו 'חסר ואתאי' נידון הדבר כספק השקול ולא אזלי' בתר חזקת היין שהוא 'שורש הספק' אלא מנגדינן לזה חזקת הטבל והוי ספק.

סיכום: פשטות ד' **התוס' בנדה דף ב:** וכן מפורש **בתוס' ותוס' הרא"ש חולין דף י.א. בתי' הראשון וברמב"ן שם בשם י"א, ובריטב"א עירובין ל"ו.א. ובש"ש ש"ג פ"ג בדעת האגודה והרמ"א יו"ד סי' א' ס"א** דכשאינו 'חסר ואתאי' אינו ספק אלא אזלי' בתורת ודאי בתר חזקת 'שורש הספק'.

ולאידך גיסא דעת **המהר"מ בד' התוס' נדה דף ב: והמחנ"א פ"ג מאישות בדעת רש"י עירובין ל"ו.א. והשעה"מ פ"ה מתרומות בדעת הרמב"ם** וכדבריהם מפורש **בתוס' הרא"ש כתובות ט.א.** דכשאינו חסר ואתאי נידון כספק השקול ולא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' להכריע בודאי אלא מנגדינן לה החזקה של הדבר הנידון.

**\*\*\***

[ה]: בשיטת רבי שמעון דס"ל **בנדה דף ג.א.** במקוה שנמדד ונמצא חסר דנידון הדבר בספק השקול.

**בתוס' נדה דף ג.א. בד"ה ושניהם לא למדוה בשם רבינו תם** כ' בטעמא דר' שמעון דלית ליה הריעותא ד'הרי חסר לפניך' דהשתא הוא דחסר 'וכנגד העמד מקוה בחזקת שלם איכא למימר העמד טמא על חזקתו' ולהכי נידון כספק עיי"ש, ומפורש בזה דלר' שמעון לא אזלי' בתר 'שורש הספק' אלא חזקת המקוה שקולה נגד חזקת הטמא, ולפי"ז ר' שמעון פליג גם על טענת הגמ' לעיל 'אדרבה העמד מקוה על חזקתו' דבמקום דכ"ז דלא ידענו מתרתי לריעותא אזלי' בתר שורש הספק ובזה פליג ג"כ ר"ש וס"ל דאע"ג דליכא תרתי לריעותא [לשיטתו דחסר לפניך אינו ריעותא] מ"מ לא אזלי' בתר שורש הספק אלא הוי חזקה נגד חזקה, עיי"ש, וצ"ע מהיכן המקור לחלוק בזה על ר' שמעון ומה קושיית המקשן בפשיטות אדרבה העמד מקוה על חזקתו מהי"ת דרבנן חולקים על ר"ש בנידון זה אי אזלי' בתר שורש הספק, ועי' **בחכמת בצלאל בדף ב:** שכ' דמד' התוס' הללו ראית ניצחת לשיטת **מהרש"א ומהר"מ בנדה דף ב:** דקו' הגמ' 'אדרבה העמד מקוה על חזקתו' הוא רק לשויי ספק מחמת חזקת המקוה ולא דניזיל בתרה בודאי.

ועי' **בתוס' הרא"ש בנדה דף ג.א. בד"ה הכא רגלים לדבר [הראשון]** שכ' דדעת ר' שמעון דהוא 'מסברא דחשיב תרתי לריעותא ספק'והוא בשנוי מד' התוס' הנ"ל דלר' שמעון לית ליה ריעותא דחסר לפניך וממילא ליכא 'תרתי' לריעותא עיי"ש, ולדבריו אזדא ההוכחה הנ"ל דלא אזלי' בתר השורש הספק דשאני הכא דאיכא תרתי לריעותא, ועי' עוד **בחידושי הר"ן בנדה דף ג.א. בד"ה הכי השתא** שפי' בדעת ר' שמעון דהוא ילפותא מסוטה דהיכא דליכא סתירה אע"ג דאיכא רגל"ד לא חשבינן לה כודאי ולא מטמאינן לה והכ"נ אע"ג דאיכא תרתי לריעותא לא חשבינן לה כודאי ולא מטמאינן ברה"ר עיי"ש, ועי' **חכמת בצלאל שם** שכ' דהמפרשים ד'אדרבה' היינו דאזלי' בודאי בתר חזקת המקוה שהוא שורש הספק יפרשו סברת ר' שמעון כהר"ן עיי"ש.

**\*\*\***

[ו]: **בקדושין ס"ו:** מבואר מח' ר' טרפון ור"ע בדין מקוה שנמדד ונמצא חסר, דר' טרפון קאמר 'מקוה זה בחזקת שלם עומד מספק אתה בא לחסרו אל תחסרנו מספק', ור"ע ס"ל 'אדם זה בחזקת טמא עומד מספק אתה בא לטהרו אל תטהרנו מספק', והיינו דר' טרפון פליג על יסוד דינא ד'תרתי לריעותא' ואזיל בתר חזקת המקוה, ולכאורה יש מכאן הוכחה ניצחת דללא דין תרתי לריעותא אזלי' בתר 'שורש הספק' ולהכי ר' טרפון מטהר 'בודאי' ולא הוי ספק מחמת חזקת הטמא המנגד לחזקת המקוה, וצע"ג מהכא לסוברים לעיל באות א' דאף בלא תרתי לריעותא הוי ספק מחמת חזקת הטמא המנגד לחזקת המקוה, וצ"ל לכאו' לדבריהם דזה גופא יסוד המחלוקת של ר' טרפון ור' עקיבא אי אמרינן 'תרתי לריעותא', דר"ט דאזיל בתר 'שורש הספק' דהיינו המקוה ל"ש לומר 'תרתי לריעותא' דכבר הוכרע הספק על המקוה והטמא נגרר ממילא אחר המקוה שטבל בה, ור"ע ס"ל דלא אזלי' בתר שורש הספק וחזקת המקוה נגד חזקת הטמא ספק הוי ושוב מהני הריעותא דחסר לפניך להכריע הדבר בודאי, ודו"ק.

\*\*\*

**ובגמ' בקדושין שם** מיתיינן הברייתא דר' טרפון למד דין המקוה מכהן שעבד ונמצא חלל דעבודתו כשרה והכ"נ הטהרות שנעשו ע"ג המקוה טהורות, ור"ע יליף לה מכהן שעבד ונמצא בעל מום דכל העבודות שעבד פסולות והכ"נ במקוה שנמדד ונמצא חסר כל הטהרות טמאות, עיי"ש, והראשונים שם תמהו מאוד על הדמיון בזה דהא דין נמצא חלל שעבודתו כשרה הוא אפילו בנמצא ודאי חלל והכשירה תורה עבודתו מגזה"כ, ומשא"כ במקוה שנמדד ונמצא חסר כל הטהרה לר' טרפון הוא רק מספק ומשום דמעמידים המקוה על חזקתו שלא חסר בשעת הטבילה, ועי' **בתוס' שם ד"ה אמר רבי טרפון** שפי' דבתרתי פליגי לגבי מקוה, ופלוגתייהו לענין הטהרות אין לה שייכות לדין כהן שנמצא חלל, אלא דפליגי גם בכהן שהיה טמא וטבל ונתברר שהעבודות שעבד היו לפני טבילתו ובזה פליגי אי בכהא"ג מדמינן לנמצא חלל או לנמצא בעל מום עיי"ש.

ואולם **ברמב"ן שם [ד"ה תימה הוא משל דר' טרפון]** מפרש באופן מחודש ביותר, דבאמת ההכשר של כהן שנמצא חלל הוא רק כשהוא 'ספק חלל', ויש בכהא"ג חזקה של הכהן שהוא בחזקת כשר ולאידך יש חזקה של מקריבי הקרבן שהם בחזקת מחוייבי קרבן, וחידשה התורה בפסוק דברך ה' חילו אפילו חללים שבו תרצה דאזלינן בתר חזקת הכהן ולא בתר חזקת מחוייבי הקרבן, ובבעל מום בכהא"ג שנמצא עכשיו בעל מום והוא ספק אי היה בעל מום בשעת העבודה ילפי' מקרא דפסולים הקרבנות, ובזה פליגי ר' טרפון ור"ע אי מדמינן מקוה לספק חלל או שמדמינן מקוה לבעל מום עיי"ש בדבריו, ועי' **בחידושי הריטב"א בקדושין שם** שהביא גם לפירוש הרמב"ן.

והנה בכהא"ג שנודע שהוא ספק בן גרושה אין כאן 'חסר לפניך', דבן גרושה הוא דבר שנעשה בלידתו מגרושה והספק הוא אם מתחילתו כהן כשר הוא או כהן פסול הוא, והחזקה שיש לו הוא 'חזקת אבותיו' שהם כשירים לכהונה, ומ"מ יליף מינה ר' טרפון לענין מקוה שנמדד ונמצא חסר שהרי חסר לפניך, וטענתו של ר"ע היה שיש ללמוד מבעל מום ולא מחלל [כמבואר שם בגמ' שיותר דומה מקוה לבעל מום], **ומפורש בד' הרמב"ן, דיסוד הפלוגתא דר"ט ור"ע הוא אי אזלי' בתר חזקת שורש הספק וילפי' כן מחלל או בתר חזקת הנידון של התוצאה המסופקת וילפי' כן מבעל מום, ויסוד הדין דתרתי לריעותא לר' עקיבא הוא רק משום דלא יליף מחלל דאזלי' בתר חזקת שורש הספק,** ונתפרש באר היטב בד' הרמב"ן דלדידן דאמרינן במקוה דין תרתי לריעותא הוא משום דלא אזלי' בתר חזקת שורש הספק, ודו"ק היטב בכ"ז.

\*\*\*

[ז]: בדין ספק עירוב ויש לעירוב עצמו חזקה שהוא עירוב כשר אי אזלינן בתר 'חזקת ביתו שלא עירב' המתנגדת לחזקת העירוב.

**בעירובין דף ל"ה.א.** תנן לגבי מי שהניח עירוב תרומה ונטמאת ספק מבעו"י ספק משחשיכה ר' מאיר ס"ל דהוא ספק ודינו חמר גמל ור' יוסי ס"ל ספק עירוב כשר, ושם **בדף ל"ה:** מקשי' אדר' מאיר דס"ל לגבי טומאה דרבנן שאם טבל במקוה ספק חסר מקילינן ביה ואמאי בעירוב דרבנן מחמרינן ביה, ומסקי' דר' מאיר ס"ל תחומין דאורייתא, ומקשי' דאמאי לא אזיל ר' מאיר בתר חזקת טהרה של העירוב כמו דאזיל בתר חזקת חי בנגע באחד בלילה, ומסקי' בתירוץ הראשון דהא דר' מאיר מחמיר גבי עירוב הוא דוקא בספק של תרי ותרי דס"ל דלא מוקמינן בה אחזקה, ועי' **בתוס' שם דל"ה: בד"ה אמר ר' ירמיה** שהק' מאי מקשי' אדר' מאיר והא כנגד חזקת התרומה שהיא טהורה איכא חזקת ביתו שלא עירב ולהכי מחמיר ר' מאיר בספק עירוב אי ס"ל תחומין דאורייתא, וכ' דאי נימא דחזקה שלא עירב לא חשיב לה הש"ס חזקה אתי שפיר, ולא פי' התוס' אמאי אינה חזקה, והיה אפשר לפרש כוונתם משום דאזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא בתרומה וממילא נגרר דין תחום ביתו כיון שעירובו הוכרע לעירוב, אמנם **בתוס' הרא"ש שם בד"ה ור' מאיר מטהר** כ' דחזקת שלא עירב אינה חזקה 'משום דלא שייך עירוב בערב שבת ולא שייכא חזקה אלא בדבר שהיינו צריכים לו עד עתה' עיי"ש.

ובהמשך הסוגיא שם **בדף ל"ו.א.** משני רבא דגבי נגע באחד בלילה איכא תרי חזקה לקולא גם חזקת חי וגם חזקת טהרה של הנוגע ומשא"כ גבי עירוב ליכא אלא חדא חזקה לקולא היינו חזקת התרומה שלא נטמאת, **ובפירש"י שם ד"ה רבא אמר וד"ה התם תרי חזקי וד"ה הכא** מפרש דאף לתירוץ רבא איירי דוקא כשיש תרי ותרי עיי"ש, **ובחידושי הריטב"א שם** הק' אמאי לא פי' רש"י לתירוצא דרבא דאיירי בלא תרי ותרי אלא דבעירוב החזקה של ביתו שלא עירב סותרת לחזקת הטהרה של התרומה ולהכי הוי חמר גמל ומשא"כ בנגע בא' בלילה שחזקת הטהרות מסייעת לחזקת החי אזלי' בתר חזקת החי והטהרות, וכ' **הריטב"א בשם תוס' בדעת רש"י** דאלימא טובא חזקת העירוב שהיה טהור ולית לן לאשגוחי בחזקת גברא שלא עירב, ובביאור הדבר כ' שם **הריטב"א בשם הר"מ בר שניאור** דבחזקות הסותרות יש לנו ליליך אחר חזקת הדבר שהספק בא ממנו, והיינו דאזלי' בתר 'שורש הספק', והוכיח כן ממה דבמקוה שנמדד ונמצא חסר מטמאים הטהרות משום חזקת הטמא שנגע בהם ולא מנגדינן לחזקה זו את חזקת הטהרות משום דשורש ספיקם של הטהרות הוא בטמא שנגע בהם עיי"ש.

ובהמשך הסוגיא שם מקשי' אדר' יוסי דקאמר דספק עירוב כשר מהא דס"ל לר' יוסי בטמא שטבל בספק מקוה שנחסר דמוקמינן ליה בחזקת טומאה אף בטומאות דרבנן, ואמאי בעירוב דרבנן מקילינן, ומפרש רבא דבטמא אית ליה חזקת טומאה ומשא"כ העירוב יש לו חזקת טהרה, ומקשי' אמאי לא ניזיל בטמא בתר חזקת המקוה, ומשנינן במקוה שלא נמדד עיי"ש, **ובפירש"י שם ד"ה העמד טמא על חזקתו** כ' דאע"ג דגם בעירוב איכא חזקת ביתו שלא עירב כנגד חזקת טהרת התרומה כיון דעירוב דרבנן אזלי' לקולא עיי"ש, ומפורש בהדיא בד' רש"י דאזלי' בתר חזקת ביתו שלא עירב כנגד חזקת טהרת התרומה ודלא כמש"כ הריטב"א הנ"ל בדעת רש"י דס"ל דלא אזלי' בתר חזקת ביתו שלא עירב משום דאזלי' בתר שורש הספק, וכבר הוכיחו **בתוס' דל"ה: בד"ה אמר ר' ירמיה הנ"ל** מד' רש"י הללו דאזלי' בתר חזקת ביתו שלא עירב נגד חזקת התרומה שלא נטמאה, ומפורש לכאו' דעת רש"י דלא אזלי' בתר חזקת שורש הספק, [והא דלא משני בתחילת הסוגיא כן בטעמא דר' מאיר דקאמר חמר גמל דהוא משום חזקת ביתו שלא עירב נגד חזקת התרומה שלא נטמאה, צ"ל כמש"כ **התוס' שם** דקבעי לשנויי לר' מאיר אפילו אי תחומין דרבנן עיי"ש].

סיכום: דעת **רש"י בעירובין ל"ו.א. והתוס' הרא"ש בעירובין ל"ה:** דכשיש 'חזקת ביתו שלא עירב' כנגד חזקת העירוב שלא נפסל הוי ספק ולא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא העירוב, ודעת **הריטב"א בשם הר"מ בר שניאור והריטב"א בדעת רש"י** דאזלי' בתר חזקת העירוב שלא נפסל כיון שזה 'שורש הספק' וממילא נגרר אחריו דין תחום הבית.

**\*\*\***

[ח]: בדין ספק שנולד בסכין השחיטה אי אזלינן בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא הסכין והשחיטה כשרה או שמנגדינן לה את חזקת הנידון המסופק שהוא בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת ואסורה הבהמה.

**בחולין דף י.א.** פליגי רב הונא ורב חסדא בדין סכין ששבר בה עצמות ונמצאת פגומה, דרב הונא קאמר דחיישינן שמא בעור נפגמה ובהמה בחייה בחזקת איסור, ורב חסדא ס"ל דאמרי' דכיון דעצם ודאי פגים אין ספק מוציא מידי ודאי עיי"ש, ונחלקו שם הראשונים ז"ל בדעת רב הונא, **בחידושי הרמב"ן שם ד"ה השוחט בסכין** כ' דרב הונא מטריף הבהמה גם בלא בדק הסכין כלל אזלי' בתר חזקת הבהמה לאיסורא, **ובחידושי הרשב"א שם בד"ה השוחט בסכין** הביא ד' הרמב"ן, וכ' שם **הרשב"א בשם רבינו יונה** שחולק על הרמב"ן וס"ל דדוקא כשנמצאת הסכין פגומה מכשיר רב הונא אבל בסכין שלא נבדק כלל כשר אף לרב הונא.

ויסוד פלוגתייהו לכאו', דהרמב"ן סובר דרב הונא לא אזיל בהחלט בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא בסכין אלא אזיל ג"כ בתר חזקת איסור של הבהמה וממילא אוסר הבהמה מספק, ורבינו יונה ס"ל דאף רב הונא אזיל בתר 'שורש הספק' שהוא בסכין, ורק כשנמצא הסכין פגום איכא 'תרתי לריעותא' הרי פגום לפניך בהדי חזקת איסור הבהמה שהם ריעותות בחזקת הסכין, ועי' **בבכור שור להתבו"ש בחולין שם** שכ"כ בטעמא דרב הונא [לפי' זה] שהוא משום תרתי לריעותא.

ובהמשך הסוגיא שם **בחולין דף י:** פסקינן הלכתא כרב חסדא בששיבר בה עצמות עיי"ש, ועי' **בחידושי הרמב"ן שם דף י.א. ד"ה והא דאמרי' לקמן ובחידושי הרשב"א שם בסוף הסוגיא בדף י: בד"ה כללא דנקטי' מהך שמעתתא,** דלפי"ז כש"כ סכין שלא נבדק כלל דמקלינן דיעבד להכשיר הבהמה משום חזקת הסכין ולא חיישינן שמא בעור נפגם, עיי"ש בדבריהם, ומבואר בזה דלמאי דקיי"ל כרב חסדא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא בסכין ולא איכפ"ל בחזקת הבהמה שהיא בחזקת איסור שהוא חזקת התוצאה המנגדת לחזקת הסכין דלעולם אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק'.

אמנם **בחידושי הרמב"ן שם בשם הראב"ד** כ' דאם שחט בסכין כמה בהמות הבהמה השניה כבר בחזקת איסור שמא בעצם המפרקת נגעה ונפגמה, והרמב"ן חולק על דבריו וכ' דרק אי 'ודאי' נגע בעיצם המפרקת יש לחשוש להחמיר דמפרקת ודאי פגים אבל בספק נגע במפרקת תלינן לקולא אחר חזקת הסכין, עיי"ש, ולכאורה דעית הראב"ד הוא דאף לרב חסדא אזלי' בתר חזקת איסור הבהמה נגד חזקת הסכין, ורק דלגבי הבהמה הראשונה שכל החשש הוא שנפגם בעור הוא חשש רחוק דלא חיישינן ליה, אבל כשיש ספק גמור שנפגם כמו בבהמה השניה דחיישינן שמא נגע במפרקת הראשונה ונפגם אזלי' לחומרא מחמת חזקת הבהמה ולא מקילינן משום חזקת הסכין, והרמב"ן והרשב"א ס"ל דאף בכהא"ג אזלי' לרב חסדא בתר חזקת הסכין לפי שהוא 'שורש הספק'.

סיכום: בדעת רב הונא **בחולין י.א.** נראה לכאו' שנח' הרמב"ן ורבינו יונה, להרמב"ן טעמא דרב הונא דלא אזיל בתר שורש הספק שהוא הסכין אלא חושש אף לחזקת איסור דבהמה ולכן בסכין שלא נבדק אסור לרב הונא, ולרבינו יונה אף לרב הונא בסתם ספק אזלי' בתר חזקת שורש הספק שהוא בסכין, ורק כשנמצא פגום לפנינו אזלי' לחומרא מחמת דין תרתי לריעותא, ובדעת רב חסדא בחולין שם נראה לכאו' שנח' הראשונים, דעת **הרמב"ן שם בשם הראב"ד** נראה דאף רב חסדא לא אזיל בתר חזקת שורש הספק וכשיש ספק גמור כמו ספק נגע במפרקת של בהמה הא' הבהמה השניה אסורה מחמת חזקת איסור המנגדת לחזקת הסכין, ודעת **הרמב"ן והרשב"א שם** דלרב חסדא דקיי"ל כוותיה אזלי' לעולם בתר חזקת הסכין אפי' כשיש ספק גמור שמא נפגם לפני השחיטה.

\*\*\*

[ט]: בדין נגע המסופק אם הוא נגע ויש חזקת הגוף על האדם שאין בו נגע ומתנגדת לחזקת הגוף חזקה על האדם שהוא טמא [מחמת נגע קודם שעוד לא נטהר ממנו עד שנולד הספק] אי אזלינן בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא הגוף שאינו מנוגע או שמנגדינן לה חזקת הדין של הטומאה שהוא התוצאה.

**בכתובות ע"ה:** גבי פלוגתא דר"ג ור"י באשה שנמצאו בה מומין אחר הנשואין אי מפסדת כתובתה, דר"ג אזיל בתר חזה"ג לומר שנעשו בה המומין אחר הנשואין ומפקינן כתובתה, ור' יהושע אזיל בתר חזקה דממונא ולא מפקינן כתובתה, ומסקינן דאף ר' יהושע אזיל בתר חזקה דגופא היכא דאין מנגדת לה חזקה דממונא, ומייתינן להא דקאמר ר"י בספק שער לבן קודם לבהרת או בהרת קודם לשער לבן דהוא טהור ופליג ארבנן שהם מטמאים בכהא"ג, וטעמא משום דמוקמינן ליה אחזקה דגופא שאין בו נגע המטמא, עיי"ש, **ובתוס' שם בד"ה ספק טמא** הק' מ"ט דרבנן דמטמאים ולא אזלי בתר חזקה דגופא, וכ' **התוס' שם והר"ש בנגעים פ"ד מי"א בשם רבינו תם** דאיירי כשבא בנגע המסופק מתוך נגע אחר שכבר הלך ממנו ולא טהרו הכהן עדיין וממילא איכא חזקת טומאה נגד חזקת הגוף שאין בו נגע, ור' יהושע אזיל בתר חזקה דגופא לומר שאין בו נגע אע"ג דאיכא חזקה אחריתא כנגדה ורבנן חיישי לחזקת טומאה מהטומאה הקודמת עיי"ש, ועי' **מהרש"א שם** שכ' דרבנן דפליגי אר' יהושע לענין נגע ס"ל דחזקת הגוף לא עדיפא מחזקת הטומאה מהטומאה הקודמת עיי"ש, ולפי"ד מהרש"א יהיה ראיה ברורה בדעת רבנן דלא אזלינן בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא בנגע אלא מנגדינן לחזקת זו לחזקת הטומאה מהטומאה הקודמת, ובדעת ר' יהושע דחזקת הגוף שאין בו נגע עדיף יהיה הדבר תלוי בטעם הדבר שחזקת הגוף עדיף מכל החזקות אם הוא משום דחזקת הגוף הוי על 'שורש הספק' או שהוא מטעם אחר, ועי' משי"ת בזה להלן בעזהשי"ת.

אמנם **בחידושי מהרי"ט שם** כ' דאף לרבנן חזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, והתם נחשב תרתי לרעותא כיון שעכשיו כבר יש בו בהרת לפנינו ורק ספק אי נולדה לפני השער לבן או אחריו, ועוד כ' שם דלרבנן לא חשיבא בכהא"ג כלל חזקת הגוף כיון דהגוף ודאי נשתנה בבהרת ושער לבן ואין החזקה אלא חזקת טהרה שאינו טמא מחמת נגע ולכן כיון שהוחזק לטומאה מחמת הטומאה הקודמת שעוד לא נטהר ממנה מחמרינן ביה עיי"ש, ולדבריו אין מכאן ראיה לנידו"ד.

**\*\*\***

[י]: בדין חזקת אשה שאין לה מומין וממילא חלו קידושיה אי אזלינן בתר חזקה זו בתורת ודאי כיון שנידון זה הוא 'שורש הספק' או שמנגדינן לה 'חזקת פנויה' שהוא התוצאה של הדבר הנידון.

**בכתובות ע"ה:** מסקינן דאף ר' יהושע דלא אזיל בתר חזקה דגופא היינו כשמנגד לה חזקה דממונא אבל בלא זה אזיל בתר חזקה דגופא, **ובתוס' שם ד"ה אבל היכא** כ' דכוונת הגמ' הוא דהיכא דאיכא חזקה אחרת המנגדת לחזקה דגופא עדיפא חזקה דגופא, וכ' דהנפ"מ לענין זה שאף לר' יהושע צריכה גט מזה שקידשה ואי"צ גט מאחר שקידשה דלא מוקמינן לה בחזקת פנויה משום דגחזקה דגופא עדיפא עיי"ש, ובהא דחזקה דגופא עדיפא מכל החזקות נחלקו המפרשים, יש סוברים דהכוונה משום דהחזקה דגופא הוא על 'שורש הספק' ולהכי עדיפא מחזקת הדין שהוא רק על התוצאה הנגררת אחר 'שורש הספק', ויש מפרשים טעמים אחרים בעדיפות חזקת הגוף על כל החזקות, ולדבריהם יהיה מכאן ראיה להיפך דאי לאו דהוי 'חזקת הגוף' נגד 'חזקת הדין' לא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' לגרור אחריו הנידון המסופק ודו"ק, ועי' משי"ת בזה להלן בעזהשי"ת בדין חזקת הגוף וחזקת הדין.

**\*\*\***

**[י"א]:** בדין אשה שיש עליה חזקת הגוף שלא נבעלה לפני האירוסין וממילא מה שמצאנוה בעולה הוא אחר האירוסין אי מכריעין עפ"י חזקה זו לפוסלה בודאי לכהונה כיון שזה 'שורש הספק' אם נבעלה לפני האירוסין, או דמנגדינן לחזקה זו חזקת כשרות לכהונה.

**בכתובות ט.א.** אמרינן גבי אשת כהן שנמצא בה פ"פ דאסורה מספק, **ובתוס' שם ד"ה לא צריכא ובתוס' הרא"ש שם ד"ה ואבע"א** הק' אמאי לא נוקי לה בחזקת היתר לכהונה, ותי' דאדרבה אוקמה בחזקת הגוף שלא נבעלה עד אחר אירוסין, עיי"ש, ומבואר בסוגיא שם דאיסורה רק 'מספק' ולכן באשת ישראל מתירין משום ספק ספיקא עיי"ש, ומבואר דלא אזלי' בתר חזקת הגוף שלא נבעלה לאוסרה בתורת ודאי אלא נחשב ספק מחמת חזקת כשרות לכהונה הסותרת לחזקה זו שלא נבעלה, ומפורש בזה דלא אזלינן בתר חזקת 'שורש הספק' להכריע הנידון המסופק דהרי החזקה שלא נבעלה הוא שורש הספק שבזה תלוי דינה אי מותרת לכהונה, אלא שמ"מ צ"ע דהא כ' **התוס' והתוס' הרא"ש בכתובות ע"ה:** דחזקת הגוף עדיפא מכל החזקות, וית' בזה להלן בעזהשי"ת.

**\*\*\***

**[י"ב]:** בדין פרה אדומה שיש עליה חזקת שאינה טריפה אי מנגדינן לחזקה זו את חזקת הטמא שהוזה עליו מאפר הפרה או דאזלינן בתר חזקת הפרה שהוא 'שורש הספק'.

**בתוס' חולין י"א.א. ד"ה אתיא מפרה אדומה** הק' בהא דבעי' למילף התם דין אזלינן בתר רובא מהכשר פרה אדומה דלא חיישינן דאינה טריפה משום דרוב בהמות אינן טריפות, דאיך מוכח כן דילמא מכשרינן לה משום 'חזקה שאינה טריפה' דהרי פרה בת שתים ונתברר עכשיו כשנולדה בודאי לא היתה טריפה והעמידנה על חזקתה שלא נטרפה, ותירצו דכנגד חזקה זו איכא חזקת הטומאה של הטמא עיי"ש, ומפורש בד' התוס' דלא אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' שהוא הפרה אלא מנגדינן לחזקה זו את חזקת התוצאה הנידונית שהוא הטמא שהוזה מהפרה, ועי' **בשו"ת הגרעק"א ח"א סימן קצ"ח** שהק' ע"ד התוס' אמאי לא אזלי' בתר חזקת שורש הספק שהוא בפרה, ועי' **בנודע ביהודה [מהדו"ק סימן נ"ו]** שהוכיח מד' התוס' הללו דלא אזלי' בתר חזקת שורש הספק.

ועיי"ש **בתוס' הרא"ש שם** שהק' כקו' התוס' מפרה אדומה ולא תירץ את תירוצם הנ"ל, וי"ל משום דס"ל דאזלינן בתר חזקת 'שורש הספק', ומיהו יעו"ש **בתוס' הרא"ש י"א: בד"ה כגון שהיו אביו ואמו חבושין** שהק' בהא דבעי' למילף התם דין רוב ממכה אביו ודילמא לאו אביו הוא אלא דאמרי' רוב בעילות אחר הבעל, והק' התוהרא"ש ודילמא לאו משום רובא אלא משום דמוקמינן האם בחזקת צדקת שלא זינתה, ותי' דאדרבה אוקמיה בחזקת צדיק שלא הכה את אביו עיי"ש, והנה חזקת צדקת של האם הוא ב'שורש הספק' דאמרי' דלא זינתה וממילא המכה הכה את אביו, ומפורש בד' הרא"ש דלא אזלי' בתר חזקת שורש הספק אלא מנגדינן ליה חזקת הנידון המסופק, וצ"ע לפי"ז למה בקו' מפרה אדומה לא תי' בתוס' הרא"ש כהתוס' הנ"ל.

ובעיקר ד' התוס' והתוס' הרא"ש הנ"ל תמוה ביותר, דהא חזקת שלימות דהפרה וחזקת צדקות דהאם הוא 'חזקה דלא איתרע' כלל ואין סיבה להסתפק כלל בחזקה זו, ואילו חזקת הטמא הורעה ע"י מעשה ההזאה המסופק וכן חזקת צדיק דמכה אביו הורעה ע"י ההכאה המסופקת וא"כ פשיטא דחזקה דלא איתרעה עדיפא מחזקת דאיתרעה, ואל"כ כל טמא שטובל במקוה לא יהיה טהור אא"כ בדק שלימות המקוה מיד לפני טבילתו באופן שודאי לא נחסר בשעת הטבילה, ועי' **בית מאיר בחידושיו על הש"ס בחולין י"א שם** שתמה ע"ד התוס', ועי' מש"כ **באור שמח פ"א משחיטה [ד"ה וליישב זה נראה] ובאמרי בינה [הלכות שחיטה סימן כ']** בביאור ד' התוס'.

**תרתי לריעותא ובדין חסר ואתאי**

**שיטות התנאים בדין 'תרתי לריעותא'**

**בקדושין דף ע"ט.ט. ובנדה דף ב.א.** מייתינן למתני' **במקואות פרק ב' משנה ב'** במקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות למפרע, ומפרשינן בגמ' דטמאות ב'ודאי', ומסקינן בגמ' דהוא משום 'תרתי לריעותא' בחזקת המקוה, דאמרינן 'הרי חסר לפניך' ואמרינן 'העמד טמא על חזקתו' ומכוח הני תרתי לריעותא מרעינן חזקת המקוה בודאי ומטמאינן בודאי.

\*\*\*

ועוד מייתינן התם הברייתא דהיה בודק את החבית ונמצאת חומץ כל הטבלים שהפריש ממנה עליהם אחר ג' ימים הרי הם 'ספק', ומבארינן דמשום תרתי לריעותא נעשה ל'ספק', ורמינן חבית אמקוה ומשנינן דהברייתא דחבית ר' שמעון היא דס"ל אף לגבי מקוה שנמדד ונמצא חסר דהוי רק ספק וברה"ר טהור וברה"י תולין, ולרבנן דר' שמעון באמת אף בחבית הוי 'ודאי' טבל.

\*\*\*

ושיטה שלישית מצינו בהברייתא דמייתינן **בקדושין דף ס"ו:** במקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו ר' טרפון 'מטהר' ור' עקיבא 'מטמא', וקאמר ר' טרפון דמטהרינן משום ד'מקוה זה בחזקת שלם עומד מספק אתה בו לפוסלו אל תפסלנו מספק', ור' עקיבא ס"ל ד'אדם זה בחזקת טמא הוא עומד ומספק אתה בא לטהרו אל תטהרנו מספק', ועיי"ש כל הסוגיא, ועי' **בחידושי הרמב"ן שם ד"ה והא דתנן כל טהרות ובחידושי הריטב"א שם ד"ה הא דתנן** שכתבו דר' טרפון פליג אף על המשנה דחבית ולדידיה מהני התרומה בתורת ודאי משום דאזלי' בתר חזקת היין ופליג לגמרי על דין תרתי לריעותא [אלא שלשיטתם כתבו דהדר ביה ר' טרפון למסקנא וזה תלוי בג' הפירושים שהביאו בהמשך דבריהם לפרש הסוגיא, עי' להלן].

ועיי"ש **בתוס' ד"ה אמר רבי טרפון** שכתבו דפלוגתייהו הוי באותו האופן של תרתי לריעותא ופלוגתייהו הוא 'מסברא' דר' עקיבא אזיל בתר חזקת הטמא ור' טרפון אזיל בתר חזקת המקוה, עיי"ש, ומבואר לפירוש זה דשיטת ר' טרפון היא שיטה שלישית בענין זה וס"ל דאזלינן בתורת ודאי אחר חזקת המקוה ולא מהני תרתי לריעותא אפילו לעשותו בגדר 'ספק', וכ"כ **בחידושי הרשב"א שם ד"ה אמר ר' טרפון,** וכן הביאו שם **בחידושי הרמב"ן והריטב"א בשם התוס',** ולפירוש זה של תוס' והרשב"א נשארו דברי ר' טרפון לדינא אף למסקנא דבתרתי לריעותא אזלי' בתר חזקת המקוה בודאי.

ועיי"ש **בחידושי הרמב"ן ד"ה תימה הוא משל דר' טרפון ובחידושי הריטב"א שם בשם הרמב"ן** דפלוגתייהו הוי לענין תרתי לריעותא ופלוגתייהו הוי בילפותא מקרא דר' טרפון יליף מכהן שעבד ונמצא ספק בן גרושה דהכשירה תורה עבודתו מכוח חזקת כהונה ואעפ"י שהוא נגד חזקת מחוייב הקרבן והכ"נ גבי מקוה אזלינן בתר חזקת המקוה ולא בתר חזקת הטמא ור' עקיבא יליף מכהן שעבד ונמצא בעל מום ואין ידוע מתי נעשה בו המום כל העבודות שעבד לפני שנמצא בו המום פסולות, ומסיק ר' עקיבא דילפי' מבעל מום ולא מבן גרושה משום דמקוה פסולו ביחיד ובע"מ פסולו ביחיד ואל יוכיח בן גרושה שפסולו בשנים, והודה ר' טרפון לר' עקיבא, ולפירוש זה למסקנא אף לר' טרפון אמרי' לדין תרתי לריעותא.

**ובחידושי הרמב"ן והריטב"א שם** כתבו פירוש שלישי דר' טרפון חילק בזה מתחילה בין הטהרות שנעשו על גביו למפרע שהם טהורות משום חזקת המקוה לבין לטהרנו מכאן ולהבא דבזה מודה ר' טרפון שכיון שיש לו תקנה בטבילה צריך לטבול, ובזה הוכיח מדין בן גרושה שיש לחלק בין העבר ובין העתיד, ור' עקיבא הוכיח מבעל מום דאין לחלק בין העבר ובין העתיד, והודה ר' טרפון לד' ר' עקיבא שיש ללומדו מבעל מום ולא מבן גרושה משום דמקוה פסולו ביחיד כבעל מום, עיי"ש, ולפירוש זה עולה דבר נפלא, דאף שלגבי למפרע סבירא ליה לר' טרפון דמעמידים המקוה על חזקתו, כיון דלגבי מכאן ולבא על הטמא לטבול כיון דאפשר לתקן ממילא לא מחלקינן בין למפרע ומכאן ולהבא ומטמאינן אף למפרע, ומשמע לפירוש זה דאף ר' עקיבא סובר כן דמצד הלמפרע לחוד היו מעמידים המקוה על חזקתו ורק משום דלגבי מכאן ולהבא עליו לטבול כיון דאפשר לתקן ממילא מטמאינן ליה אף למפרע, ופירוש זה הוא מחודש ביותר וצ"ב רב דאם אזלי' בתר חזקה למה לא נימא כן אף לגבי מכאן ולהבא, והיכן מצינו דמן התורה לא סמכי' אחזקה לגבי מכאן ולהבא, ועוד תמוה דלפי"ז טעם טומאת הטהרות אינו משום תרתי לריעותא אלא משום שלא לחלק בין מכאן ולהבא ובין למפרע, וזה נגד סוגיות הגמ' בנדה דף ב: וקדושין דף ע"ט.א. הנ"ל דטעם הטומאה הוא משום תרתי לריעותא, וצע"ג, ועוד יש להעיר לפירוש זה דלפי"ז לגבי הדין דחבית דלעולם אפשר לחזור ולתרום הפירות שלפנינו אף להקס"ד דר' טרפון צריך לחזור ולתרום הפירות, וזה נגד ד' הרמב"ן והריטב"א שכ' בהדיא דר' טרפון להקס"ד פליג אמתני' דחבית והדר ביה ר' טרפון למסקנא, ואא"פ לומר דדבריהם מתחילה קאי לפירוש שהביאו בשם התוס' שהרי לפירוש התוס' לעולם לא הדר ביה ר' טרפון בדין מקוה שנמדד ונמצא חסר לגבי טהרות שנעשו על גביו בשעת הספק, [ואולי כוונת הראשונים הוא באופן שכבר אכל מהפירות שהפריש עליהם ודו"ק].

ולשני הפירושים הללו של הרמב"ן והריטב"א עולה לכאורה, דבגוונא של תרתי לריעותא בדבר שפסולו בשנים אף לר' עקיבא לא נימא דין תרתי לריעותא דבכהא"ג נילף לה מבן גרושה ולא מבעל מום, ועי' **בשב שמעתתא ש"ג פ"ד** שכ' כן בהדיא דלפירושים הללו ליכא דין תר"ל אלא במה שפסולו ביחיד עיי"ש, וכן מפורש **בט"ז יו"ד סי' א' סק"ו** עיי"ש [ועי' בזה להלן].

\*\*\*

**בגיטין ל"א.א.** תנן במניח פירות להיות מפריש עליהם תרומ"ע ומעות לחלל עליהם מע"ש ואח"כ מצאם שנגנבו או אבדו חושש מעת לעת, דברי ר' אלעזר, ונח' שם אמוראים בגמ' אי הכוונה דחוששין מלפני מעת לעת של בדיקה או לאחר מעת לעת של הנחה, וע"ז מסקינן בגמ' שם דחלוקין חביריו על ר"א ומייתינן מתני' דמקוה שנמדד ונמצא חסר, עיי"ש, ועי' **בתוס' הרא"ש שם בד"ה מעת לעת** שכ' דלר' אלעזר מעיקר דינא דאורייתא מוקמינן הפירות אחזקתייהו ואין חוששין כלל ורק מדרבנן חיישינן מעת לעת עיי"ש, ומבואר לפי"ז דעת ר' אלעזר דפליג אדינא דמקוה שנמדד ונמצא חסר ועל הברייתא דחבית וס"ל דאזלינן לגמרי בתר חזקת המקוה וחזקת הפירות ולא ס"ל כלל דין תרתי לריעותא, ועי' **חזון איש אה"ע סימן פ' סק"ב** שכ' דר' אלעזר ס"ל כר' טרפון **בקדושין ס"ו: הנ"ל** דפליג לגמרי אדינא דתרתי לריעותא ואזלינן לגמרי בתר חזקת המקוה עיי"ש, אמנם לדעת **הרמב"ן והריטב"א הנ"ל** בשני הפירושים האחרונים דר' טרפון הדר ביה למסקנא נמצא לפי"ז דעת ר' אלעזר שיטה מחודשת דפליג אדין תרתי לריעותא וס"ל דאזלי' בתורת ודאי אחר חזקת המקוה, [ועי' להלן בענין תרתי לריעותא במקום חסר ואתאי מה שהובא בזה בעזהשי"ת לענין סוגיא זו].

**ביסוד דינא ד'תרתי לריעותא'**

**בעליות דרבינו יונה ב"ב דף קנ"ג: בד"ה אמר ליה אביי** כ' בביאור דינא דתרתי לריעותא דענינו הוא דהוי 'תרתי לגבי חד' דמצרפינן חזקה דהשתא של המקוה דחסר לפניך בהדי חזקה דמעיקרא של הטמא, וכ' שם דאף לשמואל דס"ל **בקדושין דף ע"ט.א.** דלא אזלי' בתר חזקה דהשתא ביומא דמישלם שית היינו דס"ל דליכא דין חזקה דהשתא אלא כשמסייע ליה חזקה אחריתי ולא אזלי' בתר חזקה דהשתא לשיטתו 'אלא היכא דאיכא תרתי', ולרב דס"ל בקדושין שם דאזלי' בתר חזקה דהשתא דהרי בוגרת לפנינו היינו רק משום דס"ל דליכא חזקה דמעיקרא כנגדה כיון דביומא דמישלם שית עשויה להשתנות, אבל בעלמא אף רב לא אזיל בתר השתא במקום מעיקרא 'אלא היכא דאיכא תרתי' עיי"ש, ומבואר בדבריו דיסוד דין תרתי לריעותא הוא משום צירוף חזקה דהשתא של המקוה בהדי חזקת הטמא והוו 'תרתי לגבי חד' כנגד חזקה דמעיקרא של שלימות המקוה, ועוד מבואר בדבריו דצירוף זה של התרי חזקות שייך לאומרו אף לשמואל.

ועי' **בשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סימן ז'** שביאר דרב ושמואל **בקדושין ע"ט.א. הנ"ל** פליגי ביסוד דין ד'חזקה דהשתא' דלרב אזלי' בתר חזקה דהשתא אפילו בדליכא חזקה דמעיקרא ולכן אזלי' בתרה ביומא דמישלם שית דליכא בה חזקה דמעיקרא ולשמואל לא אזלי' בתרה אפי' בדליכא חזקה דמעיקרא ולכן לדידיה ביומא דמישלם שית ספק הוי, וכ' דלרב דין תר"ל הוא פשוט דמוקמינן חזקת המקוה נגד חזקת הטמא והוי ספיקא ושוב מהני חזקה דהשתא להכריע הספק, ולשמואל דליכא חזקה דהשתא יקשה וזהו קו' הגמ' בקדושין שם, ומשנינן דמ"מ במקום תרתי לריעותא מודה שמואל דאזלי' בתר חזקה דהשתא, [ועי' בתשו' שם לעיל מד' הראשונים דמודה שמואל במקום דאיכא 'חזקה דרבא' אזלי' בתר חזקה דהשתא עיי"ש].

ועי' **בשב שמעתתא ש"ג פרק ט"ז** שכ' דלרב דין תר"ל הוא משום דמעמידים חזקת המקוה נגד חזקת הטמא והוי ספיקא מצד חזקה דמעיקרא ושוב אזלי' בתר חזקה דהשתא של המקוה, ולשמואל דלית ליה חזקה דהשתא צ"ל דביאור דין תר"ל הוא, דחזקת המקוה גרע מחזקת הטמא משום דחזקת המקוה הוא 'קטיע' וחזקת הטמא לא קטיע, ולכן אזלי' בתר חזקת הטמא, ועיי"ש שכ' דכ"ז לשיטת **רש"י בקדושין שם,** אבל לשיטת **התוס' בקדושין שם ובנדה דף ב:** אף לרב לא אזלי' בתר חזקה דהשתא [וטעמא דיומא דמישלם שית הוא משום דרגילות להביא סימנים מצפרא], ולפי"ז אף לרב דין תר"ל הוא משום דמעדיפים חזקת הטמא דלא קטיע על חזקת המקוה דקטיע עיי"ש.

**ובחזון איש אה"ע סימן פ' סקכ"ו** כ' דאף לרב דס"ל דאזלי' בתר חזקה דהשתא היכא דליכא חזקה דמעיקרא מ"מ במקום דאיכא חזקה דמעיקרא חזקה דהשתא לאו כלום הוא, והא דאזלי' בתר חזקת הטמא יותר מאחר חזקת המקוה היינו משום דחזקת המקוה קטיע וחזקת הטמא לא קטיע ע"ש.

\*\*\*

**בקונטרס מראי מקומות בעניני חזקות-א** הובא בעזהשי"ת דעת הסוברים דבכל חזקה דמעיקרא המנגדת לחזקה דהשתא דחסר לפניך נשאר הדבר ספק ולא אזלי' בכהא"ג בודאי אחר חזקה דמעיקרא, ולשיטה זו מובן היטב דין תר"ל, דמכוח ה'חסר לפניך' נשאר הדבר ספק ושוב אזלי' להכריע בספק ע"י חזקת הטמא ולהכי הוא טמא בודאי, אמנם לדעת רוב הראשונים והאחרונים החולקים בזה וס"ל דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא ואזלי' להכריע אחר המעיקרא אף כשחסר לפניך וכמבואר בקונטרס שם שכן הוא דעת רוב הראשונים והאחרונים, לפי"ז אא"פ לפרש כן דין תר"ל.

**ובקונטרס מראי מקומות בעניני חזקות-ב** הובא בעזהשי"ת שיטת **מהרש"א ומהר"מ בנדה דף ב:** דקו' הגמ' 'אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימר לא חסר' הקושיא אמאי הוא טמא ב'ודאי' נימא דכיון שיש חזקה נגד חזקה הוי ספק, הנה לפי"ז מובן היטב התירוץ דכשיש תרתי לריעותא מטמאינן בודאי, ד'חסר לפניך' של המקוה מכריע בין שני החזקות, אם משום הכוח של 'חזקה דהשתא' אם משום דחזקת המקוה 'קטיע' ולכן גרע מחזקת הטמא, וכן נראה מד' **הגרעק"א מהדו"ק בתשו' סי' ז' והש"ש ש"ג פט"ז** שזהו יסוד דינא דתר"ל.

אמנם בקונטרס שם הובא דעת **התוס' הרא"ש בנדה דף ב:** ומסקנת **התוס' ישנים בקדושין דף פ.א.** דכוונת הגמ' הוא דניזיל רק בתר חזקת המקוה לטהר בודאי כיון ש'שורש הספק' הוא במקוה, וכן מבואר **בחידושי הריטב"א עירובין ל"ו.א. בשם הר"מ בר שניאור** דלהכי אזלי' בתר חזקת הטמא אף לגבי הטהרות שנגע בהם לטמא בודאי ולא אזלי' בתר חזקת הטהרות משום דשורש הספק הוא בטמא וכיון שהוכרעה חזקתו לטומאה ממילא טמאים הטהרות ולא אזלי' בתר חזקתם, וכן דעת כמה ראשונים ואחרונים דאזלי' בתר שורש הספק כמובא בקונטרס שם, ולפי"ז תמוה דין תר"ל, אמאי לא נימא דכיון דב'שורש הספק' שהוא המקוה עדיפא חזקה דמעיקרא על ה'חסר לפניך' והוכרע שורש הספק במקוה שוב לא ניזיל בתר חזקת הטמא ומהו ענין 'תרתי לריעותא', וביותר תמוה להר"מ בר שניאור הנ"ל, למה לענין חזקת הטהרות אזלי' בתר 'שורש הספק שהוא הטמא שנגע בהם ולענין חזקת הטמא עצמו לא אזלי' בתר שורש הספק שהוא המקוה שטבל בו, ועי' **בשו"ת מים עמוקים להרא"ם סימן כ"א** שכ' 'והא דמשני גמ' ואימא העמד כלים על חזקתם ואימא לא נטבלו אינו אלא לתת סיוע לרועע חזקת המקוה לטמא טומאה ודאית, והמקשה לא הבין זה וחשב שהוא אומר זה לעצמו ולא לתת עזר ולפיכך הקשה אדרבה דנימא העמד טמא על חזקתו שהחזקה אינו נאמר אלא על המקוה שנולד בו הספק לא על הכלים', ודבריו אינם מובנים אי אזלי' בתר שורש הספק כמפורש בדבריו אמאי מהני חזקת הטמא 'לתת עזר' לרועע חזקת המקוה.

**ובחידושי הר"ן בנדה דף ב:** מבואר דיסוד דין תר"ל הוא משום דחזקת המקוה אינה חזקה בתורת 'ודאי', דכיון שהרי חסר לפניך [או שגם חסר ואתאי] ממילא אעפ"י שאילו היה נוגע הדבר למקוה עצמה היינו הולכים אחר חזקה זו אבל כיון שהדבר נוגע לטמא שיש לו חזקה הפוכה אזלי' בתר חזקת הטמא, וביאר לפי"ז דזה היה קושיית הגמ' מהא דשמאי דדיין שעתן על דין המקוה, דכיון דשמאי אינו מחמיר שלא ללאכול תרומה וקדשים מכוח חזקת האשה ש"מ דחזקת האשה הוי בתורת ודאי וממילא אף במקוה ניזיל בתרה ולא אחר חזקת הטמא, וע"ז מסקי' דאמנם אין החזקה בתורת ודאי ומ"מ לא החמיר שמאי לענין תרו"ק עיי"ש בדבריו, והמבואר מדבריו דנידון זה אי אזלי' בתר חזקת 'שורש הספק' תלוי איזה חזקה יש לשורש הספק, דאי חזקתו בתורת 'ודאי' אזלי' רק בתרה ולא בתר חזקת הנידון המסופק ואי חזקתו רק בתורת 'הנהגה מספק' אזלי' בתר חזקת הנידון המסופק ואינו מוכרע עפ"י שורש הספק, וזהו יסוד דין תר"ל שמכוח הריעותא בחזקת המקוה אין חזקתו בתורת 'ודאי' וממילא אזלי' בתר חזקת הטמא, ועי' **בקהלות יעקב טהרות סימן ס"ב** שהלך בדרך זו בביאור הענין.

ועי' **בישועות יעקב אה"ע סימן י"ז סקכ"ט ובשו"ת חמדת שלמה יו"ד סימן ד' אות ו'** כ' ליישב ד' הריטב"א בשם הר"מ בר שניאור הנ"ל דיש חילוק בין חזקת הטמא שהוא נפק"מ גם לגבי עצמו וכיון שהוכרע חזקתו ממילא לא אזלי' בתר חזקת הטהרות, ומשא"כ במקוה שכל הנפק"מ שלו רק לענין לטהר הטובלים בו להכי אזלי' שפיר בתר חזקת הטמא, ובזה מיישב החמד"ש קו' **התוס' בחולין י"א:** אמאי גבי נכנס לבית המנוגע הוא טמא בודאי ואמאי לא נימא כשבא הכהן בסוף שבוע ומצאו חסר דהרי חסר לפניך והעמד גברא אחזקת טהרה ונטהר בודאי, ותי' החמד"ש דהתם הוא נפ"מ אף לגבי הבית עצמו וממילא הוכרע דין הבית לטומאה ושוב לא אזלי' בתר חזקת הנכנסים ומשא"כ במקוה כנ"ל עיי"ש, אמנם דרך זה אינו מעלה ארוכה לד' **התוס' הרא"ש הנ"ל** שכ' דאף לגבי מקוה גופא אזלי' בתר שורש הספק שהוא המקוה וזהו קו' הגמ' אדרבה העמד מקוה על חזקתו, וא"כ תמוה אמאי אחר התי' דאיכא תר"ל לא אמרי' כן.

ועי' **בשערי יושר שער ב' פרק ב'** שהאריך בזה וכ' דכיון דאיכא חסר לפניך במקוה וכבר אין נפק"מ לגבי המקוה מכאן ולהבא וכל הנפ"מ רק לגבי אלו שטבלו בו בכהא"ג אינו נחשב חזקת המקוה לחזקת שורש הספק כיון שכבר אין בו נפ"מ וכל החזקה מתייחסת רק להטובלים בו שהוחזקו בטהרה מכוח חזקת המקוה ושוב מהני כנגד זה חזקת טומאה של הטובל, וכ' דלפי"ז גבי חבית דאמרי' בה דין תר"ל איירי כשכבר נפ"מ לגבי היין עצמו עיי"ש, וכ"כ **בחזון איש יו"ד סימן רט"ו,** ולפי"ז צ"ל דבהו"א שהק' 'אדרבה העמד מקוה על חזקתו' עוד לא נחתו למציאות הזו שכבר אין נפקותא במקוה עצמו וזה גופא נתחדש בתי' הגמ' דתרתי לריעותא, וצ"ב.

**בדין תרתי לריעותא אם הוא דוקא ב'חסר אתאי'**

**התוס' בחולין ד"י: בד"ה ודילמא אדנפיק** הק' בהא דילפי' דין חזקה מנגע ובי' שם התוס' דילפי' מנגע דאזלי' אף בתר חזקה דאיתרע מהא דכשבא הכהן בסוף שבעה ימים ונמצא חסר מ"מ מטמאינן הכנס לבית בתוך הזמן בודאי, והק' התוס' דהא איכא בזה תרתי לריעותא בחזקת הנגע דהרי חסר לפניך ואוקי גברא הנכנס בחזקת טהרתו והניחו בקושיא, אמנם **התוס' בנדה דף ב: ד"ה התם תרתי לריעותא** תירצו דלא אמרינן דין תר"ל אלא במקוה דהחסרון הוא 'חסר ואתאי' כמסקנת **הגמ'** **בנדה שם** ומשא"כ בנגע שהחסרון בב"א לא אמרי' דין תר"ל, [ועיי"ש מש"כ בהמשך דבריהם ומש"כ **במהר"מ שם** בבי' דבריהם ומש"כ בזה **בקונ' מראי מקומות בעניני חזקות ב],** וכ"כ ליישב **בתוס' הרא"ש בחולין ד"י: בד"ה ודילמא אדנפיק,** ואמנם מד' **התוס' בחולין הנ"ל** שלא תירצו כן משמע דס"ל דדין תר"ל נאמר אף כשאין החסרון 'חסר ואתאי' אלא אפי' כשחסר בב"א.

\*\*\*

**ובחולין דף י.א.** פליגי ר"ה ורב חסדא בשוחט בסכין ונמצאת פגומה דלר"מ מוקמינן בהמה בחזקת איסור ולר"ח מכשרינן השחיטה, ומסקי' דטעמא דרב חסדא משום דסכין אתרעאי בהמה לא אתרעי, **ובתוס' שם בד"ה סכין אתרעאי** הק' דבמקוה שנמדד ונמצא חסר ג"כ הטובל בו לא אתרעי ומ"מ אזלי' בתר חזקת טומאת הטובל, ותירצו בתי' הראשון דבמקוה 'חסר ואתאי' ומשא"כ בסכין, וכ"כ תירוץ זה **בתוס' הרא"ש שם בד"ה סכין אתרעאי ובחידושי הרמב"ן שם בד"ה ואיכא דקשיא ליה בשם י"א.**

\*\*\*

והנה בחולין שם פרכינן ארב חסדא מטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ דאעפ"י שנתעסק בדבר המביא חציצה כל אותו היום טמא, ומשנינן דהתם אתרעאי הטמא עצמו בדבר החוצץ שנמצא עליו ומשא"כ בדרב חסדא 'סכין אתרעאי בהמה לא אתרעאי', והנה לתי' זה של הראשונים דטעמא דל"א תר"ל בסכין לר"ח הוא משום דאין החסרון חסר ואתאי בע"כ דאף הדבר החוצץ שעל הטמא אינו חסר ואתאי דאל"כ אמאי לא משנינן כן התם חסר ואתאי הכא לאו חסר ואתאי, **ומפורש לפי"ז דתי' הגמ' הוא דכשהריעותא בדבר הנידון בעצמו כמו בנמצא עליו דבר חוצץ אמרינן דין תר"ל אף כשאינו חסר ואתאי,** וזה מפורש בהדיא לכאו'.

\*\*\*

אמנם **הראשונים הנ"ל** תירצו עוד תירוצים, או דדינא דר"ח שהכשיר נאמר רק כשיש ודאי פוגם אחר השחיטה במה לתלותו משא"כ במקוה שנמדד, או דדינא דר"ח נאמר רק כשיש עוד ספק להכשיר שמא לא נגעה הפגימה במקום שחיטה ומשא"כ במקוה שנמדד, ולתירוצים הללו מפורש לכאו' דאמרי' דין תר"ל אף בחסר בב"א כמו בסכין, ועי' **בחידושי הרשב"א בחולין שם** שלא הביא כלל התי' דבסכין אינו חסר ואתאי ורק שני התי' האחרים, ועי' **בחידושי הרמב"ן הנ"ל** שהביא כתי' העיקרי לחילוק זה דדינא דר"ח נאמר רק במקום שיש ודאי פוגם במה לתלותו, ולפי"ז משמע דלא ס"ל יסוד זה דדוקא בחסר ואתאי אמרי' דין תר"ל, ועי' **בחידושי הגרעק"א כתובות דף ט.א. על תוד"ה לא צריכא באשת כהן ובשו"ת באר יצחק יו"ד סימן ד' ענף א' בהג"ה ובחזון איש אהע"ז סימן פ' סק"כ** שכ"כ דשני התירוצים האחרים חולקים וסוברים דאמרי' דין תר"ל אף כשאינו חסר ואתאי.

\*\*\*

והנה לדעת רב הונא שם דפליג ומוקים הבהמה בחזקת איסור, נח' הראשונים ז"ל בדינו, דדעת **הרמב"ן שם** דרב הונא פליג אף בסכין שלא נבדק כלל משום החשש שמא העור פוגם, אמנם **בחידושי הרשב"א שם בשם רבינו יונה** כ' דרב הונא פליג דוקא כשנמצא הסכין פגום, ולדבריו לכאו' טעמא דרב הונא הוא משום 'תרתי לריעותא' בחזקת הסכין דהרי פגום לפניך ובהמה בחזקת איסור וכ"כ **בבכור שור בחולין י: על תוד"ה ודילמא**, ולפי"ז מוכרח דלר"ה אמרי' דין תר"ל אף כשאינו חסר ואתאי, ואי נימא כתי' הראשון של **התוס' והתוס' הרא"ש הנ"ל** עולה [לדעת רבינו יונה] דפלוגתא דר"ה ור"ח הוא אי אמרי' דין תר"ל אפי' באינו חסר ואתאי ולכן אמר ר"ה דבהמה בחזקת איסור או דאמרי' דין תר"ל רק כשהוא חסר ואתאי ולכן מכשרי' הבהמה כדס"ל לר"ח, וכ"כ **בבכור שור שם** וכ' דלהכי לא תי' **התוס' בחולין י: הנ"ל** על הקו' מנגע דכיון דאינו חסר ואתאי ל"א תר"ל משום דתי' זה נכון רק לר"ח ולא לר"ה, אמנם הדברים נסתרים **מתוס' הרא"ש בחולין י: הנ"ל** שתי' כן על נגע וקשה לומר דתירץ רק לרב חסדא, ואולי התוהרא"ש מפרש **כהרמב"ן הנ"ל** דטעמא דר"ה משום החשש שנפגם בעור אפי' כשנאבד הסכין ואינו פגום לפניך.

ועי' **פרי מגדים משב"ז יו"ד סי' א' סק"ו** שכ' די"ל דאף רב הונא מודה דאמרי' תר"ל רק בחסר ואתאי ומ"מ סובר דאמרי' תר"ל בחזקת הסכין משום דחזקתו 'עשויה להשתנות' דדרך הסכין להתקלקל ע"י דבר מה ולכן אעפ"י דמ"מ הוי החזקה טובא ועדיפא מחזקה דהשתא כשיש צירוף תרתי לריעותא אזלי' בתר התר"ל, ו'עשויה להשתנות' שוה ל'חסר ואתאי' עיי"ש.

\*\*\*

**ובכתובות ט.א.** אי' בגמ' דבמצא פ"פ וספק מתי נבעלה באשת כהן אסורה מספק שמא נבעלה תחתיו ובאשת ישראל מותרת משום ס"ס דאפי' נבעלה תחתיו שמא נבעלה באונס, **ובתוס' שם בד"ה לא צריכא** הק' דאפי' באשת כהן נתירה משום חזקת היתר לכהונה שהיה לה, ותי' דאדרבה מוקמי' לה בחזקת הגוף לומר שתחתיו נבעלה, **ובתוס' הרא"ש שם בד"ה ואבע"א בסה"ד** הק' אמאי לא נימא תר"ל כמו במקוה שנמדד ונמצא חסר דהרי בעולה לפניך ואשה בחזקת היתר עומדת ויוציא התר"ל מחזקת הגוף שהיתה שלימה, ותירץ דכיון דאינו חסר ואתאי ל"א דין תר"ל, עיי"ש, והנה רבו בזה תירוצים אחרים מד' גדולי האחרונים בבי' שי' התוס' אמאי ל"א בכהא"ג תר"ל כדיובא בעזהשי"ת להלן, ומדבריהם נלמד דס"ל בדעת התוס' דאמרי' דין תר"ל אפי' כשאינו חסר ואתאי.

אמנם באמת ד' התוהרא"ש צע"ג, דהא בכהא"ג הרי אתיליד הריעותא בגוף הדבר הנידון שהוא האשה שנמצא בה פ"פ וא"כ הרי בכהא"ג אמרי' דין תר"ל אפילו כשאינו חסר ואתאי כדמוכח מסוגיא **בחולין י.א. הנ"ל** בדין טבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ, וצע"ג, ועכ"פ לפי"ז אין הכרח מתירוצי האחרונים הנ"ל דס"ל בדעת התוס' דל"ב לחסר ואתאי כדי לומר תר"ל, דשא"ה דהריעותא אתיליד בגוף האשה, ודו"ק.

\*\*\*

**בגיטין דף ל"א. א.** תנן דקאמר ר' אלעזר המפריש מעות ופירות להיות מפריש ומחלל מהם על מקום אחר ונמצא שאבדו חושש רק במעל"ע, ואמרו שם **בדף ל"א:** דחלוקין עליו חביריו על ר"א בדין מקוה שנמדד ונמצא חסר, והינו דר"א פליג על דין תר"ל וס"ל דאזלינן בתר חזקת הפירות והמעות שהן קיימין והחשש דמל"ע הוא דרבנן כמבואר שם **בתוס' הרא"ש בדף ל"א.א.**

ולכאו' הכא דאיירי ב'אבדו' ומ"מ מבואר בזה דלרבנן דיינינן בזה דין 'תרתי לריעותא' מוכרח לכאו' דדין תר"ל נאמר אף כשאינו חסר ואתאי דהרי אבידת הפירות לא הוי חסר ואתאי, וק' מהכא על הסוברים דדוקא בחסר ואתאי אמרי' דין תר"ל.

ועי' **שו"ת ב"ח [הישנות] סימן א'** שעמד בזה ותירץ דבכהא"ג נחשב כאתיליד הריעותא בגוף הפירות שתיקן אותם דגדר הפרשת תרומ"ע הוא שמכליל כל הפירות להיותם דבר אחד וממילא כשאבדה התרומה נחשב אתיליד ריעותא בפירות המתוקנין עצמם ובכהא"ג שהדבר שאנו דנים עליו הוא בעצמו איתרעי דיינינן דין תר"ל אפי' בלא חסר ואתאי כדמוכח **בחולין י.א. הנ"ל.**

**ובשער המלך תרומות פ"ה הכ"ד ובפרי חדש בגיטין ל"א.א.** כתבו דבאמת הכא ל"ש דין תר"ל גמור כיון דאינו חסר ואתאי, והכא אין הפירות שהפריש טבל 'בודאי' ואינו אלא 'ספק' וכמבואר **בפירש"י גיטין ל"א: ד"ה חלוקין וברמב"ם הלכות מעשר פ"ז ה"ד** וחלוק הוא ממקוה לפי שאינו חסר ואתאי, עיי"ש, ולפי"ז יהיה מוכרח דמאן דס"ל דבחסר ואתאי אמרינן דין תרתי לריעותא לעשותו 'ודאי' כשאינו חסר ואתאי נעשה 'ספק', ומאן דס"ל דבאינו חסר ואתאי אזלי' בודאי בתר שורש הספק יחלוק אף על דין תר"ל כשהוא חסר ואתאי, ודו"ק.

**ובשו"ת חמדת שלמה יו"ד סימן ח'** כ' לחדש דרק כשהתרתי לריעותא הוי ב'חזקת הגוף' הוא דבעי' שתהיה החזה"ג 'חסר ואתאי' כדי לומר בה דין תר"ל, אבל כשהתר"ל אינו בחזה"ג אמרינן תר"ל אף כשאינו חסר ואתאי, ומקוה וחבית הוי 'חזקת הגוף' שהוא שנשתנה גוף המקוה להתחסר וגוף היין להחמיץ ולהכי בעי' שיהיה חסר ואתאי כדי לומר תר"ל, וכן סכין חשיב חזה"ג, אבל כד דיינינן אי אבדו הפירות או שהם במקומם לא חשיב חזה"ג כיון שאין השנוי בגוף הפירות אלא במקומם ובכהא"ג אמרינן תר"ל אף כשאינו חסר ואתאי עיי"ש בדבריו, ועי' מה שית' בזה להלן בעזהשי"ת בגדרי חזקת הגוף.

**ובשו"ת בנין עולם ובחזון איש אהע"ז סי' פ' סק"כ** כ' דהאי 'אבדו' דמתני' כולל בתוכו אף 'הרקיבו' ומה שאמרו דחלוקין עליו חביריו על ר"א קאי על האופן של הרקיבו דבזה שפיר הוי 'חסר ואתאי', אמנם **ברשב"א בגיטין ל"א: ד"ה מהו דתימא בשם התוספתא והירושלמי** כ' בהדיא דאף באבדו ממש פליגי רבנן אר"א ולא רק בהרקיבו עיי"ש.

\*\*\*

**בעירובין דף ל"ה:** מקשי' אדר' מאיר דס"ל דהמניח עירוב ונשרף או תרומה ונטמאת ואין ידוע אם כבר היה כן בביה"ש הר"ז חמר גמל, ומקשי' אמאי לא מוקי ר"מ העירוב על חזקתו, ומשנינן דבספק בעלמא באמת מוקי ר"מ העירוב על חזקתו ובמתני' איירי בספק של תרי ותרי, ועי' **בריטב"א שם ל"ו.א. בשם הר"מ בר שניאור בדעת רש"י** דהא דלא אזלי' בתר 'חזקת ביתו שלא עירב' לשוויי לה ספק היינו משום דאזלי' בתר חזקת 'דבר שהספק בא ממנו' דהיינו העירוב ולא בתר חזקת הנידון המסופק עיי"ש, **ובחידושי הרשב"א שם ל"ה: ד"ה ר' מאיר מטהר** בדעת רבא דבאמת בעירוב הוי 'ספק' מחמת דמוקמינן חזקת ביתו שלא עירב כנגד חזקת העירוב, וכן מבואר **בפירש"י עירובין ל"ו.א. ד"ה העמד טמא על חזקתו** דהוי 'ספק' מחמת דמוקמינן חזקת העירוב כנגד חזקת ביתו שלא עירב [ולהכי לר"י העירוב כשר דבדרבנן מקילינן עיי"ש], וכן מבואר **בתוס' שם ד"ה אמר ר' ירמיה ובתוס' הרא"ש שם ד"ה ור' מאיר מטהר** דאי חזקת שלא עירב חשיבא חזקה הוי הדבר 'ספק' מחמת חזקת התרומה נגד חזקת שלא עירב ואי תחומין דאורייתא דינו להיות חמר גמל עיי"ש, ומבואר שנח' בזה הראשונים ז"ל אי אזלי' בתר חזקת העירוב בתורת ודאי כיון שזה 'שורש הספק' או שמוקמינן חזקת ביתו שלא עירב נגד חזקת העירוב ונעשה 'ספק'.

ולשני השיטות תמוה מאוד, אמאי לא נימא הכא 'תרתי לריעותא' להעמיד העירוב שעכשיו נאבד או נטמא ו'הרי חסר לפניך' בהדי חזקת ביתו שלא עירב ויהיה זה 'תרתי לריעותא' בחזקת העירוב ויתבטל העירוב 'בודאי'.

**ובמחנה אפרים אישות סימן ג'** כ' דהכא כיון דאינו 'חסר ואתאי' ל"א תרתי לריעותא להיותו 'ודאי' שלא עירב ואינו אלא 'ספק' והוכיח בזה מד' רש"י הנ"ל דתר"ל כשאעינו חסר ואתאי הוי 'ספק עיי"ש, וכעיקר החילוק כ' גם **במהר"מ מלובלין עירובין ל"ו.א. על תוד"ה אדרבה** דבמקוה הוי חסר ואתאי ומשא"כ בעירוב עיי"ש, אמנם להשיטות הנ"ל דאמרי' דין תר"ל גם כשאינו חסר ואתאי אכתי קשה.

עוד תי' **במחנ"א שם** דר' מאיר ור' יוסי במתני' בעירובין הנ"ל ס"ל כשיטת ר' שמעון **בנדה דף ב: הנ"ל** דתרתי לריעותא הוי ספק ולהכי הוי ג"כ הכא ספק, [ולפי דרכו נצטרך לומר בדעת **הריטב"א בשם הר"מ בר שניאור הנ"ל** דכ' דאזלי' בתורת ודאי בתר חזקת העירוב דר"מ ור"י ס"ל כדעת ר' טרפון **בקדושין ס"ו: הנ"ל** וכדעת ר' אלעזר **בגיטין דף ל"א.א. הנ"ל** דבתרתי לריעותא אזלי' 'בודאי' בתר חזקת שורש הספק ודו"ק], ועי' מש"כ ע"ד **בשער המלך מקואות פ"ה סוף הכ"ד.**

**ובשער המלך שם** כ' דלדעת ר' יוסי דתחומין דרבנן לא אמרינן בזה דין תרתי לריעותא דבדרבנן לא מחמרינן לומר דין תר"ל אלא הוי רק ספק וספד"ר לקולא עיי"ש, אמנם דבריו תמוהים דאכתי תיקשי לר' מאיר דס"ל שם דתחומין דאורייתא ומ"מ מפורש בד' הגמ' והראשונים הנ"ל דאזלי' בתר חזקת העירוב בודאי או בתר שתי החזקות להיותו ספק ולא אזלי' בודאי בתר חזקת ביתו שלא עירב משום תר"ל.

**ובשו"ת אחיעזר ח"ב סימן ב' אות י'** כ' ליישב לשיטת הסוברים דאמרי' תר"ל אף כשאינו חסר ואתאי וא"כ אמאי בעירוב לא נימא דין תר"ל, דל"א דין תר"ל אלא במקוה שכל הנפקותא שלה הוא רק לגבי הטובלים ולא לגבי המקוה בעצמה, וכן בחבית שמה שהיין נעשה חומץ הנפקותא בו רק לגבי תרומה ממנו על מקום אחר ולא לגבי עצמו, אבל בתרומה ונטמאת שהנפ"מ גם להתרומה עצמה אי נטמאת או לא לא אמרי' דין תר"ל להכריע בודאי נגד חזקת התרומה שלא נטמאת עיי"ש באורך, אמנם דבריו נסתרים מד' **התוס' חולין י: ד"ה ודילמא** שכ' לדון דין תר"ל בבית המנוגע והתם הרי הנפ"מ גם לגבי הבית בעצמו שיש עליו ג"כ דינים מחמת הנגע ומ"מ דנו בזה התוס' דין תר"ל, והתוס' שם הרי ס"ל דאמרי' תר"ל אף כשאינו חסר ואתאי ולהכי עמדו בקו' אמאי לא נימא בנגע תר"ל, ולשיטתם הקו' בסוגיא דעירובין הנ"ל במקומה עומדת אמאי לא נימא בזה תר"ל, [ואפשר דהתוס' בחולין יסברו כדעת **התוס' הרא"ש בעירובין ל"ה:** דאין בכלל חזקה כזו חזקת ביתו שלא עירב כיון דהספק כבר נולד בביה"ש שהוא זמן קניית שביתה של ביתו].

\*\*\*

**בקדושין דע"ט.א.** פליגי רב ושמואל לענין קדשה אביה בבוקר וקידשה עצמה בערב ביומא דמישלם שית והרי היא בוגרת לפנינו, דרב סבר דאין חוששין לקידושי האב כיון דבוגרת לפנינו, ושמואל סבר דחוששין לקדושי שניהם, **ובתוס' שם ד"ה קידשה אביה** כתבו דבאופן שרק קידשה אביה מודה שמואל דאין חוששין לקידושיו 'דאמרינן העמד אשה על חזקת פנויה והרי היא בוגרת לפנינו', **ובתוס' הרא"ש שם ד"ה קדשה אביה** ביאר 'כיון דאיכא תרתי לריעותא דאוקמה בחזקת פנויה והרי היא בוגרת לפנינו', ומבואר דבעי' לדין 'תרתי לריעותא' כדי להעמידה אחזקת פנויה ובל"ז דבוגרת לפנינו אכתי חיישינן לקידושי האב, ובע"כ דשמואל מודה דחזקת נערות מצד עצמה הוי חזקה גם ביומא דמישלם שית ורק דהיא חזקה קלישא דסגי בבוגרת לפנינו כדי לעשות ספק לשמואל ולרב להכריע לגמרי.

ומפורש לפי"ז בתוס' ותוס' הרא"ש דבכהא"ג אמרינן תרתי לריעותא של 'בוגרת לפנינו' ו'חזקת פנויה' להכריע בתורת ודאי נגד החזקת נערות, וקשה בזה לשיטת **התוס' הרא"ש בחולין דף י: הנ"ל** דלא אמרינן דין תר"ל אלא ב'חסר ואתאי' א"כ הכא הרי הבגרות הוא בב"א [וכמפורש **בחידושי מהרי"ט קדושין דף דס"ו: בד"ה אדם זה בחזקת טמא** דהבגרות הוא בב"א ולא חסר ואתאי] ולמה יש בזה דין תר"ל, וי"ל בפשטות, דהכא דה'בוגרת לפנינו' לחוד כבר משוי להיות ספק כיון דחזקת נערות גרועה בכהא"ג סגי בתוספת חזקת פנויה להכריע הדבר בודאי, וכל מה דבעי' 'חסר ואתאי' הוא רק כשחזקת שורש הספק הוי חזקה גמורה דלא סגי בחסר לפניך כדי לבטלה אז כדי שתתבטל ע"י חזקת הנידון בעינן שיהיה החסרון 'חסר ואתאי' ופשוט, ודו"ק.

אמנם **בבית מאיר בחידושיו על קדושין ע"ט.א.** נקט דסימני הבגרות הוי באופן של 'חסר ואתאי' וכ"כ **במלבושי יו"ט חזקות סימן י"ב** ולדבריהם מעיקרא לק"מ.

\*\*\*

**בתוס' כתובות ע"ה: ד"ה אבל היכא דליכא חזקה דממונא** כתבו דאף ר"י דאזיל בתר חזקה דממונא לענין איסור אשת איש מודה אזלי' בתר חזקה דגופא שנפלו בה המומין אח"כ ולא בתר חזקת פנויה ואם נתקדשה לאחר אין חוששין לקידושיו, והק' דהא איכא בזה 'תרתי לריעותא' הרי מומין לפניך והעמידנה אחזקת פנויה, ועיי"ש מה שתי', וכ"ה **בתוס' הרא"ש שם.**

ותימה בזה לשיטת **התוס' הרא"ש בחולין י: הנ"ל** דלא אמרינן דין תר"ל אלא ב'חסר ואתאי' ובל"ז אזלי' בתר חזקת שורש הספק א"כ מאי קשיא ליה במומין דנימא תר"ל והא אינו חסר ואתאי, ועי' מש"כ בזה **הגר"נ פרצ'וביץ' זצ"ל באוהל אברהם על כתובות דף ט.א.**

\*\*\*

**בתוס' גיטין דף י"ז.א. בד"ה משום בת אחותו** הקשו בהא דיכול לחפות על בת אחותו בגט שאי"ב זמן ולומר דאיגרשה לפני הזנות ואמאי לא נוקמה אחזקת אשת איש ונימא דהשתא הוא דאיגרשה, ותירצו 'כיון שהיא גרושה בפנינו ועוד אדרבה אוקמה בחזקת צדקת שלא נבעלה כשהיא אשת איש', וכ"ה **בתוס' הרא"ש שם,** ועי' **בפני יהושע שם ע"ד התוס'** שביאר דהכוונה דאיכא בזה 'תרתי לריעותא' של גרושה בפנינו וחזקת פנויה נגד חזקת אשת איש, וכ"ה פשטות ד' התוס' והתוס' הרא"ש, ותמוה לשי' **תוס' הרא"ש בחולין דף י: הנ"ל** דל"א דין תר"ל אלא ב'חסר ואתאי' הרי הכא הגירושין הוא בב"א ואמאי אמרי' בזה תר"ל, וצע"ג.

ומיהו דעת כמה אחרונים דאין כוונת התוס' לדין תר"ל אלא תירצו שני תירוצים, וכמו שהובא דבריהם בעזהשי"ת **בקונ' מראי מקומות בעניני חזקות-א** ולדבריהם לק"מ.

**ביסוד הריעותא של 'חסר ואתאי'**

**הרמב"ן חולין דף י.א. בד"ה ואיכא דקשיא ליה** כ' 'דמקוה אכל גברא דטביל ביה חסר ואתאי חסר ואתאי אע"ג דלא ידעי מאיזה שעה חסר מארבעים סאה משעה שחסר תולין להחמיר', ומבואר בדבריו דאעפ"י שלענין החסרון ממ"ס אין שום סיבה שלא לומר 'השתא הוא דחסר' מ"מ עצם הדבר שצורת החסרון אינו בב"א אלא במקצת מקצת עד שנחסר השיעור זהו גריעותא בחזקה קמייתא ובהא"ג הוא דאמרי' תר"ל.

אמנם **בשו"ת הב"ח הישנות סימן א' בד"ה והנה אשוב על דבריך** כ' דהריעותא דחסר ואתאי הוא רק מפני שכל חסרון אפי' פורתא כבר פוסל הטבילה 'הילכך כיון דחסר ואתאי איתרע ליה חזקה מקמי הכא טובא ולא ידעינן מאימת אזלינן לחומרא', והיינו דמיירי בכהא"ג שחסרון המקוה הוא כבר יותר משיעור הנצרך כדי לפוסלו וכיון דחסרון זה דרכו להיות שלא בב"א א"כ הרי שעה אחת לפני שבדקנוהו ודאי פסול היה ול"ש לומר בזה 'השתא הוא דחסר' ושוב לא מוקמינן בכהא"ג אחזקה כלל ומספקינן משעת המדידה הראשונה, [ובזה חילק שם דלגבי שוחט ששכח ההלכות ל"ש לומר דהוא חסר ואתאי כיון דהשכחה של ההלכות המעכבות נעשית בב"א עיי"ש], וכ"כ **בפרי מגדים יו"ד סימן ק"ה במשבצות זהב סק"ג** דאע"ג דבפשטות משמע דהא דחסר ואתאי ענינו 'דמעט מעט רגיל להתחסר הילכך חזקה דמעיקרא לא אלימתא', מ"מ מד' **רש"י בנדה דף ב: בד"ה חסר ואתאי** שכ' 'ואיתרע חזקה מקמי הכא טובא ולא ידעינן מאימת' משמע דכוונתו דהוא בכהא"ג 'דכל שיצאה זמן מה וא"א לתת גבול לומר עתה ממש מחזיקין לדינא למפרע אף לחולין' ודימה הדברים לד' **הרשב"א בחולין דף י"א ובתה"א [בית ג' שער ו' דף צ"א:]** לגבי גבינות דדוקא בטרפות שאפשר לומר דהשתא ממש נטרפה מוקמינן אחזקה משא"כ בהוגלד וידוע שלא עכשיו ממש נטרפה ורק לא ידעינן שיעור זמן הקדימה לא מוקמינן כלל אחזקה בכהא"ג ע"ש, ועי' עוד **בפמ"ג יו"ד סי' פ"א במשב"ז ססק"ג** שהבין כן בי' 'חסר ואתאי' שענינו שבודאי שעה אחת לפני הבדיקה יצא בודאי מחזקתו ואף ללא ה'תרתי' לא אזלי' בתר מעיקרא במקום ההשתא בכהא"ג, והק' ע"ז מנדה דמוקמינן לה בחזקת טהרה וכ' דאינו ראיה ולא פירש למה עיי"ש, וכעיקר דרך זה בבי' 'חסר ואתאי' כ' **בשו"ת בנין עולם יו"ד סי' א' אות י"ג** ע"ש.

ועיין **בתורת יקותיאל סימן י"ח סק"ז** שהאריך לחלוק על דרך זה והק' ע"ז, א. מי לא עסקינן במקוה שנחסר בו שיעור זה שאפשר לומר שנעשה עכשיו סמוך לבדיקה, ב. **בנדה דף ב:** אמרי' בגמ' דאף לאשה יש גריעותא זו 'דילמא הגס הגס חזיתיה', והנה באשה הרי יכול להיות שראתה הכל עכשיו סמוך לבדיקה ומאי איכפ"ל 'דילמא' הגס הגס חזיתיה הא מ"מ איכא לאוקמה אחזקתה ולומר 'השתא הוא דחזאי', ובע"כ דהריעותא ד'חסר ואתאי' הוא בעצם סוג החזקה שבזה שהחסרון שאנו דנים עליו דרכו להיות מעט מעט הוי חזקה גריעא ולא מוקמינן בתרה בתרתי לריעותא, אלא שמאחר שלגבי הזמן האחרון החסרון שאנו דנים עליו הוא חסר ואתאי אז אפילו לגבי זמן הסמוך למדידה הראשונה שאם היה אז חסרון הנצרך לפסול המקוה היה זה בע"כ בב"א מ"מ כבר לא מוקמינן על החזקה אף לגבי זמן המוקדם כיון שלגבי זמן המאוחר איתרע החזקה בחסרון של חסר ואתאי ובזה ביאר ד' רש"י הנ"ל ועיי"ש באורך.

\*\*\*

**ובתוס' נדה דף ב: בד"ה התם תרתי לריעותא** כ' לחלק דגבי מקוה הרגילות להיות חסר מעט מעט משא"כ בנגע הרגילות להיות פחות מכגריס בב"א, והוסיפו התוס' דכשיצא הכהן מן הבית גזה"כ הוא שיהיה הבית טמא אפילו נתחסר הנגע בתוך הזמן עיי"ש, ועי' **במהר"מ מלובלין שם** שבי' דכוונתם להק' דאעפ"י שאינו חסר ואתאי ואין כאן 'תרתי לריעותא' יהיה הדבר עכ"פ 'ספק' מחמת חזקת הבית מול חזקת הנכנס לבית ואמאי מטמאינן ליה 'בודאי' וע"ז תי' התוס' דגזה"כ שאפילו אם באמת נתחסר לפני יציאתו ה"ה טמא עיי"ש, ודבריו צ"ב רב דא"כ מאי איכפ"ל דהוי תרתי לריעותא דנימא ג"כ להך גזה"כ, ועיין מש"כ בביאור ד' התוס' **בשו"ת חכם צבי סי' ג'** ועי' מה שהאריך בבי' ד' התוס' **בתורת יקותיאל הנ"ל.**

1. ועוד סותר הרי"ד למש"כ **בתוס' רי"ד נדה ב.א. בד"ה שמאי אומר** דלהכי אמרי' דטעמא דשמאי משום דהעמד אשה אחזקתה ולא משום חזקת טהרות משום דב'ודאי נגע' לא מוקמי' טהרות אחזקתייהו, וזה סותר לדבריו בדף ב: דלמסקנא לא מוקמי' אחזקת האשה אלא אחזקת טהרות, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואמנם תמוהה ראיית הגמ' והתוס' והתוס' הרא"ש מהכא דאזלי' בתר חזקה אפי' בחסר לפניך, דדילמא טהרתו של הנוגע הוא משום 'חזקת טהרה' דאית ליה וחזקה זו לא איתרע ב'חסר לפניך', ולסוברים דב'ודאי נגע' לא מוקמי' אחזקה ניחא הראיה, אבל שיטת התוס' הרי מפורשת בכ"ד דאזלי' בתר חזקה אפי' ב'ודאי נגע' וצע"ג. [↑](#footnote-ref-2)