שמעתתא דעירוב תבשילין_1
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / יו_ט - הרב משה אפרים ליברמן

**פתיחה בגדר האיסור לבשל בלי עירוב תבשילין**

הנה מבואר במתני' שאסור לבשל מיו"ט לשבת בלי עירוב תבשילין ויש לעיין בגדר איסור זה האם יסודו מחמת איסור מלאכה והיינו שאף שמן התורה מותר גם בלי עירוב מ"מ מדרבנן אסור ורק ע"י העירוב ניתר האיסור דרבנן או דלמא מצד מלאכה ליכא איסור כלל ורק שיש איסור חדש על מי שלא עירב ובגדר קנס ולכאורה מצינו שיש קנס למי שלא עירב מיו"ט לשבת וכדאיתא לק' יז ע"א שמי שלא עירב קמחו נאסר ולכן אסור גם לאחרים לאפות לו כל זמן שהקמח שייך לו ומשמע שאיסור זה מקנס הוא [וכ"כ בתלמיד הרמב"ן וכ"כ במחצה"ש סי' תקכ"ז ס"ק כ"ז]

והנה בעיקר מה שהותר לדעת רבה לבשל מיו"ט לשבת אף דבעלמא מודה רבה שעכ"פ יש איסור דרבנן לכאורה מצינו שנחלקו בזה הראשונים דיעוי' בבעה"מ פסחים שם שכתב שכמו שמצינו שהתירו בהנך בני באגא לק' כא ע"א לסמוך על הואיל כיון שהוא שעת הדחק כמו כן כשצריך לבשל מיו"ט לשבת כיון שאין לו זמן אחר לבשל אין לך שעת הדחק גדול מזה ולכן מעיקר הדין היה לנו להתיר גם בלי עירוב תבשילין אלא כדי שיברור מנה יפה לשבת הצריכו לערב ע"ש ומבואר לדבריו שכיון שהוא שעת הדחק ליכא איסור מלאכה כלל [שהרי אין בזה היתר מיוחד לצורך שבת אלא טעם ההיתר הוא משום דלא גרע משאר שעת הדחק ושם הרי מותר גם בלי עירוב] וחיוב עירוב מילתא אחריתא הוא ולפי זה מה שאסור לבשל כשלא עירב ע"כ קנס בעלמא הוא.

אולם בעיקר מש"כ הבעה"מ להוכיח ממה שהותר לבני באגא לסמוך על הואיל שה"ה כל שעת הדחק הותר, עי' לק' שם בע"ב דאמרי' שריב"ל פליג על היתרו של ר"ה דבני באגא וביאר שם בחי' הרא"ה דכיון דחזינן שריב"ל אסר להזמין עכו"ם ביו"ט לסעודה שמא ירבה בשבילו ואע"פ שאם ירבה בשבילו לא יהיה בזה איסור תורה כיון דשייך בזה הואיל ומיקלעי אורחים אפ"ה גזר בה הרי שהאיסור דרבנן לבשל במקום דשייך הואיל איסור חמור הוא וא"כ אין להתירו לכל שעת הדחק ע"ש ולדבריו ע"כ מה שהותר לבשל מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין היתר מיוחד הוא וכן מבואר בר"ן לעיל (ב' ע"א) וז"ל "דמשום הואיל לא פקע אלא איסורא דאורייתא ואכתי אית ביה איסורא דרבנן ולהכי מצטרכי עירובי תבשילין למשרייה" ומבואר שהעירוב תבשילין בא להתיר האיסור דרבנן של מלאכת יו"ט [וכ"כ בביאור הגר"א סי' תק"ג ס"א] וכ"כ בחי' לפסחים מו ע"ב "משום הואיל פקע ליה איסורא דאורייתא ונהי דאכתי פש ליה איסורא דרבנן וכו' ההוא איסורא דרבנן שרינן ליה משום עירובי תבשילין" ע"ש.

**עושה תבשיל לשם עירוב**

עי' ראבי"ה סי' תשמ"ח שלכתחילה צריך לעשות תבשיל לצורך העירוב כדתנן "ועושה תבשיל מערב יו"ט" וכ"כ בב"ח מובא בביה"ל סי' תקכ"ז סעיף ו' (ד"ה עדשים) וע"ש שצידד שאולי סגי במה שבישלו לצורך שבת ועי' יש"ש פ"ב סי' ח' שנקט שטעם ההידור הוא משום ביזוי מצוה והיינו שכל שלא נעשה לצורך המצוה רק לוקח מה שיש לו בבית אינו כבוד למצוה וא"כ לכאורה צריך לבשל לצורך העירוב ולא סגי במה שלוקח ממה שבישל לשבת.

**בית שמאי אומרים שני תבשילין**

בטעמו של בית שמאי נחלקו הראשונים דעי' רמב"ן במלחמות שכתב שא' כנגד צלי וא' כנגד מבושל ואילו בפסקי הרי"ד כתב ששני תבשילין הוא סעודה חשובה כדאשכחן בערב תשעה באב.

**אמר שמואל דאמר קרא זכור וכו'**

עי' בר"ן שביאר "זכרהו מיו"ט שבא לאסור עליך שלא תאסור עליך שלא תבשל לו והזכירהו בערוב כדי שתוכל לבשל לצורך השבת ולא כן פירש"י ז"ל" וכ"כ שם בחי' הרא"ה. והיינו לטעמייהו שהאיסור לבשל בלי עירוב אינו מלתא דתקנת עירוב תבשילין דאדרבה האיסור הוא מלתא דאיסור מלאכה והעירוב בא להתיר איסור זה ועי' ראש יוסף שכתב לדייק כדברי הר"ן מלשון המשנה "יו"ט שחל להיות ערב שבת לא יבשל בתחילה מיו"ט לשבת וכו'" ומשמע שהאיסור בישול הוא גם לפני דיני עירוב תבשילין שאילו לדעת בעה"מ שעיקר האיסור בישול אינו אלא מפני שלא עירב היה למשנה מקודם להעמיד שיש חובת עירוב ואח"כ לומר שמי שלא עירב קנסי' ליה ולא יבשל לשבת וע"ש מש"כ בזה.

**אמר רבא כדי שיברור וכו'**

עי' פירש"י שלדעת רבא תקנת עירוב הוא משום שיש חשש שמתוך שהוא עסוק בשמחת יו"ט יכלה כל מאכליו ביו"ט ולא ישאיר לצורך שבת לכן ע"י שמערב בערב יו"ט יזכור להשאיר לצורך שבת. אך במאירי כתב שהחשש הוא שלא יכין לצורך שבת אלא אגב יו"ט וע"י העירוב זוכר להכין בשבת לעצמו וע"ע בתלמיד הרשב"א שפי' באו"א ע"ש. [ועי' בית מאיר סימן תקכ"ז סעיף י"ד ובחי' לק' כב ע"א שר"ל שגם רבא בעצמו מודה לר' אשי ורק בדעת שמואל אמר טעם זה ע"ש]

והיינו שלדעת רבא עיקר העירוב הוא לכבוד שבת שכדי שלא יכלה כל המאכלים שבישל בסעודת יו"ט צריך לערב לפני יו"ט וע"י זה יזכור להשאיר לצורך שבת ואילו לדעת ר' אשי עיקר העירוב הוא לכבוד יו"ט שכיון שאם יבשל ביו"ט לצורך שבת יבואו גם להקל לבשל לצורך חול לכן לא הקילו אלא באופן שהתחיל כבר לבשל לשבת מבעוד יום ושוב אין הבישול ביו"ט אלא כגומר בישולו והנה מבואר במתני' שרק מי שעשה עירוב מותר לו לבשל מיו"ט לשבת ולכאורה בטעם הדבר חלוק ביסוד לדעת רבא מלדעת ר' אשי והיינו שלדעת ר' אשי שעיקר העירוב שלא יבואו להקל מחמת בישולו ביו"ט לשבת לכן לא התירו לבשל אלא בעירב מבעוד יום שכבר התחיל הכנת השבת לפני יו"ט שבלא"ה יש חשש שיבואו לבשל גם לצורך חול אבל לדעת רבא הרי אין העירוב שייך כלל להיתר הבישול שעיקר העירוב אינו אלא כדי שיזכור להשאיר לצורך שבת וצ"ל שהוא קנס מדרבנן שכל שלא עירב אסור לו לבשל וכן צידד בראש יוסף ע"ש.

ועי' שיטמ"ק שיש נפק"מ בין רבא לר' אשי שלדעת ר' אשי העירוב בא להתיר הבישול ולכן נחשב כמתקן ואסור לערב ביו"ט אבל לדעת רבא אין בעירוב משום מתקן והיינו שאינו אלא מצוה לערב ולא שהעירוב מתיר הבישול ע"ש.

**נפק"מ בין רבא לר' אשי**

ולכאורה לפי זה יוצא שיש נפק"מ גדולה בין רבא לר' אשי במי שאינו צריך לבשל ביו"ט לשבת כגון שכבר הכין כל מאכלי שבת מלפני יו"ט שלדעת ר' אשי שעיקר העירוב אינו אלא שלא יבואו להקל לבשל גם לצורך חול א"כ כל שאין בדעתו לבשל ביו"ט לשבת אין לו שום צורך לערב אבל לדעת רבא שיסוד העירוב הוא כדי שיזכור את השבת לכאורה אין שום נפק"מ כלל אם צריך לבשל ביו"ט לצורך שבת או לא ובכל אופן יש מצוה לערב [עי' בספר עירוב תבשילין הערוך בסופו במכתבו של הגרמ"ש אוירבך שליט"א מה שהביא מאחיו הגרא"ד גאב"ד טבריה שליט"א] אולם יעוי' ברא"ש ס"א שחיפש נפק"מ בין רבא לר' אשי ולא מצא אלא לעניין אם מותר לערב לפני ערב יו"ט וצ"ע למה לא כתב נפק"מ פשוטה הנ"ל.

ולכאורה ישנה עוד נפק"מ באופן שעשה עירוב ונאכל ביו"ט לאחר שאכל סעודת יו"ט ולפני שבישל לצורך שבת שלדעת ר' אשי שעיקר העירוב הוא כדי שלא יבואו להקל לבשל לחול ממה שהתירו לבשל לשבת ודאי שעיקר ההיתר של עירוב תבשילין הוא ע"י שהוא קיים בשעה שמבשל לשבת שרק אז אפשר לדון בישולו ביו"ט לשבת כגומר הבישול של ערב יו"ט אבל לדעת רבא שעיקר העירוב אינו אלא כדי שיזכור ולא יכלה כל מאכליו בסעודת יו"ט נמצא שכל שהעירוב היה קיים בשעה שאכל סעודת יו"ט שוב נתקיים שפיר תקנת העירוב ושוב א"א לקנסו בנאבד או נאכל עירובו וצ"ע כנ"ל למה לא כתב הרא"ש נפק"מ זו וכבר העירו בזה הצל"ח והרש"ש. ועוד צ"ע דמשמע שמהני עירוב גדול העיר כל שמודיע לו לפני שמבשל אע"פ שכבר אכל סעודתו ונמצא שאין שום תועלת בעירוב זה וכבר עמד בזה הפנ"י.

ולכאורה היה משמע לפי זה שגם לפי רבא אין גדר האיסור משום קנס אלא שחז"ל לא התירו לבשל אלא כשממשיך הבישול והטעם שאמרו כן הוא כדי שיברור אבל לא שזהו גדר העירוב [והרי בביאור הגר"א סי' תק"ג הוכיח ממה שחייבו עירוב שע"כ יש איסור דרבנן לסמוך על הואיל והיינו שהטעם של כדי שיברור הוא רק טעם למה תיקנו חז"ל ההיתר בצורה של עירוב] ולכאורה יש להוכיח כן שהרי לדעת הר"ש מבונבורק [מובא בסמוך] מותר לרבא לערב ביו"ט בעצמו וא"כ היאך אפשר לאסור הבישול לפני העירוב הרי ל"ש כל לקנסו והרי עדיין יש בידו לערב וע"כ שגדר האיסור הוא שחז"ל אסרו הבישול בלי עירוב.

**תנן עושה תבשיל מערב יו"ט**

מבואר שלדעת רבא מעיקר הדין היה מן הראוי לעשות עירוב תבשילין ביו"ט עצמו ורק מחשש שמא יפשע לא התירו ועי' מרדכי סי' תרע"א שהורה הר"ש מבונברק שכיון שמעיקר הדין לדעת רבא היה מותר לערב ביו"ט עצמו ורק מחשש פשיעה חייבו לעשות עירוב תבשילין מערב יו"ט לכן מי ששכח ולא עירב בערב יו"ט כיון שלא פשע מותר לו לערב ביו"ט ועי' ב"י סו"ס תקכ"ז שמדברי הפוסקים אינו נראה כן שלא התירו לערב אלא ביו"ט שני ובתנאי ע"ש. והנה עי' שעה"צ ס"ק ס"ו דקי"ל כר' אשי שהוא בתרא וא"כ פשיטא שאין לסמוך על דברי הר"ש הנ"ל וכ"כ הצל"ח [ועי' שו"ת כת"ס או"ח סי' ע"ח] ובנהר שלום סק"א כתב טעם נוסף שאין לסמוך על הר"ש, שכיון שמחמת חשש פשיעה תיקנו לערב מערב יו"ט ממילא גם בדיעבד אינו מועיל לערב ביו"ט ע"ש. [ועי' ב"י ריש סימן תקכ"ז שנקט שמה שכתב המרדכי סימן תרע"ג בשם הר"ש הנ"ל שתבשיל שנתבשל מערב יו"ט יכול לסמוך עליו ביו"ט לשם עירוב הוא לטעמו שאפשר לערב ביו"ט אך בנהר שלום סק"א כתב שי"ל שעיקר החסרון בעירוב ביו"ט היינו במבשל העירוב ביו"ט אבל כשמבשל העירוב בערב יו"ט, אע"פ שמייחדו רק ביו"ט שפיר שייך בזה יסוד תקנת עירוב שנחשב רק כגומר והולך וממילא גם לר' אשי יועיל, ע"ש.]

**טעם ההיתר לערב ביו"ט**

אך לכאורה צ"ע בעיקר קושיית הגמ' היאך ס"ד להתיר לערב ביו"ט הרי בעצם הנחת עירוב יש איסור דרבנן של מתקן וכמבואר ברש"י לק' יז ע"א (ד"ה דלמקני) ע"ש פנ"י ועי' שמחת יו"ט לק' טז ע"א ובשו"ת אבני נזר סי' שצ"ט אות ה' ועי' רוקח סי' ש"א [הביאו הב"י סו"ס תקכ"ז] שמי ששכח להניח עירוב ערב יו"ט לא יניח עירוב ביו"ט ואם עבר והניח מה שעשה עשה והו"ל כאיסור להפריש תרו"מ דאמרי' מה שעשה עשה ע"ש. אך מדברי השיטמ"ק משמע שבזה יש לחלק בין רבא לר' אשי שלדעת ר' אשי כיון שאסור לאכול בלי עירוב והיינו שהעירוב מתירו לאכול מש"ה אינו יכול לייחד עירוב ביו"ט כיון שיש בזה משום מתקן משא"כ לרבא אין העירוב מתיר רק מי שלא עירב קנסו אותו ולכן אין בעשיית עירוב משום מתקן ודו"ק.

**הטעם שהנחת עירוב חשוב מתקן**

הנה בעיקר מה דמשמע ברש"י לק' שהנחת עירוב חשוב מתקן יש לדון בזה כמו שהעיר הגר"א פוגל שליט"א שלכאורה כיון שגדר היתר הוא שרק לגמור התירו לצורך שבת ולא להתחיל נמצא שהעירוב הוא רק היכ"ת שיחשב כגומר אבל אין זה מתיר שום איסור אך באמת לכאורה מצינו מחלו' הפוסקים בגדר דין זה

דהנה יעוי' טור סי' תקכ"ז "וכשם שאסור לבשל לעצמו כך אסור לבשל לאחרים אפילו בביתם שאין העולם יודעים שהוא לאחרים" וע"ש ב"י שנתקשה בטעם זה וכתב טעם אחר וז"ל "אלא הטעם הוא מפני שכיון שלא עירב הוא נאסר לאפות ולבשל כלל לא לו ולא לאחרים כשם שאסור לבשל מיו"ט לחול לא לו ולא לאחרים" ע"כ. ולכאורה סברת הב"י צ"ב שהרי מבואר בראשונים בסוגיין שלדעת ר' אשי גדר ההיתר של עירוב תבשילין הוא שע"י שהתחיל לבשל מערב יו"ט וביו"ט אינו אלא כגומר והולך שוב לא יבואו להתיר ע"י זה לבשל לצורך חול כיון שגם לצורך שבת לא התירו אלא לגמור הבישול מערב יו"ט ומשמע לפי זה שמה שהחמירו ואסרו למי שלא עירב לבשל מיו"ט לשבת אין הטעם שרק למי שעירב התירו לבשל ומי שלא עירב באיסורו קאי אלא שכיון שלא התירו אלא לגמור נמצא שרק מי שעירב יכול לבשל שרק אצלו נחשב הבישול ביו"ט כגמר הבישול של ערב יו"ט ולפי זה לכאורה שפיר יש להתיר למי שלא עירב שיבשל למי שעירב שכיון שהבישול נעשה למי שעירב שפיר נחשב כגמר הבישול של ערב יו"ט.

ועצם הסברא כתב הב"י בעצמו בדעת העיטור המובא בטור שם שס"ל שמותר למי שלא עירב לבשל למי שעירב וז"ל "אבל קמח של אחרים שהניחו עירוב מותר לו לאפותו לצרכם דשלוחו של אדם כמותו" וצ"ע בדעת הב"י.

ונראה מבואר בדעת הב"י שאע"פ שטעמו של עירוב תבשילין הוא כדי שיתחיל בבישול לשבת מערב יו"ט מ"מ אין זה גדר ההיתר ועיקר ההיתר תלוי במי שעירב שכל שעירב התירו לו בכל גווני וממילא מה שאסרו למי שלא עירב אינו משום שא"א לדון בישולו כגומר והולך אלא משום שמי שלא עירב לא התירו לו לבשל מיו"ט לשבת ולכן כתב הב"י שכמו שאסור לבשל לצורך עצמו כמו כן אסור לו לבשל לצורך אחרים שאצלו הבישול לשבת הוי כמו בישול לצורך חול.

**בשלמא לרב אשי דאמר וכו'**

ברש"י מבואר שלר' אשי עיקר גדרו של העירוב הוא להחשיב הבישול כגומר ממה שבישל מערב יו"ט ולכן צריך לערב בערב יו"ט אך מדברי השיטמ"ק הנ"ל משמע שרק מחמת איסור מתקן א"א לערב אבל ההיתר של העירוב שייך גם בעירב ביו"ט עצמו וי"ל דהיינו טעמו שעצם הבישול כבר עשה מערב יו"ט ורק הייחוד עשה ביו"ט ולפי זה אם עשה תבשיל ביו"ט ע"י ריבוי בשיעורים בלאו מתקן לא יועיל העירוב אך יעוי' בתוס' רי"ד שכתב הפוך מגירסתינו ומדבר מבואר שמותר לקחת ממה שהכין ליו"ט ולערב והיינו שא"צ להיות גומר והולך מחול אלא עיקר לא תחילת הבישול.

**לערב לפני ערב יו"ט**

עי' רא"ש סי' א' שכתב נפק"מ בין טעמו של רבא לטעמו של ר' אשי אם אפשר לערב לפני ערב יו"ט שכדי לזכור בעינן ערב יו"ט דוקא אבל כדי שלא יאמרו סגי במה שיש עירוב ע"ש. [אולם ביש"ש סי' א' כתב דפשוט שגם לר' אשי אינו מועיל אלא במניח עירוב בערב יו"ט, וכ"כ בראשון לציון ועי' בחי' המאירי שכתב שאין שום נפק"מ בין רבא לר' אשי, ע"ש] ובאו"ז סי' שמ"ז כתב, "קצת תמהון הוא דהואיל ורבא ור' אשי תרוייהו ס"ל דעירובי תבשילין משום הכירא הן באין מעתה סברא הוא שיצטרך בכל ערב יו"ט להניח עירובי תבשילין", וכ"כ בכל בו סימן נ"ט [הובא בב"י] שלכו"ע צריך לערב בערב יו"ט ויסוד דבריהם ע"פ המבואר ברמב"ם פ"ו מהל' יו"ט ה"ב שאף לדעת ר' אשי יסודו משום היכר, וכ"כ הרשב"א בעבודת הקודש ריש שער ד' ולכן אע"פ שגם אם בישלו לפני ערב יו"ט חשוב הבישול ביו"ט כהמשך לאותו בישול, מ"מ ליכא בזה היכר לזכור שאסור לבשל מיו"ט לחול.

**עדשים שבשולי הקדרה**

עי' פירש"י שנשארו בלא מתכוין ומשמע שיש בזה חידוש דס"ד שנתבטל לקדרה והיינו אפילו בגוררו שסו"ס כבר נתבטל ממנו חשיבותו ועי' בפסקי הרי"ד שביאר ע"פ זה מה שאמרו וה"מ דאית ביה כזית דלכאורה צ"ב הרי בכל עירוב צריך כזית ומאי קמ"ל אלא דהכא באו לחדש שצריך שיהא כזית במקום אחד דאל"כ בטל לגבי הקדרה ובשפ"א ביאר באו"א דכדי לחול עליו שם עירוב תבשילין בעינן שיחשב כנתבשל לצורך שבת ובקדרה שעיקרו לצורך יו"ט ונשאר בשולי הקדרה קצת בכה"ג בעינן כזית מתבשיל זה אבל א"א לצרף לכזית במק"א שבפחות מכזית ודאי נתבטל לשאר התבשיל וא"א לייחדו לצורך שבת.

**שמנונית שע"ג הסכין גוררו וכו'**

בהערות להגריש"א ז"ל ר"ל שהטעם שצריך לגררן בשמנונית היינו ע"פ דברי הרשב"א המובא בט"ז יו"ד סימן י' סק"ו ששומן הטח ע"פ הסכין נפגם בלינת לילה וא"כ שוב לא יהא ראוי לעירוב. הנה בגמ' לא אמרו מגררן אלא בשמנונית ע"ג סכין ומשמע שבעדשים שבשולי הקדרה א"צ לגררם וכן מבואר באו"ז סי' שמ"ג שכתב "וכגון שהתנה מערב יו"ט ואמר אם נשארו עדשים בשולי קדירה יהא מותר לי לעשות צרכי בשבת" ומשמע שעושה עירוב על העדשים שישארו ביו"ט לאחר אכילתו. אך במאירי בר"י מלוניל ובשיטה לא נודע למי כתבו גם בעדשים שצריך לגרדו מערב יו"ט וכ"כ לדינא במשנ"ב סק"כ.

**דגים קטנים מלוחים וכו' ואם צלאן נכרי וכו'**

מבואר שרק לאחר הצלייה אפשר לערב אבל במליחה לבד לא מהני וכן משמע שם בע"ב שאמרו "תבשיל זה צלי ואפילו כבוש וכו'" ולא הזכירו מליח וכ"כ המאירי ור"י מלוניל וכן פסק הב"ח סי' תקכ"ז ס"ג והיש"ש פ"ב סי' ט' והביאו לדינא המג"א סק"ג וע"ש שביאר שטעם החילוק בין כבוש למליח הוא ממה דאמרי' כבוש הרי הוא כמבושל דמשמע כבישול ממש ואילו במליח אמרו הרי הוא כרותח, ומשמע שאינו כצלי ממש ואינו אלא לעניין פליטות ובליעות [וכה"ג כתב הב"ח, ועי' צל"ח לק' ע"ב] אמנם עי' בשו"ת חכם צבי סי' ק"ל שהרמב"ם ורי"ף לא גרסו בגמ' אלא דגים קטנים ולא מלוחים [ובראשון לציון שם ר"ל שמה שמבואר שדגים מלוחים אינו מועיל לעירוב היינו במליחה קלה שאין דינו כרותח וכן מבואר בתוס' חכמי אנגליה] ולכן כתב לדינא שכמו שמערבין בכבוש מערבין במליח, ולהשיטה שאין מערבין במליח ה"ה שאין מערבין בכבוש, ולכן אף שמדין ספק דרבנן אפשר לערב בשניהם, מ"מ לא יברך על עירובם כיון שברכות אינם מעכבות. [ועי' שו"מ מהדורא תליתאה ח"ב סי' צ"ו] ובצל"ח לק' בע"ב סמך על דבריו בשעת הדחק, ע"ש.

**לא דאית ביה כזית**

צ"ב א"כ מאי קמ"ל ועי' שפ"א לעיל במשנה שביאר דס"ד שכיון שעשה עירוב יותר מכזית א"כ סמך על הכל וכיון שרוב התבשיל נאכל הוי כאין בו עירוב קמ"ל שאפ"ה סגי בכזית.

**אין לו שיעור למעלה**

צ"ב מאי קמ"ל בזה ועי' צל"ח שמחת יו"ט ובשפ"א מש"כ בזה. ובחזון יחזקאל פ"ב ה"ב ר"ל שהכוונה שאם הוסיף לעירוב לאחר שכבר עירב נעשה הכל חלק מן העירוב ונפק"מ שאם נאבד עיקר העירוב ונשאר מה שהוסיף לא פקע עירובו ע"ש.

**דעת מניח בעינן**

עי' פסקי הרי"ד "דעת מניח בעינן שהמניח תהא דעתו בעבורו ובעבור אחרים שאם לא גילה דעתו בעת שהניח העירוב אני מניח העירוב בעבורי ובעבור חביריי אלא עירב עבורו בלבד ואחרי כן נמלך ורוצה לזכות גם את חבירו אינו מועיל כיון שבשעת הנחת העירוב לא נתכוון בעבור חבירו", ומבואר שהחידוש הוא שלא נימא שיועיל לזכות ולכוון בעד חבירו גם לאחר שכבר הניח העירוב כל שעדיין לא התקדש היום אלא כל שבשעת הנחת העירוב לא כוון גם עליהם אינו מועיל ועי' ביה"ל סעיף ז' (ד"ה ומצוה) שנסתפק אם לאחר שעירב לעצמו בתבשיל יכול לקחת אותו התבשיל ולזכותו לאחרים ולערב להם ע"ש.

**דעת מי שהניחו לו בעינן או לא בעינן**

בביאור בעית הש"ס מצינו ב' מהלכים בראשונים שבשאלתות מבואר שהנידון הוא לענין זכיית העירוב והיינו אף שזה פשוט שהמערב צריך לכוון לזכות לחבירו מ"מ נסתפק הש"ס אם צריך הסכמת חבירו והיינו שאע"פ שקי"ל שזכין לאדם שלא בפניו י"ל כיון שסגי בכזית לכולם לכן לא חשוב זכייה זו כזכות אך בשיטמ"ק הובא שהריטב"א הק' ע"ז דודאי זכות הוא דמ"מ זוכה עי"ז שיוכל לתקן צרכי שבת ולכן פי' שהספק אינו מצד הזכייה אלא בעצם עשיית העירוב שי"ל שצריך חבירו לידע בשעת העירוב שמניח עליו דכיון שיסודו משום היכרא לכן בעינן שידע בשעת עשיית ההיכר ע"ש. אולם מדברי האו"ז סי' שמ"ג מבואר שהצד שצריך דעת היינו משום דבעינן שיעשה העירוב על פיו ומדין שליחות.

**מכריז ר' יעקב בר אידי**

הנה יעוי' בשו"ע סי' תקכ"ז סעיף ט' שדעת מי שהניחו לו לא בעינן בשעת הנחה וסגי באומר לו לפני שהתחיל לבשל ועי' יש"ש פ"ב סי' י' שהחידוש בזה הוא שאינו יכול לסמוך מכח אומדנא שמסתמא עירב עליו אלא צריך לדעת בבירור ולכאורה היינו טעמא שמה שצריך לידע הוא מעצם דיני העירוב שכל שאינו יודע חסר בעיקר היכרא דעירוב ולכן לא סגי באומדנא אלא צריך ידיעה ברורה. וכן מבואר בבית מאיר סעיף י"ד שלהודיע לבני העיר שעירב להם הוא חלק מעיקר דיני העירוב, ע"ש. [אולם ע"ש במשנ"ב ס"ק ל"א]

**עד תחום שבת**

והרשב"א בעבודת הקודש נקט שלמי שעירב עירובי תחומין מועיל העירוב תבשילין גם כשאינו בתחום העיר אולם עי' בר"ן "אבל טפי מהכי אפשר דאפילו במפרש ומתנה לא מהני שאינו בדין שיערב אחד על כל העולם" וכתב השפ"א שמשמע מדבריו שמצד דיני עירוב היה צריך להועיל אע"פ שאינו יכול להגיע לעירוב "וכן נראה מסברא דמה בכך שהוא א"י לבוא עתה מ"מ הוי כהניח הוא בעצמו ע"ת בעיו"ט ואח"כ הלך לו דלא מצינו שיהיה אסור לבשל במקום אחר כשאין ע"ת שלו במקום זה", אולם בפסקי ריא"ז כתב שהטעם שלא מהני למי שחוץ לתחום הוא משום שכיון שאינו יכול ליקח העירוב אין העירוב מועיל לו [וכ"כ המשנ"ב ס"ק כ"ט ולדבריהם ה"ה בהניח ע"ת ויצא עירו לא מהני עירובו אך יעוי' בשו"ת שבט הלוי ח"ח סי' קכ"ב]

**פושע את לכולי עלמא שרי**

פירש"י שאין דעתי על המזידים [הנה הטעם דחשוב פושע אף שלא מצינו שיש מצוה לערב ואינו אלא אופן להתיר הבישול מיו"ט לשבת והרי אם לא יערב לא יבשל ויקנה קמחו לאחרים וכדו' וא"כ איזה פשיעה יש כאן נראה דהיינו טעמא שהרי היה בדעתו לבשל מיו"ט לשבת אלא ששכח לערב וא"כ הרי יכול להיות שישכח ג"כ שאסור לו לבשל ויבשל בלי עירוב ולכן חשוב כמי שאינו חרד לדברי חכמים. (ואע"פ שבדיעבד מועיל עירובו של גדול העיר, כיון שאין זה היתר לכתחילה גם זה חשוב פושע, עי' ב"י.)] משמע שרק שמואל לא התכוון לזה אבל למי שמכוון להדיא שפיר מהני וכ"כ לדייק מדבריו בספר המאורות וכ"כ הרשב"א בעבודת הקודש שער רביעי סי' ב' שכל שכוון עליו גדול העיר בפירוש שפיר מהני והביאו באורחות חיים. (הל' עירוב תבשילין סי' ה') אולם עי' שעה"צ ס"ק ל"ז שר"ל שכיון ששמואל לא הוציא הפושעים מסתמא אין לשום א' להוציאו שהוא זלזול בתקנת חכמים שתקנו עירוב תבשילין וכבר כתב כן היש"ש פ"ב סי' ו' וכ"כ בשמחת יו"ט ביצה שם.

אך עי' בר"ן שביאר הגמ' באופן אחר "דכיון דעציבת גלית אדעתך שאינך רוצה לסמוך בשל אחרים ואף אני אין דעתי על הפושעים שאינן רוצים לסמוך עלי. וע"ע בעל המאור מה שביאר בזה.

**לסמוך לכתחילה על עירוב גדול העיר**

כתב הרא"ש סי' ב' וג' דכל אדם חייב להניח עירוב תבשילין, ואין לו לסמוך על גדול העיר שמניח על כל בני העיר. ואינו ברור שם מהו ראייתו וכבר נתקשה בדבריו בראשון לציון אך באו"ז סי' שמ"ג כתב שדבר זה מוכח מהאי סמיא דסוגיין ששכח לערב פעם שנייה ואמר לו שמואל שהוא פושע ואינו יוצא בעירובו, ופירש"י שאין דעתו על המורדים ופושעים שאינם חרדים לדברי חכמים וצ"ב דשאני ההיא סמיא ששכח לגמרי והיכן מוכח שאסור לכתחילה לסמוך על עירובו של גדול העיר ולכאורה כוונתו כש"כ בנהר שלום סק"ד שהרי הטעם שחשוב פושע פירש"י משום שאינו חרד לדברי חכמים, והרי אם נאמר שמותר לסמוך לכתחילה על עירוב גדול העיר היאך חשוב פושע במה ששכח לערב והרי י"ל שהטעם שלא היה חרד לערב אינו משום שהוא מזלזל במצות עירוב אלא שידע שאם ישכח יסמך על עירובו של גדול העיר וכ"כ בבית מאיר ובחמד משה סק"ו ע"ש. [ולכאורה צ"ע שממה שהיה עצוב מוכח שלא ידע שאפשר לסמוך על שמואל] אך במאמר מרדכי ס"ק י"א ר"ל שאין כוונת הרא"ש אלא להוכיח שמי שהוא פושע אינו יוצא בעירובו של גדול העיר, אבל זה שמי שסומך לכתחילה על עירוב גדול העיר חשוב פושע מסברא דנפשיה כתב כן הרא"ש וכן צידד בנהר שלום שם. אך בשבלי הלקט סי' רמ"ו צידד לומר שמותר לכתחילה לסמוך על עירובו של גדול העיר, ומה שאסרו למי שפשע לסמוך על גדול העיר היינו כההיא סמיא שלא היה דעתו לסמוך על גדול העיר, וכ"כ רבינו ירוחם נ"ד ח"ג בשם רבו ר' אברהם בן אשמעאל, ע"ש. וכ"כ הראב"ן סי' תמ"ו.

**הטעם שיש לערב בעצמו**

הנה הטעם שאינו לכתחילה לסמוך על עירוב גדול העיר כתב המשנ"ב ס"ק כ"ה ובשמחת יו"ט ביצה טז ע"ב שכיון שעיקר טעם העירוב הוא כדי שיהא ניכר שאסור לבשל לכתחילה מיו"ט לשבת לכן עיקר היתר עירוב תבשילין שייך רק כשמערב בעצמו או ע"י שלוחו אבל בעירוב של גדול העיר חסר בהיכר זה ולכן רק בדיעבד התירו לסמוך על זה.

**האם יש קיום מצוה בעירוב**

ועי' מטה אפרים סי' תרכ"ה באלף למטה ס"ק נ"ז שביאר באופן אחר שהוא כעושה טצדקי להפטר מן המצוה ונענש בעידן ריתחא ע"ש. והיינו שהמערב ע"י גדול העיר יש לו את היתר העירוב בלי קיום מצות עירוב כיון דסו"ס לא עשהו שליח, אך לכאו' לא מצינו קיום מצוה בעירוב, ואינו אלא להתיר הבישול וכש"כ באגרו"מ או"ח ח"ה סי' כ' אות כ"ו ובשש"כ פרק ל"א הערה פ"ג בשם הגרשז"א ז"ל.

**אין מערבין לא עירובי תחומין וכו'**

הטעם שלא הותר ע"י עירוב תבשילין כתב הר"ן, "דלא שרו עירובי תבשילין אלא דבר שהוא דומה לתקון סעודה כגון אפייה ובשול" וע"ש מאירי שביאר שכיון שיסוד התירא דעירוב תבשילין הוא משום שנחשב כהתחיל כבר בהכנת סעודת שבת וביו"ט אינו אלא כגומר והולך לכן לא שייך זה אלא בצרכי סעודה וכה"ג כתב בחי' הרא"ה וז"ל "וכי תימא דעירוב תבשילין כי היכי דמהנו לן לבשל אמאי לא מהנו לן דלשתרי להניח עירוב חצירות מיהת י"ל דלא מהני עירוב תבשילין אלא להכשיר מלאכה ביו"ט לבשל מיו"ט לשבת דכיון דהכין קצת לשבת מערב יו"ט מותר להרבות בשבילו של שבת אבל לא להתיר לתקן ביו"ט לעשות הוצאה בשבת ולא מן השם הוא זה וכן הוא בירושלמי", עכ"ל.

**האם עירוב תבשילין מתיר איסור דרבנן**

ולכאורה עיקר קושיית הר"ן שעירוב תבשילין יתיר איסור עשיית עירוב תחומין צ"ב הרי מה שהותר לעשות ביו"ט מלאכה לצורך שבת היינו משום סברת הואיל ומיקלעי אורחים חזו ליה וזה הרי לא שייך כלל בעירוב תחומין אך לכאורה הר"ן לשיטתו אזיל שסברת הואיל אינו מתיר אלא מן התורה אך עדיין נשאר איסור מדרבנן וזה ניתר ע"י העירוב תבשילין הרי שאיסורי דרבנן הותרו ע"י העירוב גם בלי סברת הואיל ולכן שפיר יש להתיר ג"כ האיסור לערב עירוב תחומין אך לדעת הרז"ה שע"י הואיל פקע האיסור מלאכה לגמרי והאיסור לבשל בלי עירוב מתקנת עירוב תבשילין הוא אין לנו מקור לומר שעירוב תבשילין יתיר שום איסור דרבנן וכבר העיר בזה הישועות יעקב סי' שצ"ג סק"א.

**דעת האו"ז**

אולם עי' בהגהת אשרי שהביא מאו"ז (סי' שמ"ג) שהגמ' מיירי בלא הניח עירוב תבשילין אבל אילו הניח עירוב תבשילין מותר [ועי' אור זרוע סי' שמ"ז שצידד לומר שרק צרכי סעודה צריך עירוב תבשילין, ושאר צרכיו מותר גם בלי עירוב וא"כ לכאורה גם לעירובי חצירות לא היה צריך עירוב] ועי' תוס' חגיגה כא ע"א (סוד"ה האונן) שכתבו שמותר לטבול כלים מיו"ט לשבת ואין בזה משום הכנה ועי' אבני מילואים בשו"ת סימן י' שע"כ מיירי בהניח עירוב תבשילין, ומבואר דעת התוס' כהגהת אשרי, ע"ש. [וכ"כ בדעתם בישועות יעקב סי' תקכ"ח, ובשו"ת ר' ידידיה טיאה ווייל סי' ל"ה.] ולהלכה נפסק בסי' תקכ"ח סעיף ב' כדעת הר"ן, וע"ש מג"א סק"ב ומשנ"ב סק"ג.

**אופנים שהותרו גם כשאינו מצרכי הסעודה**

והנה עי' מג"א סי' תרס"ז סק"ג שאסור להכין הספר תורה לקריאתה משבת ליו"ט, וע"ש הגהת רע"א שמדויק שמיו"ט לשבת מותר ע"י עירוב תבשילין אך העיר שלדברי הר"ן הנ"ל המובא במג"א סי' תקכ"ח סק"ב היה לן לאסור וע"ש בא"ר סק"ה שכתב לאסור גם מיו"ט לשבת והובא בשעה"צ סק"ז אך עי' א"ר סי' ש"ב סק"ח שהביא בשם המהרש"ל [שהביא בשם מהר"א שטיין על הסמ"ג לאוין ע"ה] שמותר להציע מטות מיו"ט לשבת אם עשה עירוב תבשילין, והובא שם במשנ"ב ס"ק י"ז. וכבר העיר בדעת תורה סי' תקכ"ח שהמהרש"ל סתר משנתו שביש"ש פ"ב סי' י"א הכריע כהר"ן ולא כהאו"ז, וע"ש דעת תורה סי' תקכ"ז סעיף כ' שר"ל שבאופן שמותר לעשות מעשה זו לשבת עצמו, ואין איסורו ביו"ט אלא משום הכנה, באיסור קל כזו מודה הר"ן שעירוב תבשילין מתירו, וצ"ב גדר הדברים.

**אם מתנה להדיא על שאר צרכיו**

ועי' מחזיק ברכה סי' תרס"ז סק"ב שכתב שאין להתיר חיפוש ס"ת ע"י עירוב תבשילין, "דהרואה יראה בדין עירובי תבשילין דמוכח מהש"ס ופוסקים אחרונים דדוקא הותר במה דמתנה בפירוש או מה שהוא מוכרח לבישול", ומשמע לכאורה דכל שהתנה בפירוש שפיר מהני העירוב גם כשאינו מצרכי הסעודה, וכ"כ להדיא בשו"ת ר' ידידיה טיאה ווייל סי' ל"ה. וע"פ זה כתב בבדי השולחן סי' קצ"ט ס"ו (ביאורים ד"ה ואפילו) שמהאי טעמא מותר לחמם מים לצורך חימום מקוה, אע"פ שאינו מצרכי הסעודה, כיון שמתנה עליו בהדיא, ע"ש. אך מדברי הר"ן אינו נראה כן.

ובעיקר הטעם שאינו מועיל עירוב תבשילין כדי להתיר עשיית עירוב תחומין עי' במש"כ הגרע"א סי' תקכ"ח.

**מניח אדם ע"ת מיו"ט לחבירו ומתנה**

עי' צל"ח לק' כב ע"א שתמה למה צריך להתנות הרי אם היום יו"ט אין לו צורך בעירוב ולא עשה כלום גם בלי תנאי וע"ש מה שכתב ליישב. ולכאורה י"ל שכדי שלא יהא נראה כעושה עירוב בתורת ודאי הצריכו לו להתנות ובהערות להגריש"א ז"ל הוסיף ע"פ מש"כ המג"א שמברך על עירוב זה שמניח מספק וא"כ נראה כעושה ודאי עירוב לכן הצריכו להתנות ועי' שו"ת האלף לך שלמה סי' שמ"ה, וע"ע באבי עזרי הל' יו"ט פ"ו הי"א.

דעת הרמב"ם בפ"ו מהל' יו"ט הט"ו שבזמן הזה כיון שאין לנו ספק שיום ראשון קודש ויום ב' חול לא שייך להתנות ועי' חי' ר"ח הלוי פ"ו הי"א שביאר בב' אופנים אם זה מצד שיום ראשון הוא ודאי ולא שייך תנאי על יום ב' או שהטעם משום שיום ב' אינו ספק, ע"ש. והראשונים הק' ממה שמצינו לעיל ד' ע"ב שרבא היה בקי בקביעות החודש ואפ"ה אמר שמניח עירוב ומתנה.