=ג בדין ב_ חצירות שיש בהם ישראל א_ ובאחת מהן יש גוי ועירבו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**ג**

**בדין ב' חצירות שיש בהם ישראל א' ובאחת מהן יש גוי ועירבו**

א] **יש** להסתפק היכא דאיכא חצר אחת שיש בה ישראל וגוי ובחצר השני' יש ישראל א', ואין להם דריסת הרגל זע"ז שכל חצר פתוחה לרה"ר, ועירבו ביניהם, האם מהני העירוב להתיר לטלטל מזו לזו או לא.

**ונ'** דיל"ד להתיר בזה מתרי טעמי, חדא הוא משום דליכא ב' ישראלים במקום הגוי, שהרי בן החצר השני' אינו דר במקום הגוי, וכה"ג לא תיקנו חכמים שתהא דירת הגוי דירה, ועוד משום שאין ב' הישראלים דרים יחד, ולא תיקנו חכמים שדירת הגוי דירה אלא היכא דאיכא ב' ישראלים הדרים יחד, וגם אין אוסרין זע"ז, וזה תלוי במה שנחלקו הראשונים אם בעי' שיהיו אוסרין זע"ז, ונת' בזה באורך בסימן א'.

**והנה** אמנם טעמא קמא לכאו' הוא שנוי בפלוגתא, דהנה כתב המרדכי בשלהי פירקין סי' תקי"ט בשם מהר"מ, הביאו ב"י סו"ס שפ"ב, שאם דרים במבוי ב' ישראלים וגוי ולא שכרו מהגוי אסור לטלטל מחצר ישראל לחצר גוי דרך חלון שביניהן למעלה מי' או דרך הכותל, ורק אם אין חצר הגוי פתוח למבוי או לחצר ישראל כלל אלא דרך חלון למעלה מי' או דרך כותל ל"ב שכירות, דכיון דלא שכיח דמשתמש ישראל בהדי' במבוי או בחצר וליכא למיחש שמא ילמד ממעשיו לא אסר ולא בעי שכירות, עכ"ד.[[1]](#footnote-2)

**ומבו'** דעתו דאף היכא שאין דרים הישראלים עם הגוי יחד מ"מ חשיבא דירתו דירה כלפי ב' ישראלים, כיון דשכיח דמשתמשי עמו דרך הפתח שביניהם,[[2]](#footnote-3) ולפ"ז הרי ה"נ הכא אף שאין דרים ב' הישראלים יחד עם הגוי, מ"מ כיון שדירתו דירה כלפי ב' ישראלים ל"מ ב' הישראלים לערב יחד.[[3]](#footnote-4)

**אך** הנה דעת הרא"ש כלל כא סו"ס ד' הביאו הב"י שם, שאין הגוי אוסר על הישראלים אלא כשיש לו דריסת רגל עליהם, כגון ב' חצרות זו לפנים מזו, אבל ב' חצרות זו אצל זו והחצר האחת של גוי אינו אוסר על בני חצר השנית כיון שאין לו דריסת רגל עליהם, עכ"ד, ולדבריו י"ל דה"נ הכא כיון שאין להגוי דריסת רגל על בן החצר השנית וליכא ב' ישראלים במקום גוי אין דירתו דירה.

**ויש** להוסיף, דל"ד לדינא דישראל בפנימית וישראל וגוי בחיצונה, דלר"ע אוסר הגוי על החיצונה, כיון דהישראלים אוסרין זע"ז, הגם שאין הגוי דר עם בן הפנימית, דשאני התם דכיון שהישראל אית לי' דריסת הרגל בחיצונה במקום הגוי, חשיב דאיכא ב' ישראלים הדרים עם הגוי, ומשא"כ הכא, וז"פ.

**וטעמא** בתרא ל"מ להתיר אלא היכא שבכל חצר ליכא אלא ישראל א', אך אם בחצר אחת יש ב' ישראלים ובחצר השנית יש ישראל וגוי, ובאין לערב ביניהם, ל"ש טעם זה להתיר, שהרי בכה"ג שפיר איכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך מ"מ יש להתיר בזה משום טעמא קמא, שאין להגוי דריסת רגל על ב' ישראלים, וכה"ג ל"ח כלל דירתו לדירה, ואך שטעם זה תלוי בפלוגתת מהר"ם והרא"ש, וכמש"נ.

ב] **והטעם** לאסור בזה הוא, דהגם דבחצר הגוי ליכא ב' ישראלים, וליכא במקום הגוי ב' ישראלים, וגם ליכא ב' ישראלים הדרין יחד, מ"מ א"א להתיר לטלטל מזל"ז ע"י העירוב, שהרי היתר העירוב הוא דחשבי' שכולן דרים יחד, וא"כ חשיב דאיכא ב' ישראלים במקום הגוי ואוסר הגוי עליהם.[[4]](#footnote-5)

**והנה** יתכן לחלק בזה, דהאמנם ע"י העירוב חשיב שב' הישראלים דרין יחד, מ"מ אכתי לא חשיב שהגוי דר עם ב' הישראלים, דכלפי הגוי אין ב' החצירות כחצר אחת, אך י"ל דע"י העירוב חשבינן שכולן דרין בחצר הגוי, (ובפרט היכא שנתנו עירובן שם, ע' סוגיא לעיל דמ"ח:), ונמצא שהגוי דר עם ב' הישראלים, אך אכתי יש לדון להתיר בזה משום דלא אמרו דיורים להחמיר, ועמש"נ בזה להלן סק"ה.

**ויל"ד** עוד לאסור בזה, לפמש"נ בסימן ה' בדעת הרמב"ן ודעימי' דדינא הוא דלא חייל עירוב במקום הגוי, ומבו' בד' הרמב"ן דהיינו אף היכא שאין דירת הגוי אוסרת, וי"ל דהך כללא הוא אף בדליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אלא כל דאתינן לערב במקום הגוי אין העירוב מועיל, ואשר ע"כ י"ל ל"מ עירוב ב' החצירות יחד, דהוי זה עירוב במקום הגוי ול"מ.

ג] **אמנם** הנה מצאנו הדברים מפורשים בחי' הרשב"א לקמן דע"ד:, ז"ל, וכדברי התוספות נראה לי, דאלו לפי דברי רש"י ז"ל אפי' ב' חצרות הפתוחות זו לזו ופתוחות לרה"ר, ישראל וגוי דרין באחת מהן וישראל בשני' אין מערבין, דאע"ג דדירת גוי אינה אלא כדיר של בהמה כל שאין שני ישראלים אוסרים זע"ז, הכא אסרו משום דאסור לעשות יחיד במקום גוי, וקשיא לי דהא משמע בריש פירקין גבי ההיא דרב ור' חייא דב' חצרות זו לפנים מזו וישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דעירוב מועיל במקום גוי בשתי חצרות הפתוחות זו לזו ופתוחות לרה"ר, דאמרי' במסקנא הכא במאי עסקינן בשעירבו וטעמא דאיכא גוי דאסר הא ליכא גוי לא אסר, ואם איתא דאפילו בפתוחות לרה"ר גוי מעכב מלערב אמאי נקט שתי חצרות זו לפנים מזו ולאשמעינן דאפילו לר' אליעזר דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זה על זה כיון דאיכא שני ישראלים אוסרין זה על זה כר' עקיבא גוי אוסר עליהם מלערב, והא אפילו בפתוחות זו לזו ופתוחות לרה"ר דלא אסרי כלל אהדדי אפ"ה גוי מעכב עליהן מלערב, עכ"ל.

**ומפורש** בד' הרשב"א דאם ב' החצירות פתוחות לרה"ר, וליכא לאחת מהן דריסת הרגל על השני', מהני בהו עירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ואך שלדעת רש"י יש לאסור בכה"ג, משום הא דאסור לעשות יחיד במקום גוי, אך מעיקרא דדינא פשיטא לי' להרשב"א דאין לאסור בכה"ג.

**וצ"ל** שטעמו הוא משום דל"מ העירוב לחשבן כב' ישראלים במקום הגוי או משום דל"ח כב' ישראלים הדרים דרים יחד, וי"ל דהוא משום שלא אמרו דיורים להחמיר, וי"ל עוד, דאף אם מהני העירוב לחשבן כב' ישראלים דרים יחד, מ"מ אכתי ליכא ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", והרי דעת הרשב"א בכ"ד דרק היכא דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז הוא שאוסר הגוי עליהן, וכמש"נ בסימן א' סק"ב.

**והנה** מד' הרשב"א מתבאר, שיש ללמוד דין זה מסוגיא ערוכה לקמן דס"ה:, וזה ממש"א התם דהיכא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, הרי שלדעת ר"ע דרגל המותרת אוסרת חשיב דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז ואוסר הגוי על החיצונה, והנה בגמ' שם מוקמי' לה בשעירבו, וחזינן דאף היכא שעירבו אין אוסר הגוי עליהם רק משום דאיכא לפנימית דריסת הרגל על החיצונה וכדעת ר"ע דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, אך ב' חצירות שפתוחות שתיהם לרה"ר ואין לאחת דריסת הרגל על השני', אף שעירבו זע"ז אין אוסר הגוי עליהם.

**והנה** אמנם הי' אפ"ל, דאף בב' חצירות הפתוחות לרה"ר ועירבו ל"מ להתיר לטלטל מזו לזו מכח עירובן, כיון שע"י העירוב הוו ב' במקום גוי, והא דאסרינן רק בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה וכר"ע, הוא משום דאתינן לאסור אף החיצונה במקומה, וזה אין לאסור רק לדעת ר"ע, אך לדעת רבנן הרי להתיר החיצונה לעצמה ל"ב כלל להיתר העירוב, וע"כ אין הגוי אוסר על החיצונה.

**ובמכוון** ד' הרשב"א שהוכיח מסוגיא דהתם, נ' דהוא משום דאי נימא דאף בב' חצירות הפתוחות לרה"ר, ל"מ העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, א"כ הו"ל לאשמועינן דין זה דהוא רבותא טפי, וממילא הוה ידעינן דבגונא דפנימית וחיצונה אסורה אף החיצונה במקומה לדעת ר"ע, דכ"ה שבב' חצירות ל"מ העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ה"נ בפנימית וחיצונה לר"ע דאסור לטלטל בחיצונה, ובעי' להתירה מכח העירוב, ל"מ העירוב בכה"ג, וממה שנקט האיסור בכה"ג דפנימית וחיצונה, יש ללמוד דבב' חצירות הפתוחות לרה"ר מהני עירובן להתיר לטלטל מזו לזו.[[5]](#footnote-6)

**ונ'** לסייע עוד מהתם להתיר בנידו"ד, דהנה משמעות הסוגיא והראשונים שם, דהא דלר"ע אסורה החיצונה במקומה, הוא משום דלדידי' איכא ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", שהרי הפנימי אוסר על החיצונה בדריסת רגלו, ואי נימא דאף בנידו"ד דאיכא ב' חצירות שפתוחות לרה"ר ואין אוסרין זע"ז ל"מ העירוב להתיר, הרי ל"ב התם להא דחשיבי אוסרין זע"ז משום דינא דרגל המותרת אוסרת, אלא אף בלא"ה כיון דבעי' להיתר העירוב, דאל"כ אוסר הפנימי על החיצונה בדריסת רגלו, ל"מ העירוב להתירן.

**אמנם** עיי"ש בפי' ר"ח שפי' הסוגיא התם בע"א, ויתכן שלדעתו מוכח מסוגיא דהתם לאסור בנידו"ד, ונת' בזה להלן סק"ו, וע' גם מש"כ המאירי שם, ונת' בזה להלן סק"ז.

**ושוב** הראוני בהג"א בפירקין סי' ח', ז"ל, אבל לרבנן דאמרי רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה וכו', ואם עירבו שרי לטלטולי מזו לזו ואין הנכרי אוסר עליהם, עכ"ל, והרי להדיא דמהני עירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ולא אמרי' דע"י העירוב איכא ב' ישראלים במקום גוי, וגם לא אמרינן דאין עירוב מועיל במקום גוי.

ד] **ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה בתורי"ד לקמן דצ"ב., ז"ל, ש"מ ממתני' דיורי גדולה בקטנה, נ"ל שיש לפרשו בענין זה, שאם הי' ישראל וגוי בקטנה וישראל אחר בפנימית, כאלו דר בחיצונה דמי, ואסר גוי על ישראל אפילו לראב"י דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זע"ז, אבל ישראל וגוי בגדולה וישראל בקטנה לא אסר גוי על ישראל,[[6]](#footnote-7) עכ"ל, וביאור דבריו עי' בספר האיר יוסף סימן נ"ו שהאריך בזה, דקשיא לי' מה בעי' לדינא דדיורי גדולה בקטנה, דכאילו דרין בני הגדולה בקטנה, הרי יש לאסור בכל גוונא בקטנה משום שנפרצה למקום האסור לה, וע"כ פירשה בגוי שאינו אוסר אא"כ יש ב' ישראלים "דרין" בחצר, ולזה לא סגי במה שהקטנה נפרצה במלואה לגדולה, ורק משום דין דיורי גדולה בקטנה הוא דחשבינן דאיכא ב' ישראלים דרין בקטנה, ואוסר הגוי על הישראל, וז"ב בדעתו,[[7]](#footnote-8) ועמש"נ להעיר בזה ע"ד הרי"ד בסימן ל"ו סק"ג בהערה.

**והנה** הרי כיון שנפרצה הקטנה במלואה לגדולה, אינה מותרת אא"כ עירבה עם הגדולה, ואפ"ה לא אסרינן בזה אלא משום דינא דדיורי גדולה בקטנה, ומוכח מזה דבנידו"ד דאיכא ישראל וגוי בחצר אחת וישראל בחצר השני' ועירבו ביניהם, אין הגוי אוסר עליהן, וז"ב.

ה] **עוד** ראיתי בספר האיר יוסף שהביא בזה מש"כ הפמ"ג סי' שפ"ב מש"ז ה', ז"ל, אם בחצר א' דרים הרבה ישראלים וגוי א' ביניהם, יראה אם הניחו בחצר שאין דר שם גוי וכו' מ"מ בני חצר שאין שם גוי מותרין לטלטל לחצר שדר בה גוי ובני החצר שגוי בו אסורים מחמת גוי, ואם הניחו העירוב בבית שבחצר שדר גוי י"ל שאסורין לטלטל שם דמ"מ רשות הגוי אוסרת, וצ"ע בכ"ז, עכ"ל.

**ונ'** ביאור דבריו, דס"ל דאין הגוי אוסר רק על אותן הישראלים שהוא דר עמהם, אך כלפי הישראלים שבחצר אחרת ל"ח דירת הגוי דירה, וע"כ אינהו שפיר מצו לערב עם בני חצירו של הגוי, ואין הגוי אוסר עליהם, דכלפי דידהו ל"ח דירת הגוי דירה כלל, ונתחדש בזה דיכול העירוב להתחלק, דכלפי בני חצירו של הגוי ל"מ העירוב עם בני החצר האחרת, וכלפי בני החצר האחרת מהני העירוב, ויש להאריך בזה, ואכ"מ.

**ונסתפק** הפמ"ג היכא שהניחו עירובן בחצר שדר הגוי, דבזה י"ל דכיון דיסוד היתר העירוב הוא משום דחשיב שכולן דרים במקום שהניחו בו העירוב, חשיב דאף בני החצר השני' דרים עם הגוי, ואוסר הגוי עליהן, וזה ע"פ המבו' לעיל דמ"ח: דבמקום שהניחו בו העירוב חשבי' שכולן דרין, ודנו התם דמה"ט אם הניחו עירובן באמצעית יאסרו אלו על אלו, אך מסקי' התם דלא אמרו דיורים להחמיר, ויל"ד להתיר גם הכא משום זה, (וע' לעיל סוסק"א בהערה מש"נ עוד דלכאו' אין לאסור כלל משום דיורין להחמיר).

**ויל"פ** עוד הטעם לאסור בזה, משום דל"מ בני החצר שאין הגוי שם, להביא עירובן אצלן, שהרי כלים ששבתו בבתי חצר שהגוי שם, אסור להוציאן לחצר, אך זה תלוי אם אף בכל עירוב בעי' שיוכלו כל הבתים להביא עירובן אצלן, או רק היכא דלא חייל עירובן עם המקום שמונח בו העירוב הוא דבעי' שיוכלו להביא עירובן אצלן, וע' תוס' לקמן דס"ו: ותור"פ שם, ואכמ"ל.

**ולפ"ד** הפמ"ג, פשיטא דבנידו"ד יהני עירוב ב' החצירות יחד, ובכה"ג יהא מותר אף לבן החצר שהגוי שם לטלטל מחצירו לחצר השני', וז"פ, אמנם יל"ד דאכתי היכא שהניחו עירובן בחצר שהגוי שם, ודייני' כאילו דרים שניהם בחצר זו, יאסור הגוי עליהן, ויל"ד שלא אמרו דיורין להחמיר, אך י"ל דזה תלוי בפלוגתת רש"י ותוס' בגדר הדין שלא אמרו דיורין להחמיר, ונת' בזה במק"א ואכ"מ, גם י"ל כמש"נ לעיל סוסק"א בהערה דאין לאסור כלל בזה משום דיורים להחמיר.

ו] **ויל"ד** עוד לאסור בזה, דהנה לקמן דס"ו: ודע"ה: מבו' דכל שעירבו פנימית וחיצונה יחד, ושכח א' מן הפנימית ולא עירב, אוסרת החיצונה על הפנימית משום הרגל עירוב, ונמצא לפ"ז דכל היכא שעירבו ב' חצירות יחד, תו ממילא אוסרת אחת על השני', ואך שהעירוב מתירן, ולפ"ז בנידו"ד לכאו' בדין דחשיב דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז במקום הגוי, שהרי בן החצר שאין הגוי שם אית לי' הרגל עירוב בחצר הגוי, והוא אוסר על בן חצר הגוי.

**אמנם** זה תלוי בפלוגתת הראשונים בסוגיא לקמן דס"ו:, ביסוד דין הרגל עירוב, דדעת תוס' והריטב"א שם דהיינו דאית לי' דיורין שם מכח העירוב, וע"כ ס"ל דגם ע"ז י"ל שלא אמרו דיורים להחמיר, ואך דהיכא שפשעה אמרי' דיורים להחמיר, ולדעתם י"ל דבנידו"ד דלא פשעה אין אוסר זע"ז משום הרגל עירוב, ונמצא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז.

**אך** לדעת רש"י ותור"פ שם, דהרגל עירוב היינו דאית להו דריסת הרגל בחצר השני', וע"כ אי"ז אוסר רק היכא דהוו רגל האסורה, ופי' ר"פ שם דמה"ט ל"ש למימר בזה שלא אמרו דיורין להחמיר, הרי דלפ"ז בנידו"ד בדין שיהא זה תלוי בפלוגתת רבנן ור"ע אם רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, ולדעת ר"ע שאוסרת שלא במקומה חשיב ב' ישראלים אוסרין זע"ז.[[8]](#footnote-9)

ולמש"כ ר"פ שם בחד תירוצא דליכא הרגל עירוב רק בהחצר שהעירוב נמצא שם, וכ"נ מד' רש"י שם ולקמן דע"ה:, הרי דאף בנידו"ד אין לאסור רק אם הניחו העירוב בחצר הגוי, דאל"כ הרי החצר הגוי ליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ובחצר השנית דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז אין דריסת רגל להגוי, (אך זה תלוי בפלוגתת מהר"מ והרא"ש שהבאנו לעיל סק"א).

**אמנם** בד' הרשב"א שהבאנו לעיל סק"א מת' להדיא דאף לר"ע אין לאסור בכה"ג, וצ"ע בזה.

ז] **שו"ר** בשו"ת הרא"ש כלל כ"א סו"ס ד', ז"ל, ואע"פ שיש פתח ביניכם ובין רבי מנחם, כיון שאין רבי מנחם אוסר עליכם אם לא ערב עמכם. וגם אם ערב עמכם, אין רשות הכותי אוסרת עליכם, דדוקא ישראל וכותי בפנימית וישראל בחיצונה דיש לכותי דריסת הרגל בחיצונה אוסר, אבל במקום שאין לו דריסת הרגל אינו אוסר, עכ"ל.

**ומפורש** להדיא בד' הרא"ש, דאם עירב ר"מ עמהם חשיב שפיר דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ואך דאכתי אין הגוי אוסר משום שאין לו דריסת הרגל עליהם, והרי שדעתו דמהני עירוב ב' חצירות לחשבן כב' ישראלים אוסרין זע"ז,[[9]](#footnote-10) ולפ"ז נ' שלדעתו בנידו"ד יש לאסור, דעד כאן לא התיר הרא"ש אלא התם שאין לגוי דריסת הרגל בחצר ישראל, אך משא"כ בנידו"ד שחצר אחת יש בה ישראל וגוי ועירבה עם חצר אחרת דישראל, חשיב דאיכא בחצר דהגוי ב' ישראלים אוסרין זע"ז במקום הגוי, ואוסר הגוי עליהן.[[10]](#footnote-11)

**אמנם** אולי י"ל, דל"מ העירוב אלא לחשוב דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך אכתי כל א' דר במקומו, ונמצא דליכא להגוי דריסת הרגל על ב' הישראלים, וי"ל דכה"ג אינו אוסר עליהן כלל, כיון שאין ב' הישראלים דרים עם הגוי, להרא"ש לטעמי' דכל שאין להגוי דריסת הרגל על הישראלים אין דירתו דירה כלל ודלא כדעת מהר"מ, והבאנו הפלוגתא בזה לעיל סק"א, שו"ר דלכאו' אין לומר כן, שהרי מבו' בסוגיא בדס"ה: דבישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימיח דאוסר הגוי על החיצונה, אף שאינו דר עם הישראל שבפנימית, אך יש לחלק דהתם חשיב שפיר שב' הישראלים דרים עם הגוי, משום דהפנימי אית לי' דריסת הרגל בחיצונה, וכאשר מבו' בסוגיא שם דחשיב דאיכא ב' ישראלים יחד, והא דלראב"י שרי הוא רק משום דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ונת' בזה בסימן ט"ו סק"ג.

**שוב** העירוני שיש ללמוד כן גם מד' תוס' ותוס' הרא"ש לקמן דע"ד: ד"ה מבוי, שהקשו במש"א בגמ' שם במבוי שצידו א' גוי וצידו א' ישראל דאין מערבין אותו דרך חלונות להתירו דרך פתחים למבוי מ;שום דאסור לעשות יחיד במקום נכרי, והק' התוס' דאף אם היו מערבין הרי הנכרי אוסר עליהן, ותירצו דיכולין להשכיר, או שמא אפי' שכירות אינו צריך לראב"י ואע"פ שיש בתים של ישראל פתוחין לתוך אותו בית, כיון דלא עיילי למבוי אלא דרך אותו בית חשיבי כולהו יחיד במקום נכרי, ועוד אור"י דאפי' היו הרבה בתים וכל אחד פתוח לחצר לגבי מבוי הוי כל בני חצר אחת יחידים במקום נכרי וכו', עכ"ד, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם.

**אך** עיי"ש בריטב"א שכתב לישב, ז"ל, א"נ דהכא כראב"י דבעי שני ישראלים אוסרין זה על זה [והכא אינם אוסרים זע"ז] כיון שאין לאחד מהם דריסת רגל בחצר ולא במבוי, עכ"ל, וביאור דבריו, דהגם דלהישראל שביתו פתוח לחצר זו איכא דריסת רגל בחצר ובמבוי, מ"מ לחבירו שאין ביתו פתוח לשם, ליכא דריסת הרגל שם, וכיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז לא אסר הגוי עליהם, ויל"ע אם זה מתישב עם ד' הריטב"א בדס"ה: דלהלכה ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אלא כל דשכיח דדיירי אוסר עליהם הגוי, וי"ל.

**וע'** גם בל' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ג שנראה כן בדבריו, דהא דבכה"ג דמבוי שצידו א' גוי וצידו א' ישראל ועירבו, אין אוסר הגוי על הישראלים מדינא, הוא משום דאינם אוסרין זע"ז, ונת' בזה בסימן א' סק"ב, וזה כד' הריטב"א.

**ובדעת** תוס' ותוס' הרא"ש שלא תירצו כן, נ' שדעתם דכיון דעירבו הבתים זע"ז, חשיב דאיכא בחצר ובמבוי ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ואוסר הגוי עליהם, וזה כמש"נ מד' הרא"ש בשו"ת, ונמצא דנידו"ד פליגי בי' תוס' ותוס' הרא"ש עם הרשב"א והריטב"א, וזה מתאים עם מה שנת' לעיל סק"ב בדעת הרשב"א דס"ל הכי, ועיי"ש שנת' שכ"ה גם דעת הרי"ד.

ח] **ויש** להעיר עוד בזה, דהנה בפי' ר"ח לקמן דס"ה:, ז"ל, ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, אוקימנא כשעירבו הפנימית אם החיצונה ואסרום רבי ור"ח כראב"י דאמר אין אוסר עד שיהו ב' ישראל אוסרין זע"ז, וכיון דעירבו הויין להו הפנימית והחיצונה כחדא ואינון תרי ישראל וחד גוי, וכר"ע דאמר רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הר"ח פי' חדש בסוגיא שם, דהא דאסרי' בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, הוא רק משום שעירבו יחד, וע"י העירוב חשיב דאיכא תרי ישראל במקום הגוי, וזה מקור גדול לפשוט ספיקא דידן.

**אמנם** הנה הר"ח שם פירש דהיינו רק לר"ע דאמר רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, ויל"פ טעמו בתרי גווני, די"ל דהיינו משום דלרבנן מותרת החיצונה במקומה אף בלא עירוב, וכיון דל"ב כלל להיתר העירוב אין לאסור, ורק לר"ע דהפנימית אוסרת על החיצונה, ואך דאתינן להתירה משום העירוב, הרי דבזה אמרי' דל"מ העירוב להתירן כיון שע"י העירוב הוו תרי ישראלים במקום גוי, ולפ"ז נמצא דאף לרבנן ג"כ לא יועיל העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ואך דלרבנן יהא החיצון מותר במקומו, ולר"ע הוא אסור במקומו.

**אך** יל"פ בזה בע"א, ע' בס' האיר יוסף וע' להלן סק"ט שנת' כן בד' המאירי, דל"מ מה שעירבו יחד אלא לחשבן כב' ישראלים במקום הגוי, אך אכתי בעי' לדינא דר"ע דאל"כ אינם ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", ולזה בעי' לדינא דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה דמה"ט אוסר הפנימי על החיצון והוו אוסרין זע"ז, ובהא לחודא נמי לא סגי דהגם שאוסרין זע"ז, מ"מ כיון שאינם דרין יחד ליכא ב' ישראלים, וע"כ רק אם עירבו יחד וחשיב שדרים תרוייהו יחד הוא שיש לאסור, וי"ל ג"כ דבלא שעירבו יחד אין לאסור משום שאין ב' הישראלים דרים במקום הגוי, ורק ע"י העירוב חשבי' שדרים שניהם במקום הגוי.

**ונידו"ד** תליא בזה, דאם נפרש ד' הר"ח דאף לרבנן ל"מ העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, יש ללמוד לנידו"ד דל"מ העירוב להתיר, דהוי ממש חד גוונא עם דינא דהר"ח, אך אם נפרש ד' הר"ח דרק לר"ע יש לאסור בזה, משום שהן אוסרין זע"ז בדריסת הרגל, אך לרבנן שאינם אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר עליהן, ומועיל העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, הרי דה"נ בנידו"ד דדמי לזה יועיל העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ובנידו"ד אף לר"ע שרי, כיון שכל חצר פתוחה לרה"ר ואין אוסרין זע"ז, (אא"כ נימא דמכח הרגל עירוב חשיב דאית להו דריסת הרגל זע"ז, ולר"ע הן אוסרין זע"ז, עמש"נ לעיל סק"ה).

ט] **ומצינו** עוד בחי' המאירי בדס"ה: שם שפירש, ז"ל, לפיכך אית דגרסי הכי וכמו שמצאנוה בקצת ספרים מדויקים, לעולם כראב"י ולא הוזכר כלל ר"ע, ואנן מפרשינן לה הכי, לעולם כראב"י דסבר שאין הגוי אוסר בישראל יחידי פנימי, ולכי תיבעי חיצון אסור דהא הוי יחידי במקום גוי, מוקים לה כשעירבו והוי כאילו שניהם יחד בחצר אחת שהגוי אוסר עליהם, ודוקא לענין איסור חיצונה ששניהם אסורים בה מטעם הגוי, ולא מטעם רגל ישראל המותרת במקומה דליתא לר"ע, אלא איסור חיצונה מצד דירת הגוי שנעשה גוי עם ב' ישראלים, אבל בפנימית מותר הואיל ואין דריסת כלם מצוי' לשם, אבל לגבי חיצונה קרי הם כאילו הם השנים לתוכה הואיל ודריסת כולם מצוי' בהכרח לחיצונה וכו', ולשיטה זו וגיר' זו אם לא עירבו שניהם מותרין זה בשלו וזה בשלו, עכ"ל.

**ומבו'** לפ"ד המאירי, דאף דבלא העירוב לא הי' הגוי אוסר עליהם, מ"מ כל שעירבו מהני העירוב לחשבן כב' במקום גוי ואוסר הגוי עליהם, והגם שאינם צריכין כלל להיתר העירוב, שהרי פי' המאירי דאתיא אף כרבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ומ"מ כ"ז הוא בחיצונה שדריסת כולם מצוי' שם ולא בפנימית.

**ולכאו'** לפ"ד המאירי בנידו"ד שכל חצר יש לה פתח לרה"ר ואין דריסת שניהם מצוי' בא' מן החצירות הרי שהגם שעירבו אין אוסר הגוי עליהם, דדמי לפנימית שמותרת במקומה ואין אוסר הגוי עליהם.

**אך** באמת נ' דאין להביא משם לנידו"ד, דהגם דודאי מת' מד' המאירי דבנידו"ד אין לאסור כל חצר לעצמה, אך מ"מ י"ל שאין להתיר לטלטל מזו לזו, דכיון דכדי להתיר לטלטל מזו לזו בעי' להיתר העירוב, הרי די"ל דל"מ העירוב להתיר כיון דע"י העירוב הוו כב' ישראלים במקום גוי, ועד כאן לא כתב המאירי דהפנימית מותרת, אלא משום שאין היא צריכה להיתר העירוב, וצ"ע בזה.

י] **שו"ר** עוד בחי' המאירי שם שפירש לפי גיר' דילן, ז"ל, פי' בשעירבו פנימי וחיצון כא' והוו בני חצר אחת וכו', אבל עכשיו שיש גוי בחצר הפנימית וכו', ואמרי' הכי שהגוי עושה אותם כאילו לא עירבו שאין עירוב במקום גוי, הלכך פנימי מותר במקומו כר"א דגוי אינו אוסר בישראל יחידי, "שהרי אין עירובן עירוב והוי כאילו לא עירבו" וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בד' המאירי דמעיקרא דדינא מהני העירוב לחשבן כב' במקום הגוי שיאסור הגוי עליהם, ואך דכיון דאין עירוב מועיל במקום גוי, ע"כ ל"ח כלל העירוב, והוי יחיד במקום הגוי, ולפ"ז הרי דעכ"פ יהא אסור לטלטל מחצר זו לזו, כיון דאין עירוב מועיל במקום הגוי, וגם אם הי' מועיל העירוב, הי' דינו כב' במקום הגוי שאוסר הגוי עליהם.

**אך** בהמשך דבריו כתב המאירי, ז"ל, לפיכך ב' חצירות זו לפנים מזו וישראל יחידי וגוי בפנימית וישראל יחידי בחיצונה וכו' ואין הגוי אוסר עליו וכו', ואין עירובן מצרפן להיותן ב' אצל הגוי וכו', ואם עירבו שניהם כא' שניהם מותרין בב' החצירות, ולא נאמר שיהיו כב' ישראל הואיל שעירבו ויאסור הגוי עליהם וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דמהני העירוב להתירן לטלטל מזו לזו, ולכאו' ד' המאירי סותרים זל"ז, שהרי לד' המאירי דלעיל בדין דלא יהני לזה העירוב מתרי טעמי, חדא דאין עירוב מועיל במקום גוי, ועוד דאם יחול העירוב הוו כב' במקום גוי ואוסר הגוי עליהם.

**ואולי** י"ל בדעת המאירי, דכל מש"כ בתחילת דבריו דכה"ג לא חייל העירוב, ודאם הי' חל העירוב הי' דין החצר הפנימית כב' במקום הגוי, הוא רק לדעת ר"ע דרגל המותרת אוסרת, אך לדעת רבנן דרגל המותרת אינה אוסרת שפיר חייל העירוב וגם לא חשיבי ע"י העירוב כב' במקום הגוי, וע"כ שפיר כתב המאירי בסוף דבריו דלהלכה שפיר מהני עירובן.

**והטעם** בזה הוא ע"ד שנת' לעיל סק"ז לדון בביאור ד' הר"ח, דל"מ מה שעירבו יחד אלא לחשבן כב' ישראלים במקום הגוי, אך אכתי אינם ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", ורק למ"ד דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה דמה"ט אוסר הפנימי על החיצון, הוא דהוו אוסרין זע"ז, ולפ"ז י"ל דע"כ לדעת ר"ע דהן אוסרין זע"ז, אי"ב לדינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, וגם אם הי' מועיל העירוב הי' הגוי אוסר עליהן, ונתחדש בזה, דהגם שאין אוסרין זע"ז בפנימית, מ"מ כיון שאוסרין זע"ז בחיצונה סגי בזה לחשבן כאוסרין זע"ז, אך משא"כ לדעת רבנן שרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, שפיר מהני עירובן ולא חשיבי ב' במקום הגוי, כיון שאינן אוסרין זע"ז, וע"כ גם לי"ב לדינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, וכמש"נ לעיל סוסק"ג דדינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי הוא רק היכא דאיכא שם ב' ישראלים אוסרין זע"ז, גם באמת י"ל דהמאירי כלל לי"ל דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, וכל מה דל"מ העירוב הוא

משום דרשות הגוי אוסרת עליהם, וע"כ ממילא אין עירובן חל, ואשר ע"כ כל דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז ואין רשות הגוי אוסרת עליהם, שפיר מהני עירובן, וצ"ע עוד בזה.

1. והנה בביאוה"ל סי' שפ"ב ס"ג, ז"ל, דע דהב"י בסוף הסימן הביא דעה אחרת בזה בשם המרדכי דאינו מותר לטלטל דרך פתח או אפילו הוא דרך חלון אם הוא למטה מעשרה, ואם ירצה לטלטל יטלטל דרך חלון שהוא למעלה מעשרה או דרך הכותל מלמעלה דלא ניחא תשמישתי' ולא גזרו בזה, ועוד הוסיף המרדכי דגם באופן זה אינו מותר רק בשפתח של כל חצר יוצאת למבוי אחר דאינם אוסרים זע"ז במבוי, אבל אם פתחיהם יוצאות למבוי אחת שאוסרים זע"ז במבוי עד שישכרו רשותו [וכגון דאיכא שתי חצרות של ישראל], בזה אסורים לטלטל מחצר לחצר בכל גווני אפילו דרך כותל למעלה, עכ"ד, [לפי פי' הב"י שהוא עיקר למעיין היטב במרדכי וכמו שכתב בבית מאיר], עכ"ל.

   והנה מש"כ המ"ב דאם אין פתוחין למבוי שרי לטלטל מזל"ז דרך חלון למעלה מי' או דרך כותל, הגם דפתוחין זל"ז, לא זכיתי להבין, דלכאו' בד' המרדכי מבו' דהיכא שיש ביניהם פתח או חלון למטה מי', אסור לטלטל מזל"ז אף דרך חלון למעלה מי' או דרך הכותל, כיון דבכה"ג שכיח דמשתמש ישראל בהדי', וע"כ כה"ג הויא דירתו דירה לאסור עליהם לטלטל מחצירם לחצירו אף אם יטלטלו דרך חלון למעלה מי' או דרך הכותל, ורק היכא שאין ביניהם פתח או חלון למטה מי', דלא שכיח דמשתמש ישראל בהדי', לא גזרו חכמים שתהא דירתו דירה ומותר לטלטל מזל"ז דרך חלון למעלה מי' או דרך הכותל, גם הסברא בד' המ"ב צ"ע, דמ"ש לחלק כיצד הוא מטלטל מזל"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני דיש לתמוה ע"ד המרדכי, דלדבריו מ"ט אמרו בדס"ה: דפנימי במקומו מותר, הרי כיון דבמבוי אסרי אהדדי, א"כ מ"ט שרי לפנימי להוציא מביתו לחצר, הרי אף אם הי' דר הגוי בחצר אחרת הי' אסור להוציא לחצר הגוי, וא"כ ה"נ בשדר עמו יחד יהא אסור להוציא מביתו לחצר, ואולי י"ל דכיון שכולן יוצאין דרך פתח א' למבוי, אין הגוי אוסר עליהן במבוי, וזה למש"נ בסימן ו' סק"ו בדעת הרא"ש, דבני חצר אחת שיוצאין דרך פתח א' למבוי אין אוסרין כלל זע"ז במבוי, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ושוב מצאתי מפורש כן בשו"ת מהרי"ל החדשות סי' ל"ט אות ב', עייש"ה שנ' דעתו, דהיכא דאיכא ב' חצירות של ישראל הפתוחות למבוי, וסילקו דריסת רגלו של הגוי מן המבוי, מ"מ אם פתוח חלונו של גוי לבורו של א' מהן אוסר הגוי עליו למלאות מבורו, גזירה שמא ילמד ממעשיו דרך חלון, וכתב שם דל" דלד' המרדכי דאין הגוי אוסר דרך חלון, דזהו רק בחלון למעלה מי' דלא חזי לתשמיש, אך חלון תוך י' הוי כפתח גמור, עיי"ש, והרי דאף דבן החצר השני אינו דר כלל בהדי הגוי, מ"מ כיון שב' הישראלים דרים יחד, וא' מהן דייר בהדי הגוי, אוסר הגוי עליו. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם כ"ז הוא אם אתינן להתיר משום העירוב, אך ודאי מותר לטלטל בכל חצר מן הבתים לחצר, כיון דלזה ל"ב להיתר העירוב, וזה מוכח מסוגיא לקמן דס"ה: בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דאמרינן דפנימי במקומו מותר, הגם דמוקמי' לה בשעירבו, וז"ב, ועמש"כ עוד בזה להלן סק"ו בהערה, וע' להלן סק"ט שהבאנו מש"כ המאירי שם דהא דהפנימי במקומו מותר ול"ח כב' ישראלים במקום גוי משום העירוב, הוא משום דאין עירוב מועיל במקום גוי ול"ח כלל העירוב, עיי"ש.

   ואמנם ילה"ע בזה, ע' בספר האיר יוסף שעמד בזה, דמ"ט לא נאסור אף בכה"ג למ"ד דאמרו דיורים להחמיר ויהא ב' במקום גוי, דהך מימרא ר"י קאמר לה משמי' דרב, ואיהו גופי' ס"ל דאמרי' דיורין להחמיר וכמש"כ הראשונים לעיל דמ"ח:, ואי נימא דבמקום גוי ל"ח העירוב כלל (וכמש"כ המאירי) ניחא, אך אין נ' כן בד' הראשונים בדס"ה: שדנו דנאסור על הפנימי שדר במקום הגוי ולא על החיצון , ואם במקום גוי ל"ח העירוב, ודאי יש לאסור על החיצון משום דריסת רגלו של הישראל שבפנימית, והאמנם דל"ש דיורין להחמיר רק היכא שנתנו עירובן בפנימית, אך סתימת הדברים מ' דאיירי אף בכה"ג.

   ונ' דל"ק כלל, שהרי הא דאמרי' דיורין להחמיר היינו שדיורי חיצונה הוו בפנימית ע"י שעירובה שם, וממילא דחשיבי כב' הדרים בבית א' ואין אוסרין זע"ז, ובכה"ג אין אוסר הגוי, ול"ד לסוגיא דלעיל דמ"ח: ולקמן דס"ו: דבההיא דלעיל דמ"ח: לא עירבו ב' החיצונות, ובההיא דלקמן לא עירב א' מן הפנימית עם החיצונה, וע"כ הוו כה' השרויים בחצר א' ולא עירבו כולן זא"ז, וכמש"א לעיל דמ"ח: ובפירש"י שם, אך הכא ל"ח כלל אוסרין זע"ז, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם באמת אף דלענין נידו"ד יש להוכיח מהתם וכמש"נ, מ"מ ד' הרשב"א לא נתישבו בזה, שהרי הרשב"א שם בא להוכיח מזה שלא כדעת רש"י, דלרש"י יש לאסור בב' חצירות הפתוחות לרה"ר משום דינא דאסור לעשות יחיד במקום גוי, והנה הרי ה"ט דאסור לעשות יחיד במקום גוי ל"ש רק בשפתוחה כל חצר לרה"ר, אך בפנימית וחיצונה נ' דאין לאסור מה"ט, שהרי אמרי' התם דשכיחי דדיירי בכה"ג משום דמירתת הגוי, וא"כ בכה"ג ל"ש כלל האיסור לעשות יחיד במקום הגוי, וא"כ הרי שפיר איצטריך לאשמועינן דאף בכה"ג אוסר הגוי עליהם, ואם היו אומרים האיסור בב' חצירות הפתוחות לרה"ר, ומשום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, ל"ה מצינו ללמוד לאסור בכה"ג דפנימית וחיצונה, וצ"ע מה שהוכיח הרשב"א מהתם דלא כרש"י, וי"ל דכונתו דמ"מ הי' להם להשמיענו רבותא טפי דאף בב' חצירות שפתוחות לרה"ר ועירבו יש לאסור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להסתפק אם כה"ג דישראל וגוי בגדולה וישראל בקטנה אסר הגוי על ישראל שבקטנה, כיון שדיורי גדולה בקטנה וחשיב שדרים בקטנה ב' ישראלים וגוי, או דכיון שאין הגוי דר ממש בקטנה אינו אוסר על הישראל שבקטנה, דאין הגוי אוסר אא"כ הוא דר עם הישראל, ולא היכא דרק חשיב שגר עמו מדינא דדיורי גדולה בקטנה, (ובמק"א נת' בדעת הריטב"א דהיכא דאין הגוי גר עם הישראלים ואין לו אלא דריסת הרגל עליהם אין לאסור מדינא משום דכה"ג ל"ש שמא ילמד ממעשיו), ול' הרי"ד נ' דכה"ג דישראל וגוי בגדולה וישראל בקטנה אין הגוי אוסר כלל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וזה דלא כמו שנקט הפמ"ג סי' שפ"ב מש"ז ה' דכל שנפרצו חצר הישראלים והגוי זל"ז ביותר מי' חשיב דאיכא ב' ישראלים במקום גוי ואוסר הגוי עליהם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם ילה"ע ע"ז, דלפ"ז תיקשי בההיא דלעיל דס"ה: בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דמוקמי' לה בשעירבו, ואמרי' דפנימי במקומו מותר, דמ"ט הוא מותר, הרי איכא ב' ישראלים בפנימית, דאף בן החיצונה אית לי' דריסת הרגל משום הרגל עירוב, ולדעת רש"י דל"ש עירוב מרגילה רק בהחצר שהניחו שם העירוב, י"ל בדוחק דאיירי התם שנתנו העירוב בחיצונה, אך סתימת הדברים לא מ' כן, ובספר האיר יוסף סי' נ' שכתב לישב בזה אי נימא דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי ולא חייל כלל העירוב, עמש"נ בזה באורך בסימן ה', וי"ל דע"כ ליכא בזה הרגל עירוב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וילה"ע בזה, דל' הרא"ש נ' שאם עירב עמהם ר' מנחם, הי' בדין שיאסור הגוי עליהם למלאות מן הבור, ואך שכיון שאין לו דריסת הרגל עליהם ל"ח שדר עמהם וע"כ אינו אוסר עליהם, וצ"ע בזה, דהגם דעירוב משוי להו כחדא וחשיב דאיכא ב' ישראלים, מ"מ אין לאסור רק אם אתינן להתיר משום העירוב, אך כל דל"ב להיתר העירוב אין לאסור, וכאשר מוכח ממש"א לקמן דס"ה: דפנימי במקומו מותר אף שעירבו ב' החצירות, וכמש"נ בזה לעיל סק"א בהערה, וא"כ בדין שאף אם הי' להגוי דריסת הרגל עליהם לא היו אסורין למלאות מן הבור, כיון שא"צ בזה להיתר העירוב, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ונ' עוד נפ"מ בזה, למש"נ בחי' הרשב"א לקמן דע"ה: דהיכא דאיכא ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, אין לאסור משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ונת' בזה במק"א, ולמש"נ מד' הרא"ש, הרי דמ"מ אם עירבו ב' החצירות זע"ז שפיר יש לאסור, דכה"ג חשיב דאיכא ב' ישראלים. [↑](#footnote-ref-11)