סי קח_1
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

**הקדמה**

**איסור הנאה בבת תיהא**

**בגמ'** ע"ז סו: האי בת תיהא וכו' ישראל בדגוי אביי אמר אסור רבא אמר מותר, אביי אמר אסור ריחא מילתא היא, רבא אמר מותר ריחא לאו מילתא היא ע"כ, ובתד"ה אביי ביאר שנחלקו אי חשיב כשותה, ולכי מייתי עלה מהא דתרומה שאין בו כי איסור אכילה, אבל משום הנאה לא מיתסר אף שיין נסך אסור בהנאה, ובראשונים הקשו מדוע באמת אין כאן איסור הנאה, שהרי מבואר בגמ' ע"ז יב: ובפסחים כה: שאסור ליהנות מריח בשמים של ע"ז, ותי' כמה תירוצים.

תוס' ע"ז יב: ד"ה אלא כ' שבבת תיהא אין עיקרו לריח ומשום הכי אין בזה איסור הנאה בריחו, עוד כ' שם שבת תיהא שאני שהריח מזיקו לכן לא חשיב נהנה מין האיסור וכן כתבו תוס' ע"ז שם, וע"ע בר"ן על הרי"ף (ע"ז דף לב. מדפי הרי"ף) שתי' בזה ע"פ מה שמבואר בר"ח ובערוך דמיירי בשואף דרך פיו וממילא לא ק' כלל דכי האי גונא ליכא הנאת ריח (הביאו ביאור הגר"א ס"ק ל"א), ולפ"ז אם מריח דרך האף באמת יש בו משום איסור הנאה.

וע"ע רמב"ן ע"ז סו: ובר"ן (חולין דף לב. מדפי הרי"ף) שתי' שבבת תיהא אינו מתכוין להנאה, והר"ן הק' הא מ"מ הוה פסיק רישא, ותי' דלענין הנאה אין איסור בפסיק רישא כדחזינן גבי מוכרי כסות שמוכרין כדרכן (ועיין שערי יושר ש"ג פכ"ה).

נתבאר עכ"פ מדברי כל הראשונים שבבת תיהא אין הנידון משום הנאה, אלא משום שע"י ששואף הריחא לתוך פיו חשיב כשותה, ובזה נחלקו אביי ורבא, דלפי אביי ריחא מילתא היא וחשיב כשותה, ולרבא ריחא לאו מילתא ולא חשיב כשותה.

**מחל' רב ולוי בריחא**

**ובעיקר** דין ריחא ע"ע פסחים עו: דנחלקו רב ולוי בבשר נבילה שמן שצלאו עם בשר כשירה, לרב אסור דריחא מילתא היא, וללוי שרי דריחא לאו מילתא היא, ורש"י שם פסק כלוי שהרי רבא סבירא ליה כוותיה בהא דבת תיהא ע"ש, והיינו דנקט רש"י שהטעם של רבא דשרי בבת תיהא הוא משום דסבירא ליה ריחא לאו מילתא היא.

**ראיה מפת שאפאה עם הצלי בתנור**

**אבל** תוס' ע"ז שם ד"ה רבא אמר, ובפסחים עו: ד"ה אסרה כ' דהלכתא כרב, שהרי בגמ' פסחים שם איתא תני רב כהנא בריה דר' חיננא סבא פת שאפאה עם הצלי בתנור אסור לאכלה בכותחא, ההיא ביניתא דאיטווא בהדי בשרא אסרה רבא מפרזיקא למיכליה בכותחא ע"כ, הרי שנקטו שריחא מילתא היא[[1]](#footnote-1), וגם רבא סבר שריחא מילתא היא, ודוקא בבת תיהא שרי משום שהריח נכנס לגופו ומזיקו ע"ש[[2]](#footnote-2).

ובראשונים (רמב"ן רשב"א ע"ז סו: ר"ן פרק גיד הנשה שם) דחו ראיה זו, דאפשר שהחמירו בבשר בחלב יותר, שהרי מרגיש טעם בשר בפיו ויבאו להתיר בשר בחלב, ועוד שבבשר בחלב מצאנו כמה הרחקות וחומרות, וא"כ אפשר שבזה מודה לוי שיש להחמיר, ואין מזה ראיה שהלכתא כרב ע"ש.

**דבר חריף**

**ובגמ'** ע"ז שם הוכיח רבא שיטתו מהא דתנור שהסיקו בכמון של תרומה הפת מותרת, ואביי התם מיקלא קלי איסורא ע"ש, ובתוס' ע"ז שם כ' דהא דלא מייתי הא דכמון של תרומה גבי פלוגתא דרב ולוי, משום דלא דמי דהתם נחלקו בריחא של מפוטם, אבל בכמון ליכא פיטום ע"ש, משמע לפ"ז שלאביי דאית ליה ריחא מילתא אית ליה אפי' בריח פת שאינו מפוטם, אבל באיסור והיתר (כלל לט' דין כ' הביאו הרמ"א ס"א) נקט דכמון הוא דבר חריף ודינו כמפוטם ע"ש, ובתוס' הנ"ל משמע דלית להו הך חומרא דדבר חריף ועיין מה שנתבאר בזה בדברי הרמ"א.

ועיין רשב"א תורת הבית (ש"א פסקא מ') שהוכיח מכאן שלית הלכתא כר"ל, שהרי כמון ותרומה הוה כפת חמה וחבית פתוחה ואעפ"כ שרי לרבא, ומוכח שלרבא לית ליה כלל דין ריחא מילתא היא ע"ש, אולם בתוס' מבואר שכמון לא דמי לחבית פתוחה דאינו אלא ריח של דברים יבשים, אלא שלפי האיסור והיתר שהוא דבר חריף, מוכח ע"כ שלרבא לית ליה ריחא מילתא היא אפי' בחבית פתוחה שהרי דבר חריף הוא דרגא של ריחא כמו חבית פתוחה ופת חמה, ותמהו עליו דמהיכי תיתי להחמיר בדבר חריף שהרי רבא הקל גם בזה.

**פת חמה וחבית פתוחה**

**ושם** בגמ' כתנאי הרודה פת חמה ונתנה ע"פ חבית של יין של תרומה וכו', לרבא ודאי תנאי היא לאביי וכו' הא אמר ר"ל פת חמה וחבית פתוחה דברי הכל אסורה וכו' והא דידי נמי כפת חמה וחבית פתוחה דמי ע"כ, ומבואר בתוס' שם שבפת חמה וחבית פתוחה לכו"ע ריחא מילתא היא ואפי' לוי מודה בזה, ומה דפליג לוי בבשר שצלאו וכו' היינו משום דלא דמי לפת חמה וחבית פתוחה, ולפ"ז נחלקו רב ולוי רק בדרגת הריחא בבשר שצלאו עם בשר נבילה, אבל לכו"ע יש אופנים שריחא מילתא היא, וכן הוא במרדכי וכן פסק השו"ע ס"ד, אבל ברמב"ם וברי"ף וברשב"א מבואר שלוי ורבא פליגי אר"ל ואפי' בפת חמה שרי, ובמנחת יעקב כלל ל"ה ס"ק ל"ה תמה מדוע פסק הטור ושו"ע נגד דעת הרי"ף הרמב"ם והרשב"א.

**שיטת הרי"ף ודעימ'**

**ברי"ף** פרק גיד הנשה (דף לב. מדפי הרי"ף) הביא את הדעה שקי"ל כרב, וכ' שהוכיחו שיטתם מהא דר"ל שבפת חמה וחבית פתוחה הכל מודים דריחא מילתא היא, ועוד מהא דתני ר' כהנא בדח"ס והא דרבא בר אהילאי שפת ודג שצלאה עם הבשר אסור למיכליה בכותח הרי שפסקו כרב, והרי"ף דחה ראייתם שהרי רבא לית ליה דר"ל דהא שרי בת תיהא, והא דתני ר' כהנא וכו' בהא אפי' לוי מודה שלוי לא התיר רק בידעבד, אבל לכתחילה מודה לוי שאסור, שהרי בשר שצלאו קאמר ע"ש[[3]](#footnote-3).

**בדברי הרי"ף שלרב מדין מין במינו**

**עוד** כ' הרי"ף דלא קי"ל כרב, שרב לשיטתו שפסק במין במינו כר' יהודה שאפי' באלף לא בטיל, משא"כ לדידן דבטל לית לן איסור ריחא ע"ש, פשטות דברי הרי"ף שבריחא לעולם איכא משהו ולכן לר' יהודה שמין במינו לא בטל יש איסור ריחא, והק' הראשונים שבגמ' מייתינן עלה מהא דפת שהניחה ע"פ חבית של תרומה אף דהתם הוא מין בשאינו מינו וא"כ מוכח שלרב אינו ענין למין במינו, ועיין השגות הראב"ד על הרי"ף פרק כיצד צולין, ובשער המלך פי"א מאכלות אסורות ה"ג מה שכ' ליישב ועיין הערה[[4]](#footnote-4).

**האם יש משהו בריחא ללוי**

**עוד** דחה הרי"ף הראיה מהא דתני ר' כהנא וכו' שאסור לאכול פת שנאפה עם הבשר בכותחא, דגם לוי מודה שלכתחילה אסור, ולא הקיל בריחא רק לענין דיעבד, ועוד דהתם הוה דבר שיש לו מתירין שהרי יכול לאכלו לבדו, אבל בשר שנצלה עם האיסור אין לו מתירין ושרי ע"ש, וגם מזה מוכח לכאו' שאיכא משהו ולהכי לעולם בעינן לדון מדין ביטול ברוב, וכיון שהוא דבר שיש לו מתירין אין לו ביטול.

אלא שבגר"א ס"ק כ' בליקוט הוכיח ששיטת הרי"ף שלמ"ד ריחא לאו מילתא ליכא אפי' משהו, שהרי הרי"ף הוכיח שיטתו מבת תיהא, ואי איכא משהו איך שרי בת תיהא הא ודאי שאין היתר לשתות משהו יין נסך, וזה אין לומר דהתם שרי משום שמזיקו כמו שכ' התוס', דא"כ אין ראיה משם שריחא לאו מילתא היא, וע"כ למ"ד ריחא לאו מילתא ליכא אפי' משהו, ומה שאסור לכתחילה דחיישינן לריחא, ובבת תיהא לא חיישינן וכמו שיבואר לקמן.

ולפ"ז צ"ל דמה שנקט הרי"ף שיש לאסור כאן מדין דבר שיש לו מתירין, אין זה משום חסרון ביטול משהו, אלא שכמו שבדבר שיש לו מתירין אסור מדין עד שתאכלנו באיסור תאכלינו בהיתר, ה"ה בריחא שכל שאפשר לאכול בהיתר אין לנו לסמוך על זה שריחא לאו מילתא היא, וכן מבואר בפלתי ס"ק ז' בביאור דברי הרי"ף ע"ש.

**טעם האיסור לכתחילה להרי"ף**

**הנה** נתבאר ברי"ף שגם ללוי אסור לכתחילה (וכן מבואר ברש"י פסחים שם ע"ש תד"ה מאי לאו ובמהרש"א שם), והנה לפי הפוסקים שנקטו ברי"ף דלעולם איכא משהו אפי' ללוי, לכאו' הדין פשוט שאסור לכתחילה, שהרי אין מבטלין איסור לכתחילה אפי' איסור משהו[[5]](#footnote-5), אלא שלפ"ז צ"ב מה שהביא הרי"ף מהא דתני ר' כהנא וההיא ביניתא, הא התם כבר בטל הבשר בהיתר ולכאו' אינו ענין לדין אין מבטלין איסור לכתחילה, ולכאו' מבואר שגם זה חשיב אין מבטלין איסור לכתחילה, דכיון שעד עכשיו לא בטלה איסור רק שנבלע בשר בפת, ועכשיו בא לאכלו עם חלב הרי שבזה הוא מבטלו עכשיו לאיסור.

**דין אין מבטלין איסור לכתחילה**

**ועיין** בזה בארוכה במערכה של הגרעק"א נדפס בחי' הגרעק"א חולין ק., ותוכן דבריו שלפי הצד הנ"ל שהאיסור לכתחילה משום שלעולם איכא משהו, ע"כ צ"ל שה"ה בההיא ביניתא חשיב ביטול איסור לכתחילה, וק' פסקי הרמ"א אהדדי דבסי' צ"ט ס"ו כ' הרמ"א שחלב שנתבטלה במים מותר לכתחילה לערב אותו המים בבשר ולא חשיב אין מבטלין איסור לכתחילה כיון שכבר בטלה במים ע"ש בש"ך בשם תורת חטאת, וא"כ גם אי נימא שהרי"ף נקט דחשיב ביטול איסור לכתחילה, אכתי ק' לרמ"א דהכא פסק כהרי"ף לענין פת שנאפה עם הבשר, ובסי' צ"ט פסק שמותר לערב החלב במים.

**דין ביטול לכתחילה במשהו**

**ולכן** נקט הגרעק"א דבאמת לא שייך כאן דין אין מבטלין איסור לכתחילה ע"פ מה שכ' השו"ע סי' צ"ט ס"ז בשם הרשב"א שאם נבלע משהו איסור בקדירה, מותר להשתמש בקדירה בלי הגעלה, ולא שייך בזה אין מבטלין איסור לכתחילה, כיון שלעולם לא יבא לידי נתינת [[6]](#footnote-6)טעם[[7]](#footnote-7), וא"כ ע"כ סברת הרי"ף לאסור לכתחילה, אינו מדין אין מבטלין איסור לכתחילה, אלא שלוי החמיר לכתחילה שריחא מלתא היא.

**הוכחת האחרונים מגמ' פסחים אפי' גדי וטלה**

**עוד** הוכיחו האחרונים (הגרעק"א שם, ובמ"א או"ח תמ"ז ס"ק ד' בשם מהרי"ל ובמחצית השקל שם) דללוי ליכא אפי' משהו, שהרי בגמ' פסחים שם מק' על רב, מהברייתא שאין צולין שני פסחים כאחד ואפי גדי וטלה, בשלמא משום תערבות גופין ניחא אפי' גדי וטלה דקאמר שאף שאין לחשוש לתערובת גופין כ"כ אעפ"כ אסור, אלא אי משום תערבות טעמים מאי אפי' דקאמר, ואי נימא שלעולם איכא משהו, א"כ שפיר קאמר לא מיבעיא שני גדיין שמין במינו לא בטל במשהו, אלא אפי' מין בשאינו מינו דבטל בששים ג"כ אסור משום ריחא, ומוכח ע"כ שאי ריחא לאו מילתא היא ליכא אפי' משהו, ואי מילתא היא פשיטא שאוסרת אפי' במין בשאינו מינו, ועיין מה שפלפלו בזה האחרונים בדין מבטלין איסור לכתחילה ע"ש.

**שיטת התוס' שלוי שרי לכתחילה**

**עיין** תוס' פסחים שם שהק' דאם גם לוי מודה שאסור לכתחילה, מאי מק' מהא דאין צולין שני פסחים כאחד משום תערובת טעמים, הא התם לכתחילה מיירי, ובהא אפי' לוי מודה שאסור ע"ש, ומבואר ששיטת התוס' שללוי שרי לכתחילה, וכן הוא גם שיטת הרא"ה בבדק הבית שם, ובמשמרת הבית כתב עליו שהוא נגד כל הראשונים ע"ש.

והנה גם בתו' משמע דלעולם איכא משהו בריחא גם היכא שריחא לאו מילתא היא, שהרי כתבו' התוס' שבחמץ בפסח יש לנו להחמיר אפי' בתנור גדול כיון שמשהו מיהא איכא, וא"כ ק' מדוע ללוי שרי לכתחילה הא אין מבטלין איסור לכתחילה, וצ"ל כמו שנתבאר לעיל מהגרעק"א דכיון שלא יבא לידי נתינת טעם אין בו איסור לבטל לכתחילה, אולם בפלתי ועוד נקטו בדעת התוס' שאפי' משהו ליכא, ומה שכ' התוס' שיש משהו זה רק לשיטת רב שריחא מילתא היא, דאף במקום שאין ריחא כגון בתנור גדול אעפ"כ אסור משום משהו ועיין בזה לקמן ועיין הערה[[8]](#footnote-8).

ובעיקר קושיית התו' עיין מה שתי' הראב"ד הובא ברשב"א בתורת הבית, דבתרווייהו היתר ליכא איסור ריחא לכתחילה ע"ש וצ"ב.

**מדוע שרי בת תיהא לכתחילה**

**אלא** שאכתי ק' בין להרי"ף בין לתוס' מדוע לרבא שרי להריח בבת תיהא לכתחילה, הא עכ"פ מדין משהו הוה לן לאסור, ובדעת תוס' אפשר לומר כנ"ל שכיון שהריח נכנס בגופו ומזיקו אין בו איסור לכתחילה[[9]](#footnote-9), וכן לפי הרמב"ן דהכא אינו מכוין לריח ולהכי אין בו איסור הנאה, ואפשר שה"ה מהאי טעמא לא מחמירין לכתחילה לאסור להריח.

אבל בדעת הרי"ף א"א לומר כהנ"ל שהרי הרי"ף הוכיח שיטתו שריחא לאו מילתא מהא דבת תיהא, ואם יש את הסברות הנ"ל א"א להוכיח כלום[[10]](#footnote-10), וע"כ עיקר הטעם משום שריחא לאו מילתא היא וא"כ הדרא קושיא לדוכתא הא בריחא מחמיר לוי לכתחילה, ועיין ביאור הגר"א שם ס"ק א' בשם שערי דורא, שכיון שלא עביד ריחא אין בו איסור לכתחילה ע"ש[[11]](#footnote-11).

**ריחא וטעימא**

**אלא** שבאמת קושיא זו ק' יותר למה אין בו איסור תורה להריח בבת תיהא שהרי משהו מיהא איכא ואפי' אי נימא שבתערובת שרי לכתחילה שאין איסור ריחא בתערובת, אבל בעינא מאן שרי כן הק' הר"ן על הרי"ף, וגם בזה צריך לומר כהנ"ל שכיון שלא עביד לריחא אין בו איסור משהו איסור, וכן מתבאר בדברי הביאור הגר"א לקמן ס"ק ט'.

אולם נראה שכל זה רק אי נימא שיש איסור טעימא בכל האיסורים, אבל אי נימא שאין איסור טעימא באיסורים, א"כ ריחא לא עדיף מטעימא וכמו שבטעימא לא חשיב אכילה אפי' שע"כ נוגע משהו מהאיסור בלשונו, ה"ה שריחא לא חשיב איסור, וכל מה שהק' הראשונים על הרי"ף ע"כ משום שנקטו שטעימא אסורה ועיין מה שנתבאר בזה לקמן.

**קושית הפלתי למה פסק השו"ע כלוי**

**עיין** פלתי שהק' שהשו"ע שפסק כהרי"ף צ"ע, שהרי הרי"ף הוכיח שהלכתא כלוי מהא דרבא דבת תיהא וע"כ לית ליה דר"ל דפת חמה וחבית פתוחה, והשו"ע פסק בבת תיהא כרבא, ובפת חמה וחבית פתוחה פסק כתוס' שאסור והיינו משום שבזה גם רבא מודה דאסור, וא"כ שוב אין להוכיח מהא דבת תיהא שהלכתא כלוי כפסק הרי"ף ע"ש.

**ריחא דאורייתא או דרבנן**

**בפלתי** נסתפק אי ריחא אסור מדאורייתא או מדרבנן הביאו פמ"ג שפ"ד ס"ק יג' ועיין חת"ס ע"ז סו: מה שכ' בדברי הבה"ג ע"ש.

**![](data:image/png;base64...)**

**שו"ע**

**סעיף א'**

**איסור ריחא לכתחילה**

**אין** צולין בשר כשירה עם בשר נבילה או של בהמה טמאה וכו' ואם צלאן הרי זה מותר וכו' ע"כ, הנה בשו"ע פסק כדעת הרי"ף והרמב"ם רש"י ובה"ג, דקי"ל כלוי שריחא לאו מילתא מיהו לכתחילה יש להחמיר, ולכן אין צולין ואם צלה שרי, ובטעם שלכתחילה אסור נתבאר לעיל בהקדמה, ועיין ביאור הגר"א ס"ק א' שהוכיח שדוקא לכתחילה אסור, שהרי הא דתנא ר' כהנא וכו' בפת שצלאו עם בשר, דוקא לאכלו עם כותח אסור ולא לעצמו, ואילו בפסחים ל. מבואר שפת שצלאו עם בשר אסור לאכלו אפי' במילחא משום תקלה, וע"כ הכא אינו אלא איסור לכתחילה ע"ש, אולם בתוס' פסחים שם כ' שבריחא לא החמירו לאסור פת שקבל ריח בשר ע"ש.

**היתר שמן ואיסור רזה**

**שם** ואפי' היתה האסורה שמינה הרבה והמותרת רזה ע"כ, הנה היכא שההיתר שמן והאיסור רזה, מבואר בגמ' שטעם האיסור משום שההיתר מפטם את האיסור ושוב הדרה האיסור ואוסרת את ההיתר, ובפשוטו טעם האיסור משום שההיתר נ"נ וממילא חוזרת ואוסרת את ההיתר, אלא שכל זה אי נימא חנ"ן בשאר איסורים, אלא שק' לרבינו אפרים דלית ליה חנ"ן בשאר איסורים מה מהני מה שהאיסור שמינה, ועוד ק' שהרי מאחר שהאיסור כחוש ואין לו כח לצאת בריחא, א"כ מה מהני מה שההיתר מפטם את האיסור, הא קי"ל אין ההיתר אוסר אלא במקום שהאיסור יכול לילך, והכא מכיון שהאיסור אינו יכול לאסור שהרי הוא כחוש, מה מהני שההיתר נ"נ.

וכ' הט"ז וש"ך ס"ק א' בשם מהרא"י שריחא שאני שמוליך האיסור עמו ע"ש, הנה עיקר תירוץ מהרא"י אינו אלא דאמרינן חנ"ן ולא שייך כאן הכלל שאין הנאסר וכו', אבל אי לית לן חנ"ן בשאר איסורים לכאו' לא שייך כאן איסור כלל, ועיין חי' הגרעק"א חולין ק. שע"כ הכוונה שהריחא מפטם את האיסור שהוא עצמו חשיב כשמן ואוסר שפיר כאילו יש בו נתינת טעם, ומזה הוכיחו התוס' שגם בכחוש שייך עכ"פ ריחא משהו, דאל"כ כמו שאין בלוע יוצא בלי רוטב ולא מהני פיטום ההיתר, ה"ה דלא מהני מה שמפטם ההיתר לכחוש אי נימא שאין לכחוש כח לצאת בלי רוטב, וצ"ל שמה שכ' מהרא"י ריחא שאני ל"ד שהרי גם בצלי הדין כן עיין פמ"ג שפ"ד ס"ק א' ועיין הערה[[12]](#footnote-12).

**ריחא בדם**

**בט"ז** וש"ך שם הביאו ממהרא"י דשרי לצלות בשר בהדי כבד ואפי' בשר שמן ולא אמרינן שהשמן מפטם את הדם, דדם קליש ולא מיפטם, וכ' ע"ז מהרש"ל שדוקא כבד דלא נ"נ, אבל חתיכת בשר שנבלע בו דם כגון שנמלך בכלי שאינו מנוקב אוסר שפיר בריחא כיון שהחתיכה עצמה נעשית נבילה ע"ש, והב"ח פליג דכל דם קליש הוא ואינו אוסר בריחא ע"ש, וכוונתו מבוארת דכיון שדם קליש ולא מתפטם בריחא, ממילא לעולם לא מהני פיטום ההיתר אפי' בדבר שנ"נ כיון שאין הנאסר אוסר יותר מהאיסור ועיין הערה[[13]](#footnote-13).

**שניהם כחושין**

**בט"ז** וש"ך שם נקטו שבשניהם כחושין שרי לכתחילה, מיהו הביאו שבת"ח כ' שיש להחמיר לכתחילה אפי' שניהם כחושין, וחלקו עליו דודאי בשניהם כחושין שרי לכתחילה ע"ש, מקור הדברים בב"י לעיל סי' צ"ז בשם תוה"ב (ב"ד ש"א יד' יג'), וכן נראה בתוס' פסחים עו: ד"ה נימא, ובמרדכי סי' תק"ע בשם ר"ת הביא ראיה לזה מלחמי תודה שהיו אופין אותן בתנור אחד חמץ ומצה, והרמ"א לקמן הביאו להוכיח שאין איסור משהו בריחא, ובש"ך לקמן ס"ק טו' הק' שבמרדכי עצמו מבואר שבא להוכיח דליכא ריחא בפת עם פת כיון שהם כחושין, וע"ע בבגר"א לקמן ס"ק כב' שלפי מה שחי' התוס' בין תנור גדול לקטן אין להוכיח משם ע"ש.

והנה לשיטת התוס' שיתבאר לקמן שגם בכחוש יש משהו ולכן אוסר בחמץ בפסח, לכאו' הדין פשוט שיש לאסור לכתחילה אפי' בשניהם כחושין שהרי אין מבטלין איסור לכתחילה[[14]](#footnote-14), כ"כ פלתי ס"ק ב' ע"ש.

**שיעור יב' עשרונים**

**ואם** התנור גדול שמחזיק יב' עשרונים ופיו פתוח מותר לצלותם בו ע"כ, דין זה נתבאר בתוס' לשיטת רב דאית ליה ריחא מילתא דדוקא בתנור קטםן אבל תנור גדול ריחא לאו מילתא, ומזה למדו הטוש"ע שה"ה לדידן דמחמרינן לכתחילה אם התנור גדול אין צריך להחמיר, ושיעור זה כ' בכרתי ופלתי ס"ק ד' שהיה קבלה מהקדמונים ע"ש.

ובשיעור זה נחלקו הפוסקים היאך לשערו, בפ"ת לעיל סי' צז' ס"ק ו' כ' בשם היד אליהו שדי בזה שחלל התנור מחזיק י"ב עשרונים ליחשב תנור גדול, אולם עיין לקמן שפ"ד לקמן ס"ק יח' שצריך שקרקעית התנור לבד תהא מחזקת שיעור י"ב עשרונים, עוד יש שיטה אחרת בפלתי ס"ק ג' שצריך שכל הדפנות יחזיקו י"ב עשרון וכן נקט החכמ"א כלל סב' ס"א ע"ש.

**תנור גדול ופיו פתוח**

**שם** ופיו פתוח ע"כ, הנה כאן התנה שצריך שיהא תנור גדול וגם פי התנור פתוח, אבל לעיל סי' צ"ז ס"ג כ' השו"ע תנאי של תנור גדול בלבד, ועיין ט"ז בשם הד"מ שדוקא לעיל מבשר לחלב אפשר להקל בתנור גדול שפיו סתום ע"ש, והט"ז כ' שהוא דחוק, אלא דגם לעיל מיירי בפיו פתוח שסתם תנורים שלהם היה פתוח ע"ש, אמנם בחילוק של הדרכי משה מצאנו שכבר כתבו כן התוס' שאפי' למ"ד ריחא מילתא היא לא החמירו לאסור פת שאפאו עם הבשר, וא"כ אפשר לומר שה"ה דמהני תנור גדול לחוד.

**אם יש לחלק בין דאורייתא לדרבנן**

**בש"ך** ס"ק א' הביא בשם האיסור והיתר וכן הוא בפמ"ג משב"ז סוף ס"ק א' בשם הכנה"ג שבאיסור דרבנן אפשר להקל בריחא לכתחילה והק' עליו, ובסוף כ' לחלק בין היכא שהתנור סתום כולו דיש לאסור אפי' בדיעבד שבזה אין לחלק בין דאורייתא לדרבנן, משא"כ בתנור פתוח שהוא רק איסור לכתחילה ע"ש, וכוונתו נראה פשוט שהיכא שיש להחמיר שריחא מילתא היכא כגון בתנור סתום בזה ודאי אין לחלק בין דאורייתא לדרבנן דלעולם יש לנו לאסור, אבל מה שאסור רק מצד לכתחילה היינו דבאמת ריחא לאו מילתא היא ורק לחומרא יש לנו לנקוט שריחא מילתא היא, או משום משהו איסור שבו, בזה ודאי יש להקל בדרבנן שמותר לכתחילה ופשוט.

**נוגעין זה בזה**

**ובלבד** שלא יהו נוגעין זה בזה ע"כ, הנה בפשוטו אם נוגעין זה בזה אז אסור ככל דין צלי שאוסר בכדי נטילה, אולם בפלתי דייק ממשמעות השו"ע שאם נוגעין זה בזה אסור משום ריחא, ונפק"מ שאוסר כולו, ועיין מה שכ' בזה בפמ"ג ס"ק יג' ע"ש, וכן הביא בערוך השלחן ס"א מהירושלמי שבנוגעין לכו"ע אוסר כולו מדין ריחא ע"ש, אולם בביאור הגר"א ס"ק ג' נראה שהשו"ע כ' כן רק לענין לכתחילה, אבל פשיטא שאינו אוסר יותר משאר צלי דעלמא ע"ש.

**מכוסה בקערה ובבצק**

**ואם** אחד מהם מכוסה בקערה או בבצק מותר לצלותם אפי' בתנור קטן ופיו סתום ע"כ, עיין ביאור הגר"א שמקור הדין מדין שתי קדירות דשרי רב, וכל שמכוסה הוה ליה כקדירה אחרת ואין הריח אוסרו, והנה היכא שמכוסה בקדירה ניחא, אבל מכוסה בבצק צ"ע שהרי הבצק עצמו נאסרת מבליעת האיסור, אלא שהיכא שההיתר מכוסה בבצק רק שנאסר מריח האיסור בזה לא ק', דאינו אלא כבלוע ואין בלוע יוצא מאוכל לאכול בלי רוטב, אבל כשהאיסור מכוסה בבצק ק' שהרי האיסור נבלע בבצק, אלא שגם בזה לא ק' שהרי גם בריחא אין הבליעה יוצא לאסור אחרים בלי רוטב כמו שנתבאר לעיל, ועיין לקמן בהגהות הגרעק"א לענין דבר חריף ומה שנתבאר שם.

**![](data:image/png;base64...)**

**רמ"א**

**מבשר לחלב**

**הג"ה** וה"ה לבשר עם חלב נמי דינא הכי ע"כ, הנה בש"ך פי' דברי הרמ"א דקאי אבשר וחלב ממש, והחי' בזה עיין פמ"ג ס"ק ד', אולם בביאור הגר"א ס"ק ה' מבואר שפי' דברי הרמ"א על אפיית פת עם בשר לאכלו עם חלב, ולפ"ז יבואר שהרמ"א סתם כאן דלא כמו שכ' בת"ח לחלק בין הכא להא דלעיל סי' צ"ז דלא בעינן שם תנור פתוח, והכא סתם הרמ"א שדין אפיית פת עם בשר לאכלו עם חלב שוה לצלייה עם האיסור.

**טעם החומרא לכתחילה בתנור גדול**

**ונוהגין** להחמיר לכתחילה אפי' בתנור גדול וכו' ע"כ, הנה מקור הדברים הוא מהאיסור והיתר שכל מה שכ' התוס' לחלק בין תנור גדול לתנור קטן הוא רק לענין דיעבד אליבא דרב דאית ליה ריחא מילתא היא, דמ"מ בתנור גדול ליכא ריחא כ"כ, אבל לדידן יש להחמיר אפי' בתנור גדול, ולכאו' תלוי בטעם החומרא לכתחילה אליבא דלוי, דאם הוא משום שלעולם יש משהו, א"כ ה"ה בתנור גדול לעולם יש משהו[[15]](#footnote-15), אבל אי נימא שטעם החומרא לכתחילה משום דמחמירין לכתחילה שריחא מילתא היא, א"כ כמו שבתנור גדול לרב ריחא לאו מילתא היא ה"ה לדידן ועיין הערה[[16]](#footnote-16).

**מה חשיב דיעבד**

**שם** ואם אפה פת עם בשר אסור לאכלו עם חלב אם יש לו פת אחר וכו' וכן אם גוי אפה פת עם איסור אסור לקנות אותו פת אם יש לו פת אחר ע"כ, והטעם משום שחשיב לכתחילה, ועיין ד"מ ופמ"ג ס"ק ו' שהק' דלקמן סי' קכ"ב מבואר שלקנות מגוי חשיב כדיעבד ולמה הכא חשיב לכתחילה, וע"ע ביאור הגר"א ס"ק ט', שהק' עוד דאדרבה מה שהתיר הרמ"א בפת שאפאו עם בשר לאכלו עם כותח אם אין לו פת אחר ק', דודאי דחשיב כלכתחילה שהרי יכול לאכלו בלי כותח, ואילו לקנות מגוי הוה לן להתיר כמו שנתבאר גבי כלים של גוים ע"ש ועיין הערה[[17]](#footnote-17).

**תנור סתום לגמרי**

**שם** י"א שאין מתירין ריחא אלא א"כ התנור פתוח קצת מן הצד או למעלה וכו' ובמקום הפסד אין להחמיר בדיעבד אפי' סתום לגמרי ע"כ, הנה מקור הדברים לאסור בתנור סתום כ' הגר"א משום דדמיא לפת חמה וחבית פתוחה שפ' השו"ע לקמן ס"ד להחמיר, והחולקין סוברים דלא דמי לפת חמה וחבית פתוחה אבל ודאי בפת חמה וחבית פתוחה אסור אפי' בדיעבד כמו שפסק השו"ע לקמן, ועיין בביאור הגר"א שכל הפוסקים חולקים על האיסור והיתר ע"ש, ונראה שהאיסור והיתר לשיטתו לעיל שיש להחמיר לכתחילה אפי' בתנור גדול, והיינו שלעולם איכא משהו ריחא גם ללוי, וממילא כשהתנור סתום לגמרי ודאי משפיע הריחא עד כדי נתינת טעם ועיין הערה[[18]](#footnote-18).

**דבר חריף**

**שם** ואם האיסור דבר חריף וכ"ש אם ההיתר דבר חריף ריחא מילתא היא ואפי' בדיעבד אסור אם שניהם מגולים ע"כ, מקור הדין באיסור והיתר בשם המרדכי, ויליף לה מכמון של תרומה דחזינן בגמ' שאוסרת בריחא, אלא שתמוה מאד שהרי לרבא אין שום חומרא בכמון של תרומה יותר משאר דברים, ומהיכי תיתי להוכיח מזה שדבר חריף אוסר יותר משאר דברים, ובמרדכי מדמי לה לפת חמה וחבית פתוחה אבל עכ"פ אין ראיה לזה מהגמ', ועיין פר"ח דפליג על האיסור והיתר שאין שום חומרא בדבר חריף יותר משאר דברים, ועיין מטה יהונתן מה שכ' ליישב דברי האיסור והיתר, וע"ע ערוך השלחן שכ' האיסור והיתר כ' כן מסברא, וע"ע חזו"א סי' ל"ה ע"ש.

## תנור פתוח בדבר חריף

**בט"ז** ס"ק ה' הביא שבאו"ה מבואר שאפי' תנור גדול ופתוח אסור בדבר חריף, אבל מהרש"ל וב"ח נקטו שבתנור גדול ופתוח אין איסור בדבר חריף, והט"ז נקט כדעת הרמ"א שהרי המרדכי מדמה לה לפת חמה וחבית פתוחה ע"ש, אולם בביאור הגר"א לקמן ס"ד ס"ק ל' נקט שבפת חמה דוקא אם הפת סותם את פי החבית ואין מקום לריח היין לצאת, וזהו המקור לאיסור בתנור סתום מכל צד ע"ש, הרי שגם בפת חמה בעינן פי התנור סתום וא"כ אדרבה מבואר כמהרש"ל והב"ח שכל שהתנור פתוח אין איסור אפי' בדבר חריף.

**האם פתוח לגמרי דומה לכירה**

**ועיין** פמ"ג משב"ז ה' שצידד לומר שדוקא בפתוח קצת יש לאסור בדבר חריף, אבל פתוח לגמרי לא גרע מכירה, ומ"מ כ' שמסתימת דברי הרמ"א משמע שגם פתוח לגמרי יש לאסור ולא דמי לכירה, ועיין לעיל ש"ך ס"ק ג' שתנור פתוח לגמרי דמיא לכירה ואין להחמיר בו אפי' לכתחילה, וכל מה שהחמיר הרמ"א זה רק בפתוח קצת ע"ש, ובפמ"ג כ' שיש חולקין על הש"ך, ולכאו' הנידון כאן הוא אותו נידון דלעיל אם פתוח לגמרי דינו ככירה.

**יסוד ההיתר כשאחד מהם מכוסה**

**שם** אבל אם אחד מהם מכוסה אפי' בבצק בעלמא מותר ע"כ, בביאור הגר"א ס"ק יד' כ' טעם ההיתר דדמיא לפת חמה וחבית סתומה דשרי ע"ש, ויש להעיר דלעיל בשו"ע כ' ג"כ היתר זה שאחד מהם מכוסה להתיר ריחא לכתחילה, ובגר"א שם כ' שמקור הדברים מבישול שתי קדירות דשרי אפי' לרב, ולמה לא כ' כן הכא, ואי משום דהתם באנו להתיר לכתחילה, ובגמ' מבואר שבשתי קידרות שרי לכתחילה לרב משא"כ פת מכוסה לא מצאנו רק שלא נאסר בזה אבל לא שמותר לכתחילה, אכתי הכא הוה ליה לאתויי הא דשתי קדירות ושרי אפי' לכתחילה, ולמה נקט הגר"א דוקא הא דחבית סתומה.

אולם הביאור בזה פשוט דהכא מבואר שכ"ש אם ההיתר חריף אסור, והיינו משום שיש לחריף תכונה ששואבת ממה שאצלה, וזה לא מצאנו בשתי קדירות שהוא גם מפסיק את כח השאיבה, ולכן נקט הגר"א חבית סתומה שמצאנו שאפי' בפת חמה שיש לה כח שאיבה אעפ"כ מהני חבית סתומה, ולעיל לא הביא הגר"א מכאן משום שבא להוכיח שאפי' לכתחילה שרי וזה לא למדנו מחבית סתומה, והכא מבואר באמת שטוב להחמיר לכתחילה אפי' כשאחד מהם מכוסה כמו שכ' בש"ך ס"ק י' בשם האיסור והיתר ע"ש.

**קושיית הגרעק"א בכיסוי בצק**

**בהגהות** הגרעק"א הק' דאם ההיתר מכוסה בבצק, ע"כ הבצק נאסר מבליעת הריח החריף, ואם יש תבשיל באותה קדירה המכוסה בבצק הרי היא נאסרת מהבצק שהרי הבלוע יוצא מהאוכל ע"י רוטב הקדירה ע"ש, ולפלא שלא הק' כן הגרעק"א לעיל בדברי המחבר שהתיר לכתחילה כשאחד מהם מכוסה בבצק, שכשההיתר מכוסה בבצק והיא קדירת תבשיל אין לנו להתיר לכתחילה וצ"ע.

**איסור והיתר תחת מחבת אחת**

**שם** אם אפו או צלו איסור והיתר תחת מחבת אחת מגולין אסור אפי' בדיעבד ע"כ, מקור הדברים כ' הגר"א בשם האו"ה דדמיא לתנור סתום מכל צד שהחמיר האו"ה דדמיא לפת חמה וחבית פתוחה, אלא שא"כ היה לו להרמ"א להקל כאן בדיעבד בהפסד מרובה כמו לענין תנור סתום, וכ' הגר"א דלא רצה להקל ע"ש, ולא ביאר דבריו, ועיין חזו"א סי' ל"ה ס"ק א' שהוא למגדר מלתא ע"ש, ואולי כאן לא רצה להקל כיון שבמחבת יש גם לחשוש לזיעה[[19]](#footnote-19) עיין לקמן.

**איסור פת שלשו בחלב בריחא**

**שם** וה"ה אם אפו פת עם בשר אסור לאכלו בחלב ע"כ, ובש"ך שם ס"ק יד' כ' דהיינו דוקא בפת מועטת אבל פת מרובה אסור גם לאכלו עם עצמו ע"ש, והפר"ח תמה על הש"ך שהרי בגמ' מבואר להדיא שדוקא לאכלו בכותחא אסור, וע"כ צ"ל כמו שכ' התוס' פסחים ל. (הבאנו לעיל) שבריחא לא החמירו לאסור הפת עצמו, או כמו שכ' הרי"ף דסברי כלוי וכל האיסור הוא רק לכתחילה, וא"כ לעולם אין לאסור הפת עצמו דהוה כדיעבד ע"ש[[20]](#footnote-20).

**ריחא ופיטום לכלי**

**שם** אבל בזה אחר זה אין לחוש כ' הש"ך ס"ק יב' כי לא נמצא ריחא ופיטום לכלי שיחזור ויפלוט לאוכל ע"כ, וכ' הגרעק"א בגליון משמע שיש ריחא לכלי אלא שאין בכחו להפליט בריחא, וא"כ ק' מה שכ' הרמ"א אלא א"כ הזיע משניהם, משמע שצריך דוקא ששניהם יזועו, והרי אפי' אם האיסור לא הזיע אבל עכ"פ הרי נתן ריחא בכלי, וממילא אח"כ כשחזר והזיע מההיתר נבלע האיסור בהיתר ע"ש, ועיין הערה[[21]](#footnote-21).

**מקלא קלי איסורא**

**שם** בש"ך ונראה דאפי' דבר שנעשה להריח ועדיין ריחו בתנור אין לחוש לבזה אחר זה ע"כ, והכי מוכח בש"ס וכו' שאני התם דמקלא קלי איסורא ע"כ, הנה בפשוטו היה אפשר לפרש דברי הגמ' שם שהכוונה שהריח בא אחר שכבר נשרף האיסור ולכן אינו אוסר משום ריח, אבל בש"ך מבואר שעיקר הענין שאין איסור ריח אלא א"כ מריח את ריח האיסור עצמו, אבל כל שכבר אין איסור אף שעיקרו בא מכח האיסור עצמו אעפ"כ אין לאסור, וצ"ב שהרי כשבאים לדון על איסור אכילה בדבר שבלע ריח, פשיטא שבמאכל עצמו אינו אלא ריח שכבר איננו באיסור ואעפ"כ יש לו דין ריח וצ"ע.

ועיקר ראייתו צ"ב שהרי רבא ע"כ לית ליה חילוק זה דמקלא קלי איסורא שהרי הוכיח משם שריחא לאו מילתא היא, וא"כ לדידן אין לחלק, עיין פלתי ס"ק ו' וחזו"א סי' לה' ב' ע"ש.

**דין זיעה בתנורי זמנינו**

**שם** אלא א"כ הזיע המחבת משניהם וכו' ע"כ, הנה ענין הזיעה מבואר בכמה מקומות שהוא ההבל שבאויר וא"כ אין צריך שיהא ממש מים, אלא כל דבר שמתאדה לאויר חשיב זיעה ואוסר כבליעה, וכתבו פוסקי זמנינו שבתנורים של זמנינו יש לנו לחשוש לזיעה, דדוקא בזמן חז"ל שהיה אש ממש בתנור לא היה זיעה, אבל בזמנינו אינו אלא חום, ולכן לעולם מצטבר בו זיעה ואוסרת כבליעה ממש, כן נקט בשו"ת אגרות משה יו"ד ח"א סי' מ' ועוד פוסקים, אולם בשו"ת מנחת יצחק חלק ה' סי' כ' ועוד נקט להתיר גם בתנורים של זמנינו ע"ש, אולם יש לידע שישנם תנורים שהסיקם בגז שהוא אש ממש בתוך התנור, רק שהוא מכוסה בפח, ויש שדנו שבתנורים אלו אין לחוש לזיעה.

**צירוף כל החתיכות לששים**

**שם** י"א דכל מקום וכו', אבל בדאיכא ששים מן ההיתר אפי' בכל מה שבתנור מבטל האיסור, ולצורך הפסד יש לנהוג כן ע"כ, וביארו הט"ז והש"ך שאינו דומה לבישול בקדירה דהתם כל הטעם מתפשט בשוה ואפי' אם נבלע בחתיכה אחת שוב נפלט ומתפשט בשוה בכל הקדירה ולכן הכל מצטרף לבטל בששים, משא"כ בריחא שאם נבלע בחתיכה אחת שוב אינו יוצא בלי רוטב ממילא לא היה לנו לצרף את כל החתיכות שבתנור, ומ"מ במקום הפסד מקילין לצרף כל החתיכות לבטל בששים.

ושורש דין זה מבואר בסי' קי"א שאיסור שנפל לאחד משתי קדירות, ואין באחד מהם ששים כנגד איסור, ובצירוף שניהם יש ששים, מצטרפין שניהם לבטל האיסור בששים, וכן פסק שם השו"ע, אולם הרמ"א כ' שם שאין לאכלו אלא לאחר שיערבנו יחד דאז כבר נתבטל האיסור ע"ש, וכאן מבואר שיש להקל במקום הפסק אפי' בלי עירוב שהרי לא שייך לערב את שתי החתיכות, והגר"א בביאור הגר"א עמד ע"ז, וכ' שהכא לענין ריחא הקילו ע"ש ולא ביאר דבריו, ובאמת גם שם צ"ב הא בכל קדירה יש ספק טעם ואיך אפשר להקל בדיעבד וצ"ע ועיין הערה[[22]](#footnote-22).

**משהו בחמץ בפסח**

**יש** אומרים דאיסור האוסר במשהו כגון חמץ האוסר בפסח ריחא מלתא ואוסר אפי' בדיעבד אם התנור קטן והוא סתום והאיסור וההיתר מגולין תוך התנור וכו' ע"כ, בש"ך ציין לתוס' ע"ז סו: הנ"ל, והטעם משום שאפי' אי ריחא לאו מילתא משהו מיהא איכא, ובש"ך ס"ק יד' הק' שבתוס' שם מבואר שאפי' בתנור גדול יש משהו ולמה כאן החמיר הרמ"א רק בתנור קטן, וכ' שצ"ל שתוס' אזלי לשיטתם שפסקו כרב שריחא מילתא היא, אבל לדידן שריחא לאו מילתא היא אין להחמיר כי אם בתנור קטן ע"ש, ודבריו צ"ע דאם כן היאך אפשר להוכיח מתוס' שיש משהו גם למ"ד ריחא לאו מילתא היא ועיין הערה[[23]](#footnote-23).

**ב' מהלכים בביאור הגר"א בדברי הרי"ף**

**בביאור** הגר"א ס"ק כ' כתב תחילה שמקור הדין של הרמ"א הוא בתוס' ע"ז וברי"ף, שהרי ברי"ף מבואר שיש משהו ולהכי לרב אסור משום דמין במינו לא בטיל, וכן מה שנקט הרי"ף דהוה דבר שיש לו מתירין היינו משום שלעולם יש משהו ע"ש, אולם בליקוט נקט הגר"א שלפי הרי"ף ליכא אפי' משהו והוכיח כן מזה שהרי"ף למד דין ריחא לאו מילתא מבת תיהא, ואי נימא שלעולם איכא משהו איך אפשר להתיר בבת תיהא, והרי"ף לית ליה סברת התוס' שבבת תיהא אזוקי מזיק ליה ע"ש, ועיין בהקדמה מה שנתבאר בביאור דברי הרי"ף במין במינו ודבר שיש לו מתירין אם ננקוט דליכא אפי' משהו ע"ש[[24]](#footnote-24).

ובדברי הגר"א מבואר שלפי הרי"ף דליכא אפי' משהו, אין לאסור ריחא אפי' משום איסור הנאה ע"ש היטב, והיינו שנקט הגר"א שלאיסור הנאה צריך שיגיע לו משהו מהאיסור, אבל אם ריחא לאו מלתא היא ואין משהו של איסור לא יתכן בזה איסור הנאה, אלא שכל זה בדברים שאין עומדין לריח, אבל דברים העומד לריח שפיר אסירי משום איסור הנאה, ולהכי ורד והדס אסירי ע"ש, וע"ע לקמן סעיף ה' ו' מה שנתבאר בדברי הגר"א כאן.

**הכלל לחלק בין חמץ לשאר איסורים**

**שם** אם התנור קטן והוא סתום ע"כ, בפמ"ג שפ"ד ס"ק יד' הק' שבסתום לגמרי גם בשאר איסורים מחמיר רמ"א, ואי משום ההיתר בהפסד מרובה הא גם הכא מיקל הרמ"א בהפסד מרובה, וכ' לחלק דבאמת מיירי בפתוח קצת שבשאר איסורים שרי בדיעבד גם בלי הפסד מרובה, ואם סתום לגמרי בחמץ אסור אפי' במקום הפסד מרובה, ובתנור גדול ופתוח קצת שרי בדיעבד בחמץ אף בלא הפסד, וכ' שהכלל בזה שכל שבשאר איסורים שרי לכתחילה ע"כ ליכא אפי' משהו, וממילא ה"ה בחמץ יש להקל בדיעבד, אבל אם בשאר איסורים אסור לכתחילה ע"כ משום שיש משהו איסור וממילא בחמץ אסור בדיעבד ע"ש.

אמנם כל זה דוקא אם טעם האיסור לכתחילה הוא משום משהו, אבל כבר נתבאר בביאור הגר"א ובחי' הגרעק"א שהרי"ף אסור לכתחילה משום דחייש לריחא לכתחילה ולא משום משהו איסור, ואף שאפשר לומר שיש משהו איסור מ"מ אין בו דין אין מבטלין איסור לכתחילה כמו שביאר הגרעק"א, וא"כ אפשר שאפי' במקום דשרי בשאר איסורים לכתחילה היינו דליכא ריחא כלל, אבל אכתי אין מזה ראיה דליכא משהו ובחמץ בפסח אסור, וא"כ אין הוכחה לכלל הנ"ל וצ"ע.

**שיטת המרדכי שאין להחמיר בחמץ**

**שם** וי"א שאין לחלק (ד"מ בשם המרדכי) ע"כ, בש"ך ס"ק טו' הק' שבמרדכי מבואר שהוכיח שמפת לפת ליכא ריחא, וזה מה שהביא ראיה מלחמי תודה שאפייתן בתנור אחד, אבל היכא שאחד מהן שמן אפשר שאוסר בפסח לגמרי דמשהו מיהא איכא ע"ש, וכן העיר בביאור הגר"א, ועיין פמ"ג מה שכ' בשם האליה רבה ליישב.

אולם למה שהבאנו לעיל מהגרעק"א, שתוס' הוכיח שבכל כחוש יש משהו ריחא לכו"ע ולהכי מהני פיטום, א"כ ע"כ גם בכחוש יש ריחא משהו והשמן מהני ליה לפטמו שיורגש בריחא, אבל המשהו שבו אינו ענין כלל לשמן, וא"כ שפיר הוכיח המרדכי דלא כתוס' מלחמי תודה דליכא אפי' משהו, וע"כ בדבר כשאחד מהם שמן אינו אלא משום דמפטם ליה והוא עצמו יש לו כח להוציא ריח, אבל היכא דליכא ריחא כגון בתנור פתוח ליכא אפי' משהו[[25]](#footnote-25).

**ראיית הגר"א מברייתא דפסחים**

**בביאור** הגר"א ס"ק כ"ב כתב וז"ל ונ"ל ראיה מדפריך שם לרב מאין צולין כו' דלמא רב לא אסר אלא מין במינו וגדי וטלה מין בשאינו מינו הוא כמש"ב ב"י וכו' אלא ע"כ דאין חילוק וכו' ע"כ, היינו דהגמ' פסחים מק' לרב הא דאין צולין שני פסחים כאחד משום תערובת, ע"כ משום תערובת גופין דאי משום תערובת טעמים מה לי גדי וגדי מה לי גדי וטלה, ואי נימא שלעולם יש משהו בריחא שפיר יש לחלק שדוקא מין במינו אסור דרב לטעמיה שמין במינו לא בטל, אבל מין בשאינו מינו בטל קמ"ל אפי' גדי וטלה, וע"כ מוכח דבריחא ליכא כי אם טעם הריח ולא ממשות ולכן אם יש לאסור משום ריח לא שייך לומר אפי' מין בשאינו מינו דאדרבה התם יש לאסור יותר, זהו תוכן דברי הגר"א, וכן הוכיח מהרי"ל סי' רי"ד הביאו פמ"ג שפ"ד ס"ק יד', ומ"א או"ח סי' תמ"ז ס"ק ד' ובמחצית השקל שם ע"ש, אמנם עיין בחי' הגרעק"א חולין ק. מה שכ' ליישב בזה ע"ש, ועד"ז כ' גם פמ"ג הנ"ל ע"ש.

**ק' הגמ' מכמון של תרומה**

**שם** בגר"א, וכן בע"ז פריך מכמון של תרומה ומדפריך בפשיטות ש"מ דאין לחלק ע"כ, היינו ג"כ כהנ"ל דמאי מק' מכמון של תרומה דלמא אביי אסר בבת תיהא משום משהו איסור והתם האיסור בעין ולא בטל בתערובת, אבל בכמון של תרומה שפיר בטל, וע"כ אין שום ענין משהו בריחא ואם יש לאסור משום ריחא יש לאסור משום הריח עצמו ולא משום המשהו.

ועיין מה שנתבאר בזה לקמן שהגר"א לשיטתו שיש איסור טעימא באיסורים, ולכן נקט בכמה מקומות שיש לנו לאסור בבת תיהא משום אכילת משהו איסור, אבל לפי הפוסקים שאין איסור טעימא באיסורים, ע"כ האיסור בבת תיהא משום ריחא ולא משום משהו עיין לקמן.

![](data:image/png;base64...)

סעיף ב'

**הקדמה**

**פסחים** עו: אמר ר' ירמיה הכא במאי עסקינן כגון שצלאו בשתי קדירות בשתי קדירות ס"ד אלא אימא כעין שתי קדירות ע"כ, וברש"י שם כעין שתי קדירות שפוד מכאן ושפוד מכאן ותל גדול של גחלים או אפשר באמצע ע"כ, מבואר שכל שיש הפסק בין בשר ובשר לא חיישינן לריחא, אולם בב"י ס"ס צז' הביא מהרשב"א בתוה"ב שהביא את הדין הנ"ל וסיים (בקצר) וז"ל שאין ריח המתבשלים גדול כ"כ ע"כ, משמע מזה שעיקר ההיתר בשתי קדירות משום שאין ריח למתבשלים כמו לצלי, והב"י תמה עליו שמהגמ' בפסחים מבואר שעיקר ההיתר משום הפסק הקדירה, שהרי בפסחים מיירי בצלי וההיתר משום הפסק תל גחלים ע"כ, ובב"ח שם הליץ בעד הרשב"א שמזה שהגמ' תלה בקדירות מבואר שעיקר ההיתר משום בישול בקדירה, וע"ע מ"א או"ח סי' תמ"ז ס"ק ד' ע"ש.

בטור כאן הביא לשון הרשב"א, ומשמע מזה שנקט שעיקר ההיתר בקדירה משום שהוא תבשיל ואין ריחו חזק, אבל בשו"ע השמיט תיבות אלו משמע כמו שנקט בב"י שהעיקר תלוי במה שיש הפסק קדירה ואפי' בצלי מהני הפסק.

![](data:image/png;base64...)

שו"ע

**ריחא בקדירות**

**בד"א** בצלי אבל אם בא לבשלם וכו' אפי' בתנור קטן ופיו סתום מותר ואע"פ שפי הקדירות מגולה ע"כ, בש"ך ס"ק טז' דייק לשון השו"ע שאין ההיתר מצד המתבשלים כי אם מצד הפסק קדירה ונדחק בלשון הטור, וכן נקט הפר"ח שעיקר כוונת הטור משום הפסק קדירה, אבל האו"ה למד דברי הטור כפשוטו שההיתר משום המתבשלים ולא משום הפסק קדירה ע"ש.

ולפי הש"ך ודעימ' לכאו' אין שום היתר בתבשיל יותר מצלי, ולפי האו"ה ודעימ' אין שום היתר מצד הפסק אלא הכל תלוי במתבשלים, אלא שלכאו' ק' דודאי ההיתר בפסחים הוא משום הפסק תל של גחלים שהרי ע"כ הפסחים היו בצלייה, וא"כ ק' טובא למה הביא הרשב"א דוקא היתר בישול ולא היתר הפסק, ועוד שמהיכן הוציא הרשב"א היתר המתבשלים, ובאמת ברשב"א בארוך משמע שבא להתיר גם ענין הפסק לחוד ע"ש ועיין הערה[[26]](#footnote-26).

**רמ"א**

**תנור סתום בקדירות**

**הג"ה** ודוקא שהתנור פתוח קצת, אבל אם הוא סתום מכל הצדדים כדרך שמטמינים החמין לצורך שבת אסור, ואפי' בדיעבד יש מחמירין ואסורין אם האיסור וההיתר מגולה, ובמקום הפסד מרובה יש להקל ע"כ, ומבואר בפוסקים דלענין דיעבד אין חילוק בין בישול לצלי, דלעולם בתנור סתום אסור ומותר רק במקום הפסד מרובה, אבל לענין לכתחילה יש חילוק שבתנור קטן ופתוח קצת מותר לכתחילה בקדירות, משא"כ בצלי.

ועיין בביאור הגר"א .ס"ק כד' והמתבאר בדבריו שכל מה שמצאנו היתר קדירות זה רק במה שנחלקו רב ולוי, אבל היכא שגם ללוי אסור בדיעבד כגון בתנור סתום בהא לא מצאנו בגמ' דמהני שתי קדירות שהרי הריחא חזק ואסור אפי' ללוי ע"ש, ומתבאר מזה שלמ"ד שללוי שרי גם תנור סתום, ה"ה דשרי לכתחילה שתי קדירות אפי' בתנור סתום וכל דברי הרמ"א כאן הוא לשיטת הי"א שהביא לעיל וצ"ע.

**תבשיל הטמון לשבת**

**שם** כדרך שמטמינים החמין לצורך שבת ע"כ, במ"א הנ"ל נקט שדוקא הטמנה לשבת אוסרת משום ששוהה זמן הרבה והא קמן שיש לו ריח, אבל שאר תבשיל אין בו ריח ואינה אוסרת משום ריחא, והיינו משום שנקט ברשב"אה כפשוטו שבתבשיל אין ריחא, וכ' שאפשר שגם כוונת הרמ"א כנ"ל ע"ש.

סעיף ג'

**איסור במרדה בן יומו**

**אם** יש שמנונית של איסור על המרדה שקורין פאל"א אסור ליתן עליה היתר כל היום וכו' ע"כ, וכ' הט"ז ס"ק ז' בשם האו"ה שדוקא הפת הראשון שהוציאו מן התנור אסור משום שמנותית של איסור שעל המרדה אבל שאר הלחם שרי ע"ש, ולפ"ז צ"ל שכשאינו בן יומו גם משום שמנונית אין לחוש והיינו משום שאותו משהו שמנונית נפגם באינו בן בן יומו, ועיין מה שנתבאר בזה לעיל בסוגיא דסכין.

אלא שצ"ע נהי נמי שלא שייך איסור משום שמנונית כי אם בפת ראשון, דאח"כ כבר נתקנח המרדה, אבל אכתי יש לנו לאסור משום מה שבלוע במרדה שאוסר את כל שאר הלחם, כמבואר לעיל סי' ק"ה ס"ז בהג"ה ע"ש, ועיין מ"א סי' תנ"א ס"ק ל"ז שעמד בזה, ונקט שבאמת האו"ה שהביא הט"ז אזיל לשיטתו שאין הבלוע יוצא מכלי לאוכל בלי רוטב, אבל אנן קי"ל כמו שכ' הרמ"א שהבלוע בכלי יוצא לאוכל בלי רוטב, וממילא אסור כל הלחם שרדה באותו היום ע"ש, אלא שבט"ז צ"ע שהתעלם מפסק הרמ"א לעיל ועיין הערה[[27]](#footnote-27).

**באינו בן יומו**

שם ומיהו כשאינה בת יומא מותר להשתמש בה משום דאי אפשר בענין אחר ע"כ, בתוס' נראה שהוא היתר מיוחד במרדה שלא גזרו שאינו בן יומו אטו בן יומו כיון שא"א בענין אחר, אולם בביאור הגר"א ס"ק כ"ו נראה שעיקר ההיתר משום דהכא חשיב כדיעבד כיון שא"א בענין אחר, והוא שייך לעיקר ההיתר שהתירו רבנן בכל מקום כלי שאינו בן יומו בדיעבד ע"ש.

**סעיף ד'**

**ריחא בפת חמה ע"ג יין נסך**

**פת** חמה שמונחת ע"ג חבית פתוחה של יין נסך אסורה ע"כ, והיינו שפ' כתוס' שאפי' ללוי דריחא לאו מילתא היא הכא גרע טפי ולכו"ע אסור דלא פליגי עליה דר"ל, אבל הרי"ף הרמב"ם והרשב"א פסקו שלוי פליג אדר"ל ואפי' בפת חמה וחבית פתוחה שרי.

והנה בגמ' מיירי בחבית של תרומה שאסור באכילה ולא בהנאה, ואעפ"כ למ"ד ריחא מילתא היא אסור דחשיב כאכילה, אבל בשו"ע נקט יין נסך דאית ביה איסור הנאה, והתם לכו"ע יש לאסור משום שעכ"פ יש לו הנאה מהיין נסך, והכא לא שייך את כל התירוצים שנתבאר לעיל בהקדמה בטעם דאין איסור הנאה בבת תיהא[[28]](#footnote-28), אולם בש"ך ס"ק כב' כ' דמיירי ביין נסך דשרי בהנאה כמו יין של תרומה דאיירי בה בגמ'[[29]](#footnote-29).

**אם שואב ממשות יין**

**ועיין** פר"ח שהק' דבמשנה מכשירין פ"ג מ"ג מבואר שנחלקו ג"כ לענין הכשר, והתם ע"כ אינו ריחא בעלמא אלא ממשות בעין, והיינו שפת חמה וחבית פתוחה הפת שואבת ממשות היין, וא"כ אפי' למ"ד ריחא לאו מילתא היא הכא אסור משות ממשות בעין, ואיך מק' מהא אלוי וע"ש מה שכ' ליישב, ובפלתי כ' ליישב דהא פשיטא שאותו ממשות בעין אינו אלא משהו ובטל בששים, ולכן לענין הכשר מהני אפי' משהו, אבל לענין איסור ברודה ע"פ חבית של תרומה, ע"כ א"א לאסור כי אם משום ריחא, ולכן תלוי בדין ריחא מילתא.

**כנגד המגופה**

**ודוקא** אם מונחת כנגד המגופה ע"כ, בביאור הגר"א נקט שהכוונה שדוקא אם הפת סותמת את פי המגופה שאין מקום לריח היין לצאת, אבל בלאו הכי אינה אוסרת, ומכאן למדו לדין תנור סתום ע"ש, וכבר נתבאר לעיל שבט"ז ס"ק ה' מבואר שנקט שבפת חמה וחבית פתוחה יש לאסור אפי' כעין תנור גדול ופתוח ע"ש.

ויש לעיין אם לפי הגר"א אין הטעם נבלע אלא כנגד פי החבית ממש, והשאר מותר, א"ד כיון שסותם פי התנור הריח נכנס בכל הפת, ונפק"מ גם לענין שיעור ששים שצריך בשביל לבטל את טעם היין בפת האם מצטרף כל הפת או רק מקום סתימת החבית.

![](data:image/png;base64...)

סעיף ה'

**היתר בת תיהא**

**שו"ע** מותר לשאוף בפיו ריח יין נסך דרך נקב שבחבית לידע אם הוא טוב ע"כ, לעיל בהקדמה נתבאר כמה טעמים מדוע אין בזה איסור הנאה, וכאן נראה שנקט השו"ע ב' טעמים, א' ששואף בפיו משמע שבחוטמו אסור, ב' לידע אם הוא טוב, משמע שדוקא כשכוונתו לידע אם הוא טוב, אבל אם רצונו להינות מזה אסור, והיינו לכאו' כראשונים דלעיל שדוקא משום שאין כוונתו להריח אלא לבדוק היין שרי.

**דוקא בפיו**

**והנה** בביאור הגר"א דייק שדוקא בפיו שרי דאי לאו הכי הרי נהנה מן האיסור ואסור כורד והדס כן מבואר מדבריו, אלא שלקמן בדברי הרמ"א שאסור לזלף כ' הגר"א דהא דשרי בבת תיהא משום שאינו נהנה שהריח נכנס בגופו ומזיקו, וק' למה לא כ' טעם ההיתר משום שמריח בפיו כמו שכ' בדברי השו"ע.

אלא שהביאור פשוט שהגר"א לשיטתו שאם יש משהו איסור אין להתיר לנשוף בפיו דהוה שתייה משהו, והרמ"א לעיל הביא דעת היש מי שאומר שבדברי שאיסורו משום משהו אסור בדיעבד, וא"כ א"א להתיר בבת תיהא משום ששואף בפיו, וע"כ כל ההיתר משום שמזיקו, אבל השו"ע אפשר שנקט שלעולם ליכא אפי' משהו איסור בריחא, ומה שאסר לכתחילה הוא מטעם אחר וכמו שנתבאר לעיל.

אלא שעדיין ק' שהשו"ע שהתיר להריח בשק של פלפלין והטעם משום שאין היין עומד לריח, א"כ לא היה צריך להתיר משום ששואף בפיו דבלאו הכי נמי שרי וצ"ע.

**טעימא באיסורים**

**הגה'** אבל אסור לטועמו אע"פ שאינו בולעו ע"כ, המקור הוא בריב"ש סי' רפ"ח, והנה בט"ז כ' שטעם האיסור משום דלא גרע מריחא ע"ש, וכן הביא בדרכי משה בשם הריב"ש, אולם כבר העיר שם בחי' הגהות שהמעיין בריב"ש בפנים יראה שכ' שטעם האיסור משום שמא יבא לאוכלו ולא משום ריחא, אלא שבאמת בתחילת דבריו כ' שלא גרע מריחא ובסוף כ' שטעם האיסור משום שמא יבא לאוכלו, והנה אי נימא משום שלא גרע מריחא, א"כ אי ריחא לאו מילתא היא שרי, אבל בביאור הגר"א ס"ק לב' כ' שע"כ לא קשרי רבא אלא בריחא משום דלא מילתא היא, אבל טעימא אסור ע"ש, ונראה שנקט הגר"א שטעימא אסורה בכל האיסורים ואפי' טעימא בלשונו, אולם בט"ז ריש סי' צ"ח נקט שאין איסור טעימא באיסורים ע"ש, ונראה שהגר"א לשיטתו שהק' על הרי"ף היאך שרי בבת תיהא הא משהו מיהא איכא, והיינו משום דלא גרע מטעימא, אבל אי נימא דטעימא שרי לכאו' לא גרע אותו משהו מטעימא שאין בו איסור ועיין הערה[[30]](#footnote-30).

**איסור זילוף ביי"נ והיתר בסתם יינם**

**שם** ואסור לזלף יין נסך שאסור בהנאה, אבל מותר לזלף סתם יינם דמותר בהנאה ע"כ, אף דקי"ל שבת תיהא שרי אפי' ביין נסך שאסור בהנאה, התם משום דאזוקי מזיק ליה ולא נהנה, משא"כ הכא דמ"מ הנאה אית ליה ויין נסך אסור בהנאה, אלא שלכאו' לפי הטעם שדבר שאינו עומד לריח אין בו איסור ריח ה"ה לזלף שרי, וע"כ לא נפסק טעם זה להלכה ועיין לקמן ס"ו, אבל סתם יינם מותר לזלף והיינו משום שמותר בהנאה, אלא שלכאו' ק' דהוה לן למיסר עכ"פ מטעם דחשיב כשותה כמו בבת תיהא לאביי, ואף שקי"ל כרב אבל עכ"פ לכתחילה אסור, והתם מותר לכתחילה מהטעמים שנתבארו לעיל, אבל הכא ליכא את הטעמים הנ"ל, ועיין תוס' ע"ז סו: ד"ה אביי ומבואר שם שלא שייך להחשיבו כשותה בזילוף ע"ש, והטעם לכאו' משום שאינו אלא הוספת ריח בכל החדר ולא שייך להחשיבו כשותה.

**עישון טבק**

**עיין** פ"ת בשם השער המלך שמותר לשאוף טבק אף שיש חשש שמזלפין עליו סתם יינם, ואף אי נימא שסתם יינם אסור בהנאה, מ"מ שרי דלא גרע מבת תיהא ע"ש, אלא שלכאו' לא כל הטעמים שייכי ביה, שהרי הכא שפיר מכוין ליהנות מהריח, ואפשר שלא חשיב כוונה ליהנות מהריח שעיקר כוונתו ליהנות מהטבק והיי"נ אינו אלא מחזקו כמו בסעיף ו' ע"ש, אלא שמשום טעם שנכנס בגופו ומזיקו פשיטא ששייך גם בזה, אלא שיש לדון אם בזמן השער המלך היה ידוע הנזק בזה, ובפשוטו לא היה ידוע ואעפ"כ רצה להתיר, וצ"ע דמשמע שעיקר ההיתר בבת תיהא משום שנכנס בגופו ומזיק וצ"ע.

![](data:image/png;base64...)

סעיף ו'

**טעם ההיתר להריח ביין שנותנים בפלפלין**

**שו"ע** שק של פלפלין וזנגביל שמשימין בקנקני יין נסך מותר להריח בהם אבל לבשמים דהבדלה אסור ע"כ, עיין ביאור הגר"א לעיל ס"ק כ' בליקוט, והעולה מדבריו דבה"ג מבואר שטעם ההיתר משום שאינו מתכיון לריח היין, וזה תמוה שהרי הוא פסיק רישא, אלא עיקר ההיתר כמו שכ' הרשב"א שכל דבר שאינו עומד לריח אין איסור להריח בו, ודוקא ורד והדס אסור משום שעומדין לריח, ולפ"ז שרי לזלף שהרי יין אינו עומד לריח, אבל לפי התוס' שטעם ההיתר בבת תיהא משום שמזיקו, אין היתר בדין זה של השו"ע, דלא שייך כאן סברת מזיקו, והשו"ע אף שפסק כתוס' לענין פת חמה וחבית פתוחה, ומ"מ שרי בבת תיהא משום שמזיקו, מ"מ פסק להתיר בשק של פלפלין משום שאין היין עומד לריח, אלא שצ"ע דלפ"ז לזלף שרי והרמ"א פסק לעיל שלזלף אסור ומדברי הגר"א שם נראה שהניח בזה בצ"ע ע"ש.

![](data:image/png;base64...)

**סעיף ז'**

**דבר העומד לריח**

**בשמים** של ע"ז וכלאי הכרם וערלה אוסר להריח בהם ע"כ, גם כאן כ' הגר"א שדוקא בבת תיהא שרי משום שמזיקו משא"כ הכא, והוסיף הגר"א שאף אביי לא פליג אלא משום דחשיב כשותה ע"ש, משמע מדבריו דלא מהני סברה דמזיקו כי אם שלא ליחשב כנהנה, אבל לענין שתייה פשיטא שאפי' אם מזיקו חשיב כשותה, ולפ"ז לרבא הטעם דלא הוה כשותה אינו משום שמזיקו אלא משום שריחא לאו מילתא היא, וכבר נתבאר שנחלקו בזה המהרש"א והמהר"ם וע"ע עוד פלתי כאן, אלא שבביאור הגר"א לעיל ס"ק כ' משמע שסברת מזיקו הוא גם לענין שלא יחשב כשותה, דמבואר שהוא סברא להתיר אפי' אי נימא שלעולם יש משהו איסור ע"ש, ולפ"ז ק' ג"כ מדוע התיר השו"ע בהא דס"ו וצ"ע.

ועיין ש"ך ס"ק כז' שהביא שיטת הרשב"א שדבר שאינו עומד לריח אין בו איסור ריח והוכחתו מאתרוג של מצוה, ועיין מה שתמה עליו וכן תמה הגר"א, ועיין פלתי מה שכ' ליישב ע"ש.

**ריח בשאר מאכלות אסורות**

**ועיין** פ"ת שהביא מח' אי שרי להריח במאכלות אסורות שעיקרם לריח ע"ש, ולכאו' למה שנתבאר לעיל שיש לאסור בכל ריחא לכתחילה, ודוקא בת תיהא שרי מחמת כל הטעמים הנ"ל, א"כ עכ"פ בשאר מאכלות אסורות שאין את כל הטעמים שפיר יש לנו לאסור עכ"פ לכתחילה להריח בהם אם עשויים לריח.

אלא שדבר זה תלוי בטעם האיסור לכתחילה לפי הרי"ף, דאי נימא שהוא משום משהו איסור והיינו דהוה כמבטל איסור לכתחילה, אפשר דהכא אין לאסור כיון שבריח פיו לא שייך אכילה, אבל אי נימא שהוא משום שחיישינן לדין ריחא מלתא לכתחילה, א"כ יש לנו לאסור כמו בבת תיהא וצ"ע.

1. אלא שק' דא"כ למה נקטו דוקא לאכלו בכותח, הא אפי' בפני עצמו ג"כ אסור כדתניא פסחים ל: אין טשין את התנור באליה וכו', ובביאור הגר"א ס"ק א' הוכיח מזה לשיטת הרי"ף דהכא מדין לכתחילה אסרוהו, אולם בתוס' פסחים ל. ד"ה ואפי' כ' שבריחא לא החמירו כל כך ע"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה המהר"ם שם נקט שכל סברת התוס' להתיר מחמת שהריח נכנס לגופו ומזיקו, הוא רק לענין מה שלא חשיב נהנה מן האיסור מחמת הריח, אבל אין בזה טעם לענין דלא חשיב כשותה, ולזה ע"כ צ"ל דריחא לאו מילתא היא ע"ש, אולם במהרש"א שם מבואר שהוא סברא גם לענין מה דלא חשיב כשותה, וכן מבואר בכל הפוסקים. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה מה שכ' הרי"ף שיש מי שהוכיח מהא דר"ל דפת חמה וחבית פתוחה, הנה בתוס' שלפנינו מבואר ג"כ שאין להוכיח משם שנקטו להיפך שבהא כו"ע מודו שריחא מילתא היא, וברי"ף מבואר שלמ"ד ריחא לאו מילתא היא ה"ה בפת חמה וחבית פתוחה, אולם שיטה זו נמצא בספר הישר לר"ת סי' תש"ל, שהוכיח שהלכתא כרב מהא דפת חמה ובחבית פתוחה דלכו"ע אסור, וא"כ ה"ה בבת תיהא הלכתא כאביי ולא כרבא, ושוב דחה ר"ת שבהא גם רבא מודה דאסור, ומה שהתיר רבא בבת תיהא משום דלא כמכיון, וכיון שאינו מכיון הוה ליה כחבית מגופה ופת צוננת ע"ש, וצ"ב מדוע מחמת חסרון כוונה נעשה כחבית מגופה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. הנה בפלתי כ' לבאר דברי הרי"ף שאין כוונתו לדין מין במינו לא בטל, אלא עיקר כוונת הרי"ף שכל מה שאסר רב בריחא זה רק בדברים שאין איסורם משום נתינת טעם, דודאי ריחא לאו טעמא הוא, אלא שמ"מ יש בו מן האיסור וע"כ צריך לבטלו, ובמין במינו שאין האיסור משום נתינת טעם בהא אסר רב ריחא, וממילא ה"ה בתרומה שאוסרת עד מאה וע"כ אינו תלוי בדין נתינת טעם, לכן ממילא ה"ה ריחא אסור ע"ש בדבריו הנפלאים, אלא שק' דפשטות הרמב"ם שגם תרומה הוא מדין נתינת טעם וכמו שנתבאר לעיל ריש סי' צ"ח, ועוד שעדיין ק' מגמ' פסחים שם דמבואר ששייך דין ריחא גם בגדי וטלה אף דהוה מין באינו מינו.

   ונראה לבאר ע"פ דרכו דריחא אינו ממין התערובת שאין זה אלא מהות אחרת ולא שייך לבטלו בהיתר בעין, והנה החילוק בין מין במינו למין בשאינו מינו, מבואר שבמין בשאינו מינו האחד מתנגד לשני ומתגבר עליו ומבטלו, אבל מין במינו אינו כאן התנגדות אלא אדרבה מעמידו ומחזקו, ולכן שיטת ר' יהודה שכי האי גונא ליכא ביטול ברוב כיון שאין כא שני דברים הפכיים, משא"כ לרבנן אין צריך התנגדות לביטול ברוב אלא לעולם הרוב קובע את עיקר שם התערובת.

   וממילא אתי שפיר שה"ה לענין ריחא מכיון שאין כאן התנגדות למד רב שלא בטל כמו שמין במינו לא בטל לר' יהודה, אבל לרבנן שגם מין במינו בטל ברוב ה"ה ריחא, נמצא לפ"ז שאין שום ראיה מהרי"ף שבריחא יש משהו אלא אדרבה לעולם עיקר מה שיש אינו אלא ריחא בעלמא ותלוי בנידון שם ריחא, ועיין לקמן מה שנתבאר בזה בדברי הגר"א. [↑](#footnote-ref-4)
5. ואף שבכל האיסורים החמירו על המבטל לאסור אפי' בדיעבד אם עבר ובטלו, הכא בריחא שאני דקיל טפי, כן צריך לבאר לפי הצד הזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. וע"ע מחצית השקל או"ח סי' תמ"ז ס"ק ד' שלא שייך כאן דין אין מבטלין איסור לכתחילה כיון שאינו מכוין לבטל האיסור, מיהו בדברי הגרעק"א נראה שנקט שכיון שבכוונה צולה שניהם בתנור אחד חשיב שפיר ביטול איסור לכתחילה. [↑](#footnote-ref-6)
7. אלא שלכאו' לא דמי דהתם אין באיסור כח לתת טעם שאינו אלא משהו בתוך הקדירה, אבל הכא האיסור עצמו בכחו לתת טעם רק שצורת הבישול אינו נותן טעם ובזה שפיר שייך דין אין מבטלין איסור לכתחילה. [↑](#footnote-ref-7)
8. הנה לכאו' מבואר בדברי התוס' דלעולם איכא משהו בריחא, והק' הפלתי ס"ק א' דא"כ למה הוצרכו התוס' לדחוק דאביי אפשר שריחא לאו מילתא היא ומ"מ אסר בבת תיהא, הא פשיטא דבבת תיהא יש לנו לאסור לאסור דלא גרע מאכילת משהו איסור ופשיטא דאסור, ולכן נקט הפלתי שללוי ליכא אפי' משהו ע"ש, אמנם כן בביאור הגר"א ס"ק כ' נראה שזהו באמת סברת התוס' לאסור בבת תיהא לכו"ע כיון שהוא בעיניה, ולרבא הוצרכו דוקא לטעם שמזיקו דאי לאו הכי פשיטא דאסור שהרי משהו לעולם איכא.

   ובעיקר הדבר אי יש לאסור בתערובת משום משהו, לכאו' תלוי במה שחקר הגרעק"א בדין טעם כעיקר, מה הדין לולי טעם כעיקר אי בעינן ביטול ברוב, או דבלאו הכי נמי אין כאן איסור, וכן מבואר בראשונים כמו שנתבאר לעיל, שהתורה לא אסרה יוצא כשהוא בתערובת, ולפי הצד הזה נראה פשוט שא"א לאסור ריחא משום משהו, שהרי בשלמא במשהו טעם כיון שהתורה חדשה שטעם כעיקר אף שאין מרגיש טעם מ"מ משהו מיהא איכא מחמת דין טעם, אבל היכא שהוא בא בצורה של ריחא שאפי' אי יש בו טעם ממש לא חשיב שזה לא נכלל בגזה"כ של טעם כעיקר, א"כ פשיטא שכשהוא משהו אין לנו לאסור משום משהו, וא"כ אפשר שגם איסור ביטול לכתחילה ג"כ אין בו, אלא שלכאו' כוונת התוס' שמשהו מיהא איכא היינו שלעולם יש משהו בעין שמתפשט עם הריח עצמו, ולכן לא גרע ממשהו אוכל שאסור לבטלו ובפסח אוסר תערובתו. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובפלתי ס"ק א' הק' דמשום שמזיקו מותר לשתות לכתחילה, וכן מבואר במהר"ם שמזיקו אינו טעם להתיר שתייה רק הנאה, אולם למה שיתבאר לקמן יבואר היטב שלא שייך אכילה בריח זולת טעימה, ורק מכח ריחא מילתא היא חשיב אכילה ע"ש. [↑](#footnote-ref-9)
10. מיהו לפי הטעם שאינו מתכוין לריח, אפשר לדון דאי ריחא מילתא היא הוה ליה כשתיה ולא מהני מה שאינו מתכוין לריח, וע"כ מוכח מזה שריחא לאו מילתא היא, ומ"מ לענין היתר לכתחילה מהני מה שאינו מתכוין לריח כמו שמהני מה שאינו עומד לריח. [↑](#footnote-ref-10)
11. ולכאו' כל זה רק אי נימא שטעם האיסור לכתחילה הוא משום שחיישינן לריחא, ולהכי כיון שלא עביד לריחא לא חיישינן להך ריחא, אבל אי משום משהו אסרינן לה, מה לי עביד לריחא או לא עביד לריחא לעולם אית ביה איסור משהו. [↑](#footnote-ref-11)
12. הנה עיקר דברי מהרא"י יש לבאר, דהנה קי"ל לעיל סי' ק"ה ס"ד שאיסור שמן מפעפע בצלי ואוסר כולו, אבל איסור כחוש אינו אוסר אלא כדי נטילה, ואם היה ההיתר שמן הרי הוא מוליך את האיסור עמו ואוסר כנגד כולו, ואם נבלע היתר שמן באיסור כחוש, הרי זה אוסר כנגד כולו, וכ' הב"י שזה נלמד מהדין של ריחא דחזינן שההיתר מפטם את האיסור, והדרה האיסור ומפעפע ע"ש, אבל כל זה באיסור עצמו, אבל איסור בלוע אינו מתפטם ע"י בליעה שמן ואינו יוצא בלי רוטב, והכא הריחא מפטם את האיסור והדרה האיסור ואוסר את ההיתר, נמצא לפ"ז שאין חילוק בין ריחא לצלי, ומה שכ' מהרא"י ריחא שאני ל"ד נקט, אלא הכוונה שהריח מפטם את האיסור עצמו ובכח האיסור לאסור, וה"ה בצלי הדין כן, היתר שמן מפטם את האיסור והדרה האיסור ומפעפע בכולו.

    ומ"מ כ' הגרעק"א שאם היה הדין שאין בכח הכחוש להוציא טעם כלל בריחא, היה מן הדין דלא ליהני פיטום הריחא לאיסור כחוש, כמו שלא מהני להוציא איסור בלוע ע"ש, אלא שדברי הגרעק"א צ"ב שהרי זה לא מצאנו רק שבכח השמן לפטם הכחוש שיפעפע יותר כתכונת השמן, אבל היכן מצאנו שהשמן מעצים את הכחוש יותר ממה שהוא עצמו בכחו להוציא, וכיון שאינו מוציא אלא משהו גם ע"י הפיטום אינו אלא בליעה של משהו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. אלא שעיקר הדבר צ"ב בין בכבד בין בחתיכת בשר, שהרי למה שנתבאר לעיל לעולם אין הבלוע יוצא בלי רוטב ולזה לא מהני פיטום ההיתר, וא"כ כיון שהדם בלוע מה יש לאסור בריחא אפי' אם דם הוא דבר שמתפטם, וע"כ צ"ל שעיקר הנידון הוא על הדם דנפיק בצליית הכבד, וע"ז אמר מהרא"י שאין הדם מתפטם ולכן אינו אוסר בריחא, ולפ"ז יבואר היטב דברי מהרש"ל שאם הוא חתיכת בשר הבלוע מדם והוא עצמו נ"נ, א"כ אין צריך שהדם עצמו יתפטם ויאסור בריחו של הדם, אלא ריח החתיכה עצמה אסורה, ואף שאין הנאסר אוסר וכו', הכא שפיר האיסור יכול לילך שהרי הדם נפיק בצלייה אפי' דם שנבלע בחתיכה נפיק בצלייה רק שאינו מתפטם, והכא אין צריך שהדם עצמו יתפטם שהרי הבשר עצמו מדין חנ"ן וכיון שהדם נפיק עם ריח הבשר אין בזה חסרון אין הנאסר אוסר וכו', והב"ח שהק' עליו נקט לכאו' שאין הדם מתפטם כלל וממילא ה"ה שאינו יוצא מהחתיכה כלל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
14. ורק אי נימא כסברת הרשב"א שכיון שאינו יכול לבא לידי טעם אין בו איסור אין מבטלין איסור לכתחילה הארכנו בזה לקמן. [↑](#footnote-ref-14)
15. ונראה שהאיסור והיתר אזיל לשיטתו, דהנה כבר נתבאר שאם יש משהו איסור יש לנו לאסור לכתחילה משום אין מבטלין איסור לכתחילה, אלא שאם לעולם לא יבא לידי איסור אין בו איסור ביטול לכתחילה כמו שנתבאר בסי' צ"ט, והנה האיסור והיתר נקט (עיין ברמ"א לקמן) שאם התנור קטן וסתום אסור אפי' לדידן דלית לן ריחא מילתא היא, ונמצא שהריחא עצמה יכולה לבא לידי נתינת טעם, וא"כ לעולם יש לאסור הביטול לכתחילה, אבל לפי הפוסקים שאפי' בתנור סתום ריחא לאו מילתא, א"כ אפי' אם יש משהו לדידן מ"מ לעולם לא יבא לידי נתינת טעם ולכן אין לאסור לכתחילה משום משהו, רק האיסור ע"כ משום דחיישינן לריחא מילתא היא, וא"כ בתנור גדול שלרב ריחא לאו מילתא היא ה"ה לדידן ופשוט.

    ובדרך פשוט יותר נראה לבאר שהרי מבואר בתוס' שגם בתנור גדול איכא משהו איסור ולכן בחמץ בפסח יש לנו לאסור אפי' בתנור גדול, וא"כ אם הטעם לדידן אליבא דלוי משום משהו איסור, א"כ אפי' בתנור גדול יש לאסור שהרי לעולם יש משהו איסור, משא"כ אי נימא שהטעם ששלוי אסור לכתחילה הוא משום דחיישינן לריחא מילתא, א"כ במשהו אין לאסור וא"כ אף שכ' התוס' להחמיר בתנור גדול בחמץ בפסח אין מזה ראיה לדין לכתחילה של לוי. [↑](#footnote-ref-15)
16. הנה שיטת התוס' שללוי שרי לכתחילה כן מתבאר מדברי התוס' פסחים עו: שהק' על רש"י שנקט שללוי אסור לכתחילה, ומאידך מבואר בתוס' ע"ז סו: שגם היכא שליכא ריחא כגון בכחושין לעולם איכא משהו, וק' למה ללוי שרי לכתחילה הא אין מבטלין איסור לכתחילה, וצ"ל שללוי ליכא אפי' משהו וא"כ גם בחמץ בפסח שרי, אלא שא"א לומר כן שהרי תוס' הק' מבת תיהא וכ' שכיון שהוא בעין אסור, וביאר הגר"א שכוונת התוס' שלעולם איכא משהו והיינו אפי' למ"ד ריחא לאו מילתא היא, וכל מה שלרבא מותר הוא משום שמזיקו, וא"כ עדיין ק' למה ללוי שרי לכתחילה.

    ואפשר לומר שדוקא בתערובת שרי לכתחילה דליכא איסור בתערבות כמו שכ' הראשונים בטעם כעיקר, ושם חי' תורה טעם כעיקר אבל בריחא ליכא חי', ולכן בבת תיהא אסור כיון שהוא בעין משא"כ בתערובת ושרי לכתחילה, ולפ"ז אין ללמוד מתוס' לדידן לענין חמץ בפסח שהרי בתערובת אין אפי' משהו איסור, אלא שא"כ ק' שגם לרב אי ליכא בזה דין טעם כעיקר ואינו אלא משהו א"כ למה בחמץ לא נימא שאין בזה החי' של התורה וממילא ליכא אפי' משהו ומה ענינו לרב, וצ"ל שהמשהו שתוס' דברו עליו היינו משהו ממשות ולכן בפסח אסור לכו"ע.

    והנה נתבאר לעיל בהקדמה מה שכ' הגרעק"א שאין לדון כאן דין אין מבטלין איסור לכתחילה כיון שלעולם לא יבא לידי טעם, אולם בתוס' הרי מבואר שבפת חמה וחבית פתוחה אסור לכו"ע, הרי שגם ללוי שייך טעם ע"י ריחא, אולם נראה שכל זה אי נימא שאותו משהו היינו משהו ריחא א"כ יש לנו לאסור משום אין מבטלין איסור לכתחילה כיון שהמשהו יכול לבא לידי טעם, אבל למה שנתבאר שכוונת התוס' למשהו בעין ולא משום ריחא נגעו בה, א"כ אותו משהו לעולם לא יבא לידי נתינת טעם ולא שייך בו דין אין מבטלין איסור לכתחילה, ושפיר שרי לכתחילה ללוי, ועיין מה שנתבאר לקמן בענין זה בדין חמץ בפסח במשהו. [↑](#footnote-ref-16)
17. הנה הרי"ף חשיב לה לדבר שיש לו מתירין כיון שיכול לאכלו בלי כותח, מיהו כ' הגר"א שהעיקר כלשנא קמא של הרי"ף שמדין לכתחילה אסורה ולא חשיב דבר שיש לו מתירין.

    אולם מה שהק' הגר"א מהא דכלים של גוים דחשיב דיעבד ומותר לקנות מהם, לכאו' אפשר לומר דהתם עיקר מה שאסרו חכמים בכלים דלאו בני יומן הוא השימוש בכלי כמבואר בכמה מקומות שמשום איסור כלים נגעו בה, וא"כ התם ודאי כשהגוי השתמש בכלי לעצמו מה שקונהו הישראל אינו שימוש בכלי וחשיב שפיר דיעבד ושרי, אבל הכא החמירו לכתחילה שריחא חשיב כנתינת טעם, ובזה לא מהני מה שהגוי אפאו דמ"מ מאחר שיכול לאחר פת אחר ואוכל פת זו שיש בו ריח בשר אסור לכתחילה, אבל אם אין לו פת אחר בזה חשיב כדיעבד ואין צריך לחשוש לטעם הבשר. [↑](#footnote-ref-17)
18. הנה כבר נתבאר שיש להסתפק מה שכ' התוס' שיש לאסור בתנור גדול בפסח משום שמשהו מיהא איכא, דאפשר לפרש שהכוונה שיש משהו ריחא אפי' בתנור גדול ובכחוש רק שאין בכחו לאסור כנתינת טעם, אבל בפסח שאפי' משהו אסור יש לנו לאסור בכל האופנים, ובאופן אחר אפשר לפרש שכוונת התוס' דלעולם איכא משהו בעין, ואין זה כלל ענין לטעם הבא מריחא אלא שבכל ריחא יש גם משהו בעין וזה מה שאוסר בתנור גדול ובפסח.

    ולעיל נתבאר שאם כוונת התוס' למשהו בעין ולא מענין משהו ריחא באיכות, א"כ לדידן אין לאסור לכתחילה לבטלו שהרי אותו משהו לעולם לא יתן טעם, וא"כ מה שללוי אסור לכתחילה אינו אלא משום שיש להחמיר שריחא מילתא לכתחילה, אבל בתנור גדול שלרב ריחא לאו מילתא אין לנו לאסור, אבל לעולם בדיעבד נקטינן ללוי שריחא לאו מילתא, כן נקטו כל הפוסקים ולהכי בתנור גדול יש להקל לכתחילה דאף שכתבו התוס' שגם בתנור גדול יש משהו, אין זה ענין לאיסור לכתחילה ללוי שהרי מצד אותו משהו אין לנו לאסור לכתחילה וכמו שנתבאר, וממילא ה"ה שאפי' בתנור סתום כולו אין סיבה להחמיר יותר דלא מצאנו שללוי יש להחמיר בריחא יותר מלכתחילה אפי' כשיש ריח גמור.

    אבל האיסור והיתר למד מתוס' של חמץ לדין לכתחילה של לוי שע"כ גם בתנור גדול יש משהו, וא"כ כוונת התוס' למשהו טעם, והאיסור לכתחילה ללוי הוא משום משהו טעם באיכות ולכן גם בתנור גדול יש להחמיר, רק שאינו אוסר בדיעבד כיון שיש חסרון באיכות הטעם, אבל כל שהתנור סתום שאותו הטעם מתעצם ה"ה שאוסר אפי' בדיעבד, ולכן נקט האיסור והיתר שבתנור סתום לגמרי ישנ להחמיר אפי' בדיעבד. [↑](#footnote-ref-18)
19. אלא שלפ"ז היה לו להחמיר אפי' בזה אחר זה כמו לענין זיעה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובפמ"ג תמה על הפר"ח דבת"ח מבואר כן להדיא שיש להחמיר בפת מרובה לאכלו אפי' לעצמו, ומה שכ' הפר"ח דריח אינו אלא לכתחילה אינו מובן שהרי הכא מיירי תחת מחבת אחת שהרמ"א אסור אפי' דיעבד, וא"כ ה"ה בפת מרובה, אלא שעדיין צ"ב דלעיל נתבאר שהוא רק למגדר מלתא וא"כ מהיכי תיתי להחמיר כל כך אפי' באיסור פת שלשו בחלב שאינו אלא קנס בעלמא, ואילו בתוס' הנ"ל מבואר שיש להקל בכל ריח לענין פת שלשו בחלב, אפי' למ"ד ריחא מלתא היא, ולמה שביארנו לעיל שהכא החמיר הרמ"א משום שיש חשש זיעה יותר משאר אפייה בתנור ניחא, דודאי בזיעה יש לנו להחמיר כבליעה גמורה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
21. ויש לדקדק דלכאו' ה"ה שהיה יכול להקשות להיפך שהרי משמע שכשנבלע ריחא אין טעמו חזק להפליט אח"כ בריחא, אבל אם בתחילה נבלע טעם גמור כגון ע"י זיעה, שפיר חוזר ומפליט מכח ריחא, וא"כ ה"ה אם תחילה הזיע מחמת האיסור, ואח"כ אפה בו היתר אף שלא הזיע, מ"מ הוא אוסרו מכח הריחא שמפליט את הבלוע מהזיעה, ואולי מה שאמרו אין ריחא ופיטום לכלי אינו אלא לענין להפליט מהכלי בריחא וא"כ אפי' בליעה גמורה אינו יוצא בריחא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
22. והכא בריחא נראה לבאר דלהכי לא מחמירין שלא לצרף את כל הקדירה, דבאמת עיקר דבר זה שצריך תמיד ששים כנגד כולו, נתבאר לעיל שהוא מהא דמבואר דלא ידעינן כמה נפיק מיניה, ולכן חיישינן שמא נפיק כנגד כולו, אולם לענין ריחא מבואר בשער המלך פרק יא' מאכ"א דבכל ריחא אין יותר ממשהו איסור ולעולם איכא ששים כנגד האיסור, ומ"מ אסור משום שהאיסור מורגש בטעמו, והיינו משום שיש שריח יש לו תכונה שמורגש אפי' במשהו ע"ש, נמצא לפ"ז דלעולם איכא ששים כנגד האיסור בריחא, וא"כ מעיקר הדין אין צריך לשער ששים כנגדו כולו רק העיקר תלוי שאין הריח משפיע כלום, וא"כ מה שצריך ששים כנגד כל האיסור אינו אלא משום שדומה לשאר איסורים אבל מעיקר הדין אין טעם להצריך ששים כיון שבלאו הכי יש ששים, וא"כ כיון שאינו אלא משום שדומה לשאר מאכלות אסורות לכן בזה הכל מודים שמותר לאכלו גם בלי שמערב עם שער המאכלים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
23. הנה כבר נתבאר לעיל שיש לעמוד על טיבו של הך משהו, האם הכוונה למשהו באיכות הריחא, א"ד הכוונה למשהו בעין, דהיינו שאף שאין הרגשת הריח אבל עכ"פ משהו ממשות יש בלי שמורגש הריח, ובדברי השער המלך שהבאנו לעיל מתבאר שלעולם יש משהו ממשות בעין ואיסור ריחא משום שמורגש אותו משהו בתערובת, ולפ"ז מה שכ' התוס' שלעולם איכא משהו היינו היינו ממשות בעין, ולכן אפי' שאינו מורגש שהוא ריח של פת שהוא כחוש, וגם התנור פתוח שאינו ריחו חזק, אכתי יש לאסור מחמת הממשות בעין, ולפ"ז אין שום חילוק בזה בין רב ללוי, שהרי כל מה שנחלקו זה רק אם יש חשיבות לטעם הבא מן הריח, אבל לא נחלקו אם במציאות יש משהו, וא"כ מזה שמבואר בתוס' שבתנור גדול יש לנו לחשוש למשהו לרב, ה"ה ללוי שבחלק הזה אין שום חילוק בין רב ללוי, וע"ע קהלות יעקב פסחים נז' ע"ש.

    ובדעת הרמ"א והש"ך ע"כ צ"ל שכוונת התוס' משהו מיהא איכא היינו שלעולם יש משהו ריחא באיכות, ואף שלענין שאר איסורים לא חשיב בזה נתינת טעם, אבל לענין חמץ בפסח אוסר שפיר מדין משהו, וכעין זה מצאנו גם לענין טעמו ולא ממשו שלענין שאר איסורים אוסרת בטעם, ובפסח חשיב משהו לאסור תערובתו, אף שאין בו ממש אלא טעמו וה"ה לענין ריחא.

    אלא שלפ"ז צ"ע גדול היאך אפשר ללמוד מתוס' לדידן דסבירא לן כלוי דריחא לאו מילתא היא, שהרי כל דברי התוס' שייכי לגבי רב דאית ליה ריחא מילתא היא ואפי' בריחא זוטא ג"כ מילתא היא לענין משהו, אבל ללוי שריחא לאו מילתא היא כלל מה ענין משהו לגביה, ולמה בתנור סתוך יחשב ריחא משהו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
24. הש"ך בציונים לרמ"א כ' שהמקור הגהות סמ"ק ותוס' ע"ז ע"ש, ובשער המלך הנ"ל תמה לא הזכיר רבן של כל בני הגולה הרי"ף ע"ש, אולם למה שנתבאר בגר"א בליקוט, מבואר היטב שלפי הרי"ף ליכא משהו ואין לאסור בפסח יותר משאר איסורים. [↑](#footnote-ref-24)
25. ועוד דלמה שנתבאר עיקר המשהו שדברו התוס' אינו מצד הריח אלא משהו בעין, וזה עולה בקנה אחד עם מה שכ' הגרעק"א שתוס' הוכיחו מדין אזיל האי ומפטם האי שע"כ הכחוש עצמו מוציא משהו, והיינו שיש משהו שאינו ענין של ריח כלל אלא משהו בעין וזה נפיק שפיר אפי' בכחוש, ואותו משהו אין נפק"מ אם צלאו ביחד עם שמן או בלי השמן דלעולם איכא משהו, וא"כ שפיר הוכיח המרדכי דלעולם ליכא אפי' משהו ופשוט. [↑](#footnote-ref-25)
26. לכאו' נראה שהרשב"א הוכיח מהס"ד דגמ' דאמרינן הב"א בשתי קדירות, בשתי קדירות ס"ד ע"כ, עכ"פ מבואר שיש להקל בשתי קדירות ממש והתם ע"כ משום המתבשלים הוא, וזה מה שתמה הגמ' ע"כ פסח לא מבשלים בקדירות, (ובביאור הגר"א ס"ק כג' נראה שלמד שבהו"א של הגמ' מיירי בצלי קדר, וע"ז מק' וכי מותר לצלות צלי קדר, אבל הרשב"א למד שבהו"א מיירי בבישול ממש) ואה"נ למסקנא ההיתר לרב משום הפסק תל, אבל אין מזה הוכחה להפסק קדירות, דבאמת בתוס' שם כ' שמדין שתי קדירות מוכח שבתנור גדול ליכא ריחא, ולכאו' מה ראיה מייתי הא הכא משום הפסק הוא, ולכן נראה שתוס' נקטו שכוונת הגמ' כעין שתי קדירות בהפסק תל, היינו שהצלייה הוא כמו בשתי תנורים שהתל גם למעלה בפתחי התנור וממילא ליכא ריחא מזה לזה, אבל בתוך תנור אחד ודאי מתפשט הריחא בכל התנור ולא מהני הפסק.

    וכן מפורש במ"א או"ח סי' תמ"ז שדייק כהנ"ל מדברי רש"י דמיירי דוקא בתל גבוה שמפסיק את כל גובה התנור וממילא הוה ליה כשני תנורים, אבל שתי קדירות שפתוחים לאותו תנור שפיר מתבלבל הריח בתנור ואוסרת, וכל מה שאפשר לדייק מהגמ' זה רק לענין תבשיל שאין ריחו אוסרת כמו צלי, וכן כ' הפלתי כאן ע"ש. [↑](#footnote-ref-26)
27. ואולי אפשר לומר דבר חדש שבאמת עיקר דבר זה שהבליעה אוסר כל הכלים שנגעו בו אף שלא יתכן דנפיק לכל מה שיגע בו שהרי אין בו כי אם שיעור אחד של בליעה, ורק לחומרא אמרינן שמא לא נפיק בנגיעה ראשונה כי אם משהו וכן בשנייה, אולם כל זה בבליעה דנפיק ברוטב, אבל הכא בבליעת כלים עיקר מה דנפיק בלי רוטב הוא חי' שהרי לכל אחר אינו יוצא בלי רוטב, וע"כ יש כח לאוכל הנוגע בו לשאוב את הבליעה מהכלי, וא"כ יתכן שנקט הט"ז שכי האי גונא האוכל שואב את כל הבליעה ואינו אוסרת כי אם פעם אחת וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
28. זולת טעמא דלא עביד לריחא. [↑](#footnote-ref-28)
29. וקצ"ע מנ"ל שהשו"ע סתם דלא כהרי"ף והרמב"ם, דלמא דוקא יין נסך נקט שאסור בהנאה ולכו"ע ריחא מילתא היא לענין הנאה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
30. הנה הראשונים הק' על הרי"ף דמשמע שבריחא לעולם איכא משהו איסור, דא"כ היאך שרי רבא בבת תיהא נהי נמי דריחא לאו מילתא היא, אכתי תיאסר משום אותו משהו בעין, ונראה פשוט שאותו משהו לא עדיף מטעימא, והיינו שבשו"ת ריב"ש הנ"ל דן אי איכא איסור לטעום איסורים, וכ' שאפי' למ"ד טעם כעיקר אסור, היינו דוקא באכילה אבל הכא ליכא אכילה ע"ש, ולפ"ז פשוט דה"ה כשמריח ונכנס לפיו משהו אין זה אלא טעימא בעלמא ואין כאן שום אכילה, ואי טעימא שרי הא נמי שרי, דזה פשוט שאותו משהו שיש בריח יש גם בטעימא בלשונו ומ"מ שרי כיון שאין זה אכילה, ואף שמ"מ למ"ד ריחא מילתא היא אסור, היינו משום שמאחר שיש חשיבות לריח חשיב ליה כשתייה מכח הרגשת הריח, וזה תלוי ג"כ בדין ריחא מילתא היא, ואפשר שאה"נ להך מ"ד ה"ה דלא גרע טעימא מריחא כמו שכ' כאן הט"ז, אבל עכ"פ הוא מדין ריחא מילתא היא.

    אבל למ"ד ריחא לאו מילתא היא אין כאן שום שתייה מצד הרגשת הריח, וכל האכילה אינו אלא מצד משהו בעין בזה פשיטא דלא חשיב אכילה דלא עדיפא מטעימא, אבל הראשונים שהק' ע"כ נקטו שטעימא אסורה, וכן באמת נקט הגר"א כאן, ולכן הק' על הרי"ף שאם יש משהו היאך מותר להריח בבת תיהא. [↑](#footnote-ref-30)