61 מגע בלא שכשוך
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' י"ט טבת תשס"ז

**א'**

א] ע"ז דנ"ט: ההוא אתרוגא דנפל לחביתא דחמרא אידרי עובד כוכבים ושקלי', אמר להו רב אשי נקטוה לידי' כי היכי דלא לשכשיך בי' וברצוה עד דשייפא.

ופירש"י, ז"ל, כי היכי דלא לשכשך וליאסר בהנאה, שאין מנסכין אלא ע"י שכשוך, עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן כתב ע"ד רש"י, ז"ל, פירש"י ז"ל כי היכי דלא לישכשך וליתסר בהנאה, וכן פי' בזו שאמרו מדדו בין ביד בין ברגל ימכר משום דניסוך ל"ה אלא ע"י שכשוך, וכן פירש בברזא, ומכולם נלמוד לדעתו דמגעו בלא שכשוך אסור בשתי' ולא בהנאה, עכ"ל.

והיינו דהנה בפירש"י לעיל דנ"ז. כתב, ז"ל, אי משכחנא תנא דאסר כר' נתן, יין בהנאה במגעו של גוי אע"פ שלא נסכו לע"ז, דניסוך ל"ה אסור בהנאה אלא ע"י שכשוך, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דטעמא דרבנן דס"ל דמדדו בין ביד ובין ברגל ימכר, אי"ז משום שהוא מתכוין למדידה, אלא טעמייהו הוא משום דלא שכשך, ומגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה.[[1]](#footnote-2)

ובפירש"י לקמן ד"ס: כתב, ז"ל, המרותחת, שהיתה מחמצת ומעלה רתיחות וטיפח בידו ממש על הרתיחות, אין דרך ניסוך בכך ומותר בהנאה, עכ"ל, ובביאור הגר"א סי' קכ"ד סקכ"ט פירש ד' רש"י דר"ל שאינו דרך שכשוך, והיינו דרש"י אזיל לטעמי' דלא שרינן במגע לצורך דבר אחר, וע"כ פירש דהא דשרינן במטפח ע"פ החבית, הוא משום דחשיב כמגע בלא שכשוך שאינו אוסר בהנאה.

וכ"ה גם בפירש"י להלן ד"ה כל דלהדי ברזא חמרא אסיר, ז"ל קילוח הסמוך לנקב אסור בשתי' ולא בהנאה, שהרי אין כאן שכשוך, שהנקב צר ואינו יכול לשכשך, עכ"ל, ואזיל רש"י לטעמי' דס"ל דמגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה, וע"כ כיון שהנקב צר ואינו יכול לשכשך אין מגעו אוסר בהנאה.

ואשר זהו גם מה שפירש"י בסוגיין דהא דאמר להו רב אשי דלינקטוה לידי', הוא דאם לא יאחזו את ידו, יש לחוש דישכשך ויאסור היין בהנאה, וע"כ אמר להו שיאחזו את ידו כדי שלא ישכשך ולא יאסר היין בהנאה, דמגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה.

ב] והנה בתורי"ד לעיל דנ"ז. כתב בדעת רש"י, ז"ל, סברת המורה מוכחת הנה ובכמה מקומות דמגע גוי אפילו בכוונה לא מיתסר אלא ע"י שכשוך, שאין דרך ניסוך אלא בשכשוך וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרי"ד שמפרש ד' רש"י, דהא דמגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה, הוא אף בדהוי המגע בכונה, וכאשר כ"ה משמעות ד' רש"י בכל הני דוכתי, דכללא הוא שאין נאסר יין בהנאה אלא ע"י שכשוך, משום שאין מנסכין בלא שכשוך, וכ"ה מבו' גם בד' הב"ח סי' קכ"ד סקט"ו ובט"ז שם סקי"ח, עיי"ש.

אמנם הנה בחי' הריטב"א להלן בסוגיא דברזא פירש בדעת רש"י, ז"ל, נראה פירוש לפירושו, לפי שזה לא נגע ביין בכונת נסוך ובחינם, דא"כ אפילו בנגיעה גרידתא מתסר כדאמרינן בכל דוכתא, אבל זה להציל היין נתכוון וכו', ואפ"ה אלו שכשך בו או שהי' כדי לשכשך בו היינו חוששין לאותו שכשוך, שהוא כנגיעה בחינם לדעת נסוך, כרוב המנסכין שהם משכשכין, וכמו שאמר בעובדא דמחוזא דלעיל, אבל כיון שאין אנו רואין כאן שכשוך וגם אין שם מקום שיוכל לשכשך כשישהה ידו שם, דיינינן לי' כמגע גוי שלא בכונה שאסור בשתי' ומותר בהנאה, והו"ל כמדדו ביד שדינו להמכר, וכן אמרו לקמן גבי ההיא חביתא דפקעה לארכה ואדרי גוי וחבקה דשרי בהנאה לפי שלהציל נתכוין, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א לקמן ד"ס:.

ומבו' בד' הריטב"א דמפרש ד' רש"י, דמודה דמגע בלא שכשוך אסור בהנאה, ומה שפירש"י בכל הני דוכתי דשרי משום שלא שכשך, הוא משום דבכל הני דוכתי הרי איירי בשהי' כונתו לדבר אחר, ובזה הוא דס"ל לרש"י דכל הא דנגיעה לצורך אחר אינה אוסרת, היינו דוקא בשלא שכשך, שאי"ז דרך ניסוך, וע"כ כל שנגע לצורך אחר אין חוששין שניסך, ומשא"כ אם נגע בחינם, ה"ז מספקינו שמא ניסך, הגם שאין דרך לנסך בלא שכשוך, אך כל דשכשך דהוי זה דרך ניסוך, הרי דאף שנגע לצורך אחר, מ"מ חיישינן שמא ניסך.

ומד' הרמב"ן נ' להוכיח דמפרש דעת רש"י כד' הרי"ד, דס"ל דאף מגע בכונה בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה, וזה ממשה"ק הרמב"ן ע"ד רש"י, ז"ל, ועוד דתנן נפל לבור ועלה ימכר, וא"ר פפא לא שנו אלא שעלה כשהוא מת אבל עלה חי אסור מ"ט משום דדמי עלי' כיום אידם, והתם ודאי בשכשוך היא דאל"ה לעולם אין מנסכין אלא ע"י שכשוך ליאסר בהנאה, וטעמא משום דדמי לי' כיום אידם הא לאו הכי שרי בהנאה, עכ"ל.

והנה אי נימא כד' הריטב"א דמודה רש"י דמגע בכונה בלא שכשוך אוסר בהנאה, א"כ הרי שפיר יל"פ דאיירי התם בלא שכשוך, ואפ"ה כיון דדמי לי' כיום אידם ויש לחוש שניסך, ה"ז נאסר במגע זה בהנאה, דלכאו' כ"ה דמגע בכונה בלא שכשוך אוסר בהנאה, ה"נ אף מגע באונס בלא שכשוך אוסר בגונא דדמי לי' כיום אידם וחיישי' שמנסך, ובע"כ מד' הרמב"ן דמפרש בדעת רש"י כד' רש"י, דאף מגע בכונה אינו אוסר בהנאה בלא שכשוך, ואשר ע"כ שפיר הוכיח דאיירי התם בשכשוך.

ג] והנה בפירש"י לעיל דנ"ז. ד"ה ימכר, ז"ל, כיון דלא נתכוין לנסך, עכ"ל, וכ"כ שם ד"ה כר"ש, ז"ל, דשרי מגע של גוי שלא נתכוין לנסך, ולכאו' ד' רש"י אלו מורים כמו שפירש הריטב"א בדעתו, דהא דשרו רבנן בהנאה במדדו ביד הוא משום דמגע בלא שכשוך בלא כונה אינו אוסר בהנאה, ואשר זהו מה שפירש"י דטעמא דשרו רבנן הוא משום שלא נתכוין לנסך, וזהו גם טעמא דר"ש דשרי אף בשתי', אך לפ"מ שפירש הרי"ד בדעת רש"י הרי נמצא דהא דשרו רבנן אי"ז כלל משום שנגע בלא כונה, אלא אף אם הי' נוגע בכונה, נמי ל"ה אוסר בהנאה, משום שלא שכשך, וכן הא דשרי ר"ש בהנאה הוא משום דמגע בלא שכשוך אינו אוסר אף בשתי' ואי"ז מתישב עם מה שפירש"י דהא דשרו רבנן הוא משום שלא נתכוין לנסך, ודהא דשרי ר"ש אף בשתי' הוא משום שלא נתכוין לנסך.

והנה אמנם י"ל בזה, דהא דס"ל לרש"י דמגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה, לאו היינו משום דאין מנסכין במגע בלא שכשוך ואף אם הי' דעתו לנסך אי"ז אוסר בהנאה, דלעולם כל שכונתו לנסך ה"ז אוסר אף במגע בלא שכשוך, ואך דכיון דאין דרך לנסך בלא שכשוך, ע"כ לא חיישי' שנתכוין לנסך, ולפ"ז יל"פ דזמש"כ רש"י דטעמא דרבנן הוא משום שלא נתכוין לנסך, והיינו דכיון דלא שכשך ע"כ לא חיישי' שמא נתכוין לנסך.

אך הנה פשטות ל' רש"י לעיל דנ"ז. דניסוך ל"ה אסור בהנאה אלא ע"י שכשוך, מ' דאף אם ינסך להדיא בלא שכשוך, אי"ז אוסר בהנאה, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ן בסוגיין שכתב בתו"ד לדעת רש"י דלעולם אין מנסכין אלא ע"י שכשוך ליאסר בהנאה, ומ' דאף אם ינסך להדיא בלא שכשוך, אי"ז אוסר בהנאה, וכ"ה להדיא בהמשך ד' הרמב"ן שם דפליג ע"ד רש"י, ז"ל, אלא כל המכניס ידו ליין משכשך ומקרקש הוא וכו' ומיהו יש בקרקוש זה כדי להעשות יי"נ אם עשה כן לע"ז וכו', מ"מ המודד והמתיז צרעה מקרקשין הן בודאי ויש באותו קרקוש כדי להתנסך, עכ"ל, והרי להדיא דלדעת רש"י כל דליכא שכשוך גמור אינו מתנסך אף אם עשה כן לע"ז, וע' בענין זה בחזו"א סי' מ"ז סק"ז וסי' נ"א סק"ט.

ונ' הטעם בזה, לפ"מ שפירש"י בגיטין דנ"ב: ד"ה מנסך ממש, ז"ל, שכשך בידו לשם ע"ז "וכך היתה עבודתן", עכ"ל, וכ"ה בשו"ת הרשב"א ח"ג סי' שע"ה, ז"ל, היין נאסר בשכשוך, "שכן דרכן לנסך בשכשוך לע"ז", ולפיכך גזרו בשלנו כל שנוגע שמא שכשך לע"ז וכן בסתם יינן, עכ"ל.

והנה בחזו"א סי' מ"ז סקט"ו כתב, ז"ל, וענין שכשוך צ"ל דהוא תולדת מנסך, וא"א לומר דחיובו משום כדרכה כיון דעובדין אותה בכך וכ"מ ל' רש"י ד"ה מנסך, דאם איתא דאי"ז ניסוך ואינו כעין פנים, ל"ה היין נאסר משום תקרובות כדאמר לעיל נ"א א' זרק כו' חייב ואינה נאסרת, עכ"ל.

אמנם בביאור ד' רש"י והרשב"א י"ל בפשיטות, והעירני לזה ידידי הרז"ג, דאזלי לטעמי' דס"ל דדבר הקרב בפנים נאסר משום תקרובת אף בדליכא זריקה המשתברת, וכבר נת' במקומו עפי"ד רבינו יונה שהביא בחי' הרשב"א לעיל דנ"א: דהיינו רק היכא שדרכה בכך, והיינו משום דהיכא שדרך עבודתו בכך, וחשיב עבודה לחייב, הרי דכל הא דאין התקרובת נאסרת, הוא משום דדינא הוא דאין תקרובת ע"ז נאסרת אלא בדהויא כעין פנים, ולזה מהני הא דגוף התקרובת הוי דבר הקרב בפנים דמשו"ז חשיב כעין פנים, וזה מסייע למש"נ במק"א דהרשב"א בדנ"א: לא פליג ע"ד רבינו יונה בזה.

אשר לפ"ז הרי דמה"ט יין שהוא דבר הקרב בפנים, נאסר בששכשך אותו לע"ז שדרך עבודתה בכך, הגם דאי"ז זריקה המשתברת, וז"פ.

ויתכן דמזה הוא שלמד רש"י דדבר הקרב בפנים ל"ב זריקה המשתברת, דאל"כ מ"ט נאסר יין בשכשוך, הרי בפשוטו אין לחשוב שכשוך כזריקה המשתברת, ומש"כ החזו"א שהוא תולדת ניסוך, צ"ב דלא מצינו דחשיב כתולדת ניסוך וזריקה רק בדהוי זריקה המשתברת.

ובאמת מצינו בתשובת רבינו שמחה שבאו"ז סי' קס"ה שכתב בתו"ד, ז"ל, דלא משכח"ל בניסוך דאורייתא דוקא שמגבי' כלי ושופכו, ולא בשכשוך כדמוכח בהניזקין, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש גיטין דנ"ב:, וזה דלא כמבו' בד' הרא"ש בפירקין סימן ?? דמגע אוסר בהנאה מדאורייתא, ועמש"נ בביאור דבריו ב?, וכנראה טעמם משום דאי"ז זריקה המשתברת, ואשר ע"כ הרא"ש בפירקין אזיל לטעמי' דס"ל בריש פירקין כדעת רש"י דדבר הקרב בפנים נאסר אף בלא זריקה המשתברת, אך תוס' הרא"ש בגיטין אזיל לטעמי' בתוהרא"ש בריש פירקין דפליג ע"ד רש"י, וס"ל דאף דבר הקרב בפנים אינו נאסר אלא ע"י זריקה המשתברת.

אשר לפ"ז נ', דמה"ט הוא דס"ל לרש"י דאף אם נתכוין לנסך מגע בלא שכשוך אי"ז אוסר בהנאה, שהרי אין הדרך לנסך אלא בשכשוך, וכמש"כ רש"י בגיטין ששכשך לשם ע"ז וכך היתה עבודתן, וכ"ה בל' רש"י בסוגיין, ואשר ע"כ כל דמנסך במגע בלא שכשוך, אי"ז נאסר בהנאה, דאין תקרובת ע"ז אסורה בהנאה, אלא בעבודה שדרכה בכך, או בכעין זריקה המשתברת, וז"ב.[[2]](#footnote-3)

ד] ואשר ע"כ צל"פ ד' רש"י כמו שהעירוני, דמש"כ דהא דימכר הוא משום שלא נתכוין לניסוך, היינו משום שאם ל"ה מתכוין לצורך אחר והוה חיישי' שהכניס ידו לצורך ניסוך, הוה חיישי' ששכשך וניסך, כאשר כ"ה דרך המנסכין, ורק משום שהכניס ידו לצורך מדידה ולא נתכוין לנסך, הוא דלא חיישי' ששכשך.

ובזה ניחא מה שנקטה הברייתא לדין זה דשרי בהנאה, בגונא שמדדו, אשר צ"ב לפ"מ שפירש הרי"ד בדעת רש"י דאף מגע בכונה בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה, דא"כ מ"ט נקטה הברייתא לדין זה במגע שלא בכונה, אך להנ"ל ניחא, דהגם דאף במגע בכונה שרי בהנאה אם ידעי' שלא שכשך, מ"מ היכא שמדדו ולא השגיחו לראות אם שכשך ידו בתוך החבית, הי' לנו לחוש ששכשך ידו ויאסר היין בהנאה, ורק משום שמדדו ולא נתכוין לנסך, הוא דלא חיישי' ששכשך, וע"כ הוא דשרי בהנאה.

ה] והנה גרסינן לקמן ד"ס, ההוא חביתא דאיפקעה לארכה, אידרי ההוא גוי חבקה, שריי' וכו' לזבוני לגויים, ובפירש"י ד"ה לזבוני לגויים, ז"ל, דהא לא שכשך ואפילו שקירב החצאין זו לזו והוי נוגע ביין ע"י חצאי החבית לא הוי כנוגע בקנה דהתם משכשך בקנה אבל הכא ליכא שכשוך מידי, עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן בסוגיין כתב ע"ד רש"י, ז"ל, וכן דעתו אף במגעו ע"י דבר אחר, שהוא כתב גבי ההיא חביתא דאסתדיק לארכה דלא שכשך, ואע"פ שקירב החצאין זה לזה והוי נוגע ביין ע"י ד"א דהיינו חצאי החבית לא הוה כנוגע בקנה דהתם משכשך בקנה אבל הכא ליכא שכשוך, אלמא מגעו ע"י ד"א בלא שכשוך ואפי' בלא כוונת ניסוך כי האי אסור בשתי' ומותר בהנאה, ואם שכשך אסור אף בהנאה, עכ"ל

וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, ושכשוך זה שמזכיר רש"י ז"ל, הוא מפני שסובר שכל שנוגע ביין לשום עסק הצריך ושלא בחנם, כיון דבשלא בכונת מגע חנם וניסוך הוא, אין לנו לאסור בהנאה אלא כשיש שם שכשוך, אבל בשתי' אסור אפילו בלא שכשוך וכן בהנאה כשהיא נגיעה בחנם, עכ"ל.

אמנם הנה הב"ח בסימן קכ"ד סקט"ו כתב ע"ד רש"י, ז"ל, השתא לפ"ז אפילו להראב"ד דאוסר בשיש שם ישראל אחר שיכול להציל, מ"מ הכא דאין כאן שכשוך כלל שרי בהנאה דבנגיעה בלא שכשוך אפי' היתה כונתו ליגע ביין אינו אסור בהנאה, ומש"כ ב"י על ל' רש"י כלומר והו"ל מגעו ע"י דבר אחר שלא בכוונת ניסוך שהרי להציל היין נתכוין עכ"ל, הוא שלא בדקדוק, דלפירש"י בלא טעמא דלהצלת יין שרי כיון דלא שכשך, עכ"ל, וכ"ה בט"ז שם סקי"ח, והסכים לזה הנקוה"כ שם.

ובט"ז שם כתב עוד, ז"ל, וא"ל על רש"י עצמו למה לו לפרש הטעם משום שכשוך אמאי לא פירש דהוי מגע וטירדא ע"י דבר אחר, י"ל דס"ל כהרא"ש דהצלת יין לא מיקרי טירדא, עכ"ל.

ומבו' בד' הט"ז דמפרש בדעת רש"י, דמגע וטירדא ע"י דבר אחר, אינו אוסר בהנאה אף אם שכשך, וע"כ הוצרך לפרש דהא דפירש"י דהטעם דבחבקה לארכה שרי בהנאה הוא משום שלא שכשך, היינו משום דס"ל דהצלת יין לא מיקרי טירדא, וזה דלא כמו שפירשו הרמב"ן והריטב"א בדעת רש"י.

ו] והנה לד' הרמב"ן והריטב"א דמפרשי בדעת רש"י, דאף הא דמגע ע"י דבר אחר לצורך אחר אינו אוסר בהנאה, הוא רק היכא שלא שכשך, הרי צ"ל, דהא דתנן לקמן ד"ס: דמדדו בקנה והתיז את הצרעה בקנה ימכר, הוא משום דאיירי בגונא דאין בזה שכשוך, וכמבו' כן בד' רש"י דמדידה ביד אין בה שכשוך, ומה"ט ס"ל לרבנן דאינה אוסרת בהנאה, וכ"ה מפורש בד' הרמב"ן.

ובזה מיושב היטב משה"ק התוס' וש"ר לעיל דנ"ז. ד"ה ה"ג, על גירסת רש"י דהתם דנגע ברישא דלוליבא, דהיכי ס"ד דרב כהנא ורב אסי לאסרו אף בהנאה, הא מתני' היא מדדו בקנה דאפי' לרבנן ימכר, ועוד דמ"ט אסר רב בשתי', הרי לקמן פסק רב הלכה כר"ש דמדד בקנה שרי אף בשתי', ומכח זה דחו גירסת רש"י, אך לד' רש"י גופי' הוא מתישב היטב, דהרי הא דמדדו בקנה שרי בהנאה ולר"ש שרי בשתי', הוא משום שלא שכשך, אך התם דנגע ברישא דלוליבא ושכשך, שפיר י"ל דאסור אף בהנאה, ושפיר אסר רב בשתי', וז"פ.

ז] אמנם הנה בפירש"י לקמן ד"ס: פירש בהא דמדדו בקנה ימכר, ז"ל, מדדו בקנה אע"ג דנתכוין, הואיל ולדבר אחר נתכוין, והא נגיעה לאו ממש היא אלא ע"י הקנה, עכ"ל.

והנה מפורש בד' רש"י, דהא דמדידה בקנה אינה אוסרת בהנאה, הוא משום דלדבר אחר נתכוין, ולא משום שלא שכשך.

והאמנם לדעת הריטב"א דכל הא דמגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה הוא דוקא היכא שנתכוין לצורך דבר אחר, הרי דשפיר פירש"י דהא דמדידה בקנה אינה אוסרת בהנאה הוא משום שנתכוין לדבר אחר, אך למש"נ מד' הרמב"ן דמפרש ד' רש"י דאף מגע בכונה בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה, צ"ב דהיאך זה מתישב עם מה שפירש"י דהא דמדדו בקנה ימכר הוא משום שנתכוין לדבר אחר, ואין מ' לפרש ד' רש"י דכיון שנתכוין לדבר אחר ע"כ לא חיישי' ששכשך, דל' רש"י הוא דאע"פ שנתכוין הואיל ולדבר אחר נתכוין, ול' זה מתפרש דאע"פ שנתכוין והי' לנו לחשבו כמגע בכונה שאוסר, מ"מ כיון שלדבר אחר נתכוין ל"ח כמגע בכונה לאסור בהנאה.

אך נ' פשוט, שהרי פירש"י שם דכל הא דשרי בהנאה הוא משום דהוי מגע ע"י דבר אחר, והיינו דאתיא כר' נתן דס"ל דמדדו ביד אסור בהנאה, ודקדק כן רש"י מלישנא דמתני' שלא התירו אלא במדדו בקנה, ומ' דמדדו ביד אסור, וע' תוס' לעיל דנ"ז. ד"ה דאי וש"ר שדחו לדקדוק זה.

והנה הרי טעמא דר' נתן דס"ל דמדדו ביד אסור בהנאה, פירש"י לעיל דנ"ז. דהוא משום דס"ל דאף מגע בלא שכשוך אוסר בהנאה.

ולדעתו הרי בע"כ דהא דמדדו בקנה אינו אסור בהנאה, הגם דאף מגע בלא שכשוך אוסר בהנאה, הוא משום דנתכוין לדבר אחר, ומגע ע"י דבר אחר לצורך דבר אחר אינו אוסר בהנאה, וזהו שפירש כן רש"י, וז"פ.

והנה אמנם בפשוטו הי' נראה, דכיון דלדעת ר' נתן אף מגע בלא שכשוך אוסר בהנאה, א"כ הרי בע"כ דהא דמדדו בקנה מותר בהנאה, אי"ז כלל מכח הא דלא שכשך, אלא אף אם הי' משכשך הי' מותר בהנאה, שהרי לדעתו ל"ב כלל שכשוך, ולפ"ז הרי דה"נ לדידן דמגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה, מ"מ מגע ע"י דבר אחר לצורך דבר אחר אינו אוסר בהנאה אף בששכשך.

אך לפ"ד הרמב"ן צ"ל דאי"ז כן, אלא הגם דס"ל לר' נתן דמגע בלא שכשוך אוסר בהנאה, מ"מ לא שרי במדדו בקנה אלא בשלא שכשך, דכה"ג תלינן שלא ניסך כיון שאין דרך לנסך בלא שכשוך, אך אילו הי' משכשך הי' אסור בהנאה.

ח] אמנם לפ"ד הט"ז ביאור ד' רש"י, דהא דמדדו בקנה והתיז את הצרעה בקנה אינו אוסר בהנאה, איירי בששכשך, ואפ"ה כיון דנתכוין לדבר אחר אי"ז אסור בהנאה.

ובזה מתבאר היטב מה שפירש"י דהא דשרי בהנאה הוא משום דהא נגיעה לאו ממש היא אלא ע"י הקנה, ובפשוטו צל"פ ד' רש"י כמש"נ לעיל סק"ו דמפרש למתני' דאתיא כר' נתן דמדדו ביד אסור בהנאה, וזהו שפירש דהא דמדדו בקנה שרי בהנאה הוא רק משום דהוי מגע ע"י דבר אחר.

אמנם הנה התוס' לעיל דנ"ז. הוכיחו מסוגיית הגמ' שם דיל"פ למתני' כרבנן, והא דנקט בקנה היינו משום ר"ש דמתיר בהנאה ולא שרי אלא בקנה, וכ"ה ברא"ש סי' י"ח, ובפי' הראב"ד לעיל דנ"ה: ובחי' הרשב"א לעיל דנ"ז:, והם כתבו דהא דנקט בקנה מעשה שהי' כך הי', וצ"ב מ"ט פליג רש"י ע"ז, האמנם עי' מהרש"א ע"ד התוס' שם, ולכאו' דבריו אתיין כשנויא בתרא דהתוס' שם ד"ה אי אשכחנא, ואכמ"ל.

אך לפ"ד הט"ז נ' לפרש ד' רש"י בע"א, דאין כונתו לפרש למתני' כר' נתן, אלא שפיר אתיא אף כרבנן, דהגם דלרבנן מדדו ביד ימכר, הרי היינו רק בדליכא שכשוך, אך במתני' דאיכא שכשוך, לא שרי בהנאה אלא משום דהוי מגע ע"י דבר אחר, דבזה כל כיון שנתכוין לצורך דבר אחר, שרי בהנאה אף אם שכשך.

ט] והנה במש"כ רש"י לקמן בההיא חביתא דחבקה לארכה, דל"ה כנוגע בקנה, צ"ב כונתו, דהיכן מצינו דנגע בקנה אוסר בהנאה, דבעינן לפרושי מ"ט הכא ל"ד לזה, ואם כוונת רש"י שהוא דין פשוט דנגיעה ע"י דבר אחר אוסרת בהנאה, מ"ט נקט נוגע "בקנה", הול"ל דל"ה כנוגע ע"י דבר אחר.

וביותר צ"ב לפ"ד הריטב"א, דמפרש דכל הא דס"ל לרש"י דמגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה הוא רק היכא שנגע לצורך דבר אחר, אשר לפ"ז הרי מש"כ רש"י דל"ה כנוגע בקנה דאסור דהתם משכשך בקנה, כונתו דל"ד לנוגע בקנה ומשכשך דאסור אף אם נגע לצורך דבר אחר, דאם נגע בחינם, הרי אסור אף בשלא שכשך, וזה צ"ב, דהיכן מצינו באמת דנוגע בקנה נאסר אף שנגע לצורך דבר אחר, שהוצרך רש"י לחלק דהכא ל"ד לזה.

אך לפ"ד הט"ז נ' לפרש היטב ד' רש"י, שהרי במתני' תנן דמדד בקנה או שהתיז את הצרעה בקנה ימכר, ומינה נשמע דרק משום שנתכוין לצורך דבר אחר הוא דשרי בהנאה, אך אילו נגע בקנה בחינם, ה"ז אסור בהנאה, וזהו דקשיא לי' לרש"י דא"כ מ"ט בחבית שחבקה לארכה שריא בהנאה, הרי התם ליכא טירדא, וא"כ הוי זה כנגע בקנה בחינם דאסור בהנאה, וזהו שפירש"י דהא דהתם אסור הוא משום דמשכשך בקנה, אך הכא לא משכשך מידי, וע"כ הוא דשרי בהנאה, דמגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה.

י] ויש להביא עוד מקור לד' הט"ז, דס"ל לרש"י דהיכא שמתכוין להציל לא מיקרי טירדא, וזה ממה שפירש"י במעשה דברזא, דהא דשרי בהנאה הוא משום שאין כאן שכשוך "שהנקב צר ואין יכול לשכשך", וצ"ב מה הוצרך רש"י לה"ט שאין יכול לשכשך, הרי אף אם יכול לשכשך, מ"מ כל שלא שכשך אי"ז אסור בהנאה.

ובפשוטו צ"ל בביאור ד' רש"י, דאלמלי הא דהי' הנקב צר ואין יכול לשכשך, הי' לנו לחוש שמא שכשך וה"ז אסור בהנאה, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דהנקב צר ואין יכול לשכשך.

אך צ"ב, שהרי במדדו ביד שרו רבנן בהנאה משום דליכא שכשוך, והרי דאף שיכול לשכשך לא חיישי' שמא שכשך, אך י"ל, דהתם איירי שראו שלא שכשך, אך בההיא דברזא שנגע בנקב א"א לראות אם שכשך, וע"כ כל הא דשרי הוא משום דאין יכול לשכשך.

אך לפ"ד הט"ז מתבאר היטב ד' רש"י, שהרי כבר נת' לעיל סק"ד דהא דבמדדו ביד שרי בהנאה ולא חיישי' שמא שכשך, הוא משום שנתכוין לצורך מדידה, וע"כ אין לנו לחוש ששכשך כדי לנסך, אשר לפ"ז הרי כ"ז הוא במדידה דאיכא טירדא, אך משא"כ בההיא דברזא דליכא טירדא יש לנו לחוש ששכשך כדי לנסך, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דהנקב צר ואין יכול לשכשך.

יא] אמנם בעיקר ד' הט"ז יש להעיר, שהרי כל ד' הרא"ש דבהצלת היין ליכא טירדא, מבו' בדבריו בסימן י"ב דהוא משום דחזינן דבאגרדמים לעיל דנ"ח. אסור בהנאה, ובע"כ דאין לדמות הטירדות זל"ז, וע"כ ה"נ י"ל דהצלת יין לא חשיב טירדא.

אמנם הנה כ"ד הרא"ש הם לטעמי' דס"ל דכל היכא דאיכא טירדא שרי בהנאה אפי' אם שכשך, אשר לפ"ז קשיא מ"ט באגרדמים אסור בהנאה, וצ"ל דאין לדמות הטירדות זל"ז.

אך לדעת רש"י דס"ל דאף בדאיכא טירדא לא שרי בהנאה אלא בשלא שכשך, הרי פשוט דזהו טעמא דבאגרדמים אסור, דאף דאיכא טירדא, מ"מ כיון ששכשך ה"ז אסור, והאמנם צ"ב מ"ט חשיב דאיכא התם שכשוך, ועמד בזה בתורי"ד לעיל דנ"ז., אך לדעת רש"י בעכצ"ל כן, וכ"ה מפורש בד' רש"י בשלהי פירקין דבאגרדמים איכא שכשוך, עיי"ש, (וע' חזו"א סי' נ"א סוסק"ט), ולדעתו פשוט דזהו הטעם דבההיא דרבא "דשכשך" בי' ואמר להו האי לאו חמרא הוא לא קי"ל כרבא דשרי בהנאה, דהגם דנתכוין לדבר אחר, מ"מ כיון ששכשך ה"ז אסור בהנאה, וא"צ לכל מה שחילקו הראשונים בזה.

ובאמת פשוט שזה הי' מקור ד' רש"י דכל הא דמדדו ביד שרי בהנאה הוא משום דלא שכשך, משום דהוה קשיא לי' קו' הראשונים, מ"ט לא סבירא לן כרבא דשרי התם בהנאה, ומ"ט באגרדמים אסור בהנאה, הרי נתכוין לדבר אחר, והוי כמדדו ביד דשרי בהנאה, ובע"כ דלא שרינן במדדו ביד בהנאה אלא משום שלא שכשך, אך בההיא דרבא וכן באגרדמים דשכשך ה"ז אסור בהנאה.[[3]](#footnote-4)

וכ"ה מבו' בד' הריטב"א להלן שזה הוא מקור ד' רש"י, עיי"ש, וכ"נ בל' רש"י בשלהי פירקין, ז"ל, מסקנא דמילתא, מגע גוי כיון שנתכוין ליגע, שיכשך אע"פ שלא ניסך אסור בהנאה, ממתני' דאגרדמים וכו', עכ"ל, ונ' כונתו, דממתניתא דאגרדמים שמעינן דכל ששכשך אסור, אף שנתכוין לדבר אחר, ול"ד למגע ע"י דבר אחר דהיכא דנתכוין לדבר אחר שרי אף אם שכשך, כמבו' שם בד' רש"י, וכמש"נ להלן סק"?, וז"ב.

ועכ"פ לפ"ז הרי מסתבר דלדעת רש"י אין לחלק בין הטירדות, וכל היכא שנגע לצורך דבר אחר דמי למדידה, שהרי נת' דמקור ד' רש"י דדמדידה ביד אוסרת אם שכשך, הוא מהא דלא סבירא לן כרבא דשרי התם בהנאה, ואם יש מקום לחלק בין הטירדות, הרי אין ללמוד כן מהתם, וא"כ ודאי מסתברא דה"נ היכא שנגע לצורך הצלת החבית דמי למדידה, ולפ"ז הרי דממה שפירש"י שם דהא דשרי בהנאה הוא משום דלא שכשך, מבו' דאף במגע ע"י דבר אחר לצורך דבר אחר, לא שרי בהנאה אא"כ לא שכשך, וכמו שפירשו כן הרמב"ן והריטב"א בדעתו, וצ"ע עוד בזה.

יא] והנה בפירש"י לעיל דנ"ח., פירש בהא דתניא שקדח במינקת, שנקב מגופת החבית והעלה היין דרך המינקת, והתוס' שם הקשו דלמה לי העלה אפי' בלא העלה נמי ליתסר בהנאה, כיון שנגע, עיי"ש.

והעירוני דלפ"ד רש"י גופי' ניחא קו' התוס', די"ל דבנתינת המינקת ביין אינו משכשך היין, כ"ה דבמדידה אינו משכשך, וע"כ אין היין נאסר בהנאה.

וי"ל עוד, לפ"ד הט"ז דמדידה בקנה שרי בהנאה אף היכא דשכשך, אשר לפ"ז י"ל דהא דאין היין נאסר בנתינת המינקת לתוכו, הוא משום דמתכוין לצורך נתינת המינקת, וע"כ דמי למדדו בקנה דשרי בהנאה.

והנה אמנם התוס' שם כתבו, דל"ד האי כלל למדדו בקנה, דהתם לא נתכוין לשכשוך כלל, אבל הכא שנתכוין לשתי' ליאסר בהנאה, עכ"ד.

אך נ' פשוט דמקור ד' התוס' דהיכא שנתכוין לשתי' אסור בהנאה, ול"ד למדדו בקנה דשרי, הוא מהא דאסרינן בההיא דרבא ובאגרדמים, הגם שכונתו לדבר אחר, ול"ד למדדו ביד דשרי בהנאה, ופירשו התוס' דהטעם בזה הוא, כמבו' בתורי"ד לעיל דנ"ז. דלא שרינן במדדו ודכוותה, רק משום דהתם אין כונתו כלל ליגע בהיין, אלא כונתו לצורך אחר, ומשא"כ בההיא דרבא ובאגרדמים דכונתו להיין, לא שרינן בהנאה, ואשר זהו מש"כ התוס' דאף בנתינת המינקת כיון שכונתו לשתות עי"ז להיין, ל"ד למדדו בקנה.

ולפ"ז פשוט, דלדעת ש"ר דמפרשי טעמים אחרים מ"ט בההיא דרבא ובאגרדמים ל"ד למדידה דשרי בהנאה, הרי ל"ק כלל קו' התוס', דע"כ בקדיחת המינקת שפיר י"ל דדמי למדידה בקנה דאין היין נאסר בהנאה, וז"ב, שו"ר בחזו"א סי' נ"א סק"ט מה שפירש בד' התוס', וצ"ע.

אך לדעת רש"י דס"ל דבאמת ההיא דרבא וההיא דאגרדמים דמי שפיר למדידה, והא דאסרינן בהנאה הוא משום דלא שרינן במדידה אלא בשלא שכשך, הרי ממילא שפיר י"ל דאף היכא שנתכוין לצורך היין דמי למדידה בקנה, וע"כ אין נאסר היין בהנאה, וז"פ.

] יל"ע בל' רש"י בשלהי פירקין, ויל"פ כמש"כ רשב"ם בפי' למתניתין ד"ס: דלא קי"ל לא כרבנן ולא כר"נ אלא כתנא דאגרדמים דאסר אף בשאינו מכוין, וע"כ פירש"י במתני' ד"ס: דשרי רק במגע ע"י דבר אחר, ולפ"ז יל"פ כן גם בד' רש"י שלהי פירקין.

והא דבחביתא שרי הוא משום שאין כונתו למגע יין, וכל' רש"י שם, וכ"ה דעת רשב"ם בתוס' דנ"ט:, ונ' ברור דרשב"ם הוצרך לזה לטעמי' דלא קי"ל לא כרבנן ולא כר"נ, וז"ב.

והנה בל' רש"י שם מ' דמגע ע"י דבר אחר לכונה אחרת שרי אף בשכשוך, עייש"ה, וזה מתאים עם ד' הט"ז.

ולפ"ז י"ל דלעולם פסק רש"י לדינא דמדדו בקנה, וא"צ לומר דלא קי"ל להתיר, הגם דכן מ' מפירש"י למתני' ד"ס:, אך למש"נ גם משם אין ראי', והא דלא הזכיר לזה, ולא התיר אלא בלא כוונת יין, הוא משום דהתם הרי פירש דשכשך, והך התירא הוא משום שלא שכשך.

אך לפ"ז נמצא דהא דבאתרוג שרי, אין הטעם משום שלא שכשך, וכמו שנראה בד' הר"ן שפירש כן ד' רש"י, אלא הטעם משום שלא נגע לכונת יין, ומ"מ בהוצאה כבר יש לחוש שיתן דעתו וכמש"כ התוס', וע"כ הוצרך לאחוז ידו שלא ישכשך, ודו"ק.

ובע"כ הוא כן, דהרי מבו' להדיא בל' רש"י דבאתרוג חשיב בלא כונת יין, ע' היטב בדקדוק לשונו, וממילא דאף אם ישכשך יהא מותר, כמו שהוכיח הרמב"ן מההיא דחרם דשרי אף דשכשך.

ועכ"פ כיון דד' רש"י קיימי בששכשך, בע"כ דאף מה שהתיר במדד בקנה הוא בששכשך, וכד' הט"ז, וז"ב.

שו"ר בספר האורה קי"ג דגריס שכשך אע"פ שלא נגע ממתני' דאגרדמים, ולפ"ז מבו' היטב דהיינו דהתם הרי נאסר ע"י שזרק, דכיון שעשה שכשוך ה"ז אוסר אף בלא נגיעה, וצ"ע מאי גרע ממגע ע"י דבר אחר שאינו אוסר במדד בקנה אף שמשכשך, וזמש"כ רש"י במזיגה דלא חמיר מהתם, גם צ"ע מ"ש מכחו דאין אוסר בהנאה, וצ"ל דבכחו לא חשיב כשכשוך, וזהו באמת הטעם דאינו אוסר בהנאה, ומיושב הא דס"ל לרש"י דבאגרדמים אסור ול"ד לכחו, דשכשוך הוא רק בתוך הכלי, ודו"ק, אך צ"ב מ"ש מזריקה שלא בחיבורים שאינה אוסרת כלל, הגם דיש בזה שכשוך, וצע"ג בכ"ז?.

] ועמש"נ עוד במק"א בטעמא דמגע בלא שכשוך אוסר בשתי' דהוא משום בנותיהם, ואכמ"ל.

**ב'**

יב] בעיקר הנידון בזה אם מגע בלא שכשוך אוסר, הנה דעת הרמב"ם ר"פ י"ב דמגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה, אך לא נתפרש להדיא בדבריו אם ה"ז אוסר בשתי', וצ"ע בזה, וכ"ה ל' השו"ע.

ודעת הראב"ד בסוגיין נ', דמגע בלא שכשוך אינו אוסר אלא בשתי', משום דרוב אין מנסכין בלא שכשוך, ומגע בלא שכשוך בלא כונה, אינו אוסר אף בשתי', משום דהוי ספיקא דמיעוטא, ובמק"א נת' דאזיל לטעמי' בטעם הא דמגע בלא כונה אוסר בשתי', ואכמ"ל.

ובחי' הרמב"ן בסוגיין הביא די"מ, דמגע בלא שכשון אינו אוסר אפי' בשתי'.

והרמב"ן כתב, דבכל מגע איכא שכשוך, ומשמעות דבריו דמודה לדברי רש"י דמגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה, אך ס"ל דלעולם איכא שכשוך, וכ"נ בד' הר"ן, אך בגליון הגרע"א סי' קכ"ד לש"ך סק"ל נקט דלהר"ן נאסר אף בלא שכשוך, ועחזו"א סי' מ"ט סק"ב שתמה ע"ז, וכ"ה להדיא בתוה"ב בית ה' ש"ב סוף דמ"ד., ז"ל, אלא דכל מגע א"א לו בלא שכשוך כלל אא"כ נקטוה לידי' כהאי עובדא דאתרוגא, "וכל שמשכשך אסור בהנאה", עכ"ל.

ודעת התורי"ד בסוגיין ולעיל דנ"ז., דאף מגע בלא שכשוך אוסר בהנאה, וכ"ה דעת הריטב"א בסוגיין.

יג] ובביאור מה שאמר רב אשי דנקטוה לידי' כ"ה דלא ישכשך, והא דבלא זה לא נאסר היין, מצינו בזה ? דעות בד' הראשונים.

**א'**, דעת רש"י והרמב"ם דהיינו דמגע בלא שכשוך אינו אסור בהנאה, וע"כ לא נאסר היין מעיקרא בהנאה משום שלא שכשך, וזהו שאמר להם שיאחזו לידו שלא ישכשך, דאם ישכשך יאסר היין בהנאה.

אך למש"נ לעיל מודה רש"י דהא דלא נאסר מעיקרא הוא משום שלא כיון ליין, ודלא כהרמב"ם אלא כרשב"ם.

ולדעת הי"מ שהביא הרמב"ן, מהני מה שאחזו ידו שלא ישכשך, שאף לא יאסר היין בשתי', דמגע בלא שכשוך אינו אוסר אף בשתי', ויתכן שכ"ה גם דעת הרמב"ם.

**ב'**, בחי' הרשב"א ובתוה"ב פירש כד' רש"י, דהא דמהני מה שאוחזין ידו ולא ישכשך, הוא משום דמגע בלא שכשוך אינו אוסר בהנאה.

ואמנם בהא דמעיקרא לא נאסר היין, לא ס"ל כפירש"י דהוא משום דלא שכשך, שהרי בכל מגע איכא שכשוך, וע"כ פירש הטעם בזה, ז"ל, אבל כאן נהי דבתחלת הכנסת ידו לא נתכוין אלא לנטילת האתרוג, מ"מ כשיוציא ידו משם חיישינן דילמא עם יציאתו משכשך לשם ניסוך, ומשו"ה קאמר להו רב אשי דלינקטוה לידי' כ"ה דלא לשכשך עם יציאתו והו"ל אסור אפי' בהנאה, אבל השתא שרי בהנאה - כנדצ"ל- דהא לא שכשך לבתר דנקטי' לאתרוגי', ומשום תחלת מגעו ג"כ לא מתסר בהנאה מיהא, דהא לנטילת האתרוג קא מכוין ולא לנסוך דומיא דמדדו ביד, עכ"ל.

**ג'**, בפי' הראב"ד פירש, דכיון שכונתו להוציא האתרוג, ע"כ אף בלא שיאחזו את ידו לא יאסר היין בהנאה, ומה שהזהירם ר' אשי שיאחזו את ידו הוא כדי שלא יאסר היין בשתי', שהרי מגע לצורך דבר אחר אוסר בשתי', ולזה הוא דמהני שיאחזו ידו שלא ישכשך, דמגע בלא שכשוך לצורך דבר אחר אינו אוסר אפי' בשתי', וכנ"ל.

**ד'**, בחי' הרמב"ן פירש, דודאי כשהכניס ידו שכשך, אלא שהי' בלא כוונה דומיא דמדדו ביד דמותר בהנאה, ורב תקנתא בעלמא אמר להו דלינקטוה לידי' שמא ינדנד ידו ביין שלא לצורך הוצאת היד והוי שכשוך לדעת בכוונה הניכרת לעינים כדי לנסכו ויהא אסור בהנאה, עכ"ל, וכן פירשו הרי"ד הריטב"א והר"ן, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב.[[4]](#footnote-5)

**ה'**, הרא"ש בסימן י' כתב, ז"ל, אבל אי לא נקטוה לידי' הי' אוסר היין בהנאה בהוצאת ידו אע"פ שטרוד בהוצאת האתרוג, ואתיא כרבי נתן דאמר מדדו ביד אסור בהנאה א"נ אפילו כרבנן ואינו טרוד בהוצאת האתרוג כמו במדידה שהוא טרוד אף בהוצאת היד לכוין המדידה. ומה שלא אסר היין בהנאה בהכנסת היד. לפי שהי' נבהל וטרוד בהוצאת האתרוג. ור"ת פי' דבהכנסה הי' סבור שהי' שמן ולא בהוצאה. כדאמרינן לעיל גבי חרס. וההיא דחרס מיירי שלא הרגיש שהי' יין. והראב"ד ז"ל כתב שאם אפילו נודע לו שהוא יין אחר שהכניס ידו ולכשידע משך ידו והוציא מותר בהנאה. ומגע שלא בכוונה קרינא בי' כיון שבתחילת נגיעתו לא הי' יודע שהוא יין ומיד שידע הוציא ידו משם מחשבתו ניכרת שלא נתכוין לנסך?

] והנה למדנו לפ"ז פלוגתת הראשונים, דדעת הרשב"א דאף שהכניס ידו לצורך הוצאת האתרוג, מ"מ אחר שתפש האתרוג תו ה"ה אוסר בהנאה, וע"כ הוצרכו לתפוש ידו שלא ישכשך, ונגיעה בלא שכשוך אינה אוסרת, ואילו דעת הרמב"ן ודעימי' דאף אחר שתפש האתרוג אינו אוסר בנגיעתו, ורק אם הי' משכשך שלא לצורך הי' אוסר בהנאה.

ונ' פשוט דהרשב"א לטעמי' אזיל, ?והוא במש"כ הרשב"א לגבי נפל לבור ועלה, דאף בשלא ניצל ממיתה ה"ז אוסר, ואילו ברמב"ן בקושיתו על הרי"ף ובקושיתו על רש"י מ' דפליג, אך חזו"א דחה הראי' מד' רמב"ן בקו' על הרי"ף, ונ' פשוט דהכא דמי להתם, וצ"ע היטב בד' התוס' והרא"ש בזה.?

הרמב"ם הוכרח לפרש כן לטעמי', והרי"ף השמיטה מכח זה.

ומש"א נקטוה לידי' דלא לשכשך, היינו שאם ישכשך יהא זה ר

אי' שנתכוין לנסך, ועצה טובא קאמר להו, כממבו' כן בד' הרמב"ן, וכמש"כ להדיא הרא"ה בבדה"ב דמ"ד.

רשב"א נ' דבעי שכשוך ולעולם איכא שכשוך, ומש"א דלא לשכשך היינו משום דנגיעה בלא שכשוך אינה אוסרת, וכל שלא נקטו לידי' ודאי יש לאסור דהי' שכשוך האוסר.

1. והנה אמנם בחזו"א סי' מ"ז סק"ז כתב ע"ד רש"י, דלפ"ז הא דמדדו בקנה מותר בהנאה הוא מחמת ב' טעמים, א' מפני חיסרון שכשוך, ב' מפני שנגיעתו שלא בכוונת ניסוך, ואין לומר דאין כלל היתר מחמת חיסרון כונה, שהרי רבא בגמ' נ"ז ב' התיר גם בשכשך משם חיסרון כונה, ואע"ג דלא קי"ל כרבא, היינו דלא טריד בנידון זה וכמו שפי' הראשונים ז"ל, אבל בעיקר היסוד דאפשר להתיר משום חיסרון כונה לית מאן דפליג, וכן בגמ' נ"ז א' דימו דורך בגת למדד ברגלו, ולכאו' דורך בגת חשיב שכשוך, ואם טעמא דת"ק דמדד ביד ימכר משום חיסרון שכשוך, א"כ בדורך אין היתר זה וכו', אלא ודאי מדד ביד לת"ק איכא התירא דטריד במדידתו, עכ"ד.

   אך הדברים תמוהים, דמלבד דבד' הרמב"ן בסוגיין והריטב"א להלן מפורש, דלדעת רש"י אף היכא דטריד לא שרי בהנאה אלא משום שלא שכשך, ולפי דבריהם מפורש יוצא כן מד' רש"י לקמן ד"ס: בחבקה לארכה, (עמש"נ להלן סק"ה ואילך), וגם מפורש יוצא כן מד' רש"י בעובדא דברזא, גם ממקומו הוא מוכרע כן, דכיון דר' נתן ס"ל דמדד ביד אסור בהנאה, הגם דליכא שכשוך וגם טרוד במדידתו, א"כ מהיכ"ת דרבנן פליגי עלי' בתרתי, וע' חזו"א שם שפירש דכעי"ז תמה הר"ן ע"ד רש"י, ול"מ כן בד' הר"ן.

   ומה שהוכיח כן מהא דרבא התיר משום חיסרון כונה, והא דאנן לא קי"ל כוותי' היינו דלא טריד, אבל בעיקר היסוד לא פליגי עלי', הנה פשוט דלדעת רש"י הא דלא קי"ל כרבא הוא משום דטירדא אינה מתרת היכא דשכשך, וכמש"נ להלן סק"י, והבאנו כן מד' רש"י בשלהי פירקין ומד' הריטב"א, וגם בדעת רבא גופי' י"ל כמש"נ בהערה שם, שטעמו משום דס"ל דלעולם אין מגע אוסר בהנאה, וכמו שפירשו הראב"ד והרי"ד.

   ומה שהוכיח כן מהא דדימו דורך בגת למדד ברגלו ולכאו' דורך בגת חשיב שכשוך והא דשרינן הוא משום דטריד, לא הבנתי, הרי להדיא פירש"י דמש"א אי משכחנא תנא דאסר כר' נתן, היינו אי משכחנא תנא דאסר יין בהנאה בלא שכשוך, והרי להדיא דאף בדריכה חשיב דליכא שכשוך, ואין לאסור בזה בהנאה אלא לדעת ר' נתן דאסר אף בלא שכשוך, והא דלא חשיב שכשוך, שמא יל"פ דהוא ע"ד הא דמערה מכלי לכלי לא חשיב שכשוך, ע' ר"ן לקמן ד"ס. וחזו"א סי' מ"ז סק"י ד"ה ויש לעי', וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם בדעת הרמב"ן נ', דהא דמגע בלא שכשוך אינו אוסר, כמבו' כן בל' הרמב"ן שם דאין מגע אוסר אלא משום שיש בו שכשוך, אי"ז משום דאין דרך עבודתה בכך, אלא הטעם בזה כמו שהעירוני די""ל דל"ש לנסך ע"י מגע בעלמא, דאין נעשה תקרובת אלא ע"י שעושה מעשה עבודה בהדבר הנקרב, אך בנגיעה בעלמא דאי"ז מעשה כלל בהדבר הנקרב, אינו נעשה תקרובת, והוי כעומד לידו ואומר שמקריבו לע"ז דלאו מידי הוא.

   ונ' דזהו טעם פלוגתת רש"י והרמב"ן אם בעי' שכשוך גדול, או דבכל מגע יש שכשוך, דלדעת רש"י דהא דל"ה יי"נ במגע בלא שכשוך הוא משום שאין דרך עבודתה בכך, הרי דמה"ט י"ל דבעי' שכשוך הניכר, שכן הוא דרך עבודתה, אך הרמב"ן ס"ל דהא דבעי' שכשוך הוא כ"ה שיעשה מעשה בגוף היין, ולזה סגי בשכשוך כל דהו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובטעמא דרבא דשרי בהנאה אף דשכשך, י"ל בתרי גווני, או דרבא פליג ומפרש דהא דשרו רבנן במדדו ביד, אין הטעם משום דלא שכשך, אלא הטעם משום דאף מגע בגופו לצורך דבר אחר אינו אוסר בהנאה, וע"כ ס"ל דה"נ התם שנתכוין לדבר אחר אי"ז אוסר בהנאה, או דנימא כמו שפירשו הראב"ד והתורי"ד שם דרבא ס"ל דלעולם אין מגע גוי אוסר בהנאה, וכן מ' קצת ל' רש"י לעיל דנ"ח. ד"ה על, אך צ"ב בד' רש"י שם ד"ה מאי לאו בהנאה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובגליון הגרע"א סי' קכ"ד לש"ך סק"ל הק' לדעת הר"ן דבמגע לחוד בלא שכשוך אוסר, מה מועיל דנקטו בידי', הא מ"מ כיון דנקט מה שנפל הוי אח"כ מגע בלא טירדא, עכ"ל, וצ"ב כונתו, הרי פירש הר"ן דהא דמהני מה שנקט ידי', הוא משום שאף כשמוציא אכתי חשיב כמדדו ביד דשרי, ואך דאם ישכשך ידו שלא לצורך יאסור, וע"כ אמר להן לאחוז ידו כדי שלא ישכשך שלא לצורך ויאסור.

   ובחזו"א סי' מ"ט סק"ב תמה ע"ד הגרע"א, שהרי מודה ר"ן דאם לא שכשך מותר, אלא דבכל מגע אית לן למימר ששכשך, ונקיט לי' לידי' מבטיח שלא שכשך, עכ"ד, ודבריו צ"ע שזהו פי' הרשב"א, אך הרמב"ן והר"ן פירשו בע"א, וכנ"ל.

   ובחזו"א סי' מ"ט סק"ד כתב ע"ד הדגמ"ר, דליכא מ"ד דגיעה בלא שכשוך אוסרת, וכדאמר נקטוהו לידו דלא לשכשך, ואם אפשר לנסך בנגיעה אכתי יאסור בנגיעתו, עכ"ד, אך כבר הבאנו דהרי"ד והריטב"א כתבו דנגיעה בלא שכשוך אוסרת, ומסוגיין ל"ק עלייהו, דמפרשי דהא דאי"ז נאסר בלא שכשוך הוא משום דהוי כמדדו ביד, ורק אם יעשה שכשוך שלא לצורך יאסור. [↑](#footnote-ref-5)