חבורה אהל 6
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה / סוגיית אהל

חבורה אהל.

סיאנא הגמ' מביאה סתירה בדין סיאנא אם מותר או אסור ומיישבת הגמ' שיש לחלק בין אית ביה טפח ללית ליה טפח. ומעיקרא סברא הגמ' שטעם האיסור הוא משום עשיית אהל בשבת ומקשה הגמ' אם כן שרבב גלימיא טפח ה"נ ותי' הגמ' שיש לחלק בין היכא דמיהדק להיכא דלא מיהדק. ופי' רש"י דלמסקנת הגמ' אין בסיאנא משום עשיית אהל. אבל חז"ל אסרוהו מטעם אחר. דבאופן שיש לה טפח יש חשש שיבוא לעוף ברוח ויבוא לטלטל אותו ד' אמות רה"ר. והנה יש לעיין מדוע לרש"י באמת ליכא איסור עשיית אהל בסיאנא וכתב בפסקי הרי"ד דהוי מלבוש ואפילו מלבוש שבא להגן אין בו משום איסור עשיית אהל וכן כתב החזו"א סי' נ"ב סק"ב.

אמנם התוס' וכן הר"ן הביאו מהר"ח וכן כתוב ברמב"ם. דגם למסקנא יש איסור אהל. רק שלא אסרו כן רק במיהדק. אבל בלא מיהדק לא נאסר. ועיין בחזו"א סי' נ"ב סק"ב אות ז' שהעיר דלכאורה בגמ' דף מג: מבואר דלפרוס טלית לצל על האדם כשהוא מחזיק את זה בידו זה מותר ולכן אלו שישבו ליד המת הותר להם לפרוס על עצמם טלית ואח"כ הם יכולים לשים על המיטות דנחשב שזה נעשה מלמעלה למטה. אבל מבואר דעצם הפריסה שהם פרסו על עצמם זה מותר וביאר החזו"א דאהל זה רק בשיש לו מעמידים אבל כשהוא פרוס ביד אדם אין לזה של אהל רק מצב של אהלה ובלי עשייה של אהל אין חיוב דאין איסור על עשיית מצב של אהלה בלי יצירת חפצא של אהל וכיוון שכאן כל אהלה היא מה שזה בידי בני אדם אין לזה כלל שם של אהל. דלא נוצר כאן כלל חפצא של אהל רק מצב של אהלה ומבואר דמצב של אהלה בלי יצירת חפצא של אהל אין בו חיוב. וזה המקור לזה שפורסין טלית על חתן תורה וחתן בראשית להיות להם לאהל. כי אהל שהוא בידי אדם אינו אהל......

והקשה החזו"א דאם כן צ"ע מה הקשתה הגמ' דליחייב משום אהל. והרי כובע זהו אהל הנמצא ביד אדם וביאר החזו"א דזהו גופא שאלת הגמ' משרביב גלימא דזה נחשב אהל הנמצא ביד אדם. וזהו תי' הגמ' דמיהדק וקבוע על הראש והוי כמונח על העמודים ולכן נאסר. ולפי"ז הוי פי' חדש דאם לא מיהדק ומונח באופן רפוי על ראשו. זהו מותר דאז זה נחשב כמו מונח בידו ולא נחשב שנוצר כאן חפצא של אהל אלא זהו נחשב כמו שאוחזו בידו ואין נפק"מ אם אוחזו בידו או בראשו. אמנם בר"ח מבואר דהחילוק בין מיהדק ללא מיהדק דבמיהדק הוא נראה כאהל ובנכפף הוא נראה כבגד ולא גזר בו משום אהל דהרי כל הגזירה של אהל עראי אטו אהל קבע זה משום שהוא נראה כאהל ובאופן שאהל עראי נראה כבגד ולא כאהל אז לא גזרו דלא יבואו ללמוד מזה על אהל. אמנם לפי החזו"א יוצר פי' אחר דבמיהדק המכוון דאז זה נחשב כקבוע על ראשו ולא נאסר. והבית מאיר כתב שהטעם שרש"י באמת התיר כובע זהו משום שנחשב כמו אוחזו בידו ואין כאן חפצא של אהל אפילו במונח על ראשו ולא משום שבגד אינו אהל.

והנה יש לעיין לשיטת התוס' דבעינן מחיצות וכן לשיטת הרשב"א בגוד דעכ"פ בעי ג' קונדסין ויל"ע היכן יש קונסדין. בכובע. ולכאורה הביאור הוא כדברי המג"א דבכלי שבא להגן לא בעינן קונדסין. וחייבין על עשיית האהל גם בלי מחיצות דכל מה שבעינן מחיצות הוא כדי שהאהל יחשב כעשייה חשובה ובאופן שיש לזה חשיבות מעצם עשיית אהל חייב גם בלי עשיית מחיצות ואפילו אם ליתא כלל מחיצות. ועיין קרבן נתנאל שהביא ראיה זו.

ובשו"ת מהרשד"ם ס"ד הקשה מאסלא וכסא טרקסל. דמבואר דבעביד וקאי אין בה משום עשיית אהל עראי. ולכאורה כובע הוא גם עביד וקאי. ויש שרצו לומר שבדבר שנעשה להגן גם אין התר של עביד וקאי. והנה נפק"מ דלפי"ז ייאסר גם פתיחת מטרייה ואפילו מטרייה של ים ואין בה התר של עביד וקאי. אמנם יותר נראה דיש לדון דבעשיית אהל נאסרה יצירת האהל והנה כאן אפילו אם נאמר דהכובע יש לו שם אהל מכל מקום כל שפרס אותו על קונדסין אחרים אין כאן התר שאהל היה כבר מוכן. והנה אפילו אם נאמר דהכובע נחשב אהל גם כשהוא על המתלה. מכל מקום האדם הוא הקונדסין והרי זה עשייה חדשה של אהל. שלא היתה עביד וקאי ואין זה דומה למיטה שהחפצא של אהל קבוע בה והיא רק חסרה העמדה אבל כאן כששם את הכובע על גבי אדם הרי המעמיד של המיטה הוא שונה.

ובאמת להלכה השו"ע פסק גם את שי' רש"י וגם את שי' הר"ח. ולפי"ז צריך לידע איך מותר ללכת עם הכובעים היום. והנה בסי' ש"א מבואר בפוסקים דכובע שנעשה לכיסוי הראש. שאם נופל אדם לא יילך ד' אמות איתו ביד. אם כן ליכא חשש. והנה יש לעיין דהר היום יש כיפה. ולכן אם יילך בלי כיפה בוודאי יפטור את הבעיה. אלא דיש לדון דאנשים לא הולכים היום גם אם הכובע ביד דהוא נעשה לכבוד. ואין זה כבוד ללכת עם הכובע ביד. והנה במקומות שיש עירוב זה פחות בעיה. אמנם במקומות שאין עירוב ומי שאינו חושש לעירוב לכאורה צ"ל דזה המנהג אמנם מי שנוהג לפעמים ללכת אם הכובע ביד והולך גם אם כיפה וגם עם כובע יש כאן בעיה.

לגבי מה שהשו"ע פסק כהר"ח אז הנה כובעי לבד. הם לא מיהדק ולכן מותר ללכת איתם ואין בהם בעיה של אהל. אמנם כובעים עגולים או המבורג של רבנים ודיינים שהם קשים לכאורה יש לדון מהו ההתר לילך איתם בשבת. ובאמת האליהו רבה הכריע כרש"י והמ"ב כתב דאין למחות במקומות שמנהגם להקל דעשו כרש"י אמנם מקומות שלא נהגו להקל כתב המ"ב דאין להקל. והנה מה שנהגו היום ללכת עם כובעים אלו. מובא בשם הגרשז"א דכובעים של היום אינם נעשים לצל אלא לכבוד. וממילא לא נאסר בהם משום אהל משום שאין מחיצות דהרי כל האיסור שאסרו כובעים אלו אפילו בלי מחיצות זהו משום שכובעים נעשו לצל אבל כאן שכובעים אלו לא נעשו לצל אם כן כובעים אלו לא נאסרו.

והנה לפי"ז כובעי מצחייה דהם נעשים להצל לכאורה יהיה איסור ללובשם בשבת ובמ"ב מבואר דכובעים שנעשים להצל נאסרו גם בבית. ולכן לכאורה יש מקום גדול לחשוש ללובשם אם יש בהם חלל טפח. וגם יש לעיין דלפעמים הכובעים יש בהם חלל טפח על הראש והם נעשים להצל ולהגן על הרא"ש ויהיה אסור ללובשם אם יש בתוכם חלל טפח.

והנה לגבי מטריה. יש לדון דמצד אחד יש בה התר של עביד וקאי אם נלמד דלא כהנוב"י. ומצד שני כשהיא פתוחה יש בה שם אהל גם באופן שהיא לא ביד האדם. אמנם יש לעיין האם יש בה את ההתר של הגמ' מג: דדבר שבידי אדם הוא לא אהל דהרי כאן יש לה קונדסין אלא שהם לא מחזיקים אותה אלא מכח האדם שהוא מחזיק את הקונסדין אמנם יש כאן חפצא של אהל דיש בה את הקונסדין אלא דכל השימוש בה הוא רק כשהוא ביד אדם. האם נדמה את זה לפריסת מחצלת דכל האהל נעשה בידי אדם. או דכאן הרי כבר הוי אהל. ואם כן מצד שני שייך לדון שבידי אדם זהו נעשה אהל על מקום אחר שלא היה בתחילה וזהו דומה למעביר אהל ממקום א' למקום ב' דנאסר או דכאן כל מה שהוא מעביר זה רק בידי אדם. וידי אדם אינם נחשבים יצירת אהל כמו שפריסה אינה נחשבת יצירת אהל ואין זה עשייה של אהל חדש. ואם כן יש לעיין האם ההתר הוא דאחיזה בידי אדם לא נותנת שם אהל אמנם אם כבר הוא אהל אפשר שמה שהוא בידי אדם הוא יוצר אהל חדש. כיוון דיש כאן שם אהל או דילמא דכל מה שהוא בידי אדם אינו נחשב כלל תופסת ויצירה וממילא זה מותר.

והנה זה שאין בזה מחיצות אין זה סיבה להתר דהרי זה עשוי להגן. וגם כפשוטו זה נחשב מתוח והוי כמו גוד בכיסנא. ויל"ע בזה.

הדינם העולים לגבי עשיית מחיצות, השו"ע פוסק כר"ת דנאסרו גם עשיית מחיצות באופן שהם באים להתיר. ולא רק עשיית הגג. אמנם מבואר בשו"ע דאפילו מחיצה הראשונה לא נאסרה אלא אם כן היא באה להתיר. וכדברי האו"ז וכפשטות התוס' בשבת כאן ובדף קכה: דרק במחיצות שבאות להתיר נאסרו עשיית המחיצות. ומבואר בסעיף א' דבמקום שעושה את האהל להגן מהגשמים ומרוח חייב על עשיית הגג גם אם לא עושה את המחיצות.

ובסעיף ג' פסק השו"ע דלא חייב על עשיית אהל שלא בא להגן אלא בא להיות כיסוי אלא אם כן עשה גם מחיצות. וממילא פסק השו"ע דלא נאסרה לשים כיסוי של שולחן על רגליים וכן מיטה על רגליים. אלא אם כן יש לה דפנות דהיינו מחיצות ואז זה נאסר לשים את השולחן אלא אם כן ישים אותו מלמעלה למטה. דקודם יביא את השולחן ורק אח"כ יביא את הדפנות ובאופן זה זה מותר.

ומדויק מדברי המ"ב דהתר זה הוא דווקא באהל עראי אבל באהל קבע לא יהיה התר של מלמעלה למטה. וכנראה דאי"ז נחשב שינוי וכלאחר יד אלא דזהו הגבלה בגזירה דרבנן של אהל עראי שגזרו רק בדומה לאהל קבע וכיוון שבזה יש שינוי בכהאה"ג לא גזרו הגם שלא הוי שינוי גמור כמו לאחר יד.

והנה לדעת רש"י כתב הביאוה"ל דבאמת גם באופן שיש רגלים ואין דפנות צריך להיות אסור והטעם שזה מותר לדעת רש"י דרש"י לשיטתו הוא סובר דכל האיסור באופן זה הוא רק לרבי יהודה דעושה אינו מתכוון כמתכוון וחשיב כאילו הוא מתכוון לאהל אמנם לרבי שמעון זה נחשב שחסר כאן בעצם העשיית אהל כיוון שאינו מתכוון כלל לאהיל על החלל שמתחת ואין כאן כלל עשיית אהל.

ולמעשה אנחנו פוסקים כהתוס' ולכן לא נאסר אלא במקום שיש דפנות וגם שם זה הותר אם עושה את זה בשינוי מלמעלה למטה.

והנה נראה כלל הדברים שיוצא משיטת התוס' דסברו דכדי להתחייב על עשיית אהל בעינן עשיית מחיצות. דהכלל הוא כזה דבאופן שהגג בא להגן לא בעינן כלל מחיצות. וחייבים אפילו אם אין מחיצות אלא רק קונדסין. ובאופן שהכלי רחב והכיסוי רחב חייבים עם יש מחיצות אפילו אם לא עשה מחיצות והנה יש לדון מהו השיעור של כלי רחב ולכאורה השיעור עולה מדברי השו"ע שכתב השו"ע דמיטה ושולחן אינו חייב עליהם רק עם עשה את המחיצות. ומבואר דאינם נחשבים עדיין כלי רחב ורק במיטה רחבה יותר מהרגיל ושולחן רחב יותר מהרגיל. זה הנקרא כלי רחב ולשון המ"ב הוא מיטה רחבה מאד ואז יש איסור לכסות אותה אפילו שלא עשה את הדפנות. בספר מקבציאל לבעל הבן איש חי כתב שהנזהר בכלי לכיסוי עוגות אפיל בכלי קטן תבוא עליו ברכה דהכלי עשוי להאהיל על מה שתחתיו אמנם כתב שלמעשה הפמ"ג לא הסתפק אלא בכלי שיש בו מ' סאה ומשמע דרק כלי זה נחשב כלי רבח. והביאוה"ל הביאו בסי' ה'. וכן פסק בספר אורחות שבת להתיר.

ובאמת בביאוה"ל בסוגייתנו כתב דלכתחילה כדי לחשוש לרש"י אמנם בשעה"צ כתב דמנהג העולם הוא כתוס.'

והנה הכלל של עשיית מחיצות כתב המ"ב דזה איירי שהביא את הדפנות לשם לשים עליהם גג אמנם אם כבר היה מונח הדפנות ואז שם עליהם את הקרש של המיטה באופן שלא הזיזם ממקומום כדי ליתן עליהם את הגג באופן זה זה מותר דלא נחשב שעושה את הדפנות. והנה יש לדון בכלים שהזיז כלי למקום אחר כדי ליתן עליו את הכיסוי האם זה נחשב כעושה את הדפנות ובאופן זה יאסר לשים עליו את הכיסוי. ונחלקו בזה המ"ב והחזו"א דדעת המ"ב בסקמ"ח דמעביר חבית ממקום למקום זה נחשב שעושה את המחיצות ואז נאסר לכסותו. ולפי"ז יש לעיין בכל פעם שמעביר את הסיר מקום ואח"כ מביא את המכסה לכסותו יהיה אסור אלא אם כן עושה את זה מלמעלה למטה וצריך להקפיד בזה ולא ראיתי העולם שמקפידים בזה ולכאורה לפי"ז צריך ליזהר שגם אם פותח את הסיר שיסגור אותו במקומו. אמנם החזוא פליג על המ"ב והוא סובר דכיוון דזה תיבה בפני עצמה וגם קרקעיתה עשויה ממילא מה שמעביר אותה למקום אחר זה לא נחשב עשייה חדשה של דפנות וכל זה נאמר רק במיטה שאין לה קרקעית ורק דפנות או בסוכה אם יעביר את הסוכה אבל כאן שיש לדבר קרקעית אם כן בכל מקום שישים את הכלי זה נחשב. מה שהיה ולא נחשב שיש כאן התחדשות של דפנות ויש לדייק כן מדברי המג"א דבתיבה אסר רק אם התיבה רחבה ולא בכלי רגיל.

והנה בעיקר הדין שבעינן דפנות מבואר בט"ז דמספיק שני דפנות ובעינן גם שיהיה צריך לחלל שתחתיה וכדברי הרשב"א והגם שדייקנו שהתוס' לא סבר כן מ"מ בזה פסק השו"ע כהרשב"א וכרש"י דאינו חייב אלא אם כן צריך לחלל שתחתיה. ובמיטה נחשב שצריך את החלל שתחתיה כדי לשים בה מנעלים. ובשולחן אינו נחשב שצריך את החלל שתתתיה ודבר זה לא ברור דהרי שמים את הרגלים תחת השולחן והגרשז"א רצה לחלק וחילוקו תמהו. וכתב הט"ז דבאופן שאינו צריך את החלל שתחתיה אינו חייב אלא אם כן יש לה ד' דפנות שאז זה נחשב בעצם שזה עומד לצורך החלל שהוא תחתיה. והביא המ"ב שיש אחרונים שפליגי שגם בד' דפנות צריך את החלל שתחתיו ולא מחייבין אלא אם כן יודעים שיש לו צורך בחלל שתחיתיו. ורק המ"ב טען שלשון השו"ע לא משמע כדבריהם.

לגבי קושית הגר"א יש ליישב על פי הרשב"א דבעינן קונדסין וגם לדעת רש"י מכל מקום בעינן מצד היכי תימצי שיהא מונח על כלי ולא יהא ביד אדם ובעינן שיהא מונח על קונדסין.