25 בדיני נעיצה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / הגעלת כלים

יום ב' ב' כסליו תשע"ה

**א**

א] ע"ז דע"ו:, הסכין שפה והיא טהורה, א"ר עוקבא בר חמא ונועצה י' פעמים בקרקע וכו', א"ר הונא ברי' דרב יהושע לאכול בה צונן, כי הא וכו' אייתו לקמייהו אתרוגא וכו' הדר דצה י' זימני בארעא פסק הב לי' למר יהודה.

והנה בעיקר הא דבעינן שיפה או נעיצה לחתוך בה צונן, מבו' בד' התוס' ד"ה א"ר הונא, דהוא כדי להעביר השומן הנדבק בסכין מבחוץ, עיי"ש.

אמנם הנה בחי' הראב"ד לעיל דע"ה: כתב בתו"ד, ז"ל, אבל הסכין מפני שחותכין בו דבר, אגב דוחקא דסכינא פלט סכינא ובלע איסור אפי' בצונן, מפני כך הוצרכה המשנה ללמדינו הכשר הסכין אפי' לצונן, עכ"ל, וכעי"ז בחי' הרשב"א והר"ן שם, והובאו ד' הראב"ד גם בתוה"ב בית ד' ש"ד (לד.), ומבו' בדבריהם, דהא דבעינן שיפה ונעיצה, אי"ז מכח השמנונית הדבוקה ע"ג הסכין, אלא הוא מכח הבלע שנפלט מן הסכין ע"י דוחקא דסכינא, ומהני דוחקא דסכינא להפליט מן הסכין אף בצונן, שו"ר ביד יהודה סימן י' סק"ג וסימן צ"א סק"ח שכבר עמד בזה דמד' הראב"ד נראה דדינא דנעיצה הוא משום הבלוע.

וכ"ה מבו' עוד בתו"ד הרשב"א לעיל שם, ז"ל, ואי נמי דהא דירושלמי דלחתוך בה צונן קאמר, וס"ל לרב בא דגדולה אפי' לחתוך בה צונן בעיא ליבון, דכיון דבלעא טובא ותשמישה ע"י האור דלפעמים צולין בו בשר מתוך גדלה, אגב דוחקא דסכינא אפילו בצונן פליט עד דמלבנה, עכ"ל, והרי להדיא דאף דעביד נעיצה ולא נשתייר שמנונית ע"ג הסכין כלל, מ"מ מהני דוחקא דסכינא להפליט מן הבלוע בסכין, וע"כ כל שנשתמש בה ע"י האור ובלעא טובא, לא סגי לה בנעיצה, ובעיא ליבון.

ב] וכ"ה מבו' להדיא בארחות חיים הל' איסורי מאכלות דין ס"א, ז"ל, ורבינו שמשון ז"ל הי' מתיר בסכין של בשר לחתוך בו לחם ולאכול עם גבינה משום דהוי נ"ט בנ"ט, אבל לחתוך בה גבינה ודאי אסיר אם לא נעצה בקרקע י' פעמים וכו', ומיהו בלא קינוח אפילו לחם אסור מפני שמנונית שעליו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דסכון טעון נעיצה, הוא משום הבלע הנפלט ע"י דוחקא דסכינא, וזהו שכתב דע"כ כשבא לחתוך לחם בסכין של בשר א"צ נעיצה, משום דהבלע הנפלט מן הסכין על הלחם, הו"ל נ"ט בר נ"ט, וכבר עמד ע"ז ביד יהודה סימן י' סק"ג וסימן פ"ט סק"ז וסימן צ"א סק"ח.

וכ"ה מבו' גם בד' מהר"ם מר"ב בתשו' ד"פ סימן תס"ט, ז"ל, סכין כשר שחתך בה בשר רותח לחתוך בה גבינה צוננת צריך נעיצה וכו', וכן אם חתך בה תחלה גבינה רותחת ורוצה לחתוך בה בשר צונן, ואין להקל יותר מבסכינים של גוים משום דהתם איסורא בלע, דהשתא מיהו איסורא פליט, אע"ג דכי פליט ליתא בעיני', אין להקל בה ולהעמיד' על פחות מנעיצה ושיפה, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דבעינן נעיצה, הוא משום הבלע שבסכין הנפלט ע"י דוחקא דסכינא, וזהו שדן לומר דשמא בסכין של בשר או של גבינה דהתירא בלע, א"צ נעיצה משום דמעיקרא התירא בלע והשתא ליתא לאיסורא בעיני'.

ג] אמנם הנה בחי' הרשב"א בחולין ד"ח: כתב בתו"ד, ז"ל, דלא אמרינן אגב דוחקא דסכינא בלע אלא היכא דאיכא מקצת חם וכו', וכיון שכן בשר צונן שנחתך בסכין של גוים בהדחה בעלמא סגי לי' לכו"ע, עכ"ל, וכ"ה בתוה"ב בית א' ש"ב (יד:), ולכאו' לפ"ז לא מצינו לפרש דהא דבעינן נעיצה אף לחתוך בה צונן, הוא משום דאגב דוחקא דסכינא פלט סכין, שהרי ל"מ דוחקא דסכינא אלא היכא דאיכא מקצת חום.[[1]](#footnote-2)

ואמנם הי' מקום לומר, דאף דל"מ דוחקא דסכינא להבליע אלא אם איכא מקצת חום, מ"מ ה"ז מועיל להפליט אף בדליכא מקצת חום, וע"כ הוא דסכין בעיא נעיצה לחתוך בה צונן, משום דאגב דוחקא דסכינא פלט הסכין.

אך אי"ז מתישב כלל, דבחי' הרשב"א בחולין שם כתב עוד, ז"ל, ומ"ד בצונן קא סבר דבית השחיטה צונן ומשום דוחקא דסכינא לא פלטה מה שנבלע בתוכה, דמה שבתוך הסכין אינו נפלט אלא ע"י רותח ממש, ומיהו ודאי אגב דוחקא דסכינא עם חם קצת של בית השחיטה בלע סכין שמנונית ודם שהן בעין וכו', עכ"ל, והרי דאדרבה אף בדאיכא חום מועט דמהני דוחקא דסכינא להבליע בסכין או בסימנים, מ"מ ל"מ כלל להפליט מן הסימנים, וכ"ה גם בתוה"ב בית א' ש"ב (יד: וטו.) ובית ד' ש"ד (לד:).

וכ"ה גם בחי' הרשב"א שם דקי"א., ז"ל, ואע"ג דאיכא דוחקא דסכינא בליעת הסכין אינה נפלטת אלא ע"י רותח מחמת אש או ע"י חריפות צנון וכיו"ב, עכ"ל.

ולפ"ז בע"כ דהא דבסכין בעינן נעיצה לחתוך בו צונן, הוא משום השמנונית הנדבק על גביו, - וכ"ה להדיא בתוה"ב בית ד' ש"ד לה., ז"ל, ומ"מ סכין שדרכו להיות שמנינות דבוק על פניו, נעיצה י' פעמים בקרקע קשה הוא צריך ואפי' לחתוך בה צונן, עכ"ל, ולהדיא דהא דסכין טעון נעיצה, הוא משום השמנונית הדבוקה על פניו, וכ"ה גם בדבריו בבית א' ש"ב טו:, ז"ל, וסכין של נכרים צריך שיפה דיצה בקרקע מפני שבלעה מן הרותח הגמור ואי נמי מתוך שתשמישו תדיר לא תסור שמנוניתו בהדחה בעלמא, עכ"ל.

ד] וכ"ה מבו' עוד בד' הרשב"א בחולין ד"ח:, ז"ל, אי קשיא לך הא דאמרי' בע"ז גבי חלתית וכו' ואפי' למ"ד נטל"פ מותר וכו', תירץ רבינו החסיד נ"ר דהתם בחנוני שהוא מקנח כליו וכו' ואין איסור נשאר על פניו בעינו, ואי לאו חורפא דחלתית דמחליא ליה שרי משום נטל"פ, ושמעינן מיהא דאע"ג דבעינן שיפה לסכין של נכרים לחתוך בה צונן כדאיתא בשלהי ע"ז, ה"מ לכתחילה אבל דיעבד אם קנחו יפה בסמרטוט או שהדיחו יפה מותר, דהא גבי חלתית אי לאו דאגב חורפיה מחזירו לשבח הוי שריא לי' ואע"ג דסתם חנונים אינם שפים סכיניהם ולא נועצים עשר פעמים בקרקע קשה אלא שמקנחין אותו, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

והנה אי נימא דכל הא דבעינן נעיצה, הוא משום הבלע שנפלט מן הסכין ע"י דוחקא דסכינא, הרי ניחא בפשוטו מש"א בקורט של חלתית שנחתך בסכין של נכרים דהוי נטל"פ, אף שלא שפוהו ונעצוהו, שהרי כל שהדיחוהו היטב לא נשתייר שמנונית ע"ג הסכין, וכל הא דאסרינן בזה הוא משום הבלע שבסכין, ובלע זה הוי אינו בן יומו וה"ה נטל"פ, - ובע"כ מד' הרשב"א דהא דבעינן נעיצה לחתוך בו צונן, הוא משום השמנונית הדבוקה ע"ג הסכין, וזהו דקשיא לי' דכל שלא נעץ ונשתייר שמנונית דבוקה על גביו, ל"ה נטל"פ, דהשמנונית שע"ג הסכין אינה נפגמת, וע"ז הוא שכתב דנעיצה אינה מעכבת בדיעבד.

ה] ומש"כ הרשב"א לעיל דהא דבסכין בעינן שיפה או נעיצ הוא משום דאגב דוחקא דסכינא פלט סכינא ובלע איסור אפי' בצונן, יש מקום לדחוק דלאו היינו דה"ז פולט מן הבלוע בסכין, אלא היינו כמש"כ בחי' הרשב"א בחולין ד"ח: בתו"ד, ז"ל, דאגב דוחקא דסכינא "פריש איסור הנדבק בה" ומתדבק בדפני מה שחתך בה, עכ"ל, ומש"א הרשב"א בטעמא דהירושלמי דגדולה אפי' לחתוך בה צונן בעיא ליבון, משום דאגב דוחקא דסכינא אפי' בצונן פליט עד דמלבנה, י"ל דהוא רק משום דנשתמש בה ע"י האור ובלעא טובא, אך בשאר סכינים של איסור דלא בלעי טובא, ל"מ דוחקא דסכינא להפליט את הבלוע בסכין.

וי"ל עוד, דבאמת הרשב"א בסוגיין אזיל בדרך אחרת, וס"ל כהני רבוותא דמהני דוחקא דסכינא אף בדליכא חום כלל, וס"ל גם דמהני דוחקא דסכינא גם להפליט את הבלוע, וע"כ פירש דהא דסכין טעון נעיצה, הוא משום דאגב דוחקא דסכינא פלט סכינא, אך לפמש"כ בחולין ובתוה"ב דל"מ דוחקא דסכינא להפליט את הבלוע, וגם ל"מ דוחקא דסכינא בצונן גמור, הרי דהא דסכין טעון נעיצה, הוא משום השמנונית הדבוקה על גביו, וכאשר כ"ה בדבריו בחולין ובתוה"ב, וכנ"ל, שו"ר ביד יהודה סימן י' סק"ג שכתב דאף דבד' הרשב"א בשם הראב"ד מבו' דדין נעיצה הוא משום חשש פליטה קצת ע"י דוחקא בצונן, מ"מ מדברי הרשב"א גופי' בכל המקומות מבו' דלא כן, אלא הוא משום השמנונית הדבוקה ע"ג הסכין.

**ב**

ו] בד' הרשב"א במשמה"ב בית ג' ש"ג מבו' דהא דסכין ששחט בה כשירה צריכה הדחה ולא סגי לה בקינוח, הוא משום דנבלע בתוכה, ואך דבלע זה שלא נסתרך בה כלל, יוצא ע"י הדחה, והביא מהא דמהני מילוי ועירוי בכלי חרס, - והא דבסכין ששחט טריפה ל"ב הדחה, הוא משום דרק דם דאינו מסתרך כלל, יוצא אף בצונן, אך שמנונית דמסתרכת טפי, אינה יוצאת.

ומבו' לפ"ז, דאף שכתב הרשב"א דדוחקא ל"מ להפליט מן הכלי, וכתב עוד דל"מ דוחקא אלא בדאיכא חום מועט, מ"מ כ"ז הוא בשמנונית, אך דם יוצא מן הכלי מכח הדוחקא, ואף בדליכא חום כלל.

ז] והנה הגרע"א בגליון יו"ד סימן י' כתב במש"כ הש"ך דיש בחם בית השחיטה להפליט מה שבקליפת הסכין, ונבא להעיר על סדר דבריו, ז"ל, הוא תמוה דא"כ בשוחט בסכין טריפה אמאי מהני הדחה, הא לרשב"א הסכין בלע אלא דאינו מפליט בחום ביה"ש והא מ"מ בלע מה שבקליפת הסכין, ועי' פמ"ג שכתב דהוא משום דבלע מועט שע"י חום בית השחיטה, אינו נפלט ע"י דוחקא וחום בית השחיטה, וסבור הייתי לומד עפמ"ש הרשב"א במשמה"ב וכו' דפלוגתייהו בסכין ששחט בה כשירה דאמרי לה דבעי הדחה ואמרי לה דלא בעי הדחה אלא קנוח, היינו דזהו ודאי דקנוח יפה מועיל להעביר הבעין מהסכין ומש"ה איכא מ"ד דמהני דדוחקא בצונן אינו מפליט כלל, ומאן דבעי הדחה ס"ל דמשום דוחקא מפליט אף בצונן והדחת הסכין להפליט בלע מהסכין שלא יפליט אח"כ בחתיכת הצונן עיי"ש, והא דבסכין של נכרים אף לצונן בעי נעיצה היינו כיון דנסרך הבלע בחמין אין הדחה מפליטו ופולט אח"כ בחתיכת צונן ע"י דוחקא, צ"ע, דהרי אף בסכין שנשתמש בו בצונן בעי נעיצה, והיינו משום השומן הטוח ע"ג הסכין, וכמש"נ לעיל מד' הרשב"א בחולין דהי' לנו לאסור אף כשאי"ז בן יומה, (ואך דנעיצה אינה מעכבת בדיעבד), ועוד, דהרי הרשב"א כתב דדוחקא דסכינא ל"מ בלא חום מועט, וגם דדוחקא אינו מפליט מן הכלי, ורק דם שאינו נסרך בכלי נפלט ע"י דוחקא, אך שמנונית אינה נפלטת, וא"כ בע"כ דהא דבעינן נעיצה להשתמש בצונן אף כשנשתמשו בכלי בשמנונית וכיו"ב, הוא משום השומן הטוח ע"ג הסכין, וא"כ לכאו' נכונים דברי הש"ך והיינו דביה"ש צונן לענין שאינו מפליט מהסכין מ"מ לא גרע מצונן דעלמא דע"י דוחקא דסכין מפליט מעט מהסכין, צ"ע, דבד' הרשב"א במשמה"ב שם מבו' להדיא דרק דם שאינו נסרך, נפלט מהסכין ע"י דוחקא, אך שמנונית אינה נפלטת, ונת' עוד להלן, וכיון דפלט ממילא הסימנים בולעים אותו המעט כדי קליפה כיון דלענין לבלוע אמרינן דע"י רתיחת ביה"ש קצת בולע מהבעין כדי קליפה וא"כ מה לי שבולע הבעין ממש או שבולע מה שנפלט מהסכין, ומשו"ה בסכין של נכרים דאין הדחה מפלטת כלל מהסכין עד שאח"כ בחתיכת צונן ע"י דוחקא מפליט מאד, מש"ה בשחט בלא נעיצה בעי קליפה, צ"ע דלהדיא כתב הרשב"א בתוה"ב בית א' ש"ב דהא דבשוחט בסכין של נכרים בעי קליפה, הוא רק משום השומן הטוח ע"ג הסכין, ולא משום הבלע, דאינו יוצא ע"י דוחקא, (דמה"ט קי"ל דבשוחט את הטריפה סגי בהדחה), עיי"ש, אבל בסכין טריפה דנבלע בסכין שלא ע"י חמין וההדחה מועיל לפלוט קצת מהסכין עד שאח"כ אינו מפליט הסכין עוד בחתיכת צונן וכו'.

אמנם עדיין אינו מספיק דסו"ס אמאי מהני בסכין טריפה קינוח הא קינוח לא מהני רק להעביר הבעין וכששוחט אח"כ ע"י דוחקא מפליט מה שבקליפת הסכין, ומוכרח לומר דביה"ש איידי דטריד לא בלע אותו המעט, צ"ע דבד' הרשב"א במשמה"ב מפורש דאי"ז הטעם אלא הטעם הוא משום דשמנונית שמסתרכת אינה יוצאת ע"י דוחקא בצונן, ז"ל, אין מן התימה אם דם הנבלע ע"י חם בית השחיטה המועט שאינו קרוב אלא לבלע של צונן "ושאינו מסתרך כ"כ" אם יצא אגב דוחקא דסכינא בהדחה וכו', אלא שבחום מועט של ביה"ש "אינו מפליט שמנונית הטרפה שבלע שהוא מסתרך בדפני הסכין" ולפיכך בהדחה או בקנוח בעלמא סגי לפי שאין ביה"ש רותח, אבל סכין ששחט בה "בולע הוא מן הדם" ואם חותך בה וכו' אבל צונן אינו מפליט לגמרי אלא די בהדחה למ"ד בעי הדחה וכו', עכ"ל, א"כ בסכין של נכרים אמאי בלא נעיצה בעי קליפה הא לא בלעו הסימנים המעט שבקליפת הסכין, כבר נת' דבד' הרשב"א בבית א' ש"ב מפורש דהא דבעי קליפה הוא רק משום השומן הטוח ע"ג הסכין, - אך ד' הגרע"א קיימי ע"ד הש"ך שכתב דאם הוא בן יומו בעי קליפה אף כשהסכין נקי, (וצ"ע על דבריו מד' הרשב"א אלו דלכאו' מפורש דלא כן), וא"כ אם בסכין של נכרים ל"מ הדחה בסכין טריפה לא תהני קינוח, כבר נת' דלפי המבו' בד' הרשב"א גופי' בבית א' ש"ב באמת גם גם בסכין של נכרים שהדיחוהו כראוי ושחטו בו, אינו אוסר כלל, דכיון שהדיחוהו ולא נשתייר שמנונית על גביו, אין לאסור משום הבלע, דאין הבלע יוצא כלל ע"י דוחקא, אך ד' הגרע"א קיימי ע"ד הש"ך דנקט לא כן, ובהכרח לומר ולחלק דטרידי לא מהני רק בסכין טריפה דהבלוע שבקליפת סכין דלא בלעה ע"י חום בזה מהני איידי דטרידי, אבל בסכין של נכרים יש הרבה בלע בקליפת הסכין לא מהני איידי דטרידי, בד' הראשונים מבו' דאין לחלק בזה, שהוכיחו דכיון דקי"ל בסכין ששחט בה טריפה דסגי בהדחה, ופירשו דהוא משום דאיידי דטרידי, קי"ל נמי בשוחט בסכין של נכרים כמ"ד דמדיח, משום דאיידי דטרידי, ועדיין צ"ע, עכ"ל.

**ג**

ח] הנה לפי המבו' בד' הרשב"א נמצא, דבדינא דנעיצה נכלל תרתי, חדא, להסיר השומן הטוח ע"ג הכלי, ונראה דמה"ט בעינן נעיצה אף כשנשתמש בסכין בצונן כמה פעמים, אף דאינו בולע כלל, וכמש"כ הרשב"א דדוחקא דסכינא ל"מ להבליע בלא חום מועט, ומלבד זה בעינן נעיצה גם להפליט הבלע, והיינו בדבר חריף שבכחו להפליט הבלע, ואפ"ה מהני לזה נעיצה, וכמו שהוכיח הרשב"א מההיא דשבור מלכא, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א במשמה"ב בית ג' ש"ג עז. דמהא דמהני נעיצה אף לחתוך בו דבר חריף, יש ללמוד דמהני נעיצה אף להפליט מן הבלוע, עיי"ש, ואמנם חלוקין הם בדינם, דבהא דבעינן נעיצה לחתוך בו צונן, דעת הרשב"א בחולין דאי"ז אלא לכתחילה, ובדיעבד סגי בהדחה, אך הא דבעינן נעיצה לחתוך בה דבר חריף, ה"ז אף בדיעבד, דהדחה בעלמא הרי אינה מועלת לזה כלל, וכבר עמד ע"ז הפמ"ג בסימן י' במש"ז, ועד"ז כתב בשפ"ד שם בכ"ד דלמש"כ הש"ך שם דחום בית השחיטה מפליט מהכד"ק, הרי דאף בדיעבד אסרינן בזה בלא נעיצה, עיי"ש.

וצ"ע דבפשוטו בדבר חריף משערין כנגד כולו, וא"כ היאך מהני לזה נעיצה, והרי חזינן דנעיצה ל"מ להפליט מכל הכלי, דמה"ט אי"ז מועיל להשתמש בו בחמין, ועי' בגל' הגרע"א לפמ"ג בסימן י' שעמד ע"ז, והפמ"ג בשפ"ד בסוף הסימן פירש דהוא משום דהבלע שמשתייר בשאר הסכין הוא מועט, ולעולם יש ס' כנגדו, ומ"מ אם לא עשה נעיצה משערין כנגד כולו, וצ"ע.

ט] ולכאו' הביאור בזה, וכ"ה ביד יהודה סימן י', ע"ד מש"כ הרשב"א במשמה"ב שם בדינא דסכין ששחט בה כשירה דמהני הדחה להפליט הבלוע, משום דאותו הבלוע היוצא ע"י דוחקא בצונן, מהני הדחה להפליטו, - ועד"ז נימא, דאותו הבלע היוצא ע"י דבר חריף, מהני נעיצה להפליטו, והיינו משום דרק הבלע שלא נסרך כ"כ יוצא ע"י דבר חריף, ובלע זה יוצא ע"י נעיצה, ומשא"כ כשבא להשתמש בחמין, יש לאסור משום הבלע הנסרך בסכין, שהוא אינו יוצא ע"י נעיצה.

והדברים מבוארים כן בל' הרשב"א במשמה"ב שם, ז"ל, דהדחה מהניא קצת אפי' לבלוע שלא להפליט אחר ההדחה חתיכת צונן מיהא וכו', ואל תתמה שהמים הצוננין מפליטין הן קצת, שהרי מכשירין כלי היין אפי' מכניס לקיום, וכיון שכן אף בשאר האיסורין כגון דם שבלע הסכין בדם מועט של בית השחיטה "שאינו מסתרך כ"כ" בדפני הסכין עם ההדחה מפליט קצת, וכשלא הטיח אעפ"י שקנח יפה קים להו דאגב דוחקא דסכינא מפליט קצת, שהרי נעיצה בקרקע מהניא ואפי' בסכין של נכרים הבולעין אפילו ע"י אש ואפי' שומן הנסרך ואפי' לחתוך ביה אתרוג וצנון החריפין ואע"פ שאין הנעיצה מכשרת לכל שאינו מכשרת לחתוך בו רותח גמור, ע"כ אין מן התימה אם דם הנבלע ע"י חם בית השחיטה המועט שאינו קרוב אלא לבלע של צונן "ושאינו מסתרך כ"כ" אם יצא אגב דוחקא דסכינא בהדחה, עכ"ל, והרי דמדמי הרשב"א דהדחה מהניא להפליט, דומיא דהא דנעיצה מהניא להפליט, וע"כ כ"ה דהדחה מועלת רק לאותו הבלע שאינו נסרך כלל, ה"נ נעיצה מועלת לאותו הבלע שלא נסרך כ"כ, אף דהוא נסרך טפי מדם, ואין הדחה מועלת לו, וז"ב.

**ד**

י] התוס' בסוגיין הק' בהא דסכין טעון שיפה או נעיצה, ממש"א בחולין ד"ח: בסכין ששחט בה טריפה דסגי לה בקינוח, וכתבו לישב, ז"ל, דשאני סכין של עובדי כוכבים שבלוע שמנונית טובא אבל סכין ששחט בה טריפה מחמת הדם דשריק אין השמנונית נבלע, עכ"ל.

והתוס' בחולין ד"ח: כתבו בזה, ז"ל, דהכא דבאקראי בעלמא, אבל בסכין של נכרים מתוך שחותכין בו איסור תמיד נדבק בו השמנונית ואין יוצא ממנו בלא נעיצה, ור"ת פירש משום דהתם חותך בו איסור רותח אבל הכא קסבר בית השחיטה צונן, עכ"ל, וכמה מקמאי הביאו בשם ר"ת, דאי"ז משום דקסבר בית השחיטה צונן, אלא דדוקא בחתך בו רותח גמור ה"ה טעון נעיצה, אך בבית השחיטה דאינו רותח גמור א"צ נעיצה, ולפ"ז מתישב משה"ק התוס' שם ע"ד ר"ת מסוגיא דחולין דקי"א:.

ובסה"ת סימן ע' מצינו טעם אחר בזה, ז"ל, הכא מיירי מיד ששחט בה שעדיין מה שעל הסכין לח הוא וסגי בהדחה, והתם חתך איסור או בשר רוב פעמים ויבש על הסכין לכך צריך נעיצה בקרקע, עכ"ל, והמאירי בחולין שם כלל בדבריו לב' הטעמים, וכתב דשאני סכין ששחט בה טריפה, שלא נתיישן בה השמנונית ולא הותמד בו, עכ"ד.

יא] ולענין דינא, הנה בד' השו"ע בסימן י' ס"ג מבו' דקי"ל דהיכא דנשתמש בו תדיר טעון נעיצה, והיכא דנשתמש בו באקראי סגי בהדחה, - ובד' הרמ"א בסימן צ"ד ס"ז מבו' דקי"ל דהיכא דנשתמש בו ברותח אף פעם א' טעון נעיצה, וע"כ ה"נ אם נשתמש בו בדבר גוש בכלי שני ה"ה טעון נעיצה, וכ"ה מבו' בד' הש"ך שם סקל"א דרק משום דנשתמש בו בחם, ה"ה טעון נעיצה, עיי"ש,[[3]](#footnote-4) - ובד' הרמ"א בסימן ס"ט ס"כ, מבו' דקי"ל דאף אם נשתמש בו פעם אחת בצונן ונתייבש, ה"ז צריך נעיצה, - ובד' האו"ה כלל נ"ח דין ד' מבו' עוד, דכל שחתך בסכין דבר קשה אף פעם אחת, ה"ה צריך נעיצה, והביאו הש"ך בסימן צ"ד סקל"א, ועי' פר"ח סימן צ"ד סקכ"ח שנחלק עליו, (ואך דמש"כ דהוא משום דדוחקא דסכינא לחודי' בלא חום כ"ד אינו כלום, צ"ע, שהרי לדעת רוב קמאי דינא דנעיצה אינו כלל משום הבלוע שנפלט, אלא משום השמנונית הדבוקה ע"ג הסכין).

**ה**

יב] כתב הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ד לד:, ז"ל, נועצה י' פעמים בקרקע וכו' לאכול בה צונן, כלומר צונן אפי' צונן חריף, וכדמסיים עלה ואזיל וכו' אלמא נעיצת קרקע מכשרת לכל צונן ואפי' חריף כאתרוג, עכ"ל, וכ"כ בתוה"ב הקצר שם.

והבכור שור בחולין דקי"א כתב לדקדק מד' התוס' דנעיצה אינה מועלת כלל להפליט מן הבלוע, וכתב דלפ"ז ל"מ נעיצה להתיר לאכול בה צונן חריף, והא דמהניא הנעיצה לחתוך בה אתרוג, צ"ל דאתרוג לא חשיב כדבר חריף, ולהני קמאי דס"ל דרק צנון חשיב כדבר חריף, ודאי דאין מקור דמהני נעיצה אף לחתוך בו צנון.

ושמעתי מהרא"מ להעיר עוד בזה, דלהני קמאי דלא אמרינן חורפי' מחליא לשבח אלא בחלתית, וכן להני קמאי דלא ס"ל כלל להא דחורפי' מחליא לשבח, הרי לכאו' אין מקור כלל מסוגיית הגמ' דמהני נעיצה אף להתיר לחתוך בו דבר חריף, די"ל דסכין זה שחתך בו את האתרוג ל"ה בן יומו, וע"כ אין לאסור בזה כלל משום הבלע שבסכין, וכל מה דיש לאסור בזה הוא משום השומן הטוח ע"ג הסכין, שהוא אינו נפגם, וע"כ שפיר סגי לזה בנעיצה, - וצ"ע לפ"ז בפסק השו"ע בסימן קכ"א ס"ז דמהני נעיצה אף לחתוך בו דבר חריף, שהרי בסימן צ"ו מצרפין לדעה זו דלא אמרינן חורפי' מחליא לשבח אלא בחלתית, ולדעה זו הרי אין לנו מקור דמהני נעיצה לחתוך בו דבר חריף, וצ"ע בזה.

יג] עוד יש להעיר בזה, במש"כ בתוה"ב הקצר שם, דדינא דחולין דקי"א: דסכין ששחט בה סגי לה בהדחה ול"ב נעיצה, אשר היינו משום דלא נשתמש בה תדיר ומשום דלא בלעה ע"י רותח גמור, הוא גם כשבא לחתוך בה דבר חריף, - וזה חידוש רב, דבפשוטו הי' מקום לומר, דעיקר הך מילתא דכל שלא נשתמש בה תדיר וכו' ל"ב נעיצה, הוא רק לגבי חובת נעיצה דמשום השמנונית שע"ג הסכין, אך לגבי חובת נעיצה שמשום הבלע, אין לחלק בזה, וכיון דסכין ששחט בה בלעה מן האיסור, (וכדחזינן דאסור לחתוך בה רותח), הרי דכל שבא לחתוך בה דבר חריף ה"ה טעונה נעיצה, ובד' הרשב"א נתחדש דאין הדין כן, וכפי הנראה למד לזה ממש"א דלחתוך בה צונן בעיא הדחה, וכל צונן בכלל אף דברים החריפין, וכ"כ היד יהודה סימן י' סק"ג, וצ"ע בזה.

1. שו"ר בביאור הגר"א סימן צ"ד סוסקכ"ז, דלכאו' מבו' בדבריו דהא דבעינן נעיצה הוא משום הבלע שבסכין, וקשיא לי' לד' הרשב"א דל"מ דוחקא דסכינא אלא בדאיכא חום מועט, דא"כ מ"ט בעינן נעיצה לחתוך בה צונן, וכתב דהיינו רק להשתמש בו בקביעות, או לחתוך בו דבר חריף, וזה דבר חדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובד' הרשב"א בתוה"ב לא מצאנו להך מילתא דנעיצה אינה מעכבת בדיעבד, ומשמעות דבריו בתוה"ב בית א' ש"ב דה"ז מעכב בדיעבד, דז"ל בתוה"ב הארוך שם יד:, ומה שאמרו שהוא מותר דוקא בסכין חדשה שאין בה שמנונית דאיסורא אי נמי בישנה ובשהכשירה כגון וכו' או אפי' דצה בקרקע וכו', אבל אם לא שפה חזקה על סכין שיש שמנונית על פניו וכל שהוא בעין אין אומרים בו שהוא נפגם בשאינו בן יומו וכו', עכ"ל, וז"ל בתוה"ב הקצר שם יב:, היתה ישנה שחתך בה בשר הוי זה צריך לקלוף וכו' ששומן האיסור הנדבק בדפני הסכין אינו נפגם וכו', שפה או נעצה בקרקע קשה עשרה פעמים א"צ קליפה, עכ"ל, ומ' להדיא דשיפה או נעיצה מעכבין, וכל שלא שפה או נעצה, ה"ה אוסרת את מה שחתך בה, וצ"ע בזה.

   שו"ר ביד יהודה סימן י' סק"ג שכבר עמד ע"ז דהרשב"א בתוה"ב לא הביא להך מילתא דנעיצה אינה מעכבת בדיעבד, וכתב דלא ס"ל להך מילתא, והא דבקורט של חלתית לא אסרינן אלא משום דחורפי' מחליא לי' לשבח, הוא משום דלענין לאסור כולו אין לאסור לאחר קינוח יפה, עיי"ש, - ועי' גם בתבו"ש סימן י' סקי"ח שהאריך דלדינא כל דבעינן נעיצה ה"ז מעכב בדיעבד, והביאו הגרע"א בגל' סימן צ"ו לש"ך סק"ג.

   וילה"ע עוד בענין זה, דלהני קמאי דס"ל דהא דצנון שחתכו בסכין אסור לאכלו בכותח, הוא משום הבלע שבסכין, ולמדו מזה דבדבר חריף לא שרינן משום נ"ט בר נ"ט, יש ללמוד דדינא דנעיצה אינו מעכב בדיעבד, שהרי בע"כ איירי התם כשלא נעץ, דאם נעץ, הרי שרי אף לחתוך בו דבר חריף, וכמש"כ הרשב"א, ואפ"ה לא אסרינן אלא משום הבלע שבסכין, ולא משום השמנונית הטוחה על גביו, - ואמנם די"ל דאינהו ס"ל דל"מ נעיצה להתיר לחתוך בו דבר חריף, ונת' להלן ענף ה', אך לדעת השו"ע בסימן קכ"א דמהני נעיצה אף לחתוך בו דבר חריף, הרי בע"כ דמש"כ בסימן צ"ו דלא אסרינן משום השמנונית שעל גביו אלא בסכין שאינו מקונח, מוכח דנעיצה אינה מעכבת בדיעבד, - אך עיי"ש ביד יהודה סוסק"ד שכתב דבלא נעיצה אי"ז אוסר את כולו או כדי נטילה, אך הדחה או גרידה י"ל דבעינן, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם דעת הרמ"א גופי' דדבר גוש לא חשיב ככלי ראשון, וצ"ל דמ"מ סגי בחום זה לחשבו כנשתמש בו בחמין דטעון נעיצה, - אך זה חידוש רב, שהרי דעה זו דשאני נשתמש בו בצונן מנשתמש בו בחמין, ס"ל דחום בית השחיטה דאינו חום גמור, לא סגי בזה לחשבו כנשתמש בחמין להצריכו נעיצה, ודעת הרשב"א והר"ן דהיינו אף למ"ד דבית השחיטה רותח, דמ"מ אינו רותח גמור, וא"כ כ"ש דחום דדבר גוש לא סגי לזה, - אך למש"כ התוס' דלמ"ד דבית השחיטה רותח סגי בזה להצריכו נעיצה, ורק למ"ד דבית השחיטה צונן לא סגי בזה, יש מקום לדון בזה, דחום דדבר גוש אלים מחום דבית השחיטה למ"ד דצונן הוא, וצ"ע בזה.

   שו"ר להעיר בזה ממש"כ הרמ"א בתו"ח כלל ס"א דין י"ג, ז"ל, אבל אם כבר הניחו בכלי שני, מעתה כבר עבר רתיחתו וא"צ רק קצת קליפה משום השומן הדבוק בסכין, גם הסכין אינו נאסר דהא קי"ל דכלי שני אינו לא מבליע ולא מפליט, וכ"ה המנהג פשוט וכו' ונוצעין הסכין בקרקע להסיר השמנונית שעליו, עכ"ל, ומ' דהא דטעון נעיצה, אי"ז משום דחשיב כרותח, אלא אף דלא חשיב כלל כחם, מ"מ טעון הסכין נעיצה, - וראיתי לדון לפ"ז, דבאמת אין מכוון הרמ"א דיש בזה לדינא דנעיצה, ובעינן נעיצה י' פעמים וכו', אלא כונתו דהמנג הי' להסיר השמנונית ע"י נעיצה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)