=א ביאור דעות הראשונים אם אוסר הגוי היכא שאין ב_ הישראלים אוסרין זע_ז, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**א**

**ביאור דעות הראשונים, אם אוסר הגוי היכא שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, והמסתעף**

א] **עירובין דס"א: ראב"י לעולם אינו אוסר עד שיהו ב' ישראלים אוסרין זע"ז.**

**והנה** נחלקו הראשונים בזה, אם כללא הוא דאין הגוי אוסר רק היכא דב' הישראלים "אוסרין זע"ז", וכל שאינם אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר, או דכל שיש ב' ישראלים בחצר אוסר הגוי עליהם אף היכא שאינם אוסרין זע"ז, ע' בזה בחי' הרשב"א והריטב"א לקמן דס"ה: בשם הראב"ד.

**ומבו'** בדבריהם שם, דבסוגית הגמ' להלן דס"ה: מתבאר דבעי' שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ אמרי' דלרבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה אין לאסור בגונא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה.

**ואך** שדעת הראב"ד היא דקי"ל לא כן, וכתב דרב הונא ברי' דרב יהושע דתירצה כר"ע וכשעירבו לרוחא דמילתא הוא דתירצה הכין וכו', אלא אף לרבנן יש לאסור בזה, משום דל"ב אוסרין זע"ז, אלא כל דשכיחי דדיירי אוסר הגוי עליהם, והא דנקט תנא דמתני' אוסרין זע"ז לא אתי לאפוקי ב' חצרות זו לפנים מזו, דהנהו ודאי אע"ג דאין אוסרין זע"ז לרבנן מ"מ שכיחי דדיירי וגוי אוסר בחיצונה וכו', ולא אתא ר"א אלא לאפוקי ב' חצרות ופתח אחד ביניהן דכיון דלא עבר חד על חברי' לא שכיחי דדיירי וכו', ואי נמי בב' חצרות זו לפנים מזו ולאפוקי פנימי במקומו, אבל חיצון כיון דלר"ע פנימי אסר על חיצון ב' ישראלים אוסרין זע"ז קרינן בי' וכו', עכ"ד, וכן הסכים הריטב"א שם, ודעתו דהגם דסוגיא בדס"ה: ס"ל דבעי' אוסרין זע"ז, מ"מ סוגיא דדס"ג: פליגא ע"ז וס"ל דכל דשכיח דדיירי אסרינן אף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והכי קי"ל, עיי"ש, ונת' בזה בסימן ב', וע' בסימן ט"ו סק"ג שנת' דגם דעת הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין היא כן דלהלכה ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ ס"ל דהיכא דישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית יש לאסור מן הדין, עיי"ש.

ב] **ובד'** הרשב"א בעבוה"ק נ' להדיא דס"ל דלהלכה אין הגוי אוסר עד שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ומצינו כן בדבריו בכ"ד.

**חדא** הוא מש"כ בעבוה"ק ש"ד פ"ג, ז"ל, אימתי הגוי אוסר במקום שיש שני ישראלים אוסרין זע"ז, אבל במקום שאין שם שני ישראלים אוסרין זע"ז אף הגוי אינו אוסר וכו', במקום זה אין הפרש בין ישראל יחידי לישראלים רבים הסמוכין על שולחן אחד או מוחלקין לכמה שולחנות בבית אחד, שלא חילקו חכמים בדבר, אלא כל שיש ישראלים אוסרין זע"ז ואפילו הן מועטין הגוי אוסר, ואם היו מרובין ואין אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר, עכ"ל, ומבו' להדיא בכל דבריו, דאין הגוי אוסר רק אם הישראלים אוסרין זע"ז.

**ולהלן** שם, כתב הרשב"א, ז"ל, מבוי שצדו אחד גוי וצדו האחר ישראל אין מערבין אותו דרך חלונות להתירו דרך פתחים למבוי וכו', מותרין להוציא כליהם מבית זה לבית זה דרך חלונות, אבל אסורין להוציא כלים ששבתו בבתיהן למבוי דרך פתחים שבחצר עד שישכור מן הגוי, ואף על פי שאין במבוי שני ישראלים אוסרין זע"ז ואע"פ שאין הגוי אוסר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זע"ז, כאן החמירו ואסרו לפי שאסור לעשות יחיד במקום גוי וכו', עכ"ל.

**ונ'** בל' הרשב"א, דהא דלא אסרינן בהאי גוונא מדינא, הוא רק משום דליכא ב' ישראלים "אוסרין זע"ז".

**ונ'** בביאורו דהנה התוס' לקמן דע"ד: ד"ה מבוי הקשו בהך דינא דמבוי שצידו א' גוי וכו', דאף אם היו מערבין הרי הגוי אוסר עליהן, עיי"ש, והיינו דס"ל להתוס' דכיון שעירבו בתי הישראל יחד, וכולן משתמשין במבוי, חשיב דאיכא ב' ישראלים במבוי, ובדין הוא שיאסור הגוי עליהם מדינא.

**ועיי"ש** בחי' הריטב"א שכתב לישב, ז"ל, א"נ דהכא כראב"י דבעי שני ישראלים אוסרין זע"ז [והכא אינם אוסרים זע"ז] כיון שאין לאחד מהם דריסת רגל בחצר ולא במבוי, עכ"ל, וביאור דבריו, דהגם דלהישראל שביתו פתוח לחצר זו איכא דריסת רגל בחצר ובמבוי, מ"מ לחבירו שאין ביתו פתוח לשם, ליכא דריסת הרגל שם, ואינו אוסר שם, וע"כ כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז לא אסר הגוי עליהם, ועמש"נ בסימן ג' סק"ז בטעמא דהתוס' דפליגי ע"ז.[[1]](#footnote-2)

**ולפ"ז** נ' דזמש"כ הרשב"א דהא דלא אסרינן בזה מדינא הוא משום דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והיינו משום דבאמת כל שעירבו חשיב דאיכא ב' ישראלים במבוי, והא דאין הגוי אוסר עליהם מדינא הוא משום דאין הישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"כ הריטב"א, ואזיל הרשב"א לטעמי' בזה, וכמש"נ בסימן ג' סק"ז.

**ועכ"פ** מבו' לפ"ז דעת הרשב"א, דאין הגוי אוסר אלא בשב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**וכ"ה** מבו' גם בל' הרשב"א בפרק ח', ז"ל, עשו הישראלים מחיצה למקום לינה ולא עשו למקום פתן ואין צריך לומר כשאוכלין במקום אחד, אין הגוים אוסרין עליהם לפי שהן בעצמן אין אוסרין זע"ז ואין הגוי אוסר אלא בזמן שהישראלים אוסרין זע"ז, עכ"ל, אך עיקר הדין שכתב הרשב"א י"ל כן גם לדעת הסוברים דל"ב שיהיו אוסרין זע"ז, די"ל דכל כה"ג שאין חלוקין זמ"ז במקום פיתן, חשיבי כחד ממש, וע"כ כה"ג אין הגוי אוסר עליהם.[[2]](#footnote-3)

**וכ"ה** גם בדבריו בפרק י', ז"ל, כבר ביארנו שהדר עם הגוי בחצר, אם היו שם שני ישראלים אוסרין זע"ז שהגוי אוסר עליהם וכו', לפיכך ישראלים השכנים בפונדקאות של גויים וכו', נעשו כל הישראלים חבורה אחת לאכול בשבת בבית אחד מהן, אין צריכין לשכור שכולן בני חבורה אחת הן ואינן אוסרין זע"ז, וכל שאין אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר עליהן, עכ"ל, אך כבר נת' לעיל דעיקר דין זה י"ל כן גם לדעת הסוברים דל"ב שיהיו אוסרין זע"ז.

**וכ"ה** ל' הרשב"א במיוחסות סי' רי"ז, ז"ל ובין ישראלים מרובים, בין מועטים, "כל שהן אוסרים זה על זה", הכותי אוסר עליהם, עכ"ל.

**והנה** בדינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, כתב הרשב"א בפ"ג שם, ז"ל, ב' חצרות זו לפנים מזו וישראל אחד וגוי בפנימית וישראל אחד בחיצונה או שהי' ישראל אחד וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, ה"ז אוסר על החיצונה עד שישכיר את מקומו, לפי שרגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה וכמו שביארנו למעלה וכו', ויש מי שהורה בשני אלו להקל, לפי שאין ישראל החיצון והפנימי אוסרין זע"ז, ולעולם אין הגוי אוסר עד שיהיו שני ישראלים אוסרים זע"ז, ולראשון הדעת נוטה, עכ"ל.

**והנה** לכאו' ממה שנוטה דעת הרשב"א לאסור בזה, הגם דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, נ' שדעתו דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"כ בחידושיו להלן דס"ה: בשם הראב"ד דמה"ט הוא דיש לאסור בכה"ג.

**אך** באמת נ' דאדרבה גם מהתם מוכח שדעת הרשב"א דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וזה ממש"כ הרשב"א דהטעם דאוסר הגוי על החיצונה הוא "לפי שרגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה וכמו שביארנו למעלה", עכ"ל, וכונתו הוא למש"כ לעיל מינה, בדין ג' חצירות שיש בכל אחת מהן א', ז"ל, אבל אם הי' גוי ביניהם ודר בפנימית אסור, לפי שיבואו הרואים שאינם בקיאין בהלכה לכלל טעות ויאמרו שחצירות אינן אוסרות זע"ז וכו', לפיכך גוי הרי הוא כרבים ואסורין עד שישכרו ממנו, עכ"ל, וזהו מש"כ הרשב"א דמה"ט יש לאסור אף בגוונא דידן, משום שיבואו הרואים לכלל טעות.

**והנה** לפ"ז הרי מבו' להדיא, דאילו ל"ה שייך בזה הגזירה דגוי ה"ה כרבים, ל"ה אסרינן בזה, והיינו משום דמדינא אין הגוי אוסר אלא בשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז,[[3]](#footnote-4) וזה כמבו' בכל ד' הרשב"א שדעתו דבעי' שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז.[[4]](#footnote-5)

**ועמש"נ** עוד בסימן ג' סק"ג, דיש ללמוד מד' הרשב"א לקמן דע"ד:, דב' חצירות שיש באחת מהן ישראל וגוי ובאחת מהן יש ישראל לבד, ואין דריסת רגל לזו על זו ועירבו שני החצירות יחד, דמעיקרא דדינא מהני העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ונת' שם די"ל בטעמו, דאף אי נימא דמהני העירוב לחשבן כב' ישראלים במקום הגוי, מ"מ אכתי ליכא ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", ואזיל הרשב"א לטעמי' דס"ל דאין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז, וזה כעין מה שהבאנו לעיל מד' הרשב"א בעבוה"ק והריטב"א לקמן דע"ד:.

ג] **וכן** נ' גם בדעת הרא"ש, דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וכל שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז אין אוסר הגוי עליהם, הגם דאיכא ב' ישראלים ושכיחי דדיירי.

**ויש** ללמוד כן מדבריו בכ"ד, חדא הוא ממש"כ בפירקין סו"ס א', דאפי' יש כמה בתי ישראל פתוחין לחצר אחת מותרין לטלטל בכל העיר, דכמו שב' ישראלים בבית א' איקרו יחיד במקום גוי לגבי החצר, ה"נ כמה בתים פתוחים לחצר מיקרו יחיד במקום גוי לגבי המבואות, עכ"ד.

**וע'** בסימן ו' שנת' מד' תוס' הרא"ש לקמן דע"ד: שהטעם בזה הוא, משום דב' בתים בחצר אחת אין אוסרין זע"ז במבוי, וע"כ הוא דאין אוסר הגוי עליהם, משום דבמבוי שבו יש דריסת הרגל לגוי, אין הישראלים אוסרין זע"ז, עיי"ש שנת' באורך הטעם דחשבינן דאין אוסרין זע"ז במבוי, ומבו' לפ"ז דעת הרא"ש דאין הגוי אוסר אלא אם ב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**ולפ"ז** נמצא דלדעת הראב"ד והריטב"א דס"ל דגוי אוסר אף היכא שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, יש לאסור במבוי שיש בו חצר של ישראל וחצר של גוי, היכא דב' בתי ישראל פתוחין לחצר, ועמש"נ בסימן ו' סק"א שכ"ה מבו' בד' הריטב"א דיש לאסור בכה"ג, ועיי"ש שנת' שכ"ה דעת הרבה מן הראשונים.

**וכן** נ' גם ממה שהשמיט הרא"ש לסוגיא דלקמן דס"ה: בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, ולכאו' היינו משום דכל הך סוגיא אתיא כר"ע, אך לרבנן אין הגוי אוסר משום דאין הישראלים אוסרין זע"ז, וע' להלן סק"ד שהבאנו דבל' שו"ת הרא"ש מ' דקי"ל לאסור בכה"ג, עיי"ש מש"נ בזה.

**וכן** נ' גם בל' הרא"ש בשו"ת כלל כ"א סו"ס ד', דאין הגוי אוסר אלא בשב' הישראלים אוסרין זע"ז, עיי"ש.

ד] **ובטושו**"**ע** ר"ס שפ"ב כתבו שאין הגוי אוסר עד שיהיו ב' ישראלים דרים בב' בתים "ואוסרין זע"ז".

**ובב"י** שם כתב ע"ד הטור, ז"ל, ומש"כ ואוסרים זע"ז הוא לאפוקי האחים שמקבלים פרס מאביהם וישנים בבתיהם, וכן הנהו דאיתא בסי' ש"ע, שאע"פ שדרים בבתים חלוקים כחד חשיבי, מאחר שאין אוסרין זע"ז, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מהלכות עירובין, עכ"ל. [[5]](#footnote-6)

**ובביאור** הגר"א שם כתב, ז"ל, ל' הטור וכ"כ רש"י, ונתכוין למש"כ המ"מ דאותן שאין אוסרין כמו האחין שאוכלין כו' אינו אוסר, ודייק מל' המשנה אוסרין דוקא, וכמ"ש רש"י שם ובאין לערב וכו' דאין עירוב מועיל, עכ"ל, וע' בסימן ה' סק"ז מש"נ בביאור ד' הגר"א.

**ומבו'** דעת הטושו"ע, דאין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**ולמש"נ** לעיל סק"ג יש ללמוד כן גם ממש"כ הטושו"ע בר"ס שצ"א לדינא דהרא"ש דאין הגוי אוסר במבוי היכא דליכא אלא חצר אחת שיש בה ב' בתי ישראל, אלא חשיבי ב' הישראלים כחד במבוי, וכבר נת' לעיל מד' תוס' הרא"ש שהטעם בזה הוא משום דאינם אוסרין זע"ז במבוי, וממה שפסקו הטושו"ע לדין זה, מבו' דעתם דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**ומה** שפסקו הטושו"ע בסי' שפ"ב סי"ז דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסר הגוי על החיצונה, הגם דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, צ"ל שטעמם הוא כמש"כ הפרישה והגר"א שם, דס"ל דהגם דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ אסרינן בזה משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, אך שו"ר בבית מאיר שם שכתב דטעמא דהטור הוא כדעת בעה"מ דבמקום גוי נקטינן כר"ע דרגל המותרת אוסרת, וכן צ"ל גם בדעת הרא"ש בשו"ת כלל כ"א סי' ד' דמשמע בדבריו דקי"ל לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, ולמש"נ לעיל סק"ג שדעתו דקי"ל דאין הגוי אוסר אלא בשב' הישראלים אוסרין זע"ז, צ"ל דהא דאסר הוא משום הגזירה, וניחא בזה מה שלא הביא הרא"ש בפסקיו בדס"ה: לדין זה, שהרי באמת לא קי"ל לאסור משום דינא דסוגיא דהתם, דסוגיא דהתם אתיא כר"ע, אלא הא דאסרינן בזה הוא משום הגזירה, וזה הביא הרא"ש בשלהי פירקין להגזירה דגוי ה"ה כרבים, וכ"כ בעה"מ בדעת הרי"ף דהשמיט לסוגיא דדס"ה: משום דקי"ל לאסור בזה מכח הגזירה דגוי ה"ה כרבים.

**והנה** בשבלי הלקט בסי' צ"ז נסתפק בדינא דהקילו במחנה דא"צ לערב, אם היינו אף במקום גוי, ז"ל, והא דאמרי' פטורין מלערב וכו' מ"מ צ"ע עכשיו בזה"ז מאחר שיש אהלי גויים במחיצתן אם אוסרין עליהן וצריכין להשכיר מהן כדין חצר שאין יכולין לערב עד שישכיר אין להם תקנה לטלטל בכל המחנה לפי שאין יכולין להשכיר מכל הגויים, או שמא מותר לטלטל ואינן צריכין להשכיר דהיכא אמרינן ובגוי עד שישכיר היכא שהישראלים אוסרין זע"ז ואינן רשאין לטלטל עד שיערבו, אבל היכא שאין הישראלים צריכין לערב אין הגוי אוסר ואינן צריכין להשכיר, עכ"ל. [[6]](#footnote-7)

**והב"י** בסי' שס"ו כתב ע"ד השבה"ל, ז"ל, ולי נראה דאי"ז צריך לפנים דכיון שאין הישראלים צריכין לערב פשיטא דאין הגוי אוסר דהו"ל יחיד במקום גוי, עכ"ל.

**ונ'** דהב"י לטעמי' אזיל, דס"ל דקי"ל דאין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז, וכנ"ל, וע"כ במחנה שאין הישראלים אוסרין זע"ז, פשיטא דאין הגוי אוסר עליהם, אך בד' השבה"ל נ' שנסתפק בדין זה אם היכא שאין הישראלים אוסרין זע"ז אוסר הגוי עליהם או לא.[[7]](#footnote-8)

ה] **והנה** כתב הרמ"א בר"ס שפ"ב, ז"ל, ישראל שהשאיל או השכיר ביתו לחבירו במקום שדרים גויים, אע"פ שיש לו תפיסה בבית ל"מ וצריכים לשכור מהגויים, עכ"ל, והוא מב"י בשם מצאתי כתוב, ובביאור הגר"א שם כתב, ז"ל, עי' מ"א, וצ"ע מ"ש מאחין שאוכלין כו' דאין הגוי אוסר, ואפשר דמ"כ זו אוסר גם שם, עכ"ל.

**והיינו** דכ"ה דבאחין מקבלי פרס אין הגוי אוסר, משום דאינם אוסרין זע"ז, ה"נ היכא שיש למשכיר תפיסת יד שאינם אוסרין זע"ז, בדין שלא יאסור הגוי.

**ומש"כ** הגר"א דאפשר דמ"כ זו אוסר גם שם, הנה אין מ' כן מד' הב"י והדרכי משה, שכתבו בריש הסימן דבמקבלי פרס אין הגוי אוסר, ובסוף הסימן הביאו לד' המ"כ דהיכא דאיכא לישראל המשכיר תפיסת יד אוסר הגוי עליהם, ואין נ' מדבריהם דאיכא פלוגתא בזה.

**והנה** עיי"ש בס' דמשק אליעזר שציין הביאוה"ל שם שכתב לישב ד' הרמ"א, דאזיל לטעמי' בסי' ש"ע ס"ב, שדעתו דל"מ תפיסת יד אלא היכא שאין דיורין אחרים בחצר או שעירוב בא אצלם, אך אם יש דיורין אחרים בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר צריכין כל א' לערב, ומקור דין זה הוא בפי' ריו"נ לקמן דפ"ה: שהביא שיש מן הרבנים שאומרים כן, ופירשו הטעם דדמי לאחים מקבלי פרס שא"צ לערב, ומ"מ אם יש עמהם דיורים אחרים בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר, אמרי' דמיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, וה"נ בתפיסת יד דכוותה, ואשר ע"כ כ"ה דבמקבלי פרס נ' מל' הרמב"ם דלא חשיבי כיחיד במקום גוי, עמש"נ בזה להלן סק"ט ה"ה בתפיסת יד, עכ"ד.

**אמנם** אי"ז מתישב כ"כ, דכיון דקי"ל דאין הגוי אוסר אלא בשב' הישראלים אוסרין זע"ז, מסתברא מילתא דהיכא דאיכא להמשכיר תפיסת יד דכה"ג אינם אוסרין זע"ז, לא יאסור הגוי עליהם, והגם דאם יהיו דיורים אחרים בחצר ויוליכו עירובן למקום אחר יאסרו זע"ז, השתא מיהא הרי אינם אוסרין זע"ז.

**גם** לא נתישב בדבריו קושית הגר"א, שהרי הגר"א הק' דמ"ש ממקבלי פרס שכתב הב"י דאין הגוי אוסר, וע"ז לא ישב הדמש"א כלום, ואך דמ"מ י"ל כמש"כ הגר"א דמצאתי כתוב זה חולק וס"ל דאף במקבלי פרס אוסר הגוי עליהם, ואשר ע"כ ה"נ בתפיסת יד דדמי למקבלי פרס לדעת הרמ"א, אוסר הגוי עליהם, אך כבר נת' לעיל דאין מ' מד' הב"י והרמ"א דמצאתי כתוב זה חולק בדין מקבלי פרס.

ו] **ונ'** די"ל בזה, דהנה מקור דין זה דל"מ תפיסת יד לחשבם כיחיד במקום גוי, הוא בשו"ת מהרי"ל סימן קנ"ו, ז"ל שם, כיון דשכיח דדייר בכה"ג נראה דלא מהני, כמו ביטול רשות דמהני במקום ישראל ולא במקום גויים, כדפריך רבא בעובדא דלחמן בר ריסתק א"כ בטלת כו', והאי תפיסת יד הוי כמו עירוב או ביטול רשות דלא מהני במקום גוי, דתפיסת יד גורם לו שותפות בההוא בית כמו בעל הבית שותף עם שכינו ביין או בשמן כו', אע"ג דהתירו רבותינו כמה בני אדם בבית אחד דחשיב לא שכיח דמרתתי,[[8]](#footnote-9) אבל תרי בתים מירתת גוי מינייהו ושכיחי דדיירי, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דטעם הא דאוסר הגוי בכה"ג, הוא משום דשכיחי דדיירי, ודמי לביטול רשות ולעירוב דאף דכל שביטלו כולם רשותן לאחד או כל שעירבו כולן יחד, חשיבי כיחיד, מ"מ כיון דשכיחי דדיירי אוסר הגוי עליהם, וה"נ בתפיסת יד דכוותה.[[9]](#footnote-10)

**האמנם** נ' מד' מהרי"ל, דאילו הוי חשיבי כחד ממש לא הי' הגוי אוסר עליהם, הגם דשכיחי דדיירי, ורק משום דתפיסת יד לא עדיף מעירוב,[[10]](#footnote-11) ע"כ הוא דאוסר הגוי עליהם.

**אמנם** ממש"כ בסו"ד דאע"ג דהתירו רבותינו כמה בני אדם בבית אחד דחשיב לא שכיח דמרתתי, עכ"ל, נ' דכל הא דשרי היכא שב' הישראלים דרים בבית א', הוא רק משום דאף בכה"ג לא שכיח דדיירי דמירתתי מן הגוי, וזה כמש"נ בסימן ב' סק"ב בהערה מד' הרשב"א הריטב"א והמאירי דב' ישראלים הדרים בבית א' נמי לא שכיח דדיירי, אך אילו הוה שכיחי דדיירי הי' הגוי אוסר עליהם, הגם דהוו כחד ממש, וצ"ע בזה.

**ולפ"ז** ניחא מה שפסק כן הרמ"א, והיינו משום דהגם דקי"ל דהיכא שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז אין אוסר הגוי עליהם, ומה"ט במקבלי פרס אין הגוי אוסר, מ"מ היכא דאיכא ב' ישראלים ואך דאתינן עלה משום תפיסת יד, חשיבי שפיר דאוסרין זע"ז, ואך שהתפיסת יד מתרת כעירוב, וע"כ אוסר הגוי עליהם, וכ"ה דהיכא שעירבו ב' הישראלים אוסר הגוי עליהם, הגם דאחר שעירבו אין אוסרין זע"ז, ה"נ היכא דאיכא להמשכיר תפיסת יד בבית השני אוסר הגוי עליהם, דלא עדיף תפיסת יד מעירוב, ול"ד למקבלי פרס דכיון שמצורפין הן במקצת אין אוסרין כלל זע"ז, וע"כ אין אוסר הגוי עליהם.[[11]](#footnote-12)

**וכ"ה** מבו' בד' המג"א שם, שכתב ע"ד הרמ"א, ז"ל, לא מהני למיהוי יחיד במקום גוי, דלא עדיף מאילו עירבו, עכ"ל.

**ובדעת** הגר"א שהק' ע"ד הרמ"א, נ' פשוט דאזיל לטעמי' שפירש בהא דבעי' שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, דהוא דבבאין לערב אין עירוב מועיל, והנה לא מיבעיא אם נפרש ד' הגר"א כפשטות דבריו דכל עיקר דינא דהגוי אוסר, הוא רק דל"מ העירוב במקום הגוי, ודאי ניחא, דהיכא שיש לו תפיסת יד דא"צ לערב, ל"ש כלל הך דינא, וע"כ גם מש"כ הדמש"א דכיון שאם יש דיורין אחרים בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר צריכין עירוב לכל א' וא', חשיבי דאוסרין זע"ז, הנה לפ"ד הגר"א אי"ז טעם כלל, דמ"מ כיון דהשתא א"צ לערב, ל"ש כל עיקר הדין דהגוי אוסר, אלא אף אי נפרש ד' הגר"א, דלעולם עיקר הדין הוא דהגוי אוסר, ואך דאם הי' מועיל העירוב במקום הגוי הוי חשיבי כחד, ולא הי' הגוי אוסר, ועמש"נ בסימן ה' סק"ז להוכיח לפרש כן, הנה מה"ט אף בתפיסת יד דהוי כעירוב, חשיבי כחד ואין הגוי אוסר, דהתם ל"ש דינא דאין עירוב מועיל, כיון דל"ב שיחול חלות עירוב, אלא הוי זה מידי דממילא, שהם כמעורבין.

**אך** בדעת מהרי"ל ורמ"א נ' דס"ל דהא דאוסר הגוי אף היכא שעירבו, אי"ז כלל משום דל"מ עירוב במקום הגוי, אלא אף אם מהני העירוב במקום הגוי, נמי ל"מ העירוב לחשבן כחדא, וכאשר כ"ה להדיא בד' התוס' לקמן דס"ג:, ועמש"נ בזה בסימן ה' סק"ח, ואשר ע"כ ה"נ בתפיסת יד דהוי כעירוב, לא חשיבי כיחיד במקום הגוי, וגם חשיב דאוסרין זע"ז, כיון שביסוד הדין הם אוסרין זע"ז, ואך שהתפיסת יד מתרת כעירוב, וכנ"ל, וז"ב.

ז] **ובדעת** הרמב"ם נ' דס"ל דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, דהנה כתב הרמב"ם פ"ב מעירובין ה"ט, ז"ל, ואם היו ב' ישראלים או יתר וגוי שכן עמהם ה"ז אוסר עליהם, עכ"ל.

**ובהשגות** הרמ"ך שם, ז"ל, הי' לו לכתוב אם היו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והכי מוכחי בגמ' דגוי אינו אוסר אם אין ב' ישראלים אוסרין זע"ז, דקא מוקים ההיא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אליבא דר"ע דאמר רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, דלא אמרי' באב ובנו שכיחי דדיירי אם אינם ב' בעלי בתים אוסרין זע"ז,[[12]](#footnote-13) וצ"ע, עכ"ל.

**ומל'** הרמב"ם שלא הזכיר דבעי' שיהיו אוסרין זע"ז, נ' שדעתו דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ומצאתי בבית מאיר סי' שפ"ב סי"ז שכבר דקדק כן בל' הרמב"ם.

**ומה** שהשיג ע"ז הרמ"ך ממש"א בגמ' דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אין לאסור לרבנן, משום דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, הנה בפשוטו הי' מקום לומר, דמכוון הגמ' דלמ"ד דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, חשיב דליכא כלל ב' ישראלים בחיצונה, שהרי אמרי' דפנימית אחדא דשא, וע"כ לא חשיב דאיכא כלל ב' ישראלים בחיצונה, אך באמת כל דאיכא ב' ישראלים דרין יחד, ל"ב שיהיו אוסרין זע"ז.

**אך** אי"ז במשמעות ל' הגמ', שנראה להדיא דלא פריך אלא משום דבעי' שיהיו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכ"ה להדיא בתור"פ שם, ז"ל, הכא נהי דאיכא שנים, מ"מ אוסרין זע"ז ליכא, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שהביאו הראשונים שם, דהא דכה"ג אין הגוי אוסר הוא משום דינא דבעי' אוסרין זע"ז, וע"כ לפי האמת אסרינן בגונא דסוגיין אף לרבנן, ומשום דל"ב שיהיו ב' ישראל אוסרין זע"ז, דהגם דמ"מ בעי' שיהיו ב' ישראל, לזה סגי בדריסת הרגל דהפנימי לחשוב דאיכא ב' ישראל בחיצונה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א והר"ן שם דחשיב דאיכא ב' ישראלים בחיצונה וע"כ אסרו על החיצונה ולא על הפנימית, עיי"ש.

**אך** הפשוט בזה בדעת הרמב"ם, שהרי באמת פסק הרמב"ם בפ"ב שם הי"א דכה"ג דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסר הגוי על החיצונה, וזה דלא כסוגית הגמ' דמבו' דאין לאסור בזה רק לדעת ר"ע, וע' בסימן ל"ו סק"ג שנת' להוכיח בדעת הרמב"ם שהטעם דאסר בכה"ג הוא כד' הראב"ד שהביאו הראשונים שם, דקי"ל דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, עיי"ש, והבאנו שם שכ"כ בחי' המאירי בדס"ה: בדעת הרמב"ם, וכ"ה בבית מאיר סי' שפ"ב סי"ז, ואשר ע"כ שפיר סתם הרמב"ם דכל דאיכא ב' ישראלים בחצר אוסר הגוי עליהם, ולא הזכיר דבעי' שיהיו אוסרין זע"ז, משום שדעתו דקי"ל דל"ב שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"נ.

ח] **אמנם** צריך להוסיף בזה, דהנה בד' הרמב"ם פ"ב ה"י מבו' דאילו הי' עירוב מועיל במקום גוי, הי' דינם כיחיד שאין הגוי אוסר עליהן, ורק משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, הוא שהגוי אוסר עליהן, ועמש"נ בזה באורך בסימן ה', ולכאו' נ' מזה דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ אילו הי' מועיל העירוב לא הי' הגוי אוסר.

**אך** נ' פשוט, דהגם דל"ב אוסרין זע"ז, הא מיהא בעי' שיהי' רשות דב' ישראלים, ושלא כדעת הריטב"א לקמן דס"ה: שדעתו דאף ל"ב ב' ישראלים, עמש"נ בזה בסימן ב', וע"כ אם הי' מועיל עירוב במקום גוי והי' חשוב כרשות דיחיד, לא הי' הגוי אוסר.

**ועד"ז** נת' בסימן ט"ו סק"ג בהערה בדעת הרמב"ן, דמוכח בדעתו דלהלכה ל"ב אוסרין זע"ז, ואפ"ה מבו' בדבריו דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, והיינו משום דאילו הי' עירוב מועיל במקום גוי הוי חשיבי כיחיד במקום גוי ולא הי' הגוי אוסר עליהם, והרי דאף דל"ב אוסרין זע"ז, מ"מ אם הי' מועיל העירוב הוי חשיבי כיחיד, ולא הי' הגוי אוסר עליהם.

**וזה** נ' גם במש"כ המ"מ שם ה"ח בדעת הרמב"ם דאם היו ב' הישראלים אוכלין על שלחן א' אין הגוי אוסר עליהן, וכתב דזה ברור ומבואר בדעת רבינו,[[13]](#footnote-14) וכ' הלח"מ שם שלמד כן ממש"כ הרמב"ם דהאיסור הוא משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, ולפי המבו' היינו, דמד' הרמב"ם הללו נלמד דכל דב' הישראלים חשיבי כחד אין הגוי אוסר, וע"כ ה"נ בשאוכלין על שלחן א' דחשיבי כחד אין הגוי אוסר.[[14]](#footnote-15)

**אך** באמת כבר עמדו המרכה"מ שם והגאו"י לעיל דס"ה: שהך דינא דאוכלין על שלחן א' חשיבי כיחיד במקום גוי הוא מפורש בד' הרמב"ם פ"ה הט"ז, עיי"ש, אך עכ"פ הטעם בזה הוא כמש"נ, דהגם שדלעת הרמב"ם ל"ב שיהיו אוסרין זע"ז, הא מיהת בעי' שיהיו ב' ישראלים, וכל שאוכלין על שלחן א' חשיבי כחד.

**שו"ר** בגאו"י לקמן דס"ה: שכתב דאאל"פ בדעת הרמב"ם שפסק בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה שאוסר הגוי עליהם כד' הראב"ד דלהלכה קי"ל דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, שהרי הרמב"ם מצריך ב' האוסרין זע"ז, מדשרי היכא שב' הישראלים אוכלין על שלחן א', ולמש"כ נתישבו הדברים.

ט] **ויש** להוסיף בזה, דהנה בדמש"א סי' שפ"ב הובא בשעה"צ שם סק"ג דקדק מל' הרמב"ם בפ"ה הט"ז, דרק בשאוכלין על שלחן א' חשיבי כחד ואין הגוי אוסר עליהן, אך במקבלי פרס לא חשיבי כחד ואוסר הגוי עליהן, אך לפמש"כ הרמב"ם פ"ד ה"ו דאף מקבלי פרס אוכלין על שלחן א' לפרקים, אין הדיוק מוכרח, ופירש הטעם בזה, משום דלא מחשבי לגמרי כבית א', שהרי אם יש עמהם דיורין בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר עירוב לכל א' וא', עכ"ד.

**אך** בד' הגר"א ר"ס שפ"ב, מתבאר להדיא שדעתו דמש"כ המ"מ דבאוכלין על שלחן א' אין הגוי אוסר, נכלל בזה גם היכא שהם מקבלי פרס, דג"כ אין הגוי אוסר.

**והנה** אם הא דבאוכלין על שלחן א' אין הגוי אוסר הוא משום דבעי' שיהיו אוסרין זע"ז, מסתברא דאף במקבלי פרס לא יאסור עליהן הגוי שהרי אין אוסרין זע"ז, והאמנם י"ל דכיון דביש עמהם דיורין אחרים ומוליכין עירובן למקום אחר עירוב לכל א' וא', חשיבי אוסרין זע"ז, אך בפשוטו כיון דהשתא אין אוסרין זע"ז כלל לא חשיבי אוסרין זע"ז, וע' לעיל סק"ה שנת' להעיר כן ע"ד הדמש"א בדין תפיסת יד.

**אך** לפמש"נ בדעת הרמב"ם שהטעם דבאוכלין על שלחן א' אין הגוי אוסר הוא משום דחשיבי כחד, שפיר י"ל דבמקבלי פרס דחזי' דאם יש עמהם דיורין אחרים בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר עירוב לכל א' וא', לא חשיבי כחד ממש, וכ"ה ל' הראב"ד פ"ד ה"ו שהם חלוקין במקצת ואחודים במקצת, וע"כ אוסר הגוי עליהן.

**אך** אכתי צ"ע בזה, דבסוגיא לקמן דע"ג. מת' לכאו' דמקבלי פרס דמו לה' שגבו עירובן, וא"כ כ"ה דב' שעירבו יחד חשיבי כיחיד במקום גוי, אלמלי ההלכה דאין עירוב מועיל במקום גוי, ה"נ הי' בדין דמקבלי פרס יהיו חשובין כחד, וצ"ע בזה.

**והנה** בשו"ת הרא"ש כלל כ"א סי' ד' נסתפק בזה הטור בדין רב ותלמיד שהתלמיד מקבל פרס מרבו, אם אוסר עליהם הגוי, ובשעה"צ סי' שפ"ב סק"ג כתב דמשמע שם דעת הרא"ש דאין הגוי אוסר עליהן.[[15]](#footnote-16)

**ולמש"נ** אזיל הרא"ש לטעמי' דבעי' ב' אוסרין זע"ז, וכמש"נ בדעתו לעיל סק"ג, וע"כ אין לאסור במקבלי פרס שאינן אוסרין זע"ז.

י] **בשו"ע** סי' שצ"א ס"ב, ישראלים הדרים בחצר יחידי בעיר של גוי שהיא מוקפת חומה, ועברו יהודים אחרים דרך שם בשבת ונתאכסנו בחצר אחרת, אינם אוסרים עליהם דאורח אינו אוסר, ומותרים לטלטל בכל העיר.

**ונ'** די"ל, דכל מה שפסק השו"ע דכה"ג אין הגוי אוסר עליהם, הוא רק לטעמי' דס"ל דאין הגוי אוסר אלא היכא דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"נ לעיל סק"ד, וע"כ באורח שאינו אוסר וליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר עליהם, אך לדעת הסוברים דכל דאיכא ב' ישראלים אוסר הגוי עליהם אף דאין אוסרין זע"ז, י"ל דיש לאסור אף בהך גוונא.

**והאמנם** יל"ד בזה, דאף להסוברים דכל דאיכא ב' ישראלים אוסר הגוי עליהם, הרי היינו רק היכא דשכיח דדיירי, ולפ"ז י"ל דהיכא דאיכא ישראל א' קבוע וא' אורח לא שכיח דדייר הישראל מכח האורח, כיון שהאורח אינו קבוע כאן, וא"כ בכה"ג לכו"ע אין הגוי אוסר.[[16]](#footnote-17)

**אמנם** באמת מצינו בתרוה"ד סי' ע"ו שדן בדין זה, ומשם הוא מקור ד' הב"י לדין זה, ועיי"ש שכתב בתו"ד, ז"ל, וא"כ י"ל ה"נ איכא למיגזר על הישראל האורח שיאסר עליו הנכרי, דלא ליתי לדור בתדירות עם הנכרי בחצר וילמוד ממעשיו. שהרי לא חייש לשפיכות דמים הואיל וישראל אחר ג"כ שרוי בקבע בחצר, אבל ישראל הדר בקבע אין לגזור עליו, דאיהו ודאי חייש לש"ד, שאינו בוטח על האורח מפני שאינו קבוע לשם וכו', עכ"ל, ועיי"ש שהוכיח מסוגיא דלחמן בר ריסתק דאין לאסור אף על הישראל האורח.

**ומבו'** בד' התרוה"ד דהאורח הוי שכיח דדייר, ואפ"ה מסיק שם דאין הגוי אוסר עליו, ונ' דהטעם בזה הוא משום דבעי' שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ היכא דאיכא ישראל א' ואורח שאין אוסרין זע"ז, אין הגוי אוסר עליהם.

**אך** י"ל, דאף אם ל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ הרי בעי' שיהיו ב' ישראלים, וכל דליכא אלא ישראל א' אין הגוי אוסר עליו אף אם שכיח דדייר, מלבד דעת הריטב"א דאף בישראל א' דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב', וע"כ י"ל דבאורח שדירתו טפלה לדירת הישראלים הקבועים חשיב דליכא אלא ישראל א', וע"כ אין הגוי אוסר עליהם, וכ"נ בל' המ"ב סי' שצ"א סקכ"ב.

**ויל"ד** עוד בזה, די"ל דכיון שעל דירת הישראל הקבוע אין הגוי אוסר משום דלא שכיח דדייר, תו י"ל דגם ל"ש שיאסור הגוי על האורח לבדו הגם דאיהו שכיח דדייר, כיון שדירת האורח טפלה לדירת הישראל הקבוע, ול"ש כלל שיחול איסור על דירתו, וצ"ע עוד בזה.

**והנה** במג"א בסי' שצ"א שם כתב עפי"ד המרדכי, דאף דאין האורח אוסר על הישראלים הקבועים, מ"מ אסור האורח להוציא מביתו לחצר או לעיר, ועמש"נ בזה בסימן כ"א סקי"ג, ולא נתפרש בד' המג"א אם היכא שיערב האורח עם הישראלים הקבועים יהא מותר להוציא מביתו לחצר, או דאוסרים הגויים עליו, ויש לדון בזה מכמה טעמים, ודו"ק.

**ואי** נימא דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, ואף היכא שאין ב' ישראלים אוסרין זע"ז, י"ל דלא יהני עירוב להתיר לאורח להוציא מביתו לחצר, ועמש"נ בזה בסימן ה' סק"ט.

1. אך בד' הריטב"א יל"ע אם זה מתישב עם ד' הריטב"א בדס"ה: דלהלכה ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אלא כל דשכיח דדיירי אוסר עליהם הגוי, וי"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם מד' הרשב"א נ', דאם ל"ה בעי' שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, הי' הגוי אוסר בכה"ג, ול"ה חשיבי כישראל יחיד, וגדולה מזו מצינו בחי' הרשב"א לקמן דע"ד: בתו"ד, עיי"ש שנקט דאי נימא דב' ישראלים הדרים בבית א' שכיח דדיירי, הרי דכל מה שאין הגוי אוסר עליהם הוא משום דאין אוסרין זע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך יש לדחות למש"נ בסימן ט"ו סק"ה לדון, דאלמלי הגזירה דגוי ה"ה כרבים לא הי' לנו לאסור בכה"ג אף אם ל"ב שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, והיינו משום דרגל הגוי היא רגל המותרת במקומה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועמש"נ עוד בדעת הרשב"א בעבוה"ק בדינים אלו דג' חצירות ודישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, בסימן ט"ו סק"ט. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה ראיתי להוכיח בדעת התוס' דאף בדהוו הישראלים מקבלי פרס אוסר הגוי עליהם, והוא ממש"כ התוס' לקמן דע"ד. דב' חצירות שהם של אב ובנו ומקבל הבן פרס מאביו, לא חשיבי כחצר אחת כיון שאין פתוחות זל"ז, "כי במה שהם של אב ובנו אין לחשבן אחת יותר מבשל נכרים ועירבו, דטפי מעירוב ל"מ מה שהם של אב ובנו להחשב אחת" וכו', עכ"ד, והנה הרי בד' התוס' לקמן דס"ג: מבו' דאף היכא דחייל העירוב בין ב' הישראלים מ"מ הגוי אוסר עליהם, ול"מ עירוב לחשבן כיחיד במקום גוי, וא"כ ה"נ במקבלי פרס שכתבו התוס' דלא עדיף מעירוב, נמי אוסר הגוי עליהם.

   אמנם נ' דאי"ז נכון כלל, דהאמנם אם נבא לדון בדין מקבלי פרס שלא יאסור הגוי עליהם, משום דחשיבי "כיחיד", הרי דבזה ודאי כנים הדברים דלדעת התוס' לא עדיף מקבלי פרס מעירוב שאינו חושבן כיחיד, אך הרי יש להתיר במקבלי פרס משום דאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ואין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז, ובזה אין לדמות מקבלי פרס לעירוב, דבעירוב שפיר חשיב דאוסרין זע"ז כיון שמצד עיקר הדיורים הם אוסרין זע"ז, ואך שהעירוב מתיר איסורן, ומשא"כ במקבלי פרס דאין אוסרין זע"ז שפיר י"ל דאין הגוי אוסר עליהם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה ד' השבה"ל צ"ע, דמה מקום יש לדון שיאסור הגוי עליהם, הרי במחנה הקילו דא"צ לערב, וא"כ מ"ט יאסור הגוי, הרי אף שדירת הגוי אוסרת, מ"מ הרי במחנה התירו לאיסור עירובי חצירות.

   ונ' פשוט בביאור ד' השבה"ל, לפ"מ שדקדק האבנ"ז בסי' ש"ז סק"ה מד' רש"י לעיל די"ז. דלא התירו במחנה אלא היכא שיש פתח ביניהם, ופירש הטעם בזה, דהא דהתירו במחנה לאו היינו שהתירו איסור עירובי חצירות, אלא היינו דהקילו דחשיבי כמעורבין אף בלא עירוב, וע"כ בעי' שיהא פתח ביניהם, דבלא זה ל"מ הוו כמעורבין, ועיי"ש שדקדק מד' הרמב"ם דפליג ע"ז ושרי אף בלא פתח, משום דלדעתו גדר הדין הוא דהתירו איסור חצירות, וע"כ ל"ב פתח ביניהם, ולפ"ז נ' דמה"ט נקט השבה"ל דהיכא שיש גוי עמם אין להתיר, דכ"ה דא"א להתערב עם הגוי ע"י עירוב, ה"נ ל"מ להתערב עמו מכח הך דינא דבמחנה הם מעורבין מאליהם, וע"כ בדין שיאסור הגוי עליהם, ואך שנסתפק שמא אין הגוי אוסר עליהם משום שאין אוסרין זע"ז. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם יל"פ שלא נסתפק השבה"ל בעיקר הדין אם בעי' אוסרין זע"ז, אלא ספיקו הוא שמא אף במחנה חשיבי כאוסרין זע"ז, כיון דדיוריהם חלוקין וכה"ג בעלמא אוסרין זע"ז, ואך במחנה הקילו שלא יאסרו זע"ז.

   והצד לומר דכה"ג חשיבי דאין אוסרין זע"ז, מתבאר היטב לפמש"נ בהערה לעיל עפי"ד רש"י לעיל די"ז. דגדר הדין דפטרו במחנה מעירובי חצירות הוא משום דחשבינן להו כמעורבין מעצמן, ונת' שכ"ה מוכח בד' השבה"ל, ואשר ע"כ שפיר י"ל דחשיבי דאין אוסרין זע"ז.

   ויל"פ עוד בטעם ספיקא דהשבה"ל, דהגם דדינא דא"צ לערב במחנה הוא משום שהן מעורבין מעצמן, מ"מ י"ל דחשיב שהן אוסרין זע"ז, דדמי לכל ב' במקום גוי שעירבו דאף היכא דחייל העירוב אכתי חשיבי אוסרין זע"ז, כיון שבלא העירוב היו אוסרין זע"ז, וה"נ במחנה הגם שהקילו שהן מתערבין אף בלא עירוב, מ"מ חשיבי אוסרין זע"ז.

   אך מל' השבה"ל נ' דהא פשיטא דלא חשיבי אוסרין זע"ז, ונ' דהיינו משום דמפרש דהא דפטרו במחנה מעירוב היינו שהן מעורבין מעצמן, וכמש"נ לעיל בדעתו, ואשר ע"כ ס"ל דלא חשיבי אוסרין זע"ז, ול"ד לב' שעירבו דבעיקר דינם הן חלוקין זמ"ז, ואך דאיכא עירוב המערבן, וע"כ חשיבי אוסרין זע"ז, ומשא"כ במחנה שהקילו שהן מעורבין מעצמן, לא חשיבי אוסרין זע"ז, ומה"ט ג"כ כתב הב"י דאי"ז צריך לפנים, וזה משום שדעתו דבעי' אוסרין זע"ז, וע"כ פשיטא דבמחנה דאין אוסרין זע"ז אין אוסר הגוי עליהם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. ע' בית מאיר סי' שפ"ב סי"ז שכתב דצ"ל לא שכיח דדיירי, וע' בסימן ב' סק"ב בהערה שהבאנו כן מד' הראשונים דב' ישראלים בבית א' לא שכיחי דדיירי, ובאמת יל"פ ד' מהרי"ל גם לפי הגיר' שלפנינו, שכונתו דב' ישראלים בבית א' לא שכיחי דדיירי משום דמרתתי מן הגוי. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם ילה"ע בזה בד' מהרי"ל, דהנה מבו' בדבריו דלמד מסוגיא דלחמן בר ריסתק, דאף דע"י ביטול רשות חשיבי כחד, מ"מ אוסר הגוי עליהם, משום דשכיחי דדיירי ול"מ ביטול רשות במקום גוי, וה"נ ל"מ תפיסת יד במקום גוי, וצ"ב בזה, שהרי הא דס"ל לרבא דל"מ הביטול לחשבן כחד, הוא רק משום דא"כ ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי, אך מעיקרא דדינא מודה רבא דמהני ביטול רשות לחשבן כיחיד במקום גוי.

   וביותר צ"ע שלכאו' סותר מהרי"ל ד' עצמו בשו"ת החדשות סי' ל"ט אות ב', ז"ל שם, ואעובדא דלחמן בר ריסתק חזינן לאביי דאמר בטילו רשותייכו לגבי חד והו"ל יחיד במקום גוי, ואע"ג דשכיחי דדייר משום ישראל חביריו הדרים עמו ואפ"ה שרי אביי, ורבא לא פליג עלי' אלא משום א"כ בטלת תורת עירוב כו' אבל משום דשכיחי דדייר לא אסר, עכ"ל, ועיי"ש שהביא כן גם מד' התוס' לקמן דס"ה: וההג"א שם, ומד' הרא"ש בחצר אחת של ישראל שיש בה ב' בתים, דמבו' בהנך דוכתי, דהגם דשכיח דדיירי, מ"מ לא פלוג רבנן, וכל דליכא אלא ישראל א' אין הגוי אוסר, ולכאו' זה להיפך מדבריו הכא, ועמש"נ בסימן ב' סק"ד לבאר מה שלמד מהרי"ל מסוגיא דלחמן דאין ישראל יחיד אוסר אף היכא דשכיח דדייר, אשר בפשוטו צ"ע דאדרבה בסוגיא דהתם מתבאר להיפך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומחודש בדבריו, דגדר היתר תפיסת יד הוא דגורם לו שותפות בההוא בית כמו בעה"ב שהי' שותף עם שכיניו, ונת' בזה במק"א. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובמק"א נת' דיל"פ דהך דינא שכתב הרמ"א בסי' ש"ע דל"מ תפיסת יד היכא שיש עמהם דיורין אחרים בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר, הוא נמי מה"ט דתפיסת יד הויא כעירוב, והרי מבו' בגמ' דע"ג. דעירוב דמי למקבלי פרס, וכל הא דה' שגבו עירובן כשמוליכין עירובן למקום אחר עירוב א' לכולן, הוא רק משום שאין עמהם דיורים אחרים בחצר, עיי"ש, ואשר ע"כ אף תפיסת יד דדמי לעירוב, ל"מ היכא שיש עמהם דיורים אחרים בחצר. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה צ"ב מה שהביא הרמ"ך מאב ובנו, ויל"פ כונתו להביא נפ"מ בדינא דאוסרין זע"ז, דמה"ט היכא דאיכא אב ובנו ומקבל הבן פרס מאביו, אין הגוי אוסר עליהם, משום דאין אוסרין זע"ז, ועמש"נ בדין זה להלן סק"ט.

    אך יותר נ' בל' הרמ"ך, שבא להוכיח דבעי' אוסרין זע"ז, מהא דהיכא שאב ובנו דרים בבית א' אין הגוי אוסר עליהם, הגם דכה"ג שכיח דדיירי, ובע"כ דכל שאין אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר עליהם.

    אך בדעת הרמב"ם בזה י"ל בתרי גווני, חדא י"ל, דאף דל"ב אוסרין זע"ז, מ"מ בעי' שיהיו ב' ישראלים, וע"כ כל שדרים בבית א' וחשיבי כחד, אין אוסר הגוי עליהם, וי"ל עוד כמו שהבאנו בסימן ב' סק"ב בהערה מד' הראשונים דב' הדרים בבית א' לא שכיח דדיירי, וע"כ הוא דאין הגוי אוסר עליהם. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיקר דין זה דאוכלין על שלחן א' חשיבי כחד, כ"ה גם בס' האורה לרש"י סי' נ"ב, וכן הביא בס' העתים סי' ק"ט בשם גאון, וכ"ה בארחות חיים עירובין סי' כ"א והביא כן גם בשם ר' יהודאי גאון, וכ"ה גם בכל בו סי' ל"ג. [↑](#footnote-ref-14)
14. אמנם מד' הלח"מ שם מ' דמפרש, דכל עיקר הדין שהגוי אוסר, הוא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וליכא כלל דינא דהגוי אוסר, וע"כ היכא דא"צ עירוב ל"ש כל עיקר הדין דהגוי אוסר, ועמש"נ בזה בסימן ה' סק"ז. [↑](#footnote-ref-15)
15. והאמנם בבית מאיר סי' שפ"ב כתב דהרא"ש לא הכריע בזה, ונ' בביאור ד' השעה"צ שדקדק מד' הרא"ש דכה"ג אין הגוי אוסר, דהוא ממה שדן הרא"ש שם לאסור רק משום שעירבו עם רבי מנחם, אך בלא"ה לא הי' הגוי אוסר עליהם, כיון שהי' מקבל פרס מאחיו, עיי"ש, אך יש לדחות, דהנה בד' הטור שם מבו' דאיירי דהיו אוכלין ממש על שלחן א', וי"ל דרק משו"ז הוא דאין הגוי אוסר עליהם, דחשיבי כחד ממש. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואמנם יש לפקפק בזה, דהרי השו"ע איירי בשיש בחצר הישראלים הקבועים כמה בתי ישראל, וא"כ הרי בכה"ג שכיח דדיריי, וע"כ אף אי נימא דמ"מ אין הגוי אוסר עליהם במבוי משום דחשיבי כחד לגבי המבוי, מ"מ כל דאיכא ישראל אורח בחצר אחרת, אשר נמצא דאיכא ב' ישראלים בעיר, וגם שכיח דדיירי, בדין שיאסור הגוי עליהם, אך י"ל דאין הגוי אוסר אלא היכא דמכח דאיכא ב' ישראלים הוא דשכיח דדיירי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-17)