דיני מצה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי הלכה

#### י' ניסן פ"ד – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# בדיני מצות מצה

### בדין לשמה בקצירה טחינה ולישה

א] יש מצוה דאוריתא לאכול כזית מצה בליל הסדר ובתורה כתוב ושמרתם את המצות ומבואר בגמ' פסחים מ: שבצקות של גויים אפילו שאין בזה חשש חימוץ ואדם ממלא כרסו מהם אבל זה לא ראוי לקיום המצוה בליל הסדר ועיין בה"ל תחילת סימן ר"ס שהאריך מהראשונים שזה דין דאוריתא ולכן אין לעשות המצות על ידי עכו"ם וחש"ו ולכן כתב שאין לסמוך על חזקה דרבא אלא צריך לדעת שהביא שתי שערות [ובדיעבד זה מועיל וכמבואר בבה"ל בהלכות תפילין] והנה זה ודאי מבואר בגמ' שמשעת לישה ואילך יש דין שימור לשם מצת מצוה ועיין שו"ע סימן תנ"ג שהחיטים טוב לשומרם משעת קצירה ולפחות משעת טחינה וביאר במ"ב ששעת טחינה זה יותר חמור כי מצוי שיש שם מים

והנה בעיקר הדין לשמה במצות פשטות לשון הגמ' שיסודו הוא דין לשמור שלא יחמיץ לשם מצוה ועיין שער הציון סק"ד שהביא מהרא"ה שלפ"ז ודאי עוזר עכו"ם וישראל עומד ושומר אפילו אם בדין לשמה בעלמא לא עוזר ישראל עומד על גביו אבל כאן שכל הדין לשמור מחימוץ אין דין שדוקא העושה יעשה את זה אמנם המ"ב הביא הרבה חולקים שלא עוזר עכו"ם וישראל עומד על גביו ובביאור הדבר עיין מנח"ח מצוה י' שביאר שהגמ' בחגיגה אומרת שאין אדם משמר מה שביד חברו ועיין חת"ס בגליון השו"ע ובתשובותיו סימן קכ"ח שכתב שכיון שזה הגדר ממילא מלישה ואילך שהשמירה בעצם ההתעסקות ממילא שם צריך דוקא שהמתעסק יעשה לשמה אבל בקצירה והטחינה שהשמירה שלא יגיע מים מבחוץ בזה גם מישהו אחר יכול לשמור ועיין בה"ל שכן היה המנהג שאת הקצירה והטחינה עשו על ידי עכו"ם וישראל עומד על גביו אמנם הבה"ל הביא מהפר"ח שכתב שגם הקצירה והטחינה צריך להעשות על ידי ישראל ובפשוטו הביאור או שגם בזה השימור צריך להעשות על ידי מי שמתעסק בחיטים או שס"ל שיש דין עשיה לשמה ועיין בה"ל שכתב שגם לשיטה זו מועיל ריחים של מים ובפשוטו הוא מבואר בגמ' במנחות ס"ח. [וכן הוא בכל הראשונים הקדמונים] והנה אם יש דין עשית אדם לשמה אין סיבה שזה יועיל ובהכרח שגם לשיטה זו ודאי שכל הדין הוא שימור ובעשית אדם יש חסרון שאין אדם יכול להעמיד שמירה אבל כל שזה נעשה על ידי ריחים של מים שהאדם הוא זה שגורם לכל העשיה הוא זה שיכול לשמור והנה לפ"ז אין סיבה שלא יועיל ריחים של מכונה שזה בדיוק כמו ריחים של מים

והנה החזו"א והגרי"ז הקפידו שהקצירה והטחינה יהיה על ידי מעשה אדם ללא מכונה אמנם היום המנהג לקחת מקצירה מכונה אמנם הרבה מקפידים שלא לקחת טחינת מכונה ובפשוטו עד כמה שבין כה לוקחים קצירת מכונה אין סיבה להחמיר שהטחינה תהיה ידנית ומה שמצאנו בראשונים שהחמירו בזה יותר מצד שהיה מצוי מים בטחינה אבל היום זה לא שייך ויש שטענו שהמכונות מתחממות אבל כפי שידוע יש שם מיזוג ואין זה מגיע לשום חום אמנם שמעתי לדון שהמכונה של קצירת יד אדם שעומד על הקומבין הוא צריך להטות כל הזמן המכונה לפי הצורך וממילא זה סברא שיותר יתיחס אליו העשיה משא"כ בטחינה שזה לחיצה בתחילה ואחרי זה הכל עובד לבד וממילא גם אם זה קצירת מכונה יתכן שזה כמו קצירת יד

והנה בעיקר הדין לשמה גם בעשיה בפשוטו צריך רק שימור לשמה אמנם יש שנקטו בלשונם שצריך עשיה לשמה ועין בה"ל סימן ת"ס שכתב שגם נתינת מים צריך לשמה שזה חלק מהלישה והנה שם אין עיקר הנתינה התעסקות בבצק דנימא שאין משמר מה שביד חברו ומשמע קצת שיש דין עשיה לשמה וממילא כל עשיה שהיא חלק מהדבר צריך לשמה ויתכן שגם אם יש דין זה אבל זה ודאי רק משעת לישה ולא קודם וזה עצמו הסיבה שמועיל עכו"ם עומד על גביו עד הלישה ולא מהלישה וצ"ע בזה

### בדין מצות מכונה

ב] והנה היום יש מצות מכונה והנה יש שחששו שלא לאוכלם מצד שלא היו מנקים טוב והיה ודאי חמץ אבל היום במכונות הטובות יש נקיון מאוד טוב ובזה אין לחוש יותר ממצות יד רגיליות וכן השהיות שם די קטנות ובפשוטו גם אם קורה שלא ניקו פירור קטן אין זה סיבה לאיסור א. יתכן דיש בזה ביטול קודם פסח שזה כמו לח בלח ב. וגם אם נימא שזה יבש ביבש שדעת הרמ"א שחוזר וניעור אבל יש כאן ההיתר של נפל אחד לים שתמיד יש כמה מצות שמורידים וודאי יתכן שהפירורים שהגיעו זה במצות אלו [ועיקר הדבר מבואר במג"א סוף סימן ת"ל]

[אמנם יש שחששו שכיון שזה עשיה שונה מזמן חז"ל יש לחוש אולי יש בזה חשש חימוץ ובשם החזו"א אומרים שאמר שמשה רבינו לא אכל מצות אלו והנה יש שטענו שהשינוי מה שזה פחות חם אמנם זה אינו נכון דדרגת החום שם מאוד גבוה ועוד שלחם הפנים היה עבה טפח וממילא וודאי שלא אפו בחום גבוה שא"כ החלק החיצון היה נשרף והחלק העליון לא נאפה ויש שדנו שחום פי התנור הוא יותר אמנם היום המציאות שאדרבא זה יותר קר ממצות יד אמנם המצות מכונה הם דקות ובמצות יד כה"ג אם זה היה שוהה בתנור את זמן השהיה כמו מצות מכונה זה היה נשרף לגמרי והסיבה שזה לא נשרף מצד שזה זז כל הזמן ופעולה זו גורמת שזה לא ישרף והנה בפשוטו מהיכי תיתי שזה יגרום חימוץ אמנם אנו גם לא מבינים את החסרון של מים שלנו וכדו' ובשם החוט שני שהמכונות של היום בזה החזו"א גם היה מסכים שאפשר לאוכלם]

אמנם יש נידון האם זה ראוי לקיום מצות מצוה בליל הסדר דהינו האם מתקים בזה הדין עשיה לשמה והנה לראשונים שעוזר גדול עומד על גביו מצד שהוא שומר א"כ גם כאן זה כך וכן אם נימא שכל החסרון בעכו"ם מצד שאין אדם משמר מה שביד חברו ובאמת גם בקצירה וטחינה צריך דוקא ישראל מטעם הנ"ל ומה שעוזר ריחים של מים מצד דכל שזה לא אדם זה מתיחס לשומר ממילא גם כאן זה יועיל אמנם יתכן שקצירה וטחינה אין דין לשמה ומלישה יש דין לשמה ממילא שם יש חסרון של אין אדם משמר מה שביד חברו ומה שמועיל טחינת בהמות או מים כיון דשם לא צריך לשמה א"כ כאן זה חסרון וכן אם נימא שמלישה צריך עשיה לשמה יש לדון שמכונה תמיד זה עשיה של כח שני ובפשוטו כל המשך העשיה לא מתיחס לאדם לגבי גדרי מעשה אמנם לגבי מזיק יתכן שגם כח שני זה נחשב עשיתו ויתכן שגם לגבי עשיה לשמה זה מספיק עוד דן החזו"א לגבי ציצית שכל שתחילת עשית הדבר זה לשמה ממילא כל המשך העשיה הוא לשמה וממילא כיון שנתינת הקמח והמים למיקסר זה על ידי מעשה אדם זה מספיק אמנם החזו"א הורה להחמיר בזה לאכול מצת יד בליל הסדר ושלא מועיל מכונה וכן נהגו לגבי תפילין וציצית והנה יש מכונות שעובדת מכח לחיצת האדם על הכפתור ובזה יש לדון האם זה עשיה או שזה רק מחזיק גשר שכח החשמל יעבור אבל לא מתיחס אליו כל העשיה וכן יש שזה עובד על ידי שאדם יושב על הכסא ובזה יש לדון האם כובד האדם שפועל זה נחשב מעשה והארכנו בזה בשיעורי ליל שבת

והנה בפשוטו כל המצוה זה רק הכזית ראשון אבל שאר המצות שאוכל בליל הסדר אין בזה מצוה אמנם הקה"י מביא מהמהר"ל והנצי"ב שכתבו שכל מה שאוכל בלילה ראשון יש בזה קיום מצוה והגריש"א דייק את לשון הגמ' פסחים ק"ח: שיש ענין לא לאכול בער"פ כדי שיאכל מצה טפי

[והנה במה שיש שאוכלים מצות יד משך הפסח ויש שאוכלים מכונה יש נפק"מ לגבי זימון שאם הם ממש מקפידים לא יכולים להצטרף לזימון ואם בעל המוכנה אוכל יד אבל בעל היד לא אוכל מכונה הם מצטרפים ולכתחילה ראוי שבעל המכונה יזמן ולגבי עירובי חצירות לערב במכונה אם יש שכנים שאצלם זה חמץ א"כ הם לא מוכנים שיזכו להם ולא מועיל ולעשות בשל יד צריך שלא יקפיד על עירובו ולכן יש לעשות בכמות שמיותר לו וצ"ע]

### בענין שאדם יתעסק בעשית המצה

ג] עיין שו"ע סימן ת"ס ס"ב שהרא"ש היה מתעסק בעצמו בעשית המצה ועומד על עשיתה ומזרז העוסקים וכן ראוי לכל אדם לעשות ולהיטפל הוא בעצמו במצוה ובטעם הדבר כתב המ"ב בשם המג"א שזה מצד שמצוה בו יותר מבשלוחו והוא חידוש דבפשוטו זה רק הכשר מצוה ואין בזה מצוה כלל ועיין שעה"צ סימן ת"נ לגבי ההכנות לשבת אמנם ברוקח סימן רפ"א כתב וז"ל **כל אדם חייב לתקן בעצמו המצות דאמר במכילתא ומשארותם צרורות בשמלותם ר' נתן אומר וכי לא היה להם בהמה אלא שהיו ישראל מחבבים את המצוות** עכ"ל וכן הוא במהרי"ל סדר אפית מצה שיש בזה משום חיבוב מצוה ובביאור הגר"א הביא את הגמ' מה דרכו של עני הוא מסיק ואשתו אופה ומקורו הוא ברא"ש פרק כ"ש אות כ"ו ומשמע שזה מהצורה של לחם עוני שאדם מתעסק בעצמו

### שיעור כזית וכביצה

ד] והנה המצוה של אכילת מצה זה כזית אמנם יש כאן כמה נידונים מהו שיעור כזית ונבאר הדברים א.הנה יש בתורה שני סוגי שיעורים שעורי אורך כגון אמה טפח אצבע ושיעור נפח כמו כזית וכביצה ככותבת כעדשה [והדבר ברור שזה לא לפי משקל אלא לפי נפח] והנה לגבי רביעית הגמ' פסחים ק"ט מסרה לנו שני שיעורים שיעור אחד באצבעות שזה אצבעים על אצבעים ושיעור שני שזה כביצה וחצי והנה מדת אורך נמסר שיש בטפח ד' אצבעות של אגודל ומבואר בראשונים שזה במקום הרחב שבאגודל ולפ"ז היו רגילים למדוד את מדות האורך ולגבי מדות הנפח היו רגילים למדוד לפי ביצים שזה דבר המצוי כגון כביצה לנט"י או מ"ג ביצים לשיעור חלה והנודע ביהודה מדד רביעית לפי אצבעות וכן לפי ביצים ויצא לו שהשיעור לא שווה [וכבר יש תשובה מהב"י ומהתשב"ץ שעמדו על סתירה זו] ומכח זה הכריח שהתקטנו הביצים ובאמת צריך להכפיל הביצים וכן הוא בגר"א במעשה רב וכן היה דעת החת"ס וכן היה דעת החזו"א והנה לא ברור כמה התקטן והחזו"א נקט שזה חצי [ובשם החת"ס שחשש ליותר וכן הוא במעשה רב לגר"א] והקה"י כתב שגם בפחות מזה יתכן שיש כבר השיעור של המידה ונפק"מ לגבי מזוזה שכבר בשני מטר עשרים זה חייב במזוזה אמנם המנחת ברוך וסיעתו מכח זה הכריעו שצורת המדידה היא לא נכונה וצריך להקטין את האמה ובאמת הרמב"ם בפיה"מ כתב שמדד והסתדר לו שניהם יחד וכתב המשקל של חלה לפי הדרמים וכפי שידוע לנו זה השיעור הקטן ובקה"י דן שזה תלוי כמה יש הבדל בין שוחקות לעצבות והנה כיון שהמנהג היה לגבי מדות כשיעור הגדול ולגבי נפח כשיעור הקטן החזו"א בתחילה נקט שלגבי מדות אין בזה צד ספק אמנם בסוף ימיו נקט שגם בזה לגבי דאוריתא יש מקום להחמיר כשיעור הקטן [וכן הוא בשיערים של תורה לקה"י] אמנם לגבי דרבנן נקט שאין בזה מקום להחמיר אמנם בפשוטו לאחר שדעת הרמב"ם ברור כשיעור הקטן ולדבריו לא צריך לחדש שהתקטנו הביצים ממילא יש מקום לדון שזה ספק גמור וצריך להחמיר לגבי כל דבר וצ"ע [אמנם יש לדון בגדרי ספק דרבנן לקולא אמנם יש לדון שזה חסרון ידיעה וכמו בין השמשות ויש לדון שכיון שנידון זה נוגע לקולא וחומרא בכל דבר הוי כעין תרתי דסתרי להקל בזה] ובמנחת ברוך דן שזה תלוי במחלוקת הראשונים האם השיעור ג' אמות זה אם הראש או בלי הראש [והנה בשם הגריש"א אמרו שאמר שהמנהג בירושלים לגבי מדות זה כשיעור הקטן שכן הוא לעיקר והנה אין הדבר ברור אמנם זה ודאי שהמנהג בכל העולם היה כשיעור הגדול ולכן ראו סתירה בין השיעורים והנה החזו"א הורה שאין אנו מחויבים למנהגי ירושלים בכל הישוב החדש שהתפשט בא"י ואנו עושים כמנהג רבותינו שבליטא ולכן ודאי שאין המנהג בירושלים סיבה להקל כשיעור הקטן אפילו במידי דרבנן אמנם יש דברים שהשיעור הוא חומרא ובזה יש יותר מקום להקל כגון בחוטי ציצית שלרוב הראשונים לא צריך י"ב גודלין או לגבי הדסים שמעיקר הדין מספיק שתים וחצי טפחים]

והנה החזו"א בקונטרס השיעורים הביא מתשובת הגאונים שהשיעורים שניתנו בפירות ובביצים זהו השם של השיעור דהינו שהתורה קבעה השיעור בזה כיון שזה דבר שמצוי בכל המקומות ונקט החזו"א שלפ"ז אם התקטן הביצה התקטן השיעור אמנם לפ"ז יש להסתפק לגבי חלה שבגמ' יש בזה שיעור של ביצים ויש בזה שיעור לפי אצבעות מה עיקר השיעור שנמסר בזה ולכן נקט להפריש ללא ברכה כשיעור הקטן ואם ברכה רק בשיעור הגדול [ולכאורא מסברא כיון שבתורה כתוב עשירית האיפה וזה השיעור ואיפה זה מדה שהיתה ומציאות קימת ולא מסתבר ששם השיעור זה לפי מספר ביצים וא"כ אם יתקטנו הביצים אין סיבה שיתקטן השיעור] אמנם לגבי רביעית נקט שהעיקר זה שיעור של אצבעיים והביצה וחצי זה רק סימן וטעמו שרביעית זה רביעית הלוג ולוג זה שיעור קבוע ותלמידיו היו מורים שאם שמעו הבדלה אם כוס בשיעור הקטן יש לחזור ולהבדיל והנה לגבי סעודת שבת שלכתחילה השיעור כביצה ועוד וכן לגבי לא לאכול קודם מצוה יש לדון שכאן זה ענין של שיעור חשוב של אכילה ובזה מסתבר שאם השיעור משתנה לא ישתנה השיעור ולפ"ז לסעודת שבת ראוי לאכול כשני ביצים

ובמ"ב מבואר בסימן רע"א לגבי רביעית שבליל שבת שקידוש על הכוס זה דאוריתא ממילא ראוי להחמיר כשיעור הגדול ולגבי קידוש היום שזה דרבנן יש להקל שרביעית זה כשיעור הקטן וכן לגבי מצה שזה דאוריתא נקט להכפיל השיעור ולגבי מרור שזה דרבנן כתב שיש להקל כשיעור הקטן [אמנם לא מצאנו בדבריו להקל לגבי מידות כשיעור הקטן]

והנה בגמ' לא נתבאר כמה זה כזית ובעלי תוס' דנו מכח חשבון של גמרות וכתבו שזה ודאי לא יותר מחצי ביצה ודנו האם זה חצי ביצה או שליש ביצה ובשו"ע סימן תפ"ו כתב שי"א שהשיעור הוא חצי ביצה והמ"ב כתב שלגבי דאוריתא יש להחמיר כשיטות שזה חצי ביצה ולגבי דרבנן יש להקל כשיעור שזה שליש ביצה אמנם כתב שבמקום חולי יש להקל בשליש ביצה דהינו שנקט שזה עיקר הדין אמנם כתב שלגבי ברכה אחרונה אין לברך עד חצי ביצה ולגבי מרור כתב שראוי לאכול חצי ביצה שהרי מברך על זה דהינו שמעיקר הדין אפשר להקל שבזה מקים את חיובו וממילא יכול לברך וכמו לגבי שבספירת העומר בין השמשות אמנם ראוי שלא לסמוך בזה על ספק דרבנן אמנם החזו"א סימן ל"ט סקי"ז נקט לעיקר שהשיעור הוא שליש ביצה ויש להקל בזה גם בדאוריתא

והנה הבאינו לעיל מבעלי התוס' שדנו האם זית זה חצי ביצה או שליש ביצה אמנם בריטב"א כתב שבכביצה יש שמונה זיתים ובפשוטו מקובל שבספרד היה זיתים והם ראו שבאמת זית זה הרבה יותר קטן מכביצה ועיין קה"י שהאריך שבאמת זה דעת הרמב"ם וכן מקובל שנהג הגר"ח מולאזין שאמר שכזית זה כמו כף וכתב שיש להקל לגבי כזית דרבנן לנהגו כשיעור זה וכן מעידים שהחזו"א בירך בורא נפשות על כזית קטן מאוד ובפשוטו יש לזה ראיה חזקה מאוד דבגמ' מבואר שבקומץ שזה ג' אצבעות יש שני כזיתים ובקושי נכנס שני זיתים של היום ויש לצרף לזה שגם אם התקטנו הזיתים אבל כיון שהשיעור הוא בזית ממילא אם התקטן הכזית גם התקטן השיעור והנה הפוסקים סתמו כשיטות שזה שליש ביצה או חצי ביצה וכנ"ל אמנם ודאי ראוי להחמיר שלא לאכול יותר מכזית של היום ללא ברכה ודבר זה מדויק במ"ב שכתב לאכול או יותר מחצי ביצה או פחות הרבה משליש ביצה וצ"ב למה פחות הרבה ובהכרח מטעם הנ"ל

והנה יש כאן עוד נידון כשאמרו חצי ביצה זה אם הקליפה או ללא הקליפה והמ"ב סימן תפ"ו ובסימן תרי"ב נקט שזה ביצה אם הקליפה וכן הוא בבנין ציון החדשות סימן ל' אמנם הגר"א סימן תפ"ו והנוב"י ל"ח נקטו שזה ללא הקליפה ועיין חזו"א ל"ז סקי"ז שכתב שודאי שהנידון של הראשונים בכזית זה ללא הקליפה שהרי תוס' דימו לטומאת אוכלים שהגמ' אומרת שבית הבליעה מחזיק כביצה ושם הכונה ללא הקליפה כמבואר בעירובין פ"ג והנוב"י נקט שזה מוריד רבע והגר"א נקט שזה מוריד שליש והנה מבחינה מציאותית עינינו רואות שזה מוריד עשירית וכן נקט בשיעורים של תורה

והנה יש עוד נידון בצורת המדידה האם צריך לדחוס החומר או שדנים אותו כפי שהוא עכשיו ולגבי שיעור חלה הרמ"א סימן תנ"ו כתב שדנים כפי הקמח עכשיו ללא דחיסה וכן מדד החזו"א את השיעור חלה ולכן נקט שהשיעור הקטן זה קילו מאתים אמנם הגר"ח נאה מדד אם דחיסה ולכן נקט שזה קילו שש מאות ובקיצור הלכות [לגר"י בויאר] השיעור אם ברכה זה קילו מאתים וזה מצד שדחסו יותר הקמח

והנה יש עוד נידון לגבי פת שיש בה אוירים איך משערים אותה המ"ב סימן ר"י כתב לגבי כזית פת שאין לצרף האוירים אמנם בסימן תפ"ו נקט כדבר פשוט לצריף האוירים ובחזו"א עוקצין סימן ג' סק"ב נקט שמדאוריתא לא מצרפים האוירים רק מדרבנן אמנם בסק"ז נקט שגם בדאוריתא מצרפים ולדינא מביאים בשמו שהורה לצרף האוירים [וכן הוא פשטות הסוגיא ואכמ"ל] ויש לדון שהרי לאחר הלעיסה זה מתרסק ומתמעט משיעורו וא"כ אין סיבה שהאויר יצטרף והרי המשנה בעוקצין והסוגיא במנחות זה על שיעור אבל כאן שזה הלכה באכילה יש לדון שבזמן האכילה זה כבר התמעט אמנם בסוגיא דמנחות מובא הענין של בשר שתפח גם לגבי פיגול שהנידון על חיוב ע"ש

והנה שיעור כזית וכביצה זה בנפח ולא במשקל והנה ביצה של היום זה 50 סמ"ק ואם רוצים להכפיל זה מאה סמ"ק והנה לכתחילה ראוי לאכול חצי ביצה כפול שזה חמישים סמ"ק ובמקום קושי אפשר ודאי להקל שזה 45 סמ"ק ואפשר להקל שזה 33 סמ"ק [והצדדים להקל א שמעיקר הדין כזית זה שליש ביצה וכנ"ל ב. יש צד שגם אם זה חצי אבל זה ללא הקליפה וזה יוצא כך ג. יש צד שהזית מראש היה קטן ד. יש צד שגם אם זית המקורי הוא יותר גדול אבל אם התקטנו הזיתים גם השיעור התקטן] והנה משקל הקמח הוא 0.55 והנה לפעמים נופל קצת פירורים על הרצפה וכן נשאר בין השינים ובמחנ"ח מצוה י' כתב שזה לא מצטרף ולכן כדאי להוסיף קצת אמנם מאידך יש אוירים שמצטרפים לשיעור וקשה לשער כמה אויר יש ולכן לכתחילה ראוי 27 גרם שזה חמישים סמ"ק ואם קשה מספיק 25 שזה ארבעים וחמש סמ"ק ואם קשה אפשר 18 גרם שזה בערך 33 סמ"ק ואם לא אפשר להקל כשליש ביצה של היום שזה עשר גרם שזה שיעור 17 סמ"ק וכפי הנראה זה מה שהעידו שהחזו"א חילק שיעור כף יד [ולגבי כורך שזה דרבנן אפשר ודאי להקל ובפרט למבואר בבית מאיר שזה רק זכר ולא תקנה וכן לגבי אפיקומן שזה רק דרבנן]

והנה לגבי נט"י נחלקו האם זה בכזית או בכביצה ולהלכה פסק המ"ב שאין לברך אלא בכביצה אמנם בזה אפשר להקל בביצה של היום שזה 27 גרם והטעם א. שיש צד שזה שיעור ביצה שלא התקטנו השיעורים ב. יש צד שגם אם התקטנו הביצים התקטן השיעור ג. הרי הגר"א פסק שהשיעור הוא בכזית והנה מצד מכונה זה בערך שלושים גרם ולכן לגבי לברך על נט"י ראוי לאכול קצת יותר משלשת רבעי מצה ולגבי ברכת המזון יש לברך על שני שליש מצה ויש להיזהר שזה לא יהיה יותר מכדי אכילת פרס [ובנט"י דשם בפשוטו זה ביצה ללא קליפה להכרעת החזו"א אפשר גם פחות וכנ"ל]

[ולגבי שיעור מרור הנה חסה משקלה כמעט כמשקל המים [90 אחוז] והנה עלה חסה גדול דהינו החיצונים יש בו 17 סמ"ק ויש בו שליש ביצה של היום וכן חצי ביצה אם זה ללא הקליפה לאחרונים שהקליפה זה שיעור גדול אמנם אם רוצים חצי ביצה אם הקליפה כמבואר במ"ב שזה 25 סמ"ק יש לאכול עלה וחצי ואם רוצים שליש ביצה כפול שנים זה שני עלים והנה ודאי שהעיקר להקל אמנם מי שלא מברך ברכה אחרונה אלא על שיעור גדול צריך גם כאן להחמיר כשיעור היותר גדול]

[והנה כדאי לשקול קודם פסח המצות שלו כדי שידע לשער כמה צריך לתת ולא יצטרכו לאכול הרבה וכן אפשר להכין בשקיות מוכנות לכל אחד כמה שצריך ולגבי לשקול בשבת אפילו שמותר מדידה של מצוה אבל יש שכתבו ששקילה אסור גם לצורך מצוה עיין כף החיים ש"ו סקס"ג]

### בדין כזית מוציא מצה

ה] והנה מנהגינו שמברכים המוציא על שלשת המצות ומורידים התחתונה מידו לכורך ואחרי זה מברך על אכילת מצה וכתב הרא"ש לאכול כזית מהעליונה וכזית מהתחתונה והנה ברא"ש מבואר שיוצא מצות מצה בפרוסה וכן דעת רוב הראשונים ומה שאוכל גם מהשלימה מצד חובת לחם משנה ועיין ב"ח שתמה שזה לא סיבה לאכול מזה כזית וכתב שלכתחילה באמת צריך תמיד לאכול כזית ממה שבירכו עליו והבה"ל תמה על זה ובפרישה כתב שכיון שיש ראשונים שאכילת מצה זה מהשלמה לכן יאכל כזית מכל אחד והבה"ל פקפק בכל זה שברוב הראשונים לא הוזכר לאכול בליל הסדר שני כזיתים והנה ודאי מכונים לצאת מצות מצה בכזית הראשון שאוכל והכל זה רק להעמיד נגד שני כזיתים [דאל"כ הכזית המוציא מבטל את הכזית מצה] ובזה ודאי שאפשר לצרף השיעור הקטן לכן יכול לאכול משני המצות השיעור הגדול הנ"ל ומקים הענין לאכול כזית מכל אחד ובפשוטו כל הענין זה רק בבעל הבית שבוצע ויכול לאכול כזית מכל מצה אבל לגבי שאר בני הבית זה לא שייך

### זמן האכילה

ו] מבואר בגמ' שזמן צירוף של אכילה זה בכדי אכילת פרס ולא נתפרש בגמ' כמה זה ובשו"ת חת"ס ח"ו סכ"ג כתב שזה לפחות שני דקות ושיש להסתפק עד תשע דקות ובשיעורין של תורה כתב שלכתחילה לא יאכל יותר משיעור שתי דקות ועכ"פ לא יהיה יותר מד' דקות דהינו שהעיקר הדין הוא ד' דקות [ובשערי המועדים הגר"ח קניבסקי כתב בשם החזו"א שזה שלש דקות ] והנה בפשוטו זה על השיעור הקטן אבל אם מכפילים השיעור א"כ השיעור הוא כפול דהרי ההשערה של הביצים שיערו לפי השיעור הקטן [והדבר ברור במוחש דהנה הפת בזמנם זה כמו פיתה היום וגם אם נחמיר שפרס זה ג' ביצים זה בערך כמו פתה וחצי ואפשר לבדוק שזמן אכילה רגיל כדרך בן אדם זה בערך ד' דקות ואם נכפיל שזה שש ביצים שזה בערך שלש פיתות ואולי שתים וחצי זה ודאי לוקח יותר מארבע דקות ומסתבר שכמות יותר גדולה אדם אוכל קצת יותר לאט] ולפ"ז כל שאוכלים מהר מסתבר שודאי מספיקים לאכול כשיעור ולא צריך להחזיק שעון

והנה בפסח כדי לברך ברכת המזון צריך לאכול כזית בכדי אכילת פרס ושם באכילה רגילה ללא שימת לב יתכן שיאכל ביותר מכדי אכילת פרס [שהמצות שלנו הם דחוסות מאוד ואין בהם כמעט אויר] ולכן ראוי לאכול מהר את השיעור כזית זה יותר משלשת רבעי מצת מכונה וכנ"ל אמנם אם ננקוט שמעיקר הדין מספיק כזית של היום ואוכל כביצה רק מצד הברכה של על נט"י בזה בפשוטו אין צורך לאכול כביצה בכדי אכילת פרס ויש שנקטו שצריך כל כזית שבזה בכדי אכילת פרס ובפשוטו לא נאמר לגבי כביצה שיעור]

והנה מבואר בתרוה"ד שלכתחילה צריך לאכול בבת אחת דהינו שהבליעה תעשה בבת אחת וכן העתיקו כל הפוסקים אבל החזו"א לא הקפיד על זה וסבר שאדרבא ראוי לאכול בצורה רגילה שאדם אוכל ולא שבולע הכל בבת אחת

### טיבול המצה ושריתה ולעיסת המצה

ז] מבואר בגמ' שכיון שכתוב לחם עוני לא יוצאים במצה עשירה דהינו מצה שנילושה ביין ושמן ושאר מיני מתיקה וכן נפסק בשו"ע סימן תס"ב והמ"ב סימן תע"א כתב להחמיר שגם אם עשו מצה רגילה ואחרי זה עשו קמח מצה ולשו אם יין ושמן שגם לא יוצאים בזה ידי חובה וזה נחשב מצה עשירה והנה מבואר בסימן תס"א ס"ד שאדם יוצא במצה שרויה במים אם זה לא נימוח ולא איבד תוריתא דנהמא וכן בתנאי שזה לא יהיה שרוי מעת לעת וכן לא יוצאים במצה מבושלת דהינו שאין לשרות במים רותחים שמבשלים ובמ"ב כתב שזה היתר לזקן וחולה אבל סתם אדם ראוי שלא לאכול מצה שרויה במים ולגבי לשרות בשאר משקין כגון יין המ"ב שם הביא בזה מחלוקת וכתב שאין להקל רק בחולה אמנם כתב שכל זה אם שורה ביין אבל אם שותה יחד אם יין בזה ודאי מותר ולכן מי שקשה לו לבלוע המצה יכול לשתות עם זה מים אמנם אין לאכול אם המצה שאר דברים מצד שאתי טעם דרשות ומבטל טעם דמצה

ומבואר בגמ' עוד שבלע מצה יצא אמנם מבואר ברשב"ם שלכתחילה ראוי ללעוס המצה כדי להרגיש את טעם המצה

### קטן באכילת מצה

ח] קטן חייב באכילת מצה ומבואר ברמב"ם פ"ו ה"י שזמן החיוב מאז שיכול לאכול כזית בכדי אכילת פרס דהיינו שכאן זה לא זמן שיכול להבין את ענין המצוה וכדו' כשאר מצוות אלא ברגע שיכול לעשות את מעשה המצוה הוא חייב והובא הלכה זו בחיי אדם אמנם שאר הפוסקים לא הביאו דבר זה והנה אם היינו עושים מצות עבות כמו מה שנקרא פיתה תימנית ודאי שהוא יכל לאכול את זה בגיל קטן אמנם במצות שלנו זה בגיל יותר גדול ולא שמענו להחמיר לקחת מצות אלו בשביל מצות חינוך והנה אם הוא רק יכול לאכול אם ממרח מסתבר שצריך לתת לו כך [דלגבי הדין אתי מרור דרשות ומבטל המצה זה רק כי זה דבר חריף אם הרבה טעם ודעת הרבה ראשונים שזה רק דין לכתחילה] ויש להקל לתת לו כמו כזית של היום כיון שזה רק דין דרבנן וזה ודאי אפשר בהרבה ילדים קטנים [שזה ריבוע של עשר ס"מ על עשר ס"מ ואפשר להקל גם עד חמש על חמש ובפשוטו יש להקל גם לתת לו מצת מכונה]

[והנה בעיקר דברי הרמב"ם צ"ב הרי מצות צריכות כונה וקטן שיכול לאכול כזית אבל הוא לא יכול לכוין שעושה לשם מצות מצה ובפשוטו יש לומר שזה הרמב"ם לשיטתו ופסק השו"ע כך שבאכילה גם ללא כונה יוצא ולפ"ז לשאר הראשונים שיש דין כונה גם במצות מצה כמבואר במ"ב אין חיוב חינוך רק מתי שיכול לכוין לקים המצוה ולפ"ז לגבי דרבנן יש להקל והנה גם לדעת הרמב"ם מבואר בשו"ע שצריך שידע שזה פסח היום ולפ"ז אם הוא קטן שלא מבין שזה מצה שאוכלים בפסח לא שייך בזה חינוך וצ"ע]

### לכם במצה

ט] עיין שו"ע סימן תנ"ד דמצה גזולה לא יוצאים בזה ובטעם הדבר מבואר ברא"ש פסחים פ"ב סכ"ו שזה מצד שצריך לכם וכן מבואר בתוס' בפסחים ל"ח ובריטב"א סוכה ל"ה אמנם יש ראשונים שזה רק איסור מצד מצוה הבאה בעבירה וכן משמע בירושלמי הובא בראשונים והשאג"א הכריע כן מכח שהקשה הרי לומדים מחלה ושם הרי אין דין שיהיה לכם אמנם עיין מקור חיים תנ"ד סק"א ומנחת ברוך סימן ע"ד שכתבו שחלה זה חייב מכח הבעלים אבל כאן שזה דין על הגברא הוא לא יוצא בזה והנה עיין רעק"א ובמקו"ח ובמנחת ברוך סימן ע"א שהקשו הרי מבואר בגמ' בכתובות דלעיסה זה נחשב שינוי וא"כ הוא קנה את זה ובאמת בריטב"א בסוכה ל"ה כתב שלכן תמיד יוצאים במצה גזולה והאחרונים הנ"ל כתבו להעמיד הראשונים או שמדובר שבלע המצה ולא לעסה ובבה"ל כתב שהלעיסה זה חלק מהאכילה וצ"ב הרי ודאי מספיק הבליעה ואז זה שלו [ואם נימא שהשיעור נקבע לפי ההכנסה לפה נפק"מ כשבבליעה זה פחות מכזית] ועיין מ"ב סקט"ו שאם המוכר נפיק ועיל אזוזי זה נחשב גזול ולא יצא ידי חובתו

והנה יש ראשונים שמפורש בדבריהם שקנין דרבנן לא מהני לדאוריתא ולכן כתב המנח"א משיכה סימן ב' ובמטה אפרים סימן תרכ"ה סי"ז שראוי לשלם את המעות של הד' מינים קודם סוכות דאל"כ הוא רק קנה את זה בקנין דרבנן של משיכה והביאם המ"ב סימן תרנ"ח סק"י אלא שכתב שאם הביאו לחצרו הוא זכה בזה מדאוריתא דהינו שנקט שגם במקום שזה מכר בעד כסף אבל חצר קונה בזה אפילו קודם ששילם אמנם בפשוטו דעת האחרונים הנ"ל שכה"ג לא קונה חצר וכן הוא בקצוה"ח שס"א סק"ב וגם המ"ב כתב שלכתחילה ראוי לשלם על הד' מינים והנה הכף החיים הביא את זה גם לגבי מצה אמנם כאן הרי מכניסו לפיו וזה ודאי קנין יד ולמ"ב זה כהביאו לחצרו שמעיקר הדין זה מועיל רק שלכתחילה ראוי לשלם קודם וכנ"ל

והנה עיין שפת אמת סוכה ל"ה. ובאמרי בינה דיני פסח סימן כ"ד שהקשו שאיך אורחים יוצאים ידי חובת מצה הרי המצה לא שלהם וגם לריטב"א שקונה בשינוי כל זה בגזלן אבל כאן שהוא מרשה לו לאכול ואין הוא גזלן אין סיבה שיקנה בשינוי כמבואר במקור חיים תנ"ד סק"ב והפסוקים סתמו בזה ולא הוזכר בשום מקום שצריך להקנות לאורח וכן מנהג ישראל בכל מקום וצ"ב הטעם והנה עיין אמרי בינה שהביא שנחלקו הראשונים נדרים ל"ד: במי שמזמין את חברו לאכול אצלו האם האורח זוכה במאכל ברגע שלוקחו בידו וברמ"א אבן העזר סכ"ח כתב שאורח שקידש אשה אם המאכל שהגישו לו היא מקודשת ועיין מהרי"א סק"נ שזה רק ספק ועיין ק"ש פסחים אות קל"א שהביא מהרשב"א בב"מ פ"ח: שהקשה על תקנת דמאי שתמיד זה לקוח וכתב שאורח שמתארח זה לא לקוח ומשמע שזה נשאר של בעל הבית אמנם הביא מתוס' פסחים כ"ט שהקשו על רש"י שנקט שחמץ של עכו"ם שיך לדון שאין בזה איסור אכילה והקשו הרי אם לא מרשה לו א"כ הוא עובר בבל יראה כי יש חיוב אחריות ואם מרשה לו הוא קונה את זה ומבואר שאורח קונה את זה וצ"ל שמונח בדעת בעל הבית להקנות והאורח קונה בקנין יד או הגבהה או כשזה בפיו זה חצר והנה יש מקום לדון שכאן שיש מצוה שיהיה שלו לכן דעתו להקנות אמנם לא כולם יודעים שיש הלכה שזה יהיה שלו וצ"ע [והגרשז"א והגריש"א היו מקנים מפורש אמנם אמרו שזה רק לרוחא דמילתא ויתכן דהמנהג בנוי כשיטות שלא צריך לכם או שדעת בעל הבית להקנות ויתכן שלראשונים האחרים זה לא מועיל אמנם בפשוטו אם בעל הבית מתכוין להקנות ממילא הם קונים כדין דעת אחרת מקנה גם ללא דעת קונה] ולכאורא אם אדם לוקח מצה של אדם אחר וסומך שעוזר ניחא ליה לאיניש למיעבד מצוה בממוניה אבל עד כמה שיש דין לכם בפשוטו בזה לא עוזר ישל"מ וצ"ע

והנה עיין לעיל שהבאינו דברמב"ם מבואר שיש חינוך לקטן מאז שיכול לאכול וצ"ע הרי הוא לא בר זכיה והנה יש ראשונים שבדין חינוך גם בלולב לא צריך לכם אמנם המג"א נקט שצריך לכם אמנם דעת הרמב"ם שיוצאים במעשר שני וביארו האחרונים שאין דין שיהיה שלו אלא מספיק מה שזה עומד לו ולפ"ז לראשונים שחולקים באמת לא יתכן דין חינוך וצ"ע [עוד יש להקשות דבנימוק"י ב"מ י"ב מבואר שהאב לא יכול להקנות לבנו הסמוך לשלוחנו ובפשוטו לר"ת גם בבנו גדול הסמוך על שולחנו ולפ"ז אין המצוה נהיה של הבן וכן צ"ע במצה כה"ג ועין מחנ"א זכיה סימן ב' וצ"ע בזה]

החזו"א הקפיד להוציא את המעשר ראשון מהמצות כדי שזה יהיה ודאי לכם דהינו שלא סמך על המוציא מחברו עליו הראיה וכמדומה שכן נוהגים היום ועדות הכשרות המהודרות

הוספה ניסן פ"ד: והנה יש לדון במי שרוצה לאכול מצה של חברו שלא בידיעתו מצד שניחא ליה לאיניש ויש לדון האם זה סברא גם לגבי לכלות הדבר והנה תוס' באלו מציאות נקטו שאסור לאכול אצל השני אפילו שיודע שיסכים ועיין גר"ז הלכות שאלה ופקדון שלא מועיל ניחא ליה לאיניש לכלות הדבר ועיין קצוה"ח ויש לדון שגם אם עוזר אבל זה לא נהיה שלו וכן נפק"מ האם יוצא בגזל עכו"ם שמותר או אבדת עכו"ם וזה תלוי בכל הנ"ל

ועיין חזו"א או"ח סימן קכ"ד בהערות לפסחים ל"ח בד,ה ולהאמור שכתב שעני שאוכל אצל בעל הבית מעשה עני כיון שזה שלו לכלותו זה מספיק וזה לא דומה לממון גבוה שזה שלו רק לאכילה ע,ש שנקט שאין דין בעלות וצ"ע מקורו ולפ"ז באורח אין דין לזכות

### מצת טבל

י] מבואר במשנה פסחים ל"ה שלא יוצאים במצת טבל והעתיקו הרמב"ם וה"ה אם לא הפרישו חלה והנה בזמן הזה שהחיוב הוא דרבנן זה רק סברא דרבנן ולכן אם אכל חלה שלא הפרישו צריך לחזור ולאכול אמנם לא יברך דיש ראשונים שנקטו שם להלכה שיוצא בזה ידי חובה וראוי לחזור ולהפריש גם דבר אם הכשר שמצוי טעויות וששכחו מלהפריש חלה וכן לפעמים יש צירוף סל בחלק מהמצות ולא בכולם והפרשה שהפרישו לא הועילה לו או שהיה אצלו צירוף סל ואצלם לא היה והנה בשכח להפריש חלה קודם יו"ט אם זה היה שלו ועשה תנאי יכול להפריש אבל אם לא עשה תנאי אסור להפריש ביו"ט ויקח ממישהו אחר [אמנם שמעתי שהגר"מ בויאר מפריש חלה קודם החג לכל מי ששכח להפריש שיוכל לאכול את מצותיו ויש עוד שעושים את זה ויש לברר דבר זה]

### ברכת המצוות

ט] יקח את שלשת המצות בידו ויברך המוציא ויניח התחתונה מידו ויברך על אכילת מצה כדין כל ברכת המצוות וראוי לכוין גם על הכורך ועל האפיקומן וצריך להיזהר שלא להפסיק בין הברכה למצווה ואם קודם האכילה דיבר צריך לחזור ולברך והנה יש שנוהגים שכל אחד מברך וקורה שטועים ועונים על הברכה של חברו קודם שהתחיל לאכול ובמ"ב סימן כ"ה פסק שיחזור ויברך אמנם בסימן רט"ו כתב שהוא ספק ואין לחזור ולברך ולכן אין לברך

והנה בבירך על המצוה וקודם שאכל התברר שזה טבל כגון שנזכר שלא הפריש חלה ולוקח מצה אחרת הנה אם לא היה דעתו לאכול כלל ממצות אלו צריך לחזור ולברך אמנם אם היה דעתו לאכול בסעודה אבל לא בתור הקיום מצות מצה בזה אין לו לברך המוציא אבל יתכן שיש לברך על אכילת מצה שהרי הברכה היתה על חפצא מסוים ולא על זה וכמו שלגבי בירך על ערבה ונמצא פסולה ולוקח אחרת שפסק המ"ב שצריך לחזור ולברך אמנם אם כבר התחיל לאכול מהמצה ואחרי זה גילה שזה טבל או שזה נפל על הרצפה והמנהג לא לאכול ולוקח מצה אחרת בפשוטו לא צריך לחזור ולברך וכמבואר במ"ב לגבי שופר בהחליף שופר והביאור שכל שהברכה חלה על המצוה ממילא זה חל גם על המצוה שעושה בדבר אחר [ולכן מי שהתחיל לאכול ופתאום שם לב שלקח את הפחות מהודרות עדיף שלא להחליף כיון שיתכן שזה מחיב ברכה]

ומבואר בפוסקים שראוי שלא לדבר עד אחרי הכורך כיון שאוכלים בצורה זו לחוש לדעת הלל שבזה יוצא ידי חובתו ממילא אין לדבר עד שיאכל בצורה זו אמנם ודאי דיש לברך קודם האפיקומן

אם התחיל לאכול ושכח לברך בזה ההלכה שכל שלא אכל עדין כזית אין לברך אמנם בזה אין לדון כשיעור הגדול אלא כל שכבר אכל כשיעור שיש צד שזה כזית ויצא ידי חובתו אין לו לחזור ולברך שהרי בפשוטו לאחר שאכל כשיעור כזית אין קיום מצוה בשאר אכילתו וגם אם יש בזה קיום מצוה אבל לא מברכים על זה וכן אין לברך קודם הכורך כיון שעיקר הדין דלא כהלל ועין בית מאיר שהאכילה זה רק זכר וכן קודם האפיקומן לדעות שזה זכר לקרבן פסח לכאורא אין זה ענין למצות מצה וצ"ע [ושמעתי שהגריש"א הורה לברך קודם הכורך וצ"ע]

ומבואר במ"ב שאם אכל ללא הסיבה יחזור ויאכל אמנם לא יברך כיון ששיטת הראבי"ה שיוצא גם ללא הסיבה [ומשמע אם הסיבה מעכבת צריך לחזור ולברך אפילו שלכאורא את הדאוריתא הוא יצא וצ"ע]

### אפיקומן

י] מבואר בגמ' שבסוף הסעודה אוכלים אפיקומן דהינו כזית מצה זכר לקרבן פסח והנה שיטת רש"י שבזה יוצאים את המצות דאוריתא שבזמן בית המקדש עיקר המצות מצה זה במצה הנאכלת אם הפסח והביאו המ"ב אמנם בפשוטו אנו מכונים לצאת ודאי בכזית הנאכל ראשון וכמבואר במ"ב שאם סיים אכילתו ולא אכל אפיקומן יסמוך על הכזית שאכל בסעודתו ואם בזה מקים הדאוריתא א"כ הוא עדין לא קיים מצותו וצ"ע והנה בפשוטו יש לאכול רק כזית וכן הוא לשון הגמ' פסחים ל"ט שאוכל כזית מצה באחרונה אמנם יש דיעות שאוכלים גם כזית זכר לחגיגה ואם כופל השיעור כדי שיהיה ודאי כזית זה ודאי מועיל לגבי הענין לאכול שני כזיתים ובפשוטו מספיק 33 סמ"ק שזה 18גרם וכנ"ל

### זמן המצווה

י"א] נחלקו תנאים בזמן אכילת קרבן פסח האם זה עד חצות או שזה כל הלילה ובפשוטו אותה מחלוקת זה גם לגבי אכילת מצה ועיין בה"ל שיש מחלוקת ראשונים איך לפסוק להלכה והביא שיש ראשונים שגם לשיטות שזה כל הלילה אבל מדרבנן יש הרחקה לאוכלו עד חצות וכתב שלכן את הכזית הראשון וודאי דיש להקפיד לאכול קודם חצות וכן את המרור ולכתחילה גם את האפיקומן יש לאכול קודם חצות אבל בדיעבד מי שלא הספיק יכול לאכול לאחר חצות שכיון שזה דרבנן יש לסמוך על השיטות שאפשר אחרי חצות אמנם אין לברך על זה ומטו משמיה דהאבני נזר שיכול לאכול אפיקומן קודם חצות ויעשה תנאי שאם הזמן עד חצות ממילא זה אפיקומן ויכול לאכול אחרי חצות ואם הזמן כל הלילה לא אכל את זה בתור אפיקומן דהינו שנקט שהאיסור לאכול אחרי אפיקומן זה עד זמן האכילה אמנם בפשוטו זה אינו א. דלשיטות שזה רק בתור הרחקה ודאי שאסור לאכול וגם אם נימא שזה סברא מדאוריתא אבל האיסור אכילה מצד שישאר לו טעם מצה ובפשוטו זה כל הלילה וכמו שהדין סיפור יציאת מצרים זה כל הלילה וזה לא תלוי במחלוקת הנ"ל וברמב"ן מבואר שהאיסור כדי שיאכל אפיקומן על השובע ולפ"ז אינו תלוי בזמן אכילה ולכן לכתחילה ודאי ראוי לאכול האפיקומן קודם חצות רק שאם בין כה לא מספיק ראוי לעשות התנאי

והנה בלוחות מחשבים החצות משקיעת החמה על הנץ החמה וכן הוא במ"ב סימן א' לגבי תיקון חצות ויש שהעירו שצריך לכוין מצאת הכוכבים עד עלות השחר ולפ"ז זה יותר מוקדם אמנם הדבר תמוה שודאי שהחצות במצרים היה לפי המציאות של יום ולילה ולא לפי דיני התורה שזה שקיעת החמה ועלות השחר וכן חצות היום מבואר שחמה באמצע הרקיע וזה חצות מנץ החמה עד שקיעת החמה ולא מעלות השחר עד צאת הכוכבים וגם לר"ת הרי כבר שלשת רבעי מיל קודם זה ספק לילה ומנין השעות זה ברור בצאת הכוכבים לשיטתו דהינו שהחצות נקבע לפי אור וחושך ולא לפי דיני התורה וז"ב

### במצות אכילת מצה בשאר ימי פסח

י"ב] דעת רוב הראשונים שאין מצות אכילה מצה רק בלילה ראשונה אבל בשאר הפסח כל המצוה היא שלא לאכול חמץ אבל אין מצוה באכילת מצה אמנם הבעל המאור סוף פסחים דן למה לא מברכים על מצה כל פסח משמע שנקט שיש בזה מצוה וכן הוא בחזקוני על התורה וכן הביא המ"ב תע"ה סקמ"ה מהמעשה רב לגר"א שכתב שראוי לאכול כל יום כזית מצה דהינו שנקט שיש קיום מצוה בכל אכילת מצה ונקט שרצון התורה שאדם יאכל כל יום כזית ולא שזה רק קיום אם אוכל והנה בפשוטו מקימים דבר זה רק במצה העשויה לשם מצת מצוה ואומרים בשם הגר"א קוטלר והגריש"א שאפילו שאחזו שמצת מכונה זה לכתחילה אבל אכלו יד בגלל שרצו מצה שזה ודאי עשוי לשמה ולכן את הקנידלך שזה מבושל ובין כה זה לא ראוי לקיום הנ"ל אכלו ממצת מכונה

והנה מבואר בגמ' בפסחים שריב"ל אמר שביום הראשון לא ילושו בחלב אבל בשאר ימים ילושו בחלב והגמ' מבארת מצד לחם עוני ועיין אבני נזר סימן שע"ז שלמד שגם אם יש מצוה בשאר ימי הפסח אבל אין דין לחם עוני אמנם הוא חידוש שהרי בפסוק של שבעת ימים כתוב לחם עוני וכן בנימוקי יוסף בפסחים ל"ו מפורש שצריך לחם עוני ובאמת בחת"ס תמה מגמ' זו על השיטות שיש ענין לאכול מצה כל פסח דהינו שנקט שודאי צריך לחם עוני

ועיין ספר שערי המועדים שהביא מהגריש"א שראוי לאכול כזית ללא ליפתן כיון שמבואר בגמ' שאתי רשות ומבטל אכילת חובה אמנם בפשוטו כיון שכאן זה רק חומרא יש להקל א. דדעת רוב הראשונים שזה רק דין לכתחילה ב. יש דיעות שרק מרור שטעמו חזק ג. תוס' כתבו שזה רק אם אוכל כזית מצומצם שבזה מסתבר שיש משהו שהוא כבר לא נותן טעם ד. דבר שניתן לתבלין תוס' דיקו מהגמ' שזה לא מבטל