1 רשימות בגדרי טריפות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

א] בד' עולא דח' טריפות, וצ"ע דתדבר"י אמר י"ח טריפות, ובפשוטו לא אמר אלא כללי, אך מד' הרשב"א נ' לפרש בע"א, אמנם מד' הראשונים בכ"ד נ' דקי"ל כתדבר"י די"ח טריפות נאמרו, עי' כן בחוט המשולש הל' טריפות להרז"ה, וכן בס' האסופות סימן י', ועוד, ועי' גם בסימן צ"ח שמבו' דהכל תלוי בידיעת חכמים, ומ' שלא הי' על הכל הלמ"מ, וכ"נ מד' הרמב"ם, דאף אם עתה אומרים שראוי' שתחי', ע"פ התורה אשר יורוך וכו', ומ' דאין ע"ז הלכה למשה מסיני, ולא נאמרה ההלכה אלא על ח' מיני טריפות.

ועפי"ד הרשב"א ניחא קו' הר"ן במש"א בגמ' דמ"ט דמ"ד טריפה חי', וגם ניחא קו' האחרונים מ"ט הוצרכו לקרא דזאת החי', ועי' כו"פ שהוא לפרש דספק טריפה ששהתה י"ב חודש מותרת, וצ"ע דאם בזה"ז אי"ז כן, א"כ לא יתכן שנאמר דין בתורה שאינו קיים לעולם, ולפ"ד הרשב"א ניחא.

וצ"ע מאי איצטריך הלכה זו, ונ' דהוא ע"פ דינא דמסוכנת, ועי' רש"י דל"ז: שנתחדש בזה דאין האיסור משום קירוב מיתה, אלא משום החיסרון, ואף להמבו' בד' הראשונים בדנ"ח: דהאיסור הוא משום שאינה חי', וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"א סימן תקמ"ו (וכמש"נ להלן), מ"מ אי"ז אסור אא"כ איכא חיסרון בגופה.

ומצאתי כן בחי' חת"ס, ז"ל, לכאורה נראה דהל"מ בזה ללא תועלת כיון שלא פרט איזהו מקומן של הטרפות ומה נועיל בהודעת שמותן. ונלע"ד עפ"י מ"ש רמב"ם וכן הוא בש"ס לעיל ל"ז ע"א דמסוכנת בלי חסרון מותר ואפי' אין כמוהו חי' ויש בו חסרון דוקא הוא טרפה והשתא אתי' הל"מ לומר איזה חסרון שיהי' ואמר א' מאלו ח' לאפוקי חסרון שאינו יכול להמנות עם אלו כגון לקותא דרכיש אעפ"י שאין כמוהו חי' מ"מ אינו אלא מסוכנת ושרי'. ומיושב קו' ד"מ סי' כ"ט מ"ט מסר הל"מ דרוסה הא כתיבי בקרא ועי' ערול"נ כריתות שיישב היטב ע"פ המבו' בל' הרמב"ם דחלוק ל' הלכה למשה מסיני מל' נאמר למשה בסיני, עיי"ש, ולק"מ דלא מסר ח' טרפות להודיע אסורים אלא לומר כל שאינו בסוג אלו אינו אלא כמסוכנת ושרי', עכ"ל.

רש"י ושו"ת רשב"א דאיסור דרוסה משום שנוקב בני מעים, וצ"ע דא"כ הטריפה הוא בנקיבת בני מעים, ואמאי תני לה כטריפה בפנ"ע, וכמשה"ק התוס'.

והרי רש"י גופי' פירש, דכל מראות הפוסלות בריאה הוו כנקב, משום שסופו לינקב, וא"כ ה"ה בדרוסה.

ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרשב"א במשמה"ב דטריפה דניטל הכבד, הוא משום דניטלה המרה, וצ"ע דא"כ אמאי תני לה כטריפה בפנ"ע.

ועי' חי' הרי"מ שהעיר עוד, מד' רש"י בדנ"ו. דנשבר עצם בעוף המים, הוא משום ניקב הקרום.

ועיי"ש שכתב, דרק מראות דריאה לא תני במתניתין, משום דאיכא ריעותא בריאה עצמה, ומשא"כ בהני גווני, דליכא ריעותא באברים הללו שסופן לינקב.

ונ' בביאורו ע"פ הנ"ל, דהנה כתב התבו"ש דבנכנס מחט דסופו לנקוב ל"ה טריפה, והיינו משום דאכתי ליכא ריעותא בגופה, ועפי"ז יל"פ, דהגם דסופו לינקב, מ"מ הויא כמסוכנת, ורק אם איכא א' מח' מיני טריפות בגופה הוא דמיפסלא.

והנה אמנם במראות הפוסלות בריאה, מהני הא דסופו לינקב לחשבה כנקובה, ובאמת לדעת הרמב"ם הוא משום דחשיבא השתא כנקובה, וכמדומה שבד' הרמב"ם לא מצינו גוונא דהוי טריפה משום סופו, ובכל גווני דהוי טריפה, הוא רק משום דכבר עתה איכא מכה מח' מיני טריפות, ודו"ק, והיינו משום דהתם איכא ריעותא בריאה גופה, וריאה שיש בה מראות חשיבא כריאה נקובה, אך בדרוסה דליכא ריעותא בבני מעים גופייהו, וכמו שפירש"י שסופה לשרוף עד שיבא לבני מעים, ל"ה טריפה אלא משום שנתחדש מכה דדרוסה, דכל שסופה למות מחמת מכה זו הויא טריפה.

והנה אמנם זה ניחא טפי לדעת רש"י דאיסורא דסירכא הוא משום שהי' בה נקב, דלד' התוס' דאיסורא דסירכא הוא משום שסופה לינקב, והרי אכתי לי"ב ריעותא כלל, הרי מבו' דגם ע"ז מהני הא דאזלי' בתר סופו, וי"ל דמה"ט הוכיחו התוס' דדרוסה אי"ז משום שסופו לנקוב, אך באמת י"ל דגם בסירכא, כיון שריאה שיש בה סירכא אינה ראוי' להתקיים, חשיבא כנקובה, ול"ד לדרוסה שבבני מעים עצמן ליכא שנוי כלל, ועי' היטב בל' הרמב"ן לקמן דמ"ו: והובא במשמה"ב לד:.

ועד"ז הוא בניטל הכבד, שהרי המרה לא ניטלה ולי"ב ריעותא בגופה כלל, וע"כ ל"ה טריפה אלא משום ניטל הכבד, וזהו דתני לה בטריפה באפי נפשה.

וז"ל הרשב"א ח"א סימן תקמ"ו, שאלת עוד מי שאוחז בידו עוף לשחוט והסכין נטוי על צוארו. ובא חתול ודרס בגוף העוף ומיד שסלק צפרניו שחט, מאי מי אמרינן כיון ששחטו מיד לא הספיק הארס לעבור ולנקוב וכשר, או דילמא אמרי' מיד שהטיל הארס עובר ונוקב, תשובה מה זו שאלה, כל שהטיל הארס במקום העשוי לנקוב ולעבור הרי זו דרוסה ואסורה, וכל שהאדים בשר כנגד בני מעים אנו דנין אותה כאלו נקב בני מעים על העתיד לעשות, וכלל הטרפות כן הן שאינן מתות מיד אלא שאין טרפה חי' ועל העתיד אנו אוסרין כאלו כבר מתה, ואף עוף זה אם תניחנו ימות ואינו חי ואין לו תקנה, עכ"ל.

והרי דמדמה הרשב"א דרוסה דסופו לנקוב בני מעים, לכל טריפה שאסורה משום שסופה למות, ואנו דנים אותה כאילו מתה, ומבו' בד' הרשב"א דעיקר איסורא דטריפה הוא משום דסופה למות, וזה כמש"כ הרשב"א בחי' דנ"ח. בהיתר העובר, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הרשב"א בסימן צ"ח דיותרת חי', וכן דנולדה טריפה ה"ה חי', דמזה נ' דאין עיקר איסורא דטריפה משום שהיא נוטה למות, ואם כל הא דחשיבא כטריפה ולא חשיבא כמסוכנת, הוא משום שסופו לנקוב בני מעים, הרי דהי' מקום לומר דרק אחר שניקבו בני מעים אסורין, וא"א להוכיח לזה מכל טריפה שכבר חסרה היא, ובע"כ מד' הרשב"א דגם בדרוסה, הא דלא חשיבא כמסוכנת, הוא משום הדריסה עצמה, שהיא אחת מח' טריפות שנאמרו למשה בסיני, ואך דהא דסופו למות הוא משום דסופו לנקוב בני מעים, וע"כ דמי לכל טריפה, שנידונת כמתה ע"ש סופה, וז"ב.

ובנובי"ק יו"ד סימן ה', הוכיח דניקב הגולגולת בעוף פסולו מצ"ע ולא משום שעי"ז ינקב הקרום של מוח, ממה שמנאו הרמב"ם בכלל שבורה, ולהנ"ל יל"ד בזה, ועי' נובי"ת סימן י"ח.

וז"ל הרמב"ם פ"ז משחיטה הט"ו, יש שם מראות שאם נשתנה מראה האבר לאותו המראה הרע ה"ה כנקוב, שאותו הבשר שנשתנו מראיו למראה זה כמת הוא חשוב, וכאילו הוא הבשר שנהפך עינו אינו מצוי, וכן הוא אומר ומחית בשר חי בשאת וביום הראות בו בשר חי מכלל ששאר הבשר שנשתנה אינו חי, עכ"ל, ועי' נובי"ק יו"ד סימן י', דמד' הרמב"ם מבו' דכבר עתה חשיב כנקוב, וכ"ה גם דעת הרא"ש, אך דעת הרשב"א דהוא משום דסופו לינקב, עכ"ד, ויש להוסיף שכ"ה מבו' מד' רש"י בדמ"ג. ותוס' דמ"ב., ונ' מד' הרמב"ם, דאלמלי דהוה חשבינן לבשר שנשתנה כמת, ל"ה זה טריפה, הגם דאינה חי', והיינו משום דאי"ז א' מח' מיני טריפות שנאמרו למשה בסיני, והויא כמסוכנת, ורק משום דהבשר שנשתנה חשיב כמת, הוא דחשבינן לי' כנקוב, והוי מכלל ח' טריפות.

וזה נ' במה שדנו הראשונים בדין מרה, אם מצינו ללמוד מאותן בע"ח שאין להן מרה, ונ' דלאו היינו דמשו"ז גם שאר בע"ח מתקיימים בלא מרה, שהרי הראשונים כתבו דאם בניקב הויא טריפה כ"ש בניטל, וגם לפ"מ שדנו להכשיר מכח ה"ט, הרי בשאר אברים אמרינן דגם בניטל הוי טריפה, ובע"כ מכוון ד' הראשונים, דכיון דיש בע"ח שאין להם מרה, ע"כ כל שאין לה מרה, לא חשיבא כחסירה, וע"כ אף שאינה חי', מ"מ לי"ב איסור טריפה.

ועד"ז נ' גם בטעם ראב"ן רנ"ד, וראבי"ה אלף פ"ט, ושו"ת ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת א', ואו"ה לרבינו ירוחם סימן ע"ז, ותוס' תלמידי ר"פ שהביא הרא"ש בכלל כ' סימן כ"ז, דניטלה המרה ל"ה טריפה משום דאי"ז אבר, והרא"ש תמה עליהם דטריפה לא תליא באבר, והרי ניקבה המרה הויא טריפה, אף שאי"ז אבר, ונ' בדעתם, דהטריפה דנטולה לא נאמרה אלא באבר, וכל שאי"ז אבר, הרי דהגם שאינה חי', מ"מ אינה טריפה, ואם כונתם דאינה מתה, מה תליא זה במה שאינה אבר, הרי גם אם הויא אבר יתכן שאינה מתה, וגם אם אינה אבר יתכן שמתה היא.

ויש להוסיף, דבד' הרא"ש מבו' דרבותא היא דאותם בע"ח שאין להן מרה, ל"ה טריפה, וצ"ע מאי ס"ד שיהיו טריפה, הרי ודאי חיים הם י"ב חודש, ובע"כ דס"ד דמ"מ הוו בכלל חסירה, וכל שחסירה היא הויא טריפה, אף אם היא ראוי' לחיות, וכמבו' בד' הרשב"א בחסירה מתחילתה, וע"כ הוצרך לפרש דכיון שדרכן בכך, לא חשיבי כחסירה, וז"ב.

ועי' כן בצ"פ פ"ה משחיטה ה"א, דכל דהוי טריפה בעוף א' הוי טריפה בכל העופות, אף ששאר העופות חיים, ורק בדרוסה חלוקים הם, משום דלא חשיב דרוסה רק אם עייל לחלל, ובשאר עופות לא עייל לחלל, וע"כ אין ע"ז שם דרוסה.

ובקו' הרמב"ן ע"ד התוס' דאם חיסרון הגולגולת משום נקיבת הקרום, מ"ט חשיב שאין כמותה חי', הנה אי נימא דהטריפה היא משום החיסרון, ניחא שפיר הא דחשיב שאין כמותה חי', ומד' הרמב"ן נ' דמפרש דהא דהויא טריפה הוא משום שכבר התחיל הקרום לינקב, ועי' כן בנובי"ק יו"ד סימן ה' לגבי ניקב הגולגולת בעוף, וזהו שהק' דא"כ מ"ט הוי זה חיסרון לגבי טומאה, אך לד' התוס גופי' דנראה דכל היכא דסופו לינקב הא דהויא טריפה הוא משום דחשיבא כנקובה, קשיא קו' הרמב"ן גם אי נימא דהא דסוף הקרום לינקב, הוא דמכח דהגוגלגולת חסירה ינקב הקרום לבסוף.

ובזה נ' לבאר ד' מהרש"ל שכתב דמהני שהיית י"ב חודש, ולכאו' אם הוי טריפה עתה, דחשיב שמכה זו ממיתה, א"כ מה לי שבבהמה זו אי"ז כן, הרי הוי זה ככל טריפה ודאית דל"מ לה שהיית י"ב חודש, ורחוק לומר שדעת מהרש"ל דלא חשיב טריפה אלא ע"ש סופו, שהרי כתב דסגי לה בשהיית י"ב חודש, אך יל"פ ע"פ הנ"ל, דבבהמה שהקרום חזק, לא אירע לקותא בקרום כלל.

ומקור לזה נ', דאטו נימא לגבי מראות בריאה נימא דאי משכח"ל שכבר נראו המראות בריאה, תו יועיל שהיית י"ב חודש, ולמש"נ ניחא, דכל ד' מהרש"ל הם רק בנחסרה הגולגולת, וכמש"נ.

ויש להוסיף ביאור במש"נ, דהא דל"ה טריפה אלא בא' מח' מיני טריפות, היינו דרק היכא דא' ממכות אלו היא הממיתה, הוא דהוי טריפה, ולמשל, במש"כ הרמב"ם דנטולה מתחילת ברייתה ל"ה נטולה, וחסירה הויא חסירה אף מתחילת ברייתה, הרי שבאותן שמיתתן הוא מכח שניטלו אח"כ, הוו בכלל טריפה דנטולה, ואותן שמיתתן הוא מכח שחסר אבר זה, הוו בכלל טריפה דחסירה.

וזהו מש"כ רש"י דבלקותא דרכיש, אין לומר דהויא בכלל נקובה, שהרי אף אם היא נקובה ה"ה כשרה, ונ' דהיינו, דאף דבלקותא היא מתה, אך כיון שבנקובה אינה מתה, הרי נמצא דאין טריפותה של כליא שלקתה משום הנקב, אלא משום טעם אחר, וע"כ א"א לחשבה כטריפה מדין נקובה.

ומה"ט אין לומר כמו שיש שפירשו, דהא דבחסר לחי העליון מתחילתו ל"ה טריפה לדעת הרמב"ם, הוא משום שאי"ז טריפה אלא משום נטולה, ולא חשיב נטולה אלא בשניטל אח"כ, ולהנ"ל אי"ז כן, שהרי אדרבה אם חיסרון הלחי העליון גורם המיתה, הי' בדין שיהא זה בכלל טריפה דחסירה, ול"ש לכללו בכלל נטולה, כיון שאין הנטילה גורמת המיתה, אלא חיסרון הלחי גורם המיתה, והרי נתבאר מד' הרמב"ם שלא נאמרו כל הטריפות בההלכה, וא"כ מהיכ"ת נחשוב טריפה דניטל הלחי בכלל נטולה ולא נחשוב אותו בכלל חסירה.

ועפי"ז נראה, דכל היכא דהוי טריפה משום סופו, ל"ש לומר דתרתי איתנייהו בה, דממ"נ אי חשבת דחשיב כבר כניקב האבר השני, א"כ נמצא דהמכה הממיתה היא הנקב באבר השני, ול"ה טריפה אלא מכח זה, ואי חשבת דעדין לא ניקב האבר השני, הויא טריפה מכח המכה הקיימת עתה.

ובאמת י"ל בדעת התוס', דס"ל דכל דהטריפה הוי משום שבסופו ינקב אבר אחר, ל"ש לומר דחשיב טריפה משום המכה דאית בה עתה, שהרי מכה זו אינה מכה הממיתה, שהרי לא תמות אלא ע"י שיהא בה מכה אחרת, וכיון דמהות טריפה היא מכה שהיא עצמה ממיתה, הרי דכל שהיא גורמת למכה אחרת, לא חשיבא מכה זו כמכה הממיתה, ומשא"כ בההיא דניטל הלחי העליון, הגם שאינה מתה אלא מכח שיתקרר הריאה וכו', מ"מ כיון שקירור הריאה אי"ז מכה, שפיר חשבינן דהמכה דניטל הלחי היא המכה הממיתה, ודו"ק.

ועי' עוד בתשובת חכמי לוניל להרמב"ם בדין ניטל לחי העליון, ז"ל, סוף דבר אין אנחנו יודעין איך יאסר אם נטלו הלחיים העליונים עם חוטמו לדברינו שאנו מתירין מסוכנת וכו', עכ"ל, והשיב הרמב"ם, ז"ל, אבל לחי העליון וכו', אם ינטל לחי העליון אבד הכל ונמצא פי הקנה מגולה לאויר ומיד תכנס בו הרוח בכל נשימה ונשימה כמו שתכנס לתוך פה האשישה והסילון וכיוצא תקרר הריאה והלב ותמות הבהמה ואין לך מי שאין כמוה חי' יותר מזו וכו', וזה שאמרתם שאם תהי' זו טרפה האיך נתיר מסוכנת לא ידענו מי תלה זו בזו ולא מאי זה צד באה קושי' זו עד שנהי' צריך לפרק, עכ"ל.

ואמנם בדעת חכמי לוניל נ' שדעתם, דכיון דאין מיתתה מחמת החיסרון עצמו, אלא דמחמת זה תקרר הריאה והלב ותמות הבהמה, אינה אלא כמסוכנת, שהרי אין מיתתה מחמת חיסרון, אך הרמב"ם ס"ל דחשיב כחיסרון משום שניטל הלחי העליון, וכמו שמנאה בכלל נטולה, דכל שחיסרון זה גורם למיתתה הויא טריפה, אף אם אין מיתתה מכח החיסרון עצמו, ועי' יד יהודה סימן ל"ג סק"ב.

וזה מקור למש"נ, דאיכא דוכתי דהוי טריפה משום סופו, דשם הטריפה הוא משום המכה דאיכא השתא, ואך דהא דהיא מתה ע"י מכה זו, הוא ע"ש סופו, וע"כ כה"ג לא חשיבא כמסוכנת.

בדעת מ"ד דפסוקת הגרגרת ברוב עביו, צ"ב הטעם בזה, שהרי לכאו' לענין הא דהפסיקה ממיתה, אין טעם שיהא תלוי ברוב עביו.

ועפמש"נ י"ל, דלעולם פסוקת הגרגרת אף בדליכא רוב ה"ז ממית, והי' מן הדין שיהא זה טריפה, ואך דכיון דטריפותה הוא משום "פסוקה", הרי דלא חשיב פסוקה רק בשנפסק הרוב, דרובו ככולו, ובזה הוא דס"ל דסגי ברוב עביו, לחשוב ככולו פסוק.

ועד"ז ראיתי לפרש למש"א לעיל דרוב הנראה לעינים אסרה תורה, ופריך עלה דמ"ש משחיטה, וצ"ע, שהרי לגבי טריפה בע"כ דהא דבעי' רוב הנראה לעינים הוא משום דבלא זה עדין היא ראוי' לחיות, וא"כ מאי פריך עלה משחיטה, ולהנ"ל ניחא.

אך יש לפקפק בזה, דהגם דכה"ג א"א לבא מדינא דפסוקה, אך מ"ט לא נבא מדינא דנקובה, ושמא י"ל דנקובה הוא רק היכא דנקב כ"ש ממיתה, אך היכא דלא סגי בנקב כ"ש, לי"ב לדינא דנקובה, וצ"ע אם זה מתישב עם טחול דבעי' שלא ישתייר בו עובי דינר זהב, אך נ' דל"ד, דהתם שיעור הנקב הוא בכ"ש, ואך דבעי' שלא ישתייר בטחול עובי דינר זהב, וכל שלא נשתייר בו עובי דינר זהב, הוי הנקב המטריף בכ"ש, ומשא"כ הכא, ודו"ק.

יד יהודה סימן נ"ז בפיה"ק סק"ג כתב לישב קו' התוס', דכיון דזהו עיקר טריפות האמור בתורה, ע"כ תני לה, אך אי"ז מיישב לשאר מילי.

ועיי"ש שכתב דהוצרך רש"י לזה, שהרי אם נשכו נחש מנחשים השרפים מותר משום טריפה, הגם דג"כ סופה למות ע"י ארס זה, מ"מ כיון שאינו חסר ממנה דבר אינה טריפה, עכ"ד, וזה דלא כמש"נ, דגם לדעת רש"י המכה המטריפה היא מכת הדריסה, ול"מ לזה הא דאזלינן ע"ש סופו.

יל"ע לדעת הרמב"ם, אם דין סירכא הוא משום סופו לינקב, כמש"כ הר"ן בדעתו, ולפ"ז אי"ז כמש"נ לעיל דלדעת הרמב"ם ליכא לדינא דאזלינן בתר סופו, ולדעתו הא דמראות פוסלות בריאה הוא משום דחשיבא עתה כנקובה, וכמש"כ הנוב"י בדעתו.