יד - כליו של מוכר ברשות לוקח
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / המוכר את הספינה / שיעורים

**סימן יד**

**בדין כליו של מוכר ברשות לוקח**

**א**

א] **ב"ב פ"ה ב'**, בעא מיני' רב ששת מרב הונא, כליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח או לא קנה לוקח וכו'.

ולקמן בסוגיין אמרו דאם כליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, בע"כ דבכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, - ודעת רוב קמאי דמכוון הגמ' הוא דתליא זב"ז, דאם בתר כלי אזלינן, הרי דבכליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח, ובכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, ואם בתר רשות אזלינן, הרי דבכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, ובכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, ודעת הרי"ף והרמב"ם כמש"כ הרמב"ן במלחמות ועוד מקמאי דמכוון הגמ' הוא דאם בכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, דבתר רשות אזלינן לגמרי, בע"כ דבכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, אך שפיר י"ל דבתרוייהו לא קנה לוקח.

ב] **והנה** כתב הרמב"ם בפ"א מזכי' ה"ד, ז"ל, הפורס מצודה בשדה חבירו וצד בה חי' או עוף וכו', ואם הי' עומד בעל השדה בתוך שדהו ואמר זכתה לי שדי קנה בעל השדה, ואין לבעל המצודה כלום, עכ"ל, ובטעם הא דאין לבעל המצודה כלום, כתב המ"מ שם, ז"ל, ברשות חבירו ודאי כליו של אדם ברשות חבירו לא קנה, וק"ו הוא מכליו של לוקח ברשות מוכר שאע"פ שיש שם דעת אחרת מקנה דלא קנה, אלא ודאי בפורס שלא ברשות אפי' יש למצודה תוך קנה בעל הקרקע, עכ"ל.

**והלח"מ** שם הק' דמ"ט קנה בעל הקרקע, הרי כי היכי דקי"ל דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, ה"נ קי"ל דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, וא"כ כיון שכתב המ"מ דכיון דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, ק"ו דהכא דליכא דעת אחרת מקנה אינו קונה, ה"נ נימא דכיון דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, ק"ו דהכא דליכא דעת אחרת מקנה לא יקנה.

ג] **ובקצוה"ח** סימן רע"ג סק"ה כתב לישב, דכליו לא מיקרי אלא היכא שיש לו רשות להניח שם כליו, דמה"ט פשיטא לן דכליו של אדם אינו קונה לו ברה"ר, והא דמיבע"ל בכליו של מוכר ברשות לוקח, הוא משום דהמוכר מכניס כליו ללוקח ברשות לוקח, ובזה מיבע"ל אם הכלי בטל לגבי הרשות, וע"כ הכא שפרס מצודה שלא ברשות בעל השדה, לא מיקרי כליו להפסקה כלל וקונה בעל השדה, עכ"ד, ועי' גם במחנ"א דיני חצר סו"ס י' שצידד כן, דבכה"ג דאין לו רשות להניח כליו שם, פשיטא דקונה בעל הרשות, עיי"ש.

**אמנם** הנה בד' הלח"מ מבו' דפשיטא לי', דהא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, הוא אף כשאין לו רשות להניח שם כליו, וכן נקט הנתיה"מ בסימן ר' סק"ח, ועי' גם בדבריו בסימן רע"ג סוסק"ג מש"כ בדין זה, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

**ב**

ד] **והנה** המחנ"א בדיני חצר סימן י' כתב לישב ד' הרמב"ם, דהא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, היינו משום דהלוקח בא להוציא מרשות המוכר, וע"כ צריך שיוציאנו מרשות מוכר לגמרי, וכל שהוא עדיין בכליו של מוכר ולא יצאו מרשותו לגמרי, אינו קונה, וע"כ כ"ז הוא כשבא לזכות בדבר של בעל הכלי, אך כל שבא לזכות בדבר של הפקר, שפיר קונה בעל הרשות, עיי"ש בדבריו.

**אמנם** הנה הלח"מ שם כתב לדון לישב כן, והק' ע"ז ממש"כ המ"מ דהא דאין בעל המצודה קונה, הוא ק"ו מהא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, ולפי הנ"ל הרי יש לחלק, דאף דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, היינו רק כשהוא בא לזכות בדבר של בעל הרשות, אך כל שבא לזכות בדבר של הפקר, שפיר קונה בעל הכלי, ובע"כ מד' המ"מ דאין לחלק בזה, עיי"ש בדבריו.

ה] **ובעיקר** נידון זה בכליו של אחר ברשות לוקח אם קנה לוקח, כמדומה דיש ללמוד מד' הראשונים דהוא קונה, דהנה בפי' רשב"ם לעיל בסוגיין כתב לפרש להא דתניא דברשות נפקד לא קנה וכו', דלפ"מ דמפרשינן בסוגיין דמיירי בכלי המוכר בבית המוכר ובכלי הלוקח בבית הלוקח, ה"נ מיירי בכלי הנפקד בבית הנפקד, וע"כ אין הלוקח קונה בכליו של הנפקד, עכ"ד, וכ"כ התוס' בסוד"ה ד' מדות, דהא דתניא ד' מדות, היינו ד' מדות דכלים, מדת סרסור ומדת מוכר ומדת לוקח ומדת נפקד, וכ"כ רבינו יונה שם.

**והנה** הרי הא דמוקמינן לה בכלי המוכר בבית מוכר ובכלי הלוקח בבית לוקח, הוא להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח, והא דתנן דברשות מוכר לא קנה וכו', הוא רק בכליו של מוכר, וכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, והא דתנן דברשות לוקח וכו' קנה לוקח, הוא רק בכליו של לוקח, ותיקשי לפ"ז דאי נימא דברשות נפקד, איירי כשהוא בכליו של נפקד, א"כ מ"ט תניא דלא קנה וכו' עד שישכור את מקומו, ומה יועיל בזה שכירות מקום, הרי כיון דהו"ל בכליו של נפקד, הו"ל ככליו של מוכר ברשות לוקח דלא קנה, ועיי"ש בפני שלמה שעמד בזה.[[1]](#footnote-2)

**ונראה** דיש ללמוד מזה, דאף דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, מ"מ כליו של אחר ברשות לוקח קנה לוקח, וע"כ כל ששכר הלוקח את מקומו מן הנפקד, ה"ה קונה את הפירות, אף שהם בכליו של נפקד.

ו] **אמנם** בעיקר הדברים צ"ע, דכיון דמבו' בסוגיין דדין כליו של מוכר ברשות לוקח ודין כליו של לוקח ברשות מוכר תליין זב"ז, הרי לכאו' הדין נותן דכי היכי דהא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הוא אף ברשות אחר, כמבו' מהא דלא קנה ברה"ר, וה"נ בחצר שאינה של שניהם לא קנה, וכמש"כ רשב"ם לעיל בסוגיין, ה"נ הא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף בכליו של אחר, דכי היכי דאם הכלי בטל לגבי הרשות, אינו קונה אף ברשות של אחר, ה"נ אם הרשות בטילה לגבי הכלי, הדין נותן דאינו קונה אף כשהכלי של אחר.[[2]](#footnote-3)

**ג**

ז] **והנה** בביאור הנידון בדין כליו של מוכר ברשות לוקח כשאין להמוכר רשות להניחם שם, בפשוטו הי' נראה דדין זה תליא בפלוגתת הראשונים אם דין כליו של מוכר ברשות לוקח תלי בדין כליו של לוקח ברשות מוכר.

**והיינו**, דלדעת רוב קמאי דאם כליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה דאזלינן בתר הרשות, ה"נ בכליו של מוכר ברשות לוקח קנה, הרי לכאו' כיון דהא פשיטא לן דאין כליו קונה לו במקום שאין לו רשות להניחו כלל, ומה"ט אין כליו קונה לו ברה"ר, והרי דבכה"ג דאין לו רשות כלל להניח את הכלי ה"ה בטל לגבי הרשות, ממילא דבכליו של מוכר ברשות לוקח בכה"ג, קנה הלוקח.

**אך** לדעת הרי"ף והרמב"ם, דאף דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, מ"מ גם כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הרי מבו' דאף דבכליו של לוקח ברשות מוכר חשבינן דאין לו רשות להניחו, ומכח זה אין הכלי קונה לו, מ"מ גם בכליו של מוכר ברשות לוקח אין הלוקח קונה, והרי דהא דכלי המוכר מעכב על הלוקח, הוא אף כשאין לו רשות להניחו, ולפ"ז הדין נותן דאף אם אין למוכר רשות כלל להניחו, אין הלוקח קונה.

ח] **וזה** נראה בדעת הלח"מ, שנקט בפשיטות דהא דכליו של מוכר קונה ברשות לוקח לא קנה, הוא אף בפורס מצודה שלא ברשות, ונראה דהוא משום דדבריו קיימי בדעת הרמב"ם, דס"ל דאף דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, דחשבינן לי' כמקום שאין לו רשות, מ"מ כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, ולפ"ז מוכח דהא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף כשאין לו רשות להניחו, וכנ"ל.[[3]](#footnote-4)

**אמנם** הנה בד' הקצוה"ח מבו' שנקט דאף לדעת הרמב"ם כל הא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, הוא רק כשיש לו רשות להניחו, אך כל שאין לו רשות להניחו, קנה לוקח, - וצ"ע, שהרי לכאו' לדעת הרמב"ם דהא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הרי מוכח דהא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף כשאין להמוכר רשות להניחם שם, וכנ"ל.

**ד**

ט] **ונראה** בזה בפשיטות, דזה תליא במש"נ בסימן י"ג באורך בביאור הא דאין כליו קונה לו ברה"ר, אם הוא חד דינא עם הא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, עיי"ש, והיינו דהאמנם אי נימא דהא דאין כליו קונה לו ברה"ר והא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, חד דינא הוא, דאין כליו קונה לו במקום שאין לו רשות, ואף רשות מוכר חשיב כמקום שאין לו רשות, הרי ודאי דלדעת הרמב"ם דהא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, מוכח דהא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף כשאין לו רשות.

**אך** בד' הקצוה"ח מבו' דס"ל, דהא דאין כליו קונה לו ברה"ר והא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, ב' דינים הם, דהא דאינו קונה לו ברה"ר, הוא משום דאין לו רשות להניחו, ולא מיקרי כליו כלל, אך הא דאינו קונה לו ברשות מוכר אף דיש לו רשות מסוימת להניחו, הוא משום דהכלי בטל לגבי הרשות,[[4]](#footnote-5) - וע"כ שפיר ס"ל, דאף לדעת הרמב"ם דס"ל דהא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, מ"מ כ"ז הוא משום שיש להמוכר רשות להניחו, אך כל שאין להמוכר רשות להניחו ולא מיקרי כליו כלל, אין הכלי מעכב על בעל הרשות מלקנות.[[5]](#footnote-6)

ח] **אמנם** יש להעיר ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"א ממכירה ה"א, ז"ל, כליו של אדם כל מקום שיש לו רשות להניחו קנה לו וכו', לפיכך אין כליו של אדם קונה לו ברה"ר ולא ברשות המוכר, עכ"ל, ומשמע להדיא דהא דאין כליו קונה לו ברה"ר והא דאינו קונה לו ברשות המוכר, חד דינא הוא, דאין כליו קונה לו אלא במקום שיש לו רשות להניחו, וצ"ע בזה.

**ה**

יא] **ובזה** נראה לבאר גם לדין כליו של אחר ברשות לוקח, דהנה כבר נת' לעיל סק"ו להעיר בזה, דכיון דבגמ' תלינן דדין כליו של מוכר ברשות לוקח בדין כליו של לוקח ברשות מוכר, הרי דכיון דהך דינא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הוא אף ברשות אחר, ה"נ בדין דהך דינא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף בכליו של אחר.

**אמנם** באמת ד"ז תליא בנידון זה אם הא דכליו אינו קונה לו ברה"ר והא דכליו אינו קונה לו ברשות מוכר חד דינא הוא, או ב' דינים נינהו, וזה לפמש"נ בסימן י"ג סק"ד לתלות בזה לדין כליו של לוקח ברשות אחר בגונא דיש לו רשות כ"ד להניחו שם, דומיא דהרשות דיש להלוקח להניח כליו ברשות מוכר, אם הוא קונה לו, עיי"ש.

**ונראה** דבזה תליא דין כליו של אחר ברשות לוקח, דאי נימא דכליו של לוקח ברשות אחר אינו קונה אף כשיש לו רשות כ"ד להניחו שם, והרי דהך דינא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הוא אף ברשות אחר, לכאו' ה"נ בדין דכליו של אחר ברשות לוקח לא קנה לוקח, וכנ"ל.

**אך** אי נימא דכליו של לוקח ברשות אחר קונה לו כשיש לו רשות כ"ד להניחו שם, הרי נמצא דהך דינא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הוא דין מסוים ברשות מוכר, וברשות אחר ליכא להך דינא, וכל הא דאין כליו קונה לו שם, הוא רק כשאין לו רשות כלל להניחו, והוא דין בפנ"ע דאין כלי קונה במקום שאין לו רשות להניחו, וע"כ ה"נ הא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא רק בכליו של מוכר, אך כליו של אחר ברשות לוקח קנה.

יב] **אמנם** צ"ע לפ"ז בד' התוס' ורבינו יונה, שנת' לעיל סק"ה להוכיח מדבריהם דכליו של אחר ברשות לוקח קנה לוקח, ומאידך נת' בסימן י"ג סק"ח בדעתם דהך דינא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הוא אף ברשות אחר, וע"כ נקטו דלהצד דכליו של לוקח ברה"ר קנה, כ"ש דברשות מוכר קנה.

**ועד"ז** צ"ע גם בדעת הרמב"ם, למש"כ המחנ"א בדעתו דכליו של אחר ברשות לוקח קנה לוקח, וצ"ע דכבר נת' לעיל סק"ח דמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ד מזכי' ה"א היא דהא דכליו אינו קונה לו ברה"ר והא דכליו אינו קונה לו ברשות מוכר, חד דינא הוא, והרי דהך דינא דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, הוא אף ברשות אחר, - ולפ"ז הרי הדין נותן דגם הא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף בכליו של אחר.

**ו**

יג] **ונראה** די"ל בזה, דהנה בעיקר האיבעיא דכליו של לוקח ברשות מוכר, פי' רשב"ם, ז"ל, קנה לוקח, כאילו נתן לתוך רשותו של לוקח, או לא קנה, דרשות עיקר והכלי בטל לגבי הרשות, עכ"ל, וכ"כ עוד מקמאי.

**והנה** הרא"ש בסימן ט"ו כתב בתו"ד, דהצד דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה, הוא משום דהרשות בטל לגבי הכלי, וכ"כ הטור בסימן ר', וכ"נ גם בד' עוד מקמאי שכתבו דהצד דקנה הוא משום דהכלי עיקר.

**אמנם** הנה בד' הרשב"ם לא נזכר לזה דהרשות בטל לגבי הכלי, ומשמע מזה דהא פשיטא לן דאין הכלי עיקר טפי מן הרשות, ואין הרשות בטל לגבי הכלי, ומ"מ שפיר הוא קונה בכליו, דכדי לקנות בכליו ל"ב שיהא הכלי עיקר טפי מן הרשות, אלא אף אם כח שניהם שוה ה"ה קונה, וכל הצד דאינו קונה, הוא דשמא הרשות עיקר והכלי בטל לרשות.

יד] **ואמנם** תיקשי לפ"ז במה שאמרו בסוגיין דאם כליו של לוקח ברשות מוכר קנה, הרי דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, ולכאו' אי נימא דהא דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה, אי"ז משום דהרשות בטל לגבי הכלי, אלא אף דאין הרשות בטל כלל, מ"מ כיון דכח שניהם שוה ה"ה קונה, א"כ הרי הדין נותן דה"נ בכליו של מוכר ברשות לוקח קנה, דכ"ה דהכלי קונה לו אף כשכח הכלי והרשות שוה, ה"נ בדין שהרשות תקנה לו, אף כשכח הכלי והרשות שוה.

טו] **ונראה** דבאמת מה"ט כליו של אחר ברשות לוקח קנה, ול"ד להא דכליו של לוקח ברשות אחר לא קנה, דהא דכליו של לוקח ברשות אחר לא קנה, הוא משום דהכלי בטל לגבי הרשות, אך בכליו של אחר ברשות לוקח, כיון דהא פשיטא לן דאין הרשות בטל לגבי הכלי, ע"כ אף שהוא בכליו של אחר, מ"מ כיון דהוא גם ברשות הלוקח, שפיר קונה לו הרשות.

**והא** דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, אף דאין הרשות בטל לגבי הכלי, נראה הוא משום עיכוב המוכר, וכאשר כ"ה משמעות ל' הגמ' לגיר' רשב"ם ודעימי' דהצד דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, היינו משום דקנה מוכר, וע"כ כשבאו לפרש להצד דקנה הלוקח, קרינן לה דלא קנה מוכר, וכ"ה גם משמעות ל' הרשב"ם בד"ה פירקן, ז"ל, ואין כליו של מוכר מעכב עליו אלמא כלי לא חשיב רשותי' עכ"ל, והרי דהצד דלא יקנה, הוא משום דה"ז חשוב רשותו של המוכר, וע"כ ה"ז מעכב עליו.

טז] **ואמנם** לכאו' אי"ז מתישב, דאי נימא דבכליו של מוכר ברשות לוקח, אף דאין הרשות בטל לגבי הכלי, מ"מ כיון דאיכא תפיסת יד דהמוכר, אין הלוקח קונה, א"כ ה"נ הי' בדין דכליו של לוקח ברשות מוכר לא יקנה, אף אם אין הכלי בטל לגבי הרשות, ובד' רשב"ם וש"ר מבו' דכל הא דאינו קונה בכה"ג הוא רק משום דהכלי בטל לגבי הרשות.

יז] **ולמדנו** הישוב לזה מד' ר"ה גאון בספר המקח שער י"ג עמ' קצ"ז, ז"ל, אבל אם הוא בכליו של מוכר, אע"פ שקיבל עליו המוכר ל"ה כלום, שהרי יש שיור ביניהם כליו של מוכר שהחפץ מונח בו, עכ"ל, והנה מבו' להדיא מדבריו דדוקא כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, אך כליו של אחר ברשות לוקח קנה, - ומבו' בדבריו דגדר הדין בזה הוא דיש שיור ביניהם כליו של מוכר שהחפץ מונח בו, והיינו דלא מצינו לחשוב שכבר יצא החפץ מרשות מוכר ובא לרשות הלוקח, כיון דהכלי של מוכר מבדיל בין הרשות לחפץ, ועדיין לא הגיע החפץ לגמרי לרשות המוכר.

**ולפ"ז** נראה, דכ"ז הוא בכליו של מוכר ברשות לוקח, דלהצד דאין הכלי בטל לגבי הרשות, חשיב דעדיין לא הגיע החפץ לגמרי לרשות הלוקח, אך בכליו של לוקח ברשות מוכר, הרי דאף דאין הרשות בטל לכלי, מ"מ הרי החפץ הגיע לגמרי לכליו של הלוקח, ואין שיור ביניהם, וע"כ כל הא דמיבע"ל דאין הכלי קונה, הוא רק משום דהכלי בטל לגבי הרשות.

**ז**

יח] **אמנם** אכתי לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם, שכתב בפ"ד ממכירה ה"ב, ז"ל, כשם שאין כליו של לוקח קונה לו ברשות מוכר כך אין כליו של מוכר קונה ללוקח אע"פ שהוא ברשות הלוקח, עכ"ל, והרי דמדמה הרמב"ם הא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, להא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, וכיון דהא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הוא אף ברשות אחר, וכמשמעות ד' הרמב"ם שם ה"א, וכמש"נ לעיל סק"ח, הרי לכאו' ה"נ הא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף בכליו של אחר.

יט] **אמנם** הנה באמת עיקר ד' הרמב"ם שם צ"ב, דמאי תלי להא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה בהא דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה, והרי בגמ' אמרו להיפך, דאם כליו של מוכר קנה, הרי דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, ואף דהרמב"ם ס"ל כמש"כ הרמב"ן די"ל דבתרוייהו לא קנה, מ"מ מאי מדמי הרמב"ם זל"ז,[[6]](#footnote-7) וביותר יש להעיר במש"כ הרמב"ם דכך אין כליו של מוכר קונה לו אע"פ שהוא ברשות לוקח, ומשמע דהצד דכליו של מוכר ברשות לוקח קנה, הוא דהכליו של המוכר קונה לו, וזה צ"ב.

**וצ"ל** בזה ונתעוררתי לזה מהגה' הגרמ"ש על הר"י מיגש, דהנה הב"י בסימן ר' כתב בדעת הרמב"ם דאף בכליו של מוכר ברשות לוקח אם אמר לו המוכר זיל קני, ה"ה קונה, והיינו משום דכל שאמר לו זיל קני ה"ה משאיל לו את כליו, ונת' בזה בסימן י"ג סקי"ב, - והנה לפ"ז נמצא, דבהך דינא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, נתחדש דלא אמרינן דאף בסתמא כיון שדעתו להקנות לו, ה"ה משאיל לו את כליו, אלא אינו משאיל לו את כליו, אלא כשאמר לו זיל קני.

**ונראה** דזהו מש"כ הרמב"ם דכשם שאין כליו של לוקח קונה לו ברשות מוכר, כך אין כליו של מוכר קונה ללוקח אע"פ שהוא ברשות הלוקח, דאין מכוון הרמב"ם לדמות עיקר דינא דכליו של מוכר ברשות לוקח לדינא דכליו של לוקח ברשות מוכר, דלעולם ב' דינים חלוקים הם, דהא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הוא אף ברשות אחר, והא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא רק בכליו של מוכר ולא בכליו של אחר, אלא מכוון הרמב"ם הוא דכשם שאין כליו של לוקח קונה לו ברשות מוכר, ולא אמרינן דכיון שדעת המוכר להקנות לו, ה"ה משאיל לו את מקומו, ורק אם אמר לו המוכר זיל קני ה"ה קונה, ה"נ אין כליו של מוכר קונה לו אע"פ שהוא ברשותו, ולא אמרינן דכיון שדעת המוכר להקנות לו ה"ה משאיל לו את הכלי, ויקנה לו הכלי.[[7]](#footnote-8)

1. ואין לומר דהא דתניא דעד שישכור את מקומו, יש בכלל זה גם שכירות הכלי, דאם אכן הוא שוכר את הכלי, ל"ה בעינן כלל שישכור את מקומו, לפ"מ דקיימינן השתא דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת בד' המחנ"א שם מבו' להדיא, דכל מש"כ לחלק בין כלי של מוכר לכלי של אחר, הוא רק לדעת הרמב"ם דס"ל דאף דקי"ל דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, דהכלי בטל לגבי הרשות, מ"מ גם בכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, ובזה הוא שכתב המחנ"א דכ"ז הוא בכליו של מוכר, אך לדעת ש"ר דהא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא משום דשמא הרשות בטילה לגבי הכלי, ודאי דאף בכלי של אחר ברשות לוקח לא קנה, עיי"ש, ולפ"ז ניחא.

   אך הנה בד' הרשב"ם ודעימי' מבו' דס"ל דאף להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה וכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, והיינו משום דהכלי עיקר, מ"מ בכליו של אחר ברשות לוקח קנה, וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובזה מתפרשים גם ד' המחנ"א דיני חצר סימן י', שעמד ע"ד הרמב"ם בפורס מצודה שלא ברשות דזכה בעל השדה, וכתב דהוא משום דלדעת הרמב"ם כל הא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, הוא רק בכליו של מוכר, אך בכליו של אחר ברשות לוקח קנה לוקח, ובסוף דבריו כתב דבגונא שהניח אחר כליו שלא ברשות בבית הלוקח, גם לדעת ש"ר אמרינן דבטל הכלי לגבי הרשות וקנה הלוקח, - וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך מתחילה לפרש בד' הרמב"ם דהא דזכה בעל השדה הוא משום דכליו של אחר ברשות לוקח קנה לוקח, ומ"ט לא פירש דהוא משום דאין לבעל המצודה רשות להניחו שם, - אמנם מתו"ד המחנ"א שם מבו' דהוא כמש"נ, דלדעת הרמב"ם דאף אם כליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, מ"מ גם כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, בע"כ דהא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף כשאין להמוכר רשות להניחם שם, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם הנה בד' הקצוה"ח שם מבו' דס"ל דס"ל דאין לחלק בין רשות מוכר לרשות אחר, ולפ"ז תיקשי דלפ"מ דקי"ל דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח משום דהכלי בטל לגבי הרשות, מהיכ"ת דאיכא דין נוסף בכליו של לוקח ברה"ר, דאין הכלי קונה במקום שאין רשות כלל להניחו, - ושמא ד"ז נלמד מהא דאין כליו קונה לו ברה"ר, אף להצד דכליו קונה לו ברשות מוכר, ובע"כ דאיכא דין בפנ"ע דאין כליו קונה לו במקום שאין לו רשות, ואף לפ"מ דקי"ל דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, לא הדרינן בן מהך מילתא דאיכא דין בפנ"ע דאין כלי קונה במקום שאין לו רשות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם באמת לדרך זו דדינא דכליו של לוקח ברה"ר ודינא דכליו של לוקח ברשות מוכר, ב' דינים חלוקים הם, הרי י"ל להיפך, דגם לדעת רוב קמאי דמדמינן דין כליו של מוכר ברשות לוקח לדין כליו של לוקח ברשות מוכר, מ"מ להצד דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא אף כשאין להמוכר רשות כלל להניחו, אף דבכה"ג פשיטא דאין בעל הכלי קונה, דאין כליו קונה לו במקום שאין לו רשות להניחו.

   והטעם בזה הוא, דכל הא דמדמינן דין כליו של מוכר ברשות לוקח לדין כליו של לוקח ברשות מוכר, כ"ז הוא לגבי הנידון אם הכלי בטל לגבי הרשות, אך הך דינא דאין כליו קונה לו במקום שאין לו רשות כלל, ל"מ אלא שלא יקנה בעל הכלי, אך ל"מ זה שיקנה בעל החצר בכה"ג, וכ"ה מבו' בד' הנתיה"מ בסימן ר' סק"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. וי"ל בזה, למש"כ הרמב"ן במלחמות בשלהי סוגיין בדעת הרי"ף, דהא דבתרוייהו לא קנה, הוא משום שהוא משוה כח קנייתו של כלי לקניתו של רשות, וכל אחד משניהם מעכב, ולא קנה עד שיהו כלי ורשות שוין ללוקח כלומר שלא יהיו של מוכר, עכ"ד, וזהו דמדמה הרמב"ם הא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה להא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, דהוא משום דשוה כח קנייתו של כלי לכח קנייתו של רשות, וע"כ בעינן שיהיו הכלי והרשות שוין ללוקח. [↑](#footnote-ref-7)
7. וניחא בזה מש"כ הר"ן בסוגיין בדעת הרמב"ם, דהא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, הוא מספק, וצ"ע דהיאך זה מתישב במש"כ הרמב"ם ד"כשם" שאין כליו של לוקח קונה לו ברשות מוכר כך אין כליו של מוכר קונה וכו' ברשות הלוקח, וכיון דהא דכליו של לוקח קונה ברשות מוכר הוא בודאי, משמע דאף הא דאין כליו של מוכר קונה ברשות לוקח הוא בודאי, ולמש"נ ניחא, דכל הא דמדמי הרמב"ם זל"ז הוא רק להא דלא אמרינן דבסתמא משאיל לו המוכר את המקום ואת הכלי. [↑](#footnote-ref-8)