בענין דברים שבלב אינם דברים
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / סוגיית דברים שבלב - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**בענין דברים שבלב אינם דברים**

א. כתב הר''ן בריש פסחים 'ותו דבגמ' אמרי' מבטלו בלבו ובודאי דלענין הפקר ממונו הפקר בלבו לא מהני דדברים שבלב אינם דברים' והריטב''א שם דף ז' א' כתב דלא מהני ביטול חמץ בלב משום דהפקר בלב לא מהני דדברים שבלב אינם דברים, כתב השער משפט דמבואר בר''ן דלא ס''ל כיסוד הרשב''א דכשאין מבטל ע''י לבו דברי פיו הויין דברים, דהרי כשמפקיר בלב אין מבטל מידי.

ב. הברכ''ש קידושין סי' א' סק''ג כתב דלא נח' ואף לפי הרשב''א לא מהני הפקר בלב, משום דלא מהני להחיל חלות במחשבה כמבואר בקידושין דף מ''א ב' מה לתרומה שכן ישנה במחשבה, ומבואר דגיטין וקידושין אינם חלים במחשבה, ובכלל זה כל החלויות דלא מהני במחשבה, ולכן אף לדעת הרשב''א הפקר בלב לא מהני, ולא אמר הרשב''א אלא דלא נאמר דברים שבלב אינם דברים כשאינו מבטל דברי פיו, אך אכתי אע''פ דהווין דברים אינו אלא מחשבה, ואין בכח מחשבה להחיל חלויות, וכתב הברכ''ש שזה גם כוונת הר''ן דאין דברים יכולים להחיל, וכוונת הר''ן לגמ' בדף מ''א ב' ולא לגמ' בדף נ' א' - ואפילו הכי מהני ידות, משום שיד נחשב דיבור, והדיבור מחיל, ואע''פ שהרשב''א הקשה דהו''ל דברים שבלב, ותי' דמהני לב היכא דאינו מבטל, אין כוונתו דבידות הלב מחיל, אלא אילו דברים שבלב לא הווין דברים, לא היה בכח הדיבור להחיל.

ג. והנה לא התבאר בדברי הברכ''ש אם בגיטין וקידושין ושאר חלויות לא מהני לב, אך במקום שיש מעשה די בכך, ורק בהפקר שאין מעשה צריך דיבור ולא מהני לב, או''ד דאף בגיטין וקידושין לא די במעשה קידושין בלא דיבור.

ד. והנה בביאור דברי הגמ' בקידושין מ''א ב' 'וניתו הנך ונגמרו מיניה משום דאיכא למפרך שכן ישנה במחשבה', נח' הראשונים הריטב''א 'אבל מחשבה ישנה בשתיהן ואינה בגירושין וקידושין, ואף על גב דקיימא לן היה מדבר עמה על עסקי גיטה וקדושיה ונתן לה ולא פירש דיו, התם כיון דמדבר עמה על עסקי גיטה וקידושיה כמאן דפריש דמי ולא חשיבא מחשבה' מבואר בריטב''א דאף בגיטין וקידושין יש דין שאינו חל במחשבה אע''פ שיש מעשה, וכן מבואר ברשב''א שם וז''ל והכא ה"פ ישנה במחשבה שאם נטל ולא קרא לה שם תרומתו תרומה' ומבואר דאע''פ שיש מעשה הפרשה חלוק מגו''ק וא''צ דיבור משא''כ בתרומה.

ה. המרדכי - קידושין סי' תקכ''א - והתשובות מימוניות - נשים סי' ד' - הביאו תש' מהר''מ שכתב 'אפילו לא דיבר עמה מתחילה כלל אם בשעה שנתן לה היה בלבו לשם קידושין וגם היא קבלתם לשם קידושין אף על גב דפריצות עבד דקדיש בלא שידוכין, קידושין מיהא הוו קידושין וצריכה גט' ומבואר בדבריו דא''צ כלל דיבור ודי במה שהיא והוא מבינים, והובא לדינא ברמ''א אה''ע סי' כ''ז, ולכא' המהר''מ פירש את דברי הגמ' דתרומה חלה במחשבה וא''צ מעשה, משא''כ גיטין וקידושין אין חלים אלא ע''י מעשה, אך דיבור א''צ.

ו. ובדברי הריטב''א מבואר דלא די במעשה, אך מבואר בדבריו שא''צ דווקא דיבור ומהני עסוקין באותו ענין משום דכמאן דפריש, ומבואר שאין דין לבטא בשפתים כמו בנדר, אלא יש דין שיהיה מפורש, ולכא' גם די במה שאומר לה בלחש וא''צ שעוד בני אדם ישמעו, וע''כ דא''צ שיהיה גלוי, ומאידך אינו דין שיאמר בפה ודי במה שגלוי לכל כמבואר בעסוקין באותו ענין, וכן ודאי מהני ברמז או בכתיבה, וע''כ צ''ל דצריך שיצא מגדר מחשבה, ויש ב' דרכים המוצאים ממחשבה, או ע''י דיבור או ע''י שגלוי לכל, וא''ת מאי שנא דיבור בלחש למעשה, הא אף ע''י המעשה יצא ממחשבתו, וצ''ל דכיון שאין ניכר איזה מעשה עושה, אין זה מוציא מכלל מחשבה, ורק דיבור מוציאתו מכלל מחשבה, אע''ג דאין ברור עי''ז שמקדש, ומהני גם ידות משום שיש לידות שם דיבור כמבואר ברא''ש בריש נדרים, אפילו הכי דיבור נחשב להוצאת מחשבתו החוצה, משא''כ מעשה, דדיבור הוא המחשבה בחוץ - עי' לשונו של ר' מאיר שמחה בסוגיין 'הוא משום דדיבור כל זמן שלא נגמר הסכמתו בתוך כ"ד, אינו רק כהתגלות המחשבה, ולא מונח עליה שם דיבור רק מחשבה מגולה עיין שם בראיות נכונות' -.

ז. בפשטות אין לזה שום שייכות לדין דברים שבלב אינם דברים, וכמוש''כ הברכ''ש, משום שלא כתוב בדברי הריטב''א דאינם דברים, אלא דבכדי להחיל חלות לא די במחשבה, וצריך שיהיה מפורש, אך אכתי יש שם מחשבה על מחשבתו, ונ''מ היכא שאינו מחיל חלות בזה אין דין דיבור, ובזה היה צריך להועיל מחשבתו, ורבא חידש דדברים שבלב אינם דברים כלל, ואפי' שם מחשבה אין בהם, דדברים שבלב אינם אפי' דברים שבלב, ולפי''ז בהפקר מודה הרשב''א דלא מהני בלב, ועי' נתה''מ סי' רס''ט סק''א דכתב דהמגביה מציאה לחבירו קנה חבירו וא''צ שיאמר שמגביה עבור חבירו, אע''פ דהוו דברים שבלב, משום שכתב הרשב''א דכל היכא דאינו סותר לדברים שבפה הויין דברים, ולכא' לדברי הברכ''ש אף כאן אע''פ שהווין דברים א''א להחיל במחשבה, ולהנ''ל מוכח שכן הדין אף היכא שיש מעשה.

ח. ולפי''ז בנדר בלב יש ג' חסרונות, האחד דברים שבלב, השני שנדר לא חל במחשבה, והשלישי שיש דין לבטא בשפתים, ולדברי המהר''מ אין אלא חיסרון דלבטא, ואין חסרון של דברים שבלב כשידוע לבעלי הדברים, ואין דין דיבור בכל החלויות, אלא לא מהני בלא מעשה, ובנדרים אין דין מעשה, ונמצא שלדברי הריטב''א בנדרים יש דין שאינו חל במחשבה, ואדרבא לא רק שלא חל במחשבה, אלא צריך גם לבטא בשפתים ולא די במפורש, משא''כ לדברי המהר''מ אין בשום מקום דין שיהיה מפורש, אלא יש דין ששבתרומה א''צ מעשה, ונדר בכלל זה, ורק שאר החלויות אינם חלים בלא מעשה.

ט. והנה גם גדר דברים שבלב ע''כ גדרו כנ''ל, דהרי בע''כ דברים שבלב אינם דברים אין הכוונה ללב ולא לפה, דהרי גם בלבו ובלב כל אדם אין כאן פה, וגם אין לומר שהגדר הוא נסתר ולא גלוי, דא''כ דיבור בלחש היה צריך להחשב דברים שבלב, ומפורש ברמב''ן בסוגיין דאין בדיבור בלחש חיסרון של דברים שבלב, וע''כ הגדר הנ''ל דדברים שבלב שלא יצאו מלבו ע''י דיבור או ע''י שגלוי לכל אינם דברים, אלא דברבא התחדש שאינם דברים כלל, ומהגמ' בקידושין לא למדנו אלא דא''א להחיל על ידם, אך בכל הדוגמאות שהובאו בקידושין דף נ' א' אינו בא להחיל, והיה צריך להועיל מחשבתו, וחידש רבא שאינם דברים כלל.

י. ולכא' אחר חידושו של רבא, אין מקור אלא לחידוש זה, ואין מקור שיש דין דיבור בכל החלויות, וכן אין שום נ''מ בזה, מכיון שכל היכא שאינו מפורש הוי נמי דברים שבלב, וא''כ י''ל שמקורו של רבא הוא מאתו מקור שאין גיטין וקידושין חלים במחשבה, אלא ששאלה הגמ' מנא ליה לרבא הא, אולי דברים שבלב נחשבים למחשבה, ורק התחדש שאין כח במחשבה להחיל, וחידש רבא שאין הגדר שאין כל במחשבה להחיל, אלא שדברים שבחב אינן דברים, ואינם נחשבים אפי' למחשבה, וא''כ למעשה רבא הוציא את דינו מהא דל''מ מחשבה, ונלמד מב' כתובים הבאים כא' ללמדינו שמלבד תרומה והקדש אין שום חלות חל במחשבה.

יא. ולכא' כך מפורש בדברי הקצוה''ח סי' י''ב דדן אם מועיל מחילה בלב וכתב 'ובעיני יפלא הדבר, דלא מצינו בשום מקום דמחשבה מועיל, ואפילו הפקר והקדש ונדר בכולהו בעינן דיבור ממש, לבד בקדשי מזבח מהני ביה מחשבה משום דכתיב קרא כל נדיב לב כדאיתא בפרק שבועות שתים' ואח''כ כתב 'שוב מצאתי במוהרי"ט ח"ב (חו"מ) סי' מ"ה עמד בחקירה של המחשבה דכמה סוגיות מורה דמהני דברים שבלבו וכמה סוגיות מורות דלא מהני דברים שבלב, ולזה העלה דהיכא דידוע לכל העולם מה שבלבו כגון שלש שנים דחזקה מחיל לא הוי דברים שבלב, אבל היכא דאינו ידוע לכל מחשבתו הו"ל דברים שבלב ולא מהני וע"ש והוא אמיתי. וכן כתב במרדכי (כתובות סי' רנ"ד) גבי נדרי אונסין דמחשב בלבו היום (נדרים כח, א) ולא הוי דברים שבלב לפי שידוע בלב כל אדם שזה מחמת אונס הוא נודר ובלבו היום וע"ש. והיינו נמי טעמא דשהתה כ"ה שנים דמחלה מדלא תבעה, דהוא נמי ידוע מחשבתה לכל העולם ולא הוי דברים שבלב כיון דידוע בלב כל אדם' והמהרי''ט הביא את הסוגיא בקידושין דף נ' א', והקצוה''ח דימהו לסוגיא בשבועות שהקדש חל במחשבה.

יב. וכך לכא' מוכח בדברי הריטב''א והר''ן הנ''ל בפסחים, דכתבו דלא מהני הפקר בלב משום דדברים שבלב אינם דברים, וצ''ב מדוע לא כתב הריטב''א דלא מהני מחשבה כמבואר בקידושין מ''א ב' וכדביאר הריטב''א שם, וכן, בר''ן בקידושין דף כ''ב ב' לכא' מבואר כדברי הרשב''א והריטב''א ולא כהמהר''מ ולא מהני אא''כ עסוקין דהוי כמפרש, והתבאר דהברכ''ש כתב דאין כוונת הר''ן לדברים שבלב שבקידושין דף נ' א' אלא כונתו לדין המבואר בקידושין דף מ''א ב' דאינו מועיל במחשבה, ויש לעיין מלשון הר''ן שכתב אינם דברים, ולא כתב דלא מהני בלב, ולהנ''ל מתיישב היטב, דאה''נ אילולי דברי רבא היה כתוב בגמ' בקידושין שיש דין דיבור בכל החלויות, אך אחרי דברי רבא אין כתוב שיש דין דיבור, אלא שדברים שבלב אינם דברים, וכמבואר בדברי הקצוה''ח, ולכן כתבו הריטב''א והר''ן דלא חל משום דברים שבלב, ולא כתבו משום דלא מהני במחשבה, ולא משום דפירש את הגמ' בקידושין מ''א ב' כהמהר''מ, אלא משום שאחרי דברי רבא אין אלא דין דברים שבלב אינם דברים, ורק תרומה חלה במחשבה ואין בו חיסרון דברים שבלב אינם דברים.

יג. גם בדברי הרא''ש בשו''ת כלל י''ג - הובא בטור סי' רי''ב - נראה קצת כן דכתב 'אם קנאו על דעת שיעשה הקדש ולא הוציא בפיו כלום הוי דברים שבלב, ואמר בפרק שלישי דשבועות (כ"ו:) אמר שמואל גמר בלבו צריך להוציא בשפתיו ... והאידנא כל הקדש שלנו חולין הוא שאין עתה הקדש לבדק הבית ואינו אלא צדקה הילכך צריך להוציא בשפתיו' ונראה קצת שדימה דברים שבלב לא דלא חל במחשבה, אא''כ נימא דמש''כ דברים שבלב אין כוונתו לדין דברים שבלב אינם דברים.

יד. ולפי''ז יתיישב מדוע לא הוזכר בשום מקום שיש דין בגיטין וקידושין עוד דין מלבד המעשה, ולהנ''ל הוזכר בדין דברים שבלב אינם דברים, וכמוש''כ הקצוה''ח שלכן יש דין דיבור בכדי שלא יחשב דברים שבלב, ולדברי המהר''מ אין כלל דין דיבור, וכשדעת שניהם לקידושין מקודשת, ולא ס''ל כלל דיש דין דיבור בקידושין, וכוונת הגמ' בדף מ''א ב' שאין חל אלא ע''י מעשה, אך לא שיש דין דיבור, ועוד ס''ל למהר''מ שדין דברים שבלב אינן שייך כששניהם מבינים וכנ''ל, וא''כ נח' המהר''מ והריטב''א בתרתי, נח' בביאור הגמ' בקידושין וכנ''ל, ונח' בגדר דברים שבלב וכלדהלן אות י''ז.

טו. ולכא' כל זה נכון רק לדברי הריטב''א דס''ל כהרמב''ן דבידות אין חיסרון של דברים שבלב משום שיש שנחשב דיבור, ומבואר דכשיש דיבור אינו דברים שבלב, וע''כ משום שיצא מהלב, דהרי א''א לומר דדברים שבלב הוא כשהוא בלב ולא בפה, מהא דמהני דברים שבלבו ובלב כל אדם, וא''כ הגדר בדברים שבלב, והגדר בהא דגו''ק אין חלים במחשבה גדרם שוה, אלא דאילולי דברי רבא היה מחשבה מועלת לבטל, ורק להחיל יש דין דלא מהני מחשבה, וחידש רבא שאינם דברים כלל, אך ברשב''א נראה שדברים שבלב הוא מה שנסתר ואינו גלוי, ולא ס''ל מתי' הראשונים על ידות, וכן נראה מתי' הרשב''א דרק לבטל לא מהני דברים שבלב, ונראה שחי' הרשב''א שדברים שבלב הויין דברים, והוי מחשבה, אלא שלא מהני מחשבה לבטל, וחידש רבא דלא מהני אף לבטל מעשה, וא''כ אין שום שייכות בין דברים שבלב, להא דלא חל במחשבה, ואף לס''ד ברשב''א דלא מהני להחיל, נראה ברשב''א כנ''ל שהגדר בדברים שבלב הוא שנסתר, ואף אם יאמר בלחש ישאר נסתר ולכן ידות אינו מוציא מכלל דברים שבלב, ולכן לא הזכיר הרשב''א את תי' הרמב''ן בעובדא דר''ע דהכוונה דביטל בלחש, והדין שלא חל במחשבה הוא ודאי רק במחשבה אך בלחש ודאי יועיל, וע''כ הגדר במחשבה הוא שלא יצא מלבו, והגדר בדברים שבלב הוא שהוא נסתר, וא''כ אין שייכות בין ב' הדברים.

טז. ואולי יתבאר לפי''ז מדוע לא הזכירו הראשונים את קושיית הרשב''א מתרומה והקדש, הרי מאחר שהריטב''א והר''ן לא ס''ל כתי' הרשב''א היה להם ליישב את קושיית הרשב''א מתרומה והקדש, ולא טרחו אפי' להזכיר את הקושיא, ועל פי דברי הקצוה''ח יתיישב היטב, דהרשב''א שסבר שאין קשר בין דברים שבלב להא דחל במחשבה, ס''ל דב' כתובים רק מלמדים שלא מועיל מחשבה, אך אינם מלמדים שמהני דברים שבלב, או משום שא''א לומר שמלמדים ב' דברים, די''ל שהוצרכה התורה לכתוב ב' מקומות כדי שלא נלמד מיניה, ואי ראיה שאין ללמוד את ב' הדברים, אלא הוצרכה התורה לכתוב שלא נלמד שמהני מחשבה, או דס''ל לרשב''א דדברים שבלב אילו אינם דברים כלל אין מסתבר שהתורה ריבתה שיש מקומות דהויין דברים, ויותר מסתבר ללמוד מיניה דהווין דברים, אך לדעת הרמב''ן והרטב''א והר''ן שגדרם שוה, ורבא רק פירש אחרת את הילפותא מתרומה והקדש, ואין ב' דינים, פשוט שאין מקום לשאול מתרומה והקדש, דאדרבא משם נלמד הדין כמבואר בקצוה''ח, ולפי''ז נמי ניחא מאד מקורו של רבא, דהרי אין דברי רבא סברא כמבואר בגמ' דהקשו מנא ליה לרבא הא, וע''כ הוא גזה''כ, ולמדו רבא מתרומה והקדש.

יז. הברכ''ש כתב דהר''ן והרשב''א לא נח' ואף לפי הרשב''א לא מהני הפקר בלב, משום שאין חל במחשבה, ואף הר''ן לא התכווין לדין דברים שבלב אלא לדין המבואר בדף מ''א ב', ולעולם אף לדעת הר''ן אין חיסרון של דברים שבלב כשאינו מבטל מה שעשה בפיו, ולהנ''ל אה''נ דאף להרשב''א ל''מ הפקר בלב, משום של''מ במחשבה, אך לר''ן אין עוד דין אלא רק דין של דברים שבלב, וא''כ מוכח בדברי הר''ן שאף כשאינו בא לבטל דברים שבלב אינם דברים כמוש''כ השער משפט, ואולי אף השער משפט מודה שמבואר בקידושין דף מ''א ב' שיש דין דיבור, אלא שלאחר דברי רבא אין מקור אלא רק לדין דברים שבלב אינם דברים, ופשוט שאם זה כוונת הגמ' בדף מ''א ב' - וכמוש''כ הקצוה''ח וכנ''ל - יהיה כתוב בגמ' שאף כשאינו מבטל דברי פיו דברים שבלב אינם דברים, משא''כ לדברי הרשב''א אין כלל קשר בין ב' הסוגיות מב' טעמים, האחד שכשאינו מבטל דברי פיו אין דברים שבלב אינם דברים, וגם הגדר שם אינו כהגדר של דברים שבלב וכנ''ל.

יח. הובא לעיל דברי המהר''מ ובדבריו מבואר שנח' על הריטב''א בתרתי, ראשית ס''ל דאין דין שגו''ק אינם חלים במחשבה, אלא רק שצריך מעשה, ועוד שאין חיסרון של דברים שבלב כשאינו בא לבטל כדברי הרשב''א וז''ל המהר''מ 'ואף על גב דאמרינן פרק האיש מקדש (מט ב) ובכולן אף על פי שאמרה בלבי היה להתקדש לו אינה מקודשת דדברים שבלב אינן דברים, שאני התם כיון דאתני לאו כל כמיניה למיעקר לתנאיה' אלא שלדברי הרשב''א בקידושין דף מ''א ב' לא מהני להחיל חלות בלא דיבור אע''פ שאין חיסרון של דברים שבלב, והמהר''מ נח' על זה ופי' את הגמ' דבעי מעשה ולא מהני מחשבה וכנ''ל, אולם הגר''א באה''ע סי' כ''ז סק''כ הבין שכוונתו דהיכא שבעלי הדברים מבינים מהני דברים שבלב, ולכן די במה שהאיש והאשה מבינים, מדכתב הגר''א דדמי למתנה דדברים שבלב הויין דברים, ולכא' כוונתו משום שהנותן מבין ותלוי רק בו, ויהיה מבואר שדברים שבלב הוא רק מה שאינו גלוי, וכל שגלוי לבעלי הדברים די בכך, משא''כ לדברי הריטב''א דלא מהני אא''כ עסוקין באותו ענין, ולהנ''ל לא מהני לרבא משום דדברים שבלב אינם דברים, ולכא' יש נ''מ בקידש והתכוונו שניהם לצחוק, האם כיון שידוע למי שהדבר נוגע שהוא קידושי צחוק אינה מקודשת, או כיון שאין גלוי לשאר בני אדם הרי היא מקודשת, ולכא' לדברי הגר''א הנ''ל בדעת המהר''מ אינה מקודשת, משא''כ לדברי הרשב''א אע''פ שבאופן הפוך שרק הם מבינים הרי היא מקודשת כי אינו סותר לדיבורם, אך באופן זה שאמר הרי את מקודשת שלבם סותר לדיבורם הרי היא מקודשת, וכן לשאר הראשונים שדברים שבלב הוויין דברים הוא רק כשמפורסם לכל ודאי הרי היא מקודשת.

יט. וכן קצת מדויק בתוס' נזיר דף ב' ב' ד''ה דקאמר שכתבו 'ומ"מ בעינא נמי דנזיר עובר לפניו דקבלה שבלב אינו כלום דגבי נזיר כתיב כי יפליא שיפרש בפיו' ומשמע שאילולי דין דיבור מקרא דכי יפליא היה מועיל בלב, ומשמע שאין דין דיבור בכל החלויות, אלא יש רק דין דברים שבלב אינם דברים, ואולי ס''ל לתוס' דאין חיסרון של דברים שבלב כשאינו בא לבטל וכדברי הרשב''א והמהר''מ, ושכאין חיסרון של דברים שבלב אין דין דיבור כלל.

כ. כתב הרשב''א 'ודחי' דלמא שאני התם דאנן סהדי דניחא ליה בכפרה לומר דטענה זו חזקה לעקור לגמרי דברים שבלבו' ולא כתב הרשב''א דניחא ליה ולכן חל, אלא משמע שעדיין יש צד דלא ניחא ליה ואפילו הכי מכיון דאנן סהדי דניחא ליה דברים שבלב אינם דברים, וא''א ללמוד למקום שאין אנן סהדי, ולכא' הרשב''א לשיטתו דדברים שבלב אינם דברים אין הכוונה שאינם דברים כלל, אלא דלא מהני נגד דברי פיו, ולס''ד מהני נגד דברי פיו, אך לא מהני כנגד היכא דאנן סהדי דניחא ליה, והרשב''א לשיטתו דאין מעלה לדברי פיו, ולא ס''ל דכשיצא מלבו אינם דברים שבלב, אלא ס''ל דכשהוא גלוי אינו דברים שבלב, ולכן אף לס''ד דדברים שבלב הויין דברים, כל זה רק כנגד דברי פיו, שעדיין אע''פ שדיבר יש ספק אי ניחא ליה, אך כגלוי שניחא ליה, בזה אף לס''ד דברים שבלב אינם מועילים כנגד מה שגלוי, וכל זה רק משום שהרשב''א ס''ל בב' דברים שלא כדברי הרמב''ן והריטב''א, גם שדברים שבלב הרי הם דברים, רק שאינם מועילים כנגד דברי פיו, ולס'ד כנגד דברים גלויים, וגם שההגדרה של דברים שבלב אינו שלא יצא מלבו, אלא שהוא נסתר ולא גלוי.