שבת פרק ז
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף עג ע"א**

**הזורע**

הקשה הרש"ש איך יתכן לחייב על זריעה, הרי כל עוד שלא נשרש בקרקע כמאן דמונח בכדא דמי, ואין כאן זריעה. ותירץ, דכיון שמעשה זה מביא לידי השרשה הרי הוא חייב על מעשיו כמו אופה וצולה דחייב אע"פ שהאפיה לאחר זמן. ולמד מזה הרש"ש שני חידושים, חדא, דכשם שלגבי אופה מבואר בריש מכלתין שאם הוציא את הפת מהתנור קודם האפיה אינו עובר למפרע, כך לגבי זורע אם הוציא את הזרע מהקרקע קודם שנשרש אינו עובר. ועוד, דכשם שזורע חייב אפילו שההשרשה היא לאחר השבת, כך האופה חייב אפילו אם הכניס את הפת לתנור בסוף היום והאפיה היא במוצ"ש. ועי' מנ"ח מש"כ בזה.

**הזורה הבורר והמרקד**

פירש רש"י זורה ברחת לרוח, בורר פסולת בידיו, מרקד בנפה. והקשה התורי"ד (לקמן קלח ע"א) הא בורר נמי בכלי הוא, כמבואר בגמ' לקמן עד ע"א דאינו חייב חטאת אלא בנפה וכברה, ולכן נחלק על רש"י. ועי' שפת אמת מש"כ בזה. וצ"ב אם כן מה הגדרת החילוק בין בורר למרקד, הא תרוייהו בכלי נינהו.

והנה לקמן קלח ע"א נחלקו רבה ור' זירא במשמר, האם מתרינן ביה משום בורר או משום מרקד. ומבארינן, שלפי רבה משמר דומה לבורר לפי שדרכו של בורר נוטל אוכל ומניח פסולת, ולפי ר' זירא משמר דומה למרקד לפי שדרכו של מרקד פסולת מלמעלה ואוכל מלמטה. ומבואר בגמ' שיש שני הבדלים בין בורר למרקד, ומשמר דומה באחד לבורר ובאחד למרקד, ונחלקו רבה ור' זירא מהו החילוק העיקרי. והנה החילוק השני שמרקד פסולת מלמעלה הוא פשוט, שבבורר העפר נופל למטה והחיטים נשארים בנפה, ואילו במרקד הקמח נופל למטה והצרורות נשארים בנפה. אך החילוק הראשון צ"ב, דאם בורר נחשב נוטל אוכל ומניח פסולת מחמת שהאוכל נשאר בנפה, אם כן משמר דומה אף בזה למרקד, שהפסולת נשארת בנפה.

וביאר הביאור הלכה (שיט ס"ט ד"ה משמרת), דמרקד כל זמן הרקדתו הוא עושה פעולה בפסולת ובאוכל, שמנענע הכברה ועי"ז נברר מין אחד מחבירו, משא"כ במשמרת בעת הברירה אין נעשה פעולה כלל בשמרים, שהם מונחים במקומם והיין זב מהן, ולכן דומה יותר לבורר שנוטל את האוכל והפסולת נשארת במקומה. ועי' עוד להלן בשם התוס' רי"ד ביאור אחר בגמ'.

והנה תוס' עג ע"ב נקטו שלפי רבה משמר חייב רק משום בורר, ואם התרו בו משום מרקד פטור, וכן כתב הביאור הלכה שם בדעת הרמב"ם. אך דעת רש"י שלפי רבה משמר חייב אף משום בורר וכל שכן משום מרקד. ויתכן לבאר בכונתו דסברת ר' זירא שמשמר דומה למרקד עדיפא טפי, ולכן נקט רש"י דגם רבה מודה לזה אלא דמחייבו אף משום בורר. אמנם התוס' רי"ד ביאר באופן אחר, וכדלהלן.

ויל"ע לדעת רש"י לפי רבה שאפשר לחייבו בין משום בורר ובין משום מרקד, מה הדין אדם שעבר על בורר ומשמר בהעלם אחד, האם חייב חטאת אחת שהרי משמר חייב גם משום בורר, ואין כאן חילוק מלאכות, או שמא חייב שתים כיון שאפשר לחייב משמר משום מרקד, וחשיב כב' מלאכות, וצ"ע.

והנה בגמ' עד ע"א מבואר שדרך ברירה היא פסולת מתוך אוכל. והקשו תוס' שם דבריש תולין מבואר שדרך ברירה היא נוטל אוכל ומניח פסולת. ותירצו, שהדרך הוא לברור את המיעוט, ואם הפסולת מועטת מוציאים את הפסולת, ובזה איירי בגמ' שם, ואם האוכל מועט מוציאים את האוכל, ובזה איירי בריש תולין. [לפי"ז צ"ל דלגבי מרקד לעולם הדרך ליטול את הפסולת, ואף כשהפסולת מרובה, דהא דומיא דהכי בבורר הדרך ליטול את האוכל].

ובמס' ביצה יד ע"ב תירצו עוד, דלעולם דרך ברירה ליטול את הפסולת, וכונת הגמ' בריש תולין דבורר דרכו ליטול את האוכל עצמו ולהניח את הפסולת, כלומר לזרוק אותו, והפעולה היא בפסולת. ולפי"ז צ"ל דמרקד דרכו ליטול את הפסולת ולהוציא את האוכל, והפעולה היא באוכל, וצ"ב.

התוס' רי"ד ביאר דאין כונת הגמ' לומר שבורר דרכו ליטול אוכל ולהניח פסולת משא"כ מרקד להיפך, ומשמר דומה בזה לבורר ולא למרקד. אלא כונת הגמ' לומר שמשמר דומה גם לבורר לפי שבין בורר ובין מרקד ובין משמר המלאכה היא הפרדת האוכל מהפסולת, ונוטל האוכל ומניח הפסולת. והגמ' לא באה לבאר האם הפעולה היא בפסולת או באוכל, ואין זה סותר כלל לגמ' עד ע"א שהפעולה היא בפסולת. וצ"ל דנקט כרש"י שלפי רבה משמר חייב גם משום בורר וכל שכן משום מרקד. ולפי"ז כתב התוס' רי"ד, שההבדל בין מרקד לבורר הוא שמרקד בקמח ובורר בחטים.

אך צ"ע לפי"ז מדוע לא נחלקו רבה ור' זירא במרקד עצמו שהתרו בו משום בורר האם חייב או לא, דלכאורה אין סברא לחלק בין משמר למרקד לגבי זה, וצ"ע.

והנה רש"י עה ע"ב כתב שמדקדק בכלל אורג היינו אורג ממש, ולא דמי לזורה בורר ומרקד דזה בקשין וזה בצרורות וזה בקמח. ולכאורה בגמ' מבואר ב' חילוקים אחרים בין בורר למרקד. ויתכן דאין כונת רש"י לבאר את הגדרת החילוק ביניהם, שהרי משמר אינו לא בצרורות ולא בקמח ומכל מקום הוי תולדה של אחד מהם. אלא כונת רש"י ליישב מה ההבדל בין מדקדק ואורג לבורר ומרקד, הרי גם המדקדק והאורג חלוקים במציאות של הפעולה, ומכל מקום כיון שתוכן פעולתם שוה חשיב להו כחדא, ואם כן בורר ומרקד נמי. וע"ז תירץ דבורר ומרקד מלבד מה שהם חלוקים במציאות של הפעולה כמבואר בגמ' ריש תולין הם חלוקים עוד שזה בצרורות וזה בקמח, ולא דמי למדקדק ואורג ששניהם בחוטים וההבדל ביניהם הוא רק במציאות של הפעולה. [אך בתוס' רי"ד מבואר שזה הגדרת החילוק ביניהם].

וזה כונת תוס' עד ע"א ד"ה אע"ג, דלגבי שובט ומדקדק לא חשיב לה אע"ג דהוו במשכן, לפי שהם לגמרי בכל מיסך ואורג, כלומר שתוכן פעולתם שוה וגם שניהם בחוטים, משא"כ בורר ומרקד אף שתוכן פעולתם שוה מכל מקום זה בצרורות וזה בחיטים. וכן לא חשיב מנפץ משום דהיינו דש ממש אלא שזה בתבואה וזה בפשתן, כלומר, שאינם חלוקים במציאות של הפעולה כלל, וההבדל הוא רק שזה בחוטים וזה בפשתן, ולא דמי לבורר ומרקד שהם חלוקים במציאות של הפעולה כמבואר בריש תולין.

**תוד"ה העושה, צריך לפרש וכו'**

בחי' ראמ"ה יישב דשיעור גרוגרת בהוצאה הוא שיעור בחשיבות הוצאה, ואם אחשוב בפחות מחייב, וכן אם חזיא להצטרף עם הוצאה אחרת חייב, משא"כ בהני דמתני' בפחות משתים לא חשיבא מלאכה כלל.

**תוד"ה הקושר, צ"ע אי מחייב במתיר שלא ע"מ לקשור אי לא**

בביאור הצד בתוס' שאין צריך ע"מ לקשור כתב התפארת שמואל (ס"ס ו') שיש הבדל בין קורע סותר ומוחק לבין מתיר, דקורע סותר ומוחק כולן מקלקלין הן, ומכח סברא אוקימנא אמלאכת המשכן דלא מחייב אלא כמו שמצינו שם ע"מ לתקן, אבל מתיר מלאכה בפ"ע היא, ותיקון הוא כמו שארי מלאכות. כלומר, דמלאכה שכל עניינה הוא הפסד וקלקול ואין בה מטרה בפ"ע מסתבר שאין שם מלאכה אלא ע"מ לתקן כמו במשכן, אך מתיר אינה מלאכה של הפסד וקלקול, דיש מעלה לקשר ויש מעלה להתרת הקשר, ובזה עצם ההתרה היא המלאכה, ואין צריך ע"מ לקשור, וכמו שאין צריך חורש ע"מ לזרוע וכדו'. ועי' עוד מה שיבואר בזה בהרחבה לקמן ע"ב.

**דף עג ע"ב**

**תוד"ה משום, אין להוכיח מכאן דצריך להתרות אתולדה משום אב וכו'**

משמע שאם צריך להתרות תולדה משום אב צריך נמי להתרות אב שלא היה במשכן משום אב שהיה במשכן, שהרי נוטע וזורע שניהם אבות. ולפי"ז צריך להתרות אופה משום מבשל, שהרי אופה לא היה במשכן.

ובתוס' הרא"ש בתחילת דבריו כתב כתוס', ובהמשך דבריו כתב דהא פשיטא דאין צריך להתרות אב שלא היה במשכן משום אב שהיה במשכן, וכל הנידון אם צריך להתרות התולדה משום אב. וצ"ל דודאי לפי הס"ד דמוכח כן בסוגיין היה צריך לדחוק דצריך להתרות אב משום אב אב שהיה במשכן, אף שזה נגד הסברא, אך לאחר שדחה שאין ראיה מסוגיין הרי זה פשוט שאין צריך להתרות אב משום אב שהיה במשכן.

**באו"ד, כיון דמתרהו משום דבר שאינו דומה לו הוא סבר שהוא מלעיג בו ופטור**

צ"ב מדוע הוצרכו לזה, תיפו"ל שלא התרו בו משום האב שלו, ואין זה התראה כלל, ולמה הוצרכו לסברת מלעיג.

**באו"ד, ועוד ראיה דבריש ב"ק וכו'**

עי' מהרש"א. ואכתי צ"ע דנפק"מ אם יתרה האב משום התולדה אם חייב או לא. [ואפשר שאם מתרה אב שהיה במשכן משום אב שלא היה במשכן נמי פטור, ולכן אין נפק"מ אם הוי תולדה או אב שלא היה במשכן].

**תוד"ה זומר, התם מיירי בכה"ג שאין האילן מתקן בכך אלא מתקלקל**

בתוס' בסנהדרין שם מבואר שאף בסוגיין איירי בכה"ג, ומכל מקום לגבי שבת חייב, ורק לגבי שביעית פטור. ועי' מהרש"א שם. ובחזון איש שביעית סי' יט ס"ק יד הקשה, לפי תירוצם דאיירי באופן שמקלקל מדוע אמר התם הלב יודע אם לעקל וכו', הרי רואים לפנינו שעשה באופן שמזיק לאילן. ולכן כתב שכל זימור צריך דקדוק וחכמה, וכל זימור שאינו על צד הדקדוק עושה גירעון בפירות, ובשבת חשיב זמור דסוף סוף הזמירה הועילה ככל זומר אף שלא דקדק כהוגן, אבל לענין שביעית כיון דאין עושין כן והוא נתכוין לעצים שרי, אבל אם נתכוין לזימור אסור.

**תוד"ה וצריך לעצים, נראה דאפילו לר' יהודה וכו'**

הקשה רעק"א הא בגמ' להלן קה ע"ב מבואר שלפי ר' יהודה הקורע בחמתו ועל מתו חייב משום שמלאכה שאצל"ג חייב, ורק לר' שמעון פטור משום אצל"ג, ולפי מש"כ תוס' דר' יהודה נמי מודה דבעינן ע"מ לתפור הא קורע בחמתו ועל מתו אינו ע"מ לתפור.

ותירץ הביאור הלכה ס"ס ש"מ, דאין כונת תוס' דבעינן ע"מ לתפור דוקא, אלא בעינן ע"מ לתקן, ותוס' שנקטו ע"מ לתפור שיגרא דלישנא הוא. וכן בהא דבעינן סותר ע"מ לבנות ומוחק ע"מ לכתוב אין צריך לבנות ולכתוב דוקא אלא שיעשה ע"מ לתקן, דבלא"ה מקלקל הוא ואין בזה שם מלאכה. והשתא אתי שפיר הא דמחייב ר' יהודה בקורע בחמתו ועל מתו אע"ג דלא הוי ע"מ לתפור, דמכל מקום הוי ע"מ לתקן, דמתקן כעסו בכך, וסגי בהכי.

וכן במש"כ רש"י במשנה לגבי קורע שאם עושה שלא ע"מ לתפור לא הוי במשכן איירי שלא היה ע"מ לתקן כלל, אך ע"מ לתקן אף שלא ע"מ לתפור חייב. והוכיח כן ממשמעות הרמב"ם דפותח בית הצואר חייב משום קורע ולא משום מכה בפטיש, ואע"ג דלא הוי ע"מ לתפור מכל מקום חייב משום דהוי ע"מ לתקן. ומה שרש"י הוצרך לפרש דפותח בית הצואר חייב משום מכה בפטיש יישב הביאור הלכה דס"ל דכה"ג לא חשיב קורע כלל, עיי"ש.

ועפי"ז כתב הביאור הלכה שם ס"ג להוכיח כהפמ"ג, דאם מחק שטר חוב שלא ע"מ לכתוב, משום שרוצה שלא יתקיים השטר, הרי הוא חייב, דמכל מקום יש בזה תיקון. והוכיח כן הביה"ל מקורע בחמתו ועל מתו, דחייב אע"פ שאינו ע"מ לתפור.

אך צ"ע דאם כל הדין דבעינן ע"מ לתפור היינו ע"מ לתקן, ושלא ע"מ לתפור היינו מקלקל, למה בעינן לדין מיוחד של קורע ע"מ לתפור, הרי מקלקל פטור בכל המלאכות, ומדוע הוצרך רש"י במתני' לילפותא דבעינן דומיא דמשכן שהיה ע"מ לתפור, תיפו"ל דבלא"ה הוי מקלקל ולא הוי מלאכת מחשבת. וצ"ל דאין כונת הביאור הלכה לאפוקי מקלקל, דשפיר יתכן שאינו מקלקל ומכל מקום אינו על מנת לתקן, כיון שהקריעה ראויה לשתי תפירות אך אין כונתו לכך, דמקלקל ליכא כיון דחזי להכי, וע"מ לתקן לא חשיב כיון שאין כונתו לכך, ובזה נאמר הדין המיוחד בקורע דבעינן ע"מ לתפור כלומר ע"מ לתקן. וכן כתב ראמ"ה ליישב קושיית רעק"א.

והנה התוס' לעיל ע"א נסתפקו האם במתיר בעינן ע"מ לקשור, והרא"ש ס"ס ו' נקט שאם התיר שלא ע"מ לקשור פטור. והקשה הביאור הלכה (שי"ז ס"א ד"ה דינו) על הרא"ש, דאפילו אם בעינן ע"מ לקשור דומיא דמשכן מכל מקום בקורע נמי חייב היכא שיש בזה תיקון כמו בקורע על מתו, ואם כן גם במתיר שלא ע"מ לקשור אלא שיש בזה תיקון אחר חייב. ואזיל לשיטתו שנקט כן בסי' ש"מ ליישב קושיית רעק"א, וכמש"כ לעיל.

ויל"ע מנ"ל להביאור הלכה שאין הרא"ש מסכים לזה, דלמא כונת הרא"ש דבעינן ע"מ לקשור והוא הדין כל תיקון, ואתא לאפוקי מתיר בלא תיקון שפטור אע"פ שאינו מקלקל. ויתכן דמוכח כן מהא דהוכיחו התוס' והרא"ש מרש"י שאין צריך ע"מ לתפור, והא באופן שהתיר קשר א' כדי שלא יבלוט נמי איכא תיקון, והוי כע"מ לתפור, ועל כרחיך שנקטו דאי בעינן ע"מ לתפור בעינן תפירה דוקא ולא מהני תיקון בעלמא. [ויתכן ליישב קושיא זו, דיש לחלק בין קורע בחמתו ושאר ענייני תיקון לבין המתיר קשר א' כדי שהקשר לא יבלוט, דקורע בחמתו התיקון הוא מגוף הקריעה, אך המתיר כדי שלא יבלוט אין תיקון בגוף ההתרה, אלא תיקון בתוצאה, ולא סגי בהכי להחשב ע"מ לתקן].

**דף עד ע"א**

**שכן עני אוכל פיתו בלא כתישה**

פירש רש"י דלכך אע"ג דהואי במקדש ואב מלאכה היא כיון דתנא ליה דש לא תנה לה. והנה לעיל עג ע"ב כתב רש"י דאופה לא הוי במקדש כלל, וצ"ל דכונת רש"י לכותש דסממנים, וגם ע"ז משני שכן עני אוכל פיתו בלא כתישה, וכמש"כ תוס'.

אך רש"י המשיך וכתב דזורה ובורר ומרקד סידורא דפת נינהו וכיון דהוו במקדש וכו', וצ"ע למה הוצרך לזה, הא זורה בורר ומרקד גם עני עושה, ובזה הם חלוקים. ובמהרש"א כתב שרש"י בא ליישב קושיא שניה בתוס' דגם מרקד לא ליתני שכן עני אוכל פתו בעיסה בלוסה, ולזה כתב דסידורא דפת נינהו. אך צ"ע דאם כן מה ההבדל בין כותש למרקד, ומה הועיל רש"י בזה.

ובמהר"ם ביאר דברי רש"י דהוקשה לו קושיא ראשונה בתוס' דבסממנין לא מצינו שעני לא כותש, ולא ס"ל לתירוץ התוס', ולכן כתב דסידורא דפת קתני, וכיון שלגבי אופה ליכא למלאכת כותש לא תני לה, אך האמת דאיכא מלאכת כותש בסממנין, ולכן חילק רש"י בין זורה לכותש דזורה איכא נמי בסידורא דפת ואילו כותש ליתא בסידורא דפת. וזה מש"כ רש"י בסופו ומיהו ודאי אב מלאכה היא ובכלל דש היא, כלומר, דהאמת שכותש אב מלאכה בפ"ע הוא, וחייב עליו, ורק בפת אינו חייב בפ"ע. וכבר תמהו מהדורא בתרא ורש"ש מהגמ' לעיל דדייקינן מהא דתני מניינא שאם עשאן כולן בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת, ומבואר דחייב ל"ט ותו לא, ולפי ביאור המהר"ם חייב מ' מחמת כותש.

[היה מקום לבאר בדברי רש"י, דכיון שסידורא דפת קתני אין כותש נחשב אב מלאכה כלל, כיון שבפת ליתא, והכל תלוי בפת. אך קשה לומר כן, דהא דקאמר לגבי אופה ומבשל דסידורא דפת קתני זה רק משום שאופה ומבשל ענין אחד הוא, וקושיית הגמ' עה ע"ב היא רק על התנא, מדוע נקט אופה ולא מבשל, וע"ז משני סידורא דפת קתני, אך לקבוע מחמת כן שם אב ותולדה לא יתכן].

והנה ר"ח כתב שלא כל אדם אוכל בכתישה לפיכך אינה אלא כתולדות דמיא. אך רש"י כתב דכותש אב מלאכה. דלפי רש"י מה שאין עני כותש זה סיבה שלא נחלק כותש לאב בפ"ע אך אכתי אב הוי, משא"כ לפי הר"ח זה סיבה שלא נחשיבו כאב כלל. וברמב"ן הקשה על הר"ח מהא דלקמן צו ע"ב הך דהוה במשכן חשיבא וקרי ליה אב, והא כותש הוי במשכן וחשיב ליה תולדה. ותירץ, דשאני כתישה שישנה בכלל חברותיה. [צ"ב הא בגמ' מבואר שכתישה שאני משום שאין עני כותש, ולא משום שישנה בכלל חברותיה]. ועי' עוד ברמב"ן מש"כ בשם ר"ת ביאור אחר בגמ'.

**דף עה ע"א**

**מתעסק הוא אצל נטילת נשמה**

תוס' פירשו דלאו דוקא מתעסק שהרי מתעסק בחבורה חייב לר' שמעון, אלא כונת הגמ' לאינו מתכוין, דהוא מתכוין לנטילת הדם ולא לנטילת הנשמה. ואע"פ שעושה הכל בפעולה א', מכל מקום הוי כחותך ראשה של הבהמה [פסיק רישיה] דחשיב אינו מתכוין, לפי שהנשמה יוצאת מהגוף בתוצאה של חיתוך הראש ולא מהחיתוך עצמו, והוא הדין בהוצאת הדם.

ובחת"ס הקשה מדוע נדחקו התוס' לומר דמתעסק לאו דוקא, הא להלן כתבו שלגבי אינו מתכוין כיון דהוי פטור בכל התורה אפילו בחבורה פטור, ורק פטורי מלאכת מחשבת לא נאמרו בחבורה. ואם כן הרי מתעסק הוא פטור בכל התורה, ומדוע נקטו תוס' שהוא חייב בחבורה. ויישבו האחרונים דהכא לא שייך כלל מתעסק דכל התורה, שהרי הוא יודע מה עושה, ואין כאן טעות וחיסרון ידיעה כלל, אלא שאינו מתכוין לנ"נ, וזה חיסרון רק לגבי שבת, ולכן נקטו תוס' דבחבורה צריך לחייבו.

רש"י כתב ולא הוי מלאכת מחשבת שאינו מתכוין שימות. ומבואר שרש"י נחלק על תוס' ופירש את הגמ' כפשטה דאיירי בפטור מתעסק ומדין מלאכת מחשבת, ולא באינו מתכוין. אך צ"ע מדוע הגמ' נקטה פטור מתעסק תיפו"ל דבכל התורה הוא פטור משום אינו מתכוין. וצ"ל דהגמ' נקטה כן כדי ליישב אף לר' יהודה דאינו מתכוין חייב, ומכל מקום שיטת התוס' דלגבי שבת אף ר' יהודה פוטר מדין מלאכת מחשבת, וזה נחשב מתעסק דשבת.

ובקושיית הגמ' והא מודה ר' שמעון בפס"ר יש לפרש, דכשם שר' שמעון מודה בכל אינו מתכוין שפס"ר אסור, כך ר' יהודה מודה לגבי שבת שפס"ר אסור. ומשני דהכא חשיב פס"ר דלא ניחא ליה, ובזה יש להתיר בין לר' שמעון בכל התורה ובין לר' יהודה לגבי שבת לענין פטור. [ולפי"ז יש להוכיח דלא כהגר"ח שנקט דפס"ר דלא ניחא ליה הותר רק במקום שמועיל בכל התורה, ולא במקום שמועיל רק בשבת, כגון אינו מתכוין לר' יהודה, עיי"ש, דהכא מבואר שאף במקום שמועיל רק בשבת ר' יהודה פוטר בפס"ר דלא ניחא ליה].

**טפי ניחא ליה כי היכי דליציל צבעיה**

פירש רש"י וכי מודה ר' שמעון במידי דלא איכפת ליה אי מתרמי, ומיהו איכוני לא מיכוין. כלומר, דפס"ר דאסור זה רק במקום שניחא ליה או במקום שלא איכפת ליה, אך במקום שאינו רוצה כלל את המלאכה מותר. ותוס' נחלקו על רש"י ונקטו שאם לא איכפת ליה נמי שרי, ורק כשרוצה את המלאכה אסר, והוכיחו כן מלקמן קג ע"א לא צריכה דעבד בארעא דחבריה, והתם לא איכפת ליה ומכל מקום שרי.

עוד נחלקו רש"י ותוס' מהו טעם הפטור בלא ניחא ליה, דתוס' פירשו מצד מלאכה שאצל"ג, ורש"י פירש דחשיב מתעסק, כלומר דכיון דלא ניחא ליה תו לא חשיב פס"ר וחוזר תירוץ הגמ' דחשיב מתעסק אצל נ"נ. [ויתכן דפליגי לשיטתייהו, דלגבי מלאכה שאצל"ג סגי במה דלא איכפת ליה ואינו צריך את המלאכה לגופה, אך לגבי מתעסק צריך שלא ירצה את המלאכה כלל].

אך צ"ע דרש"י עצמו פירש לקמן שם דבארעא דחבריה לא איכפת ליה ליפות, וסותר לדבריו הכא שאם לא איכפת ליה אסור. וכן ציין רעק"א שם והניח בצע"ק. ובמשנת השבת יישב עפ"י מש"כ לעיל דהגמ' נקטה מתעסק כדי ליישב אף לר' יהודה שאינו מתכוין אסור בכל התורה, ומכל מקום בשבת מודה דפטור משום מלאכת מחשבת. והשתא י"ל דרש"י נמי מודה לתוס' שאם לא איכפת ליה מותר משום מלאכה שאצל"ג, ולכן כתב לגבי ארעא דחבריה דסגי במה שלא איכפת ליה, אלא דהכא צריך ליישב אף לר' יהודה דלית ליה מלאכה שאצל"ג, ולכן כתב רש"י שאינו רוצה במלאכה, דבזה יש פטור נוסף שיורד הפס"ר לגמרי.

עוד יישב, דהרמב"ן נקט בדעת רש"י שמלאכה שאצל"ג נמי חייב בחבורה, ודלא כתוס' שהוכיחו לחלק בין אצל"ג למקלקל ומתעסק. והשתא הכא דאיירי בחבורה אי אפשר ליישב דלא איכפת ליה וחשיב אצל"ג, שהרי בחבורה חייב, ועל כרחיך הפטור הוא משום שאינו רוצה כלל במלאכה, ובזה יש פטור נוסף שיורד הפס"ר לגמרי.

הרמב"ן פירש בדעת רש"י שתירוץ הגמ' הוא שאין זה פס"ר כלל, דיכול להוציא את הדם בלא שימות החלזון.

**תוד"ה הצד, קמ"ל דלא מחייב בצידה משום נ"נ דאע"ג דאמרינן וכו'**

הקשה מהרש"א מדוע לא תירצו תוס' דאינו חייב משום נ"נ משום שלא ניחא ליה שימות, וכמו שתירצה הגמ' למ"ד פצעו חי. ותירצו האחרונים דבגמ' משמע שרק למ"ד פצעו חי צריך ליישב שלא ניחא ליה שימות, אך למ"ד פצעו חי אתי שפיר בלא"ה, ולכן הוקשה לתוס' מדוע לא יתחייב משום נ"נ.

ובקרני ראם תירץ דכיון שהוא צריך לצידה וזה גופא נחשב נ"נ שפיר חשיב ניחא ליה. כלומר, דכיון שבצידה מונח נ"נ הרי זה נחשב כפס"ר דניחא ליה. ודבריו צ"ב שהרי גם בפציעה ניחא דהוא צריך להוצאת הדם וזה גופא נחשב נ"נ. ועל כרחיך דכל שאינו צריך להוצאת הנשמה ולא ניחא ליה בזה חשיב פס"ר דלא ניחא ליה על אף שזה מוכרח במעשה שלו, ואם כן בצידה נמי, ומאי שנא צידה מפציעה. [ויתכן דפציעה חשיב אינו מתכוין לפי שהמיתה נעשית רק בסוף הוצאת הדם, ובמשך מעשה הפציעה אין כאן נ"נ ולכן חשיב אינו מתכוין, משא"כ בצידה דמעשה הצידה עצמו גורם לנ"נ ובמעשה זה ניחא ליה, חשיב ניחא ליה אף כלפי הוצאת הנשמה, וצ"ב].

**באו"ד, שמא חלזון דרכו לפרכס ולקרב מתתו**

עי' במשנת השבת שהביא קושיית האחרונים מדוע נפטר בכך, הא מכל מקום המיתה באה בגרמתו, והחילזון רק קירב את מתתו, והוי כמכניס פת לתנור ובא אחר והיפך בה וקירב את זמן האפיה, דאין זה פוטר את המכניס לתנור. ועוד הקשה שם מדוע נפטר בכך הא כל זה מונח במעשה שלו, שהחילזון יפרכס וימות על ידי זה.

ובריטב"א יישב קושיית תוס' באופן אחר, דאיירי הכא בהוציאו מהמים עם דלי מים, דהשתא אין כאן נ"נ כלל. ובחידושי ראמ"ה תירץ דחילזון יכול לחיות גם ביבשה, ולכן אין כאן נ"נ כלל.

**תוד"ה וליחייב, ולמאי דמסיק דכמה דאית ביה נשמה טפי ניחא ליה א"ש נמי לר' יהודה דהשתא ליכא תיקון כלל**

כלומר, דהשתא ניחא בין לר' יהודה דפטור משום נ"נ משום מקלקל, דס"ל שאף בחבורה פטור, ובין לר' שמעון דפטור משום פס"ר דלא ניחא ליה.

הרמב"ן תירץ דלפי ר' יהודה אינו חייב על נ"נ משום שמתעסק פטור, כלומר, דר' יהודה מודה לגבי שבת שאינו מתכוין פטור. ומבואר ברמב"ן שאף לגבי זה שייך לומר פס"ר דלא ניחא ליה, ודלא כהגר"ח דלא ניחא ליה מועיל רק בפטור אינו מתכוין של כל התורה. [והנה הרמב"ן מיאן בתירוץ התוס' שלפי המסקנא ליכא תיקון כלל, דס"ל שאף למסקנא דלא ניחא ליה שימות מכל מקום לא חשיב מקלקל גמור, ואיכא תיקון קצת].

**תוד"ה כי היכי, והשיב לו ר"ת וכו'**

הריטב"א תירץ עוד דחלזון אינו בעל אברים אלא גוף אטום, ובכה"ג לא חשיב נ"נ עד שנוטל כל נשמתו, וצ"ב כונתו.

**דף עה ע"ב**

**דלא ליתו דרי בתראי וליחכו עלי וכו'**

צ"ב מדוע לא חשיב צובע מעיקר הדין, ואף בלא הטעם שניחא ליה בהכי, הא דבר שאין מתכוין בפס"ר מודה ר' שמעון שאסור. ומצינו בזה כמה תירוצים:

א. המנחת חינוך כתב דלולי הטעם דיש לו ניחותא חשיב פס"ר דלא ניחא ליה. [לעיל כתבנו בישוב סתירת דברי רש"י דיש ב' עניינים של פס"ר דל"נ, היכא דלא איכפת ליה פטור משום מלאכה שאצל"ג, והיכא דאינו רוצה את המלאכה לא חשיב פס"ר כלל. והנה הכא אף לפי הס"ד חשיב שלא איכפת ליה, דאין זה מפריע לו, ואם כן הפטור הוא מצד אצל"ג. ובמשנת השבת הקשה דרב סובר שדבר שאין מתכוין חייב כר' יהודה, ובמגיד משנה כתב דלמ"ד אינו מתכוין חייב כל שכן שאצל"ג חייב, ואם כן אי אפשר לומר כתירוץ המנ"ח].

ב. השו"ע ס"ס ש"כ כתב דהאוכל תותים צריך להזהר שלא לנגב ידיו במגבת לפי שהוא צובע את המגבת. וכתב המגן אברהם שם דיש שהתירו משום דהוי דרך לכלוך ולא דרך צביעה, אך להלכה פסק כשו"ע לאסור. [ובמשנה ברורה כתב שאם אי אפשר בענין אחר יש להקל]. ולשיטות שפסקו לקולא לק"מ, דאם דהכא נמי לולי דניחא ליה חשיב דרך לכלוך.

ג. עוד כתב המג"א שם דדוקא במגבת צריך לחשוש לצביעה, אך לצביעת פניו וידיו אין צריך לחשוש לפי שאין זה מקום העומד לצביעה. ועפי"ז כתב הנשמת אדם ליישב גם הכא, דאין העור עומד לצביעה לולי מה שניחא ליה בכך.

ד. הקהלות יעקב כתב בשם החזון איש דכל דבר שאינו תקון ולא קלקול חשיב כמקלקל, כיון שאין בזה תועלת לא חשיב מלאכה. ולפי"ז בס"ד דלא איכפת ליה חשיב כמקלקל ופטור.

ה. עוד י"ל דלולי מה שניחא ליה בהכי לא חשיב פעולה של צביעה כלל, אלא פעולה של שחיטה.

**ניחא ליה דליתווס בית השחיטה דמא וכו'**

התוס' רי"ד הוכיח מכאן שיש צביעה באוכלין, שהרי העור נחשב לאוכל ומדוע אין איסור צובע בזה. אך השו"ע פסק שאין צביעה באוכלין, ודחה הביאור הלכה את הראיה מהכא, דאין העור נחשב לאוכלין לגבי זה.

ובחי' חתם סופר יישב דכשם שפליגי בגמ' להלן אם יש עיבוד באוכלין כך פליגי אם יש צביעה באוכלין, ורב סובר שיש עיבוד והוא הדין צביעה. ובזה יישב מדוע הרמב"ם לא פסק כרב ששוחט חייב אף משום צובע, ולפי"ז מיושב כיון שפסק כרבא שאין עיבוד באוכלין והוא הדין צביעה.

והנה המגן אברהם שכ"א סק"ז כתב דיש פוסקים שיש עיבוד באוכלין היכא שעושה כן בשביל אורחא, ונחלק עליהם. ולכאורה קשה עליהם מסוגיין דכל המחלוקת של רבה ורבא הוא בצריך לאורחא ובזה קיי"ל כרבא דמותר. ותירץ החתם סופר, שאותם פוסקים סברו שלפי רב אשי רבה ורבא לא נחלקו כלל, אלא רבה אמר חייב בצריך לאורחא ורבא אמר פטור באוכל מיד. ושפיר פסקו שאם צריך לאורחא חייב.

ולפי"ז כתב דהוא הדין בצביעה, אם הוא צובע כדי להטעים המאכל אין צביעה באוכלין, אך אם צובע מטעם אחר יש צביעה באוכלין, וכמו שיש עיבוד באוכלין היכא שרוצה לאורחא. ולפי"ז שוחט חייב משום צובע לכו"ע, כיון שצריך את הצביעה לדבר אחר ולא להטעים המאכל.

[לדידן קיי"ל שאין צביעה באוכלין, ולכן מותר לערב יין אדום ביין לבן וכדו'. ועי' שעה"צ שי"ח ס"ק ס"ה דאם יניח מקודם את תמצית התה ואח"כ את המים ירויח גם את השיטות שיש צביעה באוכלין, ומשמע קצת שיש מקום לחשוש לזה. והנה הגרשז"א נקט שלא לערב יין לבן ביין אדום בליל הסדר. ולדברי החתם סופר כיון שרוצה לערבן כדי לתת מראה אדום ליין יש צביעה באוכלין. אך אכתי יל"ע שהרי המשנה ברורה פסק שאין צביעה באוכלין אפילו כאשר עושה כן למראה ולא לטעם. ויתכן לומר שהסיבה שהצובע למראה נמי מותר לפי שמראה באוכל נחשב כטעם, שהמראה גורם לעורר את התאבון. אמנם בליל הסדר שהסיבה של המראה אינו משום תאבון אלא משום ההלכה שהיין יהיה אדום אין בזה ההיתר הנ"ל].

**מחק אות אחת גדולה ויש במקומה לכתוב שתים חייב**

הרא"ש דייק שדוקא מוחק אותיות חייב, אך המוחק קשקוש בעלמא פטור, וכן הבין מסברא, דכל האיסור מחיקה הוא מחיקת אותיות. ומה שחייבים על מחיקת אות אחת לפי שכך היה במשכן, שמחקו אות אחת שנכתבה בטעות על הקרשים. והקשה, אם כן מדוע צריך להיות במקומה כדי לכתוב שתי אותיות, הרי במשכן מחקו אות אחת על מנת לכתוב אחרת במקומה. [ובשלמא אם נאמר שאיסור מחיקה הוא משום הכנת מקום לכתיבה, כיון דכותב הוא רק בשתי אותיות אף המוחק צריך להיות ע"מ לכתוב שתי אותיות. אך כיון שנקט שמחיקת האותיות הוא עצמו האיסור, ומה שצריך ע"מ לכתוב הוא תנאי בגלל שכך היה במשכן, הרי במשכן היה ע"מ לכתוב אות אחת]. ותירץ, דמסתבר להו לחז"ל שלא להחמיר במוחק יותר מבכותב, וכיון שכותב הוא בשתי אותיות אף המוחק הוא ע"מ לכתוב ב' אותיות.

[יל"ע מה הוקשה לו, הרי כתיבת אות א' אינה מלאכה חשובה, ובאופן שיכתוב אות א' בס"ת הרי הוא חייב כיון שיש בזה תיקון חשוב, ועל כרחיך שקיבלו חז"ל דכתיבת אות א' בעלמא אינה חשובה, ולכן מוחק חייב רק ע"מ לעשות מלאכה חשובה של ב' אותיות. וצ"ל דודאי יש חשיבות מועטת לכתיבת אות א', והוקשה לרא"ש דכיון שמצינו במשכן מחיקה ע"מ לכתוב אות א', נימא דסגי בדרגת חשיבות מועטת בשביל להתחייב. וע"ז תירץ דחז"ל נקטו מסברא שלא תהא מחיקה חמורה מכתיבה].

אך לאחר מכן כתב הרא"ש, דבתוספתא איתא להדיא שהמוחק שעוה שע"ג הפנקס חייב, כיון שהכין מקום לכתיבה, ואף שלא מחק אותיות. ולכן כתב דהאות שנכתבה בטעות כמאן דליתא דמי, ועיקר החיוב בשביל מחשבת הכתיבה, ולכן אפילו טשטוש דיו חשיב מוחק. ובפשטות הרא"ש חזר בו דאין חיוב מוחק משום מעשה המחיקה, אלא משום שמכין מקום לכתיבה, ולפי"ז מיושב שפיר מדוע מוחק אות א' על מנת לכתוב ב' אותיות חייב, דצריך להכין מקום לב' אותיות, ולא מתייחסים למה שמחק, שהרי אפילו טשטוש דיו נמי.

אמנם הביאור הלכה ש"מ ס"ג כתב דעיקר אב מלאכה דמוחק הוא כשמוחק שתי אותיות ע"מ לכתוב ב' אותיות אחרות, שכל מלאכות דשבת ילפינן ממשכן וכו', ומכל מקום ילפינן מזה דהוא הדין למוחק דיו או שאר טשטוש כדי לכתוב ב' אותיות במקום דחייב, דהאות שנכתב מתחלה בטעות כמאן דליתא וכו'. ומבואר שהעתיק גם את הס"ד ברא"ש וגם את מסקנתו, ועל כרחיך דאיכא ב' הגדרות למוחק, עצם המחיקה ומכין מקום לכתיבה.

ונפק"מ בין ב' ההגדרות, דהנה הבה"ל שם הביא מהפמ"ג דאם במחיקה עצמה היה שום תיקון, כגון שהיה כתוב שם חוב וכדו' ונצטרך עתה למחקו, חייב משום המחיקה לבד אע"פ שלא היה ע"מ לכתוב, ורק במוחק טשטוש בעינן ע"מ לכתוב ב' אותיות. והנה חיוב זה שייך רק משום עצם המחיקה, אך הכנת מקום לכתיבה ליכא. ולפי"ז אם יזדמן לו מחיקת קשקוש שיש בה עצמה תועלת, כגון קשקוש על הקיר [במקום שרגילים לצייר שם] ורוצה שהקיר יהיה נקי, ליכא לחייב כלל, דמצד מחיקת אותיות ליכא בקשקוש וכהס"ד ברא"ש, ומצד הכנת מקום לכתיבה ליכא, כיון שאינו רוצה לכתוב, ואף שיש בזה תיקון ואין צריך ע"מ לכתוב מכל מקום בזה ליכא לעיקר המלאכה.

**לאפוקי דם נדה**

הקשה התוס' רא"ש מדוע לא נאמר דדם נדה מצניעין בשביל להזהר מטומאתן, וכמו דאיתא להלן צג ע"ב לגבי כזית מת ונבלה ושרצים, דהמוציאן כדי שלא יטמא בהם חייב לר' יהודה שמחייב במלאכה שאצל"ג. ותירץ דאיירי הכא בדם ירוק שאינו מטמא. ועוד תירץ דהכא אתיא כר' שמעון דמלאכה שאצל"ג פטור.

וצ"ב מה זה שייך לפלוגתת ר"י ור"ש, דלכאורה התם איירי באופן שהצניעו את המת והנבלה לאיזה צורך, אלא שאינו רוצה שיטמאו ממנו ומוציאו, והוצאה זו אצל"ג. אך הכא הנידון אם יש לדם נדה חשיבות או לא, ואם מצניעין להזהר מטומאתן הרי יש לזה חשיבות, ואם יוציאו כדי להעבירו ממקום למקום הוי מלאכה הצריכה לגופה. ומבואר כאן שצריך להצניע בשביל מלאכה חשובה, ואם מצניע בשביל שלא יטמאו ומלאכה זו אצל"ג ואינה מלאכת מחשבת אף הצנעתו אינה חשובה, וצ"ב.

ובהגהות ראמ"ה יישב עפי"ז את קושיית התוס' על רש"י דלמא דם נדה חמור משום דס"ל כר' יהודה, ולהנ"ל ע"כ ס"ל כר' שמעון, דלר' יהודה דם נדה חייב בלא"ה משום שמצניעין אותו שלא יטמאו בו.

**תוד"ה לאפוקי, וקשה לרשב"א וכו'**

רש"י שם פירש דר' יהודה מחייב בעצי אשרה לפי שהתורה החשיבתן, אך התוס' כאן נקטו שמצניעין אותן לשרפה. ובישוב קושיית תוס' על רש"י יתכן לומר, דהנה רש"י כתב דאסה"נ מאיסי וצריך לאבדן, ובפשטות רש"י בא ליישב מה שייך כ"ש לאסה"נ הרי דם נדה מאיס ואסה"נ אינם מאוסים, ולכן כתב דאף אסה"נ מאיסי ויש בהם חיסרון נוסף שצריך לאבדן. והנה מה שהתורה החשיבתן מהני רק לגבי הא דצריך לאבדן, אך לגבי הא דהם מאיסי לא מהני, דמכל מקום במציאות אין מצניעין אותן משום מיאוסן, ועל כרחיך דר' יהודה פליג על החיסרון דמאיס וס"ל שכל החיסרון הוא מצד שצריך לאבדן ולזה מהני הא דהתורה החשיבתן. והשתא לא שייך לומר שדם נדה עדיף מעצי אשרה משום דס"ל כר' יהודה שהרי לדידיה גם דם נדה אין מצניעין.

**דף עו ע"א**

**ר' יוחנן אמר פטור אכילה ע"י הדחק ל"ש אכילה**

הרמב"ם פסק כר"ל ששמה אכילה. והקשו המפרשים הא בעלמא פסק כר' יוחנן לגבי ר"ל. ותירץ המ"מ דהרמב"ם גרס כרבינו חננאל: ר' אושעיא אמר חייב ר' יוחנן אמר פטור, ופסק כר' אושעיא לגבי ר' יוחנן. [ובהגהות ר"א חבר הקשה מדוע הגמ' הקדימה את ר' יוחנן לר' אושעיא, אמנם בגי' הר"ח באמת ר' אושעיא קודם לר' יוחנן]. והבן אריה הקשה דבעלמא פסק הרמב"ם כר' יוחנן לגבי ר' אושעיא, ואכתי קשה מדוע פסק הרמב"ם דלא כר' יוחנן.

המהרי"ץ חיות הביא בשם הגר"א לתרץ, דהמעשה שר' יוחנן חזר בו בבוקר היה גם לפי ספורו של רבין, ופליג רק שנחלקו במוציא עצה כמלא פי פרה לפרה, וכן דאפכא פליגי, דר' יוחנן פוטר ור"ל מחייב, אך בעיקר המעשה שר' יוחנן חזר בו לא פליג [אף שלא הוזכר בגמ'], ולכן לא פסק הרמב"ם כר' יוחנן.

ובפשטות י"ל עפ"י מה שהקשו תוס' מהגמ' בב"ק דאכילה ע"י הדחק שמה אכילה, ומה שחילקו תוס' בין נזקין לשבת לא ס"ל להרמב"ם, ולכן פסק דלא כר' יוחנן. [ויתכן דמכאן הוציא הרמב"ם שגם לפי רבין ר' יוחנן חזר בו].

**תוד"ה מפני, שמא אגב העצה הוא ראוי**

צ"ע דאם הטעם שמצטרפים הוא משום שבאמת הכל ראוי לגמל אגב העצה, מנ"ל דמצטרפים לשיעור הגדול ולא לשיעור הקטן, דלמא אף לפרה הכל ראוי אגב התבן. ועוד, דבגמ' מדמה לצירוף דטומאה, והתם הנידון הוא בהלכות צירוף, ומה שייטא להכא. ועל כרחיך שגם כאן הנידון הוא בהלכות צירוף, וצ"ע.