4. בדיני הבעלות הנצרכת לקנין חצר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

כ"ו כסליו ע"א

**סימן ג'**

**בבעלויות החצר לענין קנין חצר ובקנין כלים**

**א] סיכום שיטות הראשונים**

**ב] בביאור נידון הגמ' בכליו של לוקח וכו'**

**ג] בדין כליו ברשות מישהו אחר**

**ד]בדין כליו של סרסור ברשות לוקח ועד נידונים בראשונים שתלוי בביאור החיסרון של כליו של לוקח**

**ה]בדין זיל קני בכליו דמוכר**

**ו]בדין כלי שלקונה בשל מוכר וברשות לוקח**

**ז]בביאור הגמ' בב"מ ס"ז:**

**ח]האם באויר מוכר יש חיסרון לענין כליו של לוקח**

**ט] בדין קנין חצר בחצר השותפין**

**סיכום שיטות הראשונים**

א] מבואר בגמ' נידון ראשון האם כליו קונים ברה"ר והגמ' מסיקה שלא קונה ואחרי זה הגמ' דנה האם כליו של לוקח ברשות מוכר קונה או לא עוד דנה הגמ' האם כליו של מוכר ברשות לוקח קונה או לא והגמ' אומרת שאם כליו של מוכר ברשות לוקח קונה זה מכריח שכליו של לוקח ברשות מוכר לא קונה והרשב"ם פ"ה: ד"ה ואי ותוס' שם ד"ה בכלו נקטו בכוונת הגמ' שה"ה איפכא שאם נוקטים שכליו של לוקח ברשות מוכר עוזר זה מכריח שכליו של מוכר ברשות לוקח לא קונה עוד מבואר בגמ' שאם המוכר אמר לוקח זיל קני וודאי עוזר כליו של לוקח ברשות מוכר

והנה לענין הלכה מצאנו בזה כמה שיטות בראשונים שיטת הרא"ש הריטב"א ובעל המאור ועוד הרבה ראשונים שהגמ' נשארת בספק ולכן בין בכליו של מוכר ברשות לוקח או איפכא מעמידים בחזקת המרא קמא ומבואר ברמ"ה ובטור שאם יהיה באותו בן אדם שני מיקרים אז ממ"נ אחד הוא קנה ודעת הראב"ד כגירסת הרי"ף שכליו של לוקח ברשות מוכר לא עוזר וממילא נקט שזה מחייב הפוך שכליו של מוכר ברשות לוקח כן קונה דהרי הגמ' תולה אחד בשני ודעת הרמב"ם שבשני המקרים לא קונה והרמב"ן נקט שכליו של לוקח ברשות מוכר לא קונה אבל כליו של מוכר ברשות לוקח זה נשאר ספק

והנה מבואר בגמ' דברה"ר שאין לו רשות וודאי לא עוזר ובאמר ליה זיל קני וודאי עוזר והספק בסתמא ועיין חזו"א דבפשוטו היה מסתבר שבזיל קני הוא משאיל לו המקום ולכן כאן אין מקום לנידון [וכן הוא ברימ"ג ובריטב"א בקידושין] וספק הגמ' בסתמא שאין כאן שאלה של המקום אמנם עיין תוס' שהוכיחו שלא צריך שאלה והוסיפו שאין לה כאן קנין של שאלה וע"ש שכתב דבהכרח צ"ל שיש כאן דרגא אמצעית בין זיל קני לסתמא שבזה הגמ' דנה

**בביאור נידון הגמ' בכליו של לוקח וכו'**

ב] והנה בביאור ספק הגמ' כתב הרשב"ם האם הרשות בטלה לכלי או שהכלי בטל לרשות והנה יש לבאר את ספק הגמ' בשני אופנים אפשר לבאר שמצד החיסרון שמצאנו בגמ' ברה"ר שאין לו רשות זה כלל לא שייך כאן דהרי כאן יש לו רשות וממילא הכלי וודאי הוא סיבה לזכות אלא כיון שהרשות של המוכר א"כ יש כאן אחיזת יד של המוכר והגמ' דנה מה מבטל את מה דהינו האם העיקר זה הרשות וזה מבטל את החזקת הכלי וממילא כליו של מוכר ברשות לוקח זה עוזר או שהעיקר זה הכלי וממילא האחיזה של הרשות מתבטלת מפני האחיזה של הכלי והנה לפ"ז אפש"ל שאפילו אם כליו של לוקח ברה"ר עוזר שאין חיסרון מה שאין לו רשות להניח בכל אופן ברשות מוכר זה לא יעזור דשם יש חיסרון שזה אגיד אצל המוכר וכן ביארו המחנ"א והנתה"מ והקצוה"ח והחזו"א

אמנם אפשר לבאר דיסוד הספק בגמ' שכיון שאם מקפיד זה לא עוזר כנ"ל ברה"ר ואם אומר לו זיל קני זה וודאי עוזר כנ"ל מהגמ' שאז וודאי שהרשות בטילה לכלי וא"כ ספק הגמ' מה המצב בסתמא האם הנתינת רשות זה גדר כמו זיל קני וממילא בעל הכלי הוא העיקר בין בכלי של לוקח אצל מוכר או כלי מוכר אצל הלוקח או שזה גדר כמו בלי נתינת רשות וממילא בעל הרשות הוא העיקר כמו ברה"ר והוא הקונה

והנה בפשוטו מצאנו בזה מחלוקת ראשונים דהר"י מגאש ביאר שהגמ' בתחילה שרצתה לבאר הבריתא של ארבע מדות במוכרים שברה"ר עוזר בכל אופן ברשות מוכר לא עוזר כפשטות הבריתא וכן פשטות הרשב"ם שביאר הבריתא בתחילתה שברה"ר עוזר וברשות מוכר לא עוזר ובפשוטו זה מוכרח מגירסתו בבריתא בד"א ברשות הרבים וברשות שאינה של שניהם דלצד הגמ' דרה"ר זוכה א"כ מה הבד"א בא למעט ובהכרח שזה בא למעט רשות מוכר ורק אם נימא כדחית הגמ' שברה"ר לא עוזר א"כ יתכן שזה בא למעט רה"ר עצמו והנה מזה מבואר שאפילו ברשות שאינה של שניהם עוזר בכל אופן ברשות מוכר גרע ובהכרח כי זה אגיד ביד מוכר

אמנם עיין בער"י והובא דבריו ברשב"א והריטב"א שנקטו בפשיטות דלצד הגמ' שברשות הרבים עוזר וודאי שברשות לוקח עוזר והקשו על הגירסא של בד"א ברה"ר שלצד הגמ' שרה"ר עוזר זה לא ממעט כלום וכן עיין תוס' שכתבו שכיון שלגמ' יש צד שרה"ר לא עוזר ורשות מוכר עוזר א"כ לצד שרה"ר עוזר וודאי שרשות לוקח עוזר עכ"ד חזינן שנקטו פשוט שהחיסרון של רשות מוכר שחסר ברשות להניח כליו ולכן אם רה"ר עוזר זה ודאי שרשות לוקח עוזר וכן עיין רשב"א שכתב להוכיח שמה שזיל קני עוזר כי יש לו רשות ולא צריך זכות דהרי ר"י לא מיעט אלא אם אין לו רשות להניח עכ"ד חזינן שמה שרשות לוקח לא עוזר דחשיב שאין לו רשות ולא שיש כאן עוד חיסרון שאפילו שמצד מימרא דר"י זה נחשב רשות אבל יש חיסרון של אגיד אצל המוכר

וכן עיין רמב"ן במלחמות שכתב שיש ראיות כדברי הרי"ף שנפשט הספק וכליו של לוקח ברשות מוכר לא קונה והוסיף וז"ל ותו מדאמר ר"י כליו של אדם כל מקום שיש לו רשות להניח קונה יש לו רשות להניח אין אין לו רשות להניח לא וברשות מוכר אין לו רשות להניח דומיא דרה"ר וחצר שאינה של שניהם שאלו נתן לו רשות להניח כלל ודאי קנה כדאמרינן התם דאמר ליה זיל קני וגדולה מזו אמרו לפי שאין אדם מקפיד על מקום קלתה עכ"ל ומבואר שמכח המימרא דר"י שצריך רשות ממועט גם כליו של לוקח כי אין לו רשות והנה דבריו צ"ע דהרי הגמ' מפורש נסתפקה שגם אם רה"ר לא עוזר ברשות מוכר עוזר וצ"ל שזה וודאי שיש סברא לחלק שברה"ר זה יותר חיסרון רשות ועדין יתכן שברשות מוכר אין חיסרון זה אמנם אם הגדר שצריך שיש לו רשות וכלשונו דר"י כה"ג חשיב שאין לו רשות אמנם זה וודאי מבואר שהחיסרון הוא שאין לו רשות כמו רה"ר ומבואר עוד מדברי הרמב"ן דלא כמו שביארנו קודם כמה זכות יש לו אלא שוודאי שאין לו רשות והגמ' דנה האם יש כזה חיסרון או לא ועיין מחנ"א שנקט שלראשונים שבזיל קני אין לו זכות שאלה א"כ בהכרח ספק הגמ' במקום שחשיב שאין לו רשות אמנם יתכן שזה עצמו הספק איך להגדיר את זה

והנה בביאור ספק הגמ' האם כליו של לוקח ברשות מוכר עוזר כתבו התוס' בד"ה כליו וז"ל אע"ג דאמר ר' יוחנן דכל מקום שיש לו רשות להניחו קנה דלמא לא אתא למעט אלא רה"ר אבל מוכר שמא משאיל לו מקום ללוקח שיקנה מה שהוא מוכר לו עכ"ל וכן הוא בריטב"א ומשמע שהסברא לומר שמקנה לו זכות יותר שזה סיבה לקנות זה מצד שהוא רוצה למכור ועיין נתה"מ וחזו"א ומחנ"א שהקשו דהרי הגמ' אומרת שאם כלי של לוקח ברשות מוכר עוזר זה מכריח שכלי של מוכר אצל לוקח לא עוזר ואם יש כאן סברא מיוחדת שהוא מקנה לו כדי שיקנה א"כ יתכן שבמקרה הפוך אין הלוקח מקנה לו כי אין לו סיבה וממילא העיקר זה הרשות וכתבו לדחוק את לשון התוס' אמנם בדברי הריטב"א הדברים מפורשים וצ"ע אמנם זה וודאי מבואר בדבריהם שיסוד הנידון בסוגין כמה זכות יש ללוקח בהנחת כליו [אמנם יש שרצו לבאר דבכליו שבאמת יסוד הספק מה בטל אצל מה אלא שבדין של כליו של מוכר ברשות לוקח שם גם אם אין לו רשות זה סיבה שלא יזכה אמנם בכליו של לוקח ברשות מוכר שהגמ' דנה שעוזר בהכרח שיש עוד סברא שזה גם ברשות דאל"כ זה לא גרע מרה"ר ובכליו של מוכר אם זה בטל לרשות אין חיסרון זה כי העיקר זה הרשות]

והנה הראשונים כולם נקטו שבזיל קני לא צריך שיהיה לו זכות שאלה במקום וכן הוא בראשונים בקידושן שכל הדין זיל קנ שיחשב שיש לו רשות להניח שם כליו אמנם עיין ברימ"ג וכן בריטב"א בקידושין שנקטו שצריך שיהיה לו זכות במקום ולכן נקטו שאם סתם הרשה לו זה לא מועיל ולפ"ז וודאי היה מקום לומר שרשות וודאי שיש כאן והסברא שברה"ר לא עוזר וודאי לא שייך כאן ורק שיש כאן נידון אחר שחסר בהחזקה ברשותו כיון שמקום הכלי זה לא שלו ויתכן לבאר שהספק רק מחמת שזה של המוכר וכמו שהוכחנו לעיל מהרשב"ם בתחילת סוגין שגם ברשות של שניהם עוזר בכל אופן כאן גרע ואפשר לומר שרק ברה"ר שחשיב כמו שותפין אין את החיסרון של סוגין וצ"ע

והנה שיטת הרמב"ם פ"ד ממכירה ה"ב שלא עוזר לא כליו של מוכר ברשות לוקח ולא כליו של לוקח ברשות מוכר וצ"ע הרי ממ"נ או שהרשות הוא העיקר או שהכלי זה העיקר ועיין לשון הרמב"ם שכתב כשם שאין כליו של לוקח קונה לו ברשות מוכר כך אין כליו של מוכר קונה ללוקח אע"פ שהוא ברשות לוקח עכ"ל ומשמע שזה מאותו טעם ובפשוטו הביאור כמבואר בלחם משנה פ"ד מהלכות זכיה שצריך שיצא מרשות המוכר לגמרי וכל שיש למוכר אחיזת יד חשיב שזה לא ברשות הלוקח לגמרי ולפ"ז וודאי שאין זה ענין לחיסרון של רה"ר דשם הרי אין חיסרון שיש למוכר אחיזת יד אמנם עיין ברמב"ם ה"א שכתב וז"ל כליו של אדם כל מקום שיש לו להניחו קונה לו וכיון שנעשו המטלטלין בתוך הכלי אין אחד מהם יכול לחזור בו וכו' לפיכך אין כליו של אדם קונות לו ברה"ר ולא ולא ברשות מוכר וכו' עכ"ל ומבואר שהדין של רה"ר זה אותו הלכה של רשות מוכר ובהכרח שיסוד הסברא שצריך שיהיה לגמרי ברשותו וכל שזה אגוד ברשות מישהו אחר כגון רה"ר או מקום שאפשר להוציאו זה מחסר בהחזקה ברשותו ולכן זה גם דומה לכליו של מוכר ברשות לוקח שחסר בהחזקה של הלוקח

**בדין כליו ברשות מישהו אחר**

ג] והנה כתב הרמב"ם פ"א מזכיה ומתנה ה"ד וז"ל הפורס מצודה בשדה חברו וצד בה חיה או עוף אע"פ שאין לו רשות לעשות דבר זה קנה ואם היה בעל השדה עומד בצד שדהו ואמר זכת לי שדי קנה בעל השדה ואין לבעל המצודה כלום עכ"ל ועיין בהשגות הראב"ד שהשיג דהרמב"ם היה צריך לחלק בין רץ אחריו ומגיעו או לא דהינו שכיון שזה שדה שאינה משתמרת ורק מחמת המצודה הוא תפוס אצלו לכן כדי שבעל השדה יזכה צריך שבגדרי זכיה שגם ללא המצודה הוא יכול לזכות ועיין במ"מ דמשמע דהרמב"ם מודה לזה והנה לכאורא אם הדין רץ אחריו ומגיעו זה מצד חצר המשתמרת א"כ א"ש ששיך מצידו אמנם אם נימא שבעומד בצידו אין חיסרון שזה לא משתמר או שכיוןש החצר מצד עצמו משתמרת זה טוב ורק שיש חיסרון של אין בכמונח דמי עיין סימן ב' שהארכנו בזה א"כ לכאורא אין סברא לחלק שאם זה נעשה על ידי מישהו אחר זה לא חשיב כמונח

והנה הטעם שבעל הכלי לא זוכה שכיון שאין לו רשות להניח א"כ זה כמו רה"ר שלא זוכה אמנם קשה למה שבעל השדה יזכה הרי כליו של מוכר ברשות לוקח לא זוכה ולמה שכאן יזכה ועיין מחנ"א קנין חצר סימן י' שכתב לדון בדעת הרמב"ם שבאמת תמיד הכלי בטל לרשות ומה שכליו של מוכר ברשות לוקח לא עוזר כי זה אגוד אצל המוכר וכאן זה לא שייך דהרי זה של הפקר ולכן הוא קונה ועל דרך זה ביאר בלח"מ והנה זה א"ש אם נימא שהנידון של כליו של לוקח ברשות מוכר זה חיסרון אחר מצד אגיד גבי מוכר שפה צריך לדון מי העיקר אמנם צ"ע דהבאינו לעיל דהרמב"ם דימה הדין לרה"ר וכתב כשם וכו' משמע שהכל מחמת שחשיב שחסר לו ברשות להחזיק ובפשוטו צ"ל כמו שביאר בקצוה"ח שכיון שאין רשות לבעל המצודה להניח כאן את כליו ממילא כה"ג וודאי שהכלי מתבטל לרשות ולכן הוא זוכה בזה אמנם למה שכתב הרמב"ן דהטעם שכליו של לוקח ברשות מוכר לא עוזר כי זה שלא ברשות ובכל אופן הגמ' דנה שכליו של מוכר ברשות לוקח לא עוזר ובהכרח שכשזה אגוד ברשות מישהו אחר אפילו שזה לא ברשות זה חיסרון אמנם יתכן שזה מצד רשות מוכר אמנם הרי ברה"ר אין זה סיבת החיסרון וכן באינה של שניהם ולא מסתבר שיש שני חסרונות ואלי זה עצמו הנידון בכליו של מוכר ברשות לוקח האם יש חיסרון של אגוד אצל המוכר וצ"ע

**בדין כליו של סרסור ברשות לוקח ועוד נידונים בראשונים שתלוי בביאור החיסרון בכליו של לוקח**

ד] ועיין רמ"ה שכתב שכליו של סרסור ברשות לוקח הלוקח זוכה מתחילת המדידה וכן הוא בבעל המאור וצ"ב הטעם הרי כיון שהוא מרשה לסרסור להניח כאן את כליו למה שזה לא תלוי בספק של כליו של מוכר ברשות לוקח והנה אם נימא שבגמ' כל הנידון מצד שיש כאן אגוד אצל המוכר א"כ כאן שזה מישהו אחר זה לא שייך אבל אם כמו שהבאינו מהראשונים לעיל שכל החיסרון שזה דומה לרה"ר דהינו שהנידון בגדר הרשות שיש כאן לקבוע מי העיקר א"כ לכאורא אין סברא שכאן זה יהיה אחרת

והנה כתב הרמ"ה הובא בטור שאם הוא סתם מרשה לו להניח את הכלי זה לא עוזר ורק אם אומר לו זיל קני דהינו שצריך שישאיל לו את זה לענין הקנין ואפילו שיתכן שלא חל חלות שאילה אבל הוא מצידו הביא לו את זה לגבי לקנות [ובטור הביא דהראשונים חלקו עליו וכן פסק הרמ"א] וע"ש שהקשה למה בסימטה זה עוזר ותירץ או ששם שזה לא רשות מוכר זה עדיף עוד תירץ ששם שזה סימטה זה מושאל לו גם לגבי לזכות ולכאורא בביאור הראשון מבואר כנ"ל שהנידון של הגמ' בכליו של לוקח ברשות מוכר או הפוך זה סברא מיוחדת מצד שזה אגוד אצל המוכר ולפ"ז א"ש שבכלי של מישהו אחר וודאי קונה אמנם לתירוץ השני משמע שהנידון הוא לא מצד אגוד אצל המוכר ולפ"ז צ"ע הדין הנ"ל וצ"ע

והנה כתב הרשב"ם בד"ה עד שיקבל עליו דמדובר בכלי הנפקד ועיין פני שלמה שהקשה א"כ מה עוזר שיקבל עליו הרי זה נשאר רשות לוקח וכליו דמפקיד אמנם לנ"ל א"ש דעד כמה שאין חיסרון שזה אגוד אצל המוכר כה"ג מועיל אפילו בכלים של מישהו אחר וכדין כליו דסרסור

והנה עיין רשב"ם לענין פירות דמופקדים אצל מישהו אחר שכתב שהמקום מושאל למפקיד וצ"ע למה הוצרך לזה ושמעתי לבאר שהרי הגמ' בתחילה שרצתה לומר שברה"ר עוזר ביארה שרשות שאינה של שניהם הכוונה של אדם אחר והקשה הרימ"ג א"כ למה במופקד אצל מי שהוא אחר לא זוכה וכתב שכיון שהמקום מושאל למפקיד ממילא זה ברשות מוכר וזה גרע ולפ"ז א"ש הרשב"ם שכוונתו לישב כנ"ל לפי השלב בגמ' שכליו של לוקח ברה"ר עוזר ובכל אופן ברשות מוכר לא עוזר והנה כל זה לשיטתם לעיל שיש כאן שני נידונים ויתכן שברה"ר עוזר וברשות מוכר לא עוזר כי זה אגיד גביה אבל לשאר ראשונים שלצד שברה"ר עוזר וודאי שברשות מוכר עוזר וצ"ל בהכרח שלצד זה של הגמ' בהכרח מדובר בכליו של הסרסור ולא של הלוקח ורק לאחר שהגמ' נקטה שברה"ר לא עוזר אפש"ל שמדובר בכליו של לוקח ודו"ק

והנה מבואר בגמ' בב"מ ט: דמועיל קלתה של אשה המונח על ראשה לקבל הגט והקשה הראב"ד הרי כליו של לוקח ברה"ר לא עוזר ותירץ שמדובר בסימטא והרשב"א תירץ שכיון שיש לאדם רשות לעמוד ברה"ר ממילא כה"ג אין שום חיסרון ואין זה דומה לכליו שאין לו רשות להניח שם ושמעתי להקשות מה נידון הראשונים הרי מפורש בגמ' שקלתה תלויה בה אין שום חיסרון כי זה בטל אליה וא"כ מה הנידון כאן ומשמע בדעתם שהגמ' זה מדובר ברשות מוכר שכה"ג מצד שאין לה רשות אין כאן חיסרון דהוא מרשה וכל הנידון מצד אגיד גביה מוכר ובזה יש סברא שדבר שבטל לגוף האדם זה לא אגיד גביה מוכר אבל הראשונים הנ"ל דיברו ברה"ר ששם יש חיסרון אחר שאין לו רשות להניח ובזה לא יעזור הסברא שזה בטל לבן אדם ולכן הוצרכו לזה וצ"ע

**בדין זיל קני בכליו דמוכר**

ה] עיין רא"ש שכתב שכליו של מוכר ברשות לוקח לא עוזר מה שאומר לו זיל קני דתמיד מה שעוזר כיון שזה בכלי של הלוקח אלא שיש חיסרון שאין לו רשות להניח וברגע שאומר לו זיל קני הוא נותן לו רשות אבל בכלי של מוכר בזה שאומר לו זיל קני אין כאן השאלה על הכלי וממילא אין סיבה שיזכה וצ"ב דעת הרמב"ם ויתכן דס"ל שמונח כאן השאלה על הכלי שיזכה בו ויתכן עוד דהנה תוס' ד"ה כליו הרי דנו שאפילו אם כליו של לוקח ברשות מוכר עוזר בכל אופן עוזר גם כליו של מוכר ברשות לוקח מצד שהמוכר מבטל את כליו כדי שהלוקח יקנה עכ"ד ומבואר ששיך ביטול של הכלי לגבי שיזכה בו או הפוך ולפ"ז יתכן שס"ל לרמב"ם שהזיל קני פירושו שמבטל את רשותו לכלי וה"ה עוזר הפוך וצ"ע

**בדין כלי שלקונה בשל מוכר וברשות לוקח**

ו] עיין גיטין ע"ט: דשני קופות והחיצונה יותר מהפנימית והפנימית של האשה אם הגיע הגט לאויר הפנימית היא מגורשת והגמ' אומרת ש"מ כליו שללוקח ברשות מוכר קונה והגמ' דוחה שאין לחיצונה שוליים ועיין בית שמואל שהביא בשם הר"ן שמדובר שזה מונח ברשות האשה ולפ"ז הוכיח שגם בכה"ג לא קונה ועיין בקצוה"ח שלדעת הרא"ש שזה רק ספק ואם יש כליו של לוקח ברשות מוכר ומקח אחד הפוך שאחד מהם זוכה וודאי א"כ גם כאן היא ממ"נ מגורשת והוסיף שגם לדעת הרמב"ם יתכן שהכוונה ששניהם שקולים אבל כאן שהמקום והכלי שבו מונח הגט זה שלה כה"ג וודאי חשיב שזה ברשותה והיא מגורשת ובעיקר דברי הר"ן יתכן שכוונתו בסימטא וכן הוא ברמב"ן שם מטעם אחר ועיין רעק"א שכתב לדון שגם אם כוונת הר"ן זה כפשוטו זה מצד שבקרקע שלה הבעל אוכל פירות א"כ יש לו זכות להניח כלי שלו ולה אין רשות להניח כלי שלה ועיין חזו"א שהקשה הרי מבואר בגמ' שכיון שחל הגירושין אן לו פירות א"כ כןדנים דבר זה כקרקע שלה ע"ש ואולי לגבי הדין שיהיה לו רשות זה לא יכול להחשב שאין לו רשות

**בביאור הגמ' בב"מ ס"ז:**

ז]עיין גמ' בב"מ ס"ז: לענין משכנתא דמבואר בגמ' דאם הלוה משלם הוא מקבל את הקרקע אם הפירות ואפילו הפירות שנפלו והגמ' אומרת שאם זה נפל במחצלות של המלוה הוא כבר זכה בזה והגמ' שואלת שזה כליו של לוקח ברשות מוכר ע"ש ועיין מחנה אפרים שדן שזה כלי ללא שולים אמנם עיין תוס' סוכה בפרק ראשון שכתבו שהמחצלות של התמרים היה בהם גדנפא אמנם ע"ש שהקשה הרי יש לו רשות להניח המחצלת שם וע"ש שהוכיח מזה כרמ"ה שלא מספיק שיהיה לו רשות אלא צריך לתת לו רשות לקנות אמנם צ"ב שכאן שזה עומד לרשותו להכל למה שלא יתן לו רשות לזכות ועיין ריטב"א שהקשה על הגמ' הרי הקרקע שכורה למלוה ולמה שלא יזכה מחמת זה ותירץ שכאן שזה בע"כ של הלוה ונגד רצונו הוא לא זוכה בחצר המושכרת ויתכן שזה גם סברא שהוא לא רוצה לתת לו הקרקע לענין לזכות ובחזו"א ביאר שהאומדנא לענין המשכנתא שהוא לא נותן לו אלא מה שיש לו זכות גם ללא הזכיה של הקרע ולפ"ז יתכן שא"ש הכל

**האם באויר מוכר יש חיסרון לענין כליו של לוקח**

ח] יש לדון האם כלי שנמצא באויר מוכר יש גם חסרון של כליו של מוכר ברשות לוקח והנה מבואר בגמ' בב"מ ק"ב. דהשוכר דקולט מהאויר זוכה בזה אם לענין המשכיר זה אויר שאין סופו לנוח או לאביי במצמיד הכלי לשולי הפרה ועיין במיוחס לריטב"א דהקשה דהרי זה כליו של לוקח ברשות אחר וכתב שבמצמיד כלי חשיב שאין כאן אויר מוכר ועיין מחנ"א קנין חצר סימן י שלדעת הרמב"ם דאיירי בחצר המושכרת לשוכר א"ש דיש לו רשות להניח שם כליו אמנם לדעת שאר הראשונים צ"ב ועיין רשב"א בגיטין ע,ח. שהוכיח שאויר החצר לא חשיב רשות מוכר לעכב על הקנין וכן ביאר בב"ב ע"ו. דמה שהגבהה מועיל בכל מקום ואין חיסרון של אורי מוכר מצד שאויר אין בו כדי למנוע קנין של דבר אחר ע"ש אמנם מדברי שאר הראשונים בגיטין לענין מיטה של האשה משמע שרק למעלה מעשרה זה לא אויר שהוא חיסרון אבל למטה מעשרה זה כן חיסרון והנה באדם שמחזיק כלי דמבואר בב"מ שהוא קונה היה מקום לומר שכה"ג שזה החזקה של האדם חשיב ברשותו לגמרי וכעין הסברא של הגמ' של קלתה תלוי בה שביאר הריטב"א בגיטין שזה טפל עליה אמנם הרשב"א יבאר שגם שם זה מצד שאויר זה אחרת אמנם יתכן שאם זה תלוי עליה זה יותר מאשר אם זה בידיה ועיין רמ"ה ורי"ד ור"ן בב"ב ע"ו.שביארו שבהגבהה אין חיסרון של רשות מוכר כיון שזה בידו ויתכן שכוונתם שבקנין יד אין חיסרון ויתכן שכוונתם שביחס לתפיסה של אדם חשיב שזה ברשותו והרשות של מישהו אחר זה לא מעכב

והנה בעיקר קושית הריטב"א בב"מ למה אין חיסרון שזה רשות משכיר לכאורא היה מקום לומר שבכלי הוא קונה מצד הגבהה והרי בזה אין חיסרון של כליו של לוקח ברשות מוכר אמנם יתכן שהוקשה לו קודם שזה הגיע לקרקעית הכלי וצ"ע דבגמ' בע"ז ע"א. ובריטב"א שם מור שקונים מצד הגבהה לפני שזה הגיע לאויר הכלי וצ"ע

**בדין קנין חצר בחצר השותפין**

ט] עיין סוגית הגמ' בב"ב פ"ד: דחצר השותפין אין קונין זה מזה אבל אם מונח בכליו של לוקח זה קונה ועיין ריטב"א בקידושין ח: דמאחרים הם וודאי קונים דהינו שכל החיסרון שזה לא יצא מרשות המוכר אבל לא שאין כאן סיבת זכיה ועיין קידושין ח: דאם אדם אומר לאשה שרוצה לקדשה והיא אומרת תנם על גבי סלע שלה היא מקודשת והגמ' מסתפקת בסלע של שניהם ומניחה בספק ועיין רש"י שבסלע שלה היא מקודשת מדין חצר והקשו התוס' א"כ מה הגמ' דנה בחצר של שניהם הרי הגמ' אומרת שלא זוכים שותפין אחד מהשני ולכן ביארו שספק הגמ' האם יש כאן הסכמה מצידה אבל את הקנין מדובר שהניח את זה אצלה ובר"ן כתב לישב שכאן שהוא רוצה לקדשה הוא מקנה לה את המקום ועיין מחנה אפרים הלכות חצר שהקשה הרי איפה המעשה קנין וכתב ששותפין קונים אחד מהשני בדיבור וצ"ע אבל מה זה שונה מתמיד שרוצה להקנות ומניח בחצר שלא זוכה וצ"ל שתמיד מניח לא במטרת קנין אבל אם מניח במטרת קנין אז יש את האומדנא ועיין תורי"ד שם מה שישב שכל שאדם אומר שיניחו במקום מסוים ורוצה לקנות חשיב ידו וזה קונה לו וצ"ע

והנה מבואר בסימן קע"ו ס"ב דשותפין שרוצים שהממון שכל אחד מביא הם יהיו שותפין בו מניחים את הדבר בחצר השותפות והקשה הקצוה"ח הרי חצר השותפין אין קונים זה מזה וע"ש שרצה לחדש שכל מה שהם לא זוכים זה רק מאחד לשני אבל שזה יעשה ממון השותפין הם כן זוכין ובמחנ"א כתב שאם המוכר מניח מיוחד כדי שהשני יזכה הוא זוכה ולכאורא מהראשונים שהקשו מסלע של שניהם מבואר לא כך אלא שיתכן שזה תירוץ הר"ן שאם מניחים לשם קנין זה אחרת אמנם כל הראשונים שם חלקו על זה ובנתה"מ כתב שכל הסברא שחצר השותפין לא זוכה שכיון שהמוכר יש לו רשות להניח חפצים א"כ ברגע שהניח את הדבר הנמכר המקום נברר שהוא שלו ולכן אין סיבה שהשותף השני יזכה אבל במקום שאין רשות להניח אלא את הדברים של השותפים א"כ עד כמה שמניח חפץ שהוא רק שלו אין לו רשות וממילא עד כמה שהשותף השני רוצה לזכות דבר זה כדי שיהיו שותפין הוא יכול לזכות בזה ועיין סימן ר"ז במה שהקשה הקצוה"ח ובמה שישב הנתה"מ לפי הנ"ל

ועיין סימן ר"ס דמבואר בשו"ע ס"ד מתשובות הרא"ש שחצר השותפין זוכין מציאה לשניהם והקצוה"ח שם הביא מהירושלמי שהם לא זוכים וע"ש שביאר שכיון שצריך להגביה לדין מגביה מציאה לחברו ובחצר זה לא שייך וצ"ב סברתו וע"ש מה שהביא מהמהר"ם אמנם בפשוטו כוונתו כמבואר בנתה"מ דוודאי שהם קונים ורק אם אחד לא רוצה לזכות אלא לעצמו א"כ לגבי השני זה לא משתמר ורק הוא זוכה ע"ש

א]כליו של לוקח ברשות מוכר דעת הרי"ף והראב"ד והרמב"ן והרמב"ם שלא מועיל בתורת וודאי ודעת הרא"ש והרימ"ג והטור והרמ"ה ועוד ראשונים שזה לא מועיל בתור ספק

ב]כליו של לוקח ברשות מוכר דעת הרא"ש וסיעתו הנ"ל שזה ספק ודעת הראב"ד שזה מועיל בתורת וודאי ודעת הרמב"ן שזה ספק ודעת הרמב"ם שוודאי לא מועיל

ג]כליו של לוקח ברשות מוכר ואמר לו זיל קני ודאי מועיל ודעת הרימ"ג והריטב"א כי זכה ברשות להשתמש ודעת שאר ראשונים שזה רק רשות ודעת הרמ"ה שצריך רשות מפורשת לענין קנין

ד]כליו של אדם ברשות אחר שלא מדעתו מבואר ברמב"ם שבעל הקרקע זוכה ולדעת שאר ראשונים א"ש אמנם לדעת הרמב"ם שיש סברא של אגוד אצל מישהו אחר צ"ע הטעם

ה] כליו של אחר ברשות לוקח מבואר ברמ"ה ורשב"ם שזה עוזר ובפשוטו זה לשיטתם שלא חסר ברשות אמנם לראשונים שחשיב שאין לו רשות א"כ מסתבר שלא קונה

ו]בכליו של מוכר ברשות לוקח דעת הרמב"ם שמועיל שאומר לו זיל קני ודעת רוב הראשונים לא מועיל

ח]כלי של לוקח שמונח בכלי של מוכר שהוא ברשות לוקח לדעת הרא"ש וודאי מועיל והקצוה"ח צידד שגם לדעת הרמב"ם זה יועיל והב"ש נקט שלא מועיל וצ"ע

ט]חצר השותפין לא קונים אחד מהשני אבל כל אחד יכול לזכות מאחר לעצמו וכל אחד יכול לזכות בכליו ולענין לזכות לרשות השותפין הקצוה"ח צידד שמועיל והנתה"מ חלק אמנם בדבר שאין לו רשות החזקה אלא לממון השותפין זה עוזר ובר"ן כתב שאם הכניס לרשות השותפין מיוחד כדי שיקנה הוא קונה

י]בפשוטו חצר השותפין קונה מציאה לשניהם וכן הוא ברא"ש ובהמהר"ם ובקצוה"ח רצה לחדש מכח הירושלמי שלא מועיל