3 הנח לפני
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

יום ועש"ק אחו"ק ט' אייר תש"ע

ט] בד' הרא"ש שכתב, ז"ל, וכן שואל נמי אם אמר לי' הכישה במקל והיא תבוא ויצאה לרה"ר במקום שאין משיכה קונה ויכול המשאיל לחזור בו, ולא עדיף ממה שאם משך השואל שם ואפ"ה נתחייב באונסים וכו', וסברא גדולה לחלק בין חזרה לחיוב אונסין, דלענין חזרה ברשות הבעלים קיימא כ"ז שלא עסק בה השומר דבר הקונה במקח וממכר, אבל לענין חיוב אונסין מיד שסלק בעל הבהמה שמירתה מעליה מדעת השומר קמה לה ברשות השומר לשומרה, עכ"ל, מבו' בפשוטו דהא דחייב השואל בשאמר הכישה במקל והיא תבא, הוא מדינא דהנח לפני, דכיון שסילק המשאיל שמירתו, נתחייב השואל.

ומש"כ הרא"ש דהא דהכישה במקל מהני הוא בשיצאה לרה"ר, אשר כן תניא בברייתא דכיון שיצאה מרשות משאיל חייב, בפשוטו נ' דהוא משום דכל סילוק השמירה דהבעלים הוא כשיצאה מרשות משאיל, וי"ל עוד, דהוא משום דסתמא דמילתא אין דעת השואל להשתעבד אלא כשתצא מרשות הבעלים, וזה כעין מש"כ במחנ"א שומרים סימן מ"ג בדין אומן בבית הבעלים, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

י] והנה הגר"א בגליון הרא"ש כתב, דהרא"ש לטעמי' דקי"ל כרב, והתוס' שכתבו דל"מ הנח לפני בשואל, אזלי לטעמייהו דלא קי"ל כרב, וכ"כ הגר"א בסימן ש"מ, וצ"ע, שהרי בל' התוס' מבו' להדיא, דהא דהכישה במקל והיא תבא מהני, אי"ז מדין הנח לפני דסילקו הבעלים שמירתו, אלא הוא משום דמשיכה לרה"ר נמי מועלת לחייב, ומבו' להדיא בלשונם דאינו חייב אלא בשהי' משיכה, וא"כ מהו שכתב הגר"א דכל מש"כ התוס' דהנח לפני ל"מ בשואל, הוא רק לטעמייהו דלא קי"ל כרב, הרי לדעת התוס' גם לדעת רב דמהני הכישה במקל והיא תבא לחייב את השואל, אי"ז מדינא דהנח לפני, אלא משום דסגי במשיכה זו לחייב את השואל.

והנה בנתיה"מ סימן ש"מ סקי"ב כתב בדעת הרמ"א, דכל הא דמהני הנח לפני, וכיון שסילק הבעלים שמירתו נתחייב השומר, הוא רק בשהשומר נמצא שם, אך בהכישה במקל והיא תבא שאין השואל שם, אינו מתחייב מדינא דהנח לפני, עיי"ש, ולכאו' זה שלא כד' הרא"ש גופי', שלמד להא דהנח לפני מהני לחייב אף בשואל, מהא דהכישה במקל והיא תבא, והרי דגם בהכישה במקל והיא תבא הוא חייב מדינא דהנח לפני, וביותר צ"ע, דלפ"מ שפסק הרמ"א דהכישה במקל והיא תבא לא חשיב כהנח לפני, וע"כ ל"מ לחייבו, הרי אין מקור דהנח לפני מהני אף בשואל, והרא"ש לא כתב כן מסברא דנפשי', אלא מכח מה שמצינו דהכישה במקל מהני לחייבו.

וי"ל בישוב עיקר דרכו של הנתיה"מ בדעת הרמ"א, דבהא גופא הוא דפליגי רב ושמואל, אם גם בהכישה במקל והיא תבא שאין השואל שם, מצינו לחייב מדינא דהנח לפני, ובזה קי"ל כשמואל דבכה"ג לא מצינו לחייב מדינא דהנח לפני, אך מהא דמחייב רב, למדנו דהנח לפני מהני אף בשואל, אך בד' הנתיה"מ גופי' שם שכתב לדרך זו דהא דהכישה במקל והיא תבא חייב הוא מדין ערב, אי"ז מתישב.

יא] ונ' לדון לפרש ד' הרא"ש בע"א, דלעולם בהכישה במקל והיא תבא, א"א לחייב מדינא דהנח לפני, כיון שאין השואל שם, וכמש"כ הנתיה"מ, והא דהוא חייב, הוא משום דמשיכה לרה"ר מועלת לחייב באונסין אף שאינה מועלת לקנין, וכמש"כ התוס', וכ"ה בתוס' הרא"ש, ומה שלמד הרא"ש מינה דהנח לפני מחייב אף בשואל, הנה בדקדוק ל' הרא"ש נראה, דלא מייתי מהתם, אלא דאף שאינו זוכה בזכות השאלה, מ"מ הוא חייב באונסין, והיינו דמה שנסתפק הרא"ש לומר דהנח לפני אינו מחייב שואל באונסין, הוא משום די"ל דאין שואל חייב באונסין, בלא שזכה בזכותי השאלה, וכיון דבהנח לפני אינו זוכה בזכותי השאלה, אינו חייב באונסין, וזהו שכתב הרא"ש, דמהא דמהני משיכה לרה"ר, אף שאינה מועלת לקנין, יש ללמוד דשייך חיוב אונסין אף בלא שזכה השואל בזכות השאלה, וע"כ ודאי דמהני הנח לפני גם בשואל כ"ה דמהני בש"ח וש"ש, דכל הצד לומר דל"מ הנח לפני בשואל, הוא משום דאינו זוכה עי"ז בזכות השאלה, אך כיון שמצינו דחיוב אונסין דשואל הוא אף בשלא זכה בזכות השאלה, ודאי דיועיל גם הנח לפני לחייבו.

ולפ"ז מתבארים היטב ד' הגר"א, דהרא"ש לטעמי' דקי"ל כרב בהך מילתא דחיוב אחריות דשואל הוא אף בשלא זכה בזכות השאלה, וע"כ ס"ל דה"נ הנח לפני מחייב באונסין אף שלא זכה בזכות השאלה, אך התוס' לטעמייהו דס"ל דלא קי"ל כרב, והיינו משום ה"ט גופא, דכל שלא זכה בזכות השאלה אינו חייב באונסין, ובאמת גם לא קי"ל כרב הונא, דס"ל דאם לא ביקע בו לא קנאו, ואפ"ה הוא חייב באונסין משעת שאלה, וע"כ ס"ל דאין שואל מתחייב עד שימשוך.

ולפ"ז מתישב היטב פסק הרמ"א, דס"ל דהגם דקי"ל דהכישה במקל והיא תבא אינו חייב, לאו היינו משום דלא קי"ל כיסוד דינא דרב דחיוב אונסין דשואל הוא אף בשלא זכה בזכות השאלה, אלא הוא משום דמשיכת הבעלים לרה"ר לאו כלום היא, אך בהנח לפני שפיר חייב השואל, כיון שסילק הבעלים שמירתו והשואל נמצא שם, ומשא"כ בהכישה במקל והיא תבא, שאין השואל שם, וכמש"כ הנתיה"מ.

יב] אך שו"ר בד' רבינו ירוחם נתיב ל' ח"ג, ז"ל, ומ"מ חייב שואל באונסיו מיד בלא שום משיכה או כשאמר לו שלחה לי דהא ש"ח חייב בפשיעה בלא משיכה מיד כשאמר הנח לפני כמו שכתבתי, וכמו כן מיד כשאמר לי' הכישה במקל והיא תבוא ויצתה לרשות הרבים במקום שאין משיכה קונה אע"פ שיכול משאיל לחזור בו כ"ז שלא עשה מעשה הנקנה במו"מ, מ"מ מיד שנסתלק שמירתו המעולה של בעל הבהמה נכנסה בשמירת השואל וחייב באונסי', עכ"ל.

ומפורש בדבריו, דהא דחייב השואל בשאמר הכישה במקל והיא תבא, הוא משום שנסתלקה משמירת בעל הבהמה.

שוב נתבוננתי דיש ללמוד כן גם מד' הרא"ש בפ' האומנין סימן ט"ז שכתב, ז"ל, הנח לפני ש"ח, ואע"פ שלא משכו השומר, דש"ח וש"ש חייבין כשקבלו עליהן לשמור כדמוכח לקמן בפ' השואל, עכ"ל, והנה מש"כ הרא"ש דמוכח כן בפ' השואל, לכאו' כונתו להא דהכישה במקל והיא תבא דחייב אף שלא משך, ולהדיא בד' הרא"ש דהא דמיחייב השואל בשאמר דהכישה במקל והיא תבא, הוא חד דינא עם הא דמיחייבי השומרים בשאמרו הנח לפני, וז"ב.

1. ? והי' מקום לדון עוד, דכל הא שנתחייב השואל כשסילק המשאיל שמירתו, הוא רק כשאי"ז ברשות הבעלים, אך כל שהוא ברשות הבעלים אין השואל חייב, אך בפשוטו נ' דאי"ז כן, דליכא כלל ?

   עוד יל"ד דאף אם כל שנשתמש השואל בחפץ ה"ה מתחייב באונסין אף כשלא סילקו הבעלים שמירתן, מ"מ כל שהוא ברשות הבעלים לי"ב חיובי שמירה, וגם על נידו"ז ל"מ ד' הנתיה"מ, אך איהו אזיל לטעמי' דס"ל שמתחייב השומר ע"י קנין כסף, ומ' דזה מהני אף בשהחפץ הוא ברשות הבעלים, דשפיר שייך חיוב שמירה אף בשעדין החפץ ברשות הבעלים.

   והנה במכילתא משפטים יליף מדכתיב מעם רעהו, שאינו חייב עד שיוציאנו חוץ לרשותו, ובמחנ"א שומרים סימן מ"א פירשה, דאינו חייב עד שיסלק הבעלים שמירתו מעלי', עיי"ש, ולפ"ז הרי נ' דאף אם נשתמש בה השואל, אינו חייב עד שיסלק הבעלים שמירתו, ובדב"א שם כתב לפרשה, דאינו חייב בלא קנין משיכה, עיי"ש, ויל"פ עוד, דאף להרא"ש דהוא חייב בשסילק המשאיל שמירתו, מ"מ אינו חייב עד שיוציאנה מרשותו, ולפ"ז נ' דאף אם נשתמש בה השואל, אינו חייב כ"ז שהיא ברשות הבעלים, ובעיקר נידו"ז אם איכא דין בפנ"ע בחיובי שומרים, דכ"ז שהיא ברשות הבעלים ליכא לעיקר חיוב שומרים, עמש"נ בזה בדברינו בדין חלות חיוב שומרים סקל"ז בהערה. [↑](#footnote-ref-2)