פרק כלל גדול 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול שגגות

י.טחן – פרק כלל גדול -1-

**פרק כלל גדול**

**מתניתין דף ס"ז ע"ב וכן גמ' כריתות דף ט''ז א-ב**

**בגדר החילוק בין שוכח עיקר שבת ליודע עיקר שבת אי הוי בגוף המחייב דשגגה או רק ביחס לחילוק ימים**

1. **כלל גדול אמרו בשבת כל השוכח עיקר שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה אינו חייב אלא חטאת אחת היודע עיקר שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה חייב על כל שבת ושבת**. מבואר דהיכא דהשגגה היא בעצם הידיעה של מציאותה של שבת דיינינן ליה כחדא שגגה, משא''כ היכא דידע למציאותה של שבת רק דשגג בידיעת הזמן דחשב דהוי חול בהא השגגה מתיחסת לכל שבת, ובגמ' ס''ט ע''ב יליף ליה מקראי דושמרו בני ישראל את השבת ואת שבתתי תשמרו דמחד קרא ילפינן שמירה אחת לשבתות הרבה, ומחד קרא ילפינן שמירה אחת לכל שבת ושבת. ויש לעיין בבאור החילוק בין הנך תרי שגגות אי הוי חילוק בעיקר המחייב דשגגה דבשוכח עיקר שבת השגגה לא מתיחסת כלל למלאכה אלא לעיקר החפצא דשמירת שבת דהוי שוגג ב''שמירת שבת'' ולכן בזה השגגה היא על ה''ושמרו בני ישראל את השבת'' דהיינו על המושג ''שמירת שבת'' משא'''כ היכא דשכח שהיום שבת כיון דיודע דאיכא חיוב שמירת שבת רק דששכח שהיום שבת נמצא ששגגתו מתיחסת ל''איסורי שבת'' ולכן בזה היחס לשגגתו הוא ל''שבתותי תשמורו'' דהיינו על ''קיום איסורי שבת'' דאיכא בכל שבת ושבת. או דנימא דכיון דביסוד הדבר כל מעשה הוי הוי שגגה נפרדת רק הא דהוי העלם אחד הוי סיבה לדונו כחדא שגגה א''כ ניתן לומר דכל הילפותא דשבתותי תשמורו הוי חידוש דין דכל שבת חשיב שגגה נפרדת דימים מחלקים כמו שיתבאר לקמן וביחס לזה איכא חילוק באופן השגגה דאי שגג בגוף מציאותה של שבת לא דיינינן מחמת חילוק הימים לכל שבת כשגגה נפרדת.

**בבאור יסוד חילוק ימים והמסתעף להא דבשוכח עיקר שבת ליכא לדינא דחלוקת ימים**

1. **בפשטות היה נראה דהוי סברא לגבי חילוק הימים, דהנה בחילוק ימים מצינו שתי דרכים יסודיות,** או דאיכא בזה ידיעה מחלקת כמו שמבואר ברש''י דאי אפשר שלא שמע בינתים שאותו היום הויא שבת, אלא שלא נזכר לו במלאכות שנעשו בו. והא דחשיב ידיעת חטא יעוין ברמב''ן ובראשונים דמבארים דסגי במה דכפי ידיעתו כעת יודע ששבת שעברה אוסרת מלאכות, ולא בעינן דיהא יחס בידיעתו למלאכות שעשה בשבת הקודמת ולכן היכא דנודע לו ששבת רק דעדיין שגג במלאכות דליכא לו ידיעה על איסור מלאכה בשבת לא חשיב ידיעה לחלק. ויעוין בחידושי הר''ן וז''ל, שכיון שנודע לו שאותו היום שבת היה הרי נודע לו כל ענין החטא עד שאלו היה יודע מתחלה מה שהוא יודע עכשיו לא היה עושהו וכל כה"ג הויא ידיעה לחלק אפילו שאינו זכור שעשה מלאכה ולא נודע לו שחטא ממש.

**רק יעוין ברמב''ן דדן דסגי בעצם הדבר דאיכא לו ידיעה שאם היה מתבונן בה היה יודע שאתמול היה שבת ולא בעינן דיעמוד לו בפועל הידיעה ששבוע שעבר היה שבת**. וז''ל, ולי נראה ימים שבנתיים דהוו ידיעה לא ששמע שאותו היום שבת היה ולא שנזכר מאיליו אלא שלא נתן לבו לדבר כלל, אבל מאחר שהוא יודע עיקר שבת ויודע שיום שביעי לעולם הוא שבת ולאחר שבוע אחר שידע בכל ימות השבוע שהן חול, ואלו נתן דעתו לחשוב ודאי ידע שהיום שבת וכשעשה מלאכה בשביעי שעבר שבת היתה, אף על פי שלא נתן דעתו לכך ידיעה היא, ואפשר שאף רש"י ז"ל לזה נתכוין עכ''ל.

**ויעוין עוד בפירוש הראב''ד לתו''כ** [ספרא דבורא דחובה פרשתא א' פרק א' ס''ק י''ג] וז''ל, קא מבעיא ליה ימים שבינתים אי הוי ידיעה לחלק פי' הואיל והוא מותר במלאכה בינתים וכל העולם עושים מלאכה וימי שבתות רואה אותם כולם בטילים ''אע''פ שאינו מתבונן בהם הוו עליה כידיעות מפני שהיה לו לדעת'', וכן בנדה אפילו נדה אחת שאין כאן גופין אם ראתה ובא עליה כיון דבימי טומאתה אינה מתעסקת עמו בשמושו ולבישת בגדים ותכשיטיה כמו שמתעסקת בימי טהרתה אותן ימים הווין ליה כידיעה לחלק שהיה לו להתבונן בהם.

**אופן נוסף מבואר בתוס' דעצם הדבר דאיכא ימי היתר בינתים הוי סיבה לחלוק** ולפי''ז לא תליא כלל בידיעה רק יעוין ברמב''ן דמביא מהרשב''ם דגם נקט דעיקר המחלק הוא הימי היתר רק דנקט דבעינן דיוודע לו הימי היתר ובזה הוי סיבה לחלק את השגגות. וז''ל, אבל הר"ר שמואל ז"ל פי' שכיון שנודע לו יום החול הוי הפסק לההעלמות שהרי יצא מן הספק הראשון ויודע שעכשיו חול הוא.

1. **ובבאור דברי התוס' דסגי בעצם הדבר דאיכא ימי היתר בינתים יעוין בריטב''א מה דמבאר בזה.** וז''ל, ואף על פי שלא היינו צריכים לתת טעם למקרא אפשר לתת טעם בדבר כי ההעלמות שהם תלויות בימים כגון זו העלמות חלוקות הם, כלומר [שלא] מחמת העלמה קמייתא אתיא ליה אידך, שכשנעלם ממנו שבת שנייה אפשר היה לו לידע בינתים שבת ראשונה והעלמה שנייה במקומה עומדת, וכיון שאין זו תלויה בזו ואפשר לזו בלא זו הויא כל אחת חלוקה לעצמה, והיינו דגלי לן קרא דכתיב את שבתותי תשמורו דימים של היתר שבין ימי האיסור שיהו חשובים כידיעה לחלק. ומבואר דעצם הדבר דאפשר לזו בלא זו ולא מחויב העלמה אחת מחברתה הוי סיבה לדון את זה כשתי העלמות.

**והשתא נראה פשוט דהיכא דלא ידוע כלל על מציאותה של שבת** לא מבעיא אי בעינן את הידיעה בפועל ששבוע שעבר היה שבת דבזה פשיטא דהיכא דלא יודע כלל על מציאותה של שבת לא שייך קיומה של ידיעה זו, אלא גם אי נימא דעצם חילוק השבתות מגדיר את את העלמתו כשתי העלמות כל זה שייך היכא דיודע לעיקר שבת רק דטעה בזמן דבזה אמרינן דע''י דאיכא לחילוק דימי היתר כל שבת הוי שגגה נפרדת כמו שנתבאר, וא''כ ליכא מקור לומר דהוי חילוק בעיקר המחייב דשגגה.

**בפלוגתת רש''י ותוס' אי לדין ידיעה מחלקת בעינן דוקא ידיעת חטא**

1. **יש לעיין בבאור הא דידיעה מחלקת** אי הוי מצב בשגגה דע''י דאיכא ידיעה בין המעשים חשיב כשגגה בפני עצמה או דנובע מכח היסוד דחיוב קרבן חל בידיעה ומאחר דחל כבר חובת קרבן על המעשה שנודע לו תו לא מצי להפטר בהאי קרבן על המעשה השני דהחיוב סיים את הקרבן כלפי הך חטא דבו איכא לידיעה וברש''י דלא הצריך דידיעת חטא ודאי חזינן דהוי חילוק בשגגה רק דיש לעיין בשיטת תוס' דהצריך ידיעה חטא גמורה אי הוי מחמת דס''ל דבעינן שיחול חיוב קרבן מכל הידיעה. וכן נראה בראב''ן [מובא בתוספי תוספות] וז''ל, כיון דכתיב הודע אליו חטאתו אשר חטא ומתחייב להביא קרבן על חטא זה שחטא לא מכפר בקרבן זה חטאים שיעשה אח''כ.

**ויעוין בקובץ שמועות** שבועות אות ה וז''ל, דלכאורה הא דידיעה מחלקת בין שני זיתים הוא, משום דע"י הידיעה חל חיוב הקרבן וכדכתיב או הודע. אבל אין הדבר כן, דהא אף בחצי שיעור איכא מ"ד דמחלקת, והרי ידיעה זו אינה מחייבת קרבן. וכן ידיעת ספק איכא מ"ד כריתות י"ח דמחלקת אף על פי שאינה מחייבת. ועיין בתוס' שבת ע"ב ד"ה בעל, דאפילו למ"ד אשם ודאי לא בעי ידיעה, מחלקת ידיעה במעילה. וע"כ הטעם דידיעה מחלקת הוא כמ"ש רש"י בשבת שם, דמשוויא להו שתי שגגות. ומשו"ה בשפחה חרופה אין ידיעה מחלקת, ע"ש בתוס', כיון דחייב אף במזיד. מיהו כ"ז בידיעה שבינתיים, אבל הא דא"ר יוחנן שבת ע"א אכל שני זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על הראשון וחזר ונודע לו על השני חייב שתים, בהא לא שייך טעמו של רש"י דהוויין שתי העלמות, וע"כ הטעם משום דידיעה גורמת כפרה. ונמצא דשני הטעמים אמת. ויעוין בר''ח דף ע''א ע''ב בבאור טעמא דר' יוחנן וז''ל, ר' יוחנן דריש על חטאתו והביא כיון שנודעה לו חטאתו נתחייב בה וכשיתודע לו השניה עוד מתחייב בה דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב בו.

**ביסוד התוס' דבתינוק שנשבה לא אמרינן תמחוין מחלקין**

1. **אולם יעוין בגמ' דף ס"ח ב' דאיתא בבריתא תינוק שנשבה לבין הנכרים וכו' ועשה מלאכות הרבה וכו' אינו חייב אלא חטאת אחת, וחייב על הדם אחת ועל החלב אחת וכו'**, ובתוד"ה וחייב, כתבו דמיירי אפילו כשאכלן בכמה תמחויין דלר"י חייבין על כל תמחוי אפילו בהעלם אחד, ובתינוק שנשבה אינו חייב אלא אחת עכ''ד. והדברים צ"ב כיון דתמחויין מחלקין אף כשאכלן בהעלם אחד, א"כ מ"ש תינוק שנשבה ויעוין בראש יוסף דגם גופין מחלקין ליכא בזה. ובחידושי ר' אריה לייב מאלין חלק ב סימן נו מבאר וז''ל, והנראה בזה דחלוק דין העלם אחד אצל כל אדם מדין תינוק שנשבה, דבעיקר דין העלם אחד שאינו חייב אלא אחת נראה דאף שיש בזה באמת שני שגגות שנתחלף לו חלב בשומן שכל חתיכה שגגה בפ"ע היא, מ"מ זהו דין מסוים שע"י שעשה בהעלם אחד הרי זה מצרפן כאחת, וכמו דלענין חיוב מלקות צריך שיתרו בו על כל כזית כדי שילקה על כאו"א, ובלא"ה אפילו אכל כל היום אינו חייב אלא מלקות אחת ומבואר בר"ן בנדרים י"ז א' שאין זה משום חסרון התראה אלא מדין התראות מחלקות הוא, [יעוש"ה בדבריו שכתב דכך הוא הדין גם בקיבל עליו נזירות אם יאכל ואכל זיתים הרבה אינו מונה אלא נזירות אחת עד שיתרו בו בין אכילה לאכילה ובלא"ה מיקרי אכילה אחת], וה"נ נאמר דין דהעלם אחד משוי להו כמעשה אחד אף דשני שגגות הן, ובזה הוא דנאמר דין דתמחויין מחלקין וחשיב כשני מעשים, באופן דחילוק תמחויין אינו מועיל אלא לחלק שלא יהי' בזה דין צירוף כאחד ע"י שהי' בהעלם אחד, משא"כ בתינוק שנשבה דעצם דין העלמתו חלוקה הוא, ע"י שאינו יודע כלל כל התורה, הרי יסוד הדין הוא שאין כאן כלל יסוד לשני חיובים והכל חשיב שגגה אחת, ושוב אינו מועיל בזה חילוק תמחויין, דשגגה אחת היא אצלו ואינו חייב אלא אחת. ואשר לפי"ז נראה דהא דאיתא בשבת שם דחייב על הדם אחת ועל החלב אחת גם זה חידוש דין הוא, משום דלפי"ז הי' אפ"ל דגם שמות איסור מחולקים אינו מועיל לו לחלק ולחייבו שתים דשגגתו אחת היא, וזהו דקמ"ל דשמות איסור מחולקים שאני שכ"א שם איסור בפ"ע הוא וגם תינוק שנשבה חייב על כאו"א.

ומבואר דלכה''פ בתינוק שנשבה דמופקע לגמרי מידיעה דשבת הוי יחס אחר לגוף שגגתו דליכא יחס למעשים כמעשים חלוקים אלא השגגה היא ביחס ל''שמירת שבת'' ובזה קיימת תביעתו והוי שגגה אחת, ולכן בזה אין מקום לגופים מחלקין דהוי רק היכא דמצד השגגה איכא חילוק, רק דאיכא צירוף מכח מה דהוי בהעלם אחד.

**ביסוד התוס' אי הוי רק בתינוק שנשבה או גם בהכיר ולבסוף שכח**

1. **ויש לעיין אי הוי רק בתינוק שנשבה או גם בהכיר ולבסוף שכח** [כמו שמבואר בגמ' דגם בזה חשיב שכח עיקר שבת ואדרבה במסקנת הגמ' בהא כו''ע מודו רק דפליגי בתינוק שנשבה]. ויעוין בריטב''א שם וז''ל, וקמ"ל ''דגבי האי שלא ידע לעולם איסור חלב'' אינו חייב אלא אחת על כל התמחויין. ומשמע דהוי רק בהך גוונא דלא ידע כלל לעולם איסור חלב. אולם היכא דידע ושכח לאיסור חלב חשיב כשתי שגגות. ויש לעיין אי גם בשבת איכא חילוק בין שכח ללא ידע מעולם. **ויעוין בשו''ת אבני נזר** חו''מ סימן קצא סק''א וז''ל, ומה שכתבת שגם בנדה בשוכח עיקר נדה אינו חייב על שני גופין אלא אחת. לא ירדתי לסוף דעתך בזה. דהא איתא במשנה כלל גדול אמרו בשבת וכו' משמע דדוקא בשבת תלוי בשגגות ולא בשאר איסורים. ומבואר דמחלק בין שבת לשאר איסורים. אולם יעוין במשנת ר' אהרון סימן י' וכן בשיעורי הגרי''מ פינשטיין [מובא בקובץ ישורון חלק י''ד] דנקטו דגם בשבת איכא חילוק בין תינוק שנשבה, לשכח. ובגרי''מ מבאר דבשכח כיון דידע לאיסור שבת ולאיסורי מלאכות כל כמה ששכח התביעה מתיחסת למלאכה רק דנתבע על מה דשכח את הגורם לאיסורם, אולם היחס של התביעה הוא ל''מלאכה'' ולכן שייך בזה גופים מחלקים, ובאמת דמצינו בגמ' בדף ס''ח ע''א דדנה בתחילה דשכח עיקר שבת הוי רק בתינוק שנשבה אולם הכיר ולבסוף שכח הוי כ''שגגת שבת'' ומחייב על כל שבת ושבת. ומבואר דבשכח איכא יחס למצב שהיה קודם שכחתו דעליו נתבע בשכחתו לכן שייך לדון דהוי כשגגת שבת וזדון מלאכות.

**ביסוד הגרח''ש דגם שגגת שבת וזדון מלאכות הוי מחייב מחודש דשגגה**

1. **אלא דיעוין במשנת הגרח''ש** סימן כו סק''ה דמאריך להוכיח דגם שגגת שבת וזדון מלאכה הוי מחייב מחודש של שגגה דלא הוי ביחס למלאכה אלא ביחס ל''חילול שבת'' דאיכא מכח המלאכה רק דילפינן שמירה אחת לשבתות הרבה דכל כמה דהשגגה היא ביחס לזמן דלא ידע ש''היום'' שבת לא דיינינן ליה כשגגה אחת דחילול שבת אלא דכל שבת נדונית כחילול שבת נפרד מחמת דידיעות מחלקות ולפי''ז מתבאר הא דלא שייך בזה גופים מחלקים כיון דבחפצא דחילול שבת ליכא חילוק בינייהו, אלא רק במעשה המלאכה. ויעוי''ש דמבאר לפי''ז את החילוק בין שאר איסורים לאיסור שבת דבשאר איסורים התביעה דשגגה הוי ביחס למעשה העבירה ולכן בזה איכא דין גופין מחלקין. ולפי''ז מבואר הא דמצינו בכריתות ט''ז ע''ב בסוף העמוד [יעוין ברש''י תוס' ובשטמ''ק שם] דגם אי שבתות כגופין דמיא ובזדון שבת ושגגת מלאכות מחייב על כל מלאכה שבכל שבת מ''מ בהעלם שבת וזדון מלאכות דמחייב על כל שבת ושבת לא הוי מצד גופין מחלקין אלא רק מחמת דחשיב ידיעה כמו שנתבאר, ואי הוי חצי שיעור תליא בפלוגתא דאין ידיעה לחצי שיעור, ומבואר דלא מהני בזה חילוק שבתות מצד דהוי כגופין מחלקים. ומוכח דגם בשגגת שבת בידע לעיקר שבת ליכא יחס לחילוק גופין.

**עוד מבאר הגרח''ש בסק''ה לפי''ז את ספק הגמ' לקמן דף ע' ע''ב בהעלם שבת והעלם מלאכות אי נדון כשגגה אחת** למרות דאיכא גם שגגת מלאכות דאיכא בזה תביעה ביחס לכל מלאכה בפני עצמה, וצ''ב מה מהני הא דשגג גם בשבת לסלק את התביעה על שגגת המלאכה. ובשלמא אי חילוקי מלאכות הוי כחילוקא דגופין א''כ הוי כדינא דשגגת וזדון מלאכות דלא אמרינן דמלאכות מחלקות אולם אי נימא חילוקי המלאכות נידון כשמות איסור נפרדים כמו שמבואר בתוס' רי''ד קל''ח [יעוין בתוצאות חיים סימן ה' מה דמאריך בזה] א''כ צ''ב מה מהני שגגת שבת לצרפם, ואדרבה בתינוק שנשבה דלא אמרינן גופים מחלקים מ''מ היכא דהוי שתי שמות כחלב ודם חשיב שתי שגגות. ומוכח דשגגת שבת שאני.

**ויעוין עוד במנחת חינוך מצוה ל''ב סק''ה דמחדש דכיון דבשגגת מלאכות ליכא חילוק מלאכות א''כ חשיב כולהו כשם אחד ולפי''ז היכא דעשה שתי חצאי מלאכות מצטרפי.** וז''ל, דאף דקיי"ל דיש חלוק מלאכות לשבת, ואם עשה איזה מלאכות בהעלם אחת, חייב על כל מלאכה בפני עצמו, והוו כשמות מוחלקין באיסורים, וכאוכל חלב ודם בהעלם אחת דחייב תרתי, אבל כל זה אינו, רק בשגגת מלאכות, ''בזה הוא דגלתה תורה, דאף דכל המלאכות נכללין בלאו אחד דלא תעשה כל מלאכה, מ"מ אין דינן כאוכל שני איסורים משם אחד וכאוכל חלב וחלב בבת אחת. ורק כאוכל חלב ודם, ''אבל בשגגת שבת וזדון מלאכות אינו חייב אלא אחת דהוי שם אחד''. א"כ למאי דקיי"ל באיסורים דאם אכל שני חצאי שיעור, משם אחד מצטרפין ומשתי שמות אין מצטרפין. א"כ ה"נ אם עשה שתי חצאי מלאכות מאותן הצריכין שיעור, כמו קצירה וטחינה וכדומה ועשאן בשגגת מלאכה, כיון דדינן כשתי שמות וכחלב ודם לחייב על כל אחת בפני עצמו בשיעורין שלמים. ממילא אינן מצטרפות ג"כ כחלב ודם, אבל אם עשאן בשגגת שבת או שהי' מזיד ולענין סקילה, כיון דהוי דינן כשם אחד, מצטרפין בעשה שתי חצאי מלאכות, וכאוכל חלב וחלב דמצטרפי, וכן ביוה"כ אם נאמר דאין חלוק מלאכות בו, וביו"ט מבואר בש"ס דאין בו חלוק מלאכות, א"כ כל המלאכות הוו שם אחד, כנבלת בהמה וחיה דמצטרפי. ויעוין באפיקי ים ח''ב סימן ד' ענף ט' מה דמאריך בנידון זה.

**אלא דבעיקר הבאור בהא דבשגגת שבת לא דיינינן להא דשבתות כגופין דמיין. יעוין בפרוש הראב''ד לתו''כ** ספרא דבורא דחובה פרשה א' הי''ג וז''ל, דאין כאן גופין מוחלקין שהרי אינו מכיר בשבתות כלום כמו שמכיר בגופי הנדה שאע''פ שאינו יודע בטומאתן מכיר הוא בגופיהן עכ''ל. ונראה מדבריו דבשביל לדון את השבת כמחלקת בעינן דיהא יחס בעבירתו לשבת וזה ע''י שמכיר בשבת והזיד במלאכה דשגג במלאכת איסור בשבת, משא''כ היכא דשגג בגוף השבת ואינו מכיר בשבת דבהא עבירתו על עצם העלמה דשבת וליכא בזה יחס לגוף השבת לכן לא שייך לדון בזה את השבת כמחלקת אלא רק מכח חילוק הימים דחשיב כידיעה.

**יסוד המשנת ר' אהרון ואבן האזל דחילוקא דימים הוי סיבה לדון את חילוקא דשבתות כגופין ובאור באבן העוזר בשיטת רש''י דלא בעי ידיעת חטא**

1. **יעוין במשנת ר' אהרון** סימן י' סק''ג דחקר בהא דשכח עיקר שבת לא אמרינן דשבתות כגופין אי גלי לן קרא דשמירה אחת לשבתות הרבה דחשיב דחשיב שגגה אחת לכל השבתות, או דכל שאינו יודע עיקר שבת לא הוו השבתות כלל כגופין מוחלקין דדוקא ביודע שיש שבת בתורה הוי השבתות חלוקין לגביה, וכיון לסברת הראב''ד, רק יעוין בסק''ה דמחדש לפי''ז דהא דהא דבשגגת שבת מחייב מכח חילוק הימים שבינתים לא הוי דין מחודש של ידיעה מחלקת אלא דיסוד החילוק נובע מדין שבתות כגופין רק דהיה קשה לגמ' דגם בהעלם שבת טועה בכל השבתות שבעולם דהטעות בחשבון גורמת טעות עד סוף העולם וא''כ להוי כשוכח עיקר שבת ולזה אמרינן דימים שבינתים הוי ידיעה לחלק והוי כטעות יחידי רק על שבת אחת.

**ויעוין עוד באבן האזל הלכות שגגות פרק ז הלכה ח דגם נקט כן בשיטת הרמב''ם** וז''ל, והנה סברתנו מוכרחת מדברי הרמב"ם גבי נדה בפרק ה' שכתב הרמב"ם דכשטבלה בינתיים הוי כשתי נדות וקשה דבגמ' מוכח מכאן דימים שבינתים הוי ידיעה לחלק, ומבואר דהוא חד טעמא ורק דהגמ' מוכיח משבת לנדה או מנדה לשבת דהיא סברא אחת דהוי כמו שתי גופין משום סברא דימים שבינתיים.

**ויעוין באבן העוזר על הש''ס דנקט כן בבאור שיטת רש''י** דלא בעי ידיעת חטא, דהוי רק סיבה לדון את החילוק דאיכא בגוף המלאכות רק דבאבן העוזר מעמיד בגוונא שעשה מלאכות חלוקות דהוי שתי שמות ובזה מהני הא דאיכא חילוק בידיעות להפקיע את החיבור דאיכא ע''י מה דהוי שגגה אחת.

**בדינא דשבתות כגופין**

1. **היודע שהוא שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה חייב על כל אב מלאכה ומלאכה.** יעוין היטב בכריתות ט''ז ע''א ע''ב ובפלוגתת רבה ור' חסדא אי כו''ע מודו דשבתות הוי כגופין מחלקין או דפליגי בזה ר''א ור''ע. ונפק''מ לבאור דינא דמתניתין אי חייב על כל מלאכה שבכל שבת או דחשיב חיוב אחד על כל השבתות. ובבאור האי דינא דשבתות כגופין דמיא נראה דנובע מכח השייכות של הזמן בגוף האיסור, רק דיש לעיין אי חשיב מחמת הכי כשתי שמות נפרדים דכל שבת הוי חילול נפרד, או דחשיב כחילוק במעשה העבירה כמו בבועל שתי נדות דעצם הדבר דהוי שתי מעשים בשתי גופים הוי סיבה לדונו כשתי מעשים. ויעוין ברש''ש כריתות טז ע''א דמביא בזה פלוגתא בין רש''י לתוס' והרמב''ם, דרש''י מדמי ליה לקצר וזרע דהוי שתי שמות, והתוס' ופיה''מ לרמב''ם מדמו ליה לבועל שתי נדות.

**ביסוד הרמב''ם דדין ימים מחלקים ושבתות כגופין הוי רק היכא דעשה מלאכות חלוקות**

1. **יעוין ברמב''ם** **שגגות פרק ז הלכה ח'** וז''ל, עשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת [זריעה נטיעה והברכה] בשבתות הרבה בין בזדון שבת ושגגת מלאכות בין בשגגת שבת וזדון מלאכות חייב על כל מלאכה ומלאכה, ואף על פי שהיא מעין מלאכה אחת, מפני שהשבתות כגופין מוחלקין. יעוין בלח"מ דהוכיח מהרמב"ם דדוקא משום דעשה מלאכות הרבה הוא דחייב על כל מלאכה ומלאכה אבל בעשה מלאכה אחת כגון שזרע וזרע בשבתות הרבה לא נימא בזה שבתות כגופין מוחלקין, וכן בזרע וזרע בשגגת שבת וזדון מלאכות לא אמרי' ימים שבינתים הוין ידיעה לחלק. רק דתמה מהא דבכריתות דף ט"ז מבואר דאי סבירא לן שבתות כגופין דמיין חייב על אותה מלאכה עצמה של כל שבת ושבת.

**ויעוין באבן האזל** דמיישב על פי מה דמוכיח מהא דיליף בגמ' שבת דף ס"ט ע"ב לחלק בין יודע עיקר שבת לשוכח עיקר שבת מקרא ד''ושמרו'' ומקרא ד''את שבתותי תשמורו'', וקשה דלמה לי קרא הא אפשר ללמוד מסברא דשוכח עיקר שבת ודאי הוי חדא שגגה אבל יודע עיקר שבת לא הוי חדא שגגה דטעות כל יום הוא טעות בפ"ע משא"כ טעות בדין הוא ודאי טעות אחת. ומיישב האבן האזל וז''ל, ולכן צ"ל דמה דהוצרך הגמ' לדרשא דקרא משום דכיון דקיי"ל שבתות כגופין ובגופין הא אשכחן דאפי' בשגגה אחת חייב לזה איצטריך קרא דושמרו, וא"כ עכשיו דאיכא קרא דושמרו מסתבר דילפינן מהך קרא ''דבשבת בעינן שגגה לכל שבת'' וזהו טעמא דשוכח עיקר שבת דלא מהני גופין מחולקין, וא"כ ה"נ בדין בשגגת מלאכות דשגג במלאכה אחת ועשה אותה בהרבה שבתות אין טעם לחייב אלא אחת ''דחדא שגגה הוא'', ולכן דוקא אם עשה הרבה מלאכות מעין מלאכה אחת דמצד דין שגגה היו הרבה שגגות דממה שישגוג בזריעה אינו מוכח שישגוג בנטיעה, אלא דבלא דין שבתות כגופין אינו חייב אלא אחת וכמו דבשבת אחת אינו חייב אלא אחת אף דהוא הרבה שגגות דעכ"פ עיקר העבירה היא אחת ועשאם בהעלם אחד, אבל כיון דשבתות כגופין דמיא לכן חייב, ונמצא דהך דינא דשבתות כגופין דמיא חלוק מדין גופין מחלקין דהתם אפי' בחדא שגגה דליכא קרא דושמרו, אבל הכא דאיכא קרא ד''ושמרו'' בעינן לבד דין שבתות מחלקות שיהיו שגגות מיוחדות.

**ויעוין עוד בלח''מ דהקשה מהרמב''ם עצמו** (ה"ב) וז''ל, כל היודע עיקר שבת אבל שכח שהיום שבת אעפ"י שעשה מלאכות הרבה חייב חטאת אחת על כל היום כו', וכן חטאת על כל שבת ושבת ששגג בו, משמע אעפ"י שעשה אותן מלאכות בכל שבת ושבת. **ויעוין באו''ש** הלכה י' וז''ל, לק"מ, דאם עשה מלאכה אחת בשני שבתות אינו חייב רק אחת, משום דכל מה שעשה פעולה אחת מכפר הקרבן על כולו, אבל בעשה כמה מלאכות תו כל שתייחס הקרבנות אל הבדל המלאכות שחרש וזרע, מביא קרבן על חרישה של שבת ראשונה, ומביא קרבן על זריעה של שבת שניה, אף על גב דכבר נתכפר על זריעה של שבת ראשון בקרבן שהביא על הראשון על החרישה, מ"מ זהו רק בגדר גרירה, ודוק. **ומבואר בדבריו יסוד גדול** דהיכא דאיכא שגגת שבת ועשה כמה מלאכות לא אמרינן הוי חטא אחד והקרבן מיוחס לשתי המלאכות כאחת, אלא דהקרבן ודאי מתיחס למעשה שעליו מפריש את הקרבן רק מדין גרירה נתכפר במעשה השני, ולכן מחויב להפריש קרבן נוסף לשבת הבאה על המעשה שנתכפר עליו רק בגרירה כיון דליכא כפרה עצמית על הך חטא.

**אולם יעוין בקרית ספר** הלכות שגגות פרק ז דנראה מדבריו דהרמב''ם כתב כן לרבותא דגם בזה אמרינן דימים מחלקים וז''ל, ונראה דמלאכה אחת שעשאה בכמה שבתות ששגג בלא ידע שהיום שבת וכן בשבת אחרת שחייב על כל מלאכה ומלאכה דימים שבנתיים הוו ידיעה לחלק ולא בעי במלאכה אחת בכמה שבתות כי האי דאי הוה פשיט ליה דאינו חייב אלא אחת אכתי הוה מיבעיא ליה במלאכות שהן מעין מלאכה אחת ולהכי בעי מיניה בעושה מלאכות הרבה בשבתות הרבה מעין מלאכה אחת.

**בבאור יסוד החילוק בין שגגת שבת לשגגת מלאכות**

1. **היודע שהוא שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה חייב על כל מלאכה ומלאכה**. בבאור החילוק בין שגגת מלאכות לשגגת שבת יעוין בגמ' דף ע' דמקשה מ''ש רישא ומ''ש סיפא ואיכא בגמ' שתי תרוצים בזה רב ספרא מיישב כאן מידיעת שבת הוא פורש, וכאן מידיעת מלאכה הוא פורש. והקשה לו ר''נ דכלום פריש משבת אלא משום מלאכות, וכלום פריש ממלאכות אלא משום שבת ומיישב ר''נ, דהתם חדא שגגה, הכא טובא שגגות הויין. ומבואר בזה שתי דרכים יסודיות בבאור החילוק בין שגגת שבת לשגגת מלאכות. אי הוי מחמת אופן השגגה או מכח החילוקים בידיעות החסרות לו דהא גופא הוי סיבה לחלק וצ''ב מאי איכא בידיעות מצד עצמם, ויעוין במשנת ר' אהרון סימן י' סק''ד ד''ה אמנם, וז''ל, והיינו דחיוב חטאת הוא כשנודע לו שחטא דבעי או הודע אליו חטאתו ובזה הדבר תלוי דאם יש כאן ידיעה אחת המחייבת אינו חייב אלא חטאת אחת וכל כשפורש מהרבה ידיעות והיינו דיש כאן הרבה ידיעות המביאות לידי חיוב חטאת חייב על כל אחת ואחת. ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז בטוב טעם את שרש הנידון בהעלם זה וזה בידו דף ע' ע''ב יעוי''ש היטב.