זבחים פרק ד
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב אי_ש סטפנסקי

**כל הניתנים על מזבח החיצון שנתנן במתנה אחת כיפר**

המנ"ח ריש מצוה קמ"ד כתב שאם חישב בשעת שחיטה לזרוק מתנה שניה חוץ לזמנו או חוץ למקומו הוי פיגול, ואע"פ שאינה מעכבת מכל מקום לא גרע משפיכת שיריים דחשיב אכילת מזבח, והוא הדין מתנה שניה חשיב אכילת מזבח ומפגלין עליה. ובהערות שם כתבו שלפי הגרי"ז ששפיכת שיריים הוי אכילת מזבח וזריקה הוי עבודה, אפשר דמתנה שניה אין מפגלין בה דאינה אכילת מזבח ואינה עבודה. אמנם בפנים מאירות חק נתן וצ"ק לקמן מב. כתבו להדיא שאם חשב על מתנה שניה בחיצונות הוי פיגול, וכהמנ"ח.

**רש"י ד"ה נתן, שכבר ניתר הקרבן ליקרב ע"י מתנה ראשונה ואין השניה מתרת את הבשר**

כלומר, דאין פיגול אלא בדבר המתיר, ומתנה שניה אינה מתרת את הבשר כיון שכבר ניתר הבשר ע"י מתנה ראשונה. וכתב הגרי"ד דלפי"ז היכא דזריקה שניה תתיר את הבשר יהיה בה פיגול, וכגון למ"ד שאין זריקה מועלת לבשר קק"ל שהיה מחוץ לעזרה בשעת זריקה, אע"פ שלא נפסל ביוצא, אם בשעת זריקה ראשונה היה הבשר בחוץ ואח"כ נכנס, דזריקה ראשונה לא הועילה וזריקה שניה תתיר. [ונסתפק דאפשר שאין מתיר את הבשר אלא זריקה המכפרת, והכא כבר נתכפר בראשונה].

אך הקשה מדוע לא כתב רש"י דאין פיגול בזריקה שניה משום שכבר הותר הקרבן בזריקה ראשונה, ולאחר שהוכשר איך יחזור ויפסל. [לכאורה אין זה קושיא כלל, דמסקנת הגמ' לעיל כט. דשפיר שייך שיוכשר ויחזור ויפסל כמו שמצינו בזב וזבה ושומרת יום].

אך יל"ע מדוע לא פירש רש"י כהגמ' לעיל יג. דאין מפגלין בשפיכת שיריים והקטרת אימורין משום שאינה עבודה המעכבת כפרה, ומאי שנא זריקה שניה משפיכת שיריים. ובמנחת אברהם תירץ, דרש"י נקט שזה גופא הביאור במיעוט דבעינן עבודה המעכבת כפרה, דבעינן דבר המתיר את הבשר. [ולא סגי במה שזה מביא לידי אכילה משום שאסור לאכול לפני שפיכת שיריים והקטרת אימורין, אלא בעינן מתיר ממש]. ובשיעורי הגרמ"ד תירץ דכיון שזריקה היא סוג עבודה שמעכבת כפרה ממילא כל מה שנכלל בזריקה נחשב כעבודה ששייך בו פיגול, ואף שמתנה שניה אינה מעכבת כפרה היא בכלל עבודת הזריקה, ולכן הוצרך רש"י לטעם שאינו מתיר את הבשר, משא"כ שפיכת שיריים אינו בכלל עבודת הזריקה. אך לכאורה יש להקשות להפך, מדוע הגמ' לעיל לא נקטה את הטעם של רש"י שאין שפיכת שיריים מתירין את הבשר. ואפשר דכיון שאסור לאכול את הבשר קודם שפיכת שיריים והקטרת אימורין חשיב שפיר כמתיר לבשר, אך במתנה שניה ליכא עיכוב ואפשר לאכול את הבשר קודם מתנה שניה (לולי הדין שפיכת שיריים).

**רש"י ד"ה פיגול, שכבר הוקבע בראשונה שכבר קרבו כל מתיריו**

הקשה הגרי"ד מדוע הוצרך רש"י לזה, תיפו"ל שאין מחשבת חוץ למקומו מוציאה מידי פיגול משום שלא חישב מחשבת פסול, שהרי אם יחשוב פיגול בזריקה שניה אין זה כלום, ופשוט דלא שייך מחשבות מוציאות רק במחשבת פסול. [לא מבעיא להצד דמחשבות מוציאות משום שלא קרבו מתיריו בהכשר דבעינן מחשבה שמועילה לפסול, אלא אפילו להצד דהוי פסול בפ"ע מכל מקום צריך שתהיה מחשבת פסול, דהא שלא לשמה בשאר זבחים אין מוציא מידי פיגול]. ותירץ בשם הגרי"ז דאם בשביל קרב המתיר כמצוותו היו צריכים גם את הזריקה השניה הרי זה היה מוציא מידי פיגול אע"פ שאין זה עבודה המעכבת, דעד כמה שחשיבא עבודה בשביל התנאי של קרב המתיר כמצוותו חשיבא עבודה בשביל להוציא מידי פיגול. ותירוצו צ"ע דהא מכל מקום אין זה מחשבה הפוסלת, וכנ"ל. ועיי"ש מה שתירץ.

ולכאורה י"ל דאיכא נפק"מ באופן שיצא בשר קודם זריקה ראשונה וחזר קודם זריקה שניה, דהשתא זריקה שניה מתרת את הבשר, וכתבנו לעיל דאפשר שמפגלין באותה זריקה, ולאופן זה הוצרך רש"י לומר דאם יחשוב חוץ למקומו בזריקה שניה אינו מוציא מידי פיגול משום שכבר הוקבע.

**פסולה ואין בה כרת**

פירש רש"י פסול שלא ניתר בראשונות ואין בו כרת שאין האחרונה מפגלתו. במנחת אברהם דייק מרש"י דהפסול הוא מהתורה, ולא כמש"כ תוס' מא: דהוי רק משום גזירה. וטעם הפסול הוא משום דאע"פ שאין מפגלין בחצי מתיר מכל מקום אותה עבודה כמאן דליתא, והפסול הוא משום שחסר את העבודה עצמה. אך קשה דבגמ' במנחות שהביאו תוס' שם מבואר להדיא דהפסול הוא רק משום גזירה. ונפק"מ בין רש"י לתוס' האם מחשבת פסול בחצי מתיר מוציאה מידי פיגול, כגון ששחט במחשבת חוץ לזמנו ונתן מתנה אחת במחשבת חוץ למקומו, לרש"י כיון שמועיל לפסול מהתורה הרי זה מוציא מידי פיגול וליכא כרת, ולתוס' כיון דמהתורה אינו פוסל כלל אינו מוציא מידי פיגול, וכן נקט החזון איש סי' י"ב סק"ה לדעת התוס'.

**דף מא ע"ב**

**א"ר שמעון בן לקיש לא תימא טעמא דר' מאיר וכו'**

במס' מנחות טז. ס"ל לרב דר"מ וחכמים פליגי בנתן את הקומץ בשתיקה ואת הלבונה במחשבה, אך קומץ במחשבה ולבונה בשתיקה לכו"ע כל העושה עד"ר הוא עושה. ושמואל סובר עדיין היא מחלוקת, כלומר דלכו"ע לא אמרינן עד"ר עושה, ולכן פליגי בכל גוונא בחצי מתיר. והכא ס"ל לר"ל שלכו"ע אין מפגלין בח"מ ופליגי רק בעד"ר, והוכיח כן ממתני' מדתנן נתן כולן כתקנן ואחת שלא כתקנה פסול ואין בו כרת הא אחת שלא כתקנה וכולן כתקנן כרת נמי איכא, ועל כרחיך ר' מאיר היא וס"ל עד"ר הוא עושה. והקשה השיטמ"ק דלמא רבנן היא וס"ל עד"ר הוא עושה כרב. ותירץ, דהיה פשוט לר"ל כשמואל דלרבנן לא אמרינן עד"ר הוא עושה כדמוכיח מברייתא התם ומסיק דרב בקשיא, וכיון שרבנן לא ס"ל עד"ר עושה מוכח דמתני' ר' מאיר ולא ס"ל מפגלין בח"מ.

**גדרי כל העושה על דעת ראשונה הוא עושה**

בגמ' ב: מוכחינן דסתמא לשמה קאי מהא דלשמה ושלא לשמה היינו לשם פסח ולשם שלמים, הא לשם פסח וסתמא כשר, ודחינן דלמא סתמא לאו לשמה ומכל מקום לשם פסח וסתמא כשר משום שעל דעת ראשונה הוא עושה, וכן בשלא לשמה ולשמה אם יחשוב סתמא ולשם פסח אמרינן הוכיח סופו על תחילתו. והקשה הקרן אורה מדוע התם פשיטא ליה דאמרינן עד"ר הוא עושה והכא פליגי בזה תנאי ולרבנן לא אמרינן עד"ר. וכן קשה דהתם אמרינן נמי הוכיח סופו על תחילתו והכא לא אמרינן הכי, דהא אם שחט הראשונה בשתיקה ושניה בפיגול חשיב חצי מתיר לכו"ע. ותירץ הקרן אורה דבמחשבת איסור פליגי אי אמרינן עד"ר עושה אך במחשבת מצוה לכו"ע אמרינן הכי, והתם יש מצוה לחשוב לשמה ולכן אף הסתמא שלאחר מכן הוי עד"ר, אך הכא דאיירי במחשבת פיגול לא אמרינן הכי.

הגרי"ז תירץ דהתם איירי ביחוד הקרבן לשמו, דהא קאי להס"ד דלא אמרינן סתם זבחים לשמן עומדין, ובזה הגמ' דנה האם סתמא לשמה כלומר שבסתמא כוונתו לייחד הקרבן לשמו וכל שלא חישב להדיא שלא לשמו הוי כחישב להדיא לשמו, אך דלמא סתמא לאו לשמו וצריך לחשוב להדיא לשמו. ולפי"ז הלשמו הוא ייחוד הקרבן לשמו כמו לשמה בציצית וס"ת ומילה שצריך לייחד המעשה לשם המצוה, ובזה לכו"ע אמרינן עד"ר הוא עושה, דאם ייחד החפץ לדבר מסויים מסתמא כל ההמשך נעשה לייחוד זה, וכן אמרינן הוכיח סופו על תחילתו שהחפץ מיועד לשם דבר זה. משא"כ במחשבת פיגול אין זה ייחוד בעלמא אלא שאם חשב בשעת העבודה מחשבת פיגול הרי זה פוסל להקרבן, ובמחשבת פסול שהיא מחשבה חיובית ולא רק ייחוד בזה פליגי האם אמרינן עד"ר הוא עושה, וכן בזה לכו"ע לא אמרינן הוכיח סופו על תחילתו.

והוסיף לבאר עפי"ז דברי רש"י בסוגיין, ורבנן סברי עד"ר לא אמרינן אא"כ אמר אף בשני, וכל מחשבה דקדשים מוציא בפה הוא. וצ"ב מדוע הוסיף רש"י דמחמת שצריך דיבור לכן פליגי האם אמרינן עד"ר הוא עושה. ובפשטות י"ל דרש"י נקט שאם היה סגי במחשבה בעלמא לכו"ע אמרינן עד"ר, ורק מחמת שצריך דיבור פליגי האם הדיבור מתייחס למעשה השני וחשיב שאף המעשה השני נעשה בדיבור, או שמא המעשה השני נעשה רק במחשבה וחסר לו הדיבור. ובשפת אמת כתב עפ"י דברי רש"י דכל המחלוקת היא באופן שגם במעשה השני חשיב מחשבת פיגול אלא שלא אמר להדיא, ובזה פליגי האם הוי כמחשבה במעשה או כמחשבה בלא מעשה, אך אם באמת לא חשב כלום בעבודה השניה לכו"ע לא אמרינן עד"ר הוא עושה. אך הגרי"ז הקשה בכל זה, דאפילו אם נאמר שצריך דיבור למחשבת פיגול אין הכונה שהדיבור פועל כנדר, אלא שצריך מחשבה בדרגה של דיבור. [ובזה חילק הגר"ח בין הלאו של לא יחשב שאין לוקין עליו משום דהוי לאו שאין בו מעשה ללאו של תמורה דדיבור חשיב מעשה, דהדיבור של תמורה הוא דיבור שפועל את החלות, והוי כמעשה, אך הדיבור של פיגול אינו כמעשה אלא רק גילוי על המחשבה, ואין זה נחשב כמעשה]. והשתא אין שייך לחלק שהמחשבה מתייחסת למעשה השני והדיבור אינו מתייחס, שהרי המחשבה הראשונה כבר היתה בדרגה של דיבור, ומדוע אינה מתייחסת למעשה השני בכל חומרתו.

ולכן ביאר הגרי"ז דכונת רש"י לסימן בעלמא, דכיון שצריך דיבור בפיגול הרי זה מוכיח שאין זה ייחוד בעלמא אלא חלות פסול, דבייחוד בעלמא אין צריך דיבור, [וכפי שהוכיח מתוס' שם דלפי הס"ד שלא אמרינן סתם זבחים לשמן הן עומדים אפילו אם סתמא לאו לשמה אין צריך דיבור לשמה, וסגי במחשבה בעלמא, כיון דהוי ייחוד ותו לא, ורק למסקנא דאמרינן סתם זבחים לשמן הן עומדים ומחשבת שלא לשמה הוי דבר הפוסל צריך לזה דיבור]. וכיון דהוי חלות פסול פליגי האם עד"ר הוא עושה או לא, אך אם לא צריך דיבור משום דהוי ייחוד בעלמא מודו רבנן דאמרינן עד"ר הוא עושה.

במס' מנחות טז. תנן שחט אחד מן הכבשים לאכול ב' חלות למחר הקטיר אחד מן הבזיכין לאכול ב' סדרים למחר, ר"מ אומר פיגול וחייבין עליו כרת וחכ"א אין בו כרת עד שיפגל בכל המתיר. והקשה הגרי"ז בשלמא לרב ושמואל דפליגי אי מפגלין בחצי מתיר שייך לומר שאחד מן הכבשים נחשב לחצי מתיר כלפי החלות, אך לר"ל דלכו"ע אין מפגלין בח"מ ופליגי האם עד"ר הוא עושה, איך יתכן לומר כן מקרבן לקרבן. ואם נאמר שאף בקרבן אחר אמרינן עד"ר הוא עושה כיון ששניהם מתירים את הלחם, מדוע תנן התם שאם שחט אחד מן הכבשים לאכול ממנו למחר לכו"ע הוא פיגול וחבירו כשר, נימא עד"ר הוא עושה ואף בקרבן השני חל מחשבת פיגול. ובאמת היה אפשר לומר דהמחשבה על החלות שייכת לשניהם ובזה אמרינן עד"ר, אך המחשבה על עצמו אינה שייכת כלל לקרבן השני, ובזה לא אמרינן עד"ר הוא עושה.

והגרי"ז הוכיח מכאן יסוד גדול, דכל מה דאמרינן לר"ל אליבא דר"מ עד"ר הוא עושה היינו להוריד את החיסרון של חצי מתיר, אך אין זה יוצר פיגול, ואין זה נחשב כאילו חישב פיגול גם בחצי השני של המתיר, ולכן הכבש השני ודאי מותר, ורק כלפי החלות אין כאן חיסרון של חצי מתיר כיון שעד"ר הוא עושה. ודבר זה מבואר לפי מש"כ לעיל דהכא לא איירי בייחוד לשמה, דבזה ודאי הוי כאילו חישב להדיא בכל ההמשך לשמה, אלא הכא איירי במחשבה הפוסלת, ולרבנן בכה"ג לא אמרינן כלל עד"ר הוא עושה, ובזה חידש הגרי"ז דאף לר' מאיר דאמרינן עד"ר אין זה ממש כייחוד דהוי ההמשך באותה מחשבה, אלא שזה מועיל קצת להוריד את החיסרון של חצי מתיר ואין זה נחשב כפיגול ממש. [לגבי ייחוד בעלמא אפשר דעד"ר הוא עושה הוי אומדנא שכך מחשבתו, אך הכא ודאי אין זה הביאור, דאי הוי אומדנא לא שייך לחלק, אלא לגבי פסול הוי דין שכל עוד שלא חישב להפך אין החצי השני מגרע, וצ"ב גדר הדברים].

וסמך לזה מצינו במס' מנחות טז: שלפי ר' יוחנן מפגלין בהולכת קומץ לבד או בהולכת לבונה לבד, ואין בזה חיסרון של חצי מתיר, דכל עבודה שאינה מתרת עבודה חשובה היא לפגל עליה בפני עצמה. ופירש רש"י כגון הולכה דלא מעכבא, דאפשר להושיט זה לזה חשובה לפגל בפ"ע, דליכא למימר עד שיפגל בכל המתיר דהא לאו מתיר הוא, ואין כח לאחרת לעכב עליה. ומבואר ברש"י דאין כח בהולכה יותר משאר עבודות לפגל בחצי מתיר, אלא לאידך גיסא, דאין כח בהולכה לעכב בחצי השני של המתיר שלא חשב בה. ומבואר כאן דהא דאין מפגלין בחצי מתיר אין זה מחמת שלא סגי בחצי מתיר ליצור פיגול, אלא שהחצי השני שלא חשב בו מעכב שלא יחול הפיגול. והשתא נקט הגרי"ז דלהסיר את העיכוב סגי בעד"ר ואין צריך פיגול ממש. וכן בגמ' שם יז. איתא אמרי חריפי דפומבדיתא הקטרה מפגלת הקטרה אף לרבנן, דהיכא דחשיב לה בלבונה כמו דחישב ביה בכוליה מתיר דמי. ולהנ"ל הביאור הוא דהכא אין בכח הלבונה שלא חשיב בה לעכב את הפיגול כיון דמכל מקום חישב עליה. ועי' לקמן מב: דמשמע קצת מרש"י שלא כדבריו, אך בשיטמ"ק שם מוכח כדבריו.

עוד ביאר בזה הגרי"ז מש"כ תוס' דבדבר שאינו מסויים מודה ר' מאיר דאין מפגלין, ולכן בח' מתנות של בין הבדים ועל הפרוכת וי"א מתנות שעל מזבח הפנימי מודה ר' מאיר שאין מפגלין בחלקן. ולכאורה לר"ל שסברת ר' מאיר עד"ר הוא עושה מדוע גם בזה לא נאמר שיש כאן מחשבת פיגול בכל המתנות. אך להנ"ל ניחא שפיר דלגבי החיסרון של חצי מתיר חידש ר' מאיר שאם החצי השני לא היה במחשבה הפכית מפגלין בחצי מתיר, אך בדבר שאינו מסויים אין מפגלין כלל, ולא מהני להוריד חיסרון זה ע"י על דעת ראשונה הוא עושה.

ובמנחת אברהם יישב שאין מפגלין בחצי מתיר הכונה שאין זה מועיל לפסול את הקרבן, אך באותו חצי מתיר חלה המחשבה, ובכה"ג אמרינן עד"ר להמשיך את החצי מתיר לכל המתיר, אך אין מפגלין בדבר שאינו מסויים הכונה שלא חל בזה מחשבת פיגול כלל, ואין כאן חצי מתיר להמשיך ממנו דעת ראשונה לכל המתיר. [וכמובן שאם הוי אומדנא בעלמא אין מקום לדבריו].

**מכלל דכי לא עביד לה חוץ למקומו ושלא לשמה מחייב**

פירש רש"י מכלל דכי לא עביד לה הכי אלא בשתיקה דחייב כרת, אלמא עד"ר עושה, אם כן לאו כרבנן מציל לאוקמי. ובשיטמ"ק כתב דהגמ' רוצה להוכיח דטעמא דר' מאיר משום עד"ר ולא משום מפגלין בחצי מתיר וכר"ל. והקשה העולת שלמה מנלן, דלמא טעמא דר' מאיר משום מפגלין בח"מ ולכן בשתיקה חייב כרת. ותירץ, דאם כן הו"ל למימר ראשונה שלא כתקונה דהיינו חוץ למקומו, ונדייק הא בשתיקה איכא נמי כרת, ונדע שלפי ר' מאיר מפגלין בחצי מתיר ואפילו אם ראשונה בשתיקה דליכא למימר עד"ר הוא עושה.

הקשה הגרי"ד לפי קושיית הגמ' דאתיא כר' מאיר וס"ל עד"ר הוא עושה, ולכן בשתיקה איכא נמי כרת, מדוע בחישב חוץ למקומו או שלא לשמה ליכא כרת, הא עד"ר הוא עושה איכא נמי בכה"ג ואיכא במתנה שניה גם מחשבת חוץ לזמנו מדין עד"ר הוא עושה וגם חוץ למקומו ושלא לשמה, ומדוע ליכא כרת. ועל כרחיך צ"ל דמחשבת חוץ למקומו ושל"ש מוציאה מידי פיגול. וכן הוא לשון רש"י דכה"ג אתיא מחשבה שניה ומפקא ליה מידי פיגול. והקשה הא אין מפגלין בחצי מתיר, והוא הדין אין מוציא מידי פיגול, דודאי אין מחשבה מוציאה מידי פיגול אא"כ היא פוסלת. וכתב דאפשר שכיון שחשב בחצי מתיר חוץ לזמנו וחצי מתיר חוץ למקומו הרי הם מצטרפים, כמו שמצינו לעיל סוף פ"ב דחצי זית דחוץ לזמנו מצטרף עם חצי זית דחוץ למקומו, ושפיר מהני להוציא מידי פיגול. [ומה שנסתפק שם שמא בב' עבודות אין מצטרפים צ"ע דהא בגמ' לא. מוכח דאפילו ב' עבודות מצטרפים, עי' מש"כ שם].

אך לכאורה זה מיישב רק במה שדייק מרש"י דמהני חוץ למקומו להוציא מידי פיגול, דרש"י קאי למסקנא דאתיא כרבנן ולא אמרינן עד"ר, ואם כן מחשבת חוץ לזמנו היתה רק בחצי מתיר, ושפיר מצטרפין. אך במה שדייק בגמ' מהס"ד דאתיא כר' מאיר ואמרינן עד"ר ויש כאן מחשבת חוץ לזמנו בכל המתיר, ומכל מקום חוץ למקומו בחצי מתיר מוציא מידי פיגול, הכא אי אפשר לתרץ שהם מצטרפין, דהא חוץ לזמנו היה בכל המתיר ואינו צריך לצירוף של חוץ למקומו, ובכזית חוץ לזמנו וחצי זית חוץ למקומו מבואר לעיל דאין מצטרפין ואינו מוציא מידי פיגול. וכן בחזון איש סי' י"ב סק"ה נסתפק בתחילה האם אפשר לצרף חצי מתיר של חול"ז עם חצי מתיר של חול"מ להוציא מידי פיגול, ונטה לומר דמצטרפים, ואח"כ כתב להסתפק בנתן כולן חול"ז ואחת בב' המחשבות חול"ז וחול"מ, האם מצטרפין לפסול, וצ"ב מאי שנא מכזית חול"ז וחצי זית חול"מ דודאי אין מצטרפין, וכנ"ל.

ואפשר לחדש לפי מש"כ לעיל בשם הגרי"ז דחצי מתיר החיסרון הוא שהחצי השני מעכב, ולכן נקט הגרי"ז דעד"ר עושה אינו יוצר פיגול לחצי השני של המתיר אלא הוא מונע מהחצי השני מלעכב את הפיגול. ולפי"ז י"ל דבשביל להוריד את החיסרון של חצי מתיר מהחול"מ אין צריך צירוף ממש של החול"ז, אלא עצם הדבר שגם החצי הראשון נעשה במחשבת פיגול, אע"פ שאינו מצטרף עמו, שוב אין כאן את המניעה של חצי מתיר.

ויש להסתפק לפי מה שצידדו החזון איש והגרי"ד שחצי מתיר חול"ז מצטרף עם חצי מתיר חול"מ, האם נאמר כן גם בדבר שאינו מסויים, כגון שחשב בחצי קומץ חול"ז וחצי קומץ חול"מ, דלפי מש"כ לעיל בשם הגרי"ז ומנח"א אפשר שרק בחצי מתיר שכל אחד מועיל לעצמו אלא שאין בו הכח לפסול בזה מצטרפים שניהם, וכמו בחצי זית שיש כאן מחשבת פיגול ורק חסר בשיעור, משא"כ בדבר שאינו מסויים אף לאותו חצי ליכא מחשבת פיגול, ואין זה נתפס בקרבן כלל, ולזה לא יועיל צירוף. אך מאידך י"ל לפי מש"כ הגרי"ז דילפינן מיהיה מלמד שמצטרפין לפסול דהביאור הוא שיש כאן מחשבה אחת שמורכבת משניהם יחד, ואין זה צירוף אלא התחדש כאן פיגול חדש שדינו לפסול כחול"מ, ולפי"ז אף בדבר שאינו מסויים מצטרפין, שהרי הפיגול החדש היה בכל המתיר.

**דף מב ע"א**

**כגון שפיגל בשחיטה דחד מתיר הוא**

פירש רש"י כגון שנשפך הדם לאחר שגמר מתנות שבפנים, וקיי"ל בסדר יומא שיביא פר אחר ויתחיל בהיכל וכו'. ועי' חזון איש או"ח סי' קל"ו ס"ק ל"ט שאם לא נשפך הדם ודאי לכתחילה לא יעשה כן, ונסתפק לענין דיעבד האם רק בנשפך הדם רשאי להביא אחר, או שמא בדיעבד אפילו לא נשפך אם הביא אחר לכל סדר הזאות כשר.

השפת אמת הקשה מאי שנא פיגל בשחיטת פר שני דחשיב מתיר שלם מפיגל בהזאות דפר שני דחשיב חצי מתיר. ותירץ, דשחיטה מתיר את הדם לזרוק ולכן כל שחיטה מתייחסת רק להזאות של פר זה והוי מתיר שלם, אך הזאות מתירות את האימורין להקטיר והבשר לשרוף, ואין האימורין והבשר ניתרים עד שיזה את כל המ"ג הזאות, ולכן חשיב רק חצי מתיר. [לגבי כבשי עצרת מצינו ששחיטת הפרים מתירים את הלחם, והתם כל ד' עבודות נחשבות לחצי מתיר עד שיפגל בשני הכבשים, ואם פיגל בשחיטת אחד מהם לא הוי פיגול כלפי הלחם, אך האימורים והבשר אין צריכים את כל השחיטות והקבלות אלא את כל ההזאות ואת השחיטה והקבלה של אותו פר]. ומסתבר שאם פיגל בשחיטה מתפגל רק אותו פר, ואם פיגל בהזאות כולם או באחד מהם לר' מאיר מתפגלים כל הפרים.

ובעיקר פירוש רש"י הקשה השיטמ"ק דלשון הברייתא פיגל בין בראשונה בין בשניה לא משמע בשחיטה אלא בהזאה, דהא איירי בדמים הניתנים וכו'. ועוד הקשה מאי מדמה לר' אליעזר דאיירי בקומץ, דהתם ס"ל דאינו חייב בחוץ משום דמיעוטו מעכב את רובו וכל שלא הקטיר בפנים את כולו לא יצא, אך הכא כל שחיטה ושחיטה הוי דבר בפ"ע, ומנלן דבעינן לפגל בכל השחיטות.

תוס' פירשו בשם רשב"ם דאיירי בפר אחד אלא שחישב בשעת שחיטה על הזאות ראשונות בלבד או הזאות שניות בלבד או שלישיות בלבד, דהוי פיגול לכו"ע כיון שכל השחיטה היא בפיגול. ופריך מאי טעמא דרבנן דלא הוי פיגול, הא חישב במתיר שלם. והוסיפו התוס' דהא אפילו לשפוך שיריים למחר קיי"ל דהוי פיגול, וכל שכן אם פיגל במקצת ההזאות. וכתב בשיעורי הגרי"ד דמהכא יש להוכיח כדעת הגר"ח דזריקה נחשבת לאכילת מזבח רק מחמת עבודת הזריקה ולא מחמת המציאות שניתן על המזבח בתרתי, חדא דמשמע בתוס' שרק אם יחשוב על כל הזאות ראשונות הוי פיגול, אך אם יחשוב על הזאה אחת לא הוי פיגול, וזהו כהגר"ח שבפנימיות צריך לחשוב על כל הד' מתנות. ועוד, דבתוס' מבואר שאם חישב על הזאות בין הבדים נמי הוי פיגול, אע"פ שאין כאן אכילת מזבח. ועי' עולת שלמה שהקשה כן על תוס', מדוע בין הבדים הוי אכילת מזבח, ותירץ דאכילת גבוה נמי מהני, אמנם להגר"ח אתי שפיר טפי. אך הקשה הגרי"ד מדוע הביאו תוס' סייעתא משפיכת שיריים דאין צריך לחשוב על כל ההזאות, הא בכתבי הגרי"ז מבואר שפיכת שיריים הוי אכילת מזבח מחמת האכילה עצמה ולא מחמת העבודה. [ואפשר שתוס' הוכיחו כן למ"ד שיריים מעכבי, דלפי"ז שפיכת שיריים הוי כהזאות שהפיגול הוא מחמת העבודה].

וכתב השיטמ"ק שלפי הרשב"ם ניחא טפי הא דמדמה הגמ' לר' אליעזר דאיירי בחיוב שחוטי חוץ, דהא במס' מנחות יב: הגמ' מדמה לר' אליעזר באופן שחשב בשעת קמיצה להקטיר קומץ לחוד או לבונה לחוד, דאם בעינן עבודה שלמה אינו חייב, אלמא בעינן עבודה שלמה במה שחשב עליו ולא בעבודה שחשב בה.

ודחו תוס' פירוש הרשב"ם דבברייתא איתא בד"א בדמים הניתנים במזבח החיצון, והתם אי אפשר לפרש כן כלל. וביאר בברכת הזבח דהתם לא קאי על השחיטה על ההזאות עצמם שיכול לפגל במתנה ראשונה המעכבת בלבד, ואם כן דומיא דהכי בדמים הניתנים על מזבח הפנימי איירי בכה"ג, שאל"כ לא הוי דבר והפוכו. והנה בפשטות אי אפשר לפרש ברישא דאיירי בחישב בשעת שחיטה על ההזאות, דהברייתא קאי על המשנה ובמשנה ודאי איירי בחשיב בשעת הזאות. אך בפנ"מ ח"נ וצ"ק הוסיפו דברישא אי אפשר לפרש דאיירי בחשב בשעת שחיטה על ההזאות דאם כן אף בחשב על מתנה שניה הוי פיגול, דכל מתנה שניה אף שאינה מעכבת לא גרע משפיכת שיריים דיש כאן אכילת מזבח. ועי' מש"כ בריש פרקין דכן כתב המנ"ח, ויש להעיר בזה לפי הגר"ח דלעיל.

**מאן חכמים ר' אליעזר היא דתנן וכו'**

הקשה רש"י הא הקטרת כזית בסוף הוי הקטרה, דאם הקטיר בפנים את כל הקומץ חוץ מכזית והקטיר בחוץ כזית אחרון חייב, ואם כן שחיטה זו שהיא אחרונה הוי גמר עבודה ומדוע לא יתחייב עליה אף לר' אליעזר. ותירץ, דכיון שבאופן שאינו גמר עבודה אינו חייב הוא הדין הכא אין העבודה נגמרת בשחיטה זו לבדה, שאינה באה אלא להשלים העבודה, ועבודה אחת היא שנעשית בשתים ושלש שחיטות. וצ"ב מה יישב בזה, מאי שנא סוף הקטרה מסוף שחיטה.

ובדחיית הגמ' מודה ר' אליעזר בדמים פירש רש"י דלר' אליעזר במתנה אחת הוי פיגול, ותוס' פליגי דאין הכרח דאם הוי עבודה שלמה לענין חוץ הוי עבודה שלמה לענין פיגול, דהא אין מפגלין בחצי מתיר. ועי' פנים מאירות ועולת שלמה מש"כ ליישב דעת רש"י.

**מודה ר' אליעזר בדמים**

נחלקו האחרונים בפר העלם דבר או פר כהן משיח אם נשפך הדם אחר שגמר ז' הזאות שעל הפרוכת, וצריך להביא שעיר אחר, האם יתחיל מתחילה או שמא רשאי להזות רק ד' הזאות דמזבח כמו ביוה"כ. בגבורת ארי ביומא שם נקט בפשיטות דאף בפנימיות יוכל להביא שעיר נפרד לכל כפרה, וכן הוכיחו הקרן אורה בסוף הסוגיא ובשיעורי הגרי"ד מסוגיין, דלפי תירוץ הגמ' כגון שפיגל בשחיטה לפירוש רש"י מוכח שאפשר לשחוט שעיר נפרד לכל הזאות, ובברייתא איתא דמים הניתנים על מזבח הפנימי כגון מ"ג של יוה"כ וי"א של פר כהן משיח וי"א של פר הע"ד, ומבואר שאף בזה פליגי ר"מ וחכמים ועל כרחיך אף בזה איירי בשחט שעיר נפרד לכל כפרה.

אך החזון איש או"ח סי' קל"ו ס"ק ל"ט והגרי"ז נקטו בפשיטות לחלק דביוה"כ ההזאות הם חובת היום, ולכן אפשר לעשות את המ"ג הזאות מכמה פרים ושעירים, אך הזאות דפרוכת ומזבח הפנימי הם ההזאות של הקרבן, והקרבן עצמו מחייב את ההזאות, ואיך יתכן לחלקם. ולפי"ז צריך לדחוק דלהס"ד דאיירי בפיגל בשחיטה פליגי ר"מ וחכמים בתרתי, לגבי פנימיות פליגי בעד"ר הוא עושה ולגבי יוה"כ פליגי בפלוגתת ר' אליעזר וחכמים דחוץ.

ובמנחת אברהם הביא בשם ספר משמר הלוי ששאל הגר"מ הרשלר להחזון איש מדברי רש"י לקמן קי: דר' אליעזר מודה בחטאות הפנימיות דהא בפנים אם נשפך הדם אחר שנתן מתנה אחת מהניא הך דיהבה, ומביא פר אחר ומתחיל ממקום שפסק, ומבואר שאף בפנימיות אפשר לחלקם. והשיב לו דהתם איירי לר"א ור"ש, ומש"כ שם דבפנימיות אי אפשר לחלקם איירי לרבנן. וצ"ב מה החילוק. אמנם לפלא שלא הביאו מדברי רש"י בסוגיין דמשמע להפך, דרש"י כתב הואיל וכנגדה לפני ולפנים מתקבלת היא וכו', ולא כתב דבפנימיות גופייהו מתנה אחת מתקבלת, משמע דיש למתנה אחת שם זריקה רק מחמת הפרים דיוה"כ, וצ"ע.

והנה רש"י במנחות ז: כתב דכיון דבעינן קבלה שיש בה שיעור כדי הזאה בפנימיות בעינן שיהא בה כדי ז' הזאות, ואם קיבל שיעור ג' הזאות בכלי אחד וד' הזאות בכלי אחר לא הוי קבלה. ולכאורה מוכח מכאן כהגבורת ארי שאפשר להזות על הפרוכת ועל מזבח הפנימי בשעירים נפרדים, דאם צריך שעיר אחד מדוע לא כתב רש"י דצריך שיעור י"א הזאות. ודחה הגרי"ז דאע"פ שצריך שיהיו שניהם משעיר אחד מכל מקום כל מקום הוא כפרה בפ"ע, ונתקבצו ב' כפרות לשעיר אחד, אלא שאי אפשר לחלקם לב' שעירים כיון שהוא מדין הקרבן ולא מחובת היום. וכתב הגרי"ז שלשיעור הזאה אין צריך כל הזאות הקרבן אלא של כפרה אחת, ולכן סגי בז' לחוד או בד' לחוד.

ולפי"ז אפשר שלדעת הרשב"ם שאם שחט על מנת להזות חוץ לזמנו צריך לחשוב על כפרה שלמה, דהיינו על כל הזאות בין הבדים או כל הזאות פרוכת או מזבח הפנימי, הוא הדין בפנימיות צריך לחשוב על כפרה שלמה דהיינו על ז' הזאות פרוכת או על ד' הזאות מזבח הפנימי, ואף להגרי"ז והחזון איש שכל הי"א צריכים להיות בשעיר אחד, מכל מקום הוי ב' כפרות שנתקבצו לשעיר אחד, ולגבי כפרה שלמה סגי בפרוכת לחוד ובמזבח הפנימי לחוד. [והיה מקום לומר כן לגבי מש"כ תוס' במנחות שר' מאיר מודה שאין מפגלין בדבר שאינו מסויים, ולכן אין מפגלין בהזאה אחת של בין הבדים או של הפרוכת, ובפנימיות אף לר' מאיר צריך לפגל בכל ז' הזאות פרוכת או ד' הזאות המזבח ואל"ה הוי דבר שאינו מסויים. אך אין הדין כן, דהא בד' הזאות מזבח הפנימי מבואר בגמ' שאם מפגלין בחצי מתיר אפשר לפגל אף בהזאה אחת, ובחי' מרן רי"ז הלוי ביאר שרק הזאות של יוה"כ חשיבי דבר שאינו מסויים לפי שיש דין מנין, ואם כן מסתבר שבפנימיות אפשר לר' מאיר לפגל בהזאה אחת בין בפרוכת ובין במזבח הפנימי].

**כגון שפיגל בראשונה ובשניה ובשלישית**

כאן פירש רש"י שברביעית לא פיגל דהיינו בהזאות של טהרו של מזבח, ולפי"ז אפשר לחלק את ההזאות דקרנות וטהרו לב' פרים ושעירים. ובגבורת ארי ביומא נקט דזה תלוי במחלוקת אם מערבין לקרנות, דאם אין מערבין לקרנות ומכל מקום לטהרו מערבין [כדמוכח בגמ' בע"ב דמני מ"ז הזאות ולא מני עוד ז' הזאות דטהרו] אם כן ב' סוגי כפרות נינהו, דקרנות מזים פר בנפרד ושעיר בנפרד ואילו בטהרו מערבין, משא"כ למ"ד מערבין לקרנות הוי כפרה אחת. אך דחה, דאם כן למ"ד מערבין לקרנות מדוע צריך פסוק שאפשר לחלק את ההזאות של פרוכת והזאות של מזבח הפנימי, תיפו"ל מצד סברא זו דפרוכת מזים בנפרד ומזבח הפנימי מערבין, ועל כרחיך שאין בזה סברא. ועי' מנחת אברהם שדן בגוף סברת הגבורת ארי, דאם נאמר שהעירוב לקרנות או לטהרו אינו מעכב על כרחיך לא נאמר בעירוב סוג הזאה חדשה של דם בתערובת, אלא שבפנים ובפרוכת יש סדר קודם פר ואח"כ שעיר ובקרנות ובטהרו יכול להזות יחד, ורשאי אף לערבן, ואם כן אין זה מלמד על כפרה אחרת. ורק אם נאמר דהעירוב מעכב ונאמר בדין עירוב סוג הזאה חדשה של דם בתערובת פר ושעיר שפיר י"ל כסברת הגבורת ארי דאפשר ללמוד מזה על כפרה אחרת.

לעיל לח. איתא בגמ' לא מצינו דמים שחציין למעלה וחציין למטה, ומקשינן דמצינו כן בהזאה על טהרו של מזבח (וס"ד דהיינו בדפנות המזבח), ופירש רש"י דכיון שמזה כמצליף אי אפשר לצמצם שלא יהא מקצתן למעלה ומקצתן למטה. ותוס' פירשו דמתחילה נתן על ד' קרנות למעלה ואח"כ ז' בטהרו של מזבח למטה. ואמר הגרי"ז דפליגי לשיטתם, שלפי רש"י כפרת קרנות וכפרת טהרו הם ב' קרנות ואפשר לעשותם בב' פרים ולכן אי אפשר לפרש בזה מצינו דמים שחציין למטה וחציין למעלה, שהרי ב' כפרות הם, משא"כ לתוס' דהוי כפרה אחת ואי אפשר לעשותם בב' פרים שפיר חשיב חציין למעלה וחציין למטה.

תוס' פירשו שרביעית היינו שפיכת שיריים למ"ד דמעכב, ואפשר לפגל בזה כדאיתא לעיל לט. דדמים הטעונים יסוד טעונים כיבוס ומחשבה פוסלת בהן, ומוקי לה בשיריים וכמ"ד שיריים מעכבים. אמנם בירושלמי מספק"ל האם למ"ד שיריים מעכבים מחשבה פוסלת בהם, וצ"ב מאי מספק"ל ומדוע יגרע שפיכת שיריים משאר מתנות. ואפשר דאע"פ שילפינן לעיל יג. דכל שמעכב עבודה מפגלין בה מכל מקום צריך שיהיה בכלל ד' עבודות, ושפיכת שיריים אף למ"ד דמעכב נסתפק הירושלמי האם חשיב כחלק מעבודת הזריקה או שמא הוי עבודה בפ"ע. וכן מבואר לעיל יג: לגבי מפגלין בטבילת אצבע, דכתב הגרי"ז שזה צריך להכלל או בהולכה או בזריקה, אך אם הוי עבודה בפ"ע אף שמעכב כפרה אין בה פיגול.

ובקרן אורה הקשה על תוס' מדוע הוצרך רבה בע"ב לומר משכח"ל בד' פרים וד' שעירים ולפרש כמ"ד שיריים מעכבי, הול"ל ג' פרים וכפי מה דקיי"ל אין שיריים מעכבים. ודוחק לומר דרבה סובר להלכה שיריים מעכבים. ועוד הקשה, דבגמ' לקמן נב: מבואר שאי אפשר להביא פר נפרד לשיריים אף למ"ד שיריים מעכבים, אלא צריך לחזור על עבודה קודמת כדי שייחשב שיריים, וכיון שצריך לחזור על הזאות דקרנות וטהרו שוב איכא רק ג' פרים. ותירץ, דאע"פ שצריך לחזור לא נתבטלה העבודה הקודמת, ומכל מקום גם לחזרה יש שם עבודה וחשיב שפיר שיריים. ובשיטמ"ק ע"ב אות ג' כתב דחוזר על הזאה אחרונה דטהרו וסגי לזה להחשב שיריים.

**דף מב ע"ב**

**מכדי כרת לא מחייב עד שיקרבו כל מתיריו וכו' כי הדר מדי בהיכל מיא בעלמא הוא דקא אדי**

מקושיית הגמ' יש להוכיח שהפיגול חל מיד בשעת המחשבה אף שהתנאי של קרבו מתיריו בהכשר מתקיים רק בסוף העבודות, ולכל הפחות פסול איכא מיד, כיון שאפילו לא קרבו מתיריו בהכשר פסול מיהא איכא. דאל"ה מאי פריך דהזאות דפרוכת הוי מיא בעלמא הא עדיין לא חל הפיגול עד סוף המתיר. וכן מבואר בסוגיא במעילה ג: ודלא כהמל"מ שנסתפק בזה, והרחבנו בזה לעיל כט: עיי"ש.

הקשו הראשונים מדוע לא מקשה הכי בכל פיגול בשחיטה וקמיצה, דכאשר זורק או מקטיר אח"כ הוי מיא בעלמא ולא קרבו מתיריו בהכשר. ועוד הקשו מדוע פריך רק לר' מאיר להצד דס"ל מפגלין בחצי מתיר, הא אפילו לרבנן או לר' מאיר לר"ל דעל דעת ראשונה הוא עושה קשה נימא דבזריקה ראשונה נפסל ונעשה השאר מיא בעלמא ולא קרבו מתיריו בהכשר.

א. שיטת רש"י. רש"י כאן תירץ שהגמ' ידעה דאמרינן מרצה לפיגולו כלפי שחיטה וזריקה וכלפי זריקה עצמה שנעשית כולה בפיגול, דהא איכא גזיה"כ שאפשר לפגל בזריקה אפילו באופן שיש כמה זריקות, וכן גזיה"כ שאפשר לפגל בשחיטה בלא זריקה, וכל הקושיא היא לר' מאיר דמפגלין בחצי מתיר ואם פיגל בחלק מהזריקות הוי פיגול אף ששאר הזריקות לא פיגל בהם, והכא לא אמרינן מרצה לפיגולו דזיל הכא חצי עבודה היא וזיל הכא חצי עבודה היא. ומבואר ברש"י דיש יותר סברא לומר "מרצה לפיגולו" באופן שכל העבודה היתה בפסול, כגון בזריקה שחשב בכולה מחשבת פיגול, או באופן שכל העבודה היתה בלא פיגול, כגון שהפיגול היה רק בשחיטה ולא בזריקה, מאשר באופן שחצי מהמתיר היה בפיגול וחציו בלא פיגול. ולכן הגמ' נקטה בפשיטות לצמצם את הגזיה"כ למקרים אלו. וכבר הקשה הגרי"ז מה הסברא לחלק בזה.

והנה רש"י תירץ כן אף לר' מאיר לר"ל שאין מפגלין בחצי מתיר אלא שעל דעת ראשונה הוא עושה, ומשמע קצת דלא כהגרי"ז שעד"ר הוי רק סברא שמועיל חצי מתיר, דלפי"ז לכאורה חצי מהעבודה לא נעשתה בפיגול. וצריך לדחוק להגרי"ז דמכל מקום שם עבודת פיגול עליה לגבי שיש כאן עבודה שלמה בפסול.

רש"י במנחות כתב לגבי הקושיא משחיטה וקמיצה, דהתם אותה עבודה שפיגל בה נעשית כולה בקדושתה, אבל הנך הזאות חדא עבודה היא. ותוס' כאן כתבו בשמו דבשחיטה אותה עבודה שפיגל בה נעשית כולה בקדושתה, שוחט ע"מ לזרוק או להקטיר ומקבל ע"מ לזרוק או להקטיר, אבל הנך הזאות כולהו חדא עבודה היא ולא קרבו מתירי העבודה בקדושתן. והיה נראה מדבריו דבשחיטה אמרינן מרצה לפיגולו לפי שלא חשב בשחיטה עצמה אלא שוחט ע"מ לזרוק או להקטיר, וכיון שהשחיטה עצמה היתה במחשבה טובה אמרינן מרצה לפיגולו. אך צ"ע דאף בזריקה הכי הוא, דהוא זורק על מנת להקטיר או לאכול. ועוד, דכיון שחשב בשחיטה לזרוק או להקטיר הרי השחיטה עצמה פגומה. ולכן צריך לפרש בדבריו שם כמש"כ כאן, דבהזאות באותה עבודה עשה גם פיגול וגם מחשבה טובה, ובזה הוקשה לגמ' דלא קרבו מתיריו בהכשר, אך בשחיטה וזריקה כיון שכל השחיטה היתה במחשבת פיגול וכל הזריקה היתה במחשבה טובה אמרינן מרצה לפיגולו.

ב. שיטת תוס' ושיטמ"ק. תוס' הסכימו עם רש"י לגבי שחיטה וזריקה, דאף שהשחיטה גרמה לזריקה להיות מיא בעלמא מכל מקום גזיה"כ הוא דאמרינן מרצה לפיגולו, אך הוקשה להם מכל זריקה לרבנן או לר"מ אם עד"ר הוא עושה מדוע פשיטא לגמ' דאמרינן מרצה לפיגולו. [מה שלא נקטו כתירוץ רש"י דאם כל העבודה נעשית בפסול נמי אמרינן מרצה לפיגולו, אפשר משום שעל זה אין גזיה"כ, דמנלן שמפגלין בזריקות של פנימיות שיש בהם כמה הזאות]. ותירצו דלרבנן לא קשה מידי, דכיון דאין מפגלין בחצי מתיר לא חל הפיגול עד שיגמור לחשוב בכל המתיר, ואם כן שאר ההזאות היו קודם שחל הפיגול. והנה יש להוכיח מדבריהם שאם אין מפגלין בחצי מתיר אפילו פסול ליכא, דאם איכא לכה"פ פסול הרי כבר נפסל בהזאה ראשונה ואינך מיא בעלמא. וכן נקטו תוס' לעיל מא: דהפסול הוא רק משום גזירה בעלמא. ובדעת רש"י כתבנו דהוי פסול מעיקר הדין, ולכן רש"י לא יכל לתרץ כן, והוצרך לתרץ באופן אחר.

וקצת משמע מתוס' דתירצו כן אף לר' מאיר לר"ל דאין מפגלין בח"מ אלא שעל דעת ראשונה הוא עושה, דכיון שצריך את כל המתיר אין הפיגול חל עד הסוף. אך השיטמ"ק כתב תירוץ זה רק לרבנן, אך בר"מ לר"ל כתב כרש"י דכיון דפיגל בכל העבודה גזיה"כ דהוי פיגול. וצ"ל לפי"ז כהגרי"ז דאף לר"ל מפגלין בחצי מתיר אלא שצריך שהחצי השני לא יעכב, ולכן נקט השיטמ"ק שלפי"ז הפיגול נגמר מיד, ואי אפשר לתרץ שלא חל הפיגול עד סוף המתיר.

עוד הקשו תוס' מדוע לא הקשתה הגמ' לר' מאיר דמפגלין בחצי מתיר מהזאות דבין הבדים גופייהו, שכאשר התחיל להזות הוי אינך מיא בעלמא. והנה לרש"י לא קשה מידי כיון דהזאות דביה"ב היו כולן בפסול ובעבודה שלמה בפסול אמרינן מרצה לפיגולו גם בס"ד, אך תוס' לא הסכימו עם רש"י וכנ"ל ולכן הוקשה להם. וכתבו ליישב בכמה אופנים: א, דאיירי במפגל בהזאה אחרונה של בין הבדים. ונקטו כאן תוס' דלר' מאיר מפגלין בדבר שאינו מסויים, ודלא כתוס' במנחות טז. ולעיל ל. דבדבר שאינו מסויים מודה ר' מאיר. ב, לר"ת דרק בב' מקומות הוקשה לגמ' ניחא, דבין הבדים הוי חד מקום ובזה פשיטא לגמ' דאמרינן מרצה לפיגולו. ג, כיון שכל הזאות דבין הבדים חדא כפרה היא לא נגמר הפיגול עד שיגמור הכפרה, ואע"פ שמפגלין בח"מ מכל מקום הפיגול נגמר בסוף המתיר. ותמה הגרי"ז דאם כונתם שהפיגול חל בסוף המתיר משום דבעינן קרבו מתיריו בהכשר הרי זה קיים גם בהזאות דבין הבדים ופרוכת ומזבח הפנימי, שהרי כולם מעכבים וליכא קרב כמצוותו עד סוף ההזאות, ומדוע הפיגול יחול בסוף אותה כפרה דוקא.

ג. ביאור הגרי"ז. הגרי"ז ביאר קושיית הגמ' שדוקא ביוה"כ הוקשה לגמ' נימא דהשאר מיא בעלמא נינהו, לפי שביוה"כ נתחדש שהיום עצמו מחייב מ"ג הזאות ואין זה דין מחמת גוף הקרבן, והראיה לכך דאפשר לחלק את המ"ג הזאות לכמה קרבנות, אך את בין הבדים גופייהו ופרוכת גופייהו אי אפשר לחלק דהקרבן מחייב כפרה שלמה. ומוכח בזה דהקרבן עצמו ניתר ע"י הזאות שלו עצמו ואינו צריך את כל המ"ג, ורק יש דין צדדי של עיכוב שכל שלא יזה את כל המ"ג לא יצא ומעכבות זו את זו, אך זה בתורת עיכוב ולא בתורת מתיר, ועיקר המתיר הוא ע"י הזאות שמחייבות מהקרבן עצמו. והשתא הגמ' ידעה מרצה לפיגולו כלפי כפרת הקרבן עצמו, דכיון שיש דין קרבו מתיריו בהכשר גילתה התורה דמרצה לפיגולו, אך כלפי מתיר צדדי שמעכב ואין זה מגוף המתיר ס"ד דלא אמרינן מרצה לפיגולו, ולכן הוקשה לגמ' דוקא מבין הבדים לפרוכת דמצד דין הקרבן חשיב קרבו כל מתיריו בהכשר.

ומה שהקשו תוס' מדוע לא מקשה לרבנן באופן שחשב בכל המתיר נימא דהשני מיא בעלמא, תירץ הגרי"ז דאם פיגל בכל ההזאות הרי כלפי עצמו אמרינן מרצה לפיגולו, ואגב כן אמרינן מרצה לפיגולו גם כלפי שאר ההזאות שהם מחובת היום, וכל קושיית הגמ' הוא רק באופן שבשאר הזאות לא פיגל.

ועיקר דברי הגרי"ז דהעיכוב של המ"ג אינו עיכוב בגוף הקרבן והאימורין ניתרים בהזאות שלו עצמו והוי רק דין צדדי של מעכבין זה את זה הוא חידוש, ובפשטות האימורים של כל קרבן צריכים את כל המ"ג, והשתא אף כלפי הקרבן עצמו ליכא קרבו מתיריו בהכשר עד שיזה את כל המ"ג הזאות, וכן משמע בשפת אמת לעיל ע"א.

ד. ביאור ראשון של הגר"ח. הגר"ח יישב דבכל מקום היה פשוט לגמ' דאמרינן מרצה לפיגולו, ורק ביוה"כ הוקשה לגמ' משום דהסדר מעכב, וצריך לעשות בין הבדים קודם לפרוכת ופרוכת קודם למזבח הפנימי וקרנות קודם לטהרו, ואם שינה פסול. והשתא כיון שלא עשה בין הבדים כדינו נמצא שצריך לחזור ולעשות שוב בין הבדים וכאשר המשיך והזה בפרוכת הרי לפרוכת איכא פסול נוסף, דמלבד מה שהוא פיגול יש בו גם פסול סדר שהוא נעשה קודם לבין הבדים, ואמנם לולי הפיגול היה כסדר אך לאחר הפיגול יש לו פסול נוסף מלבד הפיגול, ולגבי זה ס"ד דלא אמרינן מרצה לפיגולו, דמרצה לפיגולו אמרינן רק לגבי פסול פיגול עצמו. [בכל ד' עבודות הדם אין דין סדר שהקבלה תהיה אחר השחיטה והזריקה תהיה אחר השחיטה וקבלה, אלא שהקרבן מחייב שיהיו ד' עבודות, אך כאן בדין הזאות דפרוכת עצמן נאמר עיכוב שיהיה לאחר בין הבדים].

אך קשה לפי"ז תירוצו של רבה דמשכח"ל בד' פרים וד' שעירים, דאכתי בפר השני יש פסול סדר שהרי עשאו לאחר בין הבדים. ותירץ הגר"ח דאיירי בעשה בפר השני כל ההזאות מתחילה וכן בשלישי וכן ברביעי, דפסול סדר ליכא שהרי עשה הפרוכת אחר ביה"ב. [יש להקשות על זה מדברי השיטמ"ק במנחות, שכתב מדוע הוצרך רש"י לומר שבנשפך הדם אין צריך להתחיל מתחילה, דאם היה הדין שצריך להתחיל מתחילה הרי נתבטל הפר הראשון ואין זה פיגול כלל. ולכאורה גם בזה כיון שצריך לחזור על בין הבדים משום סדר הרי נתבטל הפר הראשון ואין כאן פיגול. אמנם החילוק הוא פשוט, דהשיטמ"ק איירי באופן שהזה כל הזאות בין הבדים וכתב שאם צריך לחזור בפר שני לראש נתבטל הפר הראשון, והיינו משום שאם בפר שני צריך לחזור לראש הרי בפר הראשון לא סיים את ההזאות ואין משמעות כלל לחצי הזאות, ולכן נתבטל לגמרי ולא שייך בזה פיגול. אך הכא קאי אליבא דאמת שלאחר שגמר כפרת בין הבדים אין צריך לחזור לראש, ואף דהכא צריך לחזור משום סדר אין זה סיבה שיתבטל הראשון].

וכן איתא בשיטמ"ק מנחות טז: בהשמטות, דהקשה על תירוץ רבה כיון שנפסלו הראשונות במחשבת פיגול מאי קא עביד בשניות הא אמרינן הקדים מעשה לחבירו פסול, וכל שכן הכא שהם פסולות, ואם כן לא קרבו מתיריו בהכשר כיון שהשניות פסולות. ותירץ דמכל מקום הוי קרב המתיר כמצותו לענין שמרצה לפיגלו, ועל כן חל עליו הפיגול. [נראה ביאור דבריו, דאדרבא, לגבי פסול הקדים מעשה לחבירו ודאי אמרינן מרצה לפיגולו ואין זה יעכב מלהחשב קרבו מתיריו בהכשר, דכיון שבלא הפיגול לא היה חיסרון בסדר הרי כל החיסרון נובע מחמת הפיגול והוא תלוי בפסול הראשון, וכלפי זה ודאי אמרינן מרצה לפיגולו, ורק לגבי הפסול שהראשון גרם לשני דהשתא הוא פסול עצמי ס"ד דלא אמרינן מרצה לפיגלו]. ועוד תירץ שבפר השני חוזר ומתחיל מתחילה, ושחב שפיר קרב המתיר כמצותו.

וכתב הגר"ח דלפי"ז אתי שפיר הא דמשכח"ל פר רביעי לשפיכת שיריים, והקשה השיטמ"ק הא בעינן לחזור על הזאות ראשונות כדי שיהיה לזה שם שיריים, ולהנ"ל ניחא דבלא"ה איירי בחוזר על הזאות ראשונות כדי להוריד את החיסרון בסדר. ועוד ביאר עפי"ז לשון הגמ' כיון דחשיב בפנים פסולה כמאן דלא אדי דמי וכו', ולכאורה עיקר הקושיא היא שהשניה הוי כמאן דלא אדי, ובאמת השיטמ"ק מחק זה. אך להנ"ל ניחא, דהקושיא היא משום שהראשונה הוי כמאן דלא אדי וממילא חסר בשניות גם בסדר ולא רק שם פיגול.

אך הקשה הגרי"ז דכיון שצריך להקדים קרנות לטהרו של מזבח איך משכח"ל שיעשה כן בפר אחד, הא מכל מקום כשהזה בקרנות נפסל הטהרו לא רק מצד פיגול אלא גם מצד סדר. ותירץ דצריך לדחוק דבשלישית איירי בפיגל בקרנות לחוד. ועוד כתב ליישב אליבא דהגר"ח, דלרבה הברייתא קאי כר"א ור"ש שאפשר להביא מ"ג פרים, והא דקאמר רבה משכח"ל בד' פרים וד' שעירים היינו משום שיותר מזה אין צריך, דהא כל מה שצריך להעמיד בפר אחר הוא משום החיסרון של סדר, ולזה סגי בד' פרים דהיינו בין הבדים פרוכת קרנות וטהרו. ומיושב שפיר קושיית תוס' איך אפשר לחלק את הקרנות מטהרו, והוצרכו לדחוק דקאי למ"ד שיריים מעכבים, ולפי"ז מיושב דקאי כר"א ור"ש.

עוד הקשה הגרי"ז על ביאורו של הגר"ח מדוע לא יהיה פסול בסדר אף בז' דבין הבדים גופייהו, דהא ז' הזאות דביה"ב בעינן שיהיו כסדרן שימנה אחת שתים וכו', ואם מנה שלש ואח"כ שתים צריך לחזור ולהזות שלש משום שהסדר מעכב, וכמו שהאריך בחי' מרן רי"ז הלוי והוכיח כן מפרה. ומעתה כיון שפיגל בהזאה ראשונה הרי היא נפסלה וצריך להזות שוב את הראשונה, וכאשר הזה שניה הרי היא פסולה שהרי קרא לה שניה ובאמת היא שניה ולא ראשונה והיא פסולה משום שהיתה קודם הראשונה, וכלפי זה לא אמרינן מרצה לפיגולו. ולכאורה יש להקשות כן אף בלא יסודו של הגרי"ז בספרו דסדר הזאות מעכב, דמכל מקום הא דבעינן אחת למעלה ודאי צריכה להיות קודם הז' דלמטה, וכיון שפיגל באחת דלמעלה שוב אין הז' דלמטה כסדרן.

ה. ביאור שני של הגר"ח. עוד ביאר הגר"ח [אפילו אם נאמר שמחמת הסדר אין חיסרון, ואף בזה אמרינן שפיר מרצה לפיגולו, וכמש"כ לעיל בתירוץ א' של השיטמ"ק] דכיון שהפר והשעיר תלויים זה בזה, ולא יתכפר בפר בלא שעיר ובשעיר בלא פר, לגבי זה לא אמרינן מרצה לפיגלו, וכאשר פיגל בפר הרי נפסלו גם הזאות השעיר משום שאין להם פר כשר, ולגבי פסול השעיר לא אמרינן מרצה לפיגולו. [אמנם לשון הגמ' כי אדי בהיכל מיא בעלמא דחוק לפי"ז, שהרי הקושיא היא מהשעיר בבין הבדים ולא בהיכל]. ומתרץ רבה דאיירי בד' פרים וד' שעירים ובכל אחד התחיל מתחילה, ויוצא שאפילו פיגל בפר לא נפסל השעיר מחמת שאין לו פר כשר עמו, שהרי עשה גם פר כשר מלבד זה.

אך הקשה שלגבי קרנות וטהרו אי אפשר ליישב כך, שהרי כיון שמערבין לקרנות ולכה"פ לטהרו הרי ההזאה משותפת לפר ולשעיר יחד, וכאשר פיגל בשניהם או באחד מהם יש בכל אחד פסול אחר מלבד הפסול פיגול, דאם פיגל בפר שבתערובת הרי השעיר נפסל מחמת שאין עמו פר כשר ולזה לא מהני מרצה לפיגולו, וכן אם פיגל בשעיר שבתערובת הרי הפר נפסל מחמת שאין עמו שעיר כשר. ואפילו אם יחשוב על שניהם מחשבת פיגול מכל מקום כל אחד נפסל מלבד הפיגול מחמת שאין עמו פר כשר או שעיר כשר. ולזה לא יועיל להביא פר אחר בהכשר או שעיר אחר בהכשר, שהרי מכל מקום הוא צריך לבא בתערובת, והתערובת כאן פסולה. ותירץ, דהא דמערבין לקרנות או לטהרו אינו מעכב, ושפיר יוצא במה שיביא אח"כ פר כשר ושעיר כשר. והוסיף שלפי"ז אתי שפיר הא דנקט רבה ד' פרים וד' שעירים אפילו אם נאמר דשיריים אין מעכבין ואי אפשר להביא פר נפרד לקרנות ולטהרו, דהא הפר של הקרנות וטהרו צריך שותף של שעיר כשר וכן השעיר צריך שותף של פר כשר, ולכן צריך להביא עוד פר ושעיר לעשותם בכשרות כדי שייחשב מרצה לפיגלו ולא יהיה חיסרון נוסף של שותף כשר. ואף שאותם פר ושעיר לא היו בתערובת עם הפיגול שפיר יוצא דהדין עירוב לקרנות ולטהרו אינו מעכב.

ויתכן ליישב באופן אחר קושייתו מקרנות וטהרו, דהנה חקרו האחרונים האם דין מערבין לקרנות או לטהרו הוא זריקה חדשה, דאמרה תורה שיזה על הקרנות מתערובת של פר ושעיר, או שמא מתקיים כאן ב' זריקות אלא שיכול לערבן ואפשר שאף צריך לערבן, אך אין זה זריקה חדשה. ואם נאמר דזה זריקה חדשה מיושב שפיר דאם פיגל באותה זריקה אי אפשר לדון שחסר לפר שעיר כשר ולשעיר חסר פר כשר, שהרי הפר והשעיר עכשיו הם חפצא אחת של דם שצריך לזורקו בקרנות ובטהרו של מזבח ואין כאן ב' זריקות כלל. [ולפי"ז אין צריך להוסיף פר רביעי כדי לצרף פר כשר ושעיר כשר לתערובת, וצריך ליישב כתוס' דאזיל כמ"ד שיריים מעכבים].

**משכח"ל בד' פרים וד' שעירים**

במס' יומא סא. מקשינן, תנן אם עד שלא גמר מתנות שבפנים נשפך הדם יביא דם אחר ויחזור ויזה בתחילה מבפנים, ואם איתא יחזור ויחפון מבעי ליה, שהרי חפינת הקטורת והקטרתה צריכים להיות קודמים להזאות. ומשני בקטורת לא קמיירי. וכתב רש"י ומיהו ודאי צריך להקטיר קטורת אחרת אחר שחיטת פר זה. ובתוס' ישנים שם הקשו דמכל מקום יקשה בהמשך המשנה שאם גמר מתנות שבפנים ונשפך הדם יביא פר אחר ויתחיל בהיכל, ואיך יועיל להביא פר אחר הא הקטורת קדמה לשחיטת פר זה. וכי תימא שבאמת יחזור ויחפון, לא מסתבר לומר כן אחר שכבר נתן בין הבדים ויצא ידי חובתו. ועוד דאם כן החפינה תיהיה אחר מתנות שבפנים ושוב ליכא סדר. ותירץ, דסגי במה שהחפינה היתה אחר שחיטת פר דבין הבדים, ונתקיים בזה הדין סדר, ואין צריך שתקדם לכל השחיטות. אך הרמב"ם פסק מחמת כן שבפר שנשפך דמו לעולם צריך להתחיל מראש, דהיינו שחיטה חפינה הקטרה והזאות בין הבדים וכו', ואפילו נשפך הדם אחר הזאות פרוכת צריך להתחיל הכל מראש, וכל מה דאיתא במשנה שאם נשפך דמו אחר בין הבדים אין צריך לחזור על בין הבדים זה רק בשעיר, דשחיטתו אחר הזאת הפר. (כן למד הר"י קורקוס בדעת הרמב"ם, אך במנחת אברהם מנחות טז. כתב דאפשר שרק על הקטורת צריך לחזור שוב, אך הזאות דבין הבדים אין צריך לחזור אף לדעת הרמב"ם).

והקשה הגרי"ז על הרמב"ם מסוגיין דמשכח"ל ד' פרים וד' שעירים, והא כיון שצריך לחזור בכל פר מתחילה שוב ונתבטלו הזאות דבין הבדים לא שייך בזה פיגול, דהרי פשוט שאם הזה מקצת הזאות דבין הבדים במחשבת פיגול ונשפך הדם כיון שצריך לחזור בפר אחר מתחילה אין כאן פיגול כלל, דהזאות שעשה נתבטלו. ותירץ דמשכח"ל בשחט ד' פרים בתחילה ונשתמש בכל דם לכפרה אחת, והשתא הקטורת כשרה כיון שהיתה אחר כל השחיטות, וכן הזאות דבין הבדים לא נתבטלו, ואין צריך לחזור לראש. ובזה יישב נמי דיש להקשות לכל הפירושים דלעיל דכיון שפיגל בהזאות דבין הבדים נתבטלה הקטורת, [ואף לדעת תוס' ביומא היכא שאף הפר הראשון נפסל ודאי צריך לחזור ולחפון], ולגבי הקטורת לא שייך לומר מרצה לפיגולו, ואם כן לא קרב המתיר כמצותו. ולהנ"ל מיושב שפיר דכיון ששחט ד' פרים מראש לא נתבטלה הקטורת.

**ואלו דברים שאין חייבין עליהן משום פיגול**

הרמב"ם פי"ח מפסה"מ ה"ז כתב אין חייבין כרת אלא על אכילת דברים שהותרו לאדם או למזבח, אבל אם אכל מן המתיר עצמו אינו חייב כרת אלא לוקה כאוכל פסולי המקודשין שאין בהם פיגול. וכתב המל"מ דהטעם שהאוכל מהמתיר לוקה אע"פ שאין בו כרת הוא משום שלגבי שלא לשמה אין הבדל אם יש לו מתירין או לא, ובפסח וחטאת שלא לשמה אם אכל מהמתיר לוקה משום פסה"מ, וילפינן ק"ו לענין פסול משלא לשמה, וכן חוץ למקומו פסול מהאי טעמא, וכדאיתא לעיל יד. לגבי חטאות הפנימיות לר' שמעון. וכתב שתוס' לעיל כד: פליגי על הרמב"ם, דכתבו דבמנחת כהנים ונסכים אפילו פסול ליכא, כיון דאין בהם פסול שלא לשמה וליכא למילף ק"ו.

ובקרן אורה כתב שאין בזה מחלוקת, ולכו"ע במנחת כהנים ונסכים שאין בהם מתיר וניתר כלל אפילו פסול ליכא, ובזה איירי התוס', ואילו בקומץ ולבונה ודם שיש בהם מתיר וניתר איכא פסול אף בחלק שאינו ניתר, שהרי הקרבן נפסל, ויש בזה פסול דפסה"מ. ועי' רעק"א על התוס' שם וכתבי הגרי"ז מנחות כה. שהקשו על לשון התוס' דגם בקומץ ליכא פסול איך יתכן לומר כן, הא המנחה נתפגלה והאוכל ממנה חייב כרת, ואיך יתכן שהקומץ כשר.

**הקומץ**

במס' מנחות כו: אתמר קומץ מאימתי מתיר שיריים באכילה, ר' חנינא אומר משמשלה בו את האור [פירש רש"י במקצתה], ר' יוחנן אמר משתצית בו את האור ברובו. כלומר, דפליגי האם להיתר שיריים סגי במשלה האור במקצתו או דבעי ברובו. ומקשינן מהא דאפשר להקטיר מנחה מבוא השמש, דהיינו מעט קודם שקה"ח, ואי אמרת דבעינן שתצית האור ברובו הא הו"ל בלילה, ופירש רש"י דיפסלו בשקה"ח. ומשני כאן לקלוט כאן להתיר, כלומר, דלגבי שתהא מזבח קולטו שלא יפסל בלינה מודו כו"ע דסגי במשלה האור במקצתו, ופליגי רק לגבי להתיר. ומבואר דאין חיסרון שההקטרה לגבי היתר שיריים תהיה בלילה, והעיקר שלא יפסל בלינה. ואין להקשות דמכל מקום עבודת ההקטרה נעשית בלילה וכתיב ביום צוותו, די"ל שלגבי ביום צוותו סגי במעשה העבודה מצד האדם, דהיינו מעשה ההקטרה, ומה שמשלה האור רק לאחר מכן אין בזה חיסרון, וכן כתב הגרי"ז שם, ודלא כהראב"ד בתו"כ דזה גופא השו"ט בגמ' שם.

ובחי' מרן רי"ז הלוי בחלק המכתבים בתחילתו הקשה הגרי"ז להגר"ח דהתם תני נמי קטורת, ולגבי קטורת יש חיסרון נוסף דזמנו ביום קודם שקה"ח, וכיון שהוצת האור ברובו רק בלילה נמצא שלא הוקטר בזמנו, ואף בלא פסול לינה לא תועיל ההקטרה. והשיב לו הגר"ח דמשילת האור ברובו בעינן רק להיתר שיריים, אבל עיקר קיום ההקטרה בקומץ ובכל דבר הוא במשילת האור בלבד, ואף במקצתה. ולפי"ז נמצא דלפסול לינה וקיום מצות הקטרה לכו"ע סגי במקצתו, ורק לגבי היתר שיריים פליגי ר' חנינא ור' יוחנן. ועי' עוד מה שיתבאר בזה להלן בסוף סוגיית פקע פיגולו.

במס' מנחות יד. הקשה רש"י מה הנפק"מ בהא דקומץ אינו מתפגל משום שאין לו מתירין ולא הוי דומיא דשלמים, תיפו"ל שאם אכל את הקומץ על כרחיך לא הקטירו ואם כן לא קרב המתיר כמצותו. ותירץ, דאיירי בהוצת האור ברובו, דחשיב כמאן דקרב. כלומר, והוא אכל את מיעוטו שלא משלה בו האור, ואף חלק זה נחשב כקרב כבר. וצ"ע לפי מש"כ הגר"ח דקיום מצות הקטרה איכא במשילת האור לכו"ע מדוע הוצרך לומר דמשלה האור ברובו, הא אפילו במיעוטו חשיב קרב כמצותו. והוכיח במנחת אברהם מרש"י דלקרב כמצותו לא סגי בקיום מצות הקטרה אלא בעינן קרב בדרגה של היתר שיריים. ולפי"ז כתב דאם פיגל בשחיטה ואח"כ זרק שלא במקומו לשמואל דכיפר ולא הותר בשר לא חשיב קרב כמצותו, דאע"פ שיש כאן זריקה לגבי הקרבן כל שלא עשה זריקה המתרת בשר לא חשב קרב כמצותו, ובאחיעזר יו"ד סי' ל' סק"ה נסתפק בזה. [ויש לחלק דצריך הקטרה בדרגה של היתר שיריים אך לא צריך סוג הקטרה שמתירה את השיריים בפועל].

תוס' כאן הקשו על רש"י מדברי עולא דקומץ פיגול שהעלו על המזבח פקע פיגולו ממנו, והיינו בין לענין שנעשה לחמו של מזבח ואם ירדו יעלו, ובין לגבי שלא יתחייב כרת על אכילתו כמבואר בכריתות יד. דמשכח"ל חיוב נותר לאחר שחל בו פיגול באופן שהעלהו על המזבח. והשתא אי איירי במשלה בו האור הא פקע פיגולו גם מהמקצת שלא משלה. ותירצו, דכל מה שפקע פיגולו גם מהמקצת שלא משלה האור זה רק כשהיה עמו על המזבח וירד, אך מה שנשאר על הרצפה לא פקע פיגולו, ובזה משכח"ל שקרבו מתיריו בהכשר ולא פקע פיגולו. [עי' כתבי הגרי"ז שנסתפק מה הדין בירד קודם שמשלה בו האור כלל, האם זה תלוי בהעלאה על המזבח או במשלה בו האור]. וכן איתא בכריתות שם לגבי אימורין, שאם העלה אבר למזבח ומקצתו היה בחוץ, לא פקע פיגולו מהמקצת שבחוץ. והא דאיתא בגמ' אמר ר' אחאי הלכך האי קומץ פיגול דפלגיה מחית אארעא וכו' היינו שעלה כולו וירד והעלה מקצתו, דכיון שהיה במזבח בשעה שמשלה האור ברובו נעשה לחמו של מזבח וכשירד יעלה.

והקשו האחרונים מה הועילו תוס' בזה, הא כיון שמקצתו לא עלה למזבח שוב לא קרבו מתיריו בהכשר, שהרי הקומץ מיעוטו מעכב את רובו. ובשלמא אם נעשה לחמו של מזבח גם המיעוט שלמטה כמש"כ תוס' להלן בשם רש"י ור"ת, י"ל דכל עוד שכולו קיים חל קיום דין הקטרה אף במקצת שלמטה וחשיב קרבו מתיריו בהכשר, ורק אם נאבד מקצתו אמרינן מיעוטו מעכב את רובו, אך לדעת תוס' כאן דהמקצת שלמטה לא נעשה לחמו של מזבח ולא חלה בו הקטרה הא לא קרבו מתיריו בהכשר. ותירץ הצ"ק דדברי התוס' קיימים רק לגבי פקע פיגולו, דאין זה נחשב הקטרה במקצת שלמטה להפקיע פיגולו, אך לגבי היתר שיריים חשיב הקטרה בכולו. ועי' חק נתן שכתב אבל לענין דליהוי קומץ שלם משיך ליה כל זמן שעדיין לא חסר ממנו כלום, ואולי כונתו לתירוץ הצ"ק. אך צ"ב מדוע לגבי היתר שיריים הוי הקטרה גם במקצת שלמטה ולגבי פקע פיגולו לא הוי הקטרה בכולו.

וביאר הגרי"ז דלר' יוחנן דבעי משילת האור ברובו אין הכונה דע"י שמשלה האור ברובו חשיב הקטרה בכולו, אלא דסגי בהקטרה ברובו, ואף שהמקצת שלא הוקטר אינו משתתף בהקטרה מכל מקום כל שהוקטר רובו הותר השיריים, ורק אם נאבד מקצתו אמרינן דמיעוטו מעכב את רובו. והשתא לגבי היתר שיריים סגי אפילו אם מקצתו לא עלה למזבח כלל כיון שהוקטר רובו, אך לגבי פקע פיגולו דהטעם הוא משום שנעשה לחמו של מזבח, כל מקצת שלא נעשה לחמו של מזבח לא פקע פיגולו. [ולפי"ז צ"ל דכאשר העלה את כולו למזבח ומשלה האור אפילו במקצתו חשיב הקטרה בכולו לגבי שנעשה לחמו של מזבח ופקע פיגולו, שהרי אם ירד מקצת אמרינן פקע פיגולו גם במקצת שלא משלה האור, וחידושו של הגרי"ז דסגי בהקטרה ברובו נפק"מ רק לאופן שמקצתו לא עלה].

ועוד יש ליישב על דרך הגרי"ז באופן אחר, דלענין להתיר שיריים בעינן הקטרה בכולו, וכשמשלה האור ברובו חשיב הקטרה בכולו, ואין הבדל בין פקע פיגולו להיתר שיריים, וכאשר מקצת על הארץ לא הותרו השיריים ולא פקע פיגולו מהמקצת שלמטה. אלא שלגבי קיום דין הקטרה דכתב הגר"ח שלזה סגי במשלה בעלמא אין צריך שיתקיים הקטרה בכולו, ומיד כשמשלה בו האור נתקיים בו דין הקטרה, ולזה סגי גם במקצת על הארץ, והא דהקומץ מיעוטו מעכב את רובו היינו להיתר השיריים ולא לקיום מצות הקטרה. והשתא אם נאמר שלגבי קרב המתיר כמצותו סגי בקיום מצות הקטרה ואין צריך שיתיר השיריים וכמו שנסתפק האחיעזר בזריקה שלא במקומה, מיושב שפיר דעת רש"י.

השיטמ"ק בכריתות שם אות כ"ו כתב דמכל מקום חשיב קרב המתיר כמצותו כיון שהעלה ממנו כזית על המזבח. וכן כתב המקדש דוד סי' ז' סק"ד דסגי בהקטרת כזית בשביל קיום דין הקטרה והיתר שיריים, והא דמיעוטו מעכב את רובו היינו בנאבד, אך כשכולו קיים סגי בהקטרת כזית. והוסיף דמכל מקום אי אפשר להקטיר שאר הקומץ בלילה, דשאר הקומץ הוי כג' מתנות שבחטאת חיצונה שאינן מעכבות ומכל מקום שם זריקה עליהם דבעינן ביום. והקשו מהא דאיתא במנחות כו: הקטיר קומצה פעמיים כשרה, ואיירי שם כשהקטיר בכל פעם כזית, ומבואר דלא סגי בזה.

כתבו תוס' דברש"י בסוגיין מבואר דאפילו אם לא עלה למזבח כלל אמרינן פקע פיגולו במשילת האור ברובו, וכן דעת ר"ת וחילק בין קומץ לאבר דבקומץ כיון שאם נחסר מעט ממנו פסול הרי כולו שייך זה לזה, ובהקטרת רובו חשיב הקטרה בכולו, משא"כ באבר מה שלא עלה למזבח לא פקע פיגולו, [עי' כתבי הגרי"ז שהעיר בזה על לשון תוס' וביאר כנ"ל]. ולפי"ז הדרא קושיא לדוכתא מה הנפק"מ בדין פיגול בקומץ תיפו"ל שאם לא הוקטר רובו לא קרבו מתיריו בהכשר ואם הוקטר רובו פקע פיגולו מכולו. ובכתבי הגרי"ז הקשה לדעת רש"י מהא דהקטיר קומצה פעמיים כשרה, והא מיד כשהקטיר רובו הוי הקטרה בכולו והותרו שיריים אפילו לא עלה מיעוטו למזבח כלל. ולכן כתב לחדש שלגבי היתר שיריים מודו רש"י ור"ת דבעינן שיהיה כולו במזבח, ורק לגבי לחמו של מזבח סגי במקצתו מונח על הארץ. והוא סברא הפוכה מהצ"ק וח"נ והגרי"ז שכתבנו לעיל. וצ"ע לפי דבריהם מהקטיר קומצה פעמיים, וצ"ע.

הגר"ח יישב באופן אחר, דלגבי היתר אכילה דבעינן משלה האור ברובו צריך שכולו יהיה על המזבח כדי שיהיה רוב מכל, אך לגבי לחמו של מזבח דסגי במשלה האור במקצתו אין צריך שיהיה כולו על המזבח. ואפשר לפי"ז ליישב דעת רש"י דמשכח"ל הקטרה שקרבו מתיריו ולא פקע פיגולו, דהיינו אם נאמר שלגבי היתר שיריים סגי בהקטרת רובו ואין צריך שיהיה רובו ככולו, ולכן אם מקצת לא עלה כלל נמי הותרו השיריים, ומאידך לגבי היתר אכילה בעינן הקטרת כולו דכדי שיהיה פקע פיגולו צריך שיתקיים הקטרה בו עצמו, ולכן אם מקצת לא עלה לא פקע פיגולו. ואף שבקומץ אמרינן דנעשה לחמו של מזבח אפילו לגבי המקצת שלמטה היינו משום דלא בעינן הקטרת רובו וכמש"כ הגר"ח, אך במקום דבעינן רובו ככולו ממש לא מהני למקצת שלמטה עד שיהיה על המזבח.

**ומנחת כהנים ומנחת כהן משיח**

הקשה העולת שלמה באיזה עבודה יפגל, הא אין בהם קמיצה וקידוש קומץ, ובהקטרה עצמה לא משכח"ל למ"ד אין הקטרה מפגלת הקטרה. ואי בהולכה, הא לר' שמעון אין מחשבה פוסלת בהולכה שאפשר לבטלה, ובתוס' משמע דמתני' ר' שמעון היא. וכתב דבמנחת כהנים י"ל דר' שמעון לשיטתו דקומץ ומקריב קומץ לעצמו ושיריים לעצמן, ואם משכח"ל שחשב בקמיצה, ואעפ"כ לא חשיב שיש לו מתירין עיי"ש.

אמנם הגרי"ז כתב דאיירי בפיגל בהולכה, ואתיא דלא כר' שמעון דאין פיגול בהולכה של חיצונות. ובלא"ה אתיא דלא כר' שמעון לגבי קטורת דהא אין פיגול בפנימיות כלל.

ולגבי קטורת כתב העולת שלמה די"ל דאיירי ביוה"כ ופיגל בחפינה, דמסיק ביומא מח. דמפגלין בחפינה. וכן י"ל דאיירי בפיגל בהולכה, דכיון שצריך לעשות חפינה בחוץ ולהקטיר בפנים על כרחיך איכא עבודת הולכה, [משא"כ כל השנה כיון שאין קיום דין בחוץ הרי עבודת הקטורת מתחילה מההקטרה עצמה ולא שייך בזה הולכה]. אך הקשה מדוע ממעטינן קטורת מכרת רק משום שאין זה דומיא דשלמים דאין לה מתירין, תיפו"ל שלפי ר' שמעון כל שאינו על מזבח החיצון אין חייבין עליו משום פיגול. ואין לומר דמכל מקום פסול איכא כדאיתא בגמ' לעיל יד. ומטעם שאין לו מתירין אפילו פסול ליכא כדכתבו תוס' זבחים כג:, דהא בקטורת דיוה"כ על כרחיך איכא לכה"פ פסול כדאיתא ביומא מח:, ובאמת תוס' שם ד"ה חישב הקשו הא אין לו מתירין, ותירצו דפסול מיהא איכא דלהכי אהני גזירה שוה דמלא מלא ממנחת חוטא. והשתא כיון דאף האידנא איכא פסול מה הנפק"מ בזה שאין לו מתירין.

**והדם**

הקשו תוס' היכי משכח"ל פיגול בדם, אם אכלו קודם זריקה הא לא קרבו מתיריו, ואם לאחר זריקה ואכל מהדם עצמו שזרק הא פקע פיגולו ממנו. וכתבו דיתכן שלא שייך לומר פקע פיגולו בדם רק באימורין שנעשה לחמו של מזבח, וכתב הגרי"ז ב' סברות בזה, או משום שלחמו של מזבח שייך בהקטרה ולא בזריקה. או משום שאימורין וקומץ דינם להיות על המזבח, אך דם אין דינו להשאר במזבח אחר מצותו, ולא שייך בזה לחמו של מזבח. אך הקשה הגרי"ז איך יתכן לומר דיתחייב פיגול על דם שהזה ממנו, הא נעשית מצותו ונעשה חולין, ולא שייך פיגול בחולין.

עוד כתבו דאם איירי בדם הנשאר במזרק, ההוא לאו מתיר הוא. כלומר, דבאמת יתחייב עליו משום פיגול, ועל כרחיך מתני' לא איירי בהכי. ואח"כ הקשו מדוע לא יתחייב בשיירי הדם הא יש להם מתירין, שהמתנות מתירות הדם לשפיכת שיריים למזבח כמו שמתירות האימורין. ונראה שבתחילה נקטו תוס' דכל הני דמתני' נתמעטו משום שהם מתירין, וכל שאינו מתיר אע"פ שאינו ניתר חייבים עליו כרת, והוא הדין דם הנשאר במזרק. אך זה קשה טובא מהסוגיא במנחות יד. דלא משכח"ל פיגול בדם, וכן הקשה רעק"א. ובסוף נקטו דרק בדבר הניתר יש פיגול, ודם הנשאר במזרק אינו ניתר אע"פ שאינו מתיר, והקשו מדוע אינו ניתר הא הזריקה מתירתו לשפיכת שיריים. ובכתבי הגרי"ז תירץ דהמתנות אינם מתירות דם הנשאר לשיריים אלא שיחול עליהם שם שיריים צריך זריקה, אבל אין זה בתורת מתיר. ועי' בחי' הגר"ח דמשמע קצת שמעשה הזריקה עצמה עושה את דם הנשאר לראוי לשיריים, וחשיב כמתיר ממש.

ותירצו התוס' דכיון שמתחילה כל טיפה היתה ראויה לזריקה חשיב שפיר כל הדם כמתיר. ולפי"ז אע"פ שהדם ניתר כיון שהוא גם מתיר אין חייבים עליו כרת. ובכתבי הגרי"ז כתב לתרץ דמשכח"ל פיגול בדם בג' מתנות, דגם הם קרויים מתיר ומכל מקום בזריקה אחת יצא ידי חובתו וקרב המתיר כמצותו.

**וכל שיש לו מתירין בין לאדם בין למזבח חייבין עליו משום פיגול**

הנה קיי"ל דמחשבת פיגול צריכה להיות על אכילת אדם או מזבח, ואינה צריכה להיות על דבר הניתר, שהרי החושב בשעת שחיטה לזרוק דם למחר הוי פיגול. ומאידך כאשר חשב פיגול נתפגל רק דבר הניתר, ויל"ע האם צריך להיות אכילת אדם ומזבח. והנה לעיל לה. אמר ר' אלעזר פיגל באימורין נתפגלו פרים בפרים לא נתפגלו אימורין לפי שאין זה מחשבת פיגול דלא חשב על אכילת אדם ומזבח, ומייתי ראיה מברייתא ושוים שאם חישב באכילת פרים ושריפתן לא עשה ולא כלום, הא חישב באימורין נתפגלו פרים. ודחי, לא, הא חישב באימורין נתפגלו אימורין עצמן. ופירש רש"י אבל לא בשר שאין מתפגל בדבר שהוא גופו של זבח אלא דבר המפגל. ובפשטות כונתו דאם לא נאמר כר' אלעזר אף להתפגל צריך שיהא אכילת אדם או מזבח, דאין מתפגל אלא דבר שאם חשב עליו לאוכלו למחר הוי פיגול. אך בשיעורי הגרי"ד כתב דחכמים דפליגי על ר' אלעזר סוברים שהבשר לא נחשב ניתר מחמת הדם, ואע"פ שאי אפשר לשרוף את הבשר קודם זריקה מכל מקום אין נחשב לניתר רק דבר שניתר לאדם או למזבח. ולפי"ז לכו"ע אין תנאי בפיגול שאין מתפגל אלא דבר המפגל, ופליגי בהגדרת ניתר האם סגי בניתר לשריפה או דבעינן ניתר לאדם ומזבח.

הרמב"ם פי"ח מפסה"מ ה"ז כתב אין חייבים כרת אלא על אכילת דברים שהותרו בין לאדם בין למזבח וכו', ואח"כ כתב דבשר פרים הנשרפין אין חייבים עליו משום פיגול, וכבר תמה רעק"א מדוע פסק דלא כר' אלעזר דפיגל באימורין נתפגלו פרים, ותירץ הרש"ש דסתם משנה כאן משמע דלא כר' אלעזר, דתנן פרים הנשרפים ושעירים הנשרפים דמן מתיר את אימוריהן ליקרב, ומשמע דעל בשרן לא חייבים משום פיגול. ומלשון הרמב"ם משמע כהגרי"ד דבעינן דברים שהותרו לאדם ומזבח, ובלא"ה חסר בשם ניתר. וכן ברמב"ם פי"ג ה"ג כתב לפיכך אין מתפגל אלא דבר שיש לו מתירין בין לאדם בין למזבח, ומשמע כנ"ל דרק דבר הניתר מתפגל וניתר נחשב ניתר לאדם ומזבח.

ובלשון המשנה כל שיש לו מתירין וכו' אפשר לפרש על העבודה שחושבין בה פיגול, דבעינן מחשבה בשעת עבודת המתיר והמשנה מפרטת בכל דבר היכן הוא מתיר. אך הרש"ש ביאר דקאי על המתפגל, דכל דבר שהוא ניתר חל בו הפיגול לחייב כרת על אכילתו. ולפי"ז יש ראיה להרמב"ם דבעינן לחלות הפיגול דבר שניתר לאדם או מזבח. אך הקשה דאם כן מדוע תנן העולה דמה מתיר את בשרה למזבח ועורה לכהנים, הא העור אינו ניתר לאדם ומזבח ואיך שייך שיחול בו פיגול.

**אמר עולא קומץ פיגול שהעלו על גבי המזבח פקע פיגולו ממנו**

תוכן הסוגיא לפי המבואר בחידושי רבינו חיים הלוי הל' פסה"מ, דהגמ' ידעה מסברא שהקטרה שיש בה ריצוי הרי היא סיבה להתיר איסורי אכילה מהדבר שהוקטר, דמזבח מקבל גם הקטרה פסולה ויש בכוחו להוריד את הפסול. אלא שהוקשה לעולא מנלן שגם בהקטרת פיגול איכא ריצוי וממילא פקע הפיגול, דלמא כיון שההקטרה פסולה אין בהקטרה זו ריצוי ונשאר בה הפיגול גם לאחר ההקטרה. ולזה הוכיח עולא מהא דמביא אחרים לידי פיגול, ובשלמא לגבי שחיטה קבלה הולכה שייך לומר דמרצה לפיגולו דיש לזה שם עבודה, ושפיר חל בהם הפיגול וכן חשיבי עבודות לתנאי של קרבו מתיריו בהכשר, אך לגבי הקטרה כל שאין ריצוי בהקטרתה איך יביא אחרים לידי פיגול, ומוכח שבהקטרת פיגול איכא ריצוי, דמרצה לפיגולו מהני לא רק לגבי שחיטה קבלה והולכה אלא אף לגבי הקטרה שיש בה ריצוי, וממילא פקע פיגולו ממנו, דזהו כח המזבח שבהקטרה שיש בה ריצוי פוקע האיסור. [לכאורה לפי"ז בהקטרה אין צריך ליסוד של מרצה לפיגולו, דהקטרה עדיפא משחיטה קבלה והולכה כיון שהמזבח מקדש פסולים ואיכא ריצוי אע"פ שנשאר הפסול, ועוד, דהמזבח מוריד את הפסול מהדבר שהוקטר. ואפשר שצריך מרצה לפיגולו בשביל השיריים, שהם ניתרים בהקטרה ובהם איכא פסול פיגול, וצ"ע].

ומקשינן, בשלמא אם עולא היה אומר דבריו באימורין הרי איכא נפק"מ בדבריו שע"י הקטרה שיש בה ריצוי פקע הפיגול ואין חייבים עליו כרת, אך עולא אמר דבריו בקומץ, והטעם לזה, משום שהראיה מדמביא אחרים לידי פיגול שייך רק בהקטרת קומץ ולא בהקטרת אימורין, והרי בהקטרת קומץ אין נפק"מ למעשה בפקע פיגולו שהרי בלא"ה ליכא כרת, ונמצא שעולא אמר דין בלא נפק"מ לגוונא דאיירי ביה. ומשני, דאיכא נפק"מ בדינו של עולא גם לגבי קומץ לגבי אם עלו לא ירדו או לגבי אם ירדו יעלו, דדין ירדו יעלו צריך להקטרה שיש בה ריצוי, (לדרך ראשונה של הגר"ח כן הוא בכל ירדו יעלו, ולדרך שניה של הגר"ח דוקא בקומץ בכדי לצרף את החלק שלא עלה), והשתא מהא דמרצה לפיגולו בהקטרת קומץ מוכח שיש בהקטרה זו ריצוי ולכן אמרינן ירדו יעלו. ומקשינן והאמרה עולא חדא זמנא דאם משלה בו האור אם ירדו יעלו, ומזה מוכח שיש בהקטרת פסולים ריצוי, וכיון שיש בה ריצוי ממילא ידעינן שפקע פיגולו לגבי איסורי אכילה. ומשני דקמ"ל שאף בקומץ אמרינן ירדו יעלו דכמאן דמחבר דמי.

ונמצא דעולא חידש שבהקטרת פיגול (והוא הדין שאר פסולים) איכא ריצוי, ויש בזה ג' נפק"מ, להתיר איסור אכילה באימורין, אם ירדו משמשלה האור יעלו, ומביא אחרים לידי פיגול. ומכל אחד מג' דינים אלו נדע לשנים האחרים. והא דקאמר "פקע פיגולו" היינו להתיר את הקומץ באכילה אינו נפק"מ למעשה בקומץ אלא באימורין, והנפק"מ למעשה בקומץ הוא רק לירדו יעלו. וכתב הגר"ח דבכדי לומר ירדו יעלו אין צריך לפקע פיגולו, דהא המזבח מקדש פסולים אפילו באופן שלא פקע הפסול, כגון בנשפך הדם, דהמזבח אינו יכול לומר שהיה כאן זריקה, אלא הפקעת הפיגול לגבי איסור אכילה וירדו יעלו תלויים בדבר אחד, בהקטרה שיש בה ריצוי. והריצוי אינו מחמת הפקעת הפיגול, אלא להפך, הריצוי גורם להפקעת הפיגול.

עוד כתב הגר"ח בדעת הרמב"ם דהדין ירדו יעלו אינו תלוי במשילת האור ברובו אלא מיד שמשלה האור יעלו, והדין פקע פיגולו להתיר איסור אכילה צריך משילת האור ברובו, דקיי"ל כר' יוחנן דהיתר שיריים תלוי במשלה האור ברובו. ואף שהגמ' מדמה דין פקע פיגולו לירדו יעלו היינו לגבי הקטרה שיש בה ריצוי, דהקטרה כזו גורמת לשני דברים, חדא, שאם ירדו לאחר משילת האור במקצת יעלו, ועוד שאם משלה האור ברובו פקע פיגולו והותר באכילה. ועי' בגליונות חזון איש שם שהקשה על דבריו דברמב"ם משמע שדינו של ר' אחאי קומץ שחציו במזבח וחציו למטה וכו' נמי סגי במשילת האור במקצת, ולהגר"ח צריך משילת האור ברובו כדי להוריד את הפיגול ממנו. ולהנ"ל אין זה כונת הגר"ח כלל, דהקטרה שיש בה ריצוי אינה צריכה להפקעת הפיגול אלא היא סיבה להפקעת הפיגול, ולגבי ירדו יעלו סגי במשילת האור במקצת אפילו בדינא דר' אחאי, ופשוט.

והנה תוס' ד"ה הקומץ כתבו: ושמא לא שייך פקע פיגולו רק בקומץ שנעשה לחמו של מזבח. כלומר, שלמסקנא הטעם דפקע פיגולו הוא משום לחמו של מזבח וזה לא שייך בזריקה, עי' בכתבי הגרי"ז ב' טעמים מדוע בזריקה לא שייך לחמו של מזבח. והקשה הטהרת הקדש הא הוכחת עולא מדמרצה לפיגולו שייך גם בזריקה, דגם היא עבודת ריצוי, וצריך לתרץ להס"ד דפקע פיגולו מהדם כדי שיחול הפיגול ולמסקנא שנעשה לחמו של מזבח. ותירץ השפת אמת, דהפקעת הפיגול משום שנעשה לחמו של מזבח הוא רק כל עוד שיש בו דין להיות במזבח, ובקומץ אף לאחר שמשלה האור יש לו דין לגמור הקטרתו ומחמת כן ממשיך לו הדין לחמו של מזבח להפקיע את הפיגול, אך בדם אע"פ שבשעת הזריקה עצמה הוי לחמו של מזבח ואין כאן זריקה בדם של פיגול מכל מקום מיד לאחר מכן פקע ממנו דין לחמו של מזבח וחוזר בו הפיגול. ועיי"ש שכתב לפי"ז ליישב דעת רש"י בקומץ. ודבריו מחודשים, דמה"ת יחזור הפיגול לאחר שהופקע ממנו.

ולדרכו של הגר"ח קושיא מעיקרא ליתא, דעיקר דברי עולא להוכיח דהוי הקטרה המרצה מהא דמביא אחרים לידי פיגול, וקאמר דכיון דאיכא ריצוי ממילא המזבח מפקיע איסור פיגול דכך הוא הדין (שידענו קודם עולא) שהמזבח מתיר איסורי אכילה. ובזריקה אין דין שהמזבח מתיר איסורי אכילה שבדם כיון דלא נעשה לחמו של מזבח, ולכן אע"פ שיש כאן זריקה המרצה מדמביא אחרים לידי פיגול מכל מקום לא הותר האיסור אכילה.

ולדרכו של השפת אמת ועוד אחרונים הביאור בדברי עולא הוא להפך, דכדי שיביא אחרים לידי פיגול צריך להפקיע את הפיגול מהקומץ דאל"ה לא חשיב הקטרה המרצה, ולא הוי סימן בעלמא אלא סיבה, דמחמת שפקע פיגולו לכן מביא אחרים לידי פיגול. ולכן הקשו מדם דאם לא פקע פיגולו מהדם מדוע הוי זריקה המרצה. ועי' עוד להלן.

**אם אחרים מביא לידי פיגול**

פירש רש"י דאיירי במקטיר קומץ על מנת שיאכל שיריים למחר, והוקשה לעולא איך חל הפיגול בשיריים הא חישב בשעת הקטרה שאינה מרצה כיון שהקומץ נעשה פיגול, ועל כרחיך דחשיב הקטרה המרצה. אך תוס' במעילה ג: פירשו דאיירי בקומץ במחשבת פיגול ואח"כ מקטיר את הקומץ, והוקשה לעולא איך חל הפיגול בשעת קמיצה הא בעינן קרבו מתיריו בהכשר, וכיון שהקומץ פיגול הרי אין כאן הקטרה שמרצה ולא קרבו מתיריו בהכשר, ומוכח דהוי הקטרה המרצה וממילא פקע פיגולו מהקומץ. ובביאור פלוגתתם כתב במשנת ר' אהרן דפליגי בגדר קרבו מתיריו, דרש"י סובר שהוא תנאי בעלמא במעשה הפיגול שיקרבו כל מתירי הקרבן, וזהו סדר הפיגול, וכל שעשה ד' עבודות המתיר נתקיים התנאי אע"פ שהקטרה זו אינה מרצה, ולכן אי אפשר להקשות מחמת הדין של קרבו מתיריו. אך תוס' סוברים שקרבו מתיריו הוא דין בחלות הפיגול בבשר, שלא נתפגל הקרבן עד שמתיריו יתירו אותו לולי הפיגול, ולכן לא סגי שעשה ד' עבודות המתיר בעלמא אלא צריך שיעשה אותם באופן שהם מתירין את הבשר, וכיון שאין ההקטרה מרצה אין כאן מתיר.

וביאר עפי"ז פלוגתת רש"י ושיטמ"ק במנחות יב. במנחה שפיגל בשעת קמיצה וחסרה בין קמיצה להקטרה והקטיר, דהשיטמ"ק שם פירש את הצד בגמ' דלא הוי פיגול משום דלא קרבו מתיריו בהכשר שהרי הקטרה זו פסולה, ורש"י פירש משום שאין השיריים ראויים לאכילה, אבל מצד קרבו מתיריו בהכשר לית לן בה, כיון שמכל מקום יש כאן מעשה הקטרה ואין צריך שתוכל ההקטרה להתיר את השיריים.

וכן ביאר בזה סוף דברי תוס' ד"ה הקומץ שיישבו קושיית רש"י תיפו"ל שלא קרבו מתיריו, דהקומץ עצמו אינו צריך קרבו מתיריו כמו שמצינו לגבי נותר דכל שיש לו מתירין לא נעשה נותר לגבי כרת עד שיקרבו מתיריו וכל שהוא עצמו מתיר אינו צריך שיקרבו מתיריו אלא נעשה נותר בקידוש כלי. ובדעת רש"י ור"ת שלא תירצו כן כתב ר' אהרן דבנותר בעינן שיהיה לו היתר לאדם או למזבח, והקומץ עצמו משקדש בכלי יש לו מתירין למזבח, משא"כ בפיגול יש תנאי שיקרבו כל מתיריו, ותנאי זה נאמר גם בקומץ עצמו. אך התוס' סוברים כהצד השני שהדין קרבו מתיריו הוא במתפגל דבעינן שמתיריו יתירו אותו לולי הפיגול, והקומץ עצמו אין לו מתירין.

ולאידך גיסא יש לפרש דתוס' לא פירשו כרש"י כיון שבשעה שבא להקטיר עדיין אינו פיגול ושפיר יש לזה שם הקטרה מעליא, והחיסרון הוא רק באופן שהפיגול היה בקמיצה ובא לעשות הקטרת פיגול.

**אי דאין חייבים עליו משום פיגול תנינא אלו דברים וכו' הקומץ**

הקשו האחרונים לפי מש"כ הרמב"ם פי"ח ה"ז שאם אכל מהמתיר עצמו אינו חייב כרת אלא לוקה כאוכל פסולי המוקדשין שאין בהם פיגול, מדוע לא מתרץ דנפק"מ בקומץ גופיה שפקע פיגולו להוריד גם את הפסול, דבקומץ עצמו אינו לוקה משום פסולי המקודשין משום שהמזבח מתיר איסורי אכילה. ותירץ הקרן אורה דאיסור אכילה איכא בלא"ה משום שדינו למזבח וכשאר אימורין כשרים שאסור לאכלן, ועל כרחיך שפקע פיגולו איירי לענין כרת. ועיי"ש שתמה עפי"ז בלשון התוס' שהוכיחו מהגמ' בכריתות דשרי באכילה ולכן חל עליו איסור נותר, דהיתר אכילה ודאי ליכא, ורק הכרת פוקע ולכן חל עליו כרת דנותר.

עוד יתכן ליישב דפקע פיגולו יכול לומר שבקומץ עצמו ליכא שם פיגול וממילא ליכא כרת או פסול פיגול, אך אינו יכול לומר שאין פסול מחמת פסולי המוקדשין, שהרי על השיריים חל פיגול והרי זה קרבן פסול, ופסול זה אינו נובע מהשם פיגול של הקומץ אלא ממציאות שהקרבן פסול.

**לא צריכא שמשלה בהן האור וכו'**

הקשה השיטמ"ק הא עולא קאמר טעמא משום דאם אחרים מביא לידי פיגול היאך יתפגל, וטעם זה שייך רק בפיגול ולא בשאר איסורים, ודין משלה האור קיים בכל האיסורים. ותירץ, דכיון דגלי בקומץ מהאי טעם דאם משלה בו האור מפקיע הפיגול גלי בכל שאר האיסורים. כלומר, דעולא מביא ראיה שאף בהקטרה פסולה איכא ריצוי מהא דמביא אחרים לידי פיגול, והשתא הדין קיים בכל הפסולים, דאחרים מביא לידי פיגול אינו סיבה אלא סימן.

והנה בכל הסוגיא עד עתה נקטנו בפשיטות דעיקר דברי עולא "פקע פיגולו" פירושו שבכח הקטרה שיש בה ריצוי להוריד איסורי אכילה מהדבר המוקטר, וכן מבואר בדברי ר' יוחנן להלן, הפיגול הנותר והטמא שהעלן לגבי מזבח פקע איסור מהן, ומשמע פקע איסור אכילה לגמרי. וכן הוכיחו תוס' לעיל ד"ה הקומץ מהסוגיא בכריתות יד. דאמרינן דמשכח"ל בחד אבר שיחול נותר על קומץ באופן שהעלה אבר פיגול למזבח וחציו נשאר בחוץ, דבחצי שעל המזבח פקע פיגולו ונעשה נותר (וכמ"ד לינה מועלת בראשו של מזבח), ובחצי שבחוץ נשאר דין פיגול, ונמצא אבר אחד שחציו פיגול וחציו נותר. ומבואר שאף הכרת פוקע מהפיגול דהא חל עליו נותר, ואם כל מה שפוקע הוא רק כלפי ריצוי למזבח ודין הקטרה אין זה סיבה שיחול עליו נותר. והנה מתוס' אין ראיה שפוקע לגמרי האיסור ע"י לחמו של מזבח, דאפשר שרק הכרת פוקע ועדיין נשאר פסול, ויש מקום לנותר לחול על הפיגול משום שהוא מוסיף חיוב כרת. אך מרש"י שם מוכח שאפילו פסול ליכא, דהא פירש קושיית הגמ' איך חל נותר על פיגול הא נותר חל רק בדבר שניתר לאכילה או למזבח, ולא פירש מצד אין איסור חל על איסור, ולפי"ז על כרחיך פקע פיגולו היינו שהוא ניתר בפועל לאכילה.

אך מצד שני מבואר ברש"י שלא פקע כרת דפיגול, דהא רש"י הקשה למה בעינן לדין שאין כרת בקומץ משום שאין לו מתירין תיפו"ל דאם יאכלנו לא קרבו מתיריו בהכשר, ותירץ דאיירי במשלה בו האור, והקשו תוס' דאם כן פקע פיגולו ממנו ובלא"ה ליכא כרת. ומבואר בדעת רש"י דפקע פיגולו לא מפקיע את הכרת, אלא סגי במה שנעשה מרוצה למזבח. וכן רש"י פירש דברי ר' יוחנן דאיסור פיגול לכדאמרן שאם ירד יעלה ואיסור נותר וטמא שלא יתחייב האוכלו מידי, וביאר הב"ח דלגבי פיגול לא שייך לומר דפקע פיגולו ולא יתחייב האוכלו כרת, דאם כן תחזור הקושיא מדוע צריך לטעם שאין לו מתירין וכדלעיל. ולפי"ז צ"ל דביאור דברי עולא "פקע פיגולו" היינו לענין שאם ירדו יעלו, וצ"ע מדוע צריך להפקעת הפיגול בכדי לומר ירדו יעלו, הא הגר"ח ייסד שמזבח מקדש פסולים אע"פ שהפסול נשאר כמו בנשפך הדם ובעצמות. ואולי רש"י חולק על זה, וצ"ע. והנה לפי הס"ד דעולא איירי לענין כרת ודאי פקע פיגולו היינו איסור פיגול, ואיכא היתר אכילה כמו בנותר וטמא, ורק למסקנא דאיירי לענין לחמו של מזבח הגמ' חוזרת בה דאין היתר אכילה כלל, ופקע פיגולו היינו לענין לחמו של מזבח.

ובטעמו של רש"י דנותר וטמא נפקע ע"י הקטרה שיש בה ריצוי ופיגול אינו פוקע, ביאר הגרי"ז דנותר וטמא הוי פסול שחל בבשר, והמזבח בכוחו להוריד את השם נותר וטמא מהבשר, (עי' חזון איש שהטומאה עצמה אינה יורדת, אלא פסול טומאה לגבי קדשים, ואם יגע הבשר בדבר אחר ודאי יטמאנו), משא"כ פסול פיגול הוי פסול שחל בקרבן, ומחמת זה נעשה הבשר פיגול ויש בו כרת, ופסולי קרבן אין בכח ההקטרה להוריד. אלא שלפי הבנת הב"ח ברש"י קשה מהסוגיא בכריתות הנ"ל. ובעולת שלמה תירץ דהא דאין נותר חל על פיגול אינו מחמת הכרת של הפיגול אלא מחמת שאינו ראוי לאכילת אדם או מזבח, וכן כתב רש"י שם להדיא, וכיון דנעשה לחמו של מזבח הרי הוא ראוי למזבח ושוב חל עליו נותר אע"פ שנשאר בו הכרת. אך דבריו תמוהים דבגמ' שם אמרינן שרק בחלק שפוקע הפיגול חל הנותר, ולכן הוצרכה הגמ' להעמיד באבר שחציו במזבח וחציו בחוץ, ולפי העולת שלמה באותו אבר שהעלה על המזבח יש גם כרת מצד פיגול וגם כרת מצד נותר.

ותירץ האחיעזר דכל מה שחל כרת דפיגול על איסור כרת דחלב ולא אמרינן אין איסור חל על איסור זה משום שמוסיף איסור למזבח, דחלב מותר למזבח ופיגול אסור, וכשמשלה בו האור ונעשה לחמו של מזבח פקע האיסור למזבח ושוב פקע גם הכרת ממילא, והשתא יכול לחול הנותר שהוא מוסיף איסור למזבח. (והא דקאמר בגמ' שם חד אבר צ"ל דזה לאו דוקא אלא איירי בחלב).

אך אכתי יש להקשות, דמאותו טעם שפוקע איסור פיגול למזבח לא יחול גם איסור נותר למזבח, דהמזבח מקדש פסולין והרי זה ראוי להקטרה אע"פ שלא פקע הכרת, ומאי שנא איסור נותר מאיסור פיגול. והנה באור גדול על המשניות הקשה על הב"ח (שביאר דברי רש"י כפשוטם שבפיגול איכא כרת ובנותר וטמא ליכא כרת) דבגמ' בכריתות שם מוכח בדיוק להפך, דהא כשהעלה למזבח פקע כרת דפיגול וחל כרת דנותר, ולכאורה לחמו של מזבח מועיל להפקיע איסור אכילה דנותר ומדוע חייב כרת משום נותר, ועל כרחיך דלחמו של מזבח מועיל להפקיע כרת דפיגול ואינו מועיל להפקיע כרת דנותר. והטעם בזה מחמת קושיית השיטמ"ק דק"ו דעולא אם אחרים מביא וכו' שייך רק בפיגול ולא בנותר. והשתא אף שתירץ האחיעזר את הקושיא מפיגול כנ"ל אכתי קשה מנותר איך חל הכרת דנותר הא כבר נעשה לחמו של מזבח, ומזבח מפקיע איסור אכילה דנותר. ותירץ העולת שלמה דהא דפקע איסורן מהן אינו אלא אם לאחר שנעשו נותר וטמא העלן למזבח, דמהני משלה בהן האור להפקיע איסור נותר וטומאה דפנים חדשות באו לכאן, אבל אם לאחר שמשלה האור נעשו נותר וטמא לא מהני להפקיע מהם איסור איכלה, ודומה לטבילת מקוה דמהני לטהר מטומאתו ולא להבא שלא תחול הטומאה. ודבריו מחודשים, דלכאורה כל עוד שהוא על המזבח יש בו סיבה מחודשת ללחמו של מזבח, והוא נחשב כעומד בתוך המקוה.

ומצינו ברש"י ביאורים אחרים מהב"ח.

א. הצ"ק ופנים מאירות ביארו דרש"י נקט מחמת קושיית השיטמ"ק שלגבי פיגול מיד כשהעלה למזבח פקע הפיגול וליכא חיוב כרת, ואף קודם שמשלה בו האור ונעשה לחמו של מזבח, דאל"ה כשבא להקטיר לא תחול ההקטרה כיון שיש בו כרת, ורק לגבי לחמו של מזבח שאם ירדו יעלו בעינן משלה האור. משא"כ לגבי שאר האיסורים דליכא טעמו של עולא לא יורד האיסור אכילה רק במשלה האור. ובזה מיושב שפיר דהסוגיא בכריתות איירי בלא משלה האור, דכרת דפיגול פוקע מיד בהעלאה על המזבח ואיסור נותר אינו פוקע, ולכן יורד הפיגול וחל נותר עד שימשול בו האור, ורש"י כאן ביאר דברי ר' יוחנן בפיגול לענין משלה האור ובנותר וטמא לענין איסור אכילה שהרי ר' יוחנן איירי במשלה האור ואיסור אכילה דפיגול פוקע קודם לכן. אך דברי רש"י במנחות אכתי קשה טובא, דמיד כשהעלה למזבח פקע כרת דפיגול, ומה צריך לדין אין לו מתירין. ועיקר דבריהם קשה טובא דכיון שיורד הכרת דפיגול מדוע ירדו לא יעלו עד שימשול בו האור, הא האיסור נפקע כבר ואין סיבה שלא יעלוהו.

ב. החזון איש סי' י"ב נקט בכונת רש"י שבין פיגול ובין נותר וטמא נעשו לחמו של מזבח בין לגבי להקטירן ובין לגבי היתר אכילה, ואין הבדל ביניהם כלל, ודלא כהב"ח. וכעין זה נקט החק נתן דרש"י רצה לפרש דברי ר' יוחנן גם בקומץ ובפיגול אין נפק"מ בקומץ לגבי כרת ולכן פירש לגבי ירדו יעלו, אך האמת דאין הבדל בין פיגול לנותר וטמא. ולפי"ז רש"י מודה לביאור הפשוט בגמ' שכתבנו בתחילה בשם הגר"ח, ומש"כ רש"י במנחות דהנפק"מ בקומץ הוא באופן שמשלה האור ברובו צ"ע טובא.

הקרן אורה יישב באופן אחר קושיית השיטמ"ק, דלפי ר' יוחנן באמת כיון שמשלה האור ונעשה לחמו של מזבח פקעו כל האיסורים ומותר באכילה, אך לפי עולא דוקא בפיגול אמרינן הכי מחמת הסברא דאם מביא אחרים לידי פיגול על כרחיך ליכא איסור אכילה, משא"כ בשאר האיסורים סגי במה שנעשה לחמו של מזבח לגבי הקטרה ולא פקעו שאר האיסורים. [וצ"ע לפי"ז מאי פריך דאמרה עולא חדא זמנא, הא מדברי עולא שירדו יעלו לא נדע את החידוש שנפקע בפיגול האיסור אכילה, ונפק"מ לגבי אימורין. וצ"ל דכיון שהנפק"מ בקומץ הוא רק לגבי ירדו יעלו דין זה כבר יודעים מאידך דעולא, ודוחק]. ולפי דרכו יש לבאר היטב את הסוגיא בכריתות מדוע איסור פיגול פקע ואיסור נותר לא פקע, דהתם איירי אליבא דעולא, ולדידיה המזבח מפקיע רק איסור פיגול. ולפי"ז יש ליישב שיטת הרמב"ם בפי"ח מפסה"מ הי"ט דכתב אי אפשר שיתחייב אדם על אכילה אחת משם פגול ומשום נותר, שהפגול הוא הקרבן שנפסל במחשבת הזמן ואינו עולה לשם קרבן ולא נרצה כלל, והנותר הוא נשאר מקרבן שקרב כמצותו. והקשה הכס"מ הא משכח"ל בהעלה מקצתו למזבח דפקע פגולו וחל בו נותר, ותירץ דהרמב"ם איירי באבר אחד. ובאחרונים נאמרו תירוצים נוספים על הרמב"ם, ולהקרן אורה י"ל שהרמב"ם פסק כר' יוחנן דכל האיסורים הותרו באכילה, וכמש"כ להדיא בהל' כ"א, וכשם שפקע איסור פיגול כך לא חל איסור נותר, והסוגיא שם סוברת כעולא שרק בפיגול הותר באכילה. והקרן אורה לא תירץ כן משום שנקט כהעולת שלמה דכיון שירד מהמזבח חל בו דין נותר, והגמ' שם אזלא גם לר' יוחנן דכל האיסורים פוקעים.

סיכום הדברים. השיטמ"ק נקט (וכן נקט הגר"ח) דעולא דקאמר אם אחרים וכו' הוי סימן ולא סיבה, ועיקר דברי עולא דהקטרת פיגול הוי הקטרה המרצה וממילא פוקע האיסור אכילה דפיגול והוא הדין בשאר איסורים ופסולים. אך הב"ח נקט ברש"י דאיסור אכילה דפיגול אינו יורד וגרע מאיסור אכילה דנותר וטמא, ובסוגיא בכריתות צ"ל כהאחיעזר, ופקע פיגולו היינו שנעשה לחמו של מזבח אע"פ שנשאר בו הפסול. הצ"ק ופנ"מ נקטו ברש"י דפקע פיגולו היינו איסור אכילה וזה הותר מיד כשהעלה למזבח, והנפק"מ בדין זה בקומץ הוא לגבי ירדו יעלו וזה באמת רק כשמשלה האור. והקרן אורה נקט שלפי עולא אם אחרים וכו' הוי סיבה להתיר איסור אכילה וזה קיים רק בפיגול ולא בשאר איסורים, ולפי ר' יוחנן כל האיסורים הותרו בהקטרה.

**לא צריכא דמשלה בהן האור**

המל"מ פ"ג מפסה"מ ה"ט נסתפק האם סגי במשלה האור במקצתן או דבעינן משלה ברובן, וכתב דלכאורה פליגי בזה רש"י והרמב"ם, דרש"י כתב כיון שמשלה האור במקצתו נקלט כולו בקדושה, אלמא סגי במקצתו, והרמב"ם לגבי היתר אכילה בפי"ח הכ"א כתב להדיא משמשלה האור ברובן. וכתב דזה תלוי במחלוקת ר' יוחנן ור' חנינא במנחות כו: האם היתר שיריים בעי משלה ברובו או אף במקצתו. אך הקשה דהרמב"ם בפ"ג סתם שאם משלה האור אע"פ שירדו יעלו שניה וישלים הקטרתן, ומשמע אף במקצתן. ולכן כתב דלגבי ירדו יעלו סגי במשלה במקצתן, כיון דסגי במה שנעשו לחמו של מזבח ואין צריך דין הקטרה של היתר שיריים, אך לגבי היתר אכילה כיון דילפינן מפיגול והתם הוי מטעם דאם אחרים מביא וכו' וזה שייך רק במשלה ברובו שזהו השלב שקרב כמצותו, ולכן בעינן משלה ברובו. ותמה הקרן אורה על דבריו דבגמ' מדמינן ב' הדינים, דהא עולא דקאמר אם אחרים מביא וכו' איירי לענין משלה האור ולומר שאם ירדו יעלו, אלמא חד דינא הוא.

והגר"ח נקט כדעת המל"מ לחלק בין ירדו יעלו לדין פקע פיגולו להתירו באכילה, וביאר ששניהם תלויים בהקטרה המרצית, והיינו שהקטרה שיש בה ריצוי עושה במשלה האור שאם ירדו יעלו ועושה במשלה ברובו היתר אכילה, ולעיל ביארנו את סוגיית הגמ' בהרחבה לפי"ז. והנה בגמ' מנחות כו: פליגי ר' חנינא ור' יוחנן האם השיריים מותרים במשילת האור בלבד או דבעינן משילת האור ברובו, ואיתא בגמ' שם שלקלוט מודו כו"ע דסגי במשילת האור בלבד, דהיינו שאין בזה שם הקטרה בלילה. ובחי' מרן רי"ז הלוי בתחילת חלק המכתבים כתב שהקשה להגר"ח איך אפשר להקטיר קטורת בסוף היום ורוב ההקטרה נעשית בלילה, דאף אם נימא שאין בזה פסול הקטרה בלילה מכל מקום קטורת מצוותה ביום, ונמצא שהקטיר קטורת שלא בזמנה. [כלומר, דבכל הקטרה אף דנאמר ביום צוותו לפסול בלילה כיון שנקלט ביום אין בזה פסול לילה, אך בקטורת מלבד הפסול לילה נאמר גם זמן הקטרה, וכן במנחת העומר וכל כיוצ"ב שמלבד הפסול לילה יש זמן מסויים להקטרה, ולזה לא יועיל לקלוט להוריד פסול לילה]. ותירץ לו הגר"ח דמשילת האור ברובה בעינן רק להתיר שיריים, אבל עיקר קיום ההקטרה בקומץ ובכל דבר הוא במשילת האור לבד. והיינו דמיד כשמשלה האור חשיב שהוקטר הכל לגבי מצות הקטרה, ולכן גם בקטורת חשיב שקיים מצות הקטרה ביום. ולפי מוסבר מאוד מה שהכריע הגר"ח שדין ירדו יעלו תלוי במשילת האור לחוד ואף לר' יוחנן שהיתר שיריים צריך משילת האור ברובו, דכיון שקיום דין הקטרה מתקיים לכו"ע מיד במשילת האור שפיר אמרינן ירדו יעלו.

בירושלמי פ"ב דיומא ה"א פליגי ר' יוחנן ור' חנינא האם היתר שיריים איכא במשילת האור במקצתו או בכולו, אלא דמוקי לה באופן שהפריחתו הרוח, דלר' חנינא הותרו שיריים בפריחה אחרונה ולר' יוחנן במשילת האור ברובו. וביאר הגר"ח (כתבי הגרי"ז ריש פ"ב דמנחות) דבכל הקטרת קומץ איכא דין זריקה ודין הקטרה, והמחלוקת האם היתר שיריים תלוי במשילת האור ברובו או במקצתו הוא מהדין זריקה שבזה, אך דין הקטרה ודאי מתקיים רק ברובו, דאז נחשב שהוקטר כולו, אך משילת האור במקצתו ודאי לא מתקיים דין הקטרה. (ודלא כתוס' במנחות שם דפלוגתת ר' חנינא ור' יוחנן קיימת גם לגבי הקטרת אימורין בזבח). והשתא הוקשה לירושלמי לר' חנינא איך הותרו שיריים במשילת האור במקצתו אכתי יאסר מדין הקטרת אימורין דמעכב לאכילת שיריים, ותירץ דנפק"מ באבדו שאר האימורין, דבכה"ג תו לא מעכב לאכילה, דלר' חנינא כיון שקיים דין זריקה ואבדו האימורין שרי באכילה, ולר' יוחנן ליכא דין זריקה רק במשילת האור ברובו. וצ"ע מדוע אין זה סותר לדברי הגר"ח דקיום דין הקטרה איכא מיד במשילת האור לכו"ע. וצ"ל דהקטרת אימורין מעכב מדין סדר, וכל שיש לו עדיין דין לגמור את ההקטרה אינו רשאי לאכול שיריים. אך להרמב"ם דהקטרת אימורין מעכב מדין מתיר ולא מדין סדר צ"ע מדוע לא חשיב קרב המתיר מיד במשילת האור.

בסוף פרק שני מבואר בגמ' דאם חשב להקטיר למחר דהוי פיגול מצד מחשבת אכילת גבוה הוי אכילה ביותר מכדי אכילת פרס. והוכיח בכתבי הגרי"ז שם דצריך לחשוב להקטיר למחר הקטרה גמורה ולא סגי בחשב לעשות למחר משילת האור במקצת או ברובו, דאם סגי במקצת או ברובו דלמא הוי פחות מכדי אכילת פרס. והקשה מדוע, הא סגי בכל מקום במשילת האור במקצת לקיום דין הקטרה, ולהיתר שיריים מחלוקת. ובתחילה תירץ דבהקטרת פסולים לא נתחדש הקטרה במקצת או ברובו, וכיון שחשב לעשות הקטרה למחר הוי מחשבה לעשות הקטרה פסולה. ועי' בחי' הגרמ"ד שם שהקשה על זה מסוגיין דלעולא אמרינן אף בהקטרת פסולים משילת האור במקצת להעשות לחמו של מזבח. ואח"כ תירץ הגרי"ז דאכילת גבוה צריך אכילה גמורה ולא סגי בקיום דין הקטרה. ונראה ביאור דבריו דאכילת גבוה אין זה מצד קיום דין הקטרה אלא מדין אכילה ממש, ואכילה חשיב רק כשהוקטר ממש.

ולכאורה יש מקום ליישב דבאמת סגי במשילת האור ברובו, ואף בזה איכא יותר מכדי אכילת פרס. ואין להקשות לר' חנינא מדוע לא סגי במשילת האור במקצת, וכן מדוע לא סגי לכו"ע במשילת האור במקצת מחמת קיום דין הקטרה, דהא לגבי הקטרת אימורין נקט הגר"ח דלכו"ע בעינן משילת האור ברובו.

והנה הגר"ח נקט דבכל הקטרת קומץ איכא ב' דינים, דין זריקה להתיר שיריים ודין הקטרה כאימורין, ונראה דכל מש"כ הגרי"ז שצריך אכילה גמורה בשביל אכילת גבוה הוא רק כאשר המחשבה היא מדין אכילת גבוה דהיינו הקטרה, אך אם חשב להקטיר קומץ למחר שיכול לחשוב גם מדין זריקה, והגר"ח נקט דבזריקה המחשבה היא מדין עבודה ולא מדין אכילת מזבח, כל שקיים את העבודה סגי, ואם כן אם חישב לעשות הקטרה באופן של משלה האור בלבד הרי קיים עבודת זריקה, ואפשר שצריך משלה האור שהעבודה תהיה באופן של היתר שיריים, אך אין צריך הקטרה בכולה. ולפי"ז הקומץ על מנת להקטיר קומצה למחר הרי זה חלוק, שאם חשב מדין זריקה צריך לחשוב על כל הקומץ, ומאידך סגי במשילת האור במקצתו או ברובו, ואם חשב מדין הקטרה סגי בחשב על כזית ומאידך צריך להקטיר כל הכזית.

ויל"ע בהקטרת קטורת ביום הכפורים דמבואר ביומא מח. דאיכא פסול פיגול מחפינה על הקטרה, האם דמי לזריקה או להקטרה, ונפק"מ כמה צריך לחשוב בקטורת, האם כשיעור הקטרה ככל זריקה או כזית כדין אכילת מזבח. ואפשר דתרוייהו איתא כהקטרת קומץ, ולהנ"ל אם חשב מדין הקטרה צריך לחשוב על כזית וצריך משילת האור בכל הכזית, ואם חשב מדין עבודה צריך שיעור הקטרה וסגי במשלה האור במקצתו. אמנם לפי מש"כ הגרי"ז דביוה"כ השיעור משיעלה עשן הוא שיעור בעצם ההקטרה לכאורה יצטרך לחשוב מדין עבודה כשיעור זה, וצ"ע.

ולכאורה אם חשיב כהקטרה צ"ע מדוע נקט הגר"ח דקיום דין הקטרה נעשה מיד בתחילה הא בהקטרה נקט הגר"ח דבעינן משילת האור ברובו לכו"ע. אמנם אין זה קושיא כלל, דאף לגבי הקטרה הקיום דין נעשה בתחילה, ורק ההיתר שיריים מדין סדר או מדין מתיר נעשה במשילת האור ברובו.

ונמצא שיש ד' שלבים בהקטרה, א, קיום דין הקטרה לכו"ע במשלה האור במקצתו. ב, היתר שיריים לר' חנינא במקצתו ולר' יוחנן ברובו. ג, הקטרת אימורין לכו"ע ברובו. ד, אכילת מזבח רק בכולו.

ויל"ע בחשב בשעת הקטרת קומץ לאכול שיריים למחר האם סגי בחשב בשעה שמשלה האור, או שמא צריך לחשוב עד שמשלה האור ברובו וקודם לכן הוי חצי מתיר, וצ"ע.

**דף מד ע"א**

**או אינו מביא אלא כיוצ"ב בשלמים וכו'**

כתב רש"י דרישא דברייתא לענין פיגול קתני יכול וכו', וצ"ב אם כן מאי או אינו אלא כיוצ"ב, הא כיון דילפינן מטומאה הכל בכלל. ותירץ הח"נ בשם הקרבן אהרן דשיעור הברייתא הוא דילפינן מטומאה דהכל בכלל, או אינו וכו' כלומר דלולי הילפותא מטומאה ס"ד דרק בדבר כיוצ"ב איכא פיגול.

**דין לוג שמן של מצורע**

בהא דדם האשם מתיר את לוג השמן יש לדון מצד ד' דברים, מצד שמתירו למתן ז', למתן בהונות, מתירו באכילה כדין שיירי מנחה, ומצד שמוציאו מידי מעילה, וכפי שיבואר להלן.

בברייתא מנחות טו: קאמר ר' מאיר לוג שמן חייבין עליו משום פיגול מפני שדם האשם מתירו לבהונות, ובשיטמ"ק שם אות ט"ו כתב דהוא הדין מצי למימר דמתירו למתן שבע. ובמשנה כתב רש"י שלחכמים אין חייבין עליו משום פיגול אע"פ שהלוג תלוי באשם כדכתיב על מקום דם האשם, ואם לא נתן מדם האשם תחילה אין נתינת השמן כלום וכו'. ומדוייק ברש"י שלר' מאיר דם האשם נחשב מתיר כלפי מתן בהונות משום שאי אפשר לתת לבהונות רק אם נתן מדם האשם תחילה, וכן כתב במנחות טז. דלר' מאיר מתירו לבהונות כדכתיב על דם האשם, דכל זמן שלא נתן מן הדם מעכב השמן. וכתב המקדש דוד סי' י"ב סק"ו שלפי"ז המתיר למתן בהונות הוא נתינת דם האשם על הבהונות ולא זריקת הדם, ולפי"ז מיושב הערת השיטמ"ק מדוע לא קאמר דמתירו למתן ז', דמתן ז' אינו צריך להיות לאחר דם האשם. ובדעת השיטמ"ק על כרחיך צ"ל דהגמ' נקטה בפשיטות שאי אפשר לתת מתנות שמן [בין מתן ז' ובין מתן בהונות] רק לאחר זריקת הדם, ולכן חשיב הדם מתיר לשמן למתן ז' ולמתן בהונות. ולפי"ז מסתבר דהמתיר של הדם אינו מתן בהונות אלא הזריקה שעל המזבח.

הקשו הרש"ש ומקדש דוד שם מדוע היתר למתן בהונות חשיב מתיר, הא במתני' תנן כל שיש לו מתירין בין לאדם בין למזבח חייבין עליו משום פיגול וכו', אלמא בעינן שיתירו לאדם ומזבח, וכן כתב הרמב"ם בכמה מקומות, ומתן בהונות לא חשיב אכילת אדם ולא אכילת מזבח. וכתב המקד"ד דלפי מש"כ הרמב"ם מחו"כ פ"ד ה"ג דהאוכל מהלוג קודם מתן בהונות לוקה כאוכל לפני זריקה י"ל דמתן בהונות חשיב כאכילת מזבח, כיון שיש לזה דין זריקה להתיר את הלוג באכילה. וכן הוכיח המקד"ד מתוס' זבחים עו: ד"ה לוג. אך רש"י חולק על זה ונקט דאיסור אכילה קודם מתן בהונות הוא מדרבנן בעלמא כדלהלן, ולהדיא כתב רש"י אבל מתן בהונות דלאו צורך גבוה הוא ודאי לא פליג רבי, ואם כן מדוע חשיב אכילת אדם או מזבח. [עיי"ש שהקשה לדעת תוס' והרמב"ם דמתן בהונות חשיב עבודה מדוע אין הזר חייב עליה מיתה הא הוי עבודה תמה]. והנה לעיל דלר' אלעזר שבשר הפרים מתפגלים אע"פ שאינם ניתרים לאכילת אדם או מזבח על כרחיך צריך לפרש את המשנה באופן אחר, ולפי"ז מתן בהונות נמי מתפגלים.

רש"י בסוגיין כתב לדעת ר' מאיר דם האשם הוא המתירו למתן בהונות ושיריו לאכילה. ומקורו מהסוגיא כאן לפי שיטתו שבזריקת דם האשם לחכמים ליכא מעילה משום שהותר לכהנים באכילה מהתורה, אך להרמב"ם אינו ניתר לאכילה רק במתנות השמן. וכן כתב רש"י במשנה לוג שמן של מצורע שיריו נאכלין, והקשה התויו"ט מדוע הוצרך לזה, ותירץ דאתא ליישב מדוע לא עריב ותני נסכים עם שמן, וכתב דהם שונים בזה ששמן שיריו נאכלים. ובתוס' חדשים יישב דקמ"ל דאפילו על השיריים אינו חייב, דלא תימא דדמי לשיריים דמנחה דקומץ מתירו, וכן כאן הנתינה על המצורע מתירו, קמ"ל. וכתב לפי"ז דחכמים דנסכים מודים לר' מאיר בשמן שיתפגל מחמת מתנותיו. וכבר תמהו עליו רעק"א ורש"ש שזה סותר למסקנת הסוגיא שלעולם אין מפגלין בשמן, ואף במתנותיו.

והנה במשנה נחלקו ר' מאיר ורבנן בלוג הבא עם האשם האם השמן מתפגל או לא, ובטעמייהו דחכמים איתא במנחות טו: משום שיכול להביאו לאחר עשרה ימים, ואמר ר' מאיר אף אני לא אמרתי אלא בבאים עם הזבח, ואמרו לו אפשר לשנותו ולהביאו בפני עצמו, ור' מאיר סובר שהוקבעו בשחיטה ואי אפשר לשנותו. ופירש רש"י שם דאפשר להביאו לאחר י' ימים אלמא לאו מזבחא נינהו, ולפי"ז פלוגתת ר' מאיר וחכמים היא האם בבאים עם הזבח חשיב חד זבחא או לא. אך הגרי"ז כתב דבמשנה כאן משמע שהטעם הוא משום שאינו נחשב ניתר ע"י הזבח, וכן כתב בדעת הרמב"ם שפסק אי אפשר לשנותו כר' מאיר ומכל מקום אין מתפגל, ועל כרחיך משום שאינו נחשב ניתר וכתנא דמתני' דידן. ולפי"ז צריך לפרש דבתחילה אמרו חכמים לר' מאיר דהלא השמן בא לאחר י' ימים, ואם כן לא חשיב ניתר ע"י הזבח, ואמר ר' מאיר אף אני לא אמרתי וכו' דבבאים עם הזבח חשיב מתיר. ושוב אמרו חכמים טענה אחרת דאין זה חד זבחא משום שאפשר לשנותו, ור' מאיר סובר שאפשר לשנותו.

ובביאור הטענה הראשונה של חכמים שאפשר להביאו אחר י' ימים ולא חשיב ניתר ביאר הגרי"ז דכלפי הא דאמר ר' מאיר שדם האשם מתירו לבהונות אמרו חכמים דכיון שיכול לבוא בפ"ע אין זה מתירו לבהונות, ואף שבמציאות אי אפשר לתת את השמן קודם לדם כדפירש רש"י דבעינן מקום דם האשם או כהשיטמ"ק שהוא דין בפ"ע שתלוי בזריקת הדם, צ"ל דהוי סדר בעלמא ואין זה נחשב למתיר. אך הקשה מדוע לא חשיב מתיר מצד שמתיר שיריו לאכילה, ואף שיכול להביאו בפ"ע עכ"פ עכשיו כשבא עם האשם זריקת דם האשם מתירו, ומדוע אינו יכול לפגל בו. [כלומר, דהיתר אכילה ודאי תלוי באיזה עבודה, וכשבא בפ"ע מתן שמן מתירו, וכשבא עם האשם זריקת הדם מתירו, ואין זה סדר בעלמא אלא מתיר ממש].

וכתב הגרי"ז שלפי הרמב"ם ניחא, שהרי היתר אכילה תלוי במתנות השמן ולא בזריקת הדם. אך אכתי יש להקשות מדוע לא חשיב ניתר מחמת שמוציאו מידי מעילה. ותירץ הגרי"ז עפ"י מה שייסד בספרו דכל המעילה בשמן נובע מהשייכות לקרבן ובלוג הבא בפ"ע ליכא מעילה כלל, דהקדשי ה' שבו נובע מהטפלות שלו לאשם. ולפי"ז מה שזריקת הדם מוציאו מידי מעילה אינו מחמת היתר אלא מחמת ששוב אינו שייך לאשם, ואין זה נחשב למתיר וניתר. אמנם בדברי הגרי"ז בספרו שם מבואר דלא כן, דהא כתב שזריקה נחשבת מתיר להיתר אכילה ביחד עם מתן בהונות כשם שהזריקה נחשבת מתיר להוציאו מידי מעילה ולכן אין זה מתירו המיוחד לו, עיי"ש, ומבואר להדיא דהזריקה נחשבת מתיר להוציאו מידי מעילה ואין זה מחמת דפקע ממנו שם קדשי ה'.

וכל זה לדעת הרמב"ם דהיתר אכילה תלוי במתנות השמן, אך לדעת רש"י דהיתר אכילה נמי תלוי בזריקת הדם אכתי קשה. וכן הקשה הקרן אורה, ותירץ דחכמים דר' מאיר דמתני' ס"ל כרבי שאינו ניתר באכילה עד מתן ז', ונמצא לפי"ז שאין זריקת הדם מתרת לשמן כלל. אך הקשה דהרמב"ם פסק כחכמים דליכא פיגול בלוג ופסק שהמעילה פוקעת בזריקת הדם, ומדוע לא חשיב ניתר. [ומש"כ לעיל ליישב בשם הגרי"ז דאין זה מתיר אלא דפוקע השייכות לקרבן וממילא ליכא מעילה, הקרן אורה חולק על הגרי"ז ונקט דלוג הבא בפ"ע נמי איכא מעילה, ולפי"ז באמת הוי מתיר]. ולכאורה צ"ל בין לדעת רש"י בין לדעת הרמב"ם דחכמים טענו לר' מאיר שכיון שיכול להביאו לאחר עשרה ימים הרי זה סימן שאף בזמן שבאים יחד אין זה נחשב ממש לניתר, בין לגבי מעילה בין לגבי היתר אכילה, דכל ניתר שאפשר להפקיעו באופן אחר אין זה נחשב לניתר. שוב ראיתי דכתב כן במגיה על הקרן אורה מילואים סי' ע"א, וכתב דאכתי קשה לרש"י דבלוג הבא עם האשם בין מעילה ובין היתר אכילה ניתרים בזריקת הדם, ומכל מקום מקשינן מדוע לוג הבא בפני עצמו אינו נחשב ניתר מחמת מתנותיו, ולהנ"ל אין זה קושיא כיון שיכול להיות ניתר באופן אחר ע"י זריקת הדם, ואין דבר שניתר רק מחמת מתנותיו. ובלא"ה לרש"י קשה לומר כן, כיון שלוג הבא עם האשם ולוג הבא בפ"ע שני דיני הבאת לוג נינהו, וכפי שיבואר להלן.

**נזרק הדם לא נהנין ולא מועלין**

פירש רש"י לא נהנין מדרבנן עד שיתן מתנותיו ולא מועלין דדם האשם מתירו לכהנים. ולפי"ז דין השמן הוא ככל הקרבנות שפקע המעילה כאשר הותר לכהנים לאכילה, ורבי וחכמים פליג מתי הותר השמן לאכילת כהנים, לרבי רק לאחר מתן ז' של השמן ולחכמים מיד בזריקת הדם. ונקט רש"י בפשיטות שלאחר מתן ז' מודה רבי שהותר לכהנים מהתורה וליכא מעילה, דהא מתן בהונות אינו צורך גבוה, וכן כתב השיטמ"ק אות ל' דכיון שנתנו ממנו המתנות שהן צורך גבוה שוב אין מועלין בו אע"פ שלא ניתן ממנו לבהונות. ועי' קרן אורה דנראה מרש"י שגרס להדיא רבי אומר מועלין עד שיתן מתן ז'. והחזון איש נגעים סי' י"ב ס"ק י"ד כתב דרש"י לשיטתו הוכרח לזה, דאם לפי רבי מועלין מהתורה עד מתן בהונות איך שייך לומר ושוין שאסור באכילה עד שיתן מתן ז', הא לרבנן אסור באכילה רק מדרבנן ולרבי אסור מהתורה. [ולהגרי"ז דלהלן י"ל טפי דלרבי אסור אף בהנאה ולרבנן רק באכילה]. ובחזון איש סי' י"ד סק"ד הקשה על רש"י מדוע מותר לאכלו אחר זריקת הדם הא הוקצה למצותו למתן שבע ובהונות. ועוד הקשה דאם יאכלנו יפסלנו, שהרי חסר הלוג נפסל, ונמצא שמפסיד קדשים באכילתו. ותירץ, דודאי למעשה אסור לאכלו, אלא שאיסור אכילה קודם זריקה פקע בזריקת הדם.

והא דאיתא בברייתא ושוין שאסור באכילה עד שיתן מתן ז' ומתן בהונות נקט החזון איש שאכילה לאו דוקא אלא היינו לא נהנין ולא מועלין, דרבנן גזרו איסור מעילה עד מתן בהונות. והקשה מדוע נקטה הברייתא לשון אכילה. אך הגרי"ז נקט דלכו"ע אחר מתן ז' ליכא מעילה אף מדרבנן, והא דגזרו לאחר מתן ז' עד שיתן מתן בהונות אינו מלתא דמעילה אלא איסור אכילה בעלמא עד שיתן מתנותיו. [ויש לפרש דמדרבנן החשיבו את המתן בהונות כזריקה, ומה שיש לדעת הרמב"ם מדאורייתא יש לדעת רש"י מדרבנן]. ואכתי העיר בשיעורי הגרי"ד מדוע הוצרכה הברייתא לומר עד שיתן מתן שבע ומתן בהונות, הא כלפי איסור אכילה אין משמעות למתן ז'. ובחזון איש הקשה דבאכילה בלא"ה פסול משום שמחסר הלוג ופוסלו. [ואפשר שכאשר אוכלו כדינו לא חשיב חיסור הלוג ואינו נפסל בכך].

עוד מבואר בגמ' דהני מילי בשמן הבא עם האשם, אך שמן הבא בפ"ע לכו"ע אינו ניתר לאכילת כהנים רק במתן ז' של השמן. ולפי"ז מבואר חידוש גדול, דשמן הבא עם האשם לחכמים עיקר דינו הוא להיות עם הקרבן ומיד לאחר הזריקה נעשה שיריים והותר באכילה, ומתן ז' ומתן בהונות עושים בשמן שכבר הותר לכהנים לאכילה, משא"כ שמן הבא בפ"ע עיקר דינו הוא לתת ממנו ז' מתנות וזהו המתירו באכילה, ומתן בהונות לחוד עושים בשמן שהותר לכהנים, וכבר הדגיש החזון איש נקודה זו.

אך הרמב"ם חולק על רש"י, דכתב בהל' מחו"כ פ"ד ה"ג ואסור לאכול מלוג השמן עד שיתן ממנו מתן ז' ומתן בהונות ואם אכל לוקה כאוכל קדשים קודם זריקה. והיינו שהרמב"ם ביאר את הברייתא ושוין שאסור באכילה עד שיתן ממנו מתן ז' ומתן בהונות דאסור מהתורה, דלגבי אכילה לא מהני זריקת הדם כלל. ולפי"ז צריך לבאר מדוע פקע איסור מעילה בזריקת הדם, הא אכתי לא הותר לכהנים, וצ"ע. ולדעת רבי נסתפק הגרי"ז האם איסור מעילה פקע במתן שבע ועד שיתן מתנותיו היינו מתן שבע כרש"י, או שמא איסור מעילה פקע רק לאחר מתן בהונות ומתנותיו היינו כל מתנותיו. ויסוד הספק האם מתן בהונות חשיב ממש כזריקה, וכשם שמעכב את ההיתר אכילה כך מעכב הפקעת המעילה, או שמא אינו ממש כזריקה אלא דלגבי היתר אכילה בעינן שיגמור כל מעשיו משא"כ לגבי מעילה סגי במה שיגמור עבודות גבוה. וכתב שמלשון הרמב"ם משמע דחשיב ממש כזריקה, וכן נקט הקרן אורה. וכתב דנפק"מ אף לרבנן בשמן הבא בפ"ע דלכו"ע מתנותיו שרי ליה, דצריך גם את המתן בהונות כדי להתירו במעילה.

וברמב"ם פ"ב ממעילה ה"י כתב לוג שמן של מצורע מועלין בו משהוקדש בכלי עד שיזרק דם האשם וכו', והקשה בחי' מרן רי"ז הלוי בשם אחיו הגר"מ מדוע אין מועלין בו משהוקדש ככל הקדשים שכתב הרמב"ם לעיל מיניה, ומאי שנא לוג שמן שמועלין רק כשהוקדש בכלי. ועוד העירו האחרונים מדוע לא כתב הרמב"ם לוג שמן של מצורע הבא בפני עצמו דמועלין בו אף לאחר זריקת הדם עד שיתן מתנותיו, עי' שפת אמת אור שמח וחזון איש. ותירץ הגרי"ז עפ"י היסוד של הגר"ח דדין מעילה אינו תלוי בקדושת הגוף בעלמא אלא בקדשי ה', כלומר, במה שעומדים לעבודות גבוה, ואף שבקדושת בדק הבית איכא מעילה מחמת עצם קדושתו קדושת הגוף ליכא מעילה רק משום קדשי ה', ואם נגמרו עבודות הקרבן ששייכות לגבוה אע"פ שעדיין לא הותר באכילה ליכא איסור מעילה כגון בזריקה שלא במקומה. והשתא לוג שמן אין בו עבודות גבוה דבין מתן שבע ובין מתן בהונות אינן עושים את השמן לקרבן להחשב קדשי ה', ולכן כאשר הוא בא בפני עצמו אין בו מעילה כלל, ודלא ככל האחרונים הנ"ל, ורק כאשר הוא בא עם האשם הרי הוא נטפל אליו להחשב קדשי ה'. וזה הטעם שאין מועלין בו רק בקדושת כלי, דמשעה זו חל בו דין להיות טפל לאשם, וזה הטעם שנפקע ממנו המעילה בזריקת הדם, דהשתא פקע ממנו השייכות לאשם, אע"פ שלא הותר באכילה עד שיתן ממנו מתנותיו.

ובכתבי הגרי"ז מנחות טו: ביאר עפי"ז את הסוגיא שם דקאמר ר' מאיר אף אני לא אמרתי אלא בבאים עם הזבח, ואמרו לו הא אפשר לשנותם, ותוס' הביאו מהתוספתא אף אני לא אמרתי אלא כשקדשו בכלי אמרו לו אע"פ שנתקדשו בכלי אפשר לשנותן לזבח אחר, וכתבו דקדשו בכלי היינו באים עם הזבח. ולכאורה באים עם הזבח היינו בשחיטה כדמסיק רבא קסבר ר' מאיר הוקבעו בשחיטה כלחמי תודה ובתוספתא משמע שלפי ר' מאיר הוקבעו בקידוש כלי. וביאר הגרי"ז דיש כאן ב' שלבים, דבתחילה קאמר אף אני לא אמרתי אלא בבאים עם הזבח והשייכות לזבח מתחילה בקידוש כלי, ומאותה שעה איכא מעילה כנ"ל. ואמרו לו חכמים דאכתי אפשר לשנותם, והשיב ר' מאיר דמשעה שהוקבעו בשחיטה אי אפשר לשנותם, כלומר, דבאמת השייכות לזבח לענין מעילה לא מספיקה לענין פיגול כיון שאפשר לשנותם, אלא משעה שהוקבעו בשחיטה איכא שייכות גדולה יותר ואי אפשר לשנותם. [ולכאורה אם ישנה את הזבח אחר קידוש כלי ללוג הבא בפ"ע יפקע המעילה, שהרי בשלב זה איכא מעילה ואפשר לשנותם, ובלוג הבא בפ"ע ליכא מעילה, וצ"ע].

ועי' אבי עזרי מעילה שם שתמה טובא דהשייכות לזבח חלה רק בשחיטה ולא בקידוש כלי, דקידוש כלי יש גם בשמן הבא בפ"ע, ואיך יתכן דיהיה טפל לזבח מקידוש כלי עד כדי שיתן לשמן דין מעילה. והביאור בתוס' הנ"ל הוא דאם הקידוש כלי היה קודם לשחיטה אזי משעת השחיטה נקבעו יחד עד שאי אפשר לשנותם, ואין הכונה שמקידוש כלי איכא שייכות לזבח. אלא שלפי"ז מוכח דאפילו קודם השייכות לזבח איכא מעילה, והוא הדין בלוג הבא בפ"ע, ושוב קשה ב' הקושיות הנ"ל מדוע לא הזכיר הרמב"ם דין לוג הבא בפ"ע ומדוע בבא עם האשם איכא מעילה רק משעה שקדש בכלי.

ועוד יל"ע מדוע שתי הלחם מועלין בהם משהוקדשו, הא כאשר באים בפני עצמם לכאורה אין בהם מעילה כלל שהרי אין בהם עבודות ואינם קדשי ה', וכל קדושתם באה מחמת הכבשים, ואם כן הו"ל למעול רק משהוקדשו בכלי. והנה בכתבי הגרי"ז ביאר את הרמב"ם באופן נוסף, דאפילו אם נאמר דמתן ז' חשיב עבודות גבוה ויש בזה סיבה לקדשי ה' ולמעילה, מכל מקום כיון שאם נשפך הלוג אחר מתן ז' מביא לוג אחר למתן בהונות ואותו לוג ודאי מסתבר שאין בו מעילה, [החזון איש נקט להדיא דאף בכה"ג איכא מעילה], אם כן כאשר מקדיש לוג שמן למצורע אין זה מוכרח שישתמש בו למתן ז' ולכן ליכא מעילה רק בקידוש כלי שאז נקבע השמן למתן ז', עיי"ש, והקשה על זה משתי הלחם דמועלין משהוקדשו, אע"פ שאפשר להביא את הלחם ללחם הבא בפ"ע שאין בו מעילה. וצ"ב מדוע לא הקשה כן לפירושו הראשון וכנ"ל.

הגרי"ז הקשה על דבריו, דבגמ' מקשינן מלוג הבא בפ"ע דלכו"ע מתנותיו שרו ליה, ולהרמב"ם דאיירי בהיתר מעילה על כרחיך לוג הבא בפ"ע מתנותיו שרו ליה להוציאו מידי מעילה, ומוכח דיש מעילה אף בלוג הבא בפ"ע. וכתב דבלא"ה יש להקשות על הרמב"ם מדוע קאמר ר' יוסף הא מני רבי היא, הא אף לחכמים יחשב השמן שיש לו מתירין מחמת היתר אכילה. [עי' חזון איש סוף סי' י"ד שתירץ דסבר ר' יוסף כיון דכבר הותר במקצת במתן דם לא חשיב לפגל. וצ"ב כונתו]. ותירץ הגרי"ז דהנה ברמב"ם פי"ג מפסה"מ ה"ג כתב מפי השמועה למדו שזה שנאמר בתורה ואם האכל יאכל וכו' אינו מדבר אלא במחשב בשעת הקרבה שיאכל ממנו בשלישי וכו', לפיכך אין מתפגל אלא דבר שיש לו מתירין בין לאדם בין למזבח. וצ"ע מאי לפיכך, ומה זה שייך לתחילת ההלכה. וביאר הגרי"ז דהרמב"ם נקט דאין מתפגל אלא כאשר פיגל בדבר המתירו, ולא סגי במה שיש לו שם ניתר בעלמא, והיינו דכשם שהמתיר מועיל להתירו כך מועיל לאוסרו בפיגול. ולזה כתב הרמב"ם דכיון שאם האכל יאכל לא איירי בנותר אלא בפיגל במחשבתו בשעת עבודות המתיר, לכן אין מתפגל אלא דבר הניתר מעבודות אלו לאדם או למזבח. ועפי"ז כתב בכתבי הגרי"ז בסוגיין ליישב למסקנת הגמ' דמתנותיו לא שרו ליה ופירש רש"י משום שאי אפשר לפגל בעבודת השמן, אכתי יוכל לפגל בעבודת האשם ויתפגל השמן משום שהוא ניתר ע"י מתנותיו. ומוכח דבעינן שיתפגל ע"י מתירו ולא ע"י דבר אחר.

והשתא כתב בחי' מרן רי"ז הלוי דלפי חכמים בלוג הבא עם האשם לא יוכל להתפגל ע"י מתנותיו, דכשם שזריקה מתירתו ממעילה כך מתירתו לאכילה, וזריקת הדם ומתן בהונות דשמן יחד מתירין אותו לאכילה, וכיון דמתנותיו אינם מתירין המיוחדים לו לא שייך שיתפגל על ידם, ורק לרבי דמתנותיו שרי ליה אף לענין מעילה אין הזריקה פועלת היתר לאכילה, ולכן העמיד ר' יוסף כרבי ולא כחכמים. משא"כ לפי מה דמקשה והא לוג הבא בפ"ע דלכו"ע מתנותיו שרו ליה שפיר יש לפרש על היתר אכילה, דהוי מתיריו המיוחדים לו, ולעולם ליכא מעילה בלוג הבא בפ"ע.

ויש לפרש כונת הגרי"ז דזריקת הדם ומתן בהונות דשמן הם ב' מתירין וצריך את שניהם להתיר באכילה, ובאמת אם יפגל בשניהם הוי פיגול, אלא דבאשם אי אפשר לפגל לחכמים דר' מאיר, ונשאר השמן לחוד והוי חצי מתיר. ולפי"ז לר' מאיר דמפגלין בחצי מתיר שפיר יוכל לפגל במתן בהונות לחוד, וכן לר' מאיר שאם פיגל באשם נתפגל השמן שפיר יוכל לפגל בשניהם והוי מתיר שלם. ולא משמע כן בדבריו, דלא כתב משום חצי מתיר אלא משום שאין זה מתנותיו המיוחדים לו. וגם אי הוי משום חצי מתיר לא היה צריך להגיע ליסוד דבעינן שיתפגל ע"י מתיריו. ויותר נראה בכונתו דשני כבשים ושני בזיכין וקומץ ולבונה ומ"ג הזאות דיוה"כ חשיבי דבר אחד המתירו וצריך לפגל בכולו, אך זריקת דם האשם ומתנות השמן חשיבי ב' סוגי דברים המתירים, וכל אחד מהם אינו נחשב למתיר המיוחד לו, ולכן אפילו יפגל בשניהם יחד חסר כאן במתפגל ע"י מתיריו, ואכתי צ"ע. ועי' בשיעורי הגרמ"ד שהקשה מנלן שלרבי ההיתר אכילה תלוי במתנותיו לחוד, דלמא אף לרבי בעינן גם זריקת דם וגם מתנות שמן, ואף שאין ראיה לזה כיון שאינו יוצא מידי מעילה רק במתנותיו מכל מקום מנלן לומר דפליגי בזה.

ובעיקר היסוד של הגרי"ז דבעינן שיתפגל ע"י מתיריו יל"ע לדעת ר' מאיר דמפגלין בחצי מתיר, ואם פיגל בקומץ ולא בלבונה או להפך הוי פיגול, ומבארינן לקמן קט. דלר' מאיר חצי מהשיריים ניתרים ע"י הקומץ וחצי ע"י הלבונה, וכיון דמיגז גייז חשיב כמתיר שלם. ולהגרי"ז כאשר פיגל בקומץ לחוד יתפגל רק החצי שניתר על ידו, ואם כן לא ילקה רק אם יאכל כזית יותר מחצי מהשיריים. ואולי כיון שהקומץ יכול להתיר כל חלק בשיריים שפיר חשיב ניתר על ידו, וצ"ע.

**דף מד ע"ב**

**אלא א"ר ירמיה לעולם לא תסמי וכו'**

למסקנת הגמ' לוג הבא בפ"ע לכו"ע ניתר באכילה ע"י מתן ז' ומכל מקום מודה ר' מאיר דאינו מתפגל. והא דאינו מתפגל מצינו כמה ביאורים:

א. רש"י שאין מפגל אלא דם או קומץ את שיריו משום דאתקש מנחה לזבחים. כלומר, דהוקש לשלמים רק קרבן שיש בו דם או קומץ, אך קרבן של שמן הבא בפ"ע אינו דומה לשלמים ואין בעבודותיו פסול פיגול. והנה במס' יומא מח. בעי ר' פפא חישב בחפינת קטורת מהו מי יליף מלא מלא ממנחה או לא, ופירש רש"י מה התם מהניא מחשבה בקמיצתה דנפק"ל במנחות מזאת התורה וכו' מה שלמים מפגלין ומתפגלין אף מנחה וכו'. כלומר, דהספק הוא האם קטורת הוקשה למנחה שיש בה פיגול כשלמים או לא. והקשו תוס' הא דבר הלמד בהיקש אינו חוזר ומלמד בגז"ש, ומנחה גופא ילפינן פיגול בהיקש משלמים. ולכן כתבו דפשיטא ליה דשייך פיגול בקטורת, דהא אפילו בלוג שמן של מצורע בעינן לשמו משום דאקרי קרבן והוקש לשלמים, וכל שכן קטורת דאקרי הקטרה וקרבן דהוקש לשלמים לענין פיגול, והספק הוא רק לענין חפינה אי חשיבא עבודה. וכתב המקדש דוד סי' ז' סק"א דרש"י אזיל לשיטתו בסוגיין דלוג שמן של מצורע ליכא פיגול משום דאינו דומה לשלמים, והוא הדין קטורת לולי הגזירה שוה למנחה. ויישב בזה קושיית תוס' מג. מדוע לא חשיב עצים, ולרש"י כיון שאינו דומה לשלמים אין בזה פיגול בלא"ה.

ב. ובדעת תוס' שנחלקו ביומא ונקטו דכל קרבן הוי בכלל שלמים, בין קטורת בין לוג שמן של מצורע בין עצים, צ"ב מדוע באמת ליכא פיגול בלוג הבא בפ"ע ובלוג הבא עם האשם לרבי דמתנותיו שרו ליה. ותירץ המקדש דוד שם דתוס' אזלו לשיטתייהו לעיל מג. כתבו דלבונה אין לה מתיר בעבודת המזבח אלא במעשה הקמיצה ולא הויא דומיא דשלמים דהמתיר הוא בעבודת מזבח, והשתא לוג שמן של מצורע המתיר הוא במתן בהונות דאין זה עבודת מזבח. ואף אם נאמר דהמתן ז' מתירו, ומתן ז' נחשב לעבודת מזבח דהא עובר על זה בכל שממנו לאישים כמש"כ רש"י לקמן עו:, מכל מקום המתיר של השמן לאכילה או במעילה אינו מחמת עבודת גבוה שבמתן ז' אלא מחמת עבודת השמן, דהא אמרינן ביומא סא שאם נתן מתן ז' ונשפך הלוג יביא לוג אחר ומתחיל בבהונות ואותו הלוג נאכל, ואם כן אותו הלוג המתן בהונות מתירו לאכילה אע"פ שאינו עבודת מזבח, והוא הדין מתן ז'.

וכן כתב הראב"ד בפירושו לתו"כ דבעינן מתירין של מזבח או זריקת דמים כשלמים, אבל מתנות הלוג אינן במזבח כלל. והקשה מפרים הנשרפין דיש בהם פיגול, ותירץ דהתם יש צד מזבח או בזריקת דם על מזבח הפנימי או בשפיכת שיריים במזבח החיצון. וביאר הגרמ"ד דמחמת שיש בהם צד מזבח ניתן לפגל גם בהזאות הפרוכת, משא"כ שמן שיש בו הזאות רק בפרוכת. וכן ביוה"כ כיון שיש הזאות במזבח הפנימי או שפיכת שיריים במזבח החיצון חשיב צד מזבח לפגל אף לפני ולפנים, ואף שאפשר להביא ד' פרים מכל מקום כולהו חד כפרה נינהו לגבי להחשב שיש בהם צד מזבח.

ג. הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז לבאר דהחיסרון במתן ז' דשמן הוא במתיר וניתר, ואע"פ שהשמן מתירו באכילה מכל מקום נקטה הגמ' במסקנא דאין זה ממש מתיר אלא דהוא סדר בעלמא כהקטרת אימורין לדעת תוס', שאי אפשר לאכול את הבשר עד שיקטיר את האימורין וכן בשמן אי אפשר לאכול שיריים עד שיתן מתן ז', ואין זה נחשב מתיר.

ד. עוד נוסח ביאר (וכן הוא בכתבי הגרי"ז) דבדם ובשר חלק הדם מתיר את חלק הבשר, וכן במנחה חלק הקומץ מתיר את חלק השיריים, והם מוגדרים לב' חלקים שונים בקרבן, אך בשמן אין חלק המתנות וחלק השיריים, ואין דבר מסויים שאפשר להגדיר אותו כמתיר וחלק כניתר, אלא שאם הזה מתוך השמן מתן ז' הותר הכל באכילה, וכל כה"ג לא חשיב מתיר וניתר. ואפילו לאחר שיצק יכול להחזירו ללוג ולעשות יציקה אחרת, דיציקה קבעה היינו שלא יוכל לשנות את השמן אך בתוך השמן איזה חלק יהיה למתנות ואיזה לשיריים אינו קבוע ויכול לשנותו גם לאחר היציקה. וכתב דלפי"ז מיושב קושיית תוס' מדוע דם לא יחשב ניתר משום שהזריקה מתרת לשיריים, דכיון שלא נתייחד איזה חלק לזריקה ואיזה חלק לשיריים אין זה מתיר וניתר. וכתב דאפשר שזה גופא כונת תוס' בתירוצם דכל טיפה וטיפה ראויה לזריקה, ובפשטות כונתם דכל חלק ראוי להיות מתיר, אך להנ"ל אפשר דלא נתייחד חלק למתיר וחלק לניתר. [ובאמת לפי פשטות תירוצם שם מיושב גם הכא, דגם בשמן כל חלק ראוי להיות מתיר].

ובעולת שלמה הקשה מה הס"ד דשמן מתפגל משום שניתר ע"י מתנותיו, הא תוס' כתבו דבעינן מתיר בעבודת מזבח. וכתב דאין לומר שזה גופא תירוץ הגמ', דברש"י לא משמע כן. [כבר כתבנו בשם המקדש דוד דרש"י ותוס' פליגי לשיטתייהו]. ולכן כתב דאין כונת תוס' דבעינן שהמתיר יהיה בעבודת מזבח דוקא, אלא כל עבודת גבוה מהני, וקמיצה לא חשיבא עבודת גבוה אך מתן שמן שעל הפרוכת חשיב עבודת גבוה, [ולא כתירוץ המקדש דוד בדעת התוס' דחלק המתיר אינו מחמת עבודת גבוה שבזה].

והקשה לפי מש"כ תוס' בדם ושיריים דלא חשיב ניתר משום שכל טיפה ראויה לזריקה וחשיב כולו מתיר, והכא נמי כל טיפה ראויה למתן ז'. ותירץ, דשאני הכא דלאחר שיצק על כפו להזות על הפרוכת אין ראוי השיריים שנשאר בכלי להזאות, דיציקה קבעה, וכקומץ שנתקדש בכלי. ודלא כהגרי"ז שביאר בזה את תירוץ הגמ' ונקט דיציקה קבעה לא מהני לקבוע איזה חלק בתוך השמן יהיה להזאות ואיזה לשיריים.

[מה שהקשה הגרי"ז מדוע לא יתפגל השמן ע"י האשם ותירץ דבעינן שיתפגל ע"י מתירו, זה דוקא לרש"י שהחיסרון במתנותיו דאינו דומיא דשלמים, אך לכל שאר הביאורים שחסר במתיר וניתר לק"מ].