ח. אוכל שנפרס פג משנה א
קטגוריות: ש_ס / נט טבול יום / טבול יום - הרב אהרן שלוש

**בענין אוכל שנפרס ועולה עמו**

פרק ג' משנה א' - אוכל שנפרס ומעורה במקצת, רבי מאיר אומר אם אוחז בגדול והקטן עולה עמו הרי הוא כמוהו, רבי יהודה אומר אם אוחז בקטן והגדול עולה עמו הרי הוא כמוהו, רבי נחמיה אומר בטהור, וחכמים אומרים בטמא.

**ענף א' - חילוק בין עולה עמו לנשיכה**

**א.** הקשו האחרונים שבכל דוכתי קי"ל שנשיכה היא חיבור [והיינו באופן שאם נוטל אחד הוא נושך קצת מחברו הוי חיבור כמש"כ הר"ש (חלה פ"ב מ"ד) בשם התוספתא], ואילו במשנתינו מבואר שצריך שאם יאחז באחד מהם יעלה עמו השני לגמרי ולא סגי שנושך ממנו ולא נחלקו אלא אם תלוי בגדול או בקטן.

וביותר ילה"ק מהמשנה בריש מכילתין (פ"א מ"ב) דקתני המכנס חלות ע"מ שלא להפריש ונשכו זה בזה הוי חיבור ומוכח שנשיכה הוי חיבור אף לגבי טבו"י וא"כ למה במשנתינו צריך עולה עמו. [והקה"י (טהרות סי' ע"ב) הוסיף להקשות ממש"כ הרא"ש (ברכות פ"ו סי"ט) לגבי בציעת הפת שאם נפרסה הפת צריך שאם יאחז בפרוסה הפת עולה עמו ומוכח שדין עולה עמו אינו רק בטומאת אוכלים, וא"כ למה לגבי חלה סגי בנשיכה ולא בעינן עולה עמו].

והמשנה אחרונה (כאן וביותר בטהרות פ"א מ"ז) חידש שבדין עולה עמו אין צריך שכל החלק השני יעלה עמו אלא סגי שחלק מהאוכל עולה עמו שכיון שהוא נושך ממנו הוי חיבור ונמצא שדין עולה עמו הוא עצמו נשיכה ואינו יותר מנשיכה.

ועי' חזו"א (טהרות סי' א' ס"ק י"ח) שהקשה על המשנה אחרונה, דהניחא בשני אוכלין מחוברים משכחת לה שאינו עולה עמו כגון שנפרד במקום דיבוקו ואינו נושך מהאוכל השני, אבל באוכל אחד שנפרס לעולם הוא נושך חלק מהאוכל וא"כ מה נחשב אינו עולה עמו.

וא"כ הדרא קושיא לדוכתא למה צריך עולה עמו ולא סגיא בנשיכה.

**ב.** והנה החזו"א בטבול יום (סי' ה' אות י"ב) הוסיף להקשות, שהרי בכל אוכל שנגעה הטומאה במקצתו אם יאחז במקצת שנגעה בו הטומאה לא יעלה עמו כל האוכל כיון שהוא חתיכה מאד קטנה ומ"ט אין חסרון שאינו עולה עמו.

ובפשטות היה נראה שבאוכל אחד מחובר שלא נפרס אי"צ עולה עמו כלל כיון שהוא חיבור ממש שכך צורת האוכל מעיקרו וכל מה שצריך את התנאי של עולה עמו הוא באוכל שנפרס שאנו רואים את החלקים שנפרדו זה מזה ובזה צריך את התנאי של עולה עמו.[[1]](#footnote-1)

והחזו"א כתב כעי"ז שבאוכל שלא נפרס כיון שהרגילות להחזיקו במקום שנאחז כולו נחשב עולה עמו האופן שהדרך לטלטל אותו וכמו הנאחז ביד או בקלח דקתני שהוא חיבור לפי אחיזתו ביד אבל באוכל שנפרס שאין דרך מיוחד לטלטלו נחלקו תנאי בדין חיבורו.

**ג.** אמנם עדיין קשה בשני אוכלים שנשכו זה בזה דלכאו' הוא דומה לאוכל שנפרס כיון שאינו הצורה הרגילה של האוכל, ואדרבה הוא יותר גרוע כיון שלא היה מעולם אוכל אחד ונעשה בו חיבור קלוש למה אינו צריך שיהיה עולה עמו.

והקה"י (טהרות סי' ע"ב) חידש שדוקא באוכל שנפרס צריך עולה עמו משום שנעשה בו ריעותא שהתחיל להיפרד אבל בשני אוכלים שנשכו זה בזה הוי חיבור ע"י הנשיכה אפי' אם אינו עולה עמו כיון שלא נעשה בו ריעותא דאע"פ שלא היו מחוברים מעולם מ"מ לא נעשה בהם הריעותא של היפרדות ויותר גריעא אוכל שנפרס משני אוכלים נפרדים שנשכו זב"ז ע"ש. וזו סברא מחודשת שמעשה של פריסה גרע משני אוכלים שלא היו מחוברים מעולם, ואף החזו"א שהסכים לחילוק הנ"ל שבאוכל אחד אי"צ שיהיה עולה עמו מ"מ בשני אוכלין שנשכו ס"ל שהוא דומה לאוכל שנפרס כמש"כ.

והחזו"א (טהרות סי' א' ס"ק י"ח) כתב שמה שצריך עולה עמו הוא רק באוכל שנפרס שמצד טבעו היה ראוי לעלות עמו ומחמת הפריסה אינו עולה עמו ולכך אינו חיבור מחמת שנפרס, משא"כ בבצקים שאינם עולים זה עם זה מחמת רכותם הוי חיבור כיון שזה צורתו שאינו ראוי לעלות ובזה החיבור תלוי בנשיכה.

וצ"ע שלפי דבריו שתי ככרות שנדבקו זה לזה [אפי' בשעה שהיו בצק] אינם חיבור כיון שמה שאינם עולים זה עם זה הוא מחמת שהם ככרות חלוקים והחיבור שביניהם קלוש ולא מחמת רכותם ודמיא לאוכל שנפרס שאינו עולה מחמת החיבור החלש. ויל"ע בכה"ג לגבי חלה וצ"ע.

**ד.** והנה הר"ש הביא תוספתא 'במה דברים אמורים בטבול יום אבל בשאר כל הטומאות הרי זה חיבור, ר' מאיר[[2]](#footnote-2) אומר אחד טבול יום ואחד כל הטומאות שנמשך עמו חיבור שאין נמשך עמו אינו חיבור'.

וביאר הגר"א שבשאר טומאות אי"צ עולה עמו כלל אלא אפי' אם אין הגדול עולה עם הקטן ולא הקטן עולה עם הגדול הוי חיבור. אמנם המשנה אחרונה ביאר שאף בשאר טומאות צריך עולה עמו אלא שבזה כו"ע מודו שסגי באוחז בגדול והקטן עולה עמו.

והוכיח המשנה אחרונה כדבריו לפי"מ שפירש שעולה עמו היינו נשיכה א"כ לא יתכן שבשאר טומאות אי"צ נשיכה דהא קי"ל בכל דוכתי שחיבור נעשה ע"י נשיכה.

אולם בדעת הגר"א מוכח כנ"ל שעולה עמו אינו שייך לנשיכה ודווקא הכא בעינן עולה עמו כיון שהאוכל נפרס וע"ז אמרינן שבשאר טומאות סגי בנשיכה אע"פ שנפרס ואי"צ עולה עמו.

ויל"ע בדברי המשנה אחרונה, איך יתכן לומר שכונת התוספתא שבשאר טומאות סגי שאוחז בגדול והקטן עולה עמו, א"כ תקשי הסיפא שר"מ חולק שאף בשאר טומאות הדין כן והרי ר"מ עצמו סובר שאוחז בגדול והקטן עולה עמו הוי חיבור ונמצא שלא פליגי. ואמנם לפי הגירסא שלפנינו בתוספתא 'רבי אומר' ניחא (ועי' בהערה לעיל), אבל הגר"א שגורס בתוספתא ר"מ אינו יכול לפרש כך, ואתי שפיר דאזיל לשיטתו. (וצ"ע בד' המשנה אחרונה שגרס ר"מ ולשיטתו תקשי כנ"ל).

**ה.** והנה החזו"א (סי' ה' ס"ק י"א ד"ה שם רש"י) כתב שאוחז בגדול והקטן עולה עמו אינו חיבור מדאורייתא אלא מדרבנן ולכך התוספתא מחלקת בין טבול יום לשאר טומאות שלא החמירו בזה אלא בשאר טומאות ולא בטבו"י אבל אם הוא חיבור מדאורייתא לא שייך להקל בטבו"י ואזיל לשיטתו בסי' א' סק"א ע"ש. אמנם באוחז בקטן והגדול עולה עמו פשיטא שהוא חיבור דאורייתא ולכן גם בטבו"י הוי חיבור.

**ענף ב' - בביאור סברת חכמים שעולה עמו תלוי בטמא**

**א.** הראשונים נחלקו להלכה כמאן קי"ל, שיטת הרמב"ם (פ"ו מטומאת אוכלין ה"ט) שהלכה כחכמים שאם אוחז בזה שנגעה בו הטומאה והשני עולה עמו הוי חיבור אבל אם אינו עולה עמו לא הוי חיבור אפי' אם כשאוחז בטהור הטמא עולה עמו.

ומאידך הרא"ש בברכות (פ"ו סי' י"ט) פסק הלכה כר' יהודה לגבי בציעת הפת שאם אוחז בקטן והגדול עולה עמו הוי חיבור ונחשב לחם שלם אבל אם אינו עולה עמו אלא כשאוחז בגדול הקטן עולה עמו לא הוי חיבור.

והקשה החזון נחום מה הטעם של הרא"ש שפסק כר' יהודה הרי חכמים פליגי בסיפא דאזלינן לפי הטמא וקי"ל שהלכה כרבים, וא"כ ה"נ לגבי לחם משנה תלוי רק בחתיכה שמחזיק בה הבוצע שהוא דומה לטמא.

אכן החסדי דוד (תוספתא פ"ב ה"ו) ביאר שכל דברי ר' נחמיה וחכמים הוא רק לגבי דין טומאה אבל לשאר דינים של חיבורים לא שייך טמא וטהור ובזה כו"ע מודו למח' של ר"מ ור"י שהולכים לפי הגדול או לפי הקטן. ולכך הרא"ש פסק לגבי בציעת הפת שצריך שיאחז בקטן והגדול עולה כר' יהודה.

נמצא שיש שתי מחלוקות במשנה, אחד שנחלקו ר"מ ור"י בכל דיני התורה אם הולכים לפי הגדול או הקטן, ועוד יש מחלוקת לגבי טומאה שלדעת ר"מ ור"י הוא כמו שאר דינים ולפי חכמים הולכים לפי הטמא ולר' נחמיה לפי הטהור.

**ב.** ומצאנו סמך לחילוק זה אף בדברי הרמב"ם, דהנה הרמב"ם (בפ"ב ה"ו) כתב שבהמה נעשית יד לאבר ומקורו מהסוגיא בחולין (דף קכ"ח.), וצ"ע שהרי הרמב"ם פסק כחכמים שאם נגע בגדול נטמא השני כנ"ל, וא"כ כשנגע בבהמה נטמא האבר כיון שנחשבים מחוברים לגבי זה ולמה הוצרך לדין ידות. וראיתי בספר ציוני דעת שתירץ ע"פ החסדי דוד שבשאר דינים מודו רבנן דתלוי בקטן, וא"כ י"ל דהתם מיירי בהכשר טומאה ולגבי זה אינו תלוי בטמא אלא כמו שאר דינים שהוא תלוי בקטן ורק לגבי הטומאה עצמה סוברים חכמים שתלוי בטמא ולא בקטן, והביא מקור שבהכשר צריך יותר חיבור מטומאה מדברי הכס"מ בפ"ו הי"ב לגבי חיבורי אדם שחילק בזה בין טומאה להכשר ע"ש, ומצאנו כך בעוד מקומות ואכ"מ.

**ג.** והנה צ"ב בסברת חכמים ור' נחמיה, דהניחא לפי ר"מ ור"י מובן שהולכים לפי הקטן או הגדול שבזה תלוי אם נחשבים מחוברים זל"ז ואין נפ"מ במה הוא נוגע, אבל לדעת ר' נחמיה וחכמים שתלוי בטמא או בטהור צ"ב דממ"נ אם נחשב חיבור מאי איכפ"ל אם נגע בטמא או בטהור.

וכתב החזו"א (טבו"י ה' י"ב ד"ה יש לעי') שרבנן בהכרח סוברים כר"י שאם אוחז בגדול והקטן עולה עמו לא הוי חיבור דאם הם סוברים כר"מ דהוי חיבור למה לגבי טומאה צריך שיגע בטמא. ועדיין צ"ב בסברת חכמים שאם אינו חיבור מה מועיל שנגע בטמא.

ולכאו' הביאור שרבנן סוברים שכיון שהגדול הוא העיקר שאם אוחז בו הקטן עולה עמו לכך סגי שיגע בגדול ועי"ז נטמא הקטן שהוא טפל אליו, ואע"פ שלגבי כל דיני התורה לא הוי חיבור מ"מ לגבי טומאה סגי שיגע בעיקר וממילא נטמא הטפל משא"כ בשאר דינים אינו תלוי בעיקר וטפל אלא צריך שיהיו מחוברים זל"ז ולהכי בעינן שאם אוחז בקטן הגדול עולה עמו.

ובסברת ר' נחמיה, ביאר החזו"א שם שהקטן נעשה שליח לגדול לטמאותו כמו בדין ידות, והיינו דס"ל להיפך שכיון שהקטן טפל לגדול לכן אם נגע בטפל נטמא העיקר שהקטן הוא כמו שליח לעיקר וכעין דין ידות אבל אם נגע בגדול שהוא העיקר לא נטמא הטפל דאינו נעשה שלוחו.

נמצא שבין ר' נחמיה ובין רבנן סוברים שאם אוחז בגדול והקטן עולה עמו לא הוי חיבור לשאר דיני התורה אלא שהם סוברים שלגבי טומאה יש סיבה נוספת שיטמא השני ונחלקו במה הוא תלוי שלרבנן אם נגע בעיקר נטמא אף הטפל אליו ולר' נחמיה אם נגע בטפל מעביר את הטומאה לעיקר.

ועיין חזו"א שם שהסתפק באוכל טמא שנפרס לגבי לטמאות אחרים האם תלוי בחתיכה שנגעה בטהור שצריך שאם יאחז בה השני עולה עמו או לא [היינו לשיטות שצריך כביצה בטומאת אוכלין או לגבי כזית של נבילה], וביאר את הספק האם הוא כמו ידות שמועיל בין להוציא ובין להכניס וה"נ אם נגע בגדול נחשב נגיעה בכולו לרבנן וכן לר' נחמיה הקטן שליח של הגדול בין להכניס ובין להוציא או שלגבי להוציא לא נעשה שליח ע"ש.

**ענף ג' - אם עולה עמו הוא דין בידות או בחיבור אוכלין**

**א.** בפשטות הדין של אוכל שנפרס ועולה עמו מיירי באוכלין המחוברים ולא בדיני ידות, ואע"פ שתחילת המשנה מיירי בדין יד מ"מ הסיפא של אוכל של נפרס מיירי באוכל גמור שנפרס.

וכך מבואר ברא"ש בברכות (פ"ו סי"ט) שכתב לגבי בציעת הפת שצריך שיהיה אוחז בקטן והגדול עולה עמו, ומוכח שאף באוכל אחד שלא שייך לדין יד צריך שיהיה עולה עמו. וכן מבואר ברש"י בחולין דף קכ"ז: שכתב שלאביי מיירי בחיבור אוכלין ואין הבהמה נעשית יד לאבר ובזה אמרי' שהמח' בדין עולה עמו.

ויתכן שלפי"ז שבדין יד אי"צ שיהיה עולה עמו כיון שיד הוא טפילות לאוכל אף אם אינו עולה עמו.

[ואמנם הרא"ש כתב וז"ל 'כל ידות האוכלין השנוים במסכת עוקצין שמכניסות טומאה לאוכל ר' יהודה מיקל דלא הוי חיבור אם לא שיהא דבר המחברם חזק שיעלה הגדול עם הקטן', וראיתי שדייקו מדבריו שהעמיד את הדין של המשנה בידות. אך נראה שזה טעות דדברי הרא"ש נחלקים לשנים בתחלה ביאר את הרישא של המשנה דמיירי בידות האוכלים השנוים בעוקצין ואח"כ מתחיל דיבור חדש שר' יהודה מיקל באוכל של נפרס ומיירי באוכל גמור, וכך מפורש במלאכת שלמה שהעתיק את הרא"ש בשתי מקומות שונים בתחילת המשנה ובסוף המשנה וחילק את דבריו לשנים].

**ב.** מיהו תוס' בחולין (דף קי"ח:) כתבו לגבי יד לפחות מכזית דמיירי שחיבר כביצה אוכלים לבשר אלא שאם מחזיק ביד אין האוכל כביצה עולה עמו ולכן לא נחשב יד אלא לבשר ולא לאוכל.

והקשו המשנה אחרונה והחזו"א שאם אין האוכל כביצה עולה עם הבשר א"כ אין כאן חיבור של אוכלים ונחשב שאין שיעור כביצה אלא הבשר מופרד מהאוכל.

וכתב המשנה אחרונה (טהרות פ"א מ"ז) שמוכח מדברי התוס' להיפך שכל הדין שאוכל שנפרס ואינו עולה עמו לא הוי חיבור הוא רק בידות אבל באוכל גמור שמחובר זה לזה הוי חיבור אפי' שאינו עולה עמו. וכך כתב כבר המל"מ (טומאת אוכלין ריש פ"ה).

והחזו"א (טהרות סי' א' ס"ק י"ח) ביאר בדברי התוס' דמיירי שחיבר בצק רך לבשר ולכן אפי' שהבצק לא עולה עם הבשר חשיב חיבור כיון שמה שלא עולה עמו אינו מחמת שנפרס אלא מחמת רכותו ובזה אין חסרון שאינו עולה עמו והוכיח כך מדין נשיכה והבאנו את דבריו לעיל.

**ג.** אכן בדברי התורא"ש בחולין שם מבואר בהדיא דמיירי שאם יחזיק באוכל שחיבר לבשר עולה עמו ולכך נחשב חיבור גמור כדין מחזיק בקטן והגדול עולה עמו, ורק כשמחזיק ביד של הבשר אינו עולה עמו, ולכן הבשר חיבור לכביצה אוכלין ואילו היד של הבשר לא נחשבת יד לכביצה אוכלין כיון שאינה מחזיקה אותו.

נמצינו למדים מדברי התורא"ש, שדין עולה עמו הוא בין בחיבור אוכלים ובין בדיני ידות. ומשמע שהטעם בידות הוא שאם אינו עולה עמו לא חשיב יד במציאות דאינו מחזיקו ואינו חסרון בדין החיבור.

ועי' חידושי הר"ן בחולין שלאחר שהביא את דברי התוס' הוכיח שבבציעת הפת צריך ליזהר שלא יחתוך באופן שאינו עולה עמו, וצ"ב שהרי תוס' כתבו סברא לגבי יד ולא מבואר בדבריהם לגבי חיבור אוכלין וצל"ע. ועכ"פ גם בדבריו מבואר שדין עולה עמו הוא בין בדין חיבור אוכלין ובין בדין יד.

1. וע"ע במשנה אחרונה (במשנה ג') שהקשה לגבי חוט של ביצה ע"ג תבשיל למה אין בו חסרון שאינו עולה עמו, אמנם להאמור בתבשיל אחד אי"צ עולה עמו. [↑](#footnote-ref-1)
2. הנה בתוספתא לפנינו הגירסא היא רבי אומר, אמנם הר"ש העתיק רבי מאיר, וכן הגר"א בתוספתא הגיה רבי מאיר. ועי' מרומי שדה (על התוספתא) וחזו"א (ה' י"ג) שהקשו מהסוגיא בחולין דאמרי' 'ומאי קושיא דילמא שני ליה לר''מ בין טבול יום לשאר טומאות תניא רבי אומר אחד טבול יום ואחד שאר טומאות ודילמא לרבי לא שני ליה ולר' מאיר שני ליה' הרי מפורש בדברי הגמ' שהתוספתא היא רבי ואמרינן דלמא ר"מ חולק ע"ז, וכתב החזו"א שמה שהגר"א הגיה ר"מ כוונתו עלומה. [↑](#footnote-ref-2)