ציונים והערות מלאכת תופר
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

**מלאכת תופר**

**בגמ' (דף עד:) שתי תפירות, והא לא קיימא,** אמר רבב"ח אמר"י והוא שקשרן. ו**נח' הראשונים באיזה קשירה מיירי ועל מה חייב**. דהרמב"ן (ד"ה והוא) כת' **דלא קשירה ממש הוא**, דא"כ תיפוק ליה משום קושר, ואם לחייבו שתים אין זו מלאכה בעצמה, אלא ע"כ שמרכיבן זע"ז כעין קשר, וכ"כ הראשונים [ר"ן ד"ה אמר רבב"ח) ר"ן על הרי"ף (דף לב: ד"ה שקשרן) והגהות מרדכי (רמז תסא)] בשם ר' אליעזר ממיץ [יראים (סימן רעד)] שהב"ע שקשר רק קשר אחד, ומכאן מוכח שקשר אחד אינו חיוב. וצ"ע אם מה שכת' הרמב"ן והריטב"א בשם הרא"ה שהרכיבן זע"ז האם מיירי בקשר אחד ומכאן ראיה שקשר אחד אינו מלאכה, או שמיירי באופן שאינו קשירה כלל. ועיין בספר יצחק ירנן (על הרמב"ם פ"י ה"ט) ובקהלת יעקב (רמב"ם שם) שכת' דכה"ג הוי פותל חבלים ובירושלמי מבואר שחייב ומנין לומר שהבבלי פליג. ולכאורה אפשר שאינו פותל ממש רק קצת וכה"ג לא חשיב פותל.

**אולם הרבה ראשונים ס"ל דאף כשקושר קש"ק חייב הכא תרתי** ובהכא מיירי מתני', עיין בר"י מלוניל (דף לב: ד"ה והמותח) שחייב תרתי, וכ"כ הרע"ב (פ"ז מ"ב), ויש ראשונים שכת' דמיירי בב' האופנים, אם קשר שאינו של קיימא חייב אחד ואם קש"ק חייב תרתי, עיין בפסקי רי"ד (ד"ה והתופר) ותוס' רי"ד (ד"ה אמר רבי יוחנן) ראבי"ה (סי' רו) ואו"ז (שבת סי' סז). וכן **כת' המ"ב (סקכ"ז),** והביא (שעה"צ סקס"א) דכ"כ הרמ"ך [הובא בכס"מ (פ"ט משבת ה"י)] בשם ה**ירושלמי (פ"ז ה"ב) שחייב גם משום קושר**.

**ועל קושית הרא"ם דא"כ חייב משום קושר**, מצינו כמה תי' בראשונים, הריטב"א הביא ב' תי', **א,** שכיון שאין הקשירה רק להעמיד התפירה לא חשבינן ליה אלא משום תופר, [ועיין בקהלת יעקב (שם) מה שכת' על תי' זה] **ב,** שמיירי שקשרן ע"מ להתיר אח"כ דמשום קשירה ליכא אבל משום תפירה איכא כיון שהיא מתקיימת עכשיו [הטל אורות (האחרון פ"ז עמ' רסב רס"ג) הביא בדברי הריטב"א שהוי קשר ע"מ להתיר, דמשמע שתופר חייב אף כה"ג]. ובשו"ת מהר"ח או"ז (סימן רטו) הק' כן מדוע לא נתרץ שמיירי ע"מ להתיר, וכת' דע"כ דכה"ג גם משום תופר אינו חייב. עוד מבואר בקרבן נתנאל, שהנה המהרש"א (מהדו"ב ד"ה דף עד: גמ' והוא שקשר) הק' על הרע"ב מדברי תוס' (דף עה. ד"ה שוחט) שכת' דמה שכת' הגמ' דשוחט חייב משום צובע, מיירי בשוחט דעלמא, ובמתני' ודאי אינו אלא משום נטילת נשמה דצובע תנן בהדיא במתני', [וכוונת המהרש"א שמבואר בתוס' שמלאכה במתני' א"א שתתחייב משום מלאכה אחרת שא"כ כבר כתובה מלאכה השניה], ותי' הק"נ (אות ס) שכוונת תוס' דבגמ' התם הק' למ"ד משום צובע ומשום נטילת נשמה לא חייב, וע"ז כת' תוס' דאם על מתני' איירי הו"ל להק' טפי שאין ל"ט מלאכות, אולם למסקנא אפשר שחייב שתים. ועיין עוד בב"י (סימן שיז ד"ה כת' הר"ן בפרק כלל גדול), ובתוס' יו"ט (פרק ז מ"ב). עוד תי' מבואר בדברי ירמיהו (על הרמב"ם שם) שלשיטת הרמב"ם דדווקא בקשר שהוא מעשה אומן חייב, צ"ל שהכא לא קשר מעשה אומן, **ועיין ברמ"א** (סי' שיז סעיף א) ש**ב' קשרים חיישינן שהוא מעשה אומן** [ועיין במה שכת' שם] ואולי מכל הראשונים הנ"ל שלא כת' כן לשיטת הרי"ף והרמב"ם שהכא אינו מעשה אומן **מוכח כדברי הרמ"א וצ"ע**.

**חידוש הרמב"ם בג' תפירות:** כת' הרמב"ם (פ"י משבת ה"ט) 'אבל אם תפר יתר על שתי תפירות אף על פי שלא קשר חייב שהרי מתקיימת התפירה', וצ"ע מנין דין זה, ויש שכת' שהוא פשוט וכלשון הרמב"ם שכה"ג מתקיים הוא, ואולי כוונתו כעין דברי הרמב"ן הנ"ל, ועיין בשו"ת חת"ס (אור"ח סי' א) שכת' דבא לת' קו' התוס' יו"ט מגמ' שבת (דף עד:) דעביד חלתא דחייב משום תופר, והרי לא קשר, וע"כ מיירי שתפר יותר מב' תפירות, ורק במתני' שאיתא ב' תפירות בלבד בזה בעי קשירה. ועיי"ש מה שדן על דברי המג"א (סימן יא סקי"ג) בדין ציצית שאם עושה ב' נקבים ועושה ב' קשרים סותר עצמו דהוי ב' תכיפות דדי בקשר אחד.

**תופר שלא מתקיים:** כת' רש"י (ד"ה והוא) דלא מתקיים לאו מלאכה היא, והבין הק"נ (אות נ) שמ"מ איסורא דרבנן איכא, וצ"ע מהיכן דייק זאת. ויש לעיין כה"ג שהתפירה מתקיימת אולם דעתו להתירה האם יש בזה היתר כדין קושר ע"מ להתיר שאין בו איסור קושר, וכת' הרמ"א (סי' שי"ז סעיף ג) ד'אסור לנתן זוג מנעלים תפורים אע"ג שהתפירה אינה של קיימא **דאין חילוק בתפירה בין של קימא לאינה ש"ק** [הגמ"ר פ' במה טומנין] **ויש מתירים בתפירה שאינה ש"ק** ואין להתיר בפני ע"ה', ומסיום דבריו שרק בפני ע"ה אין להתיר משמע שדעתו להתיר בזה. אמנם התהלה לדוד (סק"ו) כת' דהרמ"א היקל רק לגבי קורע שלא ע"מ לתפור אבל לתפור אפילו שאינו של קיימא לא התיר הרמ"א, וכעי"ז כת' המנח"י (ח"ח סי' לא) והארח"ש (פי"א הע' מג). ועיין בשש"כ (פט"ו הערה רלז במוסגר) שכת' דבד"מ סק"ב משמע שגם בתפירה הקילו. ועיין באבני נזר (אור"ח סי' קפ אות ח) שתי' כעין דברי הריטב"א לעיל שעושה ע"מ להתיר, וכת' דהתפירה עצמה חשיבא לקיימא שמתיר ואז ממשיך לתפור עיי"ש. ועיי"ש מש"כ בזה (אות ח – י). ועיין בזה לקמיה בדין בגדים שיש בהם מחטים.

**סעיפים ו ז**

**גמ' עה.** אמר רב זוטרא בר טוביה אמר רב המותח חוט של תפירה בשבת חייב חטאת. ועיין ברש"י (ד"ה המותח) שצייר באיזה אופן מיירי, ודייקו הראשונים [ר"י מלוניל (שם) ומיוחסות לר"ן (ד"ה אמר רב)] דמשמע ש**אע"פ שלא קשר חייב**, ואף שמבואר לעיל שבלאו הכי פטור שאינו מתקיים, הכא מתקיים, ומביאים ש**י"א דמיירי שקשר**, וכן הביא הב"י (ד"ה חוט) לדייק מדברי הגהות מרדכי, וצ"ע מהיכא דייק כן.

**שיטת הרמב"ם** (שם) שהמותח חייב מפני שהוא מצרכי התפירה. וכעי"ז כת' ר' פרחיה (ד"ה אמר מר זוטרא) שכמו שהמגיס בקדירה חייב משום מבשל שההגסה מצרכי הבישול, ה"נ מצרכי התפירה הוא ועיין באו"ש (הי"א). וכוונתם שהרי תופר הוא חיבור ב' חוטים או תכיפות של חוטים וכדו', אולם בזה לא עושה מעי"ז, ומ"מ חשיב תופר משום שצורך התפירה היא. ועיין בב"י (ד"ה חוט של תפירה) מש"כ בזה. ובא"ר (סקי"ד) תמה על דבריו.

**כת' הראשונים** [ריבב"ן (ד"ה המותח) הגהות מרדכי (רמז תסא) מיוחסות לר"ן (ד"ה אמר רב) פסקי רי"ד (ד"ה אמר רב) ראבי"ה (שם) ואו"ז (שם)] דאף שאיתא בגמ' שכה"ג חייב, מ"מ **בגד שדרך להרחיב ולקצר כמו שעושים במפתחי החלוק או בתי ידים וכדו' מותר**, והחילוק הוא שבסוגיין לא עשוי להיפתח ולהיסגר אלא להתפר בלא פירוד ועתה כשנפרד ומהדקו להתקיים ה"ל כתופר מעיקר וחייב, אולם מותח החוט בבגד שעשוי להדק ולהרחיב אין בזה איסור תופר כלל.

**אולם רבינו פרץ** (הגהות הסמ"ק רפב אות טז) למד מדינא דסוגיין **דה"ה דאסור חוט של בתי ידים**, ומ"מ **מתיר אם יש נקב רחב ומתוקן בתפירה** בעיגול סביב הנקב. והטור הביא דבריו. וכן מבואר במרדכי (רמז שסח) ועיין בב"י (שם).

**וכת' הד"מ** (סק"ב) דבהגהות מרדכי והראבי"ה התירו, אמנם הב"י הביא שאסור, אמנם נהגו להקל כדברי ההגהות וכן כת' לעיל. ומשמע שהבין הד"מ שנח' בזה הראשונים הנ"ל, שהיה אפשר לומר שגם הראשונים שהתירו כוונתם רק כה"ג שיש תפירה וכדו' מסביב. ומה שכת' שכן כת' לעיל, כוונתו לסי' שיז סעיף ג' ברמ"א שהביא דברי הב"י (שם ד"ה זוג) שהביא מח' המרדכי שאסור לנתק זוג נעלים התפורים זה לזה, ורבינו יואל והראבי"ה משם רשב"ם התירו שלא עומד להתקיים, ומסיים הב"י ואין להקל בפני ע"ה, ומבואר בד"מ ששם הכריע להקל [ורק בפני ע"ה יש להחמיר שלא יבא להקל יותר]. והנה שם הקולא היא משום שלא עומד להתקיים ולאו לחיבור נעשה. ולכאורה לא דמי לסוגיין. וצ"ע בכוונת הרמ"א. וי"ל שאם תפר גמור שלא לקיימא מותר, ק"ו כה"ג שמותר אף שאין תפירה מסביב שהרי אינו לקיימא. [אולם לכאורה הכא מותר אף אם עומד להרבה זמן, שהרי נעשה לכך, וכה"ג שיש תפירה מסביב כו"ע מודו שמותר, ולא כת' שרק לזמן קטן, אלא כיון שבעצם עומד להיפתח ולהיסגר לא תלוי בזמן. אמנם הביא הב"י דברי היראים שאם נמלך לפעמים לעולם אסור, והביאו המג"א (סקי"ב) והמ"ב (סקכ"ט), אולם נראה שכ"ז אם כך הוא לעולם, אולם בלא"ה אין בזה שיעור זמן, וצ"ע. ולפי דין זה שלעולם אסור, **ביטנת בגד שמתחברת ע"י רוכסן וכן כובע כנ"ל, אם משאירו לעולם** אסור, וכ"כ החו"ש (שם עמ' קלד) והשבט הלוי (ח"ג סי' נא וח"ח סי' סא), והשבה"ל ביאר שרוכסן דמי טפי לתופר עיי"ש, אולם השש"כ (פרק טו סעיף עח) כת' שמותר, וביאר (הערה רמו) בשם הגרשז"א שמותר אף להרבה זמן כדין כפתור, וכעי"ז הביא הארח"ש (פי"א אות ז ח) אולם צ"ע שהרי הב"י והמג"א והמ"ב אסרו אף כה"ג שהחורים רכבים ומתוקנים כ"ז שעושה לעולם אף שמוכח שעומד לפתיחה, וצ"ל שס"ל שכה"ג עדיף טפי וצ"ע].

**וכת' הקרבן נתנאל** (אות נ) 'פירש"י וכיון דלא קיימא לאו מלאכה היא, משמע דעיקר קו' הש"ס דלא הוי אב מלאכה אבל פטור אבל אסור הוא, ולכך תמה אני מאין נוהגים העולם שתוחבין עם מחט שקורין שטעקנאדל בל"א הקרייז עם המלבוש שקורין שופצע בל"א הא הוי שתי תכיפות, וכן הנשים וכו' עכ"ל. ולא הזכיר שכל הראשונים הנ"ל כת' להתיר זאת לכתחילה מטעמא הנ"ל. ואולי כוונתו שהשו"ע הכריע לאיסור כדברי ר"פ, ובלבוש שהיה בזמנם לא היה תפירות מסביב, ועיין בביאור הגר"א (סק"ח) שכת' עיי' תוס' לעיל דף מח. ד"ה הא, דכת' שם 'אם הנקב רחב ויכול להכניסם בלא טורח שרי', ונראה שאם הנקב רחב היינו תנאי א, ועוד בעי שיהיה בלא טורח והיינו שתפור מסביב. ועיין בחזו"א (סימן קנו ד"ה דברי הק"נ) דתמה ג"כ על דברי הק"נ. אולם כת' דמדלא הגיה הרמ"א על השו"ע כאן, משמע שקיי"ל כהאוסרים, אולם כ"ז בחוט בלא שינוי, אולם במחט שחזותו מוכחת עליו שאין זה אלא הידוק לפי שעה אין מ"ד שאוסר וכן עמא דבר ואין להחמיר כלל וכלל עכ"ד דהחזו"א.

**והגרעק"א** (גיליון המג"א סקי"א) ו**המ"ב** (סקכ"ז) הביאו דברי הק"נ, והביא הגרעק"א שכ"כ בשו"ת גינת ורדים (כלל ג סימן יז וי"ט) באריכות, אולם **החזו"א** (שם) כת' דגם הק"נ לא בא לאסור שהרי נהגו להתיר והיה גאונים אדירים עומדים בפרץ בזמנו וגם כל העם היו יראי חטא, ורק תמה על המנהג, וכעי"ז כת' האג"מ (ח"ב סימן פד), והוסיף שגם הק"נ לא בא להחמיר בחיבור דייפערס [סיכות ביטחון] שחיברו בהם חיתולי תינוקות וכדו' ודאי מותר. אולם השש"כ (פרק טו אות עד) כת' דלכתחילה לא יתחוב רק פעם אחת, וביאר (הערה רלט) לחוש לדברי הק"נ, ושם בהערה (רלז) האריך להביא השיטות בזה והרבה צדדים להתיר, אולם מסיק שכ"ז כדי ללמד זכות ולא להתיר למעשה. והחו"ש (פי"ז עמ' קלו) כת' דאף לדברי החזו"א אין היתר אלא בדרך עראי. [ולענין הידוק במהדק סיכות, עיין בשש"כ (פרק כ"ח הערה יט והערה כ) מש"כ בזה, ובחו"ש (פי"ז עמ' קלו) מבואר שאסור, ולכאורה כך הסברא נוטה שאין כאן כלל סברת הראשונים שעומד לפתוח ולסגור].

**שקיות אשפה שיש בהם חוט הנמשך ומהדק ראשם לסגירה:** לכאורה לפי הנ"ל אפשר שאסור שהרי אינו תפור מסביב וכדו', אולם החו"ש (שם עמ' קלד) האריך ביסוד הדבר וכת' להתיר, דכל דבר שלא בא לתת לו צורה חדשה וכדו' אינו אסור. ולשיטתו אף אם עושה כן לעולם מותר לכאורה.

**טיטולים:** טיטולים הנדבקים ע"י דבק [ואם ע"י סקוטש ודאי מותרים, אולם לעולם אסור – חו"ש (שם עמ' קלה)] יש לעיין אם כיון שצורת ההדבקה מוכיחה שעומד להיפתח ולהיסגר דמי לדברי הראשונים הנ"ל שמותר, או שהדבקה לעולם אסורה. דעת החו"ש (שם עמ' קלז) שמותר, ומ"מ טוב להדביקם ע"ג הסרט מער"ש שיוקבע שעומד לפתוח ולסגור, וכן מתיר הארח"ש (שם אות לו) ובהערה (מח) בשם הגרש"ז אויערבעך הגר"ש וואזנר, והגרנ"ק, אולם מביאים (הערה מט) שהגריש"א אוסר. והוסיף החו"ש (שם) והארח"ש (אות לו ג) שכשמסירים את הטיטול ומשליכים אותו אין להדביק, כיון שנעשה לקבע, והנה הבאנו לעיל (סימן שיז סעיף א) מח' האחרונים אם קשר לעולם אך אינו צריך אותו לעולם, והבאנו שם שהריב"ש אוסר זאת וכן הכפות תמרים, וא"כ הכא הוי לקיימא, וביותר שאין כאן את ההיתר שעומד להיפתח ולהיסגר וכדברי הב"י והמג"א הנ"ל. ולפי"ז **גם בטיטול עם סקוטש אין לסוגרו כשכשליכו שהרי עושה זאת לעולם**. והוסיף החו"ש (שם עמ' קלה) שניילון נצמד שנדבק מעט על עצמו אינו חשוב תפירה כלל.

**להשלמת מלאכת תופר נביא דין הדבקה המובא לקמיה סעיף יד:**

**כת' הרמב"ם** (פ"י משבת הי"א) 'המדבק ניירות או עורות בקולן של סופרים וכיוצא בו הרי זה תולדת תופר וחייב', וכן פסק השו"ע (סעיף יד). ונתחדש בזה שה**דבקה של דבר חשיבא תפירה**, וצ"ב הגדרת האיסור, ומדוע כל בונה שמדביק לבנים ע"י טיט וכל כיוצ"ב מדוע לא יתחייב משום תופר. עוד הוסיף הביאוה"ל (ד"ה ה"ז תולדת) דענין תופר הוא לקחת ב' דברים ולחבר אותם לאחד, ואין נפק"מ אם תופר בחוט או ע"י דיבוק, והוסיף דה"ה **כשמדבק עץ לעץ ע"י דבק כנהוג ג"כ שם תופר** עליו, והוכיח כן מהגמ' (דף עד:). והדבר חידוש גדול דלפי"ז בונה בית גדול מעיצים ומחברם ע"י דבק חשיב תופר ולא בונה, וכן כל כלי עץ שמתקנו הוי תופר. ולולי דבריו היה אפש"ל דדווקא בדבר רך שייך תופר ובדבר קשה שייך בונה, וכעי"ז **כת' המנחת חינוך** (מוסך השבת סוף אות כד הקורע) ד**לא שייך תופר וקורע רק בדברים הרכין או עורות כי במשכן** הי' ירועות וכדו' אולם כשתופרים פורצלן ל"ש תופר רק עושה כלי. אולם אפשר דלדברי הביאוה"ל החילוק הוא אם בונה בנין או כלי וכדו' דדמי למלאכת בונה, או שמדביק בלבד ואינו דומה לבנין כלל, שבזה חשיב תופר, ובכ"א אפשר דדבר רך ע"ג דבר קשה אין בזה איסור תופר, וכן האריכו הפוסקים עיין בשש"כ (פ"ט הערה פה) והארחות שבת (פי"א הערה י) וראה שם כמה חידושים בזה. והנה המ"ב לקמן (סימן תקמה סק"ב) כת' דס"ת שהיה חסר תפירה בעמודים שיש בזה משום תופר, ואפשר שכוונתו בין העמודים של כתיבת הס"ת וכמו שפשטות דברי הפרמ"ג שהם מקור דבריו, ואף אם נימא שתופר היריעות לעמודים, אפשר שעיקר התפירה מתחייסת לעור שהוא העיקר, וכן בכל גווני שיש דבר רך ע"ג קשה אזלינן בתר עיקר הדבר.

**ובשיעור ההדבקה** עיין בביאוה"ל (ד"ה וחייב מש"כ בזה.

**סעיף ח עיין לעיל סי' שיז סעיף ב**