3 אי לאו דאוניתן - בדעת בעה_מ
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

אור ליום ה' ח' אייר תשע"א

א] ב"ב דפ"ג:, אמר רב חסדא מכר לו שוה ה' בו' והוקר ועמד על ח', מי נתאנה לוקח, לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר, משום דא"ל אילו לא אוניתן לא הוה מצית הדרת בך השתא דאוניתן מצית הדרת בך.

וכתב בעה"מ שם, ז"ל, והא דר"ח לכאו' פשיטא היא, ולא נצרכה אלא לאשמועי' דאע"ג דא"ל לוקח למוכר מעיקרא תן לי מעותי, סד"א משעת אמירה נתבטל המקח, הא קמ"ל דלא נתבטל עד שיקבל מעותיו וכ"ז שלא קבל מעותיו נתקיים המקח ואזלינן בתר אונאה דמעיקרא ויד לוקח על העליונה כדין מי שהוטל עליו, והא הוא דאיצטריכא לי' לרב חסדא לאשמועינן וכו', וכן אתה מפרש בדתנא תונא רעות ונמצאו יפות כולה עד"ז, ודחינן ממאי דילמא דר"ח תרוייהו מצי הדרי בהו משום דתרוייהו מעיקרא מיטעא טעו ולא ידעו כמה שוה, הלכך מכי א"ל המתאונה תן לי מקחי אם הוא מוכר או תן לי מעותי אם הוא לוקח מההיא שעתא נתבטל המקח, ומתני' היינו טעמא דלא מצי תרוייהו למיהדר בהו משום דליכא טעותא אלא מחד צד דיפות ונמצאו רעות אמרינן מידע הוה ידע המוכר דרעות נינהו והאי דקאמר יפות משום דאזל לו אז יתהלל ולפיכך לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר, וכן רעות ונמצאו יפות מידע הוה ידע לוקח דיפות אינהו משום דרע רע יאמר הקונה הוה אמר רעות הילכך כיון דליכא טעותא אלא מצד א' אין החזרה מאותו הצד, עכ"ל.

והראב"ד בכתוב שם השיג בזה, ז"ל, מי שמע כזאת. דהא אתא לאשמועינן דאע"ג דאמר המתאונה חוזרני בי לא נתבטל המקח עד שיקח זה מקחו וזה מעותיו, אם על זה בלבד טרח ר"ח לשוא טרח, דהיאך היינו סבורים שנתבטל המקח שנמשך בדבור בעלמא, ועוד תנא תונא דקאמר מאי משמעותא איכא מהאי מתניתין דהכי הוא דילמא היא גופה אשמעינן מי שנתאונה חוזר בהכי, ויש שניהן חוזרים, ויש אין אחד מהן חוזר. ודקאמר בסוף דילמא דרב חסדא תרוייהו מצו הדרי בהן מפרש טעמא משום דתרוייהו מעיקרא מטעא טעו ולא ידעי כמה שוה, ומנא ליה הא שהמוכר לא ידע באונאתו, ואי דלא ידעי נמי מאי איכא בין דידעי ללא ידעי וכו', עכ"ל.

ב] והנה בד' הראב"ד מבו' שפירש ד' בעה"מ, דהך מילתא גופה אתא ר"ח לאשמועינן, דאין בכח חזרת הלוקח לבטל המקח בדיבור בעלמא, עד שיקבל זה מעותיו, וזהו שהק' הראב"ד דהך מילתא פשיטא היא, (אך הרמב"ן במלחמות פליג להיפך, דלאו קנין הוא דליבעי משיכה, עיי"ש), וכ"ה מבו' גם בד' המאירי, וכ"נ גם מד' הרמב"ן במלחמות בסו"ד, עיי"ש.

אמנם צ"ע רב בזה, דא"כ מהו שפירש ר"ח דטעמא דמי נתאנה לוקח וכו' דאמר לי' אי לאו דאוניתן וכו', הרי הך מילתא הוה פשיטא לן דאין המוכר יכול לחזור בו, ואך שבאנו לדון דשמא מהניא חזרת הלוקח לבטל המקח אף קודם שקיבל מעותיו, וע"ז הרי ל"מ כלל ה"ט דאי לאו דאוניתן וכו', שהרי אם החזרה מבטלת המקח בדיבור בעלמא, ודאי נתבטל המקח גם לגבי המוכר, דומיא דהא דאחר שקיבל מעותיו בטל המקח גם לגבי המוכר, אלא הטעם הוא משום דאין החזרה מבטלת המקח בדיבור בעלמא, ולכאו' צ"ל דה"ט דאי לאו דאוניתן, הוא טעם לדינא דמתניתין דבאונאת שתות ידו על העליונה ואין המאנה יכול לחזור בו, אך אי"ז מתישב, דהיאך פירש ר"ח רק לטעם עיקר הדין דידו על העליונה, אשר דין זה לא הוצרך כלל להשמיענו, ולא פירש הטעם בעיקר דינו, דלא בטל המקח בחזרת הלוקח בדיבור בעלמא.

עוד העירוני בזה, ממש"כ בעה"מ ב"מ ד"נ:, ז"ל, ויש מי שאומרים הא דאמרינן הכא בטול מקח שניהם חוזרין לאו סברא דסמכא הוא אלא דחייתא הוא וכו' אלא מי שנתאנה הוא שחוזר בו ולא המאנה, וראי' לדבר מההיא דאמרי' בב"ב אמר ר"ח מכר לו שוה ה' בו' וכו' וכמו שכתבה ופי' הרי"ף ז"ל בהלכות, ואנן חזינן דהאי סברא לאו סברא מעליא הוא אלא טעותא משום דלא אמרינן שניהם חוזרין בבטול מקח אלא כשהמתאנה תובע לומר תן לי מה שהונאתני וכו', עכ"ל.

וקשיא דלמש"כ הבעה"מ בב"ב דעיקר דינא דר"ח הוא דלא בטל המקח בדיבור בעלמא, עד שיקבל מעותיו, ולא אתא כלל לאשמועינן להך דינא דאין המוכר יכול לחזור בו באונאת שתות, דהך דינא פשיטא הוא, א"כ הרי לכאו' אין ללמוד כלל מדבריו דבאונאה יתר משתות אין המאנה יכול לחזור בו, ואמנם אי נימא דמש"א ר"ח לה"ט דאי לאו דאוניתן, היינו לפרושי דינא דמתניתין דידו על העליונה, יש מקום לישב, דכיון שפירש ר"ח דהא דבאונאת שתות אין המאנה יכול לחזור בו הוא משום דאי לאו דאוניתן, הרי דמכח זה יש לנו לומר דגם באונאה יתר משתות אין המאנה יכול לחזור בו.

ג] עוד צ"ע בזה, בהא דדחי הגמ' דאי ממתני' הו"א דלמא דדילמא דר"ח תרוייהו מצי הדרי בהו וכו', ופירש בעה"מ דהיינו דשאני ההיא דר"ח דתרוייהו מעיקרא מיטעא טעו, וע"כ מכי א"ל המתאנה תן לי מקחי וכו' נתבטל המקח, ומשא"כ במתניתין דליכא טעותא אלא מחד צד, וע"כ ל"מ המאנה לחזור בו, וצ"ע שהרי הגם דבההיא דר"ח תרוייהו מעיקרא מיטעא טעו, הרי מ"מ אין המאנה יכול לחזור בו, דאין בכח טעותו לבטל המקח, שרק טעות לחובתו מבטלת המקח, ומה שבאנו לדון דיהא בידו לחזור בו, הוא משום שנתבטל המקח בחזרתו של המתאנה בדיבור בעלמא, ולגבי נידון זה אם בטל המקח בחזרה בדיבור בעלמא, או אינו בטל עד שיחזירו לו מעותיו, מה מקום יש לחלק בין היכא דתרוייהו טעו או לא.

ובאמת דזהו משה"ק הראב"ד בסו"ד ע"ד בעה"מ, ז"ל, ואי דלא ידעי נמי, מאי איכא בין דידעי ללא ידעי, עכ"ל, והיינו דלגבי נידו"ז אם בטל המקח בחזרה בדיבור בעלמא, אין מקום לחלק בין היכא דידעי להיכא דלא ידעי.

ד] ונ' בביאור ד' בעה"מ, דהנה בעיקר הך דינא דיפות ונמצאו יפות לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר, צ"ב, דכיון דהוי זה מק"ט להלוקח, ולא חייל המקח, א"כ מ"ט אין המוכר יכול לחזור בו, הרי הגם דליכא מק"ט כלפיו, מ"מ כיון דלא חייל המקח משום המק"ט דכלפי הלוקח, מ"ט לא יהא המוכר יכול לחזור בו.

ויתכן לפרש בזה בתרי אנפי, חדא, והוא מבו' מד' המחנ"א אונאה סימן י"ב והבית יעקב כתובות דע"ב:, דהגם דמן הדין הי' שיהא המוכר יכול לחזור בו, מ"מ כל שמתרצה הלוקח במקח זה, איגלאי מילתא למפרע דמעיקרא הי' מרוצה בזה, ואי"ז מק"ט כלל, וע"כ ל"מ המוכר לחזור בו.

עוד יל"פ בזה, דדינא דמק"ט לאו היינו דליכא כלל דעת קנין ע"ז, אלא היינו דכיון שלא העמיד לו המוכר את המקח כפי מה שנתחייב לו, יש בידו לבטל את המקח, ועי' חזו"א אהע"ז סימן נ"ו סק"ט, ז"ל, דביטול מקח וטענת מומין אינו משום אומדנא דמוכח וחשיב כתנאי, אלא דין הוא בקנינים דבטלים כשיש במקח אונאה גדולה וכו', עכ"ל, ונ' דכונתו כנ"ל, דמזכותי הלוקח לחזור בו ולבטל המקח, כשנמצא במקח אונאה גדולה ולא העמיד לו המוכר את מה שנתחייב לו, וע"כ הוא דאין המוכר יכול לחזור בו.

ה] ונ' דיש ללמוד לדין זה מד' בעה"מ והראב"ד שכתבו דאם חזר בו הלוקח ואמר לו תן לי מעותי, עדין לא נתבטל המקח, עד שיקבל מעותיו, ויד לוקח על העליונה.

והנה אי נימא דהא דל"מ המוכר לחזור בו, הוא משום דכל שנתרצה הלוקח במקח, איגלאי מילתא למפרע דאין בזה מק"ט כלל, הרי דכל שחזר בו הלוקח מן המקח ואח"כ רוצה לקיים המקח, בדין שיהא ביד המוכר לחזור בו, שהרי בכה"ג לא מצינו למימר דאיגלאי מילתא דאין בזה מק"ט כלל, שהרי אדרבה מעיקרא גילה בדעתו שאינו חפץ במקח, ומהיכ"ת יועיל מה שחזר בו אח"כ ונתרצה במקח, לגלות דבשעת המקח לא הי' בזה מק"ט, ובע"כ מד' בעה"מ והראב"ד דהא דאין המוכר יכול לחזור בו, הוא משום דעיקר דינא דמק"ט הוא דיש ביד הלוקח לבטל את המקח, וע"כ כל שלא ביטל הלוקח את המקח, עדין המקח קיים ואין ביד המוכר לבטלו.

ובאמת עיקר הך מילתא דדינא דמק"ט הוא דביד הלוקח לבטל את המקח, נראה כן להדיא ממש"כ הראב"ד דפשיטא דאע"ג שאמר המתאנה חוזרני בי לא נתבטל המקח עד שיקח זה מקחו וזה מעותיו וכו', דהיאך היינו סבורים שנתבטל המקח שנמשך בדיבור בעלמא, עכ"ד, והרי להדיא דדינא דמק"ט הוא שהלוקח בחזרתו מבטל את המקח, דבזה יש לומר דמן הדין הוא שאין המקח שנמשך מתבטל בדיבור בעלמא, דאי נימא דדינא דמק"ט אי"ז שבכח הלוקח לחזור ולבטל את המקח, הרי דטעם הא דאין המקח בטל עד שיקבל מעותיו, בע"כ דהוא משום האומדנא, וא"כ מאי פשיטותא הוא, וגם ל"ש בזה טעם זה דאין המקח שנמשך מתבטל בדיבור בעלמא.

?ועי' עוד בל' הראב"ד שהובא בשטמ"ק דנראה כן להדיא, דדינא דיפות ונמצאו רעות, אי"ז דומיא דדינא דב' מינים, אלא הוי דין אחר ודומיא דאונאת שתות, וזה דלא כמשמעות ד' הרשב"א והריטב"א דהוי חד דינא עם ב' מינים, ואך שחלוקין הן דרק המתאנה חוזר, משום דלאו כל אינשי קפדי, ואזיל הראב"ד לטעמי'.

ו] ולפ"ז נראה בביאור ד' בעה"מ, דלעולם הך מילתא הוה פשיטא לי' לר"ח, דחזרת המתאנה אינה מבטלת את המקח, אלא בשקיבל את מעותיו, וכמש"כ הראב"ד דהך מילתא פשיטא הי' שאין המקח שנמשך מתבטל בדיבור בעלמא, ועיקר ד' ר"ח מתפרשים ע"ד שפירשו ש"ר, דאתא לאשמועינן הגם דיש ביד המתאנה לחזור בו, מ"מ המאנה ל"מ לחזור בו, משום דאי לאו דאוניתן וכו', והיינו דאלמלי ה"ט הי' בדין דכיון דביד המתאנה לחזור בו, יהא גם ביד המאנה לחזור בו, ויל"פ הטעם בזה בכמה אנפי, ואכמ"ל, וע"כ ממילא דכ"ז שלא חיילא חזרת המתאנה, והיינו קודם שקיבל את מעותיו ל"מ המאנה לחזור בו.

ומש"כ בעה"מ דר"ח קמ"ל דאע"ג דא"ל לוקח למוכר מעיקרא תן לי מעותיו, סד"א משעת אמירה נתבטל המקח וכו', נ' דלאו היינו דס"ד דחיילא חזרת הלוקח באמירה בעלמא, דלעולם הס"ד היתה דמהניא האונאה שיהא אף ביד המאנה לחזור בו, ואך דקשיא ע"ז, שהרי הך מילתא נתפרש במתניתין דבאונאת שתות יד המתאנה על העליונה, ואין ביד המאנה לחזור בו, ובזה פירש בעה"מ, דס"ד דכל הא דאין המאנה יכול לחזור בו הוא רק קודם שחזר בו המתאנה ואמר למאנה תן לי מעותי, אך כל שחזר בו המתאנה, הדר דינא דיש ביד המאנה לחזור בו.

והטעם בזה, דכל שלא חזר בו המתאנה כלל ועכשיו הוא מתרצה במקח, הרי מהני זה לגלות דמעיקרא הי' מרוצה בזה ואי"ז מק"ט כלל, וע"כ ודאי דל"מ המאנה לחזור בו, דהגם דדינא הוא דכל דהוי המקח מק"ט וביד המתאנה לחזור בו, יש גם ביד המאנה לחזור בו, כ"ז הוא היכא דהוי זה מק"ט, אך כל שנתרצה המתאנה במקח דמהני זה לגלות דאי"ז כלל מק"ט, אין המאנה יכול לחזור בו, שהרי כיון שגילה המתאנה שאי"ז מק"ט, אין בידו כלל לחזור בו, וע"כ ממילא גם אין ביד המאנה לחזור בו, ורק היכא שחזר בו המתאנה ואמר למאנה תן לי מעותי, דבכה"ג כבר אין בידו לגלות דאי"ז מק"ט, וכנ"ל סק"ה, הרי דהגם דאכתי לא חיילא חזרתו עד שיחזיר לו המוכר מעותיו, מ"מ כיון דהוי זה מק"ט, ס"ד דר"ח דיש ביד המאנה לחזור בו, וזהו דקמ"ל ר"ח, דאף דהוי זה מק"ט, אין ביד המאנה לחזור בו משום דאי לאו דאוניתן וכו', וממילא דכ"ז שלא החזיר לו מעותיו ואכתי לא חיילא חזרת הלוקח, עדין המקח קיים, ואין ביד המוכר לחזור בו.

ז] ולפ"ז מתישב היטב לדעת בעה"מ לישנא דר"ח דאמר לי' אי לאו דאוניתני וכו', דבאמת זהו עיקר הא דאתא ר"ח לאשמועינן, דהגם דביד המתאנה לחזור בו, אין ביד המאנה לחזור בו, והאמנם מלבד זה נתחדש בדבריו, דלא חיילא חזרת הלוקח עד שיחזיר לו המוכר מעותיו, אך הא מילתא הוה פשיטא לר"ח, ולא זה הוא דאתא לאשמועינן, וניחא נמי מש"כ בעה"מ בב"מ דיש ללמוד מד' ר"ח דגם באונאה יתר משתות אין ביד המאנה לחזור בו.

ולפ"ז נ', דזהו הא דדחי דדילמא דר"ח תרוייהו מצי הדרי בהו, משום דתרוייהו מיטעא טעו, ומשא"כ במתניתין דליכא טעותא אלא מחד צד וכו', והיינו דהגם דבהך מילתא דלא חיילא חזרת המתאנה בדיבור בעלמא, אין מקום לחלק בזה, מ"מ בהך מילתא דקמ"ל ר' זירא דאין ביד המאנה לחזור בו, שפיר יש לחלק בזה, די"ל דלעולם לא אמרינן לה"ט דאי לא דאוניתין, וע"כ כל דהוי מק"ט וביד המתאנה לחזור בו, יש גם ביד המאנה לחזור בו, ואך דכ"ז הוא היכא דתרוייהו מיטעא טעו, אך היכא דליכא טעותא אלא מחד צד, ל"מ המאנה שלא טעה כלל לחזור בו, ועי' גם בד' הרמ"ה שפירש כן לדחויא דגמ', עיי"ש באורך.

וע"פ הנ"ל, שמא י"ל גם משה"ק הראב"ד ע"ד בעה"מ דמאי משמעותא איכא ממתניתין דאיירי אף בשחזר בו המתאנה ועדין לא החזיר לו המוכר את מעותיו, ולפי הנ"ל י"ל, דכיון דתנן במתניתין דלוקח יכול לחזור בו ולא מוכר, משמע מזה, דדין החזרה דמק"ט הוא רק להלוקח ולא להמוכר, ואם כל הא דאין המוכר יכול לחזור בו, הוא רק קודם שגילה הלוקח בדעתו שאינו חפץ במקח, הרי נמצא דהא דאין המוכר יכול לחזור בו, הוא משום דביד הלוקח לגלות דאי"ז מק"ט כלל, ומכח זה גם הוא אין בידו לחזור בו, אך במתניתין משמע דהגם דדינא הוא דהלוקח יכול לחזור בו מ"מ המוכר אינו יכול לחזור בו, ומשמע מינה, דאיירי אף בגונא שכבר גילה הלוקח בדעתו שאינו חפץ במקח, אשר בכה"ג כבר אין בידו לגלות שאי"ז מק"ט, ואפ"ה אין ביד המוכר לחזור בו, ומזה הוא דשמעינן לדינא דר"ח, דאף היכא שביד הלוקח לחזור בו אין ביד המוכר לחזור בו, משום דאי לאו דאוניתן.

אך הראב"ד שהק' ע"ד בעה"מ דמאי איכא בין דידעי לדלא ידעי, וכן הק' ע"ד בעה"מ דהיכי שמעינן לה ממתניתין, אזיל לטעמי', שפירש לפ"ד בעה"מ, דעיקר הא דאתא ר"ח לאשמועינן הוא דלא חיילא חזרת הלוקח בדיבור בעלמא, וע"ז שפיר הק', דבהך מילתא אין לחלק בין היכא דתרוייהו מיטעא טעו להיכא דליכא טעותא אלא בחד צד, וגם דלהך מילתא אין מקור כלל ממתניתין.

ח] ובאמת נראה, דאף אם נפרש לד' בעה"מ דאתא ר"ח לאשמועינן דלא חיילא חזרת המתאנה בדיבור בעלמא, מ"מ כיון דמבואר בדבריו דבהך מילתא אם מהניא חזרת הלוקח בדיבור בעלמא יש מקום לחלק בין היכא דתרוייהו טעו להיכא דליכא טעותא אלא מחד צד, והרי דהיכא דהוי מק"ט טפי, י"ל דסגי בחזרה בדיבור בעלמא, הרי די"ל דע"ז הוא שבא ה"ט דאי לאו דאוניתן, דמכח זה אמרינן דאין המקח ראוי להתבטל, עד שתהא חזרת המתאנה חזרה גמורה, ובנוס"א, דכיון דכל הצד שתועיל חזרת המתאנה בדיבור בעלמא, הוא משום שאף המאנה טעה, הרי דע"ז מהני ה"ט דאי לאו דאוניתני, שאין לנו לדון כלל משום טעות המאנה, שהרי אי לאו דאוניתני לא הי' בכח טעות זו דהמאנה לבטל המקח כלל, וניחא לישנא דר"ח, ומתישב קצת לפ"ז גם ד' בעה"מ בב"מ, ודו"ק.