נגעים תניינא
קטגוריות: ש_ס / נג נגעים / נגעים - הרב אי_ש סטפנסקי

פרק ראשון

**מ"א בר"ש מראות לשון זכר** וכ"כ רש"י בשבועות ה:, וברש"י עה"ת כתב דנגע לשון זכר וצרעת לשון נקבה, וצ"ל דאי מראות לשון נקבה הו"ל למתני שתים דאזיל אמראות ולא אנגעים וע"כ הוצרכו לומר דגם מראות לשון זכר. וברש"ש בשבועות שם כתב דהמשך המשנה עזה ושניה נקט לשון נקבה דאזיל אצרעת וכרש"י עה"ת דצרעת לשון נקבה.

**וספחת אינו שם נגע אלא לשון טפילה** רש"י עה"ת כתב על הפסוק שאת או ספחת או בהרת שמות נגעים הם ולבנות זו מזו, וצ"ב חדא הא ספחת אינו שם נגע, ועוד דשאת לבן מספחת לדעת חכמים ועי' תוס' אנ"ש דפי' כר"מ דשאת שחור שבכולם.

**ומויהו אפשר שבכל אחד יש כמה מראות וכו'** דברי הר"ש כאן חסרים קצת מה בא ליישב, ובתוס' בשבועות מבואר יותר דרצו ליישב בזה הא דבמ"ד מונה לו' ועב' מראות, דיש הרבה מראות בין שלג לצמר וכו'. והקשו ע"ז מהתוספתא דשאל יהושע וכו' היאך נדע סדר צירופם, וע"כ כתבו דדרך הנגע לבא רק במראות אלו ולפי"ז אי אפשר לפרש כן במ"ד, וכתבו ומיהו אפשר שבכל מראה יש כמה מראות אך בין המראות יש הרבה דרגות ואין דרך הנגע לבא בהם, ולפי"ז מיושב הא דמ"ד דיש לו' ועב' מראות בתוך הד' מראות.

והביא הר"ש ראיה לזה מפתוך דנקט ח' טיפי דם ואח"כ יב' או טז' טיפות, ואמאי לא נקט כסדר דבכוס א' יש שתי טיפות ואח"כ ג' ואח"כ ד' אלא מוכח דביניהם יש כמה דרגות אלא שאין דרך הנגע לבא בהם. והחזו"א ס"ב סק"ז הקשה ע"ז דאי כתב הר"ש דיש בשלג כמה מראות וכן בצמר וסיד שוב קשה אמאי נקט טז' טיפות הא יש כמה דרגות בזה, ועוד דהר"ש במ"ד באמת נקט דכל טיפה זה נגע אחר וכוונת המשל דסיד זה עד ד' טיפות וצמר זה עד ח' טיפות, ואף אי הר"ש הכא פירש דאין דרך הנגע לבא ביניהם ודלא כמש"כ שם מ"מ ראיה ליכא דשפיר אפשר לפרש כמו שפירש שם.

וברמב"ן בשבועות פירש דדרך הנגע לבא רק בד' מראות אלו, אלא דיש בכל מראה כמה גוונים באותו חוזק של לובן, וע"כ מני במשנה לו' ועב' דזה כולל כל הגוונים.

**ושמא קראי קדריש ר"מ משום דתניא וכו'** התוס' בשבועות הקשו היאך יתכן דתולדת שאת לבן מתולדת בהרת, ותירצו דצמר לבן דר"מ לא איירי בצמר לבן נקי בן יומו כדמפרש בגמ' שם בחכמים, אלא בצמר שאינו נקי וזה שחור מסיד. וכתב המהרש"א שם דלא קשיא לתוס' היאך שאת שזה אב הוי קרום שהוא הגבוה שבכולם, דזה ידעו התוס' דשאת זה גבוה ומשום כן הוי דוקא השחור שבכולם וכל קושייתם זה על התולדה, ולפי"ז יתכן דגם בתירוצם נשארו בזה וצמר דר"מ שחור מסיד אך לבן מקרום וכן הוא לשון התוס' שחור מסיד. אך החזו"א נקט דלר"מ צמר שחור גם מקרום ולר"מ יש למטה מד' מראות דחכמים עוד מראה המטמא עיי"ש מש"כ ליישב לפי"ז, וכן פירש במי נפתוח (אמנה נ') בדעת הרמ' בפיה"מ (עי' במלאכת שלמה דהיה לו גירסה אחרת ברמ' ולפי"ז ודאי הפירוש כן), ועי' מש"כ שם בפרפר כח.

ולדעת ר"מ צמר לבן נקי בן יומו הוי בכלל שלג או סיד ואינו מראה לעצמו, וכן לחכמים צמר שאינו נקי הוי בכלל קרום ואינו מראה לעצמו. וכתב החזו"א דהתוס' בשבועות כתבו בחכמים דיש כמה מראות בצמר דנקי בן יומו לבן מצמר אחר והכל בכלל צמר, וכוונתם דשניהם צמר בן יומו אלא דיש בזה כמה דרגות אך צמר שאינו בן יומו הוי בכלל קרום, אכן הר"ש כתב בחכמים ושאר צמר אינו לבן כ"כ משמע דאף שאינו בן יומו הוי בכלל צמר, והר"ש לשיטתו בזה דגם לר"מ צמר לבן מסיד.

המהר"ם תירץ בסברת ר"מ דכמו דחזינן דשני האבות מצטרפים דהיינו שלג וקרום דהם הרחוקים ביותר ה"ה תולדת השאת היא היותר רחוקה ממנו, ומשמע דיש ענין לצרף את היותר רחוק וצ"ב מהו הענין בזה.

כתבו הר"ש והרע"ב דנפק"מ בפלוגתת ר"מ וחכמים לענין צירוף דשני האבות מצטרפים וכן אב ותולדתו וע"כ נפק"מ מהו האב ומהו תולדה. והקשה המלאכ"ש לדעת הרמ' דכולם מצטרפים מאי נפק"מ בפלוגתתם. ואין ליישב דלר"מ איכא מראה פחות מקרום ולחכמים הוי בכלל בוהק וטהור(דהא להרמ' בזה פליגי וכמש"כ המלאכ"ש עצמו), דהא ודאי גם לחכמים בגוונא דר"מ טמא אלא דהוי בכלל קרום וכמש"כ. ותירץ המשנ"א דנפק"מ להא דבעי בקי בשמותיהן וכדתירץ ר"ע. ונראה מסברה דלהר"ש דפליגי ר"מ וחכמים מהו שאת ומהו התולדה אך לא פליגי בסדר המראות דבזה אין נפק"מ לחכם, דאינו צריך להיות בקי מה האב ומה התולדה אלא רק במראות ובשמותיהן.

**עוד תניא התם וכו'** בראב"ד בתו"כ גרס להיפך ספחת שני לשאת ומראה הנגע עמוק שני לבהרת וזה עוד תירוץ לקושית הגמ' בשבועות טפילה לבהרת מנ"ל, ולפי"ז הכל א"ש.

**ירושלמי בפ"ק דשבועות וכו'** החזו"א הקשה על מהלך הדברים בירושלמי דאחר שתירץ דאצטריך לאשמועינן חילוק המראות משום דכל חכם וכו' מה שייך שוב להקשות ויאמרו מקרום ולמעלה טמא ומצטרפים, ועוד קשה בתירוצו שאין זה למעלה מזה ופי' הר"ש דמצטרפים רק אבות ותולדות או דאזיל על קרום וצמר, וחזינן דאין מצטרפים כל הד' מראות ולעיל משמע דכולם מצטרפים, ובחזו"א באמת כתב דגם שם אין כוונת הירו' דכולם מצטרפים אלא אזיל על אב ותולדתו וכן קרום וצמר, ומש"כ הר"ש דאין זה כפי שיטת הש"ס שלנו והתוספתא והתו"כ אין כוונתו בעיקר דיני הצירוף דגם להירו' אין כולם מצטרפים אלא רק בסדר הדברים, אכן בטעם של הירו' מה שנים מצטרפים אף ארבעה משמע דכל הד' מצטרפים. ובפני משה כתב דזה שני נוסחאות שהיה לירו' בתשובת ר"ע עיי"ש ולפי"ז הביאור בירו' דבתחילה הביא דר"ע תירץ משום דכל כהן שאינו בקי וכו', ומזה משמע דכולם מצטרפים ולכן הוצרך ר"ע לתרץ כן, ושפיר פריך ומנ"ל דמצטרפים וכו' (והתי' ומה שאינו מינו מצטרף וכו' לכאורה אינו טעם לצירוף שני התולדות וצ"ב), ואח"כ הביא דר"ע תירץ דאצטריך לאשמועינן סדר הצירופים דזה תלוי באבות ותולדות ולפי"ז באמת ס"ל דאין מצטרפים כולם. ועיי"ש שביאר תירוץ הירו' נמצאת אומר כהה וכו' ועי' ברידב"ז שם.

**וא"ת ומ"ש דבפ"ק דחולין וכו'** במשנ"א הקשה על תירוצו השני של הר"ש דלא נכתוב או ולא לבעי והיה, ועל תירוצו הראשון הקשה דאף אי שני מראות חשיבי שני סוגי נגעים טפי משחין ומכוה, אך עדין קשה לפי מאי דקיי"ל בעלמא כל שטומאתו ושיעורו שוים מצטרפים א"כ מה צריך כאן ריבוי. וראיתי תירוץ לזה באחרונים דהתם איירי בב' חצאי שיעור שלכל חצי יש טומאה בפ"ע אלא דבעי שיעור שיטמא אחרים וע"כ מצטרפים, אך הכא לפני שיש שיעור שלם אין שם נגע כלל ולעשותו נגע מנ"ל דאפשר לצרף. ועוד י"ל דהתם להשלמת השיעור א"צ להחשיבם לאחד אלא סגי במה דחשיב שנוגע בכזית או כעדשה טומאה, אך בנגעים הדין שיעור הוא בעצם הנגע ובעינן שיחשב לנגע אחד ממש ולזה בעי ריבוי מיוחד.

**מ"ב הפתוך שבשלג וכו'** נראה פשוט דצבע אחר שנתערב בלובן טהור אף שניכר הלבנונית דאין זה לבן, ובאדום חידשה תורה דזה מראה חדש של פתוך. וכתב החזו"א דכשיש רק קצת אדום והעיקר הוא לבן ודאי טמא, אלא אפי' העיקר הוא האדום טמא. ובקרית ספר משמע דכשהאדום חלש טהור לגמרי דאינו לבן ואינו פתוך ודלא כהחזו"א, ודוקא באדום חזק טמא. ושיעור האודם כתב הגר"א דבעי ב' שלישים לבן ושליש אדום כשיעור מזיגה, אך הראב"ד כתב דאין לזה שיעור אלא שיהיה ניכר הלבן.

ובביאור פלוגתת ר"י ור"ע כתב הראב"ד דפליגי אי בעינן שיוכלו להבחין איזה סוג לבן זה, דר"י ס"ל דדוקא תערובת של יין בשלג או דם בחלב מהני אך דם בשלג ודם או יין בסיד חסר בתערובת דשניהם עבים (וזה כמו חוטים אדומים בתוך הלבן דודאי לא חשיב פתוך), וכן יין במים צבע היין מכהה את הלבן. ור"ע סבר דא"צ להיות ניכר סוג הלובן וע"כ גם יין במים מהני, אך הקשה מנין נדע לר"ע איזה לבן זה ונפק"מ להרמ' דבעי הכהן לידע איזה שם הנגע ולהר"ש לידע סדר צירופם. והרמב"ן בשבועות הביא דרש"י פי' דלר"ע דוקא תערובת כעין יין במים טמא אך דם בחלב לא שהאודם ניכר במקום אחד (וצריך ליישב הגירסא שלפנינו ברש"י), וזה להיפך מהראב"ד דלר"ע טמא בכל אופן אלא דלר"י טמא בכל אופן, והקשה ע"ז מהמשל דר"ח בר"ע דאמר המשל בדם בחלב והא לר"ע כה"ג טהור ולא מסתבר דזה משל בעלמא, (ולהראב"ד ניחא דאף דבכה"ג לכו"ע טמא נקט למשל בעלמא אך לרש"י הא בכה"ג טהור). וע"כ פי' הרמב"ן דפליגי ר"י ור"ע אי בהרת ותולדתה ושאת ותולדתה זה ב' גוונים בפיתוך שבהם או דזה אותו גוון והחילוק רק בחוזק הלבן, וכמו דפליגי להרמב"ן בחלוק אי כל המראות באותו גוון או דכל אב בגוון אחר.

והרא"ש כתב דמה שאמר ר"י יין בשלג אין הכוונה ממש בשלג דאינו מעורב ממש אלא כמשקה אחר שלבן כשלג, ולפי"ז לא יתכן לבאר כהראב"ד או כרש"י דהא ר"י לא איירי כלל על סוג התערובת וכ"כ התוס' אנ"ש וצ"ב לפי"ז במאי פליגי. ובא"ר משמע דפליגי אי שיעור כולם שוה וצ"ב.

במשל דר"ח כתב הרמ' בפיה"מ דשלג זה ב' טיפות וקרום טז' טיפות, אך בהל' כתב להיפך דשלג זה טז' טיפות וקרום ב' טיפות והראב"ד פליג, והיינו דלהרמ' איירי באותו חוזק של אודם וע"כ בשלג בעי טז' טיפות אך להראב"ד איירי באותו כמות של אודם ובשלג זה נראה ב' טיפות. וברש"י בשבועות משמע כהראב"ד דכתב אלא שאדמומיתו של שלג לבנה משל סיד וכ"כ הר"ש במ"ד, אך בתוס' שם משמע קצת כהרמ' דכתבו ובדבר מועט שמוסיפים עליו ניכר משמע דהנידון כמה אודם להוסיף ולא איך זה נראה, ויתכן דלדינא לא פליגי ועי' חזו"א.

**מ"ג להסגיר את העומד בסוף שבוע ראשון** הרמ' בפיה"מ כתב דמי שהיה לו ח"ג בהרת ואח"כ נולד לו ח"ג שאת ובו שערה א' לבנה יסגיר, וכן מי שהיה מוסגר ויש לו ח"ג בהרת ובסוף שבוע נולד לו ח"ג שאת ובו שערה א' לבנה יסגיר שנית. וצ"ע חדא מה הוצרך להוסיף שיש לשאת שערה לבנה, ועוד מה שייך שיהיה מוסגר ויש לו רק ח"ג, ואי בתחילה היה לו גריס בהרת וכנס ח"ג אמאי לא פירש כן, ועוד דמתני' לא נקטה הצירוף בתחילה קודם ההסגר ואמאי פירש זאת הרמ', וברש"ש כתב דא"א להולמו.

והטעם דלא נקטה המשנה דמצטרפים להסגיר בתחילה כתב המהר"ם דזה כלול ברישא דסתם מצטרפים היינו להסגיר בתחילה וכן זהו סתמא דמ"א, אכן הגר"א במ"ד שמנה כל אופני המשנה לא הזכיר הסגר בתחילה ומשמע דלא כהמהר"ם, ועי' תפא"י דיישב דמתני' איירי גם על צירוף וגם על חילוף ועיקר החידוש זה בחילוף דבמ"א כבר תני דין צירוף ובתחילה משכח"ל רק בצירוף וע"כ לא תני בתחילה.

ובר"ש כתב דבסוף שבוע ראשון יסגיר אם עמד במראהו ובשיעורו הראשון שלא פשה, וקצת משמע דאי כנס ונשאר כגריס ג"כ יסגיר דעמד בשיעורו הראשון פי' שלא פשה, אכן דעת התוס' בחולין י: דכנס הנגע פוטרו אף בסוף שבוע ראשון, וברש"ש שם דן אי הר"ש פליג ע"ז או לא, ועי' חזו"א סוף סי' ד' דכתב דדברי התוס' זה נגד סתימת המשניות וגם הקשה אמאי לא מני במתני' עוד אופן לפטור.

**בעיקר דין הסגר** רש"י עה"ת כתב יסגירנו בבית אחר וכ"כ בנגעי בתים דסוגר הדלת, אך המל"מ בפי"ד מטו"צ כתב דא"צ הסגר בתוך בית אלא מה שהכהן אומר מוסגר זה עצמו ההסגר, וכן האריך כאן במשנ"א דלשון הסגר הוא שהאדם בספק ואינו מלשון סגור בבית, וכ"כ המנ"ח קסט סקי"ב דאף אי לא נימא כהמל"מ בנגעי בתים מ"מ באדם ודאי א"צ הסגר בתוך בית. אך החזו"א כתב דבעי הסגר ממש וכפשטות הראשונים. ובמאירי במגילה ח: כתב דהסגר היינו או בתוך בית חוץ למחנה או שהכהן מקיף את הנגע בסיקרא לדעת אם פשה אח"כ. ובתו"כ שהביא הר"ש דאין פשיון בתחילה אפי' פשה לעיני הכהן לפי המל"מ החידוש דאפי' ראה הכהן ועוד לא הספיק לומר טמא ופשה לא יחליטנו, אך להחזו"א דיש שני שלבים אמירת הכהן טמא והסגר בפועל החידוש דאפי' פסק שהוא טמא ולא הספיק להסגירו לא יחליטנו. אך צ"ע בזה דבנולד לו מחיה וש"ל אחר שפסק קודם שהסגיר בפועל לכאורה ג"ד לא יחליטנו דהוא כבר בדין מוסגר ומה הרבותא בפשיון וצ"ע.

**לפטור את העומד בסוף שבוע שני** הקשה המהר"ם מאי נפק"מ בצירוף הא כ"ש דאי אינם מצטרפים דפטור, ותירץ דנפק"מ בשני גריסים בהרת והפך גריס א' לשאת דלולי דין צירוף חשיב נגע חדש ויסגיר מתחילה, ואף דזה נפק"מ בדין חילוף חזינן במהר"ם דדין חילוף וצירוף שוה, ועי' מי נפתוח פרפר כט-ג וע"ע רש"ש וחזו"א מה שדחו. ובתוס' אנ"ש כתב דאם המהר"ם דימה חילוף לצירוף יכל לומר נפק"מ יותר פשוטה בהיה גריס בהרת והפך לשאת, ובתפא"י באמת תירץ כן, אכן להרש"ש ניחא דדוקא בהחליף מקצתו תלוי בדין צירוף ולא בהחליף כולו אך הסברא לחלק בזה צ"ע.

וברמ' בפיה"מ כתב דאיירי בהיה גריס בהרת וגריס שאת וכנס קצת מהשאת וקמ"ל דמצטרפים וחשיב שגם הבהרת כנסה, וכתב התו"ח דלפי"ז מיושב קושית המהר"ם דבלא דין צירוף היה טמא מחמת הבהרת. והקשה הרש"ש דאפילו בלא נתמעטה פוטר בסוף שבוע שני ומאי נפק"מ, והביאור ברמ' צ"ל דס"ל כרש"י דעמד בעיניו טמא ורק בכהה טהור, וכן ס"ל כתוס' בחולין דכנס קצת אף שנשאר כגריס פוטרו וע"כ שפיר יש נפק"מ דבלא הצירוף חשיב הבהרת עמד בעיניו וטמא אך השתא דמצטרפים פוטרו מחמת הכנס של השאת, אך לכאורה קשה דא"כ אין הפטור מחמת ס"ש שני אלא מחמת כנס וזה שייך גם בס"ש ראשון, ואולי ס"ל כתוס' רק בס"ש שני וצ"ב הטעם לחלק בזה. ובהל' כתב הרמ' להדיא דלא כרש"י וחזר בו ממש"כ הכא, ובמי נפתוח פרפר כט-ג הקשה מהרמ' בפיה"מ פ"ה מ"ד דמשמע דעמד פוטר ודלא כרש"י. ובראב"ד בתו"כ על הפסוק והיה דדריש מלמד שכולם מצטרפים לפטור להחליט ולהסגיר פירש כהרמ' דנפק"מ בכנס, וחזינן דס"ל כהתוס' בחולין וכ"כ להדיא בפרשתא א' ס"פ ב, אך אין ראיה דס"ל כרש"י דעמד טמא דשם איירי בסוף שבוע ראשון וע"כ לולי הצירוף יסגיר שנית ומחמת הצירוף חשיב כנס גם לבהרת.

בחזו"א ס"ג סק"א כתב בתחילה ליישב קושית המהר"ם דא"צ כלל נפק"מ בדין צירוף דכוונת המשנה דכל הד' מראות מצטרפים ויש בהם דין לפטור וכו', ועוד תירץ דנפק"מ בח"ג בהרת וח"ג שאת ובס"ש כולו בהרת פטור ול"ח השתא לנגע חדש (וזה נפק"מ הפוכה מהמהר"ם אלא דזה נפק"מ גם בצירוף דאי אינם מצטרפים לא חשיב מתחילה נגע וליכא הסגר, משא"כ המהר"ם זה נפק"מ רק בחילוף). והמי נפתוח שם תירץ דנפק"מ בגריס בהרת וגריס שאת והפך השאת לבהרת דאי אינם מצטרפים חשיב פשיון, ובאמת החזו"א נקט דגם אלו שאינם מצטרפים לא חשיב פשיון מא' לשני כיון דלגבי חילוף נחשב אותו נגע כאילו לא היה שינוי, והרש"ש נקט כהמי נפתוח והמקד"ד נסתפק בזה.

ועוד נפק"מ י"ל בגריס בהרת וגריס שאת וכנס השאת מצד א' ופשה הבהרת מצד שני, דאי אינם מצטרפים הוי פשיון ואי מצטרפים פוטרו.

בפסוק "והנה כהה הנגע ולא פשה הנגע בעור וטיהרו הכהן", פירש"י דדוקא כהה טהור אך עמד במראיתו טמא, והקשה הר"ש מהתו"כ דמרבה בהיתה כהה והעז דפוטרו וכ"ש בעמד דפוטרו, והיינו דהבין דלרש"י רק כהה פוטרו אך העז הוי כעמד ומחליט, (ולפי"ז נגע כקרום אין אופן שיפטור בס"ש שני, ומשכח"ל רק בח"ג מנגע אחר ובס"ש כולו כקרום ובכה"ג פוטרו), אך הרא"מ בסוף דבריו נקט דאף בהעז פוטרו ורק בעמד יחליט, דנגע שעומד יציב זה סימן שהוא נגע חזק משא"כ נגע שמשתנה אף שהעז זה סימן לחולשת הנגע ולפי"ז ניחא. וצע"ג אמאי לא הקשה הר"ש מהתו"כ דדריש וטיהרו הכהן מספחת היא אע"פ שלא נשתנה מראה, וקתני להדיא דעמד פוטרו, (ובראב"ד גרס אע"פ שנשתנה מראה ופי' דגם לאחר הפטור נשתנה וחזר נשאר בפטורו, אך לגי' הר"ש צ"ע אמאי לא הקשה משם). ועוד הקשה מרש"י במגילה דכתב ואע"פ שהנגע עומד בעינו, ובאמת רש"י שם (לגירסא שלפנינו) כתב ואע"פ שהנגע עומד עליו ויתכן דבאמת איירי בכהה, אך הרמב"ן הקשה מעצם הגמ' דחשיב לי' תלויה בימים ואי עמד טמא א"כ תלויה בגופו דהימים לא יטהרוהו. ועוד הקשה הרמב"ן ממתני' דתנן לפטור את העומד בס"ש שני וחזינן דעומד פטור, ויתכן לפרש לרש"י דעומד היינו בשיעורו שלא פשה, ואינו כעומד דס"ש ראשון דיירי גם בעמד במראיהו. וברא"מ תירץ על הקושיות מהמשנה ומרש"י במגילה דעמד במראיהו היינו באותו מראה אך עמד בעיניו היינו בתוך הד' מראות אף שאינו באותו מראה, וזה כוונת המשנה לפטור את העומד דלא כהה מד' מראות וע"כ דייק בפירושו עה"ת הא עמד במראיהו טמא. (וע"ע בשפתי חכמים שם דכתב דזה ט"ס ברש"י ולא פליג על שאר הראשונים).

ולדעת שאר הראשונים צריך לפרש הפסוק דאם כהה, הרמ' בהל' פירש דאו או קאמר דהיינו או כהה הנגע מד' מראות ובכה"ג פוטרו אף שפשה, או שעמד במראיהו אך לא פשה. והר"ש פירש דלרבותא קאמר דאף שכהה אי לא פשה פוטרו ולא חשיב נגע חדש, והרמב"ן עה"ת הקשה ע"ז דא"כ אמאי לא חידשה תורה טפי בהעז דלא חשיב נגע חדש ופוטרו כיון דלא פשה, וע"כ כתב דלרבותא קאמר דאפי' בכהה דוקא בלא פשה פוטרו אך פשה טמא, וכ"כ התפא"י וכן בראב"ד פי' ב' האופנים. והא דהרמ' לא תירץ כן אפשר דפליגי לשיטתם דהרמ' ס"ל דכל הד' מראות חשובים כמראה א' וע"כ כולם מצטרפים וא"כ אין בזה שום רבותא.

**להחליט את שנולד לו מחיה או ש"ל** הר"ש והרע"ב כתבו לגבי ש"ל דאיירי בהיה שחור ולא הספיק להסגירו עד שהפך לבן, ודייקו הרש"ש והחזו"א דבעי שהכהן יראה שזה היה שחור שיוכל לדעת בבירור שהש"ל הפוך, ומשכח"ל להמל"מ שראה ולא הספיק לומר טמא ולהחזו"א שאמר טמא ולא הספיק להסגיר. אך הקשה החזו"א דמוכח בר"ש פ"ד מי"א דא"צ שהכהן יראה קודם שהשער שחור, וצ"ל דלא הספיק להסגיר ל"ד.

**להחליט את שנולד לו פשיון בס"ש ראשון** אבל בתחילה אינו מטמא, ובחזו"א ס"ג ס"ק כה ובס"ו סק"י נקט דבסוף שבוע ראשון אם עמד בעיניו ופסק להסגירו וקודם שהסגירו בפועל פשה יחליט, דא"צ דוקא פשיון בין שתי הסגרים, ולפי"ז משכח"ל נמי פשיון בתחילה בכה"ג אלא דזה הלכה שאין פשיון בתחילה. אכן ברמ' בפיה"מ משמע קצת שזה סברה דכתב לפי שהפשיון אמנם יוודע בעמידה בין מה וכו' וצ"ע.

**להחליט את ההופך כולו לבן מתוך הפטור** במהר"ם הקשה הא קתני כבר לעיל פשיון לאחר הפטור, ותירץ דזה דין טומאה אחר דהא פשיון מטמא בכל גוונא ופריחה דוקא מתוך הפטור. ובתוי"ט כתב דיש גם נפק"מ להיפך דהפושה לתוכו ל"ח פשיון אך מדין פריחה בכולו ודאי טמא.

**בתו"כ והנה הנגע עמד בעיניו שאם העז וכהה כאילו לא העז וכו'** פי' הר"ש שאם היה עז וכהה כאילו לא היה מעולם עז, והמשך התו"כ שם לגבי כנס ופשה דכאילו לא כנס שם איירי דוקא באמצע שבוע וקמ"ל דהכל תלוי בסוף השבוע, ואינו ענין כלל להעז וכהה דאף בסוף שבוע לא מתחשבים בשנוי. אך דעת הראב"ד דגם כהה והעז איירי דוקא באמצע שבוע ובסוף שבוע חזר למראיתו, אך אם לא חזר למראיתו אם כהה פוטרו אף בס"ש ראשון ואם העז חשיב נגע חדש ויסגיר בתחילה, ורק בעמד במראיהו בראשון יסגיר ובשני פוטר. והנה בכהה דפוטרו זה דוקא בלא פשה אך אם פשה מפורש בקרא דיחליט וחזינן דכהה לא נחשב לנגע חדש אלא רק בהעז, וצ"ע אמאי כהה נחשב שאותו נגע נחלש ובהעז חשיב נגע חדש. ובתו"כ אע"פ שלא נשתנו מראיו גרס הראב"ד אע"פ שנשתנו מראיו, והיינו לאחר הפטור דאם נשתנה וחזר למראיהו טהור. ולגבי פשיון מודה הראב"ד דא"צ שהפשיון יהיה מאותו מראה של האום וכדכתב להדיא, ואף שהעז נחשב נגע חדש מ"מ לגבי פשיון חשיב אותו נגע וצ"ע. ולדעת הראב"ד א"ש טפי סברת ר"א חסמא דבנגעים טהורים שנשתנו מראיהם להקל טהור להחמיר טמא, והיינו דלהקל לא נחשב לנגע חדש אלא שנחלש הנגע ולהחמיר חשיב נגע חדש, וסברת שאר התנאים צ"ע.

**בתו"כ מספחת היא אע"פ שלא נשתנה מראה** הקשה הקרבן אהרן מאי אע"פ הא בנשתנה יש יותר חידוש שפוטרו ולא נחשב כנגע חדש דהא אצטריך לרבות מהנגע, וא"כ פשטות הקרא דטהור זה בלא נשתנה, ותירץ במי נפתוח פרפר כט-ב דיש סברא לכאן ולכאן דמצד א' נשתנה חשיב כנגע חדש ומצד שני לא נשתנה זה סימן על חוזק הנגע דדבר שמשתנה אף שמתחזק זה סימן על חולשה וע"כ אצטריך לרבות שניהם. אך צ"ע דהר"ש לית לי' היא סברא דהא הקשה על רש"י דעמד טהור מהא דמרבינן העז וכ"ש עמד ולא ס"ל דיש סברא דעמד גרע (וכמו שתירץ באמת הרא"ם).

**בתו"כ אם לטומאה אם לטהרה** הר"ש פי' אם לטומאה שכבר נקרא עליו שם טומאה, אם לטהרה שבא לטהרו השתא מתוך טומאתו, ועוד פי' שנקרא עליו שם טהרה מתוך טומאה כגון לאחר הפטור, אך בתחילה לא נקרא עליו שם טומאה כלל. והגירסא לפנינו בתו"כ משעה שרואה אותו מטומאה לטהרה ופי' הראב"ד שרואה אותו מתוך טומאה לטהר אותו, דהיינו שצריך לראות האם לטהר אך בתחילה רואה אותו לדעת האם לטמאות. (ויל"ע דלאחר הפטור ג"כ רואה לדעת האם לטמאות ואפ"ה הוי פשיון). ובחזו"א ס"ג סק"י פי' בר"ש ג"כ כהראב"ד דבעינן ראיה אם נשאר בטומאתו או דצריך לטהרו.

**מ"ד במנין הנגעים** להרמ' מונים ד' מראות חלקות וד' פתוכות אך לא מונים את הצירופים דכולם מצטרפים ואעפ"כ חשיב ד' סוגי מראות, ומנה בעור בשר בשחין ומכוה בקרחת וגבחת ובנתקים, והקשה הרע"ב דנתקים מטמאים בכל מראה ואמאי נחשב לח' מראות, ותי' התוי"ט בשם הקרבן אהרן דאף שמטמא בכל מראה חשיב הני ח' טפי דישנם בכל המראות עיי"ש. ובזה ביאר המלאכ"ש את רש"י בזבחים פח: דכתב דהני לו' ועב' זה מפתוכים של נתקים ובגדים ובתים, והקשה הר"ש דנתקים מטמאים בכל מראה ולפי"ז ניחא.

להר"ש מונים ד' חלקים ד' פתוכים וכן את הצירופים לכל חד כדאית לי', והגר"א פי' דכל המצטרפים נחשבים כמראה א' ואלו שאינם מצטרפים נחשבים לשני מראות. ויתכן דלהר"ש גדר הצירוף דזה גזיה"כ דנחשב למראה חדש וכפתוך וע"כ נמנה למראה נוסף, אך להגר"א מצטרפים משום שהם דומים ונחשבים למראה א'. ומה שכתב הר"ש בתחילה דיש מדקדקים לכוון החשבון דבכל מראה יש מטיפה א' ועד טז' והקשה ע"ז הר"ש דלשלג יש רק עד ב' טיפות ולצמר מב' ועד ד', אפשר דהי"מ ס"ל כהרמ' דענין המשל הוא דאם ניתן ב' טיפות בקרום וד' בסיד וכו' יראה אותו דבר אך א"צ דוקא בכזה סוג פתיכה, והר"ש ס"ל כהראב"ד וכמש"כ דלשלג ב' טיפות וע"כ שיעור הפתיכה בשלג ב' טיפות ובצמר ד' וכו'.

תוס' בשבועות ה: פי' דבכל מראה יש כמה דרגות ובס"ה יש לו' או עב' ורק לענין צירוף מתחלק לד', ומסתבר דאין הכהן צריך להיות בקי בכולם אלא בשם הכללי. והרמב"ן שם פי' דבכל מראה יש כמה גוונים באותו החוזק של הלובן.

והגר"א פי' עוד בעקביא בתוספתא דמונים לב' מראות ועוד פשיון לכל א' הרי' סד' ועוד ש"ל ומחיה עיי"ש החשבון, והטעם דפשיון מונים לכל מראה בנפרד ושאר הסמנים נחשבים א' כתב בדעת אברהם דפשיון זה ס"ט בגוף הנגע דהנגע התרחב וע"כ מונים כ"א בנפרד, אך ש"ל ומחיה זה סימן חיצוני ובכולם זה אותו טומאה.

**אין רואים את הנגעים בתחילה בשבת** בביאור פלוגתתם כתב המשנ"א דביום השביעי יש מצוה להראות לכהן באותו היום, אלא דבשבת אין מראים נגעים ודוחה, אך בתחילה אין מצוה להראות דוקא היום אלא מצוה כללית להראות לכהן, ולרחס"ה עדיף לדחות היום כדי שלא נצטרך לדחות ביום השביעי אך לר"ע לא עושים חשבונות ויראה לכהן ואח"כ ידחה, ודימה לפלוגתת הרמב"ן והרשב"א במילה בשבת שלאחר המילה יהיה פיקו"נ ויצטרכו לחלל שבת עיי"ש.

והטעם דאין רואים בשבת כתבו הראשונים דחשיב דין ואין דנים בשבת, וכתב המל"מ פ"ז מהל' יו"ט דה"ה יש את הטעם דהוי שמחה וכמו שאין רואים ברגל ובחתן, אלא דזה טעם רק בתחילה דהוא טהור דהוי צער אך אחר שנזקק יש רק את הטעם של דין ובשבת אסור וברגל שרי. אך המשנ"א והחזו"א ס"ד סקי"ז פליגי דבשבת יש דין עונג אך אין דין שמחה ומצד הדין של רגל רואים בשבת וע"כ צריך לטעם של דין. ועוד כתב המשנ"א דבדין יש ב' איסורים חדא שמא יכתוב ועוד דהוי כמתקן, והכא לא שייך הטעם שיכתוב דזה רק בממנות והוכיח דאל"ה כל הוראות איסור והיתר יאסרו בשבת וע"כ דדוקא בממנות גזרו, והטעם דמתקן שייך רק כשבא להתיר דהוא מתקנו שראוי לטהרה אך לאסור שרי דאינו מתקן אלא מקלקל, ולפי"ז כתב דלר"מ דרואים להתיר הכא רואים לאסור, וכן בתחילה כתב דרואים דאין מה להתיר יותר.

**מ"ה והלך לו ש"ל** יל"ע אמאי לא תני הלך א' או שהלכו שניהם וכדתנן גבי השחירו והקצירו, ומשמע קצת דיש חילוק בין השחיר והקציר א' או שניהם משא"כ בהלך דאין חילוק וצ"ע. והא דלא תני גבי מחיה נתמעטה סתם אפשר דזה תלוי בפלוגתת ר"מ וחכמים אי הנגע פושה לתוכו מש"ה לא קתני.

**נסמך השחין לשניהם** וכן פסק הרמ' פ"ב ה"ד אין ש"ל ס"ט עד שיהא בגופה של בהרת וכו' וכן אם היה שחין וכו' מקיף את הש"ל או סמוך להן בצידם או שהיה חולק בין השערות הרי הבהרת כאין לה ס"ט ויסגיר. והקשו המפרשים אמאי לא יחליט מחמת השחין דשחין מטמא בש"ל, ויש בזה הרבה תירוצים, א. הכס"מ תירץ דנפק"מ במורד שאין שחין מטמא אלא בצרבת. והקשו עליו דהרמ' נקט שחין ומחיית השחין וא"כ לא תי' כלום במחיית השחין, ויתכן ליישב כמש"כ החזו"א ס"ג סקי"ז דהכא איירי בנולד הנגע כשהיה בעו"ב ואח"כ נעשה שחין, והרמ' הא פסק דאף בחזר לעו"ב כיון שהיה מורד באמצע טהור לעולם. ב. המהר"ם תירץ דכיון דהש"ל קדם לשחין לא נחשב הפוך ביחס לשחין, ולא סגי במה דהבהרת הפכה את הש"ל. וכתב התוי"ט דהרמ' אינו מיושב בזה דהא לא איירי באופן של המשנה דכיצד להקל אלא כתב בסתמא בהרת ובתוכה שחין ובשחין ש"ל ומשמע אף שהשחין קדם. ג. המשנ"ח תירץ דבעי שחין קודמת לבהרת והכא בהרת קדמה לשחין, והקשה ע"ז המשנ"א דזה מחלוקת תנאים בתוספתא הובא בר"ש ריש פ"ז, וגם הרמ' לא הביא האי דינא משמע דלהלכה א"צ שחין קדם. ד. המרכבת המשנה הובא בתוס' אנ"ש וכן הרש"ש תירצו דאיירי שאין כגריס בשחין לבד וע"כ אינו מטמא. ה. עוד תירץ הרש"ש דאיירי שאין בהרת כלל במקום השחין, אך לא משמע כן במתני' דלפי"ז גם בלא השחין אינו מטמא דבמקום הש"ל אין נגע כלל. ו. החזו"א כתב דהיה אפש"ל דאיירי שהשחין מגיע מהבשר לתוך הבהרת עד הש"ל והחיסרון בזה שאין הנגע ראוי לפשיון, וכמו שפסק הרמ' דבהרת מטמא דוקא בראוי לפשיון מכל צדדיו, אך דחה דא"כ הוי חיסרון בעצם הבהרת ולא בש"ל ולא משמע כן במתני'. ז. המי נפתוח פרפר ל-ב ייסד בדעת הרמ' דשחין שמתחדש בתוך בהרת זה סיבה לטהר את כל הבהרת, והיינו לגבי שלא יועילו בו ס"ט דהא כתב הרמ' שיסגיר את הבהרת ועיי"ש שהאריך.

ח. המשנ"א והרש"ש תירצו דנסמך השחין אין הפשט שהשחין מתחת השער אלא נסמך בצידו וא"כ אין לשחין ש"ל. וכן משמע ברא"ש דכתב בצד א' של השער, אך ברע"ב וברמ' בפיה"מ כתב דהטעם שנסמך השחין טהור דאין הש"ל בבהרת אלא בשחין ומוכח דאיירי שהשחין מתחת לשער. וכן בחזו"א תמה מה החיסרון בשחין סמוך לשער הא אין דין מבוצר ואם השער בבהרת הוי ס"ט. ובמהר"ם כתב גבי מחיה דבא השחין ונכנס לתוכה הוי כנסמך דש"ל עיי"ש, וזה לשיטתו דהשחין מתחת השער והוצרך לתרץ דאינו הפוך.

ובר"ש וברא"ש כתבו דיסגיר את השחין וכדתניא בהרת בעו"ב ובסוף שבוע נעשה שחין יראה בתחילה, ובפ"ז מבואר דזה מחלוקת תנאים אי טהור או דיסגיר, והרמ' פסק דטהור ובאמת כתב הכא דיסגיר את הבהרת ולא כתב דיסגיר את השחין וכשיטתו וכמש"כ החזו"א הובא באות א'. ובדעת הר"ש אפשר לתרץ רק כהמהר"ם דאף דהשחין מטמא דהא מסגירו מ"מ אין לו ס"ט דהש"ל אינו הפוך, או כהתירוץ דנסמך זה בצידו והחיסרון בזה צ"ל דאיירי שלא נשאר גריס בבהרת, או דאיירי שהשחין מתחיל בעור ואין הבהרת ראויה לפשיון מכל צד, אך אין לתרץ דאין כגריס או דאין בהרת בשחין או דבהרת קדמה לשחין או דזה מורד דהא השחין מטמא.

ברמ' בפיה"מ כתב דהחיסרון בנסמך דהש"ל בתוך השחין ולא בתוך הבהרת וכ"כ במ"ו דשמעינן ממתני' דש"ל שבשחין אינו ס"ט, ואח"כ כתב דבעי שהבהרת ראויה לפשיון מכל צד, ואח"כ כתב דאם היה שחין בצד הש"ל טהור ומשמע דהשחין בצד הש"ל ולא מתחתיו, וכן בהל' פסק דטהור באופן שהש"ל תחת השחין ובאופן שנסמך השחין בצידו, וצ"ע היאך פי' במתני' ומנ"ל ב' הדינים, ואולי ס"ל דנסמך היינו שהשחין מתחתיו וכהמהר"ם ובזה החיסרון דהש"ל בשחין ולא בבהרת, והקיף כולל גם שחין מסביב וגם נסמך בצידו ובזה החיסרון דאין הבהרת ראויה לפשיון מכל צד ודלא כהחזו"א. אך צ"ע דבהל' כתב דיסגיר את הבהרת בשני האופנים הנ"ל ואי החיסרון בנסמך דאינה ראויה לפשיון א"כ אין הבהרת טמאה כלל ואמאי יסגיר. ובמי נפתוח ביאר דהחיסרון בנסמך דשחין שבא לבהרת זה מטהר את כל הבהרת, והוכיח מהרמ' בריש פ"ז דציין למתני', אך לכאורה התם הנגע טהור לגמרי דשם איירי שכל הבהרת נעשית שחין והכא כתב הרמ' דיסגיר הבהרת כיון שנשאר כגריס שאין בו שחין ואינו ענין להתם כלל וצ"ע.

**הקיף השחין או חילקן** עי' חזו"א ס"ג ס"ק יג' וס"ק יח' דהקיף בעי שיקיף כולו ולא ישאר רווח ב' שערות, דאל"ה הו"ל כחוט יוצא דחשיב חלק מהבהרת וש"ל שבחוט הוי ס"ט. ובחילקן כתב דהכי קי"ל לחז"ל דבעי שלא יהיה הפסק בין השערות בדבר שאינו חלק מהבהרת, וכתב דמותחים חוט בין השערות וכל שיש שם דבר המפסיק טהור, ועוד כתב דכל הקיף זה גם חילק אלא דלא זו אף זו קתני, ובאמת משכח"ל הקיף בלא חילקן כגון שיש רווח שערה א' שאין שחין וכנגד אותו הרווח יש ש"ל דמצד חילקן מצטרפים.

**ובא השחין ונכנס לתוכה הקיפה חילקה או מיעטה וכו', נכנס לתוכה** היינו שהשחין תחת המחיה, והקשה החזו"א שם ל"ל נכנס בתוכה אפי' בצידה נמי טהורה דאינה מבוצרת, וברש"ש הקשה עוד היינו חילקה היינו בתוכה, ותירץ דבאמת דבתוכה היינו שנשאר כעדשה במחיה אלא דיש הפסק בין המחיה לבהרת משא"כ חילקה איירי שהשחין בתוכה ואין כעדשה בלא שחין, ומיושב נמי קושית החזו"א דבאמת היינו בצידה. **הקיפה** כתב החזו"א דאפי' באופן שהמחיה מבוצרת שיש בהרת בכל צד טהורה מצד הקיף השחין, ואיירי באופן שאין כגריס בבהרת בתוך היקף השחין דאי איכא כגריס הוי נגע עם מחיה בפ"ע, אך צ"ע היאך משכח"ל הכי הא לביצור בעי ב' שערות מכל צד ועם המחיה כעדשה כבר יש כגריס. **חילקה** פי' החזו"א דגם כשיש נקודה של שחין בתוך המחיה טהורה דאינה מבוצרת, דבעינן בהרת מכל צד של המחיה והכא צד א' יש שחין. **מיעטה** פי' החזו"א דבכל מיעטה יש גם חילקה אלא דקמ"ל דאף שלא נשאר כגריס אחרי השחין מ"מ בהלך טמא. ועי' מקד"ד סק"ו דהקשה על מש"כ הר"ש ופחתה מכעדשה אמאי הוצרך לזה הא אף כשנשאר כעדשה טהור דאינה מבוצרת, וכן הקשה על הרמ' שכתב לגבי כווה את המחיה דאם נשאר כעדשה פטור דלא אהנו מעשיו, ואמאי לא אהנו הא השתא אינה מבוצרת וכה"ק החזו"א ס"ה סק"כ.

**היה בו פשיון וכו'** עי' מהר"ם וסדר הדברים דבתחילה כתב דמתני' דמטהר בהלך הפשיון זה רק בנגעי אדם דבבתים אף עומד בעי נתיצה. ואח"כ כתב לגבי ואין בזה ובזה כגריס דבאמת אף כשיש כגריס טהור אלא נקט הכי משום נגעי בתים דעומד טמא ורק כשאין כגריס טהור. והקשה דרישא הא לא איירי בנגעי בתים דהא בהלך הפשיון בבתים נותץ, ותירץ דמשכח"ל רישא אף בבתים וכגון שכנס לפחות מכגריס ובשבת פשה וביום ראשון חזר למה שהיה דהשתא אין כגריס וע"כ טהור אף בבתים. ועי' רש"ש דיש גם נפק"מ לבתים בס"ש ראשון דעמד בעי עוד הסגר ובפשה יחליט. ועי' תוי"ט מה שתירץ.

**מ"ו כיצד להחמיר וכו'** הקשה הרא"ש מאי נפק"מ הא השתא יש לו ס"ט ויחליט גם אם היה פוטרו בשבת. ותירץ דאי היה רואהו בשבת היה מסגירו שנית ושמא עד סוף השבוע ילכו הס"ט. ובתוי"ט כתב דנפק"מ שאם היה מטהרו בשבת היה יכול לטבול מיד וטהור בהערב שמש. וכתב המשנ"א דהנפק"מ של הרא"ש משכח"ל רק בס"ש ראשון והנפק"מ של התוי"ט משכח"ל רק בס"ש שני. ועוד כתב התוי"ט דלרחס"ה נפק"מ דאין מסגירו בתחילה בשבת ואחר השבת וכן גם לר"ע נפק"מ דאין מסגירו בשבת, וצ"ע דזה עצמו לא נחשב לנפק"מ דהכא מהדרינן לנפק"מ מהאיחור ועי' משנ"א.

# פרק שני

## מ"א בהרת עזה נראית בגרמני כהה דעת הר"ש דלת"ק הכל תלוי לפי הנראה באותו אדם וכן משמע בתו"כ מכאן אמרו וכו' וס"ל דדרשינן רק הקרא דעור בשרו, לרי"ש ור"ע וחכמים תמיד משערים בבינוני דדרשינן רק הקרא דעור בשרו, ולר"י דרשינן לשני המקראות להקל וכדמצינו דספק נגעים להקל, ובמשנ"א כתב דמספק"ל איזה פסוק לדרוש וע"כ פסק להקל מספק, וצ"ע דא"כ היה לו נגע שודאי נטמא ואח"כ נולד לו נגע מסופק והלך הנגע הישן דהשתא איכא חזקת טמא ומצד דיני ספק נגע היה לנו לטמאות ולא משמע כן, ובר"ש בתו"כ משמע דר"י דריש את שני המקראות בודאי ודריש להקל ולא להחמיר משום דמצינו הכי בספיקות.

## וברמ' בהל' כתב בהרת שהיא עזה כשלג נראית באדם שהוא לבן כהה וכו' ומשערים בבינוני, וכתבו המפרשים דלהרמ' הרישא אינו עוד שיטה אלא דזה המציאות ואין דעה דאזלינן רק לפי הנראה. הגר"א פי' ג"כ כהר"ש אך כתב דכולהו פליגי דלר"ע משערים בסם ולרי"ש משערים בעץ לבן ולחכמים אפשר לשער לפי אדם אחר בינוני. הראב"ד בתו"כ כתב דלרי"ש אין דין נגעים כלל בגרמני וכושי כיון שא"א לשער בלא דבר מבחוץ. ועוד כתב דר"י וחכמים פליגי אליבא דר"ע אי איירי רק בכושי או גם בגרמני. הר"ש בתו"כ כתב ברי"ש או דפוטר לגמרי וכהראב"ד או דמקיף בעץ וכהגר"א, אך הקשה ע"ז דרי"ש לא אמר דמקיף באשכרוע.

## בהא דקאמר ר"ע דמביא סם פי' הר"ש בתו"כ דהיינו שמצייר על הבשר בסם, ועוד פי' דלוקח קלף עם חור במקום הבהרת ומשוה לפי"ז. ובראב"ד שם הקשה אי מביא סם היאך נדע שיש פשיון הא מקום הסם מסתיר, (ואף כשפשה אחרי הסם אפשר דבמקום הסם לא פשה ויש הפסק והו"ל פשיון הרחוק דבעי כגריס), ותירץ דאחרי שקובע את הנגע מוחק את הסם. וחזינן דלמד כפירוש ראשון דהר"ש דצריך לצייר ממש על הבשר.

הקשה החזו"א ס"ב סק"י מה יועיל לר"ע להביא סם, הא יש דין דצריך לראות הנגע עם עור הבשר שסביב. ותירץ דכל הדין לראות את עור הבשר זה רק בגלל שזה משפיע על המראה וא"כ הדין הזה נאמר רק בבינוני, אך בגרמני וכושי לא מתחשבים בעור בשרו ואין מקום לראות את עור הבשר שסביב. ועוד כתב דאין דין לעיכובא לראות את עור בשרו וכן להביא סם אלא עיקר הדין הוא לראות את המראה האמיתי וכדי שלא יתבלבל צריך סם ולראות עם עור הבשר, אך חכם שמבין את השינויים או בכל תחבולה ועיצה אחרת ג"כ מהני. והוכיח מהפך כולו לבן היאך מטמאים אותו הא א"א לראות את עו"ב שסביב וע"כ דאינו לעיכובא. אכן מהגר"א דפי' פלוגתתם אי מביא סם או עץ או אדם אחר מוכח דכל זה דוקא ודלא כהחזו"א, ופליגי במה יוכל לבדוק אך לא מהני סתם תחבולה אחרת.

**מ"ב אין רואים את הנגעים שחרית וכו' לפי שעזה נראית כהה** רש"י בסנהדרין לד: פירש דאור החמה חזק ומבלבל את העינים, והרמ"ה שם פליג דהטעם הוא דאור החמה לבן ומכהה את הנגע וכגרמני.

וכתב החזו"א ס"ד סק"א דגם אם יקח מראה שלג וידמה לנגע או שהוא חכם ומבין את השינויים לא מהני, ואף דלגבי גרמני כתב דמהני צ"ל דהכא אין ראיה שלמה וכמו כהן שעיניו כהות או סומא באחת מעיניו דיודע להבחין במראות ואפ"ה פסול דזה גזיה"כ דבעינן ראיה שלמה, משא"כ בגרמני לא חסר בעצם הראיה אלא דהעור שסביב מבלבל וכשיסיר את הבילבול שוב יש כאן ראיה שלמה.

עוד כתב החזו"א שם דמדאצטריך קרא לפסול בשחרית ולא ילפינן מסברא דאינו ראיה אמיתית מוכח דגם לטהר שחרית ולטמא בצהרים לא מהני, ואף דהדין ודאי נכון דאם בשחרית נראה כהה ודאי שזה האמת, מ"מ גזיה"כ דבעי ראיה אמיתית, והביאור בזה דהתורה הצריכה ראיה ולא ידיעה וגם כשיודע שזה האמת כל שאין ראיה אמיתית חסר בראיה ופסול. וכן בגרמני שנראה עזה ובכושי שנראה כהה פסול דחסר בראיה אמיתית. וצ"ב מ"ש מחכם המכיר את שינויי המראות דכתב החזו"א דמהני והכא הא מכיר שזה כהה, וצ"ל דהכא אינו יודע את המראה המדוייק וחשיב ידיעה משא"כ בחכם דיודע מהו המראה הזה.

עוד כתב החזו"א שם דבנתקים שמטמאים בכל מראה שפיר מהני ראיה של שחרית כיון דא"צ להכיר כלל את המראה, ונסתפק בהחליטו בש"ל והלך אי יכול לראות שהלך ולטהרו אף בשחרית דלזה א"צ ראיית מראה.

בתו"כ יליף שחרית וצהרים מלכל מראה עיני הכהן דבעי ראיה שלמה, אך פסול לילה ילפינן במו"ק ח. לאביי מוביום ולרבא מלי ולא לאורי, והקשה הרש"ש בחולין י. אמאי בעינן קרא ללילה תיפו"ל מלכל מראה עיני הכהן דאי שחרית פסול כ"ש לילה. ותירץ דאור הנר דלילה עדיף משחרית, וכן תירץ החזו"א ותי' עוד דרק אחרי שממעטים לילה ילפינן מלכל מראה למעט גם שחרית.

והנה פסול שחרית זה בגלל שהראיה לא נכונה וכדמפורש במשנה, אך חיסרון דלילה יל"ע אי קמ"ל דגם אור נר אינו ראיה נכונה או דאף שזה ראיה נכונה יש פסול לילה דאן רואים את הנגעים בלילה. וברמ' כתב דאין רואים את הנגעים אלא ביום שהרי בכל הענין הוא אומר ביום, ואין רואים שחרית וכו' שעזה נראית כהה משמע דלילה אינו משום חיסרון בראיה. וכן בגמ' בסנהדרין דר"מ מקיש ריבים לנגעים לפסול לילה לדין אך מכשיר שחרית מקרא דבכל עת, וכתב הר"ן דשחרית עדיף מלילה דאינו אלא משום דעזה נראית כהה והיינו דלילה זה פסול בעצם. אכן בתוס' במו"ק ח. משמע דחסר בראיה דהקשו היאך יליף רבא מלי דנאמר בנגעי בתים הא נגעי בתים חידוש הוא וכדקאמר שם, ותי' דכיון דכל הפסול דלאורו דאינו יכול לראות בלא נר א"כ פוסל מטעם ראיה א"כ יש לנו ללמוד הימנו, והיינו דזה רק גילוי מילתא שזה לא ראיה נכונה. ובחזו"א כתב דנתקים אפשר לראות בשחרית אך בלילה לא, וטעמו צ"ל דבלילה אינו רק חיסרון בראיה אלא פסול בעצם וכמש"כ, ובזה ניחא נמי דלכאורה יש להקשות להרש"ש דאור הנר בלילה עדיף משחרית א"כ נילף שחרית מלילה דאפי' נר ל"מ כ"ש שחרית, אכן אי נימא דאף שזה ראיה נכונה פסלה תורה לילה לראית נגעים א"ש דזהפסול רק בלילה.

הרמ' כתב דהמקור לפסול לילה שהרי בכל הענין הוא אומר ביום וביום, וצ"ע למה לא הביא דרשא דרבא דלי ולא לאורי ועי' שפ"א במו"ק, ובחזו"א הקשה אמאי דחיק רבא למצוא פסוק למעט לילה הא טובא ביום כתיבי, ועוד דבתו"כ דריש מוראה הכהן ביום השביעי, וכתב דברמ' משמע דצריך קרא להסגיר ולהחליט ולפטור, ויתכן דכוונתו דאין ביום מיותר דכולהו צריכי לעניינם, ואותו ביום דדריש רבא ליש יום שא"א רואה דריש מלי למיעוטי לילה, ויתכן דמשום הכי לא הביא הרמ' הדרשא דלי דזה רק לאותו ביום הנ"ל אך כולהו ילפינן מביום. אך צ"ע דא"כ נילף כולהו מלי ולא לאורי.

**ולא בתוך הבית** המהר"ם כתב דאיירי גם בנגעי בתים אלא דיש לו חלונות וצריך לפותחם, ובחזו"א הוכיח דגם מראה ירקרק ואדמדם בעי ראיה נכונה, והיינו להבדיל בין מראה שני לשלישי. ולדעת המהר"ם מוכח דהפסול דבתוך הבית זה דוקא בבית אפל שחלונותיו סגורות אך כשיפתח החלונות גם בתוך הבית אפשר לראות, ומסתבר דגם בנגעי אדם כן וא"צ לצאת מהבית אלא לפתוח החלונות סגי.

**מ"ג כהן הסומא בא' מעיניו או שכהה מאור עיניו וכו'** עי' א"ר דסומא ילפינן מלכל וכהה ילפינן ממראה. ובתוי"ט חידש דכהה מאור עיני זה דוקא בכהו שתי העינים אך כהה אחד כשר, ובמשנ"א דייק כן ממתני' אך הרש"ש והתוס' אנ"ש פליגי ע"ז.

כתב התפא"י דכהן שצריך משקפיים יכול לראות את הנגעים והוכיח דראיה ע"י זכוכית חשיב ראיה ולא נחשב להפסק, אך הוכיח מעדות החודש דלא מהני דחיישינן שזה מבלבל את הראיה. והנה כל מה שדן התפא"י זה מצד הפסק ומצד שזה מבלבל את הראיה אך לכאורה תיפו"ל שכהה מאור עיניו והגברא לא חזי לראית נגעים, וצ"ל דהחזו"א כתב דהחיסרון של כהה מאור עיניו דאין ראייתו שלמה וכיון שיש לו הת"מ להחזיר את ראייתו לשלמה מהני ואין זה פסול בגברא.

יל"ע בפסול סומא לילה ושחרית אי הוי רק פסול בראיה אך אם ראה באופן המועיל יכול לומר טמא ולהחיל טומאה בכל זמן, או דזה גם דין באמירה. ובמנ"ח מצוה קסט נקט דעיקר קפידת התורה זה על הראיה ויכול לפסוק בכל זמן, והמאירי בסנהדרין הביא בזה ב' שיטות בסומא אי יכול לפסוק ככהן שוטה וקטן או דגרע, (ומשמע דלהשיטות דשוטה ממש וקטן לא מהני כ"ש דסומא ל"מ). התוס' במו"ק ח. כתבו דבסנהדרין משמע דזה פסול גם באמירה דהא ר"מ יליף ריבים מנגעים דלילה פסול גם לגמ"ד, וגמ"ד בנגעים זה האמירה, והקשו דבשלמא לאביי דיליף מביום יתכן דזה דין גם באמירה אך לרבא דיליף מלי ולא לאורי שם איירי רק על הראיה. והר"ן בסנדרין תי' דא"א לפסוק בלילה דכתיב להורות ביום הטמא וביום הטהור ואזלא על הפסק, ועוד תי' דמסברא לא מחלקים בים תחילת דין לגמ"ד דהא בריבים מחלקים רק בגלל הסתירה בפסוקים דבכל עת וביום הנחילו, ותירוצו צ"ב דהא הכא ודאי יש סברא לחלק דהא כל החיסרון בלילה זה בראיה. (והחקירה הזאת אם הפסול לילה זה גם בפסק אינו קשור לחקירה דלעיל אם דין לילה זה פסול בעצם או שאור נר אינו ראיה טובה).

ובחזו"א צידד לומר דיש דין דהכהן צריך לפסוק בשעה שעיניו בנגע דבעי ראיה בשעת הפסק, וכתב דגם חכם האומר לכהן שוטה אמור טמא בעי שהכהן יראה את הנגע בשעת הפסק, ולפי"ז אין כל הנידון הנ"ל דבין אי הוי פסול רק בראיה או שזה גם בפסק מ"מ בעי ראיה נכונה בשעת הפסק, ומיושב קושית תוס' במו"ק דהא בנגעים תמיד בשעת גמ"ד בעי ראיה ולילה ל"מ. אך דחה חדא דלשיטת המל"מ דהסגר זה הפסק ואין עוד שלב ודאי מוכח דלא כן, דהא בחולין י. מבואר דבשעה שמסגיר את הבית אינו רואה את הנגע וצריך לדין חזקה. ועוד הוכיח מהתו"כ דמרבה בנתקים ראיה ע"י בנו ותלמידו ומשמע דא"צ כלל ראיה בשעת הפסק דאי צריך ראיה מה הרב צריך את התלמיד הא רואה בעצמו, (ועי' ראב"ד על התו"כ שם דאיירי שהרב חושש לפשיון והתלמיד לא, ולפי"ז יתכן דשניהם רואים בשעת הפסק ואין ראיה). וכן מכל הראשונים שדנו אי פסול לילה נאמר גם על הפסק מוכח דא"צ ראיה בשעת הפסק.

**בית האפל אין פותחים לו חלונות לראות את נגעו** בתו"כ דריש מלי ולא לנרי, והקשה הרש"ש בחולין י. איך יליף רבא במו"ק למעט מהכא לילה הא הכא משמע דכל המיעוט הוא דאם צריך הכנה לראות את הנגע אינו נגע, אך אם היה נר דלוק אפשר דחייב לראות וה"ה בלילה, וכוונתו דאי המיעוט הוא רק דאור נר אינו ראיה נכונה מנ"ל דא"צ לפתוח חלון הא הפסוק בא רק להחמיר שלא יראה ע"י נר. והחזו"א כתב דעיקר הפסוק בא לומר דא"צ לפתוח חלונות וממילא שמעינן דאור נר אינו ראיה נכונה דאל"ה למה צריך לפתוח החלון הא יכול ע"י נר, וצ"ע מה"ת דהקרא איירי על פתיחת חלונות הא המיעוט הוא ולא לנרי. ויתכן ליישב דהקרא איירי על הטמא שבא לכהן ואומר כנגע נראה לי בבית, ובזה ממעט קרא דנגע שנראה רק לאור נר א"צ לבא לכהן כלל דאינו נגע, והשתא שמעינן תרתי גם דא"צ לפתוח חלונות וגם דע"י נר ל"מ. והמשנ"א תירץ דהפסוק מלמד רק דאור נר ל"מ והא דא"צ לפתוח חלונות ידעינן מסברא דהוי כבית הסתרים, וע"כ בתוספתא מטהר גם בנפתחו חלונות דהוי כביה"ס שנפשט. ועוד י"ל דרש"י בסנהדרין צב. והרמ' בפיה"מ למדו דא"צ לפתוח חלונות מנראה שיראה מעצמו, ולפי"ז יש שני דרשות מלי ילפינן למעט נר ומנראה ילפינן דא"צ לפתוח חלונות. וע"ע שפ"א במו"ק מה שהקשה בזה.

**מ"ד כיצד ראיית הנגע וכו'** משמע מסדר המשנה דדין ביה"ס דלא חשיב נגע הוא מדין ראיית הכהן דאינו צריך לראות בביה"ס, ואינו פטור בעצם הנגע. וכן משמע ברמ' דכתב בספ"ט אין הכהן זקוק לבקש תחת וכו' וגם מעצם הלימוד דילפינן מלכל מראה עיני הכהן דזה נאמר בראיה. אכן בספ"ו כתב הרמ' בפיה"מ דילפינן פטור ביה"ס מעור בשר וכ"כ בהל' פ"ו ה"א ומשמע שם דזה פטור בעצם הנגע, וכן עצם הדין דגם בנתפשט טהור דכבר חל פטור משמע דזה פטור בעצם הנגע ולא רק בראיית הכהן. וא"כ צ"ע מאחר דכבר יש דין פטור בעצם הנגע ל"ל עוד פטור בראיית הכהן, ובמים טהורים תירץ דהפטור בעצם הנגע הוא דוקא בביה"ס ממש, וכל השיעורים במשנה דידן זה יהיה רק פטור בראיית הכהן דזה לא ממש ביה"ס ובזה בנתפשט טמא דאינו פטור בעצם ותרי דיני איכא.

ויל"ע בכל השיעורים במשנה אם זה סיבה שיחשב גלוי מחמת המלאכה ההיא שרגיל לעשותה, או דזה שיעור בעלמא (וכן נקט התוי"ט בדעת הרמ' ולקמן מבואר).

**האיש נראה כעודר וכמוסק זתים** הר"ש והרע"ב פירשו עודר לבין רגליו מוסק זתים לשחי, ופי' מוסק לוקט מהעץ אף דבעלמא מוסק זה העושה שמן. ובאשה עורכת לבין רגליה אורגת וטווה לשחי ומניקה תחת הדד. רש"י בנדה והערוך פירשו עודר לשחי מוסק לבית הערוה (ופי' החזו"א דלפי"ז איירי על בין עגבותיו ולא פירש הדין בבין רגליו כלל) ופי' מוסק לוקט מהארץ שמתכופף. והקשה התוי"ט היאך עודר הוי שיעור לשחי הא אינו מגביה זרועותיו כלל, ויתכן דהיינו בשעה שמגביה ידו עם המעדר (וכההיא דמכות ח: דרך עליה). ובאשה אורגת וטווה לשחי מניקה את בנה לביה"ע, ולפי"ז צ"ל דעורכת לתחת הדד. והתוס' הקשו מהתו"כ עיי"ש, ובתוס' אנ"ש הקשה לרש"י אמאי נקט מוסק זתים הא כל דבר שמגביה מהארץ צריך להתכופף, ובשלמא להר"ש י"ל כמו שפירש הראב"ד דזתים דרך גדילתו שגודל נמוך וא"צ כ"כ להגביה היד אך לרש"י קשה.

**ר"י אומר אף כטווה בפשתן לשמאלית** בביאור פלוגתתם בתחילה נקט התוי"ט דלא פליגי כלל אלא דת"ק מפרש ביד הימנית ור"י בשמאלית. אך דייק מהא דהרמ' לא הביא כלל דין כטווה לשמאלית דלת"ק בשמאלית כל ביה"ש נחשב לביה"ס, והטעם בזה דימנית רגילה להגביה כל היום ונתנו השיעור לפי אורגת, אך שמאלית אין דרכה להגביה כלל ומשום טווה לחוד ל"ח מקום גלוי, ולפי"ז אורגת וטווה זה לא טעם בפ"ע להחשיבו גלוי אלא סימן בעלמא ששיערו לפי"ז. ועוד כתב בשם הראב"ד וכ"כ הגר"א דלת"ק שיעור שניהם כאורגת ולר"י שיעור שניהם כטווה ולרבי דפליג בתוספתא ס"ל ימנית כאורגת ושמאלית כטווה.

**מ"ה כל הנגעים אדם רואה חוץ מנגעי עצמו וכו'** הטעם בנדרים שאינו נאמן דכתיב לא יחל דברו, ובנדרי אשתו להר"ש משום חשד ומהני להצטרף לשלושה ולהג"ה משום דאשתו כגופו והוי בכלל הקרא דלא יחל ולפי"ז אף להצטרף לא מהני, ועי' בר"ן בנדרים ח: דנסתפק בזה ובשו"ע יו"ד סי' רלד סעי' נז פסק דלא מהני. הטעם בבכורות עצמו שאינו נאמן משום חשד ולהצטרף לשלושה מהני, והיכא דיש לכל השלושה שותפות בבכור עי' פ"ת סי' שיב.

אך הטעם בנגעי עצמו נחלקו הר"ש והרא"ש לדעת הר"ש פסולו משום חשד וכבכורות עצמו, והקשה מ"ש מכל הוראת או"ה דנאמן לעצמו וכן הקשה מהתוספתא, ותי' דהיכא דאתחזק איסורא לעולם אינו נאמן על עצמו משום חשד ואף באו"ה ובזה איירי מתני', והתוספ' איירי בלא אתחזק וע"כ נאמן, והיכא דבידו להתירו נאמן בכל אופן כדמבואר בבכורות שם. ויל"ע לפי"ז אי נאמן לעצמו לאסור דבזה ליכא חשד ולכאורה צריך להיות נאמן בין בתחילה בין בהוזקק לטומאה. ובט"ז יו"ד סי' יח ס"ק טו הביא את הר"ש להלכה לגבי מש"כ הרמ"א דנהגו דאין חכם בודק לעצמו את הסכין לשחיטה משמע דמעיקר הדין שרי, וביאר הט"ז דזה משום שאין אתחזק איסורא על הסכין ומצד החזקת איסור של הבהמה רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הם.

דעת הרא"ש דהטעם דאינו רואה נגעי עצמו זה לא משום חשד אלא דמשמע בכל הפרשה דצריך לבוא לפני הכהן, ולפי"ז כתב דדוקא האמירה שפועלת את הטומאה צריך אחר אך לראות את הנגע ולהחליט אם זה טמא או טהור מהני גם ע"י עצמו ובזה איירי התוספתא. והא דלגבי בכור אינו נאמן על עצמו דחשדינן שישקר צ"ל כמש"כ החזו"א דבדבר המפורסם לרבים החמירו טפי, וצ"ל דנגעים לא חשיב מפורסם לרבים ולא חשדינן לי'.

ברמ' כתב את הדין שאינו רואה נגעי עצמו על ראיית הכהן ולא פירש מה הדין באמירה, ובחזו"א נקט דפסול מהגמ' בזבחים וכדלקמן. וטעם הפסול להרמ' אפשר משום חשד ואפשר דס"ל דמשמעות הפסוקים דצריך לבוא לכהן גם לראיה. והנה לפי"ז א"א ליישב את התוספתא, לא כהרא"ש דהא פסל גם באמירה ולא כהר"ש דהא הרמ' סתם ומשמע דאף בלא אתחזק פסול, ובאמת הרמ' הביא רק הדין דנאמן הכהן לומר נגע זה פשה וכו' ולא סיים ונאמן על נגעי עצמו ואולי לא גרס הכי או דס"ל דמתני' פליגא.

הגר"א כתב דכל הני ג' מילי דמתני' אינו נאמן דתלויים במאמר פה נגעים הטומאה חלה ע"י הכהן, נדרים החכם מתיר את הנדר ובבכורות ג"כ החכם מתיר. ויתכן דכוונתו לומר טעם למה אינו נאמן דאינו יכול להחיל דין לעצמו, ולפי"ז מסתבר דזה רק פסול באמירה והתוספ' יעמיד בראיה וכהרא"ש. אכן בבכור מבואר דיכול להצטרף לשלושה ומוכח דזה רק פסול של חשד, (והגר"א כתב ובכורות שיאמר היחיד מומחה או ג' הדיוטות כשר, ומשמע דבשניהם פסול) וצ"ע.

הנה דעת הרא"ש דהפסול במתני' זה רק באמירה, ולדעת הר"ש דזה משום חשד בפשטות זה רק בראיה דבזה שייך חשד, אך המנ"ח והחזו"א הוכיחו דגם באמירה יש פסול מהגמ' בזבחים דמרים מי הסגירה, ולכאורה כיון דהראיה כשרה בזר למה לא ראה ישראל ואהרן יכול להסגיר, ומוכח דגם לאמירה פסול. ולענ"ד אינו ראיה כלל דשם איירי לר"מ דפסל גם בקרובים ומקורו מההיקש ריבים לנגעים ובריבים הפסול הוא גם בגמ"ד ולכן הפסול הוא גם בגמ"ד, אך לדידן דהפסול רק מצד חשד יתכן דזה רק בראיה, וגם להרא"ש מסתבר דלר"מ פסול גם בראיה וגם באמירה וכריבים והתוספתא דלא כר"מ. ובספר ברכת כהן דחה הראיה מהגמ' בזבחים דכל מה דמהני שישראל רואה ואומר לכהן שוטה אמור טמא זה דוקא כהן שוטה, אך כהן חכם חייב לראות בעצמו ולא מהני ע"י אחר ודייק כן ברמ', אך לכאורה זה נסתר מהתו"כ דמרבה ע"י בנו ותלמידו והתם איירי בחכם (ולפי מה שהבאנו לעיל דהראב"ד פי' באופן אחר א"ש).

**בתוספתא אף לא נגעי ביתו בגדיו וקרוביו** יל"ע אי הטעם בבגדיו וביתו דילפינן מריבים דהתם אינו נאמן על ממונו (כשור הנסקל וכדו') וכמו דילפינן לקרוביו, או דבזה הטעם רק מצד חשד ונפק"מ אי נאמן להר"ש בלא אתחזק דמצד חשד נאמן. והגר"א בא"ר כתב דילפינן מריבים וכן משמע במנ"ח דכתב דדין בגדים תלוי בדין קרובים וע"כ השמיט הרמ' דין בגדים דפסק דלא כר"מ משמע דחד טעמא לתרוויהו. ובדעת הרמ' לגבי ההקש ריבים לנגעים עי' ברמ' הל' סנהדרין פ"ג ה"ג ובנו"כ שם.

**בר"ש ותימה תרומה טמאה וכו'** רש"י בבכורות כתב דאיירי דוקא בחולין והיינו דבתרומה טמאה באמת אינו נאמן, אך תוס' שם הקשו כהר"ש מ"ש מכל הוראת או"ה. ובתירוץ הר"ש דבאתחזק אינו נאמן כתב החזו"א דאין הפשט דבכה"ג אין ע"א נאמן באיסורים דהא מבואר הכא דזה רק מצד חשד, אלא דהחמירו טפי נגד אתחזק משום חשד אך מעיקר הדין נאמן. והקשה החזו"א על תי' הר"ש מטהרות אמאי בעינן לחזו בימי טומאתו הא התם לא אתחזק איסורא, וע"כ כתב לתרץ דהחמירו בכל מקום המפורסם לרבים ויש פסידא לחכם.

הקשה המשנ"א למה יחיד מומחה נאמן לפסוק לאחרים שהבכור יש בו מום ומותר הא אין ע"א נאמן באיסורים נגד אתחזק ואפי' שהוא מומחה, והכא אתחזק איסורא והיאך מתיר. ובחזו"א הקשה כן על כל חכם בהוראת או"ה היאך נאמן לאסור נגד אתחזק התירא, (דבר"ש מוכח דרק מצד חשד אינו נאמן להתיר באתחזק איסורא וכמש"כ, וקשה למה לא יהיה הדין דאין ע"א נאמן באיסורים נגד אתחזק), ותי' החזו"א חדא דלא חשיב אתחזק דיש מאורע שגורם להסתפק, ועוד דהחכם פוסק את הדין וזה נפק"מ לכל מקום שיהיה מאורע כזה, וע"כ לא חשיב נגד אתחזק דהדין מעולם לא הוחזק, ועוד כתב דהוי כדבר שברשותו דנאמן משום בידו. ובעיקר קושייתם אין ליישב דפסק לא חשיב עדות ואין בזה הכלל דאין ע"א נאמן , דהא הטעם דאין ע"א נאמן בכה"ג דחיישינן שמשקר וזה שייך גם בפסק דאולי משקר ואין הדין נכון.

**תוספתא נאמן כהן לומר נגע זה פשה וכו'** כתב החזו"א דלא משמע דקמ"ל דכהן נאמן לפסוק דיני נגע ולא נחשב לע"א, אלא דאיירי הכא בכהן שרואה את הנגע ומוסר לאחר לפסוק וקמ"ל דיש לו נאמנות למסור אם פשה ואם ש"ל קדם. והקשה ע"ז דבשלמא כשאומר נגע זה פשה איירי שבתחילה ראה כהן אחר והשתא מוסר לו מדת הנגע וידע אי פשה, וזה דלא כהרמ' דפשיון זה רק כשרואה את ההבדל ולא מהני בזה ע"י אחר, אך בספק ש"ל קדם מה צריך למסור לאחר אם ראה שבהרת קדמה שיטמא הוא. וע"כ פירש החזו"א דסיפא פירושא דרישא דאיירי בכהן הרואה נגעי עצמו דנאמן כשלא אתחזק או על הראיה, ונאמן אפי' לגבי פשיון וש"ל קדם. אך צ"ע לפי"ז אמאי נקט נאמן הכהן הא כל אדם רואה לעצמו בכה"ג ונאמן, ועוד קשה מהרמ' דהביא דין הרישא אף דלא פסק כהסיפא וכמש"כ לעיל דלהרמ' בכל גוונא אינו נאמן לעצמו. ונראה לפרש באופן פשוט דהתוספ' איירי על החכם הפוסק על הנגע דכל פעם יש רק פסק וא"צ לדין נאמנות כלל וכמש"כ לעיל, אכן בהני תרתי בפשיון וש"ל קדם צריך לפסוק עפ"י עדות מוקדמת ולזה צריך החכם גם לדין נאמנות חוץ מהפסק, וע"כ תני דנאמן הכהן. אך צ"ע למה באמת נאמן בזה הא אין ע"א נאמן נגד אתחזק ובזה לא יועילו תירוצי החזו"א וצ"ע.

### **פרק שלישי**

**מ"א הכל מטמאים בנגעים חוץ מהעכו"ם וגר תושב** הטעם דעכו"ם לא מטמא בנגעים הר"ש פי"ב והרא"ש והרע"ב כתבו דילפינן מבתים וגרסו בתו"כ גם גופם עיי"ש. המהר"ם כתב דבכל הטומאות אין עכו"ם מק"ט וכבהמה וה"ה טומאת נגעים. והתוי"ט והמל"מ פ"ט כתבו דכתיב אדם כי יהיה וכו' ולגבי טו"מ ממעטינן מאדם עכו"ם, אכן שם פליגי בזה ר"ש וחכמים.

ולגבי גר תושב כתב המהר"ם דדוקא בנגעי אדם אינו טמא אך בבגדים ובתים מטמא דגזרו אטו ישראל, והא דלא גזרו בנגעי גופו דצריך להביא קרבן לטהרתו וג"ת אינו בר קרבן, ועי' מל"מ פי"ד הי"א שהקשה ע"ז.

**הכל כשרים לראות את הנגעים אלא שהטומאה והטהרה בידי כהן** והיינו דאפילו זר כשר לראות ובתו"כ יליף מאו אל אחד, ובערכין ג. איתא דהכל דמתני' מרבה אינו בקי בהן ובשמותיהן, ופריך והאמר מר כל שאינו בקי וכו' אינו רואה את הנגעים ומשני הא דמסברי לי' וסבר הא דמסברי לי' ולא סבר. וביארו בזה התוס' בתרתי לפ"ק איירי בחכם ישראל הבקי בכל הנגעים ומסביר לכהן ענין הנגע, ובזה קאמר דאי מסברי לי' וסביר כשר ואי לא סביר הכהן לא יכול לפסוק דאינו מבין מה פוסק, ולפי"ז הא דקאמר בתו"כ אפי' כהן שוטה ל"ד דהא בעי סביר. לפי' ב' בתוס' איירי בחכם ישראל הבקי בכל הנגעים ומסביר לישראל אחר ענין הנגע ובזה קאמר דאי סביר יכול לומר לכהן שוטה אמור טמא, אך אי לא סביר לא יכול לפסוק, והקשו דאי סביר א"כ הוא בקי בכל הנגעים וא"צ לרבות מהכל דיכול לפסוק, ותי' דבזה א"צ בקי בכל הנגעים אלא סגי במבין את אותו הנגע ויכול לפסוק, ובשבועות ו. הקשו אמאי החכם הבקי לא יפסוק בעצמו ותירצו דאיירי שהוא סומא בא' מעיניו וכדו' דאינו יכול לפסוק. ואף דבעלמא בעי בקי בכל הנגעים כדי לפסוק בנגעים הכא מצטרף החכם הבקי אף שהוא סומא עם הסביר את אותו הנגע ויכול לפסוק, ובחזו"א תמה ע"ז היאך מצטרפים. ונראה דלפי שני תירוצי התוס' הפוסק צריך להיות בקי באותו נגע וא"צ להיות בקי בכל הנגעים, ופליגי אי בעינן שהכהן יפסוק והישראל רק מלמדו או דסגי שהכהן רק יגיד טמא ואת הפסק ג"כ עושה הישראל. ומה שנסתפקו המשנ"א והחזו"א אי בעי שהכהן יראה את הנגע לפ"ק מוכח דצריך דהא צריך לפסוק ואיך יפסוק בלי לראות את הנגע, והקשה ע"ז החזו"א מהתו"כ דמרבה ע"י בנו ותלמידו וע"כ הרב לא רואה כלל.

ובעיקר תירוץ הגמ' הא דמסברי לי' וכו' יל"ע דא"כ אמאי נקט אינו בקי בהן ובשמותיהן אינו רואה את הנגעים הא סגי שידע את אותו הנגע, והגמ' היתה צריכה לתרץ הא בחכם אחר רואה עמו ומלמדו הא בליכא חכם אחר, ועי' חזו"א דהקשה כן לפ"ק ולכאורה זה קשה לכל הפירושים וצ"ע.

וברא"ש כאן נקט כפ"ק דתוס' דשוטה ל"ד והר"ש בתו"כ נקט כפי' בתרא. הרמ' בפ"ט ה"ב כתב כהן שאינו יודע לראות החכם רואהו ואמר לו אמור טהור וכו' אע"פ שהכהן שוטה או קטן בד"א כשהיה סומך על החכם אך בסומך על עצמו בעי שיהא בקי בכל הנגעים וכו', ובפ"א כתב דבעי שהכהן יכיר את המראות ושמותיהן כשמלמדים אותו, ובכס"מ למד בדעת הרמ' כהרא"ש דשוטה ל"ד אלא בעי סביר באותו נגע, ובפ"א איירי בסומך על החכם וע"כ לא כתב שם שיהיה מכיר בכל הנגעים, אך צ"ע דהרמ' כתב גם קטן ובזה א"א לומר ל"ד, וגם משמע ברמ' דהחכם רק אומר לו אמור טהור וכו' ולא מסביר לו את הנגע. ובפשטות י"ל דהרמ' ס"ל כתי' בתרא דהישראל פוסק ואומר אף לכהן שוטה אמור טמא, ובפ"א איירי כשיש ג' אנשים חכם שבקי בכל הנגעים ומסביר לישרא שפוסק ובזה כתב דצריך שיכיר את אותו הנגע והוא אומר לכהן אמור טמא, ובפ"ט איירי שיש ב' אנשים חכם וכהן, וכן מצאתי שביארו ברש"ש טויבש בערכין שם ובס' ברכת כהן.

והחזו"א הבין ברמ' בפ"א דצריך להכיר בכל הנגעים וכמש"כ בפ"ט ואף דאיירי באופן שמלמדים אותו, וע"כ פי' כתי' בתרא דהישראל יכול גם לפסוק אך צריך שיהיה בקי בכל הנגעים, ומה שהקשו התוס' מה לי גמיר השתא מה לי גמיר מאתמול ופשיטא דיכול לפסוק (וע"כ חידשו דא"צ בקי בכל הנגעים), תי' החזו"א דאיירי בגמיר פעם א' ולא חזר ע"ז ואינו קבוע בזכרונו וישכח עד סוף שבוע וקמ"ל דמהני.

ובעיקר דין בקי בכל הנגעים נסתפק החזו"א ס"ב סק"ט אי צריך להיות בקי גם בפרטי הדינים של כל המראות או דסגי במראות, וכתב דאי יודע להסתפק חשיב בקי בדינים.

**בתו"כ יכול אם אמר הכהן על טמא טהור יהא טהור ת"ל טהור הוא** בפשטות באופן שהוא טהור כגון בבא בתחילה עם נגע וצריך לטהרו והכהן טיהרו, אף דאמירת הכהן ל"מ מ"מ מי יטמאו, ובאמת השאילת יעבץ הוכיח מהכא דבטהור ודאי וטמא ודאי א"צ אמירת כהן אלא בספיקות, אך פשטות הראשונים דתמיד צריך אמירת כהן, וצ"ל דאיירי בהיה טמא וטיהרו דאמירתו לא הועילה, ועוד פי' החזו"א דאיירי בהיה טהור אלא דס"ד דלא יועיל אח"כ שכהן אחר יטמא כיון דכבר היה אמירה לטהר קמ"ל דאמירתו לטהר לא הועילה. אך הקשה היאך ס"ד דאמירה כה"ג תועיל שלא יוכלו אח"כ לומר האמת, וע"כ פי' דאיירי בטמא ובא כהן וטיהרו וס"ד דיכול לבטל אמירת הכהן שטימאו, וכן בטימא את הטהור איירי דנטהר ע"י כהן אחר הפטור וטימאו דס"ד דיועיל לבטל טהרת הכהן קמ"ל.

ובתוספתא ונזקק לו בסוף שבוע וכו' פי' הגר"א דאזלא רק על טימא את הטהור דאיירי שהסגירו ולבסוף נמצא טמא וס"ד דיועיל הסגרו למנות לו השתא שבוע שני קמ"ל, אך בטיהר את הטמא אין בזה חידוש דהא לא הסגירו, והקשה החזו"א לפי מה שפי' דכל הס"ד היה שיועיל לבטל אמירת הכהן הקודמת וא"כ לא יתכן דאיירי בתחילה וזה נסתר מפי' הגר"א.

**אין רואים ב' נגעים כאחד** בר"ש כתב דקמ"ל שלא יצרף נגע ליד נגע ויראה שניהם כאחד והטעם דאסור דצריך לראות הנגע עם עור הבשר שסביבו וכל נגע צריך את עור הבשר שלו, אך הרמ' בהל' כתב שנאמר וראה הכהן את הנגע ולא הביא כלל סיפא דקרא בעור הבשר, וצ"ל דדריש מהנגע ולא שני נגעים, והרא"ש הביא ב' הדרשות. ולהרמ' אין את החיסרון שצריך לראות עור הבשר עמו דכיון שמקיף שני הנגעים יכול לראות עור הבשר שסביב שניהם והוי כנגע א'. ובפיה"מ כתב הרמ' דבשני אנשים ילפינן מוראהו הכהן ושני נגעים באדם א' ילפינן מוראה הכהן את הנגע, אכן בהל' למד שניהם מחד קרא.

וכתב המשנ"א דלדעת הר"ש העיקר שלא יראה שניהם כאחד אך יכול לראות השני מיד אחרי שרואה את הראשון, אך להרמ' צריך קודם להכריע הדין על הראשון ואח"כ לראות את השני, והחזו"א כתב דמהגר"א משמע דצריך גם לפסוק את הדין ורק אח"כ לראות את השני, אך הרמ' כתב דקודם רואה את השני ואח"כ פוסק על שניהם, ופשיטא דזה אינו לעיכובא דהא השני נולד קודם ההסגר על הראשון וחייב לראותו, וכתב המשנ"א דמ"מ בעי שיהיה אצלו הכרעה לצד א' בנגע הראשון ורק אח"כ יראה את השני.

**אבל בתחילה בסוף שבוע המסגיר מסגיר וכו'** התפא"י דייק מהר"ש והרא"ש והרע"ב דאיירי בנולדו שניהם יחד והסגירם ובס"ש ראשון רואה שניהם, ומשמע דאי נולד נגע חדש בסוף שבוע של הראשון אינו רואהו, והמשנ"א דייק כן רק מהרא"ש אך בדעת הר"ש והרע"ב כתב דאין חילוק, אך החזו"א כתב דלכו"ע אינו בדוקא אלא ה"ה נגע חדש בס"ש ראשון רואהו. והטעם דדוקא נולדו שניהם בתחילה כתב המשנ"א דאפשר דס"ל כהראב"ד דפשיון הרחוק מטמא גם באדם כגריס וא"כ אין נפק"מ אי רואים דתמיד טמא מצד פשיון, ועי' חזו"א שהאריך בזה ויתכן עוד נפק"מ כשהיה קודם ההסגר פחות מגריס ובס"ש כגריס, דהשתא הוי נגע חדש ואין לטמאו מצד פשיון הרחוק דהא לא פשה כגריס דגם קודם היה רוב גריס. וצ"ל בסברתם דדין הסגר שני חשיב כהמשך להסגר ראשון ולא נטהר כלל מהראשון והוי בכלל אין רואים בתוך הסגר, וגם בהחליט הראשון בפשיון יתכן דזה המשך להסגר ורק בנטהר יכול לראות נגע חדש.

והנה בהחלט תלוי אי נולד הנגע השני אחר הפסק של הכהן או קודם, אך בהסגר דייק החזו"א מהגר"א דאך בנולד אחר הפסק כל זמן שלא הסגירו בפועל רואה את השני, וזה דלא כהמל"מ דגם בהסגר אין שני שלבים והכל תלוי בפסק.

כתב החזו"א דכל הדין דאין מסגירים וכו' זה רק בנולד נגע חדש אחר הסגר או החלט, אך נולדו ב' נגעים רואים השני אף בתוך ימי ההסגר או ההחלט של הראשון. ונסתפק בפטר את הראשון ופשה אחר הפטור תוך ימי הטומאה של השני אי חשיב השתא כנגע חדש ואין רואים או לא. ועוד נסתפק בהיה מוחלט והלכו הס"ט ונולד נגע חדש, אי חייב קודם לפטור הראשון ואח"כ לראות השני כדי שלא יחשב אין מחליטים את המוחלט או דסגי שיודע שהלכו הס"ט. ועוד כתב דמוחלט שראהו הכהן שלא הלכו הס"ט לא נחשב כראיה חדשה ואי נולד לו נגע חדש חשיב תוך ימי החלט דכל ראייתו היא בטעות, ושאני מהסגר שני דזה זמן חדש של ראיה (וגם בזה י"א דחשיב המשך וכמש"כ לעיל).

בר"ש ובאותו נגע נמי משכח"ל אין מחליטים את המוסגר וכו' הקשה החזו"א מאי שייטא לדין המשנה הא בשני נגעים שבאו בב"א רואה א' אף בזמן החלטו או הסגרו של השני, וה"ה באותו נגע היה צריך להחליט אף בתוך ההסגר כיון שהנגע הזה כבר נתחייב לראותו, וע"כ דיש טעם אחר שלא מחליטים את המוסגר באותו נגע דגזיה"כ שלא מתחשבים במאורעות של אמצע שבוע. ולפי"ז הוחלט במחיה ונולד לו ש"ל מחליטים את המוחלט, (אך אין בזה נפק"מ דגם אי השתא לא יחליט לא יוכל לטהר בהלכה המחיה כל זמן שיש ש"ל דהא הנגע לא נטהר וכ"כ הרא"ש פ"ה מ"ב והרמ' פ"ד הי"א).

במש"כ הראשונים דנפק"מ בהא דאין מחליטים את המוחלט לענים ציפורים הקשה החזו"א דגם אי אין מחליטים כל זמן שלא יצא לשמיני של הראשון חייב רק ציפורים וקרבן א' דהכי איתא במשנה בכריתות ט: דמביא קרבן א' על נגעים הרבה, ותירץ דנפק"מ בהחליט על השני אחר שיצא ליום השמיני, (וזה דוחק דזה לא נפק"מ בדין של אין מחליטים דמצד הדין הזה יוכל להחליטו מיד כשנטהר), ועוד תי' דנפק"מ היכא שהתכוון להדיא להביא את הציפורים והקרבן רק על הנגע הראשון. ובמלאכת שלמה פ"ד מ"י תי' דהמשנה שם איירי רק בשני סימני טומאה באותו נגע, אך שני נגעים חייב שני קרבנות. וכן מוכח בשיטמ"ק שם דדחק דסיפא פירושא דרישא ואיירי בנתרפא וחזר ונתנגע באותו מקום, דבלא"ה לא משכח"ל דמהני קרבן א', והיינו דס"ל כהר"ש והרא"ש דחייב ב' קרבנות, אכן דעת הרמ' ודאי דבכל גוונא חייב קבן א' וכדסתם בהל' מחו"כ, וכ"כ התפא"י פ"ד מ"ה.

**מ"ג שהם י"ג יום** הא דיום שביעי עולה לכאן ולכאן יליף בתו"כ משנית ועי' משנ"א דמהכא ילפינן נמי דיום שלושים עולה לכאן ולכאן בר"ה ובנזיר. אכן יל"ע היאך אמרינן מקצת היום ככולו גם בתחילת ההסגר וגם בסופו הא בפסחים נה: איתא דתרי מקצת לא אמרינן, ואולי הכא א"צ כלל שבעת ימים אלא שיבוא לכהן ביום השביעי וצ"ע.

**מ"ד מטמאים בשבוע אחד** התוס' בחולין ח. הקשו דהול"ל מטהרים בשבוע א' ותירצו דכונת המשנה מטמאים בשבוע א' אם יש ס"ט וזה גם כונת הר"ש הכא. ועי' תוס' אנ"ש דהא דלא קשיא להו בעור הבשר ובנתקים, דשם א"א למתני מטהרים בשני שבועות דהא יתכן דיטהר כבר בשבוע הראשון. ועי' משנ"א דתמה על עיקר קושייתם דכונת המשנה מטמאים במשך זמן של שבוע א' ויישב שם הלשון בשני.

**מ"ה בר"ש ואע"פ שאין מקרא יוצא מידי פשוטו וכו'** החזו"א ביאר בפסוק דלרבותא קאמר דאף כשיש במקום הנתק בהרת בד' מראות מ"מ מטמא משום נתק בשער צהוב ולא בלבן. אך הר"ש כתב דבהרת במקום נתק מטמא משום בהרת וע"כ יטמא בשער לבן ולא בצהוב, ויטמא מדין קרחת וגבחת וא"צ שיקרח כל הראש אלא אף נתק חשיב קרחת, ורק במקום שיש שער אינו מטמא בבהרת אך כשאין שער בין כשזה מחמת שסך נשם דאין סופו לחזור בין מחמת נתק דסופו לחזור מטמא בבהרת. והחזו"א הקשה ע"ז הר"ש עצמו בכמה מקומות דקרחת מטמא דוקא באין סופו לחזור וא"כ בכל נתק לעולם לא יטמא מצד קרחת אלא מצד נתק ויטמא רק בשער צהוב. ועיי"ש שרצה לדחוק בכונת הר"ש.

**מ"ז בר"ש מ"מ באדם ל"ה ס"ט דאפי' עומדים כמה שנים וכו'** ולדעת רש"י דהעומד בס"ש שני טמא הדק"ל מ"ש אדם מבגדים, ויתכן דיש חילוק בזה דהנה נסתפק בחי' רא"ל מה הגדר דהעומד בבגדים טמא אי עצמם הנגע זה סיבה להחלט אלא דמחכים שבועיים אך כבר בתחילה יש כאן נגע שיש סיבה להחליטו, או דכל הס"ט בבגדים זה מה שעמד שבועיים, והוכיח ממתני' דחשיב לאדמדם ס"ט בתחילה ובס"ש, ואי כל הס"ט זה מה שעמד שבועיים אינו ס"ט בתחילה. ולפי"ז י"ל דבאדם לרש"י הס"ט זה מה שעמד שבועיים ובזה הוא חלוק מבגדים וע"כ לא נקט ס"ט לד' מראות, והא דלא תני ס"ט דעומד ב' שבועות כבר הקשה הכי הרא"ם.

**פרק רביעי**

**מ"א בתו"כ ושער מיעוט שער שני שערות** הביאור בזה כתב התוי"ט דשערה זה לשון יחיד ושער זה לשון רבים וכ"כ הר"ש בתו"כ, והראב"ד שם כתב דילפינן מעדים דכל מקום שכתוב עד הרי כאן שנים. ועוד הביא התוי"ט מהמהר"ם דילפינן מושערה לא הפך לבן ומדלא כתיב ושערה מפיק ה' או ושער משמע לשון רבים ולא יליף מדרשת התו"כ, ולכאורה זה להיפך מהתוי"ט דס"ל דשער זה לשון יחיד ושערה זה לשון רבים, והתו"כ יליף מושער בנגע והמהר"ם יליף מושערה לא הפך וצ"ב אמאי לא ילפינן מהפסוק השני להיפך.

**מ"ב בר"ש בכל מראה דהיינו מראה בשר** יל"ע היכא דאינו מראה בשרו כגון גרמני שהמחיה ככושי ולהיפך דאינו מראה בשרו אך אינו מד' מראות. וברמ' כתב דהעיקר שלא יהיה בד' מראות ומשמע דא"צ מראה בשרו ממש.

**בתו"כ אף מחיה מקום ב' שערות** ברא"ש ריש פ"ו הקשה מנ"ל דבעי ב"ש על ב"ש דלמא סגי בב"ש על שערה, ועי' מש"כ שם על תירוצו. ובחזו"א כתב דילפינן מהא דבעי שיקיף את המחיה ב"ש מכל צד בשוה ולא משכח"ל בב"ש על שערה, וצ"ע הא שפיר משכח"ל שהבהרת ה' שערות על ו' ויש ב"ש מכל צד.

**שם נמצאו שלושים ושש שערות** בדרישה סי' קצ סק"ד כתב דכל שערה זה השטח שבין שערה לשערה, דכל שערה יונקת חצי השטח שסביב לה וכל שיעור היניקה חשיב מקום שערה. ועי' חזו"א דבתחילה נקט דב"ש היינו שטח שבין ב' שערות ולפי"ז שיעור גריס זה ד' שערות עיי"ש, ואח"כ חזר בו וכתב דשערה היינו בין שערה לשערה, וכ"כ המקד"ד סס"ק ט'.

**מ"ג יש בש"ל וכו'** עי' א"ר דמנה ו' דברים שחלוקים בהם ש"ל מחיה ופשיון, אכן החילוק דמכונס ומפוזר לא מנה שם וצ"ב.

**בר"ש אע"ג דמדינא קאתי לה וכו'** עי' ראב"ד שם דתירץ דאפשר גם לעשות ק"ו להיפך דש"ל יטמא גם שאינו הפוך (ואף דכתיב הפוך נילף שאינו הפוך בק"ו) וע"כ בעי קרא.

**בתו"כ בסוף שבוע שני וכו'** לכאורה צריך להוסיף בכולם ולאחר הפטור, והגי' לפנינו בתו"כ ולאחר הפטור רק בש"ל.

**מ"ד בהרת ובה ש"ל או שער שחור טמא** פי' הר"ש דהס"ד לטהר היה דהשער ימעט שיעור גריס וסיפא דאין חוששים מפרש לרישא. אך הגר"א פי' דס"ד לטהר דהשער השחור יציל וכמו בנתקים, ולפי"ז ע"כ גרסינן ושער שחור.

**אין חוששים שמא מיעט מקום שער את הבהרת מפני שאין בו ממש** בתוספתא ובתו"כ מייתי דלר"י הטעם שאינו ממעט מפני שהוא מין טומאה וכתב החזו"א דזה טעם אחר מהמשנה. והנה הגרי"ז עה"ת כתב דיש חילוק בין מחיה לש"ל דמחיה מלבד מה דהוי סימן על הנגע הוי גם חלק מהנגע וכך הוא צורת הנגע, דהא מחיה כעדשה מצטרפת לשיעור גריס ואינו ממעטו, משא"כ ש"ל דאינו ממעט רק מחמת שאין בו ממש אינו חלק מהנגע אלא רק סימן חיצוני. ולכאורה זה גופא הטעם של ר"י מפני שהוא מין טומאה דלכן זה חלק מהנגע ומצטרף לשיעור, וכן מה דקאמר כשיש יותר משני שערות דזה מין טומאה דהשתא הכל מצטרף להיות חלק מהנגע, (ובמחיה כה"ג דיש יותר מעדשה לא משכח"ל שיצטרף דהא בכה"ג אינה מבוצרת), וא"כ בזה פליגי תנא דמתני' ור"י האם צריך להגיע לאין בו ממש או לא, אך מאי דקאמר ר"י דגם שער שחור לא מצטרף מפני שיכול להפוך ללבן צ"ע דהא מ"מ השתא שאינו ס"ט אינו חלק מהנגע ואמאי אינו ממעט. ועי' במקד"ד ס"נ סק"ט דנסתפק בש"ל שהיה קודם הבהרת דאינו ס"ט אי ממעט משיעור גריס דהא אינו יכול להפוך לס"ט, אך כתב דיתכן דש"ל שהיה קודם הנגע ונהפך לשחור ושוב נהפך ללבן דטמא, וא"כ גם בזה משכח"ל שיכול להיות מין טומאה.

**בתו"כ אמר ר"מ שלא יהא אדם מדמה שכגולם הם נידונים** הגר"א גרס שבכולם הם נידונים וביאר דר"מ פירש שיטתו דא"צ לבן בכל השער. ובר"ש בתו"כ הביא ד' ביאורים בזה ובפי' האחרון כתב דסגי בלבן מצד א' וא"צ בכל הקיפו וכ"פ הר"ש כאן. הראב"ד בתו"כ פי' דאף דמעיקר הדין סגי בחוד התחתון לטמא אמר ר"מ דגזרו חז"ל שלא יטמאו הכהן עד שיהיה לבן גם למעלה כדי שלא יאמרו שטמאוהו בשחור, והקשה היאך יכולים חז"ל לומר כן הא כהן שטיהר את הטמא לא מהני, ותירץ דרק בהוחלט לא מהני דאינו יכול לטהר אך בהסגר אחר שני שבועות ישתוק ויטהר מאליו, והביאור בזה צ"ל כמש"כ הקה"י דכל ההסגר הוא לזמן וכשראה הכהן אחר ההסגר נגמר ההסגר וטהור מאליו. ולכאורה זה נפק"מ להלכה דהרמ' פסק כר"מ דסגי בעיקר לבן כ"ש ולהראב"ד תקנו רבנן דלא יחליטו וצ"ב.

**מ"ה שתי בהרות וחוט יוצא מזו לזו וכו'** כתב החזו"א דס"ד דאפשר להחשיב כל א' בתור נגע נפרד וחייב שני קרבנות, אך לא היה צד דא"א לצרפם דמ"ש מנגע א' דהחוט הוא חלק מהנגע. אך הכס"מ כתב נפק"מ בדין המשנה דמצטרפים בגוונא דיש שער לבן א' בכל נגע דיחליט, וחזינן דהיה ס"ד דא"א לצרפם.

יעויין בספר דעת אברהם דהאריך להוכיח דצירוף חוט אינו עושה לנגע א' אלא רק להחשיב הס"ט שבא' כאילו נמצא בשני.

ובר"ש כתב נפק"מ דמחליט בזו ומסגיר בזו ונפק"מ דלכי מיטהר בעי לאתויי ב' קרבנות, ופי' החזו"א דזה ב' נפק"מ בגוונא דבא' יש ס"ט ובשני אין נפק"מ דיחליט א' ויסגיר א' ואי הלכו הס"ט טמא מחמת ההסגר עד ב' שבועות, ועוד נפק"מ כשבשניהם יש ס"ט דבעי ב' קרבנות וכן הוא בהרא"ש.

ובעיקר הנפק"מ לגבי קרבן כתב התפא"י דזה דלא כהרמ' דפסק דמביא קרבן א' על כמה נגעים כל זמן שלא הגיע לשמיני, אכן לכאורה זה גמ' מפורשת בכריתות דסגי בקרבן א', וע"כ צ"ל כמש"כ החזו"א דנפק"מ היכא דמתנה שהקרבן יהיה רק על נגע א'.

ומש"כ התפא"י דנפק"מ נמי כשיש בכל בהרת חצי גריס לא דק דהא בעי גריס מרובע כדתנן ריש פ"ו וכ"כ המשנ"א.

**בתוספתא ראבר"ש אומר כשם וכו'** לפי מה שהסיק הר"ש דפליג גם בבהרת א' יל"ע אי ס"ל דבהרת זה דוקא מרובע כגריס וכל הבליטות שאין להם ריבוע כגריס אינם חלק מהנגע, או דזה דין בס"ט דצריכים להיות במקום בהרת כגריס וכן נקט החזו"א. ונפק"מ בב' נגעים שיש בכל נגע ש"ל א', דאי החוט אינו מהנגע נחשב לשני נגעים אך אי הוי רק דין בס"ט הכא שני השערות במקום בהרת כגריס, וכן נפק"מ אי חייב שני קרבנות.

ולהצד בר"ש דפליג רק בשני נגעים כתב החזו"א דס"ל דמצטרפים וחשיבי נגע א' ואפ"ה טהור דלא ידעינן לאיזה נגע שייך החוט, ולפי"ז כתב דנגע שפשה ולא יודע לאיזה צד היה הפשיון טהור לחכמים דר"ע, אך צ"ע דאי חשיב נגע א' אין כאן שום מקום להסתפק ויודע בדיוק להיכן שייך החוט ואין כאן שני צדדים. וע"כ מסתבר יותר דס"ל דחשיב שני נגעים וחייב שני קרבנות והחוט יכול להצטרף לכל נגע וע"כ שייך להסתפק להיכן זה שייך, וכמו שביאר החזו"א במשנה דבסיפא יש רבותא טפי בב' נגעים דס"ד דזה ב' נגעים ובזה פליג ראבר"ש.

מבואר במתני' דבפחות מב"ש אינו חלק מהנגע, אכן בנגע כגריס ופשה כ"ש הוי פשיון וא"צ פשיון ברוחב ב"ש, וכל פשיון הוא חלק מהנגע כדמבואר בסוף פירקין והיכא דמשמש החלט להאום לכו"ע הוי חלק מהנגע כמש"כ שם. ויל"ע אי באופן שמשמש החלט הוי חלק מהנגע גם לצרף שתי נגעים וכן לגבי ש"ל שבפשיון, וכן אי יפשה אח"כ עוד אי גם הפשיון השני חשיב פשיון דזה פשה מהנגע, או דרק לגבי עצמו ממש הוי חלק מהנגע. ובר"ש סוף פירקין כתב בתוספתא דב' בהרות ובשר חי ביניהם נפרץ מכאן ומכאן מקום שערה א' טמא משום פשיון אך לא משום מחיה, וכתב הטעם דלמחיה יש מכל צד בהרת כגריס אך מלמעלה ולמטה יש רק שערה א' ואינה מבוצרת, ומשמע קצת דב' הנגעים מצטרפים ע"י השערה של הפשיון דאל"ה חסר בביצור גם מהצדדים, (ואולי י"ל דכוונת הר"ש דאי טמא משום מחיה א"כ חשיב נגע א' דהמחיה מצרפת את הנגעים דהא מחיה זה חלק מהנגע, אך לפי מש"כ המקד"ד דלגבי פשיון אין המחיה חלק מהנגע א"א לומר כן). ונפק"מ גדולה בזה אי חייב ב' קרבנות או קרבן א'.

ובחזו"א ס"ה סק"ט נסתפק בפשה שערה א' והחליטו משום פשיון ואח"כ הוסיף לפשות עוד שערה אי חשיב פשיון לתוכו, או דכיון דהראשונה אינה זוקקת לש"ל ופשיון ה"ה דלגבי לתוכו ל"ח חלק מהנגע, ולכאורה צ"ל דנסתפק במש"כ לעיל דהא אי בעלמא פשיון של שערה א' לא חשיב חלק מהנגע ודאי דל"ח פשיון לתוכו ואי חשיב חלק מהנגע ודאי דחשיב פשיון לתוכו. והיכא דהיו הבהרות מתחילה כן שמחוברים בשערה א' ופשה עוד שערה לפי מש"כ פשיטא דהוי פשיון ול"ח לתוכו כיון דהשערה אינה חלק מהנגע.

**תוספתא** (הובא בר"ש מ"י) **נפרץ מקום ב"ש מכל צד** בחזו"א נסתפק בכנס האום בצד א' כנגד הפשיון אי יטהר שניהם או דבעי כניסה בכל בהרת כנגד הפשיון כיון דהפשיון מתייחס לשניהם, ויכול לפטור א' ולהחליט על השני, ועוד נסתפק דיתכן דכל בהרת נחשבת פשיון לשניה כיון דלפני הפשיון היתה גריס והשתא ב' גריסים ויצטרך כניסה כנגד כל השניה, אך כתב דמהרא"ש פ"י מוכח דפשיון טמא רק כשהתחיל לפשות מהבהרת וכן נקט המקד"ד ולפי"ז ודאי הוי פשיון רק החוט ולאותה שהתחיל לפשות ממנה.

**מ"ו בהרת כגריס ובה מחיה כעדשה וכו'** כתב הרש"ש דלת"ק טמא אף בהיא ומחייתה בגריס והש"ל בתוך הבהרת, והא דנקט או בבהרת כגריס בלא המחיה או בש"ל בבהרת ולא נקט רבותא טפי, משום רבותא דר"ש דמטהר אף בכה"ג. והרמ' פסק בהרת כגריס ובה מחיה כעדשה וש"ל בתוך המחיה והחליטו ואח"כ הלכה וכו' טמא, היה הש"ל בתוך הבהרת והלך וכו' טמא, ומשמע דאיירי בבהרת כגריס בלא המחיה וצ"ע למה לא כתב רבותא טפי בהיא ומחייתה כגריס והכא ליכא רבותא דר"ש, ואולי כתב כלשון המשנה, אך צ"ע דבסיפא לא כתב היא ומחייתה כגריס ומשמע דאיירי באופן של הרישא וא"כ מה הוסיף בזה הא אפי' בתוך המחיה טמא.

ובעיקר פלוגתת ר"ש וחכמים כתב המקד"ד סק"ו דפליגי בהא דחזינן דהמחיה נחשבת כחלק מהנגע דמצטרפת לנגע להשלים לכגריס אי גם לגבי ש"ל הוי כחלק מהנגע וש"ל שבתוכה נמי טמא וחשיב נמי הפכתו הבהרת, או דרק לגבי עצמה חשיבה חלק מהנגע. (וכל זה בסיפא אך ברישא פליגי בדין שערה ולא שער מחייתה), ועיי"ש שהוכיח דלגבי פשיון ודאי דהמחיה אינה חלק מהנגע, דהא לר"מ יש פשיון לתוכו ואי הוי כחלק מהנגע הא גם קודם הפשיון היה שם נגע, ולפי"ז בנגע שהיא ומחייתה כגריס ופשה בצידו לא חשיב פשיוןדהא לגבי פשיון אין כגריס, ובאמת צ"ע מ"ש ש"ל מפשיון ולמה המחיה נחשבת חלק מהנגע רק לגבי ש"ל. אך המשנ"א פי' דפליגי בדין הפוך אי תולים את הש"ל שבא מחמת הבהרת או מחמת המחיה, ולפי"ז לגבי פשיון דלא בעי הפוך לכו"ע חשיב חלק מהנגע.

ובתוספתא נחלקו ר"מ וחכמים במחיה פחות מכעדשה אי מצטרף להשלים לשיעור כגריס, ונקטו המקד"ד והחזו"א דלחכמים דאינו מצטרף לשיעור ה"ה דש"ל שבמחיה פחות מעדשה אינו ס"ט אף לחכמים דהכא דאינו חלק מהנגע, (ובמקד"ד אח"כ נסתפק בזה). והקשו דא"כ למה הלכה המחיה טמא מפני ש"ל הא כשהתחיל להתמעט אינו ס"ט וכשהלכה לגמרי הו"ל שער פקודה דטהור. ותי' החזו"א דאיירי שהלכה בב"א דלא היה זמן שהיה מחיה פחות מעדשה. ועיי"ש עוד שכתב דלר"ש היכא דנולד ש"ל ואח"כ המחיה והלכה המחה נמי טהור ואף דש"ל קדם והבהרת הפכתו מ"מ הוי כשער פקודה. ובמחיה שאינה מבוצרת כתב המקד"ד דפשוט דאינה חלק מהנגע כלל דאין זה חיסרון בשיעור אלא דזה סתם בשר חי ואינה מחיה כלל.

**בהרת היא ומחייתה כגריס** הרמ' פ"ג ה"ה כתב דהמחיה מצטרפת לשיעור גריס, וכתב הכס"מ שם ה"א דמקורו ממשמעות התו"כ שהביא הר"ש פ"ד מ"ב וכן מהר"ש פ"ו מ"ב. והקשה התוי"ט פ"ה מ"ב דהכא זה משנה מפורשת שהמחיה מצטרפת. ובאמת ברמב"ן קידושין כה. כתב דבעי גריס מלבד המחיה ואין המחיה מצטרפת וכבר תמה על זה בהגהות הגראז"מ ממתני' דהכא, ועי' ריטב"א שם.

**ומודה ר"ש שאם יש במקום ש"ל כגריס שהוא טמא** כתב התוי"ט דקמ"ל דאף במקום ספק טמא, והיינו דקשה לו מאי קמ"ל ומ"ש מכל בהרת. והרש"ש תירץ דקיי"ל דבעינן כגריס מרובע והכא יש מחיה באמצע וכיון דלגבי ש"ל אין המחיה כחלק מהנגע א"כ אין גריס מרובע דזה מפסיק באמצע, וזה חידוש גדול בסיפא דאף דאינו מצטרף אינו מפסיק. (וכתב דגם בפחות מעדשה דלחכמים אינו מצטרף מ"מ אינו מפסיק והחזו"א פליג ע"ז). והמשנ"א לפי דרכו פי' דקמ"ל דלא תולים את התהפכות הש"ל במחיה אלא רק בבהרת.

**מ"ז הלכה המחיה טמאה מפני הפשיון** עי' מקד"ד דאיירי שיש כגריס בלא המחיה דאל"ה אמאי טמאה מפני הפשיון הא כשהתחילה המחיה ללכת יש פחות מכעדשה וקיי"ל כחכמים שאינה מצטרפת ויש פחות מגריס בבהרת, וכשהלכה לגמרי ויש כגריס הו"ל נגע חדש ומה שייך בזה פשיון, ואי נימא דאיירי בהלכה המחיה בב"א ניחא.

**הלכה וחזרה בסוף שבוע הרי היא כמות שהיתה** יש כאן חידוש גדול דבפשטות בדין הסגר התחדש דהפשיון נמדד לפי סוף השבוע ולא מתחשבים בשינוי של תוך שבוע לגבי פשיון, וכן התחדש דלא מחליטים באמצע שבוע על ש"ל ומחיה, אך הכא יש עידים שהנגע הלך והשתא הוי נגע חדש וא"כ האמת דצריך הסגר מתחילה, ואפ"ה התחדש כאן דאף שיודעים שזה נגע אחר לא דנים את השינויים של אמצע שבוע וצ"ב הגדר בזה, ובחזו"א ס"ג סק"ל כתב לפי"ז דה"ה בש"ל בסוף שבוע ובאו עידים שבאמצע שבוע הלכה וחזרה דהשתא הוי שער פקודה כיון דזה היה באמצע שבוע דנים כאילו הבהרת לא הלכה, וכן הוכיח המקד"ד סק"ט ד"ה כתב הרמ' מפ"ק דתנן דאם הבוהק תחת הש"ל והלך טמא אף דהיה זמן בתוך השבוע שלא היה טמא וחשיב שער פקודה. ומסתברא דה"ה בבאו עידים שהש"ל בא בזמן שלא היה בהרת דהשתא אינו הפוך והאמת דאינו ש"ל המטמא כלל, דדנים כאילו לא הלכה הבהרת.

**לאחר הפטור תראה כתחילה** הרמ' פי' דאיירי שהלכה ובסוף שבוע פטרו ואח"כ חזרה, והר"ש פי' דמשכח"ל נמי בעמד בעיניו ב"ש ופטרו ואח"כ הלכה וחזרה. וכתב החזו"א שם דבכה"ג א"צ ראיית כהן שהלכה דהא לראיה הזאת אין משמעות כיון דפטור בלא"ה, אלא סגי שיעידו לפניו שהלכה וחשיב נגע חדש. עוד כתב דגם בנתמעטה מגריס הוי נגע חדש, וכן מוכח ממתני' דשער פקודה דהלך חצי גריס הוי נגע חדש, ומש"כ הרמ' בפיה"מ אולם אם נשאר ממנו מעט ונוסף אחר ששפט עליו שהוא טהור הנה הוא טמא מוחלט, צ"ל דאיירי שנשאר כגריס דאל"ה הוי נגע חדש.

הרמ' בפ"ד ה"ה פסק הלכה הבהרת בסוף ימי ההסגר וחזרה ה"ה כמות שהיתה, והשיג הראב"ד למה לא פירש דזה דוקא שחזר קודם שראה הכהן דאי פטרו כבר וחזרה הוי נגע חדש, וכתב הכס"מ דלרמ' לא היה הגירסא במשנה לאחר הפטור תראה כתחילה וע"כ הביא רק הדין דתוך שבוע וזה פשיטא דאיירי בחזרה קודם ראיית הכהן.

**בתו"כ מה יעשה לה ר"י אומר תראה כתחילה וחכמים מטהרים** בר"ש משמע דפליגי בפטרו אחר ב"ש והלכה וחזרה, והטעם שחכמים מטהרים צ"ל דכיון דלא ראהו כהן שהלכה (וגם אם ראהו אין לזה משמעות) לא מתייחסים לזה ודנים הפשיון כפי הראיה האחרונה, אכן בפטרו בס"ש ראשון מחמת שהלכה מודים דהוי נגע חדש ובזה איירי מתני', או דאיירי גם אחר ב"ש ומתני' כר"י. והמלאכ"ש הביא פלוגתתם על תוך שבוע דלר"י כיון דהוי נגע חדש יראה כתחילה ומתני' כחכמים, וצ"ל דר"י פליג דוקא בהלכה דהוי נגע חדש אך ודאי דלגבי פשיון דנים רק לפי סוף השבוע.

הראב"ד בתו"כ ביאר בפלוגתתם דאיירי לאחר הפטור ובהלכה לגמרי לכו"ע הוי נגע חדש, ופליגי בהלך חצי גריס ובפלוגתא דר"ע וחכמים כפי שיטתו וכדיבואר בע"ה.

**היתה עזה ונעשית כהה וכו'** דעת כל הראשונים דגם אם בסוף שבוע אינו באותו מראה שהיה בתחילה ה"ה כמות שהיתה, ובתו"כ יליף והנה כהה שאם העז וכהה כאילו לא העז וכו' וכן יליף שם לא פשה שאם פשה וכנס כאילו לא פשה, ולדעתם אינם דומים דהעז וכהה היינו שבתחילה היה עזה והשתא בס"ש היא כהה, אך פשה וכנס זה דוקא בכנס עד סוף השבוע קודם ראיית הכהן. אך דעת הראב"ד בתו"כ דגם במתני' דוקא בחזר למראהו הראשון קודם ראיית הכהן הרי היא כתחילה, אך בהעז הוי נגע חדש ובכהה פוטרו, ומתני' איירי לאחר הפטור דאי באמצע שבוע מאי ובלבד שלא תתמעט מד' מראות הא בחזר למראהו גם הלכה וחזרה הוי כמו שהיתה, אך לאחר הפטור נתמעטה מד' מראות הוי כהלכה דיראה כתחילה אף שחזרה.

**כנסה ופשתה פשתה וכנסה ר"ע מטמא וחכמים מטהרים** ביאור פלוגתתם ביאר המקד"ד דלר"ע הסימן טומאה בפשיון זה ברגע הפשיון ועצם המקרה של ההתרחבות זה הסיבה לטמאות, וע"כ אף שלעומת הגודל שהיה קודם אין כאן פשיון דזה אותו גודל מ"מ יש כאן מעשה פשיון, וכן בפשתה וכנסה אף שהשתא כבר הלך הפשיון מ"מ היה כאן מעשה של פשיון. וחכמים ס"ל דהסימן טומאה בפשיון זה עמידת הפשיון וכמו בש"ל ובמחיה דעמידתם היא הס"ט, וע"כ כל זמן שאין כאן תוספת על מה שהיה קודם טהור וכמו בהלכו סימני טומאה.

אך קשה לראשונים מתי זה יהיה נפק"מ דהא בתוך שבוע לא מתחשבים בשינויים כלל ולא מתייחסים לפשיון ולמה ר"ע מטמא, ועוד דעיקר דין פשיון הוא בראיית הכהן וכמש"כ הרמ' דאם מת הכהן א"א לטמאות בפשיון דצריך שאותו כהן יראה במוחש שעכשיו זה יותר מהראיה הקודמת, וא"כ היאך ר"ע מטמא, (ומה"ט א"א להעמיד פלוגתתם אחר הפטור דאין ראיית כהן, וגם אי במקרה ראה אין לזה משמעות).

ויש בזה כמה שיטות **דעת הרמ' בפיה"מ והרע"ב** דבאמת איירי בתוך שבוע ור"ע ס"ל דגם בתוך שבוע חשיב פשיון וא"צ ראיית כהן ופליג על כל הנ"ל, וכן פליג ארישא דמתני' הלכה וחזרה בתוך שבוע ה"ה כמו שהיתה ולר"ע הו"ל נגע חדש. ובאמת צ"ע לפי"ז מה התחדש בדין הסגר הרי דנים את כל השינויים ואין שום משמעות להסגר. וכתב התוי"ט דלאחר הפטור מודה ר"ע דפשתה וכנסה כנסה ופשתה טהור וכדמוכח בתוספתא דבזה לא פליגי וכמו שהביא הר"ש, והטעם לזה דתוך שבוע דזקוק הוא ליראות לכהן אח"כ מתחשבים בשינויים אף בלא ראיית הכהן, אך אחר הפטור שכבר נסתלק לא מתחשבים בשינויים בלא ראיית כהן, ואף דהרמ' בפי' כתב גם אחר הפטור זה רק בחכמים דמטהרים, או דבהל' חזר בו עיי"ש.

וברמ' בהל' דייק לשונו דכתב הלכה וחזרה בסוף שבוע ה"ה כמו שהיתה, נתמעטה ופשתה בתוך שבוע הרי זה יסגיר או יפטור, והטעם ששינה בהלכה ובנתמעטה י"ל דאתא לאפוקי מר"ע, דבהלכה לר"ע הוי נגע חדש אפי' בתוך שבוע וכמש"כ ולזה כתב ה"ה כמו שהיתה, אך בנתמעטה לר"ע יחליט משום פשיון ולזה כתב ה"ז יסגיר או יפטור.

**דעת הר"ש בפ"ק והרא"ש** דפליגי באופן שכנסה בסוף שבוע ראשון והסגירו ובסוף שבוע שני או אחר הפטור פשתה או שפשתה וכנסה, ובכה"ג היה ראיית כהן על הכניסה והפשיון, ונראה דלכו"ע עיקר דין פשיון הוא לפי תחילת הנגע ולא לפי הראיה הקודמת וע"כ לחכמים לא חשיב פשיון דאין כאן פשיון מתחילת הנגע, אלא דר"ע מטמא כיון שהיה כאן מציאות של פשיון וכמש"כ לעיל. (ועוד יתכן לומר דבזה גופא פליגי אי פשיון נמדד לפי תחילת הנגע או לפי הראיה הקודמת, אך א"כ זה מחלוקת צדדית ואין לזה קשר לשאר המחלוקות).

**עוד פי' הר"ש** דמשכח"ל ביום השביעי או לעיני הכהן דכיון דזקוק הוא ליראות לכהן כבר דנים את השינויים ונחשב שראה הכהן את הכניסה והפשיון, ובזה כו"ע מודים אלא דלחכמים דין פשיון הוא ביחס לראיה הקודמת ואף שראה שהנגע פשה מ"מ ביחס לראיה הקודמת אין כאן פשיון, ור"ע ס"ל דמ"מ יש כאן מעשה פשיון. (ובאופן שכנסה בס"ש ראשון ופשתה בס"ש שני יתכן דלכו"ע חשיב פשיון דדנים לפי הראיה הקודמת ולא לפי תחלת הנגע). והא דחכמים מטהרים היינו בס"ש שני אך בס"ש ראשון יסגיר (וכן צ"ל להרמ' והרע"ב), ורישא דמתני' דהלכה וחזרה בס"ש ה"ה כמו שהיתה איירי קודם היום השביעי וע"כ זה ככו"ע.

**דעת המהר"ם והגר"א** דלא איירי כלל בכה"ג אלא בכנסה לפחות מגריס ופשתה בצד שני או שפשתה וכנסה, והיינו מתני' דלקמן ופירושא קמפרש, והוצרכו לזה משום הקושיא הנ"ל היאך משכח"ל שיחשב פשיון לר"ע. והא דבתוספתא לאחר הפטור לא פליגי ר"ע וחכמים צ"ל דשם איירי שפשתה וכנסה באותו צד, ומתני' בפשתה בצד אחר.

**וסדר הדברים בר"ש** דבתוך שבוע לכו"ע ה"ה כמו שהיתה וכדיליף בתו"כ, וכן מוכח בתוספתא ואף דשם איירי לאחר הפטור וכמש"כ הר"ש בהמשך דבריו, צ"ל דהבין הר"ש דכ"ש שבתוך שבוע לא פליגי (אף דהרמ' מחלק בזה וכמש"כ התוי"ט). ומש"כ הר"ש היכא דהסגירו בבהרת כגריס כתבו החזו"א ובגליוני קה"י דצ"ל כגריס ועוד וכמש"כ הר"ש בהמשך, דהא לא שייך פשיון כשזה רק כגריס מצומצם וגם אם היו מתחשבים בשינויים שבתוך שבוע זה לא היה נחשב לפשיון, וכן במה שהביא מהתוספתא דאחר הפטור התם אי כנס לפחות מגריס הוי נגע חדש וע"כ דאיירי בגריס ועוד, אכן הרא"ש כתב אם הסגירו בבהרת כגריס או יותר מכגריס וצ"ל דזה האמת אך החידוש הוא ביותר מגריס. ומש"כ הר"ש דאיירי ובסוף השבוע כנסה אותו ועוד ואח"כ פשתה אותו ועוד, התוי"ט הביא מהר"ש ובסוף השבוע כנסה אותו ועוד והסגירו הסגר שנית ואח,כ פשתה אותו ועוד, וכתב הרש"ש בחולין י: דלפנינו לא כתב הר"ש כן ויתכן דס"ל כהתוס' בחולין שם דאם כנסה קצת בסוף שבוע פוטרו אף שנשאר כגריס ובאמת פטרו ולאחר הפטור פשתה.

וביאר הר"ש בסברת ר"ע דהא פשתה והיינו דהיה כאן מעשה פשיון וכמש"כ, וע"ז כתב וכן נמי שפשתה וכנסה (כן גרס בגליוני קה"י) והיינו שפשתה בסוף שבוע והחליטו ואח"כ כנסה, לר"ע טמא אף שהלך הפשיון דהא פשתה דמעשה פשיון זה ס"ט והליכת הפשיון זה לא סימן טהרה, וחכמים מטהרים דעמידת הפשיון זה הס"ט וכשהלכה טהור. וכתב הר"ש וכל הנך פלוגתא דר"ע וחכמים בס"ש שני ולאחר הפטור, והיינו דקשה לו דאי ר"ע מטמא אפי' בהלך הפשיון א"כ למה במ"ח לר"ע יראה בתחילה הא יש כאן פשיון ואף שהלך טמא, וכן במ"ט למה ר"ע מטמא רק בגריס ועוד, וע"כ כתב דהתם איירי שנראה כך לכהן בס"ש שני או לאחר הפטור ולא החליטו על הפשיון ובכה"ג מודה ר"ע דל"ח פשיון וכמש"כ, והא דלא העמיד גם בס"ש ראשון דבכה"ג במ"ח גם לחכמים יסגיר שוב וכמשי"ת בע"ה.

ומש"כ הר"ש ומתוקמא דר"ע וחכמים וכו' החזו"א גרס א"נ ומכאן מתחיל התי' השני, ובגליוני קה"י גרס ומתוקמא רישא וכו' ובא הר"ש לבאר דהרישא דמתני' ככו"ע, ואח"כ גרס א"נ כי פליגי ר"ע וכו'.

ובדעת הרא"ש כתב החזו"א דס"ל כפ"ק דהר"ש אך זה דחוק בלשונו דכתב ובס"ש שני אחר הפטור כנסה אותו ועוד אח"כ פשתה אותו ועוד, ולהחזו"א צ"ל דכנסה קודם ס"ש שני ואח"כ פטרו, ומש"כ אחר הפטור אין לזה מקום וצ"ע. וגם מש"כ וכל הנך וכו' בחזרה לאחר הפטור לפי מש"כ עיקר הדגש הוא דפשתה אחר הפטור דלא ראה כהן את הפשיון ולכן לר"ע ל"ח פשיון וצ"ב.

**הרמ' פ"ד ה"ה כתב** נתמעטה בתוך ימי הסגר ופשתה הרי זה יסגיר, ובה"ט כתב בהרת שכנסה אחר הפטור ופשתה לכמו שהיתה הרי הוא בטהרתו, וכתב הראב"ד דמש"כ בה"ט זה כנגד המשנה דבזה פליגי ר"ע וחכמים, אך מש"כ בה"ה בתוך שבוע זה לכו"ע דלא יתכן דבזה פליג ר"ע דהוי פשיון, דהא במ"ח ס"ל דפשתה וחזרה בתוך שבוע תראה כתחילה ואי חשיב פשיון יחליט כמו במ"ט. ויש בזה כמה תירוצים **א. תי' הכס"מ** דאה"נ מש"כ הרמ' בה"ט זה כנגד פלוגתת ר"ע וחכמים ומש"כ בה"ה זה כנגד התו"כ דכנס ופשה בתוך שבוע ה"ה כמו שהיתה, והקשה התוי"ט ע"ז דברמ' בפי' כתב להדיא דפליגי בתוך השבוע ודלא כהבנת הראב"ד והכס"מ.

**ב. עוד כתב הכס"מ** דהרמ' לא גרס כלל את מ"ח דלא פירש ע"ז מידי, וע"כ יתכן דס"ל דפליגי ר"ע וחכמים בתוך שבוע ולק"מ, והא דנקט במ"ט ופשתה כח"ג ועוד ה"ה בפשתה כח"ג לבד ר"ע מטמא דהא יש כאן פשיון, וצ"ל דנקט לרבותא דחכמים דאף שיש כאן פשיון דהנגע יותר מתחילה אפ"ה מטהרים. וכן מוכח מהרמ' במ"י דביאר פלוגתת ר"ע וחכמים האם אפשר לטמאות מצד הפשיון או דצריך לש"ל והמחיה, וכתב המקד"ד דהרמ' לשיטתו דלא גרס את מ"ח וס"ל דר"ע מטמא גם כשהלך האום ולא פשה טפי מעיקרא. אך כתב התוי"ט דזה ניחא רק להרמ' אך הרע"ב פי' ג"כ כהראב"ד וגרס את מ"ח ולפי"ז הדק"ל.

**ג. האו"ש תירץ** דבמ"ח איירי שלא נשאר באום חצי גריס וע"כ ר"ע לא מחליט משא"כ הכא דנשאר גריס באום ר"ע מחליט. ודבריו תמוהים דבמ"ט חזינן דגם בהלך מהאום ח"ג כיון דפשה יחליט וא"כ גם במ"ח יחליט דחשיב פשיון. **ד. עוד י"ל** לפי מש"כ התוי"ט דאחר הפטור לכו"ע לא חשיב פשיון כיון דכבר נסתלק, דמ"ח איירי אחר הפטור וכדעת הר"ש והרא"ש וע"כ לר"ע יראה כתחילה. ובאמת הרע"ב פי' דאיירי אחר הפטור רק ממ"ט ואילך ומשמע קצת דמ"ח איירי בכל אופן, אך אין טעם לחלק בזה וכבר תמה בזה התוי"ט, ועוד דבמ"ח כתב הרע"ב דחכמים מטהרים דהו"ל כראשון שעמד בעיניו וטהור, ומוכח דאיירי אחר הפטור ולפי"ז ניחא. **ה. אך אין ליישב** דמ"ח איירי בגריס מצומצם וכתב החזו"א דלא שייך פשיון אלא ביותר מגריס, דהא הכא הפשיון הוא מצד הפשיון הראשון ואז היה יותר מגריס.

עוד כתב הראב"ד דאחר הפטור כנס ופשה לכו"ע יחליט, והוכיח מפ"ט דשאלו תלמידיו את ר"א בהרת בכף ידו כסלע ומקומה צרבת השחין למה יסגיר הא אינה ראויה להחלט, ואמר להם שמא תכנוס ותפשה, וע"כ איירי לאחר הפטור וחזינן דהוי פשיון. וכבר תמהו בזה החזו"א והאו"ש והמקד"ד דשם החשש שמא תכנוס בס"ש ראשון ויסגירו שוב ותפשה בס"ש שני או לאחר הפטור, דכיון שראה הכהן את הנגע בקטנותו כבר נקבע שזה הנגע. ועי' קה"י דהראב"ד הבין דראיית הכהן לא יכולה לקבוע את מידת הנגע אלא לפסוק את דינו ותמיד אזלינן בתר תחילת הנגע, והיינו כפ"ק דהר"ש דפשיון תלוי לפי תחילת הנגע ושפיר הוכיח דבכנס ופשה הוי פשיון לכו"ע. ועי' חזו"א שכתב דלהר"ש בפ"ק דבזה פליגי ר"ע וחכמים ע"כ דמתני' שם כר"ע.

ולפיכך **פי' הראב"ד** דמתני' איירי בנגע כגריס ואחר הפטור כנס לפחות מגריס וחזר למקומו, וס"ל לר"ע דדוקא בהלכה לגמרי וחזרה חשיב נגע חדש אחר הפטור אך אם נשאר חצי גריס אפשר להחשיבו לנגע הישן ואם פשה יחליט כדין מ"ט, והכא הא חשיב פשיון כדין כנסה ופשתה אחר הפטור, וחכמים ס"ל דגם אם נשאר חצי גריס הו"ל נגע חדש ואין הח"ג מצטרף לחדש כדין מ"ח וע"כ מטהרים. והא דכתב דאיירי בגריס ה"ה ביותר מגריס אלא דכנס לפחות מגריס. ולפי"ז מוכח דגם היכא דלא נשאר כגריס אין הישן מצטרף עם החדש דהא חכמים מטהרים ולא יסגירנו בתחילה. ולפי"ז צ"ל דהתוספתא דאחר הפטור טהור כחכמים אף דלא תני בזה פלוגתא.

והא דבמ"ח יראה בתחילה ולא קאמר מחליט כדהכא, כתב החזו"א ס"ג סקכ"ו דהכא איירי לאחר הפטור ובמ"ח איירי בתוך שבוע (דלכן הקשה על הרמ') ובזה לא שייך פשיון כיון שחזרה. ובמקד"ד הקשה לדעת הראב"ד למה בשער פקודה הוצרך ר"ע לש"ל דחשיב הפוך הא יש שם גם פשיון וכדין כנסה ופשתה לכמו שהיתה דמתני' דר"ע מחליט, (ויתכן דלהראב"ד צריך יותר מגריס לפשיון וכמש"כ החזו"א, וע"כ לא חשיב בשע"פ פשיון, והא דהכא חשיב פשיון י"ל דפשה ליותר מגריס).

**הראב"ד בתו"כ** כתב דאיירי בכנס לפחות מגריס ופשה ליותר ממה שהיתה דר"ע ס"ל דחשיב הנגע הישן ואיכא פשיון, וחכמים ס"ל דאינם מצטרפים כיון דפחת מגריס וע"כ מטהרים, ומשמע דס"ל דכנסה ופשתה אחר הפטור ל"ח פשיון אף לר"ע ודלא כמש"כ בהשגות. ולפי"ז היכא דפשתה כמו שהיתה ולא יותר ס"ל לר"ע דיראה כתחילה וכמו במ"ח, ועיי"ש שתלה בזה גם פלוגתת ר"י וחכמים ור"י דקאמר יראה בתחילה איירי בלא פשתה טפי וס"ל כר"ע. ולפי"ז א"ש הא דבמ"ח יראה בתחילה והכא מחליט דהתם לא פשה טפי והכא דמי למ"ט. ועוד הביא לפרש דמתני' איירי לאחר הפטור ור"ע ס"ל דמתחשבים בפשיון אף שאינו יותר ממעיקרא כיון שהיה כאן מעשה פשיון, וכשפחת מגריס לכו"ע נחשב לנגע חדש וזה תלוי במ"ח. ולפי"ז ביאור פלוגתתם הוא כהרמ' והר"ש אלא דאיירי אחר הפטור.

**פשתה וכנסה ר"ע מטמא וחכמים מטהרים** סברת ר"ע בזה לכאורה קשה היאך יטמא חדא הא השתא כבר אין פשיון ועל מה יחליטו, ועוד מ"ש מש"ל ומחיה דאפי' היכא שכבר החליטו הלכו טהור וגם בפשיון יש סיבה לטהר, ותי' התוי"ט דהרמ' בפי' כתב דסברת ר"ע כיון שכבר פשה בגוף, וביאר המקד"ד דלר"ע עצם מעשה הפשיון זה סיבה לטמאות ולא עמידת הפשיון וע"כ מטמא אף בהלך וכמו שביארנו לעיל בכנסה ופשתה.

אך לדעת הר"ש בפ"ק משמע דאיירי בפשתה בסוף שבוע ראשון (וא"כ החליטו) ואח"כ כנסה ואפ"ה ר"ע מטמא, וזה תימה מכמה דוכתי דסתמא דמתני' דגם בפשיון הלך הפשיון זה סיבה לטהר בפ"ד מ"ז ובפ"ה מ"ב ועוד.

ולדעת הרמ' והרע"ב דאיירי בתוך שבוע כתב המקד"ד דדוקא בתוך שבוע ר"ע מטמא בהלך הפשיון כיון דעדיין לא החליטו על הפשיון, אך בהנהו משניות איירי בהחליטו כבר וע"כ הלך טהור. וכן י"ל לדעת הר"ש בפי' ב' דאיירי דוקא בפשתה וכנסה ביום השביעי או לעיני הכהן אך כשהחליטו כבר נטהר בהלך הפשיון, אך הסברא בזה צ"ע מה"ת לחלק בזה. וע"ע במקד"ד דהקשה על הרמ' דבכמה מקומות מצינו דגם לר"ע פשה והלך בתוך שבוע טהור.

דעת הראב"ד בתו"כ והכס"מ דפשתה וכנסה ר"ע מטמא היינו יראה בתחילה דאין טעם להחליט, וצ"ע מה"ת שיראה בתחילה הא תמיד נשאר גריס בנגע ורק הפשיון הלך, ואם היה מחליטו היה טהור לגמרי. ובחזו"א רצה לדחוק במשנה נגד כל הראשונים דכנסה ופשתה פשתה וכנסה זה במקרה א', והיינו דקודם כנסה ואח"כ פשתה טפי מעיקרא ושוב חזרה לכמות שהיתה, ור"ע מטמא רק מצד הפשתה שאחרי הכנסה. וע"ע משנ"א.

**מ"ח ר"ע אומר תראה כתחילה וחכמים מטהרים** ביאור פלוגתתם כתב המהר"ם דיש כאן נגע שחציו אחר הפטור וחציו נגע חדש, ר"ע ס"ל דהישן מצטרף לחדש לשיעור גריס ומסגיר, דכמו שאם יפשה הישן יחליט אף לאחר הפטור ה"ה מצטרף להסגיר לחדש, וחכמים ס"ל דרק לגבי פשיון מצטרפים האום והפשיון ולא לגבי שאר דברים, וע"כ נשאר שיש כאן רק ח"ג מהחדש וע"כ טהור.

וסברת ר"ע צ"ב מה"ת שיצטרף הישן לחדש הא כבר הוסגר ב"ש ואין דינו להסגר ואין כאן גריס שדינו להסגר. ובחזו"א ביאר דלר"ע כיון שנשאר באום רק חצי גריס עבר דין הפטור שלה ונידונת כנגע חדש וע"כ מצטרפים, וחכמים ס"ל דגם כשנשאר רק ח"ג לא עבר דין הפטור ונשאר רק ח"ג בנגע החדש. ולפי"ז פליגי דוקא באופן שנשאר באום רק ח"ג אך באופן שנשאר גריס כגון בהרת גריס וחצי פשה חצי והלך חצי מצד שני גם לר"ע נשאר האום בפטורו ולא יצטרפו. אך במהר"ם לא משמע כלל כביאור החזו"א דכתב דפליגי אי ילפינן מפשיון, ועוד נראה דהחזו"א לשיטתו דכנס ח"ג ואח"כ פשה מצד שני לכו"ע הוי כנגע חדש דחצי גריס הוי כהלכה לגמרי, אך לדעת המהר"ם והגר"א והראב"ד זה לא סיבה להחשיבו כנגע חדש.

עוד פי' החזו"א דלר"ע מצטרפים אף באופן שנשאר גריס באום דכמו שהפשיון זוקק את האום להחלט כך כשאין פשיון זוקק את האום להצטרף עמו להסגיר, וכן נראה מדברי המהר"ם שפירש כן, ועדיין צ"ב מה"ת שיצטרפו הא דין האום הוא שא"צ הסגר ומאי שייטא להחלט פשיון ששם דין האום להחליט כשיש פשיון. והנראה לפרש דלר"ע דין פשיון הוא שדנים את כולו כנגע א' ממש וא"צ לדין צירוף וכמו שנבאר בע"ה במ"ט, ואף באופן שהנגע לא גדל דהא כנס מצד שני דנים את כולו כנגע א', וע"כ א"א לחלק ביניהם ואם דין חציו להסגיר דנים את כולו להסגיר. ולחכמים הפשיון נחשב כנגע אחר וע"כ דנים כל חצי בנפרד ופליגי לשיטתם בכל המשניות אם להחשיב את הפשיון כחלק מהנגע או לא.

אך עדיין יל"ע בסברת ר"ע למה דין כולו להסגיר נימא דדין כולו לפטור כמו הנגע הישן, ואולי י"ל דדין גריס הוא דין בגודל הנגע אך א"צ להסגיר על כל הגריס, וע"כ לר"ע דנחשבים לנגע א' יש כאן נגע של גריס שדין חציו להסגיר וסגי בזה, ובאמת ההסגר יהיה רק משום החצי החדש.

והנה כתבו המהר"ם והגר"א דאיירי הכא בין כנס ואח"כ פשה בין פשה ואח"כ כנס, וכן דעת הראב"ד דפי' במ"ז כנסה לפחות מגריס ואח"כ פשתה. והקשה החזו"א ס"ק כז' דאי כנסה לפחות מגריס א"כ לכו"ע בטל שם נגע ממנה ומצטרפת לפשיון, וכדחזינן בשער פקודה דפליגי ר"ע וחכמים לגבי הש"ל אי נחשב הפוך ומשמע דאי יוולד השתא ש"ל לכו"ע יחליט דמצטרפים לגריס. ואין לומר דהתם ראה הכהן שהלך ח"ג דהא מש"ה פטרו וע"כ בטל ממנו דין הנגע משא"כ הכא דאיירי לאחר הפטור ולא ראהו כהן, דהא לאחר הפטור א"צ ראיית כהן וכמו בהלכה וחזרה דהוי נגע חדש גם בלא ראה כהן שהלכה. ותירץ הקה"י דכל הטעם לחכמים דאינם מצטרפים הוא מצד דאין דינם שוה, והיינו דכתב המהר"ם דחל דין פטור על האום ולכן לא מצטרף להסגיר דהא אין דינו להסגיר, אך לגבי דברים שדינם שוה אין סיבה שלא יצטרפו ולכן לגבי ש"ל שנולד אח"כ דדינם שוה להחלט מצטרפים. וכ"כ החזו"א עצמו בס"ג סקכ"ג, (ובקה"י כתב שלא מצא בחזו"א שתירץ כן).

כתב הר"ש דהכא איירי בס"ש שני לאחר הפטור וכדפרישית, וכוונתו למש"כ במ"ז וכל הנך פלוגתא דר"ע וכו', והטעם דלא מיירי נמי בבא בס"ש ראשון ומצא כהן ח"ג מהאום ח"ג מהפשיון, דבכה"ג לכו"ע יסגיר שוב דדין שניהם להסגיר וכ"כ התוי"ט, אך נראה דלר"ע יסגיר עוד ב"ש דאף דהח"ג של האום כבר הוסגר שבוע א' מ"מ בטל דינו וכמש"כ, אך לחכמים יסגיר רק עוד שבוע א' כדין האום.

והתוי"ט כתב בדעת הרמ' דאף בס"ש ראשון חכמים מטהרים כיון שאין באום כגריס, וצ"ב למה שלא יצטרפו להסגיר עוד שבוע, וצ"ל דס"ל דבאופן שאין דינם שוה ממש אין מצטרפים כלל דחשיבי כב' נגעים וכ"כ הקה"י בדעת הראב"ד, דהראב"ד ביאר מתני' בתוך שבוע ולכן הקשה מכאן על הרמ' במ"ז וכמש"כ לעיל, אך יתכן דאיירי בס"ש שני וא"צ למש"כ הקה"י אך בדעת הרמ' צ"ל כן.

הגר"א גרס בר"ע ה"ה כתחילה והיינו דנשאר בפטורו, והטעם י"ל דכיון דחזינן במ"ט דהפשיון מקבל את דיני האום ה"ה דמקבל את הדין דהוסגר ב"ש וגם הח"ג של הפשיון אין דינו להסגיר. והחזו"א ס"ק כד' פי' דלר"ע אין הבדל בשינוי המקום ונחשב אותו נגע ממש, וצ"ע דהגר"א בריש פ"ה כתב דבמקום אחר חשיב נגע חדש אף בסוף שבוע וכמש"כ הר"ש מ"ז דחזרה היינו למקומה הראשון. ועי' רש"ש דלדעת הגר"א בהרת כגריס פשה גריס וכנס גריס לר"ע פטור דלא פשה ולחכמים יראה בתחילה, אך להר"ש גם לחכמים יראה בתחילה וכדהכא. והנה להגר"א אין נפק"מ בין ר"ע לחכמים דלכו"ע טהור, אך צ"ב דבא"ר כתב דלר"ע מצטרפים הפשיון והאום, ולמאי מצטרפים הא גם לר"ע טהור וצ"ע.

**מ"ט ר"ע מטמא וחכמים מטהרים** טעמא דר"ע פי' החזו"א דהפשיון מקבל דיני האום ונחשב שגם הפשיון פשה אחר הפטור וע"כ יש כאן גריס שפשה אחר הפטור, ויל"ע דאי הפשיון מקבל דיני האום למה במ"ח לר"ע יראה בתחילה הא גם הפשיון הוסגר ב"ש, וצ"ל דרק כשהפשיון משמש החלט להאום מקבל את דיניו אך היכא שאינו משמש להאום דאין כאן יותר מתחילה אינו נטפל להאום.

וחכמים ס"ל דהפשיון נחשב נגע בפ"ע ואינו מקבל דיני האום כיון שאין באום כגריס. והנה כשיש באום כגריס ופשה ודאי דגם לחכמים אינו מסגיר על הפשיון (ולא דמי לפשיון הרחוק דכתב החזו"א דמשמש גם הסגר לעצמו וגם החלט לנגע הישן) דהפשיון נטפל להאום, ורק הכא דאין גריס באום אמרינן דאין הפשיון מצטרף ואין לפשיון דיני האום. וביאור פלוגתתם י"ל עפ"י מה שחילק הגרי"ז עה"ת דמחיה מלבד מה דהוי סימן על הנגע גם הוי חלק מהנגע דהא משלים לשיעור, אך ש"ל זה רק סימן ואינו משלים לשיעור, ופליגי לגבי פשיון דלר"ע פשיון זה חלק מהנגע ויכול להשלים לשיעור וע"כ אף כשאין באום כגריס טמא, ולחכמים הפשיון הוי רק סימן על הנגע וע"כ אינו משלים לשיעור.

ונראה דפליגי לשיטתם במ"ז דשם ביאר המקד"ד פלוגתתם אי פשיון זה המעשה פשיון או עמידת הפשיון, וי"ל דשורש פלוגתתם דלר"ע פשיון זה מה שהנגע גדל והתרחב, ואף שהנוסף הוא מחוץ לנגע ולכאורה הוא נגע אחר חידשה תורה דדנים את זה שכולו התרחב וזה חלק מהנגע, וע"כ מצטרף לשיעור וע"כ המעשה ההתרחבות הוא הס"ט, אך לחכמים הפשיון הוא בעצם נגע אחר כיון שהוא חוץ לנגע, ורק מהני בתור סימן (ואחרי שמשמש החלט גם נטפל להאום) ולא דנים כלל שהנגע התרחב, וע"כ הוי כש"ל ומחיה דעמידתו הוא הס"ט. וכן פליגי במ"ח דלר"ע הוי נגע א' וע"כ הישן מצטרף לחדש להסגיר ולחכמים הוי כשתי נגעים וכמש"כ, והכל לשיטתם וכמש"כ המהר"ם במ"י.

ובאופן שיש נגע ב' גריסים פשה גריס וכנס גריס כתב החזו"א דגם לחכמים תראה כתחילה, והוא פשוט דכיון דאינו משמש החלט נידון כנגע בפ"ע ויש בו גריס.

והנה הכא פי' הר"ש דאיירי לאחר הפטור ונראה דה"ה בס"ש שני, אך ס"ש ראשון ס"ל דלחכמים יסגיר לכה"פ עוד שבוע א' וכמש"כ לעיל, דכיון דהפשיון לא משמש החלט להאום יכול האום להצטרף לפשיון להסגיר. ומש"כ הר"ש דכיון דאזיל וכו' בא לפרש למה לא יסגיר בתחילה וכן הוא ברא"ש ולא בא לפרש למה לא יחליט. ובתוי"ט משמע דלהרמ' איירי אף בס"ש ראשון דפי' הטעם בחכמים דאין פשיון אא"כ יש גריס מהאום ולא פי' דאיירי דוקא אחר הפטור, וצ"ל דהא דלא יסגיר בתחילה דס"ל כהקה"י דבכה"ג אינם מצטרפים כלל, או דס"ל דאין צירוף כלל בין החדש לישן ואף לא לש"ל ומחיה.

**מ"י ר"ע מטמא וחכ"א תראה בתחילה** הקשו הראשונים הא גם כשתראה בתחילה יחליט ובמה פליגי. ונאמרו בזה כמה תירוצים בראשונים א. **הרמ' תי'** דלר"ע א"צ לדקדק בש"ל ובמחיה אם הם כדינם לטמא, והיינו דבאופן שאינם דכינם לר"ע יחליט מצד הפשיון ולחכמים טהור. וצ"ע מה שייך לר"ע להחליט מצד הפשיון הא הלך הפשיון, ותי' המקד"ד דהרמ' לשיטתו במ"ז דגם בתוך שבוע פשתה וכנסה ר"ע מטמא וכדעת התוי"ט דהיינו מחליט ודלא כהראב"ד והכס"מ דיראה בתחילה, וע"כ הכא שייך להחליטו אף שהלך הפשיון, ולשיטתו לא גרס את מ"ח דלר"ע יחליט מצד פשיון וכדהכא, והא דתנן במ"ט ופשתה כח"ג ועוד ה"ה בלא ועוד יחליט לר"ע אלא נקט לרבותא דחכמים דאפ"ה טהור.

ב. **הרא"ש תי'** וכן הוא **בירושלמי** במו"ק דנפק"מ ברגל דלחכמים יכול לטהר על הראשון ולשתוק על הש"ל ויטהר ברגל, ולר"ע אינו יכול לטהרו על הראשון כיון שיש ש"ל וע"כ צריך להחליטו ברגל או שישתוק וישאר בהסגירו אך לטהר אינו יכול. וצ"ל דאיירי בסוף שבוע שני דוקא ובסוף ההסגר נראה לכהן כשהלך האום ויש ש"ל בפשיון, דאי בס"ש ראשון אף לחכמים צריך עוד הסגר וא"א לטהרו, ואי אחר הפטור גם לר"ע יוכל לשתוק וישאר טהור.

ג. **המהר"ם בפ"ק תי'** דאיירי בנולדו שניהם כאחת ונראה לכהן ולר"ע יחליט על שניהם כיון דשניהם ס"ט לנגע הראשון, וע"כ אח"כ כשהלך האום לא יטהרנו כיון שכבר הוחלט על הש"ל, אך לחכמים יחליט בתחילה רק על הפשיון דזה ס"ט על הנגע הישן, אך הש"ל נחשב לנגע חדש ואין מחליטים את המוחלט, וכשהלך האום צריך פסק חדש על הש"ל להחליטו. ומשמע במהר"ם דאף בזמן שרואהו מהסגר להחלט אינו מחליט על עוד נגע, וכמש"כ בריש פ"ג דיש שיטות דבזמן שרואהו להסגיר בשנית אין דנים על עוד נגע דזה פסק להמשיך את ההסגר. אך החזו"א שם פליג דאין צד כזה וגם כאן פי' באופן אחר דכל זמן שהפשיון משמש החלט להאום לא דנים עליו כלפי עצמו כלל וע"כ לא יסגיר בתחלה כמו בפשיון הרחוק, וה"ה לגבי ש"ל שבו לא דנים עליו כנגע וטהור. והנה לפי"ז ע"כ איירי בסוף שבוע ראשון או שני דאי אחר הפטור ודאי מסתבר דיחליט על שניהם אף לר"ע ולא שייך בזה אין מחליטים את המוחלט.

ד. **עוד פי' המהר"ם** דאיירי אף אחר הפטור ופשה והחליטו, ואח"כ הלך האום ובא ש"ל בפשיון ונראה לכהן, ולר"ע ישאר בהחלטו דנגע שהחליטו בס"ט והלך ובא אחר במקומו א"צ לטהר ולהחליט על השני אלא נשאר בהחלטו, אך לחכמים דזה שני נגעים צריך לטהר על הפשיון ואח"כ להחליט על הש"ל.

ה. **הר"ש תי'** דלחכמים עד שיטמאנו הכהן אין עליו תורת מוחלט, והקשה התוי"ט הא גם לר"ע עד שיטמאנו אינו מוחלט ומאי נפק"מ, ותי' המשנ"א דאיירי בהחליטו על הפשיון בסוף שבוע או אחר הפטור והשתא כנס האום ובא ש"ל ונראה לכהן דלר"ע ישאר בהחלטו ולחכמים יטהר מהפשיון ועד שיחליט על הש"ל אינו מוחלט וכפי' ב' דהמהר"ם. ועי' תוס' אנ"ש דלא משמע בר"ש דמיירי בהכי.

ו. **עוד תי' הר"ש** דנפק"מ אי סגי בקרבן א' או דבעי שתי קרבנות, וכתב התוי"ט דכל זה לפי' המהר"ם דאיירי בהחליטו על הפשיון ואח"כ הלך ובא ש"ל דלחכמים חייב ב' קרבנות, אך לפי' המהר"ם דאיירי בנולדו שניהם כאחת סגי בקרבן א' אף לחכמים וכהמשנה בכריתות, והקשה דגם בהחליטו על הפשיון הא דוקא ביצא לשעה הראויה לקרבן חייב קרבן אחר, והכא לא יתכן לפרש כן (ובחזו"א פי' כן בר"ש בפ"ג) דהא במשנה משמע דקודם בא ש"ל ואח"כ הלך האום. אכן המלאכ"ש כתב דמתני' דכריתות איירי דוקא בנגע א' עם שני סימני טומאה או נגע שהלך וחזר באותו מקום, אך שני נגעים אף בנולדו יחד חייב ב' קרבנות.

ועוד הקשה התוי"ט דהנפק"מ הזאת שייכת גם בלא הלך האום אלא נולדו פשיון עם ש"ל לר"ע חייב א' ולחכמים ב'. אכן נראה ליישב פשוט דבכה"ג לכו"ע חשיב נגע א' וסגי בקרבן א', דהא כתבנו כבר דלחכמים הפשיון נחשב נגע בפ"ע רק כל זמן שאינו משמש החלט להאום, אך בנולדו שניהם כיון שהפשיון חלק מהנגע הישן גם הש"ל הוי כנגע א' וסגי בקרבן א', (וגם י"ל כהחזו"א דלעיל דהיכא שמשמש החלט לא דנים עליו כנגע בפ"ע כלל ולא דנים על הש"ל), וע"כ הוצרך לומר דהלך האום ורק אח"כ החליט על הש"ל דהשתא לחכמים הוי נגע בפ"ע דהשתא אינו משמש החלט. אך עדיין יקשה לפ"ק דהמהר"ם דנולדו שניהם יחד ולחכמים אין מחליט על הש"ל והא כל זמן שהפשיון משמש החלט להאום הוי נגע א' וגם הש"ל הוי נגע א' ויחליט על שניהם, וע"כ צ"ל כהחזו"א דלא דנים על הפשיון כנגע בפ"ע כלל וצ"ע.

**תוספתא ב' בהרות וחוט של מחיה ביניהם וכו'** ביארנו לעיל מ"ה.

**שם בהרת שטהרה מתוך החלט מחיה וש"ל אינה משמשת הסגר מעתה** הקשה הר"ש אי איירי בטהר ע"י שפרח בכולו ואח"כ כנס, ממ"נ אי כנס ויש כגריס הא באמת טמא ואי אין כגריס גם בש"ל ומחיה אינה מטמא, וע"כ העמיד בטהר ע"י שהלכו הס"ט או שעמד ב"ש, וכן פסק ברמ' פ"ד ה"ח ועי' כס"מ שם דהקשה בטהרה מתוך הסגר מאי קמ"ל דלא יסגיר יותר מה"ת שיסגיר הא דינה בב"ש, ותי' דקמ"ל אף בהעז וכהה דלא יסגיר, ועי' מקד"ד דתי' דאיירי בטהרה מתוך הסגר ע"י שנתמעטה מכגריס וס"ל להרמ' כדעת המהר"ם דאף בכנס ואח"כ פשה פליגי ר"ע וחכמים, וקמ"ל דאי נולד עוד נגע אינה מצטרפת להסגיר.

עוד תי' הר"ש (ובחזו"א כתב דזה גליון) דבאמת איירי בפרח בכולו וחזרה לפחות מגריס ובאמת הוא טהור, וקמ"ל דאם נולד לה בהרת כגריס סמוכה לה מצטרפת לטמא בש"ל ופשיון אם נולדו בישנה. ובחזו"א הוכיח מהכא דגם לחכמים בכנס לפחות מגריס ואח"כ פשה בצד שני מצטרפים כיון דפקע שם נגע ורק בפשה ואח"כ כנס אינם מצטרפים. ולפי מש"כ הקה"י דלגבי ש"ל לכו"ע מצטרפים דדינם שוה אין ראיה דמש"ה מצטרפים הכא.ואדרבא מהר"ש משמע דלא כהחזו"א דהא פי' דאם נולד בהרת כגריס אצל הישנה וכו' ולמה הוצרך לבהרת כגריס הא סגי שישלים את הישנה לגריס, וע"כ דלגבי הסגר אינם מצטרפים ורק לגבי ש"ל דדינם שוה, (ובאמת החזו"א לשיטתו פי' דאם פשתה הישנה לגריס עיי"ש אך בר"ש לא משמע כן).

ובמקדש דוד הקשה למה הנגע החדש עצמו לא יחשב פשיון לישנה ואף בלא ש"ל ופשיון יחליט, והוכיח דפשיון צריך שיתחיל מהנגע, ועוד י"ל דלחכמים הא בעי שיהיה גריס באום כדי להחליט בפשיון והכא ליכא גריס.

**מי"א ואם ספק טמא ור"י קיהה** הקשו הראשונים מ"ט דחכמים הא בכל דוכתא אזלינן בתר חזקה והכא איכא חזקה שאין נגע, ועוד למה ר"י מצריך קרא לטהר תיפו"ל מצד חזקה, ועוד היאך מייתי בכתובות ראיה מהכא דר"י אזיל בתר חזקה דלמא שאני הכא דאיכא קרא, ועוד מאי בעי ראיה לזה מה"ת דלא יועיל חזקה, ועוד דמשמע בכתובות דחכמים אזלי בתר חזקה טפי מר"י והכא לחכמים לא אזלינן בתר חזקה.

ותירץ בזה ר"ת דר"י וחכמים פליגי באופן שנזקק לטומאה כגון שהיה לו נגע אחר וקודם שנטהר נולד לו נגע אחר עם ספק ש"ל קדם, והשתא איכא חזקת טומאה (ובתחילה לא נחת הר"ש לחזה"ג כלל) ולכן חכמים מטמאים דאזלי בתר חזקה בכה"ת, ור"י יליף מקרא דבנגעים לא אזלינן בתר חזקה ובכל ספק טהור, ומתני' דספ"ה דמשנזקק לטומאה ספיקו טמא דלא כר"י. ודייק כן מהגמ' בנזיר דפריך א"ה משנזקק לטומאה נמי ומשני דאזיל על ר"י דמטהר, ומשמע דמטהר אף בנזקק וכהבנת הקושיא וא"כ מוכח דפליגי בכל נזקק לטומאה. (ולפי"ז צ"ל דר"י ל"ל קרא דוטיהרו ודאי, ולפי מש"כ המשנ"א דזה אסמכתא ניחא). והוכחת הגמ' בכתובות דר"י אזיל בתר חזקה היא מהא דהעמיד את הפסוק בנזקק ולא העמיד בלא נזקק שזה פחות חידוש, וע"כ דזה יודעים כבר מסברה כיון דאזלינן בתר חזקה. אך נשאר קשה לפי"ז קושיא ד' למה מצריך ראיה שר"י אזיל בתר חזקה.

ולפיכך פי' הר"ש בדעת ר"ת וכן פי' התוס' בהמדיר דהכא יש חזה"ג על הנגע החדש שאין נגע, וכנגד זה יש חזקת הדין שיש נגע וע"כ לחכמים זה ספק דיש חזקה נגד חזקה ומספק טמא, ור"י יליף מקרא דלטהרו דחזה"ג עדיף מכל החזקות וע"כ נחשב לודאי טהור, וילפינן מהכא לכל דוכתא דחזה"ג עדיף, וזה גם הנידון בכתובות באופן שיש חזה"ג נגד חזקת הדין ומייתי מר"י דחזה"ג עדיף. והבין הר"ש דגם לפי"ז פליגי בכל נזקק דהא ר"ת הוכיח מהגמ' בנזיר וכנ"ל, והקשה מנ"ל לגמ' דפליגי בכל נזקק הא בזה ליכא חזה"ג לטהר וכל הטעם של ר"י לטהר זה מצד חזה"ג, וכתב ומיהו יכול לדחות דמדמה נזקק לטומאה דידי' אהאי (כך הגי' בגליוני קה"י), והיינו דהגמ' לא חילקה בזה וצ"ע היאך שייך לא לחלק הא זה כל הטעם של ר"י, ועי' חזו"א מה שפי' בזה. וכתב הר"ש דטפי היה ניחא לומר דלא פליגי בכל נזקק וכונת הגמ' בנזיר דקרא דלטהרו אצטריך לר"י ובאופן של ספק ש"ל קדם ולא איירי כלל על המשנה שם.

אך הקשה הר"ש על ר"ת דאי איירי בנזקק אמאי תנן ברפ"ה כל ספק נגעים טהור חוץ מזה ועוד אחר הא בנזקק תמיד טמא, ולפי מש"כ שם המהר"ם ניחא דפי' חוץ מזה ועוד אחר היינו חוץ מספק של זה ועוד אחר ולא איירי כלל בספק ש"ל קדם.

דעת הר"ש וכ"כ התוס' בנדה יט. דאיירי בלא נזקק לטומאה ואפ"ה חכמים מטמאים דאיירי באופן שנולד ח"ג בלא ש"ל ואח"כ נולד ח"ג וש"ל ולא ידעינן מה קדם דהשתא רגלים לדבר דהח"ג קדם, (ועי' חזו"א דביאר בזה דמסתבר דהנגע בא קודם כיון שכבר התחיל, ועוד ביאר דאיירי שראינו את מקום הנגע קודם ולא היה שם ש"ל, והדרך לראות כשיש כבר חצי גריס אך אין הדררא מחמת הח"ג). ועוד ביאר הר"ש דבכל נגע וש"ל תולים שהנגע בא קודם כיון שדרך ש"ל לבא מחמת נגע ואינו בא סתם בעור, וכתב הר"ש דלפי"ז בזקן וגרמני דדרך לבא ש"ל אין את הסתמא וגם לחכמים טהור, וא"כ זה דוחק להעמיד את המשנה דוקא באדם שאינו זקן וגרמני, ועי' תוי"ט שהקשה דגם לפי' הראשון זה אוקימתא דנולד ח"ג קודם.

ולפי' הר"ש טעמא דחכמים דחשיב ודאי טמא מחמת הדררא ור"י יליף מקרא דאפ"ה טהור כיון שיש חזקה נגד הדררא, והא דמייתי בכתובות דר"י אזיל בתר חזקה פי' התוס' בנדה דמהכא ילפינן לכה"ת דאזלינן בתר חזקה גם נגד דררא וא"כ ה"ה נגד חזקה אחרת דחזה"ג עדיף, ועוד פי' דמהא דהעמיד ר"י את הפסוק בדררא כזאת שהיא ודאי ע"כ דבכל ספק מסברה טהור דאזלינן בתר חזקה ועי' הרש"א שם. והש"ש ביאר בדעת הר"ש דר"י מצריך קרא לטהר אף דיש חזה"ג משום דהכא הוי ספק טומאה ברה"י דטמא אף נגד חזקת טהרה, ולזה מוכיח בכתובות דאי חזה"ג אלים לטהר אף בס"ט ברה"י ה"ה דחזה"ג עדיף מחזקה אחרת, אך בר"ש לא משמע כן מדהוצרך להעמיד שיש ריעותא ורגלים לדבר משמע דלכן ר"י מצריך קרא.

הרמ' פסק דספק ש"ל קדם טמא ויראה לי שטומאתו בספק. וכתבו האחרונים דמסתימת הרמ' משמע כפי' השני בר"ש דאיירי בלא נזקק ואף כשלא נולד ח"ג קודם, אך להר"ש מחמת הסתמא נחשב לודאי ולהרמ' באמת הוי ספק דיש חזקה נגד סתמא ומספק לחכמים טמא, ור"י יליף מקרא דטהור דחזה"ג מהני להחשיבו כודאי טהור אף נגד הסתמא ולזה מייתי בכתובות דחזה"ג עדיף.

והקשה בכתבי הגר"ח לפ' המדיר דהרמ' פסק גבי מומין דחזה"ג עדיף מכל החזקות והכא פסק כחכמים דהוי ספק, ותירץ דהרמ' ס"ל דלכו"ע חזה"ג עדיף וטעמא דחכמים משום ס"ט ברה"י (ולפי"ז איירי דוקא ברה"י) ור"י יליף מהקרא דלא אזלינן בתר חילוק רשויות, ואח"כ כתב שם דבלא נזקק פשוט דלא אזלינן בתר חילוק רשויות והקרא איצטריך לנזקק, וצ"ב החילוק בזה וגם צ"ע דא"כ למה חכמים מטמאים מחמת ס"ט ברה"י אף בלא נזקק, וע"ע בגנזי הגר"ח אות עא.

ובדעת ר"ת דנו האחרונים בכמה דברים,

בתו"כ יליף מקרא דוטמאו את הודאי הוא מטמא ואינו מטמא את הספק וכן וטיהרו ודאי ולא ספק, ובפשטות ילפינן דהכהן לא יכול לחדש מצב מספק, וא"כ קשה למה חכמים מטמאים הא כיון שיש חזקה נגד חזקה זה ספק שקול ואינו יכול לפסוק טומאה על הנגע החדש, וכן קשה להרמ' דכתב דטומאתו בספק היאך יכול לפסוק טומאה כשזה לא ודאי, ולהר"ש ניחא דלחכמים חשיב ודאי טמא מחמת הרגלים לדבר. ובתחילה כתב בשערי יושר שער החזקות פ"ז דלר"ת והרמ' התחדש בקרא דוטמאו ודאי דא"א לטמאות נגד חזקה (ובעי קרא לזה דלא נימא ס"ט ברה"י טמא) אך היכא שמצד החזקות עצמם זה ספק יכול לפסוק שהוא טמא.

עוד כתב שם דלר"ת והרמ' דאמירה בספק הוי אמירה הכהן יפסוק שהוא טמא והדין יחול לפי האמת דאם הש"ל קדם הוא טהור ואם הנגע קדם הוא טמא כיון שיש כאן אמירת כהן, ועוד כתב דהכהן יגיד שהוא ספק והדין יחול לפי האמת או שהדין יחול כפי אמירת הכהן ויחול חלות ספק טומאה על כל צד.

עוד הוכיח מכאן הש"ש דמחזיקים מטומאה לטומאה דהא לחכמים טמא מחמת החזקת טומאה של הנגע הראשון, והחזו"א אהע"ז סי' פב ס"ק יב דחה דכל הטעם של השיטות שאין מחזיקים מטומאה לטומאה הוא משום שהוחזק בטומאה הראשונה שיהיה טהור אחרי שיטהר ממנה, וא"כ יש חזקת טהרה כשיורד הטומאה הראשונה, והכא זה לא שייך כיון דטומאת הנגע הוא בגברא וכל זמן שלא נטהר לגמרי הוא בטומאתו הראשונה (ומש"כ שם דהרפואה והחולי הוא בגוף האדם ולא בנגע, לכאורה זה לשיטתו דמביא קרבן א' על ב' נגעים, אך צ"ע דזה נידון של חזה"ג וטפי היה לו לומר דדין הטומאה הוא בגוף ולא בנגע), ועוד דכל זמן שיש לו נגע אחר אינו יכול ליטהר מהנגע הראשון, והנה כל זה אם נפרש בשיטות שאין מחזיקים מצד שהוחזק להיפך, אך אם נפרש שאין קשר בין טומאה לטומאה וכל טומאה נידונת לעצמה א"כ שפיר הוכיח הש"ש.

ובעיקר מה דאיכא חזקת הדין הקשה בשערי יושר הא קיי"ל דאין מחליטים את המוחלט וא"כ צריך לטהר את הראשון ואח"כ לדון על השני ותו ליכא חזקת טומאה, ותי' בזה החזו"א בתחילה דכיון דטעון ציפורים וקרבן ונשאר טמא סגי בזה להחשיבו בחזקת טמא. ועוד הקשה דע"כ חזינן דחזקה לא מכריע את המציאות מהא דשייך חזקה באדם א' שיש לו ב' נגעים וספק מה פשה לחכמים טהור דצריך לידע על איזה נגע מחליטו ולכל נגע יש חזקה, ואי חזקה מכריע את המציאות מה שייך שני חזקות סותרות (ואי ליכא חזקה לשניהם הוי ספק השקול דצריך לפסוק טמא לדעת ר"ת), וכיון דחזקה לא מכריע את המציאות היאך שייך שהכהן יפסוק טמא בגלל החזקה הא החזקה זה בדין טומאה והכהן מסתפק על מציאות הנגע וע"ז אין חזקה.

וע"כ כתב החזו"א ובעיקר המהלך כתב כן בשערי יושר פי"ז דהכא איירי בנגע שהיה בו ס"ט וגם ספק ש"ל והלך הס"ט ונשאר הספק ש"ל, דבזה קיי"ל דא"צ לטהר ולטמא אלא נשאר בהחליטו, וע"כ איכא חזקת טומאה והיינו שלא יטהר כלל את הנגע אלא נשאר בהחליטו, דבדין וטמאו ודאי נאמר שא"א לחדש מצב מספק וע"כ אינו יכול לטהר את הראשון מספק, (דהנידון אינו על הנגע השני אלא האם יכול לטהר את הראשון), ולפי"ז מיושב הכל דטעמא דחכמים דיש חזקה נגד חזקה וע"כ אינו יכול לחדש טהרה לנגע הראשון ולר"י חזה"ג אלים והוי ודאי טהור ויכול לחדש טהרה, ואין ראיה מכאן דמחזיקים מטומאה לטומאה דהכא הנידון על הנגע הראשון וזה אותה הטומאה.

אך צ"ע דא"כ אמאי איכא חזה"ג לטהר, ובאמת החזו"א לשיטתו דגם ש"ל הוא חלק מהנגע וע"כ שייך עליו חזה"ג שאין ס"ט, אך להגרי"ז דש"ל זה רק סימן א"כ הנידון הוא רק על הנגע ואדרבא יש חזה"ג שנשאר הנגע. (ובשערי יושר כתב דאיירי בב' נגעים אלא דכל זמן שיש ספק שמא יש עוד נגע אינו יכול לטבול וליטהר מטמאתו הראשונה, וצ"ע למה לא הא כל זמן שהכהן לא פסק טומאה על הנגע השני אין כאן נגע ולמה לא יוכל לטבול וליטהר מהראשון).

ויל"ע לדעת ר"ת דפליגי אי חזה"ג אלים מכל החזקות דא"כ אין זה מחלוקת בדיני נגעים אלא בדיני חזקות, ובב"מ פו. אמר רבה אני יחיד בנגעים וע"כ הכריע כר"י, ואולי משום דילפינן מנגעים חשיב מחלוקת בדיני נגעים.

ובדעת הרמ' ודאי צ"ל דמהני אמירה בספק וקרא דוטמאו ודאי קמ"ל רק שאינו יכול לפסוק נגד חזקה. ובתוי"ט הקשה דהרמ' פסק בהל' ממרים דזקן שהמרה בספק ש"ל קדם חשיב זקן ממרה, וכיון דגם לחכמים טומאתו רק בספק היאך יכול לבא לידי כרת, ועי' לח"מ מה שתי' בזה, והגרי"ז בסוף נזיר תירץ דהכהן צריך לטמא בודאי אלא דהדין הוא ספק כיון שיש ספק במציאות, ואם יתברר שהנגע קדם לחכמים הוא טמא בודאי ולר"י הוא טהור.

ובמי נפתוח פרפר לא כתב דהמקור של הרמ' דטומאתו בספק זה מהגמ' בנזיר דפריך ודלמא קיהה וטימא והקשו תוס' דא"כ מאי איכא בין ר"י לחכמים, אך אם לחכמים זה ספק שפיר פריך דלמא לר"י הוא ודאי טמא.

**בר"ש ובה ב' שערות וכו' לאו דאתו בהדי הדדי** דעת הר"ש דבאו בב"א טהור, אך השיטמ"ק בהמדיר כתב בדעת רש"י דטמא ורק בש"ל קדם טהור, והוכיח כן מהא דחכמים מטמאים בספק ואמאי לא נימא דהוי ס"ס שמא ש"ל קדם ושמא באו בב"א. והמקד"ד הוכיח כהר"ש מהא דמחיה מטמא הפוכה ושלא הפוכה כדתנן ברפ"ד, ובמחיה לא משכח"ל שקדמה לבהרת דקודם הבהרת הכל בשר חי ואין זה מחיה, וע"כ דגם בב"א נחשב לאינה הפוכה.

**בר"ש ור"י כיהה וכו'** רש"י בכתובות ובנדה פי' כהה מד' מראות דטהור, והקשו תוס' והר"ש דבנזיר פריך ודלמא כהה וטמא והא כל כהה מד' מראות טהור, ותי' תוס' בנדה דקושית הגמ' זה על ר"י מנ"ל דטהור ולא על רבה, (וצ"ב מה תירצו הא לשון כהה לא שייך בזה). ולהגירסא קיהה פי' תוס' מלשון הקהה את שיניו, ור"ת פי' מלשון אסיפה דנעמדו במנין אך לא פירש מה החליטו שם. והר"ש פי' מלשון דקדק בשמועה.והקשו ע"ז התוס' בנדה דא"כ מאי משני אמר קרא וכו' הא חכמים ע"כ פליגי ע"ז ואפשר דגם ר"י לא ס"ל כן. ועי' תוס' בנזיר מה שיישבו.

**פרק חמישי**

**מ"א ספק שאחרת באה תחתיה טמא** הגר"א פי' דהספק שמא הנגע במקום אחר דאי ודאי הנגע באותו מקום הא קיי"ל הלכה וחזרה הרי היא כמות שהיתה. אכן הרמ' בפי' כתב היה הדין שתראה בתחילה לפי מה שקדם בפ' שלפני זה, וצ"ע דזה מבואר שם על אחר הפטור והכא איירי בסוף שבוע. ועי' מקד"ד ססק"ח דביאר מתני' אך באותו מקום והספק הוא מהיכן התחיל הפשיון וכמו שהוכיח שם דפשיון זה דוקא בהתחיל מהנגע לצד חוץ ולא להיפך, וגם ע"ז יש חזקה ותלינן בודאי שהתחיל מהנגע.

ובחזו"א הקשה לפי' הגר"א דאינו יודע אם הנגע באותו מקום היאך יכול הכהן לטמאותו הא אינו יודע גם באיזה צד הפשיון, ומ"ש מספק איזה ש"ל קדם דמבואר בתוספתא דטהור. וכתב דזה דוחק להעמיד שיודע לפי צורת הנגע באיזה צד הפשיון ורק מספק"ל שמא כל הנגע כצורתו במקום אחר.

הטעם במתני' דטמא אף שלא נזקק לטומאה כתב הרא"ש דאוקמא אחזקה שלא הלכה, והמהר"ם דרגלים לדבר שהיא היא, וצ"ל דמחמת זה חשבינן לי' לודאי וע"כ יכול לחדש טומאה, וכ"כ התוי"ט דאף להרמ' דבספק ש"ל קדם לחכמים טמא מספק הכא טמא בודאי.

ובמשנ"א כתב דלר"ת פליגי ר"י וחכמים בחזה"ג נגד חזקת הדין אך הכא גם החזה"ג אומרת לטמא דתלינן שאין עוד נגע והיא היא, ויל"ע בזה דלכאורה החזקת הדין כאן היא שלא להחליטו וא"כ יש חזקה נגד חזקה ויטמא רק מספק, ואולי כיון שגם מוסגר טמא ל"ח כה"ג חזקת הדין וצ"ע. (ולהמהר"ם א"צ לזה דמכח הדררא חשיב ודאי ורק להרא"ש דזה מדין חזקה הוצרך המשנ"א לומר כן).

**מ"ב וחזר הפשיון וכן בש"ל** כתב הר"ש דהא דלא תנן וכן במחיה משום דבאותו מקום של הפשיון אין מחיה מטמאת. ותמה הרא"ש דא"כ למה תנן ברישא הלכה המחיה וכו' וכן בפשיון הא אינו מטמא באותו מקום דאין נגע פושה לתוכו, ועי' מהרי"ח דתי' דאזלא כר"מ דנגע פושה לתוכו, ובסיפא איירי בסתם פשיון שזה מחוץ לנגע ובזה לא שייך מחיה. והמהר"ם הקשה על הר"ש דגם ש"ל אינו מטמא במקום פשיון ותירץ דמשכח"ל בשוכב חוץ לנגע.

הרע"ב תירץ דלא תני מחיה דלפעמים טהור כגון שהמחיה מיעטה מגריס, ופי' התוי"ט דזה רק בגוונא דאינה מבוצרת דהא מחיה לא ממעטת מגריס. ועוד תירץ בתוס' אנ"ש דבאמת כשהלך הפשיון ובאה מחיה באמצע הבהרת טהור ואינו ס"ט, כיון דתלינן את הבשר החי בריפוי הנגע כמו שהתחיל להתרפאות מהצדדים. והא דבתו"כ קאמר גם וכן במחיה צ"ל לפי"ז דפליגי תנאי בזה.

**הרי היא כמו שהיתה** כתב הרא"ש דקמ"ל מתני' דלא אמרינן דיטהרו על הס"ט הראשון ויטמאנו על השני ויתחייב ב' קרבנות אלא סגי בקרבן א' דזה אותו נגע, וזה כפי' ב' דהמהר"ם ספ"ד דב' ס"ט באותו נגע אין פוטר ומחליט אלא נשאר בהחלטו. וכתב החזו"א דאיירי בלא הספיק הכהן לפטרו (וכן כתבו התפא"י והמשנ"א), דאי פטרו כבר הוי נגע אחר וחייב ב' קרבנות, ואף דכל זמן שלא יצא לשמיני סגי בקרבן א' מ"מ חייב ב' ורק יכול ליפטר בא' ונפק"מ דאי ירצה להביא רק על א' יתחייב עוד קרבן, וזה גם כוונת הרא"ש דאי היה פוטרו ומחליטו יתחייב ב' קרבנות והיינו אם ירצה וקמ"ל דהוי נגע א' ואינו יכול להביא יותר מקרבן א'.

**מ"ג שער פקודה עקביא ב"מ מטמא** סברת עקביא כתב הראב"ד בעדיות פ"ה מ"ו דא"צ שאותה הבהרת תהפוך את השער ללבן אלא העיקר שיש כאן ש"ל שהפכתה בהרת, ופליג על חכמים דדרשי והיא הפכה ולא שהפכתה חברתה. ועוד פירש דגם עקביא מודה דבעי שאותו הנגע יהפוך את הש"ל אלא דס"ל שכיון שנשאר ש"ל זה סימן שלא נרפא הנגע, וכשחזר אמרינן דזה אותו נגע, ועי' משנ"א דהסיק דזה דוקא כשחזר הנגע אך קודם שחזר מטהרינן לי' אף שנשאר ש"ל. ובמהר"ם משמע דאף בלא ש"ל ס"ל לעקביא דנגע שהלך וחזר אמרינן דזה הנגע הישן, ולפי"ז פליג על מתני' דפ"ד מ"ז. ובר"ש כתב דלשון פקודה הוא פיקדון או מלשון מינוי וכדביאר הרא"ש דהראשונה מינתה את השניה על הש"ל, ואולי זה תלוי בפי' הנ"ל דאי הוי נגע אחר שייך לשון מינוי דא' ממנה את השני, ואם זה אותו נגע שייך לשון פיקדון דאותו נגע הפקיד את מקומו בידי הש"ל ואח"כ חזר. אך הרמ' פי' לשון פיקדון וביאר סברת עקביא דא"צ אותה בהרת וע"כ דלא תלוי זה בזה.

והנה הגרי"ז עה"ת כתב דש"ל זה רק סימן לנגע ואינו חלק מהנגע משא"כ במחיה, ולכאורה לפ"ק דהראב"ד והרמ' בעקביא קשה לומר כן דמה שייך שזה יהיה סימן לנגע שלא הפך אותו הא כל הסימן הוא שזה נגע שהופך שער ללבן וזה אין כאן, וצ"ל דהסימן הוא עצם ההימצאות של השער בנגע.

**אמר ר"ע מודה אני בזה שהוא טהור וכו'** סברת ר"ע כתב המהר"ם דכיון שנשאר ח"ג תלינן שחזרה הבהרת הישנה ויש לכולו דין נגע הישן. ובפשטות זה אף בלא הש"ל והמהר"ם לשיטתו בזה וכמש"כ לעיל. אך המשנ"א פי' דדוקא משום הש"ל תלינן דזה אותו נגע עיי"ש. ולדעת המהר"ם צ"ע למה הצריך ר"ע שנשאר הש"ל במקום הבהרת הא אף בלא"ה תלינן שזה אותו נגע.

וסברת חכמים דמטהרים דדרשי והיא הפכה ולא שהפכתה חברתה, ומשמע דהיכא דיש גריס וחצי וש"ל וכנס מקום הש"ל ונשאר גריס ושוב חזר, דבכה"ג מודו חכמים דטמא כיון דזה אותו נגע ולא חשיב שהפכתו חברתה, ואף שהיה זמן שהש"ל לא היה בבהרת.

ובחזו"א ס"ה ס"ק כא ביאר פלוגתתם מצד המציאות אי בטל כח הארס שבש"ל כשנשאר בלא נגע או לא עיי"ש.

כתב המשנ"א דעקביא וחכמים פליגי דוקא בש"ל אך במחיה לכו"ע טהור דכשהלכה הבהרת אין שם מחיה לבשר החי, ובפשיון לכו"ע טמא, ולכאורה נראה בדיוק להיפך דלגבי מחיה מכאן ולהבא יטמא אף דנחשב לנגע חדש דמחיה א"צ הפוך, ולגבי פשיון כיון דהוי נגע חדש הו"ל פשיון בתחילה וטהור, אך אי סברת עקביא דבגלל הש"ל תלינן דלא נרפא הנגע יתכן דס"ל גם בפשיון כן דאם נשאר הפשיון וחזר תלינן דלא נרפא הנגע.

**פרק שישי**

**מ"א כגריס הקילקי מרובע** ברא"ש כתב דגריס הוא עגול בקוטר של שש שערות, ושיעור הנגע הוא עם תוספת הריבוע. אך הרע"ב ספ"ה דמעשרות כתב דגריס הוא מרובע, ובירושלמי פ"ג דנדרים כתב דאין מרובע בבריות ופריך ממתני' דגריס מרובע ומשני דהגריס עצמו אינו מרובע, דאי הגריס מרובע למה נקטה המשנה מרובע הא כל גריס כן הוא, ומבואר להדיא כהרא"ש דצריך להוסיף על הגריס ולרבע אותו. ולגבי כתמים מבואר בשו"ע יו"ד קצ' סעי' ה דבעי גריס שזה לו' שערות, וצ"ע דשיעור גריס הוא פחות מלו' דזה שש על שש בעיגול ושם לא מוזכר כגריס מרובע.

עוד ביאר הרא"ש את הילפותא שצריך במחיה ב"ש על ב"ש דילפינן מהיקש מחיה לש"ל ששיעור המחיה הוא ב"ש, ומהמשמעות שצריך את שניהם ילפינן שצריך כדי לקבל שניהם דהיינו ב"ש על ב"ש, וצ"ע דהא כבר ילפינן מזה דצריך שיהא בבהרת כדי לקבל שניהם ומהכא ילפינן שיעור הבהרת והיאך ילפינן תרוויהו.

**מ"ב בהרת כגריס ובה מחיה כעדשה וכו'** לדעת רוב הראשונים איירי הכא שאין בבהרת לבד כגריס, וגרסי' רבתה המחיה טהורה כיון שאינה מבוצרת. אך לפי' ב' בר"ש וכ"כ המהר"ם איירי הכא שיש בבהרת לבד כגריס וגרסי' רבתה המחיה טמאה כל זמן שהיא מבוצרת והא דנתמעטה הבהרת טהורה איירי שנתמעטה עד שאין כגריס אפי' עם המחיה. אך במ"ג איירי שיש בבהרת לבד כגריס וכמש"כ הרא"ש שם.

**רבתה הבהרת טמאה** כתב הרא"ש דנקט אגב סיפא דפשיטא שיש כאן פשיון, ועוד כתב דקמ"ל דשייך פשיון אף בנגע טמא, והביאור בזה דס"ד דדין פשיון נאמר דוקא בסוף שבוע או אחר הפטור ולא בכל פעם שהכהן רואה, ועל ראיית הכהן שלאחר החלט מחיה לא התחדש דין פשיון קמ"ל. והרש"ש כתב דקמ"ל דהמחיה מצטרפת להשלים לגריס גם לגבי פשיון, דס"ד דרק לגבי עצמה נחשבת כחלק מהנגע, ותירוץ זה שייך אי איירי שאין בבהרת לבד כגריס, אך גם לדעת המהר"ם י"ל דס"ד שלגבי הפשיון המחיה תחלוק את הבהרת ואין כאן כגריס מרובע קמ"ל. ועי' מה שיתבאר בזה לקמן בע"ה.

**רבתה המחיה טהורה** פי' הראשונים דאינה מבוצרת וכ"כ הרמ' בהל', אך הרמ' בפיה"מ כתב דחסר בשיעור גריס וכ"כ במ"ד, ומשמע דס"ל דרק כעדשה מצטרפת להשלים לגריס אך יותר מזה לא, וע"כ חוץ מהחיסרון של אינה מבוצרת חסר גם בשיעור גריס, ועי' בהגהות הגראז"מ על הרמב"ן בקידושין כה. מש"כ בזה.

**נתמעטה טהורה** ומשמע טהורה לגמרי ואף לר"מ דפחות מעדשה מצטרף לגריס מ"מ א"צ הכא הסגר כיון דנטהר מהחלט מחיה.

**מ"ג נתמעטה טהורה** כתב הר"ש ואפי' היתה מחיה כעדשה א"נ וכו' ביאר הרש"ש דאם נתמעט עד שאין בבהרת והמחיה יחד כגריס טהורה אף שיש כעדשה במחיה, ואם איכא השתא כגריס עם המחיה איירי שאין במחיה כעדשה. והחזו"א ביאר דלר"מ דהמשנה יכולה להתפרש בהיא ומחייתה כגריס איירי אפי' כשיש במחיה כעדשה דכיון דנתמעטה הבהרת ליכא גריס, ולחכמים דאיירי דוקא כשיש בבהרת לבד כגריס הא דנתמעטה טהורה ע"כ כשאין במחיה כעדשה.

**נתמעטה ר"מ מטמא וחכמים מטהרים שאין הנגע פושה לתוכו** והא דבמתני' דלעיל לא פליגי ולכו"ע נתמעטה טהורה פי' הר"ש והרא"ש דאם יש בבהרת לבד כגריס חשיב פשיון לר"מ אך אם כל הגריס הוא בצירוף המחיה לא שייך בזה פשיון. והגר"א תירץ דאם יש כעדשה במחיה מודה ר"מ דלא חשיב פשיון כיון דהמיעוט בו הוא סימן ריפוי. וכן בתוספתא דאיירי במחיה פחותה מעדשה ותניא נתמעטה המחיה טהורה פי' הר"ש דזה לכו"ע כיון שאין גריס בבהרת לבד, אך הגר"א גרס ר"מ מטמא וחכמים מטהרים כיון שאין כעדשה. והוכיח הגר"א מהא דמחיה שהלכה טהור ומסתמא לא פליג ע"ז ר"מ, ואמאי לא נימא דהוי פשיון לתוכו ומוכח דמחיה כעדשה מודה, ולהר"ש צ"ל דלר"מ דוקא כשאין בבהרת לבד כגריס טהור במחיה שהלכה אך כשיש בבהרת לבד כגריס באמת יטמא מצד פשיון. והנה הגר"א ודאי ס"ל דגם כשאין בבהרת גריס לבד פליג ר"מ וכמש"כ בתוספ', אך מהר"ש והרא"ש כאן אין ראיה דגם במחיה כעדשה פליג ר"מ, אכן הר"ש בפ"ד מ"י כתב להדיא גם במחיה כעדשה דלר"מ יש פשיון לתוכו, וכן הביא החזו"א מהמהר"ם פ"ח. ויל"ע דהר"ש במתני' כתב דכי איכא גריס בלא המחיה פחותה מכעדשה הוא דקאמר ר"מ וכו' ואי ס"ל דגם בכעדשה פליגי למה הדגיש פחות מכעדשה.

המהר"ם פי' במ"ב דאיירי ג"כ כשיש גריס בבהרת בלא המחיה ובאמת כתב דסתמא כחכמים אך ר"מ פליג גם שם ודלא כהגר"א.

והרמ' פ"ד ה"א הביא דין פשיון לתוכו בפחות מכעדשה, משמע דס"ל כהגר"א דבכעדשה מודה ר"מ, ואפשר דכתב הכי לאשמועינן דין פשיון לתוכו באופן שלאחרי הסגר ולא לאחר החלט.

ועי' בחזו"א דלדעת הגר"א במחיה כעדשה שנתמעטה קצת וטיהרו כהן ושוב נתמעטה יטמא השתא מצד פשיון דהוי כפחות מעדשה שנתמעט.

ובטעמא דר"מ הקשה המשנ"א ממ"נ אי ס"ל דמחיה נחשבת לחלק מהנגע היאך שייך פשיון לתוכו הא גם מקודם היה שם נגע, ואי ס"ל דלא נחשבת לחלק מהנגע היאך משלים לשיעור. והנה להגר"א קשה רק בפחות מכעדשה דלר"מ מצטרף לגריס ואפ"ה הוי פשיון לתוכו, אך במחיה כעדשה י"ל דהוי חלק מהנגע לגמרי וע"כ לא שייך פשיון לתוכו (ולא מטעמא דהגר"א), אך להר"ש קשה בין במחיה כעדשה בין בפחות מעדשה. ותירץ המשנ"א דר"מ מספק"ל אי הוי חלק מהנגע ואזיל הכא לחומרא והכא לחומרא, ולהר"ש צ"ל דגם מחיה כעדשה משלים לשיעור לר"מ רק מספק וצ"ע.

והמקד"ד הוכיח מהכא דהמחיה נחשבת חלק מהנגע רק לגבי עצמה ולא לגבי פשיון, וע"כ אף שמצטרפת להשלים לכגריס ואפי' בפחות מכעדשה לא נחשבת חלק מהנגע לגבי פשיון ויש פשיון לתוכו, וע"כ כתב הר"ש דכשאין בבהרת לחוד כגריס מודה ר"מ דאין פשיון לתוכו והיינו דלגבי פשיון אין כגריס. אך דבריו תמוהים דא"כ למה בפושה לחוץ הוי פשיון אף כשאין כגריס בבהרת לחוד הא לגבי פשיון אין כאן כגריס, וכמש"כ הרש"ש דזה גופא קמ"ל מתני' דהמחיה חלק מהנגע גם לגבי פשיון.

וע"כ צ"ל דבאמת המחיה נחשבת חלק מהנגע גם לגבי פשיון ולר"מ אף בפחות מכעדשה, ואפ"ה יש פשיון לתוכו דחלק הבהרת שבו פשה וגם זה חשיב פשיון, וגם חכמים מודים לזה אלא דס"ל דאין פשיון לתוכו דילפינן מנתקים, דהא חזינן במ"ה לר"ג דיש פשיון למחיה שחוץ לפנימית אף שהמחיה דינה כבהרת. והא דמודה ר"מ כשאין כגריס בבהרת לבד היינו דהיכא שמשתמשים עם המחיה לשיעור א"א לומר שחלק הבהרת שבו פשה כיון שבו לחוד אין גריס אלא רק בצירוף המחיה, ובצירוף המחיה לא היה פשיון. ועי' גליוני קה"י דכתב דפליגי אי המחיה נחשבת חלק מהנגע, ובדעת חכמים זה ודאי לא יתכן דהא גם במחיה פחותה מכעדשה ס"ל דאינו פושה לתוכו אף דס"ל דל"ה חלק מהנגע, אלא ילפי מנתקים וכמש"כ.

כתב הרמ' פ"ג ה"ה נתמעטה המחיה ממה שהיתה או שהלכה לה הרי זה כמו שהיתה ואין זה סימן טומאה, וכתב הראב"ד ואינה טהורה ופי' הכס"מ דהסגר מיהא בעי. וכתב החזו"א דמשמעות הרמ' דאיירי באין בבהרת גריס בלא המחיה כמש"כ בתחילת ההלכה שם, וא"כ מוכח דפסק כר"מ דפחות מעדשה מצטרף דהא כתב הרי היא כמו שהיתה ולחכמים קודם שנתמעטה היתה טהורה דליכא כגריס והשתא בעי הסגר. ועוד יש להוכיח כן דאי ליכא כגריס וטהור לא שייך להשמיע בזה דין פשיון לתוכו דהא הוי פשיון בתחילה וע"כ דהוסגר קודם.

**תוספתא בהרת ובה מחיה פחותה מכעדשה רמ"א יסגיר וכו'** כתב הרש"ש דלחכמים אף שאינו מצטרף לגריס מ"מ אינו חולק את הגריס, וביאר בזה את החידוש לעיל פ"ד מ"ו. אך החזו"א פליג דכמו שאינו מצטרף כך חולק את הנגע ובעי גריס במקום א'.

**רבתה בהרת יסגיר** כתב הר"ש דאזלא לחכמים דהא לר"מ הוי פשיון, ובאמת הגר"א גרס ר"מ מטמא וחכ"א יסגיר.

**נתמעטה טהורה** דליכא כגריס, ומש"כ הר"ש שחזרה לכמו שהיתה צ"ב למה הוצרך לזה ואי משום דפשיטא, למה לא פי' כן במ"ב דגם שם איירי כשאין כגריס בלא המחיה.

**רבתה מחיה טמאה** הגר"א גרס ר"מ מטמא וחכ"א תראה כתחילה, ופי' בביאורו לתוספ' דגם לחכמים יחליט דהא איכא מחיה כעדשה.

**נתמעטה טהורה** כתב הר"ש דזה לכו"ע כיון שאין כגריס בלא המחיה, אך הגר"א גרס ר"מ מטמא וחכמים מטהרים ולשיטתו דכשאין כעדשה פליגי אף שאין בבהרת גריס בלא המחיה.

**בהרת כגריס בכל צד בה מחיה ארוכה וכו'** פי' הר"ש דבכל צד יש כעדשה ובס"ה יש כגריס, וע"כ נתמעטה לר"מ טמאה דיש כאן פשיון על הגריס. אך החזו"א ס"ל דמחיה שאינה מצטרפת גם חולקת את הנגע וע"כ הקשה על הר"ש למה לא פי' התוספ' כפשטה דבעי כגריס מכל צד כדי שיהיה כאן בהרת כגריס. (וכתב דאף דלר"מ א"צ כגריס מכל צד דהא ס"ל דפחות מעדשה מצטרף וכ"ש שאינו חולק, מ"מ לחכמים משמע דכל החיסרון הוא דאינו פושה לתוכו (והא דמטהרים כתב החזו"א דאיירי בסש"ש) אך מצד הנגע חשיב שיש כאן כגריס, ועוד כתב דאף להר"ש צ"ל דהיה עדשה וחצי בכל צד דהא המחיה לא מצטרפת לחכמים וליכא כגריס).

בעיקר פלוגתת ר"מ וחכמים אי פחות מכעדשה מצטרף לכאורה הביאור דפליגי אי הוי כסתם בשר חי והוי כחוץ לנגע, או דהוי מחיה מעליא אלא שחסר בשיעור לטמאות. ובאינה מבוצרת נקט המקד"ד דלכו"ע אינה מצטרפת דבזה אין החיסרון בשיעור אלא בעצם המחיה.

**מ"ד או שנתמעטו** עי' חזו"א דלדעת הר"ש דגם בכעדשה פליגי אי פושה לתוכו מתני' דלא כר"מ דלר"מ יחליט בכה"ג מצד פשיון, אך להגר"א מתני' ככו"ע דהאיכא כעדשה.

**מ"ה אמר ר"י אין המחיה ס"ט לפנימית שהבהרת לתוכה** סברתו דהמחיה לא מבוצרת דהבהרת שלה מקיפה אותה רק מג' צדדים, ובצד א' יש בהרת אחרת. ות"ק ס"ל דהבהרת לא חולקת את המחיה ונחשבת מבוצרת, ובחזו"א ס"ה ס"ק כב הסתפק בבהרת הפנימית פחות מגריס אי מודים חכמים דחולק את המחיה, ובשחין בתוכה מפורש בפ"ק דחולק את המחיה. ועוד יל"ע כשאין במחיה כעדשה מכל צד אלא מצד א', ויתכן דבזה מודים חכמים כיון דהמקום שאין כעדשה חשיב כמי שאינו ואינו מצטרף עם המחיה שבצד שני וא"כ אינה מבוצרת.

ובר"ש כתב דהבהרת החיצונה כעדשה מכל צד, והקשה החזו"א סס"ק כז היאך סגי בעדשה דאה"נ חשיב מבוצרת אף דיש בהרת לתוכה מ"מ אין כאן כגריס מרובע דהבהרת שבתוכה חולקת את הריבוע, וע"כ כתב דבעי ב' עדשות ויחד עם המחיה איכא גריס מרובע. וצ"ע למה הבין דהפנימית חולקת את הריבוע הא כמו שאת המחיה אינה חולקת וחשיב מבוצר כך אינה חולקת את הריבוע.

**ר"ג אומר אם מבפנים היא כלה וכו'** מכאן הוכיחו המקד"ד ריש סק"ח והחזו"א ס"ה ס"ק כו דפשיון טמא רק כשהתחיל מהבהרת, וכשלא רואים מהיכן התחיל תלינן שהתחיל מהנע וביאר בזה המקד"ד את המשנה ברפ"ה, ואע"פ דבהלכה וחזרה בתוך שבוע לא מתחשבים בשינויים של אמצע שבוע כלל, צ"ל דהתם אין לכהן אלא מה שעיניו רואות ולא ראה שהלכה, אך הכא יש לפניו שני צדדים וכשהעידו לפניו היאך היה הפשיון חשיב שרואה את הפשיון. ויתכן לדחות דדוקא הכא דיש ב' בהרות ומסתפקים להיכן שייך הפשיון בזה תלוי מהיכן התחיל אך בבהרת א' תמיד תולים בנגע.

**רע"א בין כך ובין כך טהורה** הר"ש פי' דאחיצונה קאי ופירש בין כלתה המחיה בין לא כלתה החיצונה טהורה דס"ל כר"י שאין המחיה משמשת החלט, וכתב המהר"ם דיש נפק"מ בין ר"ע לר"י דלר"י הסגר מיהא בעי דהמחיה מצטרפת לגריס להסגיר, ור"ע ס"ל דטהורה לגמרי דכתיב ומחית בשר חי בשאת ולא שיש בתוך המחיה בהרת, והקשה הרש"ש היאך שמעינן מהכא דאף הסגר א"צ הא קרא בהחלט קאי. ולולי דברי המהר"ם י"ל דלר"ע מסברא אין כאן כגריס כיון דהפנימית חולקת את הריבוע כמו שחולקת את המחיה.

הרמ' והרא"ש פי' דאפנימית קאי ופירשו בין כלתה מבפנים בין כלתה מבחוץ ל"ח פשיון לפנימית דאין הנגע פושה לתוך נגע. ועי' מקד"ד סק"ח דביאר פלוגתתם עפ"י מש"כ הרמ' דהלכה המחיה נעשו כהרת א', ר"ג ס"ל דכיון דקודם שהלכה הוו ב' בהרות נחשב פשיון לפנימית ור"ע ס"ל דכיון דאח"כ הוי בהרת א' א"א להחשיבו פשיון. אכן במתני' נקטה גם נתמעטה ובזה לא הוו בהרת א' גם אח"כ ואפ"ה פליגי. וצ"ל דפליגי בדעת חכמים דאינה פושה לתוכו אי רק לתוך אותו נגע ליכא פשיון או גם לתוך נגע אחר וכמש"כ הגר"א. ויל"ע אי ר"ע יכול לסבור כר"י דהא לר"י המחיה לא משמשת החלט ואינה חלק מהנגע ויכול לפשות לשם, או דנימא דכיון דזה בתוך נגע אף שאינו על הנגע ל"ה פשיון, ולקמן יבואר דלהרא"ש פליגי בתרתי וא"כ גם לר"י חשיב פשיון לתוכו. והנה להרא"ש טהורה ל"ד דהסגר מיהא בעי לפנימית.

הגר"א פי' כהרמ' והרא"ש וכתב דתרוויהו ס"ל כחכמים דר"מ ופליגי אי דוקא לתוכו, וצ"ע דהא דעת הגר"א דכשיש כעדשה לכו"ע אין פושה לתוכו והכא איכא כעדשה, וצ"ל דהתם טעמא דר"מ משום דהוי סימן רפוי וזה לא יתכן לר"ע דהא כיון דהתחיל מהפנימית לא שייך בזה סימן רפוי, וע"כ דס"ל כחכמים שאינו פושה לתוכו כלל. אך הרש"ש ביאר דר"ע כר"מ והטעם של ר"ע דאינו פושה למחיה כיון דהוי סימן רפוי לחיצונה.

**מ"ו אר"ש אמתי בזמן שהיא כעדשה מובאת וכו' ו**הביא הר"ש מהתוספתא אמר ר"ע אם משום פשיון אין חוששים לפנימית שאין נגע פושה לתוך נגע, ואם משום מחיה וכו' אמר ר"ש אימתי אמר ר"ע וכו'. וביאר החזו"א ס"ה ס"ק כג לדעת הר"ש דת"ק ור"ש פליגי בתרתי בדעת ר"ע, חדא אי המחיה משמשת החלט לחיצונה ועוד פליגי אי הפנימית פושה למחיה כשיש יותר מעדשה, ובמתני' לפי' הר"ש ת"ק דבר רק על החלק של המחיה לחיצונה, ור"ש קאמר אימתי רק על החלק של פשיון לחיצונה.

ולדעת הרא"ש אי ר"ש אזיל על ר"ע פליגי רק בחדא, אי הוי פשיון לחיצונה, והא דקאמר בתוספ' ואם משום מחיה היינו דלאחר שנתמעטה מעדשה אינה משמשת החלט לחיצונה דהבהרת פשתה לתוכה, אך הקשה החזו"א מהרא"ש פ"י מ"ז דהביא דר"ע מרבה נתק לתוך נתק וביאר הרא"ש דר"ע לטעמי' דאינה משמשת מחיה לחיצונה וכבר הקשה המלאכ"ש שם סתירה ברא"ש דהכא לא ביאר כן בר"ע, וע"כ כתב החזו"א דגם להרא"ש פליגי בתרתי והמשנה נקטה רק על מחיה לפנימית. אך הרמ' פסק כר"ע רק שאין פשיון לפנימית ולא לגבי מחיה לחיצוונה.

עוד פי' הרא"ש וכן גרס הגר"א בתוספ' דר"ש אזיל על ר"ג ומפרש דבריו דפעמים ששניהם טמאים ור"ג לא חולק ע"ז.

עוד כתב החזו"א דגם סיפא דמתני' דפחות מכעדשה או בוהק ס"ט לפנימית זה רק לר"ש ולא לת"ק אליבא דר"ע, וכולהו חד טעמא הוא דלת"ק אליבא דר"ע אין פשיון למחיה כיון שזה בתוך נגע אחר ובכל גוונא לא שייך פשיון, ולר"ש אליבא דר"ע הטעם הוא דהוי סימן ריפוי לחיצונה וע"כ ל"ה ס"ט לפנימית וע"כ ביותר מעדשה או פחות או בבוהק דל"ה סימן ריפוי שייך שפיר פשיון וכ"כ הרש"ש.

**תוספתא אם מבפנים כלתה הפנימית להחליט והחיצונה להסגיר** כתב החזו"א דצ"ל החיצונה טהורה כמו במתני דהא הלכה המחיה.

**בין כך ובין כך הפנימית להסגיר** מה שמחק הגר"א להסגיר צ"ע וכן בתוספ' לא מחק מידי.

**אמר ר"י וכו'** לכאורה זהו כדעת ר"ע, ועי' בהגר"א בתוספתא מה שהגיה שם סדר הדברים.

**בקושית הר"ש לר"ע למה אין מסגיר החיצונה** המהר"ם במ"ה כתב דילפינן מקרא והרש"ש הקשה ע"ז וכמש"כ לעיל, והמקד"ד תירץ דכיון דאיכא רק כעדשה בחיצונה ואין המחיה מצטרפת כיון דאינה מבוצרת א"כ ליכא כגריס בבהרת, וצ"ל דאין כוונתו דאין כגריס כלל דהא בס"ה יש בחיצונה הרבה יותר אלא דהמחיה מחלקת את הריבוע.

**היתה בו בוהק פחות מכעדשה וכו'** הרמ' הרא"ש והרע"ב פי' דהמחיה היתה מבוהק ובפחות מכעדשה הוי ס"ט לפנימית, ואי אזיל לר"ע קמ"ל דהכא לא חשיב פשיון לתוכו כיון דהבוהק אינו חלק מהנגע החיצון, ואי אזיל לר"ג צ"ל דקמ"ל דאינו ס"ט לחיצונה דאף בבוהק חשיב פשיון לתוכו. וכתבו דאי איכא כעדשה בבוהק הוי ככל מחיה דכבר איירי בזה ברישא. והקשה התוי"ט היאך יתכן דבוהק יכול לשמש מחיה עיי"ש שהביא כמה ראיות, וע"ע תוס' אנ"ש שהביא תו"כ, ועוד קשה אי בוהק הוי ככל בשר חי ליתני היתה בו מחיה פחות מכעדשה דהא דינם שוה, ודוחק לומר דהכא קמ"ל דבוהק יכול לשמש מחיה.

הר"ש והמהר"ם פי' דאיירי שהיה בוהק בין הפנימית למחיה ופשתה הפנימית למחיה, ותנן בפ"ק דבוהק חולק בין האום לפשיון וקמ"ל הכא דבפחות מכעדשה אינו חולק, וצ"ע דאה"נ אינו חולק אך יש הפסק בין האום לפשיון וכשאין כגריס בפשיון בעי סמוך ממש. ומש"כ המהר"ם בסיפא ואין ס"ט לחיצונה דלר"מ אצטריך עי' תוס' אנ"ש שביאר דבריו. ולדעת הראב"ד דנגע שפשה לבוהק אינו פשיון ופירש בזה התו,כ פרט לשפשתה לבוהק ודלא כהרמ', ע"כ יפרש מתני' כהר"ש.

הגר"א פי' דתרתי נקט וכ"כ המשנ"א דבין בבוהק כעדשה בין במחיה פחות מכעדשה הוי ס"ט לפנימית ולא לחיצונה. ולפי מש"כ הגר"א דר"ש אזיל כדעת ר"ג יל"ע אי האי סיפא אזלא גם לר"ע, דאי טעמא דר"ע דאינו פושה לחיצונה משום דהמחיה חלק מהנגע הכא שייך פשיון, אך אי הטעם משום שאינו פושה לתוך נגע אחר גם הכא לא שייך פשיון.

**מ"ז כד' ראשי אברים באדם אינם מטמאים משום מחיה** המקור לדין ראשי אברים בתו"כ יליף מוראהו הכהן וכן הביאו הרמ' והר"ש, אך רש"י ושאר ראשונים בקידושין כה. כתבו דילפינן מלכל מראה עיני הכהן. ובתוס' הרא"ש שם וכן בשיטה לנ"ל כתבו דתנא דמתני' נקט מחיה משום דקרא דלכל מראה איירי במחיה, והתו"כ דיליף מוראהו הכהן פליג, וכוונתם דאי ילפינן מוראהו הכהן א"צ לכתוב דוקא מחיה דקרא דוראהו לא איירי במחיה. ודבריהם צ"ע דבתו"כ איתא מכאן אמרו כד' ראשי אברים אין מטמאים משום מחיה ולדבריהם הול"ל אין מטמאים בבהרת.

ובמה שכתבו דקרא דלכל מראה איירי במחיה באמת איירי הפסוק בפריחה בכל גופו דנטהר, וכן ברמב"ן שם כתב דאף דקרא לא איירי במחיה ילפינן לכל הנגעים כמו דילפינן סומא שפסול לראיית כל הנגעים, וצ"ל דשם איירי בפורח מתוך החלט מחיה ולכן כתבו דקרא איירי במחיה.

**הגדר בדין ראשי אברים** כתב הראב"ד בתו"כ דהטעם דלא עריב ותני במתני' דין ראשי אברים עם דין ביה"ס דיש כמה נפק"מ ביניהם, חדא דנגע שהיה בביה"ס ואח"כ נתגלה טהור דנולד בפטור משא"כ בראש אבר ונתפטם טמא, ועוד דראש אבר מעכב את ההופך כולו לבן משא"כ ביה"ס. וטעם החילוק הוא דראשי אברים זה חיסרון רק בראיית הכהן ולא בעצם הנגע דמצד עצם הנגע זה מקום הראוי לנגע, וע"כ מעכב בפריחה וכן נתפטם טמא דל"ח נולד בפטור, אך ביה"ס זה מיעוט בעצם הנגע, (ויל"ע לדעת הר"ש והרא"ש דילפינן גם דין ביה"ס מלכל מראה עיני הכהן מנ"ל דיש חילוק בגדר הדינים). וברש"י על הפסוק וביום הראות בו בשר חי יטמא פי' דאתא לרבות ראש אבר שהיה בו נגע ונתפטם, אך בתו"כ יליף לחזירת ראשי אברים ועי' חזו"א ס"ק יז, ולפי"ז יתכן דדין נתפטם דטמא זה מסברא וכמש"כ.

ובחזו"א חידש דגדר הדין של ראשי אברים זה דחסר בשיעור גריס, ולכן כתב דדוקא כשכל הבהרת היא בראש האבר אך כשיש גריס בצידו וחוט יוצא לראש האבר טמא, וכן בפשיון לראש אבר טמא ורק במחיה דבעי מבוצר טהור דחסר בביצור, וביאור דבריו דבראש אבר חסר בריבוע של הגריס דבעינן מרובע בשטח ישר ולא בשתי צדדים של האבר, ולכן חסר גם בביצור דלביצור גם יש דין ריבוע. ולפי"ז ג"כ אינו חיסרון בגוף הנגע אלא בשיעור דליכא ריבוע של גריס אך שם נגע יש בראש אבר וע"כ מעכב בפריחה וטמא בנתפטם.

**האם הפטור של ראשי אברים הוא בכל הנגעים** כתב הרמ' פ"ג ה"ח בהרת שהיתה בראש אבר וכו' אינה ס"ט לפי שהמחיה חולקת את הנגע, והקשה ע"ז הראב"ד מה לשון חלוקה שייך הא ע"כ אין מקומו כגריס וא"כ אף בלא מחיה שתחלוק את הנגע טהור. ותירצו המהרי"ק והכס"מ דדעת הרמ' דבהרת כגריס אפשר לראות כאחד גם בראש אבר ובאמת טמא אף כשאין מקומו יושב כגריס, ורק כשיש מחיה באמצע טהור דכיון שיש שני גוונים אינו יכול לראות כאחד. (ויל"ע לפי"ז בבהרת ומחיה בצד האבר ורק חצי עדשה מהבהרת בצד שני של האבר, דאפשר דהשתא יכול לראות כולו ומתני' איירי דוקא כשהמחיה בראש האבר). והקשה ע"ז החזו"א מהא דסתם הרמ' בהל'' ט' כיצד בהרת כגריס בראש חטמו ושופע הילך והילך טהור, ושם לא הזכיר מחיה. וע"כ כתב בדעת הרמ' דבכל בהרת כגריס בראש אבר טהור, ומש"כ שהמחיה חולקת כוונתו דהמחיה בין שני הצדדים של האבר, ופי' דבה"ח איירי הרמ' בבהרת גדולה בצד האבר וחוט כגריס יוצא לראשו ויש שם מחיה, ובה"ט איירי בבהרת כגריס בראש האבר.

והמקד"ד כתב בדעת הרמ' דהרמ' לשיטתו בפ"ו ה"ג דפסק כריבר"י דיש דין בנגעים דצריך ליהיות ראוי לפשיון וה"ה למחיה וש"ל, וע"כ מאחר דאינו ראוי למחיה בראש אבר כבר אינו מטמא בש"ל ובפשיון, (והשתא גם בבהרת כגריס בראש האבר אינו מסגיר דאינו ראוי להחלט). ולפי"ז עיקר הפטור במתני' זה במחיה ומפני שחולקת את הנגע אך השתא כבר טהור בכל גוונא ולכן סתם בה"ט דטהור. ועי' מש"כ לקמן במ"ח דגם להרמ' זה דוקא בפשיון ולפי"ז לא שייך לתרץ כן. וע"ע בס' מראות טהורות דכתב בדעת הרמ' דיש ב' דינים דבהרת בראש אבר טהור דוקא כשאין במקומו כגריס ובזה איירי בה"ט, אך במחיה יש עוד דין ואפי' במקומו יושב כגריס טהור ובזה איירי בה"ח, ובתוספ' גרסי' בנגעים ולא כהגר"א דגרס במחיה דבזה אף ביש כגריס טהור.

דעת הראב"ד בהשגות דראש אבר אינו ראוי לנגעים כלל, ואף בהרת בצידו ופשה לראש האבר או בהרת בראש אבר (ביש במקומו כגריס) ופשה לצידו טהור, דגם בפשיון יש דין שיראה כאחת האום והפשיון, וכן פשטות משמע בראשונים בקידושין דכתבו דילפינן מלכל מראה לכל הנגעים כמו דילפינן דין סומא והתם הוי ממש בכל הנגעים. אך הקשו ע"ז החזו"א והמקד"ד מהא דתנן פ"ח מ"ז פרחה במקצתו טמא והיינו דפשיון לראש אבר הוי פשיון, וע"כ כתבו דאין דין לראות האום והפשיון כאחד וראש אבר ראוי לפשיון. (ואף דכתב המקד"ד בדעת הרמ' דכשאינו ראוי למחיה טהור גם בפשיון, שם איירי שכל הנגע בראש האבר, אך בגוונא שהנגע בצידו ופשה לראש אבר שפיר ראוי למחיה במקום הנגע וטמא).

ובראב"ד בתו"כ פרשתא א' פ"ב ה"ט כתב דנגע שפשה לראש אבר טמא כיון דפשיון בכ"ש ואפשר לראותו כאחד גם בראש האבר. אך בפרשתא ב' פ"ה ה"ד כתב דבפשיון אין בכלל דין לראות את האום והפשיון יחד, דרק דבר שהוא מגוף הנגע צריך לראותו כאחד כגון מחיה אך פשיון אינו מגוף הנגע וא"צ לראותו כאחד.

**וראשי אזנים** הרמ' מנה לאזנים א' ולפי"ז ראשי דדין שבאשה בכלל מנין כד, אך הרש"ש הביא מרש"י במשפטים דמנה כד' ולא הביא ראשי דדין שבאשה ולפי"ז ע"כ ראשי אזנים חשיב תרי.

**רי"א אף של איש רא"א אף היבלות והדלדולים** ביאר החזו"א דלת"ק כל שבשאר אנשים אינו ראש אבר ונראה לכהן כאחת טמא, אף שבפועל אינו רואה כאחת דדוקא בראש אבר שאינו רואה כאחת טמא. ולר"א בכל גוונא שאינו רואה כאחת טהור, ולר"י ג"כ צריך ראש אבר וס"ל דמצוי באיש שאינו רואה שם כאחת, או דס"ל דסגי בהאי שיעורא להחשיבו שאינו נראה כאחת.

**הקשו הראשונים** למה נקטה המשנה מחיה הא כל בהרת אינה מטמאת בראש אבר. ויש בזה כמה תירוצים א. להרמ' לדעת מהרי"ק והכס"מ באמת דוקא במחיה טהור בראש אבר ולא בכל בהרת.

ב. הראב"ד בהשגות תירץ דבאמת כל נגע טהור בר"א אך משכח"ל רק במחיה, דהא לש"ל אינו ראוי בר"א ולפשיון נמי אינו ראוי דהא אפי' מקומן יושב כגריס אינו מצוי וכ"ש יותר מגריס. והקשה החזו"א הא הכא אשמועינן במתני' חיסרון דר"א ולולי דין המשנה היה טמא גם בפשה לר"א, וא"כ ליתני בהרת סתם דשמעינן גם פשיון דממחיה לא שמעינן פשיון, וצ"ל בכוונת הראב"ד דרצה התנא לנקוט אופן ששייך בו ואם היה מקומן כגריס טמא וזה לא מצוי כלל בפשיון (אף דבמתני' לא הזכיר כלל מקומן כגריס). ובעיקר הדין של הראב"ד דגם לפשיון אינו ראוי כתבנו כבר לעיל.

ג. עוד תירץ הראב"ד שם דקמ"ל רבותא דאף במחיה טהור אף דאחר פריחה טמא וכן תירץ התוס' הרא"ש בקידושין. והקשה ע"ז הרש"ש דהטעם דטמא בחזירת ר"א אינו משום מחיה אלא משום פשיון דהלך הטהרה של פריחה וחוזר הטומאה של הפשיון, והראיה לזה דבבא כולו לבן בתחילה והלכו ר"א טהור משום מחיה דאין מחיה בר"א.

ד. התוס' הרא"ש בקידושין וכן בשיטה לנ"ל תירצו דנקט מחיה דבזה איירי קרא וה"ה לכל הנגעים, וכבר ביארנו דבריו לעיל.

ה. הרמב"ן והר"ן בקידושין תירצו דבהרת סגי בגריס וע"כ שייך שיהיה בראש האבר כגריס, אך מחיה צריך כגריס ועוד כעדשה סמוך לה וזה לא מצוי ולכן נקט מחיה. וכבר הקשו הרש"ש והגראז"מ בהגהותיו דהא מחיה מצטרפת לכגריס, ועוד דבעי מבוצר ומאי סמוך לה.

הריטב"א שם כתב דה"ה שאר נגעים והא דנקט מחיה דמסתמא אינו נראה כאחת אבל שאר נגעים סגי בגריס, וצ"ב דכתב שם לעיל דמחיה מצטרפת לגריס וא"כ מ"ש משאר נגעים, ואי ס"ל כהרמ' דדוקא מחיה אינה נראית כאחת משום שינוי המראה למה כתב ה"ה שאר נגעים וצ"ע.

ו. הראב"ד בתו"כ תירץ דנקט מחיה לרבותא דלא נימא דאין המחיה חלק מהנגע וא"צ לראות אותם כאחד קמ"ל.

ז. החזו"א כתב דדוקא מחיה שהיא חלק מהנגע צריך לראות עם הבהרת אך פשיון וש"ל א"צ לראות יחד, ואי נקט בהרת לא שמעינן מחיה דבזה איכא חידוש טפי דחסר בביצור, אך השתא דשמעינן מחיה ידעינן דה"ה כל בהרת דחסר בשיעור.

**מ"ח אלו מקומות באדם שאינם מטמאים בבהרת** המקור לדין ביה"ס כתב הרמ' דכתיב בעור בשרו וביה"ס שונה מכל עו"ב דאינו גלוי, והרא"ש כתב דילפינן מלכל מראה עיני הכהן. ולעיל פ"ב מ"ד כתב גם הרמ' דילפינן מלכל מראה וכתבנו שם דיש ב' דינים דשם איירי בביה"ס שקצת נגלה וזה חיסרון רק בראיית הכהן והכא איירי בעומק ביה"ס וזה חיסרון בעצם הנגע, ונפק"מ לנתפשט. אך הר"ש והרא"ש פי' במתני' תחת הדד וביה"ש כדהתם והיינו דאין ב' דינים ובאמת לדידהו ליכא תרי קראי ולשיטתם, ולדידהו איכא נמי ביה"ס דבין הרגלים וכמש"כ שם בעורכת, אך להרמ' י"ל דזה לא הוי בכלל ביה"ס דמתני'.

**כף הרגל** הר"ש פי' דטהור מדין ביה"ס והרא"ש פי' דטהור מדין שעורו קשה וכציפורן ואינו בכלל עו"ב. ובערכין יח: איתא בגמ' דהא דכתיב בפריחה מראשו ועד רגליו אינו כולל את הראש והרגל עצמו, ופירש"י ותוס' שם דראשו אינו יכול לראות מפני השער ורגלו היינו בין אצבעות הרגלים הוי ביה"ס, ועי' מל"מ דהשיג על דבריהם דדוקא כף הרגל חשיב ביה"ס אך בין האצבעות מרבה בתו"כ דטמא. ועי' כס"מ דביאר דאף דבכל דוכתא ודאי כף הרגל לא נחשב ביה"ס, הכא שאני דכתיב עור בשר כמה פעמים.

בתוספתא האודם שבפה נידון כביה"ס הגר"א גרס שבשפה דגם השפתיים נחשב לביה"ס וכן פסק הרמ'. ופי' המהרי"ק דאף דלענין הזאה וטבילה נחשב השפתיים לגלוי שאני הכא דכתיב וראה טובא, והכס"מ כתב דכתיב עור בשרו טובא. והנה בריטב"א ושיטה לנ"ל בקידושין כה. הקשו למה לא מני שפתיים בכלל ראשי אברים, ותירצו דאם יש שם מחיה מבוצרת א"כ הבהרת בתוך הפה ומצד ביה"ס טהור, משמע מדבריהם דרק תוך השפתיים הוי ביה"ס ולא על השפתיים עצמם, ולפי,ז צריך לגרוס בתוספ' האודם שבפה.

**והקדח המורדים** (כן גרס בא"ר) הר"ש פי' דקדח היינו תולדות השחין והמכוה ודינם כאבותיהם. אך הרמ' פי' דקדח היינו מכה שנעשית מאליה ועי' רפ"ט מש"כ שם.

**ואינם מטמאים משום מחיה** הרמ' והרא"ש פי' באופן שהיה בהרת סביב ביה"ס או סביב השחין והמחיה בביה"ס ובשחין. הר"ש פי' דאיירי בפרח בכולו חוץ מביה"ס, וצ"ע דא"כ היינו סיפא דאינו מעכב בפריחה, ועוד הקשה התוי"ט באיזה פריחה איירי אי בפרח מהטמא וקתני דנטהר אף שנשאר בביה"ס בשר חי, א"כ מאי ואינם מטמאים הא נטהר, ואי בפרח מהטהור דנטמא א"כ טומאתו מצד פשיון ומאי נפק"מ אי מטמאים משום מחיה. ותירץ בזה המשנ"א דבאמת איירי בפורח מהטהור ונפק"מ דצריך הכהן לידע משום מה מטמאו. ועוד פירש דאיירי בבא כולו לבן בתחילה דליכא פשיון וקמ"ל דאינו טמא מצד מחיה ויסגיר. ובסיפא איירי בפורח מהטמא וקמ"ל דאינו מעכב את הטהרה.

בתוספתא בהרת בכולו ובראשו בשר חי או ברגלו בשר חי או שהיתה וכו' טהור וכו' עד שתהא מבוצרת לתוך השאת, ופי' הר"ש דראשו ורגלו היינו במקום שדינו כביה"ס וע"כ אינו מעכב, והנה סיפא דכמין פסיקין של בשר חי חוגרתו ודאי איירי בבא כך בתחילה דהא לא הוי ביה"ס, וטהור משום שאינו מבוצר, אך בראשו ורגלו איירי או בפרח מהטהור או בבא כך בתחילה כמש"כ המשנ"א, וטהרתו לא משום שאינו מבוצר אלא דהוי ביה"ס וצ"ב דלא משמע כן בתוספ' ובר"ש. והגר"א ביאר דאיירי בראשו ורגלו במקום שמטמאים ואפ"ה ל"ה מחיה דאינה מבוצרת וכולה חד דינא הוא. ועי' חזו"א ס"ו סס"ק יח.

**חזר הראש והזקן ונקרחו** הר"ש והרא"ש פי' דאיירי בסופו לחזור דטמא מצד נתק, אכן במעכבים את הפריחה לא שייך לומר כן דנתק אינו ראוי לבהרת ועצם הנתק זה נגע, וע"כ כתב החזו"א דגם להר"ש תרתי נקט דנקרחו כולל כשסופו לחזור מצד נתק וכשאין סופו לחזור מצד קרחת וגבחת, ומעכבים את הפריחה אזיל רק על קו"ג, והא דאינם מטמאים משום מחיה אזיל רק על נתק דהא קו"ג מטמא במחיה. ומש"כ הר"ש הרי אלו מטמאים בנגעים בד' מראות אזיל על שחין ועל קו"ג אך נתק אינו מטמא בד' מראות ועי' תוי"ט ומשנ"א. ומש"כ ואין הנגע פושה לתוכן דעתידים לגדל שער כתב המשנ"א דה"ה באין עתידים ומצד קו"ג וחד מינייהו נקט.

אך הרמ' פי' דנקרחו היינו קרחת וגבחת והא דתנן אין מטמאים משום מחיה היינו באופן שיש בהרת בעו"ב סביב הקרחת דאין הקרחת משמשת מחיה לעו"ב ועי' חזו"א הציור בזה. ולפי"ז צ"ל דגם בזקן יש טומאת קו"ג ועי' משנ"א שהאריך בזה.

**תוספתא ריבר"י אומר היתה בהרת סמוכה לעין וכו' טהור שנא' בעור הבשר** וכן פסק הרמ' בפ"ו ה"ג, ופי' הכס"מ דס"ל להרמ' דליכא למאן דפליג עלי' והביא מהמהרי"ק דגם בר"ש משמע שאין חולק בזה וצ"ע דהר"ש בהדיא כתב דמתני' דייקא תוך העין ולא חוץ לעין כדי לחלוק על ריבר"י. ועוד כתב הכס"מ דהא דתניא בתוספ' דצריך לראות הנגע ועור בשר שסביבו זה כריבר"י.

והראב"ד הקשה מהא שאלו את ר"א בפ"ט והתם אינו ראוי למחיה וש"ל ואפ"ה טמא מצד פשיון, (ומסתבר דקושייתו מצד הש"ל דלהרמ' צריך ראוי לגדל ש"ל, דמצד המחיה הא אינו מטמא כלל בשחין ובתורה כתוב שבשחין ש"ל מטמא ומחיה לא, ולכאורה בדעת הרמ' י"ל דמה שמצד המציאות לא גדל שם שער זה לא נחשב לאינו ראוי ורק הכא שאינו ראוי לפשיון מצד הדין טהור), ועוד הקשה דהכא גם לפשיון ראוי מצד אחר. ותירץ בזה הכס"מ דהכא זה גזיה"כ דבעי ראוי לפשיון מכל צדדיו ואין דין ראוי לכל הס"ט. וביאר האו"ש דפשיון ישנו בכל הנגעים ואין ללמוד לשאר ס"ט. והקשה הקה"י דבכל בהרת הסמוכה לשחין למה לא נחשיבו ראוי לפשיון מצד שיכול לכנוס ולפשות וכמו שהשיב להם ר"א, ותי' דבעי השתא שיהא ראוי לפשיון, והא דבשחין א"צ לזה וסגי שיכול לכנוס ולפשות, תי' הקה"י דכל הגזיה"כ דבעי ראוי לפשיון נאמר בנגעי עור בשר ולא בשחין ומכוה. והחזו"א ס"ג סקי"ד ביאר דלדעת הרמ' א"צ כלל ראוי להחלט פשיון, אלא הגזיה"כ הוא דבעי שיהיה עור בשר מסביב לבהרת, וע"כ אף שיכול לכנוס ולפשות טהור כיון שהשתא ליכא עו"ב סביבו, וזה נאמר בעו"ב ולא בשחין. אך כתב החזו"א דבנזקק לטומאה ואח"כ נעשה סמוך לשחין נשאר בטומאתו עיי"ש שהוכיח כן. ועוד כתב מסברא דהיכא דנולדה בהרת סמוכה לשחין והלך השחין ל"ח נולד בפטור אלא טמא מהשתא. ובדעת הראב"ד כתב דהגזיה"כ היא דבעי ראוי להחלט פשיון ולפי"ז כתב דדוקא הסגר ליכא אך נולדה בהרת ובו ש"ל א"צ שיהיה ראוי לפשיון.

ועוד כתבו החזו"א והקה"י דבפרחה בכולו לא נאמר הפטור דסמוך לשחין דהא אין עו"ב סביבו.

**פרק שביעי**

**מ"א ואלו בהרות טהורות וכו'** הר"ש והרא"ש כתבו דילפינן מכי יהיה מהדיבור ואילך, (ויל"ע אי כוונתם דילפינן כולהו מנולד קודם מ"ת, או דילפינן כולהו ממשמעות דכי יהיה שהנגע יוולד בשעה שראוי לטומאה). הראב"ד בתו"כ כתב דילפינן מדכתיב בהרות בהרות לבנות, ואזלא על נגע שנולד בפטור. וקרא דאדם כי יהיה אזיל לנשתנו מראיהם לר"א חסמא ור"ע. ויל"ע לפי"ז למה בעי קרא דכי יהיה לקודם הדיבור הא נולד בפטור, וזה כבר ילפינן מבהרות.

הגר"א כתב דלכל פטור יש מקור דהוא תלוי בשעת לידת הנגע, ולפי"ז אין זה דין כללי דכל נגע תלוי בשעת לידת הנגע אלא זה דין פרטי בכל פטור. ועיי"ש שהגר"א לא הביא מקור בקמט ונגלה, ואולי זה מסברא ושאני מכל הפטורים וצ"ע. ועוד יל"ע להגר"א דבמורד ונעשה שחין הביא הקרא דשחין ונרפא, וא"כ זה רק דין בשחין אך נולד במורד ונעשה עו"ב מנ"ל דטהור.

כתב החזו"א ס"ג סק"ל דא"צ שהכהן יראה שנולד בפטור, אלא סגי שהעידו לפניו שנולד קודם.

המשנ"א נסתפק אם הדין שנולד בפטור טהור זה רק באדם או גם בבתים ובגדים, ולכאורה זה מפורש בתוספתא שהביא הר"ש פ"ב מ"ג סלקו הרי הוא כקמט שנפשט, דגם בבתים נולד בפטור טהור.

**בשחין ומכוה וקדח המורדים** כתב המקד"ד דהטעם שמורד טהור כיון שכל ענין הנגע הוא בעור ובמורד אין עור בכלל אלא הנגע הוא בבשר, אכן אפ"ה מהני הנגע שבבשר להחשיבו שנולד הנגע בפטור.

**בראש ובזקן עד שלא העלו שער וכו'** הקשה הרש"ש אמאי לא תני נמי נולד בגלוי ונקמט ואח"כ נפשט דפליגי בזה ראב"י וחכמים. ותירץ המקד"ד דביה"ס זה רק פטור בראיית הכהן ולא בעצם הנגע, וע"כ היכא דכבר טמאו ונעשה ביה"ס אינו יכול לטהרו דהא כבר ראה הכהן כשהיה גלוי. וצ"ב דאי חזינן דקמט ונגלה נשאר בטהרתו אף דהשתא יכול הכהן לראות משמע דזה פטור בעצם הנגע וחשיב נולד בפטור, דהא בראשי אברים שנתפטם מטמא הכהן מכאן ולהבא דזה רק פטור בראיית הכהן. (ואי נימא כמש"כ לעיל להגר"א דקמט ונגלה אזלינן בתר לידת הנגע מסברא ושאני מכל הפטורים יתכן דבזה לא פליגי ראב"י וחכמים וצ"ע).

**ראב"י מטמא שתחילתן וסופן טמא** הקשה הרש"ש מ"ט דראב"י הא בכל התורה דחוי מעיקרא עדיף מנראה ונדחה, ואי בנולד בפטור מטהר כ"ש בנטמא ונטהר. ונראה ליישב דהטעם דנולד בפטור טהור זה לא מצד דיחוי אלא שדין הנגע תלוי לפי לידת הנגע, ולכן לראב"י בנגע שנולד בפטור טהור אך נולד בחיוב טמא. וטעמא דחכמים אפשר מצד דחוי, ואפשר עוד דס"ל דהתחדש בקרא דכי יהיה דאם נטהר אינו חוזר ונטמא וזה טעם הפטור ולא מצד דתלוי בלידת הנגע.

**בר"ש ונפק"מ אם פשתה** ואיירי דהסגירו בעו"ב ובס"ש נמצא מורד וטיהרו ואח"כ נעשה צרבת גדולה יותר. ועוד אפשר דבסוף שבוע נמצא צרבת גדולה יותר, אך להמקד"ד דהפסיק בטהרה בתוך שבוע טמא ע"כ איירי בטיהרו במורד. ועוד נפק"מ איכא בהוחלט בפשיון בעו"ב ואח"כ נעשה צרבת דאי חשיב נגע חדש יסגיר בתחילה.

ובחזו"א ס"ג סקט"ו דייק מהא דלא כתב הר"ש דנפק"מ לש"ל דלחכמים חשיב שאינו הפוך דזה נגע חדש שש"ל קדם לו ולראב"י חשיב הפוך דזה אותו נגע, משמע דגם לחכמים חשיב הפוך. אך המהר"ם בפ"ק כתב דהטעם בנסמך השחין דלא יחליטו משום ש"ל דכיון דהשחין נגע חדש חשיב שאינו הפוך, וכתבנו שם דהר"ש מוכרח לסבור כהמהר"ם, ולפי"ז ע"כ צ"ל דבאמת יכל הר"ש לומר כן.

ובעיקר טעמא דראב"י דנגע שהיה עו"ב ונעשה שחין נחשב לאותו נגע, אף דעו"ב ושחין אינם מצטרפים ואינם פושים מזה לזה, מוכח כהרש"ש והחזו"א דאין ראיה מחילוף לצירוף ודלא כהתוי"ט.

**מ"ב היתה כשלג ונעשית כסיד וכו'** הרמ' פי' דמשלג נעשה סיד או צמר או קרום, וכן בלהחמיר. אך הר"ש פי' דמשלג נעשה סיד, או מצמר נעשה קרום, וביאר התוי"ט דהר"ש לשיטתו דשלג וקרום אינם מצטרפים וע"כ שלג שנהפך לקרום אף בנגעים טמאים נחשב לנגע חדש וכ"ש הכא דלכו"ע יחשב נגע חדש, וע"כ הוצרך לפרש באופנים שמצטרפים, והרמ' לשיטתו דכל הנגעים מצטרפים. ובאמת זה ראיה דלא כהרש"ש והחזו"א דס"ל דגם להר"ש יש חילוק בין צירוף לחילוף ונגע שהחליף מראהו בכל אופן מצטרף וא"כ למה נקטה המשנה דוקא באופנים שמצטרפים וצ"ע.

**ונעשית מספחת שאת** פי' הרמ' והר"ש דמשאת נעשה למספחת, וזה פירוש לרישא, והגר"א פי' דהכא קמ"ל דאף באותו מראה אם השתנה ממראה חזק של שלג למראה חלש של שלג פליגי. וע"ע ברש"ש ובתו"ח.

**ר"א חסמא אומר להחמיר תראה כתחילה** כתב המשנ"א דיליף מקרא רק להחמיר וכ"כ הראב"ד בתו"כ. והמקד"ד ביאר סברתו דכיון שנולד הנגע כשהיה גוי דאינו מטמא אין לזה שם נגע אלא דזהו הצבע של עור בשרו, והשתא כשנתגייר ונשתנה הו"ל כגרמני ור"ע ס"ל דדנים בבינוני וע"כ תמיד נחשב נגע, ור"א חסמא ס"ל דבעי עמוק מעור בשרו וע"כ נחלש הנגע אינו עמוק מעור בשרו, ורק בנשעה לבן יותר אפשר לטמאו. וראב"ע ס"ל דל"ח כלל לעור בשרו דגם כשהיה גוי זה היה נגע אלא דאין לו דין טומאה.

**מ"ג לאחר הפטור יפטור** פירש הרא"ש דקמ"ל דאף בנשתנו מראיהם ישאר בפטורו, ועי' חזו"א ס"ח סק"א דכתב שזה יוצא הפוך מנגעים טהורים, דשם נשתנו מראיהם הו"ל כנגע חדש ואם נולדו ס"ט ל"ח נגע חדש ופטור, ובנגעים טמאים אחר הפטור להיפך. והמהר"ם כתב דקמ"ל דאינו מצטרף עם ח"ג חדש וכרבנן דר"ע דפ"ד מ"ח. וע"ע במשנ"א דכתב דאיירי לאחר פטור החלט וקמ"ל דאינו משמש הסגר מעתה.

**עדהו מסגירו ופוטרו** כתבו הר"ש והמהר"ם דעדהו אזיל רק על מחליטו אך פוטרו גם לאחר הפטור יחליט.

**בסוף שבוע שני לאחר הפטור יפטור** קמ"ל דא"צ ציפורים דלא חשיב שנטהר מהחלט. וכתב החזו"א דלפי מש"כ הר"ש פ"ג מ"א דלר"י אם ראה הכהן אפילו שתיק טמא מתני' דלא כר"י, דהא מיד כשראה הכהן הוחלט וצריך ציפורים. ואולי י"ל עפ"י מש"כ הקה"י לבאר דההסגר חל לזמן עד שיראה הכהן, וא"כ אפשר דרק היכא שרואה ושותק חל ההחלט מאליו אך כשרוצה לפסוק כל זמן שלא פסק לא נגמר ההסגר.

**מ"ד התולש ס"ט והכוה את המחיה עובר בל"ת** בספרי דריש השמר בנגע זה ש"ל, הצרעת זה מחיה, (ויל"ע מנ"ל קוצץ את הפשיון), לשמור מאוד ולעשות זה משנזקק לטומאה ואחר הפטור, (במפרשי המשנה כתבו דצ"ל עד שלא נזקק לטומאה וכן הוא ברש"י בשבת), ככל אשר יורו לנגעי בתים ובגדים, כאשר צויתיך לתוך הסגר, תשמרו למקצתם, לעשות לא"מ. גירסת הגר"א שם לשמור מאוד ולעשות למקצתו, צויתים לתוך הסגר לעד שלא נזקק ולאחר הפטור. (לגי' הר"ש צ"ב מה צריך פסוק לתוך הסגר ולהגר"א ניחא).

**קוצץ בהרת בלא ס"ט**

במ"ה לגבי קוצץ בהרתו לא תני דעובר בל"ת וכן בספרי לא מוזכר קוצץ בהרתו, וכתב המשנ"א דיגיד עליו ריעו דתני בתולש ס"ט וכ"ש בקוצץ בהרתו, והיינו דעיקר הקרא איירי בקוצץ בהרתו ומרבינן גם תולש ס"ט. אך המל"מ פ"י מטו"צ דייק דקוצץ בהרתו לא עובר בל"ת, והא דמרבה בספרי וכן פסק הרמ' דגם אחר הפטור עובר ביאר המל"מ דאיירי בנולדו ס"ט אחר הפטור ותלשם. אך הקשה דא"כ פשיטא דמ"ש מעד שלא נזקק דעובר, וצ"ב מאי קשיא לי' הא מרבים שניהם מאותו פסוק ובאמת חד דינא הוא. ועוד הקשה דבשבת קלב. מרבה גם נגעים טהורים דעובר ופירש"י דילפינן בספרי עד שלא נזקק, וכתב המל"מ דכוונתו לאחר הפטור והבין דאיירי בליכא ס"ט ואפ"ה עובר ושפיר מוכח דגם נגעים טהורים עובר, ועכ"פ מוכח דגם קוצץ בהרת בלא ס"ט עובר.

המנ"ח דייק ברמ' דודאי עובר גם בנגע בלא ס"ט דהא כתב או הקוצץ הנגע כולו מבשרו, (במים טהורים דחה דיתכן דיש מחיה בנגע וקוצץ רק את הבהרת), אך מלקות ליכא רק בתולש ס"ט ולא בקוצץ בהרת בלא ס"ט כיון דלא אהנו מעשיו, ואע"פ דאהנו מעשיו לגבי שלא יצטרך הסגר, צ"ל דעיקר החיוב מלקות באהנו מעשיו הוא על מה שהסיר את הסיבה לטומאה, וזה שייך רק בס"ט שהם סיבה לטומאה אך נגע בלא ס"ט אין עצם הנגע סיבה לטומאה דהא אחר ההסגר טהור. ולפי"ז שפיר יתכן דעובר גם בנגעים טהורים אף דליכא ס"ט אלא דאינו לוקה דלא אהנו מעשיו. ומה דאיתא בתוספתא דאחר הפטור לוקה צ"ל דאיירי בנולדו ס"ט כמש"כ המל"מ. אך בהמשך דבריו נסתפק בזה המנ"ח דבגמ' במכות כב. מבואר דקוצץ בהרתו לוקה ודוחק להעמיד שם באיכא ס"ט. וכן מוכח לפי מש"כ תוס' בשבועות ד. דבנגעים טהורים כגון אחר הפטור לוקה, וא"כ מוכח דא"צ ס"ט למלקות וחשיב אהנו מעשיו.

**דין נגעים טהורים**

בשבת קלב. מבואר דהקוצץ נגעים טהורים עובר, ופירש"י כגון בוהק ופרחה בכולו וילפינן בספרי מעד שלא נזקק לטומאה, וכבר כתבנו ביאור המל"מ דעיקר הלימוד הוא מאחר הפטור, ויל"ע לפי"ז היאך יליף בספרי עד שלא נזקק ואחר הפטור מחד קרא, ואולי חד ילפינן מלשמור מאוד וחד מלעשות. אך בתוס' רי"ד בשבת משמע דרש"י למד מעד שלא נזקק עיי"ש. ודעת הרמב"ן והריטב"א בשבת דנגעים טהורים קי"ל לחז"ל דעובר ואין לזה מקור בפסוק. ולפי"ז ע"כ צ"ל דאחר הפטור היינו כשנולדו ס"ט.

ובמש"כ רש"י דגם בוהק עובר התוס' בשבועות ד. פליגי דרק בד' מראות נגעים עובר, וכמש"כ המל"מ דרק בזה יכול לבא לטומאה וע"כ אסרה תורה, ובדעת רש"י עי' מנ"ח דיישב הסוגיא בשבועות וע"ע באפיקי ים מה שיישב. ובדעת הרמ' כתב המל"מ דכיון דלא הזכיר בוהק אינו עובר, אך המנ"ח כתב דכיון דכתב הרמ' לגבי מום בכהן דגם בוהק הוי מום חזינן דהוי בכלל נגעים טהורים ועובר.

בנגעים טהורים דריש פ"ז כתב המנ"ח דעובר, ונסתפק בפחות מגריס, ועי' באגרות משה קדשים סי' כה שהאריך בזה.

ונסתפק המל"מ אי הקוצץ נגעים טהורים לוקה, האם הוי כלא אהנו מעשיו דאינו לוקה או דהתם כיון שנשאר בטומאתו לא אהנו מעשיו אך הכא שהוא טהור חשיב אהנו מעשיו, והנה מפורש בתוס' בשבועות דלוקה וחילוקו צ"ב דמ"ש היכא דנשאר טמא מהיכא דנשאר טהור. ובאמת בחסדי דוד כתב דלגבי מלקות זה תלוי בפלוגתת ר"נ ור"ש אי לוקה, והרמ' פסק דאינו לוקה וה"ה בנגעים טהורים דאינו לוקה דהרמ' לא הביא כלל דין נגעים טהורים. ולפי"ז צ"ל דמש"כ הרמ' אחר הפטור היינו כשנולדו ס"ט, או כהמנ"ח דגם אחר הפטור אינו לוקה. (עי' רש"ש שבת צד. דצידד לומר דפלוגתת ר"נ ור"ש זה רק בתולש בשבת ולגבי חטאת ולפי"ז לא שייך לומר כן).

**דין לא אהנו מעשיו**

בשבת צד. פליגי ר"נ ור"ש בתולש א' משלושה האם לוקה או לא דלא אהנו מעשיו, ופסק הרמ' דאינו לוקה, והמנ"ח נקט דגם כשאינו לוקה איכא איסור מהתורה וכ"כ המלאכ"ש סוף מ"ד, אך הגר"א בא"ר והחזו"א סס"ח כתבו דעובר רק מדרבנן. ובספרי מרבה בתולש מקצתו דעובר והבין המנ"ח דהיינו כשיש הרבה שערות ותולש חלק מהם, ונתרבה לאיסור ולא למלקות דהא לא אהנו מעשיו. ודבריו תמוהים דבתוספתא רפ"ג מפורש דלוקה אף במקצתו ואמאי הא לא אהנו מעשיו, וע"כ צ"ל דמקצתו היינו שתולש שערה א' מתוך ב'. ועיי"ש במנ"ח שדייק ברמ' דדוקא בתולש ס"ט נתרבה מקצתו אך בקוצץ בהרתו בעי כולו עיי"ש הטעם, ולפי מש"כ דמקצתו היינו שנשאר שער א' יצא דבקוצץ נגע בעי לקצוץ כולו שלא ישאר אפי' פחות מכגריס וצ"ב.

**אחד עומד בפני הכהן ואחד בתוך הסגירו טהור עד שיטמאנו הכהן** בראב"ד בתו"כ כתב דהראיה לא מפורשת ואפשר שהביא להם ראיה מהפסוקים, וצ"ב דהקנס הוא דרבנן. והר"ש כתב דהראיה מבואר בתוספ' דכמו שלא קנסו קודם הסגר משום שלא טמאו הכהן ה"ה בתוך הסגירו. והקשה הקה"י מה הראיה הא בתוך הסגירו איכא טומאת הסגר ושפיר אפשר לקונסו דתשאר הטומאה, משא"כ בלא ראהו דחכמים לא חידשו טומאה. והוכיח מהכא דטומאת הסגר היא רק לזמן ובסוף שבוע פקע מאליו וע"כ לא שייך להמשיך את הטומאה. אכן בלא"ה יש ליישב קושייתו דהכא הקנס הוא משום שתלש את הסמנים וס"ט זה סיבה לטומאת החלט דזה אין בהסגר, ולא שייך שיקנסוהו להמשיך את הטומאת הסגר דזה לא קשור למה שתלש את הס"ט.

ובמה שאמר ר"ע דגם העומד לפני הכהן ולא הספיק להחליטו טהור עי' תוי"ט ומשנ"א דזה מסברא וכדחזינן בכל דוכתא דהכל תלוי באמירת הכהן, והראיה שהביא זה רק על תוך הסגירו.

ובמ"ה לגבי קוצץ בהרתו לא פירשה לנו המשנה אי איירי בהחלט או בהסגר, וכתבו התפא"י והחזו"א דיתכן דבזה אף קודם הסגר טמא והחמירו בקוצץ בהרתו לקנוס אף כשאין טומאה כלל טפי מתולש ס"ט, ולכן שנה התנא דין תולש ס"ט ודין קוצץ בהרתו בתרי בבי דדיניהם חלוקים.(ברא"ש כתב פרחה בכולו עתה נטהר מהראשון והוי כולו לבן ויסגור, מדכתב ויסגור דזה בבא כולו לבן בתחילה משמע כהחזו"א דאיירי קודם הסגר, אך צ"ע דא"כ למה כתב נטהר מהראשון הא לא נטמא מעולם).

**בגדר הקנס**

בהא דקנסוהו דישאר בטומאתו י"ל בג' אנפי, חדא דבאמת הכהן מטהרו והטומאה דאוריתא יורדת, וחז"ל תקנו טומאה חדשה ואינו טומאת מצורע כלל. ועוד י"ל דהקנס היה שישאר הטומאת מצורע מדרבנן ואף שהכהן מטהרו כלפי הדרבנן הו"ל כטיהר את הטמא, ומהתורה טהור דהכהן טיהרו ורק כלפי הדרבנן נשארת הטומאת מצורע. ועוד י"ל דהקנס היה על הכהן שלא יטהרו כלל וא"כ נשאר טמא מהתורה, ולהצד הזה יל"ע היכא דעבר הכהן וטיהרו אי טהור מהתורה או לא.

ובכורות לד:בעי ר"פ יטהר תנן או ויטהר תנן למאי נפק"מ לחתן שנראה בו נגע, והקשו תוס' הא בעי תגלחת וצפורים, ותי' דאיירי במוסגר, ועוד תי' דאף דהוא טמא מדרבנן יוכל למנות וליטהר מהתורה. והנה לתירוצם השני ודאי צ"ל דהקנס היה שיטמא טומאה חדשה וע"כ אינו צריך לימי ספורו אחר שיטהר, דאי קנסוהו שהכהן לא יטהרו כלל או שכלפי הדרבנן לא נטהר א"כ צריך ליטהר בתגלחת וצפורים. אך בתירוצם הראשון ולהבנתם בקושיא ודאי ס"ל או שהכהן לא מטהרו כלל או שכלפי הדרבנן נשאר הטומאת מצורע.

הקשה הר"ש היאך נולד נגע אחר הא אין מחליטים את המוחלט, וזה קשה רק להצד דויטהר דאי יטהר מיד כשנולד נגע יטהר הראשון ויטמא השני. ותירץ הר"ש דמן הדין טהור וקנסא בעלמא הוא, והנה אי ס"ל כתירוץ השני בתוס' בבכורות דזה טומאה חדשה ודאי א"ש, אך גם אי ס"ל דמדרבנן נשאר הטומאת מצורע י"ל דעל מוחלט דרבנן אין את הדין של אין מחליטים את המוחלט כיון דקנסא בעלמא. ובחי' הגרי"ז שם הוכיח מהר"ש כתי' ב' בתוס', אך לדברינו גם לתי' קמא יתכן אי ס"ל כהגדר דמדרבנן נשאר הטומאה הקודמת. ואי נימא כהצד שזה קנס על הכהן ונשאר טמא מהתורה תירץ החזו"א ס"ד סקי"ט דכיון דמהתורה הוא ראוי לפטור כבר רואים נגע אחר וא"צ קודם לפטור על הראשון ואח,כ להחליט על השני, ובפרט במוסגר דבסוף שבוע רואים נגע אחר אף שלא טיהר הראשון.

**מאימתי היא טהרתו רא"א לכשיוולד לו נגע אחר ויטהר ממנו** ולחכמים לא סגי בזה לטהרו, ופירש"י בבכורות דלר"א אגלאי מלתא דאי הוי בי' נמי קמא הוי מיתסי, ולחכמים כיון שאינו ודאי דהיה נטהר גם מזה טמא, וכל זה להצד דויטהר תנן דרק כשנתרפא מהשני נטהר מהראשון, אך להצד דיטהר ביאר המשנ"א סברת ר"א דחכמים קנסוהו רק כל זמן שטומאתו מחמת הנגע הזה אך כשיש עוד נגע משמיא קנסוהו ותו לא קנסוהו חז"ל.

להצד דיטהר תנן כתב המשנ"א דצריך שיראה כהן ויחליט לטומאה, דאל"ה אמאי לא קאמר נפק"מ בכל אדם עד שהחליטו על השני, והקשה דא"כ גם בחתן ורגל כיון שאינו מטמאו על השני היאך נטהר מהראשון. וצ"ל דא"צ להחליטו אלא שיראה הכהן שיש נגע, ובכל אדם זה לא כ"כ נפק"מ דמיד יטמא על השני ורק בחתן דגם כשרואה שיש נגע שותק.

הגרי"ז נסתפק האם צריך שיוולד לו נגע עם ס"ט כדי לטהרו מהראשון או דסגי בנגע להסגר בלבד, והוכיח מהא דלא קאמר דנפק"מ אי יטהר או ויטהר איזה טומאה יש לו דאי יטהר תנן יש עליו רק טומאת הסגר, וע"כ דרק נגע של החלט מהני. ודחה לפי' השני בתוס' דנטהר מטומאתו הראשונה וזה טומאה חדשה דאין עליו טומאת החלט. וצ"ל דהטומאה דרבנן זה טומאה בעלמא ואין את כל החומר דטומאת מצורע מוחלט. וצ"ב למה לא כתב דגם לתי' הראשון בתוס' אין ראיה דכיון דאיירי במוסגר תו ליכא נפק"מ. ובלשון הר"ש קצת משמע דבעי נגע עם ס"ט מדנקט אין מחליטים את המוחלט. וכ"כ החזו"א בדעת הר"ש ויבואר בע"ה.

בפי' הרגמ"ה בבכורות ביאר באופן אחר את ספק הגמ' שם, דאי יטהר תנן נטהר למפרע משעה שקצצו, ואי ויטהר תנן נטהר מכאן ולהבא, ונפק"מ לחתן דאי נטהר למפרע הו"ל הנגע השני טומאה חדשה ואין מטמאים אותו ואי נטהר מכאן ולהבא א"כ בין כה טמא מצד הראשון. ויל"ע אמאי לא קאמר נפק"מ לטהרות שנגע בנתיים, ואולי גם אי יטהר תנן נטהר רק מכאן ולהבא ולמפרע וצ"ע.

והגרי"ז הוכיח מהרגמ"ה כתי' ב' בתוס' דהכהן מטהרו דאי הקנס היה שהכהן לא יטהרו כלל מה שייך שיטהר למפרע הא לא היה אמירת כהן. ולפי מש"כ דגם לפ"ק אפשר שקנסוהו שאמירת הכהן לא תועיל לגבי הדרבנן שפיר י"ל שנטהר למפרע.

ובגמ' בבכורות פריך מצורם אוזן בכור דר"א קניס לעולם וחכמים קונסים רק עד שיוולד לו מום אחר והכא במ"ה פליגי להפך. והקשה המשנ"א אמאי פריך ממ"ה ולא ממ"ד דזה אותו מחלוקת. ותירץ החזו"א דבמ"ה חזינן להדיא דזה קנס דהא בנקצצה טהורה, ועוד תירץ דבמ"ה קנסינן טפי דאף קצץ קודם הסגר טמא ואפ"ה מקיל ר"א כשנולד לו נגע אחר וע"כ מייתי מהתם.

**וחכ"א עד שתפרח בכולו** כתב הר"ש נגע האחרון וכ"כ רש"י בבכורות, דקשיא להו היאך נטהר בפריחה הא כיון שמעיקר הדין טהור כמש"כ הר"ש לעיל הו"ל פורח מהטהור דטמא, וע"כ תירצו דאיירי בנולד נגע אחר ופרח ממנו דנטהר ע"י הפריחה. הרא"ש תירץ דבאמת בפריחה נטמא אך כשתחזור לכמו שהיתה יטהר אף מהראשונה דגם אם לא היה קוצץ היה טהור (כבר בפריחה) ותו לא קנסוהו. הגליון ברא"ש תירץ דהקנס היה שהכהן לא יטהרו כלל ומעיקר הדין טמא וע"כ הו"ל פורח מהטמא דנטהר. וכן דייק החזו"א בדעת הרמ' דסתם דאם יפרח יטהר ולא כתב דדוקא בנולד נגע אחר וכן לא כתב דרק כשתלך הפריחה יטהר, וחזינן דס"ל דהקנס היה שלא יטהרו ומעיקר הדין טמא.

**תוספתא היו בו ב' שערות תלש א' ונשרו ב' וכו'** יש חילוק בין המלקות לקנס דלגבי מלקות תלוי אי אהנו מעשיו בשעת התלישה, דאי אהמו מעשיו לוקה ואם לאו אינו לוקה, אך לגבי הקנס אם בשעת התלישה אהנו מעשיו ואח"כ נשר דגם אם לא היה קוצץ היה נטהר תו לא קנסו. ויל"ע באופן שבשעת התלישה לא אהנו מעשיו ואח"כ אהנו אי יקנסו, כגון שתלש א' ונשר א' ונשאר א' דבשעת התלישה היה ב"ש אך כשנשר טהור מחמת תלישתו. ובביאור הגר"א בתוספ' משמע דגרס בתוספ' תלש א' ונשרה א' טמא, וביאר שאם לא היה תולש היה טמא. וכן מוכח בתוספ' בכווה את המותר וכו' פרחה בכולו ב"כ וב"כ טמא, והכא בשעה שכווה לא אהנו מעשיו דנשאר כעדשה ואפ"ה כשפרחה קנסו.

**שם פרחה בכולו בין כך ובין כך טמא** דתולים שהיה נשאר שם בשר חי ולא נטהר בפריחה, הרמ' סתם דתולש ס"ט וכווה את המחיה פרחה בכולו טהור ודלא כהתוספ', ועי' ערה"ש דצ"ל דאיירי באופן שניכר שהיה פורח גם במקום המחיה.

והנה לדעת הר"ש איירי גם כאן שנולד נגע אחר ופרח ממנו ולולי הקנס היה נטהר בפריחה וקנסוהו להחשיבו שנשאר בשר חי, אך להרא"ש כתב החזו"א דהכא א"א לפרש דנפק"מ לאחר שחזרה לכמו שהיתה כמו שפירש במשנה, דאי חזרה לנגע עם מחיה כעדשה בלא"ה טמא מצד מחיה, ואי ליכא מחיה תיפו"ל דטהור מצד הלכה המחיה דתו לא קנסו, וע"כ דאיירי בזמן הפריחה, וצ"ל דבזה מודה להר"ש דאיירי בנולד נגע אחר.

**בתו"כ מנין לתולש ס"ט במקום נתקו וכו'** עי' ראב"ד דנתקים אינם בכלל נגעים וע"כ בעינן קרא לאסור, ועי' רמ' ורמב"ן בסה"מ דפליגי האם למנות איסור קציצת בהרת ונתק לשתי מצוות.

**מ"ה מי שהיתה בו בהרת ונקצצה טהורה** יל"ע למה לא תני הכי במ"ד דנתלשו הס"ט טהור, ועי' משנ"א דיגיד עליו ריעו ונקט לרבותא דאפי' בנקצצה כל הבהרת לא קנסו.

**תוספתא אמר ר"י לא נחלקו ר"א וחכמים וכו'** פי' הר"ש דבקצץ בשר חי קנסו טפי ולא התירו גם בפריחה, ועי' חזו"א דה"ה לר"א לא יועיל נולד לו נגע אחר דלכו"ע טמא לעולם, בשייר בשר חי לכו"ע מהני פריחה ולר"א אף נולד נגע אחר, ופליגי בקצצה מובאת דלר"א מהני רק נולד נגע אחר ולחכמים מהני רק פריחה. והקשו במפרשי המשנה לדעת הר"ש דפריחה היינו דנולד נגע אחר ופרח ממנו היאך ר"א מטמא תיפו"ל דטהור מצד שנולד נגע אחר, ותי' החזו"א דאיירי שנולד נגע מוסגר (דהפורח ממנו נמי טהור) ולר"א טהור בנולד נגע אחר דוקא במוחלט וכמש"כ לעיל. והקשה ע"ז החזו"א מה שייך לקנוס טפי בקצץ בשר חי הא לא עבר בזה שום איסור, ואף שגרם שלא יהא ראוי לפשיון מ"מ לא מצינו בזה שום איסור כיון דאינו במקום נגע.

הכס"מ בייאר דבקצץ בשר חי לא נטהר בפריחה לכו"ע דתלינן שבמקום הבשר החי לא היה פורח, וכתב החזו"א דלפי"ז לר"א מהני נולד לו נגע אחר אף בכה"ג. וכן פירש הגר"א והוסיף דבקצצה מובאת פליגי אי חיישינן שקצץ קצת מהבשר החי דא"א לצמצם או דלא חיישינן, וע"כ בשייר קצת לכו"ע מהני פריחה. ולפי"ז סגי בקצץ בשר חי כ"ש בצד א' של הנגע דיש סיבה לטמאותו.

אך הרמ' כתב דאם קצץ בשר חי סביב הנגע טמא ומשמע דדוקא כשקצץ סביב כל הנגע, וביאר החזו"א דלהרמ' הא הכהן לא טיהרו כלל והו"ל פורח מהטמא דנטהר, והטעם בקצץ בשר חי דלא נטהר דמייחסים את הפריחה לבשר החי והו"ל פורח מהטהור דנטמא, וזה דוקא כשכל סביב הבהרת בשר חי. ואף דא"צ שיתחיל לפרוח מהנגע מ"מ בשתי בהרות א' טמא וא' טהור ופרח מהטהור נטמא.

וכתב החזו"א ס"ח סק"ח דאם כוה מחיה ונעשתה צלקת והלכה המחיה נטהר דגם בלא שכוה היה נטהר, אך תלש ב"ש ובאו אחרים ונשרו טמא דמנ"ל דגם הראשונים היו נושרים. אך לפי"ז בתלש השערות לפחות מכדי נטילת הזוג ואח"כ נשרו נטהר דהשתא יודעים דגם לולי שתלש היה נטהר.

**היתה בהרת בראש הערלה ימול** הקשה המלאכת שלמה מה האיסור בראש הערלה הא בראשי אברים אינו מטמא, ותי' דמשכח"ל כגון שפרחה בכולו חוץ מראש הערלה דע"י הקציצה איכא פריחה בכולו ויטהר, ועוד תי' דאיירי בנגע בצד הערלה ופשה לראשו וקצץ הפשיון, ולפי"ז הנדיון מצד תולש ס"ט ולא מצד קציצת בהרת וכ"כ הרמ' בפיה"מ. ועוד תי' דקודם המילה יש בראשו מקום כגריס וכן משכח"ל באדם שמן. והמשנ"א תי' דבאמת טהור מצד ראשי אברים אך בנגעים טהורים נמי עובר כדאיתא בשבת קלב: וכ"כ התפא"י.

והמקור שמילה דוחה צרעת מבואר בסוגיא בשבת דאינו מצד עדל"ת דבקציצת צרעת איכא עשה ול"ת, אלא דבמילה כתיב בשר מיותר לרבות גם במקום צרעת, ועיי"ש דפליגי תנאי ואמוראי האם גם בקטן בעי קרא או דילפינן ק"ו משבת דנדחית מפני מילה. אכן הרמ' בפיה"מ ובהל'' כתב דהטעם דשרי למול מצד עדל"ת וזה נגד מסקנת הסוגיא, ותירץ המל"מ דלהרמ' התנא דיליף מלעשות היתר לא"מ ס"ל דליכא עשה וכן לרב אשי ליכא עשה וכמו שהקשו התוס' שם וע"כ הדר הטעם דעדל"ת, אך צ"ע דלפי"ז הבשר מיותר, ועוד צ"ע דרב אשי בא לדחות דברי רבא דקטן לא צריך קרא ולדברי ר"א בעצמו בלא"ה א"צ קרא.

ועי' ברנ"ג בגמ' שם דכתב דה"בשר" מלמד דאין עשה וזה רק עדל"ת, ולכן אי איכא אחר ליעביד אחר דזה רק בגדר דחויה, ולפי"ז נמי א"ש הרמ' דאחרי ה"בשר" זה עדל"ת. אך צ"ע דמשמע דליכא עשה כלל וא"כ סגי לזה בחד בשר, וע"כ דגם אחרי ה"בשר" נשאר העשה אלא דזה גדר של דחויה ולא הותרה וע"כ כשאפשר ע"י אחר ליעביד אחר, ואולי לזה נתכוין רנ"ג אך ברמ' זה דוחק לפרש כן.

**בגדר איסור קציצת בהרת**

ברמב"ן עה"ת כתב דהשמר בנגע הצרעת זה ל"ת לקוצץ בהרתו או הנמנע מלהראות נגעו לכהן, והביאור בזה דעיקר האיסור הוא לנהוג בטהרה שלא עפ"י כהן בין שקוצץ הנגע בין שלא בא לכהן, אך אין זה איסור בעצם הקציצה, וכ"כ הגרי"פ בדעת הרס"ג ל"ת קלו. וכן ברשב"א בשבת קלג. הקשה בהא דפריך שם ל"ל קרא דבשר תיפו"ל דאינו מתכוין דשרי, והקשה הא זה דומה לאצל"ג דאסור בכל התורה לבר משבת, דהא עושה אותו פעולה של האיסור ורק המטרה שונה. ותירץ דבפסוק לא כתוב לא תקוץ בהרת אלא שלא יטהר נגעו שלא עפ"י כהן ואין איסור בעצם המעשה, וע"כ חשיב א"מ דכלפי הטהרה זה מעשה אחר. אך הקשה ע"ז השפת אמת דבגמ' שם מבואר דגם בנגעים טהורים עובר ובזה לא שייך איסור על הטהרה וע"כ דגם עצם המעשה נאסר, וא"כ שוב קשה מאי פריך הא צריך היתר למילה מצד האיסור לקוץ נגעים טהורים, (ולהרמב"ן והרס"ג לא קשה דאפשר דזה הלמ"מ ואינו בכלל ההשמר, אך להרשב"א מ"מ יאסר מצד נגעים טהורים). ועי' ריטב"א ושפ"א דתי' דל"ח א"מ כיון שצריך לחתוך גם את הבשר והנגע הוא רק בעור.

ובעונג יו"ט הקשה על הרשב"א דלפי דבריו למה לוקים על קציצת בהרת הא כל היכא דעיקר האיסור הוא בלא מעשה אין לוקים עליו גם כשיעבור ע"י מעשה, וכן קשה להרמב"ן והרס"ג.

**בדין אינו מתכוין לקוץ**

בספרי יליף מלעשות דא"מ שרי, ובגמ' בשבת פריך תיפו"ל דבכל התורה א"מ מותר, ומשני דאצטריך לר"י דבכה"ת אסור וכן לר"ש בפס"ר. והנה לר"י אין מקור להתיר אף פס"ר בקציצת צרעת דהא אצטריך לא"מ בלא פס"ר. וכ"כ המל"מ ליישב הא דאיתא בספרי ואי אתה חושש שמא הלכה לה צרעת ולכאורה הא גם בודאי מותר, אלא דס"ל כר"י ודוקא בלא פס"ר שרי.

ובגמ' שם פריך לאביי דלר"ש אף פס"ר שרי בכל התורה למה צריך קרא להתיר מילה בצרעת תיפו"ל דא"מ ומשני דבעינן קרא דאף במתכוין שרי, וכתב הרמב"ן דה"ה מצי להקשות לכו"ע לתנא דיליף מלעשות דשרי בא"מ דא"כ למה צריך קרא להתיר במילה. אך הרשב"א כתב דכל ההיתר בא"מ זה רק כשלא חותך בידים ואף שזה פס"ר שיחתך, אך במילה שחותך בידים לא ולכן בעינן להיתר מיוחד במילה, (ואף לאביי דלר"ש שרי פס"ר זה גם בעביד בידים וצ"ב).

והמל"מ הקשה למה השמיט הרמ' דשרי אף בפס"ר דהא פסק כר"ש וע"כ דקרא מרבה אף בפס"ר. ועוד קשה על הרמ' דבגמ' שם משני דאצטריך קרא להתיר אף במתכוין לקוץ בהרתו וכן בקטן באומר אבי הבן לקוץ בהרת דבנו הוא מתכוין (עי' ריטב"א דא"צ לומר כן בהדיא דבסתמא הוא מתכוין), וקאמר דהיכא דאיכא אחר ליעביד אחר כיון דזה רק גדר של דחויה, והקשה המנ"ח למה לא פירש הרמ' דשרי למול אף במתכוין, וכן הקשה העונג יו"ט יו"ד סי' צד למה לא פירש הרמ' דאי איכא אחר לעביד אחר, ועיי"ש מה שיישב.

וע"ע בכל זה באפיקי ים ח"ג סכ"א, ובדבר אברהם ובדברי יחזקאל במש"כ בדעת הרמ'.

**הקוצץ נגע של אחר**

כתב הרמ' בפיה"מ כל מי שיסיר נגעי צרעת מגופו או מגוף חבירו ילקה מלקות. והוכיח כן המל"מ דאף הקוצץ נגע לאחר עובר מהגמ' בשבת דאצטריך קרא להתיר מילה בצרעת לקטן אף דאחר מל. וכתב דגם הנקצץ עובר והיכא דמסייע גם לוקה כמו במקיף וניקף.

ולגבי הכוונה כתב דמי שיתכוין ילקה בין הקוצץ בין הנקצץ, והנה רש"י בשבת כתב דאם האב מתכוין אף דהמוהל לא מתכוין אסור, ופי' המל"מ כיון דהמוהל שליח של האב דהא בקטן המצוה על האב, והכל תלוי בכוונת המשלח, וע"כ הוצרך רש"י לומר ולא ליקו אב להתם. ויל"ע אמאי לא סגי שיפרש האב שאינו שולחו ואולי זה גופא כוונת רש"י וצ"ע. וכתב המל"מ דלפי"ז אין ראיה כלל להרמ' בפיה"מ דהקוצץ עובר דשאני הכא דהוי שלוחו וע"כ אסור דהוי כאילו הנקצץ קצץ.

**פרק שביעי**

**מ"א הפורח מן הטמא טהור וכו'** סדר המשניות כתב המהר"ם דבתחילה מפרש דין פורח מהסגר, ואח"כ פורח מהחלט מחיה מהחלט ש"ל ומהחלט פשיון. אך הרמ' בפי' כתב במ"א גם פורח מהחלט, וכן בהל'' התחיל עם פורח מהסגר או מהחלט ואח"כ הביא דין מ"ב ומ"ג, משמע דמ"א איירי גם בהחלט, וצ"ל דתנא והדר מפרש.

בחידושי רא"ל מאלין ח"ב סי' סט חקר בדין טהרת פריחה האם התחדש דאין לזה שם נגע כלל, או דזה נגע טהור וכמו לאחר הפטור דיש לזה שם נגע אלא דהוי נגע טהור. וכתב דלדעת ר' יהושע דמטמא בנולד לו ש"ל אחר הפריחה פשיטא דיש לזה שם נגע דאל"ה מה שייך לטמא בש"ל, וגם חכמים לא פליגי אלא דטהרת פריחה מהני גם לטומאת ש"ל אך בגדר דין פריחה לא פליגי.

**חזרו בו ראשי אברים טמא עד שתתמעט בהרתו מכגריס** נחלקו הראשונים בטעם הטומאה בחזירת ראשי אברים. **דעת המהר"ם** דטומאתו מדין פשיון דהשתא הנגע גדול ממה שהיה קודם הפריחה, וכן אם היה ש"ל קודם הפריחה ונשאר אחר שחזרו ר"א טמא מדין ש"ל, אך אינו מטמא מצד מחיה דליכא טומאת מחיה בראשי אברים. ולפי"ז מוכח דאחרי שנפקע הפריחה זה חוזר לנגע הקודם ולא נחשב לנגע חדש, דהא מטמאינן מצד פשיון של הנגע הקודם ולא הוי כפשיון בתחילה, וכן מדלא חשיב הש"ל לשע"פ, (וגם השתא דחוזר לנגע הקודם צריך להבין למה לא חשיב שע"פ הא היה זמן דהיה טהור). והא דתנן עד שתתמעט מכגריס ולא סגי שתתמעט ממה שהיתה דתו ליכא פשיון ביאר המהר"ם (הובא בתוי"ט מ"ג) דכיון דמ"א איירי בפרח מהסגר, כל שלא נתמעטה מגריס חוזר להסגירו ואף דליכא פשיון, ואף שהיה טהור בנתיים לא הוי כהלכו ס"ט אלא חוזר להסגירו. (ולפי"ז היכא דנתמעטה והחליטו בפשיון ושוב נתמעטה לפחות ממה שהיתה טהור דהלך הפשיון, ורק כשלא הספיק להחליטו מצד פשיון חוזר להסגירו). ובפרח אחר החלט וחזרו ר"א נטהר כשלא ישאר ש"ל ומחיה ופשיון. והמשנ"א הקשה ע"ז כיון דטומאתו מצד פשיון ולא מצד מחיה מה צריך קרא לרבות ראשי אברים הא פשיון איכא גם בר"א.

**דעת הראב"ד בתו"כ** דהכא גזיה"כ דמטמא מצד מחיה גם בראשי אברים, ויל"ע האם ס"ל דמטמא רק מצד מחיה ולא מצד פשיון וש"ל דס"ל דחשיב לנגע חדש והו"ל פשיון בתחילה ושע"פ, או דבאמת יכול לטמא מצד פשיון אך נפק"מ דגם בחזר לפחות ממה שהיתה יטמא מצד מחיה. ובמשנ"א כתב דבזה פליגי ר"מ ור"י בתו"כ האם צריך כעדשה או דסגי בכ"ש, דלר"י דבעי כעדשה טומאתו משום מחיה, והא דמטמא גם בראשי אברים דלגבי חזירת פריחה לא כתוב וראהו הכהן, ור"מ ס"ל דעצם החזירה זה סיבה לטומאה. ועי' בתוס' אנ"ש דכתב דגם המהר"ם איירי רק למ"ד דסגי בכ"ש אך אי בעי כעדשה מודה דטומאתו משום מחיה. אך יתכן דלכו"ע אינו משום מחיה והא דבעי כעדשה דרק בזה אזיל הפריחה. וכן בחזו"א ס"ו ס"ק יג נקט דטומאתו משום מחיה ולא משום הלכה הפריחה, דמעשה הפריחה טיהר כבר את הנגע וצריך סימן טומאה חדש לטמאותו.

אך צע"ג לפירוש זה מ"ש פורח מטמא דתנן עד שתתמעט בהרתו מגריס מפורח מטהור דסגי שתתמעט מכמו שהיתה, הא אי איכא מחיה בתוך בהרת בשניהם טמא עד שיתמעט מגריס דיש כאן נגע עם ס"ט, ואי ליכא מחיה בתוך הנגע טהור וצ"ע.

**דעת הגר"א** דחזירת ראשי אברים זה עצמו הסימן טומאה, דנגע בהרת שיש בו ס"ט של חזירת ר"א זה סימן החלט. ולכן עד שתתמעט מכגריס טמא דכל שמוסיף ופוחת זה יותר ס"ט. והא דלא תני במתני' דיש ד' סימני טומאה, צ"ל משום דמשכח"ל רק אחרי פריחה לא תני לה.

ועי' מקד"ד דנסתפק בהיה לו נגע טמא והלך לגמרי ולא הספיק להראותו לכהן עד שפרח בכולו, אי חשיב פרח מהטמא, דהכא לא הוי נגע טמא אלא דאין נגע כלל, והנה להרמ' דאזלינן בתר גברא ודאי דהוי כפורח מהטמא דהא האדם טמא, אך לשאר הראשונים דאזלינן בתר הנגע נסתפק, והוכיח מספ"ז דחכמים קנסי עד שתפרח בכולו ולהגליון אייר שלא טיהרו הכהן והו"ל פורח מהטמא אף שאין נגע כלל.

**מן הטהור טמא** הר"ש בפ"י מ"ט הביא מהתוספ' ניתק ראשו וזקנוכולו בין מתוך החלט בין מתוך הסגר בין מתוך הפטור טהור משום פריחה, אחר הפטור טמא משום פשיון. וביאר הר"ש דגם אחר הפטור חשיב פורח מהטמא דזה נגע טמא, ואחר הפטור דטמא משום פשיון היינו שלא פרח בכולו. וכן במתני' ביאר בפירושו הראשון דאחר הפטור הוי כפורח מהטמא כיון דאיכא נגע ורק בנגעים טהורים חשיב פורח מהטהור. ואף שאם לא היה את הנגע הטהור הוי כבא כולו לבן ויסגיר מ"מ כשיש נגע טהור גזיה"כ דיחליטו. ולפי"ז התו"כ דמרבה אחר הפטור א"ש כפשוטו.

והקשה ע"ז במרומי שדה ממ"י דאם בא לכהן ופטרו הוי כפורח מהטהור, והחזו"א ס"ז ס"ק יט הקשה מפ"א מ"ג דתנן להחליט את ההופך כולו לבן מתוך הפטור, ובגליוני קה"י הקשה ממשמעות הר"ש במ"ח עיי"ש. ובמשנ"א כתב דמודה הר"ש בנפטר מחמת שהלכו הס"ט דהוי כפורח מהטהור, ורק בעמד ב"ש ופטרו ס"ל דחשיב נגע והו"ל כפורח מטמא. אך קשה לומר כן בר"ש דכתב בפי' השני והא דתנן בסמוך וכו' משמע דלפי' הראשון א"צ לזה, וכן צ"ע מהר"ש במ"ו ד"ה ואחת טהורה דאחר ב"ש חשיב נגע טהור. ומש"כ הר"ש ומיהו א"א לומר כן כלל כתב החזו"א דזה מגליון ואינו מהר"ש וכן בכת"י ליתא.

דעת שאר הראשונים וכן הר"ש בפירושו השני דהפורח אחר הפטור חשיב פורח מהטהור ונטמא, והא דמרבה בתו"כ אחר הפטור היינו החלט מחיה שלאחר הפטור. והא דבתוספתא מבואר לגבי נתקים דחשיב פורח מהטמא חילק הרמ' בין נגעי עו"ב לנתקים ועי' כס"מ פ"ח הי"ב שביאר החילוק בפסוקים. ולגבי פריחה בבגדים אחר הפטור נחלקו הרמ' והראב"ד בפי"ב ה"ח עי' מל"מ שם, ועי' חי' רא"ל שם שביאר דעת הרמ' ועיי"ש דדבריו נסתרים מהרמ' של נתקים. והגר"א בהגהותיו בר"ש מחק תיבות מתוך הפטור דגם בנתקים הפורח אחר הפטור טמא, והיינו סיפא דאחר הפטור טמא משום פשיון ואיירי בפרח בכולו. וע"ע בביאור הגר"א בתוספ' דכתב דמתוך הפטור איירי שלךא הספיק הכהן לפטרו ולכן הפורח טהור.

ובביאור המחלוקת בין השיטות זה בגדר דין פריחה מהטמא אי תלוי בשם נגע או בדין טומאה. ויל"ע להשיטות דאחר הפטור טהור האם גם בנגעים טהורים טהור דיש דין חדש של פריחה, או דכל הדין הפורח מהטהור טמא זה רק מדין פשיון אך בנגעים טהורים יסגיר בתחילה כבא כולו לבן. ועי' חי' רא"ל דדייק דלהר"ש בפי' השני טומאתו רק מדין פשיון ולמהר"ם זה דין חדש. וכן הוא להדיא במהר"ם פ"א מ"ג בהא דחשיב הפורח מתוך הטהרה הקשה המהר"ם הא כבר חשיב פשיון, ותירץ דנפק"מ בפשיון לתוכו דמדין פריחה יחליט, ועוד נפק"מ כתב המקד"ד בפרח לשחין ומכוה או לקרחת וגבחת.ועי' חזו"א ס"ק יג דלהר"ש טומאתו משום פשיון ואם פשה לשחין ןמכוה ל"מ, וכן אי בעי פשיון שיתחיל מהנגע גם פריחה מהטמא בעי שיתחיל מהטהור ואי לא"ה הוי כבא לבן בתחילה.

ובראב"ד כתב דגם בוהק נחשב לנגע טהור ואם פרח בכולו וגם הבוהק הפך לבהרת הוי כפורח מהטהור וטמא ולא כבא כולו לבן, ולכאורה זה דוקא כשנראה לכהן ופטרו דאל"ה ודאי הוי כבא כולו לבן בתחילה דהא תלוי באמירת הכהן, וכן צ"ל לפי' קמא בר"ש בנגעם טהורי דאיירי בנראה לכהן ופטרו. וחזינן בראב"ד דגם בוהק נחשב לנגע אלא דהוי נגע טהור וכדעת רש,י בקציצת בהרת וכדעת הרמ' במומי כהנים.

**בתו"כ וכי משום ראשי אברים הם מטמאים וכו'** ביאר הראב"ד שם דבחזר באמצע הגוף לכו"ע בעי כעדשה וזה רק גזיה"כ בראשי אברים, ולזה קאמר וכי יש ס"ט מיוחד בר"א וע"כ משום מחיה הם מטמאים. אך הר"ש במ"ו כתב להדיא דר"א לאו דוקא וה"ה בכל מקום א"צ כעדשה, ולפי"ז צ"ב מאי קאמר לי' והלא אם חזר לאמצעיתו טמא, והא על שניהם הוא דין אי טומאתו משום מחיה או משום סימן טומאה חדש כמש"כ המשנ"א.

**מ"ב נולדה לו מחיה טמא** יל"ע למה לא תנן הכא חזרו בו ראשי אברים טמא כמו במ"א ומ"ג. וכן יל"ע למה נקט הדין של נולד לו ש"ל דוקא במחיה ולא במ"א או במ"ג. ועי' תוי"ט. ואפשר דנקט נולדה מחיה אגב הלכה המחיה, ואגב זה תני נולד לו ש"ל. ועוד י"ל לדעת המהר"ם דהיכא דפרח מתוך החלט ש"ל או פשיון תמיד יטמא בחזרו בו ר"א מצד ש"ל או פשיון, אך בפרח מתוך החלט מחיה היכא דבתחילה היה הנגע בכולו חוץ מכעדשה ופרח וחזר א"א לטמאותו אלא מדין מחיה. ואגב זה נקט נולד לו ש"ל.

**נולד לו ש"ל ר"י מטמא וחכמים מטהרים** ביאר החזו"א פלוגתתם דלר"י מעשה הפריחה מטהרת והשתא אם יתחדשו ס"ט טמא ככל בהרת אחר הפטור. וזה גם הטעם שבוהק מעכב בתחילה ולא בסוף דבתחילה בעי שיחשב פריחה ובוהק מעכב, אך אחרי שהפריחה טיהרה את הנגע בעי ס"ט מחדש ובוהק אינו ס"ט דמחיה. אך בפשיון כתב החזו"א דמודה ר"י דאין מטמא וכגון בחזרו ר"א פחות מעדשה או בוהק ופרח במקצתו, ועוד כתב דאין כאן פשיון דהו"ל ככנסה ופשתה אחר הפטור דל"ה פשיון. וחכמים סברי דעצם מציאות הפריחה מטהרת וע"כ כל זמן שהפריחה קיימת אינו מטמא בש"ל.

ובמקד"ד סק"ט נסתפק בנולד ש"ל אחר הפריחה לחכמים דטהור וחזרה הבהרת לכמו שהיתה אי הוי שע"פ דנולדו השערות בזמן הפטור, או דכיון דהוי נגע אלא דטהור ל"ח שע"פ.

**בתו"כ ועוד נאמר בשר חי וכו'** כתב הראב"ד שם דאצטריך להכי משום דאיכא למיפרך מחיה תוכיח דבראשי אברים אינה מטמאה בתחילה (וביאר שם דהיינו שלא במקום פריחה) ומטמאה בסוף אחר פריחה.

וקצת משמע מדברי ר"י ור"ע דחזירת ר"א הטומאה היא מדין מחיה ופליגי האם ללמוד ש"ל ממחיה ודלא כהמהר"ם וצ"ע.

וברמ' בהל' כתב בנולד לו ש"ל אחר הפריחה דטהור ולא הביא ע"ז מקור, ובהיה לו ש"ל ופרח כתב דטהור דכתיב בשר חי. ותימה דהאי קרא כתיב בחזירת פריחה וכן בתו"כ מייתי לה לנולד ש"ל אחר הפריחה, ובהיה לו ש"ל קודם יליף מקרא אחרינא, ולפלא שלא העירו מזה.

**מ"ג פרחה במקצתו טמא** החידוש בזה כתב הרמ' דקמ"ל דא"צ פריחה בב"א, ועיקר החידוש הוא דאפי' שפרחה במקצתו אם פרחה בכולו טהור, וכן בתו"כ יליף בפרוח תפרח דא"צ בב"א, וביאר הראב"ד שם דס"ד דאם פרח במקצתו דהוי סימן פשיון תו לא מהני שפרח בכולו. אך הקשה המשנ"א דזה כבר שמעינן ממ"ב הלכה המחיה ואח"כ פרחה בכולו וכו'. הר"ש כתב דקמ"ל דלא סגי בפרחה ברובו, והקשה המשנ"א הא להדיא כתיב מראשו ועד רגלו. עוד תי' הר"ש דס"ד דלא הוי פשיון בכה"ג וגם ע"ז תמה המשנ"א וכי מהו פשיון אם לא בכה"ג. המהר"ם כתב דקמ"ל דפחות מכעדשה מעכב את הפריחה וכר"מ במ"ו, וכבר תמהו עליו בתוס' אנ"ש דבתחילה לכו"ע מעכב חוץ מלדעת הרמ'. המלאכת שלמה תי' דאיירי בפרחה לראשי אברים וקמ"ל דפשיון לר"א טמא וכן קמ"ל דר"א מעכבים את הפריחה וכמש"כ הראב"ד בתו"כ. וע"ע משנ"א מה שיישב.

**מ"ה חזר הראש והזקן ונקרחו וכו'** דקרחת וגבחת מעכב בתחילה ולא בסוף, ובפשטות היכא שלא הספיק כהן לטהרו על הפריחה ונקרח מעכב דהכל תלוי באמירת הכהן. וכתבו התפא"י והחזו"א דה"ה חזרו השחין והמכוה לצלקת אינם מעכבים, אף דהכא איכא עור בשר שאין בו פריחה, דדוקא חזירת הפריחה מעכבת בסוף אך במקום שלא היה בהרת ולא עיכב השתא נמי אינו מעכב. ולפי"ז ה"ה פרח בכולו חוץ מבית הסתרים ואחר שטיהרו הכהן נפשט אינו מעכב, ועי' תוס' אנ"ש דבכה"ג מעכב. והיכא דפרח בכולו וגם במקום השער, ואחר שטיהרו הכהן נקרח הראש וחזרה הפריחה במקום הקרחת לכאורה הוי כחזרה הפריחה וטמא, ואף שאם לא היה בהרת במקום הקרחת מתחילה היה טהור השתא דהיה וחזרה טמא והמקד"ד נסתפק בזה. ועוד נסתפק בפרחה במקצתו ובשאר הגוף עלתה שחין המורד אי אזלינן בתר שעת הפריחה או דמ"מ השתא איכא בהרת בכולו. ואי נימא דהוי פריחה נסתפק אי שרי לכוות את השאר דעביד מעשה לטהר עצמו, או דכל זמן שלא עביד מעשה בבהרת אינו עובר.

ובחזו"א ס"ק יט נסתפק בנגעים טהורים דרפ"ז ונולד לו עוד נגע ופרחה בכולו דנטהר, והלכה הבהרת מהנגעים הטהורים האם מעכבים בסוף או דהשתא הוי בכלל הפריחה, ומשמע בחזו"א דספיקו רק משום דנשתנו מראיהם טמא וא"כ אפשר להכלילם בפריחה, אך בראש וזקן שנסתפקנו לעיל טהור וצ"ע.

הרמב"ם פסק בפ"ז ה"ו פרחה בכולו אבל לא בראש ובזקן טהור, חזר ונקרח טמא עד שתפרח בהן, ומצד שני פסק בה"ד דאם פרח בכולו חוץ מפחות מכעדשה אינו מעכב את הפריחה וטהור וזה להיפך ממתני'. וכתב הכס"מ דהיה לו גירסא אחרת במשנה דגרס פרחה בכולו אבל לא בראש ובזקן וכו' אובכחצי עדשה הסמוך להם טהור חזר הראש והזקן ונקרחו טמא. והקשה המקד"ד לפי"ז למה נקט חצי עדשה סמוך להם הא בכל מקום בגוף אינו מעכב, והחזו"א והאו"ש הקשו מהתו"כ דלהדיא ממעט חזר הראש והזקן ונקרחו דאינו מעכב, וכתב החזו"א דאולי זה ט"ס ברמ'. וכן בפיה"מ משמע כשאר המפרשים אך בפיה"מ במ"ו נראה דפחות מעדשה אינו מעכב בתחילה וצ"ע.

**תוספתא וחזר ונתמלא מקומן בבהרת וכו'** לדעת הר"ש איירי דלא פרחה במחיה אלא בקרחת, ור"י ס"ל דפחות מכעדשה אינו מעכב ודלא כמתני', וכבר נטהר בפריחה קודם שנקרח, והשתא כשנקרח ונתמלא מקומו בבהרת הוי חלק מהפריחה וטהור. וחכמים ס"ל דפחות מעדשה מעכב ולא נטהר בפריחה ולגבי הקרחת הוי כבא כולו לבן ותראה כתחילה, והקשה הר"ש הא אין מסגירים את המוחלט. ויתכן לומר דאיירי שעדיין לא החליטו על הפשיון בכל גופו והשתא כשבא להחליט איכא גם פריחת כל ראשו ויסגיר ויחליט. ועי' מרומי שדה ולפי"ז מיושב. והחזו"א סס"ק יב הקשה לפי"ז למה פליגי לגבי הקרחת הא זה מחלוקת בכל פריחה כשנשאר פחות מעדשה. ועיי"ש בסוגריים דביאר באופן אחר דאיירי בפרח בכולו.

בביאור הגר"א גרס בתוספ' פרחה בכולו אבל לא בראש, ולא איירי שנשאר חצי עדשה, וביאר דפליגי האם מצרפים את הקרת לשאר הגוף והוי כחלק מהפריחה שכבר נטהר, או דכיון דנטהר קודם אינם מצטרפים והוי כפריחה בפ"ע ובא כולו לבן.

**מ"ו שתי בהרות אחת טמאה ואחת טהורה וכו'** כל הראשונים כתבו דטמאה היינו מוחלטת בס"ט, וצ"ב למה הדגישו כן דלכאורה ה"ה מוסגרת וכ"כ התפא"י וצ"ב.

**דעת הר"ש** דהטעם במתני' שאפי' פרחה מהטהורה נטהר הוא משום דכיון דפרחה קצת בתחילה הו"ל פשיון וא"כ גם הטהורה היא טמאה. והקשה הרא"ש דא"כ למה הוצרך לשתי בהרות הא גם בבהרת א' י"ל כן, ועוד דהא שמעינן כבר פרחה במקצתו טמא בכולו טהור. והתוי"ט הביא דהמהר"ם הקשה למה הוצרך לפרחה מזו לזו ואח"כ בכולו הא גם בפרחה מתחילה לצד אחר כן, (ועי' חזו"א סק"ג דיישב דנקט התנא הכי משום החידוש בטמאה לטהורה דקמ"ל דהפריחה מתיחסת לטמאה אף שעוברת דרך הטהורה), ועוד הקשה המהר"ם דע"כ איירי בטימאו כבר הכהן דאל"ה הוי פורח מהטהור וכדתנן מ"י, ואי טמאו כבר למה תנן אחת טהורה הא טמאה היא. ועי' בגליון ברא"ש שהבין בדעת הר"ש דלא טמאו הכהן וזה תימה כנ"ל. ועוד הקשה החזו"א אי טמאו כבר מה פליג ר"נ בתוספ' הא פרח מהטמא, ועוד היאך טמאו הא אין מחליטים את המוחלט, (ועיי"ש מה שדחק ליישב זאת). ועי' חי' מהרי"ח.

ובחזו"א יישב דעת הר"ש דבאמת לא החליטו כהן ואף שהפריחה מתייחסת לנגע הטהור נטהר כיון דהכל תלוי באדם, וכיון שהאדם טמא חשיב פורח מהטמא, והקשה לפי"ז למה נקט התנא פרחה מזו לזו הו"ל למיסתם פרחה בכולו בין מהטמאה בין מהטהורה טהור וזה רבותא טפי. ואולי י"ל לדעת הר"ש דאזלינן בתר גברא רק היכא שגם הנגע דינו להחליט משום פשיון, ולזה מהני אף שעדיין לא החליטו דהגברא טמא, אך צריך לבאר הצירוף בזה.

**דעת הרא"ש** דפריחה שמתייחסת לטהורה טמא לכו"ע, והכא כיון שפרח מהטהורה לטמאה ומשם המשיכה לםרוח בכולו, מתייחסת הפריחה לטמא ולא לטהור. ור"נ פליג דאזלינן בתר התחלת הפריחה. והחזו"א פי' בדעת הרא"ש דכיון שנתחברו והו"ל נגע אחד שניהם טמאים והו"ל פורח מהטמא. (דהחזו"א הבין דאם התחיל מהטהור אין סברא שיתייחס אח"כ לטמא).

וכתב החזו"א סק"א דאם התחילה הפריחה מהטמאה אף שעברה דרך הטהורה לכו"ע נטהר דחשיב פורח מהטמא, ואם התחילה מהטהור ונגמרה הפריחה בטמא לכו"ע טמא בפריחה (עיי"ש דהנפק"מ בזה כשיטהר מהטמא כגון אחר ב' שבועות, דבלא"ה הא אין מחליטים את המוסגר) דהפריחה מתייחסת לטהור, ופליגי כשהתחילה מהטהור ועברה דרך הטמא. ולכאורה כל זה לשיטתו דסברת חכמים משום שהטהור נטמא, אך לפי מש"כ כפשטות דברי הרא"ש לכאורה ה"ה פליגי בהתחיל בטמא ועבר דרך הטהור דלחכמים יחשב הפריחה מהטהור וטמא וצ"ע.

ועוד כתב החזו"א דאם התחילה הפריחה מהטהור ונעצרה, ואח"כ סיים הפריחה מהטמא נחשב הפריחה מהטמא וכן להיפך דהכל תלוי בתר הסוף.

**דעת המהר"ם** דסברת ת"ק דכיון דפרחה מהטהורה לטמאה נעשו לנגע אחד ודין שניהם שוה ולזה א"צ ראיית כהן דזה נגע א' במציאות, והא דתלינן דהטהורה נטפלת לטמאה ולא להיפך כתב המהר"ם חדא כיון שאם היה הכהן רואה היה מחליט גם הטהורה משום פשיון, ועוד דספק נגעים להקל וכאן יצא קולא דיטהר בפריחה. והקשה הרש"ש דקיי"ל דמשנזקק לטומאה ספיקו להחמיר והכא נזקק לטומאה, ואפשר ליישב דכל הטעם דספיקו להחמיר זה משום החזקת הגוף והכא החזה"ג הוא שנשאר הנגע וא"כ נטהר בפריחה, דגם אחרי שנטהר יש נגע אלא שזה נגע טהור וכמסקנת רא"ל וכמש"כ לעיל, ואף שיש חזקת הדין לטמאו ולא לטהרו בפריחה הא חזה"ג עדיף מחזקת הדין.

אך צ"ע למה הוצרך לכל זה הא בפשוטו י"ל דכיון דיש כאן נגע גדול עם ס"ט שניהם טמאים דטמא שנתחבר לטהור יש כאן סיבה לטמאות את שניהם ולא לטהר את שניהם. ובאמת כן פירש **הגר"א** בביאורו בתוספתא. וכ"כ החזו"א בדעת הרא"ש, ועיי"ש שנסתפק אי בעי חיבור הנגעים בגריס או דסגי בכעדשה. וסברת ר"נ דאזלינן בתר תחילת הפריחה ואף שבהמשך הפריחה נהפך הטהור לטמא מ"מ חשיב פורח מהטהור. וע"ע בחזו"א דנפק"מ גדולה בין השיטות דלמהר"ם (וכן להרא"ש לדעת החזו"א) והגר"א בעי שיוכלו להצטרף אך אם א' בעו"ב וא' בשחין או בקרחת ופשתה מזה לזה, הפריחה מתייחסת רק לראשון. אך להרא"ש לפי מש"כ אין חילוק בזה, וכן לדעת הרמ' דהכל תלוי בגברא וכן להר"ש לפי' החזו"א. אך אי הביאור בר"ש מצד פשיון בעי ראוי לפשיון.

**הרמב"ם** כתב דטהור מפני שהיה מוחלט בטומאה זו אע"פ שהטהורה היא שפרחה, ופי' המשנ"א דהרמ' ס"ל דפורח מהטמא ומהטהור אינו תלוי בנגע טמא או טהור אלא האם הגברא טמא או טהור, והכא טמא מפני הנגע השני וא"צ כלל שיתייחס הפריחה לנגע. והא דתנן פרחה מזו לזו עיי"ש דנקט כן לרבותא אך א"צ לזה. ובזה נחלק ר"נ דתלוי בנגע ולא בגברא. והכס"מ כתב ורבינו נתן טעם אחר לשבח דכיון שהיה מוחלט כבר ומן הטמאה פרחה בכולו, כי פרחה ברישא מטהורה לטמאה מאי הוי. משמע מדבריו דבעינן שיתייחס הפריחה לנגע אלא דס"ל כהרא"ש דכיון שעברה דרך הטמאה מתייחסת לטמאה, וצ"ב א"כ למה כתב דכיון שהיה מוחלט כבר דמשמע כהמשנ"א, ועוד דהרמ' כתב אע"פ שהטהורה היא שפרחה וצ"ע.

**דעת הראב"ד בתו"כ** מבואר בסוף המשנה בתו"כ עיי"ש.

**בשפתו העליונה וכו' אע"פ שמדובקים זה בזה ונראים כאחד טהור.**

**דעת הר"ש** דאיירי בחצי גריס בכל צד וקמ"ל דמצטרפים לגריס וטמא, ואם פרח אח"כ נטהר. וצ"ע למה השמעינו בדין פריחה הא הוי חידוש בעיקר הנגע. ולשון אע"פ צ"ע להר"ש דהא דוקא משום שנראים כאחד נטהר, וצ"ל דס"ל כהגר"א דגרסי' אם מדובקים וכו' וכן נראה מהר"ש.

**דעת הרא"ש** דאיירי בגריס בכל צד א' טמא וא' טהורופרח מטהורה לטמאה דאשמעינן לעיל דהפריחה מתייחסת לטמא, וקמ"ל הכא דזה אפי' כשהנגעים נראים כאחד. ומשכח"ל רק בכה"ג דאם הם צמודים ממש הוי נגע א' וכולו טמא. ולפי"ז א"ש לשון אע"פ. אך הקשה החזו"א סק"ו דעל כרחך איירי שיש בשר חי מפסיק דאל"ה אין מקום לפריחה, וא"כ למה לא נקט בל ב' בהרות סמוכות דחשיב פריחה מהטמא. והנה הרא"ש פליג על הר"ש בדין דלהר"ש חשיב נגע א' ולהרא"ש ב' נגעים. ובחזו"א הוכיח דאינם מצטרפים דהא ריבר"י טיהר נגע הסמוך לשפתיים דאינו ראוי לפשיון וחזינן דאינו ראוי לפשיון מצד שני, ואי מצטרפים למה לא חשיב פשיון וצע"ג בדעת הר"ש.

**דעת מהר"ם** דהפריחה מחשיבה אותם לנגע א' וס"ד דאם הפריחה לא נראית אינם מתחברים, קמ"ל. ולפי"ז ניחא לשון אע"פ. אך הקשה התוי"ט למה צריך שהפריחה תחבר הא אם הפריחה לא נראית ונראים כאחד בלי הפריחה כ"ש דניחא טפי. וצ"ב מה תירץ וע"ע ברש"ש מש"כ בזה. וצריך לברר לשיטתם היאך ס"ל בחצי גריס בכל צד כהר"ש או כהרא"ש. וע"ע חזו"א סק"ו.

**דעת הרמב"ם בפיה"מ** דקמ"ל מתני' דבין האצבעות אינו מעכב בפריחה, ואף אם לא פרח שם כיון דכשסוגר אצבעותיו נראה כפרח בכולו טהור. ולפי"ז נמי קשה לשון אע"פ וצ"ל כהגר"א.

ובהל' כתב הרמ' אחרי הדין של ב' בהרות ולא עוד אלא אפי' היו א' בשפתו וכו' וכשהן נדבקים זה לזה נראים כאחד טהור. והקשה הראב"ד איני יודע מאי אפילו, וכתב הכס"מ דהראב"ד הבין לפרש המשנה כהר"ש וע"כ הקשה דאין לזה קשר עם הדין הראשון, אך לפי מה שפי' הרמ' בפיה"מ א"ש דשני הדינים הם דינים בפריחה. וכתב החזו"א דגם זה אינו מספיק דזה ב' דינים שונים בפריחה ומה שייך בזה ולא עוד, ועוד הקשה היאך שייך לומר שאינו מעכב בפריחה הא בספ"ו משמע דדוקא תוך העין והפה אינם מעכבים, וביותר דלהדיא מרבה בתו"כ בין האצבעות שמעכב בפריחה, (עי' מל"מ רפ"ו מטו"צ שהקשה מהתו"כ הזה על רש"י בערכין). וע"כ פי' החזו"א דהרמ' בהל' חזר בו ומפרש המשנה כהרא"ש ומהר"ם וזה המשך לרישא. אך לפי מש"כ דדעת הרמ' דהכל תלוי בגברא אין בזה שום רבותא דכיון דהגברא טמא מה איכפ"ל היכן הנגעים, (ומשמע בחזו"א דגם ברישא יפרש הרמ' כהרא"ש ומהר"ם וצ"ע). וע"ע במהרי"ק במה שביאר ולדבריו קשה מאוד הלשון אפי' וכן אי תלוי בגברא אין סברא לחלק.

**דעת הגר"א** דגרסינן במתני' אם מדובקים ונראים כאחת, דרק בכה"ג חשיב נגע א' ע"י הפריחה, וכשיטתו בביאור הרישא. ולפי"ז מוכח דס"ל כהר"ש דבחצי גריס יצטרפו דהא ע"י הפרילה מצטרפים, וקשה קושית החזו"א מריבר"י וצ"ע.

**וחכמים אומרים בוהק פחות מכעדשה ס"ט בתחילה ואין ס"ט בסוף** דעת הרמ' דפחות מעדשה אינו מעכב גם בסוף, ולפי"ז ביאור המשנה אם היה כעדשה שחציה בוהק וחציה בשר חי לר"מ מעכב גם בסוף, דר"מ פליג על רישא דמתני' וס"ל דבוהק תמיד מעכב, והוסיף הרמ' דר"מ הוצרך לזה רק לדעת ר"י דפחות מעדשה אינו מעכב, דהא לשיטתו בתו"כ דמעכב א"צ לבוהק כלל אך מתני' לא איירי מצד החיסרון של פחות מעדשה אלא מצד הבוהק. ולחכמים בוהק מעכב בתחילה ולא בסוף וכת"ק ותמיד צריך כעדשה וע"כ בתחילה הבוהק מצטרף ובסוף לא. והרמ' בהל' כתב דפרח בכולו חוץ מכעדשה שנהפכה לבוהק טמא, ואפילו היה מקצת העדשה בשר חי ומקצתה בוהק טמא, וצ"ע מאי אפילו הא במקצתה בשר חי יש יותר סברא לטמאות, וצ"ל לפי מש"כ החזו"א ס"ק יט דבע כעדשה מכונס, דכיון דבעי צירוף ס"ד דחציה בשר חי וחציה בוהק אינם מצטרפים וחסר במכונס וצ"ע.

הר"ש ביאר דפליגי בבוהק האם מעכב בסוף, אך בדין פחות מכעדשה לא הוזכר במתני' ויתכן דלכו"ע טמא בסוף כר"מ. והא דנקטו חכמים פחות מכעדשה ל"ד דגם הרבה בוהק אינו מעכב בסוף. ולשון המשנה דחוק מאוד דאיירי על בוהק ונקט פחות מכעשה. והמהר"ם בתחילה פי' כהר"ש ואח"כ חזר בו ופי' דפליגי בתרתי בפחות מעדשה ובבוהק. ור"מ קאמר פחות מעדשה מעכב בסוף בכל אופן בין בשר חי בין בוהק, וחכמים או או קאמרי או פחות מעדשה או בוהק. ועי' מקד"ד דביאר דשתי המחלוקות לשיטתם דלר"מ דין חזירת ר"א אינו מדין מחיה אלא ס"ט בפ"ע וע"כ א"צ כעדשה וגם בוהק מטמא, אך לחכמים טומאתו משום מחיה ולמחיה בעי כעדשה ובוהק ל"ה מחיה, ורק ר"א גזיה"כ דהכא א"צ וראהו הכהן כאחת ומטמא.

לדעת הגר"א פליגי רק בדין פחות מכעדשה האם מעכב בסוף וכפלוגתתם בתו"כ, אך בבוהק לכו"ע מעכב בתחילה ולא בסוף, וזהו פשטות לשון המשנה.

הראב"ד בהשגות כתב דהרמ' טעה משום דגרס בוהק פחות מכעדשה ואינו כן אלא גרסי' בוהק או פחות מכעדשה ובוהק לבד ס"ט בתחילה ולא בסוף. וכוונתו דהרמ' לגירסתו הבין דאיירי בכעדשה שחציה בוהק וחציה בשר חי וע"כ יצא לו דפחות מעדשה אינו מעכב גם בתחילה, אך אי גרסי' ופחות ואו או קאמרי, א"כ בוהק לבד זה סיבה לטומאה בתחילה ולא בסוף וה"ה פחות מעדשה ודלא כהרמ', (וקצת יל"ע בדברי הראב"ד דהעקר חסר מהספר). ועי' כס"מ דגם לגי' הראב"ד י"ל כהרמ' דהיה בוהק וגם חצי עדשה בשר חי ומשלים לכעדשה. ומה שהקשה על הראב"ד למה תני כלל ופחות מעדשה אי ס"ל להראב"ד כהמהר"ם וכמש"כ י"ל דבתרתי פליגי ולק"מ.

בחזו"א ס"ק יט כתב דבכל מקום דבעי כעדשה כגון להר"ש בסוף לחכמים או להרמ' גם בתחילה, בעי כעדשה מכונס, וכתב דא"כ משכח"ל שיהיה רובו בשר חי וטהור משום פריחה. אך בתחילה להרמ' כתב מסברא דלכה"פ בעי רובו לבן דבלא"ה אין כאן מעשה פריחה ואף שאין דבר המעכב. ועוד כתב דיתכן דפריחה שאין בה כעדשה מכונס אינו חשוב להפסיק את הבשר החי וגם בזה כתב דזה סברא רק בתחילה ולא בסוף עיי"ש.

**תוספתא פרחה מזו לזו בעור הבשר ולא מעור הבשר לתוכן** כך גרס הר"ש ופי' דאע"פ שלא פרח מעו"ב לתוכן נטהר. וכתב החזו"א סק"א לפרש דס"ד דכל פריחה זה דוקא בהתחיל חוץ לנגע וגמר בנגע, אך כשהנגע פרח יש כאן סימן פשיון קמ"ל דבכל גוונא טמא. ובסק"ד כתב ע"ז דהלשון דחוק. והגר"א גרס מהן לעו"ב ומעו"ב לתוכן, ופי' החזו"א דלהשיטות דצריך שהפריחה תתייחס לנגע הטמא איירי בפרח מזו לזו ואח"כ מהן לעו"ב או מעו"ב לתוכן, ולהשיטות דתלוי בגברא כוונת התוספ' דפרח או מזו לזו או מכל א' מהם לעו"ב או מעו"ב לתוכן בכל גוונא נטהר.

**בתו"כ אין לי אלא שפרחה כולו כאחת וכו'** פירש הראב"ד דזה סימן פשיון ואפ"ה נטהר. והחזו"א ססק"ד ביאר דאיירי בפורח מעו"ב לנגע וס"ד דכיון דהתחיל מנגע טהור דעוד לא נראה לכהן הו"ל המשך הפריחה כפורח מטהור קמ"ל.

**שם אין לי אלא מלמעלן למטן וכו'** בתו"כ לפנינו הגי' להיפך ופי' הראב"ד דזהו דרך פריחה מלמטה למעלה. ועוד פי' דדרך פריחת אילן זה מהאילן לחוץ ומרבה גם מעו"ב לתוך הנגע.

**שם אין לי אלא מטמאה לטהורה וכו'** פי' הראב"ד דאיירי בנגע טמא ונגע טהור כגון בוהק, ופרחה מהבוהק במראה טמא ואח"כ הפך גם הבוהק לנגע (דהא בוהק מעכב בתחילה), וס"ד דמה שפרח מהבוהק לא חשיב פריחה ואינו מצטרף ומעכב את הפריחה קמ"ל. ור"נ פליג דתפרח הצרעת אמרה תורה ולא הבוהק. ומשמע דבנגע טהור לכו"ע נחשבת הפריחה מהטהור וטמא ופליגי בבוהק האם נחשב שאין כאן נגע כלל וכשיש רק נגע טמא לכו"ע נטהר, או דיש כאן נגע טהור, וכמו דפליגי רש"י בשבת ותוס' בשבועות לגבי קציצת בהרת.

בתו"כ מרבה גם דבחזרו ר"א בשר חי ואח"כ נתכסה בבוהק הוי פריחה, ואף דבוהק מעכב בתחילה בפריחה שניה אינו מעכב גם בתחילה, והביאו הרמ' בפיה"מ, אך מסתימת הרמ' בהל' משמע דאין חילוק ותמיד מעכב גם בתחילה וגם הר"ש לא הביא זאת וצ"ע. ועי' חזו"א ס"ק טז.

**מ"ז הבא כולו לבן יסגיר** ואף שאינו ראוי לפשיון, ולריבר"י וכן פסק הרמ' בעי ראוי לפשיון כמו שהוא. עי' קה"י דבהרת גדולה שאני ועיי"ש עוד. ובחזו"א ס"א סקי"ב כתב דטמא משום שיכול לכנוס ולפשות ולכן הוא ראוי לפשיון, וריבר"י איירי בגריס מצומצם.

**נולד לו ש"ל יחליט** הטעם דלא נקט מחיה, עי' חזו"א דנולד לו מחיה והלכה וחזרו ר"T טמא דהוי ככל נטהר מפריחה.

**נולד לו מחיה או ש"ל טמא** האי מחיה דינה ככל מחיה ואם נולד בשחין או בקרחת ואין סביבה כגריס טהור, וכן בחזרה המחיה לבשר חי טהור, אף לדעת הרמ' דפריחה שניה בוהק מעכב, ולא שייך כאן מש"כ החזו"א דמעשה החזירה מטמא דהכא הוי ככל מחיה דעמידתו מטמא.

בתו"כ יליף שמחיה מטמאת בבהרת גדולה מדרשא דבאדם, ולא יליף מבהרת קטנה, שכן היא סימן טומאה תאמר בגדולה שאינה ס"ט, ופי' הראב"ד דקטנה אם פרחה בכולו טהור ולכן זה ס"ט וצ"ב.

**וכולם שחזרו בהם ראשי אברים הרי אלו כמו שהיו** הר"ש פי' דאיירי בבא כולו לבן ונטהר אחר ב"ש, או אחר שהלכו ס"ט, וטהור משום דאין ר"א מטמאים בבא כולו לבן. פרחה במקצתו טמא משום פשיון וכן פרחה בכולו כאחת וזה תנן במ"ח, (וכבר כתב בגליוני קה"י דזה א"ש רק לפי' ב' בר"ש לעיל מ"א, דהא לפ"ק הוי פורח מהטמא וטהור), ורק פרחה בכולו אחר שפרחה במקצתו הוי פורח מהטמא ונטהר. והקשה החזו"א ס"ו סק"ט מה שייך בזה פשיון הא קיי"ל דכנסה ופשתה אחר הפטור ל"ח פשיון וכמש"כ הר"ש פ"ד מ"ז, ושם כתב דזה לכו"ע, ותי' דאזלא רק על סוף שבוע שני דטיהרו מתוך הכניסה ואם אח"כ פשתה חשיב פשיון ודוחק, ובר"ש שם לפי' קמא מבואר דגם בכה"ג לחכמים ל"ה פשיון וצ"ע.

והר"ש פי' כן נמי בתו"כ דמתוך הפטור היינו אחר ב"ש, מתוך החלט היינו שהלכו הס"ט, ומתוך הסגר היינו בסוף ש"ר או ש"ש, ובכולם חזרו ר"א טהור. והקשה התוי"ט בסוף ש"ר היאך שייך לומר בזה דטהור הא צריך להסגירו שוב דהא אינו נטהר מההסגר, ובסוף ש"ש היינו לאחר הפטור. ותירצו הרש"ש והתוס' אנ"ש דבסוף ש"ש היינו שבסוף ההסגר מצא שחזרו ר"א, אך אחר הפטור היינו שפטרו בכולו לבן ואח"כ חזרו.והמשנ"א תי' על סוף ש"ר דבאמת צריך הסגר וטהור היינו מהחלט. ומש"כ הר"ש פרחה בכולו טמא לא קאי על מתוך הסגר בסוף ש"ר.

הרמ' בפיה"מ כתב דאיירי בג' אנפי, בפרח מהטמא דנטהר, וחזרו ר"א ה"ה כמו שהיו, וביאר החזו"א כמו שהיו לולי הפריחה והיינו דהיה טמא. וכן בבא כולו לבן ונטהר אחר ב"ש או מנטהר מהחלט, והבין התוי"ט דגם בזה יטמא אחר החזירה, והקשה מהתו"כ, אך הרש"ש והחזו"א כתבו דבזה ס"ל כהר"ש דטהור כמו שהיה לולי החזירה. וברמ' בהל' לא כתב להדיא דבבא כולו לבן אין את הדין דחזירת ר"א, וכתב החזו"א דסמך על מש"כ בה"ה כל טמא וכו' דדוקא כה"ג. אך צ"ע דשם הרמ' לא איירי בר"א.

המהר"ם כתב דאיירי גם בבא כולו לבן והוסגר וחזרו ר"א, וקתני כמו שהיו היינו דימשיך להסגירו, ולכן א"א למיתני פרחה בכולו טמא, דהא הפורח בכולו מתוך הסגר טהור. ואף שבפריחה חזר לכמו שהיה קודם חשיב פריחה ול"ה ככנסה ופשתה. ואיירי בחזרו ר"א ופסק הכהן להסגירו שוב, וקודם שהסגירו פרח בכולו, ול"ח פריחה בתוך שבוע שני כל זמן שלא הסגירו בפועל, ואף שבפשיון אם פשה קודם שהסגירו חשיב פשיון בתוך שבוע עי' חזו"א.

ומש"כ המהר"ם דכבר תנן הכי בבהרת קטנה, הקשה התוי"ט דאדרבה התם טמא בחזירה מדין מחיה והכא לא.

**פרחה במקצתו טמא** מוכח ממתני' כדעת הראב"ד בתו"כ והחזו"א דיש פשיון לראשי אברים גם בבהרת קטנה. והנה מוכח מהכא דיש פשיון לתוכו בכולו לבן, וביאר התפא"י דזה דוקא בראשי אברים דהנגע לא מתייחס לראש האבר וזה לא בתוכו, אך במחיה במקום אחר יתכן דגם בכולו לבן אינו פושה לתוכו. ועי' מש"כ בזה במ"ט בשם המקד"ד.

**מ"ט הבא כולו לבן ובו מחיה כעדשה וכו'** דעת הר"ש בפי' קמא דאיירי בלא החליטו על המחיה עד שפרחה בכולו, ומשמע בר"ש דראה הכהן רק אחרי שחזרו ר"א, סברת ר"י דהוי כבא כולו לבן בלא ראשי אברים דל"ה מחיה, וה"ה מצי למינקט דהוי כבהרת קטנה. ולראב"ע הוי כחזרו מפריחה, והקשה המשנ"א מ"ט דראב"ע הא כל זמן שלא ראהו כהן הוי כבא כולו לבן בתחילה. ותירץ החזו"א דסברתו דאה"נ חשיב בא כולו לבן אך לגבי הדין של חזירת ר"א דיש בזה חילוק בין חזרו מפריחה לחזרו מבא בתחילה, בזה הקובע האם בא כולו לבן מתוך סימני טומאה או לא.

וברא"ש משמע דלהאי פירושא איירי בראהו כהן אחר הפריחה קודם שחזרו ר"א, ולפי"ז ניחא טפי הא דר"י דהוי כבהרת גדולה ולא מצי למינקט כבהרת קטנה בלא פריחה.

וכתב החזו"א דכל זה בכולו לבן חוץ ממחיה, אך בהרת קטנה ובה מחיה שלא הספיק להחליט עד שפרחה בכלו לכו"ע אם חזרו טהור, דדלמא היה רואה כשהלכה המחיה ומטהר, וא"כ לא פרח מתוך ס"ט. (ובאופן שבפרחה בכולו ואח"כ הלכה המחיה, דהשתא היה מחליטו לעולם מצד פשיון היינו מתני'). ועוד כתב דבהוחלט בש"ל ואח"כ פרח בכולו ונשרו הש"ל, או נשרו ואח"כ פרחה בכולו, לכו"ע חזרו טהור דדלמא היה רואה הכהן אחר שנשרו קודם שפרחה, או שהיה רואה אחר שפרחה קודם שנשרו והיה מטהרו ולא פרחה מס"ט. (וצ"ע מה יועיל מה שהיה רואה אחר שפרחה קודם שנשרו הא מ"מ הפריחה היתה מתוך ס"ט).

עוד פירש הר"ש דאיירי בהחליטו במחיה ואח"כ פרחה, וסברת ר"י דהוי כבא כולו לבן, משום דא"צ לדין פריחה לטהרו דבלא"ה יש כאן סיבה לטהר מצד הלכה המחיה. ופליגי האם להחשיבו כפריחה וכן ביאר הגר"א. ומשמע דהוי כבא כולו לבן אף דהכא אין זה בתחילה, דיסוד החילוק בין כולו לבן בתחילה לפורח זה לא בגלל ההתחלה, אלא האם יש לו דין פריחה או לא, וכל שאין לו דין פריחה אין חזרת ר"א מטמאת. והקשה המשנ"א ממ"ב דתנן הלכה המחיה ואח"כ פרחה בכולו או להיפך טהור ותנן וכולם שחזרו ר"א טמא. ותי' המקד"ד והחזו"א דהתם יש טעם לטמאו מצד פשיון וא"כ צריכים את הפריחה והוי חזרו מתוך הפריחה, ורק כאן שבא כולו לבן ואין פשיון דהוי פשיון לתוכו א"צ לפריחה.

והוכיח מכאן המקד"ד דגם בכולו לבן הוי פשיון לתוכו אף שאין חוץ אחר, אך כתב דהמהר"ם בפ"א פליג דכתב לחלק בין הפושה אחר הפטור לפרח בכולו מתוך הטהרה, דבפרח בכולו מהני לטמאותו אף שזה פשיון לתוכו. והא דתנן לעיל פרחה במקצתו טמא אף דהוי פשיון לתוכו, להתפא"י ניחא דהתם איירי דוקא בראשי אברים והכא איירי במחיה. ועוד ביאר את הירושלמי במגילה דכתב שאם הוסגר ופרחה בכולו דנטהר טעון ציפורים, ואף שלא הוחלט מעולם, מ"מ כיון שיש כאן פשיון והפריחה מטהרת מהפשיון הוי כאילו החליטו ופטרו.

הרמ' כתב שהוא מעת בואו אל הכהן הפך כולו לבן ובו מחיה, ואינו מפורש האם כוונתו ובו מחיה שחזרו בר"א או המחיה הראשונה. והחזו"א למד דכוונתו לחזרו ר"א וכפי' קמא דהר"ש ופליגי אי הוי האם נחשב כפריחה או כבא כולו לבן, אלא שפירש במשנה להיפך דלר"י הוי כבהרת גדולה והיינו דחשיב פריחה וטמא, ולראב"ע הוי כבהרת קטנה דל"ה מחיה וטהור. והוכיח מזה החזו"א ס"ק יא' דלא כהתוי"ט, דאם להרמ' תמיד כשחזרו ר"א טמא מאי נפק"מ אי דינו כבהרת גדולה או קטנה. והקשה המלאכ"ש למה השמיט הרמ' בהל' האי דינא, ותי' החזו"א שם שסמך על מש"כ בה"ה כל טמא וכו' דדוקא בפורח מהטמא חזרו ר"א טמא, ולפי"ז פסק כראב"ע אך בפיה"מ כתב והלכה כר"י.

בדעת המהר"ם דפליגי האם יש פשיון לתוכו עי' חזו"א מה שביאר בזה.

**פרק תשיעי**

**מ"א איזהו השחין לקה בעץ או באבן וכו'** ובתו"כ איתא אין לי אלא שחין שעלה מאליו, לקה בעץ באבן בגפת במי טבריה וכל שאינו מחמת האש מנין ת"ל שחין שחין ריבה. דעיקר שחין זה חמימות שבאה מאליה, וכן מרבה ממכוה לא רק אש ממש אלא גם גחלת רמץ סיד וגפסיס וחמי האור. וברמ' פי' הא דתנן לעיל ספ"ו קדח דהיינו שחין שעלה מאליו ודינו כשחין, וקצת קשה דזהו עיקר השחין. אך הר"ש פי' דשחין זה עלה מאליו מכוה זה אור ממש וקדח זה התולדות וכל תולדה דינה כאב שלה. ובחולין ח. איתא דכל שאינו מחמת האש בא לרבות אבר מעיקרו וכל שהוא מחמת האש בא לרבות חמי האור. והרמ' פ"ה כתב במכוה כגון שנכוה בגחלת או רמץ או ברזל ואבן שליבנן באור, ובשחין כתב כגון שלקה באבן או בעץ או שחין שעלה מאליו, ואח"כ בהל' ב' כתב גם מי טבריה וגפת. וכבר הקשה הכס"מ למה לא הביא אבר מעיקרו, וכן קשה למה לא הביא חמי האור. ומה שהוסיף ליבן ברזל זה מהגמ' בחולין ליבן שפוד וכו'. ובתוס' אנ"ש הקשה למה חילק הרמ' את גפת ומי טבריה (שאפילו שזה מחום כיון שאינו מאש הוי שחין) וכתבם בה"ב.

**מ"ב תוספתא שחין ונעשה מכוה ביטל מכוה את השחין** בחולין ח. הגמ' מסתפקת בהיה לו ח"ג שחין והכה לידו בשפוד חם ונעשה ח"ג, האם חידודה קודם ואתי הבלה ומטל לה והו"ל מכוה ואינם מצטרפים, או דהבלה קדים ומצטרפים. וחזינן דהכל תלוי מה נעשה קודם במציאות ואף כשאין שם בהרת ולא הסגיר עדיין.

וכתב רש"י שם שהנפק"מ בדין התוספ' זה באופן שהיה ח"ג שחין ונכוה באותו מקום, ואח"כ בא שחין ח"ג בצידו, דכיון דהמכוה מבטל את השחין אינם מצטרפים. וכתב המהרש"א דרש"י לא פירש כשהיה גריס שחין ונכוה חציה, דבכה"ג כיון שחל דין שחין תו לא מבטל לה מחיה, והדין של התוספ' זה רק באופן שעוד לא חל דין שחין. ועי' נימוקי הגרי"ב על המהרש"א. ובחזו"א ס"ז סק"ד הקשה על זה דבפשטות איירי קודם שיש בהרת ועוד לא נטמא, וגם כשנטמא מנ"ל האי חידושא. ועוד הקשה במהדו"ב למה לא פירש רש"י להיפך כשהיה ח"ג שחין וח"ג מכוה, וכוה את השחין ומהשתא מצטרפים, וחידש דבזה מצטרפים גם בלא דין ביטול כיון דיש כאן גם שחין וגם מכוה ויש סיבה לצירוף.

ברבינו גרשום שם כתב דהנפק"מ אם זה שחין או מכוה, דאם הסגירו בשחין ובתוך שבוע נכוה אותו מקום, יראה כתחילה. והקשה החזו"א הא ע"כ באמצע היה מורד וא"כ גם אם היה עוד שחין באותו מקום יראה כתחילה מדין הפסיק בטהרה. וכראב"י לא אתיא דלדידי' גם הסגירו בעו"ב ובס"ש שחין יחליטו בפשיון וכ"ש בשחין ומכוה. והנה לדעת המקד"ד דבתוך שבוע לכו"ע אין פטור של הפסיק בטהרה א"ש, וכן י"ל באופן שלא היה מורד בנתיים כגון שהמכה היתה חלשה ולא נפשט העור לגמרי.

ובספק הגמ' בחולין ליבן שפוד והכה בו, קאמר דחידוד שאני, ופירש"י דבמקום חד אין הבל חזק ולכן חידודה קודם. ומוכיח מליבן שפוד דנידון משום מכוה, ודחי התם נמי דברזיה מיברז דהיינו חידוד, ופירש"י שלא הכה כלל אלא נכוה מההבל, וכתב הרש"ש דרש"י לא גרס דהיינו חידוד דהא אינו ענין לזה. וכתב דלגירסא דידן צ"ל דאיירי בדקרו בראש השפוד והוי כחידוד דלעיל.

ובדעת הרמ' כתב הכס"מ דבסכין חד מאוד או במקום רחב המכה קודמת להבל והוי מכוה בסוף, ורק בראש השפוד דאינו כ"כ חד הרי זה ספק. והביאור בזה דבדבר חד אין ש"ם כ"כ הבל ולכן המכה קודמת, בדבר עבה מאוד המכה יותר חזקה ולכן המכה קודמת ורק בחד קצת מספקא לי'.

**שם הרי הן לפניך ואין ידוע אם שחין או מכוה טהור** כך גרס הר"ש, ובתו"כ לא שבאו ואין ידוע אם שחין או מכוה אלא אפילו כח"ג שחין וח"ג מכוה אין מצטרפים, והיינו דקרא אזיל לא רק שצריך לידע אלא גם לאין מצטרפים. [והאופן שיש ספק כתב הראב"ד בתו"כ כגון שנכוה ממים חמים ואין ידוע אם החמו מאור או דזה מי טבריה, וכן כשהיה לו שחין ומכוה ואין ידוע מה קדם, או בליבן שפוד דקיי"ל שזה ספק]. אך הרמ' גרס טמא דאין צריך לידע משום מה מטמאו, ועי' רש"ש וחזו"א דהקשו מהא דספק איזה ש"ל קדם ואיזה בהרת קדמה, דפסק הרמ' דלא יחליטנו כלל ומ"ש הכא, ותי' דהתם אינו יודע על איזה ש"ל מטמאו, אך הכא יודע על מה ורק אינו יודע משום מה. ועי' ברא"ש ספ"ה דמוכח דגם בכה"ג טהור. והוסיף החזו"א דאף שיש בזה נפק"מ האם זה שחין או מכוה באופן שיכוה בצידו האם מצטרפים, אך כיון שהשתא אין נפק"מ יכול לטמאו בספק. ויל"ע מ"ש מהא דכתב הרמ' בפ"א דצריך החכם להכיר כל המראות ושמותיהן אף דיודע על מה מחליטו, וצ"ל דהכא לגבי זה אין חילוק בין שחין למכוה, וכן משמע ברמ' דכתב ששניהם טומאה א' ולא חילקן הכתוב אלא וכו'. ועי' ראש יוסף בחולין ח. דהוכיח כהרמ' מדלא קאמר הגמ' שם נפק"מ אי הוי שחין או מכוה משום מה מטמאו. ולדעת הרמ' הפי' בתו"כ לא דאתא קרא למימר דצריך לידע דהא א"צ לידע, אלא אתא לומר שאפילו וכו', ולשון אפי' ביאר הכס"מ דלא מבעיא כשרוב שחין ומיעוט מכוה ולהיפך דאינם מצטרפים, אלא אפי' חצי וחצי אינם מצטרפים. ועי' ראב"ד בתו"כ דמשמע כדעת הרמ' דהקרא לא אזיל כלל על שצריך לידע.

ובחזו"א תמה לדעת הר"ש למה נקט בתו"כ אלא אפי' וכו' הרי הא בהא תליא דמשום חילוק השימות לגבי צירוף צריך לידע, וכן לדעת הרמ' כתב דתירוץ הכס"מ בלשון אפילו דחוק, ולכן כתב להגיה בתו"כ כמו בתוספתא ופליגי הרמ' והר"ש האם לגרוס טמא או טהור.

ומסתבר דאם היה שחין ונולד ספק האם נהפך למכוה לכו"ע נשאר שם שחין.

**שם בעור הבשר ובסוף שבוע נעשה שחין יראה כתחילה** פי' הר"ש הסגירו שהיה צלקת ובס"ש נעשה שחין, שהצלקת נעשה כקליה"ש. ובחזו"א בתחילה נקט שאין שחין בלא מורד, וא"כ מש"כ הר"ש שהיה צלקת ל"ד דה"ה כשהיה עו"ב, דהא בין כה יש כאן את הפטור של הפסיק בטהרה. אך אח"כ כתב דיתכן שהצלקת תחזור לצרבת בלא שיהיה שחין חדש, ועוד כתב דגם בכל עו"ב משכח"ל שקיבל מכה קטנה ולא נפשט העור לגמרי והוי מיד צרבת, (ויישב בזה את הרמ' עיי"ש). ולפי"ז י"ל דרצה הר"ש לפרש באופן שלא הפסיק בטהרה בנתיים וכל הטעם שיראה בתחילה הוא משום דשחין ועו"ב לא מצטרפים, דומיא דהסגירו בשחין ונעשה עו"ב.

**תניא בתו"כ והיה במקום השחין שאת וכו'** מבואר מדברי הר"ש והגר"א דפלוגתת ראב"י וחכמים האם צריך שתקדם השחין, זה אותו מחלוקת של רפ,ז האם הפסיק בטהרה טהור, ומהכא ילפי חכמים דטהור, ואין זה דין דוקא בשחין. אלא דלדעת הר"ש חכמים דהכא ודמתני' דריש פ"ז ס"ל דיראה כתחילה, ולדעת הגר"א יש ג' שיטות.

והנה מדהקשו הר"ש והגר"א מהתוספתא דיראה בתחילה על התו"כ דטהור לגמרי הוכיחו המקד"ד והחזו"א דפליגי בהפסיק בטהרה בתוך שבוע, דאל"ה דלמא מה שיראה כתחילה הוא משום שהשינוי היה בתוך שבוע.

ומה דבתוספתא יראה כתחילה אין זה משום הפסיק בטהרה דהא פי' הר"ש דחזר מצלקת לצרבת, וכן בהסגירו בשחין ונעשה עו"ב, אלא שם זה מסברה דכיון ששחין וע"ב אין מצטרפים גם אם החליף משחין לעו"ב הוי נגע חדש, ומראב"י מוכח דפליג גם ע"ז דהא ס"ל שהסגירו בשחין ונעשה עו"ב יחליט בפשיון דהוי הנגע הישן אף שאינם מצטרפים, ופליגי בתרתי בלא הפסיק בטהרה פליגי בסברה האם הוי נגע חדש כיון שאינם מצטרפים, ובהפסיק בטהרה פליגי בקרא דוהיה האם יראה כתחילה. אך צ"ע דא"כ מה הקשו מהתוספתא על התו"כ דלמא חכמים מטהרים לגמרי, ומה דבתוספ' יראה כתחילה משום שלא הפסיק בטהרה, ועוד קשה דלפי"ז בגוונא דהסגירו בעו"ב ובסוף שבוע שחין א"צ קרא דשם זה מסברה וכל הפסוק נצרך להיכא דחזר לעו"ב דטהרתו משום הפסיק בטהרה, והיאך זה נלמד מהפסוק.

**מ"ג שאלו תלמידיו את ר"א וכו'** באו"ש ביאר השו"ט בזה דהנה כל הסגר הוא משום שמא יפשה אף דיש חזקה על הנגע שלא תפשה, מ"מ כיון שיש ריעותא חיישינן שהנגע יגדל. ולכן שאלו דמה"ת לחשוש שמא יקטן הנגע דזה סותר לחזקה ולריעותא, ותי' להם ר"א דלהבא חיישינן גם נגד החזקה. וריב"ב תי' דחיישינן שמא יולד שחין אחר וגם בזה חשיב שיש ריעותא שאם עכשיו יש שחין שיהיה עוד שחין, ולפי"ז א"צ לחידוש שלהבא חיישינן גם נגד החזקה. וע"ע תפא"י שהאריך לבאר השו"ט בזה.

**אמר להם שמא תכנוס ותפשה** ואף דבסוף שבוע לא יוכל להגיע להחלט, מ"מ יש תועלת מההסגר, דבלי הסגר לא יוכל להחליטו אם תכנוס ותפשה. ובתוספתא הובא בר"ש ספ"ו ס"ל לריבר"י דכל נגע צריך שיהיה ראוי לפשיון מכל צדדיו וכן פסק הרמ', והקשה הראב"ד דממתני' חזינן דא"צ ראוי לכל הס"ט, ותירץ הכס"מ דהכל תלוי רק בפשיון וכתב האו"ש משום שישנו בכל הנגעים. והקשה הקה"י דעדיין כל בהרת ראויה לפשיון גם כשהיא סמוכה לשחין או לעין דהא יכולה לכנוס ולפשות וכתשובת ר"א, ובאמת החזו"א ס"א סקי"ב כתב דריבר"י איירי כשיש כגריס מצומצם דאל"ה יכולה לכנוס ולפשות, אך הקה"י כתב דזה דוחק, ועוד דבסמוכה לשחין הא יכול להיות השחין צלקת וראויה לפשיון וכתשובת ריב"ב. ועוד הקשה החזו"א ס"א סקי"ז דמשמע בשאילתם דאם היה ראוי לש"ל ניחא אף שאינו ראוי לפשיון וא"כ שוב קשה מריבר"י. ולכן תי' הקה"י דזה דין רק בנגעי עו"ב שיהא ראוי לפשיון מכל צדדיו, וזה דין שיהא מוקף בעו"ב, אך בשחין א"צ אלא שיוכל להגיע להחלט.

והנה מוכח ממתני' דאין הסגר אא"כ יכול להגיע להחלט, וכתב המשנ"א דההסגר במרים היה רק להכלימה וזה היה עפ"י הדיבור, דהא התם אינה יכולה להגיע להחלט דהא אמר לה הקב"ה ואחר תאסף, וכוונתו דהיה כאן גזיה"כ דגם אם יהיה לה ס"ט בסוף שבוע תטהר, אך בפשטות י"ל דהקב"ה אמר שלא יוולד לה ס"ט וכיון שמצד המציאות ראויה להחלט שפיר איכא הסגר. אך גם בלא ראייתו נראה דשם זה דין מיוחד דהא כל נגע צריך ב' שבועות ושם היה רק שבוע א'.

**אמר לו שמא יולד לו שחין אחר חוצה לו וכו'** כתב הראב"ד בתו"כ דדוקא בשחין חיישינן להכי, אך במכוה שתלוי במעשה לא חיישינן שיולד ולא יסגיר,

הרמ' הביא רק את תשובת ריב"ב ולא הביא שמא תכנוס ותפשה, וביאר החזו"נ דאחרי תשובת ריב"ב כבר א"צ לתשובת ר"א דתמיד יש את הטעם שיולד שחין אחר. אך הקשה ע"ז דברמ' משמע דאת התשובה שמא תכנוס ותפשה שמע מרבותיו ולא דענה כן בעצמו, וא"כ יש ראיה מרבותיו דלא כריב"ב דאי חיישינן שמא יולד שחין אחר למה הוצרכו לתכנוס ותפשה. ובעיקר הקושיא תי' התוס' אנ"ש עפ"י הראב"ד הנ"ל דיש נפק,מ בתכנוס ותפשה במכוה דשם אין את התי' של ריב,ב, אך לדעת הרמ' דלא הזכיר תכנוס ותפשה דאין בהז נפק"מ ע"כ דפליג על הראב"ד והדק"ל. ואפשר דאמרו כן לקושטא דמילתא דכשכנס ופשה הוי פשיון ודלא כהר"ש פ"ד מ"ז בפי' קמא לחכמים עיי"ש. ועי' מהר"ם פ"ז מ"ח.

פרק עשירי

**מ"א הנתקים מטמאים בשני שבועות וכו'** דעת הרמ' והר"ש דנתקים מטמאים בכל מראה וא"צ שינוי מראה כלל, ועצם ניתוק השער הוא הנגע.

**שער צהוב דק** כתב הר"ש דק פירושו לקוי, ופליגי ר"ע וריב"נ האם סגי בלקוי בגופו או דבעי לקוי באורך השער. ומשמע דאם לקוי באורך אף שאינו לקוי בגופו ואינו רקיק לכו"ע טמא. ועי' משנ"א דנקט דלר"ע תרתי בעינן רקיק וקצר אך ברא"ש משמע דהלקוי דר"ע היינו בקצרות. ובחזו"א ס"ז סק"ה נסתפק בזה. והרמ' פי' דעצם מה שהשער צהוב זה הלקוי, ובעי גם שיהיה דק ובזה פליגי מהו דק, ועי' תוי"ט שהקשה עליו.

ובהא דלר"ע בעי קצר פי' הר"ש דהיינו קצר משאר השערות וכן דעת הרמ' והרא"ש, ובעי ניטל בזוג דבפחות מזה אין שם שער כלל. ועוד פירש הר"ש דקצר היינו פחות מניטל מזוג, וכתב דכך משמע קצת בתוספתא, וביאר החזו"א דמהתוספתא ודאי מוכח דקצר מניטל בזוג מהני, אך אין ראיה מוכחת דיותר מניטל בזוג חשיב ארוך דיתכן דהטמא בש"ל טהור בש"צ היינו שארוך כשאר השערות, ולא כל הטמא קאמר. ובדעת הרמ' דבעי ניטל בזוג תירץ האו"ש דהתוספ' לא איירי באורך השער, אלא טמא בש"ל טהור בש"צ היינו כשיש שער שחור, וטהור בש"ל טמא בש"צ היינו אינו הפוך, וכתב דלגירסת הגר"א ואיזהו שיעורו וכו' מוכח כהר"ש. והחזו"א תי' דהרמ' גרס בתוספ' הטהור בש"ל טהור בש"צ, הטמא בש"ל טמא בש"צ.

ובמשנ"א הבין דלפי' שני בר"ש איירי שעכשיו הוא פחות מניטל בזוג אך סופו לגדל טפי, ורק לפי"ק אין סופו לגדל יותר, והקשה דא"כ כשיגדל יטהר ולא מסתבר, ובאמת אינו מוכרח דיתכן גם להאי פירושא דאיירי באין סופו לגדל, וכן נקט החזו"א, וכתב דאם באמת אח"כ יגדיל טהור דזה סימן שנרפא הנגע. אך הקשה המשנ"א מסברא דאם אינו ניטל בזוג אין שם שער כלל, ובאמת כתב האו"ש דהרמ' לשיטתו דכתב בהל' פרה שכל שערה שאין בה כדי נטילת זוג כאילו אינה.

וע"ע בחזו"א דלדעת הר"ש גם שער שחור המציל א"צ שיעור, דאי בעי שיעור א"כ בכה"ג גם צהוב מציל דהא ארוך הוא. אכן הרמ' לשיטתו כתב דשער שחור בעי שיעור, ובזה השיעור הוא לכוף ראשו לעיקרו לחומרא, ובאו"ש הקשה דבאופן שיש בצהוב רק ניטל בזוג למה לא יציל השחור בניטל בזוג ממ"נ, ובחי' הגר"ח הוכיח מהכא דהא דאזלינן לחומרא אינו מדין ספק אלא דכך הוא השיעור, ועי' בגליונות החזו"א שם דכתב דאה"נ בכה"ג סגי בניטל בזוג והרמ' לא חש להאריך וסמך על מש"כ בהל' אישות דזה רק מספק.

ועוד מבואר בתוספתא דלר"ע שער ארוך מציל, ולא רק שאינו מטמא, אך ברמ' משמע שרק אינו מטמא ולא כתב דמציל, וזה לשיטתו דדוקא שחור מציל, ויתכן דר"ע ס"ל כר"ש דשחור לאו דוקא והרמ' פסק כראב"י וכמש"כ החזו"א. ובמשנ"א מ"ג הביא מהקרבן אהרן דיש הת"מ שצהוב אינו מציל גם לר"י, באינו דק. ולהר"ש לשיטתו לא שייך לומר כן דהא מציל.

ובטעמא דריב"נ דיליף ממקל ולא משער, בתו"כ מבואר דיש לריב"נ דרשא, מדהדר קרא ולא היה בו שער צהוב ולא כתיב דק אתא למיעוטי דא"צ קצר. והחזו"א ביאר דמצינו דק בשני אופנים ובשניהם חשיב דק, וזה ניחא רק אי לריב"נ מהני תרוויהו וכהרא"ש.

**מ"ב הפוך ושלא הפוך** רש"י עה"ת כתב ובו שער צהוב שנהפך שער שחור שבו לצהוב, והקשה המשנ"א למה פירש כר"ש ולא כר"י דהכי קיי"ל. ותי' דרש"י יסבור דקיי"ל כר"ש דסתם משנה בריש מ"ה דטהור, ובאמת תמה החזו"א סק"י למה פסק הרמ' דלא כסתם משנה. ובתוס' אנ"ש תמה לא פירש שהשחור נהפך לצהוב הא פליגי בצהוב שקדם, אכן אין שום חילוק בזה וכמש"כ החזו"א דשחור שהפך ללבן או לצהוב הוי הפוך לכו"ע. וע"ע בתוס' אנ"ש מה שהאריך בזה.

**אמר ר"ש ודין הוא וכו'** עיקר טעמו מבואר בתו"כ דזה מהקיש דנגע הנתק, ור"י יליף לשיעור גריס, ועי' תוי"ט דר"ש יליף תרוויהו דאין היקש למחצה. ובסברת ר"י כל מקום שאמר הפוך וכו' תמה המשנ"א הא בכל דוכתא לומדים סתום מהמפורש ומ"ש הכא, ותי' דדריש לשון היה בו דמשמע היה קודם.

**אינו מציל מהצד עד שיהא רחוק מהקמה ב"ש** המקור לחלק בין צומח למבוצר תמה הר"ש מ"ש הא בתרוויהו כתיב "בו", ותירץ המהר"ם דמסתמא קרא בתרא לרבות. וברמ' משמע דזה מסברא דאם אינו מבוצר זהו שער הראש ואינו חלק מהנגע. ועי' תוס' אנ"ש. והמשנ"א ביאר דילפינן מדאצטריך קרא לצומח דתיפו"ל מצד משוייר, וע"כ דיש חילוק ביניהם לדינא. ועי' חזו"א סקי"ד דלהרמ' שזה מסברא אם היה משוייר שערה א' רחוק מהקמה ב"ש ואח"כ צמח שערה א' בינו לקמה, אינו מפסיד את הביצרון,דאין זה דין מבוצר אלא שיחשב חלק מהנגע.

ויל"ע בדין צומח האם בעי ראיית כהן שנשר השער או דסגי בעידים שהעידו לפניו דנשר וחזר, ועי' חזו"א סקי"ד.

**אחת שחורה ואחת צהובה** דעת כל הראשונים דשחור לאו דוקא וצהוב דוקא והטעם לזה עי' אליהו רבה דבשחור כתיב ושער משא"כ בצהוב כתיב שער. אך דעת הרמ' דגם שחור דוקא, ולבן ואדום אינו מציל, וגרס במתני' אחת צהובה ואחת שחורה, אחת לבנה ואחת שחורה. (ובתו"כ שלפנינו האדום והצהוב אינו מציל, אך גי' הראב"ד שם ושאר ראשונים רק הצהוב). ובתו"כ אין לי אלא שחור וכו' כתב החסדי דוד שלהרמ' צריך לדחוק דאיירי רק לענין שאינו מטמא ולא להציל. והחזו"א כתב דדחה הרמ' התו,כ מפני המשנה לפי גירסתו. אך הקשה החזו"א סק"י לדעת הרמ' מר"ש דצהוב שאינו הפוך מציל וכי עדיף מלבן ואדום, וכתב דאולי בזה גופא פליגי ראב"י ור"ש וצ"ע.

**בר"ש ואם באנו לקיים הגירסא וכו'** צ"ע דגם קרא דמשוייר איירי קודם שנולדו ס"ט דהא קרא להסגיר איירי ועי' בראב"ד בתו"כ מש"כ בזה.

**מ"ד ריב"ב וכו'** בפשטות גם לריב,ב יש דין הפוך בצהוב אלא דיליף משחור לאפוקי צהוב בגוונא שאינו הפוך, ור"ש יליף לשערה א' שאינה מצטרפת להציל מפשיון וכדדריש ר"י. ולהרמ' כתב החזו"א דפליגי האם דוקא שחור מציל או גם אדום ולבן.

**מ"ה כיצד מגלחין את הנתק** בדין גילוח הנתק בסוף שבוע ראשון, יל"ע האם זה מצוה בפני עצמה וכמו הגילוח בנטהר מהחלט, דמעשה הגילוח זה חלק מהטהרה, ורק מה דצריך לשייר סביב הנתק הוא כדי שיהא ניכר הפשיון וזה שיור במצוה. או דדין גילוח הוא שיהא ניכר הפשיון, והצריכה התורה בסוף ש"ר דיהא הפשיון ניכר על ידי השערות ולא סגי בטביעות עין של הכהן, ומה דתנן כדי שיהא וכו' אזלא גם על הרישא. ונפק"מ האם צריך לגלח כל הראש, דאם זה מצוה בפ"ע צריך לגלח כל הראש או כל הזקן, אך לדין היכר סגי שיגלח ב' שערות סביב.

ונחלקו בזה האחרונים, התפא"י נקט שצריך לגלח כל הראש, וכן נקט המשנ"א והוכיח מדבעינן רבוי שבכל אדם ובכל דבר, והיינו דאינו כתגלחת טהרה בסוף. אך תמה דא"כ למה לא מנאוהו במנין המצוות דזה עוד מצוה. (ודוחק לומר שזה כלול במצוה דתגלחת של נטהר מהחלט). אולם המל"מ פ"ח ה"ג נקט דהתגלחת אינה מצוה כלל וזה רק הת"מ להכיר הפשיון ולכן לא נמנה בסה"מ, ויישב בזה למה צריך פסוק שגם נזיר מגלח, הא כבר ילפינן מתגלחת דבסוף שנזיר נדחה מפני שישנו בשאלה וה"ה כל עשה ידחה מה"ט, (ובשלמא לדעת הרמ' שנזיר נדחה מפני שכבר סתר נזירותו, הכא לא סתר דהא בהסגר לחוד לא נסתר מניינו, אך לטעם בגמ' וכן דעת הראב"ד דזה משום שישנו בשאלה קשה). וע"כ דדין גילוח בסש"ר אינו עשה כלל אלא דין להכיר הפשיון וזה היתר לאיסור הקפת פאת הראש ואיסור גילוח. והקשה עליו המשנ"א דא"כ למה לא צריך לגלח גם בתחילה כדי שיהא ניכר הפשיון. ועי' באו"ש דנקט נמי דעצם הגילוח הוא מצוה בפ"ע וזה חלק מהטהרה, ואם יוחלט לבסוף זה סותר את כל ענין הגילוח עיי"ש.

ובחזו"א ס"ז סקט"ו דייק מהאונקלוס ומסתימת רש"י עה"ת והרמ' דא"צ לגלח כל הראש אלא סביב הנתק, וא"כ כל הגילוח הוא להיכר, אך כתב דמבעל הטורים משמע שצריך לגלח כל הראש. ובתוספתא והירושלמי בנזיר תניא כיצד הותר הנזיר בתגלחת מצוה וכו' אפילו ליתן סימן לנתקו אם פשה אם לא פשה, ומבואר דזה מצוה ליתן היכר לפשיון, ודלא כהתפא"י וגם דלא כהמל"מ דאינו מצוה כלל וכדיבואר, אלא שזה מצוה ליתן סימן לפשיון.

בתורת כהנים דריש שאפשר לגלח בכל אדם (וא"צ כהן) ובכל דבר (וא"צ תער), וכתב המנ"ח מצוה שע"ג אות ה' דא"כ כשאפשר לגלח ע"י קטן או עכו"ם אסור לגלח לישראל גדול ולעבור על לאו דהקפה או דנזירות, כיון שאפשר לקיים שניהם ע"י קטן ובכה"ג אין העשה דגילוח דוחה. אך כתב דכל זה להרמ' דצריך את הפסוק שנזיר נדחה וכמש"כ, אך להראב"ד ע"כ קרא אתא להתיר לגמרי במקום גילוח ואף כשאפשר לקיים שניהם. ובזה יישב קושית המל"מ דגם אם זה מצוה צריך פסוק. ובאפיקי ים ח"ב סי' לד הבין פשוט דגם כשאפשר ע"י קטן ועכו"ם מותר בגדול דהא כתוב בכל אדם, והקשה הא אפשר לקיים שניהם, ותירץ דקרא דוהתגלח זה היתר ולא דין דחיה. וכתב דלדעת המל"מ שאינו עשה ואפ"ה שרי פשיטא שזה היתר גמור דהא אין עשה שידחה, והוכיח כהמל"מ מהמשנה בפי"ד ג' מגלחין ותגלחתן מצוה, ולא מני תגלחת נתק בסש"ר, וע"כ דאינו מצוה. אך הקשה על המל"מ מלשון התוספתא והירושלמי בנזיר דתניא כיצד הותר הנזיר בתגלחת מצוה וכו' אפילו ליתן סימן לנתקו אם פשה אם לא פשה, משמע דזה מצוה, אלא אפילו אם נימא דזה מצוה יתכן שזה היתר גמור ולא רק דחיה. ועוד כתב שם דוהתגלח משמע שיגלח את עצמו ורק נתרבה שכל אדם כשר, וגם כשאחר מגלחו יתכן דשליחותי' קעביד, וא"כ ודאי עדיף שיגלח את עצמו או ע"י גדול לקיים את עיקר המצוה וא"צ לדין הותרה.

**ומניח ב' שערות סמוך לו כדי שיהא ניכר הפשיון** בתו"כ דריש ואת הנתק לא יגלח הרי א"א לגלח את תוך הנתק אלא בא לומר שצריך לשייר סביב כדי שיהא ניכר. ועוד דריש שם מנין לתולש סימני טומאה בתוך הנתק שלוקה דכתיב ואת הנתק לא יגלח. ועי' ברמב"ן עה"ת שכתב דכפשוטו יש לפרש דזה איסור לגלח את העור כדי שיצמחו שם שערות וגורם לטהר עצמו, אך בתו"כ מבואר שאין לפרש כן, ויתכן דבאמת בכה"ג לא יעבור דזה רק גרם בעלמא. ובאונקלוס וברש"י עה"ת פי' הקרא לסביב הנתק שצריך לשייר, ומשמע שאם לא שייר וגילח הכל לוקה, וצ"ע היאך ילפינן ב' איסורים מחד קרא למלקות.

ולכאורה צ"ל על כרחיך דכל הדין לשייר הוא משום תולש ס"ט וחד דינא הוא, דגורם שלא יוכל לפשות ואף דבעינן אהנו מעשיו כתב החזו"א דזה חשיב אהנו מעשיו כיון דאין מקום יותר להסגר, דעיקר ההסגר הוא בשביל פשיון, ובסש"ר הצריכה התורה שהיכר הפשיון יהיה ע"י השערות ולא בטביעות עין של הכהן. אך לפי"ז צ"ל שאם גילח את כל הנתק ולא שייר לא יסגירו ואף דכתב הרמ' דאם לא גילח והסגיר הוא מוסגר, אם גילח הכל אינו מוסגר דאל"ה למה חשיב אהנו מעשיו וצ"ע.

כתב הרמ' וכן המגלח את הנתק לוקה ואינו חייב עד שיגלח כל הנתק בתער, (מש"כ כל הנתק ביאר החזו"א דא"צ לגלח את כל סביב הנתק, דסגי בגילח במקום א' ליד הנתק דאינו ראוי שם לפשיון, אלא כוונתו דאם לא שייר במקום א' וגילח כל הנתק בתער חייב). והקשה עליו הראב"ד דבתו"כ דריש והתגלח בכל דבר, וע"ז כתיב ואת הנתק לא יגלח, משמע דאף בכל דבר לא יגלח. ותירץ ע"ז הכס"מ דמשנוי הלשון דלא כתיב לא יתגלח אלא לא יגלח משמע דהכא דוקא בתער עובר. ועוד הקשה הראב"ד דאיסור גילוח סביב הנתק הוא כתולש סימני טומאה, וא"כ גם שלא בתער הא אין הפשיון ניכר והוי כתולש ס"ט, ותירץ הכס"מ דבמגלח סביב הנתק לא חשיב תולש ס"ט דמי יימר שיפשה ועוד שזה רק גורם שלא יבואו ס"ט, אלא גזיה"כ הכא להצריך שיור ודוקא בתער. והחזו"א יישב באופן פשוט דבמגלח שלא בתער הפשיון ניכר דהא נתק זה כל השער, ואפשר להבחין בזה, ואדרבה זה הטעם של הרמ' להצריך תער דדוקא בזה אינו ניכר הפשיון, [וברש"ש הקשה היאך מהני גילוח בכל דבר הא אם יגלח את כל הנתק שלא בתער עדיין ניכר הפשיון ולמה צריך לשייר, (וזה לשיטתו דעיקר הדין גילוח הוא מצוה בפ"ע, דאי כל הגילוח הוא להיכר ודאי דצריך לשייר דק כך יהיה ניכר), אכן להרמ' באמת עובר דוקא אם גילח בתער מה"ט]. ובדעת הראב"ד דגם שלא בתער אינו ניכר הפשיון כתב החזו"א דצ"ל דעצם מה שגוזז את השערות זה סיבה שלא ינתק שם וזהו הדין לשייר, ולזה א"צ תער.

והנה לדעת הראב"ד ודאי גדר הדין לשייר הוא כתולש ס"ט וחד דינא הוא, אך לדעת הרמ' כתב המשנ"א דהדין שיור הוא רק הגבלה בעשה של הגילוח, דאף שיש מצוה לגלח משום הטהרה, אפ"ה ישייר סביב הנתק שיהא ראוי לפשיון, ואם גילח אינו עובר על איסור, ומש"כ הרמ' דלוקה איירי על תולש שער צהוב שבתוך הנתק ולא כמו שהבין הראב"ד ברמ', ורק בזה לוקה כדין כל תולש ס"ט. אך בכס"מ משמע ג"כ שהרמ' איירי כשאינו משייר, דלא תירץ על קושית הראב"ד שהרמ' לא איירי בזה כלל. אכן גם להכס"מ דמעיקר הדין כשאינו משייר לא חשיב תולש ס"ט, וזה גזיה"כ, משמע דזה לא סתם גזיה"כ שצריך לשייר אלא שהכא חשיב תולש ס"ט ולכן לוקה, דהא הרמ' הביא בדיני תולש ס"ט. והמנ"ח מצוה קע סק"א כתב דאף שהטעם הוא כדי שיהא ניכר הפשיון מ"מ עיקרו גזיה"כ, דהא גם שלא בתער אין הפשיון ניכר כיון שגם מה שמגלח זה שלא בתער וא"כ שניהם שוים, אלא זה גזיה"כ דדוקא בתער עובר. וכתב דאיסור איכא גם שלא בתער דהא גורם שלא יהא ניכר הפשיון [וזה מהעשה דוהתגלח] אלא דאינו לוקה כמש"כ הכס"מ דמי יימר שיפשה. ועוד כתב בסק"ג דהרמ' כתב דאם הסגירו ולא גילחו מוסגר, ואם השתא יגלח סביב הנתק כתב דאינו עובר, דדוקא אם מגלח כל הראש אינו ראוי לפשיון אך אם משייר אחרי הגילוח ראוי לפשיון שם. (ובאמת לדבריו בלא"ה אינו עובר דהגזיה"כ הוא דוקא באופן הזה ואינו איסור מעיקר הדין). והוכיח מדברי החינוך שכתב דנוהג רק בזמן שיש כהן, והיינו כהן מיוחס, ואף דאיסור תולש ס"ט ודאי שייך גם בזמן שאין כהן אך כאן שזה רק אחרי הסגר שייך דוקא כשיש כהן והסגירו, וחזינן דאינו עובר אלא באופן שאמרה תורה. והנה להראב"ד דמעקר הדין חשיב תוש ס"ט ודאי יעבור גם בתחילה ובזה"ז אם יגלח כל הראש.

**עוד בדיני תולש ס"ט שבנתק** כתב המנ"ח סק"ב דאף שנתמעט בקוצץ בהרתו דשרי באינו מתכוין וגם בפס"ר שרי, הכא דאין את המיעוט אסור בפס"ר כבכל התורה.

הרמ' בסה"מ מנה את תולש ס"ט שבנגעי עו"ב ובנתק לשני לאוים [שז, שח], והקשה הרמב"ן דשניהם אותו איסור וזה רק עוד פרטים, וצריך למנותם כלאו א'. ותירץ המגילת אסתר דבנגעי עו"ב כתיב השמר בנגע הצרעת, ונתק לא נקרא צרעת, וכ"כ הראב"ד בתו"כ. והקשו ע"ז הלחם יהודה (הובא בציונים) והמשנ"א דכתיב צרעת הראש או הזקן הוא, וא"כ נקרא צרעת.

נסתפק החזו"א אם גילח סביב הנתק והשאיר מסביב, האם עובר או לא דהא יכול לפשות לשם, ובמנ"ח נקט דאינו עובר.

המקד"ד סק"ג כתב דוהתגלח זה דוקא בגילוח אך בסם אינו מקיים העשה עיי"ש שהוכיח כן, ואם יגלח סביב הנתק בסם כתב דזה תלוי בראב"ד דבתחילה כתב דלא יגלח אזיל על והתגלח ולפי"ז בסם אינו עובר, ואח"כ כתב דתלוי אי ניכר הפשיון וא"כ גם בסם אינו ניכר.

באפיקי ים כתב בתחילה דאין מצוה בעצם הגילוח אלא שלא יהיו לו שערות שם, ולכן כשר בכל אדם ולא כגילוח של נטהר מהחלט. אך אח"כ כתב דלכתחילה אפשר דבעי גדול ישראל ורק בדיעבד מהני עכו"ם, [ומה שנתחדש בכל אדם טפי מנטהר מהחלט היינו שא"צ כהן לכתחילה, אך בדיעבד תמיד מהני בכל אדם]. ועוד כתב דהלשון והתגלח פי' המלבי"ם דהיינו שיגלח את עצמו, וא"כ יש מצוה לכתחילה להתגלח בעצמו או ע"י שליח, וכמו במילה שמצוה על האב וכיסוי הדם שמצוה על השוחט, ורק בדיעבד יש גם המצוה לכל אדם. וא"כ ודאי יש מצוה בעצם מעשה הגילוח.

לדעת הראב"ד משמע דהוי סברא דגם הגורם שלא יוכל לפשות עובר מצד תולש ס"ט, והמקד"ד כתב דה"ה כוה סביב הנגע עובר דאינו ראוי לפשיון. ויתכן דזה דוקא בגילח סביב כל הנגע דאינו יכול לפשות כלל, וכן בכוה סביב כל הנגע, אך החזו"א ס"ז סקט"ו נקט בפשטות דאף אם גילח קצת עובר דאינו ראוי לפשיון שם, וצ"ע האם גם בכוה סביב הנגע עובר בכ"ש, דהא יש לו מקום לפשות ומה שייך בזה אהנו מעשיו. (ועי' חזו"א ס"ח סק"ו ד"ה והגר"א דנקט שאין איסור לקצוץ בהרת חוץ למחיה אף שגורם בזה טהרה, וצ"ע).

**ומניח ב' שערות** הקשה הרש"ש למה צריך לשייר ב' שערות הא פשיון בכ"ש, וסגי בשערה א' לפשיון. ועי' משנ"א, ועי' תפא"י דהוכיח דלפשיון דסש"ר בעי ב"ש, וכ"כ הראב"ד בתו"כ פ"ז ה"ד.

**בר"ש ושערות שחורות שצמחו בפשיון אינן מצילות מיד שער צהוב, דלא צמחו בנתק אלא בפשיון** הקשה התוס' אנ"ש דא"כ היאך משכח"ל משואר המציל מיד פשיון, דהר"ש לעיל כתב דמשכח"ל כשהחליטו בפשיון ואח"כ פשה עוד ונשאר ב"ש, והא אין משואר מציל בפשיון. ותירץ דהטעם של הר"ש דאינו מציל בפשיון הוא משום שזה סימן על הפשיון ולא על האום, אך לגבי הפשיון ודאי מציל, ולכן מיד פשיון מציל אף כשהמשואר בפשיון. ולפי"ז אם יש שער צהוב בפשיון מציל שער שחור שבפשיון (באופן שאינו טמא מצד הפשיון כגון שהלך מהאום כנגד הפשיון). ולפי"ז א"צ חזר כל הפשיון אלא אם חזרו ב"ש הוי כהלך הפשיון וטהור.

אולם החזו"א ס"ז סקי"ב הקשה דהאום והפשיון חד הוא ומה שייך לחלק ביניהם. ועוד הקשה ממ"ו נפרץ משני מקומות טהור, ואף שהמשואר הוא בפשיון אפ"ה מציל, דהא אפי' הסגר א"צ. ולכן תירץ שבצימוח בפשיון תלינן שהלך הפשיון ולא שנרפא הנתק, אך במשואר תלינן ברפואת הנתק, ולפי"ז מציל אף משער צהוב שבנתק.

ועוד כתב החזו"א דאפשר ליישב קושית הר"ש דמשכח"ל הלך הפשיון בלא צימוח, כגון שגדל פחות מלכוף ראשו, דלהציל בעי לכוף ראשו ולהלך הפשיון א"צ. ועוד משכח"ל בפשה שערה א' וחזרה, דשיעור פשיון בכ"ש ושיעור צימוח בב"ש. ועוד משכח"ל בפשיון שחזר וסך נשם קודם שנראה לכהן, דהשתא ליכא ב"ש להציל ועצם הנשירה לא נחשבת לחזר הפשיון דהא אין לזה דין נתק, ויכול הכהן לטהרו עפ"י עדות שהלך הפשיון.

**מ"ו נפרץ ממקום אחד כגריס טמא** הר"ש פי' דנקט לרבותא שאפילו אם הפירצה כגריס כיון שזה ממקום א' טמא דאינו מבוצר. המהר"ם פי' דנקט אגב מ"ז דהתם כגריס טהור אף ממקום א'. הרא"ש פי' דאיירי הכא בשיטה רחבה ב"ש וטמא משום פשיון רק אותה שהתחילה לפשות הימנה, (באופן שרחבה שערה א' נמי איכא לדינא דמתני' ובזה שניהם טמאים בפשיון), ולזה קמ"ל בסיפא דאם הפירצה כגריס חשיבי לנגע אחד ושניהם טמאים בכל אופן, דגם אם הפשיון מתייחס לנגע א' הרי השתא שניהם אחד וחשיב ששניהם פשו.

הרמב"ם כתב שאם ניתק ממקום אחד הרי הוא כמו שהיה, וביארו התוי"ט והחזו"א דהרמ' איירי בתחילה דליכא פשיון. עוד כתב הרמ' ואם היתה פירצה במק"א כגריס טמא, שהפירצה עצמה נתק אחר והש"ש בצידה ולא בתוכה. והשיג הראב"ד אפילו נפרץ משני מקומות והסכים לזה הכס"מ, והיינו דמפרשים את הסיפא בנפרץ משני מקומות, דאם בא' מהם יש כגריס טמא דנחשב לנתק בפ"ע, ואינם מצטרפים להחשב לא' ולכן אינה מבוצרת וטמא, ושפיר כתב הראב"ד דה"ה בשני מקומות כגריס טמא דיש כאן ד' נתקים. אך הדברים תמוהים למה שלא יצטרפו הנגעים כיון שמחוברים בכגריס, ולכן כתב החזו"א ס"ה סקכ"ז דגם דעת הרמ' והראב"ד כשאר הראשונים והגיה בראב"ד אבל אם נפרץ משני מקומות טהור, והרמ' איירי על מקום א', וצ"ב לפי"ז אריכות דבריו שנחשב כנתק בפ"ע ולמה הוצרך לזה, וכן ברמ' בפיה"מ נראה דלא כהחזו"א וצ"ע.

והנה מוכח במתני' שלא מספיק בחוט לצרף אלא בעי כגריס, ועי' חזו"א דאחרי הסגר שאני דנידון כפשיון ולא סגי בחוט לצרפן. והא דבשני מקומות מתחברים, צ"ל דגם המקום המשוייר נידון כתוך הנגע ויש כאן חיבור כגריס, דענין משואר הוא סימן שלא שלט המחלה בכל הנגע, ואינו סימן שאותו מקום הוא כחוץ לנגע.

**מ"ז נפרץ ממקום אחד טמא** כתב הר"ש דלחכמים טמא הפנימי דהא לגבי החיצון הוי הש"ש סימן טהרה, ולר"ע ור"י שניהם טמאים. והרא"ש כתב דטמא אותו שהתחיל לפשות ממנו, ואין ראיה שהר"ש פליג על הרא"ש, דהר"ש איירי באופן שהשיטה רחבה שערה א', ובזה שניהם טמאים גם להרא"ש. ובגליון הקשה למה שניהם טמאים הא כתב הרא"ש לעיל שלר"ע חשיב פשיון לתוך נגע ול"ה ס"ט אף לפנימית. וכה"ק התוי"ט על הר"ש למה לר"ע שניהם טמאים הא הו"ל פשיון לתוכו.

ברא"ש כתב דר"ע לטעמי' דס"ל לעיל כר"י דהמחיה אינה ס"ט לחיצונה, והקשה המלאכ"ש הא התם פירש הרא"ש באופן אחר ונחלק על הר"ש. ותי' החזו"א ששם נחלקו רק איך לפרש את המשנה, אך לקושטא דמילתא פליגי בתרתי וכדחזינן בתוספתא שם.

**מ"ח בביאור פלוגתתם** דעת הר"ש דלת"ק ולר"ש השחור מטהר רק את הצהוב של עכשיו, ולא את הצהוב והפשיון שבאים אחריו. וכתב הקר"א דהנפק"מ בין ת"ק לר"ש זה בפשיון של עכשיו, דלת"ק אינו נטהר ולר"ש נטהר. ואין לומר דפליגי דלת"ק אפי' צהוב שלאחריו טהור, דמשמע שר"ש בא להקל. אולם, הקשה הקר"א לדברי הר"ש למה לא פירש ר"ש במה הוא חולק על ת"ק. והחזו"א הקשה מסברא איך שייך לומר שהשחור לא יטהר את הפשיון של עכשיו, הא כיון שבטל פעולת הפשיון נעשה לחלק ההנגע, וצריך עוד פשיון מהשתא. וע"כ כתב בדעת הר"ש דרשב"י בשם ר"ש וחכמים בשם ר"ש נחלקו איך לפרש את ת"ק, ויש רק ב' שיטות.

ולדעת רשב"י בשם ר"ש, השחור מטהר את הנתק לגמרי מכל טומאה שתבא, וכן כל שנטהר מחמת שהלכו ס"ט, ואף דבתוספתא ס"ל כן לרשב"נ, כתב הר"ש דרשב"י ורשב"נ זה חדא שיטתא. ומתני' דמ"ה הלך ש"צ וחזר ש"צ, דלא כרשב"י ורשב"נ. ועוד כתב הר"ש דזה דוקא בנטהר מהחלט, אחר נטהר מחמת שהוסגר ב"ש ונולדו ס"ט טמא.

דעת הרמ' דלת"ק השחור מטהר את הצהוב והפשיון של עכשיו, וכן פסק בהל', לרשב"י מטהר גם צהוב ופשיון של אחריו, [ולא הזכיר הרמ' בפי' מה הדין בהלכו ס"ט וחזרו, ויתכן דרק רשב"נ ס"ל כן, אך רשב"י מודה לדין המשנה דמ"ה]. לדעת ר"ש השחור מטהר גם צהוב של אח"כ אך לא פשיון של אח"כ. וכתב הקר"א דאם בזמן השחור היה צהוב נטהר הצהוב של אח"כ, ולא הפשיון של אח"כ, ואם בזמן השחור היה פשיון, נטהר הפשיון של אח"כ ולא הצהוב של אח"כ.

דעת הגר"א דלת"ק נטהר רק אותו הצהוב, וס"ל כראב"י דשייך ששער לא יהיה ס"ט ולא ס"ט, ולכן הצהוב לא מטהר אחרים, ר"ש סובר שרק הצהוב נטהר, אך הוא מטהר אחרים וכשיטתו במ"ד, ורשב"י סובר שהנתק עצמו נטהר.

והקשה הרא"ש לדעת הר"ש לת"ק [וכן להרמ' לר"ש], מ"ש צהוב שנטהר גם אח"כ מפשיון שאם התחדש אח"כ טמא. וכן הקשה הקר"א דהפסוק של נרפא הנתק מדבר על פשיון ולא על שער צהוב. וכתב התוי"ט דאדרבה הפסוק מדבר על צהוב, שהרי כתוב שאם לא פשה ונולד ש"ש טהור, ויישב הרש"ש דברי הקר"א, דהפסוק או או קאמר, דאם לא פשה או שנולד ש"ש אפילו אם פשה ונולד ש"ש טהור.

**נולד לו ש"ש טהור** מתני' איירי בצומח וכן הפסוק מדבר על צומח וכן הביא הרמ', אולם הר"ש כתב דה"ה במשוייר, ועי' משנ"א מה המקור לזה.

**אע"פ שהלך השחור וכו'** מבואר דעצם נשירת השחור ל"ה פשיון, והקשה הראב"ד בהשגות מהתוספ' שאם בא כולו נתק וצמח ש"ש טהור, נשר השחור טמא משום פשיון, וכן פסק הרמ', ותי' לחלק בין נולד השחור מתוך הסגר לנולד מתוך החלט, והקשה המהרי"ק הובא בכס"מ מה החילוק, הא בתרוויהו נרפא הנתק ויש כאן נגע חדש, והיאך הוי פשיון, ותי' דהדין נרפא הנתק זה דוקא בהחלט ולא בהסגר, [ואף שאם נולד השחור בסש"ר יפטור, מ"מ הדין נרפא הנתק שזה טהרה גמורה לנגע ליכא בהסגר, ושני דינים איכא וצ"ע]. והחזו"א ס"ז סקי"א תי' דמתני' בהלך השחור ע"י שסך נשם דל"ח פשיון כיון שאן זה נתק. וכן תי' לפי מש"כ הר"ש שדוקא מהצד הוי פשיון אך באמצע אין פשיון לתוכו, וא"כ מתני' בש"ש שבאמצע. ובתחילה כתב החזו"א דל"ח פשיון כלל כיון שצריך שהפשיון יהיה כשיש כבר נגע, וכל זמן שיש ש"ש ליכא נגע ובאים כאחד הנגע עם הפשיון.

כתב החזו"א דהצלת הש"ש זה דוקא כשטיהרו כהן עפ"י השער, אך אם העידו לפניו שהיה ש"ש ונשר, ואפילו אם ראהו הכהן ולא הספיק לטהרו עד שנשר, אינו מציל את הש"צ.

**תוספתא נולד לו ש"ש או שכנס ש"ש מהצד טהור** מכאן קשה על מש"כ בתוס' אנ"ש ששער שחור בפשיון מציל רק את הפשיון, דא"כ כנס ש"ש מהצד היאך מציל את הש"צ. ועי' חזו"א שהוכיח שהחילוק הוא בין צומח למשוייר, שצומח בפשיון נחשב לכנס הפשיון משא"כ במשוייר.