השביח ולבסוף פגם
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נטל_פ ונבילה שא_ר לגר / נטל_פ

ע"ז סח. בדין השביח ולבסוף פגם

**א. בדעת עולא דבפגם מעיקרו מודה ר"מ-**

אמרינן בסוגיין אמר עולא מחלוקת דנטל"פ בהשביח ולבסוף פגם אבל פגם מעיקרו לכו"ע מותר, ור"י אמר מחלוקת בפגם מעיקרו אבל השביח טולבסוף פגם אסור אפי' לר"ש.

וכתב הר"ן וכ"כ הב"ח להגיה ד' התוס' דקשיא להו מהתם, דע"כ לעולא לית ליה הא דאמרינן לעיל דר"מ יליף מגיעולי עכו"ם לאסור נטל"פ, דא"כ ש"מ דאף פגום מעיקרו אסור שהרי מיד כשיוצא לתבשיל הרי הוא פוגם.

[ועיין רע"ב ע"ז ה-ב דכל כלי שאינו ב"י חשיב השביח ולבסוף פגם שהרי מתחילה היה שבח ואח"כ נפגם, ודבריו תמוהים טובא שהרי בתערובת הוא פגום מעיקרו, וכבר תמה עליו בתויו"ט שם, ועיין במפרשי המשנה שכתב שכוונת הרע"ב מדרבנן דעיקר השביח ולבסוף פגם הוא גזירה שמא יאכלנו כשהוא משביח וגזרו אף בכה"ג דכלי שאינו ב"י, עיי"ש, וע"ע בהג' ראשל"צ על משניות מש"כ לבאר בזה וכעי"ז ברש"ש ע"ז שם].

ובביאור שיטת עולא מצאנו שתי שיטות בראשונים:

א. בפי' הראב"ד כתב דאף עולא מודה דר"מ לית ליה היתר דנבילה אלא בסרוחה מעיקרא, אלא דס"ל לעולא דכל פגום מעיקרא בתערובת הוי כמו נבילה שבפנ"ע היא סרוחה מעיקרא ואף ר"מ מודה דילפינן מנבילה להתיר בכה"ג.

ולדעת הראב"ד עיקר פלוגתא דעולא ור"י היא אם פגום מעיקרא הוי כמו נבילה סרוחה מעיקרא, ודעת ר"י דלא חשיב כמו סרוחה מעיקרא שהרי בתחילת איסורו לא היה פגום ורק בתערובת הוא פוגם.

וד' הראב"ד בדעת עולא צ"ב שהרי כל היתר סרוח מעיקרא היינו דלא חייל עליה מעיקרא שם איסור, אבל כאן הרי חל עליו שם איסור ומה אכפ"ל שבתערובת הוא פוגם מעיקרו והרי איסור התערובת אינו איסור חדש רק מכח האיסור אסור לו לאכול כל התערובת, והרי האיסור עצמו אינו סרוח מעיקרא?

ושמעתי מהגר"ג כהאן לבאר בזה דיסוד דין תערובות הוא שהאיסור אוסר את ההיתר, והרי הוא מטיל דין חדש כלפי הנהגת האכילה של הגברא שא"י לאכול את ההיתר, [ביבש מכח ספק איסור ובלח מכח שבכל אכילת היתר הוא אוכל גם את האיסור], ורק מכח זה שהאיסור אוסר את כלל התערובת הרי שייך ביטול שהאיסור וההיתר מתנגדים זל"ז אם ליצור על האדם הנהגת איסור אכילה, ונתבאר יסוד זה בכ"ד.

וס"ל להראב"ד דכלפי איסור זה שיוצר האיסור על כלל התערובת הנהגה של איסור אכילה הרי חשיב כמו סרוח מעיקרא ואין בכוחו להטיל איסור זה היכא שהוא סרוח בשעה שמטיל את האיסור, ועצ"ב.

ב. אבל בתוס' משמע דקשיא להו דעולא ע"כ לא ס"ל ילפותא דנבילה, ופי' מהרש"א דקשיא להו דלר"מ דלית לי ילפותא דנבילה ואינו מתיר אלא בסרוח מעיקרו א"י להתיר בפגם מעיקרו ואף שבתערובת הוא פוגם לא חשיב סרוח מעיקרו שהרי חייל עליה איסור מתחילה, וכן נקט בחי' הר"ן דלעולא ע"כ אף לר"מ איכא ילפותא דנבילה.

[ובשלמא לר"ש י"ל דס"ל לעולא להתיר אף בהשביח ולבסוף פגם דכלפי התערובת הרי אינו מוסיף כלום, אבל לר"מ שבפנ"ע הוא אסור מה יהני מה שהוא מותר בתערובת].

ובפשטות נראה דפליגי התוס' על הראב"ד, וביאור סברתם דלא חשיב הכא כסרוח מעיקרא דיסוד האיסור שאוסר את כלל התערובת אינו אלא בהנהגת האיסור של האוכל אבל החפצא של ההיתר נשאר מותר, ולא חשיב שיש כאן איסור חדש להחשיבו כסרוח מעיקרו כלפי איסור זה.

אבל בעיקר הסברא נ' מד' רעק"א דמודו התוס' להראב"ד אף לדינא, הנה בתוס' חולין ק: נתקשו היאך אפשר להגעיל כלים אם יש פחות משישים במים מן הכלי והרי אף אם יגעיל כמה פעמים מ"מ הכל אסור מתורת חנ"נ, וצידדו די"ל דאיירי בכלים שאינן בני יומם.

והק' רעק"א דאם אין הכלי ב"י הרי אין בו צורך להגעלה כלל, וכתב רעק"א דאזלי התוס' כר"מ דאף בנטל"פ אסור, ומ"מ נקטו התוס' שלא יחול בו דין חנ"נ, ואף שלכאו' אינו כסרוח מעיקרו וכבר חל על האיסור שם איסור מ"מ כלפי חנ"נ הרי הוא כסרוח מעיקרו הרי יסוד דין חנ"נ הוא איסור חדש על ההיתר וכלפי זה הרי הוא כסרוח מעיקרו.

וביאור הדברים דכלפי האיסור שחנ"נ מטיל בשאר התערובת הוי כמו איסור חדש וכלפיו אמרינן דסרוח מעיקרא שרי.

והוא כיסוד ד' הראב"ד, אלא דס"ל לתוס' דכ"ז כלפי איסור דחנ"נ שההיתר עצמו נאסר, אבל בלא דין חנ"נ לא חשיב כסרוח מעיקרו ואוסר שפיר את התערובת.

**ב. סרוח מעיקרו בפגם מועט-**

והנה במקו"ח תמז-יב נקט בפשיטות דבכה"ג שהוא פגום בתערובת ורק אח"כ חל בו איסור בב"ח או פסח מודה ר"מ להתיר, שהרי מתחילת איסורו היה פגום והוי בכלל סרוחה מעיקרא.

[ויש לדון בזה בגדר סרוח מעיקרא ונתבאר במקו"א די"ל דדין סרוח מעיקרא תלוי בתחילת ברייתו של האוכל ולא בשעת חלות האיסור ואכ"מ].

אבל רעק"א בהוספות לסוף נזיקין למס' ע"ז [והוא מס' וזא"ל וכ"ה בתשובת רעק"א-קפג בסופה] חלק ע"ז וכתב דפשוט לו יותר מביעא בכותחא שאינו כן, ולר"מ כדי להחשיבו סרוח מעיקרא צריך שיהיה סרוח לגמרי ולא סגי מה שהוא פוגם את התערובת ואין האדם נהנה מן האיסור.

וביאור סברתו כנראה שם דנקט דפליגי ר"מ ור"ש בעיקר היתר דנבילה, דלדעת ר"ש עיקרו הוא במה שאין נהנה מן האיסור וסגי בפוגם קצת את התערובת להחשיבו שאינו נהנה מן האיסור ומכח זה התיר ר"ש אף היכא שאינו סרוח מעיקרא שהרי סו"ס אין האדם נהנה מן האיסור, אבל לדעת ר"מ עיקר היתר דנבילה אינו אלא בסרוח מעיקרא הרי ביאור הדברים דלר"מ עיקר ההיתר הוא בהחפצא של האיסור דפקע מיניה איסורא ע"י שא"ר לגר, אבל אין היתר במה שאין האדם נהנה מן האיסור, ולכך לא מהני מה שהוא פוגם את תערובתו וצריך שיהיה בפנ"ע א"ר לגר.

[ובפשוטו שמענו מד' רעק"א דלר"ש עיקר ההיתר הוא במעשה האכילה של האדם שאינו נהנה מן האיסור, אבל לא פקע מהחפצא דין איסור, והוא דלא כמו שנקט בחוו"ד קג-א דפקע לגמרי מהחפצא שם איסור, וצ"ע, ונפק"מ מזה דלר"ש אם תשביח הנבילה אח"כ תחזור לאיסורה, אבל לר"מ בסרוח מעיקרא תשאר באיסורה].

והנה מד' הראב"ד מבואר דדעת עולא דכל היכא דפוגם מעיקרו הוי כסרוח מעיקרא היינו משום דאיסורו בתערובת הרי הוא כאיסור חדש וכענין בב"ח, ומבואר דסגי מה שהוא פוגם את התערובת ואי"צ שיהיה סרוח לגמרי, ודלא כרעק"א.

וגם רעק"א עצמו גבי הגעלה נקט שלא כדבריו שם, וכלפי חנ"נ נקט דאף לר"מ שרי דחשיב כמו סרוח מעיקרו וא"י לאסור את התערובת, אף שאינו פגום לגמרי רק פוגם תערובתו, ומבואר דאף ר"מ מודה דנמדד הפגם בכלל התערובת [וצ"ע סתירת ד' רעק"א].

והנה בפשטות בד' התוס' דפליגי על הראב"ד גם אינהו מודו ליסוד זה אלא דס"ל דכלפי האיסור שאוסר את כלל התערובת לא חשיב איסור חדש להחשיבו כלפי זה כסרוח מעיקרו.

ובאמת היה מקום לפרש דהיינו דקשיא להו לתוס' על עולא, ולעולם מודו התוס' לסברת הראב"ד דהוי כמו סרוח מעיקרו כלפי האיסור החדש שהוא מטיל בתערובת, אלא דס"ל דלר"מ א"א להתיר אלא אם הוא פגום לגמרי אבל מה שהוא פוגם את התערובת אינו מתיר לר"מ כלל, וזהו דקשיא להו לתוס' אעולא, אבל במהרש"א מבואר להדיא דעיקר מה דקשיא להו דלא חשיב סרוח מעיקרא שהרי כבר חייל עליה איסור קודם שהיה בתערובת, ופליגי על הראב"ד בזה, אבל מודו כו"ע דלר"מ נמי סגי מה שהוא פוגם את תערובתו אף שאינו פגום בעצמו וראוי לגר הוא.

אח"כ ראיתי דמד' הראב"ד אין להביא ראיה כלל שהרי שיטת הראב"ד ע"ז שם והו"ד ברשב"א ור"ן דאין היתר של נטל"פ אלא בפוגם לגמרי, וא"כ לשיטתו שפיר יש לפרש הגמ' דפגום מעיקרא הוי כסרוח מעיקרא ואין להוכיח מזה לנידון המקו"ח כלל, וכל הראיה אינה אלא מד' מהרש"א לחוד שנקט גם בשיטת התוס' כן.

**ג. השביח ולבסוף פגם-**

ולהלכה קי"ל כר"י דמחלוקת ר"מ ור"י הוא בפגם מעיקרא, אבל בהשביח ולבסוף פגם אף לר"ש אסור.

וביאור הדין דהשביח ולבסוף פגם אסור, עיין ברא"ה (יט:) שהוא מטעם חנ"נ דאף בכל איסורים אמרינן חנ"נ מדרבנן, והכל נאסר וא"כ אין בו היתר עד שייספל מאכילת גר, אבל בלא"ה ליכא היתרא כלל שהכל הוא כגופו של איסור.

וכתב בפמ"ג שפ"ד קג-ז דאין איסור השביח ולבסוף פגם אלא מדרבנן ועיי"ש שאם השביח אצל נכרי לא גזרו ואח"כ בא ליד ישראל שרי [וזה חידוש גדול שהגזירה היא על הגברא ולא בחפצא של התערובת דוקא], וכנראה הוא ע"ד הרא"ה.

[וע"ע בהג' מהרי"ח על המשניות ע"ז שם שהוא גזירה שמא יאכלנו כשהוא מושבח, עיי"ש].

ובחי' הר"ן כתב לבאר ענין השביח ולבסוף פגם ותו"ד שהוא מענין חנ"נ, אבל משמע בלשונו דלאו ממש מהאי דינא הוא רק כעין זה, וביאור דעתו שמעתי מהגר"ג כהאן דכיון שנתבאר שהאיסור אוסר את ההיתר וזהו דין דאורייתא שכלפי הנהגת האכילה של האדם הרי נאסר ההיתר [וזהו יסוד דין חנ"נ דרבנן], א"כ י"ל דכה"ג שכבר השביח הרי הוא אסר את כל התבשיל וחשיבא כל התערובת כאיסור ושוב אין בה היתר אלא אם נפגמה עד שא"ר לגר.

ולפי דעת הר"ן יש מקום לומר שהוא איסור תורה דלא כש"כ הפמ"ג, וכ"נ בנוב"י יו"ד-כו ד"ה והנה לעולא שהוא איסור דאורייתא, וכ"מ בתוס' ע"ז סח., עיי"ש.

[ויש כאן מקום עיון דלפמש"כ הר"ן שיסוד ההיתר של נטל"פ הוא במה שאינו נהנה מהאכילה הרי לכאו' הוא היתר במעשה האכילה וא"כ מה לי שהשביח ואח"כ פגם סו"ס הרי הוא אינו נהנה באכילתו?

ומוכרח בזה שאין ההיתר במעשה האכילה אלא שהוא יחס של האיסור לתערובת שאם הוא משביח מתחילתו כבר אינו בטל בתערובת אדרבה הוא חלק ממנה, אבל דחה בצדק בקה"י ע"ז-כה עמד בזה דגם לענין זה מהני דין חנ"נ שהרי ממילא נאסר הכל ולא שייך לומר שאינו נהנה מן האיסור].

ועתוס' סח. שהק' לר"ש היאך אפשר לומר שאסר בהשביח ולבסוף פגם ומ"ש מנבילה שאף שהיתה מושבחת מתחילה מ"מ כשנפגמה אח"כ הותרה, וה"נ הרי נפגם בתערובת אח"כ ואיך אפשר לאסור לר"ש [ובאמת דעת עולא דלר"ש שרי אף בהשביח ולבסוף פגם דס"ל דהוי כנבילה שנסרחה אח"כ כש"כ מהרש"א]?

וכתבו התוס' ז"ל:"דהכא י"ל השביח ולבסוף פגם אותו טעם המעורב שם כגון נתן לתוך גריסין צוננין והרתיחן, וע"ז קאמר ד"ה אסור כיון דמעיקרא היה נותן טעם לשבח וחל עליה איסור אבל ההוא דנבילה דלעיל דפליג ר"ש ושרי כשהיא סרוחה עכשיו אע"ג דמעיקרא לא היתה סרוחה מ"מ בעודו נבילה נפגם ושריא".

ובחזו"א או"ח קטז-ב פי' כוונת התוס' ע"ד הר"ן שהוא מתורת חנ"נ שהרי כבר נאסר ותו אין לו היתר אלא אם נפגם האיסור עד שא"ר לגר, וכעי"ז ביד יהודה קג-סק"ו, והביא מהנוב"י שלא פי' כן ותמה עליו באורך.

[ובחי' הרי"מ ע"ז סו. נקט כוונת התוס' משום שע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור].

והנה לדעת הר"ן התוס' והרא"ה הרי פגם ולבסוף השביח אינו ענין להשביח ולבסוף פגם, דגבי פגם ולבסוף השביח ל"ש דין חנ"נ כלל.

ויל"ע לדעת הר"ן והרא"ה היאך יהיה הדין אם נפגם האיסור עד שא"ר לגר אבל ההיתר לא נפגם כ"כ, ובפשטות בזה יש להתיר דכל שפקע האיסור מן האיסור ממילא גם ההיתר חזר להיתרו, ויל"ע בזה בגדרי חנ"נ.

[וע"ע בריטב"א ע"ז לט. דן להתיר פגם ולבסוף השביח מטעם אחר, ז"ל:"ואיכא למידק דאי איתא דהכא משום איסור בלוע שאינו בן יומו הוא הרי כשנפגם בעודו בלוע יצא מכלל איסור וכי הדרא ומחליה ליה אגב חורפא דחלתיתא מאי הוי ה"ז כמבשם נבילה סרוחה או מבשם את העפר דשוב אינו חוזר וניעור".

ומבואר דאתא עלה מטעמא אחרינא דכיון דפגם מתחילה יצא מכלל איסור, אבל באמת אינו ענין לנידו"ד דהתם אינו עתיד להשביח בתערובת עצמה ע"י שעובר הזמן, רק הוא עושה בו מעשה בפנ"ע להשביחו ובכה"ג מסתברא דכו"ע יודו להתיר, ועיין לקמן.

אבל לכאו' ד' הריטב"א תמוהים שהרי בליעה שאינה בת יומא אכתי ראויה לגר היא ולא פקע מינה איסורא, ולמה לא תאסר אם אח"כ תיקנה, וכנראה אזיל בדעת הרא"ה דס"ל שהבלע פגום לגמרי ועיי"ש דבאמת מקור דבריו שם מהרא"ה.

ועיין פמ"ג שער התערובות ח"ג פ"ו ד"ה עוד אבאר, שכתב דלא אמרינן חורפא מחליא ליה אלא בנטל"פ אבל בנפסל מאכילת אדם ממש לא שייך זה שהרי כבר פקע איסורו].

**ד. שיטת הר"מ דפגם ולבסוף השביח אסור-**

אבל עיין בר"מ פט"ו הכ"ח דאסר בין השביח ולבסוף פגם ובין פגם ולבסוף השביח, ומשמע שהכל מחד עניינא הוא דכשם דאסרינן השביח ולבסוף פגם ה"נ בפגם ולבסוף השביח.

וכ"ה שיטת המאירי ע"ז סז., ושם מבואר יותר שהכל דין אחד הוא שאין נטל"פ מותר אלא בפוגם מתוע"ס אבל כל שיש בו שבח בין בתחילה בין בסוף נאסר.

וכ"נ ברשב"א במה"ב (יט.) ז"ל:"ועוד דפגם ולבסוף השביח דאמרינן דאסור אי איתא דפגם אף לגר בעינן כי השביח לבסוף אמאי אסור דהא איהו דאמר בסמוך הכא דכל שנפגם לגמרי והותר שוב אינו חוזר לאיסורו, אלא וודאי דברים ברורים הם לכל מבין דאפי' פוגם קצת אע"פ שראוי לגר אינו אוסר תערובת".

ומש"כ הרשב"א דאמרינן פגם ולבסוף השביח אסור היכן מצא כן בפירוש, ואי יליף ליה מכ"ש כש"כ הב"י יו"ד לקמן איך מקשי מיניה בפשיטות על הרא"ה, ואולי כוונתו להירושלמי שהביא הגר"א ולח"מ כן, וע"ע ביד יהודה קג-יא משכ"ב דמקורו מד' ר"ל סז., עיי"ש.

וכתב בכס"מ דמקורו של הר"מ הוא מכ"ש, דאי השביח וסופו לפגום אוסר כ"ש פגם ע"מ להשביח בסופו שיאסור, וצ"ב [ועיין בהגר"א צח-ד שהשיג על האי כ"ש והוכיח מהירושלמי דלאו כ"ש הוא דאיכא מ"ד דאסר בפגם ולא בהשביח ולבסוף פגם].

וביאור ד' הר"מ כנראה דס"ל שיסוד ענין נטל"פ הוא שאין האיסור קיים בתערובת שהרי אינו מוסיף לה כלום שגדול ההפסד על השבח כמו שבאר הר"ן, אבל כל היכא שהוא משביח את התערובת או בתחילתו או שסופו להשביח הרי חשיב שהוא קיים בתערובת והוא חלק מן התערובת ואין בו היתר אלא בשנפגם לגמרי מאכילת גר.

וע"ז יליף הב"י בכ"ש דאי חשיב קיים בתבשיל אף שתכליתו הוא לפגום את התבשיל כ"ש שאם סופו להשביח שהוא חשוב קיים בתבשיל, ודו"ק.

ולפי"ז לדעת הר"מ וודאי יש מקום ומסתבר לומר שהוא דאורייתא דלא כהפמ"ג.

וכדעת הר"מ כ"פ בטור ושו"ע, אבל נחלקו הפוסקים בזה, דדעת הש"ך שכל מה שאסר הר"מ הוא רק בשעה שהוא מושבח וכל החידוש דפגם ולבסוף השביח הוא שאין הפגם מפריע להשבח וכשהוא משביח אח"כ הרי הוא חלק מן התערובת.

אבל בפר"ח כתב דוודאי מה שאסר השו"ע פגם ולבסוף השביח היינו אף בשעת הפגם כיון שסופו להשביח, וכן משמעות הפשוטה בר"מ דמשמע שלמד פגם ולבסוף השביח והשביח ולבסוף פגם דאף בפגמו אסור [ועיי"ש דה"מ בסופו להשביח מאליו ולא ע"י מעשה אדם ובזה יישב קו' הש"ך].

ועיין במאירי ע"ז סז. שכתב שכל שסופו להשביח נאסר אף קודם שמשביח, אבל אם דרך התשביל להאכל קודם שישביח רק בפגמו לא אכפ"ל מה שאח"כ יושבח, וכתב דלדעה זו נמצא תבשיל זה מותר עכשיו ונאסר לאחר שעה, וכדעתו כ"כ בכו"פ לדינא וכיון לד' המאירי בזה, ועיי"ש באר בזה לשון הירושלמי.

וע"ע בט"ז סק"ה דהוכיח מלשון הטור דגריסין שנתנן ברותחין ופגם ולבסוף נצטנן והשביח אסורין אבל בעודן רותחין מותרים, והוא כנראה ע"ד הש"ך שאין איסור בפגם ולבסוף השביח אלא בשעת השבח.

אבל הביא שם דעת הפרישה להתיר אף כשאח"כ נצטנן וטעמו כתב במראה"פ על ירושלמי ע"ז ה-ב דאחר שנפל לרותח שוב אינו משביח גם כשיצטנן, ועיין בהג' חי' הגרשוני על הט"ז שכבר צידד בסברא זו, וכ"מ ברע"ב ע"ז שם, אבל במאירי כתב להדיא כהט"ז שאם נצטננו אח"כ חוזרים להשביח, עיי"ש].

[ומסתברא מילתא דאף שא"ר מודו לשיטת הר"מ בפגם ולבסוף השביח לכה"פ בשעה שהתבשיל מושבח וכל הנידון הוא כלפי שעה שהוא פגום].

ונפק"מ בין הר"מ לשא"ר, יל"ד באופן שהשביח ולבסוף פגם אבל בשעה שהשביח היה היתר ורק אח"כ נאסר, דמלבד שיש לדו ןבזה מטעם סרוחה מעיקרא כמו שדנו רעק"א ומקו"ח, ואכ"מ, הנה לשיטת הר"ן מסתברא דאף אי נימא דלא חשיב סרוח מעיקרא ואין בו היתר מכח זה מ"מ יש להתיר שכל ענין השביח ולבסוף פגם יסודו הוא במה שאסר את ההיתר אבל אם בשעת השבח היה היתר ל"ש השביח ולבסוף פגם כלל.

ועוד נפק"מ יש לדון, היכא דפגם והשביח ולבסוף פגם, דלשיטת הר"ן והרא"ה שיסודו משום שאסר את ההיתר הרי ה"נ הכא בשעה שהוא מושבח מסתברא דאף לדידם נאסר הכל, וממילא חייל דין חנ"נ ותו אין היתר אף שפגם אח"כ.

אבל לשיטת הר"מ יש לדון בזה, דיש לצדד דלא חשיב אחד עם התבשיל אלא אם היה שבח בתחילתו או בסופו, אבל מה שבאמצע השביח לא מחשיבו קיים בתבשיל, ויל"ע בזה.

אח"כ ראיתי בריטב"א ע"ז סז. ז"ל:"נעשה כמי שהשביח ולבסוף פגם פי' אע"ג דלא משבח ממש בתחילתו דינו כאילו השביח ולבסוף פגם כיון שלא פגם בתחילתו", ומשמע שאם היה פוגם בתחילתו ואח"כ משביח ואח"כ פוגם שרי [אבל יתכן דס"ל דאף בפגם ולבסוף השביח שרי].

ולשיטת הר"מ יל"ע בפגם וסופו להשביח ע"י מעשה אדם אם גם בכה"ג נאסר אף בשעה שהוא פגום [ועיין בלח"מ שכתב דעיסה שראויה לחמע בה עיסות אחרות חשיב פגם ולבסוף השביח ומשמע דאף שהוא בא ע"י מעשה אדם מ"מ חשיב השביח ולבסוף פגם, אבל באמת אינו ענין לדידן שהרי יש במאכל הכח להשביח עיסות אחרות מצ"ע בלא מעשה האדם וכל הנידון הוא בגוונא שכל השבח הוא ע"י מעשה האדם].

**ה. מקורו של הר"מ-**

ובעיקר מש"כ הב"י מקורו של הר"מ מכ"ש מהשביח ולבסוף פגם, הנה בלח"מ שם כתב עוד שתי מקורות לזה, חדא ממה דאמרינן סח. דאף לעולא דפגם מעיקרו שרי מ"מ בעיסה אסור משום דראויה לחמע בה עיסות אחרות, וס"ל להר"מ דמ"מ חשיב כמו פגם ולבסוף השביח דהשתא אינו משביח רק עומד להשביח אח"כ בעיסות אחרות, ולכך אמרינן בגמ' דאף לעולא דנטל"פ שרי לכו"ע מ"מ כה"ג אסור ומזה מקורו של הר"מ דפגם ובסוף השביח אסור [ופגם מעיקרו שהתיר עולא היינו מתוע"ס].

ועוד כתב בלח"מ מקור נוסף לד' הר"מ וכ"כ בהגר"א צח-ד דמקורו מד' הירושלמי דמבואר להדיא דפגם מעיקרא דסוגיין היינו פגם ולבסוף השביח, ושם הביאו מחלוקת עולא ור"י דסוגיין אם בפגם מעיקרא מחלוקת כלפי פגם ולבסוף השביח.

וכתבו עוד שהר"מ מפרש גם בבבלי כן, דכל הסוגיא סח. דאר"י דמחלוקת בפגם מעיקרו היינו בפגם ולבסוף השביח, אבל בפגם מתחילתו ועד סופו אף ר"מ מתיר.

וע"ז פסק הר"מ בפיה"מ שיש לאסור מספק, וביד החזקה פסק שהוא אסור בוודאי, וכתב הלח"מ דהיינו כר"מ דאסר פגם ולבסוף השביח ולא התיר אלא בפגם מתחילתו ועד סופו, עיי"ש באורך ובהגר"א.

ולפי"ז פסק הר"מ כר"מ וכש"כ כמה אחרונים בדעתו ממה שפסק בהל' מאכ"א שנבילה סרוחה אין היתרה אלא משום שלאו דרך אכילתו הוא אבל קי"ל כר"מ דמצד החפצא שלה אין לה היתר.

אלא דמ"מ התיר הר"מ נטל"פ שהרי אף ר"מ מודה בפגם מתוע"ס לשיטת הר"מ.

ובזה יישב הגר"א קו' התוס' ד"ה או דבגמ' צידדה דלר"י פליגי בין בפגם מעיקרא ובין בהשביח ולבסוף פגם, והק' בתוס' א"כ היאך פסק ר"י לעיל דנטל"פ שרי אבל השביח ולבסוף פגם אסור, והוא דלא כר"ש ודלא כר"מ, וכתב הגר"א דלפי"ד לק"מ דר"י פסק לגמרי כר"מ אלא דפגם מתוע"ס שרי אף לר"מ.

וצ"ע לשיטת הגר"א ולח"מ היאך יליף ר"מ מגיעולי מדין לאסור והרי בפגם מתחילה וע"ס ליכא מ"ד דאסור, וצע"ג, ודוחק לומר דס"ל כהרע"ב דכלי שאינו ב"י חשיב השביח ולבסוף פגם, דהא מחו ליה בעוכלא ונקטו שאין כוונתו אלא מדרבנן.

**ו. פגם ולבסוף השביח ודין נבילה שהשביחה-**

בעיקר דין פגם ולבסוף השביח הק' בחוו"ד קג-א דלפי"מ דנקט שם דנבילה שא"ר לגר פקע איסורה בחפצא ואף אם אח"כ השביחה בדברים המתבלים אין בה איסור, א"כ היאך אסרינן פגם ולבסוף השביח והרי פקע האיסור ממנו, ואף שאינו פגום לגמרי מ"מ כלפי התערובת חשיב כנבילה סרוחה דהא ילפינן זמ"ז כש"כ הר"ן.

והנה כל קו' לכאו' לא תיקשי אלא להש"ך דפגם ולבסוף השביח אין בו איסור בשעת הפגם ואח"כ מתחדש האיסור כשמשביח וע"ז תיקשי היאך מתחדש האיסור והרי הוי כנבילה, אבל לשיטת הפר"ח דאף כשהוא פגום הוא אסור לק"מ דיסוד שיטתו דלא חשיב כנבילה כלל ואף כשהוא פגום חשיב נותן טעם לשבח ואינו כנבילה.

ועיין בחוו"ד מש"כ ליישב בזה ונתבאר עוד במקו"א באורך עפי"ד הרשב"א ורא"ה בתוה"ב.