שביעית שיעור 1
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בסייעתא דשמיא, אייר תשפ"א שיעור 1

**שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א / שביעית פ"ז מ"א**

## פירות שביעית שנשתנו לדבר אחר

מבואר במתני' דקדו"ש חלה על מין הצובעין אף שאין עומדין לאכילה, ובגמ' (ב"ק ק"א ב') דהוא משום דהנאתו וביעורו שוה, ולא דמי לעצים דהסקה שהנאתן אחר ביעורן דלא חייל עלייהו קדו"ש, וכמו"כ מבואר שם (וכן בסוכה מ' א') דה"ה משרה וכבוסה דאין הנאתן וביעורן שוה.

ושיטת רש"י (בב"ק) דטעם החילוק בין צביעה לכביסה, דבצביעה מיד שכלה השורש ונעשה צבע איכא הנאה שנקלט הצבע בבגד ולא דמי לכביסה דמתחילה כלה הפרי והנאה דכיבוס הבגד ליכא עד שישרה בו כמה ימים, ובתוס' (שם) נתקשו דכיון דלגבי שביעית חזותא מילתא א"כ ליכא ביעור בשעת צביעה ואסור ליהנות ממנו באותה שעה, ומשו"ה פי' דצביעת הבגד לא חשיבא הנאה אלא רק בשעת לבישת הבגד ואז הוא כלה ומתבער הצבע מיום אל יום ומשא"כ בכביסה דכלה מין השביעית בשעת כיבוס קודם הנאת הלבישה.

ובחזו"א (סי' י"ג סק"ח) תמה לפי' התוס', מהא דאמרו בירושלמי (פ"ט ה"ה) וברמב"ם (פ"ה הכ"ג) דאין נותנין תבן וקש לתוך הכר, דלמה לא נחשב שימוש של הנאוב"ש הלא מתבערים והולכים בשעה שישן ע"ג, ומ"ש מצביעה שכן נחשב הנאוב"ש מחמת שהולך ומתכלה בשעת לבישה, אלא ודאי צ"ל כמ"ש הירושלמי והר"מ דאם נתן תבן וקש בכר הר"ז כמבוער, והיינו דאף שהתבן והקש קיימים בתוך הכר מ"מ משעה שנתן התבן והקש לכר נעשו חלק מהכלי ופקע שם תבן וקש מהם ותו לית בהו קדו"ש, ומשו"ה לכתחילה אסור ליתנם בכר דאסור להפקיע קדו"ש מהן אך כשעבר ונתן ה"ה כמבוערין מיד, וא"כ ה"ה בצביעה י"ל דאף דחזותא מילתא מ"מ מיד כשצבע הבגד נעשו הצבעין חלק מהבגד ופקע שם פרי מהם ולית בהו קדו"ש כלל.

והסיף בחזו"א לבאר לפי"ז הא דאין קדו"ש בפשתן (וכדהוכיח שם סי' י' סקי"ב מהירושלמי מעשרות פ"ה ה"ג) אף שעומד לעשות ממנו בגד והוי הנאוב"ש שמתכלה בשעת הלבישה**[[1]](#footnote-1)**, לפי שאין דומה להנאת אכילה שמתכלה הפרי בשעת השימוש, ומשא"כ פשתן שעיקרו עומד לעשות ממנו בגד ומיד כשנעשה בגד ה"ה כמבוער ופקע ממנו הקדושה ותו לא נחשב שנהנה מהפשתן בשעת לבישה, ודמי לעצים שאין בהם הנאה בשעת הביעור ולא חיילא בהו קדו"ש[[2]](#footnote-2).

ומ"מ אשכחן לגבי לולב (בגמ' סוכה מ' א') דאית ביה קדו"ש לפי שהנאוב"ש אף שכבר נעשה מטאטא ולא אמרי' דהוא כמבוער מחמת שנשתנה להיות כלי ופנים חדשות באו לכך, ופי' החזו"א דרק בתבן וקש דחיילא בהו קדו"ש מחמת שהם אוכלי בהמה א"כ כשנעשו כר פקע מינייהו שם אוכלי בהמה ולית בהו קדושה, משא"כ בלולב שעיקר קדו"ש חלה בו מחמת תשמיש זה שעומד ליעשות מטאטא וא"כ אף לאחר שנעשה מטאטא לא פקע קדו"ש.

וצ"ע כוונתו, דא"כ אף לגבי מין הצובעין הוי כלולב, דהא קדושתן מצ"ע מחמת שעומדים לצביעה, וא"כ אף לאחר שצבע מהן לא פקעה קדו"ש מהם, וכן בפשתן שתחול בו קדו"ש מחמת שעומד לעשות ממנו בגד ותו לא תפקע קדו"ש ממנו אף לאחר שיהיה בגד, ובחזו"א עמד בזה וכתב דמ"מ י"ל כיון שהצבע יוצא מהסממנין ונהרס ומתבטל שפיר י"ל דלא חשיב תו דאיתא בעולם אף שעומד לכך והוא נטפל לבגד ואין לו שם בפנ"ע, עיי"ש[[3]](#footnote-3).

ולא נתבררה כוונתו שהוצרך לחלק בין צביעה ללולב, דא"כ הדרא קו' על התוס' אמאי איכא קדו"ש בצבעים, ולכאו' בדעת התוס' מבואר דס"ל דאין לחלק בזה ופשיטא להו דצבעין דמו ללולב דכיון שעיקר קדושתן מחמת שעומדים לצביעה לא נפקעת קדושתן אף לאחר שצבעו בהן הבגד, וממילא חשיב הנאוב"ש במה שבשעת הנאת הלבישה מתכלה הצבע, ולא דמי לתבן וקש שאסור ליתנן בכר לפי שאין עומדין לכך ופקעה קדו"ש מהן, אלא דתיקשי לפי"ד אמאי לא חלה קדו"ש בפשתן, וכנ"ל.

## חובת ביעור בבגד צבוע

ובחזו"א (שם) נקט לפי"ד אלו דמיד כשצבע בגד בפירו"ש חשיב כמבוער (אף דחזותא מילתא), דא"כ אף כשהגיע זמן הביעור של הפירות א"צ לבער את הבגד, ומה שאמרו (ב"ק שם) דבגד שצבעו בקליפי ערלה ידלק היינו רק כשצבעו אחר שהגיע זמן הביעור דכיון שחל עליו חובת ביעור תו לא פקע אף לאחר שנעשה בגד, והיינו דמה שחזותא מילתא מהני רק לגבי ממשות הצבע שאם חלה בו חובת ביעור תו לא פקע אף לאחר שהיא מחוברת לבגד, אך לא מהני להחיל חובת ביעור על בגד צבוע דכבר אין שמו עליו וחשיב כבגד ולא כפירו"ש כלל, וכן נקט בתפא"י (להלן פ"ח מ"א, בועז אות א') בשם הכס"מ.

אמנם בר"ש משאנץ (תו"כ, פר' בהר פ"א) נקט דבגד שצבעו בפירו"ש והגיע זמן הביעור צריך לבערו או שיעביר הצבע בצפון, וכ"ה ברש"ס (פ"ז ה"א), ולכאו' ס"ל לר"ש דאף לאחר שצבע ממנו את הבגד אכתי שמו עליו וחשיב פירות שביעית שיחול עליהם חובת ביעור, וכן צ"ל בשיטת התוס' (הנ"ל) דפליגי על רש"י וס"ל דמין הצובעין חשיבי הנאוב"ש מחמת שנהנה בשעת הלבישה והיא שעת הכילוי, אלמא דס"ל דאף לאחר הצביעה אינן כמבוערין ושם פירות שביעית עליהם[[4]](#footnote-4).

ועי' בדר"א (פ"ה, צה"ל אות קי"ב, במהדורה החדשה) שהביא דמשמעות המאירי (ב"ק ק"א א', הו"ד בשימ"ק שם) כהחזו"א דכשצבע קודם הביעור א"צ לבער, וכ"כ במנח"ש (ח"א סי' מ"ו), והנה ל' המאירי- פירו"ש מותר לצבוע בהן וכו' אלא שיש מין ממיני הצבעים שיש להם ביעור כמו שיתבאר וכו' ומשהגיע זמן בעורם אסור לצבוע בהם ובגד שצבעו בקליפי אותם המינים ידלק הא אותו שאין להם ביעור מותר לצבוע בהם כל השנה, עכ"ל, והם פי' דבגד שצבעו מיירי לאחר זמן הביעור, אכן דלו"ד היה אפשר דבגד שצבעו בקליפי אותם המינים מיירי אפי' צבעו קודם הביעור שידלק לאחר הביעור, ועי'.

וכיוצ"ב בדעת התור"פ (שם) שכתב דידלק מיירי לאחר הביעור ולכך ידלק אבל ודאי קודם הביעור מותר, ודקדקו מדבריו כחזו"א דכשצבעו קודם הביעור א"צ לבערו, ולכאו' אין מזה ראיה דאפשר דקודם הביעור מותר לצבוע וא"צ לבער אלא רק לאחר שיגיע זמן הביעור[[5]](#footnote-5). שבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק רק אם צבע בו אחר זמן הביעור.

## צביעת בגדים וכלים בפירו"ש

ומ"מ מה דפשיטא ליה לחזו"א דמותר לצבוע בפירו"ש אף בגדים וכלים, וכן מבואר בתוס' (סוכה וב"ק), אך עיי"ש בר"ש משאנץ שנסתפק בזה דאפשר שלא הותר אלא צביעת גוף האדם גופיה אך לא כלים, ודו"ק לפי"ז במש"כ רש"י (ב"ק, ק"א ב', ק"ב א') דאסור לצבוע בפירו"ש משום לאוכלה ולא לסחורה, ובאחרונים תמהו דלהדיא תנן (פ"ז מ"ג) דצבע צובע לעצמו, וכבר תמה כן בתור"פ (ב"ק שם ע"א), וערש"ש שנדחק דצ"ל דכוונת רש"י שאסור לצבוע בשכר (וזהו שכתב רש"י דטעם האיסור משום סחורה), וכ"נ עוד אחרונים.

אולם לפי"ד הר"ש י"ל באופ"א, דס"ל לרש"י דלא הותרה צביעה בפירו"ש אלא צביעת אדם ולא צביעת בגדים וכלים, והיינו דרש"י אזיל לטעמיה (סוכה ל"ט א', מ' סע"ב, סנהדרין כ"ו א') דאיסור סחורה הוא מחמת שגורם לקיום המין הקדוש אף לאחר הביעור, וא"כ דוקא צביעת אדם הותרה לפי שאין גורמת לקיום מין שביעית (ובהכי איירי מתני' דהצבע צובע לעצמו) דודאי הצבע יתכלה מעצמו (כרמב"ם שבת פי"א הט"ז שחמימות בשרו מעברת הכתב) אך לא צביעת בגדים וכלים שאין הצבע מתכלה מעצמו (ואין עובר אלא ע"י צפון) וחשיב קיום מין השביעית ונאסר מטעם סחורה[[6]](#footnote-6).

## צביעה מאוכלי אדם

בירושלמי (כאן) בעי צבעין לאדם מהו שיהיה עליהן קדו"ש, ופי' הגר"א דהבעיא מנלן לתנא דחייל עלייהו קדו"ש מה"ת, ופשיט (לגי' הגר"א)- רבי יוסי בשם רבי לא שמע מן הדא תהיה אף להדלק' הנר ולצבוע בה צבע, ולא נמצא מאבד את אוכלי אדם, אלא בצבועין לאדם, אמר רבי מנא תיפתר באוכלי בהמה לאדם ולית שמע מיניה כלום, ומשמע דכוונת הירושלמי להוכיח דחייל קדו"ש במין הצובעין מקרא דתהיה דמותר לצבוע בפירו"ש, ובודאי לא מיירי באוכלי אדם דודאי אסור לצבוע בהן דחשיב מאבד פירו"ש, אלא ודאי במין הצובעין וש"מ דחייל בהו קדושה, ודחי הירושלמי דאיכא לאוקמא באוכלי בהמה דוקא דמותר לצבוע בהן לאדם אך במין הצובעין אפשר דליכא קדושה, עיי"ש, ומשמע לפי"ז דפשיטא ליה לירושלמי דאסור לצבוע באוכלי אדם דחשיב הפסד, וכ"ד הר"ש משאנץ (תו"כ פ' בהר, פ"א).

אכן דלהלן (פ"ח ה"א) מבואר בירושלמי איפכא, אוכלי בהמה מהו לעשות מהן צבועין לאדם, מה אם אוכלי אדם שאין עושין מהן מלוגמא לאדם עושין מהן צבועין לאדם אוכלי בהמה שעושין מהן מלוגמא לאדם לא כ"ש שעושין מהן צבועין לאדם, וסיים הירושלמי (שם) א"ר יוסי מפני מה אוכלי אדם עושין מהן צביעה לאדם שכן צבעי אדם יש להן קדושה יעשה מאוכלי בהמה צבועין לבהמה שכן צבועין לבהמה אין עליהן קדושה, ומבואר דמותר לצבוע באוכלי בהמה, וכבר עמד ע"ז בספר הניר (שם) דדין זה דצביעה מאוכלי אדם הוא פלוגתת הסוגיות בירושלמי, וברמב"ם (פ"ה ה"ט) פוסק דמותר לצבוע מאוכלי אדם.

ובחזו"א (סי' י"ג סקכ"א) תמה על הצד דאסור לצבוע מאוכלי אדם, דהא מקרא דתהיה דמרבינן צביעה נתרבה ג"כ הדלקת הנר, וא"כ כשם שהדלקת הנר מותרת אף מאוכלי אדם (כדמשמע להלן פ"ח מ"ב) ה"נ יש להתיר צביעה מאוכלי אדם, והניח בצ"ע.

ובקה"י (שביעית, סי' י"ז) הכריח מכח זה דודאי העיקר כמש"כ בירושלמי להלן דמותר לצבוע מאוכלי אדם, וכדמשמעות הפשוטה שם דכללא הוא דמה שחל עליו קדו"ש ה"נ דמותר לעשותו מאוכלי אדם, וכיון שחלה קדו"ש על מין הצובעין ה"נ דמותר לצבוע מפירו"ש, ושלפי"ז צריך לפרש בכוונת הירושלמי (בפ"ז) שהכריחו דקדו"ש חל על מין הצובעין מקרא דתהיה, דה"ק דאי נימא דאין קדו"ש חלה על מין הצובעין א"כ ה"ה דאסור לשנות אוכלי אדם לצביעה, וא"כ בע"כ דקרא דמרבה דמותר לצבוע בפירו"ש מוכח דקדו"ש חלה על מין הצובעין וממילא אף שרי לצבוע מאוכלי אדם, ודחי הירושלמי דאין ראיה לזה, דאפשר דלא חלה קדו"ש על מין הצובעין וה"ה דאסור לצבוע מאוכלי אדם, וקרא אתי להתיר צביעה לאדם מאוכלי בהמה, דהתם ליתא להך כללא, דהא עושין מילוגמא מאוכלי בהמה אף שאין קדו"ש חלה על מיני מלוגמא, וה"נ מותר לצבוע בהן אפי' אם לא חלה קדו"ש על מין הצובעין, עיי"ש.

ויל"ע בדבריו שהכריח האי כללא בדעת הירושלמי דההיתר להשתמש בפירו"ש תלוי במה שחל עליו קדו"ש, דבירושלמי גופיה מבואר כמה פעמים שאי"ז תלוי זה בזה, חדא, במיני כובסין (וכדלהלן אות ה') דס"ל דחלה קדו"ש עליהן אף שאסור לכבס מפירו"ש**[[7]](#footnote-7)**, וכיוצ"ב מיני מלוגמא דקאמר (פ"ח ה"א) דיש בהו קדו"ש ואפ"ה אסור לעשותן מאוכלי אדם**[[8]](#footnote-8)**, ועוד, מיני הדלקות (וכדלהלן אות ז') שנסתפק הירושלמי אם יש בהן קדו"ש אף דפשיטא דמותר להדליק מאוכלי אדם, וצ"ע.

ומיהו באוכלי אדם דאסור להאכילן לבהמה, נראה שמודה הקה"י דאף שחלה קדו"ש על אוכלי בהמה מ"מ אסור לשנות אוכלי אדם להאכיל לבהמה, דודאי חשיב שינוי והפסד שמורידם מקדושתן שעומדים לשמש את האדם ומשתמש בהן לבהמה, ולא דמי לצביעת אדם שהוא תשמיש חשוב ואם איתא דחלה קדו"ש על מין הצובעין מוכרח דמותר אף לצבוע מאוכלי אדם, ועי'.

והנה ברמב"ם (הנ"ל) מבואר עוד דטעם דאסור לצבוע לבהמה מאוכלי בהמה לפי שאין קדו"ש חלה על צבעי בהמה, עיי"ש, והיינו שפי' כוונת הירושלמי (בפ"ח, הנ"ל) שלמד היתר צביעה באוכלי אדם מהא דחלה קדו"ש על מין הצובעין, דה"ה יש ללמוד איפכא לאיסור צביעה (לבהמה) באוכלי בהמה מהך כללא דכיון שלא חלה קדו"ש על צבעי בהמה א"א לצבוע באוכלי בהמה, ולזה ודאי איכא סתירה מהירושלמי (בפ"ז, הנ"ל) שהעמידו קרא דתהיה להתיר צביעת אדם מאוכלי בהמה דוקא אף שאין קדו"ש חלה על מין הצובעין (ושמטעם זה נאסר לצבוע מאוכלי אדם), וחזי' דבאוכלי בהמה אין הכלל הזה שאם לא חלה עליו קדו"ש דאסור לעשותו מאוכלי בהמה, וכנ"ל, וצ"ע.

## מיני כבוסין

מיני כבסין, ברש"י (סוכה מ' א') פי' את סוגית הגמ' דדין מיני כבוסין תלוי בפלוגתת רבנן ורי"ו אם בעי' הנאתו וביעורו שוה, ושלפי"ז לדעת רבנן כשם שאסור לכבס באוכלי שביעית ה"נ אין קדו"ש חלה על מיני כבוסין, אמנם בירושלמי (הנ"ל) נקט דיש בהן קדו"ש, וכ"פ הרמב"ם (פ"ה ה"י).

וביאר בחזו"א (סק"ו) את שיטת הירושלמי והרמב"ם, דס"ל דמיני כבוסין חשיב הנאוב"ש כיון שמיד ששורה הבגדים בפירו"ש מתחיל הבגד להתכבס, ובכה"ג חשיב הנאוב"ש לפי שא"צ שכל ההנאה תהיה בשעת הביעור דוקא אלא כל שמתחיל ליהנות בשעת הביעור סגי, ולפיכך חלה קדו"ש על מיני כבוסין, ולא דמי לעצים שאין נהנה מהן בשעת הביעור כלל אלא רק לאחר שנתבערו מתחיל ליהנות בהן.

אך מ"מ אוכלי אדם אסור לכבס בהן דכיון שהם עומדים לאכילה שכל ההנאה היא בשעת הביעור א"כ אסור לשנותם לתשמיש שאין כל ההנאה בשעת הביעור**[[9]](#footnote-9)**.

## מיני בשמים

מיני בשמים, בירושלמי (שם) בשמים מהו שיהא עליהן קדושת שביעית, וביאור הספק, עי' ברש"ס (עיי"ש ב' נוסחאות) או משום דהיא הנאה קודם הביעור**[[10]](#footnote-10)**, או משום דאין שוה לכל נפש (וילפי' בגמ' סוכה מ' וב"ק ק"ב דבעי' הנאה השוה בכל אדם), וכ"ה בניר (שם) ובחזו"א (סי' י"ד סק"ט) דדמי למוגמר דאסור ביו"ט (כתובות ז' א') משום דאין שוה לכל נפש, והך בעיא לא איפשטא**[[11]](#footnote-11)**, וברמב"ם השמיט דין זה, וברש"ס (להלן פ"ח הי"א ד"ה ואם אדם של צורה) ובתשו' מבי"ט (סי' ס"ד, והעתיקו בחזו"א שם ד"ה ובתשובת) סתמו בפשיטות דיש בהם קדו"ש.

ובמרכבת המשנה (פ"ז הי"ד) נקט שלדעת הרמב"ם איכא קדו"ש אך אין ביעור אא"כ ראוי עכ"פ לבהמה, ובדר"א (פ"ז ס"ק קכ"ז) כתב דאם ראוי לאכילה איכא קדו"ש אך בעומד רק להריח היא בעיא דלא איפשטא, ושיש להחמיר, (ועיי"ש בצה"ל ס"ק רכ"ב שלפי"ז בטב"ק יש קדו"ש).

ולגבי הדסים של מצוה, עיי"ש בצה"ל דהוראת החזו"א הייתה שאין בהם קדו"ש[[12]](#footnote-12), ושכ"ה דעת מהרי"ל דיסקין (ציץ הקודש, ח"א סי' ט"ו), וביאר הטעם משום דבזה"ז אין עומדין לריח רק למצוה, וכ"ה במנח"י (ח"ו סי' ק"ל אות ג') ובמנח"ש (סי' נ"א אות כ"ג).

## מיני הדלקות

מיני הדלקות, בירושלמי (שם) נסתפק אי חלה קדו"ש אמיני הדלקות, ולפנינו ה"ג, מיני אדלקות מה אית לך כגון ההן פקיעה וההן וורד [וגי' הגר"א כגון פקיע דורד]**[[13]](#footnote-13)** תני בה תלת מילין (עלין יש שביעית וביעור, פיקה שביעית ולא ביעור, עיקר ליכא שביעית כלל), ועי' בר"ש (פ"ז מ"ב) שנסתפק על מה קאי הברייתא דתלת מילין, אם על ורד או על לוף, והנה, להצד דלא קאי הורד א"כ אין פשיטות בירושלמי לספק דמן הדלקות אי אית בהו קדו"ש, אך אך להצד דקאי אורד דבפקיע ורד יש קדו"ש, א"כ לגי' הגר"א דפקיע ורד היינו מין הדלקות נפשט ספק הירושלמי דבמין הדלקות איכא קדו"ש**[[14]](#footnote-14)**, ודו"ק, וברש"ס (שם) נקט דבעיא דמיני הדלקות קאי בתיקו ולא איפשטא, ובחזו"א (סי' י"ג אות ז', ד"ה הקדישין) סתם בפשיטות דבמיני הדלקות חיילא קדו"ש.

והנה לא נתפרש בירושלמי מהן צדדי הספק בזה, וכבר עמד ע"ז הרש"ס (שם), ולכאו' כיון שנתרבה דשביעית ניתנה להדלקת הנר וחשיב הנאוב"ש אמאי לא תחול ע"ז קדו"ש, וצ"ע**[[15]](#footnote-15)**.

## מסקנת הדברים:

1. דעת החזו"א דדבר הקדוש בקדו"ש שנשתנה ונעשה ממנו דבר אחר פקעה קדו"ש ממנו וחשיב כמבוער, זולתי בלולב וכדו' שעיקר קדו"ש חלה עליו מחמת שעומד לתשמיש זה (ולאפוקי תבן שעשה ממנו כר) ולא נשתנה עיקרו לאחר שנעשה ממנו מטאטא (ולאפוקי מין הצובעין), וצ"ע כוונתו, דלכאו' בדעת התוס' מוכח דכל שעומד לתשמיש זה אף שנפסד עיקרו לא פוקעת קדו"ש ממנו.
2. נח' הראשונים אם חלה חובת ביעור על בגד שצבוע בצבעי שביעית, אך אם צבע לאחר זמן הביעור לכו"ע ידלק (או יעבירנו בצפון).
3. כשהותרה צביעה באוכלי שביעית, י"א שהותרה אפי' לצביעת בגדים וכלים, ובר"ש נסתפק בזה דאפשר שרק צביעת אדם הותרה, ואפשר שזו ג"כ דעת רש"י.
4. מצינו סתירה בירושלמי אם אוכלי אדם מותרין לצבוע בהן לאדם, ולדינא נח' בזה הרמב"ם והר"ש משאנץ, ובקה"י נקט ליישב את הסתירה בירושלמי דס"ל דכל שחלה עליו קדו"ש מותר לעשותו מאוכלי אדם, וצ"ע בכלל זה מכמה מקומות בירושלמי.
5. לרש"י אין קדו"ש חלה על מיני כבוסין, וברמב"ם פסק כהירושלמי דיש בהן קדו"ש, ובחזו"א ביאר דס"ל לירושלמי דסגי שמתחיל ליהנות בשעת הביעור וא"צ שכל ההנאה תהיה בשעת הביעור דוקא.
6. הירושלמי מסתפק אי חלה קדו"ש במיני בשמים, ולא נפשט, ולדינא סתמו להחמיר, אך בהדסים של מצוה י"ל דלא חלה קדושה לפי שאין עומדים לריח כלל.
7. בספק הירושלמי לגבי מיני הדלקות, לגי' הגר"א נפשט דאית בהו קדו"ש, וכ"נ החזו"א, ולגבי הדלקת נ"ח הוכיחו האחרונים דאסור לפי שתשמיש מצוה לא חשיב הנאה המותרת בפירו"ש.

1. ולול"ד היה אפשר לחלק דרק בצביעה חשיב הנאוב"ש לפי שמיד שלובש מתחיל הצבע להתכלות ולעבור מהבגד, אך הבגד גופיה אינו מתכלה מיד בשימוש הראשון וא"כ נמצא שבלבישה ראשונה הוא נהנה קודם הביעור. [↑](#footnote-ref-1)
2. עיי"ש דצ"ל כן אף לגבי עצים שעומדים לבנין ולעשות כלים דלא חלה בהם קדו"ש, ואף שהנאוב"ש, לפי שכשיעשו כלים ובנין פקע שם עצים מהם וה"ה כמבוערין. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומשמע לפי"ז דה"ה בפשתן שעשה ממנו בגד דחשיב שעיקרו נהרס לגמרי ולפיכך לא חלה עליו קדו"ש, וצ"ב, וכיוצ"ב בעצים שעומדים לבנין ולכלים (וכנ"ל בהערה) צ"ל לדעת החזו"א דחשיב שעיקרן נהרס לגמרי, והוא תמוה דלכאו' העצים נשארין כברייתן אף לאחר שבונה בהן ולא נפסדת צורתן כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולפי"ד צ"ל דחלוק מתבן וקש דחשיב כמבוער כיון שאין עומדין ליעשות כר אלא לאכילת בהמה וא"כ כשנעשו כר נשתנו ובטלו, אך במין הצובעין דעומדין לצביעה שפיר דמי ללולב דשמן עליהם אף לאחר שניתנו בבגד, וכנ"ל בהערה. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכוונתו של ר"פ לחלוק על רש"י שאסר לצבוע אף קודם הביעור, וע"ז כתב דנאסר הבגד רק אחר הביעור, ואפי' כשצבע ממנו קודם הביעור. [↑](#footnote-ref-5)
6. ומש"כ רש"י (ב"ק שם) דבצבעין מיד ברתיחת היורה כלה השורש וקולט הצבע, אין הכוונה שהבגד קולט הצבע (וכדביארוהו התוס' בסוכה) אלא שהמים קלטו ונעשו צבע לאדם, ודו"ק, וצ"ל לפי"ז דלרש"י אף דשעת קליטת הצבע חשיב ביעור והוי הנאוב"ש מ"מ אכתי לענין חובת ביעור לא חשיב כמבוער וחייל עליו אח"כ חובת ביעור (והיינו דלגבי הנאוב"ש סגי שמתחיל להתכלה בשעת הנאה וא"צ שיתכלה לגמרי, אך כל שלא נתכלה לגמרי תחול בו חובת ביעור), ודו"ק, וע"ע בפנ"י (ב"ק שם) שכבר ביאר כעין כל הנ"ל בכוונת רש"י דצביעה חשיב סחורה, אלא שלא מחלק בין צביעת אדם לכלים אלא מחלק בין צבעין שיש להם ביעור דאסור לצבוע בהן לצבעין שאין בהם ביעור דשרי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. וי"ל דאה"נ דאיסור כביסה ממאכל אדם אי"ז מחמת שינוי הקדושה והפסד, דמטעם זה שפיר היה מותר לכבס מאוכלי אדם דאי"ז שימוש של הפסד כדחזי' דקדו"ש חלה על מין הכובסין (ואדרבה כביסה חשיב שימוש חשוב, וכדחזי' בנדרים צ"א ב' דלר"י כביסתו קודמת לחיי אחרים, עיי"ש), אלא הוא מטעם אחר דבעי' הנאתו וביעורו שוה (אף שבירושלמי לא נזכר כלל זה כלל, ועי') דכל שעומד לשימוש שהנאוב"ש אסור לשנותו לשימוש שאין הנאוב"ש אף שהוא תשמיש יקר וחשוב. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובקה"י גופיה העמיד דבאמת פשיטא לירושלמי דאין קדו"ש במיני מלוגמא (ומהטעם הנ"ל דהא אסור לעשות מילוגמא מאוכלי אדם), והתם מיירי באוכלי בהמה שעשאן מילוגמא לאדם (דשרי, כדלהלן פ"ח מ"א) דלא פקע מהן קדו"ש, ועיי"ש שציין לירושלמי לעיל (פ"ז ריש ה"א) דפשיטא לירושלמי דבמיני מילוגמא ליכא קדו"ש, וכבר העירו מזה המפרשים דסוגיות הירושלמי חלוקות בזה, ועי' בביה"ל (פ"ה ה"י, ד"ה מיני כבוסים) שהאריך בזה, ודקדק דלפי מש"כ חזו"א (סי' י"ג סק"ו) מבואר דאין קדו"ש במילוגמא, ושכן מבואר בדבריו (סי' י"ד סק"ה ד"ה ונראה), אך שבדעת הר"ש (פ"ח מ"א) וריבמ"ץ (שם) משמע שנקטו דיש קדו"ש במיני מלוגמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובמהרי"ק (שם) נקט שצריך שתיגמר ההנאה בשעת הכילוי, וביאר דיש ב' סוגי מיני כבוסים, דאם הם ראויים למאכל אדם א"כ א"א לכבס בהן דהא מיד כששורה בהן את הבגדים הם נפסדים לאכילה לגמרי ועדיין לא נגמרה הנאתו שלא נתכבס הבגד, אך כשאין עומדים לאכילה אין נפסדים עד גמר הכביסה וא"כ הנאוב"ש ושפיר חלה עלייהו קדו"ש, וכעי"ז פי' בפאת השולחן (פ"ה, ב"י סקמ"ד). [↑](#footnote-ref-9)
10. ודו"ק דברש"י (סוכה מ' א', עיי"ש שצריך הנאה וביעור בב"א, ומשו"ה העמיד בלולב דמתכלה בשעת השימוש) ותוס' (ב"ק ק"א ב', עיי"ש דכיון שחזותא מילתא אי קליטת הצבע בבגד חשיב הנאה אסור לצבוע, וכבר עמד בזה רע"א שם) מבואר דהנאה קודם הביעור אסורה, ודעת הרז"ה (סוכה י"ט ב') דהנאה קודם הביעור מותרת (עיי"ש דלרי"ו הנאה אחר הביעור מותרת וכ"ש הנאה בשעת הביעור וכ"ש הנאה קודם הביעור כלולב וכו', אלמא דהנאה קודם הביעור עדיפא מהנאה בשעת הביעור), ולרש"ס הנ"ל היא גופא ספיקא דהירושלמי. [↑](#footnote-ref-10)
11. ולא פשטוהו ממתני' להלן (מ"ו) דורד כופר לוטם וקטף דאית בהו קדו"ש, עי' ברש"ס (ריש ה"ב, סוד"ה כופר) דהתם ראוי מיהא לאכילה (ולצביעה, עיי"ש), וכ"ה ברשב"א (ח"ז סי' שנ"ז) דבורד יש קדו"ש לפי שראוי לאכילה, (וברש"ש נדה ח' א' נקט בדעת רש"י דמ"מ חשיב רק אוכלי בהמה ומשו"ה מותרים במלוגמא), וכעי"ז ביאר בחזו"א (שם) דהנך אפשר שקדו"ש שלהם מחמת שראויים לאכילה ולא מחמת הריח, וקמ"ל דאף שאין ראויים לאכילה בפנ"ע אלא רק שכובשים בהם שמן ושאר דברים (ועיקרו לתת ריח במאכל) חייל בהו קדו"ש (וחשיב ראוי לכל נפש, וציין שכ"ה להדיא בירושלמי להלן לפי גי' הגר"א דזה החילוק בין ורדין למלוגמא, עיי"ש), אמנם דעת המשנה ראשונה (להלן שם) דטעם קדו"ש בורד הוא מחמת הריח. [↑](#footnote-ref-11)
12. ורק שלעצמו היה מחמיר (שלא ליקח משמור ונעבד) עיי"ש בצה"ל, וכן רשם הגר"מ פלס במחברתו (הו"ד בנתיב השמיטה) שהשיב לו החזו"א שלמעשה מקילים שאין בהם קדו"ש, ובמכתב מהשבט הלוי (הודפס במשנת יוסף ח"א סוסי' כ"ה) כתב דנו"נ עם החזו"א בזה ולא היה פשיטא לו להחמיר, אולם בספר ברית עולם (עמ' ק"ו) ובשמיטה כהלכתה (עמ' ע"ד) הביאו שדעת החזו"א להחמיר בזה כיון שהרבה משתמשים בהם להריח, וכן הביאו בשם הגר"ח גריינימן זצ"ל שהורה לו החזו"א לנהוג בהם קדו"ש אך שיש למקילים על מה שיסמוכו. [↑](#footnote-ref-12)
13. והיינו דלגי' הגר"א פקיע ורד הוא מין הדלקות, אך לגי' דידן אפשר דפקיעה הוי מין הדלקה ולא ורד (אך אי ברייתא דתלת מילי לא קאי אורד, וכדלהלן, א"כ אף לגי' דידן מבואר דורד חשיב מין הדלקות). [↑](#footnote-ref-13)
14. אכן דבשנו"א (לעיל פ"ה מ"ג) העמיד את הברייתא דתלת מילין בלוף ולא בורד, וא"כ לשיטתו אכתי ליכא פשיטות לספק דמיני הדלקות. [↑](#footnote-ref-14)
15. ובעיקר הדין דשביעית ניתנה להדלקת הנר, עי' באחרונים שנח' אם דוקא כשמשתמש בהם להנאת אורה אך לא להדלקת נ"ח שאין בהם הנאת אורה רק קיום מצוה, והביאו ראיה (עי' ביה"ל פ"ה ה"ח ד"ה שמדליק) מהגמ' בכורות (י"ב ב') דבהמת שביעית פטורה מהבכורה דלאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה (דבכור מקטירין ממנו למזבח), אלמא אף שהוא שימוש דמצוה לא חשיב כאכילה ואסור, עיי"ש, (אכן דפטור בהמת שביעית מבכורה, כתב החזו"א (סי' י"ג ססקי"ד) דהיינו רק בזמן הבית דשביעית מה"ת אך בזה"ז לא אתי שביעית דרבנן ועקר חיוב בכורה דאורייתא, ושלפי"ז הרמב"ם (בכורות פ"ה ה"ה) שהעתיק דין הגמ' להלכה ולא חילק (וכיוצ"ב בהל' מאכ"א פי"ד הי"ז דטבל ונבילה מאכילין אותו נבילה דזה רק בזמן הבית שאיסור טבל מה"ת) סמך ע"ז שהלומד בקי במקורות הדין -שהרמב"ם עשה את ספרו לפני חכמים ולא לפני הדיוטות וכמש"כ הרא"ש שאין ספר הי"ד מובן אלא לאחר הבקיאות הראויה בהסוגיות של מוצא הדין). [↑](#footnote-ref-15)