5. בספק מצוה שלא יכול לברך האם עדיף שלא לעשותה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### ליל שבת כ"ז תשרי פ"ג פ' בראשית – שיעור בנוה יעקב בית מדרש ישכיל

# ודאי או ספק מצוה שלא יכול לברך האם עדיף שלא לעשותה

### ביסוד דין ברכת המצות ובדין ערום לא יתרום

א] מבואר בגמ' בפסחים דחז"ל תיקנו ברכת המצות בכל מצוה שאדם עושה ומבואר במשנה בתרומות שערום לא יתרום דהינו שאסור לאדם לעשות המצוה ללא ברכה ושיטת רש"י במנחות שזה הכונה שסח בין תפילה לתפילה חוזר מעורכי המלחמה כי לא מברך על התפילין של ראש והנה בפשוטו יסוד החיוב ברכה הוא כיון שאדם זוכה לקים מצוה זה סיבה לברך וכמו שיש ברכת הודאה על אוכל כך יש ברכת הודאה על מצוות ואין זה מעלה בקיום המצוה ולפ"ז הדין שערום לא יתרום זה לא מצד שיש כאן חסרון בגוף המצוה ושראוי לעשות המצוה אם ברכה אלא זה רק מצד שיש עליו חיוב ברכה והוא לא מברך אמנם בפשוטו מבואר בכמה דוכתי שרבנן העמידו את ברכת המצות כחלק מקיום המצוה וזה הידור בגוף המצוה [ויתכן הטעם כמבואר בריטב"א פסחים ז: בד"ה ומה שכתב וז"ל וטעם זה שאמרו חכמים לברך על המצות עובר לעשיתן כדי שיתקדש תחילה בברכה ויגלה ויודיע שהוא עושה אותה מפני מצות ה' יתברך עכ"ל ומבואר שיש מטרה בברכה לא רק להודות על המצוה אלא לגלות שזה מעשה מצוה אמנם ודאי עיקר התקנה בתור הודאה על המצוה ועיין רא"ש ותר"י ברכות ס: שביארו שמה שמברך עובר לעשיתן שכיון שאומר וציונו לכן צריך להודות תחילה על מה שציונו וקרבנו לעבודתו ולשון הרמב"ם פ"א מברכות וכשם שמברכים על ההנאה כך מברכים לפני כל מצוה ומצוה] ולפ"ז יתכן שהדין שערום לא יתרום זה לא רק מצד שמבטל את חיוב הברכה אלא שיש כאן עשיה של המצוה בצורה של בדיעבד ומחובת האדם בקיום המצוה לעשות את זה בצורה של לכתחילה ודבר זה מבואר מכמה פרטי הלכה שנאמרו בדין ברכת המצוות [ויתכן דמקור לדין זה מהא דאלם לא יתרום ואפילו את שלו ואפילו שמפסיד המצוה עיין לקמן סק"ב]

א. עיין רש"י פרשת כי תבוא שביאר כונת הפסוק לא עברתי ממצותיך ולא שכחתי שהכונה שלא שכח מלברך עליו ועיין חזו"א דמאי ס"ב סק"ה שכתב שאם לא בירך זה מעכב בוידוי מעשרות והדבר צ"ב וכי מי שלא בירך שהכל על האוכל זה מחסר בוידוי מעשרות הרי רק דבר שהוא חסרון בקיום החיוב הפרשה כגון שלא מן המוקף וכדו' זה חסרון וא"כ מה שלא בירך זה חסרון בחיוב ההודאה אבל מה זה ענין לוידוי מעשרות ומביאים מהגרי"ז שכתב שמבואר מכאן שהדין ברכת המצות זה הידור בדין הפרשה ולכן מדרבנן זה מעכב בוידוי מעשרות [אמנם עיין דרך אמונה פי"א ממע"ש סקצ"ז שהביא מהריטב"א שזה הולך על ברכת המזון וצ"ע] ועיין תוס"ר ברכות ט"ו. שכתב שאם ברכת המצות זה היה דאוריתא זה היה מעכב בהפרשה וזה רק שייך אם זה מצורת ההפרשה

ב. אם נימא שכל הדין ערום לא יתרום מצד שהוא חייב ברכה ולא מברך א"כ במקום שלפי כללי ברכות לא מברכים אין שום חסרון שיעשה המצוה בצורה זו שלא צריך לברך אמנם עיין ט"ז סימן ק"כ ובבית מאיר שם שכתבו שהטובל כלים על ידי גוי לא יברך אבל אסור לטבול על ידו מצד ערום לא יתרום ובגידולי הקדש הלכות שחיטה תמה שכאן שאין חיוב ברכה מה שיך ערום לא יתרום אמנם מדבריהם מבואר שכיון שצורת המצוה לכתחילה זה אם ברכה לכן כל שצריך לעשות ראוי לעשותה בצורה שזה אם ברכה ועיין שעה"צ סימן תרמ"ג סק"ד שהביא מהב"ח שנקט שמי שאוכל בעמידה לא מברך לישב בסוכה אבל צריך לשבת ולברך מצד שאסור לאכול ללא ברכה ומבואר כנ"ל שאפילו שפטור כה"ג בכל אופן מחויב לעשות המצוה בצורה שמברכים עליה וכן עיין סימן תל"ג לגבי בדיקת חמץ שכתב שבבודק קודם ליל י"ד אין לברך וכתב השער הציון שם סק"ה בשם הזכר יוסף שאין לעשות כך מצד ערום לא יתרום ועיין סי"א ס"ו בבה"ל שמי שגזל חוטים אפילו שקנה אותם אבל לא יברך מצד בוצע ברך וכתב שלא ישתמש עמם מצד שערום לא יתרום ומבואר כנ"ל שאפילו שכאן הדין לא לברך אבל מחובת האדם לעשות המצוה בצורה שיוכל לברך [**הוספה חשון פ"ג:** וראיתי לציין עוד דהחזו"א כתב שעל הפרשת תרומה במחשבה לא מברכים וקשה א"כ למה אלם לא יתרום הרי הנידון שיפריש במחשבה ובהכרח הביאור שזה מכלל הדין ערום לא יתרום שיתרום בצורה שיכול לברך] [והנה גם אם יש חולקים על כל הנ"ל דיתכן שכל החיוב לעשות המצוה אם ברכה במקום שכך תיקנו ולא במקום שמצד גדר הדין לא צריך לברך]

ג. נחלקו הראשונים האם נשים מברכות על מ"ע שהז"ג ויסוד מחלוקתם האם יכולות לומר וציונו ולכאורא אם יכולות לברך צריכות לברך שהרי סיבת הברכה זה ההודאה על מה שזוכה לקיום מצוה ואם אשה מקימת מצוה ויכולה לברך צריכה להיות חיבת לברך אמנם עיין ברכי יוסף תקפ"ט סק"ב שהביא מהראשונים שזה רק רשות אבל לא חיבות לברך וצ"ב הטעם ובפשוטו מבואר כנ"ל שחז"ל העמידו את ברכת המצות כחלק מחיוב המצוה ולכן מי שלא חיב במצוה לא חייב בברכה ויתכן שזה הטעם שנשים מקפידות לברך ולא מעדיפים לא לברך כיון שזה הידור בגוף המצוה ורוצות לקים המצוה בצורה לכתחילה [ובפמ"ג סימן קכ"ד כתב שגם לא חיבים לענות על ברכתם וזה צ"ע]

ד. עיין פסחים קט"ו. שיש מ"ד שמצה לפני כל אחד ואחד וביארו תוס' בשם ר"י שכיון שמברך ברכת המצות לכן ראוי שלא יהיה שום הפסק בין המצוה לברכה וצ"ב מה זה שונה מכל ברכת הנהנין ולנ"ל א"ש שכאן שזה צריך להעשות כחלק מהמצוה ראוי להסמיכו כמה שיותר

ה. עיין תר"י ברכות י"ב. מדפי הרי"ף שאם עושה מצוה מספק דאוריתא צריך לברך וביאר הטעם שכל שעושה מצוה צריך לעשות אותה כתיקונה וצ"ב מה ענין החיוב הודאה לעשית המצוה כתיקונה [והיה מקום לבאר שהברכה זה תוצאה מקיום המצוה אמנם הנ"ל כתב שזה מצד שעושה את המצוה כתיקונה] ולנ"ל א"ש שזה הידור בגוף המצוה ועיין ש"ך סימן ש"ה שהביא מהתרוה"ד סימן רס"ט שאין לעשות פדיון הבן קודם שבת שיחול בשבת כיון שמפסידים הברכה ועדיף לעשות המצוה בהידור מהדין זריזין מקדימין למצוות ומבואר כנ"ל שזה הידור בגוף המצוה [ומשמע כנ"ל שגם במקום שעושה שמצד גדרי ברכה הוא פטור מחובתו לעשות בצורה שהוא חייב] ועיין נוב"י הלכות שחיטה שביאר את הלכות א"י ששוחט שלא בירך שחיטתו נבילה זה מצד חסרון הברכה ועיין ביאור הגר"א סימן תפ"ט שמי שספר ללא ברכה יחזור ויספור בברכה וזה מצד שחסר בצורת קיום המצוה

**כסליו פ"ג:** ו. ראיתי דמות ראיה מהא דמבואר בתוס' בב"ק צ"א שהחוטף מצוה מחברו משלם לו עשרה זהובים ומבואר בתוס' שהברכה על המצוה זה נחשב כחלק מהמצוה והנה אם זה חיוב נפרד מצד שמקים מצוה ואין זה קשור לצורת קיום המצוה הדבר הוא מחודש ואינו מוכרח

### במצוה שמחייב עצמו ויכול לקיים המצוה רק ללא ברכה

ב] והנה בעיקר הדין ערום לא יתרום מדובר שמצד המצוה יש אפשרות לעשותה אם ברכה וכמו בהפרשת תרומות ומעשרות שיכול להתלבש אמנם במקום שחייב לעשות מצוה ואין לו אפשרות לברך בזה ודאי עדיף לעשות המצוה ללא לברך מאשר לא לעשות המצוה אפילו במצוה דרבנן [וכגון לקיחת לולב בחול המועד מול ערוה שלא יכול לברך] וביותר דהנה מבואר במשנה שאסור לטבול כלי בשבת ומבואר בגמ' ביצה שאם עושה דרך הערמה למלאות מים מותר וכתב המג"א שלא יברך דאז ניכר שזה בתור טבילה ועיין מ"ב שכ"ג סקל"ו שלפ"ז יש כאן האיסור של ערום לא יתרום ורק אם הוא מוכרח לזה מותר ומבואר שאיסור זה נדחה מפני צורך גדול שצריך כלי לאכול ומסתבר ודאי שקיום המצוה עצמו שהוא חייב זה גם סיבה אמנם יש לדון במצוה שאין לו חיוב לעשותה ויכול לעשותה רק בלי ברכה האם כיון שזה ללא ברכה עדיף שלא לעשותה או שקיום המצוה עדיף והנה עיין סימן תרס"ח דכתבו האחרונים דאם קיבל על עצמו קדושת שמיני עצרת הוא חייב עדין לישב בסוכה בתורת ודאי ולא יכול לברך מצד שזה תרתי דסתרי ולכן כתבו המג"א והמהרש"ל וכן הכריע המ"ב שם שלא יאכל עד הלילה והט"ז חלק שהוא פטור מסוכה אמנם מבואר בדבריו שאם היה חייב היה צריך שלא לשבת בסוכה מצד שלא מברך ומבואר כאן חידוש גדול שכיון שהוא לא חיב לאכול אפילו שירויח מצוה של אכילת סוכה אבל כיון שלא יכול לברך עדיף שלא יאכל [ובפשוטו כאן הגדר שהוא ודאי חייב רק יש כלל של תרתי דסתרי שלכן הוא לא יכול לברך] והנה היה מקום לדחוק כי יכול לשהות בסוכה ללא ברכה אמנם בפשוטו זה לא אותו קיום מצוה ועוד דעין ט"ז ובנהר שלום שנקטו שאם היה כאן חיוב ברכה היה אסור גם לשהות בסוכה ללא ברכה והנה לכאורא היה מקום לדון שכמו שכתב המרדכי שבשבת מותר ללבוש בגד ללא ציצית כי הוא אנוס על הציצית א"כ גם כאן הוא אנוס על מה שלא מברך אמנם המג"א ס"ל שיש איסור מדרבנן להכנס לחיוב שהוא לא מברך אמנם הט"ז חולק אמנם עיין לשון הרמב"ם שיש איסור לעשות מצוה ללא ברכה כמו לאכול ללא ברכה ויתכן הביאור לנ"ל שזה לעשות מצוה בצורה של בדיעבד זה גרע שכל שלא חיב לעשות המצוה עדיף שלא לעשותה בצורה של בדיעבד וצ"ע בזה [ובעיקר הנידון האם יש איסור עשית מצוה ללא ברכה או שזה רק ביטול מצוה עיין אבנ"מ בשו"ת ס"י שנקט שיש איסור עשיה מצוה ללא ברכה והביא מהאחרונים שאם אין עשרה לברכת נישואין אסור לעשות הנישואין ורק במקום שאין בעיר כלל המצוה דאוריתא של פרו ורבו דוחה החיוב ברכה אמנם עיין לקח טוב לגר"י ענגל כלל י"א שחלק שלא מצאנו איסור במצוה וכתב שבמקום אונס יכול לעשות המצוה ללא ברכה וכמו במרדכי בציצית]

ולכאורא יש מקום להביא מקור לחידוש זה דהנה מבואר במשנה שאלם לא יתרום כי הוא לא יכול לברך ועיין דרך אמונה שהביא מהמהריל"ד שהכונה שלא יהיה שליח לתרום של מישהו אחר אבל את של עצמו הוא יכול לתרום כיון שזה מצוה שלו אמנם הד"א הביא מהרשב"ץ בברכות שגם בשלו צריך לבקש ממישהו אחר ומבואר שאפילו שמפסיד שלא עושה את מצותו בעצמו בכל אופן הדין שיתקים הברכה דוחה את זה ויש לחלק דשם המצוה בעצמה לא תתבטל רק שהוא לא יעשה את זה וצ"ע

### בנ"ל בספק מצוה האם עדיף שלא יעשה הצדדים בזה

ג] והנה הדין שבספק חיוב מצוה כגון מילת טומטום אדם עושה ללא ברכה ובדאוריתא זה פשוט שהספק חיוב מצוה קודם למה שלא מברך אמנם גם במצוה דרבנן במקום ספק שמצד גדרי ספק חייב לעשות בזה ודאי עושה ללא ברכה וכגון קריאת המגילה בספק מוקפות ומבואר במ"ב עוד דמי שלא נטל לולב בחול המועד והגיע בין השמשות לא חייב לקחת מצד ספק דרבנן אבל ראוי לקחת ללא לברך דהינו שהצד חיוב של המצוה הוא ודאי עדיף מהצד שחייב ברכה ולא מברך אמנם יש לעיין במקום שזה מצוה שהוא לא חייב לעשותה ויש כאן ספק קיום מצוה שלא יכול לברך האם עדיף לעשות ספק מצוה ללא לברך או שעדיף שלא לעשותה כמו בודאי חיב ברכה וכנ"ל והנה לכאורא מעיקר הדין כיון שספק ברכות להקל ממילא הוא פטור מברכה ומאידך אם יעשה המצוה יתכן שהוא מקים המצוה והנה בכל ספק טבילת כלים או ספק טבל מפריש ללא ברכה אמנם עיין סימן ק"כ שזה ודאי שאם יכול לטבול הכלי אם כלי אחר צריך לעשות כך וכן לגבי קביעת מזוזה אם יכול לקבוע את הספק אם קביעה אחרת ראוי לעשות כך דהינו שודאי יש כאן צד שחיב ברכה ולא מברך וראוי שיקים את חיובו ולפ"ז יש לדון שבמקום שלא חייב לעשות המצוה יתכן שכמו שבודאי עדיף שלא יעשה המצוה א"כ ה"ה בספק אמנם יתכן שכאן שיש הלכה ביחס לברכה שספק ברכות להקל זה נחשב שלא מבטל התקנת ברכה וממילא עדיף שיעשה המצוה אמנם יתכן שגם ספק ברכות זה מדין ספק וכן יתכן שכיון שזה קיום מצוה בדיעבד שזה ללא ברכה וכנ"ל א"כ עדיף שלא יעשה את זה

ועיין ראבי"ה פסחים סימן תקכ"ו שהביא את קושית הראשונים למה כל זבה לא סופרת ומברכת כמו בספירת העומר ותירץ שהיום כולם ספק זבה ספק נדה וכתב שכיון שלא מברכים עדיף שלא לספור דהינו שזה ודאי לא חיבו לספור בפה רק שנקט שיש בזה קיום מצוה ובזה כתב שכיון שלא מברך עדיף לא לספור

### בדין אכילה בסוכה בין השמשות

ד] והנה מבואר בגמ' בסוכה מ"ו: שסוכה זה מוקצה בשמיני מצד שאם היה לו סעודה בבין השמשות היה אוכל שם ועיין חמד משה ונהר שלום סימן תקס"ח שהוכיחו מזה דלא כט"ז שאין חיוב סוכה בתוספת שבת [דהיינו שנקטו שודאי בבין השמשות חל תוספת שבת אמנם בפשוטו אם לא קיבל בפה בזה לא חל קדושת היו"ט וחייב בסוכה וצ"ע קושיתם] ועיין חמד משה שהקשה אבל מה הגמ' אומרת שאם יש לו סעודה בין השמשות הוא אוכל בסוכה הרי אין לאכול כיון שמפסיד הברכה וכתב לדון שכאן כיון שזה ספק ומספק לא צריך לברך א"כ יכול לאכול עוד כתב לדחות שמדובר שכבר בירך קודם ולא הסיח דעת או שיש לו צורך גדול ומוכרח לאכול שבזה ודאי מותר לו לאכול בסוכה ועיין שער הציון שהביא הספק הנ"ל ומשמע שם שנקט להחמיר

### בדין דבר שטיבולו במשקה האם עדיף לנגב

ה] ויש לדון נפק"מ כגון דבר שטיבולו במשקה ויש מחלוקת האם צריכים ליטול ולכן נוטלים ולא מברכים ויש לדון האם עדיף לנגב שהרי יש כאן צד שצריך ברכה ולא מברך אמנם יתכן שעדיף הצד קיום מצוה ויתכן שכאן ודאי עדיף שינגב כיון שנט"י לסעודה זה לא מצוה שיש ענין בעשיתה אלא זה מגיע בתור שכדי לאכול צריך לאכול והג"ר נפתלי קופשיץ ציין לרמב"ן בסה"מ [שורש א' בד"ה ואני תמה מ: בדפי הספר] שכתב שהנוטל עשר פעמים ואוכל לא עושה מצוה יותר ממי שלא אכל ולכן אין למנותה במנין המצות ודימה את זה לשחיטה דהינו שכאן זה סוג מצוה שכל ענינה מצד ההכרח לאכול ויתכן שבזה ודאי החסרון שזה בלי ברכה זה עדיף וראוי לנגב הפרי וצ"ע סתימת הפוסקים בזה

### בעושה עיסה שיש ספק ברכה על ההפרשה האם עדיף לעשות בצורה שלא יתחייב

ו] עוד יש לדון נפק"מ במי שעושה בצק בשיעור של הגר"ח נאה שזה ספק האם חייב ומפרישים ללא ברכה והנה לעשות את זה בשני בציקות שזה לא יתחיב בזה יתכן שכיון שיש איסור לעשות עיסתו קבין קבין כמבואר בפסחים מ"ח ממילא ודאי מסתבר שעדיף שיעשה כשיעור אמנם יש לדון במקום שיכול לעשות קצת פחות וזה לא איכפת לו דבפשוטו אין זה בכלל האיסור עשית עיסתו קבין ויש לדון האם עדיף לעשות כחיוב וירויח מצות ההפרשה או שעדיף שלא יתחיב כיון שיתכן שצריך ברכה והוא לא מברך ובפשוטו הפרשת חלה זה לא רק אם רוצה לאכול אלא זה מצוה בעצם ואין זה דומה לנט"י כמבואר בט"ז ובגר"א יור"ד סימן א' [והרי הפרשת חלה נמנה כמצוה] ולכאורא מצאנו בזה מחלוקת אחרונים דעיין סימן תס"ב ס"ה דכתב השו"ע שאם עושה עיסה אם מי פירות בפסח שזה ספק האם יש חיוב חלה עדיף שיעשה פחות מכשיעור ותמה המג"א והט"ז למה שלא יעשה כשיעור ויפריש ללא ברכה ועיין חק יעקב ובבית מאיר שם [וציינו השער הציון סקכ"ז] שכתבו שכיון שיתכן שהוא חייב ברכה והוא לא מברך ממילא ודאי עדיף לעשות פחות מכשיעור ובחק יעקב סק"י כתב שזה אפילו סיבה לעשות עיסתו קבין קבין ובפשוטו מבואר שנחלקו בנ"ל ויתכן שגם המג"א והט"ז ששאלו זה מצד שכאן הבינו שהוא צריך כמות מסוימת ואומרים לו לעשות פחות ואת זה הוא לא מחויב אבל במקום שזה לא איכפת לו בזה ודאי מודו ויתכן שנקטו שזה בכלל האיסור לעשות עיסתו קבין קבין דהינו שעושה מכוון שלא יתחיב בחלה וראיתי מביאים דהאו"ז הלכות חלה סימן רל"ה הביא דיש מחלוקת האם גלגול עכו"ם בבית הישראל פוטר מחלה והיראים לא נתן לשפחתו לעשות חלה אלא פחות מכשיעור ומבואר שנקט שזה עדיף ולכאורא הדבר נפק"מ במצות שעושים צירוף סל ומפרישים ללא ברכה דבפשוטו לנ"ל יתכן שעדיף שלא לצרף ובמקום שיש חשש מכשול ודאי עדיף לצרף

### בדין לבישת טלית במקום שיש ספק האם צריך לברך

ד] והנה עיין סימן תקפ"א שכתב הלבוש הובא במג"א שהחזן שלובש הטלית קודם עלות השחר שדעת הרא"ש שצריך לברך כיון שזה בגד יום ודעת הרמב"ם שלא צריך לברך ולכן כתב שילבשנו ללא ברכה והט"ז חלק שכיון שלדעת הרא"ש הוא לובש הבגד ללא ברכה לכן עדיף שישאל טלית ממישהו אחר וכן פסק המ"ב ועיין רא"ש תחילת הלכות ציצית שהביא כן לגבי יוה"כ במשכימים לפנות בוקר שהחזן היה לובש טלית של מישהו אחר ובכל בו הלכות ציצית כתב את זה כלפי כל הציבור ובפשוטו נחלקו בנידון הנ"ל האם כיון שמרויח ספק מצוה זה עדיף מברכה והנה היה מקום לומר שכל זה מדובר שמורידים את זה קודם התפילה שיעור של הפסק שהברכה של אחרי זה לא תחול על הלבישה הראשונה אבל אם ישאירו את זה כל הזמן שהברכה של אחרי זה תלך גם על הלבישה הקודמת רק שלא היה כאן ממש עובר לעשיתן בזה ודאי שהקיום מצוה שבזה עדיף וזה לא גרע ממי שידיו מלוכלכות שמותר ללבוש הטלית ולברך אחרי זה אמנם עיין שער הציון תרצ"א דמבואר שגם כה"ג אם יכול לשאול טלית מחברו זה עדיף וזה וודאי צ"ע ועיין בה"ל ס"ח סי"ב שכתב שמי שבירך על טליתו וספק האם זה פטר את הטלית האחרת שיחכה זמן שודאי יסיח דעתו ואז יברך ומבואר שעדיף להפסיד את הזמן של הלבישה כדי שיוכל לברך ועיין סוף ס"ח שדן בלן בטליתו בלילה שזה ספק האם צריך לברך שדן שיוריד הטלית ויסיח דעתו ויוכל לברך וכתב שזה גורם ברכה שאינה צריכה ומבואר שכדאי להפסיד זמן של מצוה כדי שלא יהיה ללא ברכה ויתכן דזה דוקא שם שזה מועיל שאחרי זה יהיה המצוה אם ברכה ולכאורא יש נפק"מ בכל זה במי שרוצה לישון אם טלית אבל בבוקר לא יוכל לברך דמצד אחד מרויח את השיטות שבגד לילה חיב ומצד שני בבוקר לא יוכל לברך דלדעת הט"ז לכאורא עדיף שלא ללבוש בלילה ובשם הגרשז"א מביאים שאמר שכל סברת הט"ז כיון שלובש הטלית לא לצורך קיום המצוה אבל אם לובש לצורך קיום המצוה ודאי שספק קיום מצוה עדיף מהפסד של הברכה כדחזינן במי שידיו אינם נקיות אמנם הסברא צ"ע וכן המ"ב הנ"ל לגבי לילה מבואר לא כך ועיין שיח הלכה לגר"מ שטרנפלד סימן ח' סקמ"ז שהאריך בכל זה

והנה בפשוטו כל זה במקום שאין קצת חיוב לקיום המצוה וכגון כל הנכנס לסוכה ללא לברך אפילו שזה ספק לא נימא שעדיף שלא יכנס אפילו שזה לא חיוב גמור להיות בסוכה שכיון שכך הוא הנהגה הראויה כיון שספק ברכות להקל לובשים ללא לברך והנה הט"ז באמת נקט לגבי אם קיבל על עצמו תוספת שמיני עצרת שאם חייב בסוכה ולא יכול לברך צריך גם לא להיכנס לסוכה שהרי כאן אין ברכה של אחרי זה שתפטור הישיבה אמנם המ"ב פסק רק שלא לאכול אבל לא פסק שלא להיכנס ובפשוטו הביאור כנ"ל ועיין שו"ת שלמת חיים שאם הוריד התפילין ויש לו ספק האם לחזור ולברך לא נימא שעדיף שלא ילבש כיון שיתכן שזה ללא ברכה אמנם נראה דשם יש חיוב הנחת תפילין וודאי שכך ההנהגה הראויה ובזה ודאי עדיף לעשות המצוה ללא ברכה משא"כ בציצית במקרים הנ"ל ובאמת כשהנידון שאדם לכן כל היום לא ילבש ציצית בזה יתכן שודאי שעדיף ללבוש אפילו שיש ספק שלא מברך

### חילוק בין ודאי מצוה וספק ברכה לספק מצד החיוב

ה] והנה לכאורא היה מקום לדון לחלק בין המקרים דבמקום שאם זה היה ודאי חיב ברכה ולא יכול ללבוש רק ללא ברכה שעדיף לא ללבוש א"כ במקום שיש ספק האם חיב ברכה יש הבדל דאם יש ודאי מצוה ויש ספק האם חיב בברכה כגון שהיה בסוכה או ספק היסח הדעת בזה ודאי מספק מכריעים שלא צריך ברכה והרי יש לו סיבה ללבוש בשביל המצוה אבל במקום שהספק האם יש מצוה אבל על הצד שיש מצוה חייב ברכה בזה כיון שלבישתו בשביל המצוה ועל הצד שיש מצוה הוא לא מברך א"כ כה"ג עדיף שלא ללבוש דכל עשיתו בשביל הצד שאם זה כך עדיף שלא לקים המצוה

ובאמת יש לדון בכללי הכרעה כה"ג כגון לגבי רוב וכגון אם התערב קליע פעיל בכמה קליעים לא פעילים ואחד פרש שמדין רוב מותר לקלוע אותו בשבת על בהמה כיון שזה לא יצוד אמנם יש לדון אם כל מטרתו לצוד הבהמה האם נימא שיכול או שכאן שכל עשיתו בגלל הצד שזה צד וודאי כלפי זה אין רוב דהינו שההכרעה חלה כלפי הנידון שאני מעמיד ועד כמה שכל הנידון הוא הצד של האיסור בזה אין סיבה להכרעה של רוב ויתכן שגם כלפי ספק דרבנן להקל אם כל מה שאדם עושה בשביל הצד של האיסור בזה אין דין להקל וזה לא גרע מדשיל"מ וגם אם ברוב זה מותר כי זה הכרעה אבל בספק שזה תליה כצד אחד בזה יש מקום יותר להחמיר כה"ג אמנם יתכן שספק דרבנן זה גדר שלא תיקנו במקום ספק ובפרט בספק ברכות ובזה יש יותר מקום להקל והנה גם אם נימא שבכללי הכרעה זה מותר אבל יתכן שכאן זה סברא שעדיף שלא יעשה בגלל הצד שלא מברך

והנה הגמ' סוף סוכה אומרת לגבי ניסוך המים בשבת שאם זה היה מגולה דישפך מצד שזה מגולה ואולי יש בזה ארס ויש בזה פסול של הקריביהו נא לפחתך והגמ' שואלת שיעביר את זה במסננת ועיין חזו"א ק"נ סקכ"ג שהקשה שזה בורר ותירץ שכיון שמצד כללי חששות רגילים לא צריכים לחוש מילא ביחס לאיסור בורר אין סיבה לחוש ומבואר שאפילו שכל מה שמסננן רק מצד שיש כאן ארס זה מותר אמנם יש לחלק דשם זה גדר שאין בכלל סיבה לחוש וממילא לא צריך להגיע פה להכרעה של רוב או דין הכרעה אחר עוד יש לדון שכאן אין לו ענין למצוא הארס דאם ימצא הארס לא ישתמש בזה אלא רוצה להיות במצב שיודע ודאי שאין ארס א"כ העשיה לא בשביל צד הארס אלא כדי לברר שאין ארס וזה פשוט [ויש בזה נפק"מ לאלו ששמים בפסח מסננת שמא יש חמץ האם יכול בשבת להשתמש דודאי מעיקר הדין אין לחוש לחמץ אמנם כל מה שעושה על הצד שיש חמץ שימצא אותו]

ואם נימא כנ"ל לגבי ציצית בלובש בלילה לצורך מצוה בזה כיון שכל מטרתו לצד המצוה וא"כ הוא לא מברך בזה עדיף שלא ללבוש אמנם בלובש ביום ויש ספק בדיני ברכות בזה יש הכרעה שפטור מברכה ויש כאן מצוה אמנם בבגד שספק חייב באמת יהיה עדיף שלא ללבוש אמנם במקום שלובש הבגד כי צריך ללבוש הבגד ולא למטרת המצוה בזה לא שייך סברא הנ"ל דמה שיש בזה ציצית כי לא יכול בלי זה ולפ"ז לגבי סוכה בבין השמשות של שמיני עצרת יהיה הבדל שאם כל מה שאוכל כדי לקים מצות סוכה בזה כמו שבודאי יום עדיף שלא יאכל גם כאן עדיף שלא יאכל משא"כ אם מטרתו סתם לאכול רק שחיב סוכה מספק שם מסתבר שכיון שלגבי ברכה ספק להקל יכול לאכול בסוכה וצ"ע ובזה א"ש שלגבי כניסה לסוכה שזה ספק האם צריך לברך ויש כאן ודאי מצוה או בתפילין בספק הסיח דעתו בזה ודאי עדיף הקיום מצוה כיון שביחס לברכה יש דין ספק דרבנן לקולא וכל הט"ז בציצית דעל הצד שיש מצוה צריך ברכה ואין ברכה [וצ"ע איך לדון חלה ונט"י הנ"ל]

והנה בעיקר החילוק בין ספק מצוה ולודאי מצוה וספק ברכה יש לבאר מצד שבזה ודאי עדיף הודאי מצוה מהספק שלא מברך אמנם מסברא אינו מוכרח דכיון שיסוד הסברא שעדיף לא להיכנס לחיוב מאשר האיסור בזה שלא מברך א"כ בפשוטו אין סברא לחלק בזה

### הערה בכל ספק מצוה

ו] עיין חת"ס חולין ל"א: ד"ה נאנסה שכתב שנדה שנאנסה וטבלה או מילה שלא נעשתה לשם מילה אפילו שחל הדין מילה והטהרה אבל מצוה הוא לא קים כיון שמצות צריכות כונה דהינו דהיה מקום לומר שכל שמכח מעשיו חל החלות היתר חשיב מצוה אמנם הנ"ל חידש שאת חלק המצוה לא קיים ועיין מג"א קנ"ח סקי"ג שאם נטל ידיו ללא כונה אפילו אם זה מועיל אבל אי אפשר לברך על זה וכן כתב באבני מילואים תשובה י' בד"ה ולכן נראה שאם ממלה בכלי מים מהמקוה והא נטהר על ידי זה אין לו דין לברך כיון שלא עשה לשם מצוה ולפ"ז יש לעיין למה ערום לא יתרום ולמה שלא יכוין שלא עושה לשם מצוה וממילא אין לו דין ברכה אמנם יתכן שזה מכלל חיובו לעשות את זה בתור מצוה ולברך אמנם לכאורא בכל הספיקות בנט"י שבין כה לא יכול לברך שיעשה לא בתור מצוה ואם ננקוט שעדיף ספק מצוה מהאיסור לא לברך א"ש אבל למה דהבאינו דעדיף לא לעשות המצוה א"כ גם כאן זה כך ואולי כל שעושה בשביל החלות טהרה זהכ עצמו הכונה למצוה ולולי החת"ס היה מקום לומר שטבילה שיסוד המצוה זה החלות טהרה כיון שזה חל ללא כונה גם המצוה כאן נעשית ללא כוונה וצ"ע בזה [ולמנחת שלמה שציצית ללא כונה אין מצוה וגם אין ביטול מצוה א"כ בספיקות היה ראוי לעשות כך אם נימא שבספק קיום עדיף שלא לעשות ואולי כל הנ"ל זה שלא יהיה לו חיוב אבל כאן שיש כבר חיוב בזה ודאי עדיף הקיום מצוה]

ראיתי הנידון בין השמשות להניח תפילין וכן ברכת כהנים ללא ברכה עוד שמעתי שהראשונים בציצית מצד שחזינן שלילה אין עידנא דריתחא דהינו שזה רק קיום ולא חיוב וצ"ע

ראיתי מציים דבגינת ורדים כלל א' סי"ג מביא מהמהר"ם בן חביב דבספק האם לברך ברכת כהנים כגון כשבירך כבר פעם אחת עדיף שלא יברך והגינת ורדים סימן י"ד לק עליו שודאי עדיף לעשות המצוה ללא ברכה והביא ראיה מישן שינת קבע ביום שיש מחלות ולומדים ללא ברכה ולא אומרים שעדיף שלא ללמוד וצ"ע הדמיון דשם יש חיוב ללמוד ועיין חת"ס או"ח כ,ב שגם נקט שבברכת כהנים שיש ספק בברכה ולא חיב לברך כגון שכבר בירך עדיף שלא יברך

בענין בעשיה ספק דרבנן שכל הסיבה בגלל צד האיסור שמעתי לדון מהא דדמאי כשהתירו בשבת התירו ללא לעשר ולמה שלא יתירו לעשר אלא בהכרח דעד כמה שזה לא מעושר עובר איסור אין כאן היתר ספק דרבנן להקל ועיין קבא דקשיתא צ"ט שדן שיתקעו בשופר בין השמשות בשבת וכתב שאין ממנ שאם זה שבת ממילא אסור והביא כן מהפנ"י ויש לעיין שם