כסף - בדין חזרת המוכר והלוקח
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ד' ז' שבט תשע"א

א] בד' הרמב"ן בדמ"ט. בפי' בתרא מבו' בפשוטו, דהמקח קיים עד שיחזור בו, וע"כ אם נאנסו המעות חייב המוכר, וצ"ב מ"ש דאם נאנסו המעות חייב המוכר, ואם נאנסו הפירות אין חייב הלוקח.

עוד צ"ע, שהרי בד' הרמב"ן בביאור הסוגיא בגיטין נ' דכל הא דמפסיד המוכר בנשרפו, הוא רק משום דלא חייל המקח כלל, אך כל דחייל המקח, ל"מ הלוקח לחזור בו היכא שנשרפו, וכ"ה להדיא בל' הרמב"ן והריטב"א בגיטין.

ונ' לפרש, דהנה התוס' בדמ"ג. כתבו דלא ביטלו כח שיש למוכר במעות, והנה אמנם הרי הלוקח יכול לחזור ומכח זה צריך המוכר להחזיר לו את המעות, וצ"ב, דכיון שכבר זכה המוכר במעות, מ"ט הוא צריך להשיבם לו, והרי הוא מתרצה להעמיד לו את מקחו, וכמו שפירש תור"פ, דאם זכיית המעות קיימת אין ביד הלוקח לחזור בו ולתבוע את המעות, ויש לדמות לד' הר"ן בקידושין ר"פ האומר, דבקידשה לאחר ל' וחזר בו הבעל א"צ להחזיר את המעות, והיינו שכבר קיבלה המעות בעד הקידושין, והיא מחויבת להעמיד בעד זה קידושין, וכל שחזר בו הבעל ול"ב שתעמיד קידושין, עדין המעות שלה.

ונ' הביאור, דהנה באבנ"מ סימן ל"ח סקי"ג הביא מתור"פ ומהרי"ק, דבנתן כסף לקידושין ובטלו הקידושין, מצי לקדש קידושין אחרים עם מעות אלו עצמן,ואף אם נתאכלו, ועיי"ש שתמה ע"ז.

ועי' בחי' הגר"ש היימן קידושין סימן ג' שמבו' בדבריו לישב בזה, דהא דבמק"ט הוו המעות הלואה, לאו היינו שדעתו ליתן המעות בהלואה, אלא היינו דנתינת המעות היא נתינה מוחלטת, אשר בעבורה נתחייב המוכר להעמיד את המקח, וכל שלא העמיד את המקח, ה"ה מחויב לשלם בעד המעות הללו, ובנוס"א יל"פ, דגדר קנין כסף הוא, דקבלת הכסף מחייבתו להעמיד את המקח או להשיב את המעות, וכל שאינו מעמיד את החפץ, ה"ה חייב להשיב את המעות, אך המעות עצמן הוו דילי', וע"כ שפיר הוי זה נתינת מעות דקידושין, ובמעות אלו מצי לקדשה קידושין אחרים.

ועד"ז נראה גם במש"כ רש"י גיטין דל"ב:, ז"ל, דיבור ודיבור הוא - מתחילה היתה מתקדשת על ידי הדיבור שנתרצתה בקדושין אתי דיבור של חזרה ומבטל דיבור ומיהו המעות לא בטלו שאם חזר וקדשה בהן מדעתה מקודשת, עכ"ל, ומפרשים ד' רש"י דכונתו דיכול לקדש בנתינת מעות אלו עצמן, דלא בטל עיקר הנתינה, וכאשר כ"ה בד' הר"ן, דמה"ט אם חזר הוא, אינה צריכה להחזיר לו את המעות.

ונ' דעד"ז הוא בסוגיין, דעיקר קנין כסף מיוסד ע"ז דזוכה המוכר במעות ובעד זה מתחייב להעמיד לו את המקח, ומכח זה דהוא חייב להעמיד לו את המקח, זוכה הלוקח במקח, ודעת התוס' דמ"ג. והרמב"ן בתי' בתרא, דלא ביטלו את עיקר המקח, אלא את זכיית הלוקח בפירות, אך עיקר המקח שהוא זכיית המוכר במעות והתחייבותו להעמיד בעד זה את המקח, קיימת.

ואשר ע"כ, אם נאנסו המעות ל"מ המוכר לחזור בו, שהרי מודה הרמב"ן ליסו"ד בעה"מ דל"ש חזרה היכא שאינו מחזיר לו את המעות, דכיון שכבר זכה בהן המוכר, והוא בא עתה לבטל המקח, ה"ה צריך להחזיר המעות, ול"ד לנשרפו הפירות דמצי הלוקח הדר בי', דהתם הוא משום שלא זכה הלוקח כלל בפירות, וכמבו' בד' הרמב"ן בביאור סוגיית הגמ' בגיטין, אך במעות שזכה בהן המוכר, ל"מ הדר בי', אא"כ הוא מחזיר את המעות.

והכי מוכח, שהרי הרמב"ן פירש כן בד' הרי"ף, והרי להדיא כתב הרי"ף שהטעם הוא משום דנתן לו את המעות ע"מ לקבל את הפירות, ולא שיחזיר לו את המעות, ואם המקח קיים לגמרי כ"ז שלא חזר, ל"ה בעינן לכ"ז, ובע"כ דרק זכיית המעות קיימת, וע"כ הי' מקום לומר, דמצי המוכר להשיב לו את מעות אלו בעד המעות שנטל ממנו, וע"ז כתב הרי"ף דזכותו דהלוקח הוא לקבל את החפץ בעד המעות, וכ"ז שלא חזר בו מן המקח, ל"מ להשיב לו בעד המעות, אלא את החפץ.

והנה ילה"ע לפי הנ"ל, אם הא דמצי המוכר לחזור בו ושלא להעמיד את המקח, הוא דין חזרה דמצי לבטל את עיקר המקח, או דאף אם אינו מבטל את עיקר המקח, מ"מ מצי לחזור בו ולא להעמיד את המקח, כיון שעדין לא זכה בו הלוקח, ולכאו' מד' הרמב"ן בביאור הסוגיא בגיטין מבו' כהצד השני, וצ"ע, אך אי נימא כהצד הראשון, ול"ד ללאחר ל', וצ"ע, או דגם בלאחר ל' הוא כן, ניחא, דע"כ מכח התקנה שיחזור בו המוכר, נתחדש דמצי לבטל עיקר המקח, וע"כ ה"נ מצי הלוקח לחזור בו ולבטל המקח, וע"כ צריך המוכר להשיב לו את המעות.

לכאו' אי נימא דמכח הפקר בי"ד לא זכה המוכר כלל במעות, א"כ נמצא דליכא לעיקר הקנין כסף, וא"כ מ"ט הוי זה טעם למי שפרע, למש"כ הראשונים דהוא רק באיכא קנין דאורייתא, הרי אחר שהפקיעו לזכיית המוכר במעות, תו אי"ז כלל מעש"ק דאורייתא, וי"ל.

והנה אי נימא כמש"נ במק"א דקנין כסף אינו תוצאה מזכיית המעות, אלא מעשה הקנין הוא נתינת המעות לשם קנין, ועי"ז זוכה המוכר במעות וזוכה הלוקח בחפץ, שפיר ניחא, דע"כ אף אם לא זכה המוכר במעות, עדין מעשה הקנין קיים.

כתב הרמב"ן גיטין ד"ל:, ז"ל, וי"ל משום הכי לא אקשי ליה היאך יכול לעשותו תרומת מעשר לאחר שמכרו משום דמשכחת לה בשהיה מעשר ברשות אחר או בשדה שאינה משתמרת לו לבעל הבית דלוי קנה במכרין ולוקח לא קנה ומשום הכי אקשי דעדיפא מינה, עכ"ל, וצע"ג, דכיון שהפירות הם בשדה של בעה"ב, הרי דהגם שאינה משתמרת לו, מ"מ מה גרע זה מעלי' של לוקח המושכרת למוכר דזכו לו מעותיו, וכבר עמד ע"ז בהגה' אמרי ברוך סימן קצ"ח, ולכאו' בעכצ"ל שלא דן הרמב"ן משום קנין מעות, אלא משום קנין רשותו, וגם בד' רש"י לא פירש שהנידון הוא משום קנין מעות, אף דכ"ה פשטות ל' רש"י, אך צ"ע דמ"ט באמת לי"ב משום קנין מעות.

בעיקר הנידון אם המקח קיים כ"ז שלא קיבל עליו מי שפרע, ילה"ע מד' הש"ך ר"ס ר"ד דבפשוטו מבו' בדבריו, על נידון אם הוא מחויב במי שפרע, ליכא חיוב שבועת היסת, כיון דאי"ז תביעת ממון, והקצוה"ח סימן פ"ז סקכ"ב הביא מכנה"ג שנסתפק בזה, ואפשר דזה תלוי בהנ"ל, דאם ה"ז קנוי לו כ"ז שלא חזר בו וקיבל עליו מי שפרע, א"כ הרי לכאו' הוי זה תביעת ממון, דאף דבידו לקבל עליו מי שפרע ולבטל המקח, מ"מ כ"ז שלא קיבל עליו מי שפרע ה"ה תובע את קיום המקח, אך אם אי"ז קנוי לו ואינו מחויב אלא לקבל מי שפרע, אי"ז תביעת ממון, ועי' בל' הכנה"ג שם שנראה דטעם ספיקו, דכיון שיכול ליפטר ע"י קבלת מי שפרע, לא חשיב ככפירת דבר שאם יודה יתחייב בו, וצ"ע.

להצד דהמקח קיים כ"ז שלא חזר בו, לכאו' הוו הגיזות וולדות של הקונה, ומש"כ רש"י ב"מ ד"ק. דהולד הוי של המוכר, היינו משום דל"ה המשיכה אלא על הפרה בלא הולד, וכיון דלא משך את הולד, שפיר מצי הדר בי' מן הולד, ויתכן דה"ה חייב לקבל ע"ז מי שפרע, או י"ל כמש"כ בס' קרית מלך רב דא"צ לקבל מי שפרע, משום שאינו חוזר בו מעיקר המקח, או משום דהי' סבור שלא ימשוך עד שתלד, עיי"ש.

אך העירוני בעיקר הנידון, דלכאו' כיון שלפי הדברים דאיכא בהדייהו מעות בדין שיהיו הגיזות וולדות של הלוקח, הרי דאף דנימא דאינו זוכה למפרע ולא זכה רק אחר שמשך, מ"מ עליו ליתן לו למשוך גם את הגיזות והולדות, ואם אינו נותן לו אותם, יש לו לקבל עליו מי שפרע, אא"כ נימא כד' הקרמ"ר דכיון שאינו חוזר בו מעיקר המקח לי"ב מי שפרע, וצ"ע בזה.

ובאמת צ"ע, בנתן מעות על חפץ והמוכר מעכב ואינו נותנו לו למשוך עד למחר, אם צריך לקבל ע"ז מי שפרע משום שאינו נותן לו אותו ליום זה, ואמנם בפירות י"ל דכה"ג כיון שיביא לו הפירות למחר, נמצא שאינו מעכב אצלו ממון כלל, אך בדבר שמשתמשין בו, שיש ללוקח הפסד שאינו משתמש בו ביום זה, י"ל דגם ע"ז צריך לקבל מי שפרע, או דע"ז ליכא לקבלת מי שפרע.

ז"ל הר"י מיגש שבועות דמ"ח., ועוד דכד מעיינת בה במילתא משכחת לה דכי אמרינן דהיכא דלא משך לא קנה הני מילי היכא דליכא בינייהו טענה וכפירה אבל הכא דקא טעין בעל הבית דיהב ליה הדינר דמי פירות אלו בעא החנוני למיהדר ביה לאו כל כמיניה אלא עד דמיהדר ליה דינר דיליה ומקבל עליה מי שפרע וכמה דלא מהדר ליה לדינר ומקבל עליה מי שפרע לא מצי הדר ביה ואע"ג דחנוני הא קא כפר ביה ולא קא מודה דשקל מיניה דינר מכל מקום על טענת בעל הבית הא לאו בר מהדר ניהו החנוני ואכתי זבינא דפירות כדקאי קאי, עכ"ל.

ולכאו' כונתו, דלא ביטלו חכמים לעיקר המקח, אלא אית לי' זכות חזרה, ול"מ הדר בי' אלא אם מחזיר המעות ומקבל עליו מי שפרע, והכא דאינו מחזיר הדינר, עדין המקח קיים, והוו הפירות ברשות בעה"ב.

אך צ"ע היאך זה מתישב עם ד' הר"י מיגש בתשו' שהביא השטמ"ק בסוגיין, דדינא דמי שפרע הוא אף במקום שאינו קונה מדאורייתא, ואם אכן לדעת ר' יוחנן לא ביטלו חכמים לעיקר המקח, ורק ע"י חזרתו בטל המקח, הרי ודאי מסתברא מילתא דליכא מי שפרע אלא בכה"ג דמדינא המקח קיים והוא מבטלו בחזרתו, ולא היכא דאין המקח קיים כלל מדינא.

עוד ילה"ע, דאם אכן איכא מי שפרע אף בשלא חל המקח, הרי נמצא דדינא דמי שפרע אי"ז הגבלה בחזרתו מן המקח דל"מ לבטל המקח בלא לקבל עליו מי שפרע, אלא הוי דין נוסף דמוטל עליו לקבל מי שפרע, וא"כ מ"ט אמרינן דכ"ז שלא קיבל עליו מי שפרע עדין המקח קיים, אך בזה י"ל בפשיטות, דעיקר דינא דמי שפרע הוא דל"מ הדר בי' בלא לקבל עליו מי שפרע, וממילא דבמקום שחל המקח מדינא, אינו בטל עד שיקבל עליו מי שפרע, וז"פ.

אך יותר נ' בזה, דבאמת עדין לא זכה הלוקח בפירות עד שימשוך, שהרי לא מצינו דגיזות וולדות הוו של הלוקח, אם לא חזר בו בעה"ב לבסוף, אלא היינו דה"מקח" קיים, והיינו דהסכם המקח שביניהם דהמוכר מחויב להעמיד את המקח ללוקח, ה"ה קיים עד שיחזרו בהן, וע"כ כל שלא החזיר המוכר את המעות וקיבל עליו מי שפרע, ה"ה מחויב להעמיד את המקח ללוקח.

וי"ל דגם ד' בעה"מ הוא כן, שאין כונתו דחל המקח ?

והנה מבו' עוד בד' הרי"מ, דאף אם קיבל עליו המוכר מי שפרע, מ"מ כ"ז שלא החזיר המעות, עדין המקח קיים, ועמד ע"ז בהגה' אמרי ברוך סימן קצ"ח.

ונפ"מ רבתא בזה נראה, דאם קיבל עליו המוכר מי שפרע, ועדין לא החזיר את הדמים, ואח"כ חזר בו ורוצה לקיים את המקח, והלוקח אינו מתרצה בכך, ל"מ הלוקח לחזור בו אא"כ יקבל עליו מי שפרע, שהרי עדין לא נתבטל המקח, כיון שלא החזיר המוכר את הדמים.

שו"ר בד' הפמ"ג שנד' בס' עולת שלמה ח"ב עמ' ק"ג שנסתפק בדין זה היככא שקיבל המוכר מי שפרע, וניחם בו ורוצה לקיים המקח, ועכשיו הלוקח חוזר בו, אם צריך הלוקח לקבל מי שפרע, או הואיל וכבר חזר המוכר וקיבל מי שפרע, א"כ בטל המקח, תו אין הלוקח מחויב לקבל מי שפרע, או"ד הואיל וד"ת מעות קונות ומה"ת אין א' יכול לחזור, וחז"ל עשו לתועלת הלוקח וכו', א"כ מה בכך שחזר המוכר, גם הלוקח צריך לקבל מי שפרע, עכ"ד.

ולפ"ז נ', דמה"ט כתב הרמב"ם דאף אם קיבל עליו המוכר מי שפרע, עדין הוו המעות ברשותו עד שיאמר לו טול את שלך, וכמו שעמד ע"ז בכס"מ וב"י, אשר צ"ע דמ"ט בעינן שיאמר לו טול את שלך, הרי אחר שקיבל עליו מי שפרע ובטל זכותו במעות, תו כבר אין המעות ברשותו, ואף לפ"מ שדימה הגר"א סו"ס קצ"ח דין זה לדינא דחזרה בתוך זמן השאלה דלא מהניא, הרי דאחר שקיבל עליו מי שפרע וכבר פקע זכותו, דמי לכלו ימי שאלתה דפטור, אך לפי הנ"ל הוא מיושב היטב, דכ"ז שלא אמר לו טול את שלך, עדיין לא בטל המקח, כיון שלא החזיר המעות ללוקח, וע"כ עדין הוו המעות ברשותו, ורק כשאמר טול את שלך הוי זה כהשבת המעות לבעלים ובטל המקח, ודו"ק.

והנה בל' הראשונים נ' דאף כשנשרף הפירות צריך הלוקח לחזור בו, עי' בדבריהם, והנה אם כל דינא דמי שפרע הוא דהוא חייב לעשות מקח, הרי דזה ל"ש היכא שנשרף דכבר ל"ש לעשות מקח, ובע"כ מזה דדינא דמי שפרע הוא דכבר נתחייב הלוקח למוכר להעמיד לו מעות והמוכר נתחייב ללוקח להעמיד לו את המקח, וע"כ אף כשנשרף הי' שייך לדון שיהא הלוקח חייב להעמיד לו את המעות, והאמנם דאין חייב להעמיד לו כ"ז שאין המוכר מעמיד לו את המקח, אך בכה"ג שנשרף ואין המוכר מעכב את המקח תחת ידו, יש בידו לתבעו את המעות, ואך דע"ז אמרינן דיכול הלוקח לחזור בו, ובכה"ג אינו מקבל עליו מי שפרע.

וכיון שכן, שפיר י"ל כן גם בדעת בעה"מ, וכנ"ל.

נ' דגם למ"ד דאין מעות קונות, מ"מ אין המעות פיקדון בעלמא, דא"כ אי"ז דברים ואיכא בהדייהו מעות, והיינו דודאי הקנה לו את המעות קנין לאחר ל' לכשיתקיים המקח, ודמי לדינא דסוגיא דע"ז דס"ג. שאמר לה שתקנה לזה בשעת ביאה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א שם דה"נ הוא בהקדמת מעות, שהוא זוכה במעות בשעת חלות המקח, ונ' דמה"ט הוא דחשיב כדברים דאיכא בהדייהו מעות, שכבר הקנה לו מעות בעד המקח, ואך דכ"ז שאין המקח קיים אינו זוכה במעות, שכל זכייתו במעות היא בעד המקח.

הפמ"ג בס' עולת שלמה ח"ב עמ' ק"ה כתב, דאם קידש המוכר אשה בחפץ וקידשה אחר אח"כ, ודאי היא צריכה גט משני, שהרי לא אמרו חז"ל שיהא ברשות המוכר, אלא שאם רצה לחזור חוזר, ומן הסתם ברשות לוקח קאי, פשיטא שקידושי השני נמי תופסין בה, ולא עוד אלא שצריך המוכר לקבל מי שפרע, וכ"ז שלא קיבל ברשות לוקח קאי החפץ, עכ"ד, ושוב דן, דכיון שקידש המוכר בזה הו"ל כחזרה, וע"כ תלי בפלוגתת הב"י ודרכ"מ בקידשה במעמ"ש אם הוו קידושין גמורין או לא.

בסוגיית הגמ' דבנתנה לספר ליכא מעילה לר"ל, הק' הנתיה"מ דשכירות פועל נקנה בכסף, ותירץ דהכא צריך לקנות גם את התספורת, ולא חייל חד בלא חברי', והנה אמנם בעיקר דבריו דשכירות פועל נקנה בכסף, יל"ע בזה, שהרי כתב הרמב"ם דקבלן ל"ה כקרקע, ובד' ש"ר ב"מ דנ"ו: נ' דלא ס"ל כלל דפועל הוא כקרקע, ולפ"ז מצינו לפרש להגמ' כפשטה.

אך באמת בד' הרמב"ם נ' דספר נמי נקנה בכסף, אך י"ל דהוא משום דבזה לא ביטלו לקנין מעות, או משום דבזה ל"ש הגזירה דנשרפו חטיך, או משום דבזה ל"ש משיכה.

אך שוב העירוני, דבד' הריטב"א ע"ז דע"א. מבו' טעם אחר דפועל נקנה בכסף, דהוא דומיא דע"ע דנקנה בכסף, עיי"ש, ולפ"ז תיקשי מהא דספר אינו נקנה בכסף לר"ל, ובע"כ דהוא משום דאינו מושך את התספורת.

ואמנם עיקר הדברים צ"ע, דמ"ט הוא צריך לקנות את התספורת, ולכאו' סתמא דמילתא אין דעת האדם אלא לקנות את הספר ולא לקנות את התספורת.

ושמעתי לפרש בזה, דהוא משום דקנין פועל הוא קנין בגוף הפועל, אך אי"ז מחייבו לספר בתספורת שלו, ולא אמרינן דשעבוד הפועל הוא להעמיד את הפעולה, והוא מחויב בזה אף בכלים שלו, (אם כך היתה התחייבותו), וע"כ בלא שיקנה זכות בתספורת, אין הספר מחויב לספרו, שיאמר לו הבא לי תספורת ואספר אותך, וע"כ סתמא דמילתא דעת האדם לקנות זכות בתספורת.

אך ילה"ע ע"ז מהא דפועל נקנה בתחילת מלאכה, ובקבלן י"א דל"מ הדר בי', ואף בפועל דהדר בי' הוי ידו על התחתונה, אלמלי הא דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום, ולא מצינו דהיכא דעושה המלאכה בכליו שאני, ולכאו' מ"ט לא מצי למימר שאינו חוזר בו מן המלאכה, אלא אינו מביא את כליו, ולא משמע דאיירי רק כשבעה"ב אומר לו שיביא לו כלים אחרים, והאמנם יל"ד דגם הכלים נקנין ע"י תחילת מלאכה, דומיא דביקוע, אך מלבד שנתבאר במק"א מד' הריטב"א דלדידן ל"מ ביקוע לקנות, גם חידוש הוא לומר דמלאכת הפועל תועיל ליחשב כביקוע דהבעלים לקנות זכות בכלים, ועוד דפעמים שהתחיל הפועל במלאכה, ועדין לא נשתמש בכלים אלו למלאכתו, ובכה"ג אכתי תיקשי, ובע"כ מזה דשפיר שייך שיחול שעבוד פועל לעשות מלאכה בכליו, ולפ"ז הדר תיקשי דמ"ט אמרינן בסתמא שדעתו לקנות זכות בתספורת.