לא 1
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / לא

לא' א'

ח"ז חול"ז וכו'. יל"ע אי איירי הכא בעבודה אחת או בב' עבודות, ובפשטות דד' הגמ' הכא הם לפרושי מתני' דקתני דאיכא צירוף בב' חצאי זיתים, וא"כ יהיה תלוי אי מתני' איירי בעבודה אחת או בב' עבודות ותלוי בפלוגתא דאילפא וריו"ח. ויעוי' בסוגי' דמנחות יד' ב' דשייך צירוף מחשבות של חצאי זיתים גם בב' עבודות, ודייני' שם איזה עבודות שייך לצרופי המחשבות של החצאי זיתים שלהם, ועי' לעיל על מתני' כט' ב' דהמגיה בשפ"א נוקט דנידון הגמ' במנחות הוא בכה"ג דחישב ב' ח"ז חול"ז, אבל היכא דמחשב ח"ז חול"ז וח"ז חול"מ לא מצרפים ב' עבודות. והנה לפ"ז נצטרך לנקוט דאיירי הכא בעבודה אחת, והנה אם ננקוט דכל הג' ח"ז היו באותה עבודה, הנה רש"י בפסחים ביאר דטעמא דרבנן דפליגי על ר' יהודה משום דס"ל דבגמר דבריו אדם נתפס, א"כ לכאו' דכל הג' ח"ז נתפסים בפ"א, ומעתה צ"ב דאדרבה יחולו ב' הח"ז דחול"ז, ומהיכי תיתי דיצטרף החו"ז דחול"מ. ולכאו' מבואר דגם אם אמרי' דבגמר דבריו, מ"מ מוכרחים לתפוס את כל דבריו, וממילא מוכרח החול"מ להכלל במחשבה. גם יל"ע למ"ד דאמרי' תל"ר, דלכאו' הח"ז הראשון דחול"ז יחול ראשון, ומעתה הח"ז שיצטרף עמו יהיה הח"ז דחול"ז. – אבל באמת דיש לשדות נרגא בהנ"ל, והיינו דגם אי נימא דב' הח"ז שאינם מאותה מחשבה צריכים להיות באותה עבודה, אבל הרי הח"ז הג' יכול להיות בעבודה הבאה, ומעתה שפיר חיילי קודם הב' ח"ז הראשונים. ועי' גמ' פסחים סג' א' דבב' עבודות ל"א תל"ר. ומ"מ לכאו' דזה פשוט דאם אינה לשחיטה אלא לבסוף, אזי כיון דהח"ז בא לחול יחד עם הכזית דא"כ אין ח"ז במקום כזית. – ושו"ר בחי' הגרי"ז בהמשך סוגיין דהיכא דחישב הכל בעבודה אחת, דפשיטא דחייל הפיגול, כיון שכולם באים לחול בב"א, והנידון בסוגיין דחישב כל ח"ז בעבודה אחרת.

רב המנונא עירוב מחשבות הוי. יש לברר מה הנידון בסוגיין, דלפו"ר לי' דרבא וכן ברש"י דמצא מין את מינו, משמע דהנידון האם הח"ז הג' מעיר את הא' שיש לו עכשיו דין פסול ומהפכו לדין פיגול, ובזה נחלקו רבא ור"ה, ולר"ה דליכא חוזר וניעור נשאר רק המחשבת פסול, אבל הפיגול לא חייל. אמנם יש לדקדק מלי' דר"ה דקאמר דאיכא עירוב מחשבות משמע דבאמת תרי המחשבות חלו, ורק דמחשבת הפסול חלה ומוציאה ממחשבת הפיגול, ולפ"ז הנידון האם מכח הצירוף של הא' והג' יתבטל הצירוף של הא' והב', וא"כ תו לא יהיה מחשבת פסול, או"ד דהגם דהא' והג' מצטרפים, אכתי לא בטל צירוף הא' והב'.

- והגרי"ז הוכיח מהמשך הגמ' דרבין אמר דבחישב ח"ז חול"ז וח"ז חול"ז וח"ז חול"מ דהוי פיגול, ומבאר דהחידוש בזה דלא נימא דסו"ס כיון דחידשה תורה דאיכא דין צירוף, א"כ דגם הח"ז הג' דחול"מ יצטרף עמהם, וקמ"ל דל"מ מטעם דאין ח"ז במקום כזית, וברש"י שם ביאר דדין 'יהיה' זה רק היכא דליכא מין אחר לצרף עימו. ועכ"פ מבואר מהא דלעולם איכא גדר של צירוף של הב' לא' ולג', ושייך שהא' יצטרף גם עם הב' וגם עם הג', ומעתה דגם הכא הנידון הוא דאחרי שכבר היה צירוף בין הא' והב' תו לא פקע, ולכן ל"ש לומר דאין ח"ז במקום כזית, ורבא ס"ל דגם בכה"ג אמרי' דאין ח"ז במקום כזית.

- והגרי"ד דקדק מהמשך ד' רש"י הנ"ל דמבאר דטעמא דרבא, דאחרי שחוזר הא' להצטרף לג', מתבטל הב' מלהוציא מהפיגול דאין ח"ז במקום כזית, משמע דהנידון דבעי' לבטל את הב' בכדי שלא יוציא מהפיגול, ולכן בעי' למימר דאין ח"ז במקום כזית. וכן דקדק הגרמ"ד ממש"כ רש"י בביאור ד' ר"ה, דכיון שנצטרף 'לא ירד', דהנידון הוא רק על מחשבת המקום האם מתבטלת. אמנם לגיר' השיט"מ ברש"י ד'לא יעור' מבואר דהנידון האם מצרפים הא' והג'. עוד מדקדק מרש"י דה' אבל, דכ' דלא פקע שם פסול למיחל שם פיגול.

- ועי' תוס' דהכא ל"ש מצא מין את מינו וכו', ובפשוטו דכוונתם דבאמת גם בחצי הא' חייל שם פסול וא"כ הוי שפיר גם מינו של הב', ומעתה הרי דנמצא דהג' דהוא רק פיגול, אינו לגמרי מינו של הא' שהוא גם פסול וגם פיגול, וא"כ נמצא דבאמת הא' אינו מתעורר ולא חייל כלל הפיגול. [ויתכן לבאר דבזה נחלקו רבא ור"ה, בגדר ה'פסול' של הא', האם הך פסול הוא מלתא דפיגול והוא מינו של הג', או דחל בו חלות פסול אחר וזה מונע ממנו מלהתחבר עם הג' לגמרי. ועוד אפ"ל דלרבא הפסול של פיגול הוא דין מחודש, דכ"ז דלית ביה פיגול אית ביה לכה"פ פסול, אבל היכא דשייך בו הפיגול, אז ויקץ כישן, וממילא דתו ליכא חלות פסול כלל, ויש להוסיף דאין בו חלות מצ"ע ורק דאית חלות פסול רק לענין הצירוף]. אמנם יעוי' עוד בגרמ"ד דמפ' ד' התוס' דל"ש הכא מצא מין וכו', משום דאדרבה לכו"ע אמרי' הכי, וכ"ה ברא"ש חולין פרק ז' סי' לז', ורק הנידון אם פקע המחשבת פסול שחל בצירוף הראשון של הא' והב'.

- ובד' התוס' אח"כ בטעמא דר"ה, דכ' דאין הפסול מניח את הפיגול ליפרד מעליו, בפשוטו נר' כהצד הנ"ל בתוס' דהנידון אם יש חיבור בין הא' לג', וזהו גוםא הטעם דאין מניחו, זה משום דא"כ דיהיה רק כזית של פיגול, והח"ז של הפסול יתבטל, דאין ח"ז במקום כזית, ולפו"ר נר' מד' התוס' דהנידון השתא האם הא' מצטרף לב' או לג', וזה גופא סברת ר"ה דאין הב' מניח לא' ליפרד ממנו ולהצטרף לג', ולפ"ז נמצא דהג' לא חייל. אמנם יש לדחות דהכוונה דאין מניחו היינו דמעתה יתחבר 'רק' עם מינו, ויפקע מהח"ז הא' שם פסול ויהיה לו רק שם פיגול. ועי' גרי"ד דהטעם דאין מניחו משום דכבר חלה מחשבת הפסול, ולכן הגם דהשתא הא' והג' מצטרפים, מ"מ אינם יכולים להפקיע את הצירוף שכבר חל בא' וב', והגרמ"ד ביאר ע"פ סברא זו איך נשאר מחשבת פסול, והרי אחרי דהא' והג' נעשו לכזית אחד, א"כ נמצא דהשתא ליכא בח"ז דמקום שיעור למחשבת פסול, ואע"כ משום דכבר חלה הך מחשבה.

ולכאו' הנה איכא הכא כזית וחצי, וא"כ יכולה להיות רק מחשבה אחת או פסול או פיגול, ולכאו' דמבואר דהח"ז הראשון מצטרף גם לב' וגם לג', וצ"ע, ועי' גרמ"ד דאה"נ דכלפי הח"ז דמקום הוי רק ח"ז, מ"מ אחרי דחייל לא פקע. - והגרי"ז מק' דאם חייל על החצי הא' שם פיגול, איך בזה עצמו חייל גם שם פסול לענין דיוציא מהפיגול, [ובקיצור דאיך הוא עצמו מוציא מעצמו]. – ובד' הגרי"ז נר' דר"ל דצירוף הוי חלות חדשה של פסול, וא"כ גם בח"ז הא' ליכא כלל שם דחול"ז, והיינו דאיכא על הח"ז הראשון ב' שמות, שם של פסול ושם של פיגול. והא דהח"ז הא' מוציא מידי עצמו, ביאר הגרי"ז פ"ד הגמ' לעיל לו' א' דבעצם כל פיגול יש בו עצמו הינוח דמוציא מידי הפיגול, ורק דל"א הכי רק משום דהוי חדא מחשבה, אבל היכא דהוי ב' מחשבות אה"נ דזה עירוב מחשבות, וה"נ איכא עירוב מחשבות מחמת דכלפי הח"ז דמקום, זה עוד מחשבה בפנ"ע. ולפ"ז באמת דגם ל"ק איך כזית וחצי הוי כב' מחשבות, ד'מחשבת צירוף' היא עצמה מורכבת מהחיבור של ח"ז אחר שיש לו שם אחר, ולכן שפיר יכול הח"ז הא' לשמש כב' דברים וליכא בזה סתירה. - ואולי היה אפ"ל דנעשה הכל חפצא של מחשבה אחת, וכיון דנכלל בה גם הח"ז דחול"מ וזהו חלק מהמחשבה, א"כ זה עצמו נעשה כמחשבה אחת דמעורב בה ב' מחשבות, ולכן גם ל"ק דאין שיעור למחשבת המקום. - [והנה עוד היה אפ"ל (ועי' בכתבי עה' בארוכה), דבאמת גם ח"ז אית ליה שם מחשבה, וא"כ נמצא דאיכא הכא ב' מחשבות, והטעם דבעי' צירוף הוא משום דבעי' שתהיה מחשבה בשיעור אכילה, ואה"נ דאחרי הצירוף של חשיבות שיעור האכילה, שוב חייל כ"א לעצמו, וא"כ שפיר מוציא הח"ז הב' מהא'].

[=וכ"נ בד' הרא"ש בחולין, וכן בפמ"א ע"ד התוס', והגרמ"ד מבאר דזה גם כוונת התוס' במש"כ דהכא ל"ש מצא מין את מינו, והיינו משום דהכא לכו"ע אית להו האי דינא, ונחלקו על ענין אחר. – בפי' התוס' דהכא ל"ש מצא מין את מינו וכו' יל"פ דגם אם בעלמא חוזר וניעור, דזה משום דמעולם לא חל עליו 'דין היתר' בעצמותו, ורק דאיכא בזה 'העדר האיסור', ולכן שפיר האיסור ה'נעדר' חוזר וניעור. ושאני הכא דכבר חל על הח"ז דין צירוף לח"ז דחול"מ, והאי דין צירוף דחייל ביה א"י להתבטל.=]

מנא אמינא לה. האחרונים נתקשו להצד דהנידון הכא זה אם מחשבת הפסול מתבטלת, דא"כמה זה שייך לענין טומאה, דהתם הנידון הוא רק אם חוזר וניעור. [וכן תי' הגמ' לרש"י דאם היה שיעור בתחילה וכו', דמשמע דרק אז שייך להעירו כי היה לו הכח בתחילה]. וכ' דיש לכוין קו' זו בד' התוס' דשאני הכא שכבר נפסל הקרבן וכו', והיינו דאיכא מחשבת פסול דצריך להפקיעה. ועוד יש להוסיף כעי"ז בביאור קו' התוס', דשאני הכא דכבר חל על הח"ז הא' שם פסול וליכא עליו שם פיגול. ועי' קר"א דכ' דשאני הכא דהצירוף אינו חלות פסול 'בעצם', ורק דאם לי"ל צירוף מצ"ע, מצטרפין ב' המחשבות, וא"כ אם השתא מתברר דא"צ לצירוף אז אדרבה מתבטל הצירוף. - והפמ"א וקה"י כג' ביארו דקו' התוס' דאחרי שכבר נפסל תו ל"מ כלל מחשבת הח"ז הג' דזמן, כי כבר הוי א"ר לעבודה, וכקו' הגרי"ז. ובד' הקר"א הנ"ל ג"כ מתורצת קו' זו, דמה שחידשה התורה דצירוף פוסל, זה רק היכא דלי"ל פסול אחר, אבל השתא שיש לו צירוף מצ"ע, תו אינו מצטרף לפסול, וא"כ גם בטל הפסול. ויל"ע ב\*קה"י. ועי' טה"ק דמיישב דגם פסול דחול"מ לא חל עד הזריקה וכצד א' במל"מ. – עוד העיר במש"כ התוס' דבטומאת שני לא איבד את כח הראשון, ורק דיש לו חסרון ב'שיעור' הביצה ותו לא. דלכאו' השתא שאין לו שיעור א"כ בטל ממנו כח הראשון.

עי' בגרמ"ד דמק' למה חול"מ מוציא מחול"ז ולא איפכא, והיינו דהרי גם חול"מ אית ביה שם פיגול. ור"ל דבאמת אין א' מוציא מהב' אלא זה חפצא חדשה של מחשבת פיגול.

הגרמ"ד מהגרי"ז דאיך חל כלל הח"ז הג', והרי כבר הוי א"ר לעבודה. ואולי י"ל דחישב הכל בעבודה אחת.

חזר ועירבן ראשון הוי. גרמ"ד דמשמע דבאמת נתבטל ממנו שם ראשון, וצריך לחזור ולהעירו. ומק' דלכאו' חוזר וניעור הוא כשנעשה גוש אחד, והכא כשנפלו שניהם כאחת אינם גוש אחד וא"כ איך חצי הא' מעיר את החצי הב'.

שבללן זה בזה ראשון. ועי' גרי"ז דמשמע מד' הגמ' דעל כל ההתערובת הזה תורת ראשון עליו. וכ"מ ברש"י וברמב"ם, וצ"ע דאיך השני נעשה ראשון.

האוכל שנטמא וכו'. וברש"י דלא היה בו שיעור קודם שנתערב. עי' גרי"ד דמק' דהנה הככר נטמא גם בכה"ג שלא נתערבו, וא"כ נמצא דא"צ לעירוב, וא"כ מעתה גם אם נתערב למה זה מבטל את דין הראשון שבו, דמעתה אין מניחו ליפרד.

תוס' התם איכא שיעורא. התם שיש מן השני כשיעור. לפי ר"ת נפקא דאם יצטרפו עכשיו ב' חצאי הראשון ויהיה רק חצי אחד של שני, דלא יוכלו ב' חצאי הראשון להתחבר כי החצי של השני לא יניחם ליפרד, וכ"כ בגרמ"ד, והקר"א מק' דמהיכי תיתי דמתני' איירי דמלייה לראשון ולא לשני. והגרי"ד כ' דמד' התוס' הללו יש לדחות דכוונתם דכיון דיש על השני שם שני ואפי' שחסר מהשיעור, א"כ נמצא דה'שם' של השני אינו תלוי ב'ראשון', ולכן מניחו ליפרד, אבל שוב הק' מהתוס' אח"כ ד"ה אמר, דכ' דלקח מן הראשון ושם עליו דכיון דליכא שיעור מן השני אין מניח לראשון וכו', דמשמע דזה דווקא אם יש שיעור לשני. וצ"ע דלמה לא נימא דאפי' כשיש רק חצי זית מהשני, מ"מ עצם זה דהוא יכול להתחבר עם הראשון לענין לטמא הקל שבשניהם, והיינו דבכלל מאתיים מנה, וא"כ נמצא דהראשון יש בו גם דין ראשון וגם דין שני. – עי' גרמ"ד דמק' דאיך באמת מניחו עכשיו ליפרד, והרי באמת לא התחברו לגוש אחד, ורק דנפלו שניהם יחד ב'ככר זו', וצ"ל דאה"נ דהוא מניח את הראשון ליפרד רק השתא ולא יותר.

כי אתא רב דימי וכו'. רב דימי לכאו' דאזיל בשיטתיה דר"ה, דהרי אליבא דרבא אפי' היכא דאיכא הפסק מקום בין ב' חצאי הזמן הוי פיגול. וצ"ב למה באמת מודה ר"ה בהכי, דלכאו' מיד כשחישב בח"ז הב' חול"ז, דמיד נתחבר עם הח"ז הא' דחול"מ, והגרמ"ד מביא שיט"מ דמתקשה בזה, ובפשוטו דזה הסיבה דפליג ע"ז רבין, וס"ל דדווקא היכא דהח"ז דחול"מ היה בסוף הוא דהוי פיגול. ועי' קר"א דכיון דליכא הפסק בין החצאים מודה ר"ה. ולד' הקה"י דטעמא דר"ה דפליג זה רק מחמת ההפסק דהחול"מ כבר חייל ומונע מלהתחבר ב' החצאים דזמן, א"כ הכא ניחא דליכא הפסק.

כי אתא רבין וכו'. עי' גרמ"ד דאם החידוש דאין הח"ז דחול"מ מצטרף לכזית להחשב כמחשבת פסול, א"כ יכול לאוקמי בחישב כזית חול"ז ועוד ח"ז חול"מ דאין ח"ז במקום כזית. ועי' בגרי"ד דמבואר דמוכרחים הכא לטעמא דאין ח"ז וכו' והלא"ה היה מצטרף. – עי' קר"א דהיכא דחישב על כזית חול"ז דמודה בזה רבין דאין הח"ז במקום כזית, ואפי' אם חישה הח"ז דמקום קודם הכזית דזמן.

רב אשי וכו'. וברש"י דזה רק אליבא דרבא, ועדיפא מדרבא דקמ"ל דהגם דהכא הוציא בחד דיבור את הב' והג', מ"מ הא' והג' הם מצטרפין אהדדי. והגרי"ז מק' דלכאו' ר"ה פליג רק התם דכבר חייל הפסול וא"י להפקיעו, אבל הכא דאכתי לא חייל דלמא מודה לרבא. ועוד מק' דהרי בהכרח דחישב הח"ז הא' בעבודה אחת, ואילו את הכזית בעבודה אחרת, כי באותה עבודה בודאי דהכל חל בב"א וא"כ בודאי דחייל הפיגול, ואלא דאיירי דעל הכזית השלם חישב בעבודה שאחריה, וא"כ מק' למה נקטה הגמ' דחישב בכזית קודם את החול"מ ואח"כ את החול"ז, דסו"ס כיון דהכל חל בסוף העבודה א"כ הם חלו בב"א, וליכא מעליותא להקדמת החול"מ, ובאמת דהר"מ כ' הגוונא הנ"ל דהקדים החול"ז, ועי' קר"א. [ומילואי קר"א הביא ח"נ דגרסי' בגמ' דווקא היכא דחישב זמן תחילה, אבל היכא דאפסקיה ל"מ, והגם דרבא ס"ל דלא איכפ"ל בהפסק משום דחוזר וניעור, מ"מ הכא גריעא טפי דגם הוי חד דיבור וגם הוי הפסק]. - והגרי"ז מיישב דהחידוש הוא דגם לר' יהודה דסובר דאמרי' תל"ר, וא"כ הח"ז הראשון מתוך הכזית השלם היה חול"מ, והו"א דהוא יתפס ראשון ויתחבר עם הח"ז הראשון דחול"מ, וא"כ נמצא דבאמת חלה מחשבת הפסול, וקמ"ל דליכא בזה תל"ר. והגרי"ד נוקט דלהר"מ הנידון הוא לצרף הב' והג', משום דאיכא בהו צירוף בשפתיו. – עוד בגרי"ד דבגמ' כ' דהטעם דלא מצטרף משום דאין ח"ז במקום כזית. ומשמע מינה דהח"ז עצמו יכול להצטרף להיות בזה חלות פסול, ורק דהטעם דאין מצטרף משום דאין ח"ז במקום כזית. ועי"ש דתלה זה בב' ההסברים בד' רבא, למה ליכא הכא פסול, דא"ז מצד דהפיגול א"י להחשב כפסול, א"כ ה"נ נימא דכיון שהוא פיגול, מה"ת דיחול בו שם פסול, ושוב ק' למה בעי' לטעמא דאין ח"ז במקום וכו'. ואלא דמוכח דהטעם דאחרי שמצטרפין הא' והג' בנידון דלעיל, שוב מתבטל צירוף הב' והא', וזה גופא קמ"ל דהיכא דאיכא כזית אין ח"ז במקום כזית.

רא"ש חולין פרק ז' לז'

מתיבתא

קהילות יעקב כג' דהנידון הוא בצירוף הא' והג' מאחר שיש 'הפסק' ביניהם.

מקדש דוד לג' א' דה' הקשה

חק נתן

טהרת הקודש

פנים מאירות

חזון איש ז' יג' דהדמיון לטומאה משום דגם כשנפלו על הככר לא התערבו בעצמם, ורק דהככר הוא מצרפם, והככר הוא שמחבר את החצי ביצה ראשון עם החצי ביצה הב', אבל מצ"ע אכתי יש להם דין שני.

פני המזבח