30. תפירה שאינה של קימא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' משפטים

**בדין תפירה שאינה של קיימא**

**בגדר מלאכת תופר**

א]מבואר בגמ' מ"ח. מתירין בית הצואר אבל לא פותחין וביאר רש"י שדרך הכובסין לקושרן אבל לא פותחין דהשתא קא עביד ליה מנא עכ"ל ועיין או"ז הלכות שבת סימן ס"ח ובראבי"ה סימן ר"ו הובא בהגהות מרדכי שהביאו לדייק מלשון רש"י שדוקא מקשר שקשרו הכובס מותר לפתוח אבל אם זה יהיה תפור יהיה אסור וכתבו שלפ"ז אם יהיה תפירה כדרך שתופרים האומנים או כמו זוג מנעלים שרגילים הרצענים לתופרם יחד יהיה אסור והוסיפו דלא מצאנו לגבי תפירה שיש חילוק בין תפירה של קימא לאינה של קימא אמנם הרבה ראשונים שם התירו וביארו שמתירין זה גם שייך על תפירה וע"ש שהתירו גם דבר שהאומן תופר לפני גמר הבגד חתיכת בד במקום בית הצואר והוסיפו להוכיח מלשון הגמ' בחבית שאינו חיבור וא"כ ה"ה כאן זה לא חיבור עכ"ד

והנה מבואר דנחלקו רבותינו הראשונים האם תפירה שאינה של קיימא מותר לפותחה בשבת ובביאור הנידון דהנה בעיקר מלאכת תופר וקורע יש לבאר דבר זה בשלשה אפשריות **א.** יש לבאר דזה כמו קושר דרק אם עושה של קימא יש בזה איסור וכן בקורע רק אם קורע תפירה שנעשתה לקימא יש בזה איסור ולפ"ז הוא תלוי בדעתו וגם אם תופר ממש שני בדים לשימוש ודעתו לקורעו מותר **ב.** יתכן לבאר שוודאי שאת הדין אינו של קימא שיש בקושר לא שייך כאן דרק שם שזה סוג חיבור שרגילים להשתמש בו זמני לכן אין לזה חשיבות של חיבור אלא א"כ זה נעשה לעולם אבל כאן זה חיבור גמור שאין צורך בכוונה חיובית להשאירו לעולם אמנם גדר החיבור של תופר זה כמו בונה אלא שבונה זה בכלים ותופר זה בבגדים וכל דבר שבבונה חשיב חיבור גם כאן זה אסור וכל דבר שבבונה לא חשיב חיבור גם כאן זה מותר דהינו שיסוד מלאכת תופר זה לחבר שני דברים שנהפכים על ידי התפירה לדבר אחד וכן מלאכת קורע זה להפריד שני דברים שמחוברים שנחשבים דבר אחד [וגם בזה יש לדון האם זה כמו בונה בקרקע שגם דרגא זו מספיקה או שכאן זה כמו כלים שדרגת חיבור שזה רק נידון של בונה זה לא סיבה לאסור ורק דרגת חיבור שזה נהפך ממש לאחד שזה נידון של מכה בפטיש דהינו שזה מבטל את התורת כלי הקודם רק כה"ג אסור ועיין בזה לקמן] **ג.** יש לבאר שמלאכת תופר זה בכלל לא האיסור חיבור שהופכם לדבר אחד אלא שאסור לעשות חיבור של שני דברים על ידי תפירה וכן קורע כל שיש שני דברים שחיבורם על ידי תפירה אסור לנותקם [וכמו לענין כלאים אם נימא שגם קשר שאינו של קיימא אסור דבפשוטו הגדר שכל שיש מציאות של חיבור ביניהם חשיבי כלאים]

**ביאור השיטות המתירות תפירה שאינה של קימא**

ב]והנה בדעת המתירים תפירה שאינה של קימא זה או כצד א' שס"ל שיש כאן הקולא של קושר אמנם בפשוטו אין זה מוכרח דיתכן כצד ב' שוודאי שכאן זה כמו בונה שבנין לשעה גם אסור ורק דבר שבגדרי בונה זה לא חיבור גם בגדרי תופר זה לא חיבור ובפשוטו נפק"מ האם יש כאן החומרא של קושר שאסור לשבוע או ליותר מיום אחד דאם זה אותו דין של תופר א"כ כמו ששם יש האיסור דרבנן ה"ה כאן אבל אם כאן כל האיסור זה החיבור וזה ודאי יותר מחיבור של קושר א"כ אין שום מקור לאסור ביותר מיום אחד ויתכן שכל שזה לא חיבור שיהיה כאן תופר מדאוריתא אין סיבה שיהיה תופר מדרבנן אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון דמצאנו בחותמות שבקרקע שביותר ליום אחד אסור לפותחן חזינן שמדרבנן גם דבר שהוא לא חיבור בעשוי ליותר מיום אחד זה אסור ה"ה כאן אמנם זה תלוי בגדר הדין תופר שאם זה חיבור כמו בונה א"כ הוא כנ"ל אבל אם נימא דכאן זה יותר מבונה וצריך שזה יהפך ממש לדבר אחד וכנ"ל שממילא זה גם סיבה למכה בפטיש א"כ יתכן שכאן לא שייך לאסור מדרבנן דרק במקום שהסיבה שזה לא בונה מצד ההיתר של כיסוי הכלים בזה רבנן גזרו אבל כאן שגם ללא ההיתר של כיסוי הכלים אין כאן איסור ממילא זה לא סיבה לאסור

והנה עיין ראבי"ה סימן ר"ו דמפורש שלמד את היתרו מקושר וכן כתב שלשעה או ארבע וחמשה ימים מותר והביא את הגמ' של קושר ומשמע שיותר מזה אסור וכן נקט הט"ז סק"ה שיש כאן האיסור דרבנן של יותר מיום והט"ז העמיד הדין של נעלים שזה עשוי להיפתח ביומו וכן הוא הלשון בראבי"ה שביומו מיד שקונים פותחים את זה

והנה הגמ' שואלת על שתי תפירות הא לא קיימי והגמ' עונה כגון שקשרן והקשה היראים תיפו"ל שחייב מצד קושר ותירץ שזה היה קשר אחד והוכיח מכאן שקשר אחד לא הוי קשר והקשה במהר"ח או"ז סימן רט"ו מה הוקשה ליראים הרי יתכן שמדובר בקשר שאינו של קימא דהינו שמתכונן לפותחו והוכיח מזה ששיטת היראים שגם תופר צריך של קימא והנה כאן לא מדובר במקום שהשימוש מחייב לפותחו דאל"כ עדיין יקשה מכזה מקרה ובפשוטו מבואר מדבריו שנקט שזה ממש אותם גדרים וכן משמעות לשונו שם

והנה מבואר במשנה בסוף כלאים שאותות הגרדים אסורים משום כלאים דהינו שהיו תופרים חוט את שמם של בעל הבגד וכתבו הראשונים שהיו רגילים להוציאו אחרי זה ועיין גינת ורדים סימן י"ז שכתב להוכיח מזה שתפירה שאינה של קימא אסור ועיין שם סי"ח שהר"ש שם כתב לדחות שכאן מצד עצם הבגד זה יכול להשאר רק שהדרך להוריד משא"כ בדוגמאות של הראשונים שהתירו עצם הבגד מחייב להורידו ובפשוטו מבואר שהגינת ורדים נקט שצד ההיתר שזה כמו קושר ובזה נחלק עליו הר"ש שם [אלא שיש לעין במה שהיו מחברים שם מחטים בדים לוילונות האם חשיב כמו בית הצואר או שזה דומה לאותות הכובסים] [ובעיקר הראיה כל זה כדבריו שם שנקט שדיני כלאים כמו שבת וכמבואר בראבי"ה אבל אם נימא שבכלאים גם אינו של קימא חייב ששם רק צריך סוג חיבור שיכול לאחד אבל לא צריך שבפועל זה יתאחד א"כ אין כאן מקום לקושיא כלל וכמו שהאריך בגינת ורדים הר"ש בסימן י"ח]

[והנה בראבי"ה סימן ר"ו מבואר שדימה תפירה של כלאים לשבת לגבי של קימא ושאר דברים וכן נקט שתפירה שאינה של קימא זה לא תפירה והנה מבואר במשנה בפרה שבגד שהוא תפור כלאים זה חיבור לטומאה ולא להזאה דהינו שזה רק חיבור דרבנן אמנם בפשוטו וודאי שיש בזה איסור דאוריתא של כלאים ולכאורא מוכח מזה או כמו שהוכיח הגינת ורדים שתפירה שאינה של קימא זה חיבור גמור [וצ"ל שלענין טומאה זה לא מספיק ששם צריך שזה ישמש כבגד אחד דהרי גם שני כלים שהם ממש אחד מעצם יצירתם אם נטמא אחד השני טהור] או כמו שדחה שם הר"ש שם סימן י"ח שחלוק כלאים משבת אבל לדעת הראבי"ה הנ"ל צ"ע ובהא דמבואר שמדרבנן זה חיבור לטומאה אפילו שזה עומד להיפרד עיין ראבי"ה שכתב שאיסור מטומאה לא ילפינן]

**בביאור הטעם דהראשונים דתפירה שאינה של קימא אסור**

ג]והנה בדעת הראשונים שנקטו שתפירה שאינה של קיימא אסור יש לבאר בשני אופנים יתכן לבאר שס"ל שבאמת המלאכה בזה לא החיבור שביניהם וגם אם זה לא מתאחד יש כאן מלאכת תופר וה"ה מלאכת קורע ולכן אסור וכנ"ל בצד ג' אמנם יתכן לבאר שוודאי שגם הם מודים שזה כמו בונה שיסוד המלאכה זה מה שזה נחשב חיבור וכנ"ל צד ב' אלא שס"ל שתפירה חשיבה חיבור גמור וממילא הוי חיבור ולכן זה אסור דהרי כמו חבית שאינו חיבור אבל אם ילחים בצורה שזה ממש אחד לא יעזור [וכמו בהו"א של הגמ' לענין חבית] כך כאן מעשה תפירה זה דבר שמחבר חיבור גמור ולכן גם אם דעתו לקרוע עכשיו זה חיבור ואחרי זה יפרק החיבור והנה שיטות אלו ס"ל שאין היתר כיסוי הכלים בתופר וזה א"ש לשני ביאורים הנ"ל או כי זה חיבור גמור או כי כאן אין האיסור ההתאחדות שביניהם כלל

והנה מבואר שהעמידו הנידון בין בדבר שלפני גמר הבגד ובין בדבר שלאחר גמר הבגד דהינו שאם מותר אז גם בדבר שזה קודם גמר הבגד מותר ואין בזה משום מכה בפטיש ואם אסור גם לאחר גמר הבגד אסור וצ"ע שלפני גמר הבגד יש מקום לאסור מצד מכה בפטיש ומה זה ענין לאחר גמר הבגד אמנם אם נימא שיסוד הנידון האם חשיב חיבור או לא א"כ א"ש דממ"נ אם זה חיבור א"כ גם לאחר גמר הבגד זה סיבה לאסור מצד מכה בפטיש ואם זה לא חיבור א"כ גם קודם גמר הבגד זה לא סיבה לאסור ועיין לקמן משנ"ב בביאור דברי הרמ"א

והנה עיין ראבי"ה ואו"ז שכתבו להוכיח מהגמ' של חבית שזה אינו חיבור ומותר ה"ה כאן והנה מפורש שם שלמד כרש"י ולפ"ז בהכרח שאין לחייב מצד קורע או כי זה קריעה של תיקון או כי זה לא על מנת לתפור ולפ"ז צ"ע איך כתב להוכיח שאין בזה איסור קורע דרבנן גם בשלא על מנת לתפור ובהכרח שנקט שכל הצד לאסור כי זה חיבור וזה גם סיבה למכה בפטיש וכיון שהוכיח שזה לא חיבור ואין מכה בפטיש ממילא אין בזה גם איסור קורע וצ"ע

והנה הגמ' אומרת שהפותח בית הצואר חייב חטאת והגמ' שואלת מה זה שונה ממגופת חבית ועונה זה חיבור וזה אינו חיבור ורש"י לומד שמדובר בבד שלא פתחו אותו מעולם אמנם עיין רמב"ן ור"ן וריטב"א וכן דייק המהרש"א בסוגין מתוס' שהביא בשם ר"ת בספר הישר דמדובר בחתיכת בד שהאומנים מחברים ועל זה הגמ' חילקה שזה חיבור וזה אינו חיבור ומבואר בדבריהם שהחיוב מצד מכה בפטיש וכן הביא הבית יוסף בשם רבינו ירוחם ועיין ריטב"א שהוסיף שזה פעולה שהכובסים עושים ולפ"ז מבואר שהטעם לאסור תפירה שאינה של קימא מצד שזה חיבור ולכן יש כאן מכה בפטיש

והנה צ"ב חילוק הגמ' זה חיבור וזה אינו חיבור ועיין מאירי במכות שנראה שחיבור של טיט בחבית זה פחות חזק מחיבור של תפירה וכן משמע ביראים עמוד קמ"ו בהביאו שיטה זו ועיין בחידושי רבינו פרחיה דהביא מר"א בן הרמב"ם בשם אביו דביאר דחיבור של תפירה שזה סוג חיבור שמחברים איתו בדים חשיב חיבור גמור משא"כ הדבקה של טיט בחבית שדרך עשיתה בכבשן אין זה חיבור

**בחידוש האחרונים לחלק בין מכה בפטיש לתופר והתימא שבזה**

ד]והנה ברבינו ירוחם מבואר שגם בקשרו המשיחות יש בזה איסור ועיין מג"א סקי"א שהביא יש"ש שבנתקשרו המשיחות לכו"ע מותר והקשה שהרי רבינו ירוחם אסר גם במקרה שהאומן קשר ועיין חזו"א שכתב שרבינו ירוחם דיבר כשעשה קשר לא על מנת להתירו אלא לנתק הקשר וכה"ג תמיד יש בזה מכה בפטיש כיון שזה חיבור משא"כ היש"ש דיבר שעשה קשר כדי לפותחו ואחרי זה קשה לפותחו אבל אפשר לפותחו דכה"ג וודאי לא חשיב חיבור ממילא אין כאן מכה בפטיש וזה על דרך הריטב"א הנ"ל דכל האיסור מצד שזה חיבור וממילא יש כאן מכה בפטיש גם בדבר שקרא אחרי אמנם המג"א יישב דהדין של קשירה זה רק דבר שהאומן עשה קודם גמר הכלי ועיין גר"ז שביאר שס"ל שסיבת האיסור מצד מכה בפטיש וזה רק שייך קודם גמר הכלי אבל לאחר גמר הכלי אין זה מבטל שם כלי ואז אין לאסור מצד מכה בפטיש דהינו דבפשוטו סברת רבינו ירוחם כנ"ל שזה חיבור גמור וממילא זה סיבה למכה בפטיש גם אם זה נעשה אחרי וכמבואר בריטב"א אמנם לנ"ל נתחדש שאין זה חיבור גמור אבל בכל אופן זה סיבה שיחשב מכה בפטיש

והנה בפשוטו הדבר פלא כמבואר בתהלה לדוד דהרי הגמ' שואלת מה ההבדל בין פותח בית הצואר לחבית ולנ"ל יכלה לישב שזה לאחר שזה גמר הכלי וזה קודם גמר הכלי אלא בהכרח כנ"ל דממ"נ אם זה חיבור א"כ גם לאחר גמר הכלי זה סיבה לאסור ואם זה לא חיבור גם קודם גמר הכלי זה לא סיבה לאסור וצ"ע אמנם עיין מרדכי שהביא מהיראים שהקשה מה הגמ' אומרת אינו חיבור דמשמע שאם חבית היה חיבור היה אסור הרי אין בנין בכלים דהינו שנקט שזה וודאי שזה לא ממש גוף אחד שיהיה כאן מכה בפטיש וכל הנידון שיהיה בונה מצד החיבור של המכסה לכלי ולזה הקשה הרי אין בנין בכלים ולכן ביאר הגמ' בצורה הפוכה שזה חיבור דהינו שכאן שזה כבר היה כלי ואחרי זה התחבר זה לא סיבה לאסור משא"כ שם שזה לא היה כלי מעולם ממילא יש כאן מכה בפטיש [והנה בדבריו מבואר שאם יש בנין בכלים א"ש האיסור של פתיחת החבית וצ"ע הרי זה כיסוי הכלים ומבואר שאם זה היה חיבור חזק כמו תקיעה אין כאן דין כיסוי הכלים ורק כיון שאין בנין בכלים זה סיבה להתיר] ומבואר כסברא הנ"ל אמנם כל הראשונים שלא ביארו כך מכלל דלא ס"ל כן וצ"ע ועיין לעיל מפורש בראבי"ה והאו"ז דהראשונים שהתירו תפירה שאינה של קימא זה גם קודם גמר הבגד דהינו שאם זה לא חיבור אין בזה מכה בפטיש ולא ס"ל כסברא הנ"ל

[והנה עיין רמב"ן במכות ג: שהביא את רש"י והקשה א"כ זה קורע ותירץ שכיון שזה לא על מנת לתפור אין בזה קורע ומשמע מלשונו שלא ברירה ליה דבר זה אמנם בביאור כר"ת ביאר שזה מצד מכה בפטיש ולכאורא הוי ליה לבאר מצד קורע ויתכן שכיון שהיה לו צד שהאמת כרש"י שזה לא קורע לכן לא ביאר כך אמנם לנ"ל אפ"ל שס"ל שמצד קורע שזה וודאי מותר כי זה תפירה שאינה של קיימא ולא הוי חיבור ורק מצד מכה בפטיש זה סיבה לאסור משא"כ לרש"י שזה חיבור גמור יש לדון מצד קורע אמנם כבר תמהנו על זה מהגמ' ואם נימא שדעתו כראבי"ה שתופר זה כמו קורע א"כ א"ש שאפילו שזה חיבור אבל איסור קורע לא שייך כאן וכמו בקשר שזה תלוי בדעתו אמנם בפשוטו אינו כן דעד כמה שזה חיבור גמור אין סיבה שיצטרכו של קימא אם לא דנימא שזה סברא בחשיבות של הדבר וכמו שהארכנו במלאכת קושר]

ובעיקר כוונת המג"א עיין תו"ש ומחצית השקל דנראה דביארו על דרך החזו"א דקשר של אדם רגיל שזה לא קשר חזק במיוחד אין זה מוגדר כחיבור שזה יחשב חיבור שיהיה כאן מכה בפטיש אבל קשר אומן אפילו לאחר גמר הכלי אסור וכפשטות הגמ'

והנה הרמ"א המשיך דלכן אסור לנתק נעלים שתפורות אחד לשני ולביאור החזו"א א"ש שכיון שתפירה חשיב חיבור והוי מכה בפטיש ה"ה כאן חשיב שזה חיבור גמור וממילא אין הנעל עדין ראויה לשימוש ויש כאן מכה בפטיש אמנם לאחרונים הנ"ל שרבינו ירוחם ביאר סברא אפילו שזה לא חיבור בכל אופן קודם גמר הכלי זה סיבה לאסור א"כ במנעלים שזה לאחר גמר הכלי זה לא שייך ועיין בגר"ז הובא במ"ב שביאר שבאמת שם זה נידון אחר מצד קורע ומצד שתפירה שאינה של קימא אסור ולפ"ז צ"ל ברמ"א וכן אמנם עיין בדרכי משה ובב"י שכתבו מפורש שרבינו ירוחם זה כהגהות מרדכי ובהכרח כביאור החזו"א והתו"ש הנ"ל

והנה העולה מהנ"ל בכונת הרמ"א שהעתיק הדין של תפירה שאינה של קימא במנעלים דלחזו"א הכונה מצד שזה חיבור וממילא יש כאן מכה בפטיש אמנם לביאור הגר"ז שהעתיקו המ"ב מבואר שאין זה חיבור ולכן אין כאן מכה בפטיש רק איסור קורע ומבואר לפ"ז דהביאור בשיטה זו דס"ל דלענין קורע לא צריך חיבור [אמנם יש לדחוק שגם לדעה זו הוי חיבור ורק לכן יש כאן קורע אלא שלענין מכה בפטיש רואים את פעולת הניתוק כחלק משימוש הכלי וזה לא מחסר בשם כלי אמנם זה רק בצירוף שזה קלקול שקרה אחרי זה וכסברת הגרשז"א לענין פקק של בקבוק פלסטיק שאפילו שזה חיבור גמור אין זה מכה בפטיש וכונת המג"א שבקשירה לא שייך לדון מצד קורע דזה כל אחד נפרד מהשני וצ"ע]

**בביאור שיטת הרמב"ם שהגמ' דימתה קורע למכה בפטיש**

ד] והנה הרמב"ם כתב דין קורע בית הצואר בקורע ומשמע שיש בזה איסור קורע וכן הביא ברבינו פרחיה בשם ר"א בן הרמב"ם בשם אביו דלא יתכן דהגמ' כרש"י דא"כ זה מקלקל על מנת לתקן שודאי חייב ומשמע שיש לחייב מצד קורע דהינו שלא ס"ל על מנת לתפור וכן ס"ל שקריעה של תיקון הוי קורע ולפ"ז גם לביאור בסוף שתופרים חתיכה אחרי התפירה להראות שזה חדש יש בזה איסור קורע ולפ"ז צ"ע דמיון הגמ' ששואלת מה זה שונה מחבית הרי החילוק דבחבית אין איסור קורע וכאן יש איסור קורע אמנם לנ"ל א"ש דגם איסור קורע זה רק אם הוי חיבור וכיון שחזינן שזה לא חיבור ממילא אין בזה איסור קורע אלא שלפ"ז באמת יש גם איסור מכה בפטיש [אמנם יתכן שכמו שבהרבה מלאכות יש לדון גם מצד מכה בפטיש ולא הוזכר זה ברמב"ם כמבואר במנח"ח בהרבה מקומות] אמנם הנשמת אדם כתב שאין כאן מכה בפטיש כיון שזה כבגד גמור ואחרי זה תפרו וזה רק קורע ודבר זה נסתר מהגמ' וכנ"ל אם לא דנימא דהרמב"ם ס"ל שיש בנין בכלים וממילא גם עד כמה שזה לא חיבור גמור שמבטל השם כלי יש סיבה לאסור בחבית מצד סותר [ואין כאן כיסוי הכלים כי זה כמו תקיעה כמבואר ביראים הנ"ל] ועל זה הגמ' שואלת מה זה שונה מחבית וענה שזה חיבור וזה אינו חיבור ולפ"ז החיבור בקורע הוא כמו בבונה ודו"ק ובבה"ל סוף סימן ש"מ ביאר שיתכן שלאחר הקריעה צריך עדין לתפור במקום הקריעה ולכן אין זה עדין מכה בפטיש אמנם כל זה אם הביאור כרש"י אמנם אם הביאור כר"ת כמבואר בדברי בנו הנ"ל זה לא שייך

**בדינא דר"פ סימן ש"מ ובדין נדבקו הדפים ובחיבור על ידי מחט**

ה]והנה עיין סימן ש"מ בטור דהביא מרבינו פרץ וכן הוא בב"י בשם סמ"ק ועוד ראשונים דאסור להדק בחוט השרוולים מצד איסור תופר ועיין ד"מ הארוך שהביא דבהגהות מרדכי הביא את הראבי"ה שחלק על זה שכיון שאין זה של קימא לכן מותר דהינו שזה לשיטתו לעיל שתפירה שאינה של קיימא מותרת ועיין ד"מ שכתב מפורש דהראשונים שהתירו בקורע תפירה שאינה של קימא ה"ה כאן מותר והנה לנ"ל גם כאן טעם האיסור מצד שזה חיבור אמנם לכאורא כאן הדבר מאוד מחודש להעמידו כחיבור כיון שזה צורת שימושו ולא צריך מעשה קריעה כל פעם לפרקו ובפשוטו כאן מבואר דגם אם זה לא חיבור יש לאסור מצד שבתופר לא צריך חיבור ואינו מוכרח [ועיין לקמן דהשואל בגינת ורדים והלבוש והגר"ז נקטו שכאן זה איסור דרבנן של מחזי כתופר]

והנה כתב המג"א סוף סימן ש"מ דדפין שנדבקו להדדי אין בזה איסור לפותחן כיון שזה לא נעשה לקיום וציין לסימן שי"ד ס"י דמבואר שם דמותר לפתוח את דף התנור וכן פסק כדבר פשוט סימן ש"ז סק"כ לענין פתיחת אגרת שאין לאסור אלא מצד שבירת החותם ולענין יו"ט בסימן תקי"ט כתב שמותר ועיין א"ר סימן ש"ז שכתב שמותר לפתוח כמו בסימן שי"ד ס"י [והפר"ח שנקט שיש בזה איסור דאוריתא בהכרח נקט שתפירה שאינה של קימא אסור] ולכאורא מכל זה מבואר שתפירה שאינה של קימא מותר וצ"ע שלא הזכיר כלל דבסימן שי"ז יש בזה שני שיטות ודוחק גדול לומר שהוכרע כאן כדבר פשוט כדעות המתירות אמנם כל זה קשה אם טעם האיסור דלענין קורע ותופר לא צריך חיבור כלל אמנם אם נימא דצריך חיבור רק שתפירה זה תמיד חיבור א"כ הדבקה זה ממש כמו דף התנור שזה לא חיבור וכמו פתח בחבית ובזה לכו"ע מותר דכל סברת האוסרים כי זה חיבור ורק תפירה שזה סוג חיבור שמחברים עמו בגדים הוא מוגדר כמחבר יחד ממש וכמו שביאר ר"א בן הרמב"ם ולא שנאסר גם ללא חיבור וז"ב [ובפרט בחיבור כמו הדבקה של פלסטר שזה סוג חיבור שלא נועד לדברים קבועים] ועיין ביאור הגר"א בסימן שי"ד ס"י ששלח לסימן שי"ז ס"ג ובפשוטו כונתו שזה תלוי בשני הטעמים אמנם לנ"ל כוונתו דלשיטה שמותר מוכח הסברא שאינו חיבור שמותר וגם השיטה שאוסרת זה רק בתפירה וכנ"ל אבל הדבקת דף התנור זה דומה לחבית

והנה דנו האחרונים לענין חיבור אם מחט האם יש בזה איסור תופר והקרבן נתנאל נקט כדבר פשוט שיש בזה איסור תופר ואפילו שתי תכיפות ללא קשר אסור והעתיקו הגרעק"א ועיין שם שציין לגינת ורדים סימן י"ז ושם מבואר שרק שלש תכיפות אסור אבל בשתים אין איסור אמנם הגר"ז בקו"א סימן ש"א בסופו וכן החזו"א סימן קנ"ו בהשמטות לסימן ש"מ נקטו שכאן כיון שזה מחזיק אם חשיב תפירה אסור אפילו בשתי תכיפות ועיין בדברי הר"ש בגינת ורדים סימן י"ח וכן האריך בטל אורות דתפירה במחט זה לא תפירה כלל וגם אם יעשה לעולם לא חשיב תפירה דתפירה זה בחוט אבל במחטים שאין הדרך לחבר בד לא חיבור תמידי אין לזה שם תפירה [ועיין קו"א לגר"ז סימן ש"א בסופו שכתב להוכיח מהגמ' מנחות מ"א. שחיבור במחטים זה חיבור אמנם לכאורא וודאי שזה חיבור בנעשה לעולם רק הנידון האם יש לזה שם תפירה ואינו מוכרח דיתכן שזה כמו כפתור של התרוה"ד] אמנם בחזו"א נקט שמותר אמנם כתב שאם זה לעולם אסור דהינו שנקט שזה תפירה רק כתב שגם האוסרים בתפירה שאינה של קימא זה דוקא שם כי זה צורת תפירה רגילה אבל כאן שזה צורת תפירה שלא עושים אותה לקיום וודאי שאין בזה איסור והנה לכאורא אם גדר האיסור בתפירה שאינה של קיימא שלא צריך חיבור א"כ אם מחטים זה תופר א"כ מה סברא להתיר ולכאורא מבואר ככל הנ"ל שס"ל שהצד לאסור מצד שזה חיבור וכביאורו ברבינו ירוחם ודו"ק

והנה לענין נקבים רחבים מבואר שמותר ובכל אופן מפורש שאם זה לקביעות אסור ולכאורא ממ"נ אם זה תפירה א"כ גם לזמן זה יאסר אם בתופר אין דין חיבור ואם זה לא צורה של תפירה גם לעולם זה יהיה מותר ובשו"ת גינת ורדים סימן י"ח נקט הר"ש שבאמת זה רק אסור מדרבנן אמנם פשטות הלשון שזה דאוריתא וכן הוא בגר"ז ולנ"ל א"ש שכאן זה תפירה שלא חיבור משא"כ אם זה לעולם

**בפסק הלכה בתפירה שאינה של קימא**

ו] והנה לענין הלכה הרמ"א בסימן שי"ז הביא את שתי השיטות וכתב שאין להקל בפני ע"ה ויש שנקטו שכונתו להקל מעיקר הדין אמנם אין זה מוכרח דיתכן כוונתו שגם לשיטות שמותר אין להקל בפני ע"ה אמנם בסימן ש"מ השו"ע העתיק את רבינו פרץ לענין תפירה שאינה של קימא ולא הביא בזה חולק והגרשז"א נקט שהרמ"א סמך על שי"ז וזה פלא שכל האחרונים מג"א גר"ז מ"ב סתמו בדין זה והוא לא להילכתא ועוד וכי זה כזה ברור שזה אותו נידון שהרמ"א סמך על סימן שי"ז ועיין חזו"א סימן קנ"ו בהשמטות לסימן ש"מ שנקט שהכרעת השו"ע לאיסור וכן נקט לדינא ועיין תהלה לדוד שכתב לחלק בין קורע לתופר שקורע שזה לא על מנת לתפור או שזה נידון של קריעה של תיקון שיש צד גדול שזה נידון של דרבנן בזה נקט להקל אבל כאן שזה נידון בדאוריתא בזה נקט להחמיר אמנם כל זה לביאור הגר"ז שהאיסור שם מצד קורע אבל לנ"ל שהנידון שם מצד שזה חיבור א"כ גם שם זה נידון של דאוריתא מצד מכה בפטיש ואין מקום לחילוק הנ"ל ועיין גר"ז ומקורו בלבוש ובשואל בגינת ורדים סימן י"ח שכונת הטור שזה איסור דרבנן שזה מחזי כתופר וזה לא סיבה לאסור בקורע שניכר שזה היה מידי וצ"ב ועוד צ"ע מהיכי תיתי להמציא איסור מדרבנן שאין לו מקור ולכאורא היה מקום לחלק שכל הדין של אינו חיבור זה רק לגבי הזמן שזה עומד להיפרד אבל כשמחברו זה חיבור לאותו זמן וזה סיבה לאיסור תופר אלא שא"כ סתימת תנור יאסר ומפורש בהלכות יו"ט סימן תקי"ח שמותר אמנם היה מקום לומר שלענין בונה שם צריך חיבור משא"כ לענין תופר לא צריך חיבור ורק לענין קורע עד כמה שזה לא חיבור כיון שעכשיו זה עומד להיתנתק וכל החיבור היה עד זמן זה לכן אין בזה איסור קורע וא"ש הכל והדברים מחודשים

והנה דנו לענין הדבקה של פלסטר האם מותר לפותחו בשבת והנה לנ"ל זה תלוי בטעם האוסרים תפירה שאינה של קימא האם כי זה חיבור וא"כ כאן זה לא חיבור או כי בתופר אסור גם ללא חיבור אמנם כאן יש מקום לדון עוד שזה חיבור חלש שאין הדרך בזה לעשות דבר שהוא חיבור לעולם וממילא זה כמו מחטים שהחזו"א נקט שאין בזה איסור כלל וממילא יש להתיר גם בהדבקתם והנה אם נימא שזה תלוי מצד אינו של קימא א"כ כאן מדרבנן שזה היה הרבה זמן ולוקח הרבה זמן עד שזה מגיע וכן אדם בביתו דעתו שזה יהיה מחובר עד שישתמש א"כ יש כאן איסור כמו קושר אמנם כל זה לראבי"ה שנקט שיש כאן האיסור מדרבנן וכן הוא בט"ז אמנם עיין לעיל שיש מקום לומר שאם יש כאן דין חיבור אין איסור מדרבנן כלל

]עיין מג"א שכתב על היש"ש שכן מוכח מסימן שי"ד ס"י וכן הגר"א סימן שי"ז ציין לדין אבל לא מפקיע בקרקע וצ"ע שלכאורא גם אם תפירה אסור אינו של קימא זה או מצד איסור תופר וזה לא שייך בחותמות שבקרקע או מצד שזה חיבור ולכאורא זה רק סברא בחיבור של שני בדים ולא שני כלים שנתחברו על ידי חוט אמנם באמת זה וודאי מוכח שאין הנידון כאן סברא בדין קורע אלא בדין חיבור והנה דברי הגר"א שכתב שהראיה שאסור מהא דחותמות שבקרקע אסור להפקיע וצ"ע אם הסיבה כי זה חיבור א"כ למה שבכלים מותר ואין כאן מכה בפטיש וצ"ל שס"ל שזה רק חיבור לדין בונה וכדין תקיעה אבל לא למכה בפטיש ויתכן עוד כסברת הגרשז"א לענין פתיחת מכסה פלסטיק שכיון שניכר שזה דבר לעצמו אפילו שזה חיבור גמור אבל חשיב שהכלי גמור לגמרי ואין כאן מכה בפטיש עוד כתב הגר"א שם שלשיטה שמותר זה מצד שכאן מפקיע עצם החבל שזה של קימא וצ"ע שלכאורא אין האיסור מצד סתירת החבל ועיין סימן רנ"ט דמבואר שבחבל אם זה ליומו מותר ולפ"ז לא קשה כלל ומה ששם לא ליומו אסור זה חומרא בקרקע ואין זה שייך לשאר דוכתי ועין לעיל סק"ב

]עיין בראבי"ה ובאו"ז שכתבו להוכיח מהגמ' ששואלת הא לא קימא דחזינן שצריך תפירה של קימא וצ"ע מה הראיה שם הכונה שזה לא מחזיק אבל כאן הנידון בדבר שיכול להחזיק רק שדעתו לפרק ומשמע קצת שלמד שהחיסרון של קושר שצריך של קימא כי ללא זה זה אין מלאכתו מתקימת ולפ"ז כל בנין לשעה אינו בנין וצ"ע אמנם יתכן שכוונתו שאם הגדר בתופר שזה לא החיבור שבזה א"כ בתור תפיסה ביחד אין דין שיהיה קיים לעולם וצ"ע

**שו"ת גינת ורדים חלק אורח חיים כלל ג סימן יז**

לפי שהלכות שבת הם כהרים התלוין בשערה והרב' דברי' יש קלים בעיני רואיהם והיד המרבה לבדוק ימצא בו שמץ איסור על כן נתתי אל לבי להתבונן במה שנוהגו' קצת נשי' שכשמזדמן להם מלבוש שאינו מקומט להן כל צרכן כפי מנהגן שמקמטין מלבושיהן מתחת לכתפיהן וכששוכחין לקמטו קודם שבת הן מקמטין אותו בשבת ע"י מחט ארוך או ע"י מחט שראשו אחד עב שמחברין צדי המלבוש ותוחבין בשני הצדדין המחט פעמים שלש ומספיק להן קמוט כאלו היה נעשה ע"י תפירה וקימוט זה נקרא בלשון ערבי תכתימה גם נוהגין העם שביום שמחת התורה תולין בבתי כנסיות בגדי צבעונין וקפיטאני"ס לפאר בית אלקינו ומחברי' בגדים אלו עם בגדים שתלוין שם כבר מעי"ט ע"י תחיבת מחטין הן על כל אלה יש לדקדק אם יש איסור בדבר או לא.

ולכאורה כל פותח ספר קורא ופושט כאגרת ומסיק בה לשריותא ככותחא בביעתא מדברי מרן שכתב בטא"ח סימן שי"ז להתיר בתפירה שאינה עשויה להתקיים וכתב שאין להקל בפני ע"ה וא"כ כ"ש הכא שיש להתיר שאין כאן שום תפירה ע"י חוט אלא שתים ושלש' תחיבות במחט' ארוך בלבד וכיון שכן מורינן בה להיתרא גם לע"ה אכן אחר העיון יר' שאין פסק זה נכון ועיקרן של דברים אלו הם בהגהות מרדכי בפ' במה טומנין סי' תנ"ח וז"ל מתירין בית הצואר כו' וריב"א פירש בית הצואר שאם יתקשר בשעת כביסתן מתירין אבל אם היה תפור בפי בית הצואר או כמו שמדבקים הרצענין זוג של מנעל אסור לנתקן זה מזה שלא מצינו חילוק בין תפירה של קיימא לתפירה שאינה של קיימא ורפיא בידי עכ"ל ור' יואל מתיר אפילו התפירה הואיל ולא להתקיים עביד וכן אמרי' לקמן פרק כלל גדול וכן כתב ראבי"ה משם רשב"ם ע"כ בהגהות מרדכי ופי' דבריהם דריב"א סבור דדוקא בקשירה אמרינן שאם אינו קשר ש"ק =של קיימא= לאו כלום הוי ומותר להתירו ולכן אם קשר הכובס קצות בית הצואר זה עם זה מותר להתירן כיון שאין קשר זה עשוי להתקיים אמנם ר' יואל סבור דגם בתפירה מקילינן אם אינה של קיימא ונר' דראיתו של ר' יואל דאמרי' בפ' כלל גדול והתופר שתי תפירות והא לא קיימא אמר רבה בר בר חנא א"ר יוחנן והוא שקשרן ע"כ וסבור רבי' יואל מדפריך תלמודא דהך תפירה לא קיימא משמע דבעי' תפירה שעשוי' להתקיים לאפוקי תפירה של כובסין שאינה עשויה להתקיים שמתירין לנתקה זה מזה בעת שרוצ' ללבוש את הבגד דכותה בקשירה דקשר שאינו עשוי להתקיים לאו כלום הוא ואם ראיתו של ר' יואל היא זאת אין כאן ראיה כלל דמאי דקאמר תלמודא דבעי' תפירה של קיימא לאו למימרא דבעי' שתהיה עשויה על דעת להתקיים אלא בעינן שתהא תפירה הגונה שראויה להתקיים אף על פי שתהיה נעשית שלא ע"מ להתקיים וכן מוכח ג"כ מאוקמתיה דר' יוחנן דמיירי בשקשרן שהוא על ענין התפירה שתהא תפירה הגונה ובפרק כלל גדול אין שם עוד ענין דשייך להך מלתא כלל, וכבר מצינו שר' ירוחם שהיה אחרון להם אזיל בשטת ריב"א ורוב דבריו הם מן התוס' ובנתיב י"ב ריש חי"ד כתבינהו לדברי ריב"א להלכה פסוק' וכ"כ מוהר"ם סס"י שי"ז ואח"כ כת' שר' יואל בשם י"א ובב"י יש עירבוביא שבסי' שי"ז כת' תחלה דברי ר' ירוח' ואח"כ כת' דברי הגמ"ר שכתבנוהו לעיל ולא כתב שום הכרעה כלל ומדסתם דבריו משמע דראוי למינקט לחומ' כפסקו דר' ירוחם דסתם ולא חילק כלל ובסוף הסי' חזר והעתיק דברי הגמ"ר ונטה להקל כדברי ר' יואל ולא כתב דברי ר' ירוחם שפסק במושלם כריב"א ויש להביא ראיה דתפירה אף על פי שאינה עשויה להתקיים הויא תפירה דתנן בשלהי מס' כלאים אותות הגרדין ואותות הכובסין אסורין משום כלאי' התוכף תכיפה אחת אינה חיבור ואין בה משום כלאים והשומטה בשבת פטור עשה ב' ראשיה לצד אחד חיבור ויש בה כלאים והשומטה בשבת חייב ע"כ ופי' ר"ע ז"ל וז"ל אותות הגרדין דרך האורגין והכובסין לרשום שם הבעלים על הבגד כמעשה רוקם כדי שלא יתחלפו של אחד בשל חברו ואם הבגד של צמר ואותות של פשתים או איפכא אסור משום כלאים תכיפה אחת תחיבה א' שתחב המחט בבגד פעם א' בלבד אינו חבור לטומאה ולטהרה ואם נטמא א' מהן לא נטמא חברו ואם הזה על אחד מהם לא הזה על חברו ואין בהן משום כלאים אם א' של צמר וא' של פשתים וחיברן בתכיפה אחת והשומטה בשבת ע"מ לחזו' ולתפור פטור ולא הוי כקורע ע"מ לתפור שתי תפירות חייב עשה שני ראשיה עכ"ל.

שמעינן מהכא דאע"ג דאותות הגרדין שעושין הגרדין וכובסין אינם חשובים אצלו ואינם עשויין להתקיים שכשיקחום הבעלים יתירו אותן האותות הא מיהא בעודן מחוברין בבגד חשיב חיבורן חיבור ויש בהם משום כלאים ומדחשיבי חיבור לענין כלאים ומסתמא חשיבי נמי חיבור לענין שבת והמפרקן בשבת חייב אפי' שנעשו על דעת שלא להתקיים וא"כ כן יש לדון נמי לענין תפירה דאע"ג שעשויה על דעת שלא להתקיים המפרקה בשבת מיחייב כיון דחזינא דכלאים ושבת שנו אהדדי ואף על גב דבקשירה קי"ל דאם עשאה על דעת שלא להתקיים לא חשיבא קשירה לית לן למילף תפירה מקשירה דרבותינו ז"ל הם יודעין טעמו של דבר שאמרו שקשירה שאינה עשויה להתקיים לא הויא קשירה ואין לנו לעשות השואה זו מדעתינו ובמלאכת הבורר אשכחן הבורר לאכול לאלתר מותר ולאחר זמן חייב ולא ילפי' למבשל מבורר לומר דהמבשל לאכול לאלתר יהיה מותר כדאיתא בפ' כלל גדול.

תו שמעי' ממתני' דכלאים וטומאה ושבת ג' דין א' להם ומה דחשיב חיבור לזה חשיב חבור לזה וסיפא דמשנתינו יש לפרש אותה ולקיימ' בנושא אחר שאם עשה ב' ראשיה לצד א' דהיינו שתכף שתי תכיפות כדינן שקשר ראשיהם של חוטין בבגד צמר עם פשתים דיש בהם משום כלאים והוו נמי חיבור לטומאה שאם נטמא בגד א' מב' בגדים הללו נטמא ג"כ השני ואם פירק שני בגדים הללו זה מזה בשבת חייב וא"כ ניליף מהכא דתפירה שאינה עשויה להתקיים חשיבא תפיר' לענין שבת דהרי תפירה שבבגד כלאים אינה עשויה להתקיים שעתידין לנתקה מפני איסור כלאים ואעפ"כ השומטן זה מזה בשבת חייב, ומנא אמינא דבגד התפור בכלאים הויא תפירתו שאינה עשויה להתקיים דתנן בשלהי מס' פרה שלל הכובסין ובגד שהוא תפור בכלאים חיבור לטומאה ואינה חיבור להזיה, ופי' ר"ע וז"ל דרך הכובסין לשלול הבגדים זה עם זה הקטן עם הגדול בשביל שלא יאבד והבגד שהוא תפור בכלאים שתי חתיכות של בגד צמר שתפרן בחוטי פשתן וסופו להפריד משום איסור כלאי' וכן שלל הכובסין סופו להפריד ואפ"ה הוי חיבור לטומאה עכ"ל הרי אשכחן דאע"ג דשלל כובסין ובגד התפור כלאי' עתידין להפרידן זה מזה מ"מ חשיב חיבורן חיבור לענין טומאה ואשכחן בשלהי מס' כלאים דתנא אקשינהו אהדדי לשבת שמע מינה דמאי דהוי חיבור לענין טומאה כן יש לדון דהוי חיבור לענין שבת ולענין כלאים א"כ תפירה אע"פי שאינה עשויה להתקיים המפרקה בשבת מיחייב והמדקדק בסוגיא דבר"פ במה טומנין ימצא דשלל כובסין ובגד תפור כלאים יש בהן צד שחיבורן לא חשיב לענין טומאה אלא מדרבנן בלבד ואעפ"כ אין תימה אם התנא שנאן בסוף מס' כלאים בסתם ואמר דהוי חיבורן חיבור לטומאה דאע"ג דבטומאה יש צדדין דלא שויא אלא מדרבנן אין התנא מקפיד בזה והכי אורחיה דתנא דכד בעי למיעל מילי טובא בחד גוונא לא חייש אם יש בהן איזה דבר שאינו שוה בכל צדדיו לשאר הדברים והא דקאמרן דוקא בענין טומאה דפעמים חיבור זה לא חשיב חיבור להוריד עליו טומאה של תורה אבל שבת וכלאים כבר כתב בהם התנא בפי' דבחיבור זה יש בו איסור כלאים מן התורה ואיסור שבת מן התור'.

נמצינו למדין לדינו של ריב"א שאם היה תפור פי בית הצואר אסור לנתקו בשבת דאע"ג דעתיד להתפרק לא גרע משלל הכובסין וחשיב חיבור לענין טומאה וכ"ש לענין שבת.

ולמאי דאתינא עלה נרא' דיש להחמיר בו יותר מפותח בית הצואר לפי שפי בית הצואר עתיד להתפרק כשירצו ללובשו אמנם הכא התולין בהיכלותיהן בגדי רקמה וצבעונין לכבוד ולתפארת כמו שעושין בארצות אדום הנה יספיק להם לתלות ולתחוב אותם ע"י תחיבת מחט ומתקיימין שם ימים רבים כפי חפצם ורצונם וכן בגדי נשים שמקמטין אותם ע"י תחיבת המחט בשני צדי הבגד אפי' כשפושטין אותם מעליהן ומניחין אותם בארגז ניחא להו שישאר המחט תחוב בהן כדי שלא לטרוח שנית בעת שתרצה לחזור וללובשו ולכוונו ולצמצמו שיהיה מקומט והגון לה כפי מדתה כאשר בתחלה וא"כ הויא לה זו תפירה תפירה המתקיימת אפי' לדעת ר' יואל, ומה שנוהגת האשה שכשמהלכת או כשעושה איזו מלאכה לקבץ שולי בגדיה ולהעלות אותם למעלה ממרגלותיה ותוחבת שולי הבגד עם מה שלמעלה הימנו ע"י חיבור מחט שתוחבת המחט שתי' ושלש תכיפות גם בזה יש לאסור אף על גב דמיד ככלותה המלאכה חוזרת ושומטת את המחט כדכתבנו לעיל שבתפירה יש לחייב אף על גב דאינה עשויה להתקיים ואין צד להתיר בזה זולתי לדעת ר' יואל וכבר כתבנו לעיל לדחות את דבריו, ואין לדחות ולו' דאין דרך חיבור בתפירה רק ע"י חוט וחיבור שע"י מחט אינו דרך תפירה דודאי הך דחייה לאו כלום הוא שהרי כתב הרמב"ם שהמדבק ניירות או עורו' בקולן של סופרים וכיוצא בו ה"ז תולדת תופר וחייב כו' הרי שאין כאן לא בגד ולא חוט וקמחייב משו' תופר והטע' שעיקר מלאכת התופר הוא לחבר ב' גופים זה עם זה וכיון שחבר שני גופים זה עם זה הו"ל כתופ' לא שנא שחיברן ע"י חוט או ע"י קיסם או ע"י מחט או ע"י דבק.

וכבר מצינו לענין כלאים שחיבור שע"י מחט הוי חיבור לעבור משום כלאים שכתב ת"ה,,, ומייתי לה הב"י י"ד סי' ש' שאם חיבר בתי זרועות של צמר במלבוש פשתים שיש באחד נקבים ובשני קרסים של מתכת שאם הם מהודקים זה בזה שאינו יכול להשמיט הקרסים ולהוציאן מן הנקבים חשיב חיבור לענין כלאים וא"כ מינה ילפינן לענין שבת דחיבור דע"י מחט הוי חיבור דהוי דומי' דחבור הקרסים והא דמצריך תרומת הדשן שלא יוכל לנתק הקרסים מן הנקבים יש לתת טעם לפי דחיבור זה הוי כמין תוחב תחיבה אחת ובתכיפה אחת כ"ע מודו דלא חשיב חיבור אלא שהרמב"ם סובר דגם בתכיפה אחת אם יקשר ראש החוט שמצד זה וראש החוט השני שמצד השני חשיב חיבור וכענין חיבור זה דקרסים אם הם מהודקים בנקבים היטב נר' דחשיב חיבור לכ"ע ומינה ילפי' שאם תחב המחט בשתים שלש תכיפות בבגד צמר עם בגד פשתים הוי חיבור לענין כלאים אף על גב דבנקל יכול לאחוז במחט ולשומטו ולפרק הבגדים זה מזה דהא דכותה הוי בחיבור שע"י חוט שכיון שיש שם שלש תכיפות הוי חיבור אף על גב דבנקל יכול לאחוז בקצה החוט ולמושכו ולשומטו ויתפרדו הבגדים זה מזה וא"כ על דכותה נמי הכי הוי.

ולפי שראיתי דברי הפוס' אשר הובאו ביתה יוסף סי' ש"מ דלכאורה יראה שיש מהם סתירה לדברינו לכן אמרתי להעתיקם ולבארם כי גם הם משלנו הם ואגב אורחין נבאר דברי ה"ר פרץ שכתבם הטור וז"ל אותם שמהדקים הבגדים סביב זרועותיהם ע"י החוט שמותחין אותו ומתהדק אסור למותחו בשבת אח"כ היו הנקבים בו רחבים קצת ומתוקנים בתפירה בעיגול ע"כ וכתב הב"י שבדברי ה"ר פרץ כתב המרדכי והגמ"י משם סמ"ק ומשמע דאם אין הנקבים רחבים ומתוקנים יש איסור גדול בדבר ומחייב חטאת דהו"ל כמותח חוט של תפירה וכן מוכח מלשון סמ"ק שכתב וז"ל המותח חוט של תפירה בשבת חייב חטאת פי' שנתרוחה התפירה ונתרווחו הנקבים והוא מותח החוט להדק התפירה חייב ועל כן יש לאסור למתוח חוט של תפירה של בתי ידים אלא א"כ יש נקב רחב קצת ומתוקן בתפירה בעיגול עכ"ל הרי מוכח מלשון סמ"ק שחומר דין זה שוה עם המותח חוט של תפירה דמחייב חטאת והא דכתב סמ"ק אא"כ יש נקב כו' לית למידק מיניה דבנקב א' סגי דהרי כיון שיש שם עוד שלש תכיפות מיחייב ולישנא קייטא נקט אלא בעי' שיהיו כל הנקבים מרווחים ומתוקנים בתפירה בעיגול כדברי ה"ר פרץ ואגב אורחין למדנו דכל הני רבנן הטור וה"ר פרץ והמרדכי והגמ"י וסמ"ק כולהו סברי דיש איסור בתפירה אף על פי שהיא עשויה ע"ד שלא להתקיים שהרי בגד זה שמהודק ע"י החוט אם ירצה לפושטו אחר שעה הוא מרפה את חוט ההידוק ושולפו מעל ידיו ואעפ"כ מיחייב אם אין הנקבים מתוקנים כבר.

עוד כתב ב"י משם שבלי הלקט שכתב ה"ר ישעיה וז"ל ונ"ל שאלו שעושין נקבים בפי בתי ידים ויש חוט מחוב' עם מחט שמכניסין באותן הנקבים ומהדקין עליהן בין אם היה הפתיל מושם בנקבי' מע"ש מרווח ומהדיקו בשבת בין אם הכניסו בנקבים בשבת אין בו משום תופר דתופר לא הוי אלא שרוצה בקיומו שיהא מהודק תמיד וכי רפה החוט קשה לו הלכך כשמותחו חייב חטאת אבל זה שאינו רוצה בהידוקו אלא בשעה שלובשו ובשעה שפושטו מרפה אותו אין בו משום תופר ואינו דומה אלא למי שיש בידיו לולאות וקרסין ומחברן בשבת כו' ודוקא אם יש נקבים מותר אבל לתפו' חוט אחד בבתי ידיו וכשפושטו מרחיבו וכשלובשו מותחו ומהדק בתי ידיו תפירה היא זאת דמ"ל תפירה ליום אחד מ"ל תפירה עולמית ע"כ ולכאורה קשה מדידיה אדידיה שמתחלת דבריו משמע שהטעם שאין בזה משום תופר הוא מפני שאינו רוצה בקיומו תמיד רק בשעה שלובשו בלבד שבשעה שפושטו הוא מרפה אותו וכשטת רבי' יואל דבעי בתפירה שתהיה ע"ד להתקיים ובגמר דבריו נתפס שכתב ודוקא אם יש נקבים מותר אבל לתפור חוט אחד בבתי ידיו כו' תפירה היא זאת דמ"ל תפירה ליום אחד מ"ל תפירה עולמית הרי שאע"פ שאין תפירה זו רק לשעה שלובשו בלבד חשיבה כתפירה עולמית וזה הפך דבריו הראשונים.

ויש ליישב דטעמו של היתר דברישא הוא לפי שנקבי התפירה הם כבר עשוים ומתוקנים ע"י מחט שנשארין הנקבים פתוחין ועומדין וכה"ג לא הוי אלא ככיס שיש בו שנצים שמותר לפותחו ולסוגרו בשבת שאין בזה משום תופר ולהכי בסיפא דמלתא תלה טעמו של איסור כשאין שם נקבים והחוט תפור ועומד בבתי ידים וכשלובשו מהדק החוט וסוגר על זרועותיו וכשרוצה לפושטו מרפה את החוט ושומט את בתי הידים וקאמר דמה לי תפירה ליום אחד ומ"ל תפיר' עולמית וא"כ כיון שמותח החוט בעת שלובש את הבתי ידים אסור משום תופר ואע"גב דאין תמיחה /מתיחה/ זו עשויה להתקיים עולמית.

אמנם מה דכיילי ברישא דמלתא בטעמו של התר שמלבד טעם קביעות הנקבים עוד הוסיף לתת טעם אחר לומר דתופר לא הוי אלא שרוצה בקיומו שיהיה מהודק תמיד וכו' ה"פ לפי דבעניני שבת טפי מחמרינן ואפי' בכה"ג שעשוין הנקבים ראוי היה לאסור משום סרך תופר לכן מוסיף עוד לתת טעם דבנדון זה ליכא למיגזר יען דנמצא בענין זה שינוי אחר ואמר דתופר לא הוי אלא ברוצה בקיומו כו' ורצה לומר דאורחא דעלמא דתופר לא הוי אלא שרוצה בקיומו כו' ואע"גב דגם בתפירה שאינו רוצה בקיומה יש בה משום תופר כגון שלל הכובסין ותפירת בית הצואר מ"מ רובא דתפירה הכי הויא שרוצה בקיומא תמיד ולכן המותח חוט של תפירה חייב חטאת על כן בהתחבר בנדון זה שני טעמים טעמו של עיקר ההיתר לפי שעשוין הנקבים וטעם שלא לאסור משום חומרא וגדר הוא מפני שתפירה זו אינה כרובא דתפירות דקפדי בהן שיהיו מהודקים תמיד א"כ אין לפקפק בהתר זה לא מצד הדין ולא מצד חומרא שאין זה אלא כמין לולאות וקרסים.

ובעל הירא"ש אזיל בשטה זו שכתבנו דאע"ג דהנקבים עשוין אם דרכן של בגדים הללו להיות הדוקים תמיד שאינו עתיד לרפה אותם יש לאסור אמנם הפריז על המדה שאמר שחושש הוא בזה מחטאת כי אין דרך תפירה בכך כיון שהנקבים כבר עשוין ואין דרך זה אלא בכיס של שנצין ונר' דגוזמא קאמר ולעולם אין לאסור בזה אלא משום חומרת שבת בלבד ולא מן הדין וכאשר פירשנו דברי ה"ר ישעיא.

כללא דמלתא דשמעינן מהכא אף על גב דאין התפירה ע"ד להתקיים מיחייב כדקאמר ר' ישעיה שאם אין הנקבים עשוין ומתוקנים אסור למתוח החוט ולסגור על בתי ידיו אף על פי שאין הידוק זה מתקיים שלאחר שעה שרוצה לפשוט מלבוש זה ללבוש מלבוש אחר הוא מרחיב את החוט ושומטו מעליו דאין חילוק בין תפיר' ליום אחד או לעולם א"כ דכותה נמי יש לאסור לפתוח תפירה שבבית הצואר כדברי ריב"א שכת'.

ואני תמיה הפלא ופלא כיצד בעו רבנן דמן חבריא למילף להתיר בענינים אלו שכת' לעיל בחיבור שע"י מחט שראשה אחד עב ואין לבן נוקפן להחמיר כלל והלא אפי' לפי שטתם דבעו למילף מדין קשירה שאינה ע"ד להתקיים פוק חזי כמה קולות נתנו עליה וכמה חילוקי דינים ושיעור קשר של קיימא י"א יום א' וי"א ד' ימים וי"א ז' ימים ואין צד ההיתר שבקשירה עולה בשופי אלא בתנאים מרובין וכיצד נקיים בתפיר' התר בשופי מבלי שנסתכל לתנאים של התר שבקשיר' ולדידהו דילפי תפיר' מקשירה בואו ונקל בתפירה של הדיוט כשם שהקלו בקשירה של הדיוט וכ"ש בשכבר אסיקנא דחיבור זה שע"י המחט הוי תפיר' מעליא.

ומה שיר' מדברי הפוס' שמותר לאשה לחבר צעיפה וקישוריה ע"י מחט יש ליישבם שלא תתחוב אלא שתי תחיבות דבשתי תחיבות לא חשיב כתופר כיון שלא קשר שני ראשי החוט שמכאן ושמכאן אבל אם תחב שלש תחיבות יש לאסו' דהכי הוי גבי תפירה דשלש תחיבות חשיב תופר אף על גב שלא קשר שני ראשי החוט וכפ"ז יש להזהיר לאשה שלא תקמט את בגדיה ע"י מחט רק בשתי תחיבו' בלבד והנלע"ד כתבתי.

שו"ת גינת ורדים חלק אורח חיים כלל ג סימן יח

על ענין הנז"ל.

קודם כל דבר צריך לבאר אי האי תפירה במחט בלתי חוט הויא תפירה להתחייב עליה אף על פי שתהיה ע"ד להתקיים ונראה ודאי דלא מיחייב עליה חטאת דכיון שהוא ע"י שינוי שאין תפירה במחט בלבד בלתי שום חוט לא מיחייב עלה וכמ"ש בשבלי הלקט בשם ר' ישעיה על ההיא דמותר לדוך פלפלין בקתא של סכין וז"ל אם איתא דקשי' ליה כיון דבדרכו חייב משום טוחן ע"י שינוי להוי פטור אבל אסור.

תשובה קתא דסכינא שינוי גמור הוא הדין מדוך של עץ למדוך של אבן הוי שינוי כדאיתא כו' הרי שכל דבר שאין דרך מלאכתו בכך מיקרי שינוי ופטור ואין לך שינוי יותר מזה ואי לא דמסתפינא ה"א שינוי גמור הוא ומותר דלא גרע מקתא של סכין ומינה אמינא לה גם כן דתפירה ע"י מחט הוי שינוי גרסינן בפרק כלל גדול אמר רבה בר בר חנא אמר ר"י הטווה צמר שע"ג בהמה חייב רב כהנא אמר אין דרך טוויה בכך ולא והתניא כו' חכמה יתירה שאני ע"כ ופקסה /ופסקה/ הרמב"ם הכי אפילו במלאכה עצמה שהיתה במקדש ועשאה כמו שהיו עושין במקדש כיון שאין האומני' רובן לעשות כן פטור וכתבו התוס' והעושים אותם בטלה דעתם אצל כל אדם ע"כ הרי ק"ו בן בנו של ק"ו ומה טויה עצמה שאין שום שינוי במלאכה עצמה אלא להיותה ע"ג בהמה פטור ע"י מחט שאינו דרך תפירה כלל עאכ"ו וזו ראיה מספקת לדעתי ומה שהביא האדון מדברי ת"ה יתבאר במקומו בע"ה.

נחזור על הכתוב שכתב מעכ"ת ועיקרן של דברים אלו הם בהגהות המרדכי כ' אפי' דבריהם דריב"א בקשירה אמרי' כו' אמנם אם היו תפורין זה עם זה אסור לנתקן אפי' שתפירה זו לא היתה להתקיים דלא מצינו כו' ע"כ ודאי שכך פי' דבריהם אכן עדין צ"ל לאיש כמוני דלא ליטעי דודאי לכולהו ליכא איסורא דאורייתא שהרי אינו קורע ע"מ לתפור ואין לומר דאפ"ה חיובא איכא משום דקא משוי מנא דא"כ מה איכפת להו בתפיר' אם הוא חייב עליה אם לאו הרי הטעם לא מן השם הוא דאסרינן ליה אלא משום מנא ובזה ליכא חילוק דבכל דהוה דקא משוי מנא חייב אלא ודאי דמ"ש דמדאורייתא ליכא חיובא לחד מינייהו אלא דבהא פליגי דלריב"א כיון שתפירה זו יש בה חיוב חטאת אף בהתרתה ליכא איסורא אפי' מדרבנן כיון שאינו ע"מ לתפור ואין לומר דמה שקושרין אותה פעם אחרת כשמכסין אותה קרי ע"מ לתפור דזה אינו ע"מ לתפור הכונה היא שתפירה זו אינה מועלת ומוכרח לקורעה כדי לתופרה תפירה מעליא כמו שהיו במקדש ביריעה שנפל בה דרנא שהיו מרחיבים את הנקב כדי שתבא התפירה טובה וזהו ע"מ לתפור דבלאו הכי לא אפשר אבל כאן התפירה היא היא והקריעה היא ע"מ ללבוש וזה פשוט ועוד דאיך יתכן אליביה דמר איכא חיוב חטאת ואליבא דמר הוא מותר גמור אלא ודאי כמ"ש.

ולענין ראית ר' יואל אי אמרי' דהוה מדפריך בגמ' והא לא קיימא ודאי דתברה בצדה כמ"ש מכ"ת ובדרך דוחק היינו יכולין לומר דאע"ג דבעי לתפירה מיהא שתהא בענין מתקיים מ"מ מייתי מדפריך והא לא קיימא ומאן אמר לן דבעי' דבר מתקיים אלא ודאי דפשיטא ליה דדבר שאינו מתקיים לה מיקרי מלאכה ומינה דאף בהעביר לה אדעתא שלא להתקיים לא מיקרי מלאכה ואף אם נאמר דמייתי לה מדפריך בגמ' בפסקא הקודמת הקושר והמתיר כו' אמר רבא שכן קושרין יתידות באהלים ופריך קושר ע"מ להתיר הוא כו' ומה בכך אם הוא קושר ע"מ להתיר ומאן לימא לן דבעי' ע"מ להתקיים אלא ודאי דפשיטא ליה דדבר שאינו מתקיים לא מיקרי מלאכה ככל המלאכות רצוני לומר דשייך בהו ומוכחא מלתא בעשייתן דלאו להתקיים עבדי להו כמו יתדות האהלים וכמו תפירה דבית הצואר דודאי לאו להתקיים הוא והגם דרש"י חש מזה ופי' דמכח המשנה קא מקשי ליה דקושר ע"מ להתיר שרי מ"מ ר"י לא ס"ל הכי דא"כ הו"ל לאתויי מתני' כאורחיה דש"ס ומדלא אייתי ש"מ מסברא קא מקשי ליה וא"כ נילף מינה לתופר עכ"ש משמעות דבריו נר' דבתפירה עצמה יש שם הוכחה דבעי' ע"ד להתקיים והרי הוא בבל ימצא אלא כיון שר"י לא פי' באותו פרק ובאותו מקום אין משיבין את הארי ואין אומרים למי שלא ראה את החדש כו' סוף דבר דר"י הכי ס"ל וריב"א בשם רשב"ם הכי ס"ל וריב"א גופיה רפיא בידיה ור"י בשם התוספות פליג עלייהו הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא דבהא בהתרתו פליגי לא בתפירתו דבתפירה עצמה כולהו מודו דאיסורא דרבנן מיהא איכא ומש"ה סתם מרן ב"י כותייהו הגם דיש קצת שינוי בדבריו כמ"ש מעכ"ת מ"מ הכונה מבוארת ופסק' לקולא ותלמידיו אנו ומימיו אנו שותים ואחרי דבריו לא אשנה.

ומה שראה מעכ"ת להביא ראיה הפך דברי ר' יואל מדתנן בשלהי מסכ' כלאים אותות הגרדין והכובסין כו' והשומטה בשבת חייב כו' וכתב מעכ"ת וז"ל שמעי' מהכא דאותות הכובסין ואותות הגרדין אינם חשובין אצלנו דאינם עשוין להתקיים שכשיקחום הבעלים כו' ע"כ הנה הגם שנודה שכשלוקחים אותם הבעלים מתירין אותם כמ"ש האדון מ"מ אינהו מצו להתקיים עבידי להו כל זמן שהם אצלם ואפי' אם יקחום הבעלים אפשר להו בלא התרה למלבשינהו ואינם מוכרחין במעשיהם להתירן ואם יתירום יתירום משא"כ בבית הצואר ובזוג של מנעלים דא"א ללבשם בלא התרה ונמצא שמתחלה עשאו ע"ד שלא להתקיים כלל שאין צד בקיומם בעולם ועוד דאפשר דאף הבעלי' אינן מתירין אותם ואדרבה שמחים הם דאית להו סי' בגוייהו כמו שעושין לכתחלה בכמה בגדים שדרכן להחליפם ולהתחלף שנותנין בהם הבעלים סי' מכ"ש שאין מתירין הסי' שיש בהם וא"כ ליכא למגמר מהכא תיובתא.

כתב עוד מעכ"ת ומדחשיבי חיבור לענין כלאים חשיבי חיבור לענין שבת והמפרקן בשבת חייב ע"כ גם בזו צריך אני למודעי דאדרבה הנה לאידך גיסא מדתני בסיפ' והשומטה בשבת חייב ולא תני לה ברישא ממילא שמעי' דברישא כיון שאינם עשוין להתקיים לא מיחייב ובשלמא לפי מ"ש דאות הגרדין עבידי להתקיים לא תיקשי דתפירה מעליא היא ולא הוצרך להשמיענו אכן לפי סברת מעכ"ת דאותות הגרדין קרי לא עבידי להתקיים חדושא הו"ל לאשמועי' דהשומטה בשבת חייב אף על פי שאינה עשויה להתקיים לאפוקי מהאי סברא דר' יואל ואף אם נאמר דזה נמי פשיטא ליה לתנא דמיחייב מ"מ באגב סיפיה מיהא הו"ל למתנייה אלא ודאי דמ"ש אותות הגרדין והכובסין עבידי להתקיים ואם כן אינה משנה ואפי' באגב דתופר תפירה המתקיימת פשיטא דחייב.

עוד כתב מעכ"ת תו אשמועי' מהא מתני' דכלאים וטומאה ושבת שלשתן דין אחד להם ע"כ אבי ראה גם ראה כי זה כלל גדול בתור' חדש ממש דכל היכא דתני התנא דין א' בשני דברים נאמר דאקשינהו תנא לכל דבריהם וא"כ נימ' נמי כי היכא דקשר גמור הוי חיבור לכלאים דילפינן מציצית נימא נמי דהוי חיבור לשבת וחייב חטאת אפי' שלא יהיה מעשה אומן וזה אינו.

עוד כתב מעכ"ת ואם פירק שם בגדים אלו זה מזה בשבת חייב וא"כ ניליף מינה דתפירה כו' שבגד כלאים אינה עשויה להתקיים שעתידין לנתקן כו' ע"כ מאור הגולה וכי משום דשנה התנא והשומטה בשבת חייב צריך להיות כאותה עצמה שחייב בכלאי' והלא התנא מילי מילי קתני בזה בשתי תכיפות דלענין טומאה הוי חיבור ואם נטמא בגד זה נטמא חבירו ועוד דין אחר שאם היו שני של כלאים ותחב בהם שתי תכיפות ולבשם חייב ועוד דין אחר שאם היו בבגד שתי תכיפות ושמטם בשבת חייב ולעולם שיהא כדינן תפירה מעליא ע"ד להתקיים אבל שלא ע"ד להתקיי' לא והעד שלא הוצרך התנא לשנות והשומטה ע"מ לתפור חייב דבלאו הכי לא מיחייב לפי שלא בא התנא עתה להשמיענו כל דיני התופר והקורע אלא אגב דתני דשתי תכיפות הוי חיבור לכלאים תני נמי דהוי חיבור לטומאה ולשבת ולעולם האי כדיניה והאי כדיניה ועוד דלפי דעתו דעת עליון דמאי דקאמר והשומטה קאי אהא דכלאים אנא מתריצנא מתניתא אליבא דרבינו יואל ומייתינן ליה נמי סייעתא מהא דתפירה שאינה מתקיימת ואינו חייב עליה ומשום הכי לא קאמר התנא ואם עשאם בשבת חייב דהיינו משום תופר לפי דבכלאים אינה תפירה מתקיימת ולפיכך בתופר אינו חייב אכן בהתרתה ודאי חייב אף על פי שאינה קרויה תפיר' דכיון דבגד כלאים הוי וחשיב חיבור לכלאים תפירה עצמה מתקיימת חשיבא חיבור לענין שבת למתיר אותה המלאכה קא עביד דהא כלי שלא היה ראוי ללבישה להיותו כלאים בשתי תכיפות אלו ועכשו הוא ראוי וא"כ חשיבא האי תפירה דהאי בגד שהוא כלאים לענין התרתה שהוה חייב עליה ודמי למאי דאמרי' בסוכה בענין פסי כיסאות /ביראות/ דמחשיבי מחיצה לענין שבת חשיבי מחיצה לסוכה באותו שבת אף כאן אל תתמה שהבגד זו מיחייב על התרה כזאת ובבגד אחר לא מיחייב ואם נפשך לומר לפי זה דא"כ אף בתפיר' לחייב בבגד כלאים כיון דחשיבא חיבור לענין כלאים ומאי שנא דבתפירה אמינא דאינו חייב ובהתרתם אמינא דחייב ודאי דלא דמיא דעיקר שבת הוא דבעי' דבר המועיל במלאכתו לא מקלקל ובהתרה הוא מועיל שהנה ראוי ללבוש אבל בתפירה אדרבה הוא מקלקל שאינו ראוי ללבוש.

ועוד דאפי' נשוי אותן נקוט מהא פלגא דלא תיהוי תיובתיה מהא מתני' אפי' לפי סברות מעכ"ת אלא ודאי הנכון כמ"ש דתנא מילי מילי קתני ולאו בחדא מחתא מחתינהו ואם כן מהא מתני' ליכא תיובתא לר"י ולמרן ב"י שנראה שהיתה כדבריו.

ועוד דהכי מוכח לישנא דשבלי הלקט שהביא מעכ"ת ופירשו ולע"ד פי' דבריו הם באופן זה שבתחלה כתב דהתופר מדאורייתא לא הוי אלא כשרוצה בקיומו ואי לאו לא הוי אמנם מדרבנן מיהא אסיר דלא אתי למיחלף בתופר דעלמא ע"ד להתקיים ולפי זה הוצרך לכתוב דבהא דנקבים אפי' איסורא דרבנן ליכ' דמוכחא מלתא דעביד להו נקבים רחבים כי היכי דצירפו בנקל וזהו שכתב ובשעה שפושטו מרפה אותו אין בו משום תופר רוצה לומר אפי' מדרבנן דלא חיישינן דאתי למיחלף דהנקבים מוכיחים עליו אבל כשהיא תפירה ממש אין בו הוכחה ולכן אסיר מיהא מדרבנן דמה לי תפירה ליום אחד מה לי תפירה עולמית ומחלף להו לאינשי ובזה דברי ר' ישעיה הם גם כן כדברי ר"י ועם זה הפי' שפירשנו בדברי ר' ישעיה להסכים אותו עם דברי ר' יואל לא תיקשי למרן ב"י ז"ל למה לא הביא דברי ר' ישעיה שם באותה פיסקא להוכיח כדברי ר"י אחר שהדין דין אמת ודברי ר' ישעיה הם מספיקים עם מה שפסק הוא ז"ל סמך על מה שהביא דבריו בסימן האחר במקומו אמנם לפי סברת מעכ"ת תיקשי על מרן שפסק כדברי ר' יואל והוא בעצמו מביא בכאן דברי רבי' ישעיה שהנה סותרין מה שפסק אלא ודאי שצריכינן למשכוני נפשין בעד מרן דלא תיקשי מדידיה אדידיה ואם כן חזר הדין דאי הוי בחוט ואין בדעתו להתקיים הוא אסיר מדרבנן דמחלף להו דמה לי תפירה ליומא ומה לי תפירה עולמית אבל כשהוא במחט כ"ע ידעי דלאו להתקיים עבידא ואין בה איסור אפילו מדרבנן לפי סברת ר"י ומאן דאזיל לשטתיה ומרן שהסכים עמהם ולסברת ר' ירוחם בחוט אפילו שלא יהיה להתקיים איכא איסורא מדאורייתא ובמחט איסורא מדרבנן מיהא איכא ואפשר נמי דהוא שינוי גמור והוא מותר שלא גזרו בו רבנן כמו פלפלין בקתא של סכין אכן משום חומרא דשבת אין להקל אליבייהו וא"כ המקל לסמוך על פסק מרן לא הפסיד והמחמיר תבא עליו ברכה.

ומה שכתב עוד מעכ"ת ולמאי דאתינן עלה נראה דיש להחמיר בו יותר כו' אמנם הכא התולין בהיכלותהן בגדי רקמה וצבעונין לכבוד ולתפארת כמו שעושין בארצות אדום הנה יספיק להם לתלות ולתחוב אותם על ידי מחט ומתקיימים שם ימים רבים ע"כ.

אחר המחילה רבתי מאי דאתינן עלה בתפירה שאין דעתו לקיימה לא שאינה מתקיימת ומר מייתי שתפירה זו יש בה ספק לעמוד ימים רבים ואינה זו המדה שמכל מקום הדבר ידוע שכשרוצים שתעמוד התפירה יעשו אותה בחוט לא במחט אף על פי שהיא עומדת גם כן ימים מספר כמו שכתב מעלת כבוד תורתו.

עוד כתב מעכ"ת וז"ל וכן בגדי הנשים כו' אפילו כשפושטין אותם מעליה' ומניחים אותם בארגז ניחא להו שישאר המחט תחוב בהם כו' ע"כ.

בזה ודאי לא שמענא ולא אימא דאם האמת כך שעושין אותו בכונה זו כדי להניח המחט שם ודאי דאיסורא איכא אבל אם אינם עושין אותו מתחלה לכך אלא שלפעמים נשים עצלניות הם ומניחות את המחט בסיבת עצלה או שכחה בהא ודאי לא גזרינן כיון דמדרבנן הוא, ועוד דאפשר דאין בה איסור כלל והוי שינוי גמור כמ"ש ודמיא לעניבה שהיא התר גמור.

ומה שהביא מעכ"ת דתפירה על ידי מחט שמה תפירה ורצה מר לדמותו למדבק ניירות ועורות כו' ע"כ, אחר המחילה אלף פעמים לא דמיא כלל דהתם דרך דיבוק ותפירת העורות כך הוא ותופר הבגד היינו כמו הדובק בעור אבל בתפירה בבגד ע"י מחט לא זה הוא דרכה ועוד דלפי דעתו דעת קדוש אם דבק בגד במקום תפיר' יהיה חייב דפשיטא שהוא פטור דאין דרך הבגדים לדבקן אלא לתפרן אלא ודאי דלא דמי.

עוד הביא מעכ"ת מת"ה דחיבור דע"י מחט הוי חיבור לכלאים כו' ע"כ כבר כתבנו דלא דמיין אהדדי שבת וכלאים אלא במה שמצינו שהשוה אותם התנא דהיינו בשתי תכיפות אבל במה שלא השוה אותה אין לנו להשוותם וטעמא רבה איכא דבכלאים יחדיו כתיב מ"מ בכל מין חבור בעלמא ואף על פי שאינו כדרך חיבור העולם מ"מ מחובר הוי ואסיר למלבישיה אבל בשבת קפיד קרא המלאכה כדרך כל העולם והראיה מטווה הצמר מע"ג הבהמה כמ"ש את זה כתבתי כמתלמד מתוך דבריו ואדני חכם כחכמת אלקים יברור בבור שכלו אם יש שום אוכל ואת היותר מעכשו ליבטיל וליהוי כו' הלא המה דברי מתאבק בעפר רגליו ומתאוה לשתות בצמא דבריו זעירא ולאו דמן חברייא שבתי נאוי.

שו"ת גינת ורדים חלק אורח חיים כלל ג סימן יט

הכתב מכתב אלקים קריתי ושניתי ותעלוזנא כליותי הנני בא שנית לברר שיחותי תוקף ראייתינו בנדון הלז ממתני' דשלהי כלאים דתנן עשה שני ראשיה לצד א' חיבור ויש בה משו' כלאים והשומטה בשבת חייב ע"כ.

וכבר כתבנו דפשטא דמתני' הוא בכל עניניה איהו בנושא אחד וכיון דאיהו בנושא אחד הרי משמע דתפירה שלא על דעת להתקיים חשיבא תפירה לאיסורי שבת ולא נעלם ממני דאפשר לדחות ולפרש דמתני' מילי מילי קתני כאשר פירשה מעכ"ת וכבר רמוז זה בדברינו הראשו' אכן כיון שכל ישר הולך לתומו בפיו ימלא לאמר דכולהו מילי דתנא איירו בנושא אחד אם כן אין לנו לחוש לדחויים הללו וכדאמרן בכמה דוכתי אשינויי דחיקי ניקום ונסמוך, ובענין חזותא מלתא היא דבפרק הגוזל עצים דף ק"א בעי תלמודא למימר דלאו מלתא היא ואע"פי כן כתבו שם התוס' דקי"לן דמלתא היא דדברי התלמוד הם דרך דיחוי, וסירכיה דמר דמסתמיך על פירוקם ודחויים לא נקטינן אלא בהתר נשים עגונות ועל צד הדחק וכבר מצינו בפ"ב דע"ז דף ל' דא"ר אשי פרוקא לסכנתא במתיה ופרש"י וז"ל לדבר שיש בו סכנה אתה בא לתרץ ולסתור ראיות שאנו מביאין ואיך נסמוך אהני שינויי דליתן כו' ע"כ וא"כ כ"ש שאין לזלזל באיסורים חמורי' בעבור אוקמתו /אוקמתו'/ הללו, והא דלא מסיק בה התנא תנאי להצריך שישמטנה ע"ד לתפור שתי תפירות לע"ד איכא למימר כיון דתנא לא נחית בדיני שבת לכן לא חשש לו' תנאי זה כיון שעתיד לבארו במס' שבת וכל עצמו עתה לא בא אלא להודיענו מאי דהוי חיבור לטומאה ולכלאים ולשבת וממילא שמעי' דמאי דהוי חיבור לענין כלאים כגון ע"י מחט וקרסים דכותה יש לומר בענין שבת וא"ת יש לחלק דחיבור שע"י מחט וקרסים לא חשיב חיבור לענין שבת הנה האומר כן עליו להביא ראיה ברורה ובאוקמתא כל דהוא לא דחינן איסורי שבת, ותו דעיקר מלאכת התפירה הוא לחבר שני גופים להיות גוף א' ומכיון דחבור קרסים הוי חיבור במלאכת המשכן דאמר קרא והבאת את הקרסים בלולאות וחברת את האהל כו' מינה אית לן למימר דחיבור דעל ידי מחט וקסים /וקרסים/ חשיב תפירה.

והואיל ואתא לידן קורע ע"מ לתפור נימא ביה מלתא ונראה דלא מצרכינן ע"מ לתפור אלא בקורע ממש לפי שאם אינו ע"מ לתפור הוה ליה דרך השחתה אכן אם היו מחוברין יריעה עם יריעה על ידי תפירה ופרקן זו מזו לא בעינן דליהוי ע"מ לתפור שתי תפירות כיון שאין בהשמטתן זו מזו שום השחתה ויש כעין ראיה לזה מדין מפרק ניירות זה מזה דמיחייב משו' קורע ומשמע דאע"פ שאין דעתו לחזור ולדבקם חייב משו' קורע וטעמא כדכתיבנא שאין בפריקת הניירות זה מזה שום השחתה כלל, אמנם קורע הבגד הוי דרך השחתה אם לא שיהיה ע"מ לתפור שתי תפירות כגון שנפל עש בבגד וקורע מקום הנקב ומרחיבו כדי לתופרו אח"כך תפירה מלעיא /מעליא/.

מעתה סירכיה דמר נינקוט בידן ומפתח שפתיו משרים דתפירה שלא ע"י מחט אף על גב דתהיה עשויה ע"ד להתקיים דאין שם חיוב והוא פטור אבל אסור ואפשר דהוי מותר לגמרי כיון דהוי שינוי גדול ומדמה ליה לדיכת פלפלין בקתא דסכינא וכבר כהבנו /כתבנו/ דאורחייהו הכי הוי לתלות בגדי רקמה וצבעונין ולקמט הבגד ע"י מחט וא"כ לא הוי שינוי ומאן ספין ומאן רקיע לומר דיש בזה שינוי וירצה ללמוד קולא במלאכה זו מדאשכחן במלאכה אחרת דדיכת הפלפלים דהוי שינוי גדול.

איברא דלכאורה משמע דכל שיש שינוי אין שם איסור שהרי במלאכת הכותב אמרינן דאם כתב בשמאלו אם אינו איטר הוי שינוי ואינו חייב אף על פי שכותב כתיבה תמה וכן במלאכת הטווה שכתב מעכ"ת דכיון דרובא דעלמא לא עבדי הכי לטוות צמר מעל גבי בהמה בחיים פטור ואף אנו נאמר דתפירה דע"י מחט הוי שינוי ופטור אכן מה נעשה שהרי שני דיני' הללו הלכה רווחת הם ואף על פי כן אשכחן לר' פפא בפרק כלל גדול דאמר דמאן דשדי פיסא לדיקלא ואתי תמרי חייב שתים משום תולש ומשום מפרק ומסיק רב אסי דאין דרך תלישה בכך ואין דרך פריקה בכך ומטוניה דרב פפא למדנו שיש לחלק בין מלאכה למלאכה דהיה סבור דטפי חשיב כאורחיה פיסא לדיקלא מכותב בשמאלו וטווה צמר מע"ג הבהמה ואף על גב דאסיק רב אסי דאין דרך כו' מ"מ אם היה הדבר תלוי בהשערתנו היינו אומרים בפירוש דאין דרך כו' מק"ו דכותב בשמאלו וטווה צמר כו' ומדחזינן דרב פפא היה סבור דשרי פיסא כו' לא הוי שינוי וכותב בשמאלו וטווה מע"ג בהמה הוי שינוי, נמצינו למדין שאין בהשערתנו והכרעתנו כלום ומלאכות שבת מים שאין להם סוף ומי יעמוד על אופיים וכאשר כתבנו דנימא מבשל ואופה להו דין מותר כדין בורר והלואי שתהיה בידינו ראיה ברורה כדי להורות להקל באיסורי שבת.

וכבר מצינו באיסורי שבת דאע"ג דהוו ע"י שינוי חייב עליהם כגון משקה לזרעים בשבת דמסיק הכי בריש מ"ק דף ב' ע"ב דחייב שתים אחת משו' זורע ומשום חורש וקשה דהרי אין דרך זריעה בכך ואין דרך חרישה בכך והיינו טעמא דחייב משום דאזלינן בתר המחשבה ואזלינן בתר דמיון המעשה וחייב משום זורע משום דבמחשבתו בהשקאה זו הוא להצמיח הזרעים, וחייב משום חורש משום דאזלינן בתר דמיון המעשה והרי הקרקע מתרפה ע"י השקאה זו ודמי לחורש שמתרפה הקרקע ע"י החרישה ואלו לא פירש התלמוד כן הייתי אומר דפטור משום שניהן דאין דרך זריע' בכך ואין דרך חריש' בכך ובמלאכת הבונה מצינו כמה דברים דהוו בשינוי גדול וחייב עליהם דכתב הרמב"ם בפ' כ"א לא ירוק בקרקע וישוף ברגלו שמא ישוה גומות וקשה והלא אין דרך השואת גומות ברגליו וע"י רוק וכן בצידוד חבית בכירה על הארץ דאסו' משו' השואת גומות כדאיתא בפרק תולין דף קמ"ג ומטה וספסל שאסור לגוררן משו' חורש וכן אסור להדק מוכין בפי הפך שיש בו משקין משום סחיטה כדאית בפ' שמנה שרצים דף קי"א והלא כל הני מלאכות לאו אורחייהו בהכי ואין לך שינוי גדול יותר מזה ותיתי להו היתרה מדין דיכת פלפלין ואלו לא תקוץ נפש המעיין הוה עבירנא כרוכלא והוה מייתינא ליה כולהו מילי דתמיהן בה' שבת והמודה על האמת בפיו ימלא לאמר דהרבה ממלאכות אלו שזכרנו אלו לא באו מפורשין בתלמוד לאיסור הוה מסיקנא להו להתרא מדין דיכת פלפלין וטווה צמר מע"ג הבהמה ומעתה למאי דאתינן עלה לתפירה שלא ע"י מחט כתליית בגדי רקמה וצבעונים ובקימוטי בגדי נשים אדקא ילפית להו להיתרא מדין דיכת פלפלין וטווה צמר מע"ג בהמה בואו ונלמוד לאיסו' מדין רוקק ומשפשף בקרקע דחייב משום בונה ומשאר מלאכות דכתיבנא דהם רבים.

ומאי דאסיק מר שכיון שפתיחת בית הצואר לא הוי ע"מ לתפור דהכא הקריעה היא ע"מ ללבוש וזה פשוט ע"כ, כבר כתבנו דאע"גב שלא ע"מ לתפור שתי תפירות יש לאסור כיון שקריעה זו אינה דרך השחתה ולשאר דקדוקי מעכ"ת יש לומר דברישא דמתניתין אותות הכובשין ואותות הגרדי פשיטא ליה לתנא טובא דאף על גב דאין עשוין להתקיים אסור לנתק בשבת דאי לא תימא הכי מאי קאי משמע לן תנא ועיין בערוך ערך אותות דלא הוו אלא דרך קלה בעלמא ושנה לנו הדין בתפירה שאינה הגונה שהשומטה פטור ובתפירה הגונה שהשומטה חייב.

וזה הוא עיקרו של דבר ומה לו להזכיר באגב דברים תפלים שאין בהם תבלים לאפוקי מדעתו של רבינו יואל ז"ל והם אפילו לאפוקי מדבית שמאי שהם רבים וחריפי טובא לא אריך לתנא לשעבר הכא ומותבינן עלה איכפל תנא ואתי לאפוקי מדבית שמאי, ותנא דמתניתין רב גובריה וידע דטומאה וכלאים ושבת דינם שוה לענין חיבור דתפירה ובעקבותיו הלכתי ולא יליפנא אלא לענין תפירה בלבד דתפירה שלא על דעת להתקיים דבגד כלאים יש בה איסו' בשבת ואין כאן כלל חדש כלל ותימא שדבר שנצטער בו אותו צדיק לבסוף לא נמלט ממנו שעושה כלל חדש מחודש במלאכות לדונ' כדין מגו.

ומה שכתב מעלת כבוד תורתו לדחות האיסור בטענה דאפשר לפרש דתנא מילי מילי קא תני ומאי דמוקי לדברי בעל שבלי הלקט ונדחק להעמיד דברי מרן ולהקל באוקמתות ופירוקים כבר תשובתו אמורה בפתיחת דברינו.

ומה שכתב מעלת כבוד תורתו בפסק הראשון בפיסקא המתחלת ולמאי דאתינא עלה נראה כו' הנה כונתינו ברורה הרבה ולא היינו צריכים עתה לפירושם ומאי דיש להחמיר בתחיבה זאת שהיא על ידי מחט הוא לפי שעושין אותה על דעת להתקיים מה שאין כן בתפירת בית הצואר שתפירת בית הצואר עשויה להתפרק בשעה שצריכים ללבוש את הבגד מה שאין כן בקמיטת בגדי הנשים ובתליית בגדי רקמה וצבעונין שתולין ביום שמחת תורה בבית הכנסת שכשעושין כן מתחלה דעתם הוא לקמטן כן ימים רבים ושארי ליה מאריה במה שחשדנו כי /נהגנו/ מהגנו לקצר כמובן, וכבר הקדמנו בתחלת דברינו וז"ל דיש להחמיר בו יותר מפותח בית הצואר לפי שבית הצואר הוא עתיד להתפרק כשירצו ללובשו אמנם הכא התולים בהיכלותיהם בגדי רקמה וצבעונין כו' יספיק להם כו' ומתקיימין שם ימים רבים עד כאן, הרי מוכח דטעמא דידן בנדון דידן הוא שמכוין שעל ידי תחיבה זאת מתקיימין כן ימים רבים לפיכך בתחלת המעשה כך עושים על דעת זו.

ומה שכתב מעלת כבוד תורתו לחלק בין דיבוק ניירות אל תחיבת מחט בבגד דלאו אורחיה דבגד בהכי המתבונן בדברינו ימצא דלא אמרנו אלא בתלית בגדי רקמה וצבעונין ובקימוט בגדי נשים משום דבשני דברים הללו הכי הוי אורחייהו ואם כן בהנך תרתי מילי חשיבא הך תפירה תפירה כאורחיה כמו שמצינו בדיבוק ניירות זה עם זה דחשיבי כתופר אף על גב דהמדבק שני בגדים אין בו משום תופר ומה גם דכבר מצינו דחיבור על ידי קרסים הוי חיבור לענין כלאים ומחט נמי הוי דכותייהו ואם כן ניליף מכלאים דחיבור זה שהוא על ידי מחט דבנדון דידן הוי חיבור, עד כאן מה שראיתי להשיב מפני הכבוד ולא ראיתי להאריך עוד בדקדוקים ומר ניהו רבה את אשר יבחר בו יקריב אליו ודילנא אמרין דילכון הוא והנראה לע"ד כתבתי.