עיקור
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה

חולין ט. עיקור

**א. פסול עיקור-**

מבואר בסוגיין שעל הטבח לבדוק ה' פסולי שחיטה וחד מינייהו עיקור.

ג' שיטות עיקריות מהו עיקור:

א. דעת רש"י דעיקור היינו שפסק את הסימנין ולא חתך, ודאמרינן כולהו תננהי היינו לקמן לב. פסק את הגרגרת.

בתוס' הק' דפשיטא דלא חשיב שחיטה כלל ולא דמי לשאר פסולי שחיטה, ויתכן שהוקשה להם ל"ל הלמ"מ לפסול עיקור, וכתבו דאיירי בשוחט בסכין פגום דפסול מטעם דאינו שוחט אלא קורע [והוסיפו דבאמת דעת בה"ג דאינו נחשב מהלכות שחיטה דכיון שהוא חונק לאו שחיטה היא כלל].

ב. בתוס' הביאו בשם בה"ג דעיקור היינו שמוטת הסימנין, ודאמרינן כולהו תננהי היינו לקמן פה. השוחט ומעקר פטור מכיסוי ואיירי בעיקור כה"ג.

בתוס' הק' ע"ז דהוא בכלל טריפה, וכתבו דס"ל לבה"ג דשמוטה לאו טריפה הוא רק נבילה מהלמ"מ.

וע"ע בתוס' מד. שנדחקו בסוגיא שם דמקשי ליתני במתני' דא"ט גם נדלדלו סימנין משמע דעיקור הוי טריפה ופי' דהיינו דל"מ ביה שחיטה אבל טריפה ממש לא הוי, וע"ע בתוה"ב ש"ב (כו.) דאלו טריפות לאו דוקא וכדאמר לב: גבי נקו"ה ופסוה"ג יש מהן נבילות ויש מהן טריפות[[1]](#footnote-2).

לדעת בה"ג מבואר ט. שהשוחט צריך לבדוק זה, וצ"ע מ"ש מנקו"ה שלא הזכירו שעל הטבח לבדוק?

כתב הגר"ז כד-לה דלא דמי לנקו"ה שאי"צ לבדוק אחריה דבנקו"ה יש לילך אחר הרוב אבל בשמוטה החשש שמא השוחט השמיטה ובזה ל"ש לילך אחר רוב בהמות.

וברמב"ן ט. שכתב בדעת בה"ג דבשמוטה יתכן שהשוחט עצמו גורם שהיא נשמטת ולכך עליו לבדוק זה, ועיי"ש שדחה דזה אינו שאין הלכות שחיטה אלא בשעת שחיטה וזה אף קודם שחיטה כן.

ג. הרמב"ן ט. וחי' הר"ן מד. תמהו ע"ד בה"ג דלא מצאנו פסול שאינו מטריף ומ"מ בשחיטה ייעשה נבילה [והוסיף הרמב"ן דא"כ נפסול שהה במיעו"ק דקנה, ויל"ד על הדמיון].

ומכח זה פי' הרמב"ן דעיקור היינו סימנין שנדלדלו רובן או כולן דהויא טריפה, וכמבואר מד. דהיינו עיקור, אלא דמ"מ הוצרכה הלמ"מ לפסול עיקור בכה"ג שנדלדלו אחר שהתחיל לשחוט הסימנין דבזה חידשה הלמ"מ דהויא נבילה, ועיי"ש ברמב"ן הטעם דכל שהסימנין עקורין א"א לו לאוחזם בשעת שחיטה היטיב[[2]](#footnote-3).

בבי"מ כג-טז נתקשה טובא לשיטת הרמב"ן ל"ל הלכה מיוחדת גבי עיקור ומ"ש מנקו"ה דהויא נבילה מסברא משום דהוי טריפה בסימנין א"כ עיקור נמי?

ובבי"מ הוכיח מזה דפסול נקו"ה אינו משום טרפות בסימנין אלא משום חסרון במעשה השחיטה וזה לא שייך גבי עיקור והוצרכה הלמ"מ מיוחדת בזה.

אבל באמת כבר הק' כן הרמב"ן ע"ע בתו"ד, וכתב דעיקור שלא במקום שחיטה אינו עושה נבילה רק מהלכה.

והנה מקו' הרמב"ן מבואר דס"ל דיסוד דין נקו"ה נבילה הוא משום טרפות בסימנין דלא כמסקנת הבי"מ, ובסוגיא דנקו"ה נתבאר דלכאו' הוא סותר לד' הרמב"ן גבי פסוה"ג, ואכ"מ.

ולהלכה, עי' בש"ך כד-כד באר דין עיקור כשיטת הרמב"ן מיהו בפמ"ג תמה עליו דהא קי"ל כבה"ג ולא כהרמב"ן ואף שלא בשעת שחיטה יש פסול עיקור, וא"כ לאיזה צורך העתיק ד' הר"ן ורמב"ן, עיי"ש.

**ב. דין שמוטת סימנין לרש"י, שיטת הרמב"ן-**

בדעת רש"י כנראה יש שני שיטות עיקריות:

א. הרמב"ן ט. ורשב"א בתוה"ב (כא:) נראה שנקטו דלית ליה פסול עיקור בשמוטת סימנין כלל רק פסק את הגרגרת.

ותמה ע"ז טובא מגמ' מד. דעיקור היינו נדלדלו סימנין וחזינן כדעת בה"ג.

ועוד תמה מסוגיא כ. דאין עיקור סימנין בעוף, ואי איירי בפסק גרגרת הא תנן גבי עוף פסק את הגרגרת פסול, ולדעת בה"ג ניחא דהוא הלמ"מ מיוחדת לפסול שמוטה ובעוף ליכא הלכה זו[[3]](#footnote-4).

ובאמת יש קצת מקום ליישב דעת רש"י גם אם נפרש סוגיא כ. בעיקור של פסק גרגרת:

א. היה מקום לתרץ לשיטת התוס' דד' רש"י איירי דוקא בסכין פגומה, וי"ל דבפסק ממש וודאי פסול גם בעוף דלאו שחיטה היא כלל כש"כ התוס' ט., אבל סכין פגומה אין בה פסול אלא מהלמ"מ ובעוף כשר[[4]](#footnote-5).

אבל בתוס' כ. חזינן דלא ניח"ל להעמיד הסוגיא בעיקור של פסק את הגרגרת ואף דדעתם דרש"י איירי בסכין פגומה, וע"כ לא ניח"ל לחלק בזה ואף שוחט בסכין פגומה פסול בעוף.

וכ"כ בחת"ס כ. דוודאי גם בעוף שוחט בסכין פגומה פסול, וע"כ א"א לפרש אין עיקור דעוף בסכין פגומה.

ב. ובשטמ"ק ט. כתב לרש"י עיקור היינו בשחט את הושט ופסק את הגרגרת, שסימן אחד שחט כדין ויש בו שם שחיטה אלא דפסול מהלמ"מ.

ובזה תי' הגמ' כ. דאיירי בכה"ג דפסק אבל כבר שחט את הושט ובזה בעוף כשר [וצ"ע דהא בעוף בלא"ה כשר בכה"ג משום דסימן אחד כשר בעוף ואולי אזיל בדעת רש"י ל: דמיעוט בתרא יכול לפסול את השחיטה, וה"נ סימן שני בעוף יכול לפסול ועיי"ש בסוגיא משי"ת בנידון זה].

**ג. שיטת התוס' וריטב"א בזה דתרי ענייני עיקור הן-**

אבל בתוס' לקמן כ. מבואר דאף לרש"י מתפרש לשון עיקור בגמ' מד. לענין נדלדלו סימנין טריפה ובכל מקום מתפרש באופן אחר, וכ"כ הגר"ז כד-לה [ויסודו ג"כ בד' הריטב"א שיו"ד לקמן גבי עיקור בעוף].

ומה שרש"י בסוגיא ט. לא רצה לפרש בנשמטו סימנין, כתבו בתפא"י והגר"ז דהכא קאמר לענין ששהשוחט צריך לידע דיני השחיטה וס"ל לרש"י שאי"צ לחוש לשמוטת הסימנין וכמו שאי"צ לחוש לנקו"ה, דלא כבה"ג.

ובפמ"ג פתיחה לשחיטה שורש-ג כתב בנו"א דכיון דלרש"י שמוטת סימנין טריפה א"כ אינו מוטל על הטבח לידע זה דאינו פסול בשחיטה דוקא.

ובביאור הסוגיא כ: דאין עיקור לעוף, הנה ברש"י כ: מבואר דעיקור זה נמי איירי בשמוטת הסימנין, וכסוגיא מד., ועפי"ז כתב רש"י דברייתא דאין עיקור בעוף פליגא על הברייתא י. דשמוטת גרגרת פוסל גם בעוף.

וכן מבואר בתוס' כ., עיי"ש דאף לרש"י איירי בשמוטת סימנין.

וכ"ה בריטב"א כ. שכתב:"כאן חזר רש"י והודה דעיקור הוא שנעקרו סימנין ממקומם, ואע"ג דלעיל כתב דעיקור סימנין היינו פסק את הגרגרת, ונראה שרבינו סובר דתרי עיקור סימנין הן שפסק את הגרגרת או שנעקרו סימנין קודם גמר שחיטה".

אלא שנתקשו התוס' טובא דהא לשיטת רש"י שמוטת סימנין אינו אלא טריפה ולא נבילה שאין טעם לומר דהויא נבילה שהרי הלמ"מ דעיקור קאי על פסוקת גרגרת.

וכן משמע פשטות ד' רש"י י. שחט את הושט ונשמטה הגרגרת הוי ספק בשחיטה ופסול, וכתב רש"י ד"ה נשמטה שנטרפה מחיים משמע שהוא מטעם טריפה, וכן הביאו התוס' כ. בשמו דשמוטה הויא טריפה, וכן נקטו בדף ט. בשיטתו, ואין בו הלמ"מ לעשותו נבילה.

ומכח זה תמהו היאך יתכן לומר אין עיקור בעוף והרי טריפה היא ולא נבילה ובוודאי כל טריפות נוהגים גם בעוף?

ובדעת רש"י י"ל כמה אופנים:

א. באמת עיקר הקו' אינה קו' מוכרחת כ"כ לפמש"כ הרמב"ן לעיל בחד תירוצא גם לשיטתו דהך מ"ד פליג אהא דלוי דכל טריפה דבהמה יש גם בעוף.

וכל מה שנתקשה הרמב"ן לשיטת רש"י יותר משיטתו הוא רק כפי מה שפירש דלרש"י איירי בפסק גרגרת ובזה מבואר במתני' דפוסל גם בעוף, אבל אם איירי בטריפות באמת י"ל כן גם לרש"י [ומ"מ תי' השני של הרמב"ן לא יתיישב לדעת רש"י].

ב. בקה"י-ו רצה לבאר דהא דאמר אין עיקור לעוף היינו במעקר בידיים את הסימנין, וכש"כ לעיל בהערה בשם הרא"ה בבד"ה [ובקה"י לא הביאו].

אלא דא"א לפרש כן בד' רש"י חדא היאך נפרש למ"ד יש שחיטה מה"ת דאף לדידיה אמרינן שאין עיקור, וגם ברש"י מבואר דהאי תנא דאין עיקור פליג על תנא דלעיל י. דפסל שמוטת סימנין בעוף, ולד' קה"י אין שייכות ביניהם כלל.

ג. בפמ"ג פתיחה לשחיטה שורש-ג ולב אריה ושו"ע הגר"ז כד-לה [ומקור הדברים במג"ש כ.] דע"כ גם רש"י מודה דשמוטת סימנין הויא נבילה, אלא דס"ל שיש בו גם טריפות דמחיים ולא רק דין נבילה ופליג בזה על הבה"ג דלדידיה לאו טריפה היא כלל[[5]](#footnote-6).

ובאר הדברים ברא"י כ. דמלבד דין טרפות יש בו גם הלמ"מ דהוי נבילה כמו לשיטת בה"ג.

וכן מבואר להדיא בלשון הריטב"א כ. עיי"ש דמשמע דמהלמ"מ ילפינן לה.

וזה דלא כש"כ התוס' דלשיטת רש"י אין הלמ"מ דהויא נבילה כלל, דלא כבה"ג, ולשיטתם נתקשו התוס' מסוגיא כ. אמאי אין עיקור בעוף הא מ"מ טריפה היא.

[ולפי"ד הריטב"א והאחרונים לכאו' נמצא שני הלמ"מ בעיקור, גם שמוטת סימנין וגם פסק את הגרגרת, אבל באמת נראה דפסק את הגרגרת לאו הלמ"מ הוא רק סברא.

והנה בתוס' ט. נתקשו דאי איירי בפסק את הגרגרת הרי לא שחט כלל ואינו שאר פסולי שחיטה, וכתבו דאיירי בסכין פגום, ומשמע קצת שהבינו דלרש"י דין עיקור דפסק את הגרגרת דלעיל ט. הוא מהלמ"מ, וע"ז נתקשו דהא לאו שחיטה היא כלל, והעמידו בסכין פגומה.

אבל לדעת הריטב"א י"ל דאה"נ מסברא בעלמא הוא ואף בסכין פגומה, והיינו עיקור דקאמר לעיל ואינו מהלמ"מ, והלמ"מ לא נאמרה אלא בשמוטת סימנין כבה"ג.

והתוס' אזלי לטעמייהו דמבואר בדבריהם ט. דלרש"י לא נאמרה הלמ"מ בשמוטת סימנין כלל רק בסכין פגומה ושמוטת סימנין טריפה היא, לכך נתקשו א"כ ל"ל הלמ"מ].

ועפי"ז באר המג"ש סוגיא דאין עיקור בעוף היינו דוודאי הוי טריפה אלא דכוונת הגמ' דמ"מ תהני ביה שחיטה לטהרו מידי נבילה[[6]](#footnote-7).

ולפי"ז צ"ל דמש"כ רש"י ט. דעיקור היינו טריפה, יל"פ דאף טרפות יש בו ונפק"מ לאסור החלב מחיים וכה"ג, וכ"נ בפמ"ג.

אבל הגר"ז הוסיף בזה די"ל עוד דהתם איירי בנשמטה הגרגרת לחוד בעוף ואכתי יכול לשחוט בסימן השני [ויתבאר לקמן שגם הרשב"א נסתפק בזה בדעת בה"ג אי הויא נבילה בסימן אחד], וכה"ג אינו אלא טריפות לחוד[[7]](#footnote-8).

ועיין לקמן שיש לדון דאף לדעת התוס' בשיטת רש"י שמוטת סימנין נבילה היא מטעם אחר ולא מהלמ"מ מיוחדת.

**ד. שמוטת סימנין אי הויא טריפה לבה"ג-**

בעיקר מש"כ התוס' דלשיטת בה"ג צ"ל דשמוטה לאו טריפה היא לכך איצטריך הלמ"מ, תמהו ע"ז בארוך לש"ך ופר"ח כד-לב הרי י"ל דאף לבה"ג טריפה היא אלא דמ"מ איצטריך הלמ"מ לומר שהוא נבילה, ונפק"מ לטומאה ולכיסוי הדם דקתני המעקר פטור מלכסות משום דהוי נבילה?

וכ"נ באמת בפר"ח דלדעת בה"ג הוי טריפה מחיים ולאח"מ הוי נבילה, ובש"ך הביא כן מלשון בה"ג עצמו.

אבל שיטת התוס' מבואר דלבה"ג ע"כ לאו טריפה היא מחיים, וכ"נ ברמ"א כד-טו דחלב שמוטת הסימנין כשר ואינו כדין חלב טריפה.

עוד ילה"ק למש"כ התוס' בשיטת רש"י שמוטת הסימנין הוי טריפה ואינו בכלל הלמ"מ של עיקור [דלא כהריטב"א וש"א], ובפשוטו נראה שהוא טריפה לחוד ולא נבילה וכן הביא ביה"ל ב-יז מד' הב"ח-כד.

אבל תמה ע"ז טובא מברייתא י. נמצאת גרגרת שמוטה ושחט את הושט כל ספק בשחיטה פסול, ומשום דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת, והרי לשיטת רש"י הו"ל ספק טרפות ולמה פסול?

[ובאמת גם לש"א אינו מתיישב לגמרי, דהא ברש"י התם מבואר פסולו משום שנטרפה מחיים ולא משום הלמ"מ דשמוטה, והבאנו לעיל ד' הגר"ז דהתם גבי עוף בסימן אחד אינו אלא טריפה, ולפי"ז צ"ע מ"ט בחזקת איסור עומדת?

וצ"ל דס"ל לרש"י כדעת רבינו יונה דכל ספק טרפות שאין בו סיבה לתלות שנעשה מחיים פסול, אבל לשיטת התוס' דכל ספק טרפות הוא בחזקת היתר צ"ע לדעת רש"י מ"ט ספק שמוטת סימנין אסור.

וכן צ"ל בדעת הב"ח דאף שהוא טריפה אזלינן בספיקה לחומרא כדעת רבינו יונה].

וכתב בביה"ל ב-יז דבאמת לרש"י עיקר דין שמוטת הסימנין הוא טריפה מחיים, אבל מ"מ אחר ששחטה הוי נבילה אף בלא הלמ"מ של הבה"ג.

וטעמו כתב דהוי כנקו"ה דדעת רש"י לב: דמחיים לאו נבילה היא רק טריפה ומ"מ כששחטה הויא נבילה, ומבואר מזה דאף דסתם טרפות אינו עושה נבילה מ"מ טרפות בגוף הסימנין עדיף והרי היא נבילה, וה"נ לענין שמוטת סימנין.

וכמובן דלפי מהלך זה לא מהני ליישב הסוגיא כ. כמהלך האחרונים לענין עיקור בעוף מקו' התוס', דהא כשם שיש טריפות בעוף ה"נ יש בה נבילה.

ועפי"ז יישב הברייתא י. דאף לרש"י נשמטה הגרגרת ושחט את הושט הוי ספק בשחיטה דטרפות בסימנים עושה נבילה[[8]](#footnote-9).

[אלא שנידון זה תלוי בחקירת ביה"ל שתובא לקמן, שאם יסוד הטעם דנקו"ה נבילה אם הוא סוג טריפה שאין בה היתר שחיטה לכאו' י"ל בחזקת היתר עומדת ככל טריפות.

ורק אם הוא חסרון במעשה השחיטה שאינו סימן שלם בזה שייך לומר בחזקת איסור עומדת, ודעת רש"י כמהלך זה.

וזה תלוי במחלוקת הפוסקים בדין ספק נקובת הסימנין אי אמרינן בחזקת איסור עומדת, עיין בחת"ס ובכו"פ, ואכ"מ.

[ובאמת לפי כל המבואר יתבארו לנו ד' רבינו יונה היטיב, שהראשונים הביאו משמו שהוכיח משמוטת הגרגרת דכל ספק טרפות לחומרא, וצ"ב הרי הכא הוא ספק בשחיטה ובחזקת איסור עומדת ומאי ראיה לספק טריפות דבחזקת היתר עומדת.

ויתכן דס"ל דשמוטה אינו אלא טריפה ולא נבילה גם אחר שחיטה וכדעת הב"ח, ויותר לדעת הרמב"ן והר"ן דנדלדלו סימנין קודם שחיטה הוי טריפה ורק בשעת שחיטה הוי נבילה.

אבל כתב ביה"ל ב-יז דיתכן דאף הוא מודה דאחר שחיטה הויא נבילה, אלא דס"ל כדעת רש"י שהוא מכח דהוי טריפה בסימנין, וס"ל ג"כ כצד הראשון דיסודו הוא משום דהוי טריפה אלימתא שהיא נבילה ולא משום חסרון בשחיטה ושפיר הוכיח לכל טריפה דהוי בחזקת איסור, ודו"ק היטיב, ועי' במקומו מש"כ בדעת ר"י].

ועפ"י כל הנ"ל בדעת רש"י א"ש ג"כ ד' התוס' מקו' הפר"ח וש"ך למה הוצרכו לומר דלשיטת בה"ג לאו טריפה היא דלמא טריפה היא אלא שיש בה גם הלמ"מ לעשות נבילה בשחיטתה, אבל לפי המבואר כיון שהיא טריפה ממילא תעשה נבילה בשחיטה מצ"ע, וע"כ הכריחו דלשיטת בה"ג לאו טריפה היא כלל.

**ה. שמוטת סימנין בעוף לדעת רש"י-**

ובעיקר ביאור הדבר דשמוטת סימנין הוי טריפה ולאח"מ נבילה, כמו נקו"ה, ידועים ד' ביה"ל ב-כ שכתב גבי נקו"ה שתי דרכים בזה:

א. שהוא חסרון בגוף הבהמה שיצא ממנה חיותה, שהרי אף טריפה מן הדין לא היתה שחיטה מטהרתה מידי נבילה שהרי כבר יצאה ממנה החיות, אלא דילפינן מקרא עד. 'מן הבהמה' דטריפה ששחטה אין בה טומאת נבילה [ויתכן הביאור שאין בו דין שחיטה מתיר אבל מ"מ אינו בכלל כי ימות].

אבל טריפה בסימנין יצא החיות כ"כ וע"ז לא נתחדש מקרא שאינה נבילה, וכן באר בנאו"י [מיהו קצ"ע דבמתני' עב: וסוגיא עד. מבואר דאיכא למ"ד דמסברא טריפה אינה בכלל טומאה ולא מקרא דמן הבהמה].

אבל בתו"ר לב: מבואר יותר יסוד הדברים עיי"ש דפסוה"ג מתה מיד ולא דמי לטריפה שעדיין חיה קצת, וחשיב שנעשה בה מעשה נבילה הממית, ואף לא חייל בה דין נבילה מחיים מ"מ א"א לשחיטה לטהר אלא נבלות ומיתה שנוצרה ע"י השחיטה אבל א"י להתיר מיתה אחרת.

וביאור הדברים כש"כ במקו"א דיסוד היתר שחיטה הוא משום דעי"ז חשיבא כמתה מכח השחיטה אבל אם יש בה מיתה אחרת שלא מכח השחיטה ל"מ.

ב. או י"ל שאינו חסרון בבהמה שיצא ממנה החיות אלא הוא חסרון בגוף מעשה השחיטה שאין עליו שם מעשה שחיטה כיון שאין כאן חיות בסימנין עצמם.

וכ"מ לשון רש"י לב: גבי נקו"ה עיי"ש דאיתרע מקום שחיטה דידהו.

וכתב שם נפק"מ בעוף דלאופן הראשון דיסודו משום טריפות הרי גם בעוף הוי נבילה בשחיטתו, אבל לפי האופן השני הרי בעוף ששוחט סימן השני שפיר מועלת שחיטתו.

ולפי"ז יל"ד במש"כ ביה"ל ליישב ד' רש"י מברייתא י. דשמוטת הסימנין טריפה ועי"ז נעשית נבילה בשחיטה, דהא ברייתא י. איירי בעוף ששחט את הסימן האחר וא"כ לדרך השניה אינו בכלל נבילה, ולכאו' א"א ליישב ד' רש"י אלא לדרך הראשונה.

אבל באמת יל"ד דעיקר הנפק"מ שכתב ביה"ל בעוף נקו"ה אינו מוכרח, וי"ל דאף לדרך השנית שהוא חסרון במעשה השחיטה כיון שיש טרפות בסימנין מ"מ א"י לשחוט את הסימן השני, שהרי כה"ג יתבאר לקמן דעת הרשב"א בשיטת בה"ג דשמוטת הסימנין נבילה מהלמ"מ, וכתבו הראשונים דה"נ בעוף הוא נבילה.

ואף ששוחט את הסימן השני מ"מ הלכה הוא בעוף שאף ששוחט סימן אחד צריך שיהיו שני הסימנין ראויין לשחיטה, וה"נ הכא לדעת רש"י דהוי כטריפה בסימנין ולא מהני ביה שחיטה גם אם שוחט בסימן השני ל"מ שאין שני הסימנין ראויין לשחיטה.

[מיהו נתבאר במקו"א דעת ביה"ל שם שהוא הלכה מסויימת לענין עיקור אבל במה שנפסק הגרגרת או נקו"ה לא שייך בו חסרון שאין שני הסימנין ראויין לשחיטה, והוכיח כן ממתני' לב. דלר"ע מהני שחט את הושט ופסק הגרגרת ולא אמרינן שאין שני הסימנין ראויין לשחיטה, ורק גבי עיקור דהלמ"מ דל"מ ביה שחיטה בזה יש חסרון שאין הסימן ראוי לשחיטה, ואמנם נתבאר במקו"א לדחות ראייתו בזה].

**ו. בדעת בה"ג-**

דעת בה"ג כתבו התוס' דשמוטת הסימנין לאו טריפה הוא ומ"מ הלמ"מ שאם שחטה הויא נבילה.

חקר בביה"ל ח"ב כ-א בטעם פסול שמוטת סימנין, אם עיקרו הוא משום דבהמה כזו שיש בה ריעותא בסימנין לא נתחדש בה דין שחיטה, ומה"ט גם בעוף פסול.

או דהוא חסרון בגוף מעשה השחיטה שאי"ז מעשה שחיטה בסימנין פגומים.

ונפק"מ מזה, עיין רעק"א כ: שכתב דאף לבה"ג אם נשמט הסימן אחר ששחטו כשר אף שעדיין לא שחט סימן השני, והיינו דס"ל שהוא חסרון במעשה השחיטה[[9]](#footnote-10).

אבל בשו"ע הגר"ז כד-לד חלק על רעק"א ואף נשמט אחר שחיטה פסול, עיי"ש שדקדק כן עפ"י לשון הר"מ.

עוד נפק"מ בעיקר חקירה זו כתב אחיעזר בשעיר המשתלח דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו ואין השחיטה נעשית בסימנין אם יצא מידי נבילה.

והנה אם נפרש שהוא חסרון במעשה השחיטה לפי"ז היה הדין נותן דבעוף שהוא שוחט סימן שני כדין שפיר מהני אף אם נשמט סימן אחד, ואין בו פסול כלל [ואף טרפות ליכא לשיטת בה"ג], ובברייתא י. מבואר שיש פסול שמוטה גם בעוף שנשמטה גרגרתו, וצ"ב.

וכתב ביה"ל שכמהלך זה מבואר ברשב"א תוה"ב בית שני (כו.) דבאמת נתקשה מ"ט ייפסל עוף בשמוטת סימנין הרי הוא שוחט סימן שני כדין, וכתב דאף בעוף דסגי ליה בסימן אחד מ"מ צריך שיהיו שני הסימנין ראויין לשחיטה.

והוסיף הרשב"א להקשות עוד מה נימא לדעת ר"א ב"א דס"ל דאי"צ לשחוט אלא הושט מאי איכא למימר [דהא מבואר כח. דאף לדידיה נפסל שמוטת קנה] וכתב דאפ"ה גם לדעתו צריך שיהיו שני הסימנין ראויין לשחיטה[[10]](#footnote-11).

וסמך לדין זה הביא הרשב"א מעוה"ע מצאנו ששוחט שני סימנין, ובמה"ב הוסיף דמצאנו דלכתחילה צריך לשחוט את שני הסימנין, מבואר דשחיטת עוף היא בשני הסימנין אלא דבדיעבד שחיטת אחד כשחיטת שניהם, וכשנ"ת במקו"א באורך.

[ובבד"ה להרא"ה דחה זה דא"א לפסול בעוף משום סימן שני שהרי סגי ליה בסימן אחד].

ועכ"פ בדעת הרשב"א כתב ביה"ל דמבואר דעתו דאינו משם חסרון בגוף הבהמה דלא מהני ביה שחיטה דא"כ מאי קשיא ליה בעוף, רק הוא חסרון משום מעשה השחיטה.

ומ"מ חידש הרשב"א דאף בעוף יש פסול זה, משום דבעינן שני סימנין ראויין לשחיטה.

וע"ע בתוס' ט. שכתבו ג"כ שבעוף יש פסול זה וכתב בביה"ל דממש"כ כן בפשיטות ולא נתקשו בקו' הרשב"א היאך יפסל בעוף משמע דס"ל כמהלך הראשון דיסודו הוא חסרון בגוף הבהמה ולא במעשה השחיטה, אבל בעיני הוא צד מחודש מאוד ואינו נראה בסברא.

הנה הרמב"ן וסייעתו תמהו על הבה"ג היאך יתכן דריעותא שאינה נותנת בה מחיים אפי' טרפות תתן בה דין נבילה בשחיטתה, ומשמע קצת דעתם דיסוד שיטת בה"ג אינו משום פגם הסימנין שא"ר לשחיטה אלא משום שהוא ריעותא בגוף הבהמה וע"ז נתקשו א"כ איך יתכן שאינה טריפה בזה ונפסלת השחיטה, ודעת בה"ג כנראה צ"ל ע"ד הרשב"א דיסודו משום פסול במעשה השחיטה בסימנין.

**ז. עוד בזה ופלוגתת רא"ה ורשב"א גבי חלב-**

כתב הרמ"א כד-טו בשם תשובת הרשב"א א-שסג דלפי"ז נראה דמחיים חלבה מותר שהרי לאו חלב טריפה הוא.

אבל ברא"ה בבד"ה ריש בית שני כתב דלפי ד' בה"ג היה הדין נותן שהחלב אסור ואף אי לאו טריפה היא שהרי מבואר סט. דכל דלית ליה תקנתא בשחיטה חלבו אסור משום אבמה"ח ולא התירה תורה חלב אלא היכא שיש לו תקנתא בשחיטה, ונבוא לבאר יסוד פלוגתתם.

ולפי המבואר יש מקום לדון בדעת הרשב"א דשמוטת סימנין כיון דלאו טריפה היא הרי אין בה ריעותא בבהמה כלל וכל הריעותא הוא בסימנין כלפי מעשה השחיטה ואין כאן טעם לאסור החלב דעצם הבהמה מיקרי דאית ליה תקנתא בשחיטה שאין בה דין דל"מ בה שחיטה, ולא דמי לאבר היוצא דחל בו דין שאינו ניתר בשחיטה.

אבל דעת הרא"ה י"ל דסברת בה"ג הוא כמו שהבינו שא"ר שהוא מכח ריעותא בבהמה, ומה"ט נתקשה גם הוא בקו' הראשונים על בה"ג היאך יתכן שאינה טריפה מחיים ואח"כ נעשית נבילה.

אלא שיש מקום עיון בדעת הרא"ה בזה, שהרי בבד"ה להרא"ה דחה ד' בה"ג דא"א לפסול בעוף שהרי סימן שני בעוף לאו מידי הוא ואי"צ שיהיה ראוי לשחיטה, משמע דפי' עיקר טעמו של הבה"ג משום חסרון בסימנין כהרשב"א.

אלא דעיין בלשון הרא"ה ומשמע דמקשי מתורת ממ"נ, ז"ל:"ויותר פלא שהרי עוף די לו בסימן אחד וכו' ולפי סברא זו הרי אין כאן בעוף טריפות וסימן השני שלם ואעפ"כ אתה אומר שלא תועיל לו שחיטה בסימן השלם אע"פ שדיו בסימן אחד", משמע דכל קו' הוא דכיון שאין בו ריעותא בבהמה שהרי לאו טריפה היא ע"כ הוא חסרון במעשה השחיטה א"כ בעוף א"א לפסול בסימן שני, ודו"ק.

**ח. קו' על יסוד הרשב"א ממתני' לב.-**

בביה"ל הק' עוד על בה"ג ממתני' לב. דעת ר"ע דפסק את הגרגרת ושחט את הושט אין בו טומאת נבילה דסגי בסימן אחד להוציאו מידי נבילה, וצ"ע שהרי אין שני הסימנין ראויין לשחיטה ומ"ש מעוף לשיטת בה"ג שצריך שיהיו שני הסימנין ראויין לשחיטה.

ואין לחלק דלענין להוציא מידי נבילה שאני ואי"צ שיהיו ראויין לשחיטה שהרי משמע בפשטות דשמוטת הסימנין בעוף נבילה אף לענין טומאה [ולא רק לענין הברייתא י. דהוי ספק בשחיטה ואסור].

א. ולשיטת הנמו"י ומאירי לב. הרי ר"ע מכשיר גם אם שחט שני הסימנין בפסול חלדה, ולפי"ז אשה"ט, אבל לפי פשטות הסוגיא שם משמע טעמו משום סימן אחד בכשרות וכש"כ הרש"ש שם לפי"ז צ"ע קו' ביה"ל.

ב. בביה"ל שם כתב דדוקא לענין עיקור יש חסרון דבעינן שני הסימנין ראויין אבל בשארי חסרונות לא אכפ"ל, ולפי"ז יל"ד גם בנקו"ה בעוף בסימן אחד ושחט סימן השני דאהני לטהרו מידי נבילה [וכדעת הגר"מ בנעט בשו"ת הר המור-ח דלא כש"א], וצ"ב.

וכנראה ביאור הדבר דדוקא שמוטה דחל בו דין שא"ר לשחיטה פוסל גם את סימן השני משא"כ בשחט שלא כהוגן את הסימן השני [או בנקו"ה] שאין חלות פסול בסימן השני, ודוחק.

ג. ולד' הרשב"א אשה"ט דעיקר הטעם דעוף צריך שיהיו שני הסימנין ראויין לשחיטה הוא משום דלכתחילה בעי שחיטת שני סימנין ושחיטת אחד מהני משום דהוי כשחיטת שנים, וכמו שהבאנו מד' הרמב"ן כז., אבל דינא דר"ע דסימן אחד מוציא מידי נבילה אינו משום דהוי כשחיטת שנים אלא דהכי דינא הוא דמהני סימן אחד להוציא מידי נבילה, ואי"צ שיהיה ראוי לשני סימנין.

**ט. שמוטת סימנין בעוף לשיטת הרמב"ן-**

לדעת הרמב"ן יל"ע בעיקור בעוף אם מהני שחיטת סימן שני לטהרו מידי נבילה, עי' רעק"א-טו דהוי טריפה ולא נבילה, ועיין ש"ש ה-ו מבואר דעתו דהוי נבילה.

[ועיי"ש מש"כ ליישב גבי ספק שמוטה י. דמוקי לה בחזקת איסור ולא דמי לספק נקו"ה דלדעתו ולרוב אחרונים מוקמינן בחזקת היתר, דגבי שמוטה הלמ"מ דל"מ שחיטתה כלל והוי ספק בשחיטה עצמה שאי אפשר שתשחט כראוי כש"כ הרמב"ן].

אבל תמה עליו בשער"י ב-יט דהא התם איירי בעוף שהכשרו בסימן אחד, וצ"ל דעת הש"ש דבעינן שני סימנין ראויין לשחיטה, ועצ"ע דלכאו' בזה שוב יש חזקת היתר שהשחיטה הרי נעשית כדין ויש בה חסרון מן הצד כמו נקו"ה ואולי כיון שיסוד סימן אחד בעוף כאילו נשחטו שניהן הרי בכה"ג חשיב שחסר בעצם מעשה השחיטה, ועצ"ע ועיין ביה"ל ב-כ.

**י. שמוטת סימנין אחר שחיטה-**

כח. נשחט הושט ואח"כ נשמט הגרגרת שרי, והק' בחי' הר"ן מ"ט לא נעשית טריפה להסוברים דעיקור הוי טריפה.

ויש להוסיף דתינח לשיטת התוס' פד. בשם ר' שמעיה דע"י שחיטה כשרה חשיבא כמתה לכל דבריה ואינה בכלל העמדה והערכה א"ש.

אבל כמה ראשונים פד. פליגי וס"ל דחשיבא כחיה אף בשחיטה כשרה, והיה מקום לפרש שהיא מחלוקת פרטית לענין דין העמדה והערכה דס"ל דכיון שבמציאות היא עומדת שפיר מהני ביה העמדה והערכה ואף דלא חשיבא כחיה.

אבל בר"ן מבואר דפליגי בעיקר היסוד וס"ל דחשיבא כחיה לכל דבריה וממילא נתקשה דה"נ יחול בה טרפות[[11]](#footnote-12).

וכתב דאף דקי"ל מפרכסת היא כחיה לכל דבריה מ"מ א"א לה ליטרף, שעיקר חיותה יוצאת בשיעור שחיטה, ואח"כ אין בה כ"כ חיות ליטרף.

ולפי"ד הר"ן משמע דאף בשחיטה פסולה נימא כן שא"א לחול בה טרפות, אבל בנאו"י ו-יח צידד דדוקא ע"י שחיטה כשרה הו"ל כמתה, וכעין שכתבנו עפ"י שיטת ר' שמעיה.

והנה מקו' הר"ן משמע ששייך שיחול איסור טריפות גם אחר שחיטה, וכתב בנאו"י ו-יח דמבואר מזה דלא כהגר"ח ואין איסור טריפה חסרון בשחיטה דא"כ אחר שנשחטה כדין איך יחול בה טרפות, ויתבאר במקומו.

1. ובסוגיא דנקו"ה הבאנו דיוקו של הש"ך לג-ד מד' הרשב"א דמשמע דפסוה"ג ונקו"ה נמי הוי כמו עיקור שאינו טריפה מחיים רק נבילה בשחיטה, והפר"ח חולק ע"ז, ונתבאר שם כל הענין. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובר"ן על הרי"ף (א:) הביא שיטת הרמב"ן שאינו טריפה אבל בכס"מ שחיטהג-יד נראה שגרס בלשון הר"ן בדבר שעושה אותה טריפה, ועיין בב"י-כד. [↑](#footnote-ref-3)
3. אלא שלכאו' זה תימה גם לשיטת הרמב"ן דעיקור סימנין היינו שנדלדלו בשעת שחיטה דהא נדלדלו סימנין הוי טריפה?

   וכתב הרמב"ן דלשיטתו לא תיקשי, דאה"נ אם נדלדלו מעיקרא פסול אבל דין עיקור הוא דלדול בשעת שחיטה שאינה טריפה מעיקרא רק הוא הלכה מיוחדת בשחיטה שאם נדלדלו משהתחיל לשחוט נבילה היא, ובזה שפיר י"ל דאין הלכה זו בעוף.

   ואי משום דטריפה מיהת הוי י"ל דרמב"ח ס"ל דאין טריפה זו נוהגת בעוף ולית ליה כללא דלוי דטריפות בהמה ועוף שוים?.

   ועוד כתב די"ל דשא"ה שהוא מהלכות שחיטה ולא מהלכות טריפות.

   והוסיף והא דאמרינן לא אמרו אלא במליקה ולא בשחיטה היינו שאם אחר שהתחיל במליקה נעקרו סימנין לא נפסלה, ואי משום שנטרפה בעקירת סימנין הרי כבר נעשית טריפה בחיתוך המפרקת והכשירה הכתוב למזבח.

   ולכאו' כוונתו לומר דאה"נ הוי טריפה וכל הסוגיא לענין נבילה אתמר, וכ"מ המשך דבריו גבי מליקה משמע דהוי טריפה ורק החלק של פסול השחיטה ליכא, אבל אינו מובן למה הוזקק לומר דגבי מליקה בלא"ה הכשירה הכתוב אף שנטרפה ע"י מפרקת ה"נ לא אכפ"ל בפסול זה, ולמה לא נקט דבאמת הוי טריפה ורק נבילה ליכא, ולא היה לי פנאי להתבונן בכ"ז.

   בבד"ה להרא"ה ריש ש"ב ג"כ נתקשה בזה, וכתב לבאר הסוגיא דאין עיקור באופן מחודש, דוודאי בכה"ג שנעקרו סימנין קודם שחיטה לכו"ע יש עיקור ואף למ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת, אלא דאין עיקור איירי בכה"ג שהוא עוקר את הסימנין בידיו.

   וזהו דאמרינן דלמ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת כשר שאי"צ אלא שיעשה הריגה בסימנין ואף בידיו כשר.

   ומה דאמרינן דה"נ למ"ד יש שחיטה לעוף מה"ת אין בו פסול כתב דזה איירי בדלדול סימנין וסברה הגמ' דדלדול סימנין לא מיפסל גבי עוף ולא דמי לבהמה כיון דסגי ליה בסימן אחד, ודבריו צ"ב רב.

   ובמה"ב שם דחה עיקר דבריו ודעתו שאם עקר את הסימנין בידיים פסול גם למ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת דוודאי תורת שחיטה וחיתוך סימנין בעינן ביה אלא שלא נתחדשו בו ה' פסולי שחיטה, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-4)
4. היה נראה לפי"ז שיש חילוק מהותי בין פוסק את הגרגרת דלאו שחיטה הוא כלל אבל שוחט בסכין פגומה הוא פסול בשחיטה, ונפק"מ לענין מיעוט בתרא וכה"ג, אלא שלא מצאנו חילוק זה בשום מקום, ועיין לקמן די"ל בדעת הריטב"א דאף לרש"י עיקור דסכין פגומה הוא מסברא ולא מהלמ"מ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומה שרש"י לא רצה לפרש הסוגיא ט. בשמוטת סימנין, לשיטתו אזיל, וכש"כ לעיל מהפמ"ג דכיון דס"ל דהוי נמי טריפה הרי אינו מוטל על השוחט דוקא לבדוק. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיין ברא"י מה שנתקשה ע"ז טובא מפשט הסוגיא, וע"ע ברמב"ן ט. שהבאנו בריש דברינו בהערה דבתי' הראשון מבואר דלא ניח"ל לפרש הסוגיא לענין נבילה לחוד, ובתי' השני יתכן שמפרש כן. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיין לקמן משי"ת לפי"ז הטעם דאזלינן לחומרא גבי ספק שמוטה. [↑](#footnote-ref-8)
8. מיהו כ"ז אינו עולה עם ד' הגר"ז דעוף דבסימן אחד כשר אין בו נבילה רק טריפה וכמו שדקדק מלשון רש"י י., ולפי"ז צ"ע מ"ט בחזקת איסור עומדת, וצ"ל כש"כ עפי"ד רבינו יונה.

   אבל באמת כל ד' הגר"ז הוא כפי שיטתו דמה דהויא נבילה הוא משום שמודה רש"י לדעת בה"ג דהוי הלמ"מ, אבל לד' ביה"ל יסוד הטעם דהויא נבילה הוא מכח הטרפות שלה, וזה מתיישב היטיב עם לשון רש"י י. הרי נטרפה, ולא כתב שפסולה משום טריפה רק מכח הטרפות שבה ולעולם נעשית נבילה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ופשיטא ליה לרעק"א דאף שיתבאר לקמן דבעינן שיהיו שני הסימנין ראויין לשחיטה היינו דוקא קודם ששוחט אותו אבל אחר ששחט לא אכפ"ל שנשמט וכן מסתבר. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובאמת מה שנתקשה ברשב"א מדעת ר"א ב"א, גם בבי"מ כד-טו תמה בזה על בה"ג דהא לר"א אין הקנה ראוי לשחיטה בלא"ה ומה אכפ"ל שנשמט?

    ולהאמור הרי עמד ע"ז הרשב"א ותי' דמ"מ בעינן שיהיו שניהם ראויין לשחיטה.

    ובשער"י ב-יט כתב שדברי הבי"מ נפלאו ממנו, שהרי גם לר"א ב"א וודאי הקנה ג"כ ראוי לשחיטה שהרי אם מתחיל לשחוט בו אינו נפסל משום טריפה, והוסיף בביה"ל ב-טז דמבואר כח. שגם יכול לשחוט את הקנה בצירוף מפרקת ורוב בשר אלא דהוי טריפה אבל לא נבילה ומה"ט מבואר כח. דמהני למליקה.

    וכיון שגם הקנה בכלל הסימנין הראויין לשחיטה שפיר שייך בו ההלכה דבעינן שיהיו תרוייהו ראויין לשחיטה.

    [ובמקו"א בסוגיא דמליקה הזכרנו הנידון אי מהני גם בחולין קנה בצירוף מפרקת ורוב בשר]. [↑](#footnote-ref-11)
11. אבל באמת ד' הר"ן עצמם צ"ע מדבריו בחי' שבועות יא: שכתב כר' שמעיה, ועיין בנאו"י ו-יח בהגה"ה מש"כ ליישב דדוקא לענין טריפות הוקשה להר"ן דהויא כחיה דסו"ס במציאות יוצא ממנה החיות בטריפה זו, ולפי"ד שם משמע דאף הר"ן יכול להודות ליסודו של ר' שמעיה דהויא כמתה.

    מיהו הוא דוחק בלשון הר"ן כח. שהק' מהא דקי"ל הרי היא כחיה לכל דבריה, ומשמע יותר דהכא לא אזיל בדעת ר"ש הנ"ל. [↑](#footnote-ref-12)