ציונים והערות -18 חעננ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

# שמעתא דחענ"נ - ד סיון תשפ"ב מס' 4

**דין החתיכה עצמה לרבינו אפרים**

**הערות בראיות התוס' לרבינו אפרים**

**שיטת הראב"ד בלח ושיטות הראשונים**

**דעת הראב"ד – חענ"נ רק במין במינו**

**פסק ההלכה**

**דין החתיכה עצמה לרבינו אפרים**

**לדעת רבינו אפרים דליכא חענ"נ, חתיכה שבלעה איסור בשיעור נו"ט, ונתבשלה בהיתר, בפשטות גם החתיכה עצמה שריא, והרשב"א אוסר.** ויש לדון בכוונתו אי מחשש שנשאר שיעור נו"ט, או דראוי לאסור אפי' כשנשאר משהו, ואי הוא שייך לענין אפלס"א**. עי' תוה"ב ח., טור וב"י סי' ק"ו.**

**כתב בתורת הבית** [ח.] דהעיקר כרבינו אפרים דבשאר איסורים לא נעשה ההיתר לאיסור ואי"צ כנגד כולה, **ומ"מ** מודה הרב ז"ל בחתיכה שנבלעת מאיסור ואח"כ נפלה אותה חתיכה לקדירה שיש בה ס' לבטל האיסור הבלוע, אפ"ה היא עצמה אסורה, ובזמן שמכירה זורקה ואוכל את השאר, לפי שהיא כבר נאסרה והאיסור הנבלע בתוכה אינו יוצא ומתערב עם הרוטב והחתיכות שבקדירה וכו', הילכך אין להתיר חתיכה ראשונה שבלעה איסור **ויש בה טעם** איסור. אמנם בנבללים אין הדין כן, אלא כל ההיתר מתערב עם האיסור ומצטרף לבטלו, עכ"ד, יעו"ש שהאריך. **וכן פסק בקצר** [ו:] וז"ל **לפי שהאיסור שבה אינה נפלט לגמרי ממנה ואינו נבלל בתוך ההיתר שבקדירה, מה שאין כן בדבר הנבלל והנמוח**, וכ"כ הרשב"א בחי' (עמ' תרכ"ה).

**טענת החולקים - הרא"ה בבד"ה** ח: תמה עליו הרבה, דמהיכ"ת לאוסרה, והרי כיון דההיתר לא נעשה נבילה, ראוי לצרף אפי' את החתיכה עצמה לחשבון הס' היתר, וכאשר תתבשל בתוך ס' של היתר ודאי מתבטל האיסור, יעו"ש שהאריך, וכיו"ב הקשה **הטור** [סימן ק"ו] בקצרה, וכתב "ואיני מבין דבריו דכיון שהכל מצטרף לבטלו, ע"כ הטעם מתבלבל בכולו, וכיון שמתבלבל בכולו א"כ נתבטל". והיינו דהגם דאפשר דנשאר קצת, מ"מ שיעור נו"ט ודאי לא נשאר ואמאי תיאסר[[1]](#footnote-2).

**ביאור דעת הרשב"א -** עי' **במשמרת** דענה הרשב"א, 'א"כ מצינו הגעלה לאוכלין, אתמהה, אלא על כרחנו כיון שנאסרה שוב אינה חוזרת להכשירה דודאי נאסרה, וכשנפלו בקדרה אחרת אין אנו יודעין שנסחט ממנה כל האיסור ומספק אין אנו מתירין', יעו"ש שהאריך. **ופי' הדברים,** עי' **ב"י** שם דברשב"א מבואר דאסרינן משום דאי"ז ברור שיצא האיסור, והקשה הב"י דלטעמיה קפילא ואי לית ביה טעמא אלמא לא נשאר שיעור נו"ט ולישרי, ותירץ דכיון דכבר נאסרה לא תותר עד שייפלט לגמרי (ומש"כ 'והאיסור אינו יוצא', היינו דלא יצא לגמרי אבל משהו נשאר). **הנה** מבואר בב"י דדעת הרשב"א לאסור אפי' לא נשאר שיעור נו"ט, ויעו"ש דכתב דכן איתא **בשו"ת הרשב"א** (מיוחסות) סי' קנ"א[[2]](#footnote-3). **ודבריו** צ"ע דבתוה"ב ובחידושים שם כתב בזה"ל 'אין להתיר חתיכה ראשונה שבלעה איסור **ויש בה טעם** איסור', אלמא אי ליכא טעמא שרי. **וכן הרא"ה והטור** דהשיגו ודאי הבינו ברשב"א דכוונתו דנשאר שיעור נו"ט, ואהא תמהו דהוא מתבלבל ומתפשט בשוה בכל הקדרה, ואי היו מפרשים בדבריו דקאתי לאסור משום שנשאר משהו א"כ לא היו מקשים מידי. ועי' **יד יהודה** צ"ב ט"ז (עומקא 363) דתמה מאוד בסברא על הב"י מהו המקור להמציא גזירה דכיון שנאסר נאסר, וגם בלשונות הרשב"א לא נראה דקאתי לחדש לן גזירה כזו, אלא נראה דהוא דבר מושכל מסברא, והסיק שם דלא אסר הרשב"א אלא משום חשש שנסרך הטעם ונשאר שיעור נו"ט, אבל אי באמת יתברר דליכא שיעור נו"ט שריא (וכמש"כ הר"ן קכ"ח). וכתב עוד דלא מצא בשו"ת הרשב"א שום ראיה דאוסר הרשב"א אף כשלא נשאר שיעור נו"ט[[3]](#footnote-4), והא דלא מהני קפילא הוא משום דאיתחזק איסורא על חתיכה זו, דבתחילה היה בה שיעור נו"ט.

**אמנם** הרי הדברים יצאו מפי מרנא הב"י, **וכן כתבו הרבה פוסקים** להדיא כדברי הב"י דאסרינן משום שנשאר משהו (עי' משב"ז שם ס"ק א', ורע"א שם ס"ק ב', והגר"א ועוד), ובאמת לא נמצא חבר ליד יהודה, ויחידאה הוא (מלבד השפתי דעת צ"ב י"א דנקט דבארוך משמע דרק כשנשאר נו"ט, ובקצר משמע כהב"י, והלכה כקצר דהוא בתרא), אלא פשטות הדברים דיש כאן דין מסויים **דאוכל שנאסר נשאר באיסורו** אף שלא נשאר שיעור נו"ט[[4]](#footnote-5), ולזה קרא הרשב"א 'אין הגעלה לאוכלין'. [ועי' בב"י דבחתיכה זו נשאר יותר טעם משאר החתיכות, דלא נתחלק בהשוויה גמורה, ולכך נשאר בה שם התערובת הראשונה, וכ"כ החזו"א י"ח ג' ד', ומה"ט בבלול לא שייך דין זה, דמעתה הכל נידון כתערובת חדשה], **ומעיקרי הסוגיא** היא להתייגע הרבה בסברא זו דמהיכ"ת לאסור אי לא נ"נ[[5]](#footnote-6) ואין בו שיעור נו"ט[[6]](#footnote-7), ועי' הערה[[7]](#footnote-8).

**האם דין זה נכלל 'באפשר לסחטו אסור' -** עי' **יש"ש** (כ"ה נ"ז), **ובש"ך** ריש ס' ק"ו, **ובפלתי** (ס"ק ב') **ובביאור הגר"א** (ס"ק ג') דנקטו דדין הנ"ל הוא נכלל בדינא דאפשר לסחטו אסור, וס"ל לרשב"א דשייך אפלס"א אע"פ שליכא חענ"נ, והיינו דהחתיכה עצמה נידונית כאסורה, אבל הפליטות לא[[8]](#footnote-9). והקשו **רע"א** (ס"ק ג), **והיד יהודה** (עומקא 362) דלהדיא פתח בתוה"ב שם דלרבינו אפרים לא אמרו אפלס"א אלא בבב"ח בלבד, וכ"כ כמה וכמה מקומות בחידושים להדיא דאפלס"א הוא רק בבב"ח דאיכא חענ"נ, ובשאר איסורין **אפשר לסחטו מותר**, ומ"מ **החתיכה עצמה אסורה מטעם שאין הגעלה לאוכלין,** וכמו שמתבאר בחידושי הרשב"א דהנידון דהש"ס אי אפלס"א או מותר, לא קאי לענין להתיר את גוף החתיכה, דהיא ודאי נשארת באיסורה, אלא על הפליטות של הבשר, האם הם אוסרים כמין בשר, ואי בעי ס' כנגדם[[9]](#footnote-10). **ובאמת** דמגוף דברי הרמ"א שם מוכח דאי"ז שייך לאפלס"א, וכמו שכתבו הפלתי ורע"א יעו"ש, ועי' היטב לשון **המאירי** (עומקא 96) ד"ה דבר זה.

**ובאמת** עצם דבריהם לומר אפלס"א אע"פ שליכא חענ"נ, הוא דבר שצריך להתייגע הרבה להבינו ולהגדירו. **והנה בתוס'** ק: **וברא"ש** שם גבי איסורי משהו, מתבאר נמי ענין זה שאע"פ שאינו עושה חענ"נ מ"מ שייך לומר דאפלס"א, [וכן עי' רש"י ק"ח. בסוף העמוד], אלמא יש סברא **דהדבר שנאסר נחשב ומוגדר כולו כאיסור לגבי אכילת עצמה**, (כשנימוחה), ומבואר שם בתוס' עוד דלא רק 'בחתיכה' שנאסרה אמרינן כן, אלא אפי' במשקין הוא כן, ויש לעיין בזה הרבה[[10]](#footnote-11). **אולם** מ"מ מתוס' ליכא ראיה לד' האחרונים הנ"ל, דאפשר דכל דברי התוס' הם סברא מסויימת במין במינו שמתאחד ומוגדר לאיסור. ועי' **בב"ח** סי' צ"ב ס"ק ח' (עומקא 197)[[11]](#footnote-12). **בדין החתיכה עצמה בהיתר** עי' הערה[[12]](#footnote-13).

# הערות בראיות התוס' לר"א

**א. ורבינו אפרים ע"ה היה מביא ראיה מכזיתא דתרבא וכו'.** היינו דר"א פירש דאיירי בסל בלא רוטב, ותוס' דחה דהוא כלי בישול ויש בו רוטב, וממילא מתחלק הטעם בהשוויה בכל הקדרה. ועוד דחו התוס' דאפי' איירי בסל אפשר דאינו מפעפע לחתיכה השניה, ואף אי הוא כן מפעפע (עי' רש"ש) שרי מאחר שסופו להתפשט. **והנה** כאן העמידו תוס' יסוד **ד'בסופו להתפשט**' אין חענ"נ, והיינו דכשסופו להתפשט בכל הקדרה אין ראוי להגדיר 'דהחלב נתערב **עם החתיכה'**, אלא **כל התבשיל מוגדר** **כתערובת אחת**, וכאשר בתערובת זו אין איסור נו"ט, שרי. והוכיחו יסוד זה מדתנן ק"ח. דטיפת חלב שנפלה על החתיכה תלוי הדבר אי היא נו"ט בכל **החתיכה** או לא, ואע"פ דנפלה בראש החתיכה, (ורק אח"כ המשיכה), לא אמרינן שם חענ"נ, אלמא כל המקום דסופו להתפשט שם הוא בכלל התערובת[[13]](#footnote-14). **ויל"ע** במה פליג ר"א דהביא ראיה. ולכאו' פליג בענין 'סופו להתפשט', דס"ל **דבב' חתיכות** אין גרעון בחענ"נ מחמת ש'סופו להתפשט', דיציאתו לחתיכה אחרת הוה כהתחדשות[[14]](#footnote-15).

**מיהו וכו' בשם הרב רבי אליעזר ממיץ, דבחצי חתיכה וכו',** עי' **תוס'** לעיל צ"ז. דכתבו 'דאין טעם בזה', **אמנם** יעויין בספרו **יראים** (עומקא 172) ושם מבואר טעמו, דס"ל דחענ"נ הוא רק מדרבנן ומשום דלא ליתו לאחלופי בנבילה, ומה"ט אין חשש על חצי חתיכה. **ומצינו** נמי **ברמב"ן** דס"ל דלית חענ"נ בחצי חתיכה, עי' בדבריו בסוף ק"ח. (עומקא 24), 'שאינו חתיכה בפני עצמה להאסר ולאסור', ונראה שם שהיא סברא **מעיקר הדין**, וכבר בתוס' מבואר דהיא סברא מדאורייתא דהרי כ"כ גם על בשר וחלב, (וכ"כ הב"ח צ"ב ד' בדעת רש"י) והיינו דדין חענ"נ היא הגדרת איסור על כל התערובת, וס"ל לרמב"ן דהנ"מ כשהיא חתיכה אחת הרי דיש לן לתת הגדרה אחת ל'חתיכה שלפנינו', וזה דוקא בחתיכה בפני עצמה ולא בחציה, וצריך להאריך בביאור דבר זה, וצ"ע.

**ב. ואין ראיה וכו' אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון וכו'.** תוס' כתבו בפשיטות דאין ראיה וכו' כי ביבש לא שייך חענ"נ, **ובתוה"ב** ז: הוסיף ביאור בשמם דחענ"נ שייך בתערובת שנעשית גוף אחד עם האיסור, אבל יבש ביבש כגון המדומע, שזה בפני עצמו עומד וזה בפני עצמו עומד לא[[15]](#footnote-16). **ובאמת** הוא מובן מאוד, ולא מצינו בראשונים שיטה דגם ביבש אמרינן חענ"נ מלבד ברמב"ן בהשמטות למהלך אחד, עי' לק'[[16]](#footnote-17).

**ג. ולפירושו ניחא הא דאמר גבי יין נסך וכו'.** הנה התם תנן דיי"נ אוסר את מינו בכ"ש ושאינו מינו בנו"ט, ובגמ' שם אמרינן דכשמעורב יי"נ ויין דהיתר ומים, אמרינן 'רואין' (סלק) את יין ההיתר כמי שאינו, והמים מבטלים ליין, ואיכא מ"ד דדוקא שהיו מים תחילה, ואיכא מ"ד דאפי' נפל יי"נ ליין ורק אח"כ נפלו המים מהני. **והנה** תוס' דנו להוכיח כר"א מהמ"ד דמתיר, **ולכאו'** איכא ראיה איפכא מהמ"ד דאוסר דלכאו' מדין חענ"נ הוא אוסר.[[17]](#footnote-18) **וי"ל** דדעת תוס' דלאסור אפשר מב' פנים, או משום חענ"נ, או משום דלא אמרינן סלק אלא אמרינן דהמין מחזק את מינו ומונע מהאינו מינו לבטלו וא"א לבטלם עד שיהא באינו מינו כשיעור שניהם, וכמש"כ הרשב"א ק"ח. ד"ה אי דנפל (עומקא 47) לבאר את חידושא 'דסלק', אבל מהשיטה שמתרת מוכח גם דאמרינן סלק וגם דליכא חענ"נ. **ובאמת** הדברים מפורשים **בר"ן** (ק"ל מדפי הרי"ף) ד"ה ולישנא, דלהאי לישנא אסרינן משום דמצא יין של איסור את מינו ואסרו, ואפי' דליכא חענ"נ והיינו כמש"נ.

**ומיהו י"ל דהתם מיירי וכו'.** צ"ע מדוע אמרו כן דרך התנצלות, והרי ודאי אהא קמיירי כדתנן התם דיי"נ במשהו.

**ד. ומדקאמר התם נפל חמרא דהתירא בגו מיא דאיסורא בנ"ט וכו'.** היינו דמבואר שם דאי אין במים האסורים שיעור נו"ט ביין שרי, ולכאו' איירי נמי כששפך מעט מעט וכבר נעשה חענ"נ, ואהא תירצו דאיירי רק בנפל בב"א, ואי לא"ה נעשה חענ"נ ואינו חו"נ ולהיתר. ועי' **רמב"ן** (עומקא 29) דלאו דוקא בבת אחת ממש, אלא ה"ה במערה ואינו מפסיק אינו נעשה חענ"נ. **והקשה הרמב"ן** שם דעדיין יקשה מדאיתא שם ב' כוסות וכו', ומבואר שם דבטל היין במים ולא אמרינן חענ"נ, ועי' **בתוה"ב** ז: דהתם מיירי כשהתערב בשיעור שפוגם מאוד שיש ששה חלקי מים כנגד היין והוא פוגם ונפסד[[18]](#footnote-19), ואע"פ שבעלמא רק אחר ס' מסתלק הטעם, הכא שאני[[19]](#footnote-20).

**הנה מתבאר בתוס' כאן ולעיל, וכן מוסכם בראשונים, דאי הוה חענ"נ לא אמרינן חו"נ להתירא, וא"כ מה דמצינו חו"נ להתירא (עי' ברא"ש סי' ל"ז) הוא רק בגוונא דלא היה חענ"נ כגון ביבש.**

**ה. ניחא מה שצוה הכתוב להגעיל כלי מדין וכו'.** עי' חידושי רע"א דהאריך ופלפל בביאור ראיה זו.

**בספר התרומה** (עומקא) כתב דאי חענ"נ הוא מדרבנן, אין ראיה מפרשת כלי מדין. **וא"כ** מתוס' והראשונים דהביאו הראיה מוכח דחענ"נ בשאר איסורים דאורייתא.

**בהג' מלא הרועים** כאן ציין **לש"ך** סי' צ"ה ס"ק כ"א שהקשה דלמא נתנו אפר במים שפוגם האיסור, יעו"ש.

# שיטת הראב"ד בלח ועוד שיטות ראשונים

**הראשונים הביאו ראיות לר"א ודחאום, והרבה גופי הלכות לחענ"נ אנו למדים מדחיותיהם,** עי' **רמב"ן** ק"ח: (עומקא 28), **תוה"ב** ז:, **ובר"ן על הרי"ף** בסוף פרקין (קכ"ט - ק"ל) דהביאו דעת **הראב"ד** דבלח אין חענ"נ, וכן מתבאר שם עוד כמה שיטות ראשונים בגדרי חענ"נ.

**הראשונים** הביאו דעת **הראב"ד** דחענ"נ אמרינן דוקא באיסור הבלוע בחתיכה, שאין ממש האיסור יוצא ומתערב באחרות אלא בזו, ולכך איקרי נבילה, אבל בלח בלח כשחזר ונתרבה ההיתר בטל האיסור, שהרי נתערב עמו ואינו מעורב בראשון שנפל בו בלבד, ובזה מיושבים הרבה מהראיות, (אולם תוס' והרמב"ן פליגי וס"ל דיש חענ"נ אף בלח בלח).

**והנה** צריך לבאר סברת הראב"ד, ובפשוטו כוונתו דבלח **בטלה** התערובת הראשונה, וחענ"נ הוא משום **דהאיסור נסרך** ואינו יוצא מהחתיכה דלכך היא מוגדרת לאיסור, ויש להאריך בזה[[20]](#footnote-21). **וכן** צריך לבאר מהי יסוד פלוגתת הראשונים וסברתם בענין זה, האם כל לח ונבלל הוה חענ"נ, או דוקא בבלוע.

**הרמב"ן** הקשה על הראב"ד מהגמ' ק"ח: 'חלב נבלה הוא', דמבואר דהחלב נחשב חענ"נ אע"פ שנבלל בחלב שביורה, והרי חענ"נ הוא רק 'בחתיכה שאיסורה עומד בעין'[[21]](#footnote-22), **ובתוה"ב** שם כתב לתרץ דבב"ח שאני כיון דשניהם היתר ונתחדש שנעשו חפצא דאיסורא, מ"מ הוה חענ"נ. **אבל הרמב"ן** הביא תרוץ זה ודחאו, משום דנראה בסוגיות להשוות חענ"נ דשאר איסורים לבב"ח. **ומצינו** דנחלקו בזה הפוסקים להלכה אם גם בבב"ח יש חילוק בין לח ליבש, עי' הערה[[22]](#footnote-23).

**שיטת הרמב"ן -** **הרמב"ן** בהשמטות (עומקא 31) כתב ב' מהלכים, תחילה כתב לחלק בין 'מתבשלין' ל'מתערבין', דרק במתבשלים ראוי לומר חענ"נ 'כיון שנתן טעם נאסרה הקדרה כולה וצריך שירבה היתר על הכל' יעו"ש שהאריך, ומתבאר שם סברא דמדינא ראוי לומר חענ"נ דדוקא **בהתערבות של טעם** דהוא ראוי להגדיר **הכל** לאיסור, והיינו במתבשלים[[23]](#footnote-24).  **מהלך נוסף** כתב שם, להוכיח מהמשנה במקוואות דפלוגתא דתנאי היא אי אמרינן חענ"נ בשאר איסורים, **ובזה מיושבים כל הראיות**, ועי"ש דכתב דלפי"ז יש חענ"נ בכל דבר ואפי' ביבש[[24]](#footnote-25). ועי' **בר"ן** ד"ה ואף דרך שהשיב על דבריו, וחילק דאין לדמות דיני מקוואות לחענ"נ יעו"ש.

**שיטת הר"ן - הר"ן** דף (ק"ל ד"ה אבל העיקר) כתב, דחענ"נ הוא מדרבנן אטו בב"ח, ולכך דוקא בבישול אסרו ולא במדומע ומחומץ, ולא בצונן כמים ויין, **ובזה מיושבים כל הראיות**[[25]](#footnote-26).

**סיכום כלל השיטות,** **א.** ראב"ד דוקא בלוע. **ב.** רמב"ן (השמטות א') דוקא מבושל ואפי' אינו בלוע[[26]](#footnote-27). **ג.** תוס' לח ובלוע ולא יבש. **ד.** רמב"ן (השמטות ב') אפי' יבש. **ה.** עי' לק' דעת הראב"ד דדוקא במין במינו. ויש להתייגע הרבה לבאר סברותיהם וגדריהם של כל שיטה ושיטה.

# דעת הראב"ד - חענ"נ רק במין במינו

**הרמב"ן** (עומקא 30) תמה על **הרי"ף** מ"ט השמיט דינא דחענ"נ, והביא בשם **הראב"ד** דחענ"נ היינו רק לר"י דמין במינו לא בטיל, וכ"כ **במלחמות** פרק גיד הנשה, וכ"כ הר"ן על הרי"ף (בדיבור האחרון דפרק כל הבשר)[[27]](#footnote-28), ולכך לדידן דקי"ל לרבנן לית לן חענ"נ כלל, ולכאו' הן הן **דברי הראב"ד בהשגות** על הרמב"ם פ"ט ממאכ"א ה"ט.

**ולכאו'** צ"ב מה ענין חענ"נ למין במינו, **וביאר הרמב"ן** שם, דכשהנאסר הוא מינו של האוסר, כטעם בשר נבילה שנבלעה בחתיכת בשר היתר ואין ההיתר ראוי לבטל האיסור, א"כ גם כשמצטרף עם היתר אחר שאינו מינו, מין מוצא את מינו וניעור, והיינו דהם מתאחדים להיות בדין אחד, ועי"ש דהוסיף דגם למאן דאית ליה סלק, הנ"מ כשהיה האינו מינו נמי מתחילה, אבל אחר שכבר מצא מין את מינו קודם שמצא את שאינו מינו, אסרו, [אבל למ"ד דמין במינו בטל, ל"א חענ"נ]. **וסיים הרמב"ן,** דא"כ כל זה שייך דוקא בשאר איסורים, אבל בבשר בחלב הרי ב' מינים הם ואפ"ה הוה חענ"נ, **וי"ל** דהתם דין בפ"ע הוא דהכל נעשה גוף איסור, ומעתה קשה דהיה לרי"ף לכותבו גבי בשר וחלב.

**והוסיף הרמב"ן,** דיש לומר עוד שכך הדין נמי בשאר איסורין בשאינו מינו, כגון דם בבשר והבשר נפל לבשר, דאע"פ שהאוסר והנאסר אינם אותו מין, מ"מ כאשר **יתערב עם היתר דמינו** לא יהני לו המינו להוציאו מכלל איסור, וכיון שאינו מצטרף להיתר, ניעור עמו נמי שלא ליבטל בשאינו מינו, ובזה מיושב ד' הרי"ף. ויש להתייגע הרבה לבאר הדברים. **והנה** עי' היטב **בראב"ד בהשגותיו** על הרמב"ם, ושם כתב כן גבי בשר וחלב, ולכאו' מוכח כהוספת הרמב"ן זו, דהרי בשר וחלב מין בשאינו מינו אלא דנופל אח"כ למינו, [אמנם הרמב"ם שם איירי גם בנפל הבשר בחלב לירקות. **וצריך לידחק** ולומר דהכל חלק מהשגת הראב"ד על הרמב"ם, דאין ראוי לאסור בזה דאין חענ"נ אלא כאשר הבשר נפל למינו, וצ"ע].

**עי' חידושי הגר"ח** (עומקא) על הרמב"ם שם מש"כ בביאור דברי הראב"ד, דס"ל דבשר וחלב אינם אסורים אלא דווקא כשהם מצורפים יחד, ודינא דאפלס"א הוא דין נוסף דכיון דנאסר נאסר, ואין בכוחו לאסור מדין טעם כעיקר, אבל מדין מין במינו שפיר יאסור, ולכך כל הנופל ממנו לאותו מין יאסר, **וזה** מש"כ הראב"ד היא דלדידן דמין במינו בטל אי"ז אוסר אלא מפרשת טעם כעיקר וליתא הכא, יעו"ש.

# מהלך הרשב"א ברבינו אפרים

**הנה** תוס' נקטו דלרבינו אפרים דליכא חענ"נ, חתיכה שבלעה מנבילה אי"צ אלא כנגד האיסור, ונתקשו בביאור דברי רבא, יעו"ש תירוצם[[28]](#footnote-29). **אמנם** עי' **ברשב"א** בדף ק: וכן בדף ק"ח: (עמ' תרכ"ד) דכתב לתרץ **בשם ר"א גופיה** שחידש דאף דההיתר לא נאסר מ"מ בעי כנגד כולו, כיון דמין אחד הם ומתאחדים עד כדי שא"א לבטל רק את חלק האיסור. [ויסוד סברא זו כבר כתב הרשב"א בחידושיו ק"ח. בביאור החידוש דסלק דהוא דלא נימא דמצא מין את מינו וניעור יעו"ש][[29]](#footnote-30).

**ועי' ברשב"א** בחידושים (תרכ"ה) שכ' שמע מינה דאין שייך וכו', וכן שם בהמשך ובכל איסורין לא אשכחן חענ"נ אלא בבב"ח ובנבלה וכו'. **ומתבאר** דלר"א איכא חענ"נ בבשר בחלב, וכן במין במינו, ואע"פ דברבינו אפרים עסקינן דליכא חענ"נ בשאר איסורים, כוונתו כהנ"ל, [וכ"כ בתוה"ב ח. שמע מינה דאין שייך וכו', ושם הוסיף דמין במינו לרבי יהודה, כיון דבתוה"ב קאיירי להלכה הוצרך להוסיף זאת]. ולפי הרשב"א בד' ר"א אתי שפיר לשון הגמ' 'חענ"נ', דאע"פ שבאמת אין ההיתר נאסר, מ"מ הרי בעי כנגד כולו.

**עי'** היטב בחידושים שם, ומתבאר דהחתיכה עצמה אינה נאכלת מב' סיבות, דכאשר היא מין במינו הרי"ז **כ**חענ"נ וכמש"נ, וכאשר אינה מינה הוא מדין דאין הגעלה לאוכלין, וכמבואר לעיל.

# בדין חענ"נ בכלים

**ברמב"ן וברשב"א** חולין צ"ז: כתבו דאין חענ"נ בבלוע בכלים, ולא פירשו כ"כ הטעם, [ובאמת יש בזה ב' נושאים, חדא על הקדרה עצמה ואפי' בחדשה, שנית על הבלוע בקרבה, ועל שניהם אמרו דאין נעשה חענ"נ]. ועי' **רמ"א** צ"ח ה' דהביא בזה שיטת **המרדכי** דבכלי חרס אמרינן חענ"נ, **ובפשטות** היינו אף על הכלי עצמו, ועי' **ש"ך** שם ס"ק כ"א דאינו עולה על הדעת דהכלי עצמו יעשה חענ"נ, ושכן תמהו **מהרש"ל וב"ח,** וכן **הגר"א** ס"ק כ"ו כתב על זה 'ואינו כן', וכן תמה **בחוו"ד** שם ס"ק ו', וכתב לפרש דבריו דיעשה חענ"נ רק הבלוע, יעו"ש שהאריך בביאור הדברים.

**עי'** בגמ' בזבחים צ"ו: דאיבעיא התם אי איסור שנבלע בחלק מהכלי מפעפע בכל הכלי, והראשונים האריכו בזה, והרבה ענינים שם נוגעים לחענ"נ, והובאו כל שיטות הראשונים בפרטות בב"י סי' צ"ב, והאריכו בזה הפוסקים שם (ס"ה וס"ו).

# פסק ההלכה

**בבשר וחלב -** נקטו **כל הראשונים** דאיכא חענ"נ, **מלבד הראב"ד,** **והרמב"ן** בחידושים (עומקא 30) ובמלחמות תמה על הרי"ף מ"ט השמיט כל ענין חענ"נ, וביאר דעתו ע"פ הראב"ד, ומ"מ סיים דלהלכה לא מצינו לראשונים כן (כראב"ד) אלא הלכה רווחת היא חענ"נ ואוסרת אף לדברי חכמים, וכן ראוי לדון ולהורות לענין מעשה.

**בשאר איסורים -** **תוה"ב** פסק כר"א, אולם **התוס'** בסוף דבריהם הביאו 'כתב רבינו יהודה דנראה לר"י להחמיר בדבר כיון דאין ראיה ברורה'. וגם בספר **התרומה** (עומקא) כתב דיש להחמיר ככל רבותינו החולקים על ר"פ, ועי' **בטור** שאביו **הרא"ש הכריע כר"א**, וביארו דמשום שהרא"ש הביא הראיות הנ"ל לר"א, לכך נראה שמצדד כדבריו. **אולם הרא"ש** בע"ז פ"ה סי' כ"ח מפרש כולה סוגיין כר"ת ואינו מביא כלל את ר"א, ועי' **ב"י.** ועי' **בר"ן** עמ' קכ"ט כתב דמהירושלמי (ערלה ב' ג') מוכח דיש חענ"נ גם בשאר איסורים וגם במין בשאינו מינו, ולכך דחה מההלכה דברי רבינו אפרים והראב"ד.

**ולדינא, השו"ע** (צ"ב ס"ד) פסק כר"א, ועי' **ב"י**[[30]](#footnote-31), **ובאגור** [אלף רמ"ט] **ובהג' שערי דורא** מתבאר דרק בתורת מנהג נהגינן כר"ת, (וכ"כ הב"ח צ"ט ד' ק"ג ד'), ועי' **דרכי משה**, וכן **פסק הרמ"א** 'דכן המנהג פשוט ואין לשנות'.

**הרמ"א** שם הביא די"א דבנתערב איסור לח בלח ליכא חענ"נ (שיטת הראב"ד הנ"ל), וכתב דיש לסמוך על זה רק בשאר איסורים ולצורך הפסד גדול.

**בדין החתיכה עצמה לר"א,** **השו"ע** בסימן צ"ב פסק להקל, ובסימן ק"ו פסק להחמיר, **והרמ"א** בסי' ק"ו וכל הפוסקים כתבו דהעיקר כמש"כ בסי' ק"ו להחמיר, ונדחקו הרבה בישוב הסתירה, והגר"א כתב שהשו"ע חזר בו.

**אחר סוגיא זו מתחילים בעזה"י שמעתא דנ"ט בר נ"ט דף קי"א:**

1. **ובפרט** צ"ע בגוונא דנבלע שיעור נו"ט בצימצום וא"כ ודאי שנגרע מעט בבישולו. [↑](#footnote-ref-2)
2. **והיינו** דכתב שם דהחתיכה שבלעה איסור באיסורה עומדת, דא"א לעמוד על האיסור הבלוע אם יצא מתוכה, והביא שם שהקשו עליו דכאשר נתוסף היתר הרי יש שיעור ביטול לנו"ט, ותירץ הרשב"א דא"כ מצינו הגעלה באוכלין, יעו"ש, אלמא אפי' אינה נו"ט אסורה, ותשובה זו נכפלה בח"א תצ"ה (עומקא 470). [↑](#footnote-ref-3)
3. **ומש"כ** הרשב"א בכמה מקומות דלא יצא לגמרי היינו דלא יצא 'שיעור נו"ט' דזהו 'לגמרי' לענין איסור טעם. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וצ"ל** דמש"כ הרשב"א 'ויש בה טעם איסור' היינו שנשאר מעט טעם. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וגם** הרי הסיק הרשב"א במשמרת ובשו"ת ח"א תצ"ד, דהיא עצמה מצטרפת לשיעור ההיתר, והיינו דהאיסור מתחלק בהשוויה בכל הקדרה וגם בה. [ועי' היטב במש"כ המשמרת בתחילת דבריו "איסור בלוע שא"א בשום פנים לסחטו בידים ממש ולהחזירו ולהכשירו, וא"כ הו"ל כאיסור ממש וכו']. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכן** צ"ע מהו דענה הרשב"א לרא"ה דא"כ מצינו הגעלה לאוכלין, ואינו מובן, וכי גמ' היא דאין הגעלה לאוכלין, ומנין פשוט הוא זה, וכן מצינו בשו"ת הרשב"א (תצ"ה) מפורש, דהתווכח עמו השואל ואמר לו דיש הגעלה לאוכלין, [ורק דאין מבטלין איסור **לכתחילה**], ועי' יד יהודה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ובפשוטו** היה אפשר לומר דכיון שהאיסור היה נו"ט, אע"פ שעתה נתמעט, כבר הוא נעשה חלק מהחתיכה, ולכך היא גופא אינה יכולה לבטל אותו, כיון דהוא חלק ממנה, וצ"ע הרבה בזה. ועי' חו"ד ק"ו ס"ק א'. **ועוד** צ"ע, דנראה בפשטות דלא רק דאסור לאוכלה משום האיסור שבה, אלא אף אי יכנס לחתיכה רוטב המותר בשיעור ס' כנגד הבלע האסור, לא יהני ובעינן ס' כנגד כולה כל זמן שבא לאכול אותה עצמה, ואי הוא רק הלכה דהחתיכה אינה יכולה לבטל, א"כ כאשר נכנס היתר מבחוץ שפיר יתבטל, וע"כ דנתחדש כאן יותר מזה **דכולה נחשבת כמו אסורה וא"א לבטל מקצתה אלא את כולה**, וצ"ב טובא. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכל** תמיהת הגמ' ק"ח. היא דא"א לסבור חענ"נ ואפלס"מ, אבל איפכא שייך. ועי' יד יהודה (362) דתמה על זה הרבה, דבשלמא בס"ד דהש"ס יש לן ביאור כמש"כ שם הר"ן דכל עוד החתיכה מוטעמת באיסור היא אסורה וכשנסחטה שריא, אבל איפכא איך שייך לומר. ובאמת צ"ע טובא דברי הגר"א דלמד דבריו מהר"ן, והרי הר"ן רק אמר דשייך חענ"נ ואפלס"מ ולא איפכא. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וז"ל,** ראיתי לרמב"ן ז"ל שפי' בפלוגתא דאפשר לסוחטו שאין ההקפדה להתיר החתיכה או לאוסרה אלא דמ"ד אפשר לסוחטו אסור קסבר דאפילו אפשר לך לסחוט כל האיסור שבו לגמרי אפ"ה כבר נעשה כל הבשר שבו איסור גמור וה"ל בשר אסור במינו במשהו, וכו', ומ"מ אפשר ששניהם ס"ל דחתיכה עצמה אסורה לעולם וכן לשאר האסורין הנבלעים בחתיכה, והטעם לזה כמו שכתב ה"ר אפרים ז"ל ונכון הוא. [↑](#footnote-ref-10)
10. **עי'** פלתי (עומקא 417) שביאר דכוונת תוס' דיש חענ"נ באיסורי משהו, ורק דלגבי הפליטות לא מהני כח החענ"נ, דכמו שאין 'משהו' מעורב אוסר, כך החענ"נ דידיה לא יאסור דאין הנאסר וכו', ועי' רע"א דביאר דבריו משום דמשהו אינו יוצא בפועל, ואין הנאסר וכו'. אמנם מ"מ מפשטות הראשונים נראה דתוס' ס"ל דמשהו אין בכוחו לעשות חענ"נ כלל. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ועי"ש** בתחילת דבריו דהוכיח מדכתבו תוס' בדברי ר"א דהחתיכה הראשונה אסורה. ולכאו' יש להתפלא, הרי תוס' כתבו כן באיסורי משהו ולפיכך החתיכה הראשונה אסורה, ומה ענין זה לדין הרשב"א דאיירי להלכה דליכא איסור אלא בשיעור נו"ט, וצ"ע. ושו"ר דהקשה כן היד יהודה (עומקא 361). [↑](#footnote-ref-12)
12. **בשו"ע** סימן צ"ד ס"ו איתא דבצל או ירקות שבלועים בבשר, ובישלם בקדרה חולבת, סגי בס' כנגד הבשר, ואף הבצל עצמו מותר (ש"ך ס"ק כ"ג, וט"ז צ"ו ס"ק ה'), ועי' שו"ת רע"א ס"ז [עומקא 490] ד"ה אבל מ"מ קשה מאוד, שהקשה מ"ט שרי הבצל גופיה, ומ"ש מהנ"ל דהחתיכה עצמה נשארת באיסורה, וכתב דלב"י ניחא דזו סברא מסוימת באיסור דתישאר באיסורה, ואי"ז שייך בהיתר, אבל באמת לשון הרשב"א נראה דיש לחוש שנשאר שיעור נו"ט, אלא דאסרינן גם כשלא נשאר שיעור נו"ט וא"כ צ"ע דבהתירא נמי, וצ"ע, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-13)
13. **והנה** ביסוד שכתבו ד'בסופו להתפשט' לא אמרינן חענ"נ, הקשו האחרונים מהגמ' ק"ח: דאמרינן חלב אמאי מותר וכו', וצ"ע אמאי החלב שנכנס בחתיכה נעשה חענ"נ הרי סופו להתפשט בכל היורה כולה. **ועי'** חזו"א סי' י"ח מסק"ו ואילך, **וע"ע** בחידושי הרי"ם דף ק"ח. **ועי'** בבית אפרים יו"ד ל"א ד"ה ובזה, שכתב דהתם קאי לר"י דמין במינו לא בטיל ולכך לא שייך סופו להתפשט, כיון דההתפשטות אינה סיבת ביטול, יעו"ש. **ועי' חו"ד** צ"ב ס"ק א' דחילק דדוקא הכא דהאוסר היינו החלב אין לו מקום מסויים וסופו להתפשט, משא"כ בדף ק"ח דטעם הבשר (הראוי להטעים החלב הנבלע בקרבו) לעולם לא יצא מגוף הבשר, לכך הבא בגבולו נאסר ולא הוה סופו להתפשט ד'האוסר' אין סופו להתפשט, יעו"ש וצ"ע. **ואולי החילוק** דסופו להתפשט היינו שההתערבות הראשונה תוכל להיות מוגדרת התערבות בהכל, וזהו בטיפה שנפלה על החתיכה דאנו דנים את כניסתה דהיא התערבות עם כל החתיכה, וכן כשנפל לתוך סל הגם שפגע בחתיכה אחת מ"מ כניסתו היא נידונית כהתערבות בסל, אבל כשפירש מתוך החלב שביורה ויצא ליבלע לתוך תוכה של החתיכה, אין כניסתו שם **מוגדרת התערבות רק בחתיכה**, ואין ראוי לדון דמה דאח"כ יתחדש יציאה **לחזור להיות חלק מהחלב**, יגרום לנו להחשיב את כניסתו להתערבות בהכל, ואולי זו כוונת החזו"א שם. [↑](#footnote-ref-14)
14. **עוד** אפשר דס"ל דחלב אינו מפעפע כלל מחתיכה לחתיכה (עי' ביאור הגר"א ק"ה סוף ס"ק מ"ב), ומה שהוכיח משם, משום דס"ל דאי היה חענ"נ ואפלס"א היה נאסר גם במקום דאין האוסר מהלך, ודלא כתוס' צ"ו:. [↑](#footnote-ref-15)
15. **והקשה** עליהם הרשב"א דהתם תנן נמי דמחומץ לפי חשבון ומחומץ בלול הוא, וכן הקשה הר"ן ד"ה ואין זה מחוור דמחומץ מתערב ונבלע הוא יפה, ועי' הג' אשר"י (רא"ש סי' ל"ח) דהחמצה אינו נעשה מ'בליעה' כטעם הנבלע, **ולא מחמת התערבות,** אלא מחמת ריח חוזק השאור ואין ראוי לומר בזה חענ"נ ותהא אוסרת כל העיסה כאילו היא כולה מאיסור השאור, עכ"ד. והיינו דאין ענין החימוץ מכח התערבות השאור בעצמו, אלא ריחו, ומשום 'פעולתו' בלבד אמרו דלא יבטל, אבל אין בכוחו להגדיר את הכל לאיסור, ויש להאריך בדבר. [↑](#footnote-ref-16)
16. **יש** ראשונים שהביאו דר"א עצמו הוכיח ממדומע, ולכאו' יהא מוכח מזה דר"א ס"ל דחענ"נ הוא אף ביבש, (או דמשמע ליה דאיירי גם בלח, או דעיקר ראייתו ממחומץ דהוא כלח), אבל תוס' כתבו בנוסח ד'אין ראיה', ולא כמש"כ גבי כזיתא דתרבא דר"א הביא משם ראיה. [↑](#footnote-ref-17)
17. **וכן** מבואר ברמב"ן דף ק. דהוכיח דיש חענ"נ באיסורי משהו מהשיטה דאוסרת, וכן הרמב"ן בדף ק"ח: נקט דהפלוגתא שם היא בדיני חענ"נ (אי יש חענ"נ בלח או לא). [↑](#footnote-ref-18)
18. **לכאו'** אף שיין שיש נגדו ו' חלקי מים הוא נפסד, אבל הכא היה ב' לוגין יין כנגד ו' מים, וי"ל דמ"מ אין האיסור היינו התרומה יכולה לתת טעם, כי האיסור מצד עצמו אין בכוחו להטעים אלא מפסיד (ואינו 'חשוב בתערובת' ולכך הוא בטל). [↑](#footnote-ref-19)
19. **אחד** מבני החבורה שליט"א הקשה דגם אי נטל"פ הוא, הא לדעת הרשב"א (ונפסק בשו"ע ק"ג ב) בעי רוב, והכא אחר דנעשה חענ"נ ליכא רוב כשר, דהרי מחצה מוגדר כאיסור. אולם עי' היטב לשונות הרשב"א דנראה דהוא **נפסד יותר מכל נטל"פ**, [ועי' רשב"א בע"ז ובתוה"ב [בית ה', דף ס:] דבב"ב איתא ד'לאו חמרא הוא אלא קיוהא', ואין מברכים עליו בפה"ג, וי"א דכלל אינו בגזירה דיי"נ], וצ"ע. ועוי"ל בשאר איסורים לרוב השיטות אי נסחט לגמרי ודאי שרי, ונראה לחדש דאי לא נשאר מ'האוסר' הוה כנסחט לגמרי, וכיון ד'האוסר' הוא פרשת 'טעם' א"כ כאשר נעשה נטל"פ ליכא כלל לפרשת טעם והוה בגדר נסחט לגמרי, ולא דמי לדבר שעדין קיים בשבחו אלא שנתמעט מהשיעור דידיה, דהתם יש מהאוסר בשיעור מופחת וכיון דנתחדש דאפלס"א שפיר הוא קיים באיסורו, אבל נטל"פ אע"פ דבעי רוב מ"מ הוא מכח 'אוסר' אחר היינו עצם החומר ובזה לא היה כלל מהאי אוסר דהרי רוב החומר הוא היתר.

    [הנה כתב רע"א כו"ח ל"ג דנטל"פ אינו עושה חענ"נ וכן נראה דמחצה אף ע"פ שהוא אסור מ"מ אינו עושה חענ"נ, דלחענ"נ בעינן או רוב או נו"ט, דהרי צריך כח שיגדיר את כל התערובת לאיסור, אבל כל זה אינו תשובה להנ"ל דכיון דכבר נעשה חענ"נ המים עם התרומה א"כ עתה מחצה ממנו אסור וע"כ כהנ"ל]. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ועי'** במרדכי (תרצ"ז) דכתב הסברא ד'דוקא **בחתיכה עצמה** מטעם חשיבות החתיכה ואיסור ניכר ומובדל הוא, נעשית נבילה ונאסרה לבדה, כי איך יצטרף שם היתר אליה לבטל האיסור הבלוע בה, ולפיכך אוסרת כולן וצריך כדי לבטל כל החתיכה'. והו"ד בב"י צ"ב ד', ונראה שם דהכל טעם אחד. ועי' ש"ך ס"ק י"ד, ועי"ש ברע"א דנקט שהוא טעם אחר מהרשב"א והרמב"ן, ועי"ש הנפק"מ, וכ"כ החו"ד צ"ב ס"ק י"ב, ועי' שפ"ד ס"ק י"ג. **ועי' בראב"ד בתמים דעים סי' ז' ובשו"ת ס' צ"ב**. [↑](#footnote-ref-21)
21. **יל"ע** בקושיתו דהרי החלב הוא פליטה של חתיכה שחל בה תורת חענ"נ, וכי על כל פליטה מחתיכה לתוך רוטב נימא דלא שייך חענ"נ, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-22)
22. **הרמ"א** צ"ב ד' כתב דיש לסמוך על השיטה לחלק בין לח ליבש רק בשאר איסורים ולא בב"ח, וביאר הש"ך ס"ק י"ד בשם האפי רברבי, דהא דבבשר בחלב אמרינן גם בלח בלח, הוא **חומרא** בעלמא, ותמה הש"ך מגמ' הנ"ל, דמבואר דבבב"ח **מדינא** איכא חענ"נ וכמו שכתב הרשב"א , [וכיו"ב הוא בש"ך בסימן צ"ט ס"ק י"ד], ועי' בהג' אמרי ברוך על הש"ך. [↑](#footnote-ref-23)
23. **וגם** בלח ונבללים יש חילוק בין צונן למבושל, וכ"כ בבד"ה [ט. ד"ה וכן], ועי' יד יהודה (צב ס"ק כד) דביאר וז"ל דדוקא במקבל ההיתר טעם מן האיסור אמרינן דנ"נ, משא"כ אם אינו מקבל הטעם ממנו רק שמתערב בו האיסור לא אמרינן שנ"נ, ולח דומה ליבש דאינן בולעין זה מזה בלא בישול, ועי"ש דכתב דמצינו עוד ברשב"א קי"ב. דכתב דאפי' ע"י בישול לא בלעי משקי מהדדי אלא בלבולי מבלבלי. עוד מצינו בחזו"א יו"ד כ"ד ו' ד"ה והנה דכתב דתערובות צונן בצונן ונבלל ליכא משום טכ"ע דאורייתא ולא נאמר טכ"ע אלא בטעם הממוזג בהיתר ונעשה גוף אחד עם ההיתר, אבל כשכל אחד לעצמו ונבלל אין אסור מחמת טכ"ע, וכיו"ב כבר כתב במהר"ם חלאווה פסחים מ"ג: סוד"ה ושלשת, ובנחל"ד שם]. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ויהא** מוכח מזה כמו שנתבאר בדעת הרא"ש ביבש ביבש דמותר לאכול הכל יחד לאדם אחד, דגם יבשים נידונים כתערובת אחת וכשאלה אחת על כולם, וכמש"נ שם. [↑](#footnote-ref-25)
25. **וכתבו** האחרונים (פלתי צ"ב, רע"א ק"ו, יד יהודה צ"ב י"ז ד"ה ומעתה ברור דכל שאר הפוסקים וכו') דמהא דכל הראשונים לא כתבו דדוקא מבושל, אלמא פליגי על הר"ן וס"ל דלא הוה אטו בב"ח, (וגם הרמב"ן בהשמטות שחילק בין מבושל למתערבין, לאו מטעמא דהר"ן קאתי, אלא מעיקר הדין הוא). [↑](#footnote-ref-26)
26. **וגם** הר"ן ס"ל הכי, אבל הוא אטו בב"ח בעלמא וכנ"ל, אמנם באמת גם בגזירה דרבנן זו ראוי ליתן גדר ולבאר את החילוק בין תערובת מבושל לתערובת שאינה מבושלת. [↑](#footnote-ref-27)
27. **וכ"כ** הר"ן בריש דבריו עמ' קכ"ז (ד"ה ועוד) בדעת רש"י, דלא מצינו חענ"נ אלא בבב"ח או במין במינו, אמנם יעו"ש שדחה זאת מהירושלמי. [↑](#footnote-ref-28)
28. **ולכאו'** אין ראיה מדברי התוס' בדין החתיכה עצמה לדעת רבינו אפרים אם כהרשב"א או כהטור, ועי' ב"ח סי' צ"ב. [↑](#footnote-ref-29)
29. **עי'** לעיל 'דעת הראב"ד - חענ"נ רק במין במינו', והדברים דומים מאוד. [↑](#footnote-ref-30)
30. **ואע"פ** שפסק השו"ע דאין חענ"נ אלא בבב"ח, מ"מ מתבאר בדבריו בכ"ד חידוש גדול, דאי מצטרף לתבשיל דבב"ח גם ירקות וכדו' גם הם נכללים בחענ"נ, והש"ך בסימן צ"ד ס"ק כ"ג ובסימן ק"ג תמה מאוד בזה הרי כל סברת הר"א היא דאין לאסור את המותר ורק בבשר וחלב דשניהם היתר ואסרתם תורה, וא"כ הירקות וכדו' מהיכ"ת דיעשו חענ"נ, **אבל הב''י למד דהוא הלכה באיסור בשר וחלב דבאיסור זה נאמר חענ''נ וא''כ כל מקום דאיסור זה נבלע הרי הוא עושה חענ''נ וצ''ע. ובפר''ח ריש ס' צ''ד פוסק ומחזק דעת הב''י, וצ''ע.** [↑](#footnote-ref-31)