כתובות ה ו ט - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

1פרק אף על פי

תוד"ה אע"פ2 – תורף דברי התוס' כפי שביארו האחרונים (עי' מהר"ם שיף, קוב"ש קנ"ו ואביעזרי אישות י"ח יד) דלדעת ר"י לא שייך להתחייב שיעבוד הגוף ללא שנפעל עי"ז שעבוד נכסים דשעבוד הגוף ללא נכסים אינו בגדר "ממונות" שאפשר להתחייב בו והוי כקנין דברים, ועל זה השיב רבינו אליהו דאף שעבוד הגוף לבד נחשב כהתחייבות ממונית. (עי' עוד בזה במשנת ר' אהרן ריש הל' שכנים בהערה).

אמנם מדוייק בתוס' שכל קושייתם רק לגבי התחייבות לתוספת הכתובה, ומ' שעיקר הכתובה ל"ק דשפיר שייך שעבוד הגוף לבד, והיינו דלא גרע מכל חיובי התורה כמזיק וכדו' דשייך שיחול חיוב שעבוד הגוף, וכל נדון התוס' כשרוצה להתחייב מעצמו ע"י קנין וכדו'.

1עוד שם בתוס'2 – ממהלך דברי התוס' מבואר דפשיטא להו דחיוב הכתובה חל בשעת נישואין ורק שזמן מיתה וגירושין נחשב כזמן פרעון בפועל, אמנם יעוי' ברא"ש שמלשונו מבואר (בקו' ר"י לר' אליהו) דכלל לא חל חיוב הכתובה קודם מיתה או גירושין, ומשו"ז הק' ר"י דאין כל חיוב בשעת נישואין, שאת הגוף לא משעבד עדיין, ונכסים אין לו, עי' קוב"ש קנ"ז ואביעזרי הנ"ל.

ובחי' הגר"ח סטנ' הגדיר חיוב הכתובה מחיים שזהו חיוב להתחייב לכשימות או יגרש, אך גוף חיוב הממון עצמו עדיין לא חל.

וע"ע חזו"א (נ"ו, ט"ז) ומשנ"ת לקמן נה. מהאבנ"מ.

1עוד שם והואיל ונתחייב אפי' נאבדו אלו הנכסים וקנה אחרים הם משתעבדים וכו'2 – והיינו שאם לא היו משתעבדים בתחילה הנכסים הקיימים לא היה אפשר לשעבד הנכסים שלבל"ע, ורק לאחר שחל השיעבוד לגבי הנכסים הקיימים שוב שייך להתחייב בנכסים העתידיים. וצ"ב בטעמא, עי' הפלאה ובחי' הגרש"ש ובפשטות הביאור הוא דרק לאחר שחל שיעבוד הגוף (שחל ביחד עם שע"נ הקיימים) שוב שייך שעל ידי שעבוד הגוף ישתעבדו אף הנכסים העתדיים, אך אם לא היה מתחיל שעבוד נכסים האלו הקיימים (ועל ידיהם מתאפשר לשעבוד הגוף לחול) לא היה אפשר שיחול בנכסים האחרים אף לאחר שיבואו לעולם.

1שם בסוה"ד ואע"פ שאנו יודעים שאין לו הודאת בע"ד כמאה עדים וכו'2 – יל"ע בכוונת התוס' אם נתכון לתרץ דנאמן אדם על עצמו שיש לו נכסים ומאמינים להודאה זו, או דלמא שע"י הודאתו יחשב הדבר כקנין – אודיתה, ואף אם קמיה שמיא גליא שלא הקנה מ"מ עצם נאמנותו משויה לקנין (ובטעם וגדר הקנין עי' קצות קצד, ד וחי' חמדת שלמה בסוגיין).

ועי' ברא"ש שהוסיף ע"ד תוס' ונ"ל שאין טעם זה מספיק לנכסים שידועים שלא היו לו באותה שעה ע"כ. לכאו' נ' מלשונו דמטעם נאמנות אתינן עלה.

1גמ' למוכרת ולמוחלת2 – יל"ע אם הלכה זו משום "דין" דתוספת כתובה ככתובה או דסגי בזה שבלשון בנ"א ודעתם להחשיבם ככתובה, עי' במש"כ רעק"א.

1רש"י ותוס' ד"ה פוגמת2 – דעת רש"י מבוארת דכל שפוגמת בחלק מן החוב נפגם הכל שנחשב הכל לחוב אחד. וזה מה שנתחדש שדין תוספת ככתובה שעל ידה נפגמה עיקר הכתובה (ופשיטא שה"ה להיפך, ריטב"א). אמנם תוס' פליג וביאר דאיירי בב' שטרות ופוגמת עיקר הכתובה, ופירש בהפלאה דלרש"י בב' שטרות לא יפגם תוספת כתובה שסו"ס ב' שטרות הם ושטר דתוספת לא נפגם (הגם דחוב אחד הוא).

ועיין במהר"ם שיף שביאר ד' תוס' דדוקא פוגמת עיקר הכתובה נפגם גם התוספת אך להיפך בפוגמת תוספת לא נפגם העיקר, ולכאו' יל"פ כוונתו דאמנם טפלה תוס' הכתובה לדיני הכתובה אך לא להיפך, וצ"ב בלשונו שם.

1תוד"ה ולעוברת: ואיילונית נמי תוספת דכתב ליה מתנה בעלמא2 – מבואר שהמתחייב מצד עצמו מתחייב בתוספת בתורת חיוב עצמי ולאו דוקא כתוס' לכתובה (שהרי מה"ט שייך באילונית תוס' כתובה ללא כתובה) ורק דתקנו חז"ל דחיוב זה שמחייב האדם את עצמו יכלל ויצטרף בחיוב עיקר הכתובה.

1דף נה.

תוד"ה ולשבח: מ''מ מן היורשין גבי שעליהם מוטל יותר לפרוע חוב אביהם2 – עי' תוס' ב"מ טו. ד"ה בעל חוב דכ' כעי"ז דמשום כרעיה דאבוהון הם. ויעוי' בתומים סי' ס"ו שכ' דשעבוד נכסים יוצר אצל היתומים שעבוד הגוף.

1גמ' בני מתא מחסיא אמרי טרפה ממשעבדי2 – כ' באבנ"מ (צג, כז) דחיוב מזונות חייל לאחר מיתה, ומזה הק' בסוגיין דמבואר דטורפת ממשועבדים, והלא נמכרו הנכסים קודם שהתחיל חיוב המזונות. וצ"ע. אלא שיש ליישב קושייתו עפימש"כ האחרונים (חזו"א נו, טז וקוב"ש ב"ב סי' שפ"א) להוכיח דנכסים משתעבדים אף קודם חיוב התשלומין וכמו המדליק גדיש דמשתעבדים נכסין מתחילת ההבערה אף קודם שהזיק (וכמש''כ נמ''י ב''ק י. מדפי הרי''ף) והיינו דאותה סיבה (מעשה המזיק) המחייבתו בתשלום – שיעבוד הגוף, בכחה לשעבד הנכסים ועפי"ז ביארו די"ל דחיוב הכתובה מתחיל לשעבד הנכסים אף קודם שחל חוב בפועל [ובאמת שהאבנ"מ דלא נחית לזה כ' שם שחיוב הכתובה חייל בשעת נישואין ורק שזמן הפרעון לאחר מיתה]. וממילא א"ש דטורפת למזונות ממשועבדים שהיו מנישואין ואילך שהנישואין הם סיבת החיוב. ועי' באבי עזרי אישות יח, יד.

תוד"ה ולשביעית: אם אין התוספת ככתובה אינו משמט דלאו הלואה היא2 – כתב ההפלאה לתרץ שי' רש"י דאי לא דתוספת כתובה ככתובה ונחשב כהתחייבות בעלמא, לגבי שביעית נחשב כמלוה, שאינה דומה התחייבות להקפת חנות, ורק משום דתוספת ככתובה (דהוי מעשה בי"ד) דמיא להקפת חנות שאיננה משמטת.

1גמ' דשמעינן ליה לר' נתן דאזיל בתר אומדנא וכו'2 – לכאו' גם ת"ק סובר דאזלינן בתר אומדנא דמשו"ז נותנים הגט במפרש ויוצא בשיירה [ועיין תוס' ב"ב קמו: שהק' כעי"ז ועי"ש מה שתירץ ולכאו' בסוגיין א"א לפרש כן]. וביאר באו"ש (פ''ב מגירושין הל' י"ב) דבמסוכן י"ל שנתכון שיתנו הגט רק בתנאי שימות לבסוף, ומשא"כ ביוצא בשיירה שנותן על כל צד דחושש שאף שיחיה שמא לא יגיע לביתו, וא"כ בזה דומה אומדנא דמסוכן לאומדנא דר"א בן עזריה שאמדינן שרוצה להתחייב בכתובה רק בתנאי שישאנה. (וע"ע משנ"ת לקמן בגמ' נו.).

1דף נ"ה ע"ב

תוד"ה ובתרומת מעשר וכו' אלא משום אימת שבת2 – לעיל ביארו התוס' שהתירו בשבת משום שאינו יכול לתקן. ביאר מהר"ם שיף דתרווייהו צריכי שעיקר טעם הקולא משום שנאמן מחמת אימת שבת, והקילו חז"ל לסמוך על זה היכן שא"א לתקן. אמנם לפרש"י א"א לפרש עד"ז שישנם ב' טעמים (עונג שבת ואימת שבת) דא"כ השמיט רש"י עיקר טעם נאמנותו משום אימת השבת. עכ"ד.

1תוד"ה שאם יאמר: לאו לאפוקי מדשמואל וכו'2 – היינו שהוק' לתוס' מדוע תולה הסוגי' דין זה דאזלינן בתר אומדנא בדעת רב יותר מדעת שמואל. ופי' מהרש"א דכוונתם בזה שאין בדברי שמואל סתירה לאומדנא וראייה לזה מדפסק לקמן כראב"ע, וכוונת הסוגי' דעכ"פ מדברי רב מוכח דאזיל בתר אומדנא, עי"ש עוד.

ובתו"י תירץ דיותר נראה לו לדמות אומדנא דרב לראב"ע, ופי' דבריו באו"ש (ח' מזכיה ומתנה סוף הל' י"ז) שכמו שמצינו דאומדנא דראב"ע שמחלק התחייבותו לשניים שעיקר הכתובה מתחייב אף בלא חופה ותוספת רק ע"ד חופה, עד"ז מצינו בדעת רב שאומדים שמחלק מתנתו לשניים, שבהלוואה דמהני מתורת מתנת שכ"מ יכול לחזור בו, ומאידך לשאר דברים אינו יכול לחזור בו שנעשה קנין מחיים. (וע' משנ"ת לקמן מדברי הקצות עד"ז).

1תוד"ה שאם אמר: משמע ליה דרב אזיל בתר אומדנא וכו' אע"ג דכתוב בשטר כדקציר ורמי בערסיה וכו'2 – הוקשה לתוס' מדוע נחשב כאומדנא בזה דארכביה אתרי רכשי, והלא ב' ענינים אלו כתובים בשטר להדיא ואי"ז אומדנא בלבד, ובקצות ר"נ סק"י כ' לתרץ שעדיין י"ל שרוצה ששניהם יחולו בזמן אחד שהרי כתובים שניהם כאחד בשטר, וזהו שנתחדש דאזלינן בתר אומדנא לומר שרוצה שיחול מתנת בריא מחיים והלוואתו שמחמת מתנת שכ"מ לאחר מיתה. (והיינו ע"ד שנת"ל בדברי האו"ש).

1דף נו.

גמ' חיבת חופה קונה או חיבת ביאה קונה וכו'2 – מלשון הגמ' "קונה" מבואר ומדוייק שעיקר חיוב תוספת הכתובה איננו מחוייב משעת אירוסין ובתנאי שתכנס לחופה, ורק שעיקר חיובה מתחיל משעת חופה. וכ"כ לדייק באבן האזל פ"י מאישות הל' י"א ובפי"א ממכירה הל' ט"ז. (ולכאו' מדברי האו"ש הנז"ל דף נה. ל"מ כן ויל"ע).

1גמ' בעי רב אשי נכנסת לחופה ופרסה נדה מהו וכו'2 – נחלקו הראשונים במה דנה הגמ' אם בעיקר קנין החופה או רק בהנוגע לחיוב תוספת כתובה, שהר"מ (פ"י הל') כ' שחופת נדה איננה כנשואה, ומקורו מסוגיין (כמש"כ הרא"ש והה"מ, ועי"ש בהגה' רעק"א שהק' דא"כ רק מספק אינה קונה ואינו ודאי) אמנם הרא"ש ועוד נקטו דנדון הסוגי' רק בהנוגע לחיוב הכתובה, דסו"ס אין כאן חיבה הראויה לחיוב תוס' כתובה.

**גמ' ר' יהודה אומר רצה כותב לבתולה –** בפשטות אינה צריכה לכתוב דוקא בלשון התקבלתי, וסגי בכל לשון של מחילה (וכ''מ מפשטות לשון רש''י נא. ד''ה והיא כותבת ) אמנם בהפלאה לעיל נא. ד''ה הא מני ובדיבור הסמוך יצא לדון שדוקא לשון התקבלתי מועיל שע''י לשון זה נחשב כאילו קיבלה (ודימה ד''ז למשנ''ת לקמן ק''א ע''ב שיכול אדם להתחייב בשטר ).

**גמ' אמר ר' ירמיה כששוברתה מתוכה2** – בכל שטרות אין תקנה זו כבכתובה, שהרי אף אם יכתוב השובר בשולי השטר יכול המלוה לחתוך ויפסיד שוברו, ורק בגוונא דכתובה שכותבים השובר בעת כתיבת השטר ועדי הכתובה חתומים אחר השובר שפיר דמי שא"א לחתוך. עפ"י ריטב"א ומאירי עי"ש.

1גמ' טעמא דכתבה ליה אבל ע"פ לא2 – ופרש"י דאם אומרת כן בע"פ נחשב הדבר לתנאי (ולא כמחילה) וצ"ב במה נחשב יותר מחילה בכתיבה מדיבור, ופירש ריטב"א לדעת רש"י שמכיון שאין כאן פרעון בפועל, הרי שבאמירה לבד נראה כהערמה ונחשב שכנסה בכתובה חסרה, ורק אם כותבת יש להחשיב שעצם הכתובתה מאתיים ורק שמחלה על מנה.

1תוד"ה הרי זו מקודשת: ע"כ בדכפליה לתנאיה וכו' א"כ אמאי היא מקודשת הרי התנה בפירוש וכו'2 צ"ב מדוע הק' תוס' רק לשיטת ר"מ. והרי אף לרבנן החולקים סוברים שמונח בתנאי צד ביטול המעשה וכמבואר בסוגי' דקידושין דמכלל הן אתה שומע לאו, וכל פלוגתתם אם צריך לומר בפירוש צד ביטול או שמספיקה משמעות. ועיין ברמב''ן ב''ב קכ''ו ע''ב שכתב דכיון שמתנה עמש''כ בתורה לא אומרים מכלל הן אתה שומע לאו, וצ''ב. עי' פנ"י והפלאה.

1עוד שם2 – בגוף קושיית התוס' תמה רעק"א דלכאו' אין זה מפרשת תנאים, אלא שרוצה לעשות הקידושין ללא חיוב [וכפי שמוכח כן במקח ע"מ שאין הונאה, וכי יתכן שיכול הקונה לתבוע הונאה ועי"ז יתבטל המקח משום תנאי, וע"כ שרוצה לעשות מקח כזה שלא שייך בו הונאה]. ויעוי' היטב מה שתירץ בחי' מרן רי"ז הלוי ריש הל' נזירות.

1שם ואור"י דאי לאו דילפינן מתנאי ב"ג וב"ר ה"א דשום תנאי אינו מבטל את המעשה2 – כוונתם כמש"כ הרא"ש (תשובה מ"ו) שאין התנאי מעצם המעשה ( בכדי שנאמר שנעשה המעשה על צד מסויים) אלא שהמעשה נעשה באופן מושלם, ורק שחדשה תורה שישנו כח "תנאי" שבאפשרותו לבטל המעשה, וחידוש זה נאמר בתנאי ב"ג וב"ר, וזהו שכתבו התוס' שכשאינו דומה התנאי לפרשת ב"ג נמצא שאין מה שיבטל את המעשה. (וכן ביארו חזו"א שער"י ז, ח, ד"ה והנה וקוב"ש ק"ע-קע"ג).

1שם ואור"י דלא אמרינן מעמשכ"ב אלא היכא שמתכוין לעקור וכו'2 יעוי' בתוס' שאנץ שהוסיף דהאמנם שאף שלא בכוונה לעקור עכ"פ אי"ז דומה לתנאי ב"ג וב"ר (ולעיל נתבאר שזוהי הסיבה שאין התנאי מבטל המעשה) מ"מ כיון שאינו מתכון לעקור אין חלוק כ"כ מתנאי ב"ג בכדי שנאמר שאין נחשב לתנאי, עי"ש.

וכפה"נ עיקר כוונתם דשאני נזיר זה שתכלית כוונתו לצער עצמו כמו שהביאו תוס', ורק שמכיון שכפי הידוע לו חשב שזהו גם נזיר של תורה אמר שאם אכן כך הוא נזיר של תורה (שמגלח בבית חניו) שיעלה זה לתורת נזירות. ונמצא שכלל לא בא לשנות או לבטל דין תורה, ושאני מקח בלא הונאה או קידושין בלא שאר וכסות שעכ''פ עושה ענינים שחידשה אותם תורה ונתנה בהם גופי הלכות ופרטים, ורוצה בתנאו לשנות הדין. ודו"ק. [ויעו' מחנ"א הל' ריבית סי' ל"ט].

[באופן אחר היה מקום לפרש עפ"י דברי מרן רי"ז הלוי (בהל' נחלות) בביאור דברי הגמ' ב"מ (נא) דהיכא דלא ודאי קעקר אין חסרון דמתנה עמשכ"ב, עי"ש. אמנם נראה דאין זה שייך כלל לנד''ד, דתוס' באו לפרש דמשו''ז דמי לב''ג וב''ר ושפיר הוי תנאי ככל התנאים, ואילו דברי הגרי''ז שייכים בכל דיבור שהוא שדיבר נגד התורה ואף שאינו מהל' תנאים (וכדמוכח מדבריו שם שכ''כ גבי ירושה ) .

**שם דסברא הוא שיש לו לשלם מה שלוה ממנו –** יעוי' ברשב''א קידושין יג: שהרחיב בזה, וכפה''נ כונתו שאף למ''ד שעבודא דאו' אין הכונה לעצם חיובו, שזהו מסברא שחייב את עצמו, ורק שזכתה תורה למלוה שעבוד ומיטב במה שכבר נתחייב הלוה.

1שם וא"ת א"כ לא יוכל אדם למחול חובו לעולם ע"י תנאי שאם יאמר עשה עמי היום וחובך מחול וכו'2 – הק' רעק"א דלכאו' בלשון זה אי"ז מחילה כלל, אלא כתשלומין על מה שעושה עמו, ומדוע לא נקטו בפשיטות שמוחל לו חובו כמש"כ בהמשך דבריהם לגבי נזיקין. וצ"ע. ועי' מש''כ ברכ''ש ב''מ (מ''ג ה.ו) ועדיין צ''ב מנזיקין שלא כתבו תוס' בדרך תנאי.

## דף נ''ו ע''ב

**בתוס' (הנמשך מעמ' א') תירץ ה''ר אלחנן** – היינו שבאופן של מחילה מודו כ''ע שאינו שייך לנדון דמתנה עמש''כ בתורה, ורק כשמוחל על עיקר הדין בזה נחלקו ר''מ ור''י אם בדבר שבממון תנאו קיים. ובקצות ר''ט סוסקי''א הביא מח' ראשונים בזה אם פלוגתתם באופן שעוקר את עצם הדין שבזה סובר ר''י שכיון שחדשה התורה הדין לטובתו של הלוקח או הלוה בכחו למחול על דין זה, או שבזה כולם מודים שאינו יכול להתנות, עי''ש. (וע''ע מש''כ קוב''ש קע''ח וחזו''א בביאור דברי התוס').

והנה להסוברים דהא דמהני מעמשכ''ב רק בדרך של מחילה, נפקא שגדר החיזוק שעשו בכתובה שלא תועיל המחילה , והיינו דסו''ס נעשו הקידושין ללא חיוב כתובה כלל.

**שם דאין קידושין לחצאין וכו'** – ברור שאין חיוב שאר וכסות מעצם קנין האישות, וכ' החזו''א וז''להיינו דבשאר וכסות ועונה סבר ר''מ דרצון התורה בחיוב הזה, שזהו אופי החיים וטוב ההנהגה הראוי לעם ישראל, ולפיכך אף אם מחלה, הוא בחיובו ממצות התורה. עכ''ל עי''ש עוד.

ומה שנחשב כאישות לחצאין בלא כתובה, פירש בבית יעקב (סי' ס''ז סעיף י''א) שדמי הכתובה נחשבים כדמי האישות ותמורתם – מוהר הבתולות, עי''ש מש''כ עפי''ז.

שם תוד"ה הרי זו מקודשת בסוה"ד שאני התם דחייבתו תורה שומר שכר על שלוקח שכר וכו' – פירש בקצות (שמ, א) שכוונתם שיסוד חיוב שומרים הכתובים בתורה אינו אלא משום שירדה תורה לסוף דעתם של בנ"א שכך דעתם להשתעבד, ומשום שחיובם מכח התחייבותם אין קפידא אם משנים מהתחייבותם (וע' מחנ"א הל' שאלה סי' א') ויעוי' בחזו"א דפליג על זה.

גמ' ר' מאיר אומר וכו' אלמא קסבר תנאו בטל וכו' – מפשטות לשון המשנה היה נראה דכל מה שנחלק ר"מ דס"ל דאף שתנאו בטל ועדיין חייב תשלום כתובה שלם, מ"מ הוי ביאת זנות, וא"כ כל האמור בסוגיין דסבר ר"מ תנאו בטל היינו דוקא כשאמרה ע"פ כאילו התקבלתי, שבזה בין לר"י ובין לר"מ תנאו בטל (או כדין מעמשכ"ב או משום חיזוק). וכ"מ ברש"י בסוגיין וכ"מ בריטב"א לקמן נז. שפי' (בד"ה א"ל אביי) דר"מ אסר אף באופן שלא מהני תנאו משום גזירה אטו היכא שמהני תנאו.

אמנם בריטב"א לעיל נא. בשם רש"י במהדו"ק ובריב"ן בתוס' שם מבואר דסוברים דלר"מ אינה יכולה כלל למחול לשי' ר"מ, ופי' הרשב"א בסוגיין בטעם הדבר דמכיון שעי"ז תעשה בעילתו ביא"ז גם זה מכלל מעמשכ"ב, וע"ע בחי' הרא"ה בנוסח שונה. (וע"ע מהרש"א ופנ"י לעיל נא. בתוד"ה מני ר' מאיר).

גמ' אין עושין כתובת אשה מטלטלין וכו' – צ"ב מה ענין יחוד המטלטלין לכתובה עד כדי שאם אבדו אבדה כתובתה (כשלא קיבל אחריות) ואין כאן שיעבוד נכסים כבכל חובות דעלמא. ושמעתי לבאר עפי"ד אבהא"ז (פ"י מאישות הל' ב' וכ"כ בהל' מכירה פי"א הט"ז) שהוכיח דמעיקר דין כתובה אין כלל שיעבוד נכסים בשעת נישואין שאין חיוב לשלם בפועל עכשיו, ורק מתקנת שמעון בן שטח (לקמן פב:) שכל הנכסים אחראים לכתובה עי"ש. ועפי"ז מובן דשייך ליחד נכסים מסויימים לחיוב זה.

דף נז.

גמ' מחלוקת בתחילה אבל בסוף ד"ה אינה מוחלת – ופרש"י דבסוף כבר זכתה בכתובה ואמירתה לא כלום. וצ"ב מ"ש משאר מחילות דכה"ת דמהני, פי' ריטב"א (בד"ה כי אתא) וז"ל דהכא לא מהני בתקנתא דרבנן, דאנן סהדי דלא מחלה בלב שלם עכ"ל.

גמ' כי אתא רבין וכו' אבל בתחילה ד"ה מוחלת – לעיל נתבאר בריש סוגיין דכלל לא מהני מחילה בע"פ דעשו חיזוק לדבריהם, ופי' מהר"ם שיף דסוגי' דלעיל אתיא רק כרב דימי ולא כדעת רבין.

גמ' וכי קאימנא אנא בין בזו ובין בזו מחלוקת וכו' סוף חופה דהיא תחילת ביאה – יל"ע מדוע לא יכולה למחול בסוף ביאה כבתחילתה וכפרש"י שכבר זכתה בחיוב הכתובה, ולכאו' כבר נתחייב בתחילת הביאה.

וכתב בהפלאה (בסוגיין ע"ד רש"י ד"ה ודברי הכל ויסוד דבריו לעיל נא. במשנה עיש"ה) לחדש דחיוב כתובה דאו' (לר"מ) רק בסוף ביאה כדכתיב מוהר הבתולות, ורק שמדרבנן מתחיל חיוב כתובה משעת חופה כדי שתהיה ראויה לביאה.

מתני' וכשם שנותנים לאשה כך נותנים לאיש – נחלקו הראשונים אם זמן הניתן שיעורו לפי האשה, ובאלמנה ל' יום אף שהוא בחור, או דהוא סיבא לזמן מצד עצמו ובחור לעולם זמנו יב"ח ואף בנשא אלמנה (עי' ר"מ פר' י' הל' י"ח וברא''ש כאן).

ובפשטות זכותו של חתן (עכ"פ בבחור) לפרנס עצמו בצרכי נישואין י"ב חדש, אך בחי' הרא"ה משמע דזכותו לעכב גם בכדי שתכין האשה את עצמה יב"ח עי' בזה בחי' רעק"א.

מתני' הגיע הזמן ולא נשאו אוכלות משלו וכו' - בגדר חיוב מזונות בהגעת זמן ידועה חקירת האחרונים דחיוב מזונות מכלל חיוב נישואין, ואף שלא נשאה עכ"פ נתחייב במזונות כמו שהיה חייב אילו נשאה (עי' היטב בלשון המאירי לעיל ב' ע"ב בד"ה ולענין ביאור) או"ד שמדין קנס מחודש שחייבוהו חכמים [יעוי' בזה או"ש פ"י מאישות הל' י"ט וברכ"ש סי' א'].

ובריטב"א בסוגיין כתב דבהגעת זמן שחייב במזונותיה מעשה ידיה שלו עי"ש, ואילו בחי' הרא"ה קז מבואר דאין מעש"י שלו, ובפשטות פליגי בצדדים הנ"ל בגדר חיוב המזונות. ויעוי' בית שמואל נ"ו סק"ד שכ' דאפשר שגם בזה"ז בשידוכים שקובעים זמן לנישואין (אף שעדיין לא קידש) בשהגיע זמן הנישואין והוא מעכב חייב ליתן לה מזונות, אלא שלא נהגו כן, עכ"ד. ולכאו' א"א לומר בדעתו דמשום שחייבוהו במזונות כנשואה שהרי עדיין לא קידש, ובהכרח שהוא חיוב מחודש. ואכמ"ל.

דף נ"ז ע"ב

גמ' אמר רב הונא בגרה יום אחד ונתקדשה נותנים לה ל' יום כאלמנה – והיינו שכשרואה שהולכת לבגר מכינה את עצמה, והק' ריטב"א דהדבר תימא איך חסרו ממנה כל כך שאפילו תכין עצמה בכל זמן הנערות אין לה אלא ששה חדשים. וי"ל דיותר היא מכינה לעצמה ביום אחד ממה שהיתה מכינה ע"י תביעת הבעל בזמן מרובה. ואפי' לא תכין אין לחוש לכך דכיון שבגרה קודם קידושין נעשית כבעולה ודי לה בתכשיטין כזמן אלמנה, עכ"ל. [וצ"ב דכוונתו בסוף דבריו שנעשית כבעולה, דהלא א"כ אף כשנשאת מעט קודם שבגרה תיסגי לה בל' יום מעת שבגרה. וי"ל]. וע' מהר"ם שיף.

תוד"ה מאי לאו וכו' ור"ת מפרש וכו' תוס' נקט כסברתו בדיבור הקודם דאם נתקדשה קודם שנתבגרה אין כל מעלה לבגרותה ומונים יב"ח משעת תביעה. אמנם מפר"ת משמע דפליג על סברא זו ונוקט דאף בנתקדשה קודם שבגרה (ועדין לא תבע) מונים לה יב"ח מעת שבגרה. מהרש"ל בחכמ"ש.

דף נח.

גמ' ר"ט אומר נותנים לה הכל תרומה וכו' אבל בנשואה ד"ה מחצה חולין – והיינו אף שבזמן טומאתה לא יספיקו לה תרומה שתמכור בזול בכדי שתאכל חולין (וכמבואר ברש"י ד"ה ר' יהודה אומר). ומשום כך בנשואה מודה ר"ט דנותן מחצה חולין. ובטעם החילוק כ' הרא"ה ובשמ"ק מרש"י מהדו''ק דכל שלא נשאת לו עדיין אין מזונותיה עליו כל כך, ועיקר חיוב מזונות ליתא עד שעת נישואין ומשום כך סגי שיתן הכל תרומה. וצ"ב. וע"ע בתורא"ש.

ובאור שמח (פ"י מאישות הט"ו) ביאר החילוק עפימש"כ לצדד דבארוסה מעש"י לעצמה ומשום כך לא חיישינן לחסרון מזונותיה, ורק בנשואה שמעש"י לבעלה נותן לה הרבה תרומה כדי שתתפרנס כל צרכה.

(ועי' בשמ"ק משמיה דר' יונה פשט חדש בד' ר"ט וכ"מ במאירי וביאו"ד יעוי' בפי' אור גדול למשניות כאן).

גמ' מאי בינייהו איכא בינייהו טירחא – דלרשב"ג א"צ לטרוח הרבה במכירה שיכולה למכור בזול מאוד (ויספיק לפרנסתה), ובדעת ר"ע הסובר דמחוייב ליתן מחצה חולין ולא סגי שיתן כפלים תרומה כרשב"ג, היינו דס"ל דעכ"פ טורח הוא לשומרם מדברים המטמאים כמש"כ הר"מ (פי"ב הל' י"ג), ודקדק בבית יעקב (סי' ס"ט) שמצד עצם טירחת המכירה יכול הבעל לתבוע שתטרח, וכמשנ"ת שהטירחא לר"ע הוא רק מטעם זהירות מטומאה.

רש"י ד"ה והאי קנין דאחיו: וכי היכי דקידושי ביאה מאכילין בארוסה דאיתקוש הויות להדדי כך מאכילין ביבמה – העולה מדברי רש"י פי' באבנ"מ (תשובה י"ז) דהא דארוסה אוכלת בתרומה אינו משום קנין איסור שבה שהרי אי"ז קנין כספו, ומשום כך פירש רש"י דמשום שנעשה הקנין ע"י כסף נחשב לקנין כספו, ואף שאוכלת גם כשקידשה בשטר וביאה, דמ"מ הוקשו לקידושי כסף. והוקשה לרש"י דא"כ בביאת יבם איך אוכלת שאין שייך בה קנין כסף, וביאר רש"י שהכתוב השווה ביאת יבום לקידושין בקרא דלקחה לו לאשה, ואוכלת היבמה ככל אשה המתקדשת בביאה. וע"ע לקמן. וע''ע אבי עזרי פ''ב מעבדים

רש"י ד"ה השתא: דעל ידו אין לה לאכול דלאו קנינו היא – פירש באבנ"מ הנ"ל שדעת רש"י שאין זיקת היבום נחשבת לקנינו להאכילה בתרומה, דכל מה שאשת כהן אוכלת היינו שניקנית ע"י כסף או בקנין שהוקש לכסף וה"ה כשנתייבמה, אך בזיקה לבד נהי דנחשבת כאשתו (לגבי כמה דינים) אך עכ"פ א"א להחשיבה לקנין כספו שעדיין לא ניקנית לו במעשה קנין.

1דף נ"ח ע"ב

רש"י ד"ה המותר: ולא הקדיש מעשה ידיה עצמן2 – צ"ב בדקדוק לשונו, ומה קפידא אם נדר מכל מעש"י, ונימא דמעש"י אינם קדושים ומותר קדוש, ועי' לקמן נט. שהובא מהשמ"ק לפרש דעת רש"י (בענין אחר) די"ל דהיכן שעיקר הנדר לא חל שוב א"צ הפרה כל הנדר. (וכעי"ז תירץ הרש"ש אלא שתמה על תירוץ זה, ולשמ"ק א"ש).

1תוד"ה מאי לאו בניזונת לא כשהוא זן אותה קאמר2 – אמנם הראשונים פרשו וכן נקטו בדעת רש"י (וכן מבואר ברש"י לקמן ד"ה לעולם במעשה) שאף כשזן אותה, מ"מ בעצם זה שיכולה לומר איני ניזונת אין מעש"י ברשותו להקדישם, ואף אם נתברר שלא אמרה איני ניזונית. וע"ע לקמן.

[ועיין בהפלאה מה שכתב לדון בכוונת התוס', מהו הדין כשאמרה איני ניזונת לאחר שהקדיש, דיל"ע אם מהני אמירתה לאחר שכבר חל ההקדש].

1גמ' ופליגא דריש לקיש וכו' מתוך שיכול לכופה2 – תוס' לעיל (מז: ד"ה תיקנו) פירש בדעת ר"ל דסובר דהתקנה היתה לטובת הבעל שיקבל מעש"י, ובכ"ז הוסיף תוס' שאין הבעל יכול לומר צאי מעש"י במזונותיך (כשאין מספיקים מעש"י לזה). אמנם באבנ"מ (פא, ב) ביאר באופן אחר דס"ל לר"ל דאמנם נתקנה התקנה לטובתה של האשה, ואך שלצורך זה תקנו חז"ל דיהיו ידיה קנויות לבעל למעש"י, ומשום כך אין האשה יכולה לבטל קנינו זה ולומר איני ניזונית, ופליג על ר"ה הסובר דאין ידיה קנויות לבעל ורק "משועבדות" בלבד למעש"י ושפיר יכולה לומר א"נ. עכ"ד. ועי' במשנ"ת לקמן מדברי התוס' בדף מז.

1גמ' דאמר ר"ל וכו' אלא טעמא דר"מ מתוך שיכול לכופה למעש"י וכו'2 – פי' ריטב"א (עי"ש בהרחבה פירושים נוספים) דלדעת ר"ל אינה יכולה לומר איני נזונית היינו משום שידיה קנויות לבעל ומשום שיכול להקדיש בגוף הידים (כדקל לפירות) והוי דבר שבא לעולם, ובזה פליג על רב הונא הסובר דיכולה לומר א"נ דמשום כך נחשבים הידים כ"משועבדים" לבעל (אך אינם קנויים) ולכן אין באפשרותו להקדיש דבר המשועבד לו, כמו לוה שאינו יכול להקדיש הנכסים המשועבדים לו.

אך מלשון התוס' לעיל מז: סוד"ה זימנין דקדק בקוב"ש (קפ"ד) מבואר דאין שייך כלל לומר שידי האשה קנויות לבעל, וכן האריך להקשות הרשב"א לקמן נט: דלא יתכן שתהיה האשה קנין הבעל יותר מעבד עברי שאינו יכול להקדישו. ובאבנ"מ פא, ב וכעי"ז בקוב"ש קפ"ד נקטו דאף אם אמנם אין ידי האשה קנויות לבעל, מ"מ יכול להקדיש דסגי בזה שמשועבדות לבעל שיוכל להקדישם עי"ש באריכות.

ויעוי' ברשב"א שם שהקשה עוד הכיצד שייך להקדיש ידיה למעש"י דשאיני מפירות דקל דשייך להקנות דקל לפירותיו דהפירות יוצאים מגוף העץ, אך במעשה ידיה אין יוצאים מגוף הידים עצמם, עי"ש.

1גמ' מתוך שיכול לכופה למעש"י נעשה כאומר לה יקדשו ידיך לעושיהם2 – מפשטות לשון הגמ' משמע דהא דמפרשים דיבורו כאומר יקדשו ידיך מטעם דבידו לכופה, ולפי"ז באופן שיפרש דבריו להדיא דיקדשו ידיה לעושיהם ודאי יהני לשונו לכו"ע. עי' בר"ן וריטב"א שנחלקו בזה. וע"ע בקוב"ש קפ"ד.

1גמ' רב ושמואל דאמרי תרוייהו לאחר מיתה קדוש2 – נמצא א"כ דאין כל נפק"מ בין רישא לסיפא דבשניהם לא חייל השתא ודין מותר כמעש"י (ורק לאח"מ קדוש לר"מ דאדם מקדיש דשלבל"ע), וצ"ב א"כ מדוע חילקה המשנה לב' בבות ולא הביאה מח' ר"מ ור' יוחנן גבי מעש"י, וביאר הר"ן דאה"נ שדינם שווה, ורק דגבי מעש"י בא התנא לחדש שאף ששכיח הוא ורוצה ליתן לה מה שנתקן כנגד מעש"י, מ"מ כל שיכולה לומר איני ניזונית לא מהני הקדשו (מחיים) ובסיפא חדש התנא פרט נוסף, דמ"מ לאחר מיתה מתקדש אף המותר [שאף שפחות מצוי ממעש"י, ובכ"ז גם הוא מתקדש לאחר מיתה] ואפי' שלא נתן לה מה שנתקן כנגד מותר זה.

1תוד"ה במעלה לה מזונות וכו' אלא לרב ושמואל לא מצי מוקמי לה במעלה לה מזונות2 – פליגי בזה ע"ד רש"י ד"ה לעולם שפי' שלדעת רב העמדנו רישא דמשנה בנזונית, ואזלי בזה לשיטתם כנז"ל (בתוד"ה מאי) שנחלקו אם עכ"פ כשזן אותה בפועל יכול להקדיש מעש"י. מהרש"א.

1דף נט.

תוד"ה ר' עקיבא אומר יפר דקסבר העדפה שע"י הדחק2 – והיינו שנחלקו אם העדפה שעל ידי הדחק (שהותירה להרויח במעש"י יותר מן השיעור ע"י שדחקה עצמה יותר מן הראוי) גם היא מכלל מותר המגיע לבעל וכמשמעות הסוגי' לקמן סו. וכ"פ כל הראשונים. אמנם בשמ"ק דייק מלשון רש"י שפירש המחלוקת לאו דוקא בהעדפה ע"י הדחק (כדמשמע מד"ה שמא תעדיף ומד"ה ר' יוחנן בן נורי עי"ש) ולפרש"י כו"ע סברי דההעדפה לאשה, ובכל זאת פליגי אם צריכה הפרה על ההעדפה, די"ל דכיון שנדרה על כל מעשה ידיה, ולעיקר מעש"י א"צ הפרה שאינו בידה, הרי שוב כל הנדר א"צ הפרה עכת"ד, עי"ש עוד.

1גמ' מתוך שאדם אוסר פירות חבירו עליו אדם מקדיש דשלבל"ע2 – מדימוי הגמ' מהאוסר פירות חבירו להקדש בדשלבל"ע מוכח דאין חסרון דשלבל"ע משום סמיכות דעת שהרי א"כ מה ראיה יש מאוסר פירות חבירו עליו, ומוכח שכל החסרון שאין לו כח הקנאה בשלבל"ע דומיא לחפץ חבירו שאינו יכול לפעול בו.

ובכל מהלך הסוגי' יעוי' היטב מה שפירש באבי עזרי הל' מכירה פר' כ"ב הל' ט' ד"ה ואשר יראה לי.

1תוד"ה לכשאקחנה וכו' והכא לא קאמרה לכשאתגרש2 – כ' מהר"ם שיף דלפי"ז לשון הגמ' דאמרה לכי מגרשא לאו דוקא, ומוכרח כן דהלא אם אמרה מאי טעמא דר"ע דחייש להעדפה. ועי' עוד בריטב"א בדעת רש"י.

1תוד"ה בשלמא אדם פירוש דהתם אוסר משום דאחד מהם ברשותו2 – מדברי תוס' עולה דר' יוסף למד מאיסור פירות שאינם ברשותו של אדם (אוסר פירות חבירו עליו) לאסור אף פירות שלא באו לעולם כלל ומשום שפירות דחבירו נחשבים לגביו כדשלבל"ע, ועל זה הק' אביי דאף אם נדמה אינו ברשותו לאינו שלו, מ"מ אין הנדון דומה לראיה שכשאוסר פירות חבירו עליו י"ל דעכ"פ האדם הנאסר בעולם.

אמנם מלשון רש"י כתב בשמ''ק פירוש אחר, דדעת רב יוסף שאין לדמות מהקדש שאינו חל בדשלבל"ע לקונמות, שהרי מצינו שדיני קונמות קלים יותר וכמו שמצינו קולא שאוסור פירות חבירו עליו, ומכיון שדיני קונמות ממהרים לתפוס באינו ברשותו, תופסים אף בקולא אחרת בדשלבל"ע. וע"ז הק' אביי, דבקונם עצמו מוכח שא"א לומר קולא זו דדשלבל"ע שהרי א"א לאסור פירות חבירו על חבירו, ושמא א"כ כשאוסר פירות שלבל"ע דומים לדין זה ולא יחול הקונם.

1דף נ"ט ע"ב

גמ' אלמוה רבנן לשיעבודיה דבעל וכו' – צ''ב מאחר שאינה יכולה לאסור עתה משום אלימות שיעבוד הבעל, שוב הדרא קו' לדוכתא שיחשב כדשלבל''ע. עי' בר''ן נדרים פ''ו שהק' כן ועי''ש מה שתירץ. ויעוי' שער''י ה, כ ד''ה וכן נראה לענ''ד.

רש"י ד"ה דקדושת הגוף וכו' אין פדיון לקונם להיות ניתר למי שנאסר עליו וכו'2 – כוונתו כמש"כ הר"ן נדרים כט. ד"ה וכי, דבגלל שקונם פרטי על אדם אחד קדושה קלה היא איננה נתפסת על דמי הפדיון, ועי"ז דומה לקדושה"ג החמורה שגם לה אין פדיון שכל קדושה שאין לה פדיון מפקיעה מידי שיעבוד (ומשא"כ קונם כללי על כולם שחמור הוא ויש לו פדיון אינו מפקיע מידי שעבוד דדמי לקדו"ד). קובץ הערות נד, ב. וע"ע קצות קיז, ה.

1תוד"ה שדה זו וא"ת וכו' משמע שבזמן השכירות יכול להקדישה2 – פירש רעק"א שדימו התוס' שיעבוד השוכר בנכס המושכר לשעבוד בע"ח במשכון ולכן הק' מ"ש שוכר מבע"ח שאפשר למשכיר לאסור על השוכר. ותירצו התוס', דאה"נ שיש להשוכר זכות שעבוד בגוף הנכס להוציא פירות השכירות ובזה דומה לבע"ח שא"א להפקיע ממנו, אך שאר בעלות שבחפץ שייך להקדיש [דאף שכל החפץ משועבד לצורך שימוש השכירות מ"מ אי"ז בגדר קנין בעצם הגוף] ונמצא שרק בחלק זה שיש לו גוף לפירות נשאר חולין. עכ"ד עי"ש. וע"ע קובץ הערות סי' נ"ב, א'.

1שם בתוס' אי נמי בהקדש ממש היה חל על השדה וכו' והכא נמי מיירי שאוסר בקונם וכו'2 – בטעם החילוק פירש בקובץ הערות (נב, יד ועי' קוב''ש ק''ץ) דהקדש הוי "הקנאה" לגבוה כמכירה להדיוט, וכיון שיש לממשכן קנין הגוף, יכול למכור זכותו, אבל בקונם שאינו ענין של הקנאה אלא דין איסורי מהל' איסוה"נ שנאסרים תשמישי החפץ, ומכיון שאין התשמישים של האוסר אינו יכול לאוסרם. 1

לימא מתני' דלא כב"ש2 – הנה בכל דוכתי אמרינן דב"ש במקום ב"ה אינה משנה, וא"כ מאי איכפ"ל דמתני' דלא כב"ש. ופירש בשמ"ק דלעיל אמרינן דמתני' דלא כר' חייא שאינו יכול לתובעה על המלאכות השנויות במתני', וא"כ לכאו' סבר כב"ש שגם הם חולקים ע"ד המשנה וקשה להעמיד דברי ר' חייא כב"ש (ועי"ש שדייק לפרש כן עפי"ד רש"י במהדו"ק).

1תוד"ה כגון שנדרה: כיון דמשעבדא ליה אין הנדר חל וכו'2 – מבואר דכשנדרה לאסור הנאת הבעל לא חייל הנדר, והק' מהרש"א דמ"מ באופן שקיים לה שיתקיים נדרה לאסור בעלה (עי' משה"ק בקרני ראם שם ע"ד מהרש"א) ופי' רעק"א קו' מהרש"א, די"ל כיון דמעיקר הדין קונמות מפקיעין מידי שעבוד, ורק דאלמוהו לשיעבודיה דבעל, יש מקום לומר דכשקיים לה וחפץ באיסור לא אלמו רבנן לשעבודו, ושוב חייל הנדר שמפקיע מידי שיעבוד.

ומכח קו' זו כ' מהרי"ט (בתשו' ח"א סי' ה' והו"ד באבנ"מ פ, א) לחדש דשאני הנקה ממעש"י שאינה יכולה בשום אופן להסתלק משיעבודה להניק בנה ואף אם תיתן מינקת אחרת, ובשעבוד זה שאין לה אפשרות להסתלק ע"י תשלום אחר אלים הוא מצ"ע ולא חל הנדר כלל אף אם לא אלמוהו חז"ל לשיעבודיה דבעל [ושאני ממעש"י שחידש מהרי"ט שם דאם יש לה כסף שאין לבעלה רשות בו יכולה ליתנם תחת מעש"י, ומשום כך אין זה שעבוד אלים (לולי תקחז"ל) וחייל הקונם. עי"ש באבנ"מ ובקצות קיז, ו' מה שהשיגו].

1מתני' ואלו מלאכות שהאשה עושה לבעלה טוחנת ואופה וכו'2 – יל"ע אם מלאכות הללו בכלל תקנת מעש"י שתקנו חז"ל לבעלה או שתקנה נפרדת היא. ובפשטות נחלקו הראשונים בזה, עי' ר"ן (כג: כד. מדפי הרי"ף) דס"ל דלא מהני לומר איני נזונית ואיני עושה לגבי מלאכות הללו, ומאידך תוס' לקמן סג. ד"ה רב הונא צידד דמהני איני ניזונית אף למלאכות אלו.

1גמ' דתני ר' חייא אין אשה אלא וכו'– בהפלאה ציין לדברי ר' חייא ביבמות (סג.) דיינו שמגדלות את בנינו ומצילות אותנו מן החטא, עי"ש. ודפח"ח.

1גמ' ואם היה מכירה נותן לה שכרה וכופה ומניקתו2 – בפשטות דין זה משום חשש פיקו"נ. (עי' קוב"ש קצ"ט). והובא ברמ"א (פב, ה) דאפי' אשה אחרת שהניקה ולד עד שמכירה, כופין אותה ומניקה אותו, ובביאור הגר"א הביא למקור מסוגיין, ועי' אבנ"מ יג, יט.

1דף ס.

גמ' ת"ר יונק תינוק והולך עד כ"ד חדש מכאן ואילך כיונק שקץ2 – אף דשיטת הרשב"א (ביבמות קי"ד והו"ד בביאור הלכה סי' שמ"ג) דאיסור דרבנן ספינן לקטן בידים, וצ"ב א"כ מדוע נאסר להניק קטן בן כ"ד חודש. תירץ הרשב"א בתשו' צ"ב דהיינו דוקא לצורך כל דהו, ואין דוחין איסור דרבן בכדי.

גמ' ואין חלב מהלכי שתים טמא וכו' בכל הסוגי'2 – נחלקו הראשונים באכילת בשר אדם אם מותר מן התורה (לא עסקינן בבשר המת דלכו"ע אסור בהנאה) שדעת הר"מ (פ"ב ממאכ"א הל' ג') דעוברים באיסור עשה על אכילתו שאינו מכלל החיות הטהורות, ולהראב"ד (פ"ג הל' ד') והרמב"ן מותר באכילה. עי' בר"ן שהביא מחלוקת זו בהרחבה.

וכ' הה"מ לדעת הר"מ דכל מה שנתמעט (לגירסת תורת כהנים המובא בתוס') באיסור אכילת בשר מהלכי שתים, היינו מלאו בלבד אך לא מאיסור עשה, וביותר מוכח מהסוגי' כהר"מ מזה שהוצרכנו לדרשא להתיר חלבו ודמו של אדם, משמע שהיה מקום לאסור, ולא יתכן שבשר עצמו מותר והיוצא ממנו אסור. ולהרמב"ן צריך לומר שהיתר הבשר באכילה גם הוא נכלל בפסוק זה עכת"ד עי"ש עוד.

1גמ' לא קשיא הא דפריש הא דלא פריש2 – בטעם החילוק דבלא פריש אסור, יעוי' בשמ"ק דזהו משום גזירה שיאמרו כשם שבאשה חלבה מותר אף שאינה מעלת גרה, כן מותר חלב כל בע"ח, ולכן אסרו כל שניכר ביניקתו.

1גמ' שבין השינים מוצצו ואינו חושש2 – ופרש"י בטעם ההיתר דליכא דחזי ליה. וכתב ההפלאה לחדש שלפי טעם זה לאו דוקא דם שבין השיניים אלא כל דם שהוא כדם חבורה או דם מילה בדרך מציצה שאינו ניכר מותר, וסיים בצ"ע.

1דף ס' ע"ב

תוד"ה אפי' ביעתא בכותחא מ"ש מביצת נבילה דאסרי בית הלל2 – תירץ היראים (הו"ד בקוב"ש) שביצת נבילה האסורה איננה משום שנחשבת לבשר, שאין שם איסור נבילה תלוי בבשר דוקא, ומאידך לאיסור בשר בחלב בעינן לשם בשר דוקא, וביצה איננה נחשבת לבשר.

1תוד"ה והלכתא מת2 – מבואר מדברי התוס' דלכו"ע אלמנה לא תנשא בעודה מינקת, וכל פלוגתתם בגרושה, ומטעם דאלמנה ודאי חייבת בהנקה (כל שלא תבעה כתובתה) דמשום תנאי כתובה הוא שחייבת ליתן ליתומים שנותנים לה מזונות וכ"כ להדיא בתורי"ד לקמן צו. שמשום חיובי כתובה הוא.

אמנם בחי' הרא"ה כתב דאע"ג שאינו משועבדת לו אלא בעודה תחתיו, מ"מ כי היכי דשנינו לעיל נט: שבמכירה (דגרושה) משועבדת לו מפני הסכנה עכ"פ להניק בשכר אף שאשה אחרת איננה חייבת בכה"ג, הכי נמי אף שהתינוק אינו מכיר אלמנה זו, מ"מ משועבדת להניקו בשכר אם לא ימצא אשה אחרת [וכ"מ דעת רב צמח גאון הביאו התורי"ד לעיל נט:].

ובגרושה נחלקו הר"ש הזקן ור"ת אם חייבת להניק, וכפי שביאר הריטב"א (לעיל נט:) שיסוד פלוגתתם אם יש לחוש לולד שלא ידאג לו אביו כשתפסיק להניקו עי"ש בהרחבה.

מציאת האשה

מתני' ריב"ב אומר בזמן שבסתר לה ב' חלקים ולו אחד וכו' – והיינו מטעם שגם הוא מתבייש כמבואר בתוס' כאן ובגמ'. ומה שמתמעט עי"ז תשלום בשת לאשה ולא נותן לכל אחד מהם דמי בשתו מושלם, פיר"ש הר"ן דמפני שהיא ברשות בעלה מתמעט בושתה.

רש"י ד"ה ובזמן שבגלוי שהבשת שלו – דייק בביאור הגר"א (פ"ג סק"ג) דשיטתו שרק דמי בושת מקבל הבעל, אך לא תשלומי פגם, ודלא כתוס' ד"ה בזמן שפירשו שגם בפגם מקבל הבעל חלקו.

תוד"ה שלה אתי שפיר דהכא נמי הכל לאשה וילקח בהן קרקע והוא אוכל פירות – הק' באבנ"מ פ"ג סוסק"א דבשלמא בע"ע ישנה תקנה באכילת פירות ונחשב כתשלום על הפגם, אך באשה הלא מן הדין אוכל הבעל פירות נכסיה, וא"כ הכיצד נחשבים פירות אלו כתשלום דמי שבת .

ומכח זה כתב בהפלאה דלבר מזכותו כדין בעל לאכול פירות תקנו לו זכות נוספת דומיא דעבד, ונפ"מ שיהיו לו פירות אף אם סילק עצמו מזכות פירותיה, וצ"ב. ובגדר הדברים י''ל שבעיקר תקנת פירות לבעל כ' באו''ש (פ''ב מרוצח הל' ט''ו )שזכותו היא רק לפירות ולא בגוף הקרקע לפירות עי''ש בהרחבה, וא''כ י''ל שזהו שהוסיפו לתקן תשלומין לבעל ע''י שנתנו לו זכות בגוף הקרקע לפירותיה, מה שלא היה לו קודם.וזהו גדר תירוץ ההפלאה. וע"ע קוב"ש.

עוד שם צריך לחלק בין עבד לאשה – בביאור החילוק כ' בתורא"ש דיותר תקנו לאדון בעבד שקנאו בדמים שיקבל תשלומין מבאשה שמעש"י שלו מתקנחז"ל, וצ"ב. ובקוב"ש (רט"ז) ביאר החילוק דשאני ע"ע שגופו קנוי לו לפירות, ובחבלה נמצא שחבל בשל רבו ודין הוא שיתקנו לו שבת, אך באשה שאין קנין בגוף ידיה (וכמבואר בתוס' לעיל מ"ז: סוד"ה זימנין) ורק לאחר שזוכה היא במע"י זוכה ממנה הבעל, א"כ נמצא שאין החבלה כלל בשל בעל, ומשום כך לא תיקנו לו תשלום. וכעי''ז כ' בברכ''ש סוס''י מ''ג (ופירש בזה ד' הרא''ש הנ''ל). וע"ע פנ"י ורעק"א.

ובעיקר מה שנקטו תוס' שאין לבעל תשלומי שבת, נחלקו הראשונים כמבואר ברא''ש דמילתא דפשיטא היא ששייך לבעל שהיא מתבטלת ממע''י המגיעים לו. עי' בברכ''ש הנ''ל.

דף סו.

רש"י ד"ה ע"י הדחק כגון שדחקה עצמה והעדיפה – כ' רעק"א דמלשון "העדיפה" מוכח דע"י שדחקה עצמה הוסיפה במלאכתה יותר מן השעור (חמש סלעים), והק' דלכאו' מכיון שמלאכה זו דחקה עצמה כשלא היתה צריכה לעשות (כגון בלילה) הרי שאף אם עדיין לא הגיעה לשיעור ה' סלעים יש לומר דס"ל לר"ע שמלאכה זו לעצמה. (ועיין פנ"י ד"ה והא כי אתא רבין שכ' דע"ע שעובד בלילה אין האדון זוכה במעשיו).

תוד"ה מציאתה הכא משמע דמציאתה תחת מזונות כמו מעש"י דמדמי מציאה להעדפה – צ"ב דהלא גמ' ערוכה בפר' אע"פ (נ"ח, נ"ט) דתקנו מותר תחת מעה כסף ואינם בכלל מעש"י שנתקנו תחת מזונות. פירש בחזו"א (סי' ע' סק"ג) דאמנם נתקנה העדפה תחת מעה, אך מציאה איננה מכלל העדפה שתהיה גם היא תחת המעה כיון שמעלמא אתיה ואיננה שכר מעש"י, וכל יסוד תקנת מציאתה הוא כמע''י תחת מזונות.

ואף שאין מציאתה תחת מעה כהעדפה, מ"מ כשם שנחלקו ר"ע ורבנן במותר העדפה שע"י הדחק כן נחלקו במציאתה אם שייכת לבעל (שענין העדפה ע"י הדחק ומציאה שוה שאינם מן הרוחים השכיחים ממעשה ידים). וזה שהוכיחו התוס' שמדמוי הגמ' שנחלקו במציאה כבהעדפה, משמע דמציאה איננה משום איבה, אלא תחת מזונות נתקנה, שהרי אם משום איבה מהיכ"ת לומר שנחלקו במציאה כמו שנחלקו במותר ע"י הדחק. עכת"ד עי"ש עוד. וע"ע פנ"י בהרחבת דבריו בסוגין.

שם בסוה"ד הו"ל למנקט בתרוייהו חד טעמא או משום איבה וכו' – דייק בפנ"י (כאן ובריש פרקין) דמשמע שדנו בתוס' שטעם תקנת מציאה ומע"י בשווה משום איבה, והנה במע"י ודאי שהאיבה משום מזונות שלא ימנע מחמת האיבה מליתן המזונות (כמשמעות הגמ' לעיל נח:) ולא מטעם סתם איבה של קטטה, ונמצא א"כ שגם איבה דמציאה החשש לאיבה של מניעת המזונות.

ונפ"מ היכן שלא זן אותה (שאמרה איני נזונית) אם מציאתה לבעלה, דאם מטעם איבת מזונות אין לחוש באשה זו. ויעוי' ברא"ש שנחלק בזה עם הרמ"ה, וביאור פלוגתתם כמשנ"ת דאם החשש לאיבת קטטה עדיין יש לחוש אף כשלא זן אותה. ונחלקו בגדר האיבה רש"י ותוס' לעיל מז. גבי תקנת מציאת בת לאביה.

גמ' אלא מעתה בייש סוסתו של חבירו וכו' - פירשו הראשונים (רשב"א ריטב"א שמ"ק) קו' הגמ' דאף שלסוס עצמו אין בושת, מ''מ שיתחייב על בושת אדוניו, ומתרצת הגמ' שע"י הסוס אין האדון מתבייש בכדי שיגעו לו תשלומי בשת. וזהו שמוסיפה הגמ' לשאול דא"כ עכ"פ ברקק בבגדו שבזה לכאו' מתבייש שיתן לו דמי בושת. וע"ע בשמ"ק משמיה דרא"ה.

תוד"ה אלא מעתה וכו' אלא מחלק האשה נותנים לבעל – דעת תוס' משמע שהתשלומין לבעל אינם מעיקר דין בושת אף שהתבייש (דמ''מ אין הפעולה נעשתה בו). אך כבר נז"ל ד' הר"ן דאין זה שהבעל מקבל תשלומים המגיעים לאשה, אלא שהאשה מתביישת פחות בהיותה ברשות בעלה, ודלא כמשמעות לשון התוס' דנותנים לבעל חלק מהמגיע לאשה, ולדעת הר''ן נמצא לכאו' שתשלומין אלו מעיקר הדין, שביישו הבעל ע''י אשתו, ושפיר שייך תשלומין אף בסוסתו גם כשאין הסוס מתבייש.

**מתני' הפוסק מעות לחתנו ומת –** היינו שהתחייבותו של האב חלה כדין דברים הנקנים באמירה (עי' קידושין דף), ומשו"ז בא אחיו לירש זכותו בירושת המת, ופטור האב מליתן לו שעל דעת כן לא נתחייב. ריטב"א.

**מתני' – הקדמה –** המבואר במשנה שהמנהג הוא ששמים הנכסים שמכניסה האשה וכותבים ד"ז בכתובה והוא הנקרא בכל מקום "נדוניה". ונחשב כנכסי צאן ברזל שאוכל הבעל פירותיהם, ואחריותו על נכסים אלו כפי ערכם בשעת נישואין, ואם ירצה החתן להניח הנכסים ברשותה (בנכסי מלוג) ולא לקבל אחריות, הרשות בידו (עי' רמ"א סו, יא).

וכל שאר נכסי האשה שלא הכניסה לו כנכסי צאן ברזל, ונכסים שבאו לו לאחר נישואין, הרי אלו נכסי מלוג שאוכל פירותיהם ואינו חייב כלל באחריותם (עי' בכל זה בר"מ פכ"ג מאישות, וטור אבהע"ז סי' ס"ו. וע"ע בהרחבה בספר פתחי חושן חלק ח' פרקים ז' ח').

**תוד"ה פחות חומש בקונטרס פירש שני טעמים** – יעוי' במהרש"א שכ' להוכיח דע"י טעם אחד בלבד אין פוחתין חומש ורק בצירוף ב' הטעמים יחד, וכ"כ רש"ש להוכיח מדברי המשנה שום במנה שוה מנה. והרחיב בזה הפנ"י וס"ל דאין סברא לזה ובחד מן הטעמים סגי, עי"ש.

**דף ס"ו ע"ב**

**תוד"ה וכשחתן פוסק פי' ר"ח כשהחתן מייחד –** צ"ב מכיון שפוחתים הכלים ע"י השתמשותה מדוע יצטרך הבעל לשלם יותר, ופירש הפנ"י דסו"ס זמן התשלום רק לבסוף לאחר שפוחת הכלי ומשום כך שמים הכלי לפי מצבו אז. והוסיף הפנ"י להעיר דא"כ לאו דוקא מה שפוחת בשימוש האשה אלא אף מה שפוחת בשימושו של הבעל.

**רש"י ד"ה שפסקו לה חכמים שמת בעלה –** מפרש"י דאיירי שמת בעלה (עי' תוס' ד"ה וענו) משמע דעסקינן בסוגיין בקצבה המיועדת לה מתנאי כתובה לאחר שימות כחיוב מזונות וכדו', עי' בזה בהפלאה.

**דף סז.**

**תוד"ה זהב וכו' הכי נמי נזמים וטבעות משום קישוט שלהם אינה רוצה לפחות –** כוונתו פי' בשמ"ק שדין התכשיטים כדין כוסות וקערות של זהב דאמנם שדרכם של קערות להפסד ע"י שימוש, מיהו כיון שמשתמשים בהם לעיתים רחוקות ממילא אינם נפחתים, ופשוט א"כ שאין פוחתים משומתם, הה"נ בנזמים וטבעות שאף שמשתמשים בהם תדיר להתקשט, מ"מ אין דרכם להפחת בשימוש כזה ומה"ט גם את שומתם לא פוחתים.

**תוד"ה גמלים ואין נראה לר"ת וכו' וא"כ בטלה תקנת השוק –** פי' בקרבן נתנאל (אות ס') דבשלמא בדברים המסויימים הנזכרים בגמ' כגמלא דערביא, שייך שיזהרו הלקוחות מלקנות המשועבדים, אך אם נאמר שכל מטלטלין משתעבדים כקרקעות הרי בטלה תקנת השוק.

וע"ע ברא"ש ובקרבן נתנאל (אות ע') כאן. דאמנם הביאו תוס' שגובים אף ממטלטלין דיתמי, מ"מ לא מהני תקנה זו היכן שלא ידע הבעל מתקנה זו, ואז אינו מתחייב בתקנת הגאונים, ומשו"ז נוהגים להוסיף בכתובה שיוכל לגבות ממטלטלין, ומהני כתיבה זו לגבות המטלטלין כשהם בעין לאחר מיתה וגירושין (אך לא מלקוחות) עכ"ד.

**מתני' המשיא בתו סתם לא יפחות לה מחמישים זוז –** בגמ' לעיל (נב:) נדרש מקרא ד"את בנותיכם תנו לאנשים" דנלבשה ונכסייה וניתיב לה מידי כי היכי דקפצי עלה אינשי. ובר"מ פ"כ כ' שהוא מתקנת חז"ל והיינו שדרשא זו אסמכתא עי"ש בלח"מ.

**דף ס"ז ע"ב**

**גמ' אנא שכיחנא בגו ביתא ומקרבא אהנייתי –** ופרש"י הנאתי מזומנת שאני מחלקת לחם וכו' אבל אתה נותן מעות והם טורחים, עכ"ל. וביאור הדברים עפ"י גמ' סוכה דף מט אין צדקה משתלמת אלא לפי חסד שבה, ופרש"י הנתינה היא צדקה, והטורח הוא החסד כגון מוליכה לביתו או שנותן לו פת אפוי, שנותן דעתו לטובת העני. עכ"ל בקיצור. והרחיב לבאר בשו"ת בית הלוי [דרוש א'] שעל עצם הצדקה נחשב כמצוה לשמים כמצות תפילין שאין פירותיה בעוה"ז, ורק על הטורח שבגופו שנותן אפוי ומבושל שזהו חסד לבריות על זה פירותיהם בעוה"ז, עי"ש עוד. וא"כ מבוארים דברי דביתהו דמר עוקבא שבחלק זה של טורח הגוף ששכרו בעוה"ז, בזה גדול חלקה מחלקו ומשום כך ניצולת מחום האש.

**גמ' באושה התקינו המבזבז אל יבזבז יותר מחומש וכו' –** יעוי' בשנות אליהו (להגר"א) ריש מס' פאה שכ' דבר חידוש, ששיעור זה הוא מן התורה, והא דאיתא שבאושה התקינו ד"ז, הפי' שהיה מקודם הלכה למשה מסיני דאל יבזבז ואח"כ שכחו, וחזרו באושה ויסדום כהלכה ראשונה עכ"ד. (וצ"ב לפי"ז משנ"ת בסוגיין דהטעם שמא ירד מנכסיו ומשו"ז לאחר מיתה שרי דמ' שהוא מחשש דרבנן). ועי' הערת תורה תמימה פר' ויצא עה"פ עשר אעשרנו.

ובר"מ בפיה"מ שם כ' דממדת חסידות רשאי להוסיף על חומש, וצ"ב מסוגיין.

**דף סח.**

**רש"י ד"ה מדעתה: רבותא קמ"ל דאע"פ שנתרצית אין מחילתה מחילה –** והיינו משום דקטנה היא וכמבואר לקמן בסוגיין, ובפשטות מבואר שאף שהגיע לעונת הפעוטות שתקנו דמקחן מקח מ"מ לא תיקנו מחילה, וכשי' הראב"ד (פכ"ט ממכירה הל' ח') כ"פ בשמ"ק. עוד כ' דאף אם נקט רש"י כהר"מ שם שבפעוטות שייך מחילה כבמקח היינו דוקא כשמחלה להדיא אך באופן ששתקה ודאי שאין כאן מחילה, עי"ש ובהגהות אשר"י כאן.

**רש"י ד"ה מה שראוי ליתן לה: עישור נכסים –** מפשטות לשון המשנה אין הכרח דנקט התנא דהשיעור הוא עישור נכסים (כרבי דלקמן) אלא שחידשה המשנה דבכל שיעור שהוא אין מחילה בשתיקתה, וכן פירשו כל הראשונים. ומה שפרש"י שנקט האי תנא עישור נכסים פי' בשמ"ק דמחילה שייכת רק בסכום קצוב, ובהכרח א''כ שסובר ת''ק שסכום הפרנסה קצוב הוא, ורק משום שקטנה היא אין מחילתה מועילה [שאם היה הסכום נקבע לפי אומדן דעת האב, לא היה שייך כלל מחילה בסכום שאינו קצוב זה] . וע"ע בזה תיו"ט ורעק"א.

# דף ס''ח ע''ב

**תוד"ה כל חדא –** כוונתם כמש"כ הרשב"א דזכות הבנות בנכסים משעת מיתת האב, ואין היורשים יכולים למכור הקרקעות וליטול שיעבודם, וכמבואר בהמשך סוגיין, וא"כ לכאו' שווים כל הבנות בשעת מיתה לזכות בשווה בנכסי האב, שעדיין כולם לא נישאו. וע"ז תירצו דאמנם זכותם קודם נישואין וכמשנ"ת, אך שיעור זכותם כפי שיש לאמוד שהיה נותן האב בנישואי כ"א בזמנה.

אמנם מפשטות לשון ריטב"א מבואר שכל זכייתם של הבנות מעת שנישאו, והוכיח ד"ז מעצם הדין שזוכה כ"א לפי חלקה בשעת נישואיה.

**גמ' ר' שמעון אומר אף איבדו פרנסתם וברש"י –** מבואר שנחלקו רבי ורשב"א בתרתי בבוגרת שאינה ניזונית אם תקנו לה פרנסה, ומחלוקת נוספת בנערה שאמנם תקנו לה פרנסה ואך נתרצתה ושתקה לקצבה שקצבו לה בשעת נישואיה דסובר ר' שמעון ב"א שמחלה בזה על זכותה. ולכאו' הויין ב' מחלוקות נפרדות שאינם שייכות זל"ז כלל, וצ"ב.

**גמ' הא דמחאי הא דלא מחאי –** לפי"ז נפקא דר"ש בן אליעזר ס"ל שאיבדה פרנסתה אף כשמיחתה, וצ"ב מדוע איבדה אחרי שלהדיא לא נתרצת. ועיין מש"כ בהגהות מלא הרועים בסוף מסכתין, ועדיין צ"ע.

**גמ' אל יתפרנסו בנותיו מנכסיו שומעין לו –** ופרש"י דאינו חוב עליו כתנאי כתובה, והיינו שאינו חוב ממון, אך מצוה מדרבנן כדשנינו לעיל דתקנו שיתן לבתו מקרא דאת בנותיכם תנו לאנשים, ויכול לסלק ולגלות שאינו חפץ במצוה זו. אמנם גירסת רב האי גאון (הו"ד ברא"ש וראשונים) להיפך, ולפי"ז אין שומעין לו כשמסלק עצמו עי' פירוש דבריו ברא"ש וריטב"א, ובהג"ה הרמ"ק (לר"מ פ"ב הל' י') פי' כפשוטו שלפי שחיוב זה חמור שמוציאין לפרנסה משועבדים א"א לפטור עצמו מחיוב זה.

**דף סט.**

**גמ' תלה ליה רב לרבי ביני חיטי –** פי' רש"י שלח לו אגרת שלומים ותלה שאלה זו בין השיטים. ופי' הפלאה ומהר"ם שיף דעשה כן משום דברים שבע"פ אי אתה רשאי לכותבם ומשום כך חילק תיבות שאלתו בין השיטין כך שלא יחשב שכתבו [עי' בלשון ההפלאה דמשמע שאף שכבר הותר לכתוב באותו זמן משום עת לעשות לד' מ"מ עדיף לעשות רק הנצרך וסגי לרב בכתיבה זו. (וכמו שהובא בספר חוט המשולש דעת ר' נתן אדלר שהיתר הכתיבה רק כשיש לחוש לשכחה) ואכמ"ל].

ולכאו' לו"ד היה המקום לומר דכל איסור זה רק כשכותב דיני תורה כהלכה פסוקה וכדו', אך לא בנדון דרב שכ' ספק ושאלה הכיצד יהיה הדין, [וביותר שלכאו' בתקנת חז"ל כהאי ליתן לבנותיו פרנסה אינו בכלל תורה שבע"פ לאיסור הכתיבה] וצל"ע.

**גמ' האחים ששעבדו מהו וכו' מכרו או משכנו וכו' –** בשימ"ק הביא להקשות מהריב"ש מה ספיקו של ר' חייא דלא מצינו כל חילוק בין מכירה למשכון גבי גביה ממשעבדי [עי' בזה בהרחבה בפנ"י] ותירץ בשמ"ק דכיון דאי"ז חוב ממון גמור, שהרי האב יכול לפטור עצמו, לכן נסתפק לגמ' דדלמא כל חיובם ושיעבודם רק על נכסים שברשותם ומשום כך כשמכרו הנכסים לחלוטין ושוב אינם בידם כלל, לא נשתעבדו לפרנסת הבנות,ובנכסים שלעת עתה אינם ברשותם ועתידים לחזור, בזה נסתפקה הגמ' לומר ששייך בהם שיעבוד.

וכונתו נראה דאף שנתבאר שנעשו היורשים בעלי חוב לפרנסת הבנות בשעת מיתת האב ואז היו כל הנכסים ברשותם, מ"מ כשם שדנים על שיעור עישור הנכסים כפי שעת נישואין של כל אחת מהן (וכמשנ"ת לעיל בתוס' סח: ד"ה כל) שכך היא מעיקרא דעת האב, כך י"ל דמעיקרא כל שיעבוד הבנות חל לפי מצב הנכסים שיהיו בשעת נישואין, ונכסים אלו שאינם ברשות הבנים בשעת הנישואין מעיקרא לא נשתעבדו. ולפי"ז נדון דסוגיין שונה מכל נדון גביית שעבוד חוב בעלמא די"ל דכלל לא חל שעבוד בנכסים אלו. ודו"ק.

**גמ' בעלת חוב הויא דאבא או דאחי וכו' –** פי' בתורי"ד ובשמ"ק דודאי אין היה האב נחשב כבע"ח על פרנסתה, וכדמוכח שיכול ליפטר מחיוב זה לגמרי, ובודאי הטילו חיוב זה על היתומים, ונסתפק לגמ' איזה גדר נתנו לחובם כמי שפורעים חוב אביהם או שחוב עצמם הוא, עי"ש.

**תוד"ה מעמלא דביתי וכו' ולא חשיב מטלטלי דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף –** והיינו כמש"כ ריטב"א דטרפה מן השוכרים כל שכירות שעבר, דכיון שאין שכירות משתלמת אלא לבסוף אין דינו כגבוי, וכפירות המחוברים הצריכים עדיין לקרקע, עכ"ל. ומש"כ תוס' בתחילת דבריהם, "ואי שכירות שגבו כבר" צ"ל דלאו דוקא גבו בפועל כמשמעות סוף דבריהם דתליא בהגיע זמן הגביה. עי' בזה מהר"ם שי"ף ובביאור שם. ויעוי' היטב עוד ברשב"א וברא"ה ומאירי שנטו מפירוש זה ומש"כ בזה קה"י סי' מ"ה.

# דף ס''ט ע''ב

**תוד''ה המשליש מעות וכו' לא דק דבגמ' מסקינן וכו' –** בשמ''ק תירץ ד' רש''י דס''ל שהמשנה וברייתא ב' נדונים שונים, [וכמבואר משנויי הלשונות שבמשנה הלשון נאמן עלי בעלי ובבריתא ינתנו לבעלי, ועוד שינויים רבים עי''ש בשמ''ק], והיינו שבמשנה הנדון הוא שאינם רוצים לע''ע לקנות הקרקע כרצון המת (וכלשון רש''י והוא יקנה לי אם ארצה) שעי''ז מתבטל לגמרי רצונו של מת, ובזה נחלקו שר' יוסי סבר שאף שמצוה לקיים דבריו מ''מ בנד''ד שתוכל למכור הקרקע לאחר מכן שוב אין טעם וסיבה לקנות עתה קרקע, ומאידך סובר ר''מ דעכ''פ גם באופן זה צריך לקיים דבריו. ובברייתא עסקינן שאמנם רוצים לקיים רצון המת בקנין הקרקע, ורק הנדון שרוצים לשנות מדבריו לינתן להם משעת אירוסין, ובזה נחלקו אם נחשב לשנוי מאחר ובין כך עתיד הממון להגיע לידם. עי''ש באריכות.

ה כ ו ת ב

**דף פג.**

**מתני' שאם מכרה ונתנה קיים –** צ"ע כיצד יכולה למכור הנכסים, בזמן שעדיין יש לבעל זכות אכילת פירות.

אלא שבאו"ש פ"ב מהל' רוצח הל' ט"ו חידש דאין לבעל זכות ובעלות בעצם הנכסים לפירותיהן כדקל לפירות, אלא שהקנו לו חז"ל בתקנת נכסי מלוג את פירות הנכסים [ומשום כך הוצרכו חכמים לתקן באושא לעיל דף נ. שלא תוכל האשה למכור נכסיה שבלא התקנה באפשרותה למכור הנכסים שאין בגופם שום זכות לבעל. ועי"ש שהוסיף שגדר תקנת אושא שזיכוהו לבעל גוף לפירות] וע' בזה אבי עזרי אישות פר' כ"ב הל' ט"ז. וא"כ מבואר היטב שיכולה האשה למכור הנכסים (עכ"פ קודם תקנת אושא, ובמשנתינו עסקינן קודם תקנת אושא כמשמעות הסוגי' לעיל ע''ח ע''ב ובמאירי כאן).

אמנם משמעות לשון תוס' דף מז: סוד"ה זימנין שיש לבעל קנין בגוף הנכסים, וכן נקט במהרש"א בתוס' ד"ה כרב כהנא. וצ"ב.

**מתני' רשב''ג אומר אם מתה ירשנה מפני שמתנה עמש''כ בתורה –** דין זה דמתנה עמש''כ בתורה תנאו בטל שייך אף כשאינו בתורת תנאי, וכבסוגיין שודאי אין שייך שיאמר תנאי שלא ירש,ובהכרח שבכל דיבור שבא לשנות מדין תורה, בכלל דין זה דמעמש''כ בתורה. קצות ר''ט סקי''א.

**גמ' תני ר' חייא האומר לאשתו –** כונת הגמ' להוכיח שאין לפרש במתני' דהכותב לאשתו שעשה כן בקנין (כפי שניתן לפרש כן בלשון "הכותב") שהרי ר' חייא שנה דין זה אף ב"האומר", ובודאי אין לפרש לשון זה שעשה קנין. ר"ן ומהרש"א.

**גמ' בכותב לה ועודה ארוסה וכו' בכל הסוגי' –** בביאור מהלך הסוגי' נחלקו הראשונים שיטת תוס': אין הנידון כלל מצד הלשון דמהני אף לשון גרוע, וכל הנידון משום חסרון דשלבל"ע, שחדשה הגמ' מדינא דרב כהנא דמהני אף בדשלבל"ע, והטעם דמהני בדשלבל"ע (כמשנ"ת מדברי רבא) שאין זה חלות דין ביחס לגוף הממון, אלא מדין א"א בתק"ח, שכיון שנתקן לטובתו יכול לוותר על תקנה זו. [והמל"מ פכ"ג מאישות נסתפק אם לדבריהם גם בדבר שזיכתה לו תורה נאמר שיכול למחול על זכות זו עי"ש ובקצות ר"ט יא].

שיטת הר"ן: דהא דסגי בלשון גרוע שאומר דו"ד אין לי וא"צ שיאמר לשון הקנאה, דמכיון שעדיין לא זכה בנכסים (עד שעת נישואין) א"צ להקנאה והפקר וסגי בסילוק בלבד [וסילוק זה מהני לא רק לזכויות שזיכוהו חז"ל אלא אף למה שזכתה לו תורה] ורק לאחר נישואין שכבר נחשב שזכה בנכסים ליורשם וכירושת אבותיו, שוב א"א להסתלק מזכיה זו.

וע''ע בשי' רש''י באבנ''מ צ''ב סק''ד.

ובעיקר גדר ה"סילוק" דנו האחרונים אם מתייחס הסילוק לנכסים עצמם שלא יזכה בהם, או שמסתלק מזכותו בגוף האשה שלא יזכה לכשתנשא בפירות וירושה [וכ''מ מדברי הרמב''ן], ונפ"מ אם מועיל סילוק על חלק מהנכסים, וכן אם מהני גם לנכסים שיכלול אחר הסילוק. עי' בזה אבנ"מ צב, ו וקוב"ש (אות חצ"ר).

**תוד"ה כדרב כהנא וי"ל וכו' משמע בלשון גרוע מיירי דבלשון טוב אפי' באת כבר יכול להתנות –** עי' מהרש"א, וצ"ב דבבאו הנכסים כבר לידו אין יכול להועיל שום לשון חוץ מלשון הקנאה, ולכאו' לשון אי אפשי (שהוכיח תוס' שנחשב ללשון טוב) איננו לשון הקנאה. עי' מש"כ בזה בית יעקב.

**שם בתוס' למאי דאוקמה בכתב לה ועודה ארוסה וכו' הא קי"ל דאין אדם מקנה דשלבל"ע –** יעוי' מהרש"א שכל קושיית תוס' רק על זמן דקודם נישואין שעדיין לא זכה בנכסים, אך לאחר נישואין אין נחשב כבר לדשלבל"ע אף לגבי פירות העתידיים, דגדר זכות הבעל היא בגוף לפירות וזכות בגוף זו קיימת כבר בתחילה. ועיין מה שצויין לעיל ריש פרקין.

**שם בתוס' ובמלתיה דרבא לחודא לא סגי וכו' דאטו יש לה ליטול מזונות בע"כ וכשרוצה חוזרת בה –** מפשטות לשונם משמע שבאמירת איני ניזונית איננה מסתלקת מעיקר זכותה שנתקנה לה, ורק שא"א לכופה לממש ולקיים תקנה זו וממילא מעש"י לעצמה, ומשום כך יכולה אף לחזור בה מאמירתה [וכן משמע מפשטות מהרש"א וכן נקט ביהגר"א סי' ס"ט סעיף ד' שדעת תוס' כהראשונים הסוברים שיכולה תמיד לחזור מאמירתה].

אמנם בית יעקב ומהר''ם שיף פי' שמש''כ התוס' שיכולה לחזור היינו לולי דברי רב כהנא, אך לאחר שנתבאר בדברי רב כהנא שאדם יכול להסתלק מעיקר זכותו (וכלשון ר"כ "מתנה עליה") כשאומרת איני נזונית מסתלקת מעיקר זכותה ואינה יכולה לחזור בה.

**גמ' יכולה אשה שתאמר לבעלה איני ניזונת ואיני עושה אי הכי אפ' נשואה נמי וכו' –** ומה שאשה יכולה לומר כן אף לאחר נשואין ולבטל זכות קבלת מזונות. דשאני מבעל שיש לו זכיה בגוף הנכסים ונעשה כשותף בהם, ומשא"כ בזכות האשה למזונות אינו אלא שעבוד בעלמא, ונמחל שעבוד זה כשאומרת איני ניזונת. ריטב"א.

**תוד"ה קנו מידו –** כוונת דבריהם עי' פנ"י וקוב"ש דרק כשאומר למי שיכול לזכות ממילא ע"י הסתלקותו, בזה מפרשים הדיבור שמקנה לזה, ומשום כך זוכה הנשואה ממילא ע"י הסתלקות זכות בעלה בנכסים, אך כשאומר כן לחבירו דו"ד אין לי שאין חבירו יכול לזכות בלא הקנאה גמורה, בזה לא מהני אמירת דו"ד.

ובביאור שיטת רש"י כ' הרא"ש דמשום קו' תוס' פירש בסוגיין דאיירי בשותפים, וכוונת הרא"ש לכאו', דבזה דומים שותפים לאשה נשואה, שכשמסתלק האחד זוכה ממילא השותף השני (וכפי שדנו האחרונים עי' בס' שער המשפט ער''ה,א ועוד). ובדעת תוס' כ' בקוב''ש (רצ''ו) דסברי ששותף צריך קנין על חלק חבירו. ועי' חזו''א.

**דף פ''ג ע''ב**

**גמ' אמר אביי יד בעל השטר על התחתונה רב אשי אמר וכו'** – בפשטות העולה מן הסוגי' דרב אשי לית ליה סברת יד בעהש"ט על התחתונה וכ"מ בלשון התוס'. וצ"ב האם באמת דעת רב אשי לחלוק על כלל זה שקי"ל כן בכמה מקומות ב"ב קס''ו ומנחות ק''ט. לגבי המוכר שדה בשדותיו שנותן לו שדה הקטנה משדותיו ומשום שהממע"ה.

וביאר הט"ז (צ"ב סק"א) דס"ל לר"א דבסוגיין ל"ש ענין זה דבעהש"ט שבעלמא בעהש"ט הוא המוציא ומשום כך ידו על התחתונה, אך בנד"ד להיפך הבעל הוא שמוציא מנכסי האשה וממילא על ספיקות שיתעוררו יצטרך הבעל להוכיח זכותו להוציא מידיה. ואביי שנוקט בזה סברת יד בעהש"ט משום דס"ל דלאחר שתקנו חכמים וזיכוהו הרי שמחזיקים שאלו הן זכויותיו כדבר פשוט, ולהיפך האשה שטוענת שנסתלק עליה הראיה. ופי' כן בכוונת רש"י בד"ה יד בעל השטר שהאריך לבאר שהבעל בא בתק"ח בשלשה דברים וכו' והיינו דמשום כך אין הבעל נחשב למוציא.

**תוד"ה רב אשי –** פי' מהרש"א דאף שמודה רב אשי בעלמא שיד בעל השטר על התחתונה להוציא הפחות ביותר, מ"מ הכא שאני דס"ל לרב אשי שמשמעות לשונו מתפרש בהכרח שנסתלק ממכירתה. וע"ע ריטב"א מה שפי' באופן אחר.

ובעיקר דברי התוס' שנקטו דלאביי הלשון מסופק ומספק נוקטים המועט והיינו אפשרות המכירה, הק' בית – יעקב דלכאו' לפי"ז אם יבחר הבעל לומר דבכוונתו לדבר אחר יוכל לעשות זאת וכדרך שמצינו (במנחות קט.) בשדה בשדותי וכדו' שנותן לו כל שדה שיחפוץ ואין כאן שדה מסוימת, עי"ש וע"ע חזו"א.

**ת"ר אלו הן הפירות ואלו הן פירי פירות וכו' -** למדנו בסוגיין דאף שנסתלק הבעל מן הפירות עדיין יש מקום ליתן לו פ"פ. ויל"ע אם פ"פ אלו תקנו בתוספת על תקנת פירות, או"ד דלעולם כל זכותו בפירות לבד ורק בנד"ד נחשב הצומח מן הקרקע (שקנאוה מרווחי הנ"מ) כפירות ממש, לאחר שנהפכה הקרקע לנ"מ.

ונחלקו בזה הראשונים לעיל דף ע"ט ע"ב שדעת תוס' שתקנו במסויים פירי פירות לבעל, ודעת הרי"ף (וכפי שהרחיב לבאר בהפלאה) כלל לא היתה תקנה דפ"פ ומקבל הבעל רק פירות וכמשנ"ת.

ולכאו' לשי' הרי"ף צריך לפרש הסוגי' שאמנם נסתלק מן הפירות מ"מ כל סילוקו רק מפירות שבנכסים ראשונים, אך לא נסתלק מאותם פירות שיצמחו בשלב שני אף שגם הם משום אותה תקנה דפירות. וצ"ב אם שייך סילוק בחלק מן הפירות עי' קוב"ש אות חצ"ר.

ובשיטת תוס' שתקנו במסויים על פ"פ יל"ע אם תקנה נפרדת היא מתקנת פירות או"ד בכלל אותה תקנה שתקנו על כלל הרוחים העולים מן הנכסים. עי' בכל זה בחי' ר' ראובן לב"ב סי' י"ז.

**גמ' איבע"ל כתב לה דו"ד אין לי בנכסייך ובפ"פ מהו שיאכל פירות וכו' אלא בדשיירא ה"נ בדשייר** – צ"ב מאחר שהפירות עצמם לבעל, מהיכ"ת שתחזור האשה לזכות בפירות העולים מפירות אלו שזכה בהם. ויעוי' באבי עזרי (כ"ג מאישות הל' ג') שהוכיח מזה שאין לבעל זכיה גמורה בפירות (ולא דמי לזכייתו במעש"י) וכל זכותו רק לאכול ולהשתמש אך אינו נהפך לממונו הגמור [ומשום כך באמת מוגבל שימוש הבעל בפירות לדברים מסויימים עי' לעיל דף פ' ע"ב] וא"ש שזוכה האשה ברווח דהאי פירות.

**דף פד.**

**תוד"ה וסבר רב: דה"נ לא ידע דמחיל שהרי אינו ברור לו שהיא תמות בחייו וכו'** – בפשטות כונת התוס' שסברת רשב"ג דאין כאן גמ"ד מספיקה למחילה על הירושה [ואיננו שיך להל' תנאים – מתנה עמשכ"ב] וצ"ב א"כ במה פליגי רבנן במשנה שאכן נסתלק מהירושה, ומשום כך פי' מהרש''א שעי''ז שלא ידע איבד תנאי זה מעלת תנאי כבדבר שבממון ונחשב כמתנה עמשכ''ב, ובזה פליגי עליה וסברי דאף שאמנם אין כאן מעלת תנאי ממון לחול עמשכ"ב, מ"מ אינה אלא מדרבנן וחייל בה תנאו. עכ"ד. ויעוי' בחי' הגר"ח (י"ג ממכירה הל' ג') שלכאו' דן בצדדים אלו.

**מתני' מי שמת וכו' והיה לו פקדון או מלוה ביד אחרים –** בפשטות מעצם דעת ר"ט מוכרח (וכן כ' תומים קד, א) דאף מטלטלין משתעבדים לבע"ח כקרקעות ואף שביטלו מהן השעבוד היינו רק לכשמכרם הבע"ח לאחר או כשיצאו לרשות היתומים, אך כל עוד שברשותו הוא משועבדים גם הם כקרקעות, וכאשר כן היא שיטת הרשב"א הו"ד בקצות לט, א. ובזה דעת ר"ט שכל עוד לא ירדו הנכסים ל"רשותם" של יתומים, אף שכבר זכו בהם להיות שלהם, עדיין לא חייל ביה דין מטלטלי דיתמי לא משתעבדי להפקע השעבוד מהם, שהפקעת השעבוד תלויה בזה שנמצא תחת רשותם. ובחי' הרשב''א ב''ק מ''ט ע''ב כתב בגר שמת והניח מטלטלין, שאין יכולים לזכות בהם שמשעובדים לבע''ח, והוסיף שם שאף דעת ר''ע כן במקום זה שאין יורשים.והיינו כמשנ''ת דאף המטלטלין משועבדים ורק שפוקע שעבודם ברשות יתומים וכן נמידעת ר''ע עכ''פ כשאין יתומים. וכ"כ בשיעורי הגר"ש לב"ב סי' כ"ז סק"ג.

אמנם הרי"ף ביאר דגובים ממטלטלין אלו משום שיעבודא דר' נתן, עי"ש. והיינו שסובר ר"ט שנעשה בע"ח של מת זה משועבד ישיר לבע"ח וכתובת אשה משעדר"נ ומשום כך בכחם לגבות. [ור"ע ס"ל דכיון שאינם יכולים לגבות קודם השבועה ל"ש בזה שעדר"נ. פנ"י]. ואגב אורחא יש ללמוד מזה ששייך שעדר''נ בפקדון, ונחלקו בזה הפוסקים הובא בקצות פ''ו סק''ד. (אמנם למשנ''ת בפנ'י בדעת הרי''ף אין הכרח לזה ואכ''מ).

וצ"ב לשיטת הרי"ף כיצד יבאר סיפא דמשנה הניח פירות תלושין, מדוע שלא יזכו בהם יורשים מאחר ואין שייך באופן זה שעדר"נ. עמש"כ בפנ"י.

וביאר הפנ"י באופן אחר שמוציאים מנכסי יתומים אלו (שטרם נכנסו לרשותם) מכח כפיה על מצוות לפרוע חובת אביהם עי"ש.

**מתני' הניח פירות תלושין מן הקרקע כל הקודם בהם זכה בהם –** הא דחלוק דין זה מרישא שלא ינתן לכושל שבהם, דברישא שהמטלטלין אצל נפקד או לוה מחוייבים הנפקד והלוה ליתן להכושל ביותר, ומשא"כ כאן שמונח בשדה אין מי שיתחייב בהנהגה זו, וביותר י"ל דאחר שכבר נתחייב הלוה ליתן להכושל הרי מעתה החזקתו היא עבור הבע"ח הכושל ועי"ז יש להחשיב כמו שהוא עצמו קדם ותפסם, ואי"ז שייך במה שמוטל בשדה. וכעי"ז משמע בהפלאה בד"ה זכתה האשה.

**תוד"ה לכתובת אשה וצריך לחלק דדוקא גבי בכור חשיבה מלוה ראוי –** בביאור החילוק פי' רעק"א דכיון שמדין שעדר"נ (וכשי' הרי"ף הנ"ל) נתחייבו לאשה הרי מכיון שנשתעבדו ישירות לאשה אין נחשב המלוה כראוי, ושאני מבכור שבא בכח אביו ואין חייבים לו עצמו.

ובאבנ"מ (ק, ה) תירץ עפי"ד פנ"י הנ"ל שיסוד פרעון מטלטלין אלו משום מצוה, ולגבי מצוה זו אין הבדל מהיכן משתלמת, שאף מן הראוי מתקיימת מצוה זו.

**דף פ"ד ע"ב**

**גמ' והוא שתפס מחיים** – תפיסה זו אינה בתורת פרעון אלא בגדר "משכון", ועי"ז יכול לגבות לאחר מיתה, ומשא"כ כשתופס לאחר מיתה אינו יכול להעשות משכון שכבר נמצא בחזקתם של יורשים. אבנ"מ (צו, ד).וזש"כ תוס' שבחוב דכתובה אין שייך תפיסה מחיים שאינה יכולה לעשות משכון על זה.

**תוד"ה ולרבי עקיבא ההיא שעתא לא שייכא שבועה –** נחלקו הפוסקים (שו"ע חו"מ קח, יא) אם בתפיסה מחיים צריך לישבע לאחר מיתה כדין הבא ליפרע מנכסי יתומים. ומלשון התוס' דייק הפנ"י דס"ל דכלל א"צ שבועה ואף לאח"מ [והיינו שכבר נחשב שנפרע מחיים]. והוסיף הפנ"י שיש מקום לומר שאף להסוברים שצריך שבועה מ"מ מהני לר"ע תפיסה מחיים מכיון שבשעת תפיסה לא נצרך לשבועה והרי"ז תפיסה טובה, שוב עי"ז נחשב לברשותו של התופס ואינו נחשב עוד למטלטלי דיתמי. עי"ש.

**שם בסוה"ד ואפי' לר"ע בחיי היבם נמי מהניא תפיסה –** פ' התוס' דמהני תפיסה בחיי היבם ואינו נחשב לתפיסה מחיים (ועדיפה מתפיסה בחיי הבעל). וכוונתם פי' במהר"ם שיף שכשבעלה חי אין עדיין חיוב לכתובה שחיובה באופן ששייך שתנשא לאחר, אך כשמת וזקוקה ליבם, יבם זה נחשב כמי שנשאת ל"אחר" ושפיר ניתנה לגבות בזמן זה.

**גמ' ובקרא אמר לאחר מיתה תפסיה וכו' -** וצ"ב מדוע שלא יחשב הבקרא עכ"פ כעד אחד לחייב שבועה, ותירצו הראשונים (עי' רא"ש ור"ן) שנחשב לבעל דבר שלטענתו מחייב עצמו לשלם מדיני שומר. עי"ש. ומדבריהם אלו הוכיח הקצות (קכא, ד) שאין בע"ד פסול משום חשש משקר שנוגע בעדות, שהרי בנד"ד עדותו מחייבתו, ואין לחוש שמשקר. ובהכרח שפסול בע"ד משום קורבא. (וע"ע קצות לז, ט).

**תוד"ה את תופס לבע"ח –** בביאור שיטת רש"י האריכו האחרונים עי' פנ"י ומחנ"א שלוחין ושותפין כ"ז קצות קה, א נתיבות שם ועוד, ואכמ"ל.

ובביאור דעת תוס' דלא מהני שליחות, ידועים דברי הפנ"י דנחשב לשליח לדבר עבירה שחב לאחרים, ובכה"ג ליתא לשליחות. והאריכו האחרונים לפלפל בדבריו.

**דף פה.**

**גמ' תפסוה אינהו ר"פ מימלח וכו'** – צ"ב דנהי שלא הועילה לו תפיסתו, מ"מ יהיה הדין מעתה להנתן לכושל וכפי המבואר במשנה שכשזכתה האשה יתר על כתובתה ינתן לכושל. ויעוי' בהפלאה במשנה שהוכיח מכח קושיא זו דכל דין דינתן לכושל דוקא כשזוכה לעצמו ומיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה, לתפוס עבור הכושל. ובנד"ד שלא יכול לזכות כלל לעצמו אף לא מהני תפיסתו לאחרים. (וע"ע מש"כ הפלאה בסוגין ד"ה אמר ליה אנן).

**גמ' ר"פ מימלח מלוחי וכו' מחריפותא דנהרא תפיסנא –** הק' בהפלאה דא"כ כלל לא מהני משיכה ברה"ר. וכ' המאירי להוכיח מזה שכל שהוא מוחזק בה מכל מקום תפיסה היא ואינה צריכה קנין גמור כדרכי הקניות שבמקח וממכר. עכ"ד. והיינו שאין תפיסה זו מתורת קנין משיכה בעלמא שא"צ לקנין זה שהרי משועבד ועומד הוא (מדין שעבוד נכסים וכמשנת"ל בריש סוגיין).

**גמ' סיטראי נינהו וכו' –** נדון הסוגי' הוא האם נאמן המלוה לטעון לחוב נוסף, ודייק הר"ן שאם היה חוב נוסף בכח המלוה לומר שפרעון זה עבור החוב השני, ולא יועיל מה שאמר הלוה בשעת פרעון שפורע המלוה שבשטר, שדעת המלוה היא הקובעת איזה חוב נפרע בתשלום זה. [ובפשטות הסברא היא דכח המלוה שיכול לתפוס משכון].

ויעוי' בקוב"ש (ש"ה) שדן בדעת הרא"ש שמפשטות דבריו נראה דחולק על הר"ן וס"ל שדעת הלוה קובעת הפרעון.

**גמ' אמר ליה מיגו דיכולים לומר לא היו דברים מעולם וכו' –** וצ"ב מדוע לא נחשב כמיגו להוציא. תירץ בהג"ה אשרי (ובתוס' ב"ב לב:) משום שיש כאן שטר, וביאר הקצות (פב, ח) דע"י השטר נחשב כגבוי ואינו להוציא ועי' עוד שם בסק"י.

**גמ' אית לך סהדי דתבעוה מינך מחיים ולא יהבית ניהליה –** מבואר דלא מהני כוונתה להחזיק בפקדון בתורת תפיסה, והיינו משום שכל פקדון נחשב לברשותו של נפקד משעה שהופקדו אצלו (וכעין שמצינו יסוד זה באחרונים תרוה"כ סוסי' רצ"ב ובאבהא"ז פ"ג מזכיה) וע"ע מש"כ המאירי בפי' הסוגי'.

**תוד"ה אית לך סהדי אע"ג דקי"ל דאין אותיות נקנות במסירה וכו' –** פירשו התוס' דאינה יכולה לטעון במיגו ע"י טענה שקנתה החוב ומשום דבעינן כומ"ס וכ"כ רא"ש רי"ף ועוד. ובגדר חסרון זה שאינה נאמנת לומר שקנתה החוב ע"י החזקת השטר נחלקו האחרונים, שבקונטרס הספיקות כלל ח (וכעי"ז בשמעתא ד, יד) ייסדו דרק תפיסה הראויה לקנין נחשבת לתפיסה, ומכיון שע"י מסירת השטר א"א עדיין לקנות החוב אין נחשב לתפיסה, ובקצות רב, ז הביא לקונה"ס וחולק ע"ד וס"ל שא"צ תפיסה הראויה לקנין, וכל שברשותו סגי, וחסרון התפיסה ע''י שטר שאין החוב מונח בשטר (דמה"ט לא מהני קנין במסירת השטר) ואינו אלא דברים בעלמא ואין החוב ברשותו כלל.

**שם בתוס' ואמר ר"י –** ייסדו תוס' דלא אמרינן מגו למפרע לאחר שכבר טענה קודם לכן שתפסה מחיים. וברא"ש תירץ באופן אחר יעו"ש ודייק מזה בקרבן נתנאל (אות ע') דלרא"ש אמרינן מגו למפרע. אך בש"ך (קמ"ו סקט"ו) תירץ בדעת הרא"ש שבנד"ד אי"ז מגו למפרע דיש לפרש דבריה הראשונים שאמרה שתפסה מחיים היינו ע"י תביעה.

**גמ' אמרה ליה בת רב חסדא ידענא ביה דחשודה אשבועה וכו' בת רב חסדא קים ליה בגויה וכו' –** הר"מ הביא דין זה בפכ"ד מסנהדרין הל' א' וז"ל יש לדיין לדון בדיני ממונות עפ"י דברים שדעתו נוטה להן שהן אמת והדבר חזק בלבו וכו' הואיל וסמכה דעתו של דיין על דברי זה וכו' אם כן למה הצריכה תורה שני עדים, שבזמן שיבואו לפני הדיין שני עדים ידון על פי עדותם אע"פ שאינו יודע אם באמת העידו או בשקר, עכ"ל. דייק הנתיבות (ט"ו סק"ב) דס"ל לר"מ שעפ"י ידיעת הדיין מהני אף להוציא ממון, שהרי הק' הר"מ דא"צ לב' עדים. והק' מסוגין מרענא שטרא אפומיה ולא קורעים, והיינו שאין בכח ידיעת הדיין להוציא ממון. [ומה שהיפך רבא שבועה על שכנגדה אי"ז נחשב להוצאת ממון וכמש"כ תורי"ד בסוגיין עי"ש] וע"ע משנ"ת בזה לקמן עמ' ב'.

# דף פה ע"ב

**גמ' ידענא ביה בר' מיאשא דלא אמיד –** כ' הנתיבות הנז"ל (ט"ו סק"ב) דאף שלכאו' דבר זה כאומדנא, ונמצא א"כ שעפי"ז מוציאים ממון, ולעיל בסוגי' נתבאר דאין בכח האומדנא להוציא ורק להרע השטר. היינו משום שאומדנא זו שידועה לכל העולם ולא רק לדיין זה עדיפה, שאי"ז בגדר עדות כלל בכדי שנמעט ע''י פרשת עדות שצותה תורה, שרק אופני העדיות השונים נמעטו.

**תוד"ה ועוד הא קא יהיב סימנא אין לפרש ועוד אפי' אמיד דאי אמיד מה מועיל הסימן וכו' –** מבואר בשיטת התוס' דבעינן לב' הטעמים יחד אמיד ויהיב סימנא. והטעם דלא סגי בלא אמיד פי' רעק"א שעדיין יש לחוש שמא באמת עשיר הוא ורק כלפי חוץ נראה כעני (יש מתרושש והון רב) ולזה מהני סמנים לומר שעכ"פ שלא היה של אביהם מעולם, ואין לחוש ולטעון דלקחם אביהם דלא שכיח הוא משום דלא אמיד.

אמנם בהמשך הביאו התוס' להרשב"א שנוקט דאינו אמיד הוכחה שאינו של ר' מיאשיה, וסמנים ראיה ששייכים להתובע. ונראה לכאו' מדבריו שרק לאחר שנתברר שאינו של ר' מיאשא מהני סימנים, וה"ט דאין בסמנים כח להוציא ממון, עי' בקצות רנט, ב שדן בזה בארוכה. (וע"ע שער"י ו' י"ד).

**תוד"ה שודא דדייני אור"ת שיתן הדיין למי שירצה –** תוס' בקידושין (עד.) הוסיף שכח זה מטעם הפקר בי"ד הפקר, עי"ש. ומה"ט כ' תוס' דשייך שיעשה למי שיתן לו שוחד שאין כאן כל כוונה לחתור לאמת, ורק שאם יקבל שוחד אינו נחשב לדיין שיכול להפקיר.

רש"י ד"ה מחול: דאמר ליה לוה לאו בע"ד דידי את4 – פי' בקצות (ס"ו סקכ"ו) כונתו כשיטת הראב"ד (פ"ו ממכירה הל' י"ב) שכ' (כפי שביאר הקצות) שאי אפשר למכור ולהעביר שעבוד הגוף כלל (עי' בגר"ח סטנ') וכל ענין המכירה הוא כעין הרשאה ללוקח לקבל חובו של המוכר.

3תוד"ה המוכר שט"ח לחבירו4 – הכריחו התוס' דמכירת שטרות דרבנן, ומשום כך יכול המוכר למחול [ובפשטות למסקנת דבריהם אף בגוונא שישנם נכסים (שנקטו התוס' בתחילה שמועילה המכירה מדאו') מ"מ אינו אלא מכירה מדרבנן ויכול למחול וכמש"כ בב"ב דף עז. שאין השע"נ ברשותו].

וכ' רעק"א (ב"מ כ.) שקנין זה קל משאר קנינים דרבנן שאפשר למחול אף שבכל קנינים דרבנן נקטו רוב הפוסקים דמהני אף לדאו', דשאני קנין שטרות שאין החוב בר מכירה כלל (שאינו ברשותו כנ"ל) ולפיכך גרוע קנין דרבנן זה משאר קנינים דרבנן שנתקנו בדברים ששייך בהם קנין דאו' ורק מעשה הקנין מדרבנן דשפיר מהני לדאו'. (וע"ע אבן האזל ו' מכירה הל' י"ב ד"ה ובעיקר הסברא).

3עוד שם4 – הר"ן והרא"ש הביאו פירוש נוסף מר"ת (שחזר בו ר"ת. תורא"ש) שבכל חוב ישנם ב' שיעבודים שעבוד הגוף ושעבוד נכסים שהם כערבים על שעבוד הגוף. ובמכירת השטר אין המכירה כלל ביחס לשעה"ג שאיננו בר קנין שא"א להעבירו לאחר (עי' גר"ח סטנ' בסוגיין ובשעורי הגר"ש ב"ב לדף קל אות צ"ב) וכל המכירה רק ביחס לשע"נ ולזה מועילה המכירה אף מדאו'. ומה שיכול למחול שכמשנ"ת ששעה"ג עדיין שלו, ומאחר שנמחל שעה"ג שוב אין מקום לשע"נ, שהרי כל גדרם כערבים על חוב דשעה"ג, וכשנמחל שוב אין שייך עוד ערבות זו.

והק' הר"ן דלפי"ז יפקע שע"נ אף כשמת הלוה שאין עוד שעה"ג ולא יפרעו כלל מיתומים, ועי"ש שחילק בין הפקעת החוב ע"י פרעון ומחילה שא"א לגבות מן הערב, לבין הפקעת השעבוד ע"י אופנים אחרים עי"ש וצ"ב.

אמנם התומים (ס"ו סקמ"ג) והנתיבות (קי"ב ה') חידשו מכח קו' זו שנוצר על היורשים שעה"ג, ושוב שייך ערבות נכסים על שעה"ג זה. וצ"ב ועי' קצות סי' ס''ו סקכ"ו.

3גמ' אתו קא תבעי לה לברתה4 – הטעם שתבעו להבת ולא לבעל פרש"י (וכ"כ רמב"ן וריטב"א) דכך היה מעשה שבאה הבת לגבות כתובת אמה. עוד הביא רמב"ן לפרש (והיא שי' הראב"ד בהשגותיו לרי"ף) שאין הלוקח יכול לתבוע מן הלוה דלאו בע"ד דידיה הוא אא"כ כתב לו הרשאה [והיינו דהראב"ד לשטתו הנז"ל שאין המכירה מעבירה החוב לרשותו של קונה].

וצריך לומר שהיה האב קיים שאם מת האב הלא נחשבת הבת שמוחלת לעצמה (שנתחייבה בחובות אביה) וכ"כ ריטב"א ורא"ה בדעת רש"י. אמנם הרא"ש פירש שמת האב ואה"נ דמוחלת לעצמה, וצ"ב. עי' בזה תומים. (ס"ו סקמ"ג).

3דף פו.

גמ' תיזל ותיחל לכתובתה4 – הק' הראשונים הכיצד יעץ ר"נ עצה להפסיד הלקוחות [דלכאו' אסור באיסור מזיק ממון חבירו] עיין רמב"ן. ובשמ"ק תירץ דקס"ד דר"נ בתחילה שאי"ז דינא דגרמי אלא דבר הגורם לממון דקי"ל דהגל"מ לאו כממון. [ולכאו' נתחדש בזה דעדיף הגול"מ שכיון שאינו ממון אין בו איסור מזיק ועדיף מגרמי].

3גמ' ואי פקח הוא מקרקש ליה בזוזי וכתב ליה שטרא בשמיה4 – כ' ריטב"א שיתחייב לו בשטר לפרוע לו מה שכתוב בשטרו הראשון, ומיהו אפ"ה אם חזר ומחלו מחול הוא לענין שלא יטרוף הלקוחות בשטר מזמן הראשון עכ"ל. ומבואר מדבריו שהרי"ז התחיבות חדשה על חובו ומשום כך אף זמן שעבוד זה מאוחר יותר, ושעבוד זה שחוזר ונשתעבד היינו שעבוד הגוף (שכמשנת"ל שקנה בתחילה בשט"ח רק שע"נ) וכעי"ז כ' בהפלאה. וע"ע קצות (ס"ו ס"ק כ"ו).

3רש"י ד"ה מגבי ביה דמי ניירא בעלמא: כלומר אומר שלא מכר אלא הנייר4 – צ"ב שאין זה טעם הפטור, אלא דלא דאין דד"ג וכמבואר בסוגי'. ולכאו' כוונתו לפימשנת"ל בשיטתו כשיטת הראב"ד שמכירת שטרות איננה קנין אלא כהרשאה וכמש"כ הקצות בדעתו, וזש"כ רש"י שלא מכר את עצם החוב בכדי שנחשוב הדבר כמזיק ממונו ורק שזיכהו על חובו ומשו"ז אי"ז מזיק אלא כדד"ג.

3שם ברש"י שלא מכר לו אלא הנייר והרי הוא בידך4 – מבואר דאף דהנייר של הלוה (שעליו מוטל לכתוב השט"ח) ומקבל השטר בשעת פרעון, מ"מ באופן זה של מחילה השטר נשאר אצל הקונה עי' בזה בר"ן, ובטעם הדבר כ' הרשב"א שהשטר כעין משכון ולכן כנגד שווי השטר א"א למחול (כדין מלוה שיש עליה משכון שא"א למוכר למחול עליה) ומכיון שכך יכול עדיין להחזיק השטר. ועמש"כ בזה בקצות (ס"ו סקכ"ז).

3גמ' א"ל ר"כ לר"פ לדידך דאמרת פריעת בע"ח מצוה וכו'4 – מפשטות מהלך הסוגי' עולה דר"פ ס"ל דשעבודא לאו דאו' וכל ענין חיוב הפרעון משום מצוה, וכ"פ הרא"ה בסוגיין ומשמעות התוס' ד"ה אמר בסוף דבריהם, וכ"פ רשב"א וריטב"א קידושין יג:, ולכאו' א"כ לשיטת ר"פ אין להלוה שום חיוב ממון לפרוע למלוה וזוהי קו' הגמ' דא"כ מהו כח הכפייה על הפרעון כשכל החיוב משום מצוה בלבד.

והק' בשער"י (שער ה' י"ב) דלפי"ז הכיצד שייך לחייב עצמו ע"י שטר או קנין, שכפי שנתבאר אין בשעבוד חיוב ממוני כלל ויחשב א"כ לקנין דברים שמחייב עצמו בפעולה וא"א לקנין ליצור חיוב כזה, עי"ש מה שהק' עוד. [ועי' תוס'לעיל נו. ד''ה הרי זו שכ' דפרעון הלואה אינו בא מכח התורה, דסברא הוא שיש לו לשלם מה שלוה ממנו].

והוכיח מזה בשער"י שודאי לכו"ע ישנו חיוב ממשפטי הממון שמחוייב ליתן לחבירו [ואדרבה יסוד ושורש המצוה לקיים מה שנתחייב], אלא שיסוד המחלוקת אם שעבודא דאו', שלמ"ד שע"ד חיובו של הלוה משום שנחשב שיש אצלו ממון של המלוה, וכשנמנע מלפרוע הרי הוא כגוזל ממון חבירו, ובגזילה מעין זו יש כח לבי"ד לכוף משום משפטי הממון. ולמ"ד שעבודא לאו דאו' אין חיובו בגדר זה שיש אצלו ממון חבירו ורק שחייב ליתן לחבירו ממונו (וכל עוד שלא פרע הרי"ז ממונו של לוה) ומכיון שזהו רק חיוב ליתן לחבירו ממון ולא בגדר של עיכוב ממון חבירו [– גזילה] אין בזה לבי"ד כח לכפות משום משפטי הממון, ונמצא בהכרח דלר"פ הסובר שעבודא לאו דאו' כל כח הכפיה רק משום המצוה. [ובקצרה: לכו"ע מחוייב גם ממשפטי הממון, ורק שנחלקו בגדר חיוב זה אם נחשב כמחזיק ממון חבירו, ונפ"מ לכפיית בי"ד שכחם לכפות על דיני הממון רק בכעין גזילה שמעכב ממון חבירו]. ועי' קה''י סנהדרין סי' א'.

וע"ע ברא"ש בסוגיין שחולק על דברי הראשונים הנ"ל וס"ל דלר"פ שעבודא דאו'.

**3תוד"ה לאשה וכו' ואפי' קדים זמן הכתובה לזמן השטר כיון שלא תקנו שתטרוף4 –** דבריהם אלו קאי אדלעיל שלגבי תקנת הגאונים לגבות ממטלטלין אין קדימה לבע"ח המוקדם, ופירשו שלא תקנו הגאונים "שעבוד" על מטלטלין וכדמוכח מזה שלא טורפים מן הלקוחות, ובהכרח שכל גדר תקנתם רק אפשרות גבייה, וא"כ אין נפ"מ מהו הקודם בהלוואתו. עי' מהר"ם שיף. (ויעוי' באבנ''מ סי' צ''ג ס''ק כ''ד שדן בגדר תקנת הגאונים אם תקנו ''שעבוד'').

**תוד''ה אמר לא ניח''ל וי''מ דאתולה מעותיו בעכו''ם וכו' השעבוד נמי הוי על המעות –** היינו דלפירושם זה קו' הגמ' על גבייה מיניה דידיה וכמו שפירש מהרש''א, שמק' גמ' דהתינח לרב הונא הסובר שללא חשש צררי היו גובים מן המעות שירשו היתומים שגם עליהם חל שיעבוד כקרקעות [ועדיף משאר מטלטלין שאינם משתעבדים שעיקר דעתו של מלוה רק על מעות. בית יעקב], וא''כ כ''ש שגובים מעות מיניה דידיה וכופים על זה. אך לר''פ שאין כלל שע''נ וכל הגבייה מיתומים שמצווים על פריעת אביהם ודוקא במקום שירשו אחריות נכסים (משום נעילת דלת) כמשנ''ת בתוד''ה פריעת , א''כ מהיכ''ת שמיניה דידיה יכפו על המעות שאינם משועבדות עי''ש היטב ובבית יעקב.

**תוד"ה פריעת בע"ח מצוה** – פירשו התוס' דאמנם מצוה זו שייכת אף כשירשו מטלטלין, אך מ"מ אין כופין רק כשהניח להם קרקעות. והיינו דמשום המצוה לחוד אין כופין דמתן שכרה בצידה, ורק במקום אחריות נכסים כופין שלא תנעל דלת בפני לווין. עי' מהר"ם שיף.

**דף פ"ו ע"ב**

**גמ' מכין אותו עד שתצא נפשו** – ובממונות אופן הכפיה ע"י גביה בעל כרחו דעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו. ריטב"א בסוגיין ורמב"ן ב"ב קע"ה. (והאריך בזה הקצות לט סוסק"א).

**תוד''ה האומר לחבירו בדאמר לו מעכשיו –** ביאור דבריהם כמש''כ לעיל דף פב. סוד''ה הא דאמר דקפדינן שיהיה דוקא באגם (ולא בצדי רה''ר ובודאי לא ברשות מוכר), כשיטת ר' יוחנן שכשאומר מעכשיו מתחיל הקנין ונמשך עד ל' יום, ומשום כך צריך שתהיה עכ''פ באגם שהוא מקום הראוי למשיכה שבלא זה א''א לקנין לגמור. [ולשיטת תוס' כשמקנה לאחר ל' יום ולא אמר מעכשיו לא יהני עומדת באגם שכל שלא עומדת בחצירו של קונה נחשב שכלתה קנינו].

מתני' כתב לה נדר ושבועה אין לי עליך וכו'4 – יש לעיין אם דין זה מועיל משום שמחל הבעל על הזכות להשביעה, או שמתורת נאמנות הוא שמאמינה שאכן חייב לה בלא שתשבע, יעוי' בקוב"ש (שי"ח) ובאבי עזרי ט"ז מאישות הל' י"ט שדנו בזה, ויעוי' עוד לקמן במתני' מה שיש לצדד בזה.

3שם במשנה נדר ושבועה אין לי עליך4 – דנו הרא"ה והריטב"א להוכיח מכפילות הלשון "נדר ושבועה", שע"י שיפטרנה משבועה לחוד עדיין יכול להדירה ולכן הוזכרו ב' הלשונות שרק כשפוטרה משתיהן חייב לשלם עי"ש. ולכאו' נדון זה תלוי בנדון האחרונים הנ"ל שאם מתורת נאמנות אין מקום להדירה לאחר שנאמנת בלא שבועה, ואך אם מתורת מחילה על זכותו להשביעה אפשר לדון ולומר שמחל על זכותו להשביעה אך לא על זכותו להדירה.

3רש"י ד"ה ואת הבאים ברשותה: אם מזכה כתובתה לאחרים ונתגרשה ומתה וכו'4 – מלשונו שכ' "ומתה" דייק הרמב"ן שבחייה צריכה לישבע, ואף שהאמינה ליטול בלא שבועה הנ"מ לעצמה אך לא ללקוחותיה. ועיין שיטות הראשונים בזה בשמ"ק.

3רש"י ד"ה לבאין ברשותי: אם אמכור נכסי ואת באה ליפרע מלקוחות4 – נתחדש בזה שמועילה התנאתו אף ליטול מלקוחות, ואכן הרי"ף פליג ס"ל דלא מהני התנאתו על חשבון הלקוחות שחב לאחריני, ודעת רש"י כפי שביאר הרא"ש (סי' כ"ב) שכיון שנתן נאמנות זו קודם שמכר הנכסים שוב מהני נאמנות זו גם כשמוכר לאחרים. וע"ע משנ"ת בזה לקמן (פז.) בשיטת אבא שאול.

וביאר באבי עזרי (ט"ז מאישות הל' י"ט) דמה שאין חסרון דחב לאחריני בלקוחות משום דמאמינה לומר שחייב לה ויש כאן הודאת בע"ד שחייב וכמו שנתחייב לה מעיקרא סכום זה [אך אם היה זה בתורת מחילה על תביעת השבועה, ודאי דלכו"ע אינו יכול למחול לחובתם של לקוחות עי"ש].ועי' קוב''ש.

ואמנם גם הרי"ף מודה דמהני דיבורו לפוטרה משבועה ליורשיו, וצ"ב מדוע אין בזה חסרון דחב לאחריני כבלקוחות. ופי' ריטב"א ור"ן דשאני יורש דכרעא דאבוה הוא והרי הוא כאילו הנכסים ברשותו של לוה עצמו בשעת גוביינא. עכ"ד, וצ"ב.

3שם הלכה מקבר בעלה וכו' ואם נעשית אפוטרופא יורשין משביעין אותה להבא ואין משביעין אותה לשעבר4 – צ"ב מה נתווסף בסיפא דמשנה, דכבר שנינו לעיל שא"א להשביעה כשפטרה הבעל. ופירש הרא"ש שנתחדש בזה שאף ע"י גלגול שבועה (שמשביעים אותה על אפוטרופסות של אחר מיתה) א"א להשביעה. ומזה הוכיח הקוב"ש שאינו מדין מחילה, שהרי בשעה שפטרה עדיין לא חל חיוב גלגול בכדי שיוכל למחול עליה, ובהכרח דמטעם נאמנות הוא.

3דף פז.

גמ' אבא שאול בן מרים וכו' אבל מה אעשה שהרי אמרו חכמים הבא ליפרע מנכסי יתומים וכו'4 – יעוי' בר"ן וריטב"א (וכ"פ ריטב"א בדעת רש"י) דס"ל לאבא שאול שאף אם פטר בפירוש השבועה מן היתומים לא מהני התנאתו וז"ל ריטב"א לענין פרעון כתובה מן היתומים אין שום נאמנות מועיל, דתק"ח מוחלטת היתה שאין נפרעין מנכסי יתומים אלא בשבועה, דהא בלא נאמנות נמי שורת הדין לגבות מהם בלא שבועה כיון דליכא דטעין פרעון בבריא, אלא שחכמים הפריזו על המדה לתקנת היתומים, וכיון דכן אף תנאו של לווה לא יועילו בכך. עכ"ל.

3רש"י ד"ה מנכסים משועבדים וכו' אנן טענינן דפתח פיך לאלם הוא וכו'4 – נתחדש מדברי רש"י שכל הני שבועות מדין טענין הוא והק' תוס' שבועות מא. (ד"ה וכי מה) דא"כ הכיצד טענינן ליתמי כשאביהם פטר האשה משבועה שנמצא שהוא עצמו לא יכל לטעון כן.

וביאר הקוב"ש (ח"ב סי' ג' אות ז') דתוס' נוקטים בגדר "טענינן" שטענותיהם בתולדה מכח האב, ורש"י סבור שליתומים יש כח טענה מצד עצמם (באותם טענות שיכל האב לטעון) וכיון שגם האב יכל להשביעם לולי שמחל, כל שלא מחל לגבי יתומים שפיר יש להם כח לטענה זו. וכפה"נ נתכון לתרוץ זה פנ"י בשם נתיבות משפט (קדמון).

3דף פ"ז ע"ב

גמ' אלא אמר רבא מדרבנן וכו'4 – בפשטות מבואר בזה דשבועה דרבנן משביעים אף על קרקעות וכ"מ בהג"ה אשרי כאן וכ"כ תוס' ב"ב לג. ד"ה מיגו דאי אך יעוי' ברעק"א שהאריך לדון בלשון המרדכי כאן, די"ל דרק בשבועה זו מכח סברת דפרע דייק תקנו שבועה אף במקום שעבוד, ואין ראיה לשאר שבועות דרבנן עי"ש בארוכה.

3תוד"ה דמיפרע לא דייק וכו' אבל בלא פוגם לא אמרינן לא דייק4 – כ' רעק"א שבפשטות היה מקום לומר שכל חיוב שבועה בפוגמת הוא באופן שאין השטר מוכיח החוב (שטרך בידי מאי בעי) וכגונא דפוגמת מקצת החוב שבזה אין ראיה מהחזקת השט"ח על החיוב וכלשון רש"י שבועות מא. לא תפרע השאר אלא בשבועה דליכא למיסמך תו אשטרא דאיכא למימר טפי קיבלה. [ובמקום כזה שאין הוכחת שטר חיישינן למיפרע לא דייק] וא"כ לפי"ז באופן שאיננה פוגמת כלל וישנה הוכחה בהחזקת השטר על קיומו של החוב שוב לא נחוש שלא דייקא ולא תקנו כלל שבועה בכה"ג. [ואכן דן במל"מ (י"ד ממלוה הל' א') באופן של שובר וכדו' שראיית שטרך בידי קיימת אם תקנו שבועת פוגמת מחשש שלא דייקא]. ומדברי התוס' שכ' שבאינה פוגמת אין שבועה מכיון שדייקא, מבואר שאם אכן היה מקום לחשוש שאינה מדייקת היתה מתחייבת שבועה, ואף שיש בידה שטר טוב שאינו פגום, עכ"ד רעק"א עי"ש עוד.

3שם ולא שייך כאן מגו וטעמא משום דלא דייק וכו' -4 כוונתם דודאי לא חיישינן שמשקרת במזיד ורק שמצויה הטעות שחושבת שנפרעה רק חלק מן הכתובה, ומכיון שאין כאן חשש של שקר אין תועלת במגו. עמש"כ קצות נט, א.

**3גמ' סבר רמי בר חמא למימר שבועה דאו' וכו'4 –** סברת רמב"ח פי' הר"ן (דף מח. מהרי"ף) דעיקר חיוב שבועה בפרשת מודה במקצת על ''הנתבע'' ולא דוקא מי שמשלם, וגדר "נתבע" לחיוב שבועה הוא זה שרוצה להניח המצב כפי שהיה, כנגד התובע שבא להוציא ממה שהוחזק (ומשום כך בכל מודה במקצת מחוייב המודה שבועה שהוא הנתבע בהיות שטענתו להחזיק בממונו כנגד טענת התובע). ובנד"ד י"ל שהמצב הפשוט הוא כפי שמוכיח השטר שחייב לה, והבעל שטוען שפטור הוא המשנה מהפשטות ונח' לגבי חיוב שבועה ככל תובע, ומשום כך השבועה מוטלת עליה שרוצה להחזיק את שכבר הוחזק ככל נתבע שנשבע.

ומה שהק' רבא דאין נשבעין על הקרקעות, ביאר הר"ן סברת רמב"ח דאין שעבוד קרקעות נח' כקרקעות.

אמנם ריטב"א ועוד ראשונים בארו שאין כוונת רמב"ח שזהו שבועה דאו' ממש אלא כעין דאו' עי"ש. וע"ע ביאור נוסף בפנ"י.

**3גמ' אמר רבא באומרת אמנה היתה ביני לבינו4** – קי"ל דאין שטר קונה ומשעבד לחצאין שאם אינו פועל בכולו אף חלקו אינו קונה, וא''כ הכיצד מועיל שטר זה שלדבריה אין מחוייב בכל הכתוב בו, ומוכרח כמש"כ בקצות (ק"ץ, ז) דאיירי שהקנה הכתובה בקנין אחר והשטר אינו אלא לראיה.

אמנם ריטב"א פי' שטוענת שאכן נתחייב לה כדין כל הסכום הכתוב בכתובה, ורק שהסכימו ביניהם שלא תגבה כל הסכום, אך החיוב עצמו באמת ככל הכתוב בשטר.

**תוד''ה או דלמא פוגמת מודיא במקצת –** פי' מהרש''א (וכעי''ז בשמ''ק משמיה דריב''ש) שאמנם שבפוחתת אין סברא דלא דייקא, מ''מ מספ''ל שמא מערימה להיות פוחתת במקום פוגמת, וכדלעיל בפוגמת בפחות משו''פ. ודו''ק היטב בלשון הריטב''א בכל הסוגי' שנטה מפי' התוס', ופי' בגדר שבועת פוגמת כעין שבועת מודה במקצת (מדרבנן).

**דף פח.**

**גמ' מייתי לה לידי שבועה דאו' יהיב לה כתובה וכו' ומוקים לה להנך קמאי בהלואה –** צ''ב שהרי ודאי שתשלום ראשון פרע את חוב הכתובה וכפי שכך היתה כונתו בתחילה ורק שתובע התשלום הראשון כהלואה לאחר ששילם בשנית וכמש''כ רש''י ''ויאמר מלוה הן אצלך שהרי התקבלת כתובתך בשנית'' וצל''ע הכיצד יכול לאחר מכן לחזור ולהשביע מדאו' על תשלום זה כחוב בזמן שכבר הוגדר לתשלום הכתובה. וצ''ע. ועי' מהר''ם שיף ובביאור שם אות ח'.

**תוד''ה מייתי לה לידי שבועה דאו' –** משה''ק בסתירת דברי רש''י אם בשבועה דרבנן יש נק''ח, תירץ בהג''מ (משמיה דמהר''ם מרוטנבורג) דשאני שבועה זו שנתקנה להפיס דעתו של בעל, ומשום זה זה שונה דינה משאר שבועות דרבנן שבעינן בהם נקיטת חפץ. וע''י משה''ק ע''ז פנ''י.

**תוד''ה היכי סמיך סהדה קמא –** בישוב שיטת רש''י יעוי' מה שתירץ בפנ''י ודפח''ח. ובעצם קו' הגמ' פ' ריטב''א ותורא''ש שלאחר וכבר נצטרף עד קמא להעיד על פרעון הכתובה שוב א''א לחזור ולהשביע על סמך עדותו. ובש''ך סי' ל' סק''י נסתפק בעד המעיד על פרעון מאה שנצטרף עם עד על פרעון מאתיים [שנחשבים כשני עדים לגבי המאה] אם שייך להשביע על המאה הנוספים ע''י עדותו של עד המאתיים. וכ' חזו''א (חו''מ י,ב) שא''א להשביע מאחר וכבר הצטרפה עדותו לעדות ממון ושוב א''א לחזור ולהשתמש בעדות זו.

**גמ' ואתה נועל דלת בפני לוין –** בגהש''ס ציין לעיין בתיו''ט ב''מ שהביא לדון אם גביה שלא בפניו שייך רק בהלואה ופי הטעם של נעילת דלת, או''ד שכל החובות בכלל זה.

**דף פ''ח ע''ב**

**גמ' וקמפלגי בפלוגתא דאבא שאול בו אמא מרים ורבנן –** מפשטות לשון הגמ' מבואר דשיטת אב''ש בא''מ לחלוק על תנא דמתני' וכשי' הראשונים הנז''ל (פז.) וע''ע בזה ברא''ש סוס''י כ'.

**דף פ''ט.**

**מתני' רשב''ג אומר מן הסכנה ואילך אשה גובה כתובתה ובע''ח גובה שלא בחובו –** כ' רש''ש שמלשון המשנה מן המשנה ''מן הסכנה ואילך'' משמע כדעת הר''מ (ט' משמיטה הל' כ''ד) דאף שעברה סכנה עדיין לא נשתנה הדין, וזש''כ המשנה מזמו סכנה ואילך.

**רש"י ד"ה והוא אומר אבד שוברי כבר הודאתו בבי"ד וכו' –** מבואר בזה ששיטת רש"י דעל אף שהטוען אחר מעשה בי"ד לא אמר כלום מ"מ כ"ז כשהגט קיים, שאם הגט אינו קיים הוי ריעותא ואפשר לטעון אף אחר מעב"ד, ודלא כשיטת התוס' הסבורים דהטוען אחר מעב"ד לא אמר כלום אף כשאין הגט (ופי' לשון גט דמתני' היינו עדי הגט). עי' במהר"ם שיף שהאריך בזה.

**תוד"ה הוציאה גט הטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלום וכו' ואפי' במקום שכותבים -** בטעם הדבר שתקנו כן אף במקום שכותבים פי' פנ"י (פט. ברש"י ד"ה אבד גיטי) דחששו חז"ל שלא תסמוך האשה על כתובתה שמא תאבד ותפסיד מלגבות, [עי' גמ' לעיל נ''ו ע''ב לא סמכא דעתא] ועי"ז תהיה בעילת זנות. ומשו"כ תקנו שתגבה בכל גווני עי"ש עוד.

**שם בתוס' ולשמואל וכו' ה"פ דמתני' הוציאה גט היינו גט ממש וכו' –** פי' דבריהם כמש"כ מהרש"א דשמואל ס"ל כר' יוחנן שאין לטעון אחר מעשה בי"ד [ואך דס"ל כן רק במקום שלא כותבים כתובה, ודלא כר"י הסובר כן גם בכתבו כתובה]. והוסיפו פי' אחר אי נמי דפליג על ר' יוחנן לגמרי גם במקום שאין כותבין, ומה דגובים הכתובה היינו ע"י הגט שהיא במקום כתובה וכשי' רב.

**תו"ד תוס' ד"ה הוציאה הנוגע לביאור סוגיין –** א. שיטת ר' יוחנן בביאור המשנה שישנו כלל שהטוען (פרעתי) אחר מעשה בי"ד לא אמר כלום. ואינו יכול לטעון כן במקום שכותבין כתובה. ואלא שעדיין יש מקום לחשוש שיגבו מן הבעל שוב ושוב ויבוא להפסד, ולזה סובר ר' יוחנן דכותבין שובר ועי"ז ימנע מהפסד. ולדבריו פי' דברי המשנה "הוציאה גט ואין עמו כתובה" "כתובה ואין עמה גט" אין הכונה שצריך שתביא שטר הגט, וסגי בעדי הגירושין שכבר נחשב למעשה ב"ד שאינו יכול לפטור עצמו. ואחר הסכנה האלימו כחה לטעון שנתגרשה אף בלא עדים.

ב. שיטת שמואל שבמקום שכותבין כתובה לא ישלם בלא הכתובה, ומשום דס"ל שאין כותבין שובר ויכול לבוא לידי הפסד. אך במקום שאין כותבין כתובה יל"פ ב' אופנים כיצד גובה הכתובה, או שבמקום זה מודה לר' יוחנן שהטוען אחר מעב"ד לא אמר כלום, ולולי זה אין כלל אפשרות לגבות הכתובה. (ובודאי שבכה"ג יכתבו עכ"פ שובר) או דבאופן זה מודה לרב שגובה הכתובה ע"י הגט.

[ג. והוסיפו התוס' בד"ה גט לדון בשיטת רב הסובר דלעולם ע"י הגט גובים עיקר הכתובה, כיצד אלמנה גובה הכתובה אם ע"י שטר כתובה שבמקרה זה שאין גט גובה על ידו גם עיקר הכתובה, או שבאלמנה מודה רב לר' יוחנן דסגי בעדי מיתה שלא יאמן לומר פרוע מדין הטוען אחר מעב"ד].

**גמ' אמר רב ענן לדידי מיפרשא לי מיניה דמר שמואל במקום שאין כותבין וכו' –** והיינו דאשמועינן בזה שלא נחשוב שכיון שמקום שכותבין הוא שמא כתב לה לאחר זמן ולא סגי במה שהוכיחה שלא כתב לה בתחילה, וכמש"כ תוס'. ובדעת רב פי' רא"ה ועוד ראשונים בשמ"ק דפליג וס"ל שבמקום שכותבין אף שהוכיחה שלא כתב לה בשעת נישואין מ"מ חיישינן שמא כתב לה אח"כ כמנהג המקום.

**תוד"ה גט גובה עיקר קשה לרשב"א וכו' –** כ' מהרש"א דלפרש"י קושיית הרשב"א היא עצמה קו' הגמ' בתחלת הסוגי' ש"מ כותבין שובר ופרש"י שניחוש שתגבה שוב כשתתאלמן, ומבואר א"כ שלתוס' פירוש אחר בקו' הגמ' דניחוש בגרושה עצמה שאחר שיפרעו לה תוציא הכתובה ליפרע שוב, עי"ש עוד.

**דף פ"ט ע"ב**

**גמ' אלמנה מן האירוסין מנלן דאית לה כתובה וכו' דלמא דכתב לה –** מפשטות הסוגי' עולה כמש"כ הר''מ פ"י הל' י"א המארס את האשה וכתב לה כתובתה וכו' גובה עיקר כתובתה וכו' אבל אם ארס אשה ולא כתב לה כתובה ומת או גרשה והיא ארוסה אין לה כלום ואפילו העיקר שלא תיקנו לה עיקר כתובה עד שתנשא או עד שיכתוב עכ"ל. ומשמע מדבריו שכך הוא הדין שכל חיוב כתובה בארוסה רק כשכותב לה כתובה. ועי"ש בר"מ עוד פרטים שחלוק כתובת ארוסה מנשואה ובאבה"ז שם.

**דף צ.**

**מתני' קטן שהשיאו אביו כתובתה קיימת וכו' –** נקטו הראשונים [עי' בשמ"ק משמיה דר' יונה ועוד] שאין בקידושי קטן כלום וכן פסק בשו"ע (מג, א). וצ"ב א"כ מדוע כתובתה קיימת על סמך קידושי קטנות. ואכן בירושלמי כאן הק' קושיה זו ותירץ שבא עליה משהגדיל.

(ושיטת הב"ח אבהע"ז סי' א' וסי' מ"ג מחודשת, דבשנת הי"ב אם קידש לו אביו הוי קידושין דרבנן ואף מצוה להשיאו, וכ''מ דעת ר' יונה בשמ''ק כאן שכ' שאף מברכים לקטן ברכת אירוסין ונשואין, ודנו בזה בארוכה בתשו' ר' בצלאל אשכנזי סי' ג'. ובתשו' דברי אמת סי' ו' הוכיח מירושלמי הנ"ל דלא כהב"ח).

ובתוס' יבמות דף ס"ב ע"ב כתבו דעכ"פ בהשיאו אביו אין בעילתו בעילת זנות. עיש"ה.

ובטעם הדין שמתחייב ממילא ואף שצריך לקדש משיגדיל כ' הבית יעקב (בסי' ס"ז סעיף י"א) דגדר תשלומי כתובה כדין תשלום תמורת האישות, ומסתבר שדעתו בשעת קידושין לכשהגדיל לשלם עבור האישות כפי שנקצץ בתחילה.