אין הנאסר חמור מהאוסר במב_מ לדידן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / אין הנאסר חוזר ואוסר וחמור מן האוסר

חולין קח: אין הנאסר חמור מן האוסר במב"מ

**א. היאך מהני שישים ולא אמרינן שהבלוע נ"נ וחוזר ונפלט-**

בגמ' מקשינן ואי אמרת אל"ס אסור היאך אמר רב כזית בשר שנפל ליורה של חלב בשר אסור וחלב מותר, חלב אמאי מותר חלב נבילה הוא.

ומבואר בזה דחתיכת בשר שנפלה לחלב אוסרת לר"י את כל החלב במשהו שהרי נבלע בה טעם משהו מן החלב ומין במינו לא בטיל.

ונפק"מ מזה גם לדידן דמין במינו בטל, דכיון שנבלע החלב ונאסר ואח"כ יוצא לחוץ ל"מ קפילא שהרי מין במינו הוא עם שאר החלב ואין הקפילא מרגיש אם יש בו טעם, וצריך דוקא שישים כנגדו, ונפסק כן בשו"ע צב-א.

[ועיין בכו"פ צב-א העיר דמשמע בשו"ע דאף בדלא נח מרתיחתו אותה חתיכה אסורה ולא מהני קפילא אלא להתיר את הקדירה, וצ"ע למה לא יועיל הקפילא להתיר גם את החתיכה לומר שלא קיבלה טעם חלב מן היורה שנפלה בה, וכתב בפמ"ג מ"ז צב-א דכזית חלב ביורה אנ"ס דאית ביה טעם, ועיי"ש בהג' ברו"ט].

ויש להקשות בזה בתרתי:

א. בחי' הרמב"ן הק' דא"כ כל חתיכה שמתבשלת באינו מינו לא יהני ביה לא שישים ולא קפילא, שהרי תמיד בולעת ופולטת ממים המתבשלים ונ"נ ונמצא שיש כאן הרבה מאוד איסור ומה"ת שיש שישים כנגד האיסור.

וברמב"ן מתחילה צידד די"ל דיהני קפילא דכיון שאין הנאסר חמור מן האוסר הרי דינו שיועיל בו ג"כ קפילא לקולא, ויתבאר לקמן תי' באורך.

ומבואר בד' הרמב"ן שאי"צ לחוש שבסה"כ נבלעו כל המים בחתיכה ונעשו נבילה, דא"כ לא יהני קפילא לקולא כלל דאין כאן ביטול כלל והכל איסור הוא, ולא חיישינן כולי האי וכל מה שיש לחוש הוא שנבלע כמה פעמים ותו ליכא שישים כנגד האיסור.

ועיין בלשון הכו"פ צד-ד:"ואף כאן כמוהו **רוב** הקדירה נעשה נבילה", ולהאמור בד' הרמב"ן מבואר שאין לחוש לזה.

ובסו"ד מסיק דקמא קמא בטיל ואין אומרים חו"נ בכה"ג, ועוד תי' דכך הוא דרך בישול שאינו מפליט כמה פעמים, עיי"ש, ויתבאר לקמן באורך.

**ב. בקו' הכו"פ מ"ט לא נחוש לחדא בליעה-**

והנה תי' הרמב"ן לא מהני אלא לפי מה שהקשה דנימא שיש כאן הרבה בליעות ואין כאן שישים כנגדם, אבל מ"מ יש לתמוה דלכה"פ בליעה הראשונה שיוצאת יצטרכו שישים גם כנגדה ואיך סגי בחד שישים וליבעי תרי שישים, וד' הרמב"ן צ"ע מה יענה לקו' זו.

ובאמת כבר עמד בכעין קו' זו בכו"פ צב-ב,צד-ד, לענין ד' השו"ע צב-א דאף אם נח מרתיחתו מהני שישים בקדירה, ותמה היאך סגי בחד שישים והרי יש לחוש שבלע ונ"נ משום איסור בב"ח וממילא צריך שישים כנגד שני זיתים?

וכתב ליישב עפי"מ דקי"ל צח-ט דאיסורין מבטלין זא"ז ולגבי טעם הבשר מצטרף החלב לבטלו דסו"ס אין כאן טעם, וכן איפכא.

אבל דבריו תמוהים דהא יש כאן שני זיתים אחד מבשר ואחד חלב שנאסרו זב"ז משום בב"ח, והא קי"ל דבב"ח מצטרפין להצריך ק"כ כנגדם, ואף שהם שני טעמים שונים, וכמו שהאריך הגר"ח פי"ד מאכ"א בטעמא, וצ"ע טובא.

שו"ר בתשובת בי"א יו"ד-לא (ד"ה ובמאי) עמד בקו' זו על הכו"פ, וכתב שני אופנים בזה:

א. דכל הטעם דבב"ח מצטרפין להצריך שישים כנגד שניהם כתב הגר"ח פי"ד מאכ"א דטעם המצורף הוא האיסור ובסך התבשיל מורגש טעם של בב"ח, אבל ה"מ בב"ח שנאסרו ואח"כ נפלו להיתר ממין אחר, אבל הכא הבב"ח נמצא ביורה של חלב הרי כשיש שישים כנגד הבשר תו אין נרגש טעם הבשר כלל בתערובת ואין כאן טעם של בב"ח רק טעם חלב לחוד בתבשיל, עיי"ש ועדיין יל"ע בזה.

ב. ועוד (בד"ה ובזה) רצה לצדד באמת דלא כהכו"פ ובאמת כיון שנאסר מתורת בב"ח היה צריך שישים כנגד שניהם וא"א לבטל רק אחד מהם, אלא דעיקר ההיתר הוא משום סופו להתפשט שהרי אף אם ייאסר הרי יתבטל בכל החלב שיש שישים כנגדו [אלא שאם ייאסר יצטרף עם הבשר לאסור ולא יתבטל אבל מצ"ע לחודיה היה בטל לכך לא חייל ביה חנ"נ מעיקרא], וכל ד' הגמ' דחלב נבילה הוא ולא התירו משום סופו להתפשט הוא דוקא למ"ד מין במינו לא בטיל, דאף אם יתפשט לא יתבטל, עיי"ש.

[אבל כנראה בד' הרמב"ן מבואר לא כן דא"כ לא תיקשי ג"כ קו' הרמב"ן שע"י כמה פליטות ייאסר שפיר ולא אמר דמעיקרא לא חייל חנ"נ כמו הכא דאף שיכול להצטרף עם הבשר מ"מ לא חייל ביה חנ"נ מעיקרא], ובעיקר הטעם דאין אומרים סופו להתפשט יתבאר לקמן באורך טעמים אחרים בזה.

וראיתי בחוו"ד צח-ח בסו"ד ז"ל: "והא דלא בעינן ברסי' צב בכזית בשר שנפל ליורה חלב ונח היורה שתי פעמים שישים לבטל הכזית בשר והכזית חלב אף שאיסורן משם אחד, דשם ליכא אלא חשש סמכינן אפוסקים המתירים" [היינו כפי מש"כ שם דמ"ד דמהני קפילא לקולא מתיר באיסור אחד ושני טעמים], וצ"ע דהתם איירי גבי בב"ח ולא מצאנו מי שיתיר בכה"ג, וכנראה ס"ל להחוו"ד דלמ"ד דמהני קפילא לקולא ה"נ מהני אף גבי בב"ח, וצ"ע.

וגם צ"ע מה יענה בכל דין שישים באינו מינו היאך מהני והרי דעת כמה פוסקים שאין להתיר איסור אחד ושני טעמים ואיך יבארו דין שישים באינו מינו.

והנה בפשוטו גם בד' הרמב"ן דאיירי לענין שאר איסורין נמי יל"פ כן, דלא הוקשה להרמב"ן אלא משום כמה פליטות אבל בפליטה אחת של האיסור י"ל שהאיסור וחנ"נ שלו מבטלים זא"ז.

וגם בזה יל"ע דהא להרבה פוסקים קי"ל דאיסור אחד ושני טעמים מצטרפין זל"ז [ויתבאר לקמן שכן משמע להדיא מד' הרמב"ן כאן במש"כ דל"מ קפילא לקולא], וגם בזה לכאו' נצטרך לחילוקו של הבי"א הנ"ל.

אבל זה דוחק דעיקר סברת הבי"א מבוססת על היסוד דבב"ח טעם המצורף מהם הוא האוסר, ולפי הנ"ל אם נרצה לפרש כד' הבי"א גם בדעת הרמב"ן צ"ל דאף בשאר איסורין הטעם דאיסור אחד ושני טעמים מצטרף לאסור הוא משום דטעם המצורף הוא האיסור, ובאמת מבואר כן בחי' הגר"ח פי"ד מאכ"א די"ל כן אף בשאר איסורין, ועוד נתבאר במקומו כמה דרכים אחרות בהאי מילתא.

אבל אכתי יש כאן מקום עיון דאם ס"ל להרמב"ן דהאיסור וחנ"נ שלו יכולים לבטל זל"ז, ולכך לא הוקשה לו מפליטה אחת, א"כ ה"נ בכמה פליטות י"ל כן, שכל הפליטות האסורות ייצטרפו לבטל זא"ז ואכתי תיסגי בחד שישים [דכשם שהאיסור והחנ"נ שלו מבטלין זא"ז מסתברא דה"ה וכ"ש שהנאסרים עצמם יבטלו זא"ז]?

ובאמת כה"ג תיקשי נמי בד' הכו"פ, והנה לפי"מ שכתב בכו"פ דיש להקשות דיש לחוש שפלט כ"כ הרבה עד שרוב הקדירה נעשתה איסור וודאי ניחא, אבל כבר נתבאר דברמב"ן מבואר דלא חיישינן להכי וא"כ מאי קושיא נימא איסורין מבטלין זא"ז.

ועיין בכו"פ צד-ד משמע [במש"כ לבאר דעת הסוברים דתחב כף ב"פ בעי תרי שישים] מדבריו הביאור עפמש"כ הפוסקים צח-ט דשני איסורין וטעם אחד להם אין מבטלין זא"ז, וא"כ כשיש כאן כמה פליטות באותו טעם הרי וודאי מצטרפין לאסור להצריך שישים כנגד שניהם, ורק בבליעה אחת שיש כאן טעם בשר וחלב יכולים לבטל זא"ז, וע"ז אכתי בעינן לתי' הרמב"ן.

אבל צ"ע דכיון שבקדירה אין טעמו ניכר שהרי בקדירה אין הטעם ניכר ולמה יצטרפו, ומה אכפ"ל שטעמם שוה בינם לבין עצמם, הרי מ"מ אין טעמם נרגש בקדירה, וצ"ע.

וכנראה יתיישב הדבר ע"ד הבי"א דלעולם בעלמא איסור וחנ"נ שלו אין מבטלין זא"ז לשיטת הרמב"ן, משום דטעם המצורף הוא האיסור, אבל היכא ששאר הקדירה היא ג"כ בטעם של החלב הרי בטל טעם האיסור לגמרי ואינו אוסר, אבל כשיש כמה בליעות של חלב אין להם במה להתבטל שאין כנגדם שישים, ודו"ק, וכ"ז כתבתי לדרך הבי"א שלא מצאתי דרך אחרת ברורה בזה.

**ג. בקו' הרמב"ן דפולט כמה פעמים-**

והנה הרמב"ן תי' לקו' דאף שיש כאן כמה פליטות מ"מ קמא קמא בטיל ולא אמרינן חו"נ, וכן הביא הר"ן משמו.

א"נ דכך הוא דרך הבליעה שאינו בולע אלא פעם אחת, עיי"ש.

ובפר"ח צב-א תמה על ד' הרמב"ן דלא אמרינן חו"נ דהא שיטת הרמב"ן ע"ז עג. ורו"ר דבאיסורי שישים אמרינן טעמא לא בטיל וחו"נ אפי' במין במינו?

ובפר"ח כתב מכח זה לתרץ קו' הרמב"ן באופ"א דלא דייקינן כולי האי במין במינו דמדאורייתא בלא"ה שרי, וכנראה משום דלכה"פ ספק הוא אם בלע ופלט כ"כ הרבה והוי כנשפך ושרי, משא"כ שבלע ופלט פעם אחת שפיר חיישינן כמבואר בשו"ע צב-א ולכך לא מהני קפילא בלא שישים.

א. בש"ך צד-ה עמד בכעין קו' הרמב"ן לענין תוחב ב"פ כף היאך התיר בשו"ע אם נודע בין תחיבה לתחיבה ולמה לא אמרינן חו"נ, וכתב לבאר בזה"ל:"אע"ג דמשמע לקמן סי' צט דאם נפל כזית איסור וכו' ואח"כ חזר ונפל חו"נ אפי' מין במינו וכו' מ"מ הכא אין טעם כלל דהא יש ס' כנגד כל הכף ולא יהא הכף אלא כולו חלב אלא דמטעם נ"נ צריך ב"פ ס' ואע"ג דמין במינו נמי אינו נו"ט מ"מ כיון דראוי ליתן טעם בשכנגדו באינו מינו וזה לא שייך הכא".

והיינו דהכא שאין איסורו אלא מטעם חנ"נ הרי אינו ראוי ליתן טעם בקדירה זו כלל, דלעולם יש שישים כנגד הכף או החתיכה, משא"כ במינו הרי יש בכוחו לתת טעם ורק אינו נרגש משום שהוא מינו אבל שכנגדו באינו מינו היה יכול לתת טעם, עכ"ד.

ויסוד הדברים נראה דבאמת יש גזירת שישים גם בכה"ג אבל אין בו דין חו"נ כיון שאין בו דין טעם שהרי בשאינו מינו נמי לא היה יכול לתת טעם ודין חו"נ תלוי דוקא בטעם, וכעי"ז בחזו"א יח-א.

אבל זה ניחא בדעת השו"ע שלא התיר תוחב כף ב"פ אלא בנודע, אבל הרמ"א התיר גם בנודע, ובאמת כ"מ בראשונים הכא שיש להתיר גם היכא שלא נודע, כש"כ חזו"א טז-ג, וצ"ע שאם סברתם כהש"ך בדעת השו"ע דלא אמרינן חו"נ היכא דלית ביה טעם א"כ דוקא בנודע יש להתיר?

ויש אחרונים שפי' טעם הרמ"א עפי"ד תרוה"ד-קפג שהוא משום דכף שאני דלא נעשה חנ"נ משום מקושר, אבל בש"ך והגר"א מבואר שלא פי' כן טעם הרמ"א, וכמו שציין הגר"א לד' הרמ"א צח-ה דאף בחתיכת אוכל שנפלה פעמיים סגי בחד שישים, וכש"כ בענייני סי' צד באורך.

ועוד נתבאר במקו"א דגם מד' הראשונים כאן יש להוכיח כן כש"כ בחזו"א טז-ג דמד' הר"ן והרמב"ן [יו"ד לקמן] משמע שהוא סברא דלא אמרינן ביה חו"נ וקמא קמא בטיל, והוסיף שם בחזו"א דמשמע להדיא ברמב"ן ור"ן דאף בלא נודע לא אמרינן ביה חו"נ ואף באוכל דלא שייך ביה סברת מקושר.

וטעם הדבר כתב החזו"א בזה"ל:"דלא אמרינן חו"נ אלא כשצורת האיסור קיימת אח"כ אבל בחלב שנאסר ויצא לקדירה כבר נפסד צורת האיסור שהרי טעם החלב נתפשט בכל הקדירה ואין כאן טעם בו"ח", ולא נתברר כוונתו.

ואולי גם לפמש"כ לעיל בפשטות לשון הש"ך דלא שייך חו"נ היכא דלית ביה טעמא וכל איסורו משום חנ"נ, וס"ל להרמ"א דאף בלא נודע י"ל כן דחייל ביטול, וכ"נ בחזו"א יח-א.

ב. אבל בהגר"א נראה שפי' טעם אחר בזה בדעת הרמ"א, עיי"ש שציין לדבריו צח-כ בד' הרמ"א בחתיכה שנפלה ב"פ לקדירה שאי"צ ב"פ שישים, וכתב הגר"א צח-כ ז"ל:"והטעם דהא אותו הבלוע הוי בקדירה מין במינו ובכה"ג אוקמוה אדאורייתא ברובא וכש"כ הרא"ש דמין במינו גזירה אטו אינו מינו משא"כ בכה"ג דליכא למיגזר דא"א באותה קדירה אלא במינו, ועי' ש"ך צד-ה".

משמע דעת הגר"א דלא גזרו בכה"ג כלל גזירת שישים, דעיקר גזירת שישים אטו אינו מינו היא, ולא תקנו שישים כנגד בליעה השנית וסיג במה שיש שישים כנגד החתיכה, דהא בנפילה של חתיכה אחת לעולם לא שייך להגיע לידי טעם אף באינו מינו, וכ"נ בפמ"ג סק"ו בביאור דעת הש"ך.

אבל לשון הש"ך והרמב"ן משמע דאית ביה גזירת שישים אלא דלית ביה דין חו"נ.

אבל צ"ע בד' הגר"א דכיון שלא גזרו בו גזירת מין במינו על הפליטה, א"כ ה"נ בהא דסי' צב-א נמי למה לא מהני קפילא לקולא והרי לא גזרו כלל על הבלוע שנפלט, ותינח בד' הגמ' דאזלינן למ"ד מין במינו דאורייתא לא בטיל, אבל השו"ע פסק כן אף למ"ד מין במינו בטל ורק מגזירת חכמים בעי שישים, וא"כ למה לא יהני קפילא לומר שאין כאן טעם כיון שלא גזרו שישים על הבלוע?

ועכצ"ל כמשמעות ד' הש"ך והרמב"ן דאית ביה גזירת שישים אף דלא שייך בו טעם אטו אינו מינו, אלא דלענין כמה פליטות כתבו דלא שייך לומר חו"נ בכה"ג, דדין חו"נ תלוי דוקא בדין טעם שלו.

ומשמע מדבריהם שיש שני עניינים בגזירת שישים גם שנתנו שיעור ביטול בכל אופן, וגם שנתנו בו דין טעם היכא שיכול לתת בשכנגדו באינו מינו, והכא לא שייך שיהיה בו דין טעם ולכך לא שייך בו דין חו"נ.

ואולי הוא ג"כ כוונת הגר"א דס"ל דתקנו שישים במינו גם כשיעור ביטול ובזה לא שייך להקל גם היכא דליכא טעמא דאטו אינו מינו [וגם י"ל עוד שהוא תקנה אחת עם השוו מידותיהן דל"מ קפילא רק שישים], ודלא כמשמעות הרא"ש שגם תקנת שישים הוא אטו אינו מינו.

אבל דין חו"נ לא שייך אלא בטעם הנרגש ממש, אלא דתקנו במינו ענין זה ג"כ אטו אינו מינו, והכא לא שייך גזירה דאטו אינו מינו [וי"ל ענין זה גם בנו"א והמחוור כתבתי], ודו"ק.

ועוד נתבאר ענין זה באורך בסי' צד לענין תוחב כף פעמיים או חתיכה שנפלה פעמיים.

**ד. ביישוב הרמב"ן דמהני קפילא לקולא-**

ובעיקר קו' הרמב"ן דנימא שפלט כמה פליטות ואין כאן שישים כנגדן, הנה מתחילה צידד הרמב"ן ליישב לשיטת הר"י דאין הנאסר חמור מן האוסר, דה"נ הכא אף שהנאסר הוא מין במינו ודינו לעולם בשישים ול"מ ביה קפילא, מ"מ אינו חמור מן האוסר שהוא מין בשאינו מינו ודינו בקפילא ואי"צ שישים, וה"נ הנאסר דינו כן ומהני ביה קפילא לקולא.

אבל דחה הרמב"ן בתרתי חדא מה נימא לשיטת רש"י צח. דל"מ קפילא לקולא ולעולם בעי שישים.

ועוד כתב דאף אם נימא דאין הנאסר חמור מן האוסר ומהני ביה קפילא אף לקולא, אבל הכא הרי כל מה שאין הטעם נרגש הוא משום שהאוסר והנאסר הם משתי טעמים שונים, וצריך לדון היאך היה הדין לו יצוייר שהיה הנאסר באותו טעם של האוסר, ובזה שפיר היה הקפילא מרגיש את הטעם, ואכתי לא יהני קפילא.

והנה במש"כ הרמב"ן במסקנת דבריו דלא מהני קפילא מבואר דעתו כדעת הפוסקים שאיסור אחד שנפל לקדירה ויש בו שני חלקים עם טעמים שונים א"א להתירו במה שאין טעמו נרגש, דא"כ ה"נ הכא יש להתיר את כל הבליעות של האיסור ע"י ביטול ברוב כיון שאין טעמו נרגש.

וע"כ דעת הרמב"ן דאיסור אחד ושני טעמים א"א להתיר, ומבואר בד' הרמב"ן עוד דאף למ"ד דקפילא לקולא מהני מ"מ א"א להתיר, ודלא כש"כ בחוו"ד צח-ח לדון דלמ"ד דמהני קפילא לקולא ה"נ באיסור אחד ושני טעמים יש להתיר ע"י קפילא דסו"ס אין כאן טעם שיאסור.

ועוד מתבאר לנו מד' הרמב"ן דכמה דברים שנאסרו מתורת חנ"נ מיקרי הכל חד איסורא לענין זה והוי כאיסור אחד ושני טעמים [ומסתבר לפי"ז דאיסור וחנ"נ שלו נמי מיקרי חד איסורא ודלא כמו שצידד רעק"א צו: רק כהכרעת החוו"ד שם וכמה פוסקים].

**ה. היאך מהני קפילא לקולא והרי נאסר משום חנ"נ והו"ל מב"מ-**

והנה הק' בתרוה"ד-קפג היאך מהני קפילא לקולא באינו מינו, והרי מבואר בסוגיין דחיישינן שמא בלע ונאסר מתורת חנ"נ וא"כ כשנפלט הוי מין במינו וא"א להבחין ע"י קפילא?

[וע"ע בשו"ע צג-א קדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב, ובפר"ת העיר על השו"ע מ"ט לא הביא הדין של הברייתא שם בישל בנו"ט, וכתב דלא מהני טעימת קפילא משום חנ"נ.

ובפמ"ג שפ"ד שם תמה דהא מבואר להדיא בגמ' דמהני קפילא, ועיין בבי"מ שם דדעת השו"ע דברייתא אזלא כמ"ד אל"ס מותר אבל השו"ע פסק דאל"ס אסור ואמרינן חנ"נ לכך ל"מ קפילא לקולא ושלא כד' תרוה"ד].

ובתרוה"ד כתב דלא מהני קפילא לקולא אלא בקדירה דבלוע בכלי לא נעשה חנ"נ שהוא מקושר עם שאר הקדירה, ונתבאר עוד במקו"א.

אבל בכו"פ צב-ב הק' ע"ז מסוגיא צט. גבי גריסין ועדשין דדעת התוס' דמהני קפילא לקולא, ואף שהוא אוכל באוכל לא אמרינן שנבלע מהגריסין בעדשים ונ"נ, וצ"ע בטעמא, ועיי"ש בכו"פ שנדחק ליישב ד' תרוה"ד.

ובחוו"ד צב-א כתב ליישב (והו"ד ביד יהודה צב-ג) דכיון שהאוסר אינו מינו הוא הרי אין הנאסר חמור מן האוסר ומהני ביה קפילא [ודוקא גבי בב"ח לא מהני קפילא כמבואר צב-א משום דהתם קי"ל הנאסר חמור מן האוסר].

והמעיין בלשון החוו"ד יראה כוונתו, דכיון שאין הנאסר חמור מן האוסר הרי אין בכוחו של הנאסר לאסור יותר משיעור של האוסר, ואם קפילא אינו מרגיש את הטעם אות הוא דבשיעור כזה אין האוסר יכול לתת טעם, וממילא גם הנאסר אין בכוחו לתת טעם אלא כנגד שיעור כזה.

[ומבואר בזה חידוש דדין אין הנאסר חמור מן האוסר אינו תלוי דוקא במה שיש בנאסר חלות דין יותר מן האוסר ואף במה שטעמו חזק יותר ואוסר הוא ג"כ בדין אין הנאסר חמור מן האוסר.

והוא כפשטות התוס' לענין מלח ותבלין דאף בחילוק בשיעור אמרינן אין הנאסר ולא רק באופן שהם חלוקים בדין הביטול, ודלא כש"כ לעיל דדין תבלין הוא תקנה מיוחדת ולא דין טעם.

ויש לסייע לזה מד' הרמ"א-קלד דאם האוסר הוא נטל"פ בתבשיל והנאסר נטל"ש אמרינן אין הנאסר חמור מן האוסר אף שאין בו דין חדש, ויש לחלק].

אלא שעדיין יש לתמוה דלכה"פ נצריך שישים כנגד האוסר והנאסר, ויצטרפו להצריך שישים כנגד שניהם ואיך אפשר להקל במה שאין נרגש הטעם?

וכנראה ביאור ד' החוו"ד עפ"י שיטתו דלמ"ד דס"ל דמהני קפילא לקולא ה"נ חד איסור ושני טעמים אין מצטרפים לאסור ומהני קפילא להתיר, ודו"ק.

[ומש"כ התוס' צו: לענין גיד וירך דמשמע דלא יהני קפילא בנאסר מתורת חנ"נ ובעי שישים, כתב בחוו"ד דס"ל דל"מ קפילא לקולא בכה"ג שהאיסור בעין ורק בצו"ר מהני קפילא לקולא].

והנה לכאו' דבריו סותרים לד' הרמב"ן אצלינו, דהרמב"ן צידד מתחילה לומר דיהני קפילא לקולא ולא יחול בו דין מין במינו בשישים, ואח"כ דחה דאף אי מהני קפילא לקולא מ"מ לא סגי בקפילא שהרי צריך לשער כמה יש בכח האיסור להטעים את הקדירה וכיון שיש כאן הרבה איסור הרי יש בו כח להטעים את הקדירה מצ"ע, ולא סגי בחד שישים, והוא שלא כד' החוו"ד.

ומתבאר לפי"ז דלדעת החוו"ד לא תיקשי כלל קו' הרמב"ן בסוגיין דבאמת לשיטות דמהני קפילא לקולא שפיר א"א לצרף את כל הבליעות שנאסרו ויש להתיר ע"י קפילא לקולא.

[ומ"מ גם ד' החוו"ד לא הועילו ליישב לגמרי קו' הרמב"ן והכו"פ דתינח לשיטת הר"י אבל להרשב"ם אכתי תיקשי הסוגיא, וכבר העיר ע"ז ביד יהודה].

ונראה דעיקר מה דפליג הרמב"ן על יסוד החוו"ד הוא משום דס"ל דלא מהני קפילא לקולא באיסור אחד ושני טעמים, והחוו"ד ס"ל דמהני קפילא לקולא בזה [וביאור שיטת הרמב"ן בזה מ"ט לא יהני קפילא לקולא יתבאר במקו"א, ואכ"מ].

וגם בשא"ר לא נראה דנקטו כד' החוו"ד בזה, ראשית דלד' החוו"ד נמצא נפק"מ להלכה בין הרשב"ם להר"י אם מהני קפילא לקולא באינו מינו, וכ"נ החוו"ד, אבל בר"ן משמע שלא מצא נפק"מ בין ר"י לרשב"ם אלא דין דשיל"מ, ולא הזכיר נפק"מ.

וכנראה ס"ל להר"ן ע"ד הרמב"ן דלא מהני קפילא לקולא אף לשיטת הר"י.

וכן מבואר בתוס' צו: דלא מהני קפילא לקולא באיסור ונאסר מתורת חנ"נ, ובחוו"ד כתב דס"ל דל"מ קפילא לקולא אבל בתוס' צט. משמע דעתם דמהני קפילא לקולא.

וגם בתרוה"ד-קפג שהק' היאך מהני קפילא לקולא בקדירה לעיל צז., והרי הנאסר הוא מין במינו והוצרך לתרץ דבקדירה לא אמרינן חנ"נ משום מקושר הרי מבואר ג"כ דלא ס"ל כהחוו"ד.

וע"ע בש"ך צח-ד כתב דמהני קפילא לקולא להלכה, ובהג' רעק"א שם תמה דלמאי דקי"ל חנ"נ לעולם אין נפק"מ בדין קפילא דהא ע"י שהאיסור בולע הוי כמין במינו ול"מ קפילא.

וכתב רעק"א שני נפק"מ בדין קפילא, חדא בקדירה דבזה אית לן סברת מקושר שכתב תרוה"ד.

ועוד כתב רעק"א דנפק"מ בבישל ולא נחה היורה מרתיחתה דמה שנבלע אינו נפלט ובזה יהני קפילא לקולא, וכמבואר בשו"ע צב-א דמהני קפילא בכה"ג.

אבל הביא ד' הפמ"ג מ"ז צב-א דבזה"ז אין אנו בקיאין בנח מרתיחתו ולפי"ז לעולם בעי שישים ולא מהני קפילא אלא בקדירה.

[מיהו כתב די"ל שלא כד' הפמ"ג דכיון שאינו אלא ספק אם נח מרתיחתו ודין חנ"נ דרבנן ויש להקל בספק, וממילא נפק"מ בכל איסורין דיהני קפילא גם בדלא נח מרתיחתו].

והנה מבואר גם בד' הפמ"ג שם דלא מהני קפילא לקולא ואית ביה דין מין במינו וצריך שישים וכטענת הרמב"ן דלא כהחוו"ד דמהני קפילא לקולא משום אין הנאסר חמור מן האוסר.

ובאמת עיין בהג' רעק"א על הפמ"ג שם שכבר עמד בזה שיש מקום לומר דמהני קפילא משום אין הנאסר, וכדעת החוו"ד.

ולפי"ז להלכה לדעת הראשונים מסתברא דלא יהני קפילא לקולא רק בקדירה וכש"כ רעק"א וכדמשמע בתרוה"ד, אבל צ"ע טובא מקו' הכו"פ מגריסין ועדשין דמהני קפילא לקולא אף דהוי אוכלין ולמה לא נימא חנ"נ והוי מין במינו ולא מהני קפילא?

ועיין בכו"פ שנדחק דברייתא דהתם סברה כמ"ד אל"ס מותר ולא אמרינן חנ"נ, וצ"ע [וגם דוחק גדול לומר דפשיטא להתוס' דאיירי בדלא נח מרתיחתו].

אלא דמ"מ עיקר ד' הרמב"ן צ"ע כש"כ לעיל דחזינן שלא הוקשה לו מפליטה אחת, ויתכן לפי"ז דאף הוא מודה להחוו"ד דכלפי פליטה אחת יש להתיר ע"י חד שישים ואיסורין מבטלין זא"ז, ורק לענין כמה פליטות לא נקט כן, וכש"כ לעיל, וכל ד' החוו"ד הוא אחר מסקנת הרמב"ן שאי"צ לחוש אלא לפליטה אחת וע"ז נקט דמהני קפילא או חד שישים ואי"צ ב"פ שישים.

**ו. ביאור השקו"ט ברמב"ן-**

והנה לפי המבואר הרי דעת הרמב"ן דאיסור אחד ושני טעמים א"א להתיר ע"י קפילא לקולא, וצ"ע לפי"ז השקו"ט ברמב"ן דמתחילה ס"ד דאף דמפליט כמה בליעות שנאסרו מתורת חנ"נ מ"מ יש להתיר ע"י קפילא משום שלא יהא הנאסר חמור מן האוסר, וע"ז מסיק הרמב"ן דא"א להתיר משום דעכ"פ צריך שישים כנגד כל בליעה ובליעה שהרי מצ"ע היא ראויה לתת טעם.

ויל"פ בשני אופנים:

א. י"ל דס"ד כש"כ החוו"ד צב-א דע"י אין הנאסר חמור מן האוסר הרי גם הנאסר א"י לאסור יותר משיעורו של האוסר, וכיון ע"י טעימת קפילא חזינן שאין באיסור כדי לתת טעם בקדירה זו א"כ גם הנאסר א"י לאסור ביותר משיעור טעם זה, וא"י לאסור את הקדירה מצ"ע.

וממילא כל איסור מסייע להצטרף לשיעור לבטל את חבירו שיש כאן שיעור ביטול כנגד כל איסור בפנ"ע.

וע"ז מסיק הרמב"ן דאינו כן דאף שכל איסור מצ"ע לא היה יכול לתת טעם והשתא נמי אינו נותן טעם שהרי הם שני טעמים שונים מ"מ הם מצטרפין לאסור ומשערינן מצד חוזק האיסור כמה יכל לתת טעם.

והיינו דמסיק הרמב"ן דאיסור אחד ושני טעמים לא מהני ביה קפילא לקולא לומר דכיון שאין כאן טעם יבטלו זא"ז רק אמרינן דדין טעם שאסרה תורה הוא מה שהדבר מסוגל לתת טעם מצ"ע, וממילא גם איסור אחד ושני טעמים מצטרפין לאסור, וכש"כ במקו"א ביאור ענין זה.

אבל ל"מ כ"כ ענין זה בכוונת השקו"ט ברמב"ן דמשמע שהוא נידון בגדרי חנ"נ ואין הנאסר חמור מן האוסר ולא בגדרי איסור אחד ושני טעמים, ופשיטא ליה דאיסור אחד ממש ושני טעמים אין מצטרפין וכל הנידון הוא הכא שאינו איסור אחד ממש רק מתורת חנ"נ אתינן עלה ויש לדון משום אין הנאסר חמור מן האוסר.

ב. הנה יש מקום גדול לדון בדין מין במינו אם נתנו בו דין שיעור של שישים קבוע והוא דין נפרד מדין אינו מינו דתלי בטעם, או שעיקר תקנ"ח היתה לתת בו דין טעם ואף שאין טעמו נרגש יחול בו דין טעם, והוי דין אחד עם אינו מינו, אלא דא"א להטעימו לקפילא לכך לעולם בעי שישים.

ונראה לדון בכל דברי הרמב"ן לפי שני דרכים אלו:

א. בפשוטו מד' הרמב"ן כאן נלמד שעיקר דין תקנ"ח היתה לתת שיעור שישים והוא דין נפרד מאינו מינו, ולכך ס"ד להרמב"ן לדון בו דאין הנאסר חמור מן האוסר, אבל אם גם במינו הוא דין טעם כמו בא"מ אין כאן חומרא מן האוסר, ונתבאר עוד עיקר נידון זה בסוגיא דמין במינו בשישים.

ועוד למדנו מד' הרמב"ן למש"כ לדון במקו"א דלכאו' גם באינו מינו הוא בכלל תקנת שישים, אלא שאם טעמו קפילא מהני להקל משום דבטל עוצם מיעוטו במה שאין הטעם נרגש, אבל מד' הרמב"ן כאן מבואר שלא תקנו תקנת שישים באינו מינו כלל, שאם היה בו תקנת שישים למה ייחשב שהנאסר חמור מן האוסר, ואף שנקט הרמב"ן דתקנת שישים הוא דין שיעור מ"מ ס"ל דלא תקנו כן באינו מינו, ועוד נתבאר במקו"א ענין זה.

והנה ברמב"ן מסיק דלא מהני ביה קפילא לקולא, וטעמו דאם באת לדון את הנאסר כדינו של האוסר הרי לכה"פ הוי כאינו מינו ואף שבפועל אינו נותן טעם מ"מ הרי צריך אתה לשער שהוא מגדיל את השיעור, שהרי יש כאן כמות נוספת של איסור וא"י להתבטל שהרי הוא מסוגל לתת טעם מצ"ע אם היה בטעם אחר.

ולדרך זו צל"ע היטיב במסקנת ד' הרמב"ן, דהנה יתבאר לקמן מד' האחרונים לדון היאך הדין במין במינו מדאורייתא דבטל ברוב, אם בזה יועיל חנ"נ להצריך שישים כנגד הנאסר ג"כ להחמיר בו יותר מדינו, או דוודאי מדאורייתא יודה הרמב"ן שלא יצטרכו שיעור שישים כנגד המינו ג"כ.

ואף שאמר ר"י דדינו של הנאסר כהאוסר היינו לקולא שא"א להחמיר בו יותר, אבל מ"מ שיעור הביטול שלו א"י להיות יותר מדינו ואם הוא בטל ברוב א"י לסייע להאיסור שלא להתבטל, וכ"ה הפשטות בסברא.

ולפי"ז צ"ע דכיון שנקט הרמב"ן בס"ד דדין שישים הוא תקנ"ח מיוחדת של דין שיעור, וע"ז אמרינן אין הנאסר חמור מן האוסר, ולא חל בו תקנת שישים, א"כ חוזר לדין תורה שא"י להוסיף לשיעור האיסור כלל שהרי כל דינו הוא תקנת שישים וע"ז אמרינן אין הנאסר חמור מהאוסר, וא"כ למה נצטרך שיעור ביטול כנגד מה שהוא מסוגל לתת טעם ואיך יחול בו דין ביטול הטעם שהוא דין באינו מינו ולא במינו?

[ודוחק לומר שנשתנה להרמב"ן כל גדר תקנת שישים בס"ד ומסקנא שלו כאן ולא משמע שזהו הנידון שלו.

וגם אינו מסתבר לפרש דדין אין הנאסר הוא שבפועל א"א להנאסר לאסור יותר מהאוסר, אבל מ"מ תשאר תקנת שיעור שישים לענין שלושים וכה"ג כשיעור הביטול של האוסר, חדא דמה"ת יכולה תקנת שישים להתחלק, וגם בפשוטו דין אין הנאסר הוא תלוי ביסוד הדין, וכיון שאין באוסר דין שישים איך יחול בנאסר כלל אף אם אינו מחמיר בפועל.

ומיהו עיין בחוו"ד צב-א שנראה דנחית לסברא זו דאף שנאסר מכח מינו מ"מ אין בכוחו לאסור אלא כשיעור הטעם שיכל האוסר להטעים ולא ביותר מזה ויש בו דין לאסור רק ככוחו של הראשון, עיי"ש היטיב].

וכנראה מה שצריך לומר בדעת הרמב"ן דס"ל דאף לחומרא יש לדון את הנאסר כהאוסר לתת בו דין של טעם.

ועיין לקמן הבאנו כן מד' החוו"ד, והבאנו שכ"מ ג"כ בכו"פ ורעק"א שיש לדון את הנאסר כהאוסר לחומרא, אלא דפשיטא להו דלענין אינו מינו לא שייך לומר כן שהרי גם אם ניתן להנאסר דין איסור של טעם מ"מ הרי אין טעם האיסור נרגש ואיך יאסור.

אבל י"ל עפמש"כ במקו"א לדון בטעם הסוברים דאיסור אחד ושני טעמים אוסר ולא אמרינן דמהני קפילא לקולא, משום דעיקר דין אינו מינו אינו בטעם הנרגש רק בכמות שהאיסור יכול לתת טעם ביחס לתערובת [וכעין ד' הגר"ח הל' תרומות], וכל שטעמו קפילא הרי שא"י לתת טעם בתערובת זו ובטל, אבל באיסור אחד ושני טעמים הרי מה שאין הטעם נרגש אינו מכח מיעוט האיסור רק משום שהוא שני טעמים ובזה יש לאסור שפיר.

ועיקר יסוד זה נתבאר עוד ד' השו"ע בדין נימוח הגיד ובכ"ד.

וה"נ הכא לענין האיסור וחנ"נ שלו כיון דס"ל להרמב"ן דחשיבי כאיסור אחד מצטרפין לאסור עד ק"כ.

[וצריך להוסיף דאף דבאיסור עצמו היה מועיל קפילא לקולא מ"מ לא שייך בזה אין הנאסר כמובן].

וכה"ג יל"ע גם בדין חנ"נ בגוונא שהנאסר והאוסר שונים בטעמם אבל לאו חד מין עם התבשיל, ולפי המבואר ברמב"ן נראה דלשיטת הסוברים דאיסור אחד ושני טעמים אינו בטל ונימא דחנ"נ מיקרי איסור אחד עם האוסר שלו, ה"נ יצטרפו לאסור עד ק"כ, ואף שאין הנאסר חמור מן האוסר ובאוסר היה מועיל קפילא לקולא מ"מ צריך לשער כמה בכוחו לתת טעם ואוסר.

וכן מבואר לדינא בחוו"ד צח-ח דלשיטת הסוברים דאיסור אחד ושני טעמים אינו בטל ומצטרפין, ה"נ בנאסר מתורת חנ"נ והאוסר שלו מצטרפין.

**ז. עוד בד' הרמב"ן והחוו"ד והיאך משכח"ל קפילא לקולא-**

וע"ע ברשב"א תוה"ב (א:) דן אם משערינן האיסור הבלוע בכלי בכולו וג' שיטות בזה:

א. דעת הראב"ד דכל דמהני הגעלה ויכול להוציאו אין משערים בכולו, והרשב"א תמה ע"ז דמ"מ חיישינן שמא בלע כל האיסור.

ב. דעת הרשב"א דבכלי חדש משערינן האיסור אבל בכלי ישן משערינן לפי כל הכלי משום חנ"נ בכל מה שנבלע בכלי.

והביא מהרמב"ן דפליג ע"ז דל"א חנ"נ בבלוע בכלי, והוכיח כן מקפילא היאך מהני בקדירה והרי הוא בלוע מעוד הרבה איסורין.

והרשב"א דחה דמ"מ איכא קפילא שאינו מרגיש את הטעם, ותירוצו צ"ב.

ואולי דעתו כהחוו"ד דלעולם אין הנאסר חמור מן האוסר ומהני קפילא לקולא, והרמב"ן לשיטתו לא ס"ל כן.

ולפי"ז הרי מבואר ברשב"א להדיא כדרך שנתבאר בשיטת החוו"ד ואף באינו מינו אמרינן אין הנאסר חמור מן האוסר, אבל זה צ"ב בסברא מטענת הרמב"ן.

ויתכן דס"ל דאף בכל איסור אחד ושני טעמים אין מצטרפין לאסור ומתבטלים ע"י קפילא ודלא כהב"ח רק כפשטות ד' האו"ה, ואכ"מ.

**ח. אם הנאסר כהאוסר לחומרא במין במינו מדאורייתא-**

ויש לדון אם להר"י אמרינן שהנאסר יכול להיות כהאוסר אף לחומרא.

הנה בתוס' ק: הק' לשיטת ר"ת דאמרינן חנ"נ בכל איסורין היאך הגעילו כלי מדין והרי המים נעשו חנ"נ, ותמהו ע"ז בכו"פ צב-י ורעק"א ק: דאף אם נעשה חנ"נ מ"מ לק"מ, דממ"נ, אם אתה דן את המים מין במינו הרי חד בתרי מדאורייתא בטיל [ובאמת כן תי' בריטב"א קח: על קו' התוס' וכבר ציין לו בהג' ברו"ט על הכו"פ].

ואם אתה דן את המים כאינו מינו מ"מ הרי קי"ל כהש"ך צח-ו דתלי בטעמא ולא כהרמ"א דתלי בשמא, וא"כ כיון שאין במים טעם יתבטלו ברוב מדאורייתא?

וע"ע בהג' רעק"א רסי' קו שנקט דחנ"נ במינו הרי הוא בטל ברוב כדין מין במינו.

ותי' בכו"פ ורעק"א דתוס' איירי כמ"ד דמין במינו לא בטל, והוסיף בכו"פ דאף דלרבא תלי בשמא חשיב שתי שמות מ"מ לאביי תלי בטעמא והכל אותו טעם לא יתבטל.

ובהג' ברו"ט תמה על עיקר ד' הכו"פ דאף אם נימא כהר"י דהוי כהאוסר והכא הוי כאינו מינו היינו דוקא לקולא שאין בכוחו לאסור כ"כ את האיסור, אבל לחומרא להצריך שישים אף אי תלי בשמא לא אכפ"ל.

אבל בכו"פ ורעק"א מבואר דאי תלי בשמא יכול להיות כן אף לחומרא.

וכן מבואר בחוו"ד בחידושים צח-כ ז"ל:"אבל שני זיתים שאין טעמם שוה שנ"נ מדברים שטעמם שוה אין מבטלין זא"ז ובעי שישים כנגד שניהם", וכן העתיק בפתחי תשובה שם, להר"י.

אבל עיקר ד' הכו"פ צ"ע דאף אי בתר טעמא אזלינן מה אכפ"ל שאין בו טעם, מ"מ י"ל שדינו לאסור כפי כח האוסר שלו לאסור בטעמו עד שישים ולא יתבטל ברוב כמו האוסר שלו, וכמו לענין מלח ותבלין דאף לענין הטעם המציאותי אזלינן בתר האוסר?

וכנראה פשיטא להו להנך אחרונים כש"כ לעיל דד' התוס' לענין תבלין הוא משום דתבלין אינו רק טעם במציאות אלא שהוא חומרא בדין שנתנו חז"ל למתבל ולכך שייך בו דין אין הנאסר חמור מן האוסר אבל בטעם מציאותי לא שייך זה כלל.

ולפמש"כ לעיל לבאר ד' הרמב"ן במהלך הראשון הרי משמע מדבריו שלא כדבריהם, ואף שלא חל במינו תקנת שישים משום אין הנאסר מ"מ ס"ל שיאסור מתורת טעם, וכש"כ לעיל.

[מיהו מעיקר דינו של הרמב"ן אין כאן ראיה, דבפשוטו ד' הרמב"ן הוא אחר שתקנ"ח דין שישים ורק באת לדון דהכא לא בעי שישים ויש לדונו כאינו מינו הרי לכה"פ יש לתת לו דין אינו מינו כהאוסר, אבל לחומרא ממש לא שמענו, ורק מכח הסברא הוכחנו כן דהא לא חייל הכא תקנת שישים משום אין הנאסר].