המביא בתרא - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

**פרק המביא - גט בתרא**

**דף טו.**

**תוד"ה בפני נכתב כולו וכו' דסד"א ליתכשר דחשיב טפי מכתב סופר ועד** - הק' הפנ"י מדוע באמת לא יוכשר גט זה למ"ד כתב סופר ועד כשר. ותירץ התו"ג שמכיון שמתחשבים בכתב הסופר כחתימה, נחשב שקיים ב' חתימות בלא שניכר תוספת קיום הכתב, ואתי לאחלופי בשאר קיום שטרות.

**גמ' והאמר ר"א אפילו לא כתב בו אלא שיטה אחת לשמה שוב אינו צריך -** משמעות פי' רש"י שפי' דבשיטה זו שם האיש והאשה והזמן [והוסיף רש"ש גם ה"א מותרת לכל אדם], דמעלה דשיטה ראשונה שמעכב בה קיום לשמה בהיותה עיקר הגט ואין צריך עדותם לגבי שאר הגט, וכ"מ מלשון תוס' סוד"ה בפני נכתב. אמנם תוס' לעיל ה: בד"ה אפילו כתבו דמעלה דשיטה ראשונה שעפי"ז יש לדון דמסתמא אף סיימו לשמה.

ויעוי' ברש"ש שצידד לומר דכל מש"כ רש"י ותוס' בסוגיין דקפדינן רק בשיטה ראשונה, היינו לשי' רבא דהצורך בקיום הכתיבה דלא אתי לאחלופי וזה תלוי בעקרו של גט, וכמש"כ תוס' לעיל ג. ד"ה אתי לאחלופי. אך לדעת רבה דאין בקיאין לשמה, בעינן לידע שכל הגט נכתב לשמה, ורק שעפ"י שיטה ראשונה דינינן מסתמא לכל הגט.

**רש"י ד"ה תקנת חכמים: עדות השליח שהאמינוהו חכמים כשנים -** נתחדש בדברי רש"י (וכ"כ בתורי"ד) שגדר נאמנותו משום עדות שעשאו כשנים. ויעוי' לעיל ה: בריטב"א (ד"ה לימא בהא) שתלה גדר זה בנדון הגמ' בפני מי אומר בפ"נ, שאם משום לשמה מספיק שיאמר כן בפני שניים, והיינו משום שגדר נאמנותו בדין ע"א באיסורים ואין צריך בי"ד, ואילו למ"ד דמשום שא"מ לקיימו דבעינן שיאמר בפני ג' שגדר נאמנותו כב' עדים, שלזה בעינן שיאמר עדותו בפני בי"ד.

ולכאו' י"ל לדרך זו דרש"י פי' בסוגיין כב' עדים, דפשטות סוגיין כרבא דמשום קיום הוא, וכלשון הגמ' או כולו בקיום הגט וכו' (וכבר עמד בתוד"ה או כולו מדעת ר"ח עצמו לעיל, ופי' לשון הסוגי' שאכן אי"ז קיום רגיל אלא על הלשמה, אך יעוי' בתורא"ש ובריטב"א סוד"ה אלא אמר רב אשי שנקטו משמעות סוגיין לעיקר שדעת ר"ח דמשום קיום הוא).

ואף שאמנם רש"י ותורי"ד שם ה: פי' דהא דבעינן לומר בפני ג' מטעם דין קיום שטרות דמעשה בי"ד הוא, ומשמע לכאו' דס"ל שמצד העדות אין כאן סיבה להצריך בי"ד, ומשמע א"כ שאין נחשבת עדותו כב' עדים, וכן נקט בחי' מרן רי"ז הלוי, אך הלא בסוגיין נתבאר להיפך, וצ"ע. (ולפמשנ"ת בסוגיין י"ל דהא שהצריך רש"י ג' רק מטעם קיום ולא מטעם העדות, משום דס"ל דבעדות זו מהני עד מפי עד ושפיר אין צריך שיעיד השתא בפני בי"ד על אף שנאמנותו כשנים).

**תוד"ה או כולו קסבר דלא דייק שליח כ"כ -** יעוי' בתפארת יעקב (לתוס' קודם) שהק' א"כ מהו ביאור סיפא דמשנה דמהני א' אומר בפני נכתב וב' אומרים בפנ"ח, והלא אחד זה אינו מעיד על הכל, ותירץ דהכתיבה נידונית בפנ"ע וכן בחתימות בפנ"ע, ורק כשהעיד על חלק מן החתימות נחשב שהעיד על חלקו.

**עוד שם בתוס' -** הנה נתבאר מפי' התוס' שעיקר חידושו של ר"ח מחשש שאינו מדייק, וצ"ב מלשון הגמ' או כולו בקיום הגט או כולו בתק"ח שבפשטות משמעות הלשון כמו שפירש ריטב"א (בתחילת דבריו) שלא תיקנו חכמים לנאמנותו על חצי הגט, וכ"מ בתורי"ד.

וכן צ"ב לביאור זה מלשון קו' רבא מי איכא מידי וכו', שהרי לעיקר סברא זו מודה ר"ח ורק שמחשש צדדי פוסל לנאמנותו (ועי' משנ"ת לקמן עמ' ב' בתוד"ה אני הוא).

ולכאו' לדעת התוס' נפקא שאף אם יהיו ב' שלוחים שכ"א מהם מעיד על הכתיבה ועל חתימה אחת, דלא יהני משום חשש זה דלא דייק, ואף שנתקיים בגט זה כולו בתק"ח. עיין בכל זה בחי' ר' אריה ליב מאלין סי' מ"ג. וע"ע לקמן ברש"י ד"ה מי איכא.

**רש"י ד"ה מי איכא מידי וכו' אם היה שליח אומר אני מכירם כשר -** מה שהוצרך רש"י לביאור הסוגי' לחידושו דמהני ידעתי דשליח (ביאר בחי' ר' אריה ליב הנ"ל) שזהו גופא טענת רבא שע"י שאפשר לשליח לקיים השטר בנוסח השווה לשאר קיום שטרות, א"כ מסתבר שיש לצרף קיום השליח לקיום העדים, ונמצא כל השטר מתקיים בגדר אחד של קיום, ולא כמו דס"ל לר"ח שיש כאן חסרון של חציו בתק"ח, דכמשנ"ת סו"ס כולו בקיום שזהו עיקר גדר תקחז"ל לקיים השטר.

ונמצא א"כ שלדעת רש"י יסוד נדון ר"ח ורבא בזה גופא אם ישנו חסרון דחציו בתק"ח, ולא כמש"כ תוס' דעיקר פלוגתתם אם לחוש שאינו מדייק [ויתכן שתוס' לשיטתם לקמן דפליגי על רש"י דלא מהני ידעתי דשליח, וא"כ לא שייך סברא זו לצרף קיום השליח והעדים. ועיין] וע"ע היטב בחי' הרמב"ן.

**דף ט"ו ע"ב**

**גמ' אתי לאחלופי בקיום שטרות דעלמא וקא נפיק וכי ריבעא דממונא וכו' -** מה שנחשב שיוצא ג' חלקים עפ"י האחד, ביאר בחי' הגר"ש (טז, ה.ו) עפי"ד שער"י (ז, א) דכל עיקרם של עדים שבעדותם נותנים "כח" לבי"ד לדון, ובממון נחשב כל אחד מן העדים שנותן "חצי כח" (דמאה"ט ע"א מחייב שבועה) ולכן בזה שעיקר הנאמנות על סמך עדות האחד נמצא שבא להעיד יותר מכפי כחו.

ומאה"ט כל עיקר חסרון זה רק בממון ולא בגט, שהרי עדותם בגט איננה בגדר זה שלכל א' מהם חלק מסויים בכח הדין, שהרי עדות האחד בלא השני איננה כלום ורק ע"י שניהם יחד יכולים הבי"ד לדון, ולכן בגט החסרון רק מטעם דאתי לאחלופי. ודו"ק היטב בלשון תורא"ש שזהו כונת דבריו. עכת"ד הגר"ש. [אמנם לפרש"י הסובר דנאמן השליח לקיים גם כשאומר ידעתי, א"כ פשוט שאין חסרון זה שייך בגט, שהרי כחו של שליח זה להעיד לבדו על כל הגט מתקחז"ל, ובודאי א"כ לא קפדינן על נכי ריבעא, ולכן כל הפסול משום אתי לאחלופי].

**תוד"ה אני הוא עד שני נעשה כנוגע בעדותו -** דייקו לכתוב כנוגע וכ"כ לקמן שאינו טעם גמור, שהרי מעיקר הדין אי"ז נחשב לנגיעה הפוסלת כשאין לו רווח ממון וכדו', עי' רשב"א וריטב"א, ופנ"י.

**שם בתוס' דלאו טעמא גמור הוא זה אי לאו טעמא דאו כולו בקיום הגט -** צ"ב בצירוף ב' טעמים אלו יחד.

ובתשו' חת"ס (אבהע"ז ח"ב סי' נ"ב ד"ה נחזור) פירש דבריהם, דאכן כלל הוא בכל תקחז"ל דאו כולו בתקנ"ח או כולו בדין תורה, ורק דאם נימא שבנד"ד לא נתקיימה תקחז"ל במילואה ע"י שאומר אני הוא עד שני יראה הדבר כחוכא וטלולא, שהרי אינו גרוע מאמירת בפ"נ, ומסתבר א"כ שתצטרף גם אמירה זו לקיום תקחז"ל. ובזה ביארו התוס' דמכיון שישנה איזו שהיא נגיעה (אף שאיננה נגיעה מעיקר הדין) כבר אין תימה לומר שלא מתקיים באמירה זו תקחז"ל, ומכיון שלא נתקיימה תקחז"ל במילואה שוב יש כאן חסרון דחציו בתקחז"ל, עכ"ד. [ועד"ז יל"פ סוגי' לעיל עמ' א' שפירשו תוס' דעת רב חסדא מחשש דלא דייק, ומאידך הלא בגמ' נתבאר דמטעם חציו בתקחז"ל, וע"ד שנתבאר א"ש דביארו תוס' מדוע לא נתקיימה תקחז"ל בעדות, ודו"ק]. ועד"ז כ' בחי' הגר"ש (טז, ג).

**תוד"ה גידוד חמשה וק' לר"ת וכו' וי"ל דלענין ב' חצירות וכו' -** תורף דבריהם, שכל דין רב חסדא אמור ביחד למקום שאינו רואת את פני כלל העשרה וכמו בחריץ שביחס לשפת החריץ אינו נראה רק מחיצה בגובה ה' טפחים שבזה אין מצרפים ה' טפחים של הגידוד, אך לגבי הגדרת שטח החריץ שנראה שם כל גובה הי' טפחים ודאי שנחשב לרשות שיש לו מחיצה י' טפחים, ולכן החריץ נחשב לרה"י והמוציא ממנו לרה"ר חייב.

וא"כ בהכרח כל הנפ"מ מדינו של ר"ח רק בהנוגע לדיני עירובי חצירות שכל שמובדלים הרשויות זו מזו במחיצה י' בלא פתח אינם יכולים לערב אלא כל אחד בפנ"ע, ומאידך כשאין בינהם מחיצה י' א"א לערב כל אחד לעצמו ורק ע"י שניהם יחד. וא"כ הנפ"מ תהיה בחצר המוגבהת מחצר הסמוכה ה' טפחים בתוספת מחיצה חמשה, שאכן תחתונה אינה זקוקה כלל לערב עם עליונה שבשטחה נראית מחיצה י', אך העליונה שאינה רואה אלא גובה ה' טפחים בהכרח אינה יכולה לערב לבדה, אך שא"א לערב עם התחתונה משום שהתחתונה אינה יכולה לערב עמה בהיותה רואה מחיצה י' וכמשנ"ת, ולכן לעליונה אין אפשרות של תיקון עירובי חצירות כלל.

**שם בתוס' א"נ לענין תל ברה"ר וכו' -** כוונתם פי' מהרש"א, דיש למצוא היכ"ת שנפ"מ מדינו של ר"ח שאין מצטרפים גם לגבי דין רה"י ורה"ר (וכדרך רש"י, ורק דרש"י פי' כן על חריץ ובזה חלקו התוס'). שבאופן של עמוד שבשטחו נראה רק מחיצה ה' אם לא נצרף גובה העמוד הלא אין כאן מחיצה י' ואיננה רה"י והזורק ממנה לרה"ר פטור, ועל אף שמאידך בשטח רה"ר נראה יחד כל גובה י' הטפחים [וכעין מה שנראה בחריץ הנ"ל], שאני הכא דהקובע לשם המחיצה הוא מקום רה"י שהוא זה שנצרך למחיצה שעל ידו נעשה רה"י, ואין מתייחסת המחיצה כלל להחשב מחיצה לרה"ר, ולכן הקובע בנד"ד הוא מקום העמוד שהוא רה"י ואינו רואה פני עשרה [ומשא"כ בחריץ הנ"ל ששם להיפך במקום רה"י נראה גובה כל הי' ואינו שייך לדון שלא יצטרפו] עכת"ד מהרש"א.

**רש"י ד"ה דמשי חדא ידיה והדר משי לאידך -** ובתורי"ד פירש דאיירינן שניגב הראשונה קודם נטילת השניה, והיינו שרק בכה"ג נסתפק לגמ', וברש"י לקמן בד"ה פלגא פלגא פי' ג"כ שניגב חצי ידו. ומסתימת לשון רש"י כאן נראה דמספקא לגמ' אף בלא ניגב, ויתכן שמכיון שב' איברים הם דנה הגמ' שנחשבים לב' נטילות נפרדות אף בלא ניגוב.

ועכ"פ למדנו בזה שמתייחסים לב' הידים כגוף אחד הטעון נטילה, שמשום כך יש לדון בנטילת יד אחת כחצי טבילה.

**תוד"ה הנוטל וי"ל דקסבר הש"ס וכו' -** כונתם דיסוד ספק הגמ' בטהרה לחצאין אם כשעושה חצי מטהרת הידים נחשב עכ"פ לחצי נטילה, ונפ"מ שיוכל להוסיף ולטהר חציו השני, או"ד כל שאין מעשה הטהרה בשלמות אין זה מעשה טהרה כלל, ולא יוכל שוב להוסיף ולהשלים הטהרה. ולכן שפיר מוכח משטיפה ונטילה שעל אף שנעשו בזמן אחד עכ"פ ב' מעשים נפרדים הם, שהרי אינם מצטרפים להיות למעשה - טהרה אחד אף שנעשו בב"א. (ועי' מ"ב קס"ב, כח שפי' בטעם חסרון חצי נטילה שאין דרך נטילה בכך וצ"ב).

**גמ' לא צריכה דאיכא משקה טופח וכו' -** היינו שכל שלא נתנגבו המים עדיין לא כלתה הנטילה. ובגדר דין זה יעוי' בחזו"א (או"ח כ"ד, כ"ו) דהביא שיש מקילים ליטול ידים בבית הכסא ולנגבם מבחוץ ואינם מקפידים על טומאת ביהכ"ס, שהרי משקה טופח על ידיהם לאחר שיצאו מביהכ"ס, וכ' חזו"א דלא מהני בכה"ג משקה טופח ומשום דסו"ס בעינן שפעולת הנטילה הנעשית מכלי יהיה לאחר הטומאה, ורק לטומאות שקודם לנטילה מהני משקה טופח. עכ"ד. וכונתו שע"י משקה טופח נחשב שעדיין לא כלתה נטילתו שמקודם, ואיננה מטהרת מצ"ע, ולכן מועילה רק לטומאות שקודם מעשה הנטילה.

**דף טז.**

**גמ' הנצוק והקטפרס -** הק' הגר"א (אליהו רבא מס' טהרות פ"ח מ"ט) דעכ"פ נטמא כל המים משום שנוגעת כל טיפה בחברתה, וקי"ל דמשקה תמיד נעשה ראשון, ושוב כל המשקה טמא במגע, עי"ש מה שתירץ.

**גמ' דלמא לענין מקוואות דתנן מקוה שיש בו מ"ס מכוונות וירדו שנים וטבלו וכו' -** מפשטות סוגיין עולה דמהני מטעם טופח ע"מ להטפיח שמצטרף להמקוה. אמנם ברש"י ד"ה לענין מקואות וכ"ה בתוס' דמטעם גוד אחית מכשירים המקוה, וצ"ב מה צריך להוסיף טעם זה.

וביאר הגר"ח (פ"ז מטומאת אוכלים הל' ה' ד"ה והנה) דהן אמנם ע"י שרגליו נוגעות במים ויש משקה טופח ע"מ להטפיח נחשבים המים "כמחוברים" למקוה, אך לצירוף מ' סאה לא סגי בזה ובעינן גם שיהיו "מעורבים" יחד (גוף אחד של מ' סאה), ובזה בעינן גם לדין גוד אחית, שעי"ז נמצאים המים מחוברים ומעורבים, עי"ש עוד בכל דבריו.

**דף יז.**

**מתני' נכתב ביום ונחתם ביום וכו' -** אשמועינן מתני' שעל אף שעדיין יש נפ"מ לזמן שבין הגירושין לסוף היום, והיה לחכמים לתקן שיכתבו שעות, קמ"ל דלא חשו לזמן מועט זה. ריטב"א.

**גמ' איתמר מפני מה תיקנו זמן בגיטין -** הקשה הפנ"י מדוע אין כתיבת הזמן מדאו', וככל העדאת עדים בדרישה וחקירה שצריך לומר באיזה זמן היה. ועמש"כ בנתיבות (כח, ז) לתרץ שמכיון שאין עדותם על גמר הדבר אלא על רצון הבעל לגרש אין צריך בזה לדיני עדות, ומה שעפי"ז אנן סהדי דמסרו לה הגט, אין בעדות זו דאנן סהדי צריך לידע באיזה יום. וע"ע קצות (ל, א) ובמשובב שם. ובגר"ח (הל' עדות ג, ד).

**רש"י ד"ה משום פירות שמזמן הגט ואילך אם ימכור וכו' -** הר"ן פליג וס"ל שאין החשש שימכור אחר נתינת הגט שהרי לזה ישנה עצה (וכמש"כ תוד"ה מפני) שתביא האשה העדי מסירה לבי"ד, וא"צ לתקן לזה כתיבת הזמן. ופי' שכל החשש כמש"כ תוס' (ד"ה ר"ל אמר) דיפסדנה פירות משעת חתימה [דר"ל ס"ל בסוגיין דמשעה זו מפסיד פירותיו] ולזה בעינן להודיע הזמן שמפסיד. עי' מה שהוסיף בזה המהר"ם.

**תוד"ה מפני מה וכו' לא מצינו שיהיה נאמן (שגירש) כאשתו מכחישתו -** צ"ב דהא בעלמא קי"ל דבידו נאמן אף במקום הכחשה. ועיין שעמד בזה בנתיבות (ל"ו סק"י ד"ה והא שכתבו ועי"ש בהגהות). והובא מהגרש"ר שכשאינה רוצה להתגרש יכולה לברוח, ושוב אי"ז בידו.

**שם בתוס' דבלא"ה נאמנת האשה על כך מיגו דאי בעי תטמין את גיטה -** יעוי' ברעק"א שהק' דמיגו להוציא הוא, עי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה משום בת אחותו דלא אמרינן אוקמה אחזקת א"א וכו' -** דבריהם צ"ב דהא קי"ל דחזקה דמעיקרא עדיפה מחזקה דהשתא, ומדוע א"כ נדון אותה כגרושה. וביארו האחרונים (פנ"י, רעק"א, שמעתתא ג, יד) שמה שהוסיפו התוס' בהמשך דמוקמינן לה בחזקת כשירה היינו כהמשך לתירוצם דלכך מוקמינן לה כחזקה דהשתא משום צירוף חזקת צדקת, דתרי חזקות עדיפי מדמעיקרא.

ועי' משנ"ת לקמן עמ' ב' בתוד"ה גזייה.

**תוד"ה ריש לקיש -** שיטת התוס' שגט שזמנו מאוחר שחלים הגירושין בזמן המאוחר ובטעם הדבר בר"ן פי' דהוי כמתנה תנאי שתתגרש רק בזמן זה. וברא"ש כ' דאי"ז כריתות (וכונתו דכיון שנוסח הגט הם דברי הבעל בגירושין, נמצא שנוסח הגט אינו אומר שעכשיו מגרשה, וחסר בעיקר גירושיה. עי' מנחת יהודה).

אמנם שי' הראב"ד בהשגות והובא ברא"ש דמגורשת כבר מעכשיו [ורק שאכילת הפירות עד זמן הכתוב. עי' קה"י] ונמצא לפי"ז שאכן אין כאן זמן לגירושין ורק לאכילת הפירות. וצ"ב.

**דף י"ז ע"ב**

**גמ' אמר לך ר' יוחנן אליבא דר"ש לא קאמינא וכו' -** העולה משי' ר' יוחנן דפליגי בתרתי א. אם חיישינן לחיפוי ב. אם פירות לבעל עד נתינה או משנתן עיניו. והק' מהר"ם שיף מהיכ"ת דנח' בהני תרתי, נימא דפליגי רבנן ופוסלים המוקדם רק משום חשש חיפוי (על אף דפירות מפסיד משנתן עיניו).

ותירץ בפנ"י דע"כ לר"א הסובר דע"מ כרתי וכת"י בגט כשר, ס"ל דיש פירות עד שעת נתינה, דאל"ה כיון שתלוי כתיבת הגט בו לבדו יכתוב הגט בצנעה בתאריך מוקדם, ומפסיד עי"ז הפירות מן הלקוחות. ומכיון דריו"ח ס"ל כר"א (דהרי הלכתא) הוכרח לו לבאר בדעת רבנן דהכי סברי דיש לבעל פירות עד שעת נתינה. ועי"ש שהוסיף לבאר לדעת ר"ל (הסובר שלדעת רבנן עד שעת חתימה) דודאי בגוונא של גט בלא עדי חתימה, יהיה לבעל פירות עד שעת מסירה, שבזמן זה יוציאו הקול בדומה לעדי חתימה. (וע"ע בתורת גיטין ד"ה אהני לכתחילה).

**גמ' אלא לריש לקיש וכו' פירי דמשעת כתיבה ועד שעת חתימה -** בטעם רבנן דס"ל דתליא בשעת חתימה (דלכאו' ממנ"פ אם תלוי בנתן עיניו לגרשה הלא תליא בשעת כתיבה) משמע בתוס' לעיל עמ' א' משום שבחתימה יש קול יותר (ואז יותר גומר בדעתו, עי' בזה תוס' יח. ד"ה ואנחיה, או שהטעם שאז אין לחוש לפסידא דלקוחות). ובתורי"ד כאן פי' דאה"נ דלא תליא במה שנתן עיניו, ורק מעלת החתימה משום עדיו בחתומיו זכין לו (וזהו חידוש, שהרי אין מהות הגט לזכות לאשה פירותיה. ועיין באילת השחר).

**תוד"ה זנות לא שכיחא וכו' ומסתברא דטפי איכא למיחש לשמא תזנה וכו' -** עי' מהר"ם שיף שהביאור כפשוטו דיש לחוש לזנות בעתיד יותר וכעין שמא ימות חיישינן, ומטעם זה תקנו זמן בגיטין (לריו"ח). אמנם רש"י ביבמות לא: כ' דהחשש שמא זינתה כבר ויראה עדים ממשמשים, ויכתוב גט להצלתה. וכן הביא פנ"י (יז. ד"ה ר' יוחנן) מירושלמי שתקנו על מעשה שהיה שזינתה ובא לחפות עליה. ועי' אבנ"מ קכז, א.

**תוד"ה עד שעת וכו' ואומר ר"י לא הוצרכו לתקן זמן בגט משום פירות וכו' דבאין בו זמן תביא גיטה לבי"ד וכו' -** על אף שבשאר שט"ח וכדו' תקנו זמן, ולא מסתמכים שיבאו לבי"ד, פי' הפנ"י דשאני גט שעיקרו לא לגוביינא, אלא לעצם הגירושין ומשום כך אין צריך לתקן בו אפשרות גביית הנכסים. עי"ש עוד.

**גמ' גזייה לזמן וכו' לרמאי לא חיישינן -** לפי דרכו של רש"י בסוגיין פי' הר"ן שקו' הגמ' שאף שאמנם נתבאר שלא יסכימו הסופרים והעדים לכתוב גט בלא זמן [שאינו כשר לכתחילה] מ"מ עדיין יתכן גט בלא זמן ע"י שיחתוך הזמן, ואהני גט זה בדיעבד בלא זמן. ועל זה מתרצת הגמ' דאה"נ שגט זה דיעבד (וכמי שמעקרא לא נכתב בו זמן) אך לרמאות ל"ח. וכך היא גם שי' הראב"ד שלכתחילה פסול כשנחתך הזמן.

אך שי' הר"מ (א' כ"ו) דכיון שנכתב בתחילה הזמן הרי"ז גט כשר לכתחילה (ורק דל"ח שאדם יעשה ד"ז הניכר כרמאות), וכבר תמה הרשב"א מהי הסיבא שתועיל כתיבת הזמן בתחילה.

ועי' באבי עזרי שם שהאריך לבאר שי' הר"מ שבהכרח אין כתיבת הזמן חלק מעצם הגט, ורק תקנה נפרדת להוסיף זמן כדי למנוע חששות חיפוי ופירות.

**תוד"ה גזייה וכו' דאי מחקה ליה קטלינן לה וכו' -** צ"ב מדוע נהרגת, ועי' במאירי דרגל"ד בזה שמחקה הזמן.

ובטור (קכ"ז) כ' דלאחר שתקנו זמן, וזינתה תיהרג כל עוד שלא תוכיח שהיתה גרושה מאז וצע"ג כיצד קטלינן לה. ועי' באבנ"מ סק"ב שכ' עפי"ד תוס' בעמ' א' ד"ה משום שבאמת הלא יש חזקה דמעקרא דא"א היא, ורק מחמת חזקה דהשתא בצירוף חזקת כשרות שלה לא מעמידים לה כדמעיקרא. אך בנד"ד ישנה חזקה הפוכה המנגדת לחזקת כשרותה, שהרי לעדים יש חזקת כשרות שנתלה פסולם בזה שחתמו על גט זה היה מה שיותר מאוחר, וממילא שוב יש להעמידה בחזקת א"א כדמעיקרא. עכת"ד. (ויל"ע דהלא אין כאן כלל נדון על העדים עצמם, ובכה"ג אין לדון חזקת העדים, עי' בשי' ר' דוד. וצ"ע).

**שם בתוס' וא"ת ולר' יוחנן היאך כותבין גט לאיש אע"פ שאין אשתו עמו וכו' -** מהלך דברי התוס' לדרכו של המהרש"א. דהק' התוס' דלריו"ח עדיין נחוש שיתן הגט זמן רב אחר כתיבתו, ותירצו דהעדים שמים על ליבם כשהנתינה מאוחרת יותר ויוצא הקול דאין זמן הכתוב הגט זמן המסירה, ועי"ז לא יפסדו הלקוחות דיבקשו ראייה על זמן מסירת הגט, ואך שעדיין יש חשש חיפוי דסו"ס יודעים שהמסירה היתה בזמן אחר, אך מנין שיודעים ע"י קול זה את תאריך שהגט כן נמסר, וזהו שהוכיחו התוס' ממשליש שטרו.

ושוב הוסיפו דהן אמנם מוכח במשליש שטרו שהקול אומר זמן מדוייק של מסירה, מ"מ כ"ז באופן שניתן ע"י שליח, אך כשנותן הוא עצמו, דרגת הקול נמוכה יותר שיודעים שלא היתה מסירה בתאריך הכתוב בשטר (ושפיר ידרשו הלקוחות ראיה) ואך חשש חיפוי שייך עדיין דמספק מתי היתה המסירה לא נהרגנה, ושוב א"כ הדרא קו' לדוכתא לא יצאנו מחשש חיפוי, ולזה תירצו דעכ"פ ישנה חזקה דלא מקדים איניש פורענתא לנפשיה, ואין לחוש שהקדים לכתוב הגט עכת"ד.

**דף יט.**

**מתני' בכל כותבין וכו' ובכל דבר שהוא של קיימא -** כפשוטו צריך הכתב להשאר כפי שהוא, וכ"מ מל' הר"מ, אך דייק הב"ח מלשון הטור (קכ"ה) שכ' בכל דבר שרישומו ניכר דסגי בזה שנשאר רושם כל שהוא מן הכתב. (עי"ש שהוכיח כן גם מרש"י בגמ' ויבואר להלן בד"ה הא דאפיצא). והיינו שלמד בדעת הטור שאף רושם כל שהוא נחשב לכתיבה.

**על העלה של זית -** תוס' לקמן כא: כ' דוקא של זית אך שאר עלי ירקות פסול לכתוב עליהם שאינם מתקיימים. אמנם מדיוק ל' הר"מ ושו"ע שהביאו המשנה (בלשון 'על העלים' שמשמעותו כל העלים) דייקו הפוסקים דס"ל שבכל ענין כשר, ואף שאינו מתקיים. ונתחדש בזה כמו שביאר הפר"ח (קכד, ב) והגט פשוט (ר"ס קכ"ה) שאף שהכתיבה עצמה צריכה להיות מתקיימת, היינו שהכתב עצמו ראוי לקיום שבזה נחשבת לכתיבה, אך הנייר שעליו כותבים א"צ שיהיה מתקיים. ואף שלכאו' חסר עי"ז בשם "ספר" כשאינו של קיימא, דלא כתיב וכתב **בספר** אלא וכתב ספר כריתות והיינו ספירת דברים עי"ש.

**רש"י ד"ה מוחק הוא ולא כותב שמתחילה היה כתוב הגון מעתה -** נתבאר מדבריו שעל אף שכתב התחתון נחשב כמחוק, אך אינו עובר על כותב, שסו"ס אינו מוסיף ומשפר ע"י כתב זה יותר מכתב הקודם,ועי' באגלי טל (מלאכת אופה י"ח) שייסד מדברי רש"י שאין חיוב מלאכה כשקודם לעשייתו היתה מלאכה כעין זו שעשה על אף שבשעת עשייתו נתבטלה, ומשום שאין כאן יצירה חדשה (עי"ש מה שחידש עפי"ז בדין צלייה אחר בישול). וע"ע בשיעורי הגרש"ר שנסתפק בגדר זה אם מעצם ענין הכתב הוא שאינו נחשב לכתב כשאינו מוסיף, או שנתמעט ממלאכת מחשבת שאיננה מלאכה חשובה.

עוד נתבאר דעכ"פ כתב התחתון נחשב שנמחק אף שאין העליון נחשב לכתב (בפנ"ע) שגדר המחיקה ע"י כל כיסוי שהוא (עי' בכתבי הגר"ח עמ' פ"ג, ובמשנת ר' אהרן סי' כ', ובשי' הגרש"ר אות ד"ש).

**רש"י ד"ה מקלקל הוא והו"ל כמוחק שלא ע"מ לכתוב -** משמע שדין זה דבעינן ע"מ לכתוב היינו מהכלל שבכל המלאכות דנחשב למקלקל, וכן מבואר להדיא ברש"י שבת לא:. אמנם בתוס' שבת (ע"ג: ד"ה וצריך) מבואר שאף באופן שאינו מקלקל בעינן ע"מ לכתוב וכמש"כ בגהש"ס שם, והיינו שמעצם צורת מלאכת מוחק להכין הכתיבה [וכלשון הרא"ש בשבת (הו"ד בב"י סי' ש"מ) "ועיקר החיוב (של מוחק) בשביל מחשבת הכתיבה"]. וכ"כ אבנ"ז או"ח ר"ח, ג.

אמנם בתורא"ש כ' בדעת רש"י שמחיקה זו נחשבת ע"מ לכתוב (ונתחדש בזה על אף שסיקרא אינו נח' ככתב לחייב עליו, מ"מ סגי לדין זה דבעינן ע"מ לכתוב), ובפשטות מ' מדבריו שאי"ז משום חסרון דמקלקל דכה"ת, אלא דין מעצם המחיקה שתהיה ע"מ לכתוב, שיסודה להכשיר הכתיבה. (וכ"מ לכאו' מרש"י שכ' בד"ה מוחק ע"מ לכתוב: 'שתי אותיות', ואם נימא שדין זה כדי שלא יחשב למקלקל הלא סגי ע"מ לכתוב אות אחת, ובהכרח שמעצם צורת המחיקה להכשיר הכתב, אך כבר העיר במנח"ח בשיטת הר"מ דאף המוחק בשביל תיקון אחר שלא לכתוב ג"כ חייב, ובכ"ז חייב במוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות וצל"ע).

**תוד"ה דיו ע"ג דיו -** בגדר מה שחדשו שבכתיבה שניה שנתווסף בה לשמה נחשב כתיבה לגבי גט וס"ת, כפשוטו היינו כגדר דיו ע"ג סיקרא שנחשב לכתיבה חדשה (ומתבטלת שתחתיה) שגם ע"י תוספת זו של לשמה נחשב ככתב חדש.

והק' מהרש"א דא"כ גם בנדון הסוגי' כשחתמו העדים דיו ע"ג סיקרא, יהני לכו"ע אף בדיו ע"ג דיו שהרי חתימתם לשמה ונתווסף בזה על מעלת כתב הראשון, עי"ש.

ובמהר"ם שיף ותו"ג תירצו שאין כוונת התוס' שע"י מעלת לשמה שבכתב שני נמחק כתב הראשון כדיו ע"ג סיקרא, אלא שודאי כתב העיקרי הוא הראשון ורק שמתווסף כתב השני לתקנו ולשפרו ע"י שעושה בו מעלת לשמה (ולכן אין לחייב בזה משום מוחק כבדיו ע"ג סיקרא), ולפי"ז אף שיש להכשיר הס"ת והגט בכה"ג שסו"ס היתה כונת לשמה בתוספת ושיפור כתב הראשון, אך לעדות לא מהני שסו"ס אין עיקר הכתב כעדות שלהם, עי"ש בתו"ג עוד. (ועי' בזה היטב בתורא"ש לקמן כ. סוד"ה עד כאן, שהק' קו' מהרש"א, ובתירוצו נתקשו העולם, ונראה שנתכון לעיקר יסוד האחרונים שאין כתיב השניה כתיבה בפנ"ע, ורק שמשלים ונטפל להכתב התחתון, וממילא ל"ש לומר שכתב העדים נטפל ומשלים לכתב הראשון, שהרי להיפך כל עיקרה של כתב הראשון באה לכתיבה שנייה, ומכיון שאינה יכולה להיות טפילה לראשונה שוב אין מקום לכתיבה שניה זו שאין כתב ע"ג כתב, ול"ח כתיבה כלל. ודו"ק.).

**רש"י ד"ה הא דאפיצא וכו' מראה הקלפים כמראה הכתב ואינו ניכר -** דייק הב"ח (ריש ס' קכ"ה) דרק מכיון שאינו ניכר כלל ל"ה כתב אך בניכר אף מעט סגי לכתיבת הגט. וביאר בזה ד' הטור הנז"ל דכתב שראוי להיות רישמו ניכר נח' לכתיבה של קיימא.

ובנוב"י (קמא אבהע"ז פ"ה) הוכיח מדברי רש"י שאף שנתפשט דיו מן הכתב מסביב, כיון שעדיין נכרת האות בשחרורית יתירה נחשב לכתיבה (ושאני מדיו ע"ג דיו שאין כתב השני כתב אף שמשחיר יותר, שסו"ס כל שהתחתון נחשב לכתב אין העליון נחשב לכתיבה, עיש"ה עוד).

**וכי מפני שאנו מדמין נעשה מעשה -** מפרש"י מבואר דגם לגבי שבת אין הסברא ברורה לחייב, אך משמעות ל' הר"מ דכ' לחייב חטאת והיינו דחלוק דין הגט מאיסור שבת, וכן מבואר להדיא ברשב"א לקמן כ., וצ"ב במה חלוקים.

וביאר במשנת ר' אהרן (סי' כ') דכמשנת"ל אין נחשבת המלאכה למלאת "כתיבה" שהרי ענין כתוב זה היה כבר מקודם ולא נוצר כאן דבר חדש, ואך שמ"מ השתא כתב עליון זה הנראה לעינים הוא הכתב (ושתחתיו נמחק), ובזה א"כ י"ל דלגבי גט דבעינן "וכתב" לא נתקיימה הלכה זו כשכבר היה כתוב כן מקודם, אך לגבי שבת י"ל דמכיון שלמעשה בפעולה זו נתקבל כתב הנעשה על ידו הרי שבגדרי מלאכות שבת 'מלאכת מחשבת' תליא בתוצאות המעשה, ונחשבת פעולתו לכתיבה המחייבת בשבת, עי"ש.

**תוד"ה מוחק הוא-** משמעות דברי התוס' דבעינן מוחק ע"מ לכתוב משום שכך הוא גדר המלאכה (ולא רק כדי שלא יחשב למקלקל עמשנ"ת ברש"י ד"ה מקלקל).

וצ"ב א"כ מהי דעת הפוטרים במחיקה זו שהרי ע"מ לכתוב היא, ולא משמע שחולקים אם מסתמא עומד לכתוב שוב בדיו. ויתכן דס"ל להפוטרים דנהי שמועיל כתב התחתון שתהיה העליונה ניכרת טפי, מ"מ תועלת זו שונה מתועלת כתיבה שע"י שאר מחיקה, שבעלמא תועלת הכתיבה מזה שנתקבל מקום פנוי מכתיבה, וזוהי תועלת מעצם המחיקה, ומשא"כ בנד"ד אין תועלת מעצם זה שכתב התחתון אינו נראה, ורק שע"י שמונח מעליו כתב נוסף נראה יותר העליון. ודו"ק.

**דף י"ט ע"ב**

**גמ' עדים שאינם יודעין לקרות קורין לפניהם -** יעוי' ברמב"ן ורשב"א שא"צ בזה לדין עדות גמורה (שהרי בזה יש חסרון דעד מפי עד) ורק דגילוי מילתא על מה שכתוב בשטר הוא, שעיקר עדותם הוא מה ששמעו מרצון הבעל לגרש, ובזה מבררים שעדותם זו אכן כתובה בשטר, וכ"מ בתוס' דף ט:. עי' בזה אבי עזרי (פ"א הל' כ"ג).

**גמ' מקרי להו לשני כותים זה שלא בפני זה במסל"ת -** בפשטות אי"ז מדין עדות דעכו"ם הם, ומה שנזקק לשניים יעוי' בהגה' מהרש"ל על לרא"ש דבחד חיישינן שאינו מסל"ת ומחניף ללווה או למלוה. (ויל"ע בכ"ז אם יש לדון ד"ז כעדות, עפ"י ספר החכמה המובא במרדכי לעיל סי' שכ"ד, ואכמ"ל).

**תוד"ה טעמא דאיכא וי"ל כיון דאמר ה"ז גיטך בדבר מועט מהימנינן לבעל וכו' -** משמעות הלשון שאין זו נאמנות דבעל דעלמא דנאמן לומר שגירש, וביאר הפנ"י דמשום שכל יסוד נאמנותו שבידו לגרשה, אך בנד"ד שטוען שמגרשה בשטר זה ונמצא חלק לא תועיל נאמנותו, ובזה חידשו התוס' שבכ"ז נאמן מיגו שבידו לגרש בגט אחר שודאי כשר.

**גמ' הני בי תרי דיהיב גיטא קמייהו צריכי למקרייה -** ופרש"י עדי מסירה, משמע שרק משום שעדי מסירה הם צריכים לקרוא ואינם יכולים לסמוך על אמירת הבעל, וכ"מ בר"ן שכ' כיון דאינהו עדי מסירה ועבדי כריתות אין יכולין לסמוך על אדם. אך משום עדי קיום דעלמא מהניא עדותם אף שלא ראו עצמם את הכתב (עי' בזה בחי' ר' נחום) עי' משנ"ת לקמן בתוד"ה צריכי.

**תוד"ה צריכי למקרייה -** מתירוצם שכתבו שבנשאת לא תצא אף כשלא קראו כלל, מבואר שאין חסרון קריאה חשש דאו', ורק שרבנן פסלו, ובהכרח שמ"מ מדאו' הבעל נאמן שזהו גט כשר וכמשנ"ת לעיל בתוד"ה טעמא, ורק שמדרבנן חששו רע"א לעיל יא. (עי' בזה בפנ"י).

אמנם מפשטות תירוצם השני דאיירינן דקראו בתחילה, ורק שלא קראו לאחר שהוציא ידו משמע דבלא קראו כלל תצא, ויש מקום להבין שמדאו' הוא שאין הבעל נאמן לעדות זו (עי' תו"ג קלה, ג).

ואמנם מוסכם לכו"ע כשקראו לאחר גירושיה מגורשת אף שבשעת מעשה א קראו, וכמש"כ התוס' ושאר ראשונים, ומזה הוכיח באבנ"מ (לא, ד) דאין חסרון בעדות לקיומא אף שלא נתברר להעדים בשעת העדות, דמ"מ יוכלו לברר אח"כ כמו בנד"ד שיוכלו לקרוא אח"כ את הכתוב בשטר [ומזה הכריע בנדון הפוסקים אם צריכים שיראו בחופה העדים את המתקדשת, דאין צריכים לראות וסגי בזה שיוכלו לברר אח"כ, עי"ש]. וע"ע במרדכי ובפנ"י כאן.

**דף כ.**

**תוד"ה אי משום כריתות -** בעיקר מש"כ שבמגילת סוטה כשר לכל אשה, היינו בהכרח מטעם ברירה, עי' ברעק"א.

ובמה שחילקו בתירוצם בין גט שתלוי בבעל ומקפיד לבין מגילת סוטה דתליא בכהן ואינו מקפיד, נראה שכוונתם פשוטה, דהנה ענין לשמה בגט ומגילת סוטה עניין של ייחוד הוא שע"י כוונת הכתיבה נעשה הכתוב עומד לשמש ולפעול באשה זו, ובאופן שהכהן יקפיד ויאמר שלא ישמש במגילת סוטה לאשה, הרי סו"ס אין השטר עומד לה, וכן בגט (ואין להוכיח מכאן שהכהן 'בעלים' על הלשמה במגילת סוטה, אלא שרק אפשרות הלשמה מותנית בדעת הכהן) וזהו שחילקו התוס' שבדרך כלל הבעל מקפיד והכהן לא, ושפיר שייך לשמה. עי' בזה מה שהובא מהגרנ"ט (סי' פ') בדף כג.

.

**גמ' הא בעינן שמו ושמה ובתוס' -** לפי' התוס' כשחסר השמות פסול מדאו' לשי' ר"מ דבעינן מוכח מתוכו, ולשיטת רבנן ג"כ פסול [כמשמעות סוגיין דפסול לכו"ע] עכ"פ פסול מדרבנן (עי' בזה פנ"י באריכות).

אמנם הרמב"ן נקט דלכו"ע כתיבת השמות מעכבת מן התורה, דזהו ענינו של גט ספר כריתות - ספירת (סיפור) דברים של כריתות.

**גמ' הרי שהיה צריך לכתוב את השם וכו' וטעה וכו' מעביר עליו קולמוס -** הפוסקים (יו"ד סי' רע"ו והו"ד בחת"ס כאן) הביאו הוכחה כשיטת הסמ"ק מסוגיין דשם שנכתב שלא בקדושה מותר למוחקו כמו בנד"ד שהרי עד כמה שמעביר עליו קולמוס וזוהי כתיבה טובה נמחק כתב הראשון וכדין דיו עג"ס (עי' שהאריך בכל זה בגר"ח סטנ').

אך שי' הש"ך (יו"ד רע"ו, יב) דמותר למוחקו (עכ"פ לצורך תיקון עי"ש), ובביאור הלכה לב, ג הביא להוכיח משו"ע שם שאסור (דמבואר שם שאם זרק עפרות זהב שנדבקו על האותיות שבאזכרות אסור לגרר הזהב דהוי כמוחק את השם, ומבואר דנתקדש בקדושת שם. עכ"ד. אמנם לכאו' י"ל בפשיטות בשי' הש"ך דשאני התם דכיון שעיקר השם בקדושה שוב כל הנטפלים לשם זה מכלל שם קדוש זה. ועיין).

**גמ' יכילנא למיפסלינהו לכולי גיטא וכו' משום דכתיב וכתב וכו' -** בגדר חסרון זה שהאשה נותנת השכר מבואר בתוס' לקמן כב: שאי"ז "ונתן" דבעינן שיתן הגט משלו. ובנתיבות קצא, א פירש (וכ"ה מנמ"י ב"ב) שמכלל ה"וכתב" שיהיה השכר משלו שעי"ז נחשב לכתיבה דבעל (עיש"ה עז: מדפי הרי"ף). וד"ז תלוי אם ה"וכתב" קאי על הבעל (לפי' הנמ"י) או על הסופר (שלפי"ז החסרון כהתוס' ב"ונתן" כהתוס') קוב"ש ב"ב תרכ"ג. (וע"ע רמב"ן ואבן האזל פ"ד, ה').

**גמ' אקנויי אקנו ליה רבנן -** ופרש"י הפקר בי"ד הפקר. ידוע נדון האחרונים אם ע"י הפקר בי"ד ניתן גם להקנות או רק להפקיע מבעל הממון (ותלו ד"ז בלימודי הדרשות דלקמן לו: עי' רשב"א שם ובתשו' רעק"א קמא רבא, ו). ומכאן לכאו' מוכח שמדין הפקר בי"ד ניתן גם להקנות.

**גמ' יכילנא למפסלינא לכולי גיטא וכו' משום דכתיב ונתן והכא לא יהיב מידי -** הק' פנ"י דהלא בסתמא גט שווה ממון (וכדחזינן שמשלמים שכר סופר והקלף) וכן מבואר לקמן דאשה יוצאת להקנות את גיטה, ומ' שיש כאן ממון שייך לקנותו.

ותירץ החת"ס דאכן כשהאשה רוצה בגירושין אזי שווה לה גט זה ומחמת זה נח' לממון, אך כשאינה רוצה ומתגרשת בע"כ, י"ל דאינו ממון, שהרי מצד כל העולם אינו שווה כלום שנכתב לאשה זו, ולבעל שאמנם מענין בגט זה אך אין הוא צריך לשלם עליו וא"כ אין נחשב מחמתו לממון, ולאשה שאינה חפצה ג"כ לא שווה כלום, ולכן אין לגט חשיבות ממון. ומשא"כ כשהאשה עצמה כותבת את גיטה שעי"ז שחפצה בו נחשב לממון, שפיר שייך להקנות ממון זה, עכת"ד. ועיין.

**תוד"ה דילמא נתינת גט הוא וכו' וכן גבי תרומה חטה אחת פוטרת את הכרי -** בגהש"ס ציין לתוס' בשבת דפי' לשון נתינה בתרומה בשוה פרוטה. והיינו שבמצוות תרומה ישנם ב' חלקים, עצם ההפרשה המתירה את הפירות, ומצוות נתינה, ובזה דנו התוס' דאף שודאי היתר הפירות בחטה אחת אך לגבי הנתינה י"ל דבעינן שיעור נתינה דפרוטה, ואכן בתורי"ד פ"ב דקדושין ובנובי"ת יו"ד ר"א כתבו דבעינן לנתינה שיעור חשוב ולא תלוי בשיעור המתיר את הפירות.

(ויל"פ יסוד נדון זה דתליא בגדר מצות הנתינה, די"ל שיסוד המצוה הוא ליתן ממון הכהן לבעליו, וא"כ בעינן שיעור ממון חשוב, או"ד מצות הנתינה בפנ"ע ואינה משום ממון הכהן, עי' במקד"ד זבחים נה, ט ד"ה ובעיקר, ובשער"י ה, ז ד"ה והנה מצאנו דהוכיחו דתרוייהו איתנייהו ביה, ודו"ק).

**גמ' כתבו על איסוה"נ כשר -** מכאן הוכיח הקצות (ר', ה') דשאני גט משאר שטרות שא"צ שתזכה האשה בגט וסגי במעשה נתינה גרידא שעל ידו מתגרשת, שהרי לדעת כמה ראשונים אין שייך זכיה ובעלות באיסוה"נ, ומדמהני לגט מוכרח שמתגרשת ע"י פעולת נתינת הגט, ועי' משנ"ת עוד לקמן עמ' ב'.

**גמ' שאני עלה של זית דחזי לאיצטרופי וברש"י -** מפרש"י שראוי להצטרף לעלים נוספים אף שלא יהיה בהם שו"פ מבואר דלא בעינן לנתינה של ממון כלל, ורק צריך נתינה שיש בה חשיבות של הנאה.

אמנם בריטב"א פירש שראוי להצטרף לממון שו"פ, והיינו דבעינן נתינה של ממון ומתקיים אף בדבר הראוי להצטרף (ופחות משו"פ נחשב עכ"פ לחפצא של ממון, וכמבואר בהה"מ ריש הל' גניבה דהגונב שו"פ אסור מדין חצי שיעור).

**רש"י ד"ה אנדנכתרי גם לפי שאינו כתוב וקבוע אלא מוטל על הבגד וב' ראשיו תחובים -** מכאן דקדקו הפוסקים שאם יחבר האותיות באמצעיתם נחשב בזה לכתב גמור, ואסור בשבת, (עי' מג"א ש"מ סק"י ובמחצה"ש שם ובחי' חת"ס בסוגיין). וכן בב"י אבהע"ז סוס"י קכ"ה הביא מרבינו ירוחם דאינו כתב, והעיר שמדברי רש"י דסוגיין יש לדון דיהיה כתב.

**גמ' חק תוכות חק ירכות -** מבואר דכתב הנעשה ע"י שחק מצדיה לא נחשב למעשה כתיבה בגט וכדו', ולגבי איסור שבת נחלקו הרשב"א והר"ן (שבת קד.) אם הכותב ע"י חק תוכות חייב עיש"ה בלשונם, ובפשטות יסוד מחלוקתם אם אינו כתב, או"ד שאף שאינו מוגדר למעשה כתיבה לגט וכדו' אך "כתב" מיהא הוי שסו"ס צורת כתב יש כאן, וממילא לגבי שבת יש לאסור דמלאכת מחשבת אסרה תורה שסו"ס כל שנוצר כתב ע"י מעשיו, נחשב עי"ז למעשה כתיבה ואכמ"ל.

ובתורת גיטין נסתפק אם כתב ע"י חק תוכות אסור במחיקת השם, ולכאו' תליא בנדון הנ"ל.

(עי' בכ"ז במשנת ר' אהרן סי' כ סק"ב, ובשי' הגר"ש סי' שכ"ז וע"ע בגר"ח סטנ' סי' קמ"ד מה שהביא מס' התרומה).

**תוד"ה למימרא דחקיקה הו"מ לאקשויי מלוחות -** מדברי התוס' דיש ללוחות דין כתב דחק יריכות מבואר דאף כותב בחקיקה מפולשת נחשב לכתב, ועי' ברשב"א שהביא ב' נוסחאות בתוספתא אם ד"ז נחשב לכתב והובא במ"ב (ש"מ סקנ"ט). ולכאו' הדבר מוכרע מהלוחות, ועי' בפי' חסדי דוד לתוספתא (ו, ב) שכ' לתרץ דשאני כתב לוחות שכתב שלהם מעשה ניסים כמבואר ברש"י עה"ת (שמות לב, ט"ו), (וצ"ב כונתו, ויתכן לפרש דיש לדון דכל מפולש מה שנחשב לכתב היינו בצדדי הגליון שהם הכתב, ולא האויר המשתקף מן הנייר שהרי הוא נעשה ממילא [ואף בכל חק יריכות יש לדון גדר זה], ובזה חילק החס"ד די"ל דבעלמא אינו כתב ומשום שאם נהפוך הדף הלא אין כאן צורת אותיות שנראה הפוך, ומהיכ"ת א"כ להכריע שיש כאן כתב, אך לוחות שאני שמכל צידיהם היו נקראים [עי"ש במפרשי רש"י שהאריכו בזה] וא"כ שפיר נחשב לכתב).

**דף כ' ע"ב**

**גמ' התקבלי גיטך והתקבלי כתובתך מהו -** ופרש"י (ד"ה הא ליכא) דבעי נתינה גמורה ולא כפרעון דכתיב ונתן והיינו דמשמעות נתינה נותן משלו ולא נוטלת את שלה, וכשנעשה בתורת פרעון נחשב כנוטלת את שלה המגיע לה ונמצאת נתינה חסרה.

ומסקנת הגמ' דכשר בכה"ג והיינו שד"ז לא מחסר בנתינת הגט, אך הרשב"א פשיטא ליה דלא מהני וביאר בגמ' דמתפרשת אמירתו שתמחול על הכתובה.

**גמ' הרי"ז גיטך והנייר שלי אינה מגורשת -** ופרש"י שלא נתן לה כלום ואותיות פורחות באויר, כונתו דמכיון שא"א לאותיות בלא הנייר בהכרח שגם הנייר מעצם הגט, וכשמשייר הנייר חיסר בעצם נתינת הגט, עי' שהרחיב בזה בקה"י סי' י"ד.

ומה שנסתפקה הגמ' במשייר בין שיטה לשיטה, היינו דאמנם אין כאן חסרון שעי"ז אינו נותן כלום, אך עדיין יש לדון משום חסרון כריתות שיש לבעל חלק בגט, עי' בריטב"א שכן מ' מדבריו.

**שם בגמ' -** מכאן השיגו האחרונים עמש"כ הקצות (ר, ה) שאין בגירושין בהקנאת הגט וסגי בפעולת נתינה גרידא, דא"כ מדוע כשמשייר הנייר איננה מגורשת, וביאר בקה"י (ח, ב) די"ל דכל שמעוכבת מלזכות בגט מחמת הבעל הרי"ז חסר בנתינה על אף שאין הקנין פועל הגירושין, דמאה"ט אף המקדש באיסוה"נ מגורשת עי"ש ובחי' ר' שמעון סי' ה' .

ובעיקר החילוק דבאיסוה"נ הגט כשר ובנייר שלי אינה מגורשת, כתב המאירי דבאיסוה"נ הגט נשאר אצלה, ושאני מנייר שלי שזקוקה להחזיר לו [ולכאו' זוהי כוונתו דע"י שצריכה להחזיר חסר בעצם הנתינה].

**גמ' היו מוחזקין בטבלה שהיא שלה וכו' מי אמרינן אקנויי אקניתא ליה -** נדון הגמ' בדבר שעומד לחזור לה, אם מתכוונת להקנאה או לשאלה כמש"כ תוס'. והנה לכאו' כל הקנאתה ע"ד שיתן לה הגט, ובודאי שאם לא יתן הוי מקח טעות, ויעוי' בתו"ג (קכד, יא) שביאר בדרך של תנאי ע"מ להחזיר, וכ' דלא גרע מנתינת הגט לאשה ע"מ להחזיר דמהני כמשנת"ל בסוגין (אמנם יל"ע בזה לשיטת הקצות שצידד (סי' רמ"א) דמתנה עמ"ל בגדר הקנאה לזמן, א"כ ודאי שלא יועיל נתינה שלה על מנת להחזיר שהרי בהכרח כשנותן לה את שלה מקבלת וצ"ע, והתו"ג ס"ל דמהני, לשיטתו בנתיבות (רמא, ה) דמתנה ע"מ להחזיר אינה הקנאה לזמן).

**תוד"ה וכותב בכתב בו ואחרים חותמים וא"ת מה ענין שטרי הלואה לכאן שאינם אלא שטרי ראיה -** יעוי' בתורי"ד כאן שצריך השטר לשעבד הנכסים, וא"כ שפיר הוי בזה כשטרי קנין ועיין כעי"ז בקצות (סו, ב). [ודעת תוס' שלא נחתו לזה י"ל דס"ל שאין השטר משעבד, אלא דבאופן שיש קול מחמת השטר לא ביטלו השעבוד נכסים כפי עיקר הדין שהיה צריך להיות מעיקר הדין, ונמצא שהשטר אינו פועל חלות השיעבוד, עי' בקצות שם].

**דף כא.**

**גמ' ערב היוצא לאחר חיתום שטרות ובתוס' -** הא דבעינן שטר הקונה בערב, משום דשאני מערב הנעשה בשעת מתן מעות שעצם חיובו ע"י ההלואה מדין ערב (שיצא ממון על פיו ובההיא הנאה וכו') אך לאחר שכבר נעשית ההלואה א"א לו להתחייב חובו של הלוה בלא שטר, ושטר זה כשטר התחייבות דעלמא, ועיין היטב תוס' כתובות קב.

**רש"י ד"ה והאיש כותב את שוברו וכו' ומקנהו לאשה -** שטר זה ודאי לראיה בלבד הוא וא"צ לשטר מקנה, ועי' רשב"א שכ' דרש"י לא דק בלשונו שודאי א"צ להקנאה.

**רש"י ד"ה קנאתהו וכו' האי עבד כחצירה וגיטה באו לה כאחד -** לכאו' פשוט שאין כונת רש"י לדין גיטה וידה באין כאחד דלקמן ר"פ הזורק, אלא לומר שבזמן שקונה העבד קיבלה הגט, ולא לאחר מכן, שאם קבלת הגט לאחר זמן הלא נחשב כחסרון דטלי גיטך מע"ג קרקע, ורק משום שבזמן שקונה העבד קיבלה הגט שפיר יש כאן מעשה נתינה עי' בשי' הגר"ש סי' ש"ל.

ומה שנחשב ד"ז למעשה נתינה ביארו האחרונים (עי' קה"י סי' ט"ו), וכ"מ בראשונים לקמן עז: (עי' תוד"ה ותיזיל, ובמאירי שם, ובמרדכי סי' תל"ג) דמעשה נתינה יכול להתקיים לא רק ע"י הכנסת הגט לרשותה, אלא גם בהכנסת רשותה לגט (שעיקר גדר הנתינה לפעול שיהיה הגט ברשותה) ושפיר גם מתקיים ד"ז כשמקנה לה העבד להיות שלה שבזה שעשהו לרשותה כמי שהכניס הרשות לגט. ועי' עוד בלשון התו"ג קל,ט. א.

**גמ' אמר אביי מכדי חצר מהיכא איתרבאי וכו' -** צ"ב דהלא אין תלוי בדעתה עצם קבלת הגט, ורק שאם אין דעתה לקנות החצר שוב אין אפשרות להתגרש ע"י חצר זו.

אמנם לפמשנ"ת לעיל דבנדון דידן הקנאת החצר איננה רק היכ"ת שתחשב לידה, אלא שמתקיים בזה פעולת הנתינה שנותן הרשות אצל הגט, א"כ שפיר מבואר דנמצא שעצם פעולת גט זו (שנעשית בהקנאת הרשות) גרועה מכל נתינה, שכאן תלוי בדעתה שלא להסכים, ועי"ז לא תחשב לנתינה, ומשום כך יש לומר שאי"ז דומה לשאר נתינת גט. (אמנם צ"ב עדיין לפי"ז משמעות ד' התוס' ד,ה אטו דמ' שקו' אביי משום חסרון בהגדרת חצר ולא באופן הנתינה, עי' בזה בשי' ר' דוד קכ"ה – קכ"ו)

**גמ' מתקיף לה רב שימי בר אשי והא שליחות לקבלה דמדעתה וכו' -** עי' באו"ש (פ"ג מגירושין י"ב) שצידד לפרש וכ"כ בשי' הגרש"ר (של"א) דסבר רב שימי דכח השליח לקבל הגט תלוי כסדר בדעתה, ומשום שגדר השליחות שנחשב כיד האשה ונחשב שקיבלה האשה גט על ידו, ומשום כך צריך שיהיה ניחא לה בשעת קבלת הגט שעי"ז נחשב לידה (עי' תוס' קידושין נט: ובקה"י שם סי' כ"ה), ומוכח א"כ דאף כשתלוי בה נחשב כיד לקבלת הגט, וזהו שתירצה גמ' דנעשה שליח וא"צ לריצוייה של האשה בשעת מעשה [ורק שבאפשרותה לבטל המינוי מדין אתי דיבור ומבט"ד] עי"ש עוד.

(וע"ע במשנת ר' אהרן טו, יז שפירש תירוץ הגמ'דילפינו מ'ושלחה' שאף שאכן תלוי קבלת הגט ברצון האשה בשעת קבלת הגט, מ"מ מגזה"כ מיוחד הוא ולא דמי לשאר ידה, ואבע"א שמקבלת אב גט לבתו בע"כ מוכרח שזהו כחותיו של האב עצמו ולא כצווי משלח שהרי לא נתמנה ע"י בתו, ומזה ילפינן לכל שליחות קבלת גט שאשליחות זו מכוחות השליח עצמו ולא תליא ברצונו של משלח בשעת מעשה).

**תוד"ה והילכתא בכפות -** בנדון התוס' אם בעינן לתרוייהו כפות וישן עיין בהרחבה ברא"ש פרק הזורק סי' ה'. ועי"ש שהביא מריצב"א דעכ"פ היכן שכפות העבד בידיו ורגליו אין צורך בישן שבאופן זה אינו משתמר להעבד. וכ"מ לכאו' מתוס' דידן שכתבו בתוך דבריהם דהיה כפות בידיו.

**תוד"ה אטו שליחות וי"ל דדוקא לענין שלא בפניו אמרינן דלא גרע משליחות וכו' -** צ"ב מהו החילוק בין מהלכת דבעינן דומיא דידו לבין עומד בצד שדהו. ועיין בשי' הגר"ש לב"מ ט: (אות קל"ט) שביאר דברי התוס'.

**דף כ"א ע"ב**

**גמ' ותוס' יצא זה שמחוסר כתיבה קציצה ונתינה -** במח' בעלי התוס' אם חסרון זה נאמר גם בתלוש. בפשטות (כפה"נ ברמב"ן) יסוד מחלוקתם דהפוסלים רק במחובר, משום דס"ל דיסוד פסול זה דמכיון שדין הוא בגט שיהיה ראוי לינתן (עי' לקמן במתני' דילפי לה הראשונים מ"ונתן בידה") וכשלא היה הגט ראוי לינתן נמצא שלא הושלם להיות גט ע"י הכתיבה, ולכן בתלוש דשפיר הוי גט מצ"ע אין קפידא במחשבתו שחפץ לקצוץ קודם נתינה, שעי"ז לא נעשה ל"מחוסר" קציצה. והפוסלים אף בתלוש ס"ל דאף שאינו מחוסר מעשה מצ"ע, מ"מ לפי רצונו אינו ראוי לנתינה כפי שהוא עתה. (ועיין בפנ"י דכ' דע"י שחפץ לשייר לעצמו הרי נחשב בזה לגט פסול קודם קציצה דאי"ז כריתות, ושוב כ' להוכיח שאין זה מעכב בשיור הגליון, וכמש"כ הריטב"א כאן להוכיח עי"ש). וע"ע בברכ"ש סי' ל"ג.

**שם בענין מחוסר קציצה -** חסרון זה דמחוסר קציצה פסול הוא בכתיבה שבאופן שא"ר לנתינה בעת הכתיבה הרי הכתיבה איננה כראוי. וכדמבואר ברשב"א לקמן (ד"ה ר' יהודה) שהיכן שהיה הגט ראוי לגרש, ושוב חיברו באדמה לאחר הכתיבה הוצרך לתולשו לא נחשב משו"ז למחוסר קציצה כיון שבשעתו הגט הוה מושלם וראוי לנתינה כפי שאכן כך ניתן. ורק באופן שנתנו בשינוי משעת כתיבתו שייך חסרון זה. עיש"ה. ובר"ן הביא מרב האי גאון אף יותר מזה, דפסול קציצה שייך רק בגוונא דחשב בשעת כתיבה לקוץ, שבזה הקציצה פוסלת אך אם רצונו לקוץ התחדש לאחר כתיבה אין פסול (ומדברי הרשב"א נ' דס"ל שבכל אופן שיקוץ אח"כ יחשב כמחוסר קציצה ודו"ק).

(ועי' בזה בחי' ושיעורי הגרב"ד סי' י"ט משמיה דהגר"ח).

**תוס' ד"ה וצא מסתבר שאין האשה קונה את הגט שכתוב בעצ"נ במשיכת העציץ או הגבהתו -** משמע לכאו' מלשונם שמתגרשת על ידי "קנין" משיכה והגבהה, וצ"ב א"כ מדוע לא תוכל להתגרש ע"י קנין חזקה בעציץ ואף בלא פסיקת היניקה. וביאר התו"ג דשאני קניני משיכה והגבהה ומשום שגם זה נכלל בקרא דונתן בידה (ומשום שאופן קנינים אלו עי"ז שהגט בידה ורשותה), ומשא"כ חזקה שמסוג קנין אחר הוא ואין בזה ענין הכנסה לידה.

אמנם יעוי' בתשו' רע"א (קמא רכ"א, ז מהגרש"א) דנ' דפי' התוס' דאיננה קונה מתורת קנין שבמשיכה, אלא בעצם ד"ז שבידה, עי' מש"כ בזה קה"י (סי' י"ז, ה. ו).

**שם בתוס' וכו' והא דמכשיר אביי וכו' היינו דהניחתו במקום שפוסקת יניקת העציץ וכו' לא חשיב בהכי מחוסר קציצה -** בר"ן פי' יותר וז"ל לפי שאותה תלישה אינה ניכרת כלל ואינו צריך מעשה אחר, אלא אותו מעשה בעצמו שיש לו לעשות בעציץ שאינו נקוב דהיינו כתיבה ונתינה דבנקוב נמי תלישה ממילא קא הויא בשעת נתינה, ע"כ. והיינו שנתחדש בזה דמכיון שנעשה הפסקת היניקה תוך כדי פעולת הנתינה, נחשב בזה כפי שהוא עתה ראוי לנתינה על אף שמתגרשת רק ע"י שמשנה הזרעים להתנתק מן הקרקע. (וכ"מ מהתו"ג קכד, ז עי"ש).

**שם דהניחתו במקום שפוסקת היניקה -** משמעות הלשון שהאשה פוסקת לחיות הגט, וצ"ב מדוע אין בזה חסרון דטלי גיטך מעג"ק שהרי נמצא שאין נתינתו כלום. ולכאו' הביאור כדין ערק ליה חרציה (לקמן ע"ח.) דמבואר שם דסגי שיעשה הבעל אף פעולה מועטת בנתינה (וזהו חידוש שהרי לכאו' בעודו מחובר יש פסול בגט זה שאינו ספר וכדו' [עי' ברמב"ן ורשב"א דלקמן], ומהיכ"ת לומר שעשה בגט מעט נתינה. וצל"ע).

**שם בסוה"ד אבל חותך מן הגט דבר מועט וכו' כדאמרינן לעיל בין שיטה לשיטה וכו' -** הנה במשייר בין שיטה לשיטה וכדו' הלא סו"ס לא חתך קודם נתינה, ומהו א"כ שדנו התוס' בתורת מחוסר קציצה. וביאר בקה"י (טז, ב) עפימש"כ המאירי בסוגיין והתו"ג (קכ"ד ד) דמוכח שמכיון שדעתו לשייר והדבר עומד מצ"ע לקצוץ אף שלא קצץ, נחשב שבמצבו זה אינו ראוי לינתן כגט, עי"ש.

**מתני' אין כותבין במחובר לקרקע וברש"י -** פי' הרשב"א דעיקר פסול מחוסר קציצה שמעינן כבר ממשנה דלעיל מדין יד העבד, ונתחדש במשנתינו שאף אם יתן הקרקע עם הגט המחובר לא יהני (ושאני מעבד) ומשום שמחובר הוא. (ועד"ז לכאו' צ"ל אף לפרש"י).

ובמקור וגדר פסול מחובר זה הביאו הרמב"ן והרשב"א מירושלמי דילפינן מ"ספר", עוד פי' משום דבעינן ונתן בידה, והמחובר אינו ראוי לנתינה (ובפשטות היינו גילוי שאי"ז גט משום שא"ר לנתינה וכ"מ ברשב"א. אמנם בריטב"א כ' להדיא דאי"ז "מיעוט" וכפי שנתמעט בכה"ת קרקעות, אלא שאין אפשרות מעשית ליתן ד"ז בידה ממש. ודו"ק). וע"ע לקמן בזה.

**גמ' על עלה של עציץ נקוב וכו' -** מזה הוכיח ריטב"א שאין פסול המחובר מ"ספר" שהרי עציץ זה מחובר. אך תוס' לעיל ד"ה יצא פי' דעסקינן שלבסוף הונח עציץ זה במקום שפסקה יניקתו. (ולכאו' ריטב"א ס"ל דהעציץ ניתן כפי שהוא בלא הפסקת יניקתו וכ"מ מדבריו לקמן). ובעיקר מה דדרשינן מספר יל"ע דיצטרכו דומיא דספר כבר בשעת כתיבה, וא"כ לא יהני מה שמנתק אח"כ עי' בזה מש"כ בחזו"א (קמ"ז עניני עבדים ס"ק טז, יז). ובתו"ג קכ"ד, ו הוכיח מזה דבעינן דומיא דספר רק בשעת נתינה, דספר קאי א"ונתן" עי"ש.

**רש"י ד"ה דשקיל ליה ואין לחוש שמא ישבור החרס -** דייק הר"ן דמשמע שפסול דמחוסר קציצה שייך אף בתלוש, והק' מלשון רש"י לקמן ד"ה שמא יקטום דמשמע דרק מן המחובר שייך פסול זה עי"ש. ועי' ברא"ש שנקט בדעת רש"י שרק במחובר שייך פסול זה, ועיש"ה בקרני ראם דנחשב העציץ מחובר מחמת הזרעים שבו. ובתורי"ד לקמן כב. הק' על פירוש זה.

**גמ' לא קנה עד שיחזיק בזרעים -** ומבואר שאין משיכה מועילה בהם, ומכאן הוכיח הנתיבות קצו, א דקרקעות נתמעטו מפרשת קנין משיכה, ולא מחמת שאין היכ"ת לקנין זה וכדמוכח בזרעים שאפשר למושכם. ודלא כפנ"י שתלה ד"ז בחסרון האפשרות למשוך עי"ש.

ובחזו"א (קמ"ח לדף כב) פי' שגם בעציץ אין היכ"ת למשיכה, שע"י היניקה נחשב כמי שחלקו מחובר לארץ.

**דף כב.**

**תוד"ה עציץ וכו' לא קנה אע"פ שהם בתוך העציץ שלו -** הטעם שאינו קונה הזרעים בחצר ביארו האו"ש (א, ו) וחזו"א (קמ"ז עבדים סקי"ז) דמכיון שהזרעים יונקים מן הקרקע לא נחשב העציץ לחצירם. וזהו דבר חידוש.

**גמ' נקבו בארץ ונופו בחו"ל אביי אמר וכו' -** בביאור מחלוקת פי' במל"מ (ב' מביכורים הל' ט') שקי"ל (חולין קכח. וברש"י שם) שגם הנוף יונק מן הקרקע, ומשום כך ס"ל לרבא שדין הפירות שבנוף כמקום יניקתם זה שבחו"ל ואין נמשך אחר יניקת הנקב. ולפי"ז הה"נ איפכא כשהנקב בחו"ל והנוף באר"י.

ובדאשרוש (-יצאו שרשים לתוך הקרקע) כיון שאז היניקה של השרשים מרובה יותר, לכו"ע אזלינן בתר נקב. (עי"ש בד"ה ודע שמה, ובד"ה ודע דבפ"ב דגיטין, ובד"ה ודע שכל).

אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי (הל' תרומות) כ' לבאר דנחלקו אם אזלינן בתר מקומם או בתר יניקתם היינו הנקב, ובדאשרוש מודה רבא דבתר נקבו אזלינן ומשום דקי"ל בכה"ת דשדינן נופו בתר עיקרו ונחשב כמי שנמצא הנוף במקום העיקר בא"י.

**דף כ"ב ע"ב**

**גמ' מאן חכמים ר"א דאמר עדי מסירה כרתי וכו' -** הראשונים (תוס' לקמן כד: ורשב"א בסוגיין) נקטו בפשיטות דלשיטת ר"מ בעינן שיהיה השטר מוכח בתוכו, ולא מועיל ראיות חיצוניות מהשטר. אמנם הרשב"א דייק מרש"י בסוגיין שאף לר"מ אם יעידו ע"ח על אמיתות השטר השטר כשר על אף שאין הוכחה מגוף השטר עצמו, ומבואר דאף לר"מ א"צ שיהיה מוכח מתוכו לשי' רש"י.

ועיין בקה"י יבמות (כ"ד, ה.ו) שהביא נדון הראשונים אם אף בשטרי ממון הדין כבגט שפסול אף ביכול להזדייף [ולאו' יסוד הנדון אם יסוד וגדר שטר קנין הוא הראיה שבו, עיש"ה].

ובדעת ר"א מבואר דלא ס"ל כלל זה דיהיה מוכח מתוכו. אמנם דנו האחרונים (קוב"ש ח"ב סי' ל"ד וקה"י סי' ב') די"ל דבעיקר הדין מודה דבעינן מוכח מתוכו, ורק דס"ל דמהני הוכחת השטר אף בצירוף עם העדים המעידים על אמיתותו. עע"ש בקה"י.

וע"ע בקצות (מ"ב סוסק"א) שחידש שאף לשיטת הרי"ף דמהני לר"א ע"ח בלבד [ופי' הר"ן דעי"ז נח' שישנם ע"מ] יהני בשטר שיכול להזדייף, דנחשב שישנם כאן עדי מסירה שאינו מזוייף עכ"ד. וצ"ב, ועיין בנתיבות שם מה שהקשה.

**רש"י ד"ה ר' אלעזר ולא סגי למיתביה בלא עדי מסירה וכו' דע"כ בעינן עדים דילפינן ערוה דבר דבר מממון -** הקצות (מב, א) דייק מדברי רש"י שכל הצורך בע"מ רק משום דין דאין דשב"ע פחות משניים, ומשמע דלאשוויי שטרא סגי בע"ח [ורק דס"ל לר"א דאף בלא ע"ח נגמר השטר בע"מ ג"כ]. ועיין בדברי יחזקאל סוס"י ל"ג שהוכיח מל' רש"י בתחילה שכ' "דאינהו הוא דעבדי כריתות" שמבואר שכל ענין הגט נעשה רק ע"י ע"מ. ומה שהוצרך להוסיף גז"ש דעדות ממון, בכדי לבאר עיקר הגדר מדוע נצרך שטר לגט ככל שטרי ממון ואינו דומה לשאר איסורים. עכ"ד.

**גמ' לא הכשיר ר"א אלא בגיטין אבל בשאר שטרות לא וכו' -** פירש רעק"א (בתוד"ה אבל) שאף בשאר שטרות ס"ל לר"א דעדי מסירה כרתי כבגט. ורק שחידש הכתוב פרט נוסף בשטרי ממון שיעמדו ימים רבים, ולהשלמת פרט זה צריך להוסיף אף ע"ח, עיש"ה ודו"ק.

**דף כג.**

**והוא שהיה גדול עומד ע"ג -** ופרש"י ואומר לו כתוב לצורך פלוני, והיינו שע"י שעומד עליו מכוין הקטן. וכן משמע בסוד"ה לדעתיה דנפשיה: קטן אין בו דעת אלא למה שזה מצווהו. וכלשון הרשב"א בחולין (יב.) חרש וחרשת דעת קלישתא אית להו ובעמידת אחרים על גביהם ומזהירין אותם יכולין הם לכוון כוונה זו.

אמנם הרשב"א שם הביא פי' נוסף מרבינו יונה וכ"ה בחי' כת"י לסוגיין, דמהני מחשבת הגדול למעשה הקטן, ופי' ששייך שתועיל מחשבת הגדול העע"ג מדין שליחות, ובפשטות כונתו דמצרפים כונת הגדול (שהוא כשליח על הכונה) עם מעשה הקטן (שליח על המעשה). ובשי' הגר"ש (קפ"ה) פי' באופן אחר עי"ש. וע"ע לקמן מהגרנ"ט.

**עוד בדין גדול עע"ג -** אף דנתבאר בסוגיין דמהני גדול עע"ג, מ"מ פשוט שאין הקטן יכול לקדש ולהקנות וכדו' אף כשגדול עע"ג (עי' תשו' חת"ס אבהע"ז ח"ב סי' ק"נ). וגדר הדברים (כמש"כ הגר"ח פ"ד מיבום ט"ז ד"ה ואשר יעיין בקובה"ע ע"ו ג. ט) שכל תועלת הגדול הוא כשהחסרון הוא ב"כוונת המעשה", וכמו בכתיבת הגט שבכדי שיחשב שטר זה כדין גט שבכחו לגרש נצרך כוונה למעשה הכתיבה לשמה, ובזה שפיר מהני גדול עע"ג להגדיר מעשיו של הקטן. אך בקנינים וקידושין וכדו' שמלבד עצם מעשה הקנין עושה הקונה את חלות הקנין באמצעות מעשה הקנין ובכדי לפעול חלות זו נדרש "דעת" של עושה הקנין שרק באופן זה פועל חלות הקנין, ולדעת זו של חלות הקנין [שאיננה אלא תוצאת המעשה ולא כוונת מעשיו גרידא] לא מהני גדול עע"ג.

(ואמנם מצינו דברים שיש לקטן כוונה אף בלא גדול עע"ג. וכדמצינו שקטן יכול להוציא יד"ח את המחוייב כמותו, וכבר הק' בטורי אבן מגילה כט: כיצד מוציא, שהרי אין לו כונה. ולכאו' מבואר בזה דכונה פשוטה זו שמכוין שאינו כמתעסק בעלמא סגי אף ע"י דעת קטן, ורק דהיכן שיש להגדיר עצם פעולתו כפעולת גט לשמה, ומעשה שחיטה ולא חיתוך סימנים בעלמא, לזה אין דעת לקטן ובעינן גדול עע"ג. ועיין).

**תוס' (מעמ' קודם) ד"ה והא לאו בני דיעה -** נסתפקו התוס' אם לכתיבת הגט בעינן שליחות או רק בציווי הבעל. וביאר הגרנ"ט (סי' פ') דלעצם הכתיבה ודאי שאין צריך שליחות, ורק הלשמה שמייחד הכותב בכתיבתו הוא ע"י שליחות, ומשום שענינו של הלשמה בגט הוא שנעשה הגט מיוחד לגירושי אשה זו וד"ז תלוי בבעל (עי' משנת"ל כ. בתוד"ה אי משום).

ובדרך זו ביאר דברי הרשב"א בחולין הנ"ל דכונת הגדול מועיל בעע"ג שמייחד הגט לזו, אך עצם כונת מעשה הכתיבה להגדירה ככתיבת גט בזה לא מהני מחשבת העע"ג ובעינן לכונת הכותב עצמו.

**תוד"ה עובד כוכבים לדעתיה דנפשיה -** מדברי התוס' עולה דחסרון עכו"ם שאין לו כונה מסויימת ונחשב כעושה סתמא, אמנם ברש"י נתבאר דשמא גמר בלבו לשם אחר, ומשמע שחיישינן לכונה מסויימת אחרת (עי' רעק"א דמשמע שאכן זהו ספק לשמה). ועיין היטב בגר"ח פ"א מהל' תפילין הל' ט"ו.

**גמ' כשהוא כותבו לתורף לשמה כאילו כותבו לטופס לשמה לא כשהוא חותמו לשמה כאילו כותבו לשמה -** צ"ב בלשון זה דכאילו כותבו וכו' דלאיזה ענין נחשב שכאילו כותבו לשמה, והלא כל דין לשמה נאמר בחתימה או בתורף בלבד. והביאור (וכ"כ בחזון יחזקאל פ"ב) דבאמת דין הלשמה נצרך בכל הגט, שאף לשי' ר"מ פשוט שהתורף הוא מעצמו של הגט, ודין הוא בגט שיהיה לשמה, ורק שע"י כונת לשמה בחתימה (שהיא העיקר הקובע לדין הלשמה) נקבע כל כללות הגט לשמה, ואי"ז דין שחל רק בחתימה גרידא. וזש"כ בסוגיין כאילו כתבו לשמה שנעשה כללות הגט כולו לשמה.