84 פתח אדעתא דחמרא א - בדעת רש_י ודעימי_, ובד_ התה_ד בהתחיל בשבת בברכת אתה חונן
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ד' ד' דחוהמ"פ תשע"ב

**א**

א] כתב בתרוה"ד סימן י"ד, ז"ל, שאלה הא דאמרינן פ' מי שמתו אמר רב נחמן כי הוינא בי רבה בר אבוה מיבעיא ליה הני בני בי רב דטעו ומתחילין תפלה של חול בשבת מהו שיגמור א"ל גומר כל אותו ברכה כו', ויש להסתפק היכא דהתחיל לומר אתה חונן ומיד כשאמר תיבת אתה נזכר קודם שאמר חונן מיקרי כה"ג התפלה דתפלת חול וכו'. - תשובה, יראה דדין זה מחולק לפי כוונת המתפלל, בין היכא שיודע שהוא שבת אלא שנכשל בלשונו ובהרגילו והתחיל בלא כוונה תפלת חול, ובין היכא שטעה וסבר שהוא חול ובכוונה התחיל תפלת חול, דהיכא דסבור שהוא חול והתחיל אדעתא דחול אפי' אי קאי באתה קדשת או באתה אחד נראה דמיקרי התחיל בשל חול וגומר אותה ברכה אפי' לא אמר רק תיבת אתה ולא יותר, וראי' מהא דכתבו א"ז וא"ח בשם ראבי"ה דהמברך על הספירה וסבר דקאי בד' ובירך אדעתא דד' והוא קאי בה' לא יצא אפי' סיים בה' כיון שהברכה ברך אדעתא דד', הא קמן דאע"ג דמתוך לשונו לא משמע לא ד' ולא ה' שברכה שוה היא לשניהם, אעפ"כ הואיל והעיקר תליא בברכה כוונה מוציאתו ממילתא, דה"ה דהתחלת התיבה אתה אע"פ שתיבה זאת הוי נמי התחלה דתפילת של שבת, מ"מ כוונה מוציאתו משל שבת לחול, ואע"ג דכתב הראב"ד באשירי ספק דברכות לא מצינו שתהא הברכה נפסד בחסרון הכוונה, לא סמכינן עלי', דאשירי מסיק עלה דודאי כשאין שם שום כוונה כלל אינו נפסד, אבל כשמתכוון לדבר אחר שהוא טעות כוונה כזו מפסדת,[[1]](#footnote-2) וכן הוא מוכח שם מפירש"י, עכ"ל.

ובאלי' רבה סימן רס"ח סק"ד כתב ע"ז, ז"ל, וצ"ע הא כתב ב"י סימן תפ"ט בשם המרדכי דטעמא דראבי"ה משום דס"ל דספירה דאורייתא עיי"ש, א"כ מאי מייתי תרוה"ד ראי' לתפילה שהוא דרבנן, ונ"ל דהתם צריך טעמא שהוא דאורייתא משום דמספקא לש"ס דילמא בתר חתימה אזלינן, אבל הכא ודאי בתר פתיחה אזלינן דהא אם פתח באתה חונן גומר הברכה, עכ"ל.

ב] וביאור הדברים, דהנה הטעם לומר דפתח אדעתא דחמרא וסיים בשכרא לא יצא יד"ח, הוא משום דכל שהי' דעתו בתחילת הברכה על חמרא, הוי תחילת ברכתו ברכה דחמרא, וע"כ ל"מ מה שסיים בדשכרא, ויש להסתפק בביאור הטעם לומר דיצא יד"ח, אם הוא משום די"ל דמה שאומר בתחילת ברכתו בא"י אמ"ה אינו מתפרש לפי דעתו, אלא לפי מה שסיים לבסוף, וכל שסיים לבסוף שהכל נהי' בדברו, ה"ז קובע שגם תחילת ברכתו הויא ברכה דשהכל, או דהוא משום דאף דה"ז מתפרש לפי דעתו, ותחילת ברכתו הויא ברכה דחמרא, מ"מ לא אזלינן בתר הפתיחה אלא בתר החתימה, וכיון שחתם שהכל נהי' בדברו, יצא יד"ח.

ויש ללמוד לזה ממש"כ בחי' הרשב"א בברכות שם לפי דרכו של רש"י, דבההיא דפתח במעריב ערבים, לא איירי בפתח אדעתא, אלא בשפתח ממש במעריב ערבים, ופירש הטעם בזה, ז"ל, דכל עצמנו אין אנו צריכין להעמידה דוקא באדעתא, אלא משום דברכת הפירות כיון שהיא קצרה כ"כ אלו פתח בהדיא בדחמרא הוה כולה ברכה בדחמרא דפתיחתה וחתימתה באין כאחד, אבל בברכת המאורות שהוא מטבע ארוך אע"פ שפתח ואמר בהדיא המעריב ערבים אכתי צריכה היא לחתימה, ויש בחתימתה עדיין לתקן בברכה כי אזלינן בתר חתימה, עכ"ל, ועד"ז כתב בתר"י שם, ז"ל, וכן מפרש באידך ברייתא וכו', ומאי דמדמי להו תלמודא אהדדי משום דכמו דלעיל אזלינן בתר חתימה ולא חיישינן למה שנתכוון בטעות בשעה שהתחיל הברכה, ה"נ אזלינן בתר חתימה ולא חיישינן למה שאמר ההתחלה בטעות, ואם היה שחרית ופתח במעריב וסיים ביוצר המאורות יצא, עכ"ל.

ומבו' להדיא מד' הרשב"א ותר"י, דהטעם לומר דפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא יצא, אי"ז משום דלא אזלינן בתר דעתו, אלא הוא משום דלא חייישי' לתחילת ברכתו, אלא אזלינן בתר חתימה והחתימה מועלת לתקן את הברכה, ולחשבה כברכה דשכרא, ואשר ע"כ כתבו דבפתח במעריב ערבים, אף אם פתח בהדיא ואמר מעריב ערבים, אשר בכה"ג ודאי הויא תחילת ברכתו ברכה דלילה, מ"מ כיון שסיים יוצר המאורות, מועלת החתימה לתקן את ברכתו, ולחשבה כברכת יום, ולא חיישינן למה שאמר ההתחלה בטעות.

וכ"ה מבו' גם ממש"כ תר"י בהמש"ד שם, ז"ל, לפיכך נראה שהפירוש האחר הוא יותר עיקר, ואע"פ שההלכה מתפרשת בדוחק לפי' ר"מ ז"ל, אפ"ה לענין הדין נראין דבריו, ואם אירע מעשה כך שאמר על היין בא"י אמ"ה שהכל נהיה בדברו בפה"ג יצא וכן על השכר אם אמר לדעת יין בא"י אמ"ה בפה"ג שהכל נ"ב יצא, וכן ביוצר אור אם חתם בשחרית בא"י המעריב ערבים יוצר המאורות יצא ולא נחוש להפסקה מפי מ"ו הרב נר"ו, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דאף שהעיקר הוא כפירש"י דאיבעיא דגמ' הוא בשאמר בא"י אמ"ה אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא, מ"מ לפי הצד דיצא יד"ח, הרי דאף אם אמר בא"י אמ"ה בפה"ג שהכל נהי' בדברו יצא יד"ח, וזה דלא כמו שנקט הרשב"א לדעת רש"י, דבכה"ג לא יצא יד"ח, כיון שכבר סיים את ברכתו, ומה שאמר אחר סיום הברכה לא מעלה ולא מוריד, ואזיל לטעמי' דהטעם לומר דבפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא יצא יד"ח, הוא משום דאזלינן בתר חתימה ולא חיישינן למה שהי' תחילת הברכה בטעות, וע"כ אף אם אמר תחילה בפה"ג, מ"מ כיון שסיים שהכל נהי' בדברו אזלינן בתר חתימה ויצא יד"ח.

ג] ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ האלי' רבה בדעת התרוה"ד, דלמד מסוגיין דכל שהתחיל לומר אתה על דעת תפילת חול, חשיב כהתחיל תפילת חול, וכאשר כן נלמד מסוגיין דכל שאמר בא"י אמ"ה אדעתא דחמרא חשיב זה כתחילת ברכת בפה"ג, דאף להצד דכל שסיים בדשכרא יצא, היינו רק משום דאזלינן בתר חתימה וה"ז מועיל לתקן את ברכתו, אך הא מילתא פשיטא לן דהברכה מתפרשת כפי דעתו, וע"כ ה"נ כשהתחיל לומר אתה על דעת תפילת חול, חשיב כהתחיל תפילת חול, ויש עליו לגמור ברכה זו.

וכ"ה בתוספת שבת שם סק"ד, ז"ל, וגם לדעת וכו' דס"ל דאם כיון תחילה בהזכרת שם ומלכות על בפה"ג וסיים שהכל יצא, היינו משום דבעיא היא בש"ס אי אזלינן בתר התחלת הברכה או בתר סופה ולא איפשיטא ואזלינן לקולא בספק ברכות, אבל הא ודאי דאזלינן בתר כונתו שהיא עיקרית, וא"כ כאן שהתחיל תיבת אתה וכיון אאתה חונן, הו"ל כהתחיל בשל חול וצריך לגמור אותה ברכה אפי' בערבית ומנחה דרחמנא ליבא בעי ובתר מחשבתו אזלינן, עכ"ל.

ד] אמנם בד' פסקי רי"ד בברכות שם נראה שפירש להאיבעיא כדרך קמא, ז"ל, או דילמא בתר סיום ברכות אזלינן, וכיון שהסיום הי' טוב יצא "שהפתיחה משמשת לכל הברכות", עכ"ל, ונ' מדבריו דהטעם לומר דבתר סיום אזלינן, הוא משום דהפתיחה משמשת לכל הברכות, וע"כ אינה נקבעת כלל לפי כונתו, אלא ה"ה מתפרשת כפי מה שסיים, ובהמש"ד כתב הרי"ד, ז"ל, שהפתיחה משמשת שוה לכל הברכות "אלא שהסיום הוא המברר על מה מברך", עכ"ל.

ולפי דבריו נראה דגם בנידון התרוה"ד יהא הדין תלוי באיבעיא דגמ', דלפי הצד דלא אזלינן בתר דעתו, משום דהפתיחה משמשת לכל הברכות ואינה נקבעת לפי דעתו, ה"נ כשפתח ואמר אתה, כיון דה"ז משמש גם לתפילת שבת, הרי דאף שהי' דעתו להתפלל תפילת חול, אי"ז נקבע לפי דעתו, ולא חשיב כהתחיל בתפילת חול.

ה] ומצינו דאזיל הרי"ד לטעמי' בזה, עיי"ש בסו"ד שכתב, ז"ל, וכל סיים דשמעתא לא קאי אלא אפתיחה ולא אחתימה, ומשו"ה קאמר סיים ולא אמר חתם, אבל אילו רוצה לברך על הגפן ובפתח ואמר בא"י אמ"ה על העץ ועל פרי העץ, אע"פ שחתם לבסוף על הגפן ועל פרי הגפן לא יצא,[[2]](#footnote-3) דהא כל הפתיחה על דעת פרי העץ נעשית, ולא מיבעיא לי' אלא היכא דטעה בתחילת הפתיחה ואידכר בסיום הפתיחה והדר למילתי', אבל הכא דכל הפתיחה הוות בטעות לא יצא יד"ח, דחתימה בלא פתיחה לאו כלום היא, עכ"ל.

ונ' פשוט דכ"ז הוא להרי"ד לטעמי', דס"ל דהא מילתא פשיטא לן דכל שהפתיחה הויא שלא כראוי ל"מ החתימה לתקן, וצד האיבעיא דפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא יצא, הוא משום דהפתיחה משמשת לכל הברכות, וע"כ אינה נקבעת לפי דעתו, אלא לפי מה שסיים, וע"כ כל ששתה יין ופתח ואמר על העץ ועל פרי העץ,- לא יצא יד"ח, אף אם סיים על הגפן ועל פרי הגפן, דל"מ החתימה לתקן.

אך לדעת הרשב"א ותר"י י"ל דיצא בכה"ג, שהרי לדעתם מבו' בסוגיין, דלפי הצד דבתר חתימה אזלינן, הרי דמה"ט אם פתח בשחרית אשר בדברו מעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות יצא, ולפ"ז הרי מבו' דכל שחתימת הברכה היתה כראוי, ה"ז מתקן את הברכה כולה, ולפ"ז הרי דה"נ אם פתח בעל העץ ועל פרי העץ, וחתם בעל הגפן ועל פרי הגפן, ה"ז מועיל לתקן את הברכה כולה ויצא יד"ח, ועמש"נ לדון בזה באורך בסימן ב' ענף א'.

**ב**

ו] עוד יש לעורר בד' התרוה"ד, דלכאו' עיקר דבריו תליין בפלוגתת הראשונים בטעם הא דאזלינן בתר דעתו, דהתוס' בברכות שם כתבו, ז"ל, והקשה הר"ר יעקב מקינון מאי קמיבע"ל והא ודאי מצות א"צ כוונה, והיה אומר הר"י דהיינו בשומע תפלה אחורי בית הכנסת ולא נתכוין לצאת. אבל היכא דנתכוין לברך על היין ונמצא שכר ל"מ, עכ"ל, ומ' מדבריהם, דהצד דלא יצא יד"ח, הוא משום שנתכוין לצאת ידי חיוב אחר, וע"כ הו"ל כמכוין שלא לצאת דלא יצא, וכ"ה להדיא בד' תר"י שם, דהטעם דאזלינן בתר כונתו, הוא או משום דמצוות צריכות כונה, עכ"פ במצוה שאין בה מעשה, הוא משום דהו"ל כמכוין שלא לצאת.

ונתחדש לפ"ז, דאף שנתכוין לצאת יד"ח הברכה על דבר זה שהוא אוחז בידו, מ"מ כיון שהי' דעתו לברך ברכה אחרת שאינה יוצא בה יד"ח, חשיב כמכוין שלא לצאת יד"ח הברכה ואינו יוצא בה, ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, חדא דהא גופא שנתכוין לברך באופן שאינו יוצא בה יד"ח, חשיב ככונה שלא לצאת, ויל"ע לפ"ז, אם ה"נ הוא במצוות, שאם הי' דעתו לעשות המצוה באופן שאינו יוצא בה יד"ח, חשיב ככונה שלא לצאת יד"ח המצוה, ועוד י"ל, דהוא משום דכל ברכה הויא כמצוה לעצמה, וע"כ כל שנתכוין לברך על היין, חשיב ככונה שלא לצאת בברכה זו יד"ח ברכת השכר,[[3]](#footnote-4) וכ"נ קצת בד' המאירי בשם הראב"ד שפירש כן, עיי"ש.[[4]](#footnote-5)

ומש"א בגמ' דנקיט כסא דחמרא ופתח בדשכרא וסיים בדחמרא יצא, משום דאם סיים בדשכרא נמי יצא, הנה לדרך קמא הוא מתפרש בפשוטו, דכיון שנתכוין לברך ברכת שהכל שיוצא בה יד"ח על היין, חשיב ככונה לצאת, ולדרך בתרא נ' דהטעם בזה הוא, דכיון דהוא יוצא יד"ח ברכה על היין גם בברכת שהכל, ה"ז כמצוה אחת עם ברכת בפה"ג, והוי כנתכוין לצאת יד"ח המצוה לברך על היין.

ז] אך בד' הראב"ד והרא"ש מבו' דיש בזה טעם אחר, דהנה הראב"ד בכתוב שם בפ"ק דברכות הק' על פירש"י, ז"ל, שלא מצאנו מעולם פגם בברכה משום כוונה אחרת, וכבר ידענו שאפילו בק"ש שהיא מן התורה אין כוונה מעכבת בה חוץ מפסוק ראשון וכ"ש זה שמתכוין לשום ברכה בעולם, עכ"ל, והרא"ש שם סימן י"ד כתב ע"ז, ז"ל, ונראה דלאו קושיא היא דטפי עדיף בלא כוונה ממה שעוקר הכוונה לברכה אחרת, עכ"ל.

והנה מבו' בדבריהם דהא דלא יצא אי"ז ע"ד דינא דמצוות צריכות כוונה, דא"כ מה הק' הראב"ד בפשיטות, הרי פליגי אמוראי אם מצוות צריכות כוונה, וביותר צ"ע בד' הרא"ש שפסק בפ"ג דר"ה סימן י"א דמצוות צריכות כוונה, (שו"ר מובא שעמד ע"ז בשו"ת משפט צדק ח"ב סימן ס"ב), אלא הוא ע"ד דינא דכוונה בפסוק ראשון דקר"ש, שצריך כוונה לשום על לבו מה הוא אומר, וכל שבירך אדעתא דחמרא, מתפרשת ברכתו כפי כוונתו, וע"כ אינו יוצא בה יד"ח על שכרא.[[5]](#footnote-6)

ונ' לדעתם, דליכא למיתי עלה כלל משום דינא דמצוות צריכות כוונה, שהרי נתכוין לצאת יד"ח ברכה על מה שבידו, ואף שהי' סבור שהוא יין והי' דעתו לברך עליו ברכה שאינה פוטרת את השכר, מ"מ שפיר חשיב זה ככונה לצאת יד"ח, וע"כ כל הא דאינו יוצא יד"ח, הוא רק משום שהברכה מתפרשת כפי דעתו.

ח] ולפ"ז נראה, דמש"כ התרוה"ד דאם אמר "אתה" על דעת תפילת חול, חשיב כהתחיל תפילה של חול, הוא רק לדעת הרא"ש וכמו שייסד התרוה"ד לדבריו ע"ד הרא"ש דהא דמיבע"ל בפתח אדעתא דחמרא, הוא משום דפתיחת הברכה מתפרשת כפי דעתו, וה"נ כשאמר "אתה" על דעת תפילת חול, מתפרשת תיבת אתה כתפילת חול, וחשיב כהתחיל תפילה של חול דגומר אותה ברכה.

אך לדעת תוס' ותר"י דהא דמיבע"ל בפתח אדעתא דחמרא, הוא ע"ד דינא דמצוות צריכות כוונה, דכיון שנתכוין לברך ברכה שאינה יוצא בה יד"ח על שכר, ליכא בזה להכוונה הנצרכת לצאת יד"ח או דהוי זה ככוונה שלא לצאת, הרי אי"ז ענין כלל למי שאמר בתפילת שבת "אתה" על דעת תפילת חול, ואין מקור לומר דחשיב כהתחיל תפילת חול, ואדרבה ממה שפירשו דכל הצד דל"מ הוא ע"ד דינא דמצוות צריכות כוונה, מבו' דלא אמרינן דכיון שהי' דעתו לברכת בפה"ג, נקבע שתחילת ברכתו היא לברכה דבפה"ג, וא"כ ה"נ באמר בתפילת שבת "אתה", אף שהי' דעתו על תפילת חול, לא אמרינן דמתפרש תיבת אתה לתפילת חול, וצ"ע בזה.

**ג**

ט] בתרוה"ד שם כתב עוד, ז"ל, אבל אי לא בכוונה התחיל תיבת אתה דידע היה ששבת הוא ולישני דאיתקיל ליה לפי הרגילו, כה"ג לא מיקרי כוונה לדבר טעות, וא"כ אפי' בישמח משה שאינה פותחת באתה מ"מ חשבינן ליה כטעה בתפלה של שבת בין זו לזו, דתיבת אתה נמי התחלת דתפלת שבת היא, ואע"ג דהרגל של חול גורם הטעות, מ"מ לא מיקרי בשביל כך התחלה דתפלת חול, כיון דידע דשבת הוא, וכעי"ז איתא במרדכי פ"ק דברכות דהיכא דידע דיו"ט הוא ונתקל בלשונו וחתם בשל שבת א"צ לחזור לראש הברכה אלא חוזר בתוכ"ד וחותם בשל יו"ט, אלמא כה"ג לאו טעות מיקרי, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דלא חשיב כהתחיל תפילת חול כשנכשל בלשונו, הוא רק בשלא אמר אלא תיבת אתה, ומשום דתיבת אתה היא גם התחלה דתפילת שבת, אך כל שנכשל בלשונו ואמר אתה חונן חשיב כהתחיל תפילת חול.

ובביאוה"ל סימן רס"ח כתב ע"ז, ז"ל, אבל קשה כיון שנכשל בלשונו אפילו אם אמר אתה חונן מאי הוי, וכי זה קרי התחיל בתפלת חול, ועיין שבועות כ' ע"א בגמרא מ"ד לישנא דאתקילא ליה ע"ש, משמע דכשנכשל בלשונו לא נחשב לדבור כלל, ואפשר משום דשם בעינן פיו ולבו שוין, גם יש לחלק דשם הלא לא רצה לומר כלל שאי אוכל אלא שאוכל רק שנכשל בלשונו ואמר שאי אוכל לכך אין זה דבור כלל, משא"כ הכא שבדעתו היה לומר אתה חונן מחמת הרגל לשונו רק שזה גופא היה בלא דעת שלמה ולא נתכוין בזה לשם תפלת חול, לכך הכא עדיף, עכ"ל.

י] ובמק"א נתבאר דמוכח מכ"ד דאף היכא דאיתקל מילולי' חשיב זה כדיבור, והא דכה"ג לא חייל ולא אמרינן דדברים שבלב אינם דברים, הוא משום דכל הא דדברים שבלב אינם דברים, הוא רק כשהי' יודע שזהו מה שאומר, אך אם לא הי' דעתו לזה, לא חייל, והמקור לזה הוא מד' הראשונים שכתבו דהא דכה"ג לא חייל הנדר הוא מדינא דהאדם בשבועה, וכ"ה מבו' גם ממה שדימה הרשב"א ד"ז לנדרי שגגות, וכן שמעתי ממו"ח שליט"א להוכיח ממש"א בתמורה די"ז. דכסבור לומר תמורת עולה ואמר תמורת שלמים חייל, ואף דאיתקל מילולי', והרי דאף דיבור דאיתקל מילולי' חשיב דיבור, וכל הא דל"מ הוא משום דהו"ל כטעות, וע"כ בתמורה דחיילא בטעות ה"ז חל, וכ"ה מבו' גם בד' התורי"ד בב"ב דקמ"ו:, עיי"ש.

ולפ"ז שפיר נקט התרוה"ד דחשיב כהתחיל תפילה של חול, דאף דיודע הי' דשבת הוא ולישני' הוא דאיתקיל לי' לפי הרגילו, מ"מ שפיר חשיב זה כדיבור, ואף שהי' הדיבור בטעות, ונמצא דהתחיל התפילה של חול בטעות, מ"מ יש עליו לגמור אותה ברכה, דהך דינא דכל שהתחיל התפילה של חול גומר אותה ברכה, הוא אף בשהתחיל אותה בטעות.

יא] עוד כתב בביאוה"ל שם, ז"ל, ומ"מ קשה דהלא התה"ד הביא ראיה לדינא הנ"ל וז"ל וכעי"ז איתא במרדכי פ"ק דברכות דהיכא דידע דיו"ט הוא ונתקל בלשונו וחתם בשל שבת א"צ לחזור לראש הברכה אלא חוזר בתוכ"ד וחותם בשל יו"ט אלמא כה"ג לאו טעות מקרי עכ"ל התה"ד, ושם תיבות מקדש השבת אינם שייכים כלל ליו"ט כמו תבת אתה ששייך לקדשת, ואפ"ה לא מקרי טעות, והוי כאלו לא אמר התבות כלל, וה"נ כה"ג, וצ"ע, עכ"ל.

ונ' די"ל בזה בדעת התרוה"ד, דלעולם אף כשידע שהוא יו"ט מ"מ כשאמר מקדש השבת, הוי אמירה זו ברכה דשבת, דומיא דטעה ואמר אתה חונן בשבת, דהוי זה תחילת תפילה דחול, ואפ"ה שפיר הוא יכול לחזור ולומר מקדש ישראל והזמנים.

והטעם בזה, דהנה הא דכשהי' סבור שהוא יו"ט ואמר מקדש השבת, אינו יכול לחזור ולומר מקדש ישראל והזמנים, אין הטעם בזה משום שאמר מקדש השבת ואמירה זו הויא ברכה דשבת, אלא הטעם בזה הוא משום דמה שאמר בא"י אמ"ה הויא ברכה דשבת, שהרי אפי' אם לא אמר אלא בא"י אמ"ה, והי' דעתו לסיים מקדש השבת, אינו יכול לחזור ולסיים מקדש ישראל והזמנים, משום שהי' דעתו כשאמר בא"י אמ"ה לברכת שבת, וחשיב זה כברכת שבת.

ואשר ע"כ שפיר אמרינן דאם ידע שהוא יו"ט וטעה בדיבורו ואמר מקדש השבת, שפיר יכול לחזור ולומר מקדש ישראל והזמנים, דהגם דמה שאמר מקדש השבת אי"ז ברכת יו"ט, מ"מ מה שאמר בא"י אמ"ה, כיון שידע שהוא יו"ט, הוי שפיר ברכת יו"ט, וע"כ שפיר מצי לסיים מקדש ישראל והזמנים, והגם דמה שאמר באמצע מקדש השבת לא מצינו לחשבו כברכת יו"ט, לא איכפת לן.

ואשר ע"כ ל"ד למי שאמר בתפילת שבת אתה חונן, דהתם כיון דאמירת אתה חונן הויא תפילת חול, נתחייב לגמור ברכה זו, ומשא"כ באמר מקדש השבת, הגם דאמירה זו הויא ברכה דשבת, מ"מ כיון שעיקר ברכתו שאמר בא"י אמ"ה הוי ברכה דיו"ט, שפיר מצי לסיים מקדש ישראל והזמנים.

ומה שלמד התרוה"ד זמ"ז נראה, דהוא במסוים כלפי מה שדן התרוה"ד דשמא כיון דמה שאמר אתה הוא מחמת הרגל תפילת חול, ה"ז מפרש דאמירתו היא תחילת תפילת חול, וע"ז הוא שהוכיח התרוה"ד מד' המרדכי, דכ"ה דכשטעה וסיים מקדש השבת מחמת הרגל לשונו, אי"ז מפרש לעיקר ברכתו שהיא ברכת שבת, ה"נ כשטעה ואמר אתה מחמת הרגל לשונו, אי"ז מפרש לאמירתו שהיא תחילת תפילת חול, ודו"ק.

1. מחודש בד' התרוה"ד, דאף דהרא"ש גופי' בסוף דבריו נחלק על פירש"י, ופירש לסוגיית הגמ' כפי' הרי"ף, דהאיבעיא היא בשפתח בחמרא וסיים בשכרא, דאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, מ"מ מודה נמי לד' רש"י דאזלינן בתר דעתו, ובאמת אף כשאמר בא"י אמ"ה אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא הוי זה בכלל האיבעיא, ועי' בביאוה"ל סימן ר"ט שדקדק בדבריו דלדעת הראב"ד והרמב"ן ודאי יצא יד"ח בגוונא דרש"י, ונ' מזה דלדעת הרא"ש שפיר י"ל דהאיבעיא היא גם בגוונא דרש"י, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאו' מבו' מדבריו דאם בירך על היין על העץ ועל פרי העץ לא יצא, והאמנם דשמא י"ל דכשפתח על העץ וסיים על הגפן גרע, אך בל' הרי"ד נ' להדיא דאם סיים על הארץ ועל הפירות ודאי דלא יצא, וזה כדעת הסוברים דאם בירך על היין בפה"ע לא יצא, וכתב בביאוה"ל סו"ס ר"ח דלדעתם ה"נ אם בירך לאחריו על העץ לא יצא, וד' הרי"ד הם מקור נאמן לדבריהם שלא ראיתי שעמדו עליו. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם צ"ע בזה לב' הדרכים, ממש"א בגמ' דבפתח אדעתא דמעריב ערבים וסיים ביוצר אור יצא, משום דמזכיר מידת יום בלילה, ופירש"י דהוא משום דהפתיחה הויא אדעתא דתרוייהו, והנה הרי אף דהפתיחה הויא גם על דעת יום, מ"מ הרי היתה דעתו לברך ברכת המעריב ערבים שאינו יוצא בה יד"ח ביום, וגם היתה דעתו למצות ברכה דלילה ולא למצות ברכה דיום, וא"כ מ"ט הוא יוצא יד"ח, אך למש"נ להלן סק"ז מד' הראב"ד דהא דל"מ הוא משום דהברכה מתפרשת כפי כונתו, ניחא, דכיון שמזכיר מידת יום בלילה, ע"כ הויא ברכתו גם על היום, וע"כ הוא יוצא בה יד"ח, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונ' נפ"מ בין ב' הדרכים, דהנה התוס' והמרדכי כתבו דאם הי' יודע שהוא יין וטעה בדיבורו ואמר בפה"ע, דיכול לחזור בו תוכ"ד, וכן אם הי' יודע שהוא יו"ט וטעה ואמר מקדש השבת יכול לחזור בו תוכ"ד, ויש להסתפק אם נכלל בזה גם גוונא שהי' יודע שהוא יין ושהוא יו"ט, ואך שטעה וסבר שמברכין על היין בפה"ע ומברכין ביו"ט מקדש השבת, ולכאו' זה תליא בב' הדרכים, דלדרך קמא הרי דבכה"ג לא יצא יד"ח דהו"ל כמתכוין שלא לצאת, כיון שנתכוין לברך באופן שאינו יוצא, ולדרך בתרא יצא יד"ח, דכיון שנתכוין לברך על היין ולברך ברכת יו"ט, חשיב ככונה לצאת יד"ח. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם המאירי הביא בשם הראב"ד שהק' על פירש"י, שהרי מצוות א"צ כוונה, וכ"ש בכה"ג שיש כאן כוונה לשום ברכה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)