968 פדיון להאכיל לכלבים
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק תצוה אור לי"ד אד"א תשס"ג

**בדין אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים**

**בפסוהמ"ק שנפדו ובבכור בע"מ, ובטעם הא דאף העור אינו נפדה,**

**ובישוב ד' תוס' בב"ק דפודין קדשים לשאר הנאות, והמסתעף**

א] זבחים דק"ג:, אמר ר"ע מדבריו למדנו שהמפשיט את הבכור ונמצא טריפה שיאותו הכהנים בעורו, ובגמ' שם דק"ד., ואלא מאי קמ"ל ר"ע הא קמ"ל דאפי' בגבולין, ופירש"י בכור בע"מ הנשחט במדינה על מומו, ולא התירו הכתוב אלא באכילה, כדכתיב בשעריך תאכלנו, אבל אם מת עורו אסור וטעון קבורה, ואשמועי' ר"ע דהיכא דלא ניכר טריפתו עד לאחר הפשט, שריי' שחיטתו והפשטת עורו כאילו נזרק דמו במקדש ונמצא טריפה לאחר הפשט.[[1]](#footnote-2)

והנה הא דהיכא דמת הבכור הוי הבשר בקבורה, הוא כמו שפירש"י שם ד"ה בשר בקבורה, משום דאין מאכילין קדשים לכלבים, וצ"ב לפ"ז מ"ט בכה"ג אסור אף העור, והרי העור בכל גווני אינו עומד לאכילה אלא לשאר הנאות, וא"כ מה נפ"מ לגבי העור אם נשחט הבכור כהלכתו או מת, הרי כיון דבלא"ה אינו עומד לאכילה, ואפ"ה שרי בשאר הנאות, א"כ אף היכא שמת הבכור, נמי הי' בדין שיהא העור מותר.

ובפשוטו צ"ל בזה, לפמש"כ התוס' לעיל דע"א: ד"ה ובטריפה, אהא דתניא בבכורות דל"ג. דלר"ע מאכילין בכור אף לגוי, וק' ע"ז ממתניתין, דאף ר"ע מודה דהבשר אסור, וכתבו התוס', דמידי דלא חזי לישראל אסור להאכילו לכלב ולגוי, אבל מידי דחזי לישראל כיון שנפדו שרי אף לכלב, ועמש"נ להלן סק"ז, אם ה"ז תלוי בשעת הפדיון, והיינו טעמא דדרשינן ואכלת ולא לכלביך, כלומר דבר שאינו עומד אלא לכלביך, אבל היכא דחזו לדידי' אישתרו לגמרי, דהוקש לצבי ואיל, וכ"ה גם בתוס' בכורות דל"ב: וברא"ש שם, והתוס' בסוגיין ד"ה א"ר עקיבא ציינו למה שפירשו לעיל, וע' עוד בחי' הרמב"ן הרשב"א והר"ן חולין דס"ט: שכתבו דאף היכא דחזי לאדם לא שרי רק לנכרים, אך לכלבים אסור בכל גווני, וצ"ב הטעם בזה, וע' חזו"א שדחק בדבריהם שכוונתם כד' התוס', וצ"ע בזה,[[2]](#footnote-3) ולפ"ז י"ל דמה"ט היכא שנשחטה הבהמה כהלכתה וחזי הבשר לאכילה, הותר אף העור לשאר הנאות, אך היכא דלא חזי הבשר לאכילה, דבכה"ג אימעיט דלא הותר הבכור לשאר הנאות, הרי שה"נ אסור אף העור.

אך אי"ז במשמעות ד' התוס', דאי נימא הכי הרי נמצא דמד' ר"ע במתני' מוכח מיני' ובי' דחלוק הוא אם חזי הבשר לאכילה דבכה"ג הותר אף בשאר הנאות, מהיכא דלא חזי הבשר לאכילה דלא הותר לשאר הנאות, דמה"ט הוא דלא הותר העור רק היכא דחזי הבשר לאכילה, וא"כ מעיקרא מה הוק' להתוס' מההיא דבכורות דמתיר ר"ע אף לגויים.

ועוד ילה"ע ע"ז, דהרי אף להנך תנאי בבכורות שם דס"ל דהבשר אסור לגויים, ודעתם דאף היכא דחזי הבשר לאכילה מ"מ לא הותר בשאר הנאות, מ"מ הרי ודאי דהעור שרי בכל הנאות, והרי דהיתר העור אינו מכח הך כללא דהיכא דחזי הבשר באכילה הותרו אף שאר הנאות, וי"ל בפשיטות, ואכמ"ל.

וע"כ נ' ברור שהטעם בזה הוא, דהנה מהא דמדמי ר"ע דין שוחט בכור בגבולין ונמצא טריפה, לדין שוחט בכור תם במקדש ונמצא טריפה, דכ"ה דהתם העור מותר אף הכא העור מותר, נ' דיש ללמוד דהיתר העור בפסוהמ"ק הוי כהיתר העור בקרבנות תמימים, והיינו דכ"ה דבקרבנות תמימים הוי כללא דכל שלא זכה המזבח בבשרה לא זכו כהנים בעורה, וה"נ בשאר קד"ק כל שלא זכו הכהנים בבשרה לא זכו בעורה, והיינו דהיתר העור מיתלי תלי בהיתר שאר הבשר,[[3]](#footnote-4) ולדעת רבי אף אם אירע פסול אחר שחיטה בהבשר, אסור אף העור, ה"נ הוא בבכור בע"מ בגבולין, דמיתלי תלי היתר העור בהיתר שאר הבשר.

ומה"ט דהיתר העור מיתלי תלי בהיתר הבשר, וליכא היתר על העור בפנ"ע, הרי דע"כ כל דחזי הבשר לאכילה וחייל ההיתר על הבשר, הותר אף העור לשאר הנאות, אך היכא דלא חזי הבשר לאכילה וליכא היתר על הבשר, אף לא הותר העור בשאר הנאות, ואי"ז שייך לכללא דהתוס' דהיכא דחזי הבשר לאכילה הותר אף לשאר הנאות, אלא אף אי נימא דאף בכה"ג לא הותר הבשר רק לאכילה, מ"מ העור דלא קאי לאכילה, הותר לכל הנאות, ורק היכא דלא חזי הבשר לאכילה ולא חייל היתר כלל על הבשר, הרי דה"נ ליכא היתר על העור, והוי זה דומיא דקד"ק תמימים, דהבשר ניתר רק לאכילה והעור ניתר לשאר הנאות, וז"פ.

וזהו דמדמי ר"ע, דכי היכי דבקדשים תמימים כל שלא נודע הפסול עד אחר הפשט, הותר העור לכהנים, הגם דאיגלאי מילתא דלא הותר הבשר, ה"נ הוא בבכור בע"מ בגבולין דכל דלא נודע הטרפות עד לאחר הפשט הורת העור, הגם דאיגלאי מילתא דלא חייל היתר על הבשר, ועי' מש"נ עוד להלן סק"ה לבאר בזה.

ועד"ז נ' גם לגבי חלבו של בכור שכתב בה"ג, הביאו הרמב"ן בהל' בכורות רפ"ה והרא"ש שם, דשרי למכרו לגוי, אף שדעתו דאסור למכור הבשר לגוי, וכן הביא הרא"ש שם ד' ר"י, דאף למאן דאסר ליתן בכור לגוי, מ"מ חלבו דאינו ראוי לאכילה מותר לגוי, וכ"ה באו"ז הל' בכורות סי' תרי"ד, ומבו' באו"ז שם, דאף למאן דאסר מדאורייתא ליתן הבשר לגוי, היינו רק משום דהבשר הוי בר אכילה, אף חלב דלא חזי לאכילה שרי ליתנו לגוי, אך בד' בה"ג שם מבו', דהא דשרי ליתן החלב לגוי, הוא משום דס"ל דאף הבשר שרי מדאורייתא לגוי, ורבנן הוא דעבוד מעלה בבשרו דחזי לאכילה, אך בחלבו דלא חזי לאכילה העמידו על דין תורה.

והנה הרי פשיטא דבכור שמת אסור ליתן חלבו לגוי, ולכאו' תיקשי דכיון דבלא"ה לא חזי החלב לאכילה, ואפ"ה שרי ליתנו לגוי, א"כ מ"ט אם מת הבכור אסור ליתן החלב לגוי, ונ' שהטעם בזה הוא כמש"נ לענין העור, דהיתר החלב מיתלי תלי בהיתר הבשר, וכל דחזי הבשר לאכילה וחייל עלי' התירא, הותר אף החלב לשאר הנאות, אך כל דלא חזי הבשר לאכילה ולא חייל היתר על הבשר, אף לא הותר החלב ליתנו לגוי ולשאר הנאות, וז"ב.

ב] אמנם צ"ע בזה בד' התוס' ב"ק דנ"ג: ד"ה לענין כלים ושור פסוהמ"ק, שכתבו דלדעת רב אשי בפסחים דכ"ט:, אף דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, מ"מ פודין אותן להסיקן תחת תבשילו, שאין לנו למעט מואכלת, רק כיוצא בה אכילה, ובתוס' שאנץ פסחים דכ"ט: הוסיף בזה, דהגם דבהא דממעטי' דאי אתה משליך לכלב כל איסורין שבתורה, אסרי' אף שאר הנאות, היינו משם דהתם אין שייך לחלק בין הסקה להשלכת כלב, דל"ש שם בזיון, אבל הכא הוא משום בזיון קדשים,[[4]](#footnote-5) והק' שם התוס' דא"כ מ"ט פטר רבא בשור פסוהמ"ק שנפל לבור משום שאין המת שלו, הרי הוי המת שלו, דשרי לשאר הנאות, וכתבו דשמא רבא ס"ל כרב יוסף בפסחים שם, דלדידי' אין חילוק בין אכילת כלב לשאר הנאות,[[5]](#footnote-6) עכ"ד, וע' גם בתוס' הרא"ש פסחים דכ"ט: שדעתו כן, דלרב אשי פודין את הקדשים להסיקו תחת תבשילו, אך התוס' בפסחים דכ"ט: ותוס' שאנץ שם כתבו דאין פודין להסיקו תחת תבשילו רק בקדשי בדה"ב, כיון דמדאורייתא פודין קדשי בדה"ב להאכילו לכלבים, ומדרבנן הוא דאין פודין, ולא גזרו רבנן רק שלא להאכילו לכלבים.[[6]](#footnote-7)

**[**ובשטמ"ק בב"ק שם הביא מתוס' שאנץ שכתב, דהא דפריך בבכורות פ"ב דט"ו., ממאי דהאי אם מתו יקברו משום דבעי העמדה והערכה, דילמא משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, אליבא דרב יוסף פריך, עכ"ל, והיינו משום דלרב אשי ליכא לפרושי דהא דאם מתו יקברו הוא משום דאין פודין וכו', דהרי לדידי' שפיר מצי' לפדות לשאר הנאות, ובתוס' שאנץ פסחים דכ"ט: הוכיח מהתם דאין פודין אף לשאר הנאות, וכתב עוד דאין לדחות דבשר אין רגילין להסיק תחת תבשיל, דהא משמע שאפי' העור שאינו בר אכילה אינו ניתר ע"י פדי' וכו', עיי"ש.

ובשעה"מ פ"א מאיסו"מ הי"ב כתב, דעד"ז צ"ל בהא דפריך ר' ירמי' בתמורה דל"ג., דלר"ל דאמר קדשי מזבח לא היו בכלל העוה"ע, דלדידי' הא דתניא דקדשי מזבח בעלי מומין שמתו יפדו, איירי אף בשקדם הקדישם למומן, ופריך רב ירמי' דש"מ דפודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ואי נימא דמותר לפדות לשאר הנאות, א"כ הרי יל"פ הא דתניא דיפדו דהיינו לשאר הנאות ומאי קפריך, ובעכצ"ל דר' ירמי' ס"ל כדעת רב יוסף דאין פודין אף לשאר הנאות.

ועד"ז צ"ל במשה"ק מהרי"ט אלגאזי פ"ה דבכורות אות ל"ז, מהא דפריך בתמורה די"ז. אשמואל דאמר דהמקדיש טריפה צריכה מום קבוע לפדות עליו, דש"מ פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ואי נימא דאף דאין פודין לכלבים מ"מ פודין לשאר הנאות, א"כ מאי קפריך, הרי יל"פ דהא דאמר שמואל דצריכה מום קבוע לפדות עליו, היינו לפדותו לשאר הנאות, ולכאו' צ"ל בזה, דסוגיא דהתם ס"ל כרב יוסף, דס"ל דלמ"ד דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים אסור אף לשאר הנאות.

ואכתי צ"ע משה"ק מהריט"א שם, מהא דתנן בתמורה ד"ל: דכל הקדשים שנעשו טריפה אין פודין אותן לפי שאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ואי נימא דלשאר הנאות פודין, היכי פסיק ותני דאין פודין אותן, הרי לפי ערך שאר הנאות שפיר פודין, והו"ל למיתני דקדשים שנעשו טריפה אין פודין אותם להאכילן לכלבים, וע' תוס' שאנץ פסחים דכ"ט: שכנר' כיון להקשות מהתם, וצ"ע בזה].[[7]](#footnote-8)

והשעה"מ בפ"א מאיסו"מ ה"י, הק' ע"ד התוס' ממתניתין, דבכור שנמצא טריפה, דלרבנן אף העור אסור, ואפי' ר"ע לא התיר אלא העור, אבל הבשר אסור והוי בקבורה, ומ"ט הוי הבשר בקבורה הרי אפשר ליהנות ממנו שאר הנאות, עכ"ד.

ויש להוסיף ולהקשות, דלד' התוס' דפודין את הקדשים לשאר הנאות, א"כ הרי אף אי נימא דהא דהבשר בקבורה הוא כמש"כ בתוס' שאנץ בפסחים הנז' די"ל דבשר אין רגילין להסיק תחת תבשילו, מ"מ הרי הדר תיקשי משה"ק לעיל סק"א, דמ"ט בכור שמת אסור העור בהנאה, וליכא לשנויי כמש"נ דכיון דלא חייל היתר על הבשר, לא חייל היתר על העור, דהרי אף על הבשר חייל היתר לשאר הנאות, וא"כ מ"ט לא יותר העור לשאר הנאות, וזה ע"ד משה"ק תוס' שאנץ שם מהא דקדשים שנטרפו אין פודין אף את העור.

ג] ונ' ברור בדעת התוס', דהגם דס"ל דפודין את הקדשים לשאר הנאות, מ"מ בבכור בע"מ מודו דלא הותר רק לאכילה ואסור בשאר הנאות, עכ"פ היכא דלא חזי לאכילה, וע"כ ניחא דבכור בע"מ שנשחט ונמצא טריפה, אסורין הבשר והעור, ואף לר"ע לא שרי העור רק בשנמצא טריפה לאחר הפשט, אך בבכור שמת אסור אף העור, והיינו משום דבבכור בע"מ שמת מודה רב אשי דלא הותר הבשר אף לשאר הנאות, וכיון דלא חייל היתר על הבשר אך לא חייל היתר על העור.

ובפשוטו הי' נ' לפרש הטעם בזה, דהנה דעת ב"ש בבכורות דל"ב: דבכור בע"מ אין מאכילין אותו לזרים, כדכתיב ובשרם יהי' לך, מה התם כהנים אין ישראל לא, אף הכא כהנים אין ישראל לא, ובגמ' שם דל"ג. אמרו, די"ל דעד כאן לא קאמרי ב"ש אלא בבכור שקדושתו מרחם, אבל בפסוהמ"ק דאין קדושתו מרחם מודו דמאכילין אותן לזרים.

ולפ"ז י"ל, דה"נ לדעת ב"ה בברייתא בבכורות שם, דס"ל דמאכילין אותו לזרים כדכתיב הטמא והטהור יחדיו יאכלנו, וס"ל דאסור להאכילו לגויים ואף היכא דחזי לישראל, אי נימא כדעת הראשונים דס"ל דמדאורייתא אסור ליתנו לגוי, הרי י"ל דלעולם מודו לדעת ר"ע דבשאר פסוהמ"ק לא נתמעט מואכלת ולא לכלביך רק היכא דלא חזי לישראל, אך היכא דחזי לישראל הותר להאכילו אף לכלבים, ואך דס"ל דבבכור ילפי' מקרא דהטמא והטהור דלא שרי רק לאכילת ישראל, ולא ילפי' מיני' לשאר פסוהמ"ק דשאני בכור שקדושתו מרחם.

ולפ"ז י"ל עוד, דה"נ אף למש"כ התוס' בדעת רב אשי דפסוהמ"ק מותרין בשאר הנאות, מ"מ בכור דלא חזי לאדם אסור אף בשאר הנאות, דהרי בבכור הי' לנו לאסרו מקרא דהטמא והטהור יאכלנו, ולמימר דלא שרי רק לאכילת ישראל, ואך דלב"ה דמתניתין ולר"ע ילפי' מקרא דכצבי וכאיל, דשרי אף לגויים ולשאר הנאות, ומהך קרא הרי כבר כתבו התוס' בכ"ד, דלית לן למילף רק היכא דחזי לישראל כצבי וכאיל, אך היכא דלא חזי לישראל לא איתקש לצבי ואיל, ובנוס"א י"ל, דאין לנו להתיר משום קרא דכצבי וכאיל, רק היכא שהיתה בו שחיטה המתרת, דומיא דהתירא דצבי ואיל, אך היכא שלא היתה בו שחיטה המתרת לא איתקש לצבי ואיל, והדר יש לאסור משום קרא דהטמא והטהור יאכלנו, דילפי' מינה דלא הותר בכור רק לאכילת ישראל ואסור לשאר הנאות, ואמנם דכ"ז הוא רק בבכור, אך בשאר פסוהמ"ק דלא ילפי' להו מבכור דשאני בכור שקדושתו מרחם, ובדידהו לא אסרי רק משום הא דואכלת ולא לכלביך, הרי דמשו"ז אין לנו לאסור רק למידי דאכילה אך שאר הנאות שריין, אך צ"ע ע"ז, דכ"ה דלא ממעטי' מקרא דואכלת, רק אכילת כלבים ולא שאר הנאות, ה"נ לא נמעט מקרא דהטמא והטהור יאכלנו שאר הנאות, וי"ל.

ד] אמנם האמת נ' בטעמא דמילתא, דהנה בתוס' ב"ק דנ"ג:, ד"ה שור ושור פסוהמ"ק שנגחו, ז"ל, פירש ר"י גאון דהיינו שור בכור דלא פריק לי', ולפי שאין לו פדיון, אע"פ שדינו להיות נשחט במדינה ונאכל לבעלים במומו כצבי וכאיל, דאפי' להאכילו לכלבים מתיר ר"ע בבכורות מטעם דאיתקש לצבי ואיל, אפ"ה לא חשיב בחייו ממון הדיוט ושור רעהו, וכן כל פסוהמ"ק שלא נפדו, אבל במוקדשין שנפדו ליכא לאוקמי דשור רעהו מיקרו אע"פ שאסורין בגיזה ועבודה וכו', וכ"ה בפירש"י שלפנינו שם, והובא בחי' הרשב"א ותור"פ, וע' מהרש"ל שמחקו, ועיי"ש עוד בתוס' די"ב: ובפסקי הרא"ש שם.

ובשטמ"ק שם הביא ד' רבינו ישעי' שהק' ע"ז, דמה תועלת בבכור במה דלא מצי פריק לי', והלא דינו בכל דבר כשאר פסוהמ"ק שנפדו דטמא וטהור אוכלין בקערה אחת ולענין גיזה ועבודה, ולא כנדצ"ל דמי לפסוהמ"ק שלא נפדו שנאכלין בטהרה, ושמא בכור מ"מ שלא נפדה יש להעמידו בקדושה כדין שאר מוקדשין שלא נפדו, עכ"ל, וצ"ב הטעם בזה, וביותר צ"ב ד' הרא"ש בפ"ק דב"ק סי' ט"ו, שפירש הטעם דבכור שור דלא פריק לי' ל"ה ממון בעלים מחיים, הוא לפי שאסור בגיזה ועבודה וחלב, וצ"ב דמה טעם הוא זה, הרי אף פסוהמ"ק שנפדו אסירי בגיזה ועבודה וחלב, וחשיבי ממון בעלים, וע' בזה בקה"י בכורות סי' כ"ז.

[והנה אמנם בפירש"י בדנ"ג: שם, כתב דבכור בע"מ לא קרי' בי' שור רעהו "דמשלחן גבוה קזכו", ונ' מדבריו דכיון דבכור בע"מ שריי' רחמנא בלא פדיון, הוי זכייתו משלחן גבוה, וע"כ הוא דחשיב ממון גבוה, אך לפ"ז לכאו' הי' בדין דאף לאחר שחיטה חשוב ממון גבוה, ובד' התוס' שם והרא"ש בפ"ק דב"ק מפורש דרק מחייו הוא דחשיב ממון גבוה, ובע"כ שאין מפרשים הטעם כפירש"י דמשלחן גבוה קזכו, אך אולי י"ל, דאף למה שפירש"י הטעם משום דמשלחן גבוה קזכו, מ"מ אחר שחיטה דניתן לו הבכור לכל צרכיו, לא חשיב ממון גבוה, ורק מחיים הוא דחשיב ממון גבוה, ואי נימא הכי, הרי דיל"פ כן גם בד' תוס' והרא"ש, דהא דבכור בע"מ הוי ממון גבוה מחיים, הוא משום דמשלחן גבוה קזכו, וצ"ע בזה].

ונ' דצ"ל בזה, דל"ד בכור לשאר פסוהמ"ק שנפדו, דשאר פסוהמ"ק שנפדו, הרי המתירן באכילה הוא מה שנפדו, דהפדיון מפקיע לקדושתן, ואך דמ"מ אסירי בגיזה ועבודה וחלב, אך משא"כ בכור בע"מ דלי"ב פדיון, דליכא מעשה המתירו, הרי דכל התירו והפקעת קדושתו חייל רק ע"י השחיטה, וכדכתיב בקרא הטמא והטהור יאכלנו כצבי וכאיל, אשר מהך קרא נלמד דבכור בע"מ שרי, דהיינו אחר שחיטה, אך קודם שחיטה הוי קודש גמור, ואכתי לא פקע קדושתו כלל, וע"כ בחייו לא חשיב ממון הדיוט, דעיקר התירו והפקעת קדושתו הוי רק ע"י השחיטה, וזמש"כ הרא"ש דהטעם הוא משום דאסור בגיזה ועבודה וחלב, והיינו דכיון דכל מה דשרי לי' קרא היינו רק באכילה לאחר שנשחט, הרי דהתירו הוי ע"י השחיטה, ול"ד לכל פסוהמ"ק שנפדו דהתירן הוי עי הפדיון, ואך שלא הותרו בגיזה ועבודה וחלב.

ולפ"ז נ' ברור דע"כ הוא דלדעת התוס' בכור שמת אסור בכל הנאות, ול"ב בזה כלל לדינא דאין פודין את הקדשין להאכילן לכלבים, דמשום הך דינא דעת רב אשי דאין לאסור בשאר הנאות, אלא הטעם בזה הוא משום דכל התירא דבכור הוי רק ע"י שחיטתו, וכל שמת מאליו ה"ז כבכור בחייו דהוי קודש גמור, וע"כ הוא אסור בכל הנאות, ומה"ט נמי היכא דנטרף הבכור ולא חייל בי' היתר שחיטה, ה"ז כבכור בחייו דהוי קודש גמור ואסור בכל הנאות.

ול"ד לפסוהמ"ק דנפדו ומתו דמותרין בשאר הנאות, דשאני פסוהמ"ק שנפדו, דכבר פקע קדושתן ע"י הפדיון, ואך דמחיים אסירי בגיזה ועבודה וחלב, וע"כ כל שמתו שפיר מותרין בשאר הנאות, דדינא דאין פודין להאכילן לכלבים אינו אוסר בשאר הנאות לדעת רב אשי, אך משא"כ בכור שכל הפקעת קדושתו הויא רק ע"י השחיטה, הרי דכל דנמצא טריפה ולא חייל ע"ז היתר השחיטה, אכתי קאי הבכור בקדושתו ואסור בכל הנאות, וז"ב בדעת התוס'.

והא דמדמי בבכורות דל"ג. דין בכור לדין שאר פסוהמ"ק שנפדו, אלמלי הא דבכור קדושתו מרחם, נ' פשוט דהיינו בכור לאחר שחיטה, שכבר פקעה קדושתו ע"י השחיטה, וע"כ שפיר דמי לשאר פסוהמ"ק שנפדו שפקעה קדושתן ע"י הפדיון, אך משא"כ בכור שמת, ל"ד כלל לשאר פסוהמ"ק שנפדו ומתו, דפסוהמ"ק שנפדו ומתו, כבר פקעה קדושתן ע"י הפדיון, ומשא"כ בכור שמת לא פקעה קדושתו כלל, דהפקעת הקדושה הויא רק ע"י השחיטה.

[וארווחנא טובא לפ"ז, לישב הקו' הגדולה שהק' האחרונים ע"ד התוס' בב"ק שכתבו דרבא דאמר דשור פסוהמ"ק שנפל לבור פטור, פליג אדרב אשי וס"ל כרב יוסף דאין פודין אף לשאר הנאות, דלרב אשי דפודין לשאר הנאות הוי המת שלו וחייב, ותמוה טובא דהרי רב אשי גופי' קאמר בב"ק ד"י. דליתני חומר בשור מבבור שהשור חייב בו שור פסוהמ"ק משא"כ בבור, והרי דלרב אשי גופי' שור פסוהמ"ק שנפל לבור פטור, והק' כן השעה"מ בהל' איסו"מ שם, והגאון ר"מ איגרא הובא בחת"ס יו"ד סי' רי"ט, והיא תמיהה גדולה על ד' התוס'.

ולמש"נ א"ש היטב ד' התוס', דד' רב אשי דשור פסוהמ"ק פטור בבור, יש לפרשם בבכור בע"מ, דמודה בזה רב אשי דכל שמת אסור בכל הנאות, ואין המת שלו, ול' שור פסוהמ"ק מתפרש שפיר על בכור בע"מ, וכמו שפירש ר"י גאון מש"א בדנ"ג: שור פסוהמ"ק דקאי על בכור בע"מ, אך דברי רבא בדנ"ג: בשור פסוה"מ שנפל לבור, אין לפרשם בבכור בע"מ, דהרי אמר רבא שם דאדם ושור חייבין, ובור דמיפטר הוא משום דאין המת שלו, ואי איירי בבכור בע"מ הרי לדעת רבא גופי' אף שור מיפטר, משום דבכור בע"מ ל"ח שור רעהו, וכדאמרי' לעיל מינה בשור ושור פסוה"מ שנגחו, דהיינו בכור בע"מ, כפי' ר"י גאון, דשור פסוה"מ פטור דלא חשיב שור רעהו, והתם רבא קאמר לה, דהרי גיר' התוס' בב"ק די"ב: דפליגי בזה אביי ורבא, וכ"ה גיר' תור"פ בדנ"ג:, ודלא כגיר' דילן אביי ורבינא, וע"ש בס' שנו"ס, אך ד' רב אשי בד"י. מתפרשים שפיר על בכור בע"מ, והא דאמר דשור חייב בזה, הוא כמש"כ התוס' בב"ק די"ב: והרא"ש שם דלריה"ג בכור בזה"ז הוי ממון בעלים, וכן ס"ל לרב אשי, ואביי ורבא דס"ל דל"ח שור רעהו, ס"ל כרבנן דאף בכור בזה"ז ל"ה ממון בעלים, וכמש"כ תוס' והרא"ש שם, ולדידהו אף בכור בע"מ ל"ה ממון בעלים, משום דקודם השחיטה אכתי קאי בקדושתו, וכמש"נ לעיל, אך באמת אכתי צ"ע לדרך זו, דא"כ מה פריך רב אשי בד"י. דליתני לה בחומר בשור מבור, הרי י"ל דהך ברייתא אתיא כרבנן, דלדידהו בכור בע"מ ל"ה ממון בעלים, ואף השור פטור בזה, וצ"ע בזה, וי"ל עוד, דרב אשי פליג ע"ד אביי ורבא וס"ל דבכור בע"מ הוי ממון בעלים אף לרבנן, דהגם דשחיטתו היא דשריא לי', מ"מ כיון דהוא ראוי לישחט חשיב ממון הדיוט, וכמבו' כן בד' התוס' בדנ"ג:, דהוי זה חידוש דחשיב הבכור ממון גבוה, וע"כ שפיר י"ל דרב אשי פליג ע"ז, ומיושב היטב ד' התוס'].

ה] ועכ"פ לפ"ז א"ש היטב הא דמבו' בסוגיין דבכור שמת אסור בשרו ועורו בכל הנאות, ול"ד לפסוהמ"ק שמתו שדעת התוס' דלרב אשי מותרין בשאר הנאות, דשאני בכור דהתירו והפקעת קדושתו הויא רק ע"י השחיטה, וכל שמת אכתי קאי בקדושתו, וע"כ אסור הוא ועורו בהנאה, אך אי"ז כד' רש"י שפירש דהא דהבשר בקבורה הוא משום הא דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, דלמש"נ בדעת התוס' ל"ב בזה כלל לדינא דאין פודין להאכיל לכלבים, ובאמת לא' נז' בגמ' בשום מקום בבכור בע"מ שאסור משום הא דאין פודין להאכיל לכלבים, ויל"פ דל"ב כלל לה"ט, וכמש"נ.

ומבו' היטב לפ"ז הא דמדמי ר"ע דין בכור בע"מ בגבולין, לדין קדשים תמימין, דכ"ה דבקדשים תמימין כל דנמצא טריפה לאחר הפשט הותר העור, ה"נ בכור בע"מ שנמצא טריפה לאחר הפשט יאותו הכהנים בעורו, ולמש"נ מבו' היטב הדמיון, דכ"ה דבקדשים תמימים זריקתן מתרת בשרם ועורן, ה"נ בכור בע"מ שחיטתו מתרת בשרו ועורו, וע"כ כ"ה דקדשים תמימים מהניא הזריקה להתיר העור אף בשנמצא טריפה לאחר הפשט ה"נ בבכור בע"מ מהניא השחיטה להתיר העור בשנמצא טריפה לאחר הפשט.

**[**וכ"ה גם ל' רש"י בסוגיין, דשחיטתו והפשטת עורו מתרת כזריקת דם במקדש, וע' אבנ"ז יו"ד סי' תי"א שלמד מזה דהיתר פסוהמ"ק הוי ע"י השחיטה, וכ"כ גם במשנת ר"א בכורות, אך לדעת רש"י אי"ז דין מסויים בבכור בע"מ, אלא אף בכל פסוהמ"ק בעי' להיתר השחיטה, דהרי פירש"י דהא דבנטרף הוי הבשר בקבורה, הוא משום דאין פודין להאכיל לכלבים, והרי דשוה דין בכור לדין שאר פסוהמ"ק, וזה כמש"כ בחי' מרן הגרי"ז בהל' בכורות בשם אחיו הגר"מ בדעת הרמב"ם, דפסוהמ"ק שחיטתן היא המתרת לאיסור קודש שלהן, ועיי"ש בד' הגרי"ז שפירש בזה גם ד' רש"י בבכורות דל"ב, וזה מתאים עם ד' רש"י בסוגיין שנ' שדעתו כן, ויש לציין עוד לד' הספרי פ' ראה פיסקא ע"א, תזבח ואכלת ולא גיזה בשר ולא חלב, יכול יהיו אסורין לאחר זביחה, ת"ל כברכת ד' וכו', ומבו' דע"י הזביחה הותר איסורן, ולדעתם נמי מת' היטב דמויא דר"ע, כיון דבפסוהמ"ק שחיטתן מתרת כזריקת דם קדשים תמימים, וע"כ מדמי להו ר"ע לדין נמצא טריפה אחר הפשט.

אך בדעת התוס' בכ"ד נ' דפליגי ע"ז, ולא ס"ל כלל לעיקר הך מילתא דהשחיטה מתרת איסור הפסוהמ"ק, דהרי התוס' בסוגיין ובכ"ד הק' בהא דאסרי' הכא את הבשר אפי' לגוי, ובבכורות מתיר ר"ע ליתן הבשר לגוי, ולא תי' התוס' כפשוטו דהגם דשרי ר"ע אף לגוי, מ"מ בעי' שהיא היתר שחיטה, וכל שלא נשחט כהלכתו אסור אף לגוי, ונ' מזה שדעתם דכלל אין השחיטה מתרת איסור פסוהמ"ק, וע"כ הוצרכו לחלק דלא הותר לגוי רק היכא דחזי לאכילה לישראל, ואין נ' לפרש דזהו גופא כונתם בתירוצם, דרק ע"י השחיטה הותר איסורן, וזמש"כ דרק היכא דחזי לישראל הותר לגוי, והיינו היכא דהיתה שחיטה המתרת, דאין מ' כלל מלשונם לפרש כן, והרי אף בקדשי בדה"ב שאינם בעלי חיים תליא בזה, דהיכא דחזי לישראל הותר אף ליתנו לגוי ולכלבים, והתם כלל ל"ש היתר שחיטה, וז"ב.

ולדעת התוס' נ', דהא דמדמי ר"ע בכור בע"מ לקדשים תמימים, הוא כמש"נ לעיל סק"א, דכ"ה דבקדשים תמימים תלי היתר העור בהיתר הבשר, ה"נ בבכור בע"מ תלי היתר בעור בהיתר הבשר, וע"כ הוא דמדמי לה ר"ע, דכ"ה דבקדשים תמימים כל שלא נודע הפסול עד אחר הפשט, הרי שהגם דבפועל לא חייל ההיתר על הבשר מ"מ הותר העור, ה"נ בבכור בע"מ, כל שלא נודע הפסול קודם הפשט, הגם דבפועל לא חייל ההיתר על הבשר מ"מ הותר העור**]**.

ומתישב היטב לפ"ז, גם משה"ק התוס' בסוגיין, בהא דמודה ר"ע דהבשר אסור, מהא דבבכורות מתיר ר"ע ליתן הבשר לגוי, ולמש"נ בדעת התוס' בב"ק הוא מתישב בפשוטו, דהגם דשרי ר"ע אף ליתן לגויים, ואין לאסור ליתן לגויים משום דינא דאין פודין להאכיל לכלבים, אך היינו רק התם שנשחט כהלכתו ומכח השחיטה פקע קדושת הבכור, אך משא"כ בסוגיין דל"ה היתר שחיטה על הבכור, הרי שלא פקע כלל קדושתו, ומכח זה הוא דאסור בהנאה ואסור ליתנו לגוי, וז"פ.

ו] והנה בשבועות די"א:, אמר מר מתה תפדה, וכי פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, אמר רב משרשיא משום עורה וכו', ובתוס' שם ד"ה משום עורה, הק' הר"ר מרדכי, מ"ש מהא דאמר זבחים דק"ג:, בכור שנטרף קוברין אותו עם עורו, לפי שאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ולא אמר שיפדו משום עורו, ולמאי דפרישית שאין פודין מדרבנן בקדשי בדה"ב ניחא, ולפיכך מותר ליהנות בעורה, אבל התם דאין פודין מדאורייתא אסור אף העור, וכ"ה בתוהרא"ש שם.

**[**ובפשוטו הי' נ' שהטעם בזה הוא לפמש"כ התוס' בפסחים דכ"ט:, דקדשי בדה"ב פודין אותן לשאר הנאות, ורק להאכילן לכלבים אין פודין אותן, ולפ"ז הרי שמה"ט נמי פודין את העור לשאר הנאות, וביותר, דהרי כל מה דאף את העור אין פודין, הגם דבלא"ה הרי אינו עומד לאכילה ונפדה לשאר הנאות, הוא כמש"נ לעיל דהיתר העור מיתלי תלי בהיתר הבשר, וכל דלא חייל היתר על הבשר ליכא היתר על העור, ואשר ע"כ אם הותר אף הבשר לשאר הנאות, ליכא טעם כלל לאסור העור, וכמש"נ כן לעיל.

אמנם צ"ע בזה, דאי נימא הכי דפרה דקדשי בדה"ב היא נפדית לשאר הנאות, א"כ מ"ט הוצרך לשנוי דנפדית משום עורה, והרי אף הבשר נפדה לשאר הנאות, ולכאו' צ"ל לדעת תוס' פסחים, דס"ל דפרה ל"ה כקדשי בדה"ב לענין זה,[[8]](#footnote-9) או דנימא סוגיא דשבועות אתיא כרב יוסף, די"ל דפליג וס"ל דאין פודין אף להסיק תחת תבשילו, אך אי נימא כדרכים אלו, א"כ אין לפרש דמכח ה"ט שרי לפדות העור, ואולי י"ל בזה כמש"כ תוס' שאנץ בפסחים דכ"ט: די"ל דאין דרך להסיק בבשר, וע"כ לא חזי הבשר כלל לשאר הנאות, ואין פודין אותה רק משום עורה, וצ"ע בזה.

ויותר נ', שדעת התוס' בשבועות הוא דאף קדשי בדה"ב אין פודין אותן גם לשאר הנאות, ואך דלא גזרו רבנן רק בבשר דבר אכילה הוא, אך בעור דלאו בר אכילה הוא לא גזרו רבנן, ויל"פ עוד הטעם בזה, דהך מילתא דהיתר העור מיתלי תלי בהיתר הבשר, לא גזרו כן רבנן בקדשי בדה"ב, וע"כ שפיר פודין, דלגבי העור גופי' הרי לא נפ"מ כלל אם שחטה הבהמה או מתה, דהרי בלא"ה לא חזי העור לאכילה, והא דבמתה הבהמה אין פודין העור, הוא כמש"נ לעיל דהיתר העור מיתלי תלי בהיתר הבשר, ובקדשי בדה"ב לא גזרו רבנן כן, וע"כ שפיר פודין את העור**]**.

ולמש"נ בדעת תוס' ב"ק, מתישב היטב קו' התוס' בשבועות, שהרי נת' דבבכור שמת אין איסורו משום הא דאין פודין להאכיל לכלבים, אלא יש לאסור משום דכל היתר הבכור והפקעת קדושתו הוי רק ע"י השחיטה, וכל שמת ולי"ב היתר שחיטה אכתי קאי בקדושתו, ולפ"ז א"ש היטב קו' התוס' בשבועות, דהגם דמשום דינא דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים אין לאסור את העור, דכל דינא דואכלת ולא לכלביך איתאמר רק בבשר דבר אכילה הוא, ולדעת רב אשי דאף בשר נפדה לשאר הנאות, הרי ודאי דהעור נפדה, ול"ה בו כלל דינא דאין פודין להאכיל לכלבים, דהרי לשאר הנאות אף הבשר נפדה, וכ"ש העור, מ"מ בכור שנטרף קוברין אותו בעורו, דכיון שנטרף ולא חייל בי' היתר שחיטה, קאי הבכור בקדושתו, וע"כ אף העור אסור, וא"ש היטב.[[9]](#footnote-10)

אך צ"ע לפ"ז, בכל הנך דוכתי שהבאנו לעיל סק"ב, דאין פודין קדשי מזבח שמתו ושנעשו טריפה, משום הא דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ולפמש"נ הרי העור שפיר נפדה, דלי"ב לדינא דאין פודין, וצ"ל דאה"נ, והרי בלא"ה צ"ל כן לדעת רב אשי דאף הבשר נפדה לשאר הנאות, דלדידי' ודאי דהעור נפדה, ותוס' שאנץ בפסחים שם באמת הוכיח מזה דבקדשי מזבח מודה רב אשי שאין נפדין לשאר הנאות, כיון דמשמע דאף העור אינו נפדה, ואי נימא דאף קדשי מזבח נפדין לשאר הנאות, א"כ מ"ט אין העור נפדה, ובדעת תוס' ב"ק בהכרח צ"ל דאה"נ לדעת רב אשי רק הבשר אינו נפדה אך העור נפדה.

ז] במש"כ התוס' בכ"ד, דהיכא דחזי לאדם שרי אף לכלבים ולגויים, הנה מל' השעה"מ פ"א מאיסו"מ, נ' שדעתו דה"ז תלוי בשעת פדי', דכל דבשעת פדי' חזי לישראל, מותר אף לכלב ולגוי, וכן נקט המנח"ב סי' כ"ח ענף ב', עיי"ש שכתב, דכל דיצא לחולין ע"י מעילה מותר להאכילו לכלבים, דדמי למידי דחזי לאדם דמותר להאכילו לכלבים, אשר היינו משום שכבר יצא לחולין,[[10]](#footnote-11) והרי שמפרש דהא דמידי דחזי לאדם מותר אף לכלבים, היינו משום דכל דחזי לאדם חייל הפדיון, ותו שרי לכלבים, וממילא ודאי דה"ז תלוי בשעת הפדיון.

אמנם הדבר תימה, דהרי להדיא אמרי' דשור פסוהמ"ק שנפדה ומת אין המת שלו, והרי דאף דבשעת הפדיון הוה חזי לאדם וחייל הפדיון, מ"מ כל שמת ואינו ראוי לאדם אסור לנכרים ולכלבים, ועמד בזה החזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ז.

וגם עיקר ד' המנח"ב דהא דבלא חזי לאדם אסור לכלבים, היינו משום דלא חייל הפדיון, וע"כ הוא דכל דחזי לאדם וחייל הפדיון מותר אף לכלבים, צ"ע דמ"ש טעם זה בבכור בע"מ דאין התירו כלל ע"י פדיון, וי"ל.

אך י"ל בזה, דלעולם כל דכבר חייל התירא לישראל והותר אף לכלבים, תו אף אם אח"כ נאסר לישראל מ"מ אכתי קיים ההיתר לכלבים, והא דשור פסוה"מ שמת אסור, הוא לפמש"כ האחרונים דהתירא דשור פסוה"מ הוי רק ע"י השחיטה, וקודם השחיטה אכתי לא חייל ההיתר, עמש"נ לעיל סק"ה, וע"כ כל שמת ולא חייל כלל היתר לישראל, אף לא שרי לכלבים.

וע' עוד במהריט"א פ"ה דבכורות אות מ"א שעמד על ל' אין "פודין" להאכיל לכלבים, דהרי אי"ז כלל דין בפדיון, אלא הוי זה איסור להאכילו לכלבים, וכתב דלדעת הראב"ד בב"ק דנ"א. דכל דבשעת הפדיון חזי לאדם לכו"ע אין פודין להאכיל לכלבים, כיון דקרי' בי' ואכלת, וכל פלוגתייהו הוא בגונא דבשעת הפדיון לא חזי לאדם, ניחא ל' פודין דה"ז תלוי בשעת הפדיון, ובמנ"ח מ' תמ"א כתב דל' פודין הוא לאו דוקא, ומבו' בדבריהם דפשיטא להו דלדעת התוס' אי"ז תלוי כלל בשעת הפדיון, אך אי נימא דלדעת התוס' כל דבשעת הפדיון חזי לישראל, שרי אף לכלבים הגם דאח"כ נאסר לישראל, א"כ ניחא ל' אין פודין, וצ"ע בזה.

ועי' עוד במנ"ח שם, שכתב דדבר פשוט הוא דהיכא דלא חזי לאדם ופדאו, לא חייל כלל הפדיון ולא נתפסו החליפין בקדושה כלל, וסיים דזה פשוט ולא ניתן לכתוב מרוב פשיטותו, ולכאו' לפ"ז כבר ניחא לישנא דאין פודין, וצ"ב דמ"ט פשיטא לי' דלא חייל הפדיון, הרי דינא דאין פודין להאכיל לכלבים, אי"ז דין בפדיון, אלא היינו דפסוה"מ שנפדו אסורין לכלבים, אך מהיכ"ת דלא יחול הפדיון, וראיתי מובא, שהגרא"ז זצ"ל נקט דלא חייל הפדיון, והגרי"ז זצ"ל פליג ע"ז, והי' דעתו דודאי חייל הפדיון, ואולי כוונת המנ"ח דכיון דלא חזי למידי ל"ש ע"ז פדיון, אך צ"ע ע"ז מד' הרמב"ם בפ"ד מהל' ע"ז הי"ג, שכתב בדין עיר הנדחת, דקדשי בדה"ב יפדו ואח"כ שורפין אותן, והרי דשייך פדיון אף היכא דלא חזי למידי, אך למש"כ האחיעזר ח"ב סי' מ"ט סק"ב, בביאור ד' הרמב"ם עפ"ד התוס' דקודם גמ"ד אינו נאסר, דאל"כ הרי אין פודין להאכיל לכלבים, הרי ממילא דאין ראי' משם, ומד' האחיעזר נמי מבו' פשיט"ל דבפדיון דלא חזי לאדם לא חייל כלל הפדיון, דאל"כ הרי ל"ק מידי על הרמב"ם, דהגם דקדשי בדה"ב לא חזי לאדם, מ"מ שפיר שייך ע"ז פדיון, וצ"ע בכ"ז, שו"ר עוד באו"ש פ"ב מחו"מ הט"ו, שכתב דהא דאין פודין וכו' אי"ז דין בדיני הפדי', דהא אם נפדה כשהוא חי ומת אין המת שלו אע"ג דבשעת פדי' הי' ראוי' למאכל אדם מ"מ אם בעת שמאכילו לכלב אינו ראוי רק לכלב אסור וכו', עכ"ד, אך מ"מ נקט שם בפשיטות דמכח זה גם ל"מ הפדיון כיון דלא חזי למידי דלמאכל אדם הוא אסור ולמאכל כלבים אסור להאכילו, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, דבגונא דשרי לאדם לאח"ז, מהני הפדיון להתירו לכלבים היום, ותו מצי חייל הפדיון מכח אכילת הכלבים, עיי"ש באורך**.**

1. ומבו' בזה דאף ר"ע מודה דבכור שמת עורו אסור, ורק היכא דשחטו ונמצא טריפה לאחר הפשט יאותו הכהנים בעורו, וצע"ג ד' התוס' לעיל דע"א: ד"ה ובטריפה, שהק' דמ"ט פטרינן בשור פסוהמ"ק שנפל לבור משום דאין המת שלו, הרי המת שלו כדתנן דיאותו הכהנים בעורו, וכתבו דסוגיא דב"ק אתיא כמסקנא דסוגיין דפסקי' כרבנן דעור בשריפה, עכ"ד, וצע"ג, דהרי התם דנפל השור לבור ומת מודה ר"ע דאף העור אסור, ושפיר אמרי' דאין המת שלו, וכבר תמהו כן האחרונים שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצע"ג בזה בד' הרמב"ן בחולין דס"ט:, שנ' דעתו דלדעת ר"ע אף היכא דלא חזי לאדם פודין להאכילו לנכרים, ומש"א דיקבר, הוא בשאינו ראוי לגוי, וכן מבו' גם בד' מהר"ם חלאוה פסחים דכ"ט, עיי"ש, **[**וכן נ' גם דעת הראב"ד בב"ק דנ"א, שכתב שם דהפלוגתא אי פודין להאכיל לכלבים הוא היכא דלא חזי לאדם, אך היכא דחזי לאדם לכו"ע אין פודין לכלבים, ותמה ע"ז השעה"מ בפ"א מאיסו"מ, דהרי ב"ה מתירין להאכיל בכור לגוי, והרי דאף היכא דחזי לאדם מותר ליתנו לגוי, ואדרבה התוס' כתבו דהא דמתירין ב"ה ור"ע לגוי היינו רק היכא דחזי לאדם, וזהו להיפך מסברת הראב"ד, ונ"פ בדעת הראב"ד, דאזיל בשי' הרמב"ן דאף לב"ה אסור ליתנו לכלבים, ואך דס"ל דכל האיסור הוי רק לכלבים אך לנכרי שרי, וע"כ ל"ק כלל מהתם, וז"ב**]**.

   ולפ"ז ק' טובא, דמ"ט ס"ל לר"ע במתני' דרק העור מותר, וכמשה"ק התוס', גם צ"ע, דאי הבשר גופי' שרי לנכרים, א"כ הי' בדין דיותר העור אף כשנודע פסולו קודם הפשט, דכל מה דיש לאסור העור, הגם דבלא"ה אינו עומד לאכילה, הרי הוא רק משום דהתירו מיתלי תלי בהיתר הבשר, וכל דלא הותר הבשר לא הותר העור, או משום דהיתר הבכור חייל ע"י שחיטה כשרה, וכל שנשחט שלא כהלכתו לא הותר אף העור, וכמש"נ כן למעלה, אך אי אף בבכור שמת שרי ר"ע ליתנו לנכרים, הרי ל"ש הנך תרי טעמי, דהרי כיון דחייל היתר על הבשר, אין טעם לאסור העור, וגם דכיון דחזי' דהוא מותר לנכרים, הרי בע"כ דל"ב להיתר השחיטה, וא"כ מ"ט יהא העור אסור, וצע"ג בזה.

   ויש להוסיף עוד, דצ"ל לדעת הרמב"ן ודעימי', דהא דשור פסוה"מ שנפל לבור חשיב אין המת שלו, הגם דשרי ליתנו לגוי, מ"מ כיון דלא שרי לדידי' ליתנו לכלביו, חשיב אין המת שלו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' במפרשי הים ב"ק פ"ז אות ל"ז, שכתבו דבקדשי מזבח אין העור קדוש כלל, והא דבפסוהמ"ק אסור העור, הוא משום דכיון דנאסר הבשר בהנאה גם העור אסור בהנאה, כמו שער וכל מילי דשייך לגוף, וע' בזהב שבא בפסחים דע"ז: שתמה על דבריהם, דודאי העור קדוש כדמוכח מכ"ד, ומכח זה הוא דאסור העור בפסוהמ"ק, והא דזוכין הכעלים בעור בקק"ל, הוי זה זכי משולחן גבוה, עיי"ש בכ"ד, וע' עוד בד' הגרז"ס בקונט מסגרת זהב שבסו"ס דב"א ח"א, מה שהאריך בנידו"ז אם העור קדוש, ומה שהביא בזה מד' התוס' בכ"ד שנ' דעתם דאין העור קדוש, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה ל' הרמב"ן בחולין דס"ט: דהא דאין פודין להאכיל לכלבים הוא משום בזיון קדשים, אך מד' התוס' בפסחים דכ"ט: שתמהו מהיכ"ת דיהא מותר להסיק תחת תבשילו, ומ"ש מאיסוה"נ דאין מחלקים בזה, ולא ניח"ל לתרץ כד' תוס' שאנץ, דהכא שאני שהוא משום בזיון, וע"כ יש לחלק בין אכילת כלבים לשאר הנאות, לכאו' יש ללמוד שדעתם דאי"ז משום בזיון קדשים, אלא היינו דלא הותר איסור קודש ע"י הפדיון רק לאכילת ישראל, אך לשאר מילי כדקאי קאי, ול' הראשונים בחולין דס"ט: הוא, דבכור בע"מ אסור בהנאה, וע' פנ"י בפסחים שם שעמד בזה ע"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-5)
5. והשעה"מ בפ"א מאיסו"מ, עמד בזה, דמנא לה להתוס', דרב יוסף בפסחים פליג בפרט זה ע"ד רב אשי, עיי"ש בדבריו, וע' להלן סק"ו בהע', שנת' דלפירש"י בסוג' דפסחים שם, הוא מוכח דרב יוסף פליג בזה ע"ד רב אשי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיקר הא דלרב אשי שרי להסיקו תחת תבשילו עכ"פ בקדשי בדה"ב, למדו כן הראשונים משנויא דרב אשי בפסחים שם, דלכו"ע אין פודין, ומ"ד מעל הוא משום דס"ל דחמב"פ מותר בהנאה, וצ"ע דאכתי אמאי מעל, הרי הגם דמותר בהנאה, מ"מ כיון דאין פודין להאכיל לכלבים הרי לא שוה מידי, ומזה הוכיחו הראשונים דפודין להסיק תחת תבשילו, וע' מש"נ בזה בדברינו בדין קדשים שמתו סק"ה, לבאר הסוג' שם לדעת הרמב"ם ולדעת הריב"ש.

   ויש לציין עוד לד' מהר"ם חלאוה שם, שפירש ז"ל, ורב אשי אמר דאין פודין וכו', דלר' יוסי מותר בהנאה, ופודין להנאת עצמו לסמוך בו כרעי המטה או כיוצ"ב, עכ"ל, ונ' מדבריו דפליג ע"ד התוס' וס"ל דאין פודין להסיק תחת תבשילו, אך מ"מ שרי לסמוך בו כרעי המטה וכיו"ב, ונ' הטעם בזה, דאי"ז איסור הנאה לאסור ליהנות ממנו כל הנאות, ולא נאסר רק הנאה של כילוי, וזה דבר חידוש.

   וע' עוד בבעה"מ בפסחים שם, דגריס בד' רב אשי דכו"ע פודין, עיי"ש בדבריו, ולגיר' זו מבו' מהתם דלמ"ד אין פודין, הרי שהגם דס"ל דחמב"פ מותר בהנאה, מ"מ לא מעל דלא שוה מידי כיון דא"א לפדותו, והרי דאף להסיק תחת תבשילו אסור ושלא כד' התוס', ומשה"ק התוס' דאי גרסי' פודין, א"כ אף דחמב"פ אסור להנאה, מ"מ מ"ט לא מעל, הרי חזי ההקדש למכרו לנכרי, צ"ל בדעת בעה"מ חד מתרתי, או דנימא כמש"כ פנ"י שם לחדש, דאין גוי פודה הקדש, וע' מקור ברוך ח"ב סי' ג' שתמה ע"ז, או דנימא דאף הקדש אינו נהנה באיסוה"נ, וע"כ למ"ד דחמב"פ אסור בהנאה אין הקדש מוכרין אותו לגוי.

   ועיקר הך מילתא דהקדש אין נהנה באיסוה"נ, מבו' כן בפירש"י פסחים דכ"ג. ד"ה שיכול, עיי"ש שפירש מש"א שיכול למלאכת גבוה יהא מותר, דהוא משום דאישתרי חלב באכילה למזבח, והרי דאי לאו ה"ט הי' לנו לומר דאי חלב אסור בהנאה, אף יהא אסור למלאכת גבוה, אך צ"ע בזה מפירש"י שם בדכ"ט:, שמבו' בדבריו דאף למ"ד דחמב"פ אסור בהנאה, מ"מ מצי הקדש למכרו לגוי, והרי דהקדש שרי ליהנות באיסוה"נ, ואולי יש לחלק בין הנאה מגוף האיסור, לבין הנאת מכירה, וי"ל עוד, כמו שנר' מד' הראב"ד בהשגות בעה"מ שם, דהגם דהקדש אין נהנה באיסוה"נ, מ"מ חמץ שאני, שהרי נתמעט חמץ של הקדש מחיוב השבתה, וה"נ ל"ה איסוה"נ לגבי גבוה, וצ"ע בזה, ויש לציין עוד לד' הגהות מרדכי ב"מ סי' תנ"ג, שכתב להתיר להלוות מעות של הקדש בריבית, מדחזי' בסוגיא דפסחים ובפירש"י שם דמותר להקדש למכור חמץ, והרי דהקדש לאו בר מעבד מצוה הוא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש במהריט"א, שהק' עוד ע"ד התוס', מהא דאמר רבי יוחנן ברפ"ג דמעילה דט"ו., דקדשים דמתו יצאו מידי מעילה ד"ת, ופירש"י דלאו קדשי ד' נינהו דלא חזו לגבוה, וקדושת דמים נמי לית בהו, דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, עכ"ל, ואם איתא אכתי אמאי אין מועלין הרי אפשר לפדותן לשאר הנאות, וכתב דלתוס' ל"ק מהתם, די"ל דר"י ס"ל כרב יוסף דאין פודין לשאר הנאות, אך הוכיח מזה דדעת הרמב"ם דאין פודין אף לשאר הנאות, דהרי פסק להלכה דקדשים שמתו לי"ב מעילה.

   ונ' די"ל בזה, דלדעת התוס' יתפרש מש"א ר' יוחנן דיצאו מידי מעילה, דאי"ז כלל משום הא דאין פודין להאכיל לכלבים, אלא היינו דר' יוחנן אזיל לטעמי' בשלהי תמורה דל"ב:, דס"ל דלכו"ע קדשי מזבח היו בכלל העוה"ע, וע"כ קדשים דמתו לא חזיין לפדיון כיון שאינם ראויין להעוה"ע.

   ורש"י דפירש הטעם משום הא דאין פודין להאכיל לכלבים, נ' שהוצרך לזה מכח מש"א בגמ' שם דקדשי בדה"ב שמתו ודאי מועלין בהן, והק' התוס' שם דמ"ט מועלין בהן הרי לא חזו לפדיון שאינם בני העוה"ע, וכתבו בתי' בתרא, דאיירי בגוונא שהעמידן מחיים ולא הספיק לפדותן מחיים עד שמתו, והנה הרי לפ"ז מוכח דהא דקדשי מזבח שמתו יצאו מידי מעילה, הוא אף בכה"ג שהעמידן מחיים, דליכא למיתי עלה משום חיסרון העוה"ע, וע"כ הוכרח רש"י לפרש הטעם משום דאין פודין להאכיל לכלבים, אך בדעת התוס' בב"ק י"ל דס"ל כתי' קמא דתוס' שם, דהסוגיא שם אתיא כר"ש דדס"ל דקדשי בדה"ב לא היו בכלל העוה"ע, וי"ל עוד, כמש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם דקדשי בדה"ב אף היכא דלא חזו לפדיון מועלין בהן, ונת' בזה בדברינו בענין קדשים שמתו סק"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו משום דהא דקדושת דמים פודין מדאוריתא להאכילן לכלבים, יל"פ דהיינו משום דה"ז כדיקלא בעלמא, אך משא"כ פרה דהויא הקדושה על הבהמה, י"ל דהגם דהויא קדשי בדה"ב אי"ב לדינא דאין פודין להאכיל לכלבים.

   ונ' דכן צ"ל גם בדעת הרמב"ם, שנ' דעתו דס"ל דבקדשי בדה"ב פודין להאכיל לכלבים, וזה ממה שלא הזכיר בשום מקום דקדשי בדה"ב אין פודין להאכיל לכלבים, וכן נ' גם ממש"כ בפ"א מאיסו"מ הי"א, דבהקדיש בע"מ למזבח ומתה קודם שתיפדה נפדית אחר שתמות, והוא ממתני' דבכורות דט"ו. דאם מתו יפדו, אלא דהתוס' בשבועות די"א: כתבו דהיינו מדאורייתא, אך מדרבנן הרי אף בקדו"ד אין פודין להאכיל לכלבים, אך סתימת ד' הרמב"ם לא מ' כן, והשעה"מ בהל' איסו"מ שם עמד ע"ז, ונ' מזה שדעת הרמב"ם דבקדו"ד פודין להאכיל לכלבים, אך השעה"מ שם כתב דצ"ל בדעת הרמב"ם דאף דגם בקדו"ד אין פודין להאכיל לכלבים, מ"מ בשקדם מומן להקדישן פודין להאכיל לכלבים.

   וע"ש עוד בשעה"מ שהק' גם במש"כ הרמב"ם פ"ה מערכין הי"ב, דהקדיש נבילה לבדה"ב תפדה, דהיאך יכול לפדות הרי אין פודין להאכיל לכלבים, וכתב בזה, דמוכח מזה דגם בקדשי בדה"ב היכא שקדם מומן להקדישן פודין להאכיל לכלבים, וע' או"ש הל' חמץ והל' תמורה שכתב לחדש דהיכא דמעיקרא ל"ה חזי לאדם, פודין להאכיל לכלבים, וכעי"ז כתב בס' עין יצחק או"ח כ"ה, ואי נימא שדעת הרמב"ם דבקדו"ד פודין להאכיל לכלבים, ניחא דע"כ הקדיש נבילה מצי לפדותה, וכן ניחא לפ"ז ד' הרמב"ם פ"ד מע"ז הי"ג, שכתב בעיר הנדחת דקדשי בדה"ב יפדו, והק' האחיעזר ח"ב סי' מ"ט סק"ב, דהא אין פודין להאכיל לכלבים, ואי נימא דקדשי בדה"ב נפדין להאכיל לכלבים, ניחא.

   והנה השעה"מ שם כתב, דמוכח דאף בקדו"ד אין פודין להאכיל לכלבים, ממש"א בשבועות דבפרה אין פודין להאכיל לכלבים, וממש"א בפסחים דכ"ט בחמץ של הקדש דאין פודין להאכיל לכלבים, והנה על הראי' מפרה, יל"ד ולומר דפרה שאני משאר קדו"ד, וכמש"נ לעיל, אך צ"ע, דאי פרה דמיא לקדשי מזבח לענין זה, א"כ מ"ט מצי לפדות העור, ומ"ש מהא דמבו' בסוגיין דאף העור אסור, ועל הראי' מסוג' דפסחים, י"ל לפמש"כ הפנ"י שם בדעת הרמב"ם, דמפרש דזהו שנויא דרב אשי שם, דבחמץ דהוי קדשי בדה"ב לכו"ע פודין להאכיל לכלבים, עיי"ש, וי"ל עוד, לפמש"כ מהר"ם חלאוה שם, דסוג' דהתם אתיא דלא כמתני' דבכורות דתנן דבקדם מומן להקדישו פודין להאכיל לכלבים, ולפ"ז ניחא דהרמב"ם פסק כמתני' דבכורות, וניחא בזה מה שהשמיט הרמב"ם לכל נידון הסוגיא דפסחים באוכל חמץ של הקדש במועד.

   אך צ"ע ע"ז, ממה שפירש הרמב"ם בפיה"מ מע"ש פ"א הי"א, דהא דצבי שלקחו בכסף מע"ש ומת יקבר בעורו, הוא משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, וכתב רש"ס שם, דהיינו רק בשלקח הבהמה לצרכי שלמים, וע' עוד בפי' הר"ש שם שפירש הטעם משום דבעי המדה והערכה, וק' לפ"ז דא"כ מ"ט בנשחטה נפדית, ע' ר"ש שם, ולכאו' לא עדיף לקוח בכסף מעשר מדין קדושת דמים, ואי בקדו"ד פודין להאכיל לכלבים, מ"ט בלקוח בכסף מעשר אין פודין, וע' שעה"מ שם שכתב דע"כ חשיב התם כקדשי בדה"ב, דאי חשיב כקדשי מזבח, א"כ מ"ט דמ"ד דיפדה, הרי בעי' העמדה והערכה, והק' לפ"ז, דא"כ מ"ט דמ"ד דיקבר בעורו, הרי בקדשי בדה"ב שמתו שרי לפדות העור, וכדאמרי' בשבועות שם בפרה שמתה דתפדה משום עורה, והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה בפסחים דכ"ט. תניא האוכל חמץ של הקדש במועד מעל וי"א לא מעל, ומפרש רב יוסף לפלוגתייהו, דמ"ד מעל קסבר פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ומ"ד לא מעל קסבר אין פודין, ובתוס' שם ד"ה אין, הק' ר"י אע"ג דאין פודין נמעול, דהא לאחר שנשרף ונעשה אפר יכול לפדותו ומותר בהנאה, ופירשו הפנ"י והראש יוסף שכוונתם דאחר שנעשה אפר שרי בהנאה, דכל הנשרפין אפרן מותר, והקשו ע"ז דהרי הא דחמץ שנשרף אפרו מותר, הוי רק לדעת ר"י דחמץ בשריפה, אך לרבנן דחמץ ל"ב שריפה אין אפרו מותר, ומה הק' התוס', עיי"ש בדבריהם.

   והנה עוד צ"ע בזה, דהגם דנימא דאחר שנעשה אפר שרי בהנאה, מ"מ היאך יפדוהו, הרי אין פודין להאכיל לכלבים, ולכאו' צ"ל עפמש"כ התוס' בע"ב שם באוקימתא דרב אשי, דרק לכלבים אין פודין, אך פודין להסיק תחת תבשילו, ובתור"פ שם באמת הק' כן על אוקימתא דרב אשי, אך אכתי צ"ע, דלפ"ז הרי מוכרח דהתוס' אינם מפרשים כפירש"י בסוגיא שם, דפירש דלאוקימתא דרב יוסף ס"ל להנך תנאי כריה"ג דחמץ בפסח מותר בהנאה, דאי הוו מפרשי התוס' כפירש"י, א"כ הרי ל"מ השריפה מידי, דאף קודם השריפה שרי החמץ בהנאה, ומה דאין פודין להסיק תחת תבשילו, בע"כ צ"ל דרב יוסף פליג אדרב אשי וס"ל דאין פודין אף להסיקו תחת תבשילו, וא"כ מהו שהק' התוס' דלאחר שנשרף ונעשה אפר יכול לפדותו, הרי לדעת רב יוסף אין פודין אף לשאר הנאות, וא"כ אחר שנעשה אפר א"א לפדותו, וצ"ע דהמהרש"א בע"ב שם נסתפק אם התוס' מפרשים באוקי' דרב יוסף כפירש"י דאתיא כריה"ג.

   וביותר צ"ע, דהתוהרא"ש פירש להדיא כפירש"י, דלרב יוסף ס"ל להנך תנאי כריה"ג, ומה"ט מבו' בלשונו דרב יוסף פליג וס"ל דאין פודין אף לשאר הנאות, דלפירוש זה הוא מוכח כן, וכנ"ל, ואפ"ה הק' לקו' זו דלאחר שנשרף ונעשה אפר יכול לפדותו, ויש להעיר עוד, דתוס' הרא"ש בהמש"ד, שהק' בחיטי קורדנייתא שתהא מקודשת משום דחזי לאחר שנעשה אפר, כתב דקשיא לר' יהודה דחמץ בשריפה ואפרו מותר, ואילו בקושיא זו סתם הרא"ש, ומבו' דהקושיא אף לרבנן.

   והברור בכוונת התוס', ושו"מ כן בס' אמרי בינה דיני פסח סי' ח', ובס' בני ציון סי' ל"ד, וכ"נ מד' החמד"ש בחי' שם בתו"ד, דכל שנשרף ונעשה אפר, שפיר הוא נפדה אף למ"ד דאין פודין קדשים לכל הנאות, דהכא כיון שאין האפר ראוי לאכילה, לי"ב לדינא דאין פודין להאכיל לכלבים, דזהו רק במידי דבר אכילה הוא, וזה לפמש"כ התוס' בשבועות די"א: הנז', דבקדשי בדה"ב פודין להעור כיון דלא חזי לאכילה, וה"נ כל שנשרף החמץ ונעשה אפר דלא חזי לאכילה פודין אותו.

   ונ' עוד, דהכא עוד עדיפא טפי מדין עור, דעור אין פודין אותו רק בקדשי בדה"ב אך בקדשי מזבח אין פודין אותו, ואף דבלא"ה לא חזי לאכילה, מ"מ התיר העור מיתלי תלי בהיתר הבשר, וכמש"נ לעיל, אך אפר דהקדש ודאי ל"ש בי' כלל דינא דאין פודין להאכיל לכלבים, כיון דל"ה מידי דחזי לאכילה, וה"ז כמקדיש עצים ואבנים לבדה"ב דפודין אותן לכל הנאות, כיון דאינן מידי דאכילה, וז"ב בכוונת התוס', אך בתור"פ שם מבו' דהא דשרי, הוא רק מכח דלרב אשי שרי לפדות להיסק, וצ"ל בדעתו דכיון דמעיקרא הוי החמץ מידי דאכילה, ע"כ אף אחר שנעשה אפר ולא חזי לאכילה, אי"ב לדינא דאין פודין לכלבים.

   [ואי דתיקשי דמ"מ היאך פודין אותו לשאר הנאות, הרי חמץ אסור בהנאה, אך ע"ז י"ל כפירש"י אשר כ"ה גם דעת תוהרא"ש הנז', דאוקימתא דרב יוסף אתיא כריה"ג דחמב"פ מותר בהנאה, וי"ל עוד דאף דאסור בהנאה, מ"מ מצי למכרו לגוי, ועדש"כ התוס' בע"ב באוקימתא דרב אשי, וז"פ.

   אמנם באמת ל' התוס' גופייהו נ' דכוונתם דמכח שנעש אפר מותר בהנאה, ויכול לפדותו לעצמו, וכמו שנקטו האחרונים הנז', וכ"ה בתור"פ בע"ב שם, אך מ"מ נ' דלדעת התוס' מה דלי"ב דלינא דאין פודין להאכיל לכלבים, הוא משום דבאפר דלא חזי לאכילה כלל ל"ש הך דינא, וכמש"נ]. [↑](#footnote-ref-10)
10. וע' אחיעזר ח"ב סי' מ"ו סק"ז, שדן בזה אי בדבר שיצא לחולין ע"י מעילה אסור להאכילו לכלבים, וכתב שזהו דבר מחודש לומר דאחר שמעל אסור להאכילן לכלבים כמו אחר פדיון, דאפשר דזהו רק גזה"כ בדין פדיון ואכלת ולא לכלביך, אבל ע"י מעילה יצא לחולין לגמרי ואין איסור להאכילן לכלבים, עכ"ד, וע' בכ' הגרי"ז בבכורות שדן כעי"ז למ"ד דהקדש מזיד מתחלל ואף קדשי מזבח, אי שרי בגיזה ועבודה, ויל"ד גם לדידן, בקדשים שהוממו, דמבו' בגמ' דיוצאין לחולין ע"י מעילה, אך י"ל דהתם כיון דמה דיוצאים לחולין ע"י מעילה, הוא מכח דין הפדיון, ל"מ זה טפי מהפדיון גופי', וי"ל טעם נוסף דבכה"ג יהא מותר בגיזה ועבודה, ויהא מותר להאכיל לכלבים, וזה לפמש"כ בס' משנת ר"א, דהא דפסוה"מ שנפדו אסורין בגיזה ועבודה, ול"ח כקדשים שמתו דיצאו מידי מעילה ד"ת, ודעת כמה ראשונים דאף לי"ב איסור הנאה מדאורייתא, דהוא משום דדין קדשים שמתו הוי קודם שנתקיים דין ההקדש, וע"כ פסוה"מ שדינם בפדיון, ל"ה בכלל קדשים שמתו, ועמש"נ עוד בזה בדברינו בדין קדשים שמתו סק"ו, ולפ"ז היכא דיצא לחולין ע"י מעילה לא יהא אסור בגיזה ועבודה, דהוי כקדשים שמתו, וי"ל דמה"ט אף לא יהא בזה איסור להאכיל לכלבים, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-11)