פרק שלישי המפלת
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק שלישי המפלת**

**במשנה המפלת חתיכה וכו'** בהמשך ג"כ מדובר על כמה אופני הפלה של חתיכות, ומסגנון המשנה – שחילקה בין "המפלת חתיכה" לבין האופנים בסיפא, נראה שהנושא ברישא הוא אחר. ונראה שהביאור בזה יהיה תלוי בשלושת ביאורי הרישא בגמרא:

* לפי הצד שנחלקו על מפלת חתיכה של ארבעה מיני דמים – יוצא שהנידון ברישא הוא מצד החומר החתיכה, ובסיפא הנידון הוא מצד צורת החתיכה.
* לפי הצד שנחלקו על מפלת חתיכה שאבדה – הרישא מדברת על חתיכה ידועה, והסיפא על חתיכה שאיננה ידועה.
* ולפי הצד שנחלקו על "פתיחת הקבר" – יוצא שהרישא דיברה על דם שיוצא עם החתיכה, והסיפא על החתיכה בעצמה.

**שם המפלת כמין קליפה** כאן התנא לא כתב "אם יש עמהן דם טמאה" כמו בבבות האחרות במשנה. והרש"ש ביאר (ע"פ תוס' לקמן בדף כ"ב:) שזה לא שכיח שייצא עם הדברים הללו דם. או שגם אם ייצא – נתלה שהגיע מממכה ברחם, כי מבואר בגמרא שסוגי ההפלות הללו נגרמים ממכה ברחם.

**שם כמין עפר** מלשון הרשב"א בתורת הבית (ז' א') משמע שהכוונה היא שמה שהפילה נפרך כמו עפר. ועיין בסדרי טהרה קפ"ח ד' – שעמד על כך שהטור והשו"ע השמיטו את הדין של "הפילה כמין עפר".

**שם כמין יבחושין אדומים** מדברי הרמב"ם (איסורי ביאה ה' י"ד) נראה ש"אדומים" נסוב על כל הדברים האמורים במשנה. ועיין בחכמת בצלאל.

**בגמרא לא טימא ר' יהודה אלא בחתיכה וכו'** לפי דבריו יוצא שנחלקו האם החתיכה שהמראה שלה הוא כמו של ד' מיני דמים נוצרת מדם או לא. והרשב"א (לקמן כ"ב) הקשה – מדוע לא יעשו בדיקה של הטלה במים כדי לברר אם זה דם. וכתב, (ע"פ דברי הראב"ד בבעלי הנפש) שהבדיקה של הטלה למים לא מועילה לדם יבש, כי יתכן שלא יהיה נימוח מחמת היובש. ודווקא באופן שהפילה כמין קליפה שערה ועפר, שזה דבר שאינו מצוי שדם הנקרש יצא בכזו צורה וההטלה למים שם היא בגלל חשש בעלמא.

**שם אלא אדומה ושחורה למאן קתני לה** בגרסת הרמב"ן והרשב"א שינו את המשפט הזה ל"הא אמר של שאר מיני דמים דברי הכל טהורה" וביאר הריטב"א – שכוונת הקושיה היא – שעדיין תהיה קשה הקושיה שהקשו על שמואל – שר' יוחנן טיהר שאר מיני דמים לכ"ע, ובברייתא רואים שר"י מטמא.

**רד"ה ירוקה – ושחור לא קחשיב דהיינו אדום אלא שלקה** ק"ק מדוע שמואל שינה מהתנא לעיל (י"ט) – שמנה דם שחור כמין חמישי[[1]](#footnote-1). ואולי גם התנא לעיל מנה דם שחור רק מכיוון שרצה להשמיע שהוא שחור כחרת. אבל לאחר שהתנא כבר השמיע את זה, אין שוב צורך להשמיע שדינו של דם שחור הוא כמו של דם אדום.

**תוד"ה ורבנן – ונימא דהוי פלגא ופלגא** תוס' רי"ד מדייק מרש"י (בד"ה לא אמרינן וכ"כ גם הרשב"א בשמו) שרבנן אומרים רק שלא סומכים על כך שרוב חתיכות הן של ארבעה מיני דמים וחוששים למיעוט, אבל גם לשיטתם יש ספק טומאה, ואע"פ שנקטו "טהורה", הכוונה רק לאפוקי מטמאה[[2]](#footnote-2).

**שם ויהא וודאי טמא ברה"י** מהר"ם הקשה – שזו "טומאה היוצאת מגופו", שתוס' לעיל אמרו שלא מטמאים אותה ברשות היחיד. והערוך לנר הוכיח – שהנידון הזה תלוי בשתי שיטות בתוס', ותוס' כאן סוברים שכן לומדים מסוטה[[3]](#footnote-3).

**שם ואדרבה רוב החתיכות לאו של ד' מיני דמים** הרמב"ן כתב – שלשיטת רבנן יש "פלגא ופלגא", ומעמידים את האישה בחזקת טהרה[[4]](#footnote-4). והאחרונים עמדו על כך שהרמב"ן סותר את עצמו, כי שיטתו לעיל בדף י"ח היא שבמקום שארע בוודאי שינוי (כמו אישה שוודאי הפילה ויש ספק מה הפילה, או תינוק שוודאי נגע בעיסה ויש ספק אם הוא טמא), לא שייך להכריע את הספק ע"פ חזקה. ובקה"י בכתובות (ט"ו) כתב שבכה"ג החזקה לא מתבטלת לגמרי אלא רק מורעת, ולכן לעיל כשיש רוב נגדה, הרוב מכריע לטמא, אבל כאן כשאין רוב, מכריעים ע"פ החזקה.

**בד"ה לר' יוחנן – וה"פ המפלת אדומה וכו'** כוונתם לבאר – איזה צד היה לגמרא שרבנן מטמאים בחתיכה של ד' מיני דמים, בזמן שמפורש בדבריהם שהם מטהרים אדומה ושחורה אם אין עמה דם. ולכן פירשו שהתנא לא פירש את דינן של חתיכה אדומה ושחורה, אלא של שאר החתיכות. והוא דיבר עליהן ברישא כדי לשנות את דברי ר' יהודה[[5]](#footnote-5).

**והרשב"א** ביאר – שבשלב הזה הגמרא הבינה – שרבנן נקטו "אדומה ושחורה" רק כדי להשמיע שלא שייכת בה טומאת יולדת אלא רק טומאת נדה. ולכן אפשר לפרש ש"אם יש עמה דם" נסוב רק על שאר מיני החתיכות, אבל חתיכה אדומה ושחורה, שהן עצמן דם, טמאות גם אם לא יוצא עמן דם.

**בד"ה ואינו – לא סגי בקרבן חד** הרש"ש תמה – שאין ראיה משם שצריכה שני קרבנות כדי לטהר אותה לאכול בקדשים, ויתכן שלזה די בקרבן אחד[[6]](#footnote-6), ויש משם ראיה רק להביא שניים, ומכיוון שכאן יש ספק על החיוב שלה – צריך לפטור אותה. והערוך לנר הוסיף – שאפשר לפטור אותה משני קרבנות מצד ספק ספיקא, אולי לא ילדה ולא ראתה, וגם אם ראתה, אולי לא ילדה.

**דף כ"א:**

**בגמרא מביאה קרבן ואינו נאכל** קשה – שכאן רבנן מטמאים מספק, ובמשנה הם אמרו שטהורה מכיוון שא"א לפתיחת הקבר בלא וולד. ולעיל הבאנו את דברי תוס' הרי"ד והרשב"א שפירשו שהכוונה ב"טהורה" היא שאיננה וודאי טמאה.

**ובחידושי הר"ן** וחילק בין המקרה כאן – שלא יודעת מה הפילה, ולכן לא יודעת גם אם יצא דם, לבין המקרה במשנה, שיודעת מה הפילה וראתה שאין דם. או שבמשנה שייך לטהר בגלל שמעמידים אותה בחזקת טהרה, ואילו כאן יש ספק ספיקא שמחייב להביא קרבן (ספק יולדת ואת"ל שאנה יולדת שמא ראתה דם ודינה כזבה).

**שם שאי אפשר לפתיחת הקבר וכו'** לגבי לידה גמורה יש מח' בין הפרישה והסדרי טהרה (בסימן קצ"ד[[7]](#footnote-7)) האם לפי הצד שא"א לפתיחת הקבר בלא וולד, שייכת כזו מציאות שתלד וולד קטן בלא פתיחת הקבר. והסדרי טהרה הביא ראיה שאין כזו מציאות – מדברי ר' יהושע – שחייבת להביא קרבן.

**שם בעא מיניה ר' ירמיה.. הרואה דם שפופרת וכו'** הסדרי טהרה (קפ"ח ד') הביא משו"ת משאת בנימין - שאי אפשר להכניס שפופרת בתוך האם, משום דהכי דרכו ומדתו של רבי ירמיה בבעיות שלו לשאול בבית המדרש שאלות זרות ודחוקים משום יגדיל תורה ויאדיר, אף על פי שאין באפשרות רק דרוש וקבל שכר[[8]](#footnote-8).

**שם** עיין במאירי שכתב שכל הצד לטהר בשפופרת הוא רק כל זמן שהדם הוא "בבשרה" – ולא יצא עדין מחוץ לגופה, אבל אם הדם יצא מחוץ לגופה – טמאה. (ומלשון המחבר בסימן קפ"ח – הכניסה שפופרת והוציאה בה דם טהורה) משמע שלמד שטהורה בכל גוונא.

**שם בבשרה ולא בשפופרת** הבית יוסף (קפ"ח) כתב שההיתר של שפופרת הוא רק באופן שהיא דקה – ואינה גורמת לפתיחת הקבר, ומכיוון ששיעור "דקה" לא התפרש, אין להקל אלא בדק שבדקים. והחוות דעת הקשה על דבריו – שפתיחת הקבר מטמאת רק משום יציאת הדם, ועד כמה שדם בשפופרת טהור – מה לי אם ייצא דם.

**והגר"ז (קפ"ח)** ייסד[[9]](#footnote-9) – שדם בשפופרת טהור – דווקא באופן שיצא מחמתה, אבל דם שהיה אמור לצאת בלא"ה, טמא גם אם יצא בשפופרת.

**שם אלא דפלי וכו'** הרמב"ן כתב – שההסבר הזה לא נצרך כדי לבאר את ה"כתנאי", אלא שקים ליה שנחלקו גם בזה.

**רד"ה זוגא – שני תלמידי חכמים** בגליון הקשה על גרסת רש"י (שלא גרס כמו תוס' – "זוזא" שזה שם חכם) – מדוע הגמרא השתמשה בלשון יחיד - "אתא" "ואייתי". והרש"ש הביא ראיות לכך שדרך הש"ס היא להשתמש בלשון יחיד כשמדברים על זוג.

**בד"ה אגור – דם הרבה** הרמב"ם (איסורי ביאה ה' י"ד) לא הזכיר שצריך דם הרבה. והערוך לנר כתב שהרמב"ם הולך בזה לשיטתו (כפי שהבין אותה הכסף משנה) – שרשב"י טימא באופן שהחתיכה קרועה, ואם כן, הוא הקל יותר מכולם בכך שהצריך שהחתיכה תהיה קרועה, ואין צורך לומר כמו רש"י שהוא הקל בכך שהצריך דם הרבה.

**בד"ה דרכה – דמין במינו לא חייץ[[10]](#footnote-10)** משמע שהמיעוט של "בבשרה" ממעט ראייה שבאופן שיש חציצה בין הדם לבשרה. ולדבריו כוונת דברי הגמרא "דרכה של אישה לראות דם בחתיכה", היא שמכיוון שדרכה בכך – הדם אינו חוצץ (כמבואר בדבריו בהמשך).

**והר"ן** לקמן (נ"ז:) כתב שהרואה בחתיכה טהורה מכיוון שזו נחשבת הרגשת חתיכה ולא הרגשת דם. ומשמע שלמד שמאותו טעם טהורה כשרואה בשפופרת[[11]](#footnote-11), וצ"ל לשיטתו, שהביאור ב"דרכה של אישה לראות דם בחתיכה" – היא שמהסיבה הזו צריך להחשיב את הרגשת חתיכה כהרגשת דם.

**וברא"ש (סימן ב')** מובא בשם הר"ש מקוצי, שראיה באופן שאין דרכה של אישה לראות, איננה מטמאת. (ועיין במה שנכתוב לקמן על תוד"ה כי). והגר"ז (בסימן קפ"ח) ביאר בדעתו – שמהטעם הזה ראיה בשפופרת לא מטמאת. כי מדובר על דם כזה שלא היה יוצא אלמלא הכניסה שם את השפופרת. ועיין בדברינו על תוד"ה כי.

**תוד"ה באפשר – תימה ג' מקומות וכו'** עיין בתוס' לעיל בדף י"ח:, ובמה שתרץ תוס' הרא"ש שם על הקושיה.

**בד"ה והאמר – ליסייע ממתני'** הרמב"ן תרץ – שהגמרא כעת מבינה בדעת חכמים (לא כמו מקודם), שהכוונה ב"אם יש עמה דם", איננה לאפוקי מדם שבתוכה, אלא לאפוקי מכך שהחתיכה עצמה מטמאת. ובאמת גם לשיטתם אם יש בתוכה דם טמאה.

**דף כ"ב**

**בגמרא ממנו עד שתצא טומאתו לחוץ** הרמב"ן הקשה – שלעיל לגבי נדה צריך דרשה שתשמיע שטמאה כשהדם בבשרה, ומדוע כאן צריך דרשה כדי להשמיע שלא מטמא עד שיצא לחוץ. ותרץ – שלאחר שהתורה השמיעה שנדה נטמאת, צריך להשמיע שבעל קרי איננו נטמא. עוד תרץ שם – שלגבי נדה, הסברא הפשוטה היא שלא תטמא כשהדם בפנים, כי הרבה פעמים הדם מתעכב בבית החיצון, אבל לגבי בעל קרי – הפשטות היא שנטמא מיד, כי אין דרך הקרי להתעכב.

**שם למימרא דנוגע הוי** הגמרא כאן דנה האם להחשיב בעל קרי כטומאת ראיה או כטומאת נגיעה. ובאמת – ישנם כמה עניינים שפשוט שדנים אותו לגביהם כרואה ולא כנוגע:

* לגבי שילוח חוץ לב' מחנות – מבואר גמרא בפסחים (ס"ו:) שמשתלח, ולא דנים אותו כנוגע בקרי.
* לגבי תרומת חו"ל שמבואר בגמרא בבכורות (כ"ז:) שאינה נאכלת למי שטומאה יוצאת מגופו, ומבואר ברמב"ם בעל קרי איננו אוכל בה.
* שכבת זרע של פחות מבן ט' איננה מטמאת (רמב"ם אבות הטומאה ה' ב') ומאידך מבואר בתוס' בסוכה כ"א (לגבי תינוקות שהיו מגדלים לעשות פרה אדומה) – ששכבת זרע של פחות מבן ט' מטמאת (ולכן היו מגדלים תינוקות רק עד בן ז' ובן ח').

מאידך ישנם עניינים שדנים לגביהם את בעל קרי כנוגע –

* יש צד לגמרא כאן ששכבת זרע צריכה שיעור.
* בעל קרי הוא רק ראשון לטומאה ואיננו אב הטומאה.

**ושמעתי** לבאר – שבאמת אין צד לומר שרק הנגיעה מטמאת בעל קרי, ומאידך – אין צד שהוא חפצא של טומאה, כמו זב ונדה, אלא ההגדרה היא שהפעולה של יציאת השכבת זרע מטמאת אותו, ולכן שייך לדון אותו גם כנוגע, לגבי חומרת הטומאה, וגם להחמיר עליו יותר מאשר סתם נוגע, כי הראיה טמאה אותו.

**שם שאי אפשר לה בלא צחצוחי זיבה** הרמב"ן הקשה – שבצחצוחי זיבה אין שיעור כדי לסתום את פי האמה, ותרץ – שמכיוון שיוצאים יחד עם השכבת זרע – שנוגעת בפי האמה, זה נחשב כאילו צחצוחי הזיבה נוגעים, כי מין במינו אינו חוצץ. והרשב"א הקשה על תירוץ הרמב"ן – ששכבת זרע וזוב הם שני מינים, ועוד הקשה – שלא מועיל שאין חציצה כל זמן שחסר בשיעור (ועד כמה שחתימת פי האמה זה לא שיעור, אלא צריך שתיגע, ג"כ לא מובן מה מועיל שאין חציצה, בזמן שהזיבה לא נגעה בכל פי האמה). עוד הקשה המרדכי בחולין (פרק הזרוע והלחיים רמז תשל"ז) – מדוע לא אומרים שהזוב יתבטל ברוב שכבת זרע.

**ותרץ** המרדכי שם – שבדבר המעורב מתחילת ברייתו – לא שייך ביטול ברוב, ויתכן לבאר לפי דבריו את כוונת הרמב"ן – שכאשר התורה טמאה צחצוחי זיבה – נאמר בזה שמודדים את השיעור של "חתימת פי האמה", בתערובת של קרי וצחצוחי זיבה.

**רד"ה ורבנן – שאלו היה דם היה לו לטמאה כנדה** כוונת רש"י!!! הריטב"א ביאר את לשון חכמים באופן אחר – שגם דם שנטמא מחמת נגיעה במקור נחשב "דם נדה".

**תוד"ה כי – וקשה דאם כן וכו'** עיין ברא"ש שהביא עוד שתי קושיות על שיטת רש"י. ועיין בריטב"א שיישב את כל מה שהקשו על שיטת רש"י.

**שם ויש לומר דפליגי וכו'** הרא"ש כתב בשם הר"ש מקוצי ביאור אחר במחלוקתם – שלשיטת ר"א המיעוט של "בבשרה ולא בשפופרת", הוא משום חציצה. ולשיטת רבנן מיעוט הוא משום שאין דרכה של אישה לראות בכך, והנ"מ תהיה באופן ש"פלי פלויי", ששם ר"א יטמא - כי אין חציצה, ורבנן יטהרו מכיוון שאין דרכה של אישה לראות כך. וכתב שם שהר"ש עשה מעשה – והתיר לבעלה אישה שנעקר מקור שלה, והיו נופלות לה חתיכות בשר בבית החיצון, מכיוון שאין דרך נשים לראות בכך[[12]](#footnote-12).

**ונחלקו** **האחרונים** בדעת הר"ש מקוצי, מאיזה טעם חכמים מטהרים דם שיצא בשפופרת - שיטת הגר"ז (בסימן קפ"ח) היא שחכמים מטהרים דווקא דם שיצא מחמת השפופרת, שאין הדרך שהדם ייצא בעניין זה, וגם יציאת דם כזו נחשבת ש"אין דרכה לראות". אבל הדברי חיים (יו"ד ב' ס"ג), הבין שגם לדעתו – חכמים מטהרים דם שיצא בלי לגעת בבשרה, ואפילו אם הוא יצא כדרכו הוא לא מטמא. ועיין במנחת שלמה ב' ע"ב[[13]](#footnote-13) שהביא את המחלוקת וצידד לומר כמו הדברי חיים.

**והרמב"ן** כתב הסבר אחר – ש"מר סבר דרכה של אשה וכו'" – זו שיטת רבנן, שמטהרים רק מכיוון שזה לא דם נידות, אבל אם היה דם נידות (כמו דם כנוס) היו מטמאים, מכיוון שדרכה לראות בחתיכה. ור"א סבר שאין דרכה לראות בחתיכה, וגם אם היה דם נידות היה טהור.

**בד"ה אלא בחתימת – כיוון דאיתקש לרואה שפיר יסתור** הרמב"ן תרץ – שלגבי זב, אע"פ שצריך מגע כדי שייטמא, מ"מ טומאתו היא גם משום ראיה, שהרי הזב טמא ז' והנוגע בזיבה טמא טומאת ערב. ורק לגבי בעל קרי, שאין נ"מ בראיה שלו[[14]](#footnote-14), אפשר להוכיח מכך שצריך שיעור – שטומאתו טומאת ז'.

**שם דרך קיסם יכול לראות הרבה וכו'** רש"י בד"ה אינו כתב – שהשיעור שיוצא בקיסם פחוּת משיעור פי האמה, ובתוס' הרא"ש מבואר, שכוונת הגמרא לקיסם חלול, וכנראה תוס' למדו כמותו, ולכן הבינו שיוצא יותר משיעור פי האמה[[15]](#footnote-15).

**(בד"ה) למימרא – שמשתלח חוץ לב' מחנות מוקמינן ברואה וכו' מבואר כאן – שאע"פ שהרואה נטמא רק משום נוגע, הוא חלוק בדינו מסתם נוגע, בנוגע לשילוח מחוץ לשתי מחנות. כ"כ תוס' בסוף הדיבור העלו צד[[16]](#footnote-16) – ש(גם לפי הצד שמטמאים רואה משום נוגע)יהיה חילוק גם בשיעור השכבת זרע בין רואה לנוגע, ומשמע שטומאתו היא גם משום שראה וגם משום שנגע.**

ועיין בחזון איש **(יו"ד רט"ו) שהקשה אם כן – מדוע פשוט לגמרא שאם בעל קרי נטמא משום נוגע, הוא לא צריך לסתור את ימי הזיבה, והרי טומאתו היא גם משום רואה. ותרץ, שמכיוון שעיקר טומאת קרי היא משום נגיעה, אע"פ שיש נ"מ בכך שהוא רואה, הגמרא הבינה שלא צריך לסתור את מניינו.**

**בד"ה אלא מעתה – רואה נמי לא הוי אב משום דרשה** תוס' הרא"ש הוסיף – שיש נ"מ בכך שטומאתו משום "רואה" – בכך שלא צריך נגיעה מבחוץ.

**בד"ה לפי – והא דלא מצריך קרא התם** תוס' הרא"ש תרץ – שהפסוק כאן נצרך רק כדי להשמיע שצחצוחי זיבה לא סותרים כל ז', אבל פשיטא שמטמאים כמו זיבה עצמה.

**שם שרואה זיבות בו ביום** תוס' הרא"ש הביא ראיה לחילוק הזה (בין היום/ ימים הראשונים – שמצויים בהם יותר צחצוחי זיבה, לבין שאר הימים).

**דף כ"ב:**

**בגמרא אי הכי לא נימוחו נמי** הרשב"א ביאר את לשון "אי הכי" – שעד כמה שדם יבש לא מטמא – מובן ששרייה במים מבררת האם הדם התקשה לאחר שיצא לפרוזדור וטמאה, או שיצא קודם לכן וטהורה, אך אם דם יבש איננו טמא, לא מובן מה מועלת שרייה.

**שם כי לא נימוחו בריה וכו'** המחבר (קפ"ח ו') הביא שתי דעות[[17]](#footnote-17) – האם שריה במים מועילה רק למפלת קליפות ושערות, או שהיא מועילה גם כשמפלת חתיכת דם. והש"ך פשט כמו הצד הראשון מהגמרא פה – שמפורש בה ששרייה לא מועילה לדם.

**שם שאלו לרופאים.. תטיל למים וכו'** בשו"ת הרא"ש (כלל שני י"ח) הקשה – מדוע הצריכו להטיל למים לאחר ששאלו את הרופאים, והרי גם עד כמה שראתה דם - אם רואה דם מחמת מכה טהורה. ובתוס' הרא"ש פה תרץ שלרופאים לא היה ברור שהייתה לה מכה במעיה, ולשיטתו יוצא ש"תטיל למים" זה חלק מדברי הרופאים.

**ובשו"ת מהר"ם לובלין (קי"א)** כתב – שמכיוון שהרופאים לא אמרו שהייתה מכה שמוציאה דם, אלא שיש לה מכה שמוציאה שערות או קליפות, ולכן א"א לתלות את הדם במכה.

**אך בשו"ת חכם צבי** תמה – שלא מוזכר בגמרא שהרופאים אמרו שהמכה לא מוציאה דם, ועוד הקשה – שעד כמה שלא סומכים על הרופאים – לא מובן מה מועיל מה ששאלו אותם[[18]](#footnote-18).

**ובסדרי טהרה (קפ"ח ה')** כתב בשם אביו (ע"פ מה שמבואר בבית יוסף), שהרופאים לא אמרו בבירור שראתה מחמת שומא, אלא שאין דבר אחר לתלות בו, ולכן בכה"ג אם נמוחו טמאה. ומטהרים רק באופן שאומרים בצורה ברורה שידוע להם שהייתה מכה.

**שם ממעכתו ברוק** הריטב"א הוציא מכאן ששיעור החום של "פושרין" הוא כשל רוק. והרא"ש כתב בשם בעל העיטור[[19]](#footnote-19)– ששיעור החום הוא כמו של מים ששואבים בקיץ מן הנהר ועומדים קצת בבית. (ומהלבוש משמע שהבין שזה אותו שיעור).

**שם מעוך על ידי הדחק וכו'** הרשב"א בתורת הבית (הקצר ז' א')[[20]](#footnote-20) כתב – שאע"פ שפוסקים להלכה לא כרשב"ג (ולא שייך הכלל שהלכה כרשב"ג במשנתנו כי זו ברייתא ולא משנה), מ"מ מהני מיעוך – שמבואר כאן שהוא עדיף על שרייה[[21]](#footnote-21).

**שם אלא גבי חתיכה דעביד דם דקריש** שיטת ר' יוחנן לעיל (לפי ל"ק – שהגמרא כעת מדברת לפיה) היא שבמשנה מדובר על חתיכה שאבדה, וצ"ל לפי זה שר' יוחנן בא לבאר מדוע ר' יהודה לא יחלוק על חתיכה בצורת דגים וחגבים שאבדה (והטעם – מכיוון שגם אם המראה שלה הוא מד' מיני דמים – היא לא טמאה).

**שם שנאמר ויברא** תוס' הרא"ש ביאר – שאע"פ שאין אדם דן ג"ש אא"כ קבלה מרבו, וכאן התקבל לדרוש את המילה "ויצר", בקבלה הזו מונח שאפשר לדרוש גם את "ויברא" כי המשמעות של שתיהן שווה.

**שם וייצר לאפנויי** הרמב"ן הקשה – שתירוץ הגמרא מתרץ רק את קושיית הגמרא השניה – מדוע לא לומדים בריאה מבריאה, אבל לא את הקושיה הראשונה – מדוע לא לומדים יצירה מבריאה[[22]](#footnote-22). ותרץ – שמכיוון ש"וייצר" הוא מילה מופנית כדי לדרוש ג"ש, אפשר ללמוד ממנה ג"ש אחת, כי היא מופנית רק כדי להשמיע ג"ש אחת, וממילא מעדיפים ללמוד יצירה מיצירה שדומה לה[[23]](#footnote-23).

**שם אדרבה וייצר לגופיה וכו'** תוס' הרא"ש ביאר – שמעיקרא הגמרא סברה – ש"וייצר" מופנה מכיוון שנכתב אחרון, ולאחר מכן הקשתה ש"ויברא" מיותר מכיוון ש"ויצר" נכתב לגבי עיקר היצירה.

**שם שאינה מופנה כל עיקר אין למדין** היעב"ץ הקשה – שלעיל (י"ט:) מבואר שאין אדם דן ג"ש מעצמו, ועד כמה שג"ש נתנה בסיני, מדוע צריך פסוק מיותר כדי להשמיע שצריך לדרוש אותה. והסיק מכך – שלא לכ"ע צריך קבלה מרבו כדי לדרוש ג"ש, ומי שמצריך "מופנה" – סובר שאדם דן ג"ש מעצמו.

**והריטב"א** בב"מ (מ"א:) כתב שיש שני מיני ג"ש – יש ג"ש מקובלת, שלא צריכה להיות מופנה, ויש ג"ש שאינה מקובלת, וכן צריכה להיות מופנית.

**תוד"ה אם – דלא אמר כי יזוב וכו'** הרשב"א הקשה על פירוש תוס' – שלשיטתו לא מובנת לשון "אי הכי כי לא נימוחו וכו'" כי קושיית הגמרא קשה גם לפי הצד שצריך שהדם יזוב. עוד הקשה שם מה הייתה הס"ד לפשוט את הספק מכך שדם יבש טמא, והרי שם מדובר על דם שיצא מהאישה והתייבש, ואילו הצד לטהר כאן היה מכיוון שהדם אינו זב בשעת יציאתו מגוף האישה.

**ופירש** – שהספק הוא האם דם יבש נחשב דם[[24]](#footnote-24). וביאור קושיית הגמרא "אי הכי כי לא נימוחו" הוא – שעד כמה שדם יבש אינו טמא, מובן שהשריה במים מגלה האם היה לח בשעת יציאתו מהמקור[[25]](#footnote-25). אבל אם דם יבש טמא, קשה מדוע צריך לשרות במים.

**ד"ה אבל – וא"ת והא דם נדה וכו'** מהרש"א ביאר – שכוונתם להוכיח שיש דם שלא נימוח בשריה, וקשה איזה צד יש שדם הוא רך ונימוח מהר יותר. ועיי"ש שהעיר – שהיה לתוס' להעמיד את קושייתם על עצם זה שמועילה שרייה מעת לעת (ושם רואים שיש דם שלא מתרכך גם בשיעור מעת לעת), ולא על כך שדם הוא "רכיך"[[26]](#footnote-26).

**שם דהתם מיירי בדם הנדה שנפל על הבגד וכו'** בחדוד הלכות דייק מדברי תוס' פה – שהם למדו כשיטת בעל המאור (בהשגות לבעלי הנפש) – שגם לחתיכת דם יבשה, מועילה בדיקה ע"י שרייה במים, כי עד כמה שהיא לא מועילה, עדיין יהיה קשה איזה צד יש שדם שהוא "רכיך" נימוח בפחות מעת לעת, והרי יש דם שאינו נימוח ב"מעת לעת".

**בד"ה זו – אמאי לא משני וכו'** רש"י (בד"ה זו) כתב – שזו כוונת הגמרא בתירוץ, שלומדים מ"וייצר" מכיוון שהוא דומה. אך הרשב"א הקשה על פירושו, שהיה לגמרא לפרש את זה כמו בכל דוכתא.

**שם וליכא למימר.. דנילף תרוויהו וכו'** הראשונים (רמב"ן רשב"א ותוס' הרא"ש) , פירשו כך את קושיית הגמרא – שאם אפשר ללמוד את שניהם לומדים.

**שם מדקאמר לקמן וכו'** מהרש"א העיר שראיית תוס' היא רק לשיטת ר' ישמעאל, אבל לשיטת רבנן – לא לומדים את שני הדברים מכיוון שיש פירכא, ו"יצירה דתנין" היא "מופנה מצד אחד.

**דף כ"ג**

**בגמרא והכא מאי פירכא וכו'** תוס' הרא"ש הקשה – מנין לגמרא שיש פירכא, ואולי גם רבנן מודים לדברי ר' ישמעאל – שמעדיפים ללמוד משני צדדים ולא מצד אחד. ותרץ – שרק לפי ר' ישמעאל אומרים כך, כי ההפנאה השנייה היא שלא לצורך, אבל לפי רבנן – עד כמה שיש פירכה לא אומרים שההפנאה באה לדחות את ה"מופנה מצד אחד". ומהרש"א כתב – שגם לפי ר' ישמעאל מעדיפים "מופנה משני צדדים" רק כשיש פירכא[[27]](#footnote-27).

**שם המפלת דמות הר** הערוך לנר הקשה – שטומאת לדה שייכת ביולדת זכר ונקבה, ובדמות הר (וכן במפלת רוח) לא שייך חילוק מינים. ועיין שם במה שתרץ.

**שם גוש איקרי ולא הר** מהר"ץ חיות פה הביא את תירוץ הירושלמי על קושית הגמרא כן – שלגבי הר לא נאמרה לשון של "יצירה" בתחילת יצירתו, ופירש שכוונת הירושלמי שההרים לא נבראו בבריאת העולם ונוצרו בהמשך ע"י הרוחות המסתערות וע"י המבול. אך בפרקי דר"א (ה) ובמדרש רבה (שמות י"ג) מפורש שההרים נבראו בבריאת העולם. וצ"ל שכוונת הירושלמי היא שישנה משמעות אחרת ל"יצירה" שנאמרה בבריאת העולם, מאשר ל"יצירה" שנאמרה לאחר מכן.

**שם מדברי קבלה** תוס' הרא"ש כתב – שאע"פ שמצאנו במקומות אחרים שדורשים גם מדברי קבלה, מ"מ עדיף לדרוש מדברי תורה כשאפשר.

**שם אלא מעתה המפלת דמות נחש וכו'** הרמב"ם פסק כמו התירוץ של ר' יוחנן – "הואיל ועיניהם דומות כשל אדם", ולכן פסק שהמפלת כדמות נחש טמאה. אך הראב"ד תמה – כי דברי הגמרא כאן הם בדעת ר"מ, והרמב"ם פסק בכלל כמו חכמים. והכסף משנה, כתב שהרמב"ם הוכיח מהגמרא לקמן בדף כ"ד: שיש חילוק בין נחש – שגלגל עינו דומה לגמרי לשל אדם (אפילו בציריא) לבין שאר בע"ח, שאינם דומים כ"כ.

**שם אי תנא נחש הו"א וכו'** קשה, מדוע לא שנה גם נחש וגם בהמה חיה ועוף. הריטב"א כתב – שאפילו אם התנא היה שונה גם נחש וגם "בהמה חיה ועוף", עדיין היה מקום לטעות, כי היינו אומרים שחכמים חולקים רק על נחש[[28]](#footnote-28). ותוס' הרא"ש כתב – שהתנא לא רצה לשנות נחש בנפרד מחיה, כי אם כן היינו חושבים שנחש איננו בכלל חיה (ובאמת מבואר בסנהדרין נ"ט: שהוא כן בכלל חיה הרומשת).

**שם קיבל בה אביה קידושין וכו'** לכאורה צדדי הספק הוא – האם דנים "בהמה במעי אישה" כאדם, רק לגבי טומאת יולדת, שהתורה תלתה ב"יצירה", אבל לגבי שאר העניינים מחשיבים אותה כבהמה, או שמחשיבים בהמה כזו לגמרי כמו אדם. ועיין ברשב"א שכתב – שלר' ירמיה לא היה שום ספק, מכיוון שזה דבר פשוט שבהמה במעי אישה נחשבת נפל ולא שייך שיתפסו בה קידושין.

**רד"ה להכי – כרבנן** מהר"ם מפרש – שכוונת רש"י כאן ליישב את קושיית תוס' בד"ה וילפינן – שהיה אפשר לא לשתוק מ"הפנאה דאדם", ולכן כתב – שדברי הגמרא פה אמורים באמת בדעת רבנן ולא בדעת ר' ישמעאל.

**והרש"ש כתב** שרש"י לא גרס בגמרא "כי היכי", וכוונתו לומר – שלפי רבנן צריך שהג"ש תהיה מופנה משני צדדים מכיוון שיש פירכה וא"א ללמוד מצד אחד. וה"צורתא דשמעתתא" לפי זה היא – שלאחר שהגמרא ביארה שהג"ש מופנית משני צדדים, היא ביארה מדוע צריך הפנאה משני צדדים לפי ר' ישמעאל (כדי שנלמד משם ולא נלמד מהמקום שמופנה מצד אחד), ולאחר מכן היא ביארה מדוע צריך הפנאה משני צדדים לפי רבנן.

**שם מהרש"א** כתב בדעת רש"י – שגם ר' ישמעאל מודה לרבנן – שבמקום שיש פירכא, ואפשר לדון משני צדדים, דנים משני צדדים ולא מצד אחד.

**רד"ה באוכמא – בציריא מקום מושב וכו'** בגליון הביא את גרסת רבנו חננאל – שגרס "ציחרא" ופירש שהכוונה לאדום שבעין.

**בד"ה למימרא – דאין איסור אחות אישה אלא בחייה** תוס' הרא"ש הקשה – מדוע לא העמידו את ספקו של ר' ירמיה בשאר קרובות אשתו, שאסורות גם לאח מיתתה[[29]](#footnote-29). ופירש – שכוונת קושיית הגמרא היא – שמכיוון שהיא לא חיה, דינה כנפל, ולא צריכים לתפוס בה קידושין.

**שם לידי גיחוך** מהר"ץ חיות כתב – שכל הקושיות הזרות שמובאות בתלמוד בשם ר' ירמיה, היו כדי להביא את ר' זירא לידי גיחוך.

**רד"ה לידי – ולא שחק דאסור וכו'** הערוך לנר שפירש שר' ירמיה רצה להביא אותו לידי גיחוך, כי הוא סבר כמש"כ בזוהר – ששחוק לדברי תורה שרי כמש"כ "עבדו את ה' בשמחה.

**שם דאסור לאדם שימלא פיו שחוק** רבנו יונה בברכות (פרק אין עומדין) כתב שהכוונה איננה שיהיה עצוב, כי עצבות היא מחלאי הגוף, והכוונה רק שיהיה בדרך האמצע.

**תוד"ה יוצר – ומופנה הוא וכו'** כוונתם לבאר – מדוע הגמרא לא תרצה שלומדים מיצירת אדם מכיוון שיצירת הרים איננה מופנית. והריטב"א תרץ באופן אחר – שמכיוון שלגבי הרים לא שייכת טומאה, לא שייך לפרוך "שכן מטמא", ולכן אפשר ללמוד גם אם מופנה מצד אחד.

**בד"ה לאיתסורי – כדין הבא על הבהמה[[30]](#footnote-30)** עיין ברשב"א שכתב – ש"למאי נפקא מינה וכו'", זה חלק מדברי ר' ירמיה, והוא בחר כזו נ"מ מכיוון שרצה להביא את ר' זירא לידי גיחוך, ויש יותר תמיהה בנ"מ לגבי איסור אחותה, שנוהג רק כשהיא חיה (ובהמה במעי אישה נחשבת נפל ולא שייך שתחיה).

**דף כ"ג:**

**בגמרא המפלת כמין בהמה חיה ועוף** הרמב"ם בפי"א מהלכות בכורים (הלכה י"ד) פסק – שאם הפילה כדמות דגים וחגבים – והוולד אחריו בכור לכהן, ובשיירי כנסת הגדולה (על הטור ש"ה) דייק מדבריו שאם הפילה כדמות בהמה חיה ועוף, הוולד הבא אחריו הוא בכור לכהן, והקשה – שהרמב"ם פסק הלכה כחכמים, שהמפלת כדמות בהמה חיה ועוף – איננה טמאה טומאת לידה. ותרץ – שהרמב"ם דיבר שהפילה דמות שיש לה צורת אדם, ואע"פ כן היא לא מפקיעה את דין בכורה, מכיוון שהפילה כמין דגים.

**שם נהי דפרסות ליכא וכו'** עיין בערוך לנר שעמד על כך – שהגמרא לא פשטה את הספק, ואע"פ כן לא אמרה "תיקו" כמו בכל מקום.

**שם ואס"ד דחיי הבא אחריו בכור וכו'** עיין ברש"ש שהקשה – שהברייתא מדברת על אופן שהפילה וולד מת, ואם כן יתכן שרק בכה"ג הבא אחריו הוא בכור. אבל אם נולד חי, הבא אחריו איננו בכור. ודייק מזה שגם נפל שיצא כולו מפקיע את הבא אחריו מבכורה. או שמכך שהברייתא לא העמידה את המחלוקת בחי, רואים שבהמה במעי אישה לא חיה.

**רד"ה ושטו נקוב – קסבר טרפה חיה** הרמב"ן כתב – שאפי' אם טרפה אינה חיה, אמו טמאה, מכיוון שגם יולדת וולד מת טמאה לידה. וחוששים שהיה שלם בתחילת יצירת ולאחר מכן ניקב.

**בד"ה ושטו אטום – סתום** בהמשך הגמרא מבואר שפירושו של "אטום" הוא – חסר. ועיין בהגהות עוז והדר שתקנו את הדיבור ברש"י.

**תוד"ה שר"מ – פירש בקונטרס מקצת כל צורת וכו'** הרמב"ן והרשב"א הקשו - שמלשון "עין אחת כבהמה" משמע ששווה לבהמה רק בעין אחת. והרמב"ן ותרצו – שר"מ נקט "עין אחת כבהמה" להודיעך את כוחם של חכמים, שלא מטמאים אפי' בכה"ג.

**שם ואע"ג דלר"מ כי לא דמי וכו'** כלומר – לפי הבנת תוס' נחלקו בתרתי – בבהמה במעי אישה, וכמה צורת אדם צריך. ועיין ברשב"א שהביא פירוש אחר בשם רש"י – ופירש שלפי ר' ירמיה יש מחלוקת אחת בין ר"מ וחכמים – האם מספיקה מקצת צורת אדם, והמקור של ר"מ הוא מסברא.

**שם כי דמי לאדם בעי וכו'** הרמב"ן כתב – שאם רק ראשו דומה לאדם, הוא לא מין אדם ולא מין בהמה, ולא מטמא מכיוון שאינו מתקיים

**שם והא דקתני במתני'** הריטב"א פירש – שהפשט בדברי חכמים במשנה הוא ש"כל שיש בו מצורת אדם", שאם לראשו (שהוא מקצת הגוף) יש צורת אדם, דינו כאדם.

**בד"ה ותניא – וקשה לפירושו וכו'** תוס' הרא"ש הקשה עוד – שלשון "אי תניא תניא" מורה שקיבל את הקושיה.

**בד"ה אמר – דהוה כאיכא דאמרי** עיין במהר"ם שביאר את כוונת דבריהם.

**דף כ"ד**

**בגמרא – עד הארכובה** עיין בגמרא בחולין ע"ו מה היא ה"ארכובה".

**שם ומר סבר טרפה אינה חיה** לעיל הבאנו את דברי הרמב"ן – שעמד על כך שאפי' וולד שנולד מת מטמא, ופירש שכוונת הגמרא כאן היא – שלוולד שנולד מעיקרו חסר מדבר שאינו יכול לחיות בלעדיו, איננו בכלל וולד.

**שם המפלת יד חתוכה** הראב"ד (בעלי הנפש שער הפרישה א') הקשה – שלעיל בדף כ"א: מצאנו – שאפי' חתיכת בשר שיש בתוכה עצם מטמאת, ומדוע יד שאין לה חיתוך איברים לא תטמא. ותרץ – שדברי הגמרא פה אמורים רק ביחס לזה שקרבנה נאכל, אבל טמאה גם אם תפיל חתיכה לבנה עם עצם. והרשב"א (תורת הבית ז' ו') דייק לא כמו פירושו מלשון הגמרא "אמו טמאה ואין חוששין שמא מגוף אטום", ומשמע שתולים בוולד לעניין טומאת אמו.

**עוד תרץ** – שהגמרא מטהרת יד שאיננה חתוכה מצד "ספק ספיקא", אולי לא באה מוולד, ואת"ל שבאה מוולד, אולי באה מגוף אטום, כי למסקנה (בדף כ"ה) שמטמאים כל "גוף אטום", לא מסתפקים בגוף אטום ולכן טמאה.

**והרשב"א (שם)** פירש – שצורה של יד שאינה חתוכה, מוכיחה שבאה מגוף אטום, ולכן לא חוששים ללידה.

**שם מאי דעתייכו לחומרא** הריטב"א הקשה – שעד כמה שאמרו שטמאה רק לחומרא – וודאי שלא נתנו לה ימי טוהר, ואיזה קלקול ייצא ממה שפסקו. וכתב שפירשו לשואלים שאין לה ימי טוהר, ור' חייא חשש רק אחרים יטעו ללמוד שיש לה ימי טוהר. וכתב – שכל הבעיה להחמיר בגלל חשש תקלה היא מכיוון שברור שלהלכה היא לא נחשבת יולדת, אבל בדבר שיש בו ספק – צריך להחמיר ולא חוששים לקלקול.

**שם עיין ברשב"א (תורת הבית ו' ז')** שכתב – שאנחנו לא בקיאים – ומטמאים טומאת לידה ואפי' בשני גבין ושתי שדראות, ואע"פ שבגמרא מבואר שלא צריך להחמיר שמא יתנו לה דמי טוהר, מכיוון שאנחנו לא נותנים לשום יולדת ימי טוהר, אין שום חשש להחמיר. (הטור בסימן קצ"ד כתב להחמיר בושט אטום, והבית יוסף הוסיף שה"ה בגוף אטום וגולגולת אטומה).

**שם כי אגמריה במעי אמה וכו'** והריטב"א מצא כתוב מאחד הגדולים שהעיד – שהייתה אישה אחת עם שתי גופים שחוזרים להיות גוף אחד למטה ממתניה, וחיה יותר מעשרים שנה. וביאר שהסיבה שלא חוששים לכזה דבר היא כי קים לרבנן שזה דבר שאיננו שכיח כלל.

**רד"ה אפקתא – ומתפצל מלמעלה** בערוך כתב שני פירושים למילה "אפקתא" – או שהכוונה לראש הדקל (כרש"י), או שהכוונה לצוואר הדקל שחריות הדקל שוכבות עליו.

**תוד"ה עד – ואין שייך.. כל שיעורי חכמים להחמיר** תוס' הרא"ש ביאר – שבדין כאן יש גם נ"מ לקולא – שאמו טמאה טומאת לידה אם נחתך בארכובה עצמה.

**בד"ה ליתני – והא איכא טובא** הרמב"ן כתב – ש"פניו ממוסמסין" זה דבר מצוי יותר משאר הדברים (וגם יותר מגוף אטום) והיה לתנא לשנות אותו.

**דף כ"ד:**

**בגמרא ובריית ראש שאינו חתוך** לדעת ריש לקיש שמטמא לעיל ב"פניו טוחות", צריך לומר שראש שאינו חתוך גרוע יותר, מכיוון שצורת הראש לא גמורה, ולא רק הפרצוף.

**שם מי שראוי לברית** כאן משמע שוולד מטמא אם ראוי לברית, ולעיל בדף כ"ג מבואר שמטמא אם רק אם איננו טריפה (ויכול לחיות י"ב חודש). והסדרי טהרה (קצ"ד ט"ו) כתב שיש בזה באמת מחלוקת, והברייתא כאן סוברת שטומאה תלויה בבריאת נשמה ולא בדין טרפה.

**שם יולדת לשבעה או לא ילדה** הערוך לנר הקשה – מה הנ"מ אם יולדת לז' – והרי בלאו הכי אסור לאכלו עד שמונה ימים כל זמן שיש ספק אם כלו לו חודשיו (כמבואר בשבת קל"ו), ועד כמה שחי, סימן שבהמה יולדת לז'. ותרץ שם – שסמכו על מה שחי שמונה ימים רק בספק אם כלו לו חודשיו, ולא כשוודאי לא כלו[[31]](#footnote-31).

**שם המפלת דמות נחש וכו'** הרמב"ם הביא את הדין הזה להלכה, ואע"פ שפסק כמו חכמים – שבהמה במעי אישה איננה מטמאת, ביאר הכסף משנה – שמסתימת הגמרא פה הרמב"ם הוכיח, שגם חכמים מודים בדמות נחש מכיוון שגלגל עינו דומה לגמרי לשל אדם.

**שם שנימוח עוברה בתוך מעיה** משמע שעד כמה שנימוח בתוך מעיה – טמאה. ועיין בתוס' לעיל בדף י"ח (בד"ה שליא) שהסתפקו בדעת חכמים – האם עובר שנימוח ברחם מטמא טומאת לידה. ורע"א[[32]](#footnote-32) הקשה מכאן על הצד של תוס' שחכמים לא מטמאים. ותרץ ע"פ תוס' בעמ' הבא – שכתבו (בד"ה מלא בתירוצם השני) – שהמשנה לא עוסקת בפלוגתא, ואם כן אפשר לבאר לפ"ז בדוחק – שכוונת הגמרא להקשות, איך המשנה מסתדרת עם שיטת ר"ש.

**שם רב אדא בר אהבה אמר גוונים תנן** הרמב"ם (איסורי ביאה י' ד') סתם – שהמפלת שפיר מלא גנונים אינה חוששת לוולד, ולא חילק בין אופן שאינו מלא או שאיננו מלא גוונים. ומשמע מזה שפסק כמו אביי, שטהורה בכל גוונא. אך זה לכאורה לא יתכן – מכיוון שהלכה כאביי רק בשישה מקומות. והערוך לנר כתב – שבמש"כ הרמב"ם "מלא גנונים" – הוא התכוון לפסוק שצריך שיהיה מלא, ושיהיו בו גוונים[[33]](#footnote-33). אך רע"א[[34]](#footnote-34) דחה את הפירוש הזה, מכיוון שהרמב"ם כתב גם לגבי שפיר עם מים שהוא "מלא מים" אע"פ ששם פשוט שלא צריך להיות מלא, ותרץ – שכל תירוצי הגמרא הם רק בדעת ר"ש, אבל לשיטת רבנן, טהורה גם אם היה ולד ונימוח.

**שם עצמותיו סכויין –** גרסת הערוך היא "סבואין", מלשון "זולל וסובא"[[35]](#footnote-35).

**שם ג' פרסאות וכו'** מהר"ל (בחידושי אגדות) כתב – שכאשר דברו חכמים דברי הפלגה כאלו, כוונתם לדבר רק על מהות הדבר, שמצד מהותו היה ראוי להיות כ"כ גדול, אבל מצד החומר – לא תיתכן הפלגה כזו (מכיוון שסוף סוף הוא חלק מהמין האנושי, ובמין האנושי לא יתכן כזה גודל). ועמד על כך שכאשר חכמים עמדו על גדולת קומתו של עוג, הם כתבו את גודל השוק שלו, (וכ"כ במדרש כתוב – שפרסת רגלו מ' מיל) – שזה חלק רחוק ממדרגת האדם. ועיי"ש שהאריך.

**שם צבי לא הגעתי וקולית לא כלתה** מהרש"א בחידושי אגדות כתב – ש"צבי" הוא סמל הטהרה, וא"א להשיג אותו במקום הטומאה.

**שם עין של אבשלום** מהר"ל ביאר שכוונת הגמרא כאן להראות את גודל העין הרעה שלו, שעניינה הוא ההעדר והביטול (להפך מעניינה של עין טובה – שהוא מתן חשיבות לדברים). עד כדי כך שהיה רוצה להרוג את אביו – שהוא סיבת ההוויה שלו בעצמו. וכ"כ מבואר פה – שאפי' אבא שאול – שהיה גדול בדורו נבלע בעין הרעה של אבשלום.

**רד"ה דאע"ג – נפל הוא** הריטב"א ביאר – שאע"פ כן אמו טמאה לידה, והוא לא דומה למי שיש לו ושט אטום, מכיוון שהוא ראוי לבריית נשמה.

**בד"ה כוותיה – אפי' בלידה יבשתא** כלומר – ואז היא איננה טמאה טומאת נדה. ובאמת רש"י היה יכול למצוא נ"מ גם באופן שילדה לידה עם דם - ביולדת נקבה, שטמאה שבועיים ולא שבוע. ומהרש"א ביאר שהיה נח לרש"י להעמיד את הגמרא בין בזכר ובין בנקבה. משא"כ לעיל לגבי "פניו טוחות" שלא ניכר אם הוא זכר או נקבה[[36]](#footnote-36), ולכן שם רש"י כתב נ"מ בטומאת לידה לגבי זה שטמאה י"ד יום.

**בד"ה מלא – גוונים** הרמב"ם בפירוש המשנה פירש ש"גנינים" הם בשר כמין תולעים. וקשה על דבריו מדברי רב אדא בגמרא - ש"גוונים תנן", וצ"ל לשיטתו שרב אדא שינה את הגרסה במשנה. והמשמעות של "גנינים" היא – תולעים.

**דף כ"ה**

**בגמרא – המפלת שפיר מלא בשר** גרסת הרמב"ן היא "מלא בשר נימוח".

**שם אבל בעכור דברי הכל ולד** הרמב"ן והרשב"א הקשו – שרבי לא רצה לפשוט אפילו את דינו של בשר בשליה, ואיך פשוט לריב"ל שעכור טמא. וכתבו – שרבי אמר רק שלא שמע וריב"ל כן שמע. עוד תרצו שהוא סבר כמו ר' ישמעאל בר' יוסי – שבשר טמא לכ"ע, או שסבר שאין לדמות בזה דבר לדבר, וגם אם עכור טמא, יתכן שמלא בשר טהור.

**שם – אסמכתא בעלמא הוא** הריטב"א כתב – שבתירוץ הזה מיושבת גם הקושיה הקודמת על שיטת ריש לקיש, כי עד כמה שזו לא דרשה אלא אסמכתא – מובן מדוע צריך פסוק כדי להשמיע ששפיר עכור מטמא.

**שם מעולם לא דכו שפיר בנהרדעא** הרשב"א בתורת הבית (ז' ו') כתב – שאע"פ שקיי"ל כמו רב באיסורי, כאן הלכה כשמואל מכיוון שיש מעשה רב כמותו. והרב המגיד (איסורי ביאה י' ד') הקשה – שלא אומרים "מעשה רב" כשהרב מחמיר כפי דעתו. והכסף משנה כתב – שהרשב"א דייק מלשון הגמרא כאן – שגם קודם זמנו של שמואל לא התירו שפיר בנהרדעא, וזה נחשב "מעשה רב" כמותו.

**רד"ה כר' יהושע - במלא דם מודה** בחידושי הר"ן ביאר – שר' ישמעאל בר' יוסי הבין שדברי אביו אינם בדעת ר' יהושע, מכיוון שלשיטתו גם בשפיר מלא דם טמאה טומאת לידה, ורבי סבר שר' יהושע יכול להודות – ששפיר מלא דם טמא. מכיוון שדווקא אם הוא מלא במשקה צלול או עכור – זה מורה שהתחיל להיווצר אדם, והשפיר נוצר לאחר מכן. אבל אם הוא מלא דם – זה מורה שלא התחיל להיווצר אדם, ושייכת מציאות של שפיר בלא וולד.

**בד"ה הלוקח – רישא בבכורות וכו'** הרשב"א כתב שא"א לומר שהראיה היא מהמשנה שם – שהיא כשיטת ר' עקיבא ולא שייך להביא ממנה ראיה לשיטת ר' יהושע, אלא הראיה היא מהברייתא שם (בדף כ') שמפורש בה שהיא כדברי ר' יהושע.

**בד"ה לא דכו – משבועים ואפי' בלידה יבישתא** הערוך לנר הקשה – שדברי רש"י "ואפי' בלידה יבישתא", מיותרים. מכיוון שגם אם יצא ממנה דם, השפיר מוסיף לה טומאה, כי טמאה מחמתו שבועיים. ועיין שם במה שתרץ.

**תוד"ה שאין – כדמתרגמינן על משך בשריהון** דהיינו – שמפרשים "כותנות עור" – כותנות על העור[[37]](#footnote-37), ומזה אפשר להסיק – שאין עור בלי אדם, ולכן כשרצה לומר "כותנות על האדם", אמר "כותנות על העור".

**בד"ה גבי – שמוציאין ממון מרשות ישראל** מהרש"א הקשה – שבמשנה בבכורות מפורש, שספק בכור נאכל לבעלים במומו, ולא ניתן לכהן, ומנין לתוס' שכאן צריך לתת לכהן. ועיין בנמוקי הגרי"ב שביאר שכוונת תוס' איננה שיש חיוב לתת לכהן.

**בד"ה עור – ומפרש במדרש וכו'** בחידוד הלכות הביא ביאור אחר בשם המדרש רבה – שכאשר העובר במעי האישה, א"א לברוא לו קודם גידים ועצמות, כי אם יבראו אותם בתחילה – תתבקע כרסה. אבל לעתיד לבוא יהיה שייך לברוא בסדר הזה.

**דף כ"ה:**

**בגמרא – ואם לאו בידוע שנקבה** הרמב"ם השמיט את הדין הזה, וכתב רק שאם מסכסך בידוע שזכר, ומשמע שאם לא מסכסך – זו לא וודאי נקבה[[38]](#footnote-38).

**שם האי בנדתה בעל** קשה – כי מבואר לעיל בפ"ק – שאישה איננה מסולקת דמים בשלושת חודשי העיבור הראשונים. וצריך לומר – ששמואל שרב גובריה, הכיר שהעובר היה בן מ"א יום בדיוק, ומ"א יום קודם לכן הייתה בנדתה[[39]](#footnote-39).

**שם סנדל דומה ללשון** הסיבה שנקרא בשם "סנדל": בתוס' יו"ט (כריתות א') כתב – שלשון השור עשויה בצורה סנדל. והערוך כתב – שעובר שנפחתה צורתו מכונה בשם סנדל, מכיוון שהוא "סנאוי ודל".

**שם למה הזכירו סנדל** מהרש"א שאל – שלפי הבנת המקשה (שאין נ"מ בטומאה מחמת הסנדל מכיוון) – שילדה עמו נקבה, או שילדה זכר ואומרים "מדהא זכר הא נמי זכר", צריך לשאול על דין המשנה – מדוע "תשב לזכר ולנקבה", ותרץ – שהס"ד הייתה שהוולד שעם הסנדל אבד, או שאין ניכר בו אם הוא זכר או נקבה.

**שם מדהא זכר הא נמי וכו'** ק"ק איך הייתה כזו ס"ד, והרי המציאות מוכיחה שישנם זכר ונקבה שנולדים תאומים[[40]](#footnote-40).

**תוד"ה לידע – לא שמקומו בולט וכו'** הערוך לנר דייק שרש"י חולק על תוס' וסובר שהאבר עצמו נקרא גויה, כי הוא הקשה (בע"א בד"ה גויתו) על מש"כ שם, שגודל האבר הוא כעדשה – מדוע תשב לזכר ולנקבה. ולפי תוס' לא קשה, כי רק מקומו הוא כעדשה, אבל יתכן שהאבר אינו ניכר.

**בד"ה קמ"ל – לר"ת שפירש דאין מתעברת וכו'** במסכת יבמות (י"ב:) הוא ביאר – שהסיבה שג' נשים משמשות במוך היא שמא הזרע יכנס בין שני הוולדות וידחוק אותם, וכך ייעשה אחד מהם סנדל.

**שם דהיינו דקמשני בלשון שני** קשה מה כוונתם, והרי בתירוץ השני לא תרצו את התירוץ שתוס' הציעו - שהמשנה מדברת בשתי ביאות ומשמיעה שסנדל לא צריך פרצוף פנים.

**מהרש"א** ביאר – שכוונתם היא שלפי התירוץ השני מדובר שהתעברה בשתי ביאות.

**מהר"ם** כתב – שלפי התירוץ השני לא תורץ מה קמ"ל במשנה, ומוכרחים לומר שקמ"ל שסנדל לא צריך פרצוף פנים.

**והערוך לנר** ביאר – שכוונתם לומר, שבגלל הקושי שהעלו מקודם, שאין הכרח שהתעברה בביאה אחת, הגמרא הביאה תירוץ אחר.

**דף כ"ו**

**בגמרא – למאי הלכתא** הגמרא הבינה בשלב הזה – שסנדל פוטר ולד שיולד מעיבור אחר (ולכן אין נ"מ במה שהוולד פוטר, שהרי בלא"ה הוולד שעמו פוטר). וקשה מדוע הגמרא הניחה כך, ולא פירשה מעיקרא שפוטר את הולד שעמו. תוס' בבכורות (מ"ו) כתבו – שהרגילות היא שהוולד שעם הסנדל נולד לפניו. ולכן לא משמע לגמרא שפוטר את הולד שעמו[[41]](#footnote-41).

**שם מכרח כריך.. אפלגיה** הריטב"א הקשה איך סטר על פניו, וכתב שלאחר שסטר השתרבב למטה.

**שם שליא דומה לקורקבן וכו'** הרמב"ם (איסורי ביאה י' י"ג) כתב – ששליה עבה כמו קורקבן. (יתכן שהייתה לו גרסה אחרת בגמרא – כי מהגרסה שלפנינו "דומה לקורקבן" משמע שצריכה להיות דומה בצורתה לקורקבן.

**והרשב"א** (תורת הבית ז' ו') כתב (לאחר שהביא את דיני שליה) "ומיהו אנן השתא לא בקיאינן בכולהו מטמינן לה משום לידה ותשב שבועיים כנקבה וימי טוהר לא יהבי ליה".

**שם אזוב טפח** התוס' יו"ט (פרה י"א ט') הקשה – מדוע הרמב"ם הביא את הדין הזה של "אזוב טפח" רק לגבי טהרת מצורע ולא לגבי טומאת מת, ורע"א (על המשניות) הקשה על קושייתו – שהרמב"ם כן הביא את הדין של "אזוב טפח" לגבי טומאת מת. ובתפארת ישראל ביאר שכוונת התיו"ט להקשות מדוע הרמב"ם (פרה ג' ב') כתב את הדין של אזוב טפח, לגבי האזוב שמשתמשים בו בשריפת הפרה, ולא לגבי ההזאה מהפרה.

**רד"ה גבי בכורות – ואינו בכור לכהן** מהר"ם העיר – שלפי הס"ד של הגמרא, שהנידון איננו על הולד שעמו, אלא על ולד שיולד מעיבור אחר – היה לה להקשות מדוע הוא בכור לנחלה, כי לכאורה הולד שעם הסנדל אמור להפקיע ממנו דין בכור. ותרץ – ע"פ הירושלמי שמובא בתוס' – שגם הולד שעם הסנדל אינו חי, ולכן הוא גם לא מפקיע מבכורה, כי אין לבו דווה עליו.

**בד"ה למאי (2) דמשום ולד שעמו וכו'** עיין בכריתות דף ט', (במשנה ובגמרא) שמבואר שם שנפטרת בקרבן אחד על כמה ולדות.

**תוד"ה סנדל – ועוד דמשמע בירושלמי וכו'** מהרש"א הקשה – שאם צדקו דברי הירושלמי שאינו מתקיים – א"א להעמיד שהמשנה בבכורות מדברת על "הבא אחריו" מכיוון שלא שייכת בו "נחלה" וגם לא פשיטא שאיננו בכור לכהן – כי אפי' אם מת בתוך ל' – הכהן צריך להחזיר את דמי הפדיון. ומהר"ם כתב – שיתכן לבאר את דברי הגמרא "לבא אחריו" לא כמו רש"י – שהכוונה לנולד עמו, אלא שהכוונה לנולד לאחר שנה או שנתיים.

**שם דולד שעם הסנדל אינו מתקיים** תוס' הרא"ש הקשה על כך מהגמרא כאן – שאמרה על עובר שעם הסנדל ש"אית ביה חיותא", ותרץ – שהוא מת בלידה עצמה מתוך הדחק שדוחקים זה את זה.

**בד"ה שדרה – תקשי הך ברייתא** מהר"ם ביאר שכוונת תוס' לברייתא של "חמשה שעורן טפח" – ולולב הוא אחד מהם. (ולא לדברי ר' יוחנן שהם שמעתתא ולא ברייתא).

**בד"ה מן – היינו להוציא הטומאה** תוס' הרא"ש כאן הביא ראיה שיד לא מכניסה טומאה, כי אם הייתה מכניסה – צמיד פתיל לא היה מועיל להציל מטומאה בכלי שיש לו יד. אולם שהרשב"א בפרק העור והרוטב כתב בשם תוס' – שאע"פ שכלי חרס לא נטמא מגבו, ע"י יד הוא כן נטמא מגזרת הכתוב. **ושמעתי** לבאר בזה – שהטעם שיד מכניסה טומאה, איננו מצד זה שמחשיבים אותה חלק מגב הכלי, אלא מכיוון שנגיעה ביד נחשבת נגיעה בתוך הכלי, ואם כן אין סתירה בין זה שיד מכניסה טומאה לכך שצמיד פתיל יציל את הכלי מטומאה.

**דף כ"ו:**

**בגמרא אלא בדכתיבן ולא מפרש שיעורייהו** תוס' בסוכה – הוכיחו שדין "שלישית אפילו טפח" בסוכה הוא דין דאורייתא, מהגמרא פה, שמנתה טפח בסוכה אע"פ שהיא לא מנתה דינים דרבנן. והפני יהושע הקשה – שאין הכרח שדין טפח הוא מדאורייתא, אלא רק שמצוות סוכה היא מצווה דאורייתא, אבל יתכן ששיעור טפח הוא מדרבנן[[42]](#footnote-42).

**והרא"ש** בר"ה (ג' ו') כתב – שהסיבה שלגבי שופר – התנא אמר ששיעורו הוא "כדי שיאחזנו בידו ויראה לכאן ולכאן, ולא אמר ששיעורו טפח[[43]](#footnote-43), מכיוון שרצה להשמיע את הטעם שצריך שיעור טפח – כדי שלא יאמרו שלתוך ידו הוא תוקע, ומשמע מדבריו שהבין שדין טפח הוא דין דרבנן.

**ובשו"ת בנין ציון** דן האם באופן שאין לו שופר אחר לתקוע בו – יוכל לתקוע בשופר שאין בו שיעור טפח, והסיק שבכה"ג יוכל לתקוע ולברך[[44]](#footnote-44).

**שם אמר אתי לן גברא וכו'** גרסת הבית יוסף בסימן קצ"ד היא "אמרו" ולדבריו – תלמידי רב אמרו כך על רב יוסף[[45]](#footnote-45), ולאחר מכן שמואל הקפיד על רב יהודה – מכיוון שהתגלה שרב יוסף ידע את דברי רב יותר טוב ממנו.

**רד"ה מכאן – שאם תראה ליום פ"א** הסדרי טהרה כתב שה"ה שיש נ"מ בכך שחוששים לוולד אחר, לעניין זה שהשבועיים שלה נמשכים מיום שהפילה.

**בד"ה אלא בבן קיימא – למעוטי.. בירך אחד באמצע וכו'** רש"י לא פירש כפשוטו – שצריך וולד בן קיימא ממש. והרשב"א ביאר שהסיבה שלא פירש כך היא – שעד כמה שא"א לתלות נפל בשליה, יוצא שתלמידי רב כאן חולקים על רב יצחק ורב יהודה, ולא מובן מדוע שמואל הקפיד עליו, ולא סמך על השמועה שלו[[46]](#footnote-46).

**והביא** אחרים שפירשו (וכ"כ השאילתות והרמב"ם) – שאפשר לתלות את השליה רק בן קיימא ממש, כי הוא קורע את השליה ויוצא, ואילו נפל יוצא רק יחד עם השליה[[47]](#footnote-47). והסיבה ששמואל הקפיד על רב יהודה, היא מפני שכל תלמידי רב נחלקו עליו.

**בד"ה שיש במינו – כגון אדם ובהמה** הרש"ש העיר – שלפי זה יוצא שדברי רבי לא מתאימים עם שיטת רב מקודם – שהצריך דווקא וולד "בן קיימא" כדי לתלות בו את השליה. והערוך לנר ג"כ הקשה כך, וכתב שמגרסת דברי רבי בירושלמי לא קשה, כי שם הגרסה היא "אין תולין שליא בדבר שאינו ולד".

**רד"ה אם – אם קדריש** הערוך לנר ביאר – שהגמרא הבינה שדרשו את "אם" ולא את "זכר" ו"נקבה", מכיוון שהתנא אמר "תלמוד לומר הזכר ואם נקבה" ומשמע שהטעם שחזר על "הזכר", הוא כדי לבאר שממעטים אנדרוגינוס מערך נקבה מכיוון שדורשים את "אם נקבה" בדומה ל"הזכר" שמשמעותו מיעוט.

**תוד"ה אבל – אמאי טהור והלא אף בקטן טפי טמא** בתפארת ישראל (בועז כלים ה' א') כתב – שרש"י בחולין נזהר מקושיית תוס', במה שכתב ש"תנור בנות" פירושו תנור שעושים לצורך משחק. ולשיטתו לא שייך לטמא תנור העשוי לצורך גדול מצד זה שראוי לשמש למשחק, שהרי הוא לא עשוי לצורך זה[[48]](#footnote-48). וכתב שלשיטת תוס' מילת "בנות" סמוכה למילת "טפח" שלאחריה ומתפרשת כמו "בן כרך ובן עיר (ולא במשמעות של "תנור של בנות").

**בד"ה תחלתו – משתגמר מלאכתו שייריו ברובו** תוס' בחולין (קכ"ד) כתבו – שמגרסת המשנה בחולין מוכח ש"משתגמר" נסוב, על תנור גדול וקטן ששנויים במשנה ולא על "שייריו ברובו". ובמסורת הש"ס שם ציין לתוס' פה, ואולי הוא הבין שלפי תוס' פה "משתגמר מלאכתו" נסוב רק על "שייריו ברובו" – שרק לאחר גמר מלאכה שייריו ברובו[[49]](#footnote-49).

**שם ומפרש התם וכו'** בחידוד הלכות העיר שהגרסה שלפנינו ברש"י שם היא כמו רש"י פה.

**שם ומה שהקשה ר"ת לא קשה** יש לקיים אולי את פירוש ר"ת ע"פ מש"כ המקדש דוד (טהרות ב' א') שטומאת תנור חלוקה מטומאת כלי חרס[[50]](#footnote-50) - שלא הכלי עצמו טמא אלא האויר. וכל מה שמצאנו שטומאה לא פוקעת מכלי כל זמן שראוי לתשמישו הראשון – זה רק עד כמה שגוף הכלי טמא. אבל אם האויר טמא, אין סיבה שבסוף טומאה תחול טומאה על פחות משיעור.

**בד"ה כל שהוא פעמים שהוא בציר מטפח** תוס' הרא"ש ביאר -שכאשר שונים שיעורים גדולים יותר מטפח – אפשר להחשיב טפח כ"כל שהוא".

**בד"ה בפלוגתא – והא דפירש רש"י.. לא דק** הערוך לנר כתב בשם אחיו יישוב בדעת רש"י – שכוונתו כאן לומר שבתוך חלל הכירה יש מקום לקדרה אחת, ועל גביה יש מקום לשתיים (ומכיוון שהיא צרה מלמטה ורחבה מלמעלה - ההבל שלה מועט משל כופח ותנור) ועיין שם שהאריך בזה.

**בד"ה ילדה – מ"מ לא שכיח** הרמב"ן תרץ את קושית תוס' באופן אחר – שדברי רב אמורים רק באופן ששני הוולדות נגמרו, או שאחד וולד והשני נפל, אבל אם אחד נגמר והשני לא, יתכן שהשני יתעכב אחר הראשון.

**דף כ"ז**

**בגמרא כ"ד אמרת לן** הבית יוסף (קצ"ד) דייק מדברי הרמב"ם (איסורי ביאה י' י"ד), שכתב שתולים את השליה בוולד אפי' לאחר כ"ג יום) שאין כאן מחלוקת, אלא שכ"ג יום נמנים ללא יום הלידה וכ"ד כולל יום הלידה (וכ"כ בהמשך לגבי ל"ג ול"ד).

**שם ומאן נינהו יהודה וחזקיה** ביבמות (ס"ה:) מבואר שלאשת ר' חיא היה צער לידה, מכיוון שילדה את יהודה וחזקיה בני ר' חייא, ועוד זוג תאומות – פזי וטוי. ולכן היא שתתה כוס של עקרים, ור' חייא הצטער שלא ילדה לו עוד שניים כאלה.

**שם אי אפשר שלא יתרבו וכו'** לא מצאנו כזה אופן של ביטול במקומות אחרים, ונראה שדווקא לגבי נפל ורקב, שטומאתם תלויה בכך שבאים ממת שלם[[51]](#footnote-51), מועיל ביטול לחלק, כי ע"י זה המת איננו שלם.

**שם ואזדא ר"ש לטעמיה** הרשב"א הקשה – שלא מצינו בש"ס "אזדא לטעמיה" שלא נשאר למסקנה. וכאן ה"אזדא לטעמיה" נדחה. והריטב"א כתב ש"ואזדא לטעמיה" זה המשך של דברי רב פפא. שביאר שספקו הוא - האם הטעם של ר' יוסי ור' יהודה הוא כמו הטעם של ר"ש, או שיש להם טעם אחר, כי ר"ש מטהר מהטעם שטיהר רקב שהתערבב בו עפר, והם חולקים עליו שם ואע"פ כן מטהרים בנפל.

**שם אדרבה אי אפשר שלא ירבו וכו'** לכאורה משמע פה – שביטול ברוב יכול לתת דין "רקב" על העפר, ולא רק להפקיע דין רקב. ולא כמש"כ בעונג יו"ט בסימן ד' – שביטול ברוב יכול רק להפקיע דינים מהדבר המתבטל, ולא להחיל אותם.

**אך** עיין בחזון איש (יו"ד קי"ד י"ב) שפירש שכוונת הגמרא פה היא רק לומר שלא שייך לדון על כל חלק בנפרד, כי לא ניכרים חילוקי המקומות שבהם רבה העפר על הרקב, ולכן מוכרחים לדון על כלל הרקב וא"כ לא יהיה ביטול. (או שיש בילה ולכן לא חוששים שהעפר רבה במקום אחד).

**רד"ה שמא – קתני מיהא בזמן שקשורה** החידוד הלכות העיר שיש קושיה נוספת מהברייתא - שמבואר בה שמסתפקים שמא השליה באה מחמת העורב, וכתב – שבאמת לא שייך להקשות על רבי מדינים השנויים בברייתא, ושייך להקשות רק מכך שהתנא של הברייתא סבר שישנה מציאות של שליה קשורה בעורב. אולם הרשב"א (תורת הבית ז' ו') כתב – שהסיבה שמקשים על רבי מברייתא, היא מכיוון שרבי קיבל את מה ששנוי בה ולא חלק עליה, ולדבריו יתכן שהקשה גם מכך שתולים את השליה בעורב.

**בד"ה רקב – וזהו שיעורו לטמא באוהל** תוס' הרא"ש כתב בשם רש"י – שמטמא באוהל ולא במגע מכיוון שאין נוגע וחוזר ונוגע. והקשה על פירושו – שגם באוהל לא יטמא לפי מ"ד שאינו מאהיל וחוזר ומאהיל[[52]](#footnote-52). וראיתי שמבארים – שכוונת רש"י איננה לטהר מצד "נוגע וחוזר ונוגע", אלא מצד זה שאין מה שיצרף את החלקים לשיעור של "מלא תרווד". משא"כ באוהל – שאז האוהל יכול להחשיב את ה"מלא תרווד" כמונח במקום אחד ולכן אז החלקים מצטרפים לשיעור. (וצ"ל שכדי לקשר בין חלקי הרקב, לא צריך להגיע לדין של "מאהיל וחוזר ומאהיל").

**תוד"ה חומר – לענין שהפילה שליה בשני** דבריהם מבוארים במהר"ם – שהחומרא לפי ר"מ היא באופן שהפילה את השליה ביום אחר מדמות חיה ועוף, וצריכה לחשוש ללידה אחרת (בין אם הנפל נקבה ובין אם הוא זכר).

**שם דא"כ אם תראה ביום ל"ד וכו'** הסדרי טהרה (קצ"ד י"א) העיר – שלדידן – שמחמירים את חומרא דר' זירא למנות ז' נקיים על כל דם שרואה, לא שייך התירוץ של תוס', כי לא תהיה סתירה אם נטהר מצד ספק ספיקא, וחוזרת הקושיה – מדוע לא תשב רק לזכר[[53]](#footnote-53).

**שם דסתרן אהדדי** עיין במהרש"ל שהתקשה – שגם החומרות סותרות אחת את השניה, ובמה שיישב מהרש"א. עוד הקשה שם[[54]](#footnote-54) – שיש סתירה רק בצד אחד של ה"ספק ספיקא", אבל לפי הצד שאין כאן וולד, אין סתירה.

**בד"ה אלא – דרוב אמוראים לית להו דרבא תוספאה** הרמב"ם והשו"ע – פסקו שתולים שליה בוולד עד כ"ג יום, והסדרי טהרה (קצ"ד י"ד) הקשה שדבריהם אינם כמסקנת הגמרא – שהפכה את הגרסה, ואמרה שתולים שליה בוולד עד ל"ג יום. וכתב – שהם סברו שהלכה כרבא תוספאה, ואם כן מה שהפכה הגמרא, זה לא כהלכתא.

**בד"ה מ"ט – משום דבמתני' אינו מזכיר כי אם ר"ש** כוונתם מבוארת יותר בתוס' הרא"ש – שהקושיה היא גם לשיטת ר"מ, שמודה שאם הוציא בספל לבית החיצון טהור.

**אולם** הרמב"ן חולק, ומפרש שהקושיה היא רק לשיטת ר"ש. כי כוונת המקשה לשאול – שלא יתכן שלא יהיה בכל השליה כזית אחד[[55]](#footnote-55) שלא נימוק קודם שיצאה השליה, ומדוע הוא מטהר, אבל לשיטת ר"מ לא קשה, כי עד שיצאה השליה לבית השני, הבשר נימוק לגמרי.

**שם – פירש הקונטרס.. וקשה וכו'** עיין בדברינו בעמ' הבא – שיתכן שכוונת רש"י איננה שנפל טמא בטומאת נצל, אלא רק להוכיח שהריקבון איננו סיבה לטהר אותו.

**שם אכתי ישאר יותר מכזית** הריטב"א תרץ בדעת רש"י – שאמנם נצל מטמא בכזית, אבל עובר (וכן שליה) מטמא רק כאשר כולו לפנינו.

**שם וה"פ הרי יש כאן מת שלם** הרשב"א הקשה על הפירוש הזה, איך תתבאר שיטת ר"מ. כי גם הוא מטהר בבית החיצון, מכיוון שהנפל נימוח, ומדוע לא יטהר גם בבית הפנימי מכיוון שדם הלידה רבה על חלק מהעובר ומבטל אותו. אולם קושייתו מתורצת בתוך דברי תוס' – שר"מ סובר שלא מהני ביטול של מקצת הוולד וצריך שדווקא כולו יתבטל.

**דף כ"ז:**

**בגמרא משום דמכניף וכו'** ק"ק – מה בכך שמכניף, והרי פירורי הרקב אינם מחוברים זה לזה, וכדי שיטמאו צריך להגיע לכך ש"חוזר ומאהיל", ולפי מש"כ (על רש"י בעמ' קודם בד"ה רקב), שלא צריך להגיע ל"חוזר ומאהיל" כדי להחשיב את האפר שבתרווד כדבר אחד, ניחא. עוד יתכן שבקל עושה צריכותא[[56]](#footnote-56).

**שם השתא דאמרת .. גבי שליא מאי טעמא** מהרש"א הקשה לשיטת רש"י, שטומאת שפיר היא משום רקב ונצל, מדוע ההסבר שהגמרא אמרה על רקב, לא יסביר גם את נפל. וכתב שם שיש ליישב בדוחק.

**והערוך לנר** ביאר, שכוונת רש"י איננה שנפל טמא בטומאת רקב, וגם הוא לומד כמו תוס' – שנפל טמא מכיוון שהוא שלם (וכך מבואר בלשון רש"י – כל גופו של מת כאן). אלא שהוא מבאר מדוע לא לטהר את הנפל מצד זה שנימוק. וע"ז הוא אמר שמצאנו כיוצא בזה לגבי רקב.

**שם ותני ר' חייא עלה** קשה – מדוע אמר שר"א ב"י ור"ש אמרו דבר אחד, בזמן שהראיה שבטל ברוב היא מדברי ר' חייא. ומהרש"א ציין לתוס' בבכורות (כ"ב בד"ה רבי אליעזר) – שר' חייא היה שונה בדברי ר"א שאינה טמאה במגע ובמשא.

**שם אותה חררה אינה מטמאה וכו'** הרמב"ם (אבות הטומאה א' ט"ז) כתב שחררה איננה מטמאת לא במגע ולא במשא בגלל ביטול ברוב. והכסף משנה הקשה – שדבריו סותרים את מש"כ שם (בהלכה י"ז) שביטול ברוב לא מועיל לטומאת משא. והביא את תירוץ מהר"י קורקוס שחילק בין חררת דם – שהנבלה נמחתה לגמרי בדם, לבין נבלה שישנה במציאות אלא שהיא מעורבת[[57]](#footnote-57).

**ובקה"י** (בכורות כ"ג) הציע לומר ביאור אחר בדעת הרמב"ם – שהרמב"ם טיהר חררת דם מכיוון שבעינן "נושא והוא דנישא", ובחררה הוולד נימוח. והסיבה שהוא טימא תערובת של נבלה ושחוטה היא מכיוון ששם מדובר באופן שיש כזית בחתיכות הנבלה שהתבטלו.

**שם משום ביטול ברוב נגעו בה[[58]](#footnote-58)** צריך להבין אם כן הטעם של ר"מ שמטמא. והרשב"א כתב – שר"מ סבר שטומאה לא בטלה ברוב לעניין לטהר במשא או באוהל, מכיוון שמאהיל ונושא את כולו, וביטול מועיל רק כשאפשר לתלות שעשה מעשה התר. (בביאור הענין עיין בשערי ישר ג' ז').

**תוד"ה גלגילון – דבר הנגלל** גרסתו איננה כמו גרסת רש"י שגרס ש"גנגילון" ,ולכן פירש ש"גנגילון" בא ממילת של "כנגדו".

**בד"ה מלא – דבתחילה מודו כ"ע וכו'** בתוספתא[[59]](#footnote-59) מפורש שרבנן סוברים שגם כשהרקב התערב בתחילה הוא טמא - כמו שיטת רש"י. ובחזו"א (אהלות כ"א) הביא את דברי הגר"א – שכתב בדעת רש"י, שעפר הקבר אינו נעשה גנגילון לבטל את הרקב[[60]](#footnote-60), ומכיוון שיש תרווד רקב ועוד, ויתכן שיש שיעור תרווד מהמת עצמו, טמא גם כשנתערב מתחילתו.

**שם דאי אפשר שלא יהיה תרווד רקב מקודם** מאוד קשה להבין מציאות כזו – שבשום אופן הסיד לא יתקלף עד שהמת יירקב ויעמוד על תרווד[[61]](#footnote-61), וצריך לדחוק שהכוונה שאי אפשר שאף פעם לא יקרה כזה דבר, שהמת ירקב מקודם, ואם כן יש פה ספק האם יש תרווד שהגיע מהמת קודם שהתערבב בסיד.

**בד"ה מת – אין עוד שם מת עליו אפי'.. אין שלדו קיימת** בהמשך הסוגיה מבואר – שהכוונה ב"שלדו קיימת", היא שכולו נשרף (כולל העצמות) אלא שהשתמרה הצורה של הגוף ע"י זה ששרף אותו באופן שהאפר לא התפזר.

**שם אלא ברובע דחסר** לשיטת תוס' – ביאור דברי הגמרא "ר' יוחנן דאמר.. כר"א", איננו שהוא סובר כמו ר"א, אלא שהוא מעמיד את דברי ר' יצחק מגדלאה אליבא דר"א. ואם כן יש להקשות, שעד כמה שגם רבנן מודים שכאשר האפר בא ממת שלם טמא, ר' יוחנן לא צריך להעמיד את דברי ר' יצחק מגדלאה אליבא דר"א, אלא גם אליבא דרבנן.

**ומהרש"א** ביאר – שלשיטת רבנן הפתחים הקטנים יהיו טהורים כאשר שלדו אינו קיים, כי יכול להוציא "חד חד אבר" ולא להוציא אפר הבא ממת שלם. עוד כתב – שר' יוחנן נתלה בשיטת ר"א רק כדי לבאר מנין לר' יצחק מגדלאה שמת שאין ששלדו קיים טמא.

**דף כ"ח**

**בגמרא דאיחרכי איחרוכי** הריטב"א כתב – שרבינא חולק על אביי ורבא, וסובר שכאשר נעשה אפר, דינו כמו אפר שרופים[[62]](#footnote-62) (שהרמב"ם בפ"ג מטומאת מת טיהר – באופן שהתבלבלה צורתו).

**ועיין בתוס' בסוכה (כ"ה:)** שהקשו מדוע מישאל ואלצפן טימאו טומאת מת לאחר שנשרפו, ותרץ ששלדן היה קיים. ולשיטת רבינא יצטרכו להעמיד לכאורה שרק נחרכו (החתם סופר כאן העלה צד כזה).

**שם אימא הרחיקה וכו'** החזון איש הקשה - מדוע לא נעמיד אותה בחזקת מעוברת, ונתלה שלא הולידה עד שיצאה היד. ותרץ (באופן דומה ליסוד שהבאנו לעיל בשם האבני נזר ביו"ד תשובה שמ"א) – שכדי שנחשיב אותה כיולדת רק מכאן ולהבא, צריך שהחזקה תכריע לנו באופן חיובי שילדה כעת, וזה אי אפשר, כי אין בכוחה של חזקת מעוברת לפשוט באופן חיובי שכן ילדה, אלא רק להכריע שלא ילדה קודם לכן (וחזקת מעוברת מועילה לענין זה שלא נטמא אותה למפרע).

**שם מתיב רב יוסף הפילה וכו'** הריטב"א הקשה – מדוע פשוט לגמרא שהמשנה דברה באופן שיש ספק מתי הייתה הלידה, ואולי היא מדברת באופן שברור שהולידה כעת ויש רק ספק מה הולידה. ותרץ – שהגמרא הבינה שא"כ דין המשנה פשוט, והיא לא השמיעה כלום, ומוכרח שמדובר באופן שיש ספק מתי ילדה, והחידוש הוא שלא חוששים שהרחיקה.

**שם הוציא העובר את ידו** הרשב"א בתורת הבית כתב – שדווקא אם הוציא את ידו טמאה, וביאר שם במשמרת הבית שמכיוון שהאסמכתא שהגמרא מביאה – היא מפסוק שמדבר על יד, הגזרה היא דווקא באופן שהוציא את ידו[[63]](#footnote-63). אולם הרא"ה בבדק הבית כתב שכוונת הגמרא איננה דווקא ליד, וה"ה לאברים אחרים. והטור בסימן קצ"ד כתב שגם אם הוציא את רגלו טמאה מדרבנן, והש"ך שם הביא את דבריו להלכה.

**שם אינה חוששת מדאורייתא** הריטב"א הקשה – איך הברייתא אמרה שאינה חוששת, בזמן שצריכה לחשוש מדרבנן. ותרץ מפני הדוחק – שהגזרה של "הוציא העובר את ידו" היא גזרה מאוחרת שנשנתה בימי האמוראים.

**שם אבל מדרבנן חוששת[[64]](#footnote-64)** הרשב"א הקשה מה הנ"מ בטומאה דרבנן, והרי בלא"ה היא טמאה מצד פתיחת הקבר, ותרץ – שרב הונא סובר שאפשר לפתיחת הקבר בלא דם, או שאפי' אם א"א בלא דם - יש נ"מ אם עברו ז' ימים ולא ילדה, שתצטרך לחשוש עד יום י"ד.

**הריטב"א** תרץ – שהוצאת יד של תינוק לא גורמת לפתיחת הקבר.

**והערוך** לנר הוסיף עוד נ"מ – באופן שהייתה טמאה טומאת נדה מקודם – שתצטרך לחזור ולמנות ז' ימים מחמת הוצאת היד.

**שם** שיטת הפרישה (בסימן קצ"ד ל"ז) היא – שמדרבנן צריך למנות (לחומרא) את ימי הטוהר מהוצאת היד. והסדרי טהרה (שם כ"ז) חולק עליו, וסובר שגם אם רבנן החשיבו את הוצאת היד כלידה, אין זה מבטל שם לידה מהלידה האמיתית. ונקודת המחלוקת ביניהם היא – שלפי הפרישה, גדר התקנה היה, שמדרבנן רואים כאילו התינוק נולד בשעת הוצאת היד ולא כשיצא כולו, ולא דנים כאילו נולד גם ביציאת רובו, מכיוון שלא שייך שיוולד פעמיים. ולשיטת הסדרי טהרה שייך לתקן שידונו לידה כזו כשתי לידות.

**ולכאורה** יש להביא ראיה לדברי הסדרי טהרה, מקושיית הרשב"א הנ"ל – מה הנ"מ בטומאה שחכמים גזרו כשהוציא את היד, ועד כמה שימי הטהרה נמנים מהוצאת היד – זו הנ"מ בטומאה שגזרו חכמים.

**שם אימא מדהאי זכר וכו'** תוס' הרא"ש העיר – שהחידוש הזה שייך רק לגבי טומטום ולא לגבי אנדרוגינוס (כי שהוולד האחר איננו אנדרוגינוס, ולא שייך לומר "מדהאי זכר וכו') ואגב שהתנא נקט טומטום, הוא נקט גם אנדרוגינוס.

**שם אין חייבין על ביאת מקדש** הערוך לנר הסתפק – האם באופן שנקרע והתברר שהוא זכר (או נקבה), וידוע באיזה טומאה נטמא, יתחייב למפרע על מה שנכנס[[65]](#footnote-65).

**רד"ה אין חייבין – דלמא טהור הוא וכו'** הערוך לנר הקשה - שבהמשך הגמרא מבואר שגם אם הוא יהיה וודאי טמא, פטור מקרבן, ומדוע רש"י פטר רק מספק שמא הוא טהור. וצ"ל שכוונת רש"י: שבאופן שראה אודם לחוד או לובן לחוד, לא צריך פסוק למעט אותו מקרבן, ואפשר לפטור אותו מסברא, כדי שלא יביא חולין לעזרה.

**תוד"ה מאי – דאין סברא וכו'** הריטב"א ביאר את קושיית הגמרא באופן אחר: שלא שייך לומר על וולד שיצא מחותך ומסורס – "עד שיצא כתקנו".

**בד"ה אמר – קסבר רב דאנדרוגינוס ספק** הרמב"ן (שיטתו הובאה בריטב"א כאן) חולק על תוס' ומפרש "בריה" כפשוטו – שאיננו לא זכר ולא נקבה. ודברי רב ששורפים עליו את התרומה, נאמרו (לגבי אנדרוגינוס) רק בדעת רבנן ולא בדעת ר' יוסי.

**דף כ"ח:**

**בגמרא מטומאה הפורשת מן הזכר** לפי הבנת הגמרא בקושיה – טומטום ואנדרוגינוס התמעטו מחיוב על טומאת מקדש אפילו באופנים שטומאתם טומאה גמורה, ולפי תירוץ הגמרא הם התמעטו רק מטומאה הפורשת מן הזכר. והחזון איש (יו"ד קט"ז ז') כתב שיתכן שלפי המסקנה סיבת המיעוט שלהם היא מכיוון שטומאת קרי וזיבה אצלם - קלושה. ואם כן גם מי שנגע בהם ונכנס למקדש יפטר מחיוב על טומאת מקדש.

**תוד"ה אי הכי – פירוש כיוון דדריש מזכר וכו'** נראה שרש"י חולק על הפירוש הזה, כי הוא כתב (בד"ה אי הכי) שקושיית הגמרא נסובה על הגמרא לעיל.

**דף כ"ח:**

**בגמרא מטומאה הפורשת מן הזכר** לפי הבנת הגמרא בקושיה – טומטום ואנדרוגינוס התמעטו מחיוב על טומאת מקדש אפילו באופנים שטומאתם טומאה גמורה, ולפי תירוץ הגמרא הם התמעטו רק מטומאה הפורשת מן הזכר. והחזון איש (יו"ד קט"ז ז') כתב שיתכן שלפי המסקנה סיבת המיעוט שלהם היא מכיוון שטומאת קרי וזיבה אצלם - קלושה. ואם כן גם מי שנגע בהם ונכנס למקדש יפטר מחיוב על טומאת מקדש.

**תוד"ה אי הכי – פירוש כיוון דדריש מזכר וכו'** נראה שרש"י חולק על הפירוש הזה, כי הוא כתב (בד"ה אי הכי) שקושיית הגמרא נסובה על הגמרא לעיל.

**דף כ"ט**

**בגמרא – ר' יוחנן אמר הראש כרוב האיברים** הרשב"א בתורת הבית הקצר (ז' ו'), כתב שדי ברוב הראש גם כשיצא מחותך.

**והרמב"ם** (איסורי ביאה י' ו') חילק בין אופן שיצא שלם – שאז די ברוב הראש, לבין אופן שיצא מחותך, שאז צריך שיצא כל הראש. הבית יוסף (קצ"ד) כתב, שהטעם שהרמב"ם חילק בין שלם למחותך, הוא כדי למעט את המחלוקת לגבי מחותך. והסדרי טהרה כתב, שהוא פירש את הברייתא כמו תוס', שנחלקו אם צריך ראש שלם או רובו, ופסק שצריך ראש לשם.

**והערוך לנר** דייק כמו הרמב"ם מלשון ר' יוסי בברייתא – שפירש "ואיזהו כתקנו לחיים - משיצא רוב ראשו", ומשמע מזה ש"ראשו" שת"ק אמר עליו שפוטר במחותך, פוטר רק כשיצא כולו.

**שם הכי קאמר יצא מחותך או שלם וכו'** הריטב"א הקשה – מדוע הגמרא לא שאלה ע"ז – "והא לא קתני הכי", וגם מדוע לא אמרה "חסורי מחסרא". ופירש שכל המשנה דברה על מסורס, ופירוש המשנה הוא – "יצא מסורס ומחותך או יצא מסורס (לחוד)".

**שם אמר רב פפא כתנאי** הרמב"ן העיר שהתליה –"כתנאי" היא רק לפי לישנא קמא, אבל ללישנא בתרא – שנחלקו בדינו של שמואל, אין ראיה שת"ק סובר כמו ר' יוחנן, כי הוא אמר רק שבמחותך לא מועיל שיוציא את ראשו ולא בנפל שלם.

**שם משיצא פדחתו** הרמב"ם (איסורי ביאה ב' ו') כתב "משתצא רוב פדחתו", והבית יוסף בסימן קצ"ד הקשה – שבמשנה משמע שצריך שתצא כל פדחתו. ותרץ – שהרמב"ם למד, ש"ראשו" לא כולל את הפרצוף (מהעינים ומטה), ומכיוון שמבואר בירושלמי (ג' ה') – שאין די ברוב הפדחת וצריך שתצא הגולגולת עמה, לא יתכן שצריך שכל הפדחת תצא, כי אם כן יוצא שצריך שייצא כל ראשו, ולכן הוא פירש שמילת "רוב" נמשכת גם על פדחת.

**שם מתני' בשלא הוחזקה** בשו"ת חת"ס (יו"ד רצ"ט) הקשה – שביבמות מצאנו (לגבי אישה שהלכה למדינת הים) שהולכים אחר "רוב נשים ולד מעליא ילדן" גם כשלא הוכר עוברה. וחילק – שפה הרוב הוא גרוע מכיוון שילדה נפל, ולכן אלמלא זה שהייתה בחזקת מעוברת, לא היינו הולכים אחר הרוב.

**שם וכי אמר ריב"ל בשהוחזקה עוברה** בשו"ת חת"ס (שם) – כתב שמכיוון שהחזקה באה רק להאלים את הרוב, לא צריך שיוכר עוברה (כמו שניכר לאחר ג' חודשים) ודי בכך שיהיו לה סימני מעוברת, שפסק האורח וכד', ועיי"ז הוחזקה מעוברת בין שכנותיה. ובשו"ת נוב"י (תנינא קפ"ח) חולק – וסובר שצריך שיעבור עליה שליש עיבורה ויוכר עוברה.

**רד"ה אין – כגון יולדת תאומים לשבעה** מהרש"א כתב, שרש"י נקט דוגמא של "יולדת לשבעה", מכיוון שב"יולדת לתשעה" שמואל מודה, שהוצאת הראש פוטרת. ובחידוד הלכות הקשה – שברש"י בבכורות מ"ו מפורש לא כך (וכך משמע גם בגמרא שם) שלפי שמואל גם ראשו של נפל בן ט' לא פוטר[[66]](#footnote-66). ופירש, שרש"י העמיד את דברי שמואל בבן ז', מכיוון שסתם נפל – לא כלו לו חודשיו, שראשו לא נחשב לידה אפי' אם יצא חי, וכ"ש שהוצאת הראש של בן ט' מת, לא נחשבת לידה.

**בד"ה מאי – ס"ד דמסורס ברובא לאו ילוד הוא** קשה – כי גם לפי התירוץ של רב פפא מסורס איננו ילוד ברובו. ומהרש"ל כתב, שכוונת רש"י שכמו שס"ד שמסורס אינו ילוד עד שיצא כולו, כך גם מחותך איננו ילוד עד שיצא כולו.

**אך** מהרש"א הקשה שלא מובן מדוע רש"י שבק את עיקר הקושיה. ופירש, שגם רש"י מודה לתוס', שהשינוי בין הקושיה לתירוץ הוא, שבקושיה גורסים "מחותך או מסורס" ובתירוץ "מחותך ומסורס", וביאור דברי רש"י הוא – שכעת ס"ד שבמסורס לחוד צריך שיצא כולו, ולפי תירוץ רב פפא – רק במסורס שהוא גם מחותך לא הולכים אחר הרוב.

**שם עברה בנהר והפילה** הרמב"ן כתב – שהגמרא הייתה יכולה להקשות מהברייתא לעיל בדף כ"א – שאם הפילה ואינה יודעת מה הפילה קרבנה אינו נאכל. אלא שהעדיף להקשות ממשנה, ותירוץ הגמרא "שלא הוחזקה עוברה", יתרץ גם את הקושיה הזו.

**בד"ה מטנפות – קודם לידה** תוס' לעיל בדף כ"ה כתב – שהכוונה ב"רוב בהמות מטנפות" הוא לטינוף של אחר יצירת הוולד. אך יתכן שכוונתו איננה שהטינוף יוצא אחר הוולד, אלא נוצר במעי הבהמה אחר הוולד (ואיננו הוולד בעצמו).

**תוד"ה מכלל – ור' יוסי מקיל וכו'** לפירוש תוס' יוצא – שלשיטת רב זביד, מחלוקת התנאים איננה אותה מחלוקת כמו של ר"א ור' יוחנן. ומובן היטב לפי זה – שרב זביד בא לדחות את גוף דברי רב פפא, שאמר "כתנאי", ולומר שהתנאים נחלקו על דבר אחר.

**בד"ה תשב – מיהו בטועה בגמ' מחמרינן וכו'** תוס' הרא"ש ביאר, שהחילוק בין "טועה" לבין ספק יולדת, הוא שטועה "נחתא לתורת טומאה"[[67]](#footnote-67).

**בד"ה וזו – וכגון שלא שהתה הבהמה בחוץ** משמע שלמד לא כמו רש"י – שמטנפות יום אחד קודם הלידה, אלא שמטנפות סמוך ללידה[[68]](#footnote-68).

**דף כ"ט:**

**בגמרא באישה שיצאה מלאה וחזרה ריקנית** הרמב"ן כתב – שחוששים לכל החששות המנויים כאן בגמרא – דווקא באופן שיצאה מלאה וחזרה ריקנית, ואומרת שראתה ואינה יודעת מתי, אבל בסתם אישה שאינה יודעת אם ראתה, לא חוששים שמא ראתה – "שאם אין אתה אומר כן השוטה והחרשת והקטנה ומי שחלתה אסורות לשמש לעולם שמא ראו והן אינן מרגישות ולא יודעות".

**והרשב"א** הקשה על דבריו – שבברייתא מבואר רק שהיה ספק מתי ילדה, ולא מוזכר שראתה והיה ספק מתי ראתה. ופירש – שמכיוון שהיא וודאי טמאה, והוחזקה טועה בפנינו, שלא יודעת מה ילדה ומתי ילדה, מטילים עליה את כל הטבילות הללו גם אם לא אומרת שראתה דם. והדין שלה לא דומה לשוטה, שעומדת בחזקת טהרה.

**שם שבוע ראשון מטבילין וכו'** מבואר שצריכה לטבול בזמן מכיוון שטבילה בזמנה מצווה, והערוך לנר הקשה – שמצינו שיש מצווה להיטהר רק ברגל, ואיזה מצווה יש להיטהר בזמן אחר. ועיין שם במה שתרץ.

**רד"ה אימר – שמא שבעת ימים וכו'** מהר"ם תיקן ל"ששה ימים", כמו שרש"י פירש, בהמשך לגבי החשש שילדה נקבה בזוב, כי אם ילדה שבעה ימים קודם שבאה יכולה לטבול בסוף השבוע הראשון. ומהרש"א כתב – שדברי רש"י לקמן, שילדה ששה ימים קודם שבאה, הם לפי המסקנה, שבאה בבין השמשות, והיום הראשון עלה לה לז' נקיים.

**תוד"ה אימר – תימה דריב"ח לא אסיק אדעתיה וכו'** הר"ן כתב – שתוס' תרצו שאגב חורפיה לא עיין בה וה"מ למימר "לטעמיך", אך כתב שזה תימה גדול לומר כך. וכתב מפני הדוחק – שכוונת ר' יוסי להקשות, שכמו שלא הולכים אחר הרוב, שאינן מרחיקות לידתן, אלא מפילות סמוך לזמן שמרגישות ריקניות, כך גם צריך לא ללכת אחר רוב מתעברות ויולדות.

**בד"ה בשבוע – והאי שבוע קמא איננו וכו'** מהרש"א העיר שדברי תוס' אמורים רק לפי הס"ד, שבאה לפנינו באמצע היום, אבל לפי המסקנה – שבאה בבין השמשות, יוצא שטבילות הלילות הן כמו טבילות הימים.

**דף ל**

**בגמרא תנא נמי שבוע טהור** הרמב"ן הקשה – שבאותו שבוע התווספו עוד טבילות, כי יש להסתפק שמא ימי הטוהר נגמרו בימים הראשונים של השבוע היתשיעי, וצריכה לטבול בימים הראשונים של השבוע העשירי שמא כלו אז שבעת ימי נדה. ותרץ – שמנו רק את הטבילות שבתוך פ' יום מהלידה. ולא את הטבילות בימים שנשנו רק בדרך אגב.

**שם ואיידי דתנא טמא תנא טהור** הרמב"ן ביאר – שהסיבה שהתנא דיבר על "אחד טמא ואחד טהור", ולא על עשרה שבועות טמאים או טהורים, הוא מכיוון שרצה להשמיע שטובלת בליל ל"ה, לא קודם לכן ולא לאחר מכן[[69]](#footnote-69).

**שם חד בשבוע לא קמיירי** מהרש"ל הקשה – מדוע הגמרא הוצרכה להעמיד באופן שהגיעה בבין השמשות, ולומר ש"חד בשבוע לא קמיירי", ולא אמרה שמיירי בחד בשבוע, ואז לא יהיה צורך להעמיד כשבאה בין השמשות, ותרץ ע"פ מש"כ רש"י, שיש משמעות בברייתא (שכתבה שעברו עליה ג' שבועות נקיים) שבאה בבין השמשות. ומהרש"א תרץ – שאם לא באה בבין השמשות, לא תוכל לטבול ביום השביעי, כי לא נדע שעבר עליה שבוע נקי.

**רד"ה טבילה – ומסתברא דלהכי נקט בין השמשות וכו'** הרשב"א הקשה על הפירוש הזה – כי משמע שהגמרא העמידה באופן שבאה בבין השמשות בגלל הקושיה של "תשעין וחמש מאי עבידתייהו", ולא מצד זה שצריך שלושה שבועות טהורים. ופירש – שהגמרא הייתה יכולה להעמיד באמת באופן שבאה בלילה, ורק מכיוון שבפרק בתרא, מתווספים ספקות כאשר באה בבין השמשות, נקט כאן "בין השמשות". (והכוונה ב"שלושה שבועין טהורין" – היא שלא ראינו שראתה בהם. כמו שבשבועות הטמאים הכוונה איננה שראתה בכולם שהרי טבלה אז בכל לילה קודם שראתה).

**בד"ה כדאמר – והך נמי חד בשבוע היא** הרמב"ן ביאר – שלמרות שטובלת בכל לילות השבוע הראשון, הטבילה בלילה הראשון שבאה נחשבת טבילה של סוף שבוע שעבר.

**בד"ה המפלת – שליא[[70]](#footnote-70)** רע"א הקשה – שאם המשנה מדברת על מפלת שליה, לא מובן מדוע כשהפילה ליום מ"א תשב לנדה, והרי אין שליה בלא וולד. ותרץ (וכדבריו מבואר גם בתורת הבית ז' ו') שגם ביום מ"א יש ספק שמא לא נקלט הזרע ולא עברו עדיין ארבעים יום מתחילת העיבור[[71]](#footnote-71).

**בד"ה ליום מ' – לטבילתה** ממשמע מדברי רש"י, שלא חוששים שמא התעברה קודם שראתה, וקשה - כי מפסיקה לראות רק לאחר ג' חדשים, ומנין יודעים שלא התעברה קודם שראתה. ובשו"ת עבודת הגרשוני (כ"א) דייק מרש"י כאן, שמעוברת מפסיקה לראות לאלתר, ורק בנוגע לאיסור כרת החמירו לחשוש שמא תראה בתחילת העיבור.

**אך** בחידוד הלכות כאן הקשה עליו – שמהגמרא לעיל מבואר שמפסיקה לראות רק משום שראשה ואיבריה כבדים וכו'. והטעם הזה שייך לאחר ג' חדשים. וציין לדברי הרמב"ם בפירוש המשנה – שכתב שהמשנה מדברת כשהפילה מ' יום לאחר שנבעלה (ולא לאחר שטבלה) – דהיינו שידוע שבעלה לא היה פה קודם לכן ולכן אין חשש שנבעלה מקודם.

**תוד"ה עשרים – ואין נראה דהא ב"ש חשבי לה** הרמב"ן יישב את פירוש רש"י – שב"ש מנו את הטבילה הזו, כי שייך לדון שהיא איננה "חדא בשבוע", מכיוון שטובל בכל הלילות של אותו שבוע[[72]](#footnote-72), ומכיוון שהם "מהדרי לאפושי בטבילות", הם מנו גם אותה.

**ותרץ עוד** בשם הרב אב"ד – שב"ה לא מנו את הטבילה הראשונה מכיוון שהיא לא שייכת תמיד, אלא רק כשבאה בלילה ולא ביום, וב"ש מנו אותה למרות זאת, מכיוון שהם מהדרי לאפושי בטבילות. ועיי"ש שכתב עוד ביאור מדוע ב"ה לא מנו את הטבילה הראשונה.

**דף ל:**

**בגמרא שאם תראה יום ל"ד[[73]](#footnote-73) וכו'** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב – שהנ"מ בכך שחוששת לזכר, היא לגבי זה שצריכה לטבול בסוף מ', והסדרי טהרה (קצ"ד כ"א) תמה – שדבריו לא מתאימים עם הגמרא כאן, שאמרה נ"מ אחרת בכך שחוששים לזכר. עוד הקשה שם – שלהלכה קיי"ל שלא אומרים "טבילה בזמנה מצווה", וגם לא כמו בית שמאי שמחייבים טבילה בטבולת יום ארוך, ובית הלל חולקים עליהם.

**שם ראיה מן השוטים** נראה שמשמעות המילה "שוטה" היא לדבר שיוצא מגדר הרגיל.

**שם אפילו שעה אחת** הטור (או"ח ו' א') ביאר את הנוסח שאומרים בברכת אשר יצר "אי אפשר להתקיים וכו'" – על פי הגמרא פה, שהכוונה לשעת הלידה, שאם יפתח הסתום או ייסתם הפתוח א"א להתקיים. והבית יוסף שם כתב שכוונתו לאפוקי משיטת מהר"ם מרוטנבורג, שאמר שאין לגרוס בנוסח הברכה "אפילו שעה אחת", כי אפשר להתקיים זמן רב עם פה סת[[74]](#footnote-74)ום.

**שם אין לך ימים שאדם שרוי בטובה וכו'** בשיחות מוסר לגר"ח שמואלביץ (מאמר ל"ד) דייק מהגמרא כאן – שכמו העובר ניצל מגזירת "בזעת אפיך תאכל לחם" ביחס למזונותיו, ומצבו הוא כמו של אדם הראשון קודם החטא. כך גם הוא ניצל מהצורך ביגיעה כדי לדעת את התורה, ומשמע שאלמלא החטא היה זוכה בתורה גם בלי לטרוח.

**וכתב** שם שגם לאחר החטא – היגיעה היא רק תנאי כדי "למצוא" את התורה, כמציאה הבאה בהיסח הדעת. וגם לאחר שיגע ההשגה שמשיג בתורה נחשבת מציאה.

**שם ונר דלוק לו על ראשו** מהר"ל (בחידושי אגדות כאן) כתב שהכוונה לנשמה – "נר ד' נשמת אדם"[[75]](#footnote-75), והביאור ב"דולק לו על ראשו" הוא שכח הנשמה לא מוטבע בחומר הגוף, וממילא הגוף לו מבטל את כח הנשמה, ולכן היא רואה מסוף העולם ועד סופו[[76]](#footnote-76). והראיה שהגמרא מביאה לכך היא מאדם ישן, שגם אצלו כוחות הגוף נחלשים, והם לא מבטלים את כח הנשמה, וע"י זה הוא יכול לראות חלומות (אמת) בלי מגבלה של מקום.

**שם מי יתנני כירחי קדם** בשיחות הגר"א שמואלביץ (במאמר ל"ד בהערה ובעוד מקומות) עמד על כך – שאע"פ שאיוב עמד בשפל המדרגה וסבר ייסורים קשים, הוא לא התפלל שייפסקו ייסוריו, אלא התפלל להגיע לתכלית השלמות. ורואים מזה שצורתה של התפילה צריכה להיות על תכלית השלמות, ולא למחצה לשליש ולרביע.

**שם וכיוון שבא לאויר העולם בא מלאך וכו'** עיין בחכמת בצלאל שביאר בשם הגר"א מה התכלית בכל זה – ולשם מה ללמד אותו ולהשכיח ממנו אח"כ את מה שלמד.

**שם בא מלאך וסוטרו** מהרש"א ציין לגמרא בסנהדרין – שדרשה מהפסוק "לפתח חטאת רובץ", שיצר

הרע ניתן באדם בשעת הלידה. (ומשמע שזה המלאך שמשכיח ממנו את התורה).

**שם ואפילו כל העולם כולו אומרים וכו'** קשה היכן שבועה זו נלמדת מלשון הפסוק. ובמרומי שדה ביאר – שמפרשים את המילה "תכרע" בפסוק, במשמעות של הכרעה – שבשעת מיתתו הוא צריך הכרעה האם הוא זכאי או חייב, והסיבה שהפסוק הקדים את יום המיתה ליום הלידה היא כדי שידע גם בשעת הלידה שלבסוף הוא יצטרך להכרעה[[77]](#footnote-77).

**תוד"ה וכי – אע"ג דרישא נמי סתמא וכו'** מהר"ם ביאר שגרסת תוס' בגמרא הייתה – "וכי תימא למסתמא כרבנן - פשיטא יחיד ורבים הלכה כרבים", ולפי זה הגמרא ניסתה לתרץ בתחילה שהסיפא נשנתה כדי לסתום את המשנה כרבנן, וע"ז הגמרא הקשתה שאין צורך לסתום כרבנן מכיוון שבלא"ה "הלכה כרבים".

**בד"ה שתום – הוא לשון גילוי ופתיחה** רש"י על החומש פירש, שעינו הייתה נקורה ומוצאת לחוץ והחור שלה נראה פתוח.

**דף ל"א**

**בגמרא דכתיב גזי נזרך** מהרש"א כתב שפירוש הפסוק הוא "קיימי שבועתך", והערוך לנר הקשה, שלפ"ז אין "גזי" לשון שבועה. ופירש – שהכוונה היא "השבעי שבועתך", דהיינו השבעי לשמור את המצוות, וע"י זה "השליכי רוע מעלליך".

**שם לאגוז מושלך** נראה שהוא פירש "ממעי אמי אתה גוזי" במשמעות של "אגוז". ועיין במהר"ל שביאר שהכוונה ב"צף על פני המים", הוא שהוא נישא מעל החומר. (כמו שמצאנו לגבי משה רבינו שהיה משוי מן המים).

**שם כאילו שופך דמים** המגן אברהם (ר"מ ה') הביא בשם הזוהר, שהמשמש בליל צ' הרי הוא שופך דמים, ושם לא הסיק ש"שומר פתאים ה'".

**שם וישכב עמה בלילה הוא** המזרחי על הפסוק שם פירש, שדרשו שהמילה "הוא" נסובה על הקב"ה שסייע באותו המעשה.

**שם מלמד שהקב"ה סייע וכו'** נראה שבגמרא פה יש תשובה לטענת בלעם – כי בלעם טען "מי שהוא טהור וקדוש יציץ בדבר זה", ומהדרשה פה – שחמור גרם ליששכר, רואים, שאמנם מצד המעשה החומרי – יש גנאי בדבר, אבל מבחינת התכלית, אין בכך כל גנאי, כי החומר גורם ליציאת אדם המעלה.

**שם חמור גרם לו** בערוך לנר הקשה – שמהמקרא נראה ששכב עם לאה בגלל ששכרה אותו בדודאי בנה. ונראה שבהסכמה של רחל היה מונח רק שלא תקרא לו לשכב עמה. אבל אם היה בא מעצמו, לא היה בכוחה למנוע אותו. והחמור גרם לכך שירצה לשכב עם לאה.

**שם ואת דינה בתו** המזרחי (בראשית מ"ו ט"ו) הקשה – שבגמרא בברכות מבואר שדינה הייתה זכר ונהפכה לבת, ואם כן ההזרעה שלה הייתה כשל זכר. ותרץ שהיא נוצרה נקבה מתחילה, אלא שנוצרה ברחם של רחל ועברה לרחם של לאה.

**רד"ה הוא – שנטה חמורו של יעקב וכו'** רע"א הביא פירוש אחר בשם הערוך (מובא גם בבראשית רבה), שכאשר בא יעקב מן השדה נהק החמור, וכך שמעה לאה ויצאה לקראתו.

**דף ל"א:**

**בגמרא – יכולני לעשות כל בני זכרים** משמע שלא עשה, אלא רק יכול לעשות, ויתכן שהתכוון להוליד נקבה כדי לקיים מצוות פו"ר.

**שם בא שלום בעולם שנאמר.. זה כר** משמעות המילה "כר" היא סעודה, כמו שמבואר בהמשך דברי הגמרא. ויתכן לבאר שהכוונה לסעודה שעושים בשעה שעושים שלום, כמו שמצינו בתורה לגבי יצחק ואבימלך[[78]](#footnote-78) - שלאחר שהשלימו עשה להם סעודה.

**שם והא מזידה** במדרש רבה (על בראשית הובא בערוך לנר[[79]](#footnote-79)) מובא – שרשב"י עצמו תרץ – שמכיוון שרפרפה בלבה, תביא קרבן מרופרף. דהיינו – ששבועתה איננה שבועה גמור, ולכן לא פוטרים אותה מצד שהיא מזידה, וגם לא צריכה להביא קרבן שבועה.

**שם זכר שהכל שמחים בו** מהרש"א ביאר שסיבת השמחה בזכר היא מכיוון שלא יהיה לו צער לידה.

**רד"ה ועוד – כשבה או שעירה והאי עוף הוא** מהרש"א כתב שיש ליישב את הקושיה הזו – שגם קרבן שבועה באופן שאין ידו משגת הוא עוף, וסתם אישה – אין ידה משגת מכיוון שמה שקנתה אישה קנה בעלה.

**בד"ה עצם – כשמכים בו נשמע** יש לבאר אולי באופן אחר – ע"פ המשנה בסוף קינים "כשהוא מת קולו שבעה כיצד קולו שבעה שתי קרניו שתי חצוצרות שתי שוקיו שני חלילין", ומבואר היו עושים כלי נגינה מעצמות.

**תוד"ה כי – אבל היא אינה מקלסתו וכו'** מהרש"א כתב – שהמפורסמות אינן צריכות ראיה, וכל הסיבה שהביאו את הפסוק הזה היא כדי לסיים את הפרק בדבר טוב.

**=הדרן עלך המפלת=**

1. ראיתי שיש שמיישבים (לא כמו רש"י) – שדם שחור טמא רק כשלוקה לאחר שיוצא, אבל חתיכה שחורה לא מטמאת. אבל התירוץ הזה נסתר מהגמרא שמפורש בה שחתיכה שחורה טמאה (גם אם מטמאים רק ד' מיני דמים). [↑](#footnote-ref-1)
2. כ"כ גם הרשב"א בדעת רש"י – שהכוונה ב"טהורה" היא שאיננה וודאי טמאה. והרמב"ן כתב (והרחבנו בביאור דבריו על תוד"ה ורבנן) – ששייך לטהר גם מספק מכיוון שמעמידים אותה בחזקת טהרה. אך הרשב"א לשיטתו הנ"ל לא רצה ללמוד כך, מכיוון שהוא סובר שלא שייך להעמיד דבר על חזקתו באופן שברור שברור שהפילה, והספק הוא רק מה הפילה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וראיתי שמתרצים עוד – שאע"פ שלא לומדים מסוטה לטמא בספק טומאה היוצאת מגופו, כן לומדים לא ללכת אחרי החזקה, ואם כן צריך להיות ספק טומאה. [↑](#footnote-ref-3)
4. כנראה הוא למד שלא שייך לטמא מצד "ספק טומאה ברה"י" מהסיבה שכתב מהר"ם הנ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
5. ומהרש"א כתב – שאע"פ כן הגמרא הקשתה "למאן קתני לה", ולא תרצה ששנו "אדומה ושחורה" כדי להשמיע שגם חכמים מטמאים, מכיוון שלא משמע שזה החידוש בברייתא, שבכלל לא מוזכר בה שחכמים מטמאים, ואדרבה – משמע ממנה שהם מטהרים. (עוד תרץ – שאם זה היה החידוש, היה די אם היו משמעים שחתיכה לבנה וירוקה טהורות). [↑](#footnote-ref-5)
6. אך עיי"ש שהביא ראיה ממקום אחר – שחייבת להביא שני קרבנות מספק. [↑](#footnote-ref-6)
7. נחלקו בדברי הטור – שכתב שלידה מטמאת בלי דם, למרות שפסק שאין פתיחת הקבר בלא דם, שהפרישה דייק מזה שתתכן לידה בלי פתיחת הקבר, והסדרי טהרה כתב שהטור נקט את "קושטא דמילתא", שלידה לחודה מטמאת. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיין במנחת שלמה ב' ע"ב שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-8)
9. דבריו אמורים בדעת הר"ש מקוצי שמובא ברא"ש – ודבריו יובאו בהמשך. [↑](#footnote-ref-9)
10. רש"י הוסיף על דברי הגמרא – "דרכה של אשה" – שמי במינו אינו חוצץ. ועיין בתוס' בסוכה ל"ז (ד"ה כי) – שהעלה ג"כ צד, שמין במינו אינו חוצץ רק באופן שדרכו בכך. [↑](#footnote-ref-10)
11. הגר"ז (קפ"ג בקונטרס אחרון) כתב – שלדעת הר"ן דין הרגשה נאמר בבית החיצון, ולכן השפופרת גורמת לכך שאינה מרגשת. [↑](#footnote-ref-11)
12. הבית יוסף (קפ"ח) כתב – שהוא התיר את החתיכות עצמן, שאינן מטמאות אותה, והרמ"א הוסיף – שגם אם תראה דם, תוכל לתלות שהוא מחמת המכה וטהורה. והט"ז (קפ"ח ה) כתב – שאפי' אם הדם הוא דם נדה, הוא לא מטמא, מכיוון שדם שיוצא מהמקור מטמא רק כאשר המקור במקומו, אך כאשר הוא נעקר, אין דרך דם נדה לבוא בענין הזה ולכן איננה טמאה. [↑](#footnote-ref-12)
13. הציע שם עצה לאישה שצריכה להקדים את זמן הטבילה, ללבוש יום או יומיים קודם הוסת שפופרת של גומי דק, כשצד אחד ע"פ המקור וצד שני חוץ לגופה, ולטבול (ללא ברכה) לאחר שבעה ימים מתחילת ראייתה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועיין בדברינו על תוד"ה למימרא. [↑](#footnote-ref-14)
15. והערוך לנר ביאר את מחלוקתם באופן אחר – שלשיטת רש"י צריך שיצא כשיעור פי האמה בבת אחת, ולא מועיל בזה צירוף, ומכיוון שבע"כ הקיסם ממעט מרוחב פי האמה – לא שייכת טומאת קרי. [↑](#footnote-ref-15)
16. תוס' הסתפקו בזה, אבל הרמב"ם (אבות הטומאה ה' ה') פסק כך להלכה – שיש חילוק בשיעור השכבת זרע בין רואה לנוגע. [↑](#footnote-ref-16)
17. הראב"ד בבעלי הנפש והרז"ה בהשגות, ועיין ברשב"א שהביא את מחלוקתם, וכתב כמו הש"ך שמהסוגיה פה מוכח כמו הראב"ד. ועיין בדברינו על תוד"ה אבל. [↑](#footnote-ref-17)
18. ופירש שם – שעד כמה שמוציאה דם, זה מוכיח שהמכה במקור גורמת לכך שמוציאה דם שאיננו מבושל כראוי, ולכן נראה כמין קליפות ושערות, ודם מחמת מכה טהור רק באופן שהחבורה עצמה מוציאה דם. [↑](#footnote-ref-18)
19. והביא ראיה לדבריו מהגמרא בחולין דף נ"ה – ששיעורם של מים פושרים בחורף הוא כשל צוננים בקיץ. [↑](#footnote-ref-19)
20. דבריו הובאו להלכה ברמ"א בסימן קפ"ח. [↑](#footnote-ref-20)
21. ועיין בערוך לנר שביאר שכוונת שאלת הגמרא "מאי בינייהו" – היא האם נחלקו בתרתי, שלמ"ד אחד מועילה שריה ולא מיעוך – ולשני מועיל מיעוך ולא שריה, והתשובה היא שנחלקו בחדא. [↑](#footnote-ref-21)
22. ואמנם – רש"י תרץ, שלומדים מדדמי ליה, אך הרשב"א הקשה – שהגמרא לא הזכירה את זה. [↑](#footnote-ref-22)
23. והריטב"א כתב כך גם בדעת רש"י, אלא שרש"י קיצר כדרכו. [↑](#footnote-ref-23)
24. ועיי"ש במה שכתב בדוחק ליישב את דברי התוס'. [↑](#footnote-ref-24)
25. ועיין בתוס' הרא"ש שכתב תירוץ מעין זה גם בדעת תוס' – שדם שנימוח על ידי שריה – נחשב דם שזב. [↑](#footnote-ref-25)
26. ותרץ ששאר הקושיות קשות רק על כך שדם הוא רך. [↑](#footnote-ref-26)
27. אך כתב שדבריו נכונים רק לפי רש"י ולא לפי תוס' – ועיי"ש. [↑](#footnote-ref-27)
28. אך תוס' הרא"ש דחה את ההבנה הזו, כי אם כן "בהמה חיה ועוף למאן קתני לה". [↑](#footnote-ref-28)
29. כך הקשה הרמב"ן, והוסיף להקשות עוד – מדוע שגם אם בהמה במעי אישה לא חיה, יש נ"מ אם תופסים קידושין באחותה קודם שתמות. [↑](#footnote-ref-29)
30. ק"ק – כי היא נולדה מאדם, והיכן מצאנו שדנים אותה כבהמה בנוגע לרביעה. ועיין במה שהקשה עוד בחידושי חתם סופר. [↑](#footnote-ref-30)
31. עוד כתב לפרש – שספק הגמרא הוא בנוגע לחיוב מלקות, אך כתב שברש"י מבואר לא כך – שהספק הוא האם מותר לאכול אותו. [↑](#footnote-ref-31)
32. הובא בקובץ "וזאת ליהודה" ונדפס בחידושי רע"א על הרמב"ם מהדורת פרנקל (איסורי ביאה י' ד'). [↑](#footnote-ref-32)
33. עוד יתכן לפרש – לפי הצד בתוס' בדף י"ח (בד"ה שליא) שרק ר"ש מטמא כשילדה וולד מחוי, ואם כן יתכן שהרמב"ם פסק כמו חכמים – שמפלת דם מחוי טהורה. [↑](#footnote-ref-33)
34. הובא בקובץ "וזאת ליהודה" ונדפס בחידושי רע"א על הרמב"ם מהדורת פרנקל (איסורי ביאה י' ד'). [↑](#footnote-ref-34)
35. כנראה הכוונה – שהלחלוחית שבעצם היא נוזלית יותר מדי, ולא מוצקה כמו שצריכה להיות. [↑](#footnote-ref-35)
36. אך עיין רש"ש שהקשה – מנין למהרש"א שאם פניו טוחות לא ניכר האם הוא זכר או נקבה. [↑](#footnote-ref-36)
37. בסוטה י"ד נחלקו רב ושמואל – האם הכוונה בכותנות עור היא לכותנות שהעור נהנה מהן, או לכותנות העשויות מצמר שא מן העור. ובפרקי דר"א כתב – שהכותנות נעשו מעור הנחש. [↑](#footnote-ref-37)
38. הערוך לנר ביאר – שמכיוון שהרמב"ם פסק להלכה את דברי שמואל – שלא נותנים ימי טוהר עד שישעיר הוולד, אין נ"מ אם היא וודאי נקבה או ספק נקבה, ולכן הרמב"ם השמיט את הדין של "ואם לאו בידוע שנקבה היא". [↑](#footnote-ref-38)
39. בשו"ת עבודת הגרשוני (כ"א) – דייק מלשון רש"י לקמן בדף ל' – ומלשון הרמב"ם בפ"י מהלכות איסורי ביאה, שדנים אישה כמסולקת בג' החודשים הראשונים, ולא חוששים שהתעברה קודם שראתה, ודווקא לגבי איסור כרת החמירו לחשוש שמא ראתה. וכתב שמקור דבריהם הוא בגמרא אך דחה את הראיה מפה כמש"כ למעלה. [↑](#footnote-ref-39)
40. וא"א לתלות שנולדים כשמתעברת וחוזרת ומעברת, שהרי הם בני קיימא, וגם לשיטת רש"י שחוזרת ומתעברת, לא מתעברת בוולד שהוא בן קיימא. [↑](#footnote-ref-40)
41. מהר"ם כאן כתב פירוש אחר – שמכיוון שהוולד שעמו לא מתקיים, הגמרא הבינה שלא שייך לומר עליו שאינו בכור לנחלה, ושייך לומר את זה רק על הבא אחריו. [↑](#footnote-ref-41)
42. וביאר – שמשמע לתוס' מלשון "כתיבן ולא מפרש שיעורייהו", שגם השיעור הוא מדאורייתא אלא שאיננו מפורש. [↑](#footnote-ref-42)
43. הטור (תקפ"ו) כתב בשם הרי"ץ גיאות – שטפח של שופר נמדד בטפח שוחק, ומשמע שכוונתו ליישב את קושיית הרא"ש הנ"ל. והריטב"א כתב שנקט כזו לשון כדי להשמיע שהכל לפי מה שהוא אדם, ואם הטפח שלו גדול – ייקח גם שופר גדול. [↑](#footnote-ref-43)
44. גם הפרי מגדים (מ"ז תקפ"ו י"ט) כתב ששיעור ד' גודלים בשופר הוא מדרבנן, והמנחת חינוך (ת"ה ו') הבין ששיעור טפח הוא מדאורייתא, ולדבריו גם אם אין לו שופר אחר – לא יתקע בכזה שופר. [↑](#footnote-ref-44)
45. יתכן שכוונתם הייתה – ששמואל לא יסמוך על השמועות שיאמר בשם רב. [↑](#footnote-ref-45)
46. עוד קשה - מדוע רב יהודה שתק ולא אמר מה שיטתו. [↑](#footnote-ref-46)
47. כ"כ הרמב"ם (איסורי ביאה י' י"ד) בירושלמי יש טעם אחר – שהשליה נפרדת מהוולד רק כשנגמר הוולד. [↑](#footnote-ref-47)
48. ויש להעיר – שהר"ש על המשנה שם פירש כמו רש"י – ש"תנור בנות" הוא תנור העשוי למשחק, ואע"פ כן הקשה את קושיית התוס' – מדוע תנור גדול לא יקבל טומאה מצד זה שראוי להיות "תנור בנות". [↑](#footnote-ref-48)
49. אבל בפשוטו כוונת שינוי הגרסה היא שלא יהיה משמע שגם שייריו של תנור קטן ברובו. ועיין מהרש"א. [↑](#footnote-ref-49)
50. וגם מצאנו כמה נ"מ ביניהם – שטומאת תנור היא גם במחובר לקרקע, ואע"פ שאין לו שוליים (עיין בחולין קכ"ה), ושקבלת טומאה איננה תלויה בגמר מלאכה (משיצרף בכבשן), אלא בתחילת השימוש בפועל - שיסיקו בתוכו לאפות סופגנים אע"פ שלא נצרף בכבשן (משנה חולין ה' א'). [↑](#footnote-ref-50)
51. אולם שיטת הרמב"ן היא שטומאת נפל היא בכזית ולאו דווקא במת שלם ולשיטתו קשה. [↑](#footnote-ref-51)
52. וכתב שהסיבה שרקב לא מטמא במגע היא מצד גזרת הכתוב. [↑](#footnote-ref-52)
53. ועיי"ש שתרץ ע"פ דברי התוס' בדף כ"ט – שראוי להחמיר אפי' במקום ספק ספיקא. אך עיין במה שנכתוב שם בעז"ה, שמדברי תוס' הרא"ש שם משמע לא כדבריו. ואולי יש ליישב באופן אחר - שגם לדידן שייך "תרתי דסתרי" לגבי קביעות וסת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
54. כך הבין החידוד הלכות. [↑](#footnote-ref-54)
55. לשיטתו טעם הטומאה של נפל איננה מצד זה שהוא שלם כמש"כ תוס', וגם לא משום רקב ונצל כמש"כ רש"י, אלא מצד זה שכזית ממנו מטמא כמו בשר המת. (ועיין שם בהגהות מר' איסר זלמן מלצר שהקשה על דברי הרמב"ן – מנין פשוט לגמרא שיש מעט יותר מכזית ולאחר שיתבטל מעט לא יישאר כזית. [↑](#footnote-ref-55)
56. ועיין בריטב"א, ומדבריו נראה שלא גרס בצריכותא של הגמרא ש"אין מאהיל וחוזר ומאהיל", והצד לטהר ברקב מפוזר הוא משום שבטל לעפר הבית. [↑](#footnote-ref-56)
57. והמשנה למלך הקשה על פירושו מהגמרא בבכורות (כ"ג) שמשווה בין חררה מלאה דם לתערובת של נבלה ושחוטה. ובמרכבת המשנה הציע לתרץ – ששהגמרא שם נשארה רק ב"קשיא" ולא בתיובתא, מכיוון שאפשר לחלק בין הנידונים כמו שחילק הרמב"ם אך דחה את התירוץ הזה – עיי"ש. [↑](#footnote-ref-57)
58. עיין בקהלות יעקב בבכורות (כ) – שביאר שאע"פ שביחס לדיני טומאה העובר בטל, בכל אופן הוא פוטר את אמו, כי רק דין טומאה התבטל ממנו ולא המציאות שלו. [↑](#footnote-ref-58)
59. אהלות ב' ג' וז"ל "הנקבר בכסותו ובארון של עץ על גבי עפר אין לו רקב והנוטל עפר מתחתיו זהו עפר קברות". [↑](#footnote-ref-59)
60. בירושלמי (נזיר ז' ב') למד את דין רקב מסירוס הכתוב "או בקבר" – קבר אותיות רקב. [↑](#footnote-ref-60)
61. ועיין בחזו"א אהלות כ"א ג' שעמד על זה, והעיר גם מדוע הגמרא לא אמרה במפורש את החידוש הזה. [↑](#footnote-ref-61)
62. ובשו"ת שאילת יעב"ץ ב' קס"ט, כתב שרבינא לא בא לחלוק אלא להוסיף. [↑](#footnote-ref-62)
63. הרשב"א בתורת הבית שם הביא שיש אומרים שטמאה גם בשאר האיברים, ושראוי להחמיר כדבריהם. [↑](#footnote-ref-63)
64. [↑](#footnote-ref-64)
65. אפשר לבאר שצדדי הספק תלויים בשאלה - מדוע התורה פטרה אותו מקרבן על ביאת מקדש, האם מכיוון שצריך שידע בשעה שנכנס באיזה טומאה או טמא, או שצריך ידיעה ברורה ולא ידיעה מצד ממ"נ, ולפי הצד הזה יתחייב באופן שנקרע ונודעה הטומאה שהיה טמא בה. [↑](#footnote-ref-65)
66. והוסיף עוד – שהמקור של דברי שמואל הוא מהפסוק של "נשמת רוח חיים באפיו", ומכיוון שהדרשה הזו ממעטת בן ח' חי, כ"ש שהיא ממעטת בן ט' מת. [↑](#footnote-ref-66)
67. לעיל בדף כ"ז – הבאנו את דברי הסדרי טהרה בסימן קצ"ד (י"א), שבין בדעתם, שכמו שבטועה ראוי להחמיר בספק ספיקא, ה"ה כאן, אבל בתוס' הרא"ש הנ"ל מבואר לא כמו שהבין. [↑](#footnote-ref-67)
68. בחידוד הלכות העיר על הרמב"ם (בכורות ד' י"ג) שסתם – שבאופן שיצאה מלאה וחזרה ריקנית, הוולד הבא אחריו ספק בכור, וכתב שדרך הרמב"ם להעתיק את הברייתא כלשונה, וכדרך שתתבאר הברייתא יתבארו גם דביריו. (אך תמה על שאר הפוסקים שסתמו ולא חלקו בזה). והערוך לנר כתב, שמכיוון שהשיעור לא מפורש בגמרא, לא ידענו באיזה אופן נפיק מספק בכורה. [↑](#footnote-ref-68)
69. כנראה שהתנא סבר שזו הצורה הטובה להשמיע את כל החששות ששייך לחייב טבילה מחמתם. [↑](#footnote-ref-69)
70. נראה שרש"י הולך לשיטתו לעיל בדף י"ח – ששייך שתהיה שליה בלא וולד (אלא שיש רוב שליות שיש בהן וולד), ולשיטת תוס' שם – שאין שליה בלא וולד, צריך להעמיד שהמשנה מדברת באופן שהפילה ואינה יודעת מה הפילה. [↑](#footnote-ref-70)
71. אך הקשה – מדוע כשהפילה לפ"א תשב לנקבה, והרי יש ספק ספיקא – שמא זה זכר ואת"ל נקבה – שמא לא נקלט הזרע. וכאן לא שייך לומר את תירוץ התוס' – שיהיו כאן שני "ספק ספיקא" דסתרן אהדדי, כי עד כמה שהוא זכר, וודאי שאינו נפל (כשהפילה שליה לאחר פ"א) [↑](#footnote-ref-71)
72. ואע"פ כן ב"ה מחשיבים אותה כ"חדא בשבוע" מכיוון שהיא טבילה של סוף שבוע שעבר. [↑](#footnote-ref-72)
73. מהרש"ל הקשה – שהיה עדיף להעמיד שראתה בפעם הראשונה ביום ל"ה, ואז – אלמלא החשש שמא ילדה זכר, היינו מתירים אותה כבר בליל מ"ב, אבל אם ראתה בפעם הראשונה ביום ל"ד, צריכה להיות שומרת יום כנגד יום ותוכל לטבול רק במוצאי מ"ב (אלמלא החשש של זכר). [↑](#footnote-ref-73)
74. אך הקשה על פירושו – שלשיטתו יוצא ש"יסתם אחד מהם" נסוב דווקא על פיו, ו"יפתח אחד מהם" נסוב על כל האיברים החלולים. ופירש שהכוונה היא שיש גבול שיכול להתקיים כשנסתם הפתוח, ואם עובר את אותו הגבול לא יכול להתקיים אפילו שעה אחת. [↑](#footnote-ref-74)
75. וקדם לו בזה מהרש"א. [↑](#footnote-ref-75)
76. בגמרא בסנהדרין צ"א: מובא שרבי אמר לאנטונינוס שיצר הרע ניתן באדם בשעה שנולד, וע"פ המהר"ל הנ"ל ייצא, שהביאור בכך שניתן בו יצר הרע – הוא שכוחות הגוף מעכירים את אור הנשמה (ועיין בנפש החיים א' ו' בהערה שביאר שהמציאות הזו התחדשה לאחר שאדם הראשון אכל מעץ הדעת).

    ועיין במהרש"א שם שהקשה מעשו – שהיה מפרכס לצאת לבתי ע"ז עוד במעי אמו. ויתכן שהביאור בזה הוא – שאצל עשו, הרע לא היה רק מצד נטיה לחומר, אלא רע שרשי (כמו אצל מומר להכעיס) ולכן הנטייה הזו התבטאה כבר במעי אמו. [↑](#footnote-ref-76)
77. ועיין במהרש"א שביאר באופן אחר מאיזה טעם הקדים את יום המיתה ליום הלידה. [↑](#footnote-ref-77)
78. וגם לגבי לבן שרדף אחרי יעקב, שלאחר שהשלימו אכלו יחד לחם. [↑](#footnote-ref-78)
79. ביאר שם מדוע לא מביאה את הקרבן בגמר ימי הטומאה – מכיוון שלא מצוי שתתעבר בזמן שרואה זמן טוהר, ולא נשבעה על זמן שלא עלולה להתעבר בו. [↑](#footnote-ref-79)