3 מ_מ פתיחה לפ_ לא יחפור
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / גרמי ולא יחפור - הרב יהודה אלבוים / מראי מקומות

בס''ד  **פתיחה לפרק לא יחפור**

במס' ב''ק התבארו דיני מזיק, ובפרק לא יחפור מבוארים דיני שכנים, וכן ברמב''ם עניני ב''ק הם בהלכ' נזק''מ והם בספר נזיקין, ועניני פרק לא יחפור הם בהלכ' שכנים והם בספר קנין.

**קצת דוגמאות של דיני שכנים**

א. בגמ' דף כב: וכג. והא גרמא הוא, ובכמה ראשונים כתוב שהשאלה גם לרבנן, אך בר' יונה כג. מבואר ששאלו רק על ר' יוסי, וכן נראה בר' גרשום כב: ומבואר שאף לס''ד שגרמא מותר, בכ''ז לרבנן אסור, ומבואר שיש לאסור מצד שכנים, אע''פ שא''א לאסור מצד דיני מזיק דב''ק.

ב. שיטת התוס' יז: ועוד ראשונים שם, דבאופן שרשאי א' לסמוך בורו לחצר חבירו, כשבא אידך לעשות בור צריך להרחיק ו' טפחים, דאם לא ירחיק יפלו כותלי הבור, וצ''ב הרי כותל הבור שיפול הוא הקרקע שלו וכיצד זכה אידך בקרקע שלו שתובעו מכח זה שלא יזיקנו, וע''כ מזכויות השכנים הם וכן נראה ברמ''ה אות א, וז''ל דג' טפחים אישתעבודי משתעבדי ליה לכותל הבור דומיא דארבע אמות הסמוכות לכותל חבירו לעניין דוושא.

ג. בדף כב מבואר שאסור לבנות בתוך שלו כותל תוך ד''א לכותל חבירו, משום שמונע דוושא, ויש כמה ראשונים שפי' דאיירי בקנה אידך מהמלך או זכה מההפקר תחילה, ואח''כ קנה או זכה הוא. ולכן זכה אידך בד' אמות לעניין דוושא, אך הקצוה''ח סי' קנ''ה סק''ו כתב שתוס' והרמב''ן לא ס''ל כן, והחזו''א סי' י''ד סק''ד כתב שהרי''ף והרמב''ם והרא''ש נמי לא ס''ל כן, וצ''ב א''כ מדוע צריך להרחיק הרי אין מזיק את חבירו, אלא רק מונע דוושא, ואימתי זכה אידך בשלו זכות דוושא, וע''כ מזכויות השכנים הם וכן נראה ברמ''ה אות א ודימה דוושא לג' טפחים בבור עי''ש.

ד. דין הרחקת גפת וכו' שאסור לרבא עוד טרם שיש כותל, וכתבו תוס' יז: ד''ה מרחיקין בשם ר''י דכיון שיש טורח בסילוקן יכול לעכב עליו אף שכעת אינו ניזוק כי יש לחוש שמא לא ימהר לסלקו כשירצה לעשות כותל, ולכא' כל עוד שאין כותל אינו יכול לעכב מצד דיני מזיק דב''ק אלא רק מדיני שכנים – ר' ליב סי' צ''ז – ואפי' אחר שבנה אידך כותל לכא' אין חייב להרחיק מדין מזיק, דכיון דכשהניח את הגפת לא היה כותל א''א לאסור עליו מצד גורם נזק, מכיון שבשעה שהניח לא היה דבר הניזוק, והוי כזרק והוציא הלה את ראשו בכוונה שאין יכול לתבוע את הזורק לעצור את האבן, והריב''ש סי' שכ''ב כתב כן כשזכה אידך בחצירו אח''כ, אך לא כשהיה כבר אידך כאן רק שדבר הניזק לא היה כאן, וא''ת דמצד ממונו חייב להרחיק הרי יש צד בראשונים שאינו אלא גרמא דממונו.

ה בדף יח. בנטע אילן סמוך לחצר חבירו כשהיתה אבן המונעת מהשורשים לעבור, ואח''כ נימוח האבן, כתב הריטב''א דכיון שעשה ברשות א''צ להרחיק, ובכ''ז שרשים שמזיקין הרבה לחרישה ולבעל האילן לא יזיק כל כך בקציצתן קוצץ, **וזה כלל גדול לדינים הרבה**, וצ''ב מדוע כשאין מזיקין הרבה, או כשניזוק בעל האילן הרבה אסור לקצוץ, הרי זכות כל אדם לסלק מחצירו כל דבר המונח שם ורשאי אף להזיקם כשא''א בענין אחר כמבואר בריש המניח,- ובמתני' דף כה: הוא לעניין לקוץ את האילן ולא את השורשים - וע''כ שמזכויות השכנים הוא דין זה, וכן מבואר ביד רמ''ה אות כ''א דאע''פ דמתהום ארעא עד רקיעא שייך לו אין רשאי לקוץ כשאין מפריע לו – ועי' במלחמות סוף לא יחפור –

ו. עי' ריטב''א דף כד: ד''ה מה טעם, ודף כו. ד''ה מתקיף, דאפי' בגרמא דגירי לא אסרו אלא בדבר קבוע כסולם, אבל בדבר שאינו קבוע כשעושה בתוך שלו לא אסרו, ועי' סמ''ע סי' קנ''ה סקמ''ז. ולכא' חילוק בין קבוע ללא קבוע לא שייך בדיני מזיק דב''ק.

ז. בדף יח. דירה שאני, ואם הוא מדין מזיק דב''ק, לכא' אין חילוק בין שימושי דירה לשימוש אחר.

ח. בתוס' כו: ד''ה גזלן וברשב''א כה: בשם ר''ח מבואר ששורשים שנכנסים ויונקים משדה חבירו, תלוי במח' ר' יוסי ורבנן אם יש לו זכות לינוק או דהוי גזל, והרמב''ן כו. ד''ה הא דתנן לא יטע, נח' וכתב שלא התיר ר' יוסי אלא להזיק אך לא לגזול, ולתוס' שאינו גזל ע''כ צ''ל שמזכויות השכנים יש לו זכות בשל חבירו.

ט. מבואר בשו''ת הרא''ש סוף כלל צ''ח דאע''פ שמהני סמיכה בהתר וא''צ אח''כ לסלקו כשבא דבר הניזק, כל זה משום שיכול הניזק להניח דבר אחר ולא להנזק, אך אם אין יכול להשתמש כלל צריך להרחיק, עוד מבואר שם בכלל ק''ח סי' י' דר' יוסי מודה שצריך להרחיק כשאינו גיריה, כשאין הניזק יכול להרחיק, ועי' בתוס' כה: דאף שמהני סמיכה בהתר כשלא קביעה תשמישיה חייב להרחיק, ולכא' כל סברות אלו אינם שייכים אלא בדיני שכנים - ויש לפרש במה שכתב בכלל צ''ח שבכה''ג לא שייך סברת לאו כל כמינך וכו' עי''ש כי אינו יכול להשתמש כלל אך גם סברא זו לכא' שייכת רק בדיני שכנים -

י. בגדר דיני שכנים, כתב החזו''א ב''ב סי' י''א סק''א נראה דענין קביעות ההרחקות נמסרה לחכמים כי לעולם אין שימושי בנ''א מצטמצמים כל אחד בחלקו כי החופר בור בצד המיצר משמש קרקע של חברו לו לכותל, והנוטע אילן שורשיו נכנסים לחברו, וכן בחלונות וכן בכל ההרחקות השנויות, ונצטווינו שחכמים ישקלו הדברים כפי הראוי והנכון לפי טבע העולם, ומה שראו חכמים להתיר על כורחו משועבד חלק שמעון לראובן לתשמיש זה ... ובסי' י' סק''ב כתב כל אחד עושה בשלו ואינו חייב להימנע בשביל שכינו דכן ניתן ישיבת בנ''א על פני האדמה כל אחד בחלקו, ובסי' י''ד סקי''ג כתב ויש מהם שהתירו חכמים שכן טבע העולם ששכנים נפגעים זה מזה, שהרבה מן התשמישים מכניסים פעולה ופגיעה חוץ מגבולם וזהו קנינו תחילה ועל הניזק להרחיק, ואם אינו מתרחק חשיב הניזק כנכנס ברשות המזיק ואיהו דאזיק אנפשיה, ובב''ק סי' י''א סק''כ כתב ענין נזקי שכנים תלוי לפי ישוב העולם וכל שעל המזיק קשה הזהירות ביותר, ואם אנו מחייבים אותו בכך אנו מקפחים את ישובו בעולם, אז אין אנו חושבים זה לנזק אלא זהו ישובו של עולם, ועי' בסי' י''ד סקט''ז שאף כשא''א לתובעו מדין מזיק דבב''ק יכול לתובעו שירחיק מדין נזקי שכנים. ועי אבן האזל פ''ד משכנים ה''ט.

**מדוע לר' יוסי על הניזק להרחיק את עצמו הרי בעלמא על המזיק להרחיק את עצמו, כמבואר בתוס' ב''ק כג: ד''ה יכלי, והנתה''מ סי' קנ''ה סקי''ח הוסיף להקשות אף לרבנן שפטרו באופנים מסויימים להרחיק עי''ש**

א. ז''ל הרמ''ה אות ק''ז, וטעמא דמילתא – דזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו – כדי שלא לעכב על כל אדם לעשות בשלו מה שאינו מזיק לחברו מיד דאם כן אין לדבר סוף, עכ''ל, וברמ''ה אות ק''ה מבואר דמטעם זה רק רשאי לסמוך אך אם הזיק חייב אף לר' יוסי, ולתוס' והרמב''ן בקונ' שפטור - דכתב הרמב''ן דלר' יוסי ודאי פטור ודן לרבנן ואולי יש לדחות דמשום אין לדבר סוף גם פטרוהו - ע''כ צ''ל כדלהלן, וכן בר' יונה כה: מבואר דלא כהרמ''ה ומה שצריך להרחיק אילן לרבנן אינו אלא חומרא דרבנן עי''ש וכן מבואר בתש' הרא''ש כלל ק"ח סימן י' דצריך להרחיק מצד דרכיה דרכי נועם.

ב. הנתה''מ שם ביאר שאין דין על המזיק אלא לשמור, אך לא נאסר עליו להשתמש כשא''א לשמור, ולכא' כן מבואר ברא''ש ב''ק פ''ב סי' י' עי''ש - ועי' כעין זה ברשב''א י''ח. לגבי דבורים שמזיקין לחרדל שפטור משום שאינם בני שמירה - וא''ת מאי שנא מב''ק מה: ר''א אומר אין לו שמירה אלא סכין, י''ל שהרי מבואר בתו''ד הנתה''מ שרק כשהניזק יכול להשמר הדין כן וכלשון ר' יוסי על הניזק להרחיק את עצמו.

ג. הברכ''ש - ב''ב סי' י''ג י''ד כ' - כתב בשם הגר''ח, וכעין זה בחזו''א סי' י''ד סקי''ג, דכשעושה בתוך שלו אין דין מזיק דב''ק, ואה''נ אסור ליטע אילן ברה''ר אף לר' יוסי אם יזיק בור של חבירו, וכן מפורש ברמ''ה אות ק''ז, וכתב הברכ''ש - סי' י''ד סק''א וסי' י''ט סק''ד וסי' כ' סק''ג – שאם נטע ברה''ר יתחייב מדין אדם המזיק, דהיינו דמשכ''ל אדם המזיק ובכ''ז אינו גיריה דידיה, וכך נראה בדברי הרמב''ן בקונ' דנוטע אילן הוי אדם המזיק ובכ''ז פטור כי עושה בתוך שלו, אך אינו שור המזיק, ואילו היה האילן שור המזיק הרי שורו עושה בשל חבירו והיה חייב גם לר' יוסי, ועי' משנת ר' אהרן שכנים עמ' פ' דעושה בתוך שלו פטור מדין שניהם ברשות עי''ש – ויש לעיין מדברי הגמ' בב''ק מח: דאפ' בא' ברשות וא' שלא ברשות אם ידע שמזיק חייב, אף כשהזיק הברשות לשלא ברשות, דאמר ליה נהי דאית לך רשותא לאפוקי לאזוקי לית לך רשותא, והרי עושה בתוך שלו ומדוע חייב, ולדברי הנתה''מ ניחא, וצ''ל דאם אינו יכול להשתמש בלא להזיקו רשאי כמבואר בריש המניח ועי' מאירי שם, דאם התרה בו שיצא ולא יצא רשאי להכותו –

ד. תוס' דף כו. הקשו על רקתא מדוע אינו חייב מדין אש, וכן הרמב''ן בקונ' הקשה מדוע אין האילן שור המזיק, ובמלח' כתב על דבורים שאינו חייב מדין שן כי אין קנוי לו אלא מפני דרכי שלום, והנתה''מ כתב שלדבריו ניחא, וא''כ לכא' בתוס' וברמב''ן מבואר שלא כדבריו, ואולי אין יכולים הנזקין להזהר, ובכה''ג על המזיק להרחיק א''ע, והברכ''ש כתב דכיון שהאש והשור הולכים בשל חבירו א''א לפטור מצד עושה בתוך שלו, ולא דמי לגפת שמזיק ממקומו ואינו נכנס לרשות חבירו, וכמו שכתבו הראשונים דף כב: דגפת וכיוצ''ב הוי גיריה דידיה משום שממקומם מזיקים, ועי' תוס' רי''ד שם שבאמת כתב על קושיית התוס' שאין חייב מדין אש משום שעל הניזק להרחיק א''ע, והרמ''ה אות ק''ז כתב דיתכן שלרבינא כל אש שחייבה תורה אינו אלא במדליק ברה''ר או בשל חבירו ולא כשהדליק בשלו, ולדעת התוס' יש לעיין מדוע בב''מ קי''ז. פטור על המים שאינם מזיקים מיד ומדוע אין המים אש, וכאן לא שייך תי' התוס', וכל לעיל כג. בדם ועורבים ס''ד שפטור לר' יוסי ומדוע אין הדם אש, ואולי כאן שייך תי' התוס' משום שאין הדם מזיק כמו אש ששורפת, אלא העורבין ששמים את הדם מזיקים, ואולי תוס' שאלו רק מצד אשו משום חיציו, ובמים דמי לכח שני שאינו גם חיציו, אך מצד ממונו א''א לחייב כי באמת אינו ממונו שהרי בסתמא מפקירן, אלא שחייב גם על אש שיצר, וכיון שלא הוא ולא ממונו נכנסים לשל חבירו שרי מצד עושה בתוך שלו, ולא דמי לקושיית הרמב''ן על שורשים דהדין שלא יקוץ וא''כ אינו מפקירן.

ה. כתוב בשו''ת הרא''ש כלל ק''ח סי' י' – הובא בטור סי' קנ''ה סעי' כ' - דכשאין הניזק יכול להשמר מודה ר' יוסי אף כשאינו גירי דידיה, לדברי הנתה''מ ניחא דהרי כתב שכל הדין שא''צ לבטל שימושו הוא רק כשאידך יכול לשמור, אך כשאינו יכול זכות הניזק עדיפה, ולדברי הגר''ח שאין שם מזיק בעושה בתוך שלו צ''ב, ואולי י''ל שמדיני שכנים יכול למונעו, ולא מדיני מזיק, ועי' עוד בדברי הרא''ש בשו''ת סוף כלל צ''ח דאע''פ דמהני סמיכה בהתר, וא''צ אח''כ כשיבא דבר הניזק להרחיק, כל זה רק משום שיכול הניזק להשתמש בדבר אחר שלא ינזק, ומשמע שכשאינו יכול חייב להרחיק, ומתיישב לפי דברי החזו''א שהובא לעיל.

ו. במתני' כה: ר' יוסי אומר ... שזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, לדברי הגר''ח כתוב כאן את יסוד הדין שבתוך שלו אין דין מזיק דב''ק, ולדברי הנתה''מ צ''ל שכל הדין שא''צ לבטל שימושו אינו אלא שימוש בשלו, ולדעת הרמ''ה ר' יוסי ביאר את ההתר שניתן לו מכח זכות שכנים לעשות בשלו. ועי' בפסקי רי"ד לקמן כ"ג א' דכתב דלא התיר ר' יוסי אלא היכא דקאי ברשותי', כדתנן זה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, אבל למיקם ברה"ר ולאזוקי ברה"י לא שרי ר' יוסי ואפי' במידי דל"ה גירי, וכן מבואר גם בדברי הרמ"ה סוף אות ק"ז.

ז. עי' רמ''א סי' שפ''ח סעי' ב' – ומקורו בירושלמי – דהרואה מים הבאים להזיק את חצירו רשאי לעשות גדר ועי''ז ילכו המים לחבירו עי''ש ויש לדון אם גם שם ההתר מצד עושה בתוך שלו

**גדר חיוב ההרחקה לרבנן**

א. לדעת הרמ''ה לכא' הוא מדין מזיק דב''ק, אלא שמדיני שכנים גם לרבנן הקילו כמבואר בדף כ: דאע''פ שהרחיק חייב לשלם, ודעת הרמ''ה אות ק''ז דבכל ההרחקות הדין שחייב לשלם אף בהרחיק כדין, וע''כ משום שמדיני ב''ק צריך להרחיק יותר, ובשכנים כדי שיוכלו להשתמש א''צ להרחיק כל כך, ועי' רי''ף ב''ק פ' הכונס דמה שמבואר בדף כ: שחייב לשלם הוא משום שחייב לשמור וא''כ לא כתוב כאן קולא מכח דיני שכנים ולא כהרמ''ה, ועי' קצוה''ח סי' קנ''ה סק''א דהביא את הרי''ף וכתב מדנפשיה כדברי הרמ''ה.

ב. ולסוברים שאין כאן דין מזיק דב''ק, כל חיוב ההרחקה הוא מדיני שכנים, ונמצא דלדברי הרמ''ה מכח דיני שכנים מקילים על המזיק - ואולי הגדר שיש לו זכות בשל חבירו מדיני שכנים לענין להשתמש שימוש שמזיק וכמו שנתנו זכות דוושא וכיוצ''ב וכנ''ל ולכן אין צריך להרחיק מדין מזיק דב''ק - וכן נראה בחזו''א שהובא לעיל באות ט' ולחולקים מכח דיני שכנים יש זכות לניזק, וגדר הדין עי' בשו''ת הרא''ש כלל ק"ח סימן י', דהוא משום דדרכי' דרכי נועם וכל נתיבותי' שלום, והקפידה תורה שלא יעשה אדם בתוך שלו דבר הגורם היזק לחברו, והובא בטור סימן קנ"ה, ומשמע דהוא דינא דאורייתא, וכ"ה בביאור הגר"א סימן קנ"ה סק"ח דדין הרחקה הוא דאורייתא, ובמשנת ר' אהרן שכנים עמ' פ', פ''ז, צ''ד - תקנו חכמים דמצד זכות השכנים אין לכל אחד זכות בשלו להעמיד שם דברים המזיקין וכיון דחסר לו רשות על כך מצד זכות הניזק על כן עליו להרחיק, ובחי' ר' אריה ליב סי' צ''ו סק''ג – והנה בעקר דין הרחקה דנזקי שכנים דלא יחפור יש לעיין אם הוא רק איסורים או דגם זכותי ממון יש לו להניזק על חבירו שירחיק ממנו ... נתנו חכמים להניזק זכות בקרקעו של חבירו שלא יוכל השני לעשות דבר שמזיקו. ועי' קרית ספר פ"ט משכנים, דדיני ההרחקה ל"ה אלא מדרבנן, דאף דמה"ת אם הזיק חייב לשלם, מ"מ אינו חייב להרחיק, וחכמים תיקנו הרחקה כדי שלא יבא לחבירו היזק מחמתו, ובד' רבינו יונה לקמן כ"ה: מבואר דדין ההרחקה לרבנן במידי דל"ה גירי דידיה אינו אלא מדרבנן, עיי"ש, וכ"נ בפירש"י שם - עכ"פ בהרחקת אילן - וכ"ה בבעה"מ לקמן י"ח:

ג. חקרו האחרונים – עי' ברכ''ש סי' כ', ומשנת ר' אהרן שם, ושי' ר' שמואל אות ב' – האם לאחר שצריך להרחיק מדיני שכנים, שוב חייב גם מדין מזיק דב''ק, ובמשנת ר' אהרן תלאו במח' הראשונים אם חייב לשלם כשלא הרחיק – ולא מצאתי ראשונים שפטרו אלא משום גרמא ןלא שפטרו אף אם מדין מזיק דבב''ק חייב, אך הנתה''מ סי' קנ''ה סקי''ח כתב דפטור אף אם מדיני מזיק דבב''ק חייב, ומבואר שנקט שגם אחר דין הרחקה מדין שכנים אין חייב מדין מזיק - ולכא' תלוי בגדר הזכות שיש לניזק – עי' ברכ''ש סי' ט''ו וט''ז, אבן האזל פ''י משכנים ה''ה ד''ה והנה בהג''מ, ובמשנת ר' אהרן שם - דאם יש לו זכות בחצר אידך לעניין זה שלא יעשה שם שימוש המזיקו א''כ כבר אינו עושה בתוך שלו ואין סיבה שלא יהיה כאן מזיק דב''ק, וכן אם מדיני שכנים יש לו זכות לתובעו אל תזקיני לכא' גם צריך להיות כן, אך אם זכותו שלא יפריע לו להשתמש בשלו ולא שלא יזיקנו, ניחא שאין כאן דין מזיק דב''ק, ועי' בחי' ר' שמואל ב''ב סי' י''ד סק''ז שהביא את המח' בין הרמב''ם להרא''ש האם ספק הרחקת נזקין לחומרא או לקולא, וביאר שנח' בגדר חיוב הרחקת נזקין עי''ש.

**גדר חיוב ההרחקה לר' יוסי בגירי דידיה**

א. ברמ''ה אות ק''ה, ומודה ר' יוסי בגירי דידיה, משום דהוי כמאן דעביד ברשותא דחבריה. וכ"ה משמעות דברי הרמב"ם בפ"י משכנים ה"ה שכתב דדמי למי שעומד ברשותו ויורה חצים לחצר חבירו ואמר ברשותי אני עושה שמונעין אותו.

ב. בחי' ר' אריה ליב סי' צ''ז ,יש להסתפק אם ר' יוסי לא ס''ל כלל לדין הרחקה והא דמודה בגירי דידיה הוא משום דין מזיק או דבגירי דידיה גם ר' יוסי מודה לרבנן דיש בזה דין הרחקה, והוכיח מתוס' ריש לא יחפור שכתבו דדי לר' יוסי שבתחילת ההזק הוי גירי דידיה אף שאח''כ אינו גיריה דידיה, ולא שייך לומר כן בדין מזיק דב''ק,

ג. עי' ברכ''ש סי' כ' דכתב שגם בגירי דידיה לר' יוסי חיוב ההרחקה הוא מדיני שכנים, ועי' אבן האזל פ''י משכנים ה''ה ד''ה ונראה דגם.

ד. עי' שי' ר' שמואל אות ב' שביאר את שיטת הראשונים שרק לר' יוסי שאלה הגמ' כב: והא גרמא הוא, משום שלרבנן מדין שכנים צריך להרחיק ורק לר' יוסי דלית ליה הרחקה אלא מדין מזיק דב''ק שאלו הרי גרמא וכו', ולראשונים שהקשו גם לרבנן צ''ב הרי דין ההרחקה הוא מדיני שכנים – ולרמ''ה ניחא – עי' מה שכתב לבאר שם באות ס'

ו. עי' נקוה"כ יו"ד סימן שע"א לט"ז סקי"א דכתב דכל שאין להמזיק הפסד כלל בהרחקת ההיזק, ה"ה חייב להרחיק אף כשאין זה גירי דידיה עיי"ש.

ז. ההגהות מיימוני פ"י משכנים ה"ד כתב בשם ריצב"א, דכל הא דלר' יוסי על הניזק להרחיק את עצמו, הוא רק בדברים שהן עיקר יישוב או דירה או תשמיש, שאין לו למזיק להניח ישובו או דירתו או תשמישו, אבל אם ל"ה מעשה של מזיק עיקר יישוב, אפי' ר' יוסי מודה דעל המזיק להרחיק עצמו, ולמד לזה מד' הירושלמי, ועי' בחי' הריטב"א לקמן כ"ה ב' שכתב דהבבלי פליג בזה על הירושלמי.

ח. לכא' יש להוכיח מהראשונים כב: שכתבו דמודה ר' יוסי שאסור לסמוך סולם אף כשאומר שישמור בשעת ההנחה שלא תעלה נמיה, ולכא' מדין מזיק דב''ק א''א לתבוע, והוסיפו הראשונים לבאר דכיון שבעצם שייך בסולם גיריה כשלא שומר אסור בכ''ג ואף אחר שסמך ומעתה כבר אינו גיריה חייב לסלקו, ולכא' כ''ז הוא רק מדיני שכנים.

--------------------------------------------------

**קצת מ''מ בענין גירי דידיה**

א. הגדרת גירי דידיה. עי' רבינו יונה לעיל י"ח ב' דגירי דידיה הוא בכל דבר שהוא מזיק בשעת הנחתו וממקום הנחתו ואין הנזק שמגיע נולד אח"כ אלא כמות שמניחו הוא המזיק וכ"כ הרשב"א, וכ"נ בד' הריטב"א וביד רמ''ה אות ו' ואות ע''ח ואות ק''ה, דכשמזיק מיד או מתחיל להזיק מיד הוי גירי דידיה, וכן הוא במאירי ריש פ' לא יחפור. וברמב''ן בקונ' ובב''ב כב: ובעוד ראשונים שם מבואר שכל שמזיק ממקום הנחתו אף שאינו מזיק מיד חשיב גירי דידיה, ובמזיק מיד הוי גיריה אף שאינו מזיק ממקום הנחתו כנמיה ורקתא.

ב. עי' תוס' כו. ד''ה מאי שנא ורמב''ן בקונ' ורשב''א ונמוק''י דף כב: דלרבינא כל שבשבת חייב כזורה ורוח מסעייתו, ודאי הוי גיריה דידיה אע''פ שלעניין נזקין אינו אלא גרמא.

ג. האם מודה ר' יוסי בגרמא דגירי, בגמ' כב: מבואר שמודה שצריך להרחיק, ובתוס' כו. ד''ה זיקא מבואר שלא נח' בזה בדף כו. אלא נח' ברקתא אי הוי גרמא דגירי או לא, וכמו שכתב הרשב''א שם, ועי' ברמ''ה אות ק''ז בביאור המח', ועי' משנת ר' אהרן שכנים עמ' ע''ה דיש ראשונים דס''ל דנח' בזה רבינא ומר בר רב אשי בדף כו. והגמ' בכב: כמר בר רב אשי - כן נראה ברמ''ה אות ק''ז דכתב דקי''ל ברבינא משום דקי''ל דמודה ר' יוסי בסולם -.

ד. האם כל הרחקות דלא יחפור חשיב גירי דיליה. הר''ח והרי''ף כתבו דהוי גיריה דידיה ועי' בנמוק''י שהאריך לבאר שיטתם, ועי' רש''י כב: ד''ה לימא, ותוס' כב: ד''ה לימא, ושו''ת הרא''ש כלל צ''ח סי' י' וכלל ק''ח סי' י', וברמב''ן בסוף קונ' דינא דגרמי.

ה. הנתה''מ סי' קנ''ה סקכ''ב כתב דבגירי דממונו גם מודה ר' יוסי, ועי' משנת ר' אהרן שכנים עמ' ע', ועי' שי' ר' שמואל ריש פ' לא יחפור, ובפ' השותפין אות כ''ט שהאריך בראיות מהראשונים העניין זה.

ו. האם אפשר לחייב שורשים שהזיקו מדין אש. הרמב''ן בקונ' כתב שא''א לחייב מדין אש אלא רק מצד אדם המזיק, והרמ''ה אות ק''ה כתב שאפשר לחייב מדין אש. ובביאור דברי הרמב''ן שכתב דנולד הוא, עי' דברי יחזקאל סי' מ''ט סק''ה, וברכ''ש ב''ב סי' י''ט וסי' כ''ב, ושי' ר' שמואל ריש לא יחפור.

ז. בביאור הא דנמיה הוי גיריה דידיה כשבהדי דמנח ליה קפצה, עי' תוס' כו. סוד''ה זיקא, ושטמ''ק ב''ק נו. מהרא''ה, וחזו''א סי' י' סק''א וב''ק סי' ב' סק''ב.

ח. ברמב''ן בקונ' מבואר ששרשים הוי אדם המזיק ופטור רק מצד שעושה בתוך שלו, ומבואר ששייך אדם המזיק שאינו גיריה, ושייך גרמא כסולם ונמיה דהוי גיריה.

ט. עי' חי' הגר''ח על הש''ס סי ר''פ דשורשים הוי גיריה דידיה ובכ''ז ר' יוסי חולק אף בגיריה דידיה עי''ש ועי' עוד בשיעורי רח''ה עמ' צ''ו.י

י. עי' ט''ז יו''ד סי' שע''א סקי''ב דא''א לכוף להוציא את המת מביתו כדי שיוכלו הכהנים להיכנס, משום שמת לבד בביתו, ולא עשה שום מעשה להזיקו ואין כה''ג דין הרחקת נזקין כשבביתו יש דבר המזיק, ועי' נקוה''כ שם, ולכא' לדברי הט''ז כשאחר הניח גפת בביתו א''צ להסירו, וצ''ע. ועי' פרישה סי' קנ''ה סקי''ח שמבואר בתו''ד דאין מתונא גירי לדעת התוס' משום שלא הניח שם את המים אלא הגשמים ירדו מאליהן.

יא. הסומך מזיק שנחשב גיריה, כשאין כעת דבר הניזק, ברמב''ן יז: מבואר שנחשב גיריה בשעת סמיכה, וכתב רעק''א בקונ' דכן גם דעת הרא''ש, ברשב''א דף יח. ודף כב: מבואר שכשיבא לכאן דבר הניזק יחשב גיריה – ועי' בחי' ר' שמואל סי' י''ד סק''ד שפי' דהזורק חץ מוגדר כעושה וחוזר ועושה והוי כעושה כעת לעניין גירי דידיה – ובתוס' והנמוק''י מבואר שגם אח''כ אינו נחשב לגיריה, עי' רעק''א בקונ' שהאריך בזה.