מוקצה כז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שי סעי' ז

##### שיעור כז

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ז] כתב הרמ"א **ולכן אסור לטלטל כיס של מעות אף על פי שהוציא המעות ממנו מבעוד יום, מיהו לצורך גופו או לצורך מקומו מותר.** והבאנו בשיעור הקודם שנחלקו האחרונים אם כיס נאסר משום מוקצה דחסרון כיס, או דאיסורו הוא משום כלי שמלאכתו לאיסור, ובמשנ"ב (ס"ק כז) הביא דהסכימו האחרונים דכיס המיועד למעות אסור משום כלי שמלאכתו לאיסור, ובמג"א (ס"ק ה) משמע דאף מטה שמונח עליה מעות אסורה משום כלי שמלאכתו לאיסור.

## אם כיס נחשב כלי שמלאכתו לאיסור

אמנם מצינו בהגהות הרעק"א (על המג"א שם) שכתב דדין זה תלוי בפלוגתת האחרונים אם נר חשיב כלי שמלאכתו לאיסור, דלדעת המג"א (סימן רעט ס"ק ח) דנר לא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור כיון שאין הנר משמש למלאכת איסור, אלא האיסור מונח עליו, ה"נ לגבי מטה אין לאוסרה משום כלי שמלאכתו לאיסור כיון שהיא מצד עצמה מיועדת למלאכת היתר ורק מונח עליה האיסור, והרמ"א כאן ס"ל כדעות דאף בכהאי גוונא הוי כלי שמלאכתו לאיסור.

[המשך סעיף ז] ברמ"א **כיס התפור בבגד, הואיל ועיקר הבגד עומד ללבוש, אם הוציא המעות משם מותר ללבוש הבגד, דהכיס בטל אצלו, אבל אם שכח בו מעות, מותר לטלטל הבגד, דלא אמרינן דכל הבגד נעשה בסיס למעות, הואיל ואין המעות על עיקר הבגד, אבל אין ללבשו בשבת דחיישינן שמא יצא בו.**

ומש"כ הרמ"א דמותר ללבוש הבגד כיון שהכיס בטל אצלו, אין זה הלכה בדיני מוקצה, אלא כוונתו להתיר לצאת אם הבגד לרשות הרבים דאין בזה משום הוצאה.

## חובת ניעור במוקצה שאינו מונח על עיקר הבגד

עוד נתבאר ברמ"א שאם שכח מעות בכיס התפור בבגד מותר לטלטל את הבגד, ולא אמרינן שנעשה הבגד בסיס למעות, וביאר המשנ"ב (ס"ק כט) דאף שבשכח בלאו הכי לא נעשה בסיס כמבואר לעיל (סימן שט סעיף ד), מכל מקום חידש הרמ"א דכיון שהכיס אינו נחשב לעיקר הבגד, לכן אין צריך לנער את הבגד.

והנה במשנ"ב (ס"ק כט) הביא את דברי האליה רבה (ס"ק י) שכתב דאף באופן שלא הניח את המוקצה על עיקר הבגד יש חובת ניעור לבגד, וכתב דאם אפשר בניעור יראה לנער מתחילה. ובמג"א (שם) כתב דכן מוכח מדברי הרמב"ם בפירוש המשניות (פרק יח מכלים משנה ב) דמבואר שם במשנה *'מוכני שלה בזמן שהיא נשמטת אינה חבור לה ואינה נמדדת עמה ואינה מצלת עמה באהל המת ואין גוררין אותה בשבת בזמן שיש בתוכה מעות ואם אינה נשמטת חבור לה ונמדדת עמה ומצלת עמה באהל המת וגוררין אותה בשבת אף על פי שיש בתוכה מעות'*, ופירש שם הרמב"ם דאם מונח מעות על המגירה שנשמטת מן השידה מותר לטלטל את המגירה, דהואיל ואי אפשר להוציאה ולהפרידה מן השדה הרי זה כאילו לא טלטל את המעות, ומשמע שאם יכול לנער חייב לנער.

אכן בשעה"צ (ס"ק כז) משמע דהעיקר להלכה כדעת הראשונים דפירשו מתניתין דמוכני דאם הניח מוקצה על המוכני שאינה נשמטת מותר לטלטל השידה כולה, כיון שהמוקצה אינו מונח על עיקר הכלי, וכן הוכיח הרעק"א מהרשב"א והתוספות (שבת מד, ב ד"ה הא) דהיכא שאין המוקצה מונח על עיקר הבגד אין צריך ניעור, וכן מוכח מסתימת השו"ע [ויש להעיר על התהילה לדוד כאן (ס"ק ה) שכתב שמסתבר כדעת האליה רבה, ואף שדעת רוב ראשונים שאם המוקצה אינו מונח על עיקר הבגד אין חובת ניעור].

ובאמת עיקר השיטה שצריך ניעור אף שאין המוקצה מונח על עיקר הבגד, מיוסדת על דברי הרמב"ם בפירוש המשניות (שם), אמנם בפירוש המשניות לרמב"ם שנדפס מחדש (מהדורת קאפח) מבואר פירוש אחר בדברי המשנה דמוכני וז"ל *'ואע"פ שיש בתוכה מעות שאינו מותר לטלטלן, מפני שאין המגירה הזו כלי בפני עצמו, וכאשר יגרור את המגירה ובה המעות הואיל ואינו יכול להוציאה ולהבדילה מן השדה הרי זו כאילו לא טלטל את המעות'* ומבואר דהרמב"ם פירש את הסוגיא דמוכני באופן אחר לגמרי, דההיתר לטלטל מוכני אינו משום שהמוקצה אינו מונח על עיקר הבגד, אלא שכיון שמטלטל את המגירה הלוך ושוב באותו מקום שרי אפילו שמונח מוקצה בתוכה, כיון שכשנשאר הכלי באותו מקום אינו נחשב כטלטול מוקצה גמור. ולפי"ז אין מקור לחומרת המגן אברהם דצריך ניעור לכתחילה, אך מאידך אין מקור למה שהוכיחו הראשונים מדינא דמוכני שאם המוקצה אינו מונח על עיקר הבגד א"צ לנער.

ונראה דגם לדעת רבינו אפרים שהביא הרשב"א בשבת (שם) אין מקור לטלטל מוקצה אם אפשר לנער, דכתב שם דסוגיא דמוכני מיירי באופן שהיה מונח על השידה גם דבר היתר, אמנם מדברי התוס' (שם) משמע שאין צריך לנער דכתבו שאפשר לאוקמי למשנה דמוכני אפילו בשוכח, ולפי"ז בשידה נשמטת צריך רק ניעור, וע"כ דשידה שאינה נשמטת מותר לטלטל אפילו בלא ניעור כלל.

ולפי"ז יוצא דבאופן ששכח מוקצה על השידה, ואין עליו דבר היתר צריך לנער את הבגד לכתחילה, דלדעת הרבינו אפרים אין מקור שאין צריך לנער אם לא מונח דבר היתר, וגם לחוש לדעת הרמב"ם בפירוש המשניות דלכתחילה צריך לנער, וכמו שמבואר במשנ"ב (שם) דלכתחילה צריך לנער.

ועולה למעשה שאם יש שידה עם מגירות, ובאחת המגירות מונח דבר מוקצה, אם המגירה נשלפת אסור לטלטל את השידה כולה, משום שנעשית השידה בסיס למגירה, ואם אינה נשלפת לא נאסר השולחן, כיון שהמוקצה אינו מונח על עיקר הכלי, ובאופן שהניח את הוקצה שם מדעתו אז המגירה עצמה אסורה, ולדעת רבינו אפרים צריך שינער את המוקצה, אך באופן ששכח שם דעת הרבה ראשונים להקל, אך המשנ"ב החמיר לכתחילה לנער. וה"ה אם מצא מוקצה בתוך כיס בגדו צריך לילך למקום צנוע ולנער את הבגד.

## דלת של מקרר שבתוכה מוקצה

ויש לדון לגבי דלת של מקרר שמונח עליה מוקצה [דהיינו שעיקר מה שמונח שם מוקצה] אם מותר לפתוח את דלת המקרר דהנה מצינו לעיל (סימן רעז סעיף א) דמותר לטלטל דלת של בית שעליה נר, וביאר המשנ"ב (שם ס"ק ז) דהטעם שלא נעשית הדלת בסיס לנר לפי שהיא חשובה ומתבטלת לבית [אמנם בביאור הלכה (שם ד"ה אע"פ) מביא שם דבירושלמי לא ברירא דין זה ונשאר בצ"ע], אלא שלגבי כיס מצינו שהכיס נאסר ואין היתר לטלטלו אף שנטפל לבגד.

ובספר שבות יצחק (פרק יב אות ב) הביא דמסתבר שיש לדמות דלת של מקרר לבית כיון שיש בו ארבעים סאה שיהיה מותר לטלטל את הדלת כיון שבטלה למקרר, אך בחוט שני (פרק מב ס"ק א) כתב להחמיר בזה, משום דדמי לכיס שהכיס עצמו נאסר בטלטול אפילו שמחובר לבגד.

## חיוב למשמש בגדיו קודם השבת

כבר הובא לעיל דברי המגן אברהם (ס"ק ז) דמש"כ הרמ"א שאם שכח מעות בכיס אין איסור לטלטלם, לאו דווקא אם שכח, דה"ה אם הניח מותר לטלטל את הבגד כיון שהמוקצה אינו מונח על עיקר הבגד, וביאר המג"א דמה דנקט הרמ"א 'שכח', משום דלכתחילה אין להניח מעות שמא ישכח ויצא.

אלא שבשעה"צ (ס"ק כב) כתב שלא ידע מקור לזה, ויש שהעירו דמצינו כן להדיא לעיל (סימן רנב סעיף ז) דמצוה שימשמש אדם בכליו בערב שבת סמוך לחשיכה, שמא ישכח ויצא, וע"ש במשנ"ב (ס"ק נה) דכמו כן יש ליזהר למשמש את הכיסים התפורים לבגד. וביותר צ"ע דהא מבואר כן להדיא ברמ"א בסוף דבריו בסעיף זה, דכתב דאסור ללבוש בגד שיש בכיסו חפץ דחיישינן שמא יצא בו.

ונראה לבאר דבמג"א כאן התחדש שיש חובת ניעור אפילו על בגד שאינו לובשו כעת, משום דחיישינן שמא ילבש אותו ואחר כך יצא עמו לרשות הרבים, ועל זה כתב השעה"צ שאין מקור לחומרא זו, אך בבגד שלובש ודאי צריך למשמש.

## האיסור ללבוש בגד שחפץ בתוכו שמא ישכח ויצא

ובעיקר מה שנתבאר ברמ"א שאסור ללבוש בגד שיש בכיסו חפץ דחיישינן שמא ישכח ויצא, יש לדון אם איסור זה שייך אף בחשש שמא יצא לכרמלית, והנה נתבאר במשנ"ב לעיל (סימן רנב ס"ק נב) לגבי האיסור לצאת במחט בידו סמוך לחשיכה דדעת המג"א דלא חיישינן שמא יוציא לכרמלית, כיון שאיסורו רק מדרבנן והוי גזירה לגזירה, אמנם הביא דדעת הגר"א שסמוך לחשיכה אסור לצאת אפילו לכרמלית. ונראה דה"ה לנידון דידן דלדעת הגר"א יש להחמיר שלא להניח דבר בכיסו אם יש חשש שמא יצא לכרמלית.

ולפי"ז נראה דנפק"מ לזמנינו דאף שאין רשות הרבים דאורייתא, הרי שייך איסור זה גם בכרמלית, אלא שבמקום שיש עירוב שרי, דאף שיש מקומות שאינם בתוך תחום העירוב לא חיישינן שילך למקום רחוק [אלא אם כן דרכו לצאת מחוץ לגבולות העירוב], אך במקום שא"א לסמוך על העירוב, יש לחוש ולא להשאיר דבר בכיסו שמא ישכח ויצא.

ונראה דאפילו כשמניחו לזמן קצר, כגון שמניח בכיסו משקפיים וכדו' יש להחמיר ולהימנע מזה, דחיישינן שמא ישכח ויצא. אמנם מבואר באורחות רבינו (חלק א עמוד קלד) שאם הדרך שאינו יוצא מביתו אם הבגד שלובש בבית, מותר להשאיר חפצים בתוך כיסי הבגד, ולא חיישינן שיצא עם אותו הבגד.

***הדינים העולים***

1. מבואר ברמ"א דכיס נחשב ככלי שמלאכתו לאיסור, אמנם הרעק"א תלה דין זה במחלוקת הראשונים.
2. דעת כמה ראשונים שמוקצה שאינו מונח על עיקר הבגד יכול לטלטל הבגד, וא"צ לנערו, אך לדעת הרמב"ם ולדעת רבינו אפריים נראה שצריך לנער, והמשנ"ב חשש לדעה זו לכתחילה.
3. דלת של בית שמונח עליה נר, אין איסור לטלטלה משום מוקצה, כיון שהדלת בטלה לבית, ודעת הגריש"א דה"ה לכל כלי שהוא גדול ממ' סאה, אך יש שהחמירו בזה.
4. מקרר שיש מוקצה בדלת שלו נחלקו האחרונים אי דמי לבית או שנאסר לטלטל את הדלת
5. חייב אדם למשמש בכיסו שלא ישכח ויצא לרה"ר, אמנם אם יוצא לכרמלית נחלקו האחרונים אם גזרו.
6. כשלובש בגד שאין דרכו לצאת איתו לרה"ר אין חייב להוציא החפצים מתוכו.
7. המ"א חידש שאפילו בגד שאינו לובש כעת חייב למשמש בו, וכתב השעה"צ שלא יודע מקורו.