כתובות ב ג ד - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

|  |
| --- |
| **ציונים ועיונים** |
| האשה שנתארמלה |
| אלו נערות |
| נערה שנתפתתה |
| ובסופו  בירור מדברי רבותינו בדין כהנים בזה"ז |

|  |
| --- |
| בעזהי"ת  חורף תשע"ו  ישיבת מאור התלמוד |

**כהן**

**סורוצקין 3 בני ברק**

**[PHONE_REMOVED]**

**האשה שנתארמלה**

**דף טו ע"ב**

**תוד"ה ומודה –**נחלקו רש"י ותוס' אם גם כשנתבע נחשבת הודאתו למעלת פה שאסר. והנה יסוד מעלת פשא"ס הוא במה שכל החיוב נוצר על פיו, ולכך יש להתחשב גם במה שאומר שקנאה [ויתבאר בזה להלן] וצ"ב א"כ מהי דעת תוס' ששייך דין זה גם כשהלה תובעו, ותביעתו זו מחייבת תשובת הנתבע. ובמה א"כ נחשב לפשא"ס.

ובהכרח שדעת תוס' כמש"כ בבית יעקב [אבהע"ז ס"ח סעיף א' בסופו] 'דכל שהבי"ד מחזיקים אותו בכך מן הסתם, הוי הפשא"ס'. והיינו שהיות ואין כל בסיס לתביעה, שכל עוד שאין הודאה על כך מצידו הרי לא יתייחסו בי"ד לתביעה, בזה נחשבת הודאתו בכלל פשא"ס, שאין להתייחס שעל ידי התביעה כבר ישנו נדון ודררא על הממון, היות וכל הנדון על הממון רק על ידי הודאת פיו.

**דף טז.**

**רש"י ד"ה הבעל מהימן: העמד אותה על חזקתה ומתחילה בעולה היתה –**בעיקר משנ"ת שיש לדון בה חזקת בתולה לחיוב כתובה דמאתים, הק' הרמב"ן במלחמות כאן שהרי כמבואר במשנה לעיל יא. גם אם נכנסה לחופה ולא נבעלה כתובתה מנה בלבד, וא"כ אין כאן נדון אם נשתנה גופה לבעולה, ואין שייך לדון בה חזקת הגוף של בתולה. עי"ש שמטעם זה חולק. וצ"ב דעת רש"י.

**גמ' לימא תנן סתמא דלא כרבן גמליאל וכו' בכל הסוגי' –** יעוי' היטב בסוגי' לעיל שדנה הגמ' מהו טעמו של ר"ג שנאמנת שמשארסתני נאנסתי, אם מטעם ברי ושמא או משום מגו, או משום חזקת הגוף שהיתה בתולה בשעת נישואין.

ובסוגיין בתחילה דנה הגמ' שנאמנת משום חזקה"ג, ולבסוף מבואר שלא סגי בחזקת הגוף לבדה ובעינן גם ברי ושמא, שרק בצירוף טענת ברי נאמנת. וצ"ב מה מועיל צירופם כאשר כל אחד בפני עצמו לא מהני.

עי' בפנ"י שיש מעלה לכך שישנם תרתי לטיבותא חזקת הגוף וברי כנגד חזקת ממון. ועיין בתו"י שכ' בדרך זו שיהני גם צירוף אחר כמו רוב וחזקת הגוף כנגד חזקת ממון. וע"ע משנ"ת בתוד"ה כיון דרוב נשים.

דרך נוספת מבואר בחזו"א (אבהע"ז פ"ב ד') שהיות והוחזקה לבתולה, היינו שכך היתה ההתייחסות כלפיה עד עתה, כאשר בא בתביעתו לשנות התייחסות זו, הרי הוא מוציא מהפשטות שנקטנו עד כה, ועליו להביא ראיה על שינוי זה [והיינו שאין זה מ'דין' חזקת הגוף, אלא מעצם הפשטות שאותה נקטנו עד עתה. עיין יסוד זה מהחזו"א בהרחבה בב"ב כט: בסוגי' שכוני גואי ואכמ"ל]. ועיין עוד להלן עפ"י דרך זו.

אמנם מדברי תו"י שלמדו מזה לכל צירוף ב' כחות [כמו רוב וחזקת הגוף] דמהני נגד חזקת ממון מבואר דלא כחזו"א.

**גמ' כיון דרוב נשים בתולות נישאות כי ברי ושמא דמי -** צ"ב שא"כ מעתה בכל ספיקות ממון נאמר שעל ידי הרוב נחשב כשמא, ויהני למ"ד ברי עדיף, ובודאי שאין הדין כן שהרי נחלקו אם אזלינן בממון אחר הרוב, בלא שייכות לנדון ברי ושמא.

וביאר בשי' הגר"ד (אות רט"ו) דכונת הגמ' היא שהיות והרוב בתולות הרי שכך הוחזק בפשטות שכתובתה כבתולה, ומעתה טענתו שאיננה בתולה אינה טענה, כמו שטענת שמא איננה טענה. והיינו ע"ד שנת' לעיל מהחזו"א.

**גמ' עד כאן לא קאמר ר"ג התם אלא בברי ושמא אבל הכא בברי וברי לא אמר –** צ"ב שהרי מבואר במשנה אופן שגם היתומים טוענים כן, וכיצד תתכן טענתן בברי. עי' ברא"ש שהיות וכל כח טענתם משום טענינן מה שאביהם יכול לטעון, ואצל אביהם אם היה טוען היה זה טענת ברי, גם אצל היתומים נחשב טענה זו כברי. וצ"ב שאכן אצלו אם היה טוען היתה זו ברי, אך ברור שאצל היתומים אינם יודעים זאת בברי.

עיין משנ"ת בזה בפר' אלו נערות דף לו. מדברי קוב"ש (ח"ב סי' ה' ב' וע"ע בקוב"ש ב"ב תרס"א מה שהביא מדברי בעל התרומות) וקה"י סי' ז' שאמנם אין זו טענת ברי ברורה אצל היתומים, אך נחשבת עכ"פ כספק טענת ברי שבעצם טענה היא, ורק אין ברור אם אביהם היה טוען כן.

**גמ' מגו דאי בעיא אמרה מוכת עץ אני תחתיך וכו' –** צ"ב וכמו שהק' הראשונים שהרי בטענת מוכ"ע תחתיו גופא אינה נאמנת, ולא שייך כאן מגו על סמך טענה שאיננה מתקבלת. עי' רמב"ן ועוד ראשונים בסוגיין שפי' שמכח טענה זו פליג ר' יהושע, וזהו הכונה שמחלקת הגמ' 'שור שחוט לפניך' עכ"ד. וכן משמע בתוס' ד"ה התם עי"ש בדעת ר"י.

אמנם מ"מ דעת ר"ג צריכה ביאור מדוע נאמנת.

**גמ' שור שחוט לפניך –** לשיטת רש"י נמצא שכל שנתבע על כך ועי"ז נעשה נדון על הממון כבר אין תועלת בטענתו לפטור עצמו ואין מועיל לו מגו. וכבר הק' הרמב"ן שלפי"ז לדעת ר' יהושע לא משכחת לה טענת מגו כלל. ועי"ש שהעמיד ד' רש"י שכל כונתו שלאו דוקא ע"י טענה אלא כאשר המציאות מעוררת ספיקות ביחס לנדון, וכעין שפי' שאר הראשונים בביאור תירוץ הגמ'.

ולשיטת תוס' שאפי' בתובעו כל שאין עילה לתביעתו של התובע, אין זה נחשב לתביעה המעוררת ספיקות, ומודה ר' יהושע במגו זה.

ובפשטות הכונה שהיות וכל כח התביעה רק על סמך הודאתו והוא עצמו אומר שאין כל משמעות המחייבת בדבריו ששל אבותיו הוא שהרי קנאה מהם. נמצא שאין לחייב על סמך דבריו, שהרי אין לחלק דבריו, שממנ"פ אם דבריו מתקבלים יש לקבל כל דבריו. [ולהלן דף כב. יתבאר בזה עוד].

ולפי"ז לכאו' אין זה מפרשת 'מגו' אלא שבכה"ג מעיקרא אין מקור לחייבו. וצ"ב לפי"ז לשון הגמ' מכדי האי מגו והאי מגו וכו' משמע שגם פשא"ס מפרשת מגו, וצריך לדחוק שזהו גופא תירוץ הגמ' שזהו מדין שונה של שור שחוט לפניך. עי' בקוב"ש כאן.

**תוד"ה כין דרוב נשים: לרב פריך דאית ליה הולכין בממון אחר הרוב –** ובתו"י כאן פי' שגם לשמואל יש להקשות כן שהרי ישנו צירוף של חזקת הגוף ורוב [וכעין שמצינו בסוגיין צירוף של חזקת הגוף וברי שמוציא ממון] ובזה י"ל שגם צירוף של חזקת הגוף ורוב מוציאין ממון. וכ"כ בעל המאור.

ומבואר מזה שנחלקו הראשונים אם ניתן לצרף רוב וחזקת הגוף כשם שמצינו שמהני ברי עם חזקת הגוף, וצ"ב בביאור פלוגתתם. ועיין לעיל מה שהובא מהחזו"א ולדבריו כלל אין ברי וחזקת הגוף 'מצטרפים' אלא שחזקת הגוף מעמידה את הטענה כטענה פשוטה שהמוציא ממנה צריך להביא ראיה. וע"ע בס' ברכת אברהם.

**דף ט"ז ע"ב**

**גמ' כי אתו עדים מאי הוי הנך סהדי שקרי נינהו –** נתחדש בזה שיש דבר שיכול לפסול העדים, עי' היטב בריטב"א שביאר שבקול כזה שמוכרח להיות אלימא מסהדא 'דהא כו"ע סהדי דאם איתה דהוה קלא הוי ליה למילתא' ומשמע שזהו מגדר אנן סהדי שגם הוא מענין עדות שכולנו עדים על כך. עי' עוד בקוב"ש להלן אות ס"ב.

**גמ' רב פפא אמר במקום שאין כותבין כתובה –** ופרש"י שדליכא למיחש לדלמא הדרא ומפקה לה. וצ"ב שעדיין נחוש לכך שתוציא על סמך עידי הינומא שוב ושוב. וכעין שמק' גמ' לקמן. ועיין ברמב"ן שפי' שאכן קו' הגמ' לקמן גם על מתני'.

אך עי' ברעק"א שתירץ מתני' שהיות ועסקינן במקום שאין כותבין כתובה מעיקרא, בהכרח נתחייב על דעת לפרוע לה בשובר, שהרי אין כל אפשרות אחרת לפרוע חוב זה. ולכן אין להקשות שמא תגבה שוב, שהרי נתחייב לפרוע על דעת לקבל שובר. ורק לקמן דאיירי במקום שכתבו כתובה בתחילה ורק שאבד, בזה מק' הגמ' שיכולים לגבות שתגבה כתובתה פעם נוספת.

**בנדון דכותבין שובר –** היוצא מנדון זה שאם אין כותבין שובר, ואבד שטרו של התובע, נמצא מפסיד הלה את כספו, על אף שודאי עכשיו חייב לו, מחשש שמא בעתיד יגבה פעם נוספת, אם יאבד שוברו. וצ"ב.

ועיין בנתיבות נ"ד א' שהרחיב בזה ויסוד דבריו שכך מעיקרא נתחייב לו רק אם יתן לו שטרו חזרה, וכל עוד שלא מחזירו שטרו אין עליו שום חיוב לשלם ממון. עי"ש עוד. וע"ע בקוב"ש ב"ב תרי"ח.

**דף יז.**

**כיצד מרקדין וכו' ובית הלל אומרים כלה נאה וחסודה וכו' –** בהיתרב"הלומרכןלכלכלהמצינוב' מהלכים: א. משמעותרש"יוכ"כבשמ"קמרש"ימהדו"קשהכונהב'כלה נאה וחסודה'שחוטשלחסדמשוךעליה. וכעי"זביארהט"ז(אבהע"זס"ה) שחסודההיאבעיניבעלה. ואכןכ' בחלקתמחוקקשםשאםהכלהבעלתמוםאיןלומרעליהשאינהבע"משהרי"זשקרברור, ורקיאמרשנאההיאומתפרשהכונהשחוטשלחסדמשוךעליה. כנ"ל. וכעי"זבחידושיחת"סשם.

אמנםהריטב"אכ' בביאורדעתב"השהותרלומרכןבכלכלהמפנידרכי שלום. והיינוכמבוארבסוגי' דיבמותסה. שמותרואףמצוהלשנותמפניהשלום, עי"ש. וכןנקטהח"חבהל' רכילות(כללא' במ"חסקי"ד) וכן משמע בדעת ר' יונה עיין שם אות קפ"א. ונתחדש בזה שדרכי שלום נחשב לאו דוקא להשקיט המחלוקת, אלא אף תוספת שלום וחיבוב מכלל היתר זה. ויתכן שלדעת רש"י שנזקק לטעם שנושאת חן ואינו שקר, אין להתיר משום דרכי שלום רק במקום השקטת מחלוקת [וכן משמע במאירי ליבמות סג. עי"ש לגבי עובדא דרב].

**גמ' אמרו להם ב"ש לב"ה וכו' והתורה אמרה מדבר שקר -** שיטת היראים מצוה רל"ה שאיסור שקר מדאו' הוא רק כאשר גורם נזק או צער לחבירו. והק' שם על יסוד זה מסוגיין שלשקר בשבח הכלה שייך לאיסור זה של שקר. ותירץ שדעת ב"ש שעכ"פ נראה כגונב דעת הבעל עי"ש בתועפות ראם. וע"ע בתוס' דלהלן.

**גמ' שם ובתוד"ה ישבחנו–** בביאור דעת ב"ש כ' התוס' שאמנם הדרך לשבח המקח ואין כל חשש לשבח, אך 'אין להם לחכמים לתקן להזקיק לומר שקר, דהתורה אמרה מדבר שקר תרחק'. היינו שאין חכמים מתקנים תקנה כזו שיש בה דמיון שקר, על אף שאין בה כל איסור. (ועיין חכמ"ש למהרש"ל על דברי תוס' גיטין יג:ד"ה גופא שמטעם זה תקנו חכמין קנין מעמד שלשתם ולא קנין אודיתא להרחיק מן השקר).

**גמ' לדבריכם מי שלקח מקח רע מן השוק ישבחנו בעיניו וכו' –** למשנ"ת בריטב"א שמשום דרכ"ש הוא. וזהו באמת יסוד ההיתר לשבח מקח, יל"ע בלשון ב"ה שיסדו דבריהם במנהג המקח, והלא זהו עצמו נצרך להיתר של דרכ"ש, ומדוע א"כ לא אמרו עיקר ההיתר בפירוש משום דרכ"ש.

עוד יל"ע בלשון הלוקח 'מן השוק' עי' היטב ברש"ש. וכןנקטהח"חבהל' רכילות(כללא' במ"חסקי"ד).

**גמ' ת"ר מבטלין ת"ת להוצאת המת ולהכנסת כלה וכו' –** צ"ב שהלא מבטלין ת"ת לכל המצות שאי אפשר לעשותם על ידי אחרים, ומהי ההדגשה על מצוות אלו. עי' בקוב"ש אות מח שביאר שכונת הגמ' לומר שביותר מן השיעור הנקוב להלוית המת אין היתר לבטל, ועל אף שבכל תוספת שהיא יש יותר כבוד, ומתקיים בזה מצוות חסד, מ"מ מעבר לשיעור זה אין היתר לבטל תורה.

אמנם שיעור להכנסת כלה לא הוזכר להדיא בגמ'. [וז"ל אדר"נ פ"ד.א שני ת"ח שיושבים ועוסקים בתורה ועברה לפניהם כלה או מטה של מת, אם בידן כדי צרכן אל יבטלו ממשנתן ואן לאו יעמדו וישננו ויקלסו לכלה וילוו למת וכו' ועי"ש בפי' בנין יהושע].

**שם בגמ' –** עיין בחלקת מחוקק ס"ה ב' שכ' שכל זה דוקא כשרואה שנכנסין לחופה צריך לכבדם, אבל אם יודע שיש חוופה בעיר אין צריך לבטל מלמודו. ע"כ. וקצת משמע בבית שמואל שם שחולק וסובר שצריך לטרוח ללכת. ופסק בערוה"ש כדעת החלק"מ.

**עוד שם –** הכונה 'הכנסת כלה' פי' רש"י במגילה שהולכין ללותה מבית אביה לבית חופתה. וכן הוא לשון הרמ"א סי' ס"ה א'. ועיין בט"ז דעות נוספות שהכונה ללות החתן לכיסוי ההינומא או הולכת החתן לחופה עי"ש. ולכאו' א"כ אין כל מקור לביטול תורה לשאר עניני שמחה שבנישואין וצ"ע.

וע"ד זה מבואר בפוסקים שכל הצורך לבטל מתורה לא אמור כלפי כל ההתעסקות עם המת [כאשר יש את הנצרך לעיקר העסק] אלא כלפי שעה שמוציאין אותו לקבורה עיין היטב באהבת חסד ח"ב פר' ה'.

והנה בכל הסוגי' הוזכרו עניני השמחה והשבח כלפי הכלה. ועיין בקוב"ש שהרי עיקר ענין השמחה אמור להיות כלפי החתן שהוא זה שמצווה בפו"ר. וביאר שבהכרח כל מה שאמור כלפיה הוא לשמחת החתן לשבח את מקחו, ובכך הוא שמח.

**דףכב.**

**מתני' האשהשאמרהא"אהייתיוגרושהאנינאמנתשהפהשאסרוכו' –**הק' רעק"אמדועבאופןזהצריךלדיןפהשאסרשנאמןלהתיראיסורשנאמרעלפיו, והלאמכיוןשאיןנאמנותהבגדרעדותאלאבדרךשלשויאאנפשאחד"אא"ככיוןשמסיימתשגרושההיאנמצאשכלללאאסרהאתעצמה, וביותרק' בסיפאנשביתיוטהורהאנישהרימעולםלאאמרהעלעצמהאיסור, שהריאיןהשבויהאסורהמצדעצמהאלארקמשוםחשששנטמאה, ומכיוןשמסיימתשטהורההיאנמצאשלאשאחד"אכללועיקר. וצ"ע.

ובקוב"שתמה על קושייתו שהלא מאחר שנאמנית מדין שויא אנפשיה על היותה שבויה, שוב הוי כעדים המעידים על כך שאינה נאמנת לומר שטהורה היא. ובהכרח למד רעק"א ששויא אנפשיה מדין נדר הוא, ושפיר הק' רעק"א שלדבריה אין חשש איסור ולא נדרה כלל.

**תוד"ה מנין להפה שאסר –** העולה מדבריהם (עפ"י פשט א' ברעק"א) שר"י פירש בתחילה שלפרש דבריו שאמר בתחילה ודאי שאין צריך למגו ויכול להמשיך דבריו לאחר זמן, ומה שצריכים לקרא המלמד על נאמנות המגו הוא כאשר אין המשך דבריו פירוש לתחילתם, כזה שזה שקידש לפניו, ואליו ודאי שלא נתכוין בתחילה, מ"מ גלי קרא שמועיל להוסיף תוכ"ד פרטים כשאינם סותרים להדיא דבריו הראשונים, שאם שאמנם לא נתכוין לכך בתחילה אך עתה מגלה פרט זה שהוא זה שקדשה, במגו שהיה שותק מלומר שקדשה בכלל.

ועוד אומר ר"י שאפי' לכך נאמן אף בלא מגו כל שאינו סותר דבריו הראשונים, ולכך אין צריך לקרא. ובהכרח שהפסוק נדרש באם אינו ענין היכן שסותר דבריו הראשונים ואומר לא קדשתי את ביתי שנאמן תוכ"ד אף בלא אמתלא [ומה שנתבאר בגמ' להלן דבעינן אמתלא היינו לאחר כדי דיבור. עי' חכמת מנוח ונ' שלזה נתכוין מהרש"א.

**שם בתוס' –**מבוארמדבריהםדסברתפהשאסרמטעםמגו(שנאמןמשוםמ"ללשקר) ומשוםכךנקטושרקתוכ"דיכוללהתירוהיינומשוםשרקאזשייךסברתהמיגושלאחרזמןנחשבכמיגולמפרע. (אא"כבא "לפרש" ולסייםדבריוהראשוניםשד"זיכוללומראףלאחרזמן, שלזההיתהאףכוונתובתחילהומעולםלאשמענואיסורעלד"ז).

אמנםבהה"מ(פי"במגירושיןהל' א')ובטוראבהע"ז(קנ"ב)הביאושישהסובריםשאףלאחרכד"דשייךפהשהתיר, וביארהמחנ"א (פי"חמאיסו"בהל' י"זד"הואנילענ"ד) דס"לשנאמנותהפהשאסראינומטעםמגואלאמכיוןשכלהנהגתהאיסורבאהעי"זשאסרהרימעתהנאמןאדםזהלפרשפרטיהאיסורכבעלים. [וע"עמשנ"תלקמןכג. בגמ' אםמשנשאתבאועדיםושםעמ' ב' בתוד"השתינשים].

שםבתוס' דמשמעודאישאינומכירשזהחתנומדלאאמרוכו' ביחדבלאהפסקמרובה – עיקרכוונתםדבאופןשנשתההקצתאףפחותמכד"ד, מוכחשבתחילהלאנתכווןלסייםתיבת "הזה" וא"כאי"זפירושוסיוםדבריושבתחילהולזהצריךלדיןפהשאסר.

ואךלשונםצ"בשכ' "בלאהפסקמרובה" ומשמעשרקבהפסקמרובה (היינויותרמכדידיבור) נחשבלדיבורנפרדשאינומפרשדבריוהראשוניםוכלשיאמרתוכ"דשפירמפרשדבריו, וק' דהלאתוס' מעמידיםדיןדפהשאסרכשחזרלהתירתוכ"ד, וכעי"זהק' רעק"אוהניחבצ"ע.

**גמ' ת"ראשהשאמרהא"אאניוחזרהואמרהפנויהאנינאמנתוכו' כגוןשנתנהאמתלאלדבריה –**האדבעינןכאןלאמתלאולאסגיבדיןפהשאסרכבמתני', פי' הרשב"אוכ"הבמהרש"א(בתוד"המנין) שכאןאומרתאחרכדידיבור(וכלשוןהגמ' וחזרהואמרהדמשמעשאמרהלאחרזמן. לח"מ). ובכה"גלאשייךעודדיןפהשאסרוכמשנ"תבתוס' ולזהצריךאמתלא.

והוסיףמהרש"אדמסברא י"לדהיכןשדיבורההאחרוןסותרדבריההראשוניםכבנד"דשאומרתמעולםפנויההייתי, י"לשבזהאףבתוכ''דאיןיכולהלחזורבלאאמתלא, ושאנימפהשאסרשאיןצריכהאמתלאבתוכ"ד שמשוםשאיןדיבורהשניסותרלדיבורהראשון(די"לשנתקדשהושובנתגרשה) נחשבהכלכסיפורדבריםאחד. אךברשב"אמשמעדפליגע"ז.

**גמ' בעאמיניהשמואלמרבאמרהטמאהאניוחזרהואמרהטהורהאנימהו –**צל"עבמהנסתפקההגמ' שלאיועילאמתלא, ומ"שמאומרתא"אאנידמהניאמתלא. וביאר בשמעתתא ו. ח' שיש לומר שרק באומרת א"א אני שנאמנותה משום שויא אנפשיה חד"א בזה מהני אמתלא, אך באומרת טמאה אני שנאמנותה גם משום ע"א נאמן באיסורים, בזה יש לומר שדמיא לעדות דעלמא שכיון שהגיד אינו חוזר ומגיד, ובזה הכריעה הגמ' שאם שאמנם משום עדות הוא אך אין דומה עדות איסורים שאיננה נאמרת בבי"ד שאין בה דין שאינו חוזר ומגיד, ועי"ש שבזה גופא חשש שמואל בנפשיה שמא דמיא לעדות דעלמא שאינו חוזר ומגיד. עי"ש היטב עוד. ויסודיהדבריםנתבארוגםבהפלאה,ברעק"א, ובחוו"דיו"דקפ"ה, ה, עי"ש.

וע"עמהרש"אבדבריתוס' עמ' ב'.

**דףכ"בע"ב**

**ותוד"החזרהואמרהוכו' אבלאיןלפרשאםצריכהאמתלא –**לאפירשותוס' הכיצדיתכןשנאמנתאףבלאאמתלא, ופי' מהרש"אומהר"םשי"ףדהיהמקוםלומרשנאמנתבזהמשוםשבידהלטבולולהטהר, ומשא"כבאומרתא"אאני.

ובחוו"דקפה. הביארלפמש"כבתשו' הר"ן(סי' מ"ז)שיכולע"אבאיסוריןלחזורמעדותוכלשלאהעידכןבבי"דשאיןבע"אחוץלבי"דחסרוןדחוזרומגיד(וה"ההיכןשכברהוחזקהבאיסורעפ" עדותו)וזהושדנוהתוס' לפרששיכולההאשהשאמרהטמאהמתורתעדותלחזורמדיבורהאףבלאאמתלא, ולפי"זמהשבאמתצריךאמתלאכפישהוכיחוהתוס' היינומשוםדעכ"פמונחבדיבורהגםמשוםשאחד"אומשוםזהבעיאמתלא.

**גמ' שניםאומריםמתשניםאומריםלאמתוכו' ר' מנחםבר"יאומרתצאוכו' –**סברתרבימנחםבר"יצ"במאינפ"מאםנשאתקודםהגדתהעדיםאואחריהם. וביארהפנ"ישסברתרבנןהמתיריםלהנשאכמושפירשר"תבתוס' דהורעהחזקתא"אשאשהדייקאומינסבא, ובסבראזוחולקרבימנחםבר"ישאין סברא דדייקא חזקה להרע חזקתה, [וכדמוכח להלן משי' ר' יוחנן שראה דבריו רק בגט שאינה יראה לשקר, ולא במיתה שמפחדת שתוכחש ודייקא היטב] ולכך סובר ר"מ בר"י שעדייןבחזקת א"אהיאואסורהלינשא.

ומאידך סוברשכשנישאתקודםשבאועדים(והוחזקהלהיתרבשעתו) בעצם זה שכבר נשואה היא שהותר לה כבריצאהמחזקתא"א[[1]](#footnote-2). וע''עמשנ''תבזהלקמןכ''וע''ב.

**גמ' באומרתברילי –**והיינודאףשאמנםישמקוםלהסתפקאםמתמחמתתו"תודיןהואלהחמיר, מ"מכיוןשאיןהאשהוהבעלמסופקיםאיןנחשבאצלםלספקכלל. ונתחדשברש"ידאףכשאינהיודעתשמתורקשאיןלבהנוקפהע"יהוכחהשאםהיהקייםהיתהמת, גםזהנחשבלברישאיננהמסופקתכלל. (ועי' ר"ן שחולק).

**תוד"ההבאעליהוכו' ומאימשניכשניסתלא' מעדיהוכו'** – מוכחבדבריהתוס' דאףשנת"ל שכשאומרתבריליאיןנחשבלגבהספקכלל, מ"מאםתהיהחזקההמחזקתבחזקתא"א, תאסרמשוםחזקהזו(אףשחזקההנהגההיאבספיקותולאבוודאי). עי' בזהפנ"י שהביא מדברי הרשב"א שה"ה נמי לענין חזקה כלפיה שברי לה איננה שייכת לחזקה שהיא הנהגת הספיקות.וקובץהערותסז, ה.

**תו"יד"התרוייהווכו' שמארוצהלהעידלפוסלהמןהכהונה –**כ' רעק"אדמוכחשהאשהאינהמודהשנתגרשה [שהריאםמודהשנתגרשהנאסרהלכהןדשאחד"א] ורקשאומרתשלאנתקדשהכלל.

ונמצאשאףשאח"כבאועדיםשנתקדשה, לאנימאכלהאומרתלאנתקדשתיכאומרתלאנתגרשתי (כעיןהאומרלאלויתיכאומרלאפרעתי)ומשוםדישלחלקנאמנותדהודאתבע"ד(האומרלאלויתי)מנאמנותדשאחד"א. עכת"ד. וביאורהחילוקהואלפמש"כהאחרוניםעי' לעילעמ' א' שסובר רעק"א דשאחד"אמטעםנדר,ולא אסרה עצמה שסו"ס לא נדרה באמירת א"א. ואףאםננקוטדשויא אנפשיה משום נאמנותהוא,מ"מי"לדשאניהודאתבע"דשנאמנותועלגופאדעובדאכגדרעדותכשמעידשלאלוה, וממילאידעינןעפ"יידיעהזושלאפרע, ומשא"כבנאמנותדשאחד"אאיןנאמנותהאלאעלהנהגתהדין, שמכיוןשאומרתשנתקדשההריאףשעצםמעשההקידושיןלאנתבררלנו, עכ"פנאמנתלומרשכךהיאהנהגתהכדיןא"א(עי' בזההיטבבתרוה"כא') וממילאכשאומרתשלאנתקדשההלאמתוכןדבריהעולהשאינהבדיןא"א, ולאשייךלומראח"כשמדבריהנשמעדא"אהיאודו"ק.

**דףכג.**

**גמ' עדאחדאומרנתקדשהוע"אאומרלאנתקדשה –**הק' הראשוניםדתיפו"לשאיננהמקודשתכל שאיןב' עדים בקדושיהעי' בדבריהם, ומהרש"אתירץבדעתהתוס' (וכךהיאשיטתתרוה"דסי' רי"ב) דאיירישמעידעדזהשנתקדשהבפנישניים, ובכה"גחיישינןלכתחילהלדבריו.

**תוד"התרוייהווכו' כיוןדודאיזרקלההקידושיןלי"ללמימראוקמהאחזקתהלהתירהלכתחילה –**מלשוןתוס' שכ' "להתירהלכתחילה" הוכיחבשמעתאו, י"חדמדאו' עדייןבחזקתפנויההיא, ורקשחששורבנןלקידושיןלכתחילה. ועי"ששהביאלמהרי"טשפירשדבנד"דשהיהודאינתינתקידושיןאףשספקקרובלו, כברהורעהחזקתפנויהמןהתורה [וחזקתפנויההמכריעהלהיתרשייךרק באופןשנסתפקאםבכללהיומעשהקידושין] עי"שעוד.

**גמ' מהודתימאאםאיתאדנתקדשהקלאאיתליהוכו' –** מבוארדשייךמצבשעי"זשאיןקוליוכחשוהעדיםוכעי"זהוכיחריטב"אלעילט"זע"בוכןהעירבקוב"ש (ס"ב). וגדרהדבריםנ' מל' ריטב"אדנחשבלאנןסהדישלאהיוקידושין(משוםשאיןקול).

**גמ' ואםמשנשאתבאועדיםלאתצא –**העולהמןהמשנהוהסוגי' שאףשכבראמרהעדותהונאמנתבפהשאסרופהשהתיר, מ"מאםבאועדיםאח"כנאסרת(לכו"עקודםשהתירוה, ולרבהבראביןבאומרתא"אאניובאועדיםתצאאףבנשאת). וצל"עלפמשנת"לבדבריתוס' כב. דנאמנותדפהשאסרמשוםמיגודמ"ללשקר, והריהוכחהזונשארתאףלאחרשבאועדיםומדועחוזרתלהאסר.

וביארבקוב"ש (ס"ג) דבאמתמטעםמיגודמ"ללשקרלבדאיןבכחולהוציאמחזקתא"א, ולזהבעינןלנאמנותנוספתשבכחהלהתיראיסורשנאמרעלפיה, שדיןהואלהאמינהבאיסורהמוחזקלנועלפיהוכחנאמנותזומתבטלכשבאועדיםשהרימעתהמחזיקיםהאיסורעלפיהםושובא"צלנאמנותהאשהלאסור. (ועדייןיל"עא"כמדועצריךתוס' כלללסברתמיגוולאסגיבכחנאמנותזו). וע"עלקמןבמשנ"תבדבריהתוס'.

**תוד"האיתלהודרבהמנונא –**צ"במאחרודברירבהמנונאאמוריםדוקאבפניבעלהאיךמהנישלאתצאמשנשאתכשאומרתשלאבפניו. וביארהקוב"ש (הנז"ל) דאמנםאיןבדבריהשלאבפניבעלהמשוםהעזההמועילהלנאמנות, אךעכ"פע"יהעזהמסויימתכבראיתרעחזקתא"אשהיתהלה, ומאחרשאיןלהכברחזקתא"אשובנאמנתבמיגודמ"ללשקר(וכמשנת"לשמיגודמ"ללשקראינומספיקלעמודכנגדחזקה, וכאןהורעחזקתה). עכ"ד. אלאשצ"בלפי"זמדועלאתנשאלכתחילהבדרךנאמנותזואףאחרשבאועדים.

**גמ' אוקמןלשבויינהומאבראי –**צ"בדגויים (השבאים) אינםנאמניםכלללאוסרם, עי' רשב"א(ד"הטעמא)שאכןבזהטעובנותשמואלבסוברםשנאמנים. אמנםבתוס' סוד"הוהאמשמעשהיוהשבאיםנאמניםוכ"כבהג' יעב"ץ, ועי' רש"ש.

**עודשם –**לכאורהבאופןזהאיןכללראייתמ"ללשקרשהריאינהיכולהלומרשלאנשבתהכללשלאתוכחשע"יהעדים. והוכיחמזההביתיעקבשעניןנאמנותדפהשאסרמשוםשהוחזקהאיסורעלידו, ושובבכחולהיותנאמןעלדיןזהלהתירו. עי''שעוד.

**דףכגע''ב**

**רש"י ד"ה הרי אלו נאמנות: דבשבויה הקלו האמין עד אחד –**מבואר שמעיקר דין תורה צריך לכך ב' עדים. ועיין בשמעתתא ו' ט"ו שהביא בנדון זה מחלוקת הראשונים, שדעת תורי"ד בקידושין שנחשב לעדות בעינן שניים כדין עדות דבר שבערוה, ואילו לדעת הר"מ סגי בעד אחד, עי"ש.

**תוד"השתינשיםוכו' דאיירידאינהולאידעידאיכאעדיםואשמעינןדאפ"הלאמהימני –**למשנת"לבתוס' כב. דסברתפהשאסרמטעםמגודמ"ללשקרצ"במדועבאמתלאנאמיןלאשהכשלאידעהמהעדים, דסו"סישהוכחהשאומרתאמתשלאנטמאה. ובקוב"שהנ"להוכיחמזהדלברמסברתמ"ללשקרבעינןגםלכחנאמנותהיתרבאיסורשנוצרעלפיה, וע"עבקוב"שח"ב(סי' ג. ז).

**גמ' חברתהמשתריאאפומאדידה** – פי' ריטב"אדאיירישהיאבאהקודםהעדומשוםכךהימנוהכביתריכעולאלעילכב:, ועד"זבהמשךד' הגמ' משתריאאפומאדעדאחדאיירישהואהקדיםלעדותהאשה.

**גמ' כלהנילמהליצריכיוכו' וברש"יד"המשוםוד"האימאלא –**לכאורהמדברירש"יעולהדיסודוגדרפהשאסרהואהפהשהתירשנחשבהכללדיבוראחדוכברבתחילתהדיבורהיהבדעתולסייםבצדההיתר, ואיןהדיבורהשנידיבורחדשונפרד, ורקמשוםכךנאמןדיבורולהתיר [והיינושנתבררשמעולםלאאסרד"זבדיבורושהכלדיבוראחד]. וכ''מבר' יונה(שמ''ק)דףכב. ועי' בזהקה"יסי' י"ט, ד.

ולכאו' איןהדבריםמתאימיםלמשנ"תבדבריתוס' כב. שכשבאלפרשדבריוהראשוניםא"צלדיןפהשאסר, ודיןזהאמורבאופןשניכרמתוךדבריושלאנתכויןלסייםההיתר (שאמראתבתינתתילאישושתקוכו' עי"ש)ובפשטותנתחדשבזהלדעתהתוס' שהגםדב' דיבוריםהםנאמןבדיבורוהשני(ואכןתוס' ד"הדאיכאהביאומר"חפי' שונהמרש"יואוליאזליבזהלשיטתם. ועיין).

**מתני' זהאומרכהןאניוכו'** – מבוארדאףרבנןשסובריםדמהניעדאחדלהעידעלכהונהלתרומה [ופי' הר"ןמשוםדעדאחדנאמןבאיסורים] מ"מעלעצמואינונאמן, וצ"בבטעםהחילוקמ"שמשאראיסוריםשנאמןעלעצמו.

וביארהרא"שבגיטין(נד: אותי') בזה"לדהיינוטעמאדהוישבחכהונהוריוחמתנותכהונהלוולזרעולדורותיו. ופי' דבריובאחיעזר(ח"איד, ד)דייסדהרא"שדכלאיסורשפתיךביהממוןבעינןלע"אכשר [ומה"טגםקרובאינונאמןכמבוארלקמןכה:] וע'עמשנ''תעודבזהלקמןדףכה: ועי' קוב"שס"וושער"יו, ח.

**דףכד.**

**תוד"הנשביתי –**בפירושדבריהמשנה "ואםבאועדים" נחלקוהאחרונים, שלדעתתיו"טאיירישכאןבאוקודםשהודתההאשה [עיי"שמהשהוכיחעפי"ז] ורעק"אשםחולקומפרשדאיירישבאואחרהודאתהאשה [שאםהעידוקודםפשיטאשאינהנאמנת] עי"ש. ולפירושרעק"איל"עשהריחידושזהלאנדעמעירשכבשוהכרכום.

**גמ' ר' יהודהחיישלגומלין -**צ"בבמהשונהעדותאיסוריםזושחוששיםבהלגומליןיותרמשארעדותאיסורים. ופי' הביתיעקבדרקבאופניםשאיןאדםנאמןעלעצמו (כמוביוחסיןודמאיבע"ה) בזהחיישינןלגומלין, אךבשאראיסוריםאיןלחוששהרייעידעלעצמו.

אמנםברא"שהנ"לפי' דחיישינןלגומליןמטעםדפתיךביהממון.

**תוד"האבלבפר"תוה"הדהו"מלמימרואינונאמןלהכשירולעבודה –**מלשונוקצתמשמעשאי"זחיובעלהכהןלבדוקורקשאםלאיבדוקלאיוכלובניולעבוד(ומשא"כלשי' רש"ידפליגבתרתיא. שחיובהלבדוק. ב. כלישראלמחוייביםבזהולארקכהנים). אמנםבטוראבהע"זסי' ב' כתבבדעתר"תדישאיסורלכהןלישאבלאלבדוקעי"שובב"י, ובחזו"א (אבהע"זא, כד).

**דףכ"דע"ב**

**גמ' איבע"למהולעלותמשטרותליוחסיןוכו' –**הקצות(כח, ו)הק' הכיצדיהנישטרליוחסיןשהריקי"לדמפיהםולאמפיכתבם(ורקשלממונותמהנימשוםדעתהמתחייבאושכברנחקרהעדותןומטעמיםנוספים, אךאי"זמועיללעדותיוחסין)שלאשייךדיןשטרליוחסיןכלל. ותירץהקצותוכ"מגםבריטב"אדמכיוןדכלהצורךבעדותביוחסיןמדרבנןבלבד, הקילושיועילאףבעדותבכתב. ע"עשםמהשהוסיףבקצות.

אמנםבחזו"אתירץשאי"זבתורתעדותשמעידיםעדיהשטרעלהיותוכהן, אלאדמכיוןשתוליםשבררוהעדיםשאכןכהןהואישלסמוךעלידיעהזו(וכעיןדיןהמשנהבקידושיןעו.שבמקומותשמקפידיםעלהכתובבשטרותיהםישלסמוךעלזהליוחסין).

**גמ' גדולה חזקה וכו' הרי אתם בחזקתכם במה הייתם אוכלים בגולה בקדשי הגבול אף כאן בקדשי הגבול וברש"י –** צ"ב כיצד ניתן לחלק דינם של כהנים אלו להחשיבם ככהנים לגבי חלק זה שהורגלו בו בלבד.

עוד צריך לעיין שהלא אין דומה נד"ד לחזקה דעלמא, שהרי כאן יש חשש על עיקר החזקה שמא הוחזקה שלא כדין, שהרי נוצר חשש שהם בני ברזילי שהיה ישראל כמש"כ ר"ת.

ובאמת שמכאן למדים על אופן חדש של חזקה, וכמש"כ בתבואות שור (יו"ד י"ח ס"ק כ"ט) שגם כאשר יש ספק על עצם החזקה שהונהגה עד כה אם היא כדין, מ"מ היות וכך היתה ההנהגה, צריך להמשיך הנהגה זו. וכמדוייק מלשון רש"י שאין בי"ד יכולים להוציא דבר מחזקתו. היינו שאכן חזקה זו איננה כשאר חזקות כמו מקוה שנמדד שברור כשרותו בשעה שנתחזק, כאן דין החזקה הוא שאי אפשר לשנות מה שכבר נהגו [וכמו שאין מוציאין ממון מן המוחזק].

ולכן כל חזקתם רק לגבי אותם דברים שנהגו בהם בפועל, היינו תרומה דרבנן בלבד, שרק כלפי מה שנהגו יש דין חזקה. ע"כ תו"ד תבואות שור.

**רש"יד"הדאיסורמיתה: אםזרהואלאהיהאוכלתרומהשהואעוןמיתה** – לעילד"הבמעליןמתרומהפירששהרואהאותואוכלתרומהיעידעליושכהןאףליוחסיןונמצאשע"ישמאכיליםאותותרומהמביאיםאותואףליוחסיןעי"ש. לכאו' מבוארא"כשהטעםשמעליןבגללדחיישינןלטעותהעולם(וכמושפירשתוס' ד"הואיבעתאימאותו"ילקמןכה.) ולפי"זכוונתרש"ישכתבשאםזרהואלאהיהאוכלבעווןמיתה, היינושכךיסברוהעולםומתוךכךיעלוהוליוחסין, וכמשנ"ת. (עי' באילתהשחר).

**רש"יד"הדאיסורעשה: כהתברכואתםולאזרים –**ובתוס' שבתקי"חכתבושלאידער"ימהאיסורישלזרלברך, וק' מדועלאהביאמסוגייןוכפרש"י. עי' בביתיעקבוההפלאה.

**רש"יד"הבקשוכתבםשהתחתנובגוייהארץוכו' והםחללים –**הק' רש"שדלפי"זהוייןגויםגמורים, ובארחזו"א(אבהע"זב, ח)דהמכווןשנתגיירוואח"כנתחתנודבכה"גהנולדיםחללים.

**בעניןבניברזליוברש''יד''הבקשוכתבםוכו' –**בעניןכהניחזקהדזה''ז. כ' הר''מ(פ''כמאיסו''בא') כלהכהניםבזה''זבחזקההםכהניםואיןאוכליןאלאבקדשיהגבולוכו'. וביארהחת''ס(בחידושיוובתשובההנד' בסוףחי' למסכתין)בגדרכהניחזקהדזה''זעפ''יהמבוארברש''ישמשוםדריעחזקתייהושהתחתנועםגוייהארץבקשוכתביחוסם, ומשמעשבלאריעותאזוהיונחשביםלכהניםלכלדבראףבלאכתביחוס(ומשא''כלפי' התוס' שהריעותאבעצםזהשלאהיהלהםכתב).

וממילאבדיןהיהשלכהניזמננויחשבולכהניםגמוריםלכלדבר [מבואר שלדעתו רק במשפחתם היה חשש זה שנתערבו בהם חללים, אך לא בכל שבט הכהונה], והסיבאשנחשבים כהני זמננולכהניחזקהבלבדלכאו' רק משוםהחשששנתערבובהםמבניברזלי, ומשוםכךכלמשפחותכהונהבזה''זנחשביםלכהניחזקה – חזקתבניברזלי, ואמנם יש לדון שהלא רוב כהנים אינם ממשפחה זו וזיל בתר רובא. עכ"ד.

ונדוןזה מחלוקתגדולהבאחרוניםכמבוארביש''שב''ק, ובשאילתיעב''ץסי' קנ''הועוד, שדנוכהניזה''זככהניספקגםלמהשהוחזקו. ולעומתם אחרונים רבים פוסקים שכהני חזקה כהנים גמורים לכל דבר, עי' בקרית ספר (כ' מאיסורי ביאה) בתשו' חת"ס יו"ד רל"ו ובתשובתו שנד' בסוף חי' כתובות ובחזו"א (אבהע"ז ב.ח ובשביעית סוס"י ה' [במוסגר]).ואכמ''ל.

**דףכה.**

**גמ' אבע"א השתא נמי בתרומה דרבנן אכול בתרומה דאו' לא אכול –**היינו שכל דין חזקתם להמשיך את אשר כבר נהגו בפועל וכמש"כ רש"י. וביאור החילוק שהחזיקום לכהנים רק לגבי דרבנן עי' משנת"ל עמ' א' מהתבואות שור.

אמנם בתשו' מהרי"ט כ' שבאמת מן הדין גם ללשנא זו מותרים בתרומה דרבנן, ומשום שדינם ככהנים לכל דבר, ואך שכדי שלא יעלום ליוחסין לא אכלו בתרומה דאו'. ודבר זה נדון בגדולי האחרונים אם דין כהני חזקה כדין כהנים ודאים לכל דבר.

**גמ' וכימסקינןמתרומהליוחסיןבתרומהדאו' –**כ' הר"ןלפיהעולהמןהסוגי' שרקמתרומהדאו' מעליןליוחסין, מוכרחדמחלוקתרבנןור"יבמשנהדףכג: שנחלקואםע"אנאמןלתרומה(ויסודפלוגתתםאםעי''זיבואולעלותליוחסיןכמבו' בסוגי' כד:)היינובתרומהדאו', ונמצאשדעתרבנןשאףלתרומהדאו' נאמןעדאחד. (ודלאכשי' הר"מפ"כמאיסו"ב).

**רש"יד"הולאנתחייבובתרו"מדכתיבדגנךתבואתזרעךהמיוחדתלך –**כוונתושעדגמרהחלוקהלאהיתהנחשבתא"יכממוןפרטישלאדםאושותפיםאלאממוןציבורי. שהריאםשותפיםהםהלאחייביםבתרו"מ. אילתהשחר.

ובמעדנ"א(פ"אה"גאותב')הסבירמדועתלויבחילוקדכלעניןהמתנותלתתלשבטלוישלאקיבלחלקבארץכשארהעם, וקודםחילוקעדייןשויםהלוייםעםכלישראל.

**שםברש"יועודשהריתלההמעשרבמניןשנותהשמיטהוכו' –**לפיזהיצאדאףאםנאמרשבזה"זלאבטלהקודשתהארץמ"משייךלומרדתרו"מדרבנןשהריעכ"פאיןשמיטהמןהתורהבזה"ז. טוריאבןמגילהדףי'. (ועי' מקד"דתרומותסי' נ"הסוסק"א). וכעי"זכ' החזו"אועי''ששהוסיףלדוןשכלכוונתרש"ירקלתחילתזמןחיובתרו"משאףשלאנכתבבולשוןביאהלארץ, מ"ממכיוןשתלתהתורהזמנהוחיובהבשנותהשמיטה, מתחילזמןחיובהאחרישכבשווחילקו, ולאחרשכברנתחייבו, אףדשמיטהאינהמןהתורהמ"מתרו"מלאפסקו, עי"ש(יו"דסי' ר"או).

**דףכ"הע"ב**

**רש"יד"העדותהבאהמכחחזקהכחזקה: העדותנקבלכאילוראינוהאנןלאותהחזקה –**צ"במהנתחדשבדיןזה, דמהכ"תלאתתקבלעדותזועלחזקהוככלעדות, ועייןקוב"ששבתחילהביארשנתחדששאיןחסרוןדעדמפיעד [חזקהלעליהנחשבכעדהמעידעלכשרותהכהן] ושובדחהדמכיוןשאיןעדותזודע"אצריכהלהאמרבבי"דאיןחסרוןדעדמפיעד(שיסודפסולומחמתהגדתעדראשוןחוץלבי"ד).ועי' תוס' רא''ששהק' כןעלרש"ידפשיטאהואומשו"כביארכתוס'.

**תוד"העדותהבאהמכחחזקהוכו' מחמתהקוראאחריושהוחזקלןשהואלוי –**יל"עבפי' דבריהתוס' דממנ"פאםידועלנושלויהואמדועשעי"זלאיוחזקהכהןשעלהלפניושודאינתנולובתורתכהן, ואםלאידועכדיןעלהשנישלויהואמהכ"תשעי"זיוחזקהכהן(עי' אילתהשחר).

ולכאו' כוונתםדבאמתלאנודעלנואםציבורדהתםהחזיקוהוללוי, ורקשלעדוהבי"דהוחזקשלויהוא(וכל' תוס' שהוחזקלן) והלאכלחזקתהכהןשייכתרקאםנדעשהציבורקראלשניבתורתלוישגםהםהחזיקוהוללויומשוםכךקראוהו(דבלאשיחזיקוהוהםללויאףשידעינןבאמתשלויהואעדייןאיןלהוכיחעלהכהונה) וזהנתחדשבסוגייןדשפירישלתלותשכשםשהוחזקלנווכךהואבאמתדלויהוא, ניתןגםלתלותשגםהציבורהחזיקוהוכן, ועי"זישלהוכיחעלכהונתהקודםלו. ודו"ק.

**רש"יד"השקראאחריולוי: וישמפרשיםוכו' –**פי' זהצ"בוכמושעמדמהרש"א (בדבריובתוד"השקרא) עיי"ש. וע"ערש"ש. וצ"ע.

**תוד"ההרישאמרוכו' לאמהימןדלדבריוקרובהואוכו' –**צ"עכמשה"קרעק"אדכלחסרוןדלדבריךוכו' היינורקכשבאמתורתעדות, אךבנד"דשמוכיחבהוכחהדמ"ללשקרמדועשיפסלבהיותוקרוב. וצ"ע.

וביאו"דתוס' כמוש"כבחי' ר' שמעוןסי' כ"זשאיןמיגומתקבלבתורתנאמנותגמורהמשוםמ"ללשקר(שעדייןאיןבסבראזונאמנותגמורהכעדות) וא"כאיןהוכחהמספיקהשאומראמת, ורקדבכחשניתןלולטעון (ד"מ) מזוייף, מאותוכחיכוללטעוןפרוע, ולדרךזוברורשכלדיןהמגושייךרקבאופןששניהדברים (שיכללומרושאמר) מאותודיןאוששניהםבתורת "טענה" אוששניהםבתורת "עדות" אךבגונאדרוצהלטעון "טענה" עלסמךכחולהעיד "עדות" הרישאיןגדריהנאמנויותשויםבכדישנוכללקבלטענתוע"יאפשרותולהעיד, וכבנד"דשאומרעלבנוכהןשאיננועדותורקבתורת "טענה" מתוךשיכולל"העיד" עליו (כשלאיאמרשבנוהוא) עלכהונתו, וזהושכתבוהתוס' לדבריךקרובאתהשדבריךעתהבתורתטענהואיננהיכולהלהסתייעמכחעדותשיכללהעיד. עכתו"דיעוש"ה. (וע"עשביסודהדבריםכ' בקוב"שח"בסי' ג' א-חבנוסחשונה).

**גמ' א"לר' חיאאםאתהמאמינולהאכילובתרומהתאמינולהשיאואשה –**ופי' התוס' דכמושנאמןלבדולתרומהנאמןבצירוףעדנוסףליוחסין. ותמההפנ"ידמהשייכותהנידוניםזל"ז, שאםנאמןבעדותלתרומהכבאיסוריםדסגיבע"אולאנאמרובוהל' פסוליעדות, עדייןאיןזהמחייבשיהיהנאמןליוחסיןשנאמנותזומפרשתעדותשהריצריךב' עדים.

ובפנ"י(ד"הר' חייא) רמזלתרץוהרחיבבזההג"ראליעזרמטעלז(תשו' ח"אסי' כ"זוהו"דבקצרהבשער"יו, יד)עפי"דהרא"שגיטיןנד: (הו"דלעיל כג:) שכ' דעדותליחוסכהןלאכילתתרומהאףשלכאו' עדותאיסוריםהיא, מ"מכיוןשישבהשבחממוןשמקבלהואודורותיותרומהצריךשיהיההעדכשרלעדות.

וביארהגר"אמטעלזעפי"דמהרי"ק(שרשע"בוהו"דבשמעתאו, ג) דבדברשבממון(וכןדברשבערוה) האדבעינןשנייםרקכשמוציאבזהממון, והיינוכלהיכןשישנםטועןונטעןשנעשההדיןביןשניים, אךבממוןשאיננונדוןביןבע"דסגיבעדאחד[וכמובע"אהמעידעלאבידהששייכתלחבירודכ' הר"ןחוליןצו. דנאמןע"א] ומיהוכיוןדמתורתעדותהואבעינןשיהיהכשרלעדותכבתורתב' עדים.

וא"כזהושהק' ר' חייאדמכיוןשגםלעדותלתרומהבעינןכשרותגמורהמדוענאמןלתרומהולאליוחסין (בצירוף).

**גמ' אנימאמינולהאכילותרומהשבידווכו' –** בביאור 'מגו' דסוגיין נחלקו הראשונים שדעת רש"י ותוס' שזהו 'טענה' שמוכחת אמיתותה שהרי בידו להחזיקו בתרומה, ולא מתורת עדות. וצ"ב מדוע באמת אין לאב נאמנות של עדות איסורים שלא מצינו בה פסולי עדות. ועיין בקובה"ע סי' ס"ה שהוכיח מזה שאכן גם באיסורים שייך פסול קרובים שפסולים מגזרת מלך (ב"ב קנ"ט), ורק שבדרך כלל אין היכ"ת לפסול זה שהכל קרובים אצל איסור חלב במדה שוה, ורק כאשר האיסור הוא בעצם הגדרת אישיות האדם בזה נחשב קרוב שפסלתו תורה לכל העדויות, גם לעדות איסורים. ולכך אינו נאמן בתורת עדות.

אך דעת הרמב"ן רשב"א וריטב"א היא שמגו זה מתורת 'עדות' היא. וביארו שס"ל לרבי שחלוק עדות איסורים בע"א שגדרה 'בירור' וכל שנווכח שעדותו אמיתית יש להאמינו גם אם הוא עד פסול, וכעין שסומכים על מסל"ת, ובזה חלוק מעדות יוחסין שבעינן ב' עדים כשרים שנאמנותם אינה תלויה בכך שמוכחת אמיתותה, ורק שנאמנים בעצם הגדתם, ולכך גם אין מועיל לב' עדים אלו מגו. עכת"ד בקיצור עי"ש עוד.

ונמצא א"כ שמבואר מדברי הרמב"ן וסייעתו, שאמנם פסולים הקרובים לממון משום גזרת מלך, אך באיסורים אין פסול זה, ורק משום חשש משקר יש לחוש בהם, ולכך כאשר יש מגו המוכיח שאינו משקר נאמן הקרוב באיסורים[[2]](#footnote-3). וכל דברי הקובה"ע שכ' להיפך שקרוב פסול לאיסורים מגזרת מלך כבממון, שייכים רק בדעת רש"י ותוס' שלא הכשירו כלל עדות קרוב בתרומה.

**תוד"ההרישאמרוכו' לאמהימןדלדבריוקרובהואוכו' –**צ"עכמשה"קרעק"אדכלחסרוןדלדבריךוכו' היינורקכשבאמתורתעדות, אךבנד"דשמוכיחבהוכחהדמ"ללשקרמדועשיפסלבהיותוקרוב. וצ"ע.

וביאו"דתוס' כמוש"כבחי' ר' שמעוןסי' כ"זשאיןמיגומתקבלבתורתנאמנותגמורהמשוםמ"ללשקר(שעדייןאיןבסבראזונאמנותגמורהכעדות) וא"כאיןהוכחהמספיקהשאומראמת, ורקדבכחשניתןלולטעון (ד"מ) מזוייף, מאותוכחיכוללטעוןפרוע, ולדרךזוברורשכלדיןהמגושייךרקבאופןששניהדברים (שיכללומרושאמר) מאותודיןאוששניהםבתורת "טענה" אוששניהםבתורת "עדות" אךבגונאדרוצהלטעון "טענה" עלסמךכחולהעיד "עדות" הרישאיןגדריהנאמנויותשויםבכדישנוכללקבלטענתוע"יאפשרותולהעיד, וכבנד"דשאומרעלבנוכהןשאיננועדותורקבתורת "טענה" מתוךשיכולל"העיד" עליו (כשלאיאמרשבנוהוא) עלכהונתו, וזהושכתבוהתוס' לדבריךקרובאתהשדבריךעתהבתורתטענהואיננהיכולהלהסתייעמכחעדותשיכללהעיד. עכתו"דיעוש"ה. (וע"עשביסודהדבריםכ' בקוב"שח"בסי' ג' א-חבנוסחשונה).

**תוד"השבידוסבראהואדנאמןאפי' לאחרמיתה –**סבראזוצ"ב, ובמהחלוקההיאממגודירושהשהזכירוהתוס'. ועיין ברשב"א וכ"כ בהפלאה בביאו"ד תוס' שעל ידי שיתן לו תרומה יוחזק בעולם ככהן האוכל תרומה, ובכך יחשב ככהן גם לאחר מתת אביו.

ועי' היטבמהשפירשמהרש"לבחכמ"ש, וכפה"נכונתולחלקדכשאומרעלבנושיורשובמגודמתנה, הלאעתהבחייהאבאיןשייךמושגשליורשלומרשנאמןעכשיולהחשיבוליורשוכלנאמנותונפ"מלאחרמיתתובלבד, ואשרעלכןכלנאמנותובמגורקבמהשיכללהקנותובפועל, שהריבשעתושטעןמגועדייןלאמשויליהשםיורש, אךבנד"דמכיוןשבחייוהיהנאמןלומרשכהןהואשעי"זנחשבנולכהןשובלאמחלקיםנאמנותולזמניםשנאמרדלאח"כאינונאמן, שכברהיהנאמןבשעתולהשוותולכהןגמור. ועייןבזה.

**דףכו.**

**גמ' ור' חייאמסייםבהוחבריבדליןממניוהיוקוריןאותיוכו'** – פירשביתיעקבבכוונתתוספתדבריר' חייא, דאזיללשיטתושאיןהאבנאמןע"ישבידולהאכילובתרומה, א"כמהמהניבמהשמספרשהאכילואביו, ולכךמסייםוהיוקוריןאותיוכו' היינושכלהעולםהיומחזיקיםאותיבכהןומשוםחזקהזוהעלוהולתרומה.

**גמ' ונפקעליהקלאדב''גוב''חהואלוידלאולויהוא –**מבוארדכהןהמתחללמכהונתואינונחשבאףלכה''פללוי, אףשמיוחסלשבטזה(עלאףשאיןפסולחללותשייךבלוי).עי' קוב''שסי' ע' ויסודדבריומבואריםבחי' הגר''חט''ומאיסו''בהל' ט', ואכמ''ל.

**בדיןתריותרי –**בביאורהדברשיכולהחזקהלהכריעבספקדתו"ת, כתבוהאחרונים(שמעתאו, כבוכעי"זרעק"אקמאסי' קל"ו)שאףשאיןבירוריותרטובמעדיםוהלאעדיםסותריםהחזקה, היינומשוםשאיןהחזקהמכריעהומבררתהספק, ורקדבחזקהנאמרההנהגתהספיקותשכשישספקישלהמשיךלהתנהגכבתחילהעדשיתבררלהיפך, ואךבתורת ''הנהגה''ולא ''הכרעה'', ונמצאא"כשאףבמקוםספקדתו"תשייכתהנהגהזודסו"סספקהוא. ואכןחזקהשלהכרעהמסבראכמואיןאדםפורעתוךזמנווכדו' איננהמכריעהבספקדתו"תשאיןהכרעההיכולהלפסוקיותרמןהעדיםבתו"ת. (וע"עשער"יה, יד (נט:) קוב"שח"בסי' ב,ה.ו).

**כ''וע''ב**

**רש"יד"הואנןמסקינןליהוכו' דאסיקניהע"פעדהראשוןוכו' –**לכאו' דקדקרש"ילומרדמעליםלחזקהשעפ"יהעדולאלחזקההראשונהשקודםהקול. ותמההרמב"ןוהו"דבר"ןבתרתיא. מדועמיאןבחזקההראשונהשהוחזק. ב. חזקהזושעפ"יעדאיננהעדיפהמעדעצמוומכיוןשנסתרע''אזהבתו"תהכיצדנכריעכפיחזקתו. וביארבשיטהישנה(שמ"קד"הוז"לשיטהישנה) דעתרש"ישגםהואנתכוןלחזקההראשונה, ורקשבחזקהזוכשלעצמהאיןבכחהלהכריעבמקוםתו"תשאיננהשלימהכ"כ, שכלחזקתורקע"יאביוואילועליועצמולאדנוהחזקהעדיין, ואיןבכחחזקהזולהכריעכנגדקולותו"ת, ורקמכיוןשע"יהע"אשדחהאתהקולושובדנועפ"יחזקהזו, עי"זנעשתהלחזקהטובהיותרובכחהלהכריע. ודייקכןבלשוןתוס' שכשהביאולפרש"יסתמוולאפירשודהחזקהע"יהעד. (ע"עאפקייםסי' י"גוקוב"שב"בסי' שפי' ד' רש"יבאופןשונה).

**תוד"האנןאחתינןאע"גדתרומהבזה"זדרבנןהיינומשוםדעירוביתחומיןדאו' לר"מ –** צ"במהבכךשעירוביתחומיןדאו' סו"סהעירובתלויבדיןהתרומהומכיוןשתרומהדרבנןמוקמינןלהאחזקתהומותרתבאכילה [ואיןהעירובאלאתוצאהמדיןהתרומה]. ותירצוהאחרונים(שער"יא, דחזו"אדמאיב, כדביתמאירבחידושיוועוד)מכיוןשלמעשהאיןכלנפ"מבתרומהעצמהשהרינמצאשרץע"ג, ורקשמסתפקיםממתיהונחהשרץ, ונמצאשאיןהנדוןלגביתרומהאלארקלגביע"תוזהונדוןדאו'.

**שםבתוס' אע"גדגבימקוהאמרינןהשתאהואדחסרהכאדאיכאשתיכתיעדיםלאאמרינן –**מבוארדאףהיכןדאיתרעחזקהדמעיקראשהרימקוהחסרלפנינומ"ממעמידיםעלחזקתוהראשונהשהיאעדיפהמחזקהדהשתא. ואךבמקוםתו"ת, אףשבתו"תמוקמינןאחזקהדמעיקרא, מ"מכשאיתרעחזקהאיןמעמידיםעלחזקהזו.וצ"בבמהחמורתו"תמכלספקשמעמידיםעלחזקהדמעיקראאףשחסרלפנינוואיתרעחזקה.

וביארורבותינוהאחרוניםדלפמשנת"לכלמהדאזלינןבתרחזקהבספקדתו"תמשוםשגדרההיא "הנהגתהספיקות" שכלעודלאנתבררהריישלהמשיךלנהוגאתאשרכברנהגנועדעתה, ואיננהחזקהשלסבראהמבררתאתהספק. וגדרזהשייךרקכשלאהורעההחזקהכללשבזהשייךלדוןעפ''יחזקהדמעיקראלומרמהיכ"תשהשתנההמצב. אךכשחזינןבודאותשיששינוי, ורקשדניםמתיאירעהשינויאםבמוקדםאובמאוחר, בזהצריךלהכרעהשלסבראלומר שעל פיהחזקההראשונהנשארה עד שהורעה בפנינו,והיות ועסקינן בספק שעל ידי תרי ותרי, אין סברא זו של חזקה דמעיקרא מכריעה עדים. עי' בזהבשער"יב, הד"הובהאשחילקו, וע"עאביעזריי"חמאיסו"בהל' י' ד"ה ובעיקר קושייתו.

**שםבתוס' ורבינויצחקברברוךפירשדלאאמרינןבכלהניאוקמאאחזקהוכו' –**מבוארמפי' רבינויצחקב"רברוךשלעולםכתהעדיםהראשונהמוציאהמחזקהשהוחזקעדהשתא, ושובאףשבאואח"ככתהמכחישהכבראיןלדוןעפ"יחזקהדמעיקראקודםשבאוהעדים. והיאסברתהפנ"יהנז"לדףכב: (בביאורד' רמב"ישם) דכלשפסקנולנהוגחזקה, אףשנתבררלאחרמכןדישנםעדיםהמכחישיםועדייןישמקוםלנהוגהחזקה, בכלזאתכברהורעהחזקהראשונה. והוסיףפנ"ישםדאףלר"יהחולקעלפי' ר' יצחקב"רברוךמודהלעיקרהגדרשמשפסקנומלנהוגהחזקההורעהכברהחזקה, ורקשסוברדע"ישקבלנועדיםלב"דעדייןלאנתקלקלההחזקה, אמנםאםכברנישאתבפועלבזהודאישנתבטלהחזקהדמעיקראעי"ש.

**שםבתוס' ובשניםאומריםנתגרשהאע"פשהםהעידותחילהמ"מהיתהבחזקתא"א** – עי' מהרש"אורש"ש, ועדייןצ"בבפשטדבריהתוס'.

**תוד"הוע"ינפשותאסורהלבעלההיינואפי' לבעלהישראלוכו'** - בחי' הרמב"ןהק' ע"דתוס' דאםבאמתעושהכןכדילהנצלממיתהאיןנאסרתבמעשהזהעלבעלה. ופירשבאבנ"מ(סי' ז' סק"ד) דלרמב"ןאיסורזונהלבעלהמחמת האיסור שעברה בזנות,וכלשאיןאיסורבזנותזואיננהנאסרת, אךתוס' למדדעיקרהאיסורהוא "ותמעולמעלבאשה" שאינותלויבעצםהאיסור, ותלוירקאםנעשהברצוןלעצםהמעשהשעי"זנחשבלמעילהבבעלהונאסרתעליו [וכשיטתמהרי"קסי' קס"ז]. ומשוםכךנקטתוס' דאףשעשתהלהצילעצמהמ"מנחשבלמעשהמרצוןונאסרת. [וע"עמהשכתבבקוב"שאותח, ט].

**גמ' שהורהנהבאשקלוןורחקוהבנימשפחתהוכו' אםאתםמאמיניםשהורהנהוכו'** – פירשהרשב"אדנאמנותםשלהעדיםלהתירהמשוםמגוהוא(דפשא"ספהשהתירעי' פנ"י). והטעםשצריךלנאמנותדמגוואינםנאמניםמצ"עככלעדיםפי' הרשב"אשעדיםפסוליםהיו, ובהורהנהחמורמכלשבויהשאיןעדפסוליכוללהתירהומשוםשישחששיותרגדולשנבעלה, ולזהאמרוחכמיםלהתירהמשוםמגו.

ונמצאלפי"זשכלמהשישלחושכלללאיסוראינומןהדין(שהריעדיםפסוליםאינםנאמניםלומרשנשבתה)ומדוקדקבזהלשוןהגמ' ורחקוהבנימשפחתהשמשמעותלשוןזהשמרצונםנעשיתההרחקה. רשב"אשםוע"עפנ"י.

**גמ' אמר רב כגון נשי גנבי וכו' –** עיין בשמ"ק שאין כונת רב שזהו ביאור לשון המשנה שעל ידי נפשות, שודאי כונת המשנה כמו שפירש רש"י שם כפשוטו שהיתה נדונת למוות, ורק שהוסיף רב שבכלל דין המשנה נכלל גם נשי גנבי.

**דףכז.**

**מתני' אפי' עבדואפי' שפחההריאלונאמנים –**בנאמנותעלאשהשנטמאה(ואסורהלכהונה) אםנחשבכדברשבערוהשצריךב' עדים,נחלקוהראשונים [וכמבוארבשמעתאו, ט"ו] שלדעתתורי"דצריךב' עדיםולהר"מסגיבע"א.והנה צ"בלשיטת הר"מ שעדות איסורים הוא, ולא נאמר בה פסולי עדות כבממון, א"כ מן הדין צריכים להאמין לשפחה. ומלשון הר"מ שכ' שם שזהו מקולי שבויה להאמין לשפחה, הוכיח המחנ"אבהגהותיולר"משם(ונד' בס' הליקוטיםשבסוף הרמב"ם) שלשיטת הר"מ שאר איסורים אין השפחה נאמנת, ורק שהקילו בשבויה.(וע"על' רש"יכג: ד"ההריאלונאמנות).

**תוד"הכאןבכרכוםוכו' ולפי' הקונטרסקשהדפריךונתלילחומראוגבימחבואהתלינןלקולא –**תירץהר"ןוז"ל: ואיןזוקושיאאצלידבשלמאהתםכיוןשיששםמחבואהאחתאיכאלמימרשלאהיתהכהנתזובדיןעירשכבשהכרכוםכלל, אבלכיוןשא"אדלאמשתמיטחדמינייהוובעילהריהיאבכללעירשכבשוהכרכוםוכו' עכ"ל. מבוארמדבריהר"ןשכלגדרקולאבמחבואשעי"זכללאיננהנחשבתלשבויהכשישנהאפשרותלהחבא. וממילאאיננהבכללגזרתחכמיםשאסרושבויה, ומשא"ככשנשביתבודאותורקשחששהטומאהרחוקע"יאחדדערקמינייהווכו', סו"סגםהיאבכללגזירתשבויהשאסרוחז"למספק. ועייןפנ"י.

**גמ' אינהמחזקתאלאאחתמהווכו' –**מפשטותהלשוןמ' שאםמחבואזומחזיקהכמהנשים (והיינומהששנינולעילאםיששםמחבואאחתמצלת) עדיףממחזיקהאשהאחת, וצ"במאינפ"מסו"סמיעוטהוא, ועי' ברמב"ןשפירשדיותרנראהכשקרשעפ"ימחבואשלאשהאחתנפסוקהיתרעלכולם, עי"שעוד.

**תוד"הואםנשאל –**בפשטותעיקרחידושםהואדאףשאכלב' אכילותנפרדותשבכלאחתמהםישספקטומאהדמ"מאמרינןדממנ"פאכלטמאבצירוףשתיהן. אךלפי"זצ"במההוכיחומסוגי' דשבועותבאדםאחדהנכנסלמקדשאחרשעברבשתיהשביליםשממנ"פנחשבלטמאולאדמילב' פעולותנפרדות. ופירשמהרש"אשכוונתתוס' להוכיחמסוגי' דהתםכשנכנסאחרשהלךבשבילא' ונטהרועברבשבילהשניונכנסשובלמקדשדממנ"פחייבקרבן.

אמנםמהרש"ל(חכמ"שוכ"מבשמ"ק) פי' דכוונתםלחדששאףשכברנפסקעלכלאחדמןהטהרותשטהוריםהם, מ"מכשבאאדםאחדלאוכלםנחשבשחוזרהאיסורוניעור. וזהושהוכיחומסוגי' דשבועותדאףשבהלךבתחילהבשבילהראשוןטהרנוהו, בכ"זכשהוסיףללכתבשבילהשניחייבקרבןממנ"פוהיינושחוזרדיןשבילהראשוןמטהרהודאיתלספקטומאה, עי"שעוד. וכגדרזהמ' במל"מי"טמאבותהטומאההל' ב'.

ובקוב"שח"ב(סי' מה, ד. ה) העירדאיןזהשייךלאיסורשנתבטלוחוזרוניעור, שהריחזקהשהחזיקהטהרהבתחילהלאטיהרהאתהטומאה, ורקשאמרהמספקלאלחושלצדהטומאה, אךמאחרשממנ"פטמאחוזרהדיןשנחשבלטמא. ע"עק"הע"א, ה.

**תוד"הבבאלישאלוהכאנמיכיוןדשרולכולהוכבתאחתדמיאע"פשאיןבאלפנינואלאעלאחתמ"מהדברידוע –**יעוי' בר"ןשכ' לחלוקע"דתוס' שהריבב' שביליםאףאםידועלדייןשישעודא' שהלךבשניאיןהדיןמשתנה. ואכןברש"יפסחיםו. מבוארלהדיאשאףאםמודיעהשואלשחבירוהלךבשניבכ"זמטהריםאותו, כיוןשלאבאהלפנינוהשאלהשלהשנילפסוקעליה. ומשוםכךמובןלדעתרש"ישאינודומהשבויהלבאושניהםלפנינו, ומשוםשסוברשאיןתלויבידיעתהבי''דמהספקשלהשניכלעודשלאנזקקולפסוקגםעליו. עי' מל''מי'טמאבותהטומאההל' ב'.

**גמ' התם ודאי טומאה הכא מי יימר דאיטמי –** מלשון זה משמע שאיסור השבויה משום שמחמירים בה מספק שמא נטמאה, ולכך יש להקל בה יותר מב' שבילין. ויל"ע מזה על מה שייסדו האחרונים [נוב"י שער"י ועוד להלן כז:] שגדר שגדר איסורה של השבויה שעשאוה כודאי נבעלה, היינו שאסרו אותה מעצם היותה שבויה, עי"ש מה שתירצו בזה על קו' רעק"א. וא"כ צ"ב מה בין שבויה לטומאה דב' שבילין, שאין דנים על ספק טומאה כלל.

**דףכ"זע"ב**

**רש"יד"המהלילשקר: איבעיאאמרהנחבאתי –**משמעמלשוןרש"י(וכןדעתרי"ףור"מ) דאיןמתיריןאשהעלסמךמחבואאא"כטוענתשנחבאת, ויעוי' בר"ןדס"לשאףאםלאטענהתלינןלקולא. והוכיחכןמסוגייןשדימתהדיןשבויהלב' שביליןשבכללטהרתאחתמהןנחשבשהתרנוכולם, ואםנימאשצריכהלטעוןשנחבאתמדוענחשבשהתרנוכולםע"יהיתרא' מהםשעדייןלאטענושארנשיםשגםהםנחבו. ועי' בקה"יכח, במהשתירץלדעתשארהראשונים.

וסברתהר"ןשא"צלטעוןעפ"י מה שנתבאר דעתו [לעיל עמ' א'] שגדרקולאדמחבואשאיננהנחשבתכלללשבויהכשיכולהלהחבא, ומכיוןדאינהבכללשבויהמסתבר שאיןצריכהלטעוןכןלהדיא שמהכי"ת דשבויה היא, ובדעתהחולקיםצ"בעי' שיעוריר' דודבזה.

**גמ' ומאישנאמההואמעשהוכו' ואמרליהאביימ"ללשקרבמקוםעדיםלאאמרינן –**פירשפנ"יס"דדגמ' לדמותנדוןדידןלמגובמקוםעדיםעפ"ימהשמבוארלעיליג: שגדראיסורשבויהכאילוישעדיםשנבעלהופרש"ישםשמכיוןשרובםפרוציםבעריותכולנועדיםשנבעלה.(ועי''שהיטבבפנ''ייג:).

**שםבגמ' –**לפיסברתהמקשןשלטהרעצמהבמגובמקוםשביההיינובמקוםעדים, צ''בהכיצדא''כנאמנתבפשא''סכלהאומרתנשבתיוטהורהאני(וכמבוארבתוס' לעילכב. דמטעםמגוהוא)עי' בפנ''יהנ''לשעמדבזהוע''עבאילתהשחר, ויסודהדבריםעפימשנ''תלעילכב. שכלנאמנותה(מדיןשאחד''א)שנשבתהאינהכעדותעלגופאדעובדה, אלארקעלדיניםהעוליםמסיפורהדבריםעי''ש, וא''כשפירי''לשבאופןזהשלאהובררלנועצםהסיפורשנשבתה, לאשייךלומרבזהדאנןסהדישנטמאה.

**גמ' ואפי' שפחהדידהמהימנאורמינהיוכו' מפנישלבהגסבשפחתה –**צ"בשייכותהעניניםלהדדידאףשמצינושלבהגסבהשאינהחוששתלהבעלבפניה, מ"מעדייןי"לדלעניןנאמנותישלהאמיןהשפחהשאומרתשלאנבעלה. ופי' הרשב"א דהא בהא תליא דאף היא אינה משמעת בפני מי שרואה ומספרת דברים בין שכנותיה דכל בפני מש שמגלה כבפני הכל דמי.

**מתני' אמרולואיןאדםמעידעלעצמו –**יעוי' רעק"אשהק' דמהבכךשאיןנאמןבתורתעדות, מ"ממ"שמדלעיל (כב:) דבספקדתו"תמהניברידידהודבועללומרשמתבעלה, ומדועשעכ"פלאיהניברידידהובשבויהלהתירה, וצ"ע.

ובשער"י(ו, חד"העודנראהלי)תירץדכלנאמנותבריליהיינובספקשישנםצדדיםשקולים, אךבשבויהשאסרוחז"לוהחשיבוהכבעולה(ולארקכספקבעולה)בכה"גלאמהניברי. וכעי''זבאביעזריפי''חמאיסו''בהל' י' משמיהדהגר''אקוטלר. עצםגדרזהשנחשבתבודאיבעולהכ"ממלשוןתוס' לו: ד"הואלווכ"כנוב"יקמאאבהע"זסי' ס"ו(ד"האומראני).

**שםאיןאדםמעידעלעצמו –**ולעילעמ' א' הובאדיןזהגביהאשה, ופירשבשמ"קטעםפסולהבועלמשוםדאשתוכגופוודינוכאשהעצמה, עי"ש. ולפי"זגםאםהבעלישראלשאיןנוגעלומ"מפסולעי' רעק"אשנס' בזהובקוב"שכ"ח.

וטעםהדברשאיןבע"ד (אשהובעל) נאמניםומ"שמכלעדותאיסוריםשנאמןאדםלהעידעלעצמוכנדהוכדו' כ' פנ"י(לעילכז.)דהחמירובהחכמיםשרובעכו"םפרוציםבעריות [ומהשאינםנאמניםבמסל"תכ' תוס' ד''הבמסיחהמשוםמעלהעשוביוחסין. ויעוי' בביתיעקבכג. ד"הבדרבהמנונאשפי' טעםפסולנאמנותהאשהמשוםמעלהביוחסין].

אמנםבקובץהערותסה, ב(ובקצרהבקוב"שכא, כב) כ' לחדשדאמנםבע"דפסולהואבכלאיסורים, ונתבארו דבריו בארוכה לעיל כה:.

**גמ' תנאואעפ"כייחדלהביתבחצירווכשהיאיוצאהיוצאהבראשבניהוכו' –**הנהאףדברורהיהלר' זכריהואשתושלאנטמאה, מ"מנהגוהםעצמםאיסורכדיןשבויה, והיינושתקנוחז"לאיסורשבויהשאסורהמעצםהיותהשבויה(ולאשאמרורקלחושמספקשמאנבעלה). ודו"ק.

**אלו - נערות**

חיוב קנס נזכר בשמות (כב. טז) לגבי מפתה נערה, שכאשר לא נושא אותה מחוייב קנס לאביה. ובדברים (כב. כט) לגבי אונס נערה שמחוייב לישאנה ולא יוכל לשלחה כל ימיו, ובמקביל לכך משלם קנס לאביה [ובעיקר טעם חיוב קנס זה עיין היטב ברמב"ן עה"ת בשמות שם שהרחיב בזה].

ומשנתינו עוסקת בקנס של אונס וכמבואר ברש"י ד"ה ששיש להם. עי' בזה בפנ"י כאן.

**תוד"ה הבא על הנתינה -** הביאו מרש"י שהוא איסור דרבנן ע"י שגזרו עבדות (ואמנם אין נזכר ברש"י שלפנינו ענין העבדות, אך כן הבינו התוס' ברש"י עי' בזה להלן מהמהרש"א).

ויל"ע בקושיות התוס' שבתחילה נקטו ברש"י שאיסורו מדרבנן והקשו ממשמעות הש"ס שהוא איסור דאו', ושוב נקטו בהמשך דבריהם שיש איסור דאו' של קדש.

ועי' בפנ"י שביאר דתוס' הבינו מלשון רש"י שאיסרו משום גזרת חז"ל, וע"ז הק' בתרתי שמשמעות הסוגיות שזהו איסור דאו'. ועוד שבאמת הלא צריך להיות מדאו' עד כדי שכלל אין קנס כדין שפחה. עכ"ד.

**שם בתוס' –** בשמ"ק תירץ לדעת רש"י שגם ע"י איסור דרבנן נחשבת שאינה ראוייה לו, שסו"ס בפועל אסורה לו. ועיין עוד להלן לו. גבי איסור 'שניות' שאסרו חכמים, שמבואר להדיא בגמ' שהיות ומן התורה מותרות, חייבים עליהם קנס דקרינן ולא תהיה לאשה. וכבר עמד שם בשמ"ק שסותר למה שפירש בדעת רש"י כאן דסגי אף בדרבנן להחשב כמי שאינה ראויה. ועי"ש שתירץ דשאני איסור דרבנן דנתינים שעשאום כממזרים [היינו עשאום לפסולים בגדר של פסולי חיתון, ומשא"כ באיסור שניות לא עשאום כ'ערוה' דרבנן, ורק כהרחקה בעלמא הנהיגו לאוסרם בחיתון, ואין בגדר זה בכדי שתחשב שאינה ראויה.

**שם בתוס' כיון דעבדות ממש גזר עלייהו שמתוך כך נאסרו לבא בקהל משום לא יהיהקדש א"כ אמאי יש לה קנס וכו' אפי' משומרת אין לה קנס-** עומק כונתם שמכיון שנחשבת השפחה לקדשה, אין שייךאצלה קנס. והיינו משום שאיסור קדשה ענינו יחוד לזנות שלא בדרך אישות, וזאת השפחה אף אם יחדוה הרי"ז דרך זנות שלא תופס בה יחוד לאישות (בשר חמורים בשרם), עי' היטב לשון רש"י עה"ת כי תצא כג. יח ובשפתי חכמים שם.

וזהו שכתבו התוס' שמכיון שאין השפחה בת הויה כלל כדחזינן שאסורה באיסור קדשה ממילא אינה שייכת בקנס כלל (דקרא כתיב ולו תהיה לאשה, שבעינן שתהיה ראויה להויה כל שהוא, עי' היטב משנ"ת להלן כט:). עי'רעק"א שבדרך זו ביאר מש"כ בירושלמי שגם אם מנטרה ולא נבעלה אין שייך אצלה קנס, שכאמור אין ראוי לקיים בה 'ולא תהיה לאשה'.

ובעיקר מה שנקטו התוס' ששייך כאן איסור קדשה דאו' [ועל סמך זה הק' שאין שייך אצלה קנס] ביאר בשמ"ק שנתכוונו בזה גם לתרץ קושייתם הקודמת שמשמעות הש"ס שאיסורם דאו', שאכן י"ל כן אף לדעת רש"י שאיסורם דאו' מלא יהיה קדש.

**שם בתוס' הא תנן בהדיא במתני' דשפחה אין לה קנס -** צ"ב כיצד יחשבו הנתינים כעבדים גמורים מדאו', דלכאו' אף שהפקר בי"ד הפקר הלא אינם יכולים להפוך ישראל לעבד כנעני. וכ' בקוב"ש שצריך לומר שגזרו עליהם קודם שנתגיירו.

ולפי"ז יוצא שע"י שעשאום עבדים קודם שנתגיירו לא חלה גירותם לעשותם ישראלים גמורים (וכן מבואר מדברי הפנ"י). ועי' היטב ברעק"א.

**שם בתוס' ומיהו הא י"ל דלאו ממש גזר עלייהו עבדות וכו' -** בקושייתם נקטו התוס' שיסוד איסור הנתינים משום שפחה, ובתירוצם נקטו שאינה שפחה גמורה, ולכאו' לפי תירוצם אין איסור החיתון תוצאה של גזירת העבדות, שהרי אינם עבדים גמורים, ורק שבמקביל לגזירת עבדות תקנו חז"ל שיש לנהוג עמהם איסורי אישות כשפחה (עי' שי' הגר"ד פוברסקי י"א). [[3]](#footnote-4)

**שם בתוס' וכן הא דקאמר התםבימי רבי בקשו להתיר נתינים וכו' -** הוקשה לתוס' (עפ"י מהרש"א) דבשלמא לרש"י רצו להתירם לקהל ע"י שיפקיעו שיעבודם, ואך שאין בכח הבי"ד להפקיע קנין האיסור של העבדים (היינו חלק מזבח) ולכן לא ביטלו הגזירה (עי' מהרש"א וקרני ראם)מבואר מזה שאף כמשנת"ל אינם עבדים גמורים (עד כדי שיאסרו בקדשה) מ"מ עדיין גדר איסורם מחמת שם 'עבד' שעשאהו חכמים. וכמשנת"ל בפנ"י. אך לדעת ר"ת שכל עבדותם שיעבוד ממון גרידא ואינם אסורים באיסור עבד כלל, הקשו התוס' שהרי שפיר שייך להפקיע שיעבודם מכח הפקר בי"ד הפקר.

וע"ז תירצו התוס' שחלק שיעבודם לעבוד לצרכי המזבח לא הותר מכח הפקר בי"ד, ומכיון שאין להפקיע חלק זה אין להפקיע כלל שיעבודם (עפ"י מהר"ם יבמות ע"ט.).

**שם בתוס' ומיהו בירושלמי משמע כפי' הקונטרס וכו' משום פסול משפחה -** צ"ב שהרי בתחילה הביא התוס' מרש"י שפסולם משום עבדות, ואמנם מבואר בירושלמי שאיסור זה אינו מדאו' וכשיטת רש"י אך מאידך הלא מבואר להדיא שאינו אלא משום פסול משפחה. עי' במהרש"א שבדברי רש"י מבואר רק את עיקר איסורם שאסורים מדרבנן, ותוס' הם שהוסיפו לפרש לדעת רש"י שאיסורם זה מחמת עבדות, ואי"ז מדברי רש"י עצמו. ושפיר י"ל לדעת רש"י שזהו מחמת פסול משפחה. [ועי' היטב רש"י יבמות ע"ט.].

ונמצא א"כ מכלל דברי התוס' ג' אפשרויות באיסור הנתינים לד' רש"י א. עשאום לעבדים גמורים ובכך נאסרו משום לא יהיה קדש [ולא משום לא תתחתן] ב. לא עשאום לעבדים גמורים, ואיסורם מדרבנן בלבד. ג. כמשמעות הירושלמי שיסוד האיסור 'משפחה' ובהכרח לפי"ז העבדות היא רק כסייג לאיסור זה שאסרום חכמים.

**תוד"ה ועל הכותית: פי' בקונטרס דקסבר כותים גרי אריות -** בביאור דעת רש"י כ' החת"ס עפי"מ שהוכיח בדעת הרא"ש שמעיקר הדין היה דין קנס אף בנכרית, ורק שקנסו אותם שלא יקבלו הקנס משום שעובדים ע"ז, וא"כ א"ש שהכותית אף אם נכרית היא כיון שאינם עובדים ע"ז, וממילא בכותית שאינה עובדת ע"ז שייך שפיר לשלם קנס. וע"ע בביאור שי' רש"י בזכר יצחק סוס"י כ"ח.

**שם בתוס' מוקמינן לה אחזקת אבהתא שהיו כותים -** צ"ב מה מועילה חזקת אבהתא, שמכיון שנתערבו בהם שפחות הלא נעשה הזרע עבדים על אף שהאב כותי. ובקוב"ש פי' עפי"מ שמוכח בכמה דוכתי שישנה חזקה לומר שזרעו יהיה כמותו. עי"ש.

ועי' חזו"א אבהע"ז שפירש שזוהי חזקה שלא עברו העבדים איסור לבוא על שפחה. ועי' בזה בגרש"ר סי' ט"ו. ז.

**שם בתוס' אבל קשה ליתני מחזיר גרושתו משנשאת ונבעלה שלכ"ד -** מבואר דבעולה זו שנבעלה שלכ"ד, אף שנחשבת כבעולה לענין איסור בעולה כמבואר להלן ל. ברש"י ד"ה בעולה לכ"ג, מ"מ עדיין נחשבת נערה לענין קנס שתלוי בפגם שפגם בגופה. ודו"ק.

**שם בסוה"ד דהכא לא חשיב אלא פסולי קהל -** היינו כל המנויים מאלו שחייבי לאוין, אך בסיפא בחיי"כ כאחותו וכו' ודאי שנשנו מאלו שאינם פסולי קהל. מהרש"א.

**תוד"ה ועל אשת אחיו ומיהו בירושלמי מוקי לה כשבא עליה עד שלא מת ומת וכו' -** מבואר בתוס' שאחר מיתת האב יכולה הבת להעמיד בדין ולתבוע הקנס (וכמבואר בתוס' סנהדרין עג: עיש"ה), ובהכרח היינו משום שעיקר חיוב הקנס הוא לבת, ורק שהאב זוכה ממנה, וכשאין לה אב שפיר תובעת.

ומאידך אף שיסוד חיוב הקנס לבת אין להחשיב עצם הדבר שנתפתתה כמחילה על הקנס, שסו"ס חיוב הקנס בשעתו היה בפועל צריך להיות לאביה, ואין היא בעלים למחול. ועי' ברעק"א.

**דף כט ע"ב**

**גמ' והני בני קנסא נינהו ואמאי וכו' אשה הראויה לו וכו'-** לכאו' מבואר שלאחר שנתרבו כל האסורות לו אין נדרש כלל 'אשה הראויה לו'. ופלגינן מכל וכל על דעת ר' שמעון התימני ור"ש בן מנסיא דלהלן שנקטו דבעינן הראויה לו.

אך יעוי' ברעק"א לעיל עמ' א' בתוד"ה הבא על הנתינה, שביאר שגם לדידן בעינן לתנאי זה שתהיה ראויה לאישות, ואך שסגי בזה ששייכת באישות כל דהוא [לאחרים וכדו'] שתחשב לבת הויא, אך לו יצוייר שהאשה אינה ראויה כלל לשום אישות, יש למעטה מקרא דלו תהיה לאשה. עי"ש היטב.

וצל"ע מדברי תוס' סוד"ה וחד לאיתויי שהק' מדוע נצרך כלל לקרא ד'תהיה' לדידן שלא בעינן שתהיה ראויה, ותירצו שתהיה מדעתה. הרי שלדידן אין כל לימוד של בת הויה.

**גמ' דתניא ולו תהיה לאשה שמעון התימני אומר אשה שיש בה הויה וכו' –** בדעות אלו שהיכן שאין הקדושין תופסים לא חייבה תורה קנס יש לדון אם משום שבעינן שיוכלו לקיים כל הנזכר בפרשה גם שיוכל לישאנה, וכל שאין תפיסת קדושין מכיון שאין אפשרות לקיים כל הפרשה, אין שייך גם קנס האמור בפרשה זו. או שזהו רק כסימן שאשה כזו שראויה להנשא לו עליה חייבה תורה חיוב קנס. עי' בקוב"ש אות נ"ד שדן בזה.

ובפשטות מעצם ד' שמעון התימני שמחייב קנס גם בחייבי לאוין על אף שאסורה להנשא לו, מבואר שחיוב הקנס אינו תלוי בנשואין בפועל שהרי ודאי שאסורה לו בלאו. וכל מה שנצרך לחיוב קנס הוא אשה ששייך אצלה תפיסת קדושין שרק לאשה זו חייבה תורה קנס.

[ועיין במל"מ (א' מנערה סוף הל' ה' ד"ה והנני) שהביא מגדולי האחרונים שנקטו שלדעת שמעון התימני אותם חייבי לאוין מותרים באונס זה ואינם עוברים בלאו. ולדבריהם עדיין יתכן לומר שבעינן שתהיה האשה ראויה לו בפועל].

**תוד"ה חלולין הוא עושה:דכיון דלא הוי ממזר קדושין תופסין וכו' –** בגדר הא דתליא ממזרות בתפיסת קדושין. דן בקובה"ע לה. א. אם אי תפסת הקדושין היא הגורמת לכך שהולד ממזר, או שמעצם היותה 'ערוה' בחומרה כזו שמונעת תפיסת קדושין, שם 'ערוה' זה גם גורם להיות הולד ממזר. עי"ש עוד.

**דף ל.**

**תוד"ה איכא בינייהו –** משמע שלדעת רש"י חולק על דעת ר"ח וסובר שאין איסור בעולת עצמו נחשבת כמי שאינה ראויה לו. וצ"ב בטעמו.

ועיין היטב בקוב"ש אות נ"ד שביאר שלדעת רש"י גדר הנדרש ל'ראויה לו' היינו שזהו הגדרת האשה עצמה, שלא הקפידה תורה על עצם אפשרות הנישואין, אלא רק על היותה בעצמה ראויה לכך [שכשם שחיוב קנס אמור דוקא בבתולה ובנערה, כן הקפידה תורה על היותה ראויה לו] וממילא היות והביאה היתה במי שראויה לו, שפיר יש לחייבה, גם אם ע"י ביאה זו מכאן ואילך נאסרת. ולפי"ז לדעת ר"ח שנחשבת משום כך שאינה ראויה, היינו דס"ל שהקפידה תורה על אפשרות של לו תהיה לאשה[[4]](#footnote-5), וזאת שנבעלה לו, ומכאן ואילך נאסרת לו, אינה ראויה לו.

ועיין משנ"ת לעיל כט: בנדון המשל"מ ותליא בצדדים אלו.

**שם בתוס' אנוסת עצמו לא ישא ואם נשא נשוי –** בביאור דין זה שבדיעבד אין צריך להוציא אם כבר נשאה, יש לפרש (שמעתי) שגדר איסור זה הוא יצירת האישות שנעשה באשה בעולה, אך לאחר שכבר נעשית אשתו אין כבר סיבה לאסור.

**דף ל' ע"ב**

**תוד"ה זר: ואוכל תרומה בשוגג וכו' דחייב גזה"כ הוא -** כונתם עפי"מ שמבואר לקמן לה. שבפטור קלבדר"מ נפטר השוגג כמזיד, על אף שהשוגג פטור ממיתה. וזהו שהוכיחו התוס' מחיוב התשלום באכילת התרומה בשוגג, שגזה"כ הוא שחייב לשלם ואין פטור דקלבדר"מ.

ועיין בפנ"י שהעיר שעצם הנחה זו שנקטו התוס' לפטור הקלב"מ בשגגת כרת כבשוגג של עבירת מיתת בי"ד שנויה במחלוקת ראשונים, וכמדוייק ברש"י בפסחים ובמלחמות, שכרת פוטר בקלבדר"מ רק כאשר נענש בפועל ולא כאשר עבר בשוגג שאין נענש בכרת, בהבדל ממיתת בי"ד שאין הפטור תלוי בעונש בפועל. עי"ש עוד.

**שם בתוס' והא כיון דגלי רחמנא גבי הקדש דל"ש קלבדר"מ וכו' א"כ בפסח נמי וכו' -** דנו התוס' אם חייב גם בעונש הקל דוקא כאשר העונש החמור מחמת אכילת התרומה, אך לא כאשר נענש כרת מסיבה אחרת ככרת דפסח, ובזה הוכיחו שבכל ענין חייב עונש הקל.

ויסוד נדון התוס' (כפי שביאר הגרש"ש עי' סי' ל"ו) שיש להסתפק אם החיוב שחדשה התורה לשלם אף במקום כרת הוא משום חומרת תשלומי תרומה, שרצון התורה שישולם בכל מקרה [ואז אין נפ"מ מאיזה טעם חייב עונש החמור], או"ד משום שאין בכח חיוב הכרת דתרומה לפטור עונש הקל [ולכן כאשר חיוב הכרת משום פסח וכדו' יפטר מתשלומין].

**שם בתוס' -** בגמ' נתבאר להדיא שהאוכל תרומה נפטר מתשלומין, ורק שהוכיחו התוס' שיש חילוק בדין תשלומי תרומה בין שוגג למזיד, שעל אף שבמזיד פטור וכמבואר להדיא בסוגיין, בשוגג חייב שבזה גילתה תורה. ובפשטות גדר החילוק שבהבדל מתשלומי התרומה במזיד שנחשבים ככל תשלומי נזיקין ופטורים בקלבדר"מ תשלומי השוגג שהם תשלומים חמורים יותר (שחייבים גם בתוספת חומש) ובזה החמירה תורה גם במקום עונש מיתה עי' רעק''א (פסחים כט במערכה והועתק במסכתין להלן דף לה:). אמנם למסקנת התוס' בתירוצם שתשלומי התרומה כפרה ומשו"ז לא שייכי בדין קלבדר''מ וכדלהלן.

**רש''י ד''ה ולאביי פטור: כיון דאגבהה קניה וחייב בתשלומין ואפי' תשרף -** לכאו' היה מקום לדון שבשעת הגניבה מתחייב להשיב החפץ עצמו בלבד, ורק כשנפסד הכלי או השתנה מתחייב בתשלום ממון. אך א''כ שוב על חיוב זה דממון שנתחדש עתה בעת שאוכל ומפסיד יהיה פטור דקלבדר''מ שהוא בזמן חיוב המיתה, (עי' שיעורי אביעזרי) ולזה כ' רש''י דחיוב התשלום חל מעיקרא בעת הגניבה ול"ש לפוטרו בזה מקלבדר''מ.

**רש''י ד''ה שתחב לו חבירו: בבליעתו מתחייב דמי הנאת מעיו וכו' -** בזה פירש''י שאין חיובו משום גזילה אלא משום נהנה [דגזלן אינו חייב דגונב מן הגנב הוא (עי' קצות סי' לד) או די''ל דרש''י לשיטתו (עי' קצות שמ''ח. ב) דס''ל שלגניבה בעינן מעשה גניבה, וא''א לחייב על דבר שברשותו ללא שעשה מעשה. עיין להלן].

ומעיקר משנ''ת בסוגיין נתחדש דיש פטור דקלבדר''מ לא רק בחיובים שמתחייב האדם ע''י מעשיו כמזיק וכדו', אלא אף בחיובי נהנה שיסודו בהשבת ממון חבירו [עי' היטב בקצות רמ''ו, ב מש''כ להוכיח מרש''י דסוגיין].

ולכאו' במה שמחייב האדם את עצמו ל"ש קלבדר''מ. אמנם הקצות סי' ל"ח נקט בפשיטות שגם בהלואה יש פטור דקלבדר''מ עי' קה''י סי' לו. וע''ע גרש''ש ב''ב סי' א' ד''ה אמנם לפ''ז.

**גמ' סוף סוף כיון דלעסיה קנייה וכו' -** נחלקו האחרונים אם כוונת הגמ' גם כאן כדלעיל מדהגבהיה קנייה היינו שזהו מעשה גניבה המחייב, או שהגניבה היא בעצם זה שנמצאת בפיו, ולעיסתו היא קנין גזילה שקונה בשינוי. עי' מקו''ח תנד, א ובהגה' רעק"א לשו"ע סעיף ד). ואכן בתוד''ה ואי דלא בסוה''ד כתבו דהנחה שבפיו נחשבת לגניבה ויבואר להלן.

**רש''י ד''ה איבעי ליה לאהדורה: וכי לא אהדרה שויהו מזיק ליה וכו' -** כפשוטו משמע שאין לחייבו מטעם גזלן וצ''ב מדוע. ואכן בקה''י ב''ק סי' מ''א האריך לבאר ברש''י שכונתו לחיוב גזילה ולאו דוקא למזיק.[[5]](#footnote-6)\*עי' אמרי משה סי' ל'. כ"ט.

**שם ברש''י דראשון לאו מידי עבד ולא נתחייב לכהן כלום-** נתחדש ברש''י שאין לחייב את התוחב מדין גזלן. וכבר תמה רעק''א מדוע לא הוי גזלן (וכדין הגוזל ע''מ לזרוק לים עי' ב''ק צח.) עי' בזה בקה''י ב''ק סי' מ''א. ובשיעורי אבי עזרי.

עוד נתחדש בדברי רש''י שאם באמת היה הראשון גזלן היה השני פטור, וצ''ב שהרי שניהם חייבים וכמו שהביא תוס' דרצה מזה גובה. ובקה"י שם תירץ דאם הראשון היה גזלן ואין לחייב השני [מטעם גזלן], וכדין גונב אחר הגנב.

**רש''י ד''ה ואי דלא מצי לאהדורה אמאי חייב מיתה אנוס הוא** - מכאן מוכח שעל אף ששייך קלבדר"מ גם כאשר אינו נענש בפועל וכדין עבירת שוגג, מ"מ כאשר עושה באונס אינו פוטר בקלבדר"מ, ומשום שאינו מעשה עוון כלל (כ"כ רעק"א עי"ש עוד מה שצידד בזה).

אמנם יל"ע אם ניתן ללמוד מכאן לכל גווני דאונס, דשמא רק בכה"ג שאינו עושה כלום ורק שחבירו תוחב לו, בזה י"ל שכלל לא עושה מעשה עבירה ול"ש בו קלבדר"מ. ועיין.

**תוס' סוד''ה לא צריכא: וריצב''א פירש דמיירי אפי' באוכלין דלא מאיסי** - היינו לדעת ריצב''א עסקינן לחייבו כגזלן בזה שלא הוציא האוכל מפיו, ובכ''ז נחשב שנעשה חיוב ממון זה בהדי חיוב מיתה שלאחר מכן בבליעתו, שנחשב כמעשה אחד וכמו שהוכיח כן מבע''מ שחתך אצבעו.

**תוד''ה רב אשי** (הנמשך לדף לא.)**ע''כ חשיב מיתה ותשלומין לאחד הואיל ולא מתחייב מיתה בשביל אדם אלא לשמים -** עי' ברעק''א שתמה שזה כבר נתבאר להדיא לעיל גבי אוכל תרומת חבירו שגם שם המיתה אינה שייכת כלל לחבירו, ומבואר א''כ שכאשר עושה מעשה אחד ממש שעל ידו מתחייב שניים נחשב כמיתה ותשלוין לאחד, ורק בנד''ד שאכל תרומה בפיו ובידיו קרע שיראין בזה נחשב ב' חיובים נפרדים, עי''ש מה שתירץ.

**שם בתוס' ונראה לר"ת דרבא דוקא גבי עדי זוממין וכו' דבעינן שתתקיים הזמה כלפי כל או"א -** ז"ל הר"ן בסנהדרין (דף ט. ונעתק בשמ"ק כאן) בביאו"ד ר"ת 'בעדים זוממין חדש רחמנא שיהיו מת ומשלם וכו' דכתיב ועשיתם לו כאש"ז לעשות לאחיו, כלומר שיענשו בכל אותן העונשים שהיו רוצים לענוש לכל א' וא' מאחיו' עי"ש עוד. (ויתכן בכונתו עפי"מ שייסדו האחרונים בגדר עונש עדים זוממין שנענשים בעצם העונש שהטילו על הנדון שנתהפך הדין עליהם. וא"כ י"ל שכאשר נתהפך עליהם עונש של ב' בנ"א אין שייכות לב' עונשים אלו להחשב יחד לפטור קלבדר"מ. ועיין).

**שם בתוס' ואומר ר"י דאין ראיה דהתם כיון שהולדות הן בגוף האשה חשיב מיתה ותשלומין לאחד -** לכאו' כונתם עפי"מ שדנו האחרונים (עי' ב"ק נט) שיסוד תשלומי הולדות לאשה עצמה שחלק מגופה הם, ורק שהבעל זוכה ממנה גביית זכות זו, וא"ש שנחשב כנדון אחד. ועיין.

**דף לא.**

**גמ' לימא פליגא דרבי אבין וכו' שעקירה צורך הנחה היא ה"נ הגבהה צורך אכילה וכו' בכל הסוגי' -** צ"ב בדימוי הנדונים זל"ז שהרי עקירה מכלל עצם המחייב מיתה שזהו מעצם מלאכת הוצאה המחייבת העונש, ואשר על כן מובן שגם העקירה עצמה היא פוטרת בקלבדר"מ, אך הגבהה ודאי אינה שייכת לעצם החיוב, ואף אם א"א לאכול בלא להגביה.

יעוי' היטב ברשב"א (וכפי שביארוהו האחרונים עי' בקה"י) שאה"נ כונת הדחיה שא"א כלל להחשיב ההגבהה מעצם האכילה, ורק שהגמ' נתנה סימן לדבר מכך שניתן להתחייב גם אם לא הגביה, הרי שאין ההגבהה חלק מהמחייב.[[6]](#footnote-7)

אך בתו"י כאן כ' שאם לא היה ניתן לאכול בלא להגביה היה מתחיל נמי האיסור משעת הגבהה, וכ"כ הרא"ה והוסיף שכן הוא באמת (ללישנא קמא) ביחס להכנסה לפיו, שהיות וא"א בלעדיה הרי היא כאילו מחייבת כרת [אף שבאמת אינה מחייבת. עי"ש בלשונו]. והוסיף הרא"ה שמשנ"ת לעיל בסוגי' דאי מצי לאהדורה ניהדר, היינו ללישנא בתרא דסוגיין דתלי באם מצי לאהדורה.

וביאר הרא"ה שאכן מדמה הגמ' עקירה [המחייבת] להגבהת המאכל המוכרחת, אף שאינה מחייבת] שהרי"ז כאילו מחייבת עי"ש עוד. וצ"ב.[[7]](#footnote-8)

**תוד"ה דאי בעי גחין: וק' לר"י דמה שייך הגבהה בדבר שהוא תופס בידו או בפיו וכו' -** שיטת תוס' מבוארת שכאשר נמצא חפץ ע"ג ידו א"צ לקנין הגבהה וקונה מטעם יד שהיא כחצר. [ונפ"מ שלפי"ז ידו קונה אף שלא מדעתו וכדין חצרו של אדם. עי"ש בקצות. וע"ע רעק"א תנינא צ"ב]. ובדעת רש"י כ' הקצותרס"ח.ב דס"ל דאין ללמוד מגט לקנינים, ואין גופו של אדם נחשב כחצירו לקנינים עי"ש. ובנתיבות שם פליג דאפ"ל שאף רש"י מודה לקנין זה דידו, ורק שלא פירש כן בסוגיין דבעינן שכל החפץ יהיה בידו ולכן פי' משום הגבהה. וע"ע להלן עמ' ב'.

**שם בסוה"ד: וה"ה דה"מ למימר דאפשר לאכילה בלא הגבהה כגון אם תחבה לו חבירו -** צ"ב ממש"כ לעיל בד"ה שעקירה שהגבהה צורך ניסוך היא ולסוגיין תפטור בקלבדר"מ, והלא גם שם יכול אחר שאינו מנסך להגביה.

עי' בגרש"ש סי' ל"ד שביאר דשאני תחיבת המאכל שא"א להחשיב כחלק ממעשה האכילה, שהרי זה התוחב אינו אוכל, ומכיון שבכה"ג האכילה אינה כוללת את התחיבה בפיו הרי שכך מוגדרת כל אכילה שאין ההכנסה לפיו מכלל מעשה האכילה, ושאני מהגבהה לצורך ניסוך שאף שאדם אחר הגביה לצורך כך, מ"מ י"ל שעבודת הניסוך התחילה ממנו ונעשה הניסוך ע"י שניהם.

**דף ל"א ע"ב**

**גמ' רבאשי אמר כגון שצירף ידו למטה מג' וקבלו וכו' -** בס' בית יעקב הוכיח מדלא תירצה הגמ' בפשיטות שהוציא בידו את הכיס מהאסקופה ועמד לפוש, שבזה הוי הנחה, מוכח מזה דבכה''ג שאין ידו תחת החפץ אינו נחשב להנחה.

**רש''י ד''ה כדרבא: וכי היכי דלענין שבת חשוב מקום לענין מיקנא וכו' -** בפשטות נקטו האחרונים בכונת רש''י שידו קונה מדין הגבהה ואף בפחות מג' טפחים, וביאר בקצות שנ"א. א הטעם דמיגו שידו נחשבת לענין שבת אף קונה [והיינו שע''י שנחשב למקום חשוב לענין שבת, אינו נטפל לקרקע שתחתיו וקובע מקום לעצמו אף לענין קנין].

אמנם יעוי' בפרשב''ם לב"ב פו. דפירש להדיא שאינו מתורת הגבהה אלא משום משיכה [והיינו שידו חשובה כרשותו לא גרע מסימטא שמהני משיכה לסימטא אף שאינה חצירו גמורה לקנין חצר] ולפי''ז כונת רש''י שכ' כאילו הגביה היינו שכעין שמצינו בהגבהה שנחשב שמביא לרשותו במקום הגובה ה''ה ידו נחשבת כרשותו לענין זה שנחשב כמשיכה (ובס' משכנות הרועים הביא שכ''פ השמ''ק בפו''ר בד' רש''י, וליתא לפנינו). ע''ע משנ''ת להלן בתוד''ה רב אשי.

**תוד''ה רב אשי אמר: ועוד דאמאי לא מוקי אפי' כשצירף ידו למעלה מג' וכו' -** יעוי' במקנה קידושין כו. שכ' לתרץ דא''א לפרש שהקנין שנעשה כאן הוא בהגבהה, שהרי בעינן שיהיה הקנין בהדי חילול שבת, ולהגבהה בעינן שיגביה את ידו עם החפץ (היינו דלא מהני מה שמונח בידו מוגבה, דבעינן למעשה הגבהה) וא''כ קדמה עבירה לקנין, ובהכרח שהקנין יחול בהדי עבירה וע"י קנין יד, ושפיר מוקמינן לאיסקופה כדרכה שהיא פחות מגובה ג' טפחים.

**שם בתוס' ועוד דאמאי לא מוקי אפי' כשצירף ידו וכו' והוהמייתי מדרבא אקנין ואשבת -** צ"ב מש"כ דרבא קאי אקנין ג"כ. ועי' מהר"ם שיף, ונראה כונתו שבאו ליישב קושייתם הקודמת ע"ד רש"י שהק' מדוע אין קונה בהגבהת ידו אף בלא דברי רבא, די"ל שנצרכים לדברי רבא באופן זה שהניח ידו בגובה ג' טפחים, דאף שאמנם אין חסרון מחמת הגובה אך סו"ס לא עשה פעולת הגבהה זו (וכהבנת המקנה הנ"ל דלא סגי במצב המוגבה על ידו דבעינן לפעולת הגבהה) ובזה י"ל עפי"ד רבא שידו חשובה משום זה קונה ע"י אחיזה זו שבידו גם אם לא עשה פעולת הגבהה. וצ"ב בסברתו.

**תוד''ה וברה''ר נמי קנה -**בביאור שי' ר"י שמשיכה דגניבה שונה משאר קנין משיכה, נקטו הרבה מהאחרונים משום שקנין הגניבה המועיל לחיוב אונסין קל יותר מקנין שקונה הדבר לגמרי. (עי' רעק"א כו"ח ח"ב סי' א' [עיש"ה מה שנסתפק] ובשעה"מ המובא בדברי יחזקאל סי' כ"ו ובגרש"ש).

אמנם בקוב"ש (ב"ב סי' ש"ח וכעי"ז בדברי יחקאל כ"ו) ביארו שבאמת אין בגניבה מעשה קנין כלל, ורק ע"י מציאות זו שהוציא מרשותו של נגנב עושה מעשה הגניבה, והוצאה זו נחשבת כאשר עושה מעשה שמהני בקנינים, שבזה מתבטאת ההוצאה מן השני. ולזה סובר ר"י דסגי בכך שהוציא מרשות הנגנב ואף כאשר אינו מכניס לרשותו, שכבר בזה מתבטא ההוצאה שהיא מעשה הגניבה, וכל מה שבעינן בקנין הכנסה לרשותו רק כדי לבטא את ההכנסה לרשות הקונה, מה שאינו נצרך בגניבה. ואילו ריצב"א סובר שמעשה הוצאה דגניבה נחשב רק כאשר מכניס לרשותו הוא.

**גמ' ורימנהו אלו הן הלוקין הבא על אחותו וכו' -** התוס' ביבמות דף נ"ט נקטו שחיוב הקנס אינו בתחילת ביאה אלא רק בסופה, בהבדל מכל איסורי עריות שנתרבו אף בהעראה - תחילת הביאה. והק' בהקדמת הפנ"י (מחתנו ר' בעריש) דא"כ ניתן לחייבו ממון שאינו בזמן חיוב המלקות. ועי"ש מה שתירץ. אמנם רעק"א דחה תירוצו, ותירץ באופן אחר עפי"מ שייסד שפטור דקלבדר"מ שייך לא רק במעשה עצמו המחייב, אלא אף בתנאי החיוב, וגדר הקלבדר"מ הוא שנחשב כאילו מעשה זה נעשה ע"י אחר ולא על ידו. (ב' נקודות נתחדשו א. גם בדבר שנחשב כתנאי ואינו מחייב בעצמו שייך קלבדר"מ. ב. גדר הפטור שנחשב שלא עשאה). וממילא כיון שעכ"פ בעינן שתחילת הביאה תעשה על ידו [שאם נעשית ע"י אדם אחר הרי היא בעולה] הואיל ובשעה זו נתחייב מיתה נחשב שתחילת הביאה היה ע"י אחר, ושוב אין לחייבו קנס על סוף הביאה.

**דף לב.**

**גמ' אפי' תימא אחותו נערה ביתומה ומפותה -** ופרש''י דמוחלת על הקנס וכדו'. ולכאו' היה מקום לדון שהיות ועיקר מעשיו מחייבים ממון, ורק שמחלה על כך סו''ס אין לוקין על לאו זה שמצב עצמו מחייב ממון (עי' להלן עמ' ב' משנ''ת בזה). אמנם י"מ דהפטור משום מזיק ברשות, והיינו שמעיקרא אין סיבת חיוב.

**תוד''ה דאין לוקה ומשלם: וכי היכי דעדים זוממין אין לוקין ומשלמין בכל ענין וכו' אפי' נתחייבו קנס כגון בשעה שהעידו טבחו או מכרו -** לכאו' י''ל בפשיטות דמשכחת קנס בעדים זוממין כאשר הם העידו על חיוב קנס, ומדלא פי' התוס' כן מבואר דאצל העדים אי''ז נחשב לקנס אלא ממון מכאש''ז (לד' רבנן). וכ'''כ מהר''ם שיף. (ולכאו' יל''ע לפי''ז על יסוד האחרונים עי' להלן עמ' ב' שגדר עונש הע''ז שנתהפך עונש אותו העידו עליהם. וי''ל).

**גמ' ואי ממונא לקולא –** העולה מן הסוגי' שישנם ב' נדונים א. איזה עונש נחשב לחמור יותר ממון או מלקות. [וצ"ב דלכאו' ודאי מלקות חמור יותר[[8]](#footnote-9)] ב. גם לאחר שנדע מיהו החמור נסתפק לגמ' אם משום כדי רשעתו מטילים עליו העונש הקל או החמור [וצ"ב מהיכ"ת שנפטרנו מן החמור וניתן לו הקל. וכעין קו' תוד"ה ואי ממונא].

ועיין בבית יעקב בתוד"ה ואי ממונא שמבואר בדבריו שבעצם בכל אחד מאלו העונשים יש צד קל וצד חמור, בממון צד קל בעצמותו, ומאידך חמור בכך שנשאר מחוייב לשמים עונש כרת וכדו'. ובנפשות להיפך צד קל שנפטר מעונש שמים, וצד חמור שזהו עונש קשה בעצמותו עי"ש עוד.[[9]](#footnote-10)

**תוד''ה ואי ממונא קולא הוא: דשא''ה דחס רחמנא אממונא של נחבל -** אף שבעדים זוממין אין שייך הפסד ממון שלא הפסידו כלום, מ''מ כוונתם דיסוד ומטרת עונש הממון לפייס ולרצות אותו, וזה שייך גם בעדים זוממין (ולכאו' זוהי כונת החזו''א הנ''ל שציין [במוסגר] לדברי התוס'). ע''ע במהר''ם שיף.

**גמ' שכן הותר מכללו בבי''ד -** עי' בקובה''ע ע. א דגדר איסור זה דהכאה היינו בדרך קלקול, אך באב המכה את בנו וכדו' שנעשו לחנכו אי''ז בגדר קלקול וכלל לא הוי בגדר איסור הכאה, ורק בהכאת בי''ד שענינו לייסרו על העבר, הרי''ז גדר הכאתו לקלקלו ובזה התירה התורה לאו זה. (ועי''ש שמאה''ט מה שבי''ד מכין ועונשין שלא מן התורה אינו בכלל לאו זה, שמטרתם לחנך כהכאת אב. ע''ע בזה בחי' חת''ס).

**תוד"ה שכן יש בהן צד חמור: הא אמרינן בסנהדרין שאני ע"ז הואיל וישנו בראיה-** עי' תו"י. וכבר תמהו הראשונים (עי"ש ר' יונה ויד רמה בסנהדרין) שהרי העדים לא ראו, וכל חיובם על הגדתם, ובזה הלא יש מעשה. ולכן גרסו שכן ישנו באי, היינו אמירה בלא שמעקם פיו. וגירסת רש"י צ"ב. ועיין היטב קוב"ש ק"ז.

**שם בתוס' (הנמשך לעמ' ב') ור"ת מפרש דגבי עדים זוממין שייך צד חמור וכו' דמשלמים חמשה דברים -** לכאו' כלפי העדים אי"ז חמשה תשלומין נפרדים, שהרי חיובם אחד הוא על הפסד סכום זה שזממו להפסידו, ומדוע א"כ נחשב כחומרא גבי העדים.

ומכאן הוכיח בקוב"ש שיסוד וגדר עונש הזוממין הוא לחייבם בעצם חיוב זה שנתחיייב הנדון [היינו שעונשם לא רק במקביל לפי מה שנתחייב הנדון, אלא עצם חיובו חל עליהם] ושפיר נמצא שחיובם בזממת חבלה נחשב ה' תשלומין נפרדים.

**דף לב ע"ב**

**גמ' מנא ליה לר' יוחנן הא אמר קרא כדי רשעתו וכו' וסמיך ליה ארבעים יכנו-** מבואר שר' יוחנן למד את דינו דלוקה ואינו משלם בב' חלקים א' שנענש רק בעונש אחד כנלמד מקרא דכדי רשעתו. וב' העונש שיש להענישו בפועל הוא מלקות, כנלמד מסמיכות הפסוקים.

וביאר הגר"ח(בכתבים) שלמדנו מזה שחלוק דין זה דכדי רשעתו מדין קלבדר"מ, שהרי בקלבדר"מ נענש דוקא בחמורה שהיא הפוטרת עונש הקל, ואילו בכדי רשעתו שייך שיענש רק בעונש אחד ואף שהוא הקל [שכל מה שנענש בחמור - מלקות הוא מדרשא נוספת 'ארבעים יכנו'], ומוכח מזה שאין גדרו כדין קלבדר"מ שנפטר בקל ע"י החמור, אלא שזהו דין על הבי"ד שאין לדונו אלא בעונש אחד בלבד. ע"ע משנ"ת בתוד"ה שלא השם.

**תוד"ה שלא השם: כגון שהעידו על אחד שהוציא ש"ר על אשתו דבאין לחייבו ממון ומלקות אין לוקין ומשלמין ואין נראה לר"י וכו' -** בפשטות כונת ר"י שהיות וזממתם היתה להעניש בדין חמור כזה שיש בו ב' עונשים, גם הם יתחייבו כפי זממתם בחומר זה להענש בב' עונשים. וכן משמע שנקט הרעק"א (עי' בגרש"ר למכות דף ד ע"ב אות רי"ג).

אמנם הגר"ח (כתבים) ביאר ד' התוס' שמכיון דעסקינן בממון ומלקות שגדר הפטור הוא מכדי רשעתו שנדון רק ברשעה אחת, בזה י"ל כיון שהכל בא ע"י הזממה הרי"ז נחשב ל'רשעה אחת' הכוללת ב' עונשים, שאין ה'רשעה' נמדדת לפי מספר העונשים אלא כפי מספר התביעות והחיובים שמחייבים הבי"ד (בהבדל מפטור דקלבדר"מ שתלוי בעונש עצמו - שעונש החמור פוטר הקל).

**שם בתוס' ונראה לר"י לפרש וכו' -** היינו שנתבאר בתוס' תרי גוני לאו הניתק לעשה. א. כאשר העשה מתקן את ענין הלאו כהשבת הגזילה. ב. אף אם אינו מתקן את הלאו, מ"מ כיון שהסמיכה התורה העשה ללאו אינו דומה ללאו דחסימה ואין לוקין עליו. עי' קוב"ש קי"א.

**דף לג.**

**גמ' ר' אליעזר אומר עדים זוממין וכו' לא לקי משום דלאו בני התראה נינהו וכו' -** מהלך הסוגי' לבאר דעת רבנן החולקים על ר''מ ופוטרים את הזוממין ממלקות משום לאו דלא תענה.

וצ''ב דהלא לכאו' לאו זה דלא תענה ככל לאוין הוא שאינו שייך כלל לעונש ההזמה, שהרי נענשים בנפרד את אשר זממו, ולכאו' צריך התראה בזה לדעת ר''מ, ומהו א''כ הסבר ד' רבנן הפוטרים משום שלאו בני התראה הם, ומ"ש מדעת ר''מ עצמו, וצ''ב. כה''ק בשי' אבי עזרי.

**גמ' נתרי להו לבסוף מאי דהוה הוה -** ופרש''י דכיון שהגיד אינו חוזר ומגיד ואינן יכולין לחזור. ומשמע שאם היה באפשרותם לחזור היתה מועילה ההתראה, וצ''ב שהרי כבר סיימו את עדותם, וכבר אין מצידם מעשה עבירה המחייב, ומה מהני מה שעתה אחר הגדתם מותרים. (ואכן יעוי' בשמ''ק בשם שיטה ישנה הו''ד בקה''י סוסי' לה''ה שזהו גופא דחיית הגמ' מאי דהוה הוה. ודלא כפרש''י)

ובפשטות צ''ל כמש''כ בקה''י שכל עיקר עבירת לאו דלא תענה נעשית רק כשמתקבלת בבי''ד, וא''כ כל עוד שלא נתקבלה עדותו בבי''ד עדיין לא נגמר גוף העבירה.

וע''ע בגרש''ש סי' ל''ט ד''ה ועפי''ז יתיישב.

**גמ' וניתרי בהו בתוכד''ד -** בפשטות מעלת תוכד''ד זה שנחשבת ההתראה ממש בזמן העבירה ושפיר עשו עבירה עם התראה, ועדיף ממשנת''ל דנתרי להו לבסוף. ולפי''ז אי''צ למשנת''ל מהקה''י. אך יעוי' בגרש''ש ל''ט ד''ה והנה בנוגע שהוכיח שאין לתוכ''ד בהתראה מעלה של התראה בזמן עשיית העבירה.

**רש''י ד''ה דלאו בני התראה: הלכך אי איכא למענשינהו לא תענישהו אף וממון דאין עונש הגוף בלא התראה וכו' -** והיינו שעדיף להענישו בממון משום כאש''ז ולא במלקות דלא תענה משום שלא התרו בו וענשי הגוף בעי התראה.

והק' מהרש''א שא''כ הדין נותן שבזממת ממון ומיתה יענש בממון ולא במיתה, שהרי לא התרו בו. ותירץ המהרש"א שכל ד' רש''י בעונש הגוף בעי התראה אינו ביחס לעונשי כאש''ז שבהם פשיטא לגמ' דלא בעי התראה. אמנם הקשה בספר הפלאה שמהמשך סוגיין משמע שנדון הגמ' דהתראה שייך לגבי כאש''ז כמו לגבי לא תענה, שהרי סברת אביי מי איכא מידי וכו' איירי לגבי עונש דכאש''ז ומבואר א"כ שגם בזה דנה הגמ' בדין ההתראה. עי' מש''כ להלן לתרץ בשםהבית יעקב.

**גמ' מי איכא מידי דאינהו בעי קטיל בלא התראה ואינהו בעו התראה וכו' -** צ''ב בסברא זו שהרי אם אינם מותרים הלא חסר בסיבת חיוב העונש, שהרי לכאו' בלא התראה הרי הם כשוגגים וחסר להם בעיקר חיוב העונש. וצע''ג.

ויעוי' היטב בקצות כח. ח שכל נדון התראה דסוגיין שיכולים לומר אשתלאי אין הכונה שבאמת חוששים ששכח ושגג בעבירה, שודאי לא תולים באדם שלא ידע מאיסור זה, ורק שחידשה תורה בעונשי בי"דשאין להעניש בלא שתהיה לידיעתו הבחנה גמורה ומוכחת ע''י ההתרה, ובלא הבחנה זו גזה''כ שאין להענישו אף שבאמת אינו שוגג. עי"ש. ולפי זה יל"פ בסוגיין שמשום כאש"ז לא הצריכה התורה לחידוש זה להענישם רק ע"י הבחנה גמורה, ולפי"ז בודאי כאשר העדים שוגגים ודאי שלא יענשו. וע''ע בגרש''ש סוסי' ל''ט מש''כ בארוכה.

**גמ' הדר אמר אביי לאו מילתא היא מי איכא מידי דאינהו בעו וכו' הא בעינן ועשיתם לו כאש"ז -** מהלך הגמ' צ"ב שסברת אביי קאי משום כאש"ז והלא כל הנדון היה בתחילה ביחס למלקות משום לאו דלא תענה (דפליגי רבנן אר"מ) ולכאו' לא דנה הגמ' כלל לגבי עונש הזמה דלא בעי התראה, וכמש"כ מהרש"א וכמובא לעיל.

עי' בבית יעקב שביאר שאמנם בתחילה דסברא גמ' שאין היכ"ת להתרות בהעדים זוממין, שפיר מוכח מעצם פרשת הזוממין, שחייבתם התורה עונש על זממתם גם כשאינם מותרים, ולכן כל נדון הגמ' כלפי לאו דלא תענה בלבד שמא אין לוקין על לאו זה. ורק לאחר שנתבאר שניתן להתרות בזוממין תוכ"ד וכדו', שוב יש לדון גם אם עונש דכאש"ז מחייב התראה.

**גמ' מותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר קל -** הק' מהרש"ל שאמנם מוכח שמזיד הוא ברשעה גדולה, אך סו"ס מנין לנו שיודע מאיסור הקל של חבלות, ושמא שוגג הוא ולא יענש. עיש"ה מה שחידש בתירוצו.

**תוס' סוד"ה ממאי: י"ל דגזה"כ הוא דבעינן שיתיר עצמו לאותה מיתה בין קלה בין חמורה -** הינו שדין זה דיתיר עצמו למיתה אינו כהתראה עצמה שמטרתה להוכיח את זדונו. אלא דין בפנ"ע (הנלמד מפסוקים אחרים סנהדרין מא.) 'שיחייב עצמו מיתה בפיו' כלשון רש"י בסנהדרין.

ובתוס' שם מא. נסתפק לומר שאף חבר שאין צריך התראה מ"מ צריך שיתיר עצמו למיתה, והיינו כשמנת"ל שאינו שייך להבחנת הזדון. ובזה ביארו התוס' דבעינן שיזכיר בפיו את אותה המיתה בדווקא.

**דף ל"ג ע"ב**

**תוד"ה דלמא: וי"ל דמשכח"ל בהוסיף לו רצועה וכו' -** נתחדש מדברי התוס' שגדרי השוגג הפוטרים מד' דברים שונים מגדרי השוגג לחיוב גלות.

והחילוק הוא עפי''מ שביארו הראשונים (רש''י בק' כו סוע''א ורשב''א שם עמ' ב') בטעם פטור השוגג בד' דברים דבעינן דומיא דקרא דכי יריבון אנשים. ובפשטות ילפינן מקרא דיריבון אנשים, דבעינן שעכ''פ יכונו למכה עצמה, ובזה חייבים אף אם לא נתכונו לתוצאותיה, ומשא''כ בשגגה דגלות לא נאמר גדר זה, וכל שגגה שהיא ואף במכה עצמה נחשבת כשוגג לחייב גלות.

**תוד"ה גנב שור הנסקל: אבל שוה"נ אם ימכרנו לעכו"ם אין תופס דמיו -** משמעות דבריהם דלישראל א"א למכור ורק לנכרי אפשר, וצ"ב בטעם החילוק (עי' מה שהאריך בשי' הגר"ד פוברסקי).

עוד צ"ב מש"כ כשמוכר לעכו"ם אין תופס דמיו, וצ"ב מה שייכות התפסת האיסור במעות לאפשרות המכירה.

ועי' בפרי יצחק ח"ב סי' נ"ה שהאריך בזה, והעולה מדבריו דכיון שאצל ישראל נאסרים המעות נמצא שאין כאן מכירה אלא כעין מתנה, שלא קיבל המוכר שו"פ בעד מכירתו (ולשיטת ר''מ דסוגיין מתחייב דוקא בדרך מכירה ולא במתנה עי"ש) ורק אצל הנכרי שאין המעות נאסרים שייך היכ"ת למכירה.

**גמ' מה מכירה ע''י אחר אף טביחה ע''י אחר -** ופרש''י בקידושין מכירה מתקיימת ע''י אחר הלוקח, וצ''ב (וכמשה''ק בשיטה לא נודע למי שם מג.) דבמכירה אין הקונה פועל הקנין והמוכר הוא שמכרה, ומה שייך לדמות לשליח העושה את הטביחה עצמה, עי''ש.

ויל''פ עפי''מ שהביא בקצות (רצ''ב, א) מהמהרי''ט שייסד שאין גדר שליחות זו דטביחה ומכירה כשאר שליחות לייחס המעשה דשליח למשלח, אלא שחיובו הוא בעצם זה שאחר שחט עבורו, דלא קפיד קרא אלא על מה שנהנו ממנו בין מבשר בין מהדמים, ולכן אף השולח קטן יתחייב משלחו, עי''ש בארוכה.

וא''כ נמצא שדומה הקונה לשליח הטובח, שבשניהם הם המאפשרים לגנב ליהנות מהגניבה. ודו''ק.

**גמ' מתקיף לה מר זוטרא מי איכא מידי דאילו עבד איהו לא מחייב וכו' -** צ''ב הו''א דגמ' דלכאו' מסקנת הגמ' פשוטה ומוכרחת.

ואולי י''ל עפי''מ שהוכיח הגרנ''ט דב' מיני קלבדר''מ מצינו, א' - שזהו פטור בהמעשה שאין בכחו לחייב ב' חיובים [ואף אם שתי החיובים בשלבים נפרדים מ''מ פטור] ב' - פטור בהגברא שאין מתחייב ב' חיובים כא' ואף אם באו ע"י ב' מעשים, עי' לעיל (לא.) משנ''ת שם. וא''כ ס''ד דגמ' שהיות וקלבדר''מ מגביל את המעשה שאינו מחייב ב' חיובים הרי שאף לגבי המשלח אינו מתחייב, שסו''ס אין בכח המעשה לחייב חיוב נוסף. ובזה מתרצת הגמ' שבכל מקרה אף אם זוהי הגבלה בהמעשה אין המעשה מוגבל מלחייב אדם אחר שלא נתחייב בחמורה.

**תוד''ה לאו משום דלא מחייב -** מדבריהם עולה דבקלבדר''מ חייב לצי''ש, ורק בקנס ל''ש חיוב זה קודם העמדה בדין.

ובגדר חיוב זה דלצי''ש עי' היטב בקצות כח. א מה שדן אם מהני תפיסה בחיוב זה (משום שאי''ז פטור ורק שאין בכח הבי''ד לדונו על כך).עוד דן שם לחלק בין היכן דעבדינן ביה החומרא בפועל מאופן שהיה שוגג וכדו' דלא עבדינן ביה החומרא.

**דף לד.**

**גמ' פליגי בה רב אחא וכו' חד אמר מעשה שבת דאו' וכו' מ''ד דאורייתא כדאמרן -** מבואר שאיסור דרבנן שונה מדאו', שאין השחיטה נחשבת על ידה כשחיטה שאינה ראויה [ועי' בשמ''ק בק' עא. שדן עפי''ז לומר שגם במכירה כה''ג אם יעשה קנין מעות המועיל מדאו' ולא מדרבנן נחשב כמכירה, ועי''ש בקוב''ש אות ל''ד. וע''ע במהרש''ל שם]

**תוד''ה כיון: ואור''י דלא חשיב שינוי לקנותה בכך -** כ' הבית יעקב דכ''ז דוקא כאשר השחיטה כשירה, אך כאשר השחיטה אוסרת את הבהמה (וכגונא דסוגיין) מיד בתחילת השחיטה האוסרת נחשבת כהיזק ניכר והוי שינוי.

**גמ' שמסרו לשומר והזיק בבית שומר וכו' וגנבו גנב מבית שומר -** מבואר דיכול השומר לפטור עצמו מחיובו ע''י החזרת שור האסור בהנאה, וע''כ יש לדון לחייב הגנב.

וצ''ב דמאחר שיכול השומר להשיב השוה''נ עצמו נמצא שאין חייב ממון על כך שנעשה השור לאיסוה''נ, וא''כ מה מחייב מעתה את השומר לאחר שנגנב השור, שהרי השור עכשיו לפי מצבו אינו שווה כלום (ועל שוויו שמקודם לא נתחייב כמשנת''ל).

והאריכו בזה האחרונים. עי' בחי' הגרש''ש לב"מ סי' כ''ה שכ' שמעיקרא בעת נטילת החפץ נתחייב השומר לשומרו ולהשיבו ובאופן שאם לא ישיבנו עליו לשלם דמים שהיה שוה בעת שפשע [היינו כנד''ד בעת שיצא והזיק שבזה נגמר דינו לסקילה].

וע''ע בנוסח אחר בתרוה''כ שס''ג, א. ד''ה ובהאי ענינא. ואכמ''ל.

**תוד''ה סבר לה -** קושייתם צ"ב דאף אם גרמי נחשב כמזיק, מ"מ אי"ז נחשב לחפצא של ממון להתחייב עליו כגנב בדו"ה וצע"ג. והאריך בזה בחי' הגרש"ר לב"ק סי' כ' ועדיין צ"ע.

ואכן מה שהביאו לתרץ מהי"מ שגרמי מחייב רק בקרן ולא בדו"ה נראה שזוהי כונתם שרק בדבר הגול''מ שייך לחייב דו''ה לפי שנחשב זה הגורם ככיס מלא מעות [וכלשון הרמב''ן המובא בקצות (שפ"ו א' ד"ה ואחר העיון)] ושפיר נחשבת לקיחתו כגזילה, אך דינא דגרמי אינו נחשב שזהו עצמו ממון, ורק שע''י שריפת השטרות נחשב שהזיק המעות בכיסו של בעלים, ובזה יש להחשיבו כמזיק אך לא כגזלן, ופשוט. [וכ''פ קה''י ב''ק סי' ה' ד''ה אכן עיקר, משמיה דהגר''ח וכ"כ בחי' הגרש"ר הנ"ל].

**דף ל''ד ע''ב**

**גמ' שאם אין גניבה אין טביחה ואין מכירה -** נתחדש בזה שעל אף שיש על הקרן חיוב לצאת יד''ש, ולשיטות אף מהני תפיסה (עי' קצות כח, א) מ''מ כיון שאין הבי''ד יכולם להוציא נחשב לתשלומי ג' וד'.

ומה שנתבאר לעיל לג' דחייב אטביחה ומכירה אף שגנב בשבת, צ''ל כמש''כ מהר''ם שיף דעסקינן באופן שלא חילל שבת שהגביהה ברה''ר וכדו'.

**גמ' ואי אשמועינן מחתרת משום דמחתרתו זו היא התראתו וכו' -** יל''פ בכוונת הגמ', שרק ע''י שכבר נתחייב מיתה בפועל והיה נחשב כמי שאין לו דמים בזה נפטר מתשלומין, ואין ראיה לשאר חייבי מיתות שחל חיוב המיתה בפועל ע''י פסק בי''ד, שיש מקום לומר שאינם נחשבים בשעת מעשה למחוייבים ממש בעונש המיתה.

[וכעין שביאר הקצות בסי' כח, א לדעת המהרש''ל הסובר דהיכן דעבדינן החומרא לא מהני תפיסה על עונש הקל, ורק כאשר לא נתחייב בפועל בחמור מועילה התפיסה. וכ' שם שבא במחתרת נחשב דעבדינן ביה החומרא ע''י שחל בו דין מיתה עיש''ה].

**גמ' היתה פרה שאולה לו וטבחה בשבת פטור וכו' -** והיינו משום שבעת הטביחה נתחייב בדמי הפרה לבעלים, ואיסור שבת פוטרו מדין קלבדר"מ.

עי' בקצות פ"ו סק"ד שהוכיח מכאן שאין לשואל חיוב להשיב חפץ השאול לבעלים, ורק שצריך לאפשר לבעלים ליקח את שלהם [בהבדל מלווה וגזלן שמחויב ומשועבד להשיב החפץ ואף ע"י טירחא]. שאם נימא שנתחייב השואל בתחילה בהשבת החפץ הלא נמצא שחיובו לא התחיל בעת הטביחה שכבר מעת השאלה היה מחוייב ולא יפטר בקלבדר"מ שבשעת הטביחה. [והיינו שלד' הקצות אם היה חייב בהשבת החפץ היה זה בהכרח חיוב 'ממוני' ואף שמעת הטביחה נתחייב ממון הרי"ז המשך חיובו שנתחייב זה מכבר מעת השאלה]. ועי"ש בנתיבות סק"א שהשיג עליו, וס"ל שבכל מקרה י"ל בעת שטובח פוקע חיובו בהשבת החפץ ומתחיל חיוב חדש דדמים ושפיר שייך קלבדר"מ.

**רש''י ד''ה היתה פרה שאולה לו וטבחה: דההיא שעתא דקא טבח לה גזיל לה -** מבואר שעצם הטביחה יכולה להחשב כמעשה גניבה וביאר רעק"א שמהני לקנות בזה ע"י השינוי שנעשה בטביחה (דומיא דמשיכת הגנב). ועי' חזו''א ב"ק ט''ז סוסק''כ.

**גמ' סד''א הואיל ואר''פ משעת משיכה וכו' ה"נ משעת שאלה אתחייב באונסיה -** והיינו שע''י שמתחייב באונסיה מעת תחילת השאלה שפיר יכול להתחייב בדו''ה לאחמ''כ, שאין זה תשלומי ג' וד'.

ויל''ע שההרי חיוב זה דאונסין מדיני שומרים הוא ואינו קרן דגניבה ומהיכ''ת שעי''ז יחשבו דמי הטביחה ומכירה כתשלומי ד' וה'. עי' ברעק''א שהאריך בזה (וכ' שלדעת הר''מ באמת אין נחשב לתשלומי ד' וה' ע''י חיובו כשומר). עי' אבי עזרי א' מגניבה י''ד.

**גמ' משעת משיכה הוא דאתחייב במזונתיה ה''נ משעת שאלה אתחייב באונסיה -** בביאור שייכות חיוב המזונות לחיוב האונסים (וכן מבואר בב''מ צו.) י''ל דמה שמחוייב השואל להאכיל הבהמה נובע מעצם דינו שחייב להעמיד ההמה השאלה לבעלים [שבזה חייב לקיימה באכילה] וממילא נראה שכבר עתה מחוייב באונסים.

**שם -** הנה נתבאר שדנה הגמ' מאיזה שעה נתחייב השואל בדמי הפרה אם כבר בעת השאלה או מעת שנאנסה. ויעוי' ברמב"ן ב"מ צז שכ' שמנדון זה נפ"מ כאשר יש ספק אם נאנסה אונס המחייב [כגון שאין ידוע אם מתה קודם כלות זמן השאלה או לאחריה] שאם נתחייב כבר מעת ששאלה הרי"ז בגדר של איני יודע אם פרעתי, ואם חיובו מעת האונס הרי"ז כאיני יודע אם נתחייבתי.

ופשוט שכל נדון הסוגי' רק לגבי שואל ולא בשאר שומרים, ומשום שחלוקים הם ביסוד חיובם, שכל השומרים חיובם על כך שלא שמרו כראוי, ונמצא שפשיעתם זו היא הסיבא לחייבם ומשעה זו חל חיובם, ומשא"כ השואל שחייב באונסין והרי אין האונס עצמו 'סיבת' החיוב אלא שחייב ליתן לבעלים בכל מקרה ואף אם יאנס, ולכך נסתפקה הגמ' שמא חיובו זה מתחיל מעת השאלה. (וכ"כ בשעורי אבי עזרי).

**גמ' מתה אין חייבין באונסה -** אף שזכותם בפרה כשואל וללא כל תמורה, מ''מ אינם חייבים בחיובי אונסין דשואל, שזכותם בזה לא מטובו של המשאיל, אלא שזכו בזה מאביהם בירושה, וכדין כל שוכר שמוריש לבניו זכותו. עי' בזה מש"כ בריטב"א.

ובפשטות אין כאן טענת מקח טעות מצד המשאיל שאין חיוב האחריות ניתנת כ'תמורה' על זכותו בשימוש. (וע"ע נתיבות שמ"א.ג שהק' שיחשב האב כשואל שאינו רשאי להשכיר עיש"ה במה שהעמיד אוקימתא בסוגיין).

**תוד"ה מתה: אבל בגניבה ואבידה נראה לר"י שהן חייבין -** היינו שהכלל הוא שהואיל ונהנה מהנה, ואף כשהנאה זו לא באה ישירות מהבעלים [אלא ע"י הירושה מאביו] וכדמצינו שנעשה באבידה ש"ש ע"י פרוטה דר' יוסף.

**גמ' הניח להם אביהם אחריות נכסים חייבין לשלם איכא דמתני לה ארישא ואיכא דמתני לה אסיפא וכו' -** היינו דנחלקו הני תרי לישני אם באמת חיוב השואל באונסים מתחיל כבר בשעת שאלה או רק מעת שנאנסו. וכן פירש הרמב''ן ב''מ צז: ד''ה ואני אומר. ועי''ש נפ''מ כשיש ספיקות בתשלומין דאונסין, אם הוי א''י אם נתחייבתי או א''י אם פרעתי. ועע''ש בריטב''א.

**דף לה.**

**רש"י ד"ה לא דין אסון: או מתה ולא התרו בו ענוש יענש -** בפשטות אף אם לא התרו בו, עכ"פ שייך קלבדר"מ ומשום שנחשב כרודף, וכ"כ הריטב"א דאיירי שלא נתכוין להרוג ולא התרו בו (ומטעם רודף עי"ש). וצ"ב לשון רש"י.

**תוד"ה מאי לאו: לא יהיה אסון הוה משמע ליה אסון ממש -** בחילוק ביאורי הלשונות דאסון, משמע בתוס' בסנהדרין (עט. סוד"ה ומפקא) ש'לא יהיה' אסון משמע שכלל אין אסון ואף לא באשה. עי"ש.

**תוד"ה רבא אמר: תימה לרבא ל"ל הכא גז"ש דרשע רשע וכו' -** בכתבי הגר"ח האריך לבאר החילוק בין דין קלבדר"מ האמור במיתה וממון לבין דין כדי רשעתו האמור במלקות וממון, שקלבדר"מ בעינן להענישו בחמור דוקא ובזה חל 'פטור' על עונש הקל, ואילו כדי רשעתו הרי זוהי הלכה על בי"ד להענישו רק באחד מן העונשים, ואי"ז בגדר שעונש א' פוטר את השני. וממילא ל"ק דנילף אחד מן השני, ששני גדרים חלוקים הם. עי"ש.

**דף ל"ה ע"ב**

**גמ' לא צריכא דבהדי דמחייה קרע שיראין דיליה -** כ' מהרש"ל (בתוד"ה מתניתין) שלפי אוקימתא זו אפשר להעמיד בחבלה שיש בה שו"פ, שאם שאמנם אינו לוקה על חבלתו זו אלא משלם עליה, מ"מ נחשב כחייבי מלקות שוגגין להפטר אף על השיראין. ועי' רעק"א לעיל עמ' א' ד"ה אמר אביי וחזו"א (חו"מ יט סוסק"ה).

**תוד"ה מתניתין -** במשה"ק ע"פ רש"י דילמא ס"ל כעולא והיינו רק באותו ממון עצמו ולא פטור ממון אחר, היינו לשיטתם לעיל לב: ד"ה אלא עולא דמצי למימר דעולא ס"ל הכי רק בהני תלת מילי דגלי בהו קרא (ועי"ש שגם שם לא החליטו באופן מוחלט. מהרש"א) ובדעת רש"י נראה דעולא יליף מגז"ש זו לכל האופנים.

**רש"י ד"ה הממאנת אין לה קנס: שאינה בחזקת בתולה הואיל ונסת -** עי' ברמב"ן דנקט שאם יש עדים שלא נתייחדה יש לה קנס וע"ע ברשב"א. אולם יעוי' בבית יעקב (ע"ד תוד"ה הממאנת) שכ' דאף אם ודאי לא נבעלה מ"מ כבר אבדה חן בתוליה [וכמבואר לעיל דף יא שבניסת ונתגרשה כתובתה מעתה בכל מקרה רק מנה ואף שלא נסתרה] א"כ גם בממאנת י"ל הדין כן.

**תוד"ה הממאנת: ונראה לר"י וכו' אע"ג דמיאנה איגלאי מלתא שלא היתה אשתו -** וצ"ב, דמאחר שאגלאי למפרע הלא לכאו' מעולם לא היתה אשתו, ומדוע באמת לא יתחייב הבעל כדין מפתה. (ובפשטות י"ל כיון שסו"ס נעשה בזמנו בדרך אישות ל"ש ביאה זו בקנס. וכמדו' פשוט שבגונא דאפקיענהו רבנן לקדושין מיניה לא יתחייב בקנס).

וביאר בקוב"ש עפי"ד הגר"ח בספרו (אישות ב. ט) שייסד שאין זה ביטול למפרע גמור, ואך שמכאן ולהבא דנים כמי שלא היתה אשתו מעולם [והיינו שרק ביחס לנדונים העולים מכאן ואילך -אחר המיאון מתייחסים כמי שלא היתה אשתו מעולם ומותר בקרובתיה וכדו', אך לגבי הנדונים שהיו עד שעת המיאון (כמו מציאתה ומעשה ידיה שקיבל הבעל) אינם כטעות מעיקרא ואינו מחזיר את מה שקיבל]. ולכן אין מקום לחייב הבעל על ביאה שהיתה קודם המיאון. וע"ע בדברי ההפלאה המובאים להלן בד' התוס'.

**תוד"ה ולא פיתוי: קשה לרשב"א וכו' -** קושייתם הן לפרש"י דעסקינן שבא עליה אדם אחר, ובין לפר"י שבא עליה בעלה. ועי' בהפלאה שתירץ די"ל שבשעתו שבא עליה בעלה לא שייך מחילה, שכל עוד שהיא תחתיו לא שייך קנס (ואע"ג שנעקר במיאונה למפרע, מ"מ אי"ז עוקר למפרע ממש וכמשנת"ל בגר"ח)ומחילה על זמן העתיד לכשתמאן לא שייך דהוי דשלבל"ע. ולכן עכשיו שמיאנה ובאים לחייב על ביאתו שמקודם א"א לפטור על סמך מחילתה שבתחילה. וע"ע ברעק"א.

**דף לו.**

**גמ' שניות מד"ס כיון דמדאו' חזיא ליה אמאי אין להם קנס -** הק' בשמ"ק מ"ש שניות מנתינה דפרש"י בריש פרקין שהוי מדבנן ובכ"ז אין להם קנס עי"ש ברש"ש.

וביאר השמ"ק עפי"מ שדייק בלשון רש"י שכ' 'שגזרו חכמים על השניות להן להרחיק מן העבירה' והיינו שלא גזרו עליהם להחשב כעריות מדרבנן ורק שאסרו עמם החיתון כסייג והרחקה מעריות דאו', ושאני מנתינים שעשאום איסור חיתון כממזרים ושאר פסולים (עי' באו"ש פ"ו מיבום סוף הל' ז') . ועי' במל"מ (פ"א מנערה בתולה הל' ה' בסופו ד"ה וראיתי בליקוטי) שתמה ע"ד השמ"ק.

**רש"י ד"ה אמאי אין לה קנס: איכא למימר כשמעון התימני -** כ' המל"מ (פ"א מנערה בתולה הל' ה' ד"ה והנני חוזר) שמה שדקדק רש"י להעמיד דוקא כשמעון התמני [דתליא בהויה] ולא כר"ש בן מנסיא [שתליא בראויה לקיימה] היינו לפי מה שפירש בד"ה עריות דעסקינן בעריות דחייבי כריתות המבוארים בפר' אחרי מות, ומשום שכך הוא פשטות לשון עריות.

ובזה ביאר קו' הגמ' משניות, דהא תינח אם היה הקנס תלוי במי שראוי לקיימה, בזה י"ל ששניות אינם ראויות לקיימן, אך לשמעון התמני דתליא במי שיש לה הויה, הלא ודאי שבשניות תופסין קידושין.

**תוד"ה החרשת: פי' בקונטרס וק' לר"י וכו' -**הקדמה לביאור דבריהם: דבסוגי' לעיל יב: מבואר דבאשה שלא נמצאו לה בתולים, וטוענת שנאנסה מאירוסין [וממילא לטענתה נסתחפה שדהו ולא מפסידה כלום] נאמנת לדעת ר"ג ומקבלת כתובה כבתולה. ומבואר שם שלא סגי בכך שטוענת ברי כנגד שמא דבעל, אלא רק ע"י שחזקתה דמעיקרא -חזקת בתולה מקבלת כתובה כבתולה.

והבינו התוס' בקושייתם שלא סגי בחזקה לבד ובעינן גם טענת ברי. ולכך הקשו דבסוגיין דאין החרשת עצמה טוענת אלא טענינן לה, א"כ אינה נחשבת כטענת ברי שאינה אלא שמא, וא"כ ק' הכיצד מקבלת כתובה כבתולה. [ואמנם אם לא היה כלל ריעותא לפנינו בזה שנמצאת בעולה ודאי שאי"צ כלל לטענת ברי, ורק מחמת שאיתרע חזקתה -שור שחוט לפניך, בעינן עכ"פ לטענת ברי].

ובזה תירצו התוס' והוכיחו מסוגיית טבח שגם בטענת שמא ניתן להוציא הממון כל שיש חזקת הגוף, והיינו משום שלא נחשבת חזקה דמעיקרא איתרע מחמת שנמצאת בתולה, שהרי נמצאת בעולה ברשות הבעל בנישואיה, ואין בכך להחשב כריעותא על מצבה שהיתה ברשות אביה מכלל 'כאן נמצא כאן היה' וכדמוכח מסוגי' דטבח שאין בטריפות הנמצאת ברשות הקונה לעורר ריעותא על רשות קודמת שהיתה אצל המוכר. עי' בכל זה בפנ"י.

**שם -** במה דתפסו התוס' בפשיטות ש'טענינן' אינו נחשב כטענת ברי, ד"ז לכאו' אינו מוסכם בראשונים, שברא"ש כ' לעיל פר' ב' סוס"י א' שנחשב כטענת ברי עיש"ה, ולכאו' א"כ י"ל בדעת רש"י דס"ל שטענת ברי הוא וכ"מ לכאו' בריטב"א.

אלא שכתבו האחרונים (עי' קצות קמ"ט.ה ושמעתתא ב.יב) דאף לתוס' היכן שטוענים ליתומים טענות שהיה טוען אביהם נחשב כטענת ברי, ומשום שאביהם יכל לטעון טענות אלו, ורק כאשר טוענים לחרשת ושוטה וכדו' שהם עצמם אינם יכולים לטעון כלל הטענות בזה ס"ל לתוס' שאין נחשב לטענה ע"י טענינן, ולרש"י אף בכה"ג נחשב כטענת ברי וכמו שטוענים ליתומים טענות אביהם בברי. [ובפשטות יסוד מחלוקתם אם גדר טענינן הוא שנחשבים כשליח הנדון לטעון עבורו, ובזה אינם עדיפים מהנדון עצמו לטעון מה שהוא עצמו אינו יכול, או שנחשב שהבי"ד טוענים מצ"ע שיש להם כח לטעון, וממילא טוענים ברי].

וע"ע בקוב"ש ח"ב סי' ה'.ב ובקה"י ב"ב סי' ז' שאף לראשונים שכתבו שטענינן נחשב טענת ברי היינו כטענת ספק ברי שיתכן שהיה הנדון טוען ברי, ועדיף מטענת שמא עיש"ה. ונפ"מ שעכ"פ א"א להוציא על סמך טענה זו ככל דין ספק בממון.

**שם בתוס' ומיהו מביא ר"י ראיה לפי' הקונטרס וכו' לא הוגלד פי המכה -** תמהו האחרונים שלפי העולה מדברי התוס' נמצא שכלל א"צ לטענה כדי להוציא הממון וכדין כאן נמצא כאן היה, וא"כ מהו לשון הסוגי' פתח פיך לאילם וכו' מאחר וא"צ לטענה כלל. עי' קוב"ש קל"ב.

ועי' בחזו"א (אבהע"ז פב. כא) שהאריך בזה ומתוך דבריו נראה שאה"נ הממון יוצא ע"י חזקה דמעיקרא [שאין בה ריעותא בזה שנמצאת עתה בעולה, ומשום 'כאן נמצא כאן היה'] אך עכ"פ בעינן לתביעה על ממון זה, ולזו שאנו תובעים במקומה הרי"ז בבחינה של פתח פיך לאילם (דשאני מגונא שכלל לא נמצא ריעותא שבזה מחוייב מעצמו לשלם, שאני הכא שנמצאה בעולה סו"ס ישנה אפשרות שהיתה בעולה מקודם וצריך תביעה על כך וכאשר ישנה תביעה יוצא הממון מדין חזקה. ע"ע להלן מה שהובא מהבית יעקב). עי"ש בחזו"א עוד.

**שם בתוס' דלגבי האב לא מהני חזקת הגוף דבתו וכו' -** וכ"כ רש"י ותוס' להלן עו. וצ"ב וכמשה"ק הראשונים שם שלא גרע חזקת גופה מחזקת המקוה לטמא על אף שאינה חזקה בטמא עצמו.

עי' בשער"י ב.ג סוד"ה ועפ"ד שפירש שאמנם בכה"ת נחשבת החזקה גם כשאינו בגופו עצמו, אך בממון בעינן לחזקה מעליא כחזקת הגוף, שזה שייך רק כאשר היא התובעת ע"י חזקה שבגופה [שרק ע"י חזקה כזו אמרינן שכלל אין התחלת ספק וניתן להוציא על פיה ממון].

**שם בתוס' ולר"י נראה לפרש וכו' לפי שבחזקת מוכת עץ היא וכו' -** לפי"ז מה שתולה הגמ' דין זה במחלוקת ר"ג ור' יהושע פי' המהר"ם וכעי"ז בפנ"י שהכונה למחלוקתם לעיל יג. אם נאמנת לטעון על עצמה שמוכ"ע היא ותלוי במדת השכיחות.

ומה שעדיין צריך לקרא דפתח פיך לאילם (ולא אמרינן שעל דעת כן נשאה שמוכת עץ היא וכפי חזקתה), פי' הבית יעקב שאף אם מוחזקת בכך אי"ז עדיף מרוב ואין להוציא על סמך זה ממון דשמא באמת בעולת איש היא, ולזה בעינן ל'טענה' עיש"ה.

אמנם רעק"א ביאר שתירוץ ר"י קאי על קושייתם הראשונה שהק' לפרש"י שהרי איתרע חזקתה -שור שחוט לפניך, ועל זה תירץ ר"י שאין כאן כלל ריעותא ומשום שחזקתה בכך להיות מוכ"ע והדר דינא להיחשב כבתולה עפ"י חזקת הגוף.

**דף לו ע"ב**

**תוד"ה אי דקטעין -** בביאור מהלך הר"ח בסוגיין יעוי' היטב מש"כ התוס' לעיל ט. ד"ה האומר.

**גמ' אמר רב ששת ה"ק מי שיצא עליה שם רע בילדותה -** היינו שאין עדים על כך, אלא שיש על זה קול. ועי' בהפלאה שביאר מה שדייקינן שהשם רע היה דוקא 'בילדותה'.

**תוד"ה ואלו שאין להן קנס: אע"ג דמדאו' שבויה ל"ה בחזקת בעולה -** הטעם כמש"כ הפנ"י שיש לה חזקת בתולה וטוענת ברי, משו"ז מחשבינן לה כבתולה ודאי. אך הק' הפנ"י שבנד"ד שהיא התובעת את הקנס כיצד מוציאין ממון על סמך החזקה, בזמן שיש רוב המרע לחזקה זו. ועי"ש שדייק מלשון רש"י שחולק ע"ד תוס' שכ' בד"ה אלא בתרומה: שאינה יכולה להוציא ממון מין הדין שנחשב כספק. וע"ע בהפלאה.

**דף לז.**

**גמ' והא מהכא נפקא מהתם נפקא כדי רשעתו משום רשעה אחת אתה מחייבו וכו' -** כבר נז"ל ד' הגר"ח שכ' (בכתבים למסכתין בענין קלבדר"מ) שב' גדרים הם שפרשת קלבדר"מ האמורה במיתה וממון שע"י העונש החמור נפטר מהעונש הקל, מדין מלקות וממון הנלמד מכדי רשעתו שזוהי הלכה על בי"ד להענישו בעונש אחד מתוך השניים. וכבר העיר שם בסו"ד שלפי"ז צ"ב בסוגיין שמבואר ששייך ללמוד דין אחד מן השני. וצ"ע.

ובפשטות משמע מסוגיין כמש"כ המהר"ם שיף לז: בתוד"ה וחדא במיתה שאחרי שישנם ב' פסוקים ניתן ללמוד הכל מכדי רשעתו, והיינו שגדר אחד להם.

**גמ' ואי אשמועינן מלקות וממון משום דלא חמיר איסוריה וכו' -** צ"ב מהי הסברא שפטור עונש הקל תלוי בחומרת העבירה המחייבת את העונש החמור, דלכאו' הכל תלוי בחומרת העבירה של עונש הקל. [[10]](#footnote-11)

**דף לז ע"ב**

**גמ' ולא תקחו כופר למה לי וכו' –**צ"ב מאחר ונתבאר בתוס' לעיל ל: ד"ה זר שבתשלומי כפרה לא שייך פטור קלבדר"מ, שפיר שייך שיתחייב כופר עם המיתה. וכעי"ז הק' רעק"א בב"ק ד.

**תוד"ה וחדא במיתה: ואע"ג דסמיך ליה ארבעים יכנו לא יוסיף מ"מ אין לנו לומר דילקה -** עי' בשמ"ק. ומבואר מדבריהם שסמיכות דארבעים יכנו אינו כגילוי על קרא דכדי רשעתו [שהרי בסוגיין למדים רבנן שמת ואינו לוקה] אלא יסוד דין כדי רשעתו הוא להענישו בעונש אחד בלבד מתוך השנים שנתחייב בהם. ורק כדרשא נוספת ילפינן (לב:) שיש להענישו במלקות, ודרשא נוספת זו איננה שייכת כאשר יש חיוב מיתה ומלקות.

**תוד"ה לא תשקול: אומר ר"י שאין פדיון שניהם שווה וכו' -** היינו שאין גדר הפדיון ע"י שנענש בממון נפטר ממיתה וגלות, אלא שעצם התשלום הוא פדיון העונש. ונמצא א"כ ששני מהויות שנות הם פדיון ממיתה ופדיון מגלות. ופשוט.

**דף לח.**

**גמ' אמר לך ר"ע האי לא אורשה מיבע"ל לכדתניא וכו' -** לכאו' העולה בשיטת ר"ע שמקרא דלא אורסה דורש תרתי: א. שקנסה לעצמה ב. גז"ש כר"ע דברייתא. (אמנם אי"ז גז"ש מופנה דדריש שקנסה לעצמה וכ"כ רש"י ע"ב). ומשמע בסוגי' שכל מה שניתן לדרוש כן מהפסוק דקנסה לעצמה, היינו רק לאחר שדורש הק"ו מן הפסוק, שעי"ז מתאפשר לדרוש הפסוק דלא כפשוטו הגמור. ובזה חלוק על ר"ע דברייתא שכיון שמוציא המקרא מידי פשוטו (כמבואר להלן ע"ב) נצרך שתהיה הגז"ש מופנה.

אך בתורא'''ש מבואר (וכפי שביאר דבריו השמ''ק) שלאחר שנתבאר דקרא דלא אורשה לקנס שוב אין למדים מזה לדין ארוסה בקנס, ולכן לר''ע דברייתא שוב הדר דינא ככל נערה שמקבלת קנס וקנסה לאביה (דמהיכ"ת ששונה משאר נערות). ולר''ע דמתני' אמנם לא ניתן ללמוד מקרא ד'אשר לא אורסה' דין הקנס בארוסה [שכאמור אתי לגז''ש], אך מסברא ידעינן שקנסה לעצמה.

**דף לח ע"ב**

**רש"י ד"ה לא אתיא: דאתיה פשטיה לאשמועינן הא ארוסה לעצמה -** מבואר דלר"ע דרשינן מקרא ד'אשר לא אורשה' שקנסה לעצמה, ובכ"ז שייך ללמוד מזה גז"ש, דסגי במופנה מצד אחד. (ודלא כתורא"ש הנז"ל) ולפי"ז בזה גופא פליג ר"ע דברייתא דס"ל דבעינן מופנה מב' צדדים ולכן א"א למילף מקרא דקנסא לעצמה. עי' שמ"ק בדעת רש"י.

והיינו שלר"ע דברייתא שמוציא הפסוק מעיקר פשטותו (עי' בע"ב) נצרך למופנה שרק עי"ז ניתן לדרוש כנגד הפשטות, אך לר"ע דמתני' שאינו משנה כ"כ מהפשט, סגי אף בשאינו מופנה.

**תוד''ה אימא בתולה: תימה וכו' -** כונתם דקי''ל דאין אדם דן גז''ש מעצמו אא''כ קבלה מרבותיו (כמבואר פסחים סו.) אלא שכמבואר בריטב"א כאן, פעמים רבות קבלו הענין שבו ניתן ללמוד הגז''ש אך לא את התיבות עצמם שמהן ניתן ללמוד. וא''כ זהו שהק' תוס' מהכ''ת כלל שיש ללמוד הגז"ש מתיבות 'בתולה' או 'לא אורסה', שמא הגז"ש נאמרה בתיבה אחרת לגמרי [כמו לריה''ג הדורש מכמוהר הבתולות (היינו גז''ש כמבואר לעיל כט: וברש''י שם)] . ובזה תרצו התוס' שידעו דעכ''פ הגז''ש נדרשת מחד מינייהו. וביאר בס' מלא הרועים (ח"ב כלל גז''ש אות ג' סי' כ''ב) דהגז''ש בסיני תמיד נאמרה בצורה ברורה מהיכן יש ללומדה, ורק שפעמים רבות לא שמעו ד"ז מרבותיהם, ולכן מצינו מחלוקת מהיכן ללמוד. וזה הוא שביארו התוס' דבסוגיין ידעו שהגז''ש נאמרה על א' מאלו התיבות.

**תוד''ה לאבי הנערה: דאי לפוטרה לשתוק קרא מיניה ואנא ידענה דל''ה בסקילה דלאו נערה היא -** והיינו כמבואר בגמ' סנהדרין ע''א שיש מקום לדונה בחנק משום דאשתני גופה. (עי' חי' ר' שלמה לכתובות סי' י''א)

**גמ' בעי רבא יש בגר בקבר -** צ''ב מה שייך ענין של שינוי מנערה לבוגרת לאחר מיתתה (ואמנם מצינו שמונים שנות הקרבן לאחר שחיטה עי' בנדון הגמ' זבחים כה: שקרבן שהשלים שנתו אחר שחיטה אם נפסל לזריקה).

וצריך לומר דהיות וכל נערה נעשית בוגרת אחר ו' חדשים (לכל היותר) לכן י''ל דמעיקרא נתנה התורה זכות לאב בביתו לו' חדשים בלבד וממילא ואף בזו שמתה ולא בגרה מ''מ פקע זכות האב. ובזה י''ל דנסתפק אביי אם תלתה התורה זכותו לכל ימי נערותה והרי היא ממשיכה להחשב נערה. וכעי''ז מבואר בתשו' חמד''ש אבהע''ז עח. ב. . ונמצא לפי"ז שבעצם אין 'הפקעה' מחודשת כאשר נעשית בוגרת [שד"ז מסתבר שלא יכול להעשות במתתה] אלא שכחה בקנס מעת שנעשית גדולה, ורק שזוכה האב ממנה למשך זמן נערותה. ודו"ק. [ובעיקר הדברים עיין בקוב"ש ח"ב סי' י"א שחקר אם זכות הנערה מתחילה על הכל ורק שזוכה ממנה, או"ד להיפך היא הזוכה ממנו כשבוגרת].

אך בתרוה"ד סי' רע"ז משמע שנדון סוגיין שייך אף בגדלות דאיש ולאו דוקא בבגרות. [[11]](#footnote-12)וצ"ב. וע''ע בס' ברכת אברהם.

**תוד''ה יש בגר: וא"ת וכו' הא אין אדם מוריש קנס לבניו -** הסברא שא"א להוריש קנס ביארו האחרונים (גרש"ש סי' מ"ב סוף אות א' וקוב"ש ח"ב סי"א) דכיון שעדיין אין כאן חיוב ממון קודם העמב"ד, ורק אפשרות תביעה בלבד, וא"א להוריש ד"ז. [והראשונים הסוברים שמורישים קנס, היינו רק על עצם זכות התביעה שנחשב כזכות ממון. עי"ש בקוב"ש].

ובעיקר קו' תוס' מהמבואר בהמשך סוגיים שאינה מורישה קנס לאביה, ומהיכ"ת שתוריש לבנה, עי' בקוב''ש (ח''ב סי' י''ב) שתירץ עפ''י לשון רש''י ובנה ירית לה אם יש לה בן, די''ל שלגבי בן שייך ירושת קנס שבן קם תחת אביו והרי הוא כמוהו ממש, בהבדל משאר יורשין שאין לו מה לירש הקנס קודם העמדה בדין. ומה שאין האב עצמו מוריש קנס בתו לבנו הוא משום דין נפרד שאין אדם מוריש זכות שבבתו לבנו.

**שם בתוס': ובסמוך נמי אמר יש בגר בקבר ופקע אב ואי אדם מוריש קנס כי יש בגר בקבר נמי לא פקע אב-** בראיה זו שהוכיחו מסוגיין פליגי התוס' בב"ק עב. שדחו הראיה שאף אם בעלמא אדם מוריש קנס, כאן בבגר בקבר שאני 'דהתם אין יכול לזכות מכחה, שהבת לא היתה ראויה לזכות בו מעולם' עכ"ד. והיינו דשאני קנס הנערה שבחייה לא זכתה בתביעת קנס זה, ולאחר מיתתה אין מתחדש לה כח זכות זו, ונמצא שאין לה מה להוריש.

ובדעת התוס' דסוגיין שדימו קנס הנערה באונס לשאר קנסות לדין ירושה, ביאר בקוב"ש [ח"ב סי' יא.ג] דס"ל דמעיקרא כל זכות האב בבתו רק לזמן נערותה, וכבר בשעתו זכתה על זמן הבגרות, ונמצא שאף שמתה יכולה להוריש זכות זמן הבגרות שזכתה בחייה. ומשא"כ לשיטת תוס' ב"ק זכיית האב בתחילה באופן מוחלט, ורק כשבוגרת פוקעת זכותו וזוכה בו הבת. עי"ש נפ"מ נוספות.

**שם בתוס' ומיהו ההיא דבסמוך יש לדחות דנפ''מ אם היא חייבת לאחרים –**עי' קוב"ש ח"ב יא. ב שהוכיח מדברי התוס' ששייך שהבע''ח יגבה הקנס במקום הנערה, וצריך לומר שזהו משיעבודא דר' נתן. אמנם לא יתכן שיזכה הלה בממון זה של קנס, דהשתא עדיין אין כל חוב קודם העמדה בדין. וביאר בקוב''ש (ח''ב יא. ב) שבהכרח זוכה הבע"ח בזכות התביעה על הקנס. עיש''ה. (וע"ע מהרש"א מא. ובקרני ראם שם אות ב' בנדון שעדר"נ בקנס).

**שם בתוס' ואר"י דלענין זה ודאי איתקוש בושת ופגם לקנס וכו' אבל למילי אחריני לא איתקוש -** מה שהדגישו התוס' שרק לענין האב הוקש ולא לכל מילי, כונתם כדמשמע בתוס' ב"ק עב. סוד"ה סיפא שהוקשה להם ממנ"פ אם הוקש בו"פ לקנס א"כ כאשר בגרה בקבר ונפטר בכך מלשלם הקנס יש לפוטרו גם מבו"פ מלשלם ליורשים, ובזה חילקו התוס' שדוקא ביחס לגביית האב הוקש הבו"פ שזכותו בבו"פ תליא בזכותו בקנס. (וע"ע היטב בחזו"א מש"כ לבאר בדברי התוס' בסוגיין, בהא שזוכים היורשים בבו"פ על אף שאינם זוכים בקנס, שעדיפה הנערה לזכות בבו"פ [ולהורישה ליורשיה] מכיון שאם היתה חייה היתה זוכה בקנס סגי בזה להחשב למי שזה ניתן זה ניתן ומקבלים היורשים את הבו"פ).

**דף לט.**

**תוד"ה שלש נשים -** בפשטות עולה שדעת רש"י שאף הנשים מוזהרות באיסור השחתה וכ"כ ריטב"א (ועי"ש מה שתירץ על קושיית תוס' מקטנה ואיילונית). ועי' מה שנסתפק התורא"ש בדעת רש"י. ובעיקר שיטת רש"י צ"ב מהו ההיתר להני ג' נשים להכנס לפיקו"נ ולעבור על איסור השחתה, וכה"ק התרא"ש ביבמות יב:.

ובדעת ר"ת שכ' דעצה טובה קמ"ל, בפשטות סובר שאינן מוזהרות עי' בפסקי תוס' כאן.

ועי' חת"ס (תשו' יו"ד קע"ב) שפירש דלשיטת ר"מ מחוייבת לעשות כן ממ"ע דונשמרתם לנפשותיכם.

**שם בתוס' ואין נראה לר"ת דהא קטנה ואיילונית וכו' -** קושייתם צ"ב דמה שייכות ממה שהותר בדבר שהדרך כן להיתר איבוד שע"י מוך. לכאו' כונתם דעיקר שיטת רש"י משמע שכל אופן וצורה שעושה באיבוד והשחתה נאסר, ובזה הוכיחו התוס' דמדשרי באיילונית על אף שבפועל הושחת הזרע, מוכח שהאיסור רק באופן מסויים כמו על עצים והאבנים שאינו כדרך העולם, וממילא י"ל דנשים אינם מצוות בזה.

**גמ' מר בר רב אשי בעי לה הכי מיתה עושה בגרות או אין עושה בגרות -** דו"ק בלשון רש"י שאין הכונה שאכן במיתתה נשתנתה להעשות בוגרת, אלא 'דמפקעא כח האב כי בגרות'. ועיין בס' בית האוצר (לגר"י ענגיל מערכת א-ד כלל ז' אות ט')שביאור הספק הוא אם מה שבגרות מוציאה מרשות אב בכך שנחשבת ל'בוגרת' ושם זה של בגרות אינו שייך במתה, או"ד שמה שכל בוגרת יוצאת מרשות אב משום שזכותו של אב תלויה בכך שנחשבת 'נערה' וכשבגרה כבר איננה נערה. וממילא על אףשאינה נחשבת 'בוגרת' במיתה אך סו"ס כבר אינה נחשבת ל'נערה'. ולפי"ז שפיר ילפינן ד"ז מקרא דלאבי הנערה ולא לאבי מתה, היינו שבמיתתה כבר איננה נחשבת לנערה שיהיה לו זכות בה.

**תוד"ה בא עליה: או"ד כיון דלשאר מילי לא נפקא מרשות האב יהיה קנסה לאביה -** צ"ב מהיכ"ת שיהיה תלוי דין הקנס בשאר זכויות אב בביתו, שהרי כמש"כ תוס' לגבי הקנס עצמו חזינן שאינה ברשותו שבנבעלה אחר שנתארסה קנסה לעצמה.

ולכאו' כונתם דשאני הכא שכבר זכה האב בתביעת הקנס קודם שנתארסה ומעתה כבר אין להפקיע את זכותו, וזכותו פוקעת רק אם יצאה מרשותו לגמרי וכגון שבגרה או נשאת שכבר איננה ברשותו כלל ופוקעת זכותו. [והיכן שנבעלה אחר שנתארסה מעולם לא זכה בו האב]. ועיין.

**מתני' האונס שותה בעציצו והמפתה לכשיוציא –** בביאור החילוק שאין חייב לישאנה פי' הרמב"ן (שמות כב.טו) 'בעבור שגם היא חטאה בדבר לא נתן עליו ענש שישאנה על כרחו ודי שישלם הקנס'. עכ"ד.

ועי' באפקי ים ח"ב סי' מב. ג' בשם כמה ראשונים שגם במפותה ישנה מצוה ורק שאינו מחוייב בה כשאינו רוצה.

**תוד"ה צער דמאי -** נראה מהתורא"ש שלשיטת הרשב"א בתחילה הוכרח לגמ' דלא עסקינן בצער הביאה, דתנא דידן בהכרח ס"ל פטור דכחש גופנא, שהרי מאה"ט פטר המפותה, ולכן דנה הסוגי' באיזה צער עסקינן. ורק למסקנא לדעת ר"נ נתחדש שמפותות אין להם צער.

אמנם לדעת ר"י פי' הפנ"י (דלא מסתבר שלמסקנת הגמ' אין כלל צער ביאה למפותה שהרי ישנם כמה חולות כמש"כ ר"י) מסקנת הגמ' דעסקינן בצער פיסוק הרגלים שבזה אין למפותה צער. עי"ש. וכ"מ בר' יונה בשמ"ק.

**שם בתוס' ונראה לר"י וכו' וכל צער החבלה המחייב היינו אותו צער הבא לו בשעת חבלה וכו' –** ולפי"ז הוא הדין בכל קוטע יד חבירו שחייב רק על צער שבשעת חיתוך היד, וכמש"כ בדעתו הרא"ש בפר' הכונס סי' ט', ועיי"ש שלדעת הרשב"א המובא בתוס' חייב אף על צער שלאחר המכה ואין זה נחשב לגרמא.

**דף לט ע"ב**

**גמ' צער של פיסוק הרגלים וכן הוא אומר ותפשקי וכו' -** עי' ריטב"א שההוכחה מן הפסוק מכך שהנביא מוכיח את ישראל שמרוב זנותה איננה חוששת לצער עצמה בפיסוק.

**תוד"ה אי הכי מפותה נמי –** תו"ד: להבנת המקשן שצער המפותה כאנוסה [ולכן הק' על רבנן דברייתא הסוברים שאינו דומה...] אם כן יק' כן על משנתינו שחייבה את האונס בצער, והלא סופה להצטער כן תחת בעלה. ועל זה תרצו התוס' שאין בכך בכדי לפטור, שהרי בכך לא נחסך ממנה צער זה תחת בעלה.

אך לטענת תוס' זו יל"ע מהי דעת ר' שמעון שפוטר מאחר שלא נחסך ממנה צער. ועיין בפנ"י שביאר בכונת ר"ש שהיות וכך הוא אצל כל הנשים להיות בצער זה הרי עשויה לכך, אין זה נחשב אצלה לצער המחייב תשלום. וע"ע להלן מד' הפנ"י.

עוד הוסיפו התוס' [במוסגר] לבאר שיש לפרש קו' הגמ' על מתני' מדוע פטרה המפותה, מאחר וגם לה יש צער.

**גמ' משל דמפותה למה הדבר דומה לאדם שאמר לחבירו קרע כסותי והפטר וכו' –** צ"ב כיצד ניתן לבאר בכך דברי רבנן דברייתא שאמרו 'אינו דומה נבעלת באונס לרצון' שמשמעותו שיש חילוק בענין הצער עצמו. עיין בפנ"י הנז"ל שעמד בזה. וצ"ב.

**שם בגמ' -**עי' ברשב"א וריטב"א שעמדו מהי הו"א דגמ' שתחשב הנערה כבעלים על תשלומי הצער שניתנים לאביה. ועי' בריטב"א שתירץ (כפי הנראה בכונתו) דס"ל שהחיוב ביסודו לבת שהיא המצטערת ועצם גופה ברשותה, ומה שמקבל האב היינו שזכותו לקבל את מה שהיה בדין להתחייב לה. וממילא כאשר מוסרת את גופה לבועל אין כאן סיבת חיוב כלל, והרי היא כמו שמצערת את עצמה (וכמש"כ הרמב"ן לעיל לז). וע"ז מתרצת הגמ' שגופה עצמה מסור בענין זה לאביה ואיננה בעה"ב על עצמה למוסרו וכמו שמוסר אדם כסות חבירו. [וע"ע מה שתירץ הרשב"א].

ובפשטות עולה מן הסוגי' שיסוד תביעת התשלומין הוא לאב, ולא נחשב כזוכה ממנה, שהרי לא מהני מחילתה. אמנם י"ל שאף אם עצם החיוב לבת שזוכה ממנה האב, מ"מ איננה כבעלים למחול, כיון שכל זכויותיה 'קנוים' לבעל. עי' בכ"ז בקה"י מג. א. (ועיקר נדון זה אם עצם הזכות לבת האריכו האחרונים עי' גר"ח פ"ב מנערה הי"ג וגרש"ש סי' מב. וקוב"ש אות קמ"ה).

**גמ' האונס נותן מיד המפתה לכשיוציא וכו' –** יל"ע כאשר נושאה המפתה היכן מתקיים חיוב קנס שלו, ובפשטות כשנושאה לא שייך אצלו כלל קנס ועונש, אך יעוי' ברמב"ם שאם נשאה חייב לשם בכתובתה מאתים כחיוב כתובת בתולה, והנה הלא כשנשאה הרי היא בעולה.ועיין במל"מ שם שהאריך בדעתו וכ' לצדד עפ"י פי' רש"י עה"ת (שמות כב, טו) שכ' בזה"ל מהור ימהרנה לו לאשה: יפסוק לה מוהר כמשפט איש ואשתו שכותב לה כתובה וישאנה' [ועיין שם ברמב"ן שהשיג על דבריו שכל עיקר כתובה הוא רק דרבנן] ונמצא שכך הוא עיקר דינו של המפתה להתחייב מדאו' בכתובת בתולה, וזהו מכלל עונשו (אמנם ודאי שאינו קנס. ועיין).אמנם דעת הראב"ד בשמ"ק שהיות וכשנושאה בעולה היא כתובתה מנה בלבד.

ועיין עוד בגדר חיוב כתובה זה שהוא חלף חיוב הקנס בפנ"י לט: ע"ד התוס' ד"ה טעמא מאי.

**גמ' אביי לא אמר כרבא מפתה דאיהו מצי מעכב אביה נמי מצי מעכב אונס דאיהו ל"מ מעכב אביה וכו' -** לכאו' הכונה עפימש"כ היש"ש שלולי שאמרה תורה שיכולים היא ואביה למאן, קס"ד שגם הם בכלל מצות 'ולו תהיה לאשה' (עי"ש שבזה תירץ קו' תוס' ד"ה אלא). וא"כ י"ל בכונת הגמ' שאין להוכיח מאפשרות מיאון האב במפותה, שאי"ז חיוב כמו האונס, שהרי אינו מוכרח לישאנה, וממילא פשוט שגם האב אינו מחיוב יותר ממנו, אך עדיין באנוסה שמחוייב המאנס בע"כ יתכן שגם האב מצווה, ולזה בעינן קרא שאין האב שייך במצוה זו.

ובעיקר גדר דין המפותה, בפשטות אין בנישואין מצוה, ורק אפשרות של פטור מהכתובה. אך יעוי' באפיקי ים ח"ב סי' מב.ג שהביא מכמה ראשונים שיש לו מצוה לישא אותה, ורק שאין כופין על זה.

**תוד"ה אין לי: ואומר ר"י וכו' מועיל מיאונה לענין שישלם קנס וכו'** - מה שמועיל מיאונה לקנס היינו מגזה"כ וכמש"כ ריטב"א.

ומש"כ תוס' כן גם לגבי מיאון אביה, היינו כאשר בגרה ואין משמעות למיאונו, ורק לגבי קנס. מהר"ם.

**שם ועוד נראה דלא מיתורא דקרא וכו' דדוקא בבוגרת או ביתומה יש קנס בעיכוב שלהם וכו' -** בתירוצם זה חזרו לפרש כפשוטו שרק מיאון המעכב את הנישואין מחייב קנס (עי' מהרש"א ומהר"ם).

וצ"ב לפי"ז כיצד מתורצת קושייתם שהרי פשיטא שמהני מיאון היתומה ובוגרת ומאי קמ"ל בזה. ועי' בשמ"ק שפירש שעיקר החידוש הוא על חיוב הקנס דלא נימא שהיות והקנס בבוגרת ויתומה משולם לבת, והרי היה זה מדעתם שנתרצו לפיתוי, בדין הוא שיפטר מלשלם להן, ובזה קמ"ל קרא שחייב גם להם.

**תוד"ה אלא אונס: וא"ת ואיהי גבי אונס אמאי איצטריך למכתב וכו' -** כונתם להקשות שכל מה שתירצו לעיל שחדשה תורה שמהני המיאון לקנס ואף במקום שנושאה, כ"ז גבי פיתוי, אך באונס שבכל מקרה נותן הקנס מיד ואי"ז תלוי במיאונה, א"כ בהכרח כל משמעות המיאון הוא לחלות הקידושין והדרא קו' מהו החידוש שיכולה למאן.

ועיין בר"ן (על הרי"ף ובחידושיו) שתירץ ב' תירוצים מחודשים א. דכין שעינה אותה שלא כהוגן יכולה לעכב בעדו מלישאנה אפי' כנגד דעת אביה. ב. אף אם נימא שכשממאנת יכול לקדשה ברצון אביה, מ"מ כבר אין הבועל מצווה בזה ותליא ברצונו. וכ"כ פנ"י.

**גמ' יצא כסף קנסה בכתובתה וכו' טעמא מאי תקינו רבנן כתובה כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה וכו' –** משמעות מהלך הגמ' שתחילת דבריה קאי על עיקר דין כתובה [ולא מטעם תקחז"ל שתהא קלה להוציאה] ורק לאחר מכן מוסיפה הגמ' לדון שיתחייב מתקחז"ל שלא תהא קלה. וצ"ב שהיות ובעולה היא בשעת נישואין, ובבעולה הלא לכו"ע כל חיוב כתובתה מדרבנן שלא תהא קלה.

ובהכרח שהגם שבעולה היא, מ"מ עדיין יש לחייב האונס בכתובה מעיקר הדין בכתובת בתולה, וע"ד שנת"ל שחייבה תורה את המפתה לשלם בנישואיו כתובת בתולה כמבואר בר"מ ורש"י, ובזה הוא תחילת נדון הגמ' שיתחייב בכתובה זו כמפתה, ועל זה שפיר קאמרינן שכבר שילם בקנסה, עי' משנ"ת בזה עוד להלן.

**גמ' יצא כסף קנסה בכתובתה -** היינו שתשלומי הקנס ותשלום הכתובה בגדר אחד, [כפשט הפסוק 'כסף ישקול כמוהר הבתולות' עי' לעיל דף י.] וכלשון תורא"ש כאן 'כסף קנסה עומד במקום מוהר בתוליה'. והיינו שתשלומי הכתובה הם דמי הבתולים, וכמש"כ הר"י מיגש בשמ"ק נו. וכ"ה באריכות בהפלאה לקמן נא. במשנה עיש"ה הנפ"מ. וע"ע להלן מה שנתבאר בדברי התוס'.

(עי' במל"מ פ"א מנערה ה"ג שנסתפק מהו הפוטר מקנס המפתה, אם עצם הנישואין או חיוב הכתובה. ונפ"מ לאיסור 'שניות' שאין להם כתובה. עי"ש. ולהמבואר כאן נראה שפטור הקנס משום חיוב הכתובה שהוא תחת חיוב הקנס ומענינו. ודו"ק).

**דף מ.**

**גמ' אבל הכא אי אמרה דלא בעינא מי איתיה לעשה כלל -** לשיטת רש"י אמנם יכול עשה זה לדחות, ואך שמלמדין אותה למאן. ובראשונים מבואר שאף כופין אותה למאן מאחר שאסורה לו ומהני ככפיה על גט שמהני לומר רוצה אני.

אמנם מתוס' מבואר שהיות וברצונה מתבטל העשה, אי"ז עשה הדוחה לאוין שאינו דומה למילה בצרעת שעשה קל הוא, והיינו כעין שכ' הרמב"ן כאן שזהו עשה קל, וכעין עשה שאינו שוה בכל שאינו דוחה לאו[[12]](#footnote-13). אלא שמסוף דברי התוס' משמע פי' נוסף דמכיון שישנה אפשרות שלא לעבור על הלאו כשאמר לא בעינא, הרי"ז נחשב כ'אפשר לקיים שניהם'. וכ"כ הר"מ להדיא (פ"ג ה"ה) טעם זה. ועמש"כ בזה הקובה"ע יד.ג. וע"ע תורי"ד כאן.

ביאור נוסף כ' בתו"י כאן שכין שלגבי דידה ליכא לעשה זה שהרי יכולה לומר לא בעינא, הלכך אין לה לעבור על לאו זה. והיינו שכלפי דידה שאין לה העשה אין נדחה הלאו שלה מחמתו. ולפי"ז כונת הגמ' שיכולה לומר איני רוצה הוא רק כסימן לכך שאינה מצווה בעשה זה, וממילא בכל מקרה אינה רשאית להנשא לו. וכן פי' רעק"א בדעת התו"י.

ואכן משאר הראשונים שלא תירצו כן צ"ל דסברי כמש"כ הכפות תמרים יומא פ"ו. מדנפשיה בזה"ל: הדבר ברור דכל מ"ע דרמיא על איש א' ומוטלת עליו לעשותה בחברת אחר דוחה ל"ת שבתורה אע"ג דלגבי אחד מהם ליכא עשה.ע"כ.

**תוד"ה ניתי עשה: לאו אנמצא בה דבר ערוה פריך וכו' -** עי' ברמב"ן ורשב"א שכ' להוכיח שלא עסקינן בסוגיין בנמצא בה דבר ערוה, שהרי כיון שהיתה בשעת הויה שנשאה כשרה ורק לאחר מכן נאסרה, הרי לאחר הנישואין כבר אין מצות העשה ומהיכ"ת לדחות הלאו.

ונמצא עולה מזה שנחלקו הראשונים אם עשה ד'ולו תהיה לאשה' עשה תמידי הוא או רק בתחילה כשנושאה. עי' בזה באפיקי ים ח"ב סי' מ"א.

**תוד"ה כגון מילה בצרעת: ואומר ר"י דבטלית של פשתן א"א לקיים שניהם וכו' -** כונתם שבכל בגד ובגד ישנה מצוה בפנ"ע, וכמו שבמזוזה אין מזוזת בית זה שייכת לבית שני, ולכן אין שייך לומר שבמקום בגד זה יקיים המצוה בבגד אחר, שסו"ס מצות בגד זה דפשתן לא נתקיימה.

אמנם יל"ע מי הכריחו ללבוש בגד זה כדי שנדון על זה עדל"ת, ונמצא שבלבישה זו עובר על עשה בידים. עי' ריטב"א והגה' רעק"א (לשו"ע או"ח י"א מג"א סקי"ג ונעתק בחידושיו ליבמות עיש"ה בדבריו הנפלאים).

**שם בתוס': דשני חוטי צמר לבן פוטרים בשל פשתן דמגו דתכלת פטרה וכו' -** גדר 'מגו' זה צ"ב. אלא שתוס' הוסיפו לבאר 'שכבר נעשה כלאים ע"י תכלת שבו...' ובפשטות כונתם שמאחר וכבר נעשה שעטנז ע"י התכלת נחשב הבגד כולו שעטנז ואין נפ"מ אם יוסיף תערובות נוספות של צמר ופשתים, וכ"כ החזו"א בביאו"ד התוס' (או"ח ב.ב).

ואכן נסתפקו האחרונים בגדר איסור שעטנז אם נאסר על האדם ללבוש ב' המינים יחד, ונמצא שכל תוספת תערובת הוי תוספת איסור, או"ד שנחשב כל הבגד כולו בגד 'שעטנז' וכולו נאסר ע"י תערובת שבו. עי' בבית הלוי סי' א' ובגר"ח סטנ' ובשער"י ג.כ. וע"ע בקובה"ע ז.ד. ובביאו"ד התוס' ע"ע מש"כ בחי' ר' נחום ליבמות אות נ"ד.

**שם בתוס': ומגו דשני חוטי לבן של צמר פוטרים בשל פשתן, שני חוטי לבן של פשתן נמי פוטרים בשל צמר וכו' -** צ"ב במגו זה, שבכאן הלא אין שעטנז כלל ע"י התכלת. וביאר החזו"א (ב.ב) שמתחשבים עם חוטי הפשתן-הלבן כחלק מן הבגד, ונמצא לפי"ז שיש כאן בגד המורכב מצמר ופשתן, וא"כ הפשתן שבבגד [-החוטי לבן] כלאים עם התכלת, ובזה הלא התירה התורה.

ובחי' ר' נחום ליבמות (נ"א)פירש עפי"מ שמבואר מדברי ר"ת במנחות מ. ששעטנז בתכלת אינו ככל גדר עדל"ת, אלא שהתירה התורה מעיקרא השעטנז, ולכן אף שרי ללבוש בלילה על אף שאינו זמן קיום המצוה. וא"כ י"ל שמכיון שהתכלת איננה מצוה נפרדת שחלק ממצות ציצית היא, וא"כ י"ל גם לגבי היתר השעטנז שאינו בתכלת לבדו אלא בכל החוטים שעמה שמשלימים למצוה אחת.

**שם בתוס': וצריך עיון אם שני חוטי לבן של פשתן ושני חוטי לבן של צמר מותר וכו' -** לכאו' למשנת"ל מהחזו"א שהיתר הלבן משום שנעשה כלאים עם התכלת ולכן הותר, לא שייך כאן, ומהו א"כ שדנו התוס' להתיר אף בזה . וצ"ב.

אמנם בחי' ר' נחום שם כ' עפי"מ שפי' לעיל, נסתפקו התוס' דשמא מאחר שהתירה התורה השעטנז בתכלת [שכאמור אינו נחשב לשעטנז כלל] י"ל שהיתר זה הוא במצות ציצית בכללותה ולאו דוקא בתכלת לבדה, שהרי כמשנ"ת תכלת פרט ממצות ציצית. ועדיין יל"ע.

**מתני' יתומה שנתארסה וכו' והמפתה פטור -** ופרש"י שמכיון שמדעתה הוא אחילתיה לקנס. ועי' בתוס' לעיל כט. ד"ה ועל אשת שהביאו מהירושלמי שדן אם שייך למחול על הקנס קודם העמב"ד, די"ל שנחשב כדבר שלב"ל שאי אפשר למחול.

ועיין בר"ן שמכח קושיה זו ביאר פטור הקנס במפותה מטעם שנחשב כסילוק ע"י הסכמתה לפיתוי (והיינו סילוק מעצם זכות התביעה, ולא מהממון עצמו שכאמור נחשב דשלבל"ע). עוד הוסיף לבאר שם שפטור מטעם מזיק ברשות, והיינו שאין זה 'מזיק' כלל שיהיה בו סיבת חיוב, שהיא הזיקה את עצמה (עפ"י קצות רמ"ו. א).

**דף מ' ע"ב**

**גמ' אילו באו עליה שנים אחד כדרכה ואחד שלא כדרכה וכו' -** בפשטות משמע כתוס' (הנד' בעמ' א') שחיוב קנס שייך אף בביאה שלכ"ד. אמנם מדברי רש"י בערכין טו. משמע כמו שדייקו שם תוס' שאין חיוב הקנס בביאה שלכ"ד. ועיין תורא"ש כאן. וכונת הגמ' כשבא עליה אחר כדרכה לאחר שנבעלה שלכ"ד, שחייב השני קנס. וכן דעת הר"מ (פ"א מנערה ופ"ב ה"ח).

ובסברת הר"מ כ' הקרית ספר שחיוב קנס הוא על הוצאת הבתולים, מה שאינו שייך בביאה שלכ"ד. אמנם בדעת החולקים י"ל לכאו' דתליא בהנאת שכיבה כלשון הסוגי' להלן (או בעצם הפגם שנחשבת בעולה וכמש"כ המרחשת ח"ב סי' כ"ח).

וע"ע או"ש פ"א מנערה סוף הל' ט'.

**גמ' תחת אשר עינה וכו' מכלל דאיכא בושת ופגם –** ואמנם מוסיף לשלם גם תשלומי צער וכמו ששנינו לעיל, ועל אף שלשון הפסוק הוא 'תחת אשר עינה' שלכאו' משמעותו שעל דבר זה משלם החמישים, אך אי אפשר לומר כן שהרי גם המפתה משלם קנס זה על אף שמפותה אין לה צער וכמשנ"ת לעיל בגמ'. ובהכרח שהתשלומין אינם כוללים את הצער ורק על עצם השכיבה לבד.

ולשון התורה על האונס 'עינה' צ"ל בהכרח שהיות ויש עינוי בביאת אונס זו לכך נקטה תורה לשון זה. על אף שכאמור אין התשלומין על הצער. וכ"כ בחי' חת"ס לקמן מא: ד"ה ובושתה.

**גמ' היכי שיימינן ליה וכו' להשיאה לעבדו -** ובתוס' ביארו דשפחה לאו דוקא וכל אחת לפי חשיבותה. אמנם עדיין צ"ב מדוע השומא נקבעת לפי דמי נשואין לעבד דוקא, שהרי פגמה כלפי כל אדם שהיה נושאה. וצ"ב. (ועיין אבהא"ז פ"ה מחו"מ ה"ו ד"ה ובדעת הר"מ, אמנם מדברי תוס' שכ' דשפחה לאו דוקא משמע דלא כדבריו וצ"ב).

**גמ' ורבנן נערה ואפי' קטנה במשמע –** בפשטות חולקים רבנן על הצורך בזה שתהיה בת הויה. אך יעוי' רעק"א לעיל כט. (והו"ד שם בעמ' ב') שלכו"ע בעינן שתהיה בת הויה ורק שלדעת רבנן סגי בכך שיכול אביה לקדשה, להחשב כבת הויה.

**דף מא.**

**מתני' האומר פיתתי את ביתו וכו' משלם בשת ופגם עפ"י עצמו -** מבואר שתשלום בו"פ אינו כתשלום קנס וכשמודה משלם. ומכאן תמהו האחרונים על הר"מ הסובר שכל תשלומי נזק וצער דחבלות נחשבים כקנס. ועי' בכס"מ ב' מנערה הי"ב שהביא לתרץ דשאני בו"פ דנערה משאר בו"פ דחבלות. ובאחרונים ביארו שבכאן שהפסידה בתוליה נחשבכהפסד ממון משום שהיו משלמים כדי לישאנה. ועיין בחי' חת"ס כאן ובקה"י סוס"י ל"ג.

**גמ' ר' שמעון בן יהודה אומר משום ר"ש וכו' לאו כל הימנו שיפגום וכו' ובתוס'-** בפשטות אין זה כחב לאחריני דעלמא, ובעיקר הדין נאמן [שאין זה אלא לעז בעלמא ואינו חוב אמיתי] ורק שאין הבי"ד מזדקקים לדונו, וכלשון רש"י ד"ה לא ניחא ובי"ד אין עליהם לעשות דבר להחזיק בושתם. וכן משמע בהפלאה.

ועי"ש בהפלאה שתמה ע"ד תוס' [שהבינו שמאחר ואין מתקבלת הודאתו, אין לחייבו קרבן שבועה על כפירת בו"פ] שהרי ברור שחיוב בו"פ שאינו קנס מחוייב לשלם גם ללא פסק בי"ד, ומדוע א"כ לא יתחייב על כך קרבן שבועה. עי"ש.

**נערה - שנתפתתה**

**מתני' עמדה בדין עד שלא מת האב** - עי' ריטב''א שהביא יש שפירשו לשון המשנה כפשוטה שהיא זו שמעמידה בדין, ואין האב מצ''ע יכול לתבוע הקנס שלא מדעתה [וכעי''ז כ' הפנ''י שלאב עצמו ניתן לומר לאו בע''ד דידי את] וכל זכיית האב הוא מהבת.

ובריטב''א שם חולק שהרי אמרה תורה ונתן לאבי הנערה והוא 'הבעל דבר' התובע, ולשון המשנה שהיא התובעת היינו משום דמכחה זכי רחמנא. וכעי''ז כ' הכס''מ בד' הר''מ (פ''ב הי''ג) עי''ש. וכפי שביארו הגר''ח שם ובקה''י סי' מ''ג שאמנם הבת סיבת החיוב, ורק שחיוב התשלומין בפועל לאב.

**מתני' לא הספיקה לעמוד בדין עד שמת האב הרי הן של עצמה -** והיינו שכאשר פוקעת זכותו של האב (ואינו מורישו לבניו כמבואר ברש''י) זוכה הבת ממילא בקנס.

ובכח זכייתה בקנס ביאר הפנ''י (לשיטתו הנ''ל) שהרי מעיקרא היתה לה יד וזכיה בקנס, ורק שיד אביה מעכב לזכות בקנס וכשפוקעת זכותו שפיר חוזרת לזכות לפי כחה.

אך צ''ב להסוברים שמעיקרא אין לה כלל זכות תביעה ואביה הוא הזוכה, כיצד עוברת זכות זו של האב לבת. וצ''ל שאף שעד עתה לא היתה זוכה בזה, מ"מ סגי בכך שהיא סיבת החיוב, לחדש לה זכות לתבוע קנס מה שפגעו בה.

**עוד שם -** נחלקו הראשונים עי' רמב"ן וריטב"א אם דין זה שמקבלת הבת במיתת האב שייך אף במפותה, או דהפסידה תשלום זה שמחלה עליה בשעתו. והיינו שיסוד מחלוקתם תלוי בגדר זכותה בקנס בשעת מעשה אם היא בעלים על עצמה בכדי שתהני מחילתה. וע"ע בקוב"ש ח"ב יא.ג. ובקה"י הנ"ל.

**שם ובתוס' -** תוס' ועוד ראשונים דייקו מלשון המשנה שדין הבו''פ כדין הקנס לשלם לבת. וביארו התוס' משום ההיקש למי שזה (הקנס) ניתן זה ניתן. ועיין ברא''ה בשמ"ק כאן (והו''ד בקה''י סי' מ''ב ד''ה ונראה בזה) שביאר דברי התוס' שנתחדש בהיקש זה שכשם שזוכים בקנס רק משעת העמב"ד, גם הבו"פ זוכה בשעת העמב"ד, ולכן אינו מוריש לבניו כאשר מת קודם לכן. וכעי"ז משמע להלן מב. בתוס' סוד"ה רבי שמעון, עי"ש מה שנתבאר.

אמנם דעת הרמב''ן שתשלומי בו''פ דנערה הויין ככל תשלומי חבלות ולא הוקשו לקנס, והבת זוכה רק בקנס. (עי' ר''מ פ''ב הט''ו ובראב''ד שם).

**דף מב.**

**רש''י ד''ה מת האב ה''ה של אחין: דהא אי מודה מיפטר -** צ''ב מדוע לא פי' כפשוטו שכל חיוב הקנס מתחיל רק ע''י העמדה בדין, וממנ''פ אם חל החיוב מיד מה סברא היא במה שיכול לפטור את עצמו בהודאתו. ועי' ב"ק עד. שגם שם משמע שנחלקו רש"י ותוס' בסברא זו. ועי''ש בקה''י סט''ו בביאור סברת רש''י דע''י זה שיכול לפטור עצמו מחיובו אי''ז נחשב לחיוב כלל, והיינו שא''א להגדיר את האב כמי שיש לו זכות על הנתבע שהרי התשלום תלוי בהנתבע שיכול לפטור עצמו (ויתכן שרש''י מיאן לפרש כפשוטו שכלל לא נוצר חיוב קודם העמב''ד, דשמא ס''ל שיש חלות חיוב לשלם הקנס קודם העמב''ד, ורק שאין ההיכ''ת לשלם. עי' קוב''ש ח''ב סי''ג בגדר זה)

**גמ' ר"ש פוטר שאינו משלם קנס עפ''י עצמו**- ופרש''י וכיון דאילו אודי ליה קמן כשתבעו הוה מיפטר כי כפריה נמי אין זו שבועת כפירת ממון. בפשוטו ניתן לפרש שמכיון שלא חל עדיין דין הקנס קודם העמב''ד ממילא אי''ז נחשב לכפירה, ודוחק לומר שכונת רש''י כראיה והוכחה לכך שלא חל עדיין חיוב ממון [אמנם י''ל דרש''י לשיטתו וכמשנת''ל לפי''ד קה"י, די''ל דשפיר חל דין התשלום קודם ורק שע''י שיכול לפטור עצמו אי''ז נחשב לחיוב ממון].

ועיין מה שביאר הגרש''ש סי' מ''ג. ב.

**רש''י ד''ה אבל משלם: לא תבעו אלא בושת ופגם -** צ''ב שהרי אם תובע את הקנס יחד עם בושת ופגם יתחייב קרבן עכ''פ משום הבו''פ, ומדוע הוזקק רש''י לפרש שאינו תובע הקנס. וכבר עמד בזה המהרש"א כאן. ועיין לשון הגמ' בשבועות לח: דלרבנן אף בו''פ הוא תובע וכ''פ מהרש''א שם דף ל''ו ע''ב ,וכ''כ הר"מ פ''ח משבועות ה''ג. ודברי רש''י צ''ב. ועיין מהרש"א כאן.

**תוד''ה רבי שמעון אומר: מה יחוד כלי שייך כאן -** היינו שבהכרח עסקינן שהודה לו שלא בבי"ד ושלא בפני עדים וייחד לו כלי על כך, ואח"כ כשתבעו חזר וכפר, ובזה ק' לתוס' שהלא חיוב הקנס עדיין לא בא לעולם קודם העמדה בדין, ונמצא שייחוד זה שעשו מקודם לא חל. ועי' מהר"ם שיף.

ובעיקר גדר יחוד זה עי' קצות רז.ח שזהו כעין משכון ובגרש"ש סי' מג.א

**שם בתוס' בסוף הדיבור -** מש''כ [מהתו''י] דרבנן אית להו אדם מקנה בשלבל''ע, עי' מהר''ם וצ''ע דהלא לרבנן התביעה והכפירה היא על הבושת והפגם ושפיר הוי חיוב גמור קודם העמב''ד וכדבר שבא לעולם.

ועי' בגרש''ש מג. ד שביאר דס''ל כשיטת התוס' לעיל ריש פרקין וכפי שביאר הרא''ה בדעתם שלא זכה בבו''פ קודם העמב''ד וכדין קנס.

**תוד''ה או דלמא: ונראה לפרש וכו' מבעיא ליה אי לא חשיב נמי לר' שמעון ממון לענין קרבן שבועה והודאה וכו' -** מבואר מדבריהם שגם לאחר העמב''ד שייך לומר דאי מודה מפטר, וצ''ב דכבר נתחייב בהעמב''ד ומה שייך שיפטור עצמו מחיוב שכבר חל.

וכוונתם עי' ברעק"א שאמנם אין בהודאתם כח לפוטרו מחיוב הקנס [וכאשר יבואו אח"כ עדים יתחייב] אך עכ"פ ע"פ הודאת עצמו א"א לחייבו.

וגדר הדברים: שב' חלקים נאמרו בהודאה בקנס א. שא''א לחייבו עפ''י הודאתו (עי' ב''ק ע''ה. דלשמואל מודה בקנס ואח''כ באו עדים חייב). ב. חל חלות פטור שא''א לחייבו על זה ואף ע''י עדים. ולפי"ז בנד''ד שכבר נתחייב ע''י העמב''ד בודאי אינו נפטר מן החיוב, אך מאידך גם אין הבי''ד יכולים לחייבו על סמך הודאתו [והיינו שנתחייב בהעמב"ד לשלם 'קנס', שעדיין חל בתשלום זה שם 'קנס' אף לאחר העמב''ד, דין הוא שעל קנס לא נאמרה נאמנות לבע''ד (וכלשון רש''י יבמות כה: ד''ה ואין אדם מע''ר: והא דקי''ל הודאת בע''ד כמאה עדים דמי ה''מ לממונא אבל לקנס וכו' לא) בהבדל משאר קנסות שלאחר העמב''ד נחשב כחיוב ממון רגיל. ודו''ק]. ובשי' אבי עזרי, העיר שיסוד זה שנוי במחלוקת הש"ך והקצות סי' א.ו. וע"ע ביאור נוסף בד' התוס' בקצות שנ.א.

וע"ע בעיקר יסוד זה בשי' הגרש"ר למכות סי' ב.ב ובזכר יצחק ח"ב סי' מ"ז.ה.

**תוד"ה הפלת את שיני: וא"ת מה יחוד כלי שייך וכו' -** לשון התוס' בקושייתם צ"ב דלכאו' כונתם שהיות וזוכה בעצמו מיד (היינו ע"י גמ"ד זוכה למפרע.קוב"ש קנ"ג) נמצא שאין מוטל חיוב כל שהוא על האדון לקיום דין הקנס, וממילא אין מקום ליחוד כלי עי' מהר"ם שיף. אמנם לכאו' יותר צ"ב דשאני מכל חיוב שצריך ליתן ממון, ועל קיום חיוב זה מייחד ממון, אך ביציאת שן ועין אין ענין של יחוד הכלי לקיום חיובו שהוא בגופו של עבד לשחררו. עי' קוב"ש קנ"ב.

**שם ואין לומר כגון שהפיל את שינו וסימא את עינו וכו' ומייחד לו כלי על דמי עינו או שתבעו על מעשה ידיו וכו' -** צ"ב דהלא תביעה זו למעשה ידים הוי תביעת ממון דעלמא, ומדוע נפטר מקרבן שבועה כדין כפירת קנס. ועי' בקוב"ש שביאר שסו"ס ממון זה תלוי ועומד בקיום הקנס, שאם יודה על הקנס יפטר מלשחררו ושוב אין חייב לו מעשה ידיו, ונמצא עי"ז שדין חיוב ממון דמעש"י תלוי ועומד בחיוב הקנס ולכן דינו כדין הקנס לחיוב הקרבן.

**שם בתוס' ור"ש אית ליה בהדיא שצריך גט שחרור -** בפשטות הצורך בגט שחרור הוא רק לגבי קנין האיסור שבעבד, ואילו מדברי התוס' משמע שגם הקנין ממון תלוי בגט, וכן משמע בתוס' להלן עמ' ב' סוד"ה מאי. עי' כאן בשי' אבי עזרי ובשי' הגר"ד ע"ד התוס' לקמן. ואכמ"ל.

**דף מ"ב ע"ב**

**תוד"ה מאי לאו שעמד בדין: וא"ת בשלמא לר' יוחנן וכו' -** בביאור קו' התוס' עי' בחי' הגרש"ש מג.א ד"ה ולפי"ז ניחא.

**רש"י ד"ה כפילא מי איכא: מי יימר דגנב דתבעיה כפילא ועוד דלמא מודי ומפטר -** צ"ב במש"כ מי יימר דגנב שהלא כל התביעה כך היא שכפי טענתו של התובע גנב ועל הכחשת טענה זו בשקר מתחייב.

ולכאו' יל"פ עפימשנת"ל שבדין מודה בקנס ישנם ב' חלקים א. שאין לחייבו עפ"י הודאתו. ב. שהודאתו אף פוטרת. וא"כ י"ל שזוהי כונת רש"י שבתחילה כ' דמי יימר שגנב היינו שאינו חייב על שבועתו כלל מאחר ובין כך אין בתביעה זו אפשרות לברר את הגניבה שהרי גם הודאתו שגנב לא תתקבל ונמצא שאין כאן תביעה שיכולה לחייב קרבן על כפירתה. ועל זה כ' רש"י טעם נוסף שגם מתחדש פטור בהודאתו, וגם מטעם זה אין שייך קרבן שבועה שאין כאן כפירה בחיוב.

**גמ' ומודינא לך לענין קרבן שבועה דרחמנא פטריה מוכחש וכי קאמינא ממון הוי להורישו לבניו -** לפרש"י שפירש שספק שאלת אביי לגבי קרבן שבועה, ונמצא שתשובת רבה שממון הוא היינו לגבי קרבן שבועה, וא"כ כאן הדר ביה רבה, וכה"ק הריטב"א לעיל ע"ד רש"י. אמנם כאן פי' הריטב"א שזהו גופא כונת רבה לגבי עצם הגדרת החיוב דהוי ממון, ורק שלקרבן שבועה פטור מגזה"כ דל"ה ממון גמור דומיא דפקדון.

**גמ' לא זיכתה תורה לאב אלא משעת נתינה -** הנה הלא שיטת רש"י בכל הסוגי' שבמודה בקנס אחר העמב"ד אינו נפטר (עי' היטב במהר"ם שיף שהוכיח כן מהמשך הסוגי') צ"ב מאחר שעדיין לא זכה האב קודם שעת נתינה מדוע אינו נפטר בהודאתו.

אלא שפשוט הוא שבעצם חיוב הקנס כבר נתחייב בכל מקרה ע"י העמב"ד לבת [וכמבואר במשנה שבבגרה או שמת האב שמשלם לבת] וכל מה שתלוי בשעת תשלום בפועל היינו רק זכיית האב בגביית הקנס שנתחייב. עי' בזה להלן ברש"י ד"ה כגון.

**רש"י ד"ה ת"ל וכחש: תיפו"ל דהשתא נמי לאו ממונא הוא וכו' -** היינו שאמנם חיובו של האונס נגמר כבר בהעמב"ד גם לדעת ר' שמעון וכמשנת"ל, אך סו"ס כלפי תביעת האב בקנס אין כאן כפירה שהרי לאב כל זכייתו היא רק בשעת נתינה בפועל, ועד שעה זו יש לו רק אפשרות גבייה ואין כאן כפירה על חיוב תשלום הקנס. ודו"ק.

**רש"י ד"ה כגון שעמדה בדין ובגרה -** המבואר בדברי רש"י דשאני גדר הבת בקנס מזכות האב, שהיא זוכה בהעמב"ד כחיוב ממון גמור וככל הקנסות, ורק אצל האב נתחדש שזכייתו בשעת נתינה.

והיינו כמשנת"ל שעצם חיובו של האונס בהעמב"ד לבת, ורק שחדשה התורה לאב זכות לגבות קנס זה, ונמצא שזוכה בממון רק כאשר גובה בפועל.

אלא דלכאו' ד"ז שנוי במחלוקת הראשונים שיעוי' בריטב"א דעת השר מקוצי שכל המבואר בסוגיין שאצלה זוהי זכייה גמורה היינו דוקא כאשר העמב"ד היתה לאחר שבגרה, שאם העמב"ד היתה קודם כלפי האב, לא זכתה לה תורה. וריטב"א שם חולק דכיון שבגרה זכתה לה תורה בהעמדה בדין דמעיקרא וכאילו עמדה בבי"ד מדין עצמה. עיש"ה. ויש לעיין.

**דף מג.**

**גמ' בת הניזונית מן האחין מעשה ידיה למי וכו' -** ברור הוא שאין האב מחוייב לזון את בתו וכמבואר להלן דף מט. במשנה, ורק שבדרך כלל דרך האב לזונה. וכתבו התוס' גיטין מז: ד"ה ולביתך שמטעם זה זיכתה התורה מעשי ידיה לאב. וביארו הפנ"י ורעק"א שבדרך זה נסתפקה הגמ' אם גם גבי אחים נאמר שינתן זה כנגד זה, וכדיבואר להלן. [ועיין בפנ"י להלן מו: שחידש שרק כשזן אותה האב מעש"י שלו מן התורה].

**גמ' במקום אב קיימי וכו' אלמנתו לא ניח"ל בהרוחה ביתו ניח"ל בהרוחה -** עיין בשמ"ק בשם גליון וכעי"ז בפנ"י ביארו שספק הגמ' בגדר תקחז"ל אם עשאום כאב עצמו ע"י שזן את הבנות וממילא יש להם מעמד האב גם למעש"י, או"ד שלא עשאום כאב על אף שחייבים לזונם.

ועד"ז הוא גם הצדדים שנתבארו בהמשך הסוגי' אם ניח"ל בהרוחה היינו שע"י שכך היא דעת העולם משום כך תקנו חז"ל בגדר זה כפי דעתם אם כחיוב מזונות גרידא או כמעמד אב לזכות במעשי ידיה (עי' משנ"ת עפי"ז להלן בתוד"ה בת).

**גמ' ל"ד לאב התם מדידיה מתזנא הכא לאו מדידהו מתזנא -** צ"ב הנדון בזה מדוע לא נחשבים המזנות משל יתומים (ובדוחק י"ל שגדר אכילת הבנות שנחשבות כיורשות וכמשנ"ת בסוגי' ר"פ מי שמת. ועיין).

ובפשטות הכונה ע"ד שמצינו ברעק"א קמא סי' ס"ח לבאר שאין פרעון היורשים מירושתם נחשבת ככיבוד אב משל בן, שהרי קי"ל דכיבוד אב משל אב, ומשום שסו"ס ממון זה הגיע להם מאביהם ונחשב כמשל אב. ועד"ז י"ל גם בנד"ד שסו"ס הרי זו ירושתם מאביהם שעל ידו הגיע חיוב זה ואין כאן חשיבות של תשלום משלהם.

**דף מג ע"ב**

**מתני' המארס את בתו וכו' כתובתה שלו –** בטעם וגדר זכות האב בכתובה עי' בתורי"ד כאן שכ' שהוא משום שכסף הקידושין שלו, ובפנ"י כ' שנלמד מקנס דאונס ומפתה שניתן לאב, עי"ש. [ונראה שיסוד שניהם הוא שכל מה ששייך ומוגדר ל'תשלום האישות' הרי הוא לאב כמו שמצינו בכסף קידושיה וקנסה, שגם גדר הכתובה בכלל תשלומי האישות, וכמבואר לעיל לט: בגמ' דיצא כסף קנסה בכתובתה עי"ש משנ"ת].

ועי' באבי עזרי (פ"ב מבתולה הי"ג בד"ה ונראה בביאור הדבר) מה שהוכיח בגדר זכות האב.

אמנם בדברי התוס' ד"ה ומיגבה מבואר להדיא שזכות האב מתקחז"ל, ויתבאר להלן שם.

**רש"י ד"ה ומגבא מאימת גביא: כלומר לענין זכיה דאב דהא חזינן דלא בתר אירוסין וכו' –** כונתו שהגמ' דנה על עיקר שיעבוד הכתובה שטורפת ממשועבדים, אם טורפת אף מאלו שמשעת אירוסין, או רק משעת נישואין [ומש"כ רש"י 'לענין זכיה דאב' כונתו שבזכותו של אב מבואר שאפי' לר' יהודה לא אזלינן בתר אירוסין אלא בתר כתיבה, וכלשון הריטב"א בד' רש"י].

**שם בסוה"ד: או"ד עד שעת כתיבה דהויא מלוה בשטר לא טרפא –** פשטות משמעות לשונו שאין לגבות קודם הכתיבה ממשועבדים וכדין מלוה ע"פ. אך כבר הק' הריטב"א שהלא כל מעשה בי"ד אית ליה קלא ודינו כשטר לגבות ממשועבדים ואכן רש"י להלן ד"ה אחד זה כ' הטעם שאינו גובה דמשום שמחלה לשעבודא קמא [וטעם זה בגמ' בשלהי סוגיין].

ופי' מהרש"א בכונת רש"י שע"י שעתיד השטר להכתב בשעת נישואין מוחלת האשה מעיקרא על השיעבוד שלא יחול בשעת אירוסין. וא"ש סתירת דברי רש"י.

**עוד שם, בגדר שיעבוד הכתובה –** נתבאר בסוגיין שמצד עצם חיוב הכתובה נשתעבדו הנכסים משעת אירוסין [וכל נדון הגמ' הוא אם מוחלת על שעבוד זה] ודנו האחרונים להוכיח מזה שחיוב הכתובה חל כבר באירוסין, ורק שזמן הגבייה הוא בשעה שמגרשה או שמת, וככל מלוה שחיובו מעת שלוה וזמן הפרעון מאוחר יותר.

אמנם מאידך נראה מלשון הרא"ש ר"פ אע"פ שכל חיוב הכתובה מתחיל רק בשעת גירושין, וצ"ב א"כ מדוע משתעבדים הנכסים מקודם [ועיין בפנ"י שמכח טענה זו ביאר שמה שנתבאר בסוגיין שאין גובין משעת אירוסין, היינו מטעם זה שעדיין לא התחיל החוב בפועל, ולא מטעם מחילה, עי"ש היטב].

ועיין באחרונים (חזו"א וקוב"ש) שביארו עפי"ד נמ"י ב"ק (בסוגי' דאשו משום חיציו) שאמנם אף אם עדיין לא התחיל חיוב בפועל משעת אירוסין, אך שייך כבר שיעבוד שסו"ס סיבת החיוב קיימת וסגי בסיבת חיוב ליצור שע"נ.

**תוד"ה מיגבא מאימת גביא -** שיטת ר"י שנדון הגמ' אם מוחלת הבת בשעת כתיבה (כאשר כל סכום הכתובה נכלל בשטר הנישואין שזמנו מאוחר) ומחילתה על החוב עצמו שחל כבר, ורק שנפ"מ ממחילה זורק למשועבדים מזמן האירוסין, שהרי עד המחילה יכלה לגבות ממשועבדים. ונמצא שלשיטת רש"י (לפי"ד מהרש"א הנ"ל) מחילתה היא בשעת האירוסין עצמם, ולכן נפ"מ מזה שארוסה שנתגרשה שאינה גובה ממשועבדים, ואילו לשיטת ר"י מחילתה לבסוף בעת הכתיבה, ובנתגרשה קודם נישואין גובה גם ממשועבדים.

**שם בתוס' דלא תיקנו לאב אלא כשלא מחלה –** הוקשה להם (עי' רא"ש ותורא"ש) הכיצד יכולה למחול זכות האב, ותירצו שכל זכותו רק כאשר אינה מוחלת. ולכאו' כונתם שכל גדר זכותו היא במה שחייבים לה [ואם זכות זו הייתה מדאו'נ לא היתה מהני מחילתה שסו"ס כבר זכה לגבות החוב. עי' כעי"ז בקה"י סי' מ"ג ד"ה והנראה] ובזה שמחלה לו מעיקרא לא תקנו שיגבה.

**שם ומיהו היכא דלא נכתבה כלל פשיטא דהוי דאב וכו' –** צ"ב הסברא בזה, שהרי לפי מה שביארו שאינו זוכה כאשר נכתב שלא ברשותו והטעם כמו שכ' הרא"ש שתקנו לה רק כשהחוב אלים ע"י השטר שקצת כגבוי דמי, וא"כ לכאו' אין נפ"מ אם לבסוף נכתב השטר, ואכן משמע שם שבכל גונא לא זכה האב, וצ"ב דעת תוס'.

**שם ודוחק להעמיד כולה שמעתין אליבא דר' יהודה –** היינו שכל נדון זה דמאימת גביא אינו שייך לשיטת חכמים שודאי גובה משעת אירוסין, שהיות וזוהי סיבת החיוב נשתעבדו מאז הנכסים. ושאני משיטת ר' יהודה דס"ל שמוחלת החוב.

וע"ע בקרבן נתנאל אות ז' מש"כ בביאור ד' התוס'. ובגרש"ש סי' מד. ב.

**שם בתוס': ונראה לרשב"א דאליבא דרבנן בעי וכו' –** מביאורו שנסתפקה הגמ' אם הפסידה לגמרי השיעבוד שהיה בשעת נערותה לאב, נראה מזה שנדון הגמ' הוא אם זכות הכתובה בנערותה לאב עצמו בלא שיש זכות לבת כלל, ולכן דנה הגמ' שאחר בגרות שוב אינה יכולה להשתמש בזכות זו.

**דף מד.**

**תוס' סוד"ה והלכתא: ונראה לרשב"א וכו' דס"ד הואיל ומנה ומאתים שלו תוספת נמי שלו –** צ"ב בהו"א זו דמהיכ"ת שיזכה האב בדבר שנתוסף לאחר שיצאה מרשותו, ומה מהני מה שכבר זכה בעיקר הכתובה. ומוכח מזה שתוספת הכתובה הרי היא חלק מחיוב הכתובה, ואי"ז חוב נוסף נפרד (והיינו לפמשנ"ת לעיל שיסוד חיוב הכתובה הוא 'דמי האישות' וזה שהוסיף לה על דמי הכתובה הרי הוא כאומר שדמי האישות יהיו יותר ממנה ומאתים) ובזה ס"ד כיון שדמי הכתובה שייכים לו הרי כבר זכה בכל מה שנכנס תחת שם זה דכתובה.

**דף מו ע"ב**

**מתני' האב זכאי וכו' בכסף בשטר ובביאה –** דו"ק היטב בלשון רש"י שבכל אחד מהני ג' דברים נתחדש דבר בפנ"ע שבשטר חזינן שבכחו לפעול קידושין בביתו ובכסף נתחדש שלא רק שהוא המקדש (וכשליח בעלמא) אלא אף זוכה בממון. ובביאה נאמר שלא רק שיכול לעשות מעשה קדושין עבורה אלא אף יכול להגדיר מעשה הביאה כמעשה קדושין. ואכן להלן בגמ' בעינן להיקש הויות להדדי לכל הני ג' דברים ולא סגי בזה שמקדשה בכסף.

**גמ' השתא אביה מקבל קידושיה איהי שקלה כספא –** בפשטות זוהי סברא בעלמא שבדין הוא שהמקדש יקבל את כסף הקידושין, וברש"י קדושין כ' שהסברא היא 'וכי בחנם זכהו הכתוב בקבלת קידושיה'. ועיין להלן בתוד"ה יציאה משנ"ת בזה באופן אחר.

**תוד"ה ואימא לדידה –** עיין בשמ"ק שהוסיף ע"ד התוס' שאף שמקור קדושי כסף הוא מכי יקח מ"מ עדיין לא נדע מזה לקדושי כסף של אב בביתו, דס"ד דכדי לצאת מרשות אביה לא סגי בכסף אלא בביאה, ולהכי איצטריך ויצאה חינם אין כסף. עכ"ד. וצ"ב הסברא.

**תוד"ה ואימא הני מילי: וא"ת השתא זבוני מזבין לה כסף קידושיה מיבעיא וכו' –** כונתם לגמ' דלקמן הלומדת שמעש"י של אב מזה שיכול למוכרה, וכה"ג כ' התוס' י"ל שאם יכול למוכרה ודאי יכול לקדשה. וצ"ב דבשלמא במכירה שמוכר האב את מה שיש לו בהכרח שמעשי ידיה שלו, אך מה שייך לומר כן גבי קידושין, ואכן זוהי כונת התוס' בתירוצם הראשון, אלא שנראה שלא פשיטא להם חילוק זה בתירוצים האחרים. ויתבאר להלן מז. עי"ש.

**תוד"ה יציאה דכותה: סברא הוא וכו' דהשתא אביה שקיל כסף קידושיה ואיהי תקדוש נפשה –** הק' רעק"א שיש לחלק דאמנם בעלמא מסתבר שהמקדש הוא נוטל כסף הקידושין, אך בזה כשם שהאב נוטל כל שבח שבביתו יטול מזכותו זו גם כסף קידושיה.

ובחי' הגרש"ש (סי' מ"ו) ביאר עפ"י מה שהוכיח שקנין כסף פועל בכך שמתחייב המקנה תמורת כסף שקיבל ['כסף החוזר']. וזוהי סברת הגמ' דהשתא איהו מקבל קידושיה ואיהי שקלה כספא, היינו שלא שייך שיקדשנה ההאב בלא שיקנה כסף הקידושין שרק ע"י שזוכה בכסף ומתחייב את תמורתו יכול לפעול קדושין בביתו.

**דף מז.**

**גמ' וכי ימכור איש את ביתו לאמה מה אמה וכו' אף בת מעש"י לאביה –** עי' בבית יעקב וכ"כ פנ"י לעיל מו: שמוכח מלימוד זה דכשם שאדון יכול לכוף את האמה למעש"י גם האב בגדר זה שהיא שלו עד כדי שיכול לכופה על כך. וע"ע לפנינו בזה.

**גמ' לא צריכי קרא השתא זבוני מזבין לה מעשה ידיה מיבעיא –** כבר נז"ל מו: שלכאו' סברא זו היא שככל מוכר אדם מקנה את מה שיש לו ואם מוכרה למעש"י בהכרח ששלו היא לענין זה. [ולפי"ז יהיה הכרח לאחרונים הנ"ל שגדר זכות האב בביתו כאמה ויכול אף לכופה על כך].

אך בתוס' לעיל מו: ד"ה ואימא שהק' שבדרך סברא זו נילף שיכול האב לקדש את ביתו מק"ו שיכול למוכרה, מבואר שביארו (עכ"פ בקושייתם ואף בתירוצם האחרון שם) שזוהי סברא בגדר קל וחומר שאם נתנה לאב זכות גדולה כזו שיכול למוכרה ודאי שזיכתה לו תורה קידושיה ומעש"י. ודו"ק.

ועיין היטב בתוד"ה השתא שבתירצם הראשון נקטו שזהו קל וחומר וככל ק"ו שבתורה.

**דף מח ע"ב**

**מתני' לעולם היא ברשות האב עד שתכנס לרשות הבעל לנישואין -** היינו כפרש"י שרשות הבעל היא החופה, וכן דייק הגר"א (נה.ט) מהגמ' 'יכול לשנויי לכו מסירתה זו היא כניסתה לחופה' ונמצא א"כ שרישא דמתני' עסקינן בחופה [וכן היא גרסת הרי"ף במשנה 'עד שתכנס לחופה']. ועי' בזה להלן.

**שם מסר האב לשלוחי הבעל ה"ה ברשות הבעל -** מבואר שע"י המסירה יש לה דיני נשואה וכמי שנכנסת לחופה, ובגמ' הובאו דעות שונות לאיזה דינים נחשבת כנשואה.

ומכאן הק' האחרונים על שי' הר"מ [המובא בר"ן ריש מסכתין] הסובר דחופה היינו יחוד דוקא ולא הכנסה לרשות בעלמא, יל"ע מדוע על ידי הליכה עם שלוחי הבעל נחשבת כנשואה, שלכאו' מוכרח מזה שענין החופה הוא כשמכניסה לרשותו, ושפיר מתקיים הדבר כבר מעת שהתחילה ללכת, שיש כאן ענין של הכנסה לרשות.

עיין בבית יעקב ריש מסכתין מה שתירץ דבר חידוש. וע"ע בגרנ"ט שם ובלח"מ פ"י הל' ו'.

(ודנו הפוסקים אם מהני מסר האב כשהיא נדה, עי' תשו' הרא"ש נד.ב . ובחלקת מחוקק כ' דלא מהני ופליג עליה הבית שמואל. ודו"ק היטב שלהסוברים דלא מהני נמצא שגדר דין דמסר האב כגדר חופה ממש).

**שם מסרו שלוחי האב לשלוחי הבעל -** ופרש"י פגעו בשלוחי הבעל ומסרוה להם, והיינו כמש"כ השמ"ק בדעתו שהאב לא שלחם לכך שתמסר לשלוחיו של הבעל, ורק שעשו כן מדעתם, וקמ"ל דמהני. אמנם הובא שם דעת ר' יונה שבכה"ג לא מהני, ולפי"ז עסקינן במשנה ששלחם לכך, וצ"ב לפי"ז מה נתחדש באופן זה.

**שם בגדר שלוחי הבעל -** יל"ע אם סגי בכך שלוקחים האשה ע"מ למוסרה לבעל דשפיר נחשבת בזה כנכנסת לרשותו, או"ד שעל ידי שממנה אותם נחשבים כשלוחו לפעול הנישואין וככל דיני שליחות של תורה, ונפ"מ אם ניתן לעשות כן ע"י עבד וכדו' שאינו בר שליחות.

עיין רעק"א לעיל מה. שנקט בפשיטות שזהו מתורת שליחות [ומשו"ז הקשה שיהני תנאי בנישואין דכמבואר בסוגיין איתה בשליחות] וכן משמע בהפלאה ובמקנה קו"א לסי' נ"ז. אמנם עי' היטב בפי' הרד"ל לפרקא דר"א פר' ט"ז (בהוספות אות ו) שכ' דלא בעינן שיהיה להם תורת שליחות (ובזה ביאר ששייך ברכת נישואין אצל רבקה כשנמסרה לאליעזר שהיה עבד עיש"ה).

**תוד"ה ושמואל אמר -** כתבו לחלוק ע"ד רש"י שמכיון שנקטינן דרשא דתנא דבי ר' ישמעאל שאין האב מיפר ונמצאת א"כ ברשות בעלה וכו' ה"ה נמי לכל מילי נחשבת לרשות בעלה.

ובדעת רש"י עיין בר"ן וכ"כ בפנ"י דס"ל שכל דרשת תנא דבי ר' ישמעל רק לענין זה שיצתה מרשות האב שמאה"ט אינו מיפר לה, אך מאידך לא נכנסה עדיין לרשות הבעל.

ועיין עד"ז בשמ"ק (ד"ה תנא) שכתב גם לגבי הא דנסקלת כשזינתה שאמנם אינה נשואה ממש ורק שאין דינה להיות כארוסה בסקילה, והביא לדייק כן מרש"י במהדו"ק שכ' הרי"ז בחנק: שיצאת המכלל נערה המאורסה משעת מסירה עכ"ל: היינו שרק איננה כארוסה אך עדיין איננה נשואה. עיין בזה מש"כ הבית יעקב בסוה"ע.

**גמ' שהיתה לו חצר בדרך ונכנסה עמו לשם נשואין וכו' מתה בעלה יורשה בד"א לירושתה אבל לתרומה וכו' עד שתכנס לחופה -** ופרש"י שדין זה שאינה אוכלת בתרומה קאי ארישא בלבד כשמסרה לשלוחי הבעל, שהוקשה לו לפרש כן על נכנסה עמו לחצרו, שלכאו' זהו חופה ממש.

אמנם הפנ"י כ' שמסתימת הראשונים משמע דקאי גם על נכנסה עמו לחצרו, ובכל זאת אין נחשב כחופה גמורה שבדרך עראי הוא, ואינה דומה לחופה שנקבעה לשם כך. וכ"כ בבהגר"א נה.ט. וע"ע להלן.

**גמ' שם סתם חצר דידה ללין וכו' -** מבואר ששייך חופה אף בחצר דידה על אף שלכאו' אינה רשותו של בעל. ועי' בבהגר"א הנ"ל שמזה למד למנהגם לעשות החופה בחצר ביהכנ"ס דלא גרע מחצר דידה, ומהני כל שנקבע כן לשם נישואין, וכ"מ בר"ן כאן עי"ש גבי חצר שבשותפותם (אמנם בערוה"ש שם כ' לדעת הגר"א דהא דמהני חצר ביהכנ"ס היינו כדין אתרוג הקהל שדעת הצבור להקנותו לחתן. אך לכאו' ל"מ כן בדברי הגר"א).

**דף מט.**

**גמ' ואימא היכא דהדרא לבי נשא הדרא למילתא קמייתא וכו' -** נדון זה צ"ב דממנ"פ אם סגי להכנס ברשות הבעל בהליכה עם שלוחיו מהיכ"ת שתחזור לקדמותה ע"י שחוזרת לבית אביה. והביאור שכל מה שמהני הליכה עם שלוחיו היינו שבכך שהתחילה ללכת להכנס ברשותו נחשבת כבר אז כתחילת החופה, וממילא מסתבר שכל שלבסוף נתברר למפרע שכלל לא נכנסה לרשותו, ולזה בעינן לקרא, דעכ"פ כבר יצאה מרשות אביה. וע"ע להלן משנ"ת בד' התוס'.

**תוד"ה ואימא -** פי' התוס' דספק הגמ' כשנכנסה לחופה קודם שנבעלה אם מתבטלת החופה דמעיקרא וחוזרת לבית אביה. וצ"ב שמכיון שנכנסה כבר לחופה מהיכ"ת יתבטל מעיקרא שכבר אין חסר לקנין החופה כלום.

ולכאו' מוכח מזה שכל ענין החופה הוא כען התחלת הביאה וכלשון הגר"א ל"ג.ה 'דנשואין בכל מקום הוא חופה וביאה אלא דחופה לבד ג"כ קני שהוא התחלת הביאה' עכ"ד. וא"כ זהוא נדון הגמ' שכאשר לבסוף לא היתה ביאה י"ל שאין החופה נחשבת כהתחלה לביאה ומתבטלת, ולזה אשמועינן קרא דסגי בחופה זו המאפשרת את הביאה. ודו"ק.

**רש"י ד"ה אלא הרי שמסר -** מפשטות לשון רש"י נראה דקמ"ל קרא שמעת שהלכה עם שלוחי הבעל הרי היא כנשואה להחשב בדין 'ואם בית אשה נדרה' והפרת נדריה שייך רק לבעל, ולכן כאשר מת או גירש אין לה הפרה כלל. אמנם נז"ל מהר"ן ופנ"י שכ' בד' רש"י שעל ידי הולכתה עם השלוחין יצאתה מרשות האב אך עדיין לא נכנסה לרשות בעל להפרה. וצ"ב.

**מתני' האב אינו חייב במזונות בתו -** היינו שאינו חייב בכך, אך הדרך לזונה וכמש"כ תוס' גיטין מז: שמאה"ט זיכתה תורה מעש"י לאביה משום שרגילות לזונה. ועי' בפנ"י שכתב לדבר פשוט שכאשר מקבל האב מעש"י ודאי שחייב לזונה מן התורה דלא גריעה מע"ע, וכל מה ששנינו שאינו חיייב לזונה רק כשואמר צאי מעש"י למזונתיך. עכ"ד.

**דף מט ע"ב**

**תוד"ה אכפייה רבא: וי"ל דאכפיה בדברים -** הק' הר"ן שהלא בדברים כופין אף בדלא אמיד וכמבואר בסוגי' יארוד ילדה וכו'. וביאר מהרש"א וכ"ה בשמ"ק דצ"ל שכפייה נחשב רק כשאומרים לו שעובר על מ"ע, ושאר דברים כמו 'יארוד ילדה וכו' ' אינו אלא פיתוי דברים בעלמא (שזהו רק כמסביר לו חשיבות הדבר) .

**רש"י ד"ה גדולה מזו אמרו: שויהו רבנן כיורש ואמרי תזון האלמנה מנכסי בעלה -** היינו דס"ל לסוגיין שלכל דבר נחשב הבעל כלוקח שזכה בנכסים משעת נישואין להיות ידו כידה, ורק שבמזונות אלו תקחז"ל להחשיבו כיורש עי' היטב בריטב"א ובחי' הרא"ה.

**תוד"ה הוא ואשתו נזונים מהם -** תורף דבריהם שנסתפקו אם מה דקי"ל שאין גובין למזון האשה והבנות ממשועבדים משום תיקון העולם נאמר אף לגבי מתנה, שלכאו' אין טעם זה שייך אצלה ומאידך אי לא עביד ליה נייח נפשיה לא יהיב ליה.

אמנם הפנ"י הכריח בפשט דברי התוס' שפשיטא להו שלא שייך תיקון העולם במתנה, ורק שדנו התוס' לומר שמחמת תיקון העולם החשיבו חוב המזונות כמלוה ע"פ, ולכן מסתבר שלא יגבו אף ממתנה על אף שאין טעם תיקון העולם שייך גביה.

ועי"ש עוד שבזה ביאר המשך דברי התוס' שכתבו לחלק מגמ' בגיטין דמסתפקת אם גובים מתנה במקום שיש בני חורין, וכונתם לחלק דהתם עסקינן שיש שיעבוד במלוה כדין מלוה בשטר, ובזה י"ל שעדיפה גביית מתנה מגביית משועבדים, אך בסוגיין גבי חוב מזונות, הוי כמלוה ע"פ שאין שיעבוד כלל.

**שם בתוס': דאיכא למימר דנקט בנו משום דאיירי דניזונין אפי' ממטלטלין -** במה שחידשו התוס' שבחייו גובין למזונות אפי' ממטלטלין עי' מהרש"א והפלאה שהק' דא"כ מהו שמק' הגמ' גדולה מזו אמרו אלמנתו ניזונית וכו' דהתם הלא גובה רק מקרקעות, עיש"ה.

ובעיקר ביאור דין זה דגובה ממטלטלין ביארו האחרונים עפי"ד הרשב"א שפירש בדין זה שגובין מהנכסים למזונות, שכך הוא אומד דעת הנותן שלא כתבו ע"ד שימות הוא ובניו ברעב. [ונמצא א"כ שנחלקו רש"י ותוס' בביאור דין גבייה זו, שלרש"י מתקחז"ל ולתוס' כהרשב"א משום אומד דעת הנותן].

**דף נ ע"ב**

**רש"י ד"ה דלמא כתובת בנין דכרין: דאין נגבת מן המטלטלין וכו' -** היינו שאף שנחלקו רבנן ור"ש אם סגי במותר דינר במטלטלין, מ"מ מודו כו"ע שגביית בנין דכרין רק מקרקעות, וכן פי' הרא"ש שם. ועי' בפנ"י מה שהקשה בזה.

**גמ' איבעיא להו פרנסה הוי וכו' או"ד מזוניממש -** בטעם דין זה שיש לגבות מזונות מן המטלטלין יותר מכל חוב שגובין מיורשין רק מקרקעות, פי' הפנ"י שעיקר חוב המזונות חל אחר מיתה על היורשין, ולכן י"ל שגובין מן המטלטלין.

**תוד"ה ואמר: וי"ל דסברא הוא בשעה שפוסק הוראה יש לו לפסוק בלשון דליכא למטעי -** צ"ב א"כ מהי דחיית הגמ' לבאר דברי שמואל על הפרנסה. ובפשטות צ"ל ע"ד שכ' השמ"ק שעיקר דחיית הגמ' ששמואל לטעמיה דפרנסה שמין באב, והיינו שמטעם זה לא הוזקק שמואל לפרש יותר דבריו אחר שביאר דעתו גבי פרנסה.

**דף נא.**

**מתני' כתב לה שדה שוה מנה וכו' ולא כתב לה כל נכסים דאית לי וכו'**– עי' רש"ש שביאר (וכ"כ בחי' רבינו קרשקש) שב' הלכות שנינו במשנה א. שנתחייב לה לכתובה שדה שוה מנה בלבד חלף מאתים שמחוייב לה מן הדין. ב. נתחייב לה מאתים כדין ואך לא שיעבד לכך את נכסיו.

אך מדברי הרא"ה וריטב"א דלהלן מבואר שזהו מקרה אחד וכ"כ תוס' בשם ר"י כאן דמלשון כל הפוחת משמע שאף שלא אהני לו לפטור עצמו שיעבד קרקע שוה מנה כאפותקי לכתובה, ושתיים רעות עשה בזה א. שנתחייב לה רק מנה ב. שלא שיעבד כל נכסיו לחיוב הכתובה. ע"ע להלן בזה.

**גמ' מני ר' מאיר היא דאמר כל הפוחת וכו' –** ראיית הסוגי' משיטת ר"מ כפרש"י להלן נו: וכ"כ תוס' בשם ר"י כאן דמלשון כל הפוחת משמע דאף שלא אהני לו לפטור עצמו, ופוחת ממה שחייב לה הרי"ז כבעילת זנות. אמנם מפריב"ן הביאו התוס' פי' אחר עי"ש.

ובפשטות כל מה דלא מהני מחילה לר"מ היינו דוקא בשעת קידושין, שאז מחוייב לכנסה בכתובת מאתים וכשפוחת הרי"ז מתנה עמשכ"ב (עי' להלן נו:) אך לאחר נישואין שפיר יכולה למחול, ועל אף שנמצא בזה בעילתו בעילת זנות. וכ"כ הריטב"א כאן וכן נקטו רוב הראשונים. אלא שהביא ריטב"א מרש"י (שאינו לפנינו) דלא מהני מחילה גם לאחר מכן, והיינו משום דהוי ביאת זנות. וצ"ב בגדר פלוגתתם.

**גמ' חייב שהוא תנאי בי"ד אתאן לר"י דאמר אחריות ט"ס הוא –** תמהו הראשונים דמלשון המשנה משמע להיפך שרק משום תנאי בי"ד נשתעבד לה. וביארו הראשונים שכונת המשנה דתנאי בי"ד קאי על חיוב המאתים דמשום תנאי בי"ד אין יכול לפחות מחובו. (אמנם עיין תורי"ד שפי' שזהו כונת תירוץ הגמ' להלן).

והנה מבואר שאם אחריות ט"ס הרי שבנד"ד משועבדים כל הנכסים למאתים דחיוב כתובה (וכ"מ בחזו"א) וצ"ב מאחר שהסכימה לשעבוד קרקע מסויימת הרי"ז כמחילה על שיעבוד שאר הקרקעות, ולכאו' א"כ אינו שייך לנדון דאחריות ט"ס שנאמרה רק באופן של סתמא כשלא מופיע בשטר ענין האחריות, שלמ"ד ט"ס אין תולים במחילה. וכה"ק רעק"א. וצ"ע.

**תוד"ה מני ר"מ היא ופריב"ן וכו' –** גדר דברי ריב"ן צ"ב מדוע כשלא נתחייב כתובה אינו בעילת זנות. ושמעתי לבאר שהנה בפשטות גדר תקחז"ל להחשיב ביאת זנות בלא כתובה, וכדי שלא תהיה הביאה נחשבת כביא"ז תקנו חז"ל כתובה שעי"ז אינו ביא"ז. אך הריב"ן נקט שמה שללא כתובה נחשבת הביאה כביא"ז היינו מעצם תקנת כתובה שזהו גופא כללו בתקנת הכתובה, שיש להתחייב הכתובה ומי שלא מתחייב בכך הרי"ז ביא"ז [ואף אם חל חיובו ורק שלא סמכא דעתא] , וממילא היכן שכלל לא נתחייב כתובה (ע"י תנאי וכדו') אין לאסור הביאה כביא"ז שהרי כלל לא חל באישות זו חיוב כתובה וממילא אן סיבא להחשיב כביא"ז.

ובזה פליג ר"י וסובר שאסרו חז"ל אישות בלא כתובה, ולכן כל שמפקיע את חיוב הכתובה בכל דרך שהיא הדר איסור זה שהחשיבו חז"ל כביא"ז.(וע"ע משנ"ת בזה להלן בעמ' ב').

**דף נ"א ע"ב**

**גמ' ושאני ליה לר"מ בין כתובה לשטרי –** בביאור החילוק פי' בתורי"ד דשאני כתובה שתנאי בי"ד היא ולכן יש שע"נ. אמנם כבר הובא לעיל מהראשונים שלא נקטו כן, שביארו לשון המשנה 'תנאי בי"ד הוא' היינו על שיעור מנה ומאתים.

(ובפשטות י"ל שגם אלו הראשונים מודים דתנאי בי"ד עושה שיעבוד, וכמובא לעיל בריטב"א מג: ורק דשאני גונא דמתני' שהוסיפו לכתוב שטר, שי"ל שבכה"ג אזלינן בתר השטר, וכל שלא הוזכרה האחריות בשטר י"ל שמחל לו. שמעתי).

**גמ' התם כתב ליה התקבלתי וכו' –** בפשטות הא דמהני לומר התקבלתי היינו שבזה נחשב שאכן נתחייב לה מאתים כתקחז"ל, ושוב חזר ופרע את חובו, ועדיף ממה שתכתוב שמוחלת. וכ"מ בריטב"א להלן וכ"פ בהפלאה לעיל עמ' א' בגמ' הא מני.

ומה דקפדינן דוקא בדרך כתיבה ולא בדיבור, פי' הריטב"א דף נו. בד' רש"י שאמירה בעלמא מתפרשת כהערמה, וכמי שכנסה מתחילה בכתובה חסירה.

אמנם דייק ההפלאה מלשון רש"י ד"ה הכא שפי' שכשלא כתבה התקבלתי אשמועינן מתני' שאינה מוחלת לו, משמע שכשכותבת התקבלתי הרי"ז מתפרש כמחילה וסגי בכך, וכשאומרת כן בע"פ י"ל שנחשב כהערמה וכמי שמעיקרא לא נתחייב לה שיעור כתובה וכעין הריטב"א הנ"ל (ועי"ש בהפלאה שהוכיח בשיטת רש"י דשטר שכותבת בו התקבלתי אינו יכול להחשב כפרעון. אמנם בריטב"א שם נו: כ' בד' רש"י שתועלת כתיבת התקבלתי היא שעי"ז חשבינן ליה 'כהודאה גמורה וכפרעון'. וי"ל).

**עוד שם –** דעת הרבה ראשונים [ריטב"א בסוגיין בשם רש"י וברשב"א דף נו:] דלא מהני כל מחילה לדעת ר"מ וכן פשטות דעת הר"מ פי"ב הי"ח עיש"ה בהה"מ.

אך מבואר בתוס' לעיל עמ' א' וכ"כ תוס' ב"ק פ"ט ד"ה כל שלאחר שמחלקת הגמ' במסקנא לשי' ר' יהודה בין כשכותבת התקבלתי ללא כותבת, י"ל שכן הוא גם לשיטת ר"מ דמהני כשכותבת התקבלתי, ואך דאסור לעשות כן משום ביאת זנות שמטעם זה יצטרך להתחייב לה שוב. (ועי' בביהגר"א סו.ד שפי' לדבריהם דמהני אף בדרך תנאי ולא רק באופן של מחילה בלבד).

ונמצא א"כ דמודו כ"ע ששייך לפחות ע"י התקבלתי ופליגי רק אם מותר לפחות מן הכתובה דל"ה ביא"ז. אמנם לפירב"ן לעיל דכל שאין חיוב כתובה אין בזה ביא"ז גם לר"מ, צ"ע במאי פליגי ר"מ ור"י דנמצא לפי"ז שאף לר"מ שרי לפחות וכשיטת ר"י. וכה"ק רעק"א להלן נו: ועיין לעיל עמ' א' מהרש"א ופנ"י.

**רש"י ד"ה מאי חייב נמי: תנאי בי"ד הוא להיות כל נכסיו אחראין לה באדם לפניו**– צ"ב דמאי רבותא בזה, שהרי כך היא גביית חוב מיניה דידיה. והובא לתרץ מספר אילת אהבים שע"י שיעבוד זה (בעוד שהנכסים לפניו) קודמת גביית הכתובה לחובות בע"פ אחרים אף שהם מוקדמים בזמן.

**גמ' אמר אבוה דשמואל אשת ישראל שנאנסה אסורה לבעלה חיישינן שמא תחילתה באונס וסופה ברצון –**כ' החזו"א (יו"ד סח.ב) שמוכח מזה שכל שהיה אונס ורצון יחד אף שאין הרצון מוסיף כלום לעבירה, נחשב כרצון ובטל האונס, ולכן בעינן שיעידו שצוחה מתחילה ועד סוף. עי"ש.

ובפשטות אף לדעת רבא החולק וסובר שמותרת מחמת דיצרה אלבשה אינו חולק בעיקר היסוד שאונס ורצון בהדדי נחשב כרצון, אלא דשאני הכא שאנוסה על רצונה, וכלשון הר"מ (א' מאיסו"ב ט) שמשהתחיל לבעול באונס אין בידה שלא תרצה שיצר האדם וטבעו כופה אותה לרצות עכ"ל.

(ודו"ק היטב בלשון אבוה דשמואל האוסר 'חיישינן שמא תחילתה באונס וסופה ברצון' דמשמע שס"ל שאין רצונה מוכרח על כך, ובזה גופא פליג רבא. וא"כ נחלקו אם יש הכרח גמור שתתרצה).

**דף נב.**

**גמ' אמר ר' נתן שאלתי וכו' כשהדירה ולבסוף נשבית או בנשבית ולבסוף הדירה וכו' –** נחלקו הפוסקים באשת כהן שזינתה ברצון אחר שנשבית, היינו שנאסרה כברמעת שבייתה, אם הפסידה זכות פדיונה מחמת זנותה. שלדעת הח"מ שכבר חייב לפדותה, והשיגו הב"ש מסוגיין שדנה הגמ' לפטור הפדיון ע"י הנדר שלאחר שבייתה. ועיין באבנ"מ עח.ה שהסכים לדעת הח"מ מאחר שכבר נתחייב לפדותה על אף שאסורה לו, תו לא איכפ"ל אם נאסרה מסיבות נוספות, ועי"ש מה שיישב קו' הב"ש.

**דף נ"ב ע"ב**

**גמ' בת בין הבנים תירות כנחלה שויוה רבנן וכו' ככתובה שויה רבנן –** מרש"י בסוגיין מבואר שבאמת יש לדין זה (עי' ד"ה לא תקון רבנן ולהלן דף נג.) וכן מבואר מפשטות המשנה להלן צ. וברש"י שם ד"ה שניה ויורשיה.

אמנם ברמב"ן שם ובמובא משמו בחהר"ן שם צ: כ' שודאי אינו בגדר ירושה (שרק בבכור מצינו שיורש יותר מאחיו) וחוב הוא [מתנאי הכתובה] וכל המבואר בסוגיין שנחשב כירושה היינו לגבי גביית מטלטלין. נמצא עולה מזה שנחלקו הראשונים אם עצם גדר כתובת הבנ"ד ירושה עם פרטי דין כתובה או להיפך חוב מתנאי הכתובה עם פרטים שדינם כירושה.

**דף נג.**

**גמ' בעא מינה רב יימר סבא מרב נחמן וכו' בכל הסוגי' –** צ"ב מהלך הסוגי' שלכאו' ספק דרבי ימר ורבא ספק אחד הוא, ומה דמיבע"ל לרבא הוא עצמו ספק דרב יימר. וכן בלשונות רש"י יל"ע שבתחילה כתב הסברא שהפסידו כתובת בנ"ד משום שלא בא לידו בתורת ירושה, ולאחר מכן בדברי רבא כ' רש"י הסברא שהוקל בעיניה להחליטה.

וזה הנראה בביאור מהלך הגמ' [עפ"י דברי השמ"ק שהאריך בדבריו] שבאופן בו נסתפק רב יימר עסקינן שמכרה כתובתה היינו כל זכויות שיש לה בה, היינו מנה ומאתים ותוספת שלא ישלם באופן שתתאלמן או תתגרש, וכן לא ישלם לה דמי נצ"ב שצריך כל בעל להשלים שווי הנכסים כפי ששמאום בעת שקבלם מאשתו.

ונסתפק רב יימר שמא זכות כתובת בנ"ד גם כן מכרה לו שלא יהיה אצלו בתורת ירושה מאשתו, אלא כמי שקנאה הוא, וממילא אין זכות בנ"ד בכסים אלו. או"ד שלא הפסידו זכותם גם באופן זה, שהרי כך הוא גדר זכותם בכל מקרה של כתובת בנ"ד שהפקיעו זכות האב מן הנכסים עבור זכיית הבנ"ד, וממילא אף בנדון זה הפקיעו מן האב.

אך בספק שנסתפק רבא א"א לפרש בדרך זו, שהרי הזכיר רבא בתחילה שהמוכרת לאחרים יש כתובת בנ"ד, ואם נדון רבא כמשנ"ת ברב יימר אי"ז שייך כלל למקרה שמכרה לאחרים, שא"א למכור להם זמן דלאחר מיתה ואינו מענין מכירה לבעל כלל. ובהכרח שכונת רבא בספיקו מטעם אחר וכמש"כ רש"י ש'הוקל בעיניה' והיינו שכיון שהיא עצמה לא חוששת לדאוג לבניה (שגורמת להפסדם במקרה שתתגרש ותתאלמן, שלא יהיה לה מה להוריש להם) גם קנסו רבנן שלא יהיה לה כתובת בנ"ד, כמש"כ הריטב"א.

[ומה דפשיטא לרבא שבמוכרת לאחרים אין חסרון ד'הוקל בעיניה', משמע מל' רש"י שאצל אחרים המחיר יותר גבוה מאשר מוכרת לבעלה. ויתכן הסברא בזה שכלפי בעלה עיקר התשלום על הצד שתתגרש שלא ישלם לה, אך לא בא בשיקול התשלום הצד שימות ויצטרכו בניו לשלם, ומשא"כ באחרים הקונים הכתובה ודאי שאצלם המחיר גבוה יותר ע"י השיקול הנוסף שירויחו במיתת הבעל] .

**מדברי רבותינו**

**בדין כהנים בזמן הזה**

**(שייך לסוגייה דף כד)**

מאחר וגדולה המבוכה בדברי רבותינו בגדר ודין כהנים בזמן הזה, הובא בזה עקרי הצדדים שהוזכרו באחרונים, וממקצת ראיותיהם בנדון זה.

**א. החששות שיש לדון בכהני חזקה.**

האחרונים העלו ב' חששות העלולות להיות בכהנים א. מחמת רוב צרות וטלטולים שבמשך הדורות נתבלבלו זרים בכהנים. והיש"ש ב"ק פר' ה' סי' ל"ה הוסיף שבודאי קרוב למחצה נתבלבלו עי"ש (והובאו דבריו בש"ך יו"ד שכ"ב סק"ט ובית אפרים או"ח סי' ו')[[13]](#footnote-14)\*. ב. אף כשנודע בבירור שאבות אבותיו כהנים ודאי ועבדו בביהמ"ק, עדיין יש לחוש שמא נתחללה אחת מאמהותיו. וכמש"כ המג"א (תנז, ט)

**ב. דין כהני חזקה בש"ס.**

יסוד גדול בנדון זה מצינו בגמ' כתובות כד: גבי כהנים המיוחסים למשפחת בני ברזילי שעלו מבבל לארץ ישראל, ומחמת חשש שהיו כהנים שנתחתנו בבבל עם גויים והם חללים (לרש"י) או שלא מצאו כתב יחוסם (לתוס') דנה הגמ' בדינם. וזה תורף הסוגי', ר' יוסי אומר גדולה חזקה שנאמר (עזרא ב') ומבני הכהנים וכו' בני ברזילי וכו' בקשו כתבם המתיחסים ולא נמצאו ויגאלו מן הכהונה וכו', אמר להם הרי אתם בחזקתכם וכו' שעפ"י חזקה זו ימשיכו לאכול תרומה דרבנן אותה היו אוכלים בחו"ל, ולתירוץ אחד הותרו אף לאכילת תרומה דאו' (על אף שלא היתה מצוייה להם קודם לכן בחו"ל). וכן מבואר דנשאו כפיהם. ופסק הר"מ פ"ו מתרומות הל' ב' תרומה של תורה אין אוכל אותה אלא כהן מיוחס, אבל כהני חזקה אוכלין בתרומה של דבריהם בלבד. ע"כ.

והנה נחלקו גדולי האחרונים בדין העולה מסוגי' זו, אם יש ללמוד מכך לכהנים שבזה"ז שכהונתם בספק, או אדרבה שמכאן מוכח ודאות כהונתם. שבתשו' בית אפרים סי' ו' כ' שמוכח שכל שאין לכהן כתב על יחוסו הרי הוא בגדר ספק בלבד, וכשם שנפסק כלפי בני ברזילי, שכהונתם בספק ורק למה שהוחזקו הוחזקו, עיין עוד בהערה[[14]](#footnote-15). וגדר חזקה זו יתבאר להלן.[[15]](#footnote-16)

אך החת"ס נוקט שכל מה שנדרש לכתב יחוס היינו כמבואר ברש"י שהיה ספק על אבותיהם שנתחתנו עם חללים, ורק משום כך נתבעו להביא כתב יחוס [היינו שלדעתו החשש שהתעורר שנתערבו חללים היה רק באבותיהם של בני ברזילי, ולא בכללות הכהנים], ולכן שאר כהנים שלא נתעורר אצלם ספק כל שהוא נחשב ככהנים ודאים לכל דבר וענין גם בלא כתב יחוס.

**ג. גדר חזקה זו להפוסקים שמחשיבים לספק כהונה.**

כ' הבית אפרים (או"ח סי' ו') שאכן כפי המבואר בסוגי' שאין אוכלים במה שלא הוחזקו משמע שכהונתם בספק, ורק שכך הוא דינם להמשיך את חזקתם. ולכן אף נשיאת כפים שאסור באיסור עשה לזר מ"מ נושאים כפיהם שלזה הוחזקו בחו"ל.

וגדר ד"ז שהנהגתם עפ"י החזקה רק לדברים שנהגו בהם בפועל בחו"ל, ולא לדברים שלא נהגו בהם (מחמת חסרון היכ"ת כמו עבודת קדשים ותרומה דאו' שאיננה שייכת בחו"ל) צריך ביאור, שהרי הא בהא תליא ועד כמה שנחשיבם ככהנים לדבר אחד ממילא נחשבים כן לכל דיני הכהנים. וביאר התבואות שור (יו"ד י"ח, כ"טוהו"ד בבית אפרים) שחזקה זו איננה דומה לשאר חזקות, דבעלמא דנים חזקות עפ"י מה שנתברר לנו בשעתו, כמקוה שברור הוא שבתחילה היה בו מ' סאה והספק הוא אם נשתנה לאחר מכן, ומשא"כ בנד"ד הלא יש לדון על עיקר החזקה שמא מעולם לא היו אבותיו של אלו כהנים ובטעות מתייחס אליהם, אלא שכאן ישנה חזקה אחרת שאומרת שאין לשנות המנהג שכבר נהגנו, גם אם אין ודאות שנהגנו עד עתה כדין, מ"מ אין לשנות המנהג. ולכן הדין בחזקה זו שממשיכים לאכול בתרומה דרבנן שנהגו בה כבר אך אין החזקה מתירה גם דבר שלא נהגו בה כמו אכילת תרומה דאו'.[[16]](#footnote-17)\*\*

**ד. שיטות האחרונים הנוקטים שנחשב כספק, והנפ"מ לדינא מחמת ספיקם.**

והנה הפוסקים הסוברים דהויין בספק כהונה נתעוררו בכמה דברים הנוגעים למעשה מחמת ספק זה.

א. לגבי **נשיאת כפים**, שהרי קי"ל (קכח, א) שזר הנושא כפיו עובר בעשה, וא"כ מכיון שכהונתם מוטלת בספק הלא יש לאסור נ"כ מחשש איסור דאו', ובכל זאת נת"ל בגמ' שהותר לכהני חזקה לישא כפיהם בזה"ז, דבני ברזילי אף הם נשאו כפיהם. ומבואר שאףמספק מותרים (כמש"כ הבית אפרים)שמחמת שהוחזקו לכך לא חשו בזה לאיסור. והוסיף הבית אפרים לבאר דאמנם מטעם חשש איסור זר בנ"כ נמנעו בחו"ל לברך כל ימות השנה, ורק ברגלים ברכו כדי להחזיק הכהונה שלא יבואו לזלזל באיסורי הכהונה. [עוד הוסיף עפי"ז, שבזה שונים כהני אר"י הנושאים כפיהם בכל יום, משום שלא נתבלבלו כל כך בגליות כמו כהני חו"ל, ולכן יש יותר להחזיק שכהונתם ודאית].

ובספר שאילת דוד לר"ד קרלינר (בקונ' דרישת ציון וירושלים מאמר שני) כ' ליישב מה שלא חוששים לאיסור זרות בנ"כ, עפי"מ שחידש שכל גדר איסור זרים בנ"כ כעין גדר בל תוסיף, ולכן כל שכונתו שמברך רק משום שחושש להצד שהוא כהן, אין איסור בברכה זו, וכמו בכל ספיקות שעושים המצוה פעם נוספת בלא לחוש לאיסור בל תוסיף. וע"ע היטב בחזו"א אבהע"ז סי' ב' סקט"ז.

ומה **שמברכים אשר קדשנו בקדשתו של אהרון** ולכאו' יש בזה חשש ברכה לבטלה עי' בשבות יעקב ח"א סי' צ"ג[[17]](#footnote-18). וקצת כעי"ז כ' בהקדמת תפארת ישראל לקדשים (הנקרא חומר בקודש) פר' ד' אות כ"ו.

ב. לגבי **פדה"ב**, כ' בשאילת יעב"ץ (סי' קנ"ה) דראוי לפדות אצל כהנים רבים, וכן ראוי ללוים לפדות בניהם (אך הוסיף שכהנים לא יפדו כדי שלא יזלזלו באיסורי כהונה). וכן יש מקום לומר שראוי לכהן להחזיר דמי פדה"ב מחמת חשש גזל. עכת"ד. וע"ע מנח"ח (מצוה שנז, טו.) ודברי חמודות (בכורות ד' אות ט והו"ד בגי' מהרש"א ליו"ד ש"ה, יח).

ג. לגבי**נגעים**, לשוןהר"מפר' ז' מתרומותהל' ט' המצורעהריהואכמישטומאהיוצאהעליומגופווהואיטמאאותוכהןמיוחסוכו'. וכ' הרדב"זשמזההטעםאיןנוהגיםבטומאתצרעתבזה"זשאיןלנוכהןמיוחס. והובאבמנח"חמ' קס"טסקט"ו.

ובהקדמתתפארתישראללמס' נגעים (בסופה) ששאלמהרעק"אמדועאיןנוהגיןבדינינגעיםבזה"ז (שגםכהיוםשייךטהרתמצורע, ורקשא"אבקרבןהמתירלקדשים), ואמרלורעק"אשגםלוהוק' כןואיןלותירוץהמתקבלעלהדעת. והתפא"ירצהלתרץדבזה"זלאשייךתגלחתלטהרהמצורעמכיוןשאיןלנוכהניםמיוחסים, ונמצאלהצדשאינוכהן, עוברבאיסורהקפתהראשבתגלחתו. וכןהובאמר' זלמל'האחיהגר"חמוולזין(בס' תולדותאדםפר' ו' עי"שעוד). וע"עכעי"זבהקדמתתפארתישראללקדשיםהנז"ל(פר' ד' אותכ"ו).

ד. הקרבת **קרבנות בזה"ז**, ידוע נדון האחרונים באופן שיתאפשר להקריב בזה"ז דקי"ל מקריבין אעפ"י שאין בית, אם יש אפשרות להקריב ע"י כהני זמנינו (ויבואר עוד לקמן ) והרחיב בזה בתשו' שאילת דוד הנ"ל. ועי' בליקוטי הלכות זבחים פר' י"ג בזבח תודה(ד"ה ואפי' מע"ש וקדשים קלים).

ה. **נתינת מתנ"כ**, יעוי' ברמ"א או"ח סוס"י תנ"ז [ועי' יו"ד שכב, ה] גבי חלת חו"ל מהמצות שהביא ב' דעות אם נותנים החלה לכהן קטן (שלא נטמא), וביאר המג"א הצד שאין נותנים דחיישינן שנתחללו א' מאמהותיו (וכנ"ל אות א'). ואמנם כ' מ"ב שדעת רמ"א לעיקר כהדעה שנותנים לקטן [ויל"ע אם מוכח מזה דס"ל לעיקר ההלכה שהכהונה ודאית, דיש לפרש בפשיטות שכך היא החזקה וכבני ברזילי על אף שאין זה ודאי, עי' בבהגר"א שם]. ועי' לעיל אות ד' מה שהובא מליקוטי הלכות. וע"ע פלתי סי' ס"א סק"ו.

ו. אם נוהג **מצות וקדשתו**. כ' שו"ע (ר"א, ב') כהן ת"ח מצוה להקדימו שנאמר וקדשתו וכו' ויעוי' במג"א שם שהוא חיוב מן התורה, ותמה שם מדוע אין העולם נזהרים בזה, וכ' שאפשר שאין אנו בקיאין ביחוסי כהונה [והו"ד במ"ב שהוסיף על זה דמ"מ לכתחילה בודאי יש ליזהר בזה] וצ"ב דלכאורה מידי ספיקא דאו' לא נפקא ומדוע הקילו בעשה דאו' זה ואף בשאינם מיוחסים.[[18]](#footnote-19)\* וע"ע כעי"ז במל"מ פ"ג מעבדים הל' ח' בשם הר"ש יפה שאין צריך לכבד כהן שאינו מיוחס, ומל"מ חולק עליו והו"ד במנח"ח (רס"ט, ג). ועיין מנח"ח שם (בסוף המצוה) דהוסיף לחדש דאף הכהן אפשר שצריך לומר לכהן חבירו שיטול מנה יפה ראשון דלמא לאו כהן הוא וחבירו כהן עי"ש.

ז. **כשנשא האסורה מדרבנן** לכהונה, בתשו' מהרשד"ם (אבהע"ז) ובתשו' שבות יעקב (ח"א סי' צ"ג) דנו שאין לכפות לכהן בזה"ז לגרש מי שאסורה מדרבנן כחלוצה, משום ספק איסור דרבנן. ואם שאמנם דנו הפוסקים שאי"ז נחשב לספק, משום דעכ"פ שויא אנפשיה חתיכה דאיסורה שהחזיק עצמו לכהן, כ' השבו"י לדחות דבריהם, שגם זה שהחזיק עצמו אינו בתורת ודאי, ורק על סמך חזקת אביו שהיא חזקה רעועה, עי"ש.

**ה. הסוברים שאף ע"י החזקה נחשבים כודאי.**

וכבר נז"ל שדעת אחרונים רבים דאף בזה"ז נחשבים ככהנים ודאים לכל דיני התורה. ונפרטם בזה.

כ' המבי"ט בקרית ספר (פ"כ מאיסו"ב) מן התורה כל שהוא מוחזק בבני אהרן הכהנים הוא כהן לכל הדברים דהא סוקלין ושורפין על החזקות דחזקה דאו', ונראה דאפי' בזה"ז כל מי שהוחזקה משפחתו בכהונה ולא קרא עליו ערעור הוי כהן לכל הדברים, דמהני ליה חזקתו מן התורה, ומדרבנן הוא שצריך בדיקה עד כהן ששימש ע"ג המזבח, ומדאו' בחזקה לחודה סגי. והנהו כהני דבימי עזרא (בני ברזילי) דלא אהני להו חזקתן לתרומה דאו' היינו משום דריע חזקתייהו שהיו מייחסים אותם אחר בני ברזילי שהיה ישראל, אבל כל דאית להו חזקת משפחת כהונה ולא ריע חזקתייהו נראה דאפי' בזה"ז מדאו' מהניא אפי' למידי דאו' כפדיון בכור, אלא דבתרומה של תורה דאית בהו חיוב מיתה לזר חשו רבנן טפי לאצרוכי בדיקה, עכ"ד בקצרה.וכעיקר שיטה זו נקט גם בנו כמבואר באריכות בתשו' מהרי"ט ח"א סי' קמ"ט.

ובתשו' חת"ס יו"ד רל"ו בתשובתו לרעק"א בנדון חידוש עבודת קרבנות בזה"ז, כ' שאין מעכב ידיעת היחוס מלעבוד עבודה, ושאני בני ברזילי שהיו בזמן ההוא כהנים מיוחסים ומשום כך העדיפו אותם מבני ברזילי.

ובתשובתו הנדפסת בסוף חידושיו לכתובות האריך החת"ס לדון בזה, והוסיף שגם כשרות לכהונה נכללת בהא דתנן (קידושין עו:) דכל המשפחות בחזקת כשרות הם עי"ש. (אמנם בשאילת דוד הנ"ל כ' דאין פסול כהונה בכלל חזקת כשרות המשפחות).

ובחזו"א (אבהע"ז ב,ח) הוכיח מהא דנשאו בני ברזילי כפיהם, שמוכרח מזה שמדאו' ע"י החזקה נחשבים ככהנים ודאים שהרי נ"כ אסורה בזר.

עוד כ' החזו"א בשביעית סוס"י ה' [במוסגר] הרש"ל כ' דנתבלבלו הכהנים רוב או מחצה ולכן אין לנו כהנים בזה"ז, ותימה למה נחוש כ"כ, והרי מברכין על מצות נ"כ ופדיון בכור, אלא נראה דמהתו' הן בחזקתן לכל דבר, אלא משום מעלת כהונה שהחמירו חכמים אין להקל בזה"ז וכו' ואף שהרבה פעמים שכהן נושא פסולה וכו' והוא נושא כפיו וזרעו משתקע בכהונה ויש למשפחתו דין עיסה, מ"מ אין כל העולם בכלל עיסה בשביל זה עכ"ד. וע"ע לקמן עוד משמיה (אות ז').

ולפי"ז מה שאין אוכלין כהני זמננו תרומה דאו' ועבודה בביהמ"ק, היינו משום שהחמירו ועשו מעלה בעבודה. [ולכן כ' האחרונים שהיכן שאין בנמצא כהן מיוחס יש לכהני חזקה לעבוד וכמשנ"תל].[[19]](#footnote-20)

**ו. 'כהן מיוחס' אחר אבותיו בזמנינו.**

לשון הר"מ פ"כ מאיסו"ב הל' א' כל כהנים שבזה"ז בחזקה הם כהנים וכו' (וכ"ה בטור אבהע"ז סי' ב') ומשמעות דבריו דלא מצינו בזה"ז מי שיחשב לכהן מיוחס, ולכאו' ביאו"ד די"ל אף שישנם משפחות שמקובל אצלם כתב המייחסם למי שעבד בביהמ"ק, מ"מ עדיין אינו נחשב לכהן 'מיוחס', ומטעם שעדיין יש לחוש שמא נתחללו אחת מאמהותיו במשך הדורות וכמש"כהמג"א (המובא לעיל אות א') שלדבר זה לא נתייחסו. וא"כ לא יתכן בזמננו שיהיה כהן מיוחס באופן מוחלט שראוי לעבודה, דהלאכמעטוא"אלהזהרולומרבודאותשאיןאמוחללה(בדורותינושאיןמקפידיםעלהיחוס) שהרידיןהואשחללמחללזרעוהזכריםאףלעשרדורות, וחללזהמדורעשיריבתוחללה,וכהןהנושאאותםבניוחללים(ולאמשכח"לליזהרמזהרקבנושאבתלוישאיןהחללנעשהלויודו"ק). ועי' בזהבס' מועדיםוזמניםח"הסי' שנ"א.

אך בס' כפתור ופרח (פ"ו ד"ה אחר הענין) כ' בזה"ל: אמר אלי (רבינו ברוך) בירושלים כשהבאתי אליו זה הספר לעבור עליו להגיה, שרבינו חננאל (רבינו יחיאל) דפריש ז"ל אמר לבוא לירושלים וכו' ושיקריב קרבנות בזה"ז. ואני מטרדתי להשלים עמו המלאכה לא שאלתיו וכו' ואנה הכהן המיוחס וכו', הרי לך מ"מ שבזה"ז יתכן מי שנמצא ששומר יחוסו, עכ"ד בקצרה. והובא בשאילת יעב"ץ סי' פ"ט. והוסיף גם היעב"ץ שאם ימצא כהן שיש בידו ספר יחוסו מקויים מעשה בי"ד דיו, דלא חיישינן לבי"ד טועים, ואינו מן הנמנע, עם שעדיין לא בא לידינו. והו"ד בנוב"י קמא או"ח סוס"י ל"ה עי"ש.

מבואר לכאו' מדבריהם שסוברים דאין לחוש לחללות דאמהות, וסגי על ידי שנדע שאבות אבותיהם הקריבו (אלא שכ' היעב"ץ שצריך להיות הכתב מקויים עפ"י בי"ד) ורק שלא בא לידינו, וכמש"כ הר"מ כל כהנים שבזה"ז בחזקה הם. וע"ע לקמן בזה.

**ז. אם לעתיד לבוא יתבררו החללים ע"י אליהו**

במשנה דעדיות (ח,ז) דאליהו בא לקרב ולרחק המקורבין בזרוע עי"ש ופי' רע"ב ודאי דמשפחה שנטמעה מחמת שלא נודע פסולה יניחנה בכשרותה. והיינו כמבואר בסוגי' דקידושין עא. דמשפחה שנטמעה נטמעה. ופסק הבית שמואל (סי' ב' סקי"ט) דהמכוון בדין זה הוא רק לגבי פסולי קהל, אך חללים אינם בכלל זה ועתידים לגלות פסולם שהרי כל פסולם לכהונה בלבד ומותרים בחיתון,(ובפשטות ד"ז תליא במח' ר"ן ורמב"ן קידושין שם).

ובחזו"א אבהע"ז (א, ל) חולק וסובר דלכו"ע אף חללים בכלל אלו שאליהו לא יגלה פסולם[[20]](#footnote-21), ובמק"א (סי' ב' סק"ז) הוסיף שרק אותם שבאו מזרים יגלה וירחיק דגריעי מחללים שעבודתם כשרה בדיעבד (וכ"כ בתשו' שאילת דוד הנ"ל), אמנם לא זכיתי להבין, שהרי עדיין יהיה מכשול ע"י חללים אלו לגבי פדיון בכור ואיסור אכילת תרומה וכדו' וצ"ב. ועע"ש בחזו"א מש"כ בנדון ההקרבה ע"י הכהנים בזה"ז.

ולפי"ז שפיר מבואר דסגי ליחוס כהונה בידיעת בית אבות בלבד, דלגבי חללות משפחה שנטמעה נטמעה, ואף אליהו לא יברר ד"ז, וא"ש ד' הכפתור ופרח והיעב"ץ לסמוך על כתב יחוס בית אבות, אף שאין ידיעה על כשרות האמהות. [ואמנם כבר נת"ל (אות ה') דעת החזו"א שאין צריך דוקא ליחוס בית אבות ואף ע"י חזקה נחשב מדאו' לכהן ודאי].

1. ונתחדש בזה שעל אף שלאחר שבאה כת שניה מסתפקים על עיקר החזקה שמא נעשית בטעות, בכל זאת מתחשבים בהיתר שהונהג בפועל. ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובדעת ר' חייא החולק, עיין היטב בלשון הרמב"ן שמשמע שחולק דלא מהני מגו לאיסורים כמו שלא מהני לממון. ואולי ס"ל שגם באיסורים שייך פסול 'גזרת מלך' בקרובים. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם ז"ל הפנ"י בסוגיין בביאור שיטת רש"י... עבדים נינהו ונהי דתפסי בהו קדושין בדיעבד היינו משום דלאו עבדים גמורים נינהו כיון דלא שייך בהם קנין הגוף ממש אלא שיעבוד בלבד, וממילא דלא קרינן בהו עם הדומה לחמור, אלא דאפ"ה ממילא דאסורין לבא בישראל מגזירת משה, כיון דלא בכלל גירים נינהו ולאו בכלל ישראל נינהו, אלא שעשאן כעבדים לענין איסור קהל. עכ"ד. ומשמע שזהו תוצאת שם העבדות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש לציין שאין שבמפותה אין מצוה לכונסה [בהבדל מאנוסה שמחוייב בכך] ובכל זאת יש לומר שגלי לן קרא שרק באופן כזה שישנו אפשרות לכנסה חייב קנס [ע"ד כל הראוי לבילה אין מעכבת בו..]. [↑](#footnote-ref-5)
5. \*אמנםיעוי' בשמ"ק ד"ה דאי מצי שביאר בד' רש"י שא"א לחייב על הכנסתו לבית הבליעה, שכבר נהנה גרונו ונתחייב אז מיתה ונפטר בקלבדר"מ, וכן ביאר רש"י שמתחייב משעה שעכבו בפיו דוקא ולא בשלב הבליעה [ובזה פליג על תוס' ד"ה אי דמצי]. ולפי"ז מבואר מאוד שנחשב מזיק ולא גזלן, דרש"י לשיטתו דבעינן שכל עוד שאינו עושה מעשה לגזול אינו נחשב לגזלן, וכמשנת"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולמהלך זה י"ל שבתחילה סברה שסגי בכך שנחשבת ההגבהה כצורך לאכילה [וכשמ"ק הנ"ל] ולבסוף הדרא בה שרק אם המעשה נחשב כחלק מהמחייב [המלאכה והאכילה] יש לפטור. ועיין היטב בפנ"י על לשון רש"י ד"ה שעקירה צורך הנחה... ומההיא שעתא אתחלה לה מלאכה, שכונת רש"י דבעינן שיהיה חלק מהמלאכה המחייבת לפי מסקנת הסוגי', אך בשאלת הגמ' הו"א שכל דבר הנצרך למלאכה פוטר. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכפה"נ גדר דבריו דסגי בכך שתהיה ההגבהה נחשבת כחלק ממעשה האכילה, שמכיון שבכללות מעשה זה יש עונש מיתה ע"י סופו של מעשה בהנאת גרונו ומעיו, שוב אין מעשה זה על כל שלבים שבו יכול לחייב עונש נוסף. ובגדר 'מעשה' אכילה נכלל כל מה שמוכרח לאכילה, שאף שכאמור אין כל חלק שבו מחייב אך סו"ס דין הוא במעשה שנחשב כאילו החיוב על ידו ושוב אין יכול לחייב חיוב נוסף. ועצם גדר זה עיין בגרנ"ט כאן שהוסיף להוכיח שב' גדרים לקלבדר"מ הא' כמשנ"ת שאין בכח א' לחייב ב' חיובים, והב' ששתי חיובים לא חלים בב"א, ואף ע"י ב' מעשים נפרדים כמו זר שאכל תרומה וקרע שיראים בידיו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיין בחי' חתם סופר שביאר דבאמת תליא בסכום התשלום שאם גבוה הוא הרי הוא חמור ממלקות, ובזה גופא דנה הגמ' בב' צדדים אלו אם ניתן ללמוד מחובל ועדים זוממים לשאר חיובים [↑](#footnote-ref-9)
9. ובחזו''א פירש וז''ל: י''ל דבאמת יש חומרא במלקות שאין בממון ויש חומרא בממון שאין במלקות. דעיקר עונש ממון הוא לשלם למי שהזיק לו ולא לחסר את המזיק, ועונש מלקות הוא להכאיב ולהלקות החוטא, והלכך כי היכי דמצינו למימר דמלקות חמור, מ''מ ממונא משלם, דבמלקות לא פייסנו את הניזק, ה''נ מצינו למימר אע''ג דממונא חמיר - ר''ל דתשלומין בעד הנזק חמיר לן טפי, מ''מ מלקא לקי דחפץ רחמנא במוסר החוטא, עכ''ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ושמא יל"פ עפ"י יסוד הגר"ח שגדר דין כדי רשעתו הוא להענישו עונש אחד מתוך השנים ולאו דוקא עונש החמור (ולכן דנה הגמ' אף להענישו העונש הקל מבין שניהם) ורק מילפותא נוספת [סמיכות קרא דארבעים יכנו לב:] ילפינן שעונש זה שמענישים לו הוא מלקות. וא"כ י"ל דעיקר דין זה להענישו על א' מהשניים זהו קולא המתייחסת לב' העבירות שיש להענישו רק בעונש אחד מביניהם, ולזה קס"ד שאין ללמוד קולא זו כאשר ישנה עבירה חמורה דמיתה וממון. עי' משנ"ת בסמוך לז:. [↑](#footnote-ref-11)
11. ומטו בזה לבאר משמיה דהגאון צפנת פענח בחדושיו למכות ג: [והרחיב בזה בס' מפענח צפונות פר' ג' בענין 'זמן']. ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיין בתשו' הרשב"א סי' יח שכ' שאין מברכים על מצוות דתליא בדעת המקבל כבצדקה וכדו' והביא כסייעתא מסוגיין שאין במצוה כזו עדל"ת. עי"ש דחזינן שאף על פי שלא עקרה למ"ע כמי נעקרה דמי. והיינו שזהו עשה קל יותר ולכך לא תקנו לעשה קל זה ברכה. [וכבר נחלקו האחרונים בביאו"ד תשו' הרשב"א, עי' תומים סי' צ"ז ובתשו' חת"ס או"ח סי' נ"ד בתשובתו למהר"ץ חיות. ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. \*וחשש זה שייך גם בלויים, וכמש"כ היש"ש להדיא וכ"כ בתשו' שאילת יעב"ץ, ופשוט שכן הוא מחשש שאינם מתייחסים אחר אבותיהם. וצ"ב מש"כ חת"ס (יו"ד רל"ו) שלדעת מהרש"ל אין החשש רק משום חללות, ולא מחמת זרות משום שודאי רוב בעילות אחר הבעל, וצ"ב א"כ מהו החשש בלויים. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. והוסיף הבית אפרים שיש מקום לומר שכהני זמננו גריעי מבני ברזילי, שבני ברזילי לכה"פ היה קים להם בנפשייהו שכהנים הם ורק שלא מצאו כתבם, אך כהני זמננו שאינם יודעים בעצמם ורק שכך הורגלו, הרי"ז כחזקה בלי טענה. וביאר בזה שלכך הנהיגו גדולי חו"ל למעט בברכת כהנים בימות החול. [↑](#footnote-ref-15)
15. ויעוי' במאירי קדושין סט: (הו"ד בשבט הלוי ח"ג סי' ק"ס.ג) שרק כהני בני ברזילי אינם מוחזקים לגמרי בכהונתם, ומשום שהיה עליהם ערעור, אך שאר כהנים מוחזקים לכהנים גמורים. אך הוסיף שכל זה דוקא בגלות בבל שהיה הגלות מועט ועדיין בחזקתאבות קיימת, הא לעת"ל אין מחזיקין אותם עד שיתברר יחוסם עפ"י נביא. [↑](#footnote-ref-16)
16. \*\* אמנם יל"ע דבשלמא לפי' התוס' דחשש דבני ברזילי שלא הוחזקו להתייחס אחר כהנים, א"ש מש"כ התבו"ש, אך לפרש"י שמחשש שנתחללו ע"י שנשאו אבותיהם הכהנים את האסורות להם, הלא דומה ממש לחזקת הסכין דהוי חזקה מעליא. ומלשון התבו"ש משמע שסברתו זו אף לפרש"י (עי"ש שרמז לדייק מלשון רש"י בסוגי' שכתב שאין בי"ד יכולים להוציא דבר מחזקתו, ומשמעשזהו כעין חזקת ממון). ועיין. [↑](#footnote-ref-17)
17. עי"ש שכ' שהיות שהצריכהו לברך משום שאףעלפידזרהנושאכפיועוברבעשהמ"מכיוןדכהןשאינונושאכפיוכאלועוברבשלשעשהלכןאמרוחכמיםדישאכפיואםהואספקכהןוכיוןדמדרבנןנושאכפיושפירמברך. עכ"ד. [↑](#footnote-ref-18)
18. \*ואולי יש ליישב קצת עפי"מ שחידש בחזו"א (אבהע"ז ב, ט"ז) דזר העולה לתורה ראשון בתורת כהן, אף במקום שאין כהן עובר בעשה דוקדשתו 'דנצטוינו לקדש זרעו של אהרן בקדושת כהונה והוא מקדש אחרים' והיינו שמלבד ביטול קיום המצוה שנמנע מליתן לכהן, ישנו איסור בעצם זה שנתהדר הזר בעטרת הכהונה, וא"כ אולי במקום ספק הקילו העולם מחשש איסור זה, ועדיין צ"ב. (ובודאי שמהמ"ב שכ' לכתחילה ליזהר, מבואר שאין כאן חשש איסור). [↑](#footnote-ref-19)
19. ועיין בתשו' שבט הלוי [ח"ג סי' ק"ס אות ד'] שכ' לחדש חידוש נפלא, שדין זה שמחמירים בעבודה ותרומה דאו', מדאו' הוא שהחמירה תורה בו יותר משאר דינים הנצרכים לכהונה. שהנה בספרי פר' קרח עה"פ 'ואתה ובניך אתך תשמרו את כהונתם ולמבית לפרכת' מקום היה אחורי בית הכפורת ששם בודקין יחוסי כהונה. ופי' רבינו הלל 'אתה ובניך תשמרו כהונתכם משמע תשמרו את כהונתכם ליחוס. ע"כ. הרי שדין תורה לברר גם את הודאי -עפ"י החזקה- לעבודה [וכעין שכ' הרמב"ן חולין שלא מהני ספק טומאה ברה"ר לקדשים משום דבעי שימור [מקרא ד'משמרת'] וכן בתרומה דאו' לחד צד בגמ' שלא הותרו בתרומה דאו' משום שאכילת תרומה כעבודת מקדש בפסחים ע"ב: . עכ"ד. [↑](#footnote-ref-20)
20. עי"ש שכ' שנחשב ל'נטמעו' כיון שאין חוששין עליהם מן הדין לחללות, ומחשיבים אותם ככהנים כשרים הרי"ז כמשפחה שנטמעה נטמעה. ורק שיצטרכו בדיקת ד' אמהות שהיות וצוו חכמים לבדוק ד' אמהות, כלפי זה אין נחשב לנטמעה, וכל מה שלא יגלה אליהו רק באלו שפסולים קודם ד' אמהות. עכ"ד.

    ולפו"ר יל"ע בדברי מרן שיש מקום לומר שעד כמה שהצירכו חז"ל בדיקת ד' אמהות, כבר אי אפשר להחשיבם כמשפחה שנטמעה, שהרי עדיין בספק עומדת מחשש חללות של ד' דורות, ומה לי אם חללותם מחמת ד' דורות או מחמת דורות קודמים, שם חללות חד הוא, ולכאו' יצא כבר מכלל משפחה שנטמעה. ועיין. [↑](#footnote-ref-21)