צדקה ט רמט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**שיעורי הלכה**

**שיעור ט'**

**הדינים הנידונים**

* מי ראוי להיות גבאי.
* איזה צדקה עדיפא יותר.
* פרסום שם התורם.
* מה עדיף ביכנ"ס או צדקה.
* לימוד תשב"ר או עמלי תורה.
* נתינת צדקה עבור הנפטרים.

*יורה דעה*

*סי' רמט ז-טז*

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ז] **פחות מזה הנותן צדקה לעני ולא ידע למי יתן, ולא ידע העני ממי מקבל. וקרוב לזה הנותן לקופה של צדקה, ולא יתן אדם לקופה של צדקה אלא אם כן יודע שהממונה עליה נאמן ויודע לנהוג בה כשורה.**

## אם גבאי צדקה צריך להיות תלמיד חכם

הרמב"ם (מתנ"ע פ"י ה"ח) כתב ולא יתן אדם לתוך קופה של צדקה אלא אם כן יודע שהממונה נאמן וחכם ויודע להנהיג כשורה כר' חנניה בן תרדיון. וכן כתב הטור שצריך שיהא נאמן וחכם ויודע לנהוג בה כשורה, וכן להלן סי' רנו כתב הטור 'לא יתן אדם פרוטה לארנקי של צדקה אלא אם כן תלמיד חכם ממונה עליה', אבל השו"ע השמיט 'חכם', והוא עפ"י מה שכתב בבית יוסף שבזמן הזה לא נהגו להקפיד שיהיה חכם, ואפשר שהטעם מפני שהם סוברים דחכם לא שצריך שיהיה חכם בחכמת התורה, אלא שיהיה חכם בהנהגת הגבאות. והיינו שיודע ממי ראוי לקחת צדקה ולמי ליתן, וצריך בזה חכמה לדעת שלא ליתן למי שיש לו.

ובדרך אמונה (פ"ט ציון הלכה ס"ק יד) הביא מהירושלמי שר' חגי כשהיה מעמיד גבאי צדקה היה מנסה אותם ובוחנם אם יודעים ללמוד. אלא שהקשה שבפסחים (מט:) אמרו שלעולם ישא אדם בת ת"ח לא מצא ישא בת גדולי הדור לא מצא ישא בת ראשי כנסיות לא מצא ישא בת גבאי צדקה ומוכח שגבאי צדקה אינם תלמידי חכמים. וכתב ליישב ששם הכוונה לתלמיד חכם גדול, אבל מכל מקום קצת תלמיד חכם צריך הוא להיות ולא עם הארץ. ועכ"פ מבואר דלא כהבית יוסף שאפשר שחכם היינו חכם בהנהגת הצדקה [ועי' ברדב"ז (מתנ"ע פ"י ה"ח) שכתב ג"כ לדחות ביאור זה שחכם היינו חכם בהנהגת הגבאות, ומ"מ כתב שאי"צ שיהיה חכם גדול, וכתב בסו"ד ליישב מה שלא נהגו כן, דאפשר שכיון שקיבלוהו עליהם מהני כמו נאמנים עלי ג' רועי בקר]. ולמעשה הדרך אמונה (בציון הלכה שם ס"ק טו) נשאר בצ"ע בזה, וא"כ ראוי להקפיד שיהיה לכל הפחות מעט ת"ח.

## המעלה ליתן לקופה של צדקה

ובעיקר המעלה בקופה של צדקה, מבואר בשו"ע שהוא קרוב למי שאינו יודע למי נותן ולא ידע העני ממי מקבל, והמעלה בזה שאין העני יודע ממי מקבל יש בזה ב' טעמים, א' שאין העני מתבייש, והב' שכשהעני אינו יודע ממי מקבל הוא עושה יותר לשם שמים, שהרי אין לו טובת הנאה. וביאר בדרך אמונה שקופה של צדקה הוא רק קרוב לזה, כיון העני קצת מתבייש שהרי הגבאי צדקה נותן לו והוא מתבייש ממנו, ומ"מ אינו בושה כ"כ כיון שיודע שאין הגבאי נותן משלו כמו במקום שיודע מיהו זה שנותן לו, וגם חסר בנתינה לשם שמים כיון שהגבאי יודע מי נותן לו. ולפי"ז יוצא שיש מעלה ליתן בקופה בלא שידע הגבאי צדקה מי נתן, שאז נתינתו יותר לשם שמים.

[סעיף ח] **פחות מזה שיודע הנותן למי נותן ולא ידע העני ממי לוקח, כגון גדולי החכמים שהיו הולכים בסתר ומשליכים המעות בפתחי העניים, וכזה ראוי לעשות, ומעלה טובה היא אם אין ממונים על הצדקה נוהגים כשורה.**

[סעיף ט] **פחות מזה, שיודע העני ממי נוטל, ולא ידע הנותן למי נותן, כגון החכמים שהיו צוררים המעות בסדיניהם ומשליכים אותם לאחוריהם, ובאים העניים ונוטלין, כדי שלא יהיה להם בושה.**

## מעלת מר עוקבא מדרבי אבא

דין זה דסעיף ח' הוא מעשה במר עוקבא בכתובות (סז:), והדין דסעיף ט' הוא על פי המבואר בכתובות (שם) במעשה ברבי אבא שהיה נותן מעות בסודרו ונותנו מאחוריו והיו באים העניים ונוטלים. ומבואר בגמרא שהיה רבי אבא היה ממצי נפשיה לבי עניי ומצלי עיניה מרמאי, היינו שהיה מציץ מעט לאחוריו כדי שלא יבוא רמאי ויטול. וכתב הערוך השולחן שבזה"ז לא שייך לעשות כן, כי אנשים שאינם הוגנים יטלו את הצדקה והמהוגנים לא ישאר להם כלל.

והנה מבואר בשו"ע דמעשה דמר עוקבא עדיף, והטעם משום שבמעשה דרבי אבא העני מתבייש. וביאר הבית יוסף שמה שמתבייש העני במעשה דרבי אבא הוא משום שמתיר הסדין בידו ונוטל המעות. ובגר"א (ס"ק יא) משמע שכל שיודע מי נותן זה גורם לו בושה, אבל במעשה דמר עוקבא אין העני מתבייש, ומוכח שאף שיודע העני שמי שנותן לו יודע למי נתן מ"מ אינו מתבייש, כיון שאינו יודע ממי להתבייש. ומ"מ בגמרא ב"ב (י:) מבואר שעדיף ליתן בארנקי של צדקה, ומשמע שגם במעשה דמר עוקבא יש לו בושה מעט, כיון שיודע הוא שיש מי שיודע שהוא עני, אבל בארנקי אינו מתבייש כלל כיון שבזה יודע העני שאין הנותן יודע שהוא עני [ועיין בתוס' קידושין (לו: ד"ה כל מצוה) שהביאו מהירושלמי שכשהזמורה יונקת מן הזקנה עליהן נוטין לצד אחר, וכשפוסק עליהן נוטין לצד זקנה, וסימניך דהאי מאן דאכיל מחבריה בהית לאיסתכולי ביה, ומצינו שיש בושה למקבל].

[סעיף יג] **פחות מזה שיתן לו בעצב.** הגה: ועל כל פנים לא יתפאר האדם בצדקה שנותן, ואם מתפאר לא די שאינו מקבל שכר אלא אפילו מענישין אותו עליה, ומ"מ מי שמקדיש דבר לצדקה מותר לו שיכתוב שמו עליו שיהא לו לזכרון, וראוי לעשות כן.

## שלא יתפאר בצדקה שנתן

ועיין לעיל (שיעור ח) מה שנתבאר מחלוקת האחרונים אם מי שנותן בעצב מקיים מצוה. והנה בדברי הרמ"א שכתב שלא יתפאר בצדקה שנתן, עיין בגר"א שהביא מהגמרא ב"ב (י:) שאמר רבן גמליאל כל צדקה וחסד שעכו"ם עושין חטא הוא להן שאין עושין אלא להתיהר בו. אלא שיש להבין המשך דברי הרמ"א שכתב אח"כ שמי שמקדיש דבר לצדקה ראוי שיכתוב שמו עליו שיהא לו לזכרון, ולכאורה הדברים סותרים שהרי כבר כתב שלא יתפאר במה שנתן.

והט"ז כתב שהעניין לכתוב שמו עליו הוא כדי שלא יוכלו הציבור לשנות את תרומתו לדבר אחר. ובנקודות הכסף העיר עליו שדברי הרמ"א מקורם מתשובת הרשב"א (ח"א סי' תקפא), ושם ביאר הרשב"א שמדת התורה היא, שהיא כותבת ומפרסמת עושי מצוה, וסיים הרשב"א שכן המנהג לכתוב שמות המקדישים לשמים להיות להם לזכרון טוב על מצות, ולפתוח דלת לעושה מצות. ומבואר שיש בזה מעלה לכתוב השמות דעי"ז פותח דלת לעושי מצוות, היינו שגורם גם לאחרים לתרום. ועוד יש מעלה בזה שכותבים שמו שעי"ז עושה יותר בשמחה, כמו שמצינו במדרש רות [רבה פ"ה אות ו' הובא בשו"ת הרשב"א שם וכן בביאור הגר"א] ז"ל א"ר יצחק בר מריון בא הכתוב ללמדך שאם אדם עושה מצוה יעשנה בלבב שלם, שאלו היה ראובן יודע שהקב"ה מכתיב עליו 'וישמע ראובן ויצילהו מידם', בכתפו היה מוליכו אצל אביו, ואילו היה יודע אהרן שהקב"ה מכתיב עליו 'הנה הוא יוצא לקראתך', בתופים ובמחולות היה יוצא לקראתו, ואלו היה יודע בעז שהקב"ה מכתיב עליו 'ויצבט לה קלי ותאכל ותשבע ותותר', עגלות מפוטמות היה מאכילה. ר' כהן ור' יהושע דסכנין בשם ר' לוי לשעבר היה אדם עושה מצוה והנביא כותבה, ועכשיו כשאדם עושה מצוה מי כותבה, אליהו כותבה ומלך המשיח והקדוש ב"ה חותם על ידיהם, הה"ד 'אז נדברו יראי ה' איש אל רעהו וגו'.

ובאמת צריך אדם לעשות לשם שמים ולא לפאר עצמו, וא"כ אדם שמפחד שפרסום שמו יגרום לו להתפאר ולכך רוצה שיהיה בעילום שם, אפשר שאינו ראוי לפרסם שמו.

[סעיף טו] **גבאי צדקה שיש בידם מעות צדקה, ישיאו בהם בתולות עניות, שאין צדקה גדולה מזו.**

## שנישואי בתולה קודמים להכל, ואם מיירי דוקא ביתומה

ומשמע שכל בתולה עניה הדין כן, אולם הש"ך (ס"ק יא) כתב בשם מהר"ם אלשקר (סי' עב) שמיירי דוקא ביתומות. מיהו יעוי' שם שדן אם יכולים למכור דבר הקדש בשביל להשיא עניה, ועל זה כתב שזה דוקא ביתומות, אבל כל שאינו מוכר דבר הקדש ודאי בכל עניה שאין לאביה יכולת להשיא אותה הדין כן שאין צדקה גדולה מזו.

[סעיף טז] **יש מי שאומר שמצות בית הכנסת עדיפא ממצות צדקה, ומצות צדקה לנערים ללמוד תורה או לחולים עניים, עדיף ממצות בית הכנסת.**

## בית כנסת וצדקה מי עדיף

מקור הדין שללמד צדקה לנערים או לחולים עדיף ממצות בית הכנסת הוא מהירושלמי [הובא בגר"א], ר' חמא בר' חנינא התפאר לר' הושעיא רבה שאבותיו בנו בתי כנסיות, ואמר לו ר' הושעיא רבה כמה נפשות איבדו אבותיך, דהא היו שם עמלי תורה, והיו יכולים ליתן מעות כדי שילמדו תורה [והתשב"ץ גרס או חולים מוטלים באשפה]. והביא הגר"א שהמהרי"ק (שורש קכח) דייק מהירושלמי שדוקא ללמד תורה או חולים עניים עדיפים מבית הכנסת, אבל מ"מ עדיף בית הכנסת משאר צדקה. והחקרי לב תמה על מהרי"ק איך שייך לומר שבית הכנסת עדיף מצדקה, והרי צדקה דאורייתא ובניית בית הכנסת אינו אלא מדרבנן. וראה השדי חמד (ח"א מערכת בית הכנסת סי' מג) שכתב עפ"י היראים שקדושת בית הכנסת מה"ת לפי"ז נראה שיש מצוה מה"ת לבנות ביהכנ"ס מהפסוק 'ועשו לי מקדש', וכן מוכח לכאורה בדעת השו"ע שפסק כמהרי"ק שבניית בית הכנסת עדיפא מצדקה. אכן הגר"א חולק שאין זה מוכרח בירושלמי משום שיש לומר שכן היה המציאות שהיו שם עמלי תורה עניים שהיה צריך מעות ללמדם תורה, אבל אה"נ שכל צדקה עדיפא, ולדעת הגר"א באמת צדקה לעניים עדיפא מבית הכנסת.

## לימוד תשב"ר או עמלי תורה איזה מהם קודם

והנה בשו"ע כתב 'נערים' ללמוד תורה, ובירושלמי איתא בני נש דילעון באורייתא ומשמע כל עמלי תורה. ובאמת יש מחלוקת גדולה מה עדיף אם עמלי תורה או קטנים, שהמנחת יצחק (ח"ב סי' לט) הביא ממהר"י אסאד דלימוד גדולים עדיף מתשב"ר, שהרי אמרו בירושלמי שעמלי תורה עדיף מבית הכנסת, ואם נאמר שתשב"ר ג"כ עדיף מבית הכנסת למה אמרו עמלי תורה ולא תשב"ר, והרי ודאי בכל מקום יש תשב"ר. אולם המנחת יצחק הקשה עליו שבגמרא בשבת (קיט.) מבואר שלימוד תשב"ר עדיף משל גדולים, דאמר ריש לקיש משום רבי יהודה נשיאה אין העולם מתקיים אלא בשביל הבל תינוקות של בית רבן, אמר ליה רב פפא לאביי דידי ודידך מאי אמר ליה אינו דומה הבל שיש בו חטא להבל שאין בו חטא, ומבואר שהבל פיהם של תשב"ר עדיף משל תלמידי חכמים, וכן כתב במהרשד"ם (יו"ד סי' קנח).

## מעלת הלימוד מצד עצמו [מלבד מצוות לימוד התורה]

ובאמת הגר"א קוטלר (משנת ר' אהרן ח"ד) עמד על זה דאיך שייך לומר שלימוד תשב"ר עדיף והא אינם מצווים, וכתב לבאר שמעלת הלימוד של תשב"ר אינו משום המצווה של התורה, אלא הלימוד הוא ממש חפצא של תורה, וכיון שתורה דתשב"ר הוא בלא חטא נמצא עצם התורה שלהם טהור יותר ועדיף.

וכתב האר"י ז"ל [הובא במשנ"ב סי' מד ס"ק ג ובביאור הלכה שם ד"ה ישן] שאסור להסיח דעת מהתפילין חוץ מבתפילת י"ח ובשעת לימוד הלכה, והיינו שבשעת לימוד הלכה אין לו נתק מהקב"ה ודומה לתפילת י"ח, שלימוד ההלכה מביא ליראה, ואולי משום שהוא מדקדק בהלכה ומביא ליראת שמים. כמבואר כל זה באור זרוע כמו שהביא הביאור הלכה שם [ואולי מטעם זה י"ל שיהיה פטור באמצע לימוד הלכה מליתן צדקה].

הגה: מה שנוהגין לפסוק צדקה עבור מתים בשעת הזכרת נשמות, מנהג ותיקין הוא ומהני לנשמותיהם.

## מעלת נתינת הצדקה עבור הנפטרים

מה שכתב הרמ"א דמהני לנשמותיהם הביא בבית יוסף (או"ח סו"ס תרכא) בשם הרוקח, משום שהקב"ה בוחן לבות החיים והמתים, ואם אותו המת בחיים היה נותן צדקה, מהני לו קצת כאילו הוא עצמו נתן. ולפי"ז כתב שאין מועיל ליתן צדקה עבור אדם רשע, שהרי הוא לא היה נותן בחייו, וכ"כ המשנ"ב (שם ס"ק יט). והראשון לציון (סק"ב) כתב שמה שאין מועיל הוא דוקא אם היה רשע ולא נתן לצדקה בחייו, אבל אם היה רגילותו ליתן, אף אם אינו צדיק מהני לפסוק צדקה על נשמתו.

והמשנ"ב (שם) הוסיף, שאם בנו נותן לו מועיל אף אם אביו רשע משום דברא מזכה אבוה. וכן לעניין קדיש אם הבן אומר מהני. אבל אם אומר בשביל אחר, אם אותו שאומר עליו קדיש היה רשע אין מועיל הקדיש בשבילו, ומ"מ אם ת"ח עני מקבל מעות עבור זה שאומר קדיש, נמצא שיש כאן תועלת למת אף אם היה רשע, שהרי ברא מזכה אבוה והבן נותן מעות עבור החזקת ת"ח ויש בזה מעליותא.