= ג - מעמר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

עג: והמעמר - והדש, קמג: ת"ר - אין סוחטין

**מלאכת מעמר**

**ע"ג ב' -** **והמעמר,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהמעמר הוא הגודש עומרי הקציר זע"ז, וכ"כ בפי' ריבב"ן דאוסף העמרים למקום אחד, ומשמע דכל שגודשם זע"ז הוי בכלל מעמר אף שלא קשרם יחד,[[1]](#footnote-2) וכ"ה מבו' בדבריו בפ' הבונה, שכתב דהמלקט עצים חייב משום מעמר, וכ"נ בפירש"י לקמן צ"ב ב' ד"ה מלגז ובד' הריטב"א שם, וכ"ה מבו' בד' התוס' בביצה ל"א א' ד"ה מן הקרפף, ובד' הרשב"א והר"ן שם ל"ג ב', וכ"ה מבו' בד' היראים בסימן ער"ד והאו"ז בסימן נ"ז ובד' רבים מקמאי, וכן נקטו הפוסקים, וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ב סק"ו ובסימן ש"מ סקל"ז.

אך בפי' הר"י מלוניל במתניתין כתב דהמעמר הוא מי שמאסף הזרעים הנתלשים שהניחום הקוצרים, והאוסף אותם וצוברם במקום אחד וקושרן נקרא מעמר, וכ"כ השיטה להר"נ דמעמר הוא שצוברם במקום אחד וקושרם, וכ"כ המאירי, ומבו' דלא חשיב כמעמר אלא כשקושרם יחד,[[2]](#footnote-3) וכן צידד בתשו' מהר"ח או"ז סימן רי"ד דלא מיקרי מעמר עד שיקשרם יחד להיות אגודה אחת, וכתב דכ"ה משמעות ל' מעמר, דלא מיקרי עומר אלא כשנקשרו יחד, ושבלים המקובצים יחד ולא נקשרו להיות אגודה אחת לא מיקרי עומר, ועיי"ש שכתב כן בדעת הרמב"ם, וכ"כ המרכה"מ בפ"ח משבת ה"ו בדעתו, וכ"כ בחי' הר"מ קזיס במתניתין בתחילת דבריו בדעתו.[[3]](#footnote-4)

המהר"ח או"ז שם כתב לפי דבריו, דהא דאמר רבא דמאן דכניף מילחא ממילחתא חייב משום מעמר, היינו כשמקבץ המלח ודוחק אותו עד שנעשה חתיכה אחת, או דאף בלא דחק רק שמשימים הרבה זע"ז נעשה חתיכה אחת, שאנו רואים כמה חתיכות במלח קשות עד שצריך לכותשן, - והר"מ קזיס במתניתין כתב דשאני מלח דלא שייך בו עימור אלא ע"י אסיפה.

**מעמר בדברים שאינם אוכל**

לקמן צ"ו ב' א"ר אחא בר יעקב דהמקושש מעמר הי', ומבו' דמלאכת מעמר הוא אף בעצים שאינם אוכלין, וכ"ה מבו' בפירש"י דמאן דעביד חלתא חייב משום מעמר, וכ"כ בפי' ר"ח ובשיטה להר"נ שם ובס' העתים סימן רכ"ג ובאו"ז סימן נ"ז, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' הבונה דהאוסף עצים להסקה חייב משום מעמר, וכ"ה מבו' בד' התוס' בביצה ל"א א' ד"ה מן הקרפף והרשב"א והר"ן שם ל"ג ב', ובד' רבים מקמאי,[[4]](#footnote-5) - אך המנ"ח במוסך השבת מעמר סק"א האריך בדעת הרמב"ם דמלאכת מעמר לא שייך רק באוכלין ולא בעצים, עיי"ש.

**מעמר שלא בגידו"ק**

**אמר רבא האי מאן דכניף מילחא וכו' אביי אמר אין עימור אלא בגידו"ק,** לקמן ע"ה א' אמר רבא דטעמא דרבנן דהפוצע חלזון אינו חייב משום דישה, הוא משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וצ"ע דמ"ש ממלאכת מעמר דס"ל לרבא הכא דהיא אף שלא בגידו"ק,[[5]](#footnote-6) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח גריס הכא אמר רבה וכו', וכן גירסת הס' העתים בסימן רכ"ג והפסקי רי"ד והמ"מ בפ"ח משבת ה"ו, ולפ"ז י"ל דבאמת לרבא דאין דישה אלא בגידו"ק, ה"נ אין עימור אלא בגידו"ק, ולרבה דס"ל דיש עימור שלא בגידו"ק, ה"נ יש דישה שלא בגידו"ק, ומפרש טעמא דרבנן דהתם בע"א, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ש"מ סקט"ו.

**ב** התוס' בד"ה מפרק כתבו בדעת רש"י דהלכה כר' יהודה דיש דישה שלא בגידו"ק, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן צ"ה א', ולפ"ז ניחא דה"נ יש עימור שלא בגידו"ק,[[6]](#footnote-7) וכ"כ ההשלמה לקמן ע"ה א' די"א דקי"ל דיש דישה אף שלא בגידו"ק, והוכיחו כן מהא דיש עימור שלא בגידו"ק.

**ג** ההשלמה לקמן ע"ה א' כתב די"ל דשאני עימור מדישה, דאע"ג דאין דישה אלא בגדולי קרקע יש עמור שלא בגידו"ק, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן נ"ז ונ"ח שחילק ביניהם, ובאמת מצינו שנחלקו הראשונים במלאכת קוצר אם היא אף שלא בגידו"ק, וכן נחלקו במלאכת טוחן אם היא אף שלא בגידו"ק, וגם במלאכת מבשל מצינו בכ"ד שהיא אף שלא בגידו"ק, וכן במלאכות בורר ולש כתבו האחרונים דהם אף שלא בגידו"ק, ומאידך במלאכת זורה כתבו האחרוינים דאינה אלא בגידו"ק, (ונתבאר במקומו) וחזינן דיש לחלק בזה בין המלאכות, וצ"ב.[[7]](#footnote-8)

**ד** הרמ"ך בפ"ח משבת ה"ה כתב דאין לנו לפרש לד' רבא דאין דישה אלא בגידו"ק כפשטה, כ"ה דלא תיקשי דרבא אדרבא, וצ"ב.[[8]](#footnote-9)

**ה** הטל אורות הקדמון במלאכת מעמר כתב דמודה רבא דאין מעמר אלא בגידו"ק, אלא דס"ל דכיון דמצינו שיש מקומות שחופרים מלח בקרקע, ע"כ אף כשכונס המלח שלא ממקום גידו"ק חייב, כיון דיש במינו גידו"ק,[[9]](#footnote-10) וכתב דאביי ס"ל דגם מלח שחופרים מן הקרקע לא חשיב כגידו"ק, דרק צמחים וזרעים הגדלים מן הקרקע הוו בכלל גידו"ק, וכ"כ השביתת השבת מעמר סק"ו בשם הפתח הדביר דרבא ס"ל דמלח חשיב כגידו"ק.

בפי' ר"ח כתב דקי"ל כאביי דאין עימור אלא בגידו"ק, וכ"כ הס' העתים בסימן רכ"ג, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ה, והרא"ש בסימן ב', והריא"ז בפירקין, והארחות חיים בהל' שבת סימן י"ג, והס' הבתים שערי המלאכות שער ט', ורי"ו בנתיב י"ב חלק י"ד, וכ"נ בד' היראים בסימן ער"ד לפי הגירסא שלפנינו,[[10]](#footnote-11) וכ"ה מבו' בד' הטוש"ע בסימן ש"מ ס"ט.

אך ההשלמה לקמן ע"ה א' כתב דקי"ל כרבא דיש עימור אף שלא בגידו"ק, וכ"כ בס' המאורות בסוגיין בדעת הרי"ף, וכ"כ המאירי בסוגיין והאו"ז בסימן נ"ז, והרמ"ך בהל' שבת שם, וכן צידדו המהר"ח או"ז בסימן רי"ד, והתרוה"ד בסימן נ"ו.[[11]](#footnote-12)

הרמב"ם בפכ"א משבת הי"א כתב דאין מקבצין את המלח וכיו"ב מפני שנראה כמעמר, ומבו' דאף דקי"ל דאין עימור אלא בגידו"ק, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"מ ס"ט, - והב"י שם כתב דהוא משום דלא פליג אביי אלא לפטרו מחטאת אבל איסורא מיהא איכא, שלא לחלק כ"כ בין אביי לרבה,[[12]](#footnote-13) ויש להוסיף דמצינו כן לענין דישה, שכתבו כמה מקמאי דאף דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ מדרבנן ה"ז אסור אף שלא בגידו"ק, (ונתבאר במ"מ סוחט דף מס' 5).[[13]](#footnote-14)

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ' ד"ה א"כ י"ל כתב לדון דרק במלח אסור מדרבנן, משום דדמי לגידו"ק דלקוחה מהקרקע, ונראה כמעמר, אך בשאר דברים אפי' איסור דרבנן ליכא, - אך הגר"ז בסימן ש"מ סט"ו והחיי אדם בכלל י"ג ס"ב נקטו דבכל מילי איכא איסור עימור מדרבנן.[[14]](#footnote-15)

**קרקע עצמה אם דינה כגידו"ק**

הפמ"ג במש"ז סימן ש"מ סק"ה כתב במש"כ רש"י דאיירי הכא במקבץ מלח ממשרפות המים, דדוקא במלח ממשרפות המים לי"ב משום מעמר, אך מלח גס כאבן, ואבנים ממקום שנחצבו, הוה מעמר ממש, וגידו"ק הם, - ונתחדש בדבריו דקרקע עצמה דינה כגידו"ק, וע"כ אף שאין המלח והאבנים גדלים הקרקע, אלא הם מכלל הקרקע, חשבינן להו כגידו"ק, ולד' הטל אורות הקדמון, פליגי בה אביי ורבא, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ' דעפר ומלח הגס חשיבי כגידו"ק לענין שבת.[[15]](#footnote-16)

אך הפי' קדמון בפ"ח משבת ה"ה כתב דהמקבץ אבנים ועשה מהן כרי פטור, משום דאין עימור אלא בגידו"ק, ומבו' דקרקע עצמה לא חשיבא כגידו"ק, וכ"כ התו"ש בסימן שכ"א סקי"ז דעפר לא חשיב כגידו"ק, כמש"כ הר"ן בסוכה ט"ו א' והרמ"א בסימן תרכ"ט ס"א דאין מסככין בעפר משום דל"ה גידו"ק, וכ"כ הנשמ"א בכלל י"ז סק"ב, והמנ"ח במוסך השבת טוחן סק"ד, והחזו"א בסו"ס נ"ז.

**ביצים אם חשיבי כגידו"ק**

\*האו"ז בסימן נ"ז כתב בשם היראים דיזהר אדם שלא לאסוף פירות או ביצים יחד דהוי כמעמר,[[16]](#footnote-17) וכתב דממה שאסר לקבץ ביצים יחד מבו' דס"ל דיש עימור אף שלא בגידו"ק,[[17]](#footnote-18) - וצ"ע דלמש"כ האו"ז שם סימן נ"ח לענין דישה דבע"ח חשיבי כגידו"ק, ומדמי להו דהא דחשבינן להו כגידו"ק לענין ליקח בכסף מע"ש, הרי דביצים חשיבי כגידו"ק, כמו שמצינו לענין מע"ש דחשבינן להו כגידו"ק, כמש"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ה, (ומצינו בתוספתא בפ"ק דמע"ש ה"ח דדבש נלקח בכסף מע"ש).

ושמא י"ל למש"כ הרמב"ם שם דהא דדבש וביצים וחלב הוו כבקר וצאן, הוא משום דאע"פ שאינם גידו"ק, הרי הן גידולי גידולי', וי"ל דלענין המלאכות שאינם אלא בגידו"ק, בעינן גידו"ק ממש, ולא סגי בגידולי גידולין, - אך התו"ש בסימן שכ"א סקט"ו ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן שכ"א סקט"ו נקטו דלדעת הסוברים דבע"ח חשיבי כגידו"ק לענין מלאכות שבת, ה"נ היוצא מהן חשיב כגידו"ק, ועמד ע"ז בס' איל משולש מלאכת מעמר פ"ב.[[18]](#footnote-19)

\*בס' איל משולש מלאכת מעמר פ"ב ובבירורים שם הביא פלוגתת האחרונים בכמה מילי אם חשיבי כגידו"ק לענין מלאכות שבת, בדין כמהין ופטריות, ובדין עציץ שאינו נקוב,[[19]](#footnote-20) ובדין אלמוגים, עיי"ש.

**מעמר שלא במקום גידולו**

**דכניף מילחא ממילחתא,**[[20]](#footnote-21)נחלקו הראשונים בדין מעמר שלא במקום גידולו, דהתוס' בביצה ל"א א' ד"ה מן הקרפף כתבו דל"ש עימור אלא במקום שגדלים שם, כדמוכח בפ' כלל גדול, - והשיטמ"ק שם והרשב"א והר"ן שם ל"ג כתבו דמוכח כן ממה שאמרו הכא דכניף מילחא ממילחתא חייב משום מעמר, דמשמע דוקא דכנף ממילחא, ומשמעות דבריהם דכל שמעמר שלא במקום גידולו אי"ז בכלל מעמר, אף אם עדיין לא עימרם, אלא הביאן למקום אחר כל אחד בפנ"ע, וכ"כ המאורות בסוגיין והמאירי בשם י"מ, ופירשו דהוא משום דאין דרך עימור אלא במקום שקצר משם, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב דאין מעמר אלא ממקום חיבורן וגידולן, וכ"כ הרמ"ך בפ"ח משבת ה"ו ובפכ"א הי"א.

אך בד' היראים בסימן ער"ד משמע דאף המקבץ פירות שלא במקום גידולם חייב משום מעמר, וכ"נ שפירשו הסמ"ג לאוין ס"ה והאו"ז בסימן נ"ז בדבריו, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ז, והמהר"ח או"ז בסימן רי"ד, וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכ"נ בד' הרא"ה בביצה ל"א א', והריטב"א בסוגיין רמז לדבריו, - וכן דקדקו השה"ג בפירקין והכנה"ג בהג' טור סימן ש"מ סק"ג ממש"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הי"א דאין מקבצין את המלח וכיו"ב מפני שנראה כמעמר, והשמיט למה שאמרו הכא דהיינו כשמקבצו ממילחתא, וכ"כ הס' הבתים שערי המלאכות שער ט' והאהל מועד דרך ד' נתיב ו' בדעתו, והס' הבתים כתב דכן נראה.

הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ב כתב דאם שטח צימוקין ליבשן וליקטן אחר שנתיבשו חייב משום מעמר, שכשמיבשין אותן זה הוא גמר תיקונן וכשלוקטן זה הוא תחילת ליקוטן,[[21]](#footnote-22) ודמי למלקט שבלים לעשות מהן עמרים, - אך בד' הרמ"ך בפ"ח משבת ה"ו משמע דאף במקבץ גרוגרות ועשה מהן דבילה אינו חייב אלא אלא כשהוא במקום נפילתן מן האילן, וכל שהוליכן למקום אחר ונתיבשו, אין בקיבוצם משום מעמר.[[22]](#footnote-23)

**עימור שלא במקום גידולו אם אסור מדרבנן**

בד' המאורות והמאירי בסוגיין מבו' דלדעת הסוברים דאין מעמר אלא במקום גידולו, מותר לעמר שלא במקום גידולו, ולי"ב איסור אף מדרבנן, וכ"כ בס' הנייר בהל' שבת בשם יש מתירין, וכ"נ בד' הסמ"ג לאוין ס"ה, וההגמי"י בפכ"א משבת הי"א, והשטמ"ק בביצה כ"א א', וכ"כ השה"ג בפירקין, וכ"כ החיי אדם בכלל י"ג ס"א, והגר"ז בסימן ש"מ סט"ו, והמ"ב שם סקל"ח.

אך הטל אורות במלאכת מעמר בסופו הוכיח מד' היש"ש בביצה פ"ד סימן ו' דאף דמדאורייתא אין מעמר אלא במקום גידולו, מ"מ מדרבנן ה"ז אסור אף שלא במקום גידולו, וכן נסתפק בזה הא"ר בסימן ש"מ סקי"ח, עיי"ש.

החיי אדם שם כתב דהא דלא אסרו חכמים בעימור שלא במקום גידולו, הוא משום דבמקום במקום לא מיחלף, ומשא"כ בדברים שאינם גידו"ק, דאף דמדאורייתא לי"ב משום מעמר, מ"מ מדרבנן יש בזה משום מעמר דמחליף בגידו"ק, וכמש"כ החיי אדם שם ס"ב.[[23]](#footnote-24)

**המדבק פירות**

הרמב"ם בפכ"א משבת הי"א כתב דהמדבק פירות עד שיעשו גוף אחד חייב משום מעמר, לפיכך מי שנתפזרו לו פירות בחצרו לא יתן לא לתוך הסל וכו' שמא יכבשם בידו בתוך הקופה ויבא לידי עימור, ומבו' דאף בחצר שהוא שלא במקום גידולו יש בו משום מעמר, וע"כ אם יכבשם בידו בתוך הקופה חייב משום מעמר,[[24]](#footnote-25) ועמד ע"ז בהשגות הרמ"ך שם, וכמה מקמאי נקטו בדעתו דכל מעמר חייב אף שלא במקום גידולו, ונתבאר לעיל.

אך המער"ק שם פ"ח ה"ו כתב בדעתו דהמעמר ומקבץ פירות אינו חייב אלא במקום גידולם, ושאני המדבק פירות דחייב אף כשמקבץ שלא במקום גידולו, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"מ סקי"ז, והגר"ז שם סט"ו, והנשמ"א בכלל י"ג, והמ"ב בסימן ש"מ סקל"ח, והתהל"ד שם סק"ז.

ובטעם החילוק בזה כתב המער"ק שם כתב דהוא משום דהא דאין מעמר אלא במקום גידולו, הוא משום דדרך לעשות הערימה בשדה, וע"כ כל שעימרם בביתו פטור משום דאין כאן מלאכת אומנות דאסרה תורה, ומשא"כ במקבץ דבילה וכיו"ב שדרכם לעשותם בבית או באוצר שלהם לפי שהם יבשים,[[25]](#footnote-26) ועיי"ש מש"כ לפרש עוד, וצ"ב, וכ"כ המ"ב שם,[[26]](#footnote-27) - אך בד' הגר"ז שם משמע דהיינו דכל שנעשו ע"י העימור כגוף אחד, חשיב טפי, ואף שהוא שלא במקום גידולו הוי בכלל מעמר, וכ"נ בד' הנשמ"א שם.[[27]](#footnote-28)

הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ו כתב דהמקבץ דבילה ועשה ממנה עיגול או שנקב תאנים והכניס החבל בהן עד שנתקבצו גוף אחד, ה"ז תולדת מעמר וחייב,[[28]](#footnote-29) וכ"כ בפי' רבינו פרחי' במתניתין דזהו תולדת מעמר, וצ"ב דמ"ט אי"ז מעמר גמור.[[29]](#footnote-30)

ולמש"כ המער"ק ודעימי' בדעת הרמב"ם דאין מעמר אלא במקום גידולו, ודוקא במקבץ דבילה וכיו"ב חייב אף שלא במקום גידולו, י"ל דמה"ט הוא דאי"ז אלא תולדת מעמר.

אך למש"כ הס' הבתים והאהל מועד ודעימייהו בדעת הרמב"ם דיש מעמר אף שלא במקום גידולו, צ"ל דהא דהמקבץ דבילה וכו' ל"ה מעמר גמור, הוא משום שכבר נאספו הגרוגרות והתאנים תחילה, וע"כ אף כשעושה מהן גוף אחד אי"ז אלא תולדת מעמר,[[30]](#footnote-31) דעשיית פירות המכונסין יחד לגוף אחד היא מלאכה חשובה, והויא תולדה דמעמר,[[31]](#footnote-32) ולפ"ז נמצא דהא דהמקבץ דבילה ועשה ממנה עיגול חייב, הוא אף כשכבר היו מכונסין הגרוגרות יחד, אלא שהוא עושה אותן לגוף אחד, (אך הנשמ"א בכלל י"ג בסו"ד נסתפק בזה, עיי"ש).[[32]](#footnote-33)

**עימור אחר עימור**

הרמב"ם בפכ"א משבת ה"ח כתב דמי שנתפזרו לו פירות בחצרו לא יתן לא לתוך הסל ולא לתוך הקופה וכו' שמא יכבשם בידו בתוך הקופה ויבא לידי עימור, ומבו' דבנתינתם לתוך הסל והקופה ליכא משום מעמר, ורק אם יכבשם יחד וידבקם איכא משום מעמר, וזה מתישב היטב למש"כ המער"ק ודעימי' בדעתו דאין מעמר שלא במקום גידולו אלא כשהוא מדבקם יחד.

אך למש"כ הס' הבתים והאהל מועד ודעימייהו בדעת הרמב"ם דיש מעמר אף שלא במקום גידולו, צ"ב דא"כ מ"ט אין בנתינת הפירות לתוך הסל והקופה משום מעמר,[[33]](#footnote-34) - וצ"ל דהוא משום דכבר היו הפירות מכונסין תחילה, וע"כ אף שנתפזרו לי"ב משום מעמר, דאין עימור אחר עימור, וע"כ לי"ב משום מעמר רק כשעושה אותם גוף אחד, דאף פירות המכונסין שעושה אותן גוף אחד חייב משום מעמר, וכמש"נ לעיל.

והך מילתא דאין מעמר אחר מעמר, מצינו כן גם בד' התורי"ד בסוגיין שכתב דאין מעמר אלא בשעת תלישתו מן הקרקע שזה הוא תחילת ליקוטו, אבל פירות שנלקטו כבר ועכשיו נתפזרו אי"ז מעמר, ומה"ט הוא דמותר לאסוף פירות שנתפזרו בחצר, וכ"כ הריא"ז (ה"א דין י"ב) דאין נקרא מעמר אלא בתחילת לקיטתו, והאג"ט מעמר סק"ב אות ג' פירש לדבריו דהיינו דאף דיש מעמר אף בחצר שאינה מקום גידולו, מ"מ כל שכבר נאספו הפירות ואח"כ נתפזרו אין עימור אחר עימור.[[34]](#footnote-35)

אך בד' האו"ז בסימן נ"ז והמהר"ח או"ז בסימן רי"ד מבו' דאף פירות שנאספו ואח"כ ונתפזרו אסור לאספן משום מעמר, והמהר"ח או"ז לא התיר בזה אלא משום דאין מעמר אלא כשקושרן יחד, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן ש"מ סט"ו שכתב דאין עימור אלא כשמאספו במקום גידולו וכו' אבל אם נתפזרו במקום אחר מותר לקבצם, וכ"כ המ"ב שם סקל"ז, ומשמע דכל הא דכשנתפזרו מותר לקבצם, הוא רק כשנתפזרו במקום אחר, אך כל שנתפזרו במקום גידולם אחר שנאספו, אסור לקבצם, דיש עימור אחר עימור.[[35]](#footnote-36)

**מעמר בלא כוונה**

הרמ"ך בפ"ח משבת ה"ו הוכיח דאין עימור אלא במקום גידולו, ממה שאמרו בביצה י"ג ב' דהערמת ערימה בשבת פטור, והרי דלי"ב משום מעמר,[[36]](#footnote-37) - ובס' המאורות בסוגיין כתב בשם הר"מ דהמעמר חייב אפי' בחצירו, ומה שאמרו התם דהערמת ערימה בשבת פטור, היינו משום דאינו חייב משום מעמר אלא כשהוא מכוון להשוותו וצריך כיוון באותו עמור, אך המאסף פירות וצברן בלא כיוון מותר, וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות שער ט' דיש מי שאמר דכ"ז שמתכוין לעמר באיזה מקום שהוא חייב, אבל כשאין מתכוין לעמר כדרך שמעמרים אלא שמעמיד ערימה בלא כיוון פטור,[[37]](#footnote-38) וצ"ב.[[38]](#footnote-39)

**מעמר לצורך שימוש**

בביצה ל"א א' תנן דמביאין עצים מן הקרפף אפי' מן המפוזר, והתוס' שם הק' דהו"ל מעמר, וכתבו דלא שייך עימור אלא במקום שגדלים שם, אך לדעת האו"ז ודעימי' דיש עימור אף שלא במקום גידולו, קשיא דהיאך מותר להביא עצים מן המפוזר, - ועד"ז קשיא ממה שאמרו שם ל"ג ב' דמגבב מן החצר ומדליק, ור"ש מתיר אף לעשות צבורין צבורין, ואף ת"ק לא אסר אלא משום דמחזי דקא מכניף למחר וליומא אוחרא, והרשב"א והר"ן שם כתבו דהא דלי"ב משום מעמר הוא משום דאין חייב משום מעמר אלא במקום שגדל שם, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב,[[39]](#footnote-40) אך לדעת האו"ז ודעימי' דיש עימור אף שלא במקום גידולו, ואף כשאינו קושרם יחד, קשיא דהיאך מותר לגבב מן החצר ואף לעשות צבורין צבורין.[[40]](#footnote-41)

והרא"ה בביצה ל"א א' כתב לפרש, דאף דהמגבב חייב משום מעמר, מ"מ ה"ז מותר ביו"ט לצורך אוכ"נ, וכ"כ הר"ן שם בשם אחרים.[[41]](#footnote-42)

אך בתשו' מהר"ח או"ז סו"ס רי"ד כתב דשמא מה שמגבב מן החצר אי"ז עימור, אלא כעין עימור שבולים שמקבצם כדי שיהו יחד ולקושרם יחד או שישכנו יחד שלא יפזרם הרוח, וגם שלא ידרסו ברגלי אדם ובהמה כשהם מפוזרים, ובקל נאבדים בכמה ענינים כשהם מפוזרין כל שבולת בפני עצמן, אבל קסמין שבחצר שאינו מקבצם אלא כדי להדליקם לאלתר, אינו מקבצם אלא שטורח לו להדליק כל קיסם או לזרוק כל קיסם לבדו למדורה ולא בשביל תיקון הקסמין ושמירתם מקבצם אי"ז מעמר,[[42]](#footnote-43) - ועד"ז כתב השעה"צ בסימן תק"א סקי"ד בדעת הרמב"ם, דלא אסור עימור כי אם כשמעמר שיהיו מונחים שם לייבש וכהאי גוונא, אבל לא כשמגבבן כדי להדליקן תכף.[[43]](#footnote-44)

ועד"ז צ"ל בהא דתניא לקמן קמ"ג ב' דנתפזרו לו פירות מלקט וכו' אבל לא לתוך הסל ולא לתוך הקופה שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, וקשיא טובא מזה ע"ד האו"ז דאסר לאסוף פירות שנתפזרו, והיינו משום דיש עימור אף שלא במקום גידולו, ויש עימור אחר עימור, ובע"כ דהתם דאיירי דמלקט לצורך אכילתו, וכדתניא דמלקט על יד על יד ואוכל, לי"ב משום מעמר.

**אסיפת פירות שנתפזרו**

**קמ"ג ב' - נתפזרו לו פירות וכו' אבל לא לתוך הסל ולא לתוך הקופה שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** הרשב"א וש"ר כתבו בשם רבינו יונה דהיינו כשנתפזרו בחצירו אחת הנה ואחת הנה, דכה"ג כשנותן לתוך הסל או הקופה הוי כעובדין דחול, והאהל מועד בשער השבת דרך ז' הוסיף לפרש, דטעם האיסור בזה הוא שמא יביא כלי דרך רה"ר.[[44]](#footnote-45) - **ב** הרמב"ן כתב ע"פ התוספתא דאיירי כשנתפזרו במקום עפר וצרורות, ואסור ללקטן ולתתן בתוך הסל משום דמיחזי כבורר ואפי' בפירות גסין,[[45]](#footnote-46) וכ"כ השיטה להר"נ. - **ג** הרמב"ם בפכ"א משבת הי"א כתב דהוא משום דאם יעשה כדרך שהוא עושה בחול, שמא יכבשם בידו בתוך הקופה ויבא לידי עימור, וכ"כ בתשו' הרמב"ם סימן ש"ו.[[46]](#footnote-47)

**מלקט על יד על יד ואוכל,** התוס' כתבו דל"ג ואוכל, דמדקתני סיפא לא לתוך הסל ולא לתוך הקופה, משמע דוקא הני אסירי משום עובדין דחול, אבל לתוך כסותו שרי, וכ"כ הרא"ש בסימן א', והריטב"א כתב דאף כשנותן לתוך הקערה שרי,[[47]](#footnote-48) - ובד' הריטב"א והנימו"י משמע דגם לדעת הרמב"ן דהאיסור הוא משום דמיחזי כבורר לא אסרו אלא כשנותן לתוך סל וקופה, וכ"נ בד' הב"י בסימן של"ה.[[48]](#footnote-49)

אך רי"ו בנתיב י"ב חלק ח' כתב דבתוספתא משמע דלא התירו אלא כשמלקט ואוכל, וכ"כ הגר"א בסימן של"ה ס"ה בדעת הרי"ף והרמב"ם, וכ"כ המ"ב שם סקי"ח ובביאוה"ל שם ס"ה, עיי"ש.

לעיל קמ"ב א' פרכינן בכלכלה שהאבן בתוכה, דלישדינהו לפירי ונישדי לאבן ונינקטינהו בידים, והרשב"א וש"ר בסוגיין הק' מהא דתניא הכא דאסור ללקט לתוך הסל או לתוך הקופה, ומצינו בזה כמה דרכים, ותליין בטעם הא דאסרינן הכא, **א** הרשב"א וש"ר כתבו בשם רבינו יונה, דלא נאסר אלא כשנתפזרו אחת הנה ואחת הנה, אך התם ששופכן במקום אחד שרי ליתנם בתוך הכלכלה, ובטעם הא דשאני כשנתפזרו אחת הנה ואחת הנה מכשנתפזרו במקום אחד, כתב הלבוש בסימן של"ה ס"ה דהוא משום דכשנתפזרו במקום אחד לי"ב טירחא כולי האי, וכ"ה מבו' בד' החיי אדם בכלל י"ג ס"א. - **ב** הרמב"ן כתב דלא נאסר אלא בחצר שהוא מקום עפר וצרורות, אך בבית שהוא עשוי להתכבד בכל יום שרי, והריטב"א והר"ן כתבו דלפ"ז ניחא הא דאמרינן התם דלישדינהו וכו' ונינקטינהו, דהתם איירי במקום נקי. - **ג** המאירי לעיל קמ"א ב' כתב דכל הא דאסור ללקט לתוך הסל, הוא כשאין הפירות צריכין לו, אך התם שהן צריכין לו מותר להחזירם לכלכלה. - **ד** ההגמ"ר בסימן תס"ד כתב דלא נאסר אלא ללקט לתוך סל וקופה, אך לתוך כלכלה שרי.[[49]](#footnote-50) - **ה** הנימו"י כתב דהתם דמנער וכו' משום איסור שבת, אין לאסור משום עובדין דחול.

במש"כ הרמב"ן דכל שנתפזרו בבית שרי, הנה מד' רבינו יונה וש"ר שיישבו לסוגיית הגמ' לעיל בע"א, משמע דס"ל דאף בבית אסור, וכ"ה מבו' בד' החיי אדם בכלל י"ג ס"א דאף אם נתפזרו בבית אחר הנה ואחת הנה אסור לקבצם לתוך הסל, וכ"נ בד' המלבושי יו"ט בסימן של"ה סק"א והא"ר שם סק"ה,[[50]](#footnote-51) אך בד' המ"ב בסימן ש"מ סקל"ז לא משמע כן, ויש לדחות.

ולדעת הרמב"ם דהאיסור בזה הוא משום דשמא יכבשם בידו בתוך הקופה ויבא לידי עימור, כתב בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער ט' דיש לאסור אף כשנתפזרו בבית.

המאירי בביצה י"ד ב' כתב דלמש"כ הרמב"ן דהא דאסור ללקטן הוא משום דמיחזי כבורר, אין לאסור אלא בשבת, אך ביו"ט שרי, והיינו משום דמלאכת ברירה הותרה ביו"ט, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ה הכ"ז כתב לאסור בזה ביו"ט, וזה לטעמי' שם דברירה האסורה מדאורייתא לא הותרה ביו"ט.

1. והמנ"ח במוסך השבת מעמר סוסק"ב כתב דאין מעמר אלא בקיבוץ נפזרים והמניח עומר ע"ג עומר ל"ה בכלל מעמר, וצ"ע שלא הביא לד' הרמב"ם המפורשים דהגודש עומרי הגדיש זע"ז חייב משום מעמר. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך האג"ט מעמר סק"א כתב בד' המאירי דרק באיסוף העומרים אינו חייב בלא קשירה, אך באסיפת השבלים חייב בלא קשירה, ופירש דהוא משום דבאיסוף העומרים דרך לקשרם שם וע"כ לא חשיב עימור עד שיקשור, ומשא"כ באיספת השבלים לעשות מהם עומרים קטנים דאין דרך לקושרם, משום דסופם לעשות מכולם גדיש אחד, וע"כ חייב בלא קשירה, והשביתת השבת מעמר סק"ג כתב דהא דאין חייב באיסוף העומרים בלא קשירה, הוא משום דכבר עימר את העומרים, ואין עימור אחר עימור, וע"כ אין חייב אלא כשקשרן שעושה פעולה חדשה, - אך בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין משמע דאף בגדישת העומרים זע"ז חייב בלא קשירה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בסו"ד כתב בדעתו, דרק במעמר שלא במקום גידולו אינו חייב אלא כשעשאן גוף אחד, וכ"כ עוד מרבוותא, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-4)
4. והשביתת השבת מעמר סק"ז הוכיח כן, שהרי ילפינן למלאכת מעמר מהעימור שהי' בסממנין שהיו במשכן, והם לא היו אוכלין. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובד' הרמב"ן לקמן ק"ז ב' מבו' דיש לדמות המלאכות זל"ז, וכתב דלרבנן דאין דישה אלא בגידו"ק, ודאי דאין קצירה אלא בגידו"ק, וסנתק דאפשר לר' יהודה דיש דישה שלא בגידו"ק, אפשר דמודה בקצירה שהיא ממש מן הקרקע, וכ"כ המג"א בסימן ש"מ סקט"ו דמהיכ"ת לחלק בין דישה לעימור דכולהו ילפינן ממשכן. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם לפ"ז נמצא לדעת הרא"ש, דאף דבדישה קי"ל דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ בעימור קי"ל כאביי דאין עימור אלא בגידו"ק, וכמש"כ הרא"ש בסימן ב', וצ"ל דהוא משום דמעמר הוי טפי ממלאכות השדה, וע"כ אי"ז אלא בגידו"ק, - והאג"ט מעמר סק"ב אות י"ד כתב טעם אחר בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכבר תמהו בזה בחי' הר"מ קזיס בסוגיין ובנשמ"א בכלל י"ז סק"ב דמ"ש דישה ועימור דאינם אלא בגידו"ק, משאר מלאכות שהם אף שלא בגידו"ק, ועיי"ש בנשמ"א במש"כ בזה, ובמש"כ החזו"א בסו"ס נ"ז ד"ה מש"כ בתה"ד, - והרי"ף בסוגיין כתב דהא דאין עימור אלא בגידו"ק, הוא משום דאין דרך עימור בכך, ומבו' דתליא בדרך המלאכה, ולפ"ז שפיר יש לחלק בין המלאכות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. והמער"ק שם כתב לפרש לדבריו, דהא דאמר רבא דאין דישה אלא בגידו"ק, טעמא דרבנן קאמר ולי' לא ס"ל, וזה כדעת הני קמאי דס"ל דקי"ל כר' יהודה דיש דישה אף שלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שכתב לפרש כן במש"כ הרמ"ך דאין לנו לפרש לד' רבא כפשטה, דקאי על הא דמחייב רבא במעמר מלח, דאי"ז משום דיש עימור שלא בגידו"ק, אלא הוא משום דמלח חשיב כגידו"ק. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך האו"ז בסימן נ"ז כתב בדעתו לפי הגירסא שהיתה לפניו דיש עימור אף שלא בגידו"ק, וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ בתחילת דבריו דכל כינוס דבר "גידולי קרקע" נקרא מעמר, והרי דאין עימור אלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-11)
11. והאו"ז והרמ"ך שם תמהו ע"ד הרמב"ם שפסק כאביי, שהרי הלכתא כאביי ביע"ל קג"ם ותו לא, - אך כבר כתב ההשלמה לקמן שם דלגירסת הספרים דגרסי רבה, אשר כ"ה גירסת ר"ח ודעימי', קי"ל כאביי, וכ"כ המ"מ בהל' שבת שם דהלכה כאביי דהוא בתרא, וכ"כ הכס"מ שם והמג"א בסימן ש"מ סקט"ו והא"ר שם סקי"ז. [↑](#footnote-ref-12)
12. לכאו' מכוון דבריו הוא, דמהא דס"ל לרבה דיש עימור שלא בגידו"ק, בע"כ דס"ל דאף שלא בגידו"ק יש ע"ז חשיבות עימור, דאל"כ ל"ה מחייבינן אלא בגידו"ק, דומיא דמשכן, וע"כ אף לאביי דס"ל דמדאורייתא אין עימור אלא בגידו"ק, מ"מ ה"ז נראה כמעמר ויש לאסור בזה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך הקרבן נתנאל בפירקין כתב דהוא משום דמספק"ל אם הלכתא כרבה או כאביי, משו"ה אינו חייב אבל איסורא מיהא איכא, - וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ הרמב"ם והטור דהאיסור בזה הוא משום "דנראה" כמעמר. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולמש"כ הב"י דהא דאסרינן מדרבנן במעמר שלא בגידו"ק, הוא שלא לחלק כ"כ בין אביי לרבה, הרי דלפי המבו' בד' הראשונים דלרבה איכא משום מעמר בכל מילי, ועמדו דהוא שלא כדישה דאינה אלא בגידו"ק, יש לאסור מדרבנן בכל מילי. [↑](#footnote-ref-15)
15. והוכיח כן ממש"כ בפירש"י לקמן ע"ד ב' ד"ה ז' חטאות דחייבין על טחינת רגבי עפר משום טוחן, אף שכתב התרוה"ד דאין טחינה אלא בגידו"ק, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שכ"א סק"י, וכתב דאף דלענין סיכוך דכתיב מגרנך ומיקבך בעינן דוקא גידו"ק ולא עפר, אך לענין טוחן יש טחינה אף בעפר, דגם בסמנים במשכן הוא כן שיש מהם כאבנים באדמה, וכ"כ האג"ט דש סק"ז סוף אות ח' וטוחן סקכ"א ובורר סקכ"א אות א'. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולפנינו בד' היראים ליתא, וכבר כתב בתשו' מענה אליהו להגאדר"ת סימן כ"ח דנוסחא מוטעית נזדמנה לרבינו האו"ז בדבריו, והביאו בהגה' תוע"ר ליראים סקכ"ב, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. צ"ב, שהרי דאף אם מדאורייתא אין עימור בגידו"ק, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וכמש"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הי"א, ונתבאר לעיל, וכ"כ האו"ז גופי' בסימן נ"ח דאף דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וא"כ הרי י"ל דמש"כ היראים לאסור לקבץ ביצים הוא משום דמדרבנן אסור לעמר אף דברים שאינם גידו"ק. [↑](#footnote-ref-18)
18. ושו"ר דהחת"ס בסוגיין כתב די"ל דהחלב שפרש מן הבהמה לא חשיב כגידו"ק, והא דחולב חייב משום דש, הוא משום דהבהמה עצמה היא כגידו"ק, וכ"כ המגן אבות במלאכת מנפץ דצמר לא חשיב כגידו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. ומצאתי בד' המנ"ח במוסך השבת מהדו"ק, שנד' בקובץ ישורון ט"ז, שצידד דהמעמר דבר הגדל בעציץ שאינו נקוב, כיון דל"ה תולש, ה"נ ל"ש מעמר, וכתב דיש לחלק, - ויש להעיר, דלמש"כ הטל אורות הקדמון דטעמא דרבא דיש במלח משום מעמר, הוא משום דסגי במה דיש במינו גידו"ק, ואביי דפליג הוא משום דס"ל דאף מלח הגס לא חשיב כגידו"ק, הדין נותן דיש מעמר בגידולי עציץ שאינו נקוב. [↑](#footnote-ref-20)
20. בד' הרמב"ן לקמן צ"ו ב' מבו' דאף למ"ד דמאן דכניף מילחא ממילחתא חייב משום מעמר, אי"ז אלא תולדת מעמר, ושמא הוא משום דעיקר מעמר הוא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-21)
21. וכתב דזה מבואר בתלמוד א"י, והוא מה שאמרו בירושלמי בפירקין ההן דשטח צלין צימוקין וכו' חייב משום מעמר, וזה מתישב טפי לגירסת הרוקח בסימן ס' והגמ"ר בסימן תס"א ההוא דשטח צימוקין קלטה חייב משום מעמר, - אך המער"ק בפ"ח משבת ה"ו כתב בד' הרמב"ם שפירש לד' הירושלמי דכל שעשאן גוף אחד חייב משום מעמר, ומזה הוא שלמד להך דינא דהמקבץ דבילה וכו' ה"ז תולדת מעמר, (וזה כמבו' בד הירושלמי שם דהך גוונא דצימוקין הוא תולדת מעמר, וכמו שהביא האו"ז בסימן נ"ז, - והאו"ז בסו"ס נ"ז כתב דאין בידו לפרש לד' הירושלמי, וזה לפי גירסתו בד' הירושלמי שם. [↑](#footnote-ref-22)
22. והראב"ד בכתוב שם בביצה כ"א ב' כתב בדין סופלי דחיותא, דהקיבוץ שאוספים אותם יחד ומוליכים אותם לכוביא מקום שהבהמות אוכלות שם, יש בזה כעין מעמר, והשביתת השבת מעמר סק"ז כתב ללמוד מדבריו דאף שלא במקום גידולו הוי בכלל מעמר, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - אך יש מקום לדון דלמש"כ הריא"ז דהמלקט צימוקין במקום שנתיבשו חייב משום מעמר, כיון דכשמיבשין אותן זהו גמר תיקונן וכו', הרי דה"נ הוא בגרעיני התמרים, דכל שאוספן במקום שהוציאום מן התמרים, הוי בכלל מעמר. [↑](#footnote-ref-23)
23. ויש לפרש עוד בזה, למש"כ הב"י דהא דעימור שלא בגידו"ק אסור מדרבנן, הוא שלא לחלק כ"כ בין אביי לרבה, ומבו' דכל מה שאסרו חכמים בזה הוא רק משום דיש בזה לעיקר החפצא דמעמר, וכדחזינן דלרבה יש עימור אף שלא בגידו"ק, ולפ"ז י"ל דעימור שלא במקום גידולו לי"ב לעיקר החפצא דמעמר, וכמש"כ התוס' בביצה ל"א א' "דלא שייך" עימור אלא במקום שגדלים שם, וע"כ לא אסרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-24)
24. אך בד' המג"א בסימן ש"מ סקט"ז משמע שפירש גם בד' הרמב"ם דאין המקבץ דבילה חייב אלא במקום גידולו, וכ"כ האלי' רבה שם סקי"ח, ועמש"כ בזה הטל אורות במלאכת המעמר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. והעירו דא"כ מ"ט אסרו לאסוף כל פירות שנתפזרו שמא יכבשם בידו, והרי בפירות שאין דרכן בכך אף אם יכבשם וידבקם לי"ב משום מעמר. [↑](#footnote-ref-26)
26. והטל אורות במלאכת מעמר כתב עפי"ד הירושלמי, דבדבר של אוכל ממש כגון תאנים וצימוקים ותמרים שהוא אוכל ממש ואין דרכם לאספם ולקבצם יחד במקום גידולם אלא בביתם שהוא מקום שמור, חייב אף כשמעמר בבית, ובדבר שדרך לאספו במקום גידולו כגון קשים של שבולים או עצים וכיו"ב, וה"נ בהעמדת ערימה של בצלים, אינו חייב אלא במקום גידולם. [↑](#footnote-ref-27)
27. ואמנם נחלקו בזה, דבד' הגר"ז מבו' דרק כשנעשו גוף אחד חייב אף שלא במקום גידולו, ומשמע דכל שלא נעשו גוף אחד, אף אם קשרם יחד, לי"ב משום מעמר אלא במקום גידולו, אך הנשמ"א שם נקט דאף כשעושה אגודות או אלומות שלא במקום גידולן חייב. [↑](#footnote-ref-28)
28. והרד"ע שם עמד דמ"ט אינו חייב משום בונה דומיא דמגבן, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ המג"א בסימן ש"מ סקי"ז, והשלחן עצי שטים במלאכת מעמר, והמהרש"ם בדע"ת סו"ס שכ"א, והביא לדבריהם בס' איל משולש בבירורים סימן ה' סקי"ג ואילך. [↑](#footnote-ref-29)
29. גם צ"ב דלפי המבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דכל שמקבץ העמרים אף שאינו קושרם יחד הוי בכלל מעמר, מ"ט במקבץ דבילה תאנים אינו חייב אלא כשעשאן גוף אחד. [↑](#footnote-ref-30)
30. וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם שם ה"ו וה"ז שלא פירש דהמעמר הוא במקום גידולו והמקבץ דבילה הוא אף שלא במקום גידולו, ומשמע דהא דהמקבץ דבילה אינו אלא תולדת מעמר, אי"ז משום דהוא שלא במקום גידולו, אלא הוא משום דכבר נאספו הגרוגרות, ועשיית גרוגרות המקובצים לגוף אחד, הוא תולדת מעמר. [↑](#footnote-ref-31)
31. אך המהר"ח או"ז בסימן רי"ד למד מד' הרמב"ם במקבץ דבילה, דאין מעמר אלא כשקיבץ פירות ועשאן גוף אחד, ולא נתפרש לן, דאם עיקר מעמר הוא כשעושה הפירות גוף אחד, מ"ט המקבץ דבילה וכו' אי"ז אלא תולדת מעמר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
32. ויש להסתפק לפ"ז בהא דהמדבק פירות המכונסין הוי תולדת מעמר, אם הוא רק משום דעדיין לא נדבקו פירות אלו, וכלפי עימור זה שבדיבוקן, ל"ה כעימור אחר עימור, או דבתולדת עימור זה דדיבוק, לא אמרינן דאין עימור אחר עימור, ונפ"מ בדבילה שנתפרקה אם מותר לחזור ולדבקה. [↑](#footnote-ref-33)
33. ולמש"כ המהר"ח או"ז ודעימי' בדעתו דאין מעמר אלא כשקושרם יחד, ניחא, - אך כבר נתבאר דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דיש מעמר אף כשאינו קושרם יחד. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך לכאו' יש מקום לפרש לדבריהם כד' התוס' ודעימייהו דאין עימור אלא כשמלקט אותו ממקום גידולו, ומש"כ להתיר בפירות שנלקטו כבר ואח"כ נתפזרו, אי"ז מכח הא שכבר נלקטו, אלא מכח הא דאין העימור ממקום לקיטתם, ויש לפרש כן גם בד' הריטב"א שכתב דאין משום מעמר אלא במעמרו במקום גידולו או מעיקר תחילת מקום לקיטתו, אבל זה שכבר הי' כנוס בקרפף ונתפזר אין בו משום מעמר, וצ"ע, ושו"ר כן בקצוה"ש סימן קמ"ו סקמ"ט מס' 8. [↑](#footnote-ref-35)
35. וכן משמע קצת מד' התוס' בביצה ל"א א' ודעימייהו שהוכיחו מהא דמביאין עצים מן הקרפף ומהא דמגבב מן החצר ועושה צבורין צבורין, דאין מעמר אלא במקום גידולו, ולא פירשו דאיירי שכבר היו מקובצים ונתפזרו דבכה"ג לי"ב משום מעמר, ושו"ר שהוכיח כן הקצוה"ש בסימן קמ"ו סקמ"ט (מס' 8).

    אך מאידך ממה שלא למדו לזה ממה שאמרו לקמן קמ"ג ב' דנתפזרו לו פירות בחצר מותר מדינא לאספן לסל וקופה, נראה דס"ל דאין עימור אחר עימור, - ויש לדון עוד, דאף אי נימא דאם הי' מעמר חייב גם שלא במקום גידולו, הי' חייב גם כשכבר היו מקובצים ונתפזרו, אך אחר דאין מעמר אלא במקום גידולו, הרי דכל שכבר אספן במקום גידולם וחזרו ונתפזרו, הו"ל כמעמר שלא במקום גידולו, דהא דאינו חייב אלא במעמר במקום גידולו, הוא משום דמלאכת מעמר הוא בגמר מלאכת השדה, וע"כ כל שכבר אספן ונגמרה מלאכתן וחזרו ונתפזרו, לי"ב משום מעמר. [↑](#footnote-ref-36)
36. והריטב"א בביצה שם כתב דהא דלי"ב משום מעמר, הוא משום דדין מעמר אינו אלא במקבץ דברים מפוזרים, וצ"ב, - ושמא מכוון דבריו דאיירי התם כשכבר היו עומרים עומרים, והוא מעמידן בערימה, וס"ל דבכה"ג ליכא משום מעמר, כיון שכבר היו עומרים, - או שמא מכוון דבריו כמש"כ המנ"ח במוסך השבת מעמר סוסק"ב דאין מעמר אלא בקיבוץ נפזרים והתם איירי במניח עומר ע"ג עומר דזה ל"ה מעמר. [↑](#footnote-ref-37)
37. ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דכל מעמר ערימה בשבת חייב, והסכים לדבריו, וצ"ל לדעתם דגרסי כגירסת הר"ח והרא"ה בביצה שם דגרסי בע"א, וכמש"כ השביתת השבת מעמר סק"ז דלגירסתם ניחא, וכן צ"ל בדעת האו"ז שאסר לאסוף מלח וביצים שנתפזרו בחצירו, אף דאי"ז בכוונת עימור, - וי"ל עוד דאיירי התם במעמר לצורך אכילה, דבכה"ג לי"ב משום מעמר לדעת האו"ז, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-38)
38. ויש שפירשו לד' המאירי דהיינו, דכל שהוא מעמר לצורך שימוש, לי"ב משום מעמר, וע"ד ד' המהר"ח או"ז ודעימי' שנתבאר להלן, אך אי"ז מתישב כלל בד' המאורות והבתים שכתבו דתליא אם צריך כיוון באותו עימור או א"צ כיוון באותו עימור. [↑](#footnote-ref-39)
39. והסמ"ג והסמ"ק הוכיחו כן מעיקר הא דמגבב מן החצר, אך הרשב"א והר"ן לא הוכיחו כן אלא מעשיית צבורין, וצ"ב דמ"ט לא הוכיחו מעיקר הא דמותר לגבב מן החצר, ועמש"כ בזה האג"ט מעמר סק"ב אות ו', - וי"ל עוד דס"ל דאין עימור כשמעמר בידו, וכמש"כ כן הקצוה"ש בסימן קמ"ו סקמ"ט (מס' 17), עיי"ש, וע"כ כשמגבב בידו ואינו עושה צבורין לי"ב משום מעמר, והאג"ט שעמד בזה הוא לטעמי' שם סק"ד אות ט' דפשיט"ל דאף כשאוסף בידו הוי בכלל מעמר, (וכ"נ מד' הסמ"ג והסמ"ק שהוכיחו מהא דמגבב). [↑](#footnote-ref-40)
40. ולמש"כ המאורות ודעימי' דאינו חייב משום מעמר אלא כשהוא מכוין להשוותו וצריך כוון באותו עימור, ניחא, - אך לא נתישבו בזה ד' האו"ז שאסר לאסוף פירות משום מעמר, והרי דאף כשאוסף בלא כוון יש בו מעמר. [↑](#footnote-ref-41)
41. והשעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ד עמד בסתירת ד' הר"ן למש"כ שם ל"ג ב' דאינו חייב משום מעמר אלא במקום שגדל שם, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ האג"ט מעמר סק"ב, - וי"ל עוד, דהר"ן שם ל"ג ב' כתב דאינו חייב משום מעמר שלא במקום גידולו, וי"ל דה"ז אסור מדרבנן, ואך דכיון דאי"ז אסור אלא מדרבנן, ע"כ התירו לזה לצורך אוכ"נ, (וע"ד מש"כ הטל אורות במלאכת מעמר בסופו בדעת היש"ש). [↑](#footnote-ref-42)
42. ועד"ז כתב המגן אבות בסוגיין, דאפשר דלא מיקרי מעמר אלא כשיש צורך בעימור זה, כמו בשבלים דהרוח מפזרתן כ"ז שאינם מכונסין וכיו"ב בפירות קטנים, אבל בפירות שאין בהן שום תועלת בעימור נגד פזרונן, אין בו משום עימור, - ובתשו' אג"מ או"ח ח"ד סו"ס ע"ג כתב דבקיבוץ פרחים שונים לפי דרך היופי ליכא משום מעמר, דמעמר הוא בקיבוץ הרבה שבלים לערימה, אבל קיבוץ הפרחים אינו ענין קיבוץ ערימה מפרחים, אלא הוא קבוץ פרחים שונים שיתאימו לזה אינו כלל ענין מלאכה זו, ועמש"כ בס' איל משולש מלאכת מעמר בבירורים סימן א' סקט"ו בביאור דבריו. [↑](#footnote-ref-43)
43. והערוה"ש בסימן ש"מ ס"ג פירש בד' הירושלמי, דרק כששוטח פירות וכונתו שיהיו הפירות יחד חייב משום מעמר, אבל אם הכונה להסיר קליפתן לי"ב משום מעמר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-44)
44. וכ"נ בד' התרוה"ד בפסקים סימן קצ"ו שנקט דכ"ה דאסרו הכא הי' לנו לאסור גם בחבית שנשברה, ואך דאיסורא דהכא הוא רק משום דהוו פירות יבשים שאינם מתקלקלין אגב הקרקע, - ועד"ז נראה בד' הראבי"ה בסימן שכ"ט שכתב דאיירי הכא שלא מפני הדליקה, אבל מפני הדליקה שרי כדתנן בפ' כל כתבי, והתם לא נתפרש דמותר ללקט פירות, ובע"כ דס"ל דבכל מילי יש לאסור שמא יביא כלי דרך רה"ר, ואך דמפני הדליקה התירו, וצ"ע, - אך בד' הריא"ז בפ' כלל גדול ה"א דין י"ב משמע קצת דהא דאסרינן בזה משום עובדין דחול, היינו משום דדמי למעמר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-45)
45. ומשמעות דבריו דהא דלי"ב איסור בורר מדינא, הוא משום דהוו פירות גסין, ולא חשיבי כמעורבין בעפר והצרורות, אך המ"ב בסימן של"ה סקי"ז כתב דאיירי כשאוכל לאלתר, וע"כ לי"ב איסור בורר מדינא, ואינו אסור אלא משום עובדין דחול, וכתב דבכה"ג יש להתיר כשאינו נותן לתוך הסל והקופה, אלא לתוך חיקו, (וכ"כ בביאוה"ל שם ס"ה), ובזה מתפרש מש"כ המ"ב בסימן שי"ט סק"ח דפירות שנפלו לארץ ונתערבו בעפר וצרורות מותר לברור אוכל מתוך פסולת לאלתר, דאיירי כשאינו נותן לתוך סל וקופה, וע"כ לי"ב לאיסורא דהכא. [↑](#footnote-ref-46)
46. וזה כמש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ו דהמקבץ דבילה וכו' ה"ז תולדת מעמר, ונתבאר לעיל דהוא אף שלא במקום גידולו. [↑](#footnote-ref-47)
47. ועיי"ש שכתב דלתוך הכלכלה אסור, דהוי כנותן לתוך סל וקופה, וכן נקטו ש"ר דיש לאסור בנותן לתוך הכלכלה, ונת' להלן, אך ההגמ"ר בסימן תס"ד כתב דכשנותן לתוך הכלכלה שרי, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-48)
48. אך הפמ"ג באש"א שם סוסק"ד נקט דכשנתפזרו במקום עפר וצרורות אסור אף כשנותן לתוך חיקו, והביאוה"ל שם ס"ה כתב דהיינו רק כשבורר לאחר זמן, אך אם בורר לאלתר שרי, ובשעה"צ שם סקי"ג כתב דמשמעות ד' הב"י שהתיר בזה, הוא כשבורר לאלתר, וי"ל עוד למש"נ בהערה י', דהוא משום דהכא איירי בפירות גסין, דלי"ב משום בורר מדינא. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך הריטב"א כתב דאף דלא נאסר אלא ליתן לתוך סל וקופה, מ"מ יש לאסור אף בכלכלה דדמי לסל וקופה. [↑](#footnote-ref-50)
50. עיי"ש שכתבו דבשמחת תורה שנוהגין לפזר פירות והבנים מלקטים ונותנים לסלים ולקופות, דכיון שמשום שמחה עושין לא הקפידו, ולכאו' מכוון הדברים הוא דכיון דהוא משום שמחה, ל"ד לעובדין דחול, והרי דאלמלי ה"ט הי' אסור, אף שהוא בבית, ושמא יש לדחות דהי' דרכם לעשות כן בחצר. [↑](#footnote-ref-51)