40 מק_ט - חיוב הלוקח בשמירת המקח ובהשבתו למוכר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

יום ה' י"ד סיון תש"ע

א] כתב הרמב"ם פט"ז ממכירה הי"א, ז"ל, הי' המוכר סרסור שלוקח מזה ומוכר לזה ואינו משהה המקח עמו ולא ידע במום זה, הרי הסרסור נשבע שבועת היסת שלא ידע במום זה ויפטר, מפני שהי' על הלוקח לבדוק השור בפני עצמו ולהחזירו לו קודם שימות ויהי' הסרסור מחזירו על המוכר הראשון, הואיל ולא עשה הוא הלוקח הפסיד על עצמו, עכ"ל.

בטעם הך דינא נקטו הגר"א והגרע"א דהוא משום דהלוקח הוי כשומר, וע"כ הוא חייב, וכ"כ הדרישה, ועפי"ז כתבו דל"ק מסוגיין, דבסוגיין כיון דמסרו היתומים לבקרא כבר אינם מחויבין מדין שומרים, וע"כ צריך המוכר להחזיר להן הדמים.

אך הנה בפי' ר"ח בסוגיין וכן בס' המקח לרה"ג מבו' דמפרשי כן בסוגיין, דכיון דהי' ספסירא ע"כ הוא נשבע ונפטר, וברור שכן פירש גם הרמב"ם, דמלבד דאחר שמצינו כן בד' רה"ג ור"ח ודאי קרוב הדבר שכן פירש הרמב"ם, גם אי לא נימא כן, הרי נמצא שהשמיט הרמב"ם להדין שנתפרש בגמ' והביא דין אחר שלא נתפרש, וזה רחוק, ולפ"ז הרי מבו' להיפך, דאף דאין על היתומים חיוב מדיני שומרים, אין הספסירא צריך להשיב להן הדמים, והטעם בזה צ"ב.

עוד ילה"ע, דאם אכן חיובם הוא מדין שומרים, מ"ט א"צ הספסירא להשיב להן כלום, והרי מדין שומר אין לנו לחייבם אלא במה שפחת השור במיתתו, ומ"ט לא יתחייב להן את שאר הדמים, והרי סתמא דמילתא איירי שנתנו בדמי השור יותר משווי שור דלית לי' ככי ושיני, וא"כ את המותר הי' בדין שיהא חייב לשלם להן.

ועוד צ"ע, דאף אי נימא דאיירי בשלא שילמו יותר מדמי שור זה דלית לי' ככי ושיני, מ"מ מ"ט אין הספסירא מחזיר להן כלום, ולא אמרינן שיחזירו לו הנבילה ויחזיר להן את הדמים שנתנו בניכוי מה שפחת השור במיתתו, וכאשר כן מצינו בד' הרמב"ם שם ה"ו, ז"ל, מכאן אתה למד שהמוכר דבר שהיה מום בממכרו ועשה בו הלוקח מום אחר קודם שיודע לו המום הראשון, אם עשה דבר שדרכו לעשותו כגון זה ששחט את הטרפה פטור, ואם שנה ועשה מום אחר קודם שיודע לו המום הראשון מחזיר המקח לבעליו ומשלם דמי המום שעשה, עכ"ל, והרי שאם לא היתה הבהמה עומדת לשחיטה ושחטה הלוקח, ה"ה מחזיר הנבילה למוכר ומשלם דמים שפחתה השחיטה, והמוכר מחזיר לו את דמיו, וא"כ מ"ט הכא אין הספסירא משלם להן כלום.

ובע"כ מכ"ז דהכא דין אחר הוא, דכיון שהי' מוטל על הלוקח לבדוק השור "ולהחזירו" לו קודם שימות, ע"כ כל שלא החזירו ומת, אין לו זכות תביעת מק"ט כלל, דמעיקר דינא דמק"ט הוא דכל זכות הלוקח לקבל את דמיו, הוא רק כשמחזיר למוכר את המקח, וכל שהי' עליו להחזיר ולא החזיר, ל"מ לתבוע את הדמים, ומשא"כ בדינא דהרמב"ם בה"ו, דהתם הרי ל"ה על הלוקח לבדוק מתחילה אם יש בו מום ולהשיבו למוכר, וע"כ בכה"ג לא מצינו למיתי עלה מכח שלא החזיר למוכר את המקח, שהרי עתה כשנתברר לו שיש במקח מום ה"ה מחזירו למוכר, ואין מחויב להחזיר לו טפי ממה שיש בידו עתה, ובכה"ג כל חיובו הוא לשלם על המום שעשה מדין שומר או מדין מזיק, וע"כ דינא הוא דמחזיר המקח לבעליו ומשלם דמי המום שעשה והמוכר מחזיר לו את הדמים, ודו"ק.

ועפי"ז נ', במש"כ הרמב"ם שם ה"ד, ז"ל, ואם התליע ונפסד מחמת אורך הזמן הרי זה ברשות המוכר, ואם היה לו להודיע למוכר ולא הודיעו ה"ז ברשות לוקח, עכ"ל, ובטעם הך דינא דאם הי' לו להודיע ולא הודיע ה"ז ברשות לוקח, כתב הנתיה"מ סימן רל"ב דהוא דומיא דהי' לו להציל ברועים ומקלות, וה"נ הי' לו להציל מן ההתלעה ע"י שיודיע לבעלים.

אך הנה בד' הב"י והסמ"ע מבו' דגם מש"כ הרמב"ם שם דהלוקח מקח ונמצא בו מום ואחר כך אבד או נגנב הרי הוא ברשות הלוקח עד שיחזיר המקח למוכר, היינו בשהי' לו להודיע ולא הודיע, ובכה"ג הרי א"א לחייבו מדין שומר, וכמש"כ הנתיה"מ שם, שהרי ש"ח שלא החזיר החפץ לבעלים ואח"כ נגנב או אבד ודאי דהוא פטור.

אך לפי המבו' הרי ד' הב"י והסמ"ע מבוארים בפשיטות, דבכה"ג דהי' לו להודיע לבעלים ולהחזיר המקח לבעליו ולא הודיע להן, אין לו זכות תביעת מק"ט, כיון שהי' לו להחזיר המקח ולא החזיר ומכח זה נפסד המקח, וע"כ בכה"ג הוי זה ברשות לוקח.

והנה כתב הרמב"ם ברפט"ז, ז"ל, המוכר זרעוני גינה שאין עצמן של זרעונים נאכל לחבירו ולא צמחו חייב באחריותן ומחזיר לו את הדמים שלקח ממנו שחזקתן לזריעה וכו', מכר לו זרעים הנאכלין כגון חטים ושעורים וזרען ולא צמחו אינו חייב באחריותן וכו', ואם הודיעו שהוא קונה לזרע חייב באחריותן וכו', מכאן אתה למד שכל הלוקח מחבירו מקח והודיעו שהוא מוליכו למדינה פלונית למכרו שם ואחר שהוליכו לשם נמצא בו מום, אינו יכול לומר החזיר לי מקחי לכאן, אלא מחזיר לו את הדמים והמוכר מטפל להביא ממכרו או למכרו שם וכו', אבל אם לא הודיעו שמוליכו למדינה אחרת, והוליכו ונמצא שם בו מום ה"ז ברשות לוקח עד שיחזיר המקח במומו למוכר, עכ"ל.

ובנתיה"מ רל"ב סק"י כתב, ז"ל, נראה לפענ"ד דאם ידוע שדרך סחורה זו שקנה להוליכה למקום אחר, או שידוע שהלוקח הוא ממקום אחר ובודאי יוליכו למקומו הוי כהודיעו, דלא גרע מהא דסעיף י"ג בעשה בו הלוקח מום אחר דכשהוא דבר שדרכו לעשותו פטור, אף שהיזק המום עולה סך רב, ומשמע אפי' לא הודיעו, לכאו' ודאי איירי שלא הודיעו, שהרי איירי בשלא נודע לו המום כלל, דאם נודע לו המום, ודאי דאף אם עשה מום שדרכו לעשותו חייב, וא"כ מהיכ"ת יגרע כשהוליכו למקום אחר, לכן נראה דמיירי בדבר שאין דרכו להוליכו למקום אחר ולא היה לו למוכר להעלות על דעתו שיוליכנו למקום אחר, ולהכי חייב הלוקח בהוצאות החזרה וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

?מחנ"א סימן י"ב דלדעת הריטב"א הא דהוי הלוקח שומר במק"ט, הוא רק בשנתן דמים, וילה"ע בזה, דבד' הריטב"א נ' דאיכא ב' טעמים בהא דהוי שומר, וטעמא קמא הוא אף בשלא נתן דמים, עיי"ש?.

1. ועיי"ש בנתיה"מ שכתב עוד, ז"ל, ומזה נראה לפענ"ד, דאם חטף ראובן חפץ משמעון והוליכו למקום אחר דחייב ראובן להחזיר לו החפץ על הוצאותיו דהרי מזיק בידים הוא, דהא הכא בשוגג הוליכו ואפילו הכי חייב בהוצאות החזרה, מכ"ש כשעשה במזיד גמור וכו', וכן נראה בלוה שהיה דר עם המלוה במקום אחד ולוה ממנו מעות, ואח"כ עקר הלוה מקום דירתו למקום אחר שמחוייב לשלם דמי הלואתו למקום שלוה ממנו על הוצאותיו, שבגרמת היזק כי האי חייב, ודוקא כשהמלוה עקר דירתו פטור דהמלוה הזיק עצמו, אבל כשהלוה עקר חייב, ואף שהלוה לא נתכוין להזיק מ"מ נראה דחייב, כמו הכא אף שהלוקח לא נתכוין להזיק ומ"מ חייב, דהוצאה היזק ממון גמור הוא ולאו גורם הוא. וכן מצאתי במהרי"ק סי' י"ז שכתב וז"ל, דהתם מיירי שהלך המלוה חוץ ממקום קביעת דירתו כו', שיש לכוף הלוה ללכת לבית המלוה לפרוע משום עבד לוה לאיש מלוה וכו', ע"ש, הרי להדיא כמו שכתבתי, עכ"ל.

   וצ"ב, דלכאו' בלוה שהלך למקום אחר, הא דחייב לשלם דמי הלואתו למקום שלוה ממנו על הוצאתיו, ל"ב לחיוב מזיק, אלא הוא משום חיוב ההלואה, שהוא מחויב להשיב ההלואה לבעלים, וכ"ה להדיא בל' מהרי"ק דחיובו הוא משום דעבד לוה לאיש מלוה.

   ובאמת דלכאו' גם הכא הוא כן, דכיון דהלוקח מחויב להחזיר המקח לבעלים, ע"כ כל שהוליכו למקום אחר שלא מדעת הבעלים, ה"ה מחויב להביאו למקום הבעלים, ול"ב בזה לחיוב מזיק.

   ועי' כן בד' הרמ"ה פ' המוכר פירות, דמחיוב שומר הוא להשיב החפץ למקום הבעלים, דומיא דדינא דנגנבה באונס ואח"כ הוכר הגנב, דמחויב השומר לעשות עמו דין, ונ' דגם הרמב"ם מודה לזה, ואך דס"ל דכשהודיע לבעלים כיון שהוליך החפץ לשם מדעת הבעלים, אינו מחויב להשיבו למקום הבעלים, דחשיב דקיבל מן הבעלים את החפץ במקום ההוא, אך כל שקיבל את החפץ במקום זה והוליכו מדעתו למקום אחר, ה"ה מחויב להשיבו למקום הבעלים.

   ויש להוסיף, דהנה בחי' הריטב"א ב"מ דמ"ט: כתב בתו"ד, ז"ל, ואף בשאלה נראה דכיון דכל הנאה שלו אין לו להפטר עד שיחזירנו לרשותו, עכ"ל, ויע' מחנ"א שומרים סימן כ"ט מש"כ בחיוב השואל להשיב, ומה שהביא מד' הירושלמי ומד' תלמידי הרשב"א, עיי"ש, ולפ"ד הרמ"ה יל"פ הטעם בזה, דכיון דכל הנאה שלו, נמצא דמה שלקחו מרשות הבעלים, הוא לצורך עצמו, וע"כ הוא מחויב להשיבו לרשות הבעלים, ול"ד לשאר שומרים שלקחוהו לרשותם לצורך הבעלים, וגם שוכר כיון דאין כל הנאה שלו, הוי הלקיחה לביתו גם לצורך הבעלים, וע"כ אינם מחויבין להשיבו לרשות הבעלים.

   אך לפ"ז נמצא, דכל הך דינא דצריך להשיבו לרשות הבעלים, הוא רק כשלקחו מרשות הבעלים, אך כל שכבר הי' הפיקדון ברשותו ואח"כ נעשה עליו שואל, לא יהא מחויב להשיבו לרשות הבעלים, ובאמת בלא"ה מסתבר שהוא כן, דהאמנם אם הי' יסו"ד הריטב"א דכיון דכל הנאה שלו חשיב כלוקח ולא מיפטר עד שמחזירו לרשות הבעלים, הרי דהי' דין זה גם בגונא שכבר הי' הפיקדון ברשותו קודם השאלה, אך הרי אאל"פ כן, שהרי אף קודם שהשיבו לבעלים כבר אין עליו חיובי אונסין, ואינו אלא כש"ח, וע"כ מ"ט לא יפטר בלא שמחזירו לרשות הבעלים, ובע"כ דכיון דכל הנאה שלו ה"ה משועבד להשיבו לרשות הבעלים, וודאי מסתבר דכ"ז הוא כשלקחו מרשות הבעלים. [↑](#footnote-ref-2)