יח - כ_ב א_
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

**כ"ב א' - אשו משום חציו, - עי' תור"פ דהא דהוצרך ליתן טעם לאשו יותר משאר נזיקין, הוא משום דפעמים דאין האש מזיק אלא ע"י הרוח שמוליכתו וא"כ אינו מעשה האדם אלא מעשה הרוח, וע"כ הוצרך לפרש דהוא משום חציו, דכיון שהדליקו במקום שרוח מצוי' יכול להוליכו נמצא דפשע בהדלקתו כמו בחציו שאדם זורק למרחוק.**

**עי' תלמיד ר"ת דהיינו דיש בו חיוב דחציו, אך אי"ז חצים גמורים, דאל"כ ל"ה צריך לכתוב אש דפשיטא לן כי המזיק בחציו חייב, ועיי"ש שדקדק כן מלישנא ד"משום" חציו, - ועי' חי' הגר"ח פי"א משכנים בדעת הרמב"ם, דהא דאשו משום חציו אי"ז גזה"כ באש לחייבו משום חציו, דא"כ ל"ה מחייבינן בנפשות דליכא קרא ע"ז, אלא היינו דבאמת הדבר כן דאשו הויא חציו ממש והולכת מכחו, והא דאיצטריך למילפה מקרא הוא משום דכח אחר מעורב בה והו"א דפטור, ובזה גלי קרא דגם היכא דכח אחר מעורב בו חייב והו"ל כחו ממש, וזהו הגזה"כ דאשו משום חציו, ועי' ברכ"ש סימן י"ז ס"ק ד' ה' מש"כ בזה, - ועי' בגליונות חזו"א שם שתמה ע"ז דאיזה כח דוחף של האדם איכא באש, אלא היינו דהולכת הרוח מתייחסת אל האדם בשביל שהוא מכין את האש ומוסרה ליד הרוח, וע"כ חשיב כחציו.**

**עי' שטמ"ק לעיל ד' א' בשם הר"י מלוניל דלר' יוחנן הא דתנן בריש מכילתין הבער היינו אשו משום חציו, ועי' בשטמ"ק לעיל ב' א' בשם ה"ר ישעי', דאף דהא דתני הבער הוא משום חציו, מ"מ הא דתנן כהרי האש שאין בה רוח חיים, הוא בגונא דכלו לו חציו דחיובו משום ממונו, אך בד' הר"י מלוניל שם מ' דכולה מתניתין איירי באשו משום חציו, ועי' חי' הגר"נ אות קמ"ב דאף דאשו משום חציו, מ"מ הוי זה אב בפנ"ע ואי"ז בכלל האב דאדם המזיק, עיי"ש, ועי' בדבריו בפ"ק אות קכ"ב.**

**עי' תוס' סנהדרין ע"ז א' בתחילת דבריהם דאף באסו"מ שהניחם בראש גגו אמרינן דאשו משום חציו, וכ"כ בחי' רבינו דוד ובחי' הר"ן שם ע"ז ב', וכ"ה בנמו"י בסוגיין בשם הרמ"ה, - אך בשטמ"ק לקמן נ"ו א' כתב בשם הרא"ה דלא חשיבי כחציו, ועי' חזו"א סימן ב' סק"ב (ד"ה ונראה דאפי') שפירש כן גם בד' התוס' בסנהדרין שם בתי' בתרא, ועי' בחי' הגר"ח פי"א משכנים שכתב כן בדעת הרמב"ם, וכתב דהוא משום דהא דאשו משום חציו היינו דאשו הוי חציו ממש והולכת מכחו, וע"כ באסו"מ דפסק כחו לא חשיבי כחציו, וכ"ה בכ' הגר"ח ב"ב כ"ו א', ובגליונות חזו"א שם כתב דהוא משום דבאסו"מ יש הפסק בין מעשה האדם לכח הרוח שהרי יש כאן הנחה לזמן מועט, וע"כ לא חשיב כחציו, וכעי"ז בחזו"א סימן ב' סק"ב, - ועי' בשיעורי הגר"ח ב"ב כ"ו א' דהוא משום דבאש אחר שהביאתו הרוח הוא בעצמו מזיק, ומשא"כ באסו"מ דהרוח מסייע בגוף ההיזק, ולא נתחדש בדין חציו דאף הכח אחר חשיב כחציו, עיי"ש.**

**עי' תוס' סנהדרין ע"ז א' דאם כפתו והביאו במקום שסוף חמה וסוף צינה לבא חייב מיתה למ"ד דאשו משום חציו דאין חילוק בין מקרב האש אצל הדבר למקרב הדבר אצל האש, ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דפטרינן בזרק צרור למעלה ונפל למטה, ומהא דפסלינן בנפלה סכין מידו ושחטה, ובתי' בתרא כתבו דבכלי הני דסוף חמה וצינה וכו' פטור משום דדמי לכח כחו, ואף אש שלא המיתה אלא ברוח מצוי' פטור ממיתה, אלא דלענין ממון חייב נ"ש וכו', ומש"כ דל"ד לח"נ צרורות, עיי"ש בתוס' הרא"ש דמ' דהיינו דאף דבצרורות מחייבינן בכח כחו והרי דכח כחו ככחו דמי, שאני צרורות דהלכתא גמירי לה, ובחזו"א סימן ב' סק"ב (ד"ה כ"ב א') פירש בע"א, - ועי' מהרש"א שם דהיינו דכל הא דאשו משום חציו הוא רק בשיכול האש לבא בלא רוח, אך אם אינו יכול לבא אלא ע"י רוח לא חשיב כחציו, ואינו חייב בתשלומין אלא משום ממונו, - ועי' חזו"א סימן ב' סק"א שהק' ע"ז דסתם אש הולכת ע"י רוח, ועוד דא"כ מ"ט לא אמרינן דבכה"ג הוא דפטרינן בטמון, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ח בסוגיין, ובד' התוס' והרשב"א בע"ב, דאף אש ההולכת ברוח מצוי' חשיבא כחציו, ועיי"ש שכתב לפרש ד' התוס' דרק ברוח מצוי' שבאה אח"כ אי"ז בכלל חציו, ועיי"ש בסק"ב ד"ה ונראה ואפי' שכתב להגי' בד' התוס', ושם ד"ה כ"ב א' פירש ד' התוס' בע"א, וצ"ע.**

**עי' בחי' רבינו דוד בסנהדרין ע"ז ב' דהא דפטרינן בזרק צרור למעלה ונפלה למטה, הוא משום דאין חיוב נזיקין אלא בכח ובפועל לא במה שנעשה, ורוח מצוי' פועלת היא ורואין אותה כאלו הי' בכח אדם ע"י שהיא מצוי', אבל הירידה למטה אין בה פועל של כלל אלא שמחמת כבדה היא יורדת, ואף אם הרגו בירידתו לא נעשה זה בפועל אלא כובד האבן הוא שהזיק מאיליו, וצ"ב, ושמא היינו דהא דאשו משום חציו היינו דאף פעולת הכח אחר חשיבא כחציו, (וכאשר כן נ' בל' רבינו דוד לעיל מינה, עיי"ש), וע"כ באבן היורדת מחמת כובדה, לא חשיב כחציו, וצ"ע, - ועי' בחי' הר"ן שם שתמה ע"ז, וכתב דאין לדמות נזקי ממון לרוצח לענין חיוב מיתה, דברוצח אקיל רחמנא דלא עשה בו שוגג כמזיק ואונס כרצון, וע"כ בעינן שיעשה מעשה ממש, וע"כ אף דאשו משום חציו, אינו חייב ע"ז מיתה, וזה דלא כפשטות הסוגיא בע"ב דחייב אף ברציחה, וית' שם בעזה"י, עיי"ש בכל מש"כ בזה.**

**ועי' בחי' הגר"ח פי"א משכנים שכתב לדון, דהא דאשו משום חציו היינו דחשיב כעושה המעשה, אך לא חשבינן דנעשה המעשה מכחו, וע"כ ל"מ אלא בחיוב ממון ונפשות דבעינן רק שיעשה הוא את המעשה, אך לענין שחיטה דבעינן כח גברא, הרי דאף דחשיב דעשה את המעשה, מ"מ כיון שלא נעשה מכחו פסול, וע"כ פסלינן בנפלה סכין מידו ושחטה, ועיי"ש שפקפק בזה, - ועי' בגליונות חזו"א שם דגם לענין מיתה בעינן כח גברא, וזהו שהוכיחו התוס' בסנהדרין שם מהא דחייב מיתה משום חציו, דחשיב ככחו, וזהו שהק' דא"כ מ"ט ל"מ בשחיטה, ועי' בכ' הגר"ח ב"ב כ"ו א' שכתב כן, ועי' חזו"א סימן ב' סק"ב וסק"ח בזה.**

**עי' תוס' דלא שידליק בעצמו האש אלא כל מקום שפשע ולא שמר גחלתו חציו נינהו, - ועי' יונת אלם סימן י"ז ומשנת ר"א סימן י"ג סק"י שפירשו דהיינו דכל דהוי הגחלת שלו ופשע בשמירתה חייב משום חציו, ועי' בחי' הגר"נ אות קפ"ג מש"כ בגדר הדברים, ועיי"ש באות קמ"ח שצידד לפרש דבריהם בע"א, ולכאו' יל"פ דמכוון התוס' הוא, דאף שלא הדליק בעצמו "האש" אלא עשה גחלת ולא שמר עלי' ונתלבתה ונעשית אש, חשיב כחציו, אך אם לא עשה הגחלת בעצמו, ודאי דלא חשיב כחציו, - ועי' יונת אלם שם, דהא דבנפלה גדר שלא מחמת דליקה לא חשיב כחציו, הוא משום דל"ה כחציו אלא כשנעשית האש מכח פשיעתו, ובמשנת ר"א שם כתב דהוא משום דאש זו שנתפשטה ל"ה ממונו, עיי"ש.**

**עי' נמו"י שהק' דכיון דאשו משום חציו, היכי שרי להדליק נרות בע"ש עם חשיכה והדלקתה הולכת ונגמרת בשבת, וכן מאחיזין את האור במדורה והולכת ונגמרת הדלקתה בשבת, ומ' דלא הק' מכל הדלקת נרות והבערת אש בער"ש, אלא מגוונא דההדלקה נגמרת בשבת, וצ"ב, ועי' ברכ"ש סימן י"ז סק"א מש"כ בדבריו, ועי' קה"י סימן כ"א, - ועיי"ש בנימו"י שכתב לישב דדמי לזורק חץ דבשעה שיצא החץ באותה שעה נעשה הכל, והוכיח לזה מהא דלא פטרינן לי' משום אונס, ועי' בזה בתרוה"כ סימן שצ"ב ובקה"י סימן כ"א, - עו"כ הנימו"י דמה"ט משתעבדי נכסים דידי' אף אם מת קודם שהספיק להדליק הגדיש, ועי' בחי' הגרש"ש סימן א' מש"כ לפרש בזה, וה"נ לענין שבת חשיב כגמרו בער"ש ולי"ב איסורא, - ועי' קצוה"ח סימן ש"צ סק"א דהוא משום דבתר מעיקרא אזלינן, והוכיח מזה דס"ל דגם בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, והאחרונים הק' ע"ז דהנימו"י לעיל י"ז ב' כתב דבזורק חץ לא אזלינן בתר מעיקרא, ועי' אחיעזר ח"א סימן י"ט וחי' הגרש"ש סימן כ"ג (י"ח) וברכ"ש סימן י"ז סק"ב דאף דבזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, מ"מ ל"ה מנא תבירא, - ועי' ישועות מלכו פ"ב מנז"מ ה"ב דאין מכוון הנימו"י משום דינא דבתר מעיקרא, עיי"ש, וכ"כ בחי' הגרש"ש שם, והוכיח כן דאל"כ תיקשי קו' הנימו"י למ"ד דבתר תבר מנא אזלינן, ובחי' ר' ראובן כתובות סימן י"ז.**

**אשו משום ממונו, - בפירש"י כתב דקס"ד דאיכא בינייהו כגון שהדליק בגחלת שאינו שלו דלר"ל פטור דלאו ממונו הוא, אך התוס' כתבו דאף אם אין האש שלו יש בזה חיוב ממונו, ועי' פנ"י ובית מאיר דהיינו דכמו דחייב בשמירת ממונו ה"נ חייב בשמירת האש שהוא הבעיר, ועי' תור"פ דילפינן לה מבורו שחייבתו תורה על חפירת בורו, וה"נ חייבתו תורה על האש בשביל הדלקת האש, וכ"נ בתלמיד הרשב"א, ולכאו' הוא דלא כמש"כ בתוס' חכמי אנגלי' פסחים ו' ב' דבאש לא אמרינן דעשאן הכתוב כאילו הוא ברשותו ול"ד לבור, - ועי' אמר"מ סימן כ"ט שהאריך דאף באש שלו לא מחייבינן משום ממונו אלא כשהוא הבעיר אותה, ועי' ברכ"ש סימן י' ואבהא"ז פי"ג מנז"מ הי"ט שפירשו כן בד' השטמ"ק לעיל ו' ב' בשם ה"ר ישעי', - אך בשטמ"ק לעיל ה' ב' בשם תוס' שאנץ מבו' דכל שזכה באש ה"ה חייב אף שלא הבעיר אותה, וכ"כ הרמ"ה בב"ב כ"ו א' סוף אות ק"ז, וכ"נ בתשו' הרא"ש כלל פ"ז ס"ו.**

**והתוס' הק' ע"ד רש"י מהא דמחייבינן בכופף קמתו של חבירו לפני הדליקה, ונקטו דה"ה חייב גם למ"ד דמשום ממונו, ועי' שטמ"ק בשם הגליונות דשאני התם דהוא עושה ההיזק, וכעי"ז בנחל"ד, ועי' חי' הגרש"ש סימן כ"ז (כ"א) מש"כ ע"ז, - עוד הק' התוס' מהא דמחייבינן בגץ שיצא מתחת הפטיש אע"ג דמסתמא מפקיר לי', ועי' שטמ"ק בשם הגליונות בדעת רש"י דדמי לבור דאף אם הפקירו חייב, וכ"כ הפנ"י והנחל"ד, ועי' בחי' הגרש"ש שם ובחי' ר' שלמה כתבים סימן ט"ז שתמהו ע"ז דהא דבבור חייב בכה"ג הוא משום כרייתו, אך באש דבעינן שיהא ממונו, מ"ט יהא חייב אם הפקירו אח"כ.**

**עי' פנ"י ונחל"ד בדעת רש"י דבמדליק בתוך של חבירו מודה ר"ל דהוי כאדם המזיק, ועי' חי' הגר"נ אות ק"נ מש"כ בזה באורך.**