פרק ד
קטגוריות: ש_ס / נז מכשירין / מכשירין עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד י"ב תמוז ס"ח

**פרק ד**

**משנה א**

**בדין פס"ר בתלישת המים**

א]מבואר במתניתין דמים שמוכרחים להיתלש אם מעשהו כגון מים שבשפמו או מים שמאחורי החבית הם מכשירים ועיין רא"ש שכתב כיון שזה פס"ר והדבר צ"ע הרי מפורש לעיל סוף פ"א שאפילו מטמין פירותיו מפני הגנבים שזה פס"ר שיתלשו המים או מנער אילן להפיל אוכלים זה לא בכי יותן ולמה כאן זה אחרת ועיין חזו"א ג' א' שביאר שכאן שרוצה בשימוש המים כה"ג כל מה שמוכרח בכל אופן והוא חלק ממעשהו חשיב שגם על זה יש לו רצון לשימוש ועיין לעיל פ"ג מ"א ובמ"ז סק"ה מה שהבאינו לדון האם זה גם במקום שיש ניחותא ללא מעשה

והנה צ"ב למה ביאר דבר זה הרא"ש רק כאן ולא בכל האופנים דפרקין הקודם שהשימוש של המים הוא במחובר דלכאורא אין לו שום רצון בשעת תלישתן וזה רק מצד פס"ר וכנ"ל ועיין לקמן פ"ה מ"א דהבאינו מהחזו"א ה' א' שהיה מקום שם לבאר שרצון עוזר גם במים מחוברים אלא צריך שהם יתלשו אחרי זה והנה החזו"א שם הוכיח לא כך אמנם יתכן כיון שהיה אפשר לפרש כך במשניות אלו לכן לא הקשה מזה הרא"ש

ובעיקר דין פס"ר הנ"ל מבואר בכמה דוכתי שזה רק באותו מעשה עיין פ"ה מ"ב פ"ד מ"א מ"ה פ"ג מ"ח פ"ה מ"ה סק"ב

ב]עיין ר"ש דמבואר דרשב"א בא לבאר דברי ת"ק אמנם הרמב"ם נקט שזה מחלוקת וכן בהלכותיו לא העתיק שיעור שפסק כת"ק

**בביאור התוספתא שמועיל פס"ר למי חטאת**

**משנה ב**

א]עיין פ"א מ"ה סק"ג מה שהארכנו בביאור דברי הרמב"ם והראב"ד במשנתינו ועיין מ"ב סק"א וג' שהארכנו בדין מעשה סילוק המים שזה מכשיר

**משנה ג**

**בביאור דין כופה קערה**

א]עיין סוגית הגמ' בשבת י"א: וחולין ט"ז. והנה בכופה קערה כדי שתודח יש כאן תלישה של המים בזה שהם בקערה וכן מחשיבם לשימוש ולכן זה מכשיר ובכופה כדי להטות המים לכותל עד כמה שזה תלוש ולבסוף מחובר שחשיב תלוש הוי תלישה בזה שזה מגיע לכלי והוא לצורך תלוש ולכן חשיב החשבה למים והם מכשירים ובכופה כדי להטות המים להדיח כותל מערה אע"ג שיש כאן תלישה על הקערה אבל כיון שזה לצורך מחובר לא הוי מחשבת תלישה ולכן זה לא מכשיר ובכופה כדי שהמים לא יגיעו לכותל אפילו שעושה פעולה שזה יתלש ויעבור ע"ג הקערה אבל כיון שזה לא לצורך שימוש המים הוי מחשבת אצולי טינוף דלא מכשיר והגמ' בשבת רצתה ללמוד מכאן דמוציא כלי בשבת לצורך אצולי טינוף אין לזה חשיבות אמנם הגמ' שם דוחה שהרי אם מניח כלי לקבל המים לאצולי טינוף זה מכשיר וכדלקמן מ"ה וא"כ ה"ה במוציא כלי לאצולי טינוף וצ"ע א"כ למה כאן זה לא מכשיר הרי גם כאן זה מוטה ע"י שזה עובר על הכלי שהוא תלוש וכבר הקשה כן בחידושי רעק"א בשבת וצ"ל שכיון שזה נעשה דרך הטית המים ולא דרך קבלת המים אין זה מחשיבם אם זה רק פעולת סילוק ולא שימוש לעצם המים וצ"ב

**האם ברצון להדחת הכותל צריך מעשה הנחת הקערה**

ב]עיין לשון רש"י בחולין וכן ברא"ש כאן דכדי שיודח הכותל הכונה שהניח הכלי להטות המים שיודח הכותל וצ"ע למה צריך להניח כלי הרי ברגע שניחא ליה במה שהמים מדיחים הכותל זה מספיק וכמבואר בגמ' שעודהו הטל עליהם ושמח זה עוזר והיה מקום לומר שכאן זה לא במצב שזה משמש אלא שיש כאן החשבה על המים כה"ג צריך מעשה ובאמת שכן הוא לשון המשנה הכופה קערה בשביל שתודח ומה צריך את הכפיה ומשמע שגם אם זה משמש כל שזה לא משמש על הדבר שרוצים שיחול הכשר זה לא עוזר וכן עיין רש"י בפסחים ט"ז שהגמ' אומרת שתלושים מכשירים וביאר רש"י וז"ל הואיל ומילאן גילה דעתו שהוא צריך להם וזהו חשיבותן עכ"ל ומשמע שצריך מעשה גילוי דעת אמנם עיין ראב"ד על תו"כ שכתב מפורש שאם כשהגשמים באויר ניחא ליה שישמשו לתלוש הם מכשירים וכן נקט החזו"א סימן ג סק"ג שאם המים נפלו לכלי וניחא ליה בהם אפילו שלא עשה שום מעשה זה מכשיר ועיין לעיל פ"ג מ"ז בר"ש שהביא מהתוספתא שבהמה שירדה מאליה למים מה שעולה בפיה זה מכשיר וע"ש מה שכתבנו וצ"ל דכאן מדובר שאפילו שכשנופל הגשם הוא לא נמצא כאן ואין כאן מחשבה כה"ג שעשה מעשה זה מכשיר ויתכן אפילו אם חוזר בו ולא רוצה עכשיו נקיון הכותל זה מכשיר וצ"ע

**שיטת הר"מ בחילוק בין כותל מערה לכותל בית**

ג]עיין בר"ש כאן וכן הוא בראב"ד בתו"כ שכונת הגמ' לחלק בין כותל תלוש ולבסוף חיברו לכותל מערה מצד דיש הלכה שתלישה לצורך מחובר לא מכשיר ומשמע מלשונם שאפילו אם מילא בכלי כל מה שזה מכשיר כי מילא לצורך תלוש ולא אם מילא לצורך מחובר וכן הוא בר"ש בעוקצין פ"ב מ"י אמנם עיין רמב"ם פי"ב ה"ג וז"ל נתכוין שיודח הכותל אם היה כותל בית הרי אלו מכשירים שהתלוש שחיברו לענין הכשר הרי הוא כתלוש ונמצאו מים שעל הכותל בית זה כמים שבכלים ואם היה כותל מערה שאינו בנין אלא עצמה של קרקע המים שעליו אינן כתלושים מן הקרקע עכ"ל ומבואר שהחילוק לגבי המצב שעל הכותל האם חשיב שזה בקרקע או לא ולפ"ז לכאורא אין לנו מקור לדין זה שתלישה לצורך מחובר אינו מחשיב המים אמנם האחרונים נקטו שגם הר"מ מודה לדין זה וכן הוא בחידושי הגר"ח וצ"ע והארכנו בזה בפ"א מ"ב עוד צ"ע כיון שמדובר שהיה קערה א"כ מה הר"מ אומר שההכשר כי כותל בית הוא כמו כלי הרי המים הוחשבו כבר כשהם היו בקערה ואולי אירי שהקערה היטתה זרם המים ולא הגיע המים עליה ואין צריך לזה דהרי שיטת הר"מ שמים שנתלשו וחזרו לקרקע אינם מכשירים ובאמת לר"מ אין נפק"מ בדין לצורך מחובר אלא כל זמן שזה עדיין תלוש

**משנה ד**

**ביאור טעם ב"ש בדלף שירד לקערה ובה פירות והאם זה אותה מחלוקת של משנה ה'**

א]חבית שירד הדלף לתוכה ב"ש אומרים ישבר וב"ה אומרים יערה בפשוטו איריי שאין לו שום ענין במים שבחבית ועיין חידושי הגר"א שב"ש אומרים ישבר כי אם הוא מערה המים א"כ זה מעשה ניעור כמו מנער אילן להוציא ממנו משקים וב"ה חולקים וביאר הטעם כי דין ניעור זה רק אם מוציא המים המחוברים בו ולכאורא הכוונה דרק אם יש תיקון בדבר שניערו ממנו המים כה"ג זה מחשיב משא"כ כאן שזה לא בלוע בכלי לא חשיב תיקון בכלי ועיין מה שכתבנו בזה פ"א מ"ב סק"א ובמ"ה סק"ה אמנם בחזו"א סימן ג סק"ב ביאר שרק מים מועטים צריך ניעור לסלקם והוי יותר מעשה משא"כ מים מרובים שלא צריך מעשה חשוב אלא לשפוך המים והנה במשנה הבאה מבואר לענין עריבה שירד הדלף לתוכה ונטלה לשפכה דב"ש ס"ל שזה מכשיר וב"ה ס"ל שזה לא מכשיר וביאר הגר"א שזה אותו נידון של המשנה הקודמת וצ"ב דשם משמע שרק בנטלה לשופכה זה מכשיר לב"ש ולא בעירוי ועוד צ"ב דבמשנתינו משמע שב"ה ס"ל שזה לא מכשיר רק אם הוא מערה ללא להגביה ובמ"ה משמע שאפילו אם מגביה לשפוך זה לא מכשיר וצ"ב החילוק ואולי עירוי זה כולל גם אם מגביה לשפוך ודלא כמובא בא"ר והנה לפ"ז בעצם ההגבהה זה עדיין לא מכשיר ורק כשהוא מתחיל לשפוך שיש כאן מעשה ניעור ועיין רע"ב שכתב וז"ל ישבר שאם מערה הרי מעביר המים מזה לזה לרצון ונמצאו הפירות מוכשרין עכ"ל ומבואר כנ"ל ועיין רש"ש שזה ב"ש לשיטתם פ"א באגודה

אמנם עיין ברא"ש שגם כתב ששני המשניות זה אותו נידון וע"ש שכתב וז"ל ישבר שאם יאחז בכלי כדי לערותו יהיה המים שבחבית לרצון וכו' עכ"ל וכן במ"ה כתב וז"ל נטלה לשופכה ב"ש סברי כיון שהגביהה הוי לרצון כדאמרינן בבא קמיתא עכ"ל הרי מפורש שבעצם ההגבהה זה כבר בכי יותן ובחזו"א כתב שכאן עוזר מה שנטל לשפוך וזה עדיף כי הוא בכלי דהינו שכאן גם הלקיחה לנער היא מספיקה להחשיב המים

ובעיקר קושית הגר"א למה כשהוא שופך לב"ה זה לא כמו מעשה ניעור ראיתי להעיר שהרי משנתינו מדובר דיש פירות בעריבה וא"כ יתכן שלעניין המים שיצאו לאחר שיצאו זה וודאי מכשיר דיש כאן מעשה ניעור אמנם זה רק אחרי שיצאו שנתקימה מחשבתו ונידון המשנה על המצב שהמים עוד תוך הכלי וכן במשנה לקמן הלשון נטלה לשופכה אבל אחרי ששפך זה ודאי בכי יותן

אמנם עיין רמב"ם במשנה לקמן שכתב וז"ל אומרים ב"ש מכיון שלא שפכם במקומם מיד כשמצא בתוכה את הדלף אלא הגביה במימיה הרי רצונו שיהיו המים בתוכו באותו הזמן ולפיכך הרי הוא בכי יותן עכ"ל ומבואר שלא הניעור מהכלי זה המחשיב אלא מה שרצה שזה יהיה בנתים תוך הכלי כדי לשופכם והגביהם ולפ"ז במשנתינו שמנער במקומו ללא להגביה לא שייך סברא זו ולכן ביאר משנתינו בדרך אחרת וכדלקמן

והנה בפיה"מ ביאר שב"ש ס"ל שרק אם הוא מנער מיד במהירות ככל יכלתו זה לא מכשיר אבל אם מערה שמתעכב קצת זה ראיה שניחא ליה בבלילה לרצונו ומשמע שאין הטעם שזה מכשיר בגלל סילוק המים אלא שיש כאן בלילה לרצון אמנם במשנה ה' ביאר שכיון שלא שפכם מיד במקומם זה מכשיר ומשמע שאם שפך מיד אפילו שלא שבר זה לא מכשיר ועיין חזו"א שנתקשה מה ההבדל בין המשניות ובפשוטו צ"ל כמו שביאר באפיקי מים שכיון שיש פירות בחבית ולפעמים אדם ניחא ליה בזה לכן כל שלא עושה פעולה הפוכה להראות שלא ניחא ליה במים זה מכשיר וחשיב שיש לו ניחותא במים משא"כ במשנה הבאה שאין פירות בחבית שם צריך אדרבא פעולה חיובית להחשבת המים עוד הקשה החזו"א במשנתינו מה הראיה מזה שלא שבר מיד שניחא ליה בזה הרי אולי לא רצה להפסיד החבית ולנ"ל א"ש שכאן צריך להראות שלא ניחא ליה וכל זה צ"ב

ועיין א"ר שביאר וז"ל בש"א ישבר שאם יערה כשיתלשם מהקרקע יהיו שאובים ובה"א יערה הואיל ואינו מגביה מהקרקע אלא מטה על צידה ומערה אינם שאובים עכ"ל וצ"ב מה ענין כאן לשאובים אמנם כונתו דהנה מבואר מקואות פ"ד ובפ"ב דאם נפלו מים לכלים ללא רצונו זה לא נהיה שאובים ונחלקו תנאים אם מטה שיפלו האם יש כאן החשבה לשאיבה והוי שאובים או לא ובמגביה לכו"ע זה מחשיב לשאוב אפילו ששפכם כן ביארו חלק מהראשונים ע"ש וביאר הגר"א שזה אותו נידון אצלינו וצ"ב הדמיון שכאן צריך שיחשיב המים לשימוש ולא לשאובים ועוד א"כ למה במשנה הבאה ס"ל לב"ה שגם בנטלה לשפכה זה לא מכשיר וצ"ע ואולי החילוק בין אם יש פירות בכלי או לא וצ"ב מה סברא לחלק בזה

**במחשיב המים ולא מעונין בנגיעה בפירות לדעת הר"מ**

ב]עיין חזו"א סק"ב שכתב שלדעת הרמב"ם שלא מספיק ניחותא במים אלא צריך גם בפירות לב"ה אפילו אם שופך לחבית אחרת כדי להשתמש במים הפירות שבחבית הראשון לא הוכשרו וצ"ע הרי בפעולת ניעור מבואר בגמ' שאם זה לא ניתזין בכל כוחן זה מכשיר וחזינן שהחשבה למים הפירות שנוגעים בהם באותו זמן מוכשרים וא"כ כ"ש פה שרוצה המים וצ"ע

**משנה ה**

**האם בעינן מעשה במחשבת אצולי טינוף וביאור רישא דמתניתין**

א]עיין משנתינו ובפשוטו ברישא שלא הניח העריבה לקבל הדלף גם המים שבתוכה לא מכשירים כמו שביארו הר"ש והרא"ש והגר"א ורק בנטלה לשופכה ס"ל לב"ש שזה מכשיר מהטעמים שביארנו לעיל מ"ד אמנם בסיפא שהניח העריבה לקבל המים כה"ג אפילו מה שבתוכה זה בכי יותן ומה שכתבה המשנה נטלה לשופכה הכונה אפילו כה"ג כמו שביארו הראשונים והנה הגמ' מדיקת ממשנתינו שקבלה של המים בכלי לאצולי טינוף זה מכשיר ובפשוטו הכונה כמו שכתב כאן הר"מ והר"ש וכן הוא בחידושי הגר"א שלא היה צריך למים אלא הניח כדי שהמים לא ילכלך כל המקום וזה גם חשיב רצון על המים וכן הוא בתוס' רי"ד בשבת וצ"ב א"כ למה ברישא זה לא מוכשר הרי לכאורא גם שם לא רוצה שיתלכלך חצרו מהדלף ועיין תורי"ד שכתב שמדובר שאין לו עניין שהדלף ירד בפנים העריבה ולכן זה לא מכשיר וצ"ב א"כ למה המשנה מחלקת בין ירד הדלף לתוכה להניחה שתרד הרי עיקר החילוק אם מעונין שירד הדלף לתוכה או לא

ולכאורא היה מקום לחלק כיון שאין כאן מחשבה להשתמש אם המים וכל ההחשבה במה שמקבלם כדי שלא יטנפו המקום כה"ג זה כמו מחשבת סילוק שצריך דוקא מעשה שמראה דבר זה אבל סתם ניחותא זה לא סיבה וכמבואר בתוס' כריתות ט"ו: ולכן אפילו אם ברישא ניחא ליה אבל כיון שהעריבה לא הונחה לקבל המים אין זה מכשיר וצ"ע שתוס' בכריתות הקשו על מעשה סילוק המים שזה אצולי טינוף שהגמ' אומרת שלא מכשיר וצ"ע אדרבא בסיפא מבואר שזה מכשיר ובהכרח כחילוקם

וכן לב"ש שנטלה לשפכה ביאר הר"מ שיש כאן החשבה במה שהמים מכונסים ומשמע שדוקא כי עשה נטילה שמראה שמעונין בכינוסם אבל לא לפני שנטל ובהכרח כנ"ל שכיון שזה מחשבה לצורך סילוק המים כה"ג צריך מעשה

אמנם זה אין לומר שכל שרוצים שמים יוחשבו לשימוש צריך דוקא מעשה דעיין לעיל מ"ג סק"ב שהבאינו מהראב"ד והחזו"א שלא צריך מעשה

**בביאור שיטת תוס' בשבת**

ב]והנה הגמ' בשבת אומרת הא לא דמיא אלא לסיפא עריבה שירד דלף לתוכה המים הניתזין והצפין אינן בכי יותן ושבתוכה בכי יותן ע"כ ועיין תוס' שם שכתבו אין משנה בשום מקום שבתוכה הרי הם בכי יותן אלא שהגמ' מדייקת שרק הניתזין והצפין אינם בכי יותן ולא אלו שבתוכה והנה בפשוטו כונתם לרישא ועוד שאותו דיוק יש גם ברישא וצ"ל הטעם שבתוכו בכי יותן דניחא ליה שזה מקבל המים שלא ילכלך חצרו אלא שזה צע"ג הרי אפילו נטלה לשפכה ס"ל לב"ה שזה לא בכי יותן כמבואר במשנה ואם כנ"ל הרי זה כבר הוכשר ועיין בב"ח שם ששינה הגירסא ואולי כונת המשנה לענין הצפין אם נטלה לשופכה בזה לב"ש זה בכי יותן ולב"ה אינם בכי יותן אלא שצ"ב דא"כ זה הכונה גם בסיפא לענין הצפין ולמה שם גם ב"ה מודים שזה בכי יותן וצ"ע בכ"ז

**בביאור נטלה לשפכה דסיפא**

ג]בסיפא מבואר שנטלה לשופכה אלו ואלו מודים שהם בכי יותן ועיין רא"ש שהכונה אפילו שעכשיו שופך ולא רוצה אבל כיון שבתחילה רצה זה כבר מכשיר והנה אם כמבואר בגמ' בשבת שרצה המים לאצולי טינוף א"כ שפיכתם אינם סתירה כלל לרצון בהתחלה וצ"ע החידוש ואולי הכונה אפילו אם שופכם בחצר שמראה שלא ניחא ליה במניעת הדלף בכל אופן כיון שבתחילה רצה לכן זה מכשיר

**הערות בלשון הר"מ בפיה"מ**

ד]עיין לשון הר"מ בפיה"מ אומרים ב"ש וכו' ואם הניח פירות באותו העריבה בעת ששפכה או קודם הוכשרו עכ"ל וצ"ב עד כמה ששם הפירות ברצונו א"כ רוצה המים ולמה זה עצמו לא מחשבה להכשיר אמנם דבר זה הוא לשיטתו שמים שבתחילת נפילתם לכלי לא רצה בהם ועכשיו מניח בזה משהו אין זה מכשיר אלא שצ"ב למה אם נוטלם זה אחרת הרי מים אלו תחילת תלישתם שלא לרצון ומבואר בר"מ שמים שתחילת קבלתם שלא לרצון אינם מכשירים וצ"ל שזה מעשה תלישה חדש משא"כ הנחת פירות במים אין זה מעשה תלישה חדש וזה כמו שהבאינו מהגר"ח בסימן א ע"ש

ה]עיין רמב"ם בהמשך שם וז"ל וב"ה אומרים הואיל ולא הגביהה במימיה אלא כדי לשופכן ולא להניחן שם אינן בכי יותן עכ"ל ומשמע שאם רוצה להניחם שם עכשיו זה בכי יותן אע"ג שלא עשה כאן שום מעשה וכן נקט החזו"א אמנם משמע קצת שזה אפילו אם לא לצורך שימוש במים אלא שלא יטנף ולעיל ביארנו שכה"ג צריך מעשה ויתכן כונתו שאם מגביה כדי להניחם כה"ג חשיב מעשה וכנ"ל וכן הוא מוכרח לשיטתו שמים שבתחילה לא הוחשבו אינם מכשירים ובהכרח שבמתניתין זה רק מצד שיש כאן מעשה תלישה חדש וכנ"ל סק"ד וז"ב

ו]עיין ר"ש שביאר שטעם ר"א שזה כמו מים שבפי החבית ולפ"ז צ"ל כמו שביאר במלאכת שלמה שלאו דוקא שנתלכלכו רגליו בטיט אלא שנתלכלכו במים שכל שזה פס"ר זה נחשב שגם זה מוחשב ובדעת רבנן לכאורא שכל הסברא שם אם אפשר להכליל את זה באותו מעשה משא"כ כאן שזה דבר נפרד ולכאורא בדין של בהמה שירדה לשתות גם אם זה היה בצורה שאין לה צורה אחרת לשתות בלי שרגליה ירטבו זה גם לא מכשיר

אמנם עיין בחי' הגר"א שביאר שהכונה שנתלכלו בטיט וא"כ וודאי ניחא ליה במה שניתנקו ולכאורא זה כסברת ר' יהודה לעיל פ"ג שכה"ג לא צריך שמח אלא שבסתמא חשיב שיש לו ניחותא

**משנה ו**

**הערות במשנתינו**

א]עיין חזו"א דבהעלה התורמסין גם אם לקח מאלו שנוגעים בקופה ומים אלו כשהיו נתלשים אם הקופה היו מכשירים אבל שנתלשו בצורה אחרת לא מכשירים וצ"ב

ב]**העלם מן המים הנוגעים בקופה טמאים ושאר כל התורמסין טהורים:** עיין ר"ש שהכונה מוכשרים ולא אירי במתניתין כלל בדין טומאה אמנם הרמב"ם ביאר שאדם טמא העלה הקופה ולפ"ז הנידון גם לענין טומאה והרא"ש ביאר שהקופה היתה טמאה ומדובר שלא טבלה כולה ולכן לא נטהרה והנה בפשוטו לכו"ע לא היה לו ענין לטהר הקופה דהרי העלה אותה אדם טמא וכן הרא"ש ביאר שאין כולה במים וצ"ל כמו שביאר הר"ש שהיה לו ענין בהדחת הקופה לצורך נקיונה ולכן המים שנוגעים בקופה הם נחשבים תלושים לרצון וכן הפירות שנגעו בהם הוכשרו ושאר הפירות לא נגעו במים אלו ולכן הם לא הוכשרו

וכתב הגר"א שאיירי בקופה עשויה נקבים וצ"ב הטעם הרי אין לו ענין במים שבפנים אלא במה שנוגע בקופה ואולי כה"ג חשיב כאילו שהכל מנקה ויש לו צורך בהכל או דהוי פס"ר שכדי לנקות הקופה עולה מים בכולה וכה"ג חשיב שיש רצון בהכל וכנ"ל במשנה א' אמנם עיין תפא"י שדן שכיון שהמים מחוברים א"כ חשיב כאילו כל המים נוגעים בכל התורמסין וא"כ המים שנוגעים בקופה יכשירו הפירות ולכאורא אין הדבר מוכרח שדין חיבור מים שזה דבר אחד חשיב גם לעניין הכשר וצ"ע בזה

וברמב"ם בפיה"מ כתב שכל התורמסין הוכשרו אמנם לא כולם נטמאו כיון ששני לא עושה שלישי וצ"ע למה כולם הוכשרו ויתכן דס"ל שלא היה קופה מחורחרת וכנ"ל אמנם צ"ע עד כמה שהכל הוכשר הכל טמא כיון שכל המים טמאים שהם מחוברים ונגעו בקופה וצ"ע ועיין חזו"א

והנה קשה עוד לדעת הר"מ שצריך רצון על הבלילה א"כ אפילו שיש כאן רצון על המים לענין רחיצת הקופה אבל למה שזה יכשיר התורמסין והנה לעניין התורמסין שנטמאו א"כ זה מים טמאים שמכשירים אמנם לענין השאר שלא נטמאו חזינן שזה לא מים טמאים א"כ צ"ע למה זה מוכשר

**בהא דצנון מוכשר אפילו שאין רצון לשימוש בתלוש ובהא דמבואר בפסחים דמחוברים מכשיר**

ג]מבואר במשנה שצנון במים הוא טהור דהינו שמים מחוברים לא מכשירים וצ"ע א"כ בשעת התלישה שהפרי כבר נקי אין לו שום ענין במים ולמה חשיבי לרצון ובפשוטו צ"ל כיון שזה מוכרח שהם יתלשו חשיב שהרצון של השימוש במים ממשיך גם בשעת תלישתן

והנה הראשונים כאן הקשו שהגמ' בפסחים כ. אומרת שמחוברים מכשירין וביותר דדעת שמואל שדוקא מחוברים עיין תוס' חולין לו: ותירצו שהכונה שזה נפל על הפרי כשהם מחוברים אבל ההכשר חל בתלישה ועיין חזו"א ח' י' שהקשה מה מעלה שהמים הגיעו על הפרי במחובר הרי כל מה שיש כאן רצון דנחשב שבשעת תלישתו יש רצון וא"כ אין שום דבר בזה שנפלו במחוברים דזה רק נוצר היכי תימצי שיחשב רצון בתלישתם ולכאורא צ"ל שזה סברא בחלות הכשר על הפרי שיש יותר קשר בין המים לפרי אם הגיעו עליו במחובר וצ"ע ועיין מש"כ סימן א' סק"א במוסגר ועיין עוד מה שכתבנו פ"א מ"א סק"א

ובראב"ד בתו"כ תירץ על קושית הראשונים שכוונת הגמ' שמחוברים מכשירים שחשב עליהם כשהם ירדו באויר לפני שהגיעו לקרקע וכיון שחל עליהם שם משקה זה לא נפקע בהגיעם לקרקע ועיין חזו"א ח' ח' שדן בדעת שאר ראשונים שכה"ג שכל מחשבת ההשתמשות לאחר שזה יתחבר אין זה מחשבה המועילה

**בדין הכשר במקצת**

ד]**העלתו כל שהוא מן המים טמא:** ומבואר שמספיק הכשר על מקצת הפרי וע"י זה מוכשר כל הפרי וודאי לא משנה איפה יגעו האם במקום שהיו המים או לא וכן מבואר בגמ' שדם שחיטה מכשיר את כל הבהמה וכבר כתב כן הגר"א אור"ח סי' קנ"ח ולדעת תוס' בפסחים שהכשר צריך כביצה גם מדרבנן א"כ צ"ל שצנון ותורמסים יש בהם כביצה

**משנה ז**

**ביאור הא דאם חשב שיודחו ידיו הוכשרו**

א]**ואם חשב וכו':**עיין רמב"ם שהכונה שרצה לרחוץ ידיו ויתכן שכונתו לטהרם א"כ כיון שהיה לו רצון במים ממילא נחשב שהם נתלשו לרצון והם מכשירים וצ"ע אבל צריך בלילה לרצון ואין לו רצון שהפירות רטובים ואם נימא שלזה מועיל פס"ר א"ש אמנם כבר הוכחנו בסימן א' לא כך וצ"ע

אמנם עיין ר"ש ומקורו מרש"י שביארו שחשיב שהחשיב את נפילת הפירות ולכאורא הכונה שכיון שבגלל שנפלו הפירות במים זה גרם שינקה ידיו יוצא שיש לו תועלת בנפילת הפירות במים ובזה א"ש מה שכתבו שהוא רק סופו לרצון דתחילת נפילת המים על הפירות זה לא לרצון, וצ"ב אבל ביחס לפירות זה לא מחשבה שקשורה למים והרי זה כמטמין מפני הגנבים ועוד למה לא ביאר כרמב"ם והרי ס"ל שלא צריך רצון על הפירות ואולי משמע להו שגם אם מישהו אחר יוציא הפירות הוכשרו וצ"ע

ב]עיין רמב"ם דמשנתינו ס"ל שחולין לא צריך כונה אבל במעשר זה היה טמא וצ"ע כיון שהפירות לא הוכשרו אין הם מקבלים טומאה

**משנה ח**

א]הרמב"ם העמיד משנתינו בכלי חרס וטעמו דאל"כ הכלי נטהר בהיותו במקוה וצ"ע הר"ש שלא פירש שמשנתינו דוקא בכלי חרס

**האם טהרת טבילה רק בעליתו מהמקוה**

ב]עיין ר"ש שהביא תוספתא הנוגע בנבילה וטהור בעליתו ומשמע שרק כשעולה מן המקוה הוא נהיה טהור וכן דייק הכס"מ פ"ו מאה"ט הט"ז ועיין או"ש שלא צריך שכל גופו יעלה מן המקוה אלא שתיתבטל המעשה טבילה כגון שחלק מגופו עלה או שהמקוה נפסל וצ"ע מה פתאום שיהיה כך ואולי כוונת התוספתא שרק כה"ג שהטומאה חלה במקוה כה"ג כל הטהרה חלה בעליתו מן המקוה אבל טמא שירד וודאי נטהר בעצם ירידתו למקווה וגם זה צ"ב

**משנה ט**

**בביאור הדין דקילון**

א]עיין ר"ש וכן בגר"א שביארו שלת"ק אמרינן שוודאי יש רטיבות וזה לא זיעה אלא מים ולכן זה טמא ולאחר שלשה ימים גם אם יהיה רטיבות זה זה זיעה בעלמא ולא מהמים וטהור וצ"ל כמו שביאר החזו"א לעיל פ"ג מ"ד שאפילו שוודאי יוצא מהקילון גם מה שהוא בלע אבל זה חלקים דקיקים שאיבדו תורת מים ונהיו כזיעת הבתים ור"ע חולק שהדין שלשה ימים הוא רק כדי לתלות שזה יבש אבל אם אין רטיבות ודאי לא מוכשר ואם יש רטיבות זה מים של הקילון

אמנם הרמב"ם ביאר מפורש שלת"ק אפילו אם יש מים לאחר ג' ימים זה טהור כיון שאין רצונו במים לאחר ג' ימים ועיין חזו"א דבפשוטו נראה שכל ההכשר חל רק עד הזמן שהכשיר המים ולא יותר וע"ש שהקשה על זה דהרי בכל מחשבת סילוק אין החשבה על המים אלא ברגע הסילוק ובכל אופן המים מוחשבים גם אחרי זה ולכן ביאר שכונת הר"מ שאיגלאי מילתא שמים אלו לא היה בהן צורך כלל וכמו שהבאינו לעיל פ"א מ"ו לבאר מהר"ש בדעת ר' שמעון וצ"ע

והנה קילון מבואר בר"ש שזה צינור להשקאת שדות ולפ"ז צ"ע למה מים אלו מכשירים הרי זה נתלש לצורך מחובר והנה אם נימא שמים תלושים בכלי לצורך מחובר מכשירים א"ש אמנם עיין לעיל מ"ב שהבאינו מפורש מהר"ש והראב"ד שגם כה"ג זה לא מכשיר והיה מקום לדחוק שהנידון שהניח פירות בכונה בתוך הקילון אמנם לשון הר"ש שנפלו לתוכו פירות ומשמע שאין לו בזה רצון ואולי מדובר שהמים בתחילה נשאבו לצורך תלוש ואחרי זה נתנם בצינור לצורך השקאה

והנה הרמב"ם ביאר שזה כלי שמניחים בו מים ולפ"ז היה מקום לומר שזה נתלש לצורך תלוש אמנם עין מו"ק דמבואר שקילון זה עומד להשקאת שדות וצ"ע

והנה לדעת הר"מ שצריך רצון בבלילה על הפירות צ"ע שעד כמה שלא היה רצון בבלילה מה עוזר שמים אלו הוחשבו וצ"ל שהכונה דהרי מים שנתלשו שלא לרצון אפילו אם בלילת המים היה לרצון זה לא מכשיר לדעת הר"מ וזה גם הנידון כאן אמנם עיין סימן א ולעיל פ"ג מ"ד שאם יש רטיבות קלושה כה"ג וודאי חשיב שזה נתלש לפירות וצריך להכשיר וא"כ צ"ע למה שכאן זה לא יכשיר ובפשוטו מוכח דלא כמו שכתבנו שם ושגם כה"ג חשיב שאין כאן עוד תלישה וצ"ע

ולדעת הר"ש דאירי בצינור בקרקע צ"ע למה זה לא מים שבקרקע אמנם זה לשיטתם דמים שנתלשו אפילו אם נפלו לקרקע זה נשאר תלוש ודלא כרמב"ם ויתכן שצינור זה אין דינו כקרקע אפילו שכל שימושו אם הקרקע וצ"ע

**משנה י**

**בביאור מחלוקת ר"ש ורבנן**

א]**בלעו משקין טמאין וכו':** עיין ר"ש שביאר שכל זמן שהמשקין בלועים אינם מטמאים ואם יצאו הם וודאי מטמאים ות"ק איירי בעצים יבשים שנשרפים מיד א"כ המשקים לא יוצאים ור"ש איירי בעצים לחים וכה"ג יוצאים המשקים ומטמאים התנור ורק אם הרטיבות הטבעית של העצים מרובה מהמשקים שנבלעו כה"ג הם בטילים ברוב ורבנן חולקים שמי פירות לא מבטלים מים ועיין ר"ש לעיל פ"ב מ"ג שהביא שכבר נחלקו בזה תנאים

וברמב"ם ביאר שת"ק ס"ל שהמשקין שנבלעו טהרו ור"ש ס"ל שהם יוצאים בחזרה וממילא כל שאין ביטול על זה הם טמאים והנה התוי"ט נקט שנחלקו במציאות האם יוצאים משקין אבל אם הם יצאו הם ודאי טמאים אמנם פשטות לשון הרמב"ם וכן נקט החזו"א שוודאי יוצאים משקין אלא שנחלקו האם נשאר עליהם טומאה או שפקע מהם שם משקין וצ"ע מה החילוק בין זה לגמ' בנדה דמבואר שמים שיצאין ע"י היסק התנור מכשירים וצ"ע

והגר"א ביאר שגם לת"ק משקין היוצאין טמאים וכונת המשנה שלא יסיקם בכל אופן וכן שלא יגע אלא בידים טהורות וכל מחלוקת ר"ש ורבנן במבואר בתוספתא האם מי פירות מבטלים מים

ב]בהא דמבואר דלא יסיקם אלא בידיים טהורות בפשוטו הטעם דהמים יטמאו ויחזור ויטמא התנור אמנם דעת הרמב"ם שמשקין הבאין מחמת הידים לא מטמאים את הכלים ולכן ביאר שיש כאן גזירה דרבנן שמא יסיקם אדם טמא ולכאורא אין זה קשור למה שזה בלע מים טמאים אלא כל עצים שיש עליהן משקין אסור לאדם אם ידים טמאות להסיק בהם

ג]לשון המשנה הוציאם שירדו עליהן גשמים צ"ע למה לא כתוב שהיה ניחא ליה שירדו עליהם גשמים ומשמע שלהחשיב מים לא על הפירות צריך מעשה אמנם עיין לעיל מ"ג שהוכחנו מהראשונים לא כך ועיין לעיל פ"ג מ"ו-ח וצ"ע בזה