=י - בטעמא דר_ יהודה דאסורה בכל עונת הוסת
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן י**

**בטעמא דר' יהודה דאסורה בכל עונת הוסת**

**א**

א] **נדה ס"ג ב',** ר' יוסי אומר אף ימים ושעות וסתות, היתה למודה להיות רואה עם הנה"ח אינה אסורה אלא עם הנה"ח, ר' יהודה אומר כל היום שלה.

**והנה** בדינא דר' יהודה דהיא אסורה כל העונה, כתב הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"י, ז"ל, ומסתברא לן דוקא וכו' אבל אם קבעה וסת לשעות ולא קבעה לימים אינה חוששת אלא לשעתה בלבד, דעד כאן לא פליג ר' יהודה עלי' דר' יוסי אלא בלמודה לימים וכו', קביעותה דיומא אסר לה ועקר לקביעותה דשעה, חיישינן כיון דקביעא לה וסת בהאי יומא כולי יומא זמנה היא, אבל היכא דקביעא לה וסת לשעה ולא קביע לה וסת ליומא, ודאי קביעותה דשעה מהניא לה, ולא אתי וסת שאינו קבוע דיומא ועקר לה לקביעותא דשעה, עכ"ל.

**והמאירי** בסוגיין הביא לדין זה, ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, ואין הדברים נראין שאף קביעות שעה קביעות יום הוא ואין לצמצם בה כ"כ, עכ"ל.

ב] **וביאור** הפלוגתא בזה הוא, דהנה בטעמא דר' יהודה דס"ל דהיא אסורה כל היום, יש להסתפק אם הוא משום דפליג על עיקר קביעות השעה, וס"ל דלא תלינן לוסתה כלל בשעתה, אלא הוי עיקר הוסת לכל היום, או דלעולם מודה ר' יהודה לעיקר הקביעות דשעה, ואך דס"ל דמ"מ יש לה לחוש לכל היום.

ג] **והנה** בד' הראב"ד בבעה"נ שם שכתב דטעמא דר' יהודה הוא משום דקביעותא דיומא עקר לקביעותא דשעה, חיישינן כיון דקביעא לה וסת בהאי יומא כולי יומא זמנה היא, מבו' דמודה ר' יהודה לעיקר הקביעות דשעה, ואך דס"ל דיש לחוש שתראה מכח גרמת יום הוסת אף כנגד הקביעות דשעה, וכמש"נ לפרש בזה בסימן י"א סק"י.

**וכ"ה** מבו' גם בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ריש שער ג' ח. שכתב דהא דהיא אסורה בכל העונה אף אחר שעת הוסת, הוא שמא נתעכב מעט האורח וביומו יבא, ומבו' דמודה ר' יהודה דעיקר וסתה הוא בשעת הוסת עצמה, ואך דאיכא דין פרישה כל היום משום דחיישינן שמא תראה בשעה אחרת.

ד] **והנה** אמנם לכאו' בחד מילתא נחלקו הראב"ד והרשב"א, דבד' הראב"ד מבו' דהא דהיא חוששת לכל היום הוא משום דכח קביעות היום מועיל כנגד קביעות השעה, וע"כ יש לחוש דעיקר זמנה הוא כל היום, אך בד' הרשב"א מבו' דלעולם זמנה הוא רק בשעתה, ומ"מ כשלא ראתה בשעתה, יש לחוש שנתעכב האורח מעט וביומו יבא, והיינו משום דעיקר הראי' הוא מכח גרמת היום, וקביעות השעה הוא קביעות בפנ"ע שדרכה לראות את ראיותי' בשעה זו, וכמש"נ בסימן י"א סק"ח, וע"כ יש לחוש שנתעכב האורח ויבא "ביומו" אחר השעה.[[1]](#footnote-2)

**אמנם** נראה טפי שלא נחלקו הראב"ד והרשב"א כלל, דהנה יש להעיר בד' הרשב"א שכתב לה"ט דשמא נתעכב מעט האורח רק בטעם הא דאסורה אחר שעת הוסת, ולא כתב לזה גם בטעם הא דאסורה קודם שעת הוסת דהוא משום דשמא יקדים,[[2]](#footnote-3) ועוד העירוני בזה ממש"כ הרשב"א שם לעיל מינה, ז"ל, כיצד הרי שהיתה למודה לראות מר"ח לר"ח וכו' אסורה כל אותו היום משום חשש הוסת "שמא אורח בזמנו יבא" וכו', אפי' היתה למודה להיות רואה בסוף היום ה"ז אסורה אפי' מתחילת היום, עכ"ל, ומשמע דכל היום הוא זמנה ואמרינן ע"ז אורח בזמנו בא.

**וע"כ** נראה דלעולם אזיל הרשב"א כד' הראב"ד, דעיקר הא דחיישינן שתראה בכל היום, הוא משום דעיקר זמן הראי' הוא כל היום, וחיישינן שתראה מכח גרמת יום הוסת אף כנגד הקביעות דשעה, - ואך דמ"מ הי' מקום לדון דאם עבר שעת הוסת ולא ראתה תהא מותרת, שהרי הוחזקה שהיא רואה בשעה זו, ואף דחיישינן לכל היום, היינו רק דיש לחוש שתראה גם שלא בשעה זו, אך ודאי דמכח חזקתה יש לה לראות בשעה זו, וכל שלא ראתה בשעה זו, מוכחא מילתא דאין האורח עתיד לבא ביום זה, וע"ז הוא שכתב הרשב"א דמ"מ היא אסורה, משום דשמא נתעכב האורח מעט וביומו יבא.

ה] **והך** מילתא דגם לדעת ר' יהודה איכא לעיקר הקביעות דשעות, מצינו כן גם בד' הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב', עיי"ש שכתב דאף למ"ד דוסתות דרבנן, מ"מ דין הפרישה משעת הוסת עד סוף העונה הוא מדאורייתא, ורק דין הפרישה קודם שעת הוסת הוא מדרבנן, עכ"ד, ועד"ז כתב הריטב"א בשבועות י"ח א', ומבו' דמודה ר' יהודה לעיקר הקביעות דשעות, והא דהיא אסורה קודם שעת הוסת, הוא משום דחיישינן שמא תקדים לראות, ואיסור זה אינו אלא מדרבנן.[[3]](#footnote-4)

**וכ"ה** גם משמעות ד' הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הי"ב והי"ג, דעיקר הוסת הוא בשעתו, והא דהיא אסורה כל עונת הוסת הוא דין פרישה הנלמד מקרא דוהזרתם, עיי"ש.

ו] **אך** בדעת המאירי נראה דפליג בזה, וס"ל דטעמא דר' יהודה דהיא אסורה כל העונה, הוא משום דפליג על עיקר הקביעות דשעות, והוי עיקר קביעותה לכל היום, וזהו מש"כ דקביעות שעה קביעות יום היא ואין לצמצם בה כ"כ, וזה מתפרש ע"ד מש"כ המאירי בסוגיין דאף לר' יוסי דאינה אסורה כל היום, מ"מ היא אסורה כל השעה, ואין מדקדקין בקביעות וסת לחלקים שבה.

**וכן** משמע קצת בל' רש"י בסוגיין בד"ה אינה אסורה ובד"ה עד ו' שעות, דר' יוסי דייק שעות, ומשמע דר' יהודה לא דייק כלל שעות, והוי עיקר קביעותה לכל היום, - וכן משמע גם בהל' נדה לרש"י שנד' בס' הפרדס ובס' האורה ח"ב סימן א' ובמחזור ויטרי סימן תצ"ח שכתב דטעמא דר' יהודה הוא משום דסבר דכניסת היום גרים וכן כניסת הלילה, ומשמע דטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דאין השעה גורמת, אלא היום והלילה גורמים.

ז] **ופשוט** דזהו טעם הפלוגתא כשקבעה וסת לשעות ולא לימים אם אינה חוששת אלא לשעתה או היא אסורה כל היום, דהראב"ד לטעמי' דמודה ר' יהודה לעיקר הקביעות דשעות, ואך דכל שקבעה וסת לימים חיישינן שתראה ביום הוסת שלא כפי קביעות השעה, וע"כ כל שקבעה וסת לשעות ולא לימים, אינה חוששת אלא לשעתה, דלא אתי וסת שאינו קבוע דימים ועקר לקביעותא דשעות, - והמאירי שנחלק ע"ז, הוא כמבו' בדבריו דהוא משום דר' יהודה פליג על עיקר הקביעות דשעה וס"ל דקביעות שעה קביעות יום הוא ואין לצמצם כ"כ, וע"כ אף כשקבעה וסת לשעות ולא לימים ה"ה אסורה כל היום.

**ב**

ח] **ומצינו** דאזלי עוד לטעמייהו בזה, דהנה החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט כתב, דאם יש לה שעה קבועה ביום הוסת א"צ בדיקה רק אותה שעה ולא בכל העונה, דאף לר' יהודה דס"ל דאסורה כל היום, היינו רק לענין איסור תשמיש ומקרא דוהזרתם, אבל לענין בדיקה מודה דשעות וסתות, עכ"ד.

**והנה** ד' החוו"ד שם הם לטעמי' שם דס"ל דדין הבדיקה הוא בכל שעת הוסת, ולא סגי בבדיקה אחת, ובזה הוא שכתב להקל, דכל דעיקר קביעותה הוא לשעה, א"צ בדיקה אלא בשעתו, - ולדעת החולקים וס"ל דסגי בבדיקה אחת, ונת' בזה בסימן ט', הרי נפ"מ בזה להחמיר, דכל דעיקר קביעותה הוא לשעה, ובדקה בעונת הוסת קודם לשעה זו, לא תועיל בדיקה זו להתירה.

ט] **ומצינו** שנחלקו בזה רבוותא, דהנה בד' הראב"ד בשער הספירה סימן ג' ה"ג משמע דדין הבדיקה ביום הוסת, הוא בשעת הוסת, וכן משמע בדבריו בשעת הוסתות ריש סימן ב' ובסימן ד' ה"ב, ומבו' לפ"ז, דאף דקי"ל כר' יהודה דהיא אסורה כל היום, מ"מ דין הבדיקה הוא בשעת הוסת.

**אך** המאירי בסוגיין כתב בתו"ד דדין הבדיקה הוא בעונתה, ומבו' בדבריו שם, דאף למ"ד דוסתות דאורייתא סגי במה שבדקה בעונתה, וכ"ה להדיא בהל' נדה לרש"י דבאותו יום או לילה שקבעה וסת היא בודקת תדיר, והרי דדין הבדיקה הוא בכל עונת הוסת.

י] **ופשוט** דאזלי לטעמייהו, דהראב"ד לטעמי' דמודה ר' יהודה לעיקר הקביעות דשעות, ואך דס"ל דכיון שקבעה וסת לימים חיישינן שתועיל קביעות הימים כנגד קביעות השעות, ע"כ ס"ל דמ"מ דין הבדיקה הוא בשעת וסתה דזהו עיקר קביעותה, ול"מ שתבדוק קודם שעת הוסת.

**אך** רש"י והמאירי לטעמייהו דר' יהודה פליג על עיקר הקביעות דשעות, וכל העונה הויא עיקר וסתה, ע"כ ודאי דדין הבדיקה הוא בכל העונה.

יא] **ונפ"מ** עוד לדינא בזה, הוא בדינא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, ויש להסתפק בגונא שהיתה בשעת הוסת במחבא ואחר שעת הוסת יצאה מן המחבא, ועבר היום ולא בדקה, אם היא אסורה, - וזה תליא בפלוגתא זו, דאי נימא דעיקר דין הבדיקה הוא בשעת וסתה, י"ל דגם דינא דעבר וסתה ולא בדקה אסורה, הוא רק כשעבר שעת וסתה ולא בדקה, וע"כ כל שבשעת וסתה היתה במחבא אינה אסורה מכח מה שעבר שאר היום ולא בדקה,[[4]](#footnote-5) אך אי נימא דדין הבדיקה הוא בכל היום, הרי דגם דינא דעבר וסתה ולא בדקה הוא אף כשעבר עלי' שאר היום ולא בדקה, וע"כ אף אם בשעת וסתה היתה במחבא, מ"מ יש לאסרה מכח מה שעבר עלי' שאר היום ולא בדקה.

**ומצאנו** הדברים מבוארים כן בתפארת למשה סימן קפ"ד, עיי"ש שכתב בדעת הט"ז שם סקי"א דבכה"ג היא אסורה משום דלר' יהודה מחזקינן לכל היום כשעת וסתה והוי כאילו אין לה שעה קבועה לראי', ונחלק ע"ז וכתב דבכה"ג היא מותרת, משום דגם לפ"מ דקי"ל כר' יהודה דהיא אסורה כל היום, הוי עיקר הוסת בשעת וסתה, ובשאר היום ליכא אלא דין פרישה בעלמא.[[5]](#footnote-6)

**ג**

יב] **והנה** החוו"ד שם כתב לפי דבריו, דכל שיש לה שעה קבועה, אינה מטמאה טהרות אלא משעת הוסת, והוכיח כן מהא דאשה שיש לה וסת די' שעתה ואינה מטמאה מתחילת העונה.

**והנה** החוו"ד שם כתב דכן משמע מד' הרמב"ם, וי"ל דמכוון דבריו הוא למש"כ הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ד דהרואה דם בשעת וסתה אינה טמאה למפרע אלא "בשעתה בלבד", ומשמע דאינה מטמאה טהרות מתחילת העונה, אלא בשעת הוסת.

**ונראה** דיש ללמוד לזה מד' הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ו, עיי"ש שכתב דוסת הגוף אינו וסת בפנ"ע, אלא היינו דאשה שיש לה וסת לימים, ה"ה מרגשת במקרי הגוף בשעת ראייתה, והנה לפ"ז הרי ודאי דעיקר וסתה הוא מתחילת העונה, שהרי וסתה הוא לימים, ואפ"ה לא מטמאינן להטהרות שעשתה זו ואינה טמאה אלא בשעתה.

**וכ"ה** להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, שפירש אף לרישא דמתניתין בוסת הימים, ובזה תנן דאם היתה למודה לראות בתחילת היום כל הטהרות שעשתה ביום זה טמאות, ואם היתה למודה לראות בסוף היום כל הטהרות שעשתה ביום זה טהורות, ועיי"ש שכתב דר' יהודה בא לפרש דעת ת"ק, והיינו משום דהא דקרי ת"ק לכל היום כוסת, הוא משום דס"ל דאף דהיא רואה בתחילתו או בסופו, ה"ה אסורה כל היום, ולפ"ז מפורש במשנתינו, דאף דאיכא דין פרישה כל היום, מ"מ אינה מטמאה טהרות אלא משעת וסתה.[[6]](#footnote-7)

יג] **אך** הנה בד' הרשב"א והמאירי והר"ן לעיל בע"א מבו' דפליגי ע"ז, עיי"ש שכתבו דהא דכשהיתה למודה לראות בסוף הוסת לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת הוסת, הוא משום דבוסת הגוף מודה ר' יהודה אינה חוששת אלא לשעת הפיהוק, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז שער ג' יד., ומבו' דאם היתה חוששת מתחילת הפיהוק, אף היתה מטמאה טהרות אף קודם שעת וסתה, וכ"ה מבו' גם בד' התוי"ט במשנתינו, וכמש"נ בסימן ט"ז בהערה ד'.

יד] **והנה** בד' המאירי פשוט דאזיל לטעמי' דס"ל דטעמא דר' יהודה דהיא אסורה כל היום, הוא משום דפליג על עיקר הקביעות דשעה, והוי עיקר קביעותה לכל היום, וע"כ אף היא מטמאה טהרות מתחילת היום.

**ועד"ז** נראה בדעת הרשב"א דאף דפליג ע"ד המאירי וס"ל דמודה ר' יהודה לעיקר הקביעות דשעות, מ"מ כיון דהא דאיכא דין פרישה כל היום הוא משום דאתי קביעותא דיומא ועקר לקביעותא דשעה, וחיישינן שתראה מכח גרמת היום אף שלא כפי קביעות השעה, וכמש"נ לעיל סק"ד בדעתו, אף מהני זה לטמאות טהרות מתחילת היום, ולא אמרינן דכיון דאי"ז אלא חשש, אי"ז מועיל אלא לדין פרישה לכתחילה, ולא לענין טומאת טהרות.

**ומקור** ד' הרשב"א לכך, נראה דהוא ממה שאמרו לקמן בסוגיין דהא דאמר רבא תרי זימני דהיא אסורה כל היום, הוא משום דאי אשמועינן הא הו"א ה"מ לטהרות וכו', ומבו' דדין הפרישה דכל העונה הוא אף לענין טהרות, ומזה נלמד דמכח הא דחיישינן שתראה בשאר היום, אף היא מטמאה טהרות.

**ובדעת** הני רבוותא דס"ל דאינה מטמאה טהרות מתחילת העונה, צ"ל דס"ל דמה שאמרו דה"מ לטהרות, הוא דין פרישה לכתחילה לטהרות, וכמש"כ החוו"ד שם, וי"ל עוד דס"ל דלפ"מ דמסקינן דרבא איירי לבעלה, לא חששו אלא לבעלה דהוא איסור כרת, ולא לטהרות, וכמש"כ כן במשנ"א במשנתינו.

**ד**

טו] **והנה** מד' החוו"ד שם נראה, דגם דינא דיש לה וסת די' שעתה, הוא רק כשראתה בשעת וסתה, וכל' הגמ' לעיל ד' ב', וכ"כ במשנה אחרונה לעיל פ"ב, וכתב לישב בזה להא דתנן לעיל י"ד א' דנמצא על שלה אות יום חייבין בקרבן וכו' ואח"כ מטמאה מעל"ע, והא דחייבין בקרבן מוקמינן לה בשבועות י"ח א' בסמוך לוסתה, ואפ"ה היא מטמאה מעל"ע, ול"ה כרואה בשעת וסתה דדי' שעתה.

**אמנם** הנה בפיהמ"ש להרמב"ם בריש מכילתין מבו' להדיא, דכל שרואה ביום הוסת די' שעתה, אף אם לא ראתה בשעת הוסת,[[7]](#footnote-8) וכ"ה מבו' בתשו' ר"י שהובאה בפסקי הר"א מטול פרק ד', שכתב דבע"כ איירי מתניתין דלעיל י"ד א' בוסת שאינו קבוע, וע"כ הוא דהיא מטמאה מעל"ע.

**וצ"ל** דאף דדעת הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו דאינה מטמאה טהרות אלא משעת וסתה, והרי דאף לפ"מ דקי"ל כר' יהודה הוי עיקר הוסת בשעת וסתה, מ"מ כיון דחיישינן שתראה כל היום, דמה"ט איכא דין פרישה כל היום, סגי בזה לדינא דדי' שעתה.[[8]](#footnote-9)

טז] **ויש** להוסיף, דלפ"ד הרמב"ם מתישב היטב הא דתנן בריש מכילתין דכיצד די' שעתה, היתה יושבת במיטה ועסוקה בטהרות ופירשה וראתה היא טמאה והן טהורות, ומשמע דמטהרינן להטהרות שעשתה רגע אחד קודם שמצאה את הדם, וכ"נ להדיא בפיהמ"ש להרמב"ם שם, ותיקשי דמ"ט לא מטמאינן עכ"פ להטהרות שעשתה בשעת וסתה, וכדינא דמשנתינו דכל הטהרות שעשתה בשעת הוסת טמאות, ועמש"נ בזה בסימן ח' ענף ד', ולפ"ד הרמב"ם ניחא, דאיירי כשראתה ביום הוסת קודם שעת וסתה, ובכה"ג אינה מטמאה טהרות למפרע כלל, וכמבו' בד' הרמב"ם במשנתינו, דדין טומאת הטהרות בוסתה הוא רק משעת וסתה, וכמש"נ לעיל סקי"ב.

**ה**

יז] **והנה** כתב הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"ד, ז"ל, אין האשה קובעת וסת אלא בעונות, אפי' ראתה ג' ר"ח זא"ז והיתה ראי' ראשונה בליל החודש והב' ביום החודש והג' בלילו אין כאן וסת, עכ"ל.

**וכ"ה** מבו' גם בד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"ל, ז"ל, ושאר הוסתות שהן תלויים בימים וכו', וכך הוא דינה וכו', ואם ראתה פעמים ביום ופעמים בלילה שלא על הסדר וכו', חוששת לאחרונה בלבד, עכ"ל, ולהדיא דאין הוסת נקבע אלא כשראיותי' הם באותה עונה, וע"כ כל שראתה פעמים ביום ופעמים בלילה אינה קובעת וסת כלל, ואינה חוששת אלא לראייתה האחרונה.

**וכ"כ** המאירי לקמן בסוגיין, ז"ל, וי"א שאין אשה קובעת וסת אלא בעונה אחת וכו' אבל אם ראתה ראשונה ביום ושני' בלילה אין כאן קביעות, שלא נאמר יום בענינים הללו אלא בעונה ר"ל או יום או לילה, עכ"ל.

יח] **והנה** בד' המאירי משמע דלא פסיקא לי' הך דינא, שהביא לדין זה בשם י"א, ונראה דהוא משום דאף שאמרו בסוגיין דכל שיש לה וסת אינה אסורה אלא באותה עונה, י"ל דכ"ז הוא כשהיו ראיותי' באותה העונה, אך כל שהיו ראיותי' בב' העונות, י"ל דהיא אסורה כל היום.

**ויש** להוסיף, דמצינו דכוותה בדין קביעות השעות לר' יוסי, דאף דס"ל דכל שהיו ראיותי' באותה השעה אינה אסורה אלא בשעה זו, מ"מ כל שראתה בשחרית ובין הערבים ה"ה אסורה כל העונה, וכמש"כ המאירי בסוגיין, וא"כ ה"נ י"ל בדין קביעות העונה, דאף דכל שהיו ראיותי' באותה העונה אינה אסורה אלא בעונה זו, מ"מ כל שראתה בב' העונות ה"ה אסורה כל היום.

**וצ"ע** בד' הראב"ד והרמב"ן שנקטו דקביעות וסת הוא רק כשהיו הראיות באותה עונה, דמנ"ל הך מילתא, ומאן יימר דל"ד קביעות העונה לדידן לקביעות השעות לר' יוסי, דאף דאינה אסורה אלא באותה השעה, מ"מ כל שראתה בשעות חלוקות ה"ה אסורה כל היום.

יט] **ונראה** פשוט בזה, דמקור ד' הראב"ד והרמב"ן להך דינא, הוא מהא דס"ל לר' יהודה דאף כשראתה בשעה קבועה ה"ה אסורה כל העונה ומ"מ אינה אסורה כל היום, ובע"כ דליכא קביעות וסת כלל אלא באותה העונה, וע"כ א"א לאסרה משום וסת היום, אלא בעונת ראייתה.

**ואמנם** כ"ז הוא להראב"ד לטעמי' דס"ל דמודה ר' יהודה לעיקר הקביעות דשעות, והא דהיא אסורה כל העונה הוא משום דחיישינן שתראה מכח קביעות היום שלא כפי קביעות השעה, וע"כ מהא דלא חיישינן שתראה מכח קביעות היום שלא כפי קביעות העונה, יש ללמוד דליכא קביעות וסת כלל אלא באותה העונה, - אך להמאירי לטעמי' דס"ל דפליג ר' יהודה על עיקר קביעות השעות, וע"כ היא אסורה כל העונה, הרי אין ללמוד מהא דאינה אסורה כל היום דליכא קביעות וסת כלל אלא באותה העונה, שהרי י"ל דאף דאיכא קביעות וסת שלא באותה העונה, מ"מ כל שבאו ראיותי' באותה העונה אינה אסורה בעונה השני', וכי היכי דלדעת ר' יוסי כל שבאו ראיותי' באותה השעה אינה אסורה בשאר השעות, וע"כ לא פסיקא לי' להמאירי הך דינא.

1. ולדרך זו נמצא, דדינא דהראב"ד דכל שקבעה וסת לשעות ולא לימים אינה חוששת אלא לשעתה, הוא רק לטעמי' דהא דבעלמא היא חוששת לכל היום הוא משום דאתי קביעותא דיומא ועקר לקביעותא דשעה, וכל שקבעה וסת לשעות ולא לימים לא אתי וסת שאינו קבוע דימים ועקר לקביעותא דשעה, אך לדעת הרשב"א דהא דבעלמא היא חוששת לכל היום הוא משום דשמא נתעכב האורח מעט וביומו יבא, לכאו' יש לחוש לכך אף כשקבעה וסת לשעות ולא לימים, שהרי אף כשקבעה וסת לימים ושעות, הוי עיקר זמנה בשעת הוסת, ואפ"ה היא חוששת לכל העונה, וא"כ ה"נ כשקבעה וסת לשעות ולא לימים, אף דזמנה הוא בשעת הוסת, יש לה לחוש לכל העונה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל דבזה פשיטא טפי לאסור, דיש לחוש שתקדים לראות מחמת תשמיש, וכמש"כ הגר"ז בסימן קפ"ט סקצ"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. והרא"ה שם כתב עוד דאחר שעת הוסת היא אסורה מדאורייתא, דע"ז קאי קרא דוהזרתם, ומבו' בדבריו דבשעת הוסת עצמה היא אסורה מדינא וא"צ לקרא דוהזרתם, ול"ב לקרא דוהזרתם אלא לאסרה לאחר שעת הוסת, וזה לטעמי' דמודה ר' יהודה לעיקר הקביעות דשעת הוסת. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך אי"ז מוכרע, די"ל דמש"כ הראב"ד דהבדיקה היא בשעת הוסת, היינו רק לענין דלא סגי בהבדיקה קודם שעת הוסת, כיון דעיקר קביעותה הוא בשעת הוסת, אך מ"מ י"ל דאיכא דין בדיקה אף על שאר היום, ואף אם בשעת הוסת היתה במחבא, יש לאסרה משום שעבר שאר יום הוסת ולא ראתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכתב שם דטעם דין הפרישה כל העונה, הוא גזירה שמא תשמש בשעת וסתה, וכ"כ הפרישה באו"ח סימן ר"מ סקי"ג, וכ"כ הסד"ט בסימן קפ"ד סוסק"ג, ופירש לפ"ז לד' הש"ך בדין עונת או"ז, ואכמ"ל, - אך בד' החוו"ד בסימן קפ"ד סוסק"ג מבו' דאף דס"ל דעיקר הוסת הוא בשעתו ובשאר העונה הוא דין פרישה בעלמא, מ"מ אי"ז משום גזירה, אלא הוא משום דיש לחוש שיקדים הוסת או יאחר, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב, וכמש"נ לעיל סק"ג, וע"כ כתב שם דכ"ז הוא משום דאם תראה בשאר היום אי"ז שינוי וסת, עיי"ש.

   וצ"ע בד' הני רבוותא שפירשו דדין הפרישה כל היום הוא גזירה שמא תשמש בשעת וסתה, דא"כ מ"ט כשקבעה וסת לשעות ולא לימים אינה אסורה אלא בשעתו, וכמש"כ בשו"ע סימן קפ"ט ס"ג, הרי אף דבכה"ג אלים קביעות השעות טפי, אכתי יש לאסרה כל העונה גזירה שמא תשמש בשעת הוסת, - ושמא פירשו לדינא דהתם בע"א, וכמש"כ הסד"ט גופי' בסימן קפ"ט סק"א והחכמת אדם בכלל קי"ב סי"ז, ונת' בסימן י"א סק"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך באמת יש לפרש בד' הרמב"ם בהל' מטמאי מו"מ ובפיהמ"ש דהא דאינה מטמאה טהרות מתחילת העונה, אי"ז משום דעיקר הוסת הוא בשעתו, אלא הוא משום דלעולם אין לנו לטמאות טהרות מתחילת היום, דהרי ע"ז ליכא לחזקת הוסת, דאפשר שתראה בסופו, וע"כ אינה מטמאה טהרות אלא משעת הוסת, וכמש"נ בזה בסימן ט"ז סק"ז וסק"י בדעת הרמב"ם, אך עיי"ש בהערה ז' שנת' דבדעת הרמב"ם אין נראה לפרש כן.

   ואמנם גם לפ"ז יש ללמוד מד' הרמב"ם דגם לדעת ר' יהודה איכא לעיקר הקביעות דשעה, ודלא כמש"כ המאירי דלר' יהודה ליכא כלל לקביעות השעה, דכיון דמכח חזקת הוסת אין לנו לטמאות טהרות מתחילת היום, מ"ט אם שעת הוסת הוא בתחילת היום ה"ה מטמאה טהרות משעה זו, ובע"כ מזה דגם לר' יהודה איכא לעיקר הקביעות דשעה, וע"כ לעולם היא מטמאה טהרות משעת הוסת. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בל' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ד משמע דדינא דדי' שעתה הוא רק כשראתה בשעת וסתה, - ויש מקום לומר דהרמב"ם בפיהמ"ש שנקט דאמרינן די' שעתה אף כשראתה שלא בשעת וסתה, הוא לטעמי' דמפרש במשנתינו דאף הרישא הוא בוסת הימים, ולפ"ז מבו' בלישנא דמתניתין, דאף כשיש לה שעה קבועה לראייתה, חשבינן לכל היום כזמן וסתה, וכדתנן היתה למודה להיות רואה בתחילת "הוסתות" ובסוף ה"וסתות", וע"כ אף דינא דיש לה וסת די' שעתה הוא כשראתה בכל היום, אך לפ"מ שחזר בו בהלכותיו בפ"ג מטמאי מו"מ ופירש לרישא דמתניתין בוסת הגוף, לא מצינו דחשבינן לכל היום כזמן וסתה, וע"כ כל הא דכשיש לה וסת די' שעתה הוא רק כשראתה בשעת וסתה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש מקום לתלות לנידו"ז בפלוגתת הראשונים בטעם הא דכל שיש לה וסת די' שעתה, דלמש"כ רש"י בכ"ד דהוא משום דאורח בזמנו בא, י"ל דהוא רק כשראתה בשעת וסתה שהוא זמן ביאת האורח, אך למש"כ התוס' לעיל ס' ב' דהוא משום דשלא בשעת וסתה היא מסולקת דמים, י"ל דכל שראתה ביום וסתה, כיון דבפשוטו ביום זה אינה מסולקת, וכדחזינן דיש בו דין פרישה, די' שעתה. [↑](#footnote-ref-9)