99 רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

פא] ז"ל הרמב"ן בדס"ה., ומצאתי שנוי בתוספתא אמר לו הלויני כור אחד של חטים ואני נותן לך כשער שאתה מוכר בו מותר, ועכשו זו קשה לדברי רש"י ז"ל ולמי שפוסק שאין הלכה כר"נ במוכר סתם לאייר כשער של אייר, ושמא כשאינו קוצץ לו זמן שהוא שעת היוקר ברוב השנים אלא אומר סתם כשער שאתה מוכר בו מותר שאין זה רבית שמא ימכור עכשו קודם היוקר ודרך מקח הוא, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן דאף שאמר ל' הלויני, מ"מ הוי זה דרך מקח, דכיון שפוסק עמו לשלם במין אחר, הוי זה דרך מקח, ול' הלויני אינו מעלה ומוריד.

וכ"ה מבו' גם בד' בעה"ת, עיי"ש.

וכ"ה גם בד' הראשונים בדף מו., עיי"ש בדבריהם.

] בדין אומר ועושה, לכאו' יש ללמוד מד' הראשונים בסוגיא דחכירי נרשאי דה"ז רבית קצוצה, עיי"ש בדבריהם שדנו דהתם הוא רבית קצוצה, כיון דאדעתא דהכי עבדי וכאילו התנו כן, והנה הרי כיון שלא התנו להדיא, כמדומה דבדיני ממונות ודאי אי"ז מחייב, ומ"מ כיון שע"ד כן עשו הוי זה רבית קצוצה, וז"ב.

אך יל"ד דהתם שאני, דעיקר הרבית הוא מה שנותן לו הפירות בהוזלה, ואך דאם יש לו ספק בפירות, ל"ה זה רבית, וכיון דדעתם שיחזור ויקח ממנו וליכא ספק בפירות, הדר דינא דהוי רבית מכח הפירות שקצץ עמו, ול"ד לאומר ועושה, ודו"ק.

ובס' נתיבות שלום מבא לדיני רבית כתב דמשו"ת הרשב"א ח"ה סימן קנ"ד מבו' דאומר ועושה אי"ז רבית קצוצה.

ונ' שזה אינו, שהרי התם בד' הרשב"א, איירי שנתן לו מנה ומכר לו בעד זה חוב של מאתים ולא חייל המכירה, והנה אם התם נכלל בתנאי ההלואה שיתן לו המאתים שיפרעו לו לבסוף אף אם לא יחול המקח, א"כ הוי זה רבית קצוצה ממש, ואי"ז שייך לאומר ועושה.

וע"כ נ' מכוון הרשב"א, שהרי לא נתחייב לו ליתן לו המאתים, אלא מכר לו שטר של מאתים, ואם לא חייל המכירה אינו חייב לו כלום, וגם לא חשיב כאומר ועושה, וע"כ אי"ז אלא מתנה בעלמא, וה"ז אסור מדין רבית מאוחרת, וז"ב.

ובחי' הריטב"א דס"ה: כתב, ז"ל, סיפא דא"ל מדעתי' ולקמן פריש דה"ק סיפא נעשה כמאן שאמר ליה מדעתי', והטעם משום דאע"ג דהתנה בשעת מתן מעות כיון שלא התנה מי שהי' לו להתנות וזה שהתנה לא אמר בלשון ע"מ פטומי מילי הוא ולא סמכה דעתי', דאע"ג דאמרינן לעיל דכל שאומר ועושה אסור ואע"פ שיכול לחזור בו, התם הוא כשהיו פיו ולבו שוין בשעת תנאו, משא"כ בזו שאין פיו ולבו שוין ולא אמר אלא כדי להפיס דעתו של חברו, עכ"ל.

ד' הריטב"א צ"ב, דהגם דאומר ועושה אסור, אך הכא הרי כיון דאמר לי' מדעתי', נמצא שאין בזה הלואה כלל, שהרי המקח קיים, ועי' חי' רמ"ש דהריטב"א לטעמי' בדס"ג. דירדה תורה וכו' וחשיב כהלואה, וה"נ הכא חשיב כהלואה, ואפ"ה שרי, וזהו שהק' הריטב"א מ"ש מאומר ועושה.

ויל"ע אם יש ללמוד מד' הריטב"א אלו, דהא דאומר ועושה אסור, הוא לא רק בגונא שהתחייבות הרבית היא אומר ועושה, אלא אף בשההלואה עצמה היא אומר ועושה, ונפ"מ בזה דיהא אסור ליתן לחבירו ד' זוזי ולומר לו שילוה לו מנה בלא התחייבות, וצ"ע עוד בזה.

] במה שאסרו בנכש עמי ואעדור עמך, צ"ב, דלכאו' מה שמתרצה לזה אינו משום המתנת המעות, וגם אם הי' עודר קודם הנכישה הי' מתרצה לזה, ונפ"מ למעשה במורות שמחליפות ימי עבודה, ולפעמים יום א' ארוך יותר מיום אחר, וכיו"ב.

עוד ילה"ע, שהרי הוי קרוב לשכר ולהפסד, שהרי יתכן שהעבודה הראשונה תהי' קשה יותר, וכדחזינן דבין נכש עמי ואעדור עמך, ובין עדור עמי ואנכש עמך, אסור, וחזינן דאף שאין דרך הלואה ממש, מ"מ אסרו בכה"ג.