מ_מ מוקצה ג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

סדר הלימוד

דלתות הבית והכלים, וגזירה שמא יתקע

קכב: ריש פירקא - נוטל אדם, קלח: כירה שנשמטה - תורה

מוקצה מחמת חסרון כיס, ודבר שאדם קובע לו מקום

קכב: נוטל אדם - קכג. ואת הכוש, לה. וחילופה בחלתה- אביי חזיי', עירובין קב. ההוא שריתא - שלח לי', מה: א"ל אביי לרב יוסף - מו. אלא אמר אביי

כלי שמלאכתו לאיסור וכלי שמלאכתו להיתר

קכג: קנה של זיתים - קכד: מתניתין

לא ניתנו עצים אלא להסקה

ביצה לג. ת"ר אין סומכין - דרש רבא

שברי כלים

קכד: מתניתין - קכה. מתניתין, קכג. מחט של יד - קכד: ר"י אומר כל הכלים

יחוד כלי

מט: בגיזי צמר - נ: א"ר יהודה, מח. לא בתבן - רב חסדא, קכה. מתניתין - קכו: שלהי פירקא, מט. טומנין בשלחין - מט: הדור יתבי, סה: פורפת - בעי אביי

ט"ו מרחשון פ"א

דף מס' 1

**דלתות הכלים והבתים**

**קכ"ב ב'** **- ודלתותיהן עמהן ואע"פ שנתפרקו ואינם דומין לדלתות הבתים לפי שאינם מן המוכן,** בטעם הא דשאני דלתות הכלים דאע"פ שנתפרקו מותר לטלטלן מדלתות הבתים שנתפרקו דאסור לטלטלן, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דדלתות הבתים אינם כלי, וע"כ אינם מן המוכן לטלטל, ומשא"כ בדלתות הכלים שהם כלי אגב אביהן, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ המאירי, - ועיי"ש שהוסיף לפרש דהא דדלתות הבתים אינם כלי, הוא משום דחיבורן לקרקע מפקיען מתורת כלי, והריא"ז כתב דכיון דאין תשמישן אלא אגב קרקע, הן דומין לאבנים העומדין לבנין,[[1]](#footnote-2) - אך הביאוה"ל בסימן ש"ח ס"י ד"ה אין ניטלין כתב דאיירי בדלתות שאין עליהן תורת כלי, אך בגונא שהן מתוקנים ויש עליהן תורת כלי מותר לטלטלן, וצ"ע.[[2]](#footnote-3)

**ב** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דדלתות הבית קבועין בקרקע ולא הוכנו לטלטול, אבל הכלים הוכנו לטלטול וכ"ש דלתותיהן, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' רבינו פרחי' ובס' המאורות, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דאין הכונה בהן לטלטלן ולהעבירן ממקום למקום ולא נעשו לכך, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ה משבת ה"ו דדלתות הבית אע"פ שהם כלים לא הוכנו לטלטל,[[3]](#footnote-4) ומה"ט הוא דאין מטלטלין אותם כשנתפרקו, והמ"מ שם כתב דהוא דלא כפירש"י.[[4]](#footnote-5)

**ג** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דדלתות הכלים יכול להחזירן לשם, דאין בנין וסתירה בכלים בדבר שא"צ מעשה אומן,[[5]](#footnote-6) ודלתות הבתים אסור להחזירן לשם, דיש בנין וסתירה בקרקע ואע"פ שא"צ מעשה אומן,[[6]](#footnote-7) וזהו מש"כ בתוספותיו דהא דדלתות הכלים מותרין, הוא כשא"צ מעשה אומן להחזירן, (וכל שצריכין מעשה אומן אינם מטלטלין אלא אם הן ראויים למלאכה, ככל שברי כלים דבעינן שיהיו עושין מעין מלאכה).

**טעם התירא דדלתות הכלים**

בד' התוס' ד"ה אדרבה מבו' דהא דיש תורת כלי על דלתות הכלים, הוא מכח הא דעתיד לחזור ולחברן לכלי, וכ"נ בד' הריטב"א והר"ן שם, עיי"ש, וכן משמע קצת ממש"כ בפירש"י (בד"ה ואע"פ) דיש עליהן תורת כלי אגב אביהן, וכ"כ הט"ז בסימן ש"ח סק"ח, והפמ"ג שם, והגר"ז שם סל"ד, והמ"ב שם סקל"ה, והדה"ח בסימן ס"ב ס"ב.

אך בד' המאירי נראה להדיא דל"מ מידי הא דעתיד לחזור ולחברן לכלי, וע"כ פירש למה שאמרו דמוכנין אגב אביהן בע"א, ונתבאר בדף מס' 2, והא דיש עליהן תורת כלי, הוא משום דהן עושין מעין מלאכתן, וכ"נ בד' הר"י מלוניל והשיטה להר"נ,[[7]](#footnote-8) ומה"ט הצריכו שיהיו עושין מעין מלאכתן, ונתבאר להלן.

**דלתות הכלים שאין ראויין עכשיו למלאכה**

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דדלתות הכלים ניטלין בשבת, הוא משום דעושין מעין מלאכתן הראשונה לכסות בהן השידה והתיבה, וכ"כ המאירי והשיטה להר"נ,[[8]](#footnote-9) ומשמע קצת מדבריהם דאם אינם עושין מעין מלאכתן, אינם ניטלין בשבת, אף שהן עושין מעין מלאכה אחרת,[[9]](#footnote-10) ונתבאר להלן הטעם בזה.

אך הריטב"א כתב בתו"ד דדלתות הכלים אינם משמשין עתה במלאכתן, ואפ"ה מותר לטלטלן, וכ"נ בד' התוס' בד"ה אדרבה ובד' הר"ן שם,[[10]](#footnote-11) וזה לטעמייהו דהא דיש עליהן תורת כלי, הוא מכח הא דעתיד להחזירן לכלי, וע"כ לכו"ע ל"ב שיהיו עושין מעין מלאכתן, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן ש"ח סק"ח, - ועיי"ש שכתב דאף אם אינם ראויין עכשיו כלל למלאכה אחרת, מותר לטלטלן אף מחמה לצל, דעדיין שם כלי עליהן, כיון דראויין להתחבר עם הכלים, וכ"כ הדה"ח בסימן ס"ב ס"ב והמ"ב בסימן ש"ח סקל"ה והתהל"ד שם סקי"א.[[11]](#footnote-12)

\* בד' הפמ"ג והמ"ב משמע, דאף אם אין הדלתות ראויין עכשיו "כלל" למלאכת היתר, מ"מ הן ניטלין בשבת, כיון דיש עליהן תורת כלי משום שראויין להתחבר עם הכלים.

ואמנם הנה לדעת הסוברים דכלי שמלאכתו לאיסור דאינו ראוי בשבת למלאכת היתר כלל אסור בטלטול, אף דיש עליו תורת כלי בחול, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 4, לכאו' ה"נ הוא בדלתות הכלים, דכל שאין ראויין כלל למלאכת היתר אין ניטלין בשבת, ואמנם גם לפ"ז ל"ב שיהיו עומדין למלאכת היתר, (דומיא דשברי כלים), וסגי במה שהן ראויין לכך, אף דלא שכיח,[[12]](#footnote-13) - אך י"ל דשאני התם דכל שאינו ראוי למלאכת היתר בשבת, ליכא עליו תורת כלי בשבת, וכמשמעות ד' הרמב"ן לעיל מ"ו א', ומשא"כ הכא דיש עליו תורת כלי מכח הא דעתיד לחזור ולחברו לכלי, לא איכפת לן דבפועל אינו ראוי למלאכה בשבת, שהרי התורת כלי שיש עליו, הוא תורת כלי הראוי למלאכה בשבת.[[13]](#footnote-14)

\*למשמעות ד' הר"י מלוניל ודעימי' דהא דדלתות הכלים ניטלין בשבת הוא רק כשהן עושין מעין מלאכתן הראשונה, צ"ל דל"ד לשברי כלים העושין מעין מלאכה דקי"ל דמותר לטלטלן, דהתם הוא משום דיש עליהן תורת כלי מכח שהן עומדין עכשיו להמלאכה האחרת, אך הכא שהן עתידין לחזור לכלי ואין עומדין למלאכה אחרת, אינם ניטלין אלא כשהן ראויין למלאכה זו,[[14]](#footnote-15) וכ"ה להדיא בד' הר"י מלוניל לקמן בסוגיין, דאף דמודה ר"י בכלים שנשברו מער"ש דל"ב שיהיו עושין מעין מלאכה הראשונה משום דמיחד להו למלאכה אחרת, ה"מ היכא דאינן ראויין לאותה מלאכה, אף כשהן ראויין לאותה מלאכה, לא מקצה להו למלאכה אחרת, (ומצינו עד"ז בד' הרשב"א לעיל קי"ב א' בשם הראב"ד דסנדל שנפסקה אחת מאזניו אינו ניטל בשבת אף שהוא עושה מעין מלאכה, משום דהוא עומד לתקנו ולהחזירו למלאכתו, וכל שאינו ראוי לכך בשבת הוי מוקצה), - ובזה מתפרש עיקר הא דאיצטריך לאשמועינן דהן ניטלין בשבת, אף דהן עושין מעין מלאכתן, דהוא משום דס"ד דכיון שאין עתידין לקיימן כך, אלא להחזירן לכלי, אין עליהן עכשיו תורת כלי, וזהו דקמ"ל דאכתי יש עליהן תורת כלי.

**דלתות הבתים שאין מחוברין לקרקע**

למש"כ המאירי דהא דדלתות הבתים אין עליהן תורת כלי הוא משום דחיבורן לקרקע מבטלן מתורת כלי, לכאו' היינו רק בדלתות הבתים המשמשין כשהן מחוברין, אך דלתות שמשמשין בלא חיבור, יש עליהן תורת כלי ומותר לטלטלן, ולמש"כ הריא"ז דהא דאין עליהן תורת כלי הוא משום דתשמישן הוא אגב קרקע, יש להסתפק אם הוא רק כשהן משמשין כשהן מחוברין, (והחזו"א בסימן מ"ו סוסק"ד צידד דתשמיש שמשמש עם הקרקע לא חשיב כלי, אף אם אינו מחובר לקרקע, עיי"ש).

ולמש"כ הרמב"ם דהא דדלתות הבית אסורין הוא משום דלא הוכנו לטלטול, יש להסתפק אם היינו רק כשהן מחוברין, דכל שאינם מחוברין חשיב דהוכנו לטלטול, או דאף כשאינם מחוברין, מ"מ כיון שהן עומדין להשתמש במקומם עם הקרקע, חשיב דלא הוכנו לטלטל, - ובד' המג"א בסימן ש"ח סקל"ח מבו' דאף כשאינם מחוברין אסור לטלטלן, ופירש דזהו מש"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ז דסולם של עלי' אסור לטלטלו שאין עליו תורת כלי,[[15]](#footnote-16) וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל שם ס"י ד"ה אין ניטלין שכתב בדעת הרמב"ם, דהא דכיסוי בור ודות אסורין בטלטול הוא משום דהן עומדין רק לכיסוי הבור ולא להשתמש בהן.

**בטעם הא דמותר לפתוח את הדלת במקומה**

\*למש"כ הרמב"ם ודעימי' דהא דדלתות הבתים אין ניטלין בשבת, הוא משום דלא הוכנו לטלטל, י"ל דמה"ט הוא דמותר לפתוח את הדלת במקומה, דהוכנה לטלטול זה, - אך למש"כ רש"י ודעימי' דהא דדלתות הבתים אין ניטלין בשבת הוא משום דאין עליהן תורת כלי, צ"ב דמ"ט מותר לפתוח את הדלת במקומה, והרי בפשוטו טלטול מוקצה במחובר אסור, כמש"נ במ"מ מוקצה א' דף מס' 24 מכ"ד, עיי"ש, (ואף דלת שהיא מוקצה אסור לפתחה, כמבו' בד' התוס' וש"ר לעיל ק"כ ב'),[[16]](#footnote-17) וצ"ל דאף דאין על הדלת תורת כלי, מ"מ מותר לפתחה משום דהוכנה לטלטול זה.[[17]](#footnote-18)

**דלתות הבתים שאין עתיד להחזירן**

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דדלתות הבית אסורין משום שאינם עשויין לטלטול, אע"פ שנתפרקו מן הבית, הוא משום דהם עתידים להחזירן שם, ומבו' דאם אין עתיד להחזירן שם, מותר לטלטלן, כשהן עושין מעין מלאכה, והיינו משום דבכה"ג הן עומדין עכשיו למלאכה אחרת, והן עשויין לטלטול, ודמי לכל שברי כלים העושין מעין מלאכה דניטלין בשבת,[[18]](#footnote-19) וכ"ה להדיא בד' הגר"ז בסימן ש"ח סל"ה, ובגל' הגרע"א למג"א שם סקי"ט, ובד' המ"ב שם סקל"ה, והביאוה"ל שם ס"י ד"ה אין ניטלין, עיי"ש.

אך בחי' הר"מ קזיס בסוגיין נקט דאף בגונא דנשבר הציר שלהן ואין עתיד להחזירן לבית, מ"מ אינם ניטלין בשבת, אלא אם הכינן מער"ש לתשמיש אחר, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ג סקכ"א ובסימן מ"ו סק"ד דכל הא דשברי כלים העושין מעין מלאכה ניטלין בשבת, הוא משום דאתו מכלי וע"כ חשיבי, וכמש"כ כמה מקמאי, אך דלתות הבית שנתפרקו דלא אתו מכלי, אינם כשברי כלים אלא כשאר קורה, ובעי הזמנה ויחוד, וכל שלא ייחדן לתשמיש אחר אינם ניטלין בשבת אף אם הן עושין מעין מלאכתן והן עומדין עכשיו למלאכת תשמיש,[[19]](#footnote-20) וכ"נ בד' המג"א בסימן ש"ח סוסקי"ט, ונתבאר להלן, - ועמש"נ בזה בדף מס' 12 בדין שברי תנור המחובר לקרקע.

**כלי המוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר בשבת**

\*המג"א בסימן ש"ח סוסקי"ט כתב ללמוד מהא דדלתות הבתים שנתפרקו בשבת אסורין, דה"נ כלים המוקצין שנשברו בשבת, אע"ג דעכשיו אין מוקצין אסורין, והלבו"ש שם פירש דהיינו דגם הדלת שנתפרקה מהבית הויא כלי, אלא דכיון דקודם שנתפרקה היתה מוקצה לטלטול, אסורה גם אחר שנתפרקה, משום מיגו דאיתקצאי, וה"נ הוא בכלים המוקצין מחמת חסרון כיס שנשברו, וכ"כ המקו"ח שם[[20]](#footnote-21) וכ"כ הגר"ז שם סכ"ז והמ"ב שם סקל"ה, דאיסור כלים המוקצין מחמת חסרון כיס שנשברו, הוא משום מיגו דאיתקצאי, - וצע"ג, דהרי דלתות הבית אסורין אף כשנתפרקו בחול, ומשום דאין עליהן תורת כלי, ואין איסורן משום מיגו דאיתקצאי, אך כלי המוקצה מחמת חסרון כיס דאם נשבר מער"ש מותר, י"ל דאף כשנשבר בשבת מותר, ועמדו בזה התהל"ד שם סקי"ב, והחזו"א בסימן מ"ג סקכ"א.

אמנם הנה בגל' הגרע"א שם משמע שפירש לד' המג"א, דאין האיסור בזה משום מיגו דאיתקצאי, אלא הוא משום דכלי המוקצה מחמת חסרון כיס אינו מוכן לטלטלו, וע"כ אף כשנשבר אינו ניטל, ודמי לדלתות הבית דכיון דאין מוכנין לטלטול אינם ניטלין אף כשנתפרקו, - ועיי"ש שהק' דל"ד לדלתות הבתים, דהן עומדין להחזירן לבית, ואין שם כלי עליהן, אך במוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר דעומד עכשיו למלאכה אחרת ל"ה מוקצה אלא לר"י דאית לי' מיגו דאיתקצאי, אך לר"ש שרי,[[21]](#footnote-22) - אך מד' המג"א משמע דס"ל דדלתות הבתים אסורין אף כשאין עומדין להחזירן לבית, דכיון דלא הוכנו לטלטול אין תורת כלי עליהן, וע"כ אינם כשברי כלים, וכמש"כ החזו"א שם, ונתבאר לעיל, וס"ל דה"נ הוא במוקצה מחמת חסרון כיס, דכיון דאינו עומד לטלטלו אין תורת כלי עליו,[[22]](#footnote-23) וע"כ אף כשנשבר ל"ה כשברי כלים המותרין בטלטול, ולפ"ז אף אם נשבר בער"ש אסור, כל שלא ייחדו לתשמיש אחר.[[23]](#footnote-24)

ובזה מתישב משה"ק החזו"א שם ע"ד המג"א מהא דקורה שהיא מוקצה מחמת חסרון כיס שנשברה ביו"ט מותרת לר"ש, כאשר כ"ה מבו' בד' התוס' לקמן קנ"ו ב', וכ"כ הטור בסימן תק"א, דשאני קורה שנשברה ביו"ט, דהתירה הוא משום דהיא ראוי' להסקה, ול"ב בזה להתירא דשברי כלים, אך כלי המוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר בשבת ובאנו להתירו מדינא דשברי כלים, הרי דכיון דלא הוכן לטלטול אין תורת כלי עליו ולי"ב להתירא דשברי כלים,[[24]](#footnote-25) אך אכתי צ"ע, דממש"כ המג"א בסו"ד לציין לסימן ש"י ס"ג, משמע דכונתו דיש לאסור בכה"ג גם משום דינא דמיגו דאיתקצאי, ולפ"ז הדק"ל.

ט"ז מרחשון פ"א

דף מס' 2

**קכ"ב ב'** **- אדרבה בשבת מוכנין אגב אביהן בחול אין מוכנין אגב אביהן,** התוס' כתבו דאע"ג דלקמן קכ"ד ב' אמרו לגבי שברי כלים דשרי טפי כשנשברו בער"ש משנשברו בשבת, היינו משום דהכא דעדיין עומדין הדלתות למלאכה ראשונה וראויין להתחבר על הכלים, יש להתיר טפי כשנשברו בשבת, ומשא"כ התם דלא חשיב כלי אלא משום דעומד למלאכה אחרת, הרי דכשנשבר בשבת אסור טפי דהוי נולד, וכ"כ הריטב"א, - ועיי"ש שהוסיף לפרש דהא דבדלתות הכלים יש להתיר טפי כשנשברו בשבת, הוא משום דהוכנו ע"ג אביהם, ואין יוצאין מהכנתם כיון שסופן לחזור שם, ומשא"כ כשנתפרקו בחול דכיון שלא הוכנו בשבת אגב אביהן י"ל דאין ניטלין דליכא תורת כלי עליהן,[[25]](#footnote-26) - והר"ן כתב דכשנתפרקו בחול י"ל דכיון שלא החזירום שם מבעו"י בטלו מתורת כלי.

אך המאירי כתב לישב, דשאני שברי כלים דאין לומר בהן מוכנין אגב אביהן שהרי הכלי עצמו נשבר, ומשא"כ הכא שלא נשבר הכלי אלא נתפרק הדלת דבזה יש להתיר מכח הא דמוכנין אגב אביהן.

ולכאו' נחלקו בביאור מה שאמרו דהדלתות מוכנין אגב אביהן, דלדעת התוס' ודעימייהו הוא מכח הא דסופן לחזור לכלי, וע"כ יש בהן להכנת הכלי, וע"כ הוא דבשברי כלים דאין סופן לחזור לכלי, לי"ב להכנת הכלי, - ולדעת המאירי אי"ז מכח הא דסופן לחזור לכלי, אלא משום דהם חלק מן הכלי המוכן, וכ"ז הוא כשהכנת הכלי קיימת, אך כל שנשבר הכלי עצמו ובטלה הכנתו, בטלה אף הכנת הדלתות.[[26]](#footnote-27)

**דין דלתות הכלים כשנשבר אף הכלי עצמו, וכשצריך אומן להחזיר את הדלת**

בד' התוס' ודעימייהו משמע דס"ל דאם היו השברי כלים עתידין לחזור למלאכתן הראשונה, היו מותרין מכח הא דמוכנין אגב אביהן, אף שנשבר הכלי עצמו, וזהו שפירשו דכל הא דל"ה מוכנים אגב אביהן, הוא משום דאין עתידין לחזור למלאכתן הראשונה, ולפ"ז הדין נותן דכלי שנשבר והוא עתיד לתקנו, מותר לטלטלו, אף אם אינו עושה עכשיו מעין מלאכה.[[27]](#footnote-28)

אך לעיל קי"ב א' אמרו דסנדל שנפסקה רצועתו החיצונה בשבת אסור לטלטלו, לדעת ר' יהודה דאינו מקב"ט, ובד' הרשב"א והריטב"א שם בשם הראב"ד מבו' דהוא עומד לתקנו, וע"כ הוא דהו"ל מוקצה, דלא מבטל לי' לכסויי בי' מנא, ואפ"ה אסור לטלטלו, והרי דאף דה"ז עומד לחזור למלאכתו הראשונה, מ"מ אסור לטלטלו, ולכאו' הוא משום דכל שנשבר הכלי עצמו לי"ב להתירא דמוכנין אגב אביהן,[[28]](#footnote-29) וצ"ע,[[29]](#footnote-30) ועמש"נ בזה להלן בדין כירה שנשמטו ב' מירכותי'.

ואמנם יש מקום לומר עוד, דהתירא דדלתות הכלים הוא רק כשהדיוט יכול להחזירו, דלא בטל מן הדלת תורת כלי, אך כל שאין ההדיוט יכול להחזירו דבטל מתורת כלי,[[30]](#footnote-31) לי"ב להתירא דדלתות הכלים,[[31]](#footnote-32) ובסנדל צריך אומן לתקנו, כמש"כ התוס' בחגיגה כ"ג א' ד"ה ונפסקה, וע"כ אסור לטלטלו.[[32]](#footnote-33)

\*הרשב"א בביצה כ"ח ב' ובעבוה"ק שער ב' פ"ט הצ"ח כתב דקערות שאכל בהן וקדירה שבישל בה הוו מוקצה מחמת מיאוס, ואסור לטלטלן ביו"ט, משום דקי"ל ביו"ט כר"י, וצ"ע דלכאו' כיון דהן עומדין להדיחן ויהיו ראויין עי"ז, לא גריעי מדלתות הכלים דמותר לטלטלן אף דהשתא לא חזו למידי,[[33]](#footnote-34) - וצ"ל דהוא משום דשאני דלתות הכלים דהכלי עצמו קיים, ומשא"כ כשנמאס הכלי עצמו ולא חזי, וכנ"ל.

**קל"ח ב' - כירה שנשמטה וכו' שתים אסור,** בפירש"י מבו' דהוא מגזירה שמא יתקע, והא דכשנשמטה אחת שרי, הוא משום דבכה"ג לא חייש למתקע כולי האי, - אך בפי' ר"ח כתב דהוא משום דכשניטלו ב' מירכותי' בטלה מתורת כלי שאין יכולה לעמוד בשתים, וע"כ אסור לטלטלה, וכ"כ הערוך בע' כר, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאירי והשיטה להר"נ בסוגיין והראבי"ה בסימן רצ"ג,[[34]](#footnote-35) וכן משמע בד' הריטב"א.[[35]](#footnote-36)

ולכאו' פלוגתא זו תליא במש"נ לעיל אם התירא דדלתות הכלים משום דמוכנין אגב אביהן הוא אף כשנשבר הכלי עצמו, דדעת רש"י דהוא אף כשנשבר הכלי עצמו, וע"כ אף כשנשברו ב' ירכותי' דאינה ראוי' למלאכתה, מ"מ כיון שהוא עתיד לתקנה, הו"ל כדלתות הכלים דניטלין בשבת,[[36]](#footnote-37) ולא נאסר לטלטלה אלא מגזירה שמא יתקע, - ודעת הר"ח וש"ר דכל שנשבר הכלי עצמו לי"ב להתירא דדלתות הכלי, וע"כ כל שנשברו ב' ירכותי' ואינה ראוי' למלאכה, בטלה מתורת כלי, ואסור לטלטלה, וי"ל עוד לדעת הר"י מלוניל ודעימי' דהתירא דדלתות הכלים הוא רק כשהן ראויין למלאכתן.

ויש לפרש עוד בטעם הפלוגתא בזה, די"ל דאף דנשמטו ב' מירכותי' עדיין היא עושה מעין מלאכה, ומה"ט הוא דלדעת רש"י מותר לטלטלה, אלמלי הגזירה דשמא יתקע, והא דלדעת ש"ר אסור לטלטלה, הוא כמשמעות ד' השיטה להר"נ, דהוא משום דכל דעתיד לתקנה אינו מעמידה למלאכה אחרת, וע"ד מש"כ הרשב"א לעיל קי"ב א' בשם הראב"ד, - וי"ל עוד בדעתם, דהוא משום דכל שנשמטו ב' ירכותי' אינה עושה מעין מלאכה, וכ"ה להדיא בד' השעה"צ בסימן ש"ח סקס"ט, עיי"ש.

**גזירה שמא יתקע**

**אפי' חד נמי אסור גזירה שמא יתקע,** בפי' ר"ח כתב דלמ"ד דמותר לטלטלה היינו לצורך מקומה, וכ"כ הערוך בע' כר, - ולפ"ז מבו' דלדעת רב דאסור לטלטלה מגזירה שמא יתקע, היינו אף כשמטלטלה לצורך מקומה, דאף שאינו בא להשתמש בה, יש לגזור בזה שמא יתקע, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"ח סט"ז ד"ה דאסור דאסור לטלטלה אף שלא כדי להשתמש בה, אך התהל"ד בסימן ש"ח סקכ"ב דקדק מד' הגר"ז שם סמ"ז דלא נאסר לטלטלה אלא כדי להשתמש בה, דחיישינן שמא יתקע, אך לצורך מקומה מותר לטלטלה, - ויש מקום לאסור בזה מטעם אחר, דאחר שאסור לטלטלה ולהשתמש בה מכח הגזירה דשמא יתקע, אינה ראוי' לכלום בשבת, וע"כ אסור לטלטלה אף לצורך מקומה.[[37]](#footnote-38)

\*התהל"ד בסימן ש"ח סקכ"ב כתב דהאיסור לטלטל מגזירה שמא יתקע, לא חמיר ממוקצה, ומותר לטלטלו כלאח"י ובטלטול מן הצד,[[38]](#footnote-39) וצ"ע.

התרוה"ד בסימן ע"א כתב בשם אחד מהגדולים, דה"נ הוא בספסל ארוך שנשמטה אחת מרגליו, דאסור לטלטלו ולהניחו בראשו באותו צד שנשמט הרגל על ספסל אחר, דגזרינן שמא יתקע, ועיי"ש שכתב דנראה לחלק, דהכא לא מצי להושיבה בלא הירך שנפלה ולכך גזרינן, ומשא"כ בספסל דאפשר להניחו על ספסל אחר, ולא גזרינן שמא יתקע, אך כתב דהא דמפליג הכא בין אחת לשתים, משמע דבאחת חזי ע"י סמיכה, ואפ"ה גזרינן שמא יתקע,[[39]](#footnote-40) ומסיק דהמחמיר תבא עליו ברכה וכן ראוי הוא להחמיר, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ג ס"ח בשם יש מי שמחמיר, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ח סט"ז לאסור בזה.

ואמנם לכאו' כל האיסור בזה הוא כשאין תשמישו ראוי כ"כ בלא תיקון, אך כל שהוא ראוי לתשמישו בלא תיקון לא חששו שמא יתקע, וכאשר כ"ה מבו' מהא דשרי לטלטל את דלתות הכלים שנתפרקו, ולא חיישינן שמא יתקע, והיינו משום דהכלי ראוי לתשמישו בלא תיקון,[[40]](#footnote-41) וכ"כ בס' שלחן שלמה סימן ש"ח אות מ"ה.

הט"ז בסימן ש"ח סקי"ד כתב דכל הא דאסרינן מגזירה שמא יתקע, הוא כשנשמטה אחת מרגליו דאפשר לחברו, ויש לחוש שמא יתקע, אבל אם נשבר רגל אחד דל"ש בזה שמא יתקע, אלא צריך לעשות רגל אחר, לא חיישינן להכי, ועיי"ש שצידד דאף כשנשמט רגל אחד מכבר ואינו כאן אותו רגל כלל, אלא הספסל עמד כך בלא רגל ההיא, מותר לסמכו על ספסל אחר, דל"ש בזה הגזירה דשמא יתקע, וכ"כ המ"ב שם סקס"ט.[[41]](#footnote-42)

הדרכי משה בסימן ש"ח סק"ו כתב דאם ישב על הספסל מבעו"י, מותר לטלטלו בשבת, דלא גרע מחריות של דקל דכל שישב עליהן מבעו"י מותר לטלטלן, וכ"כ הרמ"א שם סט"ז.

והמלבושי יו"ט שם סקי"ב תמה ע"ז, דהתם הטעם הוא משום מוקצה, ולזה הוא דמהני דישב עליהן מבעו"י, ומשא"כ הכא דגזרינן שמא יתקע, ובדעת הרמ"א צ"ל, דהגזירה דשמא יתקע, הוא רק היכא דהתורת כלי שעליו הוא מכח הא דראוי להשתמש בו עם הרגל, והוי כלי שבור, אך כל שישב עליו פעם אחת בסמיכה, ויש ע"ז תורת כלי בלא הרגל, לא גזרו שמא יתקע את הרגל.[[42]](#footnote-43)

והמג"א שם סקל"ג כתב דטעם ההיתר בזה, הוא משום דכל שישב עלי' כך פעם אחת בלא רגל, שוב לא יתקע, וכ"כ העולת תמיד שם סקל"ו, והמ"ב שם סקע"א.[[43]](#footnote-44)

הא"ר בסימן ש"ח סקמ"ב כתב דבישיבה בעלמא אם אינו מטלטל פשיטא דשרי, והביאו המ"ב שם סק"ע, - ומשמעות דבריו דהיינו בגונא שהוא מונח על ספסל אחר, דבישיבה זו אין לחוש שמא יתקע, וכמש"כ התרוה"ד, וע"כ אף דאסור לטלטלו שמא יתקע את הרגל, מ"מ בישיבה בעלמא ליכא למיגזר, אך כל שהוא מונח ע"ג הרגל, אסור לישב עליו, מגזירה שמא יתקע.[[44]](#footnote-45)

י"ז מרחשון פ"א

דף מס' 3

**קכ"ב ב'** **- קסבר כלי שמלאכתו לאיסור אפי' לצורך גופו אסור,** התוס' הק' מהא שרי רב יהודה לטלטל כלי קיואי ושרגא דמשחא לצורך גופן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דלא אסר רב יהודה אלא דומיא דפיצוע אגוזים שהיא מלאכה גרועה לגבי קרורנס שמיוחד למלאכה חשובה וכן כל כיו"ב, ומשא"כ בכלי קיואי ובשרגא דמישחא, דמלאכת היתר שלהן חשובה יותר מפיצוע אגוזים. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דהא דכלי קיואי איירי כשייחדן למלאכת היתר.[[45]](#footnote-46) - **ג** הרמב"ן כתב דרב יהודה ממתניתין גופה איתותב והדר בי', וכ"כ הרשב"א והריטב"א. - **ד** הבעה"מ כתב די"ל דס"ל לרב יהודה דקי"ל כר' יוסי דהתירו אף כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ומקומו, ולא נחלקו רב יהודה ורבא אלא בביאור דעת ת"ק, וכ"כ הריטב"א בתי' בתרא. - **ה** בפירש"י לעיל קי"ג א' מבו' דכלי קיואי חשיבי ככלים שמלאכתן להיתר, משום דאין מקפיד עליהן וחזו לתשמיש אחרינא, ויתבאר בעזה"י במקומו, והחת"ס כתב דלפ"ז ניחא דשרי רב יהודה לטלטלן.

**נר אם חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור**

בד' התוס' והבעה"מ והריטב"א מבו' דפשיטא להו דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וזהו שהק' מהא דשרי רב יהודה בשרגא דמשחא, וכ"כ התוס' לעיל ל"ו א' ד"ה הא ר' יהודה, וכ"כ הפסקי רי"ד לעיל מ"ד א' ולקמן קכ"ד ב' וקנ"ז א', והריא"ז בפירקין ה"א דין ד', וכ"כ ההשלמה והמאורות לעיל מ"ד א', וכ"כ הפסקי מהרי"ח לעיל שם והביאו ההג"א שם סימן כ', וכ"כ הספר הבתים שערי הקידוש והשביתה שער ז' בדעת הרמב"ם בפכ"ה משבת הי"א, וכ"כ הבית מאיר בסימן ש"י ס"ז בדעתו, וכ"כ השעה"צ בסימן רע"ט סקט"ז בשם המג"א והא"ר והגר"א.

אך הרמב"ן והרשב"א כתבו בשם הראב"ד שפירש טעם הא דשרי רב יהודה בשרגא דמשחא, דהוא משום דנר ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, דאינו אלא בסיס לפתילה ושמן, ואינו עושה מלאכה, ולא אמרו אלא כגון קורנס ומגירה שעושין בהן מלאכת איסור, וכ"כ הר"ן די"ל כן,[[46]](#footnote-47) - והרמב"ן כתב דדוקא קורנס ורחת חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, משום דאין להן תשמיש קבוע בשבת, ומשא"כ בנרות שהן משמשי שבת.

הפנ"י לעיל מ"ו א' הביא מד' הרשב"א הכא דנר ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור ומותר לטלטלו אף מחמה לצל, וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן רע"ט למג"א סק"ט ובסימן ש"י סק"ה, - אך הראש יוסף לעיל שם תמה ע"ז, דלפ"מ שתירץ הרשב"א הכא בע"א דרב יהודה הדר בי', ס"ל דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ הבית מאיר בסימן ש"י ס"ז.

הריא"ז בפ' כירה ה"ד דין א' כתב דמטה שייחדה והניח עלי' מעות, הויא כלי שמלאכתו לאיסור, ואסור לטלטלה מחמה לצל,[[47]](#footnote-48) וכ"כ הפסקי מהרי"ח לעיל מ"ד ב', והביאו ההג"א שם בסימן כ', וכ"כ המג"א בסימן ש"י סק"ה והגר"א שם, דלכו"ע הויא ככלי שמלאכתו לאיסור.

אך בד' הב"י והרמ"א שם מבו' דל"ה המטה ככלי שמלאכתו לאיסור, ומותר לטלטלה אף לצורך גופה ומקומה, והלבוש שם ס"ז כתב דהוא משום דהמטה אינו עושה שום מלאכה אלא שמניחין עלי' המעות, וכ"כ התו"ש שם סקי"ג, אך הבית מאיר שם כתב לפרש הטעם בזה בע"א, - ועד"ז כתב בתשו' הרדב"ז ח"ב סימן תרע"ד, דקסת הסופרים שהוא בית קיבול לדיו ולקולמוס ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, כיון דאין עושין בו מלאכה אלא הוא בית קיבול לדברים שהם לצורך הכתיבה.

ובגל' הגרע"א בסימן ש"י למג"א סק"ה כתב דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם נר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור משום דאין עושין בו מלאכת איסור, אלא הוא בסיס לפתילה ושמן, וה"נ הוא במטה שייחדה למעות,[[48]](#footnote-49) - אך הבית מאיר שם ס"ז כתב דאף לדעת הסוברים דנר ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, היינו משום דאינו משמש לשלהבת שהיא גוף האיסור, אלא הוא בסיס לשמן ולפתילה, והפתילה היא שמשמשת לגוף האיסור,[[49]](#footnote-50) אך מטה שייחדה למעות שהיא משמשת לגוף האיסור, הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור.

בעיקר מש"כ הראשונים דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, יש להסתפק אם הוא משום דשימושו הוא ע"י שמדליקין אותו, וכיון ששימושו הוא ע"י איסור, הו"ל ככלי שמלאכתו לאיסור, או היינו משום דמלאכתו היא להיות בסיס לדבר האסור, וע"כ הוא דחשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, ונפ"מ רבתא בזה הוא בדין כלי שמלאכתו היא ע"י עשיית איסור, (כגון מאורר), אם חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור.[[50]](#footnote-51)

ובל' הראשונים משמע דהצד דחשיב ככלי שמלאכתו לאיסור הוא משום דהוא בסיס לשמן ולפתילה ולשלהבת,[[51]](#footnote-52) וכ"נ בד' הגרע"א בגל' המג"א בסימן ש"י סק"ה, עיי"ש, - אך בד' הבית מאיר בסימן ש"י ס"ז שהוכיח דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, מהא דעלי חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, משום שכותשין בו, מבו' דהא דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור הוא משום דשימושו הוא ע"י איסור,[[52]](#footnote-53) וכ"נ ממש"כ האחרונים לדון בדין שעון דאם עריכתו אסורה, חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וצ"ע.

ולכאו' יש ללמוד לזה מסוגיית הגמ' לעיל נ"ג א' דמבו' מן הדין מותר ליטול אוכף ומרדעת מע"ג בהמה, והרי דאוכף ומרדעת לא חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, אף שהן עשויין לרכב עליהן, דאם הוה חשבינן להו ככלי שמלאכתו לאיסור, הי' אסור להסירן מע"ג הבהמה, וכמש"כ הרמב"ן וש"ר לקמן קנ"ד ב' דהורדת משוי מע"ג בהמה כדי שלא תצטער, לא חשיבא כצורך מקומו, ובע"כ דהא דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, אי"ז משום דמלאכתו היא ע"י עשיית איסור, אלא הוא משום שמלאכתו להיות בסיס לדבר האסור, וע"כ אוכף ומרדעת חשיבי ככלי שמלאכתו להיתר, אף דמלאכתן היא ע"י רכיבה האסורה,[[53]](#footnote-54) - אך התהל"ד בסימן ש"ה סוסק"ז הביא מהמהרש"ל והתפארת שמואל שנקטו דאוכף חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, ולדעתם צ"ל דהסרת האוכף כדי שלא תצטער הבהמה חשיב כצורך מקומו, וצ"ע.

**קורנס של אגוזים לפצע בו את האגוזים,** התוס' הרא"ש כתב דהיינו קורנס של נפחים שיחדו לפצע בו אגוזים, וזהו דקמ"ל במתניתין דכלי שמלאכתו לאיסור מישתרי ע"י יחוד למלאכת היתר, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' דכל שיחדו למלאכת היתר שרי, - וכתב דזהו הא דתניא לקמן קכ"ג ב' דהתירו וחזרו והתירו עד שאמרו וכו', דהתירו דבר שמלאכתו להיתר וכו' אבל כלי שמלאכתו לאיסור שום יחוד ל"מ בהו, עד שאמרו כל הכלים דמהני בהו יחוד.[[54]](#footnote-55)

בד' התוס' הרא"ש מבו' דהא דשרינן כשיחדו למלאכת היתר, הוא אף כשעדיין הא משמש למלאכת האיסור, דמ"מ כיון שיחדו גם למלאכת ההיתר שרי,[[55]](#footnote-56) והיינו דהו"ל ככלי שמלאכתו לאיסור ולהיתר דמותר לטלטלו, וכן הוכיח החזו"א בסימן מ"ג סוסק"א מד' התוס' בדין שרגא דמישחא,[[56]](#footnote-57) ועיי"ש במש"כ לפ"ז אם בעינן יחוד ע"י מעשה, (ובמש"כ דבעינן הכא יחוד לעולם), ונתבאר בדף מס' 19 בסופו.

**מדוכה שיש בה שום**

**מדוכה אם יש בה שום מטלטלין אותה,** הבעה"מ כתב דיש מחכמי הדור שפירשו דטעם הא דמטלטלין אותה הוא משום שהותר לטלטלה אגב ההיתר שבתוכה, ואע"ג דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, היינו במת וכיו"ב כגון ארנקי או אבנים וכל דבר שאין עליו תורת כלי, אך בדבר שיש עליו תורת כלי מותר,[[57]](#footnote-58) וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם בשם יש שפירשו, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז ה"ב דין א', וכ"כ בתשו' הראב"ד סימן קצ"א בשם אחד מחכמי הדור, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' בשם הראב"ן, וכ"כ המאירי בביצה כ"א ב', וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח ס"ה בשם יש מתירין, ונתבאר בזה באורך במ"מ מוקצה א' דף מס' 14.

אך הבעה"מ כתב דהוא משום דהו"ל כקדירה המטלטלת עם התבשיל, וכאילו הוא כלי שמלאכתו להיתר כ"ז שהתבשיל בה, וה"נ הוא במדוכה שהשום בה, וכ"כ הרמב"ן לקמן בע"ב, והרשב"א הוסיף לפרש, דכיון דאינה אסורה אלא מחמת מלאכה, ועכשיו משמש היתר במלאכתה, הרי מה שאוסרה הוא מתירה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב (הכ"ח), וכ"כ הריטב"א דכיון דעיקרה לדיכת שומין והוא העושה אותה כלי שמלאכתו לאיסור, היא טפילה אצלו, וכשהיא משתמשת עמו היתר במלאכה, הו"ל כלי שמלאכתו להיתר,[[58]](#footnote-59) ועד"ז כתב בתשו' הראב"ד שם, ובתשו' הרא"ש שם בשם י"מ.

השיטה להר"נ כתב דהא דשרינן לטלטל מדוכה שיש בה שום, משום דהיא טפלה לו כקדירה לתבשיל, היינו כשהי' בה השום מער"ש, דבכה"ג טפילה המדוכה לשום, אך אם נותן בה בשבת ל"מ כלל, ויש להסתפק אם מכוון דבריו דל"מ אלא כשנשתייר בה השום ממלאכת הדיכה, דבכה"ג הוא דהיא טפילה לו, ומשא"כ כשנותן בה שום בשבת דאינה טפילה לו, או דמכוון דבריו הוא דכל שנותן בה השום בשבת ל"מ זה לחשבה ככלי שמלאכתו להיתר משום דאיתקצאי בביה"ש, - אך בתשו' הראב"ד סימן קצ"א נראה להדיא דאף כשנתן בה היתר בשבת מותר לטלטלה, וכתב דל"ד למוקצה מחמת גופו דמיגו דאיתקצאי בביה"ש איתקצאי לכולי יומא, ומשא"כ במוקצה מחמת מלאכתו, דכשמשתמש בו מלאכת היתר הלך איסורו לאותה שעה, וכ"נ בד' המ"ב בסימן ש"ח סקכ"ו.

בל' הבעה"מ וש"ר מבו' דהא דשרי לטלטל מדוכה שיש בה שום, הוא משום דחשבינן לה ככלי שמלאכתו להיתר, ולפ"ז אף דהותר לטלטלה מחמה לצל, מ"מ אסור לטלטלה שלא לצורך, - אך בד' הגר"ז בסימן ש"ח סכ"ב משמע דמותר לטלטלה אף שלא לצורך, דהיא טפילה להשום דמותר לטלטלו אף שלא לצורך,[[59]](#footnote-60) וצ"ע.

**הא מני ר' נחמי' היא דאמר אין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו,** הריטב"א לעיל כתב דלר' נחמי' הא דכשיש בה שום מטלטלין אותה, הוא לצורך השום שלה שלכך היא מיוחדת, - אך להני רבוותא דהתירא דמדוכה שיש בה שום, הוא משום שהותר לטלטלה אגב ההיתר שבתוכה, ומדינא דככר או תינוק, י"ל דמותר לטלטל אותה כשיש בה שום אף שלא לצורך תשמישה המיוחד לה.

י"ח מרחשון פ"א

דף מס' 4

**מוקצה מחמת חסרון כיס**

**קכ"ג א'** **- הכל מודין בסיכי זיירי ומזורי כיון דקפיד עלייהו מיחד לה מקום,** בפירש"י כתב דהכל מודים היינו רבנן דאיפלגו אדר' נחמי', וכ"כ הריטב"א, וכ"נ בפי' ר"ח, - אך התוס' לעיל מ"ד ב' ד"ה הא אין עלי' והרא"ש שם בסימן כ' כתבו בשם ר"ת דהכל מודים הוא אפי' ר"ש, וכ"כ הפסקי רי"ד.[[60]](#footnote-61)

הפסקי רי"ד כתב דהא דמודה ר"ש בסיכי זיירי ומזורי דאסורין, הוא משום דדמו למסר גדול ויתד של מחרישה שאדם מקצה להם מקום ויקראו מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ, דהו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' ובפי' ריבב"ן, וכ"כ התוס' בביצה י"א א' ד"ה אין נוטלין.

אך בפי' ר"ח בסוגיין כתב דאיסורא דמדוכה ועלי ודסיכי זיירי ומזורי הוא משום דכיון דקפיד עליה מכין עליה מקום וגמר בדעתו "שלא לטלטלן" מאותו מקום, ולפיכך אסור לטלטלן מן המקום המוכן להם, דכיון "שמסיח דעתו מטלטולן" נעשו מוקצין וע"כ אסור לטלטלן, ולקמן בע"ב כתב דאיסורא דמוקצה מחמת חסרון כיס, הוא משום דקבע לי' מקום ומסיח דעתו "מלעשות בהן מלאכה אחרת", ומשמע דב' דינים הם, דהני שנאסרו הכא, הוא משום דהסיח דעתו מטלטולן, ומוקצה מחמת חסרון כיס נאסר משום שהסיח דעתו מלעשות בו מלאכה אחרת.[[61]](#footnote-62)

למש"כ הפסקי רי"ד ודעימי' דאיסורא דסיכי וכו' הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, הרי דממה שאמרו הכא דאיסורן הוא משום דמיחד לה מקום, מבו' דעיקר איסורא דמוקצה מחמת חסרון כיס הוא משום דמיחד לו מקום,[[62]](#footnote-63) וכ"ה בפירש"י לקמן בע"ב בהא דמסר הגדול ויתד של מחרישה אסורין, שאמרו לקמן קנ"ז א' דהוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, הוא משום דקפיד עלייהו ומיחד להם מקום, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי שם, וכ"כ בפירש"י לקמן קכ"ה ב' ד"ה קפיד עלי', וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תר"ו,[[63]](#footnote-64) - והבית מאיר בסימן ש"י ס"ז כתב לפ"ז, דאין לאסור בכיס שייחדו למעות משום מוקצה מחמת חסרון כיס, שהרי אין אדם מקפיד עליו לייחד לו מקום, והביאו השעה"צ שם סקי"ט.[[64]](#footnote-65)

אך בד' הרמב"ם בפכ"ה משבת ה"ט לא נזכר כלל להך מילתא דאיסורא דמוקצה מחמת חסרון כיס הוא משום דמיחד לו מקום, ומשמע דכל שמקפיד עליו שלא להשתמש הוי בכלל מוקצה מחמת חסרון כיס, אף דאינו מיחד לו מקום,[[65]](#footnote-66) וכ"נ ממש"כ שם דכלים המוקצין לסחורה הוו מוקצה מחמת חסרון כיס, אף דודאי יתכן דאינו מיחד להן מקום, וצ"ע.[[66]](#footnote-67)

בטעם איסורא דמוקצה מחמת חסרון כיס, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בד"ה בסיכי כתבו בתו"ד דכלים אלו מסיח דעתו מטלטולן, ומשמע דעיקר הא דאסור לטלטלן, הוא משום דהסיח דעתו מטלטולן והוקצו מן הטלטול,[[67]](#footnote-68) וכ"כ בפי' ר"ח דטעם איסורן, הוא משום דגמר בדעתו שלא לטלטלן מאותו מקום, וע"כ אסור לטלטלן מן המקום המוכן להן, כיון שהסיח דעתו מטלטולן,[[68]](#footnote-69) וכ"נ בד' הריטב"א לקמן קנ"ד ב' שכתב דאסור לטלטלן אף לצורך מקומן משום דדוכתא מיחד לי' ולגמרי אקציי'.

**ב** הבעה"מ לקמן קנ"ד ב' כתב בדין קרני דאומני דהוא מוקצין מחמת חסרון כיס, ולא חזו למידי אפי' לכסויי בהו מנא משום דחס עליהן שלא יפלו וישתברו, וכיון דלא חזו לצורך גופן לשום דבר, אף לצורך מקומן אינן ראוין לטלטל, וי"ל דהיינו דכיון דאין ראויין בשבת כלל למלאכה, אין עליהן תורת כלי, וכ"ה מבו' בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק שנד' בקובץ באו"י גליון ר"ו דדמי למוקצה מחמת גופו, עיי"ש, - ועד"ז כתב הפנ"י לעיל מ"ו א', דהוא משום דמלאכתן לאיסור ואין ראויין לתשמישים אחרים,[[69]](#footnote-70) וכ"נ בד' החזו"א בסימן מ"ג סקי"ז ובסימן מ"ד סקי"ג, עיי"ש.

**ג** בד' הנזירות שמשון בסימן ש"ח מבו' דהוא משום דמקפיד עליו שלא לעשות מלאכה אחרת, וע"כ אסור לטלטלו לצורך מלאכה אחרת דהוקצה מכך,[[70]](#footnote-71) ועיי"ש שכתב לפ"ז להתיר לטלטלו לצורך מקומו דלא הוקצה מכך, ובגל' הגרע"א בסימן רס"ו סי"ב הסכים ליסוד דבריו, ואך שכתב דאסור לטלטלו אף לצורך מקומו, משום דכל דאין מציאות היתר טלטול לצורך גופו, אף לצורך מקומו אסור, (וי"ל דזהו גם מכוון ד' הבעה"מ).

**טלטול מוקצה מחמת חסרון כיס לצורך גופו ומקומו**

ממה שאמרו הכא בעלי ומדוכה דאסור לטלטלן אף לצורך גופן, מבו' דאסור לטלטל מוקצה מחמת חסרון כיס לצורך גופו, וכ"כ בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה כל הכלים, וכ"כ התוס' שם ד"ה וסכינא, וכ"כ הראשונים בכ"ד, - ובפירש"י לקמן שם כתב דאסור לטלטלו אף לצורך מקומו, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל מ"ד ב' ד"ה הא אין עלי', וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן בע"ב, ולקמן קנ"ד ב' וקנ"ז א', והריטב"א לקמן קכ"ד ב' וקנ"ד ב', וכ"כ הרא"ש בפ"ק דביצה סימן ט"ו, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תר"ו, וכ"כ הב"י בר"ס ש"ח, והשו"ע שם ס"א, והנזירות שמשון שם נחלק ע"ז, ונתבאר לעיל.

אך המרדכי בפ' כירה סימן שט"ו כתב דמותר לטלטל מסר הגדול לצורך גופו ומקומו, משום דתורת כלי עליו,[[71]](#footnote-72) וצ"ל לדעתו, דאיסורא דסיכי וכו' אי"ז מדין מוקצה מחמת חסרון כיס, אלא הוא דין בפנ"ע דאסור לטלטלן משום דמיחד להן מקום והוקצו מן הטלטול, וע"כ אסור לטלטלן אף לצורך גופן, ומשא"כ במוקצה מחמת חסרון כיס, דלא הוקצה מן הטלטול, הרי דכיון דתורת כלי עליו מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו.

**טלטול מן הצד במוקצה מחמת חסרון כיס**

הפמ"ג במש"ז בר"ס ש"ח כתב ללמוד מד' הב"י שם דמוקצה מחמת חסרון כיס חמור משאר מוקצה, ואין לו היתר בטלטול כלל, וע"כ אף בשכחו ע"ג דבר היתר, אסור לנער, וכן אסור לטלטלו מן הצד לצורך דבר המותר, ואסור לטלטלו בגופו,[[72]](#footnote-73) וכ"ה בדבריו באש"א בסימן ש"ב סק"ז, ובמש"ז בסימן ש"ט סק"ב, - אך התו"ש בסימן ש"ח סק"ג כתב דודאי דגם מוקצה מחמת חסרון כיס מותר בטלטול מן הצד וכו', ופירש לד' התוס' שם בע"א, וכן נקט בגל' הגרע"א למג"א סימן ש"ב סק"ז, וכ"נ בד' המ"ב שם סקכ"א, וכ"נ מד' הפוסקים בכ"ד.

כ"א מרחשון פ"א

דף מס' 5

**מוקצה מחמת חסרון כיס בכלי שמלאכתו להיתר**

הרא"ה בביצה י"א א' ד"ה מהו דתימא כתב דמוקצה מחמת חסרון כיס לא מיתסר בכלים בדבר שמלאכתו להיתר בשבת או ביו"ט, וכן משמע בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב הלכה כ"ד - כ"ו ובתשו' הרא"ש בכלל כ"ב סו"ס ח', עיי"ש, וכ"כ הפנ"י לעיל מ"ו א', והתו"ש בסימן ש"י סקי"ג, והגר"ז בסימן ש"ח ס"ד, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ג סקי"ז.[[73]](#footnote-74)

אך הראש יוסף לעיל שם צידד דאף כלי שמלאכתו להיתר דקובע לו מקום מחמת חשיבותו הוי מוקצה מחמת חסרון כיס, וי"ל דדבריו קיימי בגונא דקובע מקום אף למלאכת ההיתר, ואינו מוליכו למקום אחר לצורך מלאכתו, דבכה"ג י"ל דהוא מוקצה מטלטול, אך כל שאינו קובע מקום למלאכת ההיתר, י"ל דל"ה מוקצה כלל, וכ"כ המ"ב בסימן ש"ח סק"ח דכלי שהוא זהיר שלא להניעו בימות החול ממקומו כדי שלא יפסד ויתקלקל, הו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס.

והט"ז בסימן ש"י סק"ג וביו"ד סימן רס"ו סק"א נקט דסכין של מילה הוי מוקצה מחמת חסרון כיס אף קודם המילה,[[74]](#footnote-75) אלא דלא הוקצה מלטלטלו לצורך המילה, ועד"ז כתב הגר"א ביו"ד שם סק"ג, אלא דבדבריו מבו' דאף לצורך המילה לא הותר לטלטלו אלא משום שהותר טלטול מוקצה לצורך מילה, (ועמש"כ בזה החזו"א בסימן מ"ט סק"ט), ובחי' הגרע"א בביצה ב' ב' נקט דאף סכין של שחיטה ביו"ט חשיב כמוקצה מחמת חסרון כיס, אף דמותר לשחוט בו, וצ"ע.[[75]](#footnote-76)

התו"ש שם כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דבכה"ג שיכול להשתמש בו בשבת כדרך תשמישו בחול, לא מקצה דעתי' מיני' כלל, - ולפ"ז פשוט דכ"ז הוא בגונא דלא מקצי להו משום החסרון כיס ממלאכת ההיתר, אך בגונא דמקצי להו משום החסרון כיס אף ממלאכת ההיתר, יש בזה לדין מוקצה מחמת חסרון כיס, - וזהו שכתב הרמב"ם בפכ"ה משבת ה"ט דכלים המוקצין לסחורה הוו מוקצה מחמת חסרון כיס, והוא אף בכלים שמלאכתן להיתר, וכאשר כ"ה מבו' בד' הגר"ז שם, וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ה ס"ג (הפן הז') דאפי' כלי סעודה המיוחדין לסחורה ומקפיד עליהן הוו מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ התהל"ד שם סק"ג.

אמנם הנה הפנ"י לעיל מ"ו א' כתב דנר אינו נאסר משום קביעות מקום, כיון דחשיב ככלי שמלאכתו להיתר, לדעת הסוברים דכיון שאין עושין בו מלאכה, ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, ומבו' בדבריו דאף דבפועל לא חזי בשבת למידי, דאסור להדליק בו, וגם מקצי לי' משאר תשמישין, לי"ב לדין מוקצה מחמת חסרון כיס,[[76]](#footnote-77) וצ"ע.

**מוקצה מחמת חסרון כיס באוכלין**

הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ד כתב דאין אוכל שהוא מוקצה בשבת, וכ"כ השו"ע בסימן ש"י ס"ב, והגר"א שם פירש דהיינו דבדבר שאינו אוכל יש מוקצה אף לר"ש כגון מוקצה מחמת חסרון כיס, ומשמע דאוכל אינו מוקצה, אף כשהוא מקפיד עליו משום חסרון כיס,[[77]](#footnote-78) וכ"כ המקו"ח בהגה' המג"א בסימן ש"ח סק"ג דאף אוכלין המיוחדין לסחורה ומקפיד עליהן ל"ה מוקצה.

ובטעם ההיתר בזה כתב החיי אדם בכלל ס"ו ס"ב דהוא משום דכל כתבי קודש ואוכלין ומשקין, אע"פ שיחדן לסחורה, כיון שהם לצורך שבת לא רצו לגזור, ודמי להא דמותר לטלטלן אף שלא לצורך,[[78]](#footnote-79) - אך האו"ש בפכ"ה משבת ה"ט כתב דהוא משום דדעתי' דאינש על כל מידי דחזי לי', וכל אשר לו יתן האדם בעד נפשו, וכיון דאם לא יהא לו דבר אחר לאכול יאכלם אף אם מפסיד הון עי"ז, תו ל"ה אלא כל מוקצה העומד לסחורה דלר"ש ל"ה מוקצה.

אמנם הנה התו"ש בסימן ש"י סק"ב כתב דהא דאוכלין העומדין לסחורה ל"ה מוקצה, הוא משום דדעתו לאכול מהן כשירצה, וכ"נ בד' החיי אדם בכלל ס"ה ס"ג,[[79]](#footnote-80) וכ"כ המ"ב שם סק"ד, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ב סקט"ז דהוא משום דשכיח שיאכל מהן, ומבו' דאם מקפיד עליהן לגמרי ואין דעתו לאכול מהן, חשיבי כמוקצה מחמת חסרון כיס,[[80]](#footnote-81) אך שמא מודו דלעולם חשיב כדעתו לאכול מהן, וכמש"כ האו"ש, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א בסימן ש"ח סק"ג, וכן משמע קצת בד' הב"י שם ס"א והמג"א שם סק"ג, עיי"ש.[[81]](#footnote-82)

**טלטול כלים גדולים**

**ל"ה א - בת תרי כורי מותר לטלטלה ובת תלתא כורי אסור לטלטולה,** הרשב"א והריטב"א כתבו דה"נ בת תרי ומשהו אסור לטלטלה, ולרב יוסף דבת ג' מותר לטלטלה ובת ד' אסור, אף בת ג' ומשהו אסור לטלטלה.

בטעם האיסור בזה, כתב בפירש"י דהוא משום דהיא גדולה יותר מדאי ואין תורת כלי עלי', וכ"כ הריטב"א, - אך בד' התוס' בד"ה ואפילו מבו' דהא דאסור לטלטלה אי"ז משום דאין תורת כלי עלי', אלא משום דאדם קובע לה מקום,[[82]](#footnote-83) וזהו שכתבו לדמותו למנרתא ולכילת חתנים דאדם קובע להן מקום, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' בד' התוס' בעירובין ק"ב א' ד"ה ההוא שריתא, וכ"ה להדיא בד' התוס' הרא"ש שם, דאע"ג דתורת כלי עלי', מ"מ כיון דאינה עשוי' לטלטלה אף בחול, אסור לטלטלה.

**ואפי' בת תרי כורי לא שרי לי,**[[83]](#footnote-84) **כמאן וכו' דתנן כוורת הקש וכו' והן מחזיקות וכו' שהם כורים ביבש טהורה,** למש"כ רש"י ודעימי' דהא דאסור לטלטלה הוא משום דבטל תורת כלי מעלי', מתפרש הא דמדמינן לה לשיעור הכלי שאינו מקב"ט, דהוא משום דאינו מטלטל מלא וריקן, ומכח זה אין תורת כלי עליו, וכמש"כ בפירש"י בעירובין י"ד ב' (ד"ה טהורין),[[84]](#footnote-85) - אך לדעת התוס' דהא דאסור לטלטלה הוא משום דאדם קובע לה מקום, צ"ב, דמה מייתינן מהא דהמחזקת כורים ביבש טהורה, הרי הא דהיא טהורה הוא משום דאינה מטלטלת מלאה, ושפיר י"ל דהיא מטלטלת ריקנית, ואין אדם קובע לה מקום, וצ"ע.

בפי' ר"ח מבו' דפלוגתת אמוראי הכא בשיעור הכלי האסור לטלטלו, תליא בשיעור הכלי דחשיב דאינו מטלטל מלא וריקן ואינו מקב"ט, וכ"כ הריטב"א, ועמש"כ הפנ"י לפרש טעם הפלוגתא בזה, - אך התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דטעמא דרב יוסף דס"ל דבת ג' כורין מותר לטלטלה הוא משום דלא מדמי טומאה לאיסורא, ועמש"כ בזה בס' פתח האהל כלל ד' סימן ו' נז:.

\*הריטב"א כתב בשם הראב"ד שהק' דפחות ממ"ס בלח מ"ט הוא טמא משום דהו"ל כלי המטלטל מלא וריקן, והיאך אפשר לשום אדם לטלטל לכלי גדול כזה שהוא מלא, וכתב דהתורה שיערה באותן הדורות של מתן תורה שהיו בעלי כח,[[85]](#footnote-86) וכ"כ בחי' המאירי ובחי' הר"ן בעירובין י"ד ב' בשם הראב"ד, וכ"כ הריטב"א שם, - אך בפירש"י כתב דהא דכלי המחזיק מ"ס בלח אינו מטלטל מלא וריקן, הוא משום דאם יטלטלוהו מלא ישבר, וכ"כ בפירש"י בחגיגה כ"ו ב', וכ"כ הר"ש בכלים פט"ו מ"א, והר"ן בעירובין שם כתב דהיינו דמה"ט אין מטלטלין אותו אף ע"י הרבה בנ"א שמא ישבר, וכתב דלפ"ז מתישב הא דכלי שאינו מחזיק מ"ס חשיב כמטלטל מלא וריקן, דאף דא"א לאדם אחד לטלטלו מלא, מ"מ דרכן של בנ"א לטלטלו מלא ע"י כתפים הרבה.

בפי' ר"ח כתב דהלכתא כרבה, ומבו' דקי"ל להך דינא דכלי גדול אסור לטלטלו, וכ"כ ההשלמה והמאורות והמאירי, וכ"כ הריא"ז בפ' כל הכלים ה"ב דין ז', וכ"נ בד' הריטב"א בסוגיין ולקמן קכ"ב א' וקכ"ג ב',[[86]](#footnote-87) וכ"ה מבו' בד' התוס' בעירובין ק"ב א' ד"ה ההיא שריתא, - אך התוס' כתבו דלית הלכתא הכי שיתבטל ממנו תורת כלי מחמת כובדו, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ד, וכ"כ המ"מ בפכ"ה משבת ה"ו בדעת הרי"ף והרמב"ם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב הכ"ג, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח ס"ב.

התוס' והרא"ש הוכיחו דלא בטל תורת כלי מחמת כובדו, ממה שאמרו בעירובין ק"ב א' בההיא שריתא דהוו שקלי לה עשרה ושדי לה אדשא, ואמר תורת כלי עלי', ובדעת החולקים מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בעירובין שם ד"ה ההיא שריתא כתבו דשאני התם דדרכה לטלטלה תמיד בחול לנעול הדלת, וע"כ מותר לטלטלה, ול"ד לחלתא דאין רגילות לטלטלה בחול כלל, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם, וכ"כ המ"מ בפכ"ה משבת ה"ו בשם הרשב"א.[[87]](#footnote-88) - **ב** למש"כ הר"ן בדעת רש"י דהכא אין דרך לטלטלה מלאה אף ע"י הרבה בנ"א שמא תישבר, ניחא, דע"כ התם שהיא מטלטלת בי' בנ"א שפיר מותר לטלטלה, ול"ד לחלתא דאינה מטלטלת מלאה אף ע"י י' בנ"א, וכ"כ הדברות משה בהערה צ"ח. - **ג** בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דאם הא דהכא בטל תורת כלי הוא משום דהוי כלי עץ שאינו מטלטל מלא וריקן, ל"ק מהתם, ושמא הוא משום דדין זה הוא רק בכלי קיבול המחזיק מ"ס בלח, אך בקורה שהיא פשוטי כלים ליכא כלל להך דינא ואף אם היא כבדה הרבה, יש עלי' תורת כלי.

התוס' והרא"ש הוכיחו עוד דלא בטל תורת כלי מחמת כובדו, ממה שאמרו לקמן מ"ה ב' דמנרתא וכילת חתנים מותר לטלטלן אף שאדם קובע להן מקום, - ובהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דאם הא דהכא בטל תורת כלי הוא משום דהוי כלי עץ שאינו מטלטל מלא וריקן ל"ק מהתם, ועד"ז כתב הדברות משה בהערה צ"ח דהתם הרי איירי במנרתא וכילת חתנים דראויין לטלטלן, שהרי הן ניטלין בידו אחת או בב' ידים, אלא שדרך לקבוע להן מקום, ול"ד להכא דאין ראוי לטלטלן מחמת גדלם, ובטל מהן תורת כלי, עיי"ש.[[88]](#footnote-89)

**כלי שאדם קובע לו מקום**

**מ"ה ב' - אבל מנורה וכו' אסור לטלטלה וכו' הואיל ואדם קובע לה מקום,** התוס' כתבו דדמי לסיכי זיירי ומזורי דאסור לטלטלן משום דקפיד עלייהו ומיחד להו מקום, ונקטו לפ"ז דאף לר"ש אסור לטלטלה, והתוס' הרא"ש כתב די"ל דאין אדם קובע לה כ"כ מקום כמו בסיכי זיירי ומזורי, וע"כ לא נאסר לטלטלה לדעת ר"ש, (ועמש"כ המהרש"א בטעמא דהתוס' דלא ניח"ל בזה), - ומבו' בדבריהם דעיקר הא דאסרינן בסיכי זיירי ומזורי, אי"ז משום הא דמקצי להו משום חסרון כיס, אלא הוא משום דמכח זה הוא קובע להן מקום ומקצי להו מטלטול, וזה כמשמעות ד' התוס' לקמן קכ"ג א' (ד"ה בסיכי), וע"כ ה"נ יש לאסור במנורה דאדם קובע לה מקום, אף דאין קביעות מקומה משום חסרון כיס.[[89]](#footnote-90)

המגיני שלמה הק' על מש"כ התוס' דאף לר"ש אסור לטלטלה, דהא דמודה ר"ש בסיכי זיירי ומזורי, הוא רק בקביעות מקום מחמת חסרון כיס, אך שאר קביעות מקום לית לי' לר"ש, דאין לך קביעות מקום יותר מאוצר ואפ"ה מתיר ר"ש.

ובדעת התוס' צ"ל, דאף דפירות שבאוצר הוא מקפיד עליהן שלא להסתפק מהן, מ"מ אינו מקפיד שלא להזיזם ממקומם, וע"כ ליכא בזה לעיקר ההקצאה דקביעות מקום, דהוא משום דמקצי להו מטלטול, - וי"ל עוד למש"כ החיי אדם דלא אסרו באוכלין אף כשהן מוקצין מחמת חסרון כיס, ונתבאר לעיל.

**א"ל אביי וכו' והרי כילת חתנים דאדם קובע לו מקום וכו',** התוס' כתבו דטעם ההיתר בזה, משום דלא חשיב קביעות שלה ושל מנורה קביעות אלא היכא דקבע מקום לגמרי, דומיא דסיכי זיירי ומזורי, - ומבו' בדבריהם דכו"ע מודו דאם קבע מקום לגמרי אסור לטלטלה, אף דאין קביעות המקום משום חסרון כיס, וכל מה שהתירו במנרתא ובכילת חתנים הוא משום דלי"ב קביעות מקום גמור.

בד' התוס' מבו' דאף דכילת חתנים מלאכתה להיתר, מ"מ אם הי' קביעות שלה קביעות גמור אסור לטלטלה, והיינו משום דלדעתם טעם איסור הטלטול בכה"ג הוא משום דמקצי לי' מטלטול, וע"כ שפיר יש לאסור אף בכלי שמלאכתו להיתר, כל שאדם קובע לו מקום ומקצי לי' מטלטול, ומתישב בזה משה"ק הפנ"י בסוגיין, והחזו"א בסימן מ"ג סקי"ז, עיי"ש.

והמ"ב בסימן ש"ח סק"ח, דכלי כבד דבימות החול הוא זהיר להניעו ממקומו כדי שלא יפסד ויתקלקל, הו"ל בכלל מוקצה מחמת חסרון כיס ואסור לטלטלו, והיינו אף בכלי שמלאכתו להיתר, - ואמנם בדבריו י"ל דהיינו רק משום דהוא זהיר לטלטלו כדי שלא יפסד ויתקלקל, והויא הקפידא משום חסרון כיס, אך כל שקובע לו מקום ואינו מטלטלו מטעמים אחרים, מותר לטלטלו, וכמש"כ כן המגיני שלמה דכל שהקפידא היא מטעם אחר מותר לטלטלו לדעת ר"ש, וכ"ה משמעות ד' הריטב"א לקמן קכ"ב א' דלא נאסר משום יחוד מקום, אלא כשהוא מחמת חסרון כיס, עיי"ש, - ועמש"נ בזה להלן.

**כלים שאין ניטלין מחמת כובדן**

לקמן קי"ג א' אמו דכלי קיואי כגון כובד העליון וכובד התחתון אסור לטלטלן בשבת לפי שאין ניטלין, ובפירש"י שם כתב דהיינו לפי שאין ניטלין אף בחול מחמת כובדן, הלכך כל מלאכתן לכך, והריטב"א שם כתב בדעתו דהיינו דמה"ט הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור דאסור לטלטלו אלא לצורך גופו ומקומו, וטעמא דמ"ד התם דמותר לטלטלן, הוא משום דס"ל דהן ראויין אף לתשמיש אחר, ול"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, ויתבאר בעזה"י במקומו.

אך הבעה"מ שם כתב דטעם הא דאסור לטלטלן, הוא משום דמקצה להם מקום משום כובדן וכתשמישי קרקע הן חשובין, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד שם, וכ"כ הריטב"א שם, והוסיף דהוא משום דאיכא תרתי, דהם כבדים וגם הם קרובים להתקלקל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין ע"ז ב' דאסור לטלטלן משום שכובדו קובעו, והרשב"א כתב בשם הר"ח והראב"ד שפירשו מה שאמרו שם בסולם הצורי דכובדו קובעו, דהיינו דמה"ט אסור לטלטלו, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר"י בר ליואי.[[90]](#footnote-91)

הרשב"א בעירובין שם כתב דאף דאסרו בכלי קיואי משום דכובדו קובעו, מ"מ יש דברים שאין כובדן קובען כפמוטות של בית רבי דאף אם ניטלין בב' בנ"א מותר לטלטלן, וכמו שאמרו לקמן קכ"ב א' (לפ"מ שפירש הרשב"א שם), והריטב"א שם הוסיף דמצינו כן גם בשריתא דאף דהיא משוי י' בנ"א מותר לטלטלה, - ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא, דהתם הוא כשתורת כלי עלי' וצריכין להשתמש בהן גם בשבת, ומשא"כ בכלים שעומדין לדבר שאין תשמישו בשבת נוהג, כובדו קובעו ואוסרו.

והיחוסי תנו"א שם כתב דשאני כלי קיואי, דמתוך שאך בימי החול מלאכתן לכך שאין עשויין לטלטל, הלכך בשבת אסור דאסוחי אסח דעתי' מינייהו, ומשא"כ בשריתא דהיא מיטלטלת בחול, ואין מונעין מפני כובדו, וע"כ אף בשבת מותר לטלטלה.

**כלי שתשמישו הוא במקומו**

החזו"א בסימן מ"ג סקי"ז כתב דכלי שאין מטלטלין אותו אלא משתמשין בו במקומו, לא חשיב כלי לטלטול, ופירש כן למש"כ הפוסקים דאסור לטלטל מורה שעות שעל הכותל,[[91]](#footnote-92) וכתב דמה"ט הוא דשלהבת אסור לטלטלה, וכמש"כ בסימן מ"א סקט"ז, - ומבו' בדבריו דאי"ז דומיא דדינא דמוקצה מחמת חסרון כיס, דדעתו שם דאי"ז משום דמקצי לי' מטלטול, אלא משום דאין לו מלאכת היתר בשבת, אלא הוא דין בפנ"ע דכל שתשמישו במקומו לא חשיב כלי לטלטול, - ולמש"כ התוס' בסוגיין מבו' דכל דאיכא קביעות מקום גמור אף אם אי"ז מחמת חסרון כיס, דמי למוקצה מחמת חסרון כיס דאסור לטלטלו, משום דמקצי לי' מטלטול, ונתבאר לעיל, - אך לדעת ש"ר לכאו' אין מקור להך דינא.[[92]](#footnote-93)

**גזירת כלים**

**קכ"ג ב' - בראשונה היו אומרים ג' כלים ניטלין בשבת,** התוס' כתבו דלא חשיב אלא כלים דלאו בני קיבול, דהא פשיטא דכוסות וקערות היו ניטלין, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דג' כלים אלו אין נותנין בהן כלום ואין נותנין בהם כלום ואין משמשין אלא דברים אחרים, - והבעה"מ כתב דג' כלים אלו פעמים מצויין במלאכת איסור, וזהו שהוצרך להשמיענו דהן ניטלין בשבת, אבל כלים המיוחדין למלאכת היתר כגון שולחן וכוס וקערה, לא הוצרכו לומר, שלא עלתה ע"ד אדם מעולם שיהיו אסורין, וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ, - והר"ן כתב דשאני שאר כלים שהם נעשין בסיס לדבר המותר, ולא אסרו עליהן כלום, וקמ"ל דהתירו לג' כלים אלו שאינם נעשים בסיס לדבר המותר.

**עד שאמרו כל הכלים ניטלין בשבת חוץ מיתד של מחרישה,** משמע קצת דאיסורא דיתד של מחרישה שהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, הוא משום גזירת כלים, דלא הותרו כלים אלו, ובזה מתפרש מש"כ החיי אדם דבאוכלין ליכא לאיסורא דמוקצה מחמת חסרון כיס, ונתבאר לעיל.

אך בפשוטו איסורא דמוקצה מחמת חסרון כיס, הוא משום מוקצה, ואי"ז מגזירת כלים, - ומה שאמרו הכא דאמרו דכל הכלים ניטלין בשבת חוץ מיתד של מחרישה, דמשמע דהוא הגבלה בהתירא שהתירו לגזירת כלים, י"ל למש"כ החת"ס לקמן קמ"ב ב' דמוקצה דלאו כלי הי' גזירה קדמונית, ומוקצה דכלים הוא מגזירת נחמי', וע"כ אף דמוקצה מחמת חסרון כיס איסורו הוא משום הקצאה, מ"מ אין האיסור בזה אלא מגזירת נחמי' שגזרו על מוקצה אף בכלים, וזהו שאמרו דאף דחזרו והתירו כל הכלים, מ"מ לא התירו כלי שהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, - וי"ל עוד למש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תר"ו דכל מוקצה שיש עליו תורת כלי, ואף מוקצה ממת חסרון כיס, מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ודוקא מוקצה מחמת חסרון כיס דמיחד לו מקום אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, וזהו שאמרו הכא, דאף דחזרו והתירו את כל הכלים אף שהן מוקצין לטלטלן לצורך גופן ומקומן, מ"מ במוקצה מחמת חסרון כיס לא התירו.[[93]](#footnote-94)

**אמר אביי וכו' וחזרו והתירו כלי שמלאכתו להיתר לצורך מקומו,** לקמן קמ"ב ב' אמרו דאביי הוה מנח כפא אכיפי, ומבו' דאף דס"ל דלא הותר טלטול שמלאכתו להיתר אלא לצורך גופו ומקומו, מ"מ מותר לטלטלו כדי להתיר עי"ז את טלטול המוקצה, - אך הנה בד' המג"א בסימן שי"א סקט"ו מבו' דטלטול כלי כדי להתיר טלטול מוקצה מדין ככר או תינוק לא חשיב כטלטול לצורך גופו, וצ"ע.[[94]](#footnote-95)

**כלי הניטל בב' או ג' בנ"א**

**עד שאמרו כל הכלים ניטלין בשבת ואפי' בשתי ידים וכו' אלא אמר רבא כל הכלים ניטלין בשבת ואפי' בב' בנ"א,** בד' הבעה"מ לעיל קכ"ב א' משמע דאביי ורבא פליגי, דלאביי לא התירו אלא כלים הניטלין בב' ידים, ולרבא התירו אף כלים הניטלין בב' בנ"א, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן בסוגיין, - אך השיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה, דאביי ורבא לא פליגי בזה, אלא דרבא משום דלטפויי מילתא אתי, מטפי נמי בהא.

בטעם הפלוגתא דאביי ורבא בכלי הניטל בב' בנ"א, כתב הרשב"א, דאביי ס"ל דכיון דאיכא לאוקמה באדם אחד, לא מוקמינן לה בב' בנ"א דתפסת מרובה לא תפסת, ורבא ס"ל דכיון דקתני כל הכלים אפי' בב' בנ"א משמע, ועד"ז כתב הריטב"א, - והרשב"א כתב לפרש עוד, דפליגי בסברא בעלמא, דאביי ס"ל דכל שאינו ניטל באדם אחד מקצה אותו האדם מדעתו ואין מטלטלין אותו, ורבא ס"ל דאף בכה"ג מטלטלין אותו, והריטב"א הוסיף לפרש דאביי ס"ל דאין מטלטלין אותו משום דדוכתא מיחד לי', ורבא ס"ל דכיון דיש עליו תורת כלי אפי' הוא גדול כמה ראוי להתירו.

הרשב"א הביא מירושלמי דפליגי אם מותר אף בג' ובה' בנ"א, והכריע לדינא דשרי, וכ"כ הרשב"א לעיל קכ"ב א', ולמד לזה ממה שאמרו בעירובין ק"ב א' בשריתא דהוו שקלי לה בי עשרה וכו' דמותר לטלטלה, וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאירי בסוגיין ולעיל שם, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ה משבת ה"ה.[[95]](#footnote-96)

כ"ג מרחשון פ"א

דף מס' 6

**כלי שמלאכתו להיתר**

**קכ"ג ב' - התירו דבר שמלאכתו להיתר וכו' וחזרו והתירו מחמה לצל,** בפירש"י כתב דהיינו אף דא"צ לו עכשיו לא לגופו ולא למקומו אלא חס עליו שמא יתבקע בחמה, והריטב"א כתב דלא הותר לטלטלו אלא בכה"ג שהוא לצורך הכלי, אבל שלא לצורך כלל לא התירו לטלטלו, וכ"כ הר"ן, וכתב לדקדק כן מדלא קאמר וחזרו והתירו לגמרי, וכ"כ המאירי לקמן בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' ההשלמה והמאורות בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן קנ"ד ב' בסו"ד, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין ד', וכ"ה מבו' בפי' ר"ח לקמן קמ"ב ב', ופירש דמה"ט הוא דאביי הוי מנח כפא אכיפי ורבא מנח סכינא אבר יונא, דהן מותרין לטלטלן בשבת, ובד' האו"ז בסימן ל"ז, ופירש דזהו טעם הא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, ונתבאר במקומו, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפכ"ה משבת ה"ג, וכמש"כ הרמ"ך והמ"מ שם, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח ס"ד.

אך בד' הרא"ה בביצה י"ב א' מבו' דמותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אף שלא לצורך כלל, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשמו, וכתב דמה שאמרו דהתירו מחמה לצל, הוא משום דכל טלטול בכדי קרינן מחמה לצל, וכ"כ השיטה להר"נ בסוגיין ובשלהי פירקין, וכ"נ בהשגות הרמ"ך בפכ"ה משבת הכ"ג,[[96]](#footnote-97) - והרשב"א לעיל מ"ג ב' נסתפק בדבר, וכתב דהמחמיר תבא עליו ברכה.

**טלטול כתבי הקודש ואוכלין שלא לצורך**

הר"ן כתב דכל הא דאסור לטלטל שלא לצורך הוא בכלים, אבל כתבי הקודש ואוכלין שלא נאסרו מעולם, כל המחמיר עליו להביא ראי', וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן ל"ז, דמה"ט מותר ליתן מים לפני הבהמה ולי"ב לדינא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח ס"ד, - אך בד' ההשלמה והמאורות לעיל מ"ג א' נראה דס"ל דאף אוכלין אין ניטלין שלא לצורך, וזהו שכתבו דהא דאסור ליתן אוכלין לצורך בע"ח שאין מזונותיו עליך, הוא משום דהוי כטלטול שלא לצורך.

בד' האו"ז שם נראה דמאכל בהמה אין דינו כאוכלין ואסור לטלטלו שלא לצורך,[[97]](#footnote-98) וזהו שכתב דהא דנותנין מספוא שהוא מאכל בהמה לפני הבהמה, הוא משום דלא גזרו ע"ז במקום צער בע"ח,[[98]](#footnote-99) וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סק"י וסימן תמ"ד סק"א.[[99]](#footnote-100)

הפמ"ג במש"ז בסו"ס ש"ח כתב דאוכלין שאין ראויין לאכילה, אף דגמרם בידי אדם ול"ה מוקצה, מ"מ אין להן דין אוכל דמותר לטלטלו אף שלא לצורך, ולא הותר לטלטלן אלא מחמה לצל.

**כלים שלא נאסרו מתחילה אם מותר לטלטלן אף שלא לצורך**

בפי' ר"ח לקמן קמ"ב ב' מבו' דג' כלים שלא נאסרו מתחילה בגזירת כלים, מותר לטלטלן אף שלא לצורך, ומה"ט הוא דמנח אביי כפא אכיפא ורבא מנח סכינא אבר יונא, משום דכלים אלו מותר לטלטלן, וכ"כ השה"ג בפירקין, וכ"כ החת"ס בסוגיין,

אך בד' הרמב"ם בפכ"ה משבת ה"א וה"ג משמע דכל הכלים שמלאכתן להיתר אסור לטלטלן שלא לצורך כלל, ואף סכין, וכ"ה מבו' בד' התשב"ץ בח"א סימן קל"ז, וכ"נ בד' המאירי לקמן קכ"ד א',[[100]](#footnote-101) וכ"נ בד' הט"ז בסימן ש"ח סק"ב, וכמש"כ החת"ס בסוגיין, וכ"כ המאמ"ר שם סוסק"ו דכ"ה משמעות ד' השו"ע שם, וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ו ס"ג, ובס' זכרו תורת משה סימן נ"ב ס"א, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ח סי"ז.

השה"ג שם כתב לפ"ז להתיר טלטול שלא לצורך אף בכוסות וקערות וכו' שלא היו מעיקרא בכלל הגזירה, וכמש"כ הראשונים בסוגיין, - אך בפי' ר"ח לקמן קכ"ד א' מבו' דאף כוסות וקערות אסורין, ולמ"ד דכלי שמלאכתו להיתר אינו ניטל אלא לצורך גופו ומקומו, אף כוסות וקערות בכלל,[[101]](#footnote-102) וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפכ"ה משבת ה"א וה"ג וה"ד, וכמש"כ השעה"צ בסימן ש"ח סקכ"א והתהל"ד שם סק"ד בדעתו, וכן הביא הא"ר בסימן ש"י סק"י מד' הרמב"ם בפיהמ"ש ומד' הכל בו בסימן ל"א, וכ"ה מבו' בד' רש"י בס' האורה סימן נ"ז, ובד' הרשב"א לעיל מ"ג ב',[[102]](#footnote-103) ובד' האו"ז בסימן ל"ז,[[103]](#footnote-104) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לקמן קנ"ד ב' בסו"ד.

בטעם האוסרין לטלטל שלא לצורך כלל אף אותם הכלים שלא היו מעיקרא בכלל הגזירה, כתב המאמ"ר שם דהוא משום דלא פלוג רבנן בכלים, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין דאחר שחילקו בין הצרכים, לא חילקו בכלים, - אך הגר"ז שם כתב דהוא משום דאף מעיקרא היו כל הכלים בכלל הגזירה, ולא התירו לטלטלן אלא לצורך תשמישן, שהיר לא הוציאו אותן בכלל שאר הכלים אלא מפני הצורך שיש בתשמישן יותר מבתשמיש שאר הכלים.

**טלטול כלי שמלאכתו להיתר לשאר צרכים**

ההשלמה כתב דמה שהתירו לטלטל כלי שמלאכתו להיתר מחמה לצל, הוא משום דסתמי' לצורך שבת הוא, שהרי עשוי להשתמש בו היום, ומשא"כ בכלי שמלאכתו לאיסור דסתמי' אינו עשוי להשתמש בו היום, ואם מטלטלו מחמה לצל כמטלטלו משבת לחול דמי, ולפ"ז לכאו' לא הותר לטלטלו אלא לצורך הכלי, אך לשאר צרכים, שאינם בכלל צורך גופו ומקומו או צורך הכלי, אסור לטלטלו,[[104]](#footnote-105) - וכ"ה מבו' בד' הרמ"ך בפכ"ה משבת ה"ג שנקט דלדעת הרמב"ם אסור להסיר המפה והסכין והקערה מעל השולחן, אף דאין עושין כן ללא צורך,[[105]](#footnote-106) - ובד' הרמב"ן במלחמות לקמן קנ"ד ב' מבו' דאף לא הותר לטלטל כלים אלו משום הפסד מועט שבמועטין, עיי"ש.

אך בד' הבעה"מ לקמן מבו' דהורדת משא מן הבהמה כדי שלא תצטער, חשיב כטלטול מחמה לצל, אף דאי"ז צורך גופו או מקומו או צורך הכלי, וכ"כ הרמב"ן שם, - וכ"נ בד' הרשב"א לקמן בסוגיין, דהא דשרי לטלטל כלי שמלאכתו להיתר מחמה לצל, הוא משום דהתירו משום כל צורך קצת, ועיי"ש שכתב דמה"ט יש להתיר אף בנטילת הקנים, משום דהאי צורך פורתא לא גרע מטלטול מחמה לצל, וכ"נ בד' הריטב"א שם, - וכ"ה מבו' בד' המאירי בשלהי סוגיין בדין הכנסת בגדים דאפשר דיבא מי שישב עליהן, - וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן שי"א סקט"ו, דאף דטלטול כלי כדי להתיר טלטול מוקצה מדין ככר או תינוק לא חשיב כטלטול לצורך גופו, וה"ז אסור בכלי שמלאכתו לאיסור (כמו שפירשו הפמ"ג והלבו"ש שם), מ"מ חשיב כטלטול לצורך דשרי בכלי שמלאכתו להיתר, ונתבאר להלן, - וכ"ה משמעות ד' המ"ב בסימן שי"ג סק"י דהותר טלטול כלי שמלאכתו להיתר לכל צורך.[[106]](#footnote-107)

לקמן קמ"ב ב' אמרו דאביי מנח כפא אכיפי, ורבא מנח סכינא אבר יונא ומטלטלה, ובפי' ר"ח כתב דהוא משום דהוי מג' כלים הניטלין בשבת, ומבו' מדבריו דלא הותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר כדי להתיר טלטול המוקצה, ורק בג' כלים או בככר או תינוק שהותר לטלטלן שלא לצורך, מותר לטלטלן כדי להתיר טלטול המוקצה, - אך י"ל דאף אם הותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר כדי להתיר טלטול המוקצה, וחשיב כטלטול לצורך, מ"מ התם דלא הוצרכו לכך מדינא, אלא משום דהוי אדם חשוב, חשיב כטלטול שלא לצורך דאסור,[[107]](#footnote-108) וכ"כ השיטה להר"נ לקמן קכ"ו ב', עיי"ש.

אך לדעת הסוברים דאף ג' כלים אסור לטלטלן שלא לצורך, יש ללמוד מהתם דכל שמטלטל כדי להתיר טלטול המוקצה, ואף אם א"צ לכך לדינא, אלא משום דאדם חשוב הוא, חשיב כטלטול לצורך, וכ"כ המג"א בסימן שי"א סקט"ו, והפמ"ג שם עמד בזה דמ"ט לא חשיב כטלטול שלא לצורך, וכ"כ בס' בני ציון סימן י' לאסור בזה, (וכתב הא דשרינן בכפא ובסכינא הוא משום דהוו מג' כלים שלא נאסרו),

האו"ז בסימן ל"ז כתב דדינא דר' יצחק דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הוא משום הוא משום דהו"ל טלטול שלא לצורך השבת, ול"ד לטלטול מחמה לצל דהוא כדי להציל את הכלי עצמו ומשכחת בי' צורך שבת, - אך לד' ש"ר שפירשו לדינא דר' יצחק בע"א, וגם לדעת רוב קמאי דלא קי"ל כר' יצחק, מבו' דטלטול לצורך הצלת דבר מוקצה, אף דאינו לצורך השבת, חשיב כטלטול לצורך, ומותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר לצורך זה, ואף כלי שמלאכתו לאיסור י"ל דמותר לטלטלו לצורך דבר מוקצה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**טלטול במקצת דכלי שמלאכתו להיתר**

האשל אברהם מבוטשאטש בסימן ש"ח ס"ג כתב לדון דשמא באיסור טלטול דכלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך, לא נאסר אלא טלטול כולו, וכל שאינו מטלטל אלא את מקצתו לי"ב איסורא, - והגרד"ל שליט"א העיר, דלמש"כ התוס' לעיל מ"ג ב' ד"ה ופורסין עליהן בתי' קמא דמה שהי' מוסיף למחר לא חשיב טלטול, מבו' דבגזירת כלים לא נאסר טלטול דמקצת, וזה אי נימא דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל הוא מכח גזירת כלים.

**כלי שמלאכתו לאיסור**

**וחזרו והתירו דבר שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ולצורך מקומו אין מחמה לצל לא,** הריטב"א לקמן קכ"ד ב' כתב דאי"ז מדין מוקצה, אלא אסרו את הטלטול גזירה משום הוצאה, כ"ה דאסרו בימי נחמי' אף בכלים שמלאכתן להיתר, וכ"כ המאירי לקמן בסוגיין, והשיטה להר"נ לעיל קכ"ב ב',[[108]](#footnote-109) וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן רס"ו סק"ג דאי"ז משום מוקצה, אלא דנאסר לטלטלו מחמה לצל דהוי שלא לצורך, וכ"כ הקר"א לעיל קכ"ב ב', ועיי"ש שכתבו דמה"ט ה"ז אסור אף לר"ש דלית לי' מוקצה.

אך התורי"ד בסוגיין ולקמן קנ"ז א' במהד' מוה"ק ובפסקיו בכ"ד כתב דלר"ש דלית לי' מוקצה מותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור אף מחמה לצל, ומבו' דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום מוקצה, וע"כ אי"ז אסור אלא למאן דאית לי' מוקצה,[[109]](#footnote-110) - וכ"כ התו"ש בסימן ש"י סקי"ג בתו"ד דטעם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור, הוא משום דאינו יכול להשתמש בו בשבת מלאכתו המיוחדת לו, וע"כ מקצה דעתו מיני' וקובע לו מקום, וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ו ס"ד, אך כתב דהוא גם משום דיש לחוש שיעשה בהן מלאכה, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז בסימן רס"ה סק"א, ובד' השעה"מ בפ"ז מלולב הכ"ה, וכ"נ בד' המ"ב בסימן ש"ח סק"כ, ובביאוה"ל שם סוד"ה קורדום, ומכח זה צידד הביאוה"ל שם להתיר בכלי שרוב מלאכתו לאיסור, עיי"ש.[[110]](#footnote-111)

התו"ש שם כתב דהא דמותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ומקומו, אף דהו"ל כמוקצה, הוא משום דהתירו חכמים לכך, והיינו דבהקצאה זו דכלי שמלאכתו לאיסור, דאינה הקצאה גמורה, התירו לטלטל לצורך גופו ומקומו,[[111]](#footnote-112) - אך החיי אדם שם כתב דהוא משום דתשמישים אלו אינו מקצה מדעתו, שהרי גם בחול לפעמים משתמש בהם לצורך גופם או מקומם.

בעיקר הפלוגתא אם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא איסור בפנ"ע מגזירת כלים, או הוא משום מוקצה, מצינו כמה נפ"מ, **א** בד' התורי"ד לקמן קנ"ד ב' משמע דדין בסיס הוא אף בדבר שהוא בסיס לכלי שמלאכתו לאיסור, ובכה"ג דינו כדין הכלי שמלאכתו לאיסור דאסור לטלטלו אלא לצורך גופו ולצורך מקומו, עיי"ש, וכן נסתפק בזה הפמ"ג במש"ז בהקדמה לסימן ש"ח,[[112]](#footnote-113) - ולכאו' הוא לטעמייהו דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום מוקצה, וע"כ י"ל דיש בזה לאיסורא דבסיס, אך לדעת הסוברים דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור אינו משום מוקצה, מסתבר דלי"ב לדין בסיס, וכ"כ המאורי אש בפ"ב.

**ב** העולת שבת בסימן ש"ח סקי"ד כתב דכלי שמלאכתו לאיסור שנשבר בשבת ועכשיו מלאכתו להיתר, אסור לטלטלו מחמה לצל, משום מיגו דאיתקצאי, והביאו הא"ר שם סקי"ד, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סקי"ט, והמקו"ח בהגה' המג"א שם, והפמ"ג במש"ז שם סקט"ז נסתפק בזה, ונתבאר בזה בדף מס' 10, - ולכאו' היינו רק אם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום מוקצה, אך לדעת הסוברים דאינו משום מוקצה, לי"ב לדין מיגו דאיתקצאי, וכ"כ בס' שלחן שלמה סימן ש"ח אות ל"ב.[[113]](#footnote-114)

**ג** לדעת המהרש"ל ודעימי' דמהני הא דאין מוקצה לחצי שבת להתיר אף בזמן שההקצאה קיימת, כשלא נשתנה גופו, הרי דאם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום מוקצה, יש להתיר בכלי שנעשה מלאכתו לאיסור באמצע השבת, ולא נשתנה גופו, אך אם אינו משום מוקצה, יש לאסור בכה"ג, ובד' הנקוה"כ בסימן רס"ו משמע קצת לאסור בזה, ואינו מוכרח.[[114]](#footnote-115)

**ד** השעה"מ בפ"ז מלולב הכ"ה כתב בשם המהר"י ן' נעים שנסתפק במי שנזהר שלא לשאוב מעלה עשן הטוטון ביו"ט, אם יכול לטלטל הקנה ששואפים הטיטון ממנו, אי נימא דכיון דלדידי' אזהר רחמנא משום הבערה שלא לצורך, הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור ואסור משום מוקצה, או"ד דכיון דמותר לאחרים לי"ב משום מוקצה, וכתב לדון דתליא בפלוגתת קמאי בדין דבר האסור לדידי' וראוי לעניים אם הוי מוקצה, ועמש"כ בזה המחזיק ברכה בסימן תקי"א סוסק"ב, - ולכאו' כל מקום הנידון בזה הוא אם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום מוקצה, די"ל דבכה"ג לא מקצי לי' מדעתי', ויש לדמותו לדין דבר דלא חזי לדידי' וחזי לאחריני, אך אם אינו משום מוקצה, ודאי דכיון דלדעתו ה"ז אסור, הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור.

**ה** נתבאר בדף מס' 3 די"ל דמש"כ הראשונים דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, הוא משום שמלאכתו היא ע"י הדלקה, ויש להסתפק אם היינו אף בשעה שהוא דולק, דכיון דהדלקתו היא ע"י איסור, הוי כלי שמלאכתו לאיסור, או היינו רק בשעה שאינו דולק, דכיון דאינו ראוי אלא ע"י איסור הו"ל ככלי שמלאכתו לאיסור, אך בשעה שהוא דולק דראוי להשתמש בו בהיתר, ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור,[[115]](#footnote-116) ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בדין מאורר, אי נימא דחשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, אם הוא אף כשהוא פועל, - ומסתבר דתליא ביסוד דינא דכלי שמלאכתו לאיסור, דאם הוא איסור בפנ"ע מגזירת כלים, הרי דכיון דהויא מלאכתו ע"י איסור, חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור אף כשהוא דולק, דאין משתנה שם הכלי בשעה שהוא דולק, אך אם איסורו הוא משום הקצאה, הרי דאף דבשעה שאינו דולק מקצי' מדעתי', משום שאסור להדליקו, מ"מ בשעה שהוא דולק והוא ראוי להשתמש בו בהיתר, לא מקצי לי' מדעתי' ול"ה ככלי שמלאכתו לאיסור.[[116]](#footnote-117)

**ו** בד' המג"א בסימן תקכ"ו סקי"ד מבו' דאף דכלי הקבורה ביו"ט שני הוו ככלי שמלאכתו להיתר, מ"מ אחר הקבורה אם ידוע שלא יהא מת אחר הוי ככלי שמלאכתו לאיסור, ופירש כן בד' רי"ו בשם הרמב"ן,[[117]](#footnote-118) וה"נ סכין של מילה קודם המילה הוי ככלי שמלאכתו להיתר, ואחר המילה הוי ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ח סק"ב, - ולכאו' זה ניחא רק אם דין כלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, דכל שהוא עומד בפועל למלאכה המותרת ל"ה מוקצה, וכל שהוא עומד בפועל למלאכה האסורה הוי מוקצה,[[118]](#footnote-119) אך אם איסורו הוא מגזירת כלים, מסתברא מילתא דיש לנו לדון על עיקר שֵם הכלי, וכל שהוא עומד למלאכה המותרת, אף אם אינה קיימת עכשיו, חשיב ככלי שמלאכתו להיתר.

**ז** הפמ"ג במש"ז סימן ש"ח סקט"ז נסתפק בדין כלי שמלאכתו לאיסור שנשבר בער"ש וראוי למלאכת היתר, אם אמרינן דלא עדיף מכלי דאתי מחמתי' וחשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, או דכיון דנשבר בער"ש ומלאכתו להיתר שרי, - ולכאו' אי נימא דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, מסתברא מילתא דכיון דבביה"ש הוי מלאכתו להיתר, לא מקצי לי' כלל, אך אי נימא דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא מגזירת כלים, י"ל דכיון דתורת כלי דילי' הוא מכח הכלי דאתי מחמתי' שהוא כלי שמלאכתו לאיסור, חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור.

\*הריא"ז בפירקין ה"ב דין ד' כתב דמחצלאות שכורכין אותן זוגות זוגות לסחורה, או שהיו עשויות לפרוש על גבי הספינה, אין מטלטלין אותן אלא לצורך. וכן התמרים או שאר מיני פירות שאצר אותם לסחורה אין מטלטלין אותן אלא לצורך גופן, כגון אם צריך לאכול מהן או לצורך מקומן, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דאף לר"ש דלית לי' מוקצה, לא הותר טלטול המוקצה אלא לצורך גופו או מקומו,[[119]](#footnote-120) וי"ל דהוא משום דס"ל כד' הרי"ד דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום מוקצה, והרי דאף כלי שמלאכתו לאיסור דאינו מוקצה גמור, (דאף לר"י מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו), מ"מ לא התירו לטלטלו אלא לצורך, וכ"ש בדברים דלר"י הוו מוקצה גמור, דאף לפ"מ דקי"ל כר"ש דלית לי' מוקצה לא הותר לטלטלן אלא לצורך גופו ומקומו.

**כלי שמלאכתו לאיסור שאינו מאיסורי שבת**

התוס' לעיל ס' א' ד"ה לא בסנדל נקטו דסנדל המסומר שאסרו לנועלו בשבת, חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, והרשב"א והריטב"א בביצה ט"ו א', וכ"כ המאירי בביצה שם בשם יש מכריעין, ונתחדש בדבריהם דאף דאין איסורו משום איסורי מלאכת שבת, אלא גזירה בפנ"ע שגזרו מפני מעשה שהי', (והא דלא גזרו אלא בשבת משום דהמעשה הי' בשבת, כמו שאמרו לעיל שם), מ"מ חשבינן לי' ככלי שמלאכתו לאיסור, - אך המאירי בביצה שם כתב בתחילת דבריו דמותר לטלטלו אף שלא לצורך גופו ומקומו, ולכאו' הוא משום דאין איסורו משום איסורי מלאכת שבת, וע"כ לא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור.[[120]](#footnote-121)

ומצינו שנחלקו עד"ז בדין בגד שעטנז, דבד' המג"א בסימן ש"ח סקע"ד והא"ר שם סקפ"ח מבו' להדיא דלדעת המתירים שם סמ"ז לטלטל בגד שעטנז, מותר לטלטלו אף מחמה לצל, ולא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ היש"ש בפ"ק דביצה סו"ס מ"ד בדעת האו"ז והמרדכי, ולכאו' הוא משום דאין איסורו משום איסור שבת, - אך היש"ש שם כתב דאסור לטלטלו שלא לצורך גופו ומקומו, והגר"ז שם ספ"ה כתב דאף להמתירין לטלטל בגד שעטנז לא הותר לטלטלו אלא לצורך גופו ומקומו, והיינו דאף דאין איסורו משום איסור שבת חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור.

**מהו דחשיב כטלטול לצורך מקומו**

בהא דהותר טלטול כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מקומו, יש להסתפק אם יש בכלל זה כל שהוא צריך שלא יהא המוקצה במקום זה, או דלא חשיב כצורך מקומו אלא כשהוא צריך להשתמש במקומו של המוקצה, אך כל שא"צ להשתמש במקומו, אף דצריך שלא יהא שם, לא חשיב כצורך מקומו.

ולעיל מ"ה א' נתבאר דיש ללמוד לזה ממה שאמרו שם דלדעת ר"ש מותר לטלטל שרגא דחנוכתא מקמי חברי, ולדעת ר"י אסור, ולדעת רוב קמאי דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור ואף לר"ש אסור לטלטלו אלא לצורך גופו ומקומו, בע"כ דכל שצריך שלא יהא במקום זה, אף דא"צ להשתמש במקומו, חשיב כטלטול לצורך מקומו,[[121]](#footnote-122) - אך מאידך לדעת הרי"ד והראבי"ה והרשב"א דנר שכבה מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, בע"כ דבכה"ג לא חשיב כטלטול לצורך מקומו, כיון דא"צ להשתמש במקומו.

ויש ללמוד עוד לזה, ממש"כ הרשב"א בביצה כ"ח ב' ובכ"ד דמותר לטלטל מוקצה מחמת מיאוס לצורך גופו ומקומו, ואפ"ה מבו' בסוגיית הגמ' שם דמן הדין אסור ליטלו כדי שלא ינזקו בו, אלא שהתירו לזה דומיא דהתירו טלטול קוץ ברה"ר, והרי דכל דא"צ להשתמש במקומו, לא חשיב כטלטול לצורך מקומו,[[122]](#footnote-123) וכ"ה להדיא בחי' המאירי שם דכדי שלא יזוקו בו אי"ז לא צורך גופו ולא צורך מקומו,[[123]](#footnote-124) וכ"כ הפנ"י שם, ועמד ע"ז התהל"ד בסימן רע"ט סקי"ג,[[124]](#footnote-125) - ועד"ז מצינו בד' הרשב"א שם ובעבוה"ק ש"ב פ"ט הצ"ח דאף טלטול קערות המאוסות דהוו כגרף של רעי, לא הותר אלא משום התירא דגרף של רעי, ולי"ב להתירא דצורך מקומו, וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז בס"פ נוטל ה"ב דין ב', עייש"ה, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל בסימן ש"ח ס"ד, והיינו משום דא"צ להשתמש במקומו.

והבעה"מ לקמן קנ"ד ב' כתב דהורדת כלי שמלאכתו לאיסור מע"ג בהמה כדי שלא תצטער, לא חשיב כטלטול לצורך מקומו אלא כטלטול מחמה לצל, וכ"כ הרמב"ן שם, דכיון דאינו משתמש בגבה של בהמה, אלא הוא בשביל שלא תצטער, ל"ה כצורך מקומו, וכ"כ הרשב"א שם.[[125]](#footnote-126)

**שליחת כלי שמלאכתו לאיסור לחבירו**

התוס' לעיל ס' א' ד"ה לא בסנדל כתבו דמותר לשלוח כלי שמלאכתו לאיסור ביו"ט לחבירו, דמשום שמחת יו"ט חשיב כמו לצורך גופו, והרשב"א בביצה ט"ו א' כתב דלשלח לחבירו הו"ל לצורך גופו שחבירו שמח ונהנה בדבר,[[126]](#footnote-127) ובגל' הגרע"א ד"י בסימן ש"ו כתב ללמוד מזה להתיר לשלוח לחתן ביום חתונתו בשבת נרות כסף שלא הדליקו בו באותו שבת לדורון דרשה, דמשום שמחת החתן מיקרי צורך גופו, ומשמע דלא התיר אלא משום שמחת חתן, אך לשלוח לחבירו אסור, ולא חשיב כצורך גופו, ועמש"כ בזה בס' האיר יוסף סימן ס"ז.[[127]](#footnote-128)

**טלטול כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מלאכת איסור ולצורך נכרי**

הגר"ז בסימן ש"ח סל"ג כתב דאסור לטלטל נר שלם לצורך הדלקת מוצ"ש או לצורך נכרי שידליקנה לעצמו, דלא הותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור אלא כשצריך ישראל להשתמש בו בשבת עצמה איזה תשמיש המותר בשבת, והביאו המ"ב שם סקל"ד, - ולכאו' נכללו בדבריו ב' טעמים, חדא, דלא הותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מוצ"ש ולצורך נכרי, ועוד, דלא הותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו, אלא לצורך מלאכה המותרת בשבת, אך צורך מלאכה האסורה בשבת לא חשיב כצורך גופו,[[128]](#footnote-129) ויש לאסור לפ"ז למי שקיבל שבת ליתן כלי שמלאכתו לאיסור למי שלא קיבל שבת לצורך מלאכה האסורה.[[129]](#footnote-130)

\*המג"א בסימן של"א סק"ה תמה ע"ד המהרש"ל דסכין של מילה מותר לטלטלו אחר המילה, משום דאין מוקצה לחצי שבת, מהא דכלי שמלאכתו לאיסור שנשתמש בו היתר, אסור לטלטלו אח"כ מחמה לצל, - וצ"ב דמה ענין זה למוקצה לחצי שבת, הרי כל השבת הי' אסור לטלטלו מחמה לצל, ומותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, - וביותר צ"ע במש"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ח סוסק"ב דלדעת הרמ"א דהתיר לטלטל סכין של מילה אחר המילה, הרי דה"נ כלי שמלאכתו לאיסור דבביה"ש טלטלו לצורך גופו או מקומו, מותר אח"כ לטלטלו אף מחמה לצל, עיי"ש, וצע"ג.[[130]](#footnote-131)

**איתיבי' אביי מדוכה וכו',** התוס' כתבו דהו"מ לשנויי דאתיא כר' נחמי' דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, ועמש"כ בזה הבעה"מ והרמב"ן וש"ר, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**בימי נחמי' בן חכלי' נשנית משנה זו,** הריא"ז בפירקין ה"א דין ד' כתב דאף טלטול עצים ואבנים, וטלטול מוקצה מחמת איסור נאסר בימי נחמי', וכן משמע בד' הראב"ד בפכ"ד משבת הי"ג ובד' המ"מ שם, - אך הגר"ז בסימן ש"ח סי"ז כתב דדבר שאינו ראוי כלל בשבת הי' אסור אף בימי דוד ושלמה, ובציונים שם הוכיח כן מסוגיית הגמ' לעיל ל' ב' דמבו' דבשבת שמת דוד כבר נאסר טלטול מת ונבילה, וכן צידד החת"ס לקמן קמ"ב ב'.[[131]](#footnote-132)

**נגר שיש בראשו גלוסטרא וכו',** בפירש"י כתב דהיינו שראשה עב וראוי לדוך בו שום ונועלין בו דלת, וכתב בתו"ד דהו"ל כלי שמלאכתו להיתר, והמהרש"א כתב דהא דחשיב ככלי שמלאכתו להיתר, הוא משום דעשוי לנעול בו, ועיי" שכתב דאף דצריך שיהא בו גלוסטרא להיות ראוי לדוך בו, היינו כדי שיהא עליו תורת כלי, אך כל דיש בראשו גלוסטרא ויש עליו תורת כלי, הו"ל ככלי שמלאכתו להיתר,[[132]](#footnote-133) - אך הריטב"א כתב דכיון דהא דיש עליו תורת כלי הוא מכח הא דראוי לדוך בו שומין, הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור,[[133]](#footnote-134) ולא הותר לטלטלו אלא לצורך גופו.[[134]](#footnote-135)

**בהאי פורתא לא מיעפש,** הרשב"א כתב דמה"ט לא חשיב כצורך גופו אלא כמחמה לצל, וכ"כ הריטב"א דהאי צורך פורתא הוי כמחמה לצל, ועיי"ש שכתבו דהא דה"ז אסור, אף דהו"ל כלי שמלאכתו להיתר, הוא משום דרבה לטעמי' דכלי שמלאכתו להיתר אסור לטלטלו מחמה לצל, וגרסינן הכא רבה, וכן צידד התוס' הרא"ש,[[135]](#footnote-136) ועמש"כ בזה התוס' תלמיד ר"י הזקן, - אך הר"ן לעיל בסוגיין נקט דכיון דבהאי פורתא לא מיעפש חשיב כטלטול שלא לצורך, ומה"ט ה"ז אסור אף בכלי שמלאכתו להיתר, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המאירי, וכ"כ הרדב"ז בפ"ה מתמידין הי"א בדעת הרמב"ם שם, ומתישב בזה משה"ק הגרע"א שם והקר"א בסוגיין ע"ד הרמב"ם, עיי"ש.

בהא דאף נטילת הקנים לא הותרה בשבת, והוצרכו ליטול את הקנים בער"ש, נתחדש דאף דאם ל"ה נוטלין אותן מער"ש הי' מותר ליטלן בשבת, דהו"ל כטלטול לצורך מקומו דשרי, מ"מ יש ליטלן מער"ש, - ולכאו' יש ללמוד מזה דכלי שמלאכתו לאיסור דצריך למקומו, יש להסירו ממקומו בער"ש, ואין להניחו ולסמוך ע"ז דבשבת מותר לטלטלו לצורך מקומו, - ולמש"כ הר"ן דאתיא כמ"ד דהותר טלטול כלי שמלאכתו להיתר אף מחמה לצל, לכאו' יש ללמוד מזה, דאף כלי שמלאכתו להיתר שצריך לטלטלו מחמה לצל וכיו"ב, יש לטלטלו קודם השבת, ואין להניחו ולסמוך ע"ז דבשבת מותר לטלטלו, וצ"ע.

**מקלות אפשר כר' אלעזר,** השעה"צ בסימן ש"ח סקי"ג הוכיח מזה דאסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר כשאפשר בע"א,[[136]](#footnote-137) - ודבריו הם לדעת הר"ן דגרסינן הכא רבא, וס"ל דמותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר מחמה לצל, - אך לדעת הרשב"א והריטב"א דגרסינן הכא רבה דס"ל דאסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אלא לצורך גופו ומקומו, י"ל דכלי שמלאכתו להיתר דהותר לטלטלו לכל צורך, היינו אף כשאפשר בע"א, וכ"נ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין.[[137]](#footnote-138)

המ"ב שם סקי"ב למד מזה, דאסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור כשיש לו כלי היתר לתשמיש זה,[[138]](#footnote-139) אך בד' התו"ש בהקדמה לסימן ש"ח משמע דשרי, עיי"ש.[[139]](#footnote-140)

והט"ז בסימן ש"ח סקי"ג כתב דמנעל רפוי שעל הדפוס, א"צ שישמוט המנעל ממנו, אלא נוטל הדפוס מן המנעל, והא"ר שם סקל"ב פקפק בזה, דכיון דבידו לשמוט המנעל וא"צ לטלטל האמום, מ"ט יטלטל האמום בחינם, והא דמותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מקומו, אפשר דהוא כשא"א בענין אחר, אך שם סק"מ צידד להתיר בזה, עיי"ש, ועמש"כ בזה התו"ש שם סקמ"ו, והמ"ב שם סקנ"ז.[[140]](#footnote-141)

בפירש"י בריש פירקין כתב בהא דנוטל אדם מחט של סקאים לפתוח בו את הדלת, דהוא למי שאבד מפתחו, ומשמע דכל שיש לו מפתח לא הותר ליטול מחט של סקאים כדי לפתוח את הדלת, וכ"נ גם בדבריו שם בהא דקרדום לחתוך את הדבילה, ומגירה לגרור את הגבינה, דהוא משום דא"א בע"א, והר"י מלוניל והמאירי שם הוסיפו דהוא משום דא"א בסכין, ועיי"ש שפירשו גם בהא דרחת ומלגז לתת עליו לקטן, דאיירי כשאינו יכול ליתן לו בידו, - אך אין ללמוד מזה דלא הותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור כשאפשר בכלי שמלאכתו להיתר, וע"כ לא למד המ"ב לדין זה מד' רש"י, די"ל דשאני התם דכל שיש כלי העומד לשימוש זה, חשיב דאין לו צורך כלל בטלטול הכלי שמלאכתו לאיסור,[[141]](#footnote-142) אך כל שאין כלי העומד לשימוש זה, אף שבידו לעשותו ע"י כלי שמלאכתו להיתר, י"ל דמותר לטלטל הכלי שמלאכתו לאיסור.

**כלי שמלאכתו לאיסור שהותר בשבת, אם חשיב ככלי שמלאכתו להיתר**

בד' השעה"צ נתחדש, דאף דהפשטת הבהמה היא מלאכה האסורה בשבת, מ"מ כיון דהותרה בפסח, חשיבי הקנים ככלי שמלאכתו להיתר, ומצינו כן בד' המג"א בסימן תקכ"ו סקי"ד דסכין של מילה קודם המילה חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, עיי"ש,[[142]](#footnote-143) - אך לכאו' ממש"כ בפירש"י בקנים ובגלוסטרא דהוו כלי שמלאכתו להיתר, ובמקלות לא כתב כן, משמע דמקלות חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, משום דהפשטת הבהמה היא מלאכת איסור, - ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בכלי המשמש למלאכה המותרת משום פיקו"נ, אם חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, וצ"ע.

בד' המג"א שם מבו', דאף דסכין של מילה חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, היינו קודם המילה, אך אחר המילה חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז סימן ש"ח סק"ב, עיי"ש, ונתבאר לעיל,[[143]](#footnote-144) ונתבאר שם דזה מתישב להמג"א והפמ"ג לטעמייהו דדין כלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, ולפ"ז ה"נ הוא בכלי העומד למלאכת איסור לצורך פיקו"נ, דבסוף השבת שכבר אינו עומד לכך, חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וצ"ע.

כ"ד מרחשון פ"א

דף מס' 7

**דינא דר' נחמי'**

**קכ"ד א' - ר' נחמי' אומר אין ניטלין אלא לצורך,** בגמ' פליגי בה, דלרבה היינו דאסור לטלטלן לצורך מקומן, ולרבא היינו דאסור לטלטלן מחמה לצל, - ולקמן קמ"ו א' תניא דר' נחמי' אומר אפי' תרווד ואפי' טלית ואפי' סכין אין ניטלין אלא לצורך תשמישן, - ובד' הבעה"מ בסוגיין מבו' דחד דינא הוא, דהא דאסר ר' נחמי' לטלטל לצורך תשמיש שאינו תשמישו, הוא משום דהו"ל כטלטול מחמה לצל דאסור,[[144]](#footnote-145) ובספה"י לר"ת סימן תשס"ז כתב דהא דאסר ר' נחמי' לטלטלו מחמה לצל, הוא משום דאי"ז תשמישו של הכלי,[[145]](#footnote-146) - אך למש"כ הפסקי רי"ד בסוגיין דתנא דמתניתין ס"ל דמותר לטלטל אף שלא לצורך תשמישו המיוחד לו, ולא אסר אלא מחמה לצל, ונתבאר להלן, לכאו' בע"כ דב' דינים הם, אך אי"ז מוכרע, די"ל דלדעת תנא דברייתא, כ"ה דאסור לטלטלו מחמה לצל, אסור לטלטלו לצורך תשמיש שאינו מיוחד לו, דלא חשיב כצורך גופו.[[146]](#footnote-147)

בביאור דינא דר' נחמי' דאין כלים ניטלין אלא לצורך תשמישן, נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י בסוגיין ד"ה א"ל רבא ולעיל ל"ו א' ד"ה הא וקכ"ג א' ד"ה תשמישו ובביצה ל"ב א' ד"ה הא מני פירש דהיינו דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו המיוחד לו,[[147]](#footnote-148) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ה משבת ה"ז, ובפירש"י בסוגיין כתב דלדידי' אין כלי שמלאכתו לאיסור ניטל לצורך גופו, דאי"ז תשמיש המיוחד לו, שהרי הוא מיוחד למלאכת איסור.[[148]](#footnote-149) - **ב** בתשו' ספה"י לר"ת סימן ב' כתב דהיינו, דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמיש שאדם רגיל לעשות בו אע"פ שאינו מיוחד לכך, ולא נאסר אלא תשמיש שאין רגיל כלל לעשות בו אלא באקראי בעלמא, והביאו התוס' לעיל ל"ו א', וכ"כ הבעה"מ בסוגיין ולעיל ל"ו א'. - **ג** הרמב"ן בסוגיין כתב בפי' בתרא דהיינו דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו המיוחד לו, או למלאכה כיו"ב, וע"כ אף כלי שמלאכתו לאיסור ניטל לצורך גופו, כגון קורנס של נפחים או של בשמים המיוחדים להכות ולשחוק בהן, ניטלין לפצוע בהן אגוזים, דג"ז הוא שחיקה והכאה כיו"ב.

בעיקר דינא דר' נחמי' יש להסתפק אם הוא מגזירת כלים, דאף שחזרו והתירו לטלטלן, לא התירו אלא לצורך תשמישן, או דהוא משום מוקצה, דאין הכלי מוכן לתשמיש שאינו תשמישו, - ונפ"מ בזה, חדא, אם לדידי' מותר לדידי' להאכיל אוכלי אדם לבהמה, דאם הא דאסר הוא מגזירת כלים, אין לאסור באוכלין שאינם בכלל גזירת כלים, אך אם הא דאסר הוא משום מוקצה, י"ל דיש לאסור אף באוכלין, - עוד נפ"מ בזה, אם עיקר האיסור הוא בטלטול, או אף השימוש אסור, (דבגזירת כלים בפשוטו לא נאסר אלא הטלטול).

ויש ללמוד לזה מכ"ד, **א** בספה"י לר"ת שם כתב דהא דאסור לטלטל לתשמיש שאינו רגיל כלל לעשות בו, הוא משום דלא מסיק אדעתי' עלייהו, ומשמע דהוא מדין מוקצה, וכ"נ ממש"כ ר"ת שם בסו"ד דקרובים דברי ר' יהודה ור' נחמי' להיות שוין,[[149]](#footnote-150) - אך מאידך ממש"כ ר"ת שם דר' נחמי' סבר דאי"ז צורך גופן, ורבנן סברי דאפי' אינו תשמישו לפעמים לצורך גופו קרינן בי', ועד"ז כתב הרשב"א בסוגיין, משמע להדיא דטעמא דר' נחמי' אינו משום מוקצה, אלא משום דאי"ז בכלל צורך גופו שהותר, ורבנן פליגי דאף תשמיש שאינו רגיל לעשות בו הוי בכלל צורך גופו שהותר.

ושמא יש לפרש, דלעולם עיקר האיסור הוא מגזירת כלים, דלא הותרו כלים אלא לצורך גופן ותשמיש שאינו רגיל לעשות בו ל"ה בכלל צורך גופו, ואך דהא דל"ה בכלל צורך גופו, הוא משום דמסח דעתי' מיני', ואין הכלי מוכן לשימוש זה,[[150]](#footnote-151) ובזה מתפרש מש"כ הבעה"מ דטלטול לתשמיש שאינו תשמישו, הוא כטלטול מחמה לצל דאסור.

**ב** לדעת השה"ג ודעימי' דג' כלים וקערות וכיו"ב ל"ה בכלל גזירת כלים, וע"כ מותר לטלטלן אף שלא לצורך כלל, הרי דמהא דא"ר נחמי' דאף סכין אינו ניטל אלא לצורך תשמישו, וכן אמרו בסוגיין דלדידי' אין קערות ניטלין אלא לצורך תשמישן, בע"כ דדינא דר' נחמי' אינו מגזירת כלים, אלא משום מוקצה.[[151]](#footnote-152)

**ג** האבנ"ז בסימן רי"ד סק"ד הוכיח דבדינא דר' נחמי' לא נאסר רק הטלטול לחודי', אלא אף ההשתמשות אסורה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכתב דהוא משום דלצורך תשמיש שאינו מיוחד לו הו"ל מוקצה, והו"ל כמו משתמש במוקצה.[[152]](#footnote-153)

**ד** הראשונים לקמן בסוגיין הוכיחו דכל שטלטל הכלי לצורך מקומו ועודו בידו מותר לטלטלו, ולמש"כ הגר"א ביו"ד סימן רס"ו סק"ג דל"מ הא דעודו בידו אלא בדבר האסור משום גזירת כלים, ויתבאר בעזה"י במקומו, מוכח דדינא דר' נחמי' הוא מגזירת כלים.[[153]](#footnote-154)

**טלטול כלי שמלאכתו לאיסור לצורך הצלת דבר מוקצה**

**אמר רבה לצורך דבר שמלאכתו להיתר לצורך גופו, שלא לצורך דבר שמלאכתו להיתר לצורך מקומו,** לעיל מ"ב ב' מבו' דשרי רבה לכפות כלי על ביצה שנולדה בשבת שלא תשבר, ומבו' דאף דס"ל דכלי שמלאכתו להיתר אסור לטלטלו מחמה לצל, ולא הותר לטלטלו אלא לצורך גופו ומקומו, מ"מ מותר לטלטלו לצורך הצלת דבר מוקצה, דחשיב כצורך גופו,[[154]](#footnote-155) - אך הנה הפמ"ג במש"ז סימן רס"ה סק"א בתו"ד כתב בפשיטות דאסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך קבלת מוקצה, דלא חשיב כטלטול לצורך גופו אלא כשהוא צריך לו בשבת,[[155]](#footnote-156) וכ"נ להדיא בד' הרמב"ן במלחמות לקמן קנ"ד ב' דצורך הצלת מוקצה אינו בכלל התירא דצורך גופו, אלא דהתירו בכלי שמלאכתו להיתר לטלטלו משום הצלה, עיי"ש, וצ"ע.[[156]](#footnote-157)

**ואתא ר' נחמי' למימר ואפי' דבר שמלאכתו להיתר לצורך גופו ולצורך מקומו אין וכו',** בתשו' ספה"י לר"ת סימן ב' הק' דלפירש"י דלא שרי ר' נחמי' אלא לצורך תשמישו המיוחד לו, נמצא דחלוק הא דלרבנן ניטל דבר שמלאכתו להיתר לצורך גופו ומקומו, להא דלר' נחמי' ניטל לצורך גופו ומקומו, ואי"ז במשמעות לישנא דרבא, דמשמע דלא פליגי אלא מחמה לצל, - והפסקי רי"ד כתב דתנא דמתניתין ס"ל דהתיר ר' נחמי' לצורך גופו אף שאינו תשמיש המיוחד לו, ופליג על תנא דברייתא, ולא פליג אלא בטלטול מחמה לצל,[[157]](#footnote-158) וכ"ה מבו' גם בדבריו בתורי"ד לקמן בע"ב דפליגי בהכי תנא דמתניתין ותנא דברייתא.

הרשב"א הק' דגם לפי' ר"ת ל"ה צורך גופו לרבנן ל"ה כצורך גופו לר' נחמי', דלרבנן כל צורך גופו שרי ואע"פ שאינו תשמישו כלל, ולר' נחמי' אסור, - והריטב"א כתב די"ל דאפ"ה כיון דל"ב לר' נחמי' צורך תשמישו המיוחד לו, שפיר מצי מיקרי צורך גופו סתם לאשמועינן הא מילתא, ואע"ג דל"ה כצורך גופו דרבנן לית לן בה.[[158]](#footnote-159)

**טלטול לצורך מקומו לדעת ר' נחמי'**

בפירש"י כתב דטעם הא דשרי ר' נחמי' לטלטל אף לצורך מקומו, הוא משום דכצורך גופו ותשמישו דמי, ובתשו' ספה"י לר"ת סימן ב' כתב לפרש לדבריו דאף צורך מקומו הוי כתשמיש המיוחד לו דכשאכלו בקערה נוטלין אותה, וכן כולן לאחר תשמישן, וכמו שיחודן לתשמיש כך יחודן להסתלק אחר תשמיש,[[159]](#footnote-160) והביאוהו התוס' לעיל ל"ו א', וכ"כ הרשב"א בסוגיין,[[160]](#footnote-161) ועד"ז כתב הר"ן בסוגיין דהוא משום דאף בחול רגילין לטלטלו לצורך מקומו, וכ"נ בד' הרמב"ן.

ובד' ר"ת שם משמע דלפ"ז לא הותר לטלטלו לצורך מקומו, אלא אחר שנשתמש בו תשמיש המיוחד לו, דהוא מיוחד לכך להסתלק לאחר תשמיש זה, אך כל שנשתמש בו בער"ש תשמיש שאינו מיוחד לו, אסור לטלטלו בשבת לצורך מקומו, וזהו שכתב דגופן "ומקומן" דר' נחמי' ל"ד לגופן "ומקומן" דרבנן, וצ"ע.

בפירש"י כתב דבין לרבה ובין לרבא דבר שמלאכתו לאיסור אפי' לצורך גופו לא שרי ר' נחמי', משום דאי"ז תשמיש המיוחד לו, ומשמעות דבריו דה"נ אסור לצורך מקומו, אף לדעת רבא דבכלי שמלאכתו להיתר שרי ר' נחמי' לטלטלו לצורך מקומו, וכ"כ התוס' לעיל ל"ו א' בדעתו, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל קכ"ג ב' (ד"ה איתיבי'), וכ"כ הרשב"א בשם ר"ת שנקט כן בדעת רש"י, ומשום דכל הא דשרי ר' נחמי' לצורך מקומו, הוא משום דג"ז הוי כתשמישו המיוחד לו, לפי שמיחדו לסלקו לאחר תשמישו, וכלי שמלאכתו לאיסור דאינו משתמש בו אף אינו מסלקו, והריטב"א כתב בשמו דאסר בזה גם משום דלא עדיף צורך מקומו מצורך גופו, - אך הרמב"ן צידד דמותר לטלטלו לצורך מקומו, דהו"ל כתשמישו המיוחד לו, ואף דלא מצינו היתר בצורך מקומו יותר מצורך גופו, שאני הכא דהא דאסור לצורך גופו הוא משום דאין משנין כלי ממלאכתו בשבת, ועד"ז כתבו ש"ר.[[161]](#footnote-162)

הרשב"א והריטב"א לקמן קנ"ד ב' נחלקו ע"ד הבעה"מ שם שכתב דקרני דאומני כיון דאין ראויין לטלטלן בשום צד לצורך גופן, אסור לטלטלן אף לצורך מקומן, מהא דשרי ר' נחמי' לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מקומו, אף דאסר לצורך גופו, - וצ"ע לפ"ז בד' הרמב"ן לקמן שם דמבו' בדבריו דאף אם הא דאסור לטלטל קרני דאומני, הוא משום דלא חזו לכסויי בהו מנא, אסור לטלטלן אף לצורך מקומן,[[162]](#footnote-163) ובסוגיין ס"ל דאף דאסר ר' נחמי' לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו, מ"מ מותר לטלטלו לצורך מקומו.[[163]](#footnote-164)

וי"ל למש"כ תלמיד הרמב"ן לקמן שם דהא דהיכא דלא חזי למלאכת היתר כלל, אסור לטלטלו אף לצורך מקומו, הוא משום דכל דלא חזו למידי לית בהו תורת כלי, וכ"נ בד' הרמב"ן לעיל מ"ו א', ולפ"ז י"ל דע"כ כ"ז הוא בקרני דאומני דליכא היכ"ת להשתמש בהן בשבת, אך הכא י"ל דשפיר איכא היכ"ת להשתמש בהן בשבת, והוא כשנטל את הכלי לצורך מקומו, אי נימא דבכה"ג מותר אף להשתמש בו תשמיש שאינו מיוחד לו, וע"כ לא בטל מיני' תורת כלי, ומותר לטלטלו לצורך מקומו.[[164]](#footnote-165)

כ"ה מרחשון פ"א

דף מס' 8

**טלטול כלי שמלאכתו לאיסור בעודו בידו**

**קכ"ד א' - לרבה אליבא דר' נחמי' הני קערות היכי מטלטלינן להו,** בפירש"י כתב דהא דפריך לרבה, הוא משום דלדידי' אסור לטלטל הקערות לצורך מקומן, והיינו דלרבא דמותר לטלטל לצורך מקומו, שפיר מסלקין את הקערות משום דהוא צריך למקומן.

והרשב"א וש"ר כתבו ללמוד מזה דכל שמטלטל לצורך מקומו, לא אמרינן דכיון שסילקו מאותו מקום שהוא צריך לו שומטו מיד ומניחו במקומו, אלא מניחו באיזה מקום שירצה,[[165]](#footnote-166) דאל"כ תיקשי לי' גם לדעת רבא דהיאך מטלטלין אותן ומוציאין אותן מן הבית,[[166]](#footnote-167) - והוכיחו כן גם ממה שאמרו לעיל מ"ג א' דאף לר' יצחק דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, מ"מ כל שצריך למקומו שרי, ופירש"י שם דהיינו דמתוך שיכול ליטלו לצורך מקומו, מוליכו למקום שירצה, וכ"כ התוס' וש"ר בביצה ג' ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב הכ"ז.

בטעם ההיתר בזה כתב הצל"ח בביצה ג' ב' דהוא משום דעיקר איסור טלטול מוקצה בשבת הוא בתחלת נטילת הדבר בידו, אבל כשכבר הוא בידו מותר לטלטלו אפי' שלא לצורך כלל, ועמש"כ האו"ש בפכ"ד משבת הי"ב לפרש הטעם בזה בע"א, ועמש"נ להלן בדעת הגר"א דטעם ההיתר הוא משום דחשיב כל הטלטול כטלטול דלצורך מקומו.

**שיעור הטלטול שהותר בעודו בידו**

התוס' בביצה שם כתבו דכל דעודו בידו מותר לטלטלו בחדרו לחדרו, ומבו' דכל שעודו בידו מותר לטלטלו מחדר לחדר, ובד' הראשונים בסוגיין מבו' דאף מותר להוציאו מן הבית,[[167]](#footnote-168) והרשב"א בעבוה"ק שם כתב דמותר להוליכו ולהניחו אפי' בריחוק מקום ומבית לבית.

והגר"ז בקו"א בסימן ש"א סוסק"י כתב דודאי דאינו יכול להניחו עליו כל היום, ואפי' שהי' מועטת בעמידה לפוש שאינה צורך הליכה אסור, שלא התירו אלא לטלטלו לכל מקום שירצה, שלזה יש גבול וסוף, אבל לא לעמוד כמו שירצה, שלזה אין גבול שיכול לעמוד כל היום, ועיי"ש שהוכיח כן, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סוסק"ס,[[168]](#footnote-169) וכ"כ הישועו"י שם סק"ט, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב,[[169]](#footnote-170) - אך המ"ב בסימן תקפ"ו סקפ"ח כתב בשם המט"א, דשופר שהוא מוקצה, כ"ז שהוא בידו מותר לתקוע בו כל התקיעות, ומבו' דאף דהוא עומד מותר להניחו עליו.

בד' הא"ר בסימן של"א סק"ה מבו' דכל שהמוקצה בידו מותר ליתנו לחבירו ויטלטלנו חבירו, והביאו המ"ב בסימן ש"י סקט"ו, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן של"ו סקי"ג, - אך המחה"ש בסימן של"א סק"ה תמה ע"ז, דדוקא הוא שכבר הוא בידו מותר לטלטלו וא"צ להשליכו, אבל הנתינה לאדם אחר לא הותרה, דלגבי אחר הוא טלטול חדש,[[170]](#footnote-171) - והתו"ש בהקדמה לסימן ש"ח כתב דאף אסור להעבירו מידו האחת לידו השני' דהו"ל כטלטול חדש.

הא"ר בסימן תמ"ו סק"ה כתב במה שנהגו דאף כשהורה המורה שהוא חמץ נושאים אותו לביתו, דהוא משום דהותר טלטול מוקצה בעודו בידו, ואף שהמורה נוטלה מידו, מ"מ כיון שעושה לראות ולהחזירו הוי כאילו עדיין ביד השואל, ועד"ז כתב המקד"ד קדשים סימן ל"ח ד"ה אמרינן בעירובין דאפשר דכל שנפל המוקצה מידו שלא בכוונה, הוי כמו שהוא בידו, ויכול להניחו בכל מקום שירצה, ופירש כן בד' הירושלמי בשלהי עירובין, וכ"כ המהרש"ם בדע"ת בסימן ש"ח ס"ג, וצ"ע.

**השתמשות בעודו בידו**

התו"ש בהקדמה לסימן ש"ח ושם סקי"א כתב דאף דהותר לטלטל מוקצה בעודו בידו, מ"מ אסור להשתמש במוקצה שבידו, דזה הוי כטלטול חדש, וכ"כ החת"ס לקמן בע"ב בתו"ד,[[171]](#footnote-172) - אך המ"ב בסימן תקפ"ו סקפ"ח כתב בשם המט"א, דשופר שהוא מוקצה מותר לתקוע בו כ"ז שהוא בידו, ומבו' דמותר להשתמש במוקצה שבידו, ולא חשיב כטלטול חדש, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ט סוסקי"א, ועמש"כ בס' לשון למודים סימן ל"ו.

והחזו"א שם הוכיח כן ממה שאמרו לעיל מ"ג א' בקורה שנשברה דסומכין אותה בספסל כשצריך למקומו, ולא אמרינן דהתשמיש חשיב כטלטול חדש,[[172]](#footnote-173) - אך בדעת התו"ש צ"ל דשאני התם דאינו עושה מעשה בפנ"ע כדי לסמוך הקורה וכו', אלא מניחו מידו, אך כל שעושה מעשה להשתמש בו, הו"ל כטלטול חדש.[[173]](#footnote-174)

**טלטול מוקצה גמור בעודו בידו**

הרי"ו בנתיב א' ח"ב כתב בשם הרמב"ן בדין סכין של מילה, דמותר לטלטלו ולהסירו אחר המילה, דמאחר שטלטלו בהיתר מחזירו לאיזה מקום שירצה, והמג"א בסימן של"א סק"ה פירש דהוא משום דכל מוקצה שהוא בידו מטלטלו לכל מקום שירצה, והביאו המ"ב בסימן ש"י סקט"ו,[[174]](#footnote-175) ומבו' דהא דשרי לטלטל מוקצה כשעודו בידו, הוא אף במוקצה מחמת חסרון כיס, - ועד"ז מצינו בד' הסה"ת בסימנים בהל' חלה סימן פ"ד דהקורא שם לחלה טמאה ביו"ט, מותר לטלטלה כדי להצניעה, דכיון דמטלטלה בשעת קריאת שם, דקודם הקריאת שם ל"ה מוקצה, מותר לטלטלה אח"כ קודם שיניחנה לארץ, ולמד לזה מהא דשרי לטלטל כשצריך למקומו, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, ומבו' דאף במוקצה גמור מותר לטלטלו בעודו בידו, - וכן נקט האגודה בפ"ק דביצה סימן ה', ועיי"ש שכתב לפ"ז להתיר להתיר למי ששכח כיסו עליו בער"ש והוא בביתו, דיכול לילך לחדרו במקום המוצנע ולהתירו שם, והביאו הרמ"א בסימן רס"ו סי"ב, - וכ"כ הא"ר בסימן תמ"ו סק"ה להתיר לטלטל חמץ כשעודו בידו, - וכן הכריע הצל"ח בביצה ג' ב'.[[175]](#footnote-176)

אך הרמב"ן והריטב"א לעיל קט"ז ב' כתבו בתו"ד דלר' ישמעאל הי' מפשיט הפסח עד החזה ומוציא אימורין ומניחו במקומו, ומשמע דאף דהוי הפסח בידו, יש לו להניחו במקומו, ואסור לטלטלו, ולכאו' הוא משום דבמוקצה גמור ל"מ הא דעודו בידו, ואף בכה"ג שהי' תחילת טלטולו בהיתר, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בביצה כ"ח ב', עיי"ש,[[176]](#footnote-177) - וכ"כ האהעו"ז לעיל ל"ו א' ובסימן רס"ו סי"ב, דלא מצינו שהתירו טלטול מוקצה בעודו בידו, אלא בכלי שמלאכתו לאיסור דתורת כלי עליו ומותר לטלטלו לצורך מקומו אפי' לכתחילה, וע"כ אם כבר בא לידו מטלטלו לאיזה מקום שירצה, ומשא"כ במוקצה גמור דאין לו היתר בטלטול כלל, דמסתבר דאף אם כבר בא לידו צריך לזורקו מיד, ועיי"ש בסימן רס"ו שכתב לפרש דהסה"ת והאגודה מודו לזה, אלא דבגווני דידהו מותר לטלטל המוקצה לצורך גופו ומקומו,[[177]](#footnote-178) וכ"כ התו"ש שם סקכ"ט, וכתב לדמותו למה שמצינו בדין ככר או תינוק, דל"מ אלא בכלי שמלאכתו לאיסור דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו,[[178]](#footnote-179) וכ"כ הדה"ח בסימן ס"ה ס"א, ועמש"נ להלן בד' הגר"א בזה.

**טלטול גרף של רעי כשעודו בידו**

\*בפירש"י לקמן קמ"ג א' ד"ה גרף של רעי משמע דכל שהוצרך לפנות משום גרף של רעי, מותר להוליכו למקום הבהמה ליתנו לה, ולכאו' הוא מכח התירא דעודו בידו, ועד"ז כתב המג"א בסימן ש"ח סק"ס דאף דאסור להחזיר גרף של רעי ועביט של מ"ר אא"כ נתן לתוכן מים, מ"מ כל שעדיין הוא בידו מותר להחזירו, משום דהותר טלטול מוקצה בעודו בידו, - אך המאירי בביצה ל"ו ב' כתב דמותר להוציא דבר מאוס אף בפנ"ע, ואחר שהוציאו אסור לטלטלו, שלא הותר לטלטלו אלא לנקות את ביתו ממנו, ומשמע דאף כשעדיין הוא בידו אסור לטלטלו, ולא שרינן לזה מכח הא דעודו בידו, - ולכאו' תליא בהפלוגתא אם הותר טלטול מוקצה גמור כשעודו בידו.[[179]](#footnote-180)

**טלטול מוקצה בעודו בידו כשהיתה נטילתו באיסור**

המג"א בסימן ש"ח סק"ז כתב דאף אם שכח ונטל כלי שמלאכתו לאיסור, רשאי לטלטלו יותר, והגר"ז בסימן ש"ז סל"ו במוסגר כתב דאף אם נטלו במזיד מותר לטלטלו בעודו בידו לכל מקום שירצה, וכ"נ בד' הק"נ בפירקין בסימן ד' סק"כ.

אך התו"ש בסימן ש"ח סקי"א צידד דלא התירו אלא כשהי' תחילת טלטולו בהיתר, והבו דלא לוסיף עלה, וכ"כ הבית מאיר שם ס"ג ובסימן תמ"ד לדקדק מל' רי"ו בשם הרמב"ן, דלא הותר אלא כשהי' תחילת טלטולו בהיתר, אך כשהי' תחילת טלטולו באיסור, צריך לזורקו מידו,[[180]](#footnote-181) והמ"ב שם סקי"ג כתב דכן משמע בד' הר"ן בביצה ג' ב', וכ"ה משמעות ד' הרשב"א שם כ"ח ב', עיי"ש.[[181]](#footnote-182)

הגר"א בסימן רס"ו סי"ב נחלק ע"ד האגודה, דלא הותר אלא היכא דתחילת הטלטול הוא בהיתר וכל הטלטול הוא בהיתר, משא"כ כאן שבאיסור הוא, ומי שאכל שום וריחו נודף, והמ"ב בסימן ש"ח סקי"ג פירש לדבריו דהיינו דלא הותר טלטול מוקצה כשעודו בידו אלא כשהי' תחילת טלטולו בהיתר, - והחזו"א בסימן מ"ט סק"ט הק' ע"ז ממש"כ הגר"א שם דמה"ט הצריכו להצניע את השופר קודם קבלת שבת, ונתבאר להלן, והרי דאף שהי' טלטולו בהיתר בער"ש, לי"ב להתירא דעודו בידו, וי"ל כמש"כ הבית מאיר שם בסימן ש"ח דהתם לא חשיב כתחילת טלטולו בהיתר, ונתבאר להלן, ועיי"ש שכתב לפרש לד' הגר"א בע"א, - ועמש"נ להלן בביאור ד' הגר"א.

הגר"א ביו"ד סימן רס"ו סק"ג כתב דסכין של מילה אסור לטלטלו אחר המילה אף שהוא בידו, ול"ד לכלי שמלאכתו לאיסור דשרי לטלטלו כשעודו בידו, דשאני כלי שמלאכתו לאיסור שאינו מוקצה, שמותר לטלטל לצורך גופו ומקומו, רק מחמה לצל אסור דהוי שלא לצורך, דמה"ט מודה בזה ר"ש, דבזה שרי כיון שמטלטל לצורך, ומשא"כ במה שאסור לטלטל אף לצורך מקומו, - והחזו"א בסימן מ"ט סק"ט כתב לפרש לדבריו כד' האהעו"ז ודעימי' דלא הותר טלטול מוקצה גמור בעודו בידו,[[182]](#footnote-183) ולא תלי אם תחילתו בהיתר או באיסור, שהרי באיזמל של מילה הוי תחילתו בהיתר, וצ"ע לפ"ז סתירת ד' הגר"א לדבריו באו"ח שכתב בע"א, אך החזו"א שם כתב לפרש כן גם בד' הגר"א באו"ח, וצ"ע.

אך לכאו' יש לפרש לד' הגר"א, כמש"כ בתו"ד דעיקר ההיתר בעודו בידו, הוא משום דכל האיסור הוא לטלטל שלא לצורך, וע"כ מותר להמשיך ולטלטלו כשהי' צריך למקומו "כיון שמטלטל לצורך", והיינו דבכלי שמלאכתו לאיסור, דאין האיסור משום מוקצה, וכל האיסור הוא משום דהוי הטלטול שלא לצורך, הרי דכל שהתחיל לטלטלו לצורך גופו ומקומו, חשיב כל הטלטול כטלטול לצורך, כיון דהוי הכל טלטול אחד, ומשא"כ במוקצה דאסור לטלטלו אף לצורך, ליכא לעיקר ההיתר דעודו בידו,[[183]](#footnote-184) - וזהו גם מש"כ הגר"א באו"ח דלא הותר אלא היכא דתחילת הטלטול הוא בהיתר "וכל הטלטול הוא בהיתר", והיינו דכיון דהוי טלטול אחד שתחילתו הוא לצורך מקומו, חשיב כל הטלטול כטלטול לצורך, וע"כ הוי כל הטלטול בהיתר, ובזה מתפרש מש"כ הגר"א שם דבמוקצה שהי' בידו מער"ש ליכא להתירא דעודו בידו, דבכה"ג הרי ל"ה תחילת טלטולו בהיתר טלטול, שהרי אסור לטלטל מוקצה אף לצורך, וע"כ אף שלא עבר איסור בטלטולו בער"ש, מ"מ לי"ב להתירא דעודו בידו, דכל ההיתר הוא כשהותר הטלטול לצורך מסוים, דחשיב דכל הטלטול הוא לצורך זה.[[184]](#footnote-185)

**טלטול שופר שהי' בידו מער"ש**

לעיל ל"ה ב' אמרו דנתנו חכמים שיעור לחזן הכנסת להוליך שופרו לביתו קודם קבלת שבת, או שהי' לו מקום צנוע יש בראש גגו ששם מניח שופרו, לפי שאין מטלטלין לא את השופר ולא את החצוצרות, והמג"א בסימן רס"ו סקי"ט דמ"ט הוצרכו לכך, הרי מותר לטלטל מוקצה בעודו בידו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המג"א שם כתב דאף דשרי לטלטל מוקצה בעודו בידו, עדיף שלא יבא לידי כך. - **ב** האהעו"ז והתו"ש שם כתבו דהוא משום דבמוקצה גמור לא הותר לטלטלו בעודו בידו. - **ג** הגר"א שם כתב דלא הותר טלטול בעודו בידו אלא היכא דתחילת הטלטול הוא בהיתר וכל הטלטול הוא בהיתר, ונתבאר לעיל דהיינו דהתירא דעודו בידו הוא משום דחשיב דכל הטלטול הוא לצורך והוי טלטול המותר, וזה ל"ש התם. - **ד** הבית מאיר בסימן ש"ח ס"ג כתב דלא הותר טלטול בעודו בידו אלא כשתחילת טלטולו בהיתר, והתם ל"ה כתחילת טלטולו בהיתר, משום דבמה שמקבל עליו השבת עושה האיסור, במה שמחזיק המוקצה ומקבל השבת עליו.

\*לעיל שם פרכינן אהא דתניא דאין מטלטלין לא את השופר ולא את החצוצרות, מהא דתניא דשופר מיטלטל, והתוס' והרשב"א שם הק' דהרי הא דשופר מיטלטל היינו לצורך גופו או מקומו, אך מחמה לצל אסור לטלטלו, דהוי כלי שמלאכתו לאיסור, וא"כ שפיר הצריכו להניח את השופר מער"ש, דאסור לטלטלו בשבת כדי להצניעו, - והגר"א ביו"ד שם כתב לישב, דלמ"ד דמותר לטלטל שופר לצורך גופו או מקומו, אף מותר להצניעו, כיון דעודו בידו, וזהו הא דתניא התם לפי שאין מטלטלין לא את השופר וכו', (אף דהתם איירי בטלטול להצניעו האסור לכו"ע), דכיון דאין מטלטלין את השופר כלל, אסור אף לטלטלו כשעודו בידו.[[185]](#footnote-186)

\*הרמב"ן במלחמות ובחי' לקמן קמ"ג א' כתבו דכשמטלטל היתר בעוד האיסור עליו משום דצריך למקומו, מותר לטלטלו עד המקום שרוצה להניחה שם,[[186]](#footnote-187) - אך בפירש"י לקמן קמ"ב ב' כתב בדין אבן שע"פ החבית, דמגבי' לחבית כולה ומסלקה מבין החביות, ושם מטה על צדה, ובחי' הגרע"א כתב דמשמעות דבריו דמיד אחר שסילקה מבין החביות אסור לטלטל החבית עם האבן שעלי', כיון דאפשר לנער שם, ולא שרינן מכח הא דעודו בידו, והגרע"א שם תמה ע"ז, ועיי"ש שכתב דאף לדעת האהעו"ז דבמוקצה גמור דאסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו ל"מ מה שכבר הוא בידו, מ"מ התם דמותר לטלטל את החבית עם האבן לצורך גופו ומקומו, הדין נותן דכל שהוא בידו מותר לטלטל לכל מקום שירצה.[[187]](#footnote-188)

\*התו"ש בסימן שי"א סקי"א כתב דכל שהתחיל לטלטל מת ע"י ככר או תינוק ואח"כ הסירם, לי"ב להתירא דעודו בידו, משום דהתירא דככר או תינוק הוא משום דחשבינן לי' כמטלטל רק את הככר והתינוק ולא את המת, וכשהסירם הוי כתחילת טלטול דהמת.

**והא דתנן אין סומכין את הקדירה בבקעת וכו' גזירה יו"ט אטו שבת,** בביצה ל"ג א' אמרו דהא דאין סומכין את הקדירה בבקעת, הוא לפי שלא ניתנו עצים אלא להסקה, והרא"ש שם בסימן י"ב כתב בשם ר"ת דהוא מגזירה יו"ט אטו שבת, ומה שאמרו דלא ניתנו עצים אלא להסקה, היינו דכיון דבשבת אין ראויין להסקה גזרינן יו"ט אטו שבת, - אך דעת ש"ר שם דסוגיא דהתם פליגא אסוגיא דהכא, וס"ל דטעם האיסור אינו משום גזירה יו"ט אטו שבת, אלא דאף ביו"ט גופי' הוו העצים מוקצין לשאר תשמישים ולא ניתנו אלא להסקה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**דהא דבר שמלאכתו לאיסור לצורך גופו וכו' שרי, ה"מ היכא דאיכא תורת כלי עליו היכא דליכא תורת כלי עליו לא,** האהעו"ז בסימן רס"ו סי"ב בסו"ד כתב דאף אם אסור לטלטל חלה ביו"ט במקום שאין כהן, מ"מ לא גרע מכלי שמלאכתו לאיסור דמטלטלו לצורך גופו או מקומו, כיון דהחלה ראוי' בחול, וגם ביו"ט היתה ראוי' אם הי' שם כהן, ומבו' בדבריו דהא דהותר טלטול דבר שמלאכתו לאיסור לצורך גופו או מקומו, הוא אף באוכלין,[[188]](#footnote-189) וצ"ב ממה שאמרו הכא דלא הותר טלטול לצורך גופו או מקומו אלא בדבר שיש עליו תורת כלי.[[189]](#footnote-190)

**וטלטול גופי' לאו משום הוצאה היא,** הריטב"א כתב דהיינו דכל טלטולים שאסרו חכמים היינו כדי לעשות גדר להוצאות דשבת,[[190]](#footnote-191) וכ"כ הראב"ד והרמ"ך בפכ"ד משבת הי"ג,[[191]](#footnote-192) וכ"כ רבים מקמאי, וכ"ה מבו' בפירש"י ובתוס' בביצה י"ב א' דאיסור טלטול אבנים הוא משום הוצאה,[[192]](#footnote-193) - אך הרמב"ם שם הי"ב והי"ג כתב טעמים אחרים לאיסור מוקצה, ועמש"כ המ"מ והמרכה"מ שם בדעתו, ומש"כ בס' הבתים שערי הקידוש והשביתה ש"ד, והפמ"ג במש"ז ר"ס ש"ח, ואכמ"ל.

**ואיבע"א התם מחמה לצל הוה,** בפירש"י כתב דהיינו דבמקום הרע לה היתה, ואי לאו דפריש בהדיא ליתיב עלה, מאן דחזי סבר דמחמה לצל שרי, - אך הבעה"מ בריש פירקין פירש דהיינו דעיקר כוונתו לטלטלה ל"ה אלא מחמה לצל, והערים וטלטלה לצורך גופה שישב עלי' רב כהנא, והמג"א בסימן ש"ח סק"ח הביא מירושלמי בפ"ה דביצה דכשמחשב עליו לתשמיש מותר לטלטלו אפי' עיקר כונתו מחמה לצל, וציין לסוגיין, והתו"ש שם סקי"ב והפמ"ג שם פירשו דכונתו לעובדא דהכא.

**הו"ל ההוא בי סדיותא בשמשא וכו' א"ל שרי,** בפירש"י כתב דרבא לטעמי' דדבר שמלאכתו להיתר אף מחמה לצל שרי, ומשמעות דבריו דהתיר רבא להכניסם מפני החמה, - אך המאירי כתב דדבר שאינו נפחת כ"כ בחמה אינו מטלטלו אלא לאיזה צורך, ומ"מ אם היו לו בגדים בחמה, אע"פ שאין נפחתים בחמה ושא"צ לו עכשו מותר לטלטלם, שהרי אפשר שיבא מי שישב עליהם ונמצא כאן קצת צורך,[[193]](#footnote-194) ומבו' דהא דהתיר רבא להכניסם, אי"ז מפני החמה, כיון דאינם נפחתים בחמה, ולא התיר אלא משום דאפשר שיבא מי שישב עליהן והו"ל צורך קצת,[[194]](#footnote-195) וכנראה למד לזה ממה שאמרו רבא דחזי לאורחים, ונתבאר להלן.

**חזי לאורחים,** למש"כ המאירי דלא שרי לטלטלן מחמה לצל, משום דאין נפחתין מחמה, אלא משום דאפשר שיבא מי שישב עליהן, ניחא מה שהוצרך רבא לה"ט דחזי לאורחים, ואך דאף שיש לו לאורחים שבביתו, מ"מ כיון דאפשר שיבא מי שישב עליהן הו"ל כצורך קצת, - אך הרשב"א והריטב"א פירשו דלדבריו דרב מרי קאמר, דלרבא גופי' א"צ לזה דמותר לטלטלן מחמה לצל.

החת"ס הק' דמה מהני הא דחזי לאורחים, אם אין לו אורחים עכשיו, וכה"ג לא מיקרי כצורך גופו, ועיי"ש במש"כ לפרש בדרך מחודשת,[[195]](#footnote-196) - אך לכאו' יש מקום לומר דכל שעתידין לבא אורחים בשבת, שפיר מותר לטלטל לצרכם אף קודם שבאו, וחשיב כטלטול לצורך גופו, וצ"ע.

התהל"ד בסימן ש"ח סק"ה כתב דכלי שמלאכתו לאיסור דהוא צריך בשבת להשתמש בו, מותר לטלטלו מקודם מחמה לצל כדי שלא ישבר או שלא יגנב, דג"ז מיקרי לצורך גופו, כיון שרוצה להשתמש בו היום, והוכיח כן מהא דשרי הכא לטלטל מחמה לצל משום דחזי לאורחים, - וצ"ע דהא דשרי הכא הוא משום דהטלטול שמטלטל עכשיו הוא לצורך האורחים, ואף שאין לו אורחים עכשיו, מ"מ כיון שעתידין לבא אורחים ולישב ע"ז, נמצא דהוי הטלטול לצורך האורחים, ואין ללמוד מזה להתיר כשמטלטל מחמה לצל, ואין עתיד להשתמש בו במקום שמטלטל אליו, דבכה"ג אין טלטול זה כלל לצורך גופו.

**אף של תמרה,** בפירש"י כתב דהוו כלי שמלאכתו לאיסור, ואף לר"ש דדשא"מ מותר, משום דהו"ל פס"ר, - אך הרי"ף כתב דהו"ל כלי שמלאכתו להיתר, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ב, והרמב"ן וש"ר האריכו בזה, ואכמ"ל.

**כלי שמלאכתו לאיסור ולהיתר**

הרמ"ך בהל' שבת שם הק' ע"ד הרמב"ם, דמ"ט מכבדות הוו כלי שמלאכתו להיתר, הרי במקום שאינו מרוצף אסור לכבד את הבית, - אך המ"מ שם כתב דאף שאסור לכבד את הבית כשאינו מרוצף, מ"מ כיון שבמרוצף מותר הו"ל כלי שמלאכתו להיתר,[[196]](#footnote-197) - והשה"ג בפירקין כתב ללמוד מזה דכלי שמלאכתו לאיסור ולהיתר חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, והביאו המג"א בסימן ש"ח סק"ט.

**כלי שעיקר מלאכתו לאיסור**

בפירש"י לעיל ל"ה ב' מבו' לפ"מ שפירשו התוס' שם דשופר הוי כלי שמלאכתו להיתר משום דראוי לגמע בו מים לתינוק, ומבו' לפ"ז דאף כלי שעיקר מלאכתו לאיסור, מ"מ כל שהוא עומד גם למלאכת היתר חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, וכ"ה מבו' גם בפירש"י לעיל קי"ג א' דכלי קיואי חשיבי ככלי שמלאכתו להיתר, משום דאין הגרדי מקפיד עליהן וחזו לתשמיש אחרינא, וכמש"כ הריטב"א שם בדעתו.[[197]](#footnote-198)

אך התוס' וש"ר לעיל ל"ה ב' כתבו דשופר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, והתוס' וש"ר לעיל קכ"ב ב' נקטו בפשיטות דכלי קיואי חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ הריטב"א לעיל קי"ג ע"ד רש"י, דאינו מחוור בטעם, וכן תמהו ע"ז המ"מ בפכ"ו משבת ה"א, ובחי' הגרע"א לעיל שם, והיינו משום דלא סגי במה שהוא ראוי למלאכת היתר, וכל שעיקרו היא למלאכת איסור חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור.

הבעה"מ וש"ר לעיל קכ"ג כתבו דקדירות הוו כלי שמלאכתו לאיסור, והפמ"ג באש"א סימן רע"ט סקי"ד וסימן ש"ח סק"ט כתב דאף דפעמים נותנין בה פירות, מ"מ כיון שרוב מלאכתה לאיסור הולכין אחר הרוב,[[198]](#footnote-199) וכ"כ הדה"ח בסימן ס"א ס"ג, והביאו המ"ב בסימן ש"ח סק"י,[[199]](#footnote-200) - אך החיי אדם בכלל ס"ו ס"ג כתב דקדירות חשיבי ככלי שמלאכתו להיתר, דאע"פ שמבשלין בהן, דרך להשתמש בהן גם בלא בישול, - והביאוה"ל בסימן ש"ח ס"ג ד"ה קורדום צידד לחלק בזה, דאם עיקר הכלי הוא למלאכת איסור, אף שלפעמים משתמשין בו להיתר, הו"ל ככלי שמלאכתו לאיסור, ומה"ט כתבו הראשונים דקדירות חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, אך אם דרך הכלי להשתמש בה לשניהם, אלא דלאיסור משתמשין בה יותר, חשיב ככלי שמלאכתו להיתר,[[200]](#footnote-201) ועיי"ש שכתב דהוא משום דבכה"ג לא מקצה דעתי' מיני', (ומבו' מדבריו דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, ונתבאר בדף מס' 6).

**כלי שמלאכתו לאיסור משום חומרא**

הלבוש בסימן ש"ח סמ"ט כתב דמכבדות חשיבי ככלי שמלאכתו להיתר משום דמותר לכבד בהן בית המרוצף, ואע"ג שאין נוהגין לכבד אפילו מרוצף, היינו חומרא בעלמא, אבל לענין טלטול יש להקל, והביאו הפמ"ג באש"א סימן של"ז סק"ה,[[201]](#footnote-202) ועפי"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן של"ח סק"ג לדון דכלי המיוחד להקיש בו על הדלת, לא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, והביאו הביאוה"ל שם ס"א (ד"ה אסור), - אך המג"א בסימן ש"ח סקע"ה כתב דלפ"מ דקי"ל דאין לכבד בית מרוצף, הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ התו"ש שם ס"ק קי"ב והמ"ב שם ס"ק קס"ג.[[202]](#footnote-203)

כ"ח מרחשון פ"א

דף מס' 9

**לא ניתנו עצים אלא להסקה**

**ביצה ל"ג א' - אין סומכין את הקדירה בבקעת וכן הדלת לפי שלא ניתנו עצים אלא להסקה,** בשבת קכ"ד א' פרכינן אהא דאין סומכין קדירה ודלת בבקעת, דהרי הו"ל כלי שמלאכתו להיתר, ומ"ט אסור לטלטלו לצורך גופו, ומשני דהוא מגזירה יו"ט אטו שבת, והא דבשבת אסור ול"ד לכלי שמלאכתו לאיסור דמותר לטלטלו לצורך גופו, הוא משום דבקעת אין עלי' תורת כלי.

ובטעם הא דבקעת אין עלי' תורת כלי, אף שהיא ראוי' להסקה, כתב בס' מאורי אש פ"ב ד"ה ולכן נראה לי, דהוא משום דליכא תורת כלי אלא על דבר שראוי להשתמש בו פעמים הרבה, או אף פעם אחת אם הוא קיים אחר שמשתמש בו, ומשא"כ בבקעת דתשמישו הוא שריפתו וביעורו, לא חשיב ככלי כיון דעיקר הנאתו הוא מהכליון, - וי"ל עוד, דהוא משום דאין השימוש בעצים עצמן, אלא בשלהבת ובגחלים, וכמו שאמרו בב"ק ק"א ב' דהוי הנאתן לאחר ביעורן.[[203]](#footnote-204)

הסמ"ג לאוין ע"ה והרא"ש בסימן י"ב כתבו בשם ר"ת דגם מה שאמרו הכא דאין סומכין וכו' לפי שלא ניתנו עצים אלא להסקה, אי"ז משום מוקצה, אלא משום הגזירה דיו"ט אטו שבת, והרא"ש כתב דמה שאמרו דלא ניתנו עצים אלא להסקה, היינו דכיון דלא ניתנו אלא להסקה ובשבת לא חזו להסקה, ע"כ גזרינן יו"ט אטו שבת, וכן משמע בד' הריא"ז בפירקין, ופירש דמה שאמרו דלא ניתנו עצים אלא להסקה, היינו דאף דהתירו לטלטל עצים ביו"ט, (אף דבשבת אסור לטלטלן כלל), היינו רק לצורך הסקה, אך לשאר צרכים לא התירו לטלטלן, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסו"ד בשם הרמב"ן, וכ"ה מבו' בד' הטור בסו"ס תק"ב, דלא תלה לדין זה בפלוגתא דר"י ור"ש, וכ"כ היש"ש בסימן ט"ז.

אך בפירש"י לעיל ל"ב ב' ד"ה ואין סומכין פירש דהא דאין סומכין קדירה בבקעת הוא משום דלא ניתנו עצים אלא להסקה וע"כ הוו מוקצין אצל כל תשמיש, ומבו' דהא דאין סומכין קדירה ודלת בבקעת, אי"ז מגזירה דיו"ט אטו שבת, אלא הוא משום מוקצה, דעצים הוו מוקצין אצל כל תשמיש,[[204]](#footnote-205) וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן במלחמות וש"ר דסוגיא דהכא פליגא אסוגיא דהתם, ואין האיסור מגזירה יו"ט אטו שבת, אלא משום דלא ניתנו עצים אלא להסקה.

לדעת רש"י ודעימי' צ"ב, דמ"ש עצים דאסור לטלטלן לתשמיש שאין מיוחדין לו, אף שהן ראויין להסקה שהיא מלאכת היתר, ול"ה ככל כלי שמלאכתו להיתר דמותר לטלטלו אף לצורך אחר שאינו מיוחד לו, וכמו דפריך הגמ' בשבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב בתו"ד דעצים כיון דאין עליהן תורת כלי לא הוכנו מאתמול אלא להסקה, וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם,[[205]](#footnote-206) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות שפירש כן לדבריו, ועד"ז כתב הרא"ה דכיון דהן מיוחדין להסקה בלבד וגם אין תורת כלי עליהן, חשיבי כמוקצה לגבי שאר מלאכות, וכ"כ הר"ן,[[206]](#footnote-207) והיינו דהא דמותר לטלטל כלי אף לצורך שאינו עומד לו כלל, הוא משום דתורת כלי עליו, אך עצים דאין תורת כלי עליהן, אסור לטלטלן לצורך שאינם עומדין לו,[[207]](#footnote-208) וכ"כ ההשלמה והמאורות והמכתם, וכ"נ בחי' תלמיד הרמב"ן, וכ"כ השיטה להר"נ בשבת קכ"ד א'.[[208]](#footnote-209)

**ב** הרמב"ן במלחמות כתב דהא דאסרינן לטלטל עצים לשאר צרכים, אי"ז משום דאין עליהן תורת כלי,[[209]](#footnote-210) אלא הוא משום שהוקצו לענינם, ודמי להא דמיטה שייחדה למעות וקינה שייחדה לתרנגולין דאסורן לטלטלן למאן דאית לי' מוקצה, ובחי' ר"נ בן הרמב"ן הוסיף לפרש דהינו דאף דכלי שמלאכתו להיתר מותר לטלטלו לכל הדברים, הכא דהעצים מיוחדין להסקה לגמרי, מוקצין הן לדבר אחר, ואין ניטלין אלא להסקה, וה"נ הוא בכל כלי המיוחד לגמרי לדבר אחד, דלא התירו אותו אלא לאותו הדבר, ומוקצה הוא לדבר אחד,[[210]](#footnote-211) - ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הרמב"ן בשבת מ"ד ב' דאיסורא דמטה שייחדה למעות, הוא משום דאדם מיחד אותה למלאכה שלה ואינו משנה אותה לשום תשמיש, וה"נ הוא בעצים, דכיון שהן מיוחדין רק להסקה, ואינו משנה אותם לתשמיש אחר, אסור לטלטלן לצורך שאר תשמישין,[[211]](#footnote-212) ול"ד להא דמסיקין בכלים, דשאני כלים, דכיון דאינו מיחד אותם רק לתשמיש אחד, מותר לטלטלם לכל דבר, ומשא"כ בעצים דמיוחדין רק להסקה.[[212]](#footnote-213)

**ג** הרשב"א כתב דמה שאמרו דלא ניתנו עצים אלא להסקה, לאו היינו דאין עיקר תשמישן אלא להסקה, וכמו שפירשו ש"ר, אלא היינו דלא התירום חכמים אלא להסקה, דמדינא הי' לנו לאסור לטלטלם אף להסקה, משום דאין להן תואר כלי וכצרורות הן,[[213]](#footnote-214) אלא שהתירו חכמים לטלטלן להסקה לצורך אוכ"נ, ולהסקה בלבד התירום ולא לדבר אחר,[[214]](#footnote-215) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"א, דמשמעות דבריו דמה שאמרו דלא ניתנו עצים אלא להסקה, היינו דלא התירו אלא להסקה.

**ד** הבעה"ע בסוף הל' יו"ט כתב דכיון דלא ניתנו עצים אלא להסקה, ע"כ אסור לסמוך בהן, משום דהו"ל כמתקן כלי, וצ"ב.

**אם מכח הא דלא ניתנו עצים אלא להסקה נאסר אף לטלטלן**

בעיקר מה שאסרו מכח הא דלא ניתנו עצים אלא להסקה, יש להסתפק אם מכח זה אף אסור לטלטלן, או דלא נאסר אלא להשתמש בהן לשאר תשמיש, - ולמש"כ הרמב"ן דהא דלא ניתנו עצים אלא להסקה, הוא משום שהן מוקצין משאר תשמישין ואין עומדין אלא למלאכתן, מסתברא מילתא דמותר לטלטלן לצורך מקומן, כיון דהן מוכנין להסקה, - ולמש"כ הרשב"א דמדינא אסור לטלטלן, אלא שהתירו חכמים לטלטלן להסקה, הדין נותן דשלא לצורך הסקה אסור אף לטלטלן,[[215]](#footnote-216) - ולמש"כ הבעה"ע דהא דאסור לסמוך בהן הוא משום דהו"ל כמתקן כלי, ודאי דמותר לטלטלן, - אך לדעת ש"ר דהא דאסירי הוא משום דאין תורת כלי עליהן ולא הוכנו אלא להסקה, יש להסתפק אם מכח זה הן אסורין אף בטלטול שלא לצורך הסקה.

ובד' הרא"ה בסוגיין בסו"ד, במש"כ לישב להא דשרינן בסופלי לחיותא, משמע להדיא דכיון דהן ראויין להסקה מותר לטלטלן, ולא נאסר אלא להשתמש בהן, עיי"ש, ונתבאר להלן בהערה,[[216]](#footnote-217) וכ"כ בס' בני ציון סימן ט"ז, ועיי"ש שכתב דהוא משום דאף היכא דלא חזי לדידי' אלא חזי לאחריני מותר לטלטלו, וכ"ש היכא דחזי להסקה, ומשא"כ לענין להשתמש בהן, דל"מ בזה הא דחזי לאחריני, וכמש"כ התוס' בשבת מ"ו ב' (ד"ה מי יימר), וה"נ ל"מ הא דחזי לתשמיש אחר.

אך הגר"ז בסימן תק"ב ס"ח כתב דאסור לטלטל עצים לצורך מקומן,[[217]](#footnote-218) וכ"נ בד' המ"ב בסימן תקי"ח סקי"ח, וכן מסיק החזו"א בסימן מ"ג סק"ז.

**בטעם הא דאפר חם מותר לכסות בו ול"ד לעצים**

הרשב"א הק', דכיון דהעצים ראויין לתשמישן דהיינו להסקה ומותר לטלטלן לתשמישן, מ"ט לא יטלטלם אף לסמוך בהן את הדלת, ומ"ש מאפר שהוסק ביו"ט שאמרו לעיל ח' א' דכל שהוא חם שראוי לצלות בו, מותר לכסות בו, וכן הק' בגל' הגרע"א בסימן תצ"ח סט"ו,[[218]](#footnote-219) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב די"ל מדוחק דשאני התם דהרי מותר לטלטלו וליתן אותו במקום הביצה לצלות בו שם הביצה, וכיון שכן אף הוא יכול לתת אותו במקום שהדם שם אע"פ שהדם מתכסה בו, שהרי ראוי הוא עדיין לצלות בו שם את הביצה, ומשא"כ הכא דא"א להצית בהן את האור במקום שסמך בה את הדלת או את הקדירה, דאם יצית בה את האש תשרף הדלת או תפול וכן תפיל את הקדירה.[[219]](#footnote-220) - **ב** לפ"מ דמסיק הרשב"א דטעם איסורא דעצים הוא משום דאין עליהן תורת כלי, ומדינא היו אסורין אף להסקה, אלא שהתירום חכמים, בע"כ דאפר שאני דיש עליו תורת כלי,[[220]](#footnote-221) דאם גם באפר אי"ז אלא היתר שהתירו חכמים לצלות בו, ל"ה לנו להתיר לכסות בו כשאין דעתו לצלות, והיינו משום דל"ד לעצים שמתכלין ע"י ההיסק,[[221]](#footnote-222) ולפ"ז מתישב גם לדעת הבעה"מ ודעימי', הא דשאני אפר מעצים. - **ג** לדעת הרמב"ן דטעם איסורא דעצים הוא משום שהן מוקצין משאר תשמישין, הרי דהאפר דאינו מוקצה משאר תשמישין, שהרי אף כשאין ראוי לצלות בו מותר לטלטלו לצורך כיסוי, מותר לכסות בו. - **ד** הבני ציון בסימן ט"ז כתב דכל שמכסה באפר, לי"ב משום איסור השתמשות במוקצה, כיון דמצוות לאו ליהנות ניתנו, ול"ה אלא כטלטול דעלמא,[[222]](#footnote-223) וטלטול לא נאסר בעצים הראויין להסקה, ונתבאר לעיל.

**בטעם הא דמותר ליתן סופלי לחיותא מכח הא דהן ראויין להסקה**

לעיל כ"א ב' אמרינן דהא דמותר להשליך סופלי לחיותא, הוא משום דהן ראויין להסקה, והרשב"א בסוגיין הק', דא"כ נימא כן גם בבקעת דכיון דהיא ראוי' להיסק יטלטלה לסמוך בה את הקדירה והדלת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ רש"י ודעימי' דהא דלא ניתנו עצים אלא להסקה הוא רק לדעת ר"י, אך לדעת ר"ש שרי לטלטלן לסמוך בהן מכח הא דהן עומדין להסקה, הרי דה"נ בסופלי שרי לדעת ר"ש, וזה ניחא לדעת הסוברים דקי"ל ביו"ט כר"ש. **ב** הרשב"א כתב דשאני התם דצריך הרבה להאכילן לבהמתו, וכמש"כ לעיל מינה בשם התוס'.[[223]](#footnote-224) - **ג** למש"כ הרמב"ן דהא דלא ניתנו עצים אלא להסקה, היינו משום שהן מוקצין מכל התשמישין, הרי דהתם דאינם מוקצין משאר תשמישין, אלא שאינם מוכנים לאכילת בהמה, משום דמעיקרא היו מוכנים לאדם, (כמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל שם), מותר ליתנם לבהמה, ויש מקום לדון כן גם לדעת ש"ר בהא דלא ניתנו עצים אלא להסקה, (למש"כ השיטה להר"נ בשבת קכ"ד א' דהוא משום דהן מוקצין משאר תשמישין). - **ד** בד' הרא"ה מבו' דהיינו, דנידון הסוגיא התם הוא לענין היתר לטלטלו, וכיון דהן ראויין להיסק מותר לטלטלן, ואף מותר ליתנם לבהמה, דעומדין הן ג"כ למאכל בהמה, ומשא"כ הכא דבא להשתמש בו, ובכה"ג הוא דאסרינן מכח הא דלא ניתנו עצים אלא להסקה.[[224]](#footnote-225) - **ה** הבני ציון בסו"ס ט"ז כתב דלהאכיל לבהמה דאין גופו נהנה ממנה, לי"ב אלא איסור טלטול, וטלטול לא נאסר בדבר הראוי להסקה, ונתבאר לעיל.

**ור"ש מתיר,** טעמא דר"ש דשרי, תליא בפלוגתת הראשונים בטעמא דת"ק דאסר, דלפירש"י ודעימי' דטעמא דת"ק הוא משום מוקצה, הרי דר"ש דשרי הוא לטעמי' דלית לי' מוקצה,[[225]](#footnote-226) וכמש"כ בפירש"י, וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן במלחמות וש"ר, ועפי"ז כתב בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה והלכתא דלפ"מ דקי"ל כר"ש דלית לי' מוקצה, אף בזה קי"ל כר"ש, וכ"כ התוס', והבעה"מ והרמב"ן במלחמות כתבו דקי"ל בזה כר"י, משום דביו"ט סתם לן תנא כר"י,[[226]](#footnote-227) - ולדעת ר"ת דטעמא דת"ק הוא מגזירה יו"ט אטו שבת, כתב הרא"ש דר"ש ס"ל כב"ה דלא גזרו יו"ט אטו שבת, וקי"ל כוותייהו, - והבעה"ע שפירש דטעמא דת"ק הוא משום דהו"ל כמתקן כלי, כתב דטעמא דר"ש הוא משום דלכל צרכו עומדין, וע"כ ל"ה כמתקן כלי, וכתב דקי"ל בזה כת"ק.

**לימא ר"א בר"ש כאבוה ס"ל וכו', בהא אפי' ר"ש מודה משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא,** המג"א בסימן תקכ"ב סק"ב כתב דמכח ה"ט אין מנהיגין את הבהמה במקל אף כשהזמין את המקל לכך מאתמול, דלי"ב משום מוקצה, וכ"כ הגר"ז שם ס"ד, והמ"ב שם סק"ט.[[227]](#footnote-228)

**ברטיבא כו"ע לא פליגי דאסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין ראוי לטלטלו אפי' להסקה, ובד' התוס' משמע דהיינו דכיון דאין ראויין להסקה, הוו מוקצה מחמת גופו, וכמש"כ המהר"ם לפרש לדבריהם, וכ"כ בהגה' הגר"א בד' הרא"ש בסימן י"ב,[[228]](#footnote-229) וכ"כ התוס' הרא"ש בשבת קכ"ד א', וכ"כ התורי"ד בסוגיין, והוסיף לפרש דאף דחזיין להיסק גדול היסק גדול לא שכיח, והיינו דמה"ט חשיבי כדבר שאינו ראוי למלאכה כלל, (וכמש"כ הרמב"ן במלחמות די"ל דאין הכנה להיסק גדול), וכן משמע בד' הטור בסו"ס תק"ב, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין בסו"ד בדעת הבעה"מ, וכ"כ הפר"ח בסימן תק"ב ס"ג בדעת הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ג.

אך הרמב"ן במלחמות שם כתב דכו"ע מודו דרטיבא חזי להיסק גדול, ומותר לטלטלו לכך, ואך דלא אמרינן בזה מה לי לצלות בו מה לי לצלות בגחלתו, כיון שאינו ראוי להסקה באפי' נפשי', ולא אמרינן מה לי לצלות בו מה לי לצלות בתערובתו, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והר"ן, - והרשב"א כתב דהיינו משום דאף שהוא ראוי להיסק גדול, מ"מ אי"ז חשובה לטלטלו מחמתה שלא לצורך היסק ממש, כיון שאין תורת כלי עליו.

לדעת הסוברים דאיסורא דרטיבא הוא משום דלא חזו להסקה, ול"מ הא דחזי להיסק גדול, כתבו התוס' ודעימייהו דה"ז אסור אף לר"ש דלית לי' מוקצה, והיינו משום דהוי כצרורות, - אך בפירש"י כתב דתליא בפלוגתא דר"י ור"ש, וכ"כ הבעה"מ, ובחי' ר"נ בן הרמב"ן תמה על דבריו, ולכאו' הוא משום דגם רטיבא חזי להיסק גדול, אלא דמסח דעתי' מיני', וע"כ אי"ז אסור אלא לר"י דאית לי' מוקצה.

**ומאן דשרי אמר לך מה לי לצלות בו מה לי לצלות בגחלתו,** בד' הרמב"ן במלחמות וש"ר מבו' דהיינו, דאף דלא ניתנו עצים אלא להסקה, ומה"ט אין סומכין את הקדירה בבקעת, מ"מ מותר לצלות בו, משום דמה לי לצלות בו מה לי לצלות בגחלתו, והרא"ה פירש דהיינו דגם לצלות בו הוא ענין הסקה, וה"ז בכלל הכנת העצים להסקה, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף והרמב"ם שהתירו בחיזרא יבישא, אף דס"ל דקי"ל דלא ניתנו עצים אלא להסקה, - אך התורי"ד ובפסקיו פירש דטעמא דמאן דשרי הוא משום דס"ל כר"ש דשרי להשתמש בעצים לשאר תשמישין.

**ומאן דאסר אמר לך חזי להיסק גדול וכו' והלכתא רטיבתא אסור,** לעיל כ"א ב' אמרו דהא דשדינן סופלי לחיותא ביו"ט, הוא משום דחזו להסקה, ואף רטיבתא חזו להיסק גדול, והבעה"מ שם כתב דהוא דלא כמו שאמרו הכא דרטיבתא אסור, והביאו הרא"ש שם סימן ט"ו, וכ"נ גם לדעת התוס' ודעימייהו דהא דאסרינן ברטיבא הוא משום דל"מ הא דחזי להיסק גדול והוי מוקצה מחמת גופו.

אך ש"ר כתבו דאף דמסקינן הכא דרטיבתא אסור, מ"מ שפיר אמרו התם ברטיבתא דחזו להיסק גדול, ובד' הרמב"ן במלחמות בסו"ד מבו' דהוא משום דאף ברטיבתא איכא הכנה להיסק גדול, וכ"נ בחי' ר"נ בנו, ועד"ז כתב הרא"ה, והיינו דרק בסוגיין דאסורין העצים לשאר תשמישין, אלא שבאנו להתיר מכח הא דמה לי לצלות וכו', אין להתיר ברטיבתא דליכא לה"ט, דלא אמרינן מה לי לצלות בו מה לי לצלות בתערובת גחלתו, אך התם דמן הדין מותר להאכיל הסופלי לבהמה, ול"ב לה"ט דמה לי לצלות וכו', וכמש"נ לעיל הטעם בזה, שפיר יש לאסור אף ברטיבתא דלא חזו אלא להיסק גדול.

והרשב"א כתב בשם תוס' דשאני התם משום דצריך לו הרבה ליתן לפני בהמתו, והיינו דאף דמדינא הי' לנו לאסור לטלטלן, מ"מ התירו בזה משום דהוא צריך לו הרבה,[[229]](#footnote-230) - והר"ן כתב דשאני התם משום דהוא צריך ליתן הרבה לפני בהמתו, ובכה"ג ראוי מה שטילטל להיסק בלא תערובת, והחזו"א בסימן מ"ג סק"ד פירש דהיינו דהיסק גדול אף אם כולן לחין נאחז בהן האש וראוי להסיק בהן, וע"כ הוא דשרי.[[230]](#footnote-231)

**אשה לא תכנס לדיר העצים ליטול ממנו אוד,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא ניתנו עצים אלא להסקה, וכ"כ בפירש"י בשבת קמ"ג א', וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ שם, ובפי' הר"ן בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"א ה"ז, - אך הבה"ג בהל' יו"ט כתב דהוא משום תיקון מנא, וכ"כ בפי' ר"ח בסוגיין, וכ"כ התוס' בסוגיין ובשבת שם, וכ"כ הטוש"ע בסימן תק"ז ס"ג.

הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"א כתב דלא תכנס אשה בין העצים ליטול מהן אוד לצלות בו, ואין סומכין וכו' בבקעת וכו' שלא התירו לטלטל עצים ביו"ט אלא להסקה בלבד, - ובד' המ"מ מבו' שמפרש דמש"כ הרמב"ם לה"ט דלא ניתנו עצים אלא להסקה, קאי גם על מש"כ דלא תכנס אשה בין העצים ליטול מהן אוד לצלות בו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דד' הרמב"ם קיימי באוד לח, אך באוד יבש מותר לצלות בו, כמש"כ הרמב"ם שם פ"ב הי"ג, - אך היש"ש בסו"ס י"ז כתב דהא דלא תכנס ליטול אוד לצלות בו, הוא משום תיקון מנא, וה"ז אסור אף ביבש, - ועמש"כ בזה הב"י בסימן תק"ב סק"ג ובסימן תק"ז ס"ג, ובתשו' הרדב"ז ח"ה סימן קנ"א, והראשון לציון בסוגיין, ואכמ"ל.

ב' כסליו פ"א

דף מס' 10

**שברי כלים**

**קכ"ד ב' - כל הכלים הניטלין בשבת שבריהן ניטלין,** בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' כתב דאפי' דבר המוקצה וכו' יש מהן שמותר לטלטלן וכו', והדרך הז' הוא שהתירו שברי כלים לטלטלן בעצמן אע"ג דדמו לצרורות ובלבד שיהו עושין מעין מלאכה, אע"ג דליכא עלייהו תורת כלי כיון דהוו שברי כלי שרו, - ומבו' מדבריו דמדינא הוו שברי כלים כצרורות דאין עליהן תורת כלי והו"ל מוקצה מחמת גופו, אף שהן עושין מעין מלאכה,[[231]](#footnote-232) אלא שהתירו חכמים לטלטלן מכח הא דהוו שברי כלי, ולכאו' אי"ז היתר בפנ"ע שהתירו לטלטל, אלא היינו דאף דמדינא אין ע"ז תורת כלי והוי כצרורות, מ"מ הקילו לחשבו ככלי מכח הא דהוי שברי כלי.[[232]](#footnote-233)

אך הנה הרמב"ן וש"ר לקמן בסוגיין כתבו בהא דשרינן בחרס קטנה מכח הא דראוי' לכסות בה, אף שאין בה תורת כלי, דהוא משום דהיא באה מכלים שהוכנו למלאכתן, ועדיין הכנתן ותורתן עליהן כ"ז שראויין למלאכה,[[233]](#footnote-234) וע"כ ל"ד לצרורות שבחצר, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח ס"ז, ומשמעות דבריהם דמדינא הוא דמותר לטלטלן, משום דעדיין הכנתן ותורתן עליהן.[[234]](#footnote-235)

הפמ"ג במש"ז סימן ש"ח סקט"ז נסתפק בדין כלי שמלאכתו לאיסור שנשבר בער"ש וראוי למלאכת היתר, אם אמרינן דלא עדיף מכלי דאתי מחמתי' וחשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, או דכיון דנשבר בער"ש ומלאכתו להיתר שרי,[[235]](#footnote-236) ומקום הספק בזה הוא משום דכל הא דאיכא תורת כלי על שברי כלים, הוא משום שבאו מכלי, וכנ"ל, וע"כ י"ל דכל דבאו מכלי שמלאכתו לאיסור, לא עדיפי מיני', ודין כלי שמלאכתו לאיסור עליהן, - וכתב ללמוד ד"ז ממש"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ו דשברי תנור מותר לטלטלן והרי הן ככל הכלים שמלאכתן להיתר, והרי דאף שבאו השברים מכלי שמלאכתו לאיסור, מ"מ כיון דעכשיו הן משמשין למלאכת היתר, חשיבי ככלי שמלאכתו להיתר, ועמש"נ בזה בדף מס' 12, וכ"ה מבו' בד' העולת שבת שם סקי"ד, וכ"ה מבו' בד' החת"ס לעיל קכ"ג א' בדין מחט שניטל חררה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"ח ס"ו ד"ה כגון שברי עריבה.

אך בד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין י' - י"ג משמע להדיא דכל שברי כלים לא הותר לטלטלן אלא להשתמש בהן, ואף כשבאו מכלי שמלאכתו להיתר, וזהו דתנן שברי עריבה לכסות בהן את פי החבית וכו', דלא הותר לטלטל את שברי' אלא לכסות בה את פי החבית, וכן חרס קטנה לא הותר לטלטלה אלא לקנח בה מנעלו, וקרומיות של מחצלת הותר לטלטלן לכסות בהן הרוק, וצ"ע.[[236]](#footnote-237)

העולת שבת שם כתב דכל שנשבר הכלי שמלאכתו לאיסור בשבת, אף דעכשיו הוא ראוי למלאכת היתר, מ"מ אסור לטלטלו מחמה לצל, משום מיגו דאיתקצאי, והביאו הא"ר שם סקי"ד, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סקי"ט, והמקו"ח בהגה' המג"א שם, - אך הפמ"ג במש"ז שם סקט"ז נסתפק בזה די"ל דכיון דל"ה מוקצה ממש בביה"ש, לי"ב לדינא דמיגו דאיתקצאי, וכן צידדו השפ"א בסוגיין, והחזו"א בסימן מ"ג סקי"ח, וכ"נ בד' הביאוה"ל שם ס"ו ד"ה שברי עריבה, - ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן ש"ח סק"ז.[[237]](#footnote-238)

**ובלבד שיהיו עושין מעין מלאכה,** הפרישה בסימן ש"ח סק"ו כתב דהא דאסרינן כשאין עושין מעין מלאכה, היינו רק לטלטלן מחמה לצל, אך מותר לטלטלן לצורך גופן ומקומן הואיל ובאו מתורת כלי,[[238]](#footnote-239) וכ"כ הא"ר שם סקט"ז, וכתב דכן משמע בד' הלבוש שם סוס"ו,[[239]](#footnote-240) - אך הפמ"ג במש"ז שם סק"ה וסקי"ב הוכיח דאסור לטלטלן אף לצורך גופן ומקומן,[[240]](#footnote-241) וכ"נ בד' הגר"ז שם סכ"ו, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ו ד"ה כגון שברי עריבה.

\*בס' המאורות לעיל קי"ב א' כתב בשם הר"ש ב"ר אברהם דכל הא דשברי כלים העושין מעין מלאכה ניטלין בשבת, היינו כשצריך בהן למלאכה זו כגון לכסות בהן מנא, אך אסור לטלטלן כדי לשמרן, דהו"ל כטלטול מחמה לצל דאסור, וכ"כ המאירי לקמן בסוגיין בשם יש מתרצים,[[241]](#footnote-242) וכתב דכ"ז הוא כשאינם עושין מעין מלאכתן, אך כל שעושין מעין מלאכתן מותר לטלטלם ככלים גמורין, - אך מד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה מחצלת וש"ר שם מבו' דפשיטא להו דליכא נפ"מ בזה בין שברי כלים העושין מעין מלאכתן לשברי כלים העושין מעין מלאכה, וכ"כ המאורות שם דכן נראה לפי פשט ההלכה וכן נראה דעת המחברים.

**שברי עריבה לכסות בהן את פי החבית, שברי זכוכית לכסות בהן את פי הפך,** בפי' הר"י מלוניל כתב דבשברי עריבה ל"מ אלא אם שברי' גדולים כ"כ שראויין לכסות בהן חבית גדולה, אבל לכסות פי הפך אינם נחשבים לכלום דשבר עץ מועט כזה אינו ראוי כלל אלא לשריפה, דאם יכסו בהן את הפך, אם יטו מצד אחד יפילו הפך עמהן וישבר, ומשא"כ בשברי זכוכית שהן נאים וקלים וראויין לכסות בהן את פי הפך,[[242]](#footnote-243) - והגר"ז בסימן ש"ח סכ"ט כתב דאף דבחתיכת חרס שנשברה מכלי סגי במה שהיא ראוי' לכסות כלי קטן, היינו משום דדרך הוא לפעמים לייחדה לכך, ומשא"כ בשברי עריבה, דכל דאין בהן כדי לכסות את פי החבית, דרך לזרקם לאשפה, ואין דרך לייחדם לכיסוי כלי קטן מחבית.

הרשב"א והריטב"א הביאו מירושלמי לעיל פ"ח ה"ו, דפרכינן אהא דתנן דשברי זכוכית כדי לכסות בהן את פי הפך, מהא דתנן התם זכוכית כדי לגרור בו ראש הכרכר,[[243]](#footnote-244) ומשני ר"נ בשם רבנן דקיסרין כאן בעבה כאן בחדה, דעבה אינה ראוי' לגרור בה, ור' יוסה אומר כאן במטלטל כאן במוציא, - והריטב"א כתב דשיטת גמ' דילן הוא כשינויא דר' יוסה, ופירש דהיינו דלענין הוצאה סגי בכל שמצניעין כמוהו אע"פ שאין עליו תורת כלי, אבל לענין טלטול בעינן תורת כלי ולזה בעינן שיהא ראוי לכסות בו, ולא סגי במה שראוי לגרור בו,[[244]](#footnote-245) ונתחדש בזה דלא סגי בכל מלאכה לחשוב השברים ככלי, ובעינן שיהא ראוי למלאכה חשובה, אף דמצניעין אותו אף לצורך מלאכה זו, (דמה"ט הוא דחייב המוציא), וצ"ע.

**מחלוקת שנשברו מער"ש דמר סבר מעין מלאכתן אין מעין מלאכה אחרת לא,** הריטב"א כתב דהא דל"מ מעין מלאכה אחרת, היינו אע"פ שהיא מלאכה חשובה, ופירש דהוא משום דס"ד דשבר כלי שנשתנה ממלאכה הראשונה למלאכה אחרת, אין חולק דין לעצמו ואין שם כלי עליו עד שישתמשו בו או שייחדו אותו למלאכה אחרת, אך בלא"ה אין עליו תורת כלי והו"ל כאבנים וצרורות, - ולפ"ז לכאו' הא דפליגי ת"ק ור"י אם סגי במה שעושין מעין מלאכה, לא תלי בפלוגתא דר"י ור"ש בדין מוקצה, אלא הוא פלוגתא בפנ"ע אם בכה"ג דאין עושין מעין מלאכתן יש עליהן תורת כלי.[[245]](#footnote-246)

**אבל נשברו בשבת ד"ה מותרין הואיל ומוכנין ע"ג אביהן,** הריטב"א עמד דמ"ט לא אסרינן בזה משום נולד,[[246]](#footnote-247) וכתב דהשתא לא הוה סליק אדעתין טעמא דנולד, א"נ הוה ס"ל דכיון דהשתא נמי חזי לשום מלאכה לא חשיב נולד דמעיקרא כלי והשתא כלי.[[247]](#footnote-248)

בד' הריטב"א בד"ה מתיב מבו' דכל הא דס"ד דשרי כשנשברו בשבת משום דמוכנין ע"ג אביהן, הוא כשהן עושין מעין מלאכה, אך כל שאין עושין מעין מלאכה אסורין לכו"ע, ועמש"כ בזה השפ"א.

**ואין מסיקין בשברי כלים,** בפירש"י כתב דהוא משום דהו"ל מוקצין ולא חזו לטלטול, וכ"כ בפירש"י בביצה ל"ב א' (ד"ה אין מסיקין), והשעה"צ בסימן תק"א סקל"א כתב דמשמע דכל שאין מזיזו ממקומו אף שמדליקו בידים לית לן בה,[[248]](#footnote-249) - אך המג"א שם סקי"ב כתב דאסור אף לשרפן במקומן, דמוקצה אסור ליהנות ממנו, והשעה"צ שם הביא דכ"כ הרשב"א לעיל כ"ט א', ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**אילימא דנשברו מערב יו"ט עצים בעלמא נינהו,** בפירש"י כתב דהוא משום דמאתמול להסקה הוו קיימי, והמהרש"א כתב לפרש דאף דס"ד דכלים שנשברו מערב שבת ועושין מעין מלאכה אסורין, היינו משום דבעינן שיהא עליהן תורת כלי, וס"ד דלא הוכנו מער"ש למלאכה אחרת, אך בעצים העומדין להסקה, פשיטא דכל שנשברו מערב יו"ט הוכנו לכך, דסתם עצים להסקה ניתנו, והיינו דהעצים עומדין מצ"ע להסקה, ול"ב כלל שייחדו אותן לכך.[[249]](#footnote-250)

הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ב כתב דהא דמסיקין בכלים שנשברו מערב יו"ט, הוא משום דהוכנו למלאכה אחרת מבערב, והלח"מ שם עמד דהוא דלא כמש"כ רש"י דטעם הא דמסיקין בהן הוא משום דהן עומדין להסקה, וא"צ להא דהוכנו למלאכה אחרת, והמרכה"מ שם כתב דהוצרך הרמב"ם לה"ט, בגונא דהן עושין מעין מלאכה, דבכה"ג לא קיימי להסקה, ואפ"ה מותר להסיק בהן משום שהוכנו למלאכה.[[250]](#footnote-251)

**אלא לאו ביו"ט וקתני מסיקין בכלים,** הריטב"א הק' דמ"ט לא מוקי לה כשאין עושין מעין מלאכה, הוא משום דא"כ ל"ה פליג עלה ר"ש,[[251]](#footnote-252) ועוד דסתמא נקט אין מסיקין בשברי כלים, ונתחדש בדבריו דמודה ר"ש דאין מסיקין בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכה, אף דהן ראויין להסקה, וצ"ל דהוא משום דהו"ל כנולד גמור דמודה בו ר"ש, - אך בד' הרמב"ן במלחמות בריש ביצה משמע להדיא דלמ"ד דמסיקין בשברי כלים הוא אף כשאין עושין מעין מלאכה,[[252]](#footnote-253) וכן נקטו הבית מאיר בסימן ש"ח ס"ו, והלבו"ש שם לט"ז סק"ה, ובהגה' הגר"ח צאנזר שם למג"א סקט"ו, וכ"נ בד' התו"ש שם סוסקכ"ח.

**מחלוקת שנשברו בשבת דמר סבר מוכן הוא ומר סבר נולד הוא,** בד' הריטב"א מבו' דת"ק דשרי הוא משום דלית לי' מוקצה ונולד, וכ"נ בד' המאירי, וכ"כ התוס' בחולין נ"ה א' ד"ה שיעורן, והרמב"ן במלחמות בריש ביצה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ש"ח סקט"ו וסקי"ז, ופירש כן בד' התוס' בסוגיין (בד"ה ורבא), ויתבאר בעזה"י במקומו, וכן מסיק המאמ"ר שם סק"ח, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם סכ"ד, וכן האריך החזו"א בסימן מ"ג סקי"ד.

אך בפי' הר"י מלוניל כתב דטעמא דת"ק הוא משום דלא חשיבי כנולד כיון דראויים למלאכה אחרת,[[253]](#footnote-254) וכ"כ הב"י בסימן ש"ח ס"ז, והב"ח שם, והט"ז שם סק"ה, והא"ר שם סקט"ו, והתו"ש שם סקכ"ו, וכ"כ בהגה' הגר"ח צאנזר שם למג"א סקט"ו,[[254]](#footnote-255) וכ"כ הבית מאיר שם ס"ו בדעת הרי"ף והרא"ש, ונתבאר להלן, וכ"כ השעה"צ בסימן תק"א סקכ"ט לדקדק מד' רש"י,[[255]](#footnote-256) וכ"ה מבו' מד' הבה"ג בהל' שבת פכ"ד שפסק הכא כת"ק, אף שדעתו בהל' יו"ט דבנולד קי"ל כר"ש.

הרי"ף הביא מש"כ הבה"ג בשם רב צמח גאון דקי"ל כר"י דנולד הוא, דר"מ ור"י הלכה כר"י, והרי"ף נחלק ע"ז, דכיון דבמתניתין סתם תנא כר"מ, הלכתא כוותי', וכ"כ הרא"ש בסימן ה', והראבי"ה בסימן רס"ד.

והמאירי תמה דמ"ט הוצרך הרי"ף לכ"ז, הרי הלכה כר"ש במוקצה בשבת, - והבית מאיר בסימן ש"י ס"ו כתב לפרש דהבה"ג לטעמי' דס"ל דבנולד קי"ל כר"י דאסור,[[256]](#footnote-257) ומכח זה ס"ל לאסור בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכה, והרי"ף ודעימי' נחלקו ע"ז, דאף אם נולד אסור, מ"מ בהך פלוגתא אם שברי כלים העושין מעין מלאכה חשיבי כנולד, קי"ל כת"ק דכל שהן עושין מעין מלאכה ל"ה נולד, ועד"ז כתב התו"ש שם סקכ"ו, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ג סוסקי"ד.[[257]](#footnote-258)

הרמב"ן במלחמות בריש ביצה כתב דלפ"מ דקי"ל ביו"ט כר"י, אין מסיקין אף בשברי כלים העושין מעין מלאכה, ומבו' בדבריו דה"נ אסור לטלטלן לצורך מלאכה זו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב הי"ט וה"כ, וכ"נ בד' המג"א בסימן תק"א סק"ב, וכ"כ הגר"ז שם סי"א ובסימן ש"ח סכ"ד, וזה לטעמייהו דס"ל דטעמא דת"ק דשרי בשברי כלים העושין מעין מלאכה, הוא משום דלית לי' נולד, וע"כ ביו"ט דקי"ל כר"י דאית לי' נולד, אף שברי כלים העושין מעין מלאכה אסורין,[[258]](#footnote-259) - אך לדעת הסוברים דטעמא דת"ק דשרי בשברי כלים העושין מעין מלאכה הוא משום דלא חשיבי כנולד, שפיר יש להתיר בזה אף ביו"ט, וכמש"כ הבית מאיר בסימן ש"ח ס"ו, והשעה"צ בסימן תק"א סקכ"ט.

הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ב כתב דכלים שנשברו בערב יו"ט אין מסיקין בהן לפי שהן נולד, אבל מסיקין בכלים שלמים וכו', ובד' המ"מ שם מבו' דהיינו אף כשהן עושין מעין מלאכה, וכ"כ הבית מאיר בסימן ש"ח ס"ו דכ"ה משמעות דד' הרמב"ם,[[259]](#footnote-260) והפר"ח בסימן תק"א סק"ו כתב דהוא משום דביו"ט דקי"ל כר"י, אף שברי כלים העושין מעין מלאכה הו"ל נולד, וכ"כ השעה"מ בהל' יו"ט שם, - והבית מאיר שם בסו"ד כתב דזה כדעת התוס' ודעימייהו דטעמא דת"ק דשרי בשברי כלים הוא משום דנולד שרי, אך ביו"ט דנולד אסור, יש לאסור אף כשהן עושין מעין מלאכה,[[260]](#footnote-261) - אך האו"ש בפכ"ה משבת הי"ב כתב, דאף דקי"ל כחכמים דכל שהן עושין מעין מלאכה ל"ה נולד, מ"מ אין מסיקין בהן, דכשנוטלן להסיק בהן הו"ל כנולד, וכ"כ הערוה"ש בסימן ש"ח סי"ט, וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם סק"ה.[[261]](#footnote-262)

החזו"א בסימן מ"ג סקי"ד הק', דאם טעמא דת"ק הוא משום דס"ל דכל שהן עושין מעין מלאכה ל"ה כנולד, א"כ מאי פרכינן למ"ד דמחלוקת כשנשברו בער"ש, מהא דתניא דאין מסיקין בשברי כלים, הרי י"ל דהא דשרו כו"ע כשנשברו בשבת, הוא כשהן עושין מעין מלאכה דל"ה נולד, וההיא דאין מסיקין בשברי כלים הוא כשאין עושין מעין מלאכה דהו"ל נולד, - אך זה מתישב למש"כ הריטב"א דל"ה מצי לאוקמה בכה"ג דאין עושין מעין מלאכה, משום דא"כ ל"ה פליג עלה ר"ש, ועוד דסתמא קתני דאין מסיקין בשברי כלים.[[262]](#footnote-263)

\*בתשו' ספה"י לר"ת סימן ב' כתב דהא דאסר ר' יהודה בחצוצרות, הוא משום דס"ל דראוי למלאכה חשובה קצת בעינן, כדשמעינן לי' דמחמיר בהכנת כלים היכא דחזי למלאכה, דבעי ראוי למעין מלאכתן, ועד"ז כתב הבעה"מ לעיל ל"ו א', וצ"ב דלפ"מ דמסקינן הכא הרי הא דמצריך ר"י שיהיו עושין מעין מלאכתן, הוא כשנשברו בשבת, דאל"כ הו"ל נולד, אך כל שנשברו בער"ש שרי, וא"כ מה ענין זה לדינא דהתם.[[263]](#footnote-264)

**הא ר"ש,** בהגה' הגר"ח צאנזר למג"א סימן ש"ח סקט"ו כתב דהא דמוקמינן לה כר"ש דלית לי' מוקצה, אף דגם ת"ק דאית לי' מוקצה שרי בשברי כלים העושין מעין מלאכה, לדעת הסוברים דפלוגתא דת"ק ור"י היא אם שברי כלים חשיבי כנולד, הוא משום דמשמע דאיירי אף בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכה כלל.[[264]](#footnote-265)

**הא ר' נחמי',** בפירש"י בביצה ל"ב א' כתב דלר' נחמי' אין מסיקין בכלים דאין ניטלין אלא לצורך תשמישן, וכ"ש בשברי כלים דנולד הוא, ומבו' בדבריו דלר"נ דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, כ"ש דנולד אסור, ומשמע מזה דס"ל דדינא דר' נחמי' הוא משום הקצאה, וכיון דס"ל להקצאה זו, כ"ש דיש לאסור בנולד, שהרי ר"י ס"ל דכלי ניטל אף שלא לצורך תשמישו, אף דאסר במוקצה ובנולד, וע"כ ר' נחמי' דאסר בהקצאה זו דשלא לצורך תשמישו, כ"ש דאסר בנולד, ונתבאר בזה בדף מס' 7.

ג' כסליו פ"א

דף מס' 11

**קכ"ד ב' - הני ליבני דאישתיור מבנינא שרי לטלטולינהו דחזו למיזגא עלייהו,** בפירש"י כתב דהוא משום דמהשתא לא קיימי לבנין אלא לישב עליהן ותורת כלי עליהן, ועד"ז כתב הריטב"א דמסתמא להכי קיימי ותורת כלי עליהם לישיבה דהא מעשי אדם הם, ומשמע דא"צ מחשבה ויחוד לישיבה, אלא בסתמא הן עומדין לכך, והא"ר בסימן ש"ח סקמ"ג כתב דכ"ה משמעות ל' הגמ' ול' השו"ע שם.

אך בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סוס"ח כתב דהכא סגי במה שנמלך עליהן לכך, ול"ב שישב עליהן מבעו"י, משום דלהני עבידי נמי, ומבו' דכל הא דמותר לטלטלן, הוא כשחישב עליהן לישיבה, ועמד ע"ז הא"ר שם, והתו"ש בסימן ש"ח סקנ"ז פירש דטעם הא דבעינן מחשבה, הוא משום דיחדן מתחילה לבנין, וע"כ צריך מחשבה אחרת להוציא מידי מחשבה הראשונה.

הרמב"ם בפכ"ו ה"ב כתב דהן ככלי שמלאכתו להיתר, וכ"כ בפי' רבינו פרחי', וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סקל"ו והמ"ב שם סקע"ג, - אך הא"ר שם סקמ"ג דקדק מד' הפרישה דלא הותר לטלטלן אלא לצורך גופן ומקומן, וצ"ב.

**שרגינהו ודאי אקצינהו,** בפירש"י כתב דהיינו דאם סידרן זע"ז ודאי אקצינהו לצורך בנין אחר ואסור לטלטלן, ומשמעות הדברים דה"ז אסור אף לפ"מ דקי"ל כר"ש דלית לי' מוקצה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ב והטוש"ע בסימן ש"ח סי"ז שכתבו כן לדינא,[[265]](#footnote-266) - ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח כתב דה"ז אסור אף לר"ש דהו"ל כגרו"צ,[[266]](#footnote-267) והביאו האו"ז בסימן פ"ו. - **ב** הריטב"א כתב דאי"ז משום הקצאה גרידא דקיימי לבנין, דהרי קי"ל כר"ש דלית לי' מוקצה, אלא הוא משום דהן נפגמות במעט ונפסדות והו"ל כמוקצה מחמת חסרון כיס. - **ג** הריא"ז ה"ב דין ט"ז כתב דהוא משום דכבר הקצה אותן לבנין ואין תורת כלי עליהן, וכ"כ המג"א בסימן ש"ח סקמ"ו והגר"ז שם סמ"ח והמ"ב שם סקע"ד, וזה מתפרש כמש"כ הגר"ז בסימן ש"ח ס"ג דאף דכלי ממש אינו נאסר משום הקצאה לסחורה וכיו"ב, מ"מ דבר שאינו כלי ממש אלא שיש עליו תורת כלי מחמת שראוי להשתמש בו איזה תשמיש בשבת, אם הכניסן לאוצר לסחורה ביטל תורת כלי שהי' עליהן ואסור לטלטלן,[[267]](#footnote-268) ובקו"א בסימן רנ"ט סק"א כתב דמה"ט הוא דאסרינן בליבני דשרגינהו, עיי"ש.[[268]](#footnote-269)

**חרס קטנה מותר לטלטל בחצר אבל בכרמלית לא,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא שכיחי בה מאני ולא חזי לכיסוי,[[269]](#footnote-270) והחזו"א בסימן מ"ג סקט"ז צידד דלא אסר שמואל כשאין צורך לשימושן היום אלא בחרסין, אבל כלי גמור אף שאין לו שימוש היום ל"ה מוקצה,[[270]](#footnote-271) ויש מקום לדמותו למש"כ הסה"ת בסימן פ"ד דהא דתרומה וחלה ל"ה מוקצה משום דחזו לכהן, הוא אף במקום שאין כהן בעיר, וכ"כ עוד מקמאי, ונתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 30, - אך בד' הגר"א בסימן ש"ג סי"ח מבו' דאסר שמואל אף בכלי גמור שאינו ראוי למלאכתו היום, עיי"ש, ונתבאר להלן.

**ורב נחמן דידי' אמר אפי' בכרמלית,** בפירש"י כתב דהיינו משום דשכיחי דיתבי התם וחזי לכסות בו רוק, והריטב"א כתב דהוא בצירוף הא דהוא ראוי בחצר לכסות בו את הכלי - אך בפי' ר"ח כתב דהא דמותר לטלטלה, הוא משום דהמכניס מכרמלית לרה"י אינו חייב כצ"ל וע"כ זימנין דעייל לי' לחצר וחזי לי'.[[271]](#footnote-272)

**ורבא אמר אפי' ברה"ר,** בפירש"י כתב דכיון דבחצר כלי היא, וע"כ בעלמא נמי לא פקע שם כלי מיני', ובדבריו בד"ה לדידי, מבו' דהוא בצירוף הא דראוי לקנח בו טיט, ונתבאר להלן, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ג דהא דמותר לטלטלה אפי' ברה"ר, הוא משום שראוי' היא בחצר לכסות בה, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ח ס"ז, - אך בפי' ר"ח כתב דהוא משום דאפי' ברה"ר ראוי לכפורי בה טינא, וכ"כ המאירי שם.

הרשב"א לקמן בסוגיין כתב בשם הראב"ד דשיירי טליתות דעלמא מותר לטלטלן אף כשאין בהן גע"ג דלא גרע מחרס קטנה דמותרת מכח הא דראוי לקנח בה טינוף, והפמ"ג במש"ז סימן ש"ח סקי"ב כתב דהוא דלא כמש"כ בפירש"י והרמב"ם דהא דחרס קטנה מותרת הוא משום דהיא ראוי' בחצר, אלא הוא כפי' ר"ח דהוא משום דאף ברה"ר ראוי לקנח בה טיט, ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד השו"ע שם ס"ז שכתב דטעם ההיתר הוא משום דראוי לכסות בה כלים בחצר, ולא הביא דעת הראב"ד החולק ע"ז, ובסי"ג הביא לד' הראב"ד.[[272]](#footnote-273)

בפי' רבינו פרחי' כתב דחרס קטנה שברה"ר הויא ככלי שמלאכתו להיתר, והשפ"א כתב דכן נראה מסתימת הפוסקים, ועיי"ש שכתב לדון בזה, דלמש"כ רש"י והרמב"ם דהא דמותר לטלטלה הוא משום דראוי לכסות בה כלי בחצר, י"ל דכיון דאסור להוציאה מרה"ר לחצר הו"ל ככלי שמלאכתו לאיסור דמותר לצורך גופו ומקומו בלבד, וכן נסתפק בזה החזו"א בסימן מ"ג סקט"ז,[[273]](#footnote-274) ולכאו' כל מקום הנידון בזה הוא אם איסור כלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, דאם הוא מגזירת כלים, הרי דכיון דהא דיש עליו תורת כלי הוא מכח הא דהוא ראוי בחצר למלאכת היתר, יש עליו תורת כלי שמלאכתו להיתר.

**אילו בחצר וכו' ה"נ חזיא לדידי,** בפירש"י כתב דחזי לדידי לקינוח ואף דלא שכיח הרי שם כלי עליו בחצר, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריטב"א והנימו"י, וכ"נ בד' ס' המאורות והריבב"ן ובד' הראבי"ה בסימן רס"ה, - וי"ל דהיינו דעיקר הא דיש עליו תורת כלי הוא משום דראוי לכסות בו בחצר, דהא דראוי לקנח בו טיט ל"מ ליתן עליו תורת כלי, משום דלא חשיב ולא שכיח, אך בהא לחודי' לא סגי, דאף דיש עליו תורת כלי, מ"מ בעינן שיהא ראוי בפועל לתשמיש בשבת, דאף דיש עליו תורת כלי, מ"מ אם בפועל לא חזי למידי הוי מוקצה, ולזה מהני הא דחזי לכפורי בי' טינא, ועד"ז כתב החזו"א בסימן מ"ג סקט"ז (ד"ה והא דשרי).[[274]](#footnote-275)

\*הר"ן לעיל ס"ד ב' כתב דלדעת הרמב"ם דלא נאסרו תכשיטין אלא בחצר שאינה מעורבת, הרי הא דתניא דהשירים והנזמים והטבעות הרי הן ככלי הכלים הניטלין בחצר, ומפרשינן לעיל מ"ו ב' דהוא הואיל ואיכא תורת כלי עליהן, הוא כשהן בחצר שאינה מעורבת דא"א להתקשט בהן, וא"א להכניסן לבית כיון ששבתו בחצר, ואפ"ה מותר לטלטלן משום דתורת כלי עליהן, והגר"א בסימן ש"ג סי"ח כתב דהוא דלא כר"נ, והדמש"א שם פירש דהיינו דלר"נ דאסור לטלטל חרס קטנה ברה"ר משום דלא חזי לכסות בו, ול"מ הא דבחצר תורת כלי עליו דראוי לכסות בו, ה"נ אסור לטלטל שירים וכו' בחצר שאינה מעורבת, אף שראוי ללבשם בבית ובחצר מעורבת,[[275]](#footnote-276) ומבו' לפ"ז מד' הגר"א דלדעת ר"נ יש לאסור אף בכלי גמור שאין ראוי לשימושו היום, ודלא כמש"כ החזו"א בסימן מ"ג סקט"ז, (ונתבאר לעיל).

התוס' כתבו דהא דאמר רבא דמותר לטלטלן הוא כשנשברו בער"ש, דאם כשנשברו בשבת הרי רבא אית לי' מוקצה וכ"ש נולד,[[276]](#footnote-277) ובביאור דבריהם נחלקו האחרונים, **א** המג"א בסימן ש"ח סקי"ז כתב דהוא משום דטעמא דת"ק דשרי שברי כלים שנשברו בשבת העושין מעין מלאכה, הוא משום דלית לי' נולד, אך לרבא לטעמי' דאית לי' נולד יש לאסור בשברי כלים העושין מעין מלאכה, וכן הסכימו המאמ"ר שם סק"ח והבית מאיר שם ס"ו, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ג סקי"ד וסקט"ז. - **ב** הב"י שם ס"ז נקט דטעמא דת"ק דשרי בשברי כלים העושין מעין מלאכה, הוא משום דס"ל דלאו נולד הוא, וכתב בדעת הטור שם דכ"ז הוא בכלי שנשבר, אך כל דנשברה מן הכלי חתיכה, כיון שהכלי עדיין משמש תשמישו הראשון וחתיכה זו שנשברה ממנו לא היתה ראויה לשמש בפני עצמה קודם שנשברה ועכשיו שנשברה היא ראויה לשמש בפנ"ע הוי נולד,[[277]](#footnote-278) והדרכ"מ שם סק"ד נחלק ע"ז, וכן נחלקו ע"ז המג"א שם סקי"ז, והתו"ש שם סקכ"ח.[[278]](#footnote-279) - **ג** הב"ח שם כתב דאף דכשהן עושין מעין מלאכה ל"ה כנולד, מ"מ הכא דנשברו ברה"ר דלא חזו למידי ול"ה עליהן שם כלי משנשברו, הו"ל נולד ואסור, והמאמ"ר שם סק"ח תמה ע"ז. - **ד** הט"ז שם סק"ו כתב בדעת הטור, דכל הא דשרינן בשברי כלים העושין מעין מלאכה, הוא כשמטלטלן לצורך מלאכה זו שהיא ראוי' להן,[[279]](#footnote-280) אך הכא דהא דיש עלי' תורת כלי הוא משום דהיא ראוי' לכסות בה כלים בחצר, והיא עכשיו ברה"ר והוא מטלטלה לקנח בה מנעליו, לא הותר אלא משום דנעשה היום כלי למידי אחריני בחצר, וע"כ הו"ל נולד, וצ"ב.

**מגופת החבית שנכתתה היא ושברי' מותרין,** בפירש"י פירש דהיינו כשנכתתה החבית, והא דתני דהיא ושברי' מותרין, כתב הפסקי רי"ד דהינו דבין המגופה ובין שברי החבית מותר לטלטלן, ומשום דהמגופה ראוי' לכסות בה חבית אחרת כשהיא פתוחה, ושברי החבית ראויין לכסות בהן מנא, - אך בד' הריטב"א מבו' דאיירי אף כשנשברה המגופה עצמה, וכתב דהוצרך להשמיענו דין זה במגופה, משום דס"ד דהיא עצמה אין עלי' תורת כלי גמור עד שיהו שבריה בני טלטול, ול"ד לחרס קטנה שבאה מכלי חשוב, וכ"כ השיטה להר"נ, ועמש"נ להלן בדעת הרי"ד והריא"ז בזה.

**ולא יספות ממנה שבר לכסות בה את הכלי וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דלא יתקן להתיר בליטותיו ועוקציו בשבת, דהוא עושה כלי, והוי מכה בפטיש, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי. - **ב** בפי' ר"ח כתב דלא יספות הוא לא יחתוך, וכ"כ הרי"ף, והרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ג פירש דהיינו דכל שנתרועע הכלי לא יתלוש ממנו חרס לכסות בו או לסמוך בו, והלבו"ש בסימן ש"ח סמ"ד והמ"ב שם ס"ק קנ"ו, פירשו דהוא משום דהו"ל מכה בפטיש, - אך המרכה"מ בהל' שבת שם כתב דמשמעות ד' הרמב"ם דהוא משום מוקצה, וכתב דהוא משום דהו"ל כנולד, וצ"ב. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דפיתה הוא ל' חיבור, והיינו דלא יחבר מן המגופה שבר ע"פ הכלי לכסותו או תחת כרעי המיטה, דאף דשברי חבית מותר לטלטלן משום דראויין לכסויי מנא, מ"מ שברי המגופה אסור לטלטל, שהמגופה ל"ה כלי אלא כיסוי כלי, ודוקא שברי הכלים מותרין, אבל שברי כיסוי הכלים לא חשיבי להיות ניטלין, אלא הכיסוי לבדו כשהוא שלם, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין י'.[[280]](#footnote-281)

ו' כסליו פ"א

דף מס' 12

**זריקה לאשפה**

**קכ"ד ב' - ואם זרקה באשפה אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דבטלה מתורת כלי, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז ה"ב דין י"א והמאורות והמאירי, וכ"ה בתו"ד הריטב"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ח ס"ז דכל שזרקה לאשפה בטלה מהיות עוד כלי, אך יש שפירשו דהוא משום הקצאה, ונתבאר להלן.[[281]](#footnote-282)

והחזו"א בסימן מ"ג סק"כ כתב דשברי כלים שזרקן לאשפה וחזר ולקחן אסורין, דהוו כשאר צרורות דאע"ג דחזי לכסויי מנא לאו כלים נינהו ואסורין מטלטול, דכל הא דשברי כלים חשיבי, הוא משום דבאין מכלי, וכל שנזרקו בטל חשיבותן, וכשחוזר ונוטלן הוי כנוטל שאר צרורות, והיינו משום דע"י הזריקה לאשפה בטל מיני' תורת כלי, וע"כ אף כשחזר ולקחן אסורין, דהו"ל כשאר צרורות, אך אם הא דזריקה לאשפה אוסרת הוא משום הקצאה, הדין נותן דכל שחזר ונטלן ובטלה הקצאתן ה"ה מותרין.

הביאוה"ל בסימן ש"ח ס"ז ד"ה לאשפה כתב דלאשפה ל"ד, דה"ה אם זרקה מפתח ביתו לרחוב, ואורחא דמילתא נקט, דאין דרך לזרוק לרחוב מקום הילוך בנ"א, ועיי"ש שנסתפק בדין הניחו אחורי הדלת, ואכמ"ל, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ג סקט"ז סוד"ה קכ"ד ב'.

הביאוה"ל שם ד"ה מבעו"י עמד בהא דשקל רבא חספא ברה"ר לקנח בו מנעלו, דמ"ט לא חשש שמא נזרק מבעו"י, וכתב דהוא משום דשמא לא נזרקה כלל מבית דנימא שביטלה בזה, אלא שאחד שבר כלי במקום הזה,[[282]](#footnote-283) ועוד, דשמא היום נזרקה, ועמש"כ בזה השפ"א.

**אלא מעתה זריק לי' לגלימי' ה"נ דאסור,** הריטב"א הק' דמאי מדמי לי' גלימא שהוא דבר חשוב והמבטלו בטלה דעתו אצל כל אדם, וכתב דלרווחא דמילתא נקט דכל שהוכנה בביה"ש אגב אימה תו ל"מ לי' זריקה להוציאה מתורת כלי, כי היכי דברירא מילתא לכו"ע דל"מ זריקה לאשפה בגלימא לבטלה מתורת כלי.

**אם זרקה מבעו"י לאשפה אסורה,** בטעם הא דל"מ זריקה לאשפה בשבת, מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דהוא משום דהוכנה בביה"ש אגב אימה ול"מ זריקה להוציאה מתורת כלי, ועד"ז כתב הריא"ז ה"ב דין י"א דהוא משום דהי' עלי' תורת כלי בביה"ש, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד, וכ"כ המ"מ בפכ"ו משבת ה"ג. - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דכיון שהותרה למקצת שבת הותרה לכל השבת, וכ"כ השיטה להר"נ. - **ג** המלא הרועים כתב דהוא משום דאין מוקצה לחצי שבת,[[283]](#footnote-284) וכ"כ החזון יחזקאל בפט"ו ה"ב, וכ"נ בהגה' הגרא"מ הורוויץ.

במש"כ הראשונים דהא דזריקה לאשפה בשבת אינה אוסרת הוא משום דהי' עלי' תורת כלי בביה"ש או משום דהותרה למקצת שבת, ולא פירשו דהוא משום דאין מוקצה לחצי שבת, בפשוטו הוא משום דהא דזריקה לאשפה אוסרת אי"ז משום הקצאה דהגברא, אלא משום דעי"ז בטל מיני' תורת כלי והו"ל כעצים ואבנים, וכמש"כ בפירש"י וש"ר, ונתבאר לעיל, וע"כ ל"ש בזה הא דאין מוקצה לחצי שבת.[[284]](#footnote-285)

התהל"ד בסימן ש"ח סק"ט הק' בהא דכלים שנשברו בשבת ואין עושין מעין מלאכה אסורין, אף דבביה"ש הי' תורת כלי עליהן, ומ"ש מזריקה לאשפה בשבת דאינה אוסרת, וכתב דהוא משום דשאני כלים שנשברו ונשתנו ועכשיו אינם ראויין, ודמי לגרו"צ שהיו ראויין בביה"ש ואח"כ נתקלקלו, ומשא"כ בכלי שזרקו לאשפה דאיסורו משום שהסיח דעתו ממנו, ליכא הקצאה באמצע השבת, וזה ע"ד מש"כ המלא הרועים ודעימי' דהא דאין זריקה לאשפה בשבת אוסרת, הוא משום דאין מוקצה לחצי שבת.

ולמש"כ הראשונים דהא דזריקה לאשפה אוסרת הוא משום דבטל מיני' תורת כלי, ואי"ז משום הקצאה ואפ"ה שרינן להו מכח הא דהי' עליהן תורת כלי בתחילת השבת, ומשום דהותר למקצת השבת, פשוט דל"ד לשברי כלים דאין עושין מעין מלאכה דאסורין, והיינו משום דהא דשרינן מכח הא דהי' עליהן תורת כלי בתחילת השבת, היינו דמה"ט אכתי חזינן להו ככלי, ול"מ הזריקה לבטל מהן תורת כלי, וכאשר כ"ה להדיא בד' הריטב"א והר"י מלוניל, אך בכלי שנשבר דא"א שישתייר עליו תורת כלי, ל"מ הא דהי' עליו תורת כלי בתחילת השבת.[[285]](#footnote-286)

התוס' כתבו דלפ"מ דמשני דאם זרקה מבעו"י לאשפה אסורה, ל"ק דאטו אם זרק לגלימא מבעו"י אסור, דכיון דל"ה מוכן מבעו"י ליכא לדמויי לגלימא, ועד"ז כתב הריטב"א, וצ"ב.[[286]](#footnote-287)

ומתו"ד הריטב"א משמע לפרש בזה, דהא הוה פשיט"ל לרב פפא דל"מ זריקה לאשפה בשבת לבטל תורת כלי מיני', כיון שהי' עליו תורת כלי בתחילת השבת, והצד לאסור בזה הוא מכח הא דבפועל אינו עומד לשימוש, וזהו דפריך דא"כ הי' לנו לאסור אף בזרק לגלימי', דאף דזריקת גלימא לאשפה אינה מבטלת ממנו תורת כלי, מ"מ כיון דבפועל אי"ז עומד לשימוש יש לאסרו, וע"ז ל"מ הא דבטלה דעתו אצל כל אדם, דרק אם באנו לבטל ממנו תורת כלי מכח זריקת הבעלים, אמרינן דבטלה דעתו ול"מ זה לבטל ממנו תורת כלי, אך אם באנו לאסור מכח הא דאינו עומד לשימוש, ל"מ מידי הא דבטלה דעתו, דהרי בפועל אי"ז עומד לשימוש, ובע"כ דכל דתורת כלי עליו שרי אף אם בפועל אינו עומד לשימוש, וה"נ יש להתיר בשברי כלים שזרקן בשבת דיש עליהן תורת כלי, וע"ז הוא דמשני דכל הא דאסרינן כשזרק לאשפה הוא כשזרקן מבעו"י, דבכה"ג מהניא הזריקה לבטל מהן תורת כלי, ותו ליכא למיפרך מזרק גלימא, דשאני בזרק גלימא דל"מ הזריקה לבטל ממנו תורת כלי.

הריטב"א כתב דהא דזריקת גלימא לאשפה אינה מבטלת ממנו תורת כלי, הוא משום דבטלה דעתו אצל כל אדם,[[287]](#footnote-288) וכ"כ המ"ב בסימן ש"ח סקנ"א, - והביאוה"ל שם ס"ז ד"ה ואם זרקה, כתב דמה"ט הוא דהא דמהני זריקה לאשפה בשברי כלים הוא אף כשהן עושין מעין מלאכה הראשונה, כאשר כ"ה מוכח ממש"כ הרמב"ן לעיל בסוגיין והשו"ע שם סי"ב דאף קרומיות של מחצלת שזרקן לאשפה מבעו"י אסירי, אף דהן עושין מעין מלאכתן.[[288]](#footnote-289)

בגל' הגרע"א בסימן ש"ח ס"ז כתב לדון בגונא דמוצא שבר כלי באשפה ואין ידוע אם נזרקה מער"ש או בשבת, אם שרינן משום דאוקי כלי בחזקת הגוף והיום נשבר, או דכיון דהו"ל דשיל"מ ל"מ בזה חזקה, לדעת הסוברים דל"מ רוב בדשיל"מ, ועיי"ש שכתב דאם מצא במקום שאין רשאי לטלטל ורוב העיר ישראלים, י"ל דמסתמא נשבר בער"ש, והניח לזה בצ"ע, - והביאוה"ל שם ד"ה מבעו"י כתב דכל מקום הספק בזה הוא כשמצאה באשפה, אך אם מצאה ברה"ר או בכרמלית בודאי דיש להקל, דשמא לא נזרקה כלל מן הבית דנימא שביטלה בזה, אלא שנשבר הכלי במקום זה,[[289]](#footnote-290) ושמא היום נזרקה, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לעיל בסוגיין דשקל חספא ברה"ר, ולא חשש שמא נזרקה מבעו"י,[[290]](#footnote-291) ועמש"כ בזה השפ"א לעיל שם.

**קרומיות של מחצלת מותר לטלטלן בשבת,** בפירש"י כתב דהיינו קרומיות שנפרדו מן מחצלת ישנה, ובד' הרמב"ן לעיל בסוגיין מבו' דהוא אף כשנפרדו מבעו"י, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש,[[291]](#footnote-292) וכ"נ בד' ש"ר, וכ"ה מבו' מסתימת ד' הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ו, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח סי"ב.

אך הרשב"א כתב דאיכא מאן דמפרש דהיינו רק כשנשברה בשבת, והיינו משום דאין אדם מצניען אלא זורקן לאשפה או מיחדן להסקה, וע"כ אם נשברו בחול אין עליהן תורת כלי, ורק אם נשברו בשבת שרי משום דהוכנו אגב אביהן, וגם עכשיו הן ראויין למלאכתן הראשונה, - וי"ל דהטעם בזה, דכיון דל"מ זריקה באשפה באמצע השבת, לבטל ממנו תורת כלי, הרי דכל הא דשבר כלי שאינו עושה מעין מלאכה אסור, הוא משום דבע"כ בטל מיני' תורת כלי, וגם משום דהו"ל ככלי אחר, (וכדחזינן דחשיב כנולד), אך כל שהוא עושה מעין מלאכתו הראשונה, ואכתי הכלי הראשון קיים, דהרי לא חשיב כנולד, הגם דאדם זורקן לאשפה, מ"מ לא עדיף זה מזריקה לאשפה ממש דאינה מבטלת להכלי, ומה"ט הוא דבעינן שיהיו עושין מעין מלאכה ראשונה, דאל"כ הרי אף דעושין מעין מלאכה, חשיבי ככלי אחר, (דמה"ט חשיבי כנולד), וכיון דאדם זורקן לאשפה, אין עליהן תורת כלי.

**מחצלת גופא למאי חזיא לכסויי בי' עפרא הני נמי חזיין לכסויי בהו טינופת,** התוס' כתבו דלרוחא דמילתא מפרש הכי, דהרי אף אם אין עושין מעין מלאכה הראשונה שרי, וכ"כ המאירי, - אך בד' ש"ר מצינו כמה דרכים דבדוקא אמרו לה"ט דהו"ל מעין מלאכתן, **א** בפי' הר"י מלוניל כתב דאיירי כשנשברו בשבת, וע"כ כל הא דשרי לר"י הוא משום דהן עושין מעין מלאכתן, דאל"כ הו"ל נולד.[[292]](#footnote-293) - **ב** הרשב"א כתב דקרומיות אין אדם מצניען אלא זורקן לאשפה או מיחדן להסקה, ולא הותרו אלא כשנשברו בשבת והוכנו אגב אביהן והשתא נמי חזיין למלאכתן ראשונה, אך אם אין ראויין למלאכתן ראשונה אף דחזו למלאכה אחרת אסורין, ונתבאר לעיל. - **ג** הריטב"א כתב דהוא משום דכיסוי טינוף לא משוי תורת כלי דהא לא חשיב,[[293]](#footnote-294) ורק משום דהו"ל מעין מלאכה הראשונה הן עומדין בתורתן הראשונה. - **ד** המאירי כתב די"מ דשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן הראשונה, אינם ניטלין אלא לצורך אותו ענין שהם ראויין לו עכשיו, וזה כדעת הר"ש ב"ר אברהם שהביא בס' המאורות לעיל קי"ב א', (ונתבאר בדף מס' 10), וע"כ הוצרכו הכא להא דהן עושין מעין מלאכתן הראשונה, דמה"ט מותר לטלטלן כדין כלים שלמים.

ולכאו' יסוד כל הדרכים אחד הוא, דחלוק הוא דין שברי כלים העושין מעין מלאכתן מדין שברי כלים העושין מעין מלאכה, דבשברי כלים העושין מעין מלאכתן חשבינן דעדיין הכלי הראשון קיים,[[294]](#footnote-295) דמה"ט לא חשיבי כנולד, ומה"ט י"ל דהן מותרין כשנשברו בשבת אף דאדם זורקן לאשפה, ומה"ט י"ל יש עליהן תורת כלי אף כשתשמיש זה מצ"ע אינו ראוי ליתן עליהן תורת כלי, ומה"ט דינם כדין כלים שלמים דמותר לטלטלן אף שלא לצורך מלאכתן, ומשא"כ כשהן עושין מעין מלאכה, דכבר אין הכלי הראשון קיים, אלא דכיון דהן באין מכלי, מהני הא דהן ראויין למלאכה לחשבן ככלי, וע"כ חשיבי כנולד, וכל שאדם זורקן לאשפה ל"מ מלאכה זו ליתן עליהן תורת כלי, ובעינן שיהא תשמיש זה מצ"ע ראוי ליתן עליהן תורת כלי, וי"ל דלא חשיבי ככלי שלם ואסור לטלטלן אלא לצורך מלאכתן.[[295]](#footnote-296)

**שירי פרזומיות אסור לטלטלן בשבת וכו' שאין בהן גע"ג,** הרשב"א וש"ר כתבו בשם הראב"ד דהכא איירי בשיירי טליתות של מצוה, דלא מיכפר בי' טינופא, אך בשיירי טליתות דעלמא אף אם אין בהן גע"ג שרי, דלא גרע מחרס קטנה דחזיא לכפורי טינופא, והגר"א בסימן ש"ח סי"ג כתב כן גם בדעת רש"י, - אך הרשב"א צידד דבכל טליתות אסור, משום דכל שאין בהן גע"ג אינם ראויין כלל וסתמא אדם זורקן לאשפה, וע"כ הו"ל כשברי עריבה שאין בה כדי לכסות פי החבית, ועד"ז כתב הריטב"א דאף דהן ראויין לכסות בהן טינוף, מ"מ הו"ל כמאן דליתא כיון דאדם זורקה לאשפה ואין דרך לייחדן לכך, והא דבקרומיות מהני הא דהן ראויין לכסות בהן טינוף, הוא משום דהן עושין מעין מלאכתן הראשונה, (וכמש"כ הריטב"א שם, ונתבאר לעיל), וכ"כ המ"מ בפכ"ו משבת ה"ו בדעת הרמב"ם שם.

והפמ"ג במש"ז שם סקי"ב כתב דפלוגתא זו תליא בפלוגתת הראשונים לעיל בסוגיין בהא דחרס קטנה מותרת ברה"ר, אם הוא משום דהיא ראוי' בחצר, או הוא משום דהיא ראוי' לקנח בה,[[296]](#footnote-297) והק' לפ"ז ע"ד השו"ע שם סי"ג שהביא הכא לב' הדעות, ושם ס"ז כתב דטעם התירא דחרס ברה"ר הוא משום דראוי לכסות בה כלים בחצר, ולא הביא לדעת הראב"ד דהוא משום דהיא ראוי' לקנח בה, - ובדף מס' 11 נתבאר להעיר לפ"ז במש"כ הגר"א בדעת רש"י דשיירי שאר טליתות מותרין משום דלא גרע משירי מחצלאות וחרס קטנה, דהרי לרש"י לטעמי' הא דשרינן בחרס קטנה הוא משום דהיא ראוי' בחצר לכסות בה מנא, ולא סגי בהא דהיא ראוי' לקינוח, וצ"ע.[[297]](#footnote-298)

**שברי תנור ישן הרי הן ככל הכלים הניטלין בחצר,** הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ו כתב דהן ככל הכלים שמלאכתן להיתר, והפמ"ג במש"ז בסימן ש"ח סקט"ז כתב ללמוד מזה דכלי שמלאכתו לאיסור שנשבר ושבריו ראויין למלאכת היתר, חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, ונתבאר בדף מס' 10, - אך בס' מנורה הטהורה בסימן ש"ח סק"ב כתב די"ל דס"ל דאף תנור חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, משום דאין עושין בו מלאכת איסור, אלא הוא משמש לאיסור, וכדעת הסוברים דנר ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור.[[298]](#footnote-299)

בעיקר מש"כ הרמב"ם דהן ככל הכלים שמלאכתן להיתר, לכאו' מקור דבריו הוא מהא דתני הכא דהן ככל הכלים הניטלין בחצר, ומשמע דהו"ל ככל הכלים שמלאכתן להיתר,[[299]](#footnote-300) - אך הנה התוס' לעיל מ"ו ב' ד"ה ואמר עולא כתבו בהא דתניא התם דהשירים והנזמים והטבעות הרי הן ככל הכלים הניטלין בחצר, דמשמע דהיינו ככלים שמלאכתן לאיסור, ומזה הוא דדייק עולא דס"ל להך תנא דאסור להתקשט בהן בחצר, דאל"כ הו"ל כלי שמלאכתו להיתר, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, ולכאו' לפי דבריהם מתפרש גם הא דתניא הכא דשברי תנור הן ככל הכלים הניטלין בחצר, דהיינו דהם ככלי שמלאכתו לאיסור,[[300]](#footnote-301) - ונמצא דלפי דבריהם יש ללמוד מהכא דשברי כלי שמלאכתו לאיסור הראויין למלאכת היתר חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור,[[301]](#footnote-302) ועמש"נ להלן מד' הר"ש ב"ר אברהם, וצ"ע.

הראב"ד בפכ"ה משבת הי"ג כתב דמהא דתניא דהן ככל הכלים הניטלין בחצר, יש ללמוד דאיירי בתנור שאינו מחובר בקרקע,[[302]](#footnote-303) - וי"ל דהוא משום דאם הוא מחובר בקרקע אין שבריו ניטלין דהו"ל כדלתות הבתים דאינם ניטלין, - וי"ל עוד, דכיון דאיירי כשנשברו בשבת, וכאשר כ"ה מבו' לפ"מ דמפרשינן דטעמא דר"י הוא משום דאין עושין מעין מלאכתו, הרי דאם הן מחוברין ול"ה ראויין לינטל בביה"ש, הו"ל מוקצה מחמת איסור.[[303]](#footnote-304)

\***סד"א כיון דחברי' בארעא כארעא דמי,** בפירש"י כתב דהיינו דס"ד דתנורים העשויין כהלכתן ומחוברין לארץ הרי הן כשאר בתים וכקרקע דמי ולא יקבלו טומאה, והר"ש בכלים פ"ה מ"א כתב ללמוד מזה דתנורים שלהן היו מחוברין לקרקע בטיט.

אך בפירש"י בפר' שמיני י"א ל"ה כתב דתנור וכירים הוו כלים המטלטלין, והרא"מ שם כתב בדעתו דאם היו מחוברין לקרקע ל"ה מקב"ט, דכל המחובר לקרקע ה"ה כקרקע, וכ"נ בפירש"י בברכות י"ט א' (ד"ה חתכו חוליות), ובב"מ נ"ט א' (ד"ה וחכמים מטמאין), וכ"כ המאירי בברכות י"ט א' דהא דתנור מקב"ט הוא משום דל"ה מחובר לקרקע אלא כ"ח המטלטל, וכ"כ בפי' רבינו הלל לתו"כ שמיני פ"י דאין התנור מקב"ט אלא משום דהוא דבר המטלטל ול"ה חיבור מעליא, - וצ"ל

דודאי דפעמים שהיו מחברין התנור בטיט לקרקע וכמבו' בסוגיין, וכן הוכיח הגור ארי' בפר' שמיני שם מכ"ד, אלא דאין חיבורו חיבור גמור אלא חיבור כ"ד, וע"כ הוא מקב"ט,[[304]](#footnote-305) ומה שאמרו הכא דסד"א כיון דחברי' בארעא כגופא דארעא דמי, והיינו דס"ד דמכח חיבור קלוש זה שמחברו לקרקע כגופא דארעא דמי, וקמ"ל דאי""ז חשוב חיבור כלל, ועד"ז כתב בס' באר בשדה בפר' שמיני שם, ודקדק כן ממש"כ בפירש"י בסוגיין (ד"ה ואם לאו), דהוא קרוב להיות מחובר,[[305]](#footnote-306) ועמש"כ הגרי"פ בעשין קס"ט.

**השתא תנור גופה לר' יהודה ל"ה מנא,** הרמב"ן וש"ר הק' דמ"ט ל"ה התנור ככלי לענין שבת, דאף דאינו מקב"ט עד שיהא מחובר משום דרחמנא בעי נתיצה, מ"מ לענין שבת מ"ט ל"ה מנא כיון דראוי הוא לכל מידי, ומ"ש ממה שאמרו לעיל קכ"ג בגולמי מחטין דלענין שבת הוו מנא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דאפשר דכיון דתנור זה מיוחד למלאכתו ואינו עשוי למלאכה אחרת, והתורה אמרה שדרך תנור להיות מחובר, וע"כ אינו מקב"ט ועדיין עתיד הוא לחברו לארץ, ע"כ אינו נקרא תנור ולא כלי עד שיחברנו שם, וע"כ לענין שבת ג"כ ל"ה כלי,[[306]](#footnote-307) ועד"ז כתב הרשב"א, ועמש"כ בזה השיטה להר"נ. - **ב** הרמב"ן כתב עוד דרב אשי פריך לפ"מ דס"ד דדין שברי תנור תלי בפלוגתייהו לענין טומאה, דאם איכא לדמויי טומאה לשבת, הרי גם התנור עצמו ל"ה כלי,[[307]](#footnote-308) אך לפי האמת חשיב התנור ככלי לשבת, דהא דאינו מקב"ט הוא מגזה"כ. - **ג** הריטב"א כתב די"מ דשאני תנור דשורת הדין דאינו כלי, שהרי אין לו שולים,[[308]](#footnote-309) וכשהוא תלוש אינו כלום, אלא כשהוא עושה מעשה שלו לאפות בו ה"ה מחובר לקרקע ע"י מעשה טפילה שלו, אלא דרחמנא אחשבי' כלי לענין טומאה,[[309]](#footnote-310) וע"כ כל היכא דלא אחשבי' רחמנא לענין טומאה, לא חשיב דאיכא עלי' תורת כלי.

**ובעושה מעשה טפקא ור"מ לדבריו דר"י קאמר וכו',** לדעת התוס' ודעימייהו דטעמא דת"ק דשרי בשברי כלים העושין מעין מלאכה הוא משום דלית לי' נולד, נמצא דהא דפליג ר"מ בעושה מעשה טפקא הוא פלוגתא בפנ"ע, דאף דאם נולד אסור מ"מ בכה"ג ל"ה נולד, - והפמ"ג במש"ז סימן ש"ח סוסקט"ז כתב לפ"ז, דאף דבפלוגתא דר"מ ור"י בשברי כלים העושין מעין מלאכה קי"ל כר"מ, משום דקי"ל במוקצה כר"ש, וגם משום דסתם לן תנא כוותי' (וכמש"כ הרי"ף), מ"מ בפלוגתא דר"מ ור"י בדין עושה מעשה טפקא אם חשיב נולד, קי"ל כר"י, דר"מ ור"י הלכה כר"י, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלדעת האוסרים נולד ביו"ט, וס"ל דשברי כלים העושין מעין מלאכה אסורין, יש לאסור בשברי תנור העושין מעשה טפקא.

אך בד' הרי"ף משמע להדיא דגם בפלוגתא דר"מ ור"י בברייתא קי"ל כר"מ, משום דסתם לן תנא כוותי',[[310]](#footnote-311) - וצ"ל דהוא לטעמי' דס"ל דטעמא דת"ק דשרי בשברי כלים העושין מעין מלאכה, הוא משום דס"ל דלא חשיבי כנולד, וכמש"כ הבית מאיר בסימן ש"ח ס"ו בדעתו, ולפ"ז הרי דלפ"מ דקי"ל כר"מ דלא חשיבי כנולד, כ"ש דשברי תנור העושין מעשה טפקא לא חשיבי כנולד.

למש"נ לעיל בדעת הרמב"ם דהא דתניא דהרי הן ככל הכלים הניטלין בחצר, היינו דהוי ככלי שמלאכתו להיתר, בע"כ דאף לפ"מ דמפרשינן דאיירי בעושה מעשה טפקא ולדבריו דר"י קאמר וכו', חשבינן לי' ככלי שמלאכתו להיתר, - והיינו משום דשברי התנור עומדין גם למלאכת היתר, ואף לפ"מ דקאמר לדבריו דר"י דלא חשיבי כנולד משום דהן עושין מעשה טפקא, מ"מ אחר דלא חשיבי כנולד, חשבינן להו ככלי שמלאכתו להיתר.[[311]](#footnote-312)

\*בס' המאורות לעיל קי"ב א' כתב בשם הר"ש ב"ר אברהם דשברי כלים העושין מעין מלאכה אינם ניטלין אלא לצורך המלאכה, ואסור לטלטלם לשמרם שלא יגנבו או מחמה לצל, ובד' המאירי לעיל בסוגיין מבו' לדעה זו דכל שהן עושין מעין מלאכתן הראשונה הו"ל ככלי שלם ומותר לטלטלם אף מחמה לצל, ונתבאר לעיל, - וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרכו הכא לפרש דר"מ לדבריו דר"י קאמר לי', הרי אף לר"מ גופי' בעינן להא דחשיבי כעושה מעין מלאכתן הראשונה, דמכח זה מותר לטלטלן אף מחמה לצל, וכדתניא דהרי הן ככל הכלים הניטלין בחצר, - וצ"ל דהוא משום דשברי תנור אלו חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור,[[312]](#footnote-313) ואף אם חשבינן להו כעושין מעין מלאכתן הראשונה, אסור לטלטלן מחמה לצל.

**כמאן מטלטלינן האידנא כיסוי דתנור דמתא מחסיא וכו',** התוס' פירשו דהוא כר' יוסי דס"ל בשלהי פירקין דמותר לטלטל כיסוי כלים המחוברין בקרקע שאין להן בית אחיזה, אך הרי"ף הביא למה שאמרו הכא דמטלטלינן כיסוי דתנור וכו', אף דבשלהי פירקין כתב דקי"ל כת"ק דאסור לטלטל כיסוי כלים המחוברין בקרקע שאין להן בית אחיזה, והבעה"מ שם תמה ע"ז, ומצינו בזה כמה דרכים, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ז' כסליו פ"א

דף מס' 13

**קכ"ג א' - מדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת נמי לאו מנא הוא,** התוס' הק' מהא דשברי כלים ניטלין בשבת, אף דלענין טומאה ל"ה כלי אלא ע"י יחוד, וכתבו דדוקא הכא דל"ה כלי לענין טומאה אף ע"י יחוד, הוא דאף לענין שבת ל"ה כלי, אך שברי כלים דהוו כלי לענין טומאה ע"י יחוד, שפיר י"ל דהוו כלי לענין שבת אף בלא יחוד, וכ"כ התוס' לעיל מ"ט ב' ד"ה לא אמרו ובחולין נ"ה א' ד"ה שיעורן,[[313]](#footnote-314) וכ"כ המרדכי בסימן שכ"ו.

אך התוס' בזבחים צ"ג ב' סוד"ה מנין כתבו דהא דמחט שאינה נקובה ניטלת בשבת בגולמי, הוא משום דכל דהוי כלי ע"י מחשבה לקב"ט, מותר לטלטלו בשבת אף קודם שחישב עליו, ובהמשך דבריהם כתבו דמחט שניטל חררה או עוקצה ל"ה כלי לענין שבת, אף דהיא מקב"ט ע"י יחוד, ולפי גירסת השטמ"ק שם מבו' דהיינו משום דכל דשכיח לייחדו לכך, הוי כלי לענין שבת אף קודם יחוד, אך במחט שניטל חררה או עוקצה דלא שכיח לייחדה לנטילת הקוץ אלא רגילין לזרקה לבין הגרוטאות, ל"ה כלי לענין שבת,[[314]](#footnote-315) וכ"כ המג"א בסימן ש"ח סקכ"ד בביאור דבריהם, וכתב דמה"ט הוא דשברי כלים ניטלין בשבת אף דל"ה כלי אלא ע"י יחוד, והינו משום דדרך להשתמש בהן תשמיש אחר, וכ"כ המל"מ בפי"א מכלים הי"ד מדעתו.

ובד' רש"י והר"ן והמאירי בסוגיין והריטב"א לעיל נ"ב ב' מבו' דאף כלי הראוי לקב"ט ע"י יחוד ודרך לייחדו לכך ל"ה כלי לענין שבת בלא יחוד, וע"כ הוצרכו לפרש טעמי אחריני בהא דמותר לטלטל מחט שאינה נקובה בגולמי, ונתבאר להלן, וקשיא טובא לדעתם מהא דשברי כלים ניטלין בשבת אף דאינם מקב"ט בלא יחוד, כמש"כ רש"י גופי' לעיל צ"ה ב', וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, (והריטב"א גופי' לעיל מ"ט ב' הוכיח מזה דכל דמקב"ט ע"י יחוד מותר לטלטלו), וצ"ע.

**מחט בין נקובה בין שאינה נקובה מותר לטלטלה בשבת,** החת"ס כתב לדון דכיון דהא דשאינה נקובה מותר לטלטלה בשבת, הוא משום דהיא ראוי' ליטול בה את הקוץ, הו"ל ככלי שמלאכתו להיתר, אך כתב דאי"ז במשמעות לישנא דברייתא דכייל נקובה ושאינה נקובה, ומשמע דכ"ה דנקובה הויא כלי שמלאכתו לאיסור, ה"נ שאינה נקובה הויא כלי שמלאכתו לאיסור,[[315]](#footnote-316) ועיי"ש שכתב לפרש דהוא משום דלא מיקרי מלאכתו להיתר אלא כשנתייחד להיתר ממש, ודיינו דיש ע"ז תורת כלי אף בלא יחוד, אך לא חשיב כמלאכתו להיתר.

אך הנה המאירי בחולין ט"ו א' כתב דנר חדש שלא הדליקו בו מעולם, מותר לטלטלו אף מחמה לצל, וכ"כ הא"ר בסימן רע"ט סקי"ג, והביאוהו הפמ"ג באש"א שם סקי"ד, והביאוה"ל שם ס"ו, ומבו' דאדרבה אף כלי שעיקרו עומד לאיסור, מ"מ כל שלא נתייחד לכך, חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, אף שאינו מיוחד להיתר, ולפ"ז הדין נותן דמחט שאינה נקובה, חשיבא ככלי שמלאכתו להיתר, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן ש"ח סקי"ח.

**בגולמי עסקינן זימנין דמימליך עלייהו ומשוי להו מנא,** התוס' בתו"ד עמדו בזה דאף דזימנין דמימליך עלייהו ומשוי להו מנא, מ"מ כ"ז דלא מימליך עלה ל"ה כלי לענין טומאה, ומ"ט הויא כלי לענין שבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהא דלענין טומאה ל"ה כלי הוא משום דלא נגמרה מלאכתה, אבל בטלטול שריא דחזיא לקוץ, ולכאו' מכוון דבריו הוא כמש"כ הריטב"א לעיל נ"ב ב' דאף דשורת הדין דהויא כלי כיון שהיא ראוי' ליטול בה את הקוץ, מ"מ גזה"כ הוא לענין טומאה דכל שלא נגמרה מלאכתה אינה מקב"ט מדכתיב כלי מעשה,[[316]](#footnote-317) וכ"נ בד' הרמב"ן לקמן קכ"ה א', עיי"ש. - **ב** התוס' בסוגיין ולעיל מ"ט ב' ובחולין נ"ה א' כתבו להוכיח מזה דכל דהוי כלי לענין טומאה ע"י יחוד, הוי כלי לענין שבת אף בלא יחוד. - **ג** לדעת התוס' בזבחים היינו דכיון דזימנין דמימליך עלייהו ומשוי להו מנא, ודרך לייחדה לכך, הויא כלי לענין שבת אף בלא יחוד, וכ"כ הלבו"ש בסימן ש"ח למג"א סקכ"ה. - **ד** הר"ן כתב י"ל דאף דכל שאינו כלי לענין טומאה ל"ה כלי לענין שבת, מ"מ כל שהוא מחשב עליו ליטלו כדי להשתמש בו הו"ל כלי אף לענין טומאה,[[317]](#footnote-318) וע"כ מותר לטלטלו,[[318]](#footnote-319) וכתב לפ"ז דכל הא דמותר לטלטלה בשבת, הוא לצורך גופו, דמחשבה זו משויא לי' מנא, אבל לצורך מקומה אסור לטלטלה, כיון דל"ה כלי,[[319]](#footnote-320) וכ"נ בד' האו"ז בסימן פ"ח, עיי"ש. - **ה** המאירי כתב דהא דמדמינן שבת לטומה הוא בשברי כלים, דכל דלענין טומאה פרחה טומאתה מצד שבטל תורת כלי ממנה אף לענין שבת כן, אך בתחילת כלים לא מדמינן שבת לטומאה, ואף אם ל"ה כלי לענין טומאה, י"ל דהוי כלי לענין שבת, ודמי לקנה של זיתים דהוי כלי לענין שבת, אף דאינו מקב"ט משום דהוי פשוטי כלי עץ, וכ"כ בפי' הר"ן להגירסא שהובאה בהגו"צ שם.[[320]](#footnote-321)

בפירש"י כתב דהא דזימנין דמימליך ומשוי לה מנא, היינו דנמלך ואינו נוקבה, אלא משוי לה מנא כמות שהיא לנטילת הקוץ, ומבו' דכל שלא נמלך שלא לנקבה, אף שהוא משתמש בה לנטילת הקוץ אכתי ל"ה כלי, והיינו משום דהו"ל ככלי שלא נגמרה מלאכתו, - אך למש"כ הר"ן דהא דמותר לטלטלה הוא משום דכל שהוא מחשב עלי' ליטלה כדי להשתמש בו הו"ל כלי אף לענין טומאה, בע"כ דאף כשלא נמלך עלי' שלא לנקבה, אלא שהוא משתמש בה, הו"ל כלי.[[321]](#footnote-322)

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דמחט שאינה נקובה זימנין דמימליך ומשוי לה מנא, ומחט שניטל חררה או עוקצה אדם זורקה לבין הגרוטאות ואינו מיחד לה, הוא משום דבמחט שאינה נקובה סובר בלבדו כשארצה אנקוב אותה לתפור בה, ומכח זה אף הוא מיחדה לנטילת הקוץ קודם שנקבה, ומשא"כ כשנשברה ונתמעטה ממידת מחט, דמתייאש ממנה וזורקה, וכ"כ השיטה להר"נ.

בפי' ר"ח בסוגיין ולעיל נ"ב ב' מבו' דהא דמחט שאינה נקובה בגולמי מותר לטלטלה, הוא אף כשאין לה חוד, והיינו משום דגם בכה"ג היא ראוי' לנטילת הקוץ, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל שם ד"ה והתניא דלדעת אביי דמפליג בין שבת לטומאה, גם מחט שניטל עוקצה מותר לטלטלה בשבת, - אך בפי' ר"נ גאון לעיל שם מבו' דהא דמחט שאינה נקובה הויא כלי לנטילת הקוץ, הוא רק כשיש לה עוקץ אלא שאינה נקובה, ובכה"ג הוא דהיא ראוי' לנטילת הקוץ, אך כל שאין לה עוקץ עדיין אינה ראוי' לנטילת הקוץ, ולכאו' לפי דבריו גם הא דמחט שאינה נקובה בגולמי מותר לטלטלה הוא רק כשיש לה עוקץ,[[322]](#footnote-323) וכן צידד הביאוה"ל בסימן ש"ח סי"א ד"ה וחדשה.

**אבל היכא דניטל חררה או עוקצה אדם זורקה לבין הגרוטאות,** הר"ן פירש דהיינו דמה"ט ל"מ מחשבתו, דכיון דנראית ונדחית שוב אינה חוזרת ונראית במחשבה אא"כ תיקנה, וע"כ הוא דל"ה כלי לענין שבת, אף כשהוא מחשב עלי' ליטול בה את הקוץ, ועד"ז הוא למש"כ התוס' בסוגיין דהא דמחט זו ל"ה כלי לענין שבת, הוא משום דל"ה כלי לענין טומאה אף ע"י יחוד, ובזה הוא דשאני מגולמי דמהני להו יחוד, וע"כ הוו כלי לענין שבת, ובע"כ דמה שאמרו דהא דל"ה כלי הוא משום דאדם זורקה לבין הגרוטאות, דהיינו דמה"ט ל"ה כלי אף ע"י יחוד,[[323]](#footnote-324) וע"כ ל"ה כלי אף לענין שבת, - ולדעת התוס' בזבחים דהא דמחט זו ל"ה כלי לענין שבת הוא משום הוא משום דאין דרך לייחדה, מתפרש מה שאמרו דאדם זורקה לבין הגרוטאות, דהיינו דאין דרך לייחדה, וע"כ ל"ה כלי לענין שבת, - ולמש"כ הריטב"א דכל דל"ה כלי לענין טומאה ל"ה כלי לענין שבת, צ"ל דמה שהוצרכו לה"ט דאדם זורקה לבין הגרוטאות, אף דמתניתין היא דמחט שניטל חררה או עוקצה טהורה, הוא לפרש טעם הא דאינה מקב"ט, אף שכבר הי' עלי' תורת כלי, ולי"ב לה"ט דלא נגמרה מלאכתה, ול"ד לגולמי כלים דשורת הדין דהן מקב"ט, וכל הא דאין מקב"ט הוא משום דבעינן כלי מעשה.

המרדכי בסימן שכ"ו כתב דאף דמחט שניטל חררה או עוקצה אסור לטלטלה, משום דל"מ לה יחוד לענין טומאה, מ"מ כל שייחדה מער"ש להשתמש בה מהני יחוד, וכ"כ הט"ז בסימן ש"ח סקי"א, והגר"ז שם סל"ט, והמ"ב שם סקמ"ח, והחזו"א בסימן מ"ג סוסקי"ג כתב דהיינו משום דלא מדמינן שבת לטומאה אלא בסתמא.[[324]](#footnote-325)

הרשב"א לקמן קכ"ה א' כתב דכל הא דאסרינן במחט שניטל חררה או עוקצה, מכח הא דאדם זורקה לבין הגרוטאות, הוא כשניטלו מער"ש, אך אם ניטלו בשבת שרי, הואיל והוכנו אגב אביהן וחזיין למלאכתן הראשונה, שהרי אף בחול נוטלין בה את הקוץ, וזה לטעמי' שם דקרומיות של מחצלת ניטלין כשנשברו בשבת, מכח דהן עושין מלאכתן הראשונה, אף דאדם זורקן לבין הגרוטאות.

אך הריטב"א שם נקט דאם הוה חשבינן לה כעושה מעין מלאכתו הראשונה, הי' לנו להתיר אף כשנשברה בער"ש, וזה למש"כ שם דקרומיות העושין מעין מלאכתן הראשונה ניטלין אף כשנשברו מער"ש, אף דאדם זורקן לאשפה או מסיקן תחת תבשילו, והא דאסרינן לה, הוא משום דאינה משמשת מעין מלאכתה הראשונה, דמלאכתה היא לתפירה.[[325]](#footnote-326)

למש"כ התוס' לקמן קכ"ה א' דמה שאמרו בשירי מחצלאות דהן עושין מעין מלאכתן הראשונה ל"ד הוא, וכן לכמה מקמאי שפירשו טעמים אחרים במה שהוצרכו לכך, ונתבאר בדף מס' 12, לא מצינו דשברים שאדם זורקן לבין הגרוטאות מותרין כשהן עושין מעין מלאכתן הראשונה, ואף כשנשברו בשבת,[[326]](#footnote-327) ובגל' הגרע"א בסימן ש"ח סי"א צידד כן לדינא, עיי"ש.[[327]](#footnote-328)

\*לעיל קי"ב א' אמרו דסנדל שנפסקה רצועה החיצונה אסור מדינא לטלטלו, והרשב"א שם הק' דמ"ט אסור לטלטלו, הרי הוא עושה מעין מלאכה, דראוי לכסות בו את הכלי ולסמוך בו כרעי המטה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א שם כתב בשם הראב"ד דאפשר דהני דאסרי התם ס"ל כר"י דשברי כלים דאין עושין מעין מלאכתן אסורין, וכ"כ המ"מ בפ"י משבת ה"ד בדעת הרמב"ם, ומה"ט לא הביא למה שאמרו שם דבחצר דמינטר אסור, דלפ"מ דקי"ל דשברי כלים העושין מעין מלאכה מותרין שרי אף בחצר. - **ב** הרשב"א כתב עוד בשם הראב"ד, דהוא משום דלא מבטל לי' אינש ממלאכתו להכי, אלא דעתו לתקנו ולהחזירו למלאכתו,[[328]](#footnote-329) וכיון שאינו ראוי לנעלו בשבת הוי מוקצה, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דמותר לטלטלו בכרמלית, דכיון דלא מינטר לא מקצה לי' אינש מדעתי', אלא דעתו עליו לטלטלו ע"י גמי לח, וכ"כ הריטב"א. - **ג** הב"י בסימן ש"ח סט"ו כתב די"ל דסנדל אינו ראוי לכסות בו כלי, משום דמימאיס, וע"כ כל שאינו ראוי לנעול לאו כלי הוא כלל.[[329]](#footnote-330) - **ד** המג"א שם ציין למש"כ שם סי"א בשם התוס', והלבו"ש והמחה"ש שם פירשו דהיינו דלמש"כ התוס' בסוגיין דכל דל"מ הא דהוא ראוי למלאכה אלא כשדרך לייחדו לכך, אך כל שאדם זורקו לבין הגרוטאות אסור לטלטלו, י"ל דסנדל שנפסקה רצועה החיצונה דרך לזרקו, ואין דרך לייחדו לתשמיש אחר, וע"כ אסור לטלטלו, וכ"כ התו"ש שם סקמ"ז, וכ"כ המ"ב שם סקנ"ח.

**אסובי ינוקא אסור,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו להחליק סדר אבריו, דכשהוא נולד אבריו מתפרקין וצריך ליישבן, וה"ז אסור משום דדמי למתקן. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו דכשנופל ערלת הגרון של תינוק משימה החי' את אצבעותי' בפיו ומסלקת אותה הערלה, ופעמים שמקיא התינוק, וכ"כ הבעה"מ, והרמב"ן וש"ר כתבו דלפ"ז הוי האיסור משום רפואה, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ובמש"כ לפרש קצת בע"א. - **ג** הרמב"ם בפכ"א משבת הל"א כתב דאסור לדחוק כריסו של תינוק כדי להוציא הרעי שלו שמא יבא להשקותו סמנין המשלשלין, והמ"מ שם צידד דמפרש כן להא דאסובי ינוקא, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בסוגיין.[[330]](#footnote-331)

**מנא אמינא לה דתנן אין עושין אפיקטויזין,** בפירש"י כתב דאין האיסור בזה משום שחיקת סממנין כיון דאי"ז לרפואה, אלא הוא משום דמתקן גברא,[[331]](#footnote-332) וזהו דמייתי מינה דאסובי ינוקא אסור, דהוא משום דדמי למתקן, והתוס' הק' דמ"ט לא מייתי מסיפא דאין מעצבין את הקטן, דהוי נמי תקוני ינוקא, ודמי טפי שהכל בקטן, וכתבו בשם ר"ת דבאמת מכוון הגמ' הוא לסיפא, - אך לפי' ר"ח ודעימי' דהא דאסובי ינוקא אסור הוא משום רפואה, הרי דהא דמייתינן לה מהא דאין עושין אפיקטויזין, הוא משום דגם בזה הוי האיסור משום רפואה, ועמש"כ בזה הרמב"ן וש"ר.

**קנה של זיתים וכו' בין כך ובין כך ניטל בשבת,** בפירש"י בסוד"ה הופכו ורואה כתב דהא דהוא ניטל בשבת הוא משום דהוי כלי להפוך בו זיתים, וכ"כ הר"י מלוניל והמאורות והמאירי, והרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ז כתב דהוא ככלי שמלאכתו לאיסור, - אך הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דראוי להוריד בו בגדים ממקום תלייתן ולהעלות בו בגדים,[[332]](#footnote-333) והריא"ז ה"ב דין ד' כתב דמה"ט הוי ככלי שמלאכתו להיתר.[[333]](#footnote-334)

בפי' הר"ן לעיל בסוגיין כתב דהא דקנה של זיתים שאין קשר בראשו ניטל בשבת אף דאינו מקב"ט, ולא אמרינן דמדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת נמי לאו מנא הוא, היינו משום דלא אמרינן הכי אלא בדבר שהוא כלי מעיקרו ונשבר, אבל בכלי מעיקרא שבת וטומאה לאו כי הדדי נינהו, וזהו שאמרו לעיל ס"ג א' דבירית טהורה ויוצאין בה בשבת.

אך בחי' הר"ן לעיל בסוגיין עמד בהא דמחט שאינה נקובה בגולמי מותר לטלטלה, אף דל"ה כלי לענין טומאה, והוצרך לפרש דהוא משום דכל שהוא מחשב עליו ליטלו הו"ל כלי אף לענין טומאה, וצ"ב שהרי לפי דבריו בכלי מעיקרא לא מדמינן שבת לטומאה, וכבר עמד בזה המהרש"א ע"ד התוס' לעיל בסוגיין, וכתב דכיון דלא נעשה הגולמי מעיקרא עד"ז שיהא כלי כמו שהוא, הו"ל כמו שברי כלים, ואלמלי הא דראוי לייחדה לכך, ל"ה כלי אף לענין שבת.

ולכאו' מכוון הדברים, דמש"כ הר"ן דבכלי מעיקרא שבת וטומאה לאו כי הדדי נינהו, אי"ז משום דשאני כלי מעיקרא משברי כלים, אלא היינו דכל הא דמדמינן שבת לטומאה, הוא בשברי כלי דמה שאינם כלי לענין טומאה, הוא משום דלא חשבינן להו כראויין ועומדין לתשמיש זה, וה"נ ל"ה כלי לענין שבת מכח תשמיש זה, אך בכלי מעיקרא דהוא עומד למלאכתו, אלא דאינו מקב"ט משום דהוא פשוטי כלי עץ, או בבירית דהיא טהורה משום שהיא משמשי כלים, הוי כלי גמור לענין שבת, וכ"כ הקר"א לעיל בסוגיין והשפ"א בסוגיין והאו"ש בפכ"ה משבת ה"ח והחזו"א בסימן מ"ג סקי"ג מדעתם, וע"כ במחט שאינה נקובה בגולמי, דהא דאינה מקב"ט הוא משום דלא נעשית לשם נטילת הקוץ, הדין נותן דאף ל"ה כלי לענין שבת.[[334]](#footnote-335)

\***אמאי פשוטי כלי עץ הוא,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דהוא חלול אין חללו עשוי לקבל כלום והו"ל פשוטי כלי עץ, ומשמע דאף כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה, חשיב כפשוטי כלים, ומה"ט הוא דאינו מקב"ט, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן ט"ז דלא יקרא כלי קיבול אלא חלל העשוי להכניס בו ולהצניע בו דומיא דשק, דבלא"ה הוא נקב בעלמא ולא יקרא בית קיבול, וכ"ה מבו' גם בל' הרמב"ם והרא"ש בכלים פט"ז מ"ו, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ו ממקואות בדעת הרמב"ם, - אך בד' הר"ש שם פט"ו מ"ו בכת"י משמע דאף דחשיב ככלי קיבול, מ"מ אינו מקב"ט משום דאינו מטלטל מלא וריקן, וכ"נ בד' התוס' לעיל ס"ד א' ד"ה מנין לרבות, וכ"כ בחי' הגר"ח שם בדעת הראב"ד, ואכמ"ל.

\***ופשוטי כלי עץ אינם מקב"ט מ"ט דומיא דשק בעינן,** הגר"א בא"ר בכלים פ"ב מ"א כתב דהא דפשוטי כלי מתכת טמאין ול"ד לכלי עץ דפשוטיהן טהורין, הוא משום דבכלי עץ נאמר כלי משמע שצריך כלי, ומבו' דהא דפשוטי כלי עץ טהורין, הוא משום דלא חשיבי ככלי, וע"כ הוא דבכלי מתכת שלא נאמר כלי אף פשוטיהן טמאין, וצ"ע ממה שאמרו הכא דטהרת פשוטי כלי עץ הוא משום דבעינן דומיא דשק, וכ"ה גם בבכורות ל"ח א', ועמש"כ בזה המשנת ר"א בטהרות סימן כ"ט, ואכמ"ל.[[335]](#footnote-336)

ח' כסליו פ"א

דף מס' 14

**יחוד בגיזי צמר ובמוכין**

**מ"ט ב' - בגיזי צמר ואין מטלטלין אותן,** בטעם הא דגיזי צמר שלא טמן בהן ולא יחדן להטמנה אסורין, כתב הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ב דהוא משום דהוא מקפיד עליהן והו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין ד"ה חריות, דמה"ט הוא דמודה בהן ר"ש, וכ"כ הריטב"א לעיל מ"ח א' בטעם הא דמוכין שלא ייחדן להטמנה אין מטלטלין אותן.

אך בפירש"י לעיל שם ד"ה מוכין מבו' דהא דמוכין שלא ייחדן להטמנה אסור לטלטלן, הוא משום דאין תורת כלי עליהן, והו"ל כעצים ואבנים, ולפ"ז ה"נ הוא בהא דגיזי צמר שלא ייחדן להטמנה אסורין, דהוא משום דאין עליהן תורת כלי, וכן נקט האהעו"ז בסימן רנ"ט, והסכימו לדבריו הבית מאיר שם, (ובסימן ש"ח למג"א סק"ג), והביאוה"ל שם (ד"ה אבל אם), והחזו"א בסימן מ"ב סקט"ז, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"א בדעת רש"י והר"ן,[[336]](#footnote-337) - ונתבאר עוד בזה להלן.

**בשל הפתק שנינו,** בפירש"י כתב דרבינא אתי לפרושי לרבא, דאם טמן בהן מותר לטלטלן, והא דתנן דאף כשטמן בהן אסור לטלטלן הוא בגיזין של הפתק, ורבא לא קאי אמתניתין, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, ועיי"ש במש"כ די"ל דרבא קאי אמתניתין, ולפ"ז הדין נותן דקי"ל כרבינא דגיזין שאינם של הפתק מותר לטלטלן אף כשלא ייחדן להטמנה, וכ"כ הרשב"א בשם רבינו יונה והרא"ש בסימן ז' ובפי' הר"ן, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן וש"ר, וכ"כ הריא"ז ה"א דין י', וכ"כ הטוש"ע בסימן רנ"ט ס"א, - אך בד' הרי"ף מבו' דקי"ל כהך לישנא דכל גיזין שטמן בהן אסור לטלטלן, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ב, וכ"כ המאירי, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשנ"ז.

בטעם הא דגיזי צמר שטמן בהן מותר לטלטלן וגיזין של הפתק אסור לטלטלן אלא כשיחדן להטמנה, כתב בפירש"י דהוא משום דגיזין שטמן בהן, הוי כמו שייחדן לכך, וע"כ מותר לטלטלן, ומשא"כ בגיזי צמר דאף דטמן בהן, ודאי עתיד להחזירן לשם, ולא ייחדן לכך, - וזה מתפרש למש"כ בפירש"י לעיל דהא דבעינן יחוד להטמנה, הוא יחוד לעולם, ונתבאר להלן, ולפ"ז טעם הא דבגיזין דעלמא אם טמן בהן מותר לטלטלן, הוא משום דהו"ל כמו שייחדן לכך לעולם, דאף שלא ייחדן להדיא לכך, מ"מ סתמא דמילתא הוא כך דכל שטמן בהן הן עומדין להטמנה לעולם, אך בשל הפתק דעתיד להחזירן לשם, ולא נתייחדו להטמנה לעולם, אסור לטלטלן.

והאהעו"ז בסימן רנ"ט כתב לפ"ז, דאף דדין מוקצה מחמת חסרון כיס בכלים העומדין לסחורה הוא רק כשהוא מקפיד עליהן, מ"מ הא דאסרינן הכא בגיזין של הפתק הוא אף כשאינו מקפיד עליהן, דמ"מ כיון דמסתמא הוא עתיד להחזירן לאוצר, ולא נתייחדו להטמנה לעולם, אין תורת כלי עליהן והו"ל מוקצה,[[337]](#footnote-338) וכן הסכימו הבית מאיר שם ובסימן ש"ח למג"א סק"ג, והביאוה"ל שם ד"ה אבל אם, והחזו"א בסימן מ"ב סקט"ז.

אך המג"א שם סק"ד כתב דהא דגיזין של הפתק אסורין, הוא משום דהוא מקפיד עליהן, וכתב לדמותו לדינא דסימן ש"ח במוקצה מחמת חסרון כיס, ומבו' בדבריו דאיסורא דגיזין של הפתק הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, ועמש"כ הגר"ז בקו"א שם סק"א בדעתו.[[338]](#footnote-339)

הגר"ז שם כתב דאף לדעת הרמב"ם דאיסורא דגיזי צמר הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, מ"מ בשל הפתק מודה דבטל מהן תורת כלי, דכיון דהקצם לסחורה ביטלם מתורת כלי, ול"ב בזה לדין מוקצה מחמת חסרון כיס, וכתב להוכיח לזה ממה שאמרו לקמן קכ"ד ב' בליבני דשרגינהו דאקצינהו, והיינו משום דביטלן מתורת כלי בסידורן, וכמש"כ כן המג"א בסימן ש"ח סקל"ו, - אך בד' הריטב"א לקמן בסוגיין מבו' להדיא דגם איסורא דגיזין של הפתק הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"ה מבו' גם מדבריו לעיל מ"ח א' בדין מוכין, אשר דמו לגיזין של הפתק, כמש"כ הריטב"א בסוגיין, ואזיל לטעמי' דס"ל לקמן קכ"ד ב' דהא דליבני דשרגינהו אקצינהו, הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, ונתבאר בדף מס' 11.[[339]](#footnote-340)

לעיל מ"ח א' אמר אביי דמוכין שטמן בהן אסור לטלטלן בשבת דוכי מפני שאין לו קופה של תבן עומד ומפקיר קופה של מוכין, והתוס' שם הק' ממה שאמרו הכא דגיזין שאינם של הפתק שטמן בהן מותר לטלטלן, ולדעת הרי"ף והרמב"ם דקי"ל דאסור אף בגיזין שאינם של הפתק, ניחא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דמיירי התם במוכין של הפתק, וע"כ הוא דאסור לטלטלן אף שטמן בהן, וכ"כ הרשב"א בסוגיין, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ז' בפי' בתרא, וכ"כ בפי' הר"ן בסוגיין בפי' בתרא, וכ"כ הא"ר בסימן רנ"ט סק"א בדעת הבה"ג. - **ב** הרא"ש שם בפי' קמא כתב דמוכין חשיבי מגיזי צמר,[[340]](#footnote-341) ודינם כשל הפתק, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין בפי' קמא והריטב"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן רנ"ט ס"א. - **ג** הרמב"ן בסוגיין בפי' בתרא כתב דמה שאמרו התם דאסור לטלטלן, היינו דאף דטמן בהן בשבת זו אסור לטלטלן בשבת אחרת, שאינן מיוחדין לכך, אך באותה שבת מותר לטלטלן, שעדיין יחודן עליהן, וה"נ הוא בגיזי צמר שאינם של הפתק, דלא הותר לטלטלן אלא בו ביום, אבל לא לשבת אחרת, שכבר בטל יחודן,[[341]](#footnote-342) וכ"כ הר"ן.[[342]](#footnote-343) - **ד** הפסקי רי"ד לקמן בסוגיין כתב דכיון דקי"ל כרבינא, ליתא לדאביי דאמר התם דמוכין שטמן בהן אסור לטלטלן, וכ"נ בד' הריא"ז ה"א דין י', וכ"כ הביאוה"ל בסימן רנט ס"א ד"ה אבל בדעת הר"ח.

**יחוד לשבת אחת**

בביאור מה שאמר רבא דאף שטמן בהן אין מטלטלין אותן אם לא יחדן להטמנה, ולא אמרינן דמה שטמן בהן הוא כיחוד להטמנה, מבו' בפירש"י בד"ה יחדן להטמנה דהוא משום דבעינן יחוד לעולם, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א בח"א סימן תשנ"ז, ובפי' הר"ן לקמן בסוגיין, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז ה"א דין י'.

אך השה"ג בסוגיין פירש בד' הטור בסימן רנ"ט דהא דטמן בהן ל"ה כיחוד, הוא משום דלא טמן בהן אלא דרך מקרה, אך כל שיחדן להטמנה אף לשבת אחת סגי בהכי, וכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן רנ"ט ס"א וס"ב, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' העטרת צבי שם סק"ב בדין מוכין, ונתבאר להלן, וצ"ע.

הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דהא דלא סגי בהטמנה לחודה בלא יחוד, הוא אף כשטמן בהן פעמים הרבה, והוכיח כן מהא דפריך לרבא ממתניתין ולא משני דמתניתין כשטמן בהן פעם אחת ורבא כשטמן בהן הרבה פעמים, ובע"כ דליכא נפ"מ בזה, - אך הב"ח בסימן רנ"ט ס"א כתב עפי"ד הטור, דרק אם טמן בהן שבת אחת ל"ה כיחוד להטמנה, אך אם טמן בהן גם לשבת אחרת, א"כ לא טמן בהן לפי שעה דרך מקרה, אלא גמר בדעתו לטמון בהן בכל שבת, ואע"פ שלא יחדן בפירוש חשבינן לי' כאילו יחדן.[[343]](#footnote-344)

בתשו' הרשב"א שם כתב בדין אבן שייחדה לפצוע בה אגוזים, דל"מ אלא אם יחדה להיות עומדת לכך, אך אם יחדה לאותה שבת בלבד אי"ז יחוד כלום, וכתב ללמוד לזה מהא דגיזין שטמן בהן אסור לטלטלן, - וצ"ל דהיינו דאף לרבינא דגיזין שטמן בהן מטלטלין אותן כשאינם של הפתק, לאו היינו משום דל"ב יחוד לעולם, אלא היינו משום דכל שטמן בהן הו"ל כיחוד לעולם, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י, ונתבאר לעיל, אך כל שלא ייחדן אלא לשבת זו ל"מ לכו"ע.

אך בד' הרמב"ן והר"ן בסוגיין מבו' דהא דגיזין שטמן בהן מטלטלין אותן, הוא משום דסגי במה שיחדן להטמנה לשבת זו,[[344]](#footnote-345) וזהו שכתבו דאין מטלטלין אותן בשבת אחרת, משום שלא נתיחדו להטמנה אלא לשבת זו,[[345]](#footnote-346) וכ"כ בפי' הר"ן לקמן בסוגיין דאף יחוד דשבת אחת מהני, והא דגיזי צמר שטמן בהן אין מטלטלין אותן הוא בשל הפתק,[[346]](#footnote-347) - ובטעם הא דגיזין של הפתק לא סגי בהו ביחוד לשבת אחת, בפשוטו הוא משום דהוי כדבר שאין דרך לייחדו, דבעי יחוד לעולם, וכמש"כ הר"ן שם בדין אבן, - אך י"ל דלעולם חשיב כדבר שדרך לייחדו,[[347]](#footnote-348) והא דבעי יחוד לעולם, הוא משום דהו"ל כמוקצה מחמת חסרון כיס,[[348]](#footnote-349) וכ"ה משמעות ד' הר"ן שלא הוצרך בזה לה"ט דדבר שאין דרך לייחדו, עיי"ש.[[349]](#footnote-350)

המג"א בסימן רנ"ט סק"ב כתב בדין מוכין דאין מטלטלין אותן אלא אם יחדן לכך, דהיינו כשיחדן לכך לעולם, ומשמעות דבריו שציין לסימן ש"ח סכ"ב דהוא משום דהו"ל כדבר שאין דרך לייחדו דצריך יחוד לעולם, וכן פירשו הפמ"ג והמחה"ש שם, וכ"כ התו"ש שם סק"ד, והגר"ז שם ס"א, והמ"ב שם סק"ה ובשעה"צ סק"א, - אך בד' הלבוש שם ס"ב מבו' דסגי בהו ביחוד לשבת אחת, וכ"כ העטרת צבי שם סק"ב, וכ"כ השה"ג בפירקין בדעת הטור.

והשעה"צ שם תמה ע"ד הלבוש, דהרי הו"ל דבר שאין דרך לייחדו, ומ"ט יהא סגי בזה ביחוד לשבת אחת, - ולכאו' צ"ל בדעת הלבוש, דלא חשיב כדבר שאין דרך לייחדו, אלא כשאין דרך לייחדו משום דאינו ראוי כ"כ לתשמיש זה, אך כל שהוא ראוי לתשמיש זה, אלא דאין דרך לייחדו משום דהוא חס עליו, ואם יטנף ולא יהא ראוי למלאכתו, שפיר ייחד אותו להטמנה, חשיב כדבר שדרך לייחדו,[[350]](#footnote-351) - וי"ל עוד, למש"כ הלבוש שם דאיסורא דמוכין הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, וי"ל דס"ל דלבטל הקצאה מחמת חסרון כיס, סגי ביחוד לשבת אחת, דכיון דאיסורו הוא משום הקצאה, הרי דכל דמיחדו לשבת זו ולא מקצי לי', מותר לטלטלו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

י' כסליו פ"א

דף מס' 15

**נ' א' - חריות של דקל שגדרן לעצים,** הריטב"א כתב דהא דאינם בני טלטול אף לר"ש, הוא משום דלהסקה בעלמא קיימי ואין תורת כלי עליהן, והא דבמוכין וגיזי צמר בעינן יחוד אף לר"ש, הוא משום דהוו כמוקצה מחמת חסרון כיס, ומבו' בדבריו דאף דחריות אין תורת כלי עליהן, מ"מ מוכין וגיזי צמר יש תורת כלי עליהן, וכל הא דאסירי הוא משום דהוו מוקצה מחמת חסרון כיס,[[351]](#footnote-352) וכ"נ מד' הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"א ובפכ"ו הי"ב, - ולכאו' הוא משום דגיזין מצ"ע עומדין להטמנה, ומה שאמרו בב"ב י"ט א' דאין אדם מטמין בהן, היינו דמשום חשיבותן חסין עליהן ואין מטמינין בהן, וע"כ יש עליהן תורת כלי, ומשא"כ בחרייות דמצ"ע אינם עומדין לישיבה, וע"כ אין תורת כלי עליהן, וזהו מש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין דגיזי צמר חזו להטמנה, וחריות לא חזו לישיבה.

**צריך לקשר,** בפי' הר"ן לקמן בסוגיין כתב דכל הא דצריך לקשר ולא סגי במה שנמלך עליהן לישיבה, הוא משום דלא נמלך עליהן לישיבה אלא לצורך מחר, אך אם יחדן לגמרי לכו"ע סגי בהכי וא"צ לקשר, והוכיח כן מהא דאמר רבא דאם יחדן להטמנה מטלטלין אותן, ולא מוקמינן לה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, משום דעד כאן לא פליג ת"ק, אלא כשלא יחדן לכך לעולם, אלא שנמלך לישב עליהן למחר, ועיי"ש שכתב דלפ"ז מוכח דלרשב"ג דקי"ל כוותי' דסגי במחשבה, היינו אף כשחשב עליהן לצורך מחר, וא"צ יחוד לעולם, ודלא כמש"כ בתשו' הרשב"א דבעינן יחוד לעולם.

ואמנם הנה הרמב"ן במלחמות בס"פ כל הכלים כתב בתו"ד דבחריות שנמלך עליהן היינו דיחדן להיות עומדין לישיבה לעולם, ומשמעות דבריו דלא סגי בהו ביחוד לזמן, עיי"ש, וכ"נ ממה שעמדו הרא"ה דמ"ש חריות דאיכא למ"ד דבעי קישור מגיזי צמר דסגי להו ביחוד, ונתבאר להלן, ומשמע דאיירי הכא ביחוד לעולם, דומיא דגיזי צמר,[[352]](#footnote-353) וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בד"ה שמואל אמר,[[353]](#footnote-354) וגם בחי' הר"ן בסו"ד משמע דלא פסיקא לי' דאיירי הכא במחשבה לשבת אחת, וי"ל כן גם בדעת הרשב"א, וכ"כ התהל"ד בסימן ש"ח סקכ"ב.

אך בד' השו"ע שם ס"כ מבו' דבחריות ל"ב יחוד לעולם אף לדעת הרשב"א, שהרי שם סכ"ב הביא לפלוגתת הרשב"א והר"ן בזה, ובס"כ כתב דל"ב יחוד לעולם ולא הביא חולק בזה, וכ"כ הגר"א שם סכ"ב דמודה הרשב"א דבחריות סגי במחשבה לצורך מחר, ודוקא באבן וכיו"ב ס"ל דבעינן יחוד לעולם, וכ"כ המנורה הטהורה שם סק"ז.

**ורב אסי אמר יושב אע"פ שלא קישר ואע"פ שלא חישב,** הריטב"א הק' דבגיזי צמר לכו"ע בעינן יחוד וסגי להו ביחוד, והכא איכא מ"ד דמצריך קישור, ואיכא מ"ד דסגי בישיבה גרידא, והיינו דהו"ל סברות הפוכות, אם גיזי צמר קיילי מחריות או חמירי מחריות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דהוא משום דמחד גיסא י"ל דגיזי צמר קיילי, משום דחזו להטמנה, וע"כ סגי להו ביחוד, ומשא"כ בחריות דלא חזו לישיבה כלל בעו קישור, ומאידך גיסא י"ל דגיזי צמר דחשיבי בעו יחוד, ומשא"כ בחריות דלא חשיבי סגי להו בכ"ד ואפי' בישיבה גרידתא,[[354]](#footnote-355) ועד"ז כתב השיטה להר"נ בשם הרא"ה. - **ב** בפי' הר"ן מבו' דלעולם גיזי צמר חמירי מחריות, והא דסגי בהו ביחוד לכו"ע, ולא תלינן לה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, הוא ביחוד לעולם, וכל הא דלרשב"ג לא סגי ביחוד הוא ביחוד לשבת אחת. - **ג** התורי"ד כתב דמהא דקי"ל הכא כרב אסי דבחריות סגי בישיבה גרידתא, יש ללמוד דה"נ גיזי צמר שטמן בהן מותר לטלטלן, אף דאי"ז אלא כישיבה, ורק בשל הפתק הוא דבעינן יחוד.[[355]](#footnote-356)

התוס' בד"ה ואם יצא כתבו דלדעת רב אסי דסגי בישיבה, כ"ש דמחשבה מהניא, דישיבה גריעא ממחשבה, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח, וכ"כ הרשב"א וש"ר, ודקדקו כן מלישנא דאע"פ שלא חישב, וכתבו כן בשם ר"ה גאון ורבינו יונה, והתהל"ד בסימן ש"ח סקכ"ו עמד בזה דמ"ט כל ישיבה ל"ה כמחשבה, ונתבאר להלן.

אך הבעה"מ לקמן קכ"ה ב' כתב דלא אמר רב אסי שתועיל מחשבה בלא ישיבה, דהישיבה גדולה מן המחשבה, ומה שאמרו ואע"פ שלא חישב, הוא להשמיענו דהישיבה בפנ"ע מהניא, וא"צ עם הישיבה מחשבה, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין דלרב אסי בעינן מעשה כ"ש שנשתמש בהן לאותו ענין הצריך לו עכשיו כעין תחילת מלאכה, אבל מחשבה גרידא ל"מ, וכ"כ הא"ר בסימן ש"ח סקמ"ח בדעת הרא"ש בתשו' כלל כ"ב סו"ס ח'.

הריטב"א הוכיח דמחשבה עדיפא מישיבה, ממה שמצינו לענין תפילין דלמ"ד דהזמנה מילתא אם צר בי' ולא אזמני' מיתסר, ואם אזמני' ולא צר בי' לא מיתסר, - והר"ן הוכיח ממה שאמרו לעיל מ"ד ב' דאף למ"ד דמטה שיחדה למעות אסור לטלטלה, מ"מ אם הניח עלי' ולא יחדה מותר לטלטלה, והרי דלבטל תורת כלי עדיף יחוד ממעשה דישיבה, וה"נ לשוויי מנא עדיף יחוד ממעשה דישיבה,[[356]](#footnote-357) וכתב די"ל דהכא מיירי ביחוד לשבת אחת, והתם איירי ביחוד לעולם, וע"כ ה"ז עדיף ממעשה דישיבה.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין חריות, דהתוס' כתבו בשם הר"ש הזקן דקי"ל כרב אסי, וכ"כ הרי"ף והרא"ש והרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ג ורבים מקמאי, והטוש"ע בסימן ש"ח ס"כ, - אך התוס' כתבו בשם ר"ת דקי"ל כרב דצריך לקשר, והוא בספה"י סימן רפ"ד וסימן שי"ז ובתשו' ספה"י סימן ד', - ובפי' ר"ח בסוגיין מבו' דקי"ל כשמואל דסגי במחשבה, אך ישיבה לא מהניא, - ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן קכ"ה ב' וקכ"ו א'.

**אלא רב אסי הוא דאמר כמאן,** הרמב"ן הק' דמאי קמיבע"ל, הרי י"ל דס"ל כרשב"ג, ומודה רשב"ג דאף מעשה כ"ד בלא מחשבה מהני, והוכיח מזה דלרב אסי ל"מ מחשבה גרידא, ודלא כרשב"ג, - אך הר"ן כתב דל"ה מצי למימר דרשב"ג היא, דדילמא עד כאן לא קאמר רשב"ג אלא בחשב, אבל בישב דגרע טפי לא קאמר.

**יוצאין בפקורין ובציפא בזמן שצבען בשמן,** בפירש"י כתב דהם פשתן סרוק וצמר מנופץ הניתנים על המכה, ובזמן שצבען בשמן גלי דעתי' דלמכה קיימי והו"ל כמלבוש דעלמא, אך לא צבען בשמן דלאו מלבוש נינהו, הו"ל משוי ואין יוצאין בו לרה"ר, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן והריטב"א והמאירי והריא"ז.

אך התורי"ד תמה ע"ז דלא מצינו דהזמנה מועלת אלא לגבי מוקצה לשוויי מוכן, אך לגבי משוי אין ההזמה מוציאתם מידי משוי ותעשה אותם מלבוש,[[357]](#footnote-358) - וכתב לפרש דלי"ב כלל משום משוי, דכל מה שהאדם כורך על מכתו ל"ה משוי,[[358]](#footnote-359) אלא איסורם הוא משום מוקצה, דסתמייהו לטוי' קיימי, וע"כ הוא דבעו הזמנה, וכ"כ הגר"א בסימן ש"א סנ"א בדעת התוס', עיי"ש, וכ"נ גם בדבריו בסימן ש"ח סוסכ"ד.[[359]](#footnote-360)

בפי' ר"ח כתב דפקורין וציפה הוא נכרית והוא שיער שעושה בכיפה והקרח נותנן בראשו ונראה כי אותו שיער שבכיפה שיער ראשו הוא, וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון, וכ"כ הערוך בע' צץ, וכ"כ ההגמי"י בפי"ט משבת בשם המהר"ם, וכ"כ המ"מ והפי' קדמון שם בדעת הרמב"ם שם, - ובפי' רבינו פרחי' הוסיף לפרש דהא דבעינן שיצבעם לשמן, היינו דאם צבען שחורים לשם מעשה זה, הו"ל כמלבושו, דהדרך הי' שהיו צובעים אותן שחורים, כדי שיהא נראה כשערו, ואם לא צבען שחורים לשמן הו"ל כמשוי, והא דאם יצא בהן מבעו"י שרי, היינו משום דהרגיל עצמו בהן ונודע בעשייתן, ולא יתבייש, וע"כ אע"פ שלא היו צבועין לשמן שרי.

בפירש"י ודעימי' משמע דאף כשלא צבען בשמן ל"ה מוקצה, ולא נאסר אלא לצאת בהן לרה"ר משום משוי, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד שפירש כן לד' רש"י, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן ש"א סנ"א, וכ"כ הב"י בסימן ש"א ס"נ בדעת הרמב"ם שכתבו בפי"ט הט"ז בדיני ההוצאה, - אך התוס' כתבו דל"ד אין יוצאין בהן אלא אף לטלטלן אסור לפי שאינם מוכנים, ונקט אין יוצאין אגב רישא, וכ"ה גם לדעת התורי"ד דעיקר האיסור בזה הוא משום מוקצה, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ח סכ"ד.[[360]](#footnote-361)

ולדעת רש"י ודעימי' דהאיסור בזה הוא משום משוי, צ"ל דהא דמייתינן מינה דלענין הכנת חריות סגי בישיבה גרידא, היינו משום דכ"ה דלענין לאשוויי מלבוש סגי במה שיצא בהן מבעו"י, ה"נ לענין לאשוויי כלי סגי במה שישב עליהן מבעו"י, וכ"נ להדיא בפי' רבינו פרחי', ונתישב בזה קו' הראש יוסף, עיי"ש.

**מחשבה לצורך חול**

התוס' הק' דמ"ט אין יוצאין בהן אלא בזמן שצבען, ולא סגי במחשבה, הרי כיון דשרי ביצא אע"פ שלא צבע ולא חישב, כ"ש דיש להתיר בחישב ולא צבע, ולדעת הבעה"מ והרמב"ן דישיבה עדיפא ממחשבה, ניחא, וכתבו דאיירי כשצבען כדי לצאת בהן מבעו"י, ואח"כ נמלך ולא יצא בהן, ואפ"ה יכול לצאת בהן בשבת.

והרא"ש בסימן ח' פירש לדבריהם דהיינו דהא דמחשבה מועלת הוא רק כשחשב לצורך השבת, אך מחשבה לצורך חול ל"מ, וע"כ הוא דצביעה זו שצבען כדי לצאת בהן מבעו"י, גריעא ממחשבה לצורך שבת, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דמהא דתניא לעיל בחריות דנמלך עליהן לישיבה, משמע דאף אם נמלך עליהן בחול מהני, והא דתני הכא צבען ולא תנא חשב, תיקון מעליא נקט, וממילא ידענא דה"ה חשב, דכיון דאף אם יצא בהן שרי, כ"ש בחשב, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ח ס"כ.[[361]](#footnote-362)

ובד' גליון תוס' שבליקוטי ר"ב אשכנזי מבו' שפירש גם בד' התוס', דלעולם מהני אף מחשבה לצורך חול, והא דצבען גרע, אי"ז משום דבעינן מחשבה לצורך שבת, אלא הוא משום דנמלך ממחשבתו ולא יצא בהן, אך כל שלא נמלך, שפיר מהני אף מחשבה לצורך חול.

הגר"ז בסימן ש"ח ס"נ כתב דהא דמהני מחשבה לצורך חול, היינו כשנמלך שיהיו עומדים ומיוחדים לישיבה עד שיצטרך לפנותם, ובכה"ג מהני מחשבתו אף דל"ה דעתו בפירוש גם בשבת, אלא נמלך כן על ישיבת החול, אך כל שלא נמלך שיהיו עומדים ומיוחדים לישיבה, אלא שחשב לישב עליהן, ל"מ אלא כשחשב לישב עליהן בשבת,[[362]](#footnote-363) - ולכאו' הטעם בזה הוא למש"כ הרמב"ן והר"ן לעיל בסוגיין דכל שיחדן לשבת זו, אי"ז מועיל לשבת אחרת, ונתבאר בדף מס' 14, וה"נ כל שיחדן ליום אחד בחול, אי"ז מועיל לשבת, וע"כ כל הא דמהני מחשבה לצורך חול, הוא רק כשנמלך עליהן שיהו עומדין ומיוחדין לישיבה עד שיצטרך לפנותם, דאף דל"ה דעתו בפירוש גם בשבת, מ"מ מהני המחשבה גם לשבת.[[363]](#footnote-364)

והתהל"ד בסימן ש"ח סקכ"ו הוכיח כן ממש"כ הראשונים בסוגיין דמחשבה עדיפא מישיבה, ולכאו' זה ניחא לדעת התוס' דבעינן מחשבה לצורך שבת, ושפיר י"ל דה"ז עדיף מישב עליהן בחול ולא חשב לצורך השבת, וכ"נ בד' הריא"ז בפ' כל הכלים ה"ב דין י"ז, אך לדעת הרא"ש דסגי במחשבה לצורך חול, וכן פסק השו"ע שם ס"כ, היאך מצינו למימר דמחשבה לצורך חול עדיפא מהיכא דישב בפועל בחול,[[364]](#footnote-365) - ובע"כ דכל הא דמהני מחשבה לצורך חול, הוא כשיחדן לישיבה עד שיצטרך לפנותם, אך אם חשב לישב עליהן פעם אחת בחול ל"מ, וע"כ שפיר עדיפא מחשבה מישיבה.

הרשב"א והר"ן כתבו בשם רבינו יונה דהכא ל"מ מחשבה, ובעינן שיצבע לשמן או שיצא בהן מבעו"י, משום דלא מוכחא מילתא דמיחדי למכתו ומיחזי כמוציא בשבת, ומשא"כ כשיצא בהן מבעו"י דמוכחא מילתא, - והמג"א בסימן ש"ח סקמ"ו נקט בדעתם, דלענין טלטול שפיר מהני מחשבה, אף בגוונא דהו"ל מוקצה ובעי יחוד, ורק לענין להוציא לרה"ר ל"מ מחשבה, משום דלא מוכחא מילתא, וכ"כ התו"ש שם סקס"ט והגר"א שם, והתו"ש שם ובסימן ש"א סקצ"ב כתב דהוא משום דכל דלא מוכחא מילתא, מיחזי כמכוין להוציא בשבת.

אך בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס תשנ"ו וח"ה סו"ס רכ"ה נסתפק דגם במיחד אבן לשבת לפצוע בה אגוזים בעינן שישתמש בה בער"ש לפצוע בה בשבת כ"ה דליהוי הכירא, דומיא דפקורין וציפה, והביאו בפי' הר"ן בסוגיין, - והא"ר בסימן ש"ח סקמ"ט כתב ללמוד מזה, דמש"כ רבינו יונה דבעינן שיצא בהן מבעו"י משום דאל"כ מיחזי כמוציא בשבת, אי"ז במסוים משום איסור הוצאה, אלא אף משום טלטול בעינן לזה, ומש"כ רבינו יונה דהוא משום דמיחזי כמוציא בשבת, הוא משום דקאי על הש"ס דמיירי ביציאה, וע"כ נקט דין הוצאה, וזהו שנסתפק הרשב"א דאף במיחד אבן לפצע בה אגוזים בעינן שישתמש בה, כדי שלא יהא נראה כמטלטל מוקצה בשבת, וכתב לישב בזה לד' השו"ע שם סכ"ד שכתב די"א דלא סגי במחשבה לחוד, אף דדבריו שם קיימי לענין טלטול, ונתישב בזה משה"ק המג"א שם סקמ"ב,[[365]](#footnote-366) וכ"כ בחי' הר"מ קזיס בסוגיין.

**ואם יצא בהן שעה אחת וכו',** התוס' כתבו דל"ד יצא דה"ה ישב בהן בביתו, והגר"א בסימן ש"ח סכ"ד כתב דכ"ז הוא להתוס' לטעמייהו דהאיסור הכא הוא משום טלטול, ולזה מהני אף דישב בהן בביתו, אך לדעת ש"ר ל"מ מה דישב בהן בביתו ובעינן שיצא בהן, - והדמש"א שם פירש דהיינו דלדעת רש"י ודעימי' דהאיסור בזה הוא משום הוצאה, ל"מ הא דישב בהן בביתו, ובעינן שיצא בהן מבעו"י, - אך הביאוה"ל בסימן ש"ח ס"נ פירש לדבריו דהיינו דלדעת רבינו יונה דל"מ מחשבה להתיר לצאת בהן, ה"נ ל"מ שישב בהן בביתו.[[366]](#footnote-367)

**דוקא בית האבל או בית המשתה דטרידי, אבל הכא קשר אין לא קשר לא,** בפירש"י כתב דהיינו דדוקא בבית האבל ובית המשתה דטרידי ולא יכלו לקשור, הוא דשרי בלא קישור, והריטב"א בפי' קמא כתב דהיינו דכיון דטרידי אקילי רבנן עלייהו, ועד"ז כתב בפסקי מהרי"ח בסוגיין דלצורך מצות בית המשתה או ביהמ"ד הקילו דסגי במחשבה בעלמא, והביאו ההג"א בסימן ח', - אך בפי' בתרא כתב דעיקר הא דבעלמא ל"מ מחשבה בלא מעשה, הוא משום דכל שהוא בר מעשה ולא עביד מעשה, אין מחשבתו קיימת ודילמא מימליך, ומשא"כ היכא דטרידי דליכא גילוי דעת שאין מחשבתם קיימת, דמה שלא עשו מעשה הוא משום דטרידי, וכ"כ השיטה להר"נ לקמן בסוגיין.

**מכניס אדם מלא קופתו עפר וכו' והוא שיחד לו קרן זוית,** בפירש"י כתב דהיינו משום דאם נתנו באמצע ביתו למדרס רגלים ה"ה בטל לגבי קרקעית הבית ומוקצה ואסור, והריטב"א כתב דמה"ט ל"מ אם אם צברו באמצע הבית, כיון דהוא מתפזר ונידוש לרגלי בנ"א, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשנתנו בקרקע, אך אם הניחו בקופתו, הרי הוא כיחוד בקרן זוית.

בפירש"י כתב דהא דמכניס מלא קופתו עפר, היינו שמכניסו לכסות בו צואה ורוק ומערה העפר בביתו לארץ, והמ"ב בסימן ש"ח ס"ק קמ"ד כתב ללמוד מזה, דהא דאסרינן כשלא יחד לו קרן זוית, הוא אף בגונא דכשהכניס הקופה לבית הי' כונתו לכסות צואה ורוק, דמ"מ כיון שפיזרו באמצע בביתו למדרס רגלים הוא בטל לגבי קרקעית הבית והוא מוקצה ואסור.

הנזירות שמשון בסימן ש"ח סל"ח כתב במש"כ השו"ע שם דאם לא יחד לו קרן זוית בטל אגב עפר הבית, דאם יש רצפה של אבנים או נסרים שרי, דבכה"ג אינו בטל אגב עפר הבית, והביאו בגל' הגרע"א שם, - והביאוה"ל שם פקפק בזה, דלמש"כ בפירש"י דהא דהוא בטל לקרקעית הבית, הוא משום שנתנו למדרס רגלים, א"כ אף שהקרקע מחופה ברצפת אבנים או נסרים, הו"ל בכלל קרקעית הבית ובטל לגבי' ובכלל מוקצה הוא כיון שהקצה אותו מדעתו, - ועיי"ש שכתב עוד דגם לפ"ד הנזירות שמשון, אין להתיר אלא כשהכניס עפר וחול לכתחילה לאיזה תשמיש ואח"כ פיזרו בביתו למדרס רגליו, דכיון דבכה"ג אינו בטל לגבי קרקע, הו"ל בכלל ההיתר דמעיקרא, אך אם הכניסו לכתחילה רק לפזר בבית למדרס רגליו ופיזרו, בודאי אסור להגביהו בשבת ולטלטלו, דכיון שלא יחד לו מבעו"י קרן זוית במה הוסר מעליו שם מוקצה שיש על סתם עפר וחול.[[367]](#footnote-368)

בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשנ"ז כתב דהיינו דבמכניס עפר לא סגי במה שמיחדה לשבת זו, ובעינן שייחד לה מקום להיות מוכנת לצרכיו, דהו"ל יחוד לעולם, - אך לדעת הר"ן דבדבר שדרכו בכך סגי ביחוד לשבת אחת, ה"נ הכא סגי ביחוד לשבת אחת.[[368]](#footnote-369)

והתו"ש בסימן ש"ח סקצ"ו הק' דלמש"כ הר"ן דיחוד לעולם מועיל אף לת"ק, מאי פריך כמאן כרשב"ג וכו', הרי י"ל דהכא איירי ביחוד לעולם וע"כ ה"ז מועיל לכו"ע,[[369]](#footnote-370) ועיי"ש שכתב דצ"ל דבעפר ל"ש יחוד לעולם, כיון דאינו אלא לכסות בו רוק או צואה, ואם כיסה פעם אחת שוב אינו ראוי לכסות בו פעם אחרת אלא בעפר אחר, וא"כ כל מיעוט ומיעוט שבו אינו ראוי אלא לשבת אחת.[[370]](#footnote-371)

**עד כאן לא קאמרי רבנן דבעינן מעשה אלא במידי דבר עבידא בי' מעשה וכו',** השיטה להר"נ כתב דבדבר שהוא בר מעשה, כל שלא עשה מעשה חיישינן דילמא לא מקיימא מחשבתו מדלא עביד מעשה, ומשא"כ בדבר שאינו בר מעשה, שפיר סגי במחשבה, שכבר עשה בה מה שאפשר, וזה ע"ד מש"כ הריטב"א לעיל בפי' בתרא בטעם הא דבבית המשתה או בבית האבל דטרידי ל"ב מעשה, - ולמש"כ הריטב"א שם בפי' קמא דכיון דטרידי אקילי רבנן עלייהו, ה"נ הא דבמידי דלאו בר מעשה ל"ב מעשה, הוא משום דהקילו רבנן בכך, וכ"נ בד' התו"ש בסימן ש"ח סקצ"ו, וכמש"נ בהערה י"ז.

בד' הריטב"א לעיל בסוגיין שהק' דמ"ט בגיזי צמר לכו"ע מהני יחוד ול"ה כחריות דלת"ק בעי קישור, ובד' פי' הר"ן שעמד דמ"ט לא תלינן לדרבא בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, מבו' דגיזי צמר חשיבי כמידי דבר מעשה, - אך השה"ג כתב בתו"ד דגיזי צמר הוי מידי דלאו בר מעשה, וצ"ע.

ובתשו' הרשב"א ח"ה סימן רכ"ה מבו' דאבן שמיחדה לפצע בה אגוזים הוי מידי דבר מעשה, וזהו שהוצרך להוכיח דלרשב"ג מהני מחשבה אף במידי דבר מעשה, וע"כ הוא דמהני מחשבה באבן, וכ"כ האהל מועד בשער השבת דרך י', וכ"כ המחה"ש בסימן ש"ח סוסקמ"ד, - אך בד' הרשב"א בח"א סימן תשנ"ו מבו' דאבן הוי מידי דלאו בר מעשה, וצ"ע.

**בכל חפין את הכלים חוץ מכלי כסף בגרתקון,** בפירש"י כתב דהוא משום דהו"ל ממחק, וכ"כ רבים מקמאי, - אך הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ז כתב דהוא משום שהוא מלבנן כדרך שהאומנין עושין ונמצא כמתקן כלי וגומר מלאכתו בשבת.

\***נזיר חופף ומפספס אבל לא סורק,** בפירש"י כתב בנזיר כתב דהא דלא סורק הוא משום דהוי פס"ר, וכ"כ בפירש"י לקמן פ"א ב', ובפי' הרא"ש בנזיר מ"ב ב', - אך התוס' הביאו למה שאמרו בנזיר שם דהוא משום דכל הסורק להשיר נימין המדולדלין מתכוין, - והריטב"א כתב דלא תיקשי מינה לפירש"י, דמה שאמרו דלהסיר נימין המדולדלין מתכין, היינו דבע"כ הוא מתכוין לכך דלא סגי בלא"ה, ואפי' אינו מתכוין הרי הוא כמתכוין גמור, ומבו' דהא דאסרינן בפס"ר הוא משום דחשבינן לי' כמתכוין, ונתבאר במ"מ לעניני דבר שאינו מתכוין דף מס' 2.

\***במאי אוקימתא כר' יהודה אימא סיפא אבל פניו וכו' הא מעבר שער,** הריטב"א כתב דש"מ דלר"ש אפי' בבעל זקן חופף פניו, וכתב דמכאן קו' גמורה על האסור להעביר ידו על זקנו בשבת שמא ישיר שער, שהרי קי"ל כר"ש.

\***איבע"א בקטן וכו',** הריטב"א הק' דא"כ פשיטא דמותר, וכתב די"ל דתנא דיני דיני קתני, א"נ דקמ"ל דלא גזרו בהני אטו איש בר שער.

י"ד כסליו פ"א

דף מס' 16

**קכ"ה א' - אם ממלאין בה ואינה נופלת ממלאין בה,** התורי"ד לקמן קמ"ב א' כתב בתו"ד דבכה"ג כיון שהיא קשורה ומהודקת יפה הויא כלי גמור ומותר לטלטלה אף מחמה לצל, - ועיי"ש שכתב במה שאמרו התם דבכלכלה פחותה דנעשית האבן דופן לכלכלה, דאינה נעשית כלי גמור, כיון דאי"ז אלא לפי שעה, ונחלקו בזה הראשונים שם, ונתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 11.

**לא שנו אלא בשוכח אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור,** בפירש"י כתב דקאי על הא דתנן דאם היתה בין החביות מגבי' ומטה על צדה והיא נופלת, דמותר לטלטל החבית והאבן עלי', וע"ז הוא דאמרינן דבמניח דנעשית החבית בסיס אינו מטלטל את החבית, - והמהרש"א עמד דמ"ט לא פירש דקאי על בבא דמטה על צידה והיא נופלת, דכל דנעשית בסיס לדבר האסור אסור לנער, והרי בגמ' הכא לא מייתינן אלא להך בבא, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה בחי' הגרע"א והמרומי שדה, - אך הנה בתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' כתב בדעת רש"י הכא, דס"ל דאף היכא שנעשית החבית בסיס לדבר האסור, לא נאסר אלא לטלטלה, אך מותר לנער ממנה את האיסור, וכתב דכ"כ בתוס' ה"ר יוסף, ועיי"ש שכתב דרש"י לקמן חזר בו, ופירש דכל שנעשית החבית בסיס אסור אף להטותה על צידה ולנער ממנה את האבן, וכ"כ האו"ז בסימן ל"ד בדעת רש"י הכא ולעיל ק"כ ב' ד"ה אבל מניח, ונתבאר בזה במ"מ מוקצה א' דף מס' 16, ואכ"מ.

נחלקו הראשונים בדין בסיס לדבר האסור כשאין ההיתר משמש את האיסור, אלא האיסור משמש את ההיתר, ודעת הבעה"מ לעיל קכ"ג ב' ודעימי' דבכה"ג ל"ה כבסיס לדבר האסור, ונתבאר במ"מ מוקצה א' שם, - וקשיא ממה שאמרו הכא באבן שע"פ החבית דנעשית בסיס לדבר האסור, - ובד' הבעה"מ בסוגיין מבו' דמפרש דאיירי כשנתנה על החבית ע"ד בסיס, אך אם נתנה ע"ד כיסוי אין החבית נעשית בסיס, עיי"ש,[[371]](#footnote-372) וכ"כ המאירי לעיל נ"א א' בשם י"א, ועד"ז כתב הריטב"א לעיל מ"ט א', דמיירי באבן הצריך לו, שהניחו שם גם להצניעו ולא לכסות החבית בלבד, - אך ההשלמה והמאורות לעיל קכ"ג א' כתבו לישב, דהא דבאבן שע"פ החבית נעשה בסיס, היינו דהכלי נעשה בסיס, אבל לא האוכל שבתוכו, ובמ"מ מוקצה א' שם נתבאר לפרשו כמש"כ החת"ס בסוגיין דהאבן אינה משמשת לחבית, אלא האבן והחבית יחד משמשין להאוכל שבתוך החבית, וע"כ שפיר נעשית החבית בסיס לאבן.

**אבל במניח נעשה כיסוי להחבית,** הריטב"א כתב דהיינו דכיון דהניחה לדעת כיסוי, מיד חל עלי' תורת כיסוי,[[372]](#footnote-373) ול"ד לגיזי צמר שהם מוקצים, - ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"כ לעיל נ' א' דהא דבחריות סגי לרב אסי בישיבה גרידתא ובגיזי צמר בעי יחוד, הוא משום דשאני גיזי צמר דחשיבי, ונתבאר בדף מס' 15 דהיינו משום דגיזי צמר הוו מוקצין מחמת חסרון כיס, וע"כ לא סגי להו בישיבה בעלמא, אלא בעי מחשבה, ומשא"כ בחריות דל"ה מוקצין, אלא דאין עליהן תורת כלי, סגי בישיבה בעלמא לאשוויינהו לכלי, והריטב"א לקמן בסוגיין כתב לדמות הא דבמניח נעשה כיסוי להחבית, להא דבחריות סגי בישיבה בעלמא, ונתבאר להלן.

**אמר רבה מותבינן אשמעתין וכו',** בד' הבעה"מ מבו', דאף דעיקר הא דאמר רב אמי א"ר יוחנן דבמניח נעשית בסיס לדבר האסור, הוא כשלא הניח האבן ע"ד כיסוי אלא ע"ד בסיס, ובכה"ג ודאי דלא נעשית האבן כלי, ואי"ז ענין לההיא דאבן שבקרוי', מ"מ מכלל דבריו נלמד דס"ל דאף במניח ע"ד כיסוי לא נעשית האבן כלי, אלא הו"ל כשוכח, ואסור לטלטלה בעצמה, וזהו דפרכינן מהא דאבן שבקירוי' דנעשית האבן כלי.

\*למש"כ הר"ן דטעמא דר' אמי דבאבן שע"פ החבית ל"מ יחוד לשבת אחת, הוא משום דאין דרכה של אבן לייחד אותה לכיסוי חבית, צ"ע דא"כ מאי פרכינן עלה מהא דאבן שבקירוי', ומשני דשאני התם דכיון דהדקה שויא דופן, הרי דרך הי' ליתן אבן בדלעת כדי למלאות, ובזה לכו"ע מהני יחוד לשבת אחת, - ועד"ז צ"ע למש"כ הר"ן בסוגיין דהא דבאבן שע"פ החבית ל"מ הנחה מבעו"י, דומיא דחריות דסגי להו בישיבה, הוא משום דשאני חריות דעבידי לישיבה ומשא"כ באבן דלא עבידא כיסוי לחבית, וא"כ מאי פרכינן עלה מאבן שבקירוי', הרי דרכ בכך, ועד"ז הק' החזו"א בסימן מ"ב סוסק"ד ע"ד הרמב"ן.

**כיון דלא הדקה בטולי בטלה,** הגר"ז בסימן ש"ט ס"ג כתב דאף בכה"ג דלא הדקה, ולא בטלה האבן לדלעת, מ"מ אם ייחדה לכך לעולם מותר למלאות בה, - ודבריו מתפרשים למש"כ הרשב"א והר"ן דפלוגתא דאמוראי הכא היא ביחוד לזמן, ונתבאר להלן, ובזה הוא דאמרינן דכל דלא הדקה לכו"ע לא סגי ביחוד לזמן, ולד' הר"ן י"ל דהוא משום דבכה"ג הוי כדבר שאין דרך לייחדו כלל, אך יחוד לעולם שפיר מהני אף בכה"ג.

**מר סבר בעינן מעשה ומר סבר ל"ב מעשה,** בביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשנ"ז כתב דטעמא דר' אמי דבעי מעשה ולא סגי במה שכיסה החבית, אף דהו"ל כיחוד לשבת זו, הוא משום דלא סגי ביחוד לשבת אחת ובעי יחוד לעולם, וכ"כ בפי' הר"ן לעיל נ' א', וכ"כ הגר"א בסימן רנ"ט ס"ב ובסימן ש"ח סכ"ב, ומשמעות דבריהם דבזה עצמו הוא דפליג ר' אסי, דס"ל דסגי ביחוד לשבת זו, וכ"ה להדיא בד' הגר"א בסימן ש"ח שם, ולפ"ז מתפרש מה שאמרו דמר סבר בעינן מעשה ומר סבר ל"ב מעשה, דהיינו דנחלקו אם יחוד לזמן מהני בלא מעשה, ומבו' לפ"ז דכל שעשה בהן מעשה המוכיח שעומדין להשתמש, מהני אף יחוד לזמן, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן ש"ח סכ"א וסכ"ב, וכ"כ המג"א שם סקמ"ב והגר"ז שם סנ"ג והמ"ב שם סקצ"ד,[[373]](#footnote-374) (ובזה מתפרש מקור הך דינא, ומתישב משה"ק החזו"א בסימן מ"ב סוסקי"ב). - **ב** בד' כמה מקמאי מבו' דטעם פלוגתייהו הוא כפלוגתא דת"ק ורשב"ג לעיל נ' א' אם מהני יחוד בלא מעשה, ועפי"ז נחלקו אם לפ"מ דקי"ל התם דל"ב מעשה, ה"נ הכא ל"ב מעשה, או דמהא דהכא בעינן ה"נ התם בעינן מעשה, ונתבאר בדף מס' 17. - **ג** בד' הרמב"ן במלחמות לקמן בסוגיין מבו' דטעם פלוגתייהו הוא משום דאבן שע"פ החבית אין עלי' תואר כלי, ומה"ט הוא דס"ל לר' אמי דאף כשהניחה ע"ג החבית לשם כיסוי אסור לטלטלה,[[374]](#footnote-375) אלא כשעשה בה מעשה דעי"ז יש עלי' תורת כלי, וכדינא דר' יוחנן לקמן בסוגיין דבעינן תורת כלי, ור' אסי דס"ל דמותר לטלטלה, הוא משום דס"ל דל"ב תורת כלי, אלא כדי להתירן לגמרי בהתקנתן, אך מ"מ מהני מה שהניחה על החבית ונעשית כיסוי לחבית, להתיר לטלטלה לאותה מלאכה שהתחיל בה מבעו"י, אך לטלטולים אחרים מודה ר' אסי דאסור, משום דאין עלי' תורת כלי.

הרשב"א שם כתב דלפ"מ דקי"ל דאף במניח ע"מ כיסוי נעשית החבית בסיס לדבר האסור, מוכח דלא סגי ביחוד לשבת אחת, וכתב לפ"ז בדין אבן שיחדה לפצע בה אגוזים, דאם יחדה לשבת אחת אי"ז יחוד כלום, אלא בעינן שייחדה לכך לגמרי, - אך בפי' הר"ן לעיל שם כתב דסגי בזה ביחוד לשבת אחת, כיון דדרכה בכך, והא דהכא ל"מ יחוד לשבת אחת, הוא משום דאין דרכה של אבן לייחד אותה לכיסוי חבית.

השו"ע בסימן ש"ח סכ"ב כתב דאף דבאבן שע"פ החבית ל"מ יחוד לשבת אחת משום דאין דרך לייחדה לכך, מ"מ כל שיחדה לכך לעולם מהני, - והחזו"א בסימן מ"ב סק"ט כתב לדון בזה, דלא מצינו בד' הראשונים דמהני יחוד לעולם בדבר שאין דרכו בכך,[[375]](#footnote-376) - אך י"ל דזה נלמד ממש"כ הר"ן לעיל שם דגם לת"ק דבחריות בעינן מעשה ולא סגי ביחוד במחשבה, מ"מ כל שיחד לעולם ל"ב מעשה, וע"כ ה"נ הוא בדבר שאין דרכו בכך דלכו"ע בעי מעשה ולא סגי ביחוד במחשבה, מ"מ כל שיחד לעולם ל"ב מעשה, והיינו דבדבר שאין דרכו בכך מודה רשב"ג לת"ק דל"מ בו יחוד במחשבה, אך יחוד מחשבה לעולם דמהני אף לת"ק, שפיר מהני אף בדבר שאין דרכו בכך.

**צאו וחשבו כדי שנשב עליהן למחר,** הריטב"א כתב דהא דהוא דהוצרכו "לצאת" ולחשוב עליהן, הוא משום דמחשבה ל"מ אלא כשרואה אותה יפה שהן ראויות לישיבה.

בפי' ר"ח לקמן קכ"ז א' כתב דהא דאמר להו רבי צאו וחשבו, ולא סמך במחשבתו שלו, אלא הצריך כל אחד לעצמו, הוא כמו שאמרו לקמן שם דכל גברא וגברא מפני לנפשי', ולכאו' מכוון דבריו דהא דהתיר רבי הכא, הו"ל היתר מסוים מפני צורך מצוה, וכמש"כ הר"ח שם בסו"ד דהכנת מקום לישיבתם הוא לדבר מצוה, ובזה לא התירו שיחשב אחד לחבירו.[[376]](#footnote-377)

**צאו ולמדום,** בפירש"י כתב דהיינו שיסדרו אותם ויושיבום כדי שלא יצטרכו ליגע בהן למחר, וכ"כ הפסקי רי"ד,[[377]](#footnote-378) - אך בפי' ר"ח כתב דהא דאמר להם צאו ולמדום הוא משום דלימוד הוי מעשה, וכ"כ המאירי דלימוד שמסדרם ומושיבם הוי מעשה מעליא כעין התקנה, וה"ז מועיל להתיר את טלטול האבן, וכ"נ בד' הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"א,[[378]](#footnote-379) וכמש"כ המ"מ שם, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סו"ס ח', ורי"ו נתיב י"ב חלק י"ג, וכ"נ בד' השו"ע בסימן ש"ח סכ"א.

המג"א בסימן ש"ח סקמ"א כתב ללמוד מד' רש"י דמותר לישב על המוקצה, כל שאינו מזיזו בישיבתו,[[379]](#footnote-380) וכ"כ הריטב"א לעיל בסוגיין דלישיבה גרידא ע"ג האבנים א"צ שום הכנה ואפי' מחשבה, כיון דאינן משמשות אלא מעשה קרקע בעלמא, וכ"כ המאירי דכל שא"צ לטלטלן לישב עליהן במקום אחר, אלא לישב במקומן, א"צ מחשב הכלל, שישיבה בלא טלטול אינו כלום, דאי"ז אלא נגיעה בעלמא כנגיעה בכתלים או בקרקע, ומעשים בכל יום שיושבים על האבנים, וכ"כ המרדכי בסימן שכ"ד, וכ"ה מבו' בל' הפסקי ריא"ז ה"ב דין י"ז, והספר הבתים שערי הקידוש והשביתה שער ו'.

אך הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"א כתב דנדבך של אבנים שחשב עליו מבעו"י, אם למדום מותר לישב עליהן למחר ואם לאו אסור, ומשמע דכל שלא הוכנו לישיבה, אסור לישב עליהן, והמג"א שם כתב דצ"ל דהיינו באבנים שאינם גדולות כ"כ דכשיושב עליהן מזיזן, ועיי"ש שעמד בזה דאכתי יש להתיר משום דהו"ל טלטול בגופו,[[380]](#footnote-381) ובסו"ד כתב לדחוק בד' הרמב"ם, - והחזו"א בסימן מ"ב סקי"ב כתב דצ"ל דהא דבעינן למדום, הוא להתיר טלטול בידים שא"א להזהר מטלטול, או דלפעמים מתקלקל וצריך לתקנם, ובסימן מ"ז סקי"ב כתב די"ל דישיבה ע"ג מוקצה כשמזיזו בישיבתו אסירא, עיי"ש.

בד' הרמב"ם שם משמע דחלוק דין נדבך של אבנים שלמדום מדין חריות שחישב עליהן, דחריות שחישב עליהן מותר לטלטלן לכל צורך, ונדבך של אבנים שלמדום לא הותר אלא לטלטלן לצורך ישיבה, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ח סנ"א סנ"ב, - ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דהוא משום דחריות שדרך לייחדן גם לישיבה, ע"כ כל שיחדן לכך נעשה עליהן תורת כלי, והו"ל ככלי שמלאכתו להיתר דמותר לטלטלו לצורך, ומשא"כ בנדבך של אבנים דאין דרך לייחדם לישיבה, ל"מ מעשה הסידור לחשבם ככלי גמור, ול"מ אלא להתיר לטלטלן לצורך ישיבה, שבשביל כך סדרום, ועד"ז מצינו בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין בדעת ר' אסי, ונתבאר לעיל.

**צאו ושפשפום,** בפירש"י כתב דהוא משום דבמעשה כ"ד נעשה כלי, ומבו' דבעינן מעשה כ"ד, ולא סגי במחשבה גרידא, והתוס' בד"ה ואזלי לטעמייהו הק' לפ"ז במה שאמרו דאזדי לטעמייהו, שהרי באבן שע"פ החבית לא הצריך ר' אסי מעשה כלל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דבאבן לכיסוי החבית, סגי לה בהנחה, שדרכו לעשותו כ"ד ול"ב תיקון ומעשה גמור, ובנדבך של אבנים צריך שפשוף. - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב דהא דבאבנים מהני שפשוף, הוא משום דהוי זה מעשה לצורך הישיבה, וחשיב דכבר התחיל בתשמיש זה מערב יו"ט, וה"נ באבן שע"פ החבית, שהתחיל בתשמיש זה מערב שבת בכיסוי החבית. - **ג** הריטב"א כתב דשפשוף ל"ה מעשה גמור אלא מעשה כ"ד, וה"נ באבן שנוטלה ממקומה ונותנה ע"פ החבית, חשיב כמעשה כ"ד, כיון דיש בה שינוי מקום לעשות ממנה כיסוי, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד. - **ד** בד' התוס' הרא"ש מבו' דהא דבאבן שע"פ החבית ל"ב מעשה, הוא משום דהנתינה ע"ג החבית מועלת, דדמי לחריות דכל שישב עליהן מותר לטלטלן, וכתב לפ"ז, דהא דהכא קאמר צאו ושפשפו, אף דגם ישיבה גרידא מועלת, הוא משום דטורח גדול הי' לישב על כל אחת ואחת, ויותר נח השפשוף.[[381]](#footnote-382)

ט"ו כסליו פ"א

דף מס' 17

**קכ"ה ב' -** הפסקי רי"ד כתב דהא דפליגי הכא בדין נדבך של אבנים אם סגי במחשבה או בעינן מעשה, תליא בפלוגתת ת"ק ורשב"ג לעיל נ' א' בדין חריות אם צריך לקשר או א"צ לקשר, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוד"ה ואזדו לטעמייהו בתי' קמא, וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ, וכ"כ הר"ש הזקן בתשו' ספה"י לר"ת סימן ג', וכ"כ ר"ת שם סימן ד', וכ"ה מבו' גם בספה"י בסימן רפ"ד וסימן שי"ז.

והפסקי רי"ד כתב לפ"ז דלפ"מ דקי"ל כדעת ר' אסי דבחריות סגי ישב אע"פ שלא קישר ולא חישב, ה"נ בנדבך של אבנים ובאבן שע"פ החבית סגי בהנחה ובישיבה בעלמא, וכ"ש דסגי במחשבה, וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין ד', וכ"כ הר"ש הזקן שם, ובתשו' ר"ת ובספה"י שם כתב להיפך, דכיון דהכא קי"ל דבעי מעשה, ה"נ בחריות קי"ל דבעי מעשה.[[382]](#footnote-383)

אך הרי"ף לעיל נ' א' כתב דקי"ל כר' אסי דבחריות סגי בישיבה, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"א, ובדין אבן שע"פ החבית כתב הרי"ף לקמן קמ"ב ב' דקי"ל כר' אמי דאסור לטלטלה, וכ"כ הרמב"ם שם הי"ז, וגם בדין נדבך של אבנים כתב הרמב"ם שם הכ"א דאף שחישב עליו אם לא למדום אסור לישב עליהן.[[383]](#footnote-384)

ובטעם הא דשאני חריות מאבן שע"פ החבית ומנדבך של אבנים, כתב הר"ן דשאני חריות דעבידי לישיבה ומהניא בהו, ומשא"כ באבן דלא עבידא כיסוי לחבית, וע"כ ל"מ בה הנחה דמבעו"י, וה"נ הוא בנדבך של אבנים דאין אדם מיחדן לישיבה מפני שישיבתן קשה, וכ"כ בפי' הר"ן לקמן קמ"ב ב',[[384]](#footnote-385) ועד"ז כתבו הרמב"ן במלחמות והמאירי,[[385]](#footnote-386) והרמב"ן שם כתב דאף למ"ד דשרי באבן שע"פ החבית ושרי בנדבך של אבנים בשפשוף, הוא רק לטלטלם לצורך אותה מלאכה שהוכנו לה, ונתבאר להלן.

והמ"מ בפכ"ה משבת הכ"א כתב דשאני חריות דאיכא דקיימי לישיבה ואיכא דקיימי לעצים, ולא נאסרו אלא מפני מחשבתו שגדרן לעצים, וע"כ מחשבת יציאה מוציאה מידי מחשבה דעצים, ומשא"כ בנדבך של אבנים דליכא דקאי לישיבה, צריך מעשה להוכיח שהן לישיבה, וכ"כ המג"א בסימן ש"ח סק"מ, - והנתיב חיים בסימן ש"ח למג"א סק"מ עמד בזה ממה שאמרו לעיל נ' א' דאף בקש שעל המטה סגי במה שהניח עליו כר או כסת, אף דסתם קש מוקצה להסקה, וכמש"כ השו"ע בסימן שי"א ס"ח,[[386]](#footnote-387) - אך בד' הגר"ז שם ס"נ וסנ"ב נראה שפירש לד' המ"מ כד' הרמב"ן והר"ן, דשאני חריות דדרך לייחדן לישיבה, מאבנים דאין דרך לייחדן לישיבה, ועד"ז כתב התו"ש שם סקס"ב, וכ"כ התהל"ד שם סקכ"ז, והאו"ש בהל' שבת שם, והחזו"א בסימן מ"ב סקי"א.

למש"כ בפי' הר"ן לעיל נ' א' בדעת הרשב"א דבחריות בעינן יחוד לעולם, ניחא הא דבאבן שע"פ החבית ובנדבך של אבנים ל"מ מחשבה ול"ד לחריות, דהרי הכא איירי ביחוד לזמן, וכמש"כ בתשו' הרשב"א, וזה ל"מ אף בחריות,[[387]](#footnote-388) - ובזה מתישב גם הא דבחריות קי"ל דסגי בישיבה, ובאבן שע"פ החבית לא סגי בהנחה, והיינו משום דהא דבחריות סגי בישיבה, כתב בפירש"י לעיל נ' א' ד"ה ואע"פ שלא חישב דהוא משום דגלי דעתי' דלישיבה קיימי, ולדעת הרשב"א היינו דעי"ז הן מתיחדין לישיבה לעולם, וכן משמע בפירש"י לעיל שם (ד"ה רבינא אמר) דהא דשרינן בגיזי צמר שטמן בהן, הוא משום דעי"ז הן מתיחדין להטמנה לעולם, אך באבן שע"פ החבית דאין דרך לייחדה לכיסוי, הרי דאף כשהניחה ע"ג החבית, לא נתיחדה לכך לעולם, וע"כ היא אסורה,[[388]](#footnote-389) - וי"ל דזהו גם מש"כ הרמב"ן במלחמות לחלק ביניהם, שהרי להדיא בדבריו דבחריות הוא מיחדן לישיבה לעולם, וע"כ הוא דל"ב בזה מעשה, (ומהני אף ישיבה בעלמא, דעי"ז נתיחדו לכך לעולם), ומשא"כ באבן שע"פ החבית דאינו מיחדה לכך לעולם, בעינן מעשה.

**סואר של קורות הוה,** בד' הריטב"א מבו' דרבותא קמ"ל, דאף דחשיבי לבנ"א טפי והוו כמוקצין, אפ"ה ס"ל לר' חנינא שלא הצריכם רבי מעשה, ועד"ז כתב השיטה להר"נ.

**יחוד במוקצה מחמת חסרון כיס**

**אבל גשוש קפיד עלי',**[[389]](#footnote-390)בפירש"י כתב דהיינו דהו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, ואפי' ר"ש מודה,[[390]](#footnote-391) וכ"כ המאירי, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר"י בן שאול,[[391]](#footnote-392) ועיי"ש שכתב דגשוש ענין כלי הוא, אלא דכיון דקפיד עלי' ל"מ לי' מעשה,[[392]](#footnote-393) - אך הריטב"א כתב דאם הי' הגשוש כלי, ודאי דסגי לי' במחשבה להוציאו מידי הקצאה בעלמא, אלא דל"ה גשוש שנתקן כבר אלא עץ שהי' מוכן לתקנו לספינה,[[393]](#footnote-394) וכ"כ השיטה להר"נ, ולפ"ז אין איסורו משום מוקצה מחמת חסרון כיס, אלא משום דאינו כלי כלל, ול"מ הא דקפיד עלי', אלא דמכח זה לא סגי לי' במעשה כ"ד ובעי מעשה חשוב, (וכמש"כ הריטב"א בד"ה במחוברת, דבכה"ג בעינן מעשה גמור כדי שתהא מחשבתו קיימת).

בעיקר מש"כ הריטב"א דבמוקצה מחמת חסרון כיס לכו"ע סגי במחשבה, לכאו' הוא משום דכל שאיסורו הוא משום הקצאה, הרי דכל שחישב עליו ויחדו למלאכת היתר, כבר ליכא לעיקר ההקצאה, וכל הא דבעינן מעשה, הוא היכא דבעינן לאשוויי כלי, דלא סגי לזה במחשבה בעלמא ובעי מעשה, - ועד"ז מצינו בד' הריטב"א לעיל נ' א' דהא דבגיזי צמר לכו"ע סגי ביחוד הוא משום דחזו להטמנה, והיינו דכיון דחזו להטמנה יש תורת כלי עליהן, ועיקר איסורן הוא משום דהוו מוקצה מחמת חסרון כיס, וכמש"כ הריטב"א שם לעיל מינה, וכל שיחדן להטמנה ליכא לעיקר ההקצאה.

ובד' רש"י דס"ל דמוקצה מחמת חסרון כיס חמיר טפי ולא סגי במחשבה, ולא אמרינן דכל שחישב ע"ז ליכא לעיקר ההקצאה, י"ל דהוא משום דאיירי הכא במחשבה לזמן,[[394]](#footnote-395) וכיון דאכתי עומד הגשוש למלאכתו, עדיין ההקצאה קיימת,[[395]](#footnote-396) וע"כ בעינן בזה לדין יחוד, דע"י שהוא מיוחד ועומד גם לישיבה, ל"ה מוקצה,[[396]](#footnote-397) - ומצינו בספר הבתים שערי הקידוש והשביתה שער ו' שכתב דכל שהוא מוקצה מחמת חסרון כיס ל"מ בו אף הכנה ומעשה מבעו"י, ולכאו' גם דבריו מתפרשים בכה"ג דעדיין הוא עומד למלאכתו, אלא שמיחדו גם למלאכה אחרת, ובזה ס"ל דל"מ בזה הכנה ומעשה, ואכתי הו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס.[[397]](#footnote-398)

אך בד' התו"ש בסימן שי"ב סק"ד, שהביא בגל' הגרע"א בסימן ש"ח סכ"ב מבו' דלדעת הסוברים דלאשוויי כלי ל"מ יחוד לעולם בלא מעשה, ה"נ במוקצה מחמת חסרון כיס ל"מ יחוד לעולם בלא מעשה, אף שמיחדו לעולם לתשמיש אחר וכבר אינו עומד למלאכתו, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרמ"א בכיס של מעות דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס בעי מעשה, ונתבאר להלן, אף דבפשוטו דבריו קיימי כשמיחדו לעולם לתשמיש אחר וכבר אינו עומד למעות, וצ"ע.

התוס' לעיל קכ"ב ב' ד"ה רחת נקטו בפשיטות דאף כובד העליון וכובד התחתון שהן מוקצין מחמת חסרון כיס שייחדן למלאכת היתר, מותר לטלטלן, - אך התוס' הרא"ש שם כתב דבמסר הגדול ויתד של מחרישה ל"מ להו יחוד למלאכת היתר, משום דקפיד עלייהו שמתקלקלין בדבר מועט, וה"נ בכובד העליון וכובד התחתון ל"מ להו יחוד, ולכאו' איירי בכה"ג שעדיין הן עומדין למלאכתן, אלא שייחדן אף למלאכת היתר, ובכה"ג הוא דס"ל דל"מ להו יחוד, משום דקפיד עלייהו,[[398]](#footnote-399) וזה ע"ד מש"כ הספר הבתים.

והיחוסי תנו"א שם נסתפק בדין סיכי זיירי ומזורי ויתד של מחרישה וכיו"ב, אם מהני בהו מחשבה, דומיא דנסרים דאומן, ומתו"ד שם מבו' דדבריו קיימי בגונא דעדיין הן עומדין למלאכתן, אלא שחישב עליהן אף למלאכת היתר, דומיא דעלי שטלטלו לקצב עליו בשר, וי"ל דרק בכה"ג הוא שנסתפק דל"מ להו מחשבה, וכנ"ל.

הראב"ן בסימן שע"ח כתב דהאזורים שעשוין כעין כיסין ומיוחדין למעות והניח בהן מעות, אע"פ שהוציאן מער"ש אסור לטלטלן בשבת, דדמי למטה שייחדה למעות והניח עלי' מעות, ואם עשה בה מעשה שפירסו מלמטה וסילקו מיחוד מעות, מותר לטלטלן, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"י ס"ז, - ומבו' דאף דקי"ל דמהני יחוד בלא מעשה, מ"מ בכיס של מעות דהוא מוקצה מחמת חסרון כיס בעינן מעשה.

ובטעמא דמילתא כתב הגר"א שם דהוא כדתנן בכלים ספכ"ה דמעשה מוציא מידי מעשה ומחשבה, ועד"ז כתב בגל' הגרע"א בסימן ש"ח ס"א דכיון דיחדו למעות וגם הניח בו מעות, הוי מעשה ול"מ מחשבה לבטלו,[[399]](#footnote-400) ובזה מתישב הא דבגיזי צמר מהני יחוד למחשבה, אף לדעת הרמב"ם ודעימי' דאיסורן הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, ומתפרש בזה מש"כ התו"ש בסימן שי"ב סק"ד והגרע"א בסימן ש"ח סכ"ב דבנייר חלק סגי ביחוד ול"ב מעשה, משום דהתם ל"ה יחודו ע"י מעשה, ובכה"ג הוא מתייחד לקינוח ע"י מחשבה בעלמא,[[400]](#footnote-401) אך הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ט סק"א דהוא משום דכל דקפדי עלייהו אין דרכו לייחדו לכך, ובכה"ג ל"מ מחשבה בלא מעשה,[[401]](#footnote-402) ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 19 בדין נסרים אומן שחישב ליתן עליהן פת לאורחין.

**במחוברת באבי',** הריטב"א כתב בשם י"מ כתב דהיינו דבכה"ג מסתמא קפיד עלי' כיון שהיא עומדת לפירות ונפסדת בקשירה, וע"כ בעינן מעשה גמור שתהא מחשבתו קיימת, וכמו שאמרו בגשוש של ספינה, וכ"כ השיטה להר"נ, - אך הריטב"א כתב דהיינו דכיון דהיא מחוברת לקרקע ול"ה בר טלטול ותשמיש כלל, ורוצה לעשותה בתורת תלוש שהוא היפך ענינה, בעינן מעשה גמור, וכ"כ הפסקי רי"ד כתב דל"מ מחשבה אלא בתלוש, וכן משמע בפי' ר"ח, וכ"כ המ"ב בסימן ש"ח סקפ"א דבמחובר לקרקע ל"מ מחשבה להוציאה מתורת מוקצה.

\*התהל"ד בסימן שי"ב סק"ה הוכיח מהכא דטלטול מוקצה במחובר אסור, וע"כ הוא דאסרינן בזמורה מחוברת משום מוקצה, ועמש"נ במ"מ מוקצה א' דף מס' 24 פלוגתת רבוותא בדין זה, - והעירו די"ל דאף אם טלטול מוקצה במחובר מותר, מ"מ אסור להשתמש בו, דהא דטלטול מותר הוא משום דלא חשיב כטלטול, ואי"ז טעם להתיר שימוש, וע"כ הוא דאין ממלאין בה משום איסור שימוש במוקצה.

**גזירה שמא יקטום,** בד' המאירי משמע דרב אשי פליג אשנויא דרב ששת, וס"ל דאף במחוברת מהני מחשבה, וכל הא דאסרינן בזה הוא מגזירה שמא יקטום, וכן משמע קצת בד' הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ז והריא"ז בפירקין שלא הביאו לדין זה דל"מ מחשבה במחובר, - אך המג"א בסימן ש"ח סקל"ט כתב לדינא דכל שהיא מחוברת ל"מ מחשבה, וכ"כ התו"ש שם סקס"ב, והמ"ב שם סקפ"א, והמחה"ש שם כתב דהוא משום דרב אשי לא פליג על רב ששת בדינא, אלא דניח"ל טפי לאוקמי מתניתין אפי' בתלושה.

**נגר הנגרר וכו',** בטעם הפלוגתא בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דנגר הנגרר, כיון דקשור בו מיוחד ועומד הוא לכך וכבר נבנה בנין זה מבעו"י ולי"ב משום בונה,[[402]](#footnote-403) ולי"ב אלא משום שבות, וע"כ נועלין בו במקדש דאין שבות במקדש, והמונח שאינו קשור כלל, הו"ל בנין דאורייתא ולא הותר במקדש,[[403]](#footnote-404) ור' יהודה ס"ל דאף במונח ל"ה בונה דאורייתא כיון דמתוקן מאתמול לכך. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ת דאין בנגר משום בנין כלל, כיון דאינו מבטלו שם כלל ול"ה כבנין, והא דבעינן שיהא קשור ותלוי, ול"ד לכל כלי תשמיש דדי להם בתיקונם, הוא משום דהן תשמישי קרקע, והא דלת"ק אין נועלין בנגר המונח במקדש, הוא משום דגזרו על שבות זו אף במקדש.[[404]](#footnote-405) - **ג** הרמב"ן כתב דהא דבעי ת"ק שיהא הנגר קשור ותלוי, הוא משום גזירת בנין, וע"ז הוא דמהני הא דתלוי, דכל דתלוי מטלטל לי' ולא מבטל לי', והא דבעי ר' יהודה שיהא הנגר קשור, הוא משום היתר טלטול, וכ"ה מבו' בד' ר"ת בספר הישר סימן רפ"ד וסימן שי"ז, עיי"ש.[[405]](#footnote-406)

\*התוס' בד"ה בין קשור הוכיחו דהא דבעינן שיהא קשור הוא משום טלטול, דאם הוא משום בנין, א"כ מה מדמינן לה לדין פקק החלון, הרי בפקק לא שייך בנין אלא תוספת אהל עראי דמותרת אף בלא קשירה, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' בעירובין מ"ד א', שם מנגר דצריך קשירה בפקק, הרי בפקק לא שייך בנין אלא תוספת אהל עראי, ותוספת אהל עראי שרי בלא קשירה, כדמוכח בעירובין מ"ד א',[[406]](#footnote-407) - והריטב"א בעירובין ק"ב א' כתב בשם הראב"ד, דהא דבנגר בעי קשירה ולא שרינן לה משום תוספת אהל עראי, הוא משום דכל (שהוא) [שאינו] קשור בדלת ואין עליו תורת כלי אינו בנין עראי אלא כבנין קבע לאסור מדרבנן מיהת.

**והוא שיש תורת כלי עליהן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דיהא הכיסוי ראוי לתשמיש לעצמו, דאם אין תורת כלי עליו, לא אמרינן דכיסוי כלי הוי כלי,[[407]](#footnote-408) והיינו דכיסוי כלי כיון דאינו משמש בעצמו, אלא כחלק מן הכלי, ליכא עלי' תורת כלי, וע"כ הוא דבעינן שיהא ראוי לתשמיש עצמו. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ת והוא בספה"י סימן רפ"ד וסימן שי"ז דהיינו דבעינן שיהא עליו תורת כלי שתיקנו ועשה בו מעשה והכינו לכך, ובד' התוס' לעיל קכ"ה ב' ד"ה ואזלי לטעמייהו מבו' דעיקר הא דבעינן הוא שלא יהא מחוסר תיקון, דכל שהוא מחוסר תיקון אין עליו תורת כלי. - **ג** הרשב"א והריטב"א והר"ן כתבו בשם ר"ת דהיינו דבעינן היכר שיהא תיקון המוכיח עליו שהוא מתוקן לכך, והר"ן הוסיף, דהוא משום דנגר הוא עץ בעלמא שלוקח מבין העצים, וכיסוי כלים ג"כ איירי בדפין בעלמא, וע"כ בעינן מעשה גמור שיהא ניכר שהן עומדין לכך, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ. - **ד** הרמב"ן במלחמות כתב דהיינו דבעינן שיהא ע"ז תואר כלי.

התוס' לעיל קכ"ה ב' ד"ה ואזדי לטעמייהו הק' בהא דא"ר אסי א"ר יוחנן באבן שע"פ החבית דנעשית כיסוי לחבית, דהכא א"ר אסי א"ר יוחנן דבעינן תורת כלי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' כתב דל"ג התם א"ר יוחנן, אלא ר' אסי קאמר לה, ואם גרסינן התם א"ר יוחנן, צ"ל דאמוראי נינהו, והרשב"א והריטב"א תמהו ע"ז, עיי"ש. - **ב** התוס' לעיל שם כתבו דבכיסוי חבית סגי לי' בהנחה, שדרכו לעשות כל דהו ול"ב תיקון ומעשה גמור כשאר כיסוי כלים, והיינו דעיקר הא דבעינן תורת כלי, הוא שלא יהא מחוסר תיקון, וע"כ בכיסוי חבית שדרכו לעשות כ"ד, ל"ב תיקון ומעשה גמור. - **ג** הבעה"מ כתב דכיון שהאבן מונחת על החבית מער"ש ע"ד כיסוי הראוי לעשותו קבע, מקומו מוכיח עליו וא"צ שם תורת כלי אחרת, וכ"כ הר"ן, והיינו דעיקר הא דבעינן תורת כלי הוא משום דיהא ניכר שהוא עומד לכך, וע"כ כל שהאבן מונחת על החבית ומקומו מוכיח עליו, הו"ל כתורת כלי.[[408]](#footnote-409) - **ד** הרמב"ן במלחמות כתב דהא דבעינן תורת כלי, הוא להתירן לגמרי בהתקנתן, אך באבן שע"פ החבית אף דאין עלי' תורת כלי, מ"מ כיון שהתחיל ועשה בה מעשה להשתמש בה למחר במלאכה מיוחדת התירו לאותה מלאכה, וה"נ הוא בנדבך של אבנים דשפשוף שלהן מתירן לטלטלן לצורך הישיבה, כיון דהתחיל בתשמיש זה מבעו"י, אך לטלטולין אחרים לצורך גופן ומקומן אסור, והסכימו לזה הרשב"א והריטב"א. - **ה** הפסקי רי"ד כתב דכל הא דבעינן תורת כלי הוא בכיסוי קרקעות או כלים המחוברין לקרקע, אך בכיסוי כלים המטלטלין א"צ תורת כלי, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד.

החזו"א בסימן מ"ב סוסק"ד כתב דלפ"ד הרמב"ן דבאבן שהניחה ע"פ החבית אף דאין עלי' תורת כלי, מ"מ מותר לטלטלה למלאכתה לדעת ר' אסי, הדין נותן דגם בנגר ובקנה שהתקינו מותר לנעול בו כל שנעלו בו מבעו"י, וכתב דזה דחוק.

וצ"ע דבד' הרמב"ן מבו' דלא הותר אלא כשהתחיל במלאכה זו עצמה מבעו"י, ועדיין הן מונחין שם והתקנתם עליהן לאותו תשמיש, ולפ"ז הדין נותן דל"מ מידי הא דנעל בנגר ובקנה מבעו"י, שהרי לא התחיל בהן במלאכת השבת,[[409]](#footnote-410) - ומה"ט הוא דבאבנים בעינן שפשוף, ולא סגי במה שישב עליהן מבעו"י, ול"ד לאבן שהניחה ע"פ החבית, והיינו משום דבאבן שהניחה ע"פ החבית התחיל במלאכת השבת, ומשא"כ באבנים שישב עליהן מבעו"י, לא התחיל כלל במלאכת הישיבה עליהן בשבת,[[410]](#footnote-411) - ובזה מתפרש גם מה שאמרו לעיל נ' א' דאמר לתלמידיו צאו וחשבו כדי שנשב עליהן למחר וכו', ואמרינן עלה דדוקא בית האבל או בית המשתה דטרידי, אבל הכא קשר אין לא קשר לא, ומשמע דגם להתיר לטלטלן כדי לישב עליהן, ל"מ אא"כ קשר מבעו"י, ול"מ מה שישבו עליהן, והיינו משום דישיבה על החריות מבעו"י, אי"ז תחילת הישיבה דשבת.

הרא"ש בסימן י' כתב בדעת רש"י, דהא דבעינן בכיסוי כלים שיהיו ראויין לתשמיש אחר, הוא לאפוקי מאיסור בנין, - וצ"ע דלהדיא כתב בפירש"י דהא דדלתות שידה תיבה ומגדל ניטלין בשבת הוא משום דיש תורת כלי עליהן דראויין לישב עליהן וליתן עליהן מזונות לקטן, והרי דהא דבעינן תורת כלי אי"ז משום איסור בנין, אלא משום איסור טלטול.

\*בעיקר מש"כ בפירש"י דהא דדלתות שידה תיבה ומגדל ניטלין בשבת, הוא משום דיש תורת כלי עליהן, דראויין לישב עליהן וכו', לכאו' דבריו מתפרשים למש"כ הר"י מלוניל לעיל קכ"ב ב' ודעימי' דהא דדלתות הכלים ניטלין בשבת הוא משום דהן עושין מעין מלאכתן דראויין לכסות בהן, וזהו דקשיא לי' דמה מהני הא דראויין לכסות בהן, הרי לא עדיף מכל כיסוי הכלים דכל שאין עליו תורת כלי אסור לטלטלו, וע"כ הוצרך לפרש דהן ראויין לישב עליהן,[[411]](#footnote-412) - אך צ"ע שהרי להדיא תנן לעיל קכ"ד ב' דשברי כלים הראויין לכסות בהן ניטלין בשבת, אף דאין עליהן תורת כלי, והיינו משום שהן מוכנין אגב אביהן, וכמש"כ הרמב"ן וש"ר לעיל קכ"ד ב', ועד"ז כתב הרשב"א בשם הראב"ד בסוגיין בטעם הא דל"ב שיהיו מתוקנים לכך, וא"כ מ"ט בדלתות שידה תיבה ומגדל בעינן דיהא עליהן תורת כלי, וכבר עמד ע"ז הגר"א בסימן שי"ג ס"א בתו"ד, וצ"ע.[[412]](#footnote-413)

ט"ז כסליו פ"א

דף מס' 18

**קכ"ו ב' - ומי בעי רשב"ג תורת כלי עליו, והתניא חריות וכו' רשב"ג אומר א"צ לקשר,** הרשב"א הק' לדעת הראב"ד דכל הא דבעינן תורת כלי הוא בכיסוי כלים המחוברין לקרקע וכיו"ב, דא"כ מה פרכינן עלה מחריות דהן מטלטלין לגמרי, וע"כ ל"ב בהו תורת כלי, וכן הק' ההשלמה לעיל קכ"ה ב', - ועד"ז צ"ב לדעת רש"י דהא דבעינן תורת כלי הוא בכיסוי הכלים דאין משמשין בפנ"ע אלא כחלק מן הכלי, דא"כ מאי פרכינן עלה מחריות שהן משמשין בפנ"ע, ויש תורת כלי עליהן,[[413]](#footnote-414) - והמהרש"א הק' כן על מש"כ הרא"ש בדעת רש"י דהא דבעינן תורת כלי הוא לאפוקי מאיסור בנין, דא"כ מה פרכינן עלה מחריות דלי"ב משום בנין, וצ"ע.

לעיל נ' א' א"ר אסי בחריות דישב אע"פ שלא קישר ואע"פ שלא חישב, והר"ן בסוגיין הק' דר' אסי גופי' קאמר הכא משום ר' יוחנן דבעינן תורת כלי, ומ"ט סגי בחריות בישיבה בעלמא, והיינו דהרי חריות אין עליהן תורת כלי, כמו שאמרו בסוגיין דמה"ט ל"מ מחשבה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לעיל קכ"ה ב' סוד"ה ואזדי לטעמייהו כתבו די"ל דהתם גרסינן רבי אסי. - **ב** התוס' שם כתבו די"ל דחריות ראויין לישיבה טפי מאבנים, והמהרש"א בסוגיין פירש דהיינו דמה"ט יש עליהן תורת כלי בישיבה בעלמא. - **ג** הבעה"מ כתב דכיון דישב על החריות מבעו"י עשאן כלי בישיבתו, וכ"כ הר"ן, וזה לטעמייהו דאף אבן שהניחה ע"פ החבית יש עלי' תורת כלי. - **ד** הרמב"ן במלחמות בסו"ד כתב דכיון שישב עליהן, כבר תיקנן לישיבה ומקומו ניכר הוא ותואר ישיבה עליהן.

המהרש"ל הק' למש"כ התוס' לעיל דאף דבחריות סגי בישיבה מ"מ בנדבך של אבנים בעינן שפשוף משום דחריות ראויין לישיבה טפי מאבנים, א"כ מאי פריך הכא מחריות, הרי בע"כ דל"ד זל"ז, ועיי"ש מש"כ בזה, - והמהרש"א כתב לישב, דמש"כ התוס' דחריות ראויין לישיבה טפי מאבנים, היינו דמה"ט יש עליהן תורת כלי ע"י מעשה ישיבה, ול"ד לאבנים דבעו שפשוף, ובלא"ה אין עליהן תורת כלי, אך במחשבה בעלמא אף חריות אין עליהן תורת כלי, וזהו דפריך הכא מהא דלא בעי רשב"ג מעשה בחריות, ובע"כ דל"ב תורת כלי.[[414]](#footnote-415)

הבעה"מ כתב דכיון דכל הא דשרינן בחריות שישב עליהן, הוא משום דכל שישב עליהן זהו תורת כלי שלהן, הרי דכ"ז הוא בישיבה, אך מחשבה ל"מ בהו, משום דאין עליהן תורת כלי, וכמו שאמרו הכא דרשב"ג דאמר דא"צ לקשר ס"ל דל"ב תורת כלי, וכתב לפ"ז דהא דא"ר אסי לעיל נ' א' דישב אע"פ שלא קישר ואע"פ שלא חישב, לאו היינו דכ"ש דישיבה מהניא כרשב"ג, ול"מ אלא ישיבה או קישור, עיי"ש,[[415]](#footnote-416) וכ"ה גם לפ"ד הר"ן.

אמנם הנה הר"ן לעיל נ' א' כתב דמהא דא"ר אסי דישב אע"פ שלא קישר ואע"פ שלא חישב, משמע דכ"ש דמחשבה מהניא, - וצ"ע דלפי דבריו הכא הרי נמצא דל"מ אלא ישיבה, אך מחשבה ל"מ.

והחזו"א בסימן מ"ב סוסק"ו כתב דצ"ל דדבריו התם הם בדבר דאינו מחוסר תורת כלי, כמו פקורין וציפא וקש שעל המיטה, דבזה מהני מחשבה, אך דבריו הכא בחריות דמחוסר תורת כלי קצת,[[416]](#footnote-417) - והיינו דב' ענינים הם, דנידון הסוגיא דהתם הוא בדיני יחוד, ובזה הוא דאמרינן דמחשבה עדיפא מישיבה, והוי יחוד מעליא טפי, אך נידון הסוגיא הכא הוא משום דבעינן תורת כלי שיהא ניכר שהוא עומד למלאכתו, ובזה ישיבה עדיפא ממחשבה,[[417]](#footnote-418) וע"כ הוא דבחריות דאין תורת כלי עליהן, הרי דאף דמשום דיני יחוד מהני מחשבה, דכיון דמהני ישיבה כ"ש דמהני מחשבה, מ"מ כיון דאין תורת כלי עליהן אסור לטלטלן, ולזה בעינן לישיבה דעי"ז יש עליהן תורת כלי, אך בפקורין וכו' דיש תורת כלי עליהן, אלא שבאנו לדון משום דיני יחוד, הרי דכיון דישיבה מהניא, כ"ש דמחשבה מהניא.[[418]](#footnote-419)

והך מילתא דב' ענינים הם, הוא מבו' כן להדיא בד' הרמב"ן במלחמות בסו"ד, עיי"ש שכתב בדעת הירושלמי דאף רשב"ג דל"ב קישור להכנה, מ"מ בעי קישור כ"ד לתורת כלי, וגמ' דילן ס"ל דלרשב"ג ל"ב קישור אף לתורת כלי, ולדעת ר' אסי יוצא בישיבה ידי שתיהן ידי הכנה וידי תורת כלי, - והרי דהא דבעי ת"ק מעשה הוא משום דיני יחוד, אך גם אם ל"ב מעשה משום דיני יחוד, מ"מ בעינן קישור כ"ד או ישיבה לאשוויי תורת כלי.[[419]](#footnote-420)

אך הנה בד' ר"ת בספה"י סימן רפ"ז ובתשו' סימן ד' ובד' ההשלמה לעיל קכ"ה ב' מבו' דעיקר הא דבעינן ת"ק קשירה, הוא משום דבעינן תורת כלי, עיי"ש, וזהו שכתבו דקי"ל כת"ק משום דקי"ל כר' יוחנן דבעינן תורת כלי, - ולפי דבריהם הדין נותן, דכל הא דבעינן ת"ק קשירה, הוא רק בדבר דאין עליו תורת כלי, אך בדבר דיש עליו תורת כלי לכו"ע סגי במחשבה בעלמא.[[420]](#footnote-421)

**כיסוי קרקעות**

**בד"א בכיסוי קרקעות וכו',** בפירש"י כתב דהא דשאני כיסוי קרקעות מכיסוי הכלים, הוא משום דבכיסוי קרקעות הוי כבונה, וע"כ בעינן בית אחיזה דעי"ז מוכחא דלמישקל ואהדורי עביד, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי.[[421]](#footnote-422)

ובד' ההשלמה בסוגיין מבו' דלא נאסר אלא לטלטלו מע"ג הבור והדות ולהחזירו לשם, דהוי כסותר ובונה, אך לטלטלו שרי, וכן משמע קצת בפי' ר"ח שפירש במה שאמרו בכיסוי כלים דניטלין, דהיינו דמותר לטלטלן לגלותם ולכסותם, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סקכ"ג ובמש"ז שם סק"י,[[422]](#footnote-423) - אך כתב דבד' השו"ע והמג"א שם מבו' דאף בטלטול אסור, - והביאוה"ל שם ד"ה אין ניטלין הוכיח כן מד' הרמב"ן ועוד מקמאי, וכתב לפרש דהוא משום דהו"ל כדלתות הבתים דאסורין בטלטול, וכתב דד"ז תליא בפלוגתת רש"י והרמב"ם בטעם איסורא דדלתות הבתים, - ועמש"כ בזה הלבו"ש שם, והחזו"א בסימן מ"ו סק"ד.

**והוא שיש תורת כלי עליהן** בפירש"י בד"ה ודכו"ע מבו' דאף כשיש להן בית אחיזה לא הותר לטלטלן אלא כשיש עליהן תורת כלי, והא"ר בסימן ש"ח סקכ"ג כתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפכ"ה משבת הי"ג, וכתב דיש ללמוד כן מסוגיית הגמ', והביאוה"ל שם ד"ה והוא שתיקנם פירש דהיינו מהא דמייתינן לעיל לההיא דר' יוחנן על רישא דמתניתין בכיסוי כלים שיש להן בית אחיזה.

אך הא"ר שם כתב דמל' השו"ע והלבוש משמע דכל שיש להן בית אחיזה ל"ב שיתקנם ויעשה בהן מעשה כדי שיהא עליהן תורת כלי, וכ"כ הגר"א שם ס"י, - והביאוה"ל שם ד"ה והוא שתיקנם כתב דהיינו משום דכל שיש להן בית אחיזה, הוי זה עצמו הכנה שיהא כיסוי לכלי, ול"ב טפי מזה, ועיי"ש שכתב דמש"כ בפירש"י דאף כשיש להן בית אחיזה בעינן שיהא תורת כלי עליהן, הוא לטעמי' דתורת כלי הוא שיהא ראוי לתשמיש לדבר אחר, ועיי"ש במש"כ לישב לל' הגמ' לעיל דלא משמע כן, וכתב די"ל עוד, דהתם איירי כשיש לו בית אחיזה בתולדה, דאי"ז מועיל ליתן עליו תורת כלי.

**כי פליגי בכלים דחברינהו בארעא מר סבר גזרינן,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כחכמים, משום דהוא הכלל הנכון דכל המחובר לקרקע הרי הוא כקרקע, ומשמע דהא דאסרינן בכלים המחוברין לקרקע, אי"ז משום גזירה, אלא משום דהו"ל כקרקע, וצ"ע.

לעיל קכ"ה א' אמרו דהא דמטלטלינן האידנא כיסוי דתנור דמתא מחסיא שאין להן בית אחיזה הוא כראב"י, והתוס' שם פירשו דהוא כר' יוסי דשרי הכא לטלטל כיסוי כלים דחברינהו בארעא אף דאין להן בית אחיזה, ועפי"ז כתב הבעה"מ דקי"ל כר' יוסי, וכ"כ הפסקי רי"ד והרא"ש בסימן י"א, וכ"כ הריטב"א לעיל קכ"ה א' בשם הרא"ה, וכן צידד ההשלמה בסוגיין.

אך הרי"ף כתב דהלכה כת"ק, והבעה"מ תמה דסותר למה שהביא לעיל שם דמטלטלין כיסוי דתנור, והרא"ש כתב דט"ס נפלה בדבריו וצ"ל ולית הלכתא כת"ק, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן במלחמות כתב דכיסוי התנור עדיף לפי שהוא כגופו שהוא עצמו מסייע באפי', וכל עצמו של תנור אינו ראוי למלאכתו אלא מפני סיוע של כיסוי, וע"כ נעשה ככלי עצמו, ול"ב בית אחיזה, דלא גרע משברי תנור, וכ"כ הרמב"ן לעיל שם.[[423]](#footnote-424) - **ב** הרמב"ן במלחמות בסו"ד כתב די"ל דאיירי התם בתנור שאינו מחובר לקרקע, וכ"כ ההשלמה והריא"ז, וכ"כ הראב"ד בפכ"ה משבת הי"ג. - **ג** הרמב"ם בפכ"ה משבת הי"ג כתב דהא דאסרינן בכלי המחובר בקרקע הוא כגון חבית הטמונה בארץ, והרמב"ן וש"ר לעיל שם כתבו בדעתו דלא אסרו אלא בכיסוי חבית הטמונה לקרקע, דדמי לכיסוי קרקעות, אך בכיסוי כלים המגולין המחוברין לקרקע מודו רבנן דלא גזרו,[[424]](#footnote-425) ומה"ט הוא דשרינן בכיסוי תנור המחובר לקרקע, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשם מקצת מתלמידיו של הרי"ף. - **ד** ההשלמה כתב די"ל דמה שאמרו דמטלטלין כיסוי דתנור, היינו לטלטלו ממקום למקום, ומה שאסרו הכא בכיסוי כלים המחוברין לקרקע, הוא ליטלם מן הכלי ולהחזירם שם דדמי לסותר ולבונה. - **ה** בפי' רבינו פרחי' לעיל שם כתב דשאני כיסוי תנור מכיסוי שאר כלים הטמונים, משום שהוא עשוי לטלטול בכל עת. - **ו** בס' הבתים שערי הקידוש והשביתה ש"ה כתב דהוא משום דלא אסרו אלא בכיסויים שהם כלים לאותו דבר לכסותם תמיד, דדמו לקרקעות ולדלתות הבית, ומשא"כ בכיסוי התנור דאינו כיסוי לתנור, אלא שמניחין אותו על פי התנור כשהפת בתוכו כדי לשמור ההבל, והוא כאחד מן הכלים שבבית המיטלטלין.

י"ז כסליו פ"א

דף מס' 19

**טלטול עורות**

**נ' א' - טומנין בשלחין ומטלטלין אותן,** התוס' הק' ממה שאמרו לקמן קט"ז דאם אמרו וכו' לא נטלטל עור אגב בשר, ומשמע דהעור עצמו אסור בטלטול, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן שם ד"ה בתרתי פליגי כתב דהכא איירי בעור בהמה גסה דחזי למישטחי' ולמיזגא עלי', אך עור בהמה דקה אסור, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ח סכ"ה בשם י"א.[[425]](#footnote-426) - **ב** התוס' והר"ן כתבו בשם ר"ת דהכא איירי ביבשין דחזי למיזגא עלייהו, והתם איירי בלחין, והריטב"א לקמן שם והאו"ז בסימן פ"ו הוסיפו דהתם איירי בלח משום שהופשט היום, וכ"כ הרשב"א והמכתם בביצה י"א ב', וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח סכ"ה. - **ג** הר"ן לקמן שם כתב דהתם איירי כשעדיין לא הופשט העור לגמרי, כר' ישמעאל דאינו מפשיט אלא עד החזה, ובכה"ג לא חזי העור למידי. - **ד** הרמב"ן והרשב"א לקמן שם כתבו דהתם מותר העור עצמו בטלטול, והא דאסר ר' ישמעאל התם, הוא משום דהבשר אסור בטלטול, ונעשה העור בסיס לו. - **ה** התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב די"ל דהא דשרי הכא לטלטלן הוא משום דטמן בהן.[[426]](#footnote-427)

התוס' והר"ן הק' ממה שאמרו בביצה י"א ב' דנותנין עור לפני הדורסן דהתירו סופן משום תחילתן, אך עור דמערב יו"ט אסור לטלטל, וכתבו דלפירש"י צ"ל דאיירי בעור בהמה דקה, ולפי' ר"ת התם שהעור לח הוא אסור בטלטול, - אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דכל עור מותר בטלטול וכ"כ הריא"ז בפירקין קשיא מהתם, - אך האו"ז בסימן פ"ח כתב בשם ריב"א לפרש לסוגיית הגמ' שם דקאי על נתינת העור לפני הדורסן דלא הותר אלא מפני תחילתן ועור דמערב יו"ט אסור, אך טלטול העור שרי בכל גווני, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בביצה שם ה"ד דין ג' שלא כתב לאסור אלא בנתינת העור לפני הדורסן.

החיי אדם בכלל ס"ה ס"ג הפן הו' כתב דבמדינתינו דאין יושבין על הקרקע כל עורות אסורין בטלטול, והוו מוקצה מחמת גופו, - והערוה"ש בסימן ש"ח סמ"ט כתב דדינם ככלי שמלאכתן לאיסור דמותר לטלטלן לצורך גופו ומקומו, דודאי שם כלי ע"ז, וצע"ג.

**אבל של אומן קפיד עלייהו,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא קיימי למזגא עלייהו, ומשמע דאי"ז מדין מוקצה מחמת חסרון כיס, אלא היינו משום דאין עליהן תורת כלי כלל, דכל הא דיש על עורות תורת כלי, הוא כשהן עומדין לישב עליהן, אך כל שאין עומדין לישב עליהן, אין תורת כלי עליהן, וכ"נ בד' הב"י בר"ס ש"ח דנסרים של אומן אינם בכלל מוקצה מחמת חסרון כיס, אלא הוו מוקצה מחמת גופו, עיי"ש, וכ"נ בד' הלבוש שם סכ"ו, וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ה ס"ג הפן הו', וכ"כ החזו"א בסימן מ"ג סקכ"ג, דכל שעומד העור לעשות ממנו כלים, ואינו עומד לישב עליו, אין תורת כלי עליו.

אך בד' הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ב משמע להדיא דהצד לאסור בעורות של אומן, הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, עיי"ש,[[427]](#footnote-428) וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר"י בן שאול, וכ"כ הגר"א בסימן ש"ח ס"א דנסרים של אומן הוו מוקצה מחמת חסרון כיס, והביא מזה מקור לד' הרמב"ם דכלים העומדין לסחורה הוו מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ הגר"ז שם סנ"ט, ובקו"א בסימן רנ"ט סק"א.

**מחשבה בנסרים של אומן**

**ואם חישב ליתן עליהן פת לאורחין בין כך ובין כך מטלטלין,** לדעת הרמב"ם דנסרים של אומן הוו מוקצה מחמת חסרון כיס, מבו' דאף במוקצה מחמת חסרון כיס מהני יחוד במחשבה, - והיחוסי תנו"א בע' ר"י בן שאול נסתפק אם ה"נ מהני מחשבה בסיכי זיירי ומזורי, עיי"ש.[[428]](#footnote-429)

והגר"ז בקו"א בסימן רנ"ט סק"א עמד בזה, דמ"ש נסרים של אומן דכל שחישב עליהן מותר לטלטלן, מכיס של מעות שכתב הרמ"א בסימן ש"י ס"ז דאף אם הוציא המעות מער"ש אסור לטלטלו, ורק אם עשה בו מעשה מותר לטלטלו, ונתבאר בדף מס' 17, - וכתב דשאני נסרים של אומן שלא נעשה בהן מעשה של הקצאה,[[429]](#footnote-430) או דשאני נסרים דרק אומן הוא דקפיד אך בעה"ב דאינהו רובא דאינשי לא קפדי, ונמצא קפידתו באה ע"י מחשבתו שחשב עלי' למוכרה, וע"כ היא נפקעת ע"י מחשבה בעלמא.

הראבי"ה בסימן ר"ח כתב בשם אביו דפסק כרשב"ג דמהני יחוד במחשבה, והוכיח כן מהא דתניא הכא דאם חישב עליהם לתת פת לאורחים מטלטלין אותן,[[430]](#footnote-431) - והמאירי כתב דהא דסגי בהכא במחשבה, הוא משום דיש עליהן קצת תורת כלי, וע"כ מחשבה מועלת בהן להיתר טלטול.

החזו"א בסימן מ"ג סקכ"ג עמד בזה בטעם הא דשרינן כשחשב ליתן עליהן פת לאורחים, ומשמע דסופו ליטלן, ואפ"ה שרי, אף דאי"ז אלא יחוד לשבת אחת, - וכתב דהוא משום דהוי דבר שדרכו בכך, וסגי בזה ביחוד לשבת אחת, ואף לדעת הרשב"א דל"מ יחוד לשבת אחת אף בדבר שדרכו בכך, צ"ל דהכא כיון דאורחי' טפי בהאי שימוש ל"ב שייחדו לעולם, - ולדעת הסוברים דאיסורא דנסרים של אומן הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, י"ל דמה"ט הוא דמהני בזה אף יחוד לשבת אחת, דכיון דלא קפיד עליהן, לי"ב לההקצאה דחסרון כיס,[[431]](#footnote-432) וע"ד מש"כ הריטב"א לקמן קכ"ה ב' דבכלי שהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, לכו"ע מהני מחשבה, דעי"ז ליכא לעיקר ההקצאה.[[432]](#footnote-433)

\*הגר"ז בסימן ש"ח ס"ד בכלים העומדין לסחורה, דאם נמלך מבעו"י להשתמש בהן איזה תשמיש מותר לטלטלו, דמחשבה מועלת למוקצה, ולכאו' הוא נלמד מהא דשרינן בנסרים של אומן שחישב ליתן עליהן פת לאורחים, והגר"א בסימן ש"ח ס"א כתב דמקור הא דכלים העומדין לסחורה הוו מוקצה מחמת חסרון כיס, הוא מהא דאסרינן בנסרים של אומן, - אך החזו"א בסימן מ"ב סקי"ג נסתפק בדין בגדים של חנוני שבחנותו העומדין למכירה ופעמים שמקפלן ומשתמש בהם לכר וכסת אי מהני מה ששכב עליהן מבעו"י לטלטלם בשבת, עיי"ש, וצ"ע דמ"ש מנסרים של אומן שחישב ליתן עליהן פת לאורחים דמותר לטלטלן.

**לא אמרו עבודין אלא לענין טומאה,** בפירש"י כתב דהיינו דעורות שאינן עבודין אינם מקב"ט, וכ"כ התוס', ועמדו לפ"ז דמ"ט לא אמרינן דמדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת נמי לאו מנא הוא, וכתבו דהוא משום דמקב"ט ע"י יחוד, ונתבאר בדף מס' 13, - אך בפי' ר"נ גאון כתב דקאי על אותן שעורותיהן כבשרן, דכל שעיבדן טהורין, וכ"כ התוס' בזבחים צ"ג ב' ד"ה מנין בשם ריב"א.

**ושל אומן אין מטלטלין אותן, ר' יוסי אומר אחד זה ואחד זה מטלטלין אותן,** בפי' ר"ח כתב דקי"ל כר' יוסי, וזה לפ"מ שפירש לעיל דהא דאמר הביאו שלחין ונשב עליהן, הוא בשבת, ומעשה רב, וכ"כ הרי"ף והרא"ש, והביאו שכ"כ ר"ש גאון בשם הראשונים, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ב, והטוש"ע בסימן ש"ח סכ"ה, - אך הפסקי רי"ד כתב דקי"ל כרבנן, דיחיד ורבים הלכה כרבים.[[433]](#footnote-434)

**יחוד במטבע**

**ס"ה ב' - פורפת וכו' אמר אביי סיפא אתאן למטבע,** הפסקי רי"ד כתב דהא דתנן שלא תפרוף לכתחילה בשבת קאי על מטבע שהוא מוקצה, וה"ה דקאי על אבן, אבל על האגוז שהוא מוכן מותר לפרוף בו לכתחילה בשבת, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, וכ"כ הריא"ז ה"ד דין י"ב והריבב"ן, וכן הביא הרשב"א מירושלמי.[[434]](#footnote-435)

אך בפירש"י כתב דעל האבן מותר לפרוף לכתחילה בשבת, ורק על המטבע אסור, וכ"כ הרי"ף ורבים מקמאי, ובטעם הא דשאני מטבע מאבן, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דמטבע לאו בר טלטול הוא, אבל אבן שהוקצה לכך ראוי לטלטול, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ט משבת הי"ב דהא דאינה פורפת על המטבע הוא משום דאסור לטלטלו, וכ"כ הר"י מלוניל והריטב"א ובפי' הר"ן. - **ב** הסה"ת בסימן ר"מ כתב דהוא משום דבמטבע נראה כמערים להוציאו ולהוליכו אל מקום אחר ולא לצורך ללבוש סרבלו, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, והמרדכי בסימן שנ"ז. - **ג** בפי' ריבב"ן כתב די"מ דהוא משום דבמטבע חיישינן שמא תפול ואתי לאתויי, ומשא"כ באבן דלא חשיבא לי' ולא אתי לאתויי אם תפול.

הרשב"א הק' דמ"ש אבן ממטבע, הרי גם אבן אינה מיטלטלת כמטבע ואין לה תורת כלי, והיינו דממ"נ אם איירי כשלא יחד לכך, אף אבן אסורה בטלטול, ואם איירי כשיחד לכך, אף מטבע מותרת בטלטול, - אך בפירש"י מבו' דמיירי באבן שיחדה לכך, וע"כ הוא דמותר לטלטלה, ולפ"ז בע"כ דהא דאינה פורפת על המטבע, הוא אף כשיחדה לכך, ואפ"ה היא אסורה בטלטול.[[435]](#footnote-436)

ובטעם הא דמטבע אסורה בטלטול אף שיחדה לכך, כתב הריטב"א דהוא משום דבמטבע ל"מ יחוד, וכ"כ השיטה להר"נ, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ג סכ"ב, ומסתימת דבריהם משמע דאף אם יחדה לכך לעולם ל"מ, וזה מתפרש כמש"כ הראש יוסף דבמטבע ל"מ יחוד משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ב סקי"ג די"ל דל"מ יחוד לעולם במטבע, משום דנמלך עלי' ומחזירה, ושם מטבע עלי' ולא שם כלי תשמיש, ול"ד לגיזי הפתק דמהני להו יחוד לעולם, דכיון שיחדן בטל לי' חשיבות הפתק והוו כשאר גיזין ואין דרך להחזירן.

אך בד' המג"א בסימן ש"ח סקמ"ג מבו' שפירש לד' השו"ע דאיירי ביחוד לשבת אחת, וע"כ הוא דל"מ במטבע, משום דאין דרך ליחדו לכך, ומשא"כ באבן דאיירי באבן עגולה דדרכה בכך, וע"כ סגי בה ביחוד לשבת אחת,[[436]](#footnote-437) וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן ש"ג שם, וכ"כ התו"ש שם סקמ"ז, והמ"ב שם סקע"ד.

בטעם הא דאם פרפה במטבע מותרת לצאת בו, ולא אסרינן משום טלטול המטבע, כתב המג"א בסימן ש"ג סכ"ב דהוא משום דיחוד ע"י מעשה מהני אף במטבע,[[437]](#footnote-438) וכ"כ הא"ר שם סקל"ה, - והלבו"ש שם כתב לפ"ז, דאף אם הסירה הבגד מותרת לפרוף בשבת, כיון שפרפה פעם אחת מער"ש, מועיל המעשה, ונעשה המטבע כמו כלי או מלבוש, והביאו השעה"צ שם סקע"ה.

אך הב"י שם כתב דמשמעות ד' הרמב"ם הוא דאף אם פרפה בשבת מותרת לצאת בו, ועיי"ש שפירש דהוא משום דאחר שנפרף המטבע בטלית אינה מטלטלתו עוד למטבע אלא אגב הטלית, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ב סקי"ג דהוא משום דאין הבגד נעשה בסיס למטבע,[[438]](#footnote-439) והוי טלטול מן הצד.[[439]](#footnote-440)

הגר"א בסימן ש"ח סכ"ב כתב דלדעת הסוברים דבאבן ל"מ יחוד אלא כשעשה בה שום תיקון מבעו"י, מתפרש הא דפורפת על האבן בתיקון מעשה קצת, - ומבו' לפ"ז דבמטבע ל"מ אף כשעשה בה מעשה מבעו"י,[[440]](#footnote-441) ולכאו' הוא משום דבטלה דעתו אצל כל אדם,[[441]](#footnote-442) ובע"כ לפ"ז דהא דכשפרפה מותרת לצאת בו, הוא משום דהו"ל כטלטול מן הצד.

**יחוד בכלי שמלאכתו לאיסור**

התוס' לקמן קכ"ב ב' ד"ה רחת כתבו דאף לרב יהודה דכלי שמלאכתו לאיסור אפי' לצורך גופו אסור, מ"מ כל שיחדו למלאכת היתר שרי, ונתבאר בדף מס' 3 ללמוד מדבריהם ומד' התוס' הרא"ש שם דלא איירי כשיחדן שישמשו רק למלאכת היתר, אלא אף דעדיין הן משמשין למלאכת האיסור, מ"מ כל שיחדן גם למלאכת ההיתר שרי, - והחזו"א בסימן מ"ג סק"א כתב לפ"ז, דמה"ט הוא דשרינן אף ברחת ובמלגז שיחדן ליתן עליהן מזונות לקטן, אף דהוי דבר שאין דרך ליחדו.[[442]](#footnote-443)

החזו"א שם לעיל מינה כתב דבעינן בזה יחוד לעולם, ואף לדעת הר"ן דבדבר שדרך ליחדו סגי ביחוד לשבת אחת, היינו באבן שאינה מיוחדת למלאכה אחרת, אך הכא סו"ס מלאכתו לאיסור,[[443]](#footnote-444) והיינו דל"מ מידי הא דיחדו למלאכת היתר לשבת אחת, דכיון דאחר השבת הוא עומד למלאכת איסור, הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור, - אך למש"כ בסו"ד דאף כשיחד שישמש אף למלאכת היתר שרי, י"ל דשפיר מהני בזה אף יחוד לשבת אחת, וכן הוכיח המאורי אש בפ"ב מד' הירושלמי,[[444]](#footnote-445) וצ"ע.

1. שמא מכוון דבריו, דאף אבנים העומדין לבנין הי' מקום לחשבם ככלי מכח הא דהן עומדין להשתמש בהן ככותל, והא דאין תורת כלי עליהן הוא משום דתשמישן הוא אגב קרקע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והחזו"א בסימן מ"ו סק"ד תמה ע"ז, דודאי דמשנתינו ששנינו בדלתות הבית שנתפרקו שאינן מן המוכן, בדלתות משופין ומתוקנים נמי איירי, ואפ"ה לא חשיב מחובר תורת כלי, משום דתשמיש מחובר לא חשיב כלי. [↑](#footnote-ref-3)
3. הלבו"ש בסימן ש"ח למג"א סקי"ט כתב דמש"כ הרמב"ם דאע"פ שהם כלים, היינו דאחר שנשברו ראויים לתשמיש אחר והוו כלים, ואין מכוון הרמב"ם דגם בעודם מחוברין הוו כלים, וכ"נ בד' המ"ב שם סקל"ה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך החזו"א בסימן מ"ו סק"ד כתב דד' הרמב"ם מתפרשים כפירש"י, דכלי מחובר לא חשיב מוכן, משום דתשמיש מחובר לא חשיב כלי, - ויש להוסיף, דלמש"כ המג"א בסימן ש"ח סקל"ח לפרש מש"כ הרמב"ם דסולם של עלי' אסור לטלטלו "שאין עליו תורת כלי", הוא דומיא דדלתות הבתים, מבו' דמכח הא דלא הוכנו לטלטל אין עליהן תורת כלי, וכ"ה בל' הגרע"א בגל' המג"א שם סקי"ט, ולפ"ז יש לפרש כן גם בד' רש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. נתחדש בדבריו, דכיון דמדאורייתא מותר להחזירן, אך דה"ז אסור מדרבנן מגזירה שמא יתקע, וכמו שאמרו בסוגיין, מ"מ ה"ז מועיל שיהא ע"ז תורת כלי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם עיי"ש שכתב דדלתות הבית שנתפרקו בשבת אסור לטלטלן אע"פ שהן ראויין למלאכה, משום דהו"ל נולד, וכ"כ בתוספותיו, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דאף דשברי כלים העושין מעין מלאכה שרי, היינו משום דמעיקרא הוכנו למלאכה והשתא הם עומדין למלאכה, ול"ה כנולד, אך דלתות הבתים שנתפרקו דמעיקרא היו משמשין לקרקע ועכשיו הן עומדין למלאכה, הו"ל נולד, - אך צ"ב דהרי קי"ל כר"ש דנולד שרי, וקשיא כן גם במש"כ הפסקי רי"ד לקמן קכ"ד ב' דבהפלוגתא בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן קי"ל כת"ק דשרי, ומה בעינן לזה הרי קי"ל כר"ש דשרי בנולד, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז הוא לדעת הרי"ד, דל"מ הא דעתיד להחזירן לכלי, והא דיש עליהן תורת כלי, הוא משום דמותר מדאורייתא להחזירן לכלי בשבת. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכ"נ בפירש"י לקמן קכ"ו ב' ד"ה ה"ג, ועמש"נ לדון בזה בדף מס' 17 בסופו. [↑](#footnote-ref-9)
9. והריא"ז כתב דהא דהן ניטלין בשבת הוא לפי שראוי לכסותם על הכלים, ואע"פ שאסור לחברם שם הם ראויין לתשמיש אחר, ולכאו' מש"כ דהן ראויין לתשמיש אחר, היינו שהן ראויין לכסותן על הכלים, והא דקרי לי' תשמיש אחר, הוא משום שאסור לחברם שם, ונמצא דהן עושין מעין מלאכתן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"ה מבו' בד' התורי"ד דכל שהן עושין מעין מלאכה מותר לטלטלן, אף אם אינם ראויין בשבת כלל למלאכתן, דא"א להחזירן לכלי משום דצריך מעשה אומן, - ואך דלדעתו היינו רק למ"ד דשברי כלים העושין מעין מלאכה ניטלין בשבת, אך למ"ד דאינם ניטלין בשבת, אף הכא בעינן שיהיו עושין בשבת מעין מלאכתן, ול"מ הא דעתיד להחזירן לכלי.

    ועוד מבו' בד' התורי"ד, דכל שאין עושין מעין מלאכה, וגם אסור מדאורייתא להחזירן לכלי בשבת, אסור לטלטלן, ודלא כמש"כ הפמ"ג והמ"ב דל"ב שיהיו ראויין עכשיו למלאכה, ולדעתו הוא מוכח כן, שהרי מה"ט הוא דדלתות הבתים אסור לטלטלן, וכנ"ל, - אך גם לדבריו מבו' דל"ב שיהיו ראויין בפועל למלאכה, שהרי מדרבנן אסור להחזירן לכלי, ואפ"ה כיון דיש עליהן תורת כלי, (מכח הא דמדאורייתא מותר להחזירן), מותר לטלטלן. [↑](#footnote-ref-11)
11. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא בדין כפתור שנפל מן הבגד אם מותר לטלטלו, עמש"כ בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פט"ו סס"ח ובהערות רכ"א ורכ"ב, ולמש"נ להלן דלדעת הסוברים דכלי שמלאכתו לאיסור שאינו ראוי למלאכת היתר כלל בשבת אסור לטלטלו י"ל דה"נ הוא בדלתות הכלים דבעינן שיהיו ראויין למלאכת היתר, יש לאסור בכפתור שאינו ראוי למלאכת היתר כלל. [↑](#footnote-ref-12)
12. וזה כמש"נ כן במקומו בדין כלי שמלאכתו לאיסור, דמסתבר דסגי במה שהוא ראוי למלאכת היתר דלא שכיחא, - והיינו משום דל"ב שיהא עליו תורת כלי מכח תשמיש זה, דהרי יש עליו תורת כלי מכח שהוא ראוי בחול, אלא הוא דין נוסף דבעינן שיהא ראוי למידי בשבת, ולזה סגי במה שראוי למלאכה דלא שכיחא. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועד"ז מצינו בד' הסה"ת שצידד דחלה מותרת בטלטול אף במקום שאין כהן, אף דבפועל לא חזיא בשבת למידי, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם בד' הר"י מלוניל והשיטה להר"נ מבו' דכל שנשברו בשבת מותר לטלטלן אף כשאינם ראויין למלאכתן אלא למלאכה אחרת, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך הב"ח שם סי"א פירש לד' הרמב"ם בע"א, דהוא משום דהוא גדול, וע"כ אין עליו תורת כלי, והמרכה"מ בפכ"ו משבת ה"ט כתב דהוא משום דאין לו תואר כלי כלל, וצידד דהוא כמו קורה שנעוצים בה יתידות ועולין ומטפסין. [↑](#footnote-ref-16)
16. והמג"א בסימן ש"ח סקי"ט בתו"ד כתב דגם דלתות הבתים היו מיטלטלין כשהוא פותח ונועל, ופירש דזהו שהוצרך הרמב"ם להשמיענו דדלתות הבתים אסורין אף כשנתפרקו בשבת, ועמש"כ הפמ"ג והמחה"ש והלבו"ש שם לפרש לדבריו. [↑](#footnote-ref-17)
17. וזה ע"ד מש"כ התו"ש בסימן של"ו סוסק"ד, דאף דעשבים שנתלשו הוו מוקצה בשבת ואסור לטלטלן, מ"מ בעודן מחוברין מותר להשתמש בהן, משום שהן עומדין לכך, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואמנם י"ל דכ"ז הוא כשנשברו מער"ש, דכיון שהן עומדין מעכשיו למלאכה אחרת, חיילא בהו הכנה לטלטול, אך כל שנשברו בשבת, ל"מ חיילא בהו הכנה בשבת, וכיון דבביה"ש ל"ה מוכנין לטלטול, אסור לטלטלן, וגם י"ל דהו"ל כמוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-19)
19. ויש מקום לומר דמש"כ הר"י מלוניל דכל הא דאין דלתות הבתים ניטלין הוא משום דעתיד להחזירן, הוא לטעמי' דיש עליהן תורת כלים, והא דאינם ניטלין הוא משום דאינם עשויין לטלטול, וע"כ כל הא דאף כשנשברו אינם ניטלין, הוא משום דעדיין אינם עשויין לטלטול, וכ"ה גם בד' הביאוה"ל שם, אך לדעת רש"י ודעימי' דדלתות הבתים אין עליהן תורת כלים, וע"כ הוא דאינם ניטלין, הרי דאף אין עתיד להחזירן, מ"מ כיון דלא אתו מכלי לא חשיבי, וכמש"כ החזו"א, - אך בד' הגר"ז והגרע"א מבו' דאף שפירשו דהא דאינם ניטלין הוא משום דאין עליהן תורת כלים, מ"מ כל הא דאף כשנשברו אין עליהן תורת כלי, הוא משום דעתיד להחזירן. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולפי דבריהם צ"ל, דהא דאמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, אי"ז רק לפ"מ כר"י במוקצה מחמת איסור, וכמש"כ התהל"ד שם סק"ז דחשיב כדחיי' בידים, אלא אף לר"ש אסור, דבמוקצה מחמת חסרון כיס מודה ר"ש דאמרינן מיגו דאיתקצאי, וכמשמעות ד' הרשב"א בביצה ו' א', (ודלא כמש"כ התוס' לקמן קנ"ו ב' והתוס' הרא"ש לעיל כ"ט א'), דהרי דינא דדלתות הבתים הוא גם לר"ש, דאל"כ איכא סתם משנה הכא דלא כר"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיי"ש שהביא כן מדין קורה שנשברה דשריא לפ"מ דקי"ל כר"ש, ובד' התוס' לקמן קנ"ו ב' (ד"ה והא א"ר יוחנן) מבו' דהיא מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ הטור בסימן תק"א, ועמש"נ עוד בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 17, ועיי"ש שנתבאר דבטעם האוסרים בזה אף דקי"ל כר"ש, י"ל דהוא משום דבשאר הקצאות אמרינן מיגו דאיתקצאי אף היכא דלא דחיי' בידים, וי"ל עוד דמוקצה מחמת חסרון כיס חשיב כדחיי' בידים. [↑](#footnote-ref-22)
22. ולפ"ז לא אסר המג"א אלא בכלי המוקצה מחמת חסרון כיס, אך כלי שמלאכתו לאיסור שנשבר בשבת, ועכשיו הוא עומד למלאכת היתר, שפיר י"ל דמותר לטלטלו אף מחמה לצל, ואמנם יש מקום לדון, דכיון דהתורת כלי שעליו הוא מכח מה שהי' עליו תורת כלי מעיקרא, הוי דינו ככלי שמלאכתו לאיסור, ויתבאר בעזה"י לקמן קכ"ד ב', - אך הפמ"ג והמקו"ח שם פירשו לד' המג"א אף בכלי שמלאכתו לאיסור שנשבר, דאסור לטלטלו מחמה לצל. [↑](#footnote-ref-23)
23. ולמש"כ הגרע"א לחלוק ע"ד המג"א משום דמוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר אינו עומד להחזירו למלאכתו, נמצא דכל שנתפרק והוא עומד להחזירו למלאכתו, אסור לטלטלו, וכ"כ התהל"ד שם סוסקי"ב, - אך למש"כ החזו"א בסימן מ"ג סוסקכ"א אף בכה"ג שרי, דשאני דלתות הבתים דאין עליהן תורת כלי, וע"כ הוא דכל שנשברו אסורין אף כשהן עושין מעין מלאכה, ומשא"כ במוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר. [↑](#footnote-ref-24)
24. ומה"ט לא הק' הגרע"א שם ע"ד המג"א מדינא דסימן תק"א, אלא דאחר שנחלק ע"ד המג"א וכתב דל"ד לדלתות הבתים, הוסיף דגם אין לאסור בזה משום מיגו דאיתקצאי, וכמבו' בסימן תק"א. [↑](#footnote-ref-25)
25. ומשמע דס"ד דכשנשברו בחול אין ניטלין אף כשהן עושין מעין מלאכה, והיינו משום דהן עומדין לחזור לכלי, ואינם מתייחדין למלאכה אחרת, וכ"ה להדיא בד' הר"י מלוניל, עיי"ש, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א לעיל קי"ב א' בשם הראב"ד בדין סנדל שנפסקה אחת מאזניו, ונתבאר בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-26)
26. והעירו דמצינו עד"ז בע"א, והוא במה שאמרו בברכות ל"ז ב' בדין פירורים פחות מכזית דכל דבאו מלחם גדול חשיבי, ופירש"י דהיינו כשנשאר מן הלחם שלא נפרס כולו, והמאירי שם כתב דחשיבי פירורים אגב אמייהו. [↑](#footnote-ref-27)
27. ואמנם יש מקום לומר, דכיון דכל הא דמוכנין אגב אביהן, הוא רק כשהן עתידין לחזור, הרי דכל שנשבר הכלי עצמו ל"מ, משום דבכה"ג לא חזינן לה כעתידין לחזור לכלי, דהוי כעשיית כלי חדש. [↑](#footnote-ref-28)
28. ואמנם דעת רש"י שם דפלוגתא דרבנן ור"י שם היא אם ראוי לתקנו, וגם הא דבנפסקה פנימית לכו"ע טמא הוא משום דראוי לתקנו, ולפ"ז מבו' להיפך דכל שראוי לתקנו, מותר לטלטלו בשבת, אף דעכשיו אינו ראוי, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ח סקמ"ג והמ"ב שם סקנ"ח, - אך י"ל דהתם עדיף, דכ"ה דהוא מקב"ט אף קודם שתיקנו, משום דחשיב ככלי הראוי, ונתבאר במקומו דהוא משום דאזני הסנדל אינם מכלל עיקר הסנדל, וכל הא דכשניטלו אזניו טהור הוא משום דבפועל אינו ראוי לנעילה ובטל תורת סנדל מעליו, וכל שעתיד לתקנו לא בטל תורת סנדל מעליו, ה"נ מותר לטלטלו, - וי"ל עוד, דהתם הוא ראוי לנעלו ע"י הדחק, וע"כ כל שראוי לתקנו ולא בטל תורת כלי מעליו, אף מותר לטלטלו. [↑](#footnote-ref-29)
29. ואמנם י"ל בטעם הא דהסנדל אסור בטלטול ולי"ב להתירא דדלתות הכלים, למש"כ הר"י מלוניל ודעימי' דהתירא דדלתות הכלים הוא כשהן עושין מעין מלאכה, ונתבאר בדף מס' 1, - אך ג"ז אינו מתישב לדעת התוס' ודעימייהו דלא ס"ל כן, וכמש"נ שם. [↑](#footnote-ref-30)
30. וכמו שמצינו עד"ז לעיל נ"ח ב' לדעת אביי לענין טומאה, וכ"כ הרמב"ן ועוד מקמאי לעיל ק"ב ב' בדין בנין בכלי שנתפרק, דכל שאין ההדיוט יכול להחזירו בטל מתורת כלי. [↑](#footnote-ref-31)
31. והתורי"ד בסוגיין כתב כן דהתירא דדלתות הכלים הוא כשא"צ אומן להחזירו, - ואך דלדעתו הוא מטעם אחר, דכל הא דהן ניטלין בשבת הוא משום דמותר מדאורייתא להחזירן, וע"כ היינו רק כשא"צ אומן, וכמש"כ כן בפסקיו, ונתבאר בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך ג"ז אינו במשמעות ד' התוס' ודעימייהו, דאם היו שברי כלים עתידין לחזור למלאכתן הי' בהן להתירא דמוכנין אגב אביהן, אף דצריך אומן להחזירן ובטל מהן תורת כלי, וי"ל. [↑](#footnote-ref-33)
33. אך אי נימא דאף דלתות הכלים לא הותרו אלא כשהן ראויין עכשיו למלאכה, ניחא, דע"כ התם דמקצי לי' מחמת מיאוס ולא חזי השתא למלאכה, ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-34)
34. ואמנם דבד' הרי"ד מבו' דהא דכשנשמטה אחת מירכותי' יש עלי' תורת כלי וכשנשמטו ב' מירכותי' אין עלי' תורת כלי, הוא משום דכשנשמטה אחת מירכותי' ראוי לישב עלי' וכשנשמטו ב' אין ראוי לישב עלי', וכ"נ בד' הר"י מלוניל, - אך בד' הר"ח והערוך משמע דהוא משום דכשנשמטה אחת מירכותי' היא ראוי' למלאכת הכירה, וכשנשמטו ב' אינה ראוי' לכך, ומשמעות דבריהם דאין הכירה ראוי' כלל לישב עלי', וזהו שכתבו דמותר לטלטלה לצורך מקומה, - ושמא תליא פלוגתייהו בפלוגתת רבוותא בדין כלי שמלאכתו לאיסור שאינו ראוי למלאכת היתר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
35. ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בגונא שנשברו ב' הרגלים, דלא שייכא בזה הגזירה דשמא יתקע, אם אסור לטלטלה, - ורמז לזה השעה"צ בסימן ש"ח סקס"ט. [↑](#footnote-ref-36)
36. וזה מתישב עם מש"כ בפירש"י לעיל קי"ב א' דסנדל שנפסקה אחת מרצועותיו והוא עומד לתקנו, מותר לטלטלו בשבת, ונתבאר לעיל בהערה, - ואמנם עיי"ש שנתבאר די"ל דהתם הוא משום דעדיין הוא מקב"ט משום דעיקר הסנדל קיים, אך גם לפ"ז י"ל דגם בכירה הוא כן, דרגלי הכירה אינם מכלל עיקר הכירה. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך אי"ז מתישב בד' הר"ח דס"ל דאף בלא הגזירה דשמא יתקע, ל"ה ראוי להשתמש בה בשבת, וע"כ פירש דלמ"ד דמותר לטלטלה היינו לצורך מקומה, ואפ"ה הי' מותר לטלטלה לצורך מקומה, ובע"כ דהגזירה דשמא יתקע הוא אף כשבא לטלטלה לצורך מקומה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. ועיי"ש שכתב לדון אם מותר לטלטלו ע"י ב' בנ"א, ובסימן רנ"ט סקט"ז כתב דתליא בפלוגתת רבוותא בהא דאין פולין לאור הנר בב' בנ"א, אם הוא משום דהוי כב' ענינים, או הוא משום דלא התירו בב' בנ"א אלא במידי דמצוה, עיי"ש, - ולכאו' דבריו סותרים זא"ז, דלפ"מ שנקט דגדר האיסור הוא כאיסור טלטול מוקצה, אין מקום להתיר לטלטל ע"י ב' בנ"א, וכל המקום להתיר בזה, הוא אי נימא דהוא איסור טלטול בפנ"ע מגזירה שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-39)
39. ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים, דבפי' ר"ח בסוגיין כתב דכשנשמטה אחת מירכותי' יכולה לעמוד בג', והפסקי רי"ד והריא"ז כתבו דסומכה בכותל ויושב עלי', והרי דאף דיכול להשתמש בה בלא הירך שנשמטה, מ"מ גזרינן שמא יתקע, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דמחזיר הרגל למקומה ויושב עלי', ולפ"ז י"ל דרק בכה"ג שאין ראוי להשתמש בה בלא הרגל שנשברה, הוא דגזרינן שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-40)
40. ואמנם יש לדחות, די"ל דלא אסרו אלא לטלטל את הכירה עצמה, אך מותר לטלטל את הרגלים, וה"נ מותר לטלטל את דלתות הכלים, אף אם אין הכלי ראוי כ"כ לתשמישו בלא התיקון, - אך אכתי תיקשי, דמשמעות מתניתין דגם הכלים עצמן ניטלין אע"פ שנשתברו הדלתות, ולא אסרו בזה מגזירה שמא יתקע, ובע"כ דכל שהכלי ראוי לתשמישו בלא התיקון לא גזרו שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-41)
41. ורבים כתבו עפי"ז להתיר בכל גוונא שאין בידו לתקוע וצריך אומן לכך, - וצ"ע דלא התיר הט"ז אלא כשנשבר הרגל, דלא גזרו אלא שמא יתקע את הרגל לכלי, ולא חיישינן שיעשה רגל, אך כל שהרגל קיימת דגזרו שמא יתקע, שפיר יש לאסור אף אם צריך אומן לכך, ועד"ז הוא בגונא שהרגל קיימת, אלא שאין בידו את המסמר שראוי לחברו על ידו, או שאין לו פטיש לתקוע בו את המסמר, די"ל דשפיר יש לאסור בזה, (וכ"כ בתשו' קנה בושם ח"א סימן י"ט), - אך יש להביא מקור להתיר בזה, מדין סנדל שנפסקה לו רצועה, שאמרו לעיל קי"ב א' דמותר לטלטלו, ולא אסרו מגזירה שמא יתקנו, וי"ל דהוא משום דצריך אומן לתקנו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דדוקא כשנשתמש בו מבעו"י ע"י סמיכה על ספסל אחר, הוא דמותר לטלטלו בשבת, אך אם נשתמש בו מבעו"י ע"י שנתנו על הרגל שנשברה, אכתי קיימת הגזירה דשמא יתקע, וגם למש"כ המג"א והמ"ב הוא כן, דכל הא דלא חיישינן שמא יתקע, הוא כשישב עלי' פעם אחת "בלא רגל", - והוא מצוי בידית של משקפיים שנשמטה והשתמש בה מבעו"י בלא חיבור. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובד' הפמ"ג באש"א שם סקל"ג משמע דלא התירו בכה"ג שישב עלי' פעם אחת מבעו"י, אלא בספסל שנשמטה אחת מרגליו, דאין האיסור בטלטולו אלא מחומרא בעלמא, וכמש"כ התרוה"ד, אך בגונא דיש בזה לעיקר הגזירה דסוגיין, אין להתיר בכה"ג, וגם בד' הא"ר שם סקמ"ב מבו' שצירף בזה להא דאיסור ספסל אינו אלא מחומרא בעלמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-44)
44. וזה דלא כמש"כ התהל"ד בסימן ש"ח סקכ"ב ובסימן רע"ט סקט"ו דאיסורא דשמא יתקע לא חמיר מאיסור מוקצה, ומותר לטלטלו כלאח"י ומן הצד, דלפ"ז ה"נ יש להתיר בישיבה בלא טלטול כלל אף כשהוא מונח ע"ג הרגל. [↑](#footnote-ref-45)
45. והתוס' כתבו דאין לפרש כן, דא"כ אפי' כובד העליון וכובד התחתון, - אך התוס' הרא"ש כתב דכובד העליון וכובד התחתון ל"מ להו יחוד, - ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא אם מהני יחוד לכלי המוקצה מחמת חסרון כיס להתירו, ועמש"נ בזה בדף מס' 17. [↑](#footnote-ref-46)
46. ונראה מדבריהם דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור, אינו משום הקצאה, דכיון שהוא עומד למלאכת איסור, מקצי לי' בשבת, דא"כ הדין נותן דאף כשאין עושין בו מלאכה, מ"מ כיון דתשמישו הוא לאיסור יש בזה להקצאה זו, אלא הוא מגזירת כלים, ובזה י"ל דכל שאין עושין בו מלאכה, לא חשיב ככלי "שמלאכתו" לאיסור, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-47)
47. וכ"כ הריא"ז שם דין ה' בדין קן של תרנגולים דהוי כלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל מ"ה ב'. [↑](#footnote-ref-48)
48. אך לכאו' יש מקום לדון, דגם לדעת הסוברים דנר הוי כלי שמלאכתו לאיסור, היינו משום דאף דאין הנר עצמו עושה את המלאכה, מ"מ נעשית המלאכה בתוכו, דבלא הכלי ל"ה הנר דולק, ומשא"כ במטה שנותנים עלי' מעות, דאין נעשה בה מלאכת איסור כלל, וזה תליא במש"נ להלן בטעם הא דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור. [↑](#footnote-ref-49)
49. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דכלי שדכין בתוכו חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, כמבו' לקמן בסוגיין, אף דאין עושין מלאכת איסור בגופו. [↑](#footnote-ref-50)
50. אמנם שמא יש מקום לדון דגם אם הא דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, הוא משום דהדלקתו אסורה, אי"ז משום דמעשה ההדלקה אסור, אלא הוא משום דכ"ז שהנר דולק חשיב דנעשה בו מלאכת איסור, וכמו שעמד הנימו"י בטעם הא דמותר להדליק אש מער"ש אף דאשו משום חציו, ומשא"כ במאורר דפעולתו אינה מלאכת איסור כלל, אף שאסור להדליקו, י"ל דלא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, אך אי נימא דהא דמטה שייחדה למעות הויא כלי שמלאכתו לאיסור, הוא משום דשימושה הוא ע"י שנותנין המעות עלי' דהוי זה מעשה איסור, בע"כ דאף בכה"ג חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, (שהרי אף במטה אין נעשה איסור כלל כשהמעות עלי'). [↑](#footnote-ref-51)
51. ואמנם י"ל דבעינן בזה לתרוייהו, והיינו דעיקר דינא דכלי שמלאכתו להיתר הוא מכח הא דמלאכתו אסורה בשבת, והא דבנר חשבינן דמלאכתו אסורה בשבת, הוא משום דכשאינו דולק אסור להדליקו, וכשהוא דולק אסור לטלטלו משום בסיס וא"א להשתמש בגופו. [↑](#footnote-ref-52)
52. ואי נימא דהא דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור הוא רק משום דהוא בסיס לאיסור, צ"ל דל"ד לעלי דחשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, דהתם הוא משום דכל שימושו הוא למלאכת איסור, ומשא"כ בנר דמשתמשין בו בהיתר, אלא דצריך תחילה להדליקו, - ובזה מתפרש מש"כ הראשונים לדון בדין נר אם חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, ולא הוכיחו לזה מדין עלי.

    ואמנם צ"ע לפ"ז דמ"ט קדירה חשיבא ככלי שמלאכתו לאיסור, וכמש"כ הראשונים לקמן בסוגיין, אף דאינה בסיס לאיסור, וגם שימושה הוא בהיתר, אלא שצריך תחילה ליתנה ע"ג האש, - ושמא י"ל דהוא משום דהקדירה מסייעת להבישול, וחשיב דנעשה מעשה האיסור ע"י הקדירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. והעירו דיש ללמוד מזה דכ"ש דספר טלפונים לא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, אף דתועלת השימוש בו הוא לעשיית איסור, - אך הנה בד' הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סקל"ח מבו' דסולם של שובך חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, אף דאין האיסור נעשה על ידו, והיינו משום דהוא מסייע למלאכת האיסור, ולכאו' הוא כדעת הסוברים דאוכף חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. מבו' דאף אחר שיחדו למלאכת היתר, אכתי ל"ד לכלי שמלאכתו להיתר, וע"כ בעינן בזה היתר בפנ"ע, - וי"ל דהוא משום דהוא מין כלי העומד למלאכת איסור, וע"כ אף דאדם זה יחדו למלאכת היתר, ל"ה ככלי שמלאכתו להיתר גמור, - וי"ל עוד, דהוא משום דאף אחר שיחדו למלאכת היתר, אכתי רוב מלאכתו לאיסור, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-55)
55. וזהו שכתב דבמסר הגדול ויתד של מחרישה ל"מ להו יחוד, משום דקפיד עלייהו שמתקלקלים בדבר מועט, ואם יחדן למלאכה אחרת וכבר אין עומדין למלאכתן, מה לי שהן מתקלקלין בדבר מועט, הרי כבר אין עומדין למלאכתן. [↑](#footnote-ref-56)
56. לכאו' מבו' מזה דאף כלי שרוב מלאכתו לאיסור, חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, דהרי אף שיחדן גם למלאכת ההיתר, מ"מ כיון שעדיין הן עומדין למלאכתן, סתמא דמילתא הוי רוב מלאכתן לאיסור, ואפ"ה חשבינן לה ככלי שמלאכתו להיתר, ושו"ר בס' מאורי אש פ"ב שכתב בתו"ד דשאני היכא שיחדו להדיא למלאכת היתר לשבת זו, מכלי שרוב מלאכתו לאיסור דאסור אף דבשבת הוא עומד רק למלאכת היתר, עיי"ש, - ואמנם שמא י"ל דלרב יהודה דכלי שמלאכתו לאיסור אף לצורך גופו אסור, הוי איסורו משום מוקצה, וע"כ הוא דכל שהוא מיוחד גם למלאכת היתר מותר לטלטלו, אף שרוב מלאכתו לאיסור, אך אי"ז במשמעות הדברים, דלפ"ז נמצא דאיכא גוונא דלרב יהודה ל"ה בכלל כלי שמלאכתו לאיסור, ולדידן הוי בכלל כלי שמלאכתו לאיסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. וההשלמה כתב דאף דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, שאני הכא דעיקרה של מדוכה לתבלין היא עשוי', ועוד, דהא דלא אמרו ככר או תינוק, היינו דאין מניחין לכתחילה ככר או תינוק בדבר שאינו ראוי לטלטל כדי לטלטלו, אך אם הי' מונח ועומד מותר. [↑](#footnote-ref-58)
58. משמעות דבריו דכל הא דשרינן בזה הוא רק משום דעיקר הא דחשיבא המדוכה ככלי שמלאכתו לאיסור הוא משום דיכת השומין, וע"כ הוא דהיא טפילה להן וכל שהיא משמשת להן תשמיש היתר, הו"ל כלי שמלאכתו להיתר, ולפ"ז הדין נותן דכלי שרוב מלאכתו לאיסור ועומד גם ליתן בתוכו דברי היתר, הרי דאף בשעה שיש בתוכו את דבר ההיתר, הו"ל ככלי שמלאכתו לאיסור, - אך בד' המ"ב בסימן ש"ח סוסקכ"ו לא משמע כן, דאף שהצריך שיתן בתוכה דבר המיוחד לה, מ"מ משמע דל"ב שיהא עיקר מלאכתה לדבר זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. והעירו דיש ללמוד כן ממש"כ הריטב"א לקמן בע"ב ד"ה וזוהמא ליסטרון דאף בלא הא דהתירו ג' כלים, הי' מותר לטלטל זוהמא ליסטרון בעוד שהתבשיל בה דטפילה היא לאוכל, והרי דאף דהי' אסור לטלטל גם כלי שמלאכתו להיתר, מ"מ כל שהוא טפל לאוכל דינו כאוכל ומותר לטלטלו, ולפ"ז יש להתיר לטלטלו אף שלא לצורך כלל. [↑](#footnote-ref-60)
60. והמגיני שלמה לעיל מ"ה ב' כתב בדעת רש"י דפליג וס"ל דאינם אסורין לדעת ר"ש, וכתב לישב בזה לקו' התוס' שם, וכ"כ הפנ"י שם, ולא נתפרש בדבריהם דמ"ש מהא דמודה ר"ש במסר הגדול וביתד של מחרישה, דג"כ הוי איסורם משום דמיחד להן מקום, וכמש"כ רש"י בע"ב ועוד מקמאי, ונתבאר להלן, - ואמנם באמת מעיקר הא דאיצטריך לאשמועינן דמודה ר"ש בסיכי זיירי ומזורי, אף דלהדיא תנן דמסר הגדול ויתד של מחרישה אסורין, מבו' דאיכא רבותא טפי בסיכי זיירי ומזורי, וכ"נ גם בד' התוס' לעיל מ"ד ב' (ד"ה הא אין עלי') ומ"ה ב' (ד"ה אין לנו) שהוצרכו להביא מהכא דמודה ר"ש בדבר שמקפיד עליו ומיחד לו מקום, ולא הביאו ממה שאמרו לקמן קנ"ז א' דבמוקצה מחמת חסרון כיס אפי' ר"ש מודה, ולפ"ז שפיר י"ל דאינם אסורין לדעת ר"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-61)
61. אך ממש"כ הר"ח שם להא דקבע לי' מקום, דלא נתפרש כן בגמ', נראה דהוא חד דינא עם הני שנאסרו הכא שנתפרש בגמ' דהוא משום דמיחד להו מקום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. ואמנם בפירש"י הכא בד"ה מיחד להם מקום ולקמן בע"ב בד"ה חצינא ולקמן קכ"ה ב' ד"ה קפיד עלי' משמע דמה שאמרו דמיחד להן מקום, היינו דהוא מקצה להן בידים, והיינו דלא סגי במה שיש בהן חסרון כיס, אלא בעינן להא דהבעלים מקפיד ע"ז ומיחד להן מקום.

    והנה לכאו' לפ"ז לא הוצרכנו לה"ט אלא לדעת ר"ש, דלדידי' י"ל דל"ה מוקצה אלא היכא דדחיי' בידים, - אך אי"ז מתישב במש"כ רש"י הכא דהא דהכל מודים הוא רבנן דפליגי אדר' נחמי', ואם כל הא דבעינן לה"ט דמיחד להן מקום הוא לר"ש, הול"ל דהא דהכל מודים היינו ר"ש, - וי"ל למש"כ בתשו' ספה"י לר"ת סו"ס ב' בדין מוקצה דאוצר וכיו"ב לר"י, דל"ה מוקצה אלא משום דדחיי' בידים, וכנראה דל"ד למוקצה מחמת מיאוס ומחמת איסור דלר"י הוי מוקצה אף דלא דחיי' בידים, דשאני התם דמכח המיאוס והאיסור לא חזי הכלי, ומשא"כ היכא דחזי, ל"ה מוקצה אלא היכא דדחיי' בידים, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דגם במוקצה מחמת חסרון כיס מקצי להו בידים. [↑](#footnote-ref-63)
63. אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב הכ"ה משמע קצת דאין איסור מוקצה מחמת חסרון כיס מכח הא דמיחד לו מקום, ומה שאמרו דמיחד להן מקום, היינו דהוא מיחדן לגמרי למלאכתן, ואינו נוטלן ממקומם למלאכה אחרת, - ובתשו' אג"מ ח"ה סימן כ"ב אות י"ב כתב דבמוקצה מחמת חסרון כיס ל"ב יחוד מקום, ומה שאמרו הכא דמיחד להו מקום, הוא רק בגדר סימן שמקפיד על החפץ. [↑](#footnote-ref-64)
64. והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"כ הערה נ' כתב דסגי במה שהוא מקפיד על שינוי מקום שלא לצורך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-65)
65. ואמנם באמת הרמב"ם לא הביא לדינא דסיכי וכו' דאסור לטלטלן, וי"ל דס"ל דדינא דסיכי וכו' ודינא דמוקצה מחמת חסרון כיס ב' דינים הם, דדינא דסיכי וכו' הוא משום דמיחד להן מקום והוקצו מטלטול, ולא קי"ל הכי, דמה שאמרו הכל מודים היינו רבנן דפליגי אדר' נחמי', וכ"ז הוא למאן דאית לי' מוקצה, אך לפ"מ דקי"ל כר"ש מותר לטלטלן, ודינא דמוקצה מחמת חסרון כיס הוא משום שמקפיד עליהן מלהשתמש בהן, ואי"ז כלל מכח הא דמיחד להן מקום, וזה ע"ד מש"נ לעיל מד' הר"ח. [↑](#footnote-ref-66)
66. עוד יש להוסיף, דהנה נתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 16 פלוגתת רבוותא בדין סואר של קורות אם הוי כמוקצה מחמת חסרון כיס, ולכאו' הי' נראה דפליגי בעיקר דינא דמוקצה מחמת חסרון כיס, הוא הוא רק בדבר שמקפיד עליו מחמת דמיו, או דכל שייחדו למלאכה אחת ומכח זה הוא מקפיד עליו שלא להשתמש בו לדבר אחר, הו"ל כמוקצה מחמת חסרון כיס, אך להנ"ל י"ל דטעם הסוברים דל"ה מוקצה מחמת חסרון כיס, הוא משום דס"ל דאינו מייחד להן מקום, וס"ל דכה"ג ל"ה בכלל מוקצה מחמת חסרון כיס, וי"ל עוד דס"ל, דאף שמקפיד עליהן שלא להסיקן, מ"מ אינו מקפיד עליהן שלא להשתמש בהן לתשמיש אחר שאינו מכלה אותן, וי"ל דכה"ג ל"ה בכלל מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-67)
67. וכ"נ ממש"כ התוס' לעיל מ"ה ב' ד"ה אין לנו דאם מנורה קובע לה מקום, אסור לטלטלה אף לר"ש, דדמי לסיכי וכו' דמודה ר"ש דאסירי משום דקובע להן מקום, והרי הא דבמנורה אדם קובע לה מקום אי"ז משום חסרון כיס, וכמש"כ כן המג"ש שם, ואפ"ה פשיטא להו דאסור לטלטלה, והיינו משום דעיקר הא דאסרינן בסיכי וכו' הוא משום דקובע להן מקום ומסיח דעתו מלטלטלן, וע"כ ה"נ הוא בשאר קביעות מקום. [↑](#footnote-ref-68)
68. ואך דלדעתו י"ל דהיינו רק באיסורא דסיכי וכו', אך איסורא דמוקצה מחמת חסרון כיס הוא מטעם אחר, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך בדבריו שם מבו' דאי"ז משום דבפועל לא חזי למלאכה בשבת, שהרי כתב לפ"ז דבנר ליכא לדינא דמוקצה מחמת חסרון כיס, לפ"מ שנקט שם דלא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, אף דבפועל לא חזי בשבת למידי, ועמש"נ בדעתו בדף מס' 5, וכ"נ גם בד' החזו"א בסימן מ"ג שהזכיר להא דמנורה הויא מלאכתו לאיסור ולא הותר אלא לצורך גופו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-70)
70. ומתפרש לפי דבריו מה שאמרו דהכל מודים בסיכי וכו' ופירש"י ודעימי' דהיינו רבנן דפליגי על ר' נחמי', ומשמע דבכלים אלו מודו רבנן לדינא דר' נחמי', דאם הוי זה הקצאה בפנ"ע, מה ענין זה לפלוגתא דרבנן ור' נחמי', והיינו דאף דלרבנן מותר לטלטל כלי אף שלא לצורך תשמישו המיוחד לו, מ"מ כל שהוקצה הכלי מחמת חסרון כיס משאר מלאכות אסור לטלטלן לצורך מלאכות אלו. [↑](#footnote-ref-71)
71. וצ"ע, דא"כ מ"ט בעינן לדין מוקצה מחמת חסרון כיס, תיפו"ל דהו"ל כלי שמלאכתו לאיסור, וצ"ל דס"ל כדעת הרי"ד דלר"ש מותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור אף מחמה לצל, ובמוקצה מחמת חסרון כיס דמודה בו ר"ש אסור לטלטלו מחמה לצל, אך מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, משום דכל מוקצה דתורת כלי עליו מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו. [↑](#footnote-ref-72)
72. ולכאו' הוא משום דאיסור מוקצה מחמת חסרון כיס הוא משום שמקצהו מטלטול, והוי מוקצה מכל טלטול, ואף מטלטול מן הצד וכו'. [↑](#footnote-ref-73)
73. ולמש"כ החזו"א שם ובסימן מ"ד סקי"ג דאיסור מוקצה מחמת חסרון כיס, הוא משום דלא חזי בשבת למידי, ודאי דכלי שמלאכתו להיתר שראוי בשבת למלאכת ההיתר, לי"ב לדין מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-74)
74. והיש"ש בביצה פ"ג סימן ט"ז ובתשו' סימן מ' נקט דסכין של מילה קודם המילה ל"ה מוקצה כלל, ואחר המילה, אף דמן הדין הי' לחשבו כמוקצה, מ"מ שרי משום דאין מוקצה לחצי שבת, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן רס"ו ס"ב, ולכאו' הוא משום דקודם המילה שהוא עומד למול בו, לא מקצי לי' כלל, אך אחר המילה, כיון דאינו עומד כלל למלאכתו בשבת, הדר הו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-75)
75. ואף די"ל דסכין של מילה, כיון דלא הותרה מלאכתו בשבת אלא משום מצות מילה, חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וגם בסכין של שחיטה, י"א דכיון דמלאכתו לאיסור בשבת, אף ביו"ט חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, ויתבאר בעזה"י במקומו, מ"מ הרי בפועל אינו קובע לו מקום למלאכת ההיתר, ואפ"ה ס"ל דחשיב כמוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-76)
76. ומשמעות דבריו דהוא משום דדין מוקצה מחמת חסרון כיס, הוא רק בכלי שמלאכתו לאיסור, דכל הא דיש עליו תורת כלי בשבת הוא משום דחזי לשאר תשמישין, וכל דמקצי לי' משאר תשמישין אסור, אך כלי שמלאכתו להיתר, יש עליו תורת כלי בשבת משום מלאכתו, אף אם בפועל א"א להדליק בו, ובכה"ג לא איכפת לן דמקצי לי' משאר תשמישין. [↑](#footnote-ref-77)
77. והתו"י לעיל מ"ג ב' כתבו דהא דב' חלות שבכוורת ל"ה מוקצה מחמת חסרון כיס, הוא כשיש שם חלות הרבה, ומבו' דכל דהוו מוקצה מחמת חסרון כיס אסירי אף שהן אוכלין, ועמד ע"ז האו"ש בפכ"ה משבת ה"ט, - אך י"ל דהתם כיון שהן עומדות לאכילת הדבורים, אין תורת אוכל אדם עליהן, כמו שאמרו בב"ב פ' א', וע"כ יש בהן לדין מוקצה מחמת חסרון כיס, ואין ללמוד מזה דאף אוכלי אדם יש בהן לדין מוקצה מחמת חסרון כיס, וזה למש"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סק"י וסימן תמ"ד סק"א דמאכל בהמה אין דינו כאוכלין ואסור לטלטלו שלא לצורך, (ויתבאר בעזה"י במקומו). [↑](#footnote-ref-78)
78. וכ"ה מבו' בד' התו"ש בסימן ש"ח סקכ"א דבכתבי הקודש דמותר לטלטלן אף שלא לצורך, היינו אף כשהן מוקצין מחמת חסרון כיס, ועיי"ש שכתב דאף תפילין דחשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור ואסור לטלטלן מחמה לצל, כמש"כ הט"ז והמג"א, מ"מ לי"ב לאיסורא דמוקצה מחמת חסרון כיס, כיון דדמו קצת לספרים וכתבי הקדש, וע"כ עדיפי משאר מוקצה מחמת חסרון כיס שאסורים אף לצורך גופן ומקומן. [↑](#footnote-ref-79)
79. וצ"ל לפ"ז דמש"כ החיי אדם דהא דשרי באוכלין העומדין לסחורה הוא משום דלא רצו לגזור באוכלין, היינו רק בטעם הא דמותר לטלטלן אף שלא לצורך, אך הא דל"ה מוקצה, הוא משום דדעתו עליהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-80)
80. וצ"ב היאך הוא מתישב עם מש"כ התו"ש גופי' בסימן ש"ח סקכ"א בדין כתבי הקודש, דכיון דהתירו לטלטלן אף שלא לצורך, לי"ב לדין מוקצה מחמת חסרון כיס, ונתבאר לעיל בהערה, - ושוב העירו די"ל דמש"כ התו"ש והמ"ב לה"ט דדעתו לאכול מהן כשירצה, הוא לפרש טעם הא דפליג ר"ש על ההקצאה דאוצר, דההקצאה דאוצר לר"י היא אף באוכלין, ולא באו לפרש כלל טעם הא דלי"ב משום מוקצה מחמת חסרון כיס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-81)
81. והאבנ"ז בסימן ת"ב נקט דגם אוכלין העומדין לסחורה הוו מוקצה, ואך דכשנמלך עליהן לאוכלן בטלה הקצאתן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-82)
82. ואך דבל' התוס' משמע דמכח הא דאדם קובע לה מקום אין עלי' תורת כלי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
83. הר"ן לקמן קכ"ג ב' כתב דאביי אמר הכא דבעי מיני' דבר בשבת מעשה ואפי' "בתרתי גברי" לא שריא לי', וכתב דאביי דס"ל התם דלא התירו אלא כלים הניטלין בב' ידים, ולא בכלים הניטלין בב' בנ"א, הוא לטעמי' הכא, ולכאו' גירסא אחרת היתה לו הכא, וצ"ע היאך יתפרש לפ"ז מה שהביאו מטהרת כוורת הקש וכו', - אך שמא י"ל דמכוון דבריו הוא, דמה שאסרו בכלי המחזיק מ"ס, הוא משום שאינו ניטל באדם אחד, כאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א בשם הראב"ד ודעימי' דכלי הבא במידה הוא שאינו ניטל באדם אחד, ונתבאר לעיל, וס"ל דכלים הניטלין בב' בנ"א אסור לטלטלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. ויש להסתפק לפ"ז בדין כלי מתכת וכלי חרס דמקב"ט אף כשהן באים במידה, אם ה"נ יש עליו תורת כלי ומותר לטלטלו, ובד' הריא"ז בפ' כל הכלים ה"ב דין ח' משמע קצת דרק כלי עץ המחזיק מ"ס בלח אסור לטלטלו, כ"ה דאינו מקב"ט, אך בתשו' חזו"א סימן תכ"ג נראה שנקט דלא כן, וכתב דאין לדמות מוקצה וטומאה, עיי"ש, - ויש לציין למה שמצינו בהא דכלי המחזיק מ"ס יש בו משום בנין וסתירה, דבד' האו"ז בסימן ע"ח אות י"ב מבו' דהוא רק בכלי עץ, אך כלי מתכת וכלי חרס יש עליהן תורת כלי אף כשהן באים במידה ואין בהן בנין וסתירה, אך בד' הפוסקים בסימן שי"ד לא משמע כן, ונתבאר בזה במ"מ למלאכת בונה דף מס' 12 בסופו. [↑](#footnote-ref-85)
85. ולפ"ז הרי דהא דמדמי לה בסוגיין דה"נ אסור לטלטלה, מתישב להריטב"א לטעמי' דהא דאסור לטלטלה הוא משום דאין תורת כלי עלי', וזה תליא בתורת כלי לגבי קבלת טומאה, ששיערה התורה באותן הדורות של מתן תורה, - אך אם הא דאסור לטלטלה הוא משום דאדם קובע לה מקום, יש לנו לשער כפי הדרך והמנהג שבזה"ז. [↑](#footnote-ref-86)
86. וההשלמה והמאורות והמאירי כתבו דכל שהוא מחזיק ב' כורים ביבש אסור לטלטלו, וכ"כ הריא"ז, והיינו משום דהכי קי"ל לענין טומאה, דבשיעור זה אינה מקבלת טומאה, וזה דלא כמש"כ בפי' ר"ח דקי"ל כרבה דבת ב' כורים מותר לטלטלה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
87. וצ"ע בטעמא דהתוס' הכא דלא ניח"ל בזה, אף שפירשו דטעם הא דבטל תורת כלי מחמת כובדו הוא משום דאדם קובע לו מקום. [↑](#footnote-ref-88)
88. ובד' הגראמ"ה יש לפרש עוד, דהוא משום דטהרת כלי שאינו מטלטל מלא וריקן הוא רק בכלי המחזיק מ"ס, והוא רק בכלי עץ. [↑](#footnote-ref-89)
89. אמנם הנה החזו"א בסימן מ"ג סקי"ז נקט בפשיטות דדין מוקצה מחמת חסרון כיס הוא משום דאין משתמשין בו לדבר אחר מלבד מלאכתו, ופירש לפ"ז לד' התוס' הכא דס"ל דגם מה שאמרו דהכא דקובע לו מקום היינו שאין משתמשין במנורה אלא מלאכתה, ועיי"ש שתמה לפ"ז דמאי פריך מכילת חתנים, הרי אין לאסור מכח הא דאין משתמשין בו לדבר אחר אלא במנורה שמלאכתה לאיסור, ומשא"כ בכילת חתנים דמלאכתה להיתר, (וכבר עמד הפנ"י בסוגיין בכעי"ז), - אך למש"נ מד' התוס' לקמן דדין מוקצה מחמת חסרון כיס הוא משום דאדם קובע לו מקום ומקצי לי' מטלטול, מתפרשים ד' התוס' הכא בפשיטות, וזה כמבו' בד' התוס' לעיל ל"ה א' דמה שאמרו הכא דקובע לה מקום היינו דאין מטלטלין אותה אלא משתמשין בה במקומה, ועמד ע"ז החזו"א שם. [↑](#footnote-ref-90)
90. ואמנם דבד' כל הני קמאי מבו' דעיקר האיסור בזה הוא משום שכובדן קובען, אך הבעה"מ הוסיף דהוא משום דכתשמישי קרקע הן חשובין, וזה מתפרש למש"כ הבעה"מ לקמן קכ"ב א', דאף דסולם המצרי כובדו קובעו, אין ראי' ממנו לשאר כלים, כי מפני שהוא מוטה על הכותל לעלות בו לגג או לעלי' החמירו בו, לפי שכל תשמישי כלים במחובר לקרקע הם חמורים בכל מקום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-91)
91. וצ"ע דמקור הך דינא הוא במ"ב בסימן ש"ח ס"ק קס"ח בשם השע"ת, והשע"ת שם הביא כן מהשבו"י בח"ג סימן כ"ו, ובדבריו שם מבו' דהוא משום דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס, וכנראה דהיו מקפידין שלא לטלטלן כדי שלא יתקלקלו, ואי"ז דין בפנ"ע דכל שתשמישו במקומו אין עליו תורת כלי ואסור לטלטלו, דלמש"כ החזו"א שם אי"ז ענין לדין מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-92)
92. ואמנם למש"כ הרשב"א והריטב"א והיחוסי תנו"א דכלי שאין מטלטלין אותו מחמת כובדו אסור לטלטלו, יש להסתפק אם ה"נ הוא כשאין מטלטלין אותו מטעמים אחרים, ולמש"כ הריטב"א בעירובין היינו רק בכלי שאין תשמישו בשבת, ולמש"כ הריטב"א לקמן קי"ג א' היינו רק בצירוף הא דהם קרובים להתקלקל. [↑](#footnote-ref-93)
93. וכנראה דמהכא למדו הרשב"א ודעימי' דכל כלים שהן מוקצין מותר לטלטלן לצורך גופן ומקומן, שהרי לא מיעטו הכא אלא יתד של מחרישה דהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, והרי דשאר מוקצה דיש עליו תורת כלי התירו לטלטלו, ולא אסרו אלא מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-94)
94. וי"ל למש"כ בפי' ר"ח לקמן שם דכפא הוי מג' כלים שלא נאסרו בגזירת כלים, וי"ל לפ"ז דגם לאביי דכלי שמלאכתו להיתר לא הותר אלא לצורך גופו ומקומו, מ"מ ג' כלים שלא היו בגזירת כלים, מותר לטלטלן אף מחמה לצל, וע"כ שפיר מותר לטלטל כפא כדי להתיר עי"ז טלטול המוקצה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הר"ח שם, דמה"ט הוא דהוצרך לפרש דכלים אלו ל"ה בכלל גזירת כלים, דאל"כ הי' אסור לטלטלו כדי להתיר עי"ז טלטול המוקצה, ונתבאר בדף מס' 6. [↑](#footnote-ref-95)
95. אך בפי' ר"ח לעיל קכ"ב א' כתב בדין פמוטות שלא נתברר דינם כשהן ניטלין בב' ידים, וכן קרונות לא איפשיט דינם כשהן ניטלין בב' בנ"א, - ובפירש"י שם מבו' דפשיט לאסור בזה, והרמב"ן כתב בדעתו דהוא משום דקפדי עלייהו ומיחדי להו מקום, - אך הבעה"מ והרמבן וש"ר שם נחלקו ע"ז ופירשו דפשיט התם דשרי, וכ"כ התוס' שם ולעיל ל"ה א' בדין פמוטות הניטלין בב' ידים דפשיט דשרי. [↑](#footnote-ref-96)
96. אך שמא מודה הרמ"ך דאסור לטלטלו שלא לצורך כלל, ולא התיר אלא לטלטלו לצרכים אחרים, אף דאי"ז צורך גופו או צורך מקומו או צורך הכלי, והרי מה שהיו רגילין להסיר המפה והסכין והקערה מעל השולחן, הי' זה לצורך סידור המקום. [↑](#footnote-ref-97)
97. והיינו דהרי גזירת כלים ל"ה רק על כלים, דאדרבה בכלים יש להתיר טפי, אלא הוי הגזירה בטלטול כל דבר, ורק אוכלין וכתבי הקדש ל"ה בכלל הגזירה, אך מאכל בהמה שאינו בכלל אוכלין, הוי בכלל הגזירה, וזהו גם מש"כ הפמ"ג דאוכלין שאין ראויין לאכילה והוו גמרו בידי אדם אסור לטלטלן שלא לצורך, (ונתבאר להלן), דאף דמהני הא דגמרו בידי אדם דל"ה מוקצה, מ"מ כיון דאין ראויין לאכילה ל"ה בכלל אוכלין, וע"כ הוו בכלל הגזירה. [↑](#footnote-ref-98)
98. והך מילתא דאוכלי בהמה אין ניטלין לצורך דבר שאינו ניטל, נתבאר במקומו להוכיח כן מד' הרשב"א בביצה ל"ו א', ונתבאר שם מד' תוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל מ"ג א' והמאירי ור"ד הכהן בביצה שם דאף אוכלי בהמה ניטלין לצורך דבר שאינו ניטל, - ויש לדון דפלוגתייהו תליא בהך מילתא אם אוכלי בהמה ניטלין שלא לצורך כלל, - אך אין הדבר מוכרע, שהרי לדעתם לא מצינו דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, תליא בהא דאסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך, והרי הרשב"א לעיל מ"ג ב' נסתפק בעיקר הך דינא, אם כלי ניטל אף שלא לצורך כלל.

    עוד יש להוסיף, דהנה בד' הריא"ז בפ' נוטל ה"ב דין ב' מבו' דכל האוכלין ואף מאכל בהמה ניטלין שלא לצורך, ורק היכא דהוו נולד אין ניטלין שלא לצורך, ועמש"נ לפרש בזה בדף מס' 6 בהערה, ובמ"מ מוקצה א' דף מס' 15, - אך כמדומה דאין כונתו שם להא דהן ניטלין אף שלא לצורך כלל, אלא להא דאין ניטלין אף שלא לצורך גופו ומקומו, וכל דהוו נולד אין ניטלין אלא לצורך גופו ומקומו, וכמש"נ במ"מ שם. [↑](#footnote-ref-99)
99. ולקמן ק"מ ב' אמרו דאין נוטלין מאכל מלפני השור ללפני החמור, משום דאית לי' רירי וה"ז נמאס, והסמ"ג לאוין ס"ה כתב דהוא משום דהו"ל טלטול שלא לצורך, וכ"כ המרדכי בסימן תכ"ט, ולכאו' מבו' בדבריהם דמאכל בהמה אסור לטלטלו שלא לצורך, - אך יש לדחות דאי"ז משום איסור טלטול, אלא משום דהו"ל טירחא שלא לצורך, וכמש"כ כן המאירי והשיטה להר"נ שם, וכ"כ הריא"ז שם ה"ג דין ט"ו. [↑](#footnote-ref-100)
100. עיי"ש שכתב דאסור לטלטל בגדים שלא לצורך, ולכאו' ודאי דבגדים ל"ה מעיקרא בכלל גזירת כלים, ואפ"ה אסור לטלטלן שלא לצורך. [↑](#footnote-ref-101)
101. וצ"ע דמ"ש מג' כלים דמותר לטלטלן אף שלא לצורך משום שלא היו בכלל גזירת כלים, - ושמא ס"ל דאף כוסות וקערות היו בכלל גזירת כלים, ורק ג' כלים שמנו חכמים ל"ה בכלל גזירת כלים, וכ"נ בדבריו לקמן קמ"ב ב', ומה"ט הוצרכו אביי ורבא להניח כפא וסכינא, ולא הניחו כוסות וקערות וכיו"ב, - אך זה צ"ע, וכמש"כ התוס' וש"ר לעיל בסוגיין, דהיאך יתכן דל"ה מטלטלין כלל כוסות וקערות, - ועמש"כ בזה הגר"ר רייכמן שליט"א בקונט' שבסו"ס לשון לימודים. [↑](#footnote-ref-102)
102. וזה לפ"מ שפירש דטעמא דמ"ד דהצלה שאינה מצוי' לא התירו הוא משום דאין כלי ניטל שלא לצורך, והך דינא הוא בכל הכלים, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל מ"ב ב'. [↑](#footnote-ref-103)
103. וזה לפ"מ שפירש לדינא דר' יצחק דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, דהוא משום דאין כלי ניטל שלא לצורך, ובסוגיית הגמ' לעיל מ"ג א' ב' ובד' האו"ז שם מבו' דדינא דר' יצחק הוא בכל הכלים, [↑](#footnote-ref-104)
104. ובתשו' הלק"ט ח"ב סימן קכ"ב כתב בשם מורי הרב מ"ז שחכך לאסור להסיר בשבת ערב ט"ב הספסלים והתיבה כדי לפרוס המחצלאות, משום דאי"ז לצורך גופו או מקומו או שלא יגנב וישרף, - והיינו דאף דהוי זה לצורך מקומו לפרוס שם המחצלאות, מ"מ כיון דאי"ז לצורך השבת, הו"ל כטלטול שלא לצורך דאסור. [↑](#footnote-ref-105)
105. והמער"ק שם כתב מה"ט להתיר בזה אף לדעת הרמב"ם, משום דלעולם איזה צורך איכא בכל מקום לפי מנהגו. [↑](#footnote-ref-106)
106. והערוה"ש בסימן ש"ח סט"ו כתב דלא נאסר אלא כשמטלטלו כמתעסק בעלמא ואין לו שום כונה בטלטולו, אך אם יש לו תענוג במה שמטלטלו, אף דלא חשיב כצורך גופו, ובכלי שמלאכתו לאיסור אסור בכה"ג, מ"מ ה"ז מותר, - והגרח"ק שליט"א כתב בשם החזו"א דכשמונח על השלחן כלי ובדרך אגב הוא משחק עם הכלי, הו"ל כטלטול לצורך דשרי. [↑](#footnote-ref-107)
107. ובזה ניחא מש"כ בפי' ר"ח לעיל קי"ב א' דמאכל בהמה מהני בתורת ככר או תינוק, ולא נסתר מזה מש"כ הפמ"ג דמאכל בהמה אסור לטלטלו שלא לצורך. [↑](#footnote-ref-108)
108. וכ"נ למש"כ ההשלמה בסוגיין דהא דאסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל, הוא משום דאי"ז לצורך שבת, ומה"ט ה"ז אסור אף לר"ש דלית לי' מוקצה, - וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם בריש ביצה, שכתב דאיסור כלי שמלאכתו לאיסור אינו משום מוקצה, אלא משום דמיחזי שרוצה לעשות בו מלאכתו, אך באמת מסתברא מילתא דדבריו שם קיימי רק לדעת ב"ש דאסור לטלטלו אף לצורך גופו, וכמש"כ בחי' המאירי שם י"א א' דמה"ט הוא דאסרי, וכתב כן בשם הראב"ד, - וכ"נ ממש"כ הרמב"ן בסוגיין בתו"ד דכלי שמלאכתו לאיסור לי"ב משום הקצאה, אלא איסור מלאכתו גורמת לו, - וכ"נ ממש"כ הראשונים בריש פירקין די"ל דנר לא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור משום דאין עושין מלאכת איסור בגופו, ואם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, לכאו' ליכא נפ"מ בזה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-109)
109. וכ"נ בד' הבעה"מ בריש ביצה שכתב דב"ש אית להו מוקצה בדבר שמלאכתו לאיסור אפי' לצורך גופו, ובהא עדיפא דב"ש אפי' מר' יהודה, ובס' המכתם שם פירש דמכח הא דמלאכתו לאיסור מקצי לי' מדעתי' לגמרי, - אך י"ל דאכן לדעת ב"ש דאסור לטלטלו אף לצורך גופו הוא משום דהו"ל מוקצה, אך לדידן דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו ולא נאסר אלא לטלטלו מחמה לצל אי"ז משום מוקצה. [↑](#footnote-ref-110)
110. ואמנם דלדעתם ה"ז אסור אף לר"ש דלית לי' מוקצה, והיינו משום דמודה ר"ש למוקצה זה, - והי' מקום לפרש עוד, דכל הא דר"ש לית לי' מוקצה, היינו לטלטלו לצורך גופו ומקומו, אך מודה דאסרו לטלטל מוקצה שלא לצורך גופו ומקומו, אך זה נסתר מכ"ד דמבו' דאף בגונא דאסר ר"י משום מוקצה, מותר לטלטלו לר"ש אף שלא לצורך גופו ומקומו, כל דל"ה כלי שמלאכתו לאיסור. [↑](#footnote-ref-111)
111. וכ"ה משמעות לישנא דגמ' לקמן קכ"ד א' דהא דאסור לטלטלו מחמה לצל, הוא משום דהו"ל טלטול שלא לצורך, וע"ד הא דהי' אסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך, והיינו דאף דהתירו לטלטל מוקצה זה דכלי שמלאכתו לאיסור, לא התירו אלא לצורך, אך שלא לצורך אסור. [↑](#footnote-ref-112)
112. ומשמע בדבריו דהצד דאינו נעשה בסיס, הוא משום דבידו להסיר את המוקצה, דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, וע"כ אינו נעשה בסיס. [↑](#footnote-ref-113)
113. והנה אמנם י"ל דגם אם עיקר האיסור אינו משום מוקצה, מ"מ אחר דה"ז אסור, תו מקצי לי' מדעתי', ויש בזה לדין מיגו דאיתקצאי, - אך לכאו' כיון דאינו מקצה את הכלי עצמו, לא מצינו דאיכא הקצאה מטלטול מחמה לצל. [↑](#footnote-ref-114)
114. ובד' הט"ז שם סק"א והמג"א בסימן של"א סק"ה שהוכיחו שלא כד' המהרש"ל מהא דאסור לטלטל את העלי לאחר שקיצב עליו בשר, אין להוכיח דפליגי ע"ז, דהרי דבריהם שם קיימי למ"ד דאסור לטלטל את העלי כלל, משום דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס, והוי זה היתר שהתירו לטלטלו לצורך יו"ט, עיי"ש, - אך בד' המג"א שם בתו"ד שהביא גם מדין כלי שמלאכתו לאיסור, משמע דגם בכלי שמלאכתו לאיסור איכא לדינא דאין מוקצה לחצי שבת. [↑](#footnote-ref-115)
115. ואמנם אחר דאסור לטלטלו בשעה שהוא דולק משום בסיס, י"ל דגם חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, אך אלמלי הא דהוה חשבינן לי' כבסיס, י"ל דל"ה חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור בשעה שהוא דולק. [↑](#footnote-ref-116)
116. והרמב"ן בריש פירקין כתב דנר ל"ה כלי שמלאכתו לאיסור משום דהוא משמש לשבת ויש לו תשמיש קבוע בשבת, - וצ"ב דאי"ז טעם אלא שבעודו דולק לא יהא חשוב ככלי שמלאכתו לאיסור, ומ"ט מכח זה לא חשבינן לי' ככלי שמלאכתו לאיסור אף כשאינו דולק, אף דא"א להשתמש בו בשבת אלא באיסור, - ובע"כ דכיון דכשהוא דולק ל"ה כמלאכתו לאיסור, אף כשאינו דולק ל"ה כמלאכתו לאיסור, - ולפ"ז הרי דאי נימא דמאורר ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור כשהוא פועל, אף כשאינו פועל ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך לכאו' יש מקום לפרש לד' הרמב"ן דמש"כ לה"ט דשמא יצטרך למת אחר, הוא לפרש הצורך שיש בטלטולו, אך בהא דחשיבי ככלי שמלאכתו להיתר א"צ לזה, - וגם י"ל כמשמעות ד' המאירי בביצה ו' א' דמתרי טעמי חשבינן להו ככלי שמלאכתו להיתר, חדא, משום שהותר ביו"ט שני, ועוד דשמא יצטרך למת אחר. [↑](#footnote-ref-118)
118. ואזיל המג"א לטעמי' בסימן של"א סק"ה דמבו' בדבריו דגם בסכין של מילה יש לדון מכח הא דאין מוקצה לחצי שבת, ומשמע דדין כלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, וגם הפמ"ג אזיל לטעמי' שנסתפק בדין בסיס לכלי שמלאכתו לאיסור, ומשמע דדין כלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה. [↑](#footnote-ref-119)
119. ומצינו כן גם בד' הריא"ז בס"פ נוטל דגרעיני תמרים שהם נולד אין מטלטלין אותן אלא לצורך, ונתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 15, ובדבריו בפ"ק דביצה ה"ג דין ב' דחיישינן שמא יהא טלטול היונים שלא לצורך ולא התירו טלטול המוקצה אלא לצורך, ונתבאר במ"מ בפ"ק דביצה דף מס' 18, ויש לפרש כן גם למשמעות דבריו בפירקין דלא הותר לטלטל שברי כלים אלא לצורך מלאכה, ונתבאר בדף מס' 10 בהערה. [↑](#footnote-ref-120)
120. וזה מתישב טפי אם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום גזירת כלים, וי"ל דלא חשיב כמלאכתו לאיסור אלא כשהוא אסור משום איסור שבת, אך אם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, לכאו' אין מקום לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-121)
121. ועיי"ש שנתבאר דיש מקום לדחות לדעת הרא"ש דמותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור כשיש בתוכו היתר, דלפ"ז י"ל דהכא איירי כשנשתייר בו שמן, וי"ל עוד, דבידו לטלטל את הנר ע"י שיערים וישתמש במקומו, - אך אי"ז מתישב בסתימת דברי המ"ב בסימן רע"ט סק"א שכתב דאם יש אימת גוי עליו ע"י הנר מותר לטלטלו לאחר שכבה, ומשמע דבכל ענין שרי. [↑](#footnote-ref-122)
122. וכ"ה מוכרח למש"כ המכתם וחי' המאירי שם דהא דאסור לטלטל שפוד, הוא משום דבשבת הוי כלי שמלאכתו לאיסור, וע"כ אסור לטלטלו שלא לצורך גופו ומקומו, וכ"כ הריא"ז שם ה"ו דין ז', ולפ"ז הרי מבו' דאף דמותר לטלטלו לצורך מקומו, מ"מ לא הותר לטלטלו כדי שלא ינזקו בו אלא מכח התירא דקוץ דברה"ר. [↑](#footnote-ref-123)
123. אך הלבוש בסימן ש"ח סוס"ו כתב דטלטול לצורך שלא ינזקו חשיב כטלטול לצורך מקומו, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ה. [↑](#footnote-ref-124)
124. ובגל' הגרע"א למג"א סימן רע"ט סקי"ב נקט בפשיטות דחשיב כצורך מקומו, וכן נקט החזו"א בסימן מ"ג סק"ז, ואך דמשמעות דבריו שם דהיינו משום דצריך למקומו להילוך בנ"א, והיינו משום דכ"ז שיש לחוש להיזק, נמנעים מלילך שם, ובכה"ג לכו"ע חשיב כצורך מקומו, - והתהל"ד שם כתב דבד' הרמב"ן בריש ביצה מבו' דכה"ג חשיב כצורך מקומו, ולכאו' אין הדבר מוכרח, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-125)
125. והר"ן לעיל מ"ב ב' כתב דניעור מפה מן הניצוצות שעלי' לא חשיב כטלטול לצורך מקומו. [↑](#footnote-ref-126)
126. אך מצינו בד' המג"א בסימן ש"ח סקי"ח במה שנהגו דכשמביא בנו פעם ראשונה לביהכנ"ס מביא נר בידו, דה"ז אסור, והרי דלא חשיב כצורך גופו, - והערוה"ש שם סט"ו כתב דאף אם יש לו תענוג במה שמטלטל כלי שמלאכתו לאיסור, לא חשיב כצורך גופו. [↑](#footnote-ref-127)
127. ועיי"ש שהביא מס' בינה לעתים בפ"ה מיו"ט ה"ו דה"נ מותר לשלוח תפילין בשבת, דנהנה בשליחתם בשמחת שבת, וכתב דיש להחמיר לכתחילה, וצ"ע דלא הביא הבינה לעתים מש"כ הב"י בסימן ש"ח ס"ד בשם ספר מקדש דלא הותר לשלח תפילין מפני שהוא נהנה בשליחתן אלא ביו"ט, אך בשבת אסור. [↑](#footnote-ref-128)
128. והך מילתא דצורך מלאכה האסורה לא חשיב כצורך גופו, כ"ה למש"כ החיי אדם בכלל ס"ו ס"ד דהא דמותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ומקומו, הוא משום דאינו מקצה דעתו מתשמישים אלו, ולפ"ז הדין נותן דצורך מלאכה האסורה שהוא מקצתו דעתו ממנה, לא חשיב כצורך גופו, - אך ממש"כ הגר"א ביו"ד סימן רס"ו ס"ג דלמ"ד דשופר ניטל לצורך גופו ומקומו, מותר לטלטלו בשבת להצניעו כשעודו בידו, מבו' דאף צורך מלאכה האסורה חשיב כצורך גופו, וזה למש"נ בדף מס' 8 בביאור דבריו דהתירא דעודו בידו הוא משום דכל דתחילת הטלטול הוא טלטול דצורך גופו חשיב דכולו הוא טלטול דצורך גופו. [↑](#footnote-ref-129)
129. וי"ל דאף אסור ליתן לו לעשות בו מלאכה המותרת מבעו"י, משום דאי"ז צורך שבת, - אך כל שמלאכה זו נצרכת לשבת, י"ל דשפיר חשיבא כצורך שבת. [↑](#footnote-ref-130)
130. והעירו די"ל בזה למש"כ החת"ס לעיל מ"ד א' דהא דשרי לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו, הוא משום דבשעה זו חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-131)
131. וכתב שם דיש לדחות, דמה שנסתפקו בחיתוך נבילה לפני הכלבים, הוא משום תיקוני אוכלא, ומה שנסתפקו בטלטול המת הוא לטלטלו מרשות לרשות, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-132)
132. ולכאו' י"ל עוד בזה, לדעת רש"י בעירובין ק"א ב' דהא דבעינן שיהא בראשו גלוסטרא, הוא משום איסור בנין, אך לענין טלטול ל"ב לזה, וסגי במה שהוא ראוי לנעול בו, וע"כ שפיר חשיב ככלי שמלאכתו להיתר. [↑](#footnote-ref-133)
133. ולכאו' הוא מתישב רק למש"כ הריטב"א בעירובין ק"א ב' בשם הראב"ד דהא דבעינן שיהא בראשו גלוסטרא, הוא משום דבלא"ה אין עליו תורת כלי והו"ל מוקצה, וכיון דהא דיש עליו תורת כלי לענין טלטול הוא מכח הגלוסטרא, ע"כ הו"ל ככלי שמלאכתו לאיסור, - אך למש"כ הריטב"א גופי' שם דהא דבעינן שיהא בראשו גלוסטרא הוא משום דבלא"ה מיחזי כבונה, הרי נמצא דכל דיש בראשו גלוסטרא ולא מיחזי כבונה, יש עליו תורת כלי מכח תשמיש הנעילה, והדין נותן דיהא ככלי שמלאכתו להיתר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. וזה מתפרש להריטב"א לטעמי' דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא מגזירת כלים, וע"כ י"ל דאף דהוא עומד לנעול בו, מ"מ כיון דתורת כלי שעליו היא מכח הא דראוי לדוך בו שומין, הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור, אך אם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, הדין נותן דכיון דהוא עומד לנעול בו, לי"ב הקצאה כלל. [↑](#footnote-ref-135)
135. והאבנ"ז בסימן ת"ג סק"ב כתב דממש"כ הרשב"א דלדידן שרי, מוכח דס"ל דמותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אף שלא לצורך כלל, וכ"כ התהל"ד בסימן ש"ח סק"ד, - וצ"ע דממש"כ הרשב"א דכיון דבהאי פורתא לא מיעפש לאו צורך גופו מיקרי אלא הו"ל כמחמה לצל, משמע להדיא דחשיב זה כצורך, אלא דאי"ז כצורך גופו אלא כצורך דמחמה לצל, וכאשר כ"ה להדיא בד' הריטב"א דצורך פורתא זה לא גרע מצורך דמחמה לצל. [↑](#footnote-ref-136)
136. צ"ב דמ"ט חשיב דאפשר בע"א, והרי ודאי דיש טורח טפי להפשיט ע"י שמניח ידו על כתף חבירו וכו', דמה"ט לא היו עושין כן בחול, ואטו לא הותר לטלטל כלי לצורך גופו, כשאפשר בלא טלטול ע"י טורח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-137)
137. עוד יש לדון למשמעות ד' רש"י דהמקלות חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, ונתבאר להלן, ולפ"ז שפיר י"ל דבכלי שמלאכתו להיתר שרי אף בכה"ג דאפשר בע"א, - וגם יש לצרף לזה דעת הסוברים דמותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אף שלא לצורך. [↑](#footnote-ref-138)
138. והעירו דלפ"ז לכאו' הי' לנו לאסור לכסות קדירה בכיסוי המיועד לה דהוא כלי שמלאכתו לאיסור, כל שבידו לכסותה בכלי שמלאכתו להיתר, - אך י"ל דכיון דכ"ז שהתבשיל בקדירה חשיבא הקדירה ככלי שמלאכתו להיתר, וכמש"כ הראשונים לעיל קכ"ג א', ע"כ אף הכיסוי שהוא מכלל קדירה זו חשיב בשעה זו ככלי שמלאכתו להיתר, ואמנם לדעת הסוברים דהתירא דמדוכה שיש בה שום, הוא מדינא דככר או תינוק, אין להתיר טלטול הכיסוי מכח זה, וגם אין להתיר מכח זה בגונא דאין הכיסוי מיועד לקדירה זו, (כאשר הוא מצוי כן דיש כיסויים הראויים לכמה קדירות), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-139)
139. ובס' קצוה"ש כתב בדעתו, דהא דאסרינן הכא, הוא משום דאפשר לעשות כן בלא טלטול כלי, אך בגונא דא"א לעשות אלא ע"י טלטול כלי שמלאכתו להיתר, שפיר מותר לעשות ע"י טלטול כלי שמלאכתו לאיסור, שהרי אף כלי שמלאכתו להיתר הוי בכלל גזירת כלים, ואף שהתירו טפי בכלי שמלאכתו להיתר, מ"מ כל שהותר אף בכלי שמלאכתו לאיסור, ליכא נפ"מ אם יעשה כן בכלי שמלאכתו לאיסור או בכלי שמלאכתו להיתר. [↑](#footnote-ref-140)
140. ובס' משנת השבת כתב די"ל דשאני התם דהוא צריך למקומו של האימום, ובכה"ג הותר לטלטלו אף אם אפשר לעשות בלא טלטול הכלי, ומשא"כ בטלטול לצורך גופו, דכל דאפשר ע"י כלי אחר וא"צ לכלי זה, לא חשיב כטלטול לצורך גופו, - והיינו דהא דלא הותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור כשאפשר ע"י כלי שמלאכתו להיתר, אי"ז משום דלא התירו אלא כשא"א בע"א, אלא היינו משום דבכה"ג לא חשבינן לה כצורך גופו, כיון דאינו צריך לו, אך התם דהוא צריך למקומו של האימום, שפיר מותר להסירו ע"י טלטול האימום, וא"צ לעשות כן ע"י טלטול המנעל. [↑](#footnote-ref-141)
141. ועד"ז מצינו בסוגיית הגמ' לקמן דאסור להכניס כרים כשיש לו כרים אחרים, והרי דלא מצי למימר שישתמש בכרים שמכניס, משום דכל דכבר יש לו כרים, חשיב דאין לו צורך כלל בכרים אלו שמכניס. [↑](#footnote-ref-142)
142. וי"ל דאזלי לטעמייהו דס"ל דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, כמשמעות ד' המג"א בסימן של"א סק"ה, והמ"ב בסימן ש"ח סק"כ ובביאוה"ל שם, וע"כ כל שהותרה מלאכה זו בשבת ולא מקצי לי', חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, - אך אם איסורא דכלי שמלאכתו להיתר הוא מגזירת כלים, שפיר י"ל דכל דהמלאכה מצ"ע הויא מלאכה האסורה, חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור. [↑](#footnote-ref-143)
143. אך בד' המהרש"ל והרמ"א שהתירו לטלטל סכין של מילה אחר המילה כדי להצניעו, מבו' דחשבינן לי' ככלי שמלאכתו להיתר, - וי"ל דממ"נ יש להתיר בזה, דאם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום גזירת כלים, מסתבר דאף אחר המילה חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, וכנ"ל, ואם הוא משום הקצאה, הרי דלטעמייהו יש להתיר בזה משום דאין מוקצה לחצי שבת, כ"ה דס"ל דמה"ט ל"ה הסכין מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-144)
144. וכ"נ ממש"כ בפי' הר"י מלוניל לפרש להא דתנן דאין ניטלין אלא לצורך דהיינו דאין ניטלין אלא לצורך תשמישו המיוחד לו. [↑](#footnote-ref-145)
145. ולכאו' הוא להיפך ממש"כ הבעה"מ, דלד' הבעה"מ עיקר הדין הוא שנאסר טלטול מחמה לצל ולא הותר אלא לצורך גופו, וצורך שאינו תשמישו לא חשיב כצורך גופו, והו"ל כטלטול מחמה לצל, אך לד' ר"ת עיקר הדין הוא שנאסר טלטול שלא לצורך תשמישו, ומחמה לצל אי"ז צורך תשמישו, וי"ל.

     ואמנם יש להעיר, דאם הא דאסר ר' נחמי' לטלטל מחמה לצל הוא משום דאי"ז צורך תשמישו, הדין נותן דטלטול לצורך גופו שהוא צורך תשמישו יהא מותר אף כשאינו צורך שבת, ול"ד לכלי שמלאכתו לאיסור שכתב הגר"ז דאסור לטלטלו לצורך נכרי ולצורך אחר השבת, דהרי אי"ז היתר מסוים שהתירו בצורך גופו, דאף טלטול מחמה לצל הי' מותר אם הי' חשוב כצורך תשמישו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-146)
146. עוד יש להעיר, דבד' הרמב"ן והר"ן בסוגיין מבו' דהא דאסר ר' נחמי' לטלטל לצורך תשמיש שאינו תשמישו, הוא משום דאין משנין כלי מממלאכתו ומתשמישו, ולפ"ז לכאו' אי"ז דומיא דהא דאסר לטלטל מחמה לצל, וי"ל. [↑](#footnote-ref-147)
147. והתוס' לעיל ל"ו א' והתוס' הרא"ש לקמן קמ"ו א' כתבו בשם ר"ת שהק' ע"ד רש"י דאסור ליטול סכין לחתוך חותלות ולחתוך מיתנא משום דאי"ז תשמישו המיוחד לו, שהרי סכין מיוחד לחתוך בו כל דבר, וע"כ פירש דלדעת ר' נחמי' לא הותר אלא תשמיש שרגיל בו בחול, - וצ"ב דכיון דאין רגיל לחתוך חותלות ומיתנא בסכין, מ"ט נקט דלפירש"י הוי זה בכלל תשמיש המיוחד לו, ועמד ע"ז המלא הרועים לעיל שם, - וצ"ל דהיינו משום דלפירש"י דבעינן תשמיש המיוחד לו, ודאי אין להצריך שיהא מיוחד לחתוך דבר זה, וסגי במה שהוא מיוחד לחיתוך, שהרי סכין עומד לחתוך בו הרבה דברים, ואינו מיוחד לחיתוך מין מסוים, אך לפי' ר"ת דבעינן תשמיש הרגיל, שפיר י"ל דבעינן שיהא רגיל לחתוך ד"ז. [↑](#footnote-ref-148)
148. ובפירש"י לקמן קמ"ו א' כתב דלר' נחמי' מותר לטלטל קרדום או סיף לחתוך גרוגרות, ובתשו' ספה"י לר"ת סימן ב' תמה ע"ז, דלרש"י לטעמי' הרי אסר ר' נחמי' לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מלאכת היתר, דאי"ז תשמישו המיוחד לו. [↑](#footnote-ref-149)
149. ואמנם מסתברא מילתא דכ"ז הוא לטעמי' דלא אסר ר' נחמי' אלא בתשמיש שאינו רגיל בו כלל, דבזה י"ל דמקצה דעתי' מיני', אך לדעת ש"ר דאסר ר' נחמי' בתשמיש שאינו מיוחד לו אף אם הוא רגיל בו בחול ולא מקצה דעתי' מיני', בע"כ דאי"ז משום מוקצה, אלא הוא מגזירת כלים, וכ"ה משמעות ד' ר"ת שלא כתב לה"ט אלא לפי דבריו. [↑](#footnote-ref-150)
150. ובפירש"י בביצה ל"ב א' כתב, ז"ל, אין מסיקין לא בכלים, דאין ניטלין אלא לצורך תשמישן, וכ"ש בשברי כלים דנולד הוא, עכ"ל, וכבר הוכיחו מזה דס"ל דדינא דר' נחמי' הוא משום מוקצה, וע"כ ק"ו הוא דאסר בנולד, וצ"ב דמ"ט בעינן בזה לאיסורא דנולד, ותיפו"ל דהוי הכלי מוקצה משימוש דהסקה, אך זה מתישב למש"נ במ"מ מוקצה ב' דף מס' 25 בדעת רש"י בביצה שם דעיקר איסורא דנולד הוא משום מיגו דאיתקצאי מכח הא דמבעו"י ל"ה מוכן לשימוש זה, אך למש"נ י"ל דאף דהא דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו הוא משום דמקצי לי' משימוש זה, מ"מ כל הא דאסרינן מכח זה לטלטלו, הוא משום גזירת כלים דאין כלי ניטל אלא לצורך, וצורך דמקצי דעתי' מיני' ל"ה כצורך גופו. [↑](#footnote-ref-151)
151. ובהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל קכ"ג ב' נקט בפשיטות דדינא דר' נחמי' הוא מגזירת כלים, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמהא דא"ר נחמי' דאפי' תרווד ואפי' טלית ואפי' סכין אין ניטלין אלא לצורך תשמישן, מוכח דאחר שחילקו בין הצרכים, לא חילקו בין הכלים, וה"נ לפ"מ דקי"ל דאסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך כלל, הוא בכל הכלים, ודלא כדעת השה"ג. [↑](#footnote-ref-152)
152. אך אם האיסור בזה הוא מגזירת כלים, בפשוטו לא נאסר בזה אלא הטלטול, דהשתמשות בכלי לא נאסרה בגזירת כלים. [↑](#footnote-ref-153)
153. אך אי נימא דהא דאסר ר' נחמי' לטלטל מחמה לצל והא דאסר לטלטל שלא לצורך תשמישו המיוחד אי"ז חד דינא, וכמש"נ לעיל בהערה ממשמעות ד' הרמב"ן והר"ן, הרי דממש"כ הראשונים להתיר לטלטל כשעודו בידו, אין להוכיח דגם הא דאסר ר' נחמי' לטלטל שלא לצורך תשמישו המיוחד לו הוא מגזירת כלים. [↑](#footnote-ref-154)
154. אך לדעת השה"ג דכל הכלים שלא נאסרו מתחילה מותר לטלטלן אף שלא לצורך, לכאו' ה"נ הוא לדעת רבה, דמותר לטלטלן אף שלא לצורך גופו ומקומו, ושפיר ניחא הא דמותר לטלטלן לצורך הצלת הביצה. [↑](#footnote-ref-155)
155. ויש לדמותו למש"כ הגר"ז בסימן ש"ח סל"ג כתב דאסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מוצ"ש או לצורך נכרי, ונתבאר בדף מס' 6. [↑](#footnote-ref-156)
156. ושמא י"ל, דלדעת רבה דאסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר מחמה לצל, בע"כ דהא דתנן לעיל מ"ב ב' דאין נותנין כלי תחת הנר לקבל בו שמן, ולדעתו הוא משום דלא התירו הצלה שאינה מצוי', היינו כשהוא צריך למקומו, וה"נ הא דמותר לכפות כלי על הביצה שלא תשבר, מתפרש בכה"ג דהוא צריך למקומו. [↑](#footnote-ref-157)
157. וצ"ב לפ"ז במש"כ הרי"ד שם דלר' נחמי' לא הותר טלטול כלי שמלאכתו לאיסור אף לצורך גופו ומקומו, דמנ"ל הך מילתא, דהרי מש"כ כן בפירש"י, הוא משום דבכלי שמלאכתו לאיסור לעולם אי"ז תשמיש המיוחד לו, אך להרי"ד לטעמי' דתנא דמתניתין ס"ל דלר' נחמי' מותר לטלטל לצורך גופו אף שאינו מיוחד לו, מנ"ל דבכלי שמלאכתו לאיסור אסר ר' נחמי' אף לצורך גופו ומקומו.

     ושו"ר מש"כ התורי"ד לעיל קכ"ג א' במה שאמרו שם דהא מני ר' נחמי' היא דאמר אין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, וכתב דל"ג אלא הא מני ר' נחמי' לחוד, והוא ר' נחמי' דאסר כלים שמלאכתן לאיסור לצורך מקומן, וזה לטעמי' דב' דינים חלוקין הן, והא דאסר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ומקומו, אי"ז שייך להא דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, ותנא דמתניתין ס"ל דלר' נחמי' כלי ניטל אף שלא לצורך תשמישו, ואפ"ה אסר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ומקומו, ולפ"ז ניחא דמהתם הוא שלמד הרי"ד להך מילתא דאסר ר' נחמי' לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ומקומו. [↑](#footnote-ref-158)
158. אך אכתי צ"ב בד' ר"ת בספה"י שם שהק' כן ע"ד רש"י, ולא עמד כלל דגם לדבריו צריך ישוב, - וי"ל בזה, למש"כ ר"ת שם דטעם הא דאסור לטלטל לתשמיש שאינו רגיל בו הוא משום דלא מסיק אדעתי' תשמיש זה, ונתבאר לעיל דהיינו דמה"ט אי"ז בכלל צורך גופו, ונתבאר עוד, דמשמעות ד' ר"ת שפירש דלדעת רש"י דבעינן תשמיש המיוחד אי"ז משום דלא מסיק אדעתי' תשמיש שאינו מיוחד, אלא הוא דין בפנ"ע דלא התירו טלטול לכל צורך גופו, אלא לצורך גופו המיוחד לו, - ולפ"ז י"ל דע"כ לא קשיא לי' אלא לדעת רש"י דפליג ר' נחמי' בעיקר התירא דצורך גופו וס"ל דלא התירו לכל צורך גופו אלא לצורך גופו המיוחד לו, וא"כ ל"ה צורך גופו דר' נחמי' כצורך גופו דרבנן, - אך לדידי' ניחא, דלדידי' הרי לא פליג ר' נחמי' בעיקר התירא דצורך גופו, ומודה ר' נחמי' דהתירו לכל צורך גופו, והא דלא שרי לצורך שאינו רגיל בו, הוא משום דצורך שהוא מוקצה ממנו אי"ז בכלל צורך גופו, ואף רבנן מודו ליסוד הך מילתא דצורך שהוא מוקצה ממנו אי"ז בכלל צורך גופו, ואך דרבנן ס"ל דמסיק אינש אדעתי' אף תשמיש שאינו רגיל בו, וע"כ שפיר הוי צורך גופו דרבנן כצורך גופו דר' נחמי', דלכו"ע כלי ניטל לכל צורך גופו שאינו מוקצה ממנו. [↑](#footnote-ref-159)
159. ומבו' בד' ר"ת שלא הוצרך לזה אלא לפירש"י דלא התיר ר' נחמי' אלא לצורך תשמישו המיוחד לו, אף למש"כ ר"ת שם דהתיר לטלטלו לכל תשמיש שהוא רגיל, הרי דמה"ט שרי לצורך מקומו. [↑](#footnote-ref-160)
160. אך לכאו' יש מקום לישב לד' רש"י בע"א, למש"נ לעיל די"ל דדינא דר' נחמי' דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, אי"ז דין בפנ"ע שאין מטלטלין את הכלי לצורך שאינו עומד לטלטלו לכך, אלא הוי זה הגבלה בהתירא דלצורך גופו, דלא חשיב צורך גופו אלא צורך שהוא מיוחד לו, וע"כ י"ל דכ"ז הוא בלצורך גופו, דבזה הוא דאמרינן דרק תשמיש שהוא עומד לו חשיב כצורך גופו, אך בלצורך מקומו דעיקר הצורך אינו כלל בגוף הכלי, אלא במקומו, ל"ב כלל שיהא הכלי מיוחד לטלטול לצורך זה, דכיון דכל עיקר דינא דר' נחמי' הוא דתשמיש שאינו מיוחד לו לא חשיב כצורך גופו, ל"ש זה כלל בלצורך מקומו, דהוי זה צורך אף אם אין הכלי עומד לטלטול זה. [↑](#footnote-ref-161)
161. והרשב"א כתב דמצינו כיו"ב לקמן קמ"ב ב' בדין כר שהניח עליו מעות, דלצורך גופו אסור, ולצורך מקומו מותר, וזה כמשמעות ד' הריטב"א לקמן קמ"ב א' דהוא חילוק ביסוד הדין בין טלטול לצורך גופו לטלטול לצורך מקומו, ודלא כפי' ש"ר דהוא משום דכשמטלטל לצורך גופו בידו לנער, וכשמטלטל לצורך מקומו אין בידו לנער כיון דהוא צריך למקום זה, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-162)
162. ולא הוצרך לפרש דהורדת המשוי מן הבהמה לא חשיב כטלטול לצורך מקומו, אלא אי נימא דקרני דאומני ל"ה אלא ככלי שמלאכתו לאיסור, והרי דאם הן מוקצין משום דלא חזו לכסויי בי' מנא אסור לטלטלן אף לצורך מקומן, וכ"כ תלמיד הרמב"ן שם. [↑](#footnote-ref-163)
163. והנה אמנם גם הבעה"מ בסוגיין כתב דשרי ר' נחמי' לטלטל לצורך מקומו אף בכלי שמלאכתו לאיסור, ואך דלדעתו שרי אף לטלטל לצורך גופו שהוא רגיל בו, וע"כ שפיר מותר לטלטלו לצורך מקומו, ול"ד לקרני דאומני דאין ראויין כלל לצורך גופן. [↑](#footnote-ref-164)
164. והרשב"א והריטב"א שהק' מזה, י"ל דהוא לטעמייהו דמשמעות דבריהם שפירשו דהטעם לאסור בזה הוא משום דדינא הוא דכל שלא הותר לטלטלו לצורך גופו אף אסור לטלטלו לצורך מקומו, וכמו שדנו כן גם הראשונים בסוגיין, וע"ז שפיר הביאו מהא דשרי ר' נחמי' לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מקומו, אף שלא הותר לטלטלו לצורך גופו. [↑](#footnote-ref-165)
165. אך בספר הבתים שערי הקידוש והשביתה ש"ה כתב דיש מי שכתב דאם צריך למקומו אינו מטלטלו אלא בסמוך לו, ועיי"ש שהכריע כדעת ש"ר דמותר לטלטלו למקום שירצה. [↑](#footnote-ref-166)
166. צ"ב דלכאו' הא דפשיטא להו דמוציאין את הקערות מן הבית, הוא משום שהן מאוסין בבית, וא"כ הרי שפיר יש להתיר להוציאן דהו"ל כצורך מקומו, - ולכאו' מבו' מזה כמש"נ בדף מס' 6 מד' הרשב"א בכ"ד דהוצאת דבר המאוס, לי"ב להתירא דצורך מקומו, דלא חשיב כצורך מקומו אלא כשהוא צריך להשתמש במקומו. [↑](#footnote-ref-167)
167. וצ"ע במש"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סק"ז לדון בדעת רש"י והר"ן דלא הותר לטלטלו אלא באותו חדר ואסור להוציאו מחדר לחדר, עיי"ש, שהרי בד' הר"ן בסוגיין מבו' דמותר אף להוציאו מן הבית. [↑](#footnote-ref-168)
168. והפמ"ג במש"ז סו"ס של"ט כתב, דאף דמוקצה כ"ז שהוא בידו מותר להוליך, לא הותר כל היום, וכל שאפשר לסלק מחויב, ולמד כן ממה שאמרו לעיל ל"ה ב' דהוצרך לסלק את השופר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-169)
169. ויש להעיר בזה ממש"כ האגודה בפ"ק דביצה סימן ה' דמי ששכח כיסו עליו מער"ש מותר יכול לילך לחדרו במקום המוצנע ולהתירו שם, והביאו הרמ"א בסימן רס"ו סי"ב, ומשמע דאף אם מצא כיסו עליו כשהוא יושב, מותר לילך ולהתירו, - ובד' הגר"ז י"ל דאף דאסור לעמוד ולשהות, מ"מ אף כשמצא המוקצה כשהוא יושב מותר להוליכו מיד למקום אחר, אך בד' הפמ"ג שם משמע לאסור בזה, וכ"ה להדיא בד' הישועו"י שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-170)
170. ובד' הא"ר בסימן תמ"ו סק"ה מבו' דלא פסיקא לי' להתיר בזה, עיי"ש, וגם בד' הפמ"ג במש"ז שם סק"ב נראה דלא התיר בזה, ולא צידד להתיר אלא להעבירו מיד ליד. [↑](#footnote-ref-171)
171. אך בדבריו שם נראה דאי"ז משום דהשתמשות חשיב כטלטול חדש, אלא משום דאף דהותר איסור טלטול בעודו בידו דכבר הוא מטלטלו, מ"מ איסור שימוש במוקצה לא הותר. [↑](#footnote-ref-172)
172. ואמנם י"ל דבהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, לא נאסר אלא הטלטול, וליכא איסור כלל בהשתמשות, ולדעת הסוברים דהך דינא הוא משום גזירת כלים, בפשוטו לא נאסר בזה ההשתמשות, וע"כ שפיר מותר להשתמש בעודו בידו, דהטלטול מותר משום דעודו בידו, וההשתמשות לי"ב איסורא, - אך החזו"א שם נקט דגם השתמשות בדבר הניטל לדבר שאינו ניטל אסור. [↑](#footnote-ref-173)
173. ומצינו שנחלקו הראשונים לעיל שם, דבד' הריטב"א שם ב' בד"ה מאי היא מבו דכל שצריך למקומו שרי מותר אף לפרוס סדין לצורך המת כשעודו בידו, וכ"ה משמעות ד' התוס' שם בד"ה כופה עלי' והרשב"א שם בד"ה ת"ש אבל גם בהא דפריך מפריסת מחצלת הו"מ לשנויי דאיירי בצריך למקומו, - אך הרמב"ן והר"ן לעיל שם כתבו דבפריסת מחצלת ע"ג כוורת דבורים אין להתיר אף כשהי' צריך למקומו, דלא שרינן הכי אלא היכא דאינו עושה מעשה אחר אלא שמניחם תחת הקורה, אך בפורס הטלטול לחוד והפריסה לחוד, ואין זאת מתרת זאת, אך יש לפרש לדבריהם דהפריסה היא מין טלטול אחר, וע"ז ליכא להתירא דעודו בידו. [↑](#footnote-ref-174)
174. אך הק"נ בפירקין סק"כ פירש לד' הרמב"ן, דכיון דטלטל הכלי בהיתר לצורך מצות מילה שדוחה שבת, התירו לו להחזירו, וע"ד מה שאמרו בעירובין מ"ה א' דכל היוצאין להציל חוזרין למקומן, ועד"ז כתב הט"ז ביו"ד סימן רס"ו סק"א, - ובתשו' מהרש"ל סו"ס מ' משמע שפירש לד' הרמב"ן דהוא משום דאין מוקצה לחצי שבת. [↑](#footnote-ref-175)
175. ועיי"ש שהוכיח מד' התוס' דהא דמותר לטלטל מוקצה כשעודו בידו, הוא משום דעיקר איסור טלטול מוקצה בשבת היא תחלת נטילת הדבר בידו, אבל כשכבר הוא בידו מותר לטלטלו אפי' שלא לצורך כלל, וע"כ אין לחלק בזה בין כלי שמלאכתו לאיסור למוקצה גמור. [↑](#footnote-ref-176)
176. ועיי"ש שכתב דאף דאסור להוליכו, מ"מ הותר להניחו באיזה שירצה, ולכאו' מכוון דבריו, דאף דלא הותר להוליכו למקום אחר, מ"מ א"צ לזורקו מידו, אלא מותר להניחו מיד במקום שירצה, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בתשובתו שהביא התפא"י בדמאי רפ"ז, - אך בד' הט"ז ביו"ד סימן רס"ו סק"א והגר"א שם סק"ג משמע דצריך לזורקו מידו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-177)
177. ומש"כ לפרש דבגונא דהאגודה הו"ל כשוכח דאין הכיס נעשה בסיס למעות, צ"ב דאף דשכח את המעות בכיס, מ"מ כיון דנתינת המעות בכיס היתה מדעתו נעשה הכיס בסיס, ועד"ז תמה החזו"א בסימן מ"ט סק"י ע"ד הדה"ח בסימן ס"א והביאוה"ל בסימן רס"ו סי"ב ד"ה יכול, ועיי"ש שכתב דלא יתכנו הדברים אלא בגונא שדרכו להריק הכיס לתוך התיבה ונשתיירו המעות בכיס בשכחה. [↑](#footnote-ref-178)
178. והבית מאיר בסימן ש"ח ס"ג כתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ן שהתיר טלטול איזמל של מילה בעודו בידו, וכבר עמד ע"ז התו"ש בסימן של"א סקי"ג וכתב דאפשר דאיזמל עדיף דיש לו היתר לצורך מילה, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"ב צידד לפ"ז להתיר לטלטל סכין של מילה ע"י ככר או תינוק, כיון דמותר לטלטלו לצורך המילה, - ועד"ז י"ל במש"כ הרשב"א בביצה כ"ח ב' בדין שפוד שהתירו לטלטלו, דמותר להניחו בכל מקום שירצה. [↑](#footnote-ref-179)
179. אך יש מקום לדחות, דהתם עדיף משום שהותר לטלטל הדבר המאוס ולהוציאו, וכן הותר לטלטל את הגרף והעביט כדי ליפנות עליו, וכיון שיש היתר בטלטולו, יש בזה גם להתירא דעודו בידו, וזה ע"ד מש"כ המחה"ש בסימן ש"ח סקס"א דמה"ט התיר המג"א שם לטלטלו ע"י ככר או תינוק, (אך הא"ר שם סקע"ח והתו"ש שם סקצ"ב ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס כ"ב נקטו דל"מ התירא דככר או תינוק בגרף של רעי). [↑](#footnote-ref-180)
180. ולכאו' צ"ל לפ"ז דבגונא דהאגודה ששכח כיסו מער"ש, כיון שהי' הכיס עליו מער"ש, הו"ל כתחילת טלטולו בהיתר, אך זה ניחא רק אי נימא דכל שעודו עליו מותר להוליכו כל היום כולו. [↑](#footnote-ref-181)
181. אך החזו"א בסימן מ"ט סק"ט כתב בתו"ד, דאף כשנטל כלי שמלאכתו לאיסור באיסור, מ"מ כיון דהוא צריך לפנות ידו, הו"ל כצורך מקומו, דאף דאפשר בניעור, לא מצינו שיהא אסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מקומו היכא דאפשר בניעור, וע"כ הו"ל כתחילת טלטולו בהיתר, אך לטעם זה אין להתיר במוקצה גמור שנטלו באיסור, (אף אם עיקר התירא דעודו בידו הוא גם במוקצה גמור). [↑](#footnote-ref-182)
182. ואמנם אי"ז מחד טעמא, דהאהעו"ז ודעימי' כתבו דרק היכא בכלי שמלאכתו לאיסור דהותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, הותר לטלטלו כשהתחיל בהיתר, ומשא"כ במוקצה גמור שלא הותר בו טלטול כלל, ועפי"ז כתב התו"ש די"ל דבסכין של מילה איכא להתירא דעודו בידו, כיון שהותר לטלטלו לצורך המילה, אך הגר"א כתב דהוא משום דכלי שמלאכתו לאיסור אין איסורו משום מוקצה, אך כל שאיסורו משום מוקצה לא הותר לטלטלו בעודו בידו. [↑](#footnote-ref-183)
183. ולפ"ז אין להתיר בכלי שמלאכתו לאיסור בעודו בידו, אלא כשנטלו לצורך גופו או מקומו, דכה"ג חשיב דכל הטלטול הוא טלטול לצורך, אך כל שנטלו לאיסור שלא לצורך, אסור להמשיך ולטלטלו. [↑](#footnote-ref-184)
184. ומש"כ הגר"א שם דהטעם לאסור בזה הוא משום דמי שאכל שום וכו', היינו דכיון דא"א לחשוב לכל הטלטול כטלטול המותר, ואך שבאנו להתיר משום שכבר התחיל לטלטל, הרי דאי"ז אינו טעם כלל להתיר, דמי שאכל שום וכו'. [↑](#footnote-ref-185)
185. אך מד' התוס' והרשב"א שלא כתבו לישב כן, משמע דס"ל דאף במוקצה גמור הותר לטלטלו כשעודו בידו, ובע"כ דהא דאסרינן התם הוא משום דעדיף שלא יבא לידי כן, או כמש"כ הבית מאיר דלא חשיב כתחילת טלטולו בהיתר, וע"כ אף אם מותר לטלטל שופר לצורך גופו או מקומו, הי' לנו להצריך להצניע השופר קודם קבלת שבת. [↑](#footnote-ref-186)
186. והתו"ש בסימן ש"ט סק"י כתב דכשטלטל כלכלה מלאה פירות כשהאבן בתוכה, ואח"כ ליקט את הפירות ונשתייר בה האבן לחודי', א"צ לנערו, דכיון שהוא כבר בידו, יכול להוליכו לכל מקום שירצה. [↑](#footnote-ref-187)
187. ובדעת רש"י ראיתי לפרש, אי נימא דהא דהותר טלטול החבית בעוד האבן עלי', הוא משום דבכה"ג דא"א לו לנער את האבן, אין מתייחס הטלטול להאבן, ונתבאר במקומו, וע"כ בשעה שאפשר לו לנער יש לו לנערה, דאם אינו מנערה חשיב כתחילת טלטול דהאבן, ולפ"ז י"ל דהרמב"ן והרשב"א שהתירו בזה לא פליגי על יסוד ד' רש"י, אלא דס"ל דהא דכשצריך למקומו מטלטל ועודן עליו, אי"ז משום דא"א לנער, אלא הוא משום דכל שצריך למקומו התירו לטלטלו בעוד האיסור עליו, (וכאשר כ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן קמ"ב א', וכ"ה משמעות ד' הרשב"א בסוגיין), ובזה מתישב גם משה"ק התו"ש בסימן רס"ו סקכ"ט במש"א לעיל קי"ז א' דאדהכי והכי נישדינהו, ולא שרינן להמשיך לטלטל את המעות משום שבאו לידו בהיתר. [↑](#footnote-ref-188)
188. צ"ע דמ"ש מביצה שנולדה ביו"ט שכתבו הראשונים דאסור לטלטלה אף לצורך גופה ומקומה, אף שהיא מותרת בחול, ול"ה ככלי שמלאכתו לאיסור דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו. [↑](#footnote-ref-189)
189. ושמא י"ל דעצים גריעי משאר מילי, וכמו שמצינו כן בד' הרשב"א בביצה ל"ג א' שכתב בדעת סוגיא דהתם דמדינא אסור לטלטלן אף להסקה, ודימה למה שאמרו הכא דאין עליהן תורת כלי. [↑](#footnote-ref-190)
190. אך בד' הריטב"א לקמן בסוגיין משמע דאיסורא דטלטול מוקצה אינו משום הוצאה, ורק איסור טלטול דגזירת כלים הוא משום הוצאה, עיי"ש, - וצ"ל לפ"ז דהא דאסרינן לסמוך בבקעת בשבת משום דאין תורת כלי עלי', הוא משום גזירת כלים, דאף שהתירו כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ומקומו, מ"מ בבקעת דאין תורת כלי עלי' לא התירו, דאי נימא דהוא משום דמכח הא דאין תורת כלי עלי', הו"ל כמוקצה מחמת גופו, (דכל הא דכלי שמלאכתו לאיסור ל"ה מוקצה אף בשבת דאינו ראוי למלאכתו, הוא מכח הא דיש עליו תורת כלי בחול, וכמש"כ הרמב"ן לעיל מ"ו א'), הרי מבו' דגם איסורא דטלטול מוקצה מחמת גופו הוא משום הוצאה. [↑](#footnote-ref-191)
191. ואמנם הנה מה שאמרו כן בהא דאין משילין, לא קאי על טלטול מוקצה, אלא על טלטול האסור משום טירחא, אך מהא דתלי בזה לדין סמיכת קדירה בבקעת, מבו' דגם איסור טלטול מוקצה הוא משום הוצאה. [↑](#footnote-ref-192)
192. אך בדרשת הרמב"ן לר"ה משמע להדיא דאיסור טלטול אבנים הוא משום טירחא, דמדאורייתא אסור לישא משאות כבדים וכו', ומדרבנן אסרו אף טלטול אבן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-193)
193. והרמ"ך בפכ"ה משבת ה"ג הוכיח מהכא דלא כמש"כ הרמב"ם שם דלא הותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אלא לצורך גופו או מקומו או לצורך הכלי, שהרי בי סדייתא אינם מתקלקלות בשמש ואפ"ה התיר רבא לטלטלן, - וצ"ע אם מכוון דבריו הוא דמהכא נלמד דמותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אף שלא לצורך, או דמכוון דבריו הוא כד' המאירי דהא דהתיר רבא לטלטלן הוא משום דיש בזה צורך קצת, ומזה הוכיח דלא כמש"כ הרמב"ם דלא הותר לטלטל אלא לצורך גופו או מקומו או לצורך הכלי, וזה תליא במש"נ בדף מס' 6 לדון בדעת הרמ"ך אם ס"ל דמותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אף שלא לצורך כלל, או דס"ל דמותר לטלטל לכל צורך קצת. [↑](#footnote-ref-194)
194. ויש ללמוד מדבריו דמותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר לכל צורך קצת, אף דאינו בכלל צורך גופו או מקומו או צורך הכלי, ונתבאר בדף מס' 6. [↑](#footnote-ref-195)
195. ובמש"כ שם לפרש המו"מ דרב מרי ורבא, עמש"כ המחה"ש בסימן ש"ח סק"ו באורך, ומש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין. [↑](#footnote-ref-196)
196. ובדעת הרמ"ך צ"ע אם ס"ל דכלי שמלאכתו לאיסור ולהיתר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, או דס"ל דמכבדות שבבית שאינו מרוצף חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, וזהו שעמד ע"ד הרמב"ם שסתם בזה, ובעיקר דין מכבדות בבית שאינו מרוצף, נסתפק התהל"ד בסו"ס ש"ח, עיי"ש, (ובמש"כ לדמותו למוקצה לעניים וכו', לכאו' הוא רק אי נימא דדין כלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה). [↑](#footnote-ref-197)
197. והריא"ז בפירקין ה"ב דין ד' כתב דהקנה שמהפכין בו את הזיתים מותר לטלטלו בשבת, שראוי להוריד בו בגדים ממקום תלייתן או לתלות בו, והרי הוא כשאר כלים שמלאכתן להיתר, ולכאו' הוא כדעת רש"י, דאף דעיקר מלאכתו לאיסור, מ"מ כיון שהוא עומד גם למלאכת היתר חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, - אך צ"ע דהריא"ז גופי' שם כתב דשופר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ הריא"ז שם ה"ז דכלי האורג חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-198)
198. ועיי"ש שכתב לדמותו להא דלענין הגעלת כלים הולכין אחר רוב תשמישו, ולכאו' זה מתישב רק אם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא מגזירת כלים, ובזה יש לדמות להגעלת כלים דשֵם הכלי נקבע לפי רוב מלאכתו, וזה דלא כמשמעות ד' הפמ"ג בכ"ד דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, ונתבאר בדף מס' 6, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-199)
199. וצ"ע במש"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ח סק"ג דתפילין ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, משום שמותר להניחם בשבת שלא לשם מצוה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ל"א, ואף דעיקר הנחתם היא לשם מצוה. [↑](#footnote-ref-200)
200. והעירו דיש להוכיח כן ממש"כ רש"י וש"ר דלר' נחמי' דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, אין כלי שמלאכתו לאיסור ניטל כלל לצורך גופו, ואם כלי שרוב מלאכתו לאיסור חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, הרי דבכה"ג שפיר הוא ניטל לצורך מלאכת ההיתר שהוא מיוחד לה, ואמנם בד' רש"י י"ל דאזיל לטעמי' דכל שהכלי משמש גם למלאכת היתר חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, אך יש להוכיח כן מד' ש"ר דפליגי ע"ד רש"י, ובע"כ דכל שהוא מיוחד גם למלאכת היתר חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, ורק בקדירה שעיקרה הוא למלאכת איסור הוא דחשבינן לה ככלי שמלאכתו לאיסור, ולר' נחמי' אסור ליטלה לצורך מלאכת ההיתר דילה, וכמש"כ הריטב"א לעיל קכ"ג א' דרק כשיש בתוכה שום מותר לטלטלה לצורך השום, - ועמש"נ בדף מס' 3 בהערה ללמוד כן מד' התוס' ותוס' הרא"ש לעיל קכ"ב ב' דלרב יהודה דכלי שמלאכתו לאיסור אף לצורך גופו אסור, מ"מ כל שיחדו למלאכת היתר שרי, אף דעדיין רוב מלאכתו לאיסור. [↑](#footnote-ref-201)
201. ולכאו' זה מתישב טפי אם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום גזירת כלים, דבזה י"ל דכיון דמן הדין מותר להשתמש בו, ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, אך אם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום הקצאה, מסתברא מילתא דכל שבפועל נהגו שלא להשתמש בו מקצי לי' מדעתי', ואמנם ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בדבר שאינו ראוי לאכילה מחמת חומרא, אם חשיב כמוקצה מחמת גופו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-202)
202. וי"ל דמודו דכלי שמלאכתו לאיסור משום חומרא ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, אלא דס"ל דהא דקי"ל דאסור לכבד בית מרוצף הוא מן הדין. [↑](#footnote-ref-203)
203. והיינו דמה"ט לא חזינן להו כדבר הראוי להשתמש בו, אלא כדבר שמייצרים ממנו דבר אחר, - ובזה ניחא משה"ק ע"ד הרשב"א בסוגיין דעצים שאין עליהן תורת כלי אסור מדינא לטלטלן כלל, אלא שהתירו לטלטלן לצורך הסקה, ממה שאמרו בשבת נ' א' דמותר לחוף כלים בנתר ובחול, אף שהן מתכלין בשימושן. [↑](#footnote-ref-204)
204. וכן פירש"י שם בד"ה ואין מנהיגין דס"ד דהא דאין מנהיגין את הבהמה במקל, הוא משום דאין משתמשין בעצים שלא נעשו כלי מערב יו"ט, דלא ניתנו אלא להסקה, וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה והלכתא דלפ"מ דקי"ל כר"ש דלית לי' מוקצה כולהו שרי. [↑](#footnote-ref-205)
205. ועיי"ש שכתב דמה"ט י"ל דה"ז אסור אף למאן דלית לי' מוקצה, אך הבעה"מ וש"ר נקטו דתליא בפלוגתא דר"י ור"ש, וגם בד' הראב"ד משמע דר"ש דשרי הוא לטעמי' דלית לי' מוקצה, (וכל' הגמ' לפנינו דס"ל כאבוה דלית לי' מוקצה), אלא שכתב די"ל דאף ת"ק לית לי' מוקצה, ושאני עצים דאין עליהן תורת כלי והוו כאבנים לגבי שאר מלאכות. [↑](#footnote-ref-206)
206. והך מילתא דהא דאסרינן בעצים הוא משום דאין עליהן תורת כלי, כ"נ גם בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה ר"נ אסר ולעיל במתניתין בד"ה ואין מנהיגין, - אך בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה לא יטול כתב דמה שאסרו בעצים, הוא משום דדרכן לדבר האסור כגון לעשות כלים, וע"כ לא התירו לטלטלן אלא להסקה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-207)
207. וצ"ל דעצים גריעי מאוכלין דמותר לטלטלן אף לצורך שאין עומדין לו, וכמו שאמרו בשבת כ"ט א' דמסיקין בתמרים, - ועד"ז הוא לדעת הרשב"א דמדינא הי' לנו לאסור לטלטל עצים אף להסקה משום דאין תורת כלי עליהן, וגריעי מאוכלין דמותר לטלטלן. [↑](#footnote-ref-208)
208. והשיטה להר"נ שם פירש דהוא משום שהקצהו מדעתו לשאר תשמישין, ובזה מתפרש הא דתלינן לה הכא בפלוגתא דר"י ור"ש, אך בד' ש"ר לא נתפרש לזה, ומשמע דהוא משום דאינם מיוחדין לשאר תשמישין, ומכח הכנתם להסקה, לא הוכנו אף לשאר תשמישין, כיון דאין עליהן תורת כלי. [↑](#footnote-ref-209)
209. ומשמעות דבריו דיש עליהן תורת כלי, דדמי לאבנים דאם הוכנו הוכנו, וצ"ע שהרי להדיא אמרו בשבת קכ"ד א' דבקעת אין עלי' תורת כלי, ומה"ט הוא דבשבת אסור לטלטלה אף לצורך גופה ומקומה, ול"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, - ושמא י"ל, דכיון דכל הא דיש עלי' תורת כלי הוא מכח הכנתה, ע"כ בשבת דהיא אסורה למלאכתה אין עלי' תורת כלי, ול"ד לכלי גמור דמכח הא דהוי כלי בחול יש עליו תורת כלי גם בשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-210)
210. והרמב"ן הביא כן ממה שאמרו בפ' במה מדליקין דשופר כיון דאדם מיחדו לתקיעה ואין משתמשין בו לדבר אחר נעשה מוקצה לשאר דברים, ובחי' ר"נ בנו הוסיף לפרש, דהא דאסרינן שופר לגמע בו את המים, הוא מפני ששופר מיוחד הוא לגמרי לתקוע בו ולא לדבר אחר, וע"כ הוי מוקצה לדבר אחר, - וצע"ג, דלהדיא אמרו בפ' במה מדליקין דלדעת ר"י מותר לטלטל שופר לגמע בו מים לתינוק, ולא אסר ר"י אלא בחצוצרות דלא חזו להכי, והרמב"ן גופי' בשבת קכ"ד א' הביא למה שאמרו שם דלר' נחמי' אין מטלטלין שופר לגמע בו מים לתינוק, משום דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, - ושמא מש"כ הרמב"ן שופר ל"ד הוא, והמכוון הוא לחצוצרות, וכמו שאמרו בשבת שם דמאי שופר היינו חצוצרות דאישתני שמייהו, ומש"כ הר"נ בן הרמב"ן דהוא ראוי לגמע בו מים, צ"ל דאף חצוצרות ראויין לגמע בהן מים, ודלא כמו שפירש"י והרשב"א והריטב"א בשבת שם, אלא דאינם עומדין אלא לתקיעה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-211)
211. ואמנם במטה שייחדה למעות אסור לטלטלה אף לצורך מקומה, והיינו משום דכל התורת כלי דילה הוא למלאכת המעות, וכיון דבשבת אינה ראוי' לכך, בטל תורת כלי מעלי', וה"נ הוא בחצוצרות, ומשא"כ בעצים שהם ראויין ביו"ט למלאכתן, הרי דאף דהן אסורין לצורך שאר תשמישין, מ"מ מסתברא מילתא דמותר לטלטלן לצורך מקומם. [↑](#footnote-ref-212)
212. ואמנם לפ"ז הדין נותן, דאף דבכלי שמלאכתו להיתר ליכא לדין מוקצה מחמת חסרון כיס, וכמש"כ הרא"ה לעיל י"א א' ועוד מקמאי, ונתבאר בדף מס' 5, מ"מ לדעת ר"י אסור לטלטלו שלא לצורך מלאכתו, כיון דאין משנין אותו למלאכה אחרת משום חסרון כיס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-213)
213. נתחדש בזה דאף דעצים מוכנים להסקה, ואיירי אף בעצים שהזמינם לכך, מ"מ כיון דאין עליהן תורת כלי יש לאסרן מדינא, וזה כמש"כ הקה"י במכילתין בסימן ד' דדבר שאין עליו תורת כלי אסור לטלטלו אף אם הוא מוכן לשימוש, עיי"ש, אך לדעת ש"ר מבו' דאף דאין עליהן תורת כלי, מ"מ מותר מדינא לטלטלן, ואך דכיון דאין עליהן תורת כלי לא הותר לטלטלן לשאר תשמישין שאינם עומדין להן. [↑](#footnote-ref-214)
214. ואמנם מבו' להדיא בדבריו דתליא בפלוגתא דר"י ור"ש, וזהו שהוכיח מהכא דקי"ל ביו"ט כר"י, וזה צ"ב רב. [↑](#footnote-ref-215)
215. ובל' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"א מבו' להדיא דאסור לטלטלן, וזה לטעמי' דהא דלא ניתנו עצים אלא להסקה היינו דלא התירו לטלטלן אלא להסקה. [↑](#footnote-ref-216)
216. ומש"כ הרא"ה לעיל כ"ח ב' די"ל דהא דשפוד שצלו בו אסור לטלטלו ביו"ט הוא בשפוד של עץ דאין עליו תורת כלי, צ"ל דאי"ז מכח הא דלא ניתנו עצים אלא להסקה, ולא הזכיר הרא"ה להך דינא, אלא הוא משום דהוא מאוס ואינו עומד אף להסקה, וכאשר כן צ"ל בד' התוס' שם שכתבו דאף לר"ש אסור משום דאין עליו תורת כלי, וכ"כ הטור בסימן תקי"ח, אף שדעתם דלר"ש סומכין את הדלת והקדירה בבקעת, וכמש"כ כן המ"ב שם סקכ"ג ובשעה"צ סקכ"ג, (ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן מ"ג סק"ז), - אך צע"ק דבד' הרא"ה שם בסו"ד משמע דמעיקרא לא אתי עלה כלל משום מיאוסו. [↑](#footnote-ref-217)
217. ואמנם בד' הגר"ז שם משמע שפירש ע"ד הרשב"א דכיון דאין על עצים תורת כלי הו"ל כאבנים דאסור לטלטלן, אלא שהתירו לטלטלן לצורך הסקה דהן מיוחדין לכך, ולפ"ז ודאי דיש לאסור לטלטלן לצורך מקומם. [↑](#footnote-ref-218)
218. ועיי"ש שהוסיף לפרש דהיינו, דהא דשרינן באפר חם משום דראוי לצלות בו, הוא משום דהוי כמו העצים עצמן, וכיון דאף העצים עצמן הוו מוקצה לכל דבר, הרי דמה שרצונו להשתמש באפר לשאר דברים כדין כלי הוי כנולד, - ויש מקום לדון דכ"ז הוא לטעמי' דס"ל בריש ביצה דאיסורא דנולד הוא משום דלא הוכן לכך, וע"כ ה"נ באפר שהוסק ביו"ט לא מצינו להתיר מכח הא דעכשיו יש עליו תורת כלי והוא מוכן אף לשאר תשמישים, שהרי לא הוכן לכך מבעו"י, - אך אי נימא דאיסורא דנולד הוא משום דהוי דהוי כדבר אחר, וכל שהוא ראוי לצלות בו ל"ה כדבר אחר, י"ל דכיון דל"ה כדבר אחר ואין תורת נולד עליו, תו יש להתיר אף לכסות בו, ומצאתי כן בד' הקהלת יעקב בסימן תצ"ח סט"ו, ועמש"כ האמרי בינה יו"ט סימן י', והשפ"א לעיל ח' א'. [↑](#footnote-ref-219)
219. ולכאו' כ"ז ניחא אם הא דאסרינן מכח הא דלא ניתנו עצים אלא להסקה, הוי האיסור בטלטול, דהוא מוקצה משאר טלטולין, ובזה י"ל דכל דהוא ראוי לצלות בו במקום שנותנו, לא הוקצה מטלטול זה, אך אם הא דאסרינן מכח הא דלא ניתנו עצים אלא להסקה, הוי האיסור בהשימוש, לכאו' ל"מ הא דהוא ראוי לצלות שם, דמ"מ ההשתמשות דכיסוי אסורה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-220)
220. ולפ"ז אין מקור למש"כ הרשב"א דלא אסרינן מכח הא דלא ניתנו עצים אלא להסקה, רק כשמטלטל במקום שא"א להסיק בהן, וצ"ע במש"כ האמרי בינה יו"ט סו"ס י' להתיר בזה עפי"ד הרשב"א, ובד' האחרונים שכתבו דאסור לטלטל עצים לצורך מקומן, (ונתבאר לעיל) מבו' דס"ל לאסור אף כשהוא יכול להסיק במקום שמטלטל. [↑](#footnote-ref-221)
221. ואמנם נתחדש לפ"ז, דאף דכל הא דהאפר ל"ה נולד, הוא משום דאף מעיקרא היו העצים עומדין להסקה, מ"מ עדיף האפר מהעצים, דהעצים דאין עליהן תורת כלי, היו אסורין לטלטלן מדינא ולא הותרו אלא להסקה, מ"מ האפר דיש עליו תורת כלי, מותר אף לשאר תשמישין, - והיינו דמשום דאף העצים היו מוכנים להסקה, אלא דכיון דאין עליהן תורת כלי הו"ל כאבנים ואסור מדינא לטלטלן, ומשא"כ האפר דיש עליו תורת כלי, מותר לטלטלו, והא דלא אסרינן בזה משום מיגו דאיתקצאי, הוא משום דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי, אלא באיסור שמכח חיסרון הכנה, (וכמש"נ כן במ"מ מוקצה ב' דף מס' 13 בביאור ד' התוס' בשבת קנ"ו ב'). [↑](#footnote-ref-222)
222. והנה אמנם בד' המג"א בסימן תק"ט סקט"ו מבו' דיש לאסור בכיסוי משום איסור שימוש במוקצה, וע"כ לא התירו לזה משום צורך אוכ"נ, אך בחי' בית מאיר לעיל ח' א' פקפק בזה מכח ה"ט דמצוות לאו ליהנות ניתנו, ועיי"ש שכתב דמה"ט עמד המהרש"א לעיל שם בטעם הא דלא התירו לכסות במוקצה, אף דאיהו גופי' כתב בסוגיין דלא הותר להשתמש במוקצה משום אוכל נפש, ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ק דביצה דף מס' 14. [↑](#footnote-ref-223)
223. ואמנם אלמלי הא דחזו להיסק ול"ה מוכנים כלל לתשמיש, ל"ה מתירין בזה, דלא התירו לאיסור מוקצה מכח הא דהוא צריך הרבה, ורק משום דחזו להיסק והם מוכנין לתשמיש, אלא דמ"מ יש לאסור משום דאין תורת כלי עליהן, הרי דבזה התירו בכה"ג דהוא צריך הרבה, דומיא דמה שהתירו לטלטל עצים להסקה, אף דמדינא הי' לנו לאסור בזה משום דאין עליהן תורת כלי. [↑](#footnote-ref-224)
224. לכאו' מכוון דבריו הוא לפמש"כ לעיל שם דסופלי עומדין למאכל בהמה, אלא דלר"ע לא הותר לטלטל מאכל בהמה דאין עליו תורת אוכל, וכל האיסור בזה הוא בטלטולן, דכיון דאין עליהן תורת אוכל הו"ל כעצים ואבנים, אך בהשימוש דנתינה לבהמה ליכא איסור, שהרי הן מוכנין לאכילת בהמה, ובזה הוא דאמרינן דכיון דהן ראויין להסקה מותר לטלטלן, דהא דלא ניתנו עצים אלא להסקה, אינו אוסר בטלטול, וכמש"נ לעיל, ומשא"כ הכא דאסור להשתמש בו, משום דלא הוכן לשימוש זה. [↑](#footnote-ref-225)
225. וכ"ה להדיא לגירסא דילן שאמרו דלימא ר"א ב"ר שמעון כאבוה ס"ל דלית לי' מוקצה, ולהדיא דטעמא דר"ש דשרי הוא משום דלית לי' מוקצה, ובדעת ר"ת והבעה"ע צ"ל דל"ג לה. [↑](#footnote-ref-226)
226. אך הראב"ד בכתוב שם כתב די"ל דאף ת"ק לית לי' מוקצה, אלא דבעצים והדומה להם אית לי' מוקצה, לפי שאין עליהן תורת כלי ולא ניתנו אלא להסקה והרי הם כאבנים, והיינו דמה"ט י"ל דאף אם קי"ל אף ביו"ט כר"ש דלית לי' מוקצה, מ"מ הכא קי"ל כת"ק דאין סומכין בבקעת, ועד"ז כתב המג"א בסימן תק"ב סקי"א, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ג סק"ג, - אך העולת שבת שם סק"ד נקט דלדעת הסוברים דקי"ל אף ביו"ט כר"ש אין לאסור לסמוך בבקעת יבשה, וכאשר כ"ה דעת רש"י ותוס' ודעימייהו, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ה והבית מאיר שם, והביאם המ"ב שם סקכ"א. [↑](#footnote-ref-227)
227. ובזה מתפרש משמעות לישנא דגמ' דלפ"מ דדחינן דבהא אפי' ר"ש מודה משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא, הדרינן בן ממה שאמרו מעיקרא דראב"ש כאבוה ס"ל דלית לי' מוקצה, - והיינו משום דכיון דטעם האיסור בזה הוא משום דמיחזי וכו', י"ל דאיירי במקל שהוא מיוחד לתשמיש, ונמצא דבהא דשרי ראב"ש לא בעינן להא דלית לי' מוקצה. [↑](#footnote-ref-228)
228. אך הגירסא שלפנינו בד' הרא"ש דהוא משום דברטיבא גזרו יו"ט אטו שבת, וכן העתיק הב"י בסימן תק"ב, ועמש"כ הק"נ שם לפרש בזה, והחזו"א בסימן מ"ג סק"ד כתב כן גם בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-229)
229. ואמנם היינו רק משום דחזי להיסק גדול והוא מוכן לתשמיש, וכל האיסור הוא משום דאין תורת כלי עליו, ובזה התירו בכה"ג דצריך הרבה, וכמש"נ כן לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-230)
230. וצ"ב במה שהוצרכו הרשב"א והר"ן לזה, הרי כל הא דמפלגינן הכא בין יבשתא לרטיבתא, הוא דביבשתא אמרינן מה לי לצלות בו מה לי לצלות בגחלתו וברטיבתא לא אמרינן מה לי לצלות בו מה לי לצלות בתערובת גחלתו, אך התם דמהני הא דחזי להסקה, להתיר להשליך את הסופלי לחיותא, אך דלי"ב לה"ט דמה לי לצלות וכו', ונתבאר הטעם בזה לעיל, מה נפ"מ בין יבשתא לרטיבתא, וכמש"כ כן הרמב"ן ודעימי' דמה"ט שרי התם אף ברטיבתא, - ומתו"ד הרשב"א נראה דהיינו דמה דמהני התם הא דחזי להסקה, הוא משום דמכח דחזי להיסק מותר לטלטלם ולהשליכם לבהמה, וזהו דקשיא לי' דכ"ז הוא ביבשתא, אך ברטיבתא דאינו ראוי באופן זה להיסק, ל"ה לנו להתיר להשליכם לבהמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-231)
231. י"ל דדבריו קיימי בגוונא דל"מ הא דהן עושין מעין מלאכה שיהיו חשובין ככלי לקבל טומאה, וה"נ מדינא אין עליהן תורת כלי לענין טלטול, אלא שהתירו לטלטלן מכח הא דהוו שברי כלי. [↑](#footnote-ref-232)
232. ועד"ז הוא מש"כ שם דהדרך הי' הוא שהתירו לטלטל המוקצה מחמת גופו יש מהן בהכנסה לבדה ויש מהן בישיבה לבדה וכו', דאי"ז היתר בעלמא, אלא היינו דאף דמדינא ל"ה לנו לחשבם ככלי בכה"ג, מ"מ הקילו חכמים לחשבן ככלי. [↑](#footnote-ref-233)
233. ועד"ז כתב הרשב"א לקמן קכ"ו ב' בשם הראב"ד דאף דבכיסוי כלים תלושין בעינן שיהא מתוקן לכך, מ"מ בשברי עריבה לכסות בהן את החבית ל"ב שיהא מתוקן לכך דכיון דבאין מכלי גדול כבר הוכנו אגב אביהן, - ועד"ז כתב הריא"ז בפירקין ה"ד דין א' דאף דבכיסוי כלים בעינן שיהא עשוי כלי לכיסוי כעין מגופת חבית שתיקנו והשוה אותו לכך, שאני שברי כלים שבאו מן הכלים ויש בהן תורת כלי מתחילה ועד סוף. [↑](#footnote-ref-234)
234. בחי' הר"מ קזיס בריש פירקין כתב דדלתות הבית שנשברו אסור לטלטלן אף כשאין עתיד להחזירן לבית, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ג סקכ"א ובסימן מ"ו סק"ד דכל הא דשברי כלים העושין מעין מלאכה ניטלין בשבת, הוא משום דאתו מכלי וע"כ חשיבי, אך דלתות הבית שנתפרקו דלא אתו מכלי, אינם כשברי כלים אלא כשאר קורה, ובעי הזמנה ויחוד, וכל שלא ייחדן לתשמיש אחר אינם ניטלין בשבת אף אם הן עושין מעין מלאכתן והן עומדין עכשיו למלאכת תשמיש, - אך הגר"ז בסימן ש"ח סל"ה והגרע"א בגל' המג"א שם סקי"ט נקטו, דאף דהא דדלתות הבתים אסורין הוא משום דאין עליהן תורת כלי, מ"מ כל שאין עתיד להחזירן לבית מותרין, משום דהן עושין מעין מלאכה, ונתבאר בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-235)
235. לכאו' ד"ז תליא ביסוד האיסור דכלי שמלאכתו לאיסור, דאם הוא משום הקצאה, מסתברא מילתא דכיון דבביה"ש הוי מלאכתו להיתר, לא מקצי לי' כלל, אך אם איסורו הוא מגזירת כלים, י"ל דכיון דתורת כלי דילי' הוא מכח הכלי דאתי מחמתי' שהוא כלי שמלאכתו לאיסור, חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור. [↑](#footnote-ref-236)
236. וי"ל דאזיל לטעמי' בכ"ד דס"ל דאף לפ"מ דקי"ל כר"ש דלית לי' מוקצה, מ"מ לא הותר לטלטלו אלא לצורך גופו ומקומו, ונתבאר בדף מס' 6 ובהערה שם, - ולפ"ז כ"ז הוא בשברי כלים דאין עושין מעין מלאכתן, אך כל שהן עושין מעין מלאכתן מותר לטלטלן אף שלא לצורך, אך לפ"ז הדין נותן דקרומיות של מחצלת דהן עושין מעין מלאכתן, מותר לטלטלן אף שלא לצורך גופן, ואי"ז במשמעות ד' הריא"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-237)
237. בדף מס' 6 נתבאר דהצד לאסור בזה הוא אם איסורא דכלי שמלאכתו לאיסור הוא משום מוקצה, דאם אינו משום מוקצה, לי"ב לדין מיגו דאיתקצאי, - אך החזו"א שם כתב לדון לאסור בזה משום נולד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-238)
238. ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ הרא"ש בקליפי אגוזים דמותר לטלטלן לצורך מקומן, וכ"כ הפרישה שם סקכ"ה בשם תשו' הרא"ש דמותר להגבי' קליפי אגוזים מעל השלחן כשצריך למקומו, וצ"ע דלא מצינו כן בד' הרא"ש, ובדבריו בכלל כ"ב סימן ח' נראה להדיא לאסור בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-239)
239. ובד' הלבוש שם משמע דהוא אף כשנשברו מער"ש, וכ"נ מסתימת ד' הפרישה והא"ר, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז שם סקי"א וסקי"ב, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-240)
240. ואין להוכיח כן מהא דאין מסיקין בשברי כלים, אף דשימוש בכלי להסיק בו חשיב כצורך גופו, וכדחזינן מהא דמסיקין בכלים אף למ"ד דכלי שמלאכתו להיתר לא הותר אלא לצורך גופו ומקומו, ולא אסרו להסיק בכלים אלא לר' נחמי' דבעי תשמיש המיוחד לו, דלר"י דאסר כשאינו עושה מעין מלאכתו משום נולד, ודאי דה"ז אסור אף לצורך גופו ומקומו, וכל מש"כ הפרישה ודעימי' להתיר בזה, הוא לדידן דנולד שרי, ולא אסרינן אלא משום דלא חזי למלאכה, דע"ז מהני הא דבא מתורת כלי להתיר לטלטלו לצורך גופו ומקומו. [↑](#footnote-ref-241)
241. ובד' המאירי שם משמע דאף לא הותר ליטלן לצורך גופן, אלא לאותו צורך שהן ראויים לו, וי"ל דהיינו משום דדמי לעצים דלא ניתנו אלא להסקה, ולדעת רבים מקמאי הוא משום דאין עליהן תורת כלי, ונתבאר בדף מס' 9, אך בד' המאורות נראה דלא נאסר אלא לטלטלן מחמה לצל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-242)
242. ויש להעיר במש"כ הרמב"ן במלחמות בריש ביצה להוכיח דהא דקי"ל ביו"ט דאין מסיקין בשברי כלים הוא אף כשהן עושין מעין מלאכה, דהרי סתם כולהו שברים חזיין לכסויי בי' מנא כדמוכח בסוגיין ובפי' כירה, - וצ"ב, דאף דבחתיכת חרס אמרינן דחזיא לכסויי בה, אך הרי בשברי עריבה של עץ מבו' דכל שאין גדולים כ"כ שיש בהן כדי לכסות פי החבית, אין עליהן תורת כלי, דאין עומדין אלא להסקה, וא"כ שפיר י"ל דבכה"ג הוא שאמרו דאין מסיקין בשברי כלים. [↑](#footnote-ref-243)
243. לפנינו בירושלמי פרכינן על הא דא"ר יהודה הכא דשל זכוכית לצוק בהן שמן, וצ"ב, דהרי חזינן דלר' יהודה לא סגי במה שהן עושין מעין מלאכה, ובעינן שיהיו עושין מעין מלאכתן, וא"כ מה"ט ל"מ הא דה"ז ראוי לגרור בו ראש הכרכר, ושמא מה"ט פירשו הרשב"א והריטב"א דפירכת הירושלמי היא לרבנן דסגי שיהיו עושין מעין מלאכה, ואפ"ה לא סגי במה שיש בה כדי לגרור ראש הכרכר. [↑](#footnote-ref-244)
244. אך המרומי שדה על הירושלמי שם פירש דמכוון הירושלמי דהא דבעינן שיהא בו כדי לצוק בתוכו שמן, הוא כדי לחשבו ככלי שמלאכתו להיתר שיהא מותר לטלטלו אף מחמה לצל, דאם אינו ראוי אלא לגרור בו ראש הכרכר הו"ל ככלי שמלאכתו לאיסור, - והעירו דלדעת הסוברים דכלי שמלאכתו לאיסור דאין לו תשמישי היתר אסור, א"כ הרי אם אינו ראוי אלא לגרור בו ראש הכרכר, אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, אך י"ל דגם אם אינו ראוי למלאכה הנותנת לו שם כלי, מ"מ הוא ראוי לתשמיש כ"ד, ולא חשיב ככלי שאין לו תשמישי היתר. [↑](#footnote-ref-245)
245. אך החזו"א בסימן מ"ג סקי"ד כתב דטעמא דר"י הוא, דאף דכל שעושין מעין מלאכה הן ראויין לתשמיש, מ"מ חסר להן הכנה, דאין דעתו עלי' מסתמא עד שיזמין, ורבנן דשרו הוא כר"ש דלית לי' מוקצה. [↑](#footnote-ref-246)
246. נתחדש בדבריו, דאף דהא דשרינן להו הוא משום דמוכנין ע"ג אביהן, וחשבינן דעדיין הכנתם הראשונה קיימת, מ"מ יש לחשבן כנולד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-247)
247. ויש להוסיף, דבסוגיית הגמ' בחולין י"ד ב' מבו' בפשוטו דלדעת רב יוסף אין שברי כלים העושין מעין מלאכה אסורין משום נולד, ואיסורן הוא משום מוקצה דהכנה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בריש ביצה, ובחי' ר"נ בנו שם. [↑](#footnote-ref-248)
248. אך הביה"ל בח"א סימן י"ב כתב בדעת רש"י דהוצרך לה"ט דמכח זה אין מסיקין בהן אף כשמרבה עליהן עצים מוכנים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-249)
249. ויש להוסיף, דדוקא בשברי כלים דכל הא דיש עליהן תורת כלי הוא מכח הא דבאו מכלי, הוא די"ל דכל שאינם עושין מעין מלאכה אין עליהן תורת כלי, אך בעצים דכל עצים דעלמא עומדין להסקה, ול"ב כלל להא דבאו מכלי, פשיטא דכל שנשברו מער"ש שרי, דלא גריעי משאר עצים דמותרין. [↑](#footnote-ref-250)
250. ולכאו' לפ"ז הדין נותן דלפ"מ דס"ד הכא דאסר ר"י כשנשברו מער"ש, יש לאסור להסיק בשברי כלים העושין מעין מלאכה, שהרי אינם עומדין להסקה, וגם אין עליהן תורת כלי כיון שלא ייחדן להשתמש בהן, וצ"ל לפ"ז דהא דפריך מהא דתניא דאין מסיקין בשברי כלים דאי בשנשברו מערב יו"ט עצים בעלמא נינהו, הוא משום דמשמע דאיירי גם כשאין עושין מעין מלאכה, - אך יש מקום לומר דלפ"מ דס"ד דכשנשברו מער"ש ואינם עושין מעין מלאכה אין תורת כלי עליהן, הו"ל ככל עצים העומדין להסקה. [↑](#footnote-ref-251)
251. צ"ב דהרי בהך ברייתא דאין מסיקין בשברי כלים לא נתפרש דפליג עלה ר"ש, ורק באידך ברייתא תניא דכשם שמסיקין בכלים כך מסיקין בשברי כלים, ומ"ט לא מצינו למימר דהך ברייתא דאין מסיקין בשברי כלים הוא כשאין עושין מעין מלאכה, ואידך ברייתא דמסיקין בשברי כלים הוא כשהן עושין מעין מלאכה. [↑](#footnote-ref-252)
252. עיי"ש שהוצרך להוכיח דהא דקי"ל ביו"ט כר"י דאין מסיקין בשברי כלים הוא אף כשהן עושין מעין מלאכה, והרי דאף אם אין עושין מעין מלאכה תליא בפלוגתא דר"י ור"ש. [↑](#footnote-ref-253)
253. ולכאו' הטעם בזה הוא משום דמעיקרא כלי והשתא כלי, וע"כ ל"ה כנולד, וכמש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין בביאור הס"ד דל"ה נולד, - אך הבית מאיר בסימן ש"ח ס"ו כתב בתו"ד דהוא משום דאף כשהי' שלם הי' עומד גם למלאכה זו דכיסוי כלי אחר. [↑](#footnote-ref-254)
254. ועיי"ש שהוכיח כן מלישנא דגמ' שאמרו דמר סבר מוכן הוא, ולא אמרו דמר סבר דנולד שרי, ועמש"כ ע"ז המאמ"ר שם סק"ח. [↑](#footnote-ref-255)
255. וזה ממש"כ רש"י דמר סבר מוכן הוא כיון דראוי לשום מלאכה, ולא כתב דראוי הוא משום דלית לי' נולד, - אך החזו"א בסימן מ"ג סקי"ד כתב דאי"ז ראי', ולכאו' מכוון דבריו די"ל דמש"כ רש"י דהא דמוכן הוא משום דראוי לשום מלאכה, לא בא לפרש טעם הא דלי"ב משום נולד, אלא טעם הא דל"ה מוקצה מחמת גופו. [↑](#footnote-ref-256)
256. וכ"כ השעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ב בסו"ד, דרב צמח גאון ס"ל כדעת הבה"ג דנולד אסור בשבת, וע"כ הוא דאסר בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן, - אך בד' הב"י בסימן ש"ח ס"ז מבו' דאם הוי נולד יש לאסור בזה אף דאנן קי"ל בשבת כר"ש, ועמד ע"ז המאמ"ר שם סק"ח, וצ"ע, שוב העירו דשמא י"ל דס"ל דמודה ר"ש דנולד אסור כשאינו יושב ומצפה, וס"ל דבשברי כלים הוי אין יושב ומצפה, (ודלא כמש"כ המג"א בסימן תק"א דהוי יושב ומצפה משום דכלי עשוי לישבר). [↑](#footnote-ref-257)
257. ועיי"ש שכתב דכן נראה גם מד' רב צמח גאון שהוצרך להא דר"מ ור"י הלכה כר"י, והרי הא דס"ל דנולד אסור בשבת הוא נלמד מדוכתי אחריני, ובע"כ דפלוגתת ר"מ ור"י אינה אם נולד אסור, אלא אם כה"ג חשיב כנולד. [↑](#footnote-ref-258)
258. וצ"ע בד' הא"ר בסימן ש"ח סוסקט"ו שהביא לד' הרשב"א בעבוה"ק, ולעיל מינה נקט בפשיטות דלפ"מ דקי"ל כת"ק ל"ה שברי כלים העושין מעין מלאכה נולד, ותמה ע"ד המג"א, ולכאו' הדברים סותרים זא"ז, ועמד ע"ז הבית מאיר שם ס"ו. [↑](#footnote-ref-259)
259. ולכאו' הוא מוכח כן ממש"כ הרמב"ם שם דמסיקין בכלים שנשברו מערב יו"ט, שהרי הוכנו למלאכה אחרת מבערב, ומבו' דאיירי בכלים העושין מעין מלאכה, וע"כ הוא שהוכנו למלאכה אחרת, וכמש"כ המרכה"מ שם, ואפ"ה כשנשברו ביו"ט אין מסיקין בהן. [↑](#footnote-ref-260)
260. אך המרכה"מ בפכ"ה משבת הי"ב כתב דטעמא דהרמב"ם הוא משום דס"ל כדעת רב צמח גאון דקי"ל כר"י דכל שאינו עושה מעין מלאכה הו"ל נולד, אלא דבשבת שרי, משום דקי"ל כר"ש דלית לי' נולד, אך ביו"ט דקי"ל כר"י, ה"ז אסור משום נולד. [↑](#footnote-ref-261)
261. והבית מאיר שם ס"ו תמה ע"ז, דהרי עיקר הא דאין מסיקין בשברי כלים הוא משום דהן אסורין לטלטלן, וכמו שפירש"י בסוגיין, וא"כ בשברי כלים העושין מעין מלאכה דמותרין בטלטול, מ"ט אסור להסיקן, ומ"ש מכלי שלם דרוצה להסיקו דלא אמרינן דמכח זה הוי כנולד, - וכבר כתב כן הרמב"ן במלחמות בריש ביצה, דאם שברי כלים העושין מעין מלאכה מותרין, אין מקום לאסור להסיק בהן, דהו"ל ככלים דמותר להסיק בהן, - ועמש"כ התו"ש בסימן ש"ח סקכ"ח בתו"ד בביאור ד' הט"ז. [↑](#footnote-ref-262)
262. אך תי' בתרא אינו מתישב למש"כ הבית מאיר דלהני קמאי דטעמא דר"מ הוא משום דכל דעושין מעין מלאכה ל"ה נולד, הרי דהא דאמר רבא דאין מסיקין בשברי כלים, הוא רק כשאין עושין מעין מלאכה, דכל שהן עושין מעין מלאכה, קי"ל כר"מ דל"ה נולד, והרי דשפיר קאמר בסתמא דאין מסיקין בשברי כלים, אף דהוא רק כשאין עושין מעין מלאכה. [↑](#footnote-ref-263)
263. ועד"ז צ"ע במש"כ השיטה להר"נ לעיל מ"ו א' במה שאמרו דטעמא דמ"ד דשרי לטלטל שרגא דנפטא הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, דהיינו משום דר"ש לית לי' מוקצה בכלי שהוא ראוי למלאכה כ"ש, ואע"פ שאינו ראוי למלאכתו ראשונה, דהא אפי' בשברי כלים שרי, וצ"ב דהרי לא פליגי ר"י ור"ש בדין שבר כלי שאינו ראוי למלאכתו הראשונה, ולא אסר ר"י אלא כשנשברו בשבת ומשום נולד. [↑](#footnote-ref-264)
264. אך לדעת הריטב"א דמודה ר"ש דאין מסיקין בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכה כלל, בע"כ דאיירי הכא בשברי כלים העושין מעין מלאכה, ובע"כ דהא דמוקי לה כר"ש, הוא משום דמאן דאית לי' מוקצה אסר בשברי כלים העושין מעין מלאכה, ות"ק דשרי, הוא משום דלית לי' מוקצה, וכמש"כ כן הריטב"א. [↑](#footnote-ref-265)
265. אך המהרש"א בביצה ל"א ב' נקט דאי"ז אסור אלא למאן דאית לי' מוקצה, והשעה"מ בפכ"ו משבת ה"ב תמה ע"ז, - וגם במש"כ המהרש"א שם דמה שאמרו התם דה"ז אסור לר"מ, הוא משום די"ל דאית לי' מוקצה, תמה השעה"מ שם שהרי ר"מ לית לי' אף מוקצה מחמת מיאוס, וכ"ש דלית לי' לשאר מוקצה דעלמא. [↑](#footnote-ref-266)
266. י"ל דהיינו דהרי הא דמודה ר"ש בגרו"צ הוא משום דדחיי' בידים ולא חזו, וה"נ הוא הכא דמיחדן לבנין וע"י הבנין אינם ראויין לישיבה, ושמא זהו מש"כ השעה"מ בפכ"ו משבת ה"ב דטעם הא דמודה ר"ש בזה הוא משום דאקצינהו בידים. [↑](#footnote-ref-267)
267. וי"ל עוד, דאף דלי"ל לר"ש מוקצה, כ"ז הוא היכא שהקצה אותן מדעתו, אך לא ביטלן מתורת כלי, דאף כלים העומדין לסחורה, עומדין בסופן לשימוש דכלי, אך כל שייחד הכלי לשימוש המבטלו מתורת כלי, כאבנים שייחדן לבנין דאי"ז תשמיש כלי, פקע מיני' תורת כלי, ול"ב בזה לדין "הקצאה", אלא הוא משום דכבר אין עומדין לישיבה, ואין תורת כלי עליהן, ונפ"מ דלפ"ז אם הכניס האבנים וכיו"ב לסחורה לצורך ישיבה, לא בטל תורת כלי מעליהן, ומותר לטלטלן. [↑](#footnote-ref-268)
268. וכ"נ בד' הפרישה בסימן ש"ח סקי"ז שכתב דהא דאסור לטלטלן הוא משום דל"ד לשברי כלים דאתו מכלי, ומבו' דאין האיסור בזה משום הקצאה, דא"כ אי"ז ענין לשברי כלים, אלא הוא משום דבטל יחודן לישיבה, וע"ז הוא שכתב דל"ד לשברי כלים דכל שהן עושין מעין מלאכה שרי, אף כשלא ייחדן לכך, דשאני שברי כלים דאתו מכלי. [↑](#footnote-ref-269)
269. החזו"א בסימן מ"ג סקט"ז כתב דאפשר דהיינו רק כשהי' מונח בכרמלית מער"ש, אך אם הניח בשבת לא גרע מזרקה באשפה דשרי, וכתב דל"ד, דבאשפה ראוי ליטלה ולשמש בה, ומשא"כ הכא דלא צריך לה היום, ועיי"ש שכתב לדון אם יש לדמותו לשפוד לאחר שנצלה, שאמרו בביצה כ"ח ב' דהוי מוקצה. [↑](#footnote-ref-270)
270. ולכאו' יש להוכיח כן לדעת הסוברים דדלתות הכלים שנתפרקו מותרין, אף דלא חזיין השתא למידי, וכ"ש בכה"ג שראוי הכלי ברשות אחרת דשרי, - ואף די"ל דשאני דלתות הכלים דהכלי עצמו קיים והוא ראוי למלאכתו, וכיון דהדלתות עתידין לחזור לכלי, חשבינן להו כחלק מן הכלי, ומשא"כ בכלים אלו שאין ראויין בשבת זו למלאכתן, ועמש"נ בענין זה בדף מס' 2, מ"מ מהתם חזינן דל"ב שבפועל יהא בידו לעשות בהן מלאכה בשבת זו, וע"כ הדין נותן דכלי גמור הראוי למלאכתו ל"ה מוקצה, אף דאינו נמצא במקום הראוי למלאכה. [↑](#footnote-ref-271)
271. לכאו' הוא ע"ד הא דטבל מוכן הוא אצל שבת, שפירשו רש"י ודעימי' דהוא משום דאין איסור תיקונו אלא מדרבנן, ואף דהתם הו"ל מוקצה כ"ז שלא תיקנו, מ"מ הכא דהוא ראוי למלאכתו, אלא שאינו במקום המלאכה, הרי דכל דאין איסור הכנסתו אלא מדרבנן, לא מקצי לי', ומותר לטלטלו אף קודם שהכניסו. [↑](#footnote-ref-272)
272. גם יש להעיר בד' הגר"א שם סי"ג שדקדק מד' רש"י לקמן בסוגיין ד"ה שירי פרוזמיות כדעת הראב"ד, ומשום דאל"כ לא גרע משירי מחצלאות וחרס קטנה, וצ"ע דהרי לרש"י לטעמי' הא דשרינן בחרס קטנה הוא משום דהיא ראוי' בחצר, - והנה אמנם החזו"א בסימן מ"ג סקט"ז כתב די"ל דגם לדעת רש"י יש להתיר בשירי בגדים, משום דמקיימין אותן לקינוח, ול"ד לחרס קטנה דאין מקיימין אותה לכך, וע"כ אינה מותרת אלא מכח הא דהיא ראוי' לכסויי בה מנא, אך אי"ז מתישב בד' הגר"א שכתב דהא דשרי הוא משום דלא גרע מחרס קטנה, ועמש"נ בזה בדף מס' 12 בהערה. [↑](#footnote-ref-273)
273. והראש יוסף לעיל ס"ד ב' נקט בפשיטות, דלדעת הסוברים דמותר ללבוש תכשיטין בבית ובחצר המעורבת, הרי דאף כשהן בחצר שאינה מעורבת דאסור להכניסן משם לבית לא חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' השיטה להר"נ לעיל מ"ו ב'. [↑](#footnote-ref-274)
274. וי"ל עוד, דלעולם הא דאסרינן היכא דלא חזי למידי, הוא משום דבכה"ג אין עליו תורת כלי, ומ"מ כל שהוא ראוי לקנח בו לא בטל מיני' תורת כלי, דאף דתשמיש זה בפנ"ע ל"מ ליתן עליו תורת כלי, מ"מ כל שיש עליו תורת כלי סגי במה שהוא ראוי לקנח שלא יתבטל ממנו תורת כלי. [↑](#footnote-ref-275)
275. וצ"ב דמנ"ל דהא דמותר לטלטלן בחצר שאינה מעורבת הוא משום שהן ראויין בבית ובחצר המעורבת, הרי י"ל דהוא משם דהן ראויין לכסות בהן, כאשר כ"ה לדעת הסוברים דאסור ללבשם אף בבית. [↑](#footnote-ref-276)
276. התו"ש בסימן ש"ח סקכ"ח הק' דמ"ט הוצרכו התוס' לה"ט דכיון דאית לי' לרבא מוקצה כ"ש נולד, הרי להדיא אמר רבא לקמן קמ"ג א' דאין מסיקין בשברי כלים, ועיי"ש במש"כ לישב בזה, והוכיח מזה כפי' הב"ח בד' התוס'. [↑](#footnote-ref-277)
277. וצ"ב במש"כ כן בישוב ד' הטור, דאף דנימא דבכה"ג הו"ל נולד, הרי כ"ז הוא לר"י דאסר בנולד, אך לפ"מ דקי"ל כר"ש דנולד שרי, שפיר יש להתיר אף בכה"ג, ועמד ע"ז המאמ"ר שם סק"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-278)
278. והתו"ש נקט בפשיטות, דגם למש"כ הב"י דהוי נולד, כ"ז הוא כשהוא עושה מעין מלאכה, אך כל שהוא עושה מעין מלאכתו הראשונה ל"ה כנולד, ועיי"ש משה"ק לפ"ז. [↑](#footnote-ref-279)
279. הפמ"ג שם תמה ע"ז, דהרי מותר אף לטלטלן מחמה לצל, כיון דהן עושין מעין מלאכה, - אך באמת בד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין י' - י"ג משמע להדיא דלא הותר לטלטל שברי כלים העושין מעין מלאכה, אלא למלאכתן, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-280)
280. אך בפי' הר"י מלוניל מפורש דאף כשנשברה המגופה מותר לטלטלה, וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ. [↑](#footnote-ref-281)
281. אך החזון יחזקאל בפט"ו ה"ב בסו"ד כתב לדחוק בל' הטוש"ע, דהאיסור הוא משום הקצאה, ואך דהא דיש בזה הקצאה, הוא משום דהי' דעתו בזריקתו לבטלה מתורת כלי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-282)
282. מסתימת דבריו משמע דאף אם אין עתיד להכניסו בבית, מ"מ כיון שלא זרקו לשם, אלא שלא נטלו משם ל"ה כזריקה לאשפה, - אך בד' החזו"א בסימן מ"ג סקט"ז סוד"ה קכ"ד ב' משמע דאין להתיר אלא כשעתיד להכניסו לבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-283)
283. וזה ניחא למש"כ המהרש"ל ודעימי' דמהני הא דאין מוקצה לחצי שבת להתיר אף בשעה שההקצאה קיימת, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 20. [↑](#footnote-ref-284)
284. והוא מוכח כן, דאי נימא דהא דזריקה לאשפה אוסרת הוא משום הקצאה, ל"ה לנו להתיר מכח הא דהי' עליו תורת כלי בתחילת השבת ודהותרה למקצת שבת, והו"ל ככל הקצאה בשבת שאוסרת, אלמלי הא דאין מוקצה לחצי שבת. [↑](#footnote-ref-285)
285. וי"ל עוד, דשאני בכלי שנשבר, דשבר כלי זה מעולם ל"ה עליו תורת כלי ולא הותר למקצת שבת, ול"ד לכלי שזרקו לאשפה, דהוא אותו הכלי שהי' עליו תורת כלי והותר למקצת שבת, - ויתכן דהוא מכח הא דחשבינן לי' כנולד, והרי דהו"ל ככלי אחר, וע"כ ל"מ לו מה שהי' לו תורת כלי ומה שהותר בתחילת השבת. [↑](#footnote-ref-286)
286. והחזון יחזקאל בפט"ו ה"ב כתב לפרש בזה לפי דרכו דהא דזריקה לאשפה מבעו"י אוסרת הוא משום הקצאה, וע"כ ל"ד לזרק גלימא דמותרת, דכיון דהיא ראוי' לכל אדם בטלה דעתו ואין הקצאתו הקצאה, אך אם זריקה לאשפה בשבת אוסרת, אף דאין מוקצה לחצי שבת, בע"כ דהא דהזריקה אוסרת אי"ז משום הקצאה, אלא משום דיש כח ביד הבעלים לבטל את השברים מדין כלי, וא"כ הי' בדין דאף אם זרק גלימא תהא אסורה. [↑](#footnote-ref-287)
287. אך לכאו' הי' מקום לפרש בזה לפ"מ דתנן בכלים ס"פ כ"ז דשלש על שלש שהשליכו באשפות טהורה, ושלשה על שלשה שהשליכה באשפות טמאה כשהוא בריא וצורר מלח, ובד' החזו"א שם סימן ל"ב סקט"ו מבו' דהוא דשלש על שלש שזרקו לאשפה בטלה חשיבותו, ושלשה על שלשה שזרקו לאשפה לא בטלה חשיבותו, ואף שדעתו לבטלו, אין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, ולפ"ז י"ל דה"נ הכא אף דבשברי כלים מהני זריקתן לאשפה לבטל חשיבותן ובטל מהן תורת כלי, מ"מ בזרק גלימא לא בטלה חשיבותה ועדיין יש עלי' תורת כלי, - אך באמת למש"כ הריטב"א דהא דל"מ זריקת גלימא לאשפה לבטל לתורת כלי הוא משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, י"ל דגם דינא דהתם דשלשה על שלשה שהשליכו לאשפות טמאה, הוא משום דבטלה דעתו. [↑](#footnote-ref-288)
288. והעירו דלפ"ז הדין נותן דכלי חד פעמי שזרקו לאשפה, אף דהוא כלי גמור, מ"מ כיון דדרך הוא לזרקו לאשפה ולא בטלה דעתו, בטל ממנו תורת כלי והו"ל מוקצה, - ובאמת א"צ לזה, דבזה פשיטא טפי דמהני זריקה לאשפה, כיון דכ"ה הדרך לזרקו, וגרע משברי כלים דאף דדרך להשתמש בהן, מ"מ כל שזרקן לאשפה בטל מהן תורת כלי, ויש מקום לדון, דאף קודם שזרקן לאשפה בטל מהן תורת כלי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-289)
289. נתחדש בזה דאף דכשזרק השברים לרה"ר הו"ל כזריקה לאשפה, מ"מ כל שנשבר הכלי ברה"ר והניחו שם, ל"ה כזריקה לאשפה, אף שאין דעתו ליטלם משם. [↑](#footnote-ref-290)
290. אך יש להעיר, דלכאו' בע"כ דהי' ידוע להן מהיכן באה חרס זו לשם, דאל"כ תיקשי דהיאך שקל להחספא, הרי שמא נשברה בשבת, דלדעת רבא ה"ז אסור משום נולד, וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין, ויש לאסור בזה אף לדעת הסוברים דספק מוקצה מותר, משום דיש להעמיד הכלי בחזקת הגוף שהי' שלם, (לדעת הסוברים דספק דרבנן אסור במקום דאיכא חזקת איסור). [↑](#footnote-ref-291)
291. וזהו שכתב דלרוחא דמילתא אמרו דהן עושין מעין מלאכה הראשונה, דרבא גופי' ל"ב מעין מלאכה הראשונה, אף דהתוס' הרא"ש גופי' לעיל בסוגיין כתב דכל דנשבר בשבת בעי רבא שיהיו עושין מעין מלאכה הראשונה, אך בד' התוס' כתב המהרש"א דמכוון דבריהם הוא דלדעת שמואל דלית לי' נולד, אף אם נשברו בשבת ל"ב שיהיו עושין מעין מלאכה הראשונה. [↑](#footnote-ref-292)
292. ועיי"ש שכתב בדעת הרי"ף דלא איירי בקרומיות שנפרדו ממחצלת, אלא איירי בשייירי מחצלת, ובזה הוא דמפרשינן דכיון דראויין לקצת מלאכה מותר לטלטלן, וכתב דלפ"ז מה שאמרו מעיקרא למאי חזיא ל"ד הוא, דהרי לא אתינן לה בתורת דבעינן מעין מלאכה ראשונה, וכ"כ השיטה להר"נ. [↑](#footnote-ref-293)
293. וזה לטעמי' לעיל בסוגיין דבחרס קטנה בכרמלית ל"מ הא דהיא ראוי' לכסות בה טינוף, אלא בצירוף הא דהיא ראוי' בחצר לכסות בה את הכלי. [↑](#footnote-ref-294)
294. והך מילתא דכל שהן עושין מעין מלאכתן הראשונה חשיבי ככלי שלם, הוא מבו' כן בד' הביאוה"ל בסימן ש"ח ס"ז ד"ה ואם זרקה שהוצרך לחדש דהא דמהני זריקה לאשפה בשברי כלים, הוא אף כשהן עושין מעין מלאכתן הראשונה, ולמד לזה מד' הרמב"ן בסוגיין והשו"ע שם סי"ב דקרומיות שזרקן לאשפה מבעו"י אסורין, - והיינו משום דהי' מקום לומר דרק כשאין עושין מעין מלאכתן הראשונה דכבר אין הכלי הראשון קיים מהני בהו זריקה לאשפה, אך כל שעושין מעין מלאכתן הראשונה, הוי ככלי שלם דל"מ בו זריקה לאשפה, ועיי"ש שכתב דטעם הא דמהני בהו זריקה לאשפה ול"ד לכלי שלם, הוא משום דכל הא דבכלי שלם ל"מ זריקה לאשפה הוא משום דבטלה דעתו, ומשא"כ בשברי כלים אלו דליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-295)
295. ובחי' מהר"ם שיק בסוגיין? כתב בישוב קו' התוס', דהוצרכנו לה"ט דהן עושין מעין מלאכתן, דמה"ט מותר לטלטלן אף ברה"ר, אף לשמואל גופי' דחרס קטנה אסור לטלטלה ברה"ר, - וזה מתפרש ע"ד הנ"ל, דכל הא דאסור לטלטלה ברה"ר משום דלא חזיא בפועל למלאכה, הוא דין מסוים בשברי כלים, וכמש"כ החזו"א בסימן מ"ג סקט"ז, (ונתבאר בדף מס' 11), וכל שהן עושין מעין מלאכתן, חשיבי ככלי שלם, וע"כ מותר לטלטלן אף ברה"ר. [↑](#footnote-ref-296)
296. אך באמת בד' הריטב"א בסוגיין מבו' דטעמא דהראב"ד אי"ז משום דהמטלניות ראויות לקינוח, כמש"כ בפי' הר"ן והמאירי, וכ"נ בד' הרשב"א, וכ"כ המג"א בסימן ש"ח סקכ"ו והמ"ב שם סקנ"ד, אלא הוא משום דהן ראויות לכסות בהן טינוף, וכ"נ ממש"כ הגר"א לדמותו לשיירי מחצלאות דהותרו משום דראויין לכסות בהן טינוף, ולפ"ז י"ל דגם מש"כ הגר"א לדמותו לחרס קטנה, הוא להא דא"ר נחמן דחרס קטנה מותרת אף בכרמלית, ופירש"י דהוא משום דראוי לכסות בו רוק, - והריטב"א שנחלק ע"ד הראב"ד וכתב דל"מ, הוא לטעמי' לעיל שם דהא דחרס קטנה מותרת בכרמלית, הוא בצירוף הא דהיא ראוי' בחצר לכסות בה את הכלי, וגם הא דשיירי מחצלאות מותרין, הוא רק משום דהן עושין מלאכתן הראשונה, והגר"א שם בא לאפוקי מזה, וציין לד' התוס' ד"ה מחצלת, והיינו דבד' התוס' מבו' דמהני הא דהן ראויין לכסות בהן טינוף, אף אם ל"ה זה מעין מלאכתן הראשונה. [↑](#footnote-ref-297)
297. וי"ל בדעת השו"ע כמש"כ החזו"א בסימן מ"ג סקט"ז סוד"ה והא דשרי די"ל דשיירי בגדים משמרין אותן לקינוח ועדיפי מחרס קטנה. [↑](#footnote-ref-298)
298. ובד' השטמ"ק בביצה כ"א ב' משמע שפירש בד' רש"י שם ל"ד א' דתנור הוי ככלי שמלאכתו להיתר, משום דראוי ליתן דבר בתוכו, וזה מתישב לרש"י לטעמי' דס"ל דאף כלי שעיקר מלאכתו לאיסור מ"מ כל שהוא עומד גם למלאכת היתר הו"ל ככלי שמלאכתו להיתר, ונתבאר בדף מס' 8. [↑](#footnote-ref-299)
299. והנה אמנם בביצה ל"ד א' תניא דתנור וכירים חדשים הרי הן ככל הכלים הניטלין בחצר, והרי דאף דתנור וכירים עצמן הוו מלאכתן לאיסור, מ"מ תני דהם ככל הכלים הניטלין בחצר, ולמש"כ המנוה"ט די"ל דאף תנור וכירים הוו כלי שמלאכתו להיתר, ניחא, - אך י"ל דכיון דהך ברייתא קיימא ביו"ט, וכדתניא דאין סכין אותן וכו' ואם בשביל לאפות ה"ז מותר, והיינו ביו"ט, ה"נ הא דתניא דהם ככלים הניטלין בחצר היינו דביו"ט דמותר לאפות ולבשל בהן הו"ל ככלי שמלאכתן להיתר, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד שם דאיירי ביו"ט, עיי"ש, ואמנם הנה בפירש"י שם פירש דהן ככל הכלים הניטלין בשבת בחצר, וי"ל לדעתו דהיינו ככל הכלים שמלאכתן לאיסור, (וכמש"נ בדעת התוס'), אך בד' השטמ"ק שם כ"א ב' נראה שפירש בדעתו דהו"ל כלי שמלאכתו להיתר, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-300)
300. אך הרמב"ם לטעמי' דס"ל דמותר להתקשט בתכשיטין בבית ובחצר המעורבת, ולפ"ז הו"ל ככלי שמלאכתו להיתר, וכמש"כ השיטה להר"נ לעיל מ"ד ב', וכ"כ הראש יוסף לעיל ס"ד ב', ולפ"ז שפיר י"ל דלישנא דככל הכלים הניטלין בחצר, היינו ככלים שמלאכתן להיתר. [↑](#footnote-ref-301)
301. אך יש לדחות, דאף אם חשיבי ככלי שמלאכתו להיתר, מ"מ הכא דאיירי כשנשברו בשבת, כאשר כ"ה מבו' מהא דמפרשינן דתליא בפלוגתא דר"מ ור"י בדין שברי כלים העושין מעין מלאכה, דינם ככלי שמלאכתו לאיסור, משום מיגו דאיתקצאי, וכמש"כ העולת שבת בסימן ש"ח סקי"ד ודעימי', ונתבאר בדף מס' 10. [↑](#footnote-ref-302)
302. ועיי"ש שכתב לפ"ז דה"נ סיפא דהעיד וכו' על כיסויו שא"צ בית יד איירי בתלוש, - אך בפירש"י בד"ה ועל כיסויו מבו' דאיירי במחובר, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לקמן בסוגיין, ולכאו' לפי דבריהם גם הא דתניא דהעיד על שברי תנור ישן שניטלין בשבת, הוא בתנור מחובר, שהרי תני ועל "כיסויו" שא"צ בית יד, ומשמע דאיירי באותו התנור ששבריו ניטלין בשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-303)
303. ובד' הריא"ז ה"ב דין ט"ו מבו' דאין לאסור בתנור מחובר, אלא כשנשבר בשבת, אך כל שנשבר מבעו"י שרי, - וצ"ל דל"ד לדלתות הבתים דאסירי, דהתם הוא משום דעתיד להחזירן לבית, אך הכא דאין עתיד להחזירן לתנור, הרי דכל שהן עושין מעין מלאכה יש עליהן תורת כלי, וזה כפי המבו' בד' הר"י מלוניל בריש פירקין דדלתות הבתים שאין עתיד להחזירן מותר לטלטלן, וכ"כ הגר"ז והגרע"א והמ"ב, ונתבאר בדף מס' 1, - וי"ל עוד, לדעת רש"י ודעימי' דהא דדלתות הבתים אסירי הוא משום דאינם כלי, ולפ"ז י"ל דתנור דחשיב כלי אף במחובר, ומה"ט הוא מקב"ט, ליכא להך דינא, ועד"ז הוא למש"כ הריא"ז בריש פירקין דאיסורא דדלתות הבתים הוא משום דאין תשמישן אלא אגב קרקע. [↑](#footnote-ref-304)
304. ומצינו עד"ז בד' התוס' בב"ב ס"ה א' ד"ה לא מכר דהא דתנור וכירים טמאין אף במחובר, הוא משום דאין חיבורן חשוב חיבור, ואך דבד' התוס' נראה טפי דלעולם מחברין את התנור בקרקע חיבור גמור, ואך דאי"ז חשוב משום דדרך להעבירן ממקום למקום. [↑](#footnote-ref-305)
305. אך בפשוטו מש"כ רש"י קרוב להיות מחובר, הוא בתנור שנתנו ע"פ הבור, דאינו מחובר ממש, אך סתם תנורים הוו מחוברים ממש. [↑](#footnote-ref-306)
306. שמא י"ל דכ"ז הוא משום דבשבת אינו ראוי למלאכתו, ואך שבאנו להתיר לטלטלו משום דיש תורת כלי עליו בחול, וכמש"כ הרמב"ן לעיל מ"ו א' דהא דמותר לטלטל בשבת כלי שמלאכתו לאיסור ול"ה כצרורות, הוא משום דתורת כלי עליו בחול, ובזה הוא דבעינן שיהא עליו תורת כלי גמור, אך אם הי' ראוי למלאכתו בשבת, ל"ה בעינן לה"ט, - וי"ל עוד, למש"כ הר"ש בכלים פ"ה מ"ו דהא דאינו מקב"ט הוא משום דאין לך תנור נתוץ מזה דכמות שהוא אינו ראוי לאפי' וכו', וגם בפירש"י בסוגיין מבו' דאינו ראוי כ"כ למלאכתו, וכיון דאכתי אינו ראוי לעיקר מלאכתו, שפיר י"ל דאף לענין שבת אין תורת כלי עליו. [↑](#footnote-ref-307)
307. וכ"כ התורי"ד דרבא ס"ל דכל דל"ה מנא לענין טומאה לא הוה מנא לענין שבת ואע"ג דחזי לאשתמושי בי', - אך הריטב"א כתב דמודה רבא דהתנור עצמו חשיב כלי לענין שבת, ורק לענין שבריו הוא דס"ל דלא חשיבי השברים כלי אלא כשבאו מתנור החשוב כלי לענין טומאה, אך רב אשי פריך ע"ז דאם מדמינן לטומאה, הדין נותן דאף התנור עצמו לא חשיב ככלי לר' יהודה, ובע"כ דאין לדמות שבת לטומאה דהיא גזה"כ, וע"כ אף לענין השברים אין לנו לדמותם. [↑](#footnote-ref-308)
308. צ"ב דלענין שבת מה לי דאין לו שולים, הרי כיון דהוא ראוי למלאכתו הדין נותן דיהא עליו תורת כלי. [↑](#footnote-ref-309)
309. מבו' דטומאת תנור הוא משום דחשיב ככלי, וכ"נ הא דמדמינן הכא דין טלטול תנור בשבת לדין טומאת תנור, - ויש להעיר מזה על מש"כ הזכר יצחק בסימן ס' דטומאת תנור אינה מדין כלי, וכ"כ החזו"א בכלים סימן ז' סק"ז וסק"ט ובסימן ג' סוסקי"ז, וכ"נ בד' הגר"א באלי' רבה באהלות פי"ב מ"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-310)
310. ועיי"ש שכתב דאע"ג דאיפליגו בהדיא בברייתא, כיון דסתם לן תנא כר"מ הלכתא כוותי', ולא חיישינן למחלוקת דברייתא, - ומש"כ דפליגי בהדיא בברייתא, אף דפלוגתייהו הכא היא בעושה מעשה טפקא אם חשיב כעושה מעין מלאכתו, היינו משום דעיקר פלוגתייהו הוא אם סגי בעושה מעין מלאכה, ואך דהא דנקט לה בתנור הוא משום דלדבריו דר"י קאמר, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד. [↑](#footnote-ref-311)
311. וגם למש"נ לעיל בדעת התוס' דשברי התנור חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, מ"מ הרי הא דמותר לטלטלן כשנשברו בשבת, אי"ז מכח הא דהן עושין מעשה טפקא, דהרי אינם ראויים בשבת לכך, ולא מיבעיא לדעת הסוברים דכלי שמלאכתו לאיסור דאין לו תשמישי היתר בשבת אסור לטלטלו, אלא אף לדעת הסוברים דמותר לטלטלו, הרי בשברי כלים מבו' לעיל בסוגיין דבעינן שיהא ראוי בשבת למלאכה, (אך י"ל דכל שהן עושין מעין מלאכתן חשיבי ככלי שלם, ול"ב שיהיו ראויין בשבת למלאכה, וכמש"כ כן המהר"ם שיק לעיל בסוגיין, ונתבאר לעיל בהערה), ובע"כ דהוא משום דהן ראויין למלאכת היתר, ול"מ הא דהן עושין מעשה טפקא, אלא דמה"ט לא חשבינן להו כנולד. [↑](#footnote-ref-312)
312. והטעם בזה י"ל בכמה גווני, **א** כמש"נ לעיל בדעת התוס' דכיון דהתנור עצמו הוי כלי שמלאכתו לאיסור, אף שבריו חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור. - **ב** דאף אם שברי תנור העושין מעין מלאכה חשיבי ככלי שמלאכתו להיתר, מ"מ כל שבאנו להתיר מכח הא דהוא עושה מעין מלאכתו דמכח זה חשיב דעדיין הכלי שלם קיים, חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור. - **ג** דכיון דהא דחשבינן להו כעושין מעין מלאכתו הוא מכח הא דהן עושין מעשה טפקא שהיא מלאכת איסור, נמצא דתורת הכלי שעליהן הוא מכח מלאכת איסור, וע"כ חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור. [↑](#footnote-ref-313)
313. ועפי"ז כתבו התוס' לעיל שם ובחולין שם דהא דתנן בכלים פי"ג מ"ה במחט שניטלה חררה או עוקצה דאם התקינה למיתוח טמאה, היינו כשעשה בה שום שינוי ותיקון למיתוח, אך ביחוד בעלמא למיתוח אינה טמאה, [↑](#footnote-ref-314)
314. ולגירסא זו מבו' דיסוד הדין הוא דכיון דהוי כלי לטומאה ע"י יחוד הוי כלי לשבת, ואך דכ"ז הוא כשדרך לייחדו, - אך בד' הא"ר בסימן ש"ח סקכ"ז מבו' שפירש בדבריהם, דלעולם ל"מ כלל הא דהוי כלי ע"י יחוד, ואך דכל הא דתלינן דין שבת בדין טומאה, הוא כשאין רגילין להשתמש בו, אך כל שרגילין להשתמש בו, הוי כלי לשבת אף דל"ה כלי לטומאה, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-315)
315. והי' מקום לדון דהוא משום דהיא עומדת לינקב ולשמש למלאכת איסור, וע"כ אף דיש עלי' תורת כלי אף קודם שניקבה מכח הא דהיא ראוי' לנטילת הקוץ, מ"מ חשיבא ככלי שמלאכתו לאיסור, אך זה מתישב רק לפ"מ דמוקמינן לה בגולמי, אך לפ"מ דס"ד דאיירי במחט שניטל חררה לא א"ש, וכ"כ התהל"ד בסימן ש"ח סקי"ח בתחילת דבריו, אך עיי"ש שדחה לזה, דאף אחר שניקבה לא חשיבא ככלי שמלאכתו לאיסור בהזמנה בעלמא, וכמש"כ הא"ר דנר חדש לא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור בהזמנה בעלמא. [↑](#footnote-ref-316)
316. וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו דהא דמותר לטלטלה הוא משום דזימנין דמימליך עלייהו ומשוי להו מנא, הוא להוכיח דכבר היא ראוי' למלאכה, וכל הא דאינה מקב"ט בלא יחוד, הוא משום דלא נגמרה מלאכתה ול"ה כלי מעשה. [↑](#footnote-ref-317)
317. נתחדש בדבריו דאף דלא ייחדה להשתמש בה לעולם, אלא חשב להשתמש בה עכשיו, ה"ז מועיל להורידה לידי קבלת טומאה, - והי' מקום לדון דכ"ז הוא במחט שלא ניקבה, דמן הדין הי' לנו לטמאותה, כיון שכבר היא ראוי' למלאכה, דמחט עומדת גם ליטול בה את הקוץ, וכל טהרתה הוא משום שלא נגמר מלאכתה, ובזה הוא דמהניא מחשבה להשתמש בה להורידה לידי קבלת טומאה, אך משא"כ בכלי שטהרתו משום שאינו ראוי למלאכה, ל"מ מה שחישב עליו להשתמש בו פעם אחת להורידו לידי קבלת טומאה, - אך אי"ז מתישב בד' הר"ן, שהרי מתפרש דהא דבניטל חררה או עוקצה אסור לטלטלה, הוא משום דבכה"ג ל"מ מחשבתו דכיון שנראית ונדחית שוב אינה חוזרת ונראית במחשבה אא"כ תיקנה, והרי דאלמלי ה"ט הי' מהני מה שחישב עלי' ליטול בה את הקוץ דעי"ז הו"ל כלי אף לענין טומאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-318)
318. וצ"ע דמ"ש מכל דבר שאינו כלי דבעינן יחוד מבעו"י, וכל שלא ייחדו מבעו"י ל"מ מה שייחדו בשבת למלאכה, ולכאו' י"ל דהוא משום דהמחט עומדת לכך שייחדה, וכמו שאמרו דזימנין דמימליך, אך צ"ע לפ"ז דא"כ הרי דבמחט שניטל חררה או עוקצה דאינה עומדת לכך, הרי דמה"ט אסור לטלטלה, ומ"ט הוצרך הר"ן לפרש דהוא משום דנראית ונדחית, - עוד צ"ע, דלפ"ז הדין נותן דרק הבעלים יהיו מותרין לטלטלה לצורך גופה, אך אחר אסור ליטלה, דל"מ לחשבה ככלי. [↑](#footnote-ref-319)
319. וצ"ל דאף למש"כ בגל' הגרע"א למג"א סימן רע"ט סקי"ב ובסימן ש"ח ס"א דכל דיש לו מציאות היתר להשתמש בו, מותר לטלטלו לצורך מקומו, וכתב כן בדעת הר"ן, הכא גרע, משום דכ"ז שלא נטלה להשתמש בה, אין עלי' תורת כלי כלל, וע"כ אסור לטלטלה לצורך מקומה. [↑](#footnote-ref-320)
320. ושמא מכוון דבריהם הוא כמש"כ הריטב"א לעיל, דבתחילת כלים הא דאין מקב"ט הוא מגזה"כ דבעינן כלי מעשה, או משום דפשוטי כלי עץ אין מקב"ט, וע"כ לענין שבת שפיר הוו כלי, ומשא"כ בשברי כלים דהא דאין מקב"ט הוא משום דכבר אין עומדין למלאכה, אף ל"ה כלי לענין שבת, וכ"נ בתו"ד המאירי לעיל נ"ב ב'.

     ולכאו' מוכח כן, דאל"כ מ"ט הוצרכו לה"ט דכשניטל חררה או עוקצה אדם זורקה לבין הגרוטאות, הרי בלא"ה כיון דתנן דאינה מקב"ט, אף ל"ה כלי לענין שבת, - ובע"כ דאם כשניטל חררה או עוקצה ל"ה חשבינן לה ככלי אף בלא הא דאדם זורקה לבין הגרוטאות, הרי דמה"ט אף בגולמי ל"ה חשיבא ככלי מדינא, והי' אסור לטלטלה, ורק משום דכל הא דכשניטל חררה או עוקצה ל"ה כלי הוא משום דאדם זורקה לבין הגרוטאות, הרי דבגולמי שורת הדין דחשיבי כלי, וכל הא דאינם מקב"ט הוא מגזה"כ דבעינן כלי מעשה, אך לענין שבת הו"ל כלי. [↑](#footnote-ref-321)
321. וי"ל דזה תליא בפלוגתייהו בטעם הא דאינה מקב"ט בלא נקיבה, דלפירש"י דהוא מגזה"כ דבעינן כלי מעשה שתיגמר מלאכתו, וע"כ הוא דלענין שבת הויא כלי אף בלא נקיבה, ל"מ מידי הא דהוא משתמש בה, דאכתי כיון שלא נגמרה מלאכתה אינה מקב"ט, ורק אם נמלך עלי' שלא לנקבה הו"ל ככלי שנגמר מלאכתו והיא מקב"ט, - אך לדעת הר"ן הא דאינה מקב"ט בלא נקיבה, הוא משום דאינה עומדת לנטילת הקוץ, ומה"ט אף לענין שבת ל"ה כלי, (אלא כשנמלך עלי' להשתמש בה), וע"כ כל שנמלך עלי' להשתמש בה הויא כלי אף לטומאה. [↑](#footnote-ref-322)
322. אך בדבריו שם לא משמע כן, אלא אף ברזל חתוך שאין לו עוקץ מותר לטלטלו בשבת, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-323)
323. ואך דלדעתם מסתבר דאי"ז משום דדינא הוא דכל שנראה ונדחה אינו חוזר ונראה במחשבה, אלא הוא משום דאין דרך לייחדה לכך, שהרי אדם זורקה לבין הגרוטאות, וע"כ אינה יורדת לידי טומאתה במחשבה, ומה"ט הוא דאף אין עלי' תורת כלי לענין שבת, - ולמש"כ הר"ן דהא דאינה יורדת לידי טומאה במחשבה הוא משום שנראית ונדחית, צ"ל דמה שאמרו דהוא דאדם זורקה לבין הגרוטאות, היינו דמה"ט חשיב דנדחית לגמרי מתורת כלי, וע"כ הוא דאינה נעשית כלי במחשבה בעלמא. [↑](#footnote-ref-324)
324. אך העירו דמד' הר"ן והמאירי שעמדו בטעם הא דקנה של זיתים ניטל בשבת אף דאינו מקב"ט, וכתבו לחלק בין שברי כלים לכלי מעיקרא, מבו' דשברי כלים דל"ה כלי לענין טומאה ל"ה כלי לענין שבת אף אם ייחדן לכך, כל דל"מ היחוד לענין טומאה, דאי נימא דלא מדמינן שבת לטומאה אלא בסתמא, הרי דמה"ט הוא דקנה של זיתים ניטל בשבת, אף שאינו מקב"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-325)
325. ובביאור פלוגתת הרשב"א והריטב"א אם חשבינן לה כעושה מעין מלאכתה הראשונה, י"ל דלא פליגי ביסוד הדברים, אלא היינו דלדעת הרשב"א דעיקר הא דשרינן בכה"ג, הוא כשנשברו בשבת דהוכנו אגב אביהן, ואך דכל דאין עושין מעין מלאכתן, בע"כ פקע מיני' תורת כלי, כיון דאין השברים ראויין למלאכה שהיו עומדין בתחילה, ע"כ כל שעדיין היא ראוי' לא' מן המלאכות שהיתה עומדת להן מתחילה, לא בטל ממנה תורת כלי, - אך לדעת הריטב"א דשרינן בכה"ג אף כשנשברו מער"ש, בע"כ דהיינו דכיון דכבר הי' עליהן תורת כלי מכח מלאכה זו, ע"כ אף דהשתא אין מלאכה זו חשובה ליתן עליהן תורת כלי, מ"מ הן עומדין בתורתן הראשונה שהי' עליהן תורת כלי מכח מלאכה זו, וע"כ כ"ז הוא כשהן ראויין לעיקר מלאכתן הראשונה דמכח מלאכה זו הי' עליהן תורת כלי, אף כל שהן ראויין למלאכה אחרת, אף דאף מתחילה היו עושין מלאכה זו, מ"מ כיון דל"ה עליהן תורת כלי מכח מלאכה זו, אף עתה אין עליהן תורת כלי מכחה. [↑](#footnote-ref-326)
326. ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בדין אריזות שנתרוקנו מתכולתן, די"א דכיון דבזה"ז אין דרך להשתמש בהן, הו"ל כמוקצה מחמת גופו, ולכאו' לדעת הרשב"א יש להתיר כשנתרוקנו בשבת, דאף דאדם זורקן, מ"מ לא גרע משברי כלים דאדם זורקן לבין הגרוטאות דכל שנשברו בשבת והן עושין מעין מלאכה מותרין, ולדעת הריטב"א יש להתיר מכח זה אף כשנתרוקנו מער"ש, - אך לכאו' כ"ז הוא בגונא דפעמים שמשתמשין בהן לדברים אחרים, ואף שאין אדם שומרן לכך, אך כל שאין משתמשין בהן כלל לדברים אחרים, אף אם יזדמן לו צורך, לא חשיבי כלל כעושין מעין מלאכתן, דל"ד למחט, דאף דזורקה לבין הגרוטאות, מ"מ אם יזדמן לו עכשיו קוץ ליטלו, יטלנו ע"י מחט זו, (אלא שאינה שומרה לצורך כך, אלא זורקה לבין הגרוטאות), וע"כ חשיבא דהיא עושה מעין מלאכה. [↑](#footnote-ref-327)
327. ועיי"ש שכתב דלדעת הרשב"א דמדמי שיירי מחצלאות למחט, הרי דגם בשיירי מחצלאות אם זרקן לאשפה בשבת אסורין, וכתב דכ"כ הרשב"א, ולא נמצא לפנינו, (ובגל' הגרע"א בד"י כתב כן מדעתו בדעת הרשב"א), וממש"כ השו"ע שם סי"ב דרק אם זרקן לאשפה מבעו"י אסורין, מבו' דשיירי מחצלאות עדיפי ממחט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-328)
328. אך אי"ז מתישב למש"כ בפירש"י לעיל שם ד"ה דאי בעי דכל שנפסקה החיצונה אינה עומד לתקנו, משום דתיקונו ניכר וגנאי הוא, וכ"כ המג"א בסימן ש"ח סקכ"ח והמ"ב שם סקנ"ח. [↑](#footnote-ref-329)
329. והמג"א שם סקכ"ח תמה ע"ז ממה שאמרו לעיל ס' ב' בסנדל המסומר דמטלטלין אותו לכסות בו את הכלי ולסמוך בו כרעי המטה, ועוד, דהרי ל"ב דוקא שיהא ראוי לכסות בו כלי, אלא אף אם ראוי לתשמיש אחר שרי. [↑](#footnote-ref-330)
330. ועיי"ש שכתב דהרמב"ם ס"ל דקי"ל כרב נחמן, ופליג על הרי"ף שכתב דקי"ל כרב ששת דשרי, משום דהלכה כרב ששת באיסורי, והמ"מ שם תמה ע"ז, דמ"ט פסק הרמב"ם כרב נחמן, ועמש"כ הגר"א בסימן שכ"ח סמ"ב. [↑](#footnote-ref-331)
331. אך לקמן קמ"ז ב' אמרו דלא שנו אלא בסם אבל ביד מותר, ופירש"י דהוא משום דבסם דמי לרפואה וגזירה משום שחיקת סממנין, וזה דלא כדבריו בסוגיין, - ובתשו' אדמת קודש סימן ז' כתב בדעת רש"י, דפליגי בזה סוגיא דהכא וסוגיא דהתם, דבסוגיין דמייתינן מינה דה"נ אסובי ינוקא אסור, בע"כ דהאיסור בזה הוא משום דהוי כמתקן, והתם שאמרו דלא שנו אלא בסם אבל ביד מותר, בע"כ דהאיסור בזה הוא משום רפואה. [↑](#footnote-ref-332)
332. צ"ע אם הוצרך לזה משום דאל"כ הוי ככלי שמלאכתו לאיסור דאין לו תשמישי היתר וס"ל דאסור לטלטלו, או דהוצרך לכך דמה"ט הו"ל ככלי שמלאכתו להיתר, וכמש"כ הריא"ז. [↑](#footnote-ref-333)
333. ולכאו' הוא כדעת רש"י בכ"ד דאף כלי דעיקר מלאכתו לאיסור, מ"מ כל שהוא עומד גם למלאכת היתר חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, ונתבאר בדף מס' 8, - אך צ"ע דהריא"ז גופי' שם כתב דשופר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ הריא"ז שם ה"ז דכלי האורג חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-334)
334. ואמנם דעת רש"י והריטב"א דאף הא דמחט שאינה נקובה בגולמי אינה מקב"ט, אי"ז משום שאינה עומדת לנטילת הקוץ, אלא מגזה"כ דבעינן כלי מעשה שתיגמר מלאכתו, וע"כ הוא דהויא כלי לענין שבת, ונתבאר לעיל, - וכ"ה גם לפי הגירסא שהובאה בהגו"צ על הר"ן, דגם הא דמחט שאינה נקובה בגולמי הוי כלי לענין שבת, הוא משום דרק בשברי כלים מדמינן שבת לטומאה. [↑](#footnote-ref-335)
335. ובפי' הר"ש מכת"י בכלים פ"י מ"א מבו' דאף כלי שאינו עשוי לקבלה מציל בצ"פ, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש והמהר"ם אהלות פ"ט מט"ז, ואזיל לטעמי' דאף כלי שאינו עשוי לקבלה תורת כלי קיבול עליו, - ועמש"נ במקואות פ"ד מ"ג בפלוגתת קמאי אם כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה פוסל את המקוה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-336)
336. והגר"ז שם ס"א כתב כן גם בהא דמוכין אסור לטלטלן דהוא משום דמן הסתם הם עומדים לעשות מהם לבדים ולא להטמין בהם קדירות וכו' ואין עליהן תורת כלי כלל, - אך הלבוש שם ס"א כתב דהוא משום דהוו מוקצה מחמת חסרון כיס, וזה כדעת הרמב"ם והריטב"א, וכ"כ התו"ש שם סק"ב, והמ"ב שם סק"ג, וצ"ע היאך ד' המ"ב אלו מתישבים עם דבריו בביאוה"ל שם (ד"ה אבל) שהסכים לד' האהעו"ז דאיסורא דגיזין של הפתק הוא משום דאין עליהן תורת כלי, ול"ב בהו לדין מוקצה מחמת חסרון כיס, ולכאו' ה"ה במוכין. [↑](#footnote-ref-337)
337. וזה מתפרש כמש"כ הגר"ז בסימן ש"ח ס"ג דאף דכלי ממש אינו נאסר משום הקצאה לסחורה וכיו"ב, מ"מ דבר שאינו כלי ממש אלא שיש עליו תורת כלי מחמת שראוי להשתמש בו איזה תשמיש בשבת, אם הכניסן לאוצר לסחורה ביטל תורת כלי שהי' עליהן ואסור לטלטלן. [↑](#footnote-ref-338)
338. וי"ל עוד בזה, דאמנם לרש"י לטעמי' דבעינן יחוד לעולם, הרי דמה"ט הוא דגיזי צמר של הפתק אסורין, משום דלי"ב יחוד לעולם ול"ב בזה לדין מוקצה מחמת חסרון כיס, - אך ד' המג"א הם לפ"מ דקי"ל כדעת הר"ן דבדבר שדרך לייחדו סגי ביחוד לשבת אחת, וא"כ אף דגיזין של הפתק עתיד להחזירן, מ"מ הרי ייחדן לשבת זו, ובע"כ דהא דהן אסורין הוא מדין מוקצה מחמת חסרון כיס.

     והנה אמנם יש להעיר בזה, שהרי המג"א שם סק"ב נקט דמוכין הוו כדבר שאין דרך לייחדו דבעי יחוד לעולם, ונתבאר להלן, ולפ"ז לכאו' ה"נ גיזין של הפתק הוו כדבר שאין דרך לייחדו, וניבעי בהו יחוד לעולם, - אך י"ל בפשיטות דשאני מוכין דסתם מוכין אין עומדין להטמנה, וע"כ הוו כדבר שאין דרך לייחדו, ומשא"כ בגיזין דסתם גיזין עומדין להטמנה, הרי דאף גיזין של הפתק חשיבי כדבר שדרך לייחדו, וכל הא דלא סגי בהו ביחוד לשבת אחת, הוא משום דהוו מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-339)
339. ואמנם הנה בד' המג"א מבו' דאף דאיסורא דליבני דשרגינהו הוא משום דאין עליהן תורת כלי, וכמש"כ בסימן ש"ח סקל"ו, מ"מ איסורא דגיזין של הפתק הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, - וזה מתפרש למש"נ בהערה הקודמת, דהוא משום דיחדן לשבת זו, ושפיר יש עליהן תורת כלי, דחשיבי כדבר שדרך לייחדו דסגי בו ביחוד לשבת אחת, וע"כ כל הא דאסירי הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, ומשא"כ בליבני דשרגינהו ולא יחדן לישיבה לשבת זו. [↑](#footnote-ref-340)
340. אך התוס' לעיל שם כתבו דגיזי צמר חשיבי ממוכין, ומה"ט הוא דמיבע"ל אם מותר לטלטלן, אף דבגיזי צמר תנן במתניתין דאין מטלטלין אותן, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד שם. [↑](#footnote-ref-341)
341. ומבו' לפ"ז דסגי בגיזי צמר ביחוד לשבת אחת, ומה"ט הוא דכשטמן בהן מותר לטלטלן אף שלא נתייחדו להטמנה לעולם, וכדחזינן דבשבת אחרת אסור לטלטלן, וזה כדעת הר"ן בסוגיין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-342)
342. ומשמע בד' הרמב"ן דלפי' קמא כל שטמן בהן מטלטלין בהן לעולם, וכ"ה להדיא בפי' הר"ן, - ויש להסתפק אם היינו משום דס"ל דכל שטמן בהן הו"ל כיחוד לעולם, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י, או דהוא משום דאף שלא יחדן אלא לשבת זו, מ"מ יש עליהן מכח זה תורת כלי לעולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-343)
343. והא"ר שם סק"ד והפמ"ג באש"א שם סק"ב כתבו דהוא מיקל יותר מהלבוש, ומשמע מדבריהם דאם מהני בכה"ג שטמן בהן ב' שבתות, כ"ש דמהני יחוד לשבת אחת, - אך בד' התו"ש שם סק"ד והמ"ב שם סק"ב מבו' דאף דס"ל דבמוכין בעינן יחוד לעולם, מ"מ י"ל כד' הב"ח דכל שטמן בהן ב' שבתות הוי כיחוד לעולם, וכאשר כ"ה בל' הב"ח. [↑](#footnote-ref-344)
344. וצ"ע בסתירת ד' הרמב"ן למש"כ במלחמות בס"פ כל הכלים דאף בחריות בעינן יחוד לעולם, ומשמעות דבריו שם דלעולם ל"מ יחוד לשבת אחת, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-345)
345. אך החזו"א בסימן מ"ב סוסקט"ז כתב בשם הר"ן דגיזי צמר אין דרך לייחדן להטמנה, והלכך ל"מ להו יחוד לשבת אחת, והא דמהני טמן בהו, הוא משום דאמרינן דבסתמא יחדן להטמנה לעולם, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן רנ"ט ס"א דבגיזי צמר בעי יחוד לעולם, (אף דדבר שדרך לייחדו סגי ביחוד לשבת אחת, וכמש"כ הגר"ז בסימן ש"ח סנ"ג), - וצע"ג דלהדיא כתב הר"ן הכא דכשהטמין בהן לא יחדן אלא לשבת זו, וע"כ אסור לטלטלן בשבת אחרת, וגם הר"ן לקמן בסוגיין כתב להדיא דבגיזי צמר סגי ביחוד לשבת אחת, דחשיב כדבר שדרך לייחדו להטמנה, ודוקא בשל הפתק ל"מ. [↑](#footnote-ref-346)
346. ולא נתפרש בד' הר"ן מ"ט דהך לישנא דאף גיזין שאינם של הפתק שטמן בהן אין מטלטלין אותן, אף שיחדן להטמנה בשבת זו, אם היינו משום דהך לישנא ס"ל דלא סגי ביחוד לשבת אחת, או דהוא משום דס"ל דאף סתם גיזין הוו כגיזין של הפתק, ולא סגי בהו ביחוד לשבת אחת, - ולכאו' לפ"מ שהוכיח הר"ן שם מפלוגתא דת"ק ורשב"ג דסגי ביחוד לשבת אחת, בע"כ דטעמא דהך לישנא הוא משום דאף סתם גיזין הוו כגיזין של הפתק. [↑](#footnote-ref-347)
347. ולא מיבעיא למש"נ להלן בדעת הלבוש ודעימי' דאף מוכין חשיבי כדבר שדרך לייחדו, כיון שהן ראויין להטמין בהן אלא שאין מיחדין אותן להטמנה משום דהוא חס עליהן, - אלא אף לדעת המג"א דפליג ע"ז, י"ל דשאני מוכין דסתם מוכין אין עומדין להטמנה, וע"כ אף גיזין של הפתק חשיבי כדבר שדרך לייחדו, וכמש"נ לעיל בהערה ב. [↑](#footnote-ref-348)
348. אך זה מתישב רק אי נימא דהוא דין בפנ"ע דבמוקצה מחמת חסרון כיס בעי יחוד לעולם, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך הנה בד' התו"ש בסימן שי"ב סק"ח מבו' דהא דבמוקצה מחמת חסרון כיס בעי יחוד לעולם, הוא משום דאין דרך לייחדו, וכ"ה מוכח בד' המ"ב בסימן רנ"ט סק"ג ובשעה"צ שם סק"א, עייש"ה, ולפ"ז הרי דאי נימא דהכא חשיב כדבר שדרך לייחדו, ל"ה לנו לאסור בזה משום מוקצה מחמת חסרון כיס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-349)
349. ולכאו' בב' דרכים אלו תליא פלוגתת המג"א והאהעו"ז אם הא דגיזין של הפתק אסורין הוא רק כשהוא מקפיד עליהן, או הוא אף כשאינו מקפיד עליהן, וכמש"נ לעיל בהערה ב. [↑](#footnote-ref-350)
350. ויש לסייע לזה, דהנה במש"כ הר"ן דגיזי צמר דרך לייחדן וע"כ סגי בהו ביחוד לשבת אחת, צ"ע ממה שאמרו בב"ב י"ט א' דאין דרכן של בנ"א להטמין בגיזי צמר, והיאך נימא דהוי דבר שדרך לייחדו, - ובעכצ"ל למש"כ הרמב"ן וש"ר בב"ב שם דהא דאין דרך להטמין בגיזי צמר הוא משום חשיבותן, והרי דגיזי צמר ראויין להטמנה, אלא דמפני חשיבותן אין מטמינין בהן, ואם יטנפו באופן שלא יהיו ראויין לעשות מהן בגדים, יעמידם להטמנה, וע"כ חשיבי כדבר שדרך לייחדו להטמנה דסגי בהו ביחוד לשבת אחת, - ובע"כ מזה דרק דבר שאינו ראוי כ"כ לתשמיש זה שיחדוהו אליו, הוא דל"מ בו יחוד לשבת אחת, אך דבר הראוי לתשמיש זה שיחדוהו אליו אלא שאדם חס עליו ואינו מיחדו לכך, שפיר סגי בו ביחוד לשבת אחת. [↑](#footnote-ref-351)
351. אך דעת כמה מקמאי דגם מוכין וגיזי צמר אין תורת כלי עליהן, וע"כ הוא דאסירי, ונתבאר בדף מס' 14. [↑](#footnote-ref-352)
352. אך יש לדחות דס"ל דגם בגיזי צמר סגי ביחוד לשבת אחת, והא דלא סגי במה שטמן בהן, הוא משום דאיירי כשטמן בהן דרך מקרה, ול"ה כיחוד כלל, וכמש"כ כן השה"ג בסוגיין, ונתבאר בדף מס' 14. [↑](#footnote-ref-353)
353. וכ"נ גם ממש"כ התורי"ד דרב אסי דסגי בישיבה גרידא, הוא כל"ק דרבא וכרבינא דבגיזי צמר סגי כשטמן בהן, ודלא כרשב"ג דבעי מחשבה, ואי נימא דהא דבעי רשב"ג מחשבה הוא יחוד לשבת אחת, הרי דשפיר מהני לפ"ז גיזי צמר שטמן בהן, דהו"ל כיחוד לשבת אחת, אך יש לדחות למש"כ השה"ג דטמן בהן הוא דרך מקרה ול"ה כיחוד לשבת אחת, - אך בד' הפסקי רי"ד לקמן קכ"ה ב' משמע דסגי במחשבה לשבת אחת, וזהו שכתב שם באבן שעל פי החבית דלרב אסי סגי אף אם כיסה בה פעם אחת את החבית בחול, וכ"ש אם הניחה שתעמוד עליהן בשבת, וכ"נ בד' הריא"ז שם ה"ב דין י"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-354)
354. ויש להוסיף, למש"כ הריטב"א לעיל דהא דחריות בעו יחוד הוא משום דאין תורת כלי עליהן, והא דגיזי צמר בעו יחוד הוא משום דהוו מוקצה מחמת חסרון כיס, הרי נמצא דהפלוגתא הכא, הוא ע"י מה משוינן להו לכלי, אם בעינן קישור או סגי במחשבה או סגי אף בישיבה גרידתא, אך בחריות דהוו מוקצה מחמת חסרון כיס, הרי דסגי ביחוד דכבר אינם מוקצין מחמת חסרון כיס, ואף אם בחריות בעינן קישור, דשאני בחריות דבעינן לאשוויינהו לכלי, ולזה בעינן קישור, אך לא סגי בהטמנה גרידא, דאכתי הו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, ומשא"כ בחריות דלי"ב חסרון כיס, אלא בעינן לאשוויינהו לכלי, סגי לזה בישיבה גרידתא. [↑](#footnote-ref-355)
355. וצ"ב בד' הריטב"א שהק' מגיזי צמר, שהרי גם בגיזי צמר קי"ל כרבינא דאם טמן בהן מותר לטלטלן, ורק בשל הפתק בעינן יחוד, וא"כ שפיר דמי דין גיזי צמר לדין חריות לדעת רב אסי, וכמש"כ התורי"ד, - וצ"ל דס"ל דהא דגיזי צמר שטמן בה מותר לטלטלן, הוא משום דל"ב כלל שייחדם הבעלים להטמנה, כיון דמצ"ע הן עומדין להטמנה, וכל הא דבעינן שיטמין בהן, הוא לגלות דאינו מקפיד וחס עליהן וממילא דהן עומדין מצ"ע להטמנה, ואף לת"ק ולרשב"ג דבחריות בעינן קישור או מחשבה, מ"מ בגיזי צמר סגי בהטמנה גרידתא, ומה"ט הוא דבגיזין של הפתק לא סגי בהטמנה גרידתא, דכיון דהן מוקצין מחמת חסרון כיס, בעינן יחוד להפקיען מתורת מוקצה, וזהו שהק' דמ"ט דבגיזי צמר של הפתק לכו"ע בעינן יחוד וסגי להו ביחוד, ובחריות נחלקו אם בעינן קישור או סגי אף בישיבה גרידתא. [↑](#footnote-ref-356)
356. לכאו' י"ל בדעת הבעה"מ והרמב"ן דהתם דבעינן שיהא הכיס מיוחד רק לתפילין, ושתהא המטה מיוחדת רק למעות, ודאי דמעשה גרידא בלא יחוד לאו מידי הוא, דאף דע"י המעשה חזינן דהכיס עומד גם לתפילין והמטה עומדת גם למעות, מ"מ לא נתיחדו שיהיו רק לתפילין ולמעות ולא לדברים אחרים, וע"כ הוא דבעינן יחוד, אך הכא סגי במה שהחריות עומדות גם לישיבה, ובזה עדיף מעשה ישיבה שכבר נשתמש בהן לישיבה, מיחוד בעלמא במחשבה.

     וי"ל עוד בפשיטות, דהנה בד' הבעה"מ לקמן שם מבו' להדיא דהא דישיבה מהניא ומחשבה ל"מ, הוא משום דבישיבה יש ע"ז תורת כלי ובמחשבה ליכא ע"ז תורת כלי, ולפ"ז נמצא דלעולם י"ל דבדיני יחוד עדיפא מחשבה מישיבה, וכמו שהוכיחו הריטב"א והר"ן, ואך דל"מ מחשבה משום דאין ע"ז תורת כלי, וכ"נ ממש"כ הרמב"ן בסו"ד דכל דיש ע"ז תורת כלי קי"ל כרשב"ג ומודה לזה ר' אסי, והרי דכל הא דס"ל דל"מ יחוד במחשבה, הוא משום דאין ע"ז תורת כלי. [↑](#footnote-ref-357)
357. אך באמת מצינו דכוותה בפירש"י לקמן נ"ד ב' ד"ה כדאמרן דהא דאין חמור יוצא במרדעת אלא בזמן שהיא קשורה לו, הוא משום דכל שאינה קשורה מער"ש לא גלי מאתמול שיהא צריכה לכך שיהא לה למלבוש, ועמד ע"ז בס' מילי דתכשיט סימן י"ג. [↑](#footnote-ref-358)
358. וכ"כ ההגמי"י בפי"ט משבת הט"ז בשם ר"י לתמוה ע"ד רש"י, דלא מסתבר דאם יש לאדם חבלה בידו בשבת שלא יטול חתיכת בגד ויתן ע"ג מכתו משום דחשיב ליה משוי, ועמש"כ בזה המג"א בסימן ש"א סקס"ב, והתו"ש שם סקצ"ב, והגר"א שם סנ"א, והביאוה"ל שם, ועמש"נ במ"מ לפ' במה אשה דף מס' 13 פלוגתת רבוותא בדבר המיגן על המכה, אם מותר לצאת בו, (ואמנם לדעת האוסרים שם הוא אף כשהתקינו לכך, ומשום דלא חשיב כלל כמלבוש), - ויש להוסיף דבד' הריטב"א משמע שנסתפק אם מדאורייתא חשבינן לה כמשוי בכה"ג, או דאי"ז אלא מדרבנן, והראש יוסף בתו"ד כתב דאי"ז אלא משום מראית העין. [↑](#footnote-ref-359)
359. אך בד' הא"ר בסימן ש"ח סקמ"ט מבו' דגם לדעת התוס' איכא איסור ביציאה משום דהוי כמשוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-360)
360. והראש יוסף כתב דגם לדעת רש"י יש בזה גם משום איסור טלטול, וכן נקט התו"ש בסימן ש"ח סקס"ט. [↑](#footnote-ref-361)
361. אך הא"ר שם סקמ"ח תמה ע"ז דראוי לפסוק כד' התוס' דלא סגי במחשבה לחול, וכאשר כ"ה גם בד' רי"ו בנתיב י"ב חי"ג, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשנ"ז ובפי' הר"ן בסוגיין, ועיי"ש שצירף לזה דעת הרמב"ן ודעימי' דלא סגי כלל במחשבה, והביאו המ"ב שם סקפ"ו, אך למש"כ הגר"ז שם ס"נ, (ונתבאר להלן), אין ללמוד מד' הרשב"א והר"ן דפליגי ע"ד הרא"ש. [↑](#footnote-ref-362)
362. ולפי דבריו אין ללמוד ממש"כ בתשו' הרשב"א ובפי' הר"ן דבעינן יחוד לשבת, דפליגי ע"ד הרא"ש וס"ל דל"מ מחשבה לחול, ודלא כמש"כ הא"ר שם סקמ"ח. [↑](#footnote-ref-363)
363. ויש ללמוד מזה דלכו"ע ל"מ יחוד לזמן להתיר אף אחר זמן היחוד, וע"כ הוא דלדעת התוס' ודעימייהו ל"מ מחשבה לצורך חול להתיר לטלטלן בשבת, ומה"ט הוא שכתבו הרמב"ן והר"ן דהטמנה בשבת אחרת ל"מ להתיר בשבת אחרת, ואף לפ"מ שדנו דה"ז מועיל להתיר אף לשבת אחרת, היינו משום דסתמא דמילתא הו"ל כיחוד אף לשבת אחרת, ואף מש"כ הרא"ש דמהני מחשבה לצורך חול, הוא כשחישב שיהיו עומדין לישיבה אף שיהא צריך לפנותם, דהו"ל כיחוד אף לשבת. [↑](#footnote-ref-364)
364. ועיי"ש שכתב די"ל דישב היינו דישב פעם אחת דרך מקרה וכמתעסק בעלמא שלא לשם כונה לישיבה, וכ"נ בד' הגר"ז שם סנ"א, ושפיר עדיפא מחשבה מישיבה זו, - אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ הראשונים כן גם בפקורין ובציפה שיצא בהן מבעו"י, דמחשבה עדיפא מיציאה, ובפקורין וציפה שנתנם ע"ג המכה, הרי אי"ז כמתעסק, ואפ"ה מחשבה עדיפא מינה, - ואמנם י"ל דאף כשאי"ז כמתעסק, מ"מ כיון שהוא בדרך מקרה, ל"ה כמחשבה, וכמו שמצינו עד"ז בד' השה"ג בסוגיין בטעם הא דגיזין שטמן בהן ל"ה כיחוד, ונתבאר בדף מס' 14. [↑](#footnote-ref-365)
365. והתו"ש שם סקס"ט תמה ע"ז, דמש"כ הרשב"א לדון דבאבן בעינן שישתמש בה מבעו"י, בע"כ דהוא משום דאזיל כדעת הרמב"ן דהא דבפקורין בעינן שיצא מבעו"י ולא סגי במחשבה, הוא משום מחשבה גריעא מיציאה, ואף דלגבי חריות כתב בתשו' שם דסגי במחשבה, מ"מ פקורין גרע טפי ולא סגי במחשבה, ולא נתישבו בזה ד' השו"ע שכתב שם ס"כ דחשב עדיף מישב, ועד"ז כתב החזו"א בסימן מ"ב סק"ז.

     אך לא הי' לפני רבינו תשו' הרשב"א בח"ה שכתב להדיא דחשב עדיף מישב, וגם הביא מש"כ רבינו יונה דהא דבפקורין וציפה לא סגי במחשבה הוא משום דלא מוכחא מילתא ומיחזי כמוציא בשבת, וע"ז כתב דאפשר דלגבי אבן בעינן שישתמש בה מבעו"י כ"ה דליהוי הכירא, ולהדיא דאף דפליג ע"ד הרמב"ן וס"ל דמחשבה עדיפא מישיבה, וגם הביא ד' רבינו יונה דבפקורין וציפה בעינן שיצא מבעו"י משום דאל"כ מיחזי כמוציא בשבת, מ"מ כתב דאף לגבי אבן י"ל דבעינן שישתמש בה מבעו"י כ"ה דליהוי הכירא, ואמנם התהל"ד בסימן ש"ח סקכ"ט בתו"ד כתב גם בד' הרשב"א שם שבסו"ד חשש לד' הרמב"ן, אך לכאו' אין הדברים מתישבים כלל, עיי"ש, - וכ"נ גם מד' הר"ן שהביא לד' הרשב"א אלו, אף דלעיל מינה כתב דמחשבה עדיפא מישיבה, והביא לד' רבינו יונה דבפקורין וציפה לא סגי במחשבה משום דמיחזי כמוציא בשבת, - ועוד צ"ע, דאם הא דבעינן דישתמש מבעו"י הוא משום דלא סגי במחשבה בעלמא, מהו שכתב הרשב"א דהא דבעינן לזה הוא כ"ה דליהוי הכירא. [↑](#footnote-ref-366)
366. לכאו' מכוון דבריו, דאף לדעת רש"י דהאיסור בזה הוא משום הוצאה משום דל"ה כמלבוש, שפיר י"ל דמהני מה שישב בהן בביתו דעי"ז הו"ל כמלבוש, ורק למש"כ רבינו יונה דלא סגי במחשבה משום דלא מוכחא מילתא, והיינו משום דנראה כמתכוין להוציא, ל"מ אם אם יצא בהן מבעו"י, דעי"ז מוכחא מילתא ולא מיחזי כמוציא, - ולכאו' כ"ז הוא רק לפ"מ שנקט הגר"א שם דלדעת רבינו יונה כל הא דל"מ מחשבה, הוא משום איסור הוצאה, אך לאיסור טלטול שפיר מהני מחשבה, אך לדעת השו"ע שם דאף לאיסור טלטול ל"מ מחשבה, (אשר כן הוכיח האלי' רבה מתשו' הרשב"א), שפיר י"ל דכל שישב בהן בביתו מבעו"י, ה"ז מועיל אף לענין איסור הוצאה, כ"ה דפשיטא דה"ז מועיל לענין איסור טלטול. [↑](#footnote-ref-367)
367. ומשמעות דבריו דכל שיחד לו קרן זוית, שרי אף אם לא הכניסו לאיזה תשמיש, וכנראה הוא משום דבכה"ג בסתמא הוא עומד לתשמיש, וצ"ע דבפירש"י משמע להדיא דלעולם לא שרי אלא כשהכניסו לצורך תשמישו, אך בד' היחוסי תנו"א (ע' מר זוטרא רבה) משמע דכל שיחד לו קרן זוית הוי מוכן ע"י יחוד המקום שיחד לו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-368)
368. וכ"ה מוכח מהא דפריך כמאן כרשב"ג וכו', ואם איירי ביחוד לעולם, ה"ז מועיל אף לת"ק, וכמש"כ הר"ן. [↑](#footnote-ref-369)
369. והק' עוד, דמאי משני דמודו רבנן בעפר דל"ה בר מיעבד מעשה, הרי מ"מ יש להצריך יחוד לעולם, - וכנראה פירש דהא דהיכא דלאו בר מעשה ל"ב מעשה, הוא קולא שהקילו חכמים, משום דאין לו תקנה, וזהו שהק' דהרי בידו לייחד לעולם דה"ז מועיל מדינא. [↑](#footnote-ref-370)
370. אך בדעת הרשב"א נראה דשפיר חשיב כיחוד לעולם, כיון דהוא מיחד קופה זו להשתמש בה תמיד, ואינו עתיד להחזיר את העפר, ולא חשיב כיחוד לזמן אלא אם דעתו להחזיר העפר למקומו לאחר השבת, אך מה שיפסד העפר בשימושו, אי"ז מפקיע מינה תורת יחוד לעולם, וכ"ה מבו' ממש"כ התו"ש בסימן שי"ב ס"ד דהמיחד ניר חלק לקינוח צריך יחוד לעולם, (והביאו בגל' הגרע"א בסימן ש"ח סכ"ב), והיינו דאף שאחר שמקנח בו פעם אחת תו לא חזי, מ"מ הו"ל יחוד לעולם, דאף אם לא יהא נצרך להשתמש בשבת זו, ישתמש בו לקינוח בפעם אחרת, (ומתישב בזה משה"ק בתשו' שבט הלוי ח"ה סו"ס מ' ע"ד הגרע"א דבנייר לעולם הו"ל כיחוד לעולם). [↑](#footnote-ref-371)
371. ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד הרי"ף בפ' נוטל, ומד' הרי"ף מבו' דלא פירש כן, וגם הרמב"ן במלחמות שם תמה טובא ע"ד הבעה"מ בזה, עיי"ש, והמג"א בסימן ש"ט סק"ו הביא לפלוגתת הבעה"מ והרמב"ן בזה. [↑](#footnote-ref-372)
372. ועיי"ש שהוסיף דהיא טפילה לחבית כגחלים לחררה, והיא עדיפא שיכול לטלטלה בידים דכלי שמלאכתו להיתר הוא ואין בו מוקצה, - וצ"ב דכיון דהיא נעשית כלי גמור שמלאכתו להיתר, מה ענין זה לדינא דגחלים שטמנו בהן את החררה, - אך דבריו מתפרשים למש"כ לעיל מינה דהא דאין החררה נעשית בסיס לגחלים, הוא משום דהם טפלים לחררה, ומדמי לה לדינא דחריות שקשרן, ואמנם דעיקר הדברים צ"ב, דבחריות שקשרן הרי נעשו כלי, ומה מדמי לה דמה"ט בחררה שטמנה בגחלים אינה נעשית בסיס, אף דאכתי הוו הגחלים מוקצה. [↑](#footnote-ref-373)
373. והגר"ז שם כתב דמ"מ אף בכה"ג שעשה מעשה המוכיח שהם מוכנים ועומדים לכך, לא הותר לטלטלן אלא לצורך אותו דבר שהוכנו לו אבל לא לצורך אחר, ול"ד להיכא דיחדן לכך לעולם, דירד עליהן תורת כלי, עיי"ש, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-374)
374. ועיי"ש שכתב דאין יחוד האבן אלא לפי שעה, ולא נתברר לי בדבריו אם רק מה"ט הוא דל"מ בה ההנחה, ול"ד לחריות דכל שישב עליהן מבעו"י מותר לטלטלן, או דאף אם מייחדן לעולם ל"מ משום דאין עליהן תורת כלי, וכל שאין בו תורת כלי ל"מ בו אף יחוד לעולם, וכמו שהוכיח החזו"א בסימן מ"ב סוסק"ז. [↑](#footnote-ref-375)
375. והנה אמנם בתשו' הרשב"א שם מפורש דבאבן שע"פ החבית מהני יחוד לעולם, עיי"ש, - אך י"ל דמכוון החזו"א הוא דכ"ז הוא להרשב"א לטעמי' דלא ס"ל לחלק בין דבר שדרכו בכך לדבר שאין דרכו בכך, וע"כ כתב דמהא דבאבן שע"פ החבית ל"מ יחוד לשבת אחת, ה"נ באבן לפצע בה אגוזים ל"מ יחוד לשבת אחת, אך לדעת הר"ן דבדבר שדרכו בכך סגי ביחוד לשבת אחת, ובאבן שע"פ החבית שאין דרכה בכך ל"מ יחוד לשבת אחת, י"ל דמה"ט ל"מ אף יחוד לעולם, והרי לא מצינו בגמ' דמהני יחוד במחשבה בדבר שאין דרכו בכך, ומהיכ"ת נימא דמהני בזה יחוד לעולם, ויש להוסיף, שהרי חזינן דאף בדבר שאין דרכו בכך מהני מעשה אף כשאין יחודו אלא לשבת אחת, והרי דגם בזה מהני כשנתיחד לשבת אחת, ואך דל"מ בזה יחוד במחשבה בעלמא ובעינן מעשה, וא"כ מהיכ"ת נימא דיחוד לעולם עדיף דל"ב בי' מעשה.

     והנה אמנם מצינו בגיזין של הפתק דמהני בהן יחוד לעולם, - אך מלבד די"ל דלא חשיבי כלל כדבר שאין דרך לייחדו, ונתבאר בדף מס' 14, גם אף אי נימא דחשיבי כדבר שאין דרך לייחדו, כ"ז הוא כשעדיין הן עומדין לסחורה, ולא ייחדן להטמנה אלא לשבת אחת, אך כל שייחדן להטמנה לעולם וכבר אין עומדין לסחורה, ודאי דחשיבי כדבר שדרך לייחדו, ואין ללמוד מזה דגם בדבר שאין דרך לייחדו מהני יחוד לעולם. [↑](#footnote-ref-376)
376. אך לד' הריטב"א נראה דהא דאמר להו צאו וחשבו ולא חישב עליהן הוא עצמו, הוא משום דלא קים לי' שהן ראויין לישיבה, וע"כ אמר לתלמידיו שיצאו ויראו אם הן ראויין לישיבה ויחשבו עליהן. [↑](#footnote-ref-377)
377. וגירסת המהרש"ל והמהר"ם דהוא משום דאין הזמנה במעשה כ"ד מועלת לאבן לעשותה כלי, והיינו משום דהזמנה במעשה גמור מועלת, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין דמר סבר בעינן מעשה, והרי דמעשה גמור מהני, ובע"כ דהא דשפשוף ל"מ הוא משום דהוי מעשה כ"ד, - אך הב"י בסימן ש"ח סכ"א גריס בפירש"י דאין הזמנה אפי' במעשה חשוב מועיל לאבן לעשותה כלי, והמהרש"א כתב דהיינו דאף מעשה חשוב יותר משפשוף ל"מ להתיר לטלטל את האבן. [↑](#footnote-ref-378)
378. אך המג"א בסימן ש"ח סקמ"א כתב דצ"ל דמכוון הרמב"ם הוא כפירש"י דצריך לסדרם היום כדי שלא יצטרך ליגע בהן למחר. [↑](#footnote-ref-379)
379. והנה אמנם לגירסת המהרש"ל ודעימי' בד' רש"י, יש מקום לפרש לדבריו דהא דמהני לימוד הוא משום דהוי מעשה גמור, ומש"כ כדי שלא נצטרך ליגע בהן, היינו דמה"ט הו"ל כמעשה גמור, וכן משמע קצת בד' הפסקי רי"ד, ועמש"כ בזה המחה"ש שם. [↑](#footnote-ref-380)
380. והמחה"ש שם כתב דהיינו דאף לדעת הסוברים דטלטול בגופו לצורך דבר האסור אסור, מ"מ הכא חשיב דהוא לצורך דבר המותר, כיון דהוא לצורך ישיבה, דדמי להא דשרינן בקש שעל המטה, - ואזיל לטעמי' בסימן ש"ה סק"ט שפירש בד' הר"ן, דאף דהוא מנענע את הקש כדי לשכב עליו, מ"מ חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, וכ"נ בד' המג"א בסימן שי"א סקכ"ד, וכ"כ הלבו"ש שם, אך למש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רע"ו סק"ג בד' הר"ן דאיירי כשא"צ לשכב על הקש, הרי דהכא דהוא צריך לישב על האבנים, חשיב כטלטול לצורך דבר האסור דאסור. [↑](#footnote-ref-381)
381. צ"ב, דהתוס' הרא"ש לעיל נ' א' כתב דלר' אסי דמהני התם ישיבה, כ"ש דמהני מחשבה, וא"כ ה"נ הכא כיון דבאבן שע"פ החבית סגי בהנחה בעלמא, כ"ש דסגי במחשבה, וא"כ מ"ט הצריכם רבי מעשה ולא סגי במחשבה, והי' מקום לומר, דכל הא דמחשבה עדיפא מישיבה, הוא מישיבה שישב עליהן מבעו"י, אך הכא שהניח האבן ע"פ החבית שתהא עלי' בשבת, ודאי דה"ז עדיף ממחשבה גרידא לצורך שבת, אך אי"ז מתישב במש"כ התוס' הרא"ש דגם בנדבך של אבנים מהני ישיבה מבעו"י, (אלא דהי' להם טורח לישב ע"ז), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-382)
382. אך בתו"ד כתב דאף אם הלכה כר' אסי בחריות של דקל, אינה ראי' מכאן, עיי"ש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-383)
383. אף הרי"ף לא הביא לדין נדבך של אבנים, והמ"מ בפכ"ה משבת הכ"א כתב בדעתו דס"ל דדמי לחריות דסגי בישיבה או במחשבה ול"ב מעשה, והמחזיק ברכה בקו"א בסימן ש"ח אות א' תמה ע"ז, שהרי בגמ' מדמינן דין אבן שע"פ החבית לדין נדבך של אבנים, ובאבן שע"פ החבית כתב הרי"ף דקי"ל כר' אמי דאסור לטלטלה, אמנם בד' הרמב"ן והר"ן מבו' שפירשו בד' הרי"ף דאף בנדבך של אבנים בעי מעשה. [↑](#footnote-ref-384)
384. והחזו"א בסימן מ"א סקי"ב כתב דזהו גם מש"כ התוס' בתי' בתרא דשאני חריות דראויין הן לישיבה טפי מאבנים, וכ"ה מבו' בד' הנתיב חיים בסימן ש"ח סק"מ, - אך בד' תוס' ארוכים שהביא המהרש"ל מבו' דלעולם עיקר הא דשרי ר' אסי באבנים ע"י שפשוף הוא דומיא דהא דשרי בחריות בישיבה בעלמא, ומה"ט הוא דבאבן שע"פ החבית סגי בהנחה בעלמא, אלא דכיון דחריות הן ראויין לישיבה יותר מאבנים דאבנים מוקצין הן לבנין, ע"כ בעינן בהו שפשוף. [↑](#footnote-ref-385)
385. אך עמש"נ להלן דיש מקום לפרש לד' הרמב"ן בע"א. [↑](#footnote-ref-386)
386. ועיי"ש שכתב דבדעת המ"מ י"ל דס"ל דסתם קש עומד אף לשכיבה, ולא נאסר אלא מחמת מחשבתו שקצצן להסקה, וע"כ מחשבת שכיבה מוציאה מידי מחשבת הסקה, והתהל"ד שם סקכ"ז כתב דצ"ל לפ"ז דל"ד קש לחבילי קש שכתב המ"מ פכ"ו הי"ח דסתמן להסקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-387)
387. ולמש"כ הגר"א בדעת הרשב"א דבחריות סגי ביחוד לשבת אחת ובאבן בעינן יחוד לעולם, הרי דזהו עצמו מה שאמרו הכא דבאבן ל"מ מחשבה, ול"ד לחריות דמהני מחשבה, ואך דלא נתפרש טעם הא דשאני חריות מאבנים דבחריות מהני יחוד לשבת אחת ובאבן ל"מ, - ומתישב בזה גם הא דבחריות מהני ישיבה ובאבן ל"מ הנחה, והיינו דבחריות דסגי בהו ביחוד לשבת אחת, אף ישיבה הויא כיחוד לזמן, אך באבן דבעינן יחוד לעולם, ל"מ הנחה לייחד לעולם. [↑](#footnote-ref-388)
388. והתהל"ד בסימן ש"ח סקכ"ח הק' דכיון דלדעת הרשב"א בע"כ דהא דבחריות סגי בישיבה ובאבן לא סגי בהנחה, הוא משום דחריות דרכן בכך ואבן אין דרכה בכך, א"כ היאך למד הרשב"א מאבן דל"מ יחוד לשבת אחת אף בדבר שדרכו בכך, הרי בע"כ חלוקין הן זמ"ז, - ולמש"נ ניחא, דלעולם ביסוד הדין אין לחלק בין היכא דדרכו בכך להיכא דאין דרכו בכך, ואך דבהא דמהני ישיבה דהוא משום דבסתמא ה"ז מתיחד עי"ז לעולם, אי"ז אלא בדבר שדרכו בכך, אך בדבר שאין דרכו בכך, לא חזינן לה כיחוד לעולם. [↑](#footnote-ref-389)
389. החזו"א בסימן מ"ב סקי"ב כתב דמשמע דל"מ בזה למדום, והק' מזה ע"ד רש"י דהתירא דלמדום הוא משום דאין כאן טלטול כלל, - אך בד' הריטב"א מבו' דמה שאמרו דגשוש של ספינה לא, היינו דבזה לכו"ע בעינן מעשה גמור ולא סגי בשפשוף, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-390)
390. מבו' מדבריו דסואר של קורות ל"ה מוקצה מחמת חסרון כיס, ותליא בפלוגתא דר"י ור"ש, ועמד ע"ז הבית מאיר בסימן תק"א ס"א, וכ"נ בדבריו לקמן קנ"ז א' ד"ה ולא ובביצה ב' ב' ד"ה ולא דהקצאתן הוא משום דאין עומדין להסקה, והו"ל כמוקצה דאוצר דתליא בפלוגתא דר"י ור"ש, וכ"כ המאירי בביצה שם, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ בביצה שם, - אך התוס' לקמן קנ"ו ב' ד"ה והא א"ר יוחנן ובביצה שם ד"ה אין מבקעין נקטו דהו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בריש ביצה, והסמ"ג לאוין ע"ה, וכ"כ הפוסקים בסימן תק"א ס"א, - ושוב העירו די"ל דגם לדעת התוס' ודעימי' דסואר של קורות הוו מוקצה מחמת חסרון כיס, היינו לענין הסקה, דבזה הוא מפסידן מתשמישן, אך לענין ישיבה ל"ה כמוקצה מחמת חסרון כיס, דאינו מקפיד שלא לישב עליהן, דאי"ז מפסידן מתשמישן, ולפ"ז אין להוכיח מד' רש"י בסוגיין דפליג ע"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-391)
391. ועיי"ש שנסתפק אם מ"ד דגשוש של ספינה הי', ס"ל דבנדבך של אבנים ובסואר סגי במחשבה, או דמודה דגם בנדבך וסואר בעינן מעשה, וכתב דמהא דלא מסיק אבל סואר לא, משמע דגם בסואר בעינן מעשה. [↑](#footnote-ref-392)
392. אך בד' רש"י לא נתפרש להדיא דבגשוש ל"מ אף מעשה, ויש מקום לפרש דמה שאמרו דגשוש קפיד עלי', היינו דבזה מודה ר' חנינא דלא סגי במחשבה בעלמא ובעי מעשה, וי"ל עוד דהיינו דבזה לכו"ע לא סגי במעשה כ"ד ובעי מעשה גמור. [↑](#footnote-ref-393)
393. ואמנם גם בד' היחוסי תנו"א שם בהמשך דבריו מבו' דגשוש אינו כלי גמור, ומה"ט הוא דל"מ בזה מחשבה, ול"ד לקורנס של נפחים, ול"ד לנסרים של אומן ולעורות של אומן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-394)
394. וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשנ"ז, ובפי' הר"ן לעיל נ' א'. [↑](#footnote-ref-395)
395. ומצאנו עד"ז בד' הגרע"א בביצה ב' ב' בדין סכין של שחיטה ומילה, דכל שנמלך עליו וכבר אינו מחזיקו לשחיטה ומילה, בטל עיקר ההקצאה דחסרון כיס, אך כל שעדיין הוא מחזיקו לשחיטה ומילה, אלא דלפי שעה רוצה להשתמש בו לאיזה דבר, עדיין הקצאתו קיימת. [↑](#footnote-ref-396)
396. ובד' הריטב"א דפליג ע"ז י"ל דס"ל דאיירי הכא ביחוד לעולם, וע"כ ה"ז מועיל לבטל לעיקר ההקצאה, וזה ע"ד שמצינו בדין גיזין של הפתק דבעינן בהו יחוד לעולם, - ויש מקום לדון עוד בדעתו, דאף ביחוד לשבת אחת, ליכא לההקצאה דמחמת חסרון כיס בשבת זו, ומותר לטלטלו, ולפ"ז אף בגיזין של הפתק מהני יחוד לשבת אחת, והא דל"מ מה שטמן בהן, הוא משום דטמן בהן דרך מקרה, וכמש"כ השה"ג ודעימי', (ונתבאר בדף מס' 14). [↑](#footnote-ref-397)
397. וזהו מש"כ שם דהא דבגיזי צמר מהני יחוד להטמנה, הוא משום דכל שייחדן לכך הלך חשיבותן, והיינו דכל שייחדן להטמנה כבר אינם עומדין לעשות מהן בגדים, וע"כ הלך חשיבותן, ומשא"כ במוקצה מחמת חסרון כיס שעדיין הוא עומד למלאכתו, ל"מ מה שמייחדו אף למלאכה אחרת, ואכתי הו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-398)
398. דאם יחדן למלאכה אחרת וכבר אין עומדין למלאכתן, ליכא למימר דקפיד עלייהו שמתקלקלין בדבר מועט, שהרי כבר אין עומדין למלאכה זו. [↑](#footnote-ref-399)
399. וגם בד' הגר"א י"ל דכל הא דבעינן מעשה, הוא רק כשייחדו ע"י מעשה, דאף שהביא להא דתנן דמחשבה אינה מוציאה לא מידי מעשה ולא מידי מחשבה, הרי התם הוא משום דמחשבה דטומאה כי מעשה דמי, אך לענין שאר דינים שפיר מהני מחשבה, וכ"כ הדמשק אליעזר שם. [↑](#footnote-ref-400)
400. אך בעיקר הדבר צ"ב, דמ"ש בזה הא דאין מעשה מוציא מידי מעשה, הרי ל"ב כלל לבטל את יחודו למעות, אלא לייחדו אף לתשמיש אחר, דעי"ז כבר ל"ה כמוקצה מחמת חסרון כיס, ומ"ט לא סגי בזה במחשבה, - ולכאו' י"ל דהוא משום דכ"ז דעדיין הוא מיוחד למעות, ל"מ לייחדו לתשמיש אחר במחשבה, משום דהוי כדבר שאין דרך לייחדו, וכמש"כ הגר"ז, ואך דאם הו"מ לבטל יחודו למעות ולייחדו לתשמיש אחר, שפיר הו"ל כדבר שדרך לייחדו, ואך דג"ז ל"מ במחשבה משום דאינה מוציאה מידי מעשה, - ואמנם אי"ז מתישב בד' הגרע"א שם דמבו' בדבריו דגם יחוד לעולם ל"מ בזה, דדבריו שם בסכין של מילה ושל שחיטה קיימי ביחוד לעולם, ואם כל הא דל"מ היחוד במחשבה הוא משום דהו"ל כדבר שאין דרך לייחדו, הדין נותן דיועיל בזה יחוד לעולם.

     ושמא י"ל, דהוא משום דכ"ז דעדיין הוא מיוחד למלאכתו, הו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, ול"מ הא דמייחדו אף להשתמש בו לדבר אחר, וכמש"נ מד' הספר הבתים והתוס' הרא"ש, ול"מ אלא כשמבטל את יחודו למלאכתו, ולזה הוא דבעינן מעשה המוציא מידי מעשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-401)
401. לפ"ז הדין נותן דכל הא דבעינן בזה מעשה, הוא רק כשחישב עליו למלאכת היתר לשבת אחת, אך כל שחישב עליו לעולם ל"ב מעשה, שהרי יחוד לעולם מהני אף בדבר שאין דרכו בכך, - ולפ"ז צ"ל דגם בגונא שפחתו מלמטה וסילקו מיחוד מעות, היינו רק לשבת זו, ואח"כ הוא עתיד לתקנו וליתן בו מעות, דאל"כ הרי דכיון שהוא מייחדו למלאכת היתר לעולם, ל"ב מעשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-402)
402. מבו' בדבריו דאין טעם ההיתר בזה משום דכל שהוא קשור ניכר שהוא עשוי לנעילה, ואינו ניתן שם אלא לפי שעה, אלא משום דלא חשיב כעשיית בנין בשבת דכבר עביד וקאי מבעו"י, וכ"כ המאירי דכל דקשור ותלוי אין כאן בנין מחדש וכבר נעשה כל הבנין מבערב, - אך הרמב"ן כתב דהוא משום דכל דתלוי מטלטל לי' ולא מבטל לי', וע"כ לי"ב משום בנין, - ונפ"מ רבתא בזה, דבפירש"י משמע דלא הותר אלא כשהוא קשור מבעו"י, אך אם נעשה קשור ותלוי בשבת אסור לנעלו, אך לד' הרמב"ן לכאו' יש להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-403)
403. והתוס' תמהו ע"ז, דכיון דאינו מבטלו שם הדין נותן דלי"ב משום בנין דאורייתא, - והריטב"א בסוגיין ובעירובין ק"ב א' כתב בשם תוס' דאין בזה אלא משום שבות, ואך דכיון דהוא נראה כבנין, לא התירו לשבות זו במקדש. [↑](#footnote-ref-404)
404. אך התוס' בסוד"ה ר' יהודה אומר והתוס' הרא"ש כתבו בשם ר"י, דאמנם כ"ה דעת ר"א בר כהנא ור' יוחנן דכל האיסור בנגר הוא משום טלטול, אך דעת רב יהודה אמר שמואל דהאיסור הוא משום דדמי לבנין, וכ"כ התוס' הרא"ש בעירובין ק"ב א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-405)
405. ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש בעירובין ק"ב א' מבו' דאיסורא דנגר הוא משום טלטול, וכ"ה משמעות דבריו בפכ"ו משבת ה"ט י' שהביא לדינא דנגר בכלל דיני מוקצה, - ויש להסתפק אם הוא כדעת התוס' דכל דינא דנגר הוא משום טלטול, או הוא כד' הרמב"ן דאיסור דנגר לדידן הוא משום איסור טלטול, אך לר"א דבעי שיהא קשור ותלוי, הוא משום איסור בנין. [↑](#footnote-ref-406)
406. מבו' בדבריהם דחלוק הוא דין נגר דיש מקום לאסור בזה משום בנין, מדין פקק החלון דאין לאסור בזה אלא משום תוספת לאהל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-407)
407. ובפירש"י בשלהי פירקין ד"ה ודכו"ע מבו' דאף בכיסוי כלים המטלטלין בעינן שיהא עליהן תורת כלי, והפסקי רי"ד תמה ע"ז מהא דא"ר אסי א"ר יוחנן במניח אבן ע"פ החבית דנעשה כיסוי לחבית, אף דאין האבן ראוי לתשמיש עצמו, והוכיח מזה דל"ב תורת כלי אלא בכיסוי קרקעות. [↑](#footnote-ref-408)
408. והרמב"ן במלחמות נחלק ע"ז, דתורת כלי הוא תואר כלי, ול"מ לזה הא דהונחה על החבית מבעו"י. [↑](#footnote-ref-409)
409. ואף כשתיקנם כדי לנעול בהן, אסור לטלטלן, ול"ד לאבנים ששפשפם דשרי, דהתם הוא משום דשפשפם כדי לישב עליהן בשבת, וע"כ חשבינן דהתחיל בתשמיש הישיבה דשבת ומשא"כ בנגר ובקנה שלא תיקנם כדי לנעול בהן בשבת זו, וכאשר כ"נ להדיא בד' הרמב"ן דל"מ אלא כשתיקנם לצורך השבת. [↑](#footnote-ref-410)
410. אך השיטה להר"נ נקט דלדעת הרמב"ן ל"ב תורת כלי אלא כשבא להתיר לכל השבתות, אך כל שבא להתיר לשבת אחת ל"ב תורת כלי, וכתב לפ"ז דהא דפריך עלה מחריות, הוא משום דמסתמא הוא בא להכשירן לעשותן כלים גמורים להתירן לכל השבתות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-411)
411. אך לדעת הסוברים דדלתות הכלים ניטלין בשבת אף כשאינם ראויין לכסות בהן, לכאו' אי"ז ענין לדינא דר' יוחנן דבכיסוי הכלים בעינן שיהיו ראויין לתשמיש אחר, שהרי לא באנו להתיר לטלטלם מכח הא דהם משמשין לכיסוי. [↑](#footnote-ref-412)
412. ושמא י"ל, דלדעת ר' יוחנן דכיסוי כלי לא חשיב ככלי, הרי דדלתות הכלים, כיון דאף בעודן מחוברין הי' תשמישן לכיסוי, אין עליהן בפנ"ע תורת כלי, אלא דהן טפלין לשידה תיבה ומגדל שהן כלי, וע"כ הדין נותן דכשנשברו לא יהא עליהן בפנ"ע תורת כלי, כיון דמעולם ל"ה הדלתות בפנ"ע חשובין ככלי, וע"כ כל הא דיש עליהן תורת כלי, הוא משום דראוי לישב עליהן וכו', ולפ"ז אין ללמוד לדינא מד' רש"י אלו דהתירא דדלתות הכלים הוא רק כשהם ראויין למלאכה, דכ"ד רש"י אלו הם רק לפ"מ שפירש בדעת ר' יוחנן דבכל כיסוי הכלים בעינן שיהיו ראויין לתשמיש עצמן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-413)
413. ושמא י"ל דאף דכל הא דהצריך ר' יוחנן תורת כלי הוא בכיסוי הכלים, היינו משום דכלי המשמש בפנ"ע יש עליו תורת כלי, אך בחריות הוה פשיטא לן דאף דהן ראויין לישיבה, מ"מ כ"ז שלא קשר אין עליהן תורת כלי, וזהו דמייתינן מינה דל"ב תורת כלי, ולפ"ז יש מקום לישב גם לד' הראב"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-414)
414. ולפ"ז נמצא, דאף דלר' אסי סגי בחריות בישיבה, מ"מ ל"מ בהו מחשבה, משום דל"מ ליתן עליהן תורת כלי, - והיד דוד הק' ממש"כ התוס' לעיל נ' א' ד"ה ואם יצא דמחשבה עדיפא מישיבה, - ולמש"נ להלן בד' הר"ן ניחא, דאף דלענין דין יחוד עדיפא מחשבה מישיבה, מ"מ לענין אשוויי תורת כלי עדיפא ישיבה ממחשבה. [↑](#footnote-ref-415)
415. וזה כמש"כ הרמב"ן לעיל נ' א' דלרב אסי ל"מ אלא ישיבה, אך מחשבה ל"מ. [↑](#footnote-ref-416)
416. וצ"ע דלהדיא כתב הר"ן לעיל שם דאף בחריות מהני ישיבה, וזה דלא כמש"כ בסוגיין דבעינן בחריות שיהא עליהן תורת כלי, וכל הא דמהני בהו ישיבה הוא משום דעי"ז יש עליהן תורת כלי, ולפ"ז ל"מ בהו מחשבה. [↑](#footnote-ref-417)
417. ובזה מתישב משה"ק החזו"א בסימן מ"ב סוסק"ז במש"כ בפי' הר"ן לעיל נ' א' דביחוד לעולם מודה ת"ק דל"ב מעשה, מסוגיית הגמ' הכא דמשמע דלרבנן בעי תורת כלי אף ביחוד לעולם, עיי"ש, - ולהנ"ל י"ל, דאף דמדיני יחוד מהני לכו"ע יחוד לעולם במחשבה, וכמו שהוכיח הר"ן מהא דגיזי צמר שיחדן להטמנה מטלטלין אותן ולא תלינן לה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, מ"מ למ"ד דבעינן תורת כלי ובעינן מעשה לאשוויי תורת כלי, הרי דבדבר דאין עליו תורת כלי ל"מ יחוד לעולם במחשבה. [↑](#footnote-ref-418)
418. ולפ"ז נמצא דמש"כ הבעה"מ הכא דישיבה עדיפא ממחשבה, לא פליג ביסוד הדברים על מש"כ הר"ן לעיל דמחשבה עדיפא מישיבה, דד' הר"ן הם בדין יחוד, ובזה עדיפא מחשבה מישיבה, וד' הבעה"מ הם בדין תורת כלי, ובזה עדיפא מחשבה מישיבה, וכ"נ גם בד' הרמב"ן לעיל נ' א' דמש"כ דלר' אסי ל"מ מחשבה, הוא רק משום דליכא ע"ז תורת כלי, אך בדין יחוד שפיר מהני מחשבה, וזהו שכתב שם דכל דיש ע"ז תורת כלי קי"ל כרשב"ג, ומודה לזה ר' אסי, - ובזה מתישב משה"ק הריטב"א והר"ן לעיל שם דבכ"ד מצינו דיחוד ע"י מחשבה עדיף ממה שנשתמש. [↑](#footnote-ref-419)
419. ועפי"ז מסתברא מילתא, דמש"כ הרמב"ן דבאבן שע"פ החבית אף דאין עלי' תורת כלי, מ"מ כיון שהתחיל במלאכה מבעו"י שרי לטלטלה לאותה מלאכה, כ"ז הוא כלפי הא דאין עלי' תורת כלי, ולהתירה לאותה מלאכה שהתחיל מלאכה ל"ב שיהא עלי' תורת כלי, אך לת"ק דס"ל בחריות דל"מ יחוד אלא ע"י מעשה, אף היכא דיש ע"ז תורת כלי, (ומה"ט הוא דס"ל דלא סגי בישיבה), אף באבן שע"פ החבית אין להתיר אלא כשעשה מעשה, - ובזה ראיתי לישב להא דמייתינן לעיל נ' א' ממתניתין דקש שע"ג המטה דל"ב מעשה, אף דהתם הוי הטלטול לצורך השכיבה, וכבר התחיל במלאכה זו מבעו"י כשנתן עליו כר או סדין, והיינו משום דלת"ק דל"מ יחוד אלא ע"י מעשה, יש לאסור בקש שעל המטה, אף שהתחיל במלאכה זו מבעו"י, - אך בלא"ה י"ל למשמעות ד' רש"י שם, דלא באנו להתיר כלל משום נתינת הכר והסדין, אלא מכח הא דשכב עליו מבעו"י, וזה ל"מ כלל לחשבו שהתחיל במלאכה זו מבעו"י, וכמש"נ בדף מס' 17 בסופו, וגם אי נימא דנתינת הכר והסדין מתקנת לשכיבה, י"ל דלא איירי כשנתנם לצורך שבת, ובכה"ג לא חשיב כהתחיל במלאכה זו מבעו"י, וכמש"נ שם בהערה. [↑](#footnote-ref-420)
420. והנה לעיל נ' א' מוכיח רב אשי ממתניתין דהקש שע"ג המטה דל"ב מעשה, וצ"ע לדעת ר"ת דקי"ל כת"ק דבעי מעשה, דהוא דלא כסתם משנה, וביותר צ"ע במש"כ דדעת ר' יוחנן דהלכה כת"ק, והרי דעת ר' יוחנן דהלכה כסתם משנה, - וע"פ הנ"ל ראיתי לישב, די"ל דסוגיית הגמ' לעיל פליגי אסוגיא דילן, וס"ל דטעמא דת"ק דבעי מעשה אי"ז משום דבעי תורת כלי, אלא משום דיני יחוד, דל"ה יחוד אלא ע"י מעשה, וזהו דמייתינן מקש שע"ג המטה דל"ב מעשה, אך אנן קי"ל דבעינן מעשה כדי שיהא ע"ז תורת כלי, וע"ז ל"ק כלל מקש שע"ג המטה דיש עליו תורת כלי, וכמש"כ החזו"א בסימן מ"ב סוסק"ו דקש שעל המטה אינו מחוסר תורת כלי. [↑](#footnote-ref-421)
421. אך מד' הרמב"ם שהביא לדין זה בפכ"ה משבת הי"ג בכלל דיני טלטול מוקצה, משמע דעיקר הא דבכיסוי קרקעות בעינן בית אחיזה, הוא משום דבלא"ה לא חשיבי ככלי, והן אסורין בטלטול, וכ"נ ממש"כ בפיהמ"ש דהא דאסרינן בכלים המחוברין לקרקע, הוא משום דכל המחובר לקרקע ה"ה כקרקע, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות, ונתבאר בהערה ?, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-422)
422. והלבו"ש שם כתב דכל שהי' בביה"ש ע"ג הכלי, אף שנתפרק ממנו, ודאי דאסירא בטלטול, במיגו דאיתקצאי לביה"ש, וכ"כ הביאוה"ל שם בתו"ד. [↑](#footnote-ref-423)
423. והרשב"א לעיל שם תמה ע"ז, דהרי עיקר הא דבעינן בית אחיזה, הוא כדי שיהא היכר שאינו מבטלו לגבי קרקע והו"ל כבונה, ואם כיסוי התנור הוי טפי מגוף התנור, הרי דאדרבה הוי זה טעם לאסור טפי לטלטלו בלא בית יד, והיינו דכיון דהוא מכלל עיקר התנור, מיחזי טפי כבונה, ובדעת הרמב"ן י"ל דכל הא דכיסוי מיחזי כבונה, הוא רק משום דכיסוי אין עליו תורת כלי גמור, וע"ד מש"כ בפירש"י לעיל דבעינן שיהא ראוי לתשמיש אחר, ול"מ הא דהוא ראוי לכיסוי, אך כל שהוא מגוף התנור ויש עליו תורת כלי, וכמש"כ כן הריטב"א לעיל קכ"ה א', לא מיחזי כבונה, - ואמנם ממש"כ הרמב"ן דלא גרע משברי תנור, משמע דס"ל דהא דאסרינן בכיסוי קרקעות אי"ז משום בונה, דזה ל"ש כלל בשברי תנור, אלא משום דאין תורת כלי עליהן, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דכיסוי דתנור דהוי מגוף התנור, יש עליו תורת כלי, ומותר לטלטלו. [↑](#footnote-ref-424)
424. וצ"ע דלמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמה שאסרו בכיסוי כלים המחוברין לקרקע הוא משום דכל המחובר לקרקע ה"ה כקרקע, לכאו' אין מקום לחלק בין כיסוי כלים הטמונים בקרקע, לכיסוי כלים גלויים המחוברין לקרקע. [↑](#footnote-ref-425)
425. והמג"א שם סקמ"ז כתב דלדעת רש"י עור בהמה גסה מותר בטלטול אף בלחין, - והיינו משום דאל"כ מ"ט הוצרך רש"י לפרש דעור בהמה דקה לא חזי למיזגא, תיפו"ל דהתם איירי בעור שהופשט היום שהוא לח. [↑](#footnote-ref-426)
426. צ"ע דאף דבמשנתינו יש לפרש דהא דמטלטלין אותן הוא משום דטמן בהן, אך היאך יתישב הא דתניא דעורות בין עבודין ובין שאין עבודין מותר לטלטלן, והא דתניא דעורות של בעה"ב מותר לטלטלן וכו', ולא נתפרש דהוא כשטמן בהן. [↑](#footnote-ref-427)
427. וי"ל דאזיל לטעמי' שם דס"ל דאיסורא דגיזי צמר דמקפיד עליהן, אי"ז משום דמכח זה אין עומדין להטמין בהן ואין תורת כלי עליהן, אלא הוא משום דהוו מוקצה מחמת חסרון כיס, והרי דכיון דמצ"ע היו עומדין אף להטמין בהן, אלא דאין מטמינין בהן משום קפידא, יש עליהן תורת כלי, ואין איסורן אלא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, וה"נ הוא בעורות של אומן, וק"ו הוא, דאם גיזי צמר דאינם עומדין כלל להטמנה, יש עליהן תורת כלי, כ"ש דעורות דשל בעה"ב עומדין לישיבה, ורק של אומן אין עומדין לישיבה, דתורת כלי עליהן. [↑](#footnote-ref-428)
428. ועיי"ש שכתב, דהא דשרינן הכא כשחישב ליתן עליהן פת לאורחים, ול"ד לגיזי צמר דאף אם טמן בהן אסור לטלטלן, הוא משום דנסרים נמי ענין של שולחן הן, וכן עורות ענין דלופקאות, וכענין כלים הן, וע"כ מהני בהו מחשבה, ומשא"כ בגיזין וגשוש דאינן בכלל כלי תשמיש היתר. [↑](#footnote-ref-429)
429. צ"ב, דלמש"כ הגר"ז גופי' שם דהא דל"מ יחוד במחשבה בכיס של מעות הוא משום דהוי דבר שאין דרך ליחדו, א"כ מ"ט היכא דלא נעשה מעשה של הקצאה, מהני יחוד במחשבה, - וי"ל דכל הא דחשבינן לה כדבר שאין דרך ליחדו, הוא רק משום דל"מ לבטל לעיקר יחודו למעות, וכ"ז הוא כשנתיחד לכך ע"י מעשה, דאין מחשבה מוציאה מידי מעשה, אך הכא דנתיחדו הנסרים ע"י מחשבה, מצי לבטל היחוד במחשבה, ותו הו"ל כדבר שדרך ליחדו, אך יש לפקפק בזה, דהרי הכא לא איירי בשיחדן לכך לעולם, אלא שחישב ליתן עליהן פת לאורחים בשבת זו, ובכה"ג לא בטל עיקר יחודן למלאכה. [↑](#footnote-ref-430)
430. ואמנם לדעת ר"ת ודעימי' דקי"ל כת"ק דחריות דצריך לקשור, לא תיקשי מהכא, שהרי הא דצריך לקשור אי"ז משום דל"מ יחוד במחשבה, אלא הוא כדי שיהא ע"ז תורת כלי, ונתבאר בדף מס' 18, וע"כ בנסרים דיש עליהן תורת כלי, שהרי אם הם של בעה"ב מטלטלין אותן, שפיר מהני להו יחוד במחשבה. [↑](#footnote-ref-431)
431. וי"ל עוד, דכל הא דבעינן יחוד לעולם, הוא לאשוויי לכלי, דלא חשיב ככלי אלא כשהוא מיוחד לכך לעולם, אך בנסרים שהם כלי אלא שהן מוקצין מחמת חסרון כיס, שפיר מהני אף יחוד לשבת אחת. [↑](#footnote-ref-432)
432. אך צ"ע דמ"ש מגיזי צמר של הפתק דל"מ בהו יחוד לשבת אחת, אף דלדעת הרמב"ם ודעימי' איסורן הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, וכמש"נ בדף מס' 14, וכ"כ הגרע"א בביצה ב' ב' בסכין של שחיטה, דאם מחזיקו לדבר זה אלא דלפי שעה רוצה לשמש בו דבר אחר, בזה אמרינן כיון דעומד לשחוט בו ומדרך להקפיד עליו שלא תפחת אינו עומד לשום תשמיש, ול"מ רק אם מיחדו לדבר אחר ואין רצונו להחזיקו עוד לשחיטה אלא לשאר תשמישין. [↑](#footnote-ref-433)
433. והרי"ף כתב דטעם הא דקי"ל כר' יוסי, הוא משום דשלחא הוה אביו, ונתברר לו שאין האומנין מקפידין עליהן, והפסקי רי"ד השיב ע"ז דאף שהוא לא הקפיד ע"ז, מ"מ שאר אומנין קפדי, דאל"כ מ"ט פליגי רבנן עלי' דר' יוסי. [↑](#footnote-ref-434)
434. אך האו"ז בסימן פ"ד אות כ' כתב דהירושלמי איירי באבן שלא הקצהו לכך מער"ש, וע"כ אסורה לפרוף עליו בשבת, והגמ' דילן דשריא באבן הוא כשהקצהו לכך מער"ש. [↑](#footnote-ref-435)
435. ובפי' רבינו פרחי' כתב דהא דשאני מטבע מאבן, הוא משום דאבן הוא מוכן למעשה זה ויתכן לשבר בו אגוזים, ומשא"כ במטבע דאין לו בשבת דין הכנה, - ומשמע דאף באבן ל"ה מהני הכנה לפרוף בו, וכל הא דמותר לטלטלו הוא משום דהוא ראוי לשבר בו אגוזים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-436)
436. ואמנם ד"ז מתישב רק לדעת הר"ן דבדבר שדרכו בכך מהני יחוד לשבת אחת ובדבר שאין דרכו בכך בעינן יחוד לעולם, אך לדעת הרשב"א דבכל מילי בעינן יחוד לעולם אין לפרש כן, ומה"ט הוא דקשיא לי' להרשב"א דמ"ש אבן ומ"ש מטבע, ואזיל לטעמי', - וצ"ע לפ"ז במש"כ המג"א ודעימי' לפרש כן בד' השו"ע, שהרי בסימן ש"ח סכ"ב הביא השו"ע לפלוגתת הרשב"א והר"ן ולא הכריע בזה, והיאך נימא דדבריו בסימן ש"ג מתישבים רק לפ"ד הר"ן. [↑](#footnote-ref-437)
437. והחזו"א בסימן מ"ב סקי"ג עמד בזה דמ"ט חשיב כמעשה, ומ"ט מהטמנה בגיזי הפתק דלא חשיבא כמעשה, וכתב דצ"ל דהכא עדיף, וחשיב כלימוד דאבנים. [↑](#footnote-ref-438)
438. לכאו' מכוון דבריו הוא כדעת הבעה"מ ודעימי' דדין בסיס הוא רק כשההיתר משמש את האיסור, ונתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 16, וכ"כ התהל"ד שם סק"ט. [↑](#footnote-ref-439)
439. ונתחדש בזה, דאף דהוא צריך להשימוש בהאבן, יש בזה להתירא דטלטול מן הצד, וזה ע"ד מה שאמרו לקמן קמ"ב א' בכלכלה פחותה דהאבן נעשית דופן לכלכלה, לדעת כמה מקמאי, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה א' דף מס' 11, - אך התהל"ד שם סק"ט כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דהו"ל כטלטול בגופו, וה"ז מותר אף כדי להשתמש בגוף המוקצה. [↑](#footnote-ref-440)
440. אך יש לדחות, די"ל דבמטבע ל"ש יחוד ע"י מעשה, דאין נצרך מעשה כלל לתיקונה לכך, וכיון דל"מ בה יחוד במחשבה בעלמא דבטלה דעתו, ל"ש ליחדה ע"י מעשה. [↑](#footnote-ref-441)
441. אך הראש יוסף בסוגיין כתב דאף דל"מ יחוד באבן משום דבטלה דעתו, מ"מ מעשה מהני, - וי"ל דכל מש"כ הגר"א דל"מ מעשה, הוא רק בתיקון מעשה קצת, אך מעשה גמור מהני. [↑](#footnote-ref-442)
442. לכאו' מכוון דבריו, דאף דאין דרך לייחדו רק לנתינת מזונות לקטן, מ"מ דרך לייחדו שישמש גם לכך, וע"כ שפיר מהני בזה יחוד. [↑](#footnote-ref-443)
443. ועיי"ש שכתב דמה"ט מהני יחוד ברחת ומלגז ליתן עליהן מזונות לקטן, אף דאין דרך לייחדן לכך, דיחוד לעולם מהני אף בדבר שאין דרך לייחדו, אך כתב לדון דשמא בעינן בזה יחוד ע"י מעשה, - אך בסו"ד כתב דהוא משום דא"צ ליחדו רק למלאכת ההיתר, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-444)
444. ויש מקום לדון, דאף לדעת הרשב"א דל"מ יחוד לשבת אחת, כ"ז הוא בדבר שאינו כלי ובעינן להיחוד לאשוויי לכלי, דלזה בעינן יחוד לעולם, אך בכלי שמלאכתו לאיסור דיש עליו תורת כלי, אלא דבעינן שיהא מלאכתו אף להיתר, שפיר י"ל דמהני אף יחוד לשבת אחת, וזה ע"ד מש"נ בהערה ו' לדון כן בדין מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-445)