ב_ק א ב - הרב אליהו מאיר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

**בגדר חיוב ממונו המזיק האם משום האי שמירה או מדין ממון המזיק**

**בדברי הראשונים בחקירה הנ"ל**

נימוק"י במשנה ד"ה 'שמירתן עליך'. משנה ט' ע"ב וברש"י ד"ה 'כל שחבתי' ב' הלישנות, ובפיה"מ לרמב"ם שם, לקמן נ"ה ע"ב תוס' ד"ה 'התורה מיעטה בשמירתם'.

אוצר הגאונים סנהדרין עמ' שי"ח בשם רבנו סעדיה גאון דהמחיב מחמת האי שמירה. וכן שו"ת הרשב"א המיוחסות תשובה כ' דדומה לנזקי עצמו דע"י פשיעתו בשמירה מתחיב. מאירי במשנה ד"ה 'ואח"כ כלל' כתב דהביאור במשנה כשהזיק חייב המזיק דהבעלים חשיב מזיק דלא שמר.

לשון הרמב"ם נז"מ פ"א ה"א משמע דהמחיב משום שממונו הזיק, ד ע"ב רש"י ד"ה 'כל' דשומרים חשיב נזקי גופו משא"כ נזקי ממון וכן משמע י' ע"ב דשומרים חשיב נזק ממילא ונז"מ חשיב בידים דהשור עושה בידים וכן חלוק שומרים חשיב נזקי גופו משא"כ נז"מ. גמ' מ"ד ע"ב נז"מ חשיב חיובא דשור, כופר חיובא דבעלים, ושם רש"י משמע דהחיוב מחמת השור. ועי' תורי"ד שם, שיטמ"ק ד' ע"א ד"ה 'ומהר"י כהן' ביאר דברי הגמ' שם דחלוק ההו"א והמסקנא אם החומרות של הצד השוה זה בשם המזיק דהבהמה או בהוה לאסוקי של הבעלים.

**כמה הערות לצד דהמחיב האי שמירה**

יל"ע לצד דהמחיב משום הפשיעה א"כ לא בעינן פטור אונס ובראשונים בכמה מקומות כתבו פטור אונס רש"י נ"ה ע"ב ד"ה 'פטור' י"ג ע"ב ד"ה 'נפרצה' ג' ע"ב ד"ה 'ברוח מצויה'. ויל"ע דאם מחמת פשיעת האדם חייב א"כ מה שייך כל הפירכות ששיכות לגדרי המזיק בבהמה, ועוד מ"ש מכל גרמא שפטור. וכן יל"ע מהגמ' י"ג ע"ב דמבואר נגח ואח"כ הפקיר פטור ובשיטמ"ק מבואר דמדובר גם במועד וצ"ע דמאי איכפת לן דהפקיר הרי אין זה גדר בשור. ועי' כ"ב ע"א דיש סברא דבעינן ממון דאית ביה ממשא וצ"ע דבמה מועיל לפשיעה, עי' סמ"ע תי"ד סק"ו דנחלקו כשמוציאים זבלים ברשות אם בעינן לשמור והסמ"ע סובר דלא בעינן ואעפ"כ חייב לשלם והרי אין פה המחיב של שמירה ובגמ' מבואר דילפינן לחיוב מהצד השוה וצ"ע.

**כמה הערות לצד דהמחיב משום ממונו**

לצד דהמחיב ממונו המזיק תוס' נ"ו ע"ב ד"ה 'פשיטא' דשומר וגזלן חשיב נמי כממונו, ועי' שם ד"ה 'המעמיד' דגם מעמיד חשיב כבעלים וצ"ב. ויל"ע מתחילתו בפשיעה וסופו באונס דהגדר דע"י הפשיעה מתחייב בכל הניזקין עי' רע"א נ"ו ע"א על תוס' ד"ה 'מהו דתימא' ואם נאמר דהמחיב ממונו איך שייך דע"י הפשיעה יתחיב בהכל. ועי' במשנה דמבואר דהשמירה היא חומרא בהצד השוה ולכאורה זה רק פטור אונס ועי' בהגרש"ש שנקט דודאי הפשיעה מתנאי המחיב וכן לשון המשנה ט' ע"ב.

**הנפק"מ דיש לדון בחקירה**

א.אם יש קלב"מ. ב. ממתי חל שיעבוד נכסים דאם המחיב האי שמירה מאז שלא שמר ואם המחיב ממונו יתחייב רק בשעת הנזק. ג. הגרש"ש סי' א' פשע בשור וכשהנזק מזומן הפקיר השור והזיק, ד. אבן האזל פ"א מנז"מ אות ט"ז כתב נפק"מ פשע ואחרים שמרו והזיק דאם המחייב האי שמירה הכא הוא שמור ואם משום ממונו אין יכול לפטור עצמו בטענת אונס כיון דהוא פשע, סמ"ע שצ"ו סקי"א חייב בזה. ה. כשהיה ודאי נזק מי צריך להוכיח על שמירה, פנ"י נ"ו ע"ב ד"ה 'לימא' דהניזק בעי להוכיח שלא שמרו, חזו"א בב"ק סי' ז סעי' ז' דהמזיק בעי לברורי, דאם נאמר דהמחייב ממונו א"ש אבל אם המחייב אי שמירה מנלן שלא שמר, ו. ביאור הגר"א שפ"ו סק"ב דגרמי דבהמתו פטור כיון דביחס לבעלים הוי גרמא עי"ש ז'. יש לדון דמבואר בהכונס פורץ בפני בהמת חבירו פטור ולכאורה לא גרע מפשע בשמירה וצ"ע.

ואם יש לחלק בין סוגי המזיקים עי' בהגרש"ש סימן א' ועי' באהל ישעיהו בשם הגרש"ש דביאר אופן שלישי.

**בענין עונשין מן הדין**

**האם עונשין ממון מן הדין**

תוס' ד"ה 'ולא זה וזה'. משמע בתוס' מחלוקת מתניתין ומכילתא אם עונשין ממון מן הדין וכן מפורש בתוס' מ"ט ע"ב ד"ה 'על הכריה' עי' חת"ס דהקשה דבמכילתא מבואר דס"ד דילפינן בור משור. ועי' תוס' ד' ע"ב ד"ה 'ועדים' משמע דנחלקו בזה בעלי התוס'. ובגליון הביא מרש"י דעונשין ושם מירי בממון יל"ע דאפשר דנזיקין שאני.

ועי' רשב"א בע"ב ד"ה 'אבל במחוברת' נקט דהמכילתא רק בבור דהוה חידוש ולא בכל המזיקין ומשמע שם דס"ל דהבבלי לא פליג וצ"ע דבמשנה מירי נמי בבור. ובשיטמ"ק ד"ה 'הצד השוה' נקט דמירי במכילתא רק לענין עונשי שמים.

ועי' רש"ש כ"ד ע"ב ד"ה 'א"ל ר"ט' דהביא ראיה מר"ט דעונשין מן הדין בק"ו ויש לעי' אם שם הוי קנס.

**האם תולדה הוי לימוד או גדר אחר**

צל"ח [וכן ברש"ש] על תוס' הקשה דהכא הוי תולדה דחשיבא בכלל האב ולא לימודים והביא ראיה דבשבת תולדה חיב סקילה ולא הוי אין עונשין. [עי' גמ' סנהדרין ס"ב ע"א דיש לימוד על תולדה בשבת ובשיטמ"ק ד"ה 'תולדותיהן' הביא דהקשו מ"ט בעינן פס'] ותירץ דלתוס' יש ראיה דמתניתין לא מדין תולדה אלא לימוד.

פמ"ג או"ח סי' ש"מ משבצות זהב בהקדמה דתולדה בעינן פס' כדי לענוש. ובשיטמ"ק ד"ה 'הצד השוה' בשם הגליון הביא קושיא מתולדות דחזינן דעונשין וחילק כיון דהאב והתולדה נאמרו בגוף אחד כגון נגיחה ורביצה כיון דחייב על האב חייב על התולדה וצ"ב. ובע"ב הביא מגליון ד"ה 'תולדה דקרן' להקשות מתולדה על המכילתא ותירץ דיש פס'.

**גדרי אין עונשין**

רש"י סנהדרין ע"ג ע"א ד"ה 'היקשא' הכלל דאין וכו' בכל דבר שאדם דן מעצמו, במהרש"א סנהדרין ס"ד ע"ב ד"ה 'מזרעך' שמא לא סגי בעונש זה, וצ"ע אם שייך סברא זו בממון, ויל"ע מהר"ן נדרים ד' ע"ב ד"ה 'תיתי' דאין עונשין בבמה מצינו. ובגינת ורדים כלל א' ד"ה 'נמצינו' הביא עוד ב' טעמים דשמא יש פירכא וכתב דגם בממון אין ראוי להעניש, ועוד דא"א לעלות ב' דרגות.

ועוד כתב שם דהק"ו בבור הוי בכלל מאתים מנה וגם בזה אמרינן אין עונשין מן הדין, ועי' מהדו"ב מ"ט ע"ב דהקשה דיש פה גם פתיחה ועי' בחידושי הגר"ח החדש.

**האם נזיקין הוי עונש או ממון**

חיוב נזיקין גמ' ערכין ז' ע"ב דהוי מלוה הכתובה בתורה ועי' רא"ש בשיטמ"ק בב"ק ק"ד ד"ה 'ואם מאית' דביאר כיון שאין פה נהנה. ועי' גמ' בב"ק קי"א ע"ב דבמזיק אמרינן רצה מזה גובה דגדר החוב השלמת החיסרון [בשו"ע שפ"ג ס"ג ב' שהזיקו כאחד משלמין ביניהם ובסמ"ע שם דהחידוש אף שכל הכאה סגי להזיק לבדה] ועי' ברמב"ם נז"מ פ"ב ה"ז דהוי כמי שלוה מחבירו. [הגרנ"ט סי' קט"ו ד"ה 'והנה יש לחקור' נקט בתוס' דגדר החיוב הוא עונש וצ"ע, ויש שביארו התוס' דסיבת החיוב הוא עונש דלא שמר וגדר החיוב הוא ממון ועי' בהגרנ"ט דנקט דאם אי השמירה מחיב לא חשיב עונש מן הדין דילפינן דחייב לשמור וממלא חיב ממון וצ"ע (עי' פנ"י קידושין ב' ע"א ד"ה 'ב"ש' דכתב כעין זה כשהלימוד אינו על עצם העונש אין חיסרון דאין עונשין)]

[ויש להעיר מכמה מקומות בגדר החיוב אם הוי עונש, איך חייב באונס כעין אבידה וכ"ש לרמב"ן דגם באונס גמור. ועוד בפיקו"נ אמרינן דחייב לשלם עי' סוגית הגמ' ס' ע"ב. ועי' רמב"ם וראב"ד חו"מ פ"ח ה"ד. ועי' בסמ"ע תי"ד סק"ו דגם במקום שאין צריך לשמור חייב. ויש לעי' לאידך גיסא עי' רשב"א בע"ב דנזיקין חשיב ספק איסור, עי' פרישה שע"ח סק"א דאם חייב מוכח דיש איסור ועי' בלבוש שם דכתב דכיון שיש איסור לכן חייב. ועי' תוס' ס"ב ע"א ד"ה 'מי מנחי' דאדם שהזיק לחבירו ולא ידע שהחפץ שוה הרבה פטור ואם נאמר דהוי מחייב ממון מאי נפק"מ.]

וברשב"א בע"ב מבואר דאין עונשין רק בבור שאין לך אלא חידושו, ומאידך סובר דנזיקין חשיב ספק איסור ועי' חת"ס החדש בע"ב דביאר הרשב"א דסיבת התשלום הוא גדר למ"ע לא להזיק דעי"ז ישמור ולכן הוי ספק איסור ועי' רשב"א מ"ה: ד"ה 'קסבר ר"מ' דסיבת התשלום כדי שישמור. [ויש שנקטו דהכא העונש מה דנעשה בעל הבור ולא התשלום הגרא"ל מלין סי' מ"ט]

**בגדרי אבות ותולדות בשבת**

**גמ' עד סוף העמוד. גדר אב ותולדה במלאכת שבת עי' רמב"ם שבת פ"ז ה"ד במגיד משנה שם. [תשובת ר"א בן הרמב"ם הובא בתחילת ספר שביתת שבת בגדר אב ותולדה]**

**הגדר בשתי אבות דחייב שתים אף שהכל זה לאו של מלאכת שבת**

**רש"י שבת דף ע"ב: ד"ה 'חלב ודם' דחשיב כשני גופין. ובתוס' רי"ד שבת קל"ח ע"א ד"ה 'משום מאי מתרינן' דהמחלק הוא שמות חלוקים דילפינן מהבערה לחלק דנחשב לאו נפרד על כל מלאכה. ולרש"י צ"ע מ"ט בעינן להתרות בשם האב כיון דהוי איסור אחד.[עי' תוצאות חיים סי' ה' ס"ב]**

**ביאור דברי רש"י ד"ה לא מיחייב**

**פורת יוסף דאם יביא על התולדה חשיב חולין בעזרה ועי"ש עוד נפק"מ. ובתפארת שמואל כתב נפק"מ אם נודע על התולדה והביא קרבן ואח"כ נודע על האב מביא עוד על האב [ועי' תוצאות חיים סי' י"ב ס"ג דביאר הנפק"מ באופן אחר דבאופן הנ"ל הטעם דחייב ב' דידיעה מחלקת]**

**תוס' שבת צ"ז ע"ב ד"ה למימרא מוכח דחייב שתים בנודע וחזר ונודע ועי' בתוצאות חיים י"ב ס"ד דאפשר דשאני אם עשה התולדה קודם לא יפטר ע"י שעשה האב ובהיפך יגרום שיתחיב רק על התולדה.**

**ויש שביארו באופ"א דודאי הקרבן גם על התולדה אלא דסיבת הדין דלא חייב ב' משום דלתולדה אין שם מלאכה לחייב אלא שם מלאכה של האב וזהו דלא מיחייב מצד התולדה בעצמה ולכן זה מצרפה עם האב הגרא"ל מלין סוף סי' ז'. ועי' בשיטמ"ק ד"ה אאב מיחייב דמשמע בדבריו דיש מחלק מצד הצורה ורק מחמת צירוף אב ותולדה חייב אחד.**

**ועי' רש"י שבת ו' ע"ב ד"ה 'חייב' דפתח דאינו חייב על התולדה וסים דחשיב עושה וחוזר ועושה והתם פשיטא דמביא על שניהם. [ועי' בחידושי ר"נ]**

**בביאור סברת ר"א דמחייב תרתי באב ותולדה**

**בתוצאות חיים סי' ה' חקר האם פליג דאב ותולדה הוי שמות חלוקין והמושג אב ותולדה רק לענין הלימוד לחייב או דילמא דהוי שם אחד אלא חלוק מעין גופין מחולקים.**

**ויש בזה כמה נפק"מ א' בצירף חצי שיעור מאב וחצי שיעור מתולדה עי' בשיטמ"ק ד"ה הקשה מהר"ר יחיאל דחייב ותליא בב' הצדדים דאם נאמר דחלוק רק בצורה יש לדון דמצטרף.**

**ב' נחלקו הראשונים משום מה מתרין התולדה תוס' בסוגין ס"ל דההתראה בשם האב ברמב"ן שבת צ"ו ע"ב ד"ה לר"א וברשב"א שם ד"ה 'הך דהואי' דההתראה רק בשם התולדה ותליא בהנ"ל.**

**ג' עי' רמב"ם פ"ז משגגות ה"ז ובלח"מ שם אליבא דר"א בעשה אבות מלאכה בשם אחד דלרמב"ם חייב על כל אחד ואחד וברש"י אפשר דחייב אחד. ולכאורא תליא האם סגי לחלק במה דשונה בגוף המלאכה.**

**ובתוצאות חיים הנ"ל ס"ד הביא עוד נפק"מ.**

**בדברי הרמב"ם שגגות פ"ז ה"ו דכתב על שתי תולדות משני אבות יראה לי דחייב ב' ועי' בנו"כ כ"מ ולח"מ ובמהר"י קורקוס בביאור דברי הגמ' אליבא דהרמב"ם.**

**תולדותיהן כיוצא בהן**

**גמ' ע"ב הכא מאי רש"י רי"ף רא"ש סי' א' עד ואסיקנא.**

**שיטת רש"י בביאור ספק הגמ'**

**רש"י ד"ה 'הכא מאי' וכן בכל הסוגיא בד"ה 'מאי שנא' נראה שהצד דכיוצא פירושו דמחיב והצד השני דפטור. וברע"א הנמ"ח בע"א ד"ה 'או לאו' הקשה מ"ט לא נילף מהצד השוה, ועוד הקשה בע"ב ד"ה 'מ"ש' דיש משנה מפורשת לקמן דחייב, ועוד הקשו דבמשנה מבואר דהיו למדים אב מאב ולרש"י לצד דלאו כיוצא היה פטור. ובחדושי הגרי"ז הקשה לצד דפטור למה חשיב תולדה. ואין לומר לענין שמירה דזה מוכח בהצה"ש דשמירתן עליך דחייב גם בלי לימוד. ויש שביארו נפק"מ לאיסור כלפי שמיא. [בחידושי הגרנ"פ ביאר דהדין תולדה פוטר דא"א ללמוד ממקום אחר]**

**שיטת הרי"ף**

**בביאור הספק עי' ברא"ש ועי' נחל"ד דביאר הרא"ש ונקט ברי"ף בעוד אופן. ועי' בחידושי הגרי"ז נזקי ממון בביאור דברי הרי"ף.**

**בגדר הדין דנז"מ חיבים האם מהצד השוה או מה דיש להם דין אב המזיק**

**עי' חידושי הגרי"ז דהמחיב בכל המזיקים הוא ממונך ושמירתן עליך ושמות האבות זה הפוטר [חוץ משם אדם דהוי לחיוב ד' דברים ויל"ע באדם דנופל ברו"מ דהוי מאדם ובור מ"ט חייב בד' דברים הרי אין מחייב כללי] ובלי שם האב חייב בכל. ובראשונים מצינו כגדר הזה בבעל המאור דף י"ט ע"א מדה"ר ד"ה אמר ריש לקיש, וכן משמע בשו"ת מהר"ח אור זרוע ק"ו. ובדבריו מוכח דיסוד זה תליא בפלוגתת הראשונים.**

**[ויש להעיר כמה הערות בהגרי"ז א.מה הביאור דחייב מדין שור באסו"מ לרב הרי המחיב לא מדין שור אלא מהצד השוה ועוד בר"י מיגש כתב דדין החיוב מדין שור. ב. לשון הרי"ף תם תולדה דיליה והרי תם הוי פטור באב דקרן ולא אב, וכן הלשון כל מועד מיניהו והרי משלם נ"ש מהצד השוה ולא מדין תולדה. ג. מסקנת הגמ' דלאו כיוצא בו צרורות דרגל והרי שם זה כיוצא בשם האב לפטורים וביותר מה קשה במה הוא תולדה דרגל והרי עד עכשיו לא הקשו לצד דלאו כיוצא בו במה חשיב תולדה דהוי רק מקור לחיוב. ד. ועוד דענין תולדה ענינה דהוא פחות מהאב איך יהא חמור יותר. ה. לשון הגמ' מ"ש קרן דממונך ושמירתן ולהגרי"ז זה שייך למחייב הכללי ולא לקרן. ו. ומה שביאר הרא"ש כשיטתו יל"ע מהרא"ש הובא בשיטמ"ק כ"ג ע"א דאין אומרים תחילתו בפשיעה מאב לאב והרי זה מחייב אחד.]**

**ובחזו"א פליג וס"ל דהמחיב הוא האב והיכא דא"א לחייב מטעם אב פטור ולפי"ז ביאר מ"ט כל הפטורים באבות לא מחיבים מהצד השוה דאחרי שיש דין אבות א"א לחייב מי"ג מדות רק ע"י אבות [ולהגרי"ז הגדר דהמחיב רק הצד השוה וע"ז יש דין פטור ולכן א"א לחייב מהצה"ש, ומה דילפינן מהצד השוה זה בדברים שיש אב רק חיסרון באחריות וצ"ע, וגדר תולדה צ"ל דלא מחיב מצד לימוד של י"ג מדות] עי' בחזו"א סי' ג' סק"א ד"ה 'אטו עבד ואמה' ובד"ה 'שו"ר לפוטרן'. סי' א' סק"ד בסוגרים, וסי' י"א סקי"ד ד"ה 'ויש מקום לומר'. ובתשובות וכתבים לחזו"א סי' ע"ה הגדיר דדבר שיש לו שם אחד א"א לחייב מדין אחר ונקט דהוי כלל בכל התורה.**

**[בפנ"י ג' ע"ב דיסוד המחיב לתשלום הוא הצד השוה אלא דלאחר מכן חוזר דינו דנעשה תולדה ע"י המעלה הדומה לאב ונעשה מחויב בכל גדרי האב]**

**קרן מחוברת ותלושה**

**גמ' ת"ר עד תולדה דקרן, תוס' ומהר"ם על התוס', ובישוב קושית תוס' עי' שיטמ"ק ד"ה אבל מחוברת בשם מ"ר וכן מהר"ח אור זרוע ק"ו ובחידושי הגרי"ז נז"מ. ועי' רשב"א בסוגין.**

**בביאור קושית הרשב"א**

**הקשה דמחוברת כולה תמה ויל"ע דלא מצינו כולה תמה [עי' בהגרא"ל מלין סי' נ' דהוי שני אבות תמה ומועדת [וכן כתב הרשב"א לקמן ד"ה סוף סוף זה וכו' השני] וילפינן מתמה, ולא נעשה מועד דהוי אורחיה מתחילה] ועי' בהמשך דבריו דכתב דילפינן מהצד השוה דהוי מועדת א"כ מה הספק מאיזה אב ללמוד אם אפשר ללמוד מהצד השוה.**

**ועי' עוד בלשונו קולא לתובע וחומרא לנתבע וצ"ע דהרי זה היפך הכלל של המוציא מחבירו עליו הראיה.**

**תירוץ הרשב"א**

**דבנזיקין ספיקא דידהו להחמיר כאיסורין וצ"ע הרי בנזיקין בספק ניזק המוציא וכו' עי' מ"ו ע"א ועוד גם בספק דרשה עי' רשב"א לקמן ג' ע"א ד"ה 'ויבאו' דאזלינן לקולא [עי' ברכ"ש סי' ב' אות ג' דבתם ספק איסור שמירה דפטור ח"נ הוי גם דין בחיוב שמירה, ובדרשה הוי מידה בתורה דלחומרא הוי כודאי ועדיין צ"ע מהרשב"א בג' ע"א ועי' בהגרא"ל הנ"ל]**

**ועי' חידושי חת"ס החדש והוא משו"ת חת"ס יו"ד רמ"א ד"ה 'אמנם' דביאר דהוי ספק איסור דזהו יסוד תשלומי נזיקין כדי שלא יבא לאיסור היזק.**

**במה דתירץ דק"ו מתלושה א"כ שנאמר דיו כתלושה ועי' לקמן דהקשה דנאמר דיו ועי' ישובו שם וצ"ע.**

**במה דכתב דבור אין עונשין א"כ איך ילפינן תולדה וצ"ל דתולדה לא הוי לימוד אלא דינו דאב.**

**והרשב"א דן דקרן תלושה תהא כולה תמה ויל"ע מנלן שיהא רק תם דלא מצינו כזה אב ואדרבא השאלה שיהא פטור דלא מצינו כזה לא אורחיה.**

**ובתירוצו הראשון כונתו לכאורא כדברי המאירי דהגמ' לא חזרה דיש גם הפס' של צדקיה והוי אב.**

**גדר אב קרן**

גמ' תולדה דקרן וכו' עד וכי קאמר רב פפא

**האם קרן גדרה כונתו להזיק או משונה המקומות דמשמע דקרן הוי כונתו להזיק**

בסוגין מבואר דקרן הוי כונתו להזיק ועי' רש"י ד"ה רביצה כדי לשברו ועי' רש"ש. וע"ע בד"ה בעיטה ובד"ה הני אין וכו'. וכן ברש"י י"ט ע"ב ד"ה שונרא דאכל תמרי.

ועי' גמ' י"ט ע"ב דנסתפקה כשכשה באמתה אם הוי קרן דיצרא קתקיף או דבעינן כונתו להזיק למהוי קרן. ועי' בשיטמ"ק בר"פ ובר"י דודאי הוי אורחיה והוי קרן מועדת והספק אם לדין קרן בעינן כונתו להזיק.

ועי' ברא"ש שם סי' ב' דביאר הספק דחשיב משונה ולכן הוי קרן או דזה שאין כונתו מוכיח דהוי אורחיה משמע דפשיטא ליה דמשונה הוי קרן ולשיטתו עי' להלן.

עי' גמ' כ"ו ע"א דנסתפק לגמ' ברגל שדרסה אם לדמות לקרן מועדת או דילמא בעינן כונתו להזיק.

עי' גמ' מ"א ע"א דמבואר דכיון דאין כונתו להזיק לא הוי קרן ועי' שם תוס' ד"ה 'הא' דביאר הכונה דאין כלל שינוי וצ"ע.

**המקומות דמשמע דקרן משונה**

עי' גמ' ט"ו ע"ב האי כלבא וכו' מבואר דקרן הוי משונה אף דהנאה להיזקו ועי' רש"י שם דאין דרכן בכך והוי תולדה דקרן. תוס' שם ד"ה 'והשתא' דהגדרת קרן תליא בפלוגתא אם ממונא או קנסא ועי' בשיטמ"ק שם ד"ה כתוב שהקשה מי"ט ע"ב אכלה כסות וכו' משלם ח"נ מוכח דמשונה ח"נ ועוד מר"ט, ושם עוד בד"ה 'אבל' 'ותלמידי הר"י'.

ועי' בנימוק"י דף ו' ע"א מדפי הרי"ף בסוף העמ' מכאן שמענו דגם בהנאה להיזקה אם משונה הוי תולדה דקרן וצ"ע מסוגין. וכן הוא לשון הרא"ש ריש סי' כ'.

גמ' י"ח ע"ב מבואר בגמ' בהמה שהטילה דמשונה ומשלם ח"נ. י"ט ע"א לגבי תרנגול דתקע בכלי.[חזו"א י"א סק"ב]

וברמב"ם נז"מ פ"א ה"ד כתב דגדר קרן מה שאין דרכו לעשות תמיד ולא הזכיר כונתו להזיק עי' אבה"א שם.

**חלוק קרן תמה ומועדת בהגדרת המזיק**

עי' רשב"א כ"ח ע"ב ד"ה 'אדם' בשם הראב"ד דמועדת הגדר כונתו להזיק ותמה לא בעינן כונתו להזיק ולכאורה הגדר משונה. וכן מבואר בשיטמ"ק בי"ט הובא לעיל. וכן משמע ברש"י מ"ח ע"ב ד"ה דחזא דמשונה שן לאחר ג' פעמים נעשה שן חזינן דמה שנעשה ע"י דבר משונה לא קובע אב קרן אלא לזמן דהוי משונה וצ"ע [ ובחידושי רבינו מאיר שמחה דף י"ט ע"ב האריך בזה ודן כשמשונה מוכח דהוי כונתו]

**משונה דאין כונתו להזיק איך אפשר ללמוד מקרן**

עי' פלפולא חריפתא אות ש' בתחילת מסכתין דילפינן הצד השוה משו"ר והוי קרן כהרא"ש ועי' דנשאר בקושיא על תוס' לשיטתו, ובשיטת הקדמונים גליון ר"א מטוך דף כ"א דיסד דילפינן רק מקרן כיון דמשונה שן חשיב כמעלה דכונתו להזיק ואפשר דכונתו דכל ענין כונתו להזיק דלא הוי אורחיה הרגיל וצ"ע.

**כונתו להזיק בלי משונה**

דף ט"ז ע"א תוס' ד"ה הנחש כיון דהוי אורחיה הוי רגל ועי' ברשב"א בסוגין דהוי שן ויל"ע במחלוקתם, ולפי השימ"ק דלעיל משמע דהוי קרן מועדת, ועי' רמב"ם נז"מ פ"א ה"ו ובמ"מ שם נקט דהוי קרן מועדת מתחילה.

במשונה יש ב' דינים דין בצורת המזיק ודין פוטר באחריות מנ"ש עי' אבן האזל נז"מ פ"א ה"ב דביאר בזה שיטת הרמב"ם.

**גדר בור י' ובור ט'**

גמ' ג' ע"א אלא תולדה דבור 'וכו' רש"י [עי' משך חכמה בפס' ונפל וכו' דמבאר ל"ב] תוס' בסוגין ובביאור התוס' עי' מהר"ם תוס' סנהדרין מ"ה ע"א ד"ה 'מה' וברשב"א.

**גדר פטור בור ט' ממיתה**

ברש"י בל"ק מהפס' והמת וכו' דט' לאו בר מיקטיל ויל"ע דאם אין דרכו מיפטר בלי פס' כדין מזיק שאין דרכו, ל"ב דלא מת מחמת הבור ועי' בשיטמ"ק נ' ע"ב ד"ה והר"ר יהונתן דאמרינן מזלו גרם. תוס' י' ע"א ד"ה ליחכה כתבו דהוי דין פטור מחמת דאין רגילות.

ברמב"ם פי"ב ה"י דיש דין דבעינן כדי להמית וזה הוי בי' [בהט"ו כתב דגם בנחבט בכותל בעינן י' עי' סמ"ע ת"י סק"ל דהקשה על הרמב"ם] וצ"ע דבהלכה ט"ו כתב גדר הפטור דהוי כמו אונס ועי' אבן האזל שם הי"ט דביאר דהוי מדין אומד לנזיקין וביאר בזה מ"ט אין דין תחילתו. [ועי' בהגרא"ל מלין סי' נ"א סק"א. ובסק"ב האריך בגדרי אומד בנזיקין] ועי' עוד רמב"ם פ"ג מהלכות רוצח הל"ז דאדם שדחף חבירו מהגג בגובה י' ילפינן מבור דבעינן י"ט וכתב דהוי מדין אומד. [ועי' יש"ש בפ"ה סי' כ"ה דנקט בשיטת הרמב"ם דבהמה שנפלה בעמידה לבור ו' אין נעשית טריפה].

ועי' משנה לקמן נ' ע"ב דמבואר דמבור ילפינן דבעינן י' ואם נאמר דהוי מדין אונס או אומד אמאי בעינן למילף מבור.

ועי' רשב"א נא' ע"א ד"ה 'מתניתין' דמשמע דדן אם הוי דין אונס והרשב"א עצמו סובר דהוי גזה"כ. עי' בטור ת"י ס"י דדינו של הרשב"א נחלקו הראשונים.

ויש לדון בזה כמה נפק"מ

**א.** אם יש דין תחילתו בפשיעה עי' רשב"א הנ"ל **ב**. מחלוקת הראשונים הובא בטור ת"י ס"י אם נפלה הבהמה לבור ו' בעמידה דע"י זה נחבטה י' האם חייב על מיתה. **ג**. עי' בשיטמ"ק נ' ע"ב ד"ה היו פחותין דנחלקו הראשונים האם בבור ט' כשמת משלם ההיזק. ועי' חזו"א סי"ב סקי"ד בביאור המחלוקת. **ד.** אם אדם דחף לבור ומת.

**המקור לבור ט'**

רש"י בל"ק כתב דהוי דיוק ועי' בשיטמ"ק ד"ה סוף סוף דהקשה דהוי לימוד מסברא ומ"ש מכל התולדות. ול"ב מהפס'. תוס' כתב דהוי סברא ועי' במהר"ם דא"כ מ"ט חשיב אב וישב שם, ותוס' הביא ירושלמי ועי' בשיטמ"ק בשם הראשונים עוד פס'.

**האם בור ט' וי' הוה שני אבות**

רשב"א ד"ה 'סוף סוף' השני כתב דהוי ב' אבות. עי' ירושלמי דבור ט' חייב בכלים בור י' פטור מכלים ולא אמרינן דישלם מחמת בכלל מאתים מנה עי' בהגרא"ל הנ"ל סק"ג. עי' גמ' לקמן י' ע"א דכורה בור י' אחר ט' רבנן סברי דרק השני חיב גם בנזיקין.

**האם בבור ט' שמת שם האם חייב שיעור ההיזק**

עי' בשיטמ"ק נ' ע"ב דהביא בזה פלוגתת ראשונים ועי' בחידושי הגר"ח סי' ה' דהקשה על שיטה דחייב דמי ההיזק מ"ט בעינן פס' על פחת נבילה הרי מוכח דפחת נבילה דניזק ועי' חזו"א סי' ב' סקי"ד ד"ה 'ויש לעי' דדחה הראיה דחשיב דכבר נעשה סיבת המיתה ע"י דבר הפוטר ולכאורה תליא בגדר בור ט'.

**בדין אבנו סכינו ומשאו דלא אפקרינהו**

גמ' אלא אאסו"מ עד וכי קאמר ר"פ רש"י ותוס' ועי' תוס' במניח כ"ח ע"ב ד"ה ה"מ

**מקור דברי רב דהוי שור**

עי' רש"י ד"ה ולרב דילפינן משור וצ"ע דיש פירכא ועי' מה שהובא להלן בשם הראשונים [ועי' פנ"י דעיקר תשלומין מבור ושם האב שור].

תוס' ילפינן מבור ושור ונשארו בצ"ע מ"ט אין את הקולא של שניהם. המהרש"א ומהר"ם שיף בדף ו' על תוס' ד"ה 'תאמר' נחלקו האם תוס' פליג על הרא"ש הא הכא שאני דאפשר ללמוד רק מבור. ועי' חזו"א בב"ק סי' א' סק"א ישב דהוי בור ופטור כלים בבור משום דלא הוי ממונו [ועי' בהגרנ"ט סי' קי"ב ד"ה 'ועוד הקשה' דישב בזה הקושיא משן חיה] וצ"ע דלפי"ז הוי בור אלא דלענין כלים מחמירים כשור ובגמ' משמע הינו שור.

בשיטמ"ק בשם ר"פ נקט בור ואש ופטור בטמון, ומביא עוד אופן דהבור רק מוריד את הפירכא ולא בעינן הצד השוה וחייב רק מדין שור.

רשב"א בשם הראב"ד כ"ח ע"ב ד"ה אדם דילפינן רק מקרן מועדת והא דחשיב כונתו להזיק ביאר שם דמהני פשיעת הגברא ועי' שם בשיטמ"ק בשם הראב"ד בעוד אופן דחשיב מזיק בממונו ע"י פשיעת גופו וצ"ע כוונתו.

ועי' בחידושי הגרי"ז נז"מ דביאר ע"פ הרא"ש לקמן דמחיבינן מהצד השוה ולא בעינן לתת קולא של שניהם ויל"ע א"כ למה חשיב שור.

**האם לרב חייב גם משום בור**

ברש"י בסוגין ד"ה היינו שור משמע דפטור וכן ברש"י כ"ח ע"ב ד"ה 'רב' וכו', ועי' תוס' שם דחייב גם משום בור וצ"ב פלוגתתם. הבעל המאור בי"ג ע"ב מדה"ר ד"ה 'מסתברא' נקט כרש"י וביאר דא"א לרב ללמוד מבור דכשממונו יש טענה תורך וכו' ועי' מלחמות שם דהקשה דאסו"מ הוי ברה"ר [ועוד מ"ט לא הוי חיסרון בשור].

**מחלוקת רב ושמואל**

עי' רש"י לקמן כ"ח ע"ב דתליא במחלוקת בדיני בור האם חיבה תורה על בור ברשותו או רק על בור הפקר וכן בבעה"מ הנ"ל.

ועי' תוס' שם דפליגי דלא תליא כלל בזה דאסו"מ אין בו חיסרון של תורך ברשותי ועי' שם דחילקו לרב דאם חייב מטעם שור יש חיסרון של תורך וכו' ואם משום בור אין חיסרון וצ"ע מה נפק"מ אם הוי בור או שור וזהו היפך הבעה"מ וצ"ע. [ועי' בהגרא"ל מלין סי' ע"ד דהאריך בביאור המחלוקת]

ובמלחמות האריך בביאור המחלוקת וברב כתב אף אם בור חייב כשהוא ממונו אסו"מ ילפינן משור וחילק בב' אופנים **א'** דהבלא לאו ממונו ואסו"מ ממונו ולא מצינו שחיבה תורה בממונו רק בשור. **ב'** דאסו"מ הוו גוף ההיזק ודמי לשור משא"כ בור הוי רק גורם ההיזק. ובמלחמות כ"ג ע"ב מדה"ר באמצע ד"ה 'עוד אמר רבא' ביאר בהרחבה החילוק בשם הראב"ד, והמלחמות עצמו ביאר שם דבממונו חשיב גם בבור כשור וחייב על החבטה ורק כאשר הוי הפקר פטור.

ר"י מיגש תשובות קע"ד דכו"ע ילפינן במה הצד והמחלוקת איזה דין שור או בור הובא בהגרי"ז.

**גדר אסו"מ מדין שור**

עי' בחזו"א ובהגרנ"ט הובאו לעיל דרק לענין חיוב כלים. ובראשונים כ"ח ע"ב נראה דחלוק בעצם המזיק מבור. ועי' ברכ"ש סי' א' סק"א סק"ג דביאר ב' חילוקים בין שור לאסו"מ א. דבעינן פשיעת כריה לצרף לשור ובשור סגי במה שהוי ממונו ב. חילק לענין דלא בעינן בעלים משעת נגיחה עד שעת העמדה בדין. ועי' עוד סי' י"ב סק"ב דכתב שם נפק"מ אם אסו"מ הוי מדין שור או בור כשאדם דחף על אסו"מ וביאר שם את יסוד החילוק בין בור לשור.

**בענין אדם המזיק**

גמ' ד' ע"א ורב נמי וכו' – ע"ב מתקיף לה,

תוס' ד"ה 'כיון דכייף' תוס' כ"ז ע"ב ד"ה 'ושמואל'. רמב"ן בב"מ פ"ב ע"ב ד"ה 'ומצאתי וכו', גמ' כ"ז ע"א אדם שנפל ברוח מצויה ושאינה מצויה,

**טעם פטור ישן ששמו אצלו כלים**

תוס' בסוגין כתבו כיון דהם גרמו לו. ובכ"ז ע"ב כתבו משום אונס גמור צ"ע. הרמב"ן הנ"ל כתב דהניזק גרם לעצמו[יל"ע במאי פליגי התוס'] ומשמע כשאדם אחר יניח הישן חייב, ובתוס' בסוגין משמע דפטור ואפשר לשיטתם בדיני אונס.

שיטמ"ק כ"ו ע"ב ד"ה 'ולא הכיר בה' חילק להדיא בין אם הניח הניזק לאחר שהניח דבזה הישן חייב והוכיח מהגמ' אבן בחיקו ולא הכיר בה, ועי' נימוק"י שם דבעי לבדוק שמא שכח שהניח דבר בחיקו וא"כ אין ראיה משם.

**חיוב ישן כשהיה כלים ובגדר שמירת גופו עליו**

בהגרש"ש סי' א' ד"ה 'ועפי"ז' דהחיוב על מעשה האדם ויש תנאי דבעינן פשיעה. ובאבן האזל חו"מ פ"א הט"ז ד"ה 'ובטעמא' דיש שני דינים באדם חיוב על מעשיו וחיוב על שמירתו והחידוש של אונס נאמר על מעשיו ולא על שמירה, וכן כתב בנז"מ פ"א ה"א אות י"ח ועי' בכתבי הגר"ח בב"ק מ"ח ע"ב דחילק בין כונה ללא כונה כנ"ל ועי' תוס' ו' ע"א ד"ה לאתויי חילוק בין כונה לא כונה.. ועפי"ז ביאר הגרנ"פ אות ק"ט החילוק בין ער לישן דער חייב על מעשיו וישן על שמירה.וזהו דרכו להזיק בשמירה.וע"ע תוס' ה: סוד"ה 'כי שדית' דאדם ישן לא חשיב מעשיו גרמו לו צ"ע דהרי שיטת תוס' דמירי דהלך לישן אצל כלים.

**חיוב מזיק באונס**

מקור החיוב אדם באונס כ"ו ע"א משנה ושם בע"ב מהנ"מ, [עי' רמב"ם חו"מ פ"ו ה"א דהביא מקור אחר] ועי' נימוק"י י"א ע"א מדה"ר ד"ה 'דומיא' דטעם פטור אונס גמור מלנערה וכו', ועי' שם עוד מ"ט ס"ד דיפטור האדם כשזה לא אונס גמור ובדבריו יש לישב דבפס' שמחייב אדם כתיב כי ינצו אנשים דמשמע מזיד ובמשנת ר"א כתב דהוי סברא דאדם לא יתחיב אלא כשלא שמר וכן הובא בשם הגרי"ז.

תוס' כ"ז הנ"ל והרא"ש שם ס"א דאונס כעין גניבה פטור. ובשיטמ"ק כ"ז ע"א ד"ה וכן כתב רבינו ישעיה וכו' ובריב"א שם דחייב גם בכעין גניבה. וברמב"ן מבואר דלעולם חייב וז"ל הזכירו סוף האונסין כולם עכ"ל וכן משמע שם דאם אחר ישים לישן הישן חייב וצ"ע מאדם שמירת גופו עליו. ובחזו"א בב"ק סי' י"א סקכ"א סוד"ה 'ושמואל' דהרמב"ן מחייב רק אם יכול ליזהר עי"ש וצ"ע. [שיטת הטור שע"ח דפטור ברוח שא"מ ועי' ב"י שם ודרישה וע"ש שיטת רמב"ם]

**בישוב ראיות התוס'**

עי' ברמב"ן ובשיטמ"ק הנ"ל וכן בר"פ שהובא שם בגדר מזיק ברשות וע"ע מחנ"א נז"מ סי' ה' [הובא בקה"י סי' כ"ד והאריך שם בגדרי מזיק ברשות]

ובישוב הראיה מטבחוה עי' קה"י הנ"ל דגם רשות תורה סגי ועי' לקמן הדין באונס נפשות]. ובבית מאיר או"ח תמ"ח ס"ב ישב ע"פ הכלל כשאחר פושע אין לחיב האנוס כמו הירושלמי דישן [ומשמע דפטור אף דא"א לתבוע האב] והיתה אבן בחיקו כתב דלא הוי ע"י אחר ודלא כהשיטמ"ק שם. [חזו"א הנ"ל הכריח מטבחוה דהרמב"ן מודה באונס גמור]

ועי' תוס' כ"ח ע"ב ד"ה ואונס דהביא עוד ראיה מדין נפשרה ובקה"י שם ישב דאונס חייב רק על נזקי גופו והכא נפל הכד וחייב מדין ממון המזיק. והיתה אבן בחיקו צ"ל דכשעמד חשיב דמפילה.

וברמב"ן הביא ראיה לחיוב באונס גמור מהיתה אבן מונחת ולא הכיר ועי' נימוק"י שם דבעי לבדוק, ועי' תלמיד הרשב"א דמרגיש כשיש לו אבן כזאת,

[תוס' ומלחמות סוף הכונס מזיק לחבירו כספתא ולא הוי לאסוקי אדעתא מה נמצא שם תוס' פטרו והרמב"ן מחייב]

**דין אונס נפשות**

מציל עצמו בממון חבירו חייב לשלם שו"ע שפ"ח ס"ב וכן הדין ברודף ששבר כלים עי' ש"ך שע"ח סק"ב במה חלוק מכל אונס גמור דפטור. ובאנסוהו על ממון ונשא ונתן ביד עי' שו"ע שפ"ח ס"ד דחייב ועי' ש"ך ס"ק כ"ד הביא ראב"ד דפליג וס"ל דפטור והכריע אם הוי מציל או אנוס על הממון. מהר"ץ חיות וברכ"ש י"א סק"ה ביארו גדרי אונס בפקו"נ.

**בענין חובל בחבירו**

גמ' תני רבי אושעיא עד סוף העמוד

**חובל בחבירו האם הוי תשלומי הפסד או חיוב חדש**

בגמ' מוכח דהוי ממון.

רמב"ם חו"מ פ"ה ה"ו מחלוקת רמב"ם וראב"ד האם חובל הוי ממון או כגדרי קנס לענין הודאה.

עי' בהגר"ח טוען ונטען פ"ה ה"ב דהוכיח מהרמב"ם דהוי חיוב חדש, ובמכתבים בחידושי הגרי"ז עמ' 160 ד"ה 'והנה צ"ע' כתב דהוי כעין תשלומי כופר וכתב נפק"מ דאין באדם שומא אגב שדה אחר.

באבן האזל פ"ה ה"ו הביא דברי הגר"ח בנוסח אחר דהרמב"ם ס"ל דאין האדם ממון לשלם עליו ובעינן לחיבו מדין תשלום חדש וביאר שם הסברא כיון דלא עומד למכירה עי"ש, ונפק"מ בין ב' הבאורים שור דאזיק אדם. [וכן כתב הגרש"ש כתובות סי' ל"ה]

והגרש"ש הובא בספר הזיכרון וזאת ליהודה עמ' שע"ג אות ט' דנקט ביאור הרמב"ם דתשלום ענינו השלמת החיסרון וא"א להשלים חיסרון של איברים דאין להם תחליף.

**האם אדם הוי ממון או לא שייך בממון**

מחלוקת רמב"ם וראב"ד נז"מ פ"י הי"ד שור תם שנגח ב"ח אם משלם דמים ועי' מ"מ ולח"מ. ואפשר דחלוק מיתה מנזק.

עי' גמ' ערכין ד' ע"ב דדמי עלי באדם חשיב כדמי דיקלא ועי' בחידושי הגרי"ז סטנסיל דהקשה דלא דמי אדם לדיקלא דבאדם גזיה"כ דשומא כעבד דהרי אין ראוי לימכר.

עי' רש"י פ"ג ע"ב ד"ה 'וכמה' דשמין חבלה אם היה רוצה למכור בע"ע והרא"ש פליג כע"כ. ועי' חידושי הגרי"ז ערכין ב' ע"א לגבי שומת דמי ערכין דהוי כעבד האם תליא בפלוגתת רש"י והרא"ש הנ"ל. ובקצוה"ח ת"כ סק"א נקט דתליא באותה מחלוקת. ועי' באבן האזל הנ"ל [ובמרומי שדה שם נקט דא"א לשום דמי יהודי דלא יסולא בפז אלא כונת רש"י כע"כ אלא בעינן להוסיף מעלתו לגבי מכירה כע"ע]

**בענין עדים זוממים**

תוס' ד"ה ועדים זוממין וביאור מה דקשה להו עי' בשיטמ"ק בשם התוס' רא"ש מ"ט חשיב מזיק וברשב"א ביאר דקשיא מ"ט חשיב ממונא. גמ' ה' ע"א ועדים זוממין וברש"י שם.

**כאשר זמם ולא כאשר עשה בממון**

תוס' בשם ריב"א דחייב בכאשר עשה משום דאפשר בחזרה. ועי' בגרש"ש סי' ג' דהקשה דלא יתישב הקושיא דאין פה נזק וישב שם כשא"א בפועל בחזרה לא מסיבת הזמם חייב וכן ברש"ש בסוגין.

ועוד צ"ע דהרי אם כאשר עשה פטור חזינן דלעולם החיוב על כאשר זמם [ועי' במשובב נתיבות ל"ח סק"ד היכי תימצי ולהגרש"ש לכאורא אין הי"ת ופליגי בגדר כאשר עשה].

ובר"י מבואר דעונשין מן הדין ויש לדון אם חייב על הזמם אפילו אחרי העשה או דחייב על העשה ולישב קושיתם זה רק אם חייב על העשה.

ובביאור הפלוגתא בין ריב"א לר"י עי' בית הלוי סי' ל"ב סק"י.

ועי' בחידושי הגר"ח עדות פ"כ ה"ב ד"ה אלא בעיקר דינא דחקר בגדרי כאשר עשה האם העשה הוי פטור מהעונש או דילמא לא חשיב זמם לעשות.

וברבינו יהונתן בשיטמ"ק פליג דיש פטור של כאשר עשה גם בממון וכן הוא בריטב"א מכות ב' ע"ב ד"ה תדע וביאר שם דרחמנא לא פליג ואין הפס' לצדדין [ובקה"י הקשה דא"כ כשמוחזק הוי עדות שא"א להזימה. ועי' שביאר גדרי כאשר עשה] ועי' בהגרנ"ט סי' קי"ד דהאריך בכלל גדרי הכאשר זמם ולא כאשר עשה.

**עדים זוממין ממונא**

עי' רש"י דביאר דתליא בקצוב, עי' בראשונים הנ"ל דזה קשיא לתוס'. ועי' קו"ש כתובות אות ק"ח דביאר דנותנים דין של המחויב על העדים ואם הוא ממון גם הם ממון ועי' דגם בחייב קנס חשיב ממון אחר גמ"ד ובהגרנ"ט סי' קי"ג ביאר המחלוקת.

**המקרה של עדים זוממין מודה בקנס**

עי' רש"י ד"ה סבר לה כר"ע ועי' תוס' רי"ד בסוגין ובקצוה"ח ש"נ סק"ד ועי' בנתיבות שם ובהגרנ"ט קי"ד.

**בענין אבנו סכינו ומשאו שהניחן וכו'**

גמ' ו' ע"א הצד השוה עד רבא אמר תוס' בסוגין, ובה' ע"ב תוס' ד"ה כי שדית באמצע תוס' וא"ת והיכי אתי אש וכו', [ע"ע עד סוף הסוגיא גמ' רש"י]

**גדר תחילת עשיתו לנזק**

רש"י בסוגין ד"ה היינו בור משמע דהוי סברא בפשיעת הבעלים ויל"ע מ"ש מאש עי' מהר"ם שיף ורש"ש. ג' ע"ב ד"ה הני נמי וכו' דהוי גדר בבור דעומד מיד להזיק וצ"ע מרש"י ו' ע"ב ד"ה 'תחילת' דמשמע דהוי דין בעשית האדם.

ראב"ד בשיטמ"ק כתב ב' אופנים וצ"ע שם בלשונו. ועי' רשב"א ה' ע"ב סוד"ה הא דאמר לכולהו.

**מתי האסו"מ נעשה בור בגג או למטה**

תוס' בסוגין וכן בה' ע"ב מבואר דהבור נעשה למטה ובשיטמ"ק ד"ה 'היינו אש' משמע דפליגי בזה ב' תרוצים, וברש"י בסוגין ד"ה 'היינו בור' א"ש אם נאמר דנעשה הבור למעלה [עי' בהגרנ"פ אות קע"ד ד"ה ובעיקר], ועי' רש"י ל' ע"א ד"ה חייב בעל הבור דהוי בור כבר למעלה.

**כח אחר מעורב האם הוי חומרא או קולא**

תוס' ה' ע"ב אש ביחס למזיק בור הוי חומרא דהולך ומזיק, וכשדנים על עשית בור בכח וכו' הוי קולא, עי' תוס' ג' ע"א ד"ה ולא זה וזה נקטו דהוי קולא ועי' במהר"ם שם.

ועי' בראשונים רש"י ג' ע"ב ד"ה דכח אחר וכו' דהוי חומרא. רשב"א כתב דהוי קולא וחומרא ג' ע"ב ד"ה מ"ש, ה' ע"ב ד"ה הא דאמר רבא, ו' ע"א ד"ה לעולם, ועי' ו' ע"ב ד"ה תוך הזמן בסופו דכותל שהולך מעצמו הוי בור ולא אש דבאש נעשה ע"י כח אחר.

**בביאור דברי התוס' ה' ע"ב וחייב משום חיציו**

עי' חזו"א סי' ג' סק"א ד"ה ה' ע"ב דהכריח דביאור התוס' משום ממונו דמדין חיציו לא בעינן הצה"ש ועוד דיש סברא דלא שייך כלל חיציו כיון דאסו"מ חשיב פסק כוחו [עי' שיטמ"ק נ"ו ע"א בשם הרא"ה ד"ה 'ונראה לי'] ועוד הצה"ש דמתניתין מירי באשו משום ממונו לרב דמבעה זה אדם. וכן נקט רע"א בדו"ח מכתב יד בסוגין בשיטת הרא"ש ומשמע דס"ל דאפשר דסוגין באשו משום חיציו. ועי' סנהדרין ע"ז ע"א תוס' ד"ה סוף חמה לבא דכתבו דסוגין באש הוי משום חיציו וצ"ע.

ועל אשו משום ממונו קשיא דאש הוי דין בנזק ולא בדיני עשית מזיק, ועוד עי' חזו"א סי' א' סק"ב ד"ה ל"ב בסוגרים איש בור ולא אש בור, ועוד דעשית בור לכאורה לא הוי דין בבור א"כ לא שייך להצד השוה. ועוד יש לעי' דבדף ס' ע"א מבואר דאש שעשיתו ע"י אדם ורוח פטור מ"ש בור דנעשה ע"י רוח.

**מכאן קצת דברי הקדמה בסוגין**

**גדר חיוב אשו משום ממונו**

[שיטת רש"י כ"ב ע"א ד"ה 'משום ממונו' דבעינן ממונו ממש] שיטת תוס' שם דסגי במבעיר, עי' אחרונים דבעינן מבעיר תרומת הכרי סוף סי' שצ"ב ד"ה 'ודע' נקט דעי"ז הוי בעל האש ועשאן הכתוב כמו דמצינו בבור, ויש אחרונים דנקטו דהוי תנאי בחיוב ולא רק הי"ת לבעל האש עי' ברכ"ש סי' י"ז סק"ו ועי' בגרש"ש סי' כ"א סק"ד [אמרי משה ל' סקכ"א] [וע' בגרש"ש דהמבעיר הוי דין בהכשר האש סי' ד' ד"ה אלא, כ"ב סק"ב]. ובאבן האזל נז"מ פ"ב הי"ח אות ג' נקט דהוי כמזיק בידים ועי בחז"א הנ"ל דהוי כחץ. עי' תוס' שנץ הובא בשיטמ"ק ה' ע"ב דאש חייב גם בלי מבעיר.

**כרית בור אם הוי תנאי בחיוב בור**

תוס' כ"ט ע"א ד"ה 'פליגי' דבממונו לא בעינן כריה, [ע' בגליון הש"ס מ"ח ע"א] המלחמות ט"ו מדפי הרי"ף פטור ונחלקו האחרונים אם משום דיש כורה אחר עי' אמרי משה כ"ט סק"ו [והאריך שם בראיות מגמ']. ובדברי משפט תט"ז וכן בגר"ח ב"ק סי' י"ג נקטו במלחמות דלעולם פטור, וכן רש"י ל' ע"ב ד"ה תרגמא. ועי' באבה"א הנ"ל דיש שני דינים. [ברכ"ש י' סק"ב וי"ז סק"ז ועי' בגרש"ש שצוין לעיל]

**[אסו"מ דחייב מדין אש אם הוי חיציו או ממונו**

תוס' סנהדרין ע"ז ע"א ד"ה סוף חמה לבא מחלוקת ב' תירוצי התוס' עי' מהרש"א שם ד"ה 'ואש' ועי' רא"ה הנ"ל ובהגר"ח שכנים פי"א ה"א.]

**בענין בור המתגלגל**

גמ' אמר רבא וכו' ותוס'

**גדר מעשיו גרמו לו**

רש"י ד"ה מעשיו תוס' ה' ע"ב ד"ה כי שדית סוף התוס' ועי' שם רשב"א דביאר גדר מעשיו. ועי תוס' שנ"ץ הובא בשיטמ"ק דנחלקו ב' התירוצים אם אש חשיב מעשיו גרמו לו ויש לעי' בפלוגתתם. ויש לעי' מ"ט ברוח דאש דנו הראשונים אם הוי מעשיו וברגלי בהמה לכו"ע חשיב דאין מעשיו גרמו. ועי' מה שהובא לעיל מחלוקת הראשונים אם חייב על בור שהוא ממונו גם כאשר לא כרה וצ"ע א"כ משכחת לה בור בלי מעשיו גרמו לו. ויש עוד לעי' דמבואר דסגי בפשיעת כריה גם כשלא עשה מעשה עי' מ"ח ע"א בהמה שהטילה וכו'.

**בור שאדם העבירו בידים ממקום למקום האם הראשון חייב**

גמ' כ"ט ע"ב ההופך את הגלל חייב מ"ש מהכא דמבואר דהראשון חייב על הבור. עי' תלמיד הרשב"א סוף ד"ה עלה בידינו דישב שאין דרכו להתגלגל. תוס' רי"ד כ"ד ע"ב ד"ה איבעיא להו דחילק בין כוונה ללא כוונה. ויש לעי' בתוס' בסוגין דמשמע דמירי בפשיעה וחייב ראשון.

**בור המתגלגל בהדי דאזלי האם הראשון חייב או השני**

שיטת רש"י עי' מהר"ם דשניהם פטורים וביאר מ"ט לא חייב מדין אשו דהוי רוח שאינה מצויה וצ"ע א"כ למה חייב בעל הבור על הגילגול הרי נעשה ברשא"מ , ועי' עוד רש"י י"ט ע"ב בסוגיא דדליל דכאשר כח אחר עושה המעשה אין חייב בעל האש. ובתוס' מבואר דבאדם חייב רק המגלגל ובבהמה שניהם ותוס' לשיטתו עי' י"ט ע"ב ד"ה וכי איתמר דתוס' סברי דאף כשיש כח המגלגל חייב מדין אש.

**בביאור דברי התוס' דאדם בכוונה חייב על הבור**

ברכ"ש סי' ג' ביאר בד' אופנים מ"ט פטור בעל הבור. וע"ע סי' י"ב סק"ב דכתב שם דאדם שידחוף בכוונה על שור או אסו"מ לרב כשלא הפקיר שניהם חייבים. ובהגרש"ש סי' ד' ד"ה אלא ביאר סברת התוס' מ"ש ממושיט לפי פרה דחייב בעל הפרה, ועי' שם במגיה עוד סברא, ובסי' כ"ב אות ב'. ועי' ביאור הגר"א שצ"א סקי"ד דמשוה אדם בכוונה למושיט.

[ועי' עוד בהגרש"ש שם מחלוקת מחלוקת קצות והגרש"ש באדם שדחף בכוונה עם שור כמה יתחייב בעל הבור ועי' בגליון שיטמ"ק ד"ה עוד כתבו.]

עי' קושית רע"א והחזו"א על התוס' דלכאורא סתרו משנתם דבתחילה כתבו דבפשיעת האדם נפטר בעל הבור ובדחף דמיירי בד' דברים דחייב בפשיעה כתבו דחייב בעל הבור עי"ש.

**בור ברשות**

גמ' רב אדא וכו'

**דין הברשות** עי' שו"ע תי"ד בסמ"ע סק"ו דנחלק עם העיר שושן האם הוי הרשות גם לענין דיפטר משמירה או דלמא חייב בשמירה. וצ"ע דמתניתין מבואר דתנאי במזיק דשמירתן עליך וכ"ש אם המחיב דממון המזיק הוא מחמת האי שמירה. עי' שיטמ"ק ד"ה 'אע"פ' הקשה דרשות חשיב כמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס. [ועי' בברכ"ש י' דהאריך בביאור השיטמ"ק ביסוד דין כריה]

**תוס' ד"ה תאמר** **בהני וכו'** משמע דאפשר ללמוד מרגל לחייב ברה"ר ועי' תוס' ג' ע"ב ד"ה משורו דא"א וצ"ע. **בגדר פטור שו"ר ברה"ר** עי' רא"ש סי א' ד"ה ושו"ר ובהגהות הב"ח סק"ד ועי' עוד ברא"ש בסוגין בהמשך דבריו פלפולא חריפתא אות ט' יש"ש סי' ד' חזו"א סי' ג' סק"א דהאריך בראיות דמצינו גמ' דלא שייך טעם אורחיה [ובהגרא"ל מלין ס' ס"ה ד"ה והנראה דנקט דיש ב' דינים בפטור שו"ר]

**כותל ואילן שנפלו**

רבינא אמר עד סוף הסוגיא

**כותל ואילן בשעת נפילה אם הוי בור או אש**

תוס' נקטו דאפשר לדמותו לבור או אש וחלוק משניהם בפרט אחד [עי' בקה"י סי' ד' סק"ב בביאור דברי התוס'] ועי' מהרש"א דבור חלוק דהכותל הולך ומזיק וצ"ע דהוי מעלה, ויל"ע בכונת תוס' אם החילוק של כח אחר אף שזה מעלה או זה חיסרון ועי' בפלפולא חריפתא אות א' ד"ה לא גריעי, וברבנו ישעיה בשיטמ"ק ביאר דהוי מעלת אש דבשעת עשית האש מזומן כח אחר להזיק.

הרא"ש סוף סי' א' ביאר דלא הוי אש כיון דאין כח אחר מעורב ועי' בפל"ח הנ"ל. ועי' בנחל"ד דביאר דבזה שמוגבלת במקומה והניזק בעי להגיע למקומה חשיבא כבור ארוך ולא דמי לאש שבא לניזק.

שו"ת הרא"ש כלל פ"ז דין ו' וז"ל דהתם תחילת עשיתם ע"י כח אחר משא"כ כותל ואילן תחילת העשיה בלא האופן שיפול וכן ביארו הנתיבות ש"ז סק"א והחזו"א סי' ב' סקט"ז, ועי' בר"פ דחילק באופן הזה וכן ברבינו ישעיה הנ"ל.

ובברכ"ש סי' י' סק"ב ביאר מ"ט הוי בור ולא אש דבאש לא סגי בפשיעה אלא בעי מבעיר ובבור סגי בפשיעת כריה ויל"ע מתוס' כ"ב ע"א ד"ה משום חיציו דסגי בפשיעה.

עי' לשון הרשב"א סוף ד"ה תוך הזמן דאש הולך רק ע"י כח אחר משא"כ הכא, משמע דלא משום מעלה אלא שינוי בעצם. וצ"ע מאש שהולכת ע"י ששורפת חשיבא עדיין ע"י כח אחר. עי' שו"ת הרשב"א ח"ד קי"ד דהחילוק אם נעשה מיד מזיק ובכותל ואילן לאח"ז ולא ע"י מעשיו בתחילה.

**אש במקומה הוי אש או בור** עי' קה"י סי' ד' דדן בזה והביא ראיות, עי' גמ' כ"ב ע"א נר בחוץ והגיע פשתן ונשרף הוי אש. ועי' מחלוקת בעל המאור ומלחמות בדפי הרי"ף י"ג האם אדם שנתקל באונס ונפל כדו והזיק בשעת נפילה האם חשיב בור ובמלחמות כתב דאין לך בור מזיק דרך הלוכו וכו' אלא הוי אש.

**האם סגי בפשיעה לכרית בור** בסוגין נתחדש דסגי בפשיעה עי' אמרי משה סי' כ"ט סקט"ו וי"ח דחילק אם הוי כבר בור ורק הוי לסלוקי למקום שע"י הפשיעה נעשה בור.

**שיטת הרמב"ם** נז"מ פי"ג הי"ט ובשו"ע תט"ז ובסמ"ע והט"ז ודברי משפט שם חידושי הגר"ח סי' י"ב י"ג [אבן האזל שם יונת אלם י"ז]

**סוגית מיטב**

[גמ' לשלם תשלומי נזק עד אלא אמר רב אחא בר יעקב

ביאור הו"א דמשלם שמנה עי' ראב"ד בסוגין ובמיוחס לריטב"א גיטין מ"ט ע"ב ד"ה ולרי"ש ובראשונים שם דמדין לפי מדה. ובביאור ההו"א דספק לחומרא עי' מרומי שדה מלא רועים או"ש פ"ט מנ"מ ה"ב.]

המשך הגמ' עד אמר רבי עקיבא. רא"ש סי' ב' עד שור רעהו. תפארת שמואל שם ופלפולא חריפתא.

**גדר הדין לר"י דבאין לו משלם מיטב דמזיק האם הוי דין מיטב דמזיק או דין לחומרא**

עי' תוס' ד"ה כגון כשאין למזיק מיטב דניזק משלם כסף ולא מיטב ועי' מהרש"א דביאר דאהני קרא רק לחומרא ולא לקולא. וע"ע במהרש"א ז' ע"ב דביאר התוס' דלר"י פשיטא דסגי בעידית דעלמא דהוי יותר מעידית דניזק ומוכח דאין דין מיטב דמזיק וברע"א ז' ע"ב ד"ה 'אליבא' הכריח דאין כלל עידית דמזיק. קרני ראם רש"ש ח ע"א ד"ה שוב ראיתי.

ועי' רא"ש מחלוקת אם עידית דניזק בין הזיבורית לבינונית דמזיק ויש לו גם עידית דהרא"ש נקט דיתן עידית וי"ח דיתן בינונית וביאר רע"א ז' ע"ב ד"ה אליבא דסברת הרא"ש דיש שני דיני מיטב ויל"ע דיתן בינונית ויתקים דין עידית דניזק דהרי בכלל מאתים מנה. [עי' חידושי הגרא"ל מלין סי' נ"ב]

בביאור שיטת האית דאמרי במאי פליגי

עי' ריטב"א גיטין מ"ט ע"א [רבנו קרשקש] ד"ה 'אהני קרא' דבבינונית יש בכלל מאתים מנה ומקים עידית דניזק, ומשמע בלשונו דיש גם דין עידית דמזיק נפק"מ אם יש לו עידית פחותה מעידית דניזק אם יכול ליתן מה שירצה, צ"ע מנלן ב' דינים, וברע"א הנ"ל בשיטת המהרש"א משמע דאין כלל דין עידית דמזיק רק יותר מניזק.

ויש עוד נפק"מ כשאין לניזק קרקעות עי' רע"א ד"ה אהני קרא דכתב דיש דין מיטב דמזיק [ויל"ע למה שלא נאמר דכל מה שיתן הוי מיטב דניזק] לכאורא לצד דהוי רק מיטב דניזק ואהני קרא שיתן יותר אין דין מיטב.

ועי' רשב"א לקמן ז' ע"ב ד"ה 'אליבא' דאין ספק לר"י אם עידית דעלמא דר"י להקל וצ"ע אם לא חשיב מיטב מה מהני דסובר להקל [ויש לעי' עוד אם יהא מיטב דניזק יותר מדעלמא אם גם יהא להקל].

**מיטב נקבע לפי שעת הנזק או שעת הגביה ויש עוד לדון אם הוי דין בשעבוד או רק על קרקפתא דגברא**

עי' רע"א ד"ה 'המוציא' מיטב דניזק פשיטא כשעת הנזק, ובמזיק נסתפק. ועי' גיטין נ' ע"א שפאי עידית עי' רש"י ותוס' רמב"ן שם ושם במאירי ביאר דבזה נחלקו הראשונים אם אזלינן בתר שעת התשלום או הנזק.

ועי' גמ' ח' ע"א היה לו עידית ומכרה ורש"י ד"ה ומכרה דכתב דחל השיעבוד בהלואה משמע כשעת הנזק [וצ"ע אם ספק רע"א דיהא גם דין כשעת הגביה לחומרא ולפי"ז אין ראיה מרש"י] עי' יש"ש דין י"ב דנקט דהגמ' מירי לאחר שהגיע זמן הגביה. ועי' נתיבות ק"ב סק"ב דחילק בין מכירה לנשתדף ואו"ש מלו"ל פכ"ד ה"י סבר דאין חילוק.

ועדיין יש לדון גם אם מיטב דניזק נקבע כשעת הנזק אם קנה המזיק אחר הנזק קרקע כמיטב דניזק אם בעי לשלם מיטב שקנה או דילמא חל כבר השיעבוד על הקרקע שהיה בשעת הנזק. [עי' גרנ"ט סי' ק"כ סק"ו ד"ה והנה נקט דזהו מחלוקת אם זה דין על הגברא או דין קנין בדבר]

**כשאין לחייב שיעור הקרקע רק או יותר או פחות לפי מה ישלם**

עי' פנ"י לקמן ח' ע"א ד"ה 'אלא בחדא' דסובר דמשלם מהיותר ובבע"ח נקט כנמוק"י דנותן מהפחות, ובנחל"ד הקשה עליו מהגמ' לרי"ש דבלא פס' מקבל מהפחות ופליג דיתן מהפחות.

ועי' ברש"ש ז' ע"ב ד"ה או בשל עולם ובח' ע"א ד"ה עידית מדאוריתא הוכיח מרש"י דס"ל דלעולם משלם מהיותר ואף בבע"ח [מעיקר הדין] וביאר שם דאפשר דפליגי בזה ר"ע ורי"ש ויל"ע במה זה שייך למחלוקת.

**סוגית מזיק הקדש**

גמ' רבי עקיבא וכו' עד סוף הסוגיא תוס' גיטין מ"ט ע"א ד"ה שור רעהו

**הראשונים דפטור מזיק הקדש הוי בכל מזיקים**

דברי רש"י בל"ק דפטור עי' רש"י ט' ע"ב ד"ה נכסים דילפינן משור רעהו עי' קושיות התוס' [ויש שביארו דרש"י נקט דהוי גילוי דהקדש אין לו תשלומי נזיקין], ברמב"ן בגיטין מ"ט ע"א ד"ה 'אלא שיש' ביאר ב' אופנים, ובתוס' גיטין מ"ט ע"א ד"ה שור רעהו בסופו נקט דילפינן רק מאדם [ועי' בהגרא"ל מלין נ"ג דביאר דהוי דין דהקדש אין לו תשלומי נזיקין וצ"ע בלשון התוס' דהוי סברא דאם באדם פטור כ"ש וכו']

ובשיטמ"ק בשם התוס' שנ"ץ נקט דלא בעינן לפטור דאין מקור לחייב ונראה דיש מחלוקת אם דין ממון הקדש הוה כממון הדיוט או הוי סוג ממון אחר ורק ילפינן מהדיוט ויש לעי' בגדר פלוגתתם עי' לקמן.

**הראשונים דחייב בשו"ר**

תוס' גיטין מ"ט ע"א ד"ה שור רעהו בתירוץ הראשון נקטו דחייב וביארו דלא שיך למילף בק"ו לגבי מיטב, ועי' רמב"ן מ"ט ע"א דסבר להיפך דכיון דחייב פשיטא דיש דין מיטב ולא בעינן ק"ו וכן הוא בראב"ד ובמאירי בסוגין.

**ביאור שיטת רש"י בל"ב**

עי' מהר"ם פנ"י דס"ל דפטור בשאר מזיקים וביארו מה בא לישב, ומשמע דע"י דין אין מעילה פטור מהנזיקין וכן כתב המאירי וצ"ע במה תליא מזיק במעילה עי' תלמיד ר"ת. [עי' אבי עזרי מעילה פ"א ה"ג אות ב' ובנז"מ פ"ח ה"א אות ב' ד"ה 'והנראה' דכשחל קדושה אין דין ממון והחיוב רק משום מעילה ובעינן לומר דקרקע יש קדושה רק מיעוט מתשלומין ולכן פטור מזיק, ועדיין צ"ע דהרי מעילה חייב רק בנהנה או שינוי רשות וא"כ מזיק יפטר ואפשר דמק"ו מהדיוט וק"ו מחדש תשלום גם בפרשת הקדש ומיעוט קרקע ממעט מכל דין תשלום ולא רק מאופן דמעילה].

מהרש"ל ביאר כשאין מעילה הוי כנכסי הדיוט וחייב ואפשר אף במזיק קרן ולפי"ז כל היכא שנתמעט מעילה חייב מדין ממון כהדיוט ועדיין בעינן למה שנתבאר במהר"ם דמשמע דמדין הקש פטור ע"י דאין דין מעילה אלא דפליג דקרקע המיעוט מקדושה. [י"ב ע"ב תוס' ד"ה 'מאן תנא' ובר"פ וצ"ע למהרש"ל] ועוד כתב דלל"ק פטור בכה"ג דהמיעוט גם על ממון הקדש שאין בו מעילה וצ"ע במאי פליגי.

ועוד הקשו על רש"י דאחר שנתלש הוי תלוש ויש מעילה עי' דברי יחזקאל מ"ו א' דישב בב' אופנים ועי' מאירי גיטין ל"ט ע"א ד"ה ולמדת דהביא שיטה דמחובר שתלשו אין מעילה וא"ש אם אין קדושה בקרקע.

**גדר פטור שור פסולי המוקדשין** לתוס' עי' גרש"ש סי' י"א דביאר איך ילפינן מהמת וכו' דהמיעוט משום דהוי הקדש. ובקו"ש ח"ב סי' כ' ז' הוכיח דהמיעוט משום הקדושה ולא מחמת התשלומין, וברמב"ן גיטין מ"ט ע"א סד"ה ודברי רש"י דהפטור לא משום ההקדש. [ועי' בהגרא"ל מלין נ"ג]

**מ"ט לא העמידו הק"ו בדין מעילה** רש"ש בסוגין רשב"א גיטין מ"ט ע"א דיש ע"ז פס' ישלם[ובדברי יחזקאל מ"ו סק"ב דן בעיקר גדר מעילה בנהנה האם חייב מדין גזל או מדין נהנה והוכיח מהרשב"א הנ"ל דמדין גזל]

**[מראה מקומות בגדרי ממון הקדש האם הוי ממון או קדושה או שניהם ובגדר דין מעילה**

בראשונים בסוגין הנ"ל רמב"ן וראב"ד נקטו דלא בעינן לימוד על נזקי הקדש דהוי בכלל נזקי הדיוט וכן תוס' גיטין פשיטא ליה דחייב משמע כנ"ל וצ"ע מ"ט מיטב לא נכלל בזה. ובתוס' שנ"ץ נראה דהוי דין ממון אחר. ובמאירי הביא פלוגתא האם דין תשלומין תליא בדין מעילה ולכאורה פליגי אם יש ממון זולת דין מעילה.

עי' שמעתתא ש"ו פ"ד דאין דין ממון לענין עדות וביטול ברוב, נתיבות כ"ח סק"ב חילק בין קד"ד דהמעילה מדין גזל בין קדה"ג דהוי כפרה, ובחידושי הגר"ח מעילה פ"ב הל"ה חילק דק"ד הוי של הקדש בקנינם וקדה"ג רק קדושים למצותן נפק"מ לנעשית מצותו, [הגר"ח ב"ק ע"ו ע"א חילק דק"ד הוי מקנה על הממון וקדוה"ג הוי קדושה ועי"ז נעשה ממון גבוה ולא קנין גבוה] ושם בהל"ב נקט דמעילה הוי דין גזל דהקדש. עי' אתוון דאוריתא כלל ג' דהביא ראיות לב' הצדדים וביאר שם הסברא דהקדש אין דין ממון כלל.]

**מעשר עני**

גמ' רמי ליה אביי עד ע"ב וה"נ רי"ף והגהות אשר"י

שיעור מאתים זוז למעשר עני עי' ר"ש פאה פ"ח מ"ח

**החילוק בין בע"כ למדעתו**

עי' חידושי הרי"מ דדין מיטב נאמר רק בדין ערבות ולא בשיעבוד הגוף וכשמדעתו חשיב שהוא פורע מחמת שעה"ג.

**ל"ק ברש"י**

כשלא פשע ושוה יותר ממאתים זוז

עי' מאירי דאין נותנים וצריך לחלק ממתני' פאה פ"ה מ"ד בעה"ב בדרך, בהגהות אשר"י ובתפארת שמואל פליג דנותנים ועי' מהרש"א.

הטעם בעייל ונפיק ואין לו מאתים זוז דאין נותנים לו הרי הוי עני

עי' תוס' ר"פ דהקשה והניח בצ"ע [ועי' בהגרא"ל מלין סי' נ"ה ד"ה 'והנה ביאור' דחקר אם גדר מאתים זוז דבעינן שיהא לו מעות מאתים זוז או דהוי שיעור בממון ורש"י נקט דשיעור בממון סגי]

ומ"ש ממתני' בפאה דעשיר בדרך במאירי חילק בין פשע לעשיר בדרך.

תר"פ הקשה מ"ט ביומי דתשרי מקבל עד מחצה הרי הוא עני [עי' בהגרא"ל הנ"ל, בקה"י סי' ה' ד"ה ואולם ביאר באופ"א]

ועי' עוד בתר"פ דהקשה מה אביי הביא ממעש"ע וביאר דיש פה חידוש בגדרי שויות של חפצים.

**לל"ב גדר הדין אף דהוא עשיר מקבל**

עי' מאירי דהביא מתני' דפאה הנ"ל דיש דין במתנות ענים דעשיר בדרך מקבל כדי צרכו וכן הוא בתלמיד הרשב"א ועי' שם גדר מאכילין אותו.[ועי' בהגרא"ל הנ"ל דהאריך בביאור בראשונים ואיך דין יוקרא מהני לנזיקין]

**יוקרא דלקמיה**

גמ' וה"נ גבי נזקין עד בעא מיניה

**הראיה ממעש"ע לנזיקין לענין יוקרא דלקמיה**

תלמיד ר"ת ביאר דלרש"י בל"ק א"ש הראיה דשיווי ניסן חשיב קצת שווי גם בתשרי משא"כ לל"ב ותוס' דמירי בעשיר אין ראיה משם אלא דוגמא לאוקימתא. עי' בנחל"ד ד"ה 'לכאורה' והקשה שם מהגמ' של כתובה דהתם יכול לומר מעלינן כנכסי דבר מריון דהרי לא הוי כדינו כלל וזה לא שייך ליוקרא דלקמיה ועי' בר"פ שם דביאר דמעיקר הדין מגיע לאשה קרקע עידית או בינונית.

ובר"פ ביאר גם לל"ב דהראיה ממה דחושבים בתשרי שיעור המחצה לפי ניסן חזינן דניסן חשיב שוה כסף בתשרי [ועי' בהגרא"ל מלין סוף סי' נה מד"ה ונראה עד הסוף דמבאר דהוי חפץ עם שני שערים]

**בגדרי יוקרא דלקמיה והחילוק בין עידית לבינונית טפי פורתא**

דברי יחזקאל מ"ו אות ג' ד"ה 'ונראה דבלא"ה' הביא רמב"ן קידושין י"ב ע"א ד"ה 'חישינן' דאין לממון אלא מקומו ושעתו והביא ראיה מב"ק ק"ה ע"א דל"ח שמא תתיקר ועי' דהוכיח כן מעוד מקומות ובסוגין מבואר דניסן נמי חשיב שומא. וביאר שם דהשיווי האמיתי הוא ניסן דזה זמן המכירה ומה דבעידית נותן כדהשתא דהוי הלכה במיטב ועי"ש ביאור הסוגיא.

חידושי הרי"מ כנ"ל דזמן מכירה הוא השיווי האמיתי וביאר הסוגיא דעידית מעלתו לענין שאפשר להשיג כסף ויש לו זכות לקבל עכשיו ואשר ע"כ בעינן כדהשתא, ובבינונית דבעי בגלל מעלת הקרקע וזה המיטב א"כ אין דין לתת את מעלת הכסף אלא לפי השיווי האמיתי וזה הוי כדלקמיה והמסקנא דבעי לתת את שני המעלות. ועי' חזו"א סי' ג' סק"ג.

**נפק"מ בהנ"ל המזיק קרקע ביומי תשרי האם משלם כיומי דניסן או תשרי**

לפי הראשונים דמעש"ע הוי דוגמא בעלמא לכאורה ישלם כדהשתא, ולראשונים דחשיב שני שיווים יש לעי' לפי מה ישלמו, ולפי האחרונים דעיקר השיווי הוא שעת מכירה לכאורה ישלם כשעת היוקרא**.**

עי' קצוה"ח ד"ש סק"א בכה"ת משלמים כשעת הגזלה והנזק שיטת רש"י לגבי שבר חבית כשביום שוק שוה יותר ישלם מדין גרמי לפי יום השוק, ובנתיבות שם סק"ב פליג דישלם כיום השבירה,

ובדבר"י הנ"ל כתב דלדבריו ישלם היוקר כשהוא זמן המכירה דזה השווי האמיתי. וכן נקט אבן האזל שכירות פ"ג ה"ג ד"ה 'והנה בב"ק' דמחלק בין שומא דהנזק עצמו דהוא נעשה לפי החפץ לכן ישלם כשיווי האמיתי דהוא שעת מכירה משא"כ לגבי תשלומין החפץ במקום כסף א"כ נמדד לפי כמה כסף אפשר להשיג בשעת התשלום וזה מה שישלם.

ובקה"י סי' ה' סק"ב ביאר באופ"א דלמוכר יום השוק הוי שווי בחבית מחמת דעומד למכור ביוקר לכן שומת הנזק כיוקר, ולגבי תשלומין כשעתו משום דלמקבל אין את המעלה דלקמיה דהרי יכול בדמים להשיג כדהשתא.

**מחלוקת ראשונים אם יש זכות תביעה לניזק בקרקע בינונית**

השיטות דיכול לגבות בע"כ של מזיק עי' רש"י ד"ה 'ואי דא"ל' תוס' ח' ע"ב ד"ה 'אבל' הג' הגר"א שם והג' אשר"י. במאירי ביאר דמה דהניזק בעי חשיב מיטב וביש"ש סי' י"א כתב עוד דיכול לבחור מטעם זה גם בעידית ועידית,

וברא"ש בסוגין כתב דאין זכות אלא כאשר המזיק גלי דעתיה בגדר הגילוי דעתא עי' נחל"ד דביאר דוקא דגלי בשיעור יוקרא דבזה אין מפסיד יותר ממה שמשלם מיטב אבל ביותר מיוקרא דלקמיה ל"ח גי"ד [בהגרא"ל מלין סי' נ"ו ד"ה 'וביאור עצם הסברא' דהוי גבול בזכות המזיק דיכול לעכב רק כשבעי לעצם הקרקע.]

**בע"ח דתובע פחות** רא"ש מאירי מיירי בג"ד. וברבנו יונה ב"ב מ"ז. דזכותו עד בינונית ויכול לבחור בזיבורית מה שרוצה, בנחל"ד נראה דכל זכות הלוה לעכב רק אם יש לו טענה ולגבי זיבורית בטלה דעתו. עי' דבר"י שם. הראשונים הקשו דיאמר א"א בתק"ח עי' שיטמ"ק, ר"פ, ובמאירי כתב דמדאוריתא אין זכות לזיבורית אלא שיכול ליתן זיבורית.

**כתובת אשה לגבי בינונית** עי' רא"ש ובהגהות הגר"א שם אות ד' ספק אם יש לה זכות ע"י ג"ד, תוס' ר"פ דעיקר הדין כמ"ד בעידית או בינונית כבע"ח ולכן גובה כיוקרא צ"ע הגדר, תלמיד ר"ת דאין זכות ויוקרא לאו דווקא, ובמאירי כתב דאין זכות אלא החידוש סתמו כיוקרא ויש"ש שם ביאר דאף שג"ד אין חייב ליתן כהשתא. ולגבי בע"ח בעידית עי' ברא"ש ספק אם מהני ג"ד ובטור ק"ב ס"ג הביא ג' דיעות א' דל"מ. ב' דמהני ג"ד. ג' דחייב ליתן כיוקרא דלקמיה.

**בגדרי צרורות**

**גמ' ת"ר בהמה מועדת עד בעי רבא**

**נדון הגמ' אם כחו כגופו והרי בכה"ת כחו כגופו**

עי' ברכ"ש סי' י"ט אות ב' דהספק רק במזיק שור דצורת המזיק ע"י גופו ובעינן הל"מ דכוחו כגופו וספק הגמ' בחידוש ההלכה. ועי' מהרי"ץ חיות דביאר כעין זה דההלכה דהוי מכלל הנזיקין אף לסומכוס.

ועי' רש"י לקמן מ"ד ע"ב ד"ה 'ואכתי' כשכתוב נגיחה משמע בגופו ועי' תלמיד הרשב"א דהקשה כחו כגופו ולהנ"ל א"ש. [ועי' חזו"א י"א סקי"ב ד"ה 'וניחא' דהוי גזיה"כ וצ"ע דגם בנזקי שור באדם כתוב כי יגח וכן צ"ע מ"ש כי יגוף דנמי מירי בגופו]

**הטעם דס"ל לרבא לעולם כוחו כגופו**

עי' רא"ש סי' סי' ב' לדף י"ט דהלכתא באה להקל ולא להחמיר ועי' בפל"ח אות ב' ובנחל"ד י"ט ע"א ישב, וכתב בעו"א דרבא סבר דזה הסברא הפשוטה. ובר"ש בשיטמ"ק ביאר דבלא"ה הוי קנס [וכן הוא במהרי"ל סי' קצ"ג ולמד מהכא לכל התורה דכחו כגופו] ועי' לקמן המקור דהוי קנס ולא ממון [ועי' בהגרי"ס הובא באהל ישעיהו י"ח ע"א דהנידון מה הסברא הפשוטה בחיוב נזיקין].

**גדר צרורות האם הוי מזיק מהל"מ [ומהלכה הוי תולדה דרגל] או דהוי כחו כגופו**

הרא"ש נקט דהלכה להקל דס"ל כחכ"ג ועי' רא"ש פ"א סי' א' דכתב להדיא דהל"מ לא בעי ללמד דהוי ממונא דחייב מדין רגל. ועי' תלמיד הרשב"א מ"ד ע"ב בשם הרא"ש דצרורות חייב חצי כופר.

רש"י ג' ע"ב ד"ה 'בחצי נזק' עי"ש מחלוקת מהרש"ל ומהר"ם בביאור דברי רש"י. ט"ו ע"ב ד"ה 'משום', כתובות מ"א ע"ב ד"ה 'כיון דאיכא', שבועות ל"ג ע"א ד"ה 'ח"נ', דיש מקומות דפירש דהוי רגל מעיקר הדין ויש מקומות דפירש מהל"מ וצ"ע. ועי' רש"י בסוגין ד"ה 'צרורות' וביותר י"ח ע"ב ד"ה 'דדחיק לה' דצרורות דשן הוי תולדה לרגל משמע דמהלכה הוי תולדה דרגל ועי' לעיל רש"י לגבי כופר.

רשב"א ג' ע"ב ד"ה 'הא דאמרינן' ט"ו ע"ב ד"ה 'הא' מספקא ליה האם הוי ממונא מהל"מ או משום אורחיה.

תוס' ג' ע"ב ד"ה 'לפוטרו' וכן תוס' בסוגין ד"ה 'נובר' משמע דס"ל דכחו כגופו ואשר ע"כ הוי תולדה דשן כשנעשה ע"י אכילה.

ברמב"ם עי' ברכ"ש דנקט דעיקר הדין דפטור והלכה חידשה דכחו כגופו ושיהא תולדה דרגל [ועי' מנ"ח מצוה נ"א אות כ"ג דלרמב"ם חייב סקילה וצ"ל דכיון דנתחדש דהוי תולדה דרגל ובמאירי מ"ד מבואר דפטור].

**בגדרי גופו וכחו בצרורות**

**הראשונים דמשמע דע"י דהוי מחובר לגופו חשיב גופו**

תוס' ד"ה חמור במשאו. נימוק"י ז' ע"א בדפי הרי"ף ד"ה דליל וד"ה עגלה. רא"ש ריש סי' א'. ראב"ד בשיטמ"ק ד"ה 'והראב"ד פירש' עי' ר"פ ד"ה 'לא עגלה' ובכ"ב ע"א סוד"ה 'לא ממונא' דבעינן שיהא כגופו לגבי משא ולא סגי דע"י גופו דוחף הפשתן.

**ומצינו בזה סתירות בגמ'**

עי' גמ' מ"ד ע"ב דהפיל כותל על אדם חשיב כגופו כשאזיל מיניה מיניה, רשב"א בסוגין בשם ירושלמי טבלא ע"ג טבלא דעל השני חייב ח"נ, ובירושלמי מבואר עוד כד שמן דעל הכד נ"ש ועל השמן ח"נ. ועי' אבן האזל פ"ב ה"י אות ג' דהביא קרן תלושה וכן כלב שנטל גחלת דמבואר דחשיב גופו.

ויש עוד סוג חיבור בגמ' י"ח ע"ב ס"ד גללים בתר גופא גרירין והוי כגופא ועי' בשיטמ"ק י"ט ע"א בשם הר"י מיגש דבלחים חשיב גופא.

ועי' רשב"א י"ט ע"א ד"ה 'דאית ביה ברזני' דתרנגול דהכניס ראשו לכלי ותקע חשיב גופו אף דאין נוגע ואם מבחוץ חשיב כוחו.

[ועי' בחזו"א סי' י"א סקי"ב ד"ה 'הנה' בהפיל בכוונה לא חשיב צרורות וכל הנידון של צרורות הוא שלא בכוונה חזינן דאין צרורות נידון בעצם מה דלא הוי גופו וצ"ע]

**סתירה ממתני' דדליל חייב ח"נ מ"ש מעגלה המושכת וכו'**

עי' רשב"א ד"ה 'ועגלה' וכן הוא בר"ח י"ט ע"ב. וברא"ש סי' ב' ד"ה 'מתני' חילק בין דרך הלוכו לזרק דהוי צרורות משמע אף במחובר חשיב צרורות. בב"ח ש"צ סעיף י' ד"ה זרקה העמיד דמירי כשלא מחובר, ובפנ"י י"ט ע"ב ד"ה אלא בעל התרנגול מחלק בין דברים שדרך הבעלים ליתן על הבהמה עי"ש. עי' חזו"א סי' ה' סקי"ד ד"ה 'שו"ע' דביאר חלוקי דינים וישב השיטות דל"פ וכתב שם במחובר לגופה וזרקה שלא ע"י הראש הקשור חשיב צרורות וצ"ע ברשב"א דלעיל.

ועי' עוד רשב"א י"ח ע"א ד"ה 'אמר רב ביבי' דחבל שקשור בו דלי ופסק החבל ונשבר הדלי חשיב כוחו אף שהדלי מחובר לחבל וצ"ע מעגלה דהחיבור מחשיבו לאחד.

**בתר מעיקרא [א]**

גמ' בעי רבא עד י"ח ע"א בעי רבא גמ' כ"ו ע"ב ואמר רבה זרק כלי וכו' ובא אחר, וא"ר זרק תינוק עד כ"ז ע"א וא"ר נפל. [ועי' רש"י שם ד"ה 'זרק' בעל הכלי וכו' וברא"ש סי' ט"ז], מלחמות על הגמ' בכ"ו באמצע דבריו 'ויש דרך אחרת'

**הנידון אם בתר מעיקרא או בתר תבר מנא**

ברבא הספק בגדרי מעשה אם חשיב גופו או כחו, וברבה הנדון על הכלי רש"י מבואר דהנדון לענין חיוב הראשון ונפשט בתר מעיקרא, ולגבי פטור השני לא ביאר [ועי' בהגרש"ש סי' כ"ד ד"ה א"ר דמוכח מלקמן דהנדון גם על השני]. וכן הוא ברשב"א כ"ו ע"ב ד"ה 'ואמר רבה'. ובנימוק"י וברא"ש סי' ט"ז מבואר דהנדון גם לגבי השני דכתב דהגמ' פשטה בתר מעיקרא ממה דהשני פטור. במלחמות ס"ל דהספק רק לענין חיוב הראשון והשני ודאי פטור והטעם דאין לכלי דמים, ונפשט בתר תבר מנא ממה דמשמע דהראשון פטור [ויל"ע דברבא הנדון בגדרי מעשה ואפשר דהמעשה חשיב נגמר ורק הכלי אינו שבור]. ובתוס' כתבו דבזרק חץ השני יפטר רק משום בתר מעיקרא משמע כנימוק"י.

[בראב"ד הובא גם ברשב"א הנ"ל דאף אם בתר מעיקרא הראשון פטור דחשיב כאמדוהו וחיה (וצ"ע בלשונו דכתב ספק וא"א כפשוטו דא"כ זה מספיק לפטור השני) והשני כי מנא תבירא תבר]

**גדר בתר מעיקרא**

ברמב"ן מוכח דהוי שבור לגמרי ועי' בדבריו דדן בעוד אפשרויות. בראב"ד הנ"ל רק גדר של אמדוהו ואעפ"כ השני פטור מטעם זה [ועי' בהגרנ"פ אות כ' דביאר דלא נעשה שבור אלא נעשה בו מעשה שבירה עי"ש]

בהגרש"ש סי' כ"ד נקט דהכלי ניזוק בזה שנעשה כלי לזמן. ובאבן האזל נז"מ פ"ב הי"ד אות ג' נקט דאין זה מציאות שבור אלא איבד חשיבות של כלי שלם [ועי' באות ה' דכתב דיש שני נדונים מצד המעשה דחשיב שנגמר ומצד דעי"ז נעשה החפץ שבור] . ובהגרנ"ט קכ"ו וכן בקכ"ז ד"ה 'ונראה בזה' נקט דהוי נזק בשויות ולא בגוף החפץ.

נפק"מ בגדר הבתר מעיקרא א' קושית הרמב"ן מתנוק ב' שיטמ"ק ד"ה 'הא דבעי' לגבי גט קדמה אש לגט ג' כלי לנט"י הגרנ"פ י"ז ד"ה ועוד למדנו ד' אם כלי חרס יהא טהור אם בסוף ניצול. [דברי משפט שפ"ו ג' דהחיוב חל רק כשנשבר.]

**הישוב מקושית הרמב"ן דאין לו דמים**

עי' ברכ"ש י"א סק"א בשם המשכנ"י ובהגרש"ש במכתבים סי' ד' דהכלי נשאר באיכותו ושומת נזיקין לפי האיכות דהשויות הוא רק פרט בהשתמשות בחפץ. וכתבו שם דהרמב"ן לא פליג בזה אלא ס"ל דחשיב שנשתנה ע"י שיש בו כח שבירה. ונפק"מ דע"י אבן שנזרק גם לרמב"ן חייב השני ועי' רע"א הנדמ"ח דסבר דלרמב"ן גם באופן הזה פטור. ובחזו"א י"א ט' כתב דשוה לגבות נזיקין ועי' בהגרש"ש הנ"ל דדחה מהלך זה.

**קושית האחרונים דחפץ אבוד הוי הפקר**

נתיה"מ רס"א בסופו כתב דמירי שאפשר להציל ולכאורה צ"ע דהריב"ש תק"ו כתב דלמנא תבירא בעינן ודאי ועי' בהגר"ח דהצלה היא מעשה חוץ לחפץ ובחפץ יש בו דבר המאבדו ודאי. ובהגרש"ש כ"ד ב' דמירי דהצלה ע"י הדחק וחילק דלהפקר בעינן מוחלט ולמנא תבירא סגי מה שבדרך הטבע. ועי' שם בחזו"א דישב ע"פ הנ"ל ודחה הישוב וביאר כנתיה"מ.

והגרי"ז סוף הלכות גזלה ביאר כיון דהשברים שלו החפץ נשאר שלו והפקעת בעלות על חפץ ולא על שויות [וצ"ע מהתוס' כ' ע"ב ד"ה אפקורי],

**קושיא על הרמב"ן למ"ד בתר תבר מנא הרי כשנשבר אין לו דמים**

הגרש"ש במכתבים ישב דנעשה במעשה אחד ומשמע שם דכאשר זה שבירה מתמשכת א"ש טפי. ועי' חזו"א י"א סעי' י"ג כיון דאין לו דמים רק מחמת השבירה בפועל וזה דבר המחיב לכן חשיב היזק אחד ונפק"מ כשנאסר בהנאה ע"י הזריקה בנפילה.

**קושיא על הרמב"ן דהראשון ישלם דהפסיד דמי החפץ**

עי' כמה גמ' דאין משלמין על הפסד דמים א' ה' ע"א היזק שאי"נ פטור והמ"ד דפליג משום דחשיב שינוי ב' צ"ח ע"א זרק מטבע לים ושף מטבע ג' צ"ט ע"ב בהמה שעשאה ספק טריפה פטור.

ולרמב"ן למ"ד בתר תבר מנא למה השני לא יתחיב דהפסידו תשלומין מהראשון ישבו בקונ' דינא דגרמי כיון דעדיין ללא נתחייב הראשון לא חשיב גורם נזק.

**בתר מעיקרא בחץ**

תוס' ד"ה 'זרק' תלמיד הרשב"א 'בעי רבא' נימוק"י ד"ה 'אלמא' קצוה"ח ש"צ הביא הראשונים דפליגי.

**ראיות הקצוה"ח**

**הראיה מהרא"ש** סי' ב' דהקשה התיזה מרה"ר לרה"י חייב הרי בתר מעיקרא הוי ברה"ר [ויש לדון אם כוונת הקצות דהכלי שבור ברה"ר וזה צ"ע דהרי הוא ברה"י או דכונתו דכדי להיות מעשה מזיק בעינן דהכלי יהא שבור ולגבי דין רה"ר קובע מקום המעשה ולכאורה מוכח כצד ב' מישוב הרא"ש ועי' ברכ"ש סי' י"ז סק"ג]

ודחית הראיה עי' גרש"ש י"ח דכונת הרא"ש דבחץ הבתר מעיקרא רק לענין דהמעשה מצד הפועל נגמר אבל הכלי עצמו עדיין שלם. ולצרורות בעינן שהכלי נשבר בגופא ולרה"י סגי במעשה הבהמה והרא"ש תירץ דלרה"י נמי בעינן נשבר ברה"י. [ולפי"ז יש לדון בכל הדינים מה תלוי במעשה ומה בדבר הנשבר ועי' ברכ"ש הנ"ל לענין טמון ובחזו"א הקשה מב"ק נ"ו ע"א כופף קמתו בפני הדליקה ושם כבר יש אש חזינן דאין דין בת"מ בחץ מוכח דלטמון תלוי בנשבר] יל"ע איך הרא"ש מביא ראיה בת"מ גם במעשה מכלי שבור דלא מצינו בת"מ במעשה בלא תוצאה דחשיב שנגמר.

ועי' יש"ש סוף סי' ד' דכתב לרא"ש הוא הדין בגלגלה הכלי דחייב [וצ"ע דהרי הכלי נשבר ברה"ר ומה מהני דיש דין שהכלי ישבר ברה"י דהרי נשבר ברה"ר],ט"ז ש"צ ס"ה פליג וסבר כיון דהכלי היה ברה"ר שלא ברשות לכן פטור עי"ש

ועי' תלמיד הרא"ש דסובר דגם בחץ בת"מ דנשאר בצ"ע גם על חץ מ"ט חייב כשנזרק מרה"ר דהא איתבר מנא ברה"ר ועי' שכתב דפליג על תוס'.

**הראיה מהטור** מרבה בחבילה (ובביאור מה דחילק הקצוה"ח בין אשו משום חיציו לממונו לגדר בתר מעיקרא דמ"ש הרי מירי על הניזוק ולא על חיוב המזיק עי' ברכ"ש י"א אות ד' ד"ה 'ובדברינו') עי' בהגרש"ש הנ"ל דסיבת הפטור במרבה בחבילה משום דהשני לא חשיב עושה מזיק כיון דלא חידש מזיק ולחיב מדין אש בעינן עשיה המחדשת מזיק ויל"ע דהכא מירי באשו משום חיציו.

ובחזו"א י"א סק"ה ישב דאם נשבר ע"י השובר הראשון אמרינן דמעשי השני לא הוסיפו אבל נשבר רק ע"י השני זה הנדון של בתר מעיקרא[ועי' ברכ"ש י"א סק"ד דנקט דאף בשני חצים שהזיקו בב"א ועוד ביאר שם מתי זה נידון בעשית המזיק ומתי הנדון במעשה היזק]

ומה דהקשה הקצוה"ח דלשיטת תוס' איך מישב הגמ' דבלאו איהו מתבר עי' נחל"ד דתמה דהרי מבואר בתוס' שם ששניהם חיבים.

**הראיה מהנימוק"י** עי' גרש"ש הנ"ל דכתב דהמעשה מצד הפועל חשיב דנגמר ולא מצד החפץ וחידש דסגי בזה לחיב המזיק אף שהניזק עדיין לא הפסיד. והוסיף דגם למ"ד בתר תבר מנא סגי בסיבה להחיל שעבוד, [וצ"ע דאיך חל חיוב כשעדיין אין מעשה מזיק. ועי' בסי' כ"ט סק"א ד"ה 'וכן יש מקום' דרק שעבוד נכסים חל כאשר יש כבר סיבה לחיוב שעבוד הגוף (ובסי' א' אות ב' האריך בזה)] ויל"ע איך מהני סיבה לנר שבת.

**דחית הקצוה"ח את ראית התוס'**

בגרש"ש דחה החילוק דא"כ גם בכלי נימא דנעשה שבור ע"י כחו אלא בהכרח דאם אין הפסק בין מעשה השור לנזק חשיב גופו לענין צרורות ועי' תלמיד הרשב"א דסובר דבחץ בתר מעיקרא והקשה מצרורות וישב לחלק בין אם נגע בגופו בניזוק או רק ע"י חץ.

**ראיות דאמרינן גם בחץ בתר מעיקרא**

אבן האזל פ"ב נז"מ הי"ד אות ד' גמ' קט"ו ע"ב קושית הגמ' מבא אנס לנשבר הכלי לגבי תרומה עי"ש והקשה דנשבר הוי בכלי משא"כ אנס דמי לחץ. ובהגרש"ש כ"ד סק"ב הקשה מקי"ז דמבואר דאם אנס עמד על חפץ ואחר נשא ונתן ביד חשיב אבוד וישב הגרש"ש דהתם הנדון על הפקעת הבעלים ובזה סגי המצב דאבוד מבעלים אבל שהנדון שינוי החפץ בעינן מעשה בחפץ.

**ספק הגמ' צרורות מגופו או מעליה**

גמ' בעי רבא וכו' מגופו עד ע"ב בעי רבא יש העדאה

**ביאור צדדי הספק מגופו או מעליה**

שיטמ"ק בשם גליון ד"ה 'שמעתא דהעדאה' הספק אם ההלכתא נאמרה להקל לגמרי או דילמא רק בשיעור התשלום. ומעין זה בראשונים החילוק בין מגופו דהוי ספק לפטור רה"ר דפשיטא דפטור עי' תוס' ג' ע"ב ד"ה 'לפוטרו' רשב"א שם ד"ה 'הא דאמרינן' ובתוס' שאנץ בשיטה שם נקטו דכיון דהלכה להקל אפשר דיש קולא גם במגופו דאשכחן קולא כזו בח"נ.

ובמאירי סוד"ה 'תרנגול' דהספק אם צרורות תולדה דקרן או דרגל וכן בכל הספיקות דלהלן.

הפנ"י ע"ב ד"ה 'אמר וכו' ביאר הספק אם מגופו זה הלכה בח"נ או בלאו אורחיה. [ומה דמצינו נ"ש מגופו בר"ט עי' שם ובהגרא"ל מלין סי' ס"ו ד"ה 'ונראה' בסוגרים שם דר"ט הגדר ב' ח"נ]

ובהגרא"ל מלין בד"ה הנ"ל ביאר כיון דהלכה חידשה מזיק חדש [ובל"ז פשיטא דדינו כרגל] ונאמר בו דין ח"נ יש ספק בגדרי ח"נ כפנ"י. [ קה"י ט"ז סק"ב ביאר הספק כפנ"י ובישוב דר"ט ור"ע מגופו גם בנ"ש נקט הספק אליבא דרבנן]

באבן האזל נזקי ממון פ"ב ה"ו אות ב' ביאר דצרורות הוו קצת אורחיה בין קרן לרגל ואשר ע"כ נסתפק לגבי מגופו אם כקרן או כרגל.

**תוס' ד"ה 'במועד' מחלוקת רש"י ותוס' בצרורות משונה ואיעד האם שייך צד תמות**

עי' פנ"י ד"ה 'בא"ד ומדקתני' דביאר שיטת רש"י דאחר ג"פ נעשה כאורחיה ולכן הדין ח"נ כאורחיה אבל לענין מעליה הוי סברא שיועיל העדאה, ותוס' ס"ל דאין העדאה ביאורו דאין חידוש דהעדאה בצרורות ממלא נשאר תם [עי' גרא"ל הנ"ל ד"ה ועפי"ז]

ובשיטמ"ק ד"ה 'במועד' ביאר דרש"י ס"ל דלב' הצדדים יש העדאה והספק אם אתי הלכתא והורידה לח"נ ולפי"ז בעינן שיהא רבע מגופו ורבע מעליה ומהדין דהכל מעליה חזינן דצרורות מעליה.

ונחל"ד ביאר דסברת רש"י כנ"ל דיש העדאה לב' הצדדים והספק אם יש פטור צרורות ומסברא הח"נ שנשאר אחר העדאה דינו מעליה כיון דעיקר הדין דבעי לשלם נ"ש אלא ההלכה פטרה די שפטרה מח"נ של מגופו.

ובמלא רועים ביאר פלוגתתם דבתחילה הוי קרן והמחלוקת אם אחר ג"פ נעשה רגל [וצ"ע מ"ט כל קרן מועדת לא הוי רגל] או דנשאר קרן ושיך צד תמות.

[מ"מ בענין מגופו עי' חידושי הגר"ח החדש על הש"ס בב"ק י"ג ע"ב ד"ה תם משתלם מגופו דחל שיעבוד על השור אף כשאין שעבוד על הגברא הגר"ח בספר נז"מ פ"ד ה"ד ד"ה והנה. ברכ"ש א' אות ג' ובסי' ז' אות ה'. (ועי' בהגרנ"פ פרק א' אות קמ"ג דחקר אם דין מגופו הוי דין שיעור בחיוב או רק מקום גביה עי"ש)]

**ספק הגמ' יש העדאה**

ל"ק ברש"י דהספק במשונה ואיעד ועי' רש"י ד"ה 'אלא' וד"ה 'אלא הא' דהספק אם דין צרורות נאמר רק באורחיה ובשינוי הוי תולדה דקרן או דילמא דינו אחר ג"פ כצרורות דרגל ובהגרא"ל ד"ה 'וכן מהבעיא' ביאר דלא יכול להיות יותר ממועד מתחילתו דילפינן מרגל. ובמלא רועים נקט הצד דאין העדאה דאחר ג"פ נעשה אורחיה והוי תולדה דרגל.

תור"פ ד"ה 'או דילמא' דהספק אם דינו כקרן או דילמא כיון דרגל הוי מועד מתחילתו והלכתא דמשלם ח"נ ה"נ בהעדאה ההלכתא יפטור מח"נ. במאירי סוד"ה תרנגול דהספק אם צרורות תולדה דקרן או דרגל.

ל"ב ברש"י דהספק לגבי צרורות אורחיה עי' בר"פ אם דינו כקרן דבח"נ יש העדאה או דילמא דההלכתא ח"נ נאמרה גם על ההעדאה ועי' במאירי כנ"ל. וקושית רש"י דהרי אורחיה מפעם א' עי' בהגרא"ל הנ"ל ד"ה 'והנה כ"ז' דביאר דדין מועדות הוי דין ולא רק לעשותו אורחיה וכן הוא בתוס' כ"ד ע"ב ד"ה 'מכירין' דבנגיחות פטור נסתפקו אם נעשה מועד.

**שינוי בצרורות**

גמ' בעי רב אשי יש שינוי וכו'

**ביאור ספק הגמ'** רש"י ד"ה ביאר דהספק האם תמות הוי דין חצי מהנזק או חצי מהתשלום משמע דפשיטא ליה דהוי תולדה דקרן [ובהגרא"ל מלין סי' ס"ו ד"ה 'וכן נראה' ביאר דהספק אם דין תם הוא חצי ממועד או חצי מהנזק]. ובתר"פ מבואר להיפך דהספק אם צרורות זה חצי מהנזק או חצי מהתשלומין.

ובמאירי ביאר דהספק אם צרורות תולדה דקרן או לעולם תולדה דרגל.

שיטת הרמב"ם נזקי ממון פ"ב ה"ה ו' ובמ"מ שם דהספק האם שינוי עביד ליה תולדה דקרן ודין צרורות דישלם חצי מדינו או דאין שינוי ודינו כרגל וכתב דנפק"מ מהספק גם לחיוב רה"ר.[עי' אבי עזרי שם דביאר דהספק כיון דהשינוי רק בפעולה ולא במקרה הנזק אם סגי בזה למשונה]

ובביאור המ"מ עי' אבן האזל שם אות ד' כיון דצרורות הוי קצת משונה הספק אם הח"נ מחמת המשונה א"כ עוד שינוי לא משנה הדין או הח"נ מדין כחו והשינוי עושה רביע ובהמשך דבריו ביאר המ"מ. [אמרי משה כ"ח ו' באופן אחר]

ובברכ"ש י"ט אות ב' ביאר איך שינוי יחשב תולדה דרגל וביאר דכחו לא הוי בכלל השור ודינו דהוי תולדה דרגל.

[ונפק"מ בכל הנ"ל בגדרי תמות דקרן עי' קה"י סי' י"ז מד"ה 'ויש לעי' ואילך ולענין פטור רה"ר בשינוי]

**בביאור הגמ' אם יש שינוי לא יתכן הספק דהעדאה** עי' רש"י בסוגין, תוס' י"ח ע"א ד"ה במועד, ר"פ ד"ה מכלל שיטמ"ק בשם הרא"ש [חזו"א סי' י"ב סק"א הקשה דיש נפק"מ דבעטה ג"פ ונעשית מועד ולאח"מ בעטה והתיזה ג"פ אם יהא העדאה]

**צרורות כשהשינוי לא במעשה המזיק** גמ' תרנגול שהושיט וכו' רמב"ם נז"מ פ"ב ה"ט ראב"ד ומ"מ ובאבן האזל שם ביאר דהכנסה לאו אורחיה והתקיעה אורחיה ולכן הוי ח"נ דהצרורות לא נעשו עם השינוי ופליג שם על האו"ש במקרה דהרא"ש כלבא דאכל אימרי דהנבילה לאח"מ הוי רק שן.

**בגדרי כח כחו**

גמ' בעי רב אשי כח כחו וכו'

**כח כחו לרבנן ג' שיטות**

תוס' לקמן כ"ב ע"א ד"ה 'ור"י' דלרבנן יש ספק אם כח כחו פטור, וכן ביאר הרא"ש את התוס' בסי' ב' על הגמ' י"ט ועי' ביש"ש סי' כ"א דביאר התוס' אליבא דסומכוס עי"ש ובהגר"א שצ"ב סק"ב דחה היש"ש דהוי להו לומר חייב ח"נ. בהגר"א ש"צ סקי"ג הקשה על התוס' מי"ח ע"א דמשמע דלרבנן פשיטא דח"נ ממה דלא הוכיחו מהסיפא דחייב על הכלי השני ח"נ ותליא בגדרי בתר מעיקרא אם מהני על המעשה לבד.

רא"ש סי' ב' על הגמ' י"ט הביא ב' ראיות דלרבנן ודאי חייב ח"נ.

ובריטב"א מכות ח' ע"א ד"ה אלא כח וכו' כתב דפשיטא דכח כחו פטור וצ"ע מנליה. [ועי' בריב"ש שע"ה ד"ה 'מה שתירצת' דהשואל שם הוכיח דפטור ממה דלא נסתפק לרבנן והריב"ש דחה כהרא"ש]

דעת הרמב"ם פ"ב מנ"מ הי"ז ובכ"מ ולח"מ עי' אמרי משה כ"ח ס"ד דישב הרמב"ם דאין חיציו בקרן.

**כח כחו לענין גלות** עי' מכות ח' ע"א בריטב"א שם רמב"ם פ"ו מרוצח הט"ו . **כח כחו לענין רציחה ונזקי ממון דאדם** תוס' סנהדרין ע"ז ע"א סוד"ה סוף חמה בזרק אבן למעלה לגבי חיוב מיתה דפטור ולגבי נזיקין חייב עי' שם במהרש"א בביאור התוס' ועי' בתורא"ש שם, (ועי' ביד רמ"ה בע"ב ד"ה 'זרק')

**כח כחו לענין שחיטה** תבואות שור סי' ג' סעי' ב' נסתפק ועי' בסק"ד בביאור הספק.

**כח כחו במלאכת שבת** עי' או"ש הלכות שבת פ"ט ה"ב דפטור עי' דהביא ראיה מהירושלמי.

**סוגית נהנה א**

גמ' כ' ע"א ואם נהנית עד א"ל רב חמא

**מחלוקת רבה ורבא**

רש"י ד"ה 'אע"פ' דמירי סוגין בשאינו רגיל להאכיל שעורים. וביש"ש ט"ו פליג דפשיטא דפטור [דשבעה בעמיר וא"כ אין מעלה כלל בשעורים] וסוגין מירי דלפעמים מאכיל שעורים וצ"ע פלוגתתם ועי' נחל"ד. נימוק"י בשם הרמ"ה ב"ח שם רש"ש בסוגין[שלטי גבורים בסוגין אות א' האריך במחלוקת ראשונים]

**גדר בזול**

נחלקו הראשונים אם בזול מירי רק על שעורים או גם על עמיר עי' רש"י ורי"ף בסוגין רשב"ם קמ"ו ע"ב ד"ה 'ושמין'.

**וענין הבזול** עי' רש"י ד"ה דמי שעורין דיכול לטעון דרק במחיר זה מאכיל עי' מאירי במשנה תלמיד הרשב"א דאנן סהדי דבמחיר זה היה מאכיל, ברשב"ם הנ"ל כתב דזהו כלל בכל האוכלים דמשלמין פחות שליש דטוען אילו יודע לא היה אוכל (ובגמ' ב"ב ד' ע"ב דמי קנים בזול צ"ל דהשומא לא לפי שליש ועי' רמב"ן שם ובב"מ מ"ב ע"ב ד"ה משלם דיש עוד שומא לזול) . קצוה"ח שס"ג סק"ז הקשה על השו"ע שם מ"ט בדר בחצר חבירו משלם הכל ולא בזול.

**גדר נהנה בבהמה** יש"ש סי' ט"ו הובא בנחל"ד ופליגי באופן שהבהמה אכלה יותר מהשיעור ונתקלקל הכל האם חייב לשלם על השיעור הטוב לה ומשמע דפליגי אם ההנאה הוי מה שנתקבל בבהמה דבר המועיל לה או מה שהשביחה הבהמה ועי' תוס' ע"ב ד"ה 'הא איתהנית' דהנידון הנאת מעיו. ועי' תורת חיים בסוגין דאין משלם על הנאת החיך.

**גדר נהנה והחילוק בין נהנה למשתרשי**

עי' קצות רמ"ו סק"ח דהביא מהרי"ט דהשוה משתרשי לנהנה, והקצות פליג דגדר נהנה אין הוא משום דנתרבה ממונו אלא עצם מה שנהנה ובשע"י ש"ג פכ"ה עמ' רס"ב ד"ה 'ונלענ"ד דיסוד וכו' ביאר הקצות דמשתרשי גדרו דממון זה יצר ממון אחר והוי סיבה לזכיה [ובאו"ש נזקי ממון פ"ג ה"ב ביאר דחשיב כתמורה] ובנהנה חייב על ההנאה עצמה. [ובמשביח ממון כמו בכישות ב"מ מ"ב מבואר בהגרש"ש דחשיב משתרשי ובאו"ש שם נקט דמה שלא חסך ורק השביח חשיב נהנה ולא משתרשי] גדר חיוב נהנה עי' בשע"י שם עמ' רס"ו ד"ה 'ולפי"ז' דכתב דהמחיב בנהנה זה ההשתמשות ובברכ"ש סי' י"ד סק"ב כתב דהמחיב לשלם הוא מה שנתקבל אצלו הנאה בלא תמורה.

**האם נהנה הוה מלוה הכתובה בתורה**

**השיטות דנראה דהוה מלוה שאינה כתובה** עי' שו"ת הרשב"א ח"ד י"ג דנקט וז"ל ממונו של זה וכו' בידו של בעל הפרה [ויל"ע מהרשב"א גיטין מ"ט ע"א סוד"ה אילימא דנראה דהחיוב במעילה כדין מזיק ובסוגין השוו מעילה לנהנה] וכן הוא בקצוה"ח שצ"א דחשיב כבע"ח ובחזו"א ב"ק סי' י"א אות י"ח הביא מתוס' בגיטין נ' ע"א סוד"ה 'מאי עידית' דחייב כבע"ח ועי' שיטמ"ק י"ד ע"ב ד"ה כתב הרמב"ם דאף יתמי קטנים פורעין מהם נהנה משמע דחשיב כשבח בעין ולא חיובים עי"ש (צ"ע מרע"א תש' קמ"ז דהוכיח מהגמ' קי"ב ע"א דקטנים פטורים). ועי' בשיטמ"ק ק"ד ע"ב ד"ה 'ואם מאית' דנהנה חיובו כמלוה שאינה וכו' ואפשר דהתם בעין[עי' או"ש נז"מ פ"א ה"ב] **השיטות דהוה ככתובה** ברכ"ש י"ד סק"ב בשם הגר"ח דהוה מלוה הכתובה בתורה ודימה לשלח"י וחילק דאם נהנה מדעת בעלים הוי מלוה שאינה כתובה וכו' וכן ב"ב ז'. ובגרא"ל מלין ס"ט ד"ה 'והנראה' הוכיח דהוי מלוה הכתובה בתורה צ"ע לישב הסתירות, שער"י שם עמ' רס"ו ד"ה 'ולפי"ז' דן האם הוי מסברא או ילפינן ממעילה ואפשר דנפק"מ אם הוי מלוה הכתובה בתורה.

**ומצינו נפק"מ בין משתרשי לנהנה**

**א.** אם יש טענה של הייתי מתענה פלוגתת המהרי"ט והקצוה"ח הנ"ל אם חלוק נהנה ממשתרשי . **ב**. אם בעינן מעשיו ומעשי בהמתו עי' תוס' ק"א ע"א דלנהנה בעינן מעשיו ומעשי בהמתו ובשע"י שם סוד"ה הנ"ל הוכיח מהגמ' בחולין קל"א ע"א ובב"מ מ"ב ע"ב דמשתרשי גם ע"י מעשה אחר וכתב שם מהשער המשפט דפליג **ג.** אם חייב במתנות כהונה בממון שאין לו תובעין דבנהנה פטור ובמשתרשי חייב קצוה"ח הנ"ל [ואף דנהנה חייב גם במקום שמזיק פטור כמו בסוגין ותוחב לחבירו וכן טבחוה וצ"ל בין חיסרון בעצם גדר הממון לפטור (שע"י עמ' רס"ז באמצע הטור השני נקט דגם אם הוי איסור הנאה ואצל הלוקח שרי חשיב משתרשי)] **ד.** עי' עוד תוס' בב"ק ק"א ע"א דחילק דלענין משתרשי בעינן שבח בעין ולענין נהנה לא בעינן ונפק"מ שם אם אין שבח וכו'. **ה** אם בעינן שיהא חסר כדי להתחיב עי' שע"י עמ' רס"ח ד"ה 'ונלענ"ד דבזה' דבמשתרשי לא בעינן**. ו.** לענין קלב"מ עי' ברכ"ש סי' י"ד אות ב' דנהנה כיון דהוי חיוב תורה פטור מדין קלב"מ.

.

.

**חסר ולא נהנה [ב]**

גמ' א"ל רב חיסדא עד סוף העמ' תוס' ד"ה זה אין נהנה רי"ף ורא"ש סי' ו'

**ג' שיטות בראשונים בחסר ול"נ**

תוס' ס"ל דפטור דהוי גרמא בין עם דר בין אם לא דר.

רי"ף ס"ל דחייב ווכתב הרא"ש סי' ו' חילוק בין נועל דפטור מטעם גרמא וכתב עוד מטעם משלמין כשעת הגזילה ועי' בפל"ח שם, לדר דחייב וביאר דחשיב אכל חסרונו של בעלים. ועי' רשב"א בע"א ד"ה אלא בחצר דהקשה על הרי"ף ב' קושיות, עי' בנחל"ד בישוב הקושיות. ועי' ביאור הגר"א שס"ג סקכ"א ביאור בדברי הרי"ף.

ונחלקו באחרונים האם חייב מדין נהנה או מדין מזיק בברכ"ש סי' י"ד ביאר דמשום נהנה ועי' בהגרא"ל מלין סי' ס"ט סק"ב דיש שני מחיבים לנהנה והכא חייב מדין ממוני גבך.

ועי' בהגרש"ש סי' י"ט סק"א דביאר דחייב מדין מזיק כיון דדר חשיב דמכלה הפרי משא"כ בנועל רק מונע. [קה"י סי' י"ח סק"ב ד"ה ומעתה]

בנימוק"י הביא שיטת הרמ"ה דחייב לעולם. ועי' קצוה"ח שס"ג סק"ג דשבת הוי רק באדם ועי' במגיה שם. ובמחנה אפרים גזילה י"א ישב דחייב מדינא דגרמי.

**נהנה ולא חסר [ג]**

סוגית הגמ' עד כ"א ע"א כיצד משלמת

**ביאור הצד דבעינן חסר**

עי' תוס' ע"ב ד"ה הא איתהנית משמע מטעם כופין וכו' תוס' ב"ב י"ב ע"ב ד"ה בשם ריצב"א כתב משום כופין. (שו"ת הרא"ש כלל צ"ז אות ב') פנ"י ד"ה 'זה אינו נהנה'. ועי' מרדכי בסוגין דכתב הטעם דיכול לכפות אף מתחילה.

הגרש"ש סי' י"ט סק"ג הקשה מה שייך בהקדש כופין ועי' ביאורו שם, וב"ב סי' ד' סק"ז וכן בחידושי הרי"מ ב"מ ל"ה ע"ב ד"ה אמר ר"ז ביארו דכל שלא חסר ל"ח נהנה משל חבירו.

ברבינו יונה ב"ב ד' ע"א אמצע ד"ה מתניתין דבל"ז הוי מחילה ועי' מחנ"א גזילה סי' י' דנראה דהוי מטעם מחילה ובנימוק"י ט' ע"ב מדפי הרי"ף בריש העמ' 'ועוד כתב וכו' הביא ראיה דגם בידעינן דלא מחל פטור וצ"ע בדברי ר"י. ובחידושי הגר"ח נקט דבתחילת הסוגיא הדין חסר בגדר מזיק והנאה לבד לא חשיב ממון ובסוגית מקיף התחדש דהנאה ממון והחסר עושה שיקפיד.

**גדרי חסר**

עי' תוס' ד"ה הא איתהנית דסגי מה שהיה חיסרון בתחילה והגרש"ש סי' ל"ז סק"ב ביאר כיון דכל החסרון נאסף איליו להנאתו [ועי' מחנ"א גזילה י"ג דפליג וביאר דגם באופן דהחסר עשה אחר ולא אל הנהנה חייב]. ועי' תוס' כתובות ל' ע"ב ד"ה 'לא צריכא' משמע דפליגי ובעינן חיסרון כשנהנה וחידשו דסגי בחיסרון פמש"פ ועי' מהרש"א ומהר"ם שיף דהקשו דמנלן דסגי בחיסרון פמש"פ. [ ובשעה"מ גזילה פ"ג ה"ט נקט דהוי פלוגתא, בברכ"ש סי"ד סק"ג ביאר דפליגי בחפץ דלא שו"פ אם יש חיוב נהנה]

ובסוגין מבואר דבשן דפטור ברה"ר חשיב חסר חזינן דאף שאין תביעה להשלים סגי לחסר ובנחל"ד ד"ה א"ל ביאר דבזה פליגי רבא ורמב"ח ובביאור הגר"א שס"ג אות י"ח ביאר כנ"ל והוכיח דלחסר סגי גם באופן שלא מחיב כמו כל חסר בדירה שפטור מטעם גרמא וחייב כשנהנה לתוס'.

ועי' בתוס' ד"ה אפקורי ובמהר"ם ביאר דמתיאש ועדיין נשאר בעלים ולא חשיב חסר ועי' בנחל"ד בביאור התוס'. ועי' תלמיד ר"ת. [ועי' בהגרא"ל מלין ס"ט סק"ג דהביא שיטמ"ק מ"ט לא מחיבינן מדין מגלגלין וישב בג' אופנים וביאר שם]

עי' עוד במקיף דאף חסר מחמת שכך צורת שדהו חשיב חסר וודאי אין פה פגיעה או מזיק.

שחרוריתא דאשיתא עי' תוס' ד"ה ויהבי דמגלגלין עליו הכל וביד רמ"ה פליג הובא בנימוק"י ט' ע"א ד"ה 'בציבי' פליג ועי' קצוה"ח שס"ג סק"ד. ויל"ע סברת פלוגתתם למתבאר בסברת חסר.

**בלא עבידא לאגרא והבעלים מיחה שלא יכנס האם חייב לשלם**

מחלוקת ראשונים תוס' ד"ה כהדיוט ובביאור הגר"א שס"ג י"ג ביאר התוס' דחשיב שאמר צא [וכן מחנ"א גזילה י'] רשב"א משמע רק משום דחשיב כמתנה על שכר ושיטמ"ק בשם רבנו ישעיה דסגי במחאה, נחל"ד ויל"ע במאי פליגי והאם הוי סברות בחסר [ועי' בשו"ע שס"ג ס"ו בסמ"ע סקי"ד דהסברא במחאה דאין דין כופין. ועוד שם דאם הוציא הבעה"ב פטור צ"ע] ועי' ברכ"ש י"ד סוף סק"א נפק"מ בהקדש בלא נהנה ולא חסר ועי' בהגרא"ל מלין ס"ט סברת הרשב"א.

ונחלקו התוס' והמרדכי בסוגין אם יכול למנוע בתחילה לגור ועי' נמוק"י ח' ע"ב סוף העמ' ד"ה 'מאי הוה עלה' דכתב הסברא דאין כופין לכתחילה דכופין נאמר רק כשלא לוקח מחבירו. ובהגרש"ש י"ט סק"ג כתב דלהפקיע שליטה זה דבר דאינשי מקפידים.

באופן דעומד להשכירה ולא יכול להשכירה עי' במחנ"א הנ"ל הביא בזה ב' דיעות ולכאורא תליא בסברת חסר.

**אשו משום ממונו**

גמ' כ"ב ע"א אתמר רבי יוחנן עד תנן הכלב וכו' תוס' ד"ה אשו משום ממונו

**שיטת רש"י דאשו משום ממונו בעינן ממונו ממש**

**ישוב קושית התוס' מכופף קמתו** עי' בשיטמ"ק בשם הגליונות דהאדם עושה ההיזק [ועי' רש"י שם ד"ה 'דמטי' כשכפפה הגיע בה וכו']. ובהגרש"ש כ"א אות א' הקשה דהרי כל ההמשך חוץ ממקום גחלת נעשה ע"י אש ולא ע"י אדם. ותלמידי הר"י נקטו דכשאדם מבעיר חייב בלא ממונו וממונו בעינן רק כשמחיבים על האי שמירה. וצ"ע המקור לב' גדרי מחיב באש.

ועי' פנ"י ד"ה וגבי גץ דר"ל פליג רק באש בהיתר אבל בלא רשות ומתכוון חשיב אדם המזיק וכופף הוי בכונה וע"ע פנ"י לקמן מ"ג ע"ב ד"ה 'עבד כפות' באמצע הדיבור 'ונלע"ד' דנקט דחייב באופן זה גם ברציחה [ויל"ע מע"ב במדליק גדיש ועבד כפות] וצ"ע המקור לב' דינים.

ובנחל"ד ביאר דכופף עשה מעשה בחפץ הניזוק כמו שם טלית באש חבירו צ"ע דהכא הוי רק ע"י רוח מצויה.

**והקושיא מגץ** עי' בהנ"ל דהתם עביד בידים ממש ומחיב מדין אדם וצ"ע במאי פליגי התוס' ועי' נימוק"י סוף הכונס דהגמ' דגץ מירי למ"ד אשו משום חיציו. ובפנ"י ישב דחשיב מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה ועי' בהגרש"ש סי' כ"א אות א' לכאורא יפטר כשורו שהפקיר לאחר שפשע בו דהרי בעינן ממונו ורק בבור מהני דסגי בעשיה.

**הקושיא דיפקיר הגחלים** וידליק הגדיש בשיטמ"ק ישב ויל"ע בישובו. ולתלמידי הר"י הכא מדליק בידים ולפנ"י כיון דמתכוין ודאי חייב. ובנחל"ד ישב דחלוק מדליק בשל חבירו דהתם הוי חיוב של אדם ומביא מהגמ' לקמן דחייב בטמון בגדיש של חבירו.

ועי' בפנ"י הנ"ל דהקשה ממשניות מפורשות דגם כאשר הוא לא בעלים חייב וישב כנ"ל.

**גדר הממונו** **לרש"י** האם בגדרי בעלות בתוס' משמע דנקטו גדרי בעלות ועי' בנחל"ד דדן כל מעשה הגבהה חשיב אף בלא מתכווין. ועי' ר"ח ממונו דכלב ועי' שם בנחל"ד בביאור הר"ח. ויל"ע הרי שלהבת אין בעלים עי' רשב"א בסוגין א"כ איך חשיב ממונו ועי' גרש"ש בסוגין דסגי שיצא מדבר שהוא ממונו וצ"ע.

ועי' לקמן בגמ' דפשתן שנשרף לא חשיב כגחלת דבעל הגמל עי' גרש"ש סי' כ"א דהקשה על הפנ"י דנקט בר"י דהוי גחלתו א"כ גם לר"ל, וישב פשתן דמיד מתכלה ואין גחלת [ובאחרונים ישבו באופנים אחרים אמר"מ סכ"ט סקכ"ג דלא סגי דהממון שלו אלא בעינן עשיה. ובסי' ל"ו סק"ט דאין מחויב לשמור ממונו שלא יעשה מזיק ודחה וכתב דל"ש שיעשה אש וביאר שם למ"ד חציו מ"ט חייב. ובחזו"א ב' סק"ד נקט דאין חייב כשנעשה ע"י ד"א אם הוא עצמו לא נהפך למזיק אלא ע"י תוספת מדבר אחר. ובי"א סקי"ד ביאר דחשיב רגל כדין משא ופטור ברה"ר.]

**גדר מדליק בשל חבירו**

עי' גמ' ס"א ע"ב גמ' אמר רב כהנא ורש"י ד"ה בתוך של חבירו דחשיב בידים ועי' ראב"ד שם דחשיב אדם המזיק ולא גרע מישן[עי' קה"י סי' כ' ד"ה 'ואם כנים' דיש לחיב מדינא דגרמי ועי' ברכ"ש סי' ' סק"א דהגר"ח ביאר דלא שיך גרמי באש אם משום ממונו]. ועי' ברא"ש שם סי' י"ג דחלוק לענין כל הדינים של הרחקה דבשל חבירו חייב לעולם כיון דלא ברשות. ועי' בהגרא"ל מלין סי' ע"ג בביאור הענין.

**האם בעינן מעשה הבערה לחיב משום אש והאם לתוס' מהני בעלות או רק מבעיר**

עי' תוס' ו' ע"א דדנו לחייב על כותל ואילן כשנופל וברבינו ישעיה בשיטה ישב כיון דכשנעשה לא מזומן הנזק משמע דפליגי אם סגי באי שמירה [ועי' באבן האזל פי"ג הי"ט דביאר התוס' ועי' עוד פ"א ה"א אות י"ג דהוכיח מתוס' לעיל ג' ע"ב ד"ה ממונך דחייב רק על מעשה ולא על ממונו] ועי' תוס' ה' ע"ב דהקשו דאש מעשיו גרמו לו ובתוס' שנץ בשיטמ"ק ד"ה 'קשיא לי' ישב דמירי שחצר זכתה באש וצ"ע בדעת התוס'. וברמ"ה ב"ב פ"ב סוף אות ק"ז חילק דאש דהוי ממונו לא בעינן מעשה הבערה. ועי' ברכ"ש סי' י' אות א' דהוכיח דיש דין מעשה. [עי' תוס' נ"ו ע"ב ד"ה 'המעמיד' דבאש יש גדר מעמיד. הקשו להגרי"ז מ"ט לרש"י לא נחיב כל אש שלא ממונו מדין מעמיד וישב דלא הוי ברי היזקא]

**וגדר ההבערה** עי' ברכ"ש י"ז אות ו' שהוכיח דהוי חלק מהמחיב מהא דפטור בקלב"מ ולא הוי רק ככרית בור דהוי רק מעשה בעלות. וכן הגרש"ש סי' כ"ב אות ב' סי' כ"א ב'. [ועי' אמר"מ כ"ט אות כ"ב ועוד שם]

**אשו משום חציו**

גמ' עד כ"ג ע"א חוץ מהתוס' בע"ב בענין קלב"מ ד"ה 'והיה' 'קטל' 'בגדי' תוס' סנהדרין ע"ז ע"א ד"ה 'סוף חמה' שיטמ"ק נ"ו ע"א שיטת הרא"ה.

**האם בעינן לחציו מעשה או סגי בפשיעה**

תוס' ד"ה 'אשו משום חציו' כל מקום שפשע ולא שמר גחלתו ועי' גמ' כ"ג ע"א בנפל הגדר מבואר דבפשיעה לחודא לא נעשה חציו [יונת אלם סי' י"ז ד"ה 'ונראה לבאר' דמירי דהניח הגחלת במקום שיכול להתפשט]. הגרנ"פ או' קפ"ח הביא רמב"ם פי"ד ה"ד בנפלה דליקה ואח"כ לא שמר דחייב משום חציו. באו' ק"פ הוכיח דרש"י ס"ל דסגי בפשע.

**מחלוקת ר"י ור"ל האם מירי עם רוח או בלא רוח**

רש"י ד"ה 'מאי לאו' דהולכת מאליה. בנימוק"י בסוגין מוכח דמירי גם בלא רוח בנר שבת. ועי' בר"ח בסוגין דביאר הא דאש לא הוי כוחו דהולכת ע"י הרוח משמע קצת דבלא רוח הוי כוחו גם לר"ל.

ועי' תוס' סנהדרין ע"ז ע"א ד"ה סוף חמה לבא בסופו עי' מהרש"א שם ד"ה 'ואש נמי' דכל דברי ר"י רק באופן שאין רוח ובל"ז הוי משום ממונו. ובמהרש"ל פליג שם [ובחזו"א סי' ב' סק"ב ד"ה 'כ"ב' ביאר התוס' באופ"א וחילק בין אם המעשה עם הכח אחר דחשיב מעשיו לבין אם הוי בב' שלבים דאז חשיב ממונו]. (חידושי הגר"ח הנ"ל מבואר דמה דהאש הולכת חשיב כחו ממש ולא בעינן קרא וצ"ע איך ר"ל פליג בזה).

**האם אשו משום חציו גדרו גרמי או מעשיו או חשיב נמי כח גברא**

תוס' סנהדרין הנ"ל מוכח באופן הראשון דחשיב כחו ומהני אף לשחיטה וגם אסו"מ דיש בו רק רוח חשיב כחו אף לשחיטה. ובאופן השני עי' בדברי המהרש"א דחיציו הוי רק בהולכת מחמת האש ממש ובזה הוי כחו ממש.

ברא"ה הובא בשיטמ"ק נ"ו ע"א ד"ה 'אילימא' דאש חשיב כחו גמור וחשיב יותר מגיריה שלא ע"י כחו עי"ש ופליג על תוס' וס"ל דאסו"מ חשיב ממונו. חידושי הגר"ח הנ"ל חילק כרא"ה בשיטת הרמב"ם וביאר דאש הוי כחו ממש וחידשה התורה דאף שיש כח אחר חייב [ברכ"ש י"ז סק"ד הגדיר דעושה וחוזר ועושה]. ובחזו"א שם פליג דלעולם חשיב פועל עם הרוח וזה הסיבה דחייב באש, ובסי' ב' סק"ח ביאר פלוגתת ר"י ור"ל אם אדם יכול לשתף במעשיו כוחות טבעים.

ובר"ן בסנהדרין מסיק דבעינן שיעשה בפועל כדי להתחיב ברציחה והכא לא חשיב מעשיו אלא ברי היזקא ובשם רבנו דוד כתב שם שחשיב הרוח מעשה אדם ודווקא בדבר שפועל ולא באבן שאין פועל.

ובלשונות ראשונים בסוגין רש"י ד"ה 'משום חציו' דאיהו קעביד [ועי' לשון רש"י ע"ב 'סילתא' פושע ודאי]. ועי' לשון הר"ח. ובנימוק"י ד"ה 'משום חציו' העלה עליו הכתוב כאילו היה חציו וכו' והשוה לפושע ומצינו עוד בדבריו דמהני נמי למלאכת שבת משמע דהוי ממש מעשיו [ובברכ"ש י"ז סק"ד ביאר דלא חזר בו בתירוץ]. וכן תלמיד הרשב"א בסוגין ביאר דהחיוב כמו בחיציו ולא נקטו דגלי דהוה חציו, ועי' תור"פ ד"ה 'ר"י' דכתב דמעשה רוח ל"ח מעשה אדם אלא פשיעה. ויל"ע דמבואר בסוגין דהוי נפק"מ גם לכלבו לרציחה [עי' מנ"ח מצ' נ"ו אות י' דביאר דמיתה בסוגין מדין רודף וכן הוא ברשב"א ויש עוד אופן בחידושי הגרי"ז הלכות רוצח] משמע דהוי גילוי ולא רק דין חיוב.

**אם חיוב אש על הרוח או בלא הרוח** בהגר"ח נקט דהחיוב בלא הרוח אלא דהתורה חידשה דחיב גם כשכח אחר מעורב. חזו"א בגליון ד"ה 'דבאמת' נקט דהרוח עצמו הוי מעשיו. ובהגרנ"פ או' קפ"ג נקט דהוי פלוגתת רש"י ותוס'.

**גדר מקרב הדבר אצל האש**

עי' תוס' נ"ו ע"א ד"ה 'אילימא' ותוס' סנהדרין הנ"ל דלר"י מקרב חשיב חיצו [בתירוץ השני סברי דפטור ומחיב מדין ממון המזיק] ותוס' בסוגין כתבו דלר"ל מקרב זה ממונו וצ"ע במאי תליא מקרב לפלוגתת ר"י ור"ל דהרי הכא אין עושה האש. ובמה חשיב כעושה הרי מעשיו חסרים להשים באש ולא דמי למבעיר שכל ההולכה שלו. ובהשיך נחש עי' מהרש"א בסנהדרין דביאר החילוק בין שם ידו אצל הנחש לשם הנחש אצל היד. [בהגרש"ש במכתבים ג' ביאר דמקרב נעשה בעל האש דחידש בניזק שינזק וחילק דבקירב המזיק כגון מעמיד פטור דרק גורם ועי' בהגרש"ש סוף סי' כ"ב]תוס' נ"ו: נקטו דמקרב האש לדבר לא הוי אש וברשב"א שם נקט דמעמיד הוי אדם עי' חזו"א דאשו משום חציו ויל"ע פלוגתתם.

**קים ליה בדרבה מיניה**

ת"ש היה גדי עד ת"ש השולח וכו' רש"י תוס' רשב"א ד"ה 'עבד כפות'

**בטעם הפטור מממון בסוגין**

ברש"י מבואר הפטור משום חיוב מיתה מדין רוצח, תוס' ד"ה בגדי מהר"ם בשיטת ריב"מ כרש"י בפנ"י מדין רודף.

ברשב"א מבואר דלר"י מטעם רודף, ולר"ל ברשב"א לפנינו מבואר מטעם רודף ועי' בשיטמ"ק דהביא הרשב"א ולא גרס רודף משמע דמדין רוצח נפטר ועי' להלן האחרונים ביארו לפי"ז את הרשב"א.

ובשיטת הרמב"ם דאין חייב מיתה באשו משום חציו עי' חידושי הגרי"ז הלכ' גניבה פ"ג הי"ב (עמ' ע') ד"ה 'והנה בדף וכו' מבואר דהפטור משום תנא דבי חזקיה לא חילקת וכו' ועי' שם דדחה בדברי הרמב"ם והביא ר"ן שם.

**בביאור שיטת תוס' דהפטור דהוי מעשה אחד**

עי' שעה"מ פ"ג מגניבה ה"ב ד"ה 'ומצאתי לרשב"א' דהביא דכן נקטו תלמידי הרשב"א כתוס' והקשה **א'** בגמ' בכתובות ל"א ע"א מבואר דלפטור מקלב"מ במעשה אחד בעינן עקירה צורך הנחה. [עי' גרש"ש כתובות סי' ל"ג בסופו דביאר דסברי דזהו הסברא דעצ"ה] **ב'** גמ' בב"ק ע' ע"ב דבזורק גניבות לא אמרינן דיפטר מחמת מעשה אחד [עי' אמרי משה ל' סקל"א דישב דמחשבת קנין ל"ב זריקה ולכן ל"ח מעשה אחד] **ג'** בירושלמי מבואר דעל שבולת שניה חייב מיתה לכן פטור ולתוס' סגי דנעשה במעשה אחד.[ אמרי משה סי' ל' סקל"א ישב דמירי דמדליק בידים עי"ש, עי' כתבי קה"י סי' כ' דפליגי בזה הבבלי עם הירושלמי אם על חיוב ממונו המזיק סגי בקלב"מ במעשה]

אמרי משה סי' ל' סק"ז ישב דתלמידי הרשב"א [פליגי התוס'] ס"ל דהוי מדין רודף וכשנעשה מחויב בפועל מחשיבו כעשאו אחר כדין קלב"מ [עי' רע"א כתובות לא ע"ב ד"ה ובאמת.] והנך גמ' לא מירי ברודף ולכן לא סגי במעשה אחד.

ובביאור דפוטר גם לר"ל משום ממונו עי' ברכ"ש י"ז סק"ו דיסד דלעולם בעינן מבעיר גם לר"ל אלא דהחיוב כממונו ועי' תרומת הכרי סוף סי' שצ"ב דישב כנ"ל. גרש"ש כ"א סק"ד כתב דצ"ע. חזו"א אבה"ע קל"ה סק"ה גחלת אינה שלו.

**שיטת הרשב"א**

הרשב"א פליג על תוס' דלא סגי במעשה אחד עי' ברכ"ש סי' י"ז סק"ה פליגי ביסוד אשו משום חציו דהרשב"א ס"ל דהוי עושה וחוזר ועושה ולכן לא שיך לפטור מטעם מעשה אחד ותוס' פליגי דחייב על המעשה בהתחלה.

ובביאור דברי הרשב"א דהוה מדין רודף עי' בברכ"ש סי' י"ט סק"א דהקשה דהרי פסק דין רודף מיד דאין עושה הגברא רדיפה וביאר כיון דמעשה הרדיפה הוא כל שריפת הגדיש ונעשה חיוב בפועל בתחילת המעשה אשר ע"כ מעשה זה אין יכול לחיבו ממון ( צ"ע דלעיל כתב ברשב"א דחשיב עושה חוזר ועושה ).

ובביאור דברי הרשב"א בריש לקיש בגירסא לפנינו מדין רודף. הגרש"ש בכתובות הנ"ל ביאר דחייב מדין רוצח דכשעושה המעשה הממית חשיב בכל רגע מתחיב קצת מיתה ואשר ע"כ בזה פטור אף שנעשה ע"י אשו משום ממונו דיסוד הפטור דאין מתחיב שנים אף בשני מעשים. ועי' באמרי משה ל' סוף סק"י דביאר דכל הזמן עושה רציחה.

**לר"ל מ"ט לא חשיב רודף בגרמא**

במנ"ח נ"ו אות י' חילק בין גרמא לר"י גם לשיטות דפטור מרציחה חשיב רודף, לר"ל דחשיב גרמא רחוקה לא חשיב רודף, ועי' בהגרש"ש ב"ק כ"א סק"ג ובכתובות ל"ג סוף סק"ג, ובאמרי משה ל' סק"י ביאר מ"ט לא חשיב רודף על כל הגדיש ובהגה"ה ביאר בעוד אופן דרודף יש ב' דינים דין הצלה ועונש מיתה ובגרמא יש רק הצלה ובזה אין דין קלב"מ (חידושי רבי ראובן י"ג ואחיעזר י"ח סק"ב האריכו בנדון זה).

**מיתה לזה ותשלומין לזה** מה דחשיב רודף מיתה ותשלומין לאחד עי' חידושי רבי ראובן כתובות י"ט סק"א ב' סברות א' דחיוב בפועל שאני מחיוב דבעי העמדה ולכן נקבע לפי סיבת החיוב ועוד דרודף לעולם פטורו רק החיוב ולא המעשה ולכן סגי בחיוב. ובביאור דאשה וולדותיה חשיבי גוף אחד עי' שם סי' י"ח דהסברא דעיקר הדין מגיע הממון לאשה והבעל זוכה ממנה עי"ש ובמהרש"א מוכח דהוי סברא של דבר אחד דסבר כן במדליק גדיש בשבת. ובביאור ריב"מ בגמ' מדין רודף מאי בעינן הצית בגופו עי' חזו"א אבה"ע פרק אלו נערות קל"ה ה'.

**מסקנת הסוגיא**

**קושית הגמ' מטמון** נחלקו הראשונים ובדבריהם נתבאר גדר פטור טמון. עי' רש"י תוס' רשב"אתוס' רבנו פרץ ובשיטמ"ק בשם הראב"ד וספר הישר לר"ת תקל"ח ביאור הגר"א תי"ח סקל"ג.

**נפל הגדר באיזה רוח מירי**

עי' אמרי משה כ"ט אות ד' מוכח דמירי בנפלה ברשא"מ דבמצויה הוי חציו ויסד דגדר פטור אונס הוי כעשיה ברשות ולכן חייב כשיכול לגדור. באות ה' ביאר דמירי באש שהיא ממונו וכיון שיכול לשמרה חייב. ובאו' כ"ה דחה דבעינן גם בממונו מעשיו וביאר או דמירי ברוח בינונית דמהני לממונו ולא לחציו ובעוד אופן דעל נפילת כותל לא התחדש דמהני רו"מ להחשיבו כנפל ודחה וביאר כאות ד' וכן הוא בחידושי הגר"ח.

ובחזו"א נקט דגם במצויה חשיב כלו חציו כיון דמצד מעשה האש לא יכול לעבור [דף ל"ג ע"א נחלקו ראשונים בממציא עצמו ברו"מ אם פטור עי' תוס' רשב"א שם וי"ל דהתם הפעולה שלמה משא"כ הכא חסר בפעולה]

**מסקנת הגמ'**

**שיטת רש"י** דר"י מחלק בין לא כלו חציו דהוה חציו לכלו חציו דהוי ממונו ומנלן ב' דינים עי' בהפלאה כ"ב ע"א ד"ה 'רבי יוחנן' רע"א ה' ע"ב.

**יש עוד לישנא ברש"י** עי' בשיטמ"ק בשם רבנו ישעיה. ובחכמת שלמה וביתר אריכות ביש"ש סי' כ", וביאר שם כשהאש ממונו לא חיב משום חציו ובכל אופן חייב בד' דברים ואפילו מיתה, וכשלא ממונו כדוגמת אש דכלב וגמל הוי חציו וחייב בטמון. ועי' נחל"ד דהקשה איך יתכן יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא וביאר שם באופן אחר.

**שיטת הרמב"ם** עי' רמב"ם נזקי ממון פי"ד הט"ו ומ"מ שם ועי' ביאור הגר"א תי"ח סקל"ג דביאר דאשו משום חציו ומירי בלא כלו והטעם דפטור בטמון כיון שיכול לגדור א"כ אין זה ממש כחציו ואשר ע"כ לענין טמון פטור כשהגיע לחצר חבירו ולד' דברים חשיב חציו ממש. ובחזון איש סי' ב' סק"ג הקשה ששה קושיות על בהגר"א. [ועי' בכתבים לרבי שלמה הימן סי' י"ד אות ג' דישב ושינה קצת מדברי הגאון בביאור הסוגיא. ועי' עוד בהגרא"ל מלין סי' ע"ב ד"ה 'והנראה בזה' וד"ה 'והנראה דהנה בטעם' דחקר בביאור הרמב"ם ב' צדדים]

עי' תלמיד הרשב"א דהביא ביאור כדרך הגר"א אלא שהוסיף דמירי דעומד שם וכיון דמצווה לתקן חשיב ממונו ובהגר"א כתב דלא משכחת לה באש דאין יכול לגדור ובלשונו כתב דיכול ולא הוסיף דמצווה לתקן.