‏‏ כב, א  -  כג,ב           ד
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות שתים - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

1. אי הכי אמאי מצטרפות וכו'. הראשנים הק' הרי גם למאן דפליג על ר"פ וס"ל דקונם סתם בעינן שיעור כזית נמי תקשי אמאי מצטרפין. ולמה הק' בגמ' רק אחרי דתי' דמיירי באומר שונם אכילה וכו'. ועי' ברמב"ן ובר"ן.
2. רש"י ד"ה מתוך. כמה נקודות ברש"י. א' הרמב"ן ושא"ר דקדקו ברש"י שהגמ' חזרה בה ולא מיירי באומר שבועה שלא אוכל משניהם, אלא באומר שבועה שלא אוכל מזו ומזו. [ועי' במל"מ פ"ד משבועות ה"א ד"ה והנה דדיק מרש"י לא כן]. ב' רש"י הביא ראיה מדתנן לקמן פת חיטין וכו'. צ"ב דמבואר התם שיש יתור לשון בדבריו. הא לאו הכי לא הוי שני שבועות. ג' ובעיקר הדין שחידש רש"י שאם עבר על כמה קונמות מביא רק קרבן מעילה אחת. עי' ברמב"ן שהביא מהגמ' בכריתות שגופים מחלקים וחייב שנים. ד' ומה שהביא רש"י מהא דתנן צירף וכו'. עי' בקו' התוס' ושא"ר דהתם לחומרא הוא. וברמב"ן הק' יותר שבגמ' בכריתות מבואר שהחמורא הזו זה סיבה שיביא ב' קרבנות. ועי' ברמב"ן וברשב"א.
3. ועי' עוד בר"י מיגש וברמב"ן.
4. בדברי רבינא בסוף דבריו אמרינן 'ורבנן שבועות איכא כדרב פנחס וכו'. עי' קו' מהריב"ל במהרש"א.
5. אמר רבא שבועה שלא אוכל וכו'. רש"י גרס אמר רבא שבועה 'שלא אוכל' וברש"ש הק' פשיטא מתני' היא. ובראשנים הביאו גירסא שבועה 'שאוכל' ועי' בר"י מיגש ובריטב"א.
6. בעי רב אשי. ברש"י מבואר דאם נשבע על כזית לא חלה השבועה. אך ברשב"א נראה שגם אם כוונתו על כזית חלה השבועה דמיירי באופן שנשבע בכולל, ואפ"ה מספק"ל לגמ' דילמא דעתו על ח"ש דהיינו היתר.
7. א. בתוס' בסוגין הביא ראיה שגם אליבא דריו"ח שח"ש אסור מה"ת, מ"מ מהני עליו שבועה ולא הוי מושבע ועומד. וכ"ד הרמב"ם פ"ה ה"ז. אך הרשב"א לקמן כג: נחלק בזה וס"ל שאליבא דריו"ח לא מהני שבועה אגם לא על ח"ש. ב' בתשו' רע"א ח"א קנד דייק בדעת הרמב"ם שאפי' שמהני שבועה על ח"ש, מ"מ אם לבסוף אכל שיעור שלם אינו חייב משום השבועה. ועי' בקה"י סי' יט שהביא קו' הזכרון יהונתן.
8. שתיה בכלל אכילה. עי' בתוס' חולין קכ. דלא על כל דבר אמרינן אכילה כשתיה. ועי' בתשו' רע"א קנד ד"ה והנה. ובשו"ת ביה"ל ח"א סי' כו בהג"ה.
9. שיעור שתיה. ברמב"ם פ"ד משבועות ה"ד כתב ששיעורו ברביעית. ועי' בתשו' רע"א קנד. ובאפקי ים ח"ב יג ד"ה והיה. והביאו ראיה מסוגין.

**שני קונמות מצטרפין.**

בגמ' הק' מהא דאמרינן שני קונמות מצטרפין וכו' על ר"פ דאמר קונם בכ"ש, ולדברי ר"פ למה צריך צירוף, ותי' דאמר אכילה מזו עלי קונם אכילה מזו עלי קונם, ולכך צריך צירוף. וחזרו והק' בגמ' 'אי הכי אמאי מצטרפות וכו'. ובראשנים הק' למה קשה ליה לגמ' 'א"ה אמאי מצטרפות' רק אחרי שתי' דמיירי שאמר אכילה מזו וכו', הלא זה קשה גם לדברי המקשן שבא לחלוק על ר"פ וס"ל שגם בקונם סתם אינו חייב אלא בכזית, וקשה אמאי מצטרף, סו"ס ליכא אכילה מכל קונם.

וכתב הרמב"ן 'אי אמרת בשלמא שלא הזכיר לשון אכילה וכו', משו"ה מצטרפין, דכיון דלא מדכר שמה דאכילה, אע"פ שאין אדם אוסר עצמו בכ"ש, משום דלא מחית איניש לאסור ע"ע פחות מכדי אכילה, מ"מ חל איסורו אפחות מכזית, שאם יאכל משניהם מצטרפין, ובשבועות וכו' שהזכיר לשון אכילה, הרי לא חלה שבועתו אלא על דכי אכילה מכל ככר וככר, ופחות מכדי אכילה מן הככר היתר גמור הוא ואינו מצטרף'. אלא אי אמרת קונמות נמי שהזכיר שם אכילה, למה יצטרף יותר מן השבועות'. וכעי"ז בר"ן 'בשלמא לדידי וכו', אע"פ שלא הזכיר בהן אכילה מצטרפין, משום דאע"ג דלא מחייב אלא בכשעור, מ"מ ח"ש שבו אינו היתר גמור, אלא הרי הוא ככל איסורי תורה, שהרי לא הזכיר בו אכילה בדבריו, שיהא משמע שיוכל לאכול לכתחילה פחות מכשיעור. ולכך מצטרפין, אלא לדידך דלא מצית לאוקמי אלא בשהזכיר בהן אכילה, כיון שכן ח"ש הוי היתר גמור, ולכתחילה יכול לאכול, שהרי הוא כמי שהתנה בשבועותו ואיך יצטרף'.

והביאור הוא דבכדי לצרף קונמות לשיעור אחד, בעינן שלכל חלק וחלק יהיה שם איסור שהוא חלק מהקונם, ובזה מהני צירוף להשלים לשיעור שלם, אבל אם לא הוי חפצא דאיסור לא שייך כלל לצרף, דצירוף לא יכול לפעול חלות איסור. ובזה תלוי דאם כל קונם וקונם מוגבל בעיקר האיסור, כגון שאמר לשון אכילה [דחשוב כאילו אמר כזית או כולו], בזה לא מועיל לעשות צירוף של שני קונמות, שהרי כל חלק מכל קונם הוי היתר גמור, וכלישנא דגמ' 'זיל להכא ליכא שיעורא וכו'. אבל אם הקונם עשה חפצא דאיסור על כל חלק וחלק, בזה אף אם צריך שיעור של כזית לאכילה מהני צירוף, דכל הדין שיעור של כזית הוא מדין שיעורים, אבל כל חלק וחלק הוי חלק מן האיסור. וזה כוונת הרמב"ן דלדעת המקשן שלא מיירי כשאמר להדיא אכילה, א"כ אפי' שסתמא אמרינן שהאיסור הוא בכזית מ"מ לא הוי הגבלה בעיקר האיסור, אלא כוונתו שיהיה כאן חפצא דאיסורא כשאר איסורי תורה שחייבים עליו בכזית, וכיון שיש כאן חפצא דאיסורא, שפיר י"ל שכל חלק וחלק הוא מחלקי האיסור ומהני צירוף בשביל שיעור אכילה, כמו שמהני צירוף בב' נבילות או טריפות. אבל לרב פפא שאמר אכילה וסתם אכילה היא בכזית הוי כאילו אומר להדיא כזית ויש כאן הגבלה בעצם האיסור.

**שי' רש"י**

**א.** ברש"י נראה שהמקשן סבר שבין בקונם ובין בשבועה מיירי שאמר שבועה אחת או קונם אחת על ב' הככרות, ולא שנדר ב' פעמים או שנשבע ב' פעמים, והחילוק בין קונם לשבועה, הוא האם הזכיר שם אכילה על כל ככר, דבקונם דאסר ע"ע ב' ככרות בסתם, ולא הזכיר שם אכילה כלל, נחשב שהכל קונם אחד, ולכך אף שבעינן כזית מצטרפין ב' הככרות, אבל בשבועה שנשבע על ב' ככרות והזכיר שם אכילה על כל אחד חשיב כב' שבועות ולכך אין מצטרפין. אבל לרב פפא קשיא, והוצרכו לפרש שמיירי שגם בקונם מיירי שאמר אכילה מזו עלי קונם אכילה מזו עלי קונם ולכך הק' אמאי מצטרפין, ותי' דאמר אכילה משתיהן וכו'.

עי' ברש"י ד"ה שני קונמות 'שתי ככרות שאסרן עליו בקונם', וכן בד"ה שתי שבועות 'שתי ככרות שנשבע עליהן', הרי שפי' ב' קונמותת וב' שבועות על ככרות, ואתי לאפוקי שלא מיירי בב' נדרים ובב' שבועות נפרדות, אלא בשבועה אחת על ב' ככרות.

וכן בד"ה אין מצטרפין כתב 'והשתא ס"ד לפי שהזכיר שם אכילה על זו ושם אכילה על זו', היינו שעיקר החילוק בין קונם לשבועה הוא האם הזכיר שם אכילה על כל אחד, ובקונם כיון שלא הזכיר שם אכילה כלל, לכך אף שבעינן כזית מ"מ מצטרפין.

**ב.** מתוך שחלוקות לחטאות אין מצטרפות. פרש"י 'מתוך ששתי ככרות הללו חשובות שתים לענין חטאת, בשבועה זו אם אמר שבועה שלא אוכל מזו ומזו, ואכל כזית מזו ומזו בהעלם אחד, חייב שתים כדתנן לקמן שבועה שלא אוכל פת חיטין פת שעורין וכו', חייב על כל אחת ואחת, ומייתינן לה בתורת כהנים מ'והיה כי יאשם וגו', וכי אמר נמי מזו ומזו שתי שבועות חשיבי, לכך אין מצטרפין'.

ודקדקו הרמב"ן והר"ן בדעת רש"י דהגמ' חזרה בה ולא מיירי שאמר שבועה שלא אוכל משתיהן, אלא שבועה שלא אוכל מזו ומזו, אבל אם יאמר שבועה משתיהן עלי, משמע שגם בשבועה מצטרפין שהרי יש כאן שם אחד של שבועה, וכמו דסברי הגמ' בקו'. [אבל במל"מ פ"ד משבועות ה"א ד"ה והנה דייק ברש"י שלא כתב 'דהכא' מיירי שאמר מזו ומזו, אלא כיון 'דכי' אמר מזו ומזו חלוק לחטאות, גם אם לא יאמר אלא שבועה משתיהן עלי אין מצטרפין. וע"ש שתמה מה סברא יש בזה. ועי' בסמוך].

ומשמע בדברי רש"י שאם אמר להדיא שבועה שבועה ב' פעמים, פשיטא שחייב על כאו"א ולא בעינן לזה קרא. ואי אמר שבועה שלא אוכל מזו ומזו, ילפינן מקרא דהוי ב' שבועות לענין חטאת. ואי אמר שבועה משתיהן עלי הרי הוא שבועה אחת.

ומ"מ ביאר רש"י שכיון שמצינו שיש כאן ב' שבועות נפרדות זה סיבה גם שלא יהיה צירף בין השבועות, והיינו דקאמר ר"פ 'מתוך' שחלוקים, והביאור בזה דכל שבועה ושבועה היא איסור מיוחד בפנ"ע, ולכך זיל הכא ליכא שיעורא וכו'.

**ג.** והביא רש"י ראיה לדין זה ממתני' בע"ב שבועה שלא אוכל פת חיטין ופת שעורין ופת כוסמין חייב על כל או"א. הרי שאם אמר שבועה מזו ומזו חייב על כאו"א. ולכאו' צ"ב דהתם הק' בגמ' נמין שכוונתו לומר שבועה על כל אחד ואחד דילמא למיפטר נפשיה מאחרנייתא קאתי, ותי' שם בגמ' שיש יתור לשון בשבועה. ומבואר דאי לא הוי יתור לשון לא הוי אלא שבועה אחת, ולא משום ילפותא. וצ"ב.

וצ"ל דהתם הנידון הוא על דעת הנשבע, האם כוונתו להשבע בכללות על דברים הללו, או שכוונתו לדברים חלוקים ולהשבע על כל מין ומין, ובזה אמרינן דבלא יתור לשון ליכא ראיה שדעתו על דברים חלוקים, וע"ז תי' שיש יתור בלשונו וכוונתו להשבע על כל מין ומין. אך מ"מ עדין קשה הרי לא אמר אלא שבועה אחת, ומה אכפת לי שרוצה להשבע על כל מין ומין אבל לא הזכיר שבועה על כל אחת ואחת, וע"ז צריך קרא למימר שמי שאוסר ע"ע כמה דברים אפי' בשבועה אחת, חייב עכאו"א דנתנה התורה דין שבועה בפנ"ע לכל דבר.

**ד.** עוד כתב רש"י, אבל קונמות אין חלוקות לאשמות וכו'. ועי' בתוס' שהק' על רש"י מדוע צריך ראיה, תיפו"ל דליכא קרא. וכנראה צ"ל בדעת רש"י דהיה מקום לילמוד קונמות משבועות, דהא מקשינן להו לכמה דברים, [כמו שהביא הר"ן לעיל בסוגיא דהתפסה].

**ה**. וחידש רש"י שקונמות אינן חלוקים לאשמות, ואם עבר על כמה קונמות אינו חייב אלא קרבן מעילה אחת. ועל דין זה הק' הרמב"ן דמפורש בכריתות טו: דבמעילה אפילו בקונם אחד גופין ותמחויין מחלקין לחייב שתים, וא"צ לומר בשתי קונמות.[[1]](#footnote-2)

וגם הראיה שהביא רש"י כדתנן צירף את המעילה לזמן מרובה וכו', [דמבואר התם דאפי' אי עשה מעילה של פחות משו"פ בבוקר ואח"כ בערב עשה עוד מעילה של פחות משו"פ מצטרפין, וכאילו נהנה כל הפרוטה בב"א]. הק' הרמב"ן דאדרבא מבואר שם בגמ' שההיא דצירף את המעילה וכו' הוא סברא לחומרא גם לענין שיהו מחולקין יותר. דכיון שהחמירה בה תורה שאפי' ב' מעשים מצטרפין, ה"נ מחמרינן בה שאכל ב' שעורים בשני תמחויין או בב' גופין חייב ב'. וגם בתוס' הק' דאין ראיה דהתם לחומרא תנן וכו'. [וא"כ אף שמצטרפין לענין חיוב מעילה, מ"מ אפשר דלענין קרבן מביא ב' אשמות].

וכתב ברשב"א 'ומסתברא לי דהאי קו' מעיקרא ליתא, דמהא דצירף את המעילה שמעינן כולה בין קולא בין חומרא, דכיון שאתה מצרף אותה לזמן מרובה, אלמא כולהו כחדא אכילה דמיין, ולפיכך מצרפין אותן להחמיר, שאם אכל חצי פרוטה היום, וחצי פרוטה לאחר זמן, מצטרפין לחייבו כאילו אכלן תוך שיעור אכילת פרס, ומינה איכא למישמע קולא דהיכא דאכל מתרי, מהאי כשיעור וחזר ואכל לאחר זמן כשיעור וכו' אין מחלקין לאשמות, דכחדא אכילה דמיין, והילכך מצטרפין'. ביאור דבריו דכיון דמצינו חידוש במעילה משאר חיובי תורה, שב' מעשים נפרדים נחשבים כמעשה אחד לחייבו במעילה, אפי' שעשה את שני המעילות בהפרש של זמן, [ובכל איסורי תורה א"א לצרפם למעשה אחד], א"כ יש כאן נמי קולא שאף שבשאר עבירות שעבר כמה פעמים ויש חילוק זמן ביניהם, חייב כל כל מעשה בפנ"ע ואינן מצטרפין לאותו המעשה. מ"מ כיון שמצינו במעילה שיש חידוש שמצטרפין מעשי מעילות נפרדות, לכך צירוף זה אפשר לעשות גם כשיש בכל אחד שיעור. מ"מ נחשב שיש כאן מעילה אחת.

אך עדין קשה קו' הרמב"ן, דבגמ' שם מבואר להיפך שכיון שמצינו במעילה חומרא זה סיבה לחייב על כל מעילה בפנ"ע.

ו. ובעיקר דברי רש"י עדין יל"ע, דבשלמא בשבועות שפיר י"ל שהיות והם חלוקים לענין חטאות הרי הם כשני לאוין ואין מצטרפין גם למלקות, שהרי גם החטאת וגם המלקות שניהם באים על השבועת שקר, וכיון שיש כאן ב' שמות של שבועת שקר הרי הם כמו חלב ודם לענין מלקות, אבל בקונמות גם אם נניח שהם חלוקים לענין קרבן מעילה, וחייבין שני קורבנות מ"מ הלאו שלא יחל הוא לאו של נדרים, ולמה שהם לא יצטרפו, מה ענין מעילה ללאו דמלקות.

**שיטת הר"י מיגש.**

הרמב"ן הביא בשם הר"י מיגש שגם בתי' ר"פ מיירי באומר שבועה שלא אוכל משתיהן, והוי שם אחד לשבועה, ומה שאין מצטרפין היינו מחמת שהם חלוקין לחטאות, ומהכלל שבכל התורה גופין מחלקין, וכיון שגופין מחלקין הרי יש כאן ב' איסורים אפי' שהם משם אחד. אבל בקונמות שאין חטאת וכל הנידון הוא רק לענין מלקות במזיד שפיר מצטרפין. 'וז"ל אבל תאנים וענבים אלו אע"פ ששם אחד הן שהרי שניהם בשבועה אחת כללן ונעשו שתיהן איסור אחד, כיון דגופין מחולקין הם אם אכל כזית מזה וחזר ואכל כזית מזה בהעלם אחד מתחייב שני חטאות. וכו', אבל בקומנות שאין שם חיוב חטאת כלל אלא מלקות בלבד שהוא מתחייב במזיד, אין שם דרך לומר חלוקין הם ולא מצטרפי, שהרי לענין מזיד אפי' מי שאכל כזית תאנים וחזר לאכל מאותן תאנים עצמם שהוא שם אחד וגוף אחד מתחייב מלקות על כל אכילה ואכילה וכו'. מתבאר בדבריו שרק לענין שבועה שיש שם קרבן על שגגתו בזה התחדש שגופין מחלקין ונחשב שגגתו לכמה העלמות. אבל המתחייב מלקות על מזיד לא שייך לומר שהם חלוקים. [וצריך הסבר].

וברמב"ן הק' ע"ז כמה קו' חדא הרי גם בקונמות יש קרבן אשם למ"ד יש מעילה בקונמות, ובאשם הרי גופין מחלקים. ועוד במתני' בסמוך בשבועה שלא אוכל פת חיטין וכו' ולולי שיש שם איתור בלשון לא היה חייב אלא אחת, הרי שכל שיש שם אחד של שבועה לא אמרינן גופין מחולקין.

**שיטת הרמב"ן והרמב"ם.**

א. הרמב"ן סבר כפרש"י דר"פ חזר מדברי המקשן ומיירי כשאמר שבועה מזו ומזו, וגם ר"פ חזר ממה דסבר המקשן שאם אמר ופירט אכילה מזו קונם ואכילה מזו אין מצטרפין משום דזיל הכא ליכא שיעורא וכו', וסבר הרמב"ן שהמקשן סבר כן מכח ההכרח דמה הפרש יש בין קומנות לשבועות, אבל לדברי ר"פ יש בהדל בין שבועות לקומנות, ושפיר י"ל שאפי' שאמר אכילה מזו עלי קונם ואכילה מזו עלי קונם שפיר מצטרפין, ובשבועות לא מצטרפין, והביאור בזה דבשבועות לא שייך כלל לענין של גופין או לתמחוין מחלקין משום שהכל תלוי בדבריו, וכיון שכל האיסור הוא מחמת דיבורו, לכך תלוי אם נתכון לעשות שני שבועות או שבועה אחת, וכיון שלענין חטאות מצינו שהם חלוקים נמצא שיש כאן ב' שבועות נפרדות ולא שייך כלל ששניהם יצטרפו אחד לשני שהרי כל חלק וחלק מהשבועה אינו אסור בכלל, שלא נשבע אלא על דבר שלם, אבל בקונמות כלפי הקדש לא נפקא לן כלל אם נעשו ע"י קונם אחד או שני קומנות, דסו"ס הם הקדש, וביותר שהרי גם לענין מעילה עצמה הם מצטרפין, ולמה שלא יצטרפו חלקי האיסור לענין מלקות.

וז"ל הרמב"ן 'דהכל מודים דשבועות מחלקות ולא גופין, וכו' דאיסור הבא מעצמו הוא, ולכך נתכון מתחילה, וכו', ושמעתין מיפרשא שפיר, והכ"פ דרב פנחס לא מוקי לה באומר אכילה משתיהן עלי קונם, אלא בשתי שבועות כדברי רש"י, לעולם דאדכיר שמא דאכילה בתרוויהו, ודקא קשיא לך מ"ש וכו' .

**ב. וגם בדעת הרמב"ם נראה כן** שכתב בפ"א מנדרים ה"ו 'אסר על עצמו אכילה מן התאנים ואכילה מן הענבים, בין בנדר אחד בין בשני נדרים, הרי אלו מצטרפין לכזית וכן כל כיוצ"ב'. והראב"ד השיג עליו מסוגיין דעל אוקימתא דאמר אכילה מזו עלי ואכילה מזו עלי, אמרינן אי הכי אמאי מצטרפין זיל להכא ליכא שיעורא וכו'.

ועי' בכס"מ שבתי' הגמ' הדרינן מסברת המקשן, ולעולם ב' קונמות מצטרפין. ואפשר שהביאור הוא כנ"ל, דעד השתא סברא הגמ' דכמו בשבועה אמרינן שכיון שהזכיר שם אכילה על כל שבועה, חשיב שנתן קיצבה בעיקר השבועה, שלא יעבור עליה אלא בשיעור כזית, הלכך לא מהני צירוף של ב' שבועות בכדי שיהיה חלות איסור כנ"ל, א"כ ה"נ בקונמות כיון שהזכיר שם אכילה חשיב כאילו אמר כזית, ובפחות מזה לא הוי כלל בכלל איסור ומדוע מצטרפות, וכלשינא דגמ' זיל להכא ליכא שיעורא וכו'. ולכך תי' בגמ' דשבועה שאני הואיל וחלוקות לענין חטאות ומטעמא דרב פנחס, ובאמת מיירי שהזכיר שם אכילה על כל שבועה וכן על כל קונם, ובשלמא בשבועה כשאומר לשון אכילה הרי כל שבועה ושבועה חלוקה מחברתה לענין חטאות וגם לענין מלקות, אבל בקומנות כל קונם וקונם הוא חפצא דאיסורא, ואפי' אם הזכיר לשון אכילה [ואמרינן שדעתו על שיעור כזית, אפ"ה מצטרפות] מ"מ כל חלק וחלק מהקונם הוא מחלקי האיסור ולכך שני קונמות מצטרפין.

[וזה אתי שפיר גם בשיטת הרמב"ם שיש איסור ח"ש בשבועה שלא אוכל, דאף שאמר אכילה, לא הוי הגבלה בעיקר השבועה. אבל אם פירש בהדיא כזית או כולו כבר כתבו המל"מ והש"ך דליכא איסור בח"ש].

**רבינא אמר כי תניא ההיא לענין קרבן וכו'.** ורבנן שבועות איכא כדרב פנחס וכו'. רבותינו האחרונים הק' דלפי חשבון הגמ' הרי לענין קרבן גם ר"פ מודה שצריך כזית, א"כ כמו שהמקשה בגמ' שפליג על ר"פ [וסבר שגם בקונם צריך כזית] ביאר את הברייתא שבקונמות הוא לא הזכיר אכילה ולכך מצטרפין ובשבועות הזכיר אכילה ולכך אין מצטרפין, כמו שביארו הראשנים. א"כ אליבא דרבינא נמי זה עיקר החילוק בבריתא, ולמה צריך רבינא לומר דטעמא דרבנן משום רב פנחס ששבועות חלוקות לחטאות. ועמד בקו' זו במל"מ פ"ד ה"א ד"ה תו אמרינן. ובמהרש"א כאן בשם מהריב"ל[[2]](#footnote-3).

ועי' במהרש"א שתי' דצירוף לאיסור אכילה מהני, אך לצירוף למעשה מעילה לא מהני. ולכך בשלמא אי איירי לענין מלקות, וגם בקונמות בעינן אכילת כזית, ובעינן לצרף ב' קונמות למלקות כדי שיהא שיעור אכילה בכזית, שפיר איכא חילוק בין הזכיר לשון אכילה או לא. וכנ"ל בראשנים. אבל לאוקימתא דרבינא דלא בעינן שיעור כזית למלקות ובכ"ש נמי חייב, וברייתא קאי לענין קרבן דבעינן שיעור שו"פ, הרי דכל קונם בעי שיעור, א"כ לענין זה לא מהני שלא הזכיר לשון אכילה, דסו"ס הוי ב' קונמות, ובעינן שו"פ מכל אחד מהן וליכא צירוף. ולכך צריך למימר דאמר אכילה משתיהן עלי וכו', ומשום טעמא דרב פנחס.

והק' בקרני ראם ודבריו צ"ב, שהרי אפי' קדשי מזבח וקדשי בדה"ב מצטרפין, וא"כ מה איכפת לן שהם ב' קונמות.

**הנה הובא** לעיל נידון מהו בל יחל בשבועה ובנדר, האם הלאו הוא על חילול הדיבור לחוד, או שמאחר שמכח הדיבור חל דין וחלות איסור על המעשה או האכילה, על אותה מעשה או אכילה הוא מוזהר בבל יחל. והביא בקה"י נדרים סי' ה' ראיה מסוגיין, דאמרינן דב' קונמות מצטרפין, ואי בל יחל הוא על דיבורו, א"כ אמאי מצטרפין הרי כל דיבור בפנ"ע לא התחלל, זיל להכא ליכא חילול דיבורו וכו', אלא ע"כ שמכח דיבורו נאסר באכילה, והדבר שנאסר בקונם הוזהר בבל יחל, ובזה שיך לומר שכמו ששני נבילות מצטרפין, כך נמי ב' קונמות מצטרפין. והוסיף בזה דא"כ כמו דבל יחל דקונם הוי מכח חפצא דאיסור, כך נמי בל יחל דשבועה הוי חלות איסור, ולא רק חילול הדיבור שגרם שהשבועה היא שקר.

והביא שם שהמרכה"מ תפס שמזה גופא שמצינו ששבועות חלוקות לחטאות, מוכח שעיקר האיסור הוא לעבור על שבועותו ולחלל דברו, ומשו"ה הם חלוקים לחטאות, אבל את"ל שהאיסור הוא הפעולה הנאסרת מחמת השבועה, לא היה ראוי שיהיו חלוקים לחטאות. אבל קונמות כל עיקרו הוא איסור חפצא כהקדש, ולכך גם הבל יחל הוא חפצא דאיסור, ולכך מצטרפין.

**והתניא ככר זה הקדש**. מבואר בסוגין דלמ"ד יש מעילה בקונמות אין חילוק בין בקונם כללי ובין בקונם פרטי. אך למ"ד אין מעילה, יל"ע אי פליג אפי' בקונם כללי, או רק בקונם פרטי. ועי' בתוס' שהעמיד הרישא בקונם כללי, א"כ מאן דפליג חולק גם על קונם כללי. אך רש"י פי' דרישא קאי בהקדש ממש וכפי' הרא"ש בנדרים שם, וא"כ לא מצינו שנחלקו בקונם כללי. וכן מדויק ברש"י לעיל שכ' שהטעם שאין מעילה בקונמות שהרי חולין הוא אצל כל אדם, משמע שבקונם כללי מודה.

והנה דן במל"מ פ"ד ממעילה ה"ט מדוע כשמועל בזדון בקונם אינו לוקה ב', חדא משום בל יחל, ואידך משום מעילה. היינו דתפס דדיני מעילה בקונמות הוא מדיני הקדש. והנה ברש"י כתב 'אין לה פדיון להתירה לו, שלא נאמר פדיון באיסורין', משמע דגם אם יש מעילה אינה דין קודש אלא דין איסור. וכ"ה להדיא בר"י מיגש 'לפיכך אין לה פדיון, לפי שהפדיון אינו אלא בדבר שהוא גופו הקדש, אבל שאין גופו הקדש אלא שהוא אסור על אדם אחד כהקדש, הו"ל 'איסור בעלמא' על אותו האדם, ואיסור אין לה פדיון'. וכ"ה במאירי. אולם בר"ן בנדרים לה. כתב שהטעם שאין פדין בקונם פרטי 'דלא אלים למיתפס פדיונו'. משמע שלקונם יש קדושה והמעילה היא מחמת הקדושה שיש בחפץ, אלא שהקדושה לא חזקה כ"כ לענין שיתפוס פדיונה. וכן ברש"י בכתובת נט:

וכתב בחי' הגרש"ר זצ"ל נדרים טו אות ד' דמוכח שס"ל לרש"י דדין מעילה בקונמות אינו כלל הקדש, ואין עליהן אלא דין נדר, אלא דחידשה תורה שכיון שהתפיס נדרו בהקדש, חל חלות איסור על החפצא עם דיני הקדש, ואף שאין עליו שם הקדש מ"מ דיני הקדש יש מכח נדרו. ולכך אף שיש שיש מעילה היינו דיני הקדש, וולכך חייב רק משום לא יחל נדרו.

וזה תלוי בדברי האחיעזר ח"ב סי יח שדן בשם הגרא"ב קמאי זצ"ל האם מתפיס נדרו בקרקע של הקדש [שאין בה מעילה], האם בנדר יש מעילה. ע"ש. ולכאו' אי הוי כהקדש ממש, יש מקום לומר דכיון שאין מעילה בקרקע אין מעילה בקונם, אבל אם כל דיני מעילה הוא מפרשת הנדר, דיש לו כח להתפיס גם את דיני ההקדש, א"כ אין נפק"מ האם החפץ של הקדש הוא תלוש או קרקע, ועי'.

וע"ע בר"ן בנדרים לה: שנסתפק האם מעילה מוציאה קונמות לחולין, כשם שהקדש יוצא לחולין ע"י מעילה. ובקובה"ע סי' נד נה. ובקה"י בנדרים**.**

והגרש"ר זצ"ל בחי' שם העיר דבסוגין מבואר דרבינא סבר דאף שקונמות לוקים עליהם בכ"ש, מ"מ לענין קרבן מעילה אינו חייב אלא בשיעור שו"פ כדיני מעילה. והנה בשלמא אם דין מעילה בקונמות הוא מחמת הקדושה של הקדש, שפיר יש לחלק בין שיעור קונם לענין לא יחל, לשיעור קרבן לענין מעילה, דמעילה הוא מחמת הקדושה, ומלקות הם על לא יחל. אבל דין מעילה הוא רק מחמת שהתפיס את הנדר בהקדש ודיני הנדר נתנו לו גם דיני הקדש, אפי' שאין בו קדושה, א"כ מה שייך לחלק בין השיעור לענין מלקות לשיעור לענין קרבן. ועי' משכ"ב שם.

**אמר רבא שבועה שלא אוכל.**

רש"י גרס אמר רבא שבועה שלא אוכל, ואכל עפר פטור. ופרש"י דלאו בר אכילה הוא והיינו דאין דעתו אלא על מידי דבר אכילה. והעיר הרש"ש מאי קמ"ל, מתני' היא בסמוך שבועה שלא אוכל, ואכל דברים שאינן ראויין לאכילה פטור. [וראיתי ברשימות שהביא בשם] ספר ההשלמה שכתב דהוי ס"ד דמתני' איירי רק על אוכלין האסורין שאין 'רשאי' לאכלם. ולפי"ז כתב הריטב"א שאם נשבע ש'יאכל' ואכל עפר, לא יצא ידי חובת השבועה. דלאו בר אכילה הוא. [וכן משמע בתוס' לקמן כד. ד"ה אלא כדרבא, מהא דהק' מהתוספתא ע"ש].

אך בר"י מיגש ושא"ר [הובא בר"ן] הביאו גירסא אחרת, אמר רבא שבועה שאוכל, ואכל עפר פטור. פירוש נפטר משבועתו דיצא ידי חובת השבועה, דגם אכילת עפר נחשב לאכילה[[3]](#footnote-4). וכן הביא הרמב"ם פ"ה משבועות ה"ה 'שבועה שאוכל, ואכל דברים שאינן ראויין לאכילה וכו', פטור משבועת ביטוי, שהרי יצא ידי חובת אכילה'.

וטעמא דמילתא פי' הר"י מיגש לקמן כד. 'דבהא דחזינן ליה דקא אכיל דברים שאין ראויין לאכילה, גלי אדעתיה דליפטר שבועה מנפשיה, הוא דקא מהדר ואכיל להו להנהו מידי, ואיגלאי מילתא למפרע דכי אשתבע שיאכל אפי' על דברים שאין ראויין לאכיל אכוין'. ולפי טעם זה הוסיף שם שאם נשבע שלא אוכל ואכל דברים שאין ראוין פטור ולא עבר על שבועתו, דאדרבא בזה שאכלן גלי דעתיה דלא כיון עליהן בשבועותו'. מדברי הר"י מיגש מבואר שהטעם שעולה לו האכילה משום שיהיה דעתו לכך בשעת השבועה, ולכך אי נשבע שיאכל ואכל עפר איכא גלוי דעת למפרע שלכך נשבע, ואי נשבע שלא אוכל ואכל עפר, אדרבא איכא גילוי דעת שלא עליהן כיון.

ולפי טעם זה כתב הר"י מיגש שאם נשבע שבועה לשעבר אכלתי ולא אכלתי, אם אכל מעיקרא דברים שאינן ראוין 'כיון דלשעבר הוא הא ודאי אחשבה לאכילתו והו"ל אכילה וכו', והיינו דבשבועה לשעבר אין חילוק בין אם נשבע שלא אכל או נשבע שאכל, ולעולם עצם זה שהוא אכל את העפר הרי הוא החשיב את האכילה, ורק בשבועה להבא בזה יש חילוק בין שבועה שאוכל או שבועה שלא אוכל. ועי'

אך ברמב"ם פ"ה הלכה ה-ו כתב טעם אחר, 'שבועה שאוכל, ואכל אוכלין שאינן ראוין וכו' יצא ידי אכילה, מאחר שהן חשובין אצלו אכילתן שמה אכילה, [שבועה שלא אכלתי והוא אכל דברים שאינן ראוין וכו' חייב שאכילתן שמה אכילה שכבר הן חשובין אצלו שהרי אכלן]. אבל להבא שנשבע שלא יאכל, ונקרא נקרה ואכלן, אינה אכילה כמו שביארנו', הרי דלא הוסיף כר"י מיגש שבאכילתו איגלאי מילתא למפרע שכבר בשעת השבועה נתכון לאכול עפר, אלא משמע שלדעת הרמב"ם סגי שבשעה שאכלן יהיו חשובין אצלו, ולכך בשבועה שאכל, ואכל עפר מאחר שאכלן הרי שהן חשובין אצלו, נפטר משבועתו דנתקיימה השבועה. ובשבועה שלא אוכל לא הוצרך הרמב"ם לפרש שאם אכל איכא אגלאי שלא נתכון עליהן, כדפי' הר"י מיגש, אלא כתב שאם בדרך מקרה אכלן כיון שאפשר לומר שבדרך מקרה בעלמא הוי, וממילא ליכא ראיה שחשובין אצלו בשעת אכילה.

ועי' בריטב"א שהביא גי' זו כתב 'כלומר נפטור משבועותו, דס"ל כי שבועה שאוכל דבעי לחיובי נפשיה, בכל מידי בעי למיפטר נפשיה, וה"ה דפטר נפשיה אפי' בכל דהו עפר' וכן משמע בר"ן בחידושים, היינו דכיון שהשבועה היא 'לאכול' כל מה שנכנס באכילה הוי קיום שבועה, ואפי' עפר ואפי' כל דהו. וכל הספק של רבא הוא רק בשבועה 'שלא אוכל עפר' בזה מספק"ל לרבא מה כוונתו ועל איזה שיעור, אבל בשבועה ש'אוכל' סגי באכילת כ"ש, ולפי"ז עולה שכל מח' רבנן ור"ע במתני' האם צריך כזית הוא רק בשבועה 'שלא אוכל', אבל באוכל סגי בכל דהו. דלא גרע מעפר. וצ"ע.

**בעי רב אשי נזיר** שאמר שבועה שלא אוכל חרצן בכמה. שורש הספק הוא האם דעתו על משהו, דכי קא משתבע אהתירה קא משתבע. או שדעתו לכזית. וכתבו התוס' דלאו דוקא בחרצן, וה"ה דמיבע"ל בחלב ונבילה בכל אדם [או ענבים אצל נזיר]. דהא מנבילה פשיט ליה. ואף שראיתם גדולה. מ"מ הדברים צ"ב. דבשלמא בחרצן שאצל כל אדם גופא מספקא ליה לרבא, דשמא כיון דלא אכלי ליה אינשי דעתו על כ"ש כמו עפר, וע"כ בנזיר יש יותר סברא שנשבע עליו בתורת עפר דאיכא תרתי [גם שלא אכלי לה אנשי וגם שהוא נזיר ונשבע על היתר]. אבל נזיר שנשבע שלא לאכול ענבים דהוי אוכל גמור, או חלב ונבילה אצל כל אדם מהיכ"ת לומר דדעתו על כ"ש.

והנה היה מקום לומר דכל דברי התוס' הם רק בהו"א דגמ', דהנה לבתר דהוכיחו מנבילה שסתמא דעתו על כזית, הק' בגמ' אלא תפשוט דבעי רבא שבועה שלא אוכל עפר וכו', הרי להדיא שהגמ' נקטה בהו"א שנבילה ועפר חד דינא הם, ושניהם חשובין שאינן ראוין לאכילה, וסתמא בכזית, ולכך הק' תפשוט וכו'. [[4]](#footnote-5) אבל לבתר דתי' דנבילה בת אכילה היא ואריא הוא דרביע עילוה, משא"כ עפר. נמצא לפי"ז שאין ראיה כלל מנבילה לחרצן, דאכתי בחרצן יש עוד טעם לומר שדעתו על משהו שהרי אינו ראוי לאכילה מצד עצמו [דמתאכיל ע"י תערובת] משא"כ נבילה. וא"כ אין ראיה כלל על ענבים לנזיר או חלב ונבילה לכל אדם. אלא דא"כ שוב ליכא פשיטות לספק של חרצן, ובגמ' משמע שנפשט הספק, דאמרינן שמע מינה, וזה כוונת התוס'. וצ"ע.

**או דלמא כיון דאמר שלא אוכל דעתו אכזית.** רש"י פירש דעתיה אכזית 'ואין כאן שבועה', כיון דמושבע ועומד ע"ז. וכן משמע קצת בגמ' בסמוך, דאמרינן והרי נבילה דכי חרצן לגבי נזיר דמיא וכו', הרי שהטעם דנימא דדעתו אמשהו, הוא משום שעל כזית הוא מושבע ועומד כמו נבילה, וזה הראיה מנבילה שאפי' שהוא מושבע ועומד דעתו בסתמא אכזית

וכתב בריטב"א דמוכח מפרש"י שנזיר הוא חיוב גברא, דאי הוי איסור חפצא הרי קיי"ל שהשבועה חלה על הנדר והנדר על השבועה לקיים, דהאי איסור חפצא והאי איסור גברא. אלא ע"כ דגם נזיר הוא איסור גברא, וגברא על גברא אינו חל. 'וכן עיקר דהא נזיר לא אסר עליה מידי, אלא שקיבל עליו נזירות ורחמנא אסריה ביוצא מן הגפן ובטומאת מתים, כשם שאסר לישראל חזיר ונבילה ואסר לכהנים טומאה'. והריטב"א לשי' דכל איסורי תורה הם איסור גברא ואין שבועה עלה עליהן. אך לדעת הר"ן בנדרים יח. שרק נדר חל על שבועה. אבל אין שבועה חלה על נדר, דבכל נדר חוץ מזה שהוא איסור חפצא יש עליו לאו ככל איסורי תורה, שהוא איסור גברא. וא"כ לדבריו י"ל שאף שנזיר הוא איסור חפצא אין שבועה חלה עליו.

בעיקר דברי הגמ' יש מקום לפרש שגם לצד שדעתו אכזית הכוונה שהשבועה חלה. וכן נראה מפי' הרשב"א שפי' דאיירי בשי' ר"י דח"ש אסור מה"ת וחלה השבועה משום דאיירי בנשבע בכולל, אלא שמספק"ל אי דעתו על כזית [וחלה השבועה משום דאיירי בכולל] או דעתו על היתירה דהיינו ח"ש, וקרי לח"ש היתירא משום דלא מחייב עליה קרבן. ולכך דעתו אמשהו שרוצה להוסיף ע"ע איסור. וכ"כ בחי' הר"ן.

**ת"ש וכו'**, וטעמא דפירש הא לא פירש דעתיה אכזית. [בגמ' לקמן הק' סתירה במתני' דתניא נשבע שלא יאכל ואכל דברים שאינן ראוין פטור, ואח"כ תנן שבועה שלא אוכל ואכל נבילות וכו' חייב. ובתחילה תי' דכאן בסתם וכאן במפרש, אבל רש"י נקט שבמסקנא דגמ' אי"צ לזה, ויש חילוק בין אוכלין שאינן ראוין לנבילה שאריה דרביע עליה]. והק' רע"א בתשו' קנד שהק' לשי' רש"י דמתני' איירי בנשבע סתם שלא אוכל ואפ"ה יש חילוק בין אוכלין שאינן ראוין לנבילה א"כ מה הראיה מהתם לנדו"ד, הרי התם בעי כזית [בלא פירש], משום שנשבע סתם שלא יאכל ונכלל בדבריו גם דברים המותרים ואין ראיה לנשבע על חרצן לחוד. [ולכאו' צ"ל שהחידוש של רש"י שנשבע סתם כולל בשבועתו גם נבילות תלוי בזה גופא האם נבילות דמי לעפר או דאריה רביע עליה, וא"כ פשוט דלסברת הס"ד בגמ' שנבילות דמי לעפר, יש הכרח להעמיד מתני' במפרש שלא אוכל נבילות ולא בסתם. ולכך שפיר ס"ד לפשוט חרצן לנזיר].

**עוד** הק' רע"א למה הגמ' פושטת רק מדברי ר"ל דאיירי במפרש וכו', הרי גם מר"י שהעמיד המשנה בכולל גם דברים המותרים איכא ראיה, שהרי אם חלה השבועה גם על ח"ש, א"כ אי"צ לאוקמי שפירש וכלל בשבועתו גם דברים המותרים, אלא אפי' שנשבע על ח"ש נמי הוי דברים המותרים כלפי שיעור שלם [כמבואר בראשנים שאין ע"ז מושבע ועומד], ומזה שהעמיד בכולל, ע"כ שאין כוונתו על פחות משיעור. וצע"ג. ועוד האריך שם בקו'.

**נשבע על ח"ש.**

מבואר בגמ' לקמן שמי שנשבע שלא לאכול ח"ש של איסור חלה השבועה כיון שאינו מושבע ועומד אלא על כזית, ונחלקו הראשנים האם הוא רק לדעת ר"ל דס"ל דליכא איסור תורה בח"ש בכה"ת. אבל לר"י דס"ל דאיכא איסור מה"ת א"כ שוב הוא מושבע ועומד, או דגם לר"י אינו נחשב מושבע ועומד. עי' בתוס' כאן ולקמן כג: ד"ה דמוקי שנקטו שגם אליבא דר"י חלה השבועה. אך הרשב"א לקמן כג. נחלק בזה.

וכתבו התוס' דהטעם שחלה השבועה גם אליבא דר"י הוא משום דח"ש הוי רק איסורא בעלמא ולא חשיב מושבע ועומד, וצריך להוסיף שאפי' שגם איסור חמור על איסור קל לא חל, כמבואר תוס' לקמן כג: שגם איסור לאו על איסור עשה לא חל, מ"מ דין ח"ש הוי פחות מעשה דלא הוי אלא איסור בעלמא. והר"ן לקמן כג. כתב דמושבע ועומד הוא רק בדבר המפורש בתורה, אבל אם אינו מפורש אף שאסור מה"ת השבועה חלה עליו. וכ"ה בר"ן בנדרין ח. גבי האומר אשנה פרק זה, נדר גדול נדר, והק' הלא מושבע ועומד הוא, ותי' דאי בעי פטר נפשיה. והק' בר"ן הרי יש חיוב ללמוד תמיד ביום ובלילה כפי כוחו, ותי' דכיון שאינו מפורש בתורה השבועה חלה עליו. וכ"כ הר"ן על הרי"ף לקמן כז. שאם נשבע שלא לחבול בעצמו השבועה חלה. והק' הר"ן הא קיי"ל דאסור לחבול בעצמו, ותי' דכיון שאינו מפורש בתורה לא נחשב מושבע ועומד.

וכבר הובא לעיל שרע"א בתשו' קנד דייק בדברי הרמב"ם שדוקא אם אכל רק ח"ש [שע"ז אינו מושבע] חייב משום שבועתו, אבל אם לבסוף אכל שיעור שלם אינו חייב משום השבועה כיון שע"ז הוא מושבע ועומד ולא חלה עליו השבועה. [פ"ה ה"ז 'שבועה שלא אוכל כ"ש מנבילות וטריפות, ו'אכל פחות מכזית' חייב, שהרי אינו מושבע על ח"ש מסיני'.

ומ"מ צריך להבין מה איכפת לן שאכל שיעור שלם וחייב מצד נבילה, מ"מ הרי אכל גם פחות משיעור, וע"ז חלה השבועה ומדוע לא יתחייב גם שעבר השבועה על ח"ש וגם על הנבילה. וצ"ל דהא דשבועה חלה על ח"ש, הוא רק כ"ז שאינו חייב על אותו ח"ש משום נבילה, ולכך אינו מושבע ע"ז. אבל כיון שאכל שיעור שלם נצטרפו חלקי האיסור שאכל, ונחשב אכילה אחת שאכל נבילה, וא"כ שוב הוא מושבע גם על אותו שיעור שאכל. ונתבאר לעיל.

**שתיה בכלל אכילה**

שבועה שלא אוכל, ושתה חייב. אבי"א סברא אבי"א קרא. איתא בחולין קכ. המחה את החלב וגמעו חייב, אמר ר"ל אמר קרא נפש לרבות השותה. והק' בתוס' ל"ל קרא, הא שתיה בכלל אכילה. וי"ל דהתם במילי דשתיה כגון יין ושמן, והכא איירי במידי דבר אכילה דממחי להו ושתי. והק' רע"א בתשו' קנד ד"ה והנה מדברי אביי בסמוך, שהק' אי שתיה בכלל אכילה, למה בשבועה שלא אוכל ושלא אשתה חייב שתים, הרי כבר נאסר בשתיה מכח שבועה הראשונה שלא אוכל, ונמצא שהשבועה השניה הוי שבועה על שבועה שאינה חלה. והק' רע"א הרי שבועה שלא אשתה הוי מוסיף על השבועה הראשונה, דבשבועה ראשונה כיון שאמר שלא אוכל, כולל שתיה רק יין ושמן וכדו', אבל שבועה שניה שלא אשתה מוסיף אפי' אוכלין שהמחו אותם. [ועי' בסמוך].

וכתב בזה הביה"ל ח"א סי' כו בהג"ה דדברי התוס' בחולין הם רק לאבע"א קרא, וקרא אף שמרבה משקין מ"מ מרבה רק משקין כמו יין ושמן שאיירי בקרא. אבל לאבע"א סברא אין חילוק כלל בין משקין לאוכלין שהמחו אותם. ומ"מ הוסיף הביה"ל דכל הסברא ששתיה בכלל אכילה הוא רק בשבועה לבדה, שתלוי בדעת האדם, אבל בכל איסורי תורה אין סברא אלא קרא, ובזה כתבו התוס' דאיכא חילוק בין משקין כיין ושמן או אוכלין שהמחו אותם. ונמצא שהנשבע שלא אוכל, ושתה אוכלין מחוין, לדעת הביה"ל תלוי באבע"א קרא ואבע"א סברא. ולדעת רע"א מותר דלא הוי בכלל השבועה.

והנה הק' התוס' בד"ה איבעית אם יש סברא ל"ל קרא, מוכח לכאו' דלא כביה"ל, דלפי הביה"ל צריך את הסברא לשבועה שכולל כל מיני משקין אפי' באוכלין מחוין, וצריך קרא לכל איסורי תורה ששתיה בכלל אכילה. מוכח מהתוס' שהסברא והקרא חדא הם, ואם כתבו התוס' בחולין שהקרא לא מרבה אוכלין מחוין, גם הסברא לא מרבה אותם. ובאמת הריטב"א כתב על קו' התוס' 'ולאו מילתא היא דהכא איתינן לחיובה בין בנשבע ע"ד הקודש, ובין בנשבע ע"ד לשון בנ"א', הרי שביאר שצריך את הסברא לגבי שבועה כשנשבע בלשון בנ"א. אבל אם נשבע בלשון תורה לא היה נאסר מסברא, ולכך בעינן קרא ששתיה בכלל אכילה.

**שיעור שתיה**

כתב הרמב"ם פ"ד משבועות ה"ד שהנשבע שלא ישתה וכו' וכמה ישתה ויהא חייב יראה לי שאינו חייב עד שישתה רבעית כשאר איסורין'. ודקדק באפקי ים [ח"ב יג ד"ה והיה] שבהל' ג' כשנזכר ברמב"ם ששתיה בכלל אכילה, לא כתב ששיעורו ברביעית, וא"כ יש מקום לחלק ולומר שכל מה שכתב הרמב"ם ששיעורו ברבעית הוא רק אם הוא נשבע שבועה שלא ישתה, אבל באופן שהוא אסר עצמו בלשון אכילה, בזה אפי' שהשתיה היא גם בכלל אכילה מ"מ בעינן שיעור של אכילה והיינו בכזית. [כמו שמצינו בכמה איסורים כגון דם שהוא שתיה והתורה אסרה בלשון אכילה ושיעורו בכזית. וכן גבי סך בשמן המשחה ששיעורו בכזית אפי' שסיכה כשתיה]. ורק כשנשבע בלשון שתיה בזה שיעורו ברביעית. אך עי' בסמוך שהביא ב' ראיות מהתוס' ששיעורם שווה ולעולם הוא ברבעית. [והביא שכעין חילוק זה מצינו ברמב"ם פ"ז מתרומות ה"ג שכתב לגבי זר ששתה תרומה 'שכשם שאכילה בכזית כך שתייה בכזית', אף דבמקומות אחרים מבואר דאיסור שתיה ברביעית. וכתב שם הרידב"ז דכל מקום שנכתב בתורה איסור שתיה, שיעורו ברביעית. ובמקום שכתוב בלשון אכילה, ושתיה אסורה מפני שהיא בכלל אכילה שיעורו בכזית. וכעי"ז כתב בנמ"ח].

וברע"א דן לחלק בין לשון אכילה ללשון שתיה, אבל לאידך גיסא, וכתב בתשו' קנד להק' על הרמב"ם שכתב שנשבע שלא אשתה חייב רק בשיעור רבעית, וק' הרי כל מה דסברי רבנן לעיל שסתם שבועה שלא אוכל הוא בכזית, היינו משום שהזכיר לשון אכילה, ובלשון תורה אין אכילה פחותה מכזית, אבל לגבי שתיה אין כלל בתורה שאין שתיה פחותה מרביעית. אלא ששיעור שתיה הלמ"מ שהוא ברביעית, וא"כ בשבועה היה ראוי שיאסר שתיה בכ"ש. והוסיף בזה רע"א דכל קושיתו הוא כשנשבע בלשון שתיה, אבל אם נשבע בלשון אכילה ואסור בשתיה משום דהוי בכלל אכילה, ראוי להיות שיעורו ברביעית, שהוא שוה לשיעור של כזית. דרביעית משקין שיקרשו יעמדו על כזית כמבואר בשבת עו. אך הביא ראיה מהסוגיא ששיעורם שווה.

**כג.**

**אמר רבא וכו' אינו חייב אלא אחת,** אא"ב שתיה בכלל אכילה איצטריך לתנא לאשמעינן וכו'. וכתב הר"י מיגש ''איצטריך וכו', דאע"ג דתרי גווני אכילה היא, והוי ס"ד דמחייב תרתי, מ"מ כיון דשתיה בכלל אכילה היא כאכילה אריכתא דמיא'. מבואר דאפי' שאמר שבועה אחת שלא אוכל, ואף ששתיה בכלל אכילה, מ"מ הוי ס"ד דחייב שנים, וקמ"ל מתני' שאכילה אריכתא היא. וצ"ב מהיכ"ת שיהיה חייב תרתי הרי נשבע רק שבועה אחת שלא יאכל, ואפי' שתרי גווני אכילה הוא. ומדוע צ"ל דאכילה אריכתא היא. [ולכאו' כוונתו שגופין ותמוחין מחלקים, אלא דא"כ למה באמת אינו מחלק. וצ"ב]. ומ"מ חזינן מהכא דשבועה אחת על ב' מעשים נפרדים הו"ל כב' שבועות לחייב עכאו"א. ומשו"ה ס"ד דהו"ל כנשבע על שני מעשים. קמ"ל דאכילה אריכתא היא. וצ"ב.

**כיון דאמר שלא אוכל אתסר בשתיה וכו'.** היינו דקו' הגמ' היא שהשבועה השניה לא תחול משום דהוי שבועה על שבועה. וכ"פ הר"ח 'מי חיילא שבועה אחרתי עלייה'. ולכאו' היה מקום לפרש קו' הגמ' באופ"א, דהרי מיירי במתני' שהוא אמר שבועה שלא אוכל ולא אשתה נמצא שהוא נשבע רק פעם אחת, והרי הוא כמי שנשבע וחזר על דבריו פעמים, דפשוט שאי"ז ב' שבועות, וא"כ גם כאן חזר על דברו.

א. והנה הובא לעיל דברי רע"א דמסברא היה מקום לומר שכשנשבע סתם שלא אשתה הוא אפי' פחות משיעור רביעית, אבל כשנשבע בלשון אכילה בעינן שיעור כזית. וא"כ מה הק' אביי הכא שהשבועה השניה הוי שבועה על שבועה, הרי בשבועה ראשונה כיון שנשבע בלשון אכילה א"כ חיוב השתיה הוא בכזית דומיא דאכילה, ולכך מהני השבועה השניה על פחות מרביעית. ולכאו' מכאן מוכח שגם שבועה שלא אשתה יש לה שיעור ברביעית. וראיה לדברי הרמב"ם.

אך כתב רע"א שאינו ראיה, עפ"י מש"כ לחדש שאף לדברי הרמב"ם שמהני שבועה על ח"ש נבילה, ולא הוי מושבע ועומד, מ"מ כ"ז הוא רק כשאכל פחות מכזית, אבל אם השלים את אכילתו לכזית פטור על השבועה וחייב על הנבילה. וא"כ ה"נ קו' הגמ' אמאי חייב שתים, הא כיון ששתה רביעית הרי הוא בכלל השבועה הראשונה שנשבע שלא אוכל, ולא יתחייב משום השבועה השניה שנשבע שלא אשתה, דאף שמוסיף, מ"מ כיון ששתה רביעית נמצא שהוא מושבע ועומד.

ושוב חזר רע"א והוכיח מהמשך הגמ' דקאמר דכיון דהדר נשבע שלא ישתה גלי אדעתיה דהך אכילה דקאמר אכילה גרידתא היא. וקשה אולי באמת גם בשבועה שלא אוכל כלל השתיה, אלא שכיון שהוציאו בלשון אכילה בעינן לזה שיעור רביעית, ולכך שוב נשבע שלא ישתה והוסיף שאפי' שתיה כ"ש נמי, וא"כ ליכא ראיה מזה שנשבע שוב על השתיה, שלא היתה השתיה בכלל השבועה הראשונה. וא"כ שוב מוכח כדעת הרמב"ם שגם שנשבע שלא ישתה שיעורו ברביעית.

ב. ובאפיק"י שם ד"ה ועפי"ז הביא ב' ראיות שהנשבע בלשון אכילה שיעורו ברביעית כמו בלשון שתיה [ולא בכזית]. דהנה הק' התוס' ד"ה כגון בנשבע שלא אשתה וחזר ונשבע שלא יאכל, והק' התוס' ששבועת האכילה תחול גם על שבועת השתיה משום דהוי מוסיף, ולכאו' קשה אפי' בלא ההוספה לאכילה נמי איכא מוסיף, משום שבשבועה הראשונה שהיא בלשון שתיה שיעורה ברביעית, ועכשיו שהוא בלשון אכילה חייב בכזית שהוא כמו ח"ש לגבי רביעית. אלא מוכח שגם שנשבע בלשון אכילה שיעורו ברביעית.

ועוד ראיה מתי' התוס' שכתבו שכיון שהקדים שתיה לאכילה גלי דעתו שלא היה דעתו לכלול שתיה בשבועה של האכילה. ואי נימא שבלשון אכילה חייב בשיעור כזית, א"כ אין ראיה כלל, דנימא שכלל בשבועתו גם שתיה בשיעור כזית. אלא מוכח שיעורם שווה.

**תוד"ה ד"ה גמר.** הביאו בסוף דבריהם מקור ששתיה בכלל אכילה מהירושלמי, מדכתיב וכל דם לא תאכלו. הרי שאף שהוא שתיה קרוי אכילה. ואין לפרש דאיירי כשקרש, דתניא דם שקרש אינו לא אוכל ולא משקה.

ורע"א הק' דאמרינן להדיא דחולין ובמנחות שדם שקרש חייב. וצע"ג. וביותר שהירושלמי עצמו פריך ע"ז מדתניא הקפה את הדם ואכלו חייב. וחזר והביא ראיה מקרא דונתת הכסף וגו'. וצע"ג. ועי' בקה"י סי' יז.

**תוד"ה כגון**. עי' רע"א שהק' אמאי נקטו התוס' בקושייתם שיתחייב ב' פעמים אם שתה תרי זימני, הא גם אם שתה פעם אחת עובר על ב' שבועות. ועי' ברמב"ן ובתורא"ש שהביאו קו' התוס' וז"ל 'למה לי אכל ושתה, שתה לחודיה מחייב שתים', וזה ממש כדברי רע"א.

ועוד הק' התוס' שזה רק לרש"י לשי' לקמן כד. דסתם לשון אכילה כולל גם דברים האסורים, א"כ כשנשבע שלא יאכל כלול בזה גם שבועה על השתיה, אף שכבר נאסר על השתיה בשבועה הראשונה. אבל לשי' התוס' לקמן שם דסתם אכילה היא אכילה המותרת, א"כ כיון שנאסר מחמת השבועה הראשונה בשתיה, שוב אין השתיה בכלל השבועה השניה שנשבע שלא יאכל. וגם בזה הדברים מפורשים ברמב"ן ושא"ר שכתבו קו' זו דוקא לפרש"י דלקמן.

**ודלמא למיפטור נפשיה מאחרניתא קאתי וכו'. הנידון** בגמ' הוא דכיון שאמר 'שבועה שלא אוכל' ואח"כ אמר פת חיטין וכו' האם הוא מפרש איזה דברים כלל בשבועה שנשבע שלא אוכל, ונמצא שאין כאן אלא שבועה אחת. או דהוי שבועה שלא אוכל חיטין וכן שבועה שלא אוכל שעורין וב' שבועות הוי. ולכאו' יש להתבונן הלא בכדי לחייב עכאו"א צריך גם שדעתו תהא לעשות ב' שבועות, וגם שזה יהיה בכלל דבריו, וכל הנידון בגמ' הוא רק לענין דיבורו האם יש כאן שבועה כללית או שבועה עכאו"א, אבל מנין לנו שדעתו היא לעשות ב' שבועות. וכל קו' הגמ' ודלמא למיפטר וכו' וגם תי' הגמ' שיש יתור בלשונו שנשבע עכאו"א, כל זה הוא רק על הדיבור, אבל מנין שדעתו לעשות כמה שבועות. ומזה נראה מוכח דכיון כיון שנשבע על ב' דברים הו"ל ב' שבועות ואף שדעתו להשבע שבועה אחת. וכמו שכתב רש"י לעיל כב. דילפינן לה בתו"כ מקרא. והיינו דכיון שיש כאן ב' ענינים הרי הוא מתחלק לב' שבועות, ולכך הק' דלמא וכו' ונמצא שאין כאן אלא פירוש לשבועה שלא אוכל. ותי' שיש כאן יתור לשון וכו', וכיון שיש כאן לשון שבועה עכאו"א, יש לו דין שני שבועות.

וכן כתב בר"י מיגש 'שבועה שלא אוכל ואכל פת חיטין פת שעורין וכו' אינו חייב אלא אחת, פי' דכולהו אכילה אריכתא היא. שבועה שלא אוכל פת חיטין פת שעורין וכו', ואכל חייב עכאו"א, פי' שכיון שפי' אותן בשבועותו נעשה כאו"א שבועה בפנ"ע, ולחיובי נפשיה אכל חדא מיניהו הוא דאיכון'. מבואר בדבריו שבכדי לחייב אחת בעינן שייחשבו כולם אכילה אריכתא, ובכדי שיהיו ב' שבועות בעינן 'שיפרש אותן בשבועותו'.

וכן כתב בשו"ת הריב"ש רצא דמי שנשבע שבועה אחת על ב' פעולות חלוקות, חייב עליה ב' חטאות אפי' בהעלם אחד, וכן לא אמרינן בהו דע"י שהותר באחד מהן הותר השני. ובמחנ"א הל' שבועות סי' ט תמה בזה הרי הוא שבועה אחת.

וכן נראה מרש"י לעיל שפי' בדרב פנחס דאיירי באופן של ב' שבועות כגוונא דמתני' דידן דאמר שבועה מזו ומזו. ולכאו' צ"ב דאם נתכון לב' שבועות א"כ מאי קמ"ל רב פנחס. הלא גם נתכון לב' שבועות וגם אמר דברים חלוקים. וודאי לא שייך צירוף שהרי לא עבר על שום שבועה. אלא ע"כ איירי שאמר שבועה אחת, ווקמ"ל שכיון שפי' דברים חלוקים, זה גופא עושה שבועות נפרדות. וצ"ע בכ"ז.

**כג:**

**ואמר ר"י אפי' פרוטה מכולם מצטרפות.** וכו', חד אמר אפרטי מחייב אכללי לא מחייב וכו'. פרש"י וכי אר"י פרוטה מכולם מצטרפות ארישא דמתני' אתמר וכו'. אבל סיפא מכל מין ומין חדא שבועה באפי נפשה היא וכו'. ובאמת שלפי' זה צ"ב מאי קמ"ל ר"י.

אך בר"י מיגש פי' 'חד אמר וכו', דכי אכללינהו לענין צרופי בלחוד הוא דכללינהו, ולא לאחיובי עליה באפי נפשיה בר מחיובא דפרטא', היינו דסבר דגם בסיפא שיש שבועה פרטית עכאו"א, ואין כאן עוד שבועה נוספת על הכל יחד, מ"מ לענין צירוף אכללינהו לכולהו יחד, היינו דבזה שנשבע על כל הפרטים יחד ואמר בתחילת דבריו שאין לך בידי וכו', יש בהם צירוף יחד לכפירה באופן שלא יהיה חייב על כל פרט. ובזה ניחא מה קמ"ל ריו"ח. [רשימות]

הכא מאי. פרש"י מי פליגי נמי ר"א ורבינא במתני' לחייביה ד' חדא אשלא אוכל ותלתא אפירושא דפרטא. והקשה הרשב"א ובעיקר בעיין וכו' קשיא לי שאם הוא נשבע שבועה אחת על הכל, א"כ הרי הוא אוסר כל מידי דאכילה, וא"כ יאסר בכל האוכלין שבעולם, ותי' 'דאינו נשבע בכלל אלא במה שנשבע בפרט'. ויש להעיר בזה, חדא איך סגי במה שהוא מתכון רק על מה שהוא אומר בפרט, ועי' בזה בתוס' כו: ד"ה גמר. ועוד איך אמרינן בגמ' אמר רבא הכי השתא וכו' דא"א להתחייב אפרטי דהו"ל מושבע ועומד, הרי כיון שהוא נשבע בשבועה הכוללת רק על הפרטים, ואת כולם הוא אמר יחד, וא"כ הוא שבועה בב"א, למה הוא מושבע ועומד על הפרטים. [גם ז"ש].

1. בגמ' שם נח' ר"ע ור"י האם בנותר חייב בגופין או תמוחין מחולקין, ור"י יליף לה ממעילה כשמו שבמעילה גופין ןתמוחין מחלקים כך בנותר, ור"ע פליג עליה וס"ל דשאני מעילה שמצינו בה חומרות שעשה בה מאכיל וכו'. אבל נותר אין גופין ותמוחין מחלקים. [↑](#footnote-ref-2)
2. לפי מה שכתבו הראשנים שר"פ חזר מסברת המקשן וגם אם הזכיר לשון אכילה בשניה אכתי יש חילוק בין שבועות לקונומות ניחא למה רבינא אמר דטעמא דרבנן משום דרב פנחס, ולא חילק בין אמר לשון אכילה וכמו הס"ד. משום שגם אם הזכיר בקונמות אכילה מהני צירוף, וע"כ שבועות לא מצטרפות משום דרב פנחס. ועי'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ופשוט שאף לגי' זו הדין אמת, ובשבועה שלא אוכל, ואכל עפר, פטור משום דהוי דבר שאינו ראוי, וכמבואר במתני' בסמוך. ואפשר שזה ההכרח לגי' זו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואין להק' דאם הגמ' נקטה שנבילה הוי דבר שאינו ראוי למה אמרו בגמ' 'והא נבילה דמושבע וכו' דכי חרצן לגבי נזיר דמיא', משמע שמחמת האיסור הוא אינו ראוי, ולא שהוי כעפר, אין להק' כן, דכוונת הגמ' דגם נבילה הוי כחרצן בזה שהם נחשבים מחמת איסורן כדבר שאינו ראוי. וכן פירש"י 'דכעפר דמיא דלא חזיא לאכילה לישראל'. [↑](#footnote-ref-5)