טהור מליח וטמא תפל
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / צלי כבוש ומליחה

חולין קיג. קצת הערות בטהור מליח וטמא תפל

**א. ביאור ד' הרמב"ןוהר"ן במליח תחתון אי חשיב תתאה-**

מבואר בסוגיין גבי מליחה דכללא הוא דדוקאטמא מליח וטהור תפל אוסר אבל טהור מליח וטמא תפל אינו אוסר.

והק' הראשונים מ"ש מהא דקי"ל ת"ג וממילא חם לתוך צונן מותר [ובעי קליפה] וצונן לתוך חם אסור כולו, ואילו הכא לא מפליג בין ת"ג לעילאה גבר, ואם הטמא תפל מליח אי"צ אפי קליפה וטמא מליח אוסר כולו אף בשהואעילאה.

ברמב"ן קיב: הק' בזה"ל:"ואע"ג דאמרינן בפסחים כו' צונן לתוך חם אסור וחם לתוך צונן בקליפה מותר, והכא בין שטמא עליון או תחתון טמא מליח שהוא פולט לתוך טהור תפל חם לתוך צונן הוא שזה פולט וזה בולע ואמאי קתני אסור לגמרי".

מבואר ברמב"ן דפשיטא ליה דהכא בין אם הטמא מליח עליון ובין תחתון כיון שהטמא מליח חשיב כחם לתוך צונןמשום שזה פולט וזה בולע.וקשיא ליה היאך יאסור כולו.

וכוונת הרמב"ן דהכא הרי הבליעה נכנסת רק מן המליח לתפל והתפל אינו משפיע על המליח כלל, א"כ הוי כחם שנכנס לתוך צונן שאינו אוסר כולו.

[ומבואר ברמב"ן דבדין עילאהותתאה שאין הבדל מי נמצא למטה או למעלה רק הכל נקבע מי נכנס אל מי וכדעת הרשב"א, ואכ"מ].

ובחי' הר"ן תמה ע"ז טובא דא"כ אף בגמ' פסחים בצונן לתוך חם אסור כולו למה לא נחשיב אותו כחם לתוך צונן שהרי על הצונן אנו דנים מחמת מה שנבלע בו ע"י פליטת האיסור החם כמו הכא, עיי"ש עוד.

וכנראה ס"ל להרמב"ן דהתם עצם החתיכה מצננת זא"ז ואינו רק בליעה ופליטה ועי"ז אם התחתון צונן שפיר מצנן את העליון ואינו אוסר בכולו אבל הכא שכל עניינו הוא בליעה ופליטה הרי כל מה שיש כאן הוא הבליעה שנכנסת לצונן ובזה לעולם מיקרי עילאה.

והר"ן מסיק דלעולם הולכים אחר התחתון לאסור בכולו [כדעת הסוברים דתלי בעליון ותחתון מציאותי ולא מי מגיע אל מי], וא"כ ה"נ הכא אם הטמא תחתון שייך לאסור בכולו, וכשיטת הר"ן נראה בתוס' שאם מליחה היה ענין לדין עילאהותתאה היה כאן הפלוגתא ולא היינו אומרים דלעולם התפל מיקרי תתאה.

**ב. הטעם דלא אמרינן ת"ג במליחה-**

ומ"מ גם לפי דרכו נתקשה הר"ן אף לפי דרכו דתינח היכא שהטמא תתאה יאסור כולו אבל אם הטמא מליח עילאה למה יאסור כולו ומשמע בגמ' דלא מפלגינן בין תתאהלעילאה.

א. הרמב"ן תי' שכל הדין דת"ג וצונן אינו אוסר כולו הוא מטעם שהתחתון מצנן את העליון ואינו מספיק לאסור כולו, אבל הכא אינו מסלק ממנו את המלח וכל שעה נופלות טיפות רותחות עליו לכך אוסר כולו.

וכעי"ז כתב הר"ן בתי' השני דכשם שלא שייך עילאהותתאה אלא בנסתלק מעל האור, ה"נ הכא כל שהמלח עדיין נמצא לא חשיב נסתלק מעל האור שעדיין אינו מצטנן כל שעתא ואוסר כולו.

[ועדיין לא תי' למה בטהור מליח תחתון לא יאסור כמו ת"ג, או בטהור מליח עליון נאסור כד"ק, ומבואר ברשב"א דלאו קו' הוא כלל שהמלח אין בכוחו להפליט מהטמא ול"ש כאן ענין עילאהותתאה כלל, ועיין בתוס' שהק' למה לא נאסור בטהור מליח ותי' דל"ש כאן עילאהותתאה ולא פי' כה"צ].

ב. בחי' הר"ן כתב ליישב עוד קו' הרמב"ן די"ל דהכא לאו בנוגעיןזב"ז איירי אלא שעומדים בסמוך שהפליטה שזבה מאחד מגעת לשני.

והוסיף:"דלמ"דתתאה גבר האיכא, ולמ"ד עילאה גבר אפשר דלאו דוקא עילאה אלא ה"ה מהצדדין ולא אמר עילאה אלא לאפוקי דלא אמרינן תתאה גבר, ואפי' למ"ד תתאה גבר אפשר לומר כן", ונתבארו דבריו יותר בסוגיא דעילאהותתאה.

וכנראה מדברי הר"ן דכיון שאין כאן נגיעה ממש רק ציר הרי א"י הציר להפליט ולהבליע, אבל בריטב"אקיג. משמע שהציר יכול להפליט מן האיסור התפל, אלא דמ"מ אינו נאסר שאינו אלא דבר מועט וא"י לחזור להבלע בהיתר, עי' יד יהודה ע-יג ביאור מחלוקת זו.

ג. הרשב"א מסיק בסו"ד דאי לאו דמסתפי היה מפרש דבאמת טמא מליח וטהור תפל אינו אוסר אלא כשהטמא תתאה, וה"ק טהור שמלחו עם טמא תפל שכבר היה מונח שם מקודם [דהכי משמע לשון 'עם'] שרי משום ת"ג שמצננו, ואפשר דמ"מ בעי קליפה או אפשר דמליחהקיל מחום של אש ואי"צ אפי' קליפה.

אבל טמא מליח היינו שהגד שנמצא שם מקודם הוא טמא תפל שפיר יש לאסור משום ת"ג ואסור לגמרי [או לכה"פ עד כדי נטילה].

ומשמע דעתו דאף אפשר להפליט ע"י מליחה ואף טמא תפל וטהור מליח היה נאסר אם הטהור היה תחתון, או אף בטהור עליון לרב דס"ל עילאה גבר, וזה דלא כשא"ר שהבאנו לעיל שא"א להפליט מהטמא כלל ע"י מליחת הטהור [ועי' ריטב"אקיג. משמע ג"כ דמהני ת"ג אף בהיתר מליח ועליון תפל ונאסר, והיתר דטהור מליח איירי דוקא בשאיןנוגעיןזב"ז].

וגם למדנו מדבריו דלית ליה יסוד הראשונים ואף במליחה שייך שהתחתון צונן יצנן את העליון הטמא מלוח.

ד.בסה"ת-סג הק' מ"ט לא אמרינן במליחה ת"ג וטמא מליח וטהור תפל נמי יותר, והביא י"א שאין חילוק בין דין מלח לחום האש, אלא דדין טמא מליח איירי דוקא בסמוכין זה אצל זה באופן שאין בו משום עילאהותתאה גבר, ורק אם זה על זה שייכא פלוגתא דרו"ש, וכעי"ז במרדכי-תשטו, וכבר צידד כן ברמב"ן קיב:, עיי"ש שדחה זה.

**ג. להלכה-**

ולהלכה, בשו"ע ע-ד,קה-יא הביא חלק זה של הרשב"א שכל הדין של טמא מלוח אוסר כולו הוא רק אם הטמא מליח תתאה אבל אם הוא עילאה אינו אוסר אלא כד"ק, וברמ"א חלק ע"ז דלענין מליחה אין חילוק מי עליון או תחתון ולא קיל חומרת הרשב"א וכמשמעות שיטת התוס' והרמב"ן[[1]](#footnote-2).

ומ"מ בשו"ע צא-ה כתב שאין חילוק בין מליח עליון ותפל תחתון או איפכא לעולם המליח מבליע בתפל ואינו מפליט ממנו, דלא כהרשב"א בפרט זה [והוא חידוש שלא נמצא בשום אחד מהראשונים לחלק בזה, וצ"ע.

ואולי יש להסמיך דבריו על שיטת התוס' דמשמעות לשונם דלא כש"כ הרמ"א בשיטתם, ודוקא לענין טהור מליח כתבו שאין לדון משום עילאהותתאה אבל לענין טמא מליח יש לאסור בכולו משום ת"ג].

ובש"ךתמה מד' השו"ע שיש חילוק בין עילאהותתאה, וכתב שכל מה שפסק השו"ע חילוק של הרשב"א היינו לענין לאסור כולה בדבר שמן, אבל בכחוש לענין כד"ק אין חילוק ואפי' העילאה מליח איסור מ"מ אוסר כד"קכדקי"לדאדמיקר ליה בלע קליפה.

ועצ"ע דאכתי יהיה נפק"מ איפכא שאם ההיתר מליח ליבעי קליפה משום תתאהגבר כשהתחתון מליח, וצ"ל שא"י להפליט מהאיסור ואין נפק"מ בין עילאהלתתאה בזה, וכל מה שהוקשה לש"ך הוא שיוכל לבטל מליחות העליון וע"ז תי' דמ"מ כד"ק אסור כמו חם לתוך צונן.

ע"ע בשו"ע קה-ט שאם נמלח דבר איסור שמן עם היתר יש לאסור בכולו, וכן אם הבשר היתר נמלח איסור וההיתר שמן ג"כ יש לאסור בכולו משום דאף גבי מליחה אמרינן סברת מפטם כמו גבי צלי בגמ' פסחים עו:.

ובש"ךסקכ"ח הביא שיש חולקים בזה ולא אמרינן מפטם במליחה.

והוסיף הש"ך דאף להשו"ע דאמרינן מפטם ואף בהיתר שמן נאסר כולו ה"מ בשניהם מלוחים אבל אם האיסור מליח וטהור תפל לא אמרינן מפטם בכה"ג.

ועיין בנקוה"כ ע-ד תמה ע"ד הש"ך טובא שבשו"עוש"ך שם מבואר להדיא לאסור בכה"ג שמלח טריפה והכשרה תפלה ושמינה אם הטריפה המלוחה למטה משום דת"ג.

ועיין בפמ"ג ג"כ תמה ע"ד הש"ךבממ"נ דאי האיסור למטה וודאי אמרינן ת"ג, ואם הוא מצדדים רי כתב הלבוש שבזה אינו אוסר אלא כד"קאף באיסור שמן וכ"כ מנח"כ א-ו,ז, עיי"שמש"כ בזה.

וע"עבהג' יד אברהם תמה טובא ע"ד הש"ךדוודאי סגי מה שהאיסור מלוח אף אם ההיתר תפל אמרינן מפטם בכה"ג שכןמפורש להדיא בטור וב"י, עיי"ש.

**ד. מ"ט לא ייחשב התפל כמלוח ע"י שנוגע במלח-**

בעיקר הדין דטהור מליח וטמא תפל דשרי, הק' הראשונים למה לא ייחשבו שניהם מלוחים שהרי הטמא תפל נוגע במליח ומקבל מן המלח?

הרא"ש תי' דאיירי שהטהור נמלח מכל צדדין אבל לא למטה והטמא נמצא מתחתיו במקום שאינו מלוח.

א"נ כתב דאחרשנמלח הטהור מגיע אותו אל הטמא ובמה שהוא נוגע בטמא אינו נחשב כרותח להיות פולט, וכ"נ ברמב"ן והוסיף לבאר הטעם דאינו נעשה אינו נאכל מחמת מלחו בנגיעה לחוד אם לא מלחוהו ממש.

אבל בלבוש-ע כתב טעם זה בנו"אדכיון שאין המלח מכל צדדיואינו פולט אלא ציר מועט.

והנה שיטת הר"ן דבאמת אין להתיר אלא כשאין נוגעיןזא"ז ורק הפליטות מתערבות, וברמ"אקה-י פסק להחמיר בזה, וכתבו הגר"א ע-כאופמ"ג מ"ז ע-י שטעמו הר"ן משום שנעשה מליח.

אבל בחי' הר"ן קיג. מבואר שלא הוקשה לו מהאי טעמא רק נתקשה למה אין חילוק בין תתאהלעילאה, וע"ז תי' דלאו בנוגעין עסקינן רק הפליטה זבה תחתיו ומצדדיו ובזה לכו"ע אוסר.

**ה. מליחה בכלים-**

כתבו התוס' דאם מלח מאכל בקערה של איסור לא נאסר המאכל דהוי כמו טהור מליח וטמא תפל דלא שייך מליחה בעץ או בכלי לעשותו רותח, ובשו"עצה-ז, קה-יב פסק כן.

ולכאו' יש כאן שתי היתרים שונים גם משום שאין מליחה להפליט מן הכלי, ועוד משום דהוי כמו טהור מליח וטמא תפל שאין מליחה מפלטת מן האיסור כלל.

אבל בפשוטו כוונתם שעיקר הכלל שאין מליחה מועלת לכלים אין הכוונה שאינה מצליחה להפליט ולהבליע בו אלא שאי אפשר למלוח כלי להחשיבו כמלוח ולעולם מיקרי כתפל ואף באופן שיש הרבה מלח על הכלי, וא"כ נמצא שרק המאכל של היתר מליח והכלי שבלוע בו איסור חשיב כתפל ושרי מתורת טהור מליח וטמא תפל.

וכנראה זהו המקור לכללא שכתבהרמ"אקה-יבשאין מליחה לכלים להפליט מן הכלי רק להבליע בו, ועיין מהר"ם ע"ד התוס' שהזכיר זה.

ושיטת הר"ן לאסור מלח שהיה בכלי איסור, וזה יתבאר היטיב לפי דברינו שכל ההיתר נסמך רק על צירוף סברת טהור מליח וטמא תפל א"כ לשיטת הר"ן כיון שנוגעיןזב"ז אין בו היתר זה, ואי משום שאין מליחה לכלים הרי נתבאר דלא סגי בזה בפנ"ע.

והנה בש"ךקה-מב שכתב הטעם להתיר מלח שהיה בכלי איסור משום דהוי כטהור מליח וטמא תפל, ובפמ"ג שם כתב שעיקר הכוונה בזה משום שאין מליחה בכלים להפליט מן הכלי.

וכתב ביד יהודה קה-נה דמשמע שהוקשה לפמ"ג דאכתי תיקשי להר"ן שאוסר בנוגעיןוהרמ"אקה-י הביא שיטתו לחומרא ואיך כאן היקל בזה, וע"ז כתב הפמ"ג שאין מליחה לכלים.

ולפי"ז נמצא דעת הפמ"ג ומשמע כן ברמ"א דטעם מליחה לכלים הוא טעם העומד בפנ"ע אף בלא סברת טהור מליח וטמא תפל, שאין המליחה מועלת להפליט מכלי, וכן מבואר בחוו"ד סוס"י סט שהוא טעם בפנ"ע שאין מליחה לכלים וע"כ אף למ"ד שאוסר טמא תפל הכא שרי.

אבל ביד יהודה כתב שכל הטעמים לאסור טמא תפל בנוגעין לא שייכי הכא שהטעם משום שע"י המלח של הטהור מפליט מהטמא שעושה אותו מלוח הרי הכא בכלי אינו עושה אותו כמלוח, עיי"ש עוד [ולפי"ד צ"ל שהר"ן חלק ע"ד התוס' מצ"ע וס"ל שיש מליחה לכלים].

**ו. עוד דינים בזה-**

א. מבואר ברמ"א צא-ה גבי טהור מליח וטמא תפל דה"מ ביבש אבל בלח אוסר שדוקא להפליט אין בכוחו אבל לח אי"צ להפליט אותו שהרי הוא קיים בעיניה ואי"צ אלא להבליע לחוד ואף בטהור מליח נאסר.

ומקור לדין זה מהא דבר גוזלאדנפללכמכאדפליגי הראשונים שם מי היה מלוח, ודעת כמה ראשונים שהבר גוזלא היה מלוח ולא שהכמכא יש בו מלח, ומ"מ מצליח להפליט מן החלב להאסר הבר גוזלא ואף דהוי כטהור מליח וטמא תפל וע"כ דלח שאני.

ב. עי' ש"ך צא-טז אם החלב מלוח והבשר תפל הביא מהתו"ח בשם הגהמ"ר להתיר את החלב, כדין טהור מליח וטמא תפל שא"י המליח להפליט מן האיסור, וה"נ הכא אין החלב יכול להפליט מן הבשר, רק הבשר בולע מן החלב.

אבל בש"ך הביא מהסמ"ג שאסר, ובטעמו צ"ל כש"כ בפמ"ג שם דלעולם המליח מצליח להפליט קצת אלא שהטהור מליח אינו נאסר עי"ז שהפליטה אינה נבלעת בהיתר מליח איידי דטריד לפלוט, אבל בחלב שהוא לח מיד מתערבת בו הפליטה ונאסר.

ומקור לזה הביא בפמ"ג מד' הרשב"א בתוה"ב שכתב שהטהור מליח מצליח להפליט אלא דאיידידטרידלמיפלט לא בלע.

אבל יד יהודה ע-יג חלק ע"ז דכל מה שהוצרך הרשב"א לסברתו הוא רק באופן שחלק מן האיסור ג"כ נמלח כגון שנוגע בצד בהיתר המליח, אבל הכא שההיתר צלול לא שייך זה, עיי"ש.

ועפי"ז כתב לדחות מש"כהש"ך להחמיר עפ"י הר"ן של נוגעיןזב"ז, דטעם החומרא כתב הגר"א והפמ"ג משום שנעשה מליח עי"ז אבל הכא אינו נעשה מליח ע"י החלב המלוח, עיי"ש, וכנ"ל.

ג. בדין טהור מליח וטמא תפל לענין פסח שאוסר במשהו עי' בח"י תמז-ו בשם עטרת שלמה להתיר בזה, ועיי"ש מו"מ בזה.

1. ובאמת התוס' לא נתקשו כשא"ר היאך נאסר כולו בטמא מליח רק נתקשו איפכא דאף בטהור מליח נאסור עכ"פ כד"קלמ" ת"ג או כולו למ"ד עילאה גבר, וע"ז תי' דל"שעילאהותתאה במליחה וכנראה הרמ"א למד מסתימת דבריהם דלגמרי ל"ש תתאהועילאה.

   ומ"מ צ"ע שלכאו' הם שני סברות שונות דלענין טהור מליח הוא משום שאין המלח מפליט ולענין טמא מליח הוא מסברת הרמב"ן, ובתוס' כתבו תי' אחד לשניהם, וצ"ע, ועיין לקמן שיש לומר בדעת השו"ע שלא הבין דעת התוס' כהרמ"א. [↑](#footnote-ref-2)