בהמה המקשה ע_ב א_ - ע_ה ב_
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

כ"ה שבט ע"ז

דף מס' 4

**ע"ב א' - שחט את אמו ואח"כ חתכה הבשר מגע נבילה דברי ר"מ וכו',** הפמ"ג בסימן י"ד מש"ז סק"ג כתב דפלוגתת ר"מ ורבנן היא ביסוד איסורא דאבר היוצא, דלר"מ הוא דאין שחיטת אמו מתירתו כיון דל"ה בהמה בבהמה, וע"כ אף אינה מטהרתו מידי נבילה, ולרבנן הוא איסור בפנ"ע כאיסור טריפה, - אך היד יהודה בסימן י"ד סק"ג כתב דאף לר"מ עיקר איסורו הוא משום דהו"ל כטריפה, ואך דס"ל דמכח זה אף אין השחיטה מטהרתו, כ"ה דבטריפה עצמה אלמלי קרא ל"ה השחיטה מטהרתה, ואף אחר דילפינן מקרא בטריפה דשחיטה מטהרתה, לא ילפינן מינה לאבר היוצא שאינו גופה.

הראש יוסף לקמן ע"ה א' כתב ע"פ דבריו, דכל הא דלר"מ הוי נבילה, הוא רק כשלא החזיר ידו, דאי"ז בכלל בהמה בבהמה, אך כל שהחזיר ידו דאיסורו הוא משום טריפה, מועלת שחיטתו לטהרו, וכן נסתפק בזה בפמ"ג שם, - וכ"ה בחי' הרשב"א לעיל ס"ח ב' בשם התוס' דאף דאבר היוצא ל"מ חזרה להתירו, מ"מ היא מועלת לטהרו מידי נבילה, אך לא נתפרש בדבריהם דהיינו אף לדעת ר"מ, ועמש"נ בזה לקמן ע"ג א' בהערה.[[1]](#footnote-2)

בפירש"י כתב דבאבר דעובר חי טומאתו היא משום אבמה"ח, ובאבר דעובר מת טומאתו היא משום נבילה, אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דתנן מגע נבילה ל"ד הוא אלא אבמה"ח הוא דשחיטה עושה ניפול, דכשהתחיל לשחוט הבהמה נחשב אבר העובר כאילו נפל ונפרד מן העובר, והו"ל אבמה"ח, ועי' רש"ש שכתב לדון כן מדעתו.

והרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הי"א, כתב דאף בעובר מת שהוציא ידו וחתכו, הו"ל אבמה"ח, והיבין דעת בסימן י"ד סק"ג כתב דפליג ע"ד רש"י וס"ל דאף בעובר מת הו"ל כאבמה"ח, ועיי"ש במש"כ בטעם הפלוגתא בזה, וכתב שם ב' נפ"מ לדינא בזה, חדא, אם מותר להושיטו לב"נ, ועוד אם חשיב כברי', אך באמר"מ סימן ד' סק"ג כתב לדון דלא פליגי רש"י והרמב"ם, דד' רש"י קיימי אחר שחיטה, וד' הרמב"ם קיימי כשחתכו קודם שחיטה, ועיי"ש מש"כ לדון עוד בזה.[[2]](#footnote-3)

\*הצל"ח כתב לדון בדין מקום חתך, אם מהניא השחיטה לטהרו לדעת ר"מ, ועיי"ש שכתב דלפ"מ דקי"ל דאבר היוצא אין לו תקנה בחזרה, י"ל דרק מה"ט הוא דלר"מ אין שחיטת אמו מטהרתו, אך מקום חתך דיש לו תקנה בחזרה, שחיטת אמו מטהרתו, ובלב ארי' נקט בפשיטות דמהניא השחיטה לטהר את המקום חתך, אך כתב דהיינו רק בעובר חי, אך בעובר מת, ל"מ השחיטה לטהר אף את המקום חתך, עיי"ש.

**וחכ"א מגע טריפה שחוטה,** הראב"ד בפ"ה ממאכ"א הי"א הוכיח מזה, דיש על האבר היוצא איסור טריפה, ונחלק ע"ד הרמב"ם שם שכתב דאינו לוקה, - ולדעת הסוברים דאיסור האבר היוצא הוא דאין שחיטת אמו מתירתו, צ"ל דדימוהו חכמים לטריפה שגזרו עלי' טומאה במוקדשין, והיינו משום דאף הא דגזרו טומאה על טריפה במוקדשין, הוא משום דלי"ב היתר שחיטה, וה"נ גזרו טומאה על האבר היוצא.

**מה מצינו בטריפה ששחיטתה מטהרתה אף שחיטת בהמה תטהר את האבר,** בכ' הגר"ח החדש לעיל י"ג א' הובא מהגר"ח שהק' דמה מדמינן לה לטריפה, הרי שאני טריפה דשחיטתה מתירתה לגמרי והיא אסורה משום איסור טריפה, ומשא"כ באבר היוצא דאיסורו הוא משום דאין השחיטתה מתירתו, וע"כ שפיר י"ל דאף אינה מטהרתו מידי נבילה, ועיי"ש שהוכיח מזה דבטריפה ג"כ ליכא היתר שחיטה באכילה, וע"כ שפיר מדמינן זל"ז, וכ"כ באמר"מ סימן ד' סקל"ב.[[3]](#footnote-4)

**מנין לטריפה ששחיטתה מטהרתה,** ממה שדנו לדמותו לבהמה טמאה, מבו' דהצד דשחיטת טריפה אינה מטהרת, אי"ז משום דאיכא גריעותא בשחיטתה משום שהיא מתה במקצת, אלא הוא משום שהיא בהמה האסורה, ולא נאמר בה היתר שחיטה,[[4]](#footnote-5) - ולפ"ז י"ל דגם הא דבטריפה ליכא היתר שחיטה, הוא מכח ה"ט,[[5]](#footnote-6) ועד"ז מתפרש גם טעמא דמ"ד בזבחים ס"ט ב' דמליקת טריפה אינה מטהרת מידי נבילה, והתוס' לעיל כ"ח א' כתבו דלדידי' אף נחירת עוף טריפה אינה מטהרת מידי נבילה, וצ"ע.

בפירש"י משמע דהא דתנן מנין לטריפה ששחיטתה מטהרתה, הוא דברי תנא דמתניתין, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא מו"מ בין ר"מ לחכמים, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"נ בד' המאירי, והרמב"ם והרי"ד גרסי במשנתינו אמרו לו לא אם אמרת בבהמה טמאה וכו', ולפ"ז מפורש במשנתינו דהוא מו"מ בין ר"מ לחכמים, ובד' הרמב"ם שם מבו' לפ"ז, דפלוגתת ר"מ אינה במסוים באבר היוצא, אלא פליגי גם בדין טריפה מן הבטן אם שחיטתה מטהרתה, ובד' המאירי מבו' דהא דהשיב ר"מ ברישא דלא אם טיהרה שחיטת טריפה אותה דבר שגופה וכו', וכן תניא לקמן ע"ג א', (ובגמ' שם אמרו דס"ל דשחיטה עושה ניפול), הוא טעם נוסף לחלק בין טריפה לאבר היוצא, אך ר"מ גופי' ס"ל דגם בטריפה שהוא דבר שגופה, מ"מ כל שלא היתה לה שעת הכושר אין שחיטתה מטהרתה, - ומבו' להדיא לפ"ז דפלוגתת ר"מ וחכמים אינה ביסוד איסורא דאבר היוצא, אלא הוא אם שחיטה מטהרת לבהמה האסורה באכילה שלא היתה לה שעת הכושר.

\***הרי שנולדה טריפה מן הבטן מנין,** הראבי"ה בסימן אלף צ"ו הביא דאביו רבינו יואל הוכיח מהכא דבן פקועה טריפה אינו ניתר בשחיטת אמו, דאל"כ הרי היתה לו שעת הכושר אגב אמו, ועיי"ש שכתב לדחות דל"מ הא דהיתה לו שעת הכושר אגב אמו, ועי' בחי' הגרע"א מש"כ בזה.

\*הבעה"מ לקמן ע"ה א' כתב דאף לר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ ה"ז מועיל לטהרו מידי נבילה, ובחי' הרמב"ן שם תמה ע"ז מהא דקאמר ר"מ דשחיטה שאינה מכשרת באכילה אינה מטהרת מידי נבילה אלא אם הוא גופה.[[6]](#footnote-7)

**אבל טמא מגע מדרס דברי ר"מ,** בפירש"י כתב דלר"מ דטומאת בית הסתרים מטמאה, ה"ז טמא מגע מדרס משום שנגעו זב"ז בעודן מחוברין,[[7]](#footnote-8) - אך בפירש"י פסחים י"ח א' כתב לגבי מי חטאת, דיש עליהן טומאת מגע מחמת עצמן, דאין נגיעה גדולה ממה שהן נוגעין בעצמן, ועי' בחזו"א בכלים סימן ל"א סק"א ובאהלות סו"ס כ"ג מש"כ בדבריו, ולכאו' לפ"ז גם הכא יש לטמאות משום דחשיב הבגד כנוגע בעצמו, וכ"ה משמעות ל' התוס' במנחות כ"ד ב', והא דתלינן לה בפלוגתא דמגע בית הסתרים, הוא משום דנגיעה זו שנוגע בעצמו, אי"ז נגיעה הנראית, והוי כמגע בית הסתרים.[[8]](#footnote-9)

\*והראבי"ה בסימן תתקפ"ו בד"ה כללו של דבר ובד"ה ונ"ל דהיינו ובד"ה ואני אומר כתב דטעמא דמאן דמטמא, הוא משום דבשעת פרישתו מאביו מקב"ט,[[9]](#footnote-10) עיי"ש, וזה מתפרש ע"ד מש"כ החזו"א בכלים שם בביאור ד' רש"י בפסחים, וצ"ל דזה תליא אם טומאת בית הסתרים מטמאה, ועי' בחי' רא"ל ח"ב סימן ל"ט שכתב עד"ז בדעת הרמב"ם.

**שאם נגע בו זב שיהא טמא מגע זב,** בפירש"י כתב דהיינו אם נגע בו הזב כשדרס עליו או לאחר שדרס עליו, והרמב"ן וש"ר הק' ע"ז, דכל שנגע בו הזב אח"כ, לא חיילא עלי' טומאת מגע, דשבע לה טומאה, וכתב די"ל דפירש"י כן משום דהו"ל איבעיא דלא איפשיטא אם אמרינן שבע לה טומאה.[[10]](#footnote-11)

**אבל גע"ג הבאות מבגד גדול בשעת פרישתן מאביהן מקב"ט מאביהן,** בפירש"י כתב דהוא משום דבשעת פרישתו מאביו א"א לצמצם שלא יגע מעט מעט ובשעת פרישה אינו בית הסתרים, - אך בחי' מהר"י שפירא כתב בדעת הרמב"ם בפכ"ג מכלים ה"ט, דהוא משום דכשנקרע רובו חשיב אף המקום שנשתייר כמופרד ולא חשיב כמגע בית הסתרים, ועיי"ש שכתב ללמוד כן מד' הירושלמי בפ' כיצד צולין, וכ"כ במים טהורים בכלים פכ"ז מ"י, ופירש בזה מש"כ הכס"מ בהל' כלים שם דפי' הרמב"ם הוא דלא כפירש"י, שתמה ע"ז המל"מ שם.

ולפ"ד הרמב"ם ניחא הא דבגע"ג שנחלק לא אמרינן דבשעת פרישתו מקב"ט, דכל הא דבבא מבגד גדול מקב"ט, הוא כשנקרע רובו וחשיב הכל כמופרד, וע"כ בגע"ג דכשנקרע רובו נטהר מן המדרס, לא נטמאו ב' חלקיו בנגיעתם זב"ז, אך לפירש"י דהא דמקב"ט בשעת פרישתו הוא משום דא"א שלא יגעו זב"ז במקום שנקרע, צ"ע דא"כ מ"ט בגע"ג שנחלק לא מטמאינן משום ה"ט,[[11]](#footnote-12) וצ"ל דכל שנקרע מעט מן הגע"ג כבר אינו טמא מדרס,[[12]](#footnote-13) וצ"ע.

**כל העומד לחתוך כחתוך דמי,** מבו' דמהני הא דכחתוך דמי, דמכח זה לא חשיב כבית הסתרים, ובאבנ"ז יו"ד סימן רס"ז סק"ב וחו"מ סימן ע"א ד"ה אך באמת הק' מזה עמש"כ הר"ש והרא"ש במקואות פ"י מ"ה, דאף דכל העומד ליחתך כחתוך דמי, חשבינן למקום החתך כבית הסתרים, וביו"ד שם כתב לדון, דשאני תורת בית הסתרים לענין טומאה מתורת בית הסתרים לענין טבילה, ואכמ"ל.

**מטביל עד מקום מדה,** התוס' הקשו דאידך ליהוי חציצה דהוי מיעוט המקפיד, וכתבו דאיירי ביד כעין חוליות, ועמש"כ בזה הר"ש והרא"ש במקואות פ"י מ"ה, והראבי"ה בסימן תתקצ"א, והר"ן בסוגיין, ונת' בזה באורך במקואות שם, ואכמ"ל, - ועי' עוד במאירי בסוגיין בשם הראב"ד דאף דשאר היד ל"ה חציצה דהו"ל מיעוט שאינו מקפיד, מ"מ צריך לשקעו במים, אלא דאין עליו תורת טבילה ואין חציצה פוסלת בו, ובד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ז וא"צ לשקעו במים, ונת' בזה במקואות שם.

**אפי' תימא רבנן חיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי,** משמעות ל' הגמ' דאתי לקיים שנויא דרבינא, וכ"ה בל' הגמ' בפסחים פ"ה א' דרבינא ס"ל דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי, וזה מתפרש כמש"כ התוס' בסוגיין דהא דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי, הוא בגונא דעומד ליחתך, וע"כ הו"ל בכלל שנויא דרבינא דכל העומד ליחתך כחתוך דמי.

ואמנם במש"כ התוס' לישב לפ"ז הא דבאבמה"ח שחישב עליו ואח"כ חתכו אמרינן דטומאת בית הסתרים היא, נחלקו עליהם הרמב"ן והרשב"א והר"ן לקמן קכ"ט א' ונקטו דאמרינן בזה חיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי, - ונראה דמודו דהא דכמאן דמיפרתי דמי הוא מכח הא דה"ז עומד ליחתך, ואך דס"ל דסגי במה שדעת האדם לחתכו לחשבו כעומד ליחתך,[[13]](#footnote-14) וי"ל דהיינו רק כשהתחיל לחתכו, וכמש"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן מ"ו לחלק בזה, (אך בד' התוס' מבו' דאף בכה"ג לא חשיב כעומד ליחתך, וצ"ע שלא הזכיר החת"ס לדבריהם).

\*הרמב"ן וש"ר לקמן שם כתבו לישב למה שאמרו התם דהו"ל טומאת בית הסתרים, ולא אמרינן בשעת פרישתן מאביהן מקב"ט, א"נ חיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי, דהוא משום דכיון שניטל הבשר מן האבר נטהר האבר מלטמא דהא בעינן בשר גידים ועצמות וליכא, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, - והמל"מ בפכ"ג מטו"מ ה"ט תמה ע"ז, דבזה לא נתישב אלא הא דלא אמרינן בשעת פרישתן קיבלו טומאה, אך לא נתישב בזה הא דלא מטמאינן מכח הא דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי, - ולמש"נ לעיל דהא דכמאן דמיפרתי דמי, הוא משום דה"ז עומד ליחתך, י"ל דכיון דע"כ לא מצינו לחשוב שמקצת מן הבשר נוגע בשאר הבשר, דכיון שאינו עומד ליחתך מעצמו לא אמרינן ע"ז דכמאן דמיפרתי דמי, ואינו נוגע אלא בשאר האבר, והאבר בלא הבשר אינו מטמא, ונתחדש לפ"ז דאף כשיש באבר בשר גידין ועצמות, אין דין טומאה על הגידין והעצמות בפנ"ע בלא הבשר.[[14]](#footnote-15)

**תוד"ה טהור, דהי' שם פשוטי כלי עץ מפסיק וכו'**, הרש"ש בסוגיין ובעירובין כ"ד א' והחזו"א בכלים סימן ל"א סק"ד תמהו בזה, דמאי נפ"מ אם הוו פשוטי כלי עץ מפסיקין או כלי קיבול, דממ"נ אם ה"ז עומד למדרס, אף פשוטי כלי עץ טמאין מדרס, ואם אי"ז עומד למדרס, אף כלי קיבול אין טמאין אלא טומאת ראשון, ואין מטמאין את הסדין, וצע"ג.

**תוד"ה אלא, והרר"ש אומר ששבע לי' טומאה לא שייך בדבר שהטומאה באה מגופו,** בחזו"א כלים סימן ל"א סק"א הק' דמה סברא היא זו, הרי בע"כ דטומאתה היא משום נגיעה, וכדחזינן דר"י מטהר משום דהוי מגע בית הסתרים, ומ"ש מגע בעצמו ממגע באחרים, ועיי"ש מש"כ לדון לפרש בזה, והק' ע"ז מד' התוס' בעירובין כ"ד א'.

ושמא י"ל דהוא משום דדינא דשבע לי' טומאה הוא רק למנוע חלות טומאה אחרת, אך בטומאה הבאה לו מעצמו, שבאנו לדון שתחול אותה טומאה עליו בקלישות, ואי"ז טומאה אחרת, די"ל דהא דהנוגע באב הטומאה נעשה ראשון לטומאה, אי"ז טומאה מחודשת, אלא היא אותה הטומאה שהיתה על האב דנקלשה על הנוגע והוי ראשון לטומאה, ל"ש בזה דינא דשבע לי' טומאה.[[15]](#footnote-16)

**אמאי לא פשיט מר"מ דאמר וכו' אלמא דחל קל עם החמור בב"א,** בכ' הגרי"ז במנחות כ"ד ב' הק', דאף אם בב"א לא אמרינן שבע לי' טומאה לא א"ש, שהרי הכא תחילה חיילא הטומאת מדרס, ואח"כ חייל מכח זה גם מגע מדרס, והיינו דל"ד לשאר גווני דבב"א חיילי תרוייהו, משום דאין א' חל על השני, אלא מעיקרא חלין שניהם, אך הכא דמעיקרא חל מדרס ואח"כ חל מגע מדרס, הרי דהגם דהוי זה בשעה אחת, בדין דנימא בזה שבע לי' טומאה, - ולכאו' צ"ל, דהא דבב"א לא אמרינן שבע לי' טומאה, אי"ז משום דל"ש בזה כל עיקר דינא דשבע לי' טומאה, כיון דלא חייל א' על חבירו, אלא חיילי תרוייהו מעיקרא, אלא הוא משום דבב"א לא עדיף חד מחברי', וע"כ אף בכה"ג דחלות אחת הויא חלות מוקדמת, מ"מ כיון שהן חלין בזמן א', לא עדיף חד מחברי', ולא אמרינן שבע לי' טומאה.[[16]](#footnote-17)

**תוד"ה בשעת, וא"ת דאמרינן בהעור והרוטב טלית שהתחיל לקורעה וכו',** בישוב קו' זו מצינו ה' דרכים, **א** בפירש"י כתב דשאני הכא שהיו עלי' טומאת מדרס וטומאת מגע, ול"מ הקריעה לטהרה אלא מטומאת מדרס, ומשא"כ התם שלא הי' עלי' אלא טומאת מגע, והר"ש בכלים פכ"ח מ"ח תמה ע"ז, דאי"ז שום סברא לחלק בין טומאה אחת לב' טומאות. - **ב** התוס' כתבו בשם י"מ, דשאני טלית דשם כלי עלי' וכנשקרעה ואזל שם כלי ממנה טהורה לגמרי, ובחזו"א כלים סימן ל' סק"ו פירש דהיינו דכיון דיש שם כלי עלי', ע"כ כל שנקרעה ובטל תורת כלי מינה, הו"ל פנים חדשות, וע"כ היא נטהרת אף מטומאת מגע, ועי' במשנת ר"א טהרות סימן ל' סק"ז מש"כ לפרש בזה בע"א.[[17]](#footnote-18) - **ג** התוס' כתבו דההתם מירי כשקורע בהרה מקומות ולא נשאר באחד מהן רוחב ג', וע"כ היא טהורה לגמרי. - **ד** הר"ש בכלים פכ"ח מ"ח כתב בתחילת דבריו די"ל דאף התם אינה טהורה אלא מן המדרס, וטמאה מגע מדרס, וקמ"ל דאע"ג דעדיין היא גדולה הרבה יותר משלשה על שלשה, אפ"ה היא טהורה מן המדרס הואיל ולא חזיא למלאכתה הראשונה להתעטף, ובחזו"א שם הק', דמ"ש דהיא טהורה מן המדרס אף דיש בה שיעורא דמדרס, ואינה טהורה מטומאת מגע, ועיי"ש מש"כ בזה. - **ה** הרמב"ן לקמן קכ"ג א' כתב לישב, דשאני הכא דאיירי כשנחלק הבגד מאליו, ומשא"כ התם דאיירי כשקרעה כדי לטהרה ולבטל שם שעלי', וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, ועי' בחזו"א שם סק"ז, ובמשנת ר"א טהרות סימן לז סק"ז מש"כ לפרש בזה.[[18]](#footnote-19)

**דמ"מ כיון דיש בה גע"ג שהוא שיעור טומאה לא פקע מיני' טומאת מגע,** עד"ז נחלקו רש"י ותוס' עוד, דהתוס' בפסחים ל"ג ב' הק' ע"ד רש"י דאוכל מקב"ט בכ"ש, מהא דדרשינן בתו"כ מדכתיב אותו תשבורו, דאותו אתה שובר לטהרתו ואי אתה שובר אוכלין לטהרתן, ואם אוכלין מקב"ט בכ"ש פשיטא דל"מ להו שבירה, ובחי' הרמב"ן לעיל ל"ד א' כתב ע"ז, דאי"ז ראי', שהרי אמרו טלית שהתחיל לקרעה כיון שנקרע רובה טהורה וכו', ואע"ג דגע"ג מקב"ט מה"ת, לפיכך הוצרך הכתוב למעט שבירת האוכלין, עכ"ד, וכ"כ הר"ן שם, אך התוס' לטעמייהו אזלי דאין שבירה מטהרת אלא כשאין מה שנשתייר ראוי לטומאה זו.

ובמשנת ר"א טהרות סימן ל' כתב לפרש דפליגי ביסוד טהרת שבירה, דלדעת התוס' הוא משום שנתבטל הכלי מתורת קבלת טומאה, ולדעת רש"י הוא דין בפנ"ע דהשבירה הויא מעשה המטהר,[[19]](#footnote-20) - אך בחזו"א כלים סימן ל' סקי"א פירש בד' רש"י, דס"ל דטלית שנקרעה חשיבי הקרעים כפנים חדשות, וע"כ היא נטהרת מטומאתה, עיי"ש, ובכה"ג דהוי כפנים חדשות, לכו"ע נטהר הכלי מטומאתו, כדתנן בכלים פכ"ח מ"ה.[[20]](#footnote-21)

**טריפה ששחטה מטמאה במוקדשין,** בפירש"י לעיל ס"ח ב' ד"ה מגע טריפה שחוטה פירש דהיינו דהיא מטמאה את המוקדשין מדרבנן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"ח, - אך בפירש"י לעיל כ' ב' ד"ה ואי אמרת ולקמן קכ"ג ב' ד"ה מטמאה במוקדשין כתב דהיא מטמאה אם של קדשים היא, וכן הוכיח בגל' הגרע"א בהל' שאה"ט שם מד' הבעה"מ לקמן ע"ד ב', וכ"נ גם בד' הרשב"א לעיל ס"ח ב' שכתב דטומאת טריפה שחוטה הוא משום חיבת הקדש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[21]](#footnote-22)

**וכי מי טהרו לאבר זה מידי נבילה שחיטת אמו א"כ תתירנו באכילה,** לכאו' מבו' מזה דעיקר האיסור דאבר היוצא הוא דאין שחיטת אמו מתירתו, וזהו דפריך ר"מ, דאם מהני השחיטה לטהרו, מ"ט אינה מתירתו באכילה, - אך צ"ע במה שהשיבו חכמים דטריפה תוכיח ששחיטתה מטהרתה מידי נבילה ואינה מתירתה באכילה, ומה יועיל דתתירנה השחיטה, הרי יש בה איסור טריפה, ואף מחיים היא אסורה באיסור טריפה, ועי' במלא הרועים מש"כ בזה, וצ"ע, ואי נימא דעיקר איסורא דטריפה הוא משום דהיא מתה במקצת ול"ש בה שחיטה, ניחא.[[22]](#footnote-23)

**מ"ט דר' יוחנן אליבא דרבנן האי אית לי' תקנתא בחזרה,** הרמב"ן והרשב"א לעיל ס"ח ב' הק' מזה עמש"כ הר"ח דלל"ב דר' יוחנן אבר היוצא אסור אף אחר שחזר, והרשב"א כתב בשם תוס' דאע"ג דל"מ החזרה להתירו באכילה, מ"מ מהני לטהרו מידי נבילה, וכ"כ המאירי.[[23]](#footnote-24)

**הכל מודים שמיתה עושה ניפול ואין שחיטה עושה ניפול,** בזכר יצחק ח"א סימן ל"ג כתב דהא דמיתה עושה ניפול ולוקה משום אבמה"ח, היינו משום דאבר המדולדל חשיב כאבמה"ח, והא דאינו מטמא מיד הוא מכח מקצת החיות שיש בו, ומה"ט הוא מטמא כשמת, ואי"ז מכח המיתה, אלא משום דכבר הי' אבמה"ח מעיקרא, וכ"ה משמעות ל' פסקי רי"ד לקמן קכ"ט ב', דהא דאבר המדולדל דאדם אינו מטמא מחיים, הוא משום דכ"ז שהאדם חי מציל עליהן מלטמא, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמהא דשחיטה אינה עושה ניפול, ואחר שחיטה אינו מטמא משום אבמה"ח, מבו' דשחיטה הוא מכשיר ומתיר לאיסור אבמה"ח, עיי"ש.

אך בל' רש"י לקמן קכ"ז ב' ד"ה מתה הבהמה משמע דהא דמיתה עושה ניפול, היינו דלא חשבינן דנעשית המיתה גם על האבר, וע"כ הוא דלי"ב משום נבילה אלא משום אבמה"ח, ולפ"ז י"ל דזהו דשחיטה אינה עושה ניפול, דהשחיטה חלה אף על האבר, וממילא דלא חשיב כלל כאבמה"ח, וכ"נ ממה שאמרו באבר דעובר דשחיטה עושה ניפול, והתם הרי קודם שחיטה ל"ה כלל כאבמה"ח, ורק משום דלא חלה השחיטה עליו, הוא דחשבינן לי' כאבמה"ח.[[24]](#footnote-25)

**אילימא באבר דעובר וכו',** מבו' דהא דמיתה עושה ניפול הוא אף באבר דעובר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הי"א דאבר היוצא שמתה הבהמה ואח"כ חתכו, האוכלו לוקה משום אבמה"ח, וכתב הכס"מ דהוא משום דמיתה עושה ניפול.[[25]](#footnote-26)

**אין בהן אלא מצות פרוש בלבד,** בפירש"י כתב דאין אסורין אלא מדרבנן, וכ"כ התוס' בד"ה אין בהן ולעיל ע"ג ב' בד"ה מ"ט, וכ"כ הרי"ד והרשב"א והר"ן, - אך בד' הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ו וה"ז מבו' להדיא דאיסורו הוא מה"ת ואך דאין לוקין עליו, והמ"מ שם הי"א כתב בדעתו דהוא משום דדמי לחצי שיעור דאתי מריבוי ואין לוקין עליו, ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ הרמב"ם שם דאין לוקין על אבר היוצא, דדמי לאבר המדולדל דאיסורו הוא משום ובשר בשדה טרפה ואין לוקין עליו.[[26]](#footnote-27)

הרשב"א בסוגיין ולעיל נ"ז א' כתב דאבר המדולדל מותר לבן נח, כיון דאין בו אלא מצות פרוש, וכ"כ הר"ן לעיל שם, אך בסה"ת הל' טריפות סו"ס כ"ג כתב דמדרבנן אסור להושיטו לבן נח, וכ"כ הסמ"ק בסימן ר"א דיש לו דין אבמה"ח מדרבנן וע"כ אסור להושיטו לב"נ, והפר"ח בסימן נ"ה סקי"ז כתב דטעמא דהרשב"א והר"ן דמותר להושיטו לב"נ, הוא משום דל"ש גזירה דרבנן בב"נ, וטעמא דהסמ"ק דאסור להושיטו לב"נ, הוא משום דאסרו להושיט לו אבר המדולדל, שמא יבא להושיט לו אבמה"ח גמור.

ולדעת הרמב"ם דאיסור אבר המדולדל הוא מה"ת, כתב הפר"ח בסימן ס"ב סק"ז דה"ז אסור אף לב"נ, והאו"ש בפ"ח משחיטה הי"ב כתב דיש לאסרו לבן נח, משום דלדידי' שחיטה הויא כמיתה דעושה ניפול, ואך דלדעת ש"ר אמרינן בזה דמי איכא מידי וכו', אך לדעת הרמב"ם דה"ז אסור לישראל מדאורייתא, ליכא למימר מי איכא מידי וכו', והיד יהודה בסימן נ"ה סקכ"ו וסקכ"ז כתב בדעת הרמב"ם דאף אם מתה אי"ז אסור לבן נח, עיי"ש.[[27]](#footnote-28)

והפר"ח שם הביא מתוספתא בשלהי ע"ז דאבר המדולדל אסור לב"נ, אך היבין דעת שם סק"ד והיד יהודה בסימן נ"ה סקכ"ו דחו, דהתוספתא איירי במתה דמיתה עושה ניפול, וע"כ ה"ז אסור לב"נ.

**מחלוקת באבר דעובר חי אבל באבר דעובר מת ד"ה שחיטה עושה ניפול,** בפירש"י כתב דהוא משום דעובר חי יש במינו שחיטה, ועי' מהרש"א מש"כ לפרש בזה, - ובאמר"מ סימן ד' סק"ה כתב לפרש, דחלוק הוא התירא דעובר חי מהתירא דעובר מת, דבעובר חי חיילא השחיטה אף על העובר, וע"כ ה"ז מועיל לטהר אף את האבר היוצא, אך בעובר מת לא חיילא השחיטה על העובר, והתירו הוא משום דכל בבהמה תאכלו, ול"מ היתר זה להאבר היוצא.

א' אדר ע"ז

דף מס' 5

**ע"ד א' - תיבעי לר"מ וכו' אבל במעי אמו לא שריא לי' שחיטה,** הרשב"א כתב דהאיבעיא היא אם כשהוא במעי אמו חשיבי סימניו כסימנים או לא, ולכאו' הוא משום דאינו בהמה לעצמו, וע"כ י"ל דאין סימניו חשובין כסימנים, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א דמיבע"ל שמא לא נאמר דין שחיטה בעובר במעי אמו דהוא חלק מהאם ול"ה בהמה לעצמו, ועיי"ש שנקט דלצד האיבעיא זה, ל"מ מידי דנימא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ותמה ע"ד הר"ן, וכ"נ בד' התוס' לקמן ע"ה א', ונת' להלן.[[28]](#footnote-29)

אך בד' הר"ן מבו' דצד האיבעיא דבמעי אמו לא שריא לי' שחיטה, הוא משום דלא אמרינן ד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ויישב בזה להשמטת הרי"ף, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בביצה ו' א' ד"ה וכי מה עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המאירי, עיי"ש, - וזה מתפרש למש"כ הרא"ש בסימן ה' דאף לדעת ר"מ דבן ט' חי טעון שחיטה, היינו רק כשיצא אח"כ חי לאויר העולם, אך כ"ז שהוא במעי אמו הוא ניתר בשחיטתה, ועמש"נ בזה להלן, וזהו דמיבע"ל דלא תועיל לו שחיטת עצמו, דדינו הוא בשחיטת אמו.[[29]](#footnote-30)

**או"ד אפי' לרבנן ד' סימנים אכשר בי' רחמנא,** התוס' לקמן ע"ה א' כתבו דאף לדעת רבא שם דהשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי, מהני לי' שחיטת עצמו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, דילמא שאני הכא דלא יצא לאויר העולם ואסור אפי' לר"מ, וזה מתפרש כד' הגרע"א, דכיון דמיבע"ל דאף לר"מ לא תועיל שחיטה קודם שיצא לאויר העולם, ל"מ ע"ז הא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא.

אך הר"ן כתב בשם התוס' דשאני התם דאין סימני אמו מועילין לו כיון שנטרפה, ומשא"כ הכא שיש לו סימני אמו, י"ל דאין לו סימני עצמו, וכ"כ המאירי, - ובחי' הגרע"א כתב דלפ"ז כל הא דמיבע"ל הכא דלא תועיל לו שחיטת עצמו הוא כשאמו כשרה, אך כשאמו כשרה תועיל לו שחיטת עצמו, ועיי"ש שהק' ע"ז, דהרי לר"מ אף בן ט' חי לית לי' סימני אמו ואפ"ה מיבע"ל דשמא במעי אמו ל"מ לו שחיטה, אך הר"ן לטעמי' אזיל דס"ל דגם הא דמיבע"ל לר"מ דלא תועיל לו שחיטה, הוא משום דיש לו סימנים דאמו, וכמש"נ לעיל.

\*בחי' הרא"ה ביצה ו' א', כתב דכל הא דמהני שחיטת עובר במעי אמו, הוא רק כשאמו כשרה, אך כשאמו טריפה ל"מ שחיטתו, ובד' התוס' שם מבו' דפליגי ע"ז, עיי"ש, ויש להסתפק אם הוא משום דכ"ז שהוא במעי אמו חשיב גם העובר כטריפה, וע"כ ל"מ בו שחיטה, או דהוא משום דהא דמהני שחיטת עובר במעי אמו הוא מכח דין השחיטה שבאמו, וכמש"כ התוס' לקמן ע"ה א' (בסוד"ה לדברי המתיר) לדעת ר"ל, וע"כ כל שאמו טריפה ואין שחיטתה מתירתה באכילה, אף ל"מ שחיטת העובר להתירו.

\*בחי' הגרע"א נסתפק בגונא דמתה האם ושחט הולד במעי אמו, די"ל דבכה"ג הוי הולד כמונח בקופסא וכנולד דמי ומהניא השחיטה, וכמש"כ הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש ענין הסכנה והביאוהו הרא"ש והר"ן בשלהי יומא דכשמתה האם הוי העובר כילוד ולאו ירך אמו הוא,[[30]](#footnote-31) ועיי"ש שכתב דלמש"כ הלבוש בסימן י"ד דל"מ שחיטת עובר במעי האם משום חלדה, אף בכה"ג ל"מ, (אך הט"ז שם סק"י והש"ך שם סקי"ד תמהו על דבריו, ואכמ"ל).[[31]](#footnote-32)

**מצא בה בן ט' חי טעון שחיטה,** בפירש"י כתב דטעמא דר"מ הוא משום דחדשים גרמי לשוייי' בהמה באנפי נפשי' ולא איתרבאי מכל בבהמה תאכלו,[[32]](#footnote-33) והרמב"ן הק' דא"כ מ"ט אם מצא בה בן ט' מת מותר, הרי כלו לו חדשיו קודם שמת וכבר הוי בהמה באפי נפשי', ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הרמב"ן כתב דכל דליכא שחיטה בגופו מודה ר"מ דמיתרבי מכל בבהמה תאכלו, ודוקא בבן ט' חי דאיכא שחיטה בדידי' לא מרבי לי' ר"מ מכל בבהמה תאכלו, וכ"כ הרשב"א והר"ן.[[33]](#footnote-34)

**ב** בפירש"י בד"ה קורעו, משמע דלר"מ לא סגי בחדשים לחודייהו, אלא בעינן חדשים ואוירא, וכ"ה להדיא בדבריו בגמ' בסוד"ה חלבו דמאי, וע"כ הוא דבן ט' מת ניתר בשחיטת אמו, דכל שיצא מת, לא חשיב כאוירא,[[34]](#footnote-35) וכ"ה באו"ז סימן תל"ט, וכ"כ הנימו"י בתחילת דבריו, (אך בהמשך דבריו הביא לד' הרמב"ן, וצ"ע), וכ"כ הרש"ש, וכן האריך היד יהודה בסימן י"ג ריש סק"ה, עיי"ש.

**ג** בפסקי רי"ד כתב דכל שנמצא בן ט' מת אפי' חדשים ליכא, וכ"ה בתו"ד המ"מ בפ"ז ממאכ"א ה"ג דבן ט' מת לא חשיב כבהמה דאין חדשים גורמים בלא חיות, והיינו דאף דכשנעשה בן ט' עדיין הי' חי והי' חשוב כבהמה בפנ"ע, מ"מ כל שמת ולי"ב חיות, ה"ה נטפל לאמו.

הרא"ש בסימן ה' כתב דלפ"ד רש"י אם מת אחר שחיטת אמו, אינו ניתר בשחיטתה, אך אי נימא בדעתו דחדשים ואוירא גרמי, שפיר הוא ניתר בכה"ג, ועיי"ש שנחלק ע"ז דאף בכה"ג הוא מותר, דלא אסר ר"מ אלא כשיצא חי לאויר העולם,[[35]](#footnote-36) ונתחדש לפ"ז, דאף דבשעת שחיטת אמו חייל עלי' היתר שחיטה, מ"מ כל שיצא חי והו"ל כבהמה בפנ"ע, פקע מיני' היתר זה, אך הרמב"ן בסוגיין הסכים לד' רש"י, וכ"כ הרשב"א והר"ן.[[36]](#footnote-37)

הרא"ש שם הוכיח דאף אם מת אחר שחיטת אמו הוא ניתר בשחיטתה, דאל"כ היאך שרינן בבן ט' מת, הרי שמא מת אחר השחיטה, ובדעת רש"י כתב בתורת יקותיאל סימן ס"ד דאזלינן בתר שעת מציאתן, וע"כ לא חיישינן שמת אחר שחיטה, וביד יהודה סימן י"ג סק"ה כתב דאיירי כשהוציאו מיד לאחר שחיטה ונמצא מת.

בס' יבין דעת סימן ס"ד סק"ג נקט בפשיטות, דאף לדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ אם חתך ממנה אבר והניחו במעי', ה"ה ניתר בשחיטת הבהמה, עיי"ש, - אך לכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דבן ט' שמת קודם שחיטה שחיטת אמו מתירתו, דלמש"כ הרמב"ן ודעימי' דהוא משום דליכא שחיטה בדידי', וכן למשמעות ד' רש"י דהוא משום דליכא אוירא, הרי דה"נ אבר שחתך מבן ט' חי ניתר בשחיטת הבהמה, דאין מקור לומר דכל דלא חיילא השחיטה על העובר עצמו, אף ל"מ על האבר שנחתך ממנו, אך למש"כ הרי"ד דהא דבן ט' שמת ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דליכא חדשים, הרי דכשחתך אבר מבן ט' חי, כיון דחשבינן להבהמה כבהמה בפנ"ע, ממילא דאף האבר שנחתך ממנה חשיב כבהמה בפנ"ע, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ע"ה א' דתלש חלב מבן ט' חי, חשיב דאיכא חדשים, אף דאם מתה הבהמה עצמה תו ליכא חדשים, כמש"כ הרי"ד, והדין נותן דאינו ניתר בשחיטת אמו.

**וחכ"א שחיטת אמו מטהרתו,** בטעמא דרבנן מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דטעמייהו הוא דחדשים ולידה גרמי,[[37]](#footnote-38) - וביאור דבריו תליא בפלוגתת קמאי בטעמא דר"מ, דאם טעמא דר"מ הוא משום דחדשים לחוד גרמי לשויי' בהמה באפי נפשי', וכבר בעודו במעי אמו חשבינן לי' כבהמה בפנ"ע, וע"כ אינו ניתר בשחיטתה, הרי דמה"ט לרבנן דחדשים ולידה גרמי ובעודו במעי אמו לא חשבינן לי' כבהמה בפנ"ע, ה"ה ניתר בשחיטתה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן פ"ט ב' שכתב דפלוגתא דר"מ ורבנן הוא דלר"מ חשיב כבהמה מעליתא וקרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך, ולרבנן לא חשיב כבהמה ולא קרינן בי' בקר וצאן, - אך אם מודה ר"מ דחדשים ואוירא גרמי, ובעודו במעי אמו ל"ה חשבינן לי' כבהמה בפנ"ע, ואפ"ה כיון שיצא אח"כ לאויר העולם ונעשה בהמה בפנ"ע, אין שחיטת אמו מתירתו, צ"ל דטעמא דרבנן הוא משום דבעינן חדשים ו"לידה", וכל שנשחטה אמו, והוא ניתר בשחיטתה, לא חשיב זה כלידה דהעובר, וכ"ה להדיא בבעה"ע הל' שחיטה (כח:), עיי"ש.

**ב** בפסקי רי"ד לקמן ע"ה א' כתב לדעת ר' יוחנן שם, דמודו רבנן דחשיב כבהמה, ומ"מ הוא ניתר בשחיטת אמו, משום דדרשינן בהמה בבהמה תאכלו, דאע"פ שהוא חשוב בהמה, הבורא התירו בשחיטת אמו ועשאו כאחד מאברי הבהמה, וטעמא דר"מ דאינו ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דלא דריש בהמה בבהמה, אלא כל שבבהמה תאכלו, וע"כ כל שכלו לו חדשיו דהוי בהמה, לא התירו הבורא בשחיטת אמו, - וכ"ה בפירש"י בגמ', בד"ה למעוטי, לנוסחת הכת"י והאו"ז שהובא במהד' עוז והדר, דטעם הצד דלרבנן חלבו וגידו אסור, הוא משום דבהמה מעלייתא היא, ואפ"ה מרבינן לה להתירא מכל בבהמה תאכלו.

**ג** בחי' הר"ן משמע דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דאף עובר שאפשר לו בשחיטת עצמו ה"ה ניתר בשחיטת אמו, וע"כ אף דבן ט' הוי כבהמה ויש בו לשחיטת עצמו, ה"ה ניתר בשחיטת אמו, וזה לפמש"כ שם דגם לר"מ כל הא דאינו ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דאפשר לו בשחיטת עצמו, וע"ז הוא דפליגי רבנן, וס"ל דאף דאפשר לו בשחיטת עצמו ה"ה ניתר בשחיטת אמו.

ג' אדר ע"ז

דף מס' 6

**ע"ד ב' - לא הלכו בו אלא על עסקי אכילה בלבד למעוטי רובעו וחורש בו,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דלרבנן לא משוי לי' בהמה, היינו רק לענין עסקי אכילה, אבל הרובעו והחורש בו לוקה, ומשמעות דבריו דהצד לפטור את הרובעו והחורש בו, הוא משום דלא חשיב כבהמה, אלא הוי כאבר מאיברי אמו,[[38]](#footnote-39) וכ"ה מבו' בפסקי רי"ד, ועיי"ש שכתב דהטעם דהרובעו והחורש בו חייב, הוא משום דדוקא לענין אכילה עשו אותו כאחד מאיברי הבהמה וניתר בשחיטת בשחיטת אמו הוא וחלבו כדכתיב כל שבבהמה, אבל לעניין רביעה וחרישה בהמה מעליא הוי.

אך בד' התוס' מבו' דהצד לפטור את הרובעו והחורש בו הוא משום דהוי כשחוט, וזהו שהק' דמ"ש ממפרכסת דהרובעה חייב, ובתי' בתרא כתבו דכל הא דבמפרכסת הרובע חייב, הוא רק בישראל בטמאה ובגוי בטהורה, וזה כמש"כ התוס' לקמן פ"ד א' בשם ה"ר שמעי' דבשחיטה כשרה ל"ה מפרכסת כחי',[[39]](#footnote-40) - ואמנם בד' המהר"ם מבו' דבתי' קמא דהתוס' דגרע ממפרכסת, הוא משום דל"ה כבהמה, וזה כד' רש"י.[[40]](#footnote-41)

הרמב"ם בהלכותיו השמיט להך דינא דהרובעו והחורש בו חייב, ולכאו' פשוט דלטעמי' אזיל דס"ל דקי"ל דחלבו של בן ט' חי אסור, והרי דבן ט' חי חשיב כבהמה מעלייתא אף לאסור את חלבו, וכ"ש דהרובעו והחורש בו חייב, ומה שאמרו הכא דהרובעו והחורש בו חייב, הוא לדעת ר' יהודה דחלבו מותר, וקמ"ל דמ"מ הרובעו והחורש בו חייב.

\*בפי' רגמ"ה פירש דמה שאמרו דלא הלכו בו אלא על עסקי אכילה בלבד וכו', היינו דאף לר"מ דמחייבו שחיטה, לא חשיב כבהמה אלא לענין עסקי אכילה, אך לענן רובעו וחורש בו לא חשיב כבהמה, ובאבי עזרי פ"ז ממאכ"א ה"ג תמה ע"ז דהיאך יתכן דלר"מ יהא מותר לחרוש בו, - ובס' הערות וביאורים להגרי"ג אדלשטיין שליט"א בהל' מאכ"א כתב לפרש דהרגמ"ה לטעמי' אזיל דס"ל לקמן ע"ה ב' דאף לדעת ר"מ דבן ט' חי טעון שחיטה, מ"מ מהני לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, וכ"ה דעת הבעה"מ לקמן, וע"כ אף חשיב כבישרא בעלמא לענין רובעו וחורש בו, ומה"ט ס"ד מעיקרא דחלבו וגידו מותר אף לדעת ר"מ, עכ"ד.

**אמר ר"ל לדברי המתיר בחלבו מתיר בדמו וכו' ור' יוחנן אמר אף לדברי המתיר בחלבו אוסר בדמו,** בגמ' אמרו דאף לדעת ר"ל דהמתיר בחלבו מתיר בדמו, היינו דאין חייבין עליו כרת דלא חשיב כדם הנפש,[[41]](#footnote-42) אך מ"מ הוי בלאו.

ובדעת ר' יוחנן דס"ל דחייבין עליו כרת, כתב הרמב"ן דהוא לדעת ר' יהודה דדם התמצית חייבין עליו כרת, ולא ס"ל דכל היכא דלא מחייב אדם הנפש לא מחייב אדם התמצית,[[42]](#footnote-43) - אך הרמב"ם בפ"ו ממאכ"א ה"ה כתב דדם הלב של שליל חייבין עליו כרת, ובחי' הר"ן כתב בדעתו דר' יוחנן ס"ל דדם השליל חשיב כדם הנפש, כיון דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרי"ף, ונחלק בזה ע"ד הרמב"ן.[[43]](#footnote-44)

במש"כ הרמב"ם דדם הלב של שליל חייבין עליו כרת, כתב המ"מ שם דהיינו דדוקא בדם הלב הוא ענוש כרת, אבל שאר דמו הוי כדם האברים, כיון דאינו טעון שחיטה והוא כאחד מאברי אמו, ועיי"ש שנסתפק בדעת הראב"ד שם דפליג וס"ל דאף הדם היוצא בשעת שחיטתו חשיב כדם הנפש, אף דאינו טעון שחיטה, - והיד יהודה בסימן ס"ז סק"א כתב לפרש בזה, דהוא משום דשאר הדם לא חשיב כדם הנפש אלא כשהוא יוצא בשעת שחיטה, וע"כ בשליל דשחיטתו הוא בעת שחיטת אמו, ולא יצא דם זה בשעת שחיטתו, לא חשיב דמו כדם הנפש, ומשא"כ בדם הלב דאף כשלא יצא בשעת שחיטה חשיב כדם הנפש, ע"כ אף דם הלב של שליל חשיב כדם הנפש, וכעי"ז כתב באבי עזרי פ"ז ממאכ"א ה"ג.

אך בד' הר"ן מבו' שפירש בד' הרמב"ם דחייבין כרת על כל דם הנפש דשליל, וצ"ל בדעתו כמש"כ בס' יבין דעת סימן י"ג סק"ב, דמש"כ הרמב"ם דאין חייבין כרת אלא על דם הלב, הוא בשליל, דהוא עובר שלא כלו חדשיו,[[44]](#footnote-45) ובזה הוא דלא חשיב הדם היוצא בשחיטתו כדם הנפש, שהרי שחיטתו חשיב כמחתך בבשר בעלמא, כמו שאמרו בשבת קל"ו א', אך בבן ט' חי, חייבין אף על הדם היוצא בשחיטתו, דחשיב כדם הנפש, עיי"ש.[[45]](#footnote-46)

בטעם החילוק בין חלב לדם, ואף לר"ל דאין חייבין על דמו כרת, מ"מ הוא אסור, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י במתניתין פירש דדוקא חלבו מותר כדילפינן מקרא דחלב וכו' מוצא מכלל שליל, אבל דמו לא גרע מדם האברים, ובחי' הר"ן שם הק', דאם הא דחלב מותר הוא מהך קרא דחלב מוצא מכלל שליל, מ"ט גידו מותר,[[46]](#footnote-47) ועיי"ש שכתב עוד דהך קרא דחלב מוצא מכלל שליל, הוא להתיר חלב שתלשו קודם שחיטה לדעת ר"ל, אך היתר החלב כשנשחטה אמו הוא מקרא דכל בבהמה תאכלו, והאו"ז בסימן תל"ט כתב דהא דאף הגיד מותר, הוא משום דלאו בהמה הוא, והיינו דכיון דאינו בהמה בפנ"ע, ע"כ אין הגיד אסור, דלא חשיב כעל כף הירך, אך הדם אסור דלא גרע מדם האברים, וכמש"כ רש"י.[[47]](#footnote-48)

**ב** הריטב"א והר"ן כתבו, דהוא משום דמקרא דכל בבהמה תאכלו אין ללמוד להתיר אלא מידי דבר אכילה כחלב וגיד, אך דמו דמשקה הוא, לא הותר מהך קרא.

**ג** הרא"ש בסימן ה' כתב דהא דדמו אסור, הוא לפי שהוא נבלע בכל הגוף, וחשיב כדם האברים שפירש של בהמה עצמה, והט"ז בסימן י"ג סק"ג כתב דהיינו משום דהדם שבעובר מתערב עם דם הבהמה עצמה שהעובר נתהוה ונזון ממנו, וע"כ לא עדיף מדם הבהמה עצמה, אך היד יהודה שם סק"ג פירש דהיינו דהעובר אינו בהמה בפנ"ע אלא כאבר מאמו, וע"כ חלבו מותר דלא חשיב כחלב דעל הקרב, אך הדם אסור דהוי כדם האברים, וזה ע"ד מש"כ האו"ז, ונת' לעיל, וכ"כ בס' יד המלך פ"ו ממאכ"א, והביאו בהגה' מהרצ"ח בסוגיין.[[48]](#footnote-49)

\***ד** בגל' הגרע"א בסימן י"ג כתב די"ל, דהא דהחלב והגיד מותרין הוא מדכתיב כל בבהמה תאכלו דמשמע הכל בלא שום שיור, ומשא"כ בדם, דאף אם הוא אסור אפשר לקיים לישנא דכל בבהמה ע"י שיבשלו והוי דם שבשלו דמותר, וע"כ אין ללמוד מהך קרא להתירו, ובנאו"י סימן כ"ב סק"ז כתב דמה שלא כתבו הראשונים כן, הוא משום דל"ב ללמוד מקרא דכל בבהמה תאכלו להתיר כל איסור ואיסור, אלא כיון דילפינן מהך קרא דלא חשיב כבהמה, ממילא דיש להתיר לכל האיסורים שבו.

**מהו לפדות בבן פקועה וכו', כיון דאמרי שחיטת אמו מטהרתו כבשרא בדיקולא דמיא,** בפירש"י כתב דהא דאין פודין בו אם הוא כבשרא בדיקולא, הוא משום דאין פודין בשחוטה, - ובזה מתפרש עיקר הא דמיבע"ל אם פודין בו, אף שכבר אמרו לעיל דהרובעו והחורש בו חייב, דלא הלכו בו אלא על עסקי אכילה בלבד, דהתם הוי הנידון אם חשיב כבהמה בפנ"ע, וכמש"נ לעיל מד' רש"י, וע"ז הוא שאמרו דלכל מילי הוי בהמה מעלייתא, אך הכא הנידון הוא משום דחשיב כשחוט, והיינו משום דדינא הוא דאין פודין בשחוט, וילפינן לה בבכורות י"ב א' בגז"ש דשה שה מפסח, ובזה הוא דמיבע"ל דבן פקועה חשיב נמי כשחוט,[[49]](#footnote-50) - ואף לפ"ד התוס' לעיל בתי' בתרא שפירשו דגם האיבעיא לעיל הוא משום דהוי כשחוט, אכתי י"ל דהתם מיבע"ל דשמא חשוב כמת, וע"כ הרובעו פטור, וע"ז הוא שאמרו דלא הלכו בו אלא על עסקי אכילה, ולשאר מילי חשיב כחי, והכא מיבע"ל דאף דחשיב כחי, מ"מ כיון שחל בו היתר אכילה, יש בו לדינא דאין פודין בשחוט.

\*הרשב"א בב"ק מ"א א' כתב, דאף דמסקינן הכא דחשיב כשה מעליא, ואף למ"ד דאין פודין בו, הוא מכח הגזה"כ דשה שה מפסח, מ"מ ל"ה בכלל שור לדין שור הנסקל, משום דלא חשיב כשור אלא כשנולד כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, עיי"ש, אך התוס' וש"ר שם נקטו דאיכא דין שור הנסקל בבן פקועה, עיי"ש.[[50]](#footnote-51)

**דגמרת שה שה מפסחים,** בפירש"י כתב דפסולא דבן פקועה לפסח, הוא משום דהו"ל כיוצא דופן,[[51]](#footnote-52) אך התוס' כתבו דפסולו הוא משום דהוי שחוט, והמהרש"ל כתב דהיינו משום דבפסח בעי שחיטה, וכיון דבן פקועה הוי שחוט ולא שייך בו שחיטה, ה"ה פסול לפסח, וכ"כ המהרש"א והמהר"ם.[[52]](#footnote-53)

ובטעמא דרש"י שלא פסלו אלא משום יוצא דופן, כתב בכ' הגרי"ז בכורות י"ב א' דאזיל לטעמי' לקמן ע"ה בד' דס"ל דאמרינן ד' סימנים אכשר בי' רחמנא אף כשנשחטה אמו שחיטה כשרה, וע"כ שפיר שייך בו שחיטה,[[53]](#footnote-54) - ובטעמא דהתוס' שלא פסלוהו משום יוצא דופן, כתב הר"ן, דאף דהוא פסול לפסח משום כך, מ"מ אין לפסלו מכח זה לפדיון, דמרבינן לה מתפדה תפדה.

התוס' הק' דאם טעם פסולא דבן פקועה הוא משום יוצא דופן, א"כ מ"ט לר"מ פודין בו, והרמב"ן וש"ר כתבו דאה"נ לפ"מ דמסקינן דפסולו הוא מגז"ש דשה שה, אין פודין בו אף לדעת ר"מ, ולפי דבריהם לכאו' ה"ה דאין פודין ביוצא דופן, וכ"ה במנ"ח מצוה כ"ב דאף אם נתנבלה אמו אין פודין בו, וצ"ע.[[54]](#footnote-55)

**מהו למנות בו ראשון ושני,** בפירש"י העמידה בבן ט' חי, והבעה"מ כתב דאיירי אף בבן ח' חי, אך בן ח' מת לכו"ע הוי חד גופא, אך הרמב"ן והמאירי כתבו דלר' יוחנן אף בן ח' מת מונין בו ראשון ושני.

ובדעת רש"י שהעמידה בבן ט', כתב המהרש"א דמודה דפליגי אף בבן ח' חי, שהרי מתניתין דמקשינן מינה איירי בבן ח' חי, וכמו שהוכיחו התוס' בע"א בד"ה מחלוקת, והגרע"א הק' דא"כ מ"ט העמידה רש"י בבן ט' חי דהוא דלא כהלכתא דקי"ל דאינו מקב"ט, ולא העמידה בבן ח', והתפארת יעקב כתב בדעת רש"י דלא פליגי אלא בבן ט', ומתניתין איירי גם בבן ט', והא דלר"מ אין הולד טעון שחיטה, הוא משום דמודה ר"מ דכל שמת הולד אחר שחיטה קודם יציאתו לאויר העולם, הוא ניתר בשחיטת אמו, ונת' בזה לעיל, ועי' באחיעזר ח"ג סימן מ"ח סק"ג מש"כ עוד בזה.

\***בשחיטה יבישתא ודלא כר"ש,** הלב ארי' הק', דהרי הא דלא אתיא כר"ש דשחיטה מכשרת, הוא גם לדעת ר' יוחנן, ומ"ט הוצרך ר"ל להזכיר לזה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' באחיעזר ח"ג ריש סימן מ"ח שהאריך הרבה בזה.[[55]](#footnote-56)

**רשב"א אומר משום ריה"ג מטמא טומאת אוכלין וחכ"א אינו מטמא טומ"א מפני שהוא חי,** התוס' לקמן קכ"ח א' ד"ה בהמה כתבו דטעמא דרבנן דאינו מטמא טומאת אוכלין, הוא משום דאף דהוי אוכל, מ"מ כיון דהוא חי אינו מקב"ט, והתוס' לקמן פ"א ב' סוד"ה הואיל וב"ק ע"ז א' סוד"ה פרה הא' כתבו דהוא משום דחיותן מטהרתן.[[56]](#footnote-57)

ובטעמא דריה"ג דמטמא טומאת אוכלין, בפשוטו הוא משום דס"ל דכל הא דחי אינו מקב"ט הוא משום שהוא אסור באכילה ול"ה כאוכל, וע"כ הוא דבן פקועה דמותר באכילה וחשיב כאוכל מקב"ט, והך מילתא דכל חי אינו מקב"ט גם משום דלא חזי לאכילה ואינו אוכל, מבו' כן בל' התוס' לקמן קכ"ח א', וכ"ה להדיא בד' התוס' בב"ק ע"ז א' (ד"ה פרה הב'), וכתבו דמה"ט ל"מ ע"ז הא דסופו לטמא טומאה חמורה.

הראבי"ה בסו"ס אלף צ"א פירש דטעמא דמ"ד דדגים אינם מקב"ט עד שימותו, אף שהם מותרים באכילה בחייהם, הוא משום דלא נחית לתורת אוכל עד שימותו, דאפי' גויים בכרכים אין דרכן לאכלן מחיים, ולפ"ז מתפרש כן גם הא דבן פקועה אינו מטמא טומאת אוכלין, דהוא משום דאין דרך לאכלו מחיים, ודלא כמש"כ התוס' דהוא דין בפנ"ע דחיותן מטהרתן.

בכ' הגרי"ז זבחים ט"ז א' כתב דממה שאמרו לקמן קכ"א ב' דשחט בה ב' או רוב ב' מטמאה טומאת אוכלין, אף דמפרכסת ה"ה כחי', מוכח דליכא דין בפנ"ע דחי אינו מקב"ט, אלא הוא משום דאין עליו תורת אוכל,[[57]](#footnote-58) ועיי"ש שהק' ע"ז מד' התוס' לקמן קכ"ח א', ועמש"כ בזה בקה"י טהרות סו"ס מ', ועיי"ש שנקט דד' התוס' לקמן וד' התוס' בב"ק ב' דעות הם, וצ"ע.

**בשלמא לדידי דאמינא חד גופא,** הבעה"מ פירש דפלוגתת ר"ל ור' יוחנן אם הוי חד גופא או תרי גופי, היא ביסוד ההיתר דבן פקועה, דלר"ל דהוי חד גופא חשיב הולד כמו שנשחט, אך לר' יוחנן דהוי תרי גופי, לא חשיב הולד כמו שנשחט,[[58]](#footnote-59) ועיי"ש שפירש לפ"ז מה שאמרו לקמן דאזדא ר' יוחנן לטעמי', דהא דמדמה ר' יוחנן בן פקועה לדגים, הוא לטעמי' דבן פקועה לא חשיב כמו שנשחט, דאם חשיב כמו שנשחט, ל"ד לדגים דאין בהן שחיטה.[[59]](#footnote-60)

**ריה"ג וב"ש אמרו דבר אחד וכו' ב"ש דתנן דגים וכו' ב"ש אומרים משיצודו,** הקר"א הק', דהרי אף לב"ש אין מקב"ט אלא משיצודו, ולכאו' היינו משום שסופן למות אחר שעלו מן המים, וא"כ מאי מדמי לההיא דריה"ג דבן פקועה מטמא טומאת אוכלין אף שהוא ראוי לחיות, ובתפארת יעקב כתב דהא דמודו ב"ש דקודם שנצודו אינם מקב"ט, הוא משום דאכתי מחסרי צידה, וע"כ לא חשיבי כאוכל, אך בבן פקועה דלא מחסר מידי, חשיב כאוכל.[[60]](#footnote-61)

**דג מקרטע איכא בינייהו,** בפירש"י כתב דהיינו דאיכא בין ר"ע לרבנן כשיבש בו כסלע ובין סנפיריו דתו לא חיי, דלר"ע מטמא טומאת אוכלין ולרבנן אינו מטמא טומאת אוכלין, ובערכי תנו"א ערך ר"י בר אבין הק', דכיון דחשיב כמת לענין שבת, מ"ט אינו מטמא טומאת אוכלין, ועיי"ש מש"כ בזה.

אך התוס' פירשו דהיינו דאיכא בין ב"ש לר"ע דג שקופץ ומדלג בחוזק וכו', דלב"ש מטמא טומאת אוכלין ולר"ע אינו מטמא טומאת אוכלין, ומבו' בדבריהם דכל שאינו קופץ ומדלג בחוזק, מיד כשהוציאו מן המים חשיב דאינו יכול לחיות, וע"כ אף לר"ע הוא מטמא טומאת אוכלין, ודלא כפירש"י דרק אם יבש בו כסלע הוא מטמא טומאת אוכלין, וצ"ע.[[61]](#footnote-62)

**נולדו בדגים סימני טריפה מהו תיבעי למ"ד טריפה חי' וכו',** בפירש"י כתב דהאיבעיא היא לדעת ר"ע דדגים מקב"ט משאינם יכולים לחיות, ובזה הוא דמיבע"ל אם כשנולדו בהן סימני טריפה חשיבי כאינם יכולים לחיות והם מקב"ט.

אך הרמב"ם בפ"ב מטומ"א ה"ו פירש, דאף דדגים אינם מקב"ט עד שימותו, מ"מ מיבע"ל דשמא כשנטרפו הן חשובין כמתים ומקב"ט, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן אלף קל"ח, והמנ"ח במצוה ק"ס הוסיף לפרש בזה, דאף דלרבנן דגים אינם מקב"ט אף כשאינם יכולים לחיות, מ"מ י"ל דטריפה עדיף, וכמו שאמרו בסנהדרין ע"ח א' דההורג גוסס חייב וההורג טריפה חייב, משום דגוסס לא מחתכי סימנים וטריפה מחתכי סימנים.[[62]](#footnote-63)

הראבי"ה שם כתב ללמוד מזה, דלמ"ד דטריפה אינה חי', ה"ה מקב"ט אוכלין, שהרי הא דמיבע"ל בדגים, הוא אם אמרינן בהו דטריפה אינה חי', והרי דכל דטריפה אינה חי' חשבינן להו כמתים, וע"כ הן מקב"ט אוכלין, וה"נ בבהמה טריפה דכוותה, אך משמעות ד' הרמב"ם שם דבבהמה אין טריפה מקב"ט אף דקי"ל דטריפה אינה חי', וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם שם פ"ג ה"ד, וצ"ע דא"כ מ"ט בדגים פשיטא לן דאם טריפה אינה חי' ה"ה מקב"ט, ועי' בקר"א שרמז להעיר בזה.

ובתפארת יעקב כתב, דשאני דגים דל"ב שחיטה, וע"כ כל שנטרפו וחשיבי כמתים ה"ה מקבלין טומאה, ובמלא הרועים הוסיף לפרש, דדמי לבהמה ששחטה והיא מפרכסת דמטמאה טומאת אוכלין, דשחיטתה משויא להו אוכל, וע"כ ה"נ בדגים דל"ב שחיטה, הרי דכל שנולד בהן סימני טריפה דזהו מעשה הממיתן ומשוי להו אוכל, ה"ה מטמאין טומאת אוכלין, וכ"ה מבו' בד' התורת חיים, עיי"ש, ועד"ז כתב האבנ"ז באו"ח סימן קצ"ז סקי"ג.[[63]](#footnote-64)

ד' אדר ע"ז

דף מס' 7

**ע"ה א' - הטילה נפל ר' יוחנן אמר חלבו כחלב בהמה וכו' אוירא גרים,** בפירש"י כתב דלדעת ר' יוחנן הא דלר' יהודה חלבו מותר הוא כשלא יצא לאויר העולם.[[64]](#footnote-65)

והראש יוסף לקמן צ"ב ב' הק' דהרי לאחר שחיטה יצא לאויר העולם, וא"כ מ"ט הוא מותר, ועיי"ש שכתב לדון דהוא משום דכבר הוי כבישרא בדיקולא, ולא חשיב כאוירא, והק' ע"ז דהרי לכל מילי חשיב כשה מעליא, כמו שאמרו לעיל ע"ד ב', וכתב דבע"כ דטעם ההיתר הוא משום שכבר הותר בשעת שחיטה, וע"כ אינו חוזר ונאסר כשיצא לאויר העולם.

אך לכאו' יש מקום לומר, דלעולם הטעם הוא משום דאחר דחשיב כשחוט לא חשיב זה כאוירא, ואף דלשאר דינים חשיב כשה מעליא, מ"מ כיון לענין עסקי אכילה לא חשיב כבהמה, וכמו שאמרו לעיל ע"ד ב', לא חשיב זה כאוירא, ויש להוסיף, דהבעה"ע בהל' שחיטה (כח:), כתב דכיון דהוי כשחוט, ליכא בזה לידה, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דמה"ט גם גם לא חשיב זה כאוירא, וכמשמעות ל' רש"י בד"ה אוירא, דבעינן אוירא דלידה, (אך הבעה"ע שם לא כתב כן, ואכמ"ל), - וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בב"ק מ"א א', עיי"ש שכתב בדין בן פקועה, דלא מיקרי שור אלא כשנולד מדכתיב שור וגו' כי יולד, ולהדיא דאחר שנשחטה אמו והותר בשחיטתה, לא חשיב זה כלידה לחשבו כשור, והרשב"א שם רמז לדבריו בפרק גיד הנשה, שפירש כן בטעמא דר' יהודה דחלבו של בן ט' חי מותר, דהוא משום דלא מיקרי שור כשב ועז.[[65]](#footnote-66)

התוס' לקמן ק' ב' ד"ה אבל בטמאה כתבו דכל הא דבעינן לאוירא, וקודם שיצא לאויר העולם הוא מותר, הוא רק בבהמה טהורה דשייך בה כל בבהמה תאכלו, אך בבהמה טמאה אף בעודו במעי אמו כאוירא דמיא.[[66]](#footnote-67)

ונתחדש בדבריהם, דהא דאוירא גרים, לאו היינו דעובר מצ"ע לא חשיב כבהמה אלא כשיצא לאויר העולם, אלא היינו מכח התירא דכל בבהמה תאכלו, דנתחדש בדין זה דהעובר נטפל לאמו, ומכח זה הוא דבעודו במעי אמו לא חשיב כבהמה בפנ"ע, אך בבהמה טמאה דלי"ב להך דינא, חשיב כבהמה אף בעודו במעי אמו, אך לפ"ז הדין נותן דל"ב אוירא דלידה, וסגי במה שאינו במעי אמו, וזה דלא כמש"נ לעיל בד' רש"י דבעינן אוירא דלידה, וצ"ע.

\*הלח"מ בפ"ז ממאכ"א ה"א כתב דלכאו' להך לישנא דלר' יוחנן דאוירא גרים, הרי דה"נ כשכלו לו חדשיו אין עליו תורת חלב אלא כשיצא לאויר העולם, ואם תלש חלב מבן ט' חי ה"ז מותר, ועיי"ש שכתב דאי"ז כן, דכיון דסגי באוירא לחודי' כ"ש דסגי בחדשים לחודייהו, והיינו דלל"ק דר' יוחנן בעינן לאוירא, הוא משום דבלא"ה אין עליו תורת בהמה בפנ"ע, וכ"ז הוא כשלא כלו לו חדשיו, אך כל שכלו לו חדשיו, הוי כבהמה בפנ"ע אף בלא שיצא לאויר העולם, והסכים לזה המנ"ח במצוה קמ"ז.[[67]](#footnote-68)

\***ר"ל אמר חלבו כחלב חי' חדשים גרמי,** משמעות לישנא דגמ', דלהך לישנא ס"ל לר"ל דתלי בחדשים לחודייהו, ולפ"ז אם תלש חלב מבן ט' חי הוי כחלב בהמה, וזה כל"ב דר' יוחנן, אך בד' רש"י מבו' להדיא דלר"ל בעינן חדשים ואוירא, וליכא פלוגתא בין ב' הלשונות בדעת ר"ל, וזה לפי גירסתו הכא דטעמא דר"ל הוא דחדשים "נמי" גרמי.

**כי פליגי היכא דהושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב של בן ט' חי ר' יוחנן אמר חלבו כחלב בהמה חדשים גרמי,** בפירש"י כתב דאף דהחלב אסור קודם שנולד, מ"מ כשנשחטה אמו שרי, מכל בבהמה תאכלו,[[68]](#footnote-69) וכ"כ התוס', והרא"ש בסימן ה' הוסיף, דהא דהחלב מותר, ולא אמרינן דדיו לולד שיהא כאמו דאין שחיטתה מתרת חלבה, הוא מגזה"כ, דומיא דהא דחותך מן העובר מותר ואילו נחתך מן הבהמה אסור.

ובד' התוס' ותוס' הרא"ש בד"ה מה חלב, מבו' דהא דכשנשחטה אמו מותר החלב מקרא דכל בבהמה תאכלו, אי"ז גזה"כ בעלמא להתיר את החלב, אלא היינו משום דלאו חלב הוא, והיינו דבקרא דכל בבהמה תאכלו נתחדש דהוא טפל לאמו בשחיטתה, וע"כ הוא דלא חשבינן לה כחלב הכליות, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן לקמן ק"כ א', עיי"ש.[[69]](#footnote-70)

הראש יוסף לקמן צ"ב ב' הק' ע"ד הרא"ש, דמ"ט לא הוצרך לה"ט אלא לדעת ר' יוחנן, הרי גם לר"ל תיקשי, דמ"ט החלב מותר לאחר שיצא לאויר העולם ואיכא אוירא, ובע"כ דהוא משום דכיון שהותר בשחיטת אמו שוב אינו נאסר, וא"כ גם לר' יוחנן ניחא, שהרי מודה ר' יוחנן דבעודו במעי אמו אינו אסור דבעינן אוירא דחלב, ועיי"ש שכתב דבע"כ דהרא"ש פליג ע"ד התוס', וס"ל דלר' יוחנן ל"ב אף אוירא דחלב, עכ"ד, אך צ"ע דבתוס' הרא"ש לקמן פ"ט ב' וק"ג א' כתב כד' התוס', גם צ"ע דגם בד' התוס' מבו' שלא הוצרכו לה"ט דאחר שחיטה שאני, אלא לדעת ר' יוחנן.[[70]](#footnote-71)

התוס' בסוד"ה לדברי כתבו דמודה ר' יוחנן דאין החלב אסור עד שיצא לאויר העולם, וכ"כ התוס' לקמן ק"ג א' ד"ה דאיסור דאף דל"ב ר' יוחנן אוירא דבהמה, מ"מ אוירא דחלב בעינן, ופירשו כן למה שאמרו לקמן שם דאיסור חלב חייל כשנולדה הבהמה.[[71]](#footnote-72)

אך הרמב"ן לקמן צ"ב ב' כתב דמה שאמרו דאיסור חלב חייל בשעת לידה, אף דלר' יוחנן חדשים גרמי, הוא משום דאם שחט את האם חלבו של שליל מותר, ואין החלב עומד לתלוש ממנו ולאכול בלא שחיטת אמו, וע"כ חשיב דלא חייל איסור חלב, וכעי"ז כתב הרשב"א לקמן פ"ט ב',[[72]](#footnote-73) ולכאו' מבו' בדבריהם דפליגי על יסוד ד' התוס', וס"ל דלר' יוחנן אסור החלב קודם שיצא לאויר העולם, אך היד יהודה בסימן י"ג סק"ה בתו"ד כתב לדחוק בד' הרשב"א, דכיון דא"א לאכול החלב אלא כשיוציאו ממעי אמו, ע"כ הי' לנו לחשוב דכבר חל איסור חלב, כיון דא"א לאכלו אלא באיסור, ואפ"ה אמרינן דלא חל איסור חלב, משום דיש לו היתר בשחיטה, וצ"ע, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ן לקמן ק"כ א', עיי"ש, אך בד' הרשב"א לקמן שם נראה דמודה לד' התוס' בזה, וצ"ע.[[73]](#footnote-74)

\*בחי' הגרע"א לעיל ע"ד א' בתו"ד נקט, דלדעת ר' יוחנן דסגי באוירא דחלב, הרי דכל שהוציא העובר אבר שיש בו חלב לחוץ, ה"ז אסור, וכ"כ בעונג יו"ט סימן ק"ה, - אך הערוך לנר בכריתות כ"ג ב' כתב להוכיח מסוגיית הגמ' שם דכ"ז דהוא מחובר לבהמה לא חשיב זה כאוירא דחלב, וכ"כ בזכרון שמואל סימן ע"ה סק"י להוכיח מסוגיית הגמ' לקמן ק"ג א', עיי"ש.[[74]](#footnote-75)

\*בד' הרשב"א בסוגיין מבו', דהא דחלבו של בן ט' אסור משום דחדשים גרמי, הוא אף כשמת אחר שכלו לו חדשיו, וזהו שהוכיח מהא דלר' יוחנן חלבו אסור, אף דלכו"ע בן ט' מת ניתר בשחיטת אמו, דבע"כ דאף אם כשנשחטה אמו מותר החלב, מ"מ קודם שנשחט ה"ז אסור, - וכ"נ בל' הרמב"ם בפ"ז ממאכ"א ה"ד, שהרי לעיל שם ה"ג חילק בין היכא שנמצא חי להיכא שנמצא מת, והכא לא חילק בזה, ועי' ביד יהודה סימן י"ג סק"ה בתו"ד ובאמר"מ סימן ד' שדקדקו כן מדבריו.

אך בל' המ"מ בפ"ז ממאכ"א ה"ג מבו' דאף אם מת אחר שכלו לו חדשיו חלבו מותר, כיון דאין חדשים בלא חיות, וכ"ה גם בפי' הר"י מלוניל לעיל ע"ד ב', דרק אם מת אחר שנשחטה אמו חלבו אסור, ובפסקי רי"ד בסוגיין, וזה כמש"נ לעיל ע"ד א' בדעתו דבבן ט' מת ליכא חדשים, וכן מבו' בד' הפר"ח בסימן ס"ד סק"ח, וכן נקט המנ"ח במצוה קמ"ז, והיד יהודה שם כתב לדון עוד, דד"ז תליא בפלוגתת הראשונים אם מודה ר' יוחנן דאין החלב אסור קודם שיצא לאויר העולם, עיי"ש, ועי' באמר"מ שם.

**ר"ל אמר חלבו כחלב חי' חדשים ואוירא גרמי,** הרא"ש כתב דאתיא אף כר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, דהיינו רק כשיצא חי לאויר העולם, אך כל שמת אחר שחיטה קודם שיצא לאויר העולם, ניתר בשחיטת אמו, וכ"כ הרשב"א, ולכאו' הוא דלא כמש"כ הרשב"א לעיל ע"ד א' לחלוק ע"ד התוס' בזה.[[75]](#footnote-76)

אך הר"ן כתב בדעת רש"י דפלוגתייהו היא אליבא דר' יהודה, והיינו דלדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, בע"כ דחדשים לחוד גרמי, וזה לפ"מ שפירש הר"ן לעיל ע"ד א' דלר"מ חדשים לחוד גרמי, אך למש"נ שם די"מ בדעת רש"י דגם לר"מ בעינן חדשים ואוירא, שפיר אתיא הא דר"ל אף כר"מ, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף קל"ט דלר"מ ודאי דהחלב אסור.

הר"ן שם כתב לפרש טעם פלוגתת ר"י ור"ל, דר' יוחנן ס"ל דכיון דקריי' רחמנא בהמה, כדכתיב בהמה בבהמה תאכלו, ה"ה כבהמה גמורה, אלא דכ"ז שהוא בפנים התירה תורה את חלבו וגידו בשחיטת אמו מכל בבהמה תאכלו, וע"כ כל שתלש ממנו והוציא לחוץ הוי כחלב בהמה, ור"ל ס"ל, דודאי דלא התירה תורה חלב גמור בשחיטה, וע"כ ממה שאמרה תורה דכל בבהמה תאכלו ואפי' חלבו וגידו, ש"מ דלא מיקרי חלב עד דאיכא חדשים ואוירא, וע"כ אף אם תלש ממנו חלב והוציא לחוץ מותר דלא מיקרי חלב,[[76]](#footnote-77) וצ"ע היאך זה מתישב עם מה שאמרו לקמן בסוגיין דר"ל יליף לה מהא דמיעטי' קרא מהקרבה, והר"ן גופי' לעיל במתניתין פירש דמקרא דכל בבהמה תאכלו לא למדנו להתיר אלא כשנשחטה אמו, והא דשרי ר"ל בתלש חלב, הוא מהא דמיעטי' קרא מהקרבה.

הרמב"ן והרשב"א לקמן צ"ב ב' כתבו דכל הא דלר"ל בעי אוירא, הוא רק בחלב, אך בגיד מודה ר"ל דל"ב אוירא, ולכאו' הוא משום דר"ל יליף לה מהא דמיעטי' רחמנא לחלב השליל מהקרבה, ולא למדנו מזה אלא דבחלב בעינן אוירא, - אך בד' התוס' בסוד"ה לדברי המתיר, מבו' להדיא דהא דלר"ל בעי אוירא הוא גם לגבי שאר מילי, וע"כ נקטו דהי' מקום לתלות לדין שחיטת העובר בעודו במעי אמו בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל, וכ"נ בד' התוס' לקמן צ' א' ד"ה הכא,[[77]](#footnote-78) - וכ"ה גם למש"כ הר"ן דטעמא דר"ל הוא משום דלא התירה תורה חלב גמור בשחיטה וכו', דלפ"ז ודאי דכ"ה דבחלב בעינן חדשים ואוירא, ה"נ בגיד בעינן חדשים ואוירא, דאל"כ מ"ט הוא ניתר בשחיטת אמו.

\*הרשב"א לקמן צ"ב ב' הביא בשם רבינו אפרים דר"י ור"ל פליגי בפלוגתא דר"מ ור' יהודה, דר"י כר"מ דבן ט' חי טעון שחיטה ור"ל כר' יהודה, וכתב לפ"ז דקי"ל כר"מ דבן ט' חי טעון שחיטה, והרשב"א האריך לתמוה ע"ז והוכיח מכ"ד דקי"ל כר' יהודה דבן ט' חי אינו טעון שחיטה, ובע"כ דאף ר' יוחנן ס"ל כר' יהודה, ומ"מ ס"ל דחלבו אסור קודם שחיטה, - ועיי"ש ובדבריו בסוגיין שהביא דעת הרמב"ם דקי"ל דחלבו של בן ט' חי אסור, ותמה ע"ז, ונת' באורך להלן.

**איתיבי' ר"ל לר' יוחנן וכו' בשלמא לדידי משו"ה מיעטי' רחמנא,** הבעה"ע בהל' שחיטה כט. הוכיח מזה דלר' יוחנן דחדשים גרמי, ה"ז אסור אף אם נשחטה הבהמה, ועמש"נ להלן בזה, דאי נימא דאם נשחטה הבהמה מודה ר' יוחנן דשרי, הרי מה"ט הוא דמיעטי' רחמנא מהקרבה.

אך הרשב"א לקמן צ"ב ב' כתב לישב, דלר"ל דלית לי' תורת חלב כלל אלא בחדשים ואוירא דלידה, משו"ה מיעטי' קרא מהקרבה, אך לר' יוחנן דאית לי' תורת חלב דחדשים גרמי לי', אלא דכשנשחטה אמו שריי' רחמנא באכילה מכל בבהמה תאכלו, אי"ז טעם למעטו מהקרבה, והמהרש"א בסוגיין הק' ע"ז דמאי פריך ר"ל, נימא דלענין הקרבה נמי מיעטי' קרא,[[78]](#footnote-79) ועיי"ש מש"כ בזה.[[79]](#footnote-80)

\*למש"כ התוס' דמודה ר' יוחנן דאין החלב אסור קודם שיצא לאויר העולם, צ"ע דא"כ מ"ט דין חלב להקרבה תליא בפלוגתא דר"י ור"ל, - ואי נימא דטעם הא דלר"ל מותר החלב אף דאחר שחיטה יצא העובר לאויר העולם, הוא משום דכבר הוי כשחוט ולא חשיב זה כאוירא, ניחא, דע"כ לדעתו לא חשיב כחלב אף לענין הקרבה, ומשא"כ לדעת ר' יוחנן דסגי באוירא דחלב, הרי מתקיים דין אוירא אף כשיצא אחר שנשחט, וע"כ אף דהחלב מותר באכילה מקרא דכל בבהמה תאכלו, מ"מ לענין הקרבה הי' לנו לחשבו כחלב, אך למש"כ הראש יוסף דטעם הא דלר"ל מותר החלב אף דאחר שחיטה יצא העובר לאויר העולם, הוא משום שכבר הותר בשעת שחיטה, הרי דמטעם זה יש להתירו גם לר' יוחנן, וא"כ מ"ט תליא דין חלב להקרבה בפלוגתייהו, ועיי"ש בראש יוסף שעמד בזה, וצ"ע.

\*בחי' הגרע"א לעיל ע"ד א' כתב, דאם הושיט ידו למעי בהמה ושחט הולד, הרי דלדעת ר"ל החלב ניתר בשחיטה כיון דעדיין אין שם חלב עליו, ולר' יוחנן הוא אסור, ועיי"ש שכתב דלמש"כ התוס' דאף לר' יוחנן בעינן אוירא דחלב, י"ל דגם לר' יוחנן מותר החלב בכה"ג,[[80]](#footnote-81) אך כתב דמ"מ נפ"מ בפלוגתייהו כשהוציא העובר אבר שבו חלב מבחוץ ואח"כ שחט את הולד במעי אמו, דלר"ל החלב מותר ולר' יוחנן הוא אסור, עכ"ד,[[81]](#footnote-82) ועי' בזכרון שמואל סימן ע"ד סק"ה מש"כ בזה.

ולכאו' מד' הגרע"א מבו' שפירש דטעם הא דלר"ל החלב מותר, אף דאחר השחיטה יצא העובר לאויר העולם ואיכא חדשים ואוירא, הוא משום דכבר הותר בשעת שחיטה, וכמש"כ הראש יוסף, וע"כ ה"נ יש להתיר לדעת ר' יוחנן, - אך אי נימא דטעם הא דלר"מ החלב מותר, הוא משום דליכא אוירא, כיון שיצא לאויר העולם אחר דהוי כשחוט, וכהמבו' בד' הרשב"א בב"ק, הרי דכ"ז הוא לדעת ר"ל דבעינן אוירא דבהמה, אך לדעת ר' יוחנן דסגי באוירא דחלב, ודאי דיש לאסרו בכה"ג, וצ"ע.

**מידי דהוי אמחוסר זמן,** בד' הראבי"ה בסימן אלף קל"ט נראה שפירש דהיינו דחלב השליל פסול להקרבה משום מחוסר זמן, ועיי"ש שהק' דמהא דקדושה חלה על העוברים ש"מ דל"ה כמחוסר זמן, כיון דכגופא דאימי' דמי, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' גם בשעה"מ פ"ג מאיסו"מ ה"ז שנקט כן, והוכיח מזה דמחוסר זמן פסול להקרבה אף אם ידעינן שכלו לו חדשיו.

אך הנה המהר"י קורקוס ספ"א ממעה"ק שהק' בהך דינא דאין חלב השליל קרב, דתיפו"ל דאפי' נולד אינו קרב עד יום ח' משום מחוסר זמן, וכתב דשאני הכא דהוא קרב עם אמו, וע"כ לי"ב לפסולא דמחוסר זמן, ונראה מדבריו דבאמת מדינא אי"ז בכלל מחוסר זמן, ואפ"ה מיעטי' קרא מהקרבה, ומה שאמרו הכא מידי דהוי אמחוסר זמן, הוא דרך דמיון בעלמא, וכ"כ המנ"ח במצוה רצ"ג, ונחלק ע"ד השעה"מ, וכ"כ בס' זרע אברהם סימן ה'.[[82]](#footnote-83)

**ע"ד ב' - גיד הנשה נוהג בשליל וכו' דברי ר"מ,** התוס' לקמן פ"ט ב' ד"ה בולדות וק' ב' ד"ה אבל נסתפקו, אם כמו דחלב של בן ח' מותר משום דחדשים גרמי, ה"נ גיד של בן ח' מותר, או דשאני חלב דבעינן חלב שור כשב ועז ובן ח' לא מיקרי כשב ועז, אך גיד של בן ח' אסור.[[83]](#footnote-84)

ובל' הרמב"ן לקמן צ"ב ב' מבו' דגיד של בן ח' מותר דאף בגיד אמרינן דחדשים גרמי, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ לקמן פ"ט ב' ובד' הרשב"א שם בתחילת דבריו, וע"כ נקטו דאף בבהמה טמאה הוא מותר, אך בסו"ד הביא בשם התוס' דגיד אסור אף בבן ח', וכתבו דלדעת ר"מ אף ל"מ שחיטת אמו להתירו, ונת' להלן.

**ר' יהודה אומר אינו נוהג בשליל,** בביאור הפלוגתא דר"מ ור"י אם גיד הנשה נוהג בשליל, נחלקו הראשונים, דפירש"י משמע דגם הפלוגתא בגיד, היא בבן ט' חי, דלר"מ דמשוי לה בהמה לענין שחיטה, אף יש עלי' תורת בהמה לאסור את הגיד, ולר' יהודה דלא משוי לה בהמה לענין שחיטה, אף אין עלי' תורת בהמה לאסור את הגיד, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן פ"ט ב' ד"ה בולדות וד"ה והא, ובד' הבעה"מ שם, והרמב"ן לקמן צ"ב ב', והר"ן לקמן בסוגיין.

ועפי"ז כתבו הבעה"מ והרמב"ן והר"ן שם, דלפ"מ דקי"ל כר' יהודה דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, אף חלבו וגידו מותרין, - וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף צ"ו בשם תשו' רש"י, דקי"ל כר' יהודה דחלבו וגידו של בן ט' חי מותרים, כיון דסתם לן הכא כר' יהודה דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו.

אך הרשב"א לקמן פ"ט ב' ובתוה"ב בית ב' שער ה' נט. כתב בשם התוס', דהא דקאמר ר' אושעיא דפלוגתייהו הוא בבן ט' חי והלך ר"מ לשיטתו, הוא בהא דפליגי בחלבו של שליל, דלר"מ דאמר דטעון שחיטה והיינו משום דחשיב לי' כבהמה מעלייתא וחדשים גרמי לי' לענין חלבו וקרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך, ה"ה דחשבינן לי' כבהמה מעלייתא לענין חלבו וקרינן בי' חלב שור או כשב או עז, אך פלוגתייהו בגיד היא פלוגתא בפנ"ע, והיינו משום דבגיד הנשה ל"ב שור וכשב, וכמש"כ התוס' לקמן פ"ט ב' וק' ב', דלר' יהודה הוא מותר משום כל בבהמה תאכלו, ולר"מ הוא אסור.[[84]](#footnote-85)

והרשב"א לקמן צ"ב ב' ובתוה"ב שם ס. כתב לפ"ז דאף דבדין חלב קי"ל כר"י דחלבו של בן ט' חי מותר, כיון דאזיל לטעמי' דשחיטת אמו מתירתו, ובזה קי"ל כוותי', מ"מ בדין גיד קי"ל כר"מ דהוא נוהג בשליל, כיון דסתם לן תנא בר"פ גיד הנשה כוותי', - וכ"כ הראב"ן בסימן רע"ח והראבי"ה בסימן אלף צ"ו בשם ר"ה גאון, דגיד דשליל אסור וחלבו מותר משום דלא חשיב כחלב שור כשב ועז עד שיוולד.

בעיקר ד' הרשב"א צ"ע, דהרי קי"ל כר' יוחנן דהתולש חלב מבן ט' חי אסור דחדשים גרמי, והרי דאף קודם יציאתו חשיב כבהמה וחלבו אסור, וא"כ היאך מצינו למימר דהא דחלבו של שליל מותר הוא משום דלא ס"ל דחדשים גרמי ולא חשיב כחלב שור כשב ועז, והרשב"א גופי' בדף פ"ט ב' בהמשך דבריו פירש לזה, דלדעת ר' יוחנן חייל איסור חלב קודם שנולד, ורק אם נשחטה אמו מותר מכל בבהמה תאכלו, ועמד ע"ז בס' אהל אברהם להגר"א שאג בסוגיין, - והיד יהודה בסימן י"ג סק"ה בתו"ד כתב לישב למש"כ התוס' דמודה ר' יוחנן דאין החלב אסור קודם שיצא לאויר העולם, עיי"ש, אך זה דלא כפשטות ד' הרשב"א לקמן פ"ט ב' דלא ס"ל כד' התוס' בזה, וכמש"נ לעיל.[[85]](#footnote-86)

**וא"ר אושעיא מחלוקת בבן ט' חי, והלך ר"מ לשיטתו ור"י לשיטתו,** הרשב"א והר"ן לקמן ע"ה א' כתבו, דכיון דפלוגתא דר"מ ור"י בחלבו, תליא בפלוגתייהו אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, הרי דכיון דקי"ל כר' יהודה דהוא ניתר בשחיטת אמו, אף קי"ל כוותי' דחלבו מותר, וכ"כ הבעה"מ לקמן פ"ט ב' והרמב"ן והרשב"א לקמן צ"ב ב' והרא"ש בסימן ה', וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף צ"ו בשם תשו' רש"י.

אך הרמב"ם בפ"ז ממאכ"א ה"ג כתב דחלבו של בן ט' חי אסור וחייבין עליו כרת, והרשב"א לקמן שם תמה עליו טובא, עיי"ש, - והמ"מ שם כתב בדעתו, דאף דבהא דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, קי"ל כר' יהודה, מ"מ בהפלוגתא אם חלבו וגידו מותרין, קי"ל כר"מ דסתם לן תנא בר"פ גיד הנשה כוותי', ועיי"ש במש"כ לישב דלא תיקשי מהא דאמר ר' אושעיא דהלך ר"מ לשיטתו ור"י לשיטתו.

הרשב"א והרא"ש שם פירשו בדעת הרמב"ם, דס"ל דפלוגתא דר"י ור"ל בתלש חלב מבן ט' חי, היא אף אחר שנשחטה אמו, ופסק הרמב"ם כר' יוחנן, והרא"ש תמה ע"ז דלא נהירא שיחלקו האמוראים במחלוקת התנאים וכו', עיי"ש, והראש יוסף לקמן צ"ב ב' הק' עוד בזה, דא"כ מה מותיב ר"י לר"ל מדמיעטי' קרא מהקרבה, הרי הך ברייתא אתיא כר' יהודה, וכדתניא דאינו בעונש ואזהרה, ולדידי' מודה ר"י דהחלב מותר, ולא נחלקו ר"י ור"ל אלא אם קי"ל כר"מ או כר' יהודה

והראש יוסף שם כתב לפרש בד' הרמב"ם, דמהא דסתם לן תנא דגיד הנשה נוהג בשליל, נלמד דאף דשחיטת אמו מתירתו, מ"מ ל"מ השחיטה להתיר לדבר האסור, וע"כ כיון דקי"ל כר' יוחנן דחדשים גרמי וחשיב כחלב שור כשב ועז, אף ל"מ השחיטה להתיר את איסורו, דלר' יוחנן דחדשים גרמי, הרי דהא דלר' יהודה חלבו מותר, הוא לטעמי' דהשחיטה מועלת להתיר את האיסור, ובזה קי"ל דלא כוותי', ויש להוסיף דזה ניחא טפי למשמעות ד' הרמב"ם דס"ל כד' הרשב"א בשם התוס' דפלוגתא דר"מ ור' יהודה בגיד היא אף כשאינו בן ט',[[86]](#footnote-87) ופליגי אם השחיטה מועלת להתיר לאיסור גיד, ובהך פלוגתא סתם לן תנא כר"מ, וכעי"ז כתב בס' שאילת דוד בחי' לפ' גיד הנשה,[[87]](#footnote-88) - ועי' בס' או"ה להר"י מבניולש פכ"ו שכבר כתב ליסוד הדברים בדעת הרמב"ם, דפלוגתא דר"מ ור' יהודה בגיד וחלב, היא פלוגתא בפנ"ע אם השחיטה מועלת להתיר לדבר האסור, ובפלוגתא זו קי"ל כר"מ, עיי"ש.

\*הבעה"ע בהל' שחיטה כח: כתב ג"כ דקי"ל כר"מ דחלבו של בן ט' חי אסור, ועיי"ש שלמד לזה מפלוגתא דר"י ור"ל, וכתב דתרוייהו ס"ל כר"מ דחלבו אסור לאחר שחיטה, ואך שנחלקו אם ה"ז אסור אף כשתלש חלב דחדשים גרמי, או דאי"ז אסור אלא בדאיכא אוירא דכל הבהמה, ור' יהודה דס"ל דחלבו מותר, הוא משום דס"ל דלא חייל איסור חלב אלא בלידה, וכל שנשחטה אמו והותר בשחיטתה לא חשיב זה כלידה, ואכמ"ל.

\*הכס"מ בפ"ז ממאכ"א ה"ד דקדק מל' הרמב"ם שם, דאף דחלבו של בן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ אם תלש ממנו חלב והניחו במעי הבהמה ה"ה ניתר בשחיטת אמו, וכ"כ בב"י בסימן ס"ד, והפר"ח שם סק"ו תמה ע"ז דאינו מחוור לחלק בזה - ובד' הפמ"ג שם במש"ז סק"ד מבו' דהטעם בזה הוא, דהא דחלבו של בן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, אי"ז משום שכבר נאסר במעי אמו דחדשים גרמי ול"מ השחיטה להתירו, אלא הוא משום דהתירו של בן ט' חי בשחיטת אמו, הוא משום דחיילא השחיטה עליו, וע"כ לא עדיף מהבהמה עצמה דחלבה אסור, וכ"כ הצ"פ בפ"ה ממאכ"א ה"ט, ומשא"כ בתלש מן הבהמה דלא חיילא השחיטה ע"ז, והתירו הוא משום משום כל בבהמה תאכלו, אף החלב מותר, עכ"ד, וכ"כ הראש יוסף לקמן צ"ב ב' ד"ה ודע,[[88]](#footnote-89) ובזה ניחא הא דחלבו של בן ט' מת ניתר בשחיטת אמו, אף דדינא דר' יוחנן דתולש חלב מבן ט' אסור הוא אף כשמת, וכמש"נ לעיל לדקדק מד' הרמב"ם, ולפ"ד הפמ"ג ניחא, דכל הא דל"מ שחיטת הבהמה להתיר להחלב האסור, הוא רק בבן ט' חי דלי"ב להתירא דכל בבהמה תאכלו, והתירו הוא משום דחיילא השחיטה עליו, וכנ"ל.

\*לקמן פ"ט ב' אמרינן דלמ"ד דגיד הנשה נוהג בשליל, נמצא דבולדות קדשים איסור גיד ואיסור מוקדשין בהדי הדדי קאתו, והבעה"מ שם והרמב"ן לקמן צ"ב ב' כתבו דלא אתיא כר' אושעיא, דלדידי' מודה ר"מ דגיד של בן ח' מותר, ונמצא דאיסור גיד לא חייל עד שכלו חדשיו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם,[[89]](#footnote-90) והרשב"א שם כתב דלמש"כ בשם התוס' דד' ר' אושעיא קיימי רק על חלב, אך בגיד פליגי אף בבן ח', ניחא.

אך התוס' שם נקטו דגם סוגיא דהתם אתיא כר' אושעיא דכל הא דאסר ר"מ הוא בגיד של בן ט', ומ"מ שפיר אמרו דאיסור גיד חייל בתחילת יצירתו, משום דלא שרי ר"מ אלא כשנשחטה אמו, אך כ"ז שלא נשחטה אמו איכא איסור גיד,[[90]](#footnote-91) ול"ד לחלב דלכו"ע שרי קודם שכלו חדשיו, משום דלא חשיב כחלב שור וכשב, ועפ"ז הקשו דמ"ט תלינן לה בפלוגתא דר"מ ור' יהודה, עיי"ש.

והתוס' הרא"ש שם כתב, דמה שאמרו דלר' יהודה לא חייל איסור גיד, הוא משום דבעודו במעי אמו אין עליו שם גיד, דאף דל"ב אוירא דבהמה, מ"מ בעינן אוירא דגיד, - וצ"ע דא"כ מ"ט לדעת ר"מ אמרו דחייל איסור גיד מעיקרא, הרי בהך מילתא דלא נאסרו החלב והגיד בעודם במעי הבהמה, לא מצינו שנחלקו ר"מ ור' יהודה, ועי' בס' הערות וביאורים להגרי"ג אדלשטיין שליט"א בהל' מאכ"א במש"כ לישב,[[91]](#footnote-92) - ועי' עוד בחי' רמ"ש לקמן שם מש"כ לישב קו' התוס'.[[92]](#footnote-93)

י' אדר ע"ז

דף מס' 8

**ע"ה א' - השוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי,** בהא דל"מ שחיטת הטריפה להתיר את העובר, אמרו לקמן פ"ה ב', דלא לכל אמר ר"מ שחיטה שאינה ראוי' שמה שחיטה, מודה ר"מ שאינה מתירתה באכילה, ומפרשינן דאיצטריך לשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי, דסד"א תיהני לי' שחיטת אמו ולא ליבעי שחיטה, קמ"ל.[[93]](#footnote-94)

והרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ה' ס. פירש בטעמא דמילתא, דאף דהעובר אינו טריפה, מ"מ כיון דאין סימני האם מועילין לעצמה כלל, אף אינם מועילין לעובר שבמעי', דאף שמצינו דשחיטת האם מועלת לעובר יותר ממה שהיא מועלת לעצמה, וכדתנן בריש פירקין דהחותך מן העובר שבמעי' מותר באכילה ומן הטחול ומן הכליות אסור באכילה, מ"מ כל שאין סימני האם מועילין לעצמה כלל, אינם מועלין לעובר, וכ"כ הרשב"א לעיל ע"ד א'.

ובחי' הגרי"ז במכתבים פירש דהוא משום דבטריפה ליכא היתר שחיטה, וכיון דבדידה ליכא היתר שחיטה, ל"מ שחיטתה להתיר את העובר, ועיי"ש מה שהוסיף עוד בזה, ועי' בחזון יחזקאל פ"א ה"ז, - אך בחי' הגרע"א לעיל ס"ט א' נקט דשחיטת קדשים בחוץ אינה מועלת להתיר את העובר, ומבו' דכל שחיטה שאינה ראוי' אינה מועלת להתיר את העובר באכילה, וכאשר כ"ה משמעות הגמ' דלענין זה מודה ר"מ דשחיטה שאינה ראוי' אינה מועלת.[[94]](#footnote-95)

אך בפירש"י בסוגיין בד"ה אוסר ובד"ה טעון פירש דטעם הא דל"מ שחיטת הטריפה להתיר את העובר, הוא משום דהוי כאחד מאיברי', וכ"ה ל' הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הט"ו, ואך דדבריו שם קיימי בבן ח', וי"ל דהוא כמש"כ רש"י ותוס' לקמן פ"ה ב' דבן ח' דטריפה חשיב כטריפה.[[95]](#footnote-96)

והגרע"א בגל' שו"ע סימן י"ג פירש דהיינו, דהעובר הוי מכלל האם ויש עליו איסור טריפה, והא דכששחט את העובר לדעת רבא דמהני לו שחיטה לי"ב איסור טריפה, הוא משום דע"י שחיטת עצמו הוא מובדל מן האם וניתר לעצמו,[[96]](#footnote-97) ועיי"ש שכתב לפ"ז דבולד דטריפה דמספק"ל אם כלו לו חדשיו, הוי בחזקת איסור דטריפה, כיון דקודם שחיטת עצמו הי' אסור משום טריפה, ומספק"ל אם הועילה שחיטת עצמו להבדילו מאמו, וצ"ע היאך זה מתישב במה שאמרו לקמן דטעם הא דהולד אסור הוא משום דשחיטת טריפה ל"מ להתיר באכילה.

בגל' הגרע"א שם כתב דלפ"מ שאמרו לקמן בסוגיין דשחיטת הטריפה מהניא לטהר את העובר מידי נבילה, אף אין עליו איסור נבילה, ואף אין עליו איסור אינו זבוח, דכיון דשחיטת האם מועלת לעצמה להוציאה מעשה דאינו זבוח, ה"ה מועלת גם לגבי הולד, וגם אין לאסרו משום אבמה"ח כיון דהוא מת, וגם דכיון דהשחיטה מועלת לטריפה עצמה להוציאה מידי אבמה"ח, דמה"ט אין במפרכסת משום אבמה"ח, אף היא מועלת לעובר להוציאו מידי אבמה"ח, ועיי"ש שכתב דהא דהעובר אסור הוא משום טריפה.[[97]](#footnote-98)

אך בתשו' הרשב"א החדשות סימן מ"ז כתב דאיסור העובר בחייו, אינו משום טריפה אלא משום בשר מן החי, ואזיל הרשב"א לטעמי' דהא דאין שחיטת הטריפה מועלת להתיר את העובר, אי"ז משום דחשבינן להעובר כטריפה, הוא משום דכל שאינה מועלת לעצמה אינה מועלת לעובר, וע"כ אין על העובר איסור טריפה ויש בו משום בשר מן החי, - וצ"ל דהא דהוא אסור משום בשר מן החי, אף דהשחיטה מועלת לטריפה עצמה להוציאה מידי אבמה"ח, וכיון דכתב הרשב"א דהא דשחיטת טריפה ל"מ לעובר הוא משום שאינה מועלת לאם, הדין נותן דכלפי מה שהיא מועלת לאם, תועיל אף לעובר, הוא משום דהא דהיא מתרת לאיסור אבמה"ח דילה, הוא משום דחשבינן לה כמתה ואי"ז אבמה"ח, כאשר כ"ה מבו' בל' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' (כט:), וכן הביאו מל' הרמ"ה בסנהדרין ס"ג א' והתשב"ץ ח"ג סימן רצ"ו, וע"כ העובר דהוא חי, יש עליו איסור אבמה"ח, דכל הא דליכא על העובר איסור אבמה"ח, הוא רק כשחל עליו היתר השחיטה, אך כל שלא חל עליו היתר השחיטה, יש בו משום אבמה"ח,[[98]](#footnote-99) - וצ"ל עוד, דהא דהעובר אסור כשמת, הוא משום נבילה, דאף דשחיטת אמו מועלת לטהרו מידי נבילה, מ"מ אינה מועלת להתירו כלל,[[99]](#footnote-100) וכ"כ המרכה"מ בפ"ב משאה"ט ה"ז דאיסורו הוא משום נבילה, ועי' בשערי ישר ש"ב ספכ"ב במש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' עוד בזה באבנ"ז יו"ד סימן י"ח ס"ק ג' ד' ובאמר"מ סימן ד' סקל"ב.

\*בתשו' הרשב"א שם ובח"ג סימן שס"ג כתב דאף למ"ד דולד דטריפה ל"מ לו שחיטה, מ"מ חלבו וולדותיו מותרין, כיון דאין איסורה משום טריפה אלא משום בשר מן החי, וצ"ע דמ"ש מהוציא העובר את ידו דמיבע"ל לעיל ס"ט א' דיהא חלבו אסור משום דלית לי' תקנתא בשחיטה, ואמנם אי נימא דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע, ניחא, ואכמ"ל.[[100]](#footnote-101)

**לדברי המתיר אסור,** התוס' פירשו דטעם הא דל"מ לו שחיטת עצמו, הוא משום דמהני לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, והו"ל כחציו שחוט, וע"כ ל"ש בו שחיטה, וכ"נ בחי' הר"ן בתו"ד, - ובטעמא דרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, כתבו התוס' בע"ב בד"ה בן פקועה דהוא משום דשחיטת טריפה ל"ה שחיטה, והיינו דמה"ט לא חשבינן להעובר כשחוט כלל, וכ"כ הרשב"א שם, אך רש"י שם פליג ע"ז, ועמש"נ שם בדעתו.

אך בפי' הר"ן כתב בדעת הרי"ף דס"ל דלפ"מ דקי"ל דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, מהני שחיטת עובר במעי אמו, וע"כ השמיט לאיבעיא דר' הושעיא בהושיט ידו למעי בהמה וכו', ומבו' דטעמא דר' אמי דל"מ שחיטת העובר, אינו משום דסימניו כשחוטים, דא"כ אין לתלות לאיבעיא דר' הושעיא בפלוגתא זו דר' אמי ורבא, אלא הוא משום דדין העובר הוא בשחיטת אמו ולא בשחיטת עצמו, ורבא פליג דדינו אף בשחיטת עצמו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וע"כ ה"נ מהני שחיטת העובר בעודו במעי אמו.[[101]](#footnote-102)

\*בד' הב"ח בסימן י"ד מבו' דהשוחט את הטריפה וכו' דקי"ל דהוא ניתר בשחיטת עצמו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, אם הי' לו אבר היוצא, ה"ז אסור, וכ"נ בד' הש"ך שם סק"ז, אך הפר"ח שם סק"ה נחלק ע"ז, דכיון דמועלת לו שחיטת עצמו לי"ב לאיסור אבר היוצא, ועמש"כ בזה התבו"ש שם סק"ח, והפמ"ג שם בשפ"ד סק"ז, והיד יהודה שם סק"ד, ועי' באמרי משה סימן ד' סק"ל ובמשנת ר"א סימן ד' במש"כ בענין זה.

**א"ר חסדא השוחט את הטריפה וכו',** גירסת הבעה"מ והרמב"ן ועוד מקמאי השוחט את הבהמה, ונחלקו בביאורו דהבעה"מ כתב דאתיא כר"מ, ואף דס"ל דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ היא מועלת לטהרו מידי נבילה, וכ"כ הרגמ"ה, וכ"ה מבו' בד' רבינו אפרים שהביא בס' או"ה להר"י מבניולש פכ"ו שכתב ללמוד מהכא דקי"ל כר"מ.

אך הרמב"ן נחלק ע"ז, דלר"מ ודאי דאין שחיטת אמו מטהרתו כלל, שהרי ס"ל לעיל ע"ב ב' דכל שאין שחיטתו מתירתו באכילה אף אינה מטהרתו מידי נבילה, אלא אתיא כרבנן ובטריפה, ומעיקרא ס"ד דלא איירי בטריפה, וע"כ פריך דכמאן כר"מ, וכ"כ הבעה"מ בשם רוב המפרשים.

**א"ל רבא כמאן כר"מ,** הבעה"מ הק' לגיר' רש"י דגרסינן השוחט את הטריפה, דא"כ מאי פריך רבא, הרי איהו גופי' קאמר לעיל בשוחט את הטריפה דמהני לו שחיטה דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, והרשב"א כתב דקשיא לי' לישנא דטעון שחיטה, עיי"ש, והר"ן כתב בשם הרא"ה דפריך דאם שחיטת אמו מועלת לטהרו מידי נבילה, ליכא למימר דתועיל בו אף שחיטת עצמו להתירו, עיי"ש, והראבי"ה בסו"ס אלף קל"ט כתב דהא דאמר לעיל דד' סימנים אכשר בי' רחמנא הוא אחר שקיבלה מרב חסדא.

**בן פקועה הבא על בהמה מעלייתא אותו הולד אין לו תקנה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין לו אלא סימן אחד, ובהמה בחד סימן לא מתכשרא, ואין ב' הסימנים מצטרפין זל"ז דאין לך שהי' גדולה מזו, והתוס' תמהו ע"ז, ועמש"כ ביד יהודה סימן י"ג סקי"א ובשערי ישר ש"ג פכ"ה בביאור ד' רש"י.

בפירש"י כתב דלמ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא שפיר מהני שחיטת הולד, והתוס' וש"ר נחלקו ע"ז, דהכא כיון דהבן פקועה ניתר בשחיטת אמו הו"ל כשחוט, ואף הולד הו"ל כחצי שחוט, וע"כ ל"מ לו שחיטה, ול"ד לולד דטריפה, דאין שחיטת אמו מתירתו ולא חשיב כשחוט.[[102]](#footnote-103)

ובחי' חת"ס לעיל ס"ט א' כתב בדעת רש"י, דטעמא דרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, הוא משום דס"ל דבן פקועה לא חשיב כשחוט כלל, אלא גזה"כ דהוא ניתר אף שאינו כשחוט, וע"כ שפיר מהני בו שחיטת עצמו, ור' אמי דפליג ס"ל דהיתר הבן פקועה הוא משום דחשיב כשחוט, וע"כ ל"מ בו שחיטת עצמו, דכבר הוי כשחוט, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' רש"י לעיל בד"ה כר"מ ובד"ה ד' סימנים, וכ"כ בשערי ישר ש"ג פכ"ה, ובמשנת ר"א סימן ד'.[[103]](#footnote-104)

התוס' וש"ר נקטו דלפ"ד רש"י דלדעת רבא אף בן פקועה מעליא מהני לו שחיטת עצמו, יועיל זה להתיר להאבר היוצא, וכתבו לפ"ז דמה שאמרו לעיל ס"ט דאבר היוצא אין לו תקנה בשחיטה, הוא דלא כרבא, - והבכור שור כתב די"ל דאף דמועלת לו שחיטת עצמו, מ"מ האבר אסור משום איסור אבר היוצא דהוא איסור בפנ"ע, וכ"כ בחי' הר"י מנרבונא, וכתב דאין שחיטתו מועלת להתירו, דאבר היוצא הו"ל כטריפה דכיון שנטרפה שוב אין לו היתר, - והיד יהודה שם סק"ד כתב לפרש בד' התוס' ודעימייהו, דאף דאבר היוצא הוא איסור בפנ"ע, מ"מ כל שמועלת לו שחיטת עצמו, לא חשיב כלל כיוצא חוץ למחיצתו,[[104]](#footnote-105) ועי' עוד במשנת ר"א סימן ד' מש"כ בזה, ואכמ"ל.

\*הרי"ף והרמב"ם השמיטו לדינא דרב משרשיא, ובחי' הר"י מנרבונא כתב בטעמם, דהוא משום דקי"ל דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וכדעת רש"י דרב משרשיא לית לי' להא דד' סימנים, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה שהביא הרמב"ם לאיבעיא דר' ירמי' דמהו לגמוע את חלבו, הוא משום דאף דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ל"מ שחיטת העובר להתיר את האבר היוצא.[[105]](#footnote-106)

\*הש"ך בסימן י"ג סקי"ב כתב דבן פקועה מטריפה שבא על בהמה מעלייתא, יש תקנה לולד, כיון דאף אביו הי' בר שחיטה, לפ"מ דקי"ל כרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, והפמ"ג שם כתב לדון בזה, ועי' ביד יהודה שם סק"ט שנחלק על דבריו.

\*הב"ח בסימן י"ג כתב, דכל הא דאותו הולד אין לו תקנה, הוא רק אחר שנולד, אך קודם שנולד יש לו תקנה בשחיטת אמו, והסכים לזה הש"ך שם סקי"ד, - אך בחי' חת"ס לעיל ס"ט א' צידד דל"מ שחיטת אמו להתירו, עיי"ש.

\*הב"ח שם כתב, דה"נ בבהמה מעלייתא שבא על בת פקועה, דאף דהולד אין לו תקנה, מ"מ כל שהוא במעי אמו ה"ה מותר, והש"ך שם נחלק ע"ז דבכה"ג כיון דאין אמו טעונה שחיטה, ע"כ אף אם נשחטה לי"ב להתירא דכל בבהמה תאכלו, ועמש"כ הפמ"ג שם בדעת הב"ח, וכתב בדעתו דהולד מותר אף אם לא נשחטה אמו אלא נקרעה, דכל שלא נולד כדרך הנולדים ה"ה מותר, עיי"ש, ועמש"כ בזה התבו"ש שם סקי"ז והיד יהודה שם סק"י.

\*הב"ח בסימן י"ד כתב דאף דאותו הולד אין לו תקנה, מ"מ חלבו מותר, והט"ז שם סק"ו והש"ך שם סקי"א נחלקו ע"ז,[[106]](#footnote-107) ועמש"כ בזה התבו"ש בסימן י"ג סקי"ח והפמ"ג בסימן י"ד שם והיד יהודה שם סק"ז.

ט"ז אדר ע"ז

דף מס' 9

**ע"ה ב' - הפריס ע"ג קרקע איכא בינייהו,** בפירש"י כתב דהיינו כשעמד על פרסותיו,[[107]](#footnote-108) דלת"ק כיון שהלך טעון שחיטה מדרבנן דאתי לאחלופי לאכול בהמה בלא שחיטה, וכ"כ באו"ה להר"י מבניולש פכ"ו בשם הראב"ד, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף קל"ד, והאו"ז בסימן ת"מ, - אך הרמב"ן והרשב"א כתבו דהא דהוא טעון שחיטה הוא משום מראית העין, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ה', והסה"ת בהל' או"ה סימן מ"ה, והמ"מ בפ"ה ממאכ"א הי"ד.

ובפי' הר"י מנרבונא כתב בדעת הרי"ף דהא דהוא טעון שחיטה הוא דין דאורייתא, ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיט לאיבעיא דר' ירמי' דמהו לגמוע את חלבו, דכיון דכשהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה, לי"ב לאיסור אבר היוצא,[[108]](#footnote-109) דל"ה כיוצא חוץ למחיצתו, דדמי לבן ט' חי לר"מ דאינו ניתר בשחיטת אמו, דלי"ב לאיסורא דאבר היוצא,[[109]](#footnote-110) וכ"כ בצ"פ מהדו"ת פ"ה מיסוה"ת ה"ו ופ"ו ה"ו ופ"ה מע"ז ה"א בדעת הרמב"ם, וכתב לדקדק כן גם ממשמעות ד' הרמב"ם בפי"ב משחיטה ה"י דכשהפריס ע"ג קרקע יש בזה לאיסור שחיטת אותו ואת בנו מדאורייתא, ואך דאינו לוקה, ועי' בדבריו בהל' ע"ז שם במש"כ בטעם הא דאינו לוקה, ועיי"ש שפירש דהוא משום דבעינן שיהא היתר השחיטה נמשך, וכל שהפריס ע"ג קרקע והוי כבהמה בפנ"ע בטל היתר השחיטה.

בל' הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הי"ג י"ד משמע, דדהא דהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה הוא רק בבן ט', אך בן ח' אף אם הפריס ע"ג קרקע אין טעון שחיטה, וכ"ה בתוה"א בית ב' שער ה' נח: ובתוה"ק שם סא. ובטוש"ע סימן י"ג ס"ב, וכ"כ הפמ"ג שם בשפ"ד סק"ב והבית מאיר שם, - והיד יהודה שם סק"ב הביא מד' הפרדס לרש"י בהל' שחיטה סימן ר"ו והסה"ת בסימנים סימן מ"א והסמ"ק בסו"ס ר"א דמבו' דאף בן ח' חי שהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה,[[110]](#footnote-111) ועיי"ש במש"כ בטעם הפלוגתא בזה.[[111]](#footnote-112)

**דיני הפריס ע"ג קרקע**

**א** הרי"ף כתב דכל שהפריס ע"ג קרקע חלבו אסור, וכ"כ הבה"ג בסימן ס"ו, וכ"כ ש"ר בסוגיין, - אך באו"ה להר"י מבניולש פכ"ו כתב בשם הראב"ד, דאע"ג דמשמע הכי, כד מעיינת ביה שפיר, חלבו מותר אף כשהפריס ע"ג קרקע.

**ב** לקמן בסוגיין אמרו בבן פקועה דנפל דובא עלי' דמהני לי' שחיטה, והתוס' שם כתבו דהא דלא אסרו בזה משום דרוסת הזאב, הוא משום דלא גזרו אלא בשחיטה דמפרסמא, אבל דטריפות דידי' לא מיפרסמא כ"כ, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והרא"ש והר"ן, והרמב"ן כתב עוד, דהוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו רבנן, וכ"כ בחי' הרא"ה, (וזה שלא כדבריו בבדה"ב, וצ"ע).[[112]](#footnote-113)

אך הבעה"ע בהל' שחיטה כח: כתב דהתם איירי בגונא דלי"ב משום דריסה, וכל דיש בו משום דריסה ה"ז אסור, וכ"כ האו"ז בח"א סימן ת"מ דטריפות אוסרין בו משום דאתי לאחלופי בבהמה מעליא, וכ"כ הרא"ש והמאירי בשם י"א, ועיי"ש שדחו לזה.[[113]](#footnote-114)

והרא"ה בבדה"ב בית ב' שער ה' סא. כתב דכל טריפות אוסרין בו, ורק טריפות כעין דריסה אינה אוסרת בו, כיון שאין אלא סירטא ויש בדבר כמה דינים דבעינן מדעת ובעינן מחיים ויש שאין להם דריסה ויש שאין להם בגדולים, וכתב דאפשר דבדיני ספיקות הולכין בו להקל.

והמאירי כתב בשם חיבורי רבותינו שבצרפת דאם הי' הטריפות דבר הנראה לכל, יש בזה משום מראית העין, ועד"ז כתב הפמ"ג במש"ז סימן י"ג סק"ד דטריפות מפורסם דמחוסר אבר אוסר בו, - אך היד יהודה שם סק"ד כתב דכל טריפות מותרין, משום דאין הכל בקיאין בהל' טריפות, וכמש"כ הר"ן, וכתב דזהו גם מכוון ש"ר שכתבו דטריפות אי"ז מפורסם.

**ג** הרשב"א בסוגיין כתב, דכמו דאין טריפות אוסרות בו, אף אין הלכות שחיטה נוהגות בו ואפי' החליד או דרס, דאין הרואה יודע שדרס או שהחליד והבא לימלך מלמדין אותו, ובתוה"ב בית ב' שער ה' סא. הוסיף דה"נ מהני אף כששחט בסכין פגומה, וכ"כ החינוך במצוה קמ"ז דאינו נפסל בשהי' ודרסה, - והרשב"א במשמה"ב שם כתב דמ"מ ל"מ בו נחירה או עיקור, שהם ניכרים, ועוד דאינם דרך שחיטה כלל, דאין שחיטה אלא בשוחט סימנים לרחבן ולא שקרען לרחבן או עוקרן ממקום מחברתן, ומשא"כ בסכין פגומה דהוא דרך שחיטה אלא דדבר אחר גורם לו ליפסל, ועיי"ש שכתב דגם לפ"ד הרא"ה שם הי' בדין להכשיר בסכין פגומה, עיי"ש.

אך הרא"ה בבדה"ב שם נחלק ע"ז דכל דלא שחט כראוי ל"מ, והוא לפי דבריו שם דאף טריפות אוסרות בו, וכ"כ הרא"ש בסימן ו' והר"ן, וכתבו דאף דאין טריפות אוסרות בו, מ"מ כיון שהצריכוהו שחיטה, שחיטה מעלייתא בעינן, וכ"כ הטור בסימן י"ג, - והפליתי שם סק"ג נסתפק אם נקובת הושט אוסרת בו, כיון דהויא נבילה והו"ל כשאר פסולי שחיטה, והביאו הפמ"ג במש"ז שם סק"ד, ועיי"ש שדקדק מד' התבו"ש להכשיר בזה, וכן נסתפק בזה בגל' הגרע"א שם ס"ב, אך הפמ"ג בשפ"ד שם סק"ה צידד לאסור בזה, וכ"כ בכ' הגר"ח בסוגיין בדעת הרמב"ם, עיי"ש.

**ד** הט"ז בסימן י"ג סק"ד צידד, דאף דהוא צריך שחיטה, מ"מ אם לא נשחט לא החמירו לאסרו דיעבד, והש"ך בנקוה"כ שם הוכיח מד' הראשונים דה"ז אסור בדיעבד בלא שחיטה, וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"ז דרק כשלא הפריס ע"ג קרקע אינו מטמא משום נבילה, וכן הסכימו האחרונים.

**ה** בתשו' הרשב"א ח"א סימן תקכ"ה כתב, דאף דדין השחיטה בזה הוא משום מראית העין, מ"מ כיון שהצריכו חכמים מכח זה לשחוט הו"ל ככל מצוה של דבריהם דמברכין ע"ז, והפר"ח בסימן י"ג סק"ה כתב דאף דהי' מקום לומר דלהרשב"א לטעמי' דאין כל דיני שחיטה נוהגין בו אין מברכין ע"ז, מ"מ כיון דמצוה לשחוט מדרבנן לאפוקי ניחור ועיקור, שייך שפיר לברך וציונו על השחיטה, אע"פ שאין כל דיני שחיטה נוהגין בו.[[114]](#footnote-115)

**ו** בד' הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"ז מבו', דאם הפריס ע"ג קרקע ומת, ה"ה מטמא משום נבילה, אך המאירי כתב דאינו מטמא משום נבילה, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שהובאו באו"ה להר"י מבונילש פכ"ו, וכ"כ הרמב"ן והר"ן לעיל בסוגיין בביאור הס"ד שם, דל"ב שחיטה אלא להתירו באכילה משום מראית העין, אך אם מת אינו מטמא במשא, (וצ"ע אם ס"ל כן לפי האמת), - ובכ' הגר"ח בסוגיין כתב בטעמא דהרמב"ם, דהוא משום דהתקנ"ח לא היתה רק להצריך מעשה שחיטה, אלא תיקנו דאינו ניתר בשחיטת אמו, וע"כ אף הוא מטמא במשא.

**ז** הרמב"ם בפי"ב משחיטה ה"י כתב דכל שהפריס ע"ג קרקע יש בו משום אותו ואת בנו, וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה כח:, אך היד יהודה בסימן ט"ז סק"ו דקדק מד' הבה"ג דלי"ב משום אוא"ב, ועיי"ש שכתב דהוא משום דל"ש בזה הגזירה, דמי שיודע ששחט את אמו יודע דהוא בן פקועה, ועיי"ש במש"כ בטעמא דהרמב"ם והבעה"ע שאסרו, ולמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דהתקנ"ח היתה דאינו ניתר בשחיטת אמו, י"ל דמה"ט הוא דיש בזה משום אוא"ב, אף דלא שייך בזה טעם הגזירה.

**ח** הכנה"ג בהג' טור סימן ס"א אות ו' כתב דכשהפריס ע"ג קרקע הוא חייב במתנות, אך הפר"ח שם סקי"א כתב דאינו חייב במתנות, כיון דלא מפרסמא מילתא כולי האי, דאינשי מצו למיתלי שקנאם מכהן, וכתב דל"ד להא דיש בזה משום אוא"ב, דשאני התם דכיון דצריך שחיטה מד"ס אתו למיטעי ולאיחלופי בין זה לאוא"ב דעלמא, אבל הכא דאיכא למיתלי לא לא טעו ולא מיחלף להו לאינשי.

**אמר אביי הכל מודים בקלוט בן פקועה שמותר וכו' איכא דאמרי אמר אביי הכל מודים בקלוט בן קלוטה בן פקועה שמותר,** כן גיר' רש"י, והרשב"א כתב דמשמע לפ"ז דלל"ב לא שרי בקלוט בן פקועה, ודוקא בקלוט בן קלוטה בן פקועה דאיכא תרי תמיהי שרי,[[115]](#footnote-116) ועיי"ש במש"כ לדון כמאן קי"ל, והרא"ש בסימן ו' כתב דקי"ל כל"ק, - אך הבעה"מ כתב דל"ג איכא דאמרי, והא דאמר הכל מודים בקלוט בן קלוטה, היינו כשאמו קלוטה ואם אמו פקועה, ובכה"ג דאין הוא עצמו בן פקועה, לא שרי אלא בדאיכא תרי תמיהי, עיי"ש.

באו"ז סימן ת"מ כתב בשם ר"ש גאון שהמית ב' בני פקועה והאכילם בחופה, ועיי"ש שכתב דאין ללמוד מזה דס"ל דקי"ל כר"ש שזורי, וכמש"כ המאירי בשם קצת מפרשים שפסקו כר"ש שזורי, דשאני התם דבחופה הי' מעשה ודמי למילתא דתמיהא דדכירי אינשי, והובא בדרכ"מ וב"ח סימן י"ג, והרמ"א שם ס"ב רמז לזה.

\*הבעה"מ עמד ע"ד הרי"ף שלא הביא להך דינא דקלוט וכו', והרמב"ן כתב דשמא הוא מן הדברים שהשמיט מפני שאינם נמצאים פעם אחת בשמיטה, והב"י בסימן י"ג עמד במה שהשמיט הרמב"ם לדין זה, אף שאינו רגיל להשמיט לדבר שאינו מצוי.

ובתפארת למשה בסימן י"ג כתב בדעתו, דהך דינא הוא לדעת ר"ש דקלוט אסור, ואמרו לעיל ס"ח ב' דבן פקועה קלוט מותר, ובזה הוא דקמ"ל דלא אסרוהו אף כשהפריס ע"ג קרקע, כיון דכל מילתא דתמיהא וכו', אך לעולם הוא טעון שחיטה אף בכה"ג, דכיון דכל בן פקועה שהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה, לא חילקו חכמים בדבר, וכעי"ז כתב בכ' הגר"ח בסוגיין, ועי' בכ' הגרי"ז בבכורות ו' א' במש"כ לפרש לפ"ז לל"ב דשרי בקלוט בן קלוטה בן פקועה.[[116]](#footnote-117)

\***ר' יוחנן אמר הוא מותר ובנו אסור,** בד' הבעה"מ והרשב"א מבו' דהיינו משום דבבנו מודה ר"ש שזורי דהוא צריך שחיטה משום מראית העין, - אך בתפארת למשה בסימן י"ג כתב בדעת הרמב"ם דהיינו דמדאורייתא הוא טעון שחיטה, ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לדינא דר' משרשיא, וכ"כ בזכר יצחק ח"א סימן ל"ה, ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דדוקא למ"ד דחלבו וגידו של בן פקועה מותרים, דלדידי' התירה תורה כל הנמצא בבהמה, ולפ"ז אף הא דאינו טעון שחיטה, היינו שהתירתו תורה בלא שחיטה, וע"כ אף הולד הנולד מן הבן פקועה מותר כיון שנולד מהיתר, אך לפ"מ שפסק הרמב"ם דחלבו וגידו אסורין, הרי בע"כ דהא דאינו טעון שחיטה הוא משום דחשיב כנשחט, ולפ"ז אין להתיר את הולד הנולד ממנו, שלא נעשה בו שחיטה, וע"כ נמי אם בא על בהמה מעלייתא מהני שחיטה להולד הנולד ממנו, והיינו דדמי לשחט בו רוב ב' ועדיין הוא מפרכס ובא על בהמה מעלייתא, דמסתברא מילתא דמהני שחיטה להולד, ולי"ב לדינא דרב משרשיא.[[117]](#footnote-118)

1. ואי נימא בדעת הרשב"א דאיסורא דאבר היוצא אחר חזרה הוא משום דאין שחיטת אמו מתירתו, צ"ל דמ"מ לא נתחדש הא דאין לו תקנה בחזרה, אלא לענין איסור, ולא לענין לטהר מטומאה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בד' הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"ט משמע דטומאת האבר היוצא היא משום נבילה, אך אי"ז מוכרע, די"ל דמכוון הרמב"ם שם הוא דטומאתו היא כטומאת נבילה, וזה כמש"כ שם ה"ג דאבר מן החי מטמא כנבילה, וכתב שם דהוא אף באבר הפורש מן השליל, וכתב הכס"מ דהוא נלמד ממשנתינו, - ויש שכתבו לחלק בזה בין איסור אכילתו לטומאתו, דאיסור אכילתו הוא משום אבמה"ח, וכמש"כ הרמב"ם בהל' מאכ"א, וטומאתו היא משום נבילה, וכמש"כ הרמב"ם בהל' שאה"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בסקל"א שכתב דאי נימא דאיסורא דאבר היוצא, הוא איסור בפנ"ע, ואי"ז משום דאין שחיטת אמו מתירתו, ניחא הא דמדמינן לה לטריפה, - והיינו דלפ"ז הנידון אם שחיטת אמו מטהרתו, הוא משום דהוא אסור באכילה, ומכח זה י"ל דלא תטהרנו שחיטת אמו, וכדמדמינן לה לבהמה טמאה, ובזה מדמינן אבר היוצא דאיסורו הוא כטריפה, לטריפה עצמה דשחיטתה מטהרתה מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ול"ד לבהמה האסורה משום שור הנסקל וכיו"ב, דבפשוטו שחיטתה מתירתה לגמרי, דשאני איסור שור הנסקל שהוא איסור מן הצד שחל על בהמה זו, ואי"ז טעם שלא יהא בה היתר שחיטה, ומשא"כ באיסור טריפה דאי"ז מין בהמה שהותרה באכילה, - אך בחי' הר"ן בסנהדרין קי"ב א' מבו' דגם בבהמת עיר הנדחת איןשחיטתה מתירתה באכילה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך זה ניחא למש"כ בחי' הגרי"ז במכתבים, דהא דליכא בטריפה היתר שחיטה, הוא דין נוסף, מלבד עיקר איסורה, אך במכתב הגרי"ז שנד' בכ' הגר"ח לעיל י"ג א' מבו' דעיקר איסור טריפה הוא משום דלי"ב היתר שחיטה, ופירש שם לפ"ז מש"כ הרמב"ם דנבילה וטריפה מצטרפין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ושמא י"ל בדעת הבעה"מ, דכל הא דקאמר ר"מ דשחיטה אינה מועלת לטהר מידי נבילה בדבר שאינו גופה, הוא רק בדבר האסור באכילה, דאינו בכלל בקר וצאן ולא נאמר בו הכשר שחיטה, אך בבן ט' חי דהוא דבר המותר באכילה ונאמר בו הכשר שחיטה, שפיר מהניא שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, - ועי' בלב ארי' בסוגיין שנקט בפשיטות, דמודה ר"מ דהשחיטה מועלת לטהר את המקום חתך, אף שאינה מתירתו באכילה, דדוקא האבר היוצא דיש בו איסור בשר בשדה טריפה, ל"מ השחיטה לטהרו מידי נבילה, ועיי"ש משה"ק לפ"ז, ועיי"ש בתו"ד שכתב דכ"ז הוא בעובר חי, אך בעובר מת, ל"מ השחיטה לטהר את המקום חתך, ולפ"ד הרמב"ן לכאו' אין מקום לומר כן. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להסתפק אם היינו משום דכל דאיכא בבגד שלשה על שלשה סגי בחלק ממנו לטמאות, וע"כ נמצא כל מקצת ומקצת מכח מה שנוגע בשאר הבגד, אף דבשאר הבגד אין שלשה על שלשה, (וי"ל דהיינו רק משום שיש בו שלש על שלש), או דהיינו דכיון דמגע בית הסתרים מגע הוא, חשיב כנוגע בכולו, דכמו דאם דבר אחר נוגע במקום א' בבגד חשיב כנוגע בכל הבגד, ה"נ חצי הבגד שנוגע בחצי האחר, חשיב כנוגע בכל הבגד, ובל' השטמ"ק מנחות כ"ד ב' משמע כדרך קמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך בס' שחיטת חולין כתב בשם הגרי"ז, דדוקא במי חטאת שהן מטמאין בכ"ש מצינו לטמאותן מכח הא שהן נוגעין בעצמן, דכל כ"ש וכ"ש נוגע בעצמו, אך בבגד שאינו מטמא אלא בכשיעור, א"א לטמאות משום שכל כ"ש נוגע בעצמו, וע"כ פירש"י הכא דטעם הטומאה הוא משום שנוגע זב"ז, - וי"ל לפ"ז, דמה שהוצרך רש"י בפסחים לפרש דטעם טומאתן הוא משום שהן נוגעין בעצמן, הוא משום דקשיא לי' דמ"ט לא תלינן לה בפלוגתת ר"מ ור"י, דס"ל דגם במשקין חשיב מגע טיפה זו בחברתה כבית הסתרים, וע"ז כתב דאין נגיעה גדולה ממה שהן נוגעין בעצמן, וזה מהני לכו"ע, אך בחזו"א טבו"י סימן ד' סק"ו כתב דהא דהן טמאין אף לר' יוסי, הוא משום דשאני משקין דבכל שעה מתנענעין ונוגעין זה בזה, או משום דלעולם לא חשבינן למשקין כמגע בית הסתרים, כיון דאינם מחוברין, ואע"ג דיש להן דין חיבור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שהביא לזה מסוגיית הגמ' הכא, וצ"ע דבגמ' הכא לא נתפרש דהטעם הוא משום דבשעת פרישתו וכו' אלא בדין גע"ג הבא מבגד גדול, אך בהא דמטמא ר"מ בשלשה של שלשה שנחלק לא נתפרש בגמ' דהוא משום דבשעת פרישתו וכו', - וצ"ל דמכוון דבריו הוא, דכמו דאמרינן הכא דבגע"ג הבא מבגד גדול לכו"ע טמא משום דבשעת פרישתו מאביו מקב"ט, ה"נ הא דמטמא ר"מ בשלשה על שלשה שנחלק הוא מה"ט, ואך שנחלקו ר"מ ור"י אם גם בכה"ג אמרינן דבשעת פרישתו מקב"ט, וכמש"כ הראבי"ה שם בסוד"ה ונ"ל דהיינו. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"כ הרשב"א ותוס' הרא"ש דהנידון אם אמרינן שבע לה טומאה, הוא איבעיא דלא איפשיטא, - והמל"מ בפי"ב משאה"ט ה"י תמה ע"ז, דמברייתא דב' סדינים מוכח דאמרינן שבע לה טומאה, וכמש"כ התוס' בסוגיין ובמנחות כ"ד ב', ולמש"כ בחי' המיוחסים להרשב"א במנחות שם ניחא, ואך דדבריו שם צ"ב, ובסד"ט בכלים פכ"ז כתב בדעת הרמב"ן ודעימי' דס"ל דהא דתניא בב' סדינים דהעליון טמא מדרס, תחילת דינא הוא, אך אחר שהתחתון טמא מדרס ומגע מדרס, ה"ה דהעליון טמא מגע מדרס, וכ"כ החזו"א כלים סימן ל"א סק"ד דיש לפרש כן. [↑](#footnote-ref-11)
11. והי' מקום לומר דהוא משום דכ"ז שהוא טמא מדרס ל"מ חייל עליו טומאת מדרס משום דשבע לי' טומאה, ורק אחר שנקרע בשיעור המטהרו מטומאת מדרס הוא דמצי לחול עליו טומאת מגע מדרס, וע"כ רק בבא מבגד גדול ה"ה טמא מגע מדרס, משום דאף אחר דנטהר הקרע מטומאת מדרס עדיין הבגד עצמו טמא מדרס, ומשא"כ בגע"ג שנחלק, דכשנטהר חלקיו מטומאת מדרס, לא נשתייר דבר הטמא מדרס, אך אי"ז מתישב לדעת רש"י ודעימי' שנקטו דלא איפשיטא דאמרינן שבע לי' טומאה, גם אי"ז מתישב לדעת הרר"ש דלא אמרינן שבע לי' טומאה בטומאה הבאה לו מעצמו, ועי' בתפארת יעקב שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואף דתנן בכלים פכ"ז מי"ב דגע"ג שנקרע ואין בשרו נוגע בכסא טמא, י"ל דהיינו רק כשנקרע באמצעו, אך כל שנקרע בצידו אפי' מעט, כבר לא חשיב כגע"ג ואינו טמא מדרס, והיינו משום דלא חשיב כגע"ג אלא אם ה"ז מחובר לכל אורך ורוחב הג', וצ"ע, אך בחזו"א כלים סימן ל"ג סק"א לא נקט כן, ועיי"ש משה"ק לפ"ז, (ועוד צ"ע בזה ממתניתין דכלים פכ"ח מ"ח דלפי' הר"ש שם מבו' דבכה"ג ה"ז מקב"ט, וצ"ל ע"ד מש"כ החזו"א שם סימן ל"ג סק"ג דבגד שלם שאני), וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם יש להעיר ע"ז מהא דבגע"ג שנחלק לא אמרינן דהעומד ליחתך כחתוך, משום דבגד לאו לחתיכה קאי, והרי דאף דדעת האדם לחתכו, וגם התחיל לחתכו, מ"מ כיון דמצ"ע אינו עומד לחתיכה, לא חשיב כעומד ליחתך, - אך זה מתישב היטב למש"כ הרמב"ן והרשב"א והר"ן לקמן קכ"ג א' דאיירי בנחלק מאליו. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם בגע"ג שנחלק מבו' בסוגיין דאם הי' עומד לחתיכה, הי' טמא מגע מדרס, ומבו' דכל דיש בבגד שלשה על שלשה שהוא שיעור יחוד למדרס, יש דין טומאה אף על מקצת ממנו, ועי' בזה בקה"י טהרות סימן ל"ח, ועי' גם בכ' הגר"ח בקונט' בעניני נגעים, דשיעור שלש על שלש הוא מדין שיעורים, ואף בבגד גדול לא חיילא טומאה על פחות משיעור זה, אך שיעורא דשלשה על שלשה הוא מדין חשיבות, ופירש כן במה שאמרו בזבחים צ"ה א' דמעיל שנטמא מכניס פחות מגע"ג, ואמרינן התם דל"ב בו שלשה על שלשה משום דאגב אביהם חשיבי, ומבו' דעל שיעור שלשה על שלשה מהני הא דאגב אביהם חשיבי, ועל שיעור שלש על שלש ל"מ הא דאגב אביהם חשיבי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. והרי באמת מסברא הי' מקום לומר, דבכלל הטומאה החמורה נכלל הטומאה הקלה, ואף אם פקע הטומאה החמורה נשתיירה הטומאה הקלה, ועי' במרכה"מ פ"ג מטו"א ה"ה ובשפ"א במנחות כ"ד ב' שעמדו בכעי"ז, אך אי"ז כן, דהואיל וחלה הטומאה בתורת טומאה חמורה, הרי דכל דפקע הטומאה החמורה ליכא בזה טומאה קלה, אך כל דאיכא מגע בית הסתרים, חיילא הטומאה אף בתורת טומאה קלה, ול"ש בזה דינא דשבע לי' טומאה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועד"ז מצינו בדין אאחע"א, דהא דבב"א חלין תרוייהו, אי"ז משום דאי"ז איסור חל "על" איסור, אלא הוא דכשהן חלין בב"א לא עדיף חד מחברי', וע"כ כתבו התוס' בכתובות ל' ב' סוד"ה לא צריכא, דאף אם אי"ז כאחד ממש, חשבינן לה כבב"א וחלין ב' האיסורים, ומדמו לה דה"נ אמרינן קלב"מ בכה"ג. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי"ש שכתב להוכיח דאין כונתם דבבגד שיש עליו תורת כלי שנקרע טהור משום דהו"ל פנים חדשות, דא"כ מ"ט אמרו בזבחים צ"ה א' דמעיל שנטמא אסור להכניס לעזרה גע"ג ממנו, הרי כל הטומאה הויא על הכלי, וגע"ג שבו ל"ה כלי, עיי"ש, אך לכאו' י"ל, דהגם דגע"ג בפנ"ע ל"ה כלי, אך כל שהבגד כולו קיים, יש תורת כלי על כל גע"ג שבו, וע"כ אסור להכניסו לעזרה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומש"כ במשנת ר"א שם דהיינו דדינא דשבירה המטהרת הוא דוקא כששובר בידים, אך היכא דנשבר ממילא אינו נטהר אא"כ נתבטל ממנו דין קבלת הטומאה, העירו ע"ז דבד' הרמב"ן שם מבו' די"ל, דבטלית שיש עלי' טומאה אחת היא נטהרת אף כשנקרעה מאלי', ובטלית שהי' עלי' ב' טומאות אינה נטהרת אלא כשקרעה בידים, ואם טהרת שבירה היא רק בששבר בידים, א"כ כשנקרעה מאלי' מ"ט היא נטהרת כשלא הי' עלי' אלא טומאה אחת, אף שנשתייר בה שיעור קבלת טומאה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ומצינו בד' רבינו משולם בתשו' ספר הישר לר"ת, דכ"ח שנשבר צריך הערב שמש, ומבו' דשבירה הוי מעשה המטהר דומיא דטבילה, - ויש לציין עוד למה שמצינו בכ"ד שדימו כפרת החטא ע"י שבירת הלב, לטהרת כ"ח שנשברו, עי' ברעיא מהימנא פנחס רכד: ובשערי תשובה שער א' אות ט"ו. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך במשנת ר"א שם הוכיח לא כן, עיי"ש, - ויש להוסיף, דממש"כ רש"י דכל שיש עלי' ב' טומאות ל"מ השבירה לטהרה מטומאת מגע, משמע דלא חשבינן לה כפנים חדשות, דא"כ הי' בדין דיועיל זה לטהרה לגמרי, וגם בפשוטו דינא דמתניתין בכלים שם דנטהר משום דהוי פנים חדשות, הוא גם בדבר הטמא מדרס דיש עליו ב' טומאות. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיי"ש דגריס בד' רש"י בסוגיין מטמאה "מוקדשין" מדרבנן, והוכיח מזה שדעתו דאף אם היא חולין ה"ה מטמאה קדשים, אך לפי הנוס' בפירש"י שלפנינו מטמאה "במוקדשין" מדרבנן, אין להביא מדבריו לנידו"ז. [↑](#footnote-ref-22)
22. ולמש"כ הפמ"ג דפלוגתא דר"מ ורבנן היא בעיקר איסורו של אבר היוצא, י"ל דר"מ לטעמי' דאיסור אבר היוצא הוא משום דאין שחיטת אמו מתירתו, פריך שפיר דאם מועלת לו שחיטת אמו לטהרו, ה"נ תועיל לו להתירו באכילה, וע"ז השיבו חכמים דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע כטריפה, וע"כ אף דהשחיטה מועלת לו, מ"מ יש בו איסור כטריפה. [↑](#footnote-ref-23)
23. והרשב"א הק' ע"ז, דלרבנן הרי גם בלא חזרה שחיטת אמו מטהרתו, ואם המכוון דמהניא החזרה לטהרו מטומאת טריפהשחוטה, הרי אי"ז אלא דינא דרבנן, וצ"ע דמ"מ כיון דאף לדעת ר"מ כל שחזר האבר מהני שחיטת אמו לטהרו, שפיר אמרינן דל"ד אבר דעובר לאבר דבהמה, דאבר דבהמה שחיטה עושה ניפול, כיון דאין לו תקנה בחזרה לענין זה, אך אבר דעובר דגם אם היתה השחיטה עושה ניפול, הי' לו תקנה בחזרה, ע"כ אין השחיטה עושה ניפול, ועי' ביבין דעת בסימן י"ד סק"ג שעמד בכעי"ז, - ולכאו' בעכצ"ל דפשיטא לי' להרשב"א דלר"מ דקאמר דאין שחיטה מועלת על דבר שאינו גופה, אף כשחזר אין השחיטה מטהרתו, וע"כ פירש דד' התוס' קיימי לדעת רבנן, וע"ז הק' דלרבנן אף בלא חזרה אין שחיטת אמו מטהרתו, אך אכתי צ"ע, דמ"מ שפיר י"ל דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דאף אם לא תטהרנו שחיטת אמו, מ"מ אית לי' תקנתא בחזרה, ומכח זה מועלת לו שחיטת אמו לטהרו אף קודם חזרה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ובאג"ט גוזז סקי"ד כתב לפרש בדינא דמיתה עושה ניפול, דהא דאבר המדולדל אינו מטמא מחיים, הוא משום דהמחובר לחיות הבהמה הרי הוא כמוה, וע"כ כשמתה הבהמה חשיב כמו שנפל ממנה, דלא חשיב כמחובר אלא בעודו בחיותו. [↑](#footnote-ref-25)
25. והיינו דהעובר עצמו חשיב כחי, כיון שהוא ניתר בשחיטת אמו, והאבר היוצא שאינו ניתר בשחיטת אמו, לא חשיב מצ"ע כחי, אלא דהו"ל כאבר המדולדל, וכשמתה האם וחשיב דעי"ז מת העובר, אמרינן דמיתה עושה ניפול, דלא נעשית המיתה על האבר היוצא, וע"כ הו"ל כאבמה"ח, - ועי' ביבין דעת בסימן י"ד סוסק"ג דכ"ז הוא בעובר מת, אך בעובר חי, אף בבן ח', לא חשיב האבר כאבמה"ח, אא"כ חתכו ממנו בעודו חי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. והפר"ח בסימן ס"ב סק"ז כתב דהא דאין לוקין עליו הוא משום דהו"ל לאו שבכללות, וצ"ע לפ"ז לישנא דאין בהן אלא מצות פרוש, ולפ"ד המ"מ ניחא, דהיינו דאי"ז איסור גמור, אלא הוא כחצי שיעור. [↑](#footnote-ref-27)
27. והגרע"א בסוגיין הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן קכ"ט ב' דאבר המדולדל אסור לבן נח, והיד יהודה שם סקכ"ז כתב די"ל דהתם הוא רק כשמתה, והא דס"ד התם דקאי על נשחטה, הוא לפ"מ דס"ד הכא דלר' יוחנן באבר דבהמה שחיטה עושה ניפול, ועי' גם ביבין דעת סימן ס"ב סק"ד שכתב דפליגי בזה אמוראי שם, ועיי"ש שהביא מד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן שם, דמפרש דמה שאמרו דא"א להאכילו לאחרים, הוא משום שהוא מחובר בבהמה, וזה מתישב עם מש"כ שם בדעתו דאף כשמתה הבהמה מותר האבר המדולדל לב"נ. [↑](#footnote-ref-28)
28. ומה"ט דנו התוס' שם לתלות לדין זה בפלוגתת ר' יוחנן ור"ל בדין חלבו של בן ט', והיינו משום דהצד דל"מ השחיטה, הוא משום דל"ה בהמה לעצמו ולי"ב דין שחיטה, וע"כ הי' מקום לתלותו בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל אם חדשים גרמי או חדשים ואוירא גרמי, - ויש להוסיף, דבד' התוס' שם מבו' דהצד דל"מ בו שחיטה, אי"ז משום דאין סימניו חשובין סימנים, אלא משום דלא נאמר בו דין שחיטה, וזהו שכתבו שם דאף לר"ל י"ל דבמעי אמו מהני בו שחיטה כי היכי דמהני בו שחיטת אמו, דאי נימא דהצד דל"מ בו שחיטה הוא משום דאין סימניו חשובין סימנים, מה מועיל ע"ז הא דמהני בו שחיטת אמו, ובע"כ דהצד דל"מ בו שחיטה הוא משום דאינו בהמה ולי"ב דין שחיטה, וזהו שכתבו התוס' די"ל דאף דאינו בהמה מ"מ מהני בו שחיטה, מכח הא דהוי חלק מאמו. [↑](#footnote-ref-29)
29. והנה אמנם הר"ן גופי' העתיק לד' רש"י דטעמא דר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו הוא משום דחדשים גרמי לשוויי' בהמה באפי נפשי' ולא איתרבי מכל בבהמה תאכלו, ולפ"ז נמצא דלי"ב כלל לדין שחיטת אמו, ותיקשי דא"כ מאי מיבע"ל דלא תועיל לו שחיטת עצמו.

    אך שמא י"ל למש"כ בחי' הר"ן דכל הא דלר"מ ל"מ לו שחיטת אמו הוא משום דכל דאפשר לו בשחיטת עצמו לא התירתו תורה בשחיטת אמו, ומה"ט אם מת אחר שכלו לו חדשיו מהני לו שחיטת אמו, והרמב"ן כתב כן גם למש"כ רש"י דחדשים גרמי, ולפ"ז נמצא דשפיר הוו סימני אמו סימנים לדידי', שהרי אם ימות יהא ניתר בסימנים אלו, וע"כ י"ל דלא תועיל לו שחיטת עצמו, גם י"ל דכיון דכששחט את העובר, נעשה כבן ט' מת, ואם לא יהא ניתר בשחיטת עצמו, תועיל לו שחיטת אמו, הרי דמכח זה י"ל דאינו ניתר בשחיטת עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. אך בד' התוס' בב"ב קמ"ב א' ד"ה נוחל, ושם ע"ב ד"ה דהוא מיית, מבו' דאף אחר שמתה האם, לא חשיב העובר כילוד, וכמו שהוכיח הקצוה"ח בסימן ר"ט סק"ג, וזה כדעה קמייתא שהביא הרמב"ן בתוה"א שם.

    והתוס' בנדה מ"ד א' ד"ה איהו מיית, נסתפקו אם הא דההורג עובר פטור הוא אף כשמתה אמו, או דבכה"ג ההורגו חייב, משום דכמונח בקופסא דמי, והקצוה"ח שם נקט דמש"כ דכמונח בקופסא דמי, היינו דחשיב כילוד לגמרי, וצ"ע דלכאו' בד' התוס' שם מבו' דאף להצד דההורגו חייב חשיב כעובר, ומ"מ ההורגו חייב כיון דאין חיותו תלוי' בחיות אמו, (וע"כ מבו' בדבריהם דלצד זה הא דתנן דבן יום א' ההורגו חייב אבל עובר לא, אי"ז בכל גוונא, דהיכא שמתה אמו, ההורגו חייב, והא דתני דרק בן יום א' ההורגו חייב, הוא משום דבעובר לא פסיקא לי', עיי"ש). [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיקר ספק הגרע"א הוא לטעמי' דהצד דל"מ בו השחיטה, הוא משום דאינו בהמה בפנ"ע, אך למש"נ מד' הר"ן דהצד דל"מ בו השחיטה הוא משום דדינו בשחיטת אמו, הרי ודאי דכל שמתה אמו ולי"ב דין שחיטה דאמו, ה"ה ניתר בשחיטת עצמו. [↑](#footnote-ref-32)
32. והנה הבכור שור לעיל בסוגיין כתב דחלוק הוא התירו של בן ט' חי בשחיטת אמו, מהתירא דבן ח' בשחיטת אמו, דבן ט' חי התירו משום דחיילא עליו השחיטה, ובן ח' לא חיילא עליו השחיטה עצמה, אלא הוא ניתר בשחיטת האם, וכ"כ הראש יוסף לקמן צ"ב ב' ובפמ"ג סימן ס"ד מש"ז סק"ד בביאור מש"כ הב"י לדקדק מד' הרמב"ם דאף דחלבו של בן ט' חי אסור, מ"מ אם תלש ממנו חלב והניחו במעי הבהמה, ה"ה מותר, ונת' במקומו, ולפ"ז לכאו' מתפרש טעמא דר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, דהוא משום דפליג על עיקר הך מילתא דשחיטת האם חיילא אף על העובר, וע"כ הוא טעון שחיטה, שהרי בבן ט' חי לא שרינן אלא משום דחיילא עליו השחיטה, וכמש"כ הבכור שור, - ומד' רש"י וש"ר שלא פירשו כן בטעמא דר"מ, נראה דפליגי על יסוד ד' הבכור שור, וס"ל דשוה גדר ההיתר בבן ט' חי לגדר ההיתר בבן ח'. [↑](#footnote-ref-33)
33. וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך רש"י כלל לפרש לה"ט דחדשים גרמי לי' וכו', הרי יל"פ דזהו טעמא דבן ח' אין טעון שחיטה ובן ט' טעון שחיטה, משום דבן ח' ליכא שחיטה בגופו ובן ט' איכא שחיטה בגופו, - וי"ל למש"כ הרשב"א לקמן פ"ט ב' דטעמא דר"מ דטעון שחיטה הוא משום דחשיב לי' בהמה מעלייתא וקרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך, והיינו דכל הא דאמרינן דאיכא דין שחיטה בדידי' וע"כ אינו ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דחדשים גרמי וחשבינן לי' כבהמה מעלייתא, אך בלא"ה ל"ה חשבינן כלל דאיכא דין שחיטה בדידי', ושפיר הי' ניתר בשחיטת אמו, - ולפ"ז נמצא דזה עצמו טעמא דרבנן דפליגי וס"ל דשחיטת אמו מטהרתו, דאי"ז משום דפליגי וס"ל דמהניא לי' שחיטת אמו אף אם איכא שחיטה בגופו, אלא הוא משום דס"ל דחדשים ולידה גרמי, וקודם הלידה לא חשיב כבהמה בפנ"ע ואין בו דין שחיטה, וע"כ הוא ניתר בשחיטת אמו, (אך בל' הר"ן משמע דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דמהני בו שחיטת אמו אף אם איכא שחיטה בגופו, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-34)
34. וצ"ע בזה ממה שאמרו לקמן ע"ה א' בל"ק, דלר' יוחנן אם הטילה נפל חלבו כחלב בהמה, משום דאוירא גרים, ומבו' דאף שיצא מת לאויר העולם חשבינן לה כאוירא, ושמא איירי התם רק בהטילה נפל חי, אך אה"נ כל שיצא מת לא חשיב כאוירא, (אך בד' הגרע"א לעיל בסוגיין מבו' דאף כשיצא מת לאורי העולם חשיב כאוירא, עיי"ש במש"כ לדון בשחט את העובר במעי אמו, אם חלבו מותר לדעת ר"ל), - וצ"ל, דלעולם כל שמת כבר ליכא למעלת חדשים, דחדשים בלאו חיות לאו כלום הוא, וכמבו' בד' הרי"ד והמ"מ, ואך דאם חדשים לחוד גרמי, הרי דכיון דכבר הי' עליו תורת בהמה כשכלו חדשיו, ל"ה פקע מיני' כשמת, אך כיון דחדשים ואוירא גרמי, ובעודו במעי אמו ל"ה עליו תורת בהמה אף שכלו לו חדשיו, ע"כ כל שמת קודם שיצא וכבר לי"ב למעלת חדשים, אף אם יצא אח"כ ממעי אמו, אין תורת בהמה עליו, - שוב העירוני דא"צ לזה, אלא כל הא דפקע היתר שחיטת אמו, אך דבשעת השחיטה אכתי ל"ה חדשים ואוירא, הוא רק משום דאחר שיצא לאויר העולם ואיכא חדשים ואוירא יש בו חיות שלא חל עלי' שחיטת אמו, אך כל שכשיצא לאויר העולם כבר אינו חי, אי"ז טעם להפקיע את היתר שחיטת אמו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-35)
35. ומבו' לפ"ז, דאף אחר שנשחטה אמו ומתה, אכתי לא חשבינן לי' כילוד, וע"כ הוא דאם מת קודם שיצא לאויר העולם, הוא ניתר בשחיטת אמו, ולכאו' זה דלא כמש"כ הרא"ש בשלהי יומא בשם הרמב"ן, דכל שמת אמו הוי כילוד וכמונח בקופסא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך הרשב"א לקמן ע"ה א' ובתוה"ב בית ב' שער ה' נט. הסכים לד' התוס' דלא אסר ר"מ אלא כשיצא חי לאויר העולם, עכ"פ לדעת ר"ל לקמן שם, והיד יהודה בסימן י"ג סק"ה כתב דמצינו כן בכ"ד בד' הרשב"א דבמשנה כתב כדעה אחת, ובגמ' ובתוה"ב כתב כדעה אחרת. [↑](#footnote-ref-37)
37. ובפירש"י בגמ' בנוס' הכת"י שהובאה במהד' עוז והדר כתב דטעמא דמ"ד דהוא ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דל"ה כבהמה אלא כחתיכת בשר בעלמא. [↑](#footnote-ref-38)
38. והיינו דהרי הא דהוא ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דלא חשיב כבהמה בפנ"ע, וכמבו' בפירש"י במתניתין ובד' הרשב"א לקמן פ"ט ב', וביותר מבו' כן בפירש"י בכת"י שהובא במהד' עוז והדר, דהא דהוא ניתר בשחיטת אמו וחלבו מותר, הוא משום דהוי כחתיכת בשר בעלמא. [↑](#footnote-ref-39)
39. והרש"ש לקמן קכ"א ב' פירש בדבריהם, דאי"ז ס"ד בעלמא, אלא לפי האמת כל הא דהרובע את המפרכסת חייב, הוא רק בישראל בטמאה ובגוי בטהורה, אך בישראל בטהורה, כיון דבשחיטה זו היא ניתרת באכילה, לא חשיבא כחי' והרובעה פטור, ועיי"ש שכתב דמד' הרמב"ם מבו' דלא כן, וכ"כ החזו"א לקמן שם, - והא דבבן פקועה הרובעו חייב, הוא משום דהוא עצמו לא נשחט, וע"כ אף שהוא ניתר בשחיטת אמו, ל"מ זה אלא לענין עסקי אכילה, אך לענין שאר מילי לא חשיב כשחוט, וע"כ חשבינן לי' כחי. [↑](#footnote-ref-40)
40. ובזה ניחא משה"ק באבי עזרי פ"ז ממאכ"א ה"ג על מש"כ התוס' דבן פקועה גרע ממפרכסת, שהרי לענין טומאת אוכלין חזינן דמפרכסת גרע מבן פקועה, דבמפרכסת תנן בר"פ העור והרוטב דמטמאה טומאת אוכלין ובבן פקועה תניא לקמן ע"ה א' דלחכמים אינו מטמא טומאת אוכלין, ולפ"ד המהר"ם ניחא.

    ויש להוסיף, דהנה הרי"ד שם פירש דהס"ד דהרובעו פטור, לא קאי על אדם הרובעו, אלא קאי על הרבעת כלאים, וכ"כ הרגמ"ה והמאירי, וזה דלא כמש"כ התוס' דקאי על אדם הרובעו, וי"ל דתליא זב"ז, דהתוס' שפירשו דהס"ד לפטור הוא משום דחשיב כמת, יש לפטור מכח זה אף באדם הרובעו, אך הרי"ד ודעימי' דס"ל דהס"ד לפטור הוא משום דלא חשיב כבהמה, אי"ז טעם לפטור אלא בהרבעת כלאים, דלא חשיב כמין בהמה לעצמו, אך מ"מ כיון שהוא חי, ודאי דאדם הרובעו חייב, אך אי נימא דלתי' קמא דהתוס' הס"ד דהרובעו פטור הוא משום דל"ה בהמה, מבו' דהוי זה טעם אף לפטור את אדם הרובעו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
41. דאף לר' יהודה דדם התמצית חייבין עליו כרת, מ"מ הכא אין חייבין עליו כרת, דכל היכא דלא מחיייב אדם הנפש לא מחייב אדם התמצית, ובפשוטו מבו' מזה דדמו של שליל חשיב כדם התמצית, אך בד' הרמב"ן משמע דלא פסיקא לי' אם חשיב כדם התמצית או כדם האברים, וצ"ל לפ"ז דר' יהודה מחייב אף בדם האברים כרת, וכ"נ בל' הר"ן בסו"ד, וצ"ע דבמתניתין בכריתות כ' ב' משמע להדיא דמודה ר' יהודה בדם הטחול דאין חייבין עליו כרת, ולא פליג אלא בדם התמצית. [↑](#footnote-ref-42)
42. ולכאו' כ"ה גם למש"כ הרא"ש בסימן ה' דטעם הא דדמו אסור, הוא משום דחשיב כדם האברים שפירש של בהמה עצמה, אך למש"כ הקה"י בסימן י"ט והזכרון שמואל בסימן ע"ד סק"ב לפרש בדבריו, יש לדון בזה, וכ"ה משמעות ל' הטור בסימן ס"ה דאין חייבין על דמו כרת, וכמו שדקדק הב"ח שם, אך מש"כ שם דאינו אסור אלא מדרבנן, תמה ע"ז הפמ"ג שם בשפ"ד סק"א. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובזכרון שמואל סימן ע"ד סק"ב כתב די"ל דר"י ור"ל לטעמייהו אזלי, דפליגי לקמן ע"ה א' בדין חלבו של בן ט', דלר"י חדשים גרמי, והתירו בשחיטה הוא משום כל בבהמה תאכלו, ולר"ל חדשים ואוירא גרמי, והתירו בשחיטה הוא משום דלא חשיב כחלב, וע"כ לר' יוחנן לטעמי' דחדשים גרמי וחשיב העובר כבהמה, אף דמו של בן ט' חשיב כדם הנפש וחייבין עליו כרת, והתירא דכל בבהמה ליכא בדם, וכמש"כ הראשונים, אך לר"ל לטעמי' דחדשים ואוירא גרמי, לא חשיב דמו כדם הנפש, אך עיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפ"ו ממאכ"א ה"ה דמבו' דחייבין כרת אף על דמו של בן ח', והלח"מ שם כתב להוכיח מסוגיין דלר' יוחנן חייבין אף על דמו של בן ח' כרת, ועי' בזכרון שמואל שם מש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-44)
44. כאשר כ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם בר"פ גיד הנשה ובזבחים פ' כל הפסולין, דשליל הוא העובר הנמצא בגוף הבהמה קודם שלמותו, וכ"ה מבו' גם בל' הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הי"ג והי"ד ובפ"ז ה"ג, אך בד' הקרית ספר פ"ח ממאכ"א והשו"ע בסימן ס"ה ס"ז שנקטו בדעת הרמב"ם שם דמש"כ דגיד הנשה נוהג בשליל הוא רק בבן ט' חי, מבו' דס"ל דל' שליל מתפרש גם על בן ט' חי, (וכן משמע ממה שאמרו לקמן ע"ה דחלב מוצא מכלל שליל, והתם איירי בבן ט' חי, כמבו' בסוגיית הגמ' שם ובד' הרמב"ם בספ"א ממעה"ק), וצ"ע, - ויש להוסיף, שהרי לדעת הרמב"ם דקי"ל דחלבו של בן ט' חייבין עליו כרת, הרי דהנפ"מ לדינא בהפלוגתא דר' יוחנן ור"ל אלא בבן ח', וע"כ ודאי דד' הרמב"ם דחייבין על דמו כרת, מתפרשים בבן ח'. [↑](#footnote-ref-45)
45. וי"ל עוד בד' הר"ן, כמשמעות ד' הש"ך בס' הארוך סימן ס"ה, דמש"כ הרמב"ם דהדם הכנוס בלבו חייבין עליו כרת, לא בא למעט דם שחיטתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-46)
46. ובפי' הר"י מלוניל כתב דבאמת כמו דדמו אסור ה"נ הגיד אסור, אך לדעת ר"ל דאין חייבין עליו כרת, מבו' בדבריו דאין הגיד אסור, והיינו דלדידי' הא דהדם אסור הוא משום דלא גרע מדם האברים, וע"כ הגיד מותר, דלא חשיב כגיד דעל כף הירך, וצ"ע דהרי ר' יוחנן קאמר דלדברי המתיר בחלבו אוסר בדמו, והמתיר בחלבו הוא רק יהודה, דמתיר אף בגיד דשליל. [↑](#footnote-ref-47)
47. וצ"ל לפ"ז דהא דבחלב בעינן להך קרא דחלב מוצא מכלל שליל, הוא משום דבחלב שאסרה תורה לכל מין החלב שבבהמה, הי' לנו לאסור גם להחלב דהשליל, אף דאינו בהמה בפנ"ע, וזהו דילפינן מהך קרא דחלב השליל לא חשיב כחלב הכליות, וג"ז הוא מכח הא דאי"ז בהמה בפנ"ע, ואך שבאנו לאסרו בתורת חלב דהאם, אך בגיד הנשה לא נאסר אלא גיד אחד בבהמה, וע"כ כיון דהשליל אינו בהמה בפנ"ע אין גידו אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובזכרון שמואל סימן ע"ד סק"ג הק', דאם הא דדמו אסור הוא משום דהוי כדם דאמו, א"כ מ"ט אינו חייב כרת לר' יהודה משום דכל היכא דלא מחייב אדם אנפש לא מחייב אדם התמצית, הרי לאמו איכא שפיר דם הנפש, ועיי"ש מש"כ לפרש לד' הרא"ש בע"א, וכעי"ז כתב בקה"י סימן י"ט. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך לענין רובעו וחורש בו אין לפטור משום דחשיב כשחוט, דליכא כלל דינא דהרובע והחורש בשחוט פטור, ורק אם הוי מת ה"ה פטור, אך כל שהוא חי, אף דיש עליו תורת שחוט, חייב הרובעו והחורש בו. [↑](#footnote-ref-50)
50. שוב העירוני דמסתברא מילתא דגם הרשב"א מודה דאיכא דין שור הנסקל בבן פקועה, ומכוון ד' הרשב"א דא"א לפרש דקרא קאי על בן פקועה, כיון דלא קרינן לי' שור, ויש להוסיף, שהרי דין שור הנסקל נוהג בכל בע"ח, דילפינן שור שור משבת, ויש בכלל זה אף בן פקועה. [↑](#footnote-ref-51)
51. ובכ' הגרי"ז בכורות י"ב א' הק', דמשכח"ל שנולד בעוד אמו מפרכסת, דבכה"ג לא חשיב כיוצא דופן, כיון דמפרכסת ה"ה כחי', - וי"ל בדעת רש"י, דס"ל כדעת ה"ר שמעי' שהביאו התוס' לקמן פ"ד א' דבשחיטה כשרה ל"ה מפרכסת כחי', וכ"כ החת"ס בדעת רש"י לעיל כ' ב', ונת' שם, וע"כ לעולם חשיב הולד כיוצא דופן. [↑](#footnote-ref-52)
52. והעירו דנפ"מ בפלוגתייהו הוא בולד שאביו ואמו בני פקועה, דלדעת רש"י הוא כשר להקרבה, כיון דאינו יוצא דופן, אך לדעת התוס' הוא פסול להקרבה, כיון דהוי כשחוט. [↑](#footnote-ref-53)
53. אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ן וש"ר שהסכימו לד' רש"י, אף דלקמן שם נחלקו ע"ד רש"י, ובעכצ"ל בדעתם, דאף דבן פקועה הוי כשחוט לענין היתר אכילה, מ"מ יש על שחיטתו תורת שחיטה לדינא דשחיטת קדשים, וכ"כ התורת חיים, עיי"ש, ועי' גם באבי עזרי פי"ב מביכורים במש"כ לפרש בזה.

    והעירו עוד בזה, למשמעות ד' רש"י בב"ק ק"ו ב' ד"ה ולישני לי' בגונב בן פקועה, דהגונב בן פקועה וטבחו חייב בדו"ה, ובחי' הגרע"א שם הק', דהרי ב"פ א"צ שחיטה אלא מדרבנן משום מראית העין, ומ"ט יהא חייב דו"ה, ולכאו' בד' רש"י מבו' דיש על שחיטת בן פקועה תורת שחיטה, ואזיל לטעמי' הכא דס"ל דמתקיים בשחיטתו דין שחיטה דקרבנות. [↑](#footnote-ref-54)
54. עוד צ"ע, דאם הא דאין פודין בו הוא משום דהוי יוצא דופן, א"כ מהו שפירש"י דהא דממעטינן לי', ול"ה כשאר פסולים דמרבינן להו מדכתיב תפדה תפדה, הוא משום דהוי כבשרא בדיקולא, הרי מגז"ש זו ממעטינן אף שאר יוצא דופן דל"ה כבשרא בדיקולא.

    ובכ' הגרי"ז בבכורות י"ב א' כתב בדעת רש"י, דלעולם הא דממעטינן בן פקועה מפדיון, אי"ז משום דהוי יוצא דופן, דא"א למעט יוצא דופן מפדיון, דה"ז כבע"מ שלא נתמעט לענין פדיון, אלא הוא משום דהוי כשחוט ול"ה שה, וע"כ לא ממעטינן לי' אלא לדעת ר' יהודה, והא דילפינן לי' מפסח, היינו דילפינן מהתם דהוא פסול, אך אי"ז מחד טעמא עם הא דהוא פסול בפסח, וכ"כ באבי עזרי פי"ב מביכורים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-55)
55. ולמש"כ הבעה"מ דלר"ל חשיב הולד עצמו כשחוט, ולר' יוחנן לא חשיב הולד עצמו כשחוט, י"ל דע"כ לדעת ר' יוחנן א"צ לומר דהוא דלא כר"ש, אלא י"ל דס"ל להך תנא דכיון דלא חיילא השחיטה על הולד עצמו, לי"ב להכשר שחיטה, ואף דלעיל אמר ר' יוחנן דהולד הוכשר בשחיטה כר"ש, מ"מ י"ל דהך תנא פליג וס"ל דאין עליו הכשר שחיטה, אך לדעת ר"ל דהולד עצמו חשיב כשחוט, ודאי דיש עליו הכשר שחיטה, ובע"כ דהא דתניא דלא הוכשר הולד אלא אם עבר בנהר הוא דלא כר"ש. [↑](#footnote-ref-56)
56. ובל' התוס' בב"ק שם מבו', דאי"ז דין בפנ"ע דחיותן מטהרתן, אלא היינו דמכח חיותו לא חשבינן לי' כאוכל, עיי"ש, ובזה מתפרש הא דמיבע"ל לקמן קכ"ח א' אם הבהמה נעשית יד לאבר, דאם הוא דין בפנ"ע דחי אינו מקב"ט, מהיכ"ת יועיל ע"ז דין ידות, וכ"נ בד' התו' לקמן שם סוד"ה הרי, עיי"ש שדימו הא דמיבע"ל אם הבהמה נעשית יד לאבר, להא דמיבע"ל באוכל שאי אתה יכול להאכילו לאחרים אם הוא נעשה יד, - ולפ"ז יש מקום לישב להא דשחט בה ב' או רוב ב' מטמאה טומאת אוכלין, דכיון שנעשה בה המעשה הממיתה, יש עלי' תורת אוכל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. וכתב לפ"ז, דהא דבהמת קדשים אינה מקב"ט משום חיבת הקדש, הוא משום דליכא חיבת הקדש קודם קידוש שחיטה, וכתב דלפ"ז בן פקועה של בהמת קדשים, מטמא טומאת אוכלין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-58)
58. שוב נתבוננתי דקרוב הדבר דאין מכוון הבעה"מ דפליגי ר"י ור"ל ביסוד ההיתר של בן פקועה, אלא הוי זה פלוגתא מסוימת לענין טומאת אוכלין, דהרי חזינן דשחט שנים או רוב שנים מטמאה טומאת אוכלין, משום דנעשה מעשה המכשירה לאכילה, וע"כ לדעת ר"ל דחד גופא הוא וחשיב דמעשה השחיטה נעשה בו, הוי זה טעם שיטמא טומאת אוכלין, ול"ד לדגים, אך לר' יוחנן דתרי גופי נינהו ולא נעשה מעשה השחיטה בו, דמי לדגים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. ולפ"ז י"ל, דפלוגתת ר"ל ור' יוחנן לעיל לדעת הרי"ף והרמב"ם אם דמו של בן פקועה חשיב כדם הנפש, הוא לטעמייהו, דלר"ל דחשיב הולד כשחוט, ל"ה דמו דם הנפש, אך לר' יוחנן דלא חשיב הולד כשחוט, הוי דמו דם הנפש, ועמש"נ להלן די"ל דגם פלוגתייהו בדין חלבו של שליל הוא לטעמייהו. [↑](#footnote-ref-60)
60. וי"ל עוד בזה, למש"נ לעיל כ"ז ב' מד' הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ג דאף דגים אינם ניתרים אלא ע"י אסיפה, וע"כ הוא דאינם מקב"ט אלא אחר שניצודו דחייל בהו התירא דאסיפה, [↑](#footnote-ref-61)
61. ובחזו"א עוקצין סימן ו' סק"ו פירש דגם לדעת התוס' כל שלא יבש בו כסלע, אינו מטמא טומאת אוכלין לדעת ר"ע, וכתב דליכא נפ"מ לדינא בפלוגתת רש"י ותוס', וצ"ע דא"כ מ"ט אמרו דדג מקרטע איכא בינייהו, ולא אמרו דכל דג איכא בינייהו אם הוא מטמא טומאת אוכלין מיד כשניצוד, או אינו מטמא טומאת אוכלין עד שיבש בו כסלע, וכנראה צ"ל דכל שלא יבש בו כסלע ה"ה מקרטע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך לכאו' לדעת רש"י דלרבנן אין מטמאין טומאת אוכלין אף כשיבש בו כסלע, אף דלענין שבת חשיב כנטילת נשמה, כ"ש דכשנולדו בהן סימני טריפה אינם מטמאין טומאת אוכלין, דהרי בפשוטו העושה בהמה טריפה בשבת, אינו חייב משום נטילת נשמה, (אך באבנ"ז או"ח סו"ס כתב לדון בזה, ונקט דפליגי בזה הראשונים, עיי"ש), והרי דכשיבש כסלע חשיב כמת טפי מטריפה, ובדעת הרמב"ם י"ל דמפרש כפי' התוס', דמה שאמרו דדג מקרטע איכא בינייהו, הוא בין ב"ש לר"ע, ולפ"ז י"ל דכל שיבש בו כסלע וחשיב כמת, ה"ה מטמא טומאת אוכלין אף לדעת ב"ה, וזהו דמיבע"ל כשנולדו בו סימני טריפה, אך בל' הרמב"ם בפ"ב מטומ"א ה"ו משמע, דלהצד דכשנולדו בדגים סימני טריפה אין מטמאין טומאת אוכלין, אף כשיבש בהן כסלע אינם מטמאין, דרק כשידמו כאבן ולא יתנדנדו ה"ה מטמאין טומאת אוכלין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. ונפ"מ בזה, דלפ"ז נמצא דאף לרבנן דבן פקועה אין מטמא טומאת אוכלין, מ"מ אם נטרף ה"ה מטמא טומאת אוכלין, למ"ד דטריפה אינה חי', דכיון דהוא ניתר בשחיטת אמו, ע"כ דמי לדגים שנטרפו דמיבע"ל דמטמאין טומאת אוכלין, - ולפ"ז נראה דה"נ בן ח' חי הניתר בשחיטת אמו, מטמא טומאת אוכלין, דכיון דבן ח' אינו חי, הו"ל כדגים שנטרפו דמיבע"ל דמטמאין טומאת אוכלין, - ומתישב בזה הא דתנן לעיל ע"ב א' דהבשר מגע נבילה, ולדעת ר"ח לעיל ע"ד א' איירי בעובר חי, וכן פירש"י במתניתין שם, והרי דאף דקי"ל כרבנן דבן פקועה אינו מקב"ט, מ"מ בן פקועה בן ח' מקב"ט, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי לעיל בסוגיין דבן פקועה בן ח' מקב"ט, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"ז, עיי"ש, אך באחיעזר ח"ג סו"ס מ"ח נראה שפירש בד' הרמב"ם, דכל בן ח' חי מטמא טומאת אוכלין, אף כשלא נשחטה אמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-64)
64. ולכאו' גם לדעת ר"ל בעינן לה"ט, שהרי להך לישנא לא שרי ר"ל אלא משום דלא כלו חדשיו וחדשים גרמי, אך כל שכלו חדשיו חלבו אסור, ובע"כ דהא דמתיר ר' יהודה את חלבו אף בבן ט', הוא משום שלא יצא לאויר העולם, וזה כמש"כ רש"י דלר"ל בעינן חדשים ואוירא, ומה שלא פירש"י כן רק לדעת ר' יוחנן, הוא משום דבד' ר' יהודה לא נתפרש להדיא דאף חלבו של בן ט' מותר, ור' אושעיא הוא שפירש כן בדבריו.

    ויש להוסיף, דלמש"כ הלח"מ דלל"ק דעת ר' יוחנן דכל שכלו חדשיו ל"ב לאוירא, הרי דהא דחלבו מותר אף בבן ט' חי הוא מכל בבהמה תאכלו, וכמש"כ רש"י בד"ה דהושיט ידו, ובע"כ דמש"כ רש"י דהא דחלבו מותר הוא משום דלא יצא לאויר, הוא משום די"ל דבאמת לא שרי ר' יהודה אלא לחלבו של בן ח', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. ועי' עוד במנ"ח מצוה קמ"ז שנקט בפשיטות, דאף בגונא שלא הותר בשחיטת אמו, מ"מ כל שנשחטה אמו ולא נולד בחיי' לא חשיב זה כאוירא, כיון דאי"ז אויר לידה, דלא חשיב כמעשה לידה אלא כשנולד כשאמו חי', ולפי דבריו נמצא טעם אחר בהא דהחלב מותר אף אחר שיצא לאויר העולם. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך י"ל דכל מה שהוצרכו התוס' לזה, הוא לתי' קמא דהתם שלא חילקו בין חלב לגיד, אך לתי' בתרא דשאני חלב מגיד, ואף אם בחלב בעינן חדשים מ"מ בגיד ל"ב חדשים, י"ל דה"נ אף אם בחלב בעינן אוירא, מ"מ בגיד ל"ב אוירא, דהא דבעינן אוירא הוא דומיא דהא דבעינן חדשים, דהוא כדי לחשבו כשור כשב ועז, אך בגיד ל"ב לזה, - וכ"נ מד' התוס' לקמן קכ"ו ב' ד"ה יכול דמבו' בדבריהם דהא דבעינן אוירא, הוא משום דבלא"ה לא חשיב כחלב שור כשב ועז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך לכאו' למש"כ התוס' לקמן ק' ב' בתי' קמא דהא דלל"ק דר' יוחנן בעינן אוירא, הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, וע"כ הוא דבבהמה טמאה ל"ב לזה, הדין נותן דגם בבן ט' חי בעינן אוירא, וגם אם נחלק בגדר ההיתר בין בן ח' לבן ט', מ"מ אין ללמוד מהא דסגי באוירא לחוד דה"נ סגי בחדשים לחוד, דב' ענינים הם, - ומד' הלח"מ והמנ"ח נראה שפירשו, דהא דלל"ק דר' יוחנן בעינן אוירא, הוא משום דבלא"ה ל"ה כבהמה בפנ"ע, וכיון דאוירא מהני לחשבו כבהמה בפנ"ע, כ"ש דחדשים מהני לחשבו כבהמה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. ואמנם לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ רש"י במתניתין דטעמא דרבנן דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דחדשים ולידה גרמי לשויי' בהמה באנפי' נפשי', - ובאמת בפסקי רי"ד בסוגיין כתב, דלדעת ר' יוחנן טעמא דרבנן אי"ז משום דלא מיקרי בהמה, אלא הוא משום דדרשינן בהמה בבהמה תאכלו, שאע"פ שהוא חשוב בהמה, הבורא התירו בשחיטת אמו ועשאו כאחד מאברי הבהמה, והתיר גם חלבו וגידו, ובזה הוא דפליגי ר"מ ורבנן, דרבנן דרשי בהמה בבהמה, ור"מ לא דריש בהמה בבהמה אלא כל שבבהמה מאכלו, וע"כ היכא דכלו לו חדשיו דהוי בהמה לא התירו הבורא, עכ"ד.

    אך י"ל דגם מש"כ רש"י במשנתינו דטעמא דרבנן הוא משום דחדשים ולידה גרמי, אי"ז מסברא, אלא ילפינן לה מקרא דכל בבהמה, וכמו שסיים רש"י דרבנן מרבו להתירא מקרא דכל בבהמה תאכלו, וגדר ההיתר הוא דלענין השחיטה ל"ה כבהמה בפנ"ע, וכמש"כ הרי"ד דהוי כאבר מאברי הבהמה, ויש לסייע לזה ממש"כ רש"י לעיל בסוגיין, (בנוסח הכת"י שהובא במהד' עוז והדר) דטעם הצד דחלבו וגידו אסור, הוא משום דבהמה מעלייתא היא ואפ"ה מרבינן לה להתירא מכל בבהמה תאכלו.

    ולדרך זו נמצא, דאף דמקרא דכל בבהמה תאכלו ילפינן להתיר את הבהמה עצמה, וילפינן להתיר את החלב, מ"מ חלוקים הם בגדרם, דהא דהבהמה מותרת, הוא משום דחדשים ולידה גרמי, ול"ה כבהמה בפנ"ע, והא דהחלב מותר, אף דהחלב דהבהמה עצמה אסור, הוא היתר בפנ"ע מגזה"כ, וצ"ל דהיתר זה מגזה"כ, הוא רק אחר דלענין השחיטה עצמה אמרינן דחדשים ולידה גרמי ול"ה כבהמה בפנ"ע, דאילו הוי כבהמה בפנ"ע, ל"ה בזה לההיתר דכל בבהמה תאכלו. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך ממש"כ הראשונים במשנתינו לדון בטעם הא דדם השליל אסור, ולא שרינן לי' מכל בבהמה תאכלו, מבו' דמהך קרא ילפינן דהשחיטה מועלת להתיר דבר האסור שבעובר, דאל"כ אין מקום להתיר כלל את הדם, דלא גרע מדם האברים דאסור, - אך יש מקמאי דיש לפרש כן בדבריהם, דמה"ט הוא דהדם אסור, דאין השחיטה מועלת להתיר דבר האסור שבעובר, ושאני חלבו של עובר, דלא חשיב כחלב הכליות או דלא חשיב כחלב שור כשב ועז, וכמש"נ לעיל ע"ד ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-70)
70. אך י"ל כמש"נ לעיל, דלר"ל בעינן אוירא "דלידה", וכאשר כ"ה גם בל' הרשב"א לקמן צ"ב ב' בתו"ד, וכל שהותר בשחיטת אמו לא חיב זה כלידה, וע"כ אין החלב נאסר, ומשא"כ לדעת ר' יוחנן דסגי באוירא דחלב, ואף אם תלש החלב והוציאו לחוץ ה"ז אסור, אף דליכא בזה לידה כלל, הרי דאף אם הותר בשחיטת אמו, מ"מ כל שיצא לאויר העולם, יש בזה לאוירא דחלב, וע"כ הוצרכו הראשונים לפרש דמ"מ ה"ז מותר מגזה"כ דכל בבהמה תאכלו. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובסוגיית הגמ' לקמן פ"ט ב' וק' ב' מבו' דגם איסור גיד הנשה לא חייל עד שיצא הגיד לאויר העולם, וע"כ הוא שאמרו דבעודו במעי אמו לא חייל עליו איסור גיד, וכמש"כ התוס' הרא"ש בדף פ"ט ב', (אך התוס' שם לא כתבו כן, ואכמ"ל), ויש ללמוד מהתם דהא דלא חייל האיסור עד שיצא לאויר העולם, הוא מכח התירא דכל בבהמה תאכלו, וזהו דמייתינן מהא דגיד אינו נוהג בשליל, דה"נ לא חייל האיסור במעי אמו, וע"כ בבהמה טמאה דליכא להתירא דכל בבהמה תאכלו, חייל האיסור אף קודם שיצא לאויר העולם. [↑](#footnote-ref-72)
72. ויש ללמוד מדבריהם, דכל שנשחטה אמו הותרו החלב והגיד למפרע, דאי נימא דכבר נאסרו בעודם במעי אמם, והשחיטה מתירתם מכאן ולהבא, לכאו' אף דאי"ז עומד לתלוש חלב וגיד מן העובר, מ"מ אי"ז טעם כלל דנימא דחשיב דעדיין לא חלו איסורי חלב והגיד, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-73)
73. ובמנ"ח מצוה קמ"ז נקט גם בד' התוס' דכונתם היא כד' הרמב"ן, דלא חשיב דחייל איסור חלב לדינא דאיסור חל על איסור, אך לכאו' בד' התוס' לקמן בסוגיין בד"ה לדברי המתיר אוסר מבו' להדיא דליכא איסור חלב כלל, וכן נקט בחי' הגרע"א לעיל ע"ד א' בדעתם. [↑](#footnote-ref-74)
74. ויש לדחות דמכוון הגמ' שם הוא על החלב והאבמה"ח שבפנים, דלא חייל עלייהו איסורא אלא ביציאת רוב הבהמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-75)
75. והיד יהודה בסימן י"ג סק"ה בתו"ד נקט בדעת הרשב"א דהעיקר הוא כמש"כ כאן, וכ"כ בתוה"ב בית ב' שער ה' (נט.), - אך לכאו' יש מקום לומר בדעתו דס"ל דבזה גופא נחלקו ר' יוחנן ור"ל, ודבריו לעיל קיימי לדעת ר' יוחנן דהלכתא כוותי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. ולמש"כ הבעה"מ לעיל דלר"ל דחד גופא נינהו הוי העובר עצמו כשחוט, ולר' יוחנן ל"ה העובר כשחוט, י"ל דזהו טעם פלוגתייהו הכא, דלר' יוחנן דל"ה העובר כשחוט ממש, ומ"מ הוא ניתר מקרא דכל בבהמה תאכלו, י"ל דמה"ט אף חלבו מותר, אך לר"ל דהוי העובר כשחוט, לא מצינו כלל דבכח כל בבהמה תאכלו להתיר דבר האסור, ובע"כ דהא דחלבו מותר, הוא משום דחדשים ואוירא גרמי, - וגם עיקר פלוגתייהו אם חדשים גרמי או חדשים ואוירא, הויא לטעמייהו, דר' יוחנן לטעמי' דחשיב העובר כבהמה לעצמו, ע"כ הוי חלבו כחלב שור כשב ועז, אך לר"ל דבעוד העובר במעי אמו הוי חד גופא עם אמו, ע"כ לא חשיב חלבו כחלב שור כשב ועז. [↑](#footnote-ref-77)
77. ויש להוסיף, דלכאו' כ"ה גם למש"כ התוס' לקמן ק' ב' בתי' קמא דכל הא דבעינן אוירא, הוא מכח התירא דכל בבהמה תאכלו, וע"כ בהמה טמאה כאוירא דמיא, ולפ"ז הדין נותן דאף בגיד בעינן אוירא, - אך יש מקום לומר דד' התוס' קיימי רק על דין אוירא בהטילה נפל, אך דין אוירא לר"ל בבן ט' חי, דין אחר הוא, וילפינן לה מהא דחלב מוצא מכלל שליל, וי"ל דדין זה הוא רק בחלב ולא בגיד, דבגיד ליכא קרא להכי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
78. ומבו' שפירש בד' הרשב"א, דלאו היינו דבאמת יש עליו תורת חלב גמור, ואפ"ה התירתו התורה באכילה מקרא דכל בבהמה תאכלו, דא"כ אין מקום להקשות דנימא דאף לענין הקרבה מיעטי', והיינו משום דודאי דגדר ההיתר דכל בבהמה תאכלו הוא דהוא טפל לאמו ואין עליו תורת חלב, וכמש"כ הרשב"א בקושיתו דכבשר גמור הוא, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' התוס' בד"ה מה כל, וכ"כ המהרש"א בקושייתו שם, ומכוון ד' הרשב"א הוא, דכ"ז הוא לענין אכילה, אך לענין דיני הקרבה, יש עליו תורת חלב, וזהו שהק' המהרש"א דנימא דמיעטי' קרא דאף לענין הקרבה אין עליו תורת חלב, ויש להוסיף, דהתוס' בד"ה מה כל, פירשו דמעיקרא ס"ד בתו"כ, דכ"ה דמיעטי' קרא דאינו חלב לענין אכילה, ה"נ אינו חלב לענין הקרבה, וע"ז פרכינן דיש לחלק ביניהם, וזהו שהק' המהרש"א דא"כ מאי פריך ר"ל לר' יוחנן, הרי י"ל דמקרא ילפינן דלא חשיב כחלב גם לענין הקרבה. [↑](#footnote-ref-79)
79. ומש"כ דפריך דמ"ט מיעטי' רחמנא לדעת ר"מ דס"ל דאינו ניתר בשחיטת אמו, צע"ג בתרתי, חדא, דלדידי' נמי תיקשי, דאף דס"ל דאם תלש חלב וכו' מותר, מ"מ כשנשחטה אמו חלבו אסור, וא"כ מ"ט מיעטי' רחמנא, ועוד, דלדעת ר"מ דבן ט' חי טעון שחיטה, אינו בכלל הקרבן דאמו, ולא קאי ע"ז מיעוטא דקרא, ועי' בלב ארי' שתמה בזה, - ובאמת יש להעיר עד"ז במש"כ הרמב"ן לקמן צ"ב ב' וכ"נ גם בד' תוס' ותוס' הרא"ש שם דגם לדעת ר"מ הי' מקום לומר דחלבו של בן ט' חי יהא מותר, מכח הא דמיעטי' רחמנא מחלב ושתי הכליות, וצ"ע בזה, - אך במש"כ הרא"ש והרשב"א דהא דשרי ר"ל בתלש חלב מבן ט' חי, הוא אף לדעת ר"מ, (אף דטעמא דר"ל הוא דילפינן לה מהא דמיעטי' קרא מהקרבה), אין להקשות כן, שהרי גם לדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ כל שמת קודם שיצא לאויר העולם והוא ניתר בשחיטת אמו, מיעטי' קרא להחלב מהקרבה, ומזה ילפינן דבעינן חדשים ואוירא. [↑](#footnote-ref-80)
80. וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרכו התוס' לפרש דלדעת ר' יוחנן הא דחלבו של בן ט' חי מותר, הוא משום דהוא ניתר בשחיטת אמו, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ רש"י דהוא מותר מכל בבהמה תאכלו, ותיפו"ל דאף לר' יוחנן אין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם, וצ"ל דזה עצמו דאין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם, הוא מכח הא דהוא ראוי להיות ניתר בשחיטת אמו, וי"ל עוד, למשמעות ל' הגרע"א, דגם מש"כ דכששחט העובר במעי אמו אין החלב אסור, הוא מכח הא דחייל ע"ז היתר השחיטה, - עוד יש להעיר, דאם גם לדעת ר' יוחנן אין נאסר החלב שיצא לאחר שחיטה, א"כ מ"ט תלינן לדין הקרבת חלב שליל בפלוגתא דר"י ור"ל, וי"ל. [↑](#footnote-ref-81)
81. ועיי"ש שהניח לזה בצ"ע, וכנראה הוא משום די"ל דכל הא דהחלב ניתר בשחיטה ושוב אינו נאסר, הוא רק בשחיטת האם, ולא בשחיטת העובר עצמו, - וכמדומה דלטעמי' אזיל, שנת' בדעתו דס"ל דאחר שחיטה כשיצא העובר לאויר העולם איכא חדשים ואוירא, ומ"מ כיון שכבר הותר אינו נאסר, ובזה י"ל דהוא רק כשהותר בשחיטת האם, אך אי נימא דטעם ההיתר לר"ל הוא משום דכל שיצא לאויר העולם אחר דהוי כשחוט לא חשיב זה כאוירא דלידה, ודאי דיש להתיר אף כשנשחט העובר עצמו, - שוב נתבוננתי דמסתברא מילתא להיפך, דאי נימא דטעם ההיתר לר"ל הוא משום דכל דיצא לאויר העולם אחר דהוי כשחוט לא חשיב זה כאוירא דלידה, הרי דכ"ז הוא כשגם אמו שחוטה, דכיון דהאם והעובר שחוטים, אי"ז לידה כלל, אך כל שאמו לא נשחטה, אף דהעובר הוא כשחוט, שפיר הו"ל כלידה, דדמי להטילה נפל דחשיב זה כלידה דהנפל אף שהוא מת, (אך יש לדחות דכל שחל עליו היתר שחיטה שאני). [↑](#footnote-ref-82)
82. ובזרע אברהם סימן ג' סק"א הק', דמ"ט לא אמרינן דאין החלב קרב משום דהוי השליל יוצא דופן, והוכיח מזה כמש"כ הראב"ד בפי' התו"כ פר' אחרי דכל שנתקדש קודם שנולד, לי"ב לפסולא דיוצא דופן, והראב"ד הוכיח כן מהא דשוחט את החטאת ומצא בה בן ד' חי הוי בכלל הקרבן דאמו, ולא מיפסל משום יוצא דופן, - אך בדעת ש"ר נראה דס"ל, דפסולא דיוצא דופן, הוא רק בתורת קרבן לעצמו, אך הכא דהשליל הוי בכלל הקרבן דאמו, לא מיפסל משום יוצא דופן, ועי' בזרע אברהם סימן ב' סקכ"ו. [↑](#footnote-ref-83)
83. ועיי"ש שפירשו בזה מה שאמרו התם דאיסור גיד חייל בתחילת יצירתו, והרי דאף קודם שכלו לו חדשיו ה"ז אסור, והבעה"ע בהל' שחיטה כט. כתב דלעולם בן ח' חי או בן ט' מת אין גידו אסור, ומ"מ כל שנולד בן ט' חי, איגלאי מילתא למפרע דמעיקרא איסור גיד חייל עליו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-84)
84. ולכאו' לפ"ז הרי דלר' יהודה דמהני שחיטת האם להתיר את הגיד דהעובר, ה"נ מה"ט מהני שחיטתו להתיר את החלב, ול"ב להא דלא חשיב כחלב שור כשב ועז, ואך דמהא דקאמר ר' אושעיא דהלכו ר"מ לשיטתו ור"י לשיטתו, מבו' דלר"י יש להתיר גם משום דלא חשיב כחלב שור כשב ועז, - ונפ"מ בזה, דאף דבגיד קי"ל דלא כר' יהודה ול"מ שחיטת אמו להתירו, מ"מ בחלב קי"ל דמותר, משום דלא חשיב כחלב שור כשב ועז [↑](#footnote-ref-85)
85. ושמא י"ל בזה, דהא דלר' יהודה לא חשבינן לי' כבהמה ולא קרינן בי' שור כשב ועז, הוא רק מכח השחיטה, דע"י השחיטה ה"ה נטפל לאמו ול"ה כבהמה מעלייתא, אך בלא השחיטה שפיר חשבינן לי' כבהמה מעלייתא, וע"כ אם תלש ממנו חלב דלא חיילא השחיטה על חלב זה, חשבינן לי' כחלב שור כשב ועז, ובזה יל"פ גם טעם הא דמודה ר"מ דחלבו של בן ט' מת מותר, אף דבד' הרשב"א לקמן ע"ה א' מבו' דהא דאסר ר' יוחנן בתולש חלב מבן ט', משום דחדשים גרמי, הוא אף בבן ט' מת, וכמש"נ לעיל, ודו"ק, - אך בל' הרשב"א לקמן שם מבו' להדיא דהא דלר' יוחנן חלבו מותר, הוא משום כל בבהמה תאכלו, ולא משום דלא חשבינן לה כלל כחלב, ולכאו' כ"ה מוכרח מהא דפריך ר"ל לר' יוחנן מהא דמיעטי' קרא מהקרבה, והרי דלר' יוחנן אף אם נשחטה אמו חשיב כחלב גמור, אלא שהותר באכילה מכל בבהמה תאכלו, וכמש"כ הרשב"א לקמן צ"ב א', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-86)
86. וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בר"פ גיד הנשה, שפירש דשליל הוא העובר הנמצא בבטן לפני שלמותו, והרי דלר"מ דגיד הנשה נוהג בשליל הוא אף בבן ח', ועמש"נ בדף מס' 6 בהערה ז' דמצינו כן בד' הרמב"ם בכ"ד דשליל הוא עובר שלא כלו לו חדשיו, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ח ממאכ"א, דגיד אסור אף כשלא כלו חדשיו, שלא חילק בדין גיד כמו שחילק בדין חלב, בין חלבו של בן ח' לחלבו של בן ט', וכ"כ בדעתו בס' או"ה להר"י מבניולש פכ"ו, ועיי"ש לעיל מינה שהביא כן בשם הר"י מיגש, דגיד אסור אף בבן ח'.

    אך הקרית ספר בפ"ח ממאכ"א פירש בד' הרמב"ם, דהא דגיד נוהג בשליל הוא רק בבן ט' חי, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן ס"ה ס"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש שכתב לפרש, דהא דאמר ר' אושעיא דהלך ר"מ לשיטתו ור"י לשיטתו, לאו היינו דאזלי לטעמייהו בפלוגתייהו אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, אלא היינו דפלוגתייהו בחלב היא לטעמייהו בגיד, אף דבגיד איירי אף בבן ח' ובחלב איירי רק בבן ט'. [↑](#footnote-ref-88)
88. אך לכאו' כ"ז ניחא להב"י לטעמי' שפירש בשו"ע בסימן ס"ה ס"ז בדעת הרמב"ם דגיד דשליל דאסור הוא רק בבן ט' חי, אך למש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם דגיד דשליל אסור אף כשלא כלו לו חדשיו, הרי בע"כ דהא דאין שחיטת אמו מתרת להדבר האסור, אי"ז במסוים בבן ט' חי, אלא כל דבר הנאסר, ל"מ השחיטה להתירו, ולפ"ז הדין נותן דאף אם תלש חלב מבן ט' חי והניחו במעי הבהמה, לא תועיל השחיטה להתירו. [↑](#footnote-ref-89)
89. והרשב"א שם כתב כן גם במה שאמרו לקמן ק' ב' דבבהמה טמאה חיילי איסור טומאה ואיסור גיד בב"א, דג"ז הוא דלא כר' אושעיא, וכ"כ הבעה"מ שם, וצ"ע דלכאו' הא דקאמר ר' אושעיא דבבן ח' לכו"ע מותר, הוא משום דשחיטת אמו מתירתו, אך בבהמה טמאה, לכאו' ה"ז אסור אף בבן ח', - ולכאו' צ"ל בדעתם, דהא דבבן ח' לכו"ע מותר, היינו משום דבבן ח' לכו"ע אינו בהמה בפנ"ע, דחדשים גרמי, ומה"ט גופא הוא דס"ל לר"מ דשחיטת אמו מתירתו, וע"כ אף בבהמה טמאה ליכא איסור אלא בבן ט', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-90)
90. אך הרמב"ן שם כתב, דאף דאיכא איסור גיד על שליל ואלא דמהני שחיטת אמו להתיר לזה, מ"מ כיון שהוא עומד להיות ניתר בשחיטת אמו, לא חשיב דחל איסור גיד, ומה"ט הוא שאמרו דלר' יהודה לא חייל איסור גיד קודם שנולד, אף דכל הא דלדידי' אין גיד נוהג בשליל, הוא משום דשחיטת אמו מתירתו, וכ"כ הרשב"א לקמן פ"ט ב', וזה כמו שפירשו למה שאמרו לקמן ק"ג א' דאיסור חלב חייל כשנולדה, ונת' לעיל, - ועי' עוד בד' הרמב"ן לקמן ק"כ א' שכתב עד"ז בביאור מה שאמרו שם דחלב לא הי' לו שעת הכושר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-91)
91. ומש"כ שם דכל הא דבעינן לזה הוא לדעת ר' יהודה, אך לדעת ר"מ ל"ב לזה, משום דלדידי' התירא דכל בבהמה מיתלי תלי במה שיהא אח"כ, ונתחדש לפ"ז דעיקר פלוגתא דרבנן ור"מ אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, הוא אם התירא דכל בבהמה מיתלי תלי במה שיהא אח"כ, ודו"ק, הנה בד' התוס' לקמן ע"ה א' ד"ה לדברי המתיר, מבו' דלא כן, דמשמעות דבריהם שם דהא דאין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם הוא גם לדעת ר"מ, עייש"ה, אך בדעת הרא"ש י"ל כן, וי"ל דהתוס' דלא ס"ל כן, הוא משום דפליגי על עיקר דינא דהרא"ש דמודה ר"מ דאם מת העובר אחר שחיטת אמו קודם שיצא לאויר העולם ה"ה ניתר בשחיטת אמו. [↑](#footnote-ref-92)
92. ועיקר דבריו, דכל הא דהגיד מותר כשנשחטה אמו, הוא רק אם אכתי לא חייל עליו איסור, אי"ז במשמעות התוס' בסוגיין, דמשמע דלמש"כ דמודה ר' יוחנן דהחלב מותר כשנשחטה אמו, לא הוצרכו למש"כ אח"כ דמודה ר' יוחנן דבעינן אוירא דחלב ולא נאסר החלב בעודו במעי אמו, וכ"ה גם מבו' בד' התוס' לקמן שם דאף שנקטו דהגיד נאסר מתחילת יצירתו בעודו במעי אמו, מ"מ שפיר מהניא השחיטה להתירו, וד' הגרמ"ש באו לישב לקו' התוס'. [↑](#footnote-ref-93)
93. ובפירש"י שם כתב דכל הס"ד להתיר את העובר הוא בבן ט' חי, דבן ח' חי ודאי דכל שאמו טריפה חשיב אף הוא כטריפה, וכ"כ התוס' והר"ן שם, ועמש"כ ע"ז הרמב"ן שם, - והרשב"א שם כתב דבבן ח' ודאי דל"מ שחיטת אמו להתירו כיון דל"מ להתיר את עצמה, אך בבן ט' חי דהוא בר שחיטה, ס"ד דשחיטת האם הויא כמו ששחט את הולד ותועיל לו השחיטה אף דהאם טריפה, ומשמע מזה דחלוק גדר ההיתר דבן פקועה בבן ט' חי, מגדר ההיתר בבן ח', וזה כמש"כ הבכור שור לעיל ע"ד א'. [↑](#footnote-ref-94)
94. ומצינו עד"ז בחי' הר"ן בסנהדרין קי"ב א', דשחיטת בהמת עיר הנדחת ל"מ להתיר באכילה, משום דהיא שחיטה שאינה ראוי', וע"כ אף בהמה שחצי' של עיר הנדחת, ל"מ שחיטתה להתיר באכילה אף את חצי' שאינו של עיר הנדחת, עיי"ש, ועי' בקה"י בסו"ס כ' במשה"ק ע"ז. [↑](#footnote-ref-95)
95. אמנם הגרי"ז במכתבים שם פירש בד' רש"י והרמב"ם דהיינו דהוא כאחד מאברי' לענין זה שיש בו לחיסרון היתר שחיטה שיש בטריפה, ונקט דד' הרמב"ם קיימי גם על בן ט', וצ"ע, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה, - ועי' עוד בחזון יחזקאל פ"ד ה"ג שכתב לפרש ד' רש"י בע"א [↑](#footnote-ref-96)
96. אך בל' רש"י בד"ה טעון ובביצה ו' א' ד"ה הטריפה משמע טפי דהא דיש עליו איסור טריפה, הוא מכח הא שבאנו להתירו בשחיטת אמו, והיינו דכל שבאנו להתירו בשחיטת אמו מכח דהוי כאבר מאיברי', יש עליו איסור טריפה, אך כל שלא באנו להתירו בשחיטת אמו, אין עליו איסור טריפה, ונמצא דאיסור העובר הוא משום דממ"נ, אם נבא לחשבו כאבר מאיברי אמו ולהתירו בשחיטתה, הו"ל כטריפה, ואם נימא דלא חשיב כאבר מאיברי אמו ול"ה טריפה, ליכא עליו היתר שחיטה, וכ"כ באבנ"ז יו"ד סימן י"ח סק"ג, ועי' בקה"י סימן כ' שפירש כן גם בד' הגרע"א, - ועי' עוד בחזו"א סימן ג' סק"ג שדקדק מד' רש"י בביצה דאיסור העובר הוא משום טריפה, ועיי"ש שהק' ע"ז. [↑](#footnote-ref-97)
97. וצ"ע בסתירת ד' הגרע"א לדבריו לעיל ס"ט א' דאף שחיטת קדשים בחוץ ל"מ להתיר את העובר, והתם א"א לפרש דאיסורו של העובר הוא משום קדשים בחוץ, ובע"כ דאיסורו הוא משום אינו זבוח או נבילה. [↑](#footnote-ref-98)
98. ועיקר הך מילתא דהא דהשחיטה מתרת לאיסור אבמה"ח דהבהמה הוא רק משום דהיא מתה ואי"ז אבמה"ח, מבו' כן ממש"כ הרמב"ן לקמן צ"ב ב' והרשב"א לקמן פ"ט ב' דמה שאמרו לקמן ק"ג א' דאיסור אבמה"ח חייל בלידת הבהמה, הוא משום דבעודו במעי אמו הוא עומד להיות ניתר ע"י שחיטה, והראש יוסף לקמן ק"ג א' הק', דא"כ מ"ט בבהמה עצמה אמרו דלא חייל איסור טריפה על איסור אבמה"ח, הרי איסור אבמה"ח עומד להיות ניתר ע"י שחיטה, ובגל' ברוך טעם שם ובספרו בשער התערובות דין ז' פ"א כתב דאבמה"ח אין לו היתר בשחיטה, אלא דע"י שחיטה תהא מתה ואי"ז אבמה"ח כלל, ומשא"כ בעובר דמועלת השחיטה להתיר לאיסור אבמה"ח דילי' אף שהוא חי, וע"כ חשיב דלא חייל איסור אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-99)
99. ויש להוסיף, שהרי בד' הר"ן לקמן בסוגיין בשם הרא"ה מבו' דס"ד דרבא, דבשוחט את הטריפה, ל"מ שחיטתה כלל לולד, ואם מת מטמא במשא, והרי דאף דהשחיטה מועלת להאם לטהרה מידי נבילה, מ"מ ל"מ השחיטה כלל להעובר, והיינו משום דכל דאין השחיטה מועלת להאם להתירה, לי"ב לדינא דכל בבהמה תאכלו, ול"מ השחיטה על העובר כלל, וע"כ שפיר י"ל דאף לפ"מ דמסקינן דהשחיטה מועלת לטהר את העובר מידי נבילה, כיון דלענין לטהר מידי נבילה הו"ל שחיטה מעלייתא, מ"מ אינה מועלת להתיר את העובר כלל, כיון דאין השחיטה מתרת את האם באכילה, וע"כ הוא אסור משום נבילה. [↑](#footnote-ref-100)
100. ואי נימא דגדר דינא דאבר היוצא, הוא דהוא נאסר לשחיטה, י"ל דע"כ חשבינן לה כאיסור דאין לו תקנה בשחיטה, וכ"כ בס' מגנזי הגר"ח סימן ס"ה, ומשא"כ בולד דטריפה, דאיסורו הוא משום דא"א בפועל לשחטו. [↑](#footnote-ref-101)
101. וכ"נ בד' הר"ן שם לעיל מינה, שכתב לדעת ר' אמי דל"ד לקרעה ומצא בן ט' חי דטעון שחיטה, דה"מ כשלא נשחטה אמו כלל, אבל הכא דנשחטה אמו, ומועלת שחיטתה לטהרו מידי נבילה, אין לו שחיטה כלל, עכ"ד, ומשמע דאי"ז כד' התוס' דכיון דנשחטה אמו הוי כשחוט ול"מ לו שחיטה, אלא היינו דאף דכשקרעה מועלת לו שחיטת עצמו, היינו משום דכבר אינו שייך לשחיטת אמו, וכל שאינו בכלל שחיטת אמו דינו הוא בשחיטת עצמו, אך כשהועילה לו שחיטת אמו במידי, לי"ב לדין שחיטת עצמו. [↑](#footnote-ref-102)
102. והפמ"ג בשפ"ד סימן י"ג סקי"ב הק', דאף בולד דטריפה כיון דשחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה, הו"ל סימניו כשחוטין, - ולכאו' י"ל, דהא דסימני העובר חשיבי כשחוטין, אי"ז מכח דחייל עליו שחיטת אמו, אלא הוא מכח דהותר באכילה והו"ל כבשרא בדיקולא, וע"כ כל שלא הותר באכילה, לא חשיבי סימניו כשחוטין כלל. [↑](#footnote-ref-103)
103. ובזה מתפרש מש"כ רש"י לקמן פ"ה ב' דהס"ד דבשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי תועיל לו שחיטת אמו להתירו, הוא רק למ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, והיינו משום דלדעת ר' אמי דאף בבן ט' חי חשבינן דחלה עליו שחיטת אמו, והיינו משום דאף בן ט' חי הוי מכלל החיות דאמו, וע"כ שחיטת אמו הוי שחיטה לדידי', הרי דמה"ט אף חשבינן לי' כטריפה, ורק למ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא דלדידי' ל"ד בן ט' חי לבן ח', וחשבינן דאית לי' חיות בפנ"ע, וע"כ הוא דלא חלה עליו שחיטת אמו, לא חשבינן להעובר כטריפה, אך צ"ע, דאף לדעת ר' אמי, הרי חזינן דלא חשבינן להבן ט' עצמו כטריפה, שהרי כל הא דל"מ לו שחיטת עצמו, פירש"י דהוא משום דהוי כשחוט, ולא משום דהוא טריפה, וצ"ל דכשיצא לאויר העולם ויש לו חיות גמורה, פקע מיני' תורת טריפה, ומ"מ כיון דבשעת השחיטה הי' עליו תורת טריפה, ודאי דל"מ השחיטה להתירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
104. והיד יהודה בסימן י"ג סקי"א כתב להוכיח דלדעת רש"י לפ"מ דקי"ל כרבא, מהני שחיטת העובר להתיר אף להאבר היוצא, מהא דפריך לעיל ס"ט א' דאפי' בן פקועה דעלמא נמי דהאמר רב משרשיא וכו', ולדעת רש"י דרבא פליג על רב משרשיא מאי פריך, הרי י"ל דר' ירמי' ס"ל כרבא, ובע"כ דלדעת רבא מהני שחיטת העובר להתיר אף להאבר היוצא, ומהא דמיבע"ל לר' ירמי' מהו לחוש לזרעו, בע"כ דס"ל כדעת רב משרשיא דלא אמרינן ד' סימנים אכשר בי' רחמנא. [↑](#footnote-ref-105)
105. ואמנם הרי"ף השמיט גם לאיבעיא דר' ירמי', והר"י מנרבונא כתב בטעמו, דהוא משום דלפ"מ דקי"ל דהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה, לא חשיב כלל כיוצא חוץ למחיצתו, דדמי לאבר היוצא דבן ט' חי, דלדעת ר"מ דהוא טעון שחיטה, לא חשיב כלל כיוצא חוץ למחיצתו, ולכאו' הוא משום דס"ל דהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה מדאורייתא, ונת' בזה לקמן במקומו. [↑](#footnote-ref-106)
106. ובד' הש"ך מבו' דולד זה אסור משום איסור טריפה, וכ"נ בד' הט"ז, והפמ"ג שם פירש לזה עפי"ד רש"י דחשבינן דאיכא שהי' בשחיטה, וע"כ הו"ל טריפה, והיד יהודה בסימן י"ג סקי"א תמה ע"ז, דכיון דהולד יש בו חיות גמורה, אין לחשבו כטריפה, ועיי"ש שכתב בד' רש"י שכתב דיש בזה משום שהי', דאזיל לטעמי' דשהי' פוסלת במיעוט בתרא, עיי"ש, וגם התבו"ש שם תמה בזה ע"ד הש"ך, ואך שכתב דמ"מ יש לאסור את חלבו מכח האיבעיא דלעיל ס"ט א' דכל דלית לי' תקנתא בשחיטה חלבו אסור. [↑](#footnote-ref-107)
107. הכריתי בסימן י"ג סק"ג כתב דיש להחמיר דכל שעמד על פרסותיו טעון שחיטה אף אם לא הלך, אך התבו"ש שם כתב דאין להצריך שחיטה אלא כשהלך, וכמו שסיים רש"י דכיון שהלך טעון שחיטה, וכ"ה בפיהמ"ש הנדפס ובסה"ת הל' או"ה סימן מ"א, וכ"ה גם בערוך ע' פרסגב. [↑](#footnote-ref-108)
108. וצ"ל לפ"ז, דאף בהמה שאין לה רגלים דלא הפריסה ע"ג קרקע, מ"מ כל שהי' ראוי מצ"ע להפריס ע"ג קרקע, טעון שחיטה, דאל"כ הרי אכתי משכח"ל לדינא דרב משרשיא בכה"ג, אך רי"ו בנתיב ט"ו ח"ה כתב דאף אם גדל ימים רבים ולא הפריס ע"ג קרקע אין טעון שחיטה, וי"ל דדבריו קיימי בגונא דלא הפריס משום חולשתו, ושמא בכה"ג אף א"א לו להוליד, ועי' בכ' הגרי"ז בכורות ו' א' שכתב בדעת הרמב"ם דאפשר דהבת פקועה לא הפריסה ע"ג קרקע שהיתה חולה וילדה ולד, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-109)
109. ולפ"ז הרי דמד' הרמב"ם שהביא לאיבעיא דמהו לגמוע את חלבו, מבו' דאף בהפריס ע"ג קרקע אינו טעון שחיטה אלא מדרבנן, וכמש"כ המ"מ והאחרונים בדעתו, ודלא כמש"כ הצ"פ, - והר"י מנרבונא שם כתב דמה שהשמיט לדינא דרב משרשיא, הוא משום דלפ"מ דקי"ל כרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, יש תקנה להולד בשחיטה, וכמש"כ רש"י, ועיי"ש שכתב דמ"מ אבר היוצא אין לו תקנה בשחיטה, אף דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, דהוי כטריפה דאין לו תקנה, וע"כ הביא הרמב"ם לאיבעיא דמהו לגמוע את חלבו, - ועמש"נ להלן מד' התפארת למשה והזכר יצחק טעם אחר במה שהשמיט הרמב"ם לדינא דרב משרשיא. [↑](#footnote-ref-110)
110. ויש להוסיף, דכ"ה גם בס' הלכות פסוקות לר"י גאון בהל' שחיטה דא"י, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל שלא נודע שכלו לו חדשיו, אין שוחטין אותו עד שיהא בן ח' ימים. [↑](#footnote-ref-111)
111. ויש להוסיף, דלמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דגדר דינא דהפריס ע"ג קרקע הוא דאינו ניתר בשחיטת אמו, בע"כ דהך דינא הוא רק בבן ט', דאם הי' דין זה אף בבן ח', ל"ה לו היתר כלל, שהרי בן ח' ל"מ לו שחיטה. [↑](#footnote-ref-112)
112. ולכאו' הוא אף למש"כ הראבי"ה בסימן אלף צ"ו בשם רבינו יואל דבן ט' חי טריפה אינו ניתר בשחיטת אמו, דכ"ז הוא כשנטרף קודם שנשחטה אמו, אך כל שנטרף אחר שנשחטה אמו, כיון דכבר הוי כשחוט, אין טריפה אוסרתו, וכ"כ בעונג יו"ט סימן ס"ז, וצ"ע בד' הר"י מנרבונא בסוגיין דלא משמע כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-113)
113. ובל' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דס"ל כן דבן פקועה טריפה אינו מותר אלא כשלא הפריס ע"ג קרקע, עיי"ש, וכ"נ ממה שלא הביא בהלכותיו להכשיר בזה, שהרי לדעת המכשירים נתפרש דין זה בסוגיין, והי' להרמב"ם להביאו, - ולמש"כ הצ"פ בדעתו דהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה מדאורייתא, ודאי דאם הוי טריפה ה"ה אסור. [↑](#footnote-ref-114)
114. ובד' הפר"ח שם משמע, דלדעת הר"ן בפ' במה מדליקין דאין מברכין על הדלקת נ"ח מפני החשד, וכ"כ הרמ"א בסימן תרע"א ס"ח, אף הכא אין מברכין, ועיי"ש שתמה ע"ד הר"ן, וכ"כ הפר"ת בסימן י"ט סק"א, אך התבו"ש בסימן י"ג סק"ט והפליתי שם סק"ד והכת"ס בתשו' יו"ד סימן קמ"ו כתבו לחלק ביניהם בכמה אנפי, עיי"ש, ויש להוסיף, דלמש"כ רש"י ודעימי' דמה שהצריכוהו שחיטה אי"ז משום מראית העין וחשד, אלא הוא כדי שלא יבואו להתיר בהמה אחרת בלא שחיטה, ודאי דמברכין ע"ז, - ועי' עוד בגל' הגרע"א שם ס"ב שהביא מתשו' בש"ר סימן רפ"ג דאין מברכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-115)
115. ועי' בתבו"ש סימן י"ג בשמ"ח ס"ד במש"כ בכמה אנפי אם חשיב כתרי תמיהי. [↑](#footnote-ref-116)
116. ולמש"כ הר"י מנרבונא בדעת הרי"ף דכשהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה מדאורייתא, מתפרש מה שהשמיט לההיתר בקלוט וכו', - אך צ"ע, דכיון דמד' אביי מוכח דהא דהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה אי"ז אלא מדרבנן, מ"ט פסק הרי"ף דהוא דינא דאורייתא. [↑](#footnote-ref-117)
117. ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז משה"ק הפר"ח בסימן ס"ד סק"ו ע"ד הרמב"ם דחלבו של בן ט' חי אסור, ממה שאמרו לעיל ס"ט א' דאי לר"מ איסור חלב ודם איכא איסור יוצא ליכא ואי לר' יהודה איסור יוצא איכא איסור חלב ליכא, ולהנ"ל ניחא, דהתם דאיירי בולד שנולד מבן פקועה, הרי דכל ההיתר בזה הוא רק למ"ד דחלבו מותר, עכ"ד, וזה מתישב למש"כ רש"י לעיל שם דכל הא דיש לאסור לולד הנולד מבן פקועה שיש לו אבר היוצא, הוא משום דא"א לשחוט את הולד, וע"כ למ"ד דחלבו של בן ט' חי אסור, דלדידי' ולד הנולד מבן פקועה טעון שחיטה, אין לאסרו מכח הא שבא מאבר היוצא. [↑](#footnote-ref-118)