פב - סימן שמ_ג
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## איסור לא תאכילום

א] השו"ע כתב דלהאכיל את הקטן בידים אסור, והמ"ב בסק"ד כתב דהיינו אף בתינוק שאינו בר הבנה כלל וד"ז אסור מה"ת וילפינן לה מדכתיב בשרצים לא תאכלום וקרא יתירא הוא וקבלו חז"ל דר"ל לא תאכילום לקטנים.

וביסוד האיסור דלא תאכילום נראה שנחלקו הראשונים, דהנה התרוה"ד בח"ב סימן ס"ב כתב דהא דאסרה תורה לספו איסור בידים לקטן הוא משום דקפיד רחמנא שלא ירגיל אותו לעבור עבירות וכשיגדל יבקש לימודו.

אך הנה בנדה ס"א ב' תניא דבגד שאבד בו כלאים עושין אותו תכריכין למת, ואמר רב יוסף זאת אומרת מצוות בטילות לעתיד לבא, ונחלקו שם אמוראי בזה, והרשב"א שם כתב וז"ל, ונ"ל לעתיד לבא משעת שמת קאמר ולומר שאין החי מצווה על המת כדרך שאמרו בקטנים לא תאכלום קרי ביה לא תאכילום להזהיר גדולים על הקטנים, וטעמא משום דכתיב במתים חפשי כיון שמת אדם נעשה חפשי מן המצות בשעת מיתתו, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בתשו' החדשות סימן שס"ח והר"ן בנדה שם, ומבו' לפ"ז דאיסורא דלא תאכילום אי"ז כדי שלא ירגיל אותו לעבור עבירות, (דזה לא שייך כלל במת), אלא היינו משום דאף דאין הקטן מוזהר על העבירות מ"מ נעשה בזה החפצא דהעבירה אלא דהקטן אינו מוזהר והזהירה תורה גדולים על הקטנים, ובזה הוא שנחלקו אם ה"נ הוא במת, או דבמת כיון דבמתים חפשי אי"ז כלל החפצא דהעבירה ואין החי מוזהר ע"ז.

אמנם הנה הריטב"א שם תמה ע"ד הרשב"א וז"ל, היאך יעלה על הדעת שיהא ר' ינאי סובר שאע"פ שמת האדם אנו מוזהרין עליו, והיאך זה דומה לקטנים הבאים לעולם "ואנו חייבים לחנכם ולגדלם במצות" למתים שהלכו לעולמם ונפטרו לגמרי מחיובם לעולם, עכ"ל, ויש מקום לפרש לדבריו כד' התרוה"ד דעיקר איסורא דלא תאכילום הוא משום דאנו חייבים לחנכם ולגדלם במצוות וע"כ אסור לספות להם איסור כדי שלא ירגילם לעשות איסור, וזה לא שייך כלל במת.

## אם אסור לספות איסור לחרש ושוטה

ב] והנה בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ג כתב דלמש"כ התרוה"ד דעיקר האיסור דלא תאכילום הוא כדי שלא ירגיל אותו לעבור עבירות וכשיגדיל יבקש לימודו, הדין נותן דבחרש ושוטה ליכא לאיסורא דלא תאכילום, ועיי"ש שכתב דלהדיא כתב הרשב"א בגיטין נ"ה א' דאיסורא דלא תאכילום הוא אף בחרש, וכתב דהוא דלא כמשמעות דברי התרוה"ד.

ולמש"נ הרי דהרשב"א לטעמיה אזיל דס"ל דאיסורא דלא תאכילום אי"ז כלל כדי שלא ירגיל אותו לעשות עבירות, אלא הוא משום דנעשה החפצא דאיסורא ע"י הקטן והוזהר הגדול על הקטן וע"כ אין מקום לחלק בזה בין קטן לחרש, (והרי אף במת איכא לאיסורא דלא תאכילום אלמלי הא דבמתים חפשי ואי"ז חפצא דעבירה כלל).

## אם מותר לספות לקטן איסור שיהא מותר לו כשיגדיל

ג] עוד נפ"מ בזה הוא במש"כ החקרי לב ביו"ד ח"ג סימן קמ"ה להתיר לטמאות קטן כהן לקרוביו, אף דהקטן אינו מצווה להתאבל על הקרובים ולקוברם ולא הותר בו איסור טומאת כהנים, דמ"מ כיון דאם היה גדול היה מותר ליטמאות לקרוביו, אין לאסור לטמאותו בעודו קטן, דעיקר האיסור דלא תאכילום הוא דילמא אתי למיסרך לעשות דבר זה כשיגדיל, ובכה"ג דכשיגדיל יהא זה היתר ליכא לאיסורא דלא תאכילום, וכתב להוכיח כן מהא דמותר להלביש לקטן ציצית של כלאים אף דאינו מצווה בציצית ולי"ב להתירא דכלאים בציצית דהוא משום דעדל"ת, ובע"כ דכיון דכשיגדיל יהא מותר ללבוש ציצית של כלאים, לי"ב לאיסורא דלא תאכילום, וכ"כ האחיעזר בח"ג סימן פ"א סק"ו.

והנה כ"ז הוא למש"כ התרוה"ד דאיסורא דלא תאכילום הוא כדי שלא ירגיל אותו לעשות עבירות דלפ"ז יש מקום לומר דבכה"ג שיהא האיסור מותר לו כשיגדיל ליכא לאיסורא דלא תאכילום, וכמש"כ כן האחיעזר שם, (וג"ז הוא חידוש רב, שהרי אף כשיגדיל יהא אסור לו ליטמאות למת וללבוש כלאים, אלא דבמת זה ובבגד זה יהא לו היתר משום מצות האבילות ומצות ציצית), אך למש"נ מד' הרשב"א דאיסורא דלא תאכילום אי"ז כלל כדי שלא ירגיל אותו לעשות עבירות אלא הוא משום דנעשה החפצא דאיסורא ע"י הקטן והוזהר הגדול על הקטן, אין מקום כלל להתיר מכח הא דכשיגדיל יהא הדבר מותר, (והגע עצמך אטו יהא מותר להלביש ציצית של כלאים למת מכח הא דאם היה חי היה בזה להתירא דכלאים בציצית).

ד] ולדעת הרשב"א נראה דטעם הא דמותר להלביש לקטן ציצית של כלאים, (כאשר כן משמע מסתימת הדברים), הוא משום דכ"ה דבאיסורים הנעשים ע"י הקטן חשיב דנעשה החפצא דאיסורא אף שאין הקטן מצווה בכך, ה"נ במצוה הנעשית ע"י הקטן חשיב דנעשית החפצא דמצוה אף שאין הקטן מצווה ע"ז, וע"כ שפיר יש בזה לדינא דעדל"ת, דאף דבפשוטו אין בכח עשה זה לדחות ל"ת כיון דאין הקטן מצווה בכך, מ"מ כיון דגם אינו מצווה בל"ת דכלאים, אלא שבאנו לדון מכח הא דלבישת כלאים הוי חפצא דאיסורא, הרי דלגבי זה שפיר איכא לדינא דעדל"ת, (דכ"ה דכשהוא מצווה בעשה ה"ז דוחה ל"ת שהוא מצווה בו, ה"נ כשהוא עושה מעשה מצוה דעשה ה"ז מועיל לדחות למעשה איסור דל"ת), וצ"ע.

## טעם הא דמותר להאכיל קטנה שהיפר לה בעלה אף דאין נישואיה אלא מדרבנן

ה] בנדה מ"ו ב' פרכינן למ"ד דהא דמופלא הסמוך לאיש נדרו נדר הוא מדאורייתא מהא דתניא דיתומה שנדרה בעלה מפר לה דהיאך אתו נישואין דרבנן ומבטלי נדרא דאורייתא, ומשני דהוא משום דהוי קטן אוכל נבילות ואין בי"ד מצווין עליו להפרישו, והרשב"א ביבמות קי"ד א' הק' דכיון שמיפר לה הבעל ה"ז כאילו אמר לה קומי אכולי וחשיב כספיית איסור בידים דאסור לכו"ע.

והעונג יו"ט בסימן צ"ו כתב לישב דכיון דאיכא נישואין דרבנן והפרת הבעל מותר להאכילה אף בידים, דכיון שבגדלות מהני נישואין והפרת הבעל אין אנו מוזהרים מלהאכילה בידים אף בקטנות, כיון דליכא למיחש שמא יאכלו בגדלות דהא בגדלות מהני הך התירא דנישואין והפרה, וכ"כ האחיעזר בח"ג סימן פ"א סק"א.

ולמש"נ נראה דהרשב"א דלא ניח"ל בזה הוא לטעמיה דס"ל דאיסורא דלא תאכילום אינו כדי שלא ירגיל אותו לעשות עבירות אלא הוא משום דנעשה החפצא דאיסורא ע"י הקטן והוזהר הגדול על הקטן, וע"כ אין מקום כלל להתיר מכח הא דבגדלות מהני ההיתר דנישואין והפרה, דמ"מ בקטנותה דאין הפרת הבעל הפרה נעשה החפצא דאיסורא.

ו] אך בעיקר מש"כ העונג יו"ט והאחיעזר דיש להתיר בכה"ג משום דכשתגדיל מהני הך התירא דנישואין והפרה, צ"ב, ומתרי טעמי, חדא, שהרי הפרה זו שהיפר לה עכשיו לא תועיל אף אחר שתגדיל, ועוד, שהרי אף אם יחזור ויפר לה אחר שתגדיל לא תועיל הפרתו אלא אם יחזור ויבא עליה ויחולו נישואין דאורייתא, אך כל זמן שלא חזר ובא עליה אין הפרתו מועלת, (וכמו שאמרו בנדה שם דבעלה מיפר לה בכל שעה ושעה והוא שבעל), ונמצא דאם תאכל ככר זה שנדרה ממנו אחר שתגדיל תעבור באיסור תורה, ושפיר יש לחוש שמא תאכלנו בגדלות.[[1]](#footnote-2)

## ספיה באיסור דרבנן

ז] השו"ע כתב דאסור להאכיל קטן אף בדבר האסור מדרבנן, והביאוה"ל הביא למש"כ הרשב"א ביבמות קי"ד א' דכל שהקטן צריך לכך מותר לספות לו בידים דבר האסור מדרבנן, ובפשוטו הוא קולא בעלמא באיסור דרבנן שלא החמירו חכמים לאסור לספות לו.

אמנם הנה הרשב"א ביבמות שם הק' על דבריו מהא דאין מערבין בטבל טבול מדרבנן, ואם מותר לספות לקטן איסור דרבנן הרי חזי הטבל לקטנים דמאכילין אותן בידים, והאחרונים תמהו על דבריו דאף דליכא לאיסור ספיה באיסור דרבנן, הרי מ"מ יש לאסור להאכיל טבל דרבנן לקטנים משום דטבל אסור בהנאה של כילוי, והעונג יו"ט בסימן צ"ו כתב לישב דאף דאסור להאכיל טבל דרבנן לקטן משום לתא דמשמרת תרומותי שעובר הגדול כשמאכילו להקטן, מ"מ כיון שהקטן יכול ליקח בעצמו ולאכול וכשאוכל לא עביד איסורא שפיר מערבין בו, וזהו שהק' הרשב"א דאם מותר להאכיל איסור דרבנן בידים לקטן, בע"כ דהוא משום דגבי קטן ליכא שום לתא דאיסור כלל ומשום דלא העמידו דבריהם על הקטנים, א"כ יהא מותר לערב בטבל טבול דרבנן הואיל וחזי לקטן דאם הקטן אוכלו לא עבר אשום איסור משום דלא גזרו בו, ואף דהגדול לא מצי להאכילו משום דלא עדיף ממאכיל לבהמה, אבל הקטן בעצמו אם אוכלו התירא קא אכיל, (ובע"כ דאסור להאכילו בידים משום דאף גבי קטנים העמידו דבריהם וגזירותיהם ואם הקטן אוכל איסורא דרבנן איסורא קא אכיל, וע"כ אין מערבין בו דמה שראוי לאכול באיסור לא מיקרי ראוי), וכ"כ האחיעזר בח"ג סימן פ"א סקי"ט.

ונתחדש לפ"ז דהא דמותר להאכיל לקטן איסור דרבנן, אי"ז קולא באיסור ספיה דלא אסרוהו באיסור דרבנן, אלא הוא משום דלא גזרו חכמים להאיסור לגבי הקטנים, ואי"ז כלל חפצא דאיסורא לדידהו, וע"כ לא שייך בזה איסור ספיה, וכ"נ להדיא ממש"כ הרשב"א ביבמות שם וז"ל, דלא העמידו דבריהם ז"ל אלא אצל גדולים שבישראל ולא אצל קטניהם, עכ"ל, והרי דהא דליכא איסור ספיה באיסור דרבנן הוא משום דלא העמידו כלל את דבריהם אצל קטנים ואי"ז חפצא דאיסורא, וע"כ הוא דליכא בזה לאיסור ספיה.[[2]](#footnote-3)

ח] ולמש"נ לעיל נמצא דהרשב"א לטעמיה אזיל דעיקר איסורא דלא תאכילום הוא משום דנעשה החפצא דאיסורא ע"י הקטן והוזהר הגדול על הקטן, וע"כ כ"ז הוא היכא דנעשה החפצא דאיסורא ע"י הקטן, אך באיסור דרבנן שלא העמידוהו כלל אצל קטנים נמצא דלא נעשה החפצא דאיסורא כלל, וע"כ לי"ב לאיסורא דלא תאכילום.

## אם במלאכת שבת מותר האב לספות לבנו מלאכה דרבנן

ט] הרשב"א בשבת קנ"ג ב' כתב דכל שבגופו איכא איסורא דאורייתא אם אומר לקטן לעשותו איכא נמי איסור דאורייתא דכתיב לא תאכלום קרי ביה לא תאכילום וכו' ולעיל נמי תניא קטן שבא לכבות אין שומעין לו, ואוקימנא בגמרא בקטן העושה על דעת אביו, כלומר ועובר בזה משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, עכ"ד, ומבו' בדבריו דבשבת איכא איסור בפנ"ע דשביתת בנו ומה"ט הוא דאסרינן בקטן העושה ע"ד אביו.

ולכאו' היה נראה לפ"ז דבמלאכת שבת יש לאסור לאב לספות לבנו איסור דרבנן, דהגם דליכא איסור ספיה בדרבנן, היינו רק היכא דאתינן עלה משום איסור ספיה דהוא להזהיר גדולים על הקטנים דהוא משום לתא דהקטן, אך במלאכת שבת כשעושה הקטן לצורך אביו דבכה"ג יש לאסור משום שביתת בנו דאיסור זה הוי מלתא דהאב, והוי זה איסור שבת של האב כשעושה בנו מלאכה, יש לאסור אף באיסור דרבנן, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן קי"ח.

ולכאו' הוא מוכח כן מד' הרשב"א, שהרי הרשב"א כתב לאיסורא דלא תעשה מלאכה אתה ובנך בטעם שאסרו בקטן הבא לכבות כשעושה ע"ד אביו, והתם הרי הוי זה משאצל"ג שאינה אסורה אלא מדרבנן, ואפ"ה יש בזה לאיסורא דשביתת בנו.

י] אך צ"ע דבד' הרשב"א שם קכ"א א' מבו' דהא דאסרו בדליקה בקטן העושה ע"ד אביו אף שהוא איסור דרבנן, הוא כמש"כ ביבמות שם דכל שעושה הקטן לצרכינו אסור, וביבמות שם מפורש בדבריו דהא דאסרינן כשעושה הקטן לצרכינו הוא משום דדילמא אתי למיסרך, וזה דלא כמש"כ הרשב"א שם קנ"ג ב' דהא דאסרו בדליקה בקטן העושה ע"ד אביו הוא משום דאיסורא דלא תעשה מלאכה אתה ובנך.

גם צ"ע במש"כ הרשב"א בשבת שם לעיל מינה דהא דמי שהחשיך בדרך נותן לקטן אף דאסור לספות לו בידים הוא משום דאפי' בגדול ליכא אלא איסור דרבנן ובשל דבריהם אפי' לכתחילה ספינן ליה, ואף דכל שעושה לצורך הגדול אסרו משום דדילמא אתי למיסרך, מ"מ בכה"ג דאיכא למיגזר דאי לא שרית ליה אתי איהו למיעבד איסורא דאורייתא בידים שרינן ליה ולא חיישינן בכי הא לדילמא אתי למיסרך, וסתימת הדברים משמע דהא דנותן לקטן היינו אף לקטן שהוא בנו, והרי דאף בקטן שהוא בנו אין האיסור אלא משום דדילמא אתי למיסרך, ולא משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, וזה דלא כמש"כ הרשב"א בהמשך דבריו דמה שאסרו בקטן שבא לכבות בעושה ע"ד אביו הוא משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך אף דאין האיסור בזה אלא מדרבנן.

יא] ונראה לישב, דהנה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' נקט בפשיטות באיסורא דשביתת עבדו, דכל דהעבד הוי מתעסק אי נימא דמתעסק ל"ה מלאכה כלל לא שייך בזה איסורא דשביתת עבדו, וכן בגונא דל"ה מלאכת מחשבת לי"ב לאיסורא דשביתת עבדו, והצמח דוד שם עמד בזה דמ"ש מאיסורא דשביתת בהמתו דאסור אף שאין הבהמה מתכונת לעשות מלאכה, וה"נ בשביתת עבדו דדמי לשביתת בהמתו יהא אסור אף כשאין העבד מתכוין לעשות מלאכה.

ולכאו' ביאור דברי הגרע"א, דאף דבאיסורא דשביתת בהמתו דהבהמה לאו בת איסורא היא כלל מתפרש האיסור דהוא משום לתא דהבעלים, דכל שבהמתו עושה מלאכה הוי זה איסורא דידיה שהוזהר האדם לא לעשות מלאכה בעצמו ולא ע"י בהמתו, וע"כ ה"ז אסור אף שאין הבהמה מתכונת לעשות מלאכה, דכיון שהבעלים מתכוין לעשות מלאכה הוי זה מלאכה דידיה במה שהבהמה עושה המלאכה, מ"מ בשביתת עבדו דהעבד בר איסור הוא, מתפרש האיסור משום לתא דהעבד, דמוזהר האדון על העבד שלא יעשה מלאכה בשבת, וע"כ כל שהעבד מתעסק ואי"ז מעשה מלאכה לדידיה לי"ב לאיסורא דשביתת עבדו.

ולפ"ז נראה דה"נ הוא בשביתת בנו דדמי לשביתת עבדו ולא נאסר אלא היכא דהוי זה מעשה איסור אצל הבן, אך כל דאי"ז מעשה איסור כלל אצל הבן, לי"ב לאיסורא דשביתת בנו.

יב] ולפ"ז י"ל דמה"ט אלמלי הא דדילמא אתי למיסרך אין לאסור בקטן העושה ע"ד אביו אף במלאכת שבת ואין לאסור בזה משום שביתת בנו, וזה למש"נ לעיל דהא דליכא איסור ספיה באיסור דרבנן הוא משום דלא העמידו דבריהם אצל קטנים ואי"ז כלל חפצא דאיסורא לגבי קטנים, וע"כ לא שייך בזה איסורא דשביתת בנו, ומש"כ הרשב"א דבקטן שבא לכבות ועושה ע"ד אביו ה"ז אסור משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, צ"ל דהיינו אחר שאסרו חכמים משום דילמא אתי למיסרך, דמשו"ז אסרו חכמים לעשיית מלאכה ע"י לצרכינו שיש לחוש בה דאתי למיסרך והוי זה מלאכת איסור אצל הקטן, ותו יש לאסור בזה משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, וצ"ע.

## אם אסור להאכיל קטן ביוהכ"פ משום איסורא דלא תאכילום

יג] המג"א בסימן תרט"ז סק"ב כתב בדין תענית דיוהכ"פ דאף דמצות חינוך הוא רק על האב, מ"מ גם אחר אסור להאכיל קטן בידים משום איסורא דלא תאכילום, ולכאו' לפ"ז הדין נותן דאסור להאכיל בידים גם קטן שלא הגיע לכלל חינוך שעות אלא במקום פיקו"נ, וכ"כ החקרי לב באו"ח סימן ק"ח והמנ"ח במצוה שי"ג סקי"ח.

אך הנה הדברי יחזקאל בסימן ט"ו סקי"ח הוכיח מפירש"י ביומא דמותר להאכיל את הקטנים ביוהכ"פ בידים אף בדליכא חשש סכנה במניעתו, וכ"כ בתשו' ספה"י סימן נ"ב, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בכ"ד ועוד מקמאי שדנו בטעם הא דמאכילין את הקטן ביוהכ"פ ולא חיישינן דאתי למיסרך, וכ"נ ממש"כ הרשב"א והר"ן בשבת קל"ט א' דמאכילין אותו אפי' טובא.

ובד' המג"א בסימן רס"ט סקי"א מבו' דטעם הא דמותר להאכיל קטן ביוהכ"פ וליכא בזה לאיסור ספיה, הוא משום דבאכילת היתר בזמן האיסור ליכא איסור ספיה כשהוא לצרכו של התינוק, (וכ"כ הגר"ז בסימן תע"א ס"י), אך צ"ע דא"כ מ"ט אחר שהגיע לחינוך איכא לאיסור ספיה.

יד] ולמדנו לפרש לזה מד' השעה"צ בסימן תרט"ז סק"ט, דהנה בעיקר מש"כ המג"א דליכא איסור ספיה ביוהכ"פ משום דהוא אכילת היתר בזמן האיסור, י"ל דאי"ז קולא בעלמא באיסור ספיה, אלא הוא מתפרש למש"נ בד' הרשב"א דעיקר איסור ספיה הוא משום דנעשה החפצא דאיסורא ע"י הקטן והגדול מוזהר על הקטן, והיינו דוקא באכילת איסור דאף דהקטן אינו מצווה ע"ז מ"מ הו"ל חפצא דאיסורא, ומשא"כ באכילת היתר בשעת האיסור דכל שאינו מוזהר על האיסור לא חזינן לה כלל כחפצא דאיסורא.

ולפ"ז נראה דכ"ז הוא כשלא הגיע הקטן לחינוך, אך כל שהגיע לחינוך ומדרבנן הוא מוזהר שלא לאכול, תו הויא אכילתו חפצא דאיסורא, וכל שנותן לפניו את המאכל יש בזה לאיסור ספיה.

טו] וד"ז נלמד ממש"כ השעה"צ שם לפקפק בד' המג"א דאין לאסור לספות לו בידים אלא בבן י"א וי"ב דמדרבנן עכ"פ צריך להתענות ולהשלים, ולא כן הכא שאין בזה איסור כלל לקטן ואדרבה הלא מחוייב להאכילו לאחר ג' שעות עכ"פ ומוכח דאין שייך על אכילתו שם אסור רק הוא מצוה על אביו לחנכו במצות, ובמקום שאין מצות חינוך כגון באחרים אפשר דגם בספי ליה ליכא איסורא, ולהדיא בדבריו דמש"כ המג"א דיש בזה לאיסור ספיה הוא מכח מצות חינוך דמכח זה יש על אכילתו שם איסור, ובזה הוא שפקפק דכ"ז הוא בבן י"א וי"ב דחייב להתענות מדרבנן ויש על אכילתו שם איסור, אך בבן ט' ובן י' דאינו חייב להתענות אף מדרבנן אלא הוא חיוב על אביו לחנכו בשעות, אין על אכילתו שם איסור ולי"ב לאיסור ספיה, (וזהו שדימהו למש"כ רבינו מנוח לחלק בין חינוך לתענית גמורה לחינוך לשעות, ונתבאר בגליון מס' 81).

1. ועד"ז יש להעיר במש"כ העונג יו"ט שם בדעת הרמב"ם דקטנה נשואה לכהן אף שנשואיה אינם אלא מדרבנן מותר להאכילה בתרומה דאורייתא משום שאם היתה גדולה היתה אוכלת בתרומה ע"י נישואין דידה, וצ"ב, שהרי מכח נישואין אלו דקטנות אינה אוכלת אף כשתגדיל, ורק אם יחזור ויבא עליה כשתגדיל תהא מותרת לאכול בתרומה, אך כל זמן שלא חזר ובא עליה תהא אסורה לאכול בתרומה כשתגדיל, וא"כ שפיר יש לחוש שמא תאכל בגדלות קודם שיחזור ויבא עליה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יש להעיר ע"ז ממש"כ הרשב"א ביבמות שם ללמוד להתיר ספיה באיסור דרבנן מהא דקטן אוכל נבילות בי"ד מצווין להפרישו מ"מ בשל דבריהם אין בי"ד מצווין להפרישו, וע"כ ה"נ לפ"מ דקי"ל דאף בשל תורה אין בי"ד מצווין להפרישו בשל דבריהם מחתין בו דרגא אחת יותר ומתירין בו אפילו לומר לו לאכול, - והנה הרי הא דלמ"ד דבי"ד מצווין להפרישו אין מצווין להפרישו בשל דבריהם, אי"ז משום דלא העמידו דבריהם אצל קטנים ואי"ז כלל דבר האסור (דא"כ מ"ט אסור לספות להם בידים), ובע"כ דהוי זה דבר האסור אצל קטן אלא שהקילו חכמים דאין בי"ד מצווין להפרישו מכך, ולפ"מ שדימה הרשב"א זל"ז לכאו' ה"נ מתפרש הא דלדידן שרי אף לספות לו בידים איסור דרבנן, דהוי זה קולא באיסור ספיה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)