3 קלוטה כמי שהונחה - מהדו_ב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

כסליו תשע"ט

**א**

א] שבת ד' א', פשט העני את ידו, אמאי חייב, והא בעינן עקירה והנחה מע"ג מקום דע"ד וליכא, אמר רבה הא מני ר"ע דאמר לא בעינן מקום דע"ד, דתנן הזורק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע, ר"ע מחייב וחכמים פוטרים, ר"ע סבר אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא, ורבנן סברי לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא.

והנה בביאור מה שאמרו דלר"ע ל"ב מקום ד', כתב באבנ"ז סימן ר"מ דיל"פ לזה בתרי גווני, די"ל דהיינו דמהא דס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה ומהני אף שלא נח ע"ג מקום ד', מוכח דס"ל דל"ב הנחה ע"ג מקום ד', אך י"ל דהיינו דכיון דקלוטה כמי שהונחה, חשיב כהנחה ע"ג מקום ד'.[[1]](#footnote-2)

ב] ועיי"ש שכתב דתליא בפלוגתת קמאי ביסוד דינא דקלוטה, דבד' רש"י בעירובין ל"ג ב' מבו' דהו"ל כמי שהונחה בארץ, וע"כ מתקיים בזה דינא דהנחת עירוב ע"ג מקום ד', וכ"ה משמעות ד' רש"י בגיטין ע"ט א', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פרה פ"י מ"ה דכל שהעביר מי חטאת מע"ג תנור טמא, מהני דינא דקלוטה כמי שהונחה לחשוב כאילו נח בתוך התנור וה"ז נפסל לחטאת כיון שאינו במקום טהור, - אך בד' התוס' בד"ה דאמרינן, שכתבו דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה דמיא, כל שזרק דרך רה"ר למעלה מי', הו"ל כמי שהונחה במקו"פ, מבו' דס"ל דקלוטה הויא כמי שהונחה באויר.

ובזה תליא ביאור מש"א דלר"ע ל"ב מקום ד', דלדעת רש"י ודעימי' דדינא דקלוטה הוא דהו"ל כמי שהונחה בארץ, הרי מכוון הגמ' דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה, מתקיים בזה דינא דהנחה ע"ג מקום ד', וזה ע"ד מש"כ רש"י בעירובין ל"ג ב' בדינא דהנחת עירוב ע"ג מקום ד', דמכח הא דקלוטה כמי שהונחה בארץ, חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', אך לדעת התוס' דקלוטה הו"ל כמונח באויר, הרי דאין מתקיים בזה דינא דהנחה ע"ג מקום ד', ומכוון הגמ' הוא דמדר"ע שמעינן דס"ל דל"ב הנחה ע"ג מקום ד'.

**ב**

ג] ובעיקר פלוגתת רש"י ותוס' ביסוד דינא דקלוטה, כתב האבנ"ז שם דאזלי לטעמייהו, דהנה דעת רש"י לקמן ק' ב' מבוארת דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, והתוס' שם ובדף פ' א' פליגי ע"ז וס"ל דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, וע"כ לדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, י"ל דעיקר דינא דקלוטה הוא דהוי כאילו הוא בקרקע, וכיון דחשיב כאילו הוא בקרקע ה"ה כמונח אף שלא נח מתנועתו,[[2]](#footnote-3) - אך לדעת התוס' דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, הרי אין לפרש דדינא דקלוטה הוא דהוי כאילו הוא בארץ, שהרי אף אם הוא בארץ מ"מ כיון שלא נח מתנועתו אינו כמונח, ובע"כ דדינא דקלוטה הוא דהוי כנח מתנועתו, ומהיכ"ת נימא דחשיב גם כמונח בקרקע.[[3]](#footnote-4)

ד] ועד"ז מצינו בד' הגרע"א במערכה, עיי"ש שכתב לדון בטעמא דרבנן דפליגי על דינא דקלוטה, וכתב דלדעת רש"י דמתגלגל בקרקע חייב, בע"כ דהא דפטרינן בקלוטה, אי"ז משום דבעינן שינוח החפץ מתנועתו, שהרי במתגלגל ע"ג קרקע ג"כ לא נח ושקט החפץ, ובע"כ דהוא משום דבעינן שיהא החפץ ע"ג איזה מקום ולא באויר, וע"כ אף באחזתו הרוח ה"ה פטור, - ומבו' בדבריו דלדעת הסוברים דמתגלגל בקרקע פטור, הרי דמה"ט הוא דפליגי רבנן על דינא דקלוטה, דבעינן שינוח החפץ מתנועתו.

ועיי"ש שכתב עוד, דלמ"ד לקמן צ"ז א' דתוך ג' דברי הכל חייב, והרי דאף שלא נח החפץ מתנועתו ה"ה חייב, בע"כ דהא דפטרי רבנן בקלוטה, הוא משום דבעינן מקומו של החפץ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ה] והנה בעיקר הנידון אם מכוון הגמ' הוא דמדר"ע מוכח דל"ב מקום ד', או מכוון הגמ' דמכח דינא דקלוטה כמי שהונחה מתקיים דינא דמקום ד', הנה משמעות ל' הגמ' הוא דלר"ע ל"ב מקום דע"ד, וכמו שאמרו הא מני ר"ע דאמר ל"ב מקום דע"ד.

ו] עוד יש להוכיח כן, דהנה התוס' בד"ה אבל למטה כתבו דכשהחפץ בידו של עני או של בעה"ב ל"ש קלוטה, ובחי' הגרע"א פירש דהיינו אף כשהגוף והיד באותה הרשות, ושלא כד' התוס' לקמן דצ"ב. דאמרינן קלוטה אף כשהחפץ בידו, ואך דכל שהיד ברשות אחרת ל"מ, משום דידו בתר גופו גרירא, אך החזו"א סבימן ס"ב סק"ז פירש דמכוון התוס' הוא משום דידו בתר גופו גרירא, ומש"כ דלא שייך קלוטה, היינו משום דהא דידו בתר גופו גרירא מהני דלא נימא כלל קלוטה, דכיון דגרירא בתר גופו אי"ז קלוט כלל ברשות השני', וכן צידד **באבנ"ז סימן ר"מ סק"ה.[[5]](#footnote-6)**

**ומצינו כן בד' תוס' הרא"ש בסוגיין דהא דלא מחייבינן כשפשט העני ידו לפנים, הוא משום דידו בתר גופו גרירא וע"כ לא חשבינן לי' כמונח, ולפ"ז לכאו' יל"פ כן גם בד' התוס', - והרי הרא"ש בתו"ד כתב דהא דבמושיט לא אמרינן קלוטה, הוא משום דכ"ז שהחפץ ביד אדם לא אמרינן כקלוט דמי, והרי דמהני הא דידו בתר גופו גרירא, דל"ה החפץ כקלוט ברשות, ושפיר יל"פ כן גם בד' התוס'.**

**ז] אמנם הנה ראיתי לסייע לד' הגרע"א, דמכוון ד' התוס' הוא דכל שהחפץ ביד האדם לא אמרינן קלוטה, אף כשהאדם וידו באותה הרשות, דהנה התוס' לקמן ה' ב' כתבו דאף לר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמיא, מ"מ זורק ד' אמות ברה"ר חייב, ולא אמרינן כמי שהונחה בתוך ד' אמות ברה"ר, ועי' גם בחי' הרמב"ן וש"ר שם שעמדו בזה.**

**והנה בתוס' הרא"ש שם העמיד הנידון על הא דמעביר או זורק ד' אמות חייבין, אך התוס' וש"ר לא העמידו הנידון אלא על זורק ד' אמות ברה"ר, ואף דדבריהם לעיל מינה לדעת בן עזאי דמהלך כעומד, קיימי על מעביר ד' אמות ברה"ר, - ולכאו' הדבר ברור, דהתוס' הרא"ש לטעמי' דס"ל דאף בחפץ שביד האדם אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, ורק אם ידו ברשות אחרת לא אמרינן קלוטה, כיון דבתר גופו גרירא, וע"כ גם במעביר ד' אמות ברה"ר, הוי כמי שהונחה על כל אמה ואמה, אך התוס' וש"ר ס"ל דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, וע"כ במעביר ד' אמות ברה"ר שהחפץ בידו, ל"ה כלל כמי שהונחה, ורק בזורק ד' אמות ברה"ר שאין החפץ בידו, הוא דאמרינן קלוטה כמי שהונחה.**

**ונראה מזה כמש"כ הגרע"א בדעת התוס' בסוגיין, דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, אף כשהאדם והיד ברשות אחת, ולפי הנ"ל מבו' כן גם בד' הרמב"ן וש"ר,[[6]](#footnote-7) וצ"ע בסתירת ד' התוס' בסוגיין לדבריהם לקמן צ"ב א', ויתבאר בעזה"י לפנינו.**

**ח] ולפ"ז הרי מוכח דמה שאמרו הכא דלר"ע ל"ב מקום ד', לאו היינו דמכח דינא דקלוטה כמי שהונחה חשיב דאיכא מקום ד', דא"כ הרי ל"ה זה טעם לחייב בשנתן או עקר מיד בעה"ב, שהרי בחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, ונמצא דליכא מקום ד', - ובע"כ דמכוון הגמ' הוא דמדר"ע שמעינן דל"ב מקום ד', דע"י דינא דקלוטה אין מתקיים דינא דמקום ד', ומהא דס"ל לר"ע דמהניא הנחה דקלוטה, יש ללמוד דס"ל דל"ב מקום ד', וע"כ הוא דמחייבינן לדידי' בשנתן או עקר מיד בעה"ב, אף דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, וכבר עמדו ע"ז באבנ"ז שם סק"ה ובחזו"א סימן ס"ג מגליונות אביו, ובמשנת ר"א סימן ג' סק"א.**

**ט] עוד יש ללמוד לזה ממש"כ התוס' הרא"ש לקמן ז' א', ז"ל, וטח בפני' חייב וכו', ואם למעלה מג' צריך שיהא על פני' דע"ד וכו' חשיב כמו מונח ע"ג מקום ד' וכו', וריב"א פי' כיון שרואה פני הקרקע חשיב כמו שמונח ע"ג הקרקע ואפי' אם נדבק בדבר שאינו רחב ד' חייב, וקשה דא"כ מאי דחיק לי' גבי מתני' דפשט העני את ידו והא בעינן עקירה והנחה ע"ג מקום ד' וליכא וכו', ועוד דהיכי מייתי לי' מקלוטה, דשאני קלוטה שהוא רואה פני הקרקע, עכ"ל.**

**ומבו' להדיא בד' הרא"ש, דמה שאמרו הכא דר"ע היא דאמר ל"ב מקום דע"ד, לאו היינו דמכח דינא דקלוטה מתקיים דין מקום ד', אלא היינו דמהא דס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה לחייב אף דליכא מקום ד', יש ללמוד דס"ל דל"ב מקום ד', וזהו שהק' דהיכי שמעינן מדר"ע דל"ב מקום ד', הרי שאני קלוטה שהוא רואה פני הקרקע, ומתקיים בזה דין הנחה ע"ג מקום ד'.**

ד

י] אמנם צ"ע בזה לדרך זו דמכוון הגמ' הוא דמדר"ע שמעינן דס"ל דל"ב הנחה ע"ג מקום ד', דא"כ מנ"ל דרבנן ס"ל דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', הרי לא מצינו דפליגי אלא בדינא דקלוטה אם הויא כמי שהונחה, וכמבו' בל' הגמ' בסוגיין דרבנן דפליגי הוא משום דס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה דמיא, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בגיטין ע"ט א', עיי"ש, ולא מצינו דס"ל נמי דבעינן מקום ד',[[7]](#footnote-8) וכבר עמד בכעי"ז בחי' מהרי"ט.[[8]](#footnote-9)

והנה אמנם למש"כ התוס' ד"ה אבל למטה, דברייתא היא בשום מקום דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', י"ל דע"כ הוא דאמרינן דפליגי רבנן עלי' דר"ע בזה, - אך הנה התוס' לא הוכיחו כן מהכא, וגם לא פסיקא להו הך מילתא, וגם בד' הרשב"א מבו' די"ל דמסברא הוא שאמרו כן, וליכא ע"ז מקור מברייתא, ולפ"ז תיקשי, דכיון דמר"ע שמעינן דס"ל דל"ב מקום ד', מהיכ"ת נימא דפליגי רבנן עלי' וס"ל דבעינן מקום ד'.

ומאידך צ"ע כמשה"ק השפ"א דמנ"ל להגמ' דרבנן פליגי על ר"ע בדינא דקלוטה, וכמבו' בסוגיית הגמ' בגיטין ע"ט א', וכ"ה מבו' גם לדעת הסוברים דברה"י ל"ב מקום ד', ואפ"ה פליגי רבנן על דינא דקלוטה, הרי י"ל דמודו רבנן דקלוטה כמי שהונחה דמיא, והא דפטרי הוא משום דבעינן מקום ד', ועי' במשנת ר"א סימן ג' סק"א מה שהוסיף להקשות בזה.

יא] **עוד יש להעיר בזה, דהנה התוס' בסוגיין בד"ה באילן הוכיחו דסוגיא דשמעתין ס"ל דגם ברה"י בעינן מקום ד', מהא דאמר תני טרסקל שבידו הא תינח ברה"י, ומשמע דברה"י נמי מהדרינן לאשכוחי מקום ד', והרשב"א דחה לזה, דלרבותא בעלמא קאמר לה, עיי"ש.**

**והנה הרשב"א הוכיח כן דסוגיין ס"ל דברה"י נמי בעינן מקום ד', ממה שאמרו אלא הא רבי דתניא זרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע רבי מחייב, וא"ר יהודה אמר שמואל מחייב הי' רבי ב', ואם איתא מאי קא מייתי מינה ראי' דשאני התם דעברה דרך רה"י דסגי לן בזה בעקירה והנחה כ"ש, עכ"ל.**

**וצ"ע בד' התוס' שהוצרכו להוכיח ממשמעות לישנא דגמ' דברה"י ל"ב מקום ד', אשר בזה יש לדחות כמש"כ הרשב"א דלרבותא בעלמא קאמר לה, ולא הוכיחו כן מעיקר הסוגיא דמייתינן מדרבי דמחייב בזרק וכו' ורה"י באמצע, אשר מזה מוכח דבסוגיין ס"ל דגם ברה"י בעינן מקום ד', וכמו שהוכיח הרשב"א.**

**ונראה פשוט בזה בדעת התוס', דאף אם ברה"י ל"ב מקום ד', מ"מ שפיר מייתינן מדרבי דגם ברה"ר ל"ב מקום ד', והיינו דכיון דמחייב רבי אף בשלא נח כלל ומשום דקלוטה כמי שהונחה, הרי דה"נ ברה"ר יש לחייב כשלא נח כלל משום דקלוטה כמי שהונחה, דבדינא דקלוטה כמי שהונחה אין לחלק בין רה"י לרה"ר, כאשר כ"ה מבו' בד' התוס' לקמן בד"ה לא מחייב רבי, וממילא דיש לחייב ברה"ר אף דליכא מקום ד'.[[9]](#footnote-10)**

**ואמנם לכאו' זה ניחא רק אי נימא דמכח דינא דקלוטה כמי שהונחה מתקיים דין מקום ד', דחשיב כמונח ע"ג הקרקע, וע"כ כיון דבדינא דקלוטה כמי שהונחה אין לחלק בין רה"י לרה"ר, ואף ברה"ר אמרינן דכמי שהונחה, מתקיים בזה דין מקום ד', - אך לפ"מ שהוכיחו האחרונים מד' התוס' דמכוון הגמ' הוא דמדר"ע שמעינן דל"ב מקום ד', הרי הדק"ל דמה מייתינן מההיא דרבי דל"ב מקום ד', הרי דינא דרבי הוא ברה"י דל"ב מקום ד', ומנ"ל דאף ברה"ר ס"ל לרבי דל"ב מקום ד'.**

ה

**יב] עוד יש להעיר בענין זה, דהנה האבנ"ז שם סקי"א הק', דלמש"כ בדעת רש"י ודעימי' דקלוטה הוי כמי שהונחה בארץ ומתקיים בזה דינא דמקום ד', א"כ מאי פריך בסוגיין דדילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, והרי כיון דמהני דינא דקלוטה כמי שהונחה לקיום דין הנחה ע"ג מקום ד', מה מקום יש לחלק בזה בין עקירה להנחה**.[[10]](#footnote-11)

**והנה מבו' בדבריו שנקט, דמה שאמרו דדילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, לא קאי לגבי עיקר דינא דקלוטה דדילמא ל"מ דינא דקלוטה לגבי עקירה, אלא הוא כלפי דינא דמקום ד', דאף דבהנחה ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', מ"מ בעקירה בעינן עקירה מע"ג מקום ד'.**

**ובפשוטו כ"ה מבו' בד' התוס' שפירשו דהא דפריך דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, הוא משום דילפי' ממשכן שהיו נוטלין מתיבתן שהי' בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה שאין בידם ד', והנה הרי גם בהנחה היתה הנחה גמורה ליד עושי המלאכה, וכל המקום לחלק בין הנחה לעקירה הוא בדינא דמקום ד', דההנחה שהיתה במשכן ל"ה ע"ג מקום ד', והעקירה שהיתה במשכן היתה מע"ג מקום ד'.[[11]](#footnote-12)**

**יג] אמנם באמת נראה דיש ללמוד מד' התוס' דמש"א דדילמא עקירה הוא דל"ב הא הנחה בעיא, קאי לגבי עיקר דינא דקלוטה, וע"ז הוא דפריך דדילמא ל"מ דינא דקלוטה כמי שהונחה אלא לגבי הנחה ולא לגבי עקירה, וכעת לא ראיתי שעמדו ע"ז.**

**דהנה התוס' לקמן בסוגיין בד"ה זרק הק' בהא דמייתי רב יוסף מההיא דזרק ונח ע"ג זיז כ"ש דרבי מחייב, דאכתי תקשה לך דילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, וכתבו לישב, ז"ל, וי"ל דסבר רב יוסף דדוקא אקלוטה דר"ע דליכא הנחה כלל איכא למיפרך הא עקירה בעי, אבל ארבי דבעי הנחה ע"ג זיז כ"ש ה"ה דלעקירה סגיא בכ"ש וכו', עכ"ל.**

**ונתפרשו הדברים בד' תוס' הרא"ש, ז"ל, דדוקא ע"ד ר"ע שייך למיפרך הכי כיון דל"ב הנחה כלל אין נראה לומר גבי עקירה כן, אבל רבי דבעי הנחה על גבי זיז כ"ש מצינן למימר כן גבי עקירה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א.**

**יד] והנה אי נימא דעיקר הא דפריך דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, קאי רק לגבי דינא דמקום ד', דאף דבהנחה ל"ב מקום ד' מ"מ בעקירה בעי מקום ד', אך בדינא דקלוטה ליכא נפ"מ ביניהם, הרי נמצא דהא דס"ל לר"ע דל"ב הנחה כלל, הוא גם בעקירה, שהרי בגונא דל"ב מקום ד', יועיל אף עקירה מקלוטה, וכנ"ל, ואך דבעקירה ס"ל דבעינן מקום ד', ובהנחה ס"ל דל"ב מקום ד', - וזה דלא כמש"כ התוס' ודעימייהו דהא דפריך דדילמא וכו', הוא על הא דס"ל לר"ע דל"ב הנחה כלל, ואם כל הא דפרכינן דדילמא וכו', הוא רק לגבי דינא דמקום ד', הרי ה"נ י"ל גם לדעת רבי, דאף דבהנחה ס"ל דל"ב מקום ד', מ"מ בעקירה בעינן מקום ד'.**

**ומבו' להדיא מד' התוס' ודעימייהו, דהא דפרכינן דדילמא עקירה הוא דל"ב הא הנחה בעיא, קאי על עיקר דינא דקלוטה, דאף דבהנחה סגי בהנחה דקלוטה, ול"ב הנחה גמורה, מ"מ בעקירה לא סגי בעקירה מהנחה זו, אלא בעינן עקירה מהנחה גמורה, - וזהו שכתבו התוס' דס"ל לרב יוסף דרק בהא דס"ל לר"ע דל"ב הנחה כלל, הוא דאיכא למיפרך דדילמא וכו', ומשום דמסתברא מילתא דבעקירה אינו חייב אלא כשעקר דבר המונח, אך בהא דס"ל לרבי דסגי בהנחה ע"ג זיז כ"ש, אין לנו לחלק בין הנחה לעקירה.**

**טו] ואמנם הדברים צ"ע, דכיון שפירשו התוס' דהטעם לחלק בין הנחה לעקירה, הוא משום דילפי' ממשכן שהיו נוטלין מתיבתן שהי' בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה, הרי לכאו' אי"ז טעם לחלק ביניהם, אלא בדינא דמקום ד', אך בדינא דקלוטה אי"ז טעם לחלק ביניהם, שהרי גם בהנחה היתה הנחה גמורה ליד עושי המלאכה, ול"ה הנחה דקלוטה.[[12]](#footnote-13)**

**טז] עוד צ"ע, דלמש"נ לעיל בד' התוס' דמה שאמרו הכא דלר"ע ל"ב מקום ד', היינו דמד' ר"ע שמעינן דל"ב מקום ד', הרי לכאו' לפ"ז נמצא דנתחדש בד' ר"ע תרתי, חדא, דקלוטה כמי שהונחה, והב', דל"ב מקום ד', וא"כ אם מכוון הגמ' הוא דבדינא דקלוטה יש לחלק בין עקירה להנחה, אך בדינא דמקום ד' דעת רב יוסף אין לחלק ביניהם, וכמש"כ התוס', הרי אכתי כיון דר"ע ס"ל דל"ב מקום ד', אין לנו לחלק בזה בין עקירה להנחה, וא"כ מאי פריך דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעי, הרי אף דבעקירה לא סגי בקלוטה, מ"מ ל"ב מקום ד'.**

ו

יז] עוד ילה"ע בעיקר הפלוגתא דר"ע ורבנן בדינא דקלוטה, דהנה לדעת התוס' והריטב"א לקמן ק' א' דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, לכאו' נמצא דהא דלרבנן לא סגי בההנחה דקלוטה הוא מתרי טעמי, חדא, משום דלא נח החפץ מתנועתו, ועוד משום דאין לו מקום, שהרי אף באחזתו הרוח למעלה מג' ל"ה כמונח, אף שנח מתנועתו, ופליגי בזה ע"ד ר"ע דס"ל דקלוטה כמי שהונחה ומהני אף דלא נח מתנועתו ואף דאין לו מקום, וצ"ב דמנ"ל דפליגי רבנן בהני תרי מילי, וי"ל.[[13]](#footnote-14)

ז

**יח]** והנה לקמן בסוגיין מייתינן להא דתניא זרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע רבי מחייב וחכמים פוטרין, ואמרינן דרב ושמואל דאמרי תרוייהו לא מחייב רבי אלא ברה"י מקורה דאמרינן ביתא כמאן דמליא דמיא אבל שאינו מקורה לא, ופירש"י, ז"ל, כמאן דמלי, דבר סתום מכל צד הוי כמלא חפצים עד גגו דאין אוירו חשיב אויר, הלכך כל הנזרק לתוכו הוי כמונח, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י דהא דמהני דינא דכמאן דמליא דמיא לחשבו כמונח, הוא דמכח זה חשבינן לי' כמלא חפצים ואין אוירו חשוב אויר, וע"כ הו"ל כמונח ע"ג קרקע.

יט] והנה לפ"ז פשוט, דמה שאמרו בסוגיין דלרבי מהני ההנחה על ידו אף שאין בה ד', לאו היינו דלרבי ל"ב מקום ד', אלא היינו דכיון דביתא כמאן דמליא דמיא ואין אוירו חשיב אויר, הו"ל כמונח ע"ג מקום ד',[[14]](#footnote-15) - וכ"ה להדיא בד' הגרע"א בסוגיין ובמערכה ד"ה והנה בקושיית, ועיי"ש שכתב דמה"ט לדעת רבי אין מקום לחלק בין הנחה לעקירה, ולמימר דשמא אף ברה"י מקורה לא סגי אלא להנחה ולא לעקירה, דכיון דכיון דכמאן דמליא דמי והוי מקום ד', פשיטא דאין לחלק בזה,[[15]](#footnote-16) ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז לקו' התוס' לעיל בד"ה ודילמא ע"ד רש"י.

ולכאו' כ"ה מוכח גם מהא דהא דדחי להא דמשני דמתניתין רבי היא, דהא לא אמר רבי אלא ברה"י מקורה, וכ"ת ה"נ במקורה התינח ברה"י מקורה ברה"ר מקורה מי חייב וכו', - ומבו' דברשות שאינה מקורה דלא אמרינן בה כמאן דמליא, בעי רבי הנחה ע"ג מקום ד', והרי דלא פליג רבי על עיקר דינא דמקום ד', אלא ס"ל דברה"י מקורה דכמאן דמליא דמי חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', וע"כ ברשות שאינה מקורה דל"ה כמאן דמליא, מודה רבי דבעינן מקום ד'.

כ] והנה הגרע"א במערכה בד"ה והנה לכאו' כתב, דלרבי דמחייב ברה"י מקורה ומשום דכמאן דמליא דמי, מוכח דס"ל דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, דאף דכמאן דמליא דמיא וחשיב כמקום ד', מ"מ הא החפץ לא נח והוי כמתגלגל על חפצים, עכ"ד.

וצע"ק לפ"ז בהא דתניא בסוגיין דזרק "ונח" ע"ג זיז כ"ש רבי מחייב, ומשמע דאף רבי אינו מחייב אלא בשנח ע"ג זיז כ"ש, אך אם הוא מתגלגל תוך כדי זריקתו על הזיז, אינו חייב,[[16]](#footnote-17) - ותיקשי דלרבי לטעמי' דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, מ"ט אינו חייב כשהוא מתגלגל ע"ג הזיז.[[17]](#footnote-18)

**ח**

כא] והנה בגיטין ע"ט א' אמרינן דרבי ס"ל דקלוטה כמי שהונחה דמיא, וצ"ע דבסוגיין אמרינן דטעמא דרבי הוא משום דביתא כמאן דמליא דמי והוי כמונח, ואי"ז מדינא דקלוטה כמי שהונחה דמיא.

ובפשוטו צ"ל בזה, למש"כ התוס' בסוגיין דסוגיא דהתם ס"ל דדינא דרבי הוא אף ברה"י שאינה מקורה, ולפ"ז הרי דטעמא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה, וזהו שאמרו כן התם.

כב] אך הנה מלבד דאי"ז מתישב למש"כ התוס' בב"ק ע' ב' בתי' בתרא דגם לסוגיא דגיטין לא אמר רבי אלא ברה"י מקורה, עיי"ש, ולפ"ז הרי מבו' מסוגיית הגמ' בגיטין, דגם הא דמחייב רבי ברה"י מקורה, הוא מדינא דקלוטה כמי שהונחה, וכ"ה בל' התוס' בב"ק שם לעיל מינה, ז"ל, דרבי לא אמר קלוטה כמי שהונחה דמיא אלא ברה"י מקורה, עכ"ל, - גם אי"ז מתישב בד' התוס' בגיטין שם שכתבו דסוגיא דהתם ס"ל דטעמא דרבי לאו משום קירוי אלא משום מחיצה אית לי' "דכמאן דמליא דמיא", והרי דגם לסוגיא דהתם הוי טעמא דרבי משום דכמאן דמליא דמי, ואפ"ה אמרו שם דטעמא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה דמיא, וזה צ"ב, ועי' בשפ"א שהרגיש בזה, וכתב בזה דברים מחודשים, עיי"ש.

כג] וראיתי לפרש בזה עפי"ד הגרע"א, דהנה לפי דבריו נמצא, דלדעת התוס' ודעימייהו נתחדש בדינא דרבי תרתי, חדא, דביתא כמאן דמליא דמיא ואין אוירו חשיב אויר, ועוד, דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח.

ולפ"ז י"ל, דזהו דבעינן להא דביתא כמאן דמליא דמיא, ולהא דקלוטה כמי שהונחה דמיא, דהא דביתא כמאן דמליא דמיא ל"מ אלא לחשבו כע"ג קרקע, אך אכתי הרי הו"ל כמתגלגל, ומתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, ולזה הוא דבעינן לדינא דקלוטה כמי שהונחה, - אך בדינא דקלוטה כמי שהונחה לחוד לא סגי, דכל הא דס"ל לרבי דאמרינן קלוטה כמי שהונחה, הוא רק במתגלגל ע"ג קרקע, ולא במתגלגל באויר, וכאשר מצינו כן בד' התוס' לקמן פ' א' בדעת ר"י, דלא ס"ל דקלוטה כמי שהונחה אלא במתגלגל ע"ג קרקע.

כד] אך הנה אי"ז מתישב היטב בל' הגמ' בגיטין, דהרי התם איירי כשהגיע הגט לאויר, ובזה הרי לא סגי בהא דקלוטה כמי שהונחה, אלא בעינן נמי להא דביתא כמאן דמליא דמיא, ומ"ט לא הזכירו התם אלא להא דקלוטה כמי שהונחה.[[18]](#footnote-19)

כה] ובעיקר הדברים יש להעיר עוד, דהנה לדרך זו דנתחדש בדינא דרבי תרתי, הרי נמצא דפליגי רבי ורבנן בתרתי, חדא, דלדעת רבי אמרינן דביתא כמאן דמליא דמיא ואין אוירו חשיב אויר, ולרבנן לא אמרינן דביתא כמאן דמליא דמיא, ומה"ט אף אם אחזתו הרוח בבית באויר ה"ה פטור, וכן מה"ט פטרי רבנן אף כשנח ע"ג קנה למעלה מג', לפ"מ דס"ל בסוגיין דאף ברה"י בעינן הנחה ע"ג מקום ד', ועוד, דלדעת רבי מתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח ולדעת רבנן ל"ה כמונח לדעת התוס' והריטב"א, - וזה צ"ע, דמנ"ל דפליגי רבנן על דינא דכמאן דמליא, דכ"ה משמעות סתימת הדברים, הרי י"ל דכל הא דפליגי על רבי הוא משום דס"ל דמתגלגל ל"ה כמונח, ואם אחזתו הרוח בבית מקורה יהא חייב.

כו] עוד ילה"ע בזה, בעיקר הא דבעינן לאוקמה למתניתין כרבי דרה"י מקורה כמאן דמליא דמיא, ולא פרכינן עלה אלא דתינח ברה"י מקורה וכו', דא"כ מ"ט פטרינן בפשט העני את ידו המלאה לפנים, או כשנתן בעה"ב לידו והוציא, הרי אף דידו לא נייח, מ"מ הוי החפץ שבידו מונח מדינא דביתא כמאן דמליא דמיא.

ולכאו' צ"ל בזה, דהך שנויא אזיל כמ"ד לקמן צ"ב א' דאגד יד שמי' אגד, וע"ד שכתבו התוס' לקמן בסוגיין בד"ה כגון ששלשל בשנויא דרב אבהו.

אך ממש"כ התוס' כן בשנויא דרב אבהו, ולא כתבו כן לעיל מינה לשנויא דרב יוסף דרבי היא, מבו' דשנויא דרב יוסף מתישב גם למ"ד דאגד יד לא שמי' אגד, וזה צ"ב.[[19]](#footnote-20)

**ט**

כז] **ונראה לישב, ובהקדם, דהנה בעיקר מש"כ האבנ"ז דיל"פ למה שאמרו דלר"ע ל"ב מקום ד' בתרי גווני, או דמהא דמחייב ר"ע אף שלא נח ע"ג מקום ד', מוכח דל"ב מקום ד', או ד**מכח דינא דקלוטה חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', הנה באמת מד' הרשב"א יש ללמוד לפרש לזה בע"א.

**דהנה בחי' הרשב"א כתב לישב דגם בסוגיין ס"ל דברה"י ל"ב מקום ד', ועיי"ש שכתב לפ"ז, במה שאמרו דהא מני רבי היא, אף דרבי איירי ברה"י, ז"ל, היינו משום דקלוטה גריעא טובא מהנחה ע"ג משהו, ותדע לך דבקלוטה קי"ל דלאו כמי שהונחה דמיא, ואפ"ה קי"ל דברה"י בהנחה כ"ד סגי, ומשו"ה קא מייתי ראי' מקלוטה דרה"י להנחה כ"ד ברה"ר, לומר דאי אמרת בשלמא דברה"ר בהנחה כ"ד סגי, היינו דברה"י סגי לן בקלוטה, משום דאלים כחו של רה"י למהוי קלוטה דידי' כהנחת כ"ד דרה"ר, אלא אי אמרת דברה"ר הנחת ד' בעינן, מי עדיף רה"י כולי האי דנחשוב בי' קלוטה כמונחת, עכ"ל.**

**והנה מבו' בד' הרשב"א, דק"ו הוא, דאם מהני הנחה דקלוטה דגריעא טובא, כ"ש דמהני הנחה שלא ע"ג מקום ד' דעדיפא מינה, וע"כ אף אם ל"מ הנחה דקלוטה אלא ברה"י ולא ברה"ר, וגם אם בדינא דמקום ד' מצינו לחלק בין רה"י לרה"ר, מ"מ אם ברה"י מהני הנחה דקלוטה, ה"נ בדין דברה"ר יועיל עכ"פ הנחה שלא ע"ג מקום ד'.**

**כח] ולפ"ז הדבר ברור דזהו מה שאמרו דלר"ע ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', ואי"ז משום דמדר"ע מוכח דס"ל דל"ב מקום ד', דאל"כ היאך מהני הנחה דקלוטה הרי ליכא מקום ד', וגם אי"ז משום דמכח דינא דקלוטה חשיב דאיכא מקום ד', אלא היינו דלר"ע דס"ל דסגי בהנחה דקלוטה דגריעא טובא, ודאי דאין מקום להצריך הנחה ע"ג מקום ד', וע"כ אף בגונא דליכא למימר קלוטה, וכגון בחפץ שהוא ביד האדם, מ"מ לא ניבעי מקום ד', אלא סגי בהנחה כ"ד.**

י

**כט]** ובביאור הדברים נראה, ובהקדם, דהנה בד' האבנ"ז מבו' שפירש, דדינא דר"ע ד"קלוטה כמי שהונחה", היינו דנאמרה הלכתא בקלוטה דה"ה כמי שהונחה, ובזה הוא שכתב לדון אם נאמרה ההלכה דהו"ל כאילו הוא ע"ג קרקע, או שנאמרה ההלכה דהו"ל כנח מתנועתו, עיי"ש, ועי' גם בחזו"א סימן ס"ג מגליונות אביו, שכתב דהצד דיסוד דינא דקלוטה הוא דהוי כמונח בקרקע, הוא מטעם גוד אחית וחבוט רמי, (ובקה"י סימן ו' כתב דרואין החפץ כאילו נמשך ונתארך עד הארץ ומונח שם), והיינו דהלכתא היא דקלוטה הויא כמי שהונחה.

אך יש להעיר ע"ז ממש"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה זרק, דסבר רב יוסף דדוקא אקלוטה דר"ע דליכא הנחה כלל איכא למיפרך דדילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, ונת' לעיל סקי"ג מש"כ התוס' והרשב"א והרשב"א דהיינו דכיון דלר"ע ל"ב הנחה כלל, אין נראה לומר גבי עקירה כן, - ואם הא דקלוטה כמי שהונחה, היינו דדינא הוא דחשבינן לי' כאילו הוא בארץ, וע"כ הו"ל כמונח, או היינו דדינא הוא דחשבינן לי' כנח מתנועתו, א"כ מ"ט לא נימא כן גם לגבי עקירה, הרי מכח ההלכתא דקלוטה הו"ל כמונח ממש, וי"ל.

וגם יש להעיר ע"ז ממש"כ הרשב"א שהבאנו לעיל סקכ"ז להוכיח דקלוטה גריעא טובא מהנחה ע"ג משהו, מהא דבקלוטה קי"ל דלאו כמי שהונחה דמיא ואפ"ה קי"ל דברה"י בהנחה כ"ד סגי, ואם הא דקלוטה כמי שהונחה הוא מהלכתא, הרי דאף דלדידן דלית לן להך הלכתא, גריעא קלוטה מהנחה ע"ג משהו, מ"מ למאן דאית לי' להך הלכתא, מנ"ל להרשב"א דגריעא מהנחה ע"ג משהו.[[20]](#footnote-21)

ל] ואשר ע"כ נראה דעיקר דינא דקלוטה כמי שהונחה, לאו היינו דהלכתא היא דמכח הקלוטה הו"ל כאילו הוא ע"ג קרקע או דהו"ל כמו שנח מתנועתו, אלא היינו להיפך, דאף דל"ה מונח כלל, מ"מ כיון שהוא "קלוט" ברשות, סגי בכך לחשוב שמקומו הוא ברשות, - ובזה הוא דפליגי ר"ע ורבנן, דרבנן ס"ל דליחשב שמקומו הוא ברשות, בעינן שיהא "מונח" ברשות, ור"ע ס"ל דאף אם אינו מונח ברשות, מ"מ כיון שהוא נמצא ברשות והוא קלוט בה, חשיב דמקומו הוא ברשות,[[21]](#footnote-22) ולפ"ז אין מקום כלל לדון אם דינא דקלוטה הוא דהו"ל כנח מתנועתו, או דהוא דהו"ל כאילו הוא בארץ, דבאמת עיקר דינא דקלוטה אינו לא דחשיב כנח מתנועתו, ולא דהו"ל כאילו הוא בארץ, אלא היינו דסגי במה שהחפץ הוא ברשות לחשוב שמקומו הוא ברשות.[[22]](#footnote-23)

ואשר זהו מש"כ התוס' ודעימייהו דבדינא דר"ע מסתברא מילתא דל"מ אלא לגבי הנחה ולא לגבי עקירה, והיינו דכיון דהא דמחייב ר"ע בקלוטה, אי"ז משום דדינא הוא דחשיבא כמונחת, אלא הוא משום דאף דאינה כמונחת סגי במה שנקלט ברשות לחשוב שמקומו הוא ברשות, הרי דמסתברא מילתא דלא סגי בזה אלא לענין הנחה, אך לענין עקירה בעינן שיהא מונח ברשות, ולא סגי במה שהוא קלוט ברשות.

לא] ולפ"ז נמצא, דאף דלדעת רבנן יש לפטור בקלוטה, גם משום שלא נח החפץ מתנועתו, לדעת התוס' ודעימייהו דאף מתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, וגם משום שאין לחפץ מקום, דמה"ט אף אם אחזתו הרוח באויר ל"מ, (עכ"פ למעלה מג'), ור"ע פליג וס"ל דהוי כמי שהונחה אף שלא נח מתנועתו ואף שאין לו מקום, מ"מ אי"ז ב' פלוגתות, אלא הו"ל חדא פלוגתא, דרבנן ס"ל דליחשב דמקומו הוא ברשות, בעינן שיהא מונח וקבוע ברשות, וליחשב שהוא מונח וקבוע ברשות בעינן שינוח מתנועתו, ובעינן שיהא ע"ג מקום, אך ר"ע ס"ל דליחשב דמקומו הוא ברשות, סגי במה שהוא נמצא וקלוט ברשות, ול"ב שיהא מונח וקבוע שם, וע"כ ל"ב שינוח מתנועתו, ול"ב נמי שיהא ע"ג מקום. [[23]](#footnote-24)

לב] ויש להוסיף בזה, דהא דלרבנן בעינן שיהא החפץ ע"ג מקום, אי"ז מגזיה"כ דממקומו, דא"כ נמצא דפליגי ר"ע ורבנן אם קרא דממקומו קאי על האדם או קאי על החפץ, וזה צ"ע מסוגיא דגיטין, וכנ"ל סק"ח, אלא הינו דקביעות במקום, הוא רק כשהוא מונח ע"ג מקום, ולא כשהוא באויר, והרי אף דינא דמקום ד' מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דזהו קביעות דהנחה, וכל שהוא באויר, ודאי דאינו קבוע כלל, וע"כ ל"ב לזה אלא לרבנן לטעמייהו, דליחשב דמקומו של החפץ הוא ברשות, בעינן שיהא מונח וקבוע שם, וע"כ הוא דבעינן שיהא ע"ג מקום, אך לר"ע לטעמי' דסגי במה שהוא קלוט ברשות, ל"ב כלל שיהא ע"ג מקום.

לג] ונמצא עוד לפ"ז, דאף דבדעת רבנן פליגי תנאי ואמוראי, אם בתוך ג' בעינן הנחה ע"ג משהו, וגם פליגי רבוותא אם במתגלגל ע"ג קרקע חייב, מ"מ לא פליגי בביאור יסוד הפלוגתא דר"ע ורבנן, דלכו"ע יסוד הפלוגתא בזה הוא, דלר"ע סגי במה שהחפץ קלוט ברשות, ולרבנן בעינן שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, ואך דפליגי לדעת רבנן ע"י מה חשיב החפץ כמונח וקבוע ברשות.

**יא**

**לד]** ולפ"ז נראה, דע"כ הוא דלדעת ר"ע דקלוטה כמי שהונחה, ול"ב כלל שיהא החפץ מונח ברשות, אלא סגי במה שהוא נמצא וקלוט ברשות, אין מקום להצריך כלל הנחה ע"ג מקום ד', - דכל עיקר די**נא דמקום ד', שייך רק לדידן דבעינן שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, ובזה הוא שנתחדש דקביעות דהנחה היא רק כשהוא מונח ע"ג מקום ד', - אך לדעת ר"ע דל"ב כלל שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, וסגי במה שהוא נמצא וקלוט ברשות, ל"ש עיקר דינא דמקום ד'.[[24]](#footnote-25)**

**וזהו גם מש"כ הרשב"א דלר"ע דברה"י סגי בהנחה דקלוטה, הרי דאף אי נימא דברה"ר לא סגי בהנחה דקלוטה, מ"מ סגי בזה בהנחה כ"ד ול"ב הנחה ע"ג מקום ד', - והיינו דכיון דלר"ע מצינו לחשוב דמקומו הוא ברשות אף כשאינו מונח בה כלל אלא שהוא קלוט בתוכה, הרי דאף דברה"ר לא סגי בהכי, מ"מ אף ברה"ר ל"ב הנחה גמורה, אלא סגי בהנחה כ"ד, דאין לחלק כ"כ בין רה"י לרה"ר, דברה"י סגי בקליטה גרידא, וברה"ר בעינן הנחה מעליא.[[25]](#footnote-26)**

**לה] ובאמת דהדברים מבוארים כן גם מעיקר ד' הרשב"א שם, דפשיטא לי' דכ"ה דיש לחלק בדין מקום ד', דברה"י ל"ב מקום ד', ה"נ י"ל בדינא דקלוטה, דאף דברה"ר קלוטה לאו כמי שהונחה דמיא, מ"מ ברה"י קלוטה כמי שהונחה דמיא, וצ"ע דמה ענין זל"ז.**

**ונראה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דדינא דקלוטה כמי שהונחה דמיא היינו דלחשוב שמקום החפץ הוא ברשות, ל"ב שיהא מונח וקבוע ברשות, אלא סגי במה שהוא קלוט ברשות, - וע"כ כ"ה שמצינו דברה"י ל"ב מקום ד', והרי דאף דברה"ר בעינן הנחה מעליא לחשוב שמקום החפץ הוא ברשות, מ"מ ברה"י סגי בהנחה כ"ד לחשוב דמקומו הוא ברשות, ה"נ י"ל בדין קלוטה, דאף דברה"ר לא סגי במה שהחפץ קלוט ברשות, מ"מ ברה"י סגי בהכי לחשוב שמקומו הוא ברשות.[[26]](#footnote-27)**

יב

**לו] ולפ"ז מתישב היטב משה"ק האחרונים, דכיון דמדר"ע שמעינן דל"ב מקום ד', מנ"ל דפליגי רבנן עלי', הרי לא מצינו דפליגי אלא בדינא דקלוטה, - ולמש"נ ניחא, דכל עיקר הא דס"ל לר"ע דל"ב מקום ד', הוא משום דס"ל דל"ב הנחה כלל, וסגי במה שהחפץ קלוט ברשות, וע"כ אין מקום להצריך מקום ד', אך לרבנן דס"ל דבעינן שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, שפיר י"ל דבעינן מקום ד'.**

**וניחא נמי משה"ק עוד, דמנ"ל דפליגי רבנן על ר"ע בדינא דקלוטה, הרי י"ל דטעמייהו הוא משום דבעינן מקום ד', - ולמש"נ ניחא, דאם הוה מודו רבנן דקלוטה כמי שהונחה, וסגי במה שהחפץ קלוט ברשות, אין מקום כלל להצריך מקום ד', וע"כ מהא דפטרי רבנן, בע"כ דס"ל דלא סגי במה שהחפץ קלוט ברשות, אלא בעינן שיהא מונח וקבוע ברשות, ומכח זה י"ל דבעינן נמי הנחה ע"ג מקום ד', וכנ"ל.**

**לז] ומתפרש לפ"ז מש"נ לעיל סקי"א בדעת התוס', דהא דמייתי מרבי דל"ב מקום ד', אף דדבריו קיימי ברה"י, דבזה י"ל דל"ב מקום ד', הוא משום דס"ל דבדינא דקלוטה אין לחלק בין רה"י לרה"ר, ונת' לעיל שם להעיר דלכאו' אי"ז מתישב עם מה שהוכיחו האחרונים מד' התוס' דמה שאמרו דלר"ע ל"ב מקום ד', היינו דמד' ר"ע מוכח דפליג גם על דינא דמקום ד', - ולמש"נ היינו, דהרי אין מכוון הגמ' דמהא דס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה מוכח דס"ל דל"ב מקום ד', אלא היינו דכל דמהניא הנחה דקלוטה, אין מקום להצריך מקום ד', כיון דסגי במה שהחפץ קלוט ברשות לחשוב שמקומו הוא ברשות, ול"ב שיהא מונח וקבוע ברשות, וע"כ שפיר מייתינן מהא דס"ל לרבי ברה"י דקלוטה כמי שהונחה, וה"נ ברה"ר סגי בהנחה דקלוטה, דבדין קלוטה אין מקום לחלק ביניהם, וכמש"נ מד' התוס' בד"ה לא מחייב רבי, וע"כ לדידי' ל"ב כלל מקום ד'.**

יג

**לח] ולפ"ז מתפרש גם הא דפריך דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעי, אשר מבו' בד' התוס' דהיינו דדילמא לענין עקירה לא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, - והיינו דאף דלענין דינא דמקום ד' אין לחלק בין עקירה להנחה, וכמש"כ התוס' לדעת רב יוסף, מ"מ כיון דלגבי הנחה סגי במה שהחפץ קלוט ברשות, ע"כ אין להצריך בזה מקום ד', ומשא"כ לענין עקירה דלא סגי במה שהחפץ קלוט ברשות, ובעינן שיהא מונח וקבוע ברשות, הרי דלא חשיב** כמונח וקבוע ברשות אלא אם נח ע"ג מקום ד'.

לט] ולפ"ז יש מקום לומר, דאף שכתבו התוס' **דהטעם לחלק בין הנחה לעקירה, הוא משום דילפינן ממשכן שהיו נוטלין מתיבתן שהי' בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה שאין בה דע"ד, דלכאו' זה אינו טעם לחלק ביניהם אלא בדינא דמקום ד', מ"מ ילפינן מינה דחלוקין הן בדינא דקלוטה, - והיינו משום די"ל דכיון דבעקירה חזינן דבעינן מקום ד', הרי דמינה נלמד דהנחה שאינה ע"ג מקום ד', לי"ב לקביעות דהנחה, ומהא דלענין הנחה סגי בהנחה זו, יש ללמוד דל"ב כלל שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, וסגי במה שהוא נמצא וקלוט ברשות, ומשא"כ בעקירה שהיתה במשכן מע"ג מקום ד', דיש בזה לקביעות דהנחה, אינו חייב אלא כשהי' החפץ מונח וקבוע ברשות, ולא סגי במה שהוא קלוט ברשות.**

יד

מ] **ואמנם צ"ע לפ"ז, דאם הא דלר"ע ל"ב מקום ד', הוא מכח דינא דקלוטה כמי שהונחה, דסגי במה שהחפץ קלוט ברשות ול"ב שיהא מונח וקבוע ברשות, הרי דלמש"כ התוס' בסוגיין דביד האדם לא אמרינן קלוטה, א"כ מ"ט לר"ע ל"ב בזה מקום ד', הרי כיון דביד האדם לא אמרינן קלוטה ובעינן שיהא החפץ מונח, שפיר יש מקום להצריך שיהא מונח ע"ג מקום ד', דאף דבמקום דמתקיים ההנחה דקלוטה, ל"ב מקום ד', מ"מ במקום דאין מתקיים ההנחה דקלוטה ובעינן הנחה גמורה, י"ל דבעינן הנחה ע"ג מקום ד'.[[27]](#footnote-28)**

**ובפשוטו צ"ל בזה, ע"ד מש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין, דאא"ב דברה"ר בהנחה כ"ד סגי, היינו דברה"י סגי לן בקלוטה, משום דאלים כחו של רה"י למיהוי קלוטה דידי' כהנחת כ"ד דרה"ר וכו', ומבו' מד' הרשב"א, דאף אם ברה"ר לא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, ובעינן שיהא החפץ מונח ממש, מ"מ כיון דברה"י סגי בהנחה דקלוטה, ע"כ אף ברה"ר דלא סגי בזה, מ"מ ל"ב הנחה מעליא דע"ג מקום ד', - ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בדין ידו, דאף דחפץ שבידו אינו נקלט ברשות, ולי"ב להנחה דקלוטה, אלא בעינן שיהא מונח הנחה גמורה, מ"מ כיון דבחפץ שאינו בידו סגי בהנחה דקלוטה, ע"כ אף בחפץ שבידו ל"ב הנחה מעליא דע"ג מקום ד'.**

**אך הנה יש לחלק בין הענינים, - וגם יש מקום להעיר, דלמש"כ התוס' בדעת רב יוסף דלרבי דבעי הנחה כ"ד אין לחלק בין הנחה לעקירה, הרי לכאו' הדין נותן דאם ביד האדם לא אמרינן קלוטה ובעינן בזה הנחה כ"ד, אין לחלק בזה בין הנחה ועקירה, וי"ל דכיון דלר"ע סגי בהנחה דקלוטה, הרי דהגם דביד האדם דאי"ז קלוט בעינן הנחה כ"ד, מ"מ ל"ב להנחה זו אלא כ"ה דיהא זה כהנחה דקלוטה, וע"כ שפיר יש לחלק בזה בין עקירה להנחה.**

**מא] ונראה לישב, ובהקדם, דהנה בעיקר מש"כ התוס' דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, העירוני דלפמש"נ דיסוד דינא דקלוטה הוא דסגי במה שהחפץ נמצא ברשות, ול"ב שיהא מונח ברשות, א"כ מה גרע חפץ שביד האדם דלא נימא בי' קלוטה, והיינו דהאמנם אי דינא דקלוטה כמי שהונחה הו"ל הלכתא דחשבינן לי' כמונח על הקרקע, י"ל דכל שיד האדם מפסקת, לא מצינו לחשבו כמונח על הקרקע, אך אם הא דקלוטה כמי שהונחה היינו דל"ב שיהא מונח וסגי במה שהוא נמצא ברשות, הרי כיון דאף חפץ שביד האדם נמצא ברשות, מ"ט לי"ב לדינא דקלוטה.**

**ונראה דהטעם בזה הוא, דכיון דהאדם עצמו דנייד לא חשיב כמונח ברשות, דאף דבחפץ הנזרק אמרינן קלוטה, מ"מ באדם שהילוכו מעצמו לא אמרינן קלוטה, ע"כ גם החפץ שבידו אין מקומו ברשות, אלא מקומו הוא ביד האדם, שאינו בטל לרשות, וע"כ לי"ב לדינא דקלוטה כמי שהונחה.**

**מב] ולפ"ז נראה פשוט, דכל הא דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, כמש"נ ללמוד מד' התוס' וש"ר לקמן ה' ב', הוא רק כשהאדם עצמו נייד, דכיון דהאדם עצמו אין מקומו ברשות, ע"כ אף החפץ שבידו אינו קלוט ברשות, אך כל שהאדם נח, דהוא עצמו חשיב כמונח ברשות, ודאי דהחפץ שבידו קלוט ברשות, ויש בזה לדינא דקלוטה, דכל דהאדם עצמו מונח ברשות, אין טעם כלל שיפקיע את החפץ שבידו מליחשב כקלוט ברשות.**

**ולפ"ז מתישב היטב מה שאמרו בסוגיין דהא דחייב כשנתן או שנטל מידו של בעה"ב אף דלי"ב מקום ד', הוא כר"ע דקלוטה כמי שהונחה, ול"ב מקום ד', ולא תיקשי דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, ומ"ט ל"ב בזה מקום ד', - דהרי כל הא דבחפץ שבידו של אדם לא אמרינן קלוטה, הוא רק כשהאדם נייד ואינו מונח ברשות, אך בידו של בעה"ב דנייח, ובעה"ב עצמו הוי מונח ברשות, ודאי דהחפץ שבידו הוי קלוט ברשות, ויש בזה לדינא דקלוטה כמי שהונחה, וע"כ ל"ב בזה מקום ד', וכמדומה שהדברים מכוונים לאמיתה של תורה.**

**מג] וצריך להוסיף, דאף דהתוס' כתבו דכשהחפץ בידו של עני או של בעה"ב ל"ש קלוטה, והוכיחו כן ממשנתינו, אף דמתניתין איירי כשהעני והבעה"ב נייחי,[[28]](#footnote-29) - אך פשוט דהיינו משום דבמתניתין דהוו הגוף והיד בב' רשויות, הרי ודאי דאין היד קלוטה ומונחת ברשות זו, דבתר גופו גרירא, וע"כ אף החפץ שבתוכה אינו קלוט ברשות.**

**ונמצא לפ"ז, דמש"כ התוס' דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, היינו כל שהאדם עצמו אין מקומו ברשות, ואיכא בזה תרי גווני, חדא, כשהיד אינה ברשות אחת עם הגוף, והב', כשהאדם מהלך.[[29]](#footnote-30)**

**מד] ולפ"ז יש לישב סתירת ד' התוס', דמש"כ התוס' לקמן צ"ב א' דכשהוציא ידו למעלה מג' אינו מתחייב משום קלוטה, הוא דלמעלה מג' שמי' אגד דידו בתר גופו גריר, - היינו משום דאל"כ הרי כיון דהתם היד נחה, הי' לנו לומר דאף היד עצמה קלוטה ברשות, וע"ז הוא שכתבו התוס' שם דלמעלה מג' שמי' אגד דידו בתר גופו גריר, וע"כ אין היד קלוטה ברשות, שהיא נגררת אחר הגוף, וממילא דאף החפץ שביד אינו קלוט ברשות, דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, כל דהיד עצמה אינה קלוטה ומונחת ברשות.**

**ונמצא דד' התוס' בסוגיין ולקמן צדקו יחדיו, דכל מש"כ התוס' דמהני הא דבחפץ שביד האדם לא שייך קלוטה, דמה"ט לא אמרינן קלוטה בידו של עני ושל בעה"ב, הוא רק משום דידו בתר גופו גרירא, ול"ה היד עצמה קלוטה ברשות, וכמש"כ התוס' לקמן, וכמש"נ.[[30]](#footnote-31)**

טו

מה] ומעתה נבא לבאר דינא דרבי דחייב משום דביתא כמאן דמליא דמיא, ונראה לדעת התוס' ודעימייהו דלאו היינו דכיון דכמאן דמליא דמי ע"כ הו"ל כמונח ע"ג קרקע, שהרי אף אם הו"ל כע"ג קרקע, הרי אכתי הו"ל כמתגלגל ע"ג קרקע דלדעתם ל"ה כמונח, אלא היינו דכיון דביתא כמאן דמליא דמיא, חשיב אף האויר כעיקר הרשות ממש, וע"כ בזה סגי במה שהחפץ קלוט במקום זה, לחשוב שמקומו הוא ברשות, והיינו או משום דבעיקר הרשות סגי בהנחה כ"ד דקלוט, (וכמו שמצינו עד"ז בד' הרמב"ן בטעם הא דברה"י ל"ב מקום ד', ואכמ"ל), או משום דכל דקליטה בעיקר הרשות הויא קליטה מעליא טפי, - וזה ע"ד מש"כ התוס' לקמן פ' א' בדעת ר' יהודה דבמתגלגל ע"ג קרקע אית לי' קלוטה.[[31]](#footnote-32)

מו] ולפ"ז ניחא מה שאמרו בגיטין דטעמא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה דמיא, אף דבסוגיין מפרשינן דטעמו הוא משום דביתא כמאן דמליא דמיא, והתוס' בגיטין וב"ק פירשו דגם לסוגיא דהתם הוי טעמו משום דכמאן דמליא דמיא, דבאמת עיקר דינא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה דמיא, ואך דס"ל דלא אמרינן דכמי שהונחה דמיא אלא ברה"י מקורה דכמאן דמליא דמיא.

מז] ולפמש"נ נמצא לדעת התוס', דהא דמחייב רבי בזורק דרך רה"י, אי"ז משום דחשיב כהנחה ע"ג מקום ד',[[32]](#footnote-33) אלא הוא משום דברה"י מקורה סגי בהנחה דקלוטה, וממילא דאין מקום להצריך מקום ד'.

ואמנם דכ"ז הוא ברה"י מקורה, אך ברשות שאינה מקורה דלא סגי בה בהנחה דקלוטה, ובעינן בה הנחה מעליא, מודה רבי דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', וזהו הא דפריך בסוגיין תינח ברה"י מקורה וכו'.

מח] ולפ"ז ניחא גם הא דפטרינן לרבי בפשט העני את ידו לפנים, אף למ"ד דאגד יד לא שמי' אגד, ולא אמרינן דהו"ל כמונח מדינא דביתא כמאן דמליא דמיא, - דכיון דעיקר דינא דביתא כמאן דמליא דמיא, הוא דבזה אמרינן דקלוטה כמי שהונחה דמיא, הרי דכל שהחפץ ביד העני לא אמרינן קלוטה, וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין, וע"כ ה"ה פטור, ומה שאמרו דברה"י מקורה ניחא הא דמחייבינן בשנתן לידו של בעה"ב, הוא משום דכל הא דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, הוא רק כשהיד עצמה אינה נחה וקלוטה ברשות, וכמש"נ לעיל.

**טז**

מט] והנה לפמש"נ בדעת התוס' ודעימייהו נמצא, דאף רבי מודה דליחשב כהנחה בעינן שינוח החפץ מתנועתו, וכל הא דס"ל דברה"י מקורה חייב, הוא מדינא דקלוטה כמי שהונחה, וי"ל דמה"ט גם במתגלגל ע"ג קרקע ברה"ר יהא חייב, דגם בכה"ג נימא קלוטה כמי שהונחה, כיון דהוא מונח על עיקר הרשות, אך בגונא דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, בעינן שינוח החפץ מתנועתו.

וניחא לפ"ז הא דתניא דזרק "ונח" ע"ג זיז כ"ש רבי מחייב, ומשמע דאם לא נח מתנועתו פטור, והיינו משום דהתם איירי ברה"י שאינו מקורה דל"ה כמאן דמליא, ובכה"ג לא סגי בהנחה דקלוטה, אלא בעינן הנחה גמורה, ובעינן שינוח החפץ מתנועתו.

נ] וניחא לפ"ז, דלא פליגי רבי ורבנן בתרתי, והיינו משום דלעולם מודו רבנן דביתא כמאן דמליא דמיא, ועיקר פלוגתייהו דרבי ורבנן היא, דרבי ס"ל דכיון דביתא כמאן דמליא דמיא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, והיינו או משום דבקלוטה בעיקר הרשות אמרינן דכמאן דמליא, או משום דע"י הא דכמאן דמליא הו"ל קליטה גמורה, ורבנן ס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה אף דביתא כמאן דמליא, - וע"כ לרבי דאמרינן בכה"ג קלוטה כמי שהונחה, וסגי במה שהחפץ קלוט ברשות, ה"ה חייב אף שהחפץ הוא באויר ואף שלא נח מתנועתו, ולרבנן דאף בכה"ג לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ובעינן שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, בעינן שיהא החפץ ע"ג מקום ושינוח מתנועתו, דרק עי"ז הוא דהו"ל כמונח וקבוע ברשות.

**יז**

נא] והנה אמנם כל מש"נ הוא בדעת התוס' ודעימייהו, אך בד' רש"י מבו' דהא דמחייב רבי ברה"י מקורה מכח הא דכמאן דמליא, הוא משום דחשבינן לי' כמלא חפצים ואין אוירו חשוב אויר, וע"כ הו"ל כמונח ע"ג קרקע, וצ"ל לדעתו דמה שאמרו בגיטין ע"ט א' דטעמא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה, הוא לפום סוגיא דהתם דמחייב רבי אף ברה"י שאינה מקורה.

ולפמש"נ נראה דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, וע"כ שפיר יל"פ דהא דמחייב רבי הוא משום דחשיב כמונח ע"ג קרקע, אף שהוא מתגלגל, וי"ל דזהו מקורו של רש"י להך דינא דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, - אך להתוס' ודעימייהו דמתגלגל ע"ג קרקע לא חשיב כמונח, בע"כ דהא דמחייב רבי ברה"י מקורה, הוא משום דאמרינן בזה קלוטה כמי שהונחה, וכמש"נ.[[33]](#footnote-34)

**יז**

**נב] אמנם הנה עיקר מש"נ דמכוון הגמ' דלר"ע דסגי בהנחה דקלוטה, אין מקום להצריך מקום ד', אי"ז מתישב עם ד' התוס' הרא"ש לקמן ז' א' שהבאנו לעיל סק"ט דמפורש בדבריו דמכוון הגמ' הוא דמד' ר"ע דמהני הנחה דקלוטה אף דליכא מקום ד', מוכח דל"ב מקום ד', ומכח זה הק' ע"ד הריב"א דסגי במה דרואה פני הקרקע.[[34]](#footnote-35)**

**ואמנם נראה, דמודה הרא"ש ליסוד מש"נ דדינא דקלוטה כמי שהונחה היינו דל"ב שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, וסגי במה שהוא קלוט ברשות, ואך דס"ל דאי"ז טעם דלא ניבעי מקום ד', וע"כ פירש דמה שאמרו דלר"ע ל"ב מקום ד', היינו דמד' ר"ע דמהני הנחה דקלוטה אף דליכא מקום ד', מוכח דל"ב מקום ד'.**

**ונראה בטעמו, דהוא משום דס"ל דדינא דמקום ד', אי"ז משום דקביעות דהנחה היא רק ע"ג מקום ד', דלפ"ז לדעת ר"ע דל"ב כלל שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות אלא סגי במה שהוא קלוט ונמצא ברשות, אין מקום כלל לדינא דמקום ד', אלא הוא דין בפנ"ע דבעינן שיהא להחפץ מקום חשוב,[[35]](#footnote-36) וע"כ שפיר שייך הך דינא דגם למ"ד דקלוטה כמי שהונחה.[[36]](#footnote-37)**

**נג] והנה לדעת הרא"ש הדר תיקשי משה"ק האחרונים, דכיון דמדר"ע שמעינן דל"ב מקום ד', מנ"ל דפליגי רבנן עלי', הרי לא מצינו דפליגי אלא בדינא דקלוטה, ומאידך, מנ"ל דפליגי רבנן על ר"ע בדינא דקלוטה, הרי י"ל דטעמייהו הוא משום דבעינן מקום ד'.**

**ואולי י"ל בזה, דאף דהרא"ש ס"ל דשפיר שייך דינא דמקום ד', אף למ"ד דסגי בהנחה דקלוטה, וע"כ פירש דמכוון הגמ' דמדר"ע מוכח דס"ל דל"ב מקום ד', מ"מ אחר דמוכח דס"ל לר"ע דל"ב מקום ד', מסתברא מילתא דהוא מכח הא דס"ל דסגי בהנחה דקלוטה, ול"ב הנחה מעלייתא, וע"כ ס"ל נמי דמהני הנחה ע"ג מקום שאין בו ד', אף דאי"ז הנחה חשובה, דהא דבעינן שיהא להחפץ מקום חשוב דדע"ד, היינו דכל שאין להחפץ מקום חשוב הו"ל גריעותא בהנחה, אך לדעת רבנן דס"ל דלא סגי בהנחה דקלוטה, ובעינן הנחה מעלייתא, י"ל דאף בעינן הנחה ע"ג מקום ד'.**

**וע"כ נמי מפרשינן דרבנן פליגי על עיקר דינא דקלוטה, ולא מפרשינן דפליגי רק מכח דינא דמקום ד', דאחר שמצינו דלר"ע דסגי בהנחה גרועה דקלוטה, אף ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', מסתבר טפי דרבנן דפליגי, הוא משום דס"ל דבעינן הנחה מעלייתא, ואכתי צ"ע בזה.[[37]](#footnote-38)**

**נד] שוב מצאתי בעזה"י בהשלמה לקמן בסוגיין, ז"ל, ומיהו ר"ע דסבר קלוטה כמי שהונחה דמיא ל"ב הנחה על מקום ד'. ולית הלכתא כותי' מתלת טעמי, חדא דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא, ועוד דבעינן מקום ד' באויר ולא אמרינן מחשבתו משויא לי' מקום באויר וכו', עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו, דאף אם הוה אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, אכתי ל"ה קי"ל כר"ע, משום דבעינן מקום ד',[[38]](#footnote-39) וזה כמבו' בד' התוס' הרא"ש, דמה שאמרו דלר"ע ל"ב מקום ד', היינו דמד' ר"ע מוכח דס"ל דל"ב מקום ד'.**

יח

**נד] ובעיקר הנידון אם מכוון הגמ' הוא דר"ע ל"ב כלל מקום ד', או דרק במקום דמהניא הנחה דקלוטה, אין מקום להצריך מקום ד', העירוני דנפ"מ רבתא בזה לדינא, לפ"מ שנסתפקו התוס' לקמן ה' ב' דשמא לר"ע לא אמרינן קלוטה לחייב חוץ לד' אמות, עיי"ש, ולפ"ז יש להסתפק אם חוץ לד' אמות סגי בהנחה ע"ג מקום כ"ש, או דבעינן הנחה ע"ג מקום ד'.**

**ובפשוטו הוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דר"ע פליג על עיקר דינא דמקום ד', הרי דאף דחוץ לד' אמות לא אמרינן קלוטה, מ"מ לא ניבעי בזה מקום ד', אך אי נימא דכל הא דלר"ע ל"ב מקום ד', הוא משום דכל דסגי בהנחה דקלוטה אין מקום להצריך מקום ד', הרי דחוץ לד' אמות דלא סגי בהנחה דקלוטה, לא יתחייב אלא בשהניח ע"ג מקום ד'.**

**אך באמת אי"ז מוכרע, די"ל דאף דחוץ לד' אמות לא סגי בהנחה דקלוטה, מ"מ הנחה ע"ג מקום כ"ד דעדיפא טפי, מהניא בזה, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א בסוגיין די"ל דכיון דברה"י סגי בהנחה דקלוטה, ע"כ אף ברה"ר דלא סגי בהנחה דקלוטה, מ"מ סגי בהנחה כ"ד ול"ב הנחה ע"ג מקום ד', וצ"ע בזה.**

1. ולכאו' יש להוכיח לזה מד' המהרש"א ע"ד התוס' בד"ה דאמרינן, שכתב בתו"ד, ז"ל, כיון דלא משכחת טעמא דמתניתין "משום דקלוטה כמי שהונחה דמי" אלא משום דמשכחת דר"ע ס"ל הכי, הא איכא לספוקי בי' נמי דילמא לכ"ע קלוטה לאו כמי שהונחה דמי, וא"כ אכתי לא ידעינן טעמא דמתניתין מאי ניהו, עכ"ל, והרי דהי' מקום לישב למתניתין, דהא דחייב אף דליכא מקום ד', הוא משום דס"ל דקלוטה כמי שהונחה, - ומבו' להדיא דמכח דינא דקלוטה כמי שהונחה הוא דל"ב מקום ד', דאי נימא דלא תליין זב"ז, ואך דמדר"ע שמעינן דס"ל נמי דל"ב מקום ד', הרי אי"ז ישוב כלל על מתניתין דס"ל דקלוטה כמי שהונחה, אלא הישוב הוא דמתניתין לא ס"ל לדינא דמקום ד', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש באבנ"ז שעמד ע"ז, שהרי אף לדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, מ"מ כל שאינו ע"ג קרקע ממש, אף דהוי תוך ג', ה"ה צריך הנחה ע"ג משהו, והרי דאף דתוך ג' הוי כמונח ע"ג קרקע, מ"מ כל שלא נח מתנועתו ל"ה כמונח, וא"כ מה מהני הא דקלוטה הוי כמונחת בארץ, הרי מ"מ כיון שלא נח מתנועתו ל"ה כמונח, ועיי"ש מש"כ בזה, - ויש להוסיף, דבד' הגרע"א במערכה מבו' דהא דבתוך ג' בעינן הנחה ע"ג משהו, הוא משום דכל דהוא מתגלגל ל"ה כלבוד, עיי"ש, וכ"נ בד' המאירי לקמן דצ"ז., עיי"ש, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שהוסיף, דכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן פ' א' שכתבו דלדעת ר' יהודה לא אמרינן קלוטה אלא במתגלגל בקרקע, והתם בע"כ דהא דכמי שהונחה היינו כמו שנח מתנועתו, דאין לפרש דהיינו כאילו הי' בקרקע, שהרי באמת הוא בקרקע, אלא שלא נח מתנועתו, ומכח דינא דקלוטה אמרינן דהו"ל כמי שנח מתנועתו, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומבו' בדבריו שם, דלהצד דטעמא דרבנן הוא משום דבעינן מקום לחפץ, ילפינן לה מקרא דאל יצא איש ממקומו, ור"ע דפליג וס"ל דכמי שהונחה דמיא, הוא משום דס"ל דל"ב כלל מקום לחפץ דממקומו על האדם קאי, ועיי"ש מש"כ בזה, - אמנם יש להעיר בזה מסוגיא דגיטין ע"ט א' דס"ד דהא דתנן דכיון שהגיע הגט לאויר הגג מגורשת, הוא כרבי דאית לי' קלוטה כמי שהונחה, ואם עיקר הפלוגתא בקלוטה, הוא אם בעינן מקום לחפץ, ור"ע ס"ל דאל יצא איש ממקומו קאי על האדם, וע"כ ל"ב מקום לחפץ, הרי הו"ל פלוגתא מסוימת בדיני מלאכת הוצאה, ומה ענין זה לגיטין, ואמנם יש מקום לומר דמה"ט הוא דתלינן לה בפלוגתא דרבי ורבנן, ולא תלינן לה בפלוגתא דר"ע ורבנן, אך התוס' שם עמדו בזה ופירשו בע"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והיינו, דהרי הא דלא ניח"ל להגרע"א לפרש כן בד' התוס', הוא משום שכתבו דבחפץ בידו וכו' "לא שייך" קלוטה, ולפ"ד התוס' לקמן הרי שפיר שייך בזה קלוטה, ואך דמ"מ מיפטר משום דידו בתר גופו גרירא, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א לקמן שנקט כן לדעת התוס' שם, ועפי"ז הק' דמ"ט אין הנחה זו מפסקת, עיי"ש, אך לפי המבו' בד' התוס' הרא"ש דמכח הא דידו בתר גופו גרירא לא אמרינן קלוטה, שפיר יש לפרש כן גם בד' התוס', ובזה ניחא גם קו' הגרע"א בהא דאין הנחה זו מפסקת. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכמדומה דכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א והר"ן בעירובין ל"ג ב', עיי"ש, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-7)
7. וביותר, דכיון דלדעת ר"ע חזינן דל"ב מקום ד', מהיכ"ת נימא דפליגי רבנן עלי' בהך מילתא, הרי הא דס"ל דל"מ הנחה דקלוטה, הוא משום דלא ס"ל לדינא דקלוטה, ומנ"ל דלדידהו בעינן מקום ד'. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולמש"כ הגרע"א במערכה דפלוגתא דר"ע ורבנן הוא אם מקומו קאי על האדם או על החפץ, ניחא, וכמבו' בדבריו שם, אך כבר נת' לעיל סק"ד בהערה להעיר ע"ז מסוגיית הגמ' בגיטין ע"ט א' דתלינן לדין קלוטה בגט בפלוגתא דקלוטה בשבת. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובדעת הרשב"א שעמד במה שהביאו בסוגיין מד' רבי, נראה דאזיל לטעמי', דמבו' להדיא דס"ל דגם בדין קלוטה יש לחלק בין רה"י לרה"ר, וכמש"כ כן בתירוצו, דאא"ב דברה"ר בהנחה כ"ד סגי, היינו דברה"י סגי לן בקלוטה, משום דאלים כחו של רה"י למהוי קלוטה דידי' כהנחת כ"ד דרה"ר, עכ"ד, והרי די"ל כן לדינא דברה"י סגי בקלוטה וברה"ר לא סגי בקלוטה, וזהו שכתב, דממה שהביאו בסוגיין מההיא דרבי, ש"מ דס"ל דאין לחלק בדיני ההנחה בין רה"ר לרה"י, דאם יש לחלק ביניהם, הרי אין ללמוד מהא דס"ל לרבי דברה"י אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, דה"נ ברה"ר סגי בהנחה דקלוטה, והדברים מדוקדקים כן בד' הרשב"א, שהק' דמאי מייתי מינה ראי' שאני התם דעברה דרך רה"י דסגי לן בזה "בעקירה והנחה כ"ש", עכ"ל, ולא כתב דסגי לן בזה בעקירה והנחה שלא ממקום ד', אלא סגי בעקירה והנחה כ"ש, והיינו דכיון דברה"י סגי בעקירה והנחה כ"ד, י"ל דסגי גם בהנחה דקלוטה, - והתוס' דלא הוכיחו מזה, הוא לטעמייהו, דמבו' בדבריהם לקמן בסוגיין ד"ה לא מחייב דס"ל דבדינא דקלוטה אין מקום לחלק בין רה"ר לרה"י, ובמק"א נת' כמה דרכים ביסוד פלוגתת תוס' והרשב"א בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. וי"ל בזה, דאף דאמרינן קלוטה, מ"מ אי"ז הנחה גמורה ע"ג מקום ד', ונת' במק"א, וע"כ י"ל דלעקירה לא סגי בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ונפ"מ רבתא בזה לדינא, דאף לפ"מ שדנו דדילמא מודה ר"ע בעקירה דאינו חייב כשעקר מקלוטה, ולד' רש"י דהוא מוכח כן מלישנא דר"ע, לכאו' אף לפי האמת הוא כן, דלא מחייב ר"ע בעקירה כה"ג, כ"ז הוא רק בגונא דאיכא לדינא דמקום ד', אך בגונא דליכא לדינא דמקום ד', וכגון ברה"י להני קמאי דל"ב בזה מקום ד', שפיר מחייב ר"ע בשעקר מקלוטה, דבדינא דקלוטה כמי שהונחה, ליכא נפ"מ בין הנחה לעקירה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם למש"כ התוס' בדרך בתרא דהטעם לחלק בין הנחה לעקירה, הוא משום דקרא דאל יצא איש ממקומו בעקירה מיירי, י"ל דזה הוי טעם לחלק ביניהם גם בדינא דקלוטה, דמקרא דאל יצא איש ממקומו שמעינן דבעינן עקירה ממקום, ומזה יש ללמוד דל"מ עקירה מקלוטה, וכ"ה מבו' בתו"ד הגרע"א במערכה, אך צ"ע ע"ז מסוגיית הגמ' בגיטין דתלינן לדין קלוטה בגט בפלוגתא דקלוטה בשבת, ולדרך זו הרי לכאו' פלוגתייהו היא במסוים לענין שבת, וכמש"נ להעיר כן לעיל סק"ד בהערה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם י"ל דזה נלמד מברייתא דלקמן ק' א', עיי"ש, - וגם י"ל למש"כ הגרע"א דפלוגתא דר"ע ורבנן הוא אם ממקומו קאי על האדם או על החפץ, אך זה צ"ע מסוגיית הגמ' בגיטין ע"ט א', וכמש"נ לעיל סק"ד בהערה, - וי"ל עוד למש"כ האבנ"ז ודעימי' ד"קלוטה כמי שהונחה" הלכתא היא, ונת' להלן, ולפ"ז י"ל דבהלכה זו נכלל גם דהוי כמי שהונחה בקרקע וגם דהוי כמו שנח מתנועתו, אך לרבנן דלית להו להלכתא זו, ל"מ גם משום דאין לו מקום וגם משום דלא נח מתנועתו. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיקר הך מילתא דמהני הא דכמאן דמליא לחשבו כהנחה ע"ג מקום ד', מצינו עד"ז בד' התוס' לקמן ח' א', שפירשו דטעמא דר"ח דל"ב מקום ד' ברה"י, הוא משום דאמרי' ביתא כמליא דמי וחשיב כמונח ע"ג מקום ד', והרי דמהני דינא דכמאן דמליא דמי, לחשבו כמונח ע"ג מקום ד', ואך דדינא דהתם הוא אף ברה"י שאינו מקורה, דגם בזה אמרינן דכמאן דמליא דמיא לענין דחשיב כהנחה ע"ג מקום ד', אך דינא דרבי דל"ב הנחה כלל, הוא רק ברה"י מקורה, דהוי כמאן דמליא טפי. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכ"ה משמעות ד' התוס' הרא"ש לקמן צ"ז ב', ז"ל, ועוי"ל וכו' דאי וכו' מאי קא מוסיף רב יהודה משמי' דשמואל דמחייב ב', ממלתייהו דרב ושמואל ידעינן לה, "כיון דאינהו אמרי דביתא כמאן דמלי דמי" מה לי לענין הנחה של הכנסה מה לי לענין עקירה של הוצאה וכו', עכ"ל, ומשמע להדיא כד' הגרע"א דהא דפשיטא לן דאין לחלק בין הנחה לעקירה, הוא לפ"מ שפירשו רב ושמואל דטעמא דרבי הוא משום דביתא כמאן דמליא דמי. [↑](#footnote-ref-16)
16. והנה אמנם לדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח לכו"ע, י"ל דגם הא דתני דנח ע"ג זיז כ"ש, מתפרש אף במתגלגל, דגם מתגלגל חשיב כמונח, אך לדעת התוס' וש"ר דלדידן מתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, הרי לכאו' מתפרש הא דתניא דנח ע"ג זיז כ"ש, דהיינו בהנחה ממש. [↑](#footnote-ref-17)
17. אמנם י"ל, דהא דתני דנח ע"ג זיז כ"ש, הוא כדי לרבותא דרבנן דפטרי אף בכה"ג שנח ע"ג הזיז, - אך הנה בחי' הגרע"א בסוגיין הק' במה שדנו התוס' דמנ"ל לרב ושמואל דלא מחייב רבי אלא ברה"י מקורה, והק' הגרע"א דמ"ט לא פירשו שלמדו לזה מהא דאמר רבי ונח ע"ג זיז כ"ש, דמוכח דס"ל דבעינן הנחה משהו ולא קלוטה באויר, עכ"ד, והרי דלא ניח"ל לפרש דהא דתני נח ע"ג זיז כ"ש, הוא לרבותא דרבנן דאף בכה"ג פטרי, אך במק"א בסוגיין כתב הגרע"א כן במוסגר בחד תירוצא, עיי"ש, והיינו משום דמשמעות לישנא דברייתא דלא מחייב רבי אלא בכה"ג, וא"כ הדק"ל דמ"ט לא מחייב רבי אלא בשנח ע"ג זיז כ"ש, הרי לדידי' יש לחייב אף כשהוא מתגלגל ע"ג הזיז. [↑](#footnote-ref-18)
18. וביותר קשיא, דלכאו' לגבי גט סגי בדינא דביתא כמאן דמליא, ול"ב להא דקלוטה, שהרי לענין זכיית חצר הוי מתגלגל כמונח, וכמו שאמרו בב"מ י"ב א', וכל הגריעותא בחפץ שבאויר הוא משום דאין לו מקום, - אך יש מקום לומר, דכל מה שאמרו בב"מ דמתגלגל הוי כמונח, הוא רק לשנויא דגמ' בגיטין דשאני לענין גט דמשום אינטורי, וע"כ לס"ד דלא חילקו בין שבת לגיטין, ל"ה מהני לענין גיטין כשלא נח מתנועתו, אלא מכח דינא דקלוטה, - וי"ל עוד לדעת הרשב"א בגיטין ע"ח ב' דלענין גט ל"מ מתגלגל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-19)
19. וי"ל למש"כ התוס' לקמן צ"ב א', דאף למ"ד דאגד יד לא שמי' אגד, י"ל דלמעלה מג' מודה דשמי' אגד, - אך יש לפקפק בזה, דכיון דביתא כמאן דמליא והוי כמלא חפצים ואין אוירו חשיב אויר, וחשיב כמונח ע"ג קרקע, י"ל דדמי לגונא דידו תוך ג', דלא גרירא בתר גופו. [↑](#footnote-ref-20)
20. וגם בד' הגרע"א במערכה שדן בטעם הא דרבנן פליגי על קלוטה, נראה דקלוטה לאו הלכתא היא, דאם הלכתא היא, הרי שפיר י"ל דלרבנן דלית להו לההלכתא, ל"מ גם משום דלא נח, וגם משום דאי"ז ע"ג קרקע, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הגרע"א שם דפלוגתא דר"ע ורבנן הוא אם ממקומו קאי על האדם או על החפץ. [↑](#footnote-ref-21)
21. ואמנם אי"ז פלוגתא מסוימת לענין שבת, וכדחזינן דמדמינן לה לדין גט, אלא הוא פלוגתא בעלמא ע"י מה נקבע מקום החפץ ברשות, וע"כ תליא בזה גם דין גט, ואמנם דינא דמקום ד' ל"ש לענין גט, דדוקא לענין שבת דבעינן מלאכת מחשבת, הרי דאם בעינן שיהא החפץ מונח ברשות בעינן שיחא מונח ע"ג מקום ד', (וזה כמש"נ במק"א ללמוד מד' הרמב"ן דהא דבעינן מקום ד' הוא מדינא דמלאכת מחשבת), אך לגבי גט ל"ב לזה, וחשיב דהחפץ מונח ברשות אף בדליכא מקום ד', (ואמנם בהנידון אם סגי במה שהחפץ קלוט ברשות, או דבעינן שיהא מונח, שפיר מדמינן שבת לגיטין). [↑](#footnote-ref-22)
22. ומש"כ הראשונים דהוי כמונח בארץ, נראה דאי"ז עיקר דינא דקלוטה, אלא הוא דין בפנ"ע, דכל דחשיב כמונח הוי מקומו בארץ, כאשר כ"ה מבו' בד' הראשונים בעירובין דהוא גם לדעת רבנן דלית להו לדינא דקלוטה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
23. והיינו דדינא דהנחה, אי"ז דין בפנ"ע, אלא יסוד דינו דבעינן שיהא מקום החפץ ברשות זו, והוא מוציאו מרשות זו שמקומו שם וקובע את מקומו ברשות אחרת, ולדעת רבנן לא חשיב דמקומו הוא ברשות זו, אלא ע"י שהוא מונח וקבוע בה, ולדעת ר"ע סגי לזה במה שהוא קלוט בה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ו**והדברים מתפרשים היטב למש"כ הרשב"א דדינא דהנחה ע"ג מקום ד', הוא מסברא, לפי שאין דרכן של בני אדם להניח כליהם אלא במקום רחב שיכול להשתמר בו שלא יפול, עכ"ד, ולפ"ז הרי עיקר דינא דמקום ד' הוא מיוסד ע"ז דבעינן שיהא החפץ קבוע ברשות, ובזה הוא דאמרינן דלא חשיב כקבוע ברשות אלא במונח ע"ג מקום ד', דכ"ה דרך קביעות החפצים, ועד"ז הוא למש"כ בפיהמ"ש להרמב"ם, דהא דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', הוא משום דכל פחות משעור זה לא ינוחו בו הדברים המונחים שם ולא ישארו עליו אלא אם היו דברים קטנים, אך לדעת ר"ע דסגי במה שהחפץ קלוט ברשות, ול"ב כלל שיהא מונח וקבוע ברשות, ל"ש עיקר דינא דמקום ד'.** [↑](#footnote-ref-25)
25. **והנה הרשב"א בסוגיין הק' במש"כ רש"י דהא דפריך דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, הוא מדלא קאמר ר"ע מחייב ב', והק' הרשב"א, דאי מדיוקא דלישני' קא דייק ל"ה לי' למימר בלשון דילמא, ובחי' הגרע"א כתב ע"ז, ז"ל, ובדרך הפשוט לא ידעתי התחלה לקו' הרשב"א, די"ל דמר"ע מוכח רק דלעקירה בעי הנחה ממש, אבל לא דבעי מקום ד', ולזה פריך הש"ס רק כיון דמוכח עכ"פ דעקירה גרע לענין קלוטה, א"כ דילמא לעקירה בעי מקום ד', ופשוט, עכ"ל.**

    **ולפמש"נ נראה בביאור קו' הרשב"א, דכיון דלרבנן בעינן מקום ד', וכל הא דלר"ע ל"ב מקום ד' הוא משום דלדידי' ל"ב כלל שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, וסגי במה שהוא קלוט ברשות, הרי ממילא דאם מדיוקא דלישני' דר"ע יש ללמוד דלענין עקירה לא סגי במה שהחפץ קלוט ברשות אלא בעינן שיהא מונח וקבוע שם, ודאי דיש להצריך עקירה מע"ג מקום ד', כ"ה דלדעת רבנן בעינן עקירה מע"ג מקום ד', - והגרע"א שהק' כן אזיל לטעמי', דס"ל דפלוגתא דרבנן ור"ע אם בעינן מקום ד', היא פלוגתא בפנ"ע, ואי"ז בתולדה מהא דפליגי אם קלוטה כמי שהונחה, וזהו שהק' דאף דשמעינן מדר"ע דלא סגי בעקירה מקלוטה, מ"מ י"ל דל"ב מקום ד'.** [↑](#footnote-ref-26)
26. **ועד"ז מתפרש גם מה שהוצרך הרשב"א שם להוכיח דקלוטה גריעא טובא מהנחה ע"ג משהו, והרי דהי' מקום לפרש דהם שוים זל"ז, והיינו דבהנחה ע"ג משהו אין החפץ קבוע ברשות, והו"ל כקלוטה דאין החפץ קבוע ברשות, - וזהו שהוכיח הרשב"א דקלוטה גריעא טובא מהנחה ע"ג משהו, והיינו דאף דגם בהנחה ע"ג משהו אין החפץ קבוע ברשות בקביעות גמורה, מ"מ ה"ה מונח ברשות, ומשא"כ בקלוטה דאינו מונח כלל ברשות אלא הוא קלוט בה.** [↑](#footnote-ref-27)
27. ועד"ז העירוני לדון, למש"כ כמה מקמאי בדעת ר' יהודה, דלא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, אלא כשהוא רוצה שינוח שם, ויש להסתפק אם בגונא דאינו רוצה שינוח שם דלא אמרינן קלוטה, בעינן שתהא ההנחה ע"ג מקום ד', או דגם בכה"ג דלא אמרינן קלוטה, מ"מ ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', והוא תלוי בהנ"ל. [↑](#footnote-ref-28)
28. וי"ל דהוא משום דבאדם אין אומרים קלוטה כלל, וע"כ אף דכשהאדם עצמו נח ברשות זו והוי מקומו בה, אינו מפקיע את קליטת החפץ שבידו, מ"מ כל שידו ברשות אחרת, כיון דעל יד האדם לא אמרינן קלוטה, ה"ז מפקיע את קליטת החפץ ברשות. [↑](#footnote-ref-29)
29. שוב העירו דיש לפקפק בזה, דבד' התוס' לקמן ה' ב' נראה דהא דבאדם המהלך ל"ה החפץ כמונח, הוא משום דהחפץ עצמו חשיב כמהלך, ולא תליא בהאדם עצמו כלל, ולפ"ז יש לדון במש"נ, ודו"ק, - אך נראה דיש לפרש בזה בע"א קצת, דכל הא דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, הוא בגונא דאין החפץ מונח ברשות, ובזה איכא תרי גווני, או באדם המהלך, או ביד הפשוטה לרשות אחרת, אך כל שהאדם נח וחשיב החפץ כמונח ברשות, ואך דאינו מונח ע"ג מקום ד', כ"ש דחשיב כקלוט ברשות, ויש בזה לדינא דקלוטה כמי שהונחה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-30)
30. **ועיקר דרך זו בישוב סתירת ד' התוס', נתפרשה בד' החת"ס בסוגיין, ז"ל, א"נ הכא כתבו כן למאי דס"ל לרבה אגד יד שמי' אגד ובתר גופא גרירי והגוף עומד ברשות אחר, א"כ היד הפשוטה לרשות זה ונגררת אחר הגוף שבחוץ, היא מפסקת בין האויר והחפץ ולא שייך קלוטה, אבל למ"ד אגד יד לא שמי' אגד ולא גרירי בתר גופי', א"כ היד גופא המונחת על האויר נקלטת מן האויר לר"ע כאילו מונחת על הקרקע לרבנן, ועד"ז יובנו דברי תוס' אלו עם דבריהם לקמן דצ"ב ע"א וכו', עכ"ל, ועי' גם בד' הצל"ח בסוגיין ולעיל ג' ב' שנקט דיש לדון דין קלוטה גם על היד עצמה, עיי"ש.**

    ואמנם בעיקר דרך זו צ"ב, דאם אף ביד האדם אמרינן קלוטה, וכל הא דלא אמרינן קלוטה בידו הפשוטה הוא משום דגרירא בתר גופו, א"כ מ"ט כשהאדם מהלך לא אמרינן קלוטה, ומ"ש מחפץ המהלך דאמרינן בי' קלוטה, וכנראה דצ"ל דאדם שהילוכו מעצמו גרע מחפץ המהלך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. אך בד' הגרע"א נראה שפירש בד' התוס' שם, דלאו היינו דע"ג קרקע סגי בהנחה דקלוטה, אלא היינו דלר' יהודה ל"ב שינוח החפץ מתנועתו, ולישנא ד"קלוטה כמי שהונחה", היינו דאף שלא נח החפץ מתנועתו, ואינו מונח לגמרי ברשות, מ"מ חשיב כמו שהונח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
32. דאף שכתבו התוס' לקמן ד"ח. דטעמא דר"ח דברה"י ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', הוא משום דכמאן דמליא דמיא וחשיב כמקום ד', מ"מ לסוגיין דס"ל דאף ברה"י בעינן מקום ד', י"ל דל"מ הא דכמאן דמליא דמיא לחשוב לההנחה כהנחה ע"ג מקום ד', - וגם דאף לד' התוס' שם, י"ל דהיינו רק כשהוא מונח ע"ג קנה, דמהני הא דכמאן דמליא לחשוב דהו"ל כע"ג מקום ד', אך הכא דאין החפץ מונח כלל, ודאי דאין מתקיים בזה דינא דהנחה ע"ג מקום ד'. [↑](#footnote-ref-33)
33. והנה נת' לעיל סקי"ט מש"כ הגרע"א דלדעת רבי דמחייב משום דביתא כמאן דמליא דמיא, אין מקום לחלק בין הנחה לעקירה, ולפמש"נ נמצא, דכ"ז הוא לדעת רש"י דהא דמחייב רבי הוא משום דהו"ל כמלא חפצים וחשיב כמונח ע"ג קרקע, דמכח זה חשיב נמי כהנחה ע"ג מקום ד', וע"כ אין לחלק בזה בין הנחה לעקירה, אך לדעת התוס' ודעימייהו דהא דמחייב רבי הוא משום דאמרינן בזה קלוטה כמי שהונחה, שפיר יש לחלק בזה בין הנחה לעקירה.

    והנה הגרע"א שם כתב לישב לפ"ז לקו' התוס' לעיל ד"ה ודילמא ע"ד רש"י, עיי"ש בדבריו, ואכמ"ל, - ולמש"נ הנה באמת לרש"י לטעמי' הוא מתישב היטב, אך התוס' שהק' ע"ד רש"י, הוא לטעמייהו דגם דינא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה, וע"כ אם חזינן בסוגיית הגמ' לקמן דצ"ז: דבדינא דקלוטה דרבי אין מקום לחלק לפי האמת בין הנחה לעקירה, ה"נ הוא בדינא דקלוטה דר"ע. [↑](#footnote-ref-34)
34. **ואמנם הנה התוס' והרשב"א לקמן שם הביאו ד' הריב"א ולא הק' כקו' הרא"ש, וזה מתישב היטב עם מש"נ דמכוון הגמ' הוא דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמיא, אין מקום כלל לדינא דמקום ד'.** [↑](#footnote-ref-35)
35. **ולא מיבעיא למש"כ בתוס' הרא"ש בסוגיין בפי' בתרא דילפינן לה מקרא דאל יצא איש ממקומו, אלא אף למש"כ בפי' קמא דהוא מסברא דאין אדם רגיל להניח חפץ בפחות ממקום ד' וכן הי' במשכן, י"ל דאי"ז גריעותא בקביעות ההנחה, אלא היינו דאי"ז מקום חשוב להניח בו.** [↑](#footnote-ref-36)
36. ושמא י"ל **דכל ד' הרא"ש הם לדעת הריב"א, דסגי במה שרואה פני הקרקע, דלפ"ז אי"ז טפי קביעות במקום, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע דבעינן מקום חשוב, דלפ"ז שפיר שייך הך דינא גם למ"ד דקלוטה כמי שהונחה, ובע"כ דמכוון הגמ' הוא להוכיח מד' ר"ע דפליג על הך דינא, וזהו שהק' ע"ז הרא"ש דליכא הוכחה מד' ר"ע, אך לדעת החולקים ע"ד הריב"א מודה הרא"ש דדינא דמקום ד' הוא** משום דבעינן קביעות הנחה, ולדעת ר"ע דקלוטה כמי שהונחה אין מקום להצריך מקום ד', אך זה רחוק. [↑](#footnote-ref-37)
37. **גם אכתי צ"ע במש"נ לעיל ענף ה' מד' התוס' הרא"ש בע"ב דמכוון הגמ' דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, הוא בעיקר דינא דקלוטה, אף דהטעם לחלק ביניהם הוא מכח הא דבמשכן היו נוטלין מתיבתן שהי' בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה שאין בה דע"ד, ולד' תוס' הרא"ש לכאו' אין מתישב מש"נ לעיל סקל"ט לישב לזה, וצ"ע בזה.** [↑](#footnote-ref-38)
38. אך בדוחק יש לפרש לדבריו דהיינו דלפ"מ דקי"ל דלא כר"ע, איכא תרי טעמי דל"ה כמונח, חדא, משום דלא נח מתנועתו, ועוד, משום דבעינן מקום ד', אך אה"נ דאם הוה ס"ל דקלוטה כמו שהונחה, אף ל"ה בעינן מקום ד'. [↑](#footnote-ref-39)