2 בדינא דכל יום נעשה גיעול לחבירו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / הגעלת כלים

אור ליום ה' ו' מרחשון תשע"ה

**א**

א] בדינא דכל יום נעשה גיעול לחבירו לדעת הרשב"א, מבו' להדיא בד' הרשב"א, דכל הא דמהני זה אף בבישול במקצתו, הוא רק משום דבשאר הכלי נבלע בלע מועט, ולפ"ז ברור דל"מ לבשל בבישול השני פחות מהבישול הראשון, וכמו שפירש כן היד יהודה לד' הט"ז בסימן צ"ג, וכ"ה להדיא בד' הרא"ה בבדה"ב, ולפלא מש"כ בחזו"א סימן כ"ב סק"ג דהרשב"א מתיר אף בכה"ג דהבישול השני הוא פחות מן הבישול הראשון, - ואמנם צ"ע ע"ז מהא דסתם הרשב"א דמהני בישול, ותיקשי דהיאך מהני הבישול בלא גדנפא, והרא"ה באמת הוכיח מזה דבבישול דחד זימנא ל"ב גדנפא - וי"ל דהוא משום דהבליעה דניצוצות אינה בליעה גמורה, וע"כ גם לזה מהני בישול במקצת להקליש את בלע זה.

ב] הב"י נסתפק אם דינא דהרשב"א הוא גם בכלי חרס, וצע"ג, דאם דין זה הוא גם בכ"ח, א"כ מ"ט בכ"ח בעינן שבירה, ולא שרינן לי' ע"י גיעול לחבירו, ומוכח מזה דדינא דהרשב"א הוא רק בכלי מתכות, ושמעתי דהפרי תואר עמד בזה.

עוד ילה"ע ע"ז, מסוגיית הגמ' בפסחים ד"ל: דפריך מהא דתניא בתנור שטשו באלי' דמהני לי' היסק, אהא דאמר רב דקדירות בפסח ישברו, ולפ"ד הרשב"א תיקשי דמאי פריך, הרי י"ל דע"י ההיסק נקלש הטעם, וה"ז מועיל בהתירא ולא באיסורא, ושמא נימא דלרב לטעמי' דנ"ט בר נ"ט אסור, גם קלישות זו אינה מועלת, אך לכאו' טעמא דרב הוא משום דלא ס"ל דנ"ט בר נ"ט חשיב כטעם קלוש, וכמש"א רב יהיב טעמא כולי האי, ובע"כ דפשיטא להגמ' דממ"נ, אם היסק מועיל בכ"ח, ה"ז מפליט לגמרי, ואם אינו מועיל, אף אינו מקליש, ואי נימא דאף בישול מקליש בכ"ח, כ"ש דהיסק מועיל להקליש.[[1]](#footnote-2)

ואמנם אי נימא דהקלישות הוא רק ע"י שנבלע בו גם מן התבשיל השני, וכאשר כ"נ בד' ראבי"ה סימן תס"ד, עייש"ה, אשר כן נראה ממש"כ הב"י דאינו בדין להתיר ע"י חלב,[[2]](#footnote-3) י"ל דע"כ בהיסק ליכא קלישות כלל.

ג] בעיקר סוגיית הגמ' בפסחים, קשיא טובא גם ע"ד הרמב"ן דבכ"ח שהגעילוהו לא נשתייר כדי נתינת טעם, וכל דהתירא בלע מותר לבשל בו לכתחילה ולי"ב משום אין מבטלין איסור לכתחילה, וא"כ כ"ש דבהיסק לא נשתייר כדי נתינת טעם, וא"כ מאי פריך מהא דבתנור שטשו באלי' מהני היסק, הרי אף דנימא דהיסק אינו מועיל, מ"מ לא נשתייר אלא משהו, וכיון דהתירא בלע מותר לבטלו לכתחילה, ומשא"כ בקדירות בפסח דחמץ אוסר בכ"ש, וצע"ג.

ולכאו' מוכח מזה דחלב לא חשיב כהתירא לגבי דינא דהרמב"ן דהתירא בלע, וגרע מחמץ, ואף דמחד גיסא חמץ שמו עליו וחלב אין שמו עליו, כמבו' כן בד' הרשב"א, מ"מ לענין הך דינא דהתירא בלע חמץ עדיף דבשעה שנבלע ל"ה בר איסור, ומשא"כ בחלב, והראוני עד"ז בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ח, בביאור הא דמותר לבטל חמץ קודם זמנו ואסור לבטל חלב, עיי"ש, וע"כ י"ל דה"נ הוא לגבי דינא דהרמב"ן, אמנם לגבי דינא דשלהי ע"ז דהתירא בלע, בפשוטו אף חלב חשיב כהתירא בלע, דאין שמו עליו, וכאשר כ"ה מבו' לפ"ד הרשב"א דגם דינא דנ"ט בר נ"ט הוא מה"ט, אך הפר"ח נקט לא כן, ואכמ"ל.

ושמעתי להוסיף טעם בזה, די"ל דהא דבהתירא בלע לי"ב משום אין מבטלין איסור לכתחילה, הוא משום דקודם שנבלע הי' מותר לבטלו כיון דהי' היתר, אך בחלב דגם כשהי' בחוץ אסור לבטלו כדי לאכלו עם בשר, אף אחר שנבלע אסור לבטלו, ודו"ק.

והנה אמנם בד' הרא"ה מפורש לא כן, שהרי למד מסוגיית הגמ' בפסחים דבהתירא בלע מותר לבטל איסור לכתחילה, אם הוי גם נטל"פ ומשהו, וכתב עפי"ז דקדירה של חלב שאינה בת יומה מותר לבשל בה בשר, והרי דחלב חשיב כהתירא בלע לענין זה, אך לפ"ד הרמב"ן שלפנינו בעכצ"ל דחלב לא חשיב כהתירא בלע לענין זה, וכמש"נ, אך לדעת הרא"ה ליתא להוכחה זו, שהרי איהו לא ס"ל כלל דאיכא מיני הכשר בכלי חרס המועילין שלא ישתייר אלא משהו.

והעירוני דכ"ה משמעות ד' רבינו דוד, דרק אחר שצידד דגם בשאר איסורים מותר לבשל ולהטעימו לקפילא, הק' ממש"א דקדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב, ומ' קצת דאם רק בהתירא בלע הי' הדין כן ל"ה קשיא לי' מהתם.

ובעיקר ד' רבינו דוד ילה"ע, דהיאך יהא מותר לבשל בה ע"מ להטעימה לקפילא, הרי יש לחוש שיש בה שיעור נו"ט, ועבר משום בישול בב"ח, ולכאו' מוכח מזה דספק פס"ר שרי, וע"כ כיון דאין הדבר ברור דיש בה כדי נו"ט, שרינן לה משום דשא"מ, ואמנם זה חידוש דכה"ג חשיב כאינו מתכוין, שהרי הוא מתכוין לבשל את מה שבקדירה, ואך דאינו מתכוין לבשל את הבשר הבלוע, וצ"ע בזה.

והעירוני עוד דלכאו' יש ללמוד מזה גם כדינא דהצ"צ דאסור לבטל בשר בפת, דהגם דנימא דחשיב כאיסורא, מ"מ כיון דאחר ההיסק לי"ב שיעור נתינת טעם, אין האיסור בזה אלא משום דאין מבטלין איסור לכתחילה, והרי דאף דאין דעתו לאכול את הפת עם חלב, מ"מ איכא בזה לדינא דאין מבטלין איסור לכתחילה.

אך הנה בחי' רבינו דוד כתב בשם הרמב"ן, דכל הא דאמרינן דלי"ב כדי נותן טעם הוא רק בהיתר, אך באיסור חשבינן דיש בו כדי נתינת טעם, ולפ"ז לא למדנו מזה דיש לאסור בכה"ג משום אין מבטלין איסור לכתחילה.

1. ואמנם תיקשי מזה ע"ד בעה"ע שהתיר גם בקדירה של חרס שבישל בה בשר וכו', וא"כ מאי פריך, ואין לומר דגם חמץ דהו"ל התירא, וזהו דפריך דמ"ש זמ"ז, דאם חמץ הו"ל כהתירא תיקשי דמ"ט קדירות בפסח ישברו ול"מ להגעילם, - ואמנם הנה באמת בל' בעה"ע שלפנינו בשער הכשר הבשר יד. מ' דכל ההיתר בזה הוא רק משום דגם הבלע בשר שבדופני הקדירה נתבטל בחלב, ולא שרינן לבשל בה אלא חלב ולא בשר, ולפ"ז ניחא דע"כ כ"ז הוא כשבישל בה דבר אחר, אך בהיסק ליכא לדין זה, אך אין הדבר ברור בד' בעה"ע שם, ועיי"ש בהגה' שעה"ח אות ע"ג ע"ד, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בד' הגרע"א בתשו' סימן פ"ג מבו' לא כן, עיי"ש דמבו' בדבריו דאי נימא דקודם הרתיחה ה"ז מבליע בקדירה, ואחר הרתיחה ה"ז מפליט ואינו מבליע, הרי דהחלב שנבלע תחילה בקדירה, נקלש ע"י החלב אחר הרתיחה, והרי דהקלישות היא גם בלא שנבלע בו כלום, שהרי החלב דאחר הרתיחה אינו נבלע, וגם דאם הקלישות היא ע"י מה שנבלע בו, ל"ש דחלב יקליש חלב, והעירוני לזה, - וצ"ל לפ"ז, דאף שכתב הגרע"א שם דבהגעלה ל"ש לומר אינו בדין כיון דלא נשתייר איסור, כ"ז הוא כשלא נשתייר איסור כלל, אך כל שנשתייר איסור אלא שנקלש, אמרינן דאינו בדין וכו', וצ"ע עוד בביאור הדברים. [↑](#footnote-ref-3)