ח - אנוסין היינו, וכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים תשע_ט

**בדין העדים שאמרו כת"י הוא זה אבל אנוסים היינו**

**ובדין כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד**

**א**

א] **כתובות י"ח ב',** העדים שאמרו כת"י הוא זה אבל אנוסים היינו קטנים היינו פסולי עדות היינו נאמנים.

**והנה** לקמן י"ט ב' תניא, ב' החתומין על השטר ומתו, ובאו ב' מן השוק ואמרו ידענו שכת"י הוא אבל אנוסים היו וכו' הרי אלו נאמנין, ובחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, ומיהו כשאין כת"י יוצא ממקום אחר דנאמנין מיקרע נמי קרעינן לשטרא, "דהרי אלו נאמנין קתני", עכ"ל, וכ"כ הר"ן שם.

**והנה** לפ"מ שדקדקו הרשב"א והר"ן מלישנא דהרי אלו נאמנין, דקרעינן לשטרא, הרי דה"נ בהא דתנן הכא דאם אין כת"י יוצא ממק"א הרי אלו נאמנין, קורעין את השטר,[[1]](#footnote-2) וכ"כ המהרש"א בסוגיין.

**וכ"נ** בד' הרמב"ם בפ"ג מעדות ה"ו, ז"ל, אבל אם א"א לקיים את השטר אלא מפיהן, ואמרו כתב ידינו הוא זה אבל אנוסים היינו וכו' הרי אלו נאמנים "ויבטל השטר", עכ"ל, ומשמע להדיא דבטל השטר לגמרי וקרעינן לי'.

ב] **ובטעם** הא דקורעין את השטר, אף דע"ז ליכא להפה שאסר, דאף בלא שהיו אומרים כתב ידינו הוא זה ל"ה קורעין את השטר, כתב הבית יעקב ב' דרכים, חדא, דהם נאמנין במיגו דפרוע, וכיון דאין השטר מקוים ל"ה כמיגו במקום עדים, אך דרך זו אינה מתישבת בד' הרשב"א, שכתב לקמן י"ט ב' דלא אמרינן מיגו בעדים, דדילמא לא הושוו שניהם בטענה אחרת, ועוד, דהם נאמנין מדין עדות לומר אנוסים היינו, ואף דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, היינו רק בשטר מקוים, אך כ"ז שלא נתקיים השטר ולא נגמר עדותם, ל"ה כחוזר ומגיד, והם נאמנין בעדותם.[[2]](#footnote-3)

**והך** מילתא דבשטר שאינו מקוים לא אמרינן דאינו חוזר ומגיד, כבר הביאו דכ"ה להדיא בד' רבינו יונה בב"ב מ"ח ב', ז"ל, דכיון שאינו מקוים "עדיין לא נעשה כמו שנחקרה עדותן בב"ד", וכשאלו מעידים כת"י הוא אבל אנוסים היו ולא היו עדים בדבר, נמצא שלא היתה כאן העדאה מעולם, "וליכא למימר כיון דהגיד שוב אינו חוזר ומגיד", עכ"ל, והרי דכ"ז שלא נתקיים השטר, ליכא לדינא דאינו חוזר ומגיד, משום דלא חשיב כעדות שנחקרה בבי"ד, וכ"נ גם בד' הריטב"א בגיטין ג' א' בפי' קמא, דמדרבנן דבעינן קיום, לא אמרינן דעדים החתומין על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, רק בשטר מקוים.

**וד"ז** מתישב היטב בל' הרמב"ם שם, ז"ל, כל עד שנחקרה עדותו בבי"ד וכו' אין יכול לחזור בו וכו', עדים החתומים על השטר ה"ז כמי שנחקרה עדותן בבית דין ואין יכולין לחזור בהן, בד"א כשאפשר לקיים השטר שלא מפיהן וכו', אבל אם א"א לקיים את השטר אלא מפיהן ואמרו כתב ידינו הוא זה אבל אנוסים היינו וכו' הרי אלו נאמנים ויבטל השטר, עכ"ל, והרי שפירש הרמב"ם דאף דעד שנחקרה עדותו אין יכול לחזור בו, וגם עדים החתומין על השטר ה"ז כמי שנחקרה עדותם ואין יכולין לחזור בהן, מ"מ כל שא"א לקיים השטר אלא מפיהן ואין קיומם קיום, אין עדותן כמי שנחקרה בבי"ד ויש בידם לחזור בהן מעדותן.[[3]](#footnote-4)

ג] **ויש** שהקשו, דאף אם מן הדין כל שלא נתקיים השטר יש בידם לחזור בהן מעדותם, מ"מ כיון דבמשנתינו אינם נאמנין אלא מדין מיגו והפה שאסר, דבלא זה הרי נתקיים השטר מכח דבריהם, ושוב אין בידם לחזור בהן מעדות השטר, הרי הדין נותן דלא יהיו נאמנין לקרוע את השטר, דאם יהיו נאמנין בכך, בטל כל עיקר המיגו, שהרי אם היו שותקין ל"ה קורעין את השטר, וניחא להו לומר אנוסין היינו, כדי שיהיו נאמנין בכך לקרוע את השטר.

**אך** נראה פשוט דלק"מ, דשפיר הו"ל מיגו מעליא, שהרי אם לא היו מעידין על כתב ידם כלל, אלא היו אומרים שבזמן הכתוב בשטר היו קטנים ופסולי עדות, או שהיו אומרים שאנס אותם המלוה לחתום על שטר, אך לא ראו דהשטר שלפנינו הוא השטר שחתמו עליו, היו נאמנים לקרוע את השטר, ול"ה בעינן כלל להפה שאסר, דכיון דאין השטר מקוים ול"ה כמי שנחקרה בבי"ד, יש בידם לחזור בהן מעדותן, - וכל הא דבעינן הכא להפה שאסר, הוא משום שאמרו כתב ידינו הוא זה דהוי זה קיום להשטר, וכל שנתקיים השטר כבר אין בידם לחזור בהן, וע"כ שפיר מהני הפה שאסר, דאי בעו שתקי ולא היו מקיימים את השטר, והיו נאמנים לגמרי במה שאומרים דהיו אנוסים וכו'.

**ב**

ד] **והנה** בשיעורי הגר"נ זצ"ל עמד בזה, דלכאו' כ"ז ניחא כשאומרים אנוסים היינו, דהם נאמנין ע"ז מדין עדות, וכיון דאין השטר מקוים לי"ב משום אין חוזר ומגיד, אך כשאומרים קטנים או פסולי עדות היינו, הרי א"א להאמינם ע"ז מדין עדות, דהו"ל תחילתו בפסלות.

**ועיי"ש** שכתב לישב, דל"ה כלל תחילתו בפסלות, משום דא"צ להעיד שחתמו בקטנות ובפסלות, וסגי שיעידו שלא חתמו עליו בגדלות ובכשרות, וכ"כ הדברי יחזקאל בסימן י"ט סק"ב, עיי"ש.

**אך** לכאו' זה ניחא רק בגונא שהן זוכרים שלא חתמו על שטר זה בגדלות ובכשרות, דשפיר יש להאמינם בעדותם ולא חשיב כתחילתו בפסלות, אך הרי ודאי דאיירי הכא גם בגוונא שאינם זוכרים שלא חתמו על שטר זה בגדלות ובכשרות, אלא שהן זוכרים שחתמו עליו בקטנותם או בפסלותם, ובכה"ג לכאו' הויא עיקר עדותם שחתמו על שטר זה בקטנותם או בפסלותם, וחשיב זה כתחילתו בפסלות, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין, עיי"ש.[[4]](#footnote-5)

ה] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה דעת ל"ק דרמב"ח דבעדות בשטר הוא חוזר ומגיד, והא דבסיפא אינם נאמנין הוא משום דאמרו אנוסים היינו מחמת ממון ואין אדם משים עצמו רשע, והא דברישא הם נאמנין, פירש"י דהוא משום דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, והרמב"ן פירש דהוא משום דא"א להאמינם לחצאין.

**ולכאו'** לפ"ז הדין נותן, דאף ברישא אינם נאמנין לקרוע את השטר, שהרי בלא"ה בעדות בשטר הוא חוזר ומגיד, ואפ"ה בסיפא אינם נאמנין משום דאאמע"ר, וכל הא דברישא הם נאמנים, הוא מדינא דהפה שאסר, או משום דא"א להאמינם לחצאין, וע"כ כ"ז הוא לגבי קיום השטר, אך אין השטר בטל, דע"ז הרי אינם נאמנים דאאמע"ר.[[5]](#footnote-6)

**אך** הנה לפ"מ שדקדק הרשב"א מלישנא דהרי אלו נאמנין דקורעין את השטר, הרי בע"כ דגם לל"ק דרמב"ח קורעין את השטר, ולא אמרינן דאאמע"ר, וזה צ"ע.[[6]](#footnote-7)

**ג**

ו] **והנה** בטעמא דל"ק דרמב"ח דס"ל דאף כשאין כת"י יוצא ממק"א נאמנים ולא אמרינן דאינו חוזר ומגיד, כתב בחי' הרמב"ן דהוא משום דלא אמרינן כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד אלא בעדות ע"פ ולא בעדות בשטר, - וכ"ה משמעות לישנא דגמ' דפריך לי' רבא דכל כמיני' כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, וכ"ת ה"מ ע"פ אבל בשטר לא, והאמר ר"ל עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, ומשמע דזהו טעמא דרמב"ח.

**ובטעמא** דמילתא לחלק בזה דכל הא דאינו חוזר ומגיד הוא רק בעדות ע"פ, פירש"י דהוא משום דהגדה כתיב, והריטב"א פירש דהוא משום דקרא דיקום דבר הוא בעדות ע"פ.

ז] **ואמנם** צ"ע לפ"ז, דא"כ מה מייתינן עלה מדר"ל דעדים החתומין על השטר כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, הרי אף דהוי כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, מ"מ י"ל דיכולין לחזור בהן, משום דדינא דאין חוזר ומגיד הוא רק בעדות ע"פ.

**ובד'** הרמב"ן וש"ר נראה שפירשו בזה, דהוא משום דדברי ר"ל קיימי על הא דתניא דעדים שאמרו מבדין אנחנו, דעד שלא נחקרה עדותן נאמנין ומשנחקרה עדותן אין נאמנין, וע"ז הוא דקאמר ר"ל דעדים החתומין על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בבי"ד ואין יכולין לחזור בהן, וכאשר כ"ה בירושלמי, - ונמצא דנתפרש להדיא בד' ר"ל דאף בעדות בשטר אין חוזר ומגיד.

ח] **והנה** מעיקר הא דאמר ר"ל דעדים החתומין על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, וע"כ אין יכולין לחזור בהן, משמע דס"ד דעדות בשטר ל"ה כמי שנחקרה בבי"ד והן יכולין לחזור בהן, וקמ"ל ר"ל דהויא כמי שנחקרה בבי"ד, ואין יכולין לחזור בהן.

**ובשיעורי** דודי הגר"ר זצ"ל עמד לפ"ז במה שהוצרכו רש"י והריטב"א לפרש דהס"ד דבעדות בשטר חוזר ומגיד, הוא משום דהגדה כתיב או משום דכי כתיב יקום דבר ע"פ שנים עדים כתיב, ולא פירשו דהוא משום דעדות בשטר ל"ה כמי שנחקרה בבי"ד, ודמי לעדות ע"פ שלא נחקרה בבי"ד שיכולין לחזור בהן, והרי חזינן דהוצרך ר"ל להשמיענו לדבר זה, וא"כ מסתברא מילתא דזהו טעם הס"ד דבעדות בשטר יכולין לחזור בהן,[[7]](#footnote-8) ובאמת עד"ז פירש בחי' חת"ס בטעמא דל"ק דרמב"ח, עיי"ש, וכ"כ בחי' ר' שלמה סימן ז'.[[8]](#footnote-9)

**ד**

ט] **והנה** יש להסתפק בהא דהי' ביד העדים לחזור בהן אלמלי דינא דאין חוזר ומגיד, אם הוה בעינן שיהא על חזרתם תורת עדות, ורק עי"ז הי' בידם לחזור בהן מעדותם, או דאף בלא תורת עדות הי' בידם לחזור ולבטל את עדותם הראשונה, ולהצד הב' יש להסתפק, אם היינו דאיכא נאמנות בפנ"ע לאדם לחזור בו מדבריו, או היינו דל"ב בזה לנאמנות כלל, אלא כל שחוזר מדבריו, כבר אין דבריו הראשונים קיימים.

**ובפשוטו** יש ללמוד מזה מהא דלל"ק דרמב"ח אינם נאמנין כשאמרו אנוסים היינו מחמת ממון, וכתבו רש"י וש"ר דהוא משום דאין אדם משים עצמו רשע, והנה ביסוד הדין דאאמע"ר מבו' בפירש"י דהוא משום דאדם קרוב אצל עצמו וקרוב פסול לעדות, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רל"א, עיי"ש שהאריך בזה דל"ש הא דאאמע"ר אלא לפסול את עצמו או לחייב את גופו, משום דאדם קרוב אצל עצמו, ולפי דבריהם הרי בע"כ דאין בכח העדים לחזור בהן, אלא בתורת עדות, וע"כ אף דס"ל לרמב"ח דבעדות בשטר לא נאמרה ההלכתא דאין חוזר ומגיד, מ"מ כיון דאדם קרוב אצל עצמו ואינו נאמן בתורת עדות להעיד שהי' אנוס מחמת ממון, ל"מ חזרה זו לבטל את עדותו.

י] **אמנם** הנה הרמב"ן במלחמות בקידושין ס"ד ב' הק' על פירש"י ובעה"מ שם דלדעת ר' נתן אם אמר בשעת קידושין יש לי בנים ובשעת מיתה אמר אין לי בנים הוא נאמן לחזור בו ולאסרה, והק' הרמב"ן ע"ז, דלא מצינו בתלמוד נאמן ויכול לחזור בו, אלא כל שנאמן כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, עכ"ל, וכ"כ בחי' הרמב"ן והרשב"א שם.

**והנה** הרי הא דמהימנינן לי' במה שאמר דיש לו בנים, הוא משום דבידו לפטרה בגט, וכשחוזר בו ואומר דאין לו בנים, הרי בפשוטו לית לי' ע"ז נאמנות כלל, ואפ"ה מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א דכל הא דל"מ לחזור בו הוא רק משום דינא דאינו חוזר ומגיד, ובלא זה הי' בידו לחזור בו ולבטל למה שאמר מתחילה דיש לו בנים.[[9]](#footnote-10)

**וכ"ה** להדיא בד' הגרע"א בתשו' שהובאה בחת"ס אהע"ז ח"ב סימן צ"א, ז"ל, בחלוץ שאמר להבי"ד מעולם ל"ה איטר וכו' ואחר חליצה מוציא קול שהוא איטר וכו', שדעתי נוטה להקל, כי בנידו"ד וכו' הי' בידו לחלוץ חליצה הגונה והי' נאמן בדבריו שאינו איטר, ושוב אינו חוזר ומגיד, דאף אם הנאמנות מכח בידו אמרי' בי' אינו חוזר ומגיד, דהרי דעת רשב"ם ותוס' ב"ב קל"ה ב' בהא דאמרי' ליורשו פשיטא היינו בנכסיו שיש לו ומטעם מיגו דיהיב לי' במתנה, ואפ"ה אמרי' שם קכ"ז אמר בני וחזר ואמר עבדי אינו נאמן וכו', ובאמת עדיין קשה לי, אף אם בעלמא ג"ז בכלל אינו חוזר ומגיד, ובעל שאמר גירשתי לא יהי' נאמן לומר אח"כ לא גירשתי, מ"מ בההיא דבני זה נאמנות הי' מכח מיגו ונותן לו מתנה, הא זהו ג"כ כשחזר ואמר עבדי יש לו מיגו דנותן נכסיו לבניו האחרים, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בד' הגרע"א, דאי נימא דבנאמנות דבידו לא אמרינן דאינו חוזר ומגיד, הי' נאמן לחזור בו, אף דליכא על חזרתו נאמנות כלל, ובאומר שהוא איטר ובגירשתי את אשתי הי' בידו לחזור בו, אף דלכאו' ליכא על חזרתו נאמנות כלל, וע"כ נמי כל הא דאמר בני וחזר ואמר עבדי אינו נאמן, הוא רק משום דגם בנאמנות דבידו אינו חוזר ומגיד.[[10]](#footnote-11)

יא] **והנה** אי נימא כמש"נ מד' הרמב"ן ודעימי', דכל דהוא חוזר ומגיד, יש בידו לבטל את דבריו הראשונים אף בלא נאמנות דעדות, תיקשי דמ"ט באנוסים היינו מחמת ממון אינם נאמנים משום דאאמע"ר, הרי אף דל"מ להאמינו ע"ז בתורת עדות, מ"מ כיון דבעדות בשטר הוא חוזר ומגיד ויש בידו לבטל את עדותו הראשונה, הי' בדין דיהא בידו לבטלה אף בכה"ג.

**ובפשוטו** הי' נראה בדעת הני קמאי, דס"ל כדעת התוס' בכ"ד ודעימייהו דס"ל דהא דאאמע"ר אי"ז דין מסוים בנאמנות דעדות, אלא כ"ה גם בשאר נאמנויות שבתורה דאינו נאמן להשים עצמו רשע, ונת' בזה בהערה,[[11]](#footnote-12) ולפ"ז י"ל, דאף דיש ביד העדים לחזור בהן מעדותם אף בלא נאמנות דעדות, מ"מ מהני ע"ז הא דאאמע"ר, דאין בידם לחזור בהן, וזה ניחא טפי אי נימא דהא דמהני חזרתם, הוא משום דאיכא נאמנות בפנ"ע לאדם לחזור בו מדבריו.

**אך** אכתי תיקשי בזה בד' הרשב"א, דבדבריו בקידושין נראה דס"ל דיש בידו לבטל את דבריו הראשונים אף בלא נאמנות דעדות, ובתשו' כתב דכל הא דאאמע"ר הוא דאינו נאמן לפסול את עצמו משום דקרוב פסול לעדות.

יב] **ועד"ז** צ"ע גם במש"כ הגרע"א בסוגיין לפרש, דהא דלל"ק דרמב"ח אין נאמנין לומר אנוסים היינו מחמת ממון, א"צ בזה להא דאין אדם משים עצמו רשע, אלא הוא משום דאם היו אנוסים הם רשעים, וא"כ רשעים מעידין שהשטר פסול ואין ממש בעדותן והשטר בחזקתו, עכ"ד, והרי דפשיטא לי' דאין נאמנים לחזור בהן מעדותם אלא בתורת עדות, וע"כ אם לפי חזרתם ה"ה רשעים ואין ממש בעדותם, ל"מ לחזור בהן, וצ"ע היאך זה מתישב עם מה שנקט הגרע"א בתשו' דבנאמנויות דליכא בהו לדינא דאינו חוזר ומגיד, יש בידו לחזור בו אף דליכא על חזרתו לנאמנות זו כלל.

**ה**

יג] **והנה** לדעת רמב"ח דבעדות בשטר יכולין לחזור בהן, כתב המהר"ם שי"ף דהיינו דיכולין לעקור עדות הראשונה ולחזור ממנה ובטלה העדות הראשונה לגמרי.

**אך** ההפלאה והבית יעקב נקטו דאף דחוזר ומגיד, מ"מ אין בידם לבטל את עדותם הראשונה לגמרי, אלא יש בידם להעיד עדות אחרת, והו"ל כתרי ותרי,[[12]](#footnote-13) וכן צידד התומים בכללי מיגו סקנ"א.[[13]](#footnote-14)

יד] **ועיי"ש** בתומים שכתב לפ"ז, דע"כ אם יאמר א' מן העדים שהי' אנוס מחמת מנפשות, ל"מ מידי, דאין דבריו של א' במקום שנים, - והוכיח כן מד' התוס' בד"ה מחמת נפשות, שכתבו דאין נאמנין כשאמרו אנוסים מחמת ממון במיגו דאנוסים מחמת נפשות, דבב' עדים לא אמרינן מיגו, ואי נימא דביד א' מהן לחזור בו לבדו, מ"ט לא אמרינן בזה מיגו, עיי"ש.

**אך** הנה התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש עמדו בקו' התוס' דיהיו נאמנין במיגו דאנוסין מחמת נפשות, ולא תירצו דבב' עדים לא אמרינן מיגו, אף דהתוס' הרשב"א גופי' לקמן י"ט ב' כתב כד' התוס' דבב' עדים לא אמרינן מיגו,[[14]](#footnote-15) - וי"ל דהוא משום דפליג וס"ל דיש ביד א' מהן לחזור בו לבדו, וע"כ שפיר הוי מיגו מעליא.

טו] **והנה** בשערי חיים סימן ? כתב להוכיח דאלמלי דינא דאין חוזר ומגיד, גם אם חזר בו אחד מן העדים היתה עדותו בטילה, ממה שאמרו במכות ג' א' דבאומר עדות שקר העדתי, כל כמיני' כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ומבו' דאם הי' חוזר ומגיד, הי' ביד א' מן העדים לחזור בו לבדו, וכ"נ גם בפירש"י לקמן ל"ג א', ובע"כ דבלא ההלכתא דאין חוזר ומגיד הי' ביד העדים לבטל את עדותם הראשונה, דאם אין בידם לבטל את עדותם הראשונה אלא להעיד עדות אחרת, הרי דכל שחוזר בו א' מן העדים לבדו, אין דבריו של א' במקום שנים, וכמש"כ התומים.

**ועד"ז** יש להעיר ממה שאמרו בב"ק קס"ח א' בעובדא דחתם ר' ירמי' בר אבא על שובר וחזר בו, כ"ה לפי' רוב קמאי שם, ואמרינן התם דמן הדין ל"מ לחזור בו משום דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ואך דכיון דצורבא מרבנן לאו אורחי' למידק, מצי לחזור בו, - ואי נימא דאף בלא ההלכתא דאינו חוזר ומגיד ל"מ לבטל את עדותו הראשונה, אלא להעיד עדות אחרת, הרי לכאו' התם ל"ה מהני מה שחזר בו אף בלא דינא דאינו חוזר ומגיד, ומתרי טעמי, חדא, דאף אם הוי תרי ותרי א"א לגבות מן הבעל את הכתובה מספק, ועוד, דלא נתפרש התם דגם העד השני חזר בו, וא"כ אף אם הי' ביד ר' ירמי' בר אבא להעיד עדות אחרת, אין דבריו של אחד במקום שנים.

**עוד** יש להעיר בזה, דהנה לעיל סק"י נת' מד' הרמב"ן והרשב"א בקידושין דאלמלי הא דאין חוזר ומגיד הי' בידו לחזור בו אף אם אין לו נאמנות זו על החזרה כלל, ונת' כן גם מד' הגרע"א, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דחוזר ומגיד היינו דיש בידו לבטל את ההגדה הראשונה, דאם היינו רק דיש בידו להעיד עדות אחרת, הרי דבגונא דליכא כלל לנאמנות זו בחזרתו, ל"מ זה מידי, - ותיקשי לפ"ז סתירת דברי הגרע"א, דבדבריו בסוגיין מבו' דאף דחוזר ומגיד, הו"ל כתרי ותרי, וזה דלא כדבריו בתשו' דפשיט"ל דכל דחוזר ומגיד יש בידו לבטל את דבריו אף דלית לי' לכח נאמנות זו על חזרתו.

**ו**

טז] **ונראה** לישב, דהנה הגר"ח ז"ל מואלוזין בתשו' חוט המשולש סימן ג' כתב, דדינא דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, הוא רק בעדות, ולא בשאר נאמנויות, דקרא דאם לא יגיד לא קאי רק על עדות.

**ובחו"ש** הגרב"ד יבמות סימן מ"ג הביא בשמו שהוכיח כן, מהא דס"ל לרמב"ח בל"ק דכל הא דאין חוזר ומגיד הוא רק בעדות ע"פ ולא בעדות בשטר, והרי דאף דעדי השטר אית להו נאמנות, מ"מ הן חוזרין ומגידין, משום דהא דאין חוזר ומגיד הוא דין מסוים בעדות, ואף לפ"מ דדחי דגם בעדות בשטר אין חוזרין ומגידין, הוא רק משום דגם עדות בשטר עדות היא, וגם בעדות זו איכא לדינא דאין חוזר ומגיד, אך בשאר נאמנויות ליכא לדינא דאין חוזר ומגיד, דאם גם בשאר נאמנויות אין חוזר ומגיד, ודאי לא גריעא עדות בשטר משאר נאמנויות.

**אמנם** הנה כבר הבאנו לעיל סק"ט מש"כ הרמב"ן במלחמות בקידושין, שלא מצינו בתלמוד נאמן ויכול לחזור בו אלא כל שנאמן כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, - ותיקשי דמ"ש מעדות בשטר דס"ד דרמב"ח דיכולין לחזור בהן, וכ"ש דבשאר נאמנויות הן יכולין לחזור בהן.

יז] **ונראה** מזה, דבהך דינא דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, איכלל תרתי, חדא, דכל שהגיד אין בידו לחזור בו מהגדתו ולבטלה, דכיון שכבר הגיד ונתקבלו דבריו אין בידו לבטל את דבריו, ועוד, דכל שהגיד אין בידו לחזור ולהגיד עדות אחרת, ויש להסתפק אם דינא קמא דאין בידו לבטל את הגדתו, הוא ג"כ נלמד מקרא דאם לא יגיד, או דהוי זה מסברא.

**ולפ"ז** נראה, דהך דינא דכל שהגיד אין בידו לחזור בו מהגדתו ולבטלה, אי"ז דין מסוים בעדות, אלא הוא דין בכל הנאמנויות שבתורה, דכל שהגיד אין בידו לבטל את דבריו, דאף דעכשיו הוא חוזר בו מדבריו, מ"מ מצינו לסמוך על דבריו דמעיקרא, ומשא"כ הך דינא דכל שהגיד אין בידו לחזור ולהעיד עדות אחרת, י"ל דהוא דין מסוים בעדות, ולא ילפינן מיני' לשאר נאמנויות שבתורה.[[15]](#footnote-16)

**ולפ"ז** שפיר כתב הרמב"ן דאין לך נאמן ויכול לחזור בו, ול"ק מהא דלל"ק לרמב"ח אף בעדות בשטר הן יכולין לחזור בהן, דכל מש"כ הרמב"ן דאין לך נאמן ויכול לחזור בו, היינו דל"מ לחזור בו ולבטל את הגדתו הראשונה, דהך דינא דכל שהגיד אינו חוזר ומגיד ומבטל את הגדתו, אי"ז דין מסוים בעדות, אלא הוי כן בכל נאמנויות שבתורה, - אך הא דלל"ק דרמב"ח הן יכולין לחזור בהן, לאו היינו דיש בידם לבטל את עדותם הראשונה, אלא היינו דיש בידם להעיד עדות אחרת, דהך דינא דכיון שהגיד אינו חוזר ומגיד הגדה אחרת, הוא דין מסוים בעדות, וזהו דס"ל לרמב"ח דדין זה אינו אלא בעדות ע"פ ולא בעדות בשטר.[[16]](#footnote-17)

יח] **וכמדומה** דהדברים מבוארים כן להדיא בד' הגרע"א שהבאנו לעיל סק"י, שהוכיח מהא דאמר בני וחזר ואמר עבדי אינו נאמן, דאף בנאמנות דמכח בידו אמרי' בי' אינו חוזר ומגיד, והק' ע"ז דמ"מ כיון שכל נאמנותו לומר בני הוא מכח מיגו, הרי גם כשחזר ואמר עבדי יש לו מיגו, - וצ"ע, דכיון דגם בנאמנות דבידו אמרינן דאינו חוזר ומגיד, הרי דכ"ה דבעדות אין חוזר ומגיד אף דגם על חזרתו יש תורת עדות, ה"נ בנאמנות דבידו נימא דאין חוזר ומגיד אף דגם בחזרתו הוי זה בידו.

**ונראה** מזה כמש"נ, דהגם דהך דינא דכל שהגיד אין בידו לחזור מהגדתו הראשונה ולבטלה, הוא אף בשאר נאמנויות שבתורה, וע"כ י"ל דאף בנאמנות דבידו ל"מ לחזור מדבריו ולבטלם, מ"מ הך דינא דאין בידו לחזור ולהעיד עדות אחרת, הוא דין מסוים בעדות, ולא ילפינן מינה לשאר נאמנויות שבתורה.[[17]](#footnote-18)

יט] **ובזה** ניחא מש"כ רשב"ם וש"ר בב"ב קכ"ז ב' דהא דאמר בני וחזר ואמר עבדי אינו נאמן, הוא משום דכיון שהגיד אינו חוזר ומגיד, ובתשו' הגר"ח ז"ל שם עמד ע"ז דבשאר נאמנויות ליכא לדינא דאינו חוזר ומגיד, וכתב דל' רשב"ם ל"ד הוא, וכונתו דאין הכרה אחר הכרה, וכמש"כ הנימו"י שם.

**ולמש"נ** י"ל דודאי דד' רשב"ם מיוסדים על הא דאין הכרה אחר הכרה, וע"כ אינו נאמן בנאמנות דיכיר לומר דאינו בנו, דאלמלי הא דאין הכרה אחר הכרה, הי' נאמן לומר זה עבדי, דבשאר נאמנויות שבתורה ליכא לדינא דאין חוזר ומגיד הגדה אחרת, ואך דמ"מ אלמלי דינא דאין חוזר ומגיד, הי' בידו לחזור בו מהכרתו הראשונה ולבטלה, וע"ז ל"מ מידי הא דאין הכרה אחר הכרה, וע"ז הוא שכתבו רשב"ם וש"ר דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ואין בידו לבטל את הגדתו הראשונה, דדין זה דאין בידו לבטל את הגדתו הראשונה, הוא בכל הנאמנויות שבתורה, וכמש"כ הרמב"ן דאין לך נאמן ויכול לחזור בו.

**ז**

כ] **ולפ"ז** ניחא מה שהוכיח התומים מד' התוס' דאף לל"ק דרמב"ח דבעדות בשטר הוא חוזר ומגיד, מ"מ ל"מ לבטל את הגדתן הראשונה אלא הו"ל כתרי ותרי, וע"כ אם חזר בו אחד מהן, לאו מידי הוא, ולא תיקשי מהא דמבו' בכ"ד דאלמלי הא דאין חוזר ומגיד הי' בידו לבטל את הגדתו הראשונה לגמרי, ואף אם חזר בו א' מן העדים היתה עדותו בטילה.

**והטעם** בזה הוא, דהגם דודאי דאלמלי דינא דאין חוזר ומגיד הי' בידו לבטל את עדותו הראשונה לגמרי, וע"כ אף אם חזר בו א' מן העדים היתה עדותו בטילה, אך הא דס"ל לרמב"ח דבעדות בשטר יכולין לחזור בהן, הרי אי"ז משום דבעדות בשטר בידם לבטל את הגדתם הראשונה, שהרי דין זה דאין לך נאמן ויכול לחזור בו, אינו דין מסוים בעדות, אלא הוי כן בכל נאמנויות שבתורה, ועדות בשטר לא גריעא מינייהו, וכנ"ל,[[18]](#footnote-19) אלא הוא משום דבעדות בשטר בידם לחזור ולהעיד עדות אחרת, דהך דינא דכיון שהגיד אינו יכול לחזור ולהגיד עדות אחרת, הוא דין מסוים בעדות, וס"ל לרמב"ח דאי"ז אלא בעדות בע"פ ולא בעדות בשטר, וע"כ אין עדותם הראשונה בטילה, אלא הו"ל כתרי ותרי, וע"כ נמי אם חזר בו א' מן העדים, ל"מ מידי, דאין דבריו של א' במקום ב'.[[19]](#footnote-20)

כא] **ובדעת** תוס' הרשב"א, שנתבאר לעיל סקי"ד בדעתו דלהס"ד דרמב"ח הי' ביד אחד מהעדים לחזור בו מעדותו בפנ"ע, ומבו' דכל שחוזר בו בטילה עדותו הראשונה, י"ל דמודה ביסוד הדברים דאף להס"ד אין בידו לבטל את עדותו הראשונה, אלא להעיד עדות אחרת, ואך דס"ל דמכח זה בטלה עדותו הראשונה.[[20]](#footnote-21)

כב] **ובזה** נראה לישב גם משמעות ד' הרמב"ן ודעימי' דאלמלי הא דאינו חוזר ומגיד הי' יכול לחזור בו אף בדלית לי' נאמנות על חזרתו, ולא תיקשי מהא דבאנוסים היינו מחמת ממון אין נאמנין שום דאאמע"ר, והרי דבלא נאמנות דעדות אין בידם לחזור בהן, ולד' הגרע"א אין נאמנין משום דלדבריהם רשעים הם, ומבו' ג"כ דאין בידם לחזור בהן אלא בנאמנות דעדות.

**ולפמש"נ** ניחא, דהגם דבלא דינא דאינו חוזר ומגיד הי' יכול לחזור בו גם בדליכא נאמנות על חזרתו, מ"מ הא דלל"ק דרמב"ח בעדות בשטר הן חוזרין ומגידין, הוא רק משום דיש בידם לחזור ולהעיד עדות אחרת, וע"כ כל דליכא על הגדתם השני' תורת עדות, לאו מידי היא.

**ח**

כג] **והנה** בהא דעדים שלא נחקרה עדותם יכולין לחזור בהן, משמעות הדברים דהיינו אף בשאומרים שהעידו שקר במזיד, וצ"ע דהיאך הן יכולין לחזור בהן הרי אאמע"ר, ומ"ש מהא דלל"ק דרמב"ח דבעדות בשטר הוא חוזר ומגיד, מ"מ כל שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון אין נאמנין משום דאאמע"ר.

**והנה** אמנם בגל' אמרי ברוך לנתיה"מ סימן ל' סק"א כתב דעד שהעיד שקר אינו נפסל לעדות עד שנחקרה עדותו דאינו יכול לחזור בו, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא יכול לחזור בו, דאינו משים עצמו רשע,[[21]](#footnote-22) - אמנם הנה כ"ז ניחא לדעת הסוברים דהא דאין אדם משים עצמו רשע הוא רק כשפוסל עצמו לעדות, אך לדעת הסוברים דהא דאאמע"ר הוא כל שמעיד על עצמו שעשה מעשה רשע, אף שאינו פוסל עצמו, הרי ודאי דגם קודם שנחקרה עדותו בבי"ד חשיב זה כמעשה רשע, וא"כ תיקשי דהיאך מצי לחזור בו.

כד] **ונראה** דהטעם בזה הוא, דהנה הא דעד שלא נחקרה עדותם יכולין לחזור בהן, הרי היינו דבידם לחזור בהן ולבטל את הגדתם הראשונה, שהרי בזה מודו כו"ע דבטלה העדות הראשונה לגמרי ואי"ז כתרי ותרי, וע"כ בזה ל"ב כלל שיהא להם נאמנות דעדות על חזרתם, אלא אף בלא תורת נאמנות דעדות יש בידם לחזור בהן ולבטל את הגדתם, וע"כ בידם לחזור בהן אף שהן משימין עצמן רשעים, ול"ש בזה דינא דאאמע"ר.

**ונראה** דזה ניחא אף דאם דינא דאאמע"ר הוא בכל נאמנויות, די"ל דכ"ז הוא כשבאנו לסמוך על דבריו, אך בהא דמצי לחזור בו מדבריו ולבטלם, יש מקום לומר דל"ב לסמוך על דבריו, אלא כל שהוא חוזר בו כבר אין דבריו הראשונים קיימים, וע"כ לי"ב לדינא דאאמע"ר, - ויש להוסיף, דיתכן דכל שחוזר בו קודם שנחקרה עדותו, בטלה עדותו גם יש לנו ריעותא לחוש שהוא משקר בחזרתו, דמ"מ כיון שחזר בו, כבר אין דבריו הראשונים קיימים, (וע"כ גם ל"מ בזה הא דאאמע"ר אי נימא דהוא משום דחיישינן דמשקר), וצריך בדיקה בזה.[[22]](#footnote-23)

כה] **ולפ"ז** מתישב היטב מה שפירשו הראשונים דטעמא דרמב"ח דבעדות בשטר יכולין לחזור ולהגיד, דהוא משום דבעדות בשטר ליכא לדינא דאין חוזר ומגיד, ולא פירשו דהוא משום דס"ל דעדות בשטר לא חשיבא כמי שנחקרה בבי"ד וע"כ הן יכולין לחזור בהן.

**והיינו** משום דאם הוה ס"ל לרמב"ח דעדות בשטר לא חשיבא כמי שנחקרה בבי"ד, הרי הי' בידם לחזור בהן מעדותם שבשטר ולבטלה, וממילא דהי' לנו להאמינם אף כשאמרו אנוסים היינו מחמת ממון, דהגם דהן משימין עצמן רשעים, ובעדות בשטר דאפשר לדון על פי' מיד, ודאי דאף אם לא חשיבא כמי שנחקרה בבי"ד, הם נעשים רשעים בעדותם, אף אם חזרו בהן לבסוף, - ומהא דכשאמרו אנוסים היינו מחמת ממון אין נאמנים, יש ללמוד דמודה רמב"ח דעדות בשטר הויא כמי שנחקרה בבי"ד, ואין בידם לחזור בהן מעדות זו ולבטלה, והא דבאנוסים מחמת נפשות הן נאמנין, הוא משום דיש בידם לחזור ולהעיד עדות אחרת, והו"ל כתרי ותרי, או דכיון דאיכא ב' עדויות הסותרות זל"ז, אזלינן בתר עדותם האחרונה, וזהו שפירשו הראשונים דהוא משום דבעדות בשטר ליכא לדינא דאינו חוזר ומגיד עדות אחרת.

**ט**

כו] **ולפ"ז** נראה דמה"ט הוא דכשאין כת"י יוצא ממקום אחר ואומרים קטנים או פסולי עדות היינו קורעין את השטר, אף דהוי תחילתו בפסלות וא"א להאמינם ע"ז בתורת עדות, - והיינו משום דאחר דלא נתקיים השטר ול"ה כעדות שנחקרה בבי"ד, הרי יש בידם לחזור בהן ולבטל את הגדתם הראשונה, אף דליכא נאמנות דעדות על חזרתם, דמה"ט חוזר בו העד קודם שנחקרה עדותו אף אם הוא משים עצמו רשע, וכנ"ל, וע"כ לא איכפת לן דהוי תחילתו בפסלות.[[23]](#footnote-24)

כז] **ועד"ז** הוא גם לל"ק דרמב"ח, דכשאין כת"י יוצא ממקום אחר ואמרו אנוסין היינו מחמת ממון נאמנין, דהם נאמנין לגמרי וקורעין את השטר, וכמו שדקדק הרשב"א מלישנא דהרי אלו נאמנים, דכיון דמדינא דהפה שאסר אין קיומם קיום והוי כשטר שאינו מקוים דלא חשיב כמי שנחקרה בבי"ד, תו יש בידם לחזור מעדותם אף שהם משימים עצמם רשעים.

**והיינו**, דהגם דלרמב"ח לעולם בעדות בשטר הן חוזרין ומגידין, ואפ"ה כל שהן משימין עצמן רשעים אינם נאמנים, הרי כ"ז הוא משום דאין בידם לחזור בהן ולבטל את עדותם, אלא יש בידם להעיד עדות אחרת, וע"כ כל שהן משימין עצמן רשעים ואין ע"ז תורת עדות, אינם נאמנים, ומשא"כ כל שלא נתקיים השטר ולא חשיב כמי שנחקרה בבי"ד, ויש בידם לחזור מעדותם ולבטלה, הרי דשפיר מהניא חזרתם אף אם משימין עצמם רשעים, ולהרשב"א לטעמי' דהא דאאמע"ר הוא דין מסוים בעדות, ודאי דהוא כן, דכל שבידו לחזור מעדותו ולבטלה, ליכא לדינא דאאמע"ר.[[24]](#footnote-25)

**י**

כח] **והנה** הרמב"ן בסוגיין כתב לפרש טעמא דל"ק דרמב"ח דהיכא דאין כת"י יוצא ממקום אחר נאמנין, אף דאאמע"ר, דהוא משום דאי אמרת לא מיהמני במאי דקא אמרי אנוסין היינו, במאי דקא אמרי נמי כתב ידינו הוא זה לא מהימני, דלית לי' פלגינן דיבורא.

**ולכאו'** לפ"ז נמצא דלא מהימנינן להו כלל במה שאמרו דאנוסים היינו, ואך דאין השטר מתקיים על פיהם משום דלא פלגינן דיבורא, - וצ"ע דהיאך זה מתישב בלישנא דמתניתין דהרי אלו נאמנים.[[25]](#footnote-26)

כט] **ולמש"נ** ניחא, דאף דהא דלא נתקיים השטר על פיהם אי"ז משום דמהימנינן להו, אלא משום דלא פלגינן דיבורא, מ"מ אחר שלא נתקיים השטר, תו הם נאמנים במה שאמרו דאנוסים היינו לחזור בהם מעדותם, וקורעין את השטר, דכיון דלא נתקיים השטר ול"ה כמי שנחקרה, מצו לחזור בהן מעדותן, אף דהן משימין עצמן רשעים, וזהו דתנן דהרי אלו נאמנים.[[26]](#footnote-27)

1. אך יש מקום לדחות, דלעולם יש לפרש דהא דתנן הכא דהרי אלו נאמנין, היינו דלא מגבינן בשטרא, ומה שדקדקו הרשב"א והר"ן מלישנא דברייתא דהרי אלו נאמנין דקרעינן לשטרא, הוא משום דהתם תניא דאם כת"י יוצא ממקום אחר אינם נאמנין, ואמרינן עלה דתרי ותרי נינהו, ולפ"ז הרי דהא דתניא דאינם נאמנין, אי"ז לענין דמגבינן בשטרא, אלא לענין דמהני תפיסה, וכמש"כ הרשב"א והר"ן שם, ובע"כ דהא דתניא נאמנים אי"ז לענין דלא מגבינן בשטרא, שהרי אף בסיפא דאינם נאמנים, לא מגבינן בשטרא, אלא לענין דבטל השטר דל"מ תפיסה, ובזה כתבו הרשב"א והר"ן דמשמע דהם נאמנים לבטל את השטר לגמרי וקרעינן לי'. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם יש להעיר בזה, דהנה בפשוטו אף דנימא דבשטר שלא נתקיים לא אמרינן דאין חוזר ומגיד, מ"מ אם חזר בו מעדותו ואח"כ נתקיים השטר, כיון דמהני הקיום למפרע, כמש"כ בתשו' הראב"ד סימן כ', ל"מ מה שחזר בו, וכאשר כ"ה מבו' בל' הרמב"ם בהל' עדות שם, דאם קיימו את השטר אח"כ ל"מ חזרתם, וכ"ה מבו' גם ממש"כ רבינו יונה שם דהא דאין נאמנין כשאומרין מודעא היו דברינו הוא משום דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, והרי דאף דאמרו כן תוכ"ד לקיום השטר, אין יכולין לחזור בהן, אף דעדים יכולין לחזור בהן תוכ"ד לחקירת עדותם, (וכמש"כ הנתיה"מ בחידושים סימן כ"ט סק"א והחי' הרי"מ שם), - ולפ"ז תיקשי דמ"ט קורעין את השטר, הרי להדיא כתב הרשב"א לקמן דהא דבב' עדים אחרים קורעין את השטר, הוא משום דאף כשיתקיים לא יצא מכלל ספק, והכא הרי כשיתקיים יצא מכלל ספק.

   וצ"ל דהכא כיון דכ"ז שלא נתקיים השטר יש בידם לחזור מעדותם ובטלה עדותם לגמרי, ע"כ קורעין את השטר, ולא איכפת לן דאם יתקיים אין חזרתם מועלת, ול"ד לב' עדים אחרים, דאין בידם לבטל את עדות הראשונים, אלא הם מכחישין את עדותם, וע"כ הי' בדין דנמתין שמא יתקיים השטר, וע"ז כתב הרשב"א דהוא משום דאף כשיתקיים לא יצא מכלל ספק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובד' הרמב"ם שם פ"ז ה"ז מבו' דכשבאו ב' אחרים ואמרו אנוסים היו, אין קורעין את השטר, ול"מ עדותם אלא לבטל את קיום השטר, וע"כ הביא הרמב"ם לדין זה בכלל דיני קיום השטר, ומשמעות דבריו שם דהיינו אף כשאין כת"י יוצא ממקום אחר, עיי"ש, והרי דאף דכשעדי השטר עצמן אומרים כת"י הוא זה אבל אנוסים היינו, בטל השטר לגמרי, מ"מ בעדים אחרים כה"ג אין בטל השטר, - וזה מתפרש היטב ע"פ הנ"ל, דהא דהכא בטל השטר לגמרי, הוא משום דיש בידם לחזור בהן מעדותן, וע"כ כ"ז הוא כשעדי השטר עצמן אומרים אנוסים היינו, אך כשעדים אחרים אומרים כן, ל"מ זה לבטל את השטר, והו"ל כתרי ותרי. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם יש מקום לדון בזה, דאף בכה"ג שאינם זוכרים שלא חתמו עליו בגדלות ובכשרות, מ"מ שפיר הם מעידים שלא חתמו עליו בגדלות ובכשרות, מכח ידיעתם שחתמו עליו בקטנות ובפסלות, ובכה"ג ל"ה כתחילתו בפסלות, דאין עדותם על מה שחתמו בקטנות ובפסלות, אלא על מה שלא חתמו בגדלות ובכשרות, ואף דהידיעה שמכחה הם מעידים, היא ידיעתם שהיתה בשעה שהיו פסולין, מ"מ כיון דאין עדותם על הזמן שהיו פסולין, לי"ב לדינא דתחילתו בפסלות.

   אך הנה הריטב"א והר"ן לקמן כ"ח א' כתבו, דעד המעיד שזה כתב ידו של אבא מכח מה שהכיר את כתב ידו בקטנותו, הו"ל כתחילתו בפסלות, והרי דאף דעדותו היא על השטר שאינו מזויף, ומ"מ כיון דעדותו היא מכח ידיעתו בקטנות, הו"ל כתחילתו בפסלות, וכ"ש דהכא הוי כתחילתו בפסלות, - ואמנם לדעת הרמב"ן במלחמות לקמן כ"א ב' דאף כשבא לקיים מכח שראהו חותם בשעה שהי' פסול לעדות, לא חשיב כתחילתו בפסלות, משום דעדותו אינה על ראייתו, אלא שהשטר אינו מזויף, לכאו' כ"ש דהכא לא חשיב כתחילתו בפסלות. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם למש"כ הבית יעקב בדרך קמא, י"ל דאחר דלא נתקיים השטר, תו הם נאמנים לקרוע את השטר במיגו דפרוע, אך לדעת הרשב"א דבב' עדים לא אמרינן מיגו, וא"א להאמינם במיגו דפרוע, הדין נותן דאין קורעין את השטר. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואין לומר דבאמת הו"מ למיפרך על ל"ק דרמב"ח דמ"ט ברישא הן נאמנין לגמרי, דמ"מ כיון דחזינן דלל"ק דרמב"ח הא דתנן הרי אלו נאמנין אי"ז נאמנות גמורה לקרוע את השטר, מנלי' להרשב"א דלא קי"ל בזה כרמב"ח. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שכתב לישב, דמה שפירשו רש"י והריטב"א בהס"ד דבעדות בשטר הוא חוזר ומגיד, הוא מיוסד ע"ז דהגדה בשטר אינה הגדה שנתקבלה בבי"ד, עיי"ש במש"כ לפרש בזה, ונמצא דבאמת הס"ד דהכא דבעדות בשטר הוא יכול לחזור בו, הוא כהס"ד דר"ל דעדות שבשטר ל"ה כמי שנחקרה בבי"ד, עיי"ש שהאריך בזה.

   אמנם הנה כמדומה דממה שהוצרכו הראשונים לפרש דד' ר"ל קיימי על הא דתניא דעדים שנחקרה עדותן אין יכולין לחזור בהן, נראה להדיא דהס"ד דחוזר ומגיד בשטר, אי"ז משום דלא חשיב כנחקרה עדותם בבי"ד, אלא משום דבעדות בשטר ליכא לדינא דאין חוזר ומגיד, וזהו דקשיא להו דא"כ מה מייתינן מהא דר"ל דאף בעדות בשטר אין חוזר ומגיד, הרי אף דהוי כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, מ"מ י"ל דבעדות זו ליכא לדינא דאינו חוזר ומגיד, וע"כ הוצרכו לפרש דעיקר ד' ר"ל קיימי על הא דאין העדים חוזרין ומגידין, וקאמר ר"ל דאף עדות בשטר הויא כמי שנחקרה בבי"ד ואין חוזרין ומגידין, וזהו דמייתינן הכא מדר"ל דאף בעדות בשטר איכא לדינא דאינו חוזר ומגיד.

   ולפ"ז הדק"ל, דמ"ט באמת פירשו הראשונים דהא דלהס"ד עדי השטר חוזרין בהן, הוא משום דליכא כלל בעדות בשטר לדינא דאין חוזר ומגיד, ולא פירשו דהוא משום דל"ה עדותם כמי שנחקרה בבי"ד. [↑](#footnote-ref-8)
8. וי"ל בזה, דהא דס"ד דעדות בשטר ל"ה כמי שנחקרה בבי"ד, הוא רק קודם שהגיע השטר לבי"ד וקיימוהו, אך אחר שהגיע השטר לבי"ד וקיימוהו ודאי דהו"ל כמי שנחקרה בבי"ד, - וע"כ מהא דאמר רמב"ח בסיפא דנאמנין, אף בגונא שכבר נתקיים השטר, דאף דבפשוטו איירי מתניתין אף בגונא שעדיין לא נתקיים השטר, אלא שעכשיו באו עדים שכת"י הוא זה, מ"מ איירי גם בגונא שכבר נתקיים השטר, בע"כ דטעמו הוא משום דבעדות בשטר ליכא כלל לדינא דאין חוזר ומגיד. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך שמא י"ל דיש להאמינו במה שאומר דאין לו בנים מדינא דע"א נאמן באיסורים, כיון דהיתה בחזקת זקוקה ליבום, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. והאמנם דהתם איכא על חזרתו נאמנות דבידו, אך ע"ז הק' הגרע"א דא"כ מ"ט באמת אינו יכול לחזור בו, ומבו' דגם אם ל"ה זה בידו, הי' בדין דיהא יכול לחזור בו אלמלי הא דבנאמנות דבידו לא אמרינן דאינו חוזר ומגיד. [↑](#footnote-ref-11)
11. עי' תוס' יבמות כ"ה ב' וב"מ ג' ב' דמבו' דהא דאאמע"ר הוא אף כשאומר מזיד הייתי לפטור עצמו מקרבן, והרמב"ן בב"מ שם כתב דכל הא דאאמע"ר הוא רק לענין עדות דלא פסלינן לי' ע"פ עצמו, (אך מתו"ד שם משמע דלאו היינו דדינא דאאמע"ר הוא רק בעדות, אלא היינו דל"מ הא דאאמע"ר רק דלא מהימנינן לי', אך ה"ז מועיל שלא לחייבו בקרבן, עיי"ש), ועי' שטמ"ק שם בשם מהר"י כ"ץ שנחלק ע"ז דל"ש בזה הא דאאמע"ר, - ועי' ריטב"א ב"ב קכ"ז ב' ונימו"י שם שהק' באומר על בנו דבן גרושה הוא דנאמן מדין יכיר, דמ"ט לא אמרינן דאאאמע"ר, - ועי' חי' הרשב"א והריטב"א לקמן ע"ב א' שהביאו בשם הראב"ד דהמודה שהיא עוברת על דת אינה מפסדת כתובתה דאאמע"ר, והרשב"א והריטב"א נחלקו ע"ז דאף במודה על מעשה רשע הוא נאמן מדין הודאת בע"ד, - ועי' בתשו' הראב"ד סימן כ', דאינו נאמן לטעון טענת רבית, דמשים עצמו רשע, ונסתפק אם מצי לטעון טענת אבק רבית דרבנן, עיי"ש, - ועי' בתוס' הרא"ש לקמן י"ט א' בשם מהר"ם שהק' במלוה האומר שטר אמנה, דנימא אאמע"ר, והריא"ז בפירקין ה"ב דין י"ב כתב דהמלוה או הלוה אינם נאמנים לומר שטר אמנה במיגו, משום דאאמע"ר, - ועי' או"ז ב"ק סימן תי"ח שהביא בשם רבינו אפרים דהא דאאמע"ר הוא רק לענין קטלא או לפסול עצמו לעדות ולשבועה, אך לפטור עצמו מממון נאמן, והאו"ז נחלק עליו, והובא בהג"א ב"ק פ"ט סימן י"ח, - ועי' בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ת"פ תרצ"ו תשל"ז, דאף בטענת בע"ד אמרינן דאאמע"ר, וכ"ה בשו"ע יו"ד סימן קע"ז סי"ב, ועי' ש"ך סימן קס"ח קס"ט סקע"ט. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכ"נ גם בתו"ד הגרע"א בסוגיין שכתב בביאור ד' התוס', דאילו היה הדין דחוזרים ומגידים, ל"ה מיגו במקום עדים "כיון דגם להמיגו יש עדים", ולהדיא דאף אם חוזרין ומגידין הו"ל כתרי ותרי, ואך דבכה"ג הן נאמנין במיגו ולא חשיב כמיגו במקום עדים, [↑](#footnote-ref-13)
13. והך מילתא דגם בגונא דמצי לחזור ולהגיד, הו"ל כתרי ותרי, מצאתי מקור נאמן לזה בד' רבינו יונה בב"ב מ"ט א' שביאר להא דאתי שטרא ומרע לשטרא, ז"ל, כי מה שאמרה תורה אם לא יגיד וגו', ודרשינן מיניה כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, בעדות ע"פ קאי שמעידין העדים בב"ד, ולא גמרינן מינה לענין הגדה בשטר דאילימא, שאינה צריכה ב"ד, דלאלתר שמסרו לזה נעשה כמו שנחקרה עדותן בב"ד, ועוד ע"כ לא אמרה תורה אלא שאין ב"ד נזקקין לקבל עדותן לסתירת מה שהעידו, ואין חוקרין עדותן שמעידין אח"כ לבטל עדותן שכבר נחקרה בב"ד, אבל הן שהעידו מאליהן שלא בב"ד, וחתמו ומסרו, ונעשה כמו שנחקרה עדותן בב"ד, כשיבא השטר לפני ב"ד, אתי עדות שנעשה כמו שנחקרה ומרע עדות כיו"ב, "והו"ל כעדים אחרים שהעידו אחר עדותן של אלו", עכ"ל, והרי דאף דכשחוזרין ומגידין בשטר לי"ב לדינא דאין חוזר ומגיד, מ"מ ל"מ לבטל את עדותם הראשונה, אלא הו"ל כעדים אחרים שהעידו אחר עדותן של אלו והו"ל תרי ותרי. [↑](#footnote-ref-14)
14. וגם בד' התוס' הרא"ש יש להעיר, דבשבועות מ"ז ב' כתב להך מילתא דלא אמרינן מיגו בב' עדים, - ואמנם בדבריו בסוגיין משמע דלא ס"ל כן, וזה ממש"כ דהא דברישא נאמנין הוא במיגו דמזויף דטענה זו מועלת אף במקום עדים, אך גם התוס' הרשב"א כתב עד"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. והיינו דלא מיבעיא אי נימא דהא דאין בידו לבטל את עדותו, לא ילפינן לה מקרא אלא הוא מסברא, דודאי ניחא דהוי זה בכל נאמנויות שבתורה, אלא אף אי נימא דילפינן לה מקרא, מ"מ י"ל דהוי זה גילוי מילתא, דאין בכח אדם לבטל את דבריו, אלא סומכין על דבריו דמעיקרא, וע"כ ה"נ הוא בשאר נאמנויות, ומשא"כ הך דינא דאין בידו לחזור ולהעיד עדות אחרת, הוי זה גזה"כ מסוימת בעדות, ולא ילפינן מינה לשאר נאמניות. [↑](#footnote-ref-16)
16. והנה אמנם בתוספתא במכילתין פ"ב ה"א מבו' דגם בנאמנות ע"א באיסורין אינו חוזר ומגיד, ומשמעות הדברים דאף ל"ה כע"א בהכחשה, אך לדעת קמאי דגם בעדות איסורין אמרינן כל מקום וכו', י"ל דע"כ כיון דל"מ לבטל לעדותו הראשונה, ל"מ מה שחוזר ומעיד עדות אחרת, דעדותו הראשונה הויא כב', ואין דבריו של א' במקום ב', והרי דאף בשאר נאמנויות אמרינן דאינו נאמן במה שחוזר ומגיד, - והנה אמנם יש מקום לפרש דהתוספתא איירי רק במקום שהעידו ב' עדים, ונתקבלה עדותם בתורת נאמנות דעדות, וניחא לפ"ז הא דתניא בתוספתא דרק אחר דו"ח אין יכולין לחזור בהן, שתמה בזה הש"ש בש"ו פי"ג, אך בתשו' הר"ן סימן מ"ז למד מד' התוספתא דכל ע"א שהעיד באיסורים ל"מ לחזור ולהעיד, עיי"ש, - וצ"ל דנאמנות דע"א באיסורין הוי כנאמנות דעדות, וע"כ אית בה לדינא דאין חוזר ומגיד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ואמנם דבד' הגרע"א הוא פשיטא טפי, דאף אי נימא דגם הך דינא דל"מ להעיד עדות אחרת, הוא בכל נאמנויות שבתורה, כ"ז הוא בנאמנויות דמגזה"כ, דלא האמינתו תורה אלא בהגדה אחת, אך בנאמנות דבידו דהוא נאמן מסברא, ל"ש כלל הך דינא. [↑](#footnote-ref-18)
18. ויש להוסיף, דאף אם גם דין זה אינו אלא בעדות, מ"מ י"ל דבזה אין מקום לחלק בין עדות ע"פ לעדות בשטר. [↑](#footnote-ref-19)
19. אמנם בד' ההפלאה מבו' שנקט, דגם אלמלי עיקר דינא דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ל"ה בידו לבטל את דבריו הראשונים, אלא הו"ל כתרי ותרי, עיי"ש, וזה דלא כמש"נ. [↑](#footnote-ref-20)
20. והיינו משום דל"ש שיתקיימו באדם אחד ב' הגדות, וע"כ י"ל דיש לנו לילך אחר הגדתו השני', - וי"ל עוד, דכיון דל"ש שיתקיימו באדם א' ב' הגדות, הרי דאף אם אין הגדתו השני' עדיפא, מ"מ ל"ה כתרי ותרי, אלא הו"ל כספק אם לילך אחר ההגדה הראשונה או אחר ההגדה השני', ונמצא דאף כשחזר בו א' מן העדים, לית לן אלא ע"א, דמהעד השני אין לנו אלא ספק עדות, ול"מ מידי. [↑](#footnote-ref-21)
21. ואף לד' הנתיה"מ שם שנקט דהוא נפסל לעדות משעת עדותו, מ"מ מסתברא מילתא דאם חזר בו קודם שנחקרה עדותו, אינו נפסל לעדות, וע"כ לי"ב משום אאמע"ר. [↑](#footnote-ref-22)
22. ויש לדון נפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא דאין חוזר בו ואומר להיפך מעדותו הראשונה, אלא אומר שהוא חושש שטעה בעדותו הראשונה, - ולפמש"נ יש מקום לדון, דקודם שנחקרה עדותו, הרי אף אם אינו חוזר בו לגמרי, אלא אומר שהוא חושש שטעה בעדותו הראשונה, כבר א"א לסמוך על עדותו הראשונה, דכבר אינה קיימת, ומשא"כ אחר שנחקרה עדותו, הרי דאף לדעת רמב"ח דבעדות בשטר הוא חוזר ומגיד, היינו רק שבידו להעיד עדות אחרת, אך כל שהוא אומר שהוא חושש שטעה בעדותו הראשונה, דאין ע"ז תורת עדות כלל, (שהרי הדבר פשוט דעדים המעידים שהם מסופקים שמא עדים אחרים שיקרו בעדותם, לאו כלום הוא), ל"מ מידי. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך העיר הבה"ח מתתיהו פדר נ"י, דלכאו' כשאומרים קטנים או פסולי עדות היינו אי"ז חזרה כלל מעדותם, שהרי אומרים שעדותם אמת היא, אלא שהיו פסולין לעדות, והיאך תתבטל עי"ז הגדתם הראשונה.

    ולכאו' צ"ל בזה, למש"כ האחרונים דבכלל עדות השטר הוא שהן מעידין שהן עושין שטר, וע"כ כל שאומרים קטנים או פסולי עדות היינו, והשטר פסול הוא, הוי זה חזרה מעדותם, אך בעיקר הך מילתא דהן מעידין על עשיית השטר, צ"ע דא"כ מ"ט כשאומרים פסולין היינו לי"ב משום אאמע"ר, הרי לפי דבריהם העידו שטר, (ומ"ש מהיכא שאומרים דפסולין היינו ול"ה המעשה כלל, דאמרינן דאאמע"ר, וכמש"כ הרמב"ן בסוגיין), וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-24)
24. והעיר הבה"ח ראובן קרמר נ"י, דאכתי לא נתישב בזה הא דאמר רמב"ח דאם אמרו אנוסין היינו מחמת נפשות נאמנים אף כשאין כת"י יוצא ממקום אחר, ובזה הרי הדין נותן דאין קורעין את השטר, כיון שכבר נתקיים השטר ונחקרה עדותם בבי"ד, ול"מ לחזור בהן מעדותן, אך זה תליא במש"נ לעיל פלוגתת תוס' ותוס' הרשב"א אם מהני הא דמעידים עדות אחרת דמכח זה בטלה עדותם הראשונה, ולכאו' צ"ל דאה"נ, והא דנקט לישנא דנאמנים, הוא אטו רישא דבאנוסים מחמת ממון אין נאמנים כלל, ובלא"ה צ"ל כן למש"כ ההפלאה ודעימי' דהוי כתו"ת, ותיקשי דא"כ מאי קאמר דנאמנים, והרי אדרבה בברייתא דלקמן י"ט ב' תניא דאין נאמנים ומפרשינן דתרי ותרי נינהו, והרי דהיכא דהוי תרי ותרי קרינן לה דאין נאמנים, ובע"כ דנקט לישנא דנאמנים הוא אטו רישא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. ואמנם הנה בדקדוק ל' הרמב"ן משמע, דכיון דאי לא מהימני במאי דאמרי אנוסין היינו לא מהימני נמי במאי דאמרי כתב ידינו הוא זה, ע"כ מהימנינן להו במאי דאמרי אנוסין היינו, וכ"נ להדיא בד' רבינו קרשקש, ולפ"ז ניחא, אך צ"ב בגדר הדברים. [↑](#footnote-ref-26)
26. אך אכתי צ"ע, דלכאו' לפ"ד הרמב"ן אי"ז ענין כלל לדינא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, דהא דלא נתקיים השטר על פיהם, הוא משום דלא פלגינן דיבורא, וא"כ מ"ט נשנית משנה זו בפירקין, הרי לכאו' כל מה שנשנית משנה זו בפירקין, הוא אגב הא דתנן בריש פירקין דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, - ושמא י"ל, דכל הא דחשבינן לעדות דכת"י הוא זה ולעדות דאנוסין היינו כעדות אחת, דא"א לקבל את מקצתה אם לא פלגינן דיבורא, הוא רק מכח דינא דהפה שאסר, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-27)