אבר מה_ח בב_נ וטמאה, וגדרי אבמה_ח
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / אבר מה_ח

חולין קב. אבר מה"ח בב"נ וישראל

**א. בדין אבמה"ח בטמאה-**

מבואר קא: פלוגתא דר"י ור"א ס"ל אבמה"ח נוהג בטמאה ורבנן פליגי, ואמרינן קב. דילפינן ליה מקרא דהוקש לדם וכל שאתה מצווה על דמו ה"נ יש בו אבמה"ח.

ומסקינן דר"י אי"צ קרא דהא ס"ל איסור חל על איסור שהוא חמור דאסור גם לב"נ, ורק לר"א בעי קרא ופירש"י דר"א ס"ל אאחע"א לכך הוצרך לקרא.

והוסיפה הגמ' דרבנן ס"ל דילפינן דאין אבמה"ח נוהג אלא במי שבשרו מותר, ויל"ע למה הוצרכה הגמ' לכ"ז תיפו"ל דרבנן ס"ל אין איסור חל על איסור ולית להו דרשא דר"א?

וכנראה הביאור ע"ד הפשט דרצתה הגמ' לבאר טעם רבנן אף אי ס"ל איסור חל על איסור מ"מ לא יחול אבמה"ח על טמאה [ובפרט לפמש"כ התוס' דאבמה"ח חשיב איסור מוסיף א"כ וודאי ניחא טפי לבאר טעם רבנן גם להלכה דאיסור מוסיף חייל, ורק ר"א ס"ל דאף במוסיף אאחע"א, א"נ לפמש"כ רעק"א שיו"ד לקמן דהוי כאיסור שחל על חצי שיעור].

והנה בר"ן (לד:) הביא הברייתא דלרבנן אבמה"ח אינו נוהג בטמאה, וכתב הטעם משום אאחע"א, ולא הביא מקרא דיצא זה שבשרו אסור.

והעיר רעק"א ע"ד הר"ן למה נקט טעם אאחע"א ולא הביא מסקנת הסוגיא דידן דילפינן ליה מקרא דבשרו מותר?

וע"ד הפשוט צ"ל בזה לפמש"כ דכל מה שהוצרכה הגמ' לדרשא זו הוא רק כדי להרויח דעת רבנן אף למ"ד איסור חל על איסור, אבל להלכה אין נפק"מ בדרשא זו וי"ל מטעם אאחע"א.

ועצ"ע ד' הר"ן דנפק"מ רבתי מדרשא זו דקי"ל דאף דאאחע"א מ"מ קברינן ליה בין רשעים גמורים ויש בו שתי איסורים כמבואר יבמות לג:, א"כ נפק"מ בדרשא זו שאין בו איסור כלל מטעם אבמה"ח?

ועוד הק' רעק"א ע"ד הר"ן דא"א לומר הטעם משום אאחע"א שהרי אבמה"ח חייל על כזית בשר גו"ע וטמאה אינו אלא בכזית בשר וכתבו התוס' קב: דאיסור חייל על ח"ש, ומכח זה מסיק שהר"ן חולק על התוס'.

[וכנראה לא הוקשה לרעק"א על עיקר הגמ' קב. דמקשינן לר"י ל"ל קרא דאבמה"ח חייל בטמאה והרי לשיטתו איסור חל על איסור, ומשמע דאם אאחע"א בעי קרא לומר דאבמה"ח חל בטמאה, דוודאי איצטריך קרא דחל באופן שיש כזית בשר ובכה"ג אאחע"א, וכל קו' על הר"ן היאך נקט כן בטעמייהו דרבנן שסתמו דאין אבמה"ח נוהג בטמאה כלל משמע אף בכה"ג שאין כזית בשר.

ובעיקר קו' רעק"א נתבאר עוד באורך במקו"א להקשות כן בכמה עניינים כגון גיד בטמאה או מבשל נבילה בחלב, ואכ"מ, ועוד נתבאר ליישב קו' זו עפי"ד הגר"ח דגו"ע אינו אלא דין צירוף].

ובקר"א מעילה טז: יישב קו' רעק"א דמה דאמרינן אאחע"א אין הכוונה דאינו חל משום אאחע"א רק כיון דבסתמא דמילתא בכל אבר בטמאה יהיה חסרון שאאחע"א הרי זה גילוי מילתא שלא נתנה תורה דין אבמה"ח בטמאה כלל, ואף באופן שיוכל לחול משום דחייל על חצי שיעור מ"מ לא נתנה תורה דין זה בטמאה.

ולפי"ז ה"נ אף לטעמו של הר"ן דאאחע"א מ"מ לא קברינן ליה בין רשעים כלל שהוא גילוי שלא אסרה תורה בכה"ג, ויתיישבו ד' הר"ן ע"ד הקר"א היטיב.

עוד הק' רעק"א דהא קי"ל דבאיסור מוסיף איסור חע"א א"כ ה"נ הרי הוא מוסיף לב"נ כמבואר בתוס' קב. רה"ע [ומה דבגמ' מבואר שיש לבוא ע"ז מטעם אאחע"א כנראה לר"א ס"ל דאאחע"א אף במוסיף]?

ובפשטות צ"ל בדעת הר"ן כש"כ רמ"ע מפאנו-קכג דאיסור לב"נ לא חשיב מוסיף, וטעמו כתב משום דאמרינן ב"ק לח. ראה ויתר גויים ונקט שהותר להם האיסור לגמרי, ומה דאיתא שאסור להושיט אבמה"ח לנכרי משום לפנ"ע אינו אלא מדרבנן, כ"כ בשו"ת פנ"י יו"ד-ג, והובא כ"ז באמ"ב טריפות-ו, ועיי"ש משה"ק בסתירת ד' הרמ"ע מפאנו.

[מיהו ערש"י ב"ק לח. שזה אינו אלא לענין שאין מקבלים שכר אבל עונש מקבלים, ויל"ע].

ויל"פ טעם בזה משום דכל איסור ב"נ אינו איסור אחד עם ישראל וכש"כ הר"מ בפיה"מ ק: דצווי ישראל במצוות אינו מכח הצווי לב"נ, וכ"נ בקר"א יבמות לג., עיי"ש.

אבל לפמשי"ת לקמן דאיסור ב"נ ואיסור של ישראל לאו היינו הך י"ל יותר בקל, דלכה"פ לענין אבמה"ח שונה האיסור של ישראל וב"נ בפרטיהם, והוא איסור אחר לגמרי, ולכך לא חשיב מוסיף.

מיהו דעת התוס' קב., קג. מבואר דחשיב מוסיף ע"י שנאסר לישראל, ובדעת הר"מ בזה ער"מ פ"ה ה"ה, ואכ"מ בביאור דבריו בכמה אופנים והיאך דעתו לענין אי חשיב מוסיף ע"י ב"נ.

**ב. אם אבמה"ח לישראל וב"נ הוא אותו יסוד איסור-**

יל"ע אם איסור אבמה"ח של ב"נ הוא אותו איסור שיש לישראל או שהם איסורים שונים בפרטיהם.

א. בגמ' קב. מקשינן לר"י ל"ל קרא דאבמה"ח מנוהג בטמאה תיפו"ל דהוא איסור חמור שנוהג בב"נ, משמע שהכל חד איסורא הוא, ומיהו בר"מ פיה"מ ק: פי' דבהא גופא פליגי רבנן וס"ל דכל איסור שנאסר לישראל אינו מכח הצווי לב"נ רק איסור חדש, ולפי"ז יל"ד שהוא איסור אחר גם בפרטיו.

[וגם בדעת ר"י נתבאר במקו"א לדון אם הצווי לישראל הוא אותו צווי לב"נ או שהוא סברא מסויימת להחשיבו כחמור אף שאינו אותו צווי].

ב. ובסוגיין פלוגתא דתנאי באבמה"ח בטמאה ואיכא מ"ד דפוטר ויליף ליה מקרא דאין אבמה"ח נוהג אלא במי שבשרו מותר.

ומבואר בגמ' דה"מ בישראל אבל בב"נ חייב לכו"ע בטמאה, ואי משום הא אין להוכיח מזה שהוא איסור אחר שי"ל דהכל דין אחד הוא ובין לישראל ובין בב"נ יש הדין שלא נאסר אלא מי שבשרו מותר אלא דבב"נ מותר טמאה משא"כ בישראל ואין כאן שינוי בדיניהם, וכ"מ ברש"י [וצ"ל לפי"ז דילפותא זו דאינו נוהג אלא במי שבשרו מותר אינו רק סימן לידע במי הוא נוהג אלא שהוא גופא דין הפטור].

אבל הנה דעת ר"מ דאבמה"ח אינו נוהג בעוף דילפינן מקרא דוזבחת מבקרך וצאנך, וכתב בראש יוסף דבב"נ ליכא האי קרא ולכך נוהג בעוף [וצ"ע מי איכא מידי וכו', וכבר נתקשו בזה בתוס' לג. וכתבו שיש בו איסור אינו זבוח וחסרון שחיטה, ועוד נתבאר במקו"א דעת כמה אחרונים שיש בו משום במה"ח, ואכ"מ.

ועיין שטמ"ק לג. שהביא פלוגתא בזה אם לר"מ יש בו איסור מחיים, ובסוגיא פו. כנראה מפורש שיש בו איסור, ונתבאר עוד במקו"א].

ועוד כתב שם דלר"מ ילפינן למעוטי טמאה נמי מהאי קרא, ומ"מ מבואר להדיא בגמ' דאף לר"מ בב"נ נוהג שפיר איסור בטמאה.

ולפי"ז מתבאר שאיסורא דב"נ שייך לנהוג גם במה שאינו נוהג בישראל, ומ"מ צ"ע אם להוכיח מזה שהוא איסור אחר די"ל דהוא קולא מיוחדת בישראל שאינו נוהג בעוף אבל עיקר גדר האיסור הוא שווה.

בר"מ פ"ט מלכים הי"א פסק שאין ב"נ נהרג על אבמה"ח בעוף, ובראב"ד השיג ע"ז שצריך לומר בשרץ אבל בעוף וודאי נהרג, ועיין בכס"מ ורדב"ז מה שהביאו מקורו של הר"מ, וע"ע ברגמ"ה בסוגיין דב"נ נהרג על עוף ובהג' חש"ל.

וע"ע בכו"פ-סג כתב דלהר"מ אין ב"נ מוזהר כלל על העוף ואינו רק פטור מעונשין, אבל כבר תמה ע"ז רעק"א שבסוגיין מבואר להדיא שיש איסור לב"נ בעוף טמא.

**ג. עוד בזה ובמהלך הזכ"י-**

והנה מבואר קכא: דאף בב"נ יש איסור בשר מה"ח, וכ"כ הר"מ הל' מלכים פ"ט.

ובכס"מ שם הק' היאך יתחייב והרי ילפינן דין במה"ח בישראל מקרא דבשר בשדה טריפה ואין איסור זה בב"נ?

וכתבו ברמב"ן ורשב"א קכט: בזה"ל:"דהא דכתיב לא תאכל הנפש עם הבשר משמע ליה לר"י דבכשהוא כנפש שאינו עושה חליפין והיינו אבר מה"ח ואין בכלל זה במה"ח, אבל בב"נ כתיב אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו משמע לא תאכל הנפש עם הבשר בשנפשו בו והלכך אפי' במה"ח במשמע".

ומתבאר בדבריהם שיש חילוק בין איסור אבמה"ח של ישראל לב"נ, דבב"נ איסורו כולל בין בשר ובין אבר דכל מן החי אסור, משא"כ בישראל הם שתי איסורים נפרדים חדא מכח שם אבר וחדא שם בשר[[1]](#footnote-2).

וע"ע זכ"י-לג, ב-יד מש"כ להוסיף בזה ביאור ובנאות יעקב-יב הביא מד' בעל זכ"י לבאר דאיסורו של ישראל באבמה"ח הוא משום חסרון חיות ומיתת האבר והוי כעין נבילה [וזהו שכתב הר"מ דהיכא שאין דין שחיטה אין דין אבמה"ח], ואיסור זה וודאי אינו אלא באבר וכמו שמצאנו גבי טומאה דאבר מן החי מטמא משא"כ בשר מן החי אינו מטמא טומאת נבילות.

והביא שם מתוספתא ז-ד האוכל אבמה"ח לוקה משום נבילה, ובאר הכוונה שאיסור זה הוא מענין נבילה ומיתה בלא שחיטה [ובנאו"י-יד הביא דברי הזכ"י דבאמת גם בפועל האוכל אבמה"ח לוקה משום נבילה, ותמה ע"ז מכ"ד][[2]](#footnote-3).

אבל בב"נ שלא נאסר בנבילה ואף במיתת כלל הבהמה הותר ע"כ אין יסוד איסורו משום מיתת האבר, רק עיקר האיסור הוא להיפך מזה דמה שהוא בא מדבר חי הוא האוסורו וא"כ אין לחלק בין אבר לבשר.

[וע"ע בחי' הגרי"ז בכורות י. שכתב בשם הגר"מ סולובייצ'יק דכל הפלוגתא דלאברים עומדת הוא רק בישראל אבל בב"נ אף אם לאו לאברים עומדת חייב דאיסור אחד הוא שכל מן החי אסרה תורה.

ועיי"ש הוכיח זה מסוגיא בכורות י. דבהמה בחייה חשיב אוכל שא"א יכול להאכילו לאחרים כיון שיש בה איסור אבמה"ח ואף לב"נ, ואיסור שאינו זבוח ליכא בב"נ רק משום אבמה"ח ואף אם לאו לאברים עומדת.

אבל במנח"ח תנב-טו נקט דה"נ פליגי בב"נ, וע"ע בחי' רעק"א פסחים כב. מש"כ].

ושו"ר בקרי"ס עהר"מ הל' מלכים דב"נ חייב על במה"ח ז"ל:"כדילפינן (סנהדרין נו: דין אבמה"ח) מאכל תאכל העומד לאכילה ובהמה בחייה אינה עומדת לאכילה אלא לגידול וולדות", והוא ממש כד' הזכ"י שהוא איסור אחר משום שבא מן החי [אלא שהראשונים קכט: אזלי להך מ"ד סנהדרין נז. דיליף אבמה"ח בב"נ מקרא דאך בשר וכו' והקרי"ס אזיל למ"ד דיליף מאכול תאכל שם נו:].

ובעיקר יסודו של הזכ"י דעיקר איסורו של ישראל הוא במה שמת האבר והוי כנבילה באותו אבר, הבאנו כן במקו"א בשם משנת ר"א, ותמהנו ע"ז מסוגיא ערוכה קב: שאם אוכל צפור שלימה ג"כ עובר באבמה"ח, ואף שלא מת האבר כלל.

ואח"כ ראיתי בנאו"י-יג שהק' לבעל זכ"י על יסוד זה גם מעיקר הפלוגתא דלאברים עומדת שהרי האבר עדיין חי ואיך יהיה בו איסור אבמה"ח [ואף למ"ד בהמה לאו לאברים עומדת תיקשי דהא מודה היכא שחישב עליה לאוכלה כמבואר קב:], עיי"ש.

וכבר עמד בזה בזכ"י שם ועיי"ש מש"כ לחדש בזה שהר"מ באמת לא פסק הסוגיא קב: ורק בפ"ד מאכ"א פסק שהאוכל צפור בחייה חייב משום נבילה וכש"כ במקו"א ביאור שיטתו באורך.

והטעם דנייד הר"מ מסוגיא קב: כתב בזכ"י שהוא מכח התוספתא הנ"ל דאבמה"ח יסודו משום נבילה, ועוד כתב דראב"י לעיל לג. פליג על הסוגיא קב. וס"ל דיסוד איסור אבמה"ח משום נבילה, ונביא הדברים בהרחבה.

[לפי"ד הזכ"י יל"ע אם כשם שמצאנו בר"מ פ"ד מאכ"א שנבילה וטריפה מצטרפין ה"נ יוכלו טריפה ואבמה"ח להצטרף שיסוד כולם הוא העדר החיות].

**ד. מהלך הזכ"י בהיתר המפרכסת-**

ובזכ"י יצא לבאר עפי"ז הסוגיא לג. דפליגי ראב"י ור"פ בהיתר מפרכסת לבני נח, דלדעת ראב"י דוקא בישראל יש היתר מפרכסת "ישראל בשחיטה תליא מילתא כיון דאיכא שחיטה מעלייתא אשתרי להו, עכו"ם דבנחירה סגי להו הנך כאבמה"ח דמו", ור"פ פליג משום מי איכא מידי דלישראל שרי ולעכו"ם אסור.

ובפשוטו כוונת הגמ' דבישראל יש מושג של היתר שחיטה לכך הועילה השחיטה להתיר את המפרכסת.

אבל לשון הגמ' "בשחיטה תליא מילתא" ל"מ כן, ובאר הזכ"י דכוונת הגמ' כנ"ל דגבי ישראל יסוד איסור אבמה"ח הוא משום חסרון שחיטה וממילא כיון שנשחט אין בו איסור, משא"כ בעכו"ם.

ובאה הגמ' בזה ליישב ג"כ טענת ר"פ דלא שייך כאן מי איכא מידי שהרי אין השחיטה מתרת אבמה"ח אלא דבישראל עיקר האיסור הוא משום חסרון שחיטה משא"כ בעכו"ם ולא שייך כאן להתיר ע"י מיגו כלל.

ובזה יישב שיטת הר"מ מלכים ט-יג דפסק כראב"י ותמה עליו הרשב"א בתוה"ב ב-ג דהא בגמ' מסקינן דברייתא דלא כראב"י רק כר"פ, וכ"פ רוה"פ עיין ש"ך יו"ד-כז.

[וע"ע בש"ך יו"ד נה-א שהביא דעת הרשב"א והר"ן שמותר לישראל להושיט לנכרי אבר המדולדל לאחר שחיטה שהרי אין בו אלא מצות פרוש, וזה רק אי קי"ל כר"פ אבל להר"מ דפסק כראב"י הרי יש בו עיקר איסור אבמה"ח לב"נ שהרי מיתה עושה ניפול ורק שחיטה אין עושה ניפול].

וכתב בזכ"י דלפי הנ"ל לק"מ שהרי פלוגתתם תלי בגדר אבמה"ח, וסמך הר"מ בזה על התוספתא דהאוכל אבמה"ח לוקה משום נבילה, שיסוד האיסור הוא מתורת נבילה [כיון דקי"ל לאו לאברים עומדת], וממילא יכל לפסוק כראב"י דלא שייך ביה מי איכא מידי.

[וזה דלא כהמבואר בתוס' לג. דראב"י חלק על עיקר ענין מי איכא מידי, עיי"ש].

**ה. איסור אבמה"ח במה שאינו טעון שחיטה-**

ובעיקר יסודו דדין אבמה"ח של ישראל יסודו הוא בחסרון חיות, יש להוכיח כן:

א. רש"י שבת צ: דבחגבים אין איסור אבמה"ח משום שאין בהם חיוב שחיטה, וכ"כ בכס"מ פ"ד שחיטה בדעת הר"מ.

[ועיין בפר"ח סב-ב שכתב הטעם דאין בדגים וחגבים אבמה"ח משום דדרשינן חולין קב. כל שאתה מצוה על דמו אתה מצוה על אבריו ולא דגים וחגבים, ואף דר"א קא"ל רבנן לא פליגי בהא, ודעת רש"י צ"ל דרבנן פליגי בזה וצ"ע מקורו.

וע"ע באו"ש פ"ב מאכ"א טעם שיטת הרמב"ן דאין אבמה"ח באדם משום שאין איסור בדמו וע"ד הפר"ח, אבל לקמן יובאו טעמים אחרים מהראשונים מבואר ג"כ דלא ס"ל כהפר"ח].

ב. כה"ג שיטת הרמב"ן כתובות ס. לענין בשר אדם שאין בו איסור אבמה"ח וכ"כ הרשב"א א-שסד וגם דעת התוס' והרא"ש כתובות משמע שאין בו אלא איסור דרבנן.

[אבל שיטת הר"מ מאכ"א ב-ג שיש בו משום איסור עשה מקרא דוזאת החיה אשר תאכלו ולא אדם.

וע"ע במלבי"ם ויקרא יא-ד מש"כ לפרש שיטת הר"מ שהוא באיסור בשר שנאסר לאדם הראשון ולא מצאנו שהותר לו בשר אדם].

ובריטב"א כתובות ס. ורשב"ש-תקיח כתבו שיש בו איסור אבמה"ח שהרי כללא הוא דכל שבשרו מותר יש בו איסור אבמה"ח.

וטעמו של הרמב"ן [עיין לעיל מה שהבאנו מהאו"ש] כתב הר"ן כתובות שם וכ"כ בתשובת הרשב"א שם דכיון שאין חיוב שחיטה באדם ממילא אין בו איסור אבמה"ח.

וביאור דברי הר"ן יתבאר עפ"י יסוד הזכ"י דבזה חזינן דאין מיתתן אוסרתן ואין טעונים שחיטה וא"כ ה"נ אין בהם איסור אבמה"ח.

[וע"ע בתשובת הרשב"א שם שהוסיף טעם נוסף בזה:"דהא רבנן הכי דרשי לא תאכל הנפש עם הבשר אלא בשר לחודיה כלומר שפירש לאחר שתצא נפשו, ואילו בשר מהלכי שתים לאחר שתצא נפשו אסור אפי' בהנאה א"כ לית ביה משום אבמה"ח".

ולפי טעמו זה מתבאר דבעכו"ם שאין לו איסור להנות ממת לאח"מ הרי בשרו אסור, ועיין לקמן שהבאנו כן מהאו"ש (וכן יש לדון בבשר מת עכו"ם שאינו אסור בהנאה לכמה ראשונים א"כ יהיה אבמה"ח שלו אסור, וצ"ע)].

[והנה דעת הריטב"א צ"ע דאטו יש חיוב שחיטה באדם, ובפשוטו באדם שמת וודאי אין איסור אינו זבוח שאין דין שחיטה באדם (אלא שבשרו אסור בהנאה בלא"ה), ולפי"ז צ"ע טעם הריטב"א שנקט שיש באדם משום אבמה"ח והרי אינו טעון שחיטה ולכאו' ע"כ לא ס"ל יסודו של הזכ"י.

אבל בגליון מהרש"א יו"ד עט-א מצאנו חידוש גדול בזה, דמשמע בריטב"א שם דאדם נמי בשרו אסור בעשה דאינו זבוח, והוא חידוש גדול דאדם נמי טעון שחיטה.

וכוונתו ללשון הריטב"א שם:"לא משכחת לה בשר מהלכי שתיים להיתרא דאי בעודו חי הא איכא משום אבמה"ח, ולא אשכחן דשרי לן מידי רחמנא בלא שחיטה לבר מדגים וחגבים, ואי לאח"מ הא אסור בהנאה דגמר שם שם מע"ע", והבין בגליון מהרש"א כפשטות לשון הריטב"א שהוא משום חסרון שחיטה ולפי"ז מש"כ הריטב"א ואי לאח"מ היינו באופן שנשחט כדין.

ויותר מבואר כן בלשון הרא"ה שם:"לא משכחת לה דוודאי אי איתא דלשתרי הרי הוא טעון שחיטה ובתר מיתה נמי הרי הוא אסור בהנאה", הרי מבואר להדיא שא"א להתיר בשר אדם חי משום חסרון שחיטה.

וממילא הריטב"א לשיטתו יתכן דס"ל דאית ביה נמי משום אבמה"ח ואי"ז סתירה ליסודו של הזכ"י[[3]](#footnote-4)].

ולפי מש"כ בזכ"י דגבי ב"נ עיקר איסורו אינו משום חסרון שחיטה הרי שפיר יש לאסור אף בשר אדם לב"נ משום אבמה"ח, ובאמת כ"כ במנח"ח תנב-יב ובאו"ש מאכ"א ב-ג רק מטעמים אחרים.

ולפי"ז ה"נ היה נראה כן לגבי דגים וחגבים אבל עיי"ש במנח"ח דגבי דגים וחגבים נקט בפשיטות דאף ב"נ פטור עיי"ש טעמו דכשם דאמרו סנהדרין נט: שאין בשרצים איסור משום שאין דמן חלוק מבשרן ה"נ לענין דגים וחגבים, וכ"כ לדינא בפמ"ג סב-ב ומטעם דנפש דידהו לאו נפש היא.

ויל"ע בד' רש"י שבת הנ"ל שכתב הטעם שאין איסור אבמה"ח בחגבים משום שאין טעונין שחיטה, ולפי"ד המנח"ח ילפינן לה מהא דאין דמן חלוק מבשרן, אבל י"ל בקל עפי"ד הזכ"י שכל ד' רש"י הוא כלפי איסור של ישראל דתלי בשחיטה אבל כלפי עכו"ם בעי קרא דאין דמן חלוק מבשרן.

[אבל יל"ע בכ"ז למה לא נאסור גם בישראל משום מי איכא מידי וייאסר גם בבשר אדם?

ועוד צ"ע דפריך סנהדרין נט. ל"ל לומר איסור זה לב"נ ול"ל לשנותה בסיני ואם שני איסורים שונים הם ויש בזה כמה נפק"מ מאי קושיא.

ואולי גם ישראל מצוה בדין האיסור של ב"נ מטעם סברת מי איכא מידי, אלא שנוסף לו איסור משום מיתה כנבילה.

אבל צ"ע דאף דד' רש"י לענין דגים וחגבים יתיישבו גם לפי"ז וכש"כ לעיל דלגבי איסור ב"נ יש להתיר מקרא דאין דמן חלוק מבשרן אבל מ"מ ד' הרמב"ן לענין בשר אדם צ"ע למה לא ייאסר מתורת ב"נ, וצ"ע].

ג. עוד סייעתא לד' הזכ"י יש להביא מד' רש"י (קידושין עז: פסחים לו.) דבהמה שנתנבלה בתוך יוהכ"פ חשיב שאיסור נבילה קדם לאיסור יוהכ"פ שהרי מתחילה היתה אסורה באבמה"ח וכבר תמהו עליו התוס' בכ"ד דהא אבמה"ח וודאי פקע והשתא חייל איסור נבילה ויוהכ"פ בב"א?

ודעת רש"י מבואר שהכל אותו יסוד של איסור, ואכתי טעונים ביאור דסו"ס שני איסורין נינהו, ועיי"ש בריטב"א.

וכעי"ז ע"ע ברש"י (חולין ט. ביצה כה.) בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת פירש"י חזקת אבמה"ח, ותמהו ע"ז התוס' דהא השתא נבילה היא ובוודאי יצאה מידי אבמה"ח.

ויישוב שיטת רש"י עיין רשב"א ט. מש"כ בזה דיסודו בחזקת איסור לכשתמות, ואכ"מ, וע"ע רעק"א יו"ד-כז על הש"ך סק"ב מש"כ לתרץ בזה, ונתבאר במקו"א.

ובזכרו"ש עא-ה [וקדם לו בשטמ"ק הנדמ"ח ט.] עפ"י הנ"ל דדעת רש"י דיסוד אבמה"ח הוא משום חסרון שחיטה, וממילא יסודו כענין נבילה וענין החזקה הוא שאסורה משום חסרון שחיטה [ואמנם אין די בזה ליישב שיטת רש"י דלא תיקשי מחזקה דרבה, אבל עכ"פ למדנו מדבריהם שהגבילו את כלל דמחזיקין מאל"א דוקא באותו איסור, ואכ"מ].

ד. בט"ז יו"ד יג-ג כתב דבן פקועה שאין טעון שחיטה אין בו איסור אבמה"ח, ובפשוטו היה נראה ביאור הדבר דחייל ביה היתר השחיטה לכך אין בו איסור אבמה"ח.

אבל בט"ז כתב הטעם עפי"ד רש"י גבי חגב דכיון שאינו טעון שחיטה אין בו איסור אבמה"ח שאין בו חסרון שחיטה [וחידוש לומר כן גם בב"פ שהרי בעיקרו הוא חייב בשחיטה ול"ד לחגבים וכה"ג].

**ו. ביאור אחר בענין זה דיסוד אבמה"ח משום חסרון שחיטה-**

אלא שכבר הק' לעיל ע"ד הזכ"י היאך יתכן לומר שאיסורו משום חסרון חיות והא למ"ד בהמה לאברים עומדת חזינן לא כן?

וכנראה יש לבאר הענין באופ"א מד' הזכ"י, דיסוד איסור אבמה"ח אינו כאיסור נבילה אלא כאיסור אינו זבוח דאיסור אבמה"ח יסודו הוא במה שהוא מחוסר שחיטה.

וגם לפי"ז א"ש כל המקורות שהבאנו דדבר שאינו טעון שחיטה אין בו משום אבמה"ח, וא"ש בזה דאף בחיי הבהמה י"ל לאברים עומדת, ודו"ק.

[ולפי"ז א"ש היטיב היתר המפרכסת, שהזכ"י לדרכו פי' דהשחיטה מתרת איסור אבמה"ח ומשום דאבמה"ח נמי מתורת נבילה הוא.

אבל לפי"ד אי"צ לומר שהוא היתר מחודש אלא דכל איסורו של אבמה"ח הוא משום חסרון שחיטה וכל שנשחט אין בו סיבת האיסור כלל, ועוד נתבאר בכ"ז בסוגיא דמפרכסת].

**ז. לפי"ז י"ל שגם איסור נבילה הוא משום חסרון שחיטה-**

אלא דלפי"ז לא נתיישבו כל הראיות שהבאנו לעיל ואכתי יקשה מה שהבאנו מד' רש"י גבי מחזיקין מאל"א וגבי נתנבלה ביוהכ"פ, דמשמע מיניה איסור אבמה"ח ונבילה בני חדא בקתא נינהו, ולפי הנ"ל איסור אבמה"ח יסודו משום חסרון שחיטה ואין ענין בין אבמה"ח לנבילה, וצ"ב, וכ"ז מורה לכאו' כד' הזכ"י דיסוד איסור אבמה"ח אינו משום חסרון שחיטה רק משום דהוי כנבילה.

אבל באמת לק"מ שכבר נתבאר במקו"א באורך, שיש לדון בגדר איסור נבילה והיתר שחיטה, אם איסור נבילה הוא איסור מצ"ע ושחיטה היתר, או דאדרבה השחיטה היא צורך מצ"ע ולא בשביל להתיר איסור נבילה, וכל שחסר בו שחיטה אמרה תורה שיש בו איסור נבילה ויסודו משום חסרון שחיטה הנצרכת בו.

וכנראה זה מבואר בכ"ד:

א. במה דמבואר בר"מ פ"ד מאכ"א דמידי שאין בו חיוב שחיטה אין בו איסור נבילה וכגון שרצים ודגים וחגבים [ודלא כרש"י ותוס' מכות טז: שיש בשרצים איסור נבילה], וכעין הכלל שמצאנו לענין אבמה"ח.

ובפשוטו ביאור הדבר דחיוב שחיטה הוא כדי להנצל מאיסור נבילה וכל שאין חיוב שחיטה הוא סימן שאין בו איסור נבילה, ועצ"ע דהא לכמה ראשונים איכא איסור שאינו זבוח ומה"ת שאם אין בו שחיטה אין בו איסור נבילה ג"כ.

ולפי הנ"ל י"ל באופן יותר מבואר דבאמת איסור נבילה ג"כ יסודו בחסרון שחיטה, וממילא כל שאי"צ שחיטה הוא סיבה וטעם שאין בו איסור נבילה.

ב. בתוס' שבועות כד. כתבו לפרש הטעם שנתנבלה ביוהכ"פ לא חל איסור יוהכ"פ שאיסור אינו זבוח קדם לאיסור יוהכ"פ.

ובתוס' הק' א"כ לעולם איך חל איסור אבמה"ח על אינו זבוח?

וכבר הק' רעק"א שם דתיקשי להו טפי היאך חל איסור נבילה על אינו זבוח [וכעי"ז הק' רעק"א חולין לב. היאך כתבו התוס' דנבילה חל על טריפה]?

ועיין קובץ עניינים מש"כ דאיסור נבילה יש בו גזיה"כ כשם שחל על חלב ה"נ חל על אינו זבוח וטריפה.

ובאחיעזר ח"ב ו-ה כתב דאיסור נבילה וטריפה בני חדא ביקתא הן ואין בו חסרון אאחע"א, וכש"כ אחרונים בכ"ד, וכזה י"ל גם לענין אינו זבוח וכבר כ"כ להדיא בתו"ר (הנדמ"ח) פסחים לו. עיי"ש.

מבואר דאיסור נבילה גם הוא משום חסרון שחיטה, וכש"כ.

ג. ויותר מוטעם לפי"ז ד' הגמ' יז. אברי בשר נחירה וכו' דמספק"ל אם פקע ההיתר שחיטה כשבאו לארץ, וצ"ע שהרי שחיטה מתרת איסור נבילה וכיון שכבר הותר איך יחזור לאיסורו?

וכתב בקוה"ע נט-ה דהיתר השחיטה אינו היתר קבוע רק כל שעתא ושעתא שם שחוט שבו מתירו, ובכניסתן לארץ אין הנחירה נחשבת כשחיטה להתירו[[4]](#footnote-5).

אבל הוא חסר תבלין, ולפי הנ"ל יבואר יותר דעיקר האיסור נבילה הוא במה שאין בו שחיטה, ואין השחיטה מתרת את האיסור רק מה שיש בו שחיטה אין כאן סיבת האיסור של נבילה, וא"כ כל שעתא ושעתא צריך שיהיה בו שחיטה.

וזה הביאור בטעם הדבר דשחיטה מתרת איסור נבילה ואין כאן היתר מחודש רק אדרבה כל האיסור הוא במה שאינו שחוט, וכל שיש בו שחיטה שפיר ניתר.

[ומ"מ בשיטת רש"י ותוס' מכות דאף בשרצים יש איסור נבילה לכאו' מבואר שלא כיסוד זה שהרי אין בשרצים דין שחיטה.

ובמאירי חולין סה. כתב דבשרצים אין מציאות של שחיטה בהם שאין בהם סימנין וא"כ יש לדון דחשיב שיש בהם חסרון שחיטה, אבל בכל הראשונים חולין שם מבואר דפשיטא להו דשייך בהו שחיטה וכתבו טעמים אחרים למה אי"צ שחיטה, וע"ע בקונטרס קרני חגבים-ב שהעידו לו חכמי הטבע שיש לדגים ושט ולא קנה, אלא דמדין תורה לא שייך בהו שחיטה.

ואולי אף שיסוד הטעם דל"מ שחיטה בשרצים משום שלא נתנה בהם תורה דין שחיטה מ"מ ס"ל לרש"י ותוס' דעצם מה שמת בלא שחיטה נותן בו דין נבילה, וצ"ע.

וכן משמע בשיטת רס"ג שהביא בכס"מ פ"א שחיטה דדגים אי"צ שחיטה אבל אם מתו מאליהן אסורים מבואר שיש איסור נבילה אף במידי שאינו טעון שחיטה.

ובכל ענין זה אין להביא מקור מד' ר"א בן הר"מ שאין איסור בנבילה שנתנבלה מאליה משום עשה דאינו זבוח, משמע דיסוד איסור נבילה אינו משום שאינו זבוח, דהתם אזיל בשיטת הר"מ דאינו זבוח אינו איסור עשה אלא מ"ע ובזה נקט שהמצוה היא על השחיטה ואם נתנבלה מאליה אינו עובר איסור באכילתו, אבל מ"מ י"ל דיסוד איסור נבילה הוא משום חסרון שחיטה.

אבל אח"כ ראיתי דצ"ע בזה מד' ר"א בן הר"מ שם בתו"ד דאיסור נבילה אינו משום חסרון שחיטה דאל"כ אף במסוכנת לישתרי שהרי שחט, ומ"מ אין מובן כוונתו כ"כ].

**ח. אם ב"נ חייב בכ"ש-**

בר"מ פ"ט מלכים כתב דב"נ חייב על אבר מה"ח ובמה"ח בכ"ש שלא נתנו שיעורין לב"נ.

תוס' לג. ב"נ חייב ג"כ באבר מה"ח ע"י צירוף גו"ע, מבואר דעתם לכאו' שיש דין שיעורים לב"נ דאל"כ יתחייב בכ"ש מן האבר.

אבל יל"ד דס"ל דאין שם אבר בל"ז ולאו מתורת שיעור אתי עלה וכשיטתם קג: דחלקו פקע ממנו תורת אבר.

אבל מ"מ מבואר דעתם דבמה"ח אינו מתחייב בפחות מכזית דאל"כ תיפו"ל דחייב בכ"ש משום בשר מה"ח וע"כ יש דין שיעורים גם לב"נ, דלא כהר"מ הל' מלכים, וכ"כ בראש יוסף.

1. אמנם צ"ע בזה מד' האמונת שמואל-יד שאין איסור לפנ"ע באבמה"ח מטמאה כיון שאין הישראל מצוה ע"ז אין בו לפנ"ע, ואילו לענין אבמה"ח בעלמא מבואר בכ"ד שיש לישראל איסור לםנ"ע לתתו לעכו"ם וע"כ לדעת האמונת שמואל צ"ל שהוא נחשב מצוה באותו איסור של העכו"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. וממה שדימה הזכ"י לטומאת נבילה משמע דמפרש דדין אבמה"ח הוי כאיסור נבילה, אבל היה מקום לפרש שהוא משום חסרון שחיטה ואיסור אינו זבוח ולא מטעם נבילה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע"ע בלשון הרשב"ש בתשובה:"דאפי' לדעת האומרים שהוא מותר אינו אפשר שאיך יאכל זה אם בשחיטה לא נתנו לו סימנין והתורה אמרה וזבחת ואכלת וכו' ואם מחיים הרי יש בו משום במה"ח דדרשינן כל שבשרו מותר אתה מצווה על אבריו וקי"ל בשר האדם מותר א"כ אתה מצוה על אבריו", ובאו"ש תמה עליו דעיקר הדרשא הוא דמשמע דבשרו לחוד מותר לאכול ואם אוסר לאכול את בשרו לאח"מ הרי בשרו אסור ואין בו אבמה"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובמקו"א נתבאר מכמה אחרונים לבאר בזה דבאמת איסור נבילה לא יחזור בכניסתן לארץ רק איסור אינו זבוח שצריך שחיטה כל שעתא, עיין במקומו משכ"ב. [↑](#footnote-ref-5)