שבת פרק טו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף קיג ע"א**

**מקפלין את הכלים אפילו ארבעה וחמשה פעמים**

בפשטות ד' וה' פעמים היינו שלובש ופושט כמה פעמים. וצ"ב מה הרבותא בזה, מה ההבדל בין הפעם הראשונה לפעם החמישית. ובאמת המאירי והתפארת ישראל פירשו שמקפלין את הכלים ד' וה' קיפולים, וקמ"ל דאף שזה מחזי כמתקן טפי, ומכל מקום שרי.

בגמ' מבואר שכל ההיתר הוא באדם אחד ובטלית חדשה ואינה צבועה, וגם זה לא התירו אלא כשאין לו מה להחליף. ובטעם האיסור פירש רש"י שכאשר מקפלין אותן מפשיטין קמטיהן ונראין כמתקנין. והתירו איסור זה בבגד חדש ואינו צבוע היכא שאין לו מה להחליף. אך התויו"ט דייק ממה שהרמב"ם והטור כתבו דין זה בהלכות כיבוס שטעם האיסור הוא משום שגזרו שאם נתיר לעשות דברים הבאים על ידי כיבוס שמא יבוא לידי כיבוס ממש. וכן יש לדייק ממש"כ הרמב"ם (פכ"ב הכ"ב) וכן אין מקפלים הבגדים בשבת כדרך שעושין בחול בבגדים כשיכבסו אותן. משמע שהאיסור שייך לדין כיבוס.

והא דהתירו בגד חדש ואינו צבוע יותר מישן וצבוע פירש רש"י, שהחדשים קשין מאליהן ואין ממהרין לקמוט, וכן צבועים קיפולן מתקנן יותר. כלומר שבבגד ישן או צבוע איכא תיקון יותר מחדש שאינו צבוע. אך הרמב"ם שם כתב להיפך, שהתירו בחדש שאינו צבוע יותר משום שהוא מתמעך ומתלכלך מיד. כלומר שיש יותר צורך להתיר את האיסור. [ברמב"ם נראה שקיפול דמתני' אינו בשביל סידור הבגד בארון, אלא יישור הבגד כעין גיהוץ בשביל ללבוש מיד, שהרי כתב מותר לקפלו ולפשטו ולהתכסות בו כדי שיתנאה בו בשבת].

**מקפלין את הכלים אפילו ד' וה' פעמים**

כתב רש"י כדי לחזור וללובשן בו ביום, וכן כתבו תוס' דאסור לקפל הטלית לפי שהם צורך מחר, וכל ההיתר במשנה הוא לצורך שבת. ובקרבן נתנאל כתב: פירוש, דקיפול מפשיט הקמטים, ועושה תיקון זה בשבת כדי ללובשו בחול, והוי כמכין משבת לחול. ומבואר דרש"י ותוס' אסרו קיפול לצורך מחר מטעם הכנה. וכן כתב בערוך השולחן.

אך המגן אברהם (סי' ש"ב סק"ו) כתב בשם שבלי הלקט, דאסור לקפל הטלית, אע"פ שמצות ציצית כל היום ויכול להתעטף בו, מכל מקום כיון שאין בדעתו להתעטף בו הוי כמי שיש לו להחליף. ומבואר דהטעם שאסרו קיפול לצורך מחר הוא משום שיש לו להחליף, והתירו רק לצורך כבוד שבת. וכן מבואר בביאור הגר"א, דעל מש"כ השו"ע שם מקפלים כלים בשבת לצורך שבת כתב: רש"י שם, וכן משמע בגמ' דקאמר שאין לו להחליף. ומשמע קצת מדבריהם שמצד הכנה לא היה מקום לאסור לקפל הטלית, דאין זה נחשב מכין למחר.

והנה מה שהמגן אברהם והגר"א לא כתבו לאסור מטעם הכנה י"ל דאיסור קיפול חמיר טפי שהוא מטעם מלאכה, ונפק"מ נמי איכא עפ"י המבואר בתוספתא שמותר להציע עשר מיטות אע"פ שאינו צריך אלא למיטה אחת, לפי שבכל אחת יש אפשרות של צורך שבת, ואין בזה איסור הכנה. והוא הדין באיסור קיפול, אם מטעם הכנה היה מותר לקפל עשר טליתות אע"פ שאינו צריך בשבת אלא לאחת מהם. אך מטעם איסור קיפול לא התירו אלא כשאין לו להחליף, ופשוט שאסור לקפל יותר מטלית אחת.

[על דרך זה י"ל עוד, דמי שאינו יודע אם יצטרך לטלית זו בשבת או לא, מצד איסור הכנה מותר, כיון שיש אפשרות שיצטרך, ורק כשודאי אינו צריך אסור, אך מצד איסור קיפול לא התירו עד שידע שיצטרך לזה בשבת. והשתא מש"כ רש"י דבעינן שיקפל כדי ללובשן בו ביום משמע שצריך שידע בודאות שצריך לאותו יום, וכן מש"כ השו"ע לצורך שבת משמע שידע שצריך לו בשבת, ולכן כתב הגר"א שזה מטעם קיפול. אך מש"כ תוס' דאסור לקפל הטלית לפי שזה לצורך מחר היינו שיודע שלא יצטרך לו באותו יום, וזה מטעם הכנה אסור, ואין צריך לאיסור קיפול. ומש"כ המגן אברהם בשם שבלי הלקט שאע"פ שמצות ציצית כל היום וכו' היינו שאפילו שיכול להיות שיצטרך לו באותו יום, כל שאין זה בודאי אסור מטעם קיפול ולא מטעם הכנה, ואין זה שייך לדברי התוס' הנ"ל דאיירי ביודע שלא יצטרך באותו יום].

אך צ"ב מדוע הקרבן נתנאל והערוך השולחן לא כתבו לאסור מטעם איסור קיפול. ויתכן דס"ל דאם אין לו להחליף ביום ראשון נמי שרי, ואין זה שייך לכבוד שבת, ולכן רק מצד איסור הכנה שייך לאסור לצורך מחר.

כתב השו"ע, ויש מי שאומר דלקפלו שלא כסדר קיפולו הראשון מותר בכל ענין, ונראין דבריו. וביאר הגר"א: דכל הני חילוקים על כרחיך משום תיקון וכמש"כ רש"י, משא"כ בכה"ג. כלומר, דלא חשיב תיקון אלא אם מקפלו כסדר קיפולו הראשון, אך שלא כסדר הוא רק מציל את הבגד מקמטים חדשים, ואין זה תיקון. [ויתכן שהגר"א בא לאפוקי מפירוש הרמב"ם, דאם הטעם משום איסור כיבוס אין מקום לחלק בין סדר קיפולו לשלא כסדר קיפולו. ולולי דבריו י"ל אף להרמב"ם שלא אסרו משום כיבוס אלא כאשר מקפל כדרך שרגילים לקפל אחר הכיבוס. ולפי מה שנקט הקרבן נתנאל דהאיסור לקפל לצורך מחר הוא משום הכנה צ"ב מה ההבדל בין סדר קיפולו לשלא כסדר קיפולו, וצ"ע].

ובמחצית השקל הקשה מדברי המגן אברהם בהל' ציצית, דלגבי נוטל טלית מחבירו בלא ידיעתו כתב השו"ע שצריך לקפל לאחר מכן את הטלית, שאם לא כן לא שייך בזה ניחא ליה לאיניש. וכתב המגן אברהם, דאפשר לקפל אף שלא כסדר קיפולו, לפי שאין הבעלים מקפידים על הסדר. ואח"כ כתב שבשבת לא יקפל, והא בשבת יכול לקפל שלא כסדר קיפולו. ותירץ, דאף שהמחבר סתם כדעה שניה שמתירה לקפל שבשבת שלא כדרך, מכל מקום כיון שיש בזה מחלוקת הפוסקים, מי שרוצה להחמיר על עצמו ודאי טפי עדיף. וכן פסק המשנה ברורה. ועי' ארחות שבת סוף פי"ג, שאם מקפל שלא בשוה כלל מותר לכו"ע אף לכתחילה, דאין זה קיפול כלל.

החיי אדם כתב, שאם אין בדעתו ללובשו בו ביום אסור לקפל גם שלא כדרך קיפולו. וכתב השער הציון דלא ידעתי למה, ואפשר שבזה חשש לדעה הראשונה. וצ"ב מדוע חשש לדעה ראשונה לצורך מחר יותר מבגד ישן וצבוע. ויתכן דס"ל שלצורך מחר איכא נמי הכנה, ובזה אין מקום לחלק בין סדר קיפולו לשלא כסדר קיפולו. ולפי מש"כ לעיל יש בזה נפק"מ דאף שאסר החיי אדם שלא כדרך קיפולו משום איסור הכנה, מכל מקום יוכל לקפל עשר בגדים שלא כדרך קיפולו אם צריך לאחד מהם בשבת, דמצד הכנה ליכא כיון שצריך לאחד מהם, ומצד איסור קיפול ליכא כיון שמקפל שלא כסדר קיפולו.

**ומציעים את המטות מלילי שבת לשבת**

כתב המגן אברהם שם, דמכל מקום טוב יותר להציעו מערב שבת. ובשער הציון הביא מהתוספתא שמותר להציע עשר מטות אם צריך לאחת מהן, דאין איסור הכנה אם יתכן שישתמש בזה בשבת, וכמש"כ לעיל.

**אבל לא משבת למוצאי שבת**

כתב המגן אברהם שם, דמטה העומדת בחדר שדר שם ואיכא בזיון ודבר מגונה שיעמוד כך, מותר להציעו, דלצורך שבת הוא. ובארחות שבת שם כתב שמותר לקפל כביסה [שאין בה איסור קיפול, כגון בגדים עבים שאין בהם קפלים] ולסדר בארון בשבת אם עושה כן לצורך סידור הבית לכבוד שבת.

**מציעים את המטות ומקפלין את הכלים מיוה"כ לשבת**

כתב בהגהות רעק"א על השו"ע שם, שמותר לקפל כלים מיו"ט לשבת אפילו אם לא עשה עירוב תבשילין, לפי שקדושת שבת חמורה מיו"ט. והוכיח כן ממשנתינו דפליגי ר' עקיבא ור' ישמעאל האם מותר לקפל כלים מיוה"כ לשבת או לא, כלומר, האם שבת ויוה"כ קדושתן שוה או לא, אך מיו"ט לשבת לכו"ע שרי. [וביוה"כ לא שייך עירוב תבשילין]. והביא מהאליהו רבא בשם רש"ל דהמהר"ש כתב שמותר לקפל טלית חדשה לבנה ביו"ט בשביל צורך שבת אם עשה עירוב תבשילין, ותמה עליו ממשנתינו דאף מיוה"כ לשבת שרי, ובזה לא שייך עירוב תבשילין.

ובפשטות נחלקו רעק"א והא"ר האם להכנה מיו"ט לשבת צריך עירוב תבשילין, או שמא רק למלאכות ממש צריך עירוב אך להכנה לא הצריכו עירוב. אמנם בירושלמי ריש פ"ב דביצה איתא שמותר להציע את המטות מיו"ט לשבת ואסור לאפות ולבשל מיו"ט לשבת, ומבואר להדיא שאף בלא עירוב תבשילין מותר להציע את המטה, דרק לגבי איסור מלאכה הצריכו עירוב ולא לגבי הכנה.

אמנם נראה דאף הא"ר מודה שאין צריך עירוב תבשילין להכנה מיו"ט לשבת, וכמבואר בירושלמי הנ"ל. אלא דלגבי קיפול טלית אסר מהר"ש לפי שיש בזה איסור נוסף מחמת הקיפול, כיון שאין זה צורך אותו יום, ולגבי איסור קיפול פשוט שצריך עירוב תבשילין, שהרי אין זה מטעם הכנה אלא מטעם מלאכה, וזהו טעמו של מהר"ש שהצריך עירוב תבשילין, ולכן לגבי הצעת המטה לכו"ע אין צריך עירוב תבשילין.

אך אם כן יל"ע במשנתינו מדוע נחלקו ר' עקיבא ור' ישמעאל אם מותר לקפל כלים מיוה"כ לשבת, אמנם מצד מלאכה שרי לפי שקדושת שבת חמורה, אך מצד איסור קיפול תיפו"ל לאסור, שהרי ביו"ט צריך לזה עירוב תבשילין, וביוה"כ לא שייך עירוב תבשילין. [וכן יש להקשות דרעק"א סותר למגן אברהם והגר"א, שהם נקטו לאסור מצד איסור קיפול, ולפי רעק"א על כרחיך ליכא איסור קיפול, דבזה ודאי צריך עירוב תבשילין].

ויתכן לומר דמצד איסור קיפול הא דאמרינן בגמ' שאם אין לו להחליף מותר היינו שהתירו לו לקפל משום כבוד שבת, ואפילו אם צריך לשבת הבאה נמי מותר דמכל מקום הוי כבוד שבת. ואע"ג דמשום הכנה איתא בתוספתא סוף פי"ג דאסור להכין משבת לשבת הבאה, מכל מקום לגבי איסור קיפול דהתירו לצורך כבוד שבת סגי במה דהוי כבוד שבת הבאה. והשתא מה שכתבו המגן אברהם והגר"א דבעינן צורך שבת היינו לאפוקי צורך מחר, אך צורך שבת הבאה מותר. ולכן כאשר מקפל ביוה"כ לצורך שבת שפיר דמי, דהוי כצורך שבת הבאה, ורק משום איסור הכנה אסור, ולזה אין צריך עירוב תבשילין, וכמו שהוכיח רעק"א. אמנם לדעת הא"ר דאסור לקפל מיו"ט לשבת בלא עירוב תבשילין על כרחיך דלא התירו קיפול אלא לצורך אותו היום, ולפי"ז קשה טובא ממתני', וכמו שהקשה רעק"א.

והנה רבינו חננאל כתב שמותר לקפל לצורך אותו היום וכן משבת לשבת, ומבואר מדבריו כמש"כ, שלגבי איסור קיפול סגי במה דהוי צורך שבת הבאה, דמכל מקום הוי צורך שבת. אך אכתי צ"ע מדוע ליכא איסור הכנה, הא בתוספתא איתא שאסור להכין משבת לשבת הבאה. ואין לומר שקיפול לא נחשב הכנה כלל, שהרי במתני' נחלקו ר' עקיבא ור' ישמעאל אם מותר לקפל מיוה"כ לשבת, אלמא יש בזה איסור הכנה, [דמצד איסור קיפול שרי כיון דהוי צורך שבת, וכנ"ל].

ואולי ס"ל דשלא כדרך קיפולו איכא רק איסור קיפול ולא איסור הכנה, [להפך מהחיי אדם הנ"ל], והא דנחלקו לגבי קיפול מיוה"כ לשבת היינו כדרך קיפולו ומצד איסור הכנה, אך שלא כדרך קיפולו ליכא הכנה, ומה שהתיר רבינו חננאל לקפל לשבת הבאה היינו שלא כדרך קיפולו, וצ"ע.

ועל דרך זה יש ליישב נמי שיטת הא"ר שקיפול טלית מיו"ט לשבת צריך עירוב תבשילין, וכתבנו לעיל דהיינו מצד איסור קיפול, והקשה רעק"א ממתני'. וי"ל דס"ל כהחיי אדם דשלא כדרך קיפולו איכא הכנה וליכא איסור קיפול, ומתני' בשלא כדרך קיפולו דאיכא רק איסור הכנה, ולכן אין צריך עירוב תבשילין, אך הא"ר איירי כדרך קיפולו דאיכא גם איסור קיפול, ולזה צריך עירוב תבשילין.

**תוד"ה מקפלים, מכאן למדנו וכו'**

עי' לעיל ב' דרכים האם האיסור משום הכנה או משום שהתירו קיפול רק לצורך כבוד שבת.

**תוד"ה אבל, ומסתפק ר"י אי קרי יש לו להחליף כשאין לו יפה כזה**

המשנה ברורה פסק בכה"ג לאסור. אך היכא שיש לו להחליף רק לבגד חול, הוכיח בשער הציון דשרי, שהרי איתא בגמ' של בית רבן גמליאל לא היו מקפלים כלי לבן שלהן מפני שהיה להן להחליף, ואם סגי בבגד חול כו"ע נמי יש להם להחליף לבגד חול, ועל כרחיך דבעינן יש לו להחליף לבגד אחר של שבת.

**וכבדתו מעשות דרכיך וכו'**

מבואר בגמ' ד' דינים שצריך להקפיד בשבת:

א. וכבדתו, שלא יהא מלבושך של שבת כמלבושך של חול. ועי' משנה ברורה רס"ב סק"ה דטוב שלא ילבש בשבת מכל מה שלבש בחול ואפילו חלוק, ואם אפשר לו טוב שיהיה לו גם טלית אחר לשבת.

ב. מעשות דרכך, שלא יהא הילוכך של שבת כהילוך של חול. ומסיק בגמ' שלא יפסוע פסיעה גסה, ופירש רש"י דהיינו יותר מאמה, וכן פסק הרמ"א. ופירש המגן אברהם דהיינו חצי אמה בין הרגלים וחצי אמה הרגל עצמה. ובמשנה ברורה כתב דאדם גדול ביותר השיעור הוא כפי שיעור פסיעה שלו. ועי' שער הציון שם.

עוד כתב המגן אברהם, שמותר לרוץ בשביל להתענג, אך בשביל רפואה אסור, כיון שניכר שעושה כן לרפואה, אך לטייל לרפואה מותר לפי שאין זה ניכר. ובמשנה ברורה הביא דיש מחמירים בזה. ועי' שער הציון שנסתפק באדם שרץ כדי שיהיה תאב לאכול.

ג. ממצוא חפצך, חפציך אסורים. וחפצי שמים מותרים.

ד. ודבר דבר, שלא יהא דיבורך של שבת כדבורך של חול. לרש"י דיבור של מו"מ, לתוס' אפילו סתם דיבור לא ירבה. אך הרהור מותר. [וצ"ע לדעת תוס' דדיבור האסור אינו דומיא דהרהור המותר].

**דף קיג ע"ב**

**היה מהלך בשבת ופגע באמת המים אם יכול וכו'**

פירש רש"י שאם יכול להניח רגלו ראשונה קודם שתעקר שניה מותר אף לדלג, ואם לאו אסור לקפוץ. ובמסקנא דשרי רבא אפילו באינו יכול להניח פירש רש"י שפיר דמי לדלג, וצ"ב מדוע כתב פעם לדלג ופעם לקפוץ.

ובביאור הגר"א כתב דבדברי ר' הונא משמע שאם יכול להניח ראשונה קודם שתעקר שניה מותר אף שאינו עושה כן אלא מדלג, ואם אינו יכול אלא אם כן ידלג, אסור אף בלא דילוג, והוקשה לרש"י איך יתכן לומר כן, הרי אינו יכול בלא דילוג. ולכן יישב רש"י דיש אפשרות ע"י דילוג, דהיינו שמרחיב פסיעותיו ומניח ראשונה אחר שעקר שניה, ויש אפשרות ע"י קפיצה, דהיינו שקופץ כאשר ב' רגליו שוות. ודילוג גרע מקפיצה לפי שמרחיב פסיעותיו. והשתא פירש רש"י, דאם יכול להניח רגלו ראשונה קודם שתעקר שניה, דאינו רחב כל כך, מותר אף לדלג, [ונקט דילוג לרבותא, דאף בזה שרי, דבלשון ר' הונא משמע מותר הכל]. ואם אינו יכול להניח אלא אם כן ידלג, אסור אפילו לקפוץ. ובמסקנא דהתיר רבא אפילו באינו יכול להניח היינו אפילו לדלג שרי, דמשמע שהתיר דומיא דרישא שאם יכול להניח מותר אף לדלג, וכנ"ל.

ובזה ביאר לשון הטור ושו"ע יכול לדלג ולקפוץ עליה אפילו היא רחבה וכו'. והיינו דהתירו בין לדלג ובין לקפוץ. [ומש"כ השו"ע ומוטב שידלג ממה שיקיפנה ולא כתב ואסור להקיף, כתב הגר"א, לפי שהיכא שהוא רחב טובא עד שאינו יכול אף ע"י דילוג ודאי מותר להקיף].

והנה לשון השו"ע יכול לדלגו ולקפוץ עליה אפילו היא רחבה שאינו יכול להניח וכו', והקשה הביאור הלכה דמשמע שאם אינה רחבה ודאי שרי לקפוץ, והא בסעי' ב' אסר השו"ע לקפוץ אלא אם כן מתענג בזה. ותירץ דבאמת המים כיון שיכול לפעמים לפול בתוך האמה התירו לו לקפוץ בכל גוונא, וכמו דאמרינן בגמ' כיון דלא אפשר שפיר דמי, דגם זה נחשב לא אפשר. אך אכתי יל"ע לפי הס"ד דרחבה אסור מדוע אינה רחבה מותר. ואולי באינה רחבה שאינו צריך לקפוץ הרבה התירו חכמים טפי, והחשיבוהו יותר בקל כלא אפשר, וצ"ע.

**מהו לפסוע פסיעה גסה וכו' אפילו בחול אסור**

עי' רעק"א שהביא בשם שיח יצחק בסוף חגיגה שהקשה לפי מש"כ תוס' בתענית י ע"א בתירוצם הראשון שרק פסיעה ראשונה נוטלת מאור עיניו, אך לאחר מכן כיון דדש דש, אם כן יש נפק"מ לאסור בשבת אפילו מפסיעה שניה ואילך.

**אמר ר' אמי כל האוכל מעפרה של בבל כאילו אוכל מבשר אבותיו, ויש אומרים כאילו אוכל שקצים וכו'**

ביאר המהרש"א שלפי ר' אמי דהוי כאוכל מבשר אבותיו אין זה שייך למבול כלל, שהרי אותם שמתו במבול אינם אבותיו. אלא שבבבל אין מציינים את הקברות, ואיכא למיחש שמעורב בעפר מקברי אבותיו, משא"כ בארץ ישראל שמציינים את הקברים ליכא למיחש לזה. ולכן ע"ז לא שייך להקשות אתמחויי אתמחו, דהקברים של נמחו, ורק למ"ד דהוי כאוכל שקצים ורמשים מחמת המבול שייך להקשות כן, דכתיב וימח. [עוד טעם י"ל דלגבי בשר אבותיו ליכא איסור בדבר, אלא שהוא דבר מגונה, וזה שייך גם לאחר שנימחו, משא"כ לגבי שקצים ורמשים הוי מחמת איסור, ובזה שייך להקשות אתמחויי אתמחו וליכא איסור].

**כיון דמלקי גזרו ביה רבנן**

אף דמלקי שייך בכל מקום, מכל מקום גזרו רק היכא שיכלו להסמיכו לאיסור שקצים ורמשים. ועי' שפת אמת.

**ותחת כבודו יקד כיקוד אש**

לדעת ר' יוחנן תחת כבודו היינו מתחת לבגדים שנקראים כבוד, דהיינו הגוף. לדעת ר' אלעזר פירש רש"י דהיינו במקום הגוף יעשה אפר, ופליג בתרתי, דתחת אינו כפשוטו אלא במקום, וכבוד אינו בגדים אלא הגוף. אך המהרש"א כתב דיש לפרש שהוא נחלק רק בדבר אחד, דתחת אינו כפשוטו אלא במקום, ולעולם מודה דכבוד הוא הבגדים, ולפי"ז הבגדים נשרפו ונעשה במקומם אפר. והשתא איכא ג' שיטות, לר' יוחנן הגוף נשרף, לר' אלעזר הבגדים נשרפו, ולר' שמואל ב"נ הנשמה נשרפה. [ויל"ע לדעת ר' שמואל ב"נ וכן לדעת ר' אלעזר לרש"י מדוע הגוף נקרא כבוד, הא מצינו שהנשמה נקראת כבוד בפסוק למען יזמרך כבוד. ולכאורה יש מקום להמשיך את פירוש המהרש"א, ולומר שלפי רשב"נ הנשמה נקראת כבוד, ותחת היינו במקום, ויבאר שבמקום הנשמה נעשה אפר, וליכא למ"ד שהגוף נקרא כבוד].

**דף קיד ע"א**

**כשתמצא לומר לדברי ר' ישמעאל נו"נ קרבין ביו"ט**

הקשה בחי' רעק"א הא ההיתר להקריב נו"נ ביו"ט הוא רק בשלמים ומשום אוכל נפש, והכא איירי בעולה, ולכו"ע אסור להקריבו ביו"ט, ואין מקום לומר שמותר להקריב חלבי שבת ביו"ט מסברא. אמנם עי' שפת אמת כאן וחזון איש או"ח קמ"ט סק"ד דמה שנקט רעק"א בפשיטות שלכו"ע אסור להקריב עולת נדבה ביו"ט אין זה פשוט כלל.

**דף קי"ד ע"ב**

**וקאמר ר' עקיבא היא, דאי ר' ישמעאל היא וכו'**

בגמ' להלן מקשינן מדוע אין תוקעין ביו"ט שחל במוצ"ש שידעו שמותר לשחוט לאלתר. וכתבו תוס' (ד"ה ליתקע וד"ה ואמאי) שתקיעה זו אינה בשביל להודיע שיו"ט קל יותר, אלא בשביל שידעו שכבר הגיע הלילה ומותר לשחוט. וכן בתקיעה שבכל ערב שבת נראה פשוט שעיקר מטרת התקיעה היתה בשביל להודיע שכבר הגיע הלילה ויפרשו ממלאכה, אלא דשם יש מעלה טפי שהתקיעה מבדילה בין יום קל ליום חמור, משא"כ ביו"ט שחל במוצ"ש התקיעה מבדילה בין חמור לקל, אך עיקר המטרה בשניהם היא להודיע שהגיע הלילה. [דאין נראה לומר שעיקר המטרה היא להודיע שקדושת שבת חמורה מחול, דזה כו"ע ידעי].

ולגבי יוה"כ שחל בערב שבת כתב רש"י, שלפי ר' ישמעאל יש מקום לתקוע להבטיל את הכהנים מלהקריב חלבי יוה"כ, כיון שבזה יש רווח נוסף שידעו ששבת חמורה מיוה"כ, והנפק"מ בזה שבשנה אחרת שיחול יוה"כ במוצ"ש ידעו שמותר להקריב חלבי שבת ביוה"כ, משא"כ לר' עקיבא שקדושתן שוה אין מקום לתקיעה זו. וצ"ע מדוע אין מקום לתקוע בשביל עיקר הדין להבטיל את הכהנים מלהקטיר, ומדוע צריך רווח נוסף, הרי בכל ערב שבת נמי עיקר התקיעה היתה בשביל כך. [ואין לומר שהגמ' ידעה בס"ד שכהנים זריזים לגבי הזמן מתי הלילה, ורק ס"ד דאינם זריזים לגבי הדין שחלבי שבת קרבים ביוה"כ. דהא בגמ' מקשינן מהא דתוקעים במקדש להבטיל ממלאכה, וס"ד דהיינו לכהנים, אלמא לפי הס"ד אין הכהנים זריזים גם לגבי הזמן].

ויתכן דבכל ערב שבת התקיעה היתה בשביל להפריש מדבר שמותר עכשיו ואסור בשבת, דכל המלאכות מותרות בער"ש ואסורות בשבת. וכן שחיטה ביו"ט שחל במוצ"ש היא אסורה בשבת ומותרת ביו"ט. משא"כ ביוה"כ שחל בער"ש בין ביוה"כ ובין בשבת מותר להקריב חלבים של אותו יום, אלא שחלבי יוה"כ אין קרבים בשבת, ובזה לא מצינו תקיעה, כיון שעיקר הדבר מותר אף בשבת. [ולגבי קניבת ירק קושיית הגמ' היא שיתקעו כדי להודיע שיוה"כ קיל משבת בדין קניבה. אלא דביוה"כ שחל בער"ש אין בזה נפק"מ, וכדפירש רש"י שאסור לבשלם בשבת, וכאשר יוה"כ חל בער"ש אסור לקנוב אף ביוה"כ, ואין מקום לתקוע לאותה שבת].

**דשרי בקניבת ירק מן המנחה ולמעלה**

בראשונים נאמרו בזה כמה פירושים:

א. רש"י פירש לנתק העלים מן הקלחין כדי להשוותם שיהו מוכנים לחתכן ולפרמן, ובתלוש שרי.

ב. תוס' פירשו שחותך את הירק לחתיכות, והקשו מלעיל עד ע"ב שאסור לחתוך ירק משום טוחן, ותירצו דהתם איירי שעושה חתיכות דקות מאוד, וכן כתב רש"י שם, [אף שלפי רש"י אין הכרח לזה, שהרי פירש דהכא איירי בחיתוך העלים ולא בחיתוך הירק, מכל מקום מסתבר שלא שייך טוחן אלא בחיתוך דק].

ג. הרמב"ם פ"א משביתת עשור ה"ג פירש, ומהו הקינוב, שיסיר את העלים המעופשות, ויקצץ השאר ויתקן אותו לאכילה. וכן נראה מרבינו חננאל דאיירי בהסרת פסולת. והקשה המגיד משנה אי איירי בהסרת העלים המעופשות מדוע לא יהא אסור מעיקר הדין משום בורר. ותירץ, דעלים אלו אינם פסולת גמורה, ואפשר שראויין לאכילה ע"י הדחק, וכיון שכן אין בזה אלא משום שבות בשבת והותר ביוה"כ, ועי' להלן.

ד. הרשב"א והר"ן כתבו דהיינו הדחת ירק, וכן מבואר בתוספתא ובירושלמי, ועי' ביאור הגר"א או"ח תרי"א שהאריך להוכיח כפירושם.

**מנין ליוה"כ שחל בשבת שאסור בקניבת ירק**

הטעם שאסור בשבת לקנוב ירק פירש רש"י משום שבות, דקטרח משבת לחול. וכן הוא לכל השיטות דלעיל, דאין איסור בהסרת העלים, ובחתיכת הירק לחתיכות גדולות, ובהדחת הירק במים. אמנם רבינו חננאל כתב דבשבת אסור לקנב ירק משום שאסור לברור אלא לאלתר, והכא אינו לאלתר אלא למוצאי יוה"כ. ומבואר שאין זה משום איסור הכנה בעלמא אלא משום איסור בורר. אמנם אין זה מעיקר הדין, שהרי איסור בורר לא הותר ביוה"כ, וצ"ל כמש"כ המגיד משנה, דהכא אין זה פסולת גמור לפי שהעלים המעופשות ראויות לאכילה בשעת הדחק, ומדרבנן חשיב ברירה, והתירו ביוה"כ.

והנה המגן אברהם בסי' שי"ט סעי' א' כתב, שמדברי המגיד משנה מבואר דדבר שאינו פסולת גמור אסור מדרבנן. ובא"ר דחה דכונת המגיד משנה משום הכנה, ואין ראיה לאסור לצורך שבת. ובפמ"ג שם כתב ליישב דברי המגן אברהם דבמגיד משנה משמע שהאיסור הוא משום בורר ולא משום הכנה, וצ"ע היכן משמע כן במגיד משנה, אמנם ברבינו חננאל הוא מוכרח, וכמש"כ.

**לא לעולם למלאכה ולעבור עליה בעשה ול"ת**

הרמב"ן כתב דהגמ' מיישבת לר' יוחנן את הפסוק, אך הברייתא שאסרה קניבת ירק בשבת שחל ביוה"כ ודאי דלא כר' יוחנן, ואין זה קושיא על ר' יוחנן לפי שיש לו ברייתא שסוברת כוותיה, [ודלא כהגר"א בשיטת הרמב"ם שהברייתא השניה נמי כר' הונא]. ועוד כתב דר' יוחנן תנא הוא ופליג.

אך התוס' כתבו דהגמ' באה ליישב גם את הברייתא, ואיירי בקניבת ירק האסורה מהתורה. וכבר תמה בהגהות ראמ"ה דאם כן מדוע נקטה הברייתא רק קניבת ירק ולא שאר מלאכות. ועוד, מדוע נקטה הברייתא יוה"כ שחל בשבת, הא בכל יוה"כ ובכל שבת איכא איסור זה. [קושיא זו יש ליישב שרק ביוה"כ שחל בשבת איכא עשה ול"ת].

**רש"י ד"ה אלא, וכיון דמדאורייתא אסור בכל שבתות השנה וכו'**

מבואר ברש"י דקניבת ירק בשבת אסורה מן התורה, ולא כמש"כ תוס' דהוי אסמכתא בעלמא, אלא דאיסור זה נאמר רק בשבת ולא ביוה"כ, ולכן ביוה"כ שחל בשבת לא התירו, שהרי זה אסור מהתורה. והנה רש"י לעיל כתב דהאיסור הוא משום שבות, דקטרח משבת לחול, וצ"ל דאין זה סתירה להכא, דהטעם שאסרה תורה לקנוב ירק בשבת הוא משום שטרח משבת לחול.

ובריטב"א הקשה איך ילפינן קניבת ירק מקרא, הא הוי שבות בעלמא. ותירץ, דיש שבות כללי ויש שבות פרטי, ומדין תורה צריך כל אדם לשבות באופן כללי, שאם לא כן אין לנו מנוחה בשבת מהתורה, ויוכל כל אדם לעסוק במקח וממכר כדרכו בחול, ועל כרחיך שמדין תורה יש דין לשבות. אלא שהתורה מסרה לחכמים לקבוע את הפרטים מה נחשב ביטול השבות. והשתא כתב, דקרא דשבות גלי לן שלקנוב ירק בשבת אסור מטעם שבות, ולעולם הוי איסור תורה.

והנה ברמב"ן עה"ת פר' אמור כתב כן, דמדין תורה צריך לשבות והכתוב מסר לחכמים לקבוע את הפרטים, ושם מבואר שדין זה נאמר אף ביוה"כ וביו"ט. ואם כן צ"ע איך חכמים התירו לקנוב ירק ביוה"כ הא מבטל בזה את השבות דאורייתא. וצ"ל דכיון שהכתוב מסר לחכמים לקבוע את הפרטים הרי הם יכולים לקבוע שביוה"כ לא חשיב שבות, ואכתי צ"ע. [וכל זה דלא כרש"י, שהרי ברש"י מבואר שהאיסור לקנוב ירק נאמר רק בשבת ולא ביוה"כ, ועל כרחיך צ"ל לרש"י דנאמר כאן איסור בפ"ע לקנוב ירק לצורך חול משום טרחה, ואין זה גילוי על הדין שבות דעלמא].

**דף קטו ע"א**

**מפני עגמת נפש**

רש"י פירש שהתירו כדי שאדם יגרום לעצמו עגמת נפש ויצטער יותר כדי לקיים מצות עינוי, וקודם לכן לא התירו שאין בזה צער כל כך. אך בבעה"מ פירש שלא יהא טורח במוצאי היום בקניבת ירק ותהא נפשו עגומה עליו. ומה שלא התירו קודם לכן לפי שקרוב לסוף היום חשיב כיש לו פת בסלו ולא אתי למיכל מינייהו, אך קודם לכן חיישינן שיבא לאכול ממנו. והרמב"ן פירש עוד דקודם המנחה נראה כמתקן לצורך היום ויבוא לאכול ממנו.

**אתא אגרתא ממערבא משמיה דר' יוחנן דאסור**

הרי"ף לא הביא היתר קניבת ירק להלכה. וביאר בעה"מ שלא רצה לפרסם היתר בדבר זה משום עמי הארץ. והרמב"ן כתב שבגמ' נמי רבה אסר, וכל שכן בדורות האחרונים שיש לאסור שמא יקדימו לחתוך. וברמב"ם שם כתב שבשנער ובמערב נהגו לאסור, וכן כתב השו"ע שבזה"ז נהגו לאסור.