מעשר שני - הרב איתמר אלשטיין
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני

**מסכת מעשר שני**

ביאורים הערות וציונים ע"ס המשניות

[פרק ראשון 4](#_Toc119426735)

[בגדר מעש"ש ממון גבוה - משנה א' 4](#_Toc119426736)

[מעש"ש חוץ לירושלים – משנה א' 6](#_Toc119426737)

[אין ממשכנין – משנה א' 7](#_Toc119426738)

[ב' דיני מכירה – משנה א' 8](#_Toc119426739)

[מעש"ש לתת מתנה – משנה א' 9](#_Toc119426740)

[קידושי אשה במעשר בהמה – משנה ב' 10](#_Toc119426741)

[חילול מעש"ש על כסף שיש בו צורה – משנה ב' 11](#_Toc119426742)

[הטעם שאין מחללים על מטבע שאינו יוצא בהוצאה – משנה ב' 12](#_Toc119426743)

[חילול על מטבע שאינו ברשותו – משנה ב' 13](#_Toc119426744)

[בגדר הדין דמעות מעש"ש צריך לקנות מהם בהמה לשלמים - משנה ג' 14](#_Toc119426745)

[בגדר הדין דיצא העור לחולין – משנה ג' 15](#_Toc119426746)

[מעש"ש במים ומלח - משנה ה' 16](#_Toc119426747)

[ביאור בדברי הגר"ח 18](#_Toc119426748)

[דין מחיצות במעש"ש 19](#_Toc119426749)

[בגדר יאכל כנגדן – משנה ז' 20](#_Toc119426750)

[הדין דאין מביאין קינים וקרבנות ממעות מעש"ש – משנה ז' 21](#_Toc119426751)

[בגדר דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין 22](#_Toc119426752)

[פרק ב' 23](#_Toc119426753)

[דין סיכה כשתיה - משנה א' 23](#_Toc119426754)

[מצות אכילה במעש"ש – משנה א' 24](#_Toc119426755)

[הדלקת הנר במעש"ש 25](#_Toc119426756)

[אכילת כדרכה במעש"ש – משנה א' 26](#_Toc119426757)

[באיסור דאין מפטמין שמן של מעש"ש – משנה א' 27](#_Toc119426758)

[באיסור לא לקנות בדמי מעש"ש שמן מפוטם – משנה א' 27](#_Toc119426759)

[טעם מעש"ש בחולין – משנה א' 28](#_Toc119426760)

[איסור סיכה לר"ש - משנה ב' 29](#_Toc119426761)

[בדין תלתן - משנה ג' 30](#_Toc119426762)

[דין אכילת תלתן בטומאה בתרומה – משנה ג' 31](#_Toc119426763)

[החילוק בין דין תלתן דמעש"ש לדין תלתן דתרומה – משנה ג' 32](#_Toc119426764)

[כרשיני מעש"ש - משנה ד' 33](#_Toc119426765)

[ונכנסים לירושלים ויוצאין – משנה ד' 34](#_Toc119426766)

[בדין נטמאו – משנה ד' 34](#_Toc119426767)

[בעינן ספק מעש"ש אם נידון כספק ממון או כספק איסור - משנה ה' 35](#_Toc119426768)

[חילול כסף על כסף - משנה ו' 36](#_Toc119426769)

[הוספת חומש בחילול מעות על מעות – משנה ו' 37](#_Toc119426770)

[משנה ז' 38](#_Toc119426771)

[פרק שלישי 39](#_Toc119426772)

[האיסור לשלם בפירות מעש"ש על העלאתם לירושלים - משנה א' 39](#_Toc119426773)

[מיעוט אכילה במעשר - משנה ב' 40](#_Toc119426774)

[בגדר חיוב אכילת מעש"ש ע"י הבעלים - משנה ג' 41](#_Toc119426775)

[דין פירות ומעות במקום אחד - משנה ד' 42](#_Toc119426776)

[מחיצה לקלוט - משנה ה' 43](#_Toc119426777)

[בגדר ראית פני חומה במעש"ש - משנה ו' 44](#_Toc119426778)

[בגדר מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי – משנה ו' 45](#_Toc119426779)

[גדרי הדין באילן ונוף - משנה ז' 46](#_Toc119426780)

[בגדר גגין ועליות לא נתקדשו – שיטת התוס' במכות 47](#_Toc119426781)

[בדין מעש"ש שנטמא ונכנס לירושלים - משנה ט' 48](#_Toc119426782)

[פדית מעש"ש שאינו בר אכילה – משנה ט' 49](#_Toc119426783)

[פדיון בלקוח בכסף מעש"ש פלוגתת ת"ק ור"י - משנה י' 50](#_Toc119426784)

[בדין צבי מעש"ש שמת - משנה י"א 52](#_Toc119426785)

[קנקני מעש"ש - משנה י"ב 53](#_Toc119426786)

[ביטול ברוב בקנקנין – משנה י"ב 54](#_Toc119426787)

[בגדר מוקף – משנה י"ב 55](#_Toc119426788)

[ביאור דעת ב"ש דלאחר שגפן צריך לערות לגת אחת - משנה י"ג 56](#_Toc119426789)

[פרק ד' 57](#_Toc119426790)

[משנה א' 57](#_Toc119426791)

[שער לפדית מעש"ש - משנה ב' 58](#_Toc119426792)

[פדיה לפי ריבוי הממון - משנה ג' 59](#_Toc119426793)

[פדית אחר בע"כ של הבעלים – משנה ג' 60](#_Toc119426794)

[משנה ד' 61](#_Toc119426795)

[משנה ה' 62](#_Toc119426796)

[חילול ע"י מכירת מעש"ש - משנה ו' 63](#_Toc119426797)

[קנין משיכה בפדיון מעש"ש 65](#_Toc119426798)

[קנין משיכה במעש"ש 66](#_Toc119426799)

[פדיון מעש"ש בלא לפרש - משנה ז' 67](#_Toc119426800)

[ביאור הסק"ד דשווית האיסר לפי מקום פדיונו - משנה ח' 68](#_Toc119426801)

[שיטת הרמב"ם דמעש"ש פחות מפרוטה פוקע הקדושה - משנה ח' 69](#_Toc119426802)

[פרק חמישי - כרם רבעי 70](#_Toc119426803)

[גדר דין רבעי – משנה א' 70](#_Toc119426804)

[בגדר הלעטהו לרשע וימות - משנה א' 72](#_Toc119426805)

[פדית מעש"ש שאינו ברשותו - משנה א' 73](#_Toc119426806)

[שיטת הרמב"ם בצנועים – משנה א' 74](#_Toc119426807)

[גדרי ביעור מעשרות - משנה ו' 75](#_Toc119426808)

[גדרי מצות ביעור ומצות וידוי 77](#_Toc119426809)

[בפלוגתת המנח"ח והחזו"א בגדר מצות ביעור 78](#_Toc119426810)

[בדין תבשיל הרי הוא כמבוער – משנה ו' 79](#_Toc119426811)

[ביעור בזמן הזה - משנה ז' 80](#_Toc119426812)

[ביעור קודם חובת מעשרות וקודם הפרשת מעשרות – משנה ח' 81](#_Toc119426813)

[דין ביעור בפירות של הופרשו - משנה ט' 82](#_Toc119426814)

[בדין קרקע לוידוי מעש"ש וגדר הא דגרים אינם קוראים - משנה י"ד 83](#_Toc119426815)

ביהמ"ד 'אבן ישראל'

קיץ פ"ב

## פרק ראשון

# בגדר מעש"ש ממון גבוה - משנה א'

במשנה מעשר שני אין מוכרין אותו.

בר"ש כתב ומפרש טעמא [בירושלמי] אין מוכרין אותו מפני שכתוב בו קדושה וכו' ומסיק מאן תנא אין מוכרין אותו ר"מ ברם ר"י בדין הוא שיהא מותר למוכרו ק"ו מתרומה שאסורה לזרים ומותר למכרה.

בגדר מע"ש ממון גבוה

במשנה בקדושין [דף נ"ב ע"ב] המקדש במע"ש לא קידש דברי ר"מ, ובגמ' שם ילפינן מקרא דלה' דמע"ש לה' הוא ולא לקדש אשה, וברמב"ם [פ"ג ממע"ש הי"ז] כתב מעשר שני ממון גבוה הוא שנאמר לה' הוא, לפיכך אינו נקנה במתנה וכו' ואין מקדשין בו את האשה ואין מוכרין אותו ואין ממשכנין אותו וכו', מבואר ברמב"ם דמקרא ילפינן דמע"ש ממון גבוה וממילא ידעינן שלא מקדשים בו אשה ולא מוכרים אותו והיינו דכיון דמע"ש ממון גבוה ממילא אינו שלו לקדש אשה ולמכור אותו, וא"כ לדעת הרמב"ם הא דתנן במתני' דמע"ש אין מוכרין אותו אין הכרח דתנן הכא דאיכא איסור למוכרו, אלא דלר"מ דמע"ש ממון גבוה אין לו זכות ממון למוכרו ולקדש בו אשה.

אמנם בתו"י [בקדושין שם] כתבו על הא דתנן דהמקדש בחלקו [בקדק"ד] אינה מקדושת וז"ל התו"י אע"ג דאית ביה שו"פ שיכול למוכרה לכהן מ"מ כיון שהוא ממון גבוה אינה מקודשת, מבואר בתוס' דקד"ד אע"ג דהוי ממון גבוה חל המכירה וחשיב דיש לכהן בקדק"ד שו"פ ומ"מ אינה מקודשת וצ"ב הגדר בזה, א' קשה איך הכהן יכול למוכרה והמכירה מחייבת שו"פ הרי הוי ממון גבוה ואינו שלו, ועוד קשה דאם יש לכהן שו"פ ויכול למוכרה מדוע אינה מקודשת הרי יש לו בזה שווית ממון ומדוע אינו יכול לקדש בזה אשה.

והנה ברמב"ם הל' אישות [פ"ה ה"ד] כתב קידשה במעשר שני בין בשוגג בין במזיד אינה מקודשת לפי שאין לו לעשות בו שאר חפציו עד שיתחלל שנאמר במעשר לה' הוא, מבואר ברמב"ם שהטעם שא"א לקדש אשה במע"ש אינו משום דהוי ממון גבוה ואינו שלו והיינו דאין לו בעלות על המע"ש, אלא הטעם הוא משום שאין לו לעשות בו שאר חפציו וצ"ב מדוע הוצרך הרמב"ם להסביר מדוע א"א לקדש אשה במע"ש תיפו"ל דהוי ממון גבוה [כדפסק הרמב"ם פ"ג הי"ז] ולא הוי שלו ואינו יכול לקדש אשה בפירות או בממון שאינו שלו.

מבואר מכל הנ"ל דאע"ג דמע"ש ממון גבוה מ"מ יש לבעלים זכות אכילת הפירות, ואדם אחר אינו יכול לקחת מהבעלים את הפירות, משום הזכות ממון לבעלים.

עוד יש להוכיח כן דברמב"ם [פכ"ג ה"ד] כתב דהגונב מע"ש מחבירו פטור מכפל ומדייק הרדב"ז דחייב קרן, דהרי דלבעלים יש זכות ממון במע"ש והקרן שלו, וכן יש להוכיח מהא דפסק הרמב"ם [פ"ח מלולב ה"ב] דאתרוג של מע"ש יוצא בו י"ח והרי בעינן שיהיה שלו דבעינן לכם ואע"ג דסגי בהיתר אכילה מ"מ בעינן שהזכות אכילה תהיה בגדר בעלות דלכם הרי דהוי זכות ממונית של אכילה.

ולפי"ז מתבאר שיטות התו"י [בקדושין שם] דהכהן בקד"ד יכול למכור את הקד"ד בפרוטה משום הזכות אכילה דעל הזכות אכילה הכהן בעלים, אלא דמ"מ א"א לקדש אשה וצ"ב הגדר בזה, והיינו דאין לומר דהתורה נתנה במע"ש ובקד"ד זכות ממונית של אכילה לבעלים דא"כ מדוע הבעלים אינו יכול לקדש אשה בהך זכות ממון.

ובקוב"ש [פ"ק דפסחים סק"י ובח"ב בקונטרס דברי סופרים סימן א' סק"ט] כתב דבמע"ש הגוף שייך לבעלים ושוויות הממון שייך לגבוה, ועיי"ש מה שביאר בזה, ודבריו מחודשים דשייך להפריד ולחלק בין שוויות הממון והגוף.

ומטו בי מדרשא בשם הגר"ח [הובא בברכת שמואל ב"ק סי' ל"ד ובכתבי הגרי"ז זבחים דף ו'] דמע"ש ממון גבוה אין הכונה דאיכא רשות ממון דגבוה דשייך אליו המעש"ש, אלא דדיני מע"ש המגבילים את הבעלים מלהשתמש במעש"ש כבעלים זה חשיב ממון גבוה, וכלפי הדברים שאין בהם הגבלה והבעלים יכול להשתמש כרצונו כלפי זה לא הוי ממון גבוה, ומשום דמע"ש לא הוי ממון גבוה בעצם וכמש"נ דליכא רשות ממונית בגבוה דמעש"ש, אלא דהדינים המגבילים את השימוש של הבעלים חשיב כממון גבוה שאין לבעלים את הזכות ממון להך דינים הוא מוגבל בהם, ולכך כיון שיש לבעלים זכות לאכול את המעש"ש כלפי זה הוי ממון בעלים ויכול למכור את הך זכות ולקבל כסף,

ובשע"י [שער ו' פט"ז] כתב כיסוד הנ"ל וכתב להוכיח כן מהא דקיי"ל בגמ' [ב"מ דף נ"ג ע"א] דמע"ש בטל ברוב, ואם מע"ש הוי ממון גבוה דיש לרשות גבוה את הממון הרי בעלות ממונית לא פוקעת ע"י ביטול ברוב, אלא בהכרח דלכל הדברים שהתורה נתנה לו רשות להשתמש כלפי זה חשיב כבעלים, דלא הוי ממון גבוה בעצם, אלא רק כלפי הדברים שהתורה אסרה עליו לעשות במעש"ש בדברים האלו חשיב דהוי הגבלה בבעלותו ואינו שלו לגבי הנך דברים.

ולפי"ז לכך כתב הרמב"ם שא"א לקדש אשה במעש"ש כיון שאינו שלו לעשות חפציו היינו דכיון דמדיני המעש"ש לא לקדש אשה דהוי ביזיון למעש"ש וכמו שאינו מוכר מעש"ש לכתחילה מדין הבזיון שוב כבר פקע הבעלות של הבעלים, דכלפי הדברים שמדיני המעש"ש שהתורה אסרה עליו לעשות כלפי זה אמרינן דממון גבוה היינו שבעלותו מוגבלת ולכך אינו יכול לקדש בו אשה.

ובשיעורי הגר"ש רוזובסקי [קדושין דף נ"ג אות תס"ג] ביאר הא דמצינו בגמ' מנחות [דף פ"ב] שאדם יכול להתפיס מעות מע"ש בקדושת שלמים, ולכא' צ"ב דלר"מ דממון גבוה הרי אדם לא יכול להקדיש בדבר שאינו ברשותו, אמנם להנ"ח ניחא דמע"ש לכו"ע בדברים שיש לבעלים זכות הוי ממון בעלים, ולכך כיון שדינו של מעש"ש להיות שלמים איכא זכות לבעלים לעשותו שלמים.

ולפי"ז מתבאר היטב מש"כ התו"י שהכהן יכול למכור את הקדק"ד בשו"פ ומ"מ אינו יכול לקדש אשה, דכשמוכר מוכר את הזכות אכילה שיש לו בבשר ויכול למכרו וקבל עליו שו"פ, ומ"מ א"א לקדש בו אשה, ובזה יש לבאר בתרי אנפי או דכשמקדש אשה מקדש בגוף הבשר וזה אינו שלו, או דאיכא דין שאסור לקדש אשה כמו שאסור למכור משום דהוי בזיון בדבר וממילא כלפי הך השתמשות אינו שלו, וכמש"נ בשם הגר"ח דכלפי הדברים שהתורה הגבילה את ההשתמשות של הבעלים חשיב ממון גבוה.

# מעש"ש חוץ לירושלים – משנה א'

במשנה מעש"ש אין מוכרין אותו, ובר"ש אפי' להוליכו לירושלים.

מבואר בר"ש דמיירי במעש"ש חוץ לירושלים, וכתב הר"ש בשם הירושלמי דמתני' כר"מ דמעש"ש ממון גבוה דלר"י דמעש"ש ממון הדיוט לא חמיר מתרומה שאפשר למוכרה.

ורעק"א [בגליון המשניות] הק' דבתוי"ט כתב דמוכח בגמ' סנהדרין [דף קי"ב] דמעש"ש חוץ לירושלים לכו"ע הוי ממון גבוה וא"כ גם לר"י א"א למכור מעש"ש חוץ לירושלים, וכתב רעק"א דברע"ב דכתב דמיירי חוץ לירושלים מוכח דסובר דגם מעש"ש חוץ לירושלים לר"י הוי ממון הדיוט, ועיין בבועז שהביא את השקו"ט עם רעק"א דזה תלוי בב' הלישנות ברש"י שם בסנהדרין, דבגמ' שם מבואר דעיסת מעש"ש מחוץ לירושלים לכו"ע פטורה מחלה, וכתב רש"י שם ב' לישנות בטעם הפטור האם משום דאינו ראוי לאכילה או משום דהוי ממון גבוה.

ובבית הלוי

כתב דשאני מעש"ש ממון גבוה דר"מ ממעש"ש חוץ לירושלים דהוי ממון גבוה לר"י, דלר"מ דסובר דמעש"ש בעצם הוי ממון גבוה אינו שלו ואינו יכול למכרו, אבל לר"י דבירושלים הוי ממון הדיוט ורק מחוץ לירושלים הוי ממון גבוה משום האיסור אכילה, מ"מ גם מחוץ לירושלים נשאר לו בעלות מסויימת שהרי יכול להביאו לירושלים ולאכלו ולכך יכול גם למכרו, והיינו דבכל מעש"ש אפי' דהוי ממון גבוה יש לו בעלות לאכילה, ומ"מ משום הבעלות לאכילה לא סגי להחשב בעלים לענין מכירה, אבל לר"י דיש לו בעלות לקחתם לירושלים ולהפכם לממונו דבירושלים הוי ממון הדיוט בזה סוברים הראשונים דגם חוץ לירושלים יש לו בעלות למכרו.

ובעיקר הדבר אם מעש"ש בגבולין הוי ממון גבוה לר"י פליגי בזה הראשונים יעויין תוס' בבכורות [דף נ"ג] ובתוס'

ולכא' צ"ב מדוע שבגבולין מעש"ש לר"י יהיה ממון הדיוט, דאם ר"י סובר דמעש"ש ממון הדיוט מאי שנא בירושלים ומאי שנא בגבולין, ולדעת הגר"ח ניחא דהדין ממון גבוה אינו דאיכא רשות ממונית לגבוה, אלא דדיני האיסור דמעש"ש הוי הגבלה בממון הדיוט וממילא חשיב כממון גבוה, ולפי"ז ניחא דבירושלים דרשאי לאכלו סובר ר"י דהוי ממון הדיוט, משא"כ בגבולין שאסור לאכלו א"כ אין לבעלים בזה בעלות ולכך מודה ר"י דחשיב ממון גבוה.

[ועיין בשאגת אריה (סי' י"ז) דנקט דאפי' לשיטות הראשונים דמעש"ש בגבולין גם לדעת ר"י הוי ממון גבוה, מ"מ מעש"ש בירושלים שנטמא אפי' שאינו בר אכילה הוי ממון הדיוט, וצ"ב מאי שנא בגבולין דכיון שאינו בר אכילה חשיב ממון גבוה א"כ גם מעש"ש בירושלים שנטמא אינו בר אכילה, ולפמש"נ בשם הגר"ח ניחא דמעש"ש בגבולין דאינו בר אכילה משום דניתן לאכילה רק בירושלים לכך חישב דאיכא הגבלה בבעלות הבעלים והוי ממון גבוה דלא ניתן מעש"ש בגבולין לבעלותו לאכילה, משא"כ במעש"ש שנטמא דהוי חיסרון צדדי של טומאה בזה לא חשיב הגבלה בבעלות הבעלים ולר"י חשיב עדיין ממון בעלים.

# אין ממשכנין – משנה א'

במשנה ואין ממשכנין.

בר"ש הביא מהירושלמי שהטעם שאין ממשכנין מפני שכתוב בו ברכה, ויל"ע דברמב"ם [פ"ג הי"ז] כתב דאין ממשכנין משום דהוי ממון גבוה והוי חד דינא שאין מוכרין משום דהוי ממון גבוה, וצ"ע דבירושלמי מבואר שהטעם הוא משום דלא הוי ברכה.

ולפמש"נ לעיל בשם הגר"ח ניחא דהדין ממון גבוה לא הוי דין בעצם דמעש"ש שייך לרשות ממונית של גבוה, אלא דכל דיני האיסורים שאסור לעשות במעש"ש כלפי זה לא הוי ממון הדיוט, ולפי"ז ניחא דכיון דאיכא דין ברכה שאסור למשכן ממילא גם כלפי משכון הוי ממון גבוה דלא חל המשכון.

# ב' דיני מכירה – משנה א'

בר"ש כתב [בשם הירושלמי] דאין מוכרין אותו אפי' להוליכו לירושלים, וכתב בתוס' חדשים פי' שישאר בקדושתו והלוקח יולכנו לירושלים, אבל אם מוכרו שיצא לחולין והמעות יתפס בקדושתו מותר, וכ"כ הרע"ב [בפ"ד משנה ו'] שאם מוכר בשביל שיצא לחולין מותר והא דתנן שאסור למכור מעש"ש היינו בגוונא שמוכר ושישאר הקדושה והקונה יוליכו לירושלים.

והחילוק בין מוכר ע"מ שיתחלל המעות שמותר למוכר ע"מ שהכסף ישאר בקדושתו שאסור, י"ל דיסוד האיסור מכירה הוא מטעמיה דזילזול, ולכך רק אם מוכר ע"מ שישאר בקדושתו הוי זילזול בקדושת מעש"ש, משא"כ אם מוכר בשביל שיתחלל הקדושה לא הוי זילזול במעש"ש דהרי מעביר את קדושתו.

אמנם י"ל באופ"א דכשמוכר ע"מ שיתחלל אינו מוגדר מעשה מכירת מעש"ש אלא מעשה חילול, ובזה נאמר בתורה דאיכא אפשרות של חילול המעש"ש, משא"כ כמשמוכר ע"מ שישאר בקדושתו הוי מעשה מכירת מעש"ש וע"ז איכא איסור למכור מעש"ש.

אלא דיל"ע מהו הגדר דאפשר למכור מעש"ש שיתחלל הקדושה ואפשר למכור מעש"ש שלא יתחלל הקדושה, דממ"נ אם מכירה מחללת את הקדושה איך הוא יכול לפעול ולחשוב שלא יתחלל הקדושה, ואם מכירה לא מחללת את הקדושה מה יהני שחושב לחלל את הקדושה.

ונראה דהא דמכירה מחללת את הקדושה היינו משום דהעמיד דברים אחרים כנגד המעות מעש"ש והוי כגדר פדיון דכל שהעמיד דבר אחר כנגד קדושת המעש"ש הוא עומד תחתיו ועוברת הקדושה, וא"כ י"ל דתלוי בדעת הבעלים, דאם מוכר ע"מ שיתחלל הקדושה היינו שמעמיד את הפירות האחרים כנגד קדושת המעש"ש, אבל אם בדעתו שלא יתחלל הקדושה א"כ קובע שקונה פירות בכסף מעש"ש אבל לא שהפירות יעמדו במקום קדושת המעש"ש ולא מתחלל המעות.

# מעש"ש לתת מתנה – משנה א'

במשנה אבל נותנין זה לזה מתנת חינם.

בר"ש הביא מהירושלמי דפליגי אם מתנה כמכר, ולמ"ד מתנה כמכר אסור ליתן מעש"ש במתנה, והא דתנן שנותנים זה לזה מתנת חינם מיירי שמזמין את חבירו שיאכל אצלו.

בגמ' קדושין [דף נ"ד ע"ב] והתנן הפודה מעש"ש שלו מוסיף חומש בין משלו בין שניתן לו במתנה מני אילימא ר"מ היא מי מצי יהיב ליה במתנה והאמר מעש"ש ממון גבוה הוא אלא לאו ר"י, מבואר בגמ' דפשיטא לגמ' דלר"מ דמעש"ש ממון גבוה אינו יכול לתת את המעש"ש במתנה, והכא מבואר בירושלמי דתלוי אם מתנה כמכר, ולמ"ד מתנה אינה כמכר יכול ליתן במתנה גם לר"מ.

וברמב"ם [פ"ג הי"ז] כתב מע"ש ממון גבוה הוא וכו' לפיכך אינו נקנה במתנה, ובהי"ח כתב הרמב"ם אבל אומר לו הא לך יין שאין לי שמן וכו' ומבואר שיכול לתת במתנה מעש"ש.

ובתורת זרעים כתב לבאר דכל הנידון בירושלמי אם מתנה כמכר היינו לגבי האיסור דהאיסור במעש"ש הוא למכור ולתת מתנה ליכא איסור, אבל גם במתנה לא חל הקנין ולא נעשה של חבירו לר"מ דע"ז אמרינן בגמ' קדושין דפשיטא דלר"מ דממון גבוה הוא לא חל הקנין במתנה, דאע"ג דליכא איסור לתת במתנה לא חל הקנין כיון דהוי ממון גבוה, ומיושב סתירת הרמב"ם דבהי"ז כתב הרמב"ם לפיכך אינו נקנה במתנה דמיירי הרמב"ם בחלות הקנין וע"ז כתב הרמב"ם דכיון דמעש"ש ממון גבוה לא חל קנין המתנה, ובהי"ח מיירי הרמב"ם בהיתר ואיסור וע"ז כתב דמותר לתת במתנה.

אלא דלמבואר לעיל בשם הגר"ח דהדין מעש"ש ממון גבוה אינו דין בעצם דהמעש"ש שייך לרשות ממונית דגבוה, אלא דדיני הקדושה והגבלות מחמת האיסור מגבילות ומפקיעות את הזכות ממון של הבעלים, ולפי"ז אם נימא דאם מתנה אינה כמכר ליכא איסור לתת מעש"ש במתנה א"כ גם חל הקנין, דהרי יש לבעלים בעלות ממונית לאכילה וכל שליכא הפקעה מחמת דיני המעש"ש לעשות את הך מעשה גם חל הקנין משום דכל דליכא הגבלה איסורית לגבי זה נשאר בעלות הבעלים.

ובתורת זרעים שם מביא דבירושלמי מבואר שגם לענין קנין תלוי אם מתנה כמכר או מתנה אינה כמכר אליבא דר"מ, וא"כ מפורש בירושלמי כדעת הגר"ח דאם מתנה אינה כמכר אפשר לתת מעש"ש במתנה וחל הקנין אליבא דר"מ אפי' דמעש"ש ממון גבוה והיינו משום הסבר הגר"ח דכל דליכא הגבלה איסורית ממילא ליכא הגבלה ממונית, וצ"ל לדעת הגר"ח דהסוגיא בקדושין סברה דמתנה כמכר.

ובאופ"א נראה ליישב את הקושיה איך פשיטא לגמ' דמעש"ש א"א לתת מתנה לר"מ משום דממון גבוה הרי אם מתנה אינה כמכר מבואר בירושלמי דאפשר לתת מעש"ש במתנה, ונראה עפ"י משכ"כ בבית הלוי [ח"א סי' כ"ז סק"ח] דכל דברי הגמ' בקדושין שם דלר"מ לא הוי מתנה היינו לענין להוסיף חומש דהדין להוסיף חומש הוי רק כשיש לו בעלות גמורה בפירות לכל מילי, משא"כ לר"מ דהוי ממון גבוה אפי' שחל המתנה למ"ד מתנה אינה כמכר אבל מ"מ אין לו בעלות גמורה בפירות ואינו מוסיף חומש, והיינו דאע"ג דהבעלים עצמו אע"פ שאינו בעלים גמור דהרי הוי ממון גבוה מ"מ כיון שהפירות בטבלם היו שלו לגמרי והיה לו בזה בעלות גמורה לכך גם במעש"ש חשיב בעלים שצריך להוסיף חומש, משא"כ כשנותן לאחר והאחר בעלותו רק על ממון גבוה בזה לא חשיב בעלים לענין להוסיף חומש.

# קידושי אשה במעשר בהמה – משנה ב'

במשנה מעשר בהמה אין מוכרין אותו וכו' ואין מקדשין בו את האשה.

ברש"י חולין [דף קל"ז ע"א] הביא ל"א דמעשר בהמה אינו נכסי בעלים לקדש בו את האשה דהא כתיב לא ימכר, וכתב רש"י וז"ל ולאו מילתא הוא דאפ"ה ממון בעלים הוא ומקדשין בו דתנן המקדש בחלקו בין בקק"ל ואמרי' טעמא דלאחר שחיטה לאו דידיה הוא דמשולחן גבוה קא זכו אבל מחיים דידיה הוא, ותמוה [ועמד בזה הרש"ש שם] הרי תנן להדיא במתני' דמעשר בהמה אין מקדשין בו את האשה.

ובתורת זרעים כתב [כעין מש"כ לגבי מתנה] דחלוק האיסור מהחלות, דהא דתנן במשנה דמעש"ש אין מקדשין בו את האשה היינו דאיכא איסור לקדש בו את האשה כמו שאסור למכור, אבל מ"מ שיטת רש"י דחל הקדושין, ומדוקדק לשון רש"י שכתב דאפ"ה ממון בעלים הוא ומקדשין בו היינו דהנידון ברש"י לגבי אם הוי ממון בעלים, אבל מ"מ אסור לקדש בו אשה.

ולפי"ז ה"ה במכירה דמעשר בהמה אסור למכרו אבל מ"מ אם מכר הוי מכירה דהרי הדין שלא מקדשים בו אשה הוי מהדין שאסור למכור, ולדעת רש"י הוי רק איסור מכירה, אבל לא הוי הפקעה בבעלות, דלעולם מעשר בהמה יש לבעלים בעלות ממונית למכור ולקדש אשה, אלא דאיכא איסור על הגברא למכור ולקדשה אשה.

ולפי"ז נמצא דפליגי ב' הלישנות ברש"י האם הדין דמעשר בהמה לא נמכר מקרא דלא ימכר בחרמים, האם הוי איסור גרידא או דהוי הפקעה דאין לו בעלות למכור, דהל"א ברש"י סברי דהוי דין דהפקעת בעלות דמעשר בהמה אינו ממונו ואינו יכול למכרו ולקדש בו אשה, ולדעת רש"י הוי רק איסור גברא לא למכור אבל לא פקע בעלותו והמכירה והקדושין חלים.

ברמב"ם [פ"ו מבכורות ה"ה] כתב מעשר בהמה אסור למכור אותו וכו' ויראה לי שהמוכר מעשר לא עשה כלום ולא קנה לוקח ולפיכך אינו לוקה כמוכר חרמי כהנים שלא קנה לוקח, ובנו"כ תמהו דהרמב"ם פוסק כרבא דאי עביד מהני וא"כ מדוע הכא לא קנה, ולמבואר לעיל הרמב"ם סובר כל"א ברש"י דהדין לא ימכר לא הוי רק איסור בעלמא אלא דנתחדש הפקעת הבעלות דליכא זכות מכירה ולכך לא חל המכירה.

# חילול מעש"ש על כסף שיש בו צורה – משנה ב'

במשנה אין מחללין מעש"ש על אסימון ולא על המטבע שאינו יוצא.

בגמ' ב"מ [דף מ"ז ע"ב] מבואר דפליגי ר' דוסא וחכמים אם מחללין מעש"ש על אסימון ואמרינן בגמ' ושוין שאין מחללין על מעות הניתנים בסימן לבית המרחץ,

בגדר אסימון פליגי רש"י ותוס' [בב"מ דף מ"ד ע"א] דרש"י פי' אסימון שאין בו צורה כלל, ובתוס' שם פי' בדעת רש"י דהיינו אפי' אם יש בו צורה אבל מיירי דהוי צורה שאינה חשובה, ולפי"ז לר' דוסא אפשר לחלל על כסף שאין בו צורה, ולדעת חכמים א"א לחלל מעש"ש על כסף שאין בו צורה, והא דחלוק כסף שאין בו צורה ממטבע שניתן לסימן בבית המרחץ פי' התוס' שם דאסימון הם מעות שנעשו ברוחב ובעובי ובמשקל המטבע היוצא בעיר ובדבר מועט יטביעו הרבה מהם ולכך לר' דוסא על אסימון מחללים ועל מטבע שניתן לסימן בבית המרחץ לא מחללים, וצ"ב מהו העדיפות לר' דוסא במה שבדבר מועט יטביעו הרבה מהם דנעשה כמו מטבע רגיל הרי מ"מ עכשיו עדיין לא נטבע ואין בו צורה, ונראה דהדין כסף צורה לא הוי גזה"כ בעלמא, אלא גדר הדין דכסף צורה היינו דבעינן מטבע שיש לו חשיבות מטבע, ומטבע שאינו יוצא משום דנפסל וכדו' אינו חשוב, וכן אם לא הוי מטבע בלא צורה אין בו חשיבות מטבע וסובר ר"ח [לדעת רש"י] דאם נעשה כדרך המטבעות ובקל יטביעו בו יש לו חשיבות מטבע ומחללים עליו.

ובתוס' פי' בשם ר"ת דאסימון היינו כסף שיש בו צורה אלא דאינו יוצא בהוצאה, ומשמע בתוס' שם דאינו יוצא לגמרי בהוצאה, וקשה [וכה"ק הר"ש כאן] דהרי תנן במתני' שלא מחללים על אסימון ולא על מטבע שאינו יוצא, ואם אסימון אינו יוצא בהוצא תיפו"ל שלא מחללים על אסימון משום דאינו יוצא בהוצאה ומהו אסימון ומהו שאינו יוצא בהוצאה, ועוד קשה דר' חסדא סובר דמחללים על אסימון ואם אסימון אינו יוצא בהוצאה איך סובר ר"ח דמחללים על אסימון הרי תנן במתני' דלא מחללים אל מטבע שאינו יוצא בהוצאה.

וברמב"ן [ב"מ בריש הזהב] כתב דאסימון הוי מטבע שיש עליו צורה אלא שנשבר או נסדק וצורתו אינה חשובה ואינו יוצא למקח וממכר אלא בשוויה כלומר בשווי כסף שבו, ואין המלך ובני המדינה מקפידין בהוצאתו במדינה שהרי הוא מטבע שלהם ואינו פסול אלא שנשברה או נסדקה צורתו, ולכך לת"ק לא מחללים משום דכיון שאין צורתו חשובה ושוה רק ככסף שאינו טבוע חשוב פירות, ולפי"ז ניחא דר' חסדא סובר דמטבע שאינו יוצא היינו דנפסל לא חשיב כלל מטבע דאיבד את חשיבותו לגמרי, משא"כ הך מטבע שהמלך ובני המדינה לא מקפידים ויש לו את שוויותו אפי' שלא חשיב מטבע מ"מ יש לו עדיין חשיבות מטבע כיון שאפשר להשתמש בו לשוויו.

ולפי"ז י"ל דמאי דכתב ר"ת שאסימון מיירי שאינו יוצא בהוצאה היינו דאינו יוצא בהוצאה ע"י הטבעא שבו, ומ"מ לא נפסל לגמרי ויש למטבע את שוויותו ולכך לא הוי כמו מטבע שנפסל לגמרי ולדעת ר"ח אפשר לחלל על אסימון.

ברמב"ם [פ"ד ה"ט] כתב ואין פודין בפחות מפרוטה מפני שהוא כפודה באסימון, עיין בכסף משנה שמקור דברי הרמב"ם מהירושלמי, וביאר שהכונה שהמטבע שוה פחות מפרוטה, וצ"ב מהו השייכות בין מטבע פחות מפרוטה למטבע שאין בו צורה, ונראה [ע"ד מש"נ בשיטת רש"י] דהדין מטבע שיש בו צורה היינו חשיבות מטבע דהוי דרגת חשיבות דמטבע ולכך בעינן מטבע שיש בו צורה, וסובר הירושלמי דמטבע שאין בו פרוטה לא חשיב מטבע דאין בו חשיבות מטבע ולכך הוי ככסף שאין בו צורה דלא הוי מטבע.

# הטעם שאין מחללים על מטבע שאינו יוצא בהוצאה – משנה ב'

במשנה ולא על המטבע שאינו יוצא.

הטעם שלא מחללים על מטבע שאינו יוצא, ברש"י ובראשונים ב"ק [דף צ"ז ע"ב] כתבו דלאו כסף צורה קרינא ביה, והביאור דהדין צורה היינו חשיבות מטבע דע"י צורתו יוצא טובא בהוצאה ובזה חשיב מטבע דע"י צורתו יוצא בהוצאה, ולכך כשאינו יוצא בהוצאה איבד את מעלת צורתו והוי כמטבע שאין בו צורה, ויעויין לשון הראב"ד [שם בשיטמ"ק] אין מחללין על מעות שאינן יוצאין אע"פ שיש עליהן צורה מפני שבטלה צורתן.

אמנם ברמב"ם [בפי' המשנה ובהל'] כתב שהטעם שלא פודים במטבע שאינו יוצא בהוצאה משום שנאמר ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך עד שיהיה ראוי להוצאה, ובמקד"ד [סי' נ"ח] הביא דבשו"ע [של"א סעי' קל"ח] הביא ב' שיטות אם בזה"ז מותר לחלל על מטבע שאינו יוצא באותו זמן ובאותו מקום ועל מעות שאינן ברשותו, וכתב דלדעת הרמב"ם נראה לחלק בין מטבע שאינו ברשותו למטבע שאינו יוצא, דמטבע שאינו ברשותו דהוי מדין וצרת הכסף בידך שיהיו מצויין בידך א"כ גם בזה"ז בעינן כסף ברשותו דאין חילוק בין הזה"ז לזמן המקדש, משא"כ הדין כסף שיוצא בהוצאה שלדעת הרמב"ם הוא מדין מקרא דונתת בכל אשר תאוה נפשך שהוא מדין ראוי להוצאה לא שייך בזה"ז משום דבזה"ז אם קנה פירות במעות מע"ש לא קנה מעשר, מבואר במקד"ד דפי' דלדעת הרמב"ם הדין כסף שיוצא בהוצאה הוא דין בעצם דבעינן כסף שיכול להשתמש בו ולקנות בו מעשר, ולכך כתב דבזה"ז דלא קנה מעשר אין דין כסף שיוצא בהוצאה.

אמנם יל"ע בזה די"ל בדעת הרמב"ם דהדין כסף שיוצא בהוצאה הוא דין בחשיבות המטבע דלא סגי במטבע שיש בו צורה אלא בעינן כסף שיש בו חשיבות של יוצא בהוצאה, והרמב"ם סובר דמטבע שאינו יוצא לא הוי חיסרון בחשיבות הצורה שבו, ובעינן קרא מיוחד למטבע שיוצא בהוצאה, אבל הגדר בגזה"כ הוא דבעינן חשיבות מטבע של יוצא בהוצאה א"כ גם בזה"ז בעינן מטבע שיוצא בהוצאה משום דבלא"ה אין בו חשיבות מטבע.

ונראה להוסיף בזה דברים דברמב"ם מבואר דמטבע שאינו יוצא בהוצאה לא מתבטל הצורה שבו, ופליג על הראשונים שכתבו דמטבע שלא יוצא בהוצאה בטלה צורתו, והביאור בדברי הרמב"ם דכסף שאינו יוצא בהוצאה כתב הרמב"ם [פ"ד ה"י] שאינו יוצא באותו מקום ובאותו הזמן והיינו דלא מיירי שאינו יוצא בכלל אלא אפי' שיוצא בזמן אחר ובמקום אחר פסול לפדיון מעש"ש ובהכרח דלא הוי משום חיסרון צורה, דאם אינו יוצא בכלל דאינו יוצא בכל מקום ובכל זמן י"ל דבטלה צורתו, משא"כ אם רק לא יוצא באותו מקום ובאותו זמן לא בטלה צורתו, וע"ז הביא הרמב"ם דהפסול הוא משום דילפינן מקרא דבעינן מטבע שראוי להוצאה.

והביאור בשיטת הי"א בשו"ע [שהובא במקד"ד] דבזה"ז לא בעינן מטבע שאינו יוצא בהוצאה ולא בעינן שיהיה המטבע ברשותו, נראה דסברי הנך שיטות דהחיסרון דמטבע שאינו יוצא בהוצאה ואינו ברשותו משום דחסר בחשיבות המטבע, דמטבע שאינו יוצא ואינו ברשותו דהיינו שאינו יכול לקנות אם המטבע דברים חשיב דאיכא חיסרון בחשיבות המטבע, משא"כ בזה"ז דבין כך המטבע לא עומד לצאת בהוצאה ליכא חיסרון בחשיבות המטבע כשאינו יוצא בהוצאה ואינו ברשותו דבין כך לא עומד לקנות בו דברים.

# חילול על מטבע שאינו ברשותו – משנה ב'

במשנה ולא על המעות שאינן ברשותו.

בר"ש הביא את הגמ' ב"ק [דף צ"ח ע"א] מתיב רבא

מבואר בגמ' דאיכא דין מיוחד במעש"ש דאע"פ דכסף שנמצא בים הגדול לא חשיב אבוד והזורק מטבע של חבירו לים הגדול פטור משום דיכול לומר לו הא מנך קמך, מ"מ בעינן כסף שיהיה מצוי בידו, ויל"ע אם הוי דין מיוחד בדיני מעש"ש דבעינן כסף שמצוי בידו וכמו דאיכא גזה"כ מיוחדת דבעינן כסף שיש בו צורה וכדו', או דילמא דהוי דין בכל חלות הקדש ופדיון דלא חל קדושה ולא נפדית הקדושה במעות שאינן בידו.

ובר"ש כאן מוכח דהוי דין מיוחד במעש"ש, דהר"ש הק' איך תנן [בפ"ד משנה ה'] דאם עומד בגורן מחלל על מעות שבביתו, ותי' דחשיב מעות שברשותו כיון שהם במקום המשתמר ואם הוי דין כללי בהקדש ודאי דבעלמא מעות שהם בביתו והוא לא בביתו חשיב מעות שברשותו אלא בהכרח דהכא איכא דין מיוחד דמעות שבידו ולכך סק"ד דהר"ש דגם מעות שבביתו אם הוא אינו בביתו לא חשיב מצוי בידו, ותי' דכל מקום שמשתמר בשבילו חשיב מצוי בידו.

ובגמ' [ב"ק דף קט"ו ע"ב]

ויעויין ובפנ"י שם דמשמע מדבריו דלא הוי הלכה רק בפדיון מעש"ש, אלא בכל הקדש איכא להך הילכתא דבעינן שהמעות יהיו ברשותו, אמנם בקוב"ש ב"ק [אות קל"ג] כתב דהוי הלכה מיוחדת בפדיון מעש"ש וכדמשמע בגמ' בדף צ"ח עיי"ש.

# בגדר הדין דמעות מעש"ש צריך לקנות מהם בהמה לשלמים - משנה ג'

במשנה הלוקח בהמה לזבחי שלמים או חיה לבשר תאוה יצא העור לחולין אע"פ שהעור מרובה.

בפי' הרא"ש כתב שכך היא עיקר מצות מעות של מעש"ש להקריב בהם זבחי שלמים דילפינן שם שם מהר עיבל, מבואר בדעת הרא"ש דעיקר המצוה דמעות מעש"ש הוא לקנות בהם בהמה להקריבה לשלמים, וכ"מ מהא דאם אדם קונה בהמה לבשר תאוה איכא קנסא דרבנן עיין במשנה ד'.

אמנם ברמב"ם בפי' המשנה כתב מותר לקנות בהמה לזבחי שלמים ממעות מע"ש, משמע ברמב"ם דהוי רק היתר שמותר לקנות בהמה לזבחים שלמים, וצ"ב דבמשנה לקמן מבואר דאיכא הלכה בדוקא לכתחילה לקנות מכספי מעש"ש בהמה לשלמים ואיך כתב הרמב"ם רק לשון מותר לקנות בהמה לשלמים, ובמשנה ראשונה עמד בזה בסתירת דברי הראשונים ור"ל דכל הדין לקנות מכסף מעש"ש בהמה לזבחי שלמים הוי דין דרבנן בעלמא עיי"ש בדבריו וצ"ב דבמשנה לקמן משמע דהוי דין דאורייתא וצ"ע בזה.

ונראה דבדין שקונים בהמה לשלמים מכספי מעש"ש איכא בזה ב' הלכות, א' דבעלמא איכא דין בקדושת קרבן דאינו בא אלא מן החולין, וא"כ לולי הדין המיוחד במעש"ש איכא דין בשלמים שבאים רק מחולין, ובזה בעינן לדין היתר דהתורה התירה להביא שלמים מכסף מעש"ש ולא נימא דבעינן דוקא כסף חולין, ומ"מ איכא עוד דין דמדיני מעשר צריך לקנות בהמה לשלמים והוי הלכה בדיני מעשר, ומעתה נראה דכשבאים מדין שלמים שאפשר להביאו מכסף מעשר זה הוי רק היתר בשלמים שאפשר להביאו מכסף מעשר, משא"כ בדין מעשר הוי מצוה וחיוב שמדיני מעשר להביא מכסף מעשר קרבן שלמים.

# בגדר הדין דיצא העור לחולין – משנה ג'

במשנה הלוקח בהמה לזבחי שלמים או חיה לבשר תאוה יצא העור לחולין אע"פ שהעור מרובה.

כתב הר"ש ואין צריך לאכול דמי העור בירושלים, והיינו דבעצם הכסף ניתן גם בשביל הבשר וגם בשביל העור, והעור אינו עומד לאכילה, א"כ הכסף שבשביל העור לא נתחלל ולא נעמד לאכילה, וא"כ היה צריך לכא' לאכול כנגדו, ובזה חידשה המשנה דהעור יצא לחולין וליכא דין בעור שיאכל כנגדו, ובגמ' ערובין [דף כ"ז ע"ב] והתניא בן בג בג אומר בבקר מלמד שלוקחין בקר ע"ג העור, וכתב רש"י ללמדך שלוקחים בקר אגב עורו ויצא העור לחולין וא"צ למכרו ולחזור ולאכלו בירושלים, מבואר ברש"י כמש"נ דבלא קרא כיון שקנה בכסף בקר והכסף הוא גם עבור העור א"כ הסכום שכנגד העור לא נאכל וקס"ד שצריך לאכול ולהעמיד אוכל כנגד העור.

ובגדר הקמ"ל קרא שלוקחים בקר ע"ג העור אין לומר דהיינו הבלעה דמוכר לו את הבשר בכל הכסף ונותן לו את העור בחינם, א' דא"כ מדוע בעינן קרא הרי מהני הבלעה בכה"ת כולה, כדאמרינן בגמ' סוכה, דהלוקח לולב מעם הארץ בשביעית נותן לו אתרוג במתנה, ועוד דבגמ' שם אמרינן דמבקר ילפינן שלוקחים בקר ע"ג העור ומצאן ילפינן שלוקחים צאן ע"ג גיזתה וכתב רש"י דבעינן לעוד ילפותא כיון דאיכא גם את הצמר וגם את העור, ואם הוי הבלעה דהכסף אזיל על הבשר ושאר הדברים במתנה לכא' קשה מאי נפק"מ אם איכא דבר אחד בהבלעה או ב' דברים בהבלעה, וכן שם בעינן לעוד ילפותא שלוקחים יין ע"ג הקנקנן הרי דלא הוי מדיני הבלעה דעלמא.

וברמב"ם בפי' המשנה כתב וז"ל יצא העור והקנקן לחולין אי"ז אלא כשהמוכר אינו יודע לסחור ואינו סבור שמכר אלא את הבשר והיין בלבד, ואינו משגיח בעור ולא בקנקן, ולפיכך יצא לחולין לפי שלא קנהו במעות מעשר שני, ובספר יתרון האור על המשניות [מובא בהגהות וציונים בסוף המשניות] פי' דברי הרמב"ם דהוי מדין הבלעה דשביעית דהמקח נעשה רק על הבשר ואת העור והקנקנן מקבל בחינם, והק' כנ"ל דהרי בשביעית לא בעינן קרא ועוד מדוע בעינן קרא לעור וצמר וקנקנים.

ובאמרות אברהם מבאר דבשביעית המקח נעשה בין הלוקח והמוכר ולכך יכולים להחליט ביניהם שכל הכסף ניתן בעבור הלולב והאתרוג במתנה, משא"כ במעש"ש שמותר לקנות רק בשוויו וא"א סתם להעמיד את הבשר לחודא במחיר של בשר ועור ולכך בלא קרא א"א לעשות את צורת ההבלעה דשביעית, וקמ"ל קרא שאפשר לעשות הבלעה, והוי חידוש שניתן לשלם את כל הכסף בעד הבשר, ונתחדש רק בדברים שהם טפלים כמו עור וצמר וכדו' דבכה"ג שייך לומר שהמחיר בעצם לא הוי בעד העור אלא כלול במחיר הבשר, והיינו דבעצם סתם לא שייך להעלות את מחיר הבשר אבל מחמת העור והצמר שהם טפלים יכול ליתנם בחינם ובעד זה לעלות את מחיר הבשר.

ובדרך אמונה ובבאור הלכה [ריש פ"ח] מעמיד מחלוקת בין הרמב"ם לשאר הראשונים, דברמב"ם מבואר דהגדר בטפילות שלא קנה את העור והכסף הוא רק בעבור הבשר, ולפי"ז אפי' אם לא אכל את הבשר העור אינו קדוש בקדושת מעש"ש, ולדעת הר"ש ושא"ר המקח הוא של הכסף גם כנגד הבשר וגם כנגד העור, אלא שלאחר שאכל את הבשר חשיב דנתקיים כל דין המעש"ש והביא את הכסף ליעודו והעור לאחר אכילת הבשר יוצא לחולין, ונראה הביאור בזה דהרי עור וקנקנים בעצם אינם בר אכילה ואינם יכולים ליקנות בכסף מעש"ש, אלא דכל זמן שהם משמשים את הפרי חשיב כפרי וכיון שהם טפלים נתחדש בגזה"כ דקיום אכילה של הפרי חשיב קיום אכילה בכל הדבר ונשאר העור בטפילותו ויוצא לחולין ממילא דאינו עומד בעצם מצ"ע למעש"ש, אלא דעומד כמשמש לפרי וכשנאכל הפרי ונתקיים דינו פוקע הדין מעש"ש מהעור והקנקן דהוי רק משמש לפרי.

# מעש"ש במים ומלח - משנה ה'

במשנה הלוקח מים ומלח ופירות המחוברים לקרקע או פירות שאינן יכולין להגיע לירושלים לא קנה מעשר.

בפשטות בהנך דברים שלא קנה מעשר היינו שלא חל קדושת מעש"ש על הנך דברים וממילא לא יצא הכסף לחולין וכ"כ הרע"ב כאן.

אמנם ברמב"ם [פ"ז הי"ד] כתב הלוקח מים ומלח או פירות מחוברין או פירות שאינן יכולין להגיע לירושלים לא קנה המעשר אע"פ שיצא המעות לחולין, מבואר ברמב"ם דאע"פ שלא קנה המעשר והיינו שלא חל קדושת מעש"ש על הנך דברים מ"מ יצא הכסף לחולין וצ"ב איך יצאו המעות לחולין.

ובחי' רבינו חיים הלוי [מעש"ש פ"ח ה"ז] הביא את הרמב"ם הנ"ל [בעמוד מה' ד"ה והנה] וכתב וז"ל והרי בדין חילול פשיטא דכל שלא נכנס החולין תחתיו בקדושה א"כ אין כאן חילול כלל, ובע"כ דהוא דין מסויים במקח שמפקיע קדושת המעש"ש לגמרי אף אם אין דבר אחר נכנס כנגדו ואף בלא מעשה חילול, והיינו דבמעש"ש נתחדש דמלבד הדין חילול דפדיון שאם מעמיד פירות שיעמדו במקום המעש"ש ומתקדשים הפירות במקום הכסף מתחלל הכסף, איכא עוד דין פדיון ע"י מקח דבזה שעושה מקח בעד הכסף מעש"ש המקח עצמו הוי חילול למעש"ש.

ולפי"ז כשקונה במעש"ש עבדים וקרקעות ובהמה טמאה ג"כ יוצא הכסף לחולין, דהרי מבואר בדברי הגר"ח דבכל מקח אפי' בדברים שלא חל עליהם קדושת מעש"ש יוצא הכסף לחולין, וצ"ב דברמב"ם בהי"ז כתב לקח עבדים וקרקעות ובהמה טמאה בין בשוגג בין במזיד אם ברח המוכר הרי זה יאכל כנגד אותן המעות וכו' ולא הזכיר הרמב"ם שיצא הכסף לחולין וכל הדין יאכל כנגדן הוי קנס בעלמא, ועיין בחזו"א בגליונות שהק' כן.

ויעויין ברמב"ם בפי' המשנה בקדושין [פרק ב' משנה ח'] דהמקדש אשה בכסף מעש"ש לר"י מקודשת וכתב הרמב"ם שם דהכסף מתחלל מפני שמעש"ש בר חילול ולכך היא מקודשת, [וצ"ב מדוע לא נימא דמקודשת גם בלא שמתחלל הכסף דהרי לר"י מעש"ש ממון הדיוט ואפשר למכרו ויכול לעשות בו כל צרכיו, וצ"ל כיון שלכו"ע לא ניתן לקדש אשה לא חל הקדושין אם הכסף לא מתחלל דמעש"ש אינו יכול להיות לשימוש ולתמורה של קידושי אשה ולכך בעינן לומר שהכסף מתחלל[[1]](#footnote-1)].

וצ"ב הגדר בזה דמקח עושה חילול למעש"ש, וי"ל דכיון דמעש"ש עומד רק לאכילה בירושלים כל שעושה בו עוד דבר מלבד אכילה בירושלים חשיב חילול, וכעין שמצינו דמקח בקדשים הוי מעילה ועושה חילול, ה"נ במעש"ש כל מעשה שהוא לא מעשה שמהני מדיני מעש"ש הוי מעשה שינוי למעש"ש וחל חילול במעש"ש.

ולדעת הגר"ח רק בקנין שקונה מים ומלח הכסף יוצא לחולין, משא"כ אם יפדה ויחלל בעצמו מים ומלח בעד פירות או כסף מעש"ש לא יצאו הפירות או הכסף לחולין, ובחזו"א בגליונות הק' דבתורה ליכא ב' דיני חילול, אלא דנאמר בקרא ונתן הכסף וקם לו, ומהיכן הדין דאיכא ב' דיני חילול, גם חילול דברך מקח שבזה אפי' קנה מים ומלח יוצא לחולין, ועוד חילול דרך פדיון שרק דברים לאכילה שנכנסים בקדושה יוצא המעש"ש לחולין, ונראה דבאמת ב' הפדיון הוי דין אחד, דמקרא דונתן הכסף ילפינן שאפשר להעמיד תמורה למעש"ש, וכשהאדם עצמו מעמיד חשיב תמורה למעש"ש רק בדברים שאפשר לקיים דין מעש"ש ובלא"ה לא הוי תמורה למעש"ש ולכך ליכא חילול ע"י דברים שא"א לקיים בהם דין מעש"ש, משא"כ במקח אם אחר דהוי בעצם תמורה למעש"ש משום המעשה מקח בזה יוצא לחולין משום עצם העמדת המקח.

בחזו"א [בגליונות שם] פי' [וכ"כ בתורת זרעים] דכשקונה במעש"ש אוכל חל הקדושה על האוכל דמעש"ש מתחלל על אוכל, והדין שמים ומלח ודבר שאינו מתקיים א"א לקנות בו במעש"ש הוי הלכה בגברא דבהנך דברים אינו יכול לקיים מצות אכילה דמעש"ש, אבל הקדושה דמעש"ש יכול לחול על הנך דברים, ולכך כשקונה בכסף מעש"ש מים ומלח עובר הקדושה מהכסף למים והמלח, אלא מכיון דאיכא דין על הגברא שאינו יכול לקיים בהם מצות אכילה לכך פוקע מהמים ומהמלח קדושת מעש"ש, אבל כיון שעבר הקדושה מהכסף למים ומלח פקע הקדושה מהכסף.

ולפי"ז גם בלא מקח אלא דרך חילול שהאדם עצמו פודה פירות מעש"ש מהני שיפדם על מים ומלח ופוקע הקדושה מהפירות מעש"ש, דהקדושה עוברת בתחילה למים והמלח מיד פוקע הקדושה מהמים ומהמלח דאינם דברים שאפשר לקיים בהם דין אכילה ולכך פוקע מהם הקדושה.

אלא דיל"ע לדעת הרמב"ם דהמעות יוצאים לחולין מהו הדין דיאכל כנגדן, ולדעת רש"י דיאכל כנגדן היינו בשביל פדיון ודאי דלדעת הרמב"ם לא בעינן פדיון, אמנם למבואר שם בתוס' הוי מטעם קנס י"ל כן בדעת הרמב"ם, ועוד יעויין במשנה ז' דהבאנו דבחינוך מבואר דהדין יאכל כנגדן הוי מדין תשלומין וגם לפי"ז ניחא.

במקד"ד [סי' נ"ח

כתב לבאר דעת הרמב"ם עכ"פ המבואר בספר החינוך [מצוה תר"י] הובא לקמן משנה ז' דהדין יאכל כנגדן הוא דין תשלומין על מעש"ש, וכתב דכיון דמתחייב בתשלומין חל חילול והמעש"ש יוצא לחולין עיי"ש בכ"ד.

# ביאור בדברי הגר"ח

בחי' רבינו חייים הלוי כתב לבאר דברי הרמב"ם [פ"ז הי"ד] שכתב הלוקח מים ומלח או פירות מחוברין או פירות שאינן יכולין להגיע לירושלים לא קנה המעשר אע"פ שיצא המעות לחולין, ותמוה כיון שהמים והמלח אינם מתקדשים בקדושת מעש"ש איך יצא המעות לחולין, וכתב הגר"ח וז"ל והרי בדין חילול פשיטא דכל שלא נכנס החולין תחתיו בקדושה א"כ אין כאן חילול כלל, ובע"כ דהוא דין מסויים במקח שמפקיע קדושת המעש"ש לגמרי אף אם אין דבר אחר נכנס כנגדו ואף בלא מעשה חילול, ובחזו"א [בגיליונות] הק' דא"כ מדוע כשקונה עבדים ובהמה טמאה [לקמן הי"ז] לא כתב הרמב"ם שיוצא הכסף לחולין.

עוד יל"ע דפסק הרמב"ם [פ"ג הי"ז] דמעש"ש אין מוכרין אותו ולא נקנה במתנה ומשמע בדברי הרמב"ם דלא חל המכירה, ותמוה מדוע לא חל המכירה הרי במכירה יוצא הפירות לחולין.

ונראה דהנה החזו"א כתב לבאר דברי הרמב"ם דבמים ומלח דהוי אוכל חל החילול ועובר הקדושה מהכסף למים והמלח אלא דפוקע הקדושה כיון שמים ומלח א"א לקיים בהם דין האכילה, והיינו דמים ומלח שאני מקרקע ובהמה טמאה, דדברים שאינם אוכל מופקעים בעצם מקדושת מעש"ש, משא"כ מים ומלח דהוי אוכל אינם מופקעים בעצם מקדושת מעש"ש, אלא דלא מתקיים בהם דין אכילת מעש"ש, ולפי"ז נראה לחדש בדעת הגר"ח דכל דברי הגר"ח שבמקח יוצא הכסף לחולין היינו דוקא במקח של מים ומלח, דמים ומלח הוי אוכל וחל מקח המעש"ש דחשיב דהכסף מעש"ש קונה את המים והמלח ולכך הוי מקח שעושה חילול ויצא הכסף לחולין, משא"כ שקונה בהמה טמאה וכדו' דלא הוי כלל אוכל מדין המעש"ש לא חל כלל המקח ואפי' שנקנה לו הבהמה טמאה במעות אבל לא הוי מקח של מעש"ש ולא יוצא הכסף לחולין.

ובתוספת הסבר לפי דברי הגר"ח דהגדר במעש"ש ממון גבוה דדיני האיסורים דמעש"ש הוי הגבלה בזכות ממון של המעש"ש, ולכך הדין שלא קונים דברים שאינם אוכל הוי הגבלה במעות מעש"ש דלגבי הנך דברים אין לבעלים זכות ממון במעש"ש, וא"כ חשיב דהמעש"ש לא עביד מקח בדברים שאינם אוכל לכך אפי' שנעשה הקנין משום קנין מעות סתם לא יצא המעש"ש לחולין, דאין זכות במעש"ש לעשות מקח על עבדים ובהמה טמאה, משא"כ במים ומלח דהוי אוכל ליכא הגבלה במעות שאינם קונים מים ומלח אלא דלא חל הקדושה על מים ומלח, אבל כיון דנעשה המקח הוי מקח שעושה חילול אפי' שלא חל הקדושה.

ובעיקר דברי הגר"ח דמקח הוי חילול במעש"ש י"ל הגדר בזה עפ"י מש"כ הרמב"ם בפי' המשנה [סוף פרקין] על הא דתנן דלא קונים בכסף מעש"ש קיני זבים ושאר קרבנות וכתב הרמב"ם וז"ל וכל אלו אין אוכלים אותם בעליהן אבל העולה נשרפת והכהנים אוכלים החטאת וכו', וכבר בארנו שאין קונין במעות מעש"ש אלא דבר הראוי לאכילה ולשתיה ר"ל שיאכלו וישתו אותו הבעלים, מבואר ברמב"ם דבעינן להעמיד את הכסף מעש"ש לאכילת הבעלים, ולפי"ז ניחא דכל מקח בכסף מעש"ש כיון שמוציא את הכסף מרשות הבעלים דהיינו והכסף מעש"ש לא יעמוד ברשות הבעלים לאכילתו נמצא שלא עומד לקיום דינו שהבעלים יאכל לכך הוי מעשה חילול.

# דין מחיצות במעש"ש

במשנה ואם אין מקדש ירקבו.

ברמב"ם [פ"ו מבית הבחירה הט"ז] כתב ואוכלים קק"ל ומעש"ש בכל ירושלים אע"פ שאין שם חומה שקדושה ראשונה קדשה לשעתה וקדשה לעת"ל, ובראב"ד בהשגות הק' דמבואר במשנה בכמה מקומות דאם אין מקדש ירקב, הרי דלא קידשה לעת"ל.

ובמשנה למלך כתב דברמב"ם בהל' מעש"ש [פ"ב ה"א] כתב אבל אינו נאכל בירושלים אלא בפני הבית שנאמר וכו', מבואר דאיכא דין מיוחד במעש"ש דבעינן בית, ולכך אם אין מקדש יחרב דאע"פ דקידשה לעת"ל ולא חסר בקדושת המחיצות מ"מ בעינן שיהיה בית בנוי, דילפינן מבכור דאינו נאכל אלא בפני הבית.

עוד הק' הראב"ד

21

# בגדר יאכל כנגדן – משנה ז'

במשנה אין לוקחין עבדים ושפחות וקרקעות ובהמה טמאה מדמי מעש"ש ואם לקח יאכל כנגדן.

כתב הרע"ב כנגד מעות מעש"ש שהוציא בדברים הללו יוציא משלו ויקנה דבר שהוא אוכל ויאכל בקדושת מעש"ש.

בקדושין [דף נ"ו ע"א] פליגי בה רש"י ותוס', ברש"י כתב דהדין יאכל כנגדן הוא שמחלל על מעות אחרות את הכסף מעש"ש, ובתוס' הק' דבגמ' מוקמינן שברח המוכר וא"כ איך אפשר לחלל את המעות מעש"ש הרי אינם ברשותו וא"א לחלל מעות שאינם ברשותו.

וריב"א [בתוס' שם] פי' דהוי קנס ללוקח אבל המעות שאצל המוכר נשארים בקדושתם.

ובריטב"א שם ביאר בשיטת רש"י דכיון שהמוכר אינו רוצה לגזול את המעות אלא דהמעות ברשותו מחמת המקח והיה סבור שהמעות יצאו לחולין ואם המוכר היה יודע שהמעות לא יצאו לחולין היה מחזיר את המעות לכך חשיב שהמעות בידו כפקדון ובפיקדון אין חיסרון דאינו ברשותו.

בחינוך [מצוה תר"י] כתב מדיני המצוה מה שאמרו זכרונם לברכה מעשר שני [פ"ב מ"א] שמותר להוציאו בדברים שיסוך גופו בהם, שהסיכה בכלל אכילה ושתיה דכעין מזון היא לחזק הגוף ולהועילו, ומה שאמרו שאסור להוציא דמיו בשום דבר אחר חוץ מאכילה ושתיה וסיכה ואפילו יהיה דבר מצוה, ולשון ספרי שלא לקחתי ממנו ארון ותכריכין ואמרו זכרונם לברכה שכל זמן שהוציא ממנו כלום לשום דבר חוץ מאכילה ושתיה וסיכה שתשלום זה הוא שישלם מעות כנגדן ויאכל מהן בירושלים צרכי סעודה ומן הדומה דכיון שיש בו תשלומין אין בו חיוב מלקות.

משמע בדבריו דהדין יאכל כנגדן הוא דין תשלומין, והוי כשיטת הרמב"ם דבעצם המקח חל חילול על המעש"ש, ומאחר דהוציא לחולין את המעש"ש לכך איכא דין דיאכל כנגדן לעשות תשלומין על המעש"ש שהוציא לחולין.

# הדין דאין מביאין קינים וקרבנות ממעות מעש"ש – משנה ז'

במשנה אין מביאין קני זבים וקני זבות וקני יולדות חטאות ואשמות מדמי מעש"ש.

בר"ש כתב שהטעם הוא משום דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, והיינו דהוי מדין הנך קרבנות שאינם יכולים לבוא מכסף מעש"ש.

אמנם ברמב"ם בפי' המשנה כתב וז"ל וכל אלו אין אוכלים אותם בעליהן אבל העולה נשרפת והכהנים אוכלים החטאת וכו', וכבר בארנו שאין קונין במעות מעש"ש אלא דבר הראוי לאכילה ולשתיה ר"ל שיאכלו וישתו אותו הבעלים.

ומבואר בדברי הרמב"ם חידוש דהדין דמעש"ש ניתן לדברי אכילה היינו דברים שיש בהם אכילה לבעלים, ואע"פ דודאי אין חיוב שהבעלים בעצם יאכל, אבל המעש"ש יכול ליפדות ולקנות בו דברים שיש אפשרות שהבעלים יאכל.

ובדעת הר"ש נראה דפליג דליכא דין במעש"ש להביא דוקא דברים שהבעלים יאכל, ולכך פי' דהדין אין מביאים קרבנות הוי דין בקרבן משום דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין.

ובתורת זרעים הק' לדעת הר"ש דלא הוי דין במעש"ש אלא דין בקרבן מדוע תנן דיאכל כנגדן, דלכא' הדין יאכל כנגדן הוי דין במעש"ש לדעת רש"י שיפדה את המעש"ש ולדעת התוס' משום קנס, ולדעת הר"ש דליכא חיסרון בדין מעש"ש וא"כ הכסף יוצא לחולין מדוע שיהיה דין יאכל כנגדן.

ונראה דמבואר כאן דהדין דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין לא הוי חיסרון רק בדבר שבחובה שצריך לבוא מהחולין, אלא הוי גם חיסרון בדיני הקיום של הדבר הקדוש שאם מתפיס בו קדושה אחרת חשיב דאיכא קיום לדין השני ולא מתקיים הדין הראשון, והיינו דאם קונה קרבן בכסף מעשר א"כ חשיב דלא נתקיים דין האכילה של המעשר אלא דנאכל הקרבן מדין קרבן ולכך חשיב שלא נתקיים דין המעש"ש ולכך איכא דין דיאכל כנגדו.

# בגדר דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין

במשנה אין מביאין קני זבים וקני זבות וקני יולדות חטאות ואשמות מדמי מעש"ש, ובר"ש כתב שהטעם הוא משום דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, וצ"ב מהו הקדושה דמעש"ש דהוי חיסרון שא"א להביא ממנו דבר שבחובה, דהרי דמי מעש"ש יכול לקנות בו כל אוכל שירצה אלא דאיכא דין לאכלו בירושלים אבל מדוע לא הוי ככל דבר שבחולין, וביותר קשה לר"י דהוי ממון הדיוט ויכול לקדש בו אשה ולמכרו ולעשות בו כל צרכיו ומדוע שלא יוכל להביא ממנו דבר שבחובה.

ובמקד"ד [קדשים סי' ל"ג סק"ג ד"ה ותרומה] כתב לדון בגדר הדין דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין אם הטעם הוא משום קדושה, דלדבר שבחובה בעינן חולין ממש, ולפי"ז א"א להביא דבר שבחובה אפי' מתרומה דלא הוי חולין, או דדוקא מע"ש א"א להביא משום דיש עליו חיוב הבאת מקום, ובקרבנות איכא חובת הבאת מקום לכך אינו יכול לפטור את עצמו בדבר שכבר יש עליו חובת מקום מקודם, ולפי"ז יכול להביא לדבר שבחובה מתרומה.

ויעויין בתוי"ט [שביעית פרק ח'] שכתב דהטעם שלא מביאים מפירות שביעית קרבנות הוא משום דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, ובשביעית ליכא דין הבאת מקום, הרי כש"כ המקד"ד דהדין דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, לא הוי דין שצריך להביא כסף או פירות שאין בהם דינים לדין דבר שבחובה, אלא הוי דין שצריך להביא לדבר שבחובה מידי דאין בו קדושה, וגם שביעית חשיב קדושה שא"א להתפיס בו דבר שבקדושה.

אמנם נראה דבדין דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין הוי גם דין בהוצאת ממון דכל חיוב הוי חיוב ממון ואם כבר חייב את הממון אינו יכול ליפטר בהך חיוב ממון מחיוב ממון אחר, ופירות מעש"ש או שביעית שחייב לאכלם כדינם חשיב דהממון כבר אינו לשימוש הבעלים לעשות בהם כרצונו ולכך אינו יכול להשתמש בממון מעש"ש ושביעית לחיוב קרבנות דהוי חיוב ממון והך ממון כבר אינו עושה כרצונו וחשיב דהוי חיוב ממון שכבר חייב.

## פרק ב'

# דין סיכה כשתיה - משנה א'

במשנה מעשר שני נתן לאכילה ולשתיה ולסיכה.

רעק"א [בגליון המשנה] הק' לדעת ר"ת דסיכה כשתיה הוי רק מדרבנן, ואדם שסך ביוה"כ וזר שסך תרומה הוי רק איסור דרבנן, איך הכא במעש"ש הקילו לעשות סיכה במעש"ש דאם מהתורה סיכה אינה כשתיה הרי מאבד את המעש"ש שלא כדינו ועובר על איסור דאורייתא.

ובחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוף הספר] כתב דאיכא ב' דינים בסיכה כשתיה, איכא דין בחפצא דסיכה הוי כשתיה, ובזה לכו"ע סיכה כשתיה דאורייתא, ובתרומה דינו שיאכל ובזה אמרינן דסיכה כשתיה וחשיב שהתרומה נאכלה, ואיכא עוד דין במעשה של הגברא אם חשיב שהגברא עשה מעשה שתיה ובזה פליגי הראשונים אם מדאורייתא סיכה כשתיה, והיינו אם מדאורייתא מעשה סיכה הוי כמעשה שתיה, ולפי"ז מיושב דבמעש"ש לא בעינן מעשה של הגברא שיעשה מעשה שתיה, אלא סגי דהמעש"ש נעשה בו אכילה וסיכה כשתיה חשיב שבחפצא הוי שתיה מדאורייתא.

# מצות אכילה במעש"ש – משנה א'

ברמב"ן [בשכחת העשין] כתב מצוה ראשונה שנצטוינו לאכול מעש"ש ובכורות בירושלים, וזו מצוה מן המצות היא גדולה מאד שנתן בה טעם למען תלמד ליראה, ואמרו מגיד שמעש"ש מביא את האדם לידי תלמוד תורה, וצוה בה עוד ושמחת אתה וביתך, ואם אולי היה דעתו שאינן אלא למנוע אכילתן חוץ לירושלים והוא הלאו שמנאו הרב [קמ"א] שלא לאכול מעש"ש חוץ לירושלים, והלא הוא ז"ל המונה לאוין מכלל עשה בחשבון מצות עשה.

ויל"ע מדוע האריך הרמב"ן להק' שהיא מצוה גדולה מאד שיש בה טעם וכו', תיפו"ל דאיכא מצוה לאכול ומאי נפק"מ טעם המצוה.

ובאבי עזרי [פ"ג ה"א] כתב דכמו דהרמב"ם לא מנה מצות נתינת תרומה דהוא בכלל מצות ההפרשה, ה"ה דלכך לא מנה מצות אכילת מעש"ש שהוא בכלל המצוה של הפרשת מעש"ש.

ולפי"ז ניחא דכונת הרמב"ן דכיון דאיכא במצות אכילת מעש"ש טעם אחר מדין ההפרשה דהוי מצוה גדולה מאד בשביל ת"ת ובשביל שמחה, מינה מוכח דלא הוי בכלל מצות ההפרשה אלא הוי מצוה בפנ"ע של אכילת מעש"ש.

ובמנח"ח [מצוה תמ"ב] הביא דברמב"ם [פ"ז מממרים ה"ב] מבואר דבן סורר שאכל מעש"ש אינו נעשה בן סורר משום דהוי אכילת מצוה, ובלחם משנה שם הק' דרק על הבעלים איכא מצוה לאכול, אבל מי שאינו בעלים אין לו מצוה לאכול עיי"ש מש"כ, ובמנח"ח מצדד לומר דליכא מצוה לאכול מעש"ש בירושלים אלא איכא איסור עשה דאם אוכל שיאכל בירושלים.

# הדלקת הנר במעש"ש

במשנה בשביעית [פרק ח' משנה ב'] תנן שביעית ניתנה לאכילה ולשתיה ולסיכה וכו' וכן בתרומה ומעש"ש, קל מהם שביעית שנתנה להדלקת הנר.

בר"ש שם כתב דמאי דתנן דרק בשביעית ניתן להדלקת הנר משא"כ במעש"ש היינו בטומאה דשביעית אפי' בטומאה ניתן להדלקה, משא"כ במעש"ש טמא לא ניתן להדלקת הנר, כדאמרינן בקרא לא ביערתי ממנו בטמא, אבל מעש"ש טהור ניתן להדלקת הנר, ובתרומה להיפך דתרומה טהורה לא מדליקים בה את הנר ותרומה טמאה מדליקים בה את הנר עיי"ש.

וברש"י ביבמות [דף ע"ג ע"א] כתב שאסור להדליק בשמן מעש"ש אפי' בטהור דהא דכתיב לא ביערתי ממנו בטמא וכש"כ בטהור, וכ"ה שיטת המאירי שם.

נמצא דפליגי הר"ש ורש"י בגדר הלאו דלא בעירתי ממנו בטמא, דלדעת הר"ש הוי לאו מיוחד על הנאה ממע"ש טמא, ולא הוי לאו על הדלקת הנר במעש"ש, אלא הוי לאו על מעש"ש בטומאה, ולדעת רש"י והמאירי הוי לאו מדין ביעור מעש"ש, דמעש"ש לא ניתן לביעור דהדלקת הנר, ועיי"ש ברש"י ביבמות [בד"ה ואילו] דמבואר בדבריו דהאיסור להדליק נר בשמן מעש"ש הוא משום דמעש"ש ניתן רק לאכילה ושתיה ולא להדלקת הנר, וע"ז כתב רש"י דנאמר לאו לא להדליק בטומאה דסק"ד דבטמא שאינו עומד לאכילה יהיה מותר להדליק וע"ז כתב רש"י דנתחדש בקרא דאפי' בטמא אסור להדליק בו.

ובזכרון שמואל [סי' א' סק"ג] כתב דהנה בגמ' יבמות [דף ע"ד ע"א] אמר ר"ל מנין למעש"ש שנטמא שמותר לסוכו וכו', וכתב רש"י דסק"ד דסיכה כשתיה והוה ליה כמאן דשתי בטומאה, ובתוס' פי' דסק"ד דאסור משום שמבער בטומאה, וכתב דתוס' סבר כהר"ש דמעש"ש טהור מותר בהדלקת הנר, והוי דין דוקא במעש"ש טמא שאסור להדליק את הנר הרי דאיכא לאו מיוחד על ביעור מעש"ש בטומאה שלא יהנה בו, ולכך סק"ד שאסור לסוך בשמן מעש"ש טמא ובעינן לקרא שמותר לבער ולהנות במעש"ש טמא, ורש"י לשיטתו דהוי דין מיוחד שלא מדליקים את הנר, אבל לסוך ליכא איסור וכל הסק"ד הוא משום דסיכה כשתיה ולכך סק"ד דחשיב שותה מעש"ש טמא.

# אכילת כדרכה במעש"ש – משנה א'

במשנה ולאכול דבר שדרכו לאכול.

בפשטות הדין לאכול דבר שדרכו לאכול הוא שאם אוכל את האוכל שלא כדרכו הרגילה חסר בחשיבות האכילה ואסור מדין הפסד, ויל"ע האם איכא דין במעש"ש שלא יעשה הפסד בפירות מעש"ש, דבשביעית מצינו דאיכא דרשא דלאכלה ולא להפסד ולכך אסור לאכול דבר שאין דרכו לאכול, ובמעש"ש צ"ב אם איכא דין לאכלה ולא לסחורה והפסד.

וברא"ש ובר"ש ציינו דפי' בשביעית [פרק ח' משנה ב'] ושם מבואר בדבריהם דבדין לאכול דבר שדרכו לאכול נכלל ב' דינים, א' שאסור לאכול שלא כדרך אכילה משום דחשיב הפסד דלא הוי דרך אכילה הרגילה, אלא דמבואר שם עוד דלא מחייבים אותו לאכול פת שעיפשה, והיינו דסק"ד שיהיה חייב לאכול פת שעיפשה משום המצות אכילה, או דגם במעש"ש איכא דין לא להפסיד את הפירות וצ"ב בזה.

עוד מצינו במשנה בתרומות [פרק יא' משנה ג'] שבתרומה ומעש"ש אסור לעשות מתמרים דבש ופי' הר"ש מסורליאש דאסור משום הפסד הרי דאיכא איסור הפסד בתרומה ומעש"ש וצ"ב מנלן דאיכא איסור הפסד דבשביעית איכא דינים שאסור הפסד וסחורה מדין לאכלה ולא מצאנו כן בתרומה ומעש"ש.

ונראה לבאר דהדין לאכלה ולא להפסד בשביעית אינו ילפותא מיוחדת לאיסור הפסד כמו הדרשא דלאכלה ולא לסחורה, אלא דהוי דין דכל היכא דאיכא דין אכילה איכא דין לא להפסיד משום דההפסד מבטל את דין האכילה.

וכ"מ בחי' מרן רי"ז הלוי [במכתבים בסוף הספר עמוד 156] וז"ל והנה עיקר סברת כ"ג דבתרומה לזר מלבד עיקר איסור זרות עוד יש בה איסורא מצד החפצא משום דין קיום מצותה שצריך להתקיים בה מצותה באכילה בתורת תרומה, הרי דאיכא דין בחפצא דתרומה שצריך להתקיים בה מצות אכילה וכל דעושה מעשה הפסד שאינו אכילה הוי איסור עיי"ש בכל דבריו.

ובגמ' סוכה [דף ל"ה ע"ב] על הא דתנן במשנה שם אתרוג של מעש"ש בירושלים לא יטול ואם נטל כשר, אמרינן דהטעם שלא יטול או משום שמכשירה או משום שמפסידה, ומבואר שאסור להפסיד ולטמאות מעש"ש, והיה אפשר לפרש דהאיסור להפסיד ולטמאות מעש"ש הוי משום הדין אכילה כדנתבאר לעיל, אמנם ברש"י שם כתב שהאיסור לטמאה משום דמעש"ש איקרי קודש ואיכא דין משמרת, משמע דמדין האכילה ליכא איסור לטמאות, וא"כ י"ל דגם האיסור להפסיד מעש"ש לא הוי מדין האכילה כשביעית, אלא מדין משמרת וצ"ע בזה.

ונראה לבאר דבאמת גם לדעת רש"י איכא דין איסור הפסד במעש"ש מדין דניתן לאכילה ואסור לבטל את דין האכילה וכמש"נ, והא דהוצרך רש"י בסוכה לומר דהוי מדין משמרת, נראה דהתם אינו מפסיד ממש בידים אלא רק איכא חשש הפסד, ולכך רק משום דאיכא דין משמרת דצריך לשמור שלא יהיה הפסד, והא דהוצרך הר"ש מסריליוש לומר דאסור לעשות תמרים דבש מדין הפסד ולכא' תיפו"ל מדין משמרת י"ל דכיון שלא מאבד ממש את הפירות לא הוי ביטול דין משמרת ויל"ע בזה.

ובעיקר מאי דמבואר ברש"י בסוכה דבמעש"ש איכא דין משמרת, בפנ"י בפסחים [דף ל"ח ע"א] מבואר דבמעש"ש ליכא דין משמרת, ובהגהות ברוך טעם שם הק' עליו מרש"י בסוכה הנ"ל, מ"מ חזינן בפנ"י דליכא דין משמרת במעש"ש, ולכא' הא דאיכא איסור הפסד במעש"ש באתרוג צ"ל דהפנ"י סבר דגם משום הדין אכילה שאסור להפסיד איכא דין שלא ליטול אתרוג של מעש"ש משום החשש הפסד, והפנ"י מיירי לגבי לטמאות מעש"ש, ובזה צ"ל דאע"ג דע"י שמטמא את המעש"ש א"א לאכלו אבל כיון דהוי הפסד מחמת דין טומאה ולא הפסד בפועל ליכא חיסרון ואיסור מהדין לאכלה, עוד י"ל דכל דברי הפנ"י הוי בגרם טומאה וכמו דמשמע בדבריו ובזה ליכא איסור משום הדין לאכלה וצ"ב בזה.

# באיסור דאין מפטמין שמן של מעש"ש – משנה א'

במשנה אין מפטמין שמן של מעש"ש.

בר"ש כתב דהטעם שלא מפטמים שמן של מעש"ש משום דהתבלין והבשמים בולעים את שמן ואזיל לאיבוד דלא אוכלים את הבשמים.

וברמב"ם בפי' המשנה כתב לפי שהוא מפסיד טעמו וממעט אכילתו, והא דכתב דממעט אכילתו י"ל דכותו כמבואר בר"ש דקצת מהשמן נבלע בבשמים ונפסד, אלא צ"ב מאי כונתו דמפסיד טעמו, ומבואר כאן דכיון שמשתנה טעם השמן ע"י הבשמים אפי' דמחד גיסא משתבח מ"מ טעם השמן נפסד וחשיב איבוד על טעם השמן וחידוש הוא.

# באיסור לא לקנות בדמי מעש"ש שמן מפוטם – משנה א'

במשנה ואין לוקחין בדמי מעש"ש שמן מפוטם.

בר"ש כתב דבעינן דבר השוה לכל ואי"ז אלא למעונגים וכמפסיד את הדמים שמוכרין אותו ביוקר.

וצ"ב מהו ב' הטעמים דאם בעינן במעש"ש שיהיה דבר השוה לכל נפש מדוע בעינן לעוד סברא דמפסיד את הדמים שמוכרים אותו ביוקר.

# טעם מעש"ש בחולין – משנה א'

במשנה נפל לתוכו דבש ותבלין והשביחו השבח לפי חשבון וכו'.

בר"ש הביא מהירושלמי דפליגי ר"י ור"ל, דר"י סובר דהנידון אם לפי חשבון או שהכל מעש"ש תלוי אם התווסף בבעין, דאם הותיר מידה השבח לפי חשבון, ואם לא הותיר מידה השבח לשני, ור"ל סובר דתלוי אם טעם שבחו ניכר, ועיי"ש בר"ש שהוסיף דבעינן דמינכר שבחא טובא.

ונראה דגדר הדברים הוא דבשביל שיחשב שיש כאן מעש"ש בעינן ניכר שיהיה שם מעש"ש, ופליגי האם השם מעש"ש הוי רק ע"י שהתוסף המידה, או דסגי בטעם דמינכר שבחא טובא להחשיב שיש כאן שם מעש"ש.

בר"ש [בסוף משנה א'] כתב וז"ל והיכא דמעשר משביח את החולין וכו' אין לו תקנה בפדיון כדקתני אל יצא מעשר שלו לפדיון דלא שייך פדיון בדבר שאין בו ממש וצריך להוליכו לירושלים דכיון שהמעשר נתן טעם בחולין אסור לאכלו בגבולין וכו'.

מבואר בר"ש דמעשר שבלוע בחולין א"א לפדותו, ואע"ג דאיכא דין דטעם כעיקר דאורייתא, והטעם אוסר, מ"מ לא חשיב בעין ממש שיהיה בו פדיון.

# איסור סיכה לר"ש - משנה ב'

במשנה ר"ש אומר אין סכין שמן של מעש"ש בירושלים וחכמים מתירים אמרו לו לר"ש אם הקל בתרומה חמורה לא נקל במעש"ש הקל אמר להם מה לא אם הקל בתרומה החמורה מקום שהקל בכרשינים ובתלתן נקל במעש"ש הקל מקום שלא הקל בכרשינים ובתלתן.

בר"ש כתב דקסבר ר"ש דלא ניתן אלא לסיכה.

בחי' מרן רי"ז הלוי [בקונטרס על יומא עמוד כ"ה] כתב לבאר דעת ר"ש למבואר לעיל דבדין סיכה כשתיה איכא ב' נידונים איכא נידון בחפצא אם חשיב דהחפצא נתקיים בה שתיה, ועוד איכא נידון אם סיכה חשיב מעשה שתיה של הגברא, וביאר הגרי"ז דהא דתנן בריש פרקין דמעש"ש ניתן לסיכה והק' רעק"א הרי שיטת התוס' בכמה דוכתין דסיכה כשתיה דרבנן, וביאר הגרי"ז דרק במקום דבעינן מעשה שתיה של הגברא כיוה"כ וכן לחיוב מיתה בזר האוכל תרומה וכדו', בזה אמרינן דסיכה לא הוי מעשה שתיה, אבל כשדנים על החפצא אמרינן דסיכה כשתיה, ות"ק סובר דבמע"ש סגי שבחפצא חשיב שתיה ומעש"ש ניתן לסיכה משום שבחפצא הוי כשתיה, אמנם ר"ש סובר דבמע"ש איכא גם דין אכילה של הגברא והטעם משום דבמעש"ש כתיב ואכלת ואיכא דין אכילה לפני ה' הרי דלא הוי רק דין בחפצא שיאכל אלא הוי דין על הגברא שיעשה מעשה אכילה, ולכך סובר ר"ש דלא סכין שמן של מעש"ש דסיכה לא חשיב מעשה שתיה של הגברא ולא מקיים את דין המעש"ש שהגברא יעשה מעשה שתיה.

ובזה ביאר הגרי"ז את החילוק בין מעש"ש לתרומה דבתרומה מודה ר"ש דסכין שמן של תרומה, משום דבתרומה ליכא דין מעשה אכילה של הגברא וסגי במה שהחפצא נאכל ולגבי החפצא אמרינן דסיכה כשתיה, ועיי"ש שביאר בזה את השקו"ט בין ר"ש לרבנן מכרשינים ויבואר לקמן בעז"ה.

בשנות אליהו כתב דכל מאי דלר"ש אין סכין בשמן של מעש"ש היינו בפירות עצמם שהם גופא דמעש"ש אבל שקונה שמן במעות מעש"ש מותר לסוך, מבואר דחלוק דרגת הקדושה בין פירות מעש"ש עצמם לפירות שנקנים מכסף מעש"ש וחידוש הוא.

ברמב"ם בפי' המשנה כתב דודאי גם לר"ש מעש"ש ניתן לסיכה, והא דסובר ר"ש שאין סכין שמן של מעש"ש בירושלים היינו שאדם אסור לסוך את חבירו בשמן מעש"ש, שהרי גם יד הסך ניסוכת וכאילו זה שכרו על הסיכה שסך אותו, ודבר זה אסור, כלומר לשכור אדם במעשות מעש"ש, מבואר ברמב"ם שאסור לקחת שכר על פעולת מעש"ש וחשיב שהשמן שהסך נהנה הוי שכר על הסיכה.

# בדין תלתן - משנה ג'

במשנה תלתן של מעש"ש תאכל צמחונים ושל תרומה ב"ש אומרים כל מעשיה בטהרה חוץ מחפיפתה וב"ה אומרים כל מעשיה בטומאה חוץ משרייתה.

בר"ש כתב דמיירי שזרע תלתן של מעש"ש וצמח, והביא מהירושלמי דהחידוש במשנה שמותר לאכול צמחונים ולא אמרינן דאוכל דבר שאין דרכו לאכול, ועוד איכא חידוש דשמותר לאכלם בטומאה.

וצ"ב מדוע באמת מותר לאכלם הרי במעש"ש איכא דין [במשנה א'] דאין אוכלים דבר שאין דרכו לאכול, ועוד קשה איך אוכלם בטומאה הרי מעש"ש אסור לאכלו בטומאה.

ובפי' הרא"ש כתב דלא חשיב אוכל כולי האי אף בעודם צמחונין, אלא דצ"ב דאע"ג דלא חשיב אוכל הרי מ"מ יש בהם קדושת מעש"ש, ויתכן דבאמת כל הקדושת מעש"ש שלהם הוי מדרבנן והקילו לאכלם צמחונים.

ברמב"ם פי' [להיפך מדברי הר"ש] דבעינן דוקא לאכלן תלתן שאם יניחנה יתייבש ותהיה אינה ראויה לאכילה, ובתרומה מותר לו להניחה שתייבש, [וביארו דהר"ש והרמב"ם לא פליגי אלא דהר"ש מיירי בעודם מחוברים ובכה"ג אינם מתייבשים ובזה החידוש שמותר לאכול צמחונים אפי' שאין דרכם באכילה, והרמב"ם מיירי בתלושים ובכה"ג אמרינן שצריך בדוקא לאכלם צמחונים שאם ימתין יתיבשו ולא יהיו ראויים לאכילה[[2]](#footnote-2)], ולדעת הרמב"ם ההיתר לאכול צמחונים משום דכך הוא הדרך היחידה לאכלה, וכ"מ ברמב"ם [פ"ב הי"ד] שכתב וז"ל תלתן של מעש"ש מותר לאכלה צמחונין שכך היא ראויה לאכילה.

# דין אכילת תלתן בטומאה בתרומה – משנה ג'

במשנה ושל תרומה ב"ש אומרים כל מעשיה בטהרה חוץ מחפיפתה וב"ה אומרים כל מעשיה בטומאה חוץ משרייתה.

מבואר דאיכא קולא בתלתן של תרומה דלב"ש מותר לחפוף בטומאה, ולב"ה כל מעשיה בטומאה, חוץ משרייתה, ובר"ש ביאר שאסור לטמאותה בידים, ולכך אסור לשרות בטומאה ורק שאר מעשיה שלא מטמא בידים מותר וליכא דין לשמור שלא יטמא.

והטעם דלב"ה כל מעשיה בטומאה כתב הר"ש דלאו אוכל חשוב הוא ואי מיטמא מיטמא, וכ"כ ברמב"ם בפי' המשנה דטעמיה דב"ה משום דאינה מאכל ולא חיישינן שיהיה בה דין שריפה, וצ"ב דאם לא חשיבה אוכל א"כ מדוע חל עליה קדושת מעש"ש וקדושת תרומה.

ברמב"ם [פי"ב מתרומות ה"ז] כתב התלתן והכרשנין של תרומה הואיל ואינו מאכל אדם הרי זה מותר לעשות כל מעשיהן בטומאה ואינו נזהר אלא בעת שרייתן במים, וכתב הרדב"ז דחיובם בתרומה מדרבנן הואיל ואוכלים אותם בני אדם בשני רעבון, ולפי"ז ניחא דכיון דהוי חיוב דרבנן הקילו דמותר לעשות בטומאה לב"ה ולב"ש.

והנה ילה"ק דברמב"ם בטומאת אוכלין [פרק ב' הי"ד] כתב דאם אינו אוכל אדם אינו מקבל טומאה וא"כ הכא התלתן כיון שאינו אוכל אדם איך מקבל טומאה, ועוד קשה דברמב"ם [פ"ג ממעש"ש הי"א] כתב דפת שעיפשה כיון שאינה ראויה לאכילת אדם פקע ממנה הקדושה, וא"כ איך כתב הרמב"ם דתלתן אינו ראוי לאכילת אדם דא"כ שיפקע ממנו הקדושה.

ונראה לבאר דכיון שהכא ראוי לאכילה בשנת רעבון יש עליו שם אוכל לגבי שמקבל טומאה, ולכך נמי לא פוקע התרומה, אבל הדין תרומה הוי דרבנן, אמנם י"ל באופ"א דגדר הדין דרבנן הכא דמדרבנן חשיב אוכל ולכך ניחא דבאמת מקבל טומאה מדרבנן וכל החלות שם תרומה הוי מדרבנן.

# החילוק בין דין תלתן דמעש"ש לדין תלתן דתרומה – משנה ג'

בר"ש כתב וז"ל ובזה חמור מעש"ש דלא התרנו אלא צמחונין אבל משתגדיל כל מעשיה בטהרה, מבואר בר"ש דבמעש"ש כל ההיתר לאכול צמחונים אבל שיגדיל ויגמר חייב לאכול בטהרה, משא"כ בתרומה דאיכא קולא דלב"ה כל מעשיה בטומאה וצ"ב הגדר לחלק בין מעש"ש לתרומה.

ובשנות אליהו מבואר דתלתן של מעש"ש חייבים רק לאכול, משא"כ בתרומה דמותר לחוף, והיינו דחלוק מעש"ש מתרומה דמעש"ש ניתן רק לאכילה או שתיה וסיכה שהם כאכילה, משא"כ תרומה שמותר גם לחוף, [ועיי"ש שביאר דזהו הביאור בדברי ר"ש דתרומה קלה שמותר לחוף לכך גם סכין בשמן של תרומה, משא"כ במעש"ש שניתן רק לאכילה ואסור לחוף שה"ה שאסור לסוך], והביאור כש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי [בקונטרס על יומא הובא לעיל] דבתרומה כל הדין אכילה הוא בחפצא דבעינן שהחפצא יאכל ולכך מותר גם שאר הנאות, משא"כ במעש"ש דאיכא דין אכילה לפני ה' א"כ בעינן דוקא אכילה ולכך אסור שאר הנאות.

# כרשיני מעש"ש - משנה ד'

במשנה כרשיני מעש"ש יאכלו צמחונים ונכנסין לירושלים ויוצאים,

ברמב"ם [פ"ב מתרומות ה"ב] כתב הכרשנין אע"פ שאינם מאכל אדם הואיל ואוכלין אותן בשני רעבון חייבין בתרומה ומעשרות, וברדב"ז שם מבואר דהדין תרומה בהם הוי מדרבנן דגזרו משום שנת רעבון, ולדבריו ניחא כל הקולות דמתני' דהקלו משום דהוי מדרבנן, אמנם בקרית ספר משמע דהוי תרומה מדאורייתא דכתב וז"ל

וצ"ב מדוע יש בהם קולות.

# ונכנסים לירושלים ויוצאין – משנה ד'

במשנה ונכנסין לירושלים ויוצאין.

בר"ש הביא מהירושלמי דאע"ג דפירות מעש"ש שנכנסו לירושלים אסור להוציאם הכא ברשיני מעשר הקלו שיכול להוציאם אפי' שהכניסם משום דאינו אוכל גמור.

וברמב"ם [פ"ב הי"ד] כתב ואם עשה מהם עיסה הרי זה מותרת להכנס לירושלים ולהוציאה שאינן בכלל הפירות, מבואר ברמב"ם שרק בעשה מהם עיסה לא חשיבי פירות ומותר להוציאם, ובכסף משנה שם ביאר דכרשינים עצמם נאכלים ע"י הדחק, אבל בעשה מהם עיסה אינה נאכלת אלא יותר בדוחק ולכך מותר להוציאה.

# בדין נטמאו – משנה ד'

במשנה נטמאו ר' טרפון אומר יתחלקו לעיסות וחכמים אומרים יפדו.

בר"ש כתב דטעמיה דר"ט דכיון שאינם מאכל אדם א"א לפדותם דאין פודין מעש"ש להאכילם לכלבים, ולכך שאני מפירות מעש"ש טמאים שאפשר לפדותם, וכשמחלקם לעיסות ומערב והוי אוכל ואפשר לפדותם, משא"כ הכא שא"א לפדותם, ורבנן פליגי שאפשר לפדותם אפי' שאינם מאכל אדם.

# בעינן ספק מעש"ש אם נידון כספק ממון או כספק איסור - משנה ה'

במשנה מעות חולין ומעות מעש"ש שנתפזרו מה שלקט לקט למעש"ש עד שישלים והשאר חולין, אם בלל וחפן לפי חשבון וכו'.

בפשטות נראה במפרשים [ויבואר בעז"ה בהמשך] וכ"ה בראשונים בב"מ [דף קט"ז ע"ב] דהא דברישא כל מה שלקט הוי למעש"ש לא הוי מדינא, אלא הוי חומרא לא להפסיד את המעש"ש, דמחמירים שמא כל הנלקט הוי של מעש"ש, ובסיפא אזלינן לפי חשבון, כתב התוי"ט דכיון דהכל בלול וא"א לומר דמה שיש לפניו הכל מעשר לכך לא שייך להחמיר דהכל יהיה למעשר, ומבואר דמעיקר הדין אזלינן לפי חשבון דהמעשר והחולין מפסידים לפי חשבון.

ויל"ע מדוע מספק לא אמרינן דהכל למעש"ש דהרי ספק דאורייתא לחומרא ודילמא הוי מעשר, וא"כ דברישא שיהיה מעיקר הדין למעש"ש מדין ספק לחומרא דילמא הכל של מעש"ש, וכן בסיפא איך סגי בלפי חשבון דילמא יש למעשר יותר מלחולין ויותר חולין נפסדו ומשום ספק לחומרא נחמיר, אולם י"ל דבסיפא כיון שאם נימא להחמיר הכל מעש"ש וזה ודאי אינו דהכל בלול ונפסד משניהם לכך לא אמרינן לחומרא.

ויעויין בראשונים בב"מ דכתבו להוכיח מהסיפא דנבללים לפי חשבון דכל הפסד בממון בנבללים שהיו מעות של שנים מחלקים לפי חשבון, וצ"ב איך במעש"ש מחלקים לפי חשבון נימא דספק לחומרא, ולכא' חזינן מכאן דמעש"ש חשיב ספק ממון, ועיין בזה בביאור הלכה פ"ו ה"ו דהעמיד בזה מחלוקת ראשונים, ולכא' אם הוי ספק איסור תמוה איך כאן מחלקים לפי חשבון וצ"ע.

והנה בביאור הלכה [פ"ו ה"ו] הביא פלוגתא אם מעש"ש נידון כספק ממון או כספק איסור, ואם מעש"ש נידון כספק ממון ניחא אבל אם נידון כספק איסור צ"ע.

# חילול כסף על כסף - משנה ו'

במשנה סלע של מעש"ש ושל חולין שנתערבו מביא בסלע מעות ואומר סלע של מעש"ש בכל מקום שהיא מחוללת על המעות האלו ובורר את היפה שבהן ומחללן עליה מפני שאמרו מחללין כסף על נחושת מדוחק ולא שיתקיים כן אלא חוזר ומחללם על הכסף.

בר"ש הק' מדוע צריך להביא מעות שיחלל מיד על סלע היפה ויאמר שאם הסלע השני הוא המעש"ש הוא מחללו על הסלע היפה, ותי' א' משם דחיישינן שלא יחלל, ועוד דמדרבנן לא מחללים סלע על סלע משום דלא הוי דרך חילול.

תברש"י [ב"מ דף נ"ו ע"א] כתב דלא מחללים כסף על כסף משום דלא הוי דרך חילול ומשמע קצת ברש"י דהוי סברא דאורייתא, אמנם בר"ש משמע דהוי רק דין דרבנן.

ברמב"ם [פ"ד ה"ב] כתב וכן אם רצה לחלל פירות המעשר על פירות אחרות יעלו הפירות השניות ויאכלו בירושלים, ולא יחלל ממין על שאינו מינו ולא מן היפה על הרע ואפי' באותו המין, מבואר ברמב"ם דבפירות בעינן דוקא לחלל מין על מינו ולא יחלל מין על שאינו מינו, והיינו דשאני חילול פירות מחילול מעות, דבמעות בעינן לחלל דוקא לא באותו המין, משא"כ בפירות בעינן לחלל דוקא באותו המין.

ובמקד"ד [סי' נ"ח סק"ב] ביאר דחלוק חילול מעות מחילול פירות, והביא דהרמב"ם [בפ"ד ה"ג] כתב דאם פודה מעש"ש מברך על פדיון ואם מחלל מברך על החילול הרי דהוי ב' סוגים של פדיון עיי"ש.

# הוספת חומש בחילול מעות על מעות – משנה ו'

במשנה ובורר את היפה שבהן ומחללן עליה וכו'.

בתוס' [ב"מ דף נ"ד ע"ב ד"ה ולא] הק' מדוע לא תנן במשנה דמביא בסלע וחומש מעות, ותי' דלא חשש להזכיר אותו חומש, והוכיח כן שהרי על קרן שני מוסיף חומש ולא קתני דמביא בסלע וחומשו של קרן מעות.

וברש"ש [פ"ד משנה ח'] הביא דרעק"א מפרש כונת התוס' כפשוטו שצריך להוסיף חומש אלא דהתנא לא חש לפרשה, והק' איך תנן דבורר את היפה ומחלל מהמעות על היפה הרי איכא במעות עוד חומש יותר מהסלע היפה, ועוד שצריך להוסיף עכשיו בפדיה על הסלע עוד חומש, ועיי"ש מה שביאר.

וברמב"ם [פ"ה הי"ג] כתב מעות מעש"ש אם רצה לצרף אותן בדינרי זהב כדי להקל משאן מצרף ואם צרפן לעצמו אינו מוסיף חומש שאי"ז דרך פדיה, מבואר ברמב"ם דבפדיה של מעות על מעות אינו מוסיף חומש דלא הוי דרך פדיה, ובביאור הלכה שם כתב דמקור דברי הרמב"ם הוא ממתני' דמבואר דפודה מעות על מעות בסלע על מעות ולא מוזכר דמוסיף חומש.

# משנה ז'

במשנה ב"ש אומרים לא יעשה אדם את סלעיו דינרי זהב וב"ה מתירין.

בגמ' ב"מ [דף מ"ד ע"ב] אמרינן ר"י ור"ל חד אמר מחלוקת בסלעים על דינרין דב"ש סברי כספא טבעא ודהבא פירא וטבעא אפירא לא מחללינן וב"ה סברי כספא פירא ודהבא טבעא ופירא אטבעא מחללינן, אבל פירות על דינרין ד"ה מחללינן וכו', וכתב רש"י טבעא אפירא לא מחללינן דרחמנא אמר וצרת הכסף.

ויל"ע דלכא' הדין וצרת הכסף הוי דין בחילול דבעינן כסף שיש בו צורה והכא שמחלל סלעים על דינרי זהב הדינרי זהב בעצם הוי כסף שיש בו צורה אלא דלגבי הסלעים חשיב פירי, אבל לגבי הדין פדיון מעש"ש לכא' אינו תלוי במה שהכסף הכא לגבי הקדושה הוי פירי אלא תלוי האם בפנ"ע חשיב כסף שיש בו צורה, ובאמת בריטב"א כאן כתב דהאיסור טבעא אפירא הוי דרבנן, דדוקא על פירות שטורח להוליכם הוי איסור דאורייתא, משא"כ טיבעא כה"ג הוי רק מדרבנן.

וברש"י [דף מ"ה ע"ב] ד"ה ואין מחללין כתב דאם הטעם משום דהבא פירא הוי איסור דאורייתא ולא מיתפשי בקדושת מעש"ש, אמנם בתוס' ב"ק מבואר דאם מלכות מקפדת מחלל על בהמה, וכתבו התוס' דהיכא דלא אפשר אלא לקנות בהמה מותר, ולכא' ברש"י מבואר דלא חל הקדושה וקשה מהגמ' דמחלל על בהמה.

ובראשונים [בתוס' ר"פ ובריטב"א וכ"ה בתוס' קדושין וסוכה] פלגי על התוס' וכתבו דעל בהמה ודאי דלכו"ע מחללים דכיון שבהמה נאכלת ודין מעש"ש לקנות ממנו מאכל ובהמה ודאי שמתחלל אפי' דהוי פירא, וצ"ע דעת התוס' איך פשיטא להו דהדין טבעא אפירא לא מחללים היינו אפי' על דבר הנאכל, וצ"ל דסברי התוס' דמחוץ לירושלים ליכא היתר לקנות פירא אפי' שנאכל בירושלים, ועיין מש"כ בזה המקד"ד סי' נ"ח סק"ג.

## פרק שלישי

# האיסור לשלם בפירות מעש"ש על העלאתם לירושלים - משנה א'

במשנה לא יאמר אדם לחברו העל את הפירות האלו לירושלים לחלק אלא אומר לו העלם שנאכלם ונשתם בירושלים.

בר"ש כתב דהאיסור הוא משום דפורע חובו ממע"ש, והיינו דכיון שאמר לו להעלותם לירושלים וישלם לו בפירות מעש"ש חשיב כפועל שלו וחייב לשלם לו ומה שמשלם לו מפירות מעש"ש חשיב פרעון חוב מפירות מעש"ש.

והנה ברמב"ם בפי' המשנה כתב וז"ל לפי שהרי הוא כמי שנתן פירות מעש"ש שכר למי שהעלם וזה אסור לפי שהוא בעצמו חייב להביאם לשם, ועיין ברע"ב שכתב כדברי הרמב"ם, וצ"ב מדוע בעינן לסברא שהוא בעצמו חייב להביא לשם הרי ודאי דלא הוי מצוה שבגופו שהוא עצמו חייב להביא ויכול ליתן לאחר שיביא בשבילו והכא האיסור כש"כ הרמב"ם והר"ש דפורע חובו בפירות מעש"ש ומדוע הוצרך הרמב"ם לומר שהוא בעצמו חייב להביא לירושלים.

ונראה דהרמב"ם סובר דאם לא היה חיוב על הבעלים להביאם לירושלים לא היה חשיב דפורע חובו בפירות מעש"ש, דכיון שאומר לו שיביא לו לאכול מהפירות א"כ היה חשיב דמעלה את הפירות בשביל שהוא יוכל לאכול ולא היה חשיב שמעלה את הפירות בשביל הבעלים, וביותר דלכא' המצוה באכילת הפירות הוי מצוה שהפירות יאכלו וא"כ י"ל דכל ישראל יש בהם קיום מצוה באכילתם וא"כ מעלה לקיים את מצותם, ולכך כתב הרמב"ם דהבעלים מצוה להעלותם, והיינו דהמצוה לאכול מוטל בעיקר על הבעלים דלבעלים יש זכות אכילה בפירות והוא צריך להביאם בשביל שיאכלו, ולכך כשאומר לחבירו שיעלם והוא יתן לו מהפירות חשיב פורע חובו בפירות מעש"ש.

והגר"ב ווג שליט"א העיר די"ל לפמש"כ הרמב"ם בפי' המשנה [דפוס ישן ריש פ"ד] שהבעלים אינו יכול לקחת את ההוצאות של ההבאה לירושלים כיון שהוא חייב להביאם, ולפי"ז ניחא דכונת הרמב"ם הכא דכיון שהוא חייב להביאם אינו יכול לפרוע מפירות שביעית ודפח"ח.

# מיעוט אכילה במעשר - משנה ב'

במשנה אין לוקחין תרומה בכסף מעשר מפני שהוא ממעט באכילתו.

בר"ש כתב בשם הירושלמי דממעט באכילת המעשר משום דתרומה אסורה לטבו"י ומעשר מותר לטבו"י, וכתב דבגמ' בזבחים משמע דממעט באכילת התרומה דמעשר נאכל רק בירושלים ותרומה נאכלת בכל מקום וממעט בתרומה שאינו יכול לאכול בכל מקום, וכן ממעט דמעשר אסור לאונן ותרומה מותרת לאונן.

ונראה מכל זה דהאיסור לממעט באכילה אינו משום חשש שהתרומה או המעשר לא יאכל דהרי אנינות לא שכיחא וכן יכול ליתן לאחר לאכול וכדו', וכן מראית ר"ש דמביא קרבן שיש בו פיגול נותר וטמא ומדוע שנחשש לפיגול וכדו', אלא הוי דין בעצם דמדיני הקדושה שתישאר באפשרות של האכילה וכל מיעוט באכילה הוי פגם בקדושה.

ובמשנה ור"ש מתיר אמר להם ר"ש מה אם היקל בזבחי שלמים שהוא מביאן לידי פיגול נותר וטמא לא נקל בתרומה, ולכא' צ"ב איך הביא ר"ש ראיה מהא שקונים בכסף מעשר בהמת שלמים שאין דין לא למעט מאכילת המעשר דילמא שאני שלמים דכך דינו של מעשר לקנות ממנו שלמים אבל באמת גם במעשר איכא דין לא למעט באכילתו, וי"ל דהדין במעשר לקנות ממנו שלמים אינו דין בעצם מדיני המעשר שיקנו ממנו שלמים, אלא הוי דין באכילה דבמעשר בעינן אכילה בירושלים לפני ה' ובאכילת שלמים איכא קיום טפי של אכילה לפני ה' ולכך מביא ממעשר שלמים, ולכך הביא ר"ש ראיה דמהא דאפשר לקנות ממעשר שלמים חזינן דליכא דין לא למעט באכילה דאם היה אסור למעט באכילה היה אסור לקנות ממעשר שלמים.

# בגדר חיוב אכילת מעש"ש ע"י הבעלים - משנה ג'

במשנה מי שהיו לו מעות בירושלים וצריך לו ולחבירו פירות אומר לחברו הרי המעות האלו מחוללין על פירותיך נמצא זה אוכל פירותיו בטהרה והלה עושה צרכו במעותיו.

במשנה ראשונה הק' מאי קמ"ל במתני', ותי' בתי' בתרא וז"ל דקמ"ל שמותר להאכיל מעשר שלו כולו לאחרים ולא תימא דחייבים הבעלים דוקא לאכלו, ובדקדוק לשונו מבואר דאיכא חידוש מיוחד שיכול להאכילו כולו לאחרים.

והנה ברמב"ם בפי' המשנה [פרק א' משנה ז'] כתב דבעינן במעש"ש לקנות דברים שיאכלו אותם הבעלים, ולכך לא קונים במעות מעש"ש קרבנות כגון חטאת וכדו' עיי"ש, ולכא' איכא ראיות ברורות דאין חיוב דוקא על הבעלים לאכול מעש"ש, וכמבואר במשנה דידן שיכול לחלל את הפירות על פירות של חבירו, וכן במשנה ריש פ"ג שיכול לומר לחבירו לעלות את הפירות ויאכלו ביחד, וכן בריש מסכתין שכל האיסור למכור הוי דין במכירה והוי דוקא לר"מ דממון גבוה, ויש לדחות דכונת הרמב"ם שאסור לקנות קרבן שא"א לבעלים לאכול, דאע"ג דאין דין דוקא שהבעלים יאכל אבל מ"מ בעינן ראוי לאכילת בעלים ותמוה לומר כן, אולם י"ל בפשטות דלא בעינן שהבעלים יאכל את כל הפירות אלא דהוי מצוה שהפירות יאכלו ואיכא דין על הבעלים לדאוג לאכילתם ובעינן שהבעלים יהיה חלק מאכילת הפירות והוא יאכיל את הפירות לאחרים, והמשנה ראשונה סובר דהמשנה באה לחדש דאפי' יכול שאחרים יאכלו את כולו, ועדיין צ"ב הגדר בזה.

וע"ע בלחם משנה [פ"ה ממרים ה"ו] דכתב בפשטות דרק לבעלים איכא מצוה לאכול מעש"ש ולמי שאינו בעליו ליכא מצוה וצ"ב בזה.

# דין פירות ומעות במקום אחד - משנה ד'

במשנה פרות בירושלים ומעות במדינה אומר המעות ההם מחוללים על פירות האלו, מעות בירושלים ופרות במדינה אומר הרי המעות האלו מחללין על פירות ההם ובלבד שיעלו הפירות ויאכלו בירושלים.

כתבו הרמב"ם והרא"ש [וכ"כ הרע"ב] דקמ"ל שלא צריך שהפירות והמעות יהיו במקום אחד, וצ"ב מאי סק"ד דבעינן שהמעות והפירות יהיו במקום אחד [ועמד בזה במשנה ראשונה וברמב"ם לא משמע כדבריו דכתב הרמב"ם דאתא לאשמועינן דא"צ מתנאי החילול שיהיו הפירות והמעות במקום אחד מבואר דהחידוש הוא בתנאי החילול ולא בדינים צדדים].

ונראה דכיון שבירושלים יש בפירות דין ומצות אכילה, ומחוץ לירושלים ליכא דין אכילה חשיב ב' מקומות וסק"ד שלא יהני לעשות חילול שהפירות והמעות אינם במקום אחד דהיינו בחד דינא, וכל דכל מקום יש בו דין בפנ"ע לא מהני חילול, דחילול הוא להעמיד תמורה בכל דיניו ולא בדינים שונים.

ובסיפא מעות בירושלים ופירות במדינה כתב הרמב"ם דקמ"ל דאפי' דבפירות לאחר שנכנסו לירושלים לא מהני פדיון, מ"מ במעות אפי' שנכנסו לירושלים אפשר לפדותם, ויל"ע דלכא' הטעם דבפירות לאחר שנכנסו לירושלים א"א לפדות משום דכל הדין פדיון הוי משום דכי ירחק ממך המקום, דהיינו דבמקום שאינו יכול לאכול אפשר לפדות, אבל במקום שאפשר לאכול חייב לאכול ולא מהני הפדיון, וא"כ מאי שנא דבמעות יכול לפדות אפי' בירושלים, ומבואר כאן דהא דאין פודין בירושלים הוי רק בפירות דשייך בהו קליטת מחיצות דכיון דהם עצמם נאכלים בירושלים חל בהם דאין אכילה ונתקדשו בקליטת מחיצות שא"א לפדותם משא"כ במעות דהם עצמם אינם נאכלים לא חל בהם קליטת מחיצות ואפשר לפדותם אפי' בירושלים.

# מחיצה לקלוט - משנה ה'

במשנה מעות נכנסות לירושלים ויוצאות ופירת נכנסים ואינן יוצאין רשב"ג אומר אף הפירות נכנסים ויוצאים.

מבואר דפירות מעש"ש שנכנסו לירושלים אסור להוציאם ולפדותם, ואיכא בזה ב' דינים, א' דאסור להוציאם, ב' דאסור לפדותם, ובגמ' ב"מ [דף נ"ה ע"ב] מבואר דהוי דין דרבנן דמחיצה לקלוט מדרבנן.

ועיין בדרך אמונה [פ"ב ציון ההלכה קי"ט] דפליגי אם עבר והוציא ופדה אם מהני הפדיון, דבביאור הגר"א על הירושלמי מבואר דלא מהני הפדיון, ובישועות מלכו מבואר דמהני הפדיון.

# בגדר ראית פני חומה במעש"ש - משנה ו'

במשנה פירות שנגמרה מלאכתן ועברו בתוך ירושלים יחזור מעש"ש שלהן ויאכל בירושלים.

כתב הר"ש משום דסבר התנא דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי, ובפשטות מיירי שהפריש את המעש"ש מחוץ לירושלים והחידוש הוא דאע"פ שהיו בירושלים היו טבל מ"מ חל בהם דין קדושת מעש"ש דקלטוהו מחיצות כיון דחשיב כמי שהורמו.

אמנם ברמב"ם בפי' המשנה [דפוס ישן] כתב דמיירי שהפרישו מעש"ש בירושלים, וצ"ב דא"כ אפי' אם לא חשיב כמי שהרומו מ"מ הרי הפריש את המעש"ש בירושלים וקלטוהו מחיצות.

ובמקד"ד [סי' נ"ח סק"ד ד"ה דאמרינן] כתב דמבואר ברמב"ם דקליטת מחיצות בעינן שיהיה ראית פני חומה דהיינו דהמעש"ש יכנס לירושלים, ולכך בלא הדין דכמי שהורמו לא חשיב דהמעש"ש נכנס לירושלים ואינו מתקדש, עיי"ש מה שהאריך בזה.

אמנם הרמב"ם [בפ"ב ה"י] כתב דלא כרמב"ם בפי' הנ"ל אלא דמיירי דנכנס ויצאו בטבלם והיינו דאם הפריש בירושלים ודאי דחל בהם קליטת מחיצות דמעש"ש.

# בגדר מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי – משנה ו'

במשנה פירות שנגמרה מלאכתן ועברו בתוך ירושלים יחזור מעש"ש שלהן ויאכל בירושלים.

מבואר במשנה דפירות שנכנסו בטבלם חל דיני מעש"ש על הפירות אפי' קודם שהפריש מעש"ש, והטעם משום דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי, ולכא' מוכח מכאן דבכל טבל פתיך ביה כבר התרומה, דאל"כ איך שייך לומר דכמי שהורמו דמי דלא חל עדיין קדושת מעש"ש ואיך שייך לומר דקלטוהו מחיצות.

ובשיטת הרא"ש והתוס' בנדרים [דף י"ב ע"א] מבואר דתרומה חשיב דבר האסור ולא דבר הנדור משום דכבר נאסר באיסור טבל, ואם דין וקדושת תרומה הוי דבר חדש שהאדם מחיל מדוע חשיב דבר האסור, אלא בהכרח דיסוד איסור טבל משום הדין תרומה שבזה ולכך חשיב דבר האסור.

יעויין רש"י במכות [דף ט"ז ע"ב ד"ה מה להלן] דהילפותא מקרא לא תוכל לאכול בשעריך מעשר וכו' היינו דלא תוכל לאכול טבל בעוד שהמעשר שבו קיים, הרי דחשיב דהמעשר שבו קיים.

ויעויין בתוס' בפסחים [דף ל"ח ע"א ד"ה אתיא] דאתרוג של טבל לא חשיב לכם משום דצריך ליתן את המתנות ואם עדיין לא חל דין המתנות מדוע שלא יהיה חשיב לכם.

במקד"ד [סי' נ"ה סק"ה] כתב עפ"י הירושלמי דטבל שנכנס לירושלים דאמרינן דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו וחל קדושת מעש"ש בפירות שא"א לפדותם ולשאר הדינים, א"כ אינו יכול להפריש על הכרי ממקום אחר, דמאחר שחל שם מעש"ש לדיניו לא יהני להפריש ממקום אחר, דכבר נתפס הקדושה בהנך פירות עיי"ש.

# גדרי הדין באילן ונוף - משנה ז'

במשנה אילן שהוא עומד בפנים ונוטה לחוץ או עומד בחוץ ונוטה לפנים מכנגד החומה ולפנים כלפנים מכנגד החומה ולחוץ כלחוץ.

בגמ' מכות [דף י"ב ע"א] במשנה שם תנן לגבי ערי מקלט דהכל הולך אחר הנוף, ומק' הגמ' ממתני' דמעש"ש דמבואר דלגבי מעש"ש לא אזלינן בתר הנוף אלא הכל תלוי במקום אם הוא בתוך החומה או מחוץ לחומה, ומשני הגמ' מעשר בחומה תלה רחמנא ערי מקלט בדירה תלה רחמנא, וכתב רש"י בדירה תלה רחמנא דכתיב כי בעיר מקלטו ישב ונופו ראוי לדירה יותר מעיקרו, וצ"ב דאם הנוף בתוך העיר מקלט והעיקר בחוץ איך העיקר קולט דמאי מהני שהנוף ראוי לדירה הרי מ"מ הרוצח אינו בעיר מקלט, וכן להיפך שהעיקר בתוך התחום והנוף חוץ לתחום והרוצח נמצא בעיקר מדוע אינו קולט הרי מ"מ הוא נמצא בתוך מחיצות העיר מקלט, ואם משום דבעיקר לא מיתדר ליה ולא חשיב דר בעיקר מקלט א"כ גם בעיקר ונוף באותו מקום והרוצח נמצא בעיקר שלא יקלט דלא חשיב דר בעיר מקלט.

ונראה דכיון שהאדם [והיינו הרוצח] נמצא על האילן חשיב דמקומו הוא האילן, והאילן הוי דבר אחד דהוא מקום דיורים אחד, ולכך דנים את האילן אם נחשב בתוך העיר מקלט או מחוץ לעיר מקלט, ולכך אמרינן דכיון שעיר מקלט תלוי בדירה, לכך הוי סברא דהאילן אזיל בתר נופו דשם ראוי לדירה, ואם הנוף בתוך העיר מקלט חשיב דכל האילן אזיל בתר הנוף וחשיב דהאילן מתיחס לתוך העיר מקלט וגם שדר בעיקר חשיב שנמצא באילן שהוא בתוך העיר מקלט, ואם הנוף מחוץ לעיר מקלט אפי' שהרוצח בעיקר שבתוך העיר מקלט כיון שנמצא על האילן ודיורי האילן הוא מחוץ לעיר מקלט חשיב דדיוריו מחוץ לעיר מקלט.

ובגמ' שם מק' הגמ' מברייתא דבין בירושלים ובין בערי מקלט אזלינן בתר הנוף, ומשני הגמ' דתלוי בר"י ורבנן, דלר"י אזלינן בתר הנוף, וכתב רש"י דלפי"ז א"צ לתי' קמא ואין חילוק בין עיר מקלט למעש"ש, ולר"י תמיד אזלינן בתר הנוף, ולרבנן תמיד אזלינן בתר מקום החומה, והמשנה במעש"ש הוי לרבנן וה"ה לגבי רוצח הכל תלוי בחומה, וא"כ נמצא דלר"י אזלינן בתר הנוף ואפי' לגבי מעש"ש וא"כ אינו משום דירה וצ"ב מדוע אזלינן בתר הנוף, ונראה דסבר ר"י דעיקר האילן הוא הנוף דהיינו דעיקר מאי דבעינן את האילן הוי בשביל הנוף ולכך אזלינן בתר הנוף, והיינו כמש"נ לעיל דהאילן הוי מקום לעצמו בתוך החומות ודנים את כל האילן לדבר אחד וכשהאדם על האילן אם הנוף בתוך החומה סבר ר"י דהעיקר טפל לנוף וחשיב שמקומו בתוך החומה וכן להיפך דכל האילן נטפל למקום הנוף.

# בגדר גגין ועליות לא נתקדשו – שיטת התוס' במכות

בתוס' מכות [דף י"ב ע"א] הק' איך אוכלים מעש"ש על האילן הרי גגין ועליות לא נתקדשו, ותי' בתי' א' דמיירי שענפי האילן אין בהם ד' דלא חשיבי והוי כאילו עומד באויר כנגד הקרקע, ויש לדקדק בלשון התוס' שכתבו דהוי כאילו עומד באויר כנגד הקרקע דמה הוצרך לכך תיפו"ל דכיון שאין בענפי האילן ד' ולא חשיבי לא חשיב כמו גגין ועליות, ונראה דיסוד הדין דגגין ועליות לא נתקדשו הוא דקדושת ירושלים הוי רק על קרקע ירושלים, ולכך לא סגי לומר דבענפי האילן ליכא ד' דלא חשיבי הרי מ"מ אינו על הקרקע דירושלים ולא נתקדש, ולכך כתבו דכל דהוא עומד באויר ירושלים בלא הפסק כיון שהוא כנגד הקרקע חשיב דמתיחס לקרקע וחשיב דנמצא בקדושת ירושלים, ורק היכא שיש דבר מפסיק חשיב שאינו בקרקע ירושלים ואין לו את קדושת ירושלים, ועיין בקה"י [שבועות סי' י"ב] שדן כה"ג לגבי אויר עזרה עיי"ש].

ברמב"ם [פ"ב הט"ו] כתב אין שהוא עומד לפנים מן החומה ונופו נוטה חוץ לחומה אין אוכלין תחת נופו מעש"ש, ומעשר שנכנס תחת נופו אין פודין אותו שהרי הוא כמה שנכנס לירושלים, וכתב הערול"נ [במכות שם] דהרמב"ם כתב תחת הנוף משום קושית התוס' דעל הנוף ודאי לא חשיב קדושת ירושלים דגגין לא נתקדשו, אלא דצ"ב דבשלמא אם הוא על האילן כיון שהאילן הוי מקום לעצמו שייך לומר דאזלינן בתר העיקר או הנוף והכל הוי מקום אחד, אבל כשהאדם על הקרקע מדוע שמחמת הנוף יחשב שהוא בירושלים ומדוע אין פודין אותו משום הנוף וצ"ב.

ובתי' בתרא כתבו וז"ל דמיירי אפי' באילן שענפיו מרובים ואויר ירושלים כירושלים, ובמהרש"א מבואר דכונת התוס' לחלק בין קדושת עזרה לקדושת ירושלים, דרק בעזרה אמרינן דאויר עזרה אינו כעזרה, משא"כ בירושלים אויר ירושלים כירושלים, וצ"ב דהרי הגמ' בפסחים מיירי לגבי אכילת פסח דתלוי בקדושת ירושלים.

# בדין מעש"ש שנטמא ונכנס לירושלים - משנה ט'

במשנה מעש"ש שנכנס לירושלים ונטמא בין שנטמא באב הטומאה בין שנטמא בוולד הטומאה בין בפנים בין בחוץ, ב"ש אומרים יפדה ויאכל הכל בפנים חוץ משנטמא באב הטומאה בחוץ, ובה"א הכל יפדה ויאכל בחוץ חוץ משנטמא בוולד הטומאה בפנים.

מבואר במשנה דמעש"ש שנטמא ונכנס לירושלים צריך לפדותו בפנים מדרבנן שלא יאמרו מעש"ש יוצא מירושלים ונפדה, דמדינא כיון שהוא טמא נפדה בחוץ אלא איכא דין דרבנן שאינו נפדה, אלא דלב"ש אם נטמא באב הטומאה בחוץ יוצא, וכתב הר"ש דכיון שהוא טמא לא קלטוהו מחיצות, וצ"ב הרי איכא חשש דרבנן שלא יאמרו ומהו הסברא שלא קלטוהו מחיצות, ובדרך אמונה כתב דכיון שנטמא באב הטומאה בחוץ איכא קול וליכא חשש, ועדיין צ"ב הלשון דכיון שנטמא לא קלטוהו מחיצות.

ולדעת ב"ה הכל מותר להוציא חוץ אם נטמא בולד הטומאה בפנים, וכתב הר"ש בשם הירושלמי דאם נטמא בולד הטומאה בחוץ שהתירו ב"ה להוציא היינו כגון שהכניס ע"ד שלא יקלטו המחיצות, דבלא"ה כיון דהוי טומאה דרבנן לא מוציאים, וצ"ב הגדר בזה איך יכול להתנות שלא יקלטו המחיצות, ועוד האם במעש"ש טהור יהני קליטת המחיצות, ויתכן דגדר קליטת מחיצות הוא שאינו מכניס ע"ד שיהיה קבוע בו ולכך לא חשיב קליטת מחיצות, משא"כ במעש"ש טהור דהקליטת מחיצות הוי משום דראוי לאכילה בזה לא מהני תנאו דמ"מ הפירות במקום שראוים לאכילה ונקלטים שם.

ומבואר דאם לא נעשה קליטת מחיצות לא שייך לומר גזירה שיאמרו שמותר להוציא מעש"ש מירושלים, דכל דלא נקלט במחיצות ודאי שאין שום דין לא להוציאו, ולכך בעינן קליטת מחיצות, אלא דמעש"ש טמא אפי' בדאיכא קליטת מחיצות כיון שאינו ראוי לאכילה מותר להוציאו ולפדותו, ובזה איכא גזירה שאסור להוציאו, ולכך סברי ב"ד דבנטמא בטומאה דאורייתא בחוץ כיון דליכא קליטת מחיצות ליכא איסור להוציאו דאפי' דאיכא חשש דיאמרו מ"מ כל דלא קלטו מחיצות ליכא איסור להוציאו, וכן לב"ה אם נטמא בולד הטומאה ועשה תנאי שלא יקלטו מחיצות ליכא איסור להוציאו.

# פדית מעש"ש שאינו בר אכילה – משנה ט'

במשנה מעש"ש שנכנס לירושלים ונטמא וכו' יפדה.

בר"ש כתב דמעש"ש שנטמא פודין אותו אפי' בירושלים דכתיב לא תוכל שאתו ואין שאת אלא אכילה דכתיב וישא משאת.

מבואר דמעש"ש שנטמא פודין אותו אפי' בירושלים, דהא דפודים מעש"ש רק מחוץ לירושלים הוא משום דמחוץ לירושלים א"א לאכלו ובירושלים אפשר לאכלו, ולכך בנטמא שבין כך א"א לאכלו אפי' בירושלם פודים.

והנה יל"ע במעש"ש שאינו בר אכילה מסיבה אחרות [ולא מחמת טומאה] האם פודים בירושלים, ובמנח"ח [מצוה תמ"ב] הק' דמעש"ש בזה"ז יהיה מותר לפדות אפי' בירושלים דכיון דליכא בית וא"א לאכול מעש"ש בירושלים שיהיה נפדה אפי' בירושלים, וכתב דכיון דאינו אלא מחוסר מזבח אינו בר פדיון, ומ"מ מבואר בדברי המנח"ח דלא הוי דין דוקא בנטמא, אלא כל דאין הפירות ראוים לאכילה אפשר לפדותם.

ובתורת זרעים הביא מהירושלמי דתרומה שקנה מכסף מעש"ש ונפסל בטבו"י דפסול תרומה ואינו פוסל מעש"ש לא נפדה בירושלים, וביאר דכיון דמדיני מעש"ש אינו חשיב טמא ורק טמא בדיני תרומה אינו נפדה, מבואר דרק כשיש פסול דהוי פסול בדיני מעש"ש נפדה בירושלים, ואע"ג דאינו בר אכילה מ"מ בעינן שיהיה בו פסול דמעש"ש, ועיי"ש דכתב דלפי"ז אם לקח בהמה מכסף מעש"ש ונטרפה לא יפדה דאע"ג שאינה ראויה לאכילה כיון דלא הוי מדיני מעש"ש אלא הוי דין בבהמה שאינה בר אכילה אינה בר פדיון.

ובליקוטי הלכות [מכות דף י"ט ע"ב] כתב דגם אם הגברא טמא אפשר לפדות בירושלים כיון שא"א לאכלו, ויל"ע דבשלמא אם הפירות טמאים שא"א לאכלם בעצם שפיר אפשר לפדותם אפי' בירושלים, משא"כ כשהגברא טמא הרי אפשר שאחר יאכלו, ונראה כמש"נ במקו"א דעיקר המצות אכילה הוי על הבעלים ולכך סבר הליקוטי הלכות שאם הבעלים טמא חשיב שאינו עומד לאכילה ולכך אפשר לפדותו [ועיין בריטב"א במכות שם].

והנה מבואר במשנה דמעש"ש שנטמא בטומאה דרבנן גם נפדה בירושלים, וצ"ב הרי מהתורה הוא טהור ואינו בר פדיון ואיך משום טומאה דרבנן פודים, ובמנח"ח [תע"ג ד'] כתב דכיון דהדין פדיון תלוי במה שאינו ראוי לאכלו וכיון דכשנטמא מדרבנן למעשה אינו ראוי לאכלו לכך נפדה, הרי דאינו תלוי בחפצא בדין הפירות אלא כל שאינם ראוים לאכילה נפדים.

# פדיון בלקוח בכסף מעש"ש פלוגתת ת"ק ור"י - משנה י'

במשנה הלקוח בכסף מעש"ש שנטמא יפדה ר"י אומר יקבר, אמרו לו לר"י ומה אם מעש"ש עצמו שנטמא הרי הוא נפדה הלקוח בכסף מעש"ש שנטמא אינו דין שיפדה, אמר להם לא אם אמרתם במעש"ש עצמו שכן הוא נפדה בטהור בריחוק מקום תאמרו בלקוח בכסף מעשר שאינו נפדה בטהור בריחוק מקום.

במשנה משמע דפלוגתת ת"ק ור"י הוי בסברא דפירות שנלקחו בכסף מעשר אינם נפדים ברחוק מקום, ולר"י לכך לא פודים טמא בירושלים, ולת"ק עבדינן ק"ו דאם פודים בירושלים מעש"ש עצמו שנטמא ק"ו הלקוח בכסף מעש"ש שנטמא שפודים בירושלים.

ובגדר הסברות ביאר בח' ר' ליב מאלין זצ"ל [ח"ב סי' י"ט] דר"י סובר דהא דמעש"ש טמא נפדה בירושלים היינו משום דכיון שהוא טמא ואינו נאכל לא קלטוהו מחיצות והוי כמעש"ש מחוץ לירושלים ונפדה, ולכך סובר ר"י דפירות שנקנו מכסף מעש"ש כיון שאינם נפדים בטהור ברחוק מקום לא יפדו בטמא דמעלת פירות טמאים דחשיבי כריחוק מקום ומאחר דלקוח בכסף מעש"ש לא נפדה ברחוק מקום לא מהני מה שהם טמאים שיהיה סיבה שיפדו, ובדעת ת"ק כתב דסבר ת"ק דהא דלקוח בכסף מעש"ש אינו נפדה הוי משום דנקנו פירות ע"מ לאכלם בירושלים וזה דינם להביאם לירושלים, ובתוס' בזבחים כתבו דלכך א"א להק' על רבנן דטפל חמור מהעיקר דהכא הוי סברא דחשיבי כמו בירושלים, וא"כ ניחא דילפינן מעש"ש דנפדה טמא בירושלים וה"נ לקוח בכסף מעש"ש שטמא דנפדה דכל מאי דלקוח בכסף מעש"ש אינו נפדה ברחוק מקום משום דחשיב בירושלים משא"כ טמא דאינו בר אכילה אינו חשיב בירושלים, וכתב שם דבזה גופא פליגי ת"ר ור"י דר"י סבר דבלקח בכסף מעש"ש לא נאמר כלל דין פדיון כיון שהם פירות שנגמר פדיונם ולכך אפי' טמא אינו נפדה דלא נאמר בהם דין פדיון וכסברת הגמ' דלא אלים למתפס פדיונם, ורבנן סברי דהא דלקוח בכסף מעש"ש אינם נפדים אינו משום דלא נאמר בהם פדיון ולא משום דלא אלימא למתפס פדיונם אלא משום דחשיבי שהם בירושלים, דכיון שקנה ע"מ לאכלם בירושלים חשיב לעולם שהם בירושלים, ולכך בטמא דאפי' בירושלים הוי בר פדיון סברי ת"ק דבאמת נפדים.

ובתוס' ב"מ [דף נ"ג ע"ב] כתבו דבספרי מפיק טעמא משום דכתיב הכסף כסף ראשון ולא כסף שני, והק' התוס' דילפינן בגמ' [דף מ"ה ע"א] דכסף ראשון ואפי' כסף שני, ותי' דה"מ כסף על כסף אבל לחלל ב' פעמים פירות על כסף לא, ובתוס' בזבחים [דף מ"ט ע"א] הוסיפו דשאני פירות שנגמר פדיונו לגמרי, והיינו דכשלקח פירות כיון שנגמר הפדיון דמטרת הפדיון הוא בשביל לקנות פירות בכה"ג לא נתחדש עוד פדיון, משא"כ בכסף שני דעדיין לא נגמר הפדיון דצריך לקנות עדיין פירות שייך לפדות גם את הכסף שני, והק' התוס' דבמשנה משמע דפליגי בסברא ולמה לי קרא, ותי' דאסמכתא בעלמא אי נמי טרח וכתב לה קרא, ולפי"ז טעמיה דר"י דלקוח בכסף מעשר לא נאמר בו פדיון בין מחוץ לירושלים ובין כשנטמא דבעלמא פירות מע"ש שנטמאו פודים אפי' בירושלים לקוח בכסף מעש"ש לא נאמר בו דין פדיון ולא פודים.

ובגמ' זבחים [דף מ"ט ע"א] והרי מעשר דהוא נפדה ואילו לקוח בכסף מעש"ש אינו נפדה דתנן הלקוח בכסף מעש"ש שנטמא יפדה ר"י אומר יקבר, ובגמ' שם הוי קושיה על הסברא דלא אמרינן טפל חמור מהעיקר, והכא חזינן דאמרינן טפל חמור מהעיקר, דפירות מעש"ש נפדים ולקוח בכסף מעש"ש אינו נפדה, והיינו דלקוח בכסף מעש"ש הוא טפל והוא חמור שאין בו פדיון, ותי' הגמ' התם לא אלימא קדושתיה למיתפס פדיוניה, והיינו דלקוח בכסף מעש"ש הוי פחות קדושה שאין בו כח לתפוס את הפדיון בקדושה ולכך אינו נפדה, ובתוס' שם הביאו גירסת הספרים דקושית הגמ' מרבנן דמחוץ לירושלים מודים רבנן שאינו נפדה הרי דטפל חמור מהעיקר דפירות מעש"ש נפדה מחוץ לירושלים ולקוח בכסף מעש"ש אינו נפדה מחוץ לירושלים.

ויל"ע דבתוס' מבואר דילפינן מקרא דלקוח בכסף מעש"ש אינו נפדה וגדר הקרא משום דנגמר פדיונו וא"כ מאי מקשינן דמצינו טפל חמור מהעיקר דהכא הוי גזה"כ דלא פודים משום דנגמר פדיונו, וצ"ל דהשקו"ט בגמ' בגדר הגזה"כ דאינו נפדה משום דנגמר פדיונו, האם הוי סברא דכיון שנגמר פדיונו הוי קדושה חמורה ולכך מקשינן דחזינן דטפל חמור מהעיקר, או דילמא דכיון שנגמר פדיונו הוי קדושה קלה דלא אלימא למתפס פדיונו.

ובחי' ר' ליב הק' דאיך כתבו התוס' דת"ק ור"י פליגי בסברא ולא בעינן קרא, הרי להו"א בגמ' בזבחים טעמיה דר"י דטפל חמור מהעיקר וא"כ בודאי דלא הוי סברא דמסברא אמרינן דטפל אינו חמור מהעיקר ואיך שייך לומר דלא בעינן לזה קרא, ולמסקנא טעמיה דר"י דלא אלים למתפס פדיונו א"כ איך ת"ק ילפינן מק"ו דמעש"ש דהרי איכא הכא סברא דלא אלים למתפס.

# בדין צבי מעש"ש שמת - משנה י"א

במשנה צבי שלקחו בכסף מעשר ומת יקבר ע"י עורו ר"ש אומר יפדה.

בר"ש כתב בשם הירושלמי דטעמיה דת"ק דמעש"ש עשו אותו כקדשי בדה"ב דבעינן העמדה והערכה ובמת ליכא העמדה והערכה, ור"ש לטעמיה דסובר דקדשי בדה"ב אינם צריכים העמדה והערכה.

ברמב"ם [בפי' המשנה] כתב דטעמיה דת"ק דאין פודים את הקדשים להאכילם לכלבים, וה"ה במעש"ש איכא לדין קדשים דלא פודים להאכילם לכלבים.

ורעק"א [בגליון המשנה] הביא קושית השער המלך דמבואר דפרה אדומה דדינה כקדשי בדה"ב שמתה פודים את עורה [ודנים האחרונים אם פודים רק את העור או דגם פודים את הבשר אגב העור ואכ"מ], וא"כ ה"נ בצבי מכסף מעש"ש נימא שאפשר לפדות את העור, ובבה"ל [פ"ה ה"ו ד"ה יקבר] כתב דבמעש"ש העור קדוש משום שהוא טפל לבשר דבעצם כיון שאינו נאכל א"א לקנות מכסף מעש"ש עור, וכל מאי דחל קדושה על העור הוי משום טפילות לבשר א"כ לא יהני לפדות את העור בפנ"ע.

ובסיפא לקחו חי ושחטו ונטמא יפדה, ר"י אומר יקבר לקחו שחוט ונטמא הרי הוא כפירות, והיינו דבלקחו שחוט חשיב שקנה פירות והיינו קנה בשר ובזה ליכא דין העמדה והערכה לדעת הר"ש, ולדעת הרמב"ם ליכא דין דאין פודין להאכילן לכלבים דהוי דין דוקא בבע"ח, ובלקחו חי ושחטו פליגי ת"ק ור"י אם חשיב כלקח בשר כמו פירות או כמו שלקח בע"ח.

# קנקני מעש"ש - משנה י"ב

במשנה המשאיל קנקנין למעש"ש אע"פ שגפן לא קנה מעשר זלף לתוכן סתם עד שלא גפן לא קנה מעשר משגפן קנה מעשר.

בר"ש כתב דמשגפן קנה מעשר היינו דאם קרא שם מעש"ש על הטבל לאחר שגפן נתפס הקנקן בקדושת מעש"ש וצריך לפדותו, והביא מהירושלמי דהטעם הוא דכמו שאם קנה בכסף מעש"ש קנקן ויין הכסף מעש"ש חל גם על הקנקן ה"נ הכא חל קדושת מעש"ש על הקנקן.

ויל"ע דבשלמא כשקונה בכסף מעש"ש כיון שהקנקן טפל ליין הוי כיין שקדושת הכסף אזיל גם על הקנקן אבל כשקורא שם מעש"ש איך יחול קדושת מעש"ש על הקנקן דמהיכן יקבל קדושה, דאפי' שהוא טפל ליין אבל איך יתקדש בקדושת מעש"ש, ועיין במשנה ראשונה דכתב דכל הדין הכא במשנה הוי דין דרבנן עיי"ש, ועדיין צ"ב בגדר הדבר.

ומבואר כאן דבדין מעש"ש נתחדש דקדושת מעש"ש לא הוי רק על פירות וכדו' אלא דאיכא קדושת מעש"ש בדין ממון מעש"ש, דממון מעש"ש חל בו קדושת מעש"ש, וכמו דבקונה במעות מעש"ש יין עם קנקנים דחל קדושת מעש"ש על הקנקנים משום שהם טפלים ליין וחשיבי ממון מעש"ש, ה"נ כשמפריש מעש"ש ביין טבל וחל קדושת מעש"ש על היין והקנקנים טפלים ליין חל בקנקנים קדושת מעש"ש ודינם להוציאם בירושלים לאכול כנגדם.

# ביטול ברוב בקנקנין – משנה י"ב

במשנה עד שלא גפן עולות באחד ומאה ומשגפן מקדשות בכל שהן.

בר"ש כתב דבירושלמי משמע דעד שלא גפן הכא אזיל על קריית שם, דהיינו דבלא הירושלמי מיסתבר דעד שלא גפן היינו דכל זמן שלא סתם את החבית אפי' שקרא שם לאחר שהם בחבית החבית בטילה ברוב דעדיין לא הוי חשיבות שלא בטילה, ואם גפן אפי' אם קרא שם קודם שגפן מ"מ הוי חבית חשובה דאינה בטילה, וכ"מ ברמב"ם בפי' המשנה עיי"ש, ומשמע שם דחבית פתוחה חשיב הכל תערובת ולכך חשיב מן המוקף בסיפא ולכך לא הוי דבר שבמנין שאינו בטל דאינו עומדת לעצמה, משא"כ בחבית סתומה דלא חשיב תערובת אלא עומדת לעצמה ואינה בטילה, וכן ברמב"ם [פט"ז ממאכלות אסורות ה"ד] דכתב דחבית סתומה אינה בטילה ברוב וכתב כן לגבי שאר איסורים שאינם תלוים בקריאת השם, הרי דהוי דין דחבית סתומה חשובה ואינה בטילה וחבית פתוחה בטילה, אמנם בירושלמי משמע דהכל תלוי מתי קרא את השם, דאם קרא את השם קודם שגפן החבית בטילה ברוב, ואם קרא שם לאחר שגפן החבית לא בטילה ברוב, ותמוה דהא דחבית אינה בטילה ברוב הוי משום דהוי דבר שבמנין ואינו בטל וא"כ מאי נפק"מ אם קרא את השם קודם שגפן או לאחר שגפן הרי מ"מ החבית הוי דבר שבמנין שאינו בטל, ונראה בדעת הירושלמי דסברי דאם אין לחבית את שם הדבר א"כ החבית הוי תערובת שבטילה דהיין הוי תערובת ואין שייכות לחבית, משא"כ כשיש לחבית שם מעש"ש יש בה חשיבות לעצמה שאינה מתערבת דהחביות הם התערובת ולכך אינה בטילה.

# בגדר מוקף – משנה י"ב

במשנה עד שלא גפן תורם מאחת על הכל ומשגפן תורם מכל אחת ואחת.

כתב הר"ש עד שלא גפן תורם מאחת על הכל שאם הכניס יין של טבל לחביות כל זמן שלא גפן נחשב מוקף ותורם מאחת על הכל, אבל משגפן לא חשיב מוקף ותורם מכל אחת ואחת.

מבואר במשנה דב' חביות שאינם סתומות היין של ב' החביות חשיב מוקף, דמוקף היינו כל שאין הפסק בין הפירות, ולכך כל שהחבית אינה סתומה לא חשיב שיש הפסק בין היין ולא חשיב שכל יין עומד בפנ"ע, משא"כ כשהחבית סתומה הוי הפסק בין היין וחשיב כל חבית בפנ"ע.

# ביאור דעת ב"ש דלאחר שגפן צריך לערות לגת אחת - משנה י"ג

במשנה ב"ש אומרים מפתיח ומערה לגת וב"ה אומרים מפתיח ואינו צריך לערות.

כתב הר"ש דמיירי שגפן ואם רוצה לתרום מאחד על כולם לא סגי לב"ש לפתוח את החביות אלא בעינן לערות את כולם לגת אחת, וב"ה פליגי דסגי לפתוח את החביות וחשיב מוקף ותורם מאחד על הכל, ומבואר בדעת ב"ש דלאחר שסגר את החביות כל חבית נבדלה בפנ"ע ושוב בשביל להחשיב מוקף בעינן לערות את כולם לגת אחת, דשאני קודם שגפן את החביות דלא חשיב שכל חבית עומד בפנ"ע וכמש"נ לעיל, ולכך חשיב מוקף, משא"כ לאחר שגפן את החביות חשיב שכל חבית כבר הוי דבר בפנ"ע ושוב לא יהני לפתוח את החביות אלא בעינן לערות את כולם לגת אחת.

## פרק ד'

# משנה א'

במשנה המוליך פירות מעש"ש ממקום היוקר למקום הזול וכו' פודהו כשער מקומו.

בר"ש כתב דתנן המוליך משום דלכתחילה אסור להוליך פירות ממקום למקום, ובביאור הגר"א בירושלמי מבואר דרק ממקום היוקר למקום הזול אסור להוליך, והיינו משום דהאיסור להוליך הוי משום הפסד הקדושת מעש"ש, ועיין בר"ש מסרליאוש דכבר אסרו מגזירה גם ממקום הזול למקום היוקר, ויל"ע דברמב"ם כתב בסתמא דאסור להוליך פירות ממקום למקום ומשמע קצת דהכל הוי מדינא וצ"ע בזה.

במשנה השבח לשני ומה שהוציא ישלם מביתו.

מבואר במשנה דאע"ג דהפירות מעש"ש השביחו מחמת שהוליכם ממקום למקום מ"מ אינו יכול לקחת את ההוצאות מדמי מעש"ש, אלא ההוצאות הם מביתו והשבח כולו למעש"ש, ונראה הגדר בזה דלא חשיב דהשבח הוי מדמי ההוצאות, דהמקום הוי רק גורם להתיקרות ולא הוי ההתיקרות בעצמו, ולכך השבח כולו למעש"ש דמ"מ המעש"ש עצמו שוה יותר, וההוצאות לא הוי ממעות מעש"ש אלא מביתו.

אמנם ברמב"ם בפי' המשנה [דפוס ישן] כתב שאינו מנכה את ההוצאות משום שחייב להוליכן עד שיגיעו למדינה, והיינו דכיון שחייב להוליכם לירושלים חייב להביאם למדינה.

ולפי"ז אם השביח את המעש"ש כגון קמח ואפאו וכדו' יכול לקחת את שכר ההוצאות דדוקא שכר הבאה אינו יכול לחשב או משום מש"כ הרמב"ם דחייב להביאם, או משום דדוקא הבאה שאינה שבח בגוף הדבר, ויעויין בריש פ"ב דבמשנה ראשונה שם כתב שמנכה את ההוצאות, אמנם בתפא"י שם כתב שאינו מנכה את ההוצאות, ובדברי הרמב"ם הכא מפורש שמנכה את ההוצאות דרק אם חייב להביאם אינו מנכה את ההוצאות, ולכא' בסברא נראה כדעת המשנה ראשונה דמנכה את ההוצאות דכל השבח הגיע מחמת העצים וכדו' ומדוע שלא ינכה את ההוצאות.

# שער לפדית מעש"ש - משנה ב'

במשנה פודין מעש"ש כשער הזול כמות שהחנוני לוקח לא כמות שהוא מוכר, כמות שהשולחני פורט ולא כמות שהוא מצרף.

צ"ב מדוע יכול לפדות מעש"ש כשער הזול כמו שהחנוני לוקח הרי הוא לא חנוני והמחיר הרגיל הוא כמו שהחנוני מוכר וצ"ב.

ובהמשך המשנה ואין פודין מעש"ש אכסרה, והיינו בלא מידה ובלא משקל אלא כמה אתה נותן בכרי זה או במלוא חופנים הללו, וצ"ב דאם יש כזאת מידה שמוכרים בלא מידה ומשקל אלא לפי כרי א"כ מדוע אינו יכול לפדות בכה"ג הרי אזלינן לקולא לפי מה שהחנוני לוקח ולא כמו שהוא מוכר, ואם ליכא כזאת מידה פשיטא שא"א וצ"ב.

# פדיה לפי ריבוי הממון - משנה ג'

במשנה בעה"ב אומר בסלע ואחד אומר בסלע בעה"ב קודם מפני שהוא מוסיף חומש, בעה"ב אומר בסלע ואחד אומר בסלע ואיסר את של סלע ואיסר קודם מפני שהוא מוסיף על הקרן.

מבואר בכל דיני המשנה דאיכא דאזלינן בתר שיהיה ריבוי ממון למעש"ש, וצ"ב מהו הדין שיהיה ריבוי ממון למעש"ש, וברישא דבעה"ב קודם מפני שהוא מוסיף חומש צ"ב גדר הדין בזה דחומש הוי דין שהבעלים צריכים ליתן חומש, אבל מנלן דלכך הוי זכות קדימה לבעלים לפדות משום דמוסיף חומש, ובמציעתא דאחר אומר סלע ואיסר דמוסיף על הקרן מדוע איכא דין להוסיף על הקרן, וקשה ממ"נ דאם זהו השער ודאי שצריך לפדות רק בסלע ואיסר, ואם האיסר הוי יותר מהשער מנלן דאיכא דין לפדות יותר מהשער.

ולכא' יש לדון דבשלמא בסיפא דאחר אומר בסלע ואיסר איכא דין קדימה למי שאומר בסלע ואיסר דכיון שמוסיף על הקרן חשיב דאיכא שער לפירות בסלע ואיסר ולכך איכא דין קדימה למי שאומר סלע ואיסר דאיכא דין קדימה להוספת השער, ויתכן דאע"ג דליכא דין להרבות ממון למעש"ש מ"מ הוי דין קדימה דמוסיף על השער דהוי פדיה חשובה יותר דפודה לפי שער יקר, אבל ברישא דמה שהבעלים מוסיף חומש הוי דין נוסף בפנ"ע על הבעלים להוסיף חומש מדוע דמחמת הדין חומש יהיה זכות קדימה.

ונראה דהנה יש לחקור בדין להוסיף חומש האם הוי דין נוסף בפנ"ע דהבעלים צריך להוסיף חומש, או דגדר הדין הוא דלבעלים התורה קבעה דהערך והשער הוא בתוספת חומש, ובגמ' ב"מ [דף נ"ד ע"א] איבעיא להו חומש מעכב או אינו מעכב, ד' בד' פריק ואכנפשיה מוסיף חומש, אלמא חומש לא מעכב, או דלמא ארבעה בחמשה פריק וחומש מעכב, ולכא' בזה גופא הגמ' מסת' האם החידוש חומש הוא דהחומש הוי בכלל ערך הפדיון ולכך הוי סברא דמעכב[[3]](#footnote-3), או דילמא דהוי דין בפנ"ע להוסיף חומש ואינו מעכב, אמנם נראה דגם אם חומש אינו מעכב והוי דין נוסף להוסיף חומש מ"מ גדרו דהוא בכלל הערך, דהרי למסקנא שם בהוספת חומש צריך להביא פירות חולין ונעשים קודש ותרומה, ולכא' לאחר שכבר שילם את הקרן ונעשו קודש איך החומש יעשה קודש, ובהכרח דחשיב דהחומש נכנס גם לעמוד כנגד הקודש שהיה כאן ולכך נתפס בו הדין תרומה או מעשר שהיה בפירות שנפדו[[4]](#footnote-4), ולפי"ז ניחא דלכך לבעלים איכא דין קדימה כיון שלא הוי דין נוסף בפנ"ע להוסיף חומש אלא דכלפי הבעלים הערך הוא בתוספת חומש, וכיון דאיכא ערך לפירות יותר חשוב והיינו דכלפי הבעלים הערך הוא בתוספת חומש איכא דין קדימה לבעלים לעשות ערך ופדיון חשוב בתוספת חומש.

# פדית אחר בע"כ של הבעלים – משנה ג'

במשנה בעה"ב אומר בסלע ואחר אומר בסלע בעה"ב קודם וכו'.

מבואר במשנה דאם יש רווח בפדיון של אחר האחר קודם לבעלים, ויל"ע הרי פירות מעש"ש הוי זכות של הבעלים לאכילה, ולא מיבעיא למ"ד מעש"ש ממון הדיוט דפירות מעש"ש הוי ממונם של הבעלים לכל הדינים, אלא אפי' למ"ד מעש"ש ממון גבוה הרי מ"מ איכא לבעלים זכות ממונית לאכול את הפירות [וכמש"נ לעיל בריש מסכתין] וא"כ קשה איך אחר יכול לפדות בלא הסכמת הבעלים, ואיך שייך שיהיה לאחר זכות לפדות יותר מלבעלים.

ויעויין בביאור הגר"א [ש"ה י"ז] שכתב [דבשו"ע כתב שא"א לעשות פדה"ב ע"י שליח] וז"ל כ"ז הוא תמוה דלא מיבעיא ע"י שליח דשלוחו של אדם כמותו אלא דאף אחר יכול לפדות אפי'בלא דעתו של אב דלא עדיף ממ"ש שאחר יכול לפדות כמ"ש בפ"ד דמ"ש וכן נטע רבעי כמש"ש בפ"ה וכן הקדש כמ"ש בערכין וכ"ש כאן שאינו אלא חוב בעלמא, מבואר בדברי הגר"א דבמעש"ש אחר יכול לפדות אפי' בע"כ של הבעלים, ובחזו"א [יור"ד קפ"ה] כתב דכונת הגר"א למשנתינו דאחר שמוסיף איסר פודה אפי' בלא דעת הבעלים, ועיי"ש בחזו"א שכתב לדחות את ראית הגר"א דאין כונת המשנה דהאחר פודה בלא דעת הבעלים, אלא דהמשנה הוי דין בהל' פדיון שהבעלים חייב למכור את הפירות לאחר שמוסיף איסר או שיוסיף על הפדיון, ועיי"ש בחזו"א דהביא דבתוס' בקדושין [דף נ"ו ע"א] מבואר דאחר שפודה מעש"ש הוי מדין זכין וא"כ בהכרח שא"א לפדות בע"כ של הבעלים.

ובדעת הגר"א נראה דסבר דאם רק לבעלים איכא זכות פדיון מהיכי תיתי שאחר יוכל להעמיד ערך ושער, דדוקא אם אחר יש לו זכות פדיון בלא דעת הבעלים לכך אם הוסיף על השער חשיב שער וערך שגם הבעלים חייב לפדות לפי השער והערך שהוסיף, משא"כ אם אחר אינו יכול לפדות בלא דעת הבעלים אינו מ"ד לקבוע ערך ושער.

אלא דיל"ע דבגמ' ב"ק [דף ס"ט] מבואר שא"א לפדות מעש"ש ורבעי כשאינו ברשותו, דמקשינן על ר"י דסובר שא"א להקדיש דבר שאינוברשותו מהא שהצנועים פודים פירות שאינם ברשותם, ואם יכול לפדות פירות שאינם שלו ודאי שיכול לפדות פירות שאינו ברשותו ואיך כתב הגר"א שיכול לפדות פירות שאינם שלו ומינה כתב דאחר יכול לפדות פדיון הבן גם בלא שליחות.

ונראה בדעת הגר"א דהנה בחי' רבינו חיים הלוי [פ"ד מזכיה ומתנה ד"ה ולפי] הביא דברמב"ם [פ"ט ממע"ש ה"ז] מבואר שאפשר לפדות גם פירות שביעית קודם שלקטם עיי"ש, והרי פירות שביעית הוי הפקר ואיך פודה פירות שאינם שלו, וכתב דלא בעינן כלל דין בעלים לעצם מעשה החילול והפדיה, ורק ברבעי שיש לו בעלים חילולו תלוי בבעלים ובזה בעינן שיהיה ברשותו[[5]](#footnote-5), וכתב דלפי"ז גם במע"ש ורבעי שיש לו בעלים עיקר מעשה החילול והפדיה נעשה מכח הפודה אפי' שאינו בעלים, אלא דיש בזה עיכוב דין בעלים וצריכים שהפדיה תהא נעשית בשביל הבעלים ומכחם ומדעתם, ולפי"ז נראה ליישב דעת הגר"א דאין כונת הגר"א דבמעש"ש אפשר לאחר לפדות למעשה את הפירות, דכשיש לפירות בעלים איכא דין עיכוב והבעלים מעכב שלא יפדה את הפירות אלא מדעתם, אלא כונת הגר"א להוכיח את דין הגר"ח דעצם מעשה הפדיון לא בעינן בעלים, וראיתו כמש"נ דאם בעינן בעלים לעצם הפדיון לא היה חשיב שער הסכום שאחר רוצה לפדות כיון שאין לו כח פדיון, ומהא שהשווי שאחר רוצה לפדות מחייב את הבעלים לפדות [וכש"כ החזו"א דמתני' לא מיירי שהאחר פודה בלא הבעלים, אלא הוי רק מחייב את הבעלים לפדות או למכור לו], מוכח דלא בעינן בעלים לעצם הפדיון, והוכיח הגר"א לפדה"ב דשם לא חל בבן שום שינוי בין קודם הפדיון ללאחר הפדיון, ולכך התם מהני פדיון ע"י אחר כיון שלא שייך שם עיכוב הבעלים, והגר"א רק הוכיח דעצם דין פדיון לא בעינן בעלים וכמש"נ.

ובמקד"ד [נ"ח ד'] ד"ה הנה [עמוד 423] הביא דכתב הרמב"ם [פ"ד ה"כ] וכופין את הבעלים לפתוח ראשון וזה חומר במעשר מבהקדש, ובראב"ד כתב ובתוספתא אמרו כופין אותו לפתוח ראשון ואם רצה לחזור בו חוזר, וביאר המקד"ד דהא דבמעשר אחר יכול לפדות היינו רק לאחר שהבעלים רוצה לפדותו, דקודם שהבעלים רוצה לפדותו חשיב שהמעשר אינו עומד לפדיון, דעומד לעלותו לירושלים א"א לאחר לפדותו, ורק אם הבעלים רוצה לפדותו חשיב שעומד לפדיון ושוב כ"א יכול לפדותו, ולכך כתב הרמב"ם דכופין את הבעלים לפתוח ראשון דע"י שפותח ראשון המעשר עומד לפדיון וכ"א יכול לפדותו.

ולפי"ד א"צ למש"כ החזו"א דאין כונת המשנה דאחר פודה אלא הוי רק נתינת שער והבעלים צריך לפדותו או למכרו לאחר, אלא דלאחר שהבעלים פתח לפדותו והמעשר עומד לפדיון כ"א יכול לפדותו.

# משנה ד'

במשנה מערימין על מעש"ש כיצד אומר אדם לבנו ולבתו הגדולים וכו' הילך מעות אלו ופדה לך מעש"ש זה.

בר"ש כתב מערימין לפדותו בלא חומש ומפרש בירושלמי למה מערימין עליו מפני שכתוב בו ברכה.

יל"ע מדוע הוצרך הירושלמי לטעם דמערימין משום שכתוב בו ברכה תיפו"ל דמצינו בכמה דוכתין דמותר להערים, כגון

במשנה אבל לא יאמר כן לבנו ולבתו הקטנים וכו' מפני שידן כידו.

מבואר במשנה דהטעם שאינו יכול לתת כסף לבנו ולבתו הקטנים לפדות משום דידו כידן והוי פדייה שלו ויצטרך לתת חומש, וצ"ב איך קטן פודה דהרי בכח קטן להחיל חלות פדיון.

ובתוס' בגיטין [דף ס"ה] הק' כן דאיך מהני פדיית קטן והא אין מעשה קטן כלום, והוסיפו דבתרומות מבואר שקטן לא יכול לתרום, ובת"כ איתא להדיא דקטן אינו פודה מעש"ש, ותי' דאתיא כמ"ד דקטן שהגיע לענות נדרים יכול לתרום וה"ה שקטן שהגיע לעונת נדרים יכול לפדות מעש"ש.

# משנה ה'

במשנה היה עומד בגורן ואין בידו מעות אומר לחבירו הרי הפירות האלו נתונים לך במתנה חוזר ואומר הרי אלו מתחללין על מעשות שבבית.

בר"ש הביא את הגמ' ב"מ [דף מ"ה ע"ב] דמדייקת מהמשנה דמטבע לא נקנה בחליפין דתנן במתני' דאין בידו מעות משמע שאם יש לו מעות עדיף שיקנה לחבירו את המעות דהוי כנכרי.

ובחזו"א [מעשרות סי' ז' סקכ"ג] כתב דבנתינת פירות נראה יותר הערמה משום שמחזיר לו את הפירות, ובנתינת מעות נראה פחות הערמה עיי"ש בכ"ד.

ועיי"ש בשטמ"ק שם בשם הרא"ש דהמשנה אזלא גם למ"ד מע"ש ממון גבוה, והק' רעק"א והבית הלוי איך אפשר להעמיד את המשנה כמ"ד מע"ש ממון גבוה הרי להך מ"ד אינו יכול לתת מתנה מעש"ש דהוי ממון גבוה, ואיך תנן שמקנה לחבירו את הפירות, אמנם י"ל [וכ"מ ברמב"ם] דמקנה את הפירות כשהם עדיין טבל, ובאחרונים נקטו דכל מאי דאמרינן שא"א להקנות במתנה פירות מעש"ש היינו לענין שיהיה בעלים להתחייב חומש, אבל באמת אפשר להקנות פירות מעש"ש גם למ"ד ממון גבוה.

# חילול ע"י מכירת מעש"ש - משנה ו'

במשנה משך ממנו מעשר בסלע ולא הספיק לפדותו עד שעמד בשתים נותן לו סלע ומשתכר בסלע ומעש"ש שלו.

כתב הר"ש הא דתנן בריש מכילתין אין מוכרין אותו היינו להוליכו לירושלים דבקדושתיה קאי והכא בשמוכרו להתחלל על מעות שיתן לו ונעשה חולין ביד הלוקח.

מבואר דאיכא ב' אופנים של חילול מעש"ש, איכא חילול שמחללים את הפירות על מעות כדרך פדיון, ואיכא עוד דרך לחלל דרך מקח, דמוכר את הפירות שהתחללו על מעות המקח ומכירה כה"ג הפירות יוצאים לחולין ויתבאר לקמן אם ע"י המכירה או ע"י העמדת הממון, אבל מ"מ מבואר דאיכא ב' אופנים של חילול.

ועדיין צ"ב דהרי נתבאר לעיל במפרשים בשם הירושלמי דהא דמעש"ש אינו ניתן למכירה משום דמתני' כר"מ דמעש"ש ממון גבוה, ובפשטות היינו דאינו ממונו למכירה, וא"כ איך יכול למכרו ולעשות חילול הרי אינו ממונו, ומבואר מכאן מש"נ שם דהדין מעש"ש ממון גבוה אינו דמעש"ש הוי של רשות גבוה אלא דמעש"ש יש בו דיני גבוה שמפקיעים את הבעלות מהמוכר, ולגבי הדינים דיש לבעלים זכות במעש"ש הוי בעלות גמורה ככל ממונו, ולכך כיון דנתחדש במעש"ש זכות חילול דרך מקח לגבי זה הבעלים יש לו בעלות ממונית לעשות מקח של חילול והמעש"ש הוי ממונו למכרו ולחללו, [ועיין כעי"ז בשע"י שער ו' פט"ז ד"ה ובמסכת].

ובהא דתנן דנותן למוכר סלע והפירות מתחללים גם על הסלע שנתן למוכר וגם על הסלע שהוא צריך להוסיף והוא שלו, יל"ע דכיון שהחילול הוא דרך המכירה מהו הדין להוסיף סלע, הרי כסף המכירה הוא סלע ואם הסלע אינו יכול לחלל את כל הפירות מהו החילול שעושה בעוד סלע האם הוי מעשה חילול נוסף דאינו שייך לחילול של הסלע הראשון.

והנה בירושלמי מובא שיטת רשב"ג דסגי בסלע ונותן למוכר סלע ומתחללים הפירות, וצ"ב איך הפירות מתחללים בסלע הרי עכשיו הפירות שווים ב' סלעים, ובודאי כל שלא נותן כסף הפירות לא מתחללים וא"כ איך סגי שנותן סלע לחלל פירות ששווים ב' סלעים.

ונראה לבאר דגדר החילול הוא שמעות המקח הם הפודים את קדושת מעש"ש, דמכירה בלא כסף אינו יכולה לפדות את המעש"ש דצריך שקדושת המעש"ש יחול על הכסף, ולכך כסף המקח פודה את המעש"ש, ולכך סבר רשב"ג דסגי בסלע בשביל לפדות את המעש"ש, דכיון שמשך בזמן שהפירות היו שוות סלע, והתשלום על המקח הוא סלע סגי בסלע בשביל לפדות את הפירות, דאפי' שעכשיו הפירות שווים ב' סלעים אבל כיון שכסף המקח הוא הפודה את הפירות, וכסף המקח הם סלע סגי בסלע לפדות את הפירות.

ובדעת תנא דמתני' דבעינן בשביל לפדות את הפירות ב' סלעים נראה דסבר תנא דמתני' דאע"ג דעצם הפדיון הוא ע"י המקח ודמי המקח הוא סלע, מ"מ בעינן לתת למעש"ש גם את שוויו, ולכך לא סגי בסלע דמאחר דשווי הפירות עכשיו הוא ב' סלעים בעינן לתת למעש"ש ב' סלעים משום דלמעש"ש צריך שיהיה גם את שוויו, ומאחר דשוויו הוא ב' סלעים צריך להוסיף בפדיון עוד סלע בשביל שוויו של המעש"ש.

ויסוד הדברים דאיכא פדיון של מעש"ש ואיכא דין נוסף לתת למעש"ש את שוויו, מתבאר בדברי הגרי"ז [בכורות דף י"א] דברשב"א בקדושין [דף ה'] כתב דמעש"ש נפדה בשטר, דכמו שאפשר לעשות קנין ממון בשטר ה"נ אפשר לעשות קנין ממון בשטר, וכתב הגרי"ז דודאי בעינן שיתן את הכסף דמעש"ש אינו מתחלל בלא מעות, אלא דאת הקנין של הפדיון עביד השטר, ולכא' מבואר כאן דבכל פדיון איכא ב' דינים, א' איכא דין מעשה הפדיון לפדות את הקדושה, ועוד איכא דין לחלל את הקדושה וזה נתחדש בתורה דרק ממון פודה משום השוויות שבו, ולכך כתב הרשב"א דאפשר לחלק ביניהם, דאת הקנין של הפידון יעשה השטר, ובנוסף יעמיד ממון שיחול עליו הקדושה משום דבעינן לתת למעש"ש את השוויות.

במשנה משך ממנו מעשר בשתים ולא הספיק לפדותו עד שעמד בסלע נותן לו סלע מחולין וסלע של מעש"ש שלו.

לפמש"נ לדעיל דבחילול מעש"ש איכא ב' דינים איכא דין קנין מעות שעושה חילול, ואיכא עוד דין ליתן את השויות יבואר הסיפא, דאע"ג דמשך ממנו בשתים, אבל בשביל הדין ליתן את השוויות של מעש"ש סגי במה שנותן סלע חולין דעכשיו בזמן הפדיון החילול הוא בפירות ששווים סלע, אלא דכיון שמשך את הפירות בזמן שהיו שוים שתים ואז נעשה הקנין פדיון הקונה התחייב למוכר לשלם לו ב' סלעים לכך חייב הקונה לתת למוכר ב' סלעים, אלא שיכול לתת לו סלע מעש"ש, דהסלע השני א"צ שיחול בו הפדיון אלא הוי רק התחייבות למוכר.

# קנין משיכה בפדיון מעש"ש

מבואר במשנה שאם משך מחברו פירות מע"ש בשווי סלע ולא הספיק לשלם עד שהתייקרו הפירות ועמדו בשתי סלעים, יש בזה חילוק בין החילול של קדושת מע"ש לחלות המקח עם חבירו, שהחילול אינו חל בשעת המשיכה עד שעת נתינת הכסף אבל המקח חל מיד בשעת המשיכה, ומש"ה חייב לשלם למוכר כפי השווי של שעת המשיכה שהיה שוה רק סלע אחד, משא"כ החילול חל כפי השווי של שעת נתינת הכסף ולכך צריך לחלל את הקדושה על סלע נוסף.

והנה בגמ' בקידושין דף נד: איתא על משנה זו, 'מני אילימא ר''מ אמאי משתכר בסלע ונתן את הכסף וקם לו אמר רחמנא אלא לאו ר' יהודה', מבואר בגמ' שאליבא דר"מ מע"ש אינו נקנה במשיכה אלא בכסף כמו הקדש כיון שהוא ממון גבוה, ולדידיה אין חילוק בין המקח לחילול דאף המקח עם חברו אינו חל עד שעת המשיכה וחייב לשלם לחברו שתי סלעים, והמשנה אתיא כר"י שמע"ש ממון הדיוט.

אמנם התוי"ט דייק מדברי הר"ש שהמשנה אתיא גם אליבא דר"מ שמע"ש ממון גבוה, וכמו"כ דייק כך מהראב"ד בהשגות. [וראיתי שהוכיחו עוד הוכחה מהר"ש כדברי התוי"ט, מהא דהקשה הר"ש דאין מוכרין מע"ש, ולכאו' צ"ע דהר"ש בריש מכילתין כתב שהאיסור למכור הוא רק אליבא דר"מ ואילו משנתינו כר"י, ומוכח שהר"ש סובר שהמשנה אתיא גם כר"מ].

וביאר התוי"ט שאף לר"מ אינו ממון גבוה ממש דאין רשות ממון של מע"ש ושפיר נקנה במשיכה[[6]](#footnote-6), והגמ' בקידושין ידעה שאפשר לדחות כך אלא דבלא"ה דחיא שפיר ע"ש.

אמנם הגר"א בשנו"א כתב שהמשנה אינה להלכה דאתיא כר' יהודה כפשטות דברי הגמ' בקדושין.

# קנין משיכה במעש"ש[[7]](#footnote-7)

# פדיון מעש"ש בלא לפרש - משנה ז'

במשנה הפודה מעש"ש ולא קרא שם ר"י אומר דיו ר"י אומר צריך לפרש.

בר"ש וברא"ש כתבו דמיירי גם ברישא שעסוקים באותו ענין, ונתחדש במשנה דמהני עסוקים באותו ענין לפדיון מעש"ש.

וברמב"ם [פ"ד ה"א] כתב ואם לא פירש אלא הפריש מעות בלבד כנגד הפירות דיו ואינו צריך לפרש ויצאו הפירות לחולין ויעלו המעות לירושלים ויוציאם שם, משמע ברמב"ם שאפי' אם לא עסוקים באותו ענין יצאו הפירות לחולין, וכ"כ התוי"ט בקדושין שם, וביאר התוי"ט דבקדושי אשה שעושה מעשה עם האשה בזה אמרינן דדברים שבלב אינם דברים, ולכך צריך להעמיד שעסוקים באותו ענין, משא"כ בפידון מעש"ש דהוי דבר בינו ובין עצמו לא בעינן עסוקים באותו ענין וחל הפדיון אפי' בלא שמפרש, אלא דצ"ע דבפשטות א"א להחיל חלות ע"י לב ואיך יחול הפדיון בלא דיבור, אמנם י"ל דהמעשה פדיון הוא מעשה של העמדת תמורה להקדש או למעש"ש וע"י העמדת התמורה

ברמב"ם כתב הלוקח פירות בסלע של כסף מעשר ומשך הפירות ולא הספיק ליתן הסלע עד שהוקרו הפירות ועמדו בשתים.

# ביאור הסק"ד דשווית האיסר לפי מקום פדיונו - משנה ח'

במשנה המניח איסר ואכל עליו חציו והלך למקום אחר והרי הוא יוצא בפונדיון אוכל עליו עוד איסר.

ביאור המשנה דמיירי שפדה את המעש"ש באיסר ואכל חצי איסר והיינו שחצי איסר יצא לחולין, ונשאר לו עוד חצי איסר שיש בו קדושת מעש"ש, [ופודיון הוא ב' איסרים וכשאכל עליו חציו א"כ השווי של המעשר הוא פודיון, ויש לו עוד פודיון חולין], והלך למקום אחר והרי הוא יוצא בפודיון דהיינו שכל האיסר יוצא בפודיון נמצא דהחצי איסר של מעשר במקום אחר שוה פודיון כמו איסר שלם במקום אחר, חייב לקנות אוכל בשביל קדושת מעש"ש בשווי איסר דהיינו בשווי פודיון, ולא אמרינן כיון שבמקום אחר איסר שלם הוא בשווי פודיון א"כ חצי איסר של מקום אחר הוא חצי פודיון כאן, אלא אזלינן בתר המקום כאן שחצי איסר שוה כמו איסר של במקום אחר.

ויל"ע דלכא' פשיטא ובודאי דניזל בתר המקום שעכשיו נמצא האיסר דמהיכי תיתי שניזל בתר המקום שחל קדושה על האיסר, דלכא' השווי של האיסר תלוי בכל מקום שהוא, עוד יל"ע דאם איכא סק"ד ששווי האיסר תלוי במקום שחל עליו הקדושה מדוע הוצרכה המשנה לומר דמיירי שכבר עליו חציו, דהך נידון לכא' הוי גם אם יש לו איסר שלם שבמקום אחד שוה ב' פודיונים ובמקום אחר שוה פודיון אחד.

ונראה דבודאי דכשחילל פירות מעש"ש על איסר שלם ויש כאן איסר שלם של מעש"ש פשיטא שאזלינן כל מקום לפי מה שהוא, דכל האיסר של מעש"ש וצריך להוציאו כולו בקדושת מעש"ש כל מקום לפי השווי שלו, אלא דהכא כיון שאכל כבר חציו ויש בקדושת מעש"ש רק חצי איסר, סק"ד דכיון דמעש"ש אינו רשות ממונית אלא דין שצריך להוציא את הפירות מעש"ש באכילה בקדושה בירושלים סק"ד דניזל בתר הפירות הראשונים, וכיון שהפירות הראשונים היו רק איסר ששוה ב' פודיונים א"כ יש כאן דין אכילה בחצי איסר הזול, דכיון דמעש"ש אינו רשות ממונת נתפס רק שווי של חצי מטבע לקדושת מעש"ש ולכך סק"ד דגם אם המטבע יהיה במקום אחר שהאיסרים יקרים אין דין להוציא בקדושת מעש"ש לפי המחיר היקר, אלא דכ"ז אתי שפיר למש"כ הר"ש דמיירי שהאיסרים במקום אחר יקרים, אבל לפמש"כ הר"ש דמיירי שהפירות במקום אחר זולים, צ"ע דכיון דבעצם אין חילוק בשווי הכסף אלא שהפירות זולים מאי סק"ד שיהיה סגי לקנות פירות בכמות הפירות של מקום אחר, וצ"ל דסק"ד דכל הדין הוא לקנות פירות לפי הפירות הראשונים שהיו בקדושת מעש"ש וכמש"נ דליכא רשות ממונית למעש"ש וכל הדין הוא שיהיה שסכום הפירות הראשונים יאכל בקדושה בירושלים.

# שיטת הרמב"ם דמעש"ש פחות מפרוטה פוקע הקדושה - משנה ח'

במשנה המניח איסר של מעש"ש ואכל עליו י"א באיסר ואחד ממאה באיסר ב"ש אומרים הכל עשרה וב"ה אומרים בודאי אחד עשר ובדמאי עשרה.

הר"ש פי' דמיירי בעם הארץ שלא נאמן על המעשרות, ואם ראינו שמחלל איסר, מוכח דהפריש מעש"ש מהפירות על האיסר, וכיון שראינו שהפריש מעש"ש אמרינן דגם הפריש מעשר ראשון על הנך פירות, ואע"ג דבשאר פירות אינו נאמן, בהנך פירות דחזינן דהפריש מעש"ש אמרינן שגם הפריש מעשר ראשון.

הרמב"ם מפרש [וכ"ה ברע"ב] דפי' המשנה הוא שאם נשאר בכסף קדושה על פחות משו"פ פוקע הקדושה וליכא דיני קדושה כשהשווי הוא פחות מפרוטה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח הי"ד, ועיין ברמב"ם דהטעם הוא משום דלא חוששים לגזל פחות מפרוטה.

וברא"ש הק' על הרמב"ם דבגמ' ב"מ [דף נ"ב ע"א] אמר חזקיה מעש"ש שאין בו שו"פ אומר הוא וחומשו מחוללין על מעות הראשונות, הרי שלא פוקע קדושה ממע"ש פחות משו"פ.

עוד יל"ע מהו הסברא דכיון דליכא דין גזל בפחות משו"פ וליכא דין נהנה מההקדש פחות משו"פ יפקע הקדושה, הרי ודאי דאדם שיש לו פחות מפרוטה לא פוקע ממונו, וכן בודאי דאיכא איסור לגזול פחות מפרוטה, אלא דדיני הממון הוא בפרוטה, אבל מדוע שיפקע הקדושת מעש"ש בפחות מפרוטה.

אמנם י"ל דבעלמא ממון פחות מפרוטה הטעם שלא פוקע הבעלות הוא משום דחזי לאצטרופי ונשאר לבעלות מה לעשות אם הממון, אבל במעש"ש דלא הוי רשות ממונית אלא רק דיני ממון וכיון דבפחות מפרוטה ליכא דין ממון דחזינן דליכא דין השבה וליכא דין תשלומי הקדש ושאר הדינים, כמו"כ ליכא דיני הנהגה של קדושת מעש"ש וממילא פוקע הקדושה.

ועיין במקד"ד [סי' נ"ח סק"ב] דכתב דבפירות מעש"ש אפי' הם פחות משו"פ לא פוקע הקדושה, ורק בכסף מעש"ש פחות מפרוטה פוקע הקדושת מעש"ש, וביאר דכשמחלל מעש"ש על כסף כל הדין קדושה שבו הוא בדין כסף, וכיון דפחות מפרוטה לא הוי כסף פוקע הקדושה, משא"כ פירות מעש"ש דהוי קדושה בעצם על הפירות ולא משום הממון שבהם בזה נשאר הקדושה אפי' בפחות מפרוטה.

אמנם יעויין בתורת זרעים דמבואר בדבריו דליכא חילוק בין פירות מעש"ש לדמי מעש"ש דכל שאין בו פרוטה פקע הקדושה, ועיי"ש דהביא את דברי הרמב"ם [פ"ב ה"ט] שכתב אפי' מעשר שאין בחומשו שו"פ שהוא מדבריהם, מבואר דאפי' פירות מעש"ש פחות מפרוטה הוי מדרבנן, ועיי"ש דפי' את דברי הרמב"ם דמיירי שהפריש מתחילה מעש"ש פחות מפרוטה, ותמה איך נפטר הכרי דכיון שלא חל קדושת מעש"ש על הפירות במה נפטר הכרי, וחידש שם דחל שם מעש"ש בלא קדושת מעש"ש, וסגי בשם מעש"ש לפטור את הכרי עיי"ש בדבריו.

והנה ברא"ש הק' על פי' הרמב"ם דבגמ' ב"מ אמרינן דמעש"ש שאין בו פרוטה מחלל הוא וחומשו על פרוטה הרי דלא פוקע הקדושה ממע"ש שאין בו פרוטה, ולדעת המקד"ד לק"מ דכל דברי הרמב"ם הוא במעות מעש"ש ולא בפירות מעש"ש, ולדרכו של התורת זרעים גם מיושב דבפירות מעש"ש איכא קדושת מעש"ש מדבריהם וא"כ הגמ' אזלא על הדין דרבנן.

אלא דיל"ע דברמב"ם [פ"ח הי"ד] כתב המניח דינר של מעשר להיות אוכל כנגדו והולך, כיון שאכל עליו עד שלא נשאר ממנו אלא פחות מפרוטה יצא לחולין, וברמב"ם [פ"ב ה"ט] כתב אפי' מעשר שאין בחומשו שו"פ שהוא מדבריהם, מבואר דמעש"ש פחות מפרוטה הוי מדרבנן, והכא כתב הרמב"ם דאם נשאר בממון פחות מפרוטה מעש"ש פוקע הקדושה ומשמע דפוקע הקדושה לגמרי וליכא דין קדושה אפי' מדרבנן, אמנם י"ל דגם לדעת התורת זרעים איכא חילוק בין ממון מעש"ש לפירות הראשונים דמעש"ש, דממון מעש"ש דנשאר בו פחות מפרוטה פוקע הקדושה לגמרי וליכא דיני קדושה אפי' מדרבנן, משא"כ בפירות מעש"ש הראשונים אפי' דליכא קדושה מדאורייתא חל הפרשה מדרבנן, ובפרט לפמש"כ התורת זרעים דאפי' מדאורייתא דלא חל קדושת מעש"ש חל שם מעש"ש.

## פרק חמישי - כרם רבעי

# גדר דין רבעי – משנה א'

במשנה כרם רבעי מציינין אותו בקוזוזות אדמה, וכתב הר"ש דבגמ' ב"ק [דף ס"ט ע"א] אמרינן סימנא כאדמה מה אדמה דאיכא הנאה מיניה אף האי נמי כי מיפרקא שרי לאיתהנויי מיניה, ודייק השעה"מ [מאכא"ס פ"י הט"ז] ובתוס' אנשי שם [ערלה פ"א משנה ח'] דמשמע דקודם פדייה אסור אפי' להנות, אמנם ברמב"ם [שם] כתב פירות רבעי אסור לאכול מהם עד שיפדו, משמע דרק אסור לאכלם אבל ליכא איסור הנאה, וביותר דברמב"ם [פ"ט ממע"ש ה"ז] כתב שאיסור ערלה חמור הוא [מאיסו רבעי] שהיא אסורה בהנייה [עיי"ש בכ"ד], מבואר ברמב"ם דדין רבעי מותר בהנאה.

ובגמ' קדושין [דף ל"ח ע"א] וה"ה לערלה בשתים וכתבו התוס' שם בשם ר"ת דערלה הכונה לערלה בשנה הרביעית ובשתים דאסורה איסור עולם ואסורה בהנאה, מבואר בתוס' דרבעי אסורה בהנאה.

והנה לפי ר"ת בתוס' בקדושין [שם] הגמ' קרי לאיסור רבעי איסור ערלה, ובריטב"א שם כתב בשם ר"ת וז"ל דהרי פירות רבעי איסורם משום ערלה כל זמן שלא נפדו, ונראה דהרמב"ם ותוס' פליגי בגדר איסור ערלה דהתוס' והר"ש דפי' דאיסור רבעי אסור גם בהנאה סברי דיסוד איסור רבעי מכח איסור ערלה, דדין ערלה הוא דהפרי היוצא בג' השנים הראשונות אסור לגמרי וכשיוצא בשנה הרביעית אסור עד פדיון, והרמב"ם פליג דדין רבעי אינו שייך כלל לאיסור ערלה אלא הוי דין חדש של קדושת רבעי מעין קדושת מעש"ש דבעינן לאכלו בירושלים או לפדותו כדיני מעש"ש.

ועוד איכא פלוגתא בראשונים אם איכא איסור רבעי בפירות שגדול בחו"ל, דברמב"ם [פ"י ממאכ"ס הט"ו] כתב יראה לי שאין דין נטע רבעי נוהג בחו"ל, אלא אוכל פירות שנה רביעית בלא פדיון כלל שלא אמרו אלא הערלה, ובכס"מ הביא דהתוס' וש"ר בברכות [ריש פרק כיצד מברכין] כתבו דדין רבעי נוהג בחו"ל, ולפמש"נ ניחא דהתוס' וש"ר דסברי דרבעי הוי מדין ערלה לכך נוהג גם בחו"ל מדאורייתא כמו דערלה נוהג בחו"ל, והרמב"ם לשיטתו דדין רבעי לא הוי מדין ערלה אלא דין נוסף כדין מעש"ש והוי מצוה התלויה בארץ שאינה נוהגת בחו"ל.

עוד מביאים דבתוס'

כתבו דבחו"ל נוהג דין רבעי רק בכרם, משום דקיי"ל דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל, וכיון דאיכא מ"ד דנוהג רבעי בא"י רק בכרם לכך הלככה כמותו בחו"ל שנוהג רק בכרם, והק' ברבינו יונה שם דההלכה דכל המיקל הוי הלכה מיוחדת בערלה ואינה הלכה בשאר דיני התורה, ולפמש"נ ניחא דהתוס' לשיטתו דדין רבעי הוי מדיני ערלה לכך גם רבעי הוי בכלל הא דקיי"ל דכל המיקל בא"י הלכה כמותו בחו"ל.

ועיין בדרך אמונה בביה"ל [ריש פ"ט] דדן בחקירה הנ"ל, והביא דברא"ש בערלה [פ"ב משנה ג'] פי' את המשנה דערלה מעלה את הערלה במאתיים דהכונה דרבעי מתבטל במאתיים, ותמהו דהדין מאתיים הוי דין בערלה ומנלן דגם ברבעי איכא דין מאתיים, ולהנ"ל אתי שפיר דדין רבעי הוי מדין ערלה, וביותר דאתי שפיר דלכך חשיב התנא את איסור רבעי בלשון ערלה.

והנה הר"ש והרמב"ם [פ"י הי"ח] הביאו את שיטת הבה"ג דאע"פ שפדה פירות שנה רביעית או חללן אסור לאכלן עד שתכנס שנה חמישית ועיי"ש דדחו את שיטתו, וצ"ב מהו הך איסור דאע"פ שכבר פדה את הפירות אסור לאכלם בשנה הרביעית, ומבארים דהבה"ג סובר דבדין רבעי איכא ב' דינים, א' איכא דין קדושה דרבעי כמו מעש"ש וכשפודה פוקע קדושת רבעי, ועוד איכא דמדיני הערלה דבשנה הרביעית אסור לאכול את הפירות, ולכך סובר הבה"ג דאע"ג דפדה את הפירות מ"מ נשאר השם ערלה כל השנה הרביעית, ומותר לאכול את הפירות רק בשנה החמישית.

הוספה בקובץ אהלי זרעים [פרשת וירא גליון 47] כתב הגר"ד לנדו דהחזו"א אמר לו שאפשר לחלל מע"ש על פרוטה חמורה של רבעי, וכן אפשר לצרף חצי פרוטה של רבעי וחצי פרוטה של מעש"ש לפדיון, ולשון החזו"א 'הכל אחד', ותלוי בהנ"ל.

ומביא שם דהמנח"ח [רמ"ז ב'] דן אם יהיה לאו באוכל רבעי חוץ לירושלים, וכתב דמהא דדן דלא יהיה לגמרי דומה למעש"ש הרי דסובר דהם ב' קדושות.

וציין שם לשיטמ"ק ערכין י"ד ע"ב אות י"ט עיי"ש.

# בגדר הלעטהו לרשע וימות - משנה א'

במשנה כרם רבעי מציינין אותו בקוזזות אדמה וכו' אמר רשב"ג בד"א בשביעית.

כתב הר"ש בשביעית שהיא הפקר ובהיתר הם באים לאכול אבל בשאר שני שבוע שהן באים לגזול יניחם ויאכלו דבר האסור והלעיטהו לרשע וימות.

ולכא' צ"ב מהו השייכות בין האיסורים, דהרי הדין למנוע את העבירה הוי מדין ערבות, דכ"א מישראל ערב וצריך למנוע שחבירו לא יעבור עבירה, ולכא' ז"פ דאם חבירו אוכל חזיר וכדו' ואח"כ רואה שחבירו יכול ליכשל בחילול שבת וכדו' וכי לא צריך למנעו משום דעושה איסור אחד, דלכא' פשוט דליכא צירוף בין העבירות, ואפי' אם עובר עבירה אחת במזיד עדיין צריך למנוע אותו שלא יכשל בעבירה אחרת, וא"כ מה איכפת לי שהם עוברים על גזל מ"מ מדוע לא צריך למנוע שלא יעברו על איסור הנאה מרבעי.

וברמב"ם כתב ואין לנו לעשות תקנה לגזלן כדי שלא יבוא לידי מכשול שהרי עון הגזלנות יותר חמור, ועדיין צ"ב אפי' שהגזלנות יותר חמור אבל רבעי הוי איסור נוסף ומדוע לא צריך למנוע שלא יעברו על האיסור הנוסף.

ובחזו"א [דמאי סי' ח' סק"ט] שכתב וז"ל דכל שנוטל באיסור לא מקרי הזמנתו של הבעלים לזה, והא דאמר הלעיטהו הוא לישנא בעלמא שאינך זקוק למעשהו ולשקוד על הצלתו, והיינו דבמזיד ליכא דין למנוע דהוא מכשיל את עצמו, והכא אפי' דלגבי האיסור רבעי הוא שוגג, כיון שגוזל ועובר בדאורייתא חשיב שהוא מכשיל את עצמו כיון שאם לא היה עובר איסור גזל לא היה עובר את האיסור רבעי, אמנם ברמב"ם משמע דהוי רק בגזל משום דהוי איסור חמור וצ"ע.

# פדית מעש"ש שאינו ברשותו - משנה א'

במשנה והצנועים מניחין את המעות ואומרים כל הנלקט מזה יהא מחולל על המעות האלו.

בר"ש הביא את הגמ' ב"ק [דף ס"ט ע"א] דמק' הגמ' איך צנועים מחללים על כל הנלקט הרי אדם אינו יכול להקדיש דבר שאינו ברשותו, ומשני הגמ' לא תימא כל הנלקט אלא אימא כל המתלקט, וכתב הר"ש ולא שייך ברירה בענין זה הואיל ואין חל החילול עד שיתלקט, דדוקא כל המתלקט חשיב התם ברירה דקאמר מעכשיו יהא מחולל מה שילקטו אח"כ,

והיינו דמבואר בגמ' דאם כל הנלקט קאמר אינו תלוי בברירה דחל לאחר שנלקט ואז כבר הוברר מה נלקט, ורק לתי' הגמ' דקאמר כל המתלקט והיינו דמעכשיו פודה ומחלל מה שיתלקט זה תלוי בברירה דכיון שמחיל מעכשיו ואין ידוע על מה חל וצריך ברירה שמה שיתלקט יהיה חילול מעכשיו לכך תלוי בברירה.

# שיטת הרמב"ם בצנועים – משנה א'

ברמב"ם [פ"ט ה"ז] כתב את דינא דצנועין וכתב דהיו אומרים כל הנלקט יהיה הפקר, ותמוה דהרי קיי"ל כר"י דא"א להקדיש דבר שאינו ברשותו, וכתב הכס"מ דשאני הקדש ממע"ש, דמעש"ש כיון דבלא"ה הוי ממון גבוה והא דיכול לפדותו משום דרחמנא אוקמה ברשותיה ולכך יכול לפדות אפי' אם אינו ברשותו שנגנב ממנו.

רעק"

רעק"א כתב דכיון דהרמב"ם מיירי בשביעית והלוקטים זוכים לגמרי בפירות הצנועים יכולים לחלל מדין זכין, וכל הסוגיא מיירי על שאר שנות השבוע דהפירות בחזקת הבעלים ורק אינם ברשותו ובזה כיון שהלוקטים אינם יכולים לחלל לא מהני לחלל מדין זכין והבעלים אינם יכולים לחלל מדין בעלים משום דאינם ברשותם.

אמנם בתוס' ב"ק שם כתבו להיפך דבשביעית כיון שהלוקטים זוכים בפירות לגמרי הצנועים לא יכולים לחלל, ותמוה מדוע הצנועים אינם יכולים לחלל מדין זכין וכש"כ רעק"א.

ובקצה"ח [שנ"ד ה'] מבואר דהתוס' לשיטם דהצנועים היו עושים את המעשה קודם הלקיטה כיון שקודם הלקיטה אין להם שום זכות בפירות הבעלים לא יכולים לעשות את המעשה חילול מדין זכין כיון שלנלקטים אין עדיין זכות בפירות,

# גדרי ביעור מעשרות - משנה ו'

במשנה ערב יו"ט הראשון וכו' כיצד נותנין תרומה ותרומת מעשר לבעלים וכו' ומעש"ש והבכורים מתבערים בכל מקום.

מבואר במשנה דאיכא ב' דיני ביעור, איכא דין ביעור בתרומה ומעשר ראשון ומעשר עני שצריך לתת את המעשרות לכהן, ואיכא עוד דין ביעור במעש"ש וביכורים [ור"ש פליג דביכורים כתרומה] ששם הביעור לבערם מהעולם לגמרי, ועיין בר"ש דבמשנה בבכורים [פ"ב מ"ב] תנן דבמעשר וביכורים איכא ביעור משא"כ בתרומה, וכתב הר"ש היינו הדין ביעור לבערם מהעולם, דבתרומה ליכא דין לבער מהעולם והדין ביעור בתרומה הוא רק ליתן לכהן.

וצ"ב מהו ב' דיני הביעור.

ונראה דפליגי בזה התוס' והרמב"ם דבתוס' קדושין [דף כ"ז ע"א] בד"ה מעשה כתבו וז"ל די״ל דמיירי התם לבערם מן העולם כשהגיע זמן הביעור כגון מעשר שני ובכורים שאי אפשר לאוכלם חוץ לירושלים לכך צריך לבערם מן העולם כשיגיע זמן הביעור אם לא יביאם בירושלים אבל תרומה שנאכלת בכל מקום אין צריך לבערה מן העולם אלא צריך ליתנה לכהן והיינו ביעור שלה, נראה בדברי התוס' דאין חילוק בעצם בין תרומה למעש"ש, אלא דבתרומה דדינם לינתן לכהן וניתנים בכל מקום א"כ הדין ביעור הוא לקיים את דינם וסגי במה שנותן לכהן, ובזה יתבאר דברי התוס' שכתבו דבנתינת תרומה לכהן זהו ביעורם, משא"כ מעש"ש שדינו ליאכל בירושלים כ"ז שהמעש"ש אינו בירושלים חשיב שעדיין לא נתקיים דינו ולכך אם לא מביאם לירושלים צריך לבערם מהעולם, ואה"נ מבואר בתוס' דגם במעש"ש אם יכול להביאם לירושלים ליכא דין ביעור אלא מביאם לירושלים ולא צריך לבערם, אלא דיל"ע מה הדין בתרומה אם אינו נותן לכהן כגון דליכא כאן כהן אם צריך לבער דאם ליכא חילוק בעצם בין תרומה למעש"ש מדוע בתרומה שליכא כהן לא יצטרך לבער.

ולדעת התוס' נראה דגדר הביעור הוא שאסור להשאיר את הפירות בלא לקיים את דינם, ולכך בתרומה ומעשרות שיכול לקיים את דינם בנתינה לא צריך לבערם אלא נותנם לכהן, ובמעש"ש שדינו בירושלים אם לא מעלה אותם לירושלים צריך לבערם.

וכדעת התוס' דבמעש"ש אם מעלה לירושלים ליכא דין ביעור כ"מ רש"י בסוטה [דף ל"ב ע"א] שכתב וז"ל שהוא מוציא כל מעשרותיו ומבערן מביתו ואין יכול עוד להשהותן ונותן מעש"ר ללוי וכו' ומעש"ש של שתי שנים שעברו מעלהו לירושלים עכשיו, מבואר ברש"י דהדין ביעור במעש"ש הוא לעלותו לירושלים, ואם העלה לירושלים סגי בהכי וליכא דין ביעור, ולפי"ז הא דמבואר במשנה דבמעש"ש צריך לבער מהעולם היינו בגוונא שאינו מעלה לירושלים, והגדר בביעור הוא כמש"נ שאסור להחזיק את הפירות בלא שיתקיים בהם דינים, ובתרומה ומעש"ר דינם בנתינה לכהן וסגי בהכי, ובמעש"ש דינו לעלות לירושלים.

אמנם ברמב"ם [פי"א ה"ח] כתב כיצד הוא עושה, אם נשאר אצלו תרומה וכו' נותנה לכהן וכו', נשארו אצלו פירות מעש"ש וכו' הרי זה מבער אותן ומשליך לים או שורף, ומשמע ברמב"ם שאפי' הפירות בירושלים צריך לבערם דלא חילק הרמב"ם במקום הפירות אלא כתב בסתמא דאם נשאר אצלו פירות מעש"ש מבער אותן.

וצ"ב בדעת הרמב"ם במאי פליג ע"ד התוס' דהדין ביעור הוא אפי' על פירות בירושלים, וברדב"ז [ה"ח] כתב וז"ל ושני מיני ביעור יש כל שאר המתנות שיש להם בעלים נתינתן לבעליהן זהו ביעורן, ומעש"ש ונטע רבעי שאין להם בעלים צריך לשרוף מה שנשאר או משליך לים, משמע ברדב"ז דהוי ב' דינים ביעור, דבמתנות שיש להם בעלים הביעור הוא ע"י נתינה לבעליהן, ובמתנות שאין להם בעלים הביעור הוא לכלותם, והיינו דהדין ביעור הוא שהפירות לא ישאר בבעלות הבעלים אלא יוציאם מבעלותו ולכך בפירות שיש להם בעלים כשנתן את הפירות לבעליהם דהיינו תרומה לכהן וכדו' חשיב ביעור שהוציא את הפירות ע"י הנתינה מבעלותו, משא"כ במעש"ש ורבעי דאין לפירות בעלים האפשרות היחידה להוציא את הפירות מבעלותו הוא ע"י ביעור מהעולם.

אמנם י"ל דבעיקר גדר דין ביעור גם לדעת הרמב"ם הוי כמו לדעת התוס' דהדין הוא לא להחזיק את הפירות בלא קיום דינם, וסובר הרמב"ם דבמעש"ש לא סגי בלעלותם לירושלים אלא קיום דינם הוא באכילה בירושלים וכל שלא אכל בירושלים לא קיים את דינם וצריך לבערם, ובזה פליגי התוס' והרמב"ם דתוס' סבר דהדין במעש"ש הוא לעלותם לירושלים והעליה לירושלים הוי כנתינה לכהן, ובזה נסתיים דין המעשרות, והדין אכילה במעש"ש הוי דין נוסף כמו הדין אכילה בתרומה לכהן, ולכך סגי בדין ביעור שיעלה לירושלים, והרמב"ם סבר דהדין אכילה במעש"ש הוי מדין המעשות ולא הוי כמו הדין אכילה בתרומה דהוי דין נסוף על דין המעשרות ולכך לא חשיב קיום מצות ביעור בעליה לירושלים וצריך לבערם.

אלא דעדיין תקשי דא"כ מדוע צריך דוקא לבערם שיאכלם ובזה יקיים את הדין ביעור כמו שמקיים בנתינה לכהן.

# גדרי מצות ביעור ומצות וידוי

החינוך [תר"ז] והרמב"ם [עשה קל"א] מנו רק את המצוה להתודות ולא מנו את המצוה של ביעור מעשרות, והק' המנח"ח [תר"ז ד'] מדוע לא מנו מוני המצות את המצוה של ביעור, [ובאמת בחינוך בשורש המצוה משמע דיסוד המצוה דוידוי הוא בשביל הביעור, דע"י שיוציא בפיו שביער יראה באמת ליתן על לבו לבער, ולפי"ז ניחא דלא הוי ב' מצות, אלא דצ"ב דא"כ העיקר הוא הביעור והוידוי הוא היכי תמצי לביעור ומדוע מנו מוני המצות רק את הוידוי ולא מנו את הביעור שהוא העיקר].

והנה הרמב"ם בספר המצות כתב היא שצונו להתודות וכו' ולהתנקות מהם במאמר ג"כ כמו שאנו נקיים מהחזיק בהם בפועל, משמע ברמב"ם דלא הוי ב' מצות נפרדות, אלא הוי מצוה אחת והוידוי הוי השלמה לביעור, ועדיין צ"ב דא"כ העיקר הוא הביעור ומדוע מנה הרמב"ם רק את הוידוי.

ולכא' י"ל כעין מש"כ האו"ש בטעם דמנה הרמב"ם במצות תשובה רק את הוידוי למצות עשה ולא מנה את מצות תשובה, דתשובה חייב לעשות בין כך מדין העבירה שלא לעשותה ורק הוידוי הוי חיוב נוסף ולכך מנה הרמב"ם רק את מצותו הוידוי, [ויש לדון בדבריו ואכ"מ], ולפי"ז י"ל ג"כ הכא דהמצוה לתת את המעשרות הוי חיוב כללי שיש כבר גם קודם סוף הזמן, והמצוה שנתווספה בביעור מעשרות הוא המצוה להתודות לכך מנו מוני המצות רק את המצוה להתודות.

בחזו"א [דמאי סי' ב' סק"ז ד"ה נראה ובסי ד' ססק"ב] כתב דמצות ביעור לא הוי מצוה מיוחדת דביעור, אלא רק הוי שקבעה התורה סוף זמן למצות הנתינה ובודאי לכתחילה בשביל קיום מצות נתינה צריך ליתן כמה שיותר מוקדם, אלא דקבעה התורה שיכול להאריך את הזמן עד סוף זמן הביעור, משא"כ וידוי הוי מצוה מיוחדת שלאחר שמבער את המעשרות איכא מצוה להתודות.

# בפלוגתת המנח"ח והחזו"א בגדר מצות ביעור

במנח"ח

כתב שאם ביער בשריפה במעש"ש יכול להתודות, וכ"מ להדיא ברש"י סנהדרין [דף י"א ע"ב ד"ה דזמן וז"ל ומעש"ש מתבער בכל מקום שהוא שאם לא העלהן לירושלים קודם פסח היה מבערו ומתודה בערת הקודש, ובחזו"א [סי' ב' סק"ד ד"ה איברא] פליג וכתב שאם ביער מהעולם אינו מתודה שאי"ז כמצותו, ונראה דפליגי לשיטתם דהמנח"ח הק' מדוע לא מנו מוני המצות את מצות ביעור כמצוה, דהוי מצוה בפנ"ע, ובחזו"א כתב דמצות ביעור לא הוי מצוה בפנ"ע אלא הוי רק זמן לקיום מצות תרומות ומעשרות וכעין דין בל תאחר בקדשים, ולפי"ז ניחא דלדעת המנח"ח אפי' אם לא קיים את דין המעש"ש באכילה וכדו' כיון שביער יכול להתודות דחשיב דקיים את דין המעש"ש דמצותו באכילה ולאחר הזמן מצותו בביעור, משא"כ לדעת החזו"א דביעור לא הוי אלא סוף זמן מצותו א"כ כשלא קיים את דין המעש"ש אפי' שביער חשיב דהפסיד את מצותו והוי חיסרון קיום מצותו ואינו יכול להתודות.

ובעיקר דעת החזו"א יל"ע דבשלמא בתרומה וכדו' דהדין ביעור הוא דין נתינה לכהן שפיר י"ל דלא הוי מצוה נוספת אלא רק סוף זמן המצוה וכעין בל תאחר, אלא במעש"ש דאם לא העלם לירושלים, ולדעת הרמב"ם אפי' אם העלם לירושלים אם לא אכל בתוך זמנם איכא דין ביעור בשריפה הרי דביעור הוי דין נוסף מהא שצריך דוקא לשורפם, אולם י"ל דלא הוי מ צות שריפה אלא כיון שנגמר זמן מצותם אינו יכול לאכול וממילא שורף דהיינו מכלה דהוי קדושה שאין בה היתר אכילה והשתמשות.

אולם יל"ע דכתב החזו"א [סי' ב' סק"ז ד"ה ונראה] דלאחר הביעור לא נאסרו הפירות באכילה וצ"ע דא"כ מדוע כתב הרמב"ם דצריך לשרוף מעש"ש שיאכל, וביותר דמסתימת הרמב"ם משמע דאפי' בירושלים צריך לבער ואם הפירות לא נאסרו מדוע שלא יאכלם.

ובדוחק י"ל דלדעת החזו"א לא הוי מצוה בעצם לשרוף, אלא דמשהגיע זמן הביעור כל רגל שהפירות בעולם בלא קיום דינם עובר באיסור כמו בל תאחר ולכך אם באמת יכול מיד לאכלם אוכל ומתקיים דינם, אבל אם אינו יכול לאכלם מיד אפי' הפירות בירושלים כל רגע שלא אוכלם עובר באיסור ולכך צריך לבערם בשביל שלא יעבור על איסור במה שהפירות לא נאכלו לכך הם לא יכול לאכול את כל הפירות בב"א מיד צריך לבערם.

ויעויין במנחת שלמה [סי' ס"ה ענף ב'] שהביא מהשעה"מ [פ"י ממאכ"ס] ובביאור הגר"א בירולשמי [מעש"ש פ"ה ה"ה] ובקרית ספר שכתבו דלאחר הביעור הפירות נאסרים, ונראה דהגדר בזה כעין מש"נ בדעת הרמב"ם בביעור שביעית דאסור לבעלים להחזיק את הפירות ואכילה חשיב החזקת הפירות כבעלים ולכך הפירות נאסרים וחייב לבערם.

ועיין בחזו"א דבתחילה דן אם יש ענין להשיג פירות בשביל לקיים מצות ביעור, דנראה מדבריו דלדעת המנח"ח דביעור הוי מצוה בפנ"ע איכא מצוה שיהיה לו פירות לקיים מצות ביעור, אמנם נראה דגם לדרכו של המנח"ח דביעור הוי מצוה בפנ"ע, מ"מ גדר המצוה לתקן את המצב של פירות שלא נתקיים דינם, ובודאי גם לדרכו של המנח"ח המצוה הוא לאכול את המעש"ש בירושלים ועדיף מהא שאם לא אכל צריך לעשות בהם דין ביעור.

ובמקד"ד [סי' נ"ז א'] כתב לדון דאפי' בספק מעשרות דמדין המע"ה אינו צריך ליתן לכהן וכדו', מ"מ בהגיע זמן הביעור מדין ביעור חייב ליתן ולקיים דין ביעור, ולדרכו של החזו"א ודאי דלא שייך את דינו דביעור לא הוי מצוה בפנ"ע אלא הגבלה בזמן המצוה שצריך לעשותה ואם מדינא פטור לא שייך לחייבו, וכל דבריו שייך רק אם נימא כדעת המנח"ח דביעור הוי מצוה בפנ"ע, אלא דעדיין דברי המקד"ד מחודשים, דעדיין י"ל דאפי' אם ביעור הוי מצוה בפנ"ע אבל כל המצוה הוא לקיים את דין הפירות או לבערם ואם ליכא דין בפירות משום ספק ליכא דין ביעור.

# בדין תבשיל הרי הוא כמבוער – משנה ו'

במשנה התבשיל ב"ש אומרים צריך לבער וב"ה אומרים הרי הוא כמבוער.

ברמב"ם בפי' המשנה כתב 'לפי שאם נשאר הוא נפסד', וצ"ב מה איכפת לי שאם נשאר נפסד הרי עכשיו המעש"ש עדיין לא נפסד ומדוע חשיב כמבוער, וברמב"ם [פי"א

כתב כלשון המשנה דהרי הוא כמבוער.

ונראה לפמש"נ לעיל דהדין ביעור שאסור שהפירות יעמדו לאחר הזמן בלא שנתקיים בהם דינם, ולכך לדעת הרמב"ם צריך לבערם דכל רגע שהפירות עומדים בלא שנתקיים דינם עובר באיסור, ולפי"ז נראה דתבשיל שעומד לאכילה דהמצב בחפצא הוא שהוא עומד לאכילה, ואם לא יאכלנו יפסד לכך חשיב דכבר העמידו לאכילה ולא חשיב שהמעש"ש במצב שאינו עומד לאכילה ולכך אין בו דין ביעור.

בר"ש כתב דתבשיל מיירי ביין ושמן של מעש"ש שמעורבים בתבשיל חולין ולב"ה חשיב מבוער משום שאין ממשו ניכר,

# ביעור בזמן הזה - משנה ז'

במשנה מי שהיו לו פירות בזמן הזה והגיעה שעת הביעור ב"ש אומרים צריך לחללן על הכסף וב"ה אומרים אחד שהן כסף ואחד שהן פירות.

בר"ש הביא מהירושלמי דילפינן מקרא דצרת הכסף בידך, וברא"ש כתב שצריך לכלות את הכסף, וצ"ב בגדר הדין דמהו הענין לפסות הכסף ולכלותו הרי יכול לכלות את הפירות ומהו הדין לחלל על כסף ולכלות את הכסף.

אמנם בשאר המפרשים לא משמע שמכלה את הכסף.

ובחי' ר' ליב מאלין חידש דב"ש סברי דהדין שבריחוק מקום פודים את המעש"ש בכסף לא הוי רק היכי תמצי שיוכל לאכול את הפירות בירושלים אלא הוי מצות פדיון בעצם וצ"ב גדר הדבר.

ובדעת ב"ה כתבו שמצניע את הפירות או הכסף וצ"ב מהו הדין להצניע, דאם ליכא דין ביעור מהו הדין להצניע.

# ביעור קודם חובת מעשרות וקודם הפרשת מעשרות – משנה ח'

במשנה אמר ר"י בראשונה היו שולחין אצל בעלי בתים שבמדינות מהרו והתקינו את פרותיכם עד שלא תגיע שעת הבעור עד שבא ר"ע ולמד שכל הפירות שלא באו לעונת המעשרות פטורים מן הביעור.

בר"ש כתב דמיירי אפי' שהפירות קודם מירוח ולדעת ר"י צריך לבערם, והביא דהירושלמי הק' דהרי הם טבל, ותי' שטבל קרוי קודש, ומבארים דיסוד תי' הירושלמי דבכל טבל חשיב שכבר מעורב התרומה, ועדיין צ"ע דכיון שלא הופרש התרומה בפועל מדוע שיהיה דין ביעור.

ונראה דגדר חובת הביעור אינו רק דין ביעור במעש"ש או בתרומה, אלא הוי דין בפירות שיעשו את כל הדינים שבפירות וישלימו את דיני המעשרות של הפירות, ולכך גם קודם שהפריש והחיל שם מעש"ש וכדו' מ"מ פירות בעצם יש להם דין שיגיעו למצב של חיוב הפרשת תרו"מ ולכך צריך לעשות בהם את הדין ביעור, ומדין הביעור להפריש ולהוציא את דיני התרומות והמעשרות.

# דין ביעור בפירות של הופרשו - משנה ט'

במשנה מי שהיו פירותיו רחוקים ממנו צריך לקרוא להם שם.

בר"ש ביאר דמיירי לגבי ביעור וצריך לקרות להם שם היינו שצריך לזכות את המתנות לבעליהן, ומבואר בר"ש דלמ"ד מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי מדין ביעור סגי במה שמקנה את המתנות לבעליהן אפי' שעדיין לא קרא שם לתרו"מ, נמצא דהדין ביעור אינו שיהיה הפרשת תרו"מ אלא דבעינן שיהיה את דין הנתינה של המתנות, ולכך סגי שקורא שם במה שנותן את המתנות לכ"א כדינו.

והנה לא נזכר במשנה מעש"ש ונראה דכיון דמעש"ש הדין ביעור הוא שיאכלו בירושלים או יבערו לא שייך לעשות ביעור למעש"ש קודם שקרא שם מעש"ש ולכך ליכא תקנה למעש"ש לעשות ביעור כשהוא לא במקום הפירות.

# בדין קרקע לוידוי מעש"ש וגדר הא דגרים אינם קוראים - משנה י"ד

במשנה מכאן אמרו ישראל וממזרים מתודים אבל לא גרים ולא עבדים משוחררים שאין להם חלק בארץ.

כתב הר"ש מדכתיב ואת האדמה אשר נתת לנו, והנה יל"ע דבשלמא בביכורים אמרינן בוידוי האדמה אשר נתת לנו דחיוב הבאת ביכורים תלוי בקרקע דבקונה אילן מחבירו שלא קנה קרקע אינו מביא ביכורים וכן פירות שגדלו בשדה הפקר ולחד מ"ד אפי' ברה"ר אינו חייב להביא ביכורים דביכורים תלוי בקרקע, אבל לגבי מעש"ש שיטת הרשב"ם בב"ב [דף ק"נ ע"א 'ד"ה ואיידי] דבבכורים לא בעינן שיהיה לו קרקע דוידוי תלוי רק שיהיה ראוי הוא ואבותיו ליטול חלק בארץ, וכ"כ רש"י בב"ב [דף כ"ז ע"א], וכ"ה ברש"י קדושין [דף כ"ו ע"א], אמנם בר"ש פאה [פ"ג משנה ו'] ובתוס' בב"ב שם הביאו מהירושלמי דוידוי מעש"ש צריך קרקע, ואם נימא דוידוי מעש"ש לא צריך קרקע מדוע הוידוי תלוי בחלק בארץ דמה השיכוות בין החלק בארץ לוידוי מעשר, והרי החובת מעשר אינה תלויה בקרקע א"כ לכא' אין שייכות בין הקרקע לחובת מעש"ש.

ונראה דקדושת א"י תלוי בהא שהארץ שייכת לעם ישראל, וכן מצינו דכשאין רוב הציבור בא"י אין קדושת א"י לענין מעשרות, וא"כ דיני מעשרות תלוי בקדושת הקרקע שבאה מכח ישראל, ולפי"ז נראה דאלו שנתחלקה להם הארץ חשיב שמכחם יש קדושה לארץ, ואלו שלא נחלקה להם הארץ אינם סיבת הקדושה דהרי אין להם שייכות לא"י, ולפי"ז ניחא דנוסה הוידוי תלוי באלו שהם סיבת הקדושה שמכח זה איכא לחובת המעשרות.

1. והנה תנן בריש מסכתין דמעש"ש אינו נמכר וכו' וכתב הר"ש בשם הירושלמי דהוי רק לר"מ דמעש"ש ממון גבוה, וכ"ה ברמב"ם דכתב דמעש"ש ממון גבוה לכך לא נמכר ולא נקנה במתנה, ולמבואר ברמב"ם בפי' המשנה בקדושין, לר"מ לא הוי חילול דלא הוי דרך חילול בכך ולכך האשה לא מתקדש, וא"כ לכך לא חל המכר והמתנה, ולר"י הוי דרך חילול ומתחלל הכסף ולכך חל הקדושין והמכירה והמתנה, אלא דצ"ב דברמב"ם בהלכות כתב דהסיבה שלא חל המקח משום דהוי ממון גבוה, ולדעת הרמב"ם בפי' המשנה בקדושין הטעם שלא חל המכר משום דלא הוי דרך חילול, וצ"ב האם פליגי בתרתי א' אם ממון גבוה ב' אם הוי דרך חילול, ונראה דהדינים תלוים זה בזה, דלר"מ דמעש"ש ממון גבוה ולא ניתן למכירה ומתנה וקדושי אשה לכך לא הוי חילול דלא הוי מעשה שמהני מדין מעש"ש ולא מתחלל הכסף, משא"כ לר"י דהוי ממון הדיוט ויכול להעביר ולהקנות את המעש"ש בעד מכירה וקדושי אשה לכך הכסף מתחלל, ואע"פ שלא חל הקדושה על האשה והעבדים אבל מ"מ כיון דהוי ממון הדיוט ויש לו זכות ממונית לתת את המעש"ש ולקבל דברים אחרים בתמורה לכך הוי מעשה מקח שעושה חילול. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם נראה דפליגי בזה הרמב"ם והראב"ד פ"ב הי"ד ובכסף משנה שם. [↑](#footnote-ref-2)
3. [יעויין בתוס' ב"מ שם ד"ה או דלמא דהק' איך סק"ד דחומש יעכב הרי הקדש שוה מנה שחיללו על שוה פרוטה מחולל ומסתמא ה"ה במעשר, ולכא' מאי קשיא להו דנהי דאפשר לפדות בפחות משוויו מ"מ איכא דין להוסיף חומש ומעכב, ומבואר כמש"נ דהדין חומש מעכב הוא דהערך הוא בתוספת חומש, ולכך הק' דאפי' דהערך הוא יותר מ"מ איכא דין דיכול לפדות בלא שוויו וסגי בפרוטה, ותי' דאם מזכיר שפודה גם את החומש בפרוטה סגי, אבל כשלא הזכיר את החומש לא סגי בפרוטה, ולכא' מאי נפק"מ אם מזכיר את החומש הרי מ"מ מהני פדיון בפרוטה והחומש הוי תוספת בערך והרי פדה את הערך בפרוטה, ונראה דגם לצד דחומש מעכב והחומש הוי בכלל הערך מ"מ גדרו הוי כתוספת בערך ולכך צריך להזכירו בהדיא]. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויעויין בבה"ג שמנה את דין החומש לה' מצות נפרדות [דאיכא דין חומש בה' מקומות, הקדש תרומה מעילה מעשר גזל הגר] ובהר"י פרעלא קל"ג וקמ"ז כתב כן גם בדעת הרס"ג, אמנם ברמב"ם כלל את הדין חומש בכל מצוה ומצוה במקומה, ולכא' בהא פליגי אם הוי דין נוסף של הוספת חומש, או דנתחדש דלבעלים הוי בכלל הערך, ויש לדחות דאע"ג דהוי חידוש דלבעלים הוי בכלל הערך מ"מ כיון דלא הוי ממש בעצם הערך דהרי אחר אינו מוסיף חומש, וכן למסקנא חומש אינו מעכב במנין המצות חשיב מצוה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויעויין תוס' ב"ק [דף ס"ט ע"א] ד"ה והצנועים דכתבו דבשביעית הצנועים אינם יכולים לחלל משום שהלוקטים זכו מההפקר, משמע דאם הזוכים עדיין לא זכו הצנועים יכולים לחלל אפי' דשביעית הוי הפקר ואינם בעלים על הפירות. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולכאו' כוונתו כדברי הגר"ח [שהובא לעיל] דמע"ש ממון גבוה היינו רק כלפי דיני גבוה ולא שאיכא רשות ממונית של מעש"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. [↑](#footnote-ref-7)