29כמה דינים בסאה בסאה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

כמה דינים בסאה בסאה

הט"ז (סימן קסב סק"ח) מחדש, שסאה בסאה בדרך מקח – מותר, "דהיינו אם מוכר לו סאה וישלם לו בזמן קצוב סאה אחרת תחתיה". ונימוקו, שכיון שהוא קרוב לשכר ולהפסד - א"כ איסורו רק מדרבנן [והיינו שלדעת הט"ז, היא גופא הביאור - אמאי סאה בסאה אינו אסור מדאורייתא, עיין שעור קודם], ודרך מקח - אף הוא אינו אסור מדאורייתא [אף באופן שהוא קרוב לשכר], וא"כ הוו תרי דרבנן – שס"ל לט"ז שלא החמירו בו באיסור רבית.

הט"ז מביא ראיה לדבריו, מדברי הנימוק"י (לד: בדפי הרי"ף) הכותב שדרך מקח הוי רק אבק רבית - והקילו בו באופן של פירות בפירות. וצ"ב מה ראיה יש מדברי הנימוק"י, דאדרבה לכאורה הם ראיה לסתור, שהרי הנימוק"י שם מבאר את דין פסיקה של פירות בפירות – שמותר רק באופן שיצא השער, ואילו הט"ז מתיר סאה בסאה בדרך מקח – אף בלא יצא השער [כן הקשה גם השער דעה בסק"א].

יישוב דברי הט"ז

על המשנה של פסיקה על הפירות (עב:), שואל רעק"א – אמאי בעינן יצא השער, והרי כיון שקיבל עליו זולא – הוי קרוב לשכר ולהפסד, שלהדיא בגמ' (דף סד:) שפסיקה מותר בכה"ג, ונדחק רעק"א – שהתם נחשב דרך הלוואה שאסור בכה"ג.

ונראה שהט"ז הבין דלא כרעק"א, וס"ל שסתם פסיקה הוי קרוב לשכר ורחוק להפסד - כיון שדרכן להתייקר, וא"כ איסורו הוי מדאורייתא, אלא שבדרך מקח הוי דרבנן, ומשום כך בעינן יצא השער – אף שהוא דרך מקח. משא"כ סאה בסאה שאיסורו הוי מדרבנן – כיון שהוא קרוב לשכר ולהפסד, א"כ בדרך מקח - מותר אף בלא יצא השער.

והשתא יובן קצת ראית הט"ז מדברי הנימוק"י. דהט"ז הבין שהנימוק"י איירי באופן שדרכו להתייקר [ככל פסיקה – לשיטתו], ומשום כך בעינן שם יצא השער. מדייק הט"ז, שבנימוק"י חזינן שדרך מקח הוי קולא, דאף שבבא בהלוואתו לא מהני יצא השער - בדרך מקח מהני, ומשם לומד הט"ז - שהוא הדין לסאה בסאה שיהא בו קולא בדרך מקח, אלא שכאן קיל טפי - כיון שהוא קרוב לשכר ולהפסד, ולכן לא בעינן ביה יצא השער.

ובאמת שהיא גופא קושית החוו"ד (סק"א) על הט"ז, דאם מותר סאה סאה בלא יצא השער [דביצא השער, מותר אף בדרך הלוואה], א"כ אמאי בכל פסיקה בעינן יצא השער – והרי כל פסיקה הוי דרך מקח. ולדברינו מיושב בפשיטות, דכל פסיקה הוי קרוב לשכר ורחוק להפסד - ומשום כך בעינן ביה יצא השער, משא"כ בנידון סאה בסאה – שהוי קרוב לשכר ולהפסד, כל שהוא בדרך מקח – מותר אף בלא יצא השער.

שיטת החוו"ד

החוו"ד מיישב באופן אחר [ואולי משום שס"ל כרעק"א – שכל פסיקה הוי קרוב לזה ולזה], "דכיון שמוכרין לו חיטין ופוסק בדמיהן על חיטין שניים, הרי יש לו – דהא יש לו הסאה שמכר לו, כמו בסעיף ב' דמהני כשיתן לו מעט". והיינו שהט"ז איירי באופן שהלווהו סאה בסאה של אותו מין, ובדרך מקח נחשב "יש לו" - שהרי יש לו את אותו הסאה שנתן לו.

והא שבדרך הלוואה לא מהני היתר זה – שייחשב יש לו, אף שנפסק בשו"ע בס"ב - שגם בדרך הלוואה מהני שילוה לו סאה ואזי ייחשב יש לו, ואמאי לא נאמר כנ"ל שסאה זה גופא ייחשב לסאה ש"יש לו". צ"ל, שכוונת החוו"ד ליישב את הט"ז – לשיטתו שם בס"ב, הסובר שלא מהני שמלווה לו בשעת ההלוואה, אלא בעינן שילווה לו סאה אחד קודם, ואזי על סמך סאה זה שנחשב יש לו – שפיר יכול להלוות לו אח"כ סאה בסאה. משא"כ בדרך מקח, ס"ל לחוו"ד שמהני אף סאה זה גופא שמקבל בשעת הלוואה. והחילוק – ע"פ דברי הט"ז שם, דהא שלא מהני בשעת הלוואה – הוא משום ש"הלוואה להוצאה ניתנה" ולכן לא נחשב יש לו, משא"כ בדרך מקח – לא אמרינן שלהוצאה ניתנה, ומשום כך שפיר יכול להיחשב "יש לו".

משא"כ לשיטת השו"ע שם שאף בשעת הלוואה יכול להלוות לו סאה אחד - ואזי להלוות לו סאה בסאה, לא יתכנו כלל דברי החוו"ד – דא"כ ביטלת איסור סאה בסאה. והיא קושית החזו"א (סימן עב סק"ה) על הט"ז והחוו"ד – שא"כ בטל איסור סאה בסאה. לדברינו מיושבים דברי החוו"ד, שלשיטת הט"ז - שאני דרך הלוואה מדרך מקח. ודברי החזו"א נכונים בשיטת השו"ע, שלשיטת השו"ע – באמת לא יתכנו דברי החוו"ד.

לשון מקח ולשון הלוואה

עוד שואל החזו"א על הט"ז, דהיאך סגי בלשון הלוואה "ומה לי אומר לשון מכר ומה לי אומר לשון הלוואה סוף סוף הוא שאלה שאין בדין מכר שיתחייב לשלם בחטים...".

אולם החוו"ד (ריש סימן קסא ד"ה "נראה לי") ס"ל שיש נ"מ להלכה בין אם אומר בלשון הלוואה לבין אם אומר בלשון מכר. "דבהלוואה מחויב לשלם תמיד כעין שהלווהו אם חיטין בחיטין וכן כשהלווהו מעות מחויב לשלם מעות כעין שהלווהו כשיש לו מעות משא"כ כשאומר מכור לי חפץ זה או חיטין אלו אף שאומר לשלם לו בחפץ או בחיטין ויש לו בשעת פירעון א"צ לשלם לו רק שווים כמבואר בחו"מ סימן שלד ס"ד בהגה".

אמנם מודה החוו"ד, שבנימוק"י (ב"מ כז. בדפי הרי"ף ד"ה "תניא") איתא - שאף במכר כן הדין, שאם התחייב לשלם באופן מסויים - חייב לשלם באופן זה [באופן שפוסק מטלטלין על מכירה, והיינו שפסיקה זו יצרה את הקנין]. אלא שמסיים החוו"ד על דברי הנימוק"י - "שאין זה ברור", ומשום כך מסיק - שיש הבדל בין לשון הלוואה לבין לשון מכר וכנ"ל.

והנה, מדברי החוו"ד נראה שהבין - שדברי הנימוק"י לא אזלו עם החילוק בין מכר להלוואה, אולם דא עקא - ששתיהם נפסקו בשו"ע. החילוק הנ"ל בין מכר להלוואה נפסק ברמ"א בחו"מ סימן שלב ס"ד [כפי שציין החוו"ד] "בעל הבית ששכר פועלים וא"ל ליתן לו חפץ בשכרו יכול ליתן לו אח"כ דמיו הואיל ולא משך החפץ לא קנאו", ואף דברי הנימוק"י הנ"ל נפסקו בחו"מ סימן רג ס"ד. והתקשו הנו"כ בסתירה זו בדברי השו"ע.

מיישבים האחרונים (קצות סימן רג סק"ד, מחנ"א הלכות דשלב"ל ס"ג, והחזו"א בסימן עב סק"ג) שיש הבדל בין משיכת פירות – שמחייבת לתת את החליפין שסוכם, לבין נתינת מעות [או שכירת פועלים - ששווה לקנין מעות] - שאינה מחייבת אלא את תשלום השווי ולא חפץ מסוים שסיכמו עליו. אמנם הנתיבות (סימן לב סק"ז) מקשה על חילוק זה דא"כ לא גרע מכל קנין כסף – שמחייב מי שפרע, ואילו בסימן שלב משמע - שאף לכתחלה יכול לתת את דמי החפץ ולא את החפץ גופא שסיכמו עליו, עיי"ש שחילק באופן אחר. אמנם בדבריו שם נראה שפשיטא ליה כדעת הנימוק"י [וכן הוא בדבריו בסימן לט סק"א] ודלא כמו שכותב בסימן דידן - שאין דברי הנימוק"י ברורים [עיי"ש שכותב שהאריך בזה בחידושיו, ולא ברירא להיכן כוונתו].

שיטת השטמ"ק

בהמשך דבריו מביא החוו"ד את דברי השטמ"ק (ס: ד"ה "ולענין פלוגתא") שנראה מדבריו שהכל תלוי בלשון, ולא בעינן שיהא נפקותא להלכה ביניהם [כהבנת החזו"א הנ"ל]. והוא דלא כפשטות החוו"ד בתחילת דבריו - שבעינן נ"מ להלכה בין הלשונות השונים.

לפי שיטת השיטמ"ק, אפשר לסבור את החילוק בין לשון מכר לבין לשון הלוואה - גם לשיטת הנימוק"י הנ"ל הסובר שגם בלשון מכר יש אופנים שחייב לתת חפץ מסוים וכנ"ל. ושפיר יתכן לחלק כאן, שרק בלשון הלוואה אסרו חז"ל סאה בסאה ולא בלשון מכר - אף שאין נ"מ הלכתית בין הלשונות. ולפי"ז תיושב הסתירה בשו"ע שהקשו האחרונים, שהרי אף אם אין נ"מ בין הלשונות [כשיטת הנימוק"י] - אכתי אפשר לפסוק את החילוק בין לשון מכר לבין לשון הלוואה.

תירוצו השני של החוו"ד

בתירוצו השני (שם) מתרץ החוו"ד, שיש נ"מ בין דבר ששומתו ידוע לבין דבר שאין שומתו ידוע, וכל דברי הט"ז שהתיר סאה בסאה בלשון מקח – היינו דווקא בדבר שאין שומתו ידוע, ואילו איסור פסיקה על הפירות בלא יצא השער – הוא דווקא בדבר ששומתו ידוע.

דברי החוו"ד תמוהים. דאיך אפשר לומר שסאה הוי דבר שאין שומתו ידוע - והוא הדוגמא של רבית בכל פירקין. ועוד מקשה החזו"א (שם סק"ה) שאף אם נימא שאין שומתו ידוע כעת, אולם היות ולאחר זמן ודאי יתייקר - מיחזי כרבית, והוי כדבר ששומתו ידוע.

חידוש החזו"א

החזו"א שם (סימן עב סק"ה), אף שדוחה את דברי הט"ז - וס"ל שאין הלשון משנה כלל, אולם בציור מסוים מקבל את חידוש הט"ז "ולא יתכנו דברי הט"ז אלא במכר לו סאה בדינר ונתחייב לו לשלם דינר בין שיוקרו ובין שיוזלו החטים ואח"כ פוסק עמו שיתן לו סאה חטים לזמן פלוני בעד הדינר ואז יש היתר מדין "יש לו", ואם בא לחזור חוזר". והוא לכאורה אופן היתר פשוט לכל סאה בסאה, שמוכר לו סאה, ושוב פוסק על החוב - את אותו סאה שהלוה לו [והיינו שהחוב הוא מיידי, ואם רוצה הארכת זמן – מחייבו לפסוק על סאה].

שיטת השער דעה

השער דעה (סק"א) דוחה את דברי הט"ז - משום דברי הנימוק"י הנ"ל שמפורש בהם שבעינן דווקא יצא השער [שגם הט"ז הזכירם, אלא שלא ס"ל כדבריו כנ"ל]. אולם כותב ש"נראה לקיים את עיקר דברי הט"ז ולא מטעמיה". והוא ע"פ הסוגיא בדף סג: - שסברת "מאי אהנית לי..." מהני רק בדרך מקח ולא בדרך הלוואה, וכן הוא בכל סאה בסאה - שיכול לטעון לו "מאי אהנית לי...". אלא שס"ל לשער דעה כחזו"א - הסובר שלשון מכר בעלמא אינו הופך הלוואה למכר, ואף מביא שכן מפורש בשו"ת הריב"ש (תשובה שה), ומשום כך דוחה את חידושו של הט"ז - באופן של חטים בחטים.

אמנם כשמלוה חיטים ע"מ שיחזיר לו שעורים, בכה"ג טוען השער דעה - שהוא ודאי דרך מקח ובכה"ג מותר לכתחלה משום סברת "מאי אהנית לי...". ומביא ראיה לדבריו מדברי הרא"ש בתשובה (כלל קח סימן ל'), ולא ברירא כ"כ ראיתו מדברי הרא"ש, דפשטות התשובה שם משמע שהיוקר היה רק בקמח ולא בחיטים וא"כ לא דמי כלל לסוגיין, עיי"ש.

זהב בזהב

הרמ"א (סימן קסב ס"ב) מביא את דברי תרוה"ד (פסקים סימן נד) - שבזמנינו מותר להלוות מטבע זהב תמורת מטבע זהב אף שלא יצא השער, ומבאר הט"ז (סק"ב) בשם התרוה"ד, שהוא משום – שלכל אדם יש מטלטלין שאם ימכרם יוכל להשיג תמורתם מטבע זהב, וא"כ נחשב כ"יש לו". אמנם בש"ך (סק"ה) מפורש - שלא מהני יש לו מעות להשיג את המין שרוצה ללוות כדי להתיר הלוואת סאה בסאה. ועיין חוו"ד (סק"ג) ועצי לבונה [ועוד אחרונים] שביארו שדבר זה תליא בפלוגתת הראשונים בדף עב:, דלגירסת התוס' שם (ד"ה "אין") מסקנת הגמ' היא שלווין על שער שבשוק אף שלא יצא השער, והיינו באופן שיש לו מעות. אמנם לגירסת רוב הראשונים, מסקנת הגמ' היא להיפך – שלא מהני יש לו מעות באופן שלא יצא השער, וכשיטת הש"ך. וצריך לדחוק, שהתרוה"ד והט"ז כאן אזלו בשיטת התוס', אף שהיא שיטה יחידאה ולא קיי"ל כן.

נחשת בנחשת

הבית לחם יהודה כותב, שלשיטת הט"ז – ה"ה לנחשת בנחשת, דמאי שנא – שהרי ע"י מטלטלין יוכל להשיג גם מטבעות נחשת. אמנם החוו"ד (סק"ג) ס"ל - שהיתר הט"ז לא מהני לנחשת בנחשת, ולא ביאר אמאי. אלא שמעיד החוו"ד - שהמנהג הוא להקל אף בנחשת בנחשת, ומבאר "ואפשר דחשבינן להמטבעות דידן כיצא השער דאף במטבעות שיש להן שער חתוך מותר...". ודבריו צ"ב, דאם יצא השער ממש - מאי קמ"ל. וצ"ל שכוונתו, שכיון שאפשר להשיג בקלות - הוי כיצא השער, וכמו שהביאו הראשונים (בעה"מ מה. בדפי הרי"ף, ובשאר הראשונים שם בשם הראב"ד ובשם רב האי גאון) בככר בככר, ומקורו בדין זבל - שביארו הראשונים (עיין רש"י ריש דף עד:) שמותר אף שלא יצא השער כיון שאפשר להשיג בקלות.

ובאמת שצ"ע על כל רבותינו האחרונים, שלא הביאו את דברי הרמב"ן (מלחמות ריש פרק הזהב) הכותב להדיא "ולענין רבית לא עלה על דעת אדם שיהא אסור ללוות מעות במעות [=נחשת]. והיינו דאף שדינר זהב בדינר זהב - מפורש בסוגיא (מד:) שאסור, פשיטא ליה לרמב"ן שמטבע נחשת שחריף טובא ואפשר להשיגו בקלות - נחשב כיש לו [אף שמטבעות אלו נחשבים כפירא ולא כטבעא – עיי"ש].

ככר בככר

שיטת רבנן בסוגיא (עה.) - שמותר להלוות ככר בככר, וכן נפסק ברמ"א בס"ב. בביאור היתר זה מפרשים התוס' (ד"ה "וכדברי") בשני אופנים "ורבנן שרו אפילו במקפידין, א. דמחלי על דבר מועט ונותנין שלא בתורת רבית. ב. ואפילו לא מחלי איכא למימר דטעמא דשרו לפי שלא החמירו באיסור סאה בסאה כ"כ לאסור אפילו ככרות כדפירש בקונטרס לעיל".

ונראה שיש נ"מ בין שני הביאורים של התוס'. והיינו באופן שמוסיף קצת על המדה [או שמחזיר "בערך"] או שמחזיר ביצה יותר גדולה וכדו', והוא מן הדברים המצויים. שלביאורם הראשון של התוס' מותר אף בכה"ג - שהרי יש כאן מחילה [כדין ת"ח - שחזינן שמותר באופן שברור שהוא דרך מתנה]. משא"כ לביאורם השני של התוס' - שכל ההיתר הוא מדין סאה בסאה, א"כ יותר מסאה - ודאי אסור להחזיר.

תוס' הרא"ש שואל - אמאי אוסר הלל בבני אדם המקפידים, הרי אם הוא מקפיד - ודאי לא יחזיר לו יותר. מתרץ תוס' הרא"ש - שחיישינן שמא יוסיף קצת על המדה משום שמתבייש להראות שהוא מקפיד. ולהדיא - שדבר זה אסור רק לפי הלל, ואילו לרבנן אין בזה איסור - אף שמוסיף קצת על המדה, והוא כביאורם הראשון של התוס'.

שיטת הלל

איתא בסוגיין שהלל פליג בתרתי: א. ש"יש לו" לא מהני בסאה בסאה. ב. שככר בככר אסור, ובפשטות - אף ככר בככר ויש לו יהא אסור. אולם בריטב"א כאן איתא - שצירוף שתי הסברות יחד מותר. והיינו, שהלל לא פליג לגמרי על רבנן - שאין בזה מקום להקל, אלא שס"ל שאעפ"כ לא הקלו - אולם בתרתי לטיבותא מודה הלל שיש להקל.

הנראה מסוגיין, שככר בככר הוא קיל טפי מסתם סאה בסאה, ולכן לרבנן לא בעינן ביה "יש לו". והלל פליג בתרוויהו, דאוסר סאה בסאה ב"יש לו", ואף ככר בככר שקיל טפי - אינו מתיר [אלא שבצירוף "יש לו" - סובר הריטב"א שמודה הלל]. אמנם בראשונים בסוגיא בשבת (קמח:) לכאורה נראה להיפך, כדיבואר.

הסוגיא בשבת

הרמב"ן שם מקשה "מ"מ ק"ל וכי להלל משעת הלוואה הוא אסור והלא אפילו סאה בסאה אינה אסורה... אלא לווה אדם סאה (בסאה) לכתחלה אם הוזלו נותן לו חטיו ואם הוקרו נותן לו דמיהם". מתרץ הרמב"ן, שדברי הלל הם חומרא מיוחדת בככר - כיון שהוא דבר מועט ולא תרצה לדקדק בכך או שלא תדע ביוקר החיטין, ומשום כך אסרו בזה את עצם ההלוואה. והיינו שברבית דרבנן אין האיסור על שעת הקציצה אלא על שעת הפירעון, והא דבעינן "יש לו" – היינו כדי להתיר לשלם יותר בשעת הפירעון. אמנם בככר אסרו את עצם ההלוואה - משום גזירה [וכן הוא ברשב"א שם, אמנם בריטב"א שם נראה שהבין אחרת עיי"ש].

מדברי הראשונים הנ"ל נראה, שככר בככר חמיר טפי מסאה בסאה. והיינו, שאע"פ שבסאה בסאה האיסור הוא רק אם משלם יותר בשעת הפירעון [אף ביש לו], לגבי ככר בככר אסרו את עצם ההלואה - משום שחיישינן שישלם יותר בשעת הפירעון. והוא לכאורה דלא כהסוגיא בב"מ - שככר בככר קיל טפי.

וצ"ל, שלשיטת הלל - יש בדין ככר חומרא וקולא. מחד גיסא חמיר דינו – שאסרו בו את עצם ההלוואה כנ"ל, אולם מאידך גיסא מהני "יש לו" – להתיר הלוואת ככר בככר ואף לשלם יותר בשעת הפירעון, משא"כ בסאה בסאה – לא מהני "יש לו" לפרוע יותר לשיטת הלל.

להלכה

ברמב"ן הנ"ל חזינן שמתיר ללוות סאה בסאה, אלא שאם יתייקר יתן לו רק את דמיהם, אמנם השו"ע בס"א נקט בסתם שאסור.

מחדש הט"ז (סק"ג), דאף שבסאה בסאה לא סבר כהרמב"ן, אולם באופן שלווה סאה סתם הדרינן לסברת הרמב"ן - שכל האיסור הוא שעת הפירעון. וחיליה, מסוגיא דברתיה דרב חייא (מד:), שרב לווה מברתיה דרב חייא דינר זהב [על סמך זה שאף אם יתייקר יוכל לפרוע דינר - משום שהיה לו דינרים בשעת ההלוואה, והיינו היתירא דיש לו] ולבסוף אייקור דינרי, ושאל רב את רב חייא באיזה אופן מותר לו לפרוע את ההלוואה. ומתקשה הט"ז, מעיקרא מאי קסבר רב ולבסוף מאי קא קשיא ליה.

מבאר הט"ז, שרב לווה דינר סתם - שבכה"ג אין איסור של סאה בסאה. אלא שספיקו היה, כיון שברתיה דרב חייא לא ידעה שיש לו דינרים - אולי אסור לפרוע אלא את השווי שהיה שווה בשעת ההלוואה [כדין לווה סתם, המפורש ברמב"ן הנ"ל - שאם נתייקר נותן לו דמיהם].

יש להביא ראיה לשיטת הרמב"ן הנ"ל מהמשנה דאריסין (עד:), שר"ג הלווה לאריסיו חיטין בחיטין, ואם הוקרו - החמיר על עצמו לקחת מהם רק כשער הזול, והיינו שהחמיר לא לסמוך על היתירא דאריסים ונהג כדין סאה בסאה בעלמא. ולכאורה קשיא היאך הלווה להם סאה בסאה, וע"כ כשיטת הרמב"ן - דשברבית דרבנן אין האיסור בשעת ההלוואה אלא בשעת הפירעון, ומשום כך אף שהחמיר על עצמו – הקפיד רק על שעת הפירעון.