דבר האבד, ובאה חבילה לידו
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות פועלים

יום ב' כ' אלול תש"ע

**א**

א] ב"מ דע"ח., שכר את החמר ואת הקדר וכו' שוכר עליהן או מטען, עד כמה שוכר עליהן אמר רב נחמן עד כדי שכרן.

ופירש"י, ז"ל, עד כדי שכרן, אם עשו אצלו קצת המלאכה "ולא קיבלו כלום" שוכר עליהן, כל מה שהוא חייב להן יוסיף לאחרים ויגמרו, עכ"ל, וכתב הרא"ש בסימן ו', ז"ל, ולפירש"י אם כבר פרע להן לא יטול מהם מה שעשו, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ב] והנה בדינא דקבלן שחוזר בו ידו על התחתונה, כתב בחי' תלמיד הרשב"א לעיל, ז"ל, ונראה לומר שאין הפרש בד"ז בין שכבר פרע להן מה שעשו בין שלא פרע, אלא אפי' פרען מחזירין מה שנתן להן כפי מה שצריך לשכירות מה שנשאר מן המלאכה לעשות, עכ"ל, וכן נקטו הב"ח בסימן של"ג והש"ך שם סקכ"א.

ולכאו' מד' הרא"ש יש ללמוד דאי"ז כן, אלא אם כבר נתן השכר לפועל אינו מוציא מידו, שהרי פירש בד' רש"י דבדבר האבד אם כבר נתן להן שכרן ל"מ לשכור עליהן כלל, ומ' דהוא אף בקבלן ולדעת ר' דוסא, ולכאו' מ"ט ל"מ לשכור עליהן מדינא דידו על התחתונה, ובע"כ דכל דינא דידו על התחתונה הוא רק בשלא נתן להן שכרם.

ובאמת כן נ' בל' רש"י במתניתין, ידם על התחתונה וכו', "מעכב משכר ממה שעשו" כל מה שיצטרך להוציא עד שתגמר מלאכתו בשכר שפסק עם אלו, עכ"ל, וכ"ה גם בל' רש"י לעיל דע"ו:, ז"ל, ידו על התחתונה "ויעכב שכר מה שעשו" כדי לשכור פועלים ולגמור כפי תנאי הראשון, עכ"ל, ומ' להדיא דכל דינא דידם על התחתונה, הוא דמצי לעכב משכרם כדי לשכור פועלים אחרים, אך אם כבר קיבלו השכר ל"מ להוציא מידם, ועמש"נ לקמן סק"ט ללמוד מד' רש"י בגדר דינא דידו על התחתונה.

ויותר נ' כן, בל' רש"י לעיל דע"ז., מהו דתימא הואיל ואמר רבי דוסא יד פועל על התחתונה, טעמי' משום דתפיס בעה"ב הוא וכו', עכ"ל, והרי דכל עיקר דינא דר' דוסא דיד פועל על התחתונה, הוא רק משום שבעה"ב תפוס בשכרו, ולפ"ז הרי ודאי דאם כבר קיבלו הפועלים את השכר, ל"מ להוציא מידם, והנה אמנם המהרש"ל ומהרש"א שם כתבו, דמש"כ רש"י דטעמא דר' דוסא הוא משום דתפיס, לא קאי לפי האמת, אך המהרש"א במהדו"ב חזר בו, עיי"ש, וגם למש"כ מהרש"ל, מסתבר דלא נשתנה הך מילתא דדינא דר' דוסא הוא רק קודם שנתן להם הבעלים את השכר.

וכ"ה להדיא בל' הראב"ד שהובא בחי' המיוחסים להריטב"א, ז"ל, ולר' דוסא וכו', ה"מ כשעשו שאין מוציאין מיד בעה"ב אלא לפי היוקר כדי שלא יפסיד בחזרתן כלום, ומאי דתפיס תפיס, עכ"ל.

והי' מקום לפרש כן בל' הטור סימן של"ג שכתב, ז"ל, לפיכך אם לא התחיל במלאכה וחוזר בו, אע"פ שהלך דהוי כמו התחילו במלאכה ונתייקרה, אין מפסיד אלא טורח הליכתו, "כיון שאינו תופש משלו" והוא א"צ ליתן לו מכיסו כלום, עכ"ל, ועי' בב"י סמ"ע וש"ך שנחלקו בביאור מש"כ הטור כיון שאינו תופס משלו, ולכאו' למש"נ ללמוד מד' הרא"ש דדינא דידו על התחתונה הוא רק בשלא קיבלו הפועלים את שכרן, דכה"ג יכול הבעה"ב לעכב בידו את שכרן, הרי דזהו מש"כ הטור, דהיכא שלא התחיל במלאכה דאין הבעה"ב תופס משל הפועל כלום, אין הפועל מפסיד, דזהו עיקר החילוק בין התחילו במלאכה ללא התחילו, דהיכא דהתחילו תופס בעה"ב משלהן, והיכא שלא התחילו אינו תופס משלהן.

וגם מה שפירשו הב"י והסמ"ע בד' הטור, דאם הוא תופס דבר אחר משל הפועל יכול לשכור ממנו, לכאו' הוא מתישב רק אי נימא דדינא דידו על התחתונה הוא דיכול לעכב משכרן כדי לשכור אחרים, דלפ"ז י"ל דה"נ אם הוא תופס ממון אחר משלהם יכול לעכבו כדי לשכור אחרים, אך אי נימא דדינא דידו על התחתונה הוא אף בשכבר קיבלו את שכרן, ובע"כ דדין אחר הוא, מהיכ"ת נימא דאם תופס ממון אחר משלהם יכול לעכבו כדי לשכור פועלים, והאמנם הב"י הביא כן מד' הרמב"ן והרשב"א, אך צ"ע, דד' הרמב"ן והרשב"א הם רק בשכלי אומנות הפועלים בידו, דהקנוהו לבעה"ב לשכור ממנו, וכמש"כ הראשונים, אך בד' הטור הרי מבו' דאם תופס משלהם אף ממון אחר מצי לשכור ממנו, וכבר עמד ע"ז הש"ך בסקכ"א.

ועיקר דין זה מצינו כן בגל' הגרע"א לסימן של"ג ש"ך סקכ"א, שנד' במהד' מורשה להנחיל (ושמא הוא להגרש"א), שדקדק כן מד' הסמ"ע שם סקכ"ה, וצ"ב כונתו.

ג] אמנם במש"נ להוכיח כן לפ"ד הרא"ש יל"ד בזה, דהנה בחי' הריטב"א בדע"ח. הק' על פירש"י בהא דעד כדי שכרן, ז"ל, ועוד כשעשו קצת מלאכה אפילו בדבר שאינו אבד נמי אמר ר' דוסא יד פועל על התחתונה אם הוקרו פועלים לתת משכרן שעשו להשלים על מה שעתיד לעשות, ותנא דידן כר' דוסא סבירא ליה, ולעיל בברייתא משמע דלכו"ע איכא הפרש בין דבר האבד לדבר שאינו אבד, עכ"ל, וכן עמד ע"ז הפרישה בסימן של"ג.

אמנם בתור"פ שם כתב בדעת רש"י, ז"ל, וי"ל בדבר שאינו אבד אם לא הוקירו הפועלים, אפי' אינו מוצא פועלים להשכיר מיד, מ"מ אינו שוכר עליהם אלא ימתין עד שימצא פועלים בזול, אבל בדבר האבד לא ימתין כלל אלא מיד שיחזור יוסיף לפועלים אחרים עד כדי שכרן וכו', עכ"ל, ובחזו"א סימן כ"ג סקכ"ד כתב כן מדעתו.

והיינו דבדין דבר האבד נתחדש, דמצי לשכור עליהם פועלים אף ביותר משכרן, כיון שאינו יכול להמתין עד למחר, ול"ד לדינא דידו על התחתונה שנתיקרו הפועלים, ואינו מנכה לראשונים אלא כפי שכר הפועלים עכשיו.

ופשוט דהריטב"א דלא ניח"ל בזה, אזיל לטעמי', שפירש בדע"ו: לדינא דר' דוסא, ז"ל, ואפילו ר' דוסא נמי דוקא כשהתחילו בגופה של מלאכה עצמה ממש כדקתני בהדיא, דהו"ל מעין דבר האבד שאין אדם רוצה שתהא מלאכתו מותחלת אע"פ שהוא יכול להמתין, ומיירי בשאין מוצא עכשיו פועלים להשלימה כדקתני סיפא בהדיא, עכ"ל, ומבו' בד' הריטב"א דר' דוסא איירי בגונא שלא הוקרו הפועלים, דבכה"ג אף רבנן מודו דיד פועל על התחתונה, דהו"ל דבר האבד, אלא שעכשיו אינו מוצא פועלים להשלימה, וס"ל דהוי זה כעין דבר האבד, כיון שאין אדם רוצה שתהא מלאכתו מותחלת, וע"כ הוא מנכה ממה שעשו אלו אצלו, כפי הנצרך לשכור פועלים אחרים עכשיו.

ולפ"ד הריטב"א דדינא דר' דוסא הוא בשלא נתיקרו הפועלים אלא שעכשיו אינו מוצא פועלים, הרי נמצא דאי נימא דגם בדבר האבד אינו שוכר עליהן פועלים ביותר מדמיהם אלא כנגד מה שהוא חייב להן משכרן, לא שאני דבר האבד מדבר שאינו אבד, שהרי אף בדבר שאינו אבד מצי לשכור פועלים ביותר מדמיהם כנגד מה שהוא חייב להן בשכרן.

ד] והנה יש להסתפק לפ"ד תור"פ בדעת רש"י, אם לפי האמת מצינו למיתי בדבר האבד גם מדינא דידו על התחתונה, דכ"ה שאם הוקרו פועלים מצי לנכות להראשונים משכרן, ה"נ בדבר האבד, אף שלא הוקרו פועלים, מ"מ כיון שעכשיו אין נמצאין פועלים אלא ביוקר, ואין בידו להמתין עד למחר, הרי דמכח דינא דידו על התחתונה, יש לנכות להראשונים משכרן כפי הנצרך לשכירות הפועלים עכשיו, וכן מ' קצת מד' תור"פ, דכל הא דמדינא דידו על התחתונה ל"מ לשכור פועלים עכשיו, הוא רק משום שבידו להמתין, או דכיון שלא נתיקרו הפועלים, אלא שעכשיו אינו מוצא לשכור, ליכא בזה לדינא דידו על התחתונה, וכל הא דמצי לנכות כפי הנצרך לשכירות הפועלים עכשיו, הוא רק מכח דינא דדבר האבד, ולפ"ז ניחא טפי תי' ר"פ ע"ד רש"י, כיון דבאמת בדבר האבד לא מצינו למיתי מדינא דידו על התחתונה ודין אחר הוא.

ובחזו"א סימן כ"ג סוסקכ"ג נקט בפשיטות, דקבלן שחזר בו בדבר האבד, הרי דבגונא שלא הי' בידו לשכור פועלים אחרים מתחילה, ולי"ב לדינא דדבר האבד, אין מנכין לו משכרו אא"כ הוקרו פועלים, אך אם לא הוקרו פועלים ואך שאינו מוצא לשכור אלא ביותר מן השער, אין מנכין לו, עכ"ד, והרי שנקט דאף בדבר האבד דא"א להמתין למחר, ובע"כ יש לו לשכור פועלים ביוקר, מ"מ כל דליכא בזה לדינא דדבר האבד, אין מנכין להקבלן מכח דינא דידו על התחתונה, כיון שלא נתיקרו פועלים, אלא שאין בעה"ב מוצא לשכור.

ה] ואי נימא הכי, דבדבר האבד לא מצינו לחייבו מכח דינא דידו על התחתונה, הרי דשוב אין להוכיח ממה שפירש הרא"ש בד' רש"י דבדבר האבד אם כבר קיבלו הפועלים השכר אין מוציאין מידם, דה"נ הוא בדינא דידו על התחתונה, ושפיר י"ל דחלוקים הם בדינם, והא דבדבר האבד אין מוציאין מידם השכר מכח דינא דידו על התחתונה, הוא משום דדינא דידם על התחתונה הוא רק היכא שהוקר השער, וכמש"נ.

ו] והנה אמנם למה שנקט הריטב"א בדעת רש"י דבדבר האבד מצינו למיתי עלה מדינא דידו על התחתונה, הרי דכיון שפירש"י דדינא דעד כדי שכרן הוא רק בשלא קיבלו כלום, וכמו שדקדק הרא"ש, יש ללמוד דגם דינא דידו על התחתונה הוא רק בשלא קיבלו את שכרם.

אך באמת לפ"מ שנקט הריטב"א דדינא דידם על התחתונה הוא משום דהוי מעין דבר האבד, הרי הדבר פשוט דלדעת רש"י דבדבר האבד אינו שוכר עליהן אלא בשלא קיבלו את שכרם, כ"ש דדינא דידם על התחתונה הוא רק בשלא קיבלו את שכרם, ואין להוכיח מזה דגם לדעת ש"ר דדינא דידם על התחתונה דין אחר הוא, אי"ז אלא בשלא קיבלו את שכרם, וז"פ.

ז] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה כתב הסמ"ע סימן של"ג סקט"ז בתו"ד, ז"ל, ומזה שכתב כיון שאינו תופס משלו, יש ללמוד הא אם תפס הבעה"ב משל קבלן אפי' דבר שאינו מכלי אומנותו יכול לשכור עליו מאותו תפיסה באופן שיגמור מלאכתו כפי תנאו, ועפ"ר, עכ"ל, ובפרישה שם כתב כן והוסיף ע"ז, ז"ל, ונראה פשוט דבכלל זה נמי שיכול להטעותן, שהרי לא מיעט רבינו אלא שלא ישלם מכיסו, ונלמד ג"כ מהא דכתבנו דאם תפס חבילתו דשוכר עליו משל חבילתו דממונא הוא, כ"ש דיכול להטעותן שאינם מפסידין בזה מכיסם, וליכא נמי הוצאה מידי בדיינים, עכ"ל, ועיי"ש שפירש כן בדינא דהטור בשם תשו' הרא"ש, ואכמ"ל.

ומבו' בד' הפרישה, דהא דאם תפס הבעה"ב משל קבלן יכול לשכור עליו, היינו משום דלא נתמעט בדבר שאינו אבד, אלא שאינו משלם מכיסו, אך כל שתפס בעה"ב וא"צ להוציא ממון מן הקבלן, שפיר מצי לשכור עליו מזה, ואשר ע"כ נקט דמה"ט גם הוא יכול להטעותו, כיון דליכא הוצאת ממון, ובגדר הדין בזה, יש לדמותו למש"נ להלן סק"י בהערה עפי"ד המרדכי בגדר הדין דבאה חבילה לידו, עיי"ש.

ולכאו' נ' דהמקור לדין זה הוא, מהא דמנכה לו בעה"ב משכרו, והרי דכל דליכא הוצאת ממון, מצי לשכור עליו, וה"נ אם תפס מממונו מצי לשכור עליו.

ולפ"ז הרי מוכח, דכל הא דמצי בעה"ב לשכור כנגד שאר שכרו, הוא רק בשלא נתן לו עדין את שכרו, אך אם נתן לו את שכרו, לא מצי להוציאו ממנו, דאי נימא דמצי להוציאו ממנו, הרי בע"כ דדין אחר הוא, ומהיכ"ת נימא דאם בא ממון אחר לידו מצי לשכור כנגדו, וז"ב, וזה מתאים עם מה שדקדק בגל' הגרע"א (שהבאנו לעיל סוסק"ב) מל' הסמ"ע בסקכ"ה.

ח] ובעיקר מש"נ לעיל לדון, אם בדבר האבד מצינו למיתי גם מכח דינא דידו על התחתונה, יש להוסיף נפ"מ לדינא בזה.

דהנה לדעת ש"ר דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דשוכר עליהן עד כדי כפל שכרן, יש להסתפק היכא שעשו מקצת המלאכה, אם הוא שוכר עליהן כדי כפל כל שכרן, או אינו שוכר עליהן אלא כדי כפל השכר שעל חלק המלאכה שלא עשו.

והנה לפמש"כ הריטב"א בריש פירקין, דהא דשוכר עליהן עד כפל שכרן, הוא משום דמסתמא היינו דאסיקו אדעתייהו שאם לא יוכלו לעשות שימצא לעולם פועלים בכפל שכרן וע"ז בלבד הבטיחוהו, עכ"ד, וכ"כ כמה מן האחרונים דהיינו משום שיותר מזה אין דרך הפועלים להתייקר, הרי לכאו' אינו שוכר עליהן אלא עד כדי כפל השכר שעל חלק המלאכה שלא עשו, אך למש"כ בפרישה וסמ"ע סימן של"ג דהא דשוכר עליהן עד כדי שכרן, הוא דומיא דמצינו בעירבון, עיי"ש, יל"ד בזה, ועי' היטב בד' הפרישה ולא נתברר לי אם יש ללמוד מדבריו לנידו"ז.

ובהגה' תפארת שמואל לרא"ש כתב עפי"ז, דאיכא גוונא דרש"י לחומרא, והוא היכא שעשו יותר ממחצית המלאכה, דלדעת רש"י מצי לשכור עליהן כנגד כל שכרן שבידו, ולדעת ש"ר לא מצי לשכור עליהן אלא כנגד כפל ממה שנשתייר, עכ"ד.

והנה משמעות סתימת דבריו דהיינו אף בקבלן החוזר בו, ולמש"נ הנה כ"ז הוא אי נימא דבדבר האבד לא מצינו למיתי מדינא דידו על התחתונה, אך אי נימא דבדבר האבד שאינו יכול להמתין למחר, מצינו למיתי עלה גם מכח דינא דידו על התחתונה, וכאשר כן נקט הפרישה, הרי ודאי דאף לדעת ש"ר דפליגי ע"ד רש"י ופירשו דעד כדי שכרן הוא עד כדי כפל שכרן, מ"מ אף אם עשה הקבלן יותר מחצי המלאכה מצי לשכור עליו כנגד כל שכרו שבידו, מכח דינא דקבלן החוזר בו ידו על התחתונה, וז"פ.

ט] מד' רש"י שהבאנו לעיל סק"ב, שפירש במתניתין לדינא דידם על התחתונה, דמעכב משכר ממה שעשו כל מה שיצטרך להוציא עד שתגמר מלאכתו בשכר שפסק עם אלו, עכ"ל, ולעיל דע"ו: פירש דיעכב שכר מה שעשו כדי לשכור פועלים ולגמור כפי תנאי הראשון, עכ"ל, מבו' דדינא דידם על התחתונה, לאו היינו דשמין לגריעותא דשווי המלאכה שעשו הוא שקל, כיון שעדין חסר ו' דינרים להשלמתה, אלא היינו דהגם ששכרן על מלאכתן סלע, מ"מ מצי לשכור בשכרן פועלים אחרים.

וכ"ה גם בל' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, יד פועל על התחתונה אם הוקרו פועלים לתת משכרן שעשו להשלים על מה שעתיד לעשות, עכ"ל, אך באמת לד' הריטב"א דדינא דר' דוסא הוא משום דחשיב כדבר האבד, הוא פשוט כן, וכ"ה בל' פסקי ריא"ז, ז"ל, ידו על התחתונה וכו' ה"ז פוחת לפועל הראשון שחזר בו מה שמוסיף לפועל השני וכו', עכ"ל, וכ"ה בל' תלמיד הרשב"א, ז"ל, נותן להם ב' דינרים ויהיו בידו הששה למי שיגמור את מלאכתו, עכ"ל.

ולפ"ז נ' פשוט דאם לא שכר פועלים אחרים, והניח המלאכה כמות שהיא, נותן להם סלע, וכן אם הוזלה אח"כ המלאכה או שמצא פועלים שנשכרו לו בסלע, נותן להם סלע, וכ"ה להדיא בל' הריא"ז דתלי במה שהוצרך ליתן לבסוף, עיי"ש, וז"ב.

ובזה י"ל ד' תלמיד הרשב"א שם שכתב, ז"ל, עוד נראה לומר שאם חזרו בהן ואמרו לו אין אנו עושין לך זה המחצית הנשאר אא"כ אתה נותן לנו ו' דינרים והטעה אותן ואמר להן בואו ועשו ואני נותן לכם ו' דינרים, חייב ליתן להם כך, שלא התירו הטעה אלא בדבר האבד וכו', עכ"ל, וצע"ג דהגם דלא מצינו למיתי עלה מכח דינא דמטען, מ"מ כ"ה שאם הי' שוכר פועלים אחרים בו', הי' מנכה להן משכרן, ה"נ בדין שאם שכר אותם עצמן בו', ינכה להם כן משכרם, וכאשר כ"ה בד' השואל בתשו' הרא"ש כלל ק"ד סימן ב', ז"ל, ואף אם אינו כדבר האבד יראה שהדין עמו, כדאמרינן וכו' דקי"ל כר' דוסא דאמר ידו על התחתונה ושמין לו את מה שעתיד לעשות יפה, וא"כ מה לי אם הוא שוכר אחר ומנכה לו כפי התוספות, מה לי אם מוסיף לו ומנכה לו משלו, עכ"ל.

ולפי הנ"ל נ' די"ל קצת, דכיון דדינא דידם על התחתונה הוא שמעכב משכרם כדי לשכור אחרים, י"ל דגדר הדין הוא שמוטל עליהן לשכור פועלים אחרים בדמים אלו, וע"כ כל שהטעה אותם ואמר להן שיתן להן ו' דינרים, לא מצי לעכב לזה משכרם, שהרי נתחייב להם שהוא יתן להם שכרם, ואכתי צ"ע.

**ב**

י] שם, איתיבי' רבא לר"נ עד מ' ונ' זוז, א"ל כי תניא ההיא שבאתה חבילה לידו.

והנה כתב הש"ך בסימן של"ג סקל"ג, ז"ל, אם היה להם ממון כו', הוא ל' הרמב"ם וסמ"ג, ומשמע מל' זה ואפי' לא נתנו לו הממון בתורת משכון ולא הקנו לו הממון בקנין וכן משמע מדברי הטור והפוסקים, וכן נראה להדיא מדברי התוס' פ"ק דקידושין דף ח' ע"ב, וכן הוא בפסקי תוס' שם עיי"ש, דלא כמ"ש הסמ"ג וכו', גם המרדכי פ"ק דקידושין הביא דברי הסמ"ג ודברי ר"י בר"י שהם כד' הסמ"ג, וכתב אח"כ וז"ל מיהו מה שפי' ריבר"י שבאת חבילה דמיירי שקנה חבילתו לא משמע מפירש"י ז"ל א"ז עכ"ל, וכן עיקר, עכ"ל.

והנה ממה שדקדק הש"ך מל' הרמב"ם והטור, מבו' דלא רק דל"ב שיפרש הפועל להדיא שנותן לו החבילה ע"ד כן, אלא אף אם לא נתן לו הפועל כלל את החבילה, דנימא דסתמא דמילתא הוי זה ע"ד כן, אלא יש בידו מממון הפועל, ה"ה שוכר עליו.

והטעם בזה, הוא כמש"כ בפסקי תוס' פ"ק דקידושין, ז"ל, ופועל החוזר בו ובאת החבילה ליד בעה"ב, אפי' לא נתן לו הפועל בתורת משכון, כיון שבעה"ב תופס משלו והפועל עשה שלא כהוגן שחזר והוי דבר האבד, מותר לבעה"ב לעכב מה שתפס, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

יא] וצ"ע בזה, חדא, דמד' תוס' ותוס' הרא"ש בסוגיין שהקשו דאי באת חבילה לידו פשיטא, עיי"ש בדבריהם, הרי מבו' להדיא דאיירי בשנתנו לו החבילה כדי לשכור ממנה, וכמש"כ מהר"ם שם, וכ"ה מבו' גם מתי' התוס', עיי"ש, וכתב שם בדעת רש"י דפליג ע"ז, עיי"ש.

וכ"ה גם בערוך ע' חבל, ז"ל, כגון שהביא הפועל חבילתו של בגדיו ושל כלי אומנותו ואמר לו הרי ערבוני עמך שאין אני חוזר בי וכו', עכ"ל, ושו"ר שכן הביא המרדכי בסוגיין מפי' ר"ח.[[3]](#footnote-4)

גם הנה ז"ל הריטב"א בסוגיין, כשבאת חבילה לידו, פירוש דכי יהבוה ניהליה מסתמא אדעתא דהכי יהבוה ניהליה שתהא משועבדת וקנויה לו עד כנגדה לתשלומי הפסדו וכו', ועוד דהכא לאו בתורת משכון יהבי לי', אלא שהקנו לו בגופה של חבילה כדי דמיה מעכשו אם יחזרו בהם בדבר האבד, וע"ד כן משך בעה"ב את החבילה, ואע"פ שלא פירש כמי שפירש דמי, דמילתא דידיעא היא דסתם נותני חבילה להכי הוא דיהבי לי', עכ"ל, והרי דכל הא דמהני כשבאת חבילה לידו, הוא רק משום שנתנוה ע"ד כן, ואך דפליג ע"ד התוס', דבד' התוס' מבו' דאיירי בשפירשו שנותנין לו החבילה ע"ד כן, ואילו הריטב"א כתב דאף בסתמא הוי זה ע"ד כן, ולדעתו זהו דקמ"ל הברייתא, ול"ק קו' התוס', ולפ"ז הרי דהיכא שלא נתן לו הפועל את החבילה, אלא יש בידו מממון הפועל, או שהפקידו הפועל בידו ולא נתנו לו ע"ד השכירות כלל, ל"מ לשכור מדמיו.

וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א לעיל דע"ו:, ז"ל, בשבאת חבילה לידו, דמשעה שמסר חבילתו לבעה"ב "קנאה לשכור עלי'" עד כדי מה שדרך בני אדם להתייקר במלאכתה כדי שלא תאבד, עכ"ל, וכ"ה בל' הרמב"ן שם, דקנה אותה להשתלם ממנה שכירותו, עכ"ל, ומבו' דכל הא דמהני הא דבאת חבילה לידו, הוא רק משום דקני לה לשכור ממנה, ולפ"ז ודאי דבגונא שיש לו ממון אחר שלהם שלא נתנוהו לו, ל"ש הך דינא כלל.

יב] ויש להוכיח כן עוד, ממש"כ הרשב"א שם, ז"ל, ואם באה חבילה לידו אם דבר האבד הוא שוכר עליהם ואפילו עד מ' ונ' זוז וכו', ואם דבר שאינו אבד הוא שוכר עליהם כדי שכר של עכשיו וכו', עכ"ל, וכ"ה בד' הרשב"א לעיל מינה דדינא דבאה חבילה לידו, הוא אף בדבר שאינו אבד, ואך דבדבר שאינו אבד ל"מ לשכור מדמי החבילה אלא כשער של עכשיו, כיון שיש בידו להמתין.

והנה מש"כ הרשב"א דגם בדבר שאינו אבד אם באה חבילה לידו מצי לשכור ממנה, מבו' בדבריו שלמד כן מדינא דמשיכת תספורת, דמבו' בסוגיית הגמ' לעיל דמ"ח. דקני בעה"ב, ונחלקו הראשונים אם קני להספר שלא יהא בידו לחזור בו, או לא קני אלא להתספורת לשכור עלי', והנה הך דינא דמשיכת תספורת, הרי הוי משום דמקנה הפועל לבעה"ב את התספורת, ואם היתה התספורת בידו מעיקרא פשוט דליכא להך דינא, וכמש"כ כן הט"ז בסימן של"ג ס"א, ועי' גם בגל' הגרע"א שם ס"ה, ולפ"ז הרי ה"נ הך דינא דבדבר שאינו אבד מצי לשכור מדמי החבילה, הוא רק בשהביא לו הפועל את כלי האומנות, אך אם היו כלי האומנות בידו מכבר, ל"מ לשכור ממנו.

ולפ"ז הרי ממה שדימה הרשב"א הך דינא לדינא דבאת חבילה לידו בדבר האבד, והק' דאם באה חבילה לידו מ"ש דבר האבד, אפי' דבר שאינו אבד, וכתב דנפ"מ לשכור יותר מכדי שכירות פועלים, וכתב עוד, דדינא דברייתא דבאה חבילה לידו קאי גם על דבר שאינו אבד, עיי"ש, מבו' דגם דינא דבאת חבילה לידו בדבר האבד, הוא רק בשנתן לו הפועל את כלי אומנותו, דהוי זה ע"ד שישכור ממנו, אך אם היו בידו כלי אומנותו של פועל מכבר, ל"מ לשכור מהן, אמנם בד' הרמב"ן שם יל"ד בזה, וי"ל בדעתו דאה"נ ב' דינים הם, עמש"נ להלן סקי"ט בזה, ולפ"ז י"ל דדינא דבאת חבילה לידו, הוא אף בשהי' ממון הפועל בידו מכבר, וכן מ' קצת בל' הרמב"ן.

יג] והנה אמנם הי' מקום לדחות, דהגם דדינא דבאת חבילה לידו הוא אף בשיש בידו ממון אחר שלא נתנו לו הפועל, מ"מ כיון דלישנא דבאת חבילה לידו מ' דהיינו כלי האומנות, וסתמא דמילתא היינו שנתנו לו הפועל, הרי דע"ז הוא שעמד הרשב"א דא"כ אף בדבר שאינו אבד נמי, אך אה"נ לעולם חלוק הוא דינא דבאת חבילה לידו בדבר האבד, דהוא אף בשיש ממון אחר בידו, מדינא דבאת חבילה לידו בדבר שאינו אבד, דהוא רק בשהביא לו הפועל את כלי אומנותו.

אך באמת אי"ז מתישב כלל, דכיון דבאת חבילה לידו מתפרש בשהביא לו בעה"ב את כלי האומנות, ובכה"ג אף בדבר שאינו אבד מצי לשכור מן החבילה, אין לנו מקור דבדבר האבד נתחדש דין אחר, ודאף אם הי' ממון אחר בידו מצי לשכור ממנו, וז"פ.

יד] ומש"כ הש"ך ללמוד כן מד' התוס' בקידושין ד"ח:, צ"ב, דהנה ז"ל התוס' שם, ותימה מהא דאמר וכו' כשבאת חבילה בידו וכו', והשתא כי באת חבילה בידו מאי הוי הא מנה אין כאן משכון אין כאן, וי"ל דל"ד דהתם גרמו לו הפסד, ועוד שאין החבילה בתורת משכון אלא קנוי' לו לשכור פועלין, עכ"ל.

והנה לתי' בתרא דהתוס' דאין החבילה בתורת משכון אלא קנוי' לו לשכור פועלים, הרי היינו רק משום שהקנה את החבילה לבעה"ב.

וצ"ל דמכוון ד' הש"ך לתי' קמא דהתוס', דכיון דדינא דבאת חבילה לידו הוא משום דגרמו לו הפסד, הוי זה אף בשלא נתנו לו החבילה בתורת משכון ולא הקנוהו לו בקנין, וכאשר כ"ה בפסקי תוס' שהביא הש"ך, וצ"ע סתימת ד' הש"ך.

טו] גם מה שהביא הש"ך מד' המרדכי בשם האו"ז, הנה ז"ל האו"ז ב"מ סימן ר"נ, מיהו מה שפירש מו' הרב האי דשמעתין כשקונה מהם חבילתם לא משמע הכי מל' רש"י זצ"ל, אלא נראה בעיני שזהו כמו משיכת תספורת דפרק הזהב שאז אינו יכול לחזור בו ונמצא שהטעהו,[[4]](#footnote-5) עכ"ל, והרי דלא פליג האו"ז ע"ד רבו, אלא דדינא דבאת חבילה לידו הוא אף בשלא פירש להדיא שהוא מקנה לו החבילה לשכור ממנה, אלא הא דשוכר מדמי החבילה, הוא משום דינא דמשיכת תספורת דאין יכול לחזור בו, וע"כ נמצא שהטעהו.

ולפ"ז הרי ודאי דהך דינא הוא רק כשהביא לו הפועל את כלי אומנותו, דכה"ג איכא לקנין דמשיכת תספורת, אך כשהי' התספורת בידו מתחילה, דליכא בכה"ג לקנין דמשיכת תספורת, ל"מ לשכור עליו.

טז] ומכח כל הני קו', צ"ל דהגם דמל' הרמב"ם והטור מבו' דדינא דבאת חבילה לידו הוא אף בשהי' בידו מממון הפועל, ולא הביאו לו הפועל ע"ד כן, אך ד' הש"ך לא קיימי ע"ז, אלא עיקר דבריו הם דל"ב שיפרש להדיא שנותן בתורת משכון או שמקנהו, ושפיר למד הש"ך לדין זה מד' התוס' בקידושין, ואי"ז נסתר מתי' בתרא דהתוס', ושפיר הביא מד' המרדכי בשם האו"ז שנקט כן, וניחא גם דאין דין זה נסתר מד' הרמב"ן הרשב"א והריטב"א, ואדרבה בד' הריטב"א מפורש כן, דהוא אף בשנתן לו בסתמא.

**ג**

יז] כתב הש"ך בסימן של"ג סקל"ד, להם ממון כו', הוא ל' הרמב"ם וסמ"ג ומשמע אפי' ממון אחר שאינו כלי אומנתן וכן מ' בטור וכו', וכן משמע מדברי ר' ברוך בס' החכמה שבמרדכי, ונלפע"ד שגם דעת רש"י כן וכו', מיהו מהר"מ במרדכי שם חולק וס"ל דחבילתן דוקא והוא הי"א שכ' הר"ב ולפע"ד יחיד הוא נגד כל הני רבוותא, עכ"ל, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א בשם א' מגדולי המורים, ז"ל, וכן כתב שלא כלי אומנותן בלבד אמרו, אלא כל שהי' ממון שלהן תחת ידו אפי' בפיקדון, שוכר עליהן כדי השיעור הזה.

יח] והנה מש"כ הש"ך דמהר"ם הוא יחיד, צ"ע בזה, דהנה הש"ך שם סקכ"א כתב, בדינא דהרמב"ן והרשב"א דכשבאו כלי אומנות בידו אפי' בדבר שאינו אבד שוכר עליהם עד כדי שכר המלאכה, ז"ל, דע"כ לא שמעינן להרמב"ן והרשב"א אלא דבשבאת כלי אומנתו ליד הבע"ה אבל שאר דבר מי שמעת להו, וכן משמע בנ"י דדוקא כלי אומנות ע"ש, וכן מוכח להדיא בדברי התלמידי רשב"א שהביא ב"י ר"ס זה וז"ל, וליכא בין דבר האבוד לשאינו אבוד למי שפי' חבילה כלי אומנות וכו' ע"ש, עכ"ל.

והנה לפ"ז, הרי ממה שדימה הרשב"א לעיל דע"ו: הך דינא, לדינא דבאת חבילה לידו בדבר האבד, וקשיא לי' דמה נתחדש בדין דבר האבד, ומסיק דאה"נ דינא דברייתא דבאה חבילה לידו קאי גם על דבר שאינו אבד, מבו' דגם דינא דבאת חבילה לידו בדבר האבד, הוא רק בשבאו כלי האומנות לידו, ולא כשבא לידו ממון אחר, וע"ד שנת' לעיל, דמלבד דכ"ה משמעות ד' הרשב"א דחד דינא הוא, גם אחר דכשבאה חבילה לידו דהיינו כלי האומנות, ובכה"ג מצי לשכור ממנה אף בדאי"ז דבר האבד, מהיכ"ת נימא דבדבר האבד נתחדש דין אחר דאף אם נתן לו ממון אחר מצי לשכור ממנו.

יט] אמנם בד' הרמב"ן שם לא ברירא לי הך מילתא, ז"ל, ואם באת חבילה לידו שוכר עליהן מדמי החבילה וכו' דקנה אותה להשתלם ממנה שכירותו וכו', וה"מ בדבר האבד וכו', ומיהו אם נתנו לבעה"ב כלי אומנותן, אע"פ שלא התחילו במלאכה, שוכר עליהן בדמי שכירות של אותה שעה מדמי החבילה, שמשעה שנתנו לבעה"ב כלי אומנותן קנו זמ"ז ושוב אינן יכולין לחזור בהן וכו', שמשיכה זו קונה להם כמו שכתבנו בפרק הזהב, עכ"ל, ומ' קצת מדבריו, דרק בדבר שאינו אבד הוא שהתנה דהוא בשנתנו לבעה"ב כלי אומנותם, אך דינא דבאה חבילה לידו בדבר האבד, הוא אף כשבא ממון אחר לידו, ולפ"ז צ"ל בדעתו, דמשמעות לישנא דבאה חבילה לידו, הוא שבא ממון אחר לידו, ובכה"ג ליכא למיתי עלה מדינא דמשיכת תספורת אלא דין אחר הוא, וצ"ע בזה.

כ] גם ילה"ע בזה מד' האו"ז שהבאנו לעיל סקט"ו, שכתב דדינא דבאת חבילה לידו, הוא מכח דינא דמשיכת תספורת, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בשבאו כלי אומנותו לידו, אך כשבא ממון אחר לידו ל"מ.

עוד מצינו כן באגודה בסוגיין, ז"ל, יש רוצין לדקדק מכאן אדם שחייב לבירו מנה ויש לו ספר או דבר אחר ממנו, אין לו לתפוס אם לא בא לידו מזה העסק, כדמשמע הכא שיכול לתפוס דוקא כלי אומנותו, עכ"ל, והרי שהכריע האגודה כדעה זו שהביא המרדכי, דל"מ לתפוס אלא מכלי אומנותו.

1. וכ"ה מבו' גם בס' ההשלמה בריש פירקין, ז"ל, משמע לפיר"ש ז"ל, אם עשו קצת המלאכה, הו"ל באותו מקצת כאילו באת חבילה לידו, כיון שהוא תחת ידו, אבל במה שאינו תחת ידו כגון שלא עשו קצת המלאכה, אין לו לשכור עליהן, כיון שאינו תחת ידו, עכ"ל, והרי להדיא דכל הא דשוכר עליהן כנגד שכרן, הוא רק משום שהשכר בידו, ודמי לבאת חבילה לידו.0 [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה המרדכי בסוגיין כתב, פירש"י שהביא כלי אומנותו וכו', יש מדקדקין מכאן דאם שחייב לחבירו מנה ויש לו משלו מצד אחר, אין לו לתפוש משלו אם לא שבא לידו מזה העסק, דהא הכא כלי אומנותו של אותה מלאכה, אבל כלי של מלאכה אחרת ל"ה יכול לתופשה עבור זה, ויש לדחות, עכ"ל.

   וצ"ע מה מדמי להכא, הרי הכא כל עיקר זכותו של בעה"ב הוא לגבות מדמי החבילה, ומשא"כ התם שהוא חייב לו ממון, שפיר י"ל דמצי לתפוס בעד זה ממון אחר.

   ונ' ללמוד מדבריו, דדינא דבאה חבילה לידו, לאו היינו דאית לי' זכות בחבילה זו לשכור ממנה, כמבו' בד' התוס' והריטב"א, וכ"ה גם בד' הרמב"ן והריטב"א לעיל דע"ו: ועוד מקמאי, אלא עיקר הדין הוא דבדבר האבד אית לי' זכות על הפועל שישלם שכר פועלים אחרים, ואך דאין זכותו להוציא מיד הפועל, אלא לגבות ממה שבידו, וע"כ אם בעלמא הי' מועיל תפיסה מממון אחר, גם הכא הי' מועיל שיתפוס ממון אחר שבידו וישכור בו פועלים אחרים, וזה מתפרש עפמש"נ מד' הפסקי תוס', ובאמת עד"ז הוא גם דינא דידו על התחתונה, לפ"ד הסמ"ע בסימן של"ג סקט"ז, עמש"נ לעיל סק"ח. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בערוך שפירש טעם הדין, ז"ל, וקיבל בעה"ב את החבילה וסמכה דעתו שהוא עושה מלאכתו, ופטר את הפועלים האחרים וסומך עליו, ולאחר מכן חזר בו, שוכר עליו עד מ' ונ' זוז, עכ"ל, ונ' מדבריו דמכח שנתן לו את החבילה, סמכה דעת בעה"ב עליו, וע"כ הוא שוכר עליו עד מ' ונ' זוז. [↑](#footnote-ref-4)
4. לכאו' כונתו, דכיון דל"מ לחזור בו, והוא מחויב לעבוד, ע"כ מצי לשכור עליו פועלים אחרים, וכמש"כ כן הרשב"א לדעת ר"ת, אך צ"ע דא"כ מ"ט אינו שוכר יותר מדמי החבילה, והרשב"א רמז להקשות כן, ולדעת ר"ת בפשוטו צ"ל דבאה חבילה לידו היינו כלים אחרים שאינם כלי האומנות, וכמש"כ המרדכי, או דאיירי בשהיו הכלים בידו קודם שנשכר לו הפועל, וכמש"כ הגרע"א, אך למש"כ האו"ז דדינא דבאה חבילה לידו הוא מדינא דמשיכת תספורת, הדק"ל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)