ציונים והערות- 6 נטלפ א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

טבת מס' 6

# שמעתתא דנטל"פ - א'

**מסכת עבודה זרה דף ס"ה: - ס"ט.**

**צורת ואופן הלימוד: א.** שמעתא דנטל"פ היא במסכת עבודה זרה מהמשנה בדף ס"ה: עד המשנה בדף ס"ט. כל דפים אלו עוסקים בעניני נטל"פ, (למעט רובו של דף ס"ו מחלא דחמרא וכו' עד זה הכלל וכו' בדף ס"ז. דאינו שייך לנטל"פ כלל), ובעזה"י נלמד כל סוגיות הגמ' בדפים אלו, ודברי התוס' השייכים לנטל"פ.

**ב.** והנה באמת להבנת עומק הסוגיות צריך להקדים תחילה ולברר את 'יסוד היתר נטל"פ ומקורו', [והיא תהא "הסוגיא" הראשונה בעזה"י], אך מקור דין נטל"פ מובא בגמ' רק בדף ס"ז:, ובשביל שדברי שמעתא זו, יתישבו על הלב (ולא יהא הלימוד בדילוגים מהכא להתם ומהתם להכא) ראוי ללמוד תחילה את הגמרות על הסדר, ממקור הדין היינו המשנה ס"ה: דשם נשנה היתרא דנטל"פ, ואת הגמ' אח"כ שמבארת את פשט המשנה, וכך להמשיך על הסדר את דיני וכללי נטל"פ לכה"פ עד דף ס"ח. (מלבד רוב דף ס"ו דמוכרחים לדלגו), וללימוד מהיר זה **סגי ביומיים** **או שלושה** ואחר זה נעסוק בעיון רב ב'יסוד היתר נטל"פ ומקורו'.

**ג.** בלימוד הגמ' המהיר ראוי ללמוד על הסדר גם את דף ס"ו. חמרא עתיקא בענבי וכו' פלוגתת אביי ורבא, וכל דברי הגמ' שם עד חלא דחמרא וחלא דשיכרא. שאע"פ שהיא סוגיא בפ"ע (אי אזלינן בתר שמא או בתר טעמא ואינה שייכת לנטל"פ), מ"מ ראוי ללומדה בזריזות מפני שמסוגיא זו נלמד ובא הנושא 'אם יש היתר דנטל"פ באיסורי משהו', כמבואר בדברי התוס' ד"ה מכלל, ובעזה"י נעסוק בזה בהמשך כסוגיא בפ"ע. **אמנם יש לדלג** מדף ס"ו. חלא דחמרא וחלא דשיכרא וכו', וכן על כל דברי הגמ' בדף ס"ו עמוד ב', ולהמשיך מדף ס"ז. זה הכלל כל שבהנאתו וכו', עד המשנה דף ס"ט. ולכה"פ לע"ע סגי עד דף ס"ח.

**פתיחה –** **במשנה זו מתבאר דינא דנטל"פ שרי,** והיינו דאחר דאיתא בכמה דוכתי דאיסור המתערב בתבשיל ונתן בו טעם הרי הוא אוסרו, וקמ"ל הכא התנא דהנ"מ בטעם שמשביח את התבשיל אבל טעם הפוגם בתבשיל אינו אוסר[[1]](#footnote-2). **ודע** דאין נפק"מ בשמעתין אי טכ"ע דאורייתא או לא, דאפי' אי טעם אוסר מדאורייתא, נטל"פ שרי כדילפינן לקמן (ס"ז:) מקרא. [ובאמת גם למ"ד טכ"ע דרבנן, מ"מ היתרא דנטל"פ הוא נפק"מ גם לדין תורה, דהרי ב'טעמו וממשו' מודו כו"ע דאינו בטל מדאורייתא, ואפ"ה לרוב השיטות אין חשיבות לטעם פגום למנוע את ביטול הממשו, וכמו שיבואר בסוגיות לק'].

**נטל"פ יש לו ב' אופנים**, **א.** דהכניסו איסור משובח אבל אינו תואם לתבשיל זה, שהשילוב ביניהם אינו משביח ופוגמו בהתערבותו, כגון הא דתנן במתני' שיין המתערב בגרוגרות, וכן חומץ בגריסין הרי הוא פוגם. **האופן הב.** שנתערב בתערובת דבר פגום, ומשכח"ל בבלוע בקדירה שאינה בת יומא[[2]](#footnote-3), דהטעם הנפלט מקדירה זו הוא פוגם התבשיל. **ועי' תוס'** דף ס"ט. שכתבו דכלל זה דבאינו בן יומו נפגם, הוא רק בבלוע בקדירה, אבל השמנונית הדבוקה לסכין אינה נפגמת, ומתבאר מדבריהם דזה פשוט שאוכל שהוא בעין אינו נפגם בזה שעוברים עליו כ"ד שעות, וכך נקטו רוב הראשונים והפוסקים. **ויש לידע** דיש דרגת פגם דבזה ליכא חידושא דשרי, והיינו כשמאכל איסור מתקלקל באופן שאינו ראוי לאכילת אדם דפוקע איסורו (ס"ז:), והחידוש של נטל"פ הוא דין מסוים ב'טעם', שאפי' כשהוא והתבשיל עדיין ראוים לאכילת אדם, אבל מ"מ אם הטעם 'פוגם' במקצת בתבשיל א"כ אינו אסור והתבשיל מותר, ומעיקרי הסוגיא היא לברר חידוש דין זה.

# הערות בגמ' ס"ה: - ס"ח.

**מתני', יין נסך שנפל ע"ג ענבים וכו', ואם היו מבוקעות אסורות וכו'.** מה דאסורות היינו משום הדין המבואר בכמה דוכתי דטעם כעיקר, דדבר הנו"ט אוסר, כ"כ **הראשונים**, ופשוט, וכמבואר לק' בגמ' דף ס"ו.[[3]](#footnote-4). ודוקא כשנפל הרבה יין בשיעור שהוא נו"ט, וכ"כ גם **בתוה"ב** בית ה' ש"ה ס"א:[[4]](#footnote-5), [[5]](#footnote-6).

**נפל ע"ג תאנים או ע"ג תמרים.** כתב ה**מאירי** שהתאנים 'רפות' ולכך היין נבלע בהן, אפי' שאינם מבוקעות, וכן על התמרים שהם עשוים קמטים קמטים והיין נאחז בהם, ולפיכך כשנפל עליהם בכדי נתינת טעם אסורות, עכ"ד[[6]](#footnote-7).

**ומעשה בביתוס בן זונן וכו' זה הכלל וכו'.** עי' בגמ' שמקשה 'מעשה לסתור' ומשני דחסורי מיחסרא וכו'. ונראה לכאו' דעיקר חידוש המשנה הוא להשמיע דין זה דנטל"פ שרי[[7]](#footnote-8). ועי' **ברמב"ם בפיה"מ** וז"ל מה שקוראת המשנה יש בהנייתו בנותן טעם, **הוא הענין אשר קורא אותו התלמוד נותן טעם לשבח**, רוצה לומר שאותו הטעם ישביחו ויעשהו ערב, והוא הענין בעצמו הנרצה ביש בהנייתו בנותן טעם, כאילו הוא אומר יש בטעמו הנייה, ומה שקוראת המשנה שאין בהנייתו בנותן טעם, רוצה לומר שאין הנייה בו אם נמצא בו אותו הטעם, **הוא אשר יקראהו התלמוד נותן טעם לפגם,** עכ"ל.

**כגון חומץ שנפל וכו'.** עי' **תוס'** סוף דף ס"ו: ד"ה וכן חומץ, שהקשו מאי קמ"ל בגוונא זו אחר דכבר אמר 'כלל', יעו"ש.

**ההוא ביתא דחיטי דנפל עליה חביתא דיין נסך.** כ' **הריטב"א,** פי' ולא היה בו ששים לבטלו, אי נמי דיהיב טעמא וטעמא לא בטיל.

**שרייה רבא לזבוני לגוים.** כתב **הריטב"א** יש שפירשו דאע"פ שיין נסך אסור בהנאה, אבל מ"מ כשהוא מתערב אף שאינו בטל משום שהוא נו"ט, אין טכ"ע גורם לאיסור הנאה[[8]](#footnote-9), ואינו נכון שכל איסור שבעולם שאוסר תערובתו הרי הוא כמוהו, [ועי' בר"ן על הרי"ף לק' דף ע"ד.], אלא איירי הכא שלא לקח דמים בעד היין אלא בעד החיטים בלבד, ועי"ש דגם זה אינו מותר אלא בסתם יינם ולא ביי"נ גמור. ועי' **בפמ"ג** (פתיחה לבשר וחלב ד"ה ודע מה) דיל"ע לראשונים דאמרינן נהפך איך שרי לקבל דמי החיטים דהרי הם מוטעמות בטעם יין, והסיק דמוכח דלא אמרינן 'נהפך' אלא במאכלות אסורות ולא באיסוה"נ.

**דף ס"ו.** **יש ללמוד רק עד חלא דחמרא,** ועי' בדברי **התוס' מה דלמדו מהכא לנטל"פ באיסורי משהו**, ויש להאריך הרבה בביאור דבריהם, ויש בזה דברים הרבה בראשונים ובאחרונים, ונלמד זאת בעזה"י כסוגיא בפ"ע.

**בתר טעמא אזלינן וכו' בתר שמא אזלינן וכו'.** נחלקו אביי ורבא בהגדרת מין במינו אי תלוי בשם או בטעם, והיינו לגבי יין נסך דיש בו הלכה מסוימת דלכו"ע מין במינו לא בטיל (עי' לק' ע"ג.), וכן לגבי דינא דרבי יהודה דמין במינו לא בטיל, [משום דאיסור והיתר דהם דומים במין שלהם אין ראוי שיבטלו זה את זה], ופליגי מה מגדירו למין במינו לגבי החומרא הזו דלא יהא לו ביטול כלל, אבל בשאר איסורים לרבנן דמין במינו חד בתרי בטל ונו"ט הוא מונע הביטול, ודאי תלי בטעמא, כ"כ **הש"ך** סי' צ"ח סעיף ב', ודלא כהרמ"א שם, ואכמ"ל בכל זה.

**רד"ה חמרא חדתא וכו' ואין טעמו ניכר וכו'.** הוצרך לזה, דהרי הכא הוא אותו טעם, ואפ"ה דינו בנו"ט, ולפיכך פירש דע"כ דהיינו שישים, ולכאו' כוונתו מדרבנן בעלמא, וכדאיתא בגמ' בחולין צ"ז. דמין במינו דליכא למיקם אטעמא בשישים, וה"ה הכא לרבא דאיכא אופן **במין בשאינו מינו** דליכא למיקם אטעמא. [ומש"כ במהדורת עוז והדר להוסיף 'במסורת הש"ס' דרש"י הכא כשיטתו בדף צ"ח., וציינו לדברי תוס' שחולק, הוא טעות ואינו ענין להכא, דהתם חידושו דרש"י הוא שצריך ס' אע"פ שבדיקניה וליכא טעמא, ואהא מלתא נחלקו שם תוס', (ואפשר דגם רש"י לא אמר כן אלא לבר קפרא וכמש"כ היד יהודה שם), אבל הכא מש"כ רש"י שאין טעמו ניכר אין הכוונה שטעמו אלא דמחמת עצמו אינו ניכר ובדקדוק כתב כן רש"י דוקא בד"ה חמרא חדתא, ופשוט].

**דף ס"ז. אמר רב יהודה אמר שמואל הכי הלכתא.** היינו ע"פ המבואר לק' ס"ז: דיש תנאי דפליגי וס"ל דנטל"פ אסור, **ובריטב"א** הוסיף דאע"פ שהלכה כסתם משנה, הוצרך לפסוק כן משום דמסתבר טעמיה דהאוסר.

**שהשביח ולבסוף פגם ואסור.** הרבה יש להתבונן בדין זה דהרי כיון שטעם פגום אינו אוסר, א"כ הוא דומה לתערובת שנסתלק ממנה הטעם, [לשיטות שאין חנ"נ בשאר איסורים] דשרי, ולכאו' ה"ה טעם שנפגם הוה כנסתלק הטעם האוסר, ובעזה"י בהמשך נלמד סוגיא זו בפ"ע.

**תד"ה נעשה,** עי' **מהר"ם** דביאר כוונתם, דעיקר השבח הוא שמרתיחים קודם את הגריסים ומצננים אותם ואז מערבים בהם החומץ, ולכך כאשר נפל לצוננין והרתיחן אי"ז אלא נעשה כמי וכו' יעו"ש.

**וכן כי אתא רב דימי. עי' תד"ה** וקוראין דבא להוכיח את המציאות שבצונן החומץ משביח, וכן מפורש **בירושלמי** [ה"ג].

**רד"ה לא שיאמרו, לא שיוכלו לתלות וכו' אין תולין הפגם וכו'.** אין כוונת רש"י דיש ספק אם האיסור גרם הפגם או דבר אחר גרם, אלא הכוונה דודאי אילו היה התבשיל נעשה כתיקונו [במלח וכדו'], לא היה האיסור פוגם, כן מבואר **ברד"ה** נותן **ובתוס'** ד"ה אמר, וכמבואר לק' בע"ב דפגמה **בהדיה**. **ובביאור הסברות** בב' הלשונות יבואר בעזה"י בלימוד סוגיא זו בפ"ע.

**דף ס"ז: ואם ריבה טעם לפגם מותר.** הנה נחלקו הראשונים בביאור דברי רבי יוחנן, **ולרש"י והרבה ראשונים** איירי בדין טעם כעיקר, ועי' **תוס'** ד"ה א"ר יוחנן דדעתם דאיירי במין במינו, וטעמו וממשו היינו דניכר האיסור, וטעמו ולא ממשו היינו דאינו ניכר, ולדבריהם לא עסקינן כלל בהלכות 'טעם', [ועסקנו בזה בשמעתא דטכ"ע ואכמ"ל]. **והשתא** בשלמא לרש"י דר"י עוסק בדיני טעם, וכן לשאר פרושים ניחא, דקאמר ר"י דנטל"פ שרי, והיא הלכה נוספת בדיני טעם, אבל לפי מש"כ תוס' ילה"ק מה ראה ר"י להשמיע הכא דינא דנטל"פ, וצ"ע[[9]](#footnote-10).

**לא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא.** בדוקא הדגיש דלא אסרה **תורה** אבל מדרבנן אסור כדלק' דף ע"ו. דגזרו שאינה בת יומא אטו בת יומא, ועי' כאן **ברמב"ן וברשב"א**.

**קדירה בת יומא.** עי' **פרש"י,** שכ' דכל תבשיל שלנה לילה אחד נפגם טעמו ועברה צורתו, וכתב **הריטב"א** דכן פירשו כל רבותי ז"ל ראשונים ואחרונים, אבל הר"ם הלוי מטיליטולה הקשה דאם כן כלי מדין למה נאסרו כלל, דהא ודאי עבר עליהם לילה אחת אחר שלקחום, ועוד לשהינהו עד למחר, דהא מדאורייתא קדרה דלאו בת יומא מותרת היא לכתחילה, לכך פירש הוא ז"ל דקדרה בת יומא הוא כל שנתבשל בה פעם אחד בלבד, וכדקרו רבנן בני יומא לאותן שלא באו לבית המדרש אלא יום אחד, וקדרה זו אסורה לעולם מן התורה, אבל כשנתבשל בה יותר מיום אחד מותרת לגמרי מן התורה ואפילו בו ביום, שגיעול התבשילין שנבלעו בה פוגמין זה לזה, והנה רבינו ז"ל דן אותנו בדין חדש שלא נאמר מעולם, וקבלת הגאונים ז"ל תורה היא, וכלי מדין הנה היו שם טף ונשים שהחיו להם שבשלו בקצתם והיו בני יומן[[10]](#footnote-11), ואע"ג דאפשר למשהינהו עד למחר התורה אמרה ההכשר הצריך להם למי שבא לבשל ביומן, הילכך אין לנו לזוז בזה מפירוש רש"י ז"ל וכל המפרשים ז"ל, עכ"ל. **והנה** מש"כ דכן פירשו כל המפרשים היינו דלא כחידושו של הר"מ, אבל במש"כ רש"י דסגי בלילה אחת ודאי נחלקו הראשונים, עי' הערה[[11]](#footnote-12).

**רד"ה לאו נותן וכו' דהא פשיטא כל תבשיל שלן וכו'.** הנה לא מצינו שנפגם אלא הבלוע בתוך קדירה, אבל חתיכת אוכל מחזיקה מעמד ואינה נפגמת אפי' במלע"ע. ועי' **תוס'** ריש ס"ט., וכ"כ **הרשב"א** בתורת הבית י''ד: 'חזקה על סכין שיש שמנונית על פניו וכל שהוא בעין אין אומרים בו שנפגם באינו בן יומו'. **והגם** דבזה יש חולקים, עי' **בר"ן**, ועי' **ב"י** ק"ג דלומד דגם להרמב"ם השמנונית הדבוקה נפגמת,[[12]](#footnote-13) אבל בתבשיל בפ"ע לכו"ע אינו נפגם, ולא ראיתי מי שיביא דרש"י חולק וס"ל דגם תבשיל נפגם. ועי' **רש"ש** ס"ו: על תוס' ד"ה רבא אמר דנוקט דבאמת כן דעת רש"י. **אבל** באמת יש לדחוק דה"ק רש"י דכמו דחזינן לעינינו דתבשיל משתנה צורתו במעט אחר לינה, א"כ כ"ש ד'בלע' נפגם הרבה, וכן מבואר בתוס' לק' ע"ו.

**תד"ה ואידך.** הקשו **תוס'** דמשמעתין עולה דהנידון אי נטל"פ שרי תלוי אי קדירה דבת יומא פגמה פורתא, והקשו מרבנן דפסחים מ"ד: ותירצו תוס' דרבנן מחלקים בין גוונא דאילו היה האיסור בעין היה משביח בקדירה, ורק משום דהוא נבלע בדפנות הכלי הוא פוגם דזה יש לאסור ובזה הצריכו הגעלה, משא"כ חומץ לגריסים דגם כשהם בעין הם פוגמים התערובת. **ולפי"ז** עולה ג' שיטות בנטל"פ. **ויש לבאר** היטב שורש פלוגתת ג' השיטות. **עוד כתבו** לתרץ, דלעולם דעת חכמים כר"ש, ואע"פ שס"ל דאיכא פגם פורתא מ"מ ס"ל דאינו מקור לאסור נטל"פ.

**ור"ש מ"ט וכו'.** יל"ע דבתחילת הסוגיא אמרן מכלל דאיכא למ"ד, ופרש"י בתמיה וכו', אלמא מסברא פשוט דנטל"פ שרי, וכן קפריך הש"ס מ"ט דר"מ וכו', והיינו כי הסברא הפשוטה כר"ש דשרי, וצ"ע א"כ מאי קפריך הכא ור"ש מ"ט, ועי' **רע"א בגליון הש"ס** דעמד בזה וציין לתוס' ערכין כ"ה:. אמנם **בריטב"א** פירש דמ"ט היינו מהיכ"ת ליה לדחוק קרא דגעולי מדין ולאוקמי דוקא בקדרה בת יומא, ולפי"ז מיושב הכל.

**כל הראויה לגר קרויה נבילה. בחינוך** (מצוה תע"ב) ביאר הילפותא[[13]](#footnote-14), וז"ל נבלה מסרחת אין חיוב באכילתה, ומפני זה האריך הכתוב לומר לגר תתננה ללמד זה, שאם לא כן אין צורך ללמדנו למי ניתן מה שיש לנו [וצע"ק מחולין קי"ד:]. **ובחת"ס** לק' ס"ח. ד"ה מחלוקת, פירש דקדריש מיתורא לגר וכו' תתננה **ואכלה**, דמאי קמ"ל ואכלה, תן לו ומה שירצה יעשה, אלא לומר דא"צ ליתן לו אלא אי ראויה לאכילה ואי לאו הכי שריא לך, עכ"ד [ויש להעיר דלדבריו העיקר חסר מן הספר, דלא נזכר בגמ' ואכלה].

**דף ס"ח. רד"ה סרוחה מעיקרא.** מוכת שחין מחיים. נראה פשוט דאין נפק"מ בהא שהיא סרוחה בחייה, אלא רק דע"י שמחיים היא מוכת שחין, א"כ לא היה בה במותה רגע אחד שהיתה נבילה.

**סרוחה מעיקרא לא צריכא מיעוטא, עפרא בעלמא הוא.** עי' חת"ס דודאי גם שאינה סרוחה מעיקרא עפרא בעלמא היא, אבל מ"מ 'צריכא מיעוטא', דס"ד דכיון דנאסרה לא יפקע איסורא, קמ"ל.

**הנה** כיון דקי"ל כר"ש דנטל"פ שרי, א"כ עולה מהסוגיא דנבילה שנעשתה סרוחה שריא, וכן מבואר לדינא **בשו"ע** סי' ק"ג סעי' ב', שאף במקום שאין את חידושא דנטל"פ אבל אי אינו ראוי למאכל אדם שרי באכילה, וכן פסק **הפר"ח** ק"ג ס"ק א' דאפי' איסור דרבנן ליכא בזה. אבל **המנחת כהן** הביא **דהרמב"ם** מאכ"א פי"ד הי"א כתב 'דאחר שהסריח והבאיש ובטל מאוכל אדם הרי"ז **פטור**', משמע שאסור מדרבנן, אמנם כתב **המנחת כהן** דנ"ל דהנ"מ כשהאיסור בעין ולא בנתערב יעו"ש הטעם, ולפיכך אי"ז סותר לפסק השו"ע הנ"ל. אבל **הפר"ח** כתב דמה שמשמע מהרמב"ם שאסור לאוכלו היינו משום בל תשקצו. ועי' **חוו"ד** ס"ק ה'.

# יסוד היתרא דנטל"פ ומקורו

**עיקר הסוגיא - בסוגיא זו עלינו לברר כמה נידונים** **א.** באיזה דרגת 'פגם' איירי. **ב.** מהו המקור להתיר נטל"פ, ואיך ילפינן מנבילה דאינה ראויה לאכילת אדם. **ג.** האם גדר ההיתר הוא דין מסוים בטעם, או דין מסוים בדבר המעורב. **ד.** האם היתרא דנטל"פ הוא גם בטעמו וממשו. [אחר בירור הנ"ל יש לבאר את שורש מחלוקתו של ר"מ דאוסר נטל"פ ור"ש דשרי, וכן יש לבאר את גדרה של השיטה ג' המובאת בתוס', שמתירה רק אם היה פגום גם כשהיה בעין].

**הראשונים העיקריים בסוגיא זו הם : הרשב"א בתורת הבית י"ט. והרא"ה שם, והר"ן על הרי"ף עמ' ל"ב מדפי הרי"ף.**

# דרגת הפגם

**דרגת הפגם** - הנה לשון הגמ' דף ס"ז. דנטל"פ היינו שאינה נאכלת מפני זה, **אמנם** כל הראשונים שם פירשו דאין הכוונה כפשוטו שאינו נאכל אלא אפי' פגם קצת הוא בכלל היתרא דנטל"פ, כ"כ שם **רש"י, הרמב"ן, הרשב"א, הריטב"א ובר"ן** בחידושים, וכן כתב **הרשב"א** בתוה"ב בית רביעי י"ט. **והר"ן** על הרי"ף עמ' ל"ב מדפי הרי"ף ד"ה ודאמרינן, והוכיחו כן הראשונים מדאמרינן דקדירה שאינה בית יומא הוה נטל"פ, והרי פשוט שאינה פוגמת אלא מעט, ואינה פוסלת את אכילת התבשיל, וכדחזינן במציאות דאכלינן מקדירות שאינם בני יומם[[14]](#footnote-15). ועי' **ריטב"א** שם דהדגיש דאפי' קצת פגם אינו ניכר לחיך, אבל כיון שאין נאות לו ואילו היה מרובה היה פוגמו לחיך, נידון בנותן טעם לפגם ואף על פי שאינו נרגש. ועי' **ברמב"ן** **וברשב"א ובריטב"א** בגמ' שם דהביאו **דהראב"ד** נקט דהיתר דנטל"פ הוא רק כשנפסל מאכילת אדם כנבילה, ודחו את שיטתו. **אולם, הרא"ה** [בבדק הבית על תורת הבית שם] נקט כן לדינא שדין נטל"פ הוא רק בנפסל מאכילת אדם, והא דאנו יכולים לאכול מאכלים שנתבשלו בקדירות שאינם בני יומן היינו משום רוב התבשיל שאינו פגום, אבל באמת הבלע עצמו אינו ראוי לאכילת אדם.

# דעת הרשב"א

**כיון** שנקטו הראשונים דלא איירי בפגם המונע אכילת התבשיל, **נתקשו הראשונים** הנ"ל דא"כ איך ילפינן לה בשמעתין מנבילה שאינה ראויה לגר, דהא הכא שפיר ראויה לאכילת אדם. **והרא"ה** נקט דבאמת אין להתיר אלא כשאינה ראויה לגר, וכמש"נ דס"ל דהבלוע בקדירות הוא פגום לגמרי, וחידש דמה שהתירו נטל"פ גם בגונא הראויה לאכילה, הוא רק משום דטעם כעיקר לאו דאורייתא ולכך הקילו בזה. **אמנם הרשב"א** במשמרת שם תמה עליו הרבה, וכן כל הראשונים חלקו עליו. **והראשונים** תירצו דיש לחלק בין איסור בתערובת לבין נבילה בפ"ע, וכמו שיבואר.

**וז"ל הרשב"א** בתורת הבית י"ט. "לא קשיא דהתם היינו להתירה בפ"ע והילכך עד דמיפגמה לגמרי מאכילת גר אוסרה, אבל איסור תערובת שהולכין בו אחר נתינת טעמו, כיון שנו"ט לפגם כל שהוא בתערובתו מותר לפי שאינו נותן טעם דאדרבה פוגם, עכ"ל. ולכאו' עדיין לא נתבאר התרוץ, דסוף סוף היכי ילפינן חידוש זה מנבילה דאינה ראויה לגר, [וכן הקשה הרא"ה בבדק הבית שם], ועי' **במשב"ז** ריש סי' ק"ג דכתב בכוונת הרשב"א דמסברא הוא דשרי, דכיון דשורת הדין הוא דיבטל ברוב דאחרי רבים להטות, אלא דכאשר הוא נו"ט ילפינן ממשרת דטכ"ע וטעם לא בטיל, אבל לגוונא דפוגם במקצת לא שמענא מקרא דמשרת, והדרנא לשורת הדין דיבטל ברוב, יעו"ש מש"כ עוד בזה. וכדבריו כתב נמי **החו"ד** ס"ק א' דלרשב"א מסברא אמרינן דלא נתחדש טכ"ע ממשרת אלא בטעם משובח. **אך צ"ע** דבשמעתין הרי ילפינן מנבילה, והרשב"א גופיה כתב להדיא ד'מנבילה גמרינן', וכן הקשה **היד יהודה** ריש סי' ק"ג, ועי' **קה"י** ע"ז [כ"ה ב'] שהוסיף להקשות דאי אינו אלא סברא שלא נתחדש מקרא דמשרת גוונא דנטל"פ, א"כ מ"ט זקוקה הגמ' לומר דלר"מ קרא דנבילה איירי בסרוחה מעיקרא, דהרי ע"כ ר"מ פליג על סברא הנ"ל, ומה ההכרח לחדש דנחלקו בדין נבילה. **ולפיכך** ביארו **היד יהודה והקה"י** דאחר דנתחדש שכשגוף הנבילה עצמו **אינו ראוי לאכילה** שרי, א"כ ה"ה 'טעם נבילה' כאשר **אינו מטעים** שרי דאע"פ שעצמותו ראויה לאכילה, מ"מ כיון שאיסורו משום 'הטעם',[[15]](#footnote-16) כאשר הוא פוגם ולא מטעים נמצא דאין בו הנאה של כלום, דעדיף היה שלא יתערב. **והיינו**, דילפינן מנבילה דאיסור שהשתנה ואינו ראוי ליעודו פקע איסורו, ולפיכך אוכל דשמו ויעודו לאכילה תלוי באינו ראוי לאכילה, וטעם שמו ויעודו הוא להטעים ולפעול ולשנות בהיתר ולכך תלוי בזה דאינו מטעים, ושפיר הוה ילפותא גמורה ומוכרחת מנבילה. **ועי"ש בקה"י** דנתקשה לפי"ז דהיא הלכה בטעם, מ"ט להרשב"א שרי גם בטעמו וממשו והרי הממשו ראוי לאכילת אדם יעו"ש, ויש לבאר דכל מה שמעכב את ביטול הממשו הוא הטעם, וכאשר הטעם אינו אסור שפיר בטל ברוב, וכ"כ היד יהודה יעו"ש, ועי' הערה[[16]](#footnote-17).

**ודע,** **דהרשב"א** שם הוסיף דשרי דוקא כשנתערב איסור מועט ויש רוב בהיתר כנגדו, (והכי קי"ל בשו"ע סי' ק"ג ס"ב), ועיי"ש עוד דנתקשה א"כ מ"ט בקדירה שרי בכל כמות שבישל בה, והרי אפשר שכולה מליאה בליעת איסור וליכא רוב, יעו"ש תירוצו[[17]](#footnote-18), ועי' **רע"א** שו"ת קס"ו דביאר דכל מה דמהני הפגם אע"פ שראוי לאכילת אדם הוא כלפי החידוש של איסור טעם, וכמש"נ לעיל, והא דבעינן רוב הוא משום שצריך לבטל את החפצא עצמו שאסור משום 'צירן'[[18]](#footnote-19). **ויש להעיר,** דבדקדוק דברי הרשב"א נראה דהא דבעינן 'רוב' אינו משום איסור אחר, אלא הגבלה בעיקר ההיתר דנטל"פ[[19]](#footnote-20).

# דעת הר"ן ומחלוקתו עם הרשב"א

**הר"ן** על הרי"ף שם, הביא תחילה את לשון תירוץ הרשב"א, והקשה 'אבל עדיין צריך ליישב היכי גמרינן לה מנבילה', (וכמו שהקשינו לעיל), ותירץ דילפינן מנבילה שכשאינה ראויה לאכילה שאינו נהנה מן האיסור התירתה תורה אע"פ שבתחילה נאסרה, כמו כן י"ל באיסור שנ"ט בהיתר כיון שההיתר נפגם קצת מן האיסור נמצא שזה שאוכלו אינו נהנה מן האיסור אלא מצטער עליו, הלכך שרי אע"פ שבתחילה היה אסור. **והוסיף שם נפק"מ דאם** הגדיל האיסור מדתו של היתר עד שהוא משביח יותר כשאוכלו בגודל מדתו ממה שהוא פוגם בהפסד טעמו, אסור עד שיפסל מלאכול לאדם כנבילה עצמה, אבל הרשב"א ז"ל התיר כל נטל"פ **שההיתר מרובה מן האיסור**, דאי משום ממשו דאורייתא ברובא בטיל ואי משום טעמא אין כאן נ"ט כיון שהוא פוגם אלו דבריו ז"ל, ואין דעתי נוחה בהיתר זה, עכ"ד[[20]](#footnote-21). **והיינו** דאין לו הנאה כלל מההתערבות כמו דאין לו הנאה כלל מגוף הדבר המוסרח. ועי' **באחרונים** [פמ"ג, רע"א, יד יהודה וקה"י] דההבדל בין הרשב"א להר"ן הוא, **דלהרשב"א** הוא הלכה בהלכות **'טעם',** דטעם כשאינו מטעים הוא שוה לגוף הנבילה כשאינו ראוי לאכילה, אבל **להר"ן** אי"ז דין מסוים ב'טעם' (דלא ראה הר"ן מקום לחלק בין 'טעם' לבין 'ממשות') אלא החילוק הוא בין איסור **שהוא בתערובת** לבין איסור בעין, דכאשר מצטער על ההתערבות היא אינה אוסרת אפי' שהמאכל ראוי לאדם, ולפיכך כאשר הגדיל מידתו יש לאסור, וסברת הר"ן צ"ב, ועי' לק'. ועי' **יד יהודה** דהוסיף דהר"ן לטעמיה דטכ"ע לא"ד, ואיסור טעם דאורייתא הוא רק בממשו שנמחה, וא"כ לטעמיה קאמר בהכרח חילוק דאינו שייך במסוים ל'טעם' אלא גם לממשו, וכמש"נ.

**וכתב עוד**, דלהרשב"א דס"ל דהיא הלכה וסברא מסוימת בטעם כמש"נ, לטעמיה הצריך דיהא ביטול ברוב כדי לבטל הממשו, אבל להר"ן דהיא הלכה **באיסור בתערובת** דשרי אפי' פגום קצת, א"כ אי"צ ביטול ברוב, דגם ממשו שרי כשהוא מעורב. וכדרך זו נראה גם דעת **רע"א** בשו"ת קמא קס"ו, דנחלקו הרשב"א והר"ן האם בעי 'ביטול ברוב' או לא יעו"ש. ועיי"ש ביד יהודה, דסיכם דאע"פ שהר"ן מחמיר בהגדיל מידתו, מ"מ הוא מיקל דכאשר לא השביח בהגדלת מידתו, אע"פ שנתערב ממשו של איסור אי"צ ביטול ברוב, משא"כ הרשב"א מחמיר דבכל ממשות שהיא בעינן ביטול ברוב.

**ובעיקר** סברת הר"ן דילפינן להתיר ממשות של איסור המעורב, צ"ב טובא, דאי אי"ז הלכה מסוימת בחידוש דאיסור טעם אלא גם בממשות, א"כ מהיכ"ת ללמוד ולהשוות מהיתר דנבילה שאינה ראויה כלל למאכל ובחפצא הויא עפרא, לדבר שפוגם במקצת אבל שפיר הוא נאכל, ועי' **ברע"א** הנ"ל שחידש וביאר בדעת הר"ן דהלימוד מנבילה הוא דכל מה שאין נהנים ממנו הוא מותר, והא דבגוף הנבילה אסרינן בראוי לגר הוא משום דאחשבי' באכילתו, אבל בתערובת דנטל"פ לא אחשבה ואדרבא מצטער הוא בכך, והי' נוח לו יותר שלא יהא מעורב הפוגם, עיין שם. **הנה** רע"א הוסיף על דברי הר"ן את המושג של 'אחשביה', וצ"ע דאין לזה רמז בדברי הר"ן, **ולכך שאר האחרונים** ביארו דברי הר"ן ללא 'אחשביה', וכתבו דכיון שאינו נהנה מהתערובת הוה כאינו ראוי לגר, ועדיין צ"ב טובא, דאיך יתכן דממשות של איסור תהא מותרת כשהיא בתערובת[[21]](#footnote-22). **והנה** עי' ב**חידושי הר"ן** בשמעתין דכתב 'נ"ל ברור דכל דאיכא כבכא"פ אע"ג דנטל"פ, אסור עד שיפסל מלאכול לאדם, דהיינו נבילה גופה, ופשוט הוא'. ולד' רע"א אין לזה מובן דסוף סוף מעורב הוא וליכא אחשביה, אבל לדברי האחרונים יש לבאר דכבר אינו 'תערובת', ורק כאשר אינו נהנה מההתערבות שרי.

**וכן** יש לעיין איך הדין לפי הר"ן כאשר הוא מחצה על מחצה, דלפי רע"א שליכא אחשביה ודאי שרי,[[22]](#footnote-23) אבל לביאור הפשוט בהר"ן דהחילוק הוא בין איסור שהוא בעין לאיסור תערובת, אפשר לדון דמחצה על מחצה הוה כבעין[[23]](#footnote-24). **ובאמת** מצינו כמה מרבותינו האחרונים דנקטו דגם להר"ן בעינן רוב היתר, עי' **ביאור הגר"א** סימן ק"ג ס"ק ד', ועי' **חזו"א** ל' ס"ק ב' דדקדק מסוף דברי הר"ן דבעינן נמי רוב, מדחלק הר"ן על הרשב"א והחמיר אם הגדיל מידתו, אמנם נראה דמסכים דבעינן רוב היתר עכ"ד. **ואפשר** דאין הכוונה לדין ביטול ברוב אלא דכל שהוא מחצה על מחצה הוה כאיסור שהוא בעין ובפ"ע[[24]](#footnote-25), ויש להאריך ולבאר בגדרי כל הנ"ל והחילוק בין איסור המעורב לבעין, ומתי נחשב כבעין.

**הר"ן** בסוף ע"ז (דף מ' מדפי הרי"ף) הקשה אהא דאמרה תורה שכלי חרס שבישל בו קדשים ונעשו נותר ישבר, ואמאי והא כל נותר ע"כ הוא נטל"פ, וכתב שעל פי מש"כ לעיל שהבלוע הוא באמת ראוי לגר, אלא משום שאינו משביח התערובת שרי, ולכך שפיר הוה נותר. **והרא"ש** שם סי' ל"ו פליג דביסודו אף הבלוע מותר, אלא דגז"ה לשבור הבלוע בנותר. **ויל"ע** במאי פליגי, וכן יש להתבונן מה יש ללמוד מדברי הר"ן שם לביאור דברי הר"ן הכא.

# טעמו וממשו

**ברשב"א** [במשמרת הבית שם] מפורש דשרי גם בטעמו וממשו, דע"י שהטעם אינו חשוב הרי הוא בטל, **וכן הוא להר"ן** כמש"נ דגם כשהתערב דבר דמוגדר 'ממשו' ולא 'טעם', מ"מ אם ההתערבות פוגמת ולא משביחה בגודל מידתה יש להתיר, אמנם **ברא"ה** בבדק הבית שם כתב דאין להתיר בטעמו וממשו, משום דס"ל דכל מה דשרי כאשר אי"ז פגם גמור הוא משום דטכ"ע דרבנן כמש"נ לעיל, משא"כ טעמו וממשו דאינו בטל מהתורה, **והרשב"א במשמרת הבית** הוכיח שם בראיות דגם בטעמו וממשו מהני היתרא דנטל"פ, והסברא בזה עי' לעיל בדברי הרשב"א והראשונים.

**והנה** מצינו שיטה נוספת דמחמירה בטעמו וממשו, והיא דעת **האיסור והיתר** [הו"ד בדרכי משה סי' ק"ג] דכשיש ממשו שהוא בעין ליכא היתר דנטל"פ (ואף דס"ל דטכ"ע דאורייתא) אמנם בגופו של איסור שנימוח שפיר הוה נטל"פ, ונקט דאי"ז אלא חידוש בטעם אבל הממשות אסור, והד"מ תמה עליו דכיון דטכ"ע דאורייתא ואפ"ה אהני נטל"פ א"כ טעמו וממשו נמי, (דטעם פגום אין ראוי שימנע ביטול הממשות). **ובדעת** האסו"ה מתבאר דנקט דבכה"ג לא מהני ביטול ברוב, ואפשר דנקט דמשום שניכר ע"י טעמו אינו בטל, ואולי ס"ל דכשממשו קיים גם הטעם הוא חשוב יותר כעיקר ואין בו דין נטל"פ, וכמו שנראה בלשון הרא"ש בחולין סי' כ"ט לדעת רש"י דאף דטכ"ע לא"ד אבל כשהעיקר עצמו קיים, ונותן את הטעם הוא חשוב טפי להיות כעיקר, וצ"ע.

# שורש מחלוקת ר"מ ור"ש

**לכאו'** היה אפשר דפליגי בכל הנ"ל האם לדמות נטל"פ לנבילה, והנה מדהוצרך הש"ס לומר דר"מ ס"ל דאיירי בסרוח מעיקרא, אלמא ילפותא הנ"ל מוכרחת היא, אלא דר"מ חולק בנבילה גופה דכל איסור שנאסר אין לו היתר, וצ"ע. ויש מן האחרונים שכתבו דהוה מצי הש"ס למימר הכי, אלא דרבותא קאמר דגם אי מודה ר"מ לכל הנ"ל, מ"מ יש לבאר דס"ל דאין התר לאיסור שנאסר (ועי' רע"א בשו"ת שם).

**בתוס'** העמידו שיטת תנאים נוספת [רבנן דפסחים מ"ד:], ויש לטרוח ולבארה ע"פ סברות הנ"ל.

# פסק ההלכה

**כתב הרשב"א בתוה"**ב שם והראשונים דקי"ל כר"ש דנטל"פ שרי. וכן הוא בעלמא (ירושלמי תרומות א' ג) דר"מ ור"ש הלכה כר"ש, אבל הרשב"א כתב (וכן עולה מהבבלי) דקי"ל הכי כיון דרבי אבהו ר"י ור"ל ור"כ ס"ל שנטל"פ שרי נקטינן הכי. וכך נפסק למעשה בטוש"ע, ובין בדבר שהוא בעצמו פגום ובין בדבר משובח אבל תערובתו פוגמת את התבשיל שרי. **והפגם** ששרי לאו דוקא שקץ באכילתו אלא אפילו פוגם קצת אינו אוסר תערובתו וכדברי רוב הראשונים. **ועי'** סעיף ב' דקי"ל דבעינן דיהא רוב היתר, ובפשוטו היינו דעת הרשב"א, והגר"א ציין דגם דעת הר"ן כן כהנ"ל. **ומ"מ**  חידוש הר"ן לאסור בהגדיל מידתו הוזכר בשו"ע בלשון 'ויש מי שחוכך לומר', דבזה קי"ל כהרשב"א, דאין חילוק. **וכן** קי"ל דגם בטעמו וממשו מהני היתרא דנטל"פ דאז בטל הממשו.

1. **ויש** לדון איך הדין באופן שאינו משביח ואינו פוגם, ויש למצוא לזה ראיות מהסוגיות בעזה"י, ובירושלמי איתא דאסור, וכן בהג' אשר"י סי' ט', ובב"י סי' ק"ג נקטו דאסור, והובא כל זה בש"ך ק"ג ס"ק ב'. אמנם לשון המשנה זה הכלל וכו' ובפרט לפימש"כ פיה"מ הו"ד לק' לא משמע הכי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ונחלקו** הראשונים אי נפגם אחר כ"ד שעות או בלינת לילה אחד, עי' לק' הערה י'. [↑](#footnote-ref-3)
3. **לק'** ע"ג. תנן דיש דין מיוחד בע"ז שכאשר נתערב במין במינו איסורו בכ"ש, אבל בשאינו מינו שיעורו שווה לשאר איסורים שהם בנו"ט [שישים], ובהא עסיקנא הכא. [↑](#footnote-ref-4)
4. **עי'** רע"א דו"ח מכת"י, דהקשה דכיון דצונן לח ביבש אינו בולע ואינו מתחלק בהשוויה ומה יהני מה דיש ס' כנגדו, הרי ענין ס' הוא מה שמתחלק לס' חלקים שבזה נאבד הטעם, עי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ועי'** רש"ש [על דברי התוס'] דהעיר מ"ט לא תנן אם יש בהם בנותן טעם וכדלקמיה במשנה, ועי' תו"ח. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ובתפארת** ישראל (יכין אות י') פירש דדרכם להיות בלא עוקץ, משא"כ ענבים דדרכם להיות מחוברים לאשכול, ועי' תוס' בשם הירושלמי. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ויש** להעיר מ"ט לא הוזכר כן במשנה בחולין צ"ו: דנשנה שם שהנו"ט אוסר, ואולי משום דאיירי בגיד הנשה ובשר ברוטב בדר"כ אינו פוגם, אבל הכא דקעסיק בדין יין נסך, יש גוונא דיין פוגם כיין בגרוגרות וחומץ בגריסין. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ולא** דמי לבב"ח דטכ"ע קעביד גם לאיסור הנאה, דשם האיסור הנאה הוא בתולדה מהאיסור אכילה, כמש"כ בפיה"מ כריתות פ"ג בנקודה הנפלאה. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה נטל"פ במין במינו משכח"ל בקדירה שאב"י, אבל בחומץ לגריסין וכדו' דאיירי בה ר"י לא שייך זאת אלא במין במינו אמנם יש מין במינו דיש להם טעם שונה במקצת כמש"כ הפוסקים בכמה דברים עי' רע"א צ"ז. בשם הבית מאיר דכל סוגי הדגים הם כטעם אחד, ועי' מש"כ הט"ז בביאור דעת הרמ"א וא"כ משכח"ל נטל"פ במין במינו, ואולי לכך נקט ר"י לאשמועינן חידוש זה דגם במין במינו אמרינן נטל"פ ולא תימא דהא דהצריכו שם ס' הוא משום עצם מציאות הטעם ולא אכפ"ל אי הוא 'מטעים' או לא, וצ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **בפלתי** (ק"ג ס"ק ו'), כתב דרחוק במציאות שיהיו כל מלחמות מדין ביום אחד, ובו ביום שבו למחנה ובו ביום נצטוו על ההגעלה, ולכך כתב דמכאן מקור הדין למה שנפסק [סי' ק"ג ס"ז] דאם בישלו איסור ואח"כ בישלו בכלי מים דיש למנות מעל"ע משעת בישול המים, די"ל דטרם דחידש אלעזר הכהן בשם משה הלכה זו של הגעלת כלים, היו ישראל מבשלים ומחממים מים [לרחיצה], וא"כ לעולם אפשר דציווי אלעזר להגעיל הכלים היה אחר כמה ימים דעד ההוראה כל מעל"ע חיממו עוד מים ועי"ז נחשב עדיין בן יומו. [↑](#footnote-ref-11)
11. **דעת** רש''י כאן ובפסחים מ''ד:, דאם עבר לילה אחת נפגם, ונראה פשוט דדוקא **לילה** פוגם ולא שיעור זמן דעונה, וכ''כ הש''ך ס''ק י''ט דהלילה גורם להפיג הטעם, ועי' בתוס' סוף מסכת ע"ז דגם ר''ת אמר כרש''י, וכן משמע הלשון דאינו בת יומא, והביאו תוס' [ורש"י] משל ודוגמא מעיבור צורה דמצינו בקדשים דתלוי בלילה, אולם עי' ברא''ש סי' ל"ו דר"י חולק ומצריך מעל"ע, וכ"כ הג' אשר''י ס' ט' בשם רשב''ם. ולדינא הטור והשו"ע סי' ק"ג נקטו דנפגם רק במעל"ע, ועי' בגליון רע"א בשם המנח"י דבהפסד מרובה אפשר להקל כרש"י. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ולדינא,** השו"ע סי' ק"ג הביא בזה ב' שיטות, ועי' בש''ך ובבהגר"א דהעיקר להלכה בטוש''ע כדעה א' לחומרא. [↑](#footnote-ref-13)
13. יש להעיר מ"ט לא ילפינן לה מדכתיב לא תאכלו כל נבילה ובסרוחה אי"ז אכילה, וכי משום דעדין ראויה היא לכלב שמה אכילה, ועי' בחו"ד ובאחרונים דבאמת מצד הוא פטור מצד שאינו ראוי לאכילה אבל מ"מ נפק"מ בהא דאינה קרויה נבילה דגם אי יתקן בה אכילה מ"מ אי"ז נבילה [↑](#footnote-ref-14)
14. **ועי'** יד יהודה ריש סי' ק"ג דהגדיר זאת 'כל שיותר טוב היה שלא היה מתערב', זהו דרגת נטל"פ. [↑](#footnote-ref-15)
15. **והיינו,** דלא מבעיא אי בטכ"ע נאסר טעימת הטעם כהגר"ח, אלא אפי' אי נאסר החומר של הטעם, אבל מ"מ כל חשיבותו ושמו, הוא משום הטעם שבו, דהרי משום איסור יוצא ד'צירן' נקטו הראשונים דלא נאסר בתערובת [או דהוא בטל בשופי ברוב היתר]. [↑](#footnote-ref-16)
16. **אמנם** לכאו' הנ"מ למ"ד טכ"ע דאורייתא דכל האוסר הוא הטעם, אבל למ"ד טכ"ע לא"ד נתבאר בסוגיות לעיל דלדבריו ע"כ 'טעמו וממשו' הוא מסברא דטעמא לא בטיל, והנה אי הסברא דטעמא לא בטיל הוא משום דניכר בתערובת ע"י הטעם א"כ באמת אינו מובן דמ"ש נטל"פ מנטל"ש, וכמו שהקשו האחרונים [ועי' יד יהודה], אבל אי נפרש דאינו בטל משום דהוא חשוב בתערובת [או משום דנעשה חד עם האוכל], א"כ מובן דבנטל"פ כיון שאינו מטעים אינו 'חשוב בתערובת', [וכן אינו נעשה כחד אלא מחמת שהוא מטעים וטעם הוא חלק מהותי מהאוכל], אך צ"ע מ"ט ר"מ פליג על סברא זו, דלכאו' סברת חשיבות אינה תלויה בדין איסור והיתר דנבילה שאינה ראויה לגר, וצ"ע. ולכאו' ע"כ צ"ל כמשמעות לשון הרא"ש בחולין דטעמו וממשו אין ענינה סברא בעלמא דע"י הטעם לא בטל הממשו, אלא דבגוונא שהטעם יוצא מהממש לכו"ע טכ"ע דאורייתא, ואתי שפיר דכאשר הוא נטל"פ הוא תלוי בר"מ ור"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. **עי'** היטב בדבריו, וצ"ע דבתחילת דבריו [י"ט.] כתב לתרץ דבקדירה הוא טעם ללא ממש ובזה לא בעי רוב, ומאידך עי' מש"כ להלן [סוף כ:], ועי' עוד ב'קצר' [ט"ו:] דמבואר שם דבאמת ב' תרוצים יש כאן, א. דכל שאין ההיתר רבה עליו 'הרי הוא כאילו הוא בעינו', והנ"מ בממשו או בציר אבל קדירה שרי דהיא טעם ללא 'ציר', ולכך לעולם לא תיחשב 'כאילו הוא בעינו'. ועוד תירץ דחומר הוא שהחמירו חכמים לשער בכל הקדירה, אבל בודאי אינה פולטת כמדת כולה, ורע"א בשו"ת קס"ו נקט בפשיטות כתרוץ זה שכתב דמסתמא יש רוב כנגד הבלוע. [והנה האם בטעם הנפלט מהקדירה שייך לאוסרו משום 'צירן', לכאו' הוא תלוי בב' תירוצי הרשב"א, ועי' רשב"א חולין צ"ח: דהקשה מ"ט הוצרך ר"ע למילף מגיעולי נכרים תפו"ל משום צירן, אלמא נקט דגם בנפלט מהקדירה שייך בו מציאות כ'ציר'. וע"ע במשמרת שם דהקשה מ"ט שרי להשתמש בכלי שאינו ב"י והלא יש לאסור משום דאין מבטלין איסור לכתחילה [יעו"ש תירוצו דאיסור הבלוע עומד לכך שיתערב ויתבטל, ולפיכך אין בזה משום איסור דאין מבטלין], אלמא גם בקדירה בעינן לביטול ברוב. [↑](#footnote-ref-18)
18. **הנה** בסוגיא לעיל נתבאר לדון בהא דהצריך הרשב"א רוב האם הוא דין 'ביטול ברוב' או דס"ל לרשב"א כראשונים דלא נאסר צירן אלא כשהוא בעין, וחידש הרשב"א דכל דליכא רוב חשוב כבעין. והנה בדברי רע"א הכא בתחילת דבריו משמע כצד השני, אמנם מסוף דבריו דכתב דלפי הרשב"א יש לאסור נטל"פ בפסח ובכל איסורים שאינם בטלים, אלמא דנקט דהוא דין 'ביטול ברוב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. **הנה** באמת להמתבאר לעיל בדעת הרשב"א נטל"פ היא הלכה מסוימת ב'טעם', שכשאינו מטעים הוא שוה לגוף האיסור שאינו ראוי לאכילת אדם, ויתבאר עוד לק' דלטעמיה הצריך הרשב"א רוב ל'טעמו וממשו' כי לממשו אין היתר אלא ע"י ביטול ברוב, אמנם עי' היטב בלשון הרשב"א שם, ונראה שהוא כמסתפק בזה דכתב 'מסתברא לי', וגם ב'קצר' כתב ויראה לי והוא שרבה ההיתר על האיסור אבל שהאיסור כהיתר אינו מותר עד שיפגום לגמרי, שכל שאין היתר רבה עליו הרי הוא כאילו הוא בעינו, וכל איסור שהוא בעינו לא התירתו התורה עד שלא יהא ראוי לגר. ומבואר דהיה צד להתירו גם במחצה על מחצה, ודבר זה צ"ב טובא. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ועי'** לבוש ק"ג שביאר דברי הר"ן דבנטל"פ 'מצטער זה באכילתו כמו הגר בנבלה שנפגמה לגמרי'. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ועי'** קה"י דחידש דלהר"ן אי"ז היתר על החפצא עצמו כנבילה שאינה ראויה לגר אלא רק במעשה האכילה, יעו"ש שהוכיח כן גם מהר"ן לק' וא"כ ודאי צ"ע מנין ללמוד דין מחודש זה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-22)
22. **ועי'** רע"א בחולין צ"ז: במערכה אות ח' כתב דלהר"ן לא רק דלא בעי ביטול ברוב אלא אפי' ברוב האיסור שרי, ויש לבאר כהנ"ל משום דפעמים דגם אז ליכא אחשביה ושרי. [↑](#footnote-ref-23)
23. **וביד** יהודה נקט דברוב איסור הוה כבעין אבל מחצה על מחצה לא הוה כבעין, וכמש"כ לעיל דלהר"ן לא בעי רוב היתר. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ועי'** חידושי הגר"ח מאכ"א פט"ו סוף ד"ה והנה שהשווה דברי הרשב"א להר"ן דשניהם אמרו 'דתערובת שאני שכל שהוא לפגם אינו בכלל נו"ט', ועי' היטב בביאור הגר"א שם. [↑](#footnote-ref-25)