שיעור מח סימן ריט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור מח**

**~ סימן ריט סעי' א ~**

## [סימן ריט **סעיף א] ארבעה צריכים להודות יורדי הים כשעלו ממנה, והולכי מדברות כשיגיעו לישוב, ומי שהיה חולה ונתרפא, ומי שהיה חבוש בבית האסורים ויצא, וסימנך וכל החיי"ם יודוך סלה. 'חבוש' 'יסורים' 'ים' 'מדבר'**.

# ד' חייבים להודות

בגמרא (ברכות נד, ב) מבואר המקור שעל אותם ד' דברים צריך להודות מהפסוקים בתהילים (פרק קז) ע"ש, ולפי סדר הפסוקים בתחילה (פסוקים ד-ח) מובא ההודאה של הולכי מדבריות, ואח"כ (י-טו) מי שהיה חבוש בבית האסורים, ולאחר מכן (יז-כא) חולה ונתרפא, ובסוף (כג-לא) יורדי הים. והקשה הרבינו יונה (מג, א מדפי הרי"ף) בשם רב האי גאון מדוע שינה התנא מהסדר האמור בפסוק, ושנה בתחילה יורדי הים ואח"כ הולכי מדבריות וחולה שנתרפא ולבסוף חבוש מבית האסורים. וביאר דהתנא רצה למנות תחילה אותם שמסוכנים יותר, שיורדי הים והולכי מדבריות הם בסכנה יותר מהחולה שרוב החולים מתרפאין, וחבוש רוב הפעמים הוא חבוש בעבור ממון ואין סכנתו מצויה כל כך, והפסוקים בתהילים נכתבו לפי הסדר של תדירותם, היינו שאת הדברים המצויים כתב בתחילה.

# ניצל באופן שאינו סכנה גדולה

במשנ"ב (ס"ק ג) הביא דברי המג"א (ס"ק ג) דכתב דהיוצא מבית האסורים מברך רק אם הוא היה חבוש על עסקי נפשות, ובביאור הלכה (ד"ה חבוש) דקדק מדברי המג"א דגם חבוש אינו מחויב לברך הגומל אלא אם הוא בסכנה מחמת חיבושו, ולכן בחבוש מחמת ממון שאין בזה סכנת נפשות, שהרי אפילו אם לא ישלם לא יהרגו אותו אין מברכין. וע"ש שלפי זה גם בחבוש מחמת נפשות דמברכין הוא דווקא בחבוש שנחבש עד שיגמר דינו דאז עומד בסכנה דהא אינו יודע אם יצא דינו לשבט או לחסד, משא"כ בנגמר דינו לשבת בבית האסורים, אז אפילו אם היה עלילה של נפשות אינו מברך דלא חשיב סכנה מאחר שידוע שזה הוא כל עונשו.

ובביאור הלכה שם הביא דהרבה אחרונים חלקו וכתבו דכל מי שיצא מבית האסורים צריך לברך, ובאחרונים דקדקו כן מדברי הרבינו יונה הנ"ל דפירש שאין כל כך סכנה במי שהוא אסור בבית האסורים [דמשום כך הזכירו התנא בסוף], והיינו שאף שאין סכנה כ"כ צריך לברך. אמנם סיים הביאור הלכה דהיינו דווקא שישב בבית האסורים גמור משך איזה זמן, אך אם דנו אותו רק ליום או יומיים בבית השוטרים על חטאים קלים לכו"ע אין מברכים דאין בו שום סכנה. וע"ש בביאור הלכה שגם לשיטת השו"ע צריך עכ"פ שיקרה לפעמים שיבוא לידי סכנה, אבל יש שכתבו לברך גם בלא סכנה, אך במשנ"ב מבואר דלא קיי"ל כן.

# בגדר יורדי הים שצריכין לברך

מבואר בשו"ע שאחד מהד' שצריכין להודות אלו יורדי הים, ובביאור הלכה (ד"ה יורדי הים) דן האם מברכים רק על יורדי הים, או אפילו העוברים בנהרות הגדולים שעוברים בהם באוניות, וכתב דתליא במנהגים שהביאו השו"ע לקמן (סעיף ז) דלנוהגים לברך אפילו כשהולכים בסתם דרכים, ה"ה שבזה יש לברך, אך למנהגינו שאין מברכים אלא בדרך שיש בה סכנה, ה"ה בנהרות שאין לברך כיון שאין בזה סכנה דאין מצוי שם סערות.

ומטעם זה נראה דכן הדין לעניין מי שיוצא לשיט במקום הסמוך לחוף שלמנהגינו אינו מברך, כיון שאינו סכנה דאין מצוי שם סכנה של סערות וכדו' והוי כמו הנהרות הגדולים שאינו מברך.

# הגומל למי שטס במטוס

ולעניין מי שטס במטוס כתב האגרות משה (אורח חיים חלק ב סימן נט) דצריך לברך הגומל דדמי לדין יורדי הים דחשיב כמקום סכנה, וכתב דאינו דומה לנוסע בדרכים שביבשה ששם יכול להישאר הרבה זמן באותו מקום, אך בספינה אי אפשר שישאר שם לעולם ויצטרך שיוציאו אותו משם חשיב המקום עצמו כמקום סכנה, וכן הדין לעניין הטס במטוס דכיון שאי אפשר להישאר שם זמן ארוך, דמי ליורדי הים באוניה וצריך לברך.

ובאורחות רבינו (חלק א עמוד צא) כתב בשם החזו"א שאם הוא טס מעל הים צריך לברך דהוי כיורדי הים, אך אם טס בטיסה בשמי הארץ אינו מברך.

אמנם הביאו שהגרי"ז מבריסק לא בירך כלל, כיון שכיום אין סכנה בטיסות כלל, שהרי יש אמצעי תקשורת, וכיון שיודעים היכן הוא אינו דומה למה שהיה בעבר שיורדי הים היו מנותקים וחשיב כ'מקום סכנה' [ולכאורה לדעתו גם יורדי הים בספינה בימינו אינם צריכים לברך משום שאינם מנותקים ולעולם יש להם תקשורת עם העולם, אך נראה שיורדי הים שהוזכר מפורש בגמ' יברכו].

# מה נחשב שהגיע למקום חפצו

כתב המשנ"ב (ס"ק א) 'ודווקא כשעלו ממנה לגמרי ואין בכלל זה מה שעומדים עם הספינה כשבאה לנמל והאנשים שבה יורדים ליבשה ליום או ליומים או עד שתגיע זמן הספינה לילך הלאה דבזה אין מברכין דאכתי לא ניצול מן הסכנה לגמרי וה"ה בהולכי מדבריות ובדרך הליכתם עוברים דרך איזה עיר ג"כ אין מברכין'.

ובשדי חמד (מערכת ברכות סימן ב אות יב) כתב שאם נוסע לכמה ארצות ודעתו לעשות עסקיו או לנוח בכל המקומות שאליו הוא נוסע, כל מקום חשיב מחוז חפצו, וצריך לברך 'הגומל' בכל מקום ומקום שאליו הוא מגיע. אך באופן שהוא עוצר שם רק כ'עצירת ביניים' אינו מברך שם 'הגומל'.

# הולכי מדבריות

בעניין הולכי מדבריות שמברך הגומל יש לדון מה חשיב 'הולך במדבר'. והנה נראה שההולך ב'מדבר יהודה' אינו צריך לברך 'הגומל', וכן נראה שכל שהוא במקום הקרוב ליישוב או שנוסע בכביש לא יברך דאינו נחשב כ'הולך במדבר'. ואמנם מי שהולך במדבר וטעה בדרכו ונגמר המים ולא מצא את דרכו מסתבר שצריך לברך 'הגומל'.

# מתי נחשב כחולה ש'נתרפא'

מבואר בשו"ע שמי שהיה חולה ונתרפא מברך 'הגומל', וכתב המשנ"ב (ס"ק ב) דנתרפא היינו שהולך כבר על בוריו. ומשמע מדברי המשנ"ב דאפילו אם על פי הרופאים הוא יצא מכלל סכנה לא יברך עד שיהיה בריא לגמרי ויתהלך על בוריו.

וכן מטו משמיה דהגרי"ש אלישיב (אשרי האיש חלק א פרק מ אות כא) שמי שהיה לו אירוע מוחי ל"ע שלא יברך 'הגומל' עד שיחזור לכוחו כבתחילה. וכן הדין לעניין מי שחלה ב'מחלה הנוראה' שאינו מברך עד שמסיים לגמרי את הטיפולים, דאף שאת הטיפולים האחרונים עושים כדי שלא תחזור המחלה, מ"מ עדיין אינו נחשב ככל האדם עד שיגמרו את הטיפולים [אך בשבט הלוי (חלק ד סימן קנב אות ג) כתב שאם הוא הולך ברחוב כבריא יכול לברך, אף אם עדיין נשאר רושם מהמחלה].

ובעניין ברכת הגומל ביולדת נראה שבתוך שבעה ללידה לא תברך, כי עדיין היא נחשבת כחולה שיש בו סכנה, ואינה כחולה המתהלך על בוריו, אך לאחר שבעה אף שעדיין עייפה, נחשבת כבריאה שיכולה להתהלך כבתחילה ויכולה לברך. וכ"כ הכף החיים (ס"ק ז).

[אמנם מי שכרתו לו רגל אף שאינו מתהלך כבתחילה ודאי יכול לברך, כל שנתברר שהתרפא מהחולי שמחמתו נצרך לכריתה].

# חולה שמוגדר כ'טריפה'

ולעניין חולה שנתרפא ממחלתו, אך נשאר טריפה מחמת המחלה, כתב השדי חמד (שם וכ"כ בכף החיים כאן ס"ק ח) שיברך בלא שם ומלכות, וטעמו דיש להסתפק דלא חשיב שנתרפא לגמרי ומתהלך בחוץ כיון שהוא נחשב כטריפה.

ויש לדון באופן שע"פ הידוע מחז"ל הוא נחשב כ'טריפה', וכגון שהוציאו לו אבר שלם, אך לפי דעת הרופאים הוא יכול לחיות זמן רב האם יברך 'הגומל' עם שם ומלכות.

והנה מצינו בזה סתירה בדברי הרמב"ם דהנה בהלכות רוצח (פרק ב הלכה ח) כתב שההורג את הטריפה פטור מדיני אדם, וכתב שם דחשיב כטריפה אם יאמרו הרופאים שמכה זו אין לה רפואה ובה ימות אם לא ימיתנו דבר אחר. ומבואר דהגדרת האדם כ'טריפה' הוא כפי מה שאומרים הרופאים. אכן ברמב"ם בהלכות שחיטה (פרק י הלכה יב) כתב 'ואין להוסיף על טריפות אלו כלל, שכל שאירע לבהמה או לחיה או לעוף חוץ מאלו שמנו חכמי דורות הראשונים והסכימו עליהן בבתי דיני ישראל אפשר שתחיה, ואפילו נודע לנו מדרך הרפואה שאין סופה לחיות', ומשמע שהגדרת טריפה נקבעת לפי מה שהורו חז"ל ואינו תלוי במציאות שאומרים הרופאים.

והנה החזו"א (יורה דעה שחיטה סימן ה ס"ק ג) ביאר שאין סומכים על דברי הרופאים דאף אם הרופאים יאמרו שיש לו רפואה קיי"ל שדיני הטריפות נקבעו לפי מה שקבעו חז"ל, וכלשונו 'שנמסר לחכמים לקבוע הטריפות ע"פ רוח קדשם שהופיע עליהם, והנה היה צריך להקבע בב' האלפים תורה וכו' ואין לנו תורה חדשה אחריהם והיו קביעות הטריפות כפי השגחתו ית' בזמן ההוא, ואותן מחלות שהיו פרוונקא דמלאכא דמותא בזמן ההוא דלא נתן הקב"ה לברואיו אז רפואות המה הטריפות שאסרתן תורה' ע"ש עוד.

ולכאורה דברי החזו"א צ"ע שהרי מצינו להדיא דכל ספק טריפה שחיה י"ב חודש אינה נחשבת כטריפה, ואם סובר החזו"א דאזלינן רק לפי המציאות בזמן חז"ל, מה מועיל מה שרואים עכשיו שהוא חי י"ב חודש, הרי אפשר שבזמן חז"ל הוא נחשב כ'טריפה'.

והיד יהודה (בארוך סימן ל ס"ק ג) ביאר דמה שאין להשגיח במה שאנו רואין ברפואה הוא משום שעל זה אמרה התורה 'על פי התורה אשר יורוך' היינו אפילו אומרים לך על ימין שהוא שמאל ועל שמאל שהוא ימין, דכך ציונו השי"ת לשמוע אל חכמינו ז"ל, ולא נטה מהם ימין ושמאל.

ומעתה נראה לעניין נידון דידן בברכת 'הגומל' דאם הרופאים אומרים שיחיה אף אם הוא טריפה יש לסמוך על דברי הרופאים, ולכן הוא יכול לברך ברכת 'הגומל'.

# קטן בברכת הגומל

כתב המשנ"ב (ס"ק ג) דקטן אינו מברך הגומל, ואפילו לא מצד דין חינוך. וטעם הדבר מבואר במג"א (בהקדמה לסימן) בשם המהר"ם מינץ דאינו יכול לומר הנוסח 'הגומל לחייבים טובות', משום שקטן לאו בר עונשין הוא. ולומר כן על אביו אסור לו, ואין לומר שיברך את הברכה וידלג על תיבת 'לחייבים' דהוא משנה ממטבע שטבעו חכמים. וגם אין לפרש שאומר תיבת 'לחייבים' על עצמו והיינו על העבירות שהוא עשה בעצמו בגלגול הקודם, דכיון שנוסח זה יכול להתפרש גם על אביו, שאביו הוא נחשב כ'חייב', לכן אינו יכול לברך הגומל.

אכן בהגהות הרעק"א ציין לשו"ת לחמי תודה מהמהר"י באסן שהעלה דקטן מברך. וביאור דבריו שהקשה כן בעיקר נוסח הברכה איך האדם מברך 'הגומל לחייבים טובות', הרי מבואר בגמרא בברכות (יט, א) שאסור לאדם לומר לפני הקב"ה 'הרבה חטאתי לפניך' משום שלא יפתח פה לשטן [ולכן נהגו לומר את הוידוי בלחש], וא"כ קשה איך אומר לחייבים טובות.

וביאר המהר"י באסן שכוונת 'לחייבים טובות' אין הכוונה למי שנתחייבו בדין, אלא שהאדם נחשב כ'חייב' להודות לקב"ה על כל הטובות שעשה עמו, ולפי"ז כתב שלכאורה קטן יהיה חייב להודות, דשפיר יכול לומר 'לחייבים טובות' שהרי גם קטן מחוייב ב'הכרת הטוב'. וכמש"כ בקובץ שיעורים (דברי סופרים חלק א אות כב) וז"ל 'כל באי עולם מצווין ועומדין מתחלת ברייתן לעשות רצון קונם וכל פעל ד' למענהו, והא דקטן פטור מכל המצות הוא משום שכן הוא רצון ה' לפוטרו' ע"ש עוד, והיינו שגם קטן שייך שיהיה מחוייב בחיוב גמור בהכרת הטוב.

עוד יש להעיר דלפי מש"כ השעה"צ (ס"ק ה) שאם משנה מהמטבע שטבעו חכמים אינו מעכב בדיעבד, וכתב שיתכן שאף לכתחילה יתכן שמותר לשנות ע"ש, ולפי"ז בלא"ה יש לומר שקטן יוכל לברך ולדלג על תיבת 'לחייבים'. אמנם למעשה המנהג שקטן אינו מברך הגומל.

# אשה בברכת הגומל

לעניין ברכת הגומל באשה כתב המשנ"ב (ס"ק ג) דמנהג העולם שאין מברכים ברכה זו, וכתבו האחרונים דהטעם לזה משום שמברכים ברכה זו בפני עשרה, ולאו אורח ארעא לאשה, ויש שנהגו שאף אשה תברך בפני עשרה, וכמדומה שהמנהג כיום שגם נשים מברכות.

ובעיקר דברי המשנ"ב שם כתב שהאשה תברך בפני עשרה, על כל פנים בפני נשים ואיש אחד. ומבואר שאף נשים יכולות להצטרף לעשרה בברכת הגומל. ודברי המשנ"ב מחודשים דכיון שיש דין לברך דווקא בפני עשרה [ועוד יתבאר אי"ה בשיעורים הבאים שדין זה הוא לעיכובא], צ"ב איך נשים יכולות להצטרף לעשרה, ולא מצינו בשום עניין של קדושה או זימון שיש חשיבות מיוחדת לעשרה נשים [ורק מצינו כן לעניין קריאת מגילה ברמ"א (סימן תרצ סעיף יח) שהסתפק אי מהני עשרה נשים], וצ"ב.

סיכום הדברים:

1. ארבעה צריכים להודות יורדי הים הולכי מדבריות, חולה שנתרפא ומי שהיה חבוש בבית האסורים.
2. דעת המג"א דהיוצא מבית האסורים מברך רק אם הוא אסור מחמת נפשות ולא מגזר דינו, אך אחר גזר דין אינו מברך שאינו סכנה גדולה, אך בביאור הלכה הביא מכמה אחרונים דכל שיצא מבית האסורים צריך לברך. ולדינא אין לברך רק באסור מחמת נפשות.
3. יורדי הים שמברכים היינו רק במקום סכנה, אך בנהרות הגדולים או בשיט הקרוב לחוף אינם צריכים לברך.
4. מי שטס במטוס י"א שמברך כמו יורדי הים וי"א שאינו מברך כלל וי"א דמברך רק אם הטיסה עברה מעל הים.
5. אינו מברך הגומל עד שיגיע למקום חפצו, אך אם הגיע למקום כ'מעבר' אינו מברך שם, ואם רוצה לעשות עסקיו בכל מקום אליו מגיע יברך בכל מקום ומקום.
6. הולכי מדבריות היינו רק באופן שטעה במדבר או שנמצא במרחק גדול ממקום ישוב באופן שיש סכנה, אך פשוט שההולך לטיול במדבר וכדו' אינו צריך לברך.
7. חולה שנתרפא היינו רק אם עמד מחליו על בוריו, אך כל שלא נתרפא אף אם כבר יצא מכלל סכנה אינו מברך הגומל.
8. חולה המוגדר כטריפה אינו מברך, ואם לפי הרופאים יוכל לחיות זמן רב נראה שיכול לברך.
9. קטן אינו מברך הגומל משום שאינו יכול לומר 'לחייבים', וי"א שיברך דחייבים הכוונה שחייב בהכרת הטוב וי"א שיברך בלא לומר תיבת 'לחייבים' ואין בזה משום משנה ממטבע שטבעו חכמים, והמנהג שאינו מברך.
10. י"א שאשה אינה מברכת הגומל וי"א שתברך ואצל יולדות הרבה נוהגות לברך.