א - כתובות ב_ א_ - ב_ ב_
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / מ_מ

**ב' א' - ועכשיו ששנינו שקדו וכו' הגיע זמן בא' בשבת אינו מעלה לה מזונות, - עי' רמב"ן בפי' קמא וריטב"א, דאם הא דנשאת ביום ד' ל"ה משום שקדו, אלא משום ברכה, הי' מעלה לה מזונות, כיון דהעיכוב הוא משום תקנה דידי', ואיהי לא איכפת לה בברכה, ורק משום דהוא משום שקדו, ואיכא נמי הנאה לדידה, אינו מעלה לה מזונות, ונתחדש בדבריהם דאף דמשום ברכה ה"ה רשאי לכנוס, וכמש"כ לעיל דאם אמר לא איכפת לי בברכה כונס, מ"מ כיון שאינו מחויב לכנוס הי' בדין דלא יעלה מזונות, ורק משום דאי"ז לתקנתה ה"ה מעלה מזונות, אך עי' מהרש"א שכתב דכיון דמשום ברכה לא מיקרי עבריינא, ע"כ לא מיפטר ממזונות, - ועי' מהרש"א שצידד דביום ה' דאינו יכול לישא משום טענת בתולים, כיון דאי"ז תקנתא דידה, הו"ל כאילו הוא המעכב ומעלה לה מזונות, ועי' בזה במהר"ם שי"ף ופנ"י וחי' הגרע"א, - ועי' חת"ס דלפ"ז זהו שאמרו ועכשיו ששנינו שקדו, דאילו הי' הטעם משום טענת בתולים הי' מעלה מזונות, אך מד' הרמב"ן והריטב"א שלא פירשו כן מבו' דכל דאינו יכול לישא משום טענת בתולים אינו מעלה מזונות, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א לעיל, וכנראה כיון דהו"ל התקנה להציל מאיסור, לא חשיב כתקנתא דידי', - ועי' ריב"ש סימן שע"ב שדן בזה, והוכיח דאף בכה"ג אינו מעלה מזונות מלישנא דגמ', ומבעיא דחלה הוא, וכנראה היינו, דאם כל הא דבשקדו אינו מעלה מזונות הוא משום דהו"ל לתקנתה, אין ללמוד מזה דחלה הוא אינו מעלה לה מזונות, ועי' פנ"י שעמד בזה, וכתב דבחלה הוא הוי העיכוב גם לטובתה, ועי' בחי' ר' שלמה סימן א' משה"ק עוד ע"ד המהרש"א.**

**עי' רשב"א דאף אם מחלה על תקנתה ואמרה אי אפשי בתקנ"ח אינו מעלה לה מזונות, אף דעיקר התקנה הוא לתקנתה, מ"מ כיון שנתקנה נתקנה ואיהו נמי ניח"ל בהכי, - ועי' תוס' ר"י הלבן בסוגיין ושטמ"ק ב"ק ז' ב' בשם מהר"י כץ דל"מ למימר אי אפשי, משום דל"מ אי אפשי להוציא ממון, ובד' תוס' הרשב"א בשלהי סוגיין מ' דאם אינה מעכבת מלכנוס ביום א', מעלה לה מזונות, ויש לדחות.**

**לפיכך חלה הוא וכו' ואיכא דבעי לה מיבעיא, - עי' מאירי בשלהי סוגיין דטעם הל"ק דכל דאניס אינו מעלה לה מזונות, הוא משום דחיוב המזונות בהגעת זמן, הו"ל כאילו קידשה על תנאי שיעלה לה מזונות בהגעת זמן אם לא ישאנה, וע"כ דמי לדין אונס בקיום התנאי, דכל דנתקיים התנאי באונס לא חייל המעשה, - ועי' ברכ"ש סימן א' דהוא משום דחיוב המזונות בהגעת זמן תליא במה שהבעל מעכב, וכיון דאונס רחמנא פטרי', אינו מתחייב בעיכוב זה, ועיי"ש שכתב דל"ב ס"ל דחיוב המזונות לא תליא במה שהבעל מעכב, אלא במה שהיא מזומנת לנישואין, ובסימן ב' כתב דלתרי לישני הוי חיוב המזונות כשאינו נושאה, אלא דפליגי אם הו"ל כתנאי לטובתו או כתנאי לטובתה, - ועי' קוב"ש אות קפ"ב וחי' ר' ראובן סימן א' מש"כ עוד בזה.**

**או"ד התם אניס בתקנתא דתקינו לי' רבנן, - עי' רשב"א דהיינו דהתקנה דרבנן הויא לטובתה ומשום לתא דידה נתעכב, ועי' חי' ר' שלמה סימן א' שהק' דא"כ מאי מיבע"ל בחלתה היא אם מעלה לה מזונות, - ועי' שטמ"ק דהוא משום דחשיב כאילו לא הגיע הזמן כלל, כיון דרבנן גופייהו התקינו שלא תנשא ביום א', - ועי' תוס' ר"י הלבן שכתב ללמוד מזה דכל דאניס בתקנתא דרבנן אין לו להפסיד מה שבידו, ועי' או"ז הל' נדה סימן שנ"ו ובהל' יבום סימן תרל"ח ובתשו' סימן תשל"ט מש"כ עפי"ז, וצ"ב, - ולדעת התוס' בסוגיין דהא דמיבע"ל בחלתה היא אם מעלה לה מזונות, הוא משום דאמרינן דמזלו גרם והו"ל כעיכוב דידי', לכאו' מה"ט הוא דאם אניס בתקנתא דרבנן אינו מעלה מזונות, משום דאי"ז עיכוב דידי'.**

**חלתה היא מהו מצי אמר לה אנא הא קאימנא, - עי' ברכ"ש סימן א' דכיון דהיא אינה מעמדת עצמה לנישואין אינו חייב במזונות, ובסימן ב' כתב דהוא משום דהוא מעמיד עצמו, וחשיב כקיים את תנאי הנישואין, ודימה ד"ז לד' רבינו יואל שהביא המחנ"א בהל' שכירות סימן ד', דכל דאומר הפועל אנא הא קאימנא, חייב בעה"ב בשכרו.**

**או"ד מציא אמרה לי' נסתחפה שדהו, - עי' תוס' וריטב"א דהוא משום דתלינן דמזלה גרם, אך הרמב"ן והרא"ה דקדקו מד' רש"י דאי"ז משום דמזלה גרם, אלא הוא משום דאין העיכוב מדעתה, וה"ה מתחייב בהגעת הזמן, ועי' ברכ"ש סימן א' וחי' ר' ראובן סימן א' דהוא משום דחיוב המזונות הוא מכח הגעת הזמן, וע"כ אף שחלתה ה"ה מוטלת עליו לזון כנשואה גמורה, ופירשו דבזה הוא דמיבע"ל, אם חיוב המזונות הוא משום ההגעת זמן עצמה, וצ"ע מד' הרא"ה שהק' דמאי מיבע"ל ומ"ש מההיא דמשארסתני נאנסתי דאמרינן נסתחפה שדהו, ואם האיבעיא הויא בגדר חיובא דמזונות בהגעת זמן, אי"ז ענין להתם.**

**פירסה נדה מהו, - עי' שטמ"ק שהביא מתלמידי רבינו יונה שלמדו מזה דאסור לישא בעודה נדה, - אך עי' ריטב"א דהוא משום דכל אדם רוצה לעשות חופה בטהורה הראוי' לביאה, וכעי"ז כתב הרא"ש בפרק אע"פ סימן ו', דמצי למימר למה אכנוס מאחר שאינה ראוי' לביאה, - ועי' ר"ן שכתב דהוא משום דלא חייבוהו חכמים לכנסה כיון דאין חופה זו ראוי' לביאה.**

**בשעת וסתה לא תיבעי לך, - עי' שטמ"ק דלד' התוס' דהא דבחלתה חייב הוא משום דתלינן לה במזלו, הרי דמה"ט בפירסה נדה בשעת וסתה פטור, דכה"ג ל"מ למימר מזלך גרם, וזהו דמיבע"ל אם כשפירסה נדה שלא בשעת וסתה תלינן לה במזלו, או דכיון דאיכא נשי דמשני וסתייהו לא תלינן לה במזלו, אך לד' רש"י דהא דבחלה חייב הוא משום דהגיע הזמן ול"ב עיכוב דידי', הא דבפירסה נדה בשעת וסתה פטור, הוא משום דהו"ל כמי שלא הגיע הזמן.**

**אלא לאו דאיתניס כה"ג וקתני אוכלות משלו, - עי' רשב"א דליכא למיפשט מינה אלא דבחלתה היא מעלה לה מזונות, אך הריטב"א כתב דפשיט מינה דגם בפירסה נדה מעלה לה מזונות, ונ' דכונתו אף בפירסה נדה בשעת וסתה, דכל הא דהוה פשיטא לן דפטור, הוא משום דבעינן עיכוב דילי', אך כיון דתני דאף כשהאשה מעכבת הוא מעלה מזונות, ע"כ אף בכה"ג הוא חייב במזונות, - ועי' תוס' הרא"ש שנסתפק אם שמעינן מינה גם דבחלה הוא מעלה לה מזונות, וצ"ע דהיאך מצינו למימר דבחלתה היא מעלה לה מזונות ובחלה הוא אינו מעלה לה מזונות, ואולי כונתו כד' המהר"ם שי"ף, עיי"ש.**

**עי' תוס' שכתבו דאם חלה אחר הגעת זמן ה"ה חייב במזונות, כיון שכבר נתחייב, ומה"ט ביבם שעמד בדין וחלה ה"ה חייב במזונות, ועי' תוס' לקמן ק"ז ב' ויבמות מ"א ב' שכתבו דכה"ג הוא חייב משום שהי' לו לכנסה בהגעת הזמן, וכ"ה מוכרח למה שצידדו התוס' ביבמות שם, דאין היבם חייב במזונות עד שברח, - אך בשם רש"י כתבו דיבם דעמד בדין וחלה פטור ממזונות, וכתבו דהא דהכא מיבע"ל הוא משום דארוסתו אגידא בי' טפי מיבמתו, וכ"כ התוס' לקמן ק"ז ב', - וצ"ע למש"כ התוס' לקמן שם בדעת רש"י דחיוב המזונות ביבם דעמד בדין וברח הוא משום קנס (וכ"ה בפירש"י לפנינו ביבמות מ"א ב'), וע"כ הוא דמיפטר כשחלה, והכא להצד דחייב בחלה הרי בע"כ דאין החיוב משום קנס, וא"כ מאי מדמו זל"ז, וצ"ל דזה עצמו מכוון התוס', דהא דביבם אינו חייב אלא משום קנס, והכא חייב מדינא, הוא משום דאגידא בי' טפי, וצ"ע.**

**ועי' מאירי שהוכיח דבחלה לאחר הגעת זמן חייב, מהא דבהגיע זמן ברביעי בשבת מעלה לה מזונות בלא הפסק אע"פ שבאים אחריו ימים שאינם ראויים לנישואין, וצ"ע דלכאו' בכה"ג פשיטא דהוא חייב, כיון שהוא יודע שלא יהא בידו לכנסה בימים אלו, ולא חשיב כלל כאנוס, ועפי"ז יל"ד במה שהוכיח המקנה בסימן נ"ו כדינא דהתוס' מהא דהוא חייב לה במזונות אף בשעת נדתה. - ועי' מהר"ם שי"ף, דבחלתה היא ה"ה פטור ממזונות אף בשחלתה לאחר הגעת הזמן, משום דמצי אמר אנא הא קאימנא, ועי' בחי' הגרע"א דלל"ק דמדמי חלתה היא לחלה הוא, מבו' דכל הפטור בחלתה היא הוא משום אונס, ולפ"ז אם חלתה אחר הגעת הזמן לא מיפטר.**

**עי' או"ש פ"י מאישות הי"ט שדן לפרש דחיוב המזונות בהגעת זמן הוא משום קנס, ולכאו' זה רק לל"ק דאנוס פטור, אך צ"ע ממש"א לקמן דלענין גיטין אינו כן, והרי דהא דחלה פטור הוא משום פטור אונס, וגם אי"ז מתישב עם ד' הראשונים דכשאינו כונס משום ברכה, ה"ה חייב במזונות, אך בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות מ"א ב' מבו' להדיא דאין החיוב משום קנס, וכתבו לחלוק ע"ד רש"י שם דחיוב המזונות ביבם דעמד בדין וברח הוא משום קנס, אלא הוי החיוב כארוסה שהגיע זמן, - ועי' תוס' לקמן ק"ז ב' שכתבו ללמוד ממש"כ רש"י דיבם שעמד בדין וחלה פטור ממזונות, דחיוב המזונות הוא משום קנס, וצ"ע אם לפי דבריהם גם הא דמיבע"ל הכא לפטור בחלה הוא דכל החיוב הוא משום קנס, או דדוקא התם דחלה לאחר העמדה בדין הוא דס"ל דאין לפטרו אלא אם החיוב הוא משום קנס, וכ"נ מהמשך דבריהם שם. - ועי' ברכ"ש סימן א' שהוכיח מד' התוס' בר"פ המדיר דחיוב המזונות הוא חיוב מזונות דאישות ואינו חיוב ממון בעלמא, וצ"ע דהתוס' לקמן נ"ט ב' נקטו דגם בכל בע"ח אמרינן דאלמוה רבנן לשעבודי', ולפ"ז אין להוכיח מד' התוס' דחיוב המזונות בהגעת זמן הוא חיוב מזונות דאישות, אך יש להוכיח כן מד' תוס' הרשב"א, ואכמ"ל, ועי' חי' ר' ראובן סימן א' שהאריך להוכיח כן מכ"ד. - ועי' תוס' הרא"ש לקמן צ"ז ב' דמשמע דחיוב המזונות בהגעת זמן דמי לחיוב המזונות במגורשת ואינה מגורשת דהוא משום דאגידא בי', ועי' חי' ר' ראובן שם מש"כ בדעתו.**

**עי' ב"ש סימן נ"ו סק"ד שצידד דאף בשידוכין בעלמא אם הגיע עת הנישואין והוא מעכב חייב ליתן לה מזונות, ומבו' דאי"ז חיוב מזונות דאישות, דזה ל"ש אלא בארוסה, ועי' בס' המקנה שם שנחלק ע"ז, דכיון שהיא יכולה לינשא לאחר, אינו חייב במזונותי', וגם בהגעת זמן אינו חייב במזונותי' אם הוא רוצה לגרשה.**

**עי' ריטב"א לקמן נ"ז א' דכשהגיע זמן ה"ה זוכה במציאתה ובמעשי ידי', ומבו' דגדר התקנ"ח הוא דחשיבא כאשתו, וע"כ הוא זוכה אף במציאתה, אף דאי"ז כנגד מזונות, אך הרא"ה לקמן ק"ז ב' כתב דאינו זוכה במעשי ידי', וי"ל דטעמו הוא כמש"כ הרא"ש בפ' החולץ סימן כ"ה, בהא דביבם שעמד בדין וברח אינו זוכה במעשי ידי', דהוא משום דאין לחוש בזה לאיבה, ועי' או"ש בפ"י מאישות בזה, - ועי' תורי"ד לקמן מ"ח ב', דלמשנה ראשונה דבהגעת זמן היא אוכלת בתרומה, הו"ל כאשתו לכל דבר אף למציאתה ולמעשה ידי' ולירושתה, ולמשנה אחרונה דאינה אוכלת בתרומה, אינו זכאי במציאתה ובמעשה ידי' ובירושתה, ועי' רשב"א קידושין ה' א' דהי' מקום לומר דאף אם ארוסה אינה אוכלת מה"ת בתרומה, מ"מ בהגעת זמן היא אוכלת, הואיל וחייב במזונותי', ולמד לזה מסוגיית הגמ' בנדרים ע"ג ב', ועי' תוס' הרשב"א לקמן נ"ח א' שהביא כן בשם ר"י, עיי"ש באורך, (והר"ש שם תמה ע"ז, דא"כ בדין דאף יהא יורשה ומטמא לה, ועיי"ש שפירש סוגיית הגמ' בנדרים בע"א, ובדעת הר"י צ"ל, דכל הא דחשיבא כאשתו מדאורייתא, הוא רק לדינים התלויים במה שהיא בבית בעלה, כהפרת נדרים דכתיב ואם בית אשה נדרה, וכתרומה דכתיב כל טהור בביתך יאכל), וצ"ב.**

**עי' רמב"ן לקמן נ"ז ב' שכתב במש"א התם דקטנה בין היא ובין אבי' יכולין לעכב, די"א דיש לה מזונות, משום דהוי העיכוב גם לתקנתו, ול"ד לחלה וכו' דאין לה מזונות, דשאני חלה וכו' דאיכא למימר דמן שמיא קנסוהו, אבל קטנה אינה בת נישואין מעיקרא, וצ"ב.**