_שיטת הר_מ בביטול בס
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / קפילא ושישים

חולין צו: שיטת הר"מ בביטול בס'

**א. דין מדומע באינו מינו-**

בר"מ פט"ו הכ"ט-ל כתב גבי תרומה וכה"ג דאם ליכא קפילא אינו עולה אלא במאה ואחד, וכן במין במינו בעי ק"א, אבל אם איכא קפילא סגי בזה.

וברש"י צט. משמע דגזרו דין מדומע אף באינו מינו, ומ"מ משמע שם ברש"י דל"מ קפילא לקולא כיון שיש בו דין ק"א, ולכך נתקשה איך אמרינן דתרומה בנו"ט ולמה לא יהיה בו דין מדומע, ותי' רש"י דאיירי שאין האיסור בעין ובכה"ג ליכא דין מדומע.

ולדעת הר"מ מתפרשת הסוגיא צט. בריוח ואי"צ לומר שהסיר את האיסור כש"כ רש"י רק שאין גזירת ק"א ע"י קפילא.

וכ"ז שיטת רש"י והר"מ, אבל דעת רו"ר ותוס' צט. שלא גזרו דין מדומע להצריך ק"א אלא במין במינו אבל בשאינו מינו ליכא גזירת מדומע כלל [והטעם בזה נתבאר במקו"א דבמין במינו אין הביטול אלא על הדין ולא על המציאות והצריכו חז"ל שיהיה ביטול על המציאות דוקא.

או בנו"א בזה דמין באינו מינו כיון שהוא מיועד לתת טעם ואינו מורגש הטעם הרי בטל חשיבותו לגמרי משא"כ במינו, עיין לקמן][[1]](#footnote-2).

ובאמת שיטת הר"מ צע"ג דהא מבואר להדיא צז: מין בשאינו מינו דהיתרא בטעמא דאיסורא בקפילא, וכו' ואי ליכא קפילא בשישים, ולכאו' מה דקאמר דהיתרא קאי בתרומה שמותרת לכהן, ומבואר דמ"מ בלא קפילא סגי בס'?

ואולי איירי בנדר בקונם פרטי שאסור לאחד ומותר לחבירו, ודוחק.

ומבואר דאזיל הר"מ לשיטתו דאף שנתנו חז"ל דין שיעור מ"מ מהני קפילא לקולא, וכשיטתו דמהני קפילא לקולא אף פחות מס'.

ורש"י פליג וכשיטתו דל"מ קפילא פחות מס'.

מיהו צ"ע לפמש"כ בטעמו של רש"י דל"מ קפילא לקולא משום הלמ"מ דבשר בלפת א"כ ל"ש זה גבי תרומה כלל דהתם ליכא הלכתא על יותר משישים?

ואולי טעמו של רש"י כשי"ת לקמן מקו' האחרונים על הר"מ.

והנה שיטת הר"מ דקפילא לקולא מהני שאי"צ שישים, וצ"ע מקו' הראשונים מסוגיא צט. דמשמע דל"מ קפילא לקולא, וא"א לו לתרץ כהרא"ש דאיירי שלא טעמו כלל דא"כ יש בו דין מאה ואחד, ויל"ע.

**ב. ביאור שיטת הר"מ-**

ובעיקר שיטת הר"מ יל"ע דכיון דס"ל דגזרו גזירת ק"א ומאתיים גם באינו מינו ומ"מ מהני ביה קפילא א"כ במין במינו היאך גזרו כן כלל והרי התם לית ביה טעם כלל?

ועוד תמה רעק"א בגליון הר"מ גם באינו מינו, דהא אין הקפילא מרגיש הטעם אלא עד שישים ואחר שישים ליכא טעם הנרגש לקפילא, וא"כ אם הצריכו ק"א בדליכא קפילא ה"נ בדאיכא קפילא יצטרכו ק"א ומה יועיל קפילא בכה"ג?

וברש"ש צט. כתב שגזרו אם אין קפילא אטו מין במינו.

ובחזו"א יו"ד סוס"י כז הגיה לשון הר"מ שאין לגרוס בדבריו ק"א דתרומה רק איירי בשיעור שישים לחוד.

והפשוט בשיטת הר"מ עפמש"כ הר"מ פיה"מ פ' הכונס במה דאיתא התם דשמין בס' דמדמי לה לביטול איסורין שהוא בשישים, ומבואר דדין ס' אינו ענין בביטול הטעם דבס' ליכא טעם דין אחר הוא דכל ס' הרי הוא מאבד את חשיבותו.

וכ"מ בר"מ הל' מאכ"א פט"ו שעיקר דין שישים הוא שיהיה האיסור בטל בעוצם מיעוטו ולא משום שאין טעמו נרגש.

ובזה באר הר"מ דין שישים במין במינו שעיקר הגזירה הוא שלא יתבטל אלא בעוצם מיעוטו שהוא בשישים, ואינו ענין לביטול הטעם כלל.

וביאור הדברים דס"ל להר"מ דכל היכא שהדבר מסוגל לתת טעם הרי אף אם במאכל מסויים זה אינו נותן טעם הרי הוא חשוב ואינו בטל ברוב מגזירת מין במינו, ורק ע"י ס' הרי הוא בטל בעוצם מיעוטו.

ויש להקשות א"כ היאך ס"ל להר"מ בכל תערובת איסור דמהני קפילא לקולא באינו מינו, ומ"ש ממין במינו דאף שאינו נותן טעם הרי הוא חשוב ואינו בטל?

והביאור פשוט דדוקא במין במינו דמצד כמות האיסור הרי הוא מסוגל לתת טעם בתערובת שפיר הצריכו שישים שלא יתבטל כל שיש כאן כמות שמסוגלת לתת טעם בעלמא.

אבל באינו מינו היכא דטעים ליה קפילא לא הצריכו שישים שהרי אין כאן כמות שנותנת טעם בתערובת.

ויש להוסיף דנראה שאינו ענין מסוים כלפי גזירת שישים אלא דהכי מצאנו בכל גזירות חכמים שאסרו במאה ומאתיים שאינו אלא במינו ולא באינו מינו, וה"נ הוא הטעם גבי גזירת שישים אחר שאין טעם שלא אסרו אלא במינו ולא באי"מ, ושו"ר כן ביד יהודה צח-ג ד"ה מעתה.

ובביאור הענין הבאנו במקו"א ד' התו"ר ב"מ נג: וכעי"ז בש"ך וט"ז יו"ד-קב דבאינו מינו ע"י שאינו נותן טעם אינו קיים בתערובת כלל משא"כ במינו הרי לעולם הוא קיים בתערובת [ובמקו"א נתבאר חילוק ביניהם].

ויש לבאר הדברים בשני אופנים:

א. דבאינו מינו הביטול הוא ביטול המציאות כיון שאין הטעם ניכר בתערובת, משא"כ במינו לא בטל המציאות שהרי אין מתנגדים זל"ז אלא מכח האיסור אבל עצם החתיכות אין מתנגדות זל"ז.

אלא דלפי אופן זה לכאו' אין ענין זה אלא במינו משא"כ באינו מינו אף אם מצד כמות האיסור יוכל לתת טעם יהני קפילא כיון שבפועל אין הטעם נרגש, ויתבאר במקו"א להכריח שלא כמהלך זה מדין נימוח הגיד דאף באינו מינו נתנו בו גזירת שישים, וכן מדין איסור אחד ושני טעמים שיש בו דין שישים.

ב. ונראה שאין כאן חילוק מהותי בין מינו לאינו מינו, רק העיקר הוא דבאינו מינו שמצ"ע הוא מסוגל לתת טעם בתערובת הרי כל שלא הצליח לתת טעם אינו חשוב בתערובת ובטל וכמאן דליתיה דמי, משא"כ במינו שמצ"ע אינו בא לתת טעם בתערובת הרי לא אכפ"ל מה שאינו נותן טעם ואינו בטל בזה, וסברא זו מבוארת בלשון הפנ"י פסחים ל., עיי"ש.

וממילא ה"נ גם בדין אינו מינו י"ל כן דכל שיש בו כמות שיכולה לתת טעם מצ"ע שפיר אוסר אף שאין הטעם בפועל נרגש וטעמו קפילא.

[ובגדר הדבר דבאינו מינו שאינו נותן טעם בטל לשיטת הר"מ היה מקום לומר שהוא ג"כ מיסוד ביטול בעוצם מיעוטו, אבל יותר מסתבר שהוא ענין בפנ"ע דבאינו מינו כל מה שהוא קיים בתערובת הוא ע"י טעם ואם אינו מסוגל לתת טעם אינו קיים בתערובת, ודוקא במין במינו הזכיר הר"מ דיסוד שישים הוא משום ביטול עוצם מיעוטו].

ולפי"ז כל הנ"ל א"ש היטיב גם שיטת הר"מ לענין תרומה וכה"כ דקפילא לעולם מועיל שאין בו חשיבות, ודוקא במין במינו בזה החמירו שאין ביטול בעוצם מיעוטו אלא במאתיים דוקא.

ומשה"ק רעק"א דא"כ אף אחר שישים לעולם אין בו טעם, י"ל דשיטת הר"מ דבאמת אף אחר שישים יתכן שיהיה בו טעם וס"ל להר"מ שאין שיעור שישים אומדנא על הטעם, וכש"כ במקו"א מ' החת"ס ואבנ"ז להוכיח משיטת רש"י צח., עיי"ש.

אלא דמ"מ אחר שישים שוב הוא בטל בעוצם מיעוטו ואין בו איסור תורה אף אם נרגש הטעם אף באינו מינו, אבל בתרומה בכה"ג הצריכו מאתיים דוקא [ולפי"ז מוכרח לשיטת הר"מ דטעם אחר שישים לא יאסור משום ביטול עוצם מיעוטו וכש"כ בשיטת רש"י בסוגיא], וכעין מהלך זה בבדה"ש-צח.

ועפי"ז נתבאר במקו"א ד' השו"ע גבי נימוח הגיד שהצריך שישים ואילו קפילא לקולא מהני לשיטת השו"ע, וכבר תמהו בזה הפוסקים, וי"ל דגבי גיד ל"ש בו ביטול במה שאין הטעם נרגש שהרי מה שאינו נותן טעם אינו משום שיעורו המועט רק משום שאין בגידין בנו"ט, ולכך בזה בעי דוקא שישים, וכ"כ ביד יהודה.

**ג. גדר ביטול עוצם מיעוטו-**

והנה יש לדון בגדר ביטול עוצם מיעוטו דבפשוטו נראה בר"מ פ' הכונס דעיקרו הוא ביטול בעלמא בלא שייכות לענין טעם כלל.

אבל יתכן לפרש דעיקרו הוא ג"כ משום שבד"כ אינו נותן טעם אחר שישים, ואף שהוכחנו דלשיטת הר"מ משכח"ל טעם אחר שישים מ"מ בד"כ לית ביה טעם והוא הנותן את שיעור הביטול.

[ועוד כעי"ז נתבאר במקו"א בשיטת רש"י דאף דס"ל דטעם אחר שישים אוסר מ"מ בסתמא אחר שישים אין טעם כש"כ רש"י פט: ונתבאר די"ל שהוא ג"כ יסוד ההלמ"מ דבשר בלפת דבעי שישים דבסתמא אין בו טעם].

1. ואולי באמת מודו כו"ע שגזרו באינו מינו אלא דחזינן שיטת הר"מ דאם טעמו קפילא שרי ורק בסתמא יש לחוש שיש בו טעם גם אחר שישים, א"כ י"ל דשא"ר לא פליגי בעיקרא דמילתא אלא דלטעמייהו אזלי דסתמא ע"י שישים אין טעם.

   אלא דצ"ע דהא מבואר בראשונים (עריטב"א צט. באורך ושא"ר, ועי' תוס' ב"מ נג. ובאחרונים שם ונתבאר במקו"א), דאף ביבש ביבש לא גזרו באינו מינו במאה ואלף וסגי ברוב או שישים שמא יבשל, וע"כ הוא חומרא מיוחדת גבי מינו.

   אלא דא"כ צ"ב עיקר הטעם שלא החמירו באינו מינו במאה ומאתיים ומ"ש מלח, ול"ש ביבש הטעם שנתבאר כאן, וצ"ע בזה, ואולי גם ביבש לא החמירו אלא אטו שמא יבשל ובמין במינו אם יבשל יהיה חומרא של מדומע משא"כ ביבש, ודו"ק, א"כ שוב י"ל כש"כ לעיל. [↑](#footnote-ref-2)