יב - בפלוגתא דר_ יהודה ור_ יוסי אם בעי שינוי בדבר האבד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן יב**

**בביאור הפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אם בעי שינוי בדבר האבד**

**א**

א] **מו"ק י"א ב',** מי שהפך את זיתיו וכו' טוען קורה ראשונה ומניחה לאחר המועד דברי ר' יהודה, ר' יוסי אומר זולף וגומר וגף כדרכו, ועד"ז נחלקו לקמן י"ב א' בדין מי שהי' ייינו בתוך הבור, דלר' יוסי זולף וגומר וגף כדרכו, ולר' יהודה עושה לו לימודין בשביל שלא יחמיץ.

**וביסוד** הפלוגתא בזה, אמרו בגמ' לעיל בע"א ולקמן י"ב א' דהיינו דפליגי אם בעי שינוי בדבר האבד, דר' יהודה ס"ל דבעי שינוי, ור' יוסי ס"ל דל"ב שינוי,[[1]](#footnote-1) ובגמ' לעיל תלינן בפלוגתייהו לדין הציור והצינור וכו' שנשברו דלר' יוסי מתקנן כדרכן, ולר' יהודה לא הותר לתקנן בפטיש.

**ובפשוטו** הי' נראה דעיקר הפלוגתא בזה הוא אם התירא דדבר האבד דמי להתירא דצורך המועד דאינו מועיל להתיר מלאכה כדרכה ולא הותר אלא ע"י שינוי, או דדמי להתירא דצורך אוכ"נ דמועיל להתיר אף מלאכה כדרכה.

ב] **אמנם** יש להעיר בזה, דבפשוטו טעינת קורה וכו' אינם מלאכת אומן, וא"כ מ"ט לא התיר ר' יהודה לעשותם כדרכו, הרי אף מלאכה לצורך המועד שלא הותרה במעשה אומן כדרכה, מ"מ הותרה במעשה הדיוט, וא"כ אף דס"ל לר' יהודה דמלאכת דבר האבד לא הותרה כדרכה, מ"ט היא אסורה אף במעשה הדיוט.[[2]](#footnote-2)

**והנה** אמנם למש"נ בסימן ו'? ענף ד' בדעת התוס' ודעימייהו דכל הא דהותר מעשה הדיוט כדרכו לצורך המועד, הוא רק במלאכה שדרכה במעשה אומן, ומעשה הדיוט הו"ל כשינוי, אך מלאכה שדרכה בכך, אסורה אף במעשה הדיוט, ניחא, דע"כ אף דטעינת קורה וכו' אינם מלאכת אומן, מ"מ כיון דדרך המלאכה בכך ואי"ז כשינוי, אסר ר' יהודה לעשותם כדרכם.

**וכבר** נתבאר בסימן ז'? סקי"ג די"ל דמזה הוא שלמדו התוס' ודעימייהו להך מילתא דלא הותר מעשה הדיוט לצורך המועד כשדרכו בכך, אף דמודו דאף היכא שדרכו בכך מ"מ קייל מעשה הדיוט ממעשה אומן, והיינו משום דאי נימא דהותר מעשה הדיוט לצורך המועד אף כשהוא כדרך המלאכה, כ"ש דיש להתיר בזה לצורך דבר האבד, ומהא דאסר ר' יהודה בטעינת קורה כדרכה אף דהו"ל מעשה הדיוט, יש ללמוד דכל הא דהותר מעשה הדיוט לצורך המועד הוא רק כשאינו כדרך המלאכה.[[3]](#footnote-3)

ג] **אך** הנה נתבאר בסימן ו' שם בדעת הרמב"ן ודעימי' דהותרה מלאכה לצורך המועד במעשה הדיוט אף כשדרך המלאכה בכך, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט אסר ר' יהודה בטעינת קורה וכו' כדרכם, אף דאי"ז מלאכת אומן.[[4]](#footnote-4)

**ג**

ד] **ונראה** לישב, דהנה הריטב"א לקמן י"ב א' הק' במה שאמרו התם דהלכה כר' יוסי, הלכה כר' יוסי, וזה תימה גדול דהא בריש מכילתין משמע דמשום דבר האבד לא שרינן טירחא רבה, ואלו הכא קי"ל כר' יוסי לימא דתיהוי כוליה פירקין קמא דלא כהלכתא, עכ"ל, וכן הק' התורי"ד לעיל בע"א, ועד"ז הק' המכתם לעיל ד' א' ותלמיד הרשב"א לעיל בע"א בשם הראב"ד.

**והדברים** צ"ב, דהרי עיקר הפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי הוא אם התירא דדבר האבד מועיל להתיר מלאכה כדרכה, ומה ענין זה להא דאסרו להשקות בית השלחין ממי הקילון דהוא משום טירחא יתירא.

ה] **ונראה** ללמוד מדבריהם, דלעולם לכו"ע מהני עיקר ההיתר דדבר האבד להתיר לעשות מלאכה כדרכה, עכ"פ בטעינת קורה וכו' דאינם מלאכת אומן, וכל הא דהצריך ר' יהודה שינוי הוא משום דבמלאכות אלו איכא טירחא יתירא, וע"כ אף דיש לנו להתירם משום דבר האבד, מ"מ הצריכו חכמים שינוי, ור' יוסי פליג דאף דאיכא טירחא יתירא לא הצריכוהו חכמים לשנות מדרכו בחול,[[5]](#footnote-5) וזהו שהקשו דא"כ מ"ט אין משקין בית השלחין ממי הקילון.

ו] **ויש** להוכיח כן מהא דתנן בריש מכילתין דמשקין בית השלחין במועד, ובגמ' שם מוקמינן לה כר' יהודה, ותיקשי דמ"ט שרי ר' יהודה להשקות כדרכו, הרי לדעתו לא הותרה מלאכת דבר האבד אלא בשינוי.[[6]](#footnote-6)

**ובע"כ** מזה דכל הא דאסר ר' יהודה במלאכת דבר האבד כדרכו, הוא רק במקום טירחא יתירא, וע"כ מודה ר' יהודה דמותר להשקות בית השלחין ממעין דלי"ב טירחא יתירא, ואה"נ דאסור להשקות ממי הקילון משום טירחא יתירא.

**ג**

ז] **ובד'** הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות מצינו שפירש טעמא דר' יהודה בע"א, עיי"ש שכתב ע"פ הירושלמי בטעם הפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי במשנתינו, ז"ל, דבמתניתין חייש להערמה שמא יהפוך זיתיו ויטעון ויאמר זיתין הפוכין היו, וכן חושש שלא יהא זולף וגומר חביותיו ויאמר ליין שבבור אני עושה, ולפיכך אסר וכו' ולא התיר אלא בשינוי דלא אתי למיערם מוטב לו להמתין ולעשות כדרכו וכו', דר' יוסי וכו' במתניתין אע"פ שיש לחוש להערמה א"ר יוסי זולף וגומר וגף כדרכו שלא יפסיד כלום וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דהא דלא התיר ר' יהודה אלא בשינוי, אי"ז משום דהתירא דדבר האבד אינו מועיל להתיר מלאכה כדרכה, וגם לא משום דיש בזה טירחא יתירא, אלא הוא משום דחייש להערמה, וע"כ לא התיר אלא בשינוי דלא אתי למיערם וכו', ור' יוסי דשרי בלא שינוי בפשוטו הוא משום דלא חייש להערמה.

**ועד"ז** כתב התוס' הרא"ש, ז"ל, ר' יהודה לטעמי' דבעי שנוי בדבר האבד והיינו שינוי דאינו גומר מלאכת המסיקה, ור' יוסי לטעמי' דלא מצריך שינוי בדבר האבד הלכך זולף וגומר כדרכו וכו', ובירושלמי מוכח כפירושי וכו' שניא תמן הוא דרכו להערים במועד, פי' לפי שדרך אדם להערים ולכוין מלאכתו במועד שהוא פנוי מחמיר ר' יהודה ואוסר לטעון קורה שניה אע"פ שהוא מאבד דבר מועט וכו', אלמא דתרוייהו מודו דאיכא פסידא אם לא יטעון קורה שניה, אלא ודאי בשינוי פליגי, עכ"ל.[[7]](#footnote-7)

ח] **והקר"א** בסוגיין תמה טובא ע"ד הרמב"ן, דאם הא דמצריך ר' יהודה שינוי הוא משום דאיכא למיחש להערמה שיהפוך זיתיו ויטעון וכו', ובזריעת שדה ניר ושדה פשתן דליכא למיחש להערמה שרי ר' יהודה בלא שינוי, א"כ מאי תלינן לעיל בפלוגתייהו לדין הציר והצינור, הרי התם לא שייכא הערמה זו כלל, ומ"ט לר' יהודה לא הותר לתקנן בפטיש כדרכו.

**והנה** אמנם למש"כ הרא"ש דהא דחייש ר' יהודה להערמה היינו שיכוין מלאכתו במועד, הרי דשפיר שייכא הערמה זו גם בההיא דציר וצינור שנשברו, ושפיר ניחא הא דאסר ר' יהודה לתקנן בפטיש כדרכו.

**אך** אכתי קשיא מסוגיית הגמ' לקמן י"ב ב' דתניא התם דאם אין לו מה יאכל קוצר ומעמר ודש וזורה ובורר וטוחן ובלבד שלא ידוש בפרות, ומוקמינן לה כר' יוסי, ופריך עלה דאי ר' יוסי ידוש נמי בפרות דהא אמר וכו' מאן תנא שינוי במועד בדבר האבד דלא כר' יוסי, ומבו' דלדעת ר' יהודה ניחא הא דבעי שינוי, - והנה הרי התם הרי שרי אף כשכיון מלאכתו, וכמש"כ הרא"ש בסימן י"ז דבצורך אוכ"נ לא אסרו כיון מלאכתו, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, וליכא למיחש להערמה זו כלל, ומ"ט אסר ר' יהודה לדוש כדרכו,[[8]](#footnote-8) וצע"ג.

**ד**

ט] **ובעיקר** הא דס"ד לקמן י"ב ב' דהא דלא ידוש בפרות הוא כר' יהודה דבעי שינוי, צ"ב דא"כ מ"ט לא הוצרך לשנות אלא בדישה, והותר לקצור ולעמר ולזרות ולברור ולטחון כדרכו.[[9]](#footnote-9)

**ובפשוטו** צ"ל בזה למש"נ לעיל מד' הראב"ד ודעימי' דטעם הא דבעי ר' יהודה שינוי הוא משום דיש בזה טירחא יתירא, ולפ"ז יש מקום לומר דרק בדישה איכא טירחא יתירא, אך שאר מלאכות לי"ב טירחא יתירא, וע"כ הותרו כדרכן,[[10]](#footnote-10) וי"ל עוד, דאף בדישה ליכא טירחא יתירא, אלא דדישה הויא כמעשה אומן, וע"כ בעיא שינוי, ושאר המלאכות אינם מעשה אומן, וע"כ א"צ שינוי.[[11]](#footnote-11)

י] **אמנם** כמדומה שעמד ע"ז בפירש"י לקמן שם, ז"ל, שלא ידוש בפרות דבעינן שינוי "היכא דאפשר", עכ"ל, ונראה דמכוון דבריו הוא לפרש טעם הא דלא הצריכו שינוי אלא בדישה, והיינו משום דלא אסרו מלאכה כדרכה אלא כשאפשר לעשות ע"י שינוי, וע"כ הוא דבדישה שאפשר לדוש בפרות, אסרו לדוש כדרכו, אך בשאר מלאכות שא"א לעשותן בשינוי,[[12]](#footnote-12) מותר לעשותן כדרכו.

יא] **אך** מד' הריטב"א שם נראה ללמוד לישב בע"א, עיי"ש שכתב, ז"ל, ובלבד שלא ידוש בפרות, פי' משום דאוושא מילתא טובא וסגיא ליה שפיר בלא"ה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דכבר מעיקרא ידעינן דהא דלא ידוש בפרות הוא משום דאוושא מילתא,[[13]](#footnote-13) - ולפ"ז מתישב היטב דע"כ כ"ז הוא בדישה דאוושא מילתא, אך בשאר מלאכות דלא אוושא מילתא הותר לעשותן כדרכן.

**ואמנם** קשיא טובא לפ"ז, דא"כ מ"ט תלינן לה בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, הרי פלוגתייהו הוא בדין דבר האבד אם מהני להתיר טירחא יתירא, וכמש"נ לעיל סק"ה מד' הריטב"א, אך התם שבאנו לאסור לדוש בפרות משום דאוושא מילתא, מה ענין זה לפלוגתייהו.

**ה**

יב] **ונראה** לישב, דהנה לקמן י"ב ב' אמרו דהא דלא ידוש בפרות אף לר' יוסי, הוא משום דכיון דכל יומא לאו בפרות דיישי האידנא נמי לאו שינוי הוא, והריטב"א שם כתב לפרש, ז"ל, דכי הא לא חשיב שינוי דאפילו בחול איכא טובא דדיישי בלא פרות, עכ"ל, וכ"כ הר"ן שם, ז"ל, כיון דכל יומא וכו' ל"ה שינוי אי עביד במקלות כדרך שהוא עושה בשאר הימים, דע"כ לא קא שרי ר' יוסי בלא שינוי אלא בדבר שא"א בלא"ה אבל באפשר לא, עכ"ל.

**וכ"כ** התורי"ד לעיל בע"א, ז"ל, כל דבר שבחול אינו נעשה אלא בענין אחר, גם במועד עושין באותו הענין בדבר האבד וא"צ לשנות, כגון לגוף החביות שאין דרך העולם בחול לעשות לימודים אלא לגוף, ובמועד נמי התירו לגוף ולא שישנה ויעשה לימודים וכו', אבל השקאת בית השלחין בחול מי משקה ממעיין ומי משקה במי קילון, הילכך במועד לא התירו קילון שהוא טירחא יתירא אלא מעין, ודומה לו מה שנאמר בפירקין דלקמן וכו' כיון דכל יומא לאו בפרות דייש האידנא לאו שינוי היא, אלמא לא יקרא שינוי אלא שבחול אינם עושין אלא בענין זה, עכ"ל.

**ומבו'** מדבריהם דמודה ר' יוסי דראוי לאסור לעשות המלאכה כדרכה, והא דהתירו לגמור ולגוף כדרכו בלא שינוי, הוא משום דלא הצריכו חכמים לשנות מדרכו בחול, וע"כ כ"ז הוא היכא דא"א בלא"ה, אך כל שבחול נעשה בכמה גווני הצריכוהו לעשות בענין המותר.[[14]](#footnote-14)

יג] **ויש** ללמוד מזה, דעיקר הפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אינה בעיקר ההיתר דמלאכת דבר האבד אם הוא מועיל להתיר טירחא יתירא, דבהא כו"ע מודו דאף דיש בזה לההיתר דדבר האבד, מ"מ ראוי לאסור מכח הא דאיכא טירחא יתירא ולהצריכו לשנות, - וטעם הא דשרי ר' יוסי לעשות מלאכה כדרכה הוא משום דלדידי' דינא הוא בדבר האבד דאין מצריכין לשנות, ור' יהודה פליג ע"ז דלאו דינא הוא דבדבר האבד אין מצריכין לשנות, וע"כ כל דאיכא טירחא יתירא צריך לשנות.

**ונמצא** לפ"ז דדינא דר' יוסי דבדבר האבד א"צ שינוי, הוא דין בחיוב, דבדבר האבד יש להתיר לעשות המלאכה כדרכה ולא להצריך שינוי, וע"כ אף אם הי' ראוי להצריכו שינוי, מ"מ כיון דהוא דבר האבד א"צ שינוי,[[15]](#footnote-15) ומה"ט הוא דכל דאפשר לעשות כדרכו בחול בלא טירחא יתירא, לא הותר לעשות בטירחא יתירא.

יד] **וכ"ה** מבו' להדיא בד' הירושלמי שהביאו הרמב"ן והתוס' הרא"ש דתלינן לפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי בדין הפסד מועט, והרי דטעמא דר' יוסי דהתיר לעשות בלא שינוי, הוא משום דיתכן שיפסד מעט עי"ז, ובזה הוא שנחלקו האם התירו שלא לשנות בדבר האבד משום חשש פסידא, ונמצא דהא דשרי ר' יוסי בלא שינוי הוא דין בחיוב, דמשום חשש פסידא יש להתיר לעשות בלא שינוי.

**וכ"ה** גם משמעות לישנא דגמ' לעיל בע"א ולקמן י"ב א' שאמרו דמאן תנא שינוי בדבר האבד דלא כר' יוסי, ובפירש"י לקמן שם פירשה דמאן תנא שינוי בדבר האבד דלא צריך לשנויי, כר' יוסי, וכן פירש התוס' הרא"ש לעיל שם, וכ"כ תלמיד הרי"מ לעיל שם בפי' קמא,[[16]](#footnote-16) ומשמע דדינא דר' יוסי הוא דין בחיוב דשינוי בדבר האבד דלא, דבדבר האבד יש להתיר בלא שינוי, וע"כ לא אמרו מאן תנא דל"ב שינוי בדבר האבד כר' יוסי, דאין הדין דל"ב שינוי, אלא הדין הוא דשינוי בדבר האבד דלא, דאין להצריכו לשנות.

טו] **ובזה** נראה לפרש מש"כ התוס' לעיל י' א' ד"ה ההדיוט דשמא אין כל דבר האבד מותר בלא שינוי, ועד"ז מצינו לעיל ו' ב' דפליגי תנאי אם הותר לצוד את האישות והעכברים משדה הלבן כדרכו, ודעת הרמב"ם והשו"ע דקיל דאין צדין אותם משדה הלבן אלא שלא כדרכו, והוא משום דלי"ב פסידא כ"כ, - ובפשוטו נמצא לפ"ז דאיכא תרי גווני בהתירא דדבר האבד, דכל דאיכא פסידא גמורה מהני להתיר מלאכה כדרכה, וכל דליכא פסידא גמורה אי"ז מועיל להתיר אלא מלאכה שלא כדרכה, ועמש"נ לפרש בזה בסימן ו'? סק"ה.

**אך** למש"נ נראה לפרש בזה, דלעולם עיקר ההיתר חד הוא, דכל דהוי דבר האבד ה"ז מועיל להתיר לעשות מלאכה, ואך דהדין הנוסף שנתחדש בדבר האבד דאין מצריכין אותו לשנות, הוא רק במקום פסידא גמורה, אך כל דליכא פסידא גמורה ליכא להך דינא.

**ו**

טז] **ולפ"ז** נראה, דפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אינה במסוים במקום דאיכא טירחא יתירא אם הותר לעשות כדרכו, אלא הוא בכל היכא שבאנו לחייבו לעשות מלאכת דבר האבד שלא כדרכו, דלר' יוסי דינא הוא דבדבר האבד אין מצריכין אותו לשנות.

**ואשר** ע"כ אף דהא דלא ידוש בפרות הוא משום דאוושא מילתא, מ"מ תלינן לה בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, דלר' יוסי דבדבר האבד אין מצריכין אותו לשנות, ע"כ אף דאוושא מילתא אין להצריכו לשנות,[[17]](#footnote-17) וזהו דמשני דלאו שינוי הוא, והיינו דכיון דיש לאסור משום דאוושא מילתא, אלא שבאנו להתיר משום דבדבר האבד לא הצריכו לשנות, הרי דבכה"ג דאי"ז שינוי מוטל עליו לעשות כן ולא לעשות בענין דאוושא מילתא.

יז] **ועד"ז** נראה גם במש"כ הרמב"ן והתוס' הרא"ש ע"פ הירושלמי דטעמא דר' יהודה הוא דלא הותר לגוף כדרכו הוא משום דחייש להערמה, דלאו היינו דעיקר הפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי הוא אם חיישינן להערמה, אלא היינו דאף דכו"ע מודו דיש לחוש להערמה והי' ראוי להצריכו לשנות, מ"מ לדעת ר' יוסי דינא הוא דבדבר האבד אין מצריכין אותו לשנות, ומבו' בד' הירושלמי דהוא משום חשש הפסד.

**ומתישב** היטב לפ"ז הא דתלינן בפלוגתייהו לדין הציר והצנור שנשברו ולהא דלא ידוש בפרות, אף דהתם ליכא חשש הערמה, - דכיון דהא דשרי ר' יוסי לגוף כדרכו אי"ז משום דלא חיישינן להערמה, אלא הוא משום דבדבר האבד אין מצריכין אותו לשנות, ע"כ ה"נ הוא בציר וצנור שנשברו דאף דהי' מקום להצריכו לשנות משום דהוא מעשה אומן, מ"מ כיון דהוא דבר האבד אין מצריכין אותו לשנות, - וה"נ הוא בדישה בפרות, דאף דהי' מקום להצריכו לשנות משום דאוושא מילתא, מ"מ כיון דדבר האבד הוא אין מצריכין אותו לשנות.

**ז**

יח] **ויש** להוסיף בזה, דהנה בד' התוס' לעיל י' א' ד"ה ההדיוט תופר כדרכו מבו' דהא דשרי ר' יוסי בדבר האבד בלא שינוי הוא גם במעשה אומן, וצ"ב דמנ"ל הך מילתא, הרי בפשוטו טעינת קורה וכו' אינם מעשה אומן, וי"ל דרק בזה הוא שהתיר ר' יוסי בלא שינוי, אך במעשה אומן לא התיר בלא שינוי.

**ובפשוטו** נראה שלמדו התוס' לזה מסוגיית הגמ' לעיל בע"א דתלינן לדין תיקון ציר וצנור שנשברו בפטיש, בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, והא דלר' יהודה אסור לתקנן בפטיש הוא משום דהוא כלי אומנות, וכמש"כ כן תוס' הרא"ש ותלמיד הרי"מ שם, והרי דלר' יוסי הותר בדבר האבד אף מעשה אומן כדרכו.

יט] **אך** אכתי יש להעיר בזה, דכיון דטעינת קורה וכו' אינם מעשה אומן, מהיכא פשיטא להגמ' לעיל דשרי ר' יוסי אף במעשה אומן בלא שינוי.

**ולמש"נ** ניחא, דכיון דעיקר דינא דר' יוסי הוא דין בחיוב דבדבר האבד אין להצריך לשנות, ע"כ מכח זה יש להתיר אף במעשה אומן בלא שינוי, דאף אם ראוי לאסור במעשה אומן כדרכו, מ"מ דינא הוא דבדבר האבד אין מצריכין אותו לשנות.

**ח**

כ] **עוד** יש להוסיף בזה, דהנה בעיקר הא דפריך לקמן בהא דלא ידוש בפרות מהא דלר' יוסי ל"ב שינוי בדבר האבד, צ"ב, שהרי עיקר ההיתר התם אי"ז משום דבר האבד, אלא משום צורך אוכ"נ, כאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן בהל' חוה"מ והרא"ש בסימן י"ז והריטב"א לעיל ה' א', וא"כ מה ענין זה לפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אי בעי שינוי בדבר האבד,[[18]](#footnote-18) ועמש"כ בזה בזה הנהר שלום בסימן תקל"ז סק"ה, והנשמ"א בכלל ק"ח סק"א, והקר"א לקמן י"ב א'.[[19]](#footnote-19)

כא] **ולמש"נ** יש לפרש בזה דאף דלכו"ע הותרה מלאכת אוכ"נ כדרכה, מ"מ שפיר י"ל דלא ידוש בפרות משום דאוושא מילתא, ואף מלאכת אוכ"נ לא הותרה היכא דאוושא מילתא, אלא דלדעת ר' יוסי דדינא הוא בדבר האבד דאין מצריכין אותו לשנות, כ"ש דבמלאכה לצורך אוכ"נ דעדיפא מינה אין מצריכין אותו לשנות, וע"כ אף דאוושא מילתא מ"מ אין לאסור עליו לדוש כדרכו, אך לדעת ר' יהודה דליכא דין בחיוב דאין מצריכין אותו לשנות, הרי דהגם דהתירא דאוכ"נ מועיל להתיר מלאכה כדרכה, מ"מ שפיר י"ל דאסור לדוש בפרות משום דאוושא מילתא, ודו"ק.

כב] **ועמש"נ** עוד בסימן י"ג לפרש לפמש"נ לסוגיית הגמ' לעיל בע"א בדין הציר והצנור שנשתברו.

1. ואמנם נחלקו הראשונים בזה, דדעת התוס' הרא"ש ותלמיד הרי"מ דהיינו דעיקר הא דקאמר ר' יהודה דאינו טוען אלא קורה ראשונה ואסור לגמור, הוא משום דבעי שינוי, וזהו השינוי דאינו גומר מלאכת המסיקה, וכ"כ הריטב"א בתי' קמא, - אך בשם אחרים כתב דלעולם עיקר הפלוגתא דר' יוסי ור' יהודה היא פלוגתא אחרינא אם התירו לו לגמור, אלא דמלבד זה פליגי עוד, דר' יוסי קאמר דזולף וכו' כדרכו, ומשמע דשמעי' לר' יהודה דלא התיר בדבר האבד כדרכו, וכ"כ המאירי. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש להוסיף, שהרי לדעת ר' יוסי דהותר מלאכה לצורך דבר האבד בלא שינוי, היינו אף במעשה אומן, כאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל בע"א בדין קול הפטיש, וכ"כ התוס' לעיל י' א' (ד"ה ההדיוט תופר כדרכו), והרי דדבר האבד מהני להתיר טפי מצורך המועד, וע"כ מסתברא מילתא דאף לר' יהודה דפליג עלי' ולא הותרה מלאכה לצורך דבר האבד בלא שינוי, מ"מ לא חמיר דין מלאכה לצורך דבר האבד מדין מלאכה לצורך המועד, וא"כ הדין נותן להתיר במעשה הדיוט כדרכו. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיי"ש בהערה שנתבאר להוסיף בזה, דלמש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דעיקר הא דבעי ר' יהודה שינוי בדבר האבד הוא משום דשמא יערים ויכוין מלאכת במועד, ונתבאר להלן סק"?, הרי דגם בצורך המועד יש לחוש להערמה זו ויש להצריך לשנות, ובע"כ דהא דההדיוט תופר כדרכו הוא משום דאי"ז כדרך המלאכה, אך עיי"ש שנתבאר דאם משום טעם זה, הרי דכ"ז הוא לדעת ר' יהודה, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוסי דשרי בדבר האבד כדרכו, ה"נ הי' לנו להתיר במעשה הדיוט אף כשהוא כדרך המלאכה, ואי"ז מתישב בד' התוס' לעיל י' א' דפשיטא להו דאין להתיר בסירוג המטות בלא שינוי. [↑](#footnote-ref-3)
4. ושמא י"ל דאף דלדעת ר' יוסי עדיף התירא דדבר האבד מהתירא דצורך המועד, דהתירא דדבר האבד מהני להתיר אף במעשה אומן כדרכו, מ"מ לדעת ר' יהודה עדיף התירא דצורך המועד מהתירא דדבר האבד, דהתירא דצורך המועד מועיל להתיר מעשה הדיוט כדרכו, והתירא דדבר האבד אינו מועיל להתיר אף מעשה הדיוט אלא ע"י שינוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכ"נ גם בד' הר"י מלוניל לקמן י"ג ב' בדין חיפוי הקציעות דהא דבעי ר' יהודה שינוי הוא היכא דאיכא טירחא יתירא. [↑](#footnote-ref-5)
6. וי"ל בזה, למש"נ להלן סק"? מד' רש"י דלא הצריך ר' יהודה שינוי בדבר האבד אלא היכא דאפשר, ולפ"ז י"ל דבהשקאת בית השלחין א"א לעשות ע"י שינוי, וע"כ הותר להשקות כדרכו, וצ"ל כן למש"נ לעיל סק"ב בדעת התוס' דאסר ר' יהודה בדבר האבד אף במעשה הדיוט כדרכו כשדרך המלאכה בכך, ולפ"ז בע"כ דהא דשרי ר' יהודה בהשקאת בית השלחין הוא משום דא"א לעשות ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואך שנחלקו הרמב"ן והרא"ש בביאור החשש דיערים, דהרמב"ן כתב דהיינו דשמא יהפוך זיתיו ויטעון ויאמר זיתיו הפוכין היו, והרא"ש כתב דהוא שמא יבא לכוין מלאכתו במועד.

   והנה בירושלמי שם מבו' דהא דבזריעת שדה שרי ר' יהודה אף דהוא הפסד מועט, הוא משום דבזה ליכא למיחש להערמה, ולפ"ד הרמב"ן הוא מתפרש בפשוטו דהתם לא שייכא כלל הערמה זו, אך למש"כ הרא"ש דחשש ההערמה הוא שיכוין מלאכתו במועד, צ"ב מ"ט בזריעת שדה ליכא למיחש להכי, - וצ"ל דכל הא דאסרו מכח זה הוא דומיא דזיתיו לגוף שהתירו לו לטעון קורה ראשונה, ולא התירו לו לגמור משום החשש שיערים, אך בזריעת שדה שלא התירו לו מידי אחריני, לא אסרו עליו לזרוע משום החשש שיערים. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואמנם בד' התוס' הרא"ש יש מקום לומר דלעולם לדעת תלמודין טעמא דר' יהודה הוא משום דבעי שינוי, ולא הביא מד' הירושלמי אלא להוכיח דתרוייהו מודו דאיכא פסידא אם לא יטעון קורה שני', אך בד' הרמב"ן מבו' שנקט כן גם בדעת תלמודין דטעמא דר' יהודה הוא משום חשש הערמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
9. והעירוני דבד' הנשמ"א בכלל ק"ח סק"א מבו' דאם הא דלא ידוש בפרות הוא משום דבעי שינוי, הרי דאף בשאר מלאכות לא הותר לעשותן כדרכו, ואמנם כתב שם דהיינו רק כשאפשר לשנות, וזה כמש"נ להלן מד' רש"י, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן תקל"ז סקנ"ב ובשעה"צ שם סקמ"ח, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. וי"ל עוד, ע"ד מה שמצינו במשנתינו לדעת כמה מקמאי דע"י שמשנה שאינו גומר המלאכה, הו"ל כשינוי המועיל להתיר, ונתחדש בזה דל"ב שינוי בעשיית המלאכה עצמה, ולפ"ז שמא י"ל דע"י שמשנה בדישה ה"ז מועיל להתיר לכל מלאכתו, אך לכאו' אי"ז טעם להתיר את הברירה והטחינה בלא שינוי, שהם נעשין אחר הדישה, ולכאו' ל"מ מידי מה שעשה תחילה את הדישה בשינוי. [↑](#footnote-ref-10)
11. אך בד' הגר"א בסימן תק"מ ס"ה מבו' דקצירה וטחינה הוו כמעשה אומן, ועיי"ש שהוכיח מזה דצורך אוכ"נ הותר אף במעשה אומן, אך הרמב"ן בהל' חוה"מ לא הביא מזה, ומשמע דס"ל דלא חשיבי כמעשה אומן. [↑](#footnote-ref-11)
12. והיינו דאף דודאי משכח"ל לעשות בשינוי בצורת עשייתו כעשי' בשמאל וכיו"ב, מ"מ אין להצריך שינוי זה דלי"ב שינוי בתוצאת המלאכה, כמש"כ התרוה"ד בסימן פ"ז דלא הותר האומן לתפור אף אם יאחז המחט בראשי אצבעותיו, וגם הוא מוסיף בטירחא, וכמש"כ עד"ז השעה"צ בסימן תקמ"ה סקמ"ט דכיון דעיקר איסור מלאכת חוה"מ הוא משום טורח, הרי דאדרבה בכה"ג יש יותר טורח, (וכבר כתב עד"ז השבה"ל בסימן רכ"ה בשם הר"ש משפיירא בדין כתיבת אותיות הפוכות דאם נפיש טירחא יצא שכרו בהפסדו). [↑](#footnote-ref-12)
13. וזה דלא כפירש"י שם דמעיקרא ס"ד דהא דלא ידוש בפרות הוא משום דבעי שינוי היכא דאפשר, ורק לשינויא דגמ' הא דלא ידוש בפרות הוא משום דאוושא מילתא, וכ"כ הר"ן שם. [↑](#footnote-ref-13)
14. וכ"ה מבו' גם בד' הר"ן בסוגיין, ז"ל, ור' יוסי סבר כיון שהתחיל בהיתר גומר כל מלאכתו וטוען עליהם כדרך שהוא עושה בחול "דכיון דא"א בלא"ה" ל"ב שינוי, עכ"ל, וכ"כ הכס"מ בפ"ז מיו"ט ה"ו ובב"י סימן תקל"ז סט"ו בדעת הרמב"ם שם דכל הא דשרי ר' יוסי בלא שינוי הוא היכא דאיכא פסידא, וכ"כ הט"ז בסימן תקמ"ה סק"ו בדעת הכל בו. [↑](#footnote-ref-14)
15. אך הנה ל' התוס' הרא"ש בסוגיין דר' יהודה "בעי" שינוי, ור' יוסי לא בעי שינוי, ומשמע מל' זה דעיקר דינא דר' יהודה הוא דדבר האבד אינו מועיל להתיר בלא שינוי, וכ"נ בפירש"י לקמן י"ב ב' דטעמא דר' יהודה הוא משום דבעי שינוי וטעמא דר' יוסי הוא משום דלא בעי שינוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. אך בפי' בתרא פירש דהיינו דמאן תנא דבעי שינוי בדבר האבד, דלא כר' יוסי, דאילו לר' יוסי ל"ב שינוי, וכ"כ הריטב"א לקמן שם. [↑](#footnote-ref-16)
17. והיינו דאמנם אי נימא דפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי הוא בעיקר ההיתר דדבר האבד אם הוא מועיל להתיר טירחא יתירא בלא שינוי, אי"ז ענין להא דלא ידוש בפרות דהוא משום דאוושא מילתא, - אך למש"נ דכו"ע מודו דראוי לאסור בטירחא יתירא כדרכו, והא דשרי ר' יוסי כדרכו הוא משום דדינא הוא דבדבר האבד אין מצריכין אותו לשנות, הרי דה"נ הוא כשבאנו לאסור לעשות כדרכו משום דאוושא מילתא, דלדעת ר' יוסי דינא הוא דאין מצריכין אותו לשנות. [↑](#footnote-ref-17)
18. החזו"א בסו"ס קל"ה הק' להיפך, דכל הא דל"ב ר' יוסי שינוי הוא בדבר האבד, אך במלאכה הנעשית לצורך המועד בעי שינוי, כדתנן לעיל ח' ב' ההדיוט תופר כדרכו, - וצ"ב, דהרי רק במלאכה הנעשית לצורך המועד צריך שינוי, אך במלאכה הנעשית לצורך אוכ"נ א"צ שינוי, וכמש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ ועוד מקמאי, וכ"כ המ"ב בסימן תק"מ סקי"ח. [↑](#footnote-ref-18)
19. והנה אמנם בד' הבה"ג בהל' חוה"מ מבו' דעיקר ההיתר התם הוא משום התירא דאין לו מה יאכל, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, ונתבאר במ"מ לעניני חוה"מ דף מס' 17, ולפ"ז י"ל דזהו דתלינן לה בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, וזה ניחא לדעת הסוברים דהתירא דאין לו מה יאכל הוא ע"ד התירא דדבר האבד, ונתבאר במ"מ לעניני חוה"מ דף מס' 20. [↑](#footnote-ref-19)