ערלה פרק א - הרב מאיר קאופמן
קטגוריות: ש_ס / י ערלה

בס"ד י"ד חשון ס"ט

**פרק א**

**בגדרי אילן**

א]עיין גמ' ברכות מ. לעניין אילן שברכתו פרי העץ שהקובע היכא דכי שקלת ליה לפרי ליתיה לגווזא דהדר מפיק לא מברכינן בורא פרי העץ אלא אדמה ע"כ ובביאור הגמ' מצאנו כמה ביאורים בראשונים הרא"ש ביאר שאם צריך לזורעו מחדש כל שנה זה לא אילן ולפ"ז אם לא זורעים אותו כל שנה אפילו שהגזע נופל ויוצא מחדש מהשרשים חשיב עץ אמנם המרדכי הובא בטור וכן הוא פשטות שיטת רש"י שאם כל שנה הגזע נופל וגודל גזע חדש זה נחשב ירק ובשו"ת הרדב"ז הביא מרב האי גאון שגם אם הגזע קיים אבל אם הענפים שעליהם הפירות נופלים וגודלים כל שנה מחדש זה ג"כ ירק

והנה כל זה מבואר לעניין ברכות ועיין גמ' ל"ו. שערלה וכלאים זה אותו נידון ועיין תר"י שם דמבואר שברכות זה אותו נידון כמו לעניין ערלה וכן הוא בריטב"א סוכה ל"ה. והרמ"א פסק בברכות כמרדכי אמנם יתכן שלעניין ערלה צריך להחמיר כרא"ש

ועיין רא"ש בברכות שהביא עוד תוספתא שאם עליו יוצא מעיקרו מין ירק ואם לא זה אילן ולרא"ש הכוונה שזה עוד סימן שגם אם לא צריך לזורעו כל שנה מחדש אבל אם הפירות יוצאים מעיקרו ולא מהגזע זה ירק

והנה בירושלמי מעשרות פ"ד לגירסת הגר"א מבואר שכרוב אפילו שעליו עולים מגזעו אבל זה ירק וביאר שכל הסימנים על דבר שיש בו ספק ולא דבר שתכונתו הוא כירק

ועיין שו"ת הרדב"ז שדן לעניין חצילים וכתב שאם הוא מוציא פירות כבר בשנה הראשונה לזריעתו זה ירק ועיין משפטי ארץ שהביא עוד סימן שאם בכל שנה הפירות פחות טובים זה גם סימן של ירק אמנם הרדב"ז כתב שזה המציאות בקני סוכר ולא כתב מטעם זה להתיר אלא שזה עץ ולא פרי וכן הראשונים שדנו שברכתו העץ לכאורא לא ס"ל שמה שזה יותר גרוע זה סיבה להחשיבו ירק ואולי לעניין ברכה שאני ועיין חזו"א שאם הוא לא מוציא פירות יותר מארבע שנים אין בזה ערלה וצ"ע בכ"ז

**משנה א**

**בגדר סייג וקורות**

א]מבואר במתניתין דבנוטע לסייג ולקורות פטור דהיינו שאין דעתו להשתמש כלל בפירות אמנם בירושלמי הלשון לענין מעשר המשמר פירותיו לעצים ובפשוטו זה אותו אופן של ערלה ומבואר שאפילו שדעתו לשורפם אם העץ אבל כיון שאין מטרתו לאכילה פטור

והנה הרא"ש והרע"ב כתבו שאין עיקר נטיעתו למאכל ומשמע שאפילו שיתכן שיאכל אבל זה לא סיבת הנטיעה ועיין חזו"א שהוסיף שיאכל רק אכילה ארעית ושגם בעלמא אינו מחשיב הפירות אמנם לשון הרמב"ם והשו"ע משמע שאין דעתו לאכול הפירות כלל ועיין חזו"א שנקט להחמיר בזה

**ביאור נידון הירושלמי בנוטע אתרוג למצווה**

ב]והנה הירושלמי דן לעניין אתרוג שנטעו למצווה ובתחילה דן מצד עצם הכונה שזה סיבה לפטור וביאר החזו"א שזה גם אם יאכל הפירות אחרי זה ועל זה מסיק הירושלמי לפטור ואחרי זה הירושלמי דן עדיין שזה יפטר מצד שזה כמו משמר פירותיו לעצים דהיינו שהרי עץ זה לא עומד לאכילה והירושלמי אומר שני סיבות לחייב א.שכל הפטור שמצאנו כשאין דעתו לפירות כלל אבל אם דעתו לפירות אין פטור זה וקשה הרי במשמר לשרוף אפילו ששורף הפירות פטור וביאר החזו"א ששם אין לו ענין בפרי בתור חומרו המיוחד אלא בתור עץ וצ"ב הרי המיעוט מהלשון עץ מאכל וזה לא עץ מאכל וצ"ל שכל שדעתו להשתמש בפרי כתכונתו המיוחדת והוא בעצמו מאכל חשיב עץ מאכל וברדב"ז הובא בגליון רעק"א חידש שפרי שעומד תמיד למאכל של חולים דהיינו לרפואה אין לזה שם מאכל והוא חידוש דהרי זה נאכל דרך אכילה ויש בן הנאה

ב.שכיון שהתורה אמרה לקחת פרי א"כ עצם הנטיעה לצורך המצוה זה לא הפקעה מהשם פרי וצ"ב אבל המיעוט מהלשון עץ מאכל וצ"ל שהכוונה שהוא לא למאכל ולא דבר שהוא שם פרי והנה צ"ב האם סיבה זו היא גם לעניין תרו"מ דהרי רוב האתרוגים היום הם למצוה ובפשוטו כמו שפה דורשים שתלוי בשם פרי והרי גם בתרו"מ כתוב פרי אמנם הרי תבלין מבואר שפטור מתרו"מ כי זה לא שימוש של אכילה אפילו שחשיב פרי וכדחזינן לעניין ברכת הריח שמברכים על זה הנותן ריח טוב בפירות ולכאורא מבואר מזה שכאן לא הקובע שם פרי וצ"ע

ובירושלמי שם דן בנוטע לשמן למנורה האם חייב או פטור וביאר החזו"א שלטעם השני זה לא סיבה לחייב אמנם לטעם הראשון זה סיבה לפטור ולכאורא זה כוונת הירושלמי לחייב מצד הטעם הראשון כי כאן רוצה לצורך הפרי לשמן ולכן פסק הר"מ לחייב ובפשוטו כוונת הירושלמי שאם היה דין שלצורך מצוה זה סיבה לפטור גם כאן זה היה סיבה לפטור ובפשוטו לפ"ז בנוטע להריח הפרי כיון שצריך לזה דוקא החומר של הפרי זה לא סיבה לפטור וכן בנוטע לרפואה וכן בנוטע לנוי מיופי הפירות יהיה חייב וצ"ע

**בדין לסייג האם צריך ניכר**

ג]בפשוטו מבואר בירושלמי שכל הדין לסייג רק אם זה ניכר בעץ כגון בלקורות שהוא משפה ולסיג שזה במקום שצריך סייג או בפירצה והעתיקוהו הרא"ש והר"ש והטושו"ע להלכה אמנם הרמב"ם השמיט דבר זה והחזו"א נקט שזה דין דאוריתא וצ"ע א"כ מה שחותך הקורות הרי זה אחרי שגדל הפירות בפשוטו ועוד איך פעולה אחרי זה תתיר והמנח"ח נקט שזה דין דרבנן והנה בנוטע למצוה צ"ע הרי אין בזה היכר ומה נידון הירושלמי ואם נימא שזה דרבנן א"כ יתכן שהירושלמי דן שזה יהיה מדאוריתא אמנם לחזו"א צ"ע ויתכן שהרי בסוג עץ שלא עומד לאכילה מבואר בירושלמי שלא צריך היכר ויתכן שאתרוג זה מצוי שלפי הענין לא עומד לאכילה אלא למצווה ובפרט אם נימא שכל שעיקר נטיעתו לצורך המצווה זה סיבה לפטור

**בדין מעשר במשמר פירותיו לעצים**

ד]עיין ירושלמי שדן לעניין מעשר במשמר פירותיו לעצים האם חייב במעשר ומבואר שנחלקו בזה אמוראים ומביא ראיה מהדין של נוטע כרוב לזרע דהיינו כדי לחכות שיקשו ולזורעם שאם אין סברא של בטלה דעתו הוא חייב והנה הירושלמי לא ביאר מה דעת החולק והנה קשה עוד דהרי הגמ' בעירובין אומרת שהזורע ירק לאכול רק את זרעו בכל אופן הכל חייב וביאר החזו"א שזה וודאי אם זורע סתם לא כדי להשתמש לא נפקע מזה שם אוכל וודאי שזה חייב וזה וודאי שאם נוטע למטרה חשובה כגון כרוב לזרע זה נפטר והמחלוקת בפירות לעצים שזה וודאי בזבוז העצים האם נחשב כמו לא להשתמש שזה לא מפקיע מזה שם אוכל או שגם זה שימוש שמפקיע שם אוכל

והנה מבואר ברמב"ן בע"ז שהזורע אוכל לבהמה זה פטור ממעשר וזה כמבואר כאן בירושלמי לעניין כרוב והנה ברמב"ן שם מבואר שאפילו אם לאחר קצירה יחליט שזה לאכילה זה יתחייב וצ"ע שכאן הירושלמי שפוטר כרוב מפורש שהוא קצרו ירק ובפשוטו שזה לאכילה וצ"ל שרוצה למוכרו או להאכילו לבהמה או שאר שימוש שמצד זה הוא לא מתחייב במעשר ועיין מעשרות סימן ב' מה שכתבנו בזה

**בדין עירוב מחשבת מאכל וסייג**

ה]מבואר בירושלמי שאם נטע לסייג ושינה דעתו תוך שני ערלה זה מתחייב ובפשוטו זה מכאן ולהבא ובגדלו פירות והוסיפו הגר"א נקט שבזה נסתפק הירושלמי האם הכל מותר או שמה שנוסף אסור והחזו"א נקט שזה כמו זקנה בילדה שוודאי אסור אלא הנידון מה שחנט בשנה השלישית והוא התחרט בשנה הרביעית על פירות ששיכים לשלישית האם מה שיגדל אחרי זה יאסר או לא ועיין רמב"ם שכתב הטעם כי מעורב כאן מחשבת חיוב וצ"ע מה צריך להגיע הרי כיון שעכשיו זה למאכל זה סיבה לאיסור וצ"ל שהגדרת התורה ששלשת השנים הראשונות הם כדבר אחד וצריך לדון האם זה עץ מאכל או לא ואם חושב חלק כן או חלק לא נחשב שמעורב בעץ שם של מאכל ועיין חזו"א שזה לאו דוקא השנים הראשונות אלא גם אם חושב בתחילה שלאחר עשר שנים זה יהיה לאוכל וע"ש שביאר כן הירושלמי

וע"ש בירושלמי שדן לעניין רבעי בחשב בשנה הרביעית ונקט שוודאי לא מתחייב שכל שאין ערלה אין רבעי אמנם בחשב לאחר שנה נסתפק הירושלמי כיון שלא בכל השנים נהג ערלה והרמב"ם נקט להחמיר

**בדין שורש פטור פוטר**

ו]עיין ירושלמי דבפשוטו מבואר שאילן שיש לו חלק השורשים בא"י וחלק בחו"ל שיש לו דין ערלת חו"ל מצד שורש פטור פוטר דהיינו שכל שהיניקה מכח שחלקו פטור זה פטור וכן מבואר לקמן בירושלמי במ"ב באו לא"י והיה נטוע רק שורש קטן אפילו שנוסף עוד הרבה שורשים הוא פטור דיש כאן גם שורש פטור אמנם בהקדש וסייג כיון שגם ההקדש ע"י פדיון או הסייג ע"י שינוי דעה מתחייב לכן אין פטור שפוטר ועיין לקמן

**משנה ב**

**בדברי הירושלמי בנטיעת חו"ל**

א]עיין ירושלמי דהיה אמורא שהביא נטיעות מחו"ל והירושלמי אומר שאיכא מאן דאמר להרויח שנים ואיכא מאן דאמר להורויח רבעי ובגר"א ביאר שהראשון ס"ל שאם שנה ראשונה זה לא ערלה אין דין ערלה גם בשאר שנים והחולק ס"ל שאם שנה אחת זה לא ערלה אין דין רבעי אמנם החזו"א ביאר שזה וודאי שאם אין ערלה שנה אחת זה לא פוטר מערלה אלא שנחלקו האם זה פוטר מרבעי ולפ"ז המאן דאמר הראשון שאמר לחשכו שנים הכונה שהשנים התחילו מחו"ל והנה לכאורא כל הרווח בכל זה שיהיה לזה דין ערלה ורבעי של חו"ל אבל אין סברא שלא יהיה ערלה כלל דא"י זה לא גרע מחו"ל וצ"ע לשון הגר"א שפטור לגמרי ועיין בזה בחזו"א ובחידושי הגר"ש רוזובסקי על קידושין סימן ב'

**בראית הרא"ש ממתניתין שערלה נוהג בעכו"ם**

ב]עיין שו"ת הרא"ש שכתב שבשל עכו"ם נוהג ערלה ואין בזה הדין שיש קנין לעכו"ם להפקיע וכו' וביאר שני טעמים או כי אין על זה פסוק או כיון שזה נוהג גם בשל עכו"ם א"כ לא שייך בזה יש קנין והוכיח דבר זה דהמשנה אומרת שמה שעכו"ם נטעו קודם שבאו לארץ פטור ומבואר שמה שנטעו אחרי שבאו לארץ חייבים אפילו שנטעו בשלהם ועיין חידושי הגר"ש רוזובסקי קידושין סימן ב' שהקשה שמדובר שהישראל קנה אחרי זה הקרקע וכה"ג חייב אבל אם כל השלש השנים זה של העכו"ם באמת חייב ובפשוטו מבואר שכיון שהנטיעה בפטור זה לא מתחיב אחרי זה ואין זה דומה לסיג שזה רק מצד מחשבתו ולפ"ז לכאורא ה"ה חו"ל וצ"ע

**בדין ערלה בזמן הזה**

ג]מבואר במשנה שערלה נוהג גם קודם כיבוש וחילוק דהינו אפילו שלא היה קדושת א"י ועיין חזו"א שלפ"ז אפילו אם היום אין קדושת א"י אבל יהיה חיוב דאוריתא בערלה אמנם יש ראשונים ביבמות דמבואר בדבריהם שאין ערלה בזה"ז אם אין קדושת א"י ועיין חזו"א שלדעת הרמב"ם שקדושת הארץ לא בטלה ורק שתרו"מ בזה"ז דרבנן כיון שאין רוב יושביה עליה שאין כזה הלכה לעניין ערלה וודאי שזה חייב מדאוריתא

**בביאור דין הנוטע לרבים**

ד]בביאור הנוטע לרבים בגמ' בפסחים מבואר שנוטע בתוך שלו לצורך רבים אמנם בירושלמי מבואר שמדובר כגון ירושלים אם לא נתחלקה לשבטים ונחלקו האם כה"ג נחשב ונטעתם משמע ליחיד וזה לא יחיד או שזה עדיין כמו שותפים והירושלמי שואל סתירה שלעניין נגעים מצאנו שר' יהודה מחייב ולא ממעט והירושלמי עונה או ששם זה רביה ופה מה שהוא סובר או שיש בריתא שבאמת רק ברה"ר ר"י פוטר ומבואר שחלוק ירושלים אם לא נתחלקה לשבטים מרה"ר ועיין חזו"א שנתקשה בזה

וברמב"ם כתב בדין נוטע לרבים בשלו ומשמע דברה"ר אין זה נאסר וכן בדין עולה מאליו כתב בשלו ומבואר דברה"ר כה"ג זה מותר וכן ברא"ש כתב על הנוטע לרבים שזה בשלו ומשמע שנקטו שדין הירושלמי מוסכם ועיין חזו"א שנקט שזה מצד שזה עומד להיעקר אבל אם זה עומד לשימוש הרבים כה"ג זה באמת נאסר וצ"ע שאין זה במשמעות הדברים וע"ש עוד שברה"ר אין זה גדר הפקר לרבים דכל אחד יכול לזכות אלא שהוא נתון לרבים אלא שכתב שזה לא כמו שותפין ע"ש וצ"ע הגדרים בזה

**בדין עציץ שאינו נקוב**

ה]מבואר כאן בירושלמי ובראשונים שזה וודאי שלא נוהג מדאוריתא דין ערלה בעציץ שאינו נקוב ובפשוטו באינו נקוב לא נוהג בכלל כמו שמבואר שכלאי הכרם לא נאסר באינו נקוב אמנם החזו"א נקט שזה נאסר וצ"ע

והנה בנטעו בעציץ שאינו נקוב והעבירו לנקוב או לקרקע עיין חזו"א שדן שמונים את השלש השנים מהתחלה שזה אותו נטיעה וע"ש שיתכן שאפילו אם כה"ג מונים מאז שזה בקרקע אבל אם היה בנקוב והעבירוהו לאינו נקוב וחזרו והביאוהו לנקוב כה"ג וודאי מונים מהתחלה ולא הכריע בזה ועיין בתוספתא לגירסת הגר"א שמבואר שגם כה"ג צריך לחזור ולמנות וצ"ע בזה ולכאורא אין כאן סברות מוכרחות להקל

**משנה ג-ד**

**שיטת הרשב"א והרא"ש בדין יכול לחיות ובחידוש החזו"א**

א]עיין שו"ת הרשב"א דדן מהו השיעור דיכול לחיות וכתב דאין לומר שזה שלש שנים דהרי הגמ' בב"מ דנה דאדם דנעקר העץ משדהו וניטע בחצר של אדם אחר דבשני ערלה יחלוקו ועד כמה שזה יכול לחיות מכח בעל האילן לבד אין סיבה שזה יהיה לבעל השדה ולכן כתב שהשיעור הוא כמה ימים אמנם אחרי זה הקשה מהתוספתא והניח בצ"ע וע"ש שכתב לעניין אם נשאר שורש כסלע של מיתון שוודאי אינו יכול לחיות מכח זה ורק שזה סברא שעדיין הנטיעה הקודמת קיימת אמנם הרא"ש והרמב"ם כתבו דגם שם זהו שיעור שיכול לחיות ועיין חזו"א כתב שמשם מוכח שס"ל שלא צריך יכול לחיות שלש שנים דוודאי דע"י שורש קטן אינו יכול לחיות שלש שנים אלא ביאר שהשיעור הוא שעד שזה ישתרש באדמה הוא עדיין חי ולזה מועיל גם חיות קטנה והנה משמעות הרשב"א שגם כשכתב שמספיק כמה ימים כונתו שזה יותר מאשר שורש קטן דהרי בא להוכיח שהעיקר שחשיב שעדיין קיים הנטיעה הקודמת והוסיף דהרי שם זה לא יכול לחיות כלל ומשמע שכאן וודאי זה יכול לחיות קצת ומבואר שמה שכתב כמה ימים אין הכונה עד שזה ישתרש ויתכן שזה משתרש מיד אלא שזהו שיעור זמן מסוים

והנה עיין ירושלמי שהקשה על המשנה ועשאו בעפר שהכונה שכיסה את זה בעפר שמה שייך כאן אם יכול לחיות הרי וודאי שהוא יכול לחיות עכשיו שיש עפר וביאר שהכוונה אם לא היה עפר ולכאורא לחזו"א שהשיעור הוא עד שזה ישריש א"כ גם אם יש עפר עדיין שייך שיעור זה ובפשוטו מבואר שזה וודאי כה"ג כיון שזה המשך החיות הקודמת זה משתרש מיד והשיעור אם זה היה חי לולי העפר וכן הוא לשון המשנה אם יכול לחיות ולא אם במציאות לא היה לו רגע שהוא מת וצ"ע

ועיין חזו"א דמה דהאדמה שלידו נותנת לו חיות כמו מים ולא מצד השרשה זה לא חיסרון

והנה לשון התוספתא כיצד הוא יודע אם יכול לחיות אם לא חופר לו גומא בארץ אם יכול לחיות חייב ואם לאו פטור והחזו"א ביאר לשיטתו שהכוונה אם זה יכול לחיות עד שזה משריש אמנם בפשוטו הרשב"א הבין שהכוונה שמניח את זה בתוך אדמה שהיא עצמה לא מגדלת וכה"ג רואה האם זה ממשיך לחיות ולפ"ז מבואר שצריך שזה יוכל לחיות מחמת עצמו

ועיין שבט הלוי שביאר שמה שכתב הרא"ש שבשורש קטן יכול לחיות הכוונה שמכוחו יצאו עוד שורשים וזה יחיה ולכאורא זה וודאי מספיק והרשב"א שכתב שכאן אין זה יכול לחיות הכונה שגם את זה אין כאן

**משנה ה**

**בישוב הראשונים באופן דהרכבה והברכה נוהג בהם ערלה**

א]הקשו הראשונים דבתו"כ מבואר מיעוט שמבריך ומרכיב מותר ומאידך מבואר בגמ' בר"ה אחד המבריך ואחד המרכיב שלושים יום לפני ר"ה עלתה לו שנה ומבואר שזה סיבה לאיסור ערלה ונאמרו בזה כמה ישובים בראשונים ונבארם בס"ד

א.עיין ר"ן שעל מבריך ישב שאם זה עדיין מחובר זה בטל אמנם בקצצו מהאילן זה מתחייב שאפילו שצורת הנטיעה היתה אם חיבורו לאילן הקודם זה נטיעה שמחייבת בערלה עוד יישב שמדובר שזה לא יונק מהאילן וכה"ג מונים מהזמן שיונקת מעצמה ועל מרכיב יישב שאם מרכיב באילן של סייג כה"ג מונים שנת ערלה מצד עצמו ולא מצד האילן הקודם או אם הרכיב באילן סרק והנה לשונו שהיא לא בטלה ומונים משעת ההרכבה אמנם ברמב"ן מפורש לא כך וכן הר"ן בסופו לעניין סרק הביא את לשון הירושלמי משעת נטיעה שהכונה של הסרק ועיין רשב"א שכתב כר"ן אמנם בריטב"א כתב מפורש שבשני דוגמאות אלו מונים משעת ההרכבה אלא שכל זה אם הרכיב בסייג בזמן שהיא ילדה ע"ש

ב.עיין רמב"ם שכתב שמרכיב מדובר שמרכיב מאילן לאילן וכל זמן שזה מחובר לקודם לא מונים שנת ערלה וכן מבריך אמנם כשקצצו מונים שנת ערלה והנה כפשוטו זה תמוה דהרי פסק שילדה שסיבכה בזקינה לא מונים שנת ערלה וצ"ל כמו שביאר הגר"א ועוד אחרונים שהרכיב זקנה בילדה וברגע שקצצו הוא נהיה כילדה והחידוש שאפילו שהוא מאילן של זקנה צריך למנות בו שנות ערלה ועיין ביאור הגר"א שהקשה שהרי הקציצה יוצר מצב שהוא יונק מהילדה וא"כ כה"ג גם כשהוא מחובר לילדה אם הוא יונק מהילדה הוא כילדה וכמו שלקולא זה עוזר ועיין חזו"א שהיה מקום לומר שכאן כיון שנשאר לו יניקה מהזקן יש פה ההלכה של שורש פטור פוטר ואע"ג שבהרכבה רגילה אין כזה הלכה כל זה כשדנים שזה יתיחס למקום שזה לא הוא עצמו אבל כאן שזה עיקר יניקתו אמרינן שורש פטור פוטר ועיין עוד לשון הרמב"ן שבאילן גמור אפילו אם הוא הורכב באילן אחר אינו מתיחס לשם ומשמע גם אם יונק משם

**בביאור סוגית הגמ' סוטה מ"ג:**

ב]עיין גמ' סוטה מ"ג: דבמשנה מבואר שמרכיב ומבריך חוזר מעורכי המלחמה ובבריתא מבואר שמזה שכתוב ולא חללו ולא ולא חילל שלא חוזרים והגמ' עונה שמדובר שהיה הרכבת איסור והגמ' שואלת בהרכבת היתר שחוזר איך מדובר אם זה ילדה בילדה הרי הוא חוזר בגלל הראשון ואם זה בזקינה הרי לא מונים לו שנת ערלה ולכאורא הכונה שכיון שהתורה אמרה ולא חיללו א"כ גם ללא שום יתור אין שום סיבה שיחזרו בשבילו והגמ' עונה כגון שהרכיבו באילן סייג שמצד הראשון אין דין ערלה ומצד התוספת יש ערלה ולכאורא הכוונה שהבריתא שלא חוזרים כשהרכיב בסייג של מין אחר שזה איסור

והגמ' עונה עוד תשובה שזה במרכיב אילן בירק וכמאן דאמר שמותר ולכאורא הכוונה שלפ"ז הברייתא שלא חוזר כמ"ד שאסור כה"ג ובאמת לולי האיסור היה חוזר כי הרכיבו בירק עוד עונה הגמ' שראב"י לעניין כרם אומר דוקא בצורה של כרם ה"ה נטע דוקא בצורה של נטיעה גמורה ועיין ריב"ש דבפשוטו הכוונה שבאמת יש בזה ערלה אלא שכאן יש מיעוט מיוחד מצד נטע וצ"ע למה צריך הפסוק ולא חיללו ולא מספיק הפסוק נטע וביאר שרק בגלל הפסוק ולא חיללו דורשים הפסוק נטע אמנם הביא שהרמב"ן ס"ל שגם בערלה זה לא נוהג וביאר הריב"ש שלומדים מכאן לכל מקום אמנם בחידושי הרמב"ן כתב שזה וודאי המיעוט נטע כמו שכאן זה סיבה למעט ה"ה בערלה ובאמת אין כאן שום יתור אלא זה משמעות הפסוק ומשמע שלא גרס ולא חיללו וצ"ע ובחזו"א ביאר שלולי ריבוי הייתי אומר שהלשון חיללו זה שיעור זמן של העץ וזה לא קשור האם היה דין חילול בפועל ע"ש

והנה הגמ' רק יישבה על מרכיב וצ"ע מה התשובה על מבריך ולכאורא שם לא שייך לומר באיסור דהרי המקרה שזה סיבה למנין זה כשחתכו אותו ובהכרח צ"ל ששם זה לא מצד איסור אלא שבמקרה שזה מחובר לא מונים לו והבריתא הביאה את זה אגב וכן הוא בחזו"א וצ"ע

**בביאור דין סיפוק ובטעם דאין כאן פטור דשורש פטור פוטר**

ג]מבואר במשנה שסיפוק הגפנים וכו' ובביאור משנתינו הרא"ש ביאר שזה הברכה רגילה אלא דבגפנים קוראים לזה סיפוק ולפ"ז מבואר במשנתינו מפורש שגם כה"ג שעיקרו מאילן מסוים בכל אופן לר"מ אם הוא יונק מהחיבור לאדמה צריך למנות מחדש אמנם הר"ש ביאר שהכוונה שהוא לקח יחור והרכיבו בעץ וגם חזר והבריכו באדמה ולפ"ז היה מקום לומר שרק כה"ג שהעץ הוא גם לא חיבורו הטבעי לכן אם עיקר יניקתו מהאדמה לכן הוא משתייך לאדמה אבל באופן דהרא"ש שזה הברכה רגילה כה"ג תמיד הוא מתיחס לעיקר גידולו אמנם מפורש ברמב"ן ר"ן וריטב"א ורשב"א בר"ה שגם כה"ג אם יהיה עיקר היניקה מהאדמה שיודעים ע"י הענפים ימנו כנטיעה חדשה

וברמב"ם ביאר שמדובר שהיה אילן נטוע באדמה והרכיבו באילן שלידו וכה"ג אם עיקר יניקתו מהאילן שלידו חשיב שהוא שייך לאילן שלידו ולפ"ז מבואר שגם כה"ג שקדם יניקת הילדה וכן שזה חיבור לאדמה בכל אופן זה סיבה ליחסו לאילן אחר ולהתירו וכן מבואר בר"מ שזה סיבה לאיסור

והנה בר"ש הביא דבירושלמי דנו האם בהשריש באדמה ואחרי זה הרכיבוהו באילן האם יכול לחול היתר והירושלמי דן להוכיח ממשנתינו שהרי אולי זה הושרש באדמה לפני שזה הורכב באילן והירושלמי דוחה שהדרך שזה מורכב קודם עוד דוחה הירושלמי ששורשים אין בהם ממש וביאר הר"ש שכאן שיש רק שורשים באדמה כה"ג ההרכבה היא עדיפה ומבואר לפ"ז שנידון הירושלמי היה גם על מקום שזה אילן גמור אלא שיתכן שלמסקנא לא קי"ל כן והרמב"ן כתב שכה"ג שזה נטוע ממש וודאי שזה עיקר האילן וכוונתו אפילו אם יהיה עיקר היניקה מהמורכב דהרי אם לא כן בין כה לא מונים ממנו וע"ש ראיתו וצ"ע והחזו"א נקט להקל בזה וצ"ע

והנה בהא דמבואר כאן שהברכה אם עיקר יניקתו מהאדמה זה נאסר צ"ע למה לא נימא שורש פטור פוטר כדאמרינן בירושלמי לעניין שורש בחו"ל או שורש קודם שבאו ישראל לארץ ובפשוטו הביאור שרק אם זה אותו מקום יניקה כה"ג כל שחלקו בפטור זה פוטר אבל אם זה שני מקומות יניקה כה"ג דנים מהו המקום העיקרי ואין דין שורש פטור אמנם היה מקום לומר שרק כשאחד הוא באדמה ואחד לא באדמה כה"ג כל ששל האדמה הוא העיקרי זה נחשב שזהו מקומו והשאר זה רק כמו השקאה חיצונית אבל הפוך באמת יהיה דין שורש פטור

והנה בהא דמבואר ברמב"ם לפי פירושו במשנתינו דאפילו אם זה אילן זקן והורכב באילן ילדה דלר"מ אם עיקר יניקתו מהילדה מונים מהילדה וה"ה לדידן כמבואר בירושלמי מבואר דלא כנ"ל אלא שגם כה"ג אין את ההלכה של שורש פטור דכל שזה בשני מקומות זה מיחסו למקום אחר ועיין ביאור הגר"א שגם נקט כך לדינא ויש שנקטו שזה רק על האילן שבינהם וכן ראיתי במכתב מהגרצ"פ שהובא במשפטי ארץ שהביא כן מהמאירי וצ"ע אמנם זה וודאי דבר"מ כאן בפיה"מ מבואר כגר"א

והנה בהברכה בקרקע מבואר בראשונים שברגע שזה ניתק מחיבורו הראשון מונים מעכשיו שנות ערלה ולא מזמן הברכתו באדמה ולא אמרינן שיש כאן שורש פטור ושזה גם יהיה סיבה לפטור אלא שיתכן שדוקא שם כי המקום השני הוא מקומו הטבעי או שזה עצמו שלדין ערלה לא היה בו סיבה לערלה לכן מונים אותו רק לישן ומעכשיו זה נטיעה חדשה משא"כ באופן דהרמב"ם וצ"ע בכל זה

**משנה ז-ח**

**בשיעור פרי לרבעי**

א]לעניין רבעי בפשוטו הזמן שחל הוא כמו ערלה שאם יש לו שם פרי יש לו רבעי ור' יוסי ס"ל שסמדר זה כבר פרי ולרבנן רק אם זה בוסר ובירושלמי מבואר שמחלוקתם בכל הפירות ולפ"ז המשנה סוף הפרק שאין מרכיבין בכפניות וכו' זה רק כר' יוסי אמנם בגמ' בפסחים מבואר שנחלקו רק בענבים זיתים וחרובין ולפ"ז בשאר פירות השיעור בסמדר והנה הרמב"ם העתיק את המשנה וחזינן שפסק כבבלי וכן נקט החזו"א אמנם השו"ע השמיט הלשון כפניות וביאר הגר"א כי פסק כירושלמי והר"ש סוף פירקין העתיק הירושלמי ולא כתב שזה דלא כבבלי

והנה לפ"ז מבואר שרבעי לא תלוי בעונת המעשרות וכן הוא מפורש בגמ' בקידושין לענין לתת מתנה רבעי שאפשר רק כשהוא סמדר לרבנן ולא אחרי אמנם עיין ר"ש ורא"ש מ"ח שביארו שמותרים ברבעי כיון שפרי אתה פודה ולא בוסר ומבואר שצריך עונת המעשרות ולפ"ז אין קדושת רבעי ועיין חזו"א שזה פלא שהוא נגד הגמ' בקידושין ובירושלמי מפורש שזה רק סברא לענין פדיון ונחלקו שם אמוראים האם זה סברא שאין חיוב לפדות או שאי אפשר אבל מפורש שיש קדושת מעשר והרמב"ם העתיק את זה לעניין פדיון אמנם לענין לתת מתנה כתב שגם בוסר אפשר דהינו שזה תלוי בעונת המעשרות וזה נגד סוגיא דקידושין שדנה לעניין לתת מתנה וגם על זה כתבה שרק סמדר לרבנן

והנה המשנה אומרת והנובלות כולם אסורות והרמב"ם ביאר שזה גם לענין רבעי אמנם הטור כתב שזה הנובלות של כל הפירות ושזה רק בערלה וזה לשיטתו כרא"ש שצריך עונת המעשרות וס"ל שסתם נובלות זה קודם עונת המעשרות ובפשוטו דעת הר"מ שלא צריך עונת המעשרות וכנ"ל אמנם הגר"א ביאר שמדובר על נובלות תמרה ששם זה נחשב עונת המעשרות ועיין מסכת מעשרות פ"א שהארכנו בדין נובלות תמרה ע"ש

**פרק ג**

**משנה ט**

**בביאור משנתינו לענין ערלת חו"ל וכלאים**

א]בביאור משנתינו עיין רש"י שביאר שיש בפרדס פירות של איסור ופירות של היתר וכה"ג בא"י אסור ובסוריא מותר ולכאורא הכונה שרק מחוץ לפרדס מותר למכור ולא בפרדס אמנם בר"ן נראה שביאר שאם העכו"ם כבר לקט מותר אבל אסור לו לומר שילקוט מהשדה ויתן לו ובחו"ל מותר אפילו לומר לו ללקוט לו ומשמע שכל ההיתר רק אם זה עדיין ספק ולא אם זה וודאי ערלה אמנם בכלאי הכרם ביאר רש"י שמותר אפילו אם רואה את העכו"ם לוקט מהכלאי הכרם והעיקר שלא הוא עצמו ילקוט את הערלה ולפ"ז מבואר שהתירו גם וודאי ועיין בר"ן שביאר כך בדעת הר"מ ונקט שדעתו לפסוק כמ"ד שבשניהם לקולא

אמנם הר"ן הביא יש מפרשים שוודאי שכל ההיתר בספק ולא בוודאי ולפ"ז ביאר שההבדל בין סוריא לחו"ל שבסוריא מותר רק חוץ לשדה ובחו"ל מותר גם בתוך השדה ובכלאים התחדש שאפילו אם רואה אותו לוקט ולא יודע אם זה מעץ כלאים או לא מותר ויתכן שהכונה שיכול לברר ולא צריך

ובדעת הרמב"ם ביאר הגר"א שמדובר שבשדה יש רק ערלה אלא שמוכר בחוץ וזה ספק האם זה משדה זו או ממקום אחר שזה לא ערלה וכה"ג בא"י אסור ובסוריא מותר ואם מוכר בשדה ויש צד שזה ממקום אחר אבל יותר מסתבר שזה משדה זו וכה"ג בסוריא אסור ובחו"ל מותר ואם רואה אותו לוקט ואחרי זה מביא לו סתם פירות שבפשוטו זה הפירות שראה קודם שהוא מלקט כה"ג בערלה אסור ובכלאי הכרם מותר ובדעת הר"מ הגר"א נקט שפסק בשניהם לחומרא ובפשוטו וכן נקט החזו"א דאדרבא הוא נקט בשניהם לקולא

**בדין מספקי להדדי**

ב]בגמ' מבואר שמספקי להדדי וברמב"ם לא העתיקו וכתב הב"י שס"ל שזה רק היתר אם זה דרבנן ולא אם זה הללמ"ס וצ"ע שעדיין לעניין כלאים היו צריכים להעתיק את זה ויתכן שכיון שהר"מ פסק כירושלמי לדמות את שניהם וכיון שבערלה אין קולא זו ה"ה בכלאים ובעיקר הדין צ"ע הרי זה שמספק הוא נהנה ועיין משפטי ארץ שהביא שהאחרונים האריכו בזה ובתוס' רי"ד כתב שבחו"ל אין איסור הנאה ולפ"ז א"ש שלא נהגו לשרוף בחו"ל