25 בדינא דריב_ק, ואם מצי לחייב שבועה על המנה הב_
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' ה' שבט תשע"ג

**א**

א] סנהדרין ד"ל., דתניא לעולם אין עדותן מצטרפת עד שיראו שניהן כאחד, ריב"ק אומר אפילו בזא"ז.

והנה כתב התשב"ץ ח"א סימן ע"ז, ז"ל, ויש לדקדק מפני מה פסלה תורה ע"א לממון, שא"א שפסלתו מפני שיש לחוש שמא הוא משקר, שא"כ לדידן דקי"ל כריב"ק וכו' דזא"ז מצטרפין, וכנהרדעי דאמרי בין הודאה אחר הודאה. ובין הודאה אחר הלואה ובין הלואה אחר הלואה ובין הלואה אחר הודאה מצטרפין, ואם יש לחוש לשקר, כ"ה דחד בלחודיה איכא למיחש, ה"נ בב' שכל א' מעיד עדות מיוחדת, ואין הצטרפותם מוציאנו מידי חשש שקרא שכל א' הוא מעיד עדות אחת, ואמאי דקא מסהיד האי לא קמסהיד האי וכו', ואי לשקרא חיישי' בחד, אפי' יבאו אלף וכלן יעידו עדות מיוחדת לא יתחזק האמת בשביל כך שלכל אחד יש לחוש לשקרא כמו באחד יחידי שאין לו מי שיצטרף עמו, וא"א לומר ג"כ דלשקרא לא חיישינן אפי' בחד משום דלא נחשדו ישראל להעיד בשקר וכו', אלא שגזרת מלך היא שלא יקום ע"א לכל עון ולכל חטאת אלא לשבועה וכו', דהא בפ' האשה שלום אמרינן בבעיא דע"א במלחמה דע"א דמהימן משום דמילתא דעבידא לאגלויי לא משקר משמע הא בעלמא חיישינן דדילמא משקר, ונראה טעמו של דבר דודאי ע"א הבא להעיד בב"ד חששא רחוקה היא לפגום בן ברית מוחזק בכשרות ששקר הוא מעיד, אבל מ"מ אפשר הוא שמעיד בשקר למען ששכור הוא, מה שאין לחשוד בזה ב' עדים כשרים וכו', וכיון שאפי' בע"א הדבר רחוק ששקר הוא מעיד ומפני אותה חששא רחוקה הוא שאין אנו מוציאין ממון בעדותו, אבל הטלנו עליו חיוב שבועה אולי יודה לדברי העד, א"כ דבר מועט מספיק לב"ד לסלק חששא זו מעל זה העד ולהעמידו על חזקתו, ולפ"ז י"ל שטעם ההצטרפות בזא"ז אפי' בהלואה אחר הלואה הוא, שזה העד הראשון חזקתו שאינו משקר, אלא שהוקשה לנו להוציא ממון על פיו מפני חשש רחוק שמא משקר הוא, וכשבא ע"א והעיד, אע"פ שעל מנה אחר העיד, אבל מ"מ חיוב ממון העיד לסייע לראשון בחיובו, ע"כ בגילוי מועט כזה החזקנוהו בכשרות וסרה מעליו אותה חששא רחוקה שהיינו חוששין לו, אבל מ"מ א"א לחייבו בשני מנים שהרי הסכימה התורה שלא לחייב ממון ע"פ ע"א, וחייבנוהו המנה הראשון שהעיד העד הראשון, ועשינו מזה השני סניפין לסלק מעל הראשון אותו חשש רחוק, עכ"ל.

והנה מבו' בד' התשב"ץ, דאם הא דע"א אינו מחייב ממון הוא מגזה"כ, כמש"כ בתוס' הרא"ש גיטין ד"י: דיש שרוצים לדקדק כן, ניחא בפשיטות הא דהלואה אחר הלואה מצטרפין, והיינו משום דשניהם מעידים על חיוב מנה, והאמינתם תורה ע"ז, ונתברר לנו ע"פ עדות זו, דהוא חייב באחת מן ההלואות, ורק משום דהא דע"א אינו מחייב ממון הוא משום חשש משקר, הוא דקשיא לי' דמ"ט עדות מיוחדת כשרה, דכל הא דבב' עדים לא חיישינן שמשקרים, הוא משום שהן מסייעין זא"ז, אך בעדות מיוחדת שאינם מסייעין זא"ז, יש לנו לחוש על כל עד שהוא משקר, וע"ז כתב התשב"ץ דכל הא דחיישינן בע"א דהוא משקר הוא חשש רחוק, וכשבא עד אחר והעיד על חיוב ממון, ה"ז מצטרף לחייב, ולכאו' המכוון בזה הוא, דכיון דחשש רחוק הוא דע"א משקר, ע"כ כל שב' עדים מעידים על חיוב ממון, אין לנו לחוש ששניהם משקרים, וע"כ מוציאין ממון עפי"ז, וכ"כ הנתיה"מ סימן קמ"ה סק"ב, אך ל' התשב"ץ לא מ' כן, דמשמעות דבריו דהשני מסייע את הראשון שלא נחוש שהראשון משקר, ומה"ט הוצרך לפרש מ"ט אינו חייב ב' מנים, וצ"ע.

ב] והנה בנתיה"מ סימן קמ"ה סק"ב כתב, ז"ל, ואין להקשות דא"כ בששה עדים שכ"א מעיד על מנה בזמן אחר, יתחייב הלוה לשלם ב' מנים כיון דאין אנו חושדין לב' עדים משקרין, דזה אינו, דכל ב' עדים הן צירוף אחד וחשבינן תמיד ב' עדים לעדות אחת, ותיכף כשב' עדים העידו על ב' מנים נגמר צירוף עדות על חיוב מנה, וכן בב' עדים השניים נגמר צירוף עדות על מנה ב', וכן בב' עדים על מנה ג', ובכל צירוף עדות חשבינן לעדות בפני עצמה וחשבינן ע"א למשקר, ולא נתקיים בכל צירוף עדות ועדות רק מנה בכדי שלא יהיו שניהם משקרין בכל עדות, עכ"ל.

ונראה בביאורו, דהנה לפמש"כ הנתיה"מ שם דטעם הא דעדות מיוחדת כשרה, הוא משום דאין חושדין ב' עדים למשקרין, צ"ע דא"כ מ"ט דמ"ד דעדות מיוחדת פסולה, ואטו פליגי בהך מילתא אם חושדין לב' עדים כמשקרים כשאין מסייעין זל"ז, וגם תיקשי, דמ"ט דמ"ד דבעדות קרקע מצטרפין ובעדות מטלטלין אינם מצטרפין.

והפשוט בזה, דכל שבא ע"א לפנינו דחיישינן שמא הוא משקר, אין עדותו מועלת כלל, ואף אינה עושה ספק, דע"א דיש לחוש שמשקר אין עדותו עדות כלל, וזהו דפליגי רבנן וריב"ק בדין עדות מיוחדת, דרבנן ס"ל דכיון דכל א' מעיד על מעשה אחר וה"ה חשוד לשקר ע"ז, אין עדותו עדות כלל, וע"כ א"א לנו לצרף ב' העדים לחייב, וריב"ק ס"ל דאף דכל א' מעיד על מעשה אחר, מ"מ כיון דאמנה בעלמא קמסהדי, ה"ה מצטרפין וחשיבי כב' עדים על חיוב מנה, וכל דיש לנו ב' עדים מצורפין על חיוב, לא אמרינן ששניהם משקרים, וע"כ מועלת עדותם לחייב ממון.

ואשר ע"כ כל שבאו ו' עדים שמעיד כל א' על מנה אחר, א"א לחייב ה' מנים, שהרי כל הא דאמרינן דב' עדים אינם משקרים, הוא רק משום דנצטרפו ב' העדים על חיוב מנה, וע"כ בו' עדים אם נבא לצרף לכולם על חיוב מנה, דמכח זה נימא דה' מהם אינם משקרים, לא יתחייב אלא מנה אחד, ואם באנו לחייבו בה' מנים, משום דכל א' הוי עדותו על מנה בפנ"ע, הרי דשוב יש לנו לחוש על כל א' שהוא משקר ואין עדותו מועלת כלל, וע"כ ל"מ אלא שיצטרפו כל ב' עדים לעדות אחת, וה"ה חייב לשלם ג' מנים.

**ב**

ג] בפסקי רי"ד בשלהי סוגיין כתב, ז"ל, ויד התובע על העליונה, אם רוצה שיתן לו הנתבע מנה א' ואינו משביעו כלום נותן לו, ואם אינו רוצה המנה אלא רוצה להשביעו על כל מנה ומנה משביעו או יתן לו שניהן וכו', עכ"ל, ובפסקי ריא"ז ובקונט' הראיות נחלק ע"ז, דאין בי"ד משביעין אותו ב' שבועות הללו, דבודאי הוא נשבע לשקר.

והנה מדברי שניהם נלמד, דאם תבע מנה אחד ושילם לו הנתבע, ל"מ תו לתבעו לישבע מכח עדים אלו, וכ"ה מבו' גם בד' הר"י מלוניל והמאירי בסוגיין, וכ"ה גם בד' הר"י אלברצלוני שהביא בעה"ת שער ס"ו ח"ב, ובד' הטוש"ע סימן ל' ס"ג, עיי"ש.

ועיי"ש בביאור הגר"א סקט"ז, ז"ל, הא לא"ה אינו נשבע כיון שנצטרפו עד לעד, כתובות פ"ח היכי סמיך כו', ומתו' קו' תוס' דשם ד"ה היכי, דאם נצרף לא תשבע, עכ"ל, והרי שנקט הגר"א בדעת התוס' בכתובות דפ"ח. דס"ל דאף אם מצרפין עדותן לחייב ממון, ה"ה חייב לישבע על המנה השני, ושלא כדעת כל הני קמאי, וכ"כ גם בכנה"ג בהגה' הטור סימן פ"ז אות ח', אך התומים סימן ל' סק"ח דחה הראי' מד' התוס', עיי"ש, וצ"ע טעם הפלוגתא בזה.

ד] והנה בטעמא דכל הני קמאי דא"א לחייב שבועה עפי"ז, י"ל בפשוטו לפ"ד הטור בסימן ל' דאף עד שנצטרף מקצת מעדותו לחיוב ממון אינו מחייב שבועה.

והנה אמנם הש"ך שם נחלק ע"ז וס"ל דשפיר מועלת עדותו לחייב שבועה, אך י"ל דהכא שאני, דהנה בטעמא דהטור כתב הב"ח שם, דהוא משום דאם ישבע כנגד הע"א, יהא נאמן בשבועתו, ותו א"א לחייבו ממון ע"פ שאר העדות, ולכאו' היינו מדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וכמש"כ כן הנתיה"מ בסימן רכ"ב סק"ג דכל שנשבע כנגד מקצת מעדות העד, בטלה כל העדות, ושו"ר שכבר כתב כן הנחל יצחק בסימן ל', עיי"ש.

ולפ"ז הרי י"ל, דגם אי נימא דלא כהטור, כ"ז הוא כשנשבע על מקצת מעדותו ואנו מחייבין ממון מכח שאר העדות, אך כל שנשבע על אותה עדות שאנו מחייבין מכח ממון, מהניא שבועתו להכחיש את העד, ותו אינו מתחייב ממון על פיו

ה] ויל"פ עוד בטעמא דהני קמאי, דהוא משום דכל שנתחייב מנה אחד ופרעו, נמצא דכל עד בפנ"ע אינו מעיד על חיוב ממון, אלא בצירוף העד השני, שהרי משום עדות כל עד לבדו אינו חייב כלום, שהרי כבר פרע מנה א', וכל כה"ג י"ל דליכא לשבועת ע"א, וזה ע"ד שנת' במק"א לדון בדין ע"א שמעיד שאמר הבעלים לך משוך וקני, ועד אחד מעיד שמשך, די"ל דאינו חייב שבועה.

ול"ד לב' עדים ע"ז וב' עדים ע"ז דמחייבין ממון, דבב' עדים דהויא נאמנות גמורה, הרי דכל כה"ג נתברר לנו שאמר לך משוך וקני ונתברר לנו שמשך, אך בע"א דאין נאמנותו נאמנות גמורה, נמצא שלא נתברר לנו אף בדרגת הנאמנות דע"א שזכה בחפץ, שהרי כל א' אינו מעיד שזכה בחפץ, ואין עדותו אלא דלפי דברי העד השני זכה בחפץ, וכל כה"ג ל"מ עדותו.

וצריך להוסיף, דמ"מ כ"ז הוא משום שנצטרפו ב' העדים לחייבו ממון, אך בלא שנצטרפו לכך, ודאי דהוא חייב לישבע על ב' המנים, ואין בידו לשלם מנה א', ודמכח זה נימא דכל עד בפנ"ע אינו מעיד על חיוב ממון, אלא דנים בכה"ג דאיכא ב' עדים על חיוב ממון, וכיון שלא פרע אלא א' מהן, ה"ה חייב שבועה על המנה השני, ורק בכה"ג שנתחייב מנה ע"פ ב' העדויות, הוא די"ל דכל עד בפנ"ע לא העיד על חיוב ממון, שהרי כבר נתחייב בתשלומין מכח עדותו, וכל חיוב הממון הוא רק משום צירוף ב' העדים, וכל כה"ג אינו חייב שבועה.

ו] אמנם באמת יש ללמוד מסוגיא ערוכה דלא כן, דהנה בכתובות דפ"ח., אמרינן בע"א מעידה שהוא פרועה, דאי פקח הוא מייתי לה לידי שבועה דאורייתא, יהיב לה כתובתה באפי חד סהדא, וסמיך סהדא קמא אסהדא בתרא ומוקים להו להנך קמאי במלוה.

והנה הרי התם, כל עד בפנ"ע אינו מעיד כלל על חיוב ממון, אלא מעיד על פירעון, דליכא ע"ז לחיוב שבועת התורה, ורק משום צירוף ב' העדים הוא דאית לן עדות ע"א לחייב שבועה, ומבו' להדיא מזה דגם עדות מצורפת מב' ע"א, מהניא לחייב שבועה.

והנה אמנם המאירי שם כתב, ז"ל, ואמר תחלה יהיב לה כתובתה באפי חד סהדא אחרינא ומוקים זוזי קמאי בהלואה בכי האי, דסמיך סהדי קמא אבתרא כלומר שהראשון שואל לשני פרע פלוני כל כתובתה לפלניתא והלא אומר הן ואח"כ הוא מעיד שמעות הראשונות הלואה היו שמכיון שנפרעה בזולתם אותם המעות הלואה היו, והק' והיכי סמיך קמא אבתרא כלומר היאך יעיד הראשון על פי העד השני והוא לא ראה הפירעון השני, עכ"ל, והרי שפירש המאירי דטעם הא דס"ד דכה"ג הוא מחייבה בשבועה דאורייתא, הוא משום דהעד הראשון סומך על העד השני שפרע בפעם השני', ועפי"ז הוא מעיד שהמעות הראשונות היו הלואה, וזהו דפריך דהיכי סמיך וכו', ולפ"ז הרי מבו' דבלא הא דסמיך סהדא קמא אבתרא, אין עדותם מחייבת שבועה, והטעם בזה הוא כמש"נ, משום דכל א' בפנ"ע אין עדותו מחייבת שבועה, ועדות מצורפת מב' ע"א, אינה מחייבת שבועה.

אך הנה ש"ר שם פירשו לפירכת הגמ' דהיכי סמיך וכו' בע"א, ולפי דבריהם מבו' דשפיר מצרפין עדות ב' העדים לחייבה שבועה.

ועיקר הך מילתא דעדות המצורפת מב' ע"א, חשיבא כעדות ע"א, מצינו כן גם בד' הרשב"א ב"ב דכ"ט., ז"ל, ונ"ל דאפי' לא דרו בהן שני שוכרין ביחד אלא זה אב"ג וזה דה"ו, ולא עוד אלא אחד אחד בכל שנה ושנה לאחר ו' עלתה לו חזקה, דקיי"ל כריב"ק דאמר עדותן מצטרפת ואפי' בעדות קרקע, עכ"ל, והובא בטור סימן ק"מ, ופירש בשעמ"ש סימן מ"ו ובהגה' לאבנ"מ שו"ת סו"ס ד', דהוא משום דג' הראשונים הוו כע"א על ג' שנים, וג' האחרונים הוו כע"א על ג' שנים, והרי דעדות המצורפת מג' עדים, חשיבא כעדות דע"א.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז הדר צ"ב דמ"ט כל שחייבנו ע"פ עדות ב' העדים מנה, תו אינו חייב לישבע על המנה השני.

ז] ומצאנו בזה דברים מפורשים בד' הראשונים בכתובות שם, דהנה בחי' הריטב"א בכתובות שם כתב, ז"ל, היכי סמיך סהדא קמא אסהדא בתרא, פרש"י ז"ל הא מה שראה זה לא ראה זה ואם תכפור על שתיהן אין כאן אלא ע"א ותשבע ותטול שלישית ונמצא מפסיד ע"כ, והק' בתוס' דא"כ אתיא קושיין דלא כהלכתא, דהא קיי"ל כריב"ק דאמר שא"צ שיראו שניהן כאחד והודאה אחר הודאה מצטרפין, וה"ה לפירעון אחר פירעון שמצטרפין למנה מיהת אם כל א' מהם מעיד על מנה, לכך פירשו היכי סמיך דהא כיון שנצטרפו שניהם למנה אליבא דריב"ק כבר עשה כל א' עדותו במה שראה ונתקבלה עדותו, והיאך יכול עוד לחזור ולהשביעו על פי ע"א מהם, עכ"ל, וכעי"ז כתב בתוס' הרא"ש שם, ז"ל, דה"פ היכי סמיך סהדא קמא לסהדא בתרא לעשות פריעה ראשונה כהלואה, דאפילו למ"ד הלואה אחר הלואה דמצטרפי משום דממ"נ אחד מנה קא מסהדי, א"כ עדות שני עדים הללו אינן כי אם פריעת כתובה אחת כאלו ראו כאחד שפרע לה כתובתה, א"כ היאך מוקי להו להנך קמאי בהלואה, עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש והריטב"א, דטעם הא דלא מחייבינן שבועה על המנה השני, הוא משום שכבר נצטרפו שניהם למנה והויא עדות שניהם על המנה הראשון, וע"כ ל"מ לחייב מכח עדותם שבועה על המנה השני, וכן נ' בד' המאירי בסוגיין, ז"ל, שעל המנה הא' נשבע וכו' ולא מצד העד האחד שהרי חייבוהו ממון, עכ"ל, וכ"ה משמעות ל' הגר"א שכתב דאינו נשבע כיון שנצטרפו עד לעד.

ח] ובטעמא דמילתא יל"פ בפשוטו, לפ"ד הנתיה"מ בסימן קמ"ה דהא דעדות מיוחדת כשרה, הוא משום דלא חיישינן שב' העדים משקרין, והנה הא דע"א מחייב שבועה, הגם דחשוד לשקר, היינו דסגי בהצד שאומר אמת לחייב שבועה, וכמש"כ התשב"ץ, ולפ"ז נמצא, דכל שחייבנו ע"פ עדות ב' העדים ממון, ונמצא דכבר נתחייב הנתבע לשלם מכח הצד דכל עד מעיד אמת, שוב א"א לנו לחייבו שבועה ע"פ עדותם, ודו"ק.

ט] ואמנם הנה לפ"ז, הרי כל הא דא"א לחייב שבועה על המנה השני, הוא רק כשחייבנוהו על פי ב' העדים לשלם מנה, אך שפיר מצינו לחייבו שבועה על ב' המנים ולא יתחייב לשלם מנה, וכמש"כ כן הרי"ד והריא"ז.

אמנם הנה מד' הרא"ש והריטב"א מ' דפליגי ע"ז, דהנה בעיקר משה"ק הראשונים בכתובות שם ע"ד רש"י, דהא קי"ל כריב"ק דהלואה אחר הלואה מצטרפת, מצינו ישוב לזה בבעה"ת שער ס"ו ח"ב, ז"ל, ולא תיקשי לך ההיא דכתובות וכו' ואקשינן עלה היכי סמיך סהדא קמא אסהדא בתרא וכו', ול"ד אהדדי, דהתם רוצה לעשות העד הראשון עד הלואה והאחרון עד פרעון, ונמצא שיכול להכחיש כל א' וא' שאינו בפנינו כ"א אחד, אבל כאן שהם ב' בפירעון שניהם מצטרפין ונפטור אותו ע"פ עדותן, עכ"ל.

וביאור הדברים הוא, דכ"ה דבהלואה אחר הלואה, אם תבעו לישבע על ב' המנים ונשבע, תו ל"מ לתבעו מנה א' ע"פ ב' העדים, כיון שכבר העמיד עדות כל עד כעדות בפנ"ע וחייב שבועה מכחה, וה"נ התם, הגם דיש ביד הבעל לצרף ב' העדים כעדי פירעון וליפטר, מ"מ כל שבא לחייבה שבועה משום שהעמיד ע"א כעד פירעון והעד השני כעד הלואה, תו אם תישבע ל"מ ליפטר מן הפירעון מכח צירוף ב' העדים, ועד"ז כתב הב"ח בסימן ל', ואך דלפי דבריו הוא מטעם אחר קצת, עיי"ש.

י] אמנם הנה מד' הרא"ש והריטב"א, שכתבו כן דכל שנצטרפו ב' העדים כעדי פירעון א"א לחייבה שבועה על פיהם, ואפ"ה הקשו ע"ד רש"י, ולא ניח"ל לפרש כן בד' רש"י, שהרי איירי התם שבא לחייבה שבועה, וכל שתשבע שוב א"א לו לצרף ב' העדים כעדי פירעון, נראה ללמוד דס"ל, דלעולם אף אם תתחייב ע"פ ב' העדים שבועה ותישבע ע"ז, אכתי מצינו לצרף ב' העדים לחיוב ממון, וע"כ לעולם לא יפסיד הבעל.

ולפ"ז הרי בע"כ דהא דס"ל דבעדות מיוחדת ל"מ מתחילה לחייבו שבועה על מנה א', ואח"כ לתבעו לשלם מנה א', וה"נ בעובדא דהתם, ל"מ לחייב האשה לישבע על מנה דהלואה, ואח"כ ליפטר ממנה ע"י ב' עדי פירעון, אי"ז משום דכל שנתחייב שבועה מכח עדות זו, תו א"א לחייבו ממון מכחה, אלא הוא משום דכיון דמן הדין עדותם מצטרפת לחיוב ממון, א"א לחייב מכחה שבועה, ולא תלי זה בדעתו, אלא כל דמן הדין עדותם מצטרפת לחיוב ממון, לא חייבה תורה בזה לחיוב שבועה, וה"נ בההיא דכתובות, כיון דמן הדין עדותם מצטרפת על הפירעון, ל"מ להעמיד שיהא ע"א על פירעון וע"א על הלואה, ולא תלי זה בדעתו.

יא] והנה בס' שער משפט סימן ל' סק"ה הביא מתשו' זכרון יוסף אהע"ז סו"ס ז' שכתב דהא דהלואה אחר הלואה מצטרפין, הוא רק כשעדיין לא נשבע הנתבע על פיו להכחישו, אבל אם כבר נשבע להכחיש העד הראשון ונפטר ממנו, שוב אין העד הבא אחריו ומעיד על הלואה אחרת מצטרף עמו לחייב את הנתבע מנה, אלא נשבע גם כנגדו ונפטר, עכ"ד, ובשער משפט שם נחלק ע"ז, עיי"ש.

ובד' המאירי בסוגיין מפורש כד' הזכרון יוסף, ז"ל, וכתבו גדולי הפוסקים בתשובת שאלה שאם הביא ע"א ונשבע הנתבע על פיו ופטרוהו ואח"כ הוציא הלה עד שני שמחייבין את הנתבע והאחר נעשה חשוד על השבועה, ומ"מ דוקא בשמעידים על מנה אחד אבל אם העידו זה על מנה א' וזה על מנה שני, אע"פ שהם מצטרפים לחייבו וכו', בזו הואיל ונשבע כבר נפטר מעדותו של ראשון, ועד שני על מנה אחר הוא מעיד, עכ"ל, וכן צידד ההפלאה בסימן ל'. [[2]](#footnote-3)

ולפי האמור נראה, דמד' תוס' והרא"ש והריטב"א שהק' ע"ד רש"י, מוכח בבירור כד' השער משפט, דאף אם נשבע כנגד עדות ע"א מצטרפת עדותו לחייב ממון, דאי נימא דכל שנשבע כנגד עדות ע"א שוב אין עדותו מצטרפת, א"כ הרי ל"ק כלל ע"ד רש"י, שהרי כל שנשבעה האשה כנגד העד הראשון, שוב אין עדותו מצטרפת כעדות פירעון, וכמש"נ.

אמנם הנה מד' רש"י ובעה"ת דכל שהשביעה הבעל ל"מ לחייבה ממון, אשר כ"ה מבו' גם בד' הרי"ד והריא"ז, דאם יחייבנו שבועה על ב' המנים, תו ל"מ לתבעו לשלם מנה א' ע"פ ב' העדים, מבו' לכאו' כד' הזכרון יוסף דכל שנשבע כנגד הע"א, שוב א"א לחיייבו ממון על פיו.

אך נראה די"ל דהכא שאני, דכיון דכבר העידו ב' העדים, הרי דכל הא דמצי לתבעה לישבע ע"ז, הוא רק משום שהוא מעמידם כב' עדויות חלוקות, דאם הוו שניהם עדי פירעון א"א לחייבה לישבע על פיהם, וכיון שכבר העמידם התובע כב' עדויות ונשבע הנתבע מכח זה, תו ל"מ לצרפן יחד כעדות אחת, וה"נ הוא בד' הרי"ד והריא"ז, דכל הא דבידו לחייבו שבועה על ב' המנים, הוא משום שהוא מעמידם כב' עדויות נפרדות, (דאם הן מצטרפין לעדות א', א"א לחייב שבועה על פיהן, וכמש"נ לדעת הרא"ש והריטב"א), וכיון שכבר העמידם התובע כב' עדויות ונשבע הנתבע מכח זה, ל"מ לצרפן יחד כעדות אחת, ומשא"כ בנידון הזכרון יוסף דמתחילה לא בא אלא ע"א וחייב שבועה, שפיר י"ל דכל שבא אח"כ עד אחר, ה"ה מצטרף עמו לחיוב ממון, ולא מיפטר הנתבע מכח מה שנשבע תחילה, וצ"ע בזה.[[3]](#footnote-4)

**ג**

?יב] כתב בעה"ע אות מודעא מב:, ז"ל, עד דרבוותא דהאי דלא פריך אחד אומר אב"ג וא' אומר דה"ו תיהוי חזקה, משום דאמרינן בסנהדרין הכל מודים בעידי חזקה ופר"ש שבא אחד והעיד אני ראיתי שלש שני' הראשוני' של שמיטה והשני אומר אני ראיתי האחרונים שמצטרפין, ולא נהירא לן דגרסינן בירושלמי מודים חכמים לר' יהודה בעידי בכורה ובעידי חזקה רב בא בשם ר' ירמיה אמר אף סימנין כן, אמר ר' מנא יאות אמר ר' חגאי אילו שטר שהיה מחותם בד' עדים וקרא עליו ערער, זה מעיד על ב' וזה מעיד על ב' שמא כלום הוא ואין כל חתימה וחתימה צריכה שני עדים, והכא כל סימן וסימן צריך ב' עדים, ר' חנינא יליף לה משני חזקה אילו אחד מעיד שאכלה א' ב' ג' ואחד מעיד ד' ה' ו' שמא כלום הוא ואין כל חזקה וחזקה צריכה ב' עדים והכא כל סימן וסימן צריך ב' עדים, ש"מ דעדי חזקה דקאמר לאו משני חזקה קאמר, אלא חזקה מנעל וגדר קאמר, א"נ חד ביום ראשון דלי לי' צנא דפירי וחד אמר ביום שני, אבל אחד אומר א' ב' ג' ואחד אמר ד' ה' ו' ל"ה חזקה, עכ"ל, וצ"ע דהרי בתלמודין אמרינן להדיא דע"א על ב' סימנים ועד אחר על ב' סימנים מצטרפין, וא"כ ה"נ יש לנו לצרף עדי חזקה, דהרי הירושלמי מדמי להו.

אמנם הנה כמה מקמאי בב"ב דנ"ו: נקטו דע"א אומר אב"ג ואחר אומר דה"ו מצטרפין לריב"ק, וכן נקטו הרז"ה והראב"ד בשו"ץ הראב"ד סימן ל"ח ל"ט מ', - ומה שלמד בעה"ע כן מד' הירושלמי, עי' רמ"ה בב"ב שם שפירש להירושלמי בגוונא דבעינן לכל ו' השנים, וגם מש"א בירושלמי בשטר דזה מעיד על ב' וזה מעיד על ב' דל"מ, פירש הרמ"ה בע"א, עיי"ש, ובחי' הרשב"א ב"ב דכ"ט. ובשו"ת הרא"ש כלל נ"ט סימן א' כתבו דהירושלמי אתיא כרבנן דריב"ק.[[4]](#footnote-5)

וצ"ב בטעמא דבעה"ע דל"מ עדות מיוחדת בעדות חזקת ג"ש, ול"ד להלואה אחר הלואה דמצטרפין.

יג] וי"ל בזה בתרי גווני, חדא הוא לפמש"כ בתשובת הרז"ה שבשו"ת הראב"ד סימן מ', ז"ל, ואנו יודעים בבירור בלי ספק כי אין ההכחשה מעלה ולא מורידה בדין א' אומר חבית של יין וא' אומר חבית של שמן, כי אע"פ שאינן מכחישין זא"ז אלא שהן עדות מיוחדת כל אחת ואחת בזמנה אין מצטרפין לעולם וכו', עכשו שאמרת כי בדקדוק נתכוונת להכחשת החזקה, קשיא הכחשת חבית של יין וחבית של שמן שהיא ללא טעם וכו', עכ"ל.

ונתחדש בדבריו, דמש"א בגמ' דחבית יין וחבית שמן אין מצטרפין, אי"ז משום דמכחשי אהדדי, כמשמעות ד' רש"י שם, אלא אף אם אינן מכחישין זא"ז אינם מצטרפין, כיון דהוו ב' חיובים, דכל הא דמצטרפת עדותם לריב"ק, הוא רק משום דאמנה בעלמא קמסהדי, ומצינו לחשוב עדותם כעדות על חיוב א', ועי' גם בחי' רבינו יונה לקמן דל"א. שצידד כן,[[5]](#footnote-6) ועי' גידו"ת שער כ"ט ח"ד שנקט כן, ואך דדבריו שם צ"ב במש"כ כן גם במנה לבן ומנה שחור אם לא טעו אינשי בהו, וצ"ע.

ולפ"ז י"ל, למש"כ הראב"ד שם סימן ל"ז, דחזקה על שנים אחרות, חשיב כגורם אחר, וחשיב כב' חיובים, והנה אמנם הראב"ד ס"ל דכל שאין מכחישין זא"ז ה"ה מצטרפין, משום דס"ל דבדינא דריב"ק מצטרפין אף ב' גורמים, אך בדעת בעה"ע י"ל דס"ל בהך מילתא כדעת הרז"ה, וע"כ ס"ל דאין עדי החזקה מצטרפין.

יד] וי"ל עוד, לפמש"כ הרשב"א בהא דעד ודיין אינם מצטרפין, ולפ"ז כתב בישועו"י סימן ל' סק"ז, דע"א על ב' עדים וע"א על ב' עדים אינם מצטרפין, ולפ"ז י"ל דה"נ ע"א על חזקה וע"א על חזקה אינם מצטרפין, וניחא לפ"ז גם מה שהביא בעה"ע מירושלמי דע"א על ב' עדים וע"א על ב' עדים אין מצטרפין, אך מד' הרמ"ה שפירש להירושלמי בע"א, מבו' דלא כהישועו"י, וצ"ע עוד בזה.

**ד**

טו] כתב הטור בסימן קמ"ה, ז"ל, ואם אינם מכחישין זא"ז, אלא זה מעיד על שנה ראשונה שלישית וחמישית והאחר מעיד על שנה שניה ורביעית וששית, י"א אם הוא באתרא דמוברי דהוי חזקה, ונ"ל דל"ה חזקה כיון דלדברי שניהם אכלם רצופין והוא באתרא דמוברי לא הוי חזקה כיון שלא החזיק כדאחזקי אינשי, עכ"ל.

ונתחדש בד' הטור, דלא מצרפינן מדינא דריב"ק, רק בגונא דגם אם הוא כדברי ב' העדים ה"ה זוכה בממון, אך כל שלפי דברי ב' העדים יחד אינו זוכה בממון, ל"מ לצרפן יחד, ובפרישה שם סק"ג נסתפק בדעת החולקים, אם הוא משום דס"ל דעדות מיוחדת מצטרפת אף בכה"ג, או הוא משום דס"ל דאכלה רצופים באתרא דמוברי הויא חזקה.

טז] ויש שכתבו עפי"ד הטור, דה"נ בגונא דא' אומר לוה מנה ביום א' והתנה עמו שאם ילוה ממנו עוד מנה בחודש זה יהא מנה זה שלוה עכשיו מתנה, וא' אומר שלוה מנה ביום ב', דא"א לצרף עדותם, כיון דלפי דברי העד השני, א"א לחייבו מכח עדות העד הראשון.

ואמנם באמת ל"ד כלל, דבנידון הטור, הרי לפי עדות ב' העדים יחד, לית לי' חזקה כלל, וע"כ ודאי דא"א לצרף עדותם לחזקה, ומשא"כ בהך גוונא, הרי הגם דלפי דברי העד השני א"א לחייבו מכח עדות העד הראשון, הרי הא מיהא גם לדברי ב' העדים יחד הוא חייב מנה אחד, וע"כ שפיר י"ל דמצרפין את עדותם.

יז] שוב נתבוננתי, דבאמת טעמא דהטור דכה"ג אין עדותם מצטרפת הוא בפשוטו, שהרי כתב הרמ"ה והביאו הטור בסימן ל' דכל הא דהלואה אחר הלואה מצטרפין מדריב"ק, היינו רק כשהוא תובעו שניהם, והרי דאם תובע הלואה אחת, אף שאינו יודע באיזה יום לוה, ואינו מכחיש א' מן העדים בודאי, אין עדותם מצטרפת, והיינו משום דא"א לצרף עדותם רק אם אפשר שב' העדויות אמת, וע"כ ודאי דבא' אומר אג"ה וא' אומר בד"ו, דכל הצד לצרף עדותם, הוא רק משום דאין ב' העדויות אמת, שהרי אם ב' העדויות אמת אין חזקתו חזקה כלל, אין עדותם מצטרפת, - ועוד דממ"נ, אם המחזיק טוען שהחזיק בשניהם, אין חזקתו חזקה, ואם טוען החזיק בא' מהן, נמצא דהוא מודה שע"א שקרן, וא"א לצרפן.

ואמנם גם לפ"ז י"ל, דכ"ז הוא בכה"ג, דא"א שב' העדויות אמת, דלפי הצד דב' העדויות אמת אין חזקתו חזקה כלל, אך בגונא דהלואה אחר הלואה, כשהראשון אומר שהתנה עמו שאם ילוה פעם אחר יהא מנה זה שלוה עכשיו מתנה, שפיר מצינו לצרף עדותם, שהרי גם אם דברי ב' העדים אמת, ה"ה חייב לו מנה, וז"פ.

יח] ויש שכתבו לדמות נידו"ז, לדינא דרי"ו שהביא הב"י בסימן ל', דאם ע"א אומר בפני ובפני עד שמת נתן לפלוני בניסן, וע"א אומר בפני ובפני עד שמת נתן לפלוני בתשרי, הוי כשני שטרי מתנות על ענין אחד דאז ביטל שני לראשון, ומשני ליכא אלא חד סהדא, ועיי"ש בקצוה"ח סק"ה ובנתיה"מ סק"ו בזה, והרי דכל דלפי דברי העד השני אין עדות העד הראשון מחייבת, א"א לצרפן, וה"נ הכא דכוותה.

אך באמת גם להתם ל"ד, דהתם הוי העד הראשון ע"א בהכחשה, שהרי לפי דברי העד השני, הודה הבע"ד שלא קיבל בניסן, וע"כ ודאי דעדותו בטילה וא"א לנו לצרפה, אך בהך גוונא דאין עדות הראשון מוכחשת, ואך דלפי דברי העד השני שלוה מנה ביום ב', ה"ה נפטר מהלואת המנה שלוה ביום א', הרי דבזה י"ל דמצרפין עדותם, שהרי כל הצד לפטרו מהלואת יום א', הוא משום שלוה ביום ב', וע"כ שפיר עדות העד הראשון מועלת, דממ"נ, אם לוה אח"כ, ה"ה חייב מכח ההלואה השני', ואם לא לוה אח"כ, ה"ה חייב מכח ההלואה הראשונה שהוא מעיד עלי'.

יט] עוד יש להביא לזה, למש"כ בחי' הריטב"א גיטין דע"ו., לפרש בהא דפרכינן אהא דתניא ואין א' מן הראשונים וא' מן האחרונים מצטרפים, דאילימא אסיפא הרי בטל, ז"ל, פי' שא' מן הראשונים בא והעיד שתנאי זה הי' ע"מ שתתן לו ר' זוז, והאחרון העיד על מנת שתתן לו ש' זוז, היאך מצטרפין, שהרי ביטל הבעל התנאי הראשון בעד זה שהביא על תנאי האחרון, עכ"ל, והרי דאף דלפי דברי ב' העדים הי' תנאי בגירושין, מ"מ כיון דלפי דברי העד השני בטל התנאי שמעיד עליו העד הראשון, א"א לצרפן, ואין לומר דהא דאינם מצטרפין, הוא משום דל"מ עדות מיוחדת בגיטין, שהרי להדיא פירש הריטב"א דהוא משום דביטל הבעל את התנאי הראשון, וכאשר כ"ה לישנא דגמ',.

אך צ"ע במש"כ שם דגם ברישא אין מצטרפין, ופירש הריטב"א, ז"ל, אלא ארישא שזה מעיד שכן הי' התנאי, וזה אומר שבענין אחר הי', דכל לקיומי תנאה מצטרפים שהרי שניהם מעידים שעל תנאי נתנו לה, קמ"ל דלא חיישינן להכי ומגורשת גמורה היא ואין מצטרפין, עכ"ל, וצ"ב דמ"ט באמת אינם מצטרפין, ולדעת הסוברים דעדות מיוחדת ל"מ בגירושין, ניחא, - ולדעת הסוברים דע"א על חבית יין וע"א על חבית שמן אינם מצטרפין מדינא דריב"ק, י"ל דב' תנאים חלוקים נמי דמו לזה.

שו"ר ד' האחרונים ז"ל בזה, דבשו"ת מהרי"ט ח"ב אהע"ז סימן ל"ח שהוכיח מהתם דעדות מיוחדת ל"מ בגירושין, אך התורת גיטין בגיטין שם כתב, ז"ל, דלא מיבעי' בסיפא באמר לפני הראשונים מאתים ולפני השניים ג' מאות ודאי דאין מצטרפין, דכיון דביטל בפני אחרונים תנאי שהתנה בפני הראשונים דמי לא' אומר מנה בניסן והשני אומר מנה בתשרי ומחל לו התביעות הראשונות דאין מצטרפין, כיון שהשני מעיד שהמנה הראשון נמחל, אלא אפילו ברישא מ"מ ל"ד להא דח"מ סי' ל' הנ"ל, דשם כשהב"ד מחייבים מנה עושין ע"פ דברי שניהם דהא שניהם אומרים שחייב מנה עכ"פ ואין לחשוד ששניהן משקרין, נמצא כשמחייבין מנה מחייבין ע"פ אמת, משא"כ תנאי אינו חיוב על האשה כמ"ש הרא"ש ביבמות דף ק"ו רק שקיום הגט תלוי בקיום התנאי, ואם תנאי שתשמש אבא אמת לא מהני קיום התנאי השני, וכן אם הראשון משקר והשני אמת לא מהני קיום התנאי הראשון, א"כ הנך עדים אין להם צירוף כלל כיון דא"א לעשות קיום להגט ע"פ תנאי אחד מחמת צירוף עדותן, עכ"ל, וצ"ב, - ועי' עוד בנחל יצחק סימן ל' ס"ו שהאריך בזה, עיי"ש.

כ] שו"ר עוד במאירי לעיל דכ"ז., ז"ל, כל שהעידו ב' לפסול את העד, יראה שצריך שיעידו שניהם על מין עבירה אחת או שניהם בגזילה או שניהם בגניבה או שניהם בערוה וכל כיו"ב, וכל שהעידו במין עבירה אחת אע"פ שהעידו זה במעשה אחד וזה במעשה אחד הרי העד נפסל בכך, עכ"ל, והרי דאף דדינא דריב"ק הוא גם לפסלו לעדות, וע"כ ל"ב שיעידו על מעשה א', מ"מ כל שאין מעידין על מין עבירה אחת אינם מצטרפין.

אמנם הנה ז"ל רבינו ירוחם נתיב ב' ח"ד, ראובן שהעידו עליו ע"א אומר בפני גנב דבר פלוני וע"א אומר לי גנב דבר אחר, ראובן פסול על פיהם, וכן הדין אם ע"א מעיד על עבירה אחת והעד השני על עבירה אחרת, עכ"ל, ועפי"ז כתב מהר"ם פדואה בסימן ל"ז, דאם ע"א מעיד שגנב והשני מעיד שהלוה ברבית ה"ה מצטרפין לפסלו, והביאו הרמ"א בסימן ל"ד סכ"ח, - ועמש"כ לחלק בזה בנחל יצחק סימן ל' ס"ו, ודבריו צ"ע, שהרי ד' מהר"ם פדואה מיוסדים ע"ד רבינו ירוחם, ובדבריו נ' להדיא דבכל ב' מיני עבירות ה"ה נפסל.

1. אך באבנ"מ שם ובנתיה"מ סימן קמ"ה פירשו דהטעם בזה הוא משום דמצרפין הא' עם הד' או עם הו' וכו', ומדלא פירשו כד' השעמ"ש, נראה דס"ל דעדות מצורפת מג' עדים לא חשיבא כעדות ע"א, ועי' בחי' הגרש"ש כתובות סו"ס כ"ב שנקט נמי דא"א לצרף בכה"ג, עיי"ש בדבריו, - ואמנם ד' האבנ"מ והנתיה"מ צ"ב, כמו שתמהו בהגה' לאבנ"מ שם ובשעמ"ש, שהרי הגם דידעי' דמכל כת המצורפת א' אומר אמת, מ"מ אין לנו חזקה, שהרי יתכן שהחזיק א' ג' ה' וכיו"ב, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. והשער משפט שם הוכיח שלא כד' הזכרון יוסף מהך דינא דתשו' הרי"ף דאם נשבע כנגד ע"א ואח"כ הביא עוד ע"א על אותו חיוב חייב לשלם, אך בד' המאירי וההפלאה מבו' דל"ד זל"ז, דהתם כיון דיש לנו עכשיו ב' עדים על חיוב זה, אין שבועתו מועלת כלל, ומשא"כ בעדות מיוחדת דעל כל הלואה ליכא אלא ע"א, הרי דכיון שהי' נאמן בשבועתו להכחיש את הע"א, תו ליכא אלא ע"א על ההלואה השני' ול"מ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף דלכאו' הוא מוכרח כן, דהנה עיקר ד' הזכרון יוסף מיוסדים ע"ד הרשב"א במיוחסות סימן ק"ט דכל שנשבע נגד העד, האמינתו תורה בשבועתו, ולא מיפסל מכח העד והבע"ד שמעידין שנשבע לשקר, - אך הנה בד' הרי"ד והריא"ז מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דכל שנשבע נגד ב' ע"א, ה"ה נפסל על פיהם, והרי דאינו נאמן לגמרי בשבועתו כנגד ע"א, וא"כ הדין נותן דאף אחר שנשבע כנגד ע"א, יצטרף עד זה עם אחר לחייבו ממון, ובע"כ דרק כשב' העדים לפנינו והתובע בא לחייבו שבועה, בע"כ עליו להעמידם כב' עדויות חלוקות, וע"כ תו ל"מ לתבעו ממון.

   ובעיקר הדבר יש להוסיף, דהנה בד' הרשב"א מבו' דכל שנשבע שבועת התורה ה"ה נאמן ע"ז לגמרי, וע"כ אף העד והבע"ד אינם מצטרפים לפסלו, הגם דשניהם מעידים על שבועה אחת שנשבע לשקר, והיינו דכיון דעל גוף הנידון שנשבע עליו ליכא ב' עדים, ה"ה נאמן בשבועתו לגמרי, ותו אינם נאמנים לפסלו, ורק כשבאו אח"כ ב' עדים על גוף הנידון, תו אינו נאמן בשבועתו, דכנגד ב' עדים לא האמינתו תורה, - ומה"ט שפיר י"ל כד' הזכרון יוסף, דכ"ז הוא כשבאו ב' עדים על הלואה זו עצמה, אך כל דליכא אלא עדי צירוף, הרי דעל הלואה זו שנשבע עלי' ה"ה נאמן בשבועתו לגמרי, דאי"ז נגד ב' עדים, ותו א"א לצרפו עם העד השני, וז"ב.

   אך ממשה"ק האחרונים בסימן ל' בהביא ה' עדים א' על ת"ש וכו', דמ"ט אינו נשבע על הת"ש הנותרים מדין העדאת עדים, מבו' דפשיטא להו דאף אם ישבע עליהן, לא יהא העד מוכחש מכח זה, ועי' אבי עזרי שכתב באמת לישב כן, והיינו דרק כשנשבע שבועת ע"א ה"ה נאמן בשבועתו נגד העד, ומשא"כ כשנשבע שבועה דהעדאת עדים, אי"ז מועיל להאמינו כנגד העד, וז"פ, אך לכאו' אי"ז כהמבו' בד' הרשב"א דה"ה נאמן בשבועתו אף כנגד העד והבע"ד, והרי דכל דליכא ב' עדים על גוף הנידון שנשבע עליו, ה"ה נאמן בשבועתו לגמרי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והוסיף הרא"ש דפליג הירושלמי על מ"ד דמודים חכמים לריב"ק בעדי חזקה, - ופליג נמי אגמ' דילן דבבן ובבת לכו"ע הן מצטרפין, עכ"ד, ונתחדש בדבריו דמש"א בסוגיין דמודים חכמים בבן ובבת, ליכא מאן דפליג ע"ז, ולכאו' היינו משום דהסימנים שבגבה ושבכריסה קיימים בזמן א' והם מורים על גדלות אחת, - ויש להוסיף, דאף שלא ראו העדים בזמן א', שפיר מהני, שהרי מבו' במכות ד"ו: דכל שראו העדים בזאח"ז מעשה א', עדיף טפי מראו בב"א מב' חלונות, וממילא דבדיני ממונות דעדות מיוחדת דב' חלונות כשרה, כ"ש דכשר כשראו בזאח"ז מעשה א', וע"כ כיון דהסימנים שבגבה ובכריסה קיימים בזמן א' ומורים על גדלות אחת, שפיר מהני אף שראו העדים בזאח"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובחי' הרשב"א ב"ק דל"ה:, ז"ל, דאם איתא דיש עדים אפילו בחטים ושעורים דכוותה וכגון שיש עדים שמעידין שבפניהם הלוהו או חטים או שעורים למה לא יתחייב לו בפחות שבשניהם וכן נמי במזיק וניזק, וא"ת דכל שאין העדים מעידים בבירור איזה חייב לו אינו נותן לו כלום, דהכא ב' גופין, ואינו כאחד אומר מנה ואחד אומר מאתים שנוטל מנה מתוך מאתים, דהתם יש בכלל מאתים מנה, אבל כאן שאינם יודעים אם חטים אם שעורים אפילו שעורים לא ישלם, עכ"ל, ולכאו' מבו' בד' הרשב"א דלפ"מ שדן דעדים שאינם יודעים אם חטים או שעורים אינם מחייבים, ה"נ א"א לצרף ב' עדים דזה אומר חטים וזה אומר שעורים, וזה כד' הרז"ה, אך לפ"מ שצידד הרשב"א דאף שאין יודעים אם חטים או שעורים עדותם מועלת, מ' דה"נ מצינו לצרף ב' עדים דזה אומר חטים וזה אומר שעורים, - ונמצא לפ"ז דלפ"ד הרז"ה ודעימי', ל"מ עדות עדים שאינם יודעים אם חטים או שעורים, - ועי' ישועו"י סימן ל' סק"ג שהביא ממהרי"ט שנראה דעתו דאם אין העדים יודעים אם חבית של יין או חבית של שמן, אין עדותם עדות כלל מדאורייתא.

   אך שוב נתבוננתי לפרש ד' הרשב"א בע"א, דודאי דאם ע"א אומר חטים וע"א אומר שעורים ואינם מכחישים זא"ז עדותם מצטרפת, דאי"ז עדות מסופקת, ול"ד לעדים שאינם יודעים אם חטים או שעורים, ומה שדימה הרשב"א למנה ומאתים, הוא משום דהתם מכחישין זא"ז, ונמצא דנתקבל לפנינו עדות מסופקת, ואפ"ה מהני, ומזה הוא שלמד הרשב"א דעדות מסופקת מהניא, וע"ז הוא שחילק בין ב' גופין לגוף א', - ולפ"ז נמצא, דהגם דא' אומר חטים וא' אומר שעורים עדותם מצטרפת לריב"ק, מ"מ כל שהן מכחישין זא"ז אין עדותם מצטרפת, אף אם לא דייקי, וזה כמש"נ במק"א בדעת כמה מקמאי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)