חוקות הגויים קעט ח משוחזר
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חוקות הגויים קעח עד קפב

**­שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*סי' קעט, טו - יט. קפ, א*

**שיעור ח'**

**הדינים הנידונים:**

* ענייני שמות, ושינוי השם לחולה.
* קמיע עם פסוקים.
* דורש אל המתים, בגדר האיסור.
* העניין לילך לבתי קברות.
* להשביע אותו מחיים שיודיענו לאחר מותו.
* שם שרי להשביע רק רוחו של מת ולא גופו.

**חוקות הגויים – כתובת קעקע**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

**שיעור שנכתב על השיעור הקודם ונמחק נשאר רק בשינוי בכותרת הדינים הנידונים!!!!!!! והעתיקתי משיעור הטיוטא.**

סעיף יא

למדוד האזור וללחוש עליו, מותר ואפי' בשבת. הגה: ועיין בא"ח סימן ש"ו. וה"ה שאר לחשים. ועיין בא"ח סי' ש"א איזהו לחש וקמיע אסור.

ודין זה נתבאר גם בסי' שו (ס"ז), ועיי"ש במשנ"ב (ס"ק לו) שהתירו לצורך רפואה דזה חשיב מצוה, ומדידה לצורך מצוה אינה אסורה, ולא שייך לגזור בזה משום שחיקת סממנים, כיון שהיא רפואה שאין בה ממש.

לעניין שמות. מבואר בגמרא בברכות (ז:) מנא לן דשמא גרים, אמר רבי אליעזר דאמר קרא (תהלים מו, ט) לכו חזו מפעלות ה' אשר שם שמות בארץ, אל תקרי שמות אלא שמות. ובמדרש תנחומא (האזינו אות ז[[1]](#footnote-1)) איתא לעולם יבדוק אדם בשמות, לקרוא לבנו הראוי להיות צדיק, כי לפעמים השם גורם טוב או גורם רע. והובא שם שכן מצינו במרגלים שהיה מרומז חטאם בשמותם.

וכן מצינו לעניין חולה שמשנים את שמו ומועיל לקרוע גזר דינו כמבואר בגמרא בראש השנה (טז:). ובספר חסידים (סי' רמה) כתב שאם נגזר על האדם מיתה משנים לו את השם ועי"ז יחיה, וכתב שאין בזה משום ניחוש. עוד כתב שם שכן עושים גם למי שאין מתקיימים לו בנים. וכ"כ הרמ"א ביו"ד (סי' שלה ס"'י) שנהגו לברך חולים בבהכ"נ, לקרא להם שם חדש, כי שינוי השם קורע גזר דינו. וכן מובא בספר עליות אליהו (הערה נא) מעשה מבתו של הגר"א שמתו בניה קטנים, וכשהיתה מעוברת הלכה אצל אביה, ואמר לה סגולה שתיתן לבן אח"כ את שם הילד שנפטר האחרון, ולהוסיף ע"ז שם שני חדש, והועיל להם לחיות [והובא מעשה זה בכף החיים סי' קטז ס"ק קלה].

ושם בעליות אליהו כתב שכשמוסיפים את השם החדש נותנים את החדש בראשונה ושם המת באחרונה, וכן הורה מרן הסטייפלר בחולה שמוסיף שם, שהשם החדש הוא בראשונה. וכדמות ראיה יש לזה מהלכות גיטין, דמבואר בשו"ע (סי' קכט סי"ח) שמי שנשתנה שמו מחמת חולי שם השינוי עיקר, וכותבין אותו קודם [אלא שאי"ז ראיה גמורה דשם משמע דמיירי במי ששינה שמו לגמרי, ולא שהוסיף על השם הראשון, אבל מ"מ מבואר דשם שמוסיפים הוא העיקר].

ונראה שמי שהוסיפו לו שם צריך לכתוב כתובה חדשה, ויעשה כן לאחר ל' יום מזמן ששינו לו את השם, זאז כבר הוחזק השם החדש. ואם שינו לאביו את השם לא שמעתי שמחליפים [ואם שינו את השם מחמת חולי ומת מאותו חולי לא נשאר אותו שם ששינו, כי חזינן שלא נתקבל השינוי].

סעי' יב מותר להתרפאות בקמיע, אפי' יש בהם שמות. וכן מותר לישא קמיעין שיש בהם פסוקים. ודווקא להגן שלא יחלה, אבל לא להתרפאות בהם מי שיש לו מכה או חולי, אבל לכתוב פסוקים בקמיעין, אסור.

דין זה מתשובת הרשב"א (ח"ב סי' רפא), דאם יש בקמיע פסוקים מותר להגן שלא יחלה, אבל אם הוא חולה לא, משום שאסור להתרפאות בדברי תורה. ומה שמצינו שעשו קמיעים עם פסוקים להתרפאות, צ"ל שעשו כן משום פיקו"נ, דכבר מבואר לעיל (סעי' ח) דבמקום פיקו"נ שרי להתרפאות בדברי תורה. ולכאורה ההיתר להגן, הוא רק לדעת הרמב"ם שביאר מה שאמרו דלהגן שאני, היינו דבריא שרי להגן שלא יחלה, אבל לפי מה שביאר החינוך שלהגן שאני היינו כשאומר את הפסוקים כדי להתקרב לה' יתברך ועי"ז יהיה לו ישועה, ולא חילק בין חולה לבריא, א"כ בקמיע שלא שייך סברא זו, דאינו עושה מעשה המקרב נשמתו לבוראו, יהיה אסור, ואין חילוק בין בריא לחולה.

ועוד מבואר ברשב"א שאף שמותר להגן על עצמו בקמיע שעליו פסוקים, מ"מ אסור לכותבו. והיינו מהא דמצינו בגמרא בשבת (קטו:) שכיון שאסור להציל הקמיעות מפני הדליקה אלא מניחים אותם לישרף, אמרו שכותבי ברכות כשורפי תורה, וכתב הרשב"א דאף שעתה מותר לכתוב ברכות משום עת לעשות לה' [וממילא גם מצילים אותם מפני הדליקה], מ"מ בקמיעות נשאר הדבר באיסור.

סעיף יג

דורש אל המתים, זה שמרעיב עצמו ולן בבית הקברות כדי שתשרה עליו רוח הטומאה.

זה גמרא בסנהדרין (סה:), ורש"י פירש שתשרה עליו רוח טומאה היינו שד של בית הקברות שיהא אוהבו ומסייעו בכשפיו. והרמב"ם ביאר דהוא מרעיב עצמו כדי שיבוא המת בחלום ויודיעו מה ששאל עליו, ועיי"ש ברמב"ם שכתב עוד דרכים להביא את המת בחלום, וכתב שכל העושה כדי שיבא המת ויודיעו מה שישאל, לוקה.

ואיתא בגמרא (שם) שכשהיה רבי עקיבא מגיע למקרא זה היה בוכה, ומה המרעיב עצמו כדי שתשרה עליו רוח טומאה שורה עליו רוח טומאה, המרעיב עצמו כדי שתשרה עליו רוח טהרה על אחת כמה וכמה, אבל מה אעשה שעונותינו גרמו לנו.

והש"ך (ס"ק טו) הביא כאן מתשובת הר' ר' חיים פלטיאל, שהנודרים לילך לבית הקברות קצת נראה כדורש אל המתים, וכתב דהא דמצינו בכלב שהלך להשתטח על דברי אבות (סוטה לד:), היה זה בשביל להתפלל שם, שהוא מקום קדושה דהמקום גורם. וכן מצינו (מכות ה: ועוד מקומות) במי שביזה את המת שהולך להשתטח על קברו לכבודו. אבל נשים ובני אדם שאינם יודעים זה, אין טעם להליכתם שם, ואם נדרו לילך לבית הקברות יש למצוא להם פתח ולהתיר להם את הנדר. והב"ח (יו"ד סוף סי' ריז) הביא תשובה זו, וכתב שאין איסור בדבר, שכבר החזיקו במנהג זה ואין מוחה, ויש לזה סמך בספר הזוהר (פר' אחרי ע ב - עא ב), ואין למורה למנוע ולבטל המנהג. אלא שכתב שם שצריך דוקא להשתטח על קברי אבות ולהתפלל לפניו יתברך על כל צרה שלא תבוא בזכות אבותיו הנקברים פה. אכן בגמרא בסוטה (שם) בפשטות מבואר שכלב ביקש מהאבות שהם עצמם יבקשו עליו רחמים.

ובגמרא בתענית (טז.) ג"כ מצינו שהיו הולכים לבית הקברות, ואמרו בגמרא, למה יוצאין לבית הקברות, פליגי בה רבי לוי בר חמא ורבי חנינא, חד אמר הרי אנו חשובין לפניך כמתים, וחד אמר כדי שיבקשו עלינו מתים רחמים. אכן לא מצינו שם שביקשו מהמתים שיתפללו עליהם, ושפיר י"ל שע"י שנמצא שם יבקשו המתים רחמים גם בלא שמבקש מהם.

ובחיי אדם (כלל קלח דין ה) כתב ג"כ שאסור לבקש מהמתים עצמם שיתפללו, וז"ל ויהיה נזהר מאוד שלא ישים מגמתו להתפלל ולבקש מן המתים, שקרוב הדבר שיהיה בכלל ודורש אל המתים, אלא שיתפלל להקב"ה שיעשה חסד בזכות הצדיקים המתים.

ובעיקר העניין לילך לבית הקברות, הנה במשנ"ב מצינו בב' מקומות שכתב על עניין זה. שבהלכות ראש השנה (סי' תקפא ס"ק כז) ביאר, דבית הקברות הוא מקום מנוחת הצדיקים והתפילה מתקבלת שם יותר. ובהלכות תשעה באב (סי' תקנט ס"ק מא) כתב שהולכים על קברים של ישראל כדי שיבקשו עלינו רחמים [ושם בהל' ת"ב יש עוד עניין לומר שאנו חשובים כמתים, ולכך כתב המשנ"ב שאם אין קברות של ישראל ילכו אפילו על קברי עכו"ם]. ונראה דבמשנ"ב בראש השנה רימז לשני טעמים שונים למה הולכים לבית הקברות, דטעם הראשון הוא שהוא מקום מנוחת הצדיקים, והוא טעם בפני עצמו, וכמו שמבואר בתשובת הר"ח פלטיאל דהוא מקום קדושה והמקום גורם, ובגר"א בתיקוני זוהר שער השישי כתב שכשאין צדיקים בדור, השכינה שורה על צדיקים שוכני עפר, וא"כ הוא מקום השראת השכינה. וכמו"כ איתא שם שאצל קבר רחל יש השראת השכינה ולכך נקברה בדרך. ועי' בשערי תשובה (סי' תקסח סק"כ) שהביא שיש שהתירו לבן אר"י שנפשו איוותה להשתטח על קברי הצדיקים בחו"ל, שמותר לילך ע"מ לחזור, ואולי הוא ג"כ מחמת זה ששם הוא מקום השראת השכינה בימינו.

והעניין השני הוא שתתקבל התפילה 'בזכות' הצדיקים. וכמו שכתב החיי אדם שמתפלל לקב"ה שיעשה חסד בזכות הצדיקים.

ובהל' תשעה באב כתב המשנ"ב עוד דבר, שהמתים יבקשו עלינו רחמים, אבל אין הכוונה שמבקש מהם וכמו שכתב המשנ"ב בהל' ראש השנה שאינו מבקש מהם, אלא כוונת המשנ"ב שהם מעצמם יבקשו רחמים. ועי' נודע ביהודה (או"ח סי' קט) שהביא מנהג שהיו באים עם ס"ת לבית הקברות, וע"י זה שוכני עפר מתמלאים רחמים ומבקשים עלינו, והביא כן מהזוהר, ועי"ש שכתב למעשה שלא לילך עם ס"ת, דשמא יש בזה משום לועג לרש, ואף שבזוהר מבואר לילך, מ"מ זה דוקא כשאין חסרות ויתירות, אבל כשיש חסירות ויתירות אדרבה יש סכנה, ועתה שאין אנו בקיאים א"כ לא ראוי להביא שם ס"ת.

ויש עוד עניין אחר לילך לבית הקברות, בשביל שישים אל ליבו מה סוף האדם וזה מביא את האדם לתשובה.

סעי' יד להשביע את החולה לשוב אליו לאחר מיתה להגיד לו את אשר ישאל אותו, מותר. ויש מתירין אפי' לאחר מותו, אם אינו משביע גופו של מת רק רוחו.

הנה בגמרא במו"ק (כח.) מצאנו שביקשו מרבא שיבוא לאחר מיתתו לספר כיצד הרגיש בפטירתו, ומבואר שמותר לבקש מחיים שישוב אליו לאחר מיתה. וביראים (הובא בהג' מיימוניות פי"א מע"ז אות ח) ביאר שכל האיסור לפנות למתים הוא לגוף שלהם אבל לרוח שרי, והבית יוסף חולק שלעולם המת הוא רוח ואינו גוף, וא"כ אין מקום לחילוק זה. אבל הדרכי משה חלק עליו, וכן פסק כאן ברמ"א להתיר אם משביע את הרוח. ועי' בלבוש כאן שביאר עפ"י הקבלה, שכשיוצאת רוחו ונשמתו של האדם מיד מתקבצים בגופו כל כוחות וצורות הטומאה, כי הם חושקים להתדבק בטהרה, וזה הטעם שהמת מטמא, ולכך אסור לדרוש אל המתים כי הוא פונה לכוחות הטומאה שבו. אבל הרוח של האדם שיצאה ממנו טהורה היא, ואין זה בכלל האיסור, לכך יכול להשביעה, עיי"ש.

1. ואי"ז מדרש אלא מדברי רבי משה הדרשן. [↑](#footnote-ref-1)