51 חנ_נ ואפשר לסוחטו ד - בדעת הראב_ד
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ג' כ' שבט תשע"ד

**א**

א] חולין ד"ק., אוקי רב אמורא עליה ודרש כיון שנתן טעם בחתיכה חתיכה עצמה נעשת נבילה ואוסרת כל החתיכות כולן מפני שהן מינה, ולקמן דק"ח., אמר רב כיון שנתן טעם בחתיכה חתיכה עצמה נעשית נבילה ואוסרת כל החתיכות כולן מפני שהן מינה וכו'.

ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ואנו תמהין על רבנו הגדול ז"ל למה לא פסק בכאן שחענ"נ וצריכה שיעור כיו"ב לדברי חכמים שאומרים מין במינו בטל, וראיתי לראב"ד ז"ל שכתב שאין אומרין חענ"נ אלא לדברי האומר מב"מ לא בטיל, אבל לדברי האומר מב"מ בנו"ט אין חנ"נ וכו', וי"ל עוד שכך הדין נמי בשאר איסורין, טפת דם שנפלה לחתיכה ואסרה בנו"ט ונפלה חתיכה לקדרה אוסרת כל החתיכות מפני שהן מינה, שכל דבר שנאסר בין שאיסורו מעצמו בין שאיסורו מחמת דבר אחר אין מינו מוציאו מכלל איסור, וכיון שאינו מצטרף להיתר ניעור עמו שלא ליבטל בשאינו מינו, וכענין הזה כתבה הראב"ד ז"ל, ולזה הדעת יפה השמיטה רבנו ז"ל מן ההלכות, אלא שאין דבריו בזה מחוורין כל צרכן, עכ"ל.

וד' הראב"ד אלו נתפרשו גם בדבריו בהשגות פ"ט ממאכ"א ה"י, ז"ל, אנו אומרים שלא שמענו כל החתיכה נעשית נבילה, אלא לדעת ר"י דמחמיר מב"מ, אבל לרבנן לא, ולדברי הכל אם לא ניער כלל אין שאר החתיכות נאסרות וכו' למה לי ניער את הקדרה והלא החתיכה קבלה טעם חלב ונעשית נבילה בלא ניעור הרי יוצאת מאותה חתיכה רוטב לשאר חתיכות והוא רוטב נבילה, אלא ש"מ דבעינן שיצא מן החלב האסור לחתיכות וכו' ואם יש באותו חלב כדי ליתן טעם בכל החתיכות אסורות לרבנן וכו' עכ"ל.

ובחי' הגר"ח שם תמה ע"ד הראב"ד, ז"ל, דמאי שייכות הך דמב"מו הכא, הרי כ"ז לא שייך אלא אם נימא דהחתיכה נעשית נבילה וצריכה ס' לרבנן ואז אמרינן דלר"י לא בטלה כלל, אבל אם נימא דאין יתר הקדרה נאסרת אלא בנתינת טעם מהחלב אבל נתינת טעם מהבשר אינו אוסר כלל, וא"כ הרי ממילא לא שייך הכא גם הך דמב"מ לא בטל, כיון דאין איסורא רק מהחלב ולא מהבשר, ואין לומר דזה גופא אם אמרינן נעשית נבילה תלוי בדין מין במינו אי בטיל או לא, דזה מובן דאין להם שייכות אהדדי, ועיי"ש מש"כ בזה, - והנה אמנם בד' הרמב"ן מבו' דהטעם בזה הוא משום דדינא הוא דלעולם אין מינו מוציאו מכלל איסור, אך הדבר צ"ב, וכמש"כ הרמב"ן דאין דבריו מחוורים בזה כל צרכן.

ב] ולמדנו הביאור בזה מד' הראב"ד בתשו' סימן צ"ב תמ"ד סימן ז', ז"ל, וכן מה שכתב דחנ"נ אינה אלא לדעת ר' יהודה, ואפי' לדעת ר' יהודה נמי הכא מאי אהני לן למיסר מידי, אטו נבילה היא למיסר ברוטבה ובצירה, וכי קאמר רבי יהודה נעשית נבילה "לא שנשתנית לנבילה אלא שאין האיסור שבה נפרד מן הבשר שלה כעין חתיכה של נבילה שהרוטב שלה נידון כבשרה לומר שכל היוצא ממנה נדון כבשר אסור", ואם היא טיפת חלב שנפלה על גבי חתיכה ונתנה בו טעם "כל מה שיצא ממנה עוד נקרא בשר בחלב ואוסר כל שאר החתיכות במשהו כדין בשר בבשר", וקסבר אפשר לסוחטו אסור, לפיכך אין נפרדין זמ"ז ולא נחשב החלב לצד אחד והבשר לצד אחר, שאילו כן הי' הבשר מצטרף עם שאר החתיכות ומבטלין את החלב שהוא מבשא"מ, ולדעת רבנן דאמרי מב"מ בטל "אע"פ שהוא נקרא בשר האסור" בטל בס' וכו', עכ"ל.

ג] ונראה הביאור בזה, דהנה בתוס' הרא"ש בשלהי סוגיין כתב, ז"ל, לכך פירש רבינו שמואל שצריך עוד ס' בחתיכות של היתר לבטל מן הרוטב כשיעור ב' החתיכות, דמכיון שנבלע מן הרוטב בחתיכה האסורה נאסרה ונעשית נבילה וכשנפלט אחר כך ממנה חוזר ואוסר שאר הרוטב מפני שהוא מינו וכו', ונראה לי דלפי' רבינו אפרים לא נצטרך לזה, דכיון שהרוטב מבטל הבשר מבטל נמי טעם הבשר המעורב ברוטב ולא מיקרי מב"מ, דכיון דאין צריך ביטול אלא טעם האיסור המעורב בהיתר, מידי דהוה אחמרא דהתירא לגו מיא דאיסורא, עכ"ל.

ומבו' מד' הרא"ש, דיש מקום לומר דאף לדעת רבינו אפרים דלא אמרינן בשאר איסורים חנ"נ, מ"מ אין הרוטב מבטל טעם הבשר האסור המעורב ברוטב, דחשיב כמין במינו, - והוכיח לא כן, מההיא דחמרא דהתירא לגו מיא דאיסורא, דאם ריבה אח"כ מים עד שאין היין נותן בהן טעם, מותר, ולא אמרינן דכיון שכבר נתערב היין במים, אין המים הנוספים עליו מבטלין אותו, דחשיב כמין במינו.

ד] ונראה דעד"ז מתפרש מש"כ הראב"ד דלמ"ד דחנ"נ כל מה שיצא ממנה עוד נקרא בשר בחלב ואוסר כל שאר החתיכות במשהו כדין בשר בבשר, והיינו דסגי שיהא שיעור ביטול כנגד האיסור עצמו, מ"מ כיון שנתערב החלב בבשר, חשיב אף החלב כבשר לענין זה דאינו מתבטל בבשר אחר, דמין במינו לא בטיל.

וכפי הנראה דזהו מה שהביא הראב"ד בהשגות, מהא דאם לא ניער כלל אין שאר החתיכות נאסרות, דבעינן שימצא מן החלב האסור לחתיכות, והיינו דאם הי' גדר דינא דחנ"נ דאף ההיתר עצמו נאסר, ובעינן שיעור ביטול אף כנגד ההיתר, א"כ הי' בדין דאף אם יצא הבשר בפנ"ע יאסור, וכיון דחזינן דאם יצא הבשר בפנ"ע אינו אוסר כלל, הרי דה"נ כשיצא יחד עם החלב סגי במה דאיכא שיעור ביטול על החלב, - וכל הא דאסרינן בכה"ג הוא רק למ"ד דמין במינו לא בטיל, וכנ"ל.

ה] והנה אמנם לפ"ד הראב"ד, כל הא דחשבינן להחלב ג"כ כבשר לענין זה שאינו מתבטל בבשר אחר, כ"ז הוא מכח דינא דחנ"נ ודאפשר לסוחטו אסור.

ונראה דהיינו, דלמ"ד דאפשר לסוחטו מותר, ואף הבשר שנאסר מצטרף לבטל את החלב הבלוע בו, אנו דנים על החלב בפנ"ע ועל הבשר בפנ"ע, וע"כ שפיר מבטל הבשר את החלב, ולא חשיב כמין במינו, אך למ"ד דאפשר לסוחטו אסור, ואין בכח הבשר שנאסר לבטל את החלב, ע"כ יש לנו לדון על הבשר והחלב כדבר א', וממילא דאף החלב הבלוע בבשר חשיב כבשר ואינו בטל בבשר אחר.

ו] והך מילתא דלמ"ד דאפשר לסוחטו אסור, אין החתיכה שנאסרה מצטרף לבטל את האיסור הבלוע בה, הוא מבו' כן ממש"כ הראב"ד שם בהמש"ד, ז"ל, ירושלמי בגמ' ערלה, גריסין של תרומה שנתבשלו עם עדשים של חולין ויש בהם בנו"ט, רבה עליהם עדשים של חולין מותר, עד כמה ירבה וכו', עד כמה ירבה ע"ד דריבר"י עד שירבה על כל הנופלים וכו', וריבר"י נמי אפשר לסוחטו אסור ס"ל ומשו"ה ההיתר שלהן אינו מסייע אל הרבוי הנוסף עליהן, עכ"ל, והיינו דהראב"ד דקדק ממש"א עד שירבה על כל הנופלים, דבעינן שיהא בהעדשים שריבה עליהן בפנ"ע לבטל את כל הנופלים, ואין העדשים שנפלו מתחילה מצטרפין לבטל, ופירש דהוא משום דאפשר לסוחטו אסור, וע"כ אין העדשים שנאסרו מתחילה מצטרפין עם שאר העדשים לבטל את טעם הגריסין, והראב"ד שם כתב עוד, ז"ל, א"נ אפשר לסוחטו מותר, מיהו כיון שקבלו העדשים טעם התרומה אינם עוזרים עוד לא לאיסור ולא להיתר, עכ"ל, ולפ"ז מבו' דאף למ"ד דאפשר לסוחטו מותר אין ההיתר מצטרף לבטל, וצ"ע - אך למש"נ להלן היינו בתערובת חתיכות יבש ביבש, ובכה"ג אין ההיתר מצטרף לבטל, ודו"ק.

וכ"ה מבו' עוד ממש"כ הראב"ד שם, ז"ל, אבל כל דבר הנימוח ובלול שאינו ניכר בעינו שא"צ כי אם בטול הטעם בלבד, כיון שנוסף עליו כדי לבטל טעם האיסור שבו הכל מותר, ואין ההיתר מסייע את האיסור לאסור וכו', וקא נגעה הא מילתא בהא דאמרינן בעלמא רואין את ההיתר כאילו אינו והשאר שאינו מינו רבה עליו ומבטלו, עכ"ל, ומבו' להדיא דההיתר שנאסר אינו מצטרף לבטל את האיסור הבלוע בו, ובעינן שיהא במה שנוסף בפנ"ע כדי לבטל טעם האיסור, וע"כ כל הא דאין ההיתר מסייע את האיסור לאסור, הוא מכח דינא דרואין את ההיתר כאילו אינו והשאר שאינו מינו רבה עליו ומבטלו, - וכבר עמד ע"ז הפמ"ג בשפ"ד סימן צ"ט סקי"ד, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ונת' בזה להלן סק"?.

**ב**

ז] והנה התוס' הרא"ש הוכיח דכל כה"ג לא חשיב כמין במינו, מהא דחמרא דהתירא לגו מיא דאיסורא, דכל שריבה על היין עד שאין המים נותנין טעם, ה"ה מותרין, ולא אמרינן דהיין חשוב כמים ואינו בטל במים שהוסיף, ותיקשי מזה ע"ד הראב"ד דס"ל דבכה"ג חשיב כמין במינו.

ואמנם באמת דבלא"ה קשיא מינה ע"ד הראב"ד, דהנה בחי' הראב"ד בע"ז דע"ג. נקט דבחמרא דהתירא לגו מיא דאיסורא, כל שאין במים כדי ליתן טעם בכל היין, ה"ה בטלין לכו"ע, ואף לדעת רב דימי דבחמרא דהתירא לגו חמרא דאיסורא, קמא קמא בטיל, ובעינן שיהא בנפילה אחת כדי לבטל את היין האסור, מ"מ בחמרא דהתירא לגו מיא דאיסורא, אף שנפל מתחילה מעט יין ונאסר, מ"מ אם יחזורו יפול לתוכו עוד היתר עד כדי שלא יהא באיסור כדי נו"ט בכל ההיתר ה"ז מותר, עיי"ש, ולכאו' זה דלא כמש"כ בתשו' שם דאין ההיתר שנאסר מצטרף לבטל את האיסור, - וביותר קשיא לפ"מ שדן בתו"ד דאף למ"ד דאפשר לסוחטו מותר, מ"מ אין העדשים שקיבלו טעם התרומה מצטרפין להיתר, ולפ"ז נמצא דהסוגיא דע"ז אתיא דלא כמאן.

ח] ונראה פשוט בזה, דהנה בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, אבל י"ל שלא אמרו חתיכה עצמה נעשית נבילה אלא באיסור בלוע בחתיכה, שכיון שנתן טעם בחתיכה ואפשר לסוחטו אסור שאין ממש איסור זה יוצא ומתערב באחרות אלא בזו, ה"ה כנבילה ואוסרת כחתיכה דאיסורא, אבל בלח כגון יין ביין ומים במים וכיוצא בהן אע"פ שהראשון נאסר משעה שנפל שם האיסור, כשחזר ונתרבה ההיתר בטל האיסור שהרי נתערב עמו ואינו מעורב בראשון שנפל בו בלבד, משא"כ בחתיכה, וכן יבש ביבש וכן בכל המתערבין ונבללין כגון שאור בעסה הוא הדין והוא הטעם, ולפיכך אין המדומע והמחומץ והמים השאובין ויין נסך אוסרין אלא לפי חשבון, והראב"ד ז"ל כתב זו הסברא, עכ"ל.

ומבו' בד' הראב"ד, דבתערובת דלח בלח, מצטרף ההיתר שנאסר עם שאר ההיתר להתיר את האיסור שנתערב עמו, - וכנראה דהוא משום דבתערובת דלח בלח ליכא לדינא דאפשר לסוחטו אסור.

ולפ"ז ניחא הא דבחמרא דהתירא לגו מיא דאיסורא, מצטרף היין שנפל מתחילה עם היין שריבה אח"כ לבטל את המים האסורין, - וע"כ נמי מבטל היין את המים, ולא אמרינן דה"ה חשוב כמין במינו עם היין, כיון שאף היין שנפל מתחילה מצטרף לבטלו, וכל הא דהאיסור חשיב כמין א' עם מין ההיתר שנתערב עמו, הוא רק משום שההיתר שנתערב עמו אינו מצטרף עם שאר ההיתר לבטלו, וכמש"נ לעיל.

**ג**

ט] אמנם שוב נתבוננתי דלכאו' עיקר הדברים אינם מתישבים, דהנה הר"ן בשלהי פירקין בסו"ד הביא לד' הראב"ד דדינא דחנ"נ הוא רק למ"ד דמין במינו לא בטיל, וכתב ע"ז, ז"ל, וירושלמי דתרומות הוי תיובתי', עכ"ל, והיינו דממש"א בירושלמי שם דדעת רבי דגריסין של תרומה שנתבשלו עם העדשים וריבה עליהן עדשים של חולין צריך שירבה על כולן, והוא מכח דינא דחנ"נ, והרי דדינא דחנ"נ הוא גם למ"ד דמין במינו בטל.

אך כבר עמד ע"ז הראב"ד גופי' בתשו' שם, ויישב לזה, ז"ל, ירושלמי בגמ' דערלה, גריסין של תרומה שנתבשלו עם עדשים של חולין ויש בהם בנו"ט רבה עליהם עדשים של חולין מותר, עד כמה ירבה וכו' ע"ד דרבי עד שירבה על כולן וכו', האי סברא דרבי כמ"ד חענ"נ ואוסרת לפי כולה ולא לפי האיסור שבה בלבד, ורבי לטעמי' דאמר אפשר לסוחטו אסור ואין ההיתר נפרד מן האיסור ונחשב כולו איסור, וה"ה כמחמץ ומתבל שאמרו מין במינו להחמיר וצריך שירבה עליהן עד כדי להעלותן באחד ומאה ושלא יהא בהם בנ"ט, ואני תמה מאד ע"ד רבי שחשב כל העדשים של חולין כאילו הם תרומה מפני טעם תרומה שבהם, בשלמא לר' יהודה דאמר התיכה עצמה נעשית נבילה ואוסרת כל החתיכות משום דס"ל מב"מ במשהו, וכיון שטיפת החלב נתנה טעם בחתיכה כל מה שיצא מאותה חתיכה לשאר החתיכות בשר בחלב הוא, אלא משום דשם הבשר האסור אוסר כל הבשר האחר במשהו, אלא לרבי כיון דמב"מ בטל ס"ל ואינן נאסרות אלא מפני הטעם של תרומה והוא טעם הגריסין שבהם, מה לנו עוד לבטל שיעור העדשים של חולין, ואם קיבלו טעם הגריסין מ"מ טעם העדשים להיכן הלך והלא יש בהם ג"כ טעם עדשים ויותר מטעם גריסין, והיכן מצינו בנו"ט שיהפוך את המקבל למינו וא"כ ילקה אדם על טעם האיסור בשיעור ממשו וכו', ונראה לי דלא אמר רבי אלא בתרומה וכיו"ב ובלבד בדבר שהוא בעינו והוא נאסר מטעם איסור ובא לבטלו מב"מ שהוא צריך ביטול אחר חוץ מביטול הטעם, כגון עדשים הללו שנאסרו מטעם גריסין של תרומה, וכיון שנאסרו וה"ה בעין, שנחשוב אותן כאילו הן תרומה וצריכות ק"א לבטלן אע"פ שבטל בהם טעם התרומה, וכן לערלה וכלאי הכרם, אבל כל דבר הנימוח ובלול שאינו ניכר בעינו שא"צ כ"א ביטול הטעם בלבד, כיון שנוסף עליו כדי לבטל טעם האיסור שבו הכל מותר ואין ההיתר מסייע את האסור לאסור, ואם העדשים הללו שקבלו טעם התרומה נימוחו ונתערבו במין אחר שאינן ניכרין בו א"צ שיעור כי אם לבטל טעם הגריסין של תרומה שבהן, וקא נגעה הא מלתא בהא דאמרינן בעלמא רואין את ההיתר כאילו אינו והשאר שאינו מינו רבה עליו ומבטלו, ואפי' ביי"נ אומרים כן, וכ"ש בשאר איסורין, אלמא אין היתר מצטרף לאסור, כנ"ל ודעתי מיושבת עליו, עכ"ל.

והיינו, דאף דס"ל לרבי דמב"מ בטל, מ"מ כיון דתרומה אינה בטלה אלא בק"א, מהני לזה דינא דחנ"נ שנחשוב כל העדשים כאילו הן גריסין וצריכות ק"א לבטלן אע"פ שבטל בהן טעם התרומה.

והנה לפמש"נ בדעת הראב"ד, דלעולם אף לר' יהודה דמב"מ לא בטיל ל"מ דינא דחנ"נ אלא דהאיסור המעורב חשיב כמין א' עם מין ההיתר, וע"כ אינו בטל, הרי נמצא, דאף דנימא דמכח דינא דחנ"נ חשיבי הגריסין של תרומה כמין א' עם העדשים, ובעינן שיהא בעדשים שהוסיף ק"א כנגד הגריסין, ול"ה כתרומה מבשא"מ שהיא בטילה בס', אך מ"מ ל"ב שיהא בהן ק"א כנגד העדשים שנאסרו, - ולפ"ז אכתי תיקשי במה שהצריך רבי שירבו העדשים על הכל, והרי דבעינן שיהא בהן ק"א כנגד העדשים שנאסרו.

?י] ונראה לישב, דהנה הראב"ד חילק בזה בין היכא דנימוח להיכא שהוא בעין, ונראה בביאורו, דכל שנימוח, ודאי דסגי דאיכא ק' כנגד האיסור עצמו, אך כל שלא נימוח, הרי דכיון דחתיכה זו עצמה אסורה, בעינן שיהא ק' חתיכות כנגדה, - ואמנם דכ"ז הוא משום דחשיבי גם הגריסין כמב"מ עם העדשים, אך אם היו חשובין הגריסין כמשבא"מ עם העדשים, והי' דין הגריסין שהם בטלין בס', הרי דבזה ל"ה בעינן שיהא ס' חתיכות כנגדם, אלא הי' סגי שיש ס' בהחתיכות כנגד הגריסין הבלועין בעדשים, וכמש"כ האחרונים בכ"ד דחתיכה שבלעה איסור, ונתערבה יבש ביבש, ל"ב שיהיו ס' חתיכות כנגדה, אלא סגי שיש במידת ההיתר ס' כנגד מידת האיסור, דאם יבשלם כבר לא יתן טעם, ודו"ק.

ועי' פמ"ג בסימן צ"ט שפירש לעיקר ד' הראב"ד בע"א, דאין כונתו כלל לחלק בין מב"מ למבשא"מ, אלא כונתו דדינא דחנ"נ הוא רק בשלא נימוח ולא בנימוח, וכמש"כ הראשונים בשם הראב"ד דבלח בלח לא אמרינן חנ"נ, ונחלק ע"ד המנחת יעקב שפירש לד' הראב"ד בע"א.

אך כיון שמצינו להדיא בד' הראב"ד בהשגות שחילק כן, וגם הרמב"ן הביא כן בשם הראב"ד שחילק בזה, לכאו' יש לנו לפרש הראב"ד בתשו', וכמש"נ בזה.

ועיי"ש בפמ"ג שלמד מד' הראב"ד דאף דבלח בלח לא אמרינן חנ"נ, מ"מ אין ההיתר שנאסר מצטרף לבטל את האיסור, וכתב דלא משמע כן, - וכ"ז הוא לפי דרכו בד' הראב"ד, אך לפמש"נ הרי אדרבה מד' הראב"ד בע"ז מוכח דבתערובת דלח בלח ההיתר מצטרף לבטל את איסור, וזה כמש"כ הפוסקים בדעתו, - ומש"כ הראב"ד דאין ההיתר מצטרף לבטל את האיסור, הוא משום דהכא איכא לדינא דחנ"נ, ואך דל"מ זה להצריך שיעור ביטול גם כנגד ההיתר, אך מ"מ אין ההיתר מצטרף לבטל את האיסור, ודו"ק.

אשר ע"כ נראה ד' הראב"ד, וזה ע"ד ד' הגר"ח בספרו, ובע"א קצת, דעיקר דינא דחנ"נ בביאור הוא דא"א לנו לבטל את ה?

ויל"פ עוד בזה, ע"ד מש"נ ביסוד דינא דחנ"נ דהוא משום דההיתר מסייע את האיסור שלא יתבטל, - ולפ"ז י"ל, דבזה הוא דחלוק דינא דמב"מ לא בטל מדינא דטכ"ע, דבדינא דמב"מ לא בטל שהוא הפקעת הביטול, הרי דכיון דהבשר אינו בטל והוא עומד בפנ"ע בתערובת, ממילא דגם החלב המעורב בו אינו בטל, ומשא"כ בדינא דטכ"ע, דאי"ז הפקעת הביטול, ויסודו הוא משום איסורא דטכ"ע, י"ל דבטעם היתר ליכא לדינא דטכ"ע, וע"כ ההיתר שפיר בטל, וממילא דגם האיסור בטל, - וי"ל עוד, דגם אם גם בהיתר איכא לדינא דטכ"ע, דהטעם חשיב כגופו, מ"מ כיון דגופו בטל, ממילא דגם האיסור בטל, - אך דרך זו לא אתיא למש"כ הגר"ח דמכח דינא דטכ"ע, אף אינו בטל.

או"ז סימן תנ"ח, וההיא דיין שנפל לבור י"ל דאפי' למ"ד אפשר לסוחטו מותר יכול להיות שאינו מותר גמור לאכול דהא כיון שנכנס בו האיסור האיך יהי' מותר עוד ע"י שום הפלטה והא לא שייכא הגעלה באוכלין אלא מותר הוה שלא לאסו' שאר אוכלין ע"י תערובות ואינו מתבטל עוד ע"י תוספת אבל יין במים מתבטל ע"י תוספת, עכ"ל, וצ"ב.

לפ"ד הראב"ד ניחא משה"ק הראשונים בדק"ח. בסוגיית הגמ' שם דמנלי' להגמ' דאיכא ברוטב ס' כנגד החתיכה, ולפ"ד הראב"ד ניחא, דל"ב שיהא בהרוטב ס' כנגד החתיכה, וסגי שיש בו ס' כנגד הטיפת חלב, שהרי ל"מ דינא דחנ"נ לגבי ביטול דמבשא"מ, ודו"ק.