מ_מ בגדר המלקות בבן גרושה - ב
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**בגדר מלקות דבן גרושה לר''מ ולרבנן**

יש לחקור האם מלקות דבן גרושה הוא על עדות שקר, או על הרשעת צדיק, או על הזממה.

עוד יש לחקור האם מלקות דבן גרושה הוא במקום כאשר זמם, או דהוי מלקות על הלאו ככל הלאוין, ואינו קשור לכאשר זמם.

א. לר''מ בכל עדים זוממים מלבד עונש כאשר זמם, הרי הם לוקין, ויש לחקור האם לוקים על לאו דלא תענה, או על לאו דולא יוסיפו.

ב. ברמב''ן דף ב' ב' מפורש דאף לר''מ המלקות דוהצדיקו הוא על לאו דלא תענה, וכן מבואר ברמב''ן ובריטב''א בדף ד' א' דלר''מ לוקה ומשלם, משום דהשם המחייבו בכאשר זמם אינו השם המחייבו במלקות, דכאשר זמם הוא על לאו דולא יוסיפו, והמלקות הוא על לאו דלא תענה, וא''כ מבואר דאין המלקות דוהצדיקו במקום עונש כאשר זמם, דהרי כאשר זמם הוא עונש על לאו דולא יוסיפו, והמלקות הם עונש על לאו דלא תענה.

ג. הריטב''א בדף ב' ב' כתב בשם הרמב''ן וז''ל **מלקות והצדיקו במקום הזמה עומד** עכ''ל, וצ''ב מדברי הרמב''ן והריטב''א הנ''ל, וע''כ צ''ל דכל דברי הריטב''א בדף ב' ב' הוא לדברי רבנן דלית להו אזהרת ולא יוסיפו, ולכא' צ''ב מדר''מ נשמע לרבנן דאין מלקות דוהצדיקו במקום כאשר זמם, דאל''כ מדוע ס''ל לר''מ דדרשת והצדיקו הוא גילוי על לא תענה ואינו גילוי על ולא יוסיפו, וצ''ל דלר''מ אין מקור דמלקות דוהצדיקו במקום הזמה עומד, אך לרבנן דכאשר זמם הוא עונשו של לא תענה, וגם והצדיקו הוא גילוי דלקי על לא תענה, מסתבר דהמלקות עומדות במקום כאשר זמם.

ד. הרמב''ן בסנהדרין במלח' כתב 'ואין עדים זוממין לוקים בעקימת פיהם בלבד **אא"כ הרשיעו צדיק**' ויש לעיין האם רק לדברי רבנן דהמלקות דוהצדיקו במקום הזמה עומד הדין כן, דכיון דכאשר זמם הוא עונשו של לאו דלא תענה, מסתבר שוהצדיקו שהוא עונש על לאו דלא תענה עומד במקום הזמה, ולכן אין לוקה על עדות שקר גרידא אא''כ הרשיע צדיק, אך לר''מ שאין מקור לכך לוקה על לאו דלא תענה בכ''ג, או''ד דאע''פ שאין המלקות במקום כאשר זמם, אפילו הכי אין מקור מקרא דוהצדיקו דלוקה כשלא הרשיע צדיק בעדותו, וא''כ י''ל דאע''פ שאין המלקות על הזממה, אפילו הכי אין לוקה כשלא הרשיע צדיק, ונ''מ היכא דאין שייך עונש כאשר זמם, אם לוקה מקרא דוהצדיקו.

ה. בתוס' דף ד' מבואר דלר''מ לוקה ומשלם אף אלמלא קרא דולא יוסיפו, מכיון שממון לא בעי אזהרה, ולכן לרבנן אלמלא כדי רשעתו נמי היה לוקה ומשלם, ובריטב''א בכתובות דף ל''ב א' מבואר דאע''פ שממון לא בעי אזהרה אפילו הכי לא שייך מלקות על לאו דלא תענה, ולר''מ לוקה על לאו דולא יוסיפו, ולרבנן אף אלמלא כדי רשעתו לא היה לוקה, ולכא' נח' תוס' עם הרמב''ן והריטב''א האם כאשר זמם הוא עונשו של לא תענה או כאשר זמם הוא עונשו של הזממה, דהרמב''ן והריטב''א ס''ל דאע''פ שממון לא בעי אזהרה, אחרי שכתוב לא תענה, וכתוב עונש כאשר זמם, הרי הענישה תורה על לאו דלא תענה, משא''כ תוס' ס''ל דאין כאשר זמם עונשו של לא תענה, ולכן בממון דלא בעי אזהרה אין העונש על לא תענה, ולכן לוקה ומשלם לר''מ, אלא דבעונש הגוף דאין עונשין אא''כ מזהירין א''א להעניש בלא אזהרה, אך גם בעונש הגוף עיקר העונש הוא על הזממה, וכן נראה במהרש''א על דברי התוס' בדף ד' ב' ד''ה ורבנן.

ו. ולפי''ז נח' הרמב''ן והריטב''א עם התוס', האם הרישא והסיפא הם מח' אחת, או ב' מח', לדברי התוס' ברישא נח' ר''מ וחכמים בדין כדי רשעתו, ולר''מ אף אלמלא ולא יוסיפו לוקה ומשלם, משום דממון לא בעי אזהרה, ובסיפא אין שייך כדי רשעתו, אך מלקות בעי אזהרה, ונח' אם אזהרת עדים זוממים הוא לא תענה, או לא יוסיפו, וא''כ אין שייכות בין המח' ברישא למח' בסיפא, וסברת ר''מ ברישא אינה שייכת בסיפא, וסברת רבנן ברישא אינה שייכת בסיפא וגם סברת רבנן בסיפא אינה שייכת ברישא, משא''כ לדברי הרמב''ן מח' ר''מ ברישא הוא כמו המח' בסיפא.

ז. לכא' בדברי רש''י מוכח כדברי התוס' מדכתב רש''י 'שלא השם המחייבו מלקות מחייבו תשלומין, מלקות משום לא תענה ותשלומין משום כאשר זמם' וצ''ב מנא ליה לר''מ דתשלומין אינו משום לא תענה, וא''כ כמשו''כ תוס' דממון לא בעי אזהרה, וכן מוכח ממש''כ רש''י מלקות משום לא תענה, ולדברי הרמב''ן והריטב''א המלקות משום ולא יוסיפו.

ח. לדברי התוס' דלר''מ לוקה ומשלם אף אלמלא קרא דולא יוסיפו, ולרבנן אלמלא כדי רשעתו לוקה ומשלם, מוכח שאין המלקות דוהצדיקו במקום כאשר זמם, דא''כ במקום שיש כאשר זמם לא שייך לתת עונש שבא במקום כאשר זמם, ויש לחקור בדברי התוס' האם גם נח' על דברי הרמב''ן בסנהדרין, והמלקות דוהצדיקו הוא על לאו דלא תענה אף בלא הרשעת צדיק, ורק לדברי הרמב''ן דהמלקות הם על לאו דלא תענה כמו שהכאשר זמם הוא על לאו דלא תענה מסתבר לדרוש דרק במקום הרשעת צדיק לוקה, דומיא דעונש כאשר זמם, אך לדברי התוס' אין מקור לכך, ויפרשו את דברי הגמ' בסנדהדרין באופן אחר כמבואר בבעה''מ והר''ן שם, או''ד דבמשמעות הפסוק נראה דלוקה רק במקום הרשעת צדיק, אלא שלדברי התוס' אין לזה קשר לעונש כאשר זמם, ונ''מ במקומות שאין שייך עונש כאשר זמם.

ט. את''ל דלדברי התוס' המלקות דוהצדיקו הוא רק כשהרשיעו צדיק, יש לחקור האם המלקות על לאו דלא תענה כשהרשיעו צדיק, והמלקות על הלאו ככל הלאוין, או''ד, דהמלקות על מעשה הרע של הרשעת צדיק, ולא על הלאו דלא תענה, ואין לא תענה אלא אזהרה, ונ''מ במקום שיש הרשעת צדיק, ואין שקר בעדותן.

**נ''מ מכח דברי הרמב''ן שהמלקות על הרשעת צדיק עומד במקום כאשר זמם**

א. בכל האופנים שאין עונש כאשר זמם, כגון דין כאשר זמם ולא כאשר עשה, והדין המבואר בדף ה' א' דאין העדים נעשים זוממין עד שיזימו את עצמן, ודין עד שיוזמו שניהם, ודין עד שיגמר הדין, לכא' אם המלקות עומדים במקום כאשר זמם, לא ילקו, משא''כ אם המלקות על הרשעת צדיק אינם עומדים תחת כאשר זמם ילקו, אך יש לדון בכל אחד מהדינים הנ''ל אם הוא מיעוט רק בעונש כאשר זמם, או מיעוט גם במחייב של כאשר זמם, אלא שלכא' אף אי נימא דהוי מיעוט במחייב של כאשר זמם אכתי יש לחקור האם מלקות דוהצדיקו הם על הזממה, או במקום כאשר זמם, דהיינו די''ל דהזממה מחייב מלקות או כאשר זמם, ולכתחילה העונש כאשר זמם, וכשא''א לעשות כאשר זמם, לוקה על הזממה, אך י''ל דהמלקות דוהצדיקו הם במקום שמגיע לו עונש כאשר זמם, דכשמגיע לו כאשר זמם וא''א להענישו לוקה, ונ''מ בכל הנ''ל די''ל דאף אם במחייב של כאשר זמם התמעטו כל הנך, אך לא התמעט מלקות על הזממה, ובריטב''א בשם הרמב''ן כתוב דהמלקות הם במקום כאשר זמם.

ב. היכא שלא שקרו בעדותן, אך זממו להרשיע צדיק, כגון היכא שיש עידי שקר שגנב, ובאו עדים והעידו שטבח, והם יודעים שלא גנב והוא שור שלו ואת שלו טבח, דכוונתם לחייבו ד' וה' והרשיעו צדיק בעדותן, אך לא שקרו בעדותן, ומסתבר שאם המלקות הם תחת כאשר זמם, מכיון שבפרשת עדים זוממים כתוב והנה עד שקר וגו', אין סיבה לעונש כאשר זמם כשלא שקרו, ואם מלקות דוהצדיקו הם תחת עונש כאשר זמם לא ילקו, אך אם והצדיקו אינו במקום כאשר זמם, ולא על עדות שקר לכא' ילקו, אלא שלמעשה לא ילקו משום דאין עונשין אא''כ מזהירין - ועי' ריטב''א דף ד' ב' ולפום ריהט''א כתוב שם דרק במיתה לא ענש אא''כ הזהיר ולא במלקות -.

ג. הודו שזממו לעשותו בן גרושה ואח''כ באו עדים, אם המלקות הם במקום כאשר זמם, כשם שכאשר זמם הוא קנס, כך גם מלקות דוהצדיקו הוא קנס, משא''כ אם מלקות על הלאו ככל הלאוין אינו קנס.

ד. כתב הפורת יוסף בדף ה' א' דלרבא שיש מלקות לחצאין, וכל הסיבה שאין משלשים במלקות הוא משום דבעינן כאשר זמם לעשות לאחיו וליכא, במלקות דוהצדיקו ישלשו במלקות, ולכא' הרי זה תלוי בחקירה הנ''ל, דאם המלקות עומדות במקום כאשר זמם, ישלשו במלקות, כשם שהיו משלשים במלקות דכאשר זמם אלמלא דבעינן כאשר זמם לעשות לאחיו, ובמלקות דוהצדיקו שבלאו הכי אינו כאשר זמם ישלשו - ולא דמי לשאר הדינים שיש לדון בהם אם הוא דין בעונש כאשר זמם, או דין במחייב של כאשר זמם כדהוזכר לעיל באות א' -משא''כ אם המלקות דוהצדיקו הוא על הלאו ככל הלאוין, מכיון שכל עד עבר על הלאו, כל עד מחוייב מלקות בפני עצמו.

ה. נ''מ בכופר דכתב הריטב''א בשם הרמב''ן דאין לוקין משום דהמלקות הם במקום כאשר זמם.

**האם מלקות דוהצדיקו הוא במקום כאשר זמם**

אף אם המלקות אינן רק על הלאו דלא תענה אלא על הזממה, יש לחקור אם הזממה מחייבת מלקות, או שאין זממה מחייבת אלא כאשר זמם, אלא המחייב במלקות הוא כאשר זמם, דהמחוייב בכאשר זמם, מחוייב במלקות כשא''א לעשות כאשר זמם במקום עונש כאשר זמם, וגם לצד זה יש לחקור האם המחוייב בכאשר זמם לוקה, או מי שיש לו מחייב של כאשר זמם לוקה.

א. מתני' דף ד' א' לר''מ לוקה ומשלם, וכתבו התוס' שם דלר''מ לוקה ומשלם אף בלא קרא דולא יוסיפו וגו', אלא משום דממון לא בעי אזהרה, וכן לרבנן אלמלא כדי רשעתו היה לוקה ומשלם, ולכא' לוקה מקרא דוהצדיקו, ואי נימא דמלקות דוהצדיקו הם במקום כאשר זמם, אין מקום למלקות במקום דעבדינן ליה כאשר זמם.

ב. ולכא' מוכח גם דאין המלקות על הזממה, דהיאך שייך ב' עונשים על הזממה, וצ''ב מדברי הגמ' בדף ד' ב' דמלקות דע''ז הוא קנס - כמבואר ברש''י כאן ובתוס' בב''ק דף ע''ד ב' דכוונת הגמ' למלקות דבן גרושה - ואילו היו המלקות על לאו דלא תענה ולא על הזממה, אין המלקות קשורים כלל לפרשת עדים זוממים אלא הוי ככל הלאוין.

ג. אולי יש מקום לומר שיש ב' עונשים על הזממה דומיא דעת ר''י בדף י''ג ב' דמת ולוקה בכל חייבי מיתות, ולפי''ז מח' הרמב''ן והתוס' הוא אם מלקות דוהצדיקו הם במקום כאשר זמם כמבואר בריטב''א בכמה דוכתי, או שאין המלקות במקום הכאשר זמם, אלא זממה מחייבת מלקות, והא דלרבנן אין לוקה אין זה אלא משום כדי רשעתו.

ד. כתבו התוס' דף ד' ב' ורבנן האי לא תענה מאי עבדי ליה, דהא דקאמר לעיל גבי לא תענה משום דהוי לאו שאין בו מעשה היינו אי לאו קרא דוהצדיקו אבל בתר דגלי לן קרא דוהצדיקו דשייך ביה מלקות יש לנו לומר דלקי מלא תענה עכ''ל, וכתב המהרש''א דאכתי לא אסקי אדעתייהו דלא לקי אאם בן הכות הרשע אלא משום לא תענה כו' כמו שכתבו לקמן דלא ענש אא"כ הזהיר עכ''ל, ומבואר במהרש''א דלוקה על והצדיקו ולא על לא תענה, ואפילו הכי שאלה הגמ' שילקה על לאו דלא תענה, וצ''ב מהיכי תיתי ללקות על לא תענה שאין בו מעשה אם אין והצדיקו גילוי דלקי על לאו דלא תענה, וע''כ צ''ל כמבואר בשי' ר' שמואל די"ל דהא דלאו שאב"מ אין לוקין עליו אי"ז דין בהלאו, ואף אינו דין מסויים במלקות הבאין על לאו, אלא דכללא הוא דאין לוקין בלא עשיית מעשה, דליכא עונש מלקות אלא על עברה שיש בה מעשה, וממילא דהוי שייך האי כללא אף במלקות דוהצדיקו, ומאחר דמצינו בעדים זוממין שלוקין על עדות שקר אף על פי שא"ב מעשה, הרי חזינן דבעדות שקר חייבה התורה מלקות אף בלא מעשה, וא"כ שוב יש לנו לומר דכמו"כ איכא מלקות אלאו דלא תענה ודו"ק.

ה. ולפי''ז אין ראיה מדברי המשנה בדף ד' א' דהמלקות אינם במקום כאשר זמם, די''ל דלעולם מלקות דוהצדיקו הם במקום כאשר זמם, ואפילו הכי לוקה ומשלם, משום דילפינן מוהצדיקו דלוקה **גם** על לאו דלא תענה, וא''ת מהו קושיית הגמ' בדף ד' ב' מה להצד השוה שבהם שכן קנס, הא יש ללמוד ממלקות על לא תענה שאינו קנס וצ''ע עי' בשיעורי ר' שמואל מש''כ בזה.

ו. גם במסקנת דברי התוס' נראה קצת דמלקות דוהצדיקו הוא על הזממה מדכתבו וז''ל דגלי קרא כדאמר רחמנא והיה אם בן הכות הרשע מכלל דלקי משום לא תענה **דלא ענש אלא א"כ הזהיר** עכ''ל, ונראה שאין הלא תענה אלא אזהרה, ולא שהמלקות הם רק על האזהרה.

ז. כתבו התוס' 'וי"ל כיון דלוקין **הוי כאשר זמם** והוי שפיר אתה יכול להזימה' ולכא' אין מובן מדוע 'הוי שפיר כאשר זמם' הא לא עבדינן ליה כאשר זמם, אלא רק מלקות ולא היה לתוס' אלא לכתוב כיון דלוקין הוי שפיר אתה יכול להזימה, ולכא' מוכח בתוס' שאין מלקות דוהצדיקו רק על הזממה, אלא הזממה אינה סיבה לחייב מלקות, אלא המחוייב בכאשר זמם, אמרה תורה לתת למחוייב בכאשר זמם מלקות כשא''א להלקותו, והמלקות הם קיום דין כאשר זמם, ורק משום כן הו''ל עדות שאתה יכול להזימה, ואף לדברי רעק''א דבכאשר עשה נמי לוקה, י''ל דא''צ שיהיה מחוייב בכאשר זמם, אלא מי שיש לו מחייב וסיבה להתחייב בכאשר זמם, אמרה התורה שכשאין יכול לחול כאשר זמם לוקה במקום כאשר זמם, וי''ל שדין ולא כאשר עשה אינו חסרון במחייב של כאשר זמם, אלא חסרון בחיוב של כאשר זמם, שאין יכול לחול חיוב כאשר זמם או שא''א להעניש בכאשר עשה כה''ג, ועי' רעק''א דהיכא שהודה הבע''ד שחייב אע''פ שאין כאשר זמם, יש מלקות, ולהנ''ל אם אין מחייב של כאשר זמם, לכא' לא שייך מלקות, אך י''ל דכלפי מלקות שאינו בע''ד נקטינן שמחוייב בכאשר זמם וככל פלגינן נאמנות.

ח. הריטב''א כתב דלא מהני מלקות במקום מיתה, וז''ל 'ומלקות לגבי מיתה לאו כלום הוא, והלכך עדות שאי אתה יכול להזימה הוא' ואילו הזממה היתה מחייבת במלקות ודי במה שנענש על הזממה במלקות לדין יכול להזימה אין מובן דברי הריטב''א, וע''כ דהמלקות הם במקום כאשר זמם, וכן מבואר בריטב''א בד''ה והקשו כשהביא את התי' הראשון של תוס' כתב וז''ל 'והמלקות **עומדת במקום** הזמה' וכ''כ הריטב''א בדף ב' ב' בשם הרמב''ן לגבי כופר 'דהא למלקות והצדיקו **במקום הזמה עומד**'.

ט. לפי''ז אילו לא היה דין עדות שאתה יכול להזימה, לא היה לוקה באופן של לאוסרה על בעלה באנו, משום שאין מלקות במקום מיתה, וממילא אין מלקות, מכיון שכל המלקות אינם אלא במקום כאשר זמם, ואין הזממה מחייבת מלקות - אא''כ ילפינן מוהצדיקו דלקי **גם** על לא תענה - ואולי משכ''ל נ''מ במ' שנים לפני חורבן הבית שלא דנו דיני נפשות, ובאו עדים והזימו עדים שהעידו על חיוב מיתה - לפני הזמן שלא דנו - אם יתנו להם מלקות, די''ל דכיון שאין המלקות במקום מיתה כלום, אינם חייבים מלקות, משא''כ אם הזממה מחייבת מלקות אלא שאינו מועיל לדין עדות שאתה יכול להזימה, ילקו, עוד יש לדון בקושיית הרא''ש בב''ק דף ע''ה, ורקע''א, מדוע בסוגיא שם שהודה לעדים זוממים לא ילקו, הא על מלקות אינו בע''ד, וא''כ הו''ל עדות שאתה יכול להזימה, ויש לדון דהניחא אם לוקין על הזממה, אך אם הכאשר זמם מחייב מלקות, וניתן תחת הכאשר זמם, הרי כאן אפשר ללחייבו בכאשר זמם, אלא שכיון שמודה פטור, א''כ אולי א''א לתת עונש במקום כאשר זמם, מכיון שאין סיבה לתת במקום אם אפשר לעשות כאשר זמם אלא שכיון שמודה פטור, עוד י''ל נ''מ בעבד לס''ד דלא עבדינן ליה כאשר זמם משום דאינו אחיו, אם לקה מקרא דוהצדיקו שאין כתוב בו אחיו, דאם הכאשר זמם מחייב מלקות, מכיון שאין בו כאשר זמם אין בו מלקות.

י. המאירי בדף ד' א' כתב דאף בלא משפט אחד לוקה מלקות דוהצדיקו בלא התראה, ולכא' סברתו דכיון שהמלקות הם במקום כאשר זמם, א''כ כל היכא שיש מחייב של כאשר זמם חייב מלקות, וא''כ פשוט שבלא התראה שיש כאשר זמם לוקה, ולחולקים דס''ל דבעינן קרא י''ל דרק עונש כאשר זמם א''א לתת דוקא ע''י התראה כי בעינן כאשר זמם, אך עונש מלקות אע''פ שיש מחייב של מלקות כי יש כאשר זמם, לא חייבה התורה מלקות בלא התראה.

יא. הרא''ש - בשטמ''ק בב''ק דף ע''ה ב' - כתב דאין מלקות דוהצדיקו אלא במקום שלעולם לא שייך כאשר זמם, ומוכח בדבריו שאין והצדיקו גילוי דלקי על לאו תענה, אלא חיוב על הזממה, אך מוכח גם שאין המלקות במקום כאשר זמם, אלא חיוב מחודש על הזממה, ולא נאמר חיוב מחודש זה אלא על סוג עדות שלא נאמר בו כלל כאשר זמם, ואילו היה מלקות דוהצדיקו במקום כאשר זמם, א''כ אדרבא רק היכא שמחוייב בכאשר זמם היה צריך להיות מחוייב במלקות.

יב. מבואר במאירי דעדים זוממים על כופר, לוקין ומשלמין, לוקין במקום חיוב כופר, ומשלמים דמי השור שהיה נסקל על פי עדותן, וצ''ע הא קי''ל בכל התורה דאין לוקין ומשלמים מקרא דכדי רשעתו, ושמעתי לבאר על פי הנ''ל דהמלקות עומדות במקום כאשר זמם, על פי מש''כ התוס' בכתובות דף ל''ב ב' דעדים זוממים על מוציא ש''ר שזממו ממון ומלקות לוקין ומשלמים, וביאר החזו''א חו''מ סי' י''ט סק''ז דכיון שזממו לחייב ממון ומלקות, אם לא ילקו וישלמו אין מתקיים כאשר זמם, וא''כ י''ל דה''ה כשזממו שיסקל השור וישלם כופר, מכיון שהמלקות עומדות במקום כאשר זמם, והוי כאילו מתקיים כאשר זמם על חיוב כופר, הוי כמשלמים כופר ודמי השור, אך אילו היו המלקות על הזממה, ולא במקום כאשר זמם לא היה אפשר לומר כן.