שכא יג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכ ושכא - סוחט

#

##### הלכות שבת

##### **תיקוני אוכלין**

##### סימן שכא סעיף יב - יג

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

##### שיעור יג

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

עניינים הנידונים

* **חיתוך ירקות מתי יש לחשוש משום טוחן.**
* **ריסוק אבוקדו רך או בננה.**
* **בדיעבד אם חתך ירק דק דק מה דין הירק.**
* **פריסת ביצים בכלי המיועד לכך.**
* **לפורר לחם אם שרי רק לאלתר או גם לאחר זמן.**

[סעיף יב - המשך] **הגה. וה"ה דאסור לחתוך גרוגרות וחרובים לפני זקנים, ודווקא פירות וכדומה לזה אסור, אבל מותר לפרר לחם לפני התרנגולים, דהואיל וכבר נטחן אין לחוש, דאין טוחן אחר טוחן. וכ"ז לא מיירי אלא בחותך ומניח, אבל אם לאוכלו מיד הכל שרי, מידי דהוי אבורר לאכול מיד דשרי כדלעיל סי' שי"ט.**

# חיתוך וריסוק ירקות לאלתר

**א] והתבאר** (בשיעור יב) דנחלקו החזו"א והאגרו"מ בהיתר טחינה לאלתר, דדעת החזו"א (סי' נז) דדוקא לחתוך לחתיכות קטנות שרי, וכלשון הרשב"א (המובא במ"ב ס"ק מד) "שהרי לא אסרו על האדם לאכול מאכלו בחתיכות גדולות או קטנות", אבל לכתוש ולטחון ממש אסור, דגוף הדבר משתנה ולא שייך להתירו משום דרך אכילה, ועוד כתב דאף לחתיכות קטנות דעת המג"א דלא שרי אלא למי שיכול לאוכלו בלי החיתוך, אבל לפני זקנים שאין יכולין לאכול אלא כשיחתכהו אסור. וכך פי' את דברי הרמ"א דאסור לחתוך גרוגרות וחרובים 'לפני זקנים', דהיינו שהזקנים אוכלים אותו מיד ואעפ"כ אסור כיון שאין יכולים לאוכלו בלא"ה. ולכך כתב החזו"א וז"ל "נמצינו למדין דשחיקת בננות לפני התינוקות בשבת, שאינם יכולים ללעוס אפי' להאכילם לאלתר, אין כאן היתר של הרשב"א וכו' וא"כ יש בזה חיוב חטאת, ואין לנו להתיר רק ע"י שינוי בקתא דסכינא או קתא דכף ומזלג" וכו'. ולדעת החזו"א, פשוט דה"ה אבוקדו אסור לרסק כדי למרוח על הלחם, ומ"מ לרסק בצדו השני של הכף והמזלג שרי, כמו שהתירו לדוך פלפלין בקתא דסכינא.

**ויש** שרצו להקל באבוקדו רך מאוד, וע"פ מה שכתב החזו"א (סי' נח אות ט ד"ה סי' שכא) דדבר שנתרכך מאוד בבישולו מותר לטוחנו, וז"ל "ונראה דכשם שבישולו מפקיעתו ממלאכת טחינה, כיון שטחינתו נוחה ואין שם מלאכה עלה" וכו', ורצו לומר דאף אבוקדו רך, טחינתו נוחה ושרי, אמנם לא נראה כן, דלדעת החזו"א לא שרי אלא כשריכוכו בא ע"י בישול, דהבישול מפרק את חיבורו הטבעי ואין לו חשיבות טוחן, משא"כ כשרך מעצמו, וודאי שם טוחן עליה.

**ב] ובאגרו"מ** (או"ח ח"ד סי' עד, טוחן) דחה את דברי החזו"א, דהוא דעת יחיד, וכל הפוסקים נחלקו עליו בזה, ולדעתו אף דעת המג"א כן, דמותר אפי' לכתוש ולטחון לאלתר, ואין חילוק בין חיתוך דק דק לכתישה וטחינה, וכתב שם "אלא שאולי לבעל נפש ראוי להחמיר, שלא לעשות דק דק כדכתבו המ"ב (כדלהלן) ובשו"ע הרב, אבל לצורך גדול אין להחמיר וכו' לכן לצורך אין להחמיר אפי' לבעל נפש".

**עוד** תמה שם דאף לדעת החזו"א נראה שאין לאסור ריסוק בננה, דטחינה הוא כשעושה מפרי שלם פירורין ורסיסין דקין כטחינת קמח וכדו' דמשתנה הפרי לענין אחר, משא"כ בריסוק בננה במזלג, לא מתפורר ומתרסק, אלא מתרכך מאוד בלחות מרובה, ואף מראהו לא משתנה, וזה לא 'בננה טחונה' אלא בננה שלמה שנתמעכה, ולא חשיב טחינה כלל. ועוד כתב גבי מה שהתיר החזו"א לרסק בצדו השני של הכף, דוודאי אף בכף עצמו חשיב שנוי ונחשב כקתא דסכינא, וז"ל שם "וכמדומני שבכף שהוא עגול מתחתיו, קשה יותר לשחוק בו מבהקתא, ומ"ט וכו' ולכן למעשה אם אפשר לשחוק שיהיה טוב להתינוקות גם בקתא, טוב לעשות כן לצאת גם שיטת החזו"א, אבל אם הוא דבר קשה לפניה מותרת לשחוק גם במזלג" וכו'. נמצא דנחלקו בג' דברים, **א.** אם מותר לטחון ולכתוש לאלתר, דהחזו"א אוסר, והאגרו"מ מתיר. **ב.** אם לרסק בכף חשיב שינוי כבצדו השני. **ג.** אם ריסוק בננה נחשב טחינה או דנחשב לבננה שלמה אלא שנתמעכה.

**ג] אמנם** כל זה מעיקר הדין, לפי מה שפסק הרמ"א להתיר לאלתר, אבל למעשה כתב המ"ב (ס"ק מה) וז"ל "ויש מפקפקין על היתר זה, וגם בב"י כתב שאף מי שמכוין לאכול מיד ג"כ יזהר לחתוך לחתיכות גדולות קצת, ומטעם זה כתבו כמה אחרונים ג"כ דנכון להתנהג כמו שכתב הב"י, ומ"מ הנוהגין לחתוך הבצלים והצנון דק דק, אין למחות בידם דיש להם על מי שיסמכו" וכו' וא"כ לכתחילה בוודאי יש להחמיר בכל זה, אלא דאין למחות ביד המקילים בזה.

**ד] ובשיעור** חתיכות קטנות שיתחייב משום טוחן, נאמרו בפוסקים כמה שיעורים, דמ"ש המ"ב בשם הב"י, דיזהר לחתוך חתיכות גדולות קצת, ודאי אין כוונתו לחתיכות גדולות ממש, דבזה מותר אף להניח, דאינו טחינה כלל, אלא כוונתו דכיון שהוא לאלתר, אין קפידא אלא שלא יהיה קטנות מאוד, אבל קצת גדולות אין לחוש בו, דאף אם נחשיבו כחתיכות קטנות, מ"מ יש להתיר לדעת הרשב"א דהוא לאלתר.

# חתך דק דק שלא לאלתר מה הדין בדיעבד

**ה] עוד** כתב המ"ב שם "ועכ"פ אסור לעשות עד יציאת ביהכ"נ, דבעינן סמוך לסעודה ממש כמו שכתוב בסי' שיט לענין בורר, והחותכים הבצלים והצנון דק דק שעה או שתים קודם הסעודה, קרוב הדבר לומר שחייב חטאת, והבצלים אסורים באכילה" וכו', וצ"ע דדעת תו' ועוד ראשונים דאין טחינה באוכלין, ואף דלא קיי"ל הכי, מ"מ לענין דיעבד יש להקל, וכמ"ש הפמ"ג (סי' שיח א"א ס"ק י) דהוא ספיקא דרבנן לקולא, וצ"ע.

# חיתוך מלפפון או גזר לרצועות דקות

**ו] דנו** הפוסקים אם מותר לחתוך ירקות דק דק לאורך בלבד, וכגון מה שמצוי שחותכים מלפפון או גזר לרצועות דקות מאוד, ודעת הקצוה"ש (סי' קכט בבדה"ש ס"ק ב) דאסור, וכן משמע ממה דאסרו לחתוך עצים (שבת עד:) ושם הוא לרצועות דקות וחייב משום טוחן, אמנם דעת האגרו"מ (שם) דמותר לחותכו ואין בו משום טחינה, ודווקא בעצים אסור, דכך הוא דרך לחתוך עצים, משא"כ באוכל דתועלת החתוך והטחינה הוא להקל על אכילתו, וזה מתקיים בעיקר בחיתוך לקוביות קטנות לאורך ולרוחב, אבל לאורך לחוד או לרוחב לחוד שרי, ומטעם זה התיר שם לפרוס ביצים [לאורך או לרוחב] בכלי המיוחד לפרוס ביצים, דאינו טחינה אלא חיתוך בעלמא, ואף משום עובדא דחול שרי, דלא שייך לאסור אלא כשעושה מלאכה, באופן היתר בדרך חול, משא"כ בחיתוך זה אינו מלאכה כלל, ואף אם מיקל על חיתוכו כדרך שעושה בחול, אין בו איסור משום עובדא דחול [ועוד הוסיף שם דהריב"ש חזר בו בסוף דבריו מסברא דעובדא דחול, ואינו אסור אלא משום טוחן, ובאופן שאין איסור טוחן, אין לאסור משום עובדא דחול, אמנם אין דעת רוב הפוסקים כן, דמפרשים את האיסור לגרר גבינה במורג חרוץ משום עובדא דחול].

# טחינת מצות ולחם אם מותר אף להניח, ומה הדין בכלי המיוחד לכך

**ז]** **אבל מותר לפרר לחם לפני התרנגולין דהואיל וכבר נטחן אין לחוש, דאין טוחן אחר טוחן".** ובספר זכרו תורת משה [לבעל החיי אדם] כתב דדוקא לאלתר, וכן דעת החזו"א (תשובות וכתבים סימן ס' ס"ק א) אמנם במ"ב (ס"ק מ) כתב דאף להכין להם לאחר זמן שרי.

**וכתב** הבה"ל (ד"ה לפרר) דמ"מ אסור לפורר במכתשת המיוחדת לכך, וכמו בגבינה (בסעיף י) דאסור לגוררה במורג חרוץ, כיון שהוא כלי המיוחד לכך, והנה הרמ"א לקמן בהלכות יו"ט (סי' תקד סעיף ג) כתב "ומותר לגרור גבינה בי"ט על הכלי שהוא מורג חרוץ, מיהו צריך שינוי מעט כמו דיכת מלח, וה"ה מצות בלא שינוי, משום דאין טחינה באוכלין שהיו טחונין תחילה". והקשה התו"ש (ס"ק יט) דכיון דכל איסורו משום עובדא דחול, [דמשום טחינה שרי דלאו גידו"ק הוא וכמו בבשר לעיל סעיף ט, וכמו שנתבאר בשיעור יב] מה הבדל בין שבת ליו"ט, וכיון דביו"ט מותר לגרור גבינה בשינוי מעט, מדוע בשבת אסור [ומקור ההלכה מהריב"ש, ושם בסי' קפג חילק ג"כ בין יו"ט לשבת, ובאגרו"מ הנ"ל, כתב דהריב"ש חזר בו מסברא דעובדא דחול, ואיסורו משום טוחן דבכלי המיוחד לכך אף לאלתר אסור, ולפ"ז מיושב, דביו"ט מותר לטחון לצורך אוכל נפש, משא"כ בשבת, אמנם דעת רוב הפוסקים לא משמע כן, ומפרשים דהאיסור משום עובדא דחול, וא"כ מה שנא יו"ט משבת] ותי' דאף שהשו"ע פסק דאין טחינה באוכלין כזה דאינם גידולי קרקע, מ"מ חשש לדעות האוסרים, ולכן אסר במורג חרוץ אף בשינוי, משא"כ ביו"ט דמותר לצורך אוכל נפש, ומשום עובדא דחול סגי בשינוי מעט.

**והקשה** התהל"ד (ס"ק יג) דעדיין צ"ב מדוע ביו"ט יש חילוק בין לחם לגבינה, דבלחם מותר כדרכו כיון שאין טחינה אחר טחינה, ולא חשש משום עובדא דחול, ואילו בגבינה צריך שינוי מעט משום עובדא דחול, אף שגם אין בו איסור טחינה לצורך אוכל נפש, והניח בקו'. ונראה לומר, דבדבר שאינו מלאכה כלל, וכמו בפת דאין טוחן אחר טוחן, ומופקע מלהיות מלאכה, בזה לא אסרו משום עובדא דחול, אבל בדבר שהוא מלאכה, אלא דמותר כיון דהוא יו"ט או שאינו גידו"ק, הוא תנאי צדדי להיתרא למרות שיש בו טחינה, בזה יש איסור משום עובדא דחול. ולפ"ז בלחם יש להתיר בכלי המיוחד אף בשבת, כיון שאינו טחינה כלל [אמנם בבה"ל מבואר דאסור לפורר לחם במכתשת, ולכאו' סותר למ"ש הרמ"א לקמן בהלכות יו"ט, וצריך לדחוק דדווקא במכתשת אסר, אבל במורג חרוץ שרי, או שמא דווקא בשבת, וסובר דעובדא דחול חמור בשבת יותר מבחול, ועדיין צ"ע].

[סעיף יג] **אסור לרדות חלות דבש מהכוורת, מפני שדומה לתולש.** הגה. **ודווקא אם דבוקים בכוורת, אבל אם נתלשו מבעוד יום, או שנתרסקו מבעוד יום והדבש צף בכוורת, מותר לרדותו בשבת.**

# ריסוק חלות דבש וסחיטתן, ולתוך אוכל

**ח] ונחלקו** האחרונים מה הותר בנתלשו מבעוד יום, דעת המג"א (ס"ק טז) וכן פסק המ"ב (ס"ק מח) דמותר לרדותו מהכוורת, כדי לאכול הדבש הדבוק ע"ג סביב, אבל אסור לרסקו כדי לסחוט הדבש מתוך השעוה, דהוא בכלל מפרק שחייב משום דש, ואף ביצאו מעצמן אסורין גזירה משום משקין שזבו. ודעת הא"ר (ס"ק טז) דמותר אף לרסק, כמבואר בגמ' (שבת קמה:) דדבש מעיקרא אוכלא ולבסוף אוכלא, והוי כפירות העומדין לאכילה דמותר לסוחטן בשבת, ודווקא בחלות דבש מחוברין, אסור לרסק דמתוך כך יוצא הדבש ונחשב שתולש מן המחובר, אבל בנתלשו מותר אף לרסק. ושם במג"א הקשה ג"כ מהגמ' דמעיקרא אוכלא ולבסוף אוכלא, ומשום כן חזר בו וסובר דאסור משום בורר, דהוא בורר אוכל מתוך פסולת שהוא השעוה, ואף לאלתר אסור, כשיטתו לעיל (סי' שכ סעיף ה) דסחיטת פרי נחשב לבורר בכלי. אמנם דעת המאמר מרדרכי (ס"ק ח) והרבה אחרונים, דאסור משום מפרק, כדמשמע פשטות הסוגיא שם בשבת, ואדרבא קיי"ל דדבש הוא אחד מז' משקין המכשירין לקבל טומאה, והוי מפרק משקה מאוכל [ודעת הט"ז לעיל סי' שכ סעיף ה' דסחיטה נחשב כברירה ביד, ולפ"ז יהיה הדין דהאיסור לרסק, הוא רק לאח"ז, אבל לאלתר שרי, ואפשר דדעתו כמאמ"ר דאיסורו משום מפרק, ואף לאלתר אסור]. ונ"מ אם משום בורר או מפרק, דמשום מפרק מותר לסחוט הדבש לתוך אוכל [כמבואר לעיל סי' שכ סעיף ד' דסוחט אדם אשכול של ענבים לתוך הקדירה], אבל משום בורר אסור, וכתב התהל"ד (ס"ק יז) דראה נוהגים לטבול בר"ה פרוסת המוציא, בחלות דבש שלא נתרסקו, והביא משו"ת פנ"י (ח"ב סי' יג) שקיים את המנהג, וע"כ כתב דאף דמעיקר הדין נראה כמג"א, מ"מ נהגו להיתרא והנח להם לישראל. אמנם כבר הכריע המ"ב כדעת המג"א, וכ"כ בבה"ל (ד"ה אבל) דאף לתוך אוכל יש לאסור, וכדעת המג"א דאסור משום בורר.

**ט] ובחלות** שנתרסקו מבעוד יום, פי' המ"ב (ס"ק מט) וכן במג"א (שם) דעדיין מחוברין בכוורת, ואסור לרדותן משום תולש, אלא שהדבש הזב מהן מותר, ואין בו משום גזירת משקין שזבו, וכדלעיל (סי' שכ סעיף ב) דזיתים וענבים שנתרסקו מע"ש, משקין היוצאין מהן מותרין. וכוונתו אף למשקין שנסחטו מתוכם, דבמה שצף למעלה אף בלא נתרסקו שרי, כל שזב מהן וכמו בנתלשו, ולפ"ז לשון הרמ"א דוחק, דכתב "אבל אם נתלשו מבעו"י, או שנתרסקו מבעו"י והדבש צף בכוורת, מותר לרדותו בשבת" והוא שני דינים שונים, דבנתלשו התיר לרדות, אבל המשקה הנסחט ממנו אסור משום גזירת משקין שזבו, ובנתרסקו מבעו"י הוא איפכא, דלרדותן אסור דהוא עדיין מחובר, אבל הדבש הנסחט ממנו מותר.

**דינים העולים:**

1. מותר לחתוך ירקות דק דק לאלתר (רמ"א בשם הרשב"א), ומ"מ דעת המ"ב דלכתחילה יש להחמיר כמו שכתב בב"י שיזהר לחתוך חתיכות גדולות קצת [וכוונתו גדולות קצת, דגדולות ממש אף להניח מותר דהוא חיתוך בעלמא].
2. נחלקו הפוסקים אם מותר אף לרסק ולכתוש לאלתר, לדעת החזו"א אסור, ולדעתו אסור לרסק בננה או אבוקדו וכדו' אף לאלתר, ובצדו השני של הכף והמזלג שרי, דומיא דדיכת פלפלין בקתא דסכינא, ודעת האגרו"מ דאף לכתוש ולרסק מותר, ועוד הוסיף דאף לדעת החזו"א, אף בכף עצמו חשיב שינוי, ולאו דווקא בצדו השני.
3. עוד נחלקו אם ריסוק נחשב לטחינה, דדעת האגרו"מ דאינו טחינה כלל, אלא הוא שלם שנתמעך, ודווקא כשנעשה פירורין או רסיסין הוי טחינה, אמנם דעת החזו"א דאף כזה נחשב לטחינה.
4. פירות וירקות שנתרככו הרבה בבישול, מותר לרסקם ואין בזה משום טוחן (חזו"א), ונראה דדוקא שנתרכך ע"י בישול, ולכן להחזו"א הנ"ל אסור לרסק אבוקדו אפי' רך מאוד, רק אם עושה שינוי בצידו השני של הכף והמזלג וכנ"ל.
5. חיתוך מלפפון או גזר לרצועות דקות לאורך, לדעת הקצוה"ש אסור, ולדעת האגרו"מ מותר דאינו טחינה כלל, ולדעתו מותר לפרוס ביצים בפורס ביצים, ואין בו משום עובדא דחול, דאינו מלאכה כלל.
6. עבר וחתך ירקות דק דק שלא לאלתר, דעת המ"ב דאסור באכילה, וצ"ע דיש מהראשונים דסברי דאין טחינה באוכלין, וא"כ כלל בידינו דכל שיש בו מחלוקת, בדיעבד אין לאסור דספיקא דרבנן לקולא [כמבואר לעיל בפמ"ג סי' שיח].
7. מותר לפורר לחם לפני התרנגולין, דאין טוחן אחר טוחן, ולהח"א והחזו"א דווקא לאלתר. ודעת המ"ב דאף להניח שרי.
8. אסור לגרר גבינה במורג חרוץ וביו"ט מותר בשינוי מעט. ובלחם מותר אף בלא שינוי, דאין טחינה אחר טחינה, ובבה"ל מבואר [גבי שבת] דאסור לפורר לחם במכתשת, ואפשר דמכתשת חמור טפי ממורג חרוץ.
9. חלות דבש, אסור לרדותן מהכוורת דהוי כתולש מן המחובר, ואם נתלשו מבעוד יום מותר, אסור לרדות חלות דבש מהכוורת, דהוי כתולש מן המחובר. וכשנתלשו מבעו"י מותר לרדותן,
10. נחלקו הפוסקים אם מותר לרסק חלות דבש שנתלשו מבעוד יום, לדעת הא"ר מותר [וכתב התהל"ד שהוא דעת יחיד כנגד כל הפוסקים, אלא דהעיד דכך היה המנהג], ודעת המאמ"ר ועוד פוסקים דאסור כיון דמפרק את הדבש מהשעוה, ולדעתם מותר לרסקו ולסוחטו לאוכל [וכמו בזיתים וענבים דסוחטן לתוך הקדירה בשבת]. ודעת המג"א וכן הכריע המ"ב, דאסור משום בורר [ודעתו דנחשב לברירה בכלי, ואף לאלתר אסור] ואין היתר לרסקו לתוך אוכל. ואף הדבש הזב ממנו מעצמו אסור משום גזירת משקין שזבו. ואם נתרסק מבעו"י [אבל לא נתלשו] הדבש הזב ממנו מעצמו מותר, ואין בו גזירת משקין שזבו, אבל אסור לסוחטן, דהרי הוא כתולש מן המחובר.