‏‏פרק ט -י
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב דוד שלמה שימל

**דף פ"ג ע"ב**

**פרק תשיעי - כל קרבנות הציבור**

**בדין הבאת המנחה מן המובחר**

מתני' וכולם אינו באים אלא מן המובחר וכו' יש לעי' אם דין מן המובחר הוא לעיכובא. ויעוי' בתוס' (ד"ה מתני') שכ' להעיר על דקדוק הגמ' ממתני' דחדש ומן הארץ הוא לעיכובא מהא ד"כולם אינם באים **אלא** מן המובחר" דאינו לעיכובא וכ' וז"ל: דאינן באים לאו לכתחילה משמע חוץ מהנך דתניא לא יביא ואם הביא כשר עכ"ל כוונתם דהמשך המשנה "כל הארצות היו כשרות אלא שמכאן היו מביאים" מכריח שדין זה הוא רק לכתחילה.

אמנם בשפ"א כ' דלפו"ר יש לקיים הדקדוק דאין כשר אלא מן המובחר ואי"ז סתירה מהמשך דינא דמתני' דכל הארצות כשרות די"ל שאין כוונת המשנה שמביאים מהם אעפ"י שאינם מן המובחר אלא דסגי במה שיביא מן המובחר שבהם אולם בהביא שלא מן המובחר הוא לעיכובא.

ובמגיה על השפ"א כ' להכריח כדבריו דהנה יש לתמוה מ"ט איצטריך קרא שיביא מן המובחר ו"מכל מבחר נדריכם" (וכמבו' בתוד"ה כל) הא בלא"ה יש לחייב מן המובחר מדין "זה א-לי ואנוהו" וע"כ שמדין "מבחר נדריכם"ילפי' דין עיכובא. ועיי"ש שהוסיף בזה דאעפ"י שמבו' בגמ' דס"ד ע"א דכחוש אינו מעכב י"ל דהאי מ"ד ס"ל דילפי' מ"זה א-לי ואנוהו" אולם תנא דידן יליף לה מ"מבחר נדריכם" ומה"ט הוא לעיכובא.

ואולי יש מקום לתרץ תמיהתו דמדין זה א-לי ואנווהו ילפי' שתהא טלית נאה ולולב נאה וכדו' והיינו שיהא הידור ויופי למצוה, אולם אי"ז מחייב שיהא "ממין" יותר מובחר ואיכותי וע"ז צריך לקרא דמבחר נדריכם שיביא מהמין המובחר אף שאין בזה מעלת יופי והדר וצ"ע.

עוד יש לתרץ תמיהתו עפ"י יסוד הגרי"ז (מובא במנח"א להלן דפ"ד ע"ב) דמבו' מדברי הר"מ דיש סוגי מומין שהחיסרון מובחר שבהם אינו דין לכתחילה אלא הוא "פסול" בקרבן. [ועיי"ש שכ' נפק"מ בזה דכל שהוא כחוש גרידא אף שלכתחילה אין להקדישו מ"מ אחר שהקדישו דינו להקרב משא"כ במומין מסוימים החיסרון מובחר שבהם הוא פסול בקרבן דאפי' אם הקדישם אין להקריבם אלא שאם הקריבם הורצה], ולפי"ז שפיר איצטריך להאי קרא כדי לחדש דין "פסול" בקרבן באופנים אלו, אלא שיש ללמוד מן הפסוק גם דין לכתחילה שלא יביא (וכמו שהביא במנח"א שם מהגרי"ד להוכיח מהתוספתא שגם דין זה נלמד מהאי קרא).

**בדין עומר ושתי הלחם מן הישן**

**בביאור האחרונים בשי' הר"מ שחילק בין עומר לשתי הלחם**

**א.** מתני' כל קרבנות וכו' מן החדש ומן הישן חוץ מעומר ושתי הלחם שאין באים אלא מן החדש וכו' ונתבאר בגמ' המקור בקרבן העומר דכתיב "ראשית קצירכם וגו'" [ובגמ' להלן (דפ"ד ע"א) מבו' עוד מקורות בקרבן העומר שצריכים לבוא מן החדש ועי' להלן במה שיתבאר הנפק"מ בזה], והמקור בשתי הלחם דכתיב "קרבן ראשית" וכתיב "והקרבתם מנחה חדשה לה'", ונתבאר בגמ' דאיכא תנא דפליג דבאים מן הישן אלא שחיסר מצוה.

והנה בר"מ (פ"ח מתו"מ ה"ב) פסק לענין שתי הלחם דאם לא מצא מן החדש יביא מן העליה ודנו האחרונים היאך פסק בדין עומר, הלח"מ והקר"א והזבח תודה נקטו דהר"מ ס"ל לחלק בזה בין שתי הלחם שדין מן החדש הוא רק לכתחילה לעומר שהוא לעיכובא.

ובקר"א כ' שגם בגמ' משמע דאיכא תנאי דס"ל כן דהא ר"נ ור"ע לא אמרו אלא לענין שתי הלחם שאם הביא מן הישן כשרות ומשמע שבעומר מודו שמן הישן פסול. ובביאור החילוק כ' הקר"א שעומר שעיקרו בא להתיר עיקר האיסור ס"ל לר"נ ור"ע שהוא פסול ולא בשתי הלחם, וכן ס"ל להר"מ.

ובמנח"א הוסיף ביאור בזה דמנחת העומר באה רק להתיר [וכמבו' בגמ' ד"ה ע"א דמה"ט איכא מ"ד דשלא לשמה פסולה פרט שבא להתיר ולא התיר פסול] ומה"ט דינה דווקא מן החדש משא"כ שתי הלחם באים גם כחובת היום וע"כ באין לו מן החדש יביא מן ראשון. אלא שיצא חידוש גדול לפי"ז דכשהביא מן הישן לא הועיל אלא לחובת היום ולא הועיל להתיר האיסור חדש במקדש. [ועי' במנ"ח מ' ש"ז שדן האם סוף היום מתיר בשתי הלחם ואכמ"ל.]

**בביאור הליקו"ה עפי"ד התוספתא**

**ב.** בליקו"ה נקט דודאי הר"מ פסק כתנא דמתני' גם לגבי שתי הלחם וכמבו' בר"מ (בפ"ו מאיסו"מ הט"ו) שכ' כלשון המשנה שאינן באים אלא מן החדש, אלא שס"ל להר"מ כמבו' בתוספתא דלגבי שתי הלחם דינא דמתני' דווקא בדאית ליה אבל בדלית ליה יכול להביא מן הישן, וכ"ה שי' המהר"י קורקוס בשי' הר"מ.

וביאור החילוק בין עומר לשתי הלחם לענין זה צ"ל כהסברות דלעיל אלא שאין החילוק בין לכתחילה לבדיעבד (והר"מ ס"ל בשתי הלחם כהברייתא ודלא כמתני') אלא החילוק בין אית ליה ללית ליה [אלא שכבר העיר המנח"א דלסברתו בביאור שי' הר"מ שמביא מן הישן לקיום חובת היום חידוש הוא לומר דבדאית ליה והביא מן הישן לא יצא אפי' יד"ח היום].

**דף פ"ד ע"א**

**בדין הבאת העומר ושתי הלחם מחו"ל**

**(ובאיסור חדש בחו"ל)**

**הטעם שצריך קרא גם לעומר וגם לשתי הלחם**

**א.** מתני' כל קרבנות היחיד והציבור וכו' חוץ מן העומר ושתי הלחם שאינם באים אלא מן החדש ומן הארץ. מקור הדברים מבו' בגמ' בשתי הלחם כתיב "ממושבותיכם תביאו" ולא מחו"ל ובעומר כתיב "וכי תבואו אל הארץ" דאין באים אלא מן הארץ. ויש להעיר דמאחר וחידשה תורה שעומר אין בא אלא מן הארץ ואיסור חדש הוא רק בא"י מ"ט צריך קרא לשתי הלחם שענינו גם להתיר חדש במקדש ולכאו' לא יהא גרע מדין עומר. וי"ל דאיסור להביא מן החדש במקדש הוא אפי' כלפי ביכורים שאין בו איסור חדש וא"כ הוא שייך איסור זה גם לגבי חו"ל.

אמנם יעוי' במנ"ח (מ' ש"ז) שדן בזה דשמא למ"ד שאין איסור חדש בחו"ל אין גם איסור להביא מתבואת חו"ל קודם שתי הלחם ולפי"ז עדין צ"ע. וי"ל עפ"י המבו' במנח"א לעיל דבשתי הלחם יש גם קיום מצוות היום ואותו שייך לקיים גם מתבואת חו"ל לולי קרא.

**העולה מסוגיין בדין איסור חדש בחו"ל (ובשי' הר"מ בזה)**

**ב.** נתבאר בגמ' דר"י בר"י פליג על תנא דמתני' וס"ל דעומר בא מחו"ל ומה אני מקיים "וכי תבואו אל הארץ" שלא נתחייבו בעומר קודם שנכנסו לארץ וקסבר חדש בחו"ל דאורי' הוא וכו' וכיון דאורייתא הוא אקרובי נמי מקריבים עכ"ל הגמ' מבו' דלמ"ד חדש אסור בחו"ל מדאורי' מותר להביא קרבן העומר מחו"ל [ומה"ט כ' האו"ז (סי' שכ"ח) לפסוק דחדש בחו"ל דרבנן מדסתם מתני' שעומר בא רק מן הארץ ה"ה ס"ל דאין איסור חדש בחו"ל מה"ת].

אמנם בר"מ פ"י ממאכ"א פסק דחדש אסור בחו"ל מדאורי' ואעפי"כ פסק (בפ"ח מתו"מ ה"ב) דהעומר אין בא אלא מן הארץ שנאמר "והבאתם את עומר ראשית קצירכם אל הכהן" ותמוה בתרתי א. שבגמ' מבו' קרא אחר למעט הבאה מחו"ל דכתיב "וכי תבואו וגו'" והיאך משמע מקרא שהביא הר"מ שאין מביאים מחו"ל ב. דבגמ' מבו' שלמ"ד חדש בחו"ל אסור מביאים עומר מחו"ל וכיון שפסק הר"מ שחדש בחו"ל אסור מ"ט פסק שאין מביאים משם קרבן העומר.

והנה לענין התמיה מהמקור שהביא הר"מ יעוי' בלח"מ שכ' דכוונת הר"מ לתחילת הפס' דכתיב "וכי תבואו" והוא קצת דוחק [אמנם כך משמע בפיה"מ עיי"ש], וברעק"א ביאר כוונת הר"מ כפשוטה עפ"י המבו' בר"ה דדרשי' מ"קצירכם" למעט קציר גוי וכמו"כ יש למעט קציר חו"ל וכמבו' בגמ' בקידושין שחו"ל לא חשיב "שדך" עיי"ש.

ובכתבי הגר"ח (סי' שמ"ו) ביאר בזה דבחדש יש ב' איסורים א. איסור אכילה ב. איסור קצירה קודם לעומר, ולפי"ז ביאר דאיסור קצירה ודאי אינו שייך אלא בארץ דהוי ממצוות התלויות בארץ ודווקא איסור אכילה נתרבה מ"בכל מושבותיכם" [וכן מבו' חילוק זה בשיטמ"ק בסוגיין], ומעתה כוונת הר"מ דילפי' מ"ראשית קצירכם" דדווקא תבואה שיש בה איסור קצירה קודם לעומר בא ממנה קרבן העומר. [ובמנח"א תמה על ביאור זה דמצינו מקומות שאין איסור קצירה ומותר להביא משם את העומר עי"ש ואכמ"ל].

והנה אף שנתבאר מקור הר"מ לזה מ"מ צ"ב מסוגיין דמבו' שאם איסור חדש נוהג בחו"ל מביאים משם העומר, ויעוי' ברעק"א שביאר בזה דאף שבגמ' תלינן זה בזה ס"ל להר"מ דתליית הגמ' דלמ"ד דחדש אינו נוהג בחו"ל ודאי אין העומר בא ממנו אולם למ"ד חדש אסור בחו"ל מ"מ שייך גזה"כ שהבאת קרבן העומר לא תהא אלא מא"י. אלא שכבר העיר הרעק"א דבגמ' לא משמע כן דהא מבו' "וכיון דמדאורי' הוא (היינו איסור חדש) אקרובי נמי מקרבינן". ובליקו"ה דחק בזה דהכוונה דלהאי מ"ד שאסור בחו"ל שייך לומר שאקרובי נמי מקרבינן אולם אין הכרח לתלות זה בזה (והביא דוגמא לזה מבכור שקדושתו ג"כ בחו"ל והקרבתו דווקא כשהוא מהארץ).

ובקר"א הוסיף לבאר בזה קצת באופ"א דאף שר"י בר"י ס"ל לתלות זה בזה (וכמבו' בגמ') מ"מ סתמא דמתני' בערלה שחדש נוהג בחול ואעפי"כ סתמא דמתני' במנחות שאין מביאים עומר מחו"ל וע"כ שאין תלוים זב"ז ודלא כשי' ריבר"י. [וע"ע בכתבי הגר"ח שם שביאר הפלוגתא אם ריבר"י בזה].

**בדין שתי הלחם אליבא דריבר"י**

**ג.** כ' הקר"א לדון מה ס"ל לריבר"י בשתי הלחם, וביאור ספיקו דמחד גיסא ריהטת הסוגיא "אבל בארץ לא פליגי דעומר ושתי הלחם מארץ אין מחו"ל לא" ועלה הביאה הגמ' כמאן דלא האי תנא דתניא וכו' ומשמע שהאי תנא פליג בתרוייהו, אמנם ריבר"י גופיה לא הזכיר בדבריו רק העומר ומשמע שבשתי הלחם מודה שאין באים אלא מן הארץ. ועי' בקר"א שביאר טעם המקום לחלק בזה דעומר שבא להתיר והאיסור חדש שבו גם בחו"ל ע"כ שייך שיביא משום העומר משא"כ שתי הלחם שלא בא אלא להקריב הקרבה מן החדש שאינו נוהג אלא בארץ (היינו במקדש) ע"כ אין בא אלא מן הארץ. [וקצת צ"ב דגם חיטים מחו"ל כשרים למקדש וצריך שתי הלחם להתירם וצ"ע].

ויעוי"ש בקר"א שציין לספר אחיו בעל ה"משכנות יעקב" שכ' להוכיח מסוגיית הגמ' שהביאה קרא ד"מושבותיכם" הנאמר בשתי הלחם כדי ללמוד לקרבן העומר וע"כ דלא ס"ל לגמ' לחלק ביניהם. אלא דכ"ז לפי גירסתו וביאורו דגרסי' "ממושבותיכם" והאי קרא אזיל על דשתי הלחם וא"כ לפי"ז מבו' דמשתי הלחם ילפי' לעומר אמנם ברש"י מבו' להדיא דהאי קרא היינו פרשת העומר וע"כ הכוונה לקרא ד"**בכל** מושבותיכם" (ועי' בשיטמ"ק במה שמחך והגיה בסוגיית הגמ' ולפי"ז אש"ה).

**בדין קרבן העומר בשביעית**

**בביאור ההיתר להביא ספיחי שביעית לשריפה**

**א.** בגמ' ורמינהו לאכלה ולא לשריפה א"ל רחמנא אמר "לדורותיכם", ולפו"ר כוונת הגמ' דילפי' מהאי קרא שהתירה התורה לעבור על איסור שריפה בפירות שביעית. ובמעדני ארץ (שביעית סי' פ' אות י"ג) הביא חידוש מהר"י וינוגרד דכוונת הגמ' עפ"י המבו' בירושלמי שחידשה תורה שלוקחים שלמים מדי מעשר ונעשית הבהמה שלמים ולא מעשר ה"ה הכא אתי דין עומר ומפקיע קדושת שביעית ומה"ט מותר ליקח את התבואה לשריפה.

ובמעדני ארץ שם תמה ע"ד בתרתי א. דיש חילוק גדול דהתם הוא מדיני המע"ש לקנות עמו שלמים ומה"ט פקע קדושת מעשר וחל קדושת שלמים משא"כ בשביעית מצוות העומר אינה שייכת לדיני שמיטה ומה"ט פשוט שלא פקע קדושת שביעית. עוד העיר ע"ד דבירושלמי גופיה מבו' דכל מה שפקעה קדושת מעשר היינו בשעת המקח שפקע קדושת מעשר והקדושת שלמים שחל מונע מהקדושת מעשר לחול אולם כשמקדיש בהמה הקדושה בקדושת מעשר לא פקע הקדושת מעשר וא"כ הכא כשמקדישה לקרבן העומר היאך יפקע הקדושת שביעית, וע"כ שהוא היתר לשורפה.

**ביאורי האחרונים בתמיהת הגמ' לייתי מדאשתקד**

**ב.** בגמ' תנן שומר ספיחים וכו' ומי קאמינא תיבטל לייתי מדאשתקד, הקשו האחרונים דהא במתני' מבו' שאין מביאים מן הישן ומאי קשיה לגמ' שיביאו מאשתקד. וביאר בחזו"א (מב, כ) דכיון ד"לדורותיכם" בא להתיר את האיסור תמהה הגמ' מנ"ל שמביאים מן החדש ומתירים איסור שריפה שמא בא הכתוב להתיר מן הישן. וכ"כ בקר"א והוסיף לבאר בזה בזה"ל: דהא בגוף המצוה ליכא שינוי אם בא מן החדש או מן ישן ואין כאן ביטול עיקר המצוה אם יביא מן הישן וכו' עכ"ל.

אמנם באחרונים לא ניח"ל בביאור זה ונראה שטעמם הוא דבשלמא כלפי דין ההקרבה י"ל שחידשה תורה בקרא דלדורותיכם להתיר להקריבו באופן שבשאר שנים יש איסור להקריבו משא"כ ישן שהוא חפצא שאין ראוי לעומר כלל בזה לא מסתבר שבשביעית יהא ראוי להקריבה [וביותר י"ל דס"ל לגמ' דביאור תנא דמתני' דכל שלא בא להתירו אין בא ממנו וא"כ אין הוא ראוי להיות קרבן כלל] וע"כ הכריחו המנ"ח (שב, ג) והעול"ש דרמי בר חמא שתמה לייתי מדאשתקד ס"ל שמה שאין מביאין אלא מן החדש היינו לכתחילה אבל בדיעבד אם הביא מן הישן יצא ומה"ט תמה לייתי מדאשתקד.

**ביאור הגרי"ז בסוגיא**

**ג.** בחי' מרן רי"ז הלוי (הל' תמידין ומוספים) ביאר הסוגיא באופ"א דדין ישן וחדש בעומר תלוי אם היה לו היתר מכח העומר של שנה שעברה, ומעתה משכח"ל שתהא תבואה מדאשתקד שהושרשה אחר העומר דאשתקד וגדלה קודם שביעית והוי מן החדש ואין בה איסור ספיחים [ויעוי' בעול"ש שצידד לתרץ כן אלא העיר שכל שגדלה בשנה שעברה מיקרי ישן וכמבו' בגמ' בר"ה שדין "אין תורמין מן החדש על הישן" תלוי בשנה החדשה ולא במה שעדיין לא ניתר מכח העומר. וצ"ל בביאור דברי הגרי"ז דכלפי דין הקרבה מן החדש הוא תלוי בתבואה שעדיין לא הותרה].

וביאר הגרי"ז לפי דרכו המשך סוגיית הגמ' דר"י ס"ל דיש למעט מ"כרמל" התבואה דאשתקד דמ"מ אינו רך ור"א הוסיף לחדש דיש דין שיהא ראשית קצירך היינו תחילת קציר של תבואת שנה זו (שהוא התבואה שגדלה בשביעית) ולא סוף קציר של תבואה הגדלה משנה שעברה [ועיי"ש שהביא שלהדיא מבו' בירושלמי למעט תבואה זו], העולה דיהא נפק"מ בין המ"ד דילפי' לה מ"כרמל" שבעצם התבואה זו ראויה לעומר וכל החיסרון משום שאינה רכה [ומבו' בגמ' דע"א שאי"ז לעיכובא] ולהמ"ד דילפי' מראשית קצירך או מביכורים יש למעט ג"כ כשהושרשה אחר העומר דאי"ז "ראשית קצירך" ואי"ז "ביכורים".

**ביאור מ"ד דיליף מ"כרמל"**

**ד.** הקשו האחרונים על מ"ד דיליף מ"כרמל" והא מבו' בגמ' (דע"א ע"א) דכרמל [היינו לח] הוא למצוה ואין מעכב. וכ' בטה"ק לתרץ דמ"מ כיון שלכתחילה א"א להביא ממנו א"א להעמיד לדורותיכם על הקרבה שהיא דיעבד. והעירו דלהאחרונים לעיל כל תמיהת הגמ' דיביא מן הישן היינו בדיעבד ומבו' דשייך לקיים דין לדורותיכם גם בדברים שהם דיעבד.

ובחזו"א (מב, כ) כ' לבאר דאעפ"י שכשהביא תבואה שאינה לחה אי"ז לעיכובא מ"מ ילפי' מינה שעומר ראוי להבאה רק מן החדש ולא מן הישן דמן הישן לאו עומר הוא כלל.

**הנפק"מ בין הדרשות דסוגיין**

**ה.** נתבאר בגמ' דר"י יליף לה מ"כרמל" ור"א יליף לה מדכתיב "ראשית קצירך" ומתנא דברייתא מבו' דילפי' לה מ"ביכורים" וברש"י מבו' דתמיהת הגמ' רק לר"י ולא לר"א, וכבר העירו התוס' על דבריו דתנא דברייתא דלא כחד, ולפי"ז יש בגמ' ג' דרשות למעט הבאת העומר מן הישן.

ובחזו"א (שם) כ' נפק"מ בין הטעמים דאי משום כרמל וראשית אם נשתרש קודם לעומר דאשתקד ולא צמח כל ימי הקיץ עד שהגיעו הגשמים ונתבשל כשאר תבואת השנה שנשתרשו בתשרי יש להחשיבו כראשית קציר וכרמל והוא כשר אבל אי משום ביכורים בעי' שיהא ביכורים לכל מאי דניתרים על ידו וכיון דהותרו ע"י העומר דאשתקד פסולים.

[ואין להקשות דאי נימא שהושרש קודם לעומר דאשתקד וגדל בשנה זו חשיב "ראשית קצירך" (וכמו שנקט החזו"א) א"כ עדיין תקשי לביאור הגרי"ז לעיל דלייתי דאשתקד היינו תבואה שהושרשה קודם לעומר וגדלה בשנה זו, דכל שלא הביא שליש בשנה שעברה דינו שקדוש בקדושת שביעית ואם גדל שליש בשנה שעברה גם להחזו"א אין לדונו כראשית קצירך ודו"ק].

**בהטעם שאין חיסרון "ממשקה ישראל" בספיחים**

**ו.** הקשו בתוס' דלר"ע שס"ל שספיחים אסורים מ"ט אין חיסרון ממשקה ישראל ותי' וז"ל: לאו פירכא הוא דבשאר שנים לאו ממשקה ישראל הוא ושרייא רחמנא משום דמצוותה בכך שאני, בשביעית נמי לר"ע הוי מצוותה בכך עכ"ל. ולפי"ז פשוט שהוא רק היתר הקרבה אבל השיריים אסורים, אמנם בשיטמ"ק (אות ל"ח) ד"ה ע"ב מבו' ש"מתרת לאו שבתוכה" היינו נמי לאו דשביעית וצ"ב הטעם בזה. ויעוי"ש עוד בשיטמ"ק (אות לו) שמבו' דלאו דשביעית לא היה בה כלל דמקרא מלא דיבר הכתוב דבכל שנה היתה מנחת העומר קריבה וכו' ואין בה כ"א איסור חדש ואותו לאו באה להתיר, וצ"ב טובא מ"ט לא היה בא איסור שביעית.

ובס' הזיכרון לימודי דעת (תשע"א עמ' רע"א) הביא הגרא"י ליפקוביץ לתרץ בזה עפ"י המבו' בר"מ שהטעם דהלוקח בהמה מפירות שביעית פטורה מן הבכורה משום שאינו רשאי לעשות סחורה בפירות שביעית שהרי נאמר בה לאכלה ולא לסחורה, ואם תהיה חייבת בבכורה ה"ז משתכר בבכור שהרי יצא מתורת פירות שביעית, וביאר האבהא"ז (פ"ה מאיסו"מ) הטעם בזה משום שלא שייך גדר הפקר על הקדש (עיי"ש באורך) ומה"ט אם תהא לה קדושת בכורה יפקע קדושת שביעית, ולפי"ז ביאור הגזה"כ "לדורותיכם" שיביא קרבן העומר מכריח שנפקע קדושת שביעית ואין צריכה אלא להתיר לאו דחדש.

**בהיתר קצירה ושימור בשביעית לצורך מנחת העומר**

**טעם היתר הקצירה להעומר**

**א.** הקשו בתוס' היאך הותרה קצירה בשביעית לצורך העומר, וביארו בב' אופנים א. ד"קצירך" אמר רחמנא ולא של הקדש (ואעפ"י שעדיין אי"ז הקדש מ"מ מותר נמי לצורך הקדש) ב. דכתוב "לדורותיכם" ואפי' בשבת מותר. [וכבר הקשה בטה"ק דיכול הוא לקצור שלא כדרך הקוצרים שמותר בשביעית, וביאר ד"וקצרתם את קצירה" הוא מצוה לקצור כדרך הקוצרים].

והנה בר"מ (פ"ד משמיטה ויובל ה"א) כ' שהאיסור קצירה בשביעית הוא בקצירת כל השדה ומותר לקצור מעט מעט, ולפי"ז צ"ב תמיהת התוס' הא בעומר קוצר הוא מעט.

ובס' הזיכרון הנ"ל ביאר שמבו' מהא שנחלקו הר"מ ותוס' ביסוד איסור קצירה בשביעית דהר"מ ס"ל שאין בזה איסור "עבודת קרקע" ומה"ט ס"ל שאין איסור לקצור מעט מעט אלא כל האיסור הוא משום מנהג בעלות במה שקוצר כל השדה אולם התוס' ס"ל שיסוד האיסור הוא "עבודת קרקע" ומה"ט ס"ל שיש איסור קצירה אפי' מעט.

ונפקותא עצומה בזה דלשי' הר"מ כל האיסור לקצור דווקא כשקוצר את שדהו [וכן מבו' להדיא בחזו"א שביעית (י"ב, ה') שקרוב הדבר לומר דלשי' הר"מ אין איסור לקצור שדה אחר מדין הפקר] וכן מבו' בר"ש פ"ח דשביעית שהאיסור קצירה הוא דווקא מן המשומר ולא מן המופקר [וכן מבואר בפירש"י עה"ת "את ספיח קצירך לא תקצור" להיות מחזיק בו כשאר קציר **אלא הפקר יהא לכל**] אמנם לשי' התוס' יש איסור גם בקוצר מן המופקר משום עבודת קרקע ומה"ט ס"ל דיש לאסור בקוצר מעט.

ובאמת דגם בתוס' גופיה מבו' שדנו בזה דבתחילה כ' דהאיסור מן המשומר הוא דווקא בבצירה וקצירה ולא באכילה ולפי"ז מבו' מדבריהם דהאיסור קצירה אינו מן עבודות הקרקע וע"כ אסור רק במשומר ורק בהמשך דבריהם נקטו שהוא איסור קצירה והוצרכו לתירוציהם. [ויעוי' בתוס' שציין בגלהש"ס שדחו דבריהם כאן וכ' דאפי' מן המופקר אסור משום עבודת קרקע והיינו (המשך דבריהם כאן)]

**טעם היתר משומר בעומר**

**ב.** עוד הקשו בתוס' היאך בא מן המשומר הא בעי' ממשקה ישראל ומשומר אסור באכילה. והנה דן המנ"ח (מצוה פ"ד) האם האיסור שמירה על פירות שביעית הוא דווקא על הבעלים או על כל אדם עיי"ש שהאריך בזה, וברש"ש (ב"מ די"ח) כ' ליישב תמיהת התוס' דכל האיסור דווקא בשמירת הבעלים, ולכאו' התוס' פליגי ע"ז.

אלא שיעוי' בחזו"א (שביעית סי' י') שמצד איסור שימור ליכא כיון דכלל ישראל ניח"ל בשימור זה ומ"מ נידון התוס' דחפצא משומר אסור וכלפי זה אין חילוק אם נשמר ע"י הבעלים או ע"י אחר.

**דף פ"ד ע"ב**

**בדין מובחר בביכורים**

**בדין ביכורים משדה על חברתה**

א. בגמ' אין מביאים ביכורים חוץ משבעת המינים ולא מתמרים שבהרים ולא מפירות שבעמקים, ופירש"י משום שאינו מן המובחר, ונחלקו אמוראי בגמ' האם הביא קידש. וביאור טעמא דמ"ד דאם הביא לא קידש מבו' בגמ' דילפי' "מארצך" ולא כל ארצך דממקומות הנ"ל הוא לעיכובא שאין בהם דין ביכורים אמנם לר"ל צ"ב מהו המקור שאין מביאים לכתחילה. ונתבאר בתוס' (ד"ה שבח ארץ) דהוא מדין "ממבחר כצריך" וכ"ה משמעות דברי הגמ' דר"ל דימהו לכחוש שבקדשים.

והנה אי נימא שהמקור לר"ל הוא "ממבחר כצריך" דין הוא דה"מ כשיש לו עוד תמרים במקום אחר שמביא מהם ביכורים אולם אם אין מביא ממקום אחר אין בזה דין "ממבחר כצריך", וכ"כ בקר"א ובשפ"א.

ויעוי' בעול"ש שכ' שמדברי הקר"א מבואר שיכול להפריש ביכורים משדה על חברתה ותמה ע"ד דמסתבר דכל המפסיק לפאה מפסיק לביכורים [ועי' בדרך אמונה שנקט לדינא כהקר"א (עיי"ש בדבריו)] ומ"מ העול"ש דיש לקיים דינא דהקר"א גם להצד שיש בביכורים דין הפסק כפאה באופן שראשי שורות מעורבים וכדו' דבזה נתחדש שיביא ממובחר שבפירות.

**חידוש המנח"א דלר"ל אין דין להביא כלל**

**ב.** במנח"א העיר דמלשון המשנה משמע דאין בזה דין הבאה כלל, ועיי"ש שחידש עפ"י יסוד הגרי"ז בדברי הר"מ דיש סוגי מומין שאינו רק חיסרון בדין מבחר ובדיעבד אם הקדישם יביאם אלא דינא הוא דאפי' הקדישם לא יביאם משום שיש בהם פסלות אלא שאם עבר והקריבם הורצה. ולפי"ז ביאר די"ל דגם אליבא דר"ל יש פסוק מיוחד בביכורים שדינם לבוא משבח הארץ והיינו דחיסרון מובחר הוא פסלות שלא יביאם וע"כ אפי' אם אין לו אלא שדה אחת אין לו להביא משם ביכורים. [ועיי"ש שכ' ליישב בזה דברי התוס' (ד"ה )].

**הבאת ביכורים מהגדל בגג וחורבה ועציץ**

**ג.** בגמ' תני חדא שבגג ושבחורבה שבעציץ ושבספינה מביא וקורא ותניא אידך מביא ואינו קורא בשלמא לר"ל וכו' תמוה מ"ט לר"ל ניחא והא גם לדידיה אין מביא לכתחילה. ובקר"א ובעול"ש ובשפ"א תי' בזה עפ"י דבריהם לעיל דמה שלר"ל אין מביא לכתחילה ה"מ ביש לו במקום אחר.

אלא דעדיין יש להעיר אליבא דר"ל מ"ט בגג דבית וחורבה שאינה עבודה ועציץ שאינו נקוב מביא ואינו קורא [ובגג דבית או בעציץ שאינו נקוב י"ל דאי"ז גידולי קרקע ואין בהם חיוב מדאורי' כלל וכל חיובו רק מדרבנן וחיבוהו בלא קריאה אמנם חורבה שאינה עבודה לכאו' החיסרון משום שהוא גרוע ובזה ס"ל לר"ל שמביא וקורא בדיעבד]. ולכאו' מבו' מהא דגם לר"ל אין קורים אלא פירות משובחים, וצב"ט המקור לזה.

**דף פ"ה ע"א**

**בדיני הבאת החיטים למנחות**

**מקום הבאת החיטים למנחות ולעומר**

**א.** מתני' אין מביאים לא מבית הזבלים ולא מבית השלחים וכו' ופירש"י (כת"י) עומר ושתי הלחם, ובתוס' הכריחו דאזיל על כל המנחות וכן מבו' ברמב"ם, ובאמת צב"ט שי' רש"י דמ"ט יהא דין מן המובחר בעומר בשתי הלחם יותר משאר מנחות, ואולי גם רש"י מודה בזה אלא שפי' המשנה על עומר ושתי הלחם משום סיפא דמתני' [דזורעה קודם הפסח שבעים יום] דס"ל שהוא רק בעומר ושתי הלחם וכמו שכ' התוס' (ד"ה אין), וכ"כ בתויו"ט.

ולכאו' יש הכרח לפרש כן בשי' רש"י דהא דין זה נאמר להלן (דפ"ה ע"ב ודפ"ו ע"ב) גם לגבי זיתים וענבים וא"כ לכאו' הוא חיסרון גם בחיטים הנצרכים לכל המנחות.

**בחיסרון חיטים מבית הזבלים, בית השלחים, ובית האילן**

**ב.** ברש"י (כת"י) ביאר ב' ביאורים בחיסרון החיטים מבית הזבלים א. שמא לא נזדבלה כל צרכה ב. שהזבל מבאיש ומקלקל את התבואה [ולקמן בע"ב לגבי זיתים כ' רק כפירושו השני וצ"ב הטעם]. והעירו דיהא נפק"מ בין טעמים אלו בקרקע שאינה צריכה לזבל וזיבלוה דלפי' הא' בכה"ג אין חיסרון ולפי' הב' יהא חיסרון אף בזה.

ובמה שאין מביאים מבית השלחים לכאו' הטעם דמשום שהיא צריכה למים יש לחוש שמא לא השקוה יפה ואין פירותיה משובחין, וברבינו גרשום דע"א ביאר הטעם שאין מביאים ממנה את העומר משום שהיא תבואה יבשה וכתיב "כרמל". ולכאו' אף שנתן טעם מסוים כלפי מנחת העומר מ"מ ודאי ס"ל שהוא דין בכל המנחות דהא הובא דין זה גם בזיתים וענבים שלא שייך בהם כרמל וע"כ שהוא חיסרון בפירות הקרקע לכל הקרבנות.

ובהטעם שאין מביאים מבית האילן פירש"י ורגמ"ה מפני שהאילנות יונקים את הקרקע ועי"ז מכחיש את הזרעים. וברש"י (העליון) פירש החיסרון משום שהאילנות עושים צל ואין התבואה גדלה יפה. ובשפ"א תמה דלקמן לגבי זיתים פירש החיסרון כרש"י כת"י שהזרעים מכחישים האילנות וחידש שצ"ל שהזרעים מכחישים האילנות יותר ממה שמכחישים האילנות את הזרעים.

עוד פי' דרש"י במתני' כלל גם אילנות סרק שאין עושים פירות שבהם החיסרון רק משום צל [וחידוש הוא שהכחש הוא מכח "פירות" האילן]. ובמגיה על השפ"א תמה מהמבו' בב"ב שהצל רע לבית השלחים ולא לבית הבעל ובמתני' דאיירי רק בבית הבעל מ"ט הצל הוא חיסרון.

**דין החרישה והזריעה בכל המנחות ובמנחת העומר**

**ג.** מתני' כיצד הוא עושה נרה שנה ראשונה ובשנה שניה זורעה קודם לפסח שבעים יום, ובתוס' (ד"ה וזורעה) הסיקו דדין זה הוא הוא דווקא בשעורים שזריעתם שייכת בסוף החורף אבל בחיטים זריעתם צריכה להיות מוקדמת יותר, אמנם בר"מ הביא האי דינא גם בשאר מנחות.

והנה לשי' רש"י א"ש שיש דין זריעה וחרישה וקצירה לצורך העומר וע"כ כל דיני המשנה הוא לצורך העומר משא"כ להר"מ צ"ל שמדין "מובחר" הוצרכו לכתחילה לדאוג לזריעה כראוי כדי שיצאו החיטים יפות למנחות. ונראה שבאמת במנחות כל דין ה"מובחר" הוא בסולת ולא בחיטים אלא כדי שיהא סולת כראוי יש דין שיהיו חיטים יפות כדי שתהא סולת משובחת [ופשוט שענין השבח הוא לא הכמות של הסולת שיוצא מהחיטים אלא איכות הסולת שיוצא מחיטים טובים הגדלים בקרקע טובה (ואף שבמשנה מבו' שענין הניר והזריעה גורמים שיהא חיטים שיוצאים מהם סולת הרבה אי"ז אלא סימן על איכות הסולת)].

אלא שצ"ע להר"מ תמיהת התוס' דזמן החיטים הוא אינו שבעים יום קודם הפסח, ועי' בלח"מ במה שישב בזה.

**דין הבדיקה אם עלה בה אבק**

**ד.** מתני' כיצד בודק הגזבר וכו' פירש"י כיצד בודק אם מנופה כל צרכה או לא וכו'. בתוס' (ד"ה אין) הוכיחו ממתני' שבדיקה זו היא בכל המנחות מדקתני גזבר ולא קתני שליח בי"ד. [וצ"ל שהמשנה איירי במנחות ציבור דבזה הגזבר הלוקח את הסולת בודק אם היא סולת ראויה למנחות ובמנחת יחיד הישראל המביא הסולת צריך לבדוק כדי להביא סולת כשרה].

ומבו' במתני' שיש חיסרון בסולת שיש בו אבק דק, ויש לברר האם הוא חיסרון בכל הסולת כשמערב בו קמח זה או שקמח זו אין ראוי למנחה, והחיסרון בשיעור המנחה והקמיצה. וציינו בזה ב' סברות שיהא בזה חיסרון בכל הסולת א. במנח"א (תו"כ ויקרא פ"ד ה"ד) נקט שסולת שיש בו קמח הו"ל כמום בסולת וכן מבו' בקרית ספר (פ"ו מאיסו"מ) שסולת שיש בו קמח יש בו חיסרון של "תמימים יהיו" דאינה סולת תמימה. ב. בכתבי הגרי"ז (ס' ע"ב) כ' ש"סולת" היינו מנופה בלא פסולת וקמח הוא סולת המעורב עם הפסולת, נמצא לפי"ז שכל שעדין מעורב בו הקמח אינו נחשב לסולת אלא לקמח וכולו פסול למנחה (וכ"כ בחזו"י). אמנם בליקו"ה (תוה"ק ג') מבו' שכשיש קמח בסולת החיסרון בזה רק מדין חסר ואי"ז חיסרון בכל הסולת.

**דין סמוך לירושלים במנחת העומר ובכל המנחות**

**ה.** בגמ' דתניא אמר ר"י אף חיטי כרזיים וכפר אחים אלמלא סמוכות לירושלים היו מביאים מהם. ופירש"י (העליון) ורבינו גרשום שהחיסרון בעיירות אלו שמחמת שסמוכות לירושלים ונמצאות בין ההרים אין החמה שולטת בהם כ"כ וכוונת ר"י ש"אילו לא" היו סמוכות ולא היו בעמק היו מביאים מהם מחמת שהם מודרמות. אמנם ברש"י (כת"י) ובתוס' פי' שהחיסרון בהם שאינם סמוכות ונתבאר ברש"י (כת"י) ב' טעמים בחסרונם א. דאילו היו סמוכות היו בהרים שבהם החמה קודרת ומשבחת את הפירות ב. דא"א להביא מהם משום שאין מעבירים על המצוות (וכוונת האילמלי היינו "אילו היו" וכו' ודו"ק) תוס' מגילה (דכ"א ע"א).

ונפק"מ גדולה בין הביאורים דלפירש"י (העליון) ולפי' הא' ברש"י (כת"י) עיקר הדין הוא להביא מפירות שבהרים שבדרום ואין דין שיהא סמוך לירושלים אמנם לפי' הב' שברש"י (כת"י) יש דין להביא מן הסמוך לירושלים, ומדברי התוס' שפירשו דברי הברייתא שהוא מדין "סמוך לירושלים" לכאו' הוא מדין אין מעבירים על המצוות. ונראה דהיינו דווקא מנחות הציבור שנלקחים מהנמצאים בירושלים אולם בשאר מנחות יחיד הנלקחות ע"י יחיד יש דין שיהא סמוך למקום שהוא שם.

אלא שכבר דנו התוס' דשמא כל דין זה דווקא בעומר ולא במנחות וז"ל: "דלא מישתמיט בשום דוכתא דליבעי במנחות מן הקרוב לירושלים" ואולי ביאור דבריהם דדין אין מעבירים על המצוות שייך דווקא בעומר שיש מצווה בעצם הקצירה ולא בשאר מנחות וצ"ע [והעירו שכ"כ הגרי"ז דס"ד עיי"ש]. אלא דיש לברר דלכאו' אין שייך אין מעבירים על המצוות כשרוצה לקיים באחר באופן יותר טוב וא"כ אם מקומות אלו היו יותר משובחים מ"ט לא היה יכול להביא משם וצ"ב.

**בדין הניר והזריעה לחיטי המנחות**

**ו.** מבו' במשנה "כיצד הוא עושה נרה שנה ראשונה ובשנה שניה זורעה קודם לפסח שבעים יום" וכו' ונסתפקה הגמ' האם נרה גם בשנה שניה, והביאה הגמ' ראיה מברייתא דמבו' דבשניה חורשה ושונה, והסיקה שיש חילוק בין עבודה לשאינה עבודה. ונחלקו רש"י (העליון) ורש"י (כת"י) בביאור הסוגיא, דלרש"י העליון המשנה איירי שקודם השנה שנרה היתה השדה עבודה ומה"ט אין צריך בשנה השניה לחורשה (מלבד חרישת הזריעה) ובברייתא איירי דלא היתה עבודה ומה"ט אחר שנרה שנה אחת צריך בשנה השניה לעשות עוד חרישה (מלבד חרישת הזריעה), אמנם ברש"י (כת"י) ביאר תמיהת הגמ' דבברייתא מבו' שבשנה שניה חורשה פעמיים קודם הזריעה ולפי"ד מסקנת הגמ' שבשדה עבודה אי"צ לחורשה פעמיים ולא נפשט הספק האם בעבודה חורשה שוב בשנה שניה, ומשמעות דברי רש"י דהא ודאי עכ"פ יש להוכיח מהברייתא דצריך לחורשה גם בשנה שניה.

והסיקה הגמ' "מאי הוי עלה ת"ש דתניא ניר חציה וזורע חציה" וכו' ועי' בפירש"י (העליון וכת"י) דמסקנת הגמ' דאי"צ בשנה שניה לחרוש חרישה מלבד חרישת הזריעה ולפי"ז הסיקה הגמ' מברייתא זו דלא כברייתא דלעיל דסגי במה שנרה שנה אחת ואי"צ בשניה שניה לחרוש שוב.

והנה בליקו"ה גרס ברש"י דבשנה ראשונה נר ומוביר את השדה ובשניה זורע חציה ונר חציה (לצורך שנה הבאה) ונמצא שגם בחצי הראשון היה זריעה רק אחר ניר של שנה מקודם וכמבו' במתני' אמנם ברמב"ם מבו' שהביא הברייתא כצורתה על שנה ראשונה והוא לכאו' דלא כמתני', ועי' בלח"מ מש"כ בזה.

**דף פ"ה ע"ב**

**בדין חיטים ועצים המתולעים**

**התליע רוב הסולת**

א. מתני' ואם התליעה פסולה, ובגמ' ת"ר סולת שהתליעה רובה פסולה וחיטים שהתליעו רובן פסולות בעי ר' ירמיה ברוב חיטה או ברוב סאה תיקו. כ' בשפ"א דספק הגמ' דווקא בחיטים אבל בסולת כל שהתליע רוב השק פסולה דכח הרקבה שלט בכל השק ורק בחיטים הספק הוא האם ברוב חיטים מורה ששלט כח ההרקבה בכולו או דכל חטה הוא בפנ"ע וכששלט ברובה רק החיטה נפסלה. ויעוי' ברידב"ז (פ"י מאיסו"מ הי"א) שבנתלע מיעוט הסולת מסיר המתולע והשאר כשר וכמבו' בשפ"א שדווקא ברוב סאה תולים שכח ההרקבה שלט בכולו.

**התליעו מיעוט רוב החיטים (ובשי' הר"מ)**

**ב.** בגמ' שם, ברש"י מבו' דלהצד שרוב חיטה ולא רוב סאה דנים כל חיטה וחיטה בפנ"ע דכשרובה התליע פסולה ומיעוטה התליע כשרה ואפי' התליעו רוב כל החיטים דווקא הם פסולים אבל המיעוט כשרים [וכן נקט בקר"א בשיטתו], אמנם בגליון הגמ' הובא דברי הברה"ז שהביא דברי הכס"מ שביאר בשי' הר"מ דספק הגמ' האם התליעו רוב חיטים פוסל הכל אעפ"י שהתליעו רק במיעוטן או רוב חיטה היינו דכל שהתליעו רוב החיטים ברוב של כל חיטה וחיטה הכל פסול.

ובר"מ (פ"ו מאיסו"מ ה"א) כ' "התליע רוב חיטה אחת ה"ז ספק" מבו' מדבריו שספק הגמ' שמא רוב חיטה פוסל את הכל וצ"ב הטעם. ויעוי' בליקו"ה שתמה מ"ט חיטה זו לא תתבטל ברוב וביאר משום שהיתה ניכרת קודם שנתערבה. ויעוי' ברידב"ז ע"ד הר"מ שפירש טעמו דההתלעה בחיטים הוי כמום, ולפי"ז י"ל שאי"ז מום דווקא באותה חיטה אלא כסברת השפ"א לפסול ברוב חיטים מתולעות אפ"י שהוא מיעוט כל חיטה (והרוב אינו מתולע) דמ"מ כח ההרקבה שלט בכולו ה"ה ס"ל להר"מ שספק הגמ' דשמא עצם מה שיש ריקבון במקצתו אפי' בחיטה אחת כיון ששלט כח הריקבון בשק הכל פסול.

אמנם ברידב"ז גופיה מבו' דלא ס"ל כן דלהדיא כ' דבהתליע הרוב לא מועיל שיוציא את המתולעים וישתמש בשלמים אלא הכל נפסל משא"כ בחטה אחת שהתליע כ' שמועיל שיוציא את המתולע וישתמש בשלמים ודווקא אם טחן את החטה המתולעת הכל נפסל ומבו' שרק חיטה זו היתה פסולה וא"כ צ"ע לדידיה מ"ט לא יהא ביטול, עוד צ"ב מה הם צדדי הגמ' הא בלא טחן ודאי השאר כשר וא"כ מ"ט בטחן יהא גרע (ולא מסתבר שהספק אם בטל או לא). וי"ל בשיטתו דכשכל החיטים עומדות לעצמן לא שייך לדון שכל השק יחשב לבע"מ אבל כשטחן ויש בסולת חיטה אחת מתולעת יש להחשיב כל הסולת כבע"מ.

**התליעו מיעוטן**

**ג.** לשי' רוב הראשונים (מלבד דעת הר"מ הנ"ל) אם התליע מיעוט החיטים אי"ז פוסל הכל, ולכאו' פשוט שהמיעוט המתולע פסול אלא שנתחדש בגמ' שאי"ז פוסל כל השק. [ואם הוא ניכר צריך להוציא ואם אינו ניכר לא יפסול הכל אלא יתבטל].

אמנם בקר"א תמה על פירש"י דלהאי צד דבעי' רוב חיטה מ"ט בעי' שיתליעו כל החיטים ולא סגי ברובן אטו אם חיטה אחת נשארה שלמה יכשר כל הסאה. והנה אי נימא שהחיטים המתולעות ודאי פסולות והנידון כלפי השאר צ"ב תמיהתו דשפיר דנה הגמ' דשמא אין החיטין המתולעות פוסלות כולם, וע"כ דס"ל שנידון הסוגיא כלפי כל השק ומה"ט תמה כנ"ל.

**הקדיש חיטים מתולעות**

**ד.** בגמ' הקדישן מהו שילקה עליהם משום בעל מום, ופירש"י הקדישן לאותן חיטים מתולעות, אמנם בר"מ (פ"ו מאיסו"מ ה"ג) ביאר הספק על הקדיש סולת, וביאר החזו"י דס"ל שרק בסולת הראויה להקרבה שייך איסור מקדיש בע"מ ולא בחיטים.

ויעוי' במשל"מ (שם) שכ' שנידון הסוגיא האם לוקה עליו אינו דווקא במקדיש אלא גם במקטיר ותחילת האיסור נקטו, אלא שהביא מדברי התוס' בפ"ו דיומא שכ' לצדד שנידון הסוגיא דווקא במקדיש ולא בקמיצה וצ"ב החילוק בזה. ויעוי' בקר"א שכ' דדווקא במקדיש חייב ולא במקטיר משום שליכא בהו קידוש כלל, ואולי הוא סברת התוס' שבקמיצה לא יהא איסור זה. עוד יעוי' במנ"ח (מ' רפ"ז) שכ' דלהצד בגמ' שלוקים עליו משום בע"מ כל שהטילו בידים יהא בו איסור של מטיל מום בקדשים.

**הקדיש עצים מתולעות**

**ה.** בגמ' תנן התם כל עץ שנמצא בו תולעת פסול לגבי מזבח אמר שמואל וכו' ויש להעיר דלגבי חיטה מבואר בגמ' דדווקא ברובו פסול ומ"ש חיטה מעץ, ויעוי' ברידב"ז (פ"ו מאיסו"מ הי"א) שביאר הטעם שבעצים ניכר ההתלעה משא"כ בסולת אינו ניכר.

והנה מבו' בגמ' דביבש מועיל גרירה ובלח לא מועיל גרירה, ופירש"י שאין הלח נגרר כמו היבש. ויעוי' בחזו"א (מב, כה) שהעיר ע"ד דהנה ענין הגרירה היינו גורר את מקומו כדי שלא ניכר חללו של תולעת וא"כ תמה החזו"א מ"ש לח מיבש. ועיי"ש שביאר דמשום שצריך טורח מרובה לגוררו מזלדלזל ואין כבודו למערכה והוא טעם לפוסלו לעולם אפי' אם נתייבש אחר [ועיי"ש שביאר מ"ט לא חיישי' לעולם שהיה מתולע כשהוא לח ואח"כ נתייבש].

והנה נסתפקה הגמ' בהקדיש עצים מתולעות האם לוקה משום מקדיש בע"מ, וביארו בתוס' דספק הגמ' דווקא לרבי שיש "קרבן עצים" ומה"ט שייך לדידיה איסור "לא תקריבו" בעצים. והעירו האחרונים דהר"מ הביא הספק להלכה גם בעצים אף דלא קיי"ל כרבי. וביארו החזו"א (כג, ה) והגרי"ז דהר"מ ס"ל דאעפ"י שאין "קרבן עצים" מ"מ שייך בהם הבאה והקרבה בתור עצי המערכה וגם להקרבה זו דנה הגמ' שיש איסור בע"מ.

אמנם במנ"ח (רפ"ו ט"ו) כ' דודאי בעצי המערכה לא שייך נידון הסוגיא כלל וע"כ הכריח בזה בשי' הר"מ כסברת המשנל"מ דגם רבנן מודו דאיקרי קרבן ושייך ע"ז איסור מקדיש בע"מ וצ"ב.

ובמקד"ד (לב, ב) כ' ליישב שי' הר"מ דאיירי במקדיש לדמי עצים דגם בזה יש איסור מקדיש בע"מ, וכ"כ החזו"א (מב, כו) עיי"ש. ובשי' התוס' ביאר המנח"א דכל שאין שייך בו הקרבה אין בו איסור בע"מ במקדיש אותו לדמיו ודו"ק.

אלא דבמה שנקט המנ"ח דעצי המערכה לא איקרי קרבן יעוי' בר"מ (פ"ט מביא"מ) דמבו' שזה קרבן [ומה"ט יש בו זרות] וכן הכריח בקה"י סי' י"ג עיי"ש ולפי"ז יש לבאר הסוגיא להר"מ גם בעצי המערכה.

**דף פ"ו ע"א**

**דיני הזיתים והשמן למנורה ולמנחות**

**שמן שלא הביא שליש**

א. מתני' אין מביאים אנפקנין ואם הביא כשר, כ"ה הגי' שלפנינו במתני' וכ"ה בתוס' בשם ר"ת. והביאה הגמ' מברייתא שאם הביא פסול וביארה דהוא פלוגתא האם הוא פסול או שהוא כשר בדיעבד. אמנם ברש"י מבו' שגרס במתני' פסול ואעפי"כ תמהה הגמ' מברייתא שהוא שרף ונתבאר ברש"י שתמיהת הגמ' דממתני' משמע שעכ"פ הוא שמן פסול ובברייתא משמע שאינו שמן. ובהגהות לקר"א ציין לדברי הצפנת פענח שכ' דיהא נפק"מ בזה אם הקדישם דלהצד שאינו שמן כלל אין עובר משום מקדיש בע"מ ואם הוא שמן פסול עובר משום מקדיש בע"מ (להצד בגמ' שאי"ז דווקא בבהמה), וכ"כ בחסדי דוד על התוספתא (פ"ט ה"ב).

והנה שי' הר"מ (פ"ו הי"ד) שאם הביא כשר [והיינו כגירסא שלפנינו במתני'] ותמה הקר"א שבהל' טו"א (פ"א ה"ה) פסק הר"מ שאינו מכשיר משום שאינו שמן כלל. ועיי"ש שדחק דמש"כ הר"מ אין מביאין שמן פגין אין הכוונה לשמן שלא הביא שליש אלא שלא נתבשל כל צרכו.

**ביאור ענין הג' זיתים דמתני'**

**ב.** מתני' שלשה זיתים הן וכו' הזית הראשון מגרגרו בראש הזית וכו' בפי' רש"י (העליון) בפירושו הראשון מבו' דהזיתים שבראש האילן מתבשלים על העץ והשני מגרגרו בראש הגג היינו מניחו להתבשל בראש הגג והשלישי מניחו להתבשל במעטן, ובפירושו השני (וכ"ה ברש"י כת"י) כוונת המשנה שהלקיטה הראשונה היא מראש הזית והשניה היא מאמצע האילן (ועומד בראש גגו ולוקט) והשלישית מתחתית האילן.

והנה הגמ' נסתפקה "מגרגרו" או "מגלגלו" ועי' בפי' רש"י (העליון) שפי' בשניהם אותו משמעות אמנם ברש"י (כת"י) פירש ד"מגרגרו" אזיל על לקיטת גרגירים "ומגלגלו" היינו מניחו להתבשל, וא"ש לשיטתם דלרש"י (העליון) ע"כ גם להצד ש"מגרגרו" הכוונה לבישול הגרגרים דהא לפירושו הראשון החילוק בין הזית הראשון לשני הוא בצורת הבישול ולא בזמני ואופן הלקיטה ודו"ק.

**בפלוגתת חכמים ור"י בכתישת הזיתים**

**ג.** מתני' וכותש ונותן לתוך הסל וכו' ובגמ' מבו' שזהו שיטת ר"י וחכמים ס"ל שגם בזית הראשון טוחנים בריחיים, ונתבאר בגמ' (בע"ב) שמקור דברי ר"י מ"כתית" שהכוונה כתוש ולא טחון. [ויעוי' ברש"י (העליון) ד"ה השני שפירש דילפי' מ"כתית" שיהא הראשון שבכל זית, וכוונתו דלר"י יש ללמוד מכתית שיהא כתוש ולא טחון או טעון, ולרבנן אף דלא ממעטים מכתית שלא יהא טחון מ"מ ילפי' מהא שיהא השמן הראשון היוצא מהזיתים בלא טעינה].

והנה ברש"י (כת"י) ד"ה לא היה טוחנו פירש הטעם שאין טוחנים לר"י "שמוציא שמריו ועוכרו" והיינו שהחיסרון בטחון שמעורב בו השמרים ולפי"ז יש לדון שגם לר' יהודה אם יזככו אח"כ לגמרי יהא כשר. אמנם י"ל דהנה צ"ב לפירש"י (העליון) מ"ט לר"י צריך ללומדו מ"כתית" הא בלא"ה כתיב "זך" והיינו בלא שמרים, וע"כ שמ"זך" יש ללמוד שיהא מסונן בלא שמריו ומ"כתית" ילפי' שמתחילתו לא יהא טחון אלא כתוש. ואולי הטעם בזה דכל שהיה עם שמריו אעפ"י שאח"כ מסננם יש חיסרון באיכות השמן וצ"ע.

עוד יש לעי' דבמתני' מבו' שכל השמן היוצא בכתישה ראשונה (או בטחינה ראשונה לחכמים) כשר ויש להעיר שברש"י עה"ת כ' שרק טיפה ראשונה כשרה למנחות, וכ' באיה"ש שטיפה ראשונה הכוונה להוצאה ראשונה.

**דרגות השמנים**

**ד.** מתני' הראשון שבראשון וכו' ובגמ' מאי שוים שוים למנחות. נתבאר במתני שלמנורה הראשון שבכל הג' זיתים כשר משום נקיותו (שיוצא השמן מעצמו בלא שמתערב עמו שמרים) ולפירש"י (העליון) ילפי' ליה מ"כתית" [ונתבאר לעיל דלר"י ילפי' שלא יהא טחון וטעון ולחכמים ילפי' עכ"פ שלא יהא טעון] ולפירש"י (כת"י) לרבנן ילפי' לה מ"זך" ולר"י ילפי' לה מ"כתית" ולא טחון וטעון. [וכבר נתבאר לעיל לפירש"י (העליון) מ"ט צריך לר' יהודה "זך" ו"כתית"].

ויש לברר טעמא דמתני' דהשני שבראשון והראשון שבשני שוים למנחות והא כיון דלמנורה הראשון שבשני עדיף ע"כ שהוא עדיף ממנו ומ"ט אין קיום מעלת מובחר בזה. ובטה"ק ביאר בזה דאף שהראשון שבשני עדיף בנקיותו מ"מ השני שבראשון עדיף בטעמו ומה"ט למנורה שהעיקר תלוי בנקיות הראשון עדיף ולמנורה אזלי' אף בתר טעמו וע"כ שניהם שוים.

**דין פאה בזיתים**

**ה.** ברש"י פירש שאין לוקטים אותם כאחד, ותמהו התוס' דלפי"ז מ"ט מבו' במתני' שחייבים בפאה. וכ' האחרונים (צ"ק, הגהות יעבץ, שפ"א ועוד) דכל שיש לו ג' זמנים קבועים שיש לקיטה מרובה גם חשיב לקיטתו כאחד. אמנם החזו"א (שביעית ז' ג') פליג שדווקא לקיטה כאחד ממש ודחק דברי רש"י דלוקטים אותם בב"א אלא שהבעה"ב לוקטם בג' לקיטות כדי למיין את סוגי הזיתים. והעיר בדרך אמונה (פ"ב ממתנו"ע ה"ב) שהתינח ברש"י (העליון) שכ' הלשון "שלוקטים אותו בשלש פעמים" אולם ברש"י (כת"י) להדיא מבו' שלוקטים אותם "ג' פעמים בשנה". וע"כ דחק לפרש דמנוהג שבעולם שלוקטים אותם יחד ורק לביהמ"ק הקפידו על לקיטה זו כדי שיהא שמן יותר איכותי.

עוד דנו האחרונים באופן שמתבשלים בג' זמנים נפרדים אבל נלקטים ביחד מה דינם ובתורת זרעים (פ"א מ"ה) הוכיח דסגי במה שלוקטים יחד כדי לחייב בפאה, ובדרך אמונה (פ"ב ה"א בביה"ל) כ' לדקדק כן בשיטמ"ק בסוגיין. ובחוברת תורת הארץ הביא לדברי הגר"י קאץ שהוסיף לחדש דכל שיכולים להשהותו על העץ שיהיה לקיטתם כאחד סגי כדי להחשיבם לנלקטים כאחד [ועיי"ש שכ' נפק"מ לגבי התפוזים שמה"ט יש להחשיבם לנלקטים כאחד ולחייבם בפאה] ולפי"ז יש לבאר סוגיין לפירש"י דהזיתים ראויים להשאר עד שילקטו כולם יחד, אמנם החזו"א דחה דבריו וכ' דכל שאין נלקטים בפועל כאחד אין להחשיבם כנלקטים כאחד.

**דף פ"ח ע"א**

**פרק עשירי - כל מידות**

**בדין בירוצי המידות**

**ביאור הפלוגתא אם ברוצי מידות נתקדשו**

**א.** בגמ' מאי איכא בין ר"מ לר"י אמר ר' יוחנן בירוצי מידות איכא בינייהו וכו' נחלקו הראשונים מהו "בירוצי מידות" דברש"י (העליון) פירש שהוא המשקה הנופל לדופני הכלי מבחוץ וכן מבו' בר"מ וברש"י (כת"י) מבואר שהכוונה לגודש מעט שיש מעל הכלי, וכן פירש"י בזבחים (דפ"ח ע"א) עיי"ש. ובביאור הפלוגתא בסוגיא פירש"י דלמ"ד מלמטה למעלה [היינו ששנה המידות מקטן לגדול (רביעית הלוג וכו')] ס"ל דבירוצי המידות נתקדשו ומה"ט יהיב ליה רחמנא למשה המידה קטנה שישער ממנה המידה הגדולה עם הבירוצים ולמ"ד מלמעלה למטה [היינו הין וחצי ההין וכו'] ס"ל דבירוצי מידות לא נתקדשו ומה"ט לא אכפ"ל שכששופך מגדול לקטן הבירוצים נשפכים לארץ. [וברש"י העליון מבו' שכשמיד מערים מכלי קטן לכלי גדול נשפך לכלי גם מה שהיה בדופנותיו מבחוץ משא"כ כשמערים מכלי גדול לקטן נשפך רק מה שבתוך הכלי, ורש"י כת"י פי' לפי דרכו שהבירוצין שמעל שולי הכלי כל שמערה מכלי קטן לכלי גדול הם נשפכים לתוך הכלי וכשמערה מכלי גדול לקטן הם נשפכים לארץ].

ויעוי' בחזו"א (כז, ט) שביאר דלפי' רש"י העליון הבירוצים הנגדשים על שפת הכלי הם חלק מן המידה וכל נידון הסוגיא דווקא על מה שנופל בצדדי הכלי, משא"כ לפירש"י כת"י לכאו' בהא גופא נחלקו למ"ד בירוצי מידות נתקדשו אעפ"י שהבירוצים הם יותר ממידת רביעית הלוג [היינו שהם תוספת מעט על מידה זו (ואין הכוונה שהכלי מחזיק מעט פחות מרביעית הלוג אלא שעם הבירוצים הוא שיעור רביעית)] מ"מ ענין המידה בתורה הוא רביעית הלוג עם הבירוצים, וכמו שלענין גודש ביבש (לההלן ד"צ ע"א) הגודש הוא חלק משיעור המידה [ואולי מה שנתנה התורה השיעור באופן זה כדי שיהא השיעור באופן מכובד יותר].

אמנם יעוי' להלן (ד"צ ע"א) דמבו' דמותר נסכים לקיץ המזבח ולחד מ"ד הכוונה לבירוצי מידות, ובתוס' בסוגיין ביארו האי מ"ד בין למ"ד בירוצי מידות נתקדשו ובין למ"ד בירוצי מידות לא נתקדשו והכריחו דהטעם שלוקחים אותם לקיץ המזבח למ"ד נתקדשו משום שלב בי"ד מתנה עליהם, וצ"ב הא להאי מ"ד הבירוצים הם חלק מהמידה. וע"כ מבו' דאעפ"י שאמרה תורה לעשות המידה עם הבירוצים מ"מ הוא נחשב לתוספת על המידה ולא מעיקר המידה ומה"ט אף שהיא מעלה להביא עם הבירוצים מ"מ אין בזה חיוב וע"כ שייך דין לב בי"ד מתנה עליהם שלא יהיו להמנחה אלא למנחה אחרת או לקיץ המזבח. [וצ"ל דהטעם שאין בהבירוצים יתור על המידה משום שמעט זה אין נחשב לתוספת על המידה אלא הוא מהדר את המידה].

ובביאור החילוק בין גודש לבירוצים דהגודש הוא חלק מן המידה (דהעישרון היינו מה שבכלי עם הגודש) משא"כ בבירוצים יש שיעור בכלי אלא שהוא תוספת על השיעור ובזה הבירוצים הם רק תוספת על המידה ולא עיקר המידה. אלא דיש להעיר טובא דהתינח לרש"י (כת"י) דבירוצים היינו מה שנברץ בשפת הכלי שפיר י"ל דלמ"ד נתקדשו הוא תוספת על המידה מה"ת משא"כ לפירש"י (העליון) דהכוונה למה שנשפך אחורי הכלי הוא חידוש גדול לומר דגם חלק זה יכול להיות תוספת על המידה למ"ד נתקדשו וצ"ע.

**צורת המידות למ"ד בירוצי מידות נתקדשו**

**ב.** ויש לברר למ"ד בירוצי מידות נתקדשו היאך היה עושה המידות, ולפו"ר לא היתה מידת תוך הכלי יחד עם שיעור הבירוצים של המידה הקטנה אלא שעשה שולים רחבים באופן שהכלי הגדול יכול להחזיק גם הבירוצים [וגם בכלי הגדול הבירוצים היו בצורה מבורצת] וכן נקטו העול"ש והטה"ק, אמנם בחזו"א (כז, א) נקט שהיו הבירוצים בתוכו של כלי והיו המידות הולכות וגדלות עיי"ש.

והנה לביאור האחרונים הנ"ל אש"ה מה שהכרחנו דאעפ"י שיכול להביא היין או השמן עם הבירוצים מ"מ אין הבירוצים כחלק מן המידה אלא כתוספת על המידה ושייך בהם תנאי בי"ד אולם להחזו"א שהבירוצים היו תוך שיעור הכלי הוא יותר חידוש שאין זה משיעור המידה אלא תוספת על המידה.

**בפלוגתא דסוגיין ובפלוגתא לקמן ד"צ ע"א**

**ג.** והנה במתני' להלן (ד"צ ע"א) מבו' דדעת כולהו תנאי שבירוצי הלח קדושים (או משום שמדת הלח נמשכה גם מבחוץ או משום שהלח נעקר) ודעת ר' יונתן (נ"ז ע"ב) שכתב שמדת הלח לא נמשחה מבחוץ, ולפו"ר פלוגתת ר"מ ור"י בסוגיין תלויה בפלוגתא זו האם בירוצי הלח קדושים דלמ"ד בירוצי המדות נתקדשו ס"ל דמדת הלח נמשחה מבחוץ ומה"ט הבירוצים קדושים ולמ"ד לא נתקדשו ס"ל דלא נמשחה מבחוץ וכן נקט החזו"א (כז, א), אמנם תמה המשל"מ (פ"ב מביאה"מ ה"ט) דהר"מ מנה המידות מלמעלה למטה ולפי"ז ע"כ כלל דהמידות לא נתקדשו ואעפי"כ פסק דבירוצי השמן והיין קודש לפי שנמשחו מבחוץ, ובלח"מ הכריח משום זה דהר"מ פסק כתירוצא דאביי שאין הפלוגתא האם בירוצי מידות נתקדשו אמנם במשנל"מ תמה ע"ד דהוא דוחק שפסק הר"מ כאביי ולא כר' יוחנן, ועוד תמה ע"ד דעכ"פ תיקשי אליבא דר' יוחנן מפשטיה דמתני' שמנתה המידות מלמעלה למטה ואעפי"כ שי' תנאי דמתני' דמדת הלח נתקדשה בין מבפנים ובין מבחוץ.

וע"כ הכריח המשל"מ שאין סברות אלו תלויות בהדדי ושפיר י"ל דגם למ"ד בירוצי מידות לא נתקדשו מ"מ כלי הלח נמשחו מבחוץ ובירוציהם קודש, וביאר דבריו דהנידון בסוגיין אם בירוצי המידות נתקדשו היינו האם בירוצי המידות הם כחלק מן המידה מה"ת משא"כ הנידון במתני' לקמן ד"צ דאעפ"י שאי"ז מן המידה מ"מ כל שקידשוהו הרי הוא מתקדש [אלא שהוא תלוי בדעתו למ"ד אין כ"ש מקדשים אלא מדעת]. וכבר נתבאר דגם להצד שהוא מה"ת אי"ז מעיקר המידה ומה"ט אין חיוב להביא מידה זו אלא הוא תוספת על המידה משא"כ הנידון אם כלי הלח נתקדשו אי"ז שייך למידה כלל ואין דינם לבוא עם המנחה אלא שנתקדשו מכח הכלי. ולפי"ז ביאר המשנל"מ דהר"מ פסק שבירוצי מידות לא נתקדשו ואעפי"כ נתקדשו מידות הלח מבחוץ שמתקדשים מדעתו ומדרבנן מתקדשים אף שלא מדעתו משום גזירה שלא יאמרו וכו'.

ובקר"א ובחזו"א (כז, ח) תמהו טובא מסוגיית הגמ' ע"ד המשל"מ והכריחו כמו שנתבאר מהחזו"א בתחילת הדברים בשיטתו דהמח' אם בירוצים קודש היינו האם מידת לח נמשחה מבחוץ וס"ל לר' יוחנן דמחמת דס"ל לר' יהודה דמידות הלח נתקדשו ע"כ א"ל רחמנא למשה שיעשה השיעור עם הבירוצים ור"מ ס"ל כמ"ד לא נתקדשו וכו'.

**הטעם שמותר הבירוצים לקיץ ממזבח למ"ד לא נתקדשו**

**ד.** והנה נתבאר בתוס' בסוגיין דדינא דסוגיא (ד"צ ע"א) דמותר נסכים לקיץ המזבח שייך גם למ"ד בירוצי מידות לא נתקדשו ותמה המשנל"מ דהא חולין נינהו, ומהא הכריח בשיטתו דגם למ"ד לא נתקדשו היינו שאינם מן המידה אולם שפיר קדושים משום שמדת הלח נתקדשו מבחוץ ושייך בהם דינא דמותר נסכים לקיץ המזבח, ובחזו"א (שם) דחה דבריו דיש לפרש כוונתם דלהאי מ"ד עכ"פ קדוש קדושת דמים ומה"ט צריך לפדותו ולתתו לקיץ המזבח.

ויעוי' בחזו"א (כז, ט) שכ' דלפירש"י כת"י שהגודש הוא בכלל הבירוצים ואינו כתוספת על המידה כיון שהתנו בי"ד ע"ז לא היה יכול לנסך ולהשאיר מעט בכלי כיון דאין ברירה בדאורי' אלא צריך לשאוב אותו קודם שמנסך. והדברים צ"ב שהגודש הנמצא למעלה בלח לא מתערב עם מה שבתוכו וביותר צ"ב דכשישאב ודאי תזוזת היין תגרום שיתערב ונמצא שאין שואב דווקא החלק שמבחוץ למעלה, והדברים צ"ב.

**דף פ"ט ע"א**

**בשיעור חצי לוג במנורה**

**חקירה האם יש שיעור "חצי לוג"**

**א.** מתני' שלשה ומחצה למנורה חצי לוג לכל נר, מנה"מ דת"ר מערב עד בוקר תן לה מדתה שתהא דולקת והולכת מערב עד בוקר וכו' ושיערו חכמים חצי לוג מאורתא ועד צפרא א"ד מלמעלה למטה שיערו וכו' בפשטות נתחדש בקרא שקיום מצוות הדלקה הוא באופן שמדליק בצורה שראויה הדלקה זו לכל הלילה, אלא שעדיין יש לחקור האם נתחדש בקרא שיעור "חצי לוג" (משום ששיערו שהוא שיעור השמן הצריך לקיום מצוות הדלקה) או שאין שיעור לקיום מצוות הדלקה אלא שצריך להדליק באופן שיהא ראוי לכל הלילה ונפק"מ אם ידליק בשיעור קטן בפתילה יותר דקה שתהא ראויה לכל הלילה.

והנה לעיל (דפ"ח ע"ב) נתבאר בגמ' דנר שכבתה מטיבה ונותן בה שמן ומדליקה ונסתפקה הגמ' האם נותן בה שיעור כמדה ראשונה או כמו שחסרה והכריחה הגמ' דנותן לה כמדה ראשונה (היינו חצי לוג). והנה לשי' רש"י (העליון וכת"י) נידון הסוגיא בכבתה באמצע הלילה, וצ"ב הא יכול ליתן בה שיעור שיהא ראוי להדלקה עד הבוקר ומ"ט צריך שיעור "חצי לוג" ומבו' לפו"ר שהוא שיעור שמן הראוי לקיום מצוות הדלקה וכל שכבה אפי' באמצע הלילה ובא לקיים מצוות הדלקה צריך ליתן בה שיעור חצי לוג.

אמנם מאידך גיסא כאן בסוגיית הגמ' מבו' שאי"ז דין שיעור שיהא חצי לוג, דהנה מבו' להלישנא דהיה עושה מלמטה למעלה דמקודם נתן שיעור פחות מלוג והיאך היה מקיים בזה ההדלקה. ויעוי' ברש"י כת"י (השלם מהדו' עז והדר) שנתבאר ב' ביאורים היאך היה עושה מלמטה למעלה או שהיה עושה פתילות דקות או שהיה כבה וחוזר ומדליקו, ולפי ב' ביאורים אלו לא היה מדליק בשיעור חצי לוג והיאך היה מקיים המצווה. [ואין לומד דבהא גופא פליגי הלישנות דמבו' דגם לל"ק כל מה שעשו מלמעלה למטה רק משום שאין עניות במקום עשירות ולא משום טעם הנ"ל דאל"ה לא קיים ההדלקה מחמת שלא הדליק בשיעור השמן הראוי]. ויעוי' בקר"א שדחק סוגית הגמ' שהיו משערים בכלי חול, ולפי"ז אש"ה, אמנם בחזו"א (ל, ז) תמה ע"ד מסוגיית הגמ' והכריח דהיו משערים בשל קודש ולפי"ז הדרא קושיא לדוכתא כנ"ל.

**בהטעם שהיו מקדשים השמן מקודם נתינתו למנורה**

**ב.** בתוס' (ד"ה חצי לוג) הקשו מ"ט היה צריך לקדש השמן קודם נתינתו לכלי, לפו"ר ביאור תמיהתם דהמנורה עצמה כלי שרת ותקדש השמן. ובחזו"א כ' שהטבת המנורה עבודה הוא ובכללו נתינת השמן למנורה וכל שעושה בו עבודה צריך להיות קדוש מקודם בקדה"ג ולפי"ז אין מקום לקושיה הנ"ל. [ועי' בחזו"א ל, ז שביאר תמיהת התוס' באופ"א].

**דף פ"ט ע"ב**

**נתערבו נסכי פרים בנסכי כבשים**

**ביאור החיסרון במתני' משום אין ראוי לבילה**

**א.** מתני' אין מערבים נסכי כבשים בנסכי פרים ואילים ואם בללן אלו בפנ"ע ואלו בפנ"ע ונתערבו כשרים אם עד שלא בלל פסול. פירש"י (כת"י) דהחסרון בנתערב עד שלא בלל "ונמצאת של כבשים חסירה ושל פרים ואילים יתירה", ובהמשך דבריו פירש"י טעם הפסול משום דבעי' ראוי לבילה וכ"ה בתוס' בסוגיין. וי"ל בכוונת רש"י דלעולם הפסול משום אין ראוי לבילה אלא רש"י בתחילת דבריו ביאר מ"ט אי"ז ראוי לבילה משום ששל כבשים חסירה ושל פרים ואילים יתירה, ולפי"ז אש"ה הטעם שבנתערב אחר שבלל כשרות משום ששוב אין בזה חיסרון של אין ראוי לבילה.

**ביאור התוס' בחולין שהחיסרון משום חסר שמנה**

**ב.** בגמ' בחולין (דכ"ג) מבו' דאם הקדיש פלגס מביא נסכי איל ומתנה שהשאר נדבה, ובתוס' (שם ע"ב) תמהו דיש בזה חיסר שמנה והביאו דוגמא לחיסרון זה מסוגיין דאין מערבין נסכי פרים בנסכי כבשים. והנה מש"כ התוס' לתמוה שהמנחת נדבה חסירה היא יש לבאר כמו שמבו' שם בתוס' הרא"ש דכיון דהמנחת נסכים נדבה יש בה רק לוג (דהא ג' לוגים שייכים להעישרון ונמצא שלעישרון השני יש רק לוג) ומנחת נסכים צריכה ג' לוגים נמצא שהמנחה חסירה, אמנם ממה שהוסיפו התוס' והתוס' הרא"ש להוכיח מדינא דמתני' דיש חיסרון של חסר שמנה מוכח שפירשו מתני' שהחיסרון משום חסר שמנה.

ובאמת דגם לפירש"י י"ל שהעיקר כמו שכתב בתחילת דבריו דהחיסרון משום שהוי חסר שמנה אלא דהוקשה לרש"י מ"ט פסולות הא יכול שלא לערב השמן (דהא בילה אין מעכבת) וביאר רש"י דיפסל משום שאין ראוי לבילה. והנה לביאור זה יש במתני' חידוש דכל החיסרון דיש להחשיבה כחסר שמנה דווקא אם הוא קודם בילה אולם אחר בלילה אעפ"י שעתה משתנית צורת עיבוד המנחה אין בזה חיסרון.

**ביאור דברי הרמב"ן בחולין**

**ג.** והנה בגמ' בחולין יש לתמוה היאך מביא נסכי איל הא להצד שזה כבש הו"ל ריבה שמנה (כלפי הכבש חובה) [ובפרט שהמנחה הנותרת היתה אינה ראויה להיות נדבה משום שאין בה שיעור הראוי להיות מנחת נסכי נדבה שצריכה ג' לוגין].

ויעוי' בתוס' וברמב"ן בחולין שתמהו בזה על הנסכי יין וביארו דהטעם שמביא בנדבה לוג אחד אפי' שאין זה ראוי בפנ"ע להיות נסכים דמ"מ כל שהוא בהדי יין אחר הנמסך הוא ראוי ג"כ לנסכים [ואולי הביאור דענין השיעור שלא יהא מעשה ניסוך פחות משיעור זה וכל שמוסיף בשיעור (כשהוא שיעור הנמסך בקרבן אחר) ראוי גם לוג זה להיות נסכי נדבה, ועי' בתוס' להלן ד"צ ע"ב]. ומעתה יש לבאר שגם במנחת נסכים הביאור כן דאעפ"י שמנחה שיש בה לוג אחד אינה ראויה להיות מנחת נסכים מ"מ כל שמצטרפת בהדי מנחה אחרת ראויה להיות מנחת נסכים גם בשיעור זה.

אלא שעדיין נתקשה הרמב"ן שם דמ"מ מ"ט לא יהא בזה חיסרון של חסר שמנה וביאר דכיון דשניהם קודש אין בזה חיסרון וצ"ע. ויש לברר טובא דבריו דאם איירי קודם בילה באמת דע"ט כוונתו דהא להדיא מבו' במתני' דבאין שיעוריהם שוים ועירבן קודם הבילה פסולים. ובאמת בתוס' בחולין ד"צ ע"ב ביארו דכלפי המנחה ע"כ שמביא ב' מנחות ומתנה עי"ש בדבריהם, אמנם הרמב"ן ביאר להדיא דסגי במנחה אחת וצ"ב כנ"ל. והעירו לחדש דכוונת הרמב"ן דאיירי שבוללין העישרון עם הג' לוגין והעישרון השני עם הלוג ואח"כ מחברים אותם יחד ומה"ט להצד שזה כבש אין חיסרון כיון שבללו את הג' לוגים עם העישרון מקודם.

אמנם לפי"ז צ"ע מ"ט נסתפק הרמב"ן אם מהני והא מבו' במתני' דכל ששניהם קודש ונתערבו אחר הבילה אין חיסרון גם כשאין שיעוריהם שוים. ואולי ביאור דבריו דמשום שהמנחת נדבה זו אינה ראויה בפנ"ע אלא עם הג' לוגים יחד בזה נסתפק הרמב"ן דשמא א"א לדון כ"א בפנ"ע אלא דנים אותם יחד ועי"ז יש לדון שיש להחשיב זאת כחסר שמנה וצ"ע בכ"ז.

**דף צ' ע"א**

**סוגיית גודש במידת המנחה**

**איזה גודש מן המידה ואיזה גודש הוא חול**

**א.** מתני' כל מדות שבמקדש היו נגדשות חוץ משל כה"ג שהיה גודשה לתוכה. נתבאר לעיל בסוגיית בירוצין שיש חילוק בין בירוצי מידות הלח לגודש שביבש שבבירוצי הלח המידה היא בתוך הכלי והבירוצין היו תוספת על המידה [ואפי' לפי' רש"י (העליון) שבירוצין היינו מה שנופל על דפנות הכלי מבחוץ ומה שנברץ מלמעלה הרי הוא מן המידה היינו תוספת על המידה (ושיעור מועט זה אי"ז נחשב לתוספת על המידה)], משא"כ ביבש שיעור העישרון היינו יחד עם הגודש אלא שנחלקו ר"מ וחכמים איך היו המידות דלחכמים היתה מידה אחת שהיה בה עישרון מחוק בלא גודש ולר"מ היו ב' מידות אחד גדוש ואחד מחוק וכמבו' בריש פירקין, ומה"ט הכריחה הגמ' דמתני' אזלא כר"מ שהיו המדידות גדושות.

אלא דלפי"ז יש לתמוה טובא על המשך דברי המשנה ד"מדת היבש בירוציהן חול" והא הבירוצין הם חלק מן המידה ופשוט שמתקדשת עם המדה [והתינח למ"ד שכלי יבש לא נתקדש כלל ע"כ בין הכלי ובין הגודש אינו קדוש אולם למ"ד שמידת היבש נתקדשה היאך נימא שנמשחה מבפנים ולא נמשחה מבחוץ הא דחוק שלא קידשו חלק מן המדה, וכבר עמד בזה הרש"ש.

ומצינו שנחלקו הראשונים מה כוונת המשנה לבירוצים דברש"י (העליון) פי' כשיטתו לעיל דפ"ח ע"א שבירוצים היינו הנופל מן הכלי (היינו על דופני הכלי מבחוץ) ולפי"ז אי"ז שייך לרישא דמתני' אמנם רש"י (כת"י) והרע"ב פירשו שהכוונה לגודש הכלי ולפי"ד צ"ע כנ"ל. ובאהא"ז כ' לדחוק דרישא דמתני' כר"מ (שהמידות היו נדגשות) והמשך המשנה כחכמים שהמידה היתה מחוקה ומה"ט הגודש אינו מן המידה וא"ש מה שלא נמשח מבחוץ להתקדש.

ובחזו"א (סוס"י כ"ז) כ' לבאר דכוונת המשך המשנה לבירוצים שמעבר למידת הגודש [וכעין בירוצין דלח שהכוונה להיותר מן השיעור (וכמו שנתבאר לעיל)] ובזה נתחדש שלא קידשו מבחוץ להיות קדוש היותר מן השיעור. [וכעי"ז י"ל שהגודש שמן המידה היינו הגודש שבאמצע הכלי והגודש הנוסף על השיעור היינו הגודש על שפת הכלי שגודש זה אינו בכלל המידה].

**ביאור שי' ר' יוסי בהטעם שבירוצי הלח קדושים**

**ב.** מתני' ר' יוסי אומר לא משום זה אלא משום שהלח נעקר, ותמהה הגמ' על טעמיה דר' יוסי "וכי נעקר מאי הוי גברא למאי דצריך קא מכוון" וצ"ב מ"ט אי"ז תימה על כל התנאים דאם אין דעתו לקדש הבירוצים לא יתקדשו, והביאור פשוט דלהתנאים שמדת הלח נתקדשה מבחוץ אי"ז כדי לקדשו בקדוה"ג גרידא אלא הוא תוספת על המידה הראויה ומה"ט שפיר דעתו גם על הבירוצים כדי לנסכם או לתתם בהמנחה משא"כ לר' יוסי שמדת הלח לא נתקדשה אין הבירוצים חלק מן המדה אלא שקדושים מחמת שנתקדשו כשנכנסו בכלי וע"ז תמהה הגמ' דכל שאין דעתו לקדשם לא יתקדשו.

אמנם יש להעיר דכ"ז א"ש לביאור החזו"א שתלה פלוגתת התנאי לעיל (דפ"ח ע"א) אליבא דר' יוחנן בפלוגתת התנאים במתני' ולעיל (דנ"ז ע"ב) האם כלי הלח בירוציהם קודש אולם נתבאר לעיל בסוגיית בירוצים שי' המשל"מ דאפי' למ"ד בירוצי המידות לא נתקדשו היינו שאינם מן המדה מ"מ בירוציהם קודש (וכמבו' משי' הר"מ לפו"ר) ולפי"ז צע"ט מ"ט לא תמהה הגמ' דגם לשאר תנאי אין דעתו לקדש.

וצ"ל דכל שהכלי יכול לקדש הכל ונתן מידה מבורצת אין סיבה לתלות שאין רוצה לקדש הכל [ואעפ"י שאין ראוי לבוא הכל למנחה זו יהא קדוש ויבוא למנחה אחרת] משא"כ לר' יוסי שאין הכלי יכול לקדש הבירוצין וכ"מ שקדוש משום התערובת (שכבר נכנס לכלי מקודם) בזה ס"ל לגמ' דכל שרוצה לקדש עם הכלי מסתבר שרוצה לקדש כשיעור הכלי והיאך יתקדש משום שנעקר והא אין דעתו ע"ז.

**ביאור תירוצי הגמ' אמאי מתקדש שלא מדעתו**

**ג.** נתבאר בגמ' ב' ביאורים בשי' ר' יוסי א. דכ"ש מקדשים שלא מדעת ב. משום גזירה, וביאר בחזו"א דאעפ"י שכ' התוס' (ע"ט ע"ב) דאין כ"ש מקדשים חולין שלא מדעת מ"מ הכא דעתו היה לקדש קדו"ד הכל ודווקא הקדוה"ג בכלי אין דעתו לקדש אלא שיעור הכלי. והנה למ"ד בירוצי מידות לא נתקדשו הכריח החזו"א דע"כ צריך לשאוב את הבירוצים ואין יכול להשאיר שיעור זה לבסוף ולברר ששיעור זה לא נתקדש משום שאין ברירה מדאורי', וצ"ב דעכ"פ מיד בנתינתם לכלי נתקדשו למנחה זו ומה מועיל מה ששואב עתה את הבירוצים הנמצאים למעלה אחר שנח מהשפיכה הא מקודם בירוצים אלו היו בתוך הכלי ונתקדשו וי"ל דאה"נ ל"מ לשאוב רק למ"ד כ"ש אין מקדשים שלא מדעת ודעתו לקדש רק אחר שנח היין ויכול לשאוב את בירוצין ודו"ק.