צדקה טז רנב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**שיעורי הלכה**

**שיעור טז'**

**הדינים הנידונים**

**פדיון שבויים**

* הברחת השבוי.
* קדימת אביו, רבו, אמו, ואשתו.
* המוכר עצמו לעכו"ם כמה פעמים.
* הפודה חברו שחייב לשלם לו.

*יורה דעה*

*סי' רנב ה-יב*

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ה] **אין מבריחין השבויים, מפני תיקון העולם, שלא יהיו האויבים מכבידים עולם עליהם ומרבים בשמירתם.**

## הברחת השבוי

הנה במשנה בגיטין (מה.) איתא, אין מבריחין את השבויין מפני תיקון העולם, רשב"ג אומר מפני תקנת השבויין. ומבואר בגמרא דאיכא בינייהו כשאין אלא שבוי אחד, שלדעת רשב"ג מבריחין אותו שאין כאן חשש משום השבויים האחרים, אבל לחכמים אפילו כשאינו אלא שבוי אחד אין מבריחים אותו, שלא יבואו השבאים להכביד על שבויים אחרים העתידים לבא. וקיי"ל כת"ק שאין מבריחים מפני תיקון העולם. מיהו מבואר בחוות יאיר (סי' ריג) דדבר פשוט הוא שכל יחיד שיכול לברוח בורח ואין לו לחוש על אחרים, ועי' פת"ש (סק"ו) שגם אין בזה מידת חסידות. והטעם לזה, משום שכל הסברא לאסור להבריח שבוי מחמת הכבדת אחרים, הוא משום 'מאי חזית', אבל אדם לעצמו הוא קודם.

[סעיף ו] **מי שמכר עצמו לעובד כוכבים, או שלוה מהם ושבו אותו בהלואתו, פעם ראשונה ושניה פודים אותו, שלישית אין פודים אותו, אבל פודים את הבנים לאחר מיתת אביהם. ואם בקשו להרגו, פודין אותו מיד אפילו אחר כמה פעמים.** ושבוי שהמיר אפילו למצוה אחת כגון אוכל נבלות להכעיס, אסור לפדותו**.**

## מכר עצמו לעכו"ם

מבואר במשנה (גיטין מו:) שמי שמכר עצמו לעכו"ם אין פודים אותו ולא את בניו, ובגמרא אמרו דהיינו דוקא מי ששנה ושילש. והוא משום קנס שלא ירגיל עצמו בזה. ולאחר מיתת האב פודים את הבנים, כמבואר בגמרא משום קלקולא, ופי' רש"י שיש חשש שיטמעו בין הגויים, אבל בחיי אביהן אין חשש זה משום שאביהן ישמור עליהם. ולמדו בגמרא שם דכ"ש במקום שבאים השבאים להרגו, שג"כ פודים אותו. וכן מצינו בהלכות שבת (סו"ס שו) שהתירו לחלל שבת כדי להציל בתו כדי שלא תטמע בין האומות.

ובפתחי תשובה (סק"ז) הביא מהשאילות יעב"ץ שפסק שאם נשבו שני ילדים א' זכר וא' נקיבה, יציל הזכר קודם, דלא גרע מהצלת נפשות שהזכר קודם (כמבואר להלן סעי' ח), כ"ש להצלת נפשו שהוא קודם. אלא שקצת קשה שמשמע מהיעב"ץ שחמור יותר הצלת נפשו מהצלת גופו, וכן אמרו חז"ל גדול המחטיא את האדם יותר מההרגו, ובסוגיא משמע שלמדו להיפך, שכמו שצריך להציל את הבנים אחר מיתת אביהן משום קלקולא כ"ש שיש להציל במקום קטלא [א"ה: עי' חדושי חת"ס גיטין שם (ד"ה המוכר) שכבר תמה ע"ז, וכתב ליישב בדוחק שבבנים קטנים לא שייך הסברא שגדול המחטיאו יותר מההורגו].

## פדיון שבויים במומר

וכתב הרמ"א שבאוכל נבלות להכעיס אסור לפדותו, וצ"ע דלעיל (סעי' ב') הסכים הרמ"א לדעות שבאוכל לתיאבון אף שאין איסור להחיותו מ"מ אינו חייב, ולמה כאן סתם הרמ"א. וצ"ל שלעניין קטלא סמך על הדעות שלתיאבון מחוייבים להצילו, וכבר הבאנו לעיל (שיעור יא) שכן קיי"ל.

[סעיף ח] **פודים האשה קודם האיש, ואם רגילין במשכב זכור פודין האיש קודם.** ואם שניהם רוצים לטבוע בנהר, הצלת האיש קודם.

ובפשטות ביאור הדבר, שאיש ואשה האיש קודם, אלא שכיון שחוששים שיבואו עליה לכך האשה קודמת לאיש, שיש בה חשש קלקלה, ולכך במקום שרגילים במשכב זכור, האיש קודם, כיון שחוזרים להיות שוים, וכל ששניהם שוים האיש קודם. אלא שהרמב"ם (מתנות עניים פ"ח הט"ו) כתב שהאיש קודם כיון שאים דרכו לכך, וכן הוא בירושלמי (הוריות פ"ג ה"ד), וצ"ב מה צריך לזה. ואפשר לומר שרק משום שאין דרכו לכך, נחשב ששניהם שוים, אבל בלא זה האשה הייתה קודמת כיון שבושתה גדולה יותר.

[סעיף ט] **הוא ואביו ורבו בשבי, הוא קודם לרבו, ורבו קודם לאביו, אמו קודמת לכולם.**

## מתי אמו קודמת אפילו לעצמו

הש"ך (סק"י) הביא בשם הבאר שבע שמדוייק מלשון השו"ע שאמו קודמת אפילו לעצמו [וכן מבואר כבר בהג' מרדכי בכתובות סי' רפח בשם מהר"ם].

וכתב הש"ך שנראה דהיינו דוקא כשאין סכנת נפשות, אבל במקום שיש סכנת נפשות חייו קודמים. ועי' בספר שער יוסף להחיד"א (הוריות יג. ד"ה אמו קודמת לכולם) שהבין שסתם שביה חשיב סכנת נפשות ובזה הוא קודם לאמו, ורק במקום שאין חשש סכנה כלל אמו קודמת, כיון שיש בה חשש איסור. ולפי זה יוצא קצת דוחק בשו"ע, שהרי כתב סתם שאמו קודמת לכולם, ולהבנה זו באמת בסתם שביה הוא קודם לאמו, ורק בשביה שאין בה סכנת נפשות כלל אמו קודמת.

ובזה כתב החיד"א ליישב, דבירושלמי איתא להדיא שהוא קודם לאמו ודלא כמ"ש מהר"ם ובאר שבע והש"ך, ולפי"ז יש ליישב, שהירושלמי מיירי בסתם שביה שיש בה סכנת נפשות. אלא שכתב שלא משמע כן במרדכי (שם) דמיירי בסתם שביה, ואעפ"כ כתב שאמו קודמת אפילו לעצמו.

אכן לפי מה שנתבאר לעיל (שיעור טו) שסתם שביה הוא חשש רחוק של סכנת נפשות, יש להבין בדברי הש"ך, שבאמת בסתם שביה אמו קודמת לעצמו, ורק במקום שיש סכנת נפשות ממש בזה כתב הש"ך שהוא קודם לאמו משום שחייו קודמים. אלא שהברכ"י לא הבין כן בש"ך.

## אביו ורבו

והנה בדין זה שרבו קודם לאביו. כתב הש"ך שאם אביו חכם אפי' שאינו שקול כרבו אביו קודם, כדלעיל סי' רמב סעי' לד. ועיין שם שכתב הרמ"א עפ"י הרא"ש שיש חילוק בין השבת אבידה שרק אם אביו שקול כרבו אביו קודם, לבין דברים של צערא דגופא שבזה אם אביו חכם הוא קודם לרבו אף שאינו שקול כרבו. ובדין השבת אבידה מצינו סתירה ברמב"ם, שבהלכות תלמוד תורה (פ"ה ה"א) כתב שאם היה אביו ת"ח הוא קודם לרבו להשבת אבידה אע"פ שאינו שקול כרבו, ואילו בהלכות אבידה (פי"ב ה"ב) כתב שרק אם הוא שקול כרבו הוא קודם. והרדב"ז (מתנ"ע פ"ח הי"ח) כתב ליישב, שאם אביו מלמדו תורה אז הוא קודם אפילו כשאינו שקול כרבו, אבל לא למדו תורה כלל אז אינו קודם לרבו אא"כ הוא שקול כרבו, ודעת המבי"ט (שו"ת ח"א סי' סג) שאם אינו לומד מאביו, אפילו הוא שקול אינו מקדים לרבו. ומ"מ כל זה נפק"מ רק לעניין השבת אבידה, אבל לעניין צערא דגופא כל שאביו ת"ח הוא קודם אע"פ שאינו שקול, ואפילו אם אינו מלמדו, וכמו שכתב הרדב"ז שם.

בהגהות רע"א שלח לעיין במה שכתב בסי' רמב סעי' לד, ושם הביא מספר חסידים (סי' תקפה) שכל דין זה שרבו קודם היינו כשהוא מלמדו בחינם, אבל אם היה אביו שוכר לו רב הוא קודם לרבו [וקצ"ע שרע"א העתיק לשון ספר חסידים, והש"ך כבר העתיק שם כל לשון הספר חסידים, ומה הוסיף בזה רע"א. ועוד שהעתיק שם רע"א המשך דברי הספר חסידים שאם אחר היה משלם לרבו שילמדו, הנותן קודם, וכתב רע"א שהפוסקים לא חילקו כן, ובאמת הש"ך שם העתיק גם דבר זה מהספר חסידים, וצ"ע]. ויל"ד בזה"ז שהאב משלם לת"ת או לישיבה אם אביו קודם לרבו, ובמקום שאם אין האב משלם לא יסלקו את התלמיד, אפשר שאי"ז נחשב תשלום שהרי הוא מלמדו בכל אופן.

[סעיף י**] אם איש ואשתו שבויים, אשתו קודמת לו. ובית דין יורדין לנכסיו ופודים אותה, ואפילו עומד וצווח אל תפדוה מנכסי, אין שומעין לו.**

## אמו ואשתו, ולמה הוצרך לומר שאשתו קודמת והא אינה גרועה מאמו

ולא נתבאר באמו ואשתו מי קודם, ובפשטות אשתו קודמת. ובקטלא ממש נראה שהוא קודם לאשתו, שהרי במקום מיתה אינו נותן לבעל חוב, ואשתו היא כבעלת חוב, וכאן מיירי בסתם פדיון שבויים. ובאמת צ"ע מה החידוש שאשתו קודמת לו, והא כבר נתבאר שאמו קודמת וא"כ אשתו לא גרעה מאמו ולמה לא תקדום. ולפי מה שכתב הברכי יוסף בהבנת הש"ך שבסתם פדיון שבויים הוא קודם לאמו, ורק במקום דליכא סכנת נפשות כלל אמו קודמת, אתי שפיר, שכאן נתבאר שאשתו קודמת לו אף בסתם פדיון שבויים דהיא עדיפא שיש בה גם מצד החובה שלה [כל שאין סכנת נפשות ממש].

## הוציא הוצאות, חייב הניצול לשלם

[סעיף יב] מבואר ברמ"א שהפודה את חברו חייב לשלם לו ולא אמרינן דהוא מבריח ארי מנכסי חבירו, וכן נראה פשוט למי שהזמין אמבולנס לחברו שצריך החולה לשלם לאמבולנס, ועוד כתב הרמ"א שאף כשיש לו טענות צריך לשלם ואח"כ לדון עמו, והטעם בזה משום תקנת חכמים שלא ימנעו מלפדותו.