10 חיוב נטילה בצליה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תליתאי

#10

חיוב נטילה בצליה - בדבר שמן

(סימן ק"ה ס"ה) "וכל דבר שיש לו פעפוע שנפל למקום ידוע מהחתיכה בצלי אע"פ שיש בחתיכה ס' לבטל האיסור צריך נטילת מקום", והיא שיטת הרשב"א כמבואר בבאה"ג ובביאור הגר"א. ובמשב"ז סק"ז כותב הפמ"ג - שיש כאן "שערוריה גדולה בדברי הפוסקים", וכונתו למה שמקשה בהמשך דבריו שיש סתירה בשו"ע. שהרי הרשב"א למד דין זה מדינא ד"נטף מרוטבו על החרס - יטול את מקומו" ואוקמיה הרשב"א ברוטב שמן וע"כ שיש ששים לבטלו - ואעפ"כ בעינן נטילת מקום, אולם בכחוש יתכן שסגי בקליפה. אולם השו"ע שפסק דבכחוש בעי נטילה (שיטת התוס'), יכול להעמיד גמ' זו ברוטב כחוש, וממילא אין מקור לחומרא זו של נטילת מקום בשמן - כשיש ששים לבטלו. ומיישב הפמ"ג שהסוגיא בפסחים איירי בסתם רוטב שהוא שמן, וממילא יש ראיה שבעינן נטילה - אף בשמן (כשיש ששים).

שוב שואל הפמ"ג לאידך גיסא. לדידן - דקיי"ל כהרשב"א שבשמן בעינן נטילה - א"כ אפשר להעמיד את הסוגיא בפסחים ברוטב שמן. א"כ ליכא מקור לחייב נטילה בכחוש, והיאך חייב השו"ע נטילה אף בכחוש.

ונראה ליישב את קושיות הפמ"ג - דיתכן שהשו"ע החמיר גם את שיטת הרשב"א וגם את שיטת התוס', ומנין לפמ"ג שהשו"ע אזיל כחד דיעה. ובר מן דין דהפמ"ג העיר בעצמו שאין שיטתם של התוס' לקוחה מהסוגיא בפסחים, ומסקנת התוס' בחולין צ"ו: שאין מקור בש"ס להוכיח ממנו אי צלי בעי קליפה או נטילה [ולא הזכירו כלל את הסוגיא בפסחים], ומסקנתם לחייב נטילה הוא מסברא בעלמא. והשתא אינו סתירה כלל לפסוק את שיטת הרשב"א בשמן, ובכל אופן לחייב נטילה בכחוש.

ובאמת שאף הרשב"א בעצמו חשש לכתחילה לשיטת התוס' בכחוש - כמובא בב"י ובפמ"ג כאן, והביאור כנ"ל דלא תליא זה בזה. ובביאור הגר"א בסימן צ"א סקי"ז נקט כן בשיטת המחבר - שמעיקר הדין סגי בקליפה, ורק לחומרא מצריך נטילה [עיין שיעורינו לעיל בענין "צלי האוסר כדי נטילה" שהארכנו בביאור דברי הגר"א ע"פ נימוקי הגרי"ב], וא"כ שיטת השו"ע - היא לגמרי כשיטת הרשב"א והכל מיושב בפשיטות.

גם הרמ"א בסוף סעיף ה' מזכיר נטילה בכחוש, ועיין יד אברהם שחולק על הרמ"א - ומוכיח שבכחוש סגי בקליפה. אולם בט"ז שם נראה דפירש בדעת הרמ"א - שכונתו לקליפה [והיינו שכונתו לאפוקי שאין אוסר הכל - ונטילה לאו דוקא, ועיין פמ"ג סצ"ד סקי"ג שפירש שם לדעת הט"ז שדברי המחבר "קליפה" - לאו דוקא, וכונתו לנטילה].

אי בכחוש בעינן ששים

הפמ"ג בהמשך דבריו מביא את פלגותת הש"ך והט"ז בסימן צ"ד ס"ז. לט"ז (סקי"ג) אף בדבר כחוש שסגי בקליפה - בעינן ששים בכל החתיכה כנגדו, ואילו לש"ך (סקכ"ט) לא בעינן ששים בחתיכת ההיתר כנגד האיסור הכחוש. והיינו, שלט"ז אף דבר כחוש מתפשט בכל החתיכה, ולש"ך אינו מתפשט כלל ביותר מכדי קליפה.

טוען הפמ"ג (בסימן ק"ה) שמוכח בסוגיא בפסחים כשיטת הש"ך. דאיתא במשנה שם (ע"ה:) "סכו בשמן של תרומה יקלוף את מקומו", שואלת הגמ' (ע"ו.) אמאי אין השמן אוסר את כולו, ומתרצת הגמ' "שאני סיכה דמשהו בעלמא הוא דעבידא". מבאר הפמ"ג שמקושית הגמ' מוכח ששמן הוי דבר שמן ולכן בכחו לאסור את כולו בצלי, ובתירוץ הגמ' ע"כ איירי שיש ששים כנגד השמן.

שואל הפמ"ג, שלשיטת הרשב"א [המחמיר בדבר שמן ליטול את מקומו אף שיש ששים] לכאורה בעי נטילה ואמאי סגי בקליפה. וע"כ, ש"משהו" - הוא דין מיוחד - שאף בדבר שמן אינו חודר יותר מקליפה, וחזר דינו להיות כדבר כחוש שסגי בקליפה לשיטת הרשב"א [מעיקר הדין]. והוא כהבנת הש"ך שדבר כחוש אינו חודר כלל יותר מכדי קליפה. ואף שבנקודות הכסף שם נראה שחזר בו והודה לט"ז - שאף בכחוש בעינן ששים, עיין פמ"ג שלא הבין כן את דבריו בנקודות. ואף הפר"ח שם (סקכ"ה) שהבין בדברי הנקודות שחזר בו, נוקט שדבריו בש"ך הם עיקר "וכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד" - כמובא בפמ"ג שם.

לדברי הט"ז שם - שאף בדבר כחוש מתפשט בכולה ובעינן ששים [והגדרת "כחוש" הוא שיש ששים כנגדו וכתירוץ אחד בתוס' חולין צ"ז. ד"ה "ההוא כחוש הוה"], א"כ ודאי שבעינן נטילה לשיטת הרשב"א, וקליפה בלשון המחבר - לאו דוקא, כמו שנדחק הפמ"ג שם. ורק בדבר שמוגדר כ"משהו" - אינו חודר כלל יותר משיעור קליפה. ובפמ"ג שם נראה שנוטה לדברי הט"ז, ודלא כדבריו בסימן ק"ה שסיים ב-צ"ע על דברי הט"ז.

דין נטילה באיסור שמן

שיטת הרשב"א באיסור שמן שנבלע, דאף שיש ששים כנגד האיסור בעינן נטילת מקום במקום הנגיעה וכנ"ל.

רעק"א (על סעיף ה') מביא את דברי הפר"ח (סק"כ) הנוקט שנטילה זו של הרשב"א - היא "רק לחומרא", ולכן מדגיש הרשב"א שנודע מקום הנגיעה וכן הוא בשו"ע כאן, דאם לא נודע המקום - אין צריך נטילת מקום בכל ההיתר, כיון שכבר בטל בששים. אולם בכחוש שהנטילה היא מעיקר הדין, אף בלא נודע מקומו - בעינן נטילת מקום בכולו. גם הפמ"ג (אות י"א במשב"ז) הביא את דברי הפר"ח, ולכן מיקל באופן שיש ספק אם נגע האיסור שמן בחתיכה (ויש ששים) "השתא אינו יודע באיזה מקום כ"ש באינו יודע אם נגע, משא"כ בכחוש דאף בכה"ג צריך נטילת מקום".

דברי הפר"ח צריכים ביאור - אמאי נטילת מקום של הרשב"א הוי חומרא, הרי הרשב"א הוכיח את דינו ממשנה ערוכה בפסחים - כמו שנתבאר לעיל. וביד יהודה (סקכ"ה) מקשה מדינא דמשנה ש"יוצא לבית השריפה", ואם אינו אלא חומרא בעלמא - היאך מוציאין קדשים לבית השריפה.

שיטת הרמ"א

טעם נוסף לחייב נטילה אף באיסור שמן איתא ברמ"א - משום שאין אנו בקיאים מה נקרא כחוש ומה נקרא שמן. והיינו, דאף באיסור שמן חיישינן שמא הוא כחוש - וממילא בעינן נטילה כדין דבר כחוש, ובלשון הגר"א "ר"ל אף להחולקים על הרשב"א מ"מ חיישינן שמא אינו מפעפע". והוא דומיא דחומרת השערי דורא שהביא הרמ"א בראשית דבריו, אלא שהשערי דורא חשש בכל כחוש שמא הוא שמן - ולכן בעינן ששים אף בכחוש. והרמ"א הוסיף לחשוש בכל שמן שמא הוא כחוש - ובעינן אף נטילה.

נימוק נוסף לחייב נטילה בדבר שמן - מצינו בדברי האו"ה (כלל י"ד אות ג'), המביא את שיטת הראבי"ה המיקל דסגי בנטילה בכל צלי ולא בעי ששים, וחושש האו"ה לשיטה זו לחומרא ולא לקולא (וקרוב לזה נמצא בשערי דורא סימן ל"ח).

פלוגתת הפר"ח ורעק"א

הבאנו את דברי הפר"ח דבדבר כחוש שהנטילה היא מדינא, אזי אף אם לא ידוע מקום הנגיעה - בעינן נטילת מקום בכל החתיכה. אולם רעק"א פליג וסובר שאם יודע שנגע רק במקום אחד אלא שאינו יודע איפה - "בטל ברוב הנטילות האחרות".

מסתימת דברי הרמ"א בסעיף ה' לכאורה מדויק דלא ס"ל כפר"ח, שהרי המחבר העתיק את לשון הרשב"א - שדוקא בנודע מקומו מחמירים ליטול את מקומו. אולם הרמ"א - החושש בכל שמן שמא הוא כחוש [וכנ"ל], היה צריך להחמיר אף בלא נודע מקומו - לשיטת הפר"ח שבכחוש לא מהני ביטול, ומדויק כדברי רעק"א. אולם נראה שאין זה מוכרח, שהרי בס"ט מיקל הרמ"א בלא נודע מקומו [במליחה], ומבאר הגר"א - משום דבשמן הוא רק חומרא לחשוש לשיטת הרשב"א , ולכן בלא נודע אפשר להקל, אולם בכחוש ודאי שלא יהני ביטול. ומוכח דאף שחיישינן בכל שמן שמא הוא כחוש - אולם אינו מקבל את כל חומרות דיני כחוש, ולכן יהני ביטול בלא נודע מקומו אף שבכחוש גמור לא מהני, ושפיר יכול הרמ"א לסבור כדעת הפר"ח וכמפורש בגר"א שם.

דעת הראבי"ה בנידון הנ"ל

המנח"י בכלל ל"ז אות א' מביא את שיטת הראבי"ה [מובא בשערי דורא סו"ס ל"ח וכן היא שיטת המרדכי אות תרע"ד] דבמקום שבעינן קליפה [מליחת חלב ובשר] "אם אין ידוע מקום שנגע בחתיכה יקלוף הכל ואם יש חתיכות הרבה ונגע האיסור באחד מהן ואין ידוע באיזה מהם אם ראוי להתכבד בפני האורחים לא בטלה והכל אסור...". ולכאורה הוא כשיטת הפר"ח, דבמקום שבעינן קליפה מדינא - לא מהני ביטול. אמנם נראה דאינו כן, דמדבריו חזינן שסובר דאף בקליפה שייך חשיבות של חהר"ל, ולכן אין חתיכה שקליפתה אסורה מתבטלת בחתיכות אחרות.

אמנם הש"ך בסימן ק"א סק"ו נדחק לפרש בדעת הראבי"ה - שמודה שאין קליפה נותנת חשיבות של חהר"ל, ושאני הנידון של הראבי"ה - ד"מיירי שאם יקלפוה יהיה חתיכה הראויה להתכבד". ונראה שהוא דחוק טובא - שהרי קליפה הוא דבר דק מן הדק כמבואר בדברי היד יהודה סק"ה סוסק"כ, ומה שייך שתהא לקליפה בפני עצמה חשיבות של חהר"ל, וע"כ כנ"ל שהיות ומחובר לחתיכה שראויה להתכבד - אף לאיסור שבקליפה [ואף שהוא רק איסור בלוע] יש שם חהר"ל ואינה מתבטלת. אולם לדידן דקיי"ל שאין בלע או קליפה מקבל חשיבות של חהר"ל - כמבואר בדברי המחבר והרמ"א בסימן ק"א ס"ב, ודאי שהקליפה תתבטל ברוב אף שאסורה מעיקר הדין ולא רק משום חומרא בעלמא - וכדברי רעק"א, ודברי הגר"א והפר"ח הנ"ל שביארו בדעת הרמ"א שבכחוש ממש אין להקל - צ"ב.

נטילה לנטילה

פסחים ע"ה: "נטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יטול את מקומו". וביארו רש"י (במשנה) ותוס' (ע"ו. ד"ה "בשלמא") שהרוטב התחמם מהחרס ונאסר - דאינו צלי אש, וחזר ונבלע הרוטב האסור כדי נטילה בבשר הפסח. אמנם היד יהודה מביא מדברי הסמ"ג המפרש שבשר הפסח גופא אסור כדי נטילה, משום שהרוטב בישל כדי נטילה בבשר הפסח (כס"ד של התוס' הנ"ל בדעת הר"ח). ושואל היד יהודה אמאי אין הבשר האסור - חוזר ואוסר כדי נטילה נוסף בעומק בשר הקרבן פסח. מתרץ היד יהודה דהא שהבשר נאסר הוי רק חומרא דרבנן - דאינו ממש "צלי מחמת דבר אחר", ולכן אין בכחו לאסור עוד נטילה.

והנה, צריך ביאור אמאי לא ניחא ליה לסמ"ג לפרש בסוגיא כרש"י ותוס' - שרוטב אסור נבלע בבשר, וכקושית התוס' על הר"ח. וצ"ל שנ"מ לענין מלקות, דברוטב הבלוע מסתבר דליכא כזית, משא"כ אם הבשר גופא נאסר יתכן שיהא בו כזית. אולם לדברי היד יהודה שהבשר רק אסור מדרבנן, הדרא קושיא לדוכתא - אמאי לא סגי ליה לסמ"ג באיסור הרוטב.

ונראה לישב שיהא נ"מ אף לדברי היד יהודה. דהמל"מ פ"ד ממלוה ולוה ה"ב ד"ה "עוד כתב הרשב"א" וכן הש"ך ביו"ד רל"ט סק"כ - הביאו את שיטת הר"ן (תשובה ע"ג) דאף ששבועה חלה על חצי שיעור (כמפורש ברמב"ם פ"ה משבועות ה"ז ובשו"ע סימן רל"ח ס"ד) אולם איסור דרבנן חמיר מיניה ואין שבועה חלה עליה.

א"כ מובן חידושו של הסמ"ג שלא סגי ליה ברוטב האסור - אף לדעת היד יהודה, דא"כ שבועה היתה חלה עליו כדין חצי שיעור. אולם השתא שהבשר עצמו אסור מדרבנן - תו לא חלה שבועה עליה.