ח - שבת צ_ז א_ - צ_ח א_,  ק_ א_ - ק_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / מראי מקומות

**צ"ז א' - אילימא במעביר וכו' והא"ר אלעזר המוציא משוי למעלה מי' חייב וכו', - עי' תוס' בעירובין ל"ג א' שלמדו מזה דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, וכ"ה דעת התוס' בריש מכילתין, ועיי"ש בחי' הרשב"א והריטב"א שנחלקו ע"ז, ופירשו דמכוון הגמ' דאילימא במעביר וחיובו הוא משום דס"ל כבן עזאי דמהלך כעומד, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין, ובזה הוא דפליגי רבנן דס"ל דמהלך לאו כעומד, - ועי' בהגה' הב"ח שפירש דפליגי ר"ע ורבנן אם הנחת גופו כהנחת חפץ, ולכאו' היינו דאיירי בשעמד לפוש, ורבנן דפטרי הוא משום דהנחת גופו לאו כהנחת חפץ.**

**ועי' מאירי בע"ב דזורק מרה"י לרה"י ועבר ברה"ר ד' אמות חייב, וכ"כ המאירי בסוכה מ"ג א' בשם גדולי המפרשים, ועי' בחי' הגרע"א לעיל ה' ב' ובכ"ד שפירש כן גם בד' התוס' בעירובין, ועיי"ש שנקט דלפ"ז ה"ה אם היתה העקירה וההנחה מכרמלית חייב, וכאשר כן נראה בד' רש"י ותוס' בסוכה שם, אך בד' המאירי בסוגיין מבו' דאם העביר ד' אמות והניח בכרמלית פטור, והרי דאף דל"ב שתהא ההנחה ברה"ר, מ"מ בעינן דתהא ההנחה ברשות דחיוב, (וכ"נ ממש"א לעיל ז' א' דבזרק ד' אמות ברה"ר ונח ע"ג מקו"פ פטור, ומהא דתנן לקמן ק' א' דאם נח על כותל ברה"ר למעלה מי' פטור), וצ"ב, ועי' תוצאות חיים סימן א' סוסק"ג, - אך באפיקי ים ח"ב סימן ל"ז ובחזו"א סימן ס"ב סקי"ט סוף אות ג' פירשו בד' התוס' דהוי מלאכה בפנ"ע כעין מושיט, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש לעיל ד' ב' שכתב דילפינן לה ממשא בני קהת, ועיי"ש שכתב דאינו חייב אלא במעביר ולא במושיט וזורק, דומיא דמשא בני קהת, (אך הגרע"א לטעמי' נקט דאף זורק חייב), ועי' שערי ציון ח"א סימן ח' ותוצאות חיים סימן א' שהאריכו בזה, ובד' הרשב"א בעירובין שם נראה שדן על ב' הטעמים בזה, עיי"ש.**

**ועי' או"ש פי"ב משבת הי"ב דהתוס' לטעמייהו דס"ל דהא דהמוציא למעלה מי' חייב, הוא רק כשהניח למטה מי', וע"כ ל"ה מצו לפרושי דהא דמעביר חייב הוא משום דמהלך כעומד, דא"כ ל"ה חייב למעלה מי'.**

**עי' בשיעורי הגר"נ סימן ב' שהק', דלדעת תוס' הרא"ש דגם בדבר שביד האדם אמרינן קלוטה, אם הוי ידו וגופו ברשות אחת, א"כ להך ס"ד דמודו רבנן דקלוטה כמי שהונחה, מ"ט פטרי במעביר דרך רה"ר, - אך בד' הרשב"א מבו' דלהך ס"ד כו"ע ס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה דמי, ולפ"ז ניחא.**

**אלא לאו בזורק וכו' ש"מ בקלוטה כמי שהונחה פליגי, - מ' דאיירי דוקא בזורק ולא במעביר, ולד' התוס' בעירובין היינו משום דבמעביר לכו"ע חייב, וחיובא דמרה"י לרה"י דרך רה"ר הוא דוקא במעביר, ולא בזורק, וכנ"ל, (ולד' הגרע"א דהוא אף בזורק, צ"ל דמכוון הגמ' דאיירי בזורק דרך רה"ר ולא עבר ד' אמות ברה"ר, וע"כ אינו חייב), ולדעת ש"ר היינו משום דבמעביר לכו"ע פטור דלא אמרינן קלוטה בדבר שביד האדם, ולהסוברים דבדבר שביד האדם (כשהוא וידו ברשות אחת) אמרינן קלוטה, צ"ל דמכוון הגמ' הוא דאיירי "אף" בזורק, וכן מ' קצת בד' הרשב"א.**

**דאמר ר"ח בר טובי תוך ג' לדברי הכל חייב וכו', תניא נמי הכי בתוך ג' ד"ה חייב, - עי' בחי' הגרע"א לעיל ד' ב' במערכה, דלהך מ"ד מוכח דל"ב ניחותא דחפץ, והא דלמעלה מג' פטור, הוא משום דבעינן מקומו של חפץ, - ועי' אבנ"ז סימן ר"מ סק"ח דלדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע חשיב כמונח, טעמא דרחב"ט הוא משום דתוך ג' חשיב כע"ג קרקע, וע"כ אף דהוא מתגלגל הו"ל כמונח, - ועמש"נ להלן ק' א' בד' התוס' בעירובין בדעת רחב"ט, ובמש"נ שם בטעמא דרבא דפליג וס"ל דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ועיי"ש במש"נ אם לדעת רחב"ט חייב הזורק ד' אמות ברה"ר בתוך ג', או דכיון דהוי כמונח בתוך ד' ה"ה פטור.**

**ושמואל אמר מותר לזרוק מזל"ז, - עי' רמב"ם בפי"ג משבת הט"ז דהיינו רק למעלה מי', וכ"נ בדבריו בפט"ו ה"ח, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"ה בטור סימן שמ"ח, ובכל בו סימן ל"א בשם בעל ההשלמה, וכ"כ המג"א סימן שנ"ג סק"ב, והיינו משום דלמטה מי' ה"ז אסור משום הוצאה מרה"י לרה"ר דאסורה אף כשלא נח ברה"ר, וכן משום הכנסה מרה"ר לרה"י דאסורה אף כשלא עקר מרה"ר, אך עי' אלי' רבה שם סק"ב שכתב דסתימת הטוש"ע והרשב"א מ' דאף למטה מי' שרי.**

**מנה"מ דאמור רבנן כל פחות מג' כלבוד דמי, - בפירש"י כתב דקאי על הא דרשות שאינו גבוה ג' בטל אצל רה"ר, ומבו' דהא דמקום שאינו גבוה ג' הוי רה"ר, הוא מדינא דלבוד, אך לעיל ז' א' מבו' דהוא משום דתוך ג' דרסי לה רבים, עיי"ש, וית' בעזה"י במקומו.**

**למימרא דמחייב רבי אתולדה במקום אב, - עי' תוס' שהק' דדילמא הא דמחייב ב' היינו בנודע וחזר ונודע, ועי' שפ"א שכתב לדון דכיון דהוי מעשה הוצאה אחת, אינו חייב ב' אף בנודע וחזר ונודע, ואכמ"ל, - ועי' בחי' הגרע"א שהק' בסוגיית הגמ' להלן דפריך דממאי דילמא ר' יהודה חדא הוא דמחייב וכו', דמ"ט לא אמרינן דר' יהודה דס"ל דקלוטה כמי שהונחה מחייב ב' בנודע וחזר ונודע, ורבנן דס"ל דלאו כמי שהונחה, לא מחייבי אלא חדא, ועי' חזו"א סימן ק"ה סקי"א מש"כ בזה.**

**מחייב הי' ר"י שתים א' משום הוצאה וא' משום העברה, - בפירש"י כתב דהוא משום דקלוטה כמי שהונחה והוי כהונחה כשיצאה מן הפתח וחזרה ונעקרה ונחה בסוף ד', - ועי' בחי' הגרע"א לעיל ה' ב' שהוכיח מזה דבהעברה ד' אמות בעינן שתהא העקירה ברה"ר, וע"כ אלמלי הא דחשבינן לה כהונחה בתחילת ד', ל"ה חייב משום העברה, ובאותיות הגרע"א בסוגיין הוכיח כן ממש"א לקמן דאם רצונו שתנוח בסוף ד', אינו חייב משום העברה, והרי דאינו חייב על העברה אלא כשעקר מרה"ר, ועי' תוצאות חיים סימן ג' סק"ג מש"כ בזה, - ועי' קה"י סימן ה' סק"ב, די"ל דא"א לחייב על הנחה אחת משום הוצאה והעברה, עיי"ש.**

**עי' בחי' הגרע"א שהק', דלפ"מ שנסתפק הריב"א לעיל שם דאף למ"ד דקלוטה כמי שהונחה מ"מ בזורק ד' אמות אינו חייב על הנחה דמדין קלוטה, כיון דבתוך ד' אמות לא אמרינן קלוטה להפסיק, דא"כ מ"ט הכא מחייבינן לי' משום העברת ד' אמות, וכתב דאולי יש לחלק בין קלוטה דעקירה בתחילת זריקת ד"א, לבין ההנחה בסוף ד"א, ועי' בדבריו לעיל ה' ב' שכתב דאולי יש לחלק דהכא כבר היינו דנים קלוטה להונחה לענין דנגמר מלאכת ההוצאה מרה"י לרה"ר, וע"כ ממילא הוי אח"כ עקירה גם לענין מעביר ד' אמות, וכתב דהוא דוחק, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.**

**כגון דאמר עד דנפקא לרה"ר תנוח, - עי' רמב"ן וש"ר דלא איירי בשאמר תנוח סתם, דא"כ ל"ה חייב כיון שלא עמדה, אלא איירי כשאמר רוצה אני שתהי' כמונחת לענין שבת עם יציאתה שלא אתחייב בהוצאתה אלא בהנחת יציאתה ברה"ר, ומשו"ה מחייב לר"י דקלוטה כמי שהונחה, וצ"ע דהרי איירי הכא בשוגג, ושמא איירי בשוגג בכרת ומזיד בלאו, דקי"ל לעיל ס"ט א' דשמה שגגה, ועי' שפ"א והגה' הגראמ"ה מש"כ בזה בע"א.**

**ובהא קמיפלגי וכו', - עי' תורי"ד שהק' דא"כ מ"ט נקט דעבר ד' אמות ברה"ר ליתני ועבר ברה"ר, וכן הק' הגרע"א, ועי' במרומי שדה די"ל דכל שנח בתוך ד' אמות דהוי מקום א', חשיב דאיתעבידא מחשבתו.**

**דר' יהודה סבר קלוטה כמי שהונחה, - עי' רמב"ן בע"א שהק' ממש"א בעירובין צ"ח ב' דלר' יהודה אף בתוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו, וכתב דשאני התם דאין סופו לנוח שהרי אגדו בידו, וס"ל דלא אמרינן קלוטה לא במעביר ולא בתולה אלא בזורק בלבד שנקלטה באויר, - ועי' רשב"א דלית לי' לר"י קלוטה, אלא כשרוצה שתנוח שם או היכא דאמר כל מקום שתרצה תנוח, ומשא"כ התם דאינו רוצה שינוח הספר שם, בעי הנחה ע"ג משהו, וכ"כ התוס' לקמן ק' א', ועי' תוס' עירובין צ"ח ב' מה שהוסיפו בזה, - ועי' תוס' לעיל פ' א' דהכא איירי במתגלגל ע"ג קרקע, ועדיף משאר קלוטה באויר, ובכה"ג אית לי' לר"י קלוטה.**

**ולמאי דסליק אדעתין וכו' אי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה וכו' - בפירש"י כתב דהיינו דאם רצה שתנוח בסוף ד' אינו חייב אלא משום הוצאה ולא משום העברה, ועי' בחי' הגרע"א שהק' דמ"ט לא יתחייב משום העברה, הרי נעשית מחשבתו בהנחה בסוף ד', ואיכא העברת ד"א ברה"ר, דמיד שיצא מפתח ביתו הי' קלוטה והוי הנחה לענין זה למחשבי' לעקירה, דלענין זה ל"ש ענין מחשבתו, דאף במונח מעצמו באויר רה"ר שייך קלוטה ומחייב להעוקרו משם, ועיי"ש שכתב דמד' התוס' בד"ה הרי כתב, נראה דמפרשי דמכוון הגמ' דבכה"ג אינו חייב אלא משום העברה ולא משום הוצאה, כיון דמיד שיצא מפתח ביתו הוי כקלוטה, והנחה זו מפסקת במלאכת ההוצאה, וכ"ה להדיא בשיטה להר"נ, אך בדעת רש"י צ"ל דהנחה דקלוטה אינה מפסקת במלאכת הוצאה, ואזיל לטעמי' לקמן בסוגיין, וכמש"נ שם.**

**ועיי"ש בחי' הגרע"א שהק' ע"ד התוס', דאף בכה"ג שרצה שתנוח בסוף ד', הי' לנו לחייבו משום הוצאה מכח הקלוטה בהנחה של תחילת ד', דאף דרצונו שתנוח לסוף ד', מ"מ הוי כמו כותב שם משמעון, ובזה אין לחלק כמש"א לקמן דהתם כל כמה דלא כתיב שם לא מכתיב לי' שמעון וכו', דהא לר"י דקלוטה כמי שהונחה ג"כ א"א לזרוק לסוף ד' בלא שיתחייב משום הוצאה על ההנחה שבתחילת ד', - ועי' שפ"א דכיון דאילו הי' נח ממש הי' פטור שאינו חפץ בהנחה, לא שייך בזה קלוטה כמו שהונחה ולא מתחייב בקלוטה טפי מאילו הוי נח ממש, - ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"י דהוא משום דכל דאין לו להמקום שטח לחיוב אין לו אויר, דאם נחליט שהחפץ כבר הוא נמצא במקום הזה בקביעות מקומו, נתבטלה מחשבתו, וצ"ב, - ועי' קה"י סימן מ"ו סק"א מש"כ עוד בזה.**

**באומר כל מקום שתרצה תנוח, - עי' בפירש"י ב"ק כ"ו ב', דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' פטור אף אם אמר בכל מקום שתרצה תנוח, ועי' ברכ"ש כתובות סימן י' מש"כ לפרש בזה, וצ"ל דל"ד להכא דחייב משום העברת ד' אמות, דשאני התם דהי' עיקר מחשבתו לזרוק ב' אמות.**

**ולאו היינו וכו' וא"ל באומר כל מקום שתרצה תנוח, - עי' בחי' הגרע"א שהק' דמה מייתי מינה, הרי בע"כ הוצרך להעמידה בכה"ג, דאם אמר שתנוח כשתצא לרה"ר, ל"ה חייב כלל משום מעביר, דלא רצה כלל במלאכה זו והו"ל כמתעסק, ואם אמר שתנוח בסוף ד' אמות, ל"ה אמרינן קלוטה, למש"כ התוס' בעירובין דלא אמר ר"י קלוטה כשאינו רוצה שינוח שם, ויש לדון, דאיירי בגונא דהוי ספק שמא יעבור ד"א, וע"כ אף שהי' רצונו שתנוח ביציאתה לרה"ר, מ"מ לא חשיב כמתעסק, (ומה"ט י"ל דגם ל"ה כנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דפטור), - ועיי"ש שהק' עוד, דלפ"ד התוס' בעירובין, מה מוכחינן מינה דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, הרי שאני הכא דכל דנתכוין שתנוח בסוף ד', לא אמרינן כלל קלוטה בתחילת ד', ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"י מש"כ בזה.**

**בפירש"י ותוס' כתבו דמייתינן מינה דגם בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, ועי' מהרש"א מש"כ במקור ד' התוס' לכך, וכ"כ הרשב"א בשם רה"ג, - אך עי' רמב"ם בפי"ג משבת הכ"א, דהמתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, ועי' רשב"א וריטב"א דלפ"ז מש"א ודקאמרת הרי כתב שם משמעון וכו', היינו דפריך אהא דמדמי לי' לכתב שם משמעון, דשאני התם דכל כמה דלא כתיב שם לא מכתיב שמעון, ומשני דהכא נמי א"א שתנוח בשמונה אא"כ עברה בתוך ד', ועי' אבי עזרי פי"ג משבת הכ"א דהיינו משום דעיקר מלאכת העברת ד' אמות היא בהעברה עצמה, וע"כ אף דלהעברת ח' אמות ל"ה בעינן "שתנוח" בסוף ד', מ"מ כיון דנתכוין שתעבור ד' אמות, סגי בכך לחייב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומש"כ שם דבהוצאה מרה"י לרה"ר לא אמרינן הכי, הנה בד' הרשב"א מבו' דלא כן, עיי"ש.**

**הזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע ד' אמות חייב, - בפירש"י כתב דהיינו דאם עבר ברה"ר ד"א חייב ואפי' ע"י צירוף, ומבו' דבעינן שיהא כל הד"א ברה"ר ואין הרה"י מצטרף, וכ"ה בד' הרמב"ם פי"ג משבת הי"ז, - ועי' תוצאות חיים סימן ז' סק"ג שהביא מפי' הרלב"ג פר' יתרו שנחלק ע"ז וכתב דאף רה"י משלים השיעור, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בקה"י כתובות סימן ל"ב בזה.**

**הא קמ"ל רשויות מצטרפות, - בפירש"י כתב דהיינו דלא כר' יוסי דס"ל לעיל פ' א' דאף בהעלם א' לב' רשויות פטור, ועי' רשב"א דלא פטר ר' יוסי אלא במוציא חצי זית וחזר והוציא חצי זית, ומשא"כ הכא דהוי בזריקה אחת.**

**ולא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, - בפירש"י כתב דאם הוה אמרינן קלוטה הי' חייב משום הוצאה, ועי' רשב"א שהק' דשמא הא דלא מיחייב משום הוצאה הוא משום דלא אמר בכל מקום שתרצה תנוח, ועיי"ש שכתב עוד דאף שנתכוין למלאכת איסור, מ"מ לרש"י לטעמי' דפטר בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', ה"נ יש לפטור הכא, ועי' ריטב"א שכתב דגם אם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, היינו משום דהוי רשות אחת, אך הכא שנתכוין לרשות אחת ונחה ברשות אחרת, פטור, - ועי' בחי' חת"ס לעיל ד' א' דלר"ע דאית לי' קלוטה, ל"ב שיאמר בכל מקום שתרצה תנוח, דלא אשתמט הכי בשום דוכתא, ועיי"ש שכתב דהא דל"ב לזה, הוא משום דהי' רצונו שיעבור באויר זה וקליטת האויר הוי הנחה, וע"כ הו"ל מלאכת מחשבת, ועיי"ש שכתב דהרשב"א מודה לזה, ואך שהק' ע"ד רש"י, דהיכא שמעינן מינה דלית לי' קלוטה, הרי י"ל דס"ל כר' יהודה דאינו חייב משום קלוטה אלא באומר כל מקום שתרצה תנוח, אך בפנ"י והגרע"א לעיל ד' ב' נקטו דגם לר"ע אינו חייב אלא באומר כל מקום שתרצה תנוח, ועי' אבנ"ז סימן רמ"ג מש"כ בזה.**

**עי' רשב"א שפירש בשם רה"ג דהא דשמעינן מינה דלא אמרינן קלוטה, הוא דאם אמרינן קלוטה ל"ה חייב משום מעביר ד' אמות, כיון שנחה באמצע ברה"י, וזה ניחא לדעת הסוברים דהא דבזורק ד' אמות ברה"ר לא מיפטר משום דהוי כמונחת בתוך ד', הוא משום דלא אמרינן קלוטה אלא ברשות אחרת.**

**ק' א' - זרק לתוך ד' אמות ונתגלגל חוץ לד' אמות פטור, - עי' בפיהמ"ש דהוא משום דלא נתכוין לזריקה של איסור, - אך עי' רשב"א דאיירי בזורק לתומו ע"ד שתנוח באיזה מקום שתרצה, והא דפטור הוא משום דנח משהו בתוך ד' וחזר ונתגלגל, וכ"ה מבו' בד' התוד"ה והא לא נח.**

**והוא שנח ע"ג משהו, - בפירש"י כתב דה"נ אם אחזתו הרוח באויר ועכבתו מעט ואח"כ הכניסתו דחשיב הנחה, וכ"כ התוס' דחשיבא אחיזת הרוח באויר כמונח ע"ג משהו, - אך עי' ריטב"א דבעינן דוקא נח ע"ג משהו, ואם נח באויר שעיכבו שם הרוח לא חשיב הנחה, ועיי"ש שכתב דגם הא דתניא דאחזתו הרוח משהו חייב, היינו כשאחזתו ע"ג משהו ולא כשאחזתו באויר, ועיי"ש מש"כ בד' רש"י, וכ"נ בד' הרשב"א, ולפ"ז נתחדש בהא דאחזתו הרוח, דאף דאי"ז הנחה גמורה, ואי"ז אלא אחיזת הרוח, מ"מ חשיב זה כהנחה, ולכאו' הטעם בזה הוא דליחשב הנחה בעינן שיהא קביעות דמונח ע"ג משהו, וכל דאינו מונח ע"ג משהו, אף דמדין לבוד חשיב כמונח ע"ג קרקע, לא חשיב כהנחה.**

**עי' רמב"ן לעיל צ"ז א' שהק' מהא דתניא התם דתוך ג' לדברי הכל חייב, ועיי"ש שכתב בשם ר"ח, דברייתא דהתם לא שמיע לי' לרבא, וע"כ כתב דהלכתא כרחב"ט, - עו"כ די"א דרבא ס"ל כר' יהודה בעירובין צ"ח ב' דמפרשינן התם לדידי' דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ועיי"ש שהק' דלמש"כ שם דמודה ר' יהודה דכשסופו לנוח אמרינן דכמי שהונחה, א"כ רבא דאמר כמאן, וכתב דמדר"י דצריך הנחה ע"ג משהו, נשמע לרבנן דס"ל דאף בזורק לא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה דאף בתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו.**

**ועי' תוס' דרבא סבר כברייתא דהכא דאינו חייב אלא כשאחזתו משהו, וס"ל דכ"ה מוכח גם ממשנתינו, וכ"כ הרשב"א, וכתב דמה"ט ס"ל דברייתא דלעיל משבשתא היא, וכתבו דרחב"ט מוקי למתניתין בדלא נח, ורישא דפטור הוא כשפסק כחו ונתגלגל מחמת הרוח חוץ לד"א, והרשב"א כתב דאיהו ס"ל דמתניתין לצדדין קתני, א"נ דאיירי במתגלגל שאין סופו לנוח, וזה לטעמי' דבמקום מדרון דאין ראוי לנוח, י"ל דל"ה כמי שהונחה, ונת' להלן, וכ"כ הריטב"א, - ועיי"ש שכתב עוד, דלדידי' הא דתניא דאחזתו הרוח משהו, היינו בשאחזתו באויר, ולכאו' היינו דכל הא דתוך ג' לד"ה חייב הוא רק כשאחזתו הרוח, וצ"ע, אך הרשב"א כתב דס"ל דמשבשתא היא.**

**ועי' תוס' עירובין צ"ח ב' בתי' בתרא, דהא דבעי הנחה ע"ג משהו, הוא רק כשבא החפץ מלמעלה מג' למטה לתוך ג', אך ברייתא דלעיל איירי שהי' החפץ תוך ג' משיצא מתחת ידו, וע"כ חשיב כמונח, ועי' אבנ"ז סימן ר"מ סקכ"ג דהיינו דכל דמתחילה הי' כמונח לא בטל שם הנחה ממנו כשהוא בתוך ג', אבל כשמתחילה ל"ה כמונח לא חל עליו שם הנחה, ועי' חזו"א סימן ס"ב סוסקכ"ג שפירש בע"א.**

**ועי' עוד בד' המאירי לעיל צ"ז א' וראבי"ה סימן תתקס"ח מש"כ לישב הברייתא דלעיל לדעת רבא בע"א.**

**עי' תוס' דבזרק בתוך ד' אמות ונתגלגל חוץ לד' אמות, לכו"ע אינו פטור אלא כשנח, ועי' תוס' הרא"ש דהוא משום דלענין פטורא דד"א לא חשיב כמונח לכו"ע, דא"כ ל"ה חייב זורק ד' אמות ברה"ר לר"ע, ועי' רשב"א בע"ב דהוא משום דלפטורא וברשות אחת לא אמרינן דהוי כמונח, - ועי' ראש יוסף לעיל ה' ב' שכתב דלמש"כ התוס' שם דהא דזורק ד' אמות חייב ולא אמרינן דבתוך ד' הוי כמונח, הוא משום דזורק ד"א ברה"ר הלכתא גמירי לה, הרי דלרחב"ט דרק בתוך ג' חשיב כמונח, אף יועיל זה להפסיק, שהרי לדידי' משכח"ל דיהא חייב בזורק למעלה מג', וכ"כ בפמ"ג שמ"ו מש"ז ז', ועד"ז כתב בחי' הגרע"א שם לדעת ר' יהודה, למש"כ התוס' לעיל פ' א' דרק במתגלגל ע"ג קרקע הוי כמי שהונחה, או למש"כ התוס' בסוגיין דרק היכא דבעי שתנוח שם הוי כמי שהונחה, ודרק במתגלגל ע"ג קרקע אמרינן דכמי שהונחה, ומשכח"ל דיהא חייב בזורק למעלה מג', ועי' אבנ"ז סימן ר"מ סקל"ה שהק' ע"ז מד' התוס' הכא, ועי' רש"ש לעיל צ"ז א' מש"כ בזה, אך אי"ז כד' תוס' הרא"ש לעיל ה' ב' שכתב דהא דלר"ע חייב בזורק ד' אמות, הוא משום דד"א גמרא גמירי לה "וא"א להתחייב בע"א", ועי' משנת ר"א סימן ה' שכתב בע"א.**

**מתגלגל אין סופו לנוח, - בפירש"י כתב דהיינו בדבר שהרוח מגלגלו באויר, ועי' בחי' הגרע"א לעיל ד' ב' במערכה שדקדק מדבריו דמתגלגל ע"ג קרקע חשיב כמונח, ורק מתגלגל באויר לא חשיב כמונח, ועיי"ש שפירש דהוא משום דכל שהוא מתגלגל לא אמרינן לבוד, וכ"נ בד' המאירי לעיל צ"ז א', אך באבנ"ז סימן ר"מ סק"ז פירש בע"א, עיי"ש, - אך מסקנת התוס' דאף מתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, שכתב דלרבא ור' יוחנן הא דתניא אחזתו הרוח, היינו ע"ג קרקע, ומבו' דבלא אחיזת הרוח לא חשיב כמונח, - ודעת התוס' לעיל פ' א' דבזה הוא דפליגי ר' יהודה ורבנן, דלר' יהודה במתגלגל ע"ג קרקע אמרינן דקלוטה כמי שהונחה.**

**אבל האי כיון דסופו לנוח, - בפירש"י נראה דהיינו דרבא איירי אף בשסופו לנוח בקרקע זו, והנפ"מ בהא דצריך הנחה ע"ג משהו, הוא דאם נזכר עד שלא נח פטור, ובכה"ג ס"ד דהוי כמונח, - אך עי' רשב"א דמש"א דסופו לנוח היינו דהוא ראוי לנוח אם נפלה בו, ומשא"כ במתגלגל דאין ראוי לנוח שם ואפי' נפלה שם, דהוא מקום מדרון וע"כ לא עדיף תוך ג' דידי' מממשו, וכ"כ הריטב"א בפי' בתרא, ועיי"ש שכתבו דרחב"ט נמי מודה דבמתגלגל לא חשיב כמונח.**

**ועי' מלחמות לעיל ח' א' דהא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הוא דוקא בזורק שאין סופו לנוח כאן, אך היכא שסופו לנוח כאן הו"ל כמונח, ועי' בחי' הגרע"א שהק' ממש"א הכא דאף אם סופו לנוח ל"ה כמונח, ולד' הרשב"א והריטב"א דמכוון הגמ' הכא דהקרקע הויא בת הנחה, ניחא, ועיי"ש שהק' עוד מסוגיא דעירובין צ"ח ב', וצ"ע דהתם גרע כיון שאין עתיד לנוח כלל, והרמב"ן לעיל צ"ז א' כתב דמה"ט התם לא אמרינן לר"י דקלוטה כמי שהונחה, ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"ט שכתב לפרש ד' הרמב"ן בע"א.**