והלכת בדרכיו
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / מידות

**והלכת בדרכיו**

* 1. **קשה, א"כ ה"ה חרון אף, או גאוה**.
     1. חינוך (מצוה תרי"א ד"ה ואולי ).
     2. מהר"י ווייל (סי' קצ"א) – "ושמא תאמר מה הוא גאה גאה אף אני כן ת"ל ליראה את השם אלהיך וגו' כלומר אל תשמש בטכסיסו. דאפילו מלך בשר ודם אין רוכבין על סוסו ואין יושבין על כסאו והעובר חייב מיתה משום דמרד במלכות".
     3. מהר"ל (סוטה דף יד.) – "הלוך אחר מדותיו וכו'. פי' כי ההליכה אחר אחד הוא שנמשך אחריו, וכאשר הלך אחר מדותיו של הקב"ה נמשך אחר הקב"ה אמנם מה שאמר דוקא הלוך אחר מדותיו לעשות חסד ולא לעשות משפט. כי אי אפשר שיהיה עושה משפט כמו שעושה הש"י, רק גמילת חסד דבר זה ראוי אל הכל, אבל מדת המשפט אין יחוס משפט האדם אל משפט הש"י, שהרי אפשר שיטעה האדם במשפט ולכך עליו אין שייך לומר הלוך אחר מדותיו, רק בחסדי הש"י שייך לומר כך, כי החסד הוא שייך אל האדם ויכול האדם ללכת בדרכי הש"י ושייך בזה הלוך אחר מדותיו וכבר בארנו זה. ועוד כי אין נחשב שהולך אחר הקב"ה רק ע"י גמילות חסדים, שזאת המדה שעושה חסד וטוב והוא יתברך הטוב הגמור, ומפני זה דוקא במדה הזאת נקא שהולך אחר הש"י בעצמו וזה עיקר".

מהר"ל (נתיבות עולם, נתיב גמילת חסדים פרק א') – "הלוך אחר מדותיו מה הוא ... ומה שעל ידי המדה הזאת בפרט אפשר להתדמות לבוראו, מפני שזאת המדה היא מה שעושה האדם בעצמו. כי המשפט לא שייך לומר שהוא הולך בדרכי השם יתברך, כי ההולך הוא הולך מצד עצמו ועושה מעצמו מרצונו ומדעתו וזה נקרא שהוא הולך בדרכי השם יתב' כאשר עושה דבר מדעתו, ואילו המשפט הוא מחויב לעשות משפט ולא נקרא זה שהולך בדרכי הקב"ה, רק כאשר הוא עושה חסד לפנים משורת הדין והוא עושה מדעתו ומרצונו בזה שייך שהולך בדרכי השם יתברך. וכן הרחמים כאשר יש עני ומרחם עליו ונותן צדקה אין בכל זה שיאמר שהולך בדרכי ה' ית', כי אם לא היה העני בצרה אפשר כי לא היה עושה. ולכך לא יאמר בזה שהולך בדרכי השם ית' רק כאשר עושה חסד, שהחסד הוא עושה מעצמו ואינו חייב בזה ולפיכך על ידי המדה הזאת נאמר עליו שהולך בדרכי ה' והולך אחריו. ויותר מזה כי כבר התבאר בברכת המזון אצל כי לעולם חסדו, כי המדה הזאת מתייחס אל השם יתב' עצמו בפרט יותר משאר המדות וע"ש, ולפיכך הגומל חסדים נקרא שהולך אחר השם יתברך: ועוד יש לך לדעת, אף על פי שהאדם עושה משפט אמת וישר אין המשפט הוא מדת האדם, כי אי אפשר שלא יהיה האדם משקר במשפט בשגגה, ולפיכך אין מדת המשפט מדת האדם, ולכך אין לומר במדת המשפט שהאדם הולך אחר הקב"ה, רק כאשר הוא בעל חסד ועושה חסד שלא במשפט, והאדם מדה זאת אפשר לו לעשות והיא שייכת לו, ודבר זה יתבאר לקמן אצל חסד ואמת נפגשו, כי גמילות חסד בפרט הוא מדת האדם והוא שייך לאדם לא מדת המשפט ולא שאר המדות רק מדה זאת, ולפיכך במדה זאת שהיא מיוחדת לאדם יאמר בזה שהולך אחר הקב"ה והמדה הזאת מתייחס אל השם יתב' עצמו גם כן. כלל הדבר במדה זאת יאמר שהולך אחר הקב"ה, כי מדה זאת היא מדת השם ית' היא מדה עצמית, והאדם ג"כ מדה זאת אליו מצד עצמו ולכך שייך לומר בזה שהולך האדם אחר השם יתב'. ועוד כי פירוש זה כמו שאמרנו לפני זה, כי ע"י החסד מתעלה ומתרומם אחר השם יתב' כמו שאמרנו לפני זה, ובזה נקרא שהוא הולך אחר הקב"ה כאשר מתרומם מן השפלות עד המעלה העליונה כמו שהתבאר. כמו שנמצא אצל אברהם שהיה נקרא בשביל גמילות חסד שבו אם רם וכדכתיב וזה דרשו (ב"ר פג"ח) על אברהם הוא מרומים ישכון. ולכך כתיב אחרי ה' אלהיכם תלכו ובו תדבקון, וזה כאשר האדם מסלק מדה הגשמית ואז מתעלה למעלה אחר הש"י כמו שאמרנו ודבר זה מבואר".

* 1. **קשה: נקמה**.
     1. דרשות הר"ן (דרוש י') – "והשני הוא שאין העונש הבא מהשם יתברך על בני אדם מכוון לעצמו, אבל להישיר אותם, או להגן אחרים שלא ילמדו ממעשיהם. כי העונש מצד עצמו אינו דבר משובח, שאילו היה כן, לא הזהירה התורה עליו, כמו שכתוב (ויקרא יט יח) לא תקום ולא תטור את בני עמך, כי התורה לא תמנע הפעולות הטובות מצד עצמן. ומה שיתואר השם יתברך עליה, באמרו (נחום א ב) אל קנא ונוקם, איננו מתואר בה מצד הנקמה בעצמה, אבל מצד הטוב הנמשך ממנה. ולפיכך אמרו רבותינו ז"ל אין רע יורד מן השמים, שאי אפשר שמי שהוא הטוב הגמור ומקור הטובות כולם, ימשך ממנו רע בעצם, אבל כל מה שנמשך ממנו יבא לתכלית טוב. ולכן כל מה שיעניש השם יתברך האדם בעולם הזה, הוא על זה הדרך, אם להישיר החוטא בעצמו שישוב מדרכו הרעה, ואם אינו מקבל הישרה, לישר אחרים שלא יהיו רעים כמוהו. אבל עונשי העולם הבא, אי אפשר שיהיה זה כפי זה, כי הנפש לא תקבל עוד שם הישרה אחרת, אבל על הענין שהיתה כשנפרדה מהגוף, תשאר לעולם. וכן אי אפשר שיהיה המכוון בעונש ההוא להישיר אחרים, כי העונש ההוא נעלם לגמרי (מדיני) [מבני] העולם הזה, ואינו נראה להם כלל, ואם כן אחר שאין העונש דבר טוב אצל השם יתברך ומכוון בעצמו, נצטרך לומר כי העונשים ההם ענין טבעי, משיגים לנפש מצד עצמותה כאשר הרבתה אשמה בעולם הזה, כי כאשר אי אפשר שיכרית איש עצב אחד מעצביו ולא יכאב, כן אי אפשר שאיש ממנו ימרוד בהשם יתברך וימות במרדו ולא ישיגנו העונש ההוא. זהו הנראה בעונשי העולם הבא הנצחיים. אבל בעונשים הזמניים, כאותם שהזכירו רבותינו ז"ל (ר"ה טז ב יז א) יורדין לגיהנם ומצפצפין ועולין, או יורדים לגיהנם ונדונים שם י"ב חודש, נראה שיתקבצו שני דברים, האחד שיהיה דבר טבעי לנפש על הדרך שכתבתי, והשני שאותו הצער יביא הנפש לתכלית טוב, שתיזכך שם, כדי שתוכל להיות נהנית מזיו השכינה".
  2. **מקור לאיסור של צער בעלי חיים** - **טוב ה' לכל ורחמיו על כל מעשיו**, ענף ממצות והלכת בדרכיו - כי תבא (פרק כ"ח פסוק ט').
     1. חת"ס (ב"מ דף לב:) – "צער בעלי חיים דאורייתא. נראה מדכתיב ורחמיו על כל מעשיו".
     2. ס' חרדים (פרק י"ד אות א') – "פ"ו דברכות (מ א) אמר רב יהודה אמר רב, אסור לאדם שיטעום כלום קודם שיתן מאכל לבהמתו, שנאמר ונתתי עשב בשדך לבהמתך והדר ואכלת ושבעת, דהוי צער בעלי חיים, וכל שכן שאסור לצער כל בעלי חיים בידים וכדאמרן בכמה דוכתי צער בעלי חיים דאורייתא, הביאוה הפוסקים. ומעשה היה בדורנו שהרב המקובל הגדול כמוהר"ר יצחק אשכנזי ז"ל הסתכל בפני חלמיד חכם אחד, ואמר לו נרשם בפניך עון צער בעלי חיים, והיה אותו תלמיד חכם מצטער ומפשפש בדבר, עד שמצא שאשתו לא היתה נותנת מאכל לתרנגולים בבקר אלא מנחת אותן הולכות בחצר וברחוב לנקר, ואז צוה עליה וזירזה לעשות להן גיבול הסובין והמים בבקר בבקר. ואחר שנתקן הדבר והרב לא ידע הסתכל בפניו ואמר לו סר עונך, [א"ל] מה היה הדבר, אז הגיד לו הענין. ונראה שזה **ענף ממצות והלכת בדרכיו**, ופירשו כמה הוא רחום אף אתה רחום וכו', וכתיב בו יתברך ורחמיו על כל מעשיו, (ענף מצוה)".
     3. עי' רמ"א (או"ח סוף סי' רכ"ג), לבוש (שם סעי' ו'), ערה"ש (שם סעי' ט') – "המנהג לומר למי שלובש בגד חדש: תבלה ותתחדש. ויש מי שכתב שאין לומר כן על מנעלים או בגדים הנעשים מעורות של בהמה דאם כן היו צריכים להמית בהמה אחרת תחלה שיחדש ממנה בגד אחר, וכתיב: ורחמיו על כל מעשיו והנה **הטעם חלוש מאד ואינו נראה, מ"מ רבים מקפידים על זה** שלא לאמרו".
        1. אמנם עי' אג"מ (חו"מ ח"ב סי' מ"ז אות א' ד"ה ועובדא) – "דאף אם יסבור רבי צער בע"ח הוא רק מדרבנן היה לו לומר שאסור, ולכן משמע שאמר לה אף שליכא איסור ממש יש לך להחמיר לנקוט במדת הרחמים של הקב"ה דמרחם אף על אלו שמצד מדת הדין לא היו ראוין לרחמים דורחמיו על כל מעשיו **דאיירי בבני אדם** כאלו שמצד מדת הדין לא היו ראוין לרחמים, דהא לא אפשר לפרש שקאי על איזה מהברואים שלא שייך בהם ענין חטא וכולן הם מעשה ידיו ועושין רצונו שבראן בשביל זה ואין שום טעם שירחם על איזה מין בע"ח יותר, שלכן גם את יש לך לרחם ולא תקפידי על קצת הטירחא שיהיה לך מהם כשלא תהרגם".
     4. עי' ערך צער בעלי חיים.
  3. **מקור לאיסור של כעס**.
     1. רמב"ם (פרק א' הל' ו') – "כך למדו בפירוש מצוה זו, מה הוא נקרא חנון אף אתה היה חנון, מה הוא נקרא רחום אף אתה היה רחום, מה הוא נקרא קדוש אף אתה היה קדוש, ועל דרך זו קראו הנביאים לאל בכל אותן הכנויין ארך אפים ורב חסד צדיק וישר תמים גבור וחזק וכיוצא בהן, להודיע שהן דרכים טובים וישרים וחייב אדם להנהיג עצמו בהן ולהדמות אליו כפי כחו".
     2. עי' ערך כעס.
  4. **איסור לדבר לשון הרע**.
     1. חפץ חיים (עשה י"ד).