סי_ רסה סעיף יב, שלום זכר
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / יורה דעה - דור המלקטים

**שלום זכר**

יו"ד סי' רס"ה סעיף י"ב

1. מקור.
2. טעמים.
3. מנהגים לאכול שם.
4. פשט.
5. למה אין שלום זכר ל'נקבה'.
6. מנהגים שונות.

**דור המלקטים** - Halachically Speaking (שנה י"ב מספר ה').

1. מקור.
   1. גמרא (ב"ק דף פ.) – "רב ושמואל ורב אסי איקלעו לבי שבוע הבן, ואמרי לה לבי **ישוע הבן**".
      1. רש"י (שם) – "שבוע הבן. ברית מילה על שם שעברו עליו שבעה ימים: ישוע הבן. משתה שעושין לפדיון הבן בכור ישוע מתרגמינן פורקן כמו פדיון".
   2. תוס' (ב"ק דף פ. ד"ה לבי) – "לבי ישוע הבן. פ"ה פדיון הבן וכן הערוך וקשה דאע"ג דמתרגמינן פדיון פורקן מ"מ אין שייך לשון ישועה ור"ת פי' שנולד שם בן **ועל שם שהולד נושע ונמלט ממעי אמו** כדכתיב והמליטה זכר (ישעיה סו) נקט לשון ישועה והיו רגילין לעשות סעודה".
      1. יעב"ץ (ריש ס' מגדול עוז, בסידור ח"ב עמ' תשע"ז אות ט"ו) – "בליל שבת שלפני המילה נכנסין אצל התינוק ואוכלין שם פירות ומיני מתיקה. יש אומרים שזהו **שבוע הבן** שנזכר בתלמוד (פ"ז דקמא וסוף פ"ב דבתרא) ויסכים לזה שם שבוע, שכן השבת הוא תכלית ימי השבוע, כי אין טעם לקרות כך סעודת הברית שהיא בשמיני".
   3. תרה"ד (ח"א סי' רס"ט) – "כדאיתא פ' מרובה רב ושמואל ורב אסי איקלעו לבי שבוע הבן ואמרי לה לבי ישוע הבן ופרש"י ישוע הבן משתה היו עושין לפדיון הבן, וכתבו שם התוס' וכן פי' בערוך ישוע הבן פדיון הבן. ואע"ג דמפרשי אינהו בשם ר"ח דהיו רגילין לעשות סעודה כשנולד זכר על שנושע ונמלט ממעי אמו, מ"מ בהא לא פליגי ארש"י שהיו רגילין לעשות סעודה לפדיון הבן. ואחד מהגדולים הוכיח משם דסעודת מצוה היא לרש"י כדאית ליה ולפר"ח כדאית לי' מדאיקלע רב להתם דהא אמרינן פ' גיד הנשה דרב לא הוי מתהני מסעודת הרשות, **והיה רוצ"ל דמה שאנו נוהגים עכשיו** לאחר שנולד זכר נכנסין לשם לטעום בלילי שבת הסמוך ללידה דהיא סעודת מצוה, והיינו אותה סעודה דפר"ח וקבעה בלילי שבת בשעת שהכל מצויין בבתיהם".
      1. רמ"א (יו"ד סי' רס"ה סעי' י"ב), לבוש (שם סעי' י"ב) – "עוד נהגו לעשות סעודה ומשתה בליל שבת לאחר שנולד זכר נכנסים אצל התינוק לטעום שם, והוא ג"כ סעודת מצוה. (בת"ה סימן רס"ט מתוס' פרק מרובה)".
2. טעמים.
   1. **מצד שמחה**.
      1. תוס' (ב"ק דף פ. ד"ה לבי) - לשונו לעיל.
      2. בשם הגר"ח שמואלביץ זצ"ל - שיש שמחה גדולה, שאע"ג דהתינוק לומד תורה במעי אמו, אבל עכשיו הוי מצווה ויכול לקיים המצוות במציאות, ושייך לגדלות.
   2. **מצד אבילות**.
      1. נדה (דף ל:) – "... הוי אומר אלו ירחי לידה. ומלמדין אותו כל התורה כולה, שנאמר ויורני ויאמר לי יתמך דברי לבך שמור מצותי וחיה, ואומר בסוד אלוה עלי אהלי. מאי ואומר. וכי תימא נביא הוא דקאמר. ת"ש: בסוד אלוה עלי אהלי. וכיון שבא לאויר העולם בא מלאך וסטרו על פיו, ומשכחו כל התורה כולה, שנאמר לפתח חטאת רובץ. ואינו יוצא משם עד שמשביעין אותו, שנאמר כי לי תכרע כל ברך תשבע כל לשון, כי לי תכרע כל ברך, זה יום המיתה, שנאמר לפניו יכרעו כל יורדי עפר. תשבע כל לשון, זה יום הלידה, שנאמר נקי כפים ובר לבב אשר לא נשא לשוא נפשו ולא נשבע למרמה. ומה היא השבועה שמשביעין אותו, תהי צדיק ואל תהי רשע, ואפילו כל העולם כולו אומרים לך צדיק אתה, היה בעיניך כרשע".
         1. דרישה (סוף סי' רס"ד, עי' הג' אות נ"ד, שהוא בשם המהרש"ל) – "מה שנוהגין בשבת לבקר אצל תינוק הנולד משום שהוא אבל על תורתו ששכח כדאיתא בפרק המפלת וכו' עכ"ל".
         2. ט"ז (ס"ק י"ג) – "ובדרישה הביא מתשובת מהר"ר מנחם מה שנוהגים בשבת לבקר אצל התינוק הנולד שהוא אבל על תורתו ששכח כדאיתא פ' המפלת עכ"ל".
         3. יעב"ץ (ריש ס' מגדול עוז, בסידור ח"ב עמ' תשע"ז אות ט"ו).
      2. מראי מקומות.
         1. הגרח"ק זצ"ל (בתורתו יהגה ח"א אות נ"ג) – "שאלה: בדרישה (יור"ד סוס"י רס"ד) הביא דמה שנהגו להכנס בליל שבת אצל תינוק הנולד הוא כדי לנחמו מאבלו על ששכח תלמודו שלמד במעי אמו, וצ"ב דמה מקום לאבילות יש כאן, הא אמרינן במדרש קהלת פ"א י"ג לטובתו של אדם למד תורה ושוכח שאילו היה אדם למד תורה ולא שכחה היה מתעסק בתורה שנים ושלש שנים וחוזר ומתעסק במלאכתו ולא היה משגיח בה לעולם כל ימיו. תשובה: אם היו צדיקים לא הוצרכו לכך".
         2. לפ"ז, יש לעיין למה ה'שלם זכר' בשבת. אי' בשבת (דף יב:), בקושי התירו וכו' .... עי' או"ח סי' רפ"ז ומ"ב (שם ס"ק א').
3. מנהגים לאכול שם.

הרב פסח קראהן שליט"א (ברית מילה [ארטסקרול] עמ' ע"ג, עמ' צ"ה אות כ"ב) -

It is customary to serve lentils and other beans (such as arbes, chick peas), as well as nuts, at the Shalom Zachar.

* 1. **עדשים** (lentils).
     1. מקור – טעמי המנהגים (אות תתק"ב, לשונו לקמן), כורת הברית (נחל הברית סי' רס"ה ס"ק ס"ח, לשונו לקמן), הו"ד באוצר הברית (פרק ג' סי' ב' סעי' ו'), זוכר הברית (סי' ג' אות ו', לשונו לקמן), הו"ד בברית מילה (ארטסקרול, עמ' ע"ג, עמ' צ"ה אות כ"ב).
     2. **ענין של אבילות** – טעמי המנהגים (אות תתק"ב, "טעם שנוהגין לבקר אצל התינוק הנולד, מפני שהוא אבל על תורתו ששכח (ט"ז סי' רס"ה ס"ק י"ג בשם דרישה). ועל כן אוכלין שם עדשים"), כורת הברית (נחל הברית סי' רס"ה ס"ק ס"ח, ובדרישה כתב מפני שהוא אבל על תורתו ששכח. והמנהג לאכול שם עדשים (והוא מה"ט)"), הו"ד באוצר הברית (פרק ג' סי' ב' הע' י"ג), זוכר הברית (סי' ג' אות ו', "מפני שהוא אבל ... ולכן נהגו לאכול שם עדשים או שאר קטניות הכל כמנהג המדיה"), הו"ד בברית מילה (ארטסקרול, עמ' ע"ג), על פי התורה (בראשית פרק ט' סעי' ט').
        1. ב"ב (דף טז:) – "דכתיב: ויבא עשו מן השדה והוא עיף, ותנא: אותו היום נפטר אברהם אבינו, ועשה יעקב אבינו תבשיל של עדשים לנחם את יצחק אביו. [ומ"ש של עדשים]. אמרי במערבא משמיה דרבה בר מרי: מה עדשה זו אין לה פה, אף אבל אין לו פה. דבר אחר: מה עדשה זו מגולגלת, אף אבילות מגלגלת ומחזרת על באי העולם".
           1. רש"י (שם) – "אבל אין לו פה. שהוא יושב ודומם: עדשין אין להן פה. כמו שיש לפולין ולשאר מיני קטנית כמין סדק".
        2. מחבר (יו"ד סי' שע"ח סעי' ט') – "ומברין תחילה בבצים או בתבשיל של עדשים, זכר לאבילות, ואח"כ אוכלים כל צרכם".
     3. **ענין של שמחה** – כורת הברית (נחל הברית סי' רס"ה ס"ק ס"ח, "סמך ממד"ר פ' תולדות דעדשים יש בהם משום שמחה"), הו"ד בזוכר הברית (סי' ג' אות ו'), אוצר הברית (פרק ג' סי' ב' הע' י"ג), על פי התורה (בראשית פרק ט' סעי' ט').
     4. בראשית רבה (פר' תולדות פרשה ס"ג סי' י"ד, ילקוט שמוני פר' תולדות רמז קי"א, עי' ב"ב דף טז:) – "ויעקב נתן לעשו לחם ונזיד עדשים, מה עדשה זו עשויה כגלגל כך העולם עשוי כגלגל, מה עדשה זו אין לה פה כך אבל אסור לו לדבר, מה עדשה זו יש בה אבל ויש בה שמחה כך אבל, שמת אבינו אברהם, שמחה, שנטל יעקב את הבכורה".
        1. רש"י (שם) – "מה עדשה זו יש בה אבל ויש בה שמחה. **שאוכלין אותה במשתה ושמחה ואוכלין אותה באבילות** כך מפורש בתנחומא אף אותה היינו שאכל אבל ושמחה".
  2. **ארבעס, חומוס** (chick peas).
     1. מקור – אוצר הברית (פרק ג' סי' ב' סעי' ו'), ברית מילה (ארטסקרול, עמ' ע"ג, עמ' צ"ה אות כ"ב).
     2. **ענין של אבילות: וקללה**.
        1. אוצר הברית (פרק ג' סי' ב' הע' י"ד) – "ואפשר דהוא גם משום אבילות".
        2. ברית מילה (ארטסקרול, עמ' ע"ג).
        3. ועי' הפסוק (בראשית פרק ג' פסוק ט"ז) – "אֶל הָאִשָּׁה אָמַר **הַרְבָּה אַרְבֶּה** עִצְּבוֹנֵךְ וְהֵרֹנֵךְ בְּעֶצֶב תֵּלְדִי בָנִים".
     3. **ענין של שמחה: וברכה**.
        1. אוצר הברית (פרק ג' סי' ב' הע' י"ד, אחר העקידה) – "ובס' שפע חיים מכתבי תורה לכ"ק האדמו"ר מקלויזנבורג שליט"א [זצ"ל] (ח"א עמ' קעה, וח"ב עמ' מט) שהוא על משקל לשון הכתוב **הרבה ארבה** את זרעך".
        2. ועי' הפסוק (בראשית פרק י"ז פסוק ב') – "וְאֶתְּנָה בְרִיתִי בֵּינִי וּבֵינֶךָ וְאַרְבֶּה אוֹתְךָ בִּמְאֹד מְאֹד".
  3. **אגוזים** (nuts).
     1. מקור – כורת הברית (נחל הברית סי' רס"ה ס"ק ס"ח, "והמנהג לאכול ... ואגוזים ... ועי' במדרש שה"ש ע"פ אל גינת אגוז שנדרש על המילה וכ"כ בת"ז"), הו"ד בזוכר הברית (סי' ג' אות ו'), ואוצר הברית (פרק ג' סי' ב' הע' י"ג, "... שנוהגים גם לאכול אגוזים וסמך זה עפ"י המדרש שה"ש על הפסוק על גנת אגוז ירדתי, שנדרש על המילה, וכן דרשו בתיקוני זוהר (תיקון כ"ד) פסוק זה על המילה"), ברית מילה (ארטסקרול, עמ' ע"ג, עמ' צ"ה אות כ"ב).
        1. שיר השירים (פרק ו' פסוק י"א) – "אֶל גִּנַּת אֱגוֹז יָרַדְתִּי לִרְאוֹת בְּאִבֵּי הַנָּחַל לִרְאוֹת הֲפָרְחָה הַגֶּפֶן הֵנֵצוּ הָרִמֹּנִים".
        2. מדרש רבה (שיר השירים פרשה ו') – "אמר חורי מה אגוז זה אם נופל לתוך הטנופת את נוטלו ומורקו ושוטפו ומדיחו והוא חוזר כתחילתו והוא יפה לאכילה, כך כל מה שישראל מתלכלכין בעונות כל ימות השנה, בא יום הכפורים ומכפר עליהם, הה"ד (ויקרא ט"ז) כי ביום הזה יכפר עליכם לטהר אתכם, ר' יהודה בר' סימון אומר מה אגוז זה יש לו שתי קליפות, **כך ישראל יש להן שתי מצות מילה ופריעה** ...".
        3. חגיגה (דף טו:) – "דרש רבא: מאי דכתיב אל גנת אגוז ירדתי לראות באבי הנחל וגו' למה נמשלו תלמידי חכמים לאגוז. לומר לך: מה אגוז זה, אף על פי שמלוכלך בטיט ובצואה, אין מה שבתוכו נמאס, אף תלמיד חכם, אף על פי שסרח, אין תורתו נמאסת".
     2. **ענין של גנאי** – רמ"א (סי' תקפ"ג סעי' ב', "יש מדקדקים שלא לאכול אגוזים, שאגוז **בגימטריא חטא**, ועוד שהן מרבים כיחה וניעה ומבטלים התפלה").
     3. **ענין של שבח** – טור (סי' תע"ג), הו"ד ברמ"א (סי' תע"ג סעי' ה', "ועושין החרוסת מפירות שנמשלו בהם ישראל (תוספות פ' ע"פ) כגון, תפוחים, תאנים, **אגוזים**, רימונים, שקדים"), מדרש פנחס (אות ל"ה, י"ד-ב', "שנוהגין העולם שהנערים שוחקין באגוזים ביו"ט **כי אגוז בגימטריא טוב**").
     4. רש"י (ישעיהו פרק יא פסוק א') – "אמר המעתיק בימי חורפי הקשיתי לשאול לכמה גאונים על מה שכתב א"מ זקני הרמ"א בהגה"ה בהל' ר"ה **שאגוז בגי' ח"ט והלא הוא גם גי' טו"ב**".
     5. מראי מקומות – ברכת דוד (מנדלבוים, עמ' קע"ב - עמ' קע"ח).
  4. **יין, שכר** (beer, wine).
     1. מקור: מציאות.
        1. זכרון יעקב (ח"א סי' כ"ב ד"ה ליל, ליפשיץ, הו"ד בס' הברית סי' רס"ה אות קפ"א) – "ליל שב"ק של לפני הברית מילה, היה נקרא 'שלום זכר', ושמש בית התפלה של הבעל ברית, היה מכריז 'פלוני מזמין את הצבור על שלום זכר', ומקורבי הבעל ברית היו נאספים אחר סעודת ליל שב"ק, וכבדו אותם בגריסין, פולים וקטניות מבושלים, **ובמשקה שכר** אצל העשירים והאמידים, והעניים במשקה מפל-שכר הנקרא קוואס, - שהיה ג"כ כחמר מדינה אצל העניים, עד שעשו עליו גם 'הבדלה'".
     2. **ענין של שמחה**.
        1. פסחים (דף קט.), בה"ל (סי' תקכ"ט ד"ה כיצד) – "אין שמחה אלא ביין, שנאמר **ויין ישמח לבב אנוש**".
        2. כתובות (דף ח.) – "ת"ר: מברכין ברכת חתנים בעשרה כל שבעה ... משבעה ועד שלשים, בין אמר להו מחמת הלולא, ובין לא אמר להו מחמת הלולא - מברך שהשמחה במעונו; מכאן ואילך, אי אמר להו מחמת הלולא - מברך שהשמחה במעונו, ואי לא - לא. וכי א"ל מחמת הלולא, עד אימת. אמר רב פפי משמיה דרבא: עד תריסר ירחי שתא. ומעיקרא מאימת. אמר רב פפא: מכי רמו שערי באסינתא".
           1. רש"י (שם ד"ה מכי) – "מכי רמי שערי באסינתא. יש שורין שעורים בעריבת מים **להטיל שכר לצורך חופה** וי"א ...".
     3. **ענין של אבילות**.
        1. כתובות (דף ח:) – "תנא: עשרה כוסות תקנו חכמים בבית האבל, שלשה קודם אכילה, כדי לפתוח את בני מעיו, שלשה בתוך אכילה, כדי לשרות אכילה שבמעיו, וארבעה לאחר אכילה, אחד כנגד הזן, ואחד כנגד ברכת הארץ, ואחד כנגד בונה ירושלים, ואחד כנגד הטוב והמטיב; הוסיפו עליהם ארבעה - אחד כנגד חזני העיר, ואחד כנגד פרנסי העיר, ואחד כנגד בית המקדש, ואחד כנגד רבן גמליאל, התחילו היו שותין ומשתכרין, החזירו הדבר ליושנה".
           1. רש"י (שם ד"ה עשרה) – "עשרה כוסות. להרבות לו בשתיה כדכתיב (משלי לא) **תנו שכר לאובד ויין למרי נפש**".
     4. אנציקלופדיה תלמודית (כרך כ"ד ערך יין, טור רכ"ד) – "**יין משמח**, ולכן במצות שמחת-יום-טוב שנאמר: ושמחת בחגך ... וכן בימי הפורים ... **יין משכח את הצער**, כמו שנאמר: תנו שכר לאובד ויין למרי נפש, ישתה וישכח רישו, ומטעם זה תקנו חכמים עשר כוסות בבית האבל, להרבות לו בשתיה, וכן אמרו: לא נברא יין אלא לנחם בו אבלים וכו', ומצוה להשקות את האבל יין כדי לנחמו לשכח צערו ...".
        1. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה תנינא (ב - ג) סי' פ"ז אות ב' ס"ק ב', עי' ח"ב סי' צ"ו אות ח', הליכות שלמה בין המצרים פרק י"ד הע' כ"ח) – "ואפשר שכוונתו לומר דבשעה שהאדם שרוי בצער אז טבע היין רק להקל מעליו את הצער **אבל תרתי לא עביד** להפיג את הצער וגם לשמחו. וגם יתכן דבזה ששותה יין בשעה שאינו שרוי בשמחה הרי הוא מראה בכך שהוא מר נפש ושותה את היין רק להוציא הצער מלבו, וכמאה"כ **תנו יין למרי נפש**, ולכן אינו מגרע כלל בכך את כבוד המת שהוא מתאבל עליו הואיל וכך דרכם של כל מרי נפש לשתות יין, משא"כ אם הוא עוסק בשאר מיני שמחה הרי זה נראה כאילו אינו מצטער כלל על מתו הואיל ואין דרכם של מרי נפש לשמח את לבם בשאר מיני שמחה חוץ מהיין".

1. פשט.
   1. עירובין (דף יג:) – "תנו רבנן: שתי שנים ומחצה נחלקו בית שמאי ובית הלל, הללו אומרים: נוח לו לאדם שלא נברא יותר משנברא, והללו אומרים: נוח לו לאדם שנברא יותר משלא נברא. נמנו וגמרו: **נוח לו לאדם שלא נברא יותר משנברא**, עכשיו שנברא יפשפש במעשיו. ואמרי לה: ימשמש במעשיו".
      1. תוס' (שם ד"ה נוח) – "נוח לו לאדם שלא נברא. והא דאמרינן בפ"ק דע"ג (ד' ה.) בואו ונחזיק טובה לאבותינו שאילמלי הן לא חטאו לא באנו לעולם הא מפרש התם אימא כמי שלא באנו לעולם א"נ **הכא איירי בסתם בני אדם אבל צדיק אשריו ואשרי דורו**".
2. שלום "לבת": למה אין 'שלום זכר' לנקבה.
   1. **לפי טעם של אבילות, שהוא אבל על תורתו ששכח**.
      1. יעב"ץ (ריש ס' מגדול עוז, בסידור ח"ב עמ' תשע"ז אות ט"ו) – "וקורין אותה סעודת זכר. אולי הוא לשון זכרון וזכירה, כלומר מפני ששכח התורה שלמד במעי אמו, שבא מלאך וסטרו בצאתו לאויר העולם (וכך כתבו ז"ל הטעם שבאין לבקרו עכשיו לנחמו על שכחת תלמודו), ואני אומר זכרהו מאחר שבא להשכיחו, וזה דווקא בשבת לפי שנאמר בה גם כן זכור, ועוד שהיא מצוה ראשונה שמקיים עתה ועל כן עושין סעודה להתחלת התורה ושמירתה, ובדין שתהיה חשובה סעודת מצוה ... מדוע לא נעשה גם כן שבוע הבת. הלא גם היא מוזהרת על שמירת התורה ... לא קשיא, **דאשה אינה בתלמוד תורה**".
         1. אג"מ (מסורת משה ח"ב ענינים שונים אות קט"ז) – "ושאלתי רבינו אם מה שמוזכר בחז"ל שעובר במעי אימו לומד כל התורה כולה, שייך גם בבנות. והשיב רבינו מסתמא שכן, דזה אותו נשמה ...".
         2. ***הגרח"ק*** זצ"ל ***(אשיחה סוף עמ' שפ"ב) – "מה שמבואר בחז"ל הקדושים במסכת נדה שעובר במעי אמו יש מלאך המלמדו תורה, האם זה רק לעובר זכר שיש עליו אח"כ חיוב בתלמוד תורה או גם לעובר נקבה בחיובים שהיא חייבת במצות את אלו מלמדה מלאך. תשובה: אולי".***
   2. **לפי הצד של שמחה**.
      1. דגול מרבבה (יו"ד סי' קע"ח על הש"ך ס"ק ז') – "עי' תה"ד סי' רס"ט קשה למה אין עושין סעודה גם לנקיבה שגם כן נמלטה מרחם".
   3. מסכתות קטנות (מסכת שמחות ברייתות מאבל רבתי פרק ב' הל' ג') – "במכילתא אחריתי דאבל תניא, יתומה לשאת ויתומה לארס, יתומה לשאת קודם, **שבוע הבת** ושבוע הבן, שבוע הבן קודם ...".
      1. רי"ץ גיאות (שערי שמחה עמ' ל"ח, או הלכות אבל עמ' רי"ב) – "ובאבל תניא יתומה לשאת ויתומה לארס יתומה קודם. **שבוע הבת** ושבוע הבן שבוע הבן קודם".
         1. מגיה (על הרי"ץ גיאת שם הע' קנ"ג) – "שבוע הבת. לפי מה שפי' הערוך ערך שבע ורש"י בב"ק דף פ' ע"א וסנהדרין דף ל"ב ע"ב נקרא שבוע הבן ע"ש מצות מילה שהיא לסוף שבוע, וא"כ צ"ע על מה נקרא שבוע הבת והרמב"ן לא פי' עליו דבר, ואולי הכוונה על קריאת שם לבת כמוזכר בדרישה סי' ש"ס ס"ד".
      2. רמב"ן (תורת האדם, עמ' ק"ט) – "ובמכילתא אחריתי דאבל תניא יתומה לשאת ויתומה ליארס יתומה לשאת קודם, **שבוע הבת** ושבוע הבן שבוע הבן קודם ...".
      3. ארחות חיים מלוניל (ח"ב סוף הל' מילה, עמ' י"ד) – "שאמ"ר ז"ל שבוע הבן **ושבוע הבת** שבוע הבן קודם".
      4. מרגליות הים (סנהדרין דף לב: אות ט"ו), הו"ד בבשעה טובה (פרק כ"א הע' א') – "שבוע הבן שבוע הבן. יעוין בהלכות רבינו יצחק אבן גאות (שערי שמחה ח"ב ע' לח) שכתב: ובאבל תניא יתומה לשאת וכו' שבוע הבת ושבוע הבן, שבוע הבן קודם כו', וכן הביא הרמב"ן בתורת האדם [וויניציאה שנ"ה, ל"ג סע"ג] ממכילתא אחריתא דאבל שבוע הבת ושבוע הבן וכו', וראה בתוספתא עתיקתא ח"ב ע' מד, נראה כי כל השבוע משנולד בן או בת חגגו כל ערב בהדלקת נרות ושמחה, ויתכן שגם בגמ' לפנינו צ"ל שבוע הבן שבוע הבת [ולא נקטו 'שבוע הבן' בכפילא ללא צורך], וכן אור הנר בברור חיל משתה שם - לבן - משתה שם - לבת - וראה בדגול מרבבה ליו"ד ס"ס קע"ח שהביא מתה"ד סי' רס"ט שתמה למה אין עושין סעודה להולדת בת שגם כן נמלטה מרחם כו', ולהאמור **באמת כן נהגו לפנים שבוע הבת**".
      5. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה סוף עמ' קכ"ז) – "שאלה: אחד הטעמים שעושים 'שלום זכר' כתבו הראשונים שהוא מצד הודאה על הנס שנגמל ממעי אמו, וקשה שא"כ מדוע דוקא בזכר עושים סעודת הודיה זו ולא בבת, שהרי גם בבת יש אותו הנס שנגמלה ממעי אמה. תשובה: בבן יש שמחה יותר".
   4. **נשמה אחד**.
      1. זוהר (פר' לך לך, צא:) – "אמר ר' (יהודה) יצחק קודשא בריך הוא (מזווג זווגין ואמר) אמר בת פלוני לפלוני, א"ר יוסי מאי קא מיירי והא כתיב (קהלת א') אין כל חדש תחת השמש, אמר ר' יהודה תחת השמש כתיב שאני לעילא, אמר ר' יוסי מאי כרוזא הכא, והא אמר ר' חזקיה אמר רבי חייא בההיא שעתא ממש דנפיק בר נש לעלמא בת זוגו אזדמנת לו, אמר רבי אבא זכאין אינון צדיקייא דנשמתהון מתעטרין קמי מלכא קדישא עד לא ייתון לעלמא דהכי תנינן בההיא שעתא דאפיק קודשא בריך הוא נשמתין לעלמא כל אינון רוחין ונשמתין כלהו כלילן דכר ונוקבא דמתחברן כחדא ואתמסרן בידא דההוא ממנא שליחא דאתפקד על עדואיהון דבני נשא ולילה שמיה ובשעתא דנחתין ואתמסרן בידוי מתפרשין ולזמנין דא אקדים מן דא ואחית להו בבני נשא וכד (מחא) מטא עידן דזווגא דלהון קודשא בריך הוא דידע אינון רוחין ונשמתין מחבר לון כדבקדמיתא ומכרזא עלייהו **וכד אתחברן אתעבידו חד גופא חד נשמתא ימינא ושמאלא כדקא חזי** ובגין כך אין כל חדש תחת השמש, ואי תימא הא תנינן לית זווגא אלא לפום עובדוי וארחוי דבר נש, הכי הוא ודאי, דאי זכי ועובדוי אתכשרן זכי לההוא דיליה לאתחברא ביה כמה דנפיק".
         1. תרגום – "אָמַר רַבִּי [יהודה] יִצְחָק, הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא [מזוג זווגים ואומר] אוֹמֵר בַּת פְּלוֹנִי לִפְלוֹנִי. אָמַר רַבִּי יוֹסֵי, מַה זֶּה אוֹמֵר, וַהֲרֵי כָּתוּב (קהלת א) אֵין כָּל חָדָשׁ תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ? אָמַר רַבִּי יְהוּדָה, תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ כָּתוּב, שׁוֹנֶה לְמַעְלָה. אָמַר רַבִּי יוֹסֵי, מַה כָּאן הַכְּרוּז, וַהֲרֵי אָמַר רַבִּי חִזְקִיָּה אָמַר רַבִּי חִיָּיא, בְּאוֹתָהּ שָׁעָה מַמָּשׁ שֶׁיּוֹצֵא אָדָם לָעוֹלָם, בַּת זוּגוֹ מְזֻמֶּנֶת לוֹ? אָמַר רַבִּי אַבָּא, אַשְׁרֵי הַצַּדִּיקִים שֶׁנִּשְׁמוֹתֵיהֶם מִתְעַטְּרוֹת לִפְנֵי הַמֶּלֶךְ הַקָּדוֹשׁ טֶרֶם יָבֹאוּ לָעוֹלָם. שֶׁכָּךְ שָׁנִינוּ, בַּשָּׁעָה הַהִיא שֶׁהַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא מוֹצִיא נְשָׁמוֹת לָעוֹלָם, כָּל אוֹתָן הָרוּחוֹת וְהַנְּשָׁמוֹת, כֻּלָּן כְּלוּלוֹת זָכָר וּנְקֵבָה שֶׁמְּחֻבָּרוֹת יַחַד. וְנִמְסָרוֹת בִּידֵי אוֹתוֹ הַמְמֻנֶּה הַשָּׁלִיחַ שֶׁנִּתְמַנָּה עַל הֶרְיוֹנוֹת בְּנֵי הָאָדָם, וּשְׁמוֹ לַיְלָה. וּבְשָׁעָה שֶׁיּוֹרְדוֹת וְנִמְסָרוֹת בְּיָדָיו, נִפְרָדוֹת, וְלִפְעָמִים זֶה מַקְדִּים לִפְנֵי זֶה, וּמוֹרִיד אוֹתָם בִּבְנֵי הָאָדָם. וּכְשֶׁמַּגִּיעַ [מכה] זְמַן זִוּוּגָם, הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא שֶׁמַּכִּיר אוֹתָן הָרוּחוֹת וְהַנְּשָׁמוֹת מְחַבֵּר אוֹתָן כְּבָרִאשׁוֹנָה וּמַכְרִיז עֲלֵיהֶם. **וּכְשֶׁמִּתְחַבְּרִים, נַעֲשִׂים גּוּף אֶחָד וּנְשָׁמָה אַחַת, יָמִין וּשְׂמֹאל כָּרָאוּי**, וּמִשּׁוּם כָּךְ אֵין כָּל חָדָשׁ תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ. וְאִם תֹּאמַר, הֲרֵי שָׁנִינוּ שֶׁאֵין זִוּוּג אֶלָּא לְפִי מַעֲשֵׂי וְדַרְכֵי הָאָדָם - כָּךְ זֶה וַדַּאי! שֶׁאִם זוֹכֶה וּמַעֲשָׂיו כְּשֵׁרִים, הוּא זוֹכֶה לְהִתְחַבֵּר עִם אוֹתוֹ שֶׁלּוֹ כְּמוֹ שֶׁיָּצָא".
      2. יעב"ץ (ריש ס' מגדול עוז, בסידור ח"ב עמ' תשע"ז אות ט"ו) – "עוד יש לומר שנקרא זכר על שם שבאין להזכירו שבועתו שמשביעין אותו בשעת לידתו, וזהו גם כן שבוע הבן, מלשון שבועה, ומזכירין אותו בפעם ראשון שבאה מצוה לידו, שהוא השבת, גם זה טוב ויפה, אלא שיש לעיין קצת א"כ מדוע לא נעשה גם כן שבוע הבת, הלא גם היא מוזהרת על שמירת התורה ... **ובסייעתא דשמיא יש ליישב הענין בטוב טעם ודעת, כי ידוע שכל הנשמות זכר ונקבה הן באין**, ע' ספר הזוהר לך לך (ד' צ"א ב') כי כל אחד הוא פלג בלבד והזכר הוא עיקר היצירה, והנקבה נכללת בו, לכן כשיוצא לאויר העולם משביעין אותו לבדו ובזה מושבעת גם כן בת זוגו בבת אחת, אבל לא נשבעת בפני עצמה, ובכן הכל מתוקן ונכון".
      3. אור החיים (ויקרא פרק כ' פסוק ט' ד"ה ואם) – "ואם תאמר גם על זה דן אנכי למה יהיה המשפט הזה, לזה גמר אומר אביו ואמו קלל, פירוש כי כשמקלל אביו מקלל גם אמו עמו וכן להפך, והטעם לצד שהאב והאם **הם גוף אחד** כמאמרם ז"ל (ברכות כד א) **אשתו כגופו**, וכפי זה בין הנעשה לאחד מהם או הנעשה מאחד מהם לבניהם יחשב לשניהם יחד".
      4. מראי מקומות – מעם לועז (שמואל ב' פרק א' פסוק כ"ו), בית האוצר (אות ר"ז ד"ה והנה).
   5. מראי מקומות – כורת הברית (נחל הברית סי' רס"ה ס"ק ס"ח), אוצר הברית (פרק ג' סי' ב' הע' ב'), על פי התורה (בראשית פרק ט' הע' ו'), בצל חמדה (עמ' שפ"ו ד"ה לכן).
      1. שערי מילה (סדר הברית עמ' רמ"א אות נ"ג) – "... להערתו דלפי' התוס' ונת' ביש"ש (ב"ק פ סע"א) בטעם שלום זכר צ"ל כל גם בלידת נקיבה, י"ל דשאני נקבה דאז אין השמחה שלימה ע"פ ב"ר (טז, ב)".
3. מנהגים שונות.
   1. **סעודה או טעימה**.
      1. רק טעימה – ערה"ש (סעי' ל"ז, "ועוד כתב דנהגו לעשות סעודה ומשתה בליל שבת לאחר שנולד זכר נכנסים אצל התינוק לטעום שם והוא ג"כ סעודת מצוה עכ"ל ואין הלשון מדויק שמתחיל בסעודה ומשתה ומסיים בטעימה ובאמת אין המנהג בסעודה רק בטעימת פירות וקורין זה בן זכר ולמחרת בשבת אחר התפלה נכנסים אצל היולדת ליתן מז"ט וקורין לזה שלום זכר ונוהגין שלא לטעום כלום ואומרים שזהו מתקנת המדינה לבלי להכביד על הבעל ברית"), על פי התורה (בראשית פרק ט' סעי' ט').
   2. **אבל להוליך לסעודת שלם זכר**.
      1. אג"מ (יו"ד ח"ג סוף סי' קס"א) – "ולסעודת שלום זכר שעושין בליל שבת אם הוא קרוב וידיד רשאי לילך שיתחשב כפרהסיא".
      2. שבט הלוי (מבית הלוי חי"א עמ' נ"ד) – "שלום זכר - להכנס לומר מזל טוב אין שום חשש".
      3. מראי מקומות – שאילת יעב"ץ (ח"ב סי' ק"פ), פת"ת (סי' שצ"א ס"ק ב', ס"ק ד'), הגרשז"א זצ"ל (בשבילי המנהג ח"א סוף עמ' ע"ז), נשמת שבת (סימן ר"פ אות ר"א), קיצור דברי סופרים (פרק מ"א אות קכ"ד), נטעי גבריאל (אבילות, פרק כ"ח סעי' א'), על פי התורה (בראשית פרק ט' סעי' י"ז), פני ברוך (סי' כ' סעי' ט"ו).
   3. **אכילת ארבעס** **בליל ראש השנה שיש 'שלום זכר'**.
      1. מראי מקומות.
         1. דברי יציב (ליקוטים והשמטות סי' נ"ג) – "ע"ד קטניות (ארבעס) שנהוג לאוכלם בסעודת שלום זכר האם מותר לאוכלם בר"ה ...".
         2. ויחי יעקב (ניימאנן, ערך שלום זכר עמ' ע"ד) – "בליל ראש השנה הי' שלום זכר אצל אחי ר' שלמה מאיר נ"י, והסתפק בענין ה'שלום זכר בעבלעך' אם גם בזה יש חשש כיחה וניעה כמו באגוזים וכדומה, ואמר לו הרב [שליט"א] זצ"ל שישים קצת 'שלום זכר בעבלעך' על השולחן, וסיפר אחד הנוכחים, שאצל כ"ק מרן אדמו"ר שליט"א הי' פעם שהניחו בעבלעך על השולחן, וציוה מרן שליט"א לסלקם".
         3. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' י"ב) – "יש להקל לאכול ארבע"ס בסעודת 'שלום-זכר' כשראש השנה חל בשבת".
   4. **אם התינוק אינו שם**.
      1. מראי מקומות – הגרח"ק זצ"ל (בתורתו יהגה ח"ב אות צ"ה, פרק ט' סעי' ג' אות ד' הע' ה', "הוא רק זכר לשלום זכר"), תשובות והנהגות (ח"ב סי' ר"ב), אוצר הברית (פרק ג' סי' ב' סעי' ז'), על פי התורה (בראשית פרק ט' סעי' י"א).
         1. ***הגרח"ק*** זצ"ל ***(אליבא דהלכתא חע"א עמ' קי"ח סוף טור ב') – "שאלה: האם תינוק שנולד בליל שבת אחר שכבר יצאו העם מבית הכנסת, האם יש ענין לעשות 'שלום זכר' בליל שבת וילך לבית הכנסת היכן שלומדים, ויכריז על כך, או שידחנו לשבת הבאה. תשובה: יעשה מיד".***

***הגרח"ק*** זצ"ל ***(אליבא דהלכתא חע"א עמ' קי"ח טור ג') – "שאלה: אם נולד בליל שבת אחר חצות הלילה, האם ג"כ יודה הפמ"ג שיעשה ה'שלום זכר' לשבת הבאה, או שיאכל איזה דבר לשם השלום זכר ובזה יצא ידי הענין. תשובה: אם יכול".***

הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא חל"א עמ' ל' טור ב') – "שאלה: במה שקיי"ל שצריך לעשות השלום זכר 'בבית התינוק', צ"ע הרי לפי הטעם שזהו סעודת הודיה על שנושע ממעי אמו, א"כ הוא כמו כל סעודת הודיה על נס, והאם בכל סעודת הודיה על נס של הצלת אדם צריך הסעודה להיות בפניו של בעל הנס, וצ"ע. תשובה: כן המנהג".

* 1. **תשעה באב שחל בשבת: ונדחה ליום ראשון - האם מותר לעשות שלום זכר בליל שבת זה**.
     1. מיקל.
        1. שבט הלוי (מבית לוי חי"ג עמ' נ' אות ז').
        2. קובץ הלכות (בין המצרים פרק כ"א סעי' ב') – "ומי שהי' רגיל להשתתף בשאר ימות השנה, אין להמנע מלהשתתף בשבת זו".
        3. דיני ת"ב שחל ביום א' (סעי' ט"ו) – "מותר לעשות שלום זכר בליל שבת זה".
        4. הגר"ש מילר שליט"א (שושנת ישראל בין המצרים פרק ט"ו סעי' ה', עמ' ק"ו) – "מותר לעשות שלום זכר בט"ב שחל בשבת דהוי אבלות בפרהסיא אם לא יעשה, אבל האנשים יכולים להימנע מללכת".
        5. עי' תשובות והנהגות (סוכת חיים, ת"ב שחל להיות בשבת אות ב') – "האם מותר לעשות שלום זכר בשבת ט' באב. והשיב מותר, אבל לא בזמירות"
        6. ג' שבועות (ארטסקרול, עמ' קס"ב).
     2. מחמיר.
        1. לקט יושר (עמ' ק"י ענין ב') – "וכשחל ט"ב בשבת מכריז השמש דברים שבצנעה נוהג, ואין הולכים לזכר".
     3. מראי מקומות – על פי התורה (בראשית פרק ט' סעי' ז').
  2. **לקרוא בשבת מודעה של שלום זכר**.
     1. מיקל.
        1. ארחות שבת (פרק כ"ב סעי' קל"ב) – "כל מודעה או כתב שתוכנו הוא דבר מצוה מותר לקוראו בשבת. ולכן מותר לקרוא בשבת מודעה על שיעורי תורה או על שמחת מצוה כגון הזמנת נישואין או שמחת בר מצוה וכן מודעה על שלום זכר או קידוש ללידת הבת או ברית וכל כיוצ"ב".
     2. מחמיר.
        1. איל משולש (פרק א' סעי' ו', סעי' י"ז, פרק ח' סעי' ט"ו) – "אסור לקרא מודעה של 'שלום זכר' או 'קידושא-רבא', אא"כ קורא כדי להשתתף בו או כדי לאחל לבעל-השמחה".
     3. מראי מקומות.
        1. עי' או"ח סי' ש"ז סעי' י"ב, לשיטות ומראי מקומות.
  3. **רקידה בשבת: אצל שלום זכר**.
     1. אבני ישפה (ח"ב סי' ל"ה ענף ד') – "שפיר יש לקרוא למה שרוקדים בשבת שלפני החתונה לדבר מצוה, ואפשר להניח המנהג כמ"ש דמ"ב סי' של"ט ס"ק י'. והסכים אתי גאון אחד שליט"א. וכן נראה הדין לכל סעודת מצוה שחל זמנה בשבת וכגון שלום זכר וכו'",
     2. עי' או"ח סי' של"ט סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.
  4. **שלום זכר בליל הסדר**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (בנתיבות ההלכה חל"ד-ב' עמ' תפ"ד, שמחת מרדכי עמ' תל"ח) – "שאלה: פסח שחל בשבת האם עושים שלום זכר בליל הסדר. תשובה: לא [כמדומה]".
     2. האדמו"ר מגור (מרי"ח ניחוח גליון ר"י עמ' י"ב) – "ידידי רבי חנוך ברסלר סיפר לי שבחסידות גור, חסיד שנולד לו בן וה'שלום זכר' אמור לצאת בליל הסדר שחל בשבת או בליל יום כיפור שחל בשבת, מורה לו כ"ק האדמו"ר מגור שליט"א לערוך את השלום-זכר בליל שבת לאחר מכן, באומרו שמלבד ההודאה שיש בדבר לקב"ה, יש כאן גם עניין של קבלת ברכות מיהודים ולכך לא ראוי להפסיד את הברכות הללו. הרב ברסלר מספר על ידוע לי על אברך ששמע על כך כשבנו היה כבר בן ארבע, ועשה באותה שבת שלום זכר לכל חבריו".
  5. מראי מקומות.
     1. הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא חנ"א עמ' קי"ב טור ג', עמ' קל"ד ריש טור א') – "ויש להעיר מעתה על מה סמכו העולם לכבד את האורחים **בסעודת שלום זכר במיני קטניות מלוחים** [כגון ארבעס ושאר מיני פיצוחים], ומה ההיתר לאוכלם, הלא אמרו בגמ' גיטין (ע.) שמונה דברים ממעטין את הזרע וחד מנייהו המלח וכו', ומבטלים בכך תקנת עזרא. ומו"ר הגר"ח קניבסקי שליט"א [זצ"ל] השיבני כיון דהוי סעודת מצוה יכול להביאם, אבל אה"נ מי שבדעתו לקיים המצוה שלא יאכל, אבל מי שאשתו עצורה לו לית לן בה".
        1. עי' או"ח סי' ש"פ, לשיטות ומראי מקומות.