חבורה חובל    3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

חבורה חובל 3 עיין בסוגית הגמ' קכא: ועל עקרב שלא תישך. א"ר יהושע בן לוי כל המזיקין נהרגין בשבת וכו'. וברש"י ובתוס' שם.

מבואר בגמ' ג' שיטות על מה אמר רב דקאי כר"ש ולא כר"י האם קאי על משנתינו דחילקה בשאר שרצים ורמשים דחייב רק עם צדן לצורך. דזהו כר"ש, ולר"י חייב. דמחייב אפי' במלאכה שאינה צריכה לגופא. או דקאי על המפיס מורסא דאם לא צריך רק להוציא לחה פטור אבל אם לעשות לה פתח אסור. דזהו כר"ש, דלר"י דמחייב במלאכה שאצל"ג, הוא חייב. ואופן השלישי דהוא קאי על המשנה בעדיות דהצד נחש אם מתעסק שלא ישכנו פטור ואם לרפואה חייב דזה דווקא לר"ש ולר"י אפילו אם מתעסק שלא ישכנו חייב.

והנה יש לעיין בפשט דברי הגמ' האם הנידון הוא רק בפשט על מה למעשה דיבר רב אמנם הדין נכון בכל הג' מקרים דזהו כר"ש ולא כר"י או דיתכן דהשיטות דנחלקו על מה רב אמר את דינו פליגא בדינא. והנה יש לעיין במאי פליגי ויתכן להבין דפליגי בזה. דאפשר דרק באופן זה שצד את זה סתם זה נחשב מלאכה שאינה צריכה לגופא אמנם באופן של מפיס מורסא דכיוון דהוא צריך את הפתח רק שאינו צריך אותו באופן קבוע אינו נחשב אינו צריכא לגופא וללישנא בתרא גם זה נחשב אינה צריכה לגופא משום דאינו צריך את הפתח כפתח אלא את הוצאת המורסא ואינו צריך רק את החור אבל לא את הפתח. אמנם בצידת נחש שלא יזיקנו הרי הוא רוצה לצוד שלא יזיקנו ויש לו צורך בצידה וזה נחשב צריכא לגופא. והלישנא בתרא סברא דגם זה נקרא אינו צריכא לגופא וכמבואר בלשונו של רש"י שאינו צד רק שלא תזיקנו ולא משום שחפץ בדבר עצמו. ואפשר דזה שייך לרש"י לשיטתו צג: דכל שברצונו לא באה לו ולא עושה את המלאכה אלא לסלקה מעליו זה נחשב אינו צריכא לגופא ויל"ע בזה. ובעז"ה בהמשך נראה דהאחרונים הבינו בדיוק להפך דבמפיס מורסא הוא נחשב פחות צריכה לגופא וכן בנחש. ונראה בזה בהמשך. מכל מקום מבואר בפמ"ג ועוד אחרונים דבאמת פליגי שם בגמ' והלישנא האחרונה היתה מחמירה דגם באופן של נחש זה נחשב מלאכה שאין צריכה לגופא וההלכה היא לא כן. ונראה בזה ותחילת הדברים היא תלויה באופן זה.

דהנה הרי"ף בפשוטו פסק כר"י דמחייב במלאכה שאצל"ג דהרי"ף השמיט את ג' המימרות האלו. והטעם משום שפסק כר"י דמחייב במלאכה שאצל"ג כך נקט הבעל המאור. ועיי"ש בר"ן דפליג בזה ודבריו צ"ע. והנה יש לעיין הקשה הבעל המאור דהביא את דברי שמואל דהכריע דבמפיס מורסא ובצד נחש שלא יזיקנו פטור ומותר משום צערא והקשה הבעל המאור דאיך יתכן פסק זה. הרי הוא פסק כר"י ואיך משום צערא נתיר מלאכה דאוריתא כיוון דמלאכה שאצל"ג חייב עליה.

וכנ"ל יש להקשות על הרמב"ם דפסק במפיס מורסא ובצד נחש דאם עושה שלא יזיקנו מותר וכנ"ל קשה דכיוון דהרמב"ם פסק כר"י מדוע פטור ומותר.

והנה מבואר בדברי הר"ח דרב ושמואל פליגי דשמואל סובר דפטור ומותר ורב סובר דפטור אבל אסור ויל"ע במאי פליגי והאם רב חולק על ההתר של משום צערא.

והנה בפשוטו נראה דיסוד הדין דשמואל התיר מלאכה שאצל"ג משום צערא ורב אסר משום צערא. והנה יש לעיין האם נאמר התר כללי בכל מלאכות דרבנן במקום צער. ומבואר להדיא בפמ"ג דאין כזה התר רק במקום שהוזכר וכנ"ל יש לדון לגבי מלאכה שאין צריכא לגופא האם לדעת שמואל הותר בכל מקום במקום צער או רק מה שהוזכר להדיא בגמ'. וכן מבואר להדיא בתוס' בקז. דזה יסוד הדין דהוי מלאכה שאצל"ג ומשום צער התירו.

אמנם באמת ברש"י שם מבואר לא כן דרש"י כתב במפיס מורסא פטור ומותר דאין כאן תיקון ורבנן נמי לא גזור בה משום צערא. והנה יש לעיין מהו המכוון בדבריו האם המכוון דהוא מקלקל. ויל"ע דהרי זה תיקון דיש כאן פתח רק דהוא לא מכוון. ואפשר דהמכוון ברש"י הוא דיש מלאכות שהמלאכות הם מלאכות בעצם כמו מי שעושה בור ורק הוא צריך את העפר וכן הוא עושה פתח בקיר ורק הוא צריך את האבנים. ויש מלאכות שהכוונה היא מגדירה את המלאכה. כגון אדם שעושה חור בעור וזה מוגדר כפתח או כמכה בפטיש ששם המכוון הוא שנותן לדבר חשיבות שלא מלאכה שכדי להגדיר את החור כפתח זהו באופן שמכוון. וזה כוונת רש"י דכיוון דהוא מכוון לחור ולא לתיקון אין כאן כלל שם של מלאכה. והנה המכוון ברש"י דחכמים היו צריכים לאסור ולגזור כזה דבר משום שבות משום שהרי בשינוי קל של כוונה זה כבר נהיה מלאכה דאוריתא. ורבנן לא גזור משום צער. אבל באמת לא מבואר דהתירו כלל מלאכה שאינה צריכה לגופא משום צער. וכנ"ל שייך לבאר לגבי צידת נחש שרש"י סובר דלא הוי צידה. ולשון רש"י למשל לגבי עקרב דניצוד ממילא ויסוד הדבר הוא דצידה הרי לא נעשה כאן שינוי בחפץ אלא שינוי במצב וכשעושה פעולה שלא יזיקנו אין זה כלל מעשה צידה והשתלטות. ואין לזה כלל שם צידה. וכל הסברא הוא רק דרבנן לא גזור. ובאמת רב סובר לא כן אלא דהוי מלאכה אלא רק שאינה צריכא לגופא ומשום כן לרב פטור ואסור דלא הקילו במקום ששורש הדבר נאסר ורק דיש התיר של מלאכת מחשבת משום צערא ורק שלא גזרו מתחילה שבות על פעולות כאלה משום שיש צער ובזה נחלקו רב ושמואל דרב סובר דהוא נחשב מלאכה שאינה צריכא לגופא. ושמואל סובר דאין זה מלאכה שאינה צריכא לגופא.

והנה לפי"ז במקרה של המשנה בשאר שקצים ורמשים פשוט שזה נחשב מלאכה שאינה צריכה לגופא. דשם הוא צד סתם ולא צד להרחיק וזה נחשב מלאכה שאינה צריכה לגופא.

ובזה יבואר פסקו של הרמב"ם דהרמב"ם פסק במפיס מורסא ובצד נחש שלא יזיקנו משום שאין כאן כלל מלאכה. ולא גזרו במקום צער. והנה בשאר שקצים ורמשים שבמינו ניצוד מבואר ברמב"ם דאע"ג דאין לו צורך חייב דהרמב"ם פוסק כר"י.

ובאמת בדעת הרמב"ם מדוע לא חשיב צידה. מצינו במ"מ בפ"י הי"ז שביאר דבר זה בשני אופנים או דהוי כמתעסק כיוון שאינו עושה כן אלא שלא יזיקנו. ונראה בביאור סברא זו דהמ"מ בשני אופנים דבספר הבתים שהובא שם הובאה סברא מחודשת בזה דכיוון דאין כוונתו כלל למלאכה אלא רק למניעת היזק אין על זה כלל שם מלאכה וגם רבי יהודה מודה. ונראה דזה סברא כללית דמה דמחייבים במלאכה שאצל"ג זהו רק באופן שמתכוון למלאכה אלא למלאכה שאינה אסורה ובזה רבי יהודה סובר דלא חסר במלאכת מחשבת אמנם היכן דלא נתכוון כלל למלאכה אלא למניעת הנזק מעצמו אין על פעולתו כלל שם של מלאכה וחסר במלאכת מחשבת גם לרבי יהודה. והנה בשאר התורה בוודאי באופן כזה יהיה חייב וזהו פטור דמלאכת מחשבת שגם רבי יהודה מודה. ויל"ע בסברא זו.

אמנם בספר ערוך השלחן מבואר באופן אחר דזהו סברא מסוימת בצידה. דמהות צידה היא הכנסת הדבר לרשותו וכאן אינו עושה כן אלא להרחיק את הדבר ולא להכניסו לרשותו וחסר בשם מלאכת צידה. וכנ"ל הבנו בדברי רש"י וכך גם היה מטה שהבין המ"ב את סברא זו.

עוד הביא המ"מ סברא לגבי צד דנחש הוי אין במינו ניצוד ורק נאסר מדרבנן ובזה התירו במקום צער. וביאר הביאוה"ל דבמלאכה שאצל"ג דשורש המלאכה היא דאוריתא ורק חסר במלאכת מחשבת בזה לא התירו אפילו במקום צער.

והמ"א הביא רק את הסברא הראשונה וביאר המחצית השקל דהשו"ע סובר דהצד לרפואה חייב ומבואר דסובר דחשיב במינו ניצוד וממילא לא שייך להתיר משום כן אמנם בדעת הרמב"ם ניתן לומר שהוא סובר דחשיב אין במינו ניצוד וכמו שמבואר ברש"י במשנה דנחש נחשב אין במינו ניצוד.

והנה בדברי הביאוה"ל עולה בעוד אופן ליישב דברי רב אם שמואל דבאמת לא פליגי ומה שהגמ' הביאה דקאי כר"ש זהו משום שבתחילת הברייתא כתוב אם לרפואה חייב ואם זה כר"י אפילו סתם חייב. וביאר הביאוה"ל דמשום כן השמיט הרמב"ם דין זה דאם לרפואה חייב משום שהוא פוסק כר"י ואפילו סתם חייב.

וכן במפיס מורסא כתב באופן אחר דאם עושה לה פה זה חלוק במציאות דאז הוא מרחיב את פי המכה ואם להוציא ממנה לחה הרי הוא עושה חור קטן ואין כאן פתח. אלא דהדיוק של הגמ' דקאי כר"י הוא משום שהלשון בברייתא הוא אם לעשות לה פה דמשמע שזה תלוי בכוונתו ולא תלוי רק במציאות אם עשה פה או לא וזהו כר"ש ודלא כר"י אמנם עצם הדין הוא אמת גם אליבא דר"י. אמנם באמת לשון הרמב"ם לא מטה כדברי הביאהו"ל אלא כדפי' דהרמב"ם שם כתב הכדי להרחיב פי המכה. ואינו תולה אם הרחיב את פי המכה אלא אם עושה כדי להרחיב את פי המכה דמשמע שזה תלוי בכוונתו ולא רק בתוצאות מעשיו. אלא כמדובר דכאן המכוון הוא המגדיר של המעשה. וביאר הביאוה"ל דהטעם שהרמב"ם נדחק בזה. הוא משום שמצא סתירה בשמואל שמצד אחד שמואל סובר כר"י כך הביא התוספות ג בשם הבה"ג ומצד שני שמואל כן מתיר ובהכרח דדינא דשמואל שהתיר בסוגייתנו צידת נחש. והפסת מורסא היא גם לר"י. ודין זה הוא דלא כתוס' ומכל מקום עצם הפשט סובר הביאוה"ל כן למסקנא. וכן הוא במ"ב ונראה דיש בזה נפק"מ גם לר"ש כמדובר דלא מצינו להדיא שהתירו מלאכה שאצל"ג משום צער. אמנם המ"ב להלן בסימן שכ" לגבי מפיס מורסא כתב דהתירו כן משום צער במלאכה שאצל"ג.

והנה דבר זה נראה שזה תלוי בדין אחר בדין של ההתר להרוג חיה ורמש שהם נושכים וממיתים. דהנה מצינו דעולה מדברי הגמ' להלן קכא: באופן זה, לדעת רש"י דחמש מיני שרצים שהורגים בוודאי מותר להורגם לר"ש אפילו אינם רצים אחריו. ואם הם רצים אחריו מותר גם להרוג את שאר המינים ההורגים ואפילו לרבי יהודה. וגם אם אינם רצים אחריו מותר להורגם לפי תומו וברש"י שם משמע דלא לכוון אלא דאם נזדמן לו תוך הליכתו מותר להורגם. אמנם הראשונים שם פליגי וסברי דמותר לו לכוון להורגם אלא שלא יראה שעושה כן אלא שיראה שעושה כן לפי תומו. והתוס' שם פליגי על דעת רש"י בחמשה שרצים שלדעת רבי יהודה גם באופן זה לא הותר לו רק אם הם רצים אחריו ולדעת ר"ש הותר לדעת ר"י בן לוי אפילו אינם רצים אחריו. ורב הונא שם פליג ולא התיר להורגם אלא אם כן רצים אחריו. והכריעו שם התוס' דאין להקל כר"י בן לוי אלא כאמוראים שהתירו להרוג רק בדריסה לפי תומו.

והשו"ע פסק דאלו שממיתים בוודאי נהרגים אפילו אין רצים אחריו. ואלו שאין ממיתים אם רצים אחריו מותר להורגם. ואם אין רצים אחר מותר לדורסם דרך הילוכו ואפילו במתכוון. והנה הרמב"ם גם פסק כן עיין פי"א ה"ד

והנה יש לעיין בטעם שהותר להרוג את הנחשים, שאינם ממיתים וודאי האם זה משום שעדיין יש חשש שימיתו אלא דזה לא וודאי או דהתירו משום צער. והנה להרמב"ם בוודאי זה מתפרש שזהו משום חשש מיתה דהרי הרמב"ם פוסק כרבי יהודה ואיך יתירו מלאכה דאוריתא של חובל משום צערא. והנה יש לדון דשמא זה מלאכה שאצל"ג דהרי הוא לא רוצה להורגו משום שהוא צריך אותו אלא כדי שלא יזיק. ויש לדון דאין זה כן אלא דזה עצמו נחשב צורך כי רוצה שלא יהא לו נשמה שלא יזיק ונחשב דאוריתא ובהכרח דלפי"ז ההתר הוא רק באופן שיש חשש פיקו"נ אלא דזה חשש יותר רחוק ובזה התירו רק ברצין אחריו אבל באין רצין לא התירו. אמנם על כל פנים לרמב"ם זה לא נפק"מ דהרי הוא מחייב במלאכה שאצל"ג

אמנם לדידן כתב הביאוה"ל דההתר הוא אפילו במקום דאין חשש פיקו"נ כיוון דהוי מלאכה שאצל"ג והביאו"ל הכריע דזה חשיב מלאכה שאינה צריכה לגופא וסברא זו מובנת לי רק לפי ספר הבתים דאינו מתכוון כלל למלאכה אמנם הסברא של ערוך השולחן אינה שייכת כן אמנם סברת רש"י במלאכה שאינה צריכא לגופא שאינה צריך לה ואינו עושה כן אלא לסלקה מעליו לכאורה כן שייכת כן. אמנם באמת בשו"ע מבואר דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופא דכתב לעיל דאסור להרוג פרעוש ולא כתב שחייב עליו ומבואר מדבריו דהבין דחשיב מלאכה שאינה צריכה לגופא.

והמ"ב הכריע דלדידן דלא כהרמב"ם שייך גם להתיר במקום צער להרוג את החיות האלו. אלא דכתב דדוקא צער של נחש ועקרב ולא צער של פרעוש שאינו נקרא צער ופרעוש רק הותר אם הוא על בשרו ויש שהתירו גם על בגדו מבפנים. אמנם לא התירו ברודף אחריו. וצרעה לפי"ז היה צריך להיות מותר דהיא גורמת צער גדול וגם היא הוזכרה בגמ' דהאמורא שם התיר להרוג צרעה. מכל מקום בשולחן שלמה מביאים בשם הגרש"ז שאין זה דרגת הצער של נחש ועקרב ואסור ולא מיבעיא דבורה. אמנם במקום שיש אנשים שהם רגישים לעקיצתם ובאים לכלל פיקו"נ אז בוודאי מותר ואפשר שיש מצווה להורגם משום פיקו"נ. בביאור הלכה משמע שאין עדיפות לצידה על פני הריגה. אמנם בריטב"א בסוגייתנו מבואר דאם אפשר לצודם עדיף משום שאינו ניכר כל כך ובחוט השני כתב שאין עדיפות ויש לעשות את הפעולה הקלה ביותר כדי שימנעו מלהזיק.

ולהלן סי' שכ"ח סכ"ח כתב הביאוה"ל בשם המג"א דאין התר לעבור איסורי דרבנן משום צער. והנה יש לעיין מאי שנא דבחולה לא התירו לכבות את הנר שיישן. ורק בחולה שיש בו סכנה. ויש בזה שני חילוקים במאירי כתוב דלא וודאי יועיל. ואין זה כמפיס מורסא דוודאי יועיל. והביאוה"ל כתב דהחילוק הוא דהתירו משום סכנה של רבים והגרשז"א כתב דשלש כבר נקראים רבים ולא צריך שכל השלש ינזקו אלא דאחד מהשלש ינזק מותר ולפי"ז בחדר של שלש חולים מותר לכבות את הנר. מה הדין יתוש המזמזם ומפריע לישון. ואסר הגרזש"א שלא התירו צידה רק מפני צער הגוף ולא מפני צער הנפש והביא ראיה לזה מהא דלא התירו כיבוי אפילו שהוא מצטער מאד. ור' ניסים בתורת המלאכות התיר דאין חילוק בין צער הגוף לצער הנפש וזה שונה מכיבוי שאינו מצטער מהדבר עצמו אלא מהתוצאה. ולהרוג ביום חול כתב האג"מ שמותר ואין בזה מידת חסידות לא להרוג מה שמצער בני אדם ומכל מקום שלא יהרוג בידיו שלא יתרגל למידת האכזריות. ואנחנו טענו דכיוון דאינם חיות גמורה אין בזה מידת חסידות לא להורגם. שאינם חיים י"ב חודש וכסברת ר' ירמיה. ולמעשה נחלקו האחרונים האם יש צער בע"ח על הריגת בע"ח או רק על עינוי בע"ח. ויש להעיר דהמעשה אם העגל ורבי היה כשרצו לשוחטו. הנודה ביהודה התיר וכן האו"ש לעומת זאת בתוס' רע"א חולין פ"ה מ"ג אסר.

יש מקום לדון האם ביו"ט יש מקום יותר להקל בתפישת יתוש משום מתוך שהותרה לצורך הותרה נמי שלא לצורך דהרי הוי צורך היום קצת ויל"ע בזה. והגרש"ז צידד בזה להתיר ודן דאפילו לפי מה שנתבאר בספר תורת המלאכות דבעינן צורך חיובי מכל מקום כאן יש לו צורך חיובי שרוצה לישון.

יש כמה שאלות שנוגעות למעשה בהריגת בע"ח. ויש להקדים לזה דבמ"ב מבואר דאם מכה כדי להאכיל את כלבו נחשב צריכא לגופא. וכן אם מכה להחליש את הבע"ח מבואר במאירי דנחשב צריכא לגופא וכן הרמב"ם דן דבאופן שמכה מכה חזקה לשכך כעסו נחשב תיקון. ולכאורה באופן זה יש לעיין דעדין לא נחשב צריכא לגופא אלא דנחשב תיקון והראב"ד חולק. ואם מכה כי רוצה שיכאב לאחר ויצא לו דם לכאורה זה צריך לגופא ולמעשה צ"ע מדוע השו"ע סתם ודנו דשמא פסק כר' אבהו דמקלקל בחבורה חייב ואפילו במלאכה שאצל"ג וכשיטת הרמב"ן והראשונים קו. ולכאורה כן הוא שיטת רש"י והטור הביא דמי שהכה את חבירו בשבת פטור משום קלב"מ ומבואר לכאורה דיש בזה חיוב דאוריתא ואין זה נחשב מלאכה שאצל"ג. וזהו לכאורה כר' אבהו דמקלקל בחבורה חייב. ויל"ע באיזה אופן דיברו וכן הביא בשם היש"ש שחבורה שמכה את חבירו נחשב צריכא לגופא ויל"ע באיזה אופן דיבר היש"ש

להוריד את המים באסלה. במקום שיש יתושים באופן שזה פסיק רישא ופסיק רישא החמיר המהרש"א במקום שזה קרוב לוודאי. ויל"ע האם יש להקל משום הצער של אי הורדת המים ויל"ע בזה. ויש שדנו שזה מתעסק דהוא עושה פעולה של התר אלא נפעל בזה מעשה אחר. ויל"ע בזה.

יש שאלה על נחיל נמלים שחוסם את דרכו האם מותר לו לדרוך עליו.

יש שאלה על זריקה. בוריד שמוציאים דם כדי לראות שהמחט בווריד האם זה נחשב צריכה לגופא. שהגרש"ז נתספק בזה והגר"י אברמסקי אסר. הובא בשש"כ. וכן החזו"א אסר ולכאורה הגרש"ז נסתפק בזה לפי טעמו של הרמב"ם דזהו משום מפרק וכאן לא צריך לדם רק כדי לראות שהזריקה נמצאת בתוך הוריד אמנם עדיין יש לעיין דשמא זה נקרא צורך ואין זה דומה לאשה שמוציאה את החלב לארץ דאין לה צורך בחלב רק להקל על הכאב בדדין. ואולי זה דומה לנידון לאישה שמוציאה חלב לארץ כדי שהתינוק יראה את החלב וירצה לינוק. שדנו בזה הפוסקים. מכל מקום לדידן לכאורה פשיטא דזה איסור תורה דהרי יש לו צורך בנטילת נשמה.

ללכת להפגנה שיש חשש שיכו אותו השוטרים מכה שיש בה חבלה והנה אצל השוטרים לכאורה זה תלוי האם הם מעונינים בחבלה או רק בהכאה דזה הוי איסור דרבנן וזה הוי איסור דאוריתא. ולכאורה זה תלוי באיזה מצב אמנם גם באיסור דרבנן יש לפני עיור ואפשר שזה רק חשש לפני עיור ופחות צריך לחשוש. אמנם הרב אלישיב סבר שלא צריך ליזהר לא לגרום למכונית של חילוני לעצור משום הלטיעהו לרשע וימות. ויש לעיין מה הדין באופן שיש שוטרים דתיים שמפזרים הפגנות ויל"ע בזה.

אסור לשפשף את החניכיים אם החניכיים רגישות באופן שקרוב לוודאי שיצא דם. דהמהרש"א אומר שכל דבר שקרוב לודאי נחשב פס"ר. והנה יש לעיין באדם שאוכל תפוח ויודע שייצא דם לפי"ז יאסר לו לאכול תפוח. אלא דהדגול מרבבה הובא במ"ב סי' ש"מ ס"ק י"ז התיר פס"ר דלא ניחא ליה אם הוא מקלקל וכלאח"י. והנה יש לעיין לפי"ז גם במחכך שחין יהא מותר לדגמ"ר. דהרי זה כנ"ל. והמג"א הובא במ"ב סי' שט"ז סק"ל אסר. ואם כן למג"א ליתא להתר דהדגמ"ר. ולכאורה באופן זה הוא כן. אלא דהחזו"א כתב דההתר של הדגמ"ר אינו מוכרע ואין לו מקור בגמ' וסיים דנכון להחמיר. ולפי"ז קשור לנידון אדם שהולך ברשות הרבים ופתאום הוא מסתכל והוא רואה שהוא מוקף נמלים האם מותר לדרסם או לא.

ובאמת לגבי דריסה מצינו פמ"ג שהתיר לדרוס אפילו עכביש דרך הילוכו משום חשש רחוק של נזק. והביאוה"ל פליג עליה ואמר דאינו יודע מהיכן הוציא קולא זו. ובאמת בגמ' נראה דצרעה אינו כעקרב ואין בה את ההתר של בע"ח המזיקים. מכל מקום התירו לדרוס דרך הילוכו וזה ראיה לפמ"ג ואפשר או דצרעה היא נחשבת כן דבר המצער או דיש התר לדרוס כל מקום שיש צער פחות שלא גזרו בזה. ולפי"ז זהו המקור של הפמ"ג לדרוס על שממית ולפי"ז יש לדון דאם נמצאים נמלים ואינו יכול ללכת דיש להקל יותר דהרי שם במקרה של הפמ"ג מתיר לדרוס בכוונה וכאן הרי זה אין מתכוון בפס"ר דלא אכפת ליה. דלדעת הערוך זה מותר. ויל"ע בדבר זה. דיש כאן כמה סברות לצרף להקל.