ארבעה נדרים - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים

בסיעתא דשמיא

**פרק ארבעה נדרים**

דף כ:

**ארבעה נדרים התירו חכמים:** מבואר בפירקין דד' נדרים אלו התירו חכמים וצרך לברר בכל נדר גדר התרתו. ועיין ברמ"א סימן רל"ב[[1]](#footnote-1) שכ' דאין להוסיף על ד' נדרים אלו ומבואר דהוא חידוש חכמים ואינו סברא פשוטה ויל"ע בכל נדר בגדר הדבר ויתבאר בעז"ה בהמשך.

**נדרי זירוזין:** בגוף ההיתר בנדרי זירוזין: עיין בר"ן [כ"א. ד"ה שניהם] שכ' שלפי שדרכן של מוכר ולוקח בכך ומש"ה לא מיקרו דברים שבלב. ועיין ברא"ש שכ' דאין פיו ולבו שוין והקשה דהא הוה דברים שבלב ויישב דכיון דמוכחא מילתא אזלינן בתר דברים שבלב. ועיין בתוס' שכ' דלא שייך להקשות דהוה דברים שבלב כיון שאין פיו ולבו שוין ואנ"ס דאין פיו ולבו שוין.[[2]](#footnote-2) ועיין בר"ן לקמן כ"ג. וברשב"א שם שכ' גם הטעם שאין פיו ולבו שוין. ועיי"ש ברשב"א שהוסיף שהוה כאילו אמר שאין כוונתו לידור.

והנה דין פיו ולבו שוין התחדש במתני' תרומות פ"ג משנה ח' דהמתכוון לומר תרומה ואמר מעשר, לא חל המעשר כיון דבעינן פיו ולבו שוין [והיינו שהפה שאמר מעשר היה בלא לב] ויש לעיין כאן מה החסרון דפיו ולבו שוין הא נתכוון לומר הדיבור אלא שלא נתכוון לידור ואמאי הטעם דאין פיו ולבו שוין.

והנה בריטב"א קידושין נ. שכ' דאע"ג דדברים שבלבו ובלב כל אדם מועילים, ואין בהם החסרון של דברים שבלב מ"מ בסותר פה לא מועיל ועיין בשערי יושר שער ז' פרק ח' שהקשה לפי"ז אמאי הכא מועיל בלבו ובלב כל אדם ועיי"ש שכ' שכיון שכן הוא דרך הסוחרים אינו כלל דיבור של נדר**.** ואולי זה הביאור במה שאין פיו ולבו שוין דמה שנשמע מדבריו חלות נדר לזה אין לו לב וחסר בדין פיו ולבו שוין.

ובגוף קושיית הגרש"ש עיין בתוס' הרי"ד לקמן כ"ח. שהקשה כן עיי"ש מה שיישב דהוה כעין טעות כיון דאילו היה יודע שחבירו לא יתן לא היה נודר עיי"ש.[[3]](#footnote-3)

**קונם שאיני פוחת לך מסלע:** עיין בר"ן שפירש אוסר המקח או דמיו ועיין בתוס' שכ' שאוסר ככר בתנאי זה. [ויל"ע להר"ן אם הוא בגדר דשלבל"ע]. וע"ע בשיטמ"ק שאסר החפץ על הלוקח.[[4]](#footnote-4) ועיין בהפלאות נדרים שהקשה אמאי לא אסרו את פעולת המכירה עצמה וצ"ע [ולמ"ד דמתני' כר"ט ניחא דאינו תנאי].

דף כא.

**ר"ן ד"ה גרסינן: אבל במעמידין צריכין היתר חכם:** יל"ע קצת לביאור הגרש"ש דלא חשיב כלל דיבור נדר אמאי מהני מעמיד. וצ"ל דכל ההיתר הוא אין פיו ולבו שוין וכאן הא אומר שכן נתכוון וצ"ע. [ועיין בחזון איש שהוכיח מכאן דבכל מקום דאמרינן דבטל מדין בלבו ובלב כל אדם [כמברחת דאמרינן דלא נתכוונה להקנות] ואמר דכן נתכוון מועיל.

**היה מעמיד אצל זה וכו':** כיון שבטל אצל זה בטל אצל זה: יש לדון מאיזה דין זה. וברש"ש לקמן כ"ח. כ' שהוא מדין נדר שבטל מקצתו בטל כולו וכן הוא בקרן אורה לקמן כ"ו. ועיין בקהילות יעקב שהוכיח מכאן שנדר בטל מקצתו הוא גם בלא חל כלל ולא רק בשאלה עיי"ש. ויל"ע לפי"ז לראשונים דס"ל שאסור ליתן בסלע, נימא כיון שבטל לגבי ד', בטל לגבי סלע. אכן י"ל דהביאור דחסר במבטא לאסור דכיון דאין כוונתו לאסור לאחד אינו דיבור של איסור ול"ש לחלק הלשון וצ"ע ועיין בשיעורי הגר"ד מש"כ. [ועיין בחזון איש שחידש דאף אם בשעת הנדר לא היה כוונתו לנדר אלא שאח"ז מעמיד הוה נדר דלא ביטל הנדר עיי"ש.] וע"ע ברא"ש שכ' דכיון דבטל אצל מוכר בטל אצל לוקח ויל"ע הביאור בזה.[[5]](#footnote-5)

**ונראה דבשאין מעמידין וכו':** יל"ע כיצד חל על שקל הא לא אמר. ואולי י"ל דכשאומר סלע הכוונה היא שלא פחות משקל וצ"ע וע"ע בשיעורי הגר"ד מש"כ דכיון שנכלל בזה, וע"ע בחזו"א מש"כ.

**שבועות זירוזין:** יש לעיין בשבועה אם מותר ועיין בר"ן לקמן כ"ה: מהירושלמי שכ' שמותר וע"ע בכס"מ פ"ג משבועות שכ' שהרמב"ם פליג וע"ע בפירוש המשניות במשנה ג' וברע"ב שם שנדרי זירוזין צריכין התרה וע"כ אסור בשבועה.

**ר"ן ד"ה תניא בתוספתא:** יש לעיין אם הוא איסור דאורייתא ואולי תלוי אם שייך נדר שוא עיין לעיל ט"ו. בזה וצ"ע.

**לא ניתנה נזירות אלא להפלאה:** משמע דלר"ט מותר כיון דהוה תנאי ויל"ע דלכאורה פליג על כל דין תנאי בנדר. ועיין בקרן אורה שהקשה מיעקב אבינו שנדר בתנאי [ועיין בשלמי נדרים שיישב דהוה נדרי צדקה]. ועיין במפרש דנראה דאין החסרון הכא בתנאי אלא שחסר בפיו ולבו שוין כמו שחסר בציור של רבי טרפון וע"ע במנחת שלמה כעי"ז. וע"ע במנחת שלמה שדן דהא הכא אינו מבורר רק בשעת הדיבור ובר"ט אינו מבורר בשעת החלות וצ"ע.

**היה מסרב בחבירו שיאכל אצלו וכו':** אמרינן דאע"ג דאמר ביתך שאני נכנס מ"מ כוונתו לאכילה. ויש לדון בגדר הדין אם הוא כזירוזין או טעם אחר. ועיין ברמב"ם בפרק ח' מנדרים הלכה ח' [וכן הוא בשו"ע ריש סימן רי"ח] שכ' הטעם בדינים אלו "רואין דברים שבגללם נשבע או נדר ולומדים מהם לאיזה נתכוון והולכין אחר הענין ולא אחר משמעות הדיבור" ואילו ההיתר דזירוזין כתב בפרק ד' ומשמע שהוא טעם אחר ויל"ע בחילוק ביניהם וצ"ע.

**קונם טיפת צונן וכו':** עיין בראשונים בסוף פרק שמיני שנחלקו אם נאסר באכילה מרובה שמזה היה כוונתו להמנע], דדעת הרא"ש בפירושו שם דלא נאסר כלל וכ' הטעם שחסר במבטא שפתיים, ודעת הבית יוסף בדעת הרמב"ם וכ"כ מהרי"ט בתשו' ח"א סימן ב' דאסור בסעודה גדולה. ועיין במחנה אפרים סימן י"ח שדן אם תלוי במחלוקת שהביא הר"ן לעיל לענין זירוזין אם מותר בשנים עיי"ש.

דף כא:

**היתר נדרים בפתח וחרטה:** בסוגיין שנינו היתר נדרים ע"י פתח ומחלוקת אם פותחין בחרטה. ויש לעיין בגדר ההיתר נדרים, בגדרו, והאם למ"ד פותחין בחרטה יש הבדל בגדר ההיתר שביניהם.

**מקור ההיתר וגדרו:** והנה גוף היתר נדרים כתב הרמב"ם דדבר זה אין לו עיקר בתורה שבכתב אלא כך למדו משה רבינו מפי הקבלה וילפינן מקרא דלא יחל דברו אבל אחרים מוחלים. וכן הוא בגמ' חגיגה י. היתר נדרים פורחים באויר ואין להם על מה שיסמוכו. וא"כ היה מקום לומר דהוא דין מחודש של היתר הנדר. אכן, לקמן ע"ח. ובב"ב ק"כ. אמרינן דלב"ש אין שאלה בהקדש ואמרינן בב"ב הטעם וכ"כ הר"ן לקמן דכיון דס"ל דהקדש טעות הקדש ע"כ ליכא שאלה.[[6]](#footnote-6) ומבואר דגדר ההיתר בפתח הוא מדין טעות. [וכן מבואר לכאורה בר"ן בסוגיין שביאר המעלה דפתח שהוא כעין טעות ובשאר הראשונים שהזכירו ההיתר נדרים מדין טעות][[7]](#footnote-7).

**גדר הביטול בטעות:** וגדר הטעות בפתח מבואר בסוגיין דאם היה יודע לא היה נודר, ויל"ע בגדר הטעות בזה ומה הדין במקח בכהאי גוונא דטוען אם היה יודע לא היה עושה. [והיינו לאיזה חסרון גורמת הטענה הזו דאם היה יודע לא היה נודר הרי היה לו דעת לנדור או לקנות וא"כ במה חסר.]. ובדיני ממונות אמרינן דבמקח טעות בטל המקח ונחלקו הגרע"א והבית הלוי בגדר זה. דדעת הגרע"א בתשו' תנינא סימן נ"א דההיתר הוא מדין תנאי והוא כהתנה שע"ד זה קונה[[8]](#footnote-8). אכן בבית הלוי חלק ג' סימן ג' חילק בין שני סוגי טעות. א. טעות שבעצם המקח כלוקח בהמה ונטרפה והוא טעות דחסרון דעת. ב. טעות שאם היה יודע היה מתנה ולא שלא היה עושה את הקנין. כגון הגמ' בב"ק ק"י: ביבמה שהתקדשה ומת הבעל ונפלה לפני מוכה שחין דאדעתא דהכי לא התקדשה והיינו שהיתה מתנה שלא יחול הקידושין בכה"ג עיי"ש. ויל"ע בטעות שהוא חסרון דעת מה גדרה הרי היה לו דעת לקנין ומה בכך שאן היה יודע לא היה עושה. ואולי הגדר הוא כמעשה על צד ועל הצד של נטרפה לא היה לו דעת כלל. [ועיין בשיעורי הגרש"ש ממחברות הגר"ח שמולאביץ[[9]](#footnote-9) שכ' שהוא כשוטה לענין זה והיינו שהוא חסרון דעת לפעולת הקנין וצ"ע הביאור בזה].

**שיבטל מדין טעות בלא היתר חכם:** ובתוס' כתובות מ"ז: ד"ה שלא כתב לה הקשו דכל לוקח בהמה ונטרפה אנן סהדי שלא ע"מ כן לקחה. וכ' דאנ"ס דבאותו ספק היה נכנס, ובהמשך דבריהם כתבו דבמקום שהדבר תלוי בדעתו שייך למימר הסברא דאנ"ס דאדעתא דהכי לא לקח[[10]](#footnote-10) ועיין בב"ק ק"י: שכ' כעין זה עיי"ש. ויל"ע בנדר דלכאורה ל"ש סברא זו וא"כ בכל מקום דאמרינן בבירור דאדעתא דהכי לא נדר לא יצטרך חכם ויבטל מדין טעות[[11]](#footnote-11). וקושיא זו הקשה המהרי"ט בתשו' ח"ב סימן כ"ב בשם אביו המבי"ט.

א. ועיי"ש במהרי"ט שהביא דדעת המבי"ט דבפתח מדאורייתא הנדר בטל אף בלא חכם ורק מדרבנן בעי היתר חכם. [וסברא זו כ' התורי"ד בסוגיין אלא דפליג עיי"ש שכ' דמעיקר הדין היה ראוי להיות מותר בלא חכם אלא שאמרה תורה לא יחל דברו אבל אחרים מוחלים ולדעתו הוא גזירת הכתוב להחמיר בנדרים].[[12]](#footnote-12) ועיין ברשב"א לעיל ט: בשם הפירושים שכ' סברא זו. [וע"ע לקמן כ"ג. שכ' בשם הפירושים שבהיתר ע"י פתח יכול להתיר לעצמו ויל"ע אם הוא כהמבי"ט או דין שיכול להתיר לעצמו.][[13]](#footnote-13). ב. ועיי"ש במהרי"ט דס"ל שבעינן פתח היכא דלא הוה אומדנא דמוכח וע"כ הוה דברים שבלב אבל במקום שמוכח לא בעינן היתר חכם. וע"ע ברא"ש לקמן כ"ד. ד"ה שלא עפ"י חכם שנראה שחילק כן. ג. ועיין בברכת שמואל סימן י"ז[[14]](#footnote-14) שיסד דהאיסור נדר אינו חלות שנפעלת ע"י האדם וכקנין ששייך לומר שטעה ולא היה דעתו לחלות אלא שהוא אומר הדיבור והתורה היא שמחילה את החלות וע"כ לא שייך ההיתר דטעות ובעינן לדין מיוחד. ד. ועיין בהגר"ח סטנסיל ס"ק קצ"ט שכ' דבמקום שהטעות היא בעיקר הנדר [וכגון באסר איש והתברר שהוא אביו] בזה אמרינן דהוא טעות ולא בעינן להיתר חכם וכשגגות [כדלקמן כ"ה:]. אבל בפתח הטעות אינה בעיקר האיסור אלא בשיקולים לנדר או בדברים צדדיים ובזה לא אמרינן דין טעות וע"ז בעינן להיתר חכם.

**בגדר מה דחכם מתיר:** ויש לעיין בגדר מה דמתיר החכם אם ההיתר פועל בנדר או דהוא דין דהחכם מתיר. ועיין במאירי שכ' דע"י החכם הוה הטעות גלוי לכל ומבואר דהדין טעות נפעל ע"י החכם וכעין זה ברש"י שבועות כ"ח. עיי"ש ובתורא"ש. ועיין בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רע"ג שכ' שגדר ההיתר הוא מדיני אונסין עיי"ש. ועיין עוד בברכת שמואל הנ"ל דמבואר בדבריו שההיתר דחכם בעי לעקור את מעשה הנדר ולא רק להתיר האיסור עיי"ש.[[15]](#footnote-15) ובגוף היתר חכם עיין בשערי יושר ש"ב פרק י' שייסד דהוה למפרע מכאן ולהבא עיי"ש ועיין בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רע"א שכ' דבחושב לישאל לחכם מותר לעבור על הנדר ומשמע דהוה למפרע גמור, וע"ע בזה בחידושי הגרש"ר סימן י"ח בתחילתו.

**פותחין בחרטה:** בגדר הדין: הנדון בסוגיין לביאור הר"ן הוא, האם יש היתר על ידי חרטה, ויסוד ההבדל בין פתח לחרטה לכאורה הוא דבפתח הוא סברא דאם היה יודע לא היה נודר, [והוא כטעות בעצם מעשה הנדר], אבל בחרטה אין סברא כזו, אלא דלא היה דעתו מיושבת עליו ועתה מתחרט על מה שנדר. ויש לעיין א"כ למ"ד דפותחין בחרטה בגדר ההיתר [דהא אינו טעות כפתח] וכן יל"ע האם יש הבדל בגוף ההיתר בין פתח לחרטה. ובגדר היתר חרטה נראה חילוקים בראשונים. א. בר"ן נראה דאינו כטעות אלא דמ"מ כיון דעתו עתה דמעולם לא היה נודר וע"כ מתירין[[16]](#footnote-16). ב. אכן בריטב"א כתב שהוא כפתח קל ולד' הוא מהסברא דפתח [ויל"ע מהו הגדר דפתח קל] . ג. וע"ע ברמב"ם פ"ו משבועות הלכה א' שכ' מי שנשבע שבועת ביטוי וניחם על שבועתו וראה שהוא מצטער אם קיים שבועה זו ונהפכה דעתו לדעת אחרת [וזה לכאורה חרטה] או שנולד לו דבר שלא היה בדעתו בשעת השבועה [וזה לכאורה פתח] וניחם בגללו ה"ז נשאל לחכם וכו' ויל"ע בחילוקי הלשונות בין פתח לחרטה לדבריו ואם ס"ל שיש חילוק בעיקר הדין בין פתח לחרטה.

**חילוק בין פתח לחרטה:** א. ברמב"ן לקמן כ"ז. והובא בר"ן שם[[17]](#footnote-17) כ' דבחרטה לא אמרינן דנדר שבטל מקצתו בטל כולו "דבפתח הוא דומה קצת לנדרי טעות" ועיי"ש בר"ן שהביא התוס' דפליגי [עיי"ש דס"ל דכיון דחכם עוקר הנדר מעיקרו]. ויל"ע בסברת הרמב"ן. ב. עיין בדרך אמונה פ"ד מתרומות הלכה י"ג שהביא דעת רבינו אפרים שהובא במהר"ם חלאוה פסחים מ"ו. ובמאירי שם דס"ל שנדרי הקדש אין ניתרים אלא בפתח ולא בחרטה. ועיי"ש דהרבה ראשונים פליגי וע"ע בגליון שו"ע להגרע"א שכ' כן בשם תשו' רבינו בצלאל אשכנזי. ויל"ע אם ס"ל דהיתר חרטה שונה מפתח וצ"ע.[[18]](#footnote-18) וע"ע בתשובות הרשב"א המיוסות סימן רע"ג בד"ה ועוד שבכל מקום בסופו שנראה שס"ל שהיתר פתח הוא מדיני שגגות וחרטה הוא מדיני אונסין עיי"ש. [והיינו שחרטה אינו טעות בעיקר הנדר וכאונסין לדעת הריטב"א לקמן כ"ח.] [ואולי י"ל דהיתר פתח הוא עקירת המעשה דלא היה נודר אבל בחרטה העקירה היא בחלות הנדר וצ"ע].

ויל"ע עוד אם בכל פתח צריך גם שיתחרט או דעצם הטעות מבטלת ועיין בר"ן לקמן כ"ג. שביאר דרב סחורה לא רצה להתיר בחרטה כיון דלא רצה לאבד שכר תעניותיו ומבואר דפתח לא בעי חרטה אלא עקירת הנדר. וע"ע ברמ"א סימן רכ"ח סעיף ז' שכ' שנהגו לעשות מהחרטה פתח והיינו שאם היה יודע שיתחרט לא היה נודר ומקורו מהמרדכי שבועות סימן תשנ"ט. ועיי"ש בש"ך דנראה דס"ל שהוא פתח אכן בט"ז נראה דהוא לגלות שהחרטה אמיתית. ויל"ע דלד' הרמ"א מה הנפק"מ בין פתח לחרטה ומה ס"ל מ"ד אין פותחין. [[19]](#footnote-19)

**ר"ן ד"ה לבך עליך:** יל"ע בחילוק בין שני הפירושים בר"ן. ויל"ע אם ס"ל שבחרטה בעינן שלא יהיה דעתו דמעיקרא מיושבת או לאו וצ"ע.

**אילו היו עשרה בני אדם שיפייסוך:** עיין בר"ן שביאר דהוא עדיף מחרטה. כיון דמתברר יותר שמתוך המהירות נדר ולכאורה העדיפות היא במה שמתברר הטעות. וע"ע ברא"ש שכ' שאינו כנולד כיון דמצוי שקרביו ואוהביו מפייסין אותו ונראה דביאר דאיירי בפתח גמור דפייסוהו על מה שנדר. [ויל"ע אם הוא כפתח דם היה יודע לא היה נודר דהא רק פייסוהו].

**ההוא דאתא לקמיה דר' אסי וכו':** עיין במאירי מה שביאר הסוגיא דהדיר אשתו עיי"ש.

דף כב.

**כל הנודר כאילו בנה במה:** עיין ברא"ש ובר"ן שפירשו דהיינו במה בשעת איסור הבמות, ועיין במפרש שפירש דהיינו במה לע"ז [ויל"ע במה דומה לנדר] ועיין ביפה עיניים שהביא כן מהירושלמי. ועיין בחינוך מצוה תצ"ג שנראה מדבריו דכל בנין מצבה אף לעבודת השי"ת מ"מ כל שאינו בנין המזבח אסור ואולי לפי"ז אין מחלוקת בין הר"ן והמפרש].

**אין ופרע ליה בית השחיטה:** וצ"ע הא הוה גוסס ואסור ליגוע ועיין בתפארת ישראל פאה פ"א מ"א בבועז שכ' דבדיבור אין יהרג ואל יעבור [ויל"ד אם הוא כשוא"ת או דאינו כלל גורם] וע"ע במנ"ח מצוה רצ"ו ס"ק כ"ח שכ' דבסיעה שאמרו למסור אחד מותר למסור טריפה כיון דאינו נפש וכ"ה במאירי סנהדרין ע"ב: ויל"ד לכאן דהוה טריפה. וצ"ע מהגמ' ב"מ ס"ב לענין ר"ע ובן פטורא דלכאורה הוא חיי שעה ול"א חייך קודמין וצ"ע.

**ההוא שעתא לא עברינן ירדנא:** ובר"ן כ' דלא נתקדש להבאת העומר ועיין ברש"ש שהקשה מהמדרש רבה דמבואר דמביאים. וע"ע באוסף חידות להגרא"ק סימן כ"ג בזה ובחזו"א כאן.

דף כ"ב:

**אין נזקקין לאלוקי ישראל:** יש לדון מה עביד מה שהזכיר השם, ועיין בר"ן שכ' שחמיר טפי, וברא"ש כ' כיון שהחציף פניו להזכיר השם ויל"ד אם פליגי וצ"ע. ויש לדון בנשאל על שבועה עם שם אם הוה ש"ש לבטלה. ועיין בחת"ס לעיל כ. שכ' כן ועיין עוד בגליון מהרש"א סימן שכ"ג מתשו' חות יאיר דנשאל על תרומה הוה ברכה לבטלה. אכן האחרונים פליגי כמבואר בדרך אמונה פ"ב מתרומות הלכה י"ג ויל"ע אם נוגע לכאן.

**שאלה בשבועה:** בר"ן הביא מרב האי גאון שס"ל שאין שאלה בשבועה ויש לדון בטעם הדבר ועיין בתוס' שכ' שכיון שנשבע בשם שמים אין נזקקין לו רא"ש שכ' שסברא, אם הוא חומר בשבועה כיון שהזכיר השם או דשבועה חמורה,

**חרטה בתענית:** בר"ן ביאר דלא רצה לפתוח בחרטה, דלא רצה שיאבד לו שכר תעניותיו, ומבואר דס"ל דבפתח לא בעי חרטה, וצ"ע דמ"מ ע"י פתח הוה כתענית בלא קבלה ואינו תענית כמימרא דשמואל בתענית י"ב. ועיין בחידושי ר' ראובן סימן י"ד דייסד דבנדר תענית איכא גם קבלת תענית וזה נשאר עיי"ש. ועיין במחנה אפרים סימן ט"ז מש"כ בדברי הר"ן.

דף כ"ג.

**פתח פיתחא לנפשיה:** עיין בר"ן שביאר דהיינו שהיה צריך היתר אחר, ועיין ברשב"א שהביא בשם הפירושין דבפתח יכול להתיר לעצמו, ועיין בגרש"ר לעיל ט. שדן בכוונתו אם ס"ל דבפתח לא בעי היתר חכם וכהמבי"ט או דס"ל דבפתח לא נאמר המיעוט דאינו יכול להתיר לעצמו. ועיין במאירי שכ' כהצד השני דפתח מתיר לעעצמו עיי"ש. ויל"ד בגוף הסברא בזה.[[20]](#footnote-20)

**אין פותחין בנולד:** מקור הדין הוא מחלוקת ר"א וחכמים לקמן בתחילת פרק תשיעי, וס"ל כרבנן דאין פותחין. אכן בפתח המצוי דעת רוב הראשונים שם שפותחין. והסברא דאין פותחין, כ' הרא"ש שם דאף אם היו אומרים לו שיהיה היה נודר וכן הוא בטור. ולכאורה הוא סברא דאינו טעות ויל"ע דמ"מ יהיה חרטה טעות, וכן הוא ברמ"א סימן רכ"ח סעיף י"ג שעבדינן מנולד חרטה. [ועיי"ש בש"ך שאף עושים הפתח המבואר לעיל דאם היה יודע לא היה מתחרט וצ"ע הא אין פותחין בנולד וצ"ע]. וע"ע ברמב"ם פ"ו משבועות הלכה י"ב שס"ל דאם הנודר מתחרט מחמת הנולד מתירין לו אבל אין פותחין לו לשאול אם מתחרט מחמת הנולד עיי"ש ולא ס"ל לחלק בין נולד המצוי לשאינו מצוי עיי"ש.

**בסוגיא דהרוצה שלא יתקיימו נדריו: [כ"ג.:]**

**לא שמע ליה ולא אתי בהדיה:** בר"ן כ' דהוה מצי לשנוייה דאמר מדיר בחשאי כדי שלא ישמע המודר, ועיין ברא"ש בפסקים [סימן ד'] שהקשה כן ותירץ בשם הר"א ממיץ דביטול מועיל רק בפרהסיא אבל ביטל בחשאי אין ביטולו ביטול, והסברא ביאר דבביטל בחשאי הוה דברים שבלב ובפרהסיא הוה דברים המוכיחים עיי"ש. ויל"ע ביסוד המחלוקת. ואמאי להר"ן מועיל בחשאי.[[21]](#footnote-21) ועיין בש"ך סימן רי"א סק"ב שהביא דעת הב"ח דס"ל דבהוציא בשפתיו ושמע בלבו אף להרא"ם יועיל [וס"ל דהגדר דחשאי הוא בלא השמיע לאזניו וכהלכות קרי"ש[[22]](#footnote-22)] ועיי"ש בש"ך שנחלק וס"ל דבעינן בפרהסיא ועיי"ש בגליון הגרע"א שביאר דכיון שזכור התנאי בשעת הנדר אינו גדר טעות אלא שאין בדעתו שיחול הנדר וע"כ בעי דברים המוכיחים.[[23]](#footnote-23)

**הרוצה שלא יתקיימו נדריו יעמוד בראש השנה ויאמר וכו':** יש לעיין מה מועיל מה שמתנה קודם. ומצינו בזה כמה דרכים. **א.** עיין בסוגיא לקמן ע"ה: דס"ל לר"א ק"ו דאם אדם יכול לעשות תנאי על נדריו קודם שנודר ה"ה לבעל שיפר נדרי אשתו קודם שיחולו. ועיי"ש בר"ן שביאר דהחידוש באדם המיפר דאע"ג דבכל טעות בנדר בעי היתר חכם מ"מ במתנה קודם שידור הוה טעות דלא בעי היתר חכם עיי"ש. ועיין בחידושי הגרש"ש סימן י"ז ובשערי יושר ש"ב פרק כ"ב שביאר דגדר ההיתר הוא מדין פתח אלא דלא בעי היתר חכם כיון דהוא קודם הנדר[[24]](#footnote-24) [והטעות היא לכאורה עצם מה שדעתו הקבועה שחא יהיא עליו נדר ועיי"ש שדימה זה לדין דיבור מבטל דיבור וכנראה כוונתו היינו שזה עתה הדעת האמיתית וכמו שביאר הגרמ"ש בסוגיא דדיבור מבטל דיבור בקידושין ס. וכן נראה מתוך לשונו]. אכן עיין בגרע"א בגליון שו"ע הנ"ל שכ' דהוה כאילו נעשה בטעות ונכשל בלשונו בלא דעת ומשמע דהוא מדין טעות גמור ודלא כהגרש"ש. **ב.** עיין ברשב"א בד"ה אמר אביי שכ' דלא בעי שישכח התנאי גמרי אלא שלא זכר שהתנה על זה **שכל זה בכלל נדרי שגגות הוא** ונראה שס"ל שההיתר הוא כשגגות וכ"כ בד"ה רבא אמר. וכנראה דס"ל שחסר בדעת הנדר כיון שלא זכור לתנאי וזה הגדר דלא בעי היתר חכם ולכאורה אינו כהר"ן וצ"ע. [והנה דעת הרשב"א דאף בזכר התנאי ונדר מ"מ בטל וכדלעיל בהמדיר חבירו שיאכל אצלו והנה בגרע"א לעיל כ' דהם שני גדרו ביטול ויל"ע אם כן הוא גם להרשב"א וצ"ע].  **ג.** עיין בשיעורי הגרב"ב סימן ט"ו שביאר דגדר התנאי הוא כחזרה תוכ"ד שעוקר את המעשה ועיי"ש שהכריח כן בדעת הרמב"ם עיי"ש. [ועיי"ש בסימן ט"ז בסופו שכ' דבנדר ל"ש לעקור את המעשה אלא הגדר דע"י החזרה נעקר הדעת והוה כנדר טעות].

**אי זכור עקריה לתנאיה וקיימיה לנדריה:** דעת הר"ן והרא"ש דאם בשעה שנודר זכור התנאי חל הנדר. ועיין בגרע"א בגליון שו"ע הנ"ל שהק' דהא מה שהיה תנאי לבטל הוא מבורר ומה שזכור התנאי הוא דבשב"ל ועיי"ש שהוכיח מזה דכל שזוכר התנאי הוה דיבור מעליא [ואינו טעות] וע"כ חל עיי"ש. אכן דעת הרשב"א דאף בזכור התנאי בטל הנדר וס"ל דקושית הגמ' הוא רק בע"ה עיי"ש. וע"ע בהמשך במש"נ בדעת הרמב"ם.

**ר"ן ד"ה אי זכור: ולא דמי למאי דאמרי' וכו' דהתם היינו טעמא לפי שאומר התנאי בשעת הנדר וכו':** עיין בש"ך סימן רי"א סק"א בשם הפרישה שכ' דלא בעי שיהיה הביטול בשעת הנדר אלא כל שדיבר להדיא על תנאי זה בטל ועיין שם בט"ז דפליג וס"ל דבשכח התנאי לא יועיל אף בהתנה בפירוש.

**ועוד דבשלמא לעיל:** לכאורה החילוק בין שני הפירושים אם צריך להסביר טעם הנדר, ועיין בתורי"ד שס"ל שרק אם פירש טעם הנדר מועיל.

**רבא אמר לעולם כדאמרינן וכו':** דעת הר"ן דרבא לא פליג אדאביי ועיין בתוס' בשם ר"י דס"ל דפליג עיי"ש וכן הוא בתורי"ד וכן הביא בהגהות מיימוניות פ"ב מנדרים ה"ד מהריב"ם ואביאסף. ויל"ע בגדר הביטול לרבא אם הוא כמבטל קודם הנדר [דהביטול שאינו רוצה שיהיה נדר] או דהוה כטעות וכאביי. ועיין בשי' הגרב"ב סימן ט"ו דנקט שהוא כעושה ע"ד התנאי וכבטל קודם שנדר עיי"ש. ויל"ע לדעה זו כיצד יבארו הסוגיא דלקמן ע"ה: דאמר ר"א ק"ו אם יחיד יכול להפר נדריו קודם שיחולו אף בעל לאשתו כן, הא ליכא דין כזה ביחיד. וכן הקשה בחזון איש עיי"ש מה שיישב וע"ע בתשו' שמחת יו"ט למהרי"ט אלגאזי סימן ס"ב עיי"ש מה שכ' ליישב.

ועיין ברמב"ם פ"ב מנדרים הלכה ד' שכ' שבזכר התנאי אחר הנדר, הנדר בטל, ויש מי שהורה שבטל הנדר רק בזכר התנאי תוכ"ד שנדר, ועיי"ש בראב"ד דס"ל דכשזכור התנאי יאמר תוכ"ד שאינו חפץ בנדר ועיי"ש בכס"מ שס"ל שהרמב"ם כהראב"ד, ועיי"ש בלחם משנה ובביאור הגר"א שכ' דהרמב"ם ס"ל כר"י דרבא פליג ומהני בתוך כד"ד חזרה מנדר תוכ"ד.

דף כ"ד.

**הרי זה יכול להתיר נדרו שלא על פי חכם וכו':** עיין ברא"ש שכ' שאעפ"י שבכל מקום בעינן היתר חכם הכא דהטעות גלויה לא צריך[[25]](#footnote-25) ומשמע שההיתר הוא מדין טעות [וצ"ע הגדר מתי אמרינן שהטעות גלויה ומתי בעינן היתר חכם]. אכן, עיין ברשב"א שכ' שהרי הוא כנתקיים הנדר והוא גדר אחר דחשיב נתקיים התנאי ע"י כך. [[26]](#footnote-26)

**אף זה יכול להתיר נדרו שלא על פי חכם ואומר הריני כאילו התקבלתי:** יל"ע להרא"ש אם הכא ג"כ גדר ההיתר הוא שהוא טעות [שמה שאמר שאם לא יטול יאסר זהו הטעות] או דהכא מודה להרשב"א דהוא כאילו התקבלתי. והנה בגיטין ע"ד: הסתפקה הגמ' בנותן גט ע"מ שתתן מאתיים זוז ומחל על התנאי אם חל הגט ומביאים מהכא אם יכול למחול והתם ודאי אינו גדר דטעות בנתינה אלא מחילת התנאי ומוכח דהוא מדין מחילה דהתקבלתי וצ"ע.[[27]](#footnote-27)

**ר"ן ד"ה הריני כאילו התקבלתי: וכתב הרשב"א ז"ל דדווקא בקיום מעשה וכו':** יש לדון מהו בקיום מעשה אם הכוונה בחיוב ממון או שיעשה בשבילו מעשה, ועיין ברשב"א כתובות ע"ג: שדן במה שמועיל מחילת תנאי להחיל מעשה שחילק בין תנאי של קיום מעשה לתנאי של חוב ממון ומשמע שהם שני דברים, וצ"ע א"כ מש"כ דיכול להחזיר ושייך אפוכי מטארתא דלכאורה זה רק בחוב ממון, וצ"ע. ועיין במלבושי יו"ט משפטי התנאים סימן י"ב שהתקשה בזה. [ועיי"ש שס"ל שעיקר הסברא ברשב"א הוא תנאי ממון ומש"כ דבתנאי דלטובתו היינו תנאי עם רוח ממון שיכול לומר ע"ז אפוכי מטארתא[[28]](#footnote-28)].

ובעיקר הנדון אם המחילה מועלת דווקא בתנאי ממון [דשייך לומר אפוכי מטארתא] או גם בכל תנאי [דחשיב דנתקיים רצונו], עיין בכתובות ע"ג: דנחלקו הרשב"א והר"ן בכהאי גוונא לענין מחילת התנאי כגון מקדש בתנאי שאין עליה נדרים אם שייך מחילה דדעת הר"ן שם דכל תנאי שהוא להנאתו מועיל מחילה, ודעת הרשב"א שם דדווקא בתנאי של הנאתו וצידד דדווקא בתנאי ממון עיי"ש[[29]](#footnote-29). ועיין עוד במחנה אפרים שבועות סימן י' שכ' בדעת הרשב"א דהיכא דנצרך לילך בשביל המתנה ודאי מועיל המחילה עיי"ש [ולכאורה יש להבדיל בין המחילה דאיירי בה בסוגיין לבין מחילת חוב ממון. דבמחילת חוב ממון יש למלוה תביעת ממון על הלוה ועל זה מוחל, אבל כאן אין כל תביעה ולא שייך למחול על דבר שאינו חיוב[[30]](#footnote-30). ונראה דע"כ כתב הרשב"א דהוא מדין אפוכי מטארתא ואינו ענין למחילת חוב ממון[[31]](#footnote-31)]. [ובגוף הסברא של אפוכי מטרתא יל"ע הא עדיין לא שילם. וצ"ל שגדר התנאי שאין ענין בפעולה של התשלום אלא ברוח ממון וכשמוחל הוא כאילו מחזיר את הרוח ממון וצ"ע.] ועיין בקרן אורה שדן ברישא דאיני נהנה לך אם אי **אתה** נוטל אם שייך למימר כאילו התקבלתי ועיי"ש שהביא משו"ע יו"ד רכ"ח סעיף ל"ט שהנשבע לחבירו שיפרע לזמן פלוני יכול לומר כאילו התקבלתי[[32]](#footnote-32) ומוכח דאף שאינו הנשבע יכול לומר התקבלתי וצ"ע.

**נדרי אונסין הדירו חבירו שיאכל אצלו וכו':** עיין בגרע"א שהקשה נימא דאיירי במעמיד וע"כ אינו בזירוזין וצ"ע. וע"ע ברש"ש שהקשה ג"כ הכי, וכ' דה"ה בתחילת הסוגיא יכול לתרץ כן. ויש לדייק בגרע"א שלא הקשה כן.

דף כ"ד:

**נדרי הבאי**

**נדרי הבאי וכו':** בעיקר ההיתר של נדרי הבאי, עיין בנמוקי יוסף בשם הריטב"א שכ' דכיון דהכל יודעים שאין מדברים כן בדווקא אלא בהפלגה. וכן הוא בריטב"א דאומדן דעתיה הוא דמוכח. וע"ע בתוס' שהוסיפו דאנן סהדי וככ' לעיל בזירוזין והיינו דאנ"ס דאין פיו ולבו שוין. אכן, עיין ברא"ש שהוסיף דבנדרים הלך אחר לשון בני אדם, ולכאורה הוא היתר אחר וצ"ע.[[33]](#footnote-33)

וע"ע ברשב"א שכ' דדווקא בראה אנשים וקרי להם עולי מצרים אבל בלא ראה כלל חל הנדר וכ"פ הט"ז והש"ך בסימן רל"ב סעיף ד'. ועיי"ש בעצי לבונה מש"כ במה דחלוק מתנאי בדבר שא"א לקיימו.

**כשם שנדרי הבאי וכו' כך שבועות הבאי:** עיין בראשו' אם גרסינן מותרין או אסורין ועיין ברא"ש שכ' ששבועה חמירא לאסור מדרבנן. ויל"ע בגדר האיסור בזה. וע"ע בקרן אורה שהביא מתוס' שבועות מר"י ור"ת מה שפירשו הסוגיא דשבועות דר"ת פירש דהשוא כיון דאסר ע"ע כל פירות שבעולם וכאומר שבועה שלא יישן שלשה ימים.[[34]](#footnote-34)

**שבועות הואי אסורות:** עיין בר"ן שכ' שלקי משום שבועת שוא וצ"ע הא לא הוה שבועה כלל דלא כיון לאסור, ועיין בריטב"א שכ' שגזירת הכתוב היא דשבועה דלא חיילא לקי, ויל"ע א"כ בזירוזין אמאי לא לקי, ואי נימא דאסור בשקל ניחא וצ"ע.

**א"ל רבינא לרב אשי ולימא האי גברא וכו':** לד' הרא"ש דגריס אסורין ניחא דנימא דאינו שוא ולד' הר"ן עיין ברשב"א מה שפירש דנימא דאינו שבועות הבאי.

דף כ"ה.

**כי משתבע אדעתא דידן משתבע:** עיין בריטב"א שפירש דבטלה דעתו אצל כל אדם, וכנשבע על פת והתכוון לפירות.[[35]](#footnote-35) [ובריטב"א קידושין נ. נראה דהוא מדין דברים שבלב.] ועיי"ש שהוסיף שלא דמי לנודר בחרם ואמר לא נתכוונתי אלא לחרמו של ים, ועיין בריטב"א קידושין נ. שפירש דלשון חרם סובל שני משמעויות. וע"ע ברשב"א קידושין נ. שדייק מסוגיין דתמיד הנשבע הוא על דעתינו עיי"ש. אכן ברא"ש כ' דאינו נאמן בדבר משונה כזה ויל"ע אם כוונתו כהריטב"א או דהוא חסרון נאמנות.

**לאפוקי מקניא דרבא:** ידוע דעת הנתיבות בסימן שד"מ שלפירעון מעות מהני ייחוד המעות ולא בעי הקנאה, ויל"ע א"כ למה היה צריך לתת לו המקל שייחד המעות לפירעון ודיו. וע"ע בריטב"א שהוכיח מכאן דפירעון חוב לא בעי דעת המלוה. ועיין ברשב"א ובמאירי דפליגי וס"ל דבעי דעת המלוה [ויל"ע בעיקר סברות המחלוקת].

**כשהשביע משה את ישראל:** לכאורה איירי בשבועה שבערבות מואב [כמו שהביא הר"ן הקרא דלא אתכם לבדכם] וצ"ע הא כבר מושבע ועומד מהר סיני וצ"ע. ועיין בתוס' שבועות כ"ט. שהקשו דהא היה לו לחשוש כשם שיעברו על ע"ז יעברו על השבועה. ועיי"ש במהרש"א שפירש שכל מה שהתחייבו לקיום התורה הוא מחמת השבועה ולא בדיבורא בעלמא עיי"ש. ועיי"ש בהגהות יעב"ץ מש"כ.

**משמע תורה אחת:** עיין במחנה אפרים שבועות סימן ו' שהקשה בשם מהריב"ל דהא כיון שלא פירש איזה תורה א"כ משמע כל התורות וכפת ועיי"ש מה שחילק בין נשבע בקום עשה שיכול לומר על דבר אחד מנשבע בשוא"ת כלא לאכול פת סתם שכולל הכל עיי"ש.

**שקולה ציצית כנגד כל התורה:** עיין בהגהות טל תורה שהקשה אמאי לא נקט עוד מצוות שנאמר עליהם דשקולים כנגד כל התורה כישיבת א"י וצדקה עיי"ש. ובהגהות הגל"ב בשבועות כ"ט. הקשה אמאי לא נקט שבת עיי"ש. [וע"ע בתוס' נדה ס"א. שכ' שמה שאסור לילך בציצית בביה"ק הוא רק בציצית כיון דשקולה כנגד כל התורה וע"ע בנמוק"י במנחות בהלכות ציצית שכ' דמשו"ה מקדימים ציצית לתפילין כיון דשקולה כנגד כל התורה.].

**שגבו טרוף:** עיין בט"ז רל"ב סק"ח שהקשה אמאי לא הזכיר השו"ע ציור זה דגבו טרןף בנדרי הבאי ועיי"ש שכ' דס"ל דהביאור בשמואל דכוונת הנודר כשאומר נחש כקורת בית הבד דהיינו גבו טרוף ועיי"ש בגרע"א שהקשה מקושיית הגמ' דלתני טרוף הא איכא חידוש דאף בלא הזכיר טרוף מפרשינן כוונתו לטרוף וצ"ע. [ועיי"ש בגרע"א שהסתפק בגמל פורח אם שייך גוזמא עיי"ש].

דף כ"ה:

**נדרי שגגות**

**אם אכלתי ואם שתיתי ונזכר שאכל ושתה:** עיין ברא"ש ובתוס' שכ' דחסר בפיו ולבו שוין. ולכאורה החסרון שבלבו לא נתכוון לאסור[[36]](#footnote-36). וצ"ע הא אינו בלבו ובלב כל אדם ושמא כיון לאיסור. ובברכת שמואל סימן ט"ו ייסד מהגר"ח דהיכא שדין ההיתר בנדר הוא כיון שחסר בהאדם בשבועה נאמן לומר שהוא כן[[37]](#footnote-37). ועוד י"ל כסברת הר"ן לעיל בנדרי הבאי דאם רוצה לאסור שיאסור בלא תנאי. וברשב"א קידושין נ. כ' דאישתקיל מילוליה אינו דומה לדברים שבלב כיון שהוא טעות ואין דעתו לאסור וכ' דהרי הוא כנדרי שגגות וכמתני' דידן ומשמע דס"ל דאיכא הכא גדר כעין אישתקיל מילוליה [ויל"ע הא אינו טעות בדיבור.[[38]](#footnote-38)]. ויל"ע בקנין בכהאי גוונא אם הוא טעות או שחייב עצמו לדיבור וצ"ע. ובברכת שמואל סימן ט"ז סק"ב כ' דרק הכא בטל ומדין האדם בשבועה דבעינן דעת לחלות ובכה"ת יתחייב עיי"ש. [ועיין בט"ז יו"ד רל"ב סקי"ב שכ' דשניים שהמרו זא"ז שזה אומר כך וזה כך ונתנו ת"כ שמי שלא יצדק יתן סך ממון פטורים מטעם זה ומשמע שהוא אף בממון עיי"ש וצ"ע.]

**שאני אוכל ואני שותה ושכח ואכל ושתה:** מבואר כאן דין דבתלה בתנאי ובשעת קיום התנאי לא זכר שמחיל לא חל הנדר. ומקור הדין הוא מימרא דרבא בשבועות כ"ח. לפירוש רש"י ועיי"ש שכ' שהוא מדין האדם בשבועה וברש"י שם שביאר שהחסרון הוא מדין האדם בשבועה [ויל"ע למה בנדרים אמרינן דשעת קיום התנאי הוא חלק מהחלות. [ובממון לא נראה שיאמרו כן] וכנראה שזה הביאור במה שתלוי בדין האדם בשבועה דכיון דבשעת עשית התנאי עוד לא היה דעת שיהיה נדר זה החסרון דהאדם בשבועה. והגר"נ פרצוביץ[[39]](#footnote-39) ביאר בזה עפ"י יסודו בגדר תנאי בנדר שקיום התנאי הוא חלק מהנדר שכך מתקיים הבל יחל וע"כ תלוי עדיין בדעתו].[[40]](#footnote-40) ועיין בתוס' שהקשו מהסוגיא דלעיל ט"ו. דקונם עיני בשינה היום אם אישן למחר וכ' דחיישינן שיישן במזיד אכן צ"ע דהריטב"א שם פירש דיישן בשוגג ועיין בשיטמ"ק בשם הרא"ם וכן הוא דעת רש"י בשבועות כ"ח. [וכ"כ בשלמי נדרים בשם ההפלאת נדרים] שכ' דהיכא שכבר אכל האיסור לא אמרינן דעדיין תלוי החלות בדעתו וצ"ע הסברא בזה.

**קונם אשתי נהנית לי שגנבה את כיסי וכו':** בתוס' ביארו דאינו תנאי [וע"ע במחנה אפרים נדרים סימן ו' שפירש בכוונת התוס' דנאמן לומר שהיה כן אף בלא פירש] ועיין עוד בריטב"א שכ' דאם אמרו לו שגנבה ומתוך כך נדר ונתברר שלא גנבה הוה ג"כ שגגות. ובר"ן כ' דדווקא דאמר כן אבל בלא פירש צריך שאלה ועיי"ש במחנה אפרים דס"ל שהרמב"ם סובר שאף בסתם יכול לפרש וכ"כ בדעת הרשב"א ויל"ע בעיקר המחלוקת ועיין בהמשך מש"נ בזה.

**ראה אותן אוכלין תאנים וכו':** מבואר שאביו ואחיו מותרים בלא שאלה ובטעם כ' הר"ן כיון שמוטעה בעיקר הנדר שלא היה דעתו על אביו מעולם ואין פיו ולבו שוין ובטל מעצמו. ועיין בשלמי נדרים שהביא מהמהרי"ט דס"ל שעיקר החילוק דאם הוא אומדנא דמוכח שאין רצונו לאסור אביו בטל בלא שאלה ובלא מוכח כשבתות ויו"ט או הדיר אשתו ולא פירש שבגלל שגנבה לא. [וכן נראה מהרא"ש לעיל כ"ד. לענין כלום נדרת אלא מפני כבודי]. אכן כ' האחרונים דהר"ן שכ' דתלוי במוטעה בעיקר הנדר לא ס"ל הכי ויל"ע א"כ מהו הגדר דעיקר הנדר. [ואולי הביאור דהיכא שיש טעות בחלות הוה עיקר אבל בסיבות הנדר לא. ועדיין יל"ע אם הוא מדין טעות דכה"ת או מדין אחר]. ובברכת שמואל סימן ט"ו האריך בזה וייסד דבנדרים ושבועות אין את הביטול של טעות דאין דעת לחלות כיון דאינו חלות שע"י הגברא אלא חלות שהתורה מחילה[[41]](#footnote-41) וע"כ הביטול הוא רק מדין האדם בשבועה שהתחדש שמבטל נדר. [ועיי"ש שהביא ראיה דבנדר הוא דין אחר מרישא דמתני' דאם אכלתי] [ונראה דס"ל שהוא כמבטל את העשיה דאין עשיה של נדר] ועיי"ש בסק"ג שהאריך דיש בדבר להקל ולהחמיר ויש חסרונות דעת שיבטל רק בנדר מכח זה ויש שבממון בטל ובנדר לא כיון דאין החסרון של טעות עיי"ש. ויש לברר מהו גדר הדין דעת שהתחדש בהאדם בשבועה. ועיי"ש בברכת שמואל שכ' דבעינן דעת לחלות בשעה שחל [ודלא ככל קנינים דהדעת היא לעשות עשיה שבדעתי שכזה מעשה פועל חלות] אכן בקונם אשתי אינו כן וצ"ע.

ויש לדון בקונם אשתי נהנית לי אם ע"י שפירש הוה עיקר הנדר או דהביטול הוא אחר. ועיי"ש בגרב"ב שכ' שהוה עיקר הנדר וצ"ע הסברא וע"ע בחידושי רבי שמואל סימן ו' סק"ב בהערה דס"ל שהביטול הוא מדין נדר ופתחו עמו [דכיון דהפתח ברור בשעת הנדר וכביאור הגרש"ש בתנאי דמודעא.]. [והנה לעיל כ"ב: כ' הר"ן בשם הרשב"א דבמעמיד אעפ"י שאמר קונם אשתי נהנית לי אסור אלא שיכול לישאל ולכאורה הוא ראיה לברכת שמואל וצ"ע.].

**כשם שנדרי שגגות מותרין וכו':** עיין בתוס' שבועות כ"ח: שהקשו דהא תלוי תניא בדלא תניא דההיתר הוא מדין האדם בשבועה שנאמר בשבועות עיי"ש מה שיישבו דמ"מ ליכא מתני' על שבועה.

**כגון רב כהנא ורב אסי וכו':** והיינו שלא עברו על שבועת שקר כיון שבלבם היה שאמת ועיין בריטב"א שהקשה דבשבועות קרינן ליה שבועת אונסין עיי"ש דמה שליביה אנסיה הוה השגגה. וע"ע בשיטמ"ק דס"ל דבתלה איסור פירות בזה לא יועיל עיי"ש.

**סוגיא דנדר שבטל מקצתו בטל כולו**

**פותחין בשבתות ויו"ט:** בר"ן ביאר דבשבתות בעי היתר כיון דודאי היה בדעתו שיש שבתות בזמן הנדר ועיין ברא"ש שכ' כעין זה,[[42]](#footnote-42) ועיין במחנה אפרים נדרים סימן ג' שהביא מד' הרמב"ם דכל שנדר ולא ידע שיש בנדרו דבר איסור הוה שבועות שגגות וכ' דה"ה כאן ולא בעי היתר חכם.

**נדר שבטל מקצתו בטל כולו:** בעיקר הדין: עיין בר"ן לעיל ג: שהביא מירושלמי שילפינן מקרא דכל היוצא מפיו יעשה, ועיין ברא"ש דף ס"ו: שכ' שהוא מסברא דדעתו היה על כל מה שנדר [ויל"ע לפי"ז במעמיד ואומר שדעתו גם על מקצת אם יבטל]. ועיין בשיעורי הגר"ד ס"ק קל"ז שהקשה דא"כ הוא מדין פתח על כולו ואינו דין חדש של נדר שבטל. וכן יל"ע מה החילוק בין מעמיד ומשנה לפי"ז. ועיין בקהילות יעקב סי' י"ט שכ' מהשער המלך שהביא מספר קול יעקב שהסתפק אם הוא דווקא בהותר ע"י פתח או דגם במקום שלא חל מקצתו כלל אם שייך לומר נדר שבטל מקצתו. ועיי"ש שהביא מהגהות נחלת צבי [לשו"ע יו"ד רכ"ט] שהוכיח מסוגיין דאמרינן נדר שבטל מקצתו אע"פ שאביו ואחיו מותרים בלא שאלה ועיין בקהילות יעקב הנ"ל שיישב דמ"מ מה שמותר ע"י שאומר שהיה אומר חוץ מכולכם חשיב עקירת הנדר [ולא דמי להקדיש שני בהמות ואחת בע"מ דלא חל על הבע"מ]. ועיי"ש שהאריך בזה[[43]](#footnote-43).

**אמר רבה דכולי עלמא וכו':** יש לדון בגדר הביטול לרבה במשנה [דלא הזכיר תפוס לשון ראשון כרבא]. ועיין בריטב"א שכ' דבמשנה יש היום היתר לאב שבלשון דקודם היה אסור ועתה מותר [אבל במעמיד אותו לשון שהיה אתמול אומר שלא אוסר האב]. וע"כ רק במשנה הוה הותר מקצתו עיי"ש. ויל"ע אם הר"ן ס"ל נמי הכי וצ"ע. [ואולי הביאור דאם משנה א"כ כל עשית הנדר היא בטעות וע"כ בטל הנדר]. ועיין ברמב"ם פ"ח מנדרים הלכה ו' שכ' "דהרי גלה בדעתו שלא התיר מקצת הנדר אלא כמו שנדר היה נודר ומתנה על אביו".

דף כ"ו.

**תפוס לשון ראשון וכו':** הלשון ראשון הוא כמה שמשנה ואומר שהיה אומר כולכם חוץ מן אבא אם לתפוס הכולכם לעיקר או החוץ לעיקר. ועיין בגרע"א שהקשה דבאומר לזה ולזה ומעמיד ואומר שהיה אומר לזה ולזה בלא אבא לא חשיב כלל שינוי אף למ"ד תפוס לשון אחרון ולא יהיה נדר שבטל.[[44]](#footnote-44) ובעיקר הדימוי לתפוס לשון ראשון, עיין ברא"ש ובתוס' ובר"ן בע"ב שכ' דאינו תליה גמורה דהכא אינו לשונות הסותרים ועדיין צ"ב הסברא. [ואולי ע"י תפוס לשון אחרון הוא יותר טעות בעשית הנדר וצ"ע].

ועיין ברשב"א שכ' דבעי לומר מה שמשנה לפני החכם ומשמע שהוא דין של היתר הנדר ועיין במאירי שכ' זה בשם תוס' ופליג עליהם עיי"ש. [וצ"ל דנאמן לומר שהיה משנה ויל"ע בגדר הנאמנות.]

**במעמיד, במשנה:** עיין ברשב"א שכ' דבהלך ולא אמר אם היה משנה אסור ועיין בקרן אורה שכ' דבהוא מספק. אכן, עיין במאירי שכ' דסתם הדברים על דיבורו הראשון עומד ומשמע שהוא מדין ודאי [והנה בלשון הרשב"א נראה שצריך לומר שהיה משנה לפני חכם וא"כ כ"ז שלא עשה כן יהיה אסור וצ"ע] ועיי"ש שהביא בשם י"א שמן הסתם דנים בו להקל וצ"ע הסברא בזה. ועיין עוד ברא"ש [בפסקים סימן ח'] שהסתפק במקום דלא שייך החלפה אם אמרינן נדר שבטל [והיינו שדן אם המשנה עושה הביטול או מה שמעמיד] עיי"ש. [וע"ע במשנה למלך פ"ד מנדים הלכה י"א] ועיין בקרן אורה שפשט מהר"ן לעיל כ"א. בבטל אצל זה דל"ש שם מעמיד ומשנה[[45]](#footnote-45) [וכ' כ' די"ל דשם אינו מדין נדר שבטל]. ועיין בלחם משנה פ"ח מנדרים הלכה ו' שדיי' מהרמב"ם דבסתמא מותר, אכן י"ל דהוא דווקא באביו וצ"ע ועיין בקרן אורה מש"כ בזה. וע"ע בברכות נ"א. דבשותק משנה מצב הנדר ובהגהות הגר"א והרש"ש שם.

**ר"ן ד"ה איתיביה רב פפא:** דאיכא אינשי דקפדי וכו': משמע בר"ן שמשנה הוא דווקא שיש סברא בשינוי ועיין בגרע"א שהקשה מהמשך סוגיין דאקשינן מבצל כופרי או מכלכלה ושם לא שייך זה. [ויל"ע למה העמיד הרעק"א הקושיא בד' הר"ן כאן הא גם לגבי רבה בד"ה לא נחלקו ביאר כן וצ"ע].

דף כ"ו:

**איתיביה רב אדא בר אהבה קונם בצל וכו':** עיין בר"ן והרא"ש שכ' דקשיא גם לרבה ועיין בגרע"א שהקשה דלרבה הא כל המשנה איירי במעמיד וגם הכא במעמיד אבל לרבא דמתני' במשנה [דע"ז החידוש של רבי עקיבא] א"כ כל המשנה במשנה וצ"ע.

**ר"ן ד"ה ולענין הלכה: מיהו איכא מ"ד וכו':** עיין בשיעורי הגר"ד ס"ק ק"כ שהקשה דהא הר"ן לעיל כ' דהסברא דבמעמיד ל"א נדר שבטל, דמעולם לא היה אביו בכלל משמעות הנדר. ויל"ע א"כ בהותר ע"י שאלה הא היה במשמעות הנדר וליכא עדיפות במעמיד וצ"ע. [ואולי הביאור דמ"מ אינו טעות בדיבור הנדר וצ"ע].

דף כ"ז.

**נדרי אונסין**

**נדרי אונסין הדירו חבירו שיאכל אצלו וכו':** עיין בראשונים שנחלקו בטעם ההיתר באונסין, א. בר"ן [ד"ה הרי אלו] כ' דאדעתא דהכי לא אדריה [ויל"ע א"כ למה לא בעי היתר חכם וככל אדעתא דהכי לא נדר.] ועיין ברא"ש שכ' דהוה דברים שבלב שמוכחים לכל וע"כ הוה דברים. ב. ועיין בריטב"א שכ' דהוא משום האדם בשבועה, והיינו דכיון שמה שלא יאכל אצלו הוא מה שפועל את החלות נדר גם על זה יש דין האדם בשבועה [וכמו בשבועות כ"ח. בשני ככרות ונדר שיהא אסור בזה אם יאכל זה, ושכח ואכל הככר של התנאי, אמרינן שיש חסרון של האדם בשבועה כיון שזמן אכילת הככר היא זמן חלות הנדר ותלה הדבר בדעתו]. ועיין בדבריו בשבועות כ"ח. שכ' דחסרון האדם בשבועה הוא בזמן עשית הנדר ולא בזמן החלות וסותר לדבריו פה וצ"ע. [וכן נראה בקידושין נ.? דס"ל שההיתר כאן הוא מדין אדעתא דהכי לא אדריה.].[[46]](#footnote-46) [ויל"ע בעיקר המחלוקת בין הר"ן לריטב"א אם הוא מדין אונס או מסברא דאדעתיה דהכי לא אדריה ועיין בברכת שמואל סימן ט"ז סק"ג שביאר שנחלקו אם אחר מעשה הנדר קודם החלות שייך למימר חסרון דהאדם בשבועה או לאו עיי"ש.]. ג. ועיין בריטב"א שבועות כ"ו. שנראה דהגדר דאדעתיה דהכי לא אדריה הוא כאילו התנה וכן דייק בברכת שמואל סימן ט"ו מד' הרשב"א בתשו' [המיוחסות רע"ג] והיינו דהוה כדעת בפועל שעל זה לא נודר וכשגגות עיי"ש.

[ועיין עוד בריטב"א שחידש דבנשבע על דבר שיאכלנו שייך למימר האדם בשבועה גם על זמן החיוב לאכול ואונס קצת פוטרו מקיום השבועה אבל בנשבע שלא יאכל לא מהני האי אונס דהאדם בשבועה כיון דכבר חל ובעינן אונס גמור כפיקו"נ ויל"ע בגדר החילוק, אמאי נשבע שיאכל זמן החלות הוא בשעת האכילה ובשבועה שלא יאכל זמן החלות הוא מעתה וצ"ע. ועיין בריב"ש סימן שפ"ז דפליג וס"ל דאף בנשבע שיאכל ונאנס לא הוה חסרון דבאדם בשבועה עיי"ש] – ? אבי עזרי שבועות פ"ג או"ש פ"ד ממעילה. ריב"ש שפז חולק

**ההוא גברא דאתפיס זכוותיה וכו' וכי תימא קטלא שאני וכו':** בריטב"א הקשה לשיטתו דהפטור באונסין הוא מדין האדם בשבועה א"כ מה הראיה מאונסין לממון דליכא בו פטור דהאדם בשבועה. ועיי"ש שיישב שהדימוי הוא דאי בממון לא נימא דאדעתא דהכי לא התנה ה"ה בנדר לא נימא אמרינן אדעתא דהכי לא נדר ולא יהיה החסרון דהאדם בשבועה. ועיין בברכת שמואל סימן י"ד שהאריך בביאור הדבר. [ועיקר הביאור נלענ"ד דבנדר אדעתא דהכי לא נדר עושה שהחלות תהיה באונס [וממילא חסר במעשה הנדר עיי"ש] אבל בממון אדעתא דהכי לא נדר עושה שיהיה מעשה בלא דעת [דעל מה שאין דעת לא נפעל חלות הקנין]. וא"כ אם לא מתייחסים לסברא דאדעתא דהכי לא עביד היינו דאמרינן שמה שהיה בדעתו שיחול מספיק ואע"פ שלא היה על כל האופנים מ"מ כיון דלא התנה חל[[47]](#footnote-47) ה"ה בנדר לא נתייחס למה שהיה בדעתו כיון דעביד המעשה ולא נימא שהחלות באונס]. וכקושיא זו הקשה הגרע"א בגליון שו"ע סימן רל"ב סעיף י"ב ע"ד הריב"ש [דביאר כהריטב"א] ועיי"ש שיישב דהראיה היא מחלה בנו דהוה כאונס ממון כיון שיכול לשכור משמשים ואינו מדין האדם בשבועה ועיי"ש שדחה זה.

**אם לא באתי אונס הוא ואונס רחמנא פטריה:** יש לעיין מה יהני האונס הא מ"מ לא בא ולא נתקיים תנאו. ולד' הריטב"א הגדר הוא דאדעתא דהכי לא התנה. וע"ע בהמשך לענין גט מה שיתבאר בזה [דאיכא למימר דלא חשיב שלא בא או שמה שחל נגד רצונו זה האונס] ולכאורה ה"ה כאן.

**וכי תימא קטלא שאני וכו':** עיין ברא"ש שכ' שני טעמים א. והצילו העדה. ב. דלא מסתבר לענוש באונס ולכאורה הנפק"מ במלקות אם יתחייב באונס וצ"ע. ובעיקר הסוגיא מבואר לכאורה דבעינן קרא לפטור באונס ואינו מסברא[[48]](#footnote-48) ולכאורה מבואר דחיוב העונש הוא על עצם המעשה ויל"ע אם הקרא דולנערה מחדש שהחיוב על המזיד או דהוא פטור דאונס וכד' האחרונים.

**והתנן נדרי אונסין וכו':** יל"ע אם אחר הראיה כל האונסין הם מדין ולנערה או שיש עוד דין אונס בלא ולנערה. ולכאורה נחלקו בזה הראשונים, דלהריטב"א דהסברא היא דאדעתא דהכי לא עביד אינו מדין ולנערה, וכן נראה דס"ל לר"ן כאן. אכן עיין ברש"י כתובות ג. לענין אונס בגיטין [דהתנה אם לא באתי ונאנס ולא בא] שכ' שהפטור הוא מולנערה לא תעשה דבר[[49]](#footnote-49) והיינו שולנערה כולל גם את זה. וכ"כ בגרש"ר בכתובות סימן ב' עיי"ש ובאחרונים דנו מה מועיל ע"ז ולנערה הא אינו עונש והתנאי לא נתקיים. ועיין בקוב"ש כתובות שם שביאר עפי"ד החמדת שלמה שגדר אונס הוא דכאילו עשאו אחר[[50]](#footnote-50) ועיין בברכת שמואל סימן י"ד שהאריך בזה מהגר"ח וכ' דגדר תנאי דלא באתי הוא דיעשה עשיה שלא באתי ואם לא בא באונס לא חשיב לא באתי ועיי"ש בסק"ה שביאר דמה שחל הגט באונס זה האונס עיי"ש.

**שאני הכא דאתפיס זכוותיה: בדין הודאה על תנאי:** הנה הכא בסוגיין התפיס זכויותיו שאם לא יבא יבטלו ולכאורה הוא מדין הודאת בע"ד ועיין בקהילות יעקב סימן כ' שהתקשה כיצד שייך הודאת בעל דין בתנאי [ולכאורה הכוונה דהא הא הוה נאמנות[[51]](#footnote-51) וכיצד זה שייך בתנאי ועיי"ש שהוכיח מסוגיא דשכיב מרע שהודה בב"ב קמ"ט דשייך. אכן, עיין בשו"ת גאוני בתראי תשו' ד' מהב"ח שכ' בסו"ד דל"ש הודאה בתנאי, וגם קנין אודיתא ל"ש משו"ה בתנאי יעו"ש. וצ"ע א"כ לסוגיין ואולי י"ל דהיכא שפוסל ראיות שהם לטובתו שאני וצ"ע.[[52]](#footnote-52)

דף כ"ז:

**אסמכתא היא ואסמכתא לא קניא:** בעיקר החסרון דאסמכתא הוא כיון שחסר בגמירות דעת ולכאורה מה שלא הוה דברים שבלב כיון דהוא אומדנא דמוכח להכי[[53]](#footnote-53). ובשערי יושר ש"ז פרק ה' הקשה לפי דברי הריטב"א בקידושין דלב הסותר פה אעפ"י שהוא מוכיח מ"מ הולכים אחר הפה ואמאי מועיל אסמכתא. עיי"ש מה שיישב ולכאורה י"ל הביאור דכלא הוה סותר כיון דע"י האומדנא יש גם ביאור לעשייתו.

**חזו דאתאי: בדין אונס ביום אחרון:** הנה בבית יוסף [חו"מ כ"ז] הביא דעת האגודה [מי שאחזו סימן קל"ב] שאונס ביום אחרון לא הוה אונס [ודלא כדעת הנמוקי יוסף בפרק חזקת הבתים [ב"ב ל. לענין שוקי בראי]. ויש לעיין דאי לא הוה אונס אמאי הכא הוה טענת אונס הא הוה ביום אחרון. ועיין בנתיבות סימן נ"ה סק"א שכ' דבדברים שצריכים דעת האדם ודאי דאונס ביום אחרון הוה אונס וכל דברי האגודה הם בנדרים דאף נדר בטעות חייל ובזה שייך לחייב אונס ביום אחרון עיי"ש.

**נודרין להרגין ולחרמין ולמוכסין:** יש לעיין אם מתני' היא מדיני אונסין או שהוא היתר חדש. ועיין ברמב"ם בפיה"מ וכן נראה בשאר הראשונים, דהוא מדיני אונסין אכן בתוס' ישנים נראה לא כן עיי"ש.

ועיין בנמוקי יוסף שכ' בשם הריטב"א דאם הוא אונס נפשות יכול לישבע לשקר ואף להציל חבירו אפשר שיכול כשם שיכול לחלל עליו שבת ויל"ע מהו הצד שלא הא פיקו"נ דוחה כל התורה.

דף כ"ח.

**וב"ה אומרים אף בשבועה:** עיין בריטב"א שכ' דאין הכוונה שישבע לשקר שהיא תרומה אלא שיאסר ע"ע פירות בשבועה. ועיין במאירי שכ' דשייך נמי בשבועה דלשעבר כגון שנשבע שהוא של בית המלך ובלבו מפרש דבית המלך הוא בעל הפירות. [והיינו שמשפרש פירוש אחר ממשמעות לשונו,] וכן פסק הש"ך רל"ב סקל"א ובביאור הגר"א שם [ויל"ע אם בכל הציורים דלעיל כ"ה. דאמרינן דלא יכול לכוון לנמלים, באונסין יהיה מותר וצ"ע].

**אלו ואלו מותרין:** עיין בקרן אורה וברש"ש שהקשו דאף לב"ש נימא נדר שבטל מקצתו בטל כולו [ואולי י"ל דאם הוסיף אף הכל אסור]. ועיין ברש"ש שכ' דאינו דיו לכתחילה. וע"ע בקרן אורה מש"כ דכיון דלא כיון לנדר כלל לא הוה נדר שבטל.

**דינא דמלכותא דינא:** **בטעם הדין:** עיין בר"ן שכ' דכיון שקנוי לו הקרקעות וכ"כ הרשב"א והרא"ש. [וע"ע בר"ן שכ' לפי"ז שבא"י שכל ישראל שותפין בה ל"ש דינא דמלכותא אלא במלך עכו"ם. ועיין בזה בתשו' הרשב"א ח"א תרל"ז ובח"ב קל"ד והרמב"ם בפ"ה מגזילה לא חילק כן ומשמע דלא ס"ל כן]. אכן דעת הרשב"ם ב"ב נ"ד:[[54]](#footnote-54) שהוא כיון שכל בני המלכות מקבלים עליהם גזרותיו. ודעת הריטב"א בב"מ ע"ג:[[55]](#footnote-55) דהטעם הוא משום כיבוש מלחמה וע"ע ברבינו יונה ב"ב נ"ד: שהוא מדין הפקר בי"ד הפקר והיינו שהמלכות ממונה על משפטי הממון שבמדינה. ועיין בכ"ז בדבר אברהם חלק א' סי' א' ענף ב'[[56]](#footnote-56). [וע"ע באבני מילואים כ"ח סק"ב שכ' בשם הבית שמואל שם דדינא דמלכותא דינא הוא מדרבנן עיי"ש שפליג וכ"נ מהראשונים הנ"ל שלא הזכירו וכ"כ להוכיח הדבר אברהם שם.][[57]](#footnote-57)

**באומר בלבו היום וכו':** עיין בראשונים בסוגיין [ובקידושין נ.] שביארו דהכוונה היום אינו גדר דפירוש דבריו אלא כעין סתירה ומה שהוא באונס הוה בלבו ובלב כל אדם שכוונתו לאסור רק להיום ולא לעולם.

[ובתוס' ב"ק קי"ג. ד"ה נודרין להרגין כ' דאף אם כיוון לעולם ומחשב בלבו שום תנאי מועיל. ויל"ע אם שייך התם בלבו ובלב כל אדם שכוונתו לתנאי וצ"ע.]

**נדר באונס:** יש לעיין באנסו אדם לידור אם הוא בטל מדין נדרי אונסין או לאו דהוה כתליוהו וזבין דאגב אונסיה גמר ומקני. ועיין בריטב"א לעיל כ"ה: שכ' דהוה נדר אכן ברמ"א סימן רל"ב סעיף ט"ו שפסק לא כן ומקור דבריו מד' המרדכי בגיטין. ועיין בביאור הגר"א שכ' מקור מהאדם בשבועה ומולנערה ויל"ע בכוונתו. ועיין בברכת שמואל סימן י"ד שביאר בסברת הריטב"א על פי דרכו דנדר הוא חלות שונה ובעינן קרא דהאדם בשבועה והכא הא יש לו דעת.

**נשאלין על שבועה:** יש לעיין בשבועה בשם ונשאל אם הוה הזכרת השם לבטלה: ועיין בחתם סופר לעיל סוף פרק שני שכ' שכן. וע"ע בגליון מהרש"א ביו"ד סימן שכ"ג שכ' כן בשם תשו' חוות יאיר לענין שאלה על תרומה דהוה ברכה לבטלה וע"ע בגליוני הש"ס לעיל כ"ב: מד' ההלכות קטנות. אכן, לענין ברכה עיין בפתחי תשובה יו"ד של"א שהביא מהחם סופר וע"ע ברש"ש לקמן נ"ט. דלא הוה כיון דבשעת מעשה הוה ליה שם ברכה ולכאורה ה"ה בהזכרת השם לבטלה ואולי תלוי אם היתר חכם הוה מכאן ולהבא ולמפרע או לאו וצ"ע.

1. [והמקור מרבינו ירוחם]. [↑](#footnote-ref-1)
2. [וכן הוא בט"ז רל"ב סק"ב. [↑](#footnote-ref-2)
3. וע"ע בהגהות שיירי כנסת הגדולה [הובא באוצר מפרשים שבשו"ע מכון י-ם] ריש סימן רל"ב שכ' דאף במקום שאין דרכם תלמיד חכם נאמן לפרש שלא נתכוון לנדר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה צריך לאסרו עתה ולא כשיחול המקח וכשאוסר בתנאי אם ימכור בד' א"כ חלות הנדר כשאינו ברשותו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. [דמה הסיבה שאם המוכר לא נתכוון יבטל גם אצל הלוקח ומה מקשר ביניהם]. ועיין עוד במשנה למלך פ"ו מנדרים ממהרשד"ם בשנים שנדרו לעלות לארץ ישראל דאמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כולו וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-5)
6. וע"ש בתוס' ד"ה דתנן. [↑](#footnote-ref-6)
7. וע"ע ברמב"ן לקמן כ"ז. דס"ל דהדין דנדר שבטל מקצתו בטל כולו הוא דווקא כשניתר ע"י פתח, אבל ניתר ע"י חרטה לא ויל"ע אם נוגע לכאן ועיי"ש ברמב"ן ובריטב"א מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויסוד דבריו על פי המשנה למלך בפ"ו מהלכות אישות דבתנאי דלשעבר [דהיינו אם היה כך וכך אני קונה] בעינן למשפטי התנאים ודלא כהרמב"ן והר"ן בגיטין מ"ה:. ויש לעיין אם הגרע"א איירי גם ביין ונמצא חומץ או רק בבהמה טנמצאת טריפה וצ"ע. דהוא חידוש לומר דבמקום דדעת המקח היא על יין יקנה חומץ ובעינן לפרשת תנאים להפקיע המקח. [↑](#footnote-ref-8)
9. [בספר הזכרון לגרח"ש ובספר שיעורים על מסכתא נדרים]. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועיין ברמ"א סימן ר"ד וכן הוא בתורי"ד קידושין נ. שבמתנה אין את החסרון של דברים שבלב. ולכאורה זה ביאור הסברא דבמתנה תלוי בדעתו. ועיין בתורי"ד שם. [↑](#footnote-ref-10)
11. וסברא זו הזכיר הגרנ"ט בסימן נ"ז. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועיי"ש שהביא ראיה לדעתו מהגמ' לעיל ט: דשמעון הצדיק לא אכל אשם נזיר שנטמא כיון מתחרט והוה חולין בעזרה ומוכח דמותר בלא היתר חכם וכן הביא התורי"ד. ועיי"ש בר"ן וברא"ש שכ' דהוה כעין חולין בעזרה. [↑](#footnote-ref-12)
13. וצ"ע לפי דעה זו סוגיא דגיטין פ"ג: דאמקשינן דמצינו זה אוסר וזה מתיר בהיתר נדרים ע"י חכם, ואפשר שזה גופא תירוץ הגמ' שם דכיון דהוא טעות לא חשיב שעשה ועדיין צ"ע ההו"א דהא הוה רק מדרבנן. [↑](#footnote-ref-13)
14. ובשערי יושר שער ה' פרק כ"א וכן נראה כוונת הגרנ"ט בסימן נ"ז. [↑](#footnote-ref-14)
15. [ועיין בחינוך מצוה ל' מה שביאר היתר חכם [לגבי שבועה] דכשבא לפני חכם ומתחרט ומכיר שהיה מחסרון דעתו ומתודה לפני החכם, והחכם יכיר שכך הוא ומקבל וידויו ומתירו. ויל"ע מהו הוידוי שהזכיר ואולי הוא רק לגבי שבועה שענינה כשם שהוא מאמין ויל"ע.]. [↑](#footnote-ref-15)
16. [ולכאורה הוא כדיבור מבטל דיבור דהדעת של עכשיו מבטלת ועיין בש"ך ? שכ' סברא זו להיתר נדרים]. [↑](#footnote-ref-16)
17. והובא בשו"ע רכ"ט סעיף א'. [↑](#footnote-ref-17)
18. וע"ע לעיל ח: דדעת הרמב"ם בפ"ד מהלכות שבועות שהבעל נעשה שליח רק לפתח ולא לחרטה ועיי"ש בלחם משנה ויל"ע אם הוא חלוק בעיקר הדין או סברא שיוסיף וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. ויל"ע בפתח אם בעי שהטעות תהיה בפועל כגון מה שמדברים השכנות על מה שהדירה אם צריך שידברו או מה שיכול להיות שיהיה מספיק ונפק"מ גם להיתר פתח אם חושש שיהיה לו הפסד וטוען אם היה יודע לא היה נודר אם חשיב פתח. ויל"ע בזה. [ואם הוא בגדרי מקח טעות א"כ כ"ז שלא היה הפסד א"כ אינו מצב שונה ממה שנדר וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-19)
20. [ואולי הביאור דבפתח עצם הטעות היא סיבת ההיתר אבל בחרטה הדין אחרים מוחלין הוא המתיר]. [↑](#footnote-ref-20)
21. ובשו"ע רי"א סעיף א' הביא ב' הדעות בזה. [↑](#footnote-ref-21)
22. וע"ע ברמב"ן והר"ן בקידושין נ. במה שביארו מעשה דר"ע במסכתא דכלה שביטל בחשאי ולא השמיע לאזניו עיי"ש וכנראה ס"ל דביטל אחר הנדר וכחזרה, ועיין בהגהות הגרע"א לסימן רי"א בזה. [↑](#footnote-ref-22)
23. ויל"ע מהו הגדר דפרהסיא להוכיח לעולם כוונתו וכמה אנשים נצרכים לזה. [↑](#footnote-ref-23)
24. ולכאורה הגדר מה שלא בעי היתר חכם כיון דעדיין לא חל. [↑](#footnote-ref-24)
25. ויל"ע אם הטעות היא במה שמצב כזה [של לא יטול] יחיל נדר או בעצם מה שאוסר חבירו. [↑](#footnote-ref-25)
26. וע"ע בר"ן והרא"ש שנחלקו מהו הזהו כבודי אם מה שרצה ליתן ולא קיבל [ר"ן] או ששונא מתנות [רא"ש] ויל"ע אם תלוי בהבנת הסברא דזהו כבודי וע"ע ברא"ש בפ"ח מה שפירש. [↑](#footnote-ref-26)
27. [ויש לדון עוד בגדר התנאי הכא דהתנאי הוא מחיל הנדר ולכאורה הוא כמעשה על צד וכמו שכ' הגר"ח ולכאורה הוה תנאי בגדר קנס דאם אין אתה נוטל תיאסר]. [↑](#footnote-ref-27)
28. ויל"ע בגדר כאילו התקבלתי בכזה רוח ממון דלכאורה אינו כאפוכי מטארתא הרגיל דהא אם יחזיר יהיה לנותן רוח וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
29. ובעיקר מחילת התנאי, דעת הרא"ש בתשו' [כלל מ"ו אות ב' ג' ובכלל ל"ה אות ט'] שמועיל כיון שהתנאי הוא מילתא אחריתי והתנאי הוא רק דיבור ואתי דיבור ומבטל דיבור. וביארו האחרונים בכוונתו שתנאי אינו כמעשה על צד אלא שהמעשה נעשה על כל הצדדים ותנאי הוא מבטל את המעשה וע"כ לתנאי אין דין מעשה ושייך לבטלו מדין דיבור מבטל דיבור וממילא המעשה קיים. ויש לדון אם שייך לומר בנדר ג"כ כסברא זו, ועיין במחנה אפרים שבועות סימן ו' שכ' ששייך גם בנדר וכ"ז לכאורה תלוי בגדר תנאי בנדר וכמו שהאריכו האחרונים. [↑](#footnote-ref-29)
30. [ועיין במחנה אפרים זכיה מהפקר י"א שכ' לדון בגדר מחילה [בחוב] אם הוא סילוק או הקנאה [עיי"ש נפק"מ לענין מחילה בע"כ] ולכאורה אינו ענין לסוגיין ובאמת לא הביא סוגיין ועדיין צ"ע בגדר]. [↑](#footnote-ref-30)
31. ובקצות י"ב סק"א ס"ל דמועיל מחילה בלב ויל"ד אם גם בסוגיין הכי. [↑](#footnote-ref-31)
32. ויש לעיין, דהא מקור דין זה כ' הב"י מתשו' הרשב"א ח"א תשצ"ב להרשב"א דמועיל רק בממון א"כ מהו הכאילו התקבלתי בזה הא אינו מוחל על הממון אלא על זמן החיוב והכאילו התקבלתי הוא על השבועה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
33. [ועיין בפסקי הרא"ש שכ' מהירושלמי דבמעמיד אסור וכ"ה ברשב"א ויל"ע אם הלך אחר לשון בנ"א הא מ"מ אינו נדר]. [↑](#footnote-ref-33)
34. [והנה לכאורה בפירות הוא כלא יאכל ז' ימים שחייב לאכול מפני פקוח נפש ודעת הר"ן בשבועות שהוא משום נשבע לבטל את המצוה של וחי בהם ויל"ע א"כ אמאי קרי ליה שוא]. [↑](#footnote-ref-34)
35. וק' משמע בריטב"א דאסור בפת ויל"ע אם לא חסר בפיו ולבו שוין. [↑](#footnote-ref-35)
36. ובתוס' שבועות כ"ח: נראה שהוא מדין האדם בשבועה. [↑](#footnote-ref-36)
37. ואין להקשות מהראשונים בזירוזין שכ' דהוא בלבו ובלב כל אדם ומשמע דבלא"ה היה אסור, דהתם יש לו דעת גמורה לעשיה זו ויודע מה שיתפרש בה. וכעין מה שכ' הריטב"א [בדף כ"ד:] דבאומר פת וכוונתו פירות יאסר בפת. [↑](#footnote-ref-37)
38. ורה"י ייסד בזה דאף באישתקיל מילוליה כנתכוון לומר תרומה ואמר מעשר יש דעת למה שאמר עתה אלא דאיכא דין דפיו ולבו שוין לבטלו. [↑](#footnote-ref-38)
39. בספר הזכרון ברית אברהם. וכיסוד דבריו נראה בבעל המאור שם שכ' **שאכילת השניה היא גמר עוון השבועה.** [↑](#footnote-ref-39)
40. וע"ע בבעל המאור בשבועות שם שבתחילת דבריו נראה כ' שהוא כאילו אמר בפרוש שלא תחול השבועה עלי בשניה שהוא עד שאוכל את הראשונה במזיד כלומר במתכוון בלי שום טעות ובהמשך דבריו כ' הרי היא כשבועות שגגות שהתירו חכמים שלא היה דעתו על השבועה שתחול אלא בזמן שהראשונה במזיד משום דבעינן האדם בשבועה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)
41. וע"ע בדבריו בקידושין סימן א' סק"ה שכ' דמעיקר הדין היה צריך שיחול בלב כיון שאינו חלות ומשמע שס"ל שאיסורים אינו גדר חלות וע"כ הוא חלות התורה. [↑](#footnote-ref-41)
42. אכן לכאורה יש חילוק בין הר"ן לרא"ש דלהר"ן דהיכא שיש טעות בעיקר הנדר לא צריך שאלה, מה שכאן צריך שאלה כיון שאין טעות בעשיה. אבל לרא"ש דמדויק בדבריו לעיל כ"ד. דס"ל כמהרי"ט דהיכא דהטעות גלוי לא צריך היתר א"כ הכא הטעות אינו גלוי כיון דהיה לו לידע שיש שבת [וצע"ק בלשון הרא"ש]. [↑](#footnote-ref-42)
43. ועיי"ש שביאר בדברי הר"ן לעיל דכיון שבטל אצל זה בטל אצל זה דהוא מדין נדר שבטל מקצתו. אכן י"ל דהביאור שם דדיבור אחד לא יכול להיות נדר לאחד וזירוזין לשני וכ"כ בשיעורי הגר"ד פוברסקי. [↑](#footnote-ref-43)
44. וק' משמע בהגרע"א שם דס"ל שהלשון ראשון הוא לשון הנדר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-44)
45. וע"ע במשנה למלך פ"ד הלכה י"א בשנים שנשבעו לילך לא"י אם שייך נדר שבטל מקצתו בטל כולו. וע"ע בביאור הגר"א רל"ו סקכ"ד. שכ' על הדין דשנים שנשנבעו יחד לעשות איזה דבר ועבר אחד על השבועה לא נפטר השני וכ' הגר"א דנדר שבטל אמדרינן רק בהיתר חכם ומשמע דמעיקר הדין יש סברא דנדר שבטל מקצתו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
46. וע"ע בגליון מהרש"א שכ' דכל דברי הר"ן הם באונס קצת דבזה לא נתמעט מהאדם בשבועה. [↑](#footnote-ref-46)
47. אולי הביאור דכיון דלא היה בדעתו בפועל בשעת העשיה אלא היא דעת קבועה בדעת בנ"א שלא יחול [וכמוש"כ החזו"א באהע"ז סימן ע"ט] ע"כ שייך לומר שלא יתייחסו לדעת זו. [↑](#footnote-ref-47)
48. וכעין מה שמצינו דעת הרמב"ן בב"מ פ"ג: דאדם המזיק חייב באונסין אפי' באונס גמור. [ובגרש"ר ב"ק ביאר ברמב"ן דבכל מקום הוה קצת פשיעה ואפי' בסערת אליהו]. [↑](#footnote-ref-48)
49. וכן דייקו האחרונים בד' הרשב"א בב"ק כ"ח: שכ' דאבוה דכולה אונסין הוא ולנערה. [↑](#footnote-ref-49)
50. וע"כ בהמה שנעבדה באונס לא נאסרת מדין נעבד. [↑](#footnote-ref-50)
51. עיין קצות ל"ד סק"ג. [↑](#footnote-ref-51)
52. ועיין בחי' הרי"ם חו"מ סימן כ' שנראה כן שהיא גדר אחר. [↑](#footnote-ref-52)
53. ויל"ע דהא אף ביאמר שהיה בדעתו לא היה נאמן ויל"ע הטעם. [↑](#footnote-ref-53)
54. [וכ"ד האור זרוע ח"א סי' תשמ"ה]. [↑](#footnote-ref-54)
55. וכ"כ בדבר אברהם הנ"ל [סק"ו] בדעת הנמוקי יוסף והרשב"א ביבמות מ"ו. אכן צ"ע דברשב"א נדרים בסוגיין כ' כהר"ן. [↑](#footnote-ref-55)
56. ונחלקו הראשונים אם הוא דווקא בדינא דמלכותא או גם בדינא דמלכא והיינו שאינו כציווי המלכות עיין מש"כ לעיל ע"א בגבאין וע"ע בב"ק ס: דדוד יכל לשרוף גדישין דישראל כיון דמלך פורץ גדר ואין מוחין בידו ועיין בביאוה"ג שס"ט שהוכיח מזה שיכול להרוס בתים לעשות שם דרך וע"ע בקרית ספר גזילה סוף פרק ה'. [↑](#footnote-ref-56)
57. [וע"ש עוד שדדמ"ד הוא רק בקרקעות וכ"כ בשם הש"ך רנ"ט ולא ביאר הטעם ולפי"ד הר"ן ניחא] [↑](#footnote-ref-57)