11. מושיט ובדין אב ותולדה לרא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

רוב הדברים לקוחים מכתבי הגר"א גרבוז שליט"א

כ"ז סיון ע"ג

**סימן י"א**

**בדין מושיט ובחילוקי אבות לר"א**

**בביאור הכונה דיוטא אחת ובהא דבעינן דוקא הושטה**

א]מבואר במתניתין צ"ו. דאיכא איסור מושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר ומבואר שזה רק בדיוטא אחת ולא בשתי דיוטות והנה רש"י ביאר שיש כאן עקירה מרה"י והנחה ברה"י ובביאור החילוק בין דיוטא אחת לשתי דיוטות רש"י ביאר שההבדל אם רוחב רה"ר ביניהם או אורך רה"ר ביניהם אמנם הרשב"א והריטב"א הביאו מרב האי גאון שביאר שכונת המשנה שמניח את הדבר המושט על שני רה"י ורה"ר ביניהם וההבדל בין דיוטא אחת לשתי דיוטות הריטב"א ביאר שבשני דיוטות אין הדרך להניח על שני רה"י ולכן אין חיוב ולפ"ז לא מצאנו חילוק בין סוגי הרה"ר ובלשון הרשב"א מבואר שכיון שכה"ג אין דרך להניח גם אם יניח הוא לא יתחייב ולפ"ז המשנה כפשוטו שבשני דיוטות שבאמת אין חיוב גם אם יניח אמנם עיין לשון הרשב"א דמשמע שבאמת החילוק בין צורת השתי דיוטות אלא שהחילוק ביניהם שאם זה שני דיוטות שהדרך לחברם ולעשותם אחד כה"ג יש חיוב על הושטה ביניהם אמנם בשתי דיוטות שאין הדרך לחברם ולעשותם אחד אין חיוב על ההושטה מאחד לשני [ויתכן שזה סברא במעשה ההושטה שצריך קשר בין שני הרה"י שיחשב מעשה הושטה וכדלקמן] ועיין ראשונים שהביאו מהירושלמי שכל החיוב דוקא אם מושיט ליד של בן אדם ולא אם סתם מניח ברשות ובפשטות מצד שרק כה"ג חשיב מעשה הושטה

והנה מבואר בגמ' נידון האם ילפינן זורק ממושיט ולרבנן ודאי לא ילפינן זורק ממושיט והנה לענין הוצאה מרשות לרשות הרי גם זורק חייב וצ"ב המקור וברשב"א ד. כתב שבמשכן גם זרקו חפצים אמנם עיין מהרש"א ומהר"ם שביארו שאין סברא לחלק בין זורק למושיט כיון שבשניהם יש הוצאה מרשות לרשות וצ"ב הרי לענין מלאכת מושיט מבואר בגמ' שלא ילפינן זורק ממושיט ולא אמרינן שהעיקר שזה עבר מרשות לרשות אלא יש הבדל בצורת העשיה ולמה בהוצאה זה אחרת [ויש שביארו שכאן שזה חידוש מחלקים בכל חילוק שיהיה וכמו שמצאנו דיוטא אחת ושתי דיוטות משא"כ הוצאה שזה פחות חידוש]

ובפשוטו החילוק דבהוצאה הרי יסוד המלאכה זה מה שהחפץ עבר מרשות לרשות ורק יש לדון אולי צריך שזה יעשה בצורה מסוימת ובזה אמרינן שאין בזה סברא לחלק כיון שנעשה אותה יצירה משא"כ במלאכת מושיט חסר בכל היצירה דהרי זה נשאר ברה"י ולכן כל השם מלאכה שלו זה בצירוף למעשה דהינו דההתעסקות בכזו צורה הוא זה שנותן לו שם מלאכה וחלק מהאיסור זה המעשה בעצמו ולכן בזה דנה הגמ' דרק בצירוף למעשה ההושטה יש כאן איסור ובזה לא ילפינן זורק ממושיט דאין כאן את המעלה של מעשה הושטה [וגם אם נימא דבכל הוצאה חסר בחשיבות המלאכה ללא מעשה האדם אבל כשיש גדרי המעשה המלאכה זה היצירה עצמה אבל כאן גם לאחר שזה מלאכה כל האיסור הוא בצירוף למעשה האדם והוא מעצם המחייב] ומסתברא שגם לר"ע שילפינן זורק ממושיט מודה לעצם הגדר ולא שחולק שזה כמו הוצאה וכדחזינן דממעביר לא לומד לזורק לשיטת תוס' שיש איסור מעביר וצ"ע

והנה מבואר בגמ' צ"ז. שמותר לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר אם אין חשש שזה יפול ואז הוא יחזור ויכניסו ויעבור איסור הוצאה מרשות לרשות ובפשוטו זה גם בדיוטא אחת ועיין רשב"א בעבודת הקודש שכתב באמת שבזורק אין שום איסור דרבנן ומשמע שלמד דבר זה מכאן אמנם לענין שההבדל בין שני דיוטות או דיוטא אחת כתב שיש בזה איסור דרבנן גם בשני דיוטות וצ"ב החילוק ובפשוטו הביאור כנ"ל דבזורק אין זה בכלל הדבר הנאסר שזה מעשה הושטה משא"כ דיוטא אחת או שני דיוטות שזה רק הבדל בין איך הרה"י אבל לא שחסר במעשה הושטה כה"ג זה כמו הרבה תנאים שיש בהוצאה שמדרבנן אסור

והנה עיין חידושי הרשב"א עירובין פ"ה: שנקט שאין איסור דרבנן בשני דיוטות ושמעתי לדון בזה דלדעת רב האי גאון שיסוד ההבדל בין דיוטא אחת לשתי דיוטות כריטב"א שההבדל בין אם יש כאן מעשה הושטה או לא א"כ ודאי מסתבר שאין בזה איסור דרבנן שזה כמו זורק אלא גם לרשב"א שבשני דיוטות גם אם יעשה הושטה אין בזה חיוב אבל בפשוטו יסוד החילוק שכה"ג שאין הדרך להפוך את שני הרה"י לדבר אחד חסר במעשה ההושטה ולא שזה סתם תנאי בעלמא וא"כ יתכן שזה בכלל ההיתר של זורק שזה עשיה אחרת לגמרי וכן זה לא בכלל האיסור ובאמת שלשון הרשב"א שם שכן מבואר בהזורק ויתכן שכונתו בהא דזורק מותר ולפ"ז א"ש שהרשב"א בעירובין שנקט כרב האי גאון כמבואר בדבריו ל"ג. לכן נקט שבשתי דיוטות אין שום איסור משא"כ בעבודת הקודש שנקט כרש"י ממילא שתי דיוטות אין זה ענין לזורק ולכן אין סיבה לומר שאין בזה איסור דרבנן והנה לגבי שני בני אדם האם יש בזה איסור דרבנן לכאורא היה מסתבר שכיון שמה שצריך שני בני אדם מצד שרק כך רואים את זה כמעשה הושטה א"כ ללא זה אין כאן איסור דרבנן וכמו זורק ועיין בה"ל סימן שנ"ד שנסתפק בזה [אמנם הרש"ש דייק מתוס' ד. שיש בזה איסור דרבנן מהא דכתבו איסור חיוב חטאת אמנם יתכן שזה מחמת שהיה שם ידיעה וכן משמע יותר בלשונם] וצ"ע

**בצד הגמ' דזורק חייב הרי לא היה כאן מעשה הושטה**

ב]והנה מבואר בגמ' נידון האם ילפינן זורק ממושיט ועיין תוצאות חיים סימן ג' בסופו שהקשה מה הנידון האם ילפינן זורק ממושיט הרי לדעת הרשב"א שכל החיוב במה שמניח על שתי הרה"י יחד אם הרה"ר וזה לא שייך בזורק וכן הקשה החזו"א על מה דמבואר דצריך דוקא שני בני אדם הרי בזורק לא משמע שזורק לבן אדם אחר [ואינו מוכרח] והנה מסברא היה מקום לומר שזה עצמו נידון הגמ' האם שם האיסור הוא מעשה הושטה וממילא יש את התנאי שזה יהיה דיוטא אחת ושתי בני אדם או שאין תוכן האיסור מעשה הושטה וממילא אין סיבה שזורק לא ובאמת לפ"ז לר"ע אין דין דיוטא אחת [וכן נקט במהר"ם] אמנם כל הראשונים [וכן בתוס' ד.] נקטו שגם לר"ע יש דין דיוטא אחת או שתי דיוטות וכמו שהביאו מהירושלמי ריש פרקין וצ"ל שכוונת הגמ' שזורק בצורה שזה נח על שתי הרה"י וכמו שדחק שם בתוצאות חיים אמנם עדין צ"ב שכיון שכל הסיבה שצריך דיוטא אחת כדי שזה יחשב כמעשה הושטה א"כ עד כמה שזורק חייב ואין תנאי של מעשה הושטה א"כ למה שיצטרכו דוקא דיוטא אחת וצ"ל שגם זריקה יכול להחשב כמעשה הושטה וצ"ע

**בגדר איסור מושיט ובדין למעלה מעשרה**

ג]והנה כתבו לדון בגדר האיסור מושיט האם יסודו הוא השינוי מרה"י לרה"ר רק שנתחדש שכאן עוזר גם אם ההנחה ברה"י ויתכן מצד שהעיקר שיעשה מעשה הנחה ויתכן מצד שצריך שהשינוי מרשות לרשות יקבע על ידי שזה הונח אחרי זה במקום אחר מהרה"י הקודם [אמנם צ"ב למה צריך דוקא שינוח ברה"י] או שיסוד האיסור מה שזה עובר מרה"י לרה"י רק צריך רה"ר באמצע כדי שזה יחלק את זה לשני רה"י [והנה גם לפי זה ודאי שצריך שיעבור דוקא ברה"ר וצ"ל הטעם שכיון שזה שורש המלאכה זה גם קובע שכך צורת המלאכה וכמו שברה"ר צריך שיעבור דוקא ברה"ר אפילו שיסוד המלאכה זה השינוי ממקום למקום כמו שביאר הבעל המאור] ויתכן נפק"מ האם יש קלבדר"מ בהכנסה לרה"י שאם זה מעיקר האיסור יש קלבדר"מ ואם העיקר זה ההנחה וזה רק היכי תימצי לעשות ההנחה א"כ אין בזה קלבדר"מ לחד צד בגמ' ועיין בלשון הרשב"א בעירובין ובריטב"א בסוגין שהקשו על רש"י שאין זה מושיט כיון שזה נעקר מרה"י והונח ברה"י ומשמע שפשיטא להו שהמלאכה זה המצב של ההנחה ולכן הוקשה להם שכל שזה נח ברה"י אין כאן הושטה ממקום למקום

ועיין ר"ן ע"ג. שהביא להקשות מהירושלמי למה לא מונים מושיט לאב בפני עצמו והירושלמי עונה כי אין לו תולדה וביאר הר"ן בדעת הבבלי שגם כאן יסוד המלאכה זה הוצאה מרשות לרשות והנה אם כונתו מרה"י לרה"י הרי לכאורא זה סוג יצירה חדשה אמנם אם נימא שזה מצד הוצאה לרה"ר א"ש ואינו מוכרח דיתכן שתמיד יסוד המלאכה זה ההוצאה מרשות לרשות ורק שאין היכי תמצי אלא אם זה רה"י ורה"ר אמנם עיין ראב"ד בכתוב שם בעירובין ל"ג. שכתב וז"ל שלא אמרו מושיט חייב אלא מרשות היחיד לרשות היחיד דרך רשות הרבים אבל מרשות היחיד לכרמלית לא שכך היתה עבודת הלוים וגזירת המקום היא דמושיט אפילו למעלה מעשרה כמונח ברה"ר דמי וקא מעייל ומפיק מרה"י לרה"ר או מרה"ר לרה"י עכ"ל ובפשטות כונתו לדין מושיט ומבואר שזה מצד ההוצאה לרה"ר וצ"ע

והנה עיין תוס"ר ד. שכתב לדון שכל הדין מושיט רק אם זה כמו העגלות ששני הרה"י הם נפרדים אבל אם זה אותו רה"י מגבו אפילו שמלפניו יש רה"ר ביניהם אין חיוב אמנם לשון הרמב"ם בפיה"מ ריש פרק הזורק לא משמע כך אלא שביאר שכל גזוזטרא זה שני עליות שבולטות מהבית ומשמע שמדובר באותו רה"י ובפשוטו זה תלוי בנ"ל דאם יסוד החיוב מה שזה עובר מרה"י לרה"י א"כ ודאי מסתבר שאם בגבו זה רה"י אחד א"כ אין זה שני רה"י אבל אם החיוב מצד ההוצאה לרה"ר א"כ יש כאן הוצאה לרה"ר אמנם אם נימא שהדין הנחה שנצרך ברה"י כדי שההוצאה תקבע א"כ יתכן שצריך רה"י אחר ולא אותו רה"י וצ"ע וכן יש לדון במוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר אבל לא שיש רה"ר בין שני רה"י ועין אבן העוזר שנקט בכונת התוס' ד. שכה"ג אין חיוב ואם נימא שהמחייב זה השינוי מרה"י לרה"י א"כ דבר זה מוכרח אמנם אם המחיב על ההוצאה לרה"ר יש מקום לחייב אמנם אינו מוכרח דכיון שצריך שההנחה היא ברה"י צריך שזה יהיה מקום אחר וצ"ע עוד ראיתי לדון דהנה המג"א למד מדברי התוס' שאין חיוב מושיט לכרמלית וצ"ע מה זה שונה מכל האיסורים דרבנן שיש בכרמלית ויש שדנו שכאן שצריך את הרה"ר שביניהם כדי לחושבו כשתי רשויות לגבי זה לא מצאנו שעשו את הכרמלית כרה"ר

והנה מבואר בגמ' שיש חיוב במושיט אפילו למעלה מעשרה ועיין תוס' ד: שדנו שאם קלוטה כמי שהונחה אין לחייב למעלה מעשרה כיון שזה נחשב שזה נקלט במקום פטור ועיין תוס"ר שהוכיח מהגמ' שגם אם קלוטה כמי שהונחה אפשר לחייב למעלה מעשרה וכתב שלגבי זה אין זה מקום פטור וכן עיין תוס' ו. שהגמ' דנה מקור שאם החפץ עובר במקום פטור זה לא חסרון והקשו למה לא לומדים ממושיט שזה גם למעלה מעשרה ועיין רשב"א שכתב שכאן אדרבא עיקר המלאכה נעשתה למעלה מעשרה וממילא לגבי זה אין זה מקום פטור ולכאורא צ"ע דברי התוס' שכל הסברא של מקום פטור זה הכוונה מקום שביחס למלאכה כאן אין זה מקום של המלאכה ולכאורא כאן שאדרבא מקום המלאכה הוא למעלה מעשרה א"כ אין זה בגדר מקום פטור וצ"ל שס"ל לתוס' שכיון שאם זה יעבור במקום פטור אחר הרי אין חיוב א"כ כאן כל מה שזה מלאכה שדנים כאילו זה עבר למטה מעשרה [ומסתבר שכל זה אם יש חיוב גם למטה מעשרה ולא אם כל החיוב למעלה מעשרה] והרשב"א נקט שלגבי מושיט מספיק מה שזה עובר במקום שתחתיו רה"ר וזה עצמו מקום המלאכה ממילא אין כאן מקום פטור

והנה לכאורא אם המחייב מצד שמוציא מרה"י לרה"י ורק צריך רה"ר שיחלק וממילא כיון שזה צורת הרשות ממילא זה נכנס גם לצורת המלאכה א"כ ודאי מסתבר כרשב"א שלגבי מושיט גם למעלה מעשרה זה חלק ממקום החיוב ואין שום סיבה לומר שכל המחייב מצד הרה"ר שלמטה משא"כ אם עיקר המלאכה זה מצד ההוצאה לרה"ר א"כ ודאי יתכן שכיון שבעלמא רה"ר זה למטה מעשרה א"כ מסתבר שגם כאן יסוד המלאכה מצד הרה"ר שלמטה ויש מקום לדון מצד הנחה במקום פטור שזה חיסרון בצורה המלאכה וצ"ע בזה

והנה עיין תוס' ח. שבזורק כוורת אם ילפינן זורק ממושיט חייב מצד מרה"י לרה"י דרך רה"ר והקשה המלא הרועים בהגהות על הרא"ש הרי תוס' שם כתבו שדבר שזה בהדי הדדי זה לא יסבה לחייב והרי כאן הרה"י נעשה על ידי ההנחה ועיין משנת הגר"א קוטלר מה שהאריך בזה ולכאורא יש מקום לומר דאם נימא שעיקר המלאכה זה ההוצאה לרה"ר וכאן ההנחה הוא כתנאי בעלמא יתכן שבזה אין החיסרון דבהדי הדדי וצ"ע [ועיין סימן ט"ז]

**בדין חילוק מלאכות לרבנן ולר"א**

ד] הגמ' שואלת אמאי קרי ליה אב ואמאי קרי ליה תולדה נפק"מ דאי עביד אב ותולדה דידיה חייב אחד ואי עביד שתי אבות אי נמי שתי תולדות חייב שתים ולר"א דמחייב התולדה במקום אב אמאי קרי ליה אב ואמרי קרי ליה תולדה הך דהוי במשכן חשיבא קרי ליה אב הך דלא הוי במשכן חשיבה קרי ליה תולדה ועיין רמב"ן דבפשוטו קושית הגמ' מה נפק"מ במושג אבות ותולדות והגמ' אומרת נפק"מ לגבי חילוק חטאות שמה שזה אב אחד חייבים אחד וכל מה שזה שתי אבות חייבים שתים ולר"א הרי אינו כן והגמ' עונה שבאמת זה רק מצד חשיבות ובריטב"א ביאר דהגמ' בתחילה שאלה גם מה נפק"מ וגם למה לזה קוראים אב ולזה תולדה

והנה בעיקר הדין שכל אב חייבים עליו בפני עצמו עיין תורי"ד לקמן קל"ח. שביאר שגדר הדין חילוק מלאכות שזה כמו איסור נפרד דהינו שזה כמו חלב ודם דהינו שכל אב הוי שם איסור נפרד דהינו שזה לא רק דין חילוק חטאות כדין גופין מחלקין אלא שזה כאיסור נפרד ובפשוטו הוא מבואר מהגמ' כריתות י"ט. דדעת ר' יהושע שאין חיוב חטאת אלא אם יודע איזה שם איסור עובר ואם אכל חתיכה ולא יודע אם זה נותר או חלב לא מביא חטאת ומבואר בגמ' שגם לגבי שבת אם לא יודע אם חרש או קצר לא מביא חטאת כיון שלא יודע איזה איסור הוא עבר אמנם משמע שאם עבר איסור נדה ולא יודע באיזה גוף חייב וכן הביא התוצאות חיים מהרמב"ם ובהכרח ששם האב חשיב כמו שלא יודע מה שם האיסור ועיין גמ' סנהדרין ס"ב: שהגמ' מפורש מדמה שני אבות לחלב ודם וע"ש ברש"י שזה כמו שמות מחולקים והנה מבואר בגמ' שזומר וצריך לעצים חייב שתים דהינו אפילו שזה מעשה אחד אבל יש כאן שתי יצירות ולכן חייב שתים ועיין ראשונים שנקטו שיש דין להתרות בשם אותו אב ובפשוטו הוא מטעם הנ"ל שכל אב זה שם איסור בפני עצמו דאם מצד גופין מחולקין הרי זה מעשה אחד ועיין גמ' כריתות ג. ששואלת למה המשנה בכריתות לא מונה שבת כארבעים כריתות ומשמע כנ"ל שזה כשמות מחולקים

ויש לדון במשמר דמבואר ברש"י קל"ח. שאפשר לחייב מצד בורר או מצד מרקד האם באמת חייב שתים ובמהרש"ל על הסמ"ג מבואר שחייב שתים אמנם הר"י קורקוס פ"ז משגגות ה"ו נקט בדעת הרמב"ם שחייב אחד [עיין מנחת אריאל שם שהביא השיטות בזה] ולכאורא עד כמה שבאמת זה כמו איסור אחר צ"ב למה שלא יתחייב שתים וצ"ל שכיון שהכל זה נלמד מהלאו של לא תעשה כל מלאכה א"כ כל שזה לא שני יצירות אפילו שזה לא שני איסורים זה לא סיבה לחייב שתים [אמנם הרמב"ם לא העתיק הדין שצריך ידיעה איזה אב חטא ועיין מנח"ח מצוה קכ"א שהרמב"ם פסק ששבת זה רק חילוק גופים ולפ"ז יתכן שזה לשיטתו] ובאמת עיין הוריות ד: דהגמ' מכריעה דעוקר אב מלאכה לא חשיב כעקירת כל הגוף לגבי הוראת בי"ד הגדול וכן לגבי שגגת שבת הרי חייבים קרבן אחד [ואולי זה סתם ילפותא וכמו מפטם וסך שכיון שזה כרת אחד חייב אחד] ואולי בשגגת שבת חשיב כשם איסור אחד וצ"ע אמנם עיין אפיקי ים ח"ב בקונטרסו שם שהביא שטמ"ק כריתות ט"ז שגם בשגגת שבת שני אבות לא מצטרף

והנה לר"א שמחייב על תולדה במקום אב עיין תוצאות חיים ס"ה סק"ג שדן בגדר הדבר האם גם הוא מודה שיש ל"ט שמות מלאכות אלא שיש כאן עוד מחלק של מעשה אחר וכמו גופין מחולקין או שלר"א החילוק מלאכות זה כמו לרבנן בשתי אבות דהינו שכל צורת איסור נפרדת חשיב כשם אחר של איסור ובפשוטו נפק"מ האם צריך ידיעה איזה איסור עשה או שמספיק איזה אב הוא עשה דהרי כל החיסרון בדין ידיעה כי זה כמו אב לעצמו וע"ש סק"ה נפק"מ האם מצטרף אב ותולדה ששני אבות הדין שלא מצטרף ואב ותולדה לרבנן מצטרף ויש לדון לר"א כה"ג מה הדין וע"ש שהביא מהשטמ"ק בב"ק שגם לר"א זה מצטרף

וע"ש שכתב לבאר דנחלקו בזה הראשונים דהנה הקשו תוס' מה הגמ' שואלת מה נפק"מ לר"א הרי נפק"מ באיזה שם צריך להתרות ועיין תוס' שכתבו שזה בכלל תירוץ הגמ' [וצ"ב איפה זה כתוב בגמ' ועיין חידושי הגרש"ר בב"ק סימן ב' שביאר שלרבנן הבינה הגמ' שאין זה אלא שלשים ותשע איסורים ובאמת אין סיבה שמקרה אחד הוא תולדה ומקרה אחד הוא אב ולכן לגבי התראה רק צריך להתרות בתוכן האיסור אבל לא דוקא בשם האב משא"כ לתירוץ הגמ' שהך דהוה במשכן וכו' דהינו שהאב הוא שורש האיסור ממילא זה סברא שיצטרכו להתרות בו וזה דלא כרמב"ן שלרבנן ידעה הגמ' כבר בתחילה את תירוץ הגמ'] אמנם עיין רמב"ן ורשב"א שכתבו שלר"א שמחייב על תולדה במקום אב אין דין להתרות באב אלא צריך להתרות בשם התולדה ועיין תוצ"ח סק"ה שכתב דבפשוטו נחלקו בנ"ל דלתוס' גם לר"א הוי רק גופין מחולקין ממילא לגבי ההתראה כמו שלרבנן צריך להתרות בשם האב כך לר"א משא"כ לרמב"ן שהוי כשמות מחולקין ממילא זה גם סברא לענין התראה דצריך להתרות בשמו

והנה באמת מבואר בתוס' בכמה דוכתי שנקטו שגם לר"א כל אב הוא כדבר בפני עצמו א. ע"ש סק"ד שהביא מתוס' צ"ה. שנקטו בדין מתוך שגם לר"א יש דין מתוך מהתולדה לאב וחזינן שזה אותו שם של איסור ב.עיין תוס' צ. דביארו דהא דמבואר במשנה שהמוציא קופת הרוכלין אע"ג שיש בה מינים הרבה אינו חייב אלא אחת החידוש זה לר"א [כן הוא במהרש"ל ובמאירי] דמחייב התולדה במקום אב דסד"א שמינים הרבה זה כמו גופין מחולקים קמ"ל שלא והנה אם נימא דדינו דר"א זה מדין גופין מחולקין א"ש הדמיון אבל אם זה מצד שזה שני שמות נפרדים א"כ מה זה קשור למינים נפרדים

והנה עיין רמב"ן שכתב שלר"א אם עשה אב ואב חייב אחד וכתבו שא"כ אדרבא אב זה יותר סברא לפטור ולכן הוקשה לו שכותש צריך להיות כשני אבות דהניחא לרבנן כיון שיש רק ל"ט מלאכות א"כ נקטו אחד והשאר זה תולדות אבל לר"א כיון שכאן זה סוג יצירה אחרת זה צריך להיות כאב נפרד וע"ש שכתב לדון שלר"א זה כאותו דבר וחייב אחד אמנם עיין רמב"ם פ"ז משגגות דהביא הדין של ר"א ורבנן כתב כגון שזרע והבריך ודעת הרמב"ם ששניהם אבות ומבואר שנקט שגם באב אחד חייב שתים לר"א ועיין חידושי הגרש"ר בב"ק סימן ב' שכתב לדון דבפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם הדין לר"א הוא רק מצד גופין מחולקים א"כ כל שזה שני פעולות חייב שתים ורק לראשונים שהגדר שזה שני איסורים ולכן כתבו שצריך כל אחד להתרות בשמו לר"א אבל כל שזה אב אחד חשיב כאיסור אחד וממילא חייב רק אחד גם לר"א דלא נתחדש כאן חילוק גופין

והנה הקשה רעק"א לשיטת המאירי שבד"א ברה"ר לא צריך עקירה ברה"ר א"כ בזורק מרה"י לר"ה ועבר ד"א ברה"ר שיתחייב שתים ועיין קה"י שאותה הנחה לא יכולה לחייב שתים ואין זה דומה לזומר וצריך לעצים שזה שני יצירות ולנ"ל יתכן דבעלמא בשני אבות שזה שני מלאכות יתחיב שתים ותלוי בנידון הנ"ל של משמר רק כאן שזה אותו אב שלר"א חייבים על תולדה במקום אב זה רק מצד גופים מחולקים ולכן כל שאין כאן שתי יצירות אין שתי חיובים. ופשוט