פרק ג
קטגוריות: ש_ס / כ תענית / תענית - הרב אי_ש סטפנסקי

**הקדמה לפרק ג'**

אדם שארע לו צרה מצווה בשתי מצוות, תפילה ותענית. ובעת צרה של הציבור נוסף עליהם מצוה להריע.

א. תפילה בעת צרה. הרמב"ן בהשגותיו לסה"מ מ"ע ה' נסתפק לומר שהוא מהתורה. ועי' חינוך מצוה תל"ג שהביא בתחילה ספיקו של הרמב"ן, וסיים: ומי שצר לו ולא קרא אל ה' להושיעו ביטל עשה זה כדעת הרמב"ן ז"ל ועונשו גדול מאוד שהוא כמסיר השגחת השם מעליו.

ב. תענית בעת צרה. הרמב"ם פ"א מתעניות ה"ד כתב שהוא מדברי סופרים.

ג. תרועה בחצוצרות. כתב הרמב"ם שם ה"א ובסה"מ (עשה נט) דהוא דין תורה, וילפינן מדכתיב על הצר הצורר אתכם והרעותם בחצוצרות. ועי' מגיד משנה שהקשה מדוע מנה הרמב"ם שם תרועה בעת צרה ותקיעה בשעת הקרבת הקרבנות במצוה אחת.

וברמב"ם ריש הל' תעניות כתב: מצות עשה מן התורה לזעוק ולהריע בחצוצרות על כל צרה וכו', כלומר, כל דבר שייצר לכם כגון בצורת ודבר וארבה וכיוצ"ב זעקו עליהן והריעו. ומשמע מלשונו שמצות תרועה בחצוצרות היא מתוך זעקה ותפילה, ואם כן אף להרמב"ם חייב להתפלל בעת צרה מהתורה בשביל לקיים מצות התרועה, אלא שהתפילה בפ"ע אינה מהתורה. ונפק"מ בשבת או בשאר מקומות שאינו תוקע, שלפי הרמב"ם ליכא חיוב תפילה מהתורה, ולפי הרמב"ן יתכן דחייב מהתורה.

לעיל יד ע"א נחלקו ר' יהודה ורב האם מתריעין בשופר או בעננו, ומסיק התם דבשופרות כו"ע לא פליגי דקרי ליה התרעה, כי פליגי בעננו, מ"ס קרי ליה התרעה ומ"ס לא קרי ליה התרעה, למ"ד בעננו כ"ש בשופרות ולמ"ד בשופרות אבל בעננו לא. ומסיק דפליגי בזה תנאי. ופירש רש"י שם דבתעניות גשמים כו"ע מודו דמתריעין בשופר דוקא, ופליגי בשאר צרות האם מתריעין בשופר דוקא או שאפשר להתריע בתפילה. ועי' גבורת ארי שם שהקשה על פירושו. והנה לפי מש"כ הרמב"ם דחיוב התרעה בחצוצרות בעת צרה הוא דאורייתא צ"ע טובא מדוע סבר רב דסגי בעננו, הא בעינן מהתורה להריע בחצוצרות.

ובאמת הראב"ד (בהשגותיו על הרז"ה ר"ה כז ע"א) ביאר את הגמ' באופן אחר, דבשעת הוספת שש ברכות בתוך התפילה לכו"ע היו מריעין בחצוצרות בכל התעניות, והגמ' שם איירי לאחר התפילה, שהיו מוסיפין להתחנן ולזעוק, ושם היו מתריעין או בשופר או בעננו.

הרמב"ן ביאר דלכו"ע איכא גם שופר וגם עננו, ופליגי בהא דאיתא במשנה שם הרי אלו יתירות על הראשונות שבאלו מתריעין, ומבואר שרק בז' אחרונות מתריעין ולא בתעניות ראשונות ושניות, ובזה פליגי האם איירי בשופר, וקמ"ל דאין תוקעין בראשונות ושניות, אך עננו איכא אף בראשונות, או שמא איירי בעננו, וקמ"ל דאין עננו אלא בז' אחרונות, אך שופר יתכן דאיכא גם בראשונות.

האם מתריעין בשופר או בחצוצרות

נחלקו הראשונים האם מצות תרועה בתעניות היא בשופר או בחצוצרות. דהנה במס' ר"ה כו ע"ב תנן דבראש השנה מצות היום בשופר, ולכן שופר מאריך וחצוצרות מקצרות, ובתעניות מצות היום בחצוצרות, ולכן שופר מקצר וחצוצרות מאריכות. ובגמ' כז ע"א מייתי ברייתא, בד"א במקדש, אבל בגבולין מקום שיש חצוצרות אין שופר, מקום שיש שופר אין חצוצרות. ופירש רש"י מקום שיש חצוצרות היינו בתעניות, ומקום שיש שופר היינו ר"ה ויובל. ומבואר בסוגיא שבתעניות מתריעין בחצוצרות, והקשו הראשונים דלעיל יד ע"א איתא ר' יהודה אמר מתריעין בשופרות, ומייתי ברייתא אין פוחתין מז' תעניות על הציבור שבהן י"ח התרעות, סימן לדבר יריחו, ודייקינן דביריחו שופרות הוו. ומבואר שמתריעין בשופר.

א. דעת הרמב"ם פ"א ה"ד, שבמקדש מריעין בחצוצרות ובשופר, ובגבולין מריעין רק בחצוצרות. וכן דעת הרז"ה בר"ה שם, ותמה על תשובות הגאונים שנהגו לתקוע בתעניות בשופר.

והא דאיתא בגמ' יד ע"א דמתריעין בשופר יישב המגיד משנה דשופר דנקט לאו דוקא, וכלפי שאמר רב מתריעין בעננו אמר ר' יהודה בשופר שהוא הרגיל בכל מקום.

והרמב"ן ריש פ"ב יישב דהאי תנא במקדש קאי דאיכא שופרות בתעניות, ומשום דבעא למיתנא סימן לדבר יריחו וכו' נקט הכי. ועוד תירץ, דלא קפיד תנא למיקרי שופרא לחצוצרתא, לפי שאשתני שמייהו, ולא אתא אלא לאפוקי התרעה בפה.

ב. הראב"ד בהשגותיו על הרז"ה שם יישב תשובת הגאונים שהמנהג לתקוע בתעניות בשופר הוא לאחר התפילה, ובזה איירי הסוגיא לעיל יד ע"א. אך בתוך התפילה שהיו מתריעין בכל ברכה וברכה היו מתריעין בחצוצרות, ובזה איירי בסוגיא בר"ה.

ג. הרמב"ן שם ולעיל פ"ב ובדרשא לר"ה יישב, שרק בעת מלחמה מתריעין בחצוצרות, וכדכתיב בקרא וכי תבואו מלחמה וכו', אך בשאר תעניות מתריעין בשופרות. והחילוק הוא, דלא מצינו התרעה בחצוצרות אלא במקדש ובעת מלחמה שהוא בכנופיא דכל ישראל. ואע"ג דילפינן התרעה בשאר צרות מקרא על הצר הצורר אתכם, מכל מקום בזה ליכא התרעה בחצוצרות אלא בשופר דומיא דראש השנה. אי נמי כיון דלא קפידא נהגו בשופר. [ומבואר שאף הרמב"ן מודה להרמב"ם דבכל התעניות יש מצוה מהתורה לתקוע, אלא שלפי הרמב"ם מצותו בחצוצרות, ולפי הרמב"ן מצותו בשופר, או שאין קפידא בזה ונהגו בשופר].

ד. הרשב"א בר"ה שם נקט בביאור הגמ' בר"ה, דבמקדש איכא שופר וחצוצרות, ובגבולין איכא רק אחד מהם, ואם תוקעין בחצוצרות לא יתקעו בשופר, אך אין קפידא בדבר, ונהגו בשופר שהוא מצוי יותר.

התרעה בזה"ז

הרמב"ן בדרשה לר"ה כתב, שבספרד נהגו לתקוע ביום התענית בשופר, וכתשובות הגאונים. אך בצרפת לא נהגו לתקוע כלל. וביאר שיטתם דס"ל שאין תענית ציבור בבבל אף לענין תפילות, דבזה"ז שאין נשיא ואין תענית ציבור להפסיק מבעוד יום אין מוסיפין כ"ד ברכות ואין מתפללין נעילה, ולכן גם התרעה ליכא. אמנם בחידושיו לעיל פ"ב הוכיח הרמב"ן דאף בבבל מתריעין, ואין התרעה אלא בהוספת שש ברכות, ועל כרחיך דאף בזה"ז מוסיפין ברכות ומתריעין. וכל שכן שמתפללין נעילה בזה"ז, שהרי הוספת שש ברכות איכא רק בז' אחרונות, ונעילה איכא אף בראשונות.

ועוד יישב שיטתם, דבמשנה לעיל ריש פ"ב משמע שרק במקדש היו תוקעין אך בגבולין לא הוזכרו תקיעות בברכות כלל, וכתב בשם התוס' דר' חלפתא ור' חנניה בן תרדיון טעו בשתים, במה שלא ענו אמן בגבולין, ובמה שתקעו בגבולין, ולא הודו להם חכמים. ולפיכך סברו בצרפת שבזה"ז אין תקיעות בתעניות כלל. אך הרמב"ן דחה דהם טעו רק לענין שופר וחצוצרות, אך תקיעה באחת מהן ודאי נוהגת בגבולין, וכן הוא גירסתינו בברייתא לעיל טז ע"ב.

המגן אברהם ריש סי' תקע"ו כתב: ואני תמה למה אין אנו נוהגין לתקוע בעת צרה, ואע"פ שאין ת"צ בבבל מכל מקום הלא מדאורייתא מצוה לתקוע בלא תענית. ובנתיב חיים ופמ"ג יישבו שדוקא בארץ ישראל יש מצוה מהתורה לתקוע, וכדכתיב "בארצכם". והוסיף המשנ"ב שאף בארץ ישראל המצוה היא רק כאשר ישראל שולטין בה, משא"כ בזה"ז.

ועוד כתב הפמ"ג שהמצוה היא דוקא כשיש צרה לרוב ישראל, אך קהל אחד כיחידים דמיין.

**אבל צמחים ששנו מתריעין עליהן מיד**

דעת הרמב"ם ספ"ב מתעניות והראב"ד (הובא בראשונים כאן, עי' ריטב"א) דכל היכא דתנן בפרקין "מתריעין" סתם, היינו בשופר בלבד, בלא תענית, ואתיא כר' עקיבא דס"ל מתריעות ולא מתענות, ולחכמים בכהאי גוונא מתענות ולא מתריעות. ורק היכא דתנן בהדיא מתריעות ומתענות עבדינן תרוייהו. ולפיכך נקטו דצמחים ששנו וגשמים שפסקו מ' יום וגשמים שירדו לצמחים ולא לאילן וכו' מתענין ולא מתריעין. וביאר הריטב"א בדעתם דאין בשינוי הצמחים לקות גדולה שיבא ממנה מכת רעב, אלא שהתבואה נפסדת קצת עד כעין מכת בצורת, ודי שיתריעו עליה בשופר, עיי"ש שהביא סעד לדבריהם. [בביאור הגר"א סי' תקע"ו ס"ב כתב בדעת הרמב"ם, שסתם מתריעין דתנן בפרקין היינו בפה, ולפיכך נקט זועקין ומתענין, ולפי"ז אצ"ל דמתני' ר' עקיבא].

ולגבי עיר שלא ירדו גשמים, מפורש במשנה שאותה העיר מתענה ומתרעת. וצ"ל דהיכא שלא ירדו גשמים כלל גרע מהיכא שירדו גשמים שלא כהלכתן, ולכן אם לא ירדו כלל ואפילו על עיר אחת מתענין ומתריעין, והיכא שירדו אלא שהצמחים יבשו או שלא ירדו לאילן או שפסקו מ' יום מתענין או מתריעין בלבד.

אך רש"י תוס' רמב"ן ריטב"א ור"ן נקטו דכל היכא דתנן בפרקין "מתריעין" היינו מתענין ומתריעין כחומר ז' אחרונות, וכדתנן בפ"ק הרי אלו יתירות על הראשונות שבאלו מתריעין, אלמא סתם התרעה הוא בתענית חמורה. והא דצמחים ששנו גרע מעצירת גשמים ביאר הר"ן, לפי שאינו דבר שסובל מתון, דבעצירת גשמים גם כאשר הגשמים מאחרים מעט יהיו פירות השנה כתיקונן, אבל צמחים ששנו אם לא יתוקנו מיד יופסדו לגמרי.

אך אכתי קשה בגשמים שפסקו מ' יום, דלכאורה אין זה גרוע יותר מגשמים שנעצרו לגמרי. ותירץ הריטב"א דכיון שעברו יותר מארבעים יום מירידת רביעה ראשונה הרי כבר הגיע זמן להתענות ז' אחרונות בעצירת גשמים, ואין הדבר סובל מתון. ועוד תירץ, שלענין תענית והתרעה אין הולכין אחר ריבוי המכה וגודל הרעה, אלא אחר שינוי הטבע ממנהגו של עולם, ומה שנראה בו מגזירת שמים על עונש עונותינו. ולפיכך בעצירת גשמים בתחילה תלינן באיחור הרביעה, ואין זה ראיה לגזירת שמים, אבל כשירדו ופסקו תלינן בגזירת שמים, ולפיכך אפילו לא תגדל המכה בכך ראוי להתענות על זה מיד בהתרעה.

**מפני שהיא מכת בצורת**

כתב הטור סי' תקע"ה: וכל זה הסדר כשלא ירדו כלל, אבל ירדו ברביעה ראשונה וכו', וכולם אין מתריעין עליהן אלא במקום הצריך להם. וביאר הבית יוסף דהא דתנן להלן וכל סביבותיה מתענות ולא מתריעות קאי רק על עיר שלא ירדו עליה גשמים, אך כל האופנים ששנויים ברישא צמחים ששנו וגשמים שפסקו מ' יום וכו' רק אותה העיר מתרעת, ואין דין לסביבותיה כלל. וכתב, שיצא לו דין זה מדתניא בגמ' יט ע"ב ועל כולם אין מתריעין עליהן אלא באפרכיא שלהן, ופירש רש"י באותו מלכות שכלו שם מי בורות שיחין ומערות, והבין הטור דאין כונתו שאם כלה בעיר אחת כל המלכות מתרעת, אלא כונתו שרק באותו מקום שכלו מתריעין.

ובביאור הדבר נראה, דלא מבעיא לשיטת הרמב"ם והראב"ד דצמחים ששנו מתענין ולא מתריעין, דקיל יותר מעצירת גשמים, אלא אפילו לשיטת הרמב"ן וסייעתו דצמחים ששנו מתריעין מיד כחומר ז' אחרונות וחמיר טפי מעצירת גשמים, מכל מקום אין סביבותיה מתענות אלא בעצירת גשמים. והטעם לכך י"ל שהרי הסיבה שצמחים ששנו חמיר טפי אינה מחמת גודל הצרה אלא מחמת גודל השינוי ממנהגו של עולם, דזה מראה שבא להם בגזירתו של מקום, והרי זה ענין לאותה העיר בלבד, דהם צריכים לשוב בתשובה לקרוע גזר דינם.

אך ברמב"ן משמע שאף בצמחים ששנו וגשמים שפסקו מ' יום כל סביבותיה מתריעות או מתענות, ודלא כהטור. דהרמב"ן הקשה על הראב"ד מדתנן וכן עיר שלא ירדו וכו' אותה העיר מתענה ומתרעת, ומשמע דקאי אכולהו, ומטעם זה יש לדייק נמי שהמשך המשנה וכל סביבותיה מתענות קאי אכולהו. ובאמת הרמב"ן והר"ן פירשו את הברייתא וכולן אין מתריעין אלא באפרכיא שלהן באופן אחר, וכמש"כ הבית יוסף עצמו.

**וכן עיר שלא ירדו עליה גשמים שנאמר וכו'**

כתבו הר"ן והריטב"א דאותה העיר מתענה ומתרעת מיד כחומר ז' אחרונות, ואינה נוהגת סדר תעניות האמורים ברביעה ראשונה. ואע"פ שאין צרתה אלא עצירת גשמים, לפי שהדבר מראה בעצמו שזה בא עליהם בגזרתו של הקב"ה ולא כמנהגו של עולם, ולפיכך ראוי שיתריעו מיד. ומש"ה מייתי קרא והמטרתי על עיר אחת וגו' לאשמועינן שגזירה של מקום היא ויתריעו מיד כחומר ז' אחרונות.

אך הרמב"ם ושאר פוסקים לא הביאו כלל דין זה דגשמים שלא ירדו בעיר אחת, ומשמע שאותה העיר מתענה ומתרעת כסדר תעניות האמור ברביעה ראשונה. ובריטב"א הביא דיש מפרשים כן, ודחה שיטתם מדתנן וכן עיר וכו', ומשמע שדינם שוה שמתריעין מיד כחומר ז' אחרונות. ואזיל הריטב"א לשיטתו שהכריע כשיטת הרמב"ן, אך לשיטת הרמב"ם והראב"ד דמתריעין דרישא היינו התרעה גרידא ואינו שייך לז' אחרונות אין זה ראיה כלל.

**דף יט ע"א**

**וכל סביבותיה מתענות ולא מתריעות ר' עקיבא אומר מתריעות ולא מתענות**

רש"י פירש דאף סביבותיה מתענות או מתריעות לפי שאותה העיר שלא ירדו בה גשמים תלך לקנות תבואה בעיר שירדו הגשמים, וגם שם יהיה רעב. אך הרמב"ן ביאר דהם צריכים לשתף עצמן בצרת חבריהן, ואף שאינם באותה צרה כלל. [ובד"ה מתני' הוסיף הרמב"ן: אי נמי חשש שמא אף עליהן נגזרה גזירה]. ובירושלמי מבארינן פלוגתת ר"ע וחכמים, דר"ע יליף מראש השנה שמתריעין ואין מתענין, וחכמים ילפי מיוה"כ שמתענין ואין מתריעין. וביאר הרמב"ן דסביבותיה אינם מתענין או מתריעין מחמת צרה, שהרי אינן שייכים באותה הצרה, אלא מדין תפילה על אותה העיר, ולגבי תפילה מצינו חילוק זה, שבר"ה מתריעין וביוה"כ מתענין. וכן כתב הרמב"ם פ"ב ה"ב, וכל סביבותיה מתענות ולא מתריעות אבל מבקשים עליהם רחמים. ומבואר שאינם מתפללים על עצמן שלא תבא עליהן הצרה, אלא על אותה העיר שבה הצרה.

ובר"ן כתב יש מפרשין שסביבותיה מתענות מפני שאותה העיר תלך לקנות תבואה אצלן. ואחרים פירשו סביבותיה מתענות כדי שלהשתתף בצרתן ולבקש רחמים עליהם, כשם שמתענות על עיר שיש בה דבר או מפולת כדאיתא בסמוך, שאינו אלא להשתתף בצרתן שהרי אינה מכה משולחת. ומבואר בדבריו שלגבי עיר שיש בה דבר או מפולת מודה רש"י לרמב"ם ורמב"ן שאין סביבותיה מתענות אלא בשביל להשתתף בצרתן.

והנה הרמב"ן נקט בפשיטות דאין התרעה בלא תענית, והא דסבר ר' עקיבא הכא דמתריעין בלא תענית היינו משום שאין מתריעין על צרת עצמם אלא להתפלל על חבריהם, או דחוששים שמא גם עליהם נגזרה הגזירה, ולפיכך דימוהו לראש השנה או ליוה"כ, ואין זה מדין התרעה של תענית דתנן ברישא. אמנם הראב"ד נקט דאף ברישא מתריעין בלא תענית, ולשיטתו מוכח דהתרעה אינה מחייבת תענית, ועי' להלן דאפשר שפליגי לשיטתייהו.

**על אלו מתריעין בכל מקום על השדפון וכו'**

דעת הראב"ד דסתם מתריעין היינו בשופר בלבד, ואין מתענין. וסבר האי תנא כר' עקיבא, אך לרבנן מתענין ולא מתריעין. והא דתנן להלן מעשה שירדו זקנים מירושלים לעריהם וגזרו תענית וכו' ועוד גזרו תענית וכו' אתיא כרבנן, אך לר' עקיבא היו צריכים לגזור התרעה ולא תענית, ונקט דרישא ר' עקיבא וסיפא רבנן. והא דתנן "על אלו מתריעין בכל מקום וכו' מפני שהיא מכה מהלכת" היינו דכאשר לא ירדו גשמים על עיר אחת או עיר שיש בה דבר או מפולת, אין מתריעות או מתענות אלא בסביבותיה, אך במכה מהלכת כל מקום מתענין או מתריעין, לפי שצריכין כל מקום לחוש לאותה מכה. ומתני' דעל אלו מתריעין בכל מקום קאי רק בשאר עיירות, אך באותה העיר עצמה ודאי מתענין ומתריעין כשאר צרות. [קצת משמע בראב"ד דסביבותיה בדבר ומפולת וכל מקום בשדפון וירקון טעם אחד הוא, אלא שבשדפון וירקון המכה מהלכת יותר רחוק מאשר בדבר ומפולת. ולא כמו שכתבנו לעיל בשם הר"ן שבדבר ומפולת לכו"ע סביבותיה מתענין משום תפלה ולא משום חשש סכנה].

אך דעת הרמב"ן דסתם מתריעין היינו תענית והתרעה, וכן הכא כל מקום מתענין ומתריעין, דכיון שהיא מכה מהלכת כל מקום נחשב כאותה העיר לתענית והתרעה, ואין זה כעיר שלא ירדו גשמים או עיר שיש בה דבר ומפולת דסביבותיה מתענות רק בשביל להשתתף בצרתן. ולשיטתו הא דגזרו הזקנים תענית בעריהם לאו דוקא, שהרי בעינן תענית והתרעה, ולא חש התנא לפרש, דכיון שהתענו במקום רחוק על כרחיך כל מקום נחשב כאותה העיר, וממילא ידעינן שאף התריעו. אמנם להראב"ד ניחא טפי, דהאי תנא סבר כרבנן דמתענין ולא מתריעין.

הרמב"ם כלל כל הצרות דמתני' יחד, ועל כולם כתב דאותה העיר מתענה ומתרעת וכל סביבותיה מתענות ולא מתריעות, ולא חילק בין דבר ומפולת למכה מהלכת.

וצ"ע טובא לדעת הרמב"ם מדוע תנן על אלו מתריעין בכל מקום, ותנן מפני שהיא מכה מהלכת, הא דבר ומפולת נמי דינם הכי. ובכסף משנה פ"ב ה"ז יישב דמפני שהיא מכה מהלכת אינה לחלק בין צרה לצרה, אלא נתינת טעם מדוע גם סביבותיה מתענות עמה, וקאמר מפני שכל מכה שיש בעיר אחת דרכה להיות מהלכת ומתפשטת לסביבותיה. אמנם אכתי לשון המשנה דחוק מאוד, דעל אלו מתריעין בכל מקום משמע דאתא להוסיף מקומות טפי מדבר ומפולת, וכן מפני שהיא מכה מהלכת משמע שרק אלו חשיבי מכה מהלכת. ועוד צ"ע דהרמב"ם עצמו נתן טעם אחר לתענית בסביבותיה, דכתב שהם מבקשים עליהם רחמים, ומדוע הוצרך הכא לטעם שהמכה מהלכת.

הלחם משנה כתב שהרמב"ם גרס במשנה מתריעין עליה מיד מפני שהיא מכה מהלכת. וביאר ש"מיד" אתא לאפוקי שאין צריך סדר תעניות כמו תעניות גשמים. ודבריו דחוקים, דהא בדבר ומפולת נמי מתריעין מיד, ומה הוסיף התנא במכה מהלכת טפי מדבר ומפולת.

הגר"א כתב שהרמב"ם גרס ועל אלו מתריעין מיד על השדפון וכו', ולא גרס בכל מקום כלל. וביאר, דאתא לאפוקי שאין צריך להמתין שלשה ימים כמו בדבר, אלא מיד מתריעין. וכן צריך לפרש הא דתנן מפני שהיא מכה מהלכת, דלפיכך צריך להתריע מיד בלא להמתין ג' ימים. והוכיח כן מהתוספתא דאף במכה מהלכת אין מתריעין אלא באותה אפרכיא, ועל כרחיך דלא גרסינן במתני' בכל מקום, [והרמב"ן יישב דכל מקום היינו באותה אפרכיא]. וכבר כתבנו לעיל שהגר"א פירש בדעת הרמב"ם שסתם מתריעין היינו בפה, כלומר, זועקין ומתענין, ולפי"ז אין צריך לומר דרישא ר' עקיבא וסיפא רבנן כהראב"ד.

**הראיות של הראב"ד דסתם מתריעין היינו בלא תענית:**

א. דלא מסתבר שצמחים ששנו וגשמים שפסקו מ' יום גרוע יותר מלא ירדו גשמים כלל ומתריעין מיד כחומר ז' אחרונות. ולעיל כתבנו ישוב הריטב"א והר"ן.

ב. מדוע הזקנים גזרו תענית ולא גזרו התרעה. וברמב"ן יישב שלא חש התנא למתני, וכמש"כ.

**הראיות של הרמב"ן דסתם מתריעין היינו התרעה ותענית:**

א. דתנן צמחים ששנו מתריעין עליהן מיד וכו' וכן עיר שלא ירדו עליה גשמים וכו' אותה העיר מתענה ומתרעת, ומשמע דקאי אכל הני דלעיל. ולדעת הרמב"ם והראב"ד צריך ליישב דקאי רק על עיר שלא ירדו גשמים, דזה גרע טפי מצמחים ששנו. והא דתנן "וכן" עיר שלא ירדו עליה גשמים לאו דוקא, שהרי אין דינם שוה.

ב. להלן יט ע"ב מייתי ברייתא מתריעין על האילנות בפרוס הפסח וכו' ואסכרא בזמן שיש בה מיתה וכו' ומתריעין על הגובאי וכו', ולדעת הרמב"ם והראב"ד כל אלו בהתרעה בלא תענית, ומדוע אמרינן להלן כא ע"ב דר' הונא גזר תענית על קמצא, דהוא כמו גובאי.

ולכאורה י"ל דר' הונא סבר כרבנן וגזר תענית בלא התרעה. אך אכתי יש להקשות, דהרמב"ם פ"ב ה"י כתב דעל הגובאי מתענין ומתריעין, וכן כתב הי"ג לגבי אסכרא, וצ"ע דהא סתם מתריעין היינו בלא תענית ולרבנן תענית בלא התרעה, וכמו שבאמת פסק הרמב"ם ברישא דברייתא דעל האילנות מתענין ולא מתריעין, ובאותה ברייתא קתני נמי גובאי ואסכרא, וצ"ע.

ג. הא דתנן על אלו מתריעין בכל מקום משמע דכל מקום דינו שוה, ואף אותה העיר שבה הצרה בכלל, ואם מתריעין סתם היינו בלא תענית על כרחיך דאף באותה העיר אין מתענין ומתריעין. וכתב הרמב"ן, דיתכן שמכה מהלכת זה סיבה להקל על אותה העיר ולהשוותה לשאר מקומות. אמנם בדברי הרמב"ם מבואר להדיא שאותה העיר מתענה ומתרעת. ולדידיה צ"ל דבכל מקום קאי רק על סביבותיה ולא על אותה העיר. [ולהגר"א דלא גרסינן בכל מקום בלא"ה ניחא].

ד. לדעת הראב"ד דרישא ר' עקיבא וסיפא רבנן הוי מעשה לסתור. ויישב הר"ן דמייתי האי עובדא להוכיח דאף במקום רחוק יש לחוש למכה מהלכת, ובמה שגזרו תענית ולא התרעה היינו משום דסברי כרבנן, והוא הדין לר' עקיבא לגבי התרעה.

ה. לדעת הראב"ד קשה מדוע סתם התנא כר' עקיבא דמתריעות ולא מתענות, הא קיי"ל כרבנן, וכדמוכח בגמ' כא ע"ב דבי חוזאי גזור תעניתא על דבר מחמת שהשיירות מצויות, ולר' עקיבא הו"ל לגזור התרעה ולא תענית. [לולי דברי הרמב"ן י"ל דהיכא ששיירות מצויות חשיב כאותה העיר, וצריכים לגזור תענית והתרעה, עי' להלן בגמ' שם].

ו. בריטב"א הקשה על הראב"ד, שאם בא התנא לומר שצמחים ששנו קיל טפי מתעניות עצירת גשמים הו"ל למתני מתריעין עליהן בלבד. ולשון המשנה משמע דאתא להחמיר בצמחים ששנו טפי מעצירת גשמים.

ז. עוד הקשה הריטב"א, הא לא מצינו התרעה אלא על סדר ברכות שמוסיפין בתעניות, ולא יתכן התרעה בלא תענית. ואם בא לחדש התרעה אחרת היה לו לפרש. כלומר, דבשלמא הא דאמר ר' עקיבא מתריעות ולא מתענות, הרי פירש דבריו דאיירי בהתרעה אחרת, אך הא דתנן סתמא מתריעות משמע דאיירי באותן שעל סדר הברכות.

ולדעת הראב"ד י"ל דאזיל לשיטתו דהא דתנן הרי אלו יתירות על הראשונות שבאלו מתריעין וכו' איירי בהתרעה שלאחר התפילה, ולא איירי בהתרעה שעל סדר הברכות, ולפיכך שפיר י"ל דשייך התרעה בלא תענית. והרמב"ן והריטב"א לשיטתם דפירשו במשנה שם דאיירי בהתרעות שעל סדר הברכות.

ח. עוד הקשה הריטב"א, דבגמ' יט ע"ב מייתי ברייתא לגבי התרעה על האילנות בפרוס הפסח ואיזהו מיד שלהן שני וחמישי ושני, ועל כרחיך איירי בתעניות, דלגבי התרעות בעלמא לא מצינו ענין בה"ב דוקא. ומבואר דאף דתניא מתריעין הכונה ע"י תענית. [ולפי מה שביאר הגר"א בדעת הרמב"ם ניחא, דמתריעין היינו בפה ועל ידי תענית, ולפיכך נקט בה"ב].

**על אלו מתריעין בכל מקום וכו' מפני שהיא מכה מהלכת - דין אפרכיא אחרת**

בפשטות משמע במשנה דבמכה מהלכת מתריעין בכל מקום ממש, דהיינו בכל העולם. אך מצינו בזה כמה שיטות ראשונים.

דעת הרמב"ן הריטב"א והר"ן

הרמב"ן הוכיח מהתוספתא דאף במכה מהלכת אין מתריעין אלא באותה אפרכיא. דהכי איתא בתוספתא פ"ב ה"י: אסכרא אם מתים בה מתריעין עליה אם לאו אין מתריעין עליה. על הגובאי כל שהוא מפני שהיא מכה מהלכת. רשב"א אומר אף על החגב. חרב העוברת ממקום למקום וכו'. ועל כולם אין מתריעין עליהן אלא באותה אפרכיא בלבד, היה בסוריא אין מתריעין עליהן בארץ ישראל, בארץ ישראל אין מתריעין עליהן בסוריא. ומבואר להדיא שאף במכה מהלכת אין מתריעין אלא באותה אפרכיא, דלא חיישינן במדינה אחרת. ואע"פ ששדפון וארבה וחסיל וחיה רעה אינם יודעים להבחין גבול המדינות, צ"ל שחכמים קבעו גדר מסויים, שאם יש מכה מהלכת במקום אחד יתענו ויתריעו כל המדינה.

והקשה הרמב"ן, אם כן מדוע גזרו תענית בארץ ישראל מחמת חיה רעה שבעבר הירדן, הא יהודה עבר הירדן והגליל נחשבות כשלש ארצות לחזקה. ותירץ, שלגבי תענית והתרעה במכה מהלכת כל ארץ ישראל נחשבת לאפרכיא אחת. ולא זו בלבד, אלא אף מקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, כאשקלון, מתריעין ומתענין בכל ארץ ישראל. אך סוריא נחשבת כאפרכיא אחרת לפי שאין שיירות מצויות כלל, ובדלין מהם ומעיירותיהן.

ולפי"ז הוקשה הרמב"ן, דאם מכה מהלכת מתריעין בכל אותה אפרכיא, על כרחיך שבאינה מהלכת כגשמים שלא ירדו על עיר אחת, או בדבר ומפולת, רק סביבותיה ממש מתענות או מתריעות. ואם כן מדוע הוצרכה התוספתא (פ"ב ה"ט ומייתי לה להלן יט ע"ב) לומר לגבי מתריעין על האילנות בפרוס הפסח: ועל כולן אין מתריעין עליהן אלא באפרכיא שלהן, תיפו"ל שרק סביבותיה ממש מתריעות. ותירץ, דקמ"ל שעיר היושבת על הגבול, וסביבותיה הם מאפרכיא אחרת, אינם צריכים להתריע או להתענות. [אמנם מהמשך דברי הרמב"ן נראה שהסיק דהאי וכולן וכו' קאי על מכה מהלכת, ולא גרסינן בבא זו גם בהלכה ט' לגבי אילנות וגם בהלכה י' לגבי מכה מהלכת, וכן מבואר בר"ן ובריטב"א].

ובר"ן כתב כדברי הרמב"ן, דאף מכה מהלכת אין מתריעין אלא באותה אפרכיא, וכל ארץ ישראל נחשבת כאפרכיא אחת. והקשה הקרן אורה, דבמשנה על אלו מתריעין בכל מקום כתב הר"ן אם נראו באספמיא מתריעין בבבל, בבבל מתריעין באספמיא, מפני שהיא מכה מהלכה. ומשמע שבבבל ואספמיא רחוקות זו מזו ואינם באפרכיא אחת. וכן הקשה הב"ח סי' תקע"ו, ותירץ דלדוגמא בעלמא נקטיה, ובאמת בעינן אפרכיא אחת. [ונגרר אחר לשון רש"י, עי' להלן].

ומסתבר שהר"ן סובר כדעת הרמב"ן גם לאידך גיסא, שבדבר ומפולת רק סביבותיה ממש מתענות או מתריעות, ולא כל אותה אפרכיא, והא דתנן על אלו מתריעין בכל מקום בא להוסיף גם מקומות רחוקים באותה אפרכיא, וכן מפורש להדיא בריטב"א.

דעת רש"י

רש"י כתב דעל אלו מתריעין בכל מקום מפני שהיא מכה מהלכת היינו שאם יראו באספמיא מתריעין בבבל, בבבל מתריעין באספמיא. ובפשטות משמע שאפילו באפרכיא אחרת מתריעין. ובאמת פירש את התוספתא שכולן אין מתריעין עליהן אלא באפרכיא שלהן לגבי גשמים, דכתב להלן יט ע"ב באותה מלכות שכלו שם מי בורות. [ויש לפרש דבריו בתרתי, הבית יוסף פירש שרק באותו מקום שכלו מתריעין, ואין מתריעין בכל סביבותיה. ועי' ב"ח. ולולי דבריו יש לפרש דאף בצמחים ששנו מתריעין בכל סביבותיה, ונקט רש"י דסביבותיה היינו כל אותה אפרכיא].

ולפי"ז הא דגזרו תענית מחמת חיה רעה שבעבר הירדן הוא משום שבמכה מהלכת גוזרים תענית אף באפרכיא אחרת, ועבר הירדן נחשבת לארץ אחרת. ולפי"ז מדוייק מש"כ רש"י דאשקלון בארץ פלשתים, דאתא לומר שלא היה בארץ ישראל ומכל מקום גזרו תענית, לפי שמכה מהלכת מתריעין אף באפרכיא אחרת. ומה שהקשה הכסף משנה דאם כן יש לגזור תענית בכל יום, שהרי בכל מקום בעולם יש מדינה שיש בה חרב. תירץ התויו"ט דדוקא השומעין צריכים להתענות, אבל מסתמא כל שלא שמענו הוי כאילו שאין חרב כלל, ואין צריך להתענות. ועוד כתב שדוקא באופן שיש חשש שהחרב יגיע אליהם צריך להתענות, עיי"ש.

דעת הראב"ד

הראב"ד נקט דהא דתנן על אלו מתריעין בכל מקום אתא להוסיף שבמכה מהלכת מתריעין לרבנן או מתענין לר' עקיבא בכל מקום, ולא רק בסביבותיה כמו בשאר צרות. [ופליג על הרמב"ן ריטב"א ור"ן שבמכה מהלכת כל מקום מתריעין ומתענין כאותה העיר]. ויתכן לפרש שיטתו בתרתי. א. כדעת הרמב"ן דאף מכה מהלכת אין מתריעין אלא באותה אפרכיא, ולפי"ז מוכח דבשאר צרות אין מתריעין אלא בסביבותיה ממש, ולא בכל האפרכיא, שאם לא כן מה מוסיפין במכה מהלכת. ב. כדעת רש"י דמכה מהלכת מתריעין בכל מקום ממש, ולפי"ז יתכן שבשאר צרות מתריעין בכל האפרכיא, ובמכה מהלכת מוסיפין אפרכיא אחרת.

דעת הרמב"ם

הרמב"ם נקט שאף במכה מהלכת אין מתענין אלא בסביבותיה, ולא במקומות הרחוקים, ולא חילק בין מכה מהלכת לשאר צרות. ולפי"ז מוכח דסביבותיה היינו כל האפרכיא, חדא, דבתוספתא קתני וכולן אין מתריעין אלא באותה אפרכיא, [אמנם זה יש לדחות כהרמב"ן דאתא לאשמועינן בעיר היושבת על הגבול]. ועוד, דבמשנה מבואר שגזרו תענית בארץ ישראל מחמת חיה רעה שבעבר הירדן ומחמת שידפון שבאשקלון, ומבואר דסביבותיה כולל את כל ארץ ישראל, בין במכה מהלכת ובין בשאר צרות.

וכן נקט המגיד משנה, שלפי הרמב"ם סביבותיה היינו כל אותה אפרכיא. ולפי מש"כ לעיל בכל הראשונים הנ"ל מוכח דלא כן, דהא נקטו שמכה מהלכת מוסיפה מקומות טפי מדבר ומפולת, ורק בדעת הרמב"ם נקט כן.

דעת הטור שו"ע רמ"א ומגן אברהם

הטור סי' תקע"ו כתב לגבי עכו"ם שצרין על עיירות ישראל אותה העיר מתענה ומתרעת וכל סביבותיה מתענות ולא מתריעות. ולגבי חיה רעה כתב שמתענין ומתריעין בכל מקום ואפילו הרחוקים. וכן לגבי ירקון ושדפון כתב דמתענין ומתריעין בכל המקומות, ואפילו הרחוקים לפי שהם דברים המתפשטים.

ובבית יוסף הקשה מדוע לא פירש כן גם לגבי ארבה וחסיל וחרב. ואין לומר דמש"כ מתענין ומתריעין בכל המקומות קאי על כל הצרות שהוזכרו בסימן זה, דהא הזכיר גם דברים שאינם מכה מהלכת, כגון דבר ומפולת, ובהם אין מתריעין אלא סביבותיהן.

ועוד צ"ע מדוע לא כתב הטור לגבי דבר ומפולת ולגבי עיר שלא ירדו עליה גשמים, שכל סביבותיהן מתענות ולא מתריעות, [לגבי דבר כתב דכל ששיירות מצויות מתענין, אך אין זה מדין סביבותיהן], וצ"ע.

והנה מבואר שהטור נקט כשיטת הרמב"ן וסייעתו שבמכה מהלכת מתריעין ומתענין בכל מקום, ולא כשיטת הרמב"ם והראב"ד. אך לא מבואר בטור האם מש"כ "בכל המקומות אפילו הרחוקים" היינו דוקא באותה אפרכיא, או שמא אפילו באפרכיא אחרת.

השו"ע כתב כדברי הטור. בסעי' א' כתב לגבי עכו"ם שצרין על עיירות ישראל שאותה העיר מתענה ומתרעת וכל הערים שסביבותיהן מתענות ולא מתריעות. ובסעי' ו' כתב לגבי חיה רעה שמתענין ומתריעין בכל מקום ואפילו הרחוקים. ובסעי' ח' לגבי ירקון ושידפון סתם דמתענין ומתריעין, והרמ"א הוסיף דאפילו ברחוקים. ובסעי' י"ב הוסיף השו"ע דכל עיר שיש בה צרה מכל אלו אותה העיר מתענה ומתרעת וכל סביבותיה מתענות ולא מתריעות.

ובביאור הגר"א סעי' ו' כתב: ועל השו"ע קשה ביותר. וביאר בשער הציון סק"ט דהוקשה לו מדוע סתם השו"ע בסעי' א' וסעי' י"ב שהערים שסביבותיה מתענות ולא מתריעות, ואילו בסעי' ו' וסעי' ח' סתם כדעת הטור דאפילו הרחוקים מתענות ומתריעות. ובפשטות י"ל דבסעי' א' וסעי' י"ב איירי השו"ע במכה שאינה מהלכת, ולכן סתם דסביבותיה מתענות ולא מתריעות. ואולי הוקשה לו מדוע סתם השו"ע ולא פירש שבכל מכה מהלכת מתריעין ומתענין בכל מקום.

הרמ"א הוסיף בסעי' ח' לגבי שדפון וירקון: רק שיהיו באותה אפרכיא. ומבואר שנקט כדעת הרמב"ן הר"ן וריטב"א דאף במכה מהלכת רק באותה אפרכיא מתענין ומתריעין. והגר"א הקשה מדוע לא הגיה כן לעיל בסעי' ו' לגבי חיה רעה.

ועוד הקשה הגר"א, מדוע הרמ"א לא חלק על השו"ע בסעי' א' וסעי' י"ב, דלא רק סביבותיה אלא כל אותה אפרכיא. כלומר, דשם סתם השו"ע ומשמע שאפילו במכה מהלכת רק סביבותיה מתענות, והו"ל לחלוק שלכל הפחות במכה מהלכת כל אותה אפרכיא מתענה ומתרעת. [ומבואר בדבריו שאף סעי' א' חשיב מכה מהלכת, שהרי המשנה מונה חרב בכלל מכה מהלכת. אמנם הב"ח נקט שאין זה נחשב למכה מהלכת, ולא דמי לחרב, עיי"ש טעמו, ולפי"ז לא קשה מסעי' א'].

ובמגן אברהם סק"ח כתב על דברי הרמ"א שדוקא במכה מהלכת, אך באינה מהלכת מתענין ולא מתריעין. וכן בסק"ט כתב דמש"כ השו"ע כל סביבותיה היינו באותו אפרכיא, כמש"כ הרמ"א בסעי' ח'. והיינו דהמגן אברהם נקט בפשיטות כדעת הרמב"ם שבין מכה מהלכת ובין אינה מהלכת כל אותה אפרכיא מתענה, והחילוק הוא רק שבמכה מהלכת כל האפרכיא נחשבת כאותה העיר, ומתענה ומתרעת, ובאינה מהלכת אינה מתרעת אלא מתענה. ולכן פירש שכל סביבותיה היינו אותה אפרכיא וכמש"כ המגיד משנה בדעת הרמב"ם.

אמנם אם נאמר שהשו"ע ורמ"א פסקו כדעת הרמב"ן וסייעתו, מש"כ השו"ע בסעי' א' וסעי' י"ב כל סביבותיה הוי דוקא, לפי שבמכה שאינה מהלכת אין צריך להתענות אלא במקומות הקרובים. ומש"כ בסעי' ו' וסעי' ח' אפילו ברחוקים היינו בכל האפרכיא, לפי שאיירי במכה מהלכת.

**על אלו מתריעין בשבת וכו'**

הכא תנן עיר שהקיפוה נכרים או נהר, וספינה המטרפת בים, ובגמ' כב ע"ב מוסיף יחיד שנרדף מפני נכרים או לסטים או חיה רעה, [לגירסת הרי"ף הרמב"ם והרא"ש דמתריעין עליהן בשבת]. ומייתי פלוגתא בין ת"ק לר' יוסי האם יחיד רשאי לסגף עצמו בתענית עבור זה. וכתבו תוס' לעיל יד ע"א והרמב"ן כאן דהאי "מתריעין בשבת" פירושו בפה, דמתפללין ע"ז בשבת, אך להתריע בשופר ולהתענות ודאי אסור בשבת. אך ברמב"ם פ"א ה"ו יש שגרסו מתענין עליהם בשבת וזועקין ומתחננים עליהם בתפילה, וכן נקט המאירי, וכבר תמה בזה המגיד משנה עיי"ש כס"מ ולח"מ.

דעת הרמב"ן

הרמב"ן דייק מהא דנחלקו ת"ק ור' יוסי האם יחיד רשאי להתענות על דברים אלו, שבי"ד לא גוזרים תענית על הציבור אף בחול מחמת דברים אלו, דהא תענית דיחיד איירי בחול ומכל מקום רק היחיד מתענה. ובטעם הדבר ביאר הרמב"ן, דספינה המיטרפת בים ויחיד שנרדף הוי צרת יחיד, ולעולם אין גוזרים תענית על הציבור מפני צרת היחיד. ולגבי עיר שהקיפוה נכרים או נהר כתב הר"ן בשם הרמב"ן, דכיון שהעיר עצמה אינה יכולה להתענות, שהרי היא עסוקה בהצלת עצמה, אף סביבותיה אינן מתענין, דכל שאין העיר עצמה מתענין אף מחמת אונס אין סביבותיה מתענין.

ויש לדון לשיטת הרמב"ן האם בשאר צרות נמי מתריעין בפה בשבת, ונקטה המשנה דברים אלו לפי שאף בחול אין מתריעין עליהן אלא בפה, או שמא לעולם אין מתריעין בפה בשבת אלא בדברים אלו.

דעת הר"ן

הר"ן יישב באופן אחר, דכל "מתריעין" דתנן הכא היינו שגוזרין תענית שני וחמישי ושני עד שיענו, וכדאיתא בברייתא יט ע"ב, אך אין גוזרין ימים רצופין זה אחר זה, דאין הציבור יכולין לעמוד בזה. אך לגבי עיר שהקיפוה לסטים או נהר וספינה המיטרפת בים ויחיד שנרדף הסכנה היא לאותו יום, ואי אפשר לגזור תענית שני וחמישי ושני, דאין מתון כלל. ולגזור תעניות יום אחר יום אי אפשר דאין הציבור יכולין לעמוד, ולפיכך אין גוזרין תענית כלל, אלא צועקין ומתפללין כל יום עד שיענו, ואפילו בשבת עד שיצאו מכלל סכנה.

ונמצא לדברי הר"ן דיש ג' דרגות בסכנה, צרת גשמים שיש לה מתון טובא, מתענין כסדר תעניות האמור ברביעה ראשונה. שאר צרות השנויים במשנתינו שאין להם מתון כולי האי, מתריעין מיד כחומר ז' אחרונות, ואיזהו מיד שלהן שני וחמישי ושני. ובשבת אין מתפללין עליהן. ואילו עיר שהקיפוה נכרים או נהר וכו' שאין להם מתון כלל אין גוזרין תענית, אלא מתפללין ואפילו בשבת. וכתב הר"ן, דיש ללמוד מכאן לכל חולי שיש בו סכנת היום דמתריעין עליו בשבת, שלא אמרו מפני רוח רעה אלא מפני שהוא חולי של סכנה ביומו. וכתב דעל זה סמכו בהרבה מקומות שאומרין מצלאין על החולים בשבת. ומכל מקום דוקא כשיש בו סכנת היום.

ועפי"ז ביאר הר"ן פלוגתת ת"ק ור' יוסי האם יחיד רשאי לסגף עצמו, ובתוס' הקשו דכבר נחלקו שמואל ור' אלעזר לעיל יא ע"א האם היושב בתענית נקרא קדוש או חוטא. אמנם לפי מש"כ יישב הר"ן דשמואל ור' אלעזר איירי ביושב בתענית סתם, והכא איירי במתענה מחמת צרה, ולכו"ע נקרא קדוש, [וכמש"כ שם בשם הקרן אורה]. אלא דכיון שאין לצרה מתון כלל וצריך להתענות יום אחר יום מחמת הצרה, נחלקו ת"ק ור' יוסי האם רשאי לסגף עצמו, ולסגף היינו בתענית יום אחר יום, דיכול להחלש מכך טובא.

דעת הרמב"ם

הרמב"ם פ"ב ה"ג כתב, על הצרת שונאי ישראל לישראל כיצד, גויים שבאו לערוך מלחמה עם ישראל וכו', וכן פסק השו"ע. וכתבו המגיד משנה והגר"א דמקורו ממתני' דעיר שהקיפוה נכרים. ומבואר דס"ל שבחול מתענין על עיר שהקיפוה נכרים ודלא כהרמב"ן והר"ן. והא דפליגי ת"ק ור' יוסי האם יחיד רשאי לסגף עצמו ביאר המגיד משנה פ"א ה"ו, דבאמת הציבור מתענין שני וחמישי ושני כשאר צרות, ונחלקו ת"ק ור' יוסי האם יחיד רשאי לסגף עצמו בתעניות רצופין.

ולשיטת הרמב"ם מוכח דבשאר צרות אין מתריעין בשבת אף בפה, מדנקטה המשנה דוקא צרות אלו.

דעת הריטב"א

הריטב"א כתב בשם יש אומרים, דכל הני דמנו הכא אין מתענין עליהן בחול לפי שהיא צרה פרטית לאותו מקום, ואין גוזרין תענית על הציבור מחמת צרה פרטית של מקום אחר. אמנם לזעוק בתפילה צריך גם בצרה פרטית של אחר, ולכן בין בשבת ובין בחול מתריעין בפה בלבד. ולפי"ז שאר צרות דחמירי טפי, דמתענין עליהן בחול, כל שכן שמתריעין עליהן בשבת בפה.

וכתב הריטב"א, דאין לומר בשבת מצלאין, לא מבעיא לדעת הרמב"ם שאין להתריע בפה על שאר צרות אלא באותן המנויים במשנה. אלא אפילו לשיטת הי"א דכל הצרות מתריעין בפה בשבת, מכל מקום דוקא בצרה דחוקה שראוי להתענות עליה בחול, אך צרות בעלמא אין להתפלל בשבת, וכתב שזה חילול שבת בפרהסיא, ואסור לנהוג כן וראוי למחות בדבר.

אמנם בדבר שהוא סכנת היום נקטו הר"ן והריטב"א (כב ע"ב) דמותר לומר מצלאין. ועי' משנ"ב ס"ס רפ"ח דכאשר עושין מי שברך לחולה שאינו מסוכן אומרים שבת היא מלזעוק ורפואה קרובה לבוא. ולגבי מי שברך על מקשה לילד או על יולדת תוך שבוע כתב דהוי בכלל חולה שיש בו סכנה ומותר.

הקשה הגבורת ארי, מדוע לא תנן נמי מתריעין על החיכוך בשבת, וכדאיתא במס' ב"ק פ ע"ב. ותירץ, דהתם מקשינן מדתניא לעיל יד ע"א דאין מתריעין על החיכוך כלל, ומשני כאן בלח כאן ביבש, ומייתי עלה משחין מצרים דהיה לח מבחוץ ויבש בפנים ואין לזה רפואה. וכיון דלא פסיקא ליה לא תני ליה. ועוד תירץ, דכיון שאין לו רפואה על כרחיך מתפללין על הבריאים שלא יחלו, ואין זה דומה להנך דמתני'. אך אכתי הקשה מדוע לא תנן נמי מתריעין על הפרקמטיה בשבת, וכדאיתא במס' ב"ב צא ע"א. ותירץ דתנא ושייר חיכוך ופרקמטיה.

אמנם הרמב"ם פסק רק את הגמ' בב"ב שמתריעין על המזונות בשבת, ותמה הלחם משנה מדוע לא כתב נמי שמתריעין על החיכוך בשבת כמבואר בב"ק. ובשערי תשובה כתב בשם שבו"י דברש"י שם נראה דלא גרסינן בשבת, אלא מתריעין על החיכוך סתם, וכן הוא דעת הרמב"ם. והשתא הדרא קושיית הגבורת ארי מדוע לא תנן פרקמטיה במתני', ומאי שייר דהאי שייר.

**ר' יוסי אומר לעזרה ולא לצעקה**

רש"י לעיל יד ע"א פירש שלפי ת"ק מתריעין וצועקין בתפלה, ולפי ר' יוסי צועקין לעזרה ולא לתפלה, שאין אנו בטוחין שתועיל תפלתנו לצעוק עליהן בשבת. ועוד פירש, שלפי ת"ק מתריעין ומתפללין בקול רם, ולפי ר' יוסי כל אחד מתפלל בביתו, ולא בפרהסיא בציבור.

הרמב"ם פ"א ה"ו כתב: זועקין ומתחננים עליהם בתפלה, אבל אין תוקעין אלא אם כן תקעו לקבץ את העם לעזור אותם ולהצילן. ונקטו המפרשים שהרמב"ם נקט שת"ק מודה לר' יוסי שמתריעין לעזרה, ורק ר' יוסי חולק על ת"ק שאין מתריעין בתפילה. והרמב"ם ביאר דעזרה היינו לעזור להם להצילן, ודלא כרש"י, ונקט מסברא דכיון דהוי פיקוח נפש ודאי מותר גם ע"י שופר. ופסק הרמב"ם כת"ק, ולפיכך הביא גם את דינו של ת"ק שזועקין ומתחננים בתפלה, וגם את דינו של ר' יוסי שמותר לחלל שבת לעזרה, שהרי ת"ק מודה לזה.

ובביאור הגר"א הוסיף, שהרמב"ם פירש הא דאמרינן התם שהמחלוקת האם מתריעין היינו בשופר או בעננו תנאי היא דהכונה לת"ק ור' יוסי דמתני', שלפי ר' יוסי כיון דמתריעין לעזרה שרי אף בשופר, כיון שפיקו"נ הוא, ושפיר יש לפרש מתריעין בשופר, ואילו לת"ק דאיירי בתפלה ואסור לתקוע בשופר מתריעין היינו בעננו.

הטור סי' תקע"ו כתב: חוץ מעיר שהקיפוה גויים או נהר וכו' זועקין ומתחננין בתפילות בשבת, אבל אין תוקעין אא"כ תוקעין לקבץ העם לעזור לאחיהם להצילן, כן כתב הרמב"ם ז"ל. ורש"י פירש אפילו תפילה להתחנן ולזעוק אין לעשות, אלא צועקים על בני אדם שיבואו לעזרתם. ולכאורה הרמב"ם אינו סותר לרש"י כלל, דרש"י פירש דברי ר' יוסי, ואילו הרמב"ם פסק כת"ק. ותירץ הבית יוסף, דהוקשה לטור מדוע הביא הרמב"ם דינו של ר' יוסי שתוקעין לקבץ את העם לעזרה. ולפיכך נקט שהרמב"ם פסק כר' יוסי ולא כת"ק. ואע"פ שהרמב"ם כתב זועקין ומתחננין בתפילות בשבת אבל אין תוקעין, אין זה דעת ת"ק אלא דעת ר' יוסי, דלפי ת"ק מותר אף לתקוע בשופר בשבת. וכיון שהרמב"ם פסק כר' יוסי ומכל מקום כתב שזועקין בתפילה מוכח שהוא חולק על רש"י. אך הקשה הבית יוסף איך יתכן לפרש כך ברמב"ם, הרי בגמ' לעיל מקשינן אילימא בשופר שופר בשבת מי שרי, ומוכח שמתריעין דקאמר ת"ק אינו בשופר אלא בפה, ועל כרחיך פסק הרמב"ם כת"ק ולא כר' יוסי.

הב"ח תירץ דהטור ביאר בדעת הרמב"ם שר' יוסי בא להקל, דלפי ת"ק אסור להתריע בשופר אף לעזרה, ור' יוסי אמר דלעזרה מותר אף בשופר. והשתא מודה ר' יוסי לת"ק שע"י תפילה גרידא שרי, והא דקאמר אבל לא לצעקה היינו בשופר [דהא לעזרה מותר אף בשופר]. ומעתה מוכח שהרמב"ם פסק כר' יוסי.

והנה הטור סיים שמסתבר כדברי הרמב"ם, אמנם בסי' רפ"ח הביא את דברי רש"י ולא הביא דברי הרמב"ם כלל, ועי' בית יוסף וב"ח מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה ירקון, חולי**

משמע חולי בבני אדם. אך הרמב"ם כתב בתבואה, ודלא כרש"י, וכן כתבו בית יוסף וב"ח, ועי' שפת אמת.

**אמר ר' יהודה הכי קאמר סדר תעניות האמור אימתי בזמן שיצאה רביעה ראשונה שניה ושלישית**

רש"י פירש דכולי יורה קרי ליה רביעה ראשונה, וכן פירש הר"ן. ובגבורת ארי הקשה דרביעה ויורה תרי מילי נינהו. ולכן פירש דכונת ר' יהודה לתרץ חיסורי מחסרא והכי קתני, ובאמת צריך להוסיף במשנה רביעה ראשונה שניה ושלישית. אך הריטב"א כתב דאי אפשר לבאר תירוץ הגמ' דהוי חסורי מחסרא, דאכתי לא הו"ל למימר רביעה ראשונה אלא רביעה שלישית, ואין בזה אריכות לשון.

ולכן כתב דשני זמני מטר איכא, בתחילת החורף שהוא היורה, והוא כולל רביעה ראשונה שניה ושלישית, ובסוף החורף שהוא המלקוש, דבזמן שהתבואה מתבשלת היא צריכה גשמים. וס"ד דרביעה ראשונה היינו ראשונה של היורה, ומשני דראשונה היינו היורה, לאפוקי המלקוש. ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**אמר ר' נחמן דוקא נשתנו אבל יבשו לא**

רש"י פירש דמכאן ואילך לא יועיל והוי תפלת שוא, וכן משמע ברמב"ם. ועוד פירש דאין צריך להתפלל עליהם דממילא חוזרין. ועי' גבורת ארי שהאריך בזה. הר"ן פירש דיבשו אין מתריעין מיד לפי שאין להם תקנה אלא בזריעה בתחילה, והוי כלא ירדו להם גשמים כלל שמתענין כפי סדר תעניות האמור ברביעה ראשונה. וכתב דאם יצאה זמנה של רביעה שוב אין מתענין, ואם נשאר זמן מועט לסוף זמן הרביעה מתריעין מיד כחומר ז' אחרונות.

**דף יט ע"ב**

**מתריעין על האילנות בפרוס הפסח**

פירש הר"ן דסמוך לפסח מלבלבי אילני, וכל שלא ירדו גשמים הצריכים להם שוב אין מוציאין ענפיהן כהוגן אפילו ירדו גשמים לאחר מכן, ולפיכך הוי כצרה שאין לה מתון ומתריעין מיד כחומר ז' אחרונות.

ובמשנה תנן ירדו לצמחים ולא לאילן לאילן ולא לצמחים מתריעין עליהן מיד, וכתב הריטב"א דהא דמתריעין על הצמחים היינו בזמן הרביעה, שהוא זמן הזרעים. אך הא דתנן ירדו לצמחים ולא לאילן היינו בפרוס הפסח, ולא איירי בזמן אחד. וכן נקט הגבורת ארי, והקשה, אם כן מדוע נקטה המשנה ירדו לאילן ולא לצמחים לצמחים ולא לאילן, הו"ל למימר לא ירדו לאילן בפרוס הפסח או לא ירדו לצמחים בזמן הרביעה. ותירץ, דאיירי בירדו לצמחים ולא לאילן בפרוס הפסח, או בירדו לאילן ולא לצמחים בזמן הרביעה, ורבותא קמ"ל, דאע"פ שירדו גשמים כיון שלא ירדו כתיקונן לזמן זה מתריעין. ועי' שפת אמת.

עוד כתב הריטב"א דעל האילנות מתריעין ב' פעמים, דאם ירדו בזמן הרביעה לצמחים ולא לאילן מתריעין מיד, לפי שכבר מזמן זה הגשם טוב לאילנות, וכיון שירדו לצמחים ולא לאילנות הרי זה מראה גזירה על האילנות. וכן אם בתחילה ירדו כהלכתן ובפרוס הפסח לא ירדו לאילן מתריעין מיד, לפי שגם בזמן זה צריכים האילנות לגשמים ביותר. ולפי"ז אין שייכות בין המשנה לברייתא כאן.

הריטב"א לעיל במשנה יישב דאיירי במקום שזמן הצמחים וזמן האילנות שוה, ולא איירי בארץ ישראל.

**על הבורות שיחין ומערות בפרוס החג**

ביאר הר"ן שדרכן שהמים הכנוסים היו מתמעטין הרבה באותו זמן, והיו צריכים להתמלאות באותו זמן. וברמב"ם כתב דהיינו חג הסוכות, וכן כתב הריטב"א בשם רש"י ומפרשים אחרים, ותמה, דזמן הגשמים הוא בחורף, והיו צריכים להתריע בסוף ימות הגשמים ולא בחג הסוכות שהוא קודם זמן הגשמים של שנה הבאה. ויישב בדוחק דמתריעין קודם ימות הגשמים כדי שירדו הגשמים מיד, וחשיב כצרה דוחקת מיד.

ובשם הירושלמי כתב הריטב"א, דבפרוס החג היינו חג עצרת, ולפי"ז ניחא. אמנם הבית יוסף כתב דכדי שלא יחלוק הירושלמי על הבבלי צ"ל דעצרת דירושלמי היינו שמיני עצרת. והקשה מהא דמסיים הירושלמי דיותר מכאן הוי מעשה ניסים, ואם איירי בסוכות הרי אדרבא, עיקר הגשמים מתחילין מעכשיו. ותירץ, דבבא זו בירושלמי לא קאי על בורות אלא על שאר הדברים.

**ומתריעין על הגובאי בכל שהוא רשב"א אומר אף על החגב**

הרמב"ם פ"ב ה"י פסק דעל הגובאי בכל שהוא, אבל על החגב אין מתענין ולא מתריעין אלא זועקין בלבד. והשיג הראב"ד דלא מיעט ת"ק חגב אלא אותו שהיה ידוע להם בזמנו שאינו מזיק, אך עכשיו שאין אנו מכירין את מיניהם על כולן מתריעין. ועי' מגיד משנה.

ובריטב"א להלן כב ע"א נסתפק האם גובאי נחשב למכה מהלכת דמתריעין בכל מקום, או שמא אין מתריעין אלא סביבותיה כשאר צרות, מדלא נקטה המשנה גובאי בכלל מכה מהלכת. אמנם הרש"ש במתני' כתב שבתוס' ב"ק פ ע"ב נראה שהיתה לפניהם גירסא במשנה גובאי בכלל מכה מהלכת, וכן נראה בירושלמי.

**דף כ ע"ב**

**מפולת שאמרו בריאות ולא רעועות וכו'**

כתב הריטב"א דאפשר ששיעורם ג' בתים, דומיא דדבר דהוי בג' מתים. אלא דהכא ליכא הפרש בין עיר גדולה לעיר קטנה ולא בין יום אחד לשלשה ימים.

**דף כא ע"א**

**פנו את הכלים ואח"כ פנו את מטתי**

צ"ע מאי שנא מהא דאמר ראב"א לר' הונא דאסור להכניס עצמו למקום סכנה דאף אם עושין לו נס מנכין מזכיותיו. ובמהרש"א חידושי אגדות נקט שנחום איש גמזו היה צדיק גמור, ולכן שאלוהו תלמידיו וכי מאחר שצדיק גמור אתה למה עלתה לך כך, והוא עפ"י מה דאיתא בריש מס' ברכות צדיק וטוב לו צדיק גמור.

ובגבורת ארי תמה וכי צדיק היה מיעקב אבינו שהיה ירא שיתמעטו זכיותיו. ולכן כתב דהכא ארע שהיה בבית רעוע ולא הכניס עצמו בכונה לשם, ולהמשיך את הנס אין ממעטין מזכיותיו, דהנס נעשה כבר.

**אי זוהי דבר עיר המוציאה חמש מאות רגלי**

כתב הרמב"ם: ואין הנשים והקטנים והזקנים ששבתו ממלאכה בכלל מנין אנשי המדינה לענין זה. וכתב הר"ן דמקורו מלשון המשנה "המוציאה" דמשמע מאותן שרגילין לצאת ולבא. הריטב"א והמגיד משנה כתבו דמקורו מלשון המשנה "רגלי", דמשמע הגברים לבד מטף. ובכסף משנה כתב דמקורו מהירושלמי, דכשם שמפולת היינו שנפלו בתים בריאים ולא רעועים, כך דבר היינו שמתו בחורים ולא זקנים, ונקט הרמב"ם דהוא הדין קטנים, וכן נשים שהן חלושות המזג.

וכתב הלחם משנה דיש בזה נפק"מ לדינא, דלפי טעמן של הר"ן או הריטב"א ומ"מ, מה שכתב הרמב"ם דאינם בכלל אנשי המדינה היינו בכלל מנין ה' מאות רגלי, דמונים ה' מאות רגלי בלבד. אך לפי טעמו של הכסף משנה בשם הירושלמי אין הנשים והקטנים בכלל המתים, לפי שהם חלושי המזג, ולא הוי דבר עד שימותו ג' בני אדם רגלי. וכתב דמלשון הרמב"ם משמע כהמ"מ. ובמשנה ברורה כתב בשם הלבוש דתרוייהו אמת, דהנשים והזקנים אינם בכלל מנין אנשי המדינה בין לענין מנין אנשי העיר ובין לענין המתים. ועי' ביאור הגר"א.

**ויצאו ממנה ג' מתים בג' ימים**

הבית יוסף (תקע"ו אות ה') הקשה מדוע לגבי אסכרא איתא בירושלמי שמתריעין בכל שהוא, ואין צריך ג' מתים בג' ימים, ומאי שנא מדבר. ותירץ, דדבר שהוא שינוי אויר הממית בלי שהית זמן בחולי, וכל שאינו באותו ענין שמתו ג' בג' ימים אינו דבר קבוע אלא אקראי בעלמא, ואינו עשוי להתעכב. ובביאור דבריו נראה, דשינוי האויר גורם למות מיד, ואין זה גורם למחלה שאפשר להתרפאות ממנה, ולכן אין בני אדם שחולים בדבר, אלא מקצת בני אדם מתים. וקודם שמתו ג' בני אדם בג' ימים אין לפנינו ראיה על דבר כלל, משא"כ באסכרא ושאר חליים כיון שיש שיהוי של מחלה אין צריך הוכחה בשביל להתריע.

והקשה הלחם משנה, דאם כן אסכרא חמור מדבר. [צ"ב מהיכן פשיטא ליה שדבר חמור מאסכרא]. ולכן כתב דאין מתריעין על אסכרא עד שיפשוט ברוב העיר, ובאופן זה כיון שמתו ב' בני אדם מתריעין. [כבר תמה המשנ"ב מדוע כתב ב' בני אדם, הא בירושלמי איתא דמתריעין על כל שהוא]. ובאמת בכה"ג אף בדבר מתריעין, ואף שלא מתו ג' בני אדם, כיון שפשטה המחלה ברוב הציבור. והכא קמ"ל שאפילו לא פשטה המחלה מתריעין כיון שמתו ג' בני אדם בג' ימים. ודין זה דוקא בדבר, אך באסכרא ושאר חליים אין מתריעין עד שיפשוט ברוב הציבור.

אמנם מקושיית הבית יוסף נראה שאף באסכרא אין צריך שיפשוט ברוב הציבור, אלא אם מת אחד מחמת אסכרא מתריעין. ועי' בב"ח שנקט שלגבי חיכוך [לרש"י ב"ק חיכוך יבש ולהרמב"ם חיכוך לח] מתריעין אף שלא מת אדם מהחיכוך כלל, וסגי במחלה עצמה בשביל להתריע.

ובריטב"א לעיל כ ע"ב כתב, שאם החולי נתפשט בעיר, כיון שמתו מחמת חולי זה ג' אנשים מתריעין, בין שמתו ביום אחד בין בג' ימים. ודוקא בדבר בעינן ג' בני אדם בג' ימים כיון שאין חולי שלהם שוה.

**דף כא ע"ב**

**אמר רנב"י כמאן כר' מאיר דאמר ריחק נגיחותיו וכו'**

הקשה הלחם משנה פ"ב ה"ה, דהטור סי' קי"ד כתב בשם מהר"ם מרוטנבורג שאם אמר צ' פעמים משיב הרוח אינו צריך לחזור, ולמד כן מדברי ר' מאיר. ומבואר שפסק להלכה כר' מאיר. ואף הראשונים שנחלקו עליו שם היינו משום שחילקו בין משיב הרוח לשור המועד, אך משמע דכו"ע מודו דקיי"ל כר' מאיר. ואילו הכא כתב הטור שאם מתו ביום אחד או בארבעה ימים אין זה דבר.

ותירץ, דודאי יש לחלק בין דבר לשור המועד, דהתם תלוי בטבע השור, ובזה אמר ר' מאיר שאם ריחק נגיחותיו נעשה מועד כ"ש בקירב. וכן לגבי משיב הרוח איירי לגבי הרגל לשונו, ובקירב איכא הרגל לשון טפי. אך הכא בעינן הוכחה שלא מתו במקרה אלא מחמת דבר, ובזה לא שייך סברת ר' מאיר. ומעתה סתם ברייתא דביום אחד או בד' ימים אין זה דבר אתיא גם כר' מאיר. והא דאמר רנב"י כמאן כר' מאיר היינו בלשון בתמיה, כמאן גזר ר' נחמן תענית כר' מאיר, הא אפילו לר' מאיר לא חשיב דבר.

**שאני חזירי דדמיין מעייהו לבני אינשי**

תוס' כתבו דכל שכן שאם יש דבר בנכרים צריך להתענות, שהרי הם דומים לישראל. אך הר"ן דחה דכיון שעכו"ם וישראל שתי אומות הן אין עונשן שוה, והם נדונין לפי מעשיהן, משא"כ בחזירי. וביאור דבריו, דכאשר יש דבר בחזירי הרי זה טבעו של עולם, וחיישינן שיבא גם לבני אדם, אך כאשר יש דבר בעכו"ם תלינן בעונש לעכו"ם, ושטנא בתרי אומי לא שליט. ובבית יוסף פסק כתוס' דצריך להתענות, ולא כהר"ן.

**אם גבירה לוקה שפחה לא כל שכן**

בתוספתא פ"ב ה"י איתא דאם היתה מכה מהלכת בסוריא אין מתריעין עליה בארץ ישראל, בארץ ישראל אין מתריעין עליה בסוריא, דהוי כאפרכיא אחרת. והקשה הרמב"ן, מדוע בארץ ישראל אין מתריעין בסוריא, נימא אם גבירה לוקה שפחה לא כל שכן. ותירץ ג' תירוצים:

א. התוספתא סוברת שכיבוש יחיד שמיה כיבוש, וחשיב גבירה וגבירה. ולפי"ז לדידן דכיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש צריכים להתענות אף בסוריא.

ב. אין מתריעין מפני שאין המכה מהלכת באפרכיא אחרת, אבל מתענין משום גבירה ושפחה. ולפי"ז כל דין גבירה ושפחה הוא לענין תענית בלבד.

ג. כי אמרינן גבירה ושפחה ה"מ כשהמכה בכל ארץ ישראל, אבל היה במקצתה אין מתענין בחו"ל, דהא איכא גבירה שאינה לוקה, ושפחה תנצל עם הנצולים. ולפי"ז כל דין גבירה ושפחה הוא במכה שפשטה בכל ארץ ישראל.

ובריטב"א תירץ באופן אחר, דרק בבל שהיא כפופה לארץ ישראל מתענה מדין גבירה ושפחה, אך סוריא ושאר מקומות בחו"ל לא.

ובשו"ע תקע"ו ס"ב פסק שאם היה דבר בארץ ישראל מתענין שאר גלויות עליהם. ומדכתב מתענין ולא כתב מתריעין משמע כתירוץ שני ברמב"ן. והרמ"א כתב ודוקא דאיכא דבר בכולה ולא במקצתה, והיינו דפסק כתירוץ ג' ברמב"ן. ובמגן אברהם סק"א כתב דסוריא אינה בכלל ארץ ישראל דכיבוש יחיד לש"כ. ולדבריו כאשר יש דבר בארץ ישראל צריכים להתענות בסוריא כשאר חו"ל, והוא כתירוץ ראשון ברמב"ן, ומבואר דג' התירוצים אמת, ועי' פמ"ג. [ויל"ע מה הנפק"מ בדברי המג"א שסוריא אינה בכלל ארץ ישראל, הא הרמ"א כתב דבעינן דבר בכל ארץ ישראל, וסוריא אינה כל ארץ ישראל. וצ"ל דנפק"מ אם היה דבר בכל ארץ ישראל חוץ מסוריא, דחשיב שפשטה בכל הארץ כיון שאין סוריא בכלל ארץ ישראל].

והנה הרמב"ם פ"ב ה"ו הביא דין גבירה ושפחה רק בדבר. אך מקושיית הרמב"ן מבואר שאף בשאר מכה מהלכת צריכים להתענות בחו"ל.

**שאני התם כיון דאיכא שיירתא דלווי ואתא בהדיה**

הב"ח כתב שאף כשאין שיירות מצויות סביבותיה מתענות כדי להשתתף בצרתן. ומשמע דכאשר שיירות מצויות הוי כמכה מהלכת ולדעת הרמב"ן מתענין ומתריעין, וכל מה דתנן סביבותיה מתענות ולא מתריעות הוא באופן שאין שיירות מצויות.

אך הרמב"ן בקושיותיו על הראב"ד הוכיח מכאן דקיי"ל כרבנן שסביבותיה מתענות ולא מתריעות, ומבואר דנקט ששיירות מצויות חשיב כסביבותיה ותו לא, וצ"ע.

**דף כב ע"א**

**כרכינהו ושקלינהו וכו'**

עי' שפת אמת שהקשה איך הותר להם לעשות כן, הא עוברים על לא תגנובו.

**ארבה וחסיל אפילו לא נראה בארץ ישראל אלא כנף א' מתריעין עליהן**

וכן פסק הרמב"ם. ותמה הלחם משנה דהרמב"ם נקט שאותה העיר מתענה ומתרעת וכל סביבותיה מתענות ולא מתריעות, ומדוע הכא בכל ארץ ישראל מתריעין. עיי"ש מש"כ ליישב בזה. ולכאורה י"ל דארבה שאני שטבעו ללכת לעולם ממקום למקום, וכאשר נראה כנף אחד בארץ ישראל חשיב כנראה בכל ארץ ישראל, ודין כל ארץ ישראל כאותה העיר שמתענה ומתרעת. ולמד כן הרמב"ם מהברייתא כאן.

**ועל חיה רעה**

לעיל יד ע"א תניא ושאר מיני פורעניות כגון חיכוך חגב זבוב וצרעה ויושין ושילוח נחשים ועקרבים לא היו מתריעין אלא צועקין. וכן פסק הרמב"ם פ"ב ה"ט. והשיג הראב"ד דאם היו כל אלו נושכין וממיתין אפילו צרעין ויתושין וזבובים מתריעין, כי כולם שלוחי המקום הם. וכתב המגיד משנה שהרמב"ם חולק וסובר שאפילו נושכין וממיתין אין מתריעין, לפי שאדם יכול להשמר מהם, משא"כ בחיה רעה. ומבואר שלפי הרמב"ם ההבדל בין חיה רעה לנחשים ועקרבים הוא אם יכול להשמר מהם או לא, ולפי הראב"ד ההבדל הוא אם סתמן נושכין וממיתין או לא. אך הכסף משנה כתב דודאי יותר קשה להשמר מנחשים ועקרבים מאשר מחיה רעה. והרמב"ם מודה לראב"ד שאם ממיתין מתריעין, ולפיכך דייק הרמב"ם וכתב ששולחו והזיקו, דאיירי בנזק לחוד ולא במיתה.

הטור השיג על הרמב"ם וכתב: ונראה דנחשים ועקרבים מתענין עליהם. וביאר הבית יוסף דהוקשה לו שסתמן נושכין וממיתין, ולכן נקט שמתריעין עליהם. וכתב, שלפי מה שביאר דעת הרמב"ם אין צורך לזה. כלומר, דהרמב"ם איירי באופן שיודעים שאינן ממיתין, ולכן כתב ששולחו והזיקו, ואף הוא מודה שבסתמא מתריעין. ועי' דרכי משה.

וצ"ע במש"כ הטור דנחשים ועקרבים מתריעין עליהם, הא בברייתא מפורש שעל שילוח נחשים ועקרבים אין מתריעין. ותירצו הב"ח ולחם משנה דבברייתא איתא דאין מתריעין, אך לגבי תענית הדין חלוק, דעל צרעין זבובים ויתושין אין מתריעין ואין מתענין, כיון דליכא סכנת מיתה, אך על נחשים ועקרבים אמנם אין מתריעין אך מתענין. ולפיכך כתב הטור דנחשים ועקרבים מתענין עליהם. [וצ"ע מאי שנא מחיה רעה שמתריעין עליהן, וצ"ל דבחיה רעה הוי סכנה גדולה יותר, וצ"ע].

**רש"י ד"ה שדפון וירקון, ומלא תנור דמתני' וכו'**

הוקשה לרש"י מדוע הכא נקט ר' עקיבא דשדפון בכל שהוא, ובמשנה מבואר שגזרו תענית במלא פי תנור. ותירץ דמתני' להתענות. ומשמע דברייתא דהכא להתרעה בלא תענית, והקשה הרש"ש דרש"י סותר עצמו, דהא הר"ן כתב בדעת רש"י בריש פרקין דסתם התרעה היינו בתענית, וכשיטת הרמב"ן. וכן הקשה המגיד משנה פ"ב הי"א דמשמע שהתרעה דהאי ברייתא היינו בתענית.

עוד תירץ רש"י דמעשה שהיה כך היה. והקשה המגיד משנה שם דאם כן מדוע מספק"ל בגמ' להלן ע"ב אם מלא תנור תבואה או מלא תנור פת וכו', הא בלא"ה אין נפק"מ בזה לדינא, ורק מעשה כך היה.

הרמב"ם שם כתב על השדפון ועל הירקון משיתחיל בתבואה, ואפילו לא התחיל אלא במקום קטן כמלוא פי תנור גוזרין עליו תענית ומריעין. וכתב המגיד משנה דהרמב"ם ביאר הא דאמר ר' עקיבא כל שהוא היינו כמלוא פי תנור, וקרי ליה כ"ש לפי שהוא דבר מועט.

השפת אמת תירץ דר' עקיבא חולק על סתם משנתינו, ופסק הרמב"ם כתנא דמתני', ועיי"ש מש"כ ליישב דעת רש"י.

**טרפה שני בני אדם ואכלה אחת משולחת**

כתב הגבורת ארי (הובא בשער הציון) שדוקא אם טרפה שניהם בזה אחר זה ואכלה אחת הוי משולחת, אך טרפה שניהם כאחת ורק לאחר מכן אכלה אחד מהם אין ראיה שהיא משולחת.

ובמש"כ תוס' דהוא הדין טרפה אחד ולא אכלתו. אך המשנ"ב כתב דברבינו חננאל משמע להיפך, דכתב: ואם לא אכלה ולא אחד מהם אינה משולחת.

**דף כב ע"ב**

**אין מתריעין על הדבר כל עיקר**

הקשה הרמב"ן דבמתני' מבואר שמתענין על הדבר, ור' עקיבא עצמו סובר שכל סביבותיה מתריעות ולא מתענות. ותירץ, דר' עקיבא שמע לרבנן דכל סביבותיה מתענות ולא מתריעות ואמר להו דלשיטתם שמתענים על הדבר צריך להיות להפך, אך הוא עצמו סובר שאין מתענים על הדבר כלל. וטעמא דמילתא, דמיתה היא דרך העולם, ואף שמתים הרבה מחמת הדבר אין זה טעם להתענות ע"ז.

והביא בשם הראב"ד דגרס בגמ' מחמת קושיא זו "אין מתריעין על הדבר בשבת".

הר"ן יישב דודאי מתריעין ומתענין על הדבר כמו בשאר צרות, דהיינו שני וחמישי ושני עד שיענו, אלא דשמעון התימני עשה עיר שיש בה דבר כעיר שהקיפוה לסטים או נהר, דמתריעין עליה יום אחר יום ברציפות ואפילו בשבת, וע"ז אמר ר' עקיבא דאין מתריעין עליה ברציפות אפילו בחול, אלא הוי כשאר צרות דמתענין בה"ב.

הריטב"א תירץ דאיירי הכא בכה"ג שאין חשש שיתפשט למקום אחר, והוי כצרה פרטית של אותה העיר שאין בי"ד גוזרין תענית על הציבור במקומות אחרים, ולכן לא הודו לו חכמים אף בחול. משא"כ במתני' איירי באופן שיש חשש שיתפשט למקום אחר, וכל סביבותיה שייכים באותה הצרה, ולפיכך לר' עקיבא מתענין ולחכמים מתריעין.

**תוד"ה ר' יוסי, דהני תנאי לא פליגי וכו'**

לכאורה שמואל דסבר היושב בתענית נקרא חוטא אפילו במצי לציעורי כל שכן שאסור לצער עצמו בלא מצי לציעורי, ואם כן שמואל ודאי תנאי היא. ויתכן לומר דזה היה פשוט לתוס' דהתם פליגי שמואל ור' אלעזר במתענה סתם, במתענה מחמת צרה לכו"ע יש מצוה להתענות והרי זה משובח. אלא דהוקשה להם שלפי ר' יוסי שאפילו מחמת צרה אסור להתענות לכאורה לא מצי סבר כר' אלעזר דנקרא קדוש, וע"ז תירצו דהכא איירי בלא מצי לציעורי, ובזה מודה ר' אלעזר. ועי' קרן אורה.

ובלחם משנה הקשה מדוע לא הביא הרמב"ם דין זה האם מותר ליחיד לסגף עצמו, ותירץ, דהרמב"ם נקט דפליגי תנאי בפלוגתת שמואל ור' אלעזר, וכבר פסק כשמואל שנקרא חוטא, והוא הדין דקיי"ל כר' יוסי הכא.

**מנין שאין מתפללין על רוב הטובה שנאמר וכו'**

ביאר הר"ן, דכיון שכך הוא מדתו של הקב"ה שכשהוא נענה לעמו ישראל משפיע להם טובה עד שיבלו שפתותיהם מלומר די, לפיכך אין מתפללין עליה.

**שכל זמן שהגשמים מרובין מטשטשין את הארץ ואינה מוציאה פירות**

הרמב"ם פ"ב הט"ו כתב, הרי שרבו עליהן גשמים עד שיצרו להן מתפללין עליהן, שאין לך צרה יתירה מזו שהבתים נופלין ונמצאו בתיהן קבריהן. ולא הזכיר הטעם שאינה מוציאה פירות. אך הטור סי' תקע"ז כתב ב' הטעמים, שרוב גשמים קשים לה, ולא עוד אלא שמפילין בתים עליהן. וכתב הבית יוסף בשם הרשב"ש שבכל מקום אם רוב גשמים מטשטשין הקרקע ומונעים החרישה מתריעין עליהן, עיי"ש שהאריך בסדר הבקשה. [לכאורה היה מקום לומר בדעת הרמב"ם, דהא דאמרינן הכא שגשמים מרובים מטשטשין הארץ הוי ביאור לקרא דבעתם, אך אין זה סיבה להתריע ולזעוק שיפסקו הגשמים. ויתכן שאף בארץ ישראל גשמים מרובים מזיקים לחרישה ולפירות ומכל מקום אין מתריעין, ורק נפילת הבתים הוי טעם להתפלל שיפסקו הגשמים, וצ"ע].

**דף כה ע"ב**

**היו מתענין וירדו להן גשמים וכו'**

כתב הבית יוסף ס"ס תקע"ה בשם הרשב"א, שדוקא אם ירדו גשמים ביום התענית אומרים הלל בערב, אך אם ירדו גשמים אחר שסיימו להתענות אין אומרים הלל, דאין ראיה שירדו הגשמים מחמת התענית. וכן כתב הריטב"א בשם הראב"ד, אך נחלק עליו ונקט שאפילו ירדו גשמים כמה ימים לאחר מכן אומרים הלל הגדול. ועוד כתב, שאפילו לשיטת הראב"ד אם ירדו גשמים אחר חצות אומרים הלל הגדול בלילה, אע"פ שאין מפסיקים תעניתם. [ובמשנה ברורה תקע"ה ס"ק כו נקט שלפי הריטב"א אם ירדו אחר חצות לא יאמר הלל הגדול ולפי הדגול מרבבה אומר הלל הגדול, ודבריו צ"ע טובא, דהריטב"א כתב להדיא שאם ירדו אחר חצות אומר הלל הגדול אפילו לשיטת הראב"ד, ומש"כ הריטב"א וגם הלל היה ראוי לומר אלא וכו' כונתו שאין אומרים באותו יום מחמת תעניתם, ובעינן כרס מלאה, אך בלילה אומרים הלל הגדול].

עוד כתב הרשב"א שאם ירדו גשמים בליל התענית קודם שהתחילו להתענות אין אומרים הלל הגדול, שהרי לא נענו מחמת התענית. ואין לומר שהם נענו מחמת קבלת התענית, וכדמייתי לעיל ח ע"ב מקרא דדניאל. דאם כן אפילו קבלוהו יום או יומים קודם לכן וירדו גשמים יוכלו לומר הלל הגדול, והא ודאי ליתא. [לפי מה שנקטו הראשונים שאומרים עננו בליל התענית אע"פ שאין מתענין בפועל, לפי שיום התענית מתחיל מבערב, יל"ע דאם כן יאמרו הלל הגדול, דיתכן שירדו הגשמים מחמת שהתחילו ביום של תענית. וצ"ל דעיקר זכות התענית לתלות בה ירידת הגשמים היא ע"י התענית בפועל, ולא סגי במה דהוי יום של תענית, וצ"ע].

**אחר חצות ישלימו**

כתב הריטב"א דמכל מקום אין אומרים עננו במנחה, ולא תחנונים אחרים, דאף הלל היה ראוי לומר לולי דבעינן כרס מלאה.

**וקראו הלל הגדול**

כתב הרי"ף דהיינו מזמור קל"ו, וכדאיתא במס' פסחים קי"ח ע"א דזה נקרא הלל הגדול. והוסיף, דחותמין במודים אנחנו לך וכו' וכדאיתא בפ"ק (ו ע"א). ובר"ן כתב בשם הראב"ד דמשעה שיצא חתן לקראת כלה מברכין מודים וכו' ובין הערבים אומרים הלל הגדול. ובשם החכם הכולל ר' דוד בר' ראובן כתב, דכאשר יורדין גשמים בתענית אומרים הלל הגדול ואין מברכין מודים אנחנו, ורק כאשר יורדין גשמים בלא תענית מברכין מודים אנחנו. ועי' ריטב"א לעיל שם. [ויתכן שכל זה אינו סתירה לדברי הרי"ף, דהרי"ף איירי לגבי חתימת הלל הגדול, ואין זה שייך לברכה בפ"ע שכל יחיד צריך לומר, וצ"ע].

לגבי הפסק התענית מבואר בגמ' לעיל דבעינן שירדו להם גשמים בשיעור ברך המחרשה, או בחרבה טפח וכו'. אך לגבי הלל הגדול נקט הריטב"א דאפילו ירדו להם מעט גשמים אומרים הלל, ואע"פ שאין זה מספיק להפסיק את התענית מכל מקום אומרים הלל. והביא די"א שגם לגבי הלל השיעור הוא כמו בהפסק התענית.