עד שאינו בדוק - רשימות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / כתמים

אור ליום ב' ח' שבט תשס"ו

א] נדה די"ד., איתמר בדקה בעד שאינו בדוק לה וכו', ובחי' הריטב"א שם, ז"ל, ענין זה הוא הפך הענין של מעלה, דבדקה בעד וטחתו ביריכה וכו', דבההיא דלעיל העד בדוק והספק נפל אח"כ מפני הירך, ובכאן הספק היה בעד ואח"כ לא נולד לו מקום ספק, ואע"פ כן למעלה אמרו בבי מדרשא טמאה ודאי מפני שצד הגריעותא שבו חמור יותר, וקולא דחשש ירכה אינו כל כך, מה שאין כן בזה דכיון שאין העד בדוק הרי הדבר יותר בחזקת התר, כי אינו מועיל כל כך הנגעת העד שבא אח"כ, וזה ברור, עכ"ל.

ולמדנו מד' הריטב"א, דכל הא דפליגי תנאי בעד שאינו בדוק, הוא רק משום שקודם שבדקה בו כבר איתיליד בי' ריעותא, אך אילו בדקה בו תחילה ואח"כ הניחתו במקום בינוני, אשר זהו דמשוי להעד לאינו בדוק לדעת הריטב"א להלן, מודו כו"ע דטמאה נדה.

והאמנם צ"ב מ"ט הוצרך הריטב"א לזה, הרי לכאו' בטחתו ביריכה ליכא למחשבי' כעד שאינו בדוק, שהרי בע"כ הירך חשיבא כבדוקה, וכאשר כן מוכח מיני' ובי', שהרי בעד שאינו בדוק איכא למ"ד דטהורה לגמרי, וגם י"א דאף למ"ד דטמאה מ"מ בכתם כה"ג טהורה, ואילו כתם הנמצא על יריכה טמא, ובע"כ דהירך חשיבא כבדוקה, וא"כ מה קשיא לי' להריטב"א דמ"ש טחתו ביריכה מעד שאינו בדוק.

ונ' דצל"פ בזה, דהנה הרי מבו' בכ"ד דמדאורייתא יש להסתפק בכתמים שמא באו מעלמא, וכתם שנמצא על יריכה יש לתלותו שבא מעלמא, ולפ"ז הרי הי' מקום לדון שאף בבדקה בעד וטחתו ביריכה ניתלי לי' שבא מעלמא, והא דטמאה היא נדה הוא משום דבבדיקת עד שבדקה במקור הדם לא תלינן לה בעלמא, ואשר זהו דקשיא לי' להריטב"א, דלמ"ד דבדקה בעד שאינו בדוק אינה טמאה נדה, והרי דכל דאיכא מידי למיתלי בי' תלינן אף בבדיקת עד, א"כ ה"נ בדין דבדקה בעד וטחתו ביריכה???

ב] והנה אמנם נ', דד' הריטב"א אתיין לטעמי', דפירש לעיל מינה, שאף לדעת רש"י שפירש שנמצא הדם על הירך, היינו שנמצא "גם" על ירכה, ובזה יש מקום ספק אם נדבק מן הירך בעד או מן העד בירך, ולפיכך נחלקו בו, עכ"ד, ואשר ע"כ שפיר כתב הריטב"א דל"ד לעד שאינו בדוק, כיון שהכא הי' העד בדוק מתחילה, ועתה נמצא עליו דם, ואנו דנים שמא נדבק מן הירך בעד.

אך לדעת התוס' והרא"ש בסוגיין לדעת רש"י שאיירי שלא נמצא אלא על הירך, והעד נאבד, וכ"ה גם בחי' הרמב"ן, הרי כיון שאנו דנים על הדם שע"ג הירך, דמי ממש לדין עד שאינו בדוק, שהרי בכה"ג הספק הוא, שמא בא הדם על הירך מעלמא קודם שטח עליו את העד, וז"ב.

ובפשוטו צ"ל בדעתם, דפליגי ע"ד הריטב"א, וס"ל דטחתו ביריכה ל"ד כלל לעד שאינו בדוק, דהירך חשיבא בדוקה, וכמש"נ לעיל סק"א, והגם דאם נמצא כתם ע"ג הירך תלינן לי' מדאורייתא בעלמא, מ"מ כל שבדקה וטחתו ביריכה לא תלינן לי' בעלמא, ול"ד לעד שאינו בדוק דאיכא למיתלי טפי שבא מעלמא.

ג] אמנם באמת בדעת תוס' והרא"ש נ' לישב בזה בע"א, דהנה בתוד"ה וטחתו ביריכה, ז"ל, פירוש במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם, עכ"ל.

וד' התוס' צ"ב, דמ"ט הוצרכו להעמידה במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם, הרי לכאו' אף אם טחתו במקום שדם המקור יכול ליפול שם, אכתי יש לדון אם בא הדם מן העד על הירך וטמאה נדה מדאורייתא, או שהי' הדם מעיקרא על הירך, וכה"ג אין טומאתו אלא טומאת כתמים, ועמש"כ בזה הסד"ט בסי' ק"צ סקט"ז ובחידוד הלכות בסוגיין, והחוו"ד בסי' ק"צ סק"כ, והפרד"ר???.

אמנם הנה ז"ל תוס' הרא"ש, והא חוששת אמרת לן, תימה דאמרי' בריש הרואה כתם על בשרה ודאי טמא וכו', וא"כ ה"נ אפי' הדם על הירך טמאה ודאי, וכ"ת הך דלקמן לפי מסקנא דשמעתין, מ"מ קשה דמשמע דרב גופי' לא קאמר אלא דוקא טחתו אבל אם לא טחתו לא, ומצינו למימר דה"ה לא טחתו והאי דנקט טחתו לאשמועינן דוקא בדוק אבל אינו בדוק לא, ועוד מצינו למימר דמיירי הכא כשיש לה מכה ואם לאו דטחתו הוה תלינן בדם המכה, עכ"ל.

וד' הרא"ש צ"ב רב, דמהו שכתב דה"ה לא טחתו וכו', הרי דינא דרב הוא דטמאה נדה מדאורייתא, והך דינא הוא רק בשטחתו להעד ביריכה, גם ילה"ע במשה"ק על ר' שימי דס"ל דחוששת, שהרי אפי' נמצא הדם על הירך טמאה ודאי, וצ"ב שהרי יל"פ דכונת ר' שימי דמדאורייתא אינה טמאה ודאי אלא חוששת, אבל ודאי דמדרבנן דטימאו לכל הכתמים, אף בכה"ג היא טמאה ודאי.

ואשר מבו' מזה, דס"ל להרא"ש, דהא דקאמר רב דטמאה נדה, אי"ז טומאת נדה דאורייתא, דודאי אינה טמאה אלא מדרבנן, אלא מכוון רב דמדרבנן איכא עלי' טומאת נדה ודאית, וע"ז אמר ר' שימי דחוששת אמרת לן, דהיינו דאף מדרבנן ליכא בזה טומאת נדה ודאית, ואי"ז אלא טומאת ספק.

ולפ"ז ניחא מש"כ הרא"ש דה"ה אפי' לא טחתו, דאף בכה"ג היא טמאה בודאי מדרבנן, ושפיר הק' הרא"ש ע"ד ר' שימי דס"ל דאינה טמאה טומאת ודאי, ואין טומאתה אלא מספק, שהרי אפי' נמצא הדם על הירך טמאה ודאי, וז"ב בדעתו.

ולפ"ז נ' ברור, דזהו גם מכוון ד' התוס', דבע"כ איירי הכא במקום שאין דם הירך יכול לבא לשם, דאילו דם הירך יכול לבא לשם בלא"ה היא טמאה נדה, וכמשה"ק כן הרא"ש.

והדברים מבוארים כן בפירוש ד' התוס', בד' המהר"ם ע"ד התוד"ה ולמחר, ז"ל, אבל הכא איירי בנמצא ביריכה במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם, כמש"כ התוס' בדיבור שלפני זה, "דאל"כ בלא העד היתה טמאה", עכ"ל.

ובפשוטו נ', דהא דס"ל להתוס' והרא"ש דאף לדעת רב ליכא אלא טומאה דרבנן, הוא משום דמדאורייתא ודאי יש לתלות שבא הדם על הירך מעלמא, וכ"ה דתלינן מדאורייתא בכל כתמים הנמצאים על גופה שבאו מעלמא, ולא ס"ל לחלק דבבדיקת עד שהי' במקור הדם אין תולין, ואפשר שלמדו כן מדינא דעד שאינו בדוק, וכמשה"ק הריטב"א מזה, ובע"כ דהא דאמר רב דטמאה נדה אי"ז אלא מדרבנן.

וילה"ע מד' התוס' בסוה"ע בדבריהם על ר' חייא שלכאו' אין מ' כן, ומש"כ התוס' דלא איירי במקום שיכול להגיע מן העד???אך י"ל דמה"ט דנו התוס' לדמות הדינים זל"ז, כיון שאף הכא דמי לעד שאינו בדוק??

ונ' ללמוד מזה בדעת התוס', דאף פלוגתא דרבי ור' חייא בעד שאינו בדוק, לא הויא אם בכה"ג היא טמאה מדאורייתא או לא, דודאי אף רבי מודה שאינה טמאה אלא מדרבנן, דמדאורייתא תלינן להדם בעלמא, אלא פלוגתייהו היא דלרבי מדרבנן היא טמאה נדה ודאי, ול"ה ככל כתמים שאף מדרבנן אינה טמאה אלא טומאת ספק, וכדלהלן, ולר' חייא אין טומאתה אלא כטומאת כתמים שהיא טומאת ספק.

ומקור גדול לזה, נ' ממש"כ התוס' לעיל ד"ה., ז"ל, ונראה לפרש ר"מ היא דמחמיר בכתמים שהוא רגיל להחמיר בכתמים טפי מרבנן וכו', ובכמה דוכתי מחמיר ר"מ כדאמרינן לקמן גבי אשה שעושה צרכיה ובפרק כל היד אמרינן בדקה בעד שאין בדוק לה והניחה בקופסא ולמחר מצאה עליו דם ר"מ מטמא וחכמים מטהרין, ולכך קאמר הכא ר"מ דמחמיר בכתמים, עכ"ל.

וד' התוס' צ"ב רב, שהרי בסוגיין מבו' דהא דמטמא ר"מ בהאשה שהיא עושה צרכי' ובעד שאינו בדוק, הוי זה טומאת נדה דאורייתא, ואי"ז טומאת כתמים, וא"כ היכא חזינן דמחמיר ר"מ בכתמים.

ונ' ללמוד מזה בדעת התוס', דס"ל דמדאורייתא ודאי אין לטמאות באשה שעושה צרכי' ובעד שאינו בדוק, ולא מטמא בהו ר"מ אלא מדרבנן, ואשר זהו שלמדו מזה התוס' דר"מ מחמיר בכתמים, אשר מה"ט ס"ל דבהנך גווני החמירו רבנן טפי לטמאותן טומאת ודאי, ול"ה ככל כתמים דאי"ז אלא טומאת ספק, וז"ב בדעתם.

והאמנם קשיא טובא לפ"ז???

ונ' דצ"ל בזה, דס"ל לר' חייא דכל הא דשרינן בכתמים פחות מגריס, הוא רק משום שטומאתן טומאת ספק היא, וע"כ כל דאיכא למיתלי במאכולת תלינן, הגם דליכא מאכולת לפנינו, אך אילו ??

וי"ל עוד, דס"ל לר' חייא, דכיון שבעד שאינו בדוק אמרי' מדרבנן דאיכא ע"ז חזקת דמים מן המקור, אשר מכח חזקה זו לא מספקי' לה בעלמא והוי זה טומאת ודאי, הרי דמה"ט גם אין לנו לתלות בדם מאכולת, וע"ז פליג רבי ואמר דבעי' ????

אמנם כל דרך זו מתישבת רק אי נימא דכל טומאת כתמים היא טומאת ספק, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם, אך בד' הרא"ש בסוגיין מוכח לא כן, ?? ולדעתו בע"כ דהא דמטמא רבי טומאת נדה, היינו טומאה דאורייתא, ול"ד להא דמטמא ר"ח בטחתו ביריכה, דאי"ז אלא טומאה דרבנן??

מה"ט התוס' הרא"ש לא כתב בדף ה'. כדעת התוס', וז"ב.

אמנם לפ"ז הדר תיקשי דמ"ט הוצרכו התוס' להעמידה בשא"א ליפול שם על הירך, הרי אף אם אפשר מ"מ בעי' לדינא דרב לאשוויי לה לטומאת ודאי, והרא"ש שהק' לטעמי' דס"ל דכל כתם הוי טומאת ודאי, וכמשה"ק כן ע"ד ר' שימי.

וצ"ל דהוצרכו התוס' לזה משום דעת ר' שימי, וצ"ב בזה.ולכאו' לפ"ז כבר אין הכרח לכל מש"נ, די"ל דכל ד' התוס' הוו על ר' שימי??וכמש"כ החידוד הלכות בסוגיין??

ג] והנה בעיקר חילוק זה בין ???בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ סקע"א ובסי' קפ"ז קו"א סק"ה כתב כן מדעתו, ועיי"ש שכתב לבאר לפ"ז מש"כ התוס' בסוגיין דעד שאינו בדוק היינו שידעה שהי' נקי לפני יום או יומים ועתה בשעת בדיקה נטלתו ממקום המצונע ולא בדקה העד, אשר קשיא ממש"כ התוס' לעיל בסוגיין לגירסת הר"ח דטחתו ביריכה היינו בגלוי שלא הניחתו בקופסא, ואפ"ה טמאה נדה ולא אמרי' דכשהניחתו שם נכתם, ועמד בזה הסד"ט סקנ"ח וכתב דהתוס' הכא פליגי ע"ד הר"ח, ובפרד"ר כתב לחלק דעד שאינו בדוק הוא בשהניחתו "יום או יומים" כל' התוס', אך התם הניחתו עד הבוקר, (ולפ"ז דעת התוס' אינה כד' הרמב"ן דס"ל דכל שלא בדקה העד ומיד אח"כ בדקה בו, חשיב כעד שאינו בדוק, ועיי"ש בפרד"ר שהאריך בזה), אלא דשאני הכא דכיון דאיכא למימר כשהניחתו נכתם קודם שבדקה עצמה בו הרי לא בדקה עצמה בעד הבדוק לה ואין עד זה מוציאה מחזקת טהרתה בבדיקת עצמה בו.

והגר"ז בסי' קפ"ז בתו"ד פירש הטעם בזה, ז"ל, דזיל בתר טעמא, טעמא מאי איכא לפלוגי בין נולד הספק קודם בדיקתה את עצמה לנולד אח"כ, משום דכשנולד קודם בדיקה נולד בשעה שהיא בחזקת טהרה, וכנולד אח"כ נולד בשעה שהיא בחזקת טומאה, דכשנמצא דם על העד ה"ה טמאה בודאי למפרע בשעת בדיקה לולי שנולד ספק זה, ואין ספק מוציא מידי ודאי טומאה, ואין אומרים העמד אשה על חזקה בספק זה שאינו ספק שקול לגמרי, וכו', ומשא"כ כשנולד הספק קודם הבדיקה דכין שאז היא בחזקת טהרה, א"א להוציאה מחזקתה בספק הנולד או אפי' שאינו שקול, עכ"ל.

אך סד"ט סקנ"ח וחוו"ד סקט"ו נקטו דדין עד שאינו בדוק הוא אף בשנעשה אינו בדוק אחר שבדקה בו, ע' בדבריהם.

ויש להוסיף להוכיח כן, גם ממש"כ

בחי' הר"א בסוגיין דעד שאינו בדוק היינו שבדקתו תחילה והניחתו בקופסא ואח"כ בדקה בו, ובפשוטו הוא תמוה דלכאו' כיון שהניחתו בקופסא אינו יוצא מכלל בדוק, וכדחזינן דבדקה בעד הבדוק והניחתו בקופסא ואח"כ נמצא עליו דם טמאה נדה לכו"ע, ובע"כ דשאני עד שאינו בדוק, דכיון שקודם שבדקה בו הניחתו בקופסא, ???

ויל"ב עוד לפ"ז??וסתימת הדברים דכל שהוא פחות מגריס טהורה ואף במשוך, וכ"ה במ"מ שם, ???

ולפי הנ"ל י"ל, דהגם דבעד שהניחתו תחת הכר ונמצא עליו כתם פחות מגריס לא שרינן במשוך, מ"מ בעד שאינו בדוק דיתכן שהי' עליו דם מאכולת קודם שבדקה בו, ??

האמנם יש לפקפק בזה, די"ל דלדעת רבי דלא ס"ל לדינא דעד שאינו בדוק?? ממילא דאין לחלק בין חשש שהי' עליו קודם לכן לחשש שהי' עליו אח"כ, ומוכח כן ממשה"ק הרשב"א, ?? ולא חילק כן?? והיינו משום ה"ט???

ב] והנה הגר"ז שם נקט דגם לגבי כתמים חלוק תלי' קודם השעה שהי' עשוי לבא הדם מגופה מתלי' אח"כ, ועפי"ז כתב דהא דלא תלינן בספק עברה בשוק של טבחים הוא רק בתלי' אח"כ ולא בתלי' קודם לכן, וביאר לפ"ז דמה"ט שרי' בעד שאינו בדוק לביאור הרשב"א, הגם דהוי כספק עברה בשוק של טבחים.

וע' גם במש"כ הגר"ז לגבי נכרית, ובמש"כ בסי' קפ"ז קו"א סק"ה

אמנם הנה בסד"ט סקנ"ח?? הוכיח שאין לחלק כן מד' הרשב"א במשמה"ב, שכתב להקשות ע"ד התוס' גם מהאשה הראשונה, דמ"ט אינה תולה בב' שאחרי', והרי שלא חילק הרשב"א בין תלי' קודם לתלי' אח"כ, וכ"נ גם בל' הרשב"א בתוה"ב בקושיתו מג' נשים ע"ד התוס' בדין עד שאינו בדוק, שנראה דעל כל ג' הנשים יל"ד מכח זה, וכן הק' שם במשמה"ב מכל חלוק שפושטתו וכו', ומ"ט לא חילק דהתם הוי זה תלי' דאחר זמן החשש, וע"כ בזה לא תלינן היכא שאין התלי' לפנינו.

ויש להוכיח כן גם מד' תוס' הרא"ש בסוגיין שהק' דהיאך ס"ד בעד שאינו בדוק דטהור לגמרי, ומ"ש מעל בשרה ועל חלוקה דטמא מספק, ואם באמת יש לחלק בין קודם לאח"כ, א"כ מאי קשיא לי', הרי התם הוי זה תלי' דאח"כ וע"כ טמא מספק, ומשא"כ הכא דהוי זה תלי' דקודם לכן.

אמנם י"ל בזה, דהגם שכנים הדברים דיש לחלק בין תלי' דקודם לכן לתלי' דאחר כן, כ"ז הוא בבדיקה, אך בכתמים דכל היכא דאיכא תלי' שרי, הרי דאם אך חשיב זה תלי', ומה"ט שרינן בעד אם הויא התלי' קודם הבדיקה, תו ודאי דיש להתיר בכתמים אף בדהויא התלי' אח"כ, ודו"ק היטב.

ואדרבה באמת מל' הרשב"א מדויק כן, שהרי כשהק' במשמה"ב מג' נשים הק' תחילה מהשני' והשלישית, ואח"כ הוסיף דגם מהראשונה קשיא דאיכא בזה תלי', עיי"ש, ומבו' דיש לחלק בזה בין תלי' קודם לתלי' אח"כ, ואך שכתב דמן הדין בכתמים לטהר גם את הראשונה, דכל דאיכא תלי' יש לטהר.

ל' הרשב"א דכל דין תלי' הוא רק משום דכתמים דרבנן, וכ"ה ל' הטושו"ע, וצ"ע דהרי גם בעד תולין בכל התליות וכמש"כ הרמ"א, וכן מבו' בד' הרשב"א דאילו עברה בשוק של טבחים ודאי תולין אף בעד, וכל הא דפליג רבי בעד שאינו בדוק הוא משום דאין דרך להעבירו בשוק של טבחים.

וע' לחו"ש שכתב דכל ד' השו"ע הוא על מכה שיכולה להתגלע, ועל ג' חלוקין זעג"ז, עיי"ש.

אמנם י"ל עוד, והעירוני לזה, דכל הא דבעי' לדינא דכתמים דרבנן, הוא בתלי' שאחר שעת הספק, אך בתלי' דקודם שעת הספק מהני אף בבדיקה דאורייתא.

אך צ"ע, דלהלן הוכחנו בד' הרשב"א דלרבי דס"ל דבעד שאינו בדוק טמאה נדה, ס"ל דאין עדיפות לתלי' דקודם הבדיקה, וע"כ ס"ל דלדידי' אין לטהר בפחות מגריס ועוד רק בעגול, ולפ"ז הרי ממש"כ הרשב"א דאף לרבי כל הא דלא שרינן הוא רק משום שאין דרך לעבור בשוק של טבחים, מבו' דאילו עברה מודה רבי דטהור אף דלדידי' אין עדיפות לתלי' דקודם לכן, ושוב צ"ע הלשון דכל דין תלי' הוא רק בכתמים דרבנן.

והעירוני די"ל בזה, עפי"ד הב"י דתליות בעד הוא משום דאיכא ראי' מדלא הרגישה, ולפ"ז י"ל דע"כ בכתמים בעי' להא דהוו דרבנן, דאם היו דאורייתא ל"ה תולין בזה, דהתם ליכא ראי' מדלא הרגישה, שהרי לזמן מרובה יתכן דארגשה ולאו אדעתה, ואף דמטהרינן כתמים משום דלא הרגישה, ולא חיישי' להכי, מ"מ א"א לבנות ראי' ע"ז, וע"כ רק משום דכתמים דרבנן תולין להקל, וע' פרד"ר שכתב עד"ז ובאופ"א.

אמנם הנה ילה"ע בזה, דהנה הרשב"א הק' מ"ט לא פריך ר"ח לרבי בטחתו ביריכה, וע' בית מאיר שישב דבזה שרי אף משוך, ובפשוטו נ' בדעת הרשב"א דלרבי ודאי אין להתיר במשוך, ולהנ"ל מנלי' להרשב"א הא?

ועד"ז ילה"ע גם מד' הרז"ה ??

אמנם נ', דכל הא דיש לחלק כן, הוא רק משום דינא ד"עד שאינו בדוק", דהוא דין מחודש?? אך לדעת רבי דלא ס"ל לדינא ד"עד שאינו בדוק", ???? ודו"ק.

אמנם לעיל נת' לא כן בדעת הרמב"ם, ויל"ע ביסוד הפלוגתא בזה.

בדין טחתו ביריכה אם שרי בפחות מגריס.

בד' הרמב"ן והר"ן מבו' דטעמא דהר"ח דאסור, הוא משום שלא נמצא על הירך, ומד' הריטב"א נ' שזהו גם דעת הרמב"ם, ולפ"ז כלל לא מצינו דאיכא חומרא בתליות בעד, ולפ"ז ניחא דל"ק ע"ד הרמב"ם מהא דעד שתחת הכר.

אך בל' הרשב"א בתוה"ב ובמשמה"ב מבו' שהטעם בזה הוא משום דבדקה בו ורגלים לדבר, ונ' דהיינו ע"ד הא דמחלק הראב"ד בדין עד שאינו בדוק בין בדיקה לבין כתם???

וע' סד"ט סק"ס וגר"ז סקס"ט וחוו"ד סי' י"ט, בדין נמצא על העד לחוד, ובל' הרשב"א נ' דאף בכה"ג שרי פחות מגריס???.

והנה בד' הרמב"ן והר"ן מבו' דבזה ניחא דל"ק מהא דר' חייא, וצ"ע דאכתי תיקשי מגוונא דנמצא גם על הירך, דכה"ג נמי שרי כשאין כגריס ועוד.

והנראה מזה דלגירסת הר"ח כל הא דטמאה נדה הוא רק משום שלא נמצא על הירך, אך היכא שנמצא גם על הירך דמי לעד שאינו בדוק שאינה טמאה נדה, והיינו שהרי הריטב"א מתחילה הק' מ"ש טחתו ביריכה מעד שאינו בדוק, והוצרך לחלק בין תלי' קודם לתלי' אח"כ, אך לדעת הר"ח א"צ לחילוק זה, ובאמת גם בתלי' אח"כ יש לטהר דומיא דעד שאינו בדוק, ורק בשלא נמצא על הירך דהוי זה ריעותא, הוא דאין תולין להתיר.

ואכתי צ"ב, דהנה בל' הרמב"ן והר"ן נ', דכה"ג אינה טמאה נדה אף לדעת רבי, דבירך יש לתלות בעלמא טפי, וצ"ע הטעם בזה, שהרי חזינן דמדרבנן קייל עד שאינו בדוק מירך, דמה"ט איכא למ"ד דשרי אף מדרבנן בעד שאינו בדוק, ול"ד לירך דאי"ב טומאת כתמים, וצ"ע בזה.

במש"א ר' חייא דטמאה משום כתם ופירש"י טומאת ספק, ע' ס'ד"ט ק"צ סקס"ד שהק' מ"ט מדמי לה לכתם, ועיי"ש מש"כ לישב דכל הא דמטמאי' לה הוא משום חשש ראי' שלא בהרגשה, דכלפי חשש ראי' בהרגשה יש לחוש גם שבא מעלמא, דתרוייהו לא שכיחי, עיי"ש באורך, ועיי"ש שפירש עפי"ז הא דמדמי לה הגמ' לדין עד שאינו בדוק.

בטעם החילוק בין משוך לעגול, נחלקו אם היינו משום דמשוך הוי ראי' דהוי זה דם קינוח, דאם הי' דם מאכולת לא הי' לו להיות משוך, או להיפך, דעגול הוי ראי' דהוי זה דם מאכולת, דאם הי' קינוח ל"ה לו להיות עגול.

והנה ל' רש"י דנ"ז:, ול' הרשב"א בתוה"ב הקצר, ול' פסקי רי"ד וריא"ז, ול' פסקי תשב"ץ, ול' רבינו ירוחם דעגול הוי ראי' דאי"ז דם קינוח, שאם הי' דם קינוח ל"ה עגול.

וכן הוכיח הגרע"א בתשו' שבסו"ס דו"ח מד' הראשונים בטחתו ביריכה, שג"כ חילקו בין משוך לעגול, והתם אין המשוך ראי' דהוי דם קינוח, שהרי יתכן דנתקנח מדם מאכולת שביריכה, וע"כ הוא משוך, ובע"כ דבעי' ראי' דהוא דם מאכולת, אך בסד"ט סקס"ז בתשובה מבנו כתב לדחות, דאיירי שהניחתו על יריכה ולא קינחה הירך, וע"כ אם הי' דם מאכולת הי' לו להיות עגול.

אך ל' תוס' הרא"ש דנ"ז: דמשוך הוי ראי' דאי"ז דם מאכולת, וכ"ה ל' הרז"ה בשער הכתמים אות ג', וכ"ה פשטות ל' הרשב"א בתוה"ב הארוך, והר"ן בחידושיו דנ"ז:, אך כבר כתב הגרע"א בתשובתו שיש לדחות ל' הרשב"א, שכונתו דהרגל"ד הוא מכח שהוא ע"י בדיקה, וע"כ כל שאין העגול מוכיח דדם מאכולת הוא, רגל"ד דדם קינוח הוא, וכן מבו' בב"י שכתב דהא דמטהרינן בעגול הוא משום דאיכא ראי' מדלא הרגישה, והרי דאין העגול ראי' שהוא דם מאכולת, אלא הראי' היא מדלא הרגישה, ולפ"ז אדרבה רק במשוך מטמאינן משום דהמשוך הוי ראי' שדם קינוח הוא, וכן פירשו האחרונים בד' הט"ז בדין אשה שיש לה מכה במקום בית הרעי, ע' סד"ט סקס"ז באורך בזה.

והנה הרז"ה שם השיג מכח זה ע"ד בעה"מ שטיהר בעד שאינו בדוק פחות מגריס אפי' במשוך, ובדעת הראב"ד כתבו האחרונים דס"ל דאין טמא רק משום כתם וע"כ הוי ככתמים שמטהרין בהן אף במשוך.

אך בדעת הרמב"ם שמטמא נדה, כתב הגר"ז דאה"נ לא מטהר אלא בעגול ולא במשוך, אך המ"מ לא כתב כן, וכן נ' גם בל' רש"י די"ד: שכתב דלרבי בעי גריס ועוד כשאר הכתמים, ומ' דהוי ככל כתמים דטהור אף במשוך, ובביאורו כתבו האחרונים, דהכא אין ראי' ממשיכתו שדם קינוח הוא, שהרי אינו בדוק, ושמא בא דם מאכולת ונתקנח, ולפ"ז מוכח בדעתו דל"ב לראי' דהוי דם מאכולת, אלא להיפך משוך הוי ראי' דדם קינוח הוא.

ויל"פ עוד, דכיון דהכא הוי צד התלי' לפני הבדיקה, בזה יש להתיר אף במשוך, וע"ד ד' הריטב"א והגר"ז, אך א"כ מה הקשו הראשונים מאי פריך ר' חייא, הרי גם בטחתו ביריכה מתירין בדלי"ב כגריס ועוד, ולהנ"ל מאי קשיא להו הרי בטחתו ביריכה מתירין רק בעגול דמוכיח דדם מאכולת הוא, וע"כ לא פריך ר' חייא מינה, ומשא"כ בעד שאינו בדוק, וע' בית מאיר שכבר עמד לישב כן, ובע"כ מד' הראשונים דלא כחילוק זה.

אמנם יל"פ דלעולם מודו הראשונים ליסוד חילוק זה, ואך דס"ל דכ"ז הוא לדעת ר' חייא, אך רבי דס"ל דבעד שאינו בדוק טמאה נדה, הוא משום דס"ל דאף תלי' שקודם לכן אינה מגרעת בעיקר חזקת הבדיקה, וע"כ לדידי' אין לטהר בתלי' קודם לכן טפי מתלי' דאחר כן, וכן מוכח בד' הגר"ז שכתב בדעת הרמב"ם דאין להתיר בעד שאינו בדוק רק בעגול, ומ"ט לא חילק דבתלי' קודם לכן יש להתיר גם במשוך, ובע"כ כנ"ל דלדעת הרמב"ם אין מקום לחילוק זה.

אמנם בדעת רש"י והרמב"ם י"ל דס"ל דגם רבי מודה לעיקר החילוק בין תלי' קודם לתלי' אח"כ, ואך דס"ל דבעד שאינו בדוק חשיב דליכא כלל תלי', וע"כ הוא דטמאה נדה.

אך בד' הרז"ה מבו' דהגם דמפרש דמשוך הוי ראי' דדם קינוח הוא, מ"מ ס"ל דמחמת כן יש לטמאות אף בעד שאינו בדוק, וצ"ע בזה.

והנה הסד"ט הגר"ז והפרד"ר כתבו לחלק, דהיכא שהרגישה ובעי' לתלות שהרגשת עד היא, בעי' שיהא עגול להוכיח שאי"ז דם מגופה, אך מאידך היכא דלא הרגישה, בזה איכא ראי' מדלא הרגישה וכמש"כ הב"י, וע"כ בזה אדרבה בעי' שיהא

והנה צ"ב להסוברים דבעי' שיהא עגול שהוא ראי' שדם מאכולת הוא, ומ"ט בלא זה לא מטהרינן מדין תלי', ולד' האחרונים דל"ב לראי' מזה שהוא עגול, רק בשהרגישה, ניחא, אך פשטות הדברים אין מ' כן, והרי הרשב"א בחידושיו בדף ב' ובמשמה"ב ובתשובות החדשות נ' להדיא דמפרש למתני' דעד שתחת הכר בשלא הרגישה.

והנה בל' הרשב"א מבו' שהטעם בזה הוא לפמש"כ הגרע"א משום דבדקה בו, וע"כ רגל"ד שדם מגופה הוא, וזה ע"ד מה שדנו הראשונים דשמא בטחתו ביריכה לא שרינן אף בדלי"ב כגריס ועוד, ופי' הרשב"א בתוה"ב ובמשמה"ב שהוא משום דרגלים לדבר מדבדקה בו.

והנה אמנם בד' הרשב"א בכ"ד מבו' דאם עברה בשוק של טבחים מתירין אפי' בעד, ע' בלשונו לגבי עד שאינו בדוק שמבו' דאף לרבי הי' מותר אילו עברה בשוק של טבחים, וכ"ה מבו' בדבריו בתשובות החדשות בסוף דבריו, וא"כ מ"ש מאכולת, וי"ל דשאני מאכולת דאין התלי' כ"כ לפנינו, אך אכתי צ"ע, דהרי חזינן דבעד שאינו בדוק שרי לדעת ר' יוסי דפסק הרשב"א כן, הגם שאין התלי' לפנינו, ואולי מאכולת גרע, גם י"ל עפי"ד הגר"ז דחלוק דין תלי' קודם מדין תלי' אח"כ, אשר כן מבו' גם בד' הריטב"א וכמש"נ לעיל.

הראשונים דנו בטחתו ביריכה האם תולין במאכולת, והוכיחו מהא דפריך וליחוש דילמא דם מאכולת הוא, וצ"ב מ"ט לא הוכיחו מנתנתו תחת הכר שתולין במאכולת, וצ"ל דהתם שכיחי מאכולות טפי, ומשא"כ בטחתו ביריכה דעל בשרה ל"ש מאכולת כ"כ, גם צ"ב מ"ט לא הוכיחו מדין עד שאינו בדוק, וצ"ל דהתם הוי תלי' לפני כן, וכמו שחילק הריטב"א וכמש"כ הגר"ז באורך, והרי בד' הריטב"א מבו' דרק מה"ט הוא שאין מתירין בטחתו ביריכה ביותר מגריס.

והק' בן הסד"ט בסקס"ז מאי ראי' מייתי, הרי כבר הק' הראשונים שם מ"ט לא פריך בעלמא, ופירשו דהכא איכא ראי' מדנמצא רק על שלו או רק על שלה, או מדלא נמצא קודם תשמיש, וא"כ מה הביאו משם, עיי"ש שר"ל דגם הכא איכא ראי' מדהוי עגול, אך אי"ז במשמע ד' הראשונים שרק אח"כ חילקו בין עגול למשוך מכח ד' ראב"צ, ולהדיא נ' ברמב"ן שם דלרבנן דפליגי על ראב"צ יהא דין זה אף במשוך.

ונ' בביאורו, דהנה בד' הרשב"א בתשובות החדשות מבו' בהטעם דלא פריך וליחוש דילמא דם מאכולת הוא בעלמא, דהוא משום דל"מ תלי' בעד דאורייתא, אך בתשובה האחרונה כתב דהיינו רק בשודאי לקחתו מגופה, ובעי' לתלות שבא לשם מעסק הכתמים, עיי"ש, והטעם בזה מבו' בתשובתו דהוא משום דאיכא חזקת הדם מן המקור, וכ"ה דלא תלינן בדם העלי', ה"נ לא תלינן בדם מעלמא, ועיי"ש שמה"ט דחה דאין לפרש להא דפריך, דפריך דמספק לא יביא קרבן, וכאשר כ"ה בפירש"י שלפנינו ובתוס', דמ"ט לא יביא וליכא למיחש לחולין בעזרה כיון דאיכא חזקת דמים מן המקור, ולפ"ז גם מה"ט אין לתלות בדם מאכולת, ועיי"ש שפירש הרשב"א דמה"ט לא פריך וליחוש דילמא דם מאכולת אלא הכא, וכמו שפירשו הראשונים הטעמים בזה.

אמנם בטחתו ביריכה נ' דליכא לה"ט, דכיון שצד הספק שבא מעלמא הוא שבא אח"כ מיריכה, הרי דע"ז ליכא חזקת דמים מן המקור, שרק כשנמצא במקום שעשוי לבא מן המקור, ומספק"ל על דם זה מהיכן הוא, איכא חזקת דמים מן המקור, אך כשמספק"ל היכן נמצא ל"ש חזקת דמים מן המקור, ואך שדן הרשב"א דשמא לא תלינן במאכולת משום דכל שבדקה רגלים לדבר, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב, וע"ז הוכיח משם, וצ"ל דאילו ל"ה דין תלי' בבדיקה ל"ה מועיל ראיות אלו מדלא נמצא על של שניהם ומדלא נמצא קודם לכן, וכל ראיות אלו מועילות רק לגבי חזקת דמים מן המקור, וצ"ב.

ובד' הרמב"ן נ' באופ"א, דהנה בל' הרמב"ן בחידושיו נ' שהטעם דלא פריך בעלמא ליחוש דילמא דם מאכולת, הוא משום דכבר ידעינן דבאו"מ לא שכיחי מאכולות, וע"כ פריך רק הכא דאיכא ראי' לזה, ולפ"ז שפיר הוכיח משם הרמב"ן לטחתו ביריכה, דהתם דליכא לה"ט דלא שכיחי מאכולות, שפיר יש לתלות במאכולת אף בלא ראיות אלו.

אמנם ילה"ע בזה, דהנה הגר"ז קפ"ז קו"א סק"ה, כתב ע"פ חילוקו בין תלי' קודם הבדיקה לתלי' אח"כ, דאם צד התלי' הוא יחד עם הבדיקה, חשיב כתלי' קודם הבדיקה, ולפ"ז צ"ע מה הוכיחו הראשונים מהא דפריך וליחוש דילמא דם מאכולת הוא, הרי התם הוי צד התלי' בב"א עם הבדיקה, וא"כ בכה"ג שפיר תלינן במאכולת, ומשא"כ בטחתו ביריכה דהוי צד התלי' אחר הבדיקה, מאן יימר דתלינן במאכולת, והריטב"א גופי' שחילק בין קודם לאחרי, הביא הראי' מוליחוש דילמא דם מאכולת הוא.

ולכאו' מוכח מזה דאם צד התלי' הוא בב"א, חשיב כמו תלי' אחר הבדיקה, וצ"ע הטעם בזה.

ושמעתי עוד לחלק בזה, דהתם שנמצא במקום הדם, לעולם חשיב כמו תלי' דאח"כ, דהחיסרון דתלי' אח"כ הוא בגדר אין ספק מוציא מידי ודאי, וכשנמצא במקום הדם לעולם חשיב כאין ספק מוציא מידי ודאי, וצ"ע בזה.