טהרות פ_ג מ_ח
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ג מ"ח**

א] **תינוק שנמצא בצד העיסה והבצק בידו וכו' וחכמים מטמאין שדרך התינוק לטפח,** בטעמא דרבנן דמטמאי, אמרו בגמ' קידושין ד"פ. דהוא משום דס"ל דמיעוטא כמאן דליתא דמי רובא וחזקה רובא עדיף.

והנה בגמ' שם מייתי' להא דתניא ב' דברים איבד"ל ועשאום חכמים כמה שיבד"ל תינוק ועוד אחרת, וצ"ב דכיון דס"ל לרבנן דרובא וחזקה רובא עדיף, א"כ מה הוצרכנו להא דעשאום כמה שיבד"ל, הרי רוב מהני לטמאות אף בדבר שאיבד"ל, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, ועמש"כ בזה בשו"ת הגרע"א תנינא סימן ק"ח הבאנו דבריו להלן אות כ"ז.

ב] **א',** התוס' בקידושין שם פירשו דמש"א דעשאום כמה שיבד"ל הוא כפשוטו דמדרבנן דין התינוק הוא כמי שיש בו דעת לישאל, וכתבו התוס' דהא דבעי' לה"ט, הוא משום דרוב תינוקות מטפחין אי"ז רוב חשוב אלא רוב גרוע, וע"כ מדינא מהניא החזקה כנגד הרוב ואי"ז אלא כפלגא ופלגא, והא דמטמאין רבנן הוא משום דעשאוהו כמי שיבד"ל שספיקו טמא.[[1]](#footnote-2)

והנה התוס' בנדה די"ח: ד"ה מיעוטא כתבו, דליכא למימר שעשאוהו כיבד"ל ממש, דאמאי עשאוהו טפי הכא מבחולדה המהלכת ע"ג ככרות דטהור, ואפי' את"ל דגזרו אטו תינוק גדול שיבד"ל, אכתי מ"מ ברה"ר אמאי טמא, עכ"ד, וצ"ב ד' התוס' בקידושין דמפרשי לה כפשוטו דעשאוהו כאילו יבד"ל.

ואמנם ודאי גם לדעת התוס' בקידושין אין המכוון דמדרבנן דין תינוק כדין דבר שיבד"ל, שהרי להדיא תנן לעיל משנה ז' דדין תינוק כדין דבר שאיבד"ל, וגם שהרי תניא התם דב' דברים עשאום חכמים כמי שיבד"ל, והדבר השני הוא עיסה בתוך הבית ותרנגולים ומשקים טמאים שם ונמצאו נקורים נקורים בעיסה דתולין, והרי ודאי דאף מדרבנן דין תרנגולים כדין דבר שאיבד"ל, ול"ש בהו הטעם שכתבו התוס' בתינוק דשמא גזרו אטו תינוק גדול שיבד"ל, ובע"כ המכוון בזה דכיון דבהני גווני איכא רוב לטמאות, הרי דהגם דרוב זה ל"מ לטמאות מדינא, מ"מ מכח זה שויוהו רבנן כדבר שיבד"ל דספיקו טמא, וכעי"ז נ' בד' התוס' בחולין דפ"ו:, ואך שהתוס' בחולין כתבו דהא דעשאוהו כמי שיבד"ל הוא משום שנראה לעולם שהוא רוב גמור, ולפ"ז הרי כ"ז הוא לרבנן, אך לר"מ דס"ל דאף ברוב גמור סמכי' מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא לא עשאוהו כלל כמי שיבד"ל, אך התוס' בקידושין שם נקטו דגם לר"מ עשאוהו כמי שיבד"ל, (ועמש"נ בזה להלן אות ט'), וצ"ל לדעתם דהא דעשאוהו כמי שיבד"ל הוא משום שמסתבר יותר שנטמא, הגם שמכח הכרעת החזקה יש לנו לטהר, ואכתי צ"ב.

ובזה ניחא משה"ק התוס' עוד דברה"ר אמאי טמא, ובפשוטו צ"ל דאה"נ אינו טמא אלא ברה"י, וכאשר כן מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, ונת' בזה להלן אות ו', אך להנ"ל ניחא, דכיון דמה שעשאוהו כמי שיבד"ל אי"ז גזירה אטו תינוק גדול, אלא הוא משום שמסתבר יותר שנטמא, וע"כ שויוהו כיבד"ל דספיקו טמא, הרי דה"נ אף ברה"ר שויוהו כרה"י דספיקו טמא.

וי"ל עוד, לדעת התוס' בנזיר ובכ"ד דהא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא רק מכח החזקת טהרה, וליכא הלכתא לטהר אף בלא חזקת טהרה, ונת' לעיל משנה ו' אות ב' דיל"פ דמודו התוס' דהא דאיבד"ל ספיקו טהור הוא אפי' היכא דליכא חזקת טהרה, ועמש"נ בזה להלן אות ט"ו, ולפ"ז נמצא דבתינוק שנמצא בצד העיסה דמדאורייתא הוי הרוב כנגד החזקה כפלגא ופלגא, יש לטמאות מדינא ברה"ר, ורק משום דינא דאיבד"ל ספיקו טהור דאיכא הלכתא לטהרו אף בלא חזקת טהרה, הוא דיש לטהר, וכיון דשויהו כמי שיבד"ל, ע"כ מטמאינן אף ברה"ר.

ג] **ב',** התוס' בנדה די"ח: ד"ה מיעוטא כתבו, ז"ל, דרוב תינוקות אינו רוב גמור ולא הוי כנגד חזקה אלא כפלגא ופלגא ומן התורה טהור אף ברה"י כיון דאיבד"ל, והא דקאמר התם עשאוהו כאילו יבד"ל, היינו כלומר עשאוהו כאילו הוא רוב גמור לפי שנראה לעולם שהוא רוב אע"פ שאינו רוב גמור, עכ"ל.

ובביאור דבריהם דרוב גרוע הוי כנגד חזקה כפלגא ופלגא, בפשוטו נ' הטעם בזה, דהגם דאף רוב גרוע מהני מה"ת, מ"מ כיון דלא אלים הרוב, ל"מ להכריע כנגד החזקה, וע"כ ל"ה אלא כפלגא כפלגא.

ומצינו תוספת ביאור בזה בד' תוס' הרא"ש קידושין ד"פ., ז"ל, ומ"ט אין שורפין בי' טפי מהנהו ג', אלא משום דהנהו הוו רוב גמור ומרעי לי' לחזקה, אבל האי לאו רוב גמור הוא "ולא מרע לי' לחזקה לגמרי", עכ"ל, ומבו' בל' הרא"ש, דהחילוק בין רוב גמור לרוב שאינו גמור הוא, דרוב גמור מרע לחזקה, ורוב שאינו גמור לא מרע לחזקה לגמרי.

ונ' בביאורו, לפמש"כ בתוס' הרא"ש בכתובות ד"ט., דיסוד הדין דרובא וחזקה רובא עדיף, הוא משום דהרוב מגרע את החזקה, כגון ההיא דתינוק דא"א לטהר העיסה משום חזקה אם לא נבטל הרוב דתינוקות מטפחין, דאם טפח בעיסה ודאי היא טמאה, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהיכא דאפשר להתירה מטעם חזקה בלא ביטול הרוב, אין הרוב עדיף מן החזקה, ואכמ"ל, והיינו דדינא דרובא וחזקה רובא עדיף אי"ז דהכרעת הרוב אלימא מהכרעת החזקה, אלא היינו משום דהרוב מגרע ומבטל את החזקה, והיינו משום דכל כח החזקה הוא משום דכ"ה חזקת הדבר, וכל דאיכא רוב ונסתלק הספק, ליתא לעיקר החזקה, ואשר זהו מש"כ הרא"ש, דכל הא דהרוב מגרע את החזקה היינו רק ברוב גמור, אך רוב שאינו גמור לא מרע לי' לחזקה לגמרי, וכיון שהחזקה בתוקפה עומדת, ע"כ לא עדיף הרוב מן החזקה.

ובשו"ת חוט המשולש להגר"ח סי' י' פירש הגדר בזה בע"א, ז"ל, משום דלא אלים לר' יוחנן רוב שאינו גמור לשווי' מיעוטא דידי' כמאן דליתא, דדוקא גבי רוב גמור הוא דסברי רבנן דמיעוטא כמאן דליתא ולא מצטרף בהדי חזקה, אבל רוב שאינו גמור לא אלים כ"כ לר' יוחנן למהוי מיעוטא דידי' כמאן דליתא, וכי איכא חזקה בהדי מיעוטא מצטרפין לי' למיעוטא בהדי חזקה והוי פלגא ופלגא נגד הרוב ואין שורפין וכו', דזהו החילוק בין רוב גמור לשאינו גמור, דברוב גמור אמרינן מיעוטא כמאן דליתא דמי ורובא וחזקה רובא עדיף, וברוב שאינו גמור לא אמרי' דעדיף מחזקה אלא דהוי פלגא ופלגא, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ומצינו עד"ז, גם בדינא דאין הולכין בממון אחר הרוב, שכתבו התוס' בסנהדין ד"ג: ד"ה דיני, דרובא לרדיא זבני לא חשיב כי הנך רובא, הלכך לא סמכינן אהך רובא בדיני ממונות, עכ"ל, ובתוס' הרשב"א כתובות דט"ז: הוסיף לבאר בזה דכל הני רובי דפליגי בו רב ושמואל הוו רוב גרוע, עיי"ש, וזה מתפרש ע"ד הנ"ל, דכיון דהוי רוב גרוע ואין בטל המיעוט לגמרי, ע"כ לא אזלי' בתרי' להוציא ממון כיון דאיכא חזקת ממון דמכחשא לי'.

ד] **ג'** התוס' בכתובות ד"ט. כתבו, דרוב תינוקות מטפחין אינו רוב אלא מדרבנן, ובתוס' הרשב"א שם הוסיף, ז"ל, וכה"ג אשכחן רוב דרבנן בשלהי י' יוחסין גבי תינוק שנמצא בצד העיסה וכו', ותו אמר דהך דתינוק איבד"ל ועשאוהו כמי שיבד"ל, ואי הוה רובא מה"ת מאי איכפ"ל בשאין בו דעת, הא רובא כודאי דמי, עכ"ל, והיינו דמפרש דמש"א דעשאוהו כמי שיבד"ל היינו דהגם דמדאורייתא אי"ז רוב כלל, מ"מ מדרבנן החשיבוהו כרוב לטמאות אף שאיבד"ל.

ה] ד' הפמ"ג בשושנת העמקים כלל ט"ו הוכיח מד' רש"י והריטב"א בקידושין שם דרוב תינוקות מטפחין הוא רוב גמור, ויתבאר בזה בעזה"י להלן, ולפ"ז הרי יש לטמאות מדינא אף שאין בו דעת לישאל, וכתב דלפ"ז צ"ל דמש"א דעשאוהו כמי שיבד"ל דמשמע דחז"ל החמירו בזה ל"ד הוא, ועי' תור"פ בקידושין שם שנראה דיש מקום לפרש כן, אך הק' ע"ז דא"כ אף ברה"ר טמא, כיון שיש רוב גמור לטמא, ומשמעות הברייתא שאינו טמא אלא ברה"י, שאין דינו אלא כדבר שיבד"ל, דברה"ר טהור, ודבריו צ"ע שהרי להדיא כתבו התוס' בנדה די"ח: דאף ברה"ר טמא, ופשיטא להו להתוס' כן, ומכח זה הוכיחו דטעם הטומאה אינו משום שגזרו אטו תינוק גדול שיבד"ל.

וכדרך זו דמש"א עשאוהו כמי שיבד"ל ל"ד הוא, אלא מדינא מטמאינן, כ"נ להדיא בד' הרמב"ן במלחמות קידושין ד"נ: שכתב בתו"ד, ז"ל, ועוד דתניא התם וכו' ב' דברים איבד"ל ועשאום כמי שיבד"ל, ושמעי' שאינן ספיקות והרוב מכריע, שאילו היו ספיקות, כל ספיקות שאיבד"ל טהורות, עכ"ל, ולהדיא דהא דמטמאינן בתינוק אי"ז דין דרבנן, אלא מדינא מטמאינן משום שהרוב מכריע, והוה פשיט"ל להרמב"ן שלא נתחדש דין מסוים בתינוק שעשאוהו כמי שיבד"ל, וע"כ ודאי דהא דמטמאינן הוא מדינא משום דלרבנן הרוב מכריע, וכן מ' מסתימת ד' הרמב"ם הר"ש והרא"ש במתניתין דהא דמטמאינן בתינוק הוי זה מדינא, וכ"נ בד' הראשונים בכ"ד.[[3]](#footnote-4)

ו] ובדעת הרמב"ם בזה יש להוסיף דברים, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאיירי ברה"י, ומ' דברה"ר מטהרי רבנן, וצ"ב דכיון שפירש הרמב"ם דהא דמטמאינן הוא משום שאין כאן ספק כי חזקה שהתינוק מטפח, א"כ הי' בדין דאף ברה"ר תהא העיסה טמאה, דהאמנם אם טעם הא דמטמאי רבנן הוא משום דשויוהו לתינוק כמי שיבד"ל, י"ל דמה"ט לא מטמאי אלא ברה"י ולא ברה"ר, (כמש"נ לעיל אות ב'), אבל לפ"מ שפירש הרמב"ם דטעמייהו הוא משום שאין כאן ספק וע"כ העיסה טמאה הגם שהתינוק איבד"ל, א"כ מה"ט הי' לנו לטמאות אף ברה"ר.

אך זה מתישב היטב לפמש"נ לעיל משנה ו' אות ו' בדעת הרמב"ם דכל הא דמטמאינן בגונא שחזקתו שנטמא, הוא רק בדינא דדבר שאיבד"ל ספיקו טהור, אך דינא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור הוא אף בדבר שחזקתו שנטמא, כל דל"ה ודאי ממש, וע"כ הכא דאי"ז ודאי טומאה שהרי אין שורפין ע"ז את התרומה, לא מטמאי רבנן אלא ברה"י הגם דהתינוק איבד"ל ולא ברה"ר.

ולפ"ז מתבאר היטב לישנא דברייתא דעשאוהו כמי שיבד"ל, שהרי נת' שם דהא דברה"ר מטהרינן אף בכה"ג שחזקתו שנטמא, הוא משום דכל הספיקות מדבריהם אף היכא שחזקתו שנטמא, דכל היכא דאי"ז ודאי אינו אסור מה"ת, וע"כ ברה"ר טיהרו חכמים אף בכה"ג, כ"ה שמצינו שטומאה הותרה בציבור, ומשא"כ בדבר שאיבד"ל דלא טיהרוהו חכמים, ואך דלי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י טמא, ע"כ כל שחזקתו שנטמא ואיתרע חזקת טהרה דילי' מטמאינן לי', ואשר זהו הא דתניא דעשאוהו כמי שיבד"ל, דהגם דברה"ר כה"ג טהור, מ"מ באיבד"ל לא טיהרו חכמים בכה"ג, ודינו הוא כדבר שיבד"ל שלא טיהרוהו חכמים.

ז] **תינוק שנמצא בצד העיסה והבצק בידו ר"מ מטמא,** בטעמא דר"מ דמטהר, אמרו בגמ' קידושין ד"פ., דקסבר רוב תינוקות מטפחין ומיעוט אין מטפחין ועיסה בחזקת טהרה עומדת וסמוך מיעוטא לחזקה איתרע ליה רובא.

והראשונים הקשו ממש"א בר"פ בתרא דיבמות, דלר"מ סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא, וא"כ מ"ט מטהר ר"מ, ועמש"כ בזה המקנה בקידושין ד"פ והגרע"א במהדו"ק סימן קצ"ח, ועי' מה שתמה על דרך זו בשו"ת חוט המשולש להגר"ח סימן ז', ואכמ"ל.

ח] והנה באמת מצינו בגמ' חולין דפ"ו, דפריך אהא דאמר רב אמי דטעמא דר"מ דחש"ו ששחטו מותר לשחוט אחריהם הוא משום דרוב מעשיהם מקולקלים, דמאי איריא רוב אפילו מיעוט נמי, דהא ר"מ חייש למיעוטא סמוך מיעוטא לחזקה ואתרע לי' רובא, דתנן תינוק שנמצא בצד העיסה ובצק בידו רבי מאיר מטהר וכו', ומשני אם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר.

ומבו' להדיא דאה"נ באיסור מודה ר"מ דאין להתיר מכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה, ורק בטומאה הוא דמטהר ר"מ, והטעם בזה הוא משום דאם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר, וצ"ב בד' הרבה מן הראשונים שדנו בזה, ולא הזכירו כלל לסוגיית הגמ' בחולין שמחלקת להדיא בין טומאה לאיסור, ועמש"נ לבאר בזה להלן אות י"ד.

אמנם לא נתפרש בד' הגמ' טעם החילוק בין טומאה לאיסור, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים לפרש הטעם דמטהר ר"מ הכא מכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה, ועפי"ז יתפרש גם ד' הגמ' בחולין.

ט] **א',** התוס' ביבמות שם ובחולין ד"ט: ודפ"ו: ובבכורות ד"כ: בנדה די"ח: כתבו דלעולם הוי זה כפלגא ופלגא, והא דמטהר ר"מ הוא משום דתינוק איבד"ל וספיקו טהור, וכ"ה מבו' בפי' הרמב"ם הר"ש והרא"ש במשנתינו, וכ"כ תוס' הרא"ש ביבמות שם ובקידושין ד"פ. ובחולין דפ"ו:, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם קידושין ד"נ:, ותוס' רי"ד בקידושין ד"פ., והריטב"א בחולין דפ"ו:, וכ"ה מוכח מד' הרמב"ן במלחמות קידושין ד"נ:.

והנה אמנם התוס' בקידושין שם כתבו דאין לפרש כן, שהרי אמרו שעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, אך התוס' בנדה כתבו דאין מכוון הגמ' כלל שעשאוהו כמי שיבד"ל אלא שעשאוהו כרוב גמור, ולפ"ז ניחא, ובד' התוס' בחולין נ' דהאמנם עשאוהו כמי שיבד"ל, אך כ"ז הוא לרבנן, כיון דאיכא רוב לטמאות, אך לר"מ דהוי כפלגא ופלגא לא עשאוהו כמי שיבד"ל, וכ"כ המהרש"א בקידושין שם, ולדעת רש"י ודעימי' שהבאנו לעיל אות ה' נמי ניחא, שהרי לדעתם כלל אין מכוון הברייתא לדינא דרבנן, אלא מדינא הוא דמטמאינן.

י] **ב',** בחי' הרמב"ן ביבמות דקי"ט. כתב, ז"ל, ואי קשיא הא דאמרינן וכו' מ"ט דר"מ וכו' סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא ולפיכך ר"מ מטהר, איכא למימר התם "אפילו שקולין" אפושי טומאה לא מפשינן, עכ"ל, וכ"כ בחי' הרשב"א והריטב"א שם, ובחי' הריטב"א בקידושין ד"פ., וכן נ' כוונת הבעה"מ קידושין ד"נ:.

וצ"ב דכיון דהוו שקולין, א"כ מ"ט מטהרינן בטומאה, ומה טעם הוא זה דאפושי טומאה לא מפשינן, ובחי' הריטב"א קידושין שם, כתב על טעם זה "כדאמרי' בכמה דוכתי", וצ"ב דמצינו טעם זה בביצה ד"ז: כטעם דלא גזרו רבנן בטומאה, אך הכא דשקולין הן הרי לכאו' יש לטמאות מן הדין, וא"כ מה מהני הא דאפושי טומאה לא מפשינן.

ולמדנו הביאור בזה בד' הריטב"א ביבמות שם, ז"ל, דשאני התם דאפושי טומאה לא מפשינן, וכל היכא דהוו להו פלגא ופלגא בהכי סגי לי' לר"מ "לאוקמי בחזקת טהרה", עכ"ל, ומבו' בדבריו דטעם ההיתר הוא משום דמוקמי' בחזקת טהרה, אך הדברים צ"ב, דהיאך מהניא החזקה להכריע לטהרה, הרי איכא רוב כנגדה, והוי כפלגא ופלגא.

ונ' דזה מתפרש ע"ד מש"כ הר"ן בפ"ב דכתובות ד"ט. מדפי הרי"ף, ז"ל, דהא איכא למימר אוקי תרי וכו' ואוקי ממונא בחזקת מרי', ואע"ג דאיכא למימר נמי אוקי גברא אחזקתי', חזקה דממונא אלימא טפי, ואפי' לא מכרעא מילתא אית לן למימר דממונא היכא דקאים ליקום, עכ"ל, ועד"ז כתב בתוס' הרא"ש כתובות דל"ו:, ז"ל, דכיון דספק נבעלה ספק לא נבעלה, אע"ג דאיכא למימר העמד אשה על חזקתה, הא איכא חזקת ממון דקיימא כנגדה, וכיון דספק הוא והדבר שקול מספיקא לא מפקינן ממונא, עכ"ל, והיינו דבחזקת ממון נכלל תרתי, חדא דהויא חזקה המכרעת, ועוד דמספיקא לא מפקינן ממונא, ואשר זהו מש"כ דאם קיימא חזקת ממון כנגד חזקה אחרת, הוי זה ספק השקול, ומספיקא לא מפקינן ממונא.

ונ' דעד"ז הוא גם בחזקת טהרה, דמלבד דה"ז חזקה המכרעת, גם איכא דין נוסף דאל תוציאנו מספק, דמספק לא מטמאינן, וע"כ כיון דאיכא חזקת טהרה כנגד הרוב ושקולין הן, מספיקא לא מטמאינן.

ולפ"ז י"ל דזהו טעם החילוק בין איסור לטומאה, דבאיסור הגם דנמי איכא למימר דמספק לא אסרינן, מ"מ כיון דליכא הכרעה להתיר החמירו חכמים לאסור, ומשא"כ בטומאה הגם דליכא הכרעה לטהר והוי ספק השקול, מ"מ לא מטמאינן מספק, ולא החמירו בזה חכמים, כיון דאפושי טומאה לא מפשינן, ומצינו דכוותה בד' הרמב"ן בריש נדה דאף היכא דליכא הכרעת חזקה, מ"מ אין מטמאין מספק משום דאפושי טומאה לא מפשינן, עייש"ה ואכמ"ל.

יא] ואמנם צ"ב, דמ"ט הוצרכו הראשונים לה"ט דאפושי טומאה לא מפשינן, ומ"ט לא פירשו דהא דמטהר ר"מ הוא משום דאיבד"ל וספיקו טהור, וכמו שפירשו הראשונים במתניתין והתוס' בכ"ד, וכבר תמה כן הראב"ד בכתוב שם קידושין ד"נ: ע"ד בעה"מ שם, ז"ל, כתוב שם עוד וכו' וגבי תינוק אפושי טומאה היא ולא מפשינן טומאה, א"א הי' לו לומר וכו' אבל גבי תינוק הו"ל דבר שאיבד"ל וספיקו טהור ואפי' ברה"י, עכ"ל.

ובפשוטו צ"ל, דס"ל כדעת התוס' בקידושין, דאף לדעת ר"מ עשו התינוק כמי שיבד"ל, וע"כ אין לטהר העיסה משום הא דאיבד"ל, וע"כ הוצרכו הראשונים לה"ט דאפושי טומאה לא מפשינן.

והאמנם דקשיא, דאם אכן אף לדעת ר"מ עשאוהו כמי שיבד"ל, א"כ מ"ש לטהר משום דאפושי טומאה לא מפשינן, אשר היינו כמש"נ לעיל דמספיקא לא מפקינן להעיסה מחזקת טהרתה, הרי בספק טומאה ברה"י שיבד"ל מטמאינן מספק ומפקי' לי' מחזקת טהרה, וצ"ל כמש"נ להלן אות י"ב בדעת התוס' בקידושין, דמש"א דעשאוהו כמי שיבד"ל, היינו דלי"ב לדינא דאיבד"ל ספיקו טהור, אך גם לי"ב לדינא דיבד"ל ספיקו טמא, וע"כ הוי הדין כבשאר דיני התורה.

אמנם אי"ז מתישב עם ד' הרמב"ן במלחמות קידושין ד"נ: דפשיט"ל דאי"ז תקנ"ח לחשוב התינוק כמי שיבד"ל, ומכח זה תמה ע"ד בעה"מ שם, עיי"ש.

אך בלא"ה אין ד' הרמב"ן ביבמות מתישבים עם דבריו במלחמות, שהרי לפי דבריו במלחמות נמצא דלר"מ דסמוך מיעוטא לחזקה והוי פלגא ופלגא יש לטהר משום דכל ספיקות שיבד"ל טהורין, ואילו ביבמות פירש דהטעם הוא משום דאפושי טומאה לא מפשינן, גם בד' הריטב"א צ"ע, דביבמות פירש דהא דמטהר ר"מ הוא משום דאפושי טומאה לא מפשינן, ובחולין דפ"ו: פירש דהוא משום דאיבד"ל וספיקו טהור, וביותר צ"ע בד' הריטב"א בקידושין שבתחילה פירש שהטעם הוא משום דאפושי טומאה לא מפשינן, ובסו"ד כתב דהוא משום שאיבד"ל וספיקו טהור, וזה י"ל קצת למש"נ לעיל, דמש"כ דטהור משום דאיבד"ל, היינו דמה"ט לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, אך מאידך גם לי"ב לדינא דאיבד"ל ספיקו טהור, כיון שעשאוהו כמי שיבד"ל, וע"כ בעי' לטעמא דאפושי טומאה לא מפשינן, אך אין מ' כן בד' הריטב"א, ומשמעות דבריו שמפרש דמש"א שעשאוהו כמי שיבד"ל, היינו שהלכו אחר הרוב לתלות, עיי"ש, וצ"ע בכ"ז.

יב] **ג',** התוס' בקידושין שם כתבו, דהא דמטהר ר"מ הוא משום שאי"ז רוב חשוב אלא רוב גרוע לכך מרעי ליה מיעוטא וחזקה, וכ"נ גם בד' רש"י בחולין דפ"ו: ד"ה יאמרו דהא דמטהר ר"מ הוא משום דע"י סמוך מיעוטא וחזקה איתרע לי' רובא ואי"ז אלא כמיעוט, עיי"ש.

ובחי' המיוחסים להגרע"א שנד' בס' וזאת ליהודה תמה ע"ד התוס', שהרי התוס' שם נקטו דאף לר"מ עשאוהו כמי שיבד"ל, וא"כ מאי מהני דהוי רוב גרוע ומרעי לי' רובא וחזקה, הרי בדבר שיבד"ל מטמאינן אף בספק גמור הגם דאיכא חזקה לטהר, וכ"ש הכא דאיכא רוב גרוע לטמאות, דאין לטהר מכח החזקה, וכן הק' המקנה שם, עיי"ש מש"כ לישב.

ונ' די"ל בדעת התוס', דס"ל דהא דעשו לתינוק כמי שיבד"ל, לאו היינו דשויוהו כדבר שיבד"ל שדינו הוא דספיקו טמא, אלא היינו דהגם דמן הדין חשיב התינוק כמי שאיבד"ל שדינו הוא דספיקו טהור, עשאוהו כמי שיבד"ל ולי"ב לדינא דספיקו טהור, אך מאידך גם לי"ב לדינא דספיקו טמא, אלא הוי דינו כבכל דיני התורה, וזה מתבאר היטב לפמש"נ לעיל אות ב', דהא דעשאוהו כמי שיבד"ל הוא משום דאיכא רוב לטמאות, והגם דרוב זה ל"מ לטמאות מדינא, מ"מ מכח זה שויוהו רבנן כדבר שיבד"ל דספיקו טמא, ואשר ע"כ אי"ז טעם אלא שלא יהא בזה לדינא דדבר שאיבד"ל ספיקו טהור, אך אי"ז טעם שיהא בזה לדינא דיבד"ל ספיקו טמא, וע"כ ודאי דאילו איכא חזקה לטהרו שפיר מטהרינן לי', כ"ה דלכל דיני התורה אזלי' בתר חזקה, דהרי לי"ב לדינא דיבד"ל שאין הולכין בו אחר חזקה, ואשר ע"כ שפיר כתבו התוס' דכיון דהוי זה רוב גרוע מרעי לי' רובא וחזקה, ובכל התורה כה"ג הוה אזלי' בתר מיעוטא וחזקה, ע"כ ה"נ הכא מטהרינן לי', וז"ב.

יג] אמנם בעיקר ד' התוס' בקידושין צע"ג, שהרי בפשוטו מבו' בד' התוס' דאף באיסורים הי' מתיר ר"מ היכא שיהא רוב גרוע לאסור נגד חזקת היתר, שהרי התוס' דימו טומאה לאיסור, והק' דמ"ט מטהר הכא ר"מ, ומ"ש מהא דאסר ר"מ ביבמות, וע"ז תירצו דשאני הכא דהוי רוב גרוע, והרי דכל דהוי רוב גרוע יש להתיר אף באיסור.

וצע"ג בזה מסוגיא דחולין הנז', דפריך דמאי איריא רוב אפילו מיעוט נמי, דהא ר"מ חייש למיעוטא סמוך מיעוטא לחזקה ואתרע לי' רובא וכו', ומשני אם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר.

ומבו' להדיא, דכל הא דמטהר ר"מ מכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה, היינו רק בטומאה, אך באיסור לא שרי ר"מ בכה"ג, וזה שלא כד' התוס' שלא חילקו בין טומאה לאיסור, וצע"ג בזה, וכבר תמה כעי"ז השעה"מ פ"ג מיבום הט"ז, עיי"ש.

ולדעת התוס' בחולין ובנדה, דכל הא דמטהר ר"מ הוא משום דהוי זה רוב גרוע, ל"ק מהתם דמ"ט הוצרכו לחלק בין טומאה לאיסור, דילמא הא דמטהר ר"מ הוא רק משום דאי"ז רוב גמור, שהרי כ"ה דרבנן מטמאים משום שנראה כאילו הוא רוב גמור, ה"נ אם הי' ר"מ מטמא ברוב גמור, אף הי' לו לטמאות הכא, ומהא דמטהר ר"מ ש"מ דס"ל דאף ברוב גמור יש לטהר משום דסמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, וע"כ בע"כ לחלק בין טומאה לאיסור, ועד"ז הוא גם לדעת התוס' בכתובות ד"ט דאי"ז רוב אלא מדרבנן, דמ"מ בע"כ לחלק בין טומאה לאיסור, שהרי מדרבנן חשיב כרוב ומה"ט מטמאי רבנן, וע"כ הא דמטהר ר"מ בע"כ דהוא משום דאף ברוב דאורייתא יש לטהר מכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה.

יד] ונ' לישב ד' התוס', דהנה בעיקר משה"ק הראשונים אהא דמטהר ר"מ בתינוק שנמצא בצד העיסה, מסוגיא דר"פ בתרא דיבמות, צ"ב שהרי בגמ' חולין דפ"ו חילקו בזה בין טומאה לאיסור, דהגם דבטומאה מטהר ר"מ, מ"מ באיסור כה"ג לא שרי ר"מ, משום דאם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר, וא"כ מעיקרא מה קשיא להו להראשונים, ורוב הראשונים לא הזכירו כלל לסוגית הגמ' בחולין.

ונ' דהוא משום דמש"א בחולין לחלק בין טומאה לאיסור, מתפרש בפשוטו כמו שפירש"י שם, דהגם דע"י סמוך מיעוטא לחזקה איתרע לי' רובא וחשיב צד הרוב כמיעוט, מ"מ באיסור לא שרי ר"מ משום דחייש למיעוטא, ומשא"כ בטומאה מטהר ר"מ דבזה לא חיישי' למיעוטא, ויש להוסיף, שכן כתבו הראשונים ביבמות דקי"ט:, דלדעת ר"מ אף אם חזקה הויא עדיפא כרובא, וע"י סמוך מיעוטא לחזקה הי' צד הרוב כמיעוט, נמי הי' אסור, משום דר"מ חייש למיעוטא, עיי"ש בדבריהם.

ואשר זהו שהקשו הראשונים ממש"א בר"פ דיבמות דאף לדעת ר"מ ל"ה ע"י סמוך מיעוטא לחזקה אלא "כפלגא ופלגא", וא"כ מ"ט מטהר ר"מ, וזה מבו' להדיא בל' הראשונים, שלא הקשו מעיקר הדין דאסר ר"מ התם, ומ"ט הכא מטהר, אלא הקשו ממש"א שם לר"מ דהוי כפלגא ופלגא, וא"כ מ"ט הכא מטהר ר"מ, (ויש מן הראשונים דקשיא להו טפי, דהכא אמרי' דאיתרע לי' רובא, ומ' דע"י סמוך מיעוטא לחזקה הוי צד הרוב כמיעוט, ואילו התם אמרו דהוי כפלגא ופלגא), וע"ז הוא שתירצו דהגם דהוי כפלגא ופלגא, מ"מ שפיר יש לטהר, משום דאין בו דעת לישאל, או משום דאפושי טומאה לא מפשינן, ואכתי צע"ק, שלא הזכירו הראשונים בתירוצם לסוגיא דחולין, אשר לפי דבריהם מתפרשת גם סוגיא דחולין כן, דלעולם ע"י דינא דסמוך מיעוטא לחזקה, הוי זה כפלגא ופלגא, וחלוק בזה ספק טומאה מספק איסור.

ולפ"ז נ' בדעת התוס' בקידושין, דהגם דבטומאה מטהר ר"מ היכא דהוי הרוב גרוע, מ"מ באיסורים לא שרי ר"מ אף ברוב גרוע, דהגם דבזה ע"י דינא דסמוך מיעוטא לחזקה חשיב צד הרוב כמיעוט, מ"מ הרי ר"מ חייש למיעוטא, וזמש"א בחולין דאם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר, וכמו שפירש"י שם, ואי דתיקשי דמ"מ מאי פריך הגמ' בחולין דמאי איריא רוב אפי' מיעוט נמי, הרי לא מטהר ר"מ אלא ברוב גרוע, אך בפשוטו יל"פ דפריך דאפי' אם הי' רוב גרוע שמעשיהן מקולקלין הי' ר"מ מתיר, וכ"כ המקנה בקידושין שם. וגם אי נימא דלא משכח"ל התם רוב גרוע, מ"מ אכתי קשיא דמ"ט הוצרך להא דרוב מעשיהם מקולקלים, הרי אף אם הוי זה מחצה על מחצה הי' ר"מ מתיר, וכמש"כ המקנה בקידושין שם לדעת רש"י, וע' תוס' הרא"ש ומהרש"א בחולין שם, ואכמ"ל.

ומשה"ק התוס' מתחילה מסוגיא דיבמות, אי"ז משום דס"ל דאין לחלק בין טומאה לאיסור, אלא משום דביבמות אמרו דע"י דינא דסמוך מיעוטא לחזקה ל"ה אלא כפלגא ופלגא, וזהו שהק' התוס' דאם הוי כפלגא ופלגא א"כ מ"ט בטומאה מטהר ר"מ, וזהו שתירצו דהוי רוב גרוע וע"כ מרעי לי' מיעוטא וחזקה, והאמנם דאף בכה"ג אין להתיר בספק איסור, דאם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר, ומיושב היטב ד' התוס'.

טו] התוס' בחולין ד"ט: כתבו, ז"ל, וכן דבר שאיבד"ל דהוי ספקו טהור דילפינן מסוטה, היינו היכא דליכא חזקה, כי ההיא דתינוק שנמצא בצד העיסה דמטהר ר"מ משום דאין בו דעת לישאל מטעם סמוך מיעוטא לחזקה והויא ליה פלגא ופלגא כדאמרינן ביבמות, עכ"ל.

אמנם לעיל משנה ו' אות ב' נתבאר לדון בדעת כמה מן הראשונים דלא מטהרינן בספק טומאה שאין בו דעת לישאל, אלא בדאיכא חזקת טהרה, וכאשר כ"ה מפורש בד' המאירי בסוכה דמ"ב., ותיקשי לדעתם מהא דמטהר ר"מ בתינוק שנמצא בצד העיסה.

אך נ' פשוט בדעתם, לפמש"כ התוס' בקידושין ד"פ. דהכא ס"ל לר"מ דע"י סמוך מיעוטא לחזקה איתרע לי' רובא והוי צד הרוב כמיעוט, וכ"ה בל' רש"י בחולין דפ"ו:, ומבו' בפירש"י שם דמכח זה הי' לנו להתיר גם באיסור, ואך דר"מ חייש למיעוטא, וע"כ הוא דאסר, אך בטומאה לא החמיר ר"מ לחוש למיעוט, ולפ"ז ניחא, דע"כ כיון דתינוק איבד"ל וליכא בזה לטומאת ספק טומאה ברה"י, הדר דינא דמטהרינן מכח הא דסמכי' מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, ואמנם התוס' בקידושין גופייהו לא ס"ל כן, אלא ס"ל דכל שאיבד"ל ספיקו טהור אף בדליכא חזקת טהרה, וע"כ דנו לפרש מתחילה דאף דהוי פלגא ופלגא, מ"מ מטהר ר"מ משום דאין בו דעת לישאל, עיי"ש.

טז] התוי"ט הק', דלמש"כ הנמו"י בר"פ בתרא דיבמות דרבנן נמי ס"ל סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא, א"כ ה"נ לא הו"ל אלא פלגא ופלגא, והדר לספיקא, וכיון דתינוק אין בו דעת לישאל ספיקו טהור, עיי"ש מש"כ בזה, ובתורע"א כתב, ז"ל, לענ"ד לק"מ, דלרבנן דר"מ דמיעוטא כמאן דליתא, משו"ה מה"ת לא אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והוי פלגא ופלגא, אלא דמדרבנן החמירו לאסור, משו"ה בטומאה אין להקל לדונו כספק טומאה לטהר באיבד"ל, דמה"ת אזלי' בתר הרוב, ורק לר"מ אמרי' סמוך מיעוט לחזקה והוי פלגא ופלגא מדאורייתא ואפי' לקולא, עכ"ל.

אך באמת מצינו בד' הרמב"ן הרשב"א והריטב"א ביבמות דקי"ט, דהוה קשיא להו כן דמ"ט מטמאי רבנן הרי אף אינהו מודו דסמכינן מיעוטא לחזקה, עיי"ש בדבריהם מש"כ בזה, ועי' גם בבעה"מ קידושין ד"נ: ובמלחמות שם מש"כ בזה, וגם קשיא להו לישנא דגמ' דאמרו דלרבנן מיעוטא כמאן דליתא דמי, עיי"ש, ונ' מזה, דהא דס"ל דאף לרבנן אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה הוי זה מה"ת, ודלא כמו דפשיטא לי' להגרע"א, ואכמ"ל בזה.

יז] **שם בר"ש, האי תינוק לאו כתינוק דרישא, דקמייתא בתינוק טהור והכא בתינוק טמא,** בספה"י לר"ת סימן ק"ס כתב דבסתם תינוק מיירי וסתם תינוק טמא כדאמרי' בתוספתא טמא מפני שהנשים נידות מגפפות אותו, עכ"ל, וכ"כ התוס' בקידושין ד"פ. ובחולין דפ"ו. ובנדה די"ח:, וכן פירש בעה"מ בקידושין שם.

אך הראב"ד בכתוב שם בקידושין שם והרמב"ן בחולין שם תמהו ע"ז, דהא בתוספתא ר' יהודה קאמר לה ורבנן פליגי עלי', והרמב"ן שם הק' עוד, שאי"ז אלא חששא גרועה בעלמא וליכא רובא ואמאי מטמאי רבנן, וע"כ פירשו דאיירי בתינוק שהוא ודאי טמא, וכ"ה ברמב"ם פט"ז משאה"ט ה"ג, וכ"ה גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במתניתין, וכן מ' גם בסתימת ד' הר"ש והרא"ש, אך בד' הר"ש להלן מ' שפירש כד' ר"ת, וי"ל.

יח] **שם, וחכמים מטמאין וכו' ורוב מטפחין, ומיהו לאו רוב גמור הוא לשרוף עליו את התרומה, כדאמרי' בשלהי קידושין ובפ"ב דנדה דאמר ר' יוחנן אי"ז חזקה ששורפין עלי' את התרומה,** משמעות ד' הר"ש דהא דאין שורפין ע"ז את התרומה הוא משום דהוי זה רוב גרוע, וכ"כ התוס' בקידושין ד"פ. ובחולין דפ"ו: ונדה די"ח:, ופירשו דמדאורייתא הוי זה כפלגא ופלגא, ורק מדרבנן הוא דחשיב כרוב, וע"כ אין שורפין ע"ז את התרומה, ועמש"נ לעיל אות ג' בטעם הך מילתא דרוב גרוע הוי כנגד חזקה כפלגא ופלגא.

יט] והתוס' בכתובות ד"ט. ד"ה ואיבע"א, פירשו הטעם בע"א, ז"ל, ואשכחן כה"ג גבי תינוק שנמצא בצד העיסה דל"ה רובא אלא מדרבנן, ולהכי קאמר ר' יוחנן התם דאין שורפין עליו את התרומה, עכ"ל, וכ"ה באורך בתוס' הר"ש משאנץ ובתוס' הרא"ש שם, והר"ש שם פירש דזמש"א דעשאוהו כמי שיבד"ל, הבאנו דבריו לעיל אות ד'.[[4]](#footnote-5)

כ] והבעה"מ בשלהי קידושין פירש דהטעם הוא משום דהתינוק אינו ודאי טמא, וכפירש"י דאין ידוע שנטמא אלא שדרכו לטפח בשרצים, ועד"ז כתב ראב"ן ביבמות, והוסיף דכיון דאיכא ספק שמא לא נטמא התינוק, וספק שמא לא נגע בעיסה, הגם דאיכא רוב על כל א' מן הספיקות, מ"מ אין שורפין ע"ז את התרומה, אך בד' בעה"מ בקידושין ד"נ: מבו' טעם אחר בזה, וכבר תמה ע"ז הרמב"ן שסותר ד' עצמו, ואכמ"ל.

כא] ובד' הרמב"ן בנדה שם וש"ר מבו', דהא דאין שורפין את התרומה, הוא הגם דהוי זה רוב גמור, דמ"מ כיון דאיכא חזקה בהדי' אין שורפין ע"ז את התרומה, וכ"ה מבו' בל' רש"י בנדה שם, ז"ל, דאיכא חזקה בהדי', כלומר כנגדה דמרעא לה חזקה לרובא, וקאתי מניינא למעוטי דלא אזלינן בתר ההוא רובא לשווי' מילתא כודאי, ולא שורפין תרומה עלה דההיא טומאה, הא אמרה ר"י חדא זימנא, בשאר טומאות דהיכא דסתרה חזקה לרובא דלא אזלינן בתר רובא לשויי' כודאי, עכ"ל, ונ' להדיא בל' רש"י דבכל גוונא דסתרה חזקה לרובא לא אזלי' בתר רובא לשוויי' כודאי, ואין שורפין ע"ז את התרומה, והראשונים בכ"ד כתבו מכח זה, דאף לרבנן אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, ודנו לפ"ז דמ"ט מטמאי רבנן, כיון דאף לדידהו אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, ועי' לעיל אות ט"ז, ואכמ"ל בזה.

כב] בגמ' קידושין ד"פ. אמרו דאיזו חזקה ששורפין עלי' את התרומה, כדתניא עיסה בתוך הבית ושרצים וצפרדעים מטפלין שם ונמצאו חתיכות בעיסה, אם רוב שרצים טמאה.

ובטעמא דשאני הך חזקה ששורפין עלי' את התרומה פירש"י שם דהוא משום דהוי רובא דאיתא קמן, ומשא"כ בההיא דתינוק דהוי רובא דליתא קמן, ולדעת התוס' בכ"ד דהא דבתינוק אין שורפין ע"ז את התרומה הוא משום דהוי רוב גרוע, וכן לדעת התוס' בכתובות דהוא משום דאי"ז אלא רוב דרבנן, מתבאר בפשוטו הא דבעיסה ושרצים שורפין את התרומה, דהתם הוי זה רוב מעליא מדאורייתא, ולדעת בעה"מ דהא דבתינוק אין שורפין את התרומה הוא משום דאינו ודאי טמא, ע"כ בעיסה ושרצים שהשרצים ודאי טמאין, שורפין ע"ז את התרומה, ולדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דבתינוק אין שורפין את התרומה הוא משום דסמוך מיעוטא לחזקה, פירשו הרמב"ן והריטב"א בקידושין שם, דהוא משום דודאי נגע, וע"כ אין הולכין אחר חזקתה אלא דנין אטומאה שעליה.

כג] **שם, והמפרשים מפני שדרכו של תינוק לטפח בשרצים ולכך יש לנו לטמאותו לא יתכן,** אך בפירש"י בקידושין ד"פ. ובחולין דפ"ו. ובנדה די"ח: פירש להא דתנן דדרכו של תינוק לטפח הוא לטפח בשרצים ונבלות שבאשפה.

ולדעתו הא דמטמאינן את העיסה, אי"ז משום דדרכו של תינוק לטפח בעיסה, אלא הוא משום דמה שהבצק בידו מוכיח שנגע בעיסה, וכאשר כן פירש"י בקידושין שם, ז"ל, ובצק בידו, בידוע שנטל מן העיסה, וכ"ה בל' רש"י בחולין שם, ז"ל, וטימא את העיסה שאנו רואין שנגע בה.

ובחי' הרמב"ן בחולין שם הק' ע"ז, ז"ל, היכי אמרת שמפני שבצק בידו ודאי נגע, והתנן במסכת טהרות פ"ג בסמוך לזו תינוק שנמצא בצד בית הקברות ושושנים בידו ואין השושנים אלא ממקום הטומאה טהור שאני אומר אחר ליקט ונתן לו וכן חמור בבית הקברות כליו טהורים, והכא נמי נימא אדם אחר נתן לו בצק זה, והיינו דלפי' ש"ר ניחא, דהא דתלינן דנגע בעיסה הוא משום שדרכו של תינוק לטפח בעיסה וע"כ ל"ד לההיא דהשושנים בידו דמודו רבנן דטהור, (ואמנם התוס' בקידושין ד"פ. כתבו, ז"ל, ובכה"ג פליגי בתוספתא גבי תינוק שנמצא בצד הקבר ושושנים בידו ואינו יודע אם התינוק נטלן או אדם טהור נתנן לו, ר"מ מטהר וחכמים מטמאין, עכ"ל, אך לא נמצא כן בתוספתא שלפנינו, וסתימת מתניתין היא דבהך דינא מודו רבנן), אך לדעת רש"י דפירש להא דדרכו של תינוק לטפח דהוא לטפח בשרצים, קשיא דא"כ מ"ט תלינן דנגע בעיסה, וכתב לישב, ז"ל, יש לי לומר אף זו מפני שדרכו של תינוק לטפח בעיסה, ואע"פ שיש כאן תרי רובי ואיכא תרי ספיקי לקולא אפ"ה כיון דמיעוטא כמאן דליתיה דמי הולכין אחר הרוב וכו', עכ"ל.

אך פשטות ל' רש"י הוא דהוי זה ודאי שנגע בעיסה, וצ"ל דהא דלא אמרי' דשמא אדם אחר נתן לו בצק זה, הוא כמש"כ הראב"ד בכתוב שם בקידושין שם, ז"ל, אבל הבצק שביד התינוק בודאי הוא נטלה מן העיסה שאין דרך בן דעת לתת עיסה ביד התינוק, עכ"ל.

והראב"ד שם כתב עוד, ז"ל, ואם ניחוש לאדם גדול בטומאת התינוק נאמר גם כן אדם טמא נכנס לשם ונתנה לו כדאמרינן לגבי קרדום, עכ"ל, ונ' דדבריו הם כמש"כ התוס' בחולין ד"ט: בתי' בתרא דבכל דוכתא חיישי' לאדם טמא, ורק בההיא דנדה ד"ד. בככר הנתונה ע"ג הדף תלינן באדם טהור, שיש לתלות באדם טהור שנטלה במתכוין שלא תטמא הככר, וע"כ י"ל דאף הכא יש לחוש לאדם טמא, ואמנם התוס' שם כתבו דגם הכא תלינן באדם טהור שנתן לו לפי שהי' חושש שלא יטמא התינוק את העיסה, אך הראב"ד פליג ע"ז, אך למש"כ התוס' שם בשם ר"ת והוא בספה"י סימן קס"ה, דהא דבקרדום תלינן באדם טמא, הוא משום דגזרו על ספק כלים הנמצאין, אך בספק אוכלין דלא גזרו לא תלינן באדם טמא, הרי דאין לתלות הכא באדם טמא.

כד] בספה"י לר"ת סימן ק"ס הק' על פירש"י, דא"כ אמאי נקט תינוק שנמצא בצד העיסה ולא נקט תינוק שנגע בעיסה, שהרי הא דמטהר ר"מ אי"ז משום הצד שלא נגע התינוק בעיסה, אלא משום הצד שאין התינוק טמא, וכן הק' התוס' בקידושין ד"פ. והרמב"ן והרשב"א בחולין דפ"ו., וכתב הרמב"ן שם דאפשר דמכחן דרבנן קתני הכי.

והנה ר"ת שם הק' עוד על פירש"י, ז"ל, דכיון דרוב תינוקות מטפחין באשפה אמאי עיסה זו בחזקת טהרה עומדת, הרי היא טמאה דודאי בתר רובא אזלינן, דאנו רואין את העיסה בידו מאי חזקה איכא הכא, עכ"ל, והיינו דכל דודאי נגע לא אזלי' בתר חזקת הטהרות, וכן הק' הראשונים בכ"ד, והרמב"ן בנדה די"ח: כתב לישב ד' רש"י, ז"ל, ואפשר שאף לדברי רש"י ז"ל לאו בשנגע ודאי, אלא שהבצק בידו, ואע"פ שחזקה הוא שנגע מ"מ עדיין חזקת עיסה במקומה כיון שלא נגע ודאי בפנינו, עכ"ל, ולפ"ז ניחא גם הא דנקט תינוק שנמצא בצד העיסה ולא נקט תינוק שנגע בעיסה, דאילו ודאי נגע בעיסה, ל"ה אזלינן בתר חזקת הטהרות.

כה] ואולי י"ל עוד בדעת רש"י, דודאי מודה להך דינא דבודאי נגע לא אזלי' בתר חזקה, וכאשר כ"ה מוכח בדבריו בנדה די"ח: ואכ"מ, ואך דס"ל דאי"ז משום דכל דודאי נגע הוי זה ריעותא בחזקה, אלא הוא משום שכבר הוכרע לנו דין האדם ע"פ רוב שהוא טמא, וע"כ ממילא דהטהרות שנגעו בו טמאין, ול"ש כלל למיזל בהו בתר חזקה.

ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא רק היכא שכבר הוכרע לנו הדין ע"פ רוב שהוא טמא, ואח"כ נגע בטהרות, אך משא"כ היכא שנתעורר לנו עתה ספק על אדם שנגע בטהרות אם טמא הוא, הרי דאף בגונא דמטמאינן לי', מ"מ שפיר מוקמינן להטהרות בחזקת טהרה, וזה ע"ד שמצינו בכ"ד בריש נדה דהגם דכל שהוכרע על שורש הספק, מהניא הכרעה זו גם על כל התוצאות, מ"מ היכא שנתעורר לנו עתה ספק על למפרע, הגם שאנו מכריעין על שורש הספק, ל"מ הכרעה זו על כל התוצאות, ואכמ"ל,

ולפ"ז י"ל, דע"כ אם נגע התינוק בעיסה לפנינו, הרי דכיון דבשעת נגיעתו כבר מספקא לן אם טמא הוא, ואזלי' בתר רוב תינוקות מטפחין לטמאותו, מטמאינן אף להעיסה, ורק בתינוק שנמצא בצד העיסה, דלא חזינן לי' בשעת נגיעתו בעיסה, ורק עכשיו נתעורר לנו הספק שמא טמא הוא, והיינו משום דכל הספק על התינוק שמא טמא הוא, הוא רק משום שמצאנוהו עומד בלא שמירה, וע"כ רק עכשיו הוכרע על התינוק שטמא הוא, אך בשעת נגיעתו ל"ה עליו הכרעה שטמא הוא, שהרי יתכן שבשעה זו הי' ידוע מצבו והי' עדין שמור ע"י אביו וכה"ג, וודאי אין הכרעה על כל התינוקות שטמאין הן, ע"כ אף דמטמאינן להתינוק, מ"מ העיסה בחזקת טהרה עומדת, כיון שבשעה שנגע התינוק בעיסה עדין לא הוכרע דין התינוק דטמא הוא, ואכתי צ"ע בזה.

כו] **שם, מתוך שהבצק בידו מספקא לן אם הוא לקחה או אחר נתן לו,** מבו' בל' הר"ש, דכל הא דמטמאי רבנן הוא רק משום שהבצק בידו, אך אם אין בצק בידו, מודו רבנן דטהור, אך בחי' הרמב"ן בחולין דפ"ו. כתב בסו"ד, ז"ל, ובצק בידו לאו דוקא, אלא להודיעך כחו דר"מ היא כדפרישית, ולרבנן אפי' אין כלום בידו מטמאין, עכ"ל, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש להלן, דתינוק שנמצא עומד בצד קופה של בצק או בצד חבית של משקין ר"מ מטהר וחכמים מטמאים שדרך תינוק לטפח, ונ' מכוון הרמב"ן, דהתם לא נזכר דבצק ומשקין בידו.

והבעה"מ בקידושין ד"פ. פירש בע"א, ז"ל, ודאמרינן שדרכו של תינוק לטפח כלומר "לטפח הבצק בעיסה וע"י כן נוגע בה" וכגון שנטל הבצק מאותה עיסה מיד אדם טהור או מעלמא שלא מאותה עיסה, עכ"ל.

כז] בשו"ת הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ח הביא להקשות לדעת תוס' הרא"ש ב"מ ד"ו: דאף היכא דאיכא רוב לא חשיב עשירי ודאי, א"כ ספק טומאה ברה"ר דטהור נימא ג"כ הכי, ומ"ט מטמאינן היכא דאיכא רוב לטמאות.

וכתב הגרע"א לישב, לפמש"כ התוס' בחולין דפ"ו: דאף לר"מ דחייש למיעוטא, מ"מ מטמאינן ברה"ר היכא דאיכא רוב לטמא, ולא אמרי' דחשיב כספק טומאה, דאע"ג דלר"מ הוי כספק, מ"מ לא גמרינן מסוטה לטהר רק בפלגא ופלגא, דומיא דסוטה עיי"ש, א"כ כ"ש די"ל כן לרבנן דלא חיישי למיעוטא, דאף דלאו בכלל ודאי הוא, מ"מ לא גמרינן מסוטה לטהר בכה"ג, רק דומיא דסוטה דהוי פלגא ופלגא.

ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלענין דבר שאיבד"ל שכתבו התוס' שם דלר"מ דחייש למיעוטא, יש לטהר אף דאיכא רוב לטמא, דהגם דל"ד לסוטה, מ"מ ילפי' מדרב גידל דאשר יגע בכל טמא טמא ודאי ולא טמא ספק, י"ל באמת דלדעת תוס' הרא"ש יש לטהר אף לרבנן דלא חיישי למיעוטא, כיון דרוב לא חשיב כודאי.

ולפ"ז כתב הגרע"א לישב משה"ק התוס' בקידושין, דכיון דעשו התינוק כמי שיבד"ל, א"כ מ"ט מטהר ר"מ, הרי הגם דס"ל דאמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, הרי הוי זה כפלגא ופלגא, וגם הקשו דלרבנן מה בעי' להא דעשאוהו כמי שיבד"ל, תיפו"ל דאיכא רוב לטמאות, ולפי הנ"ל ניחא, דאלמלי דעשו התינוק כמי שיבד"ל הי' טהור, דהגם דאיכא רוב לטמאות, הרי היכא דיבד"ל מטהרינן אף אם איכא רוב לטמאות, כיון דרוב ל"ח כודאי, ומה"ט גופא הוא דעשו התינוק כמי שיבד"ל, כיון דבכל התורה כה"ג הוי כודאי איסור, ואך דבטומאה גזה"כ לטהר באיבד"ל, ע"כ החמירו לעשותו כיבד"ל, אך לדעת ר"מ דסמוך מיעוטא לחזקה והוי פלגא, קיימא אדינא דקטן דאיבד"ל טהור, ולא עשו חז"ל לדונו כמו יבד"ל כיון דאינו נדמה כלל לודאי.

ועיי"ש שכתב עוד עפי"ז, דמה"ט מטמאי רבנן בתינוק אף ברה"ר, דלא נזכר דמיירי דוקא ברה"ר, אשר בפשוטו צ"ב, דמ"ט מטמאינן לי' ברה"ר, הרי הגם דעשאוהו כמי שיבד"ל, הרי ברה"ר אף מי שיבד"ל טהור, ולהנ"ל ניחא, דמצד רה"ר מדינא טמא, כיון דאיכא רוב לטמאות ול"ד לסוטה, ורק מצד איבד"ל הוא דהי' ראוי לטהר, וכיון שעשאוהו כמי שיבד"ל ע"כ מטמאינן אף ברה"ר.

ולפ"ז כתב הגרע"א עוד, די"ל דאף ר"מ מודה דעשו התינוק כמי שיבד"ל, והא דמטהר ר"מ הוא ברה"ר, דאף דעשו התינוק כמי שיבד"ל, מ"מ טהור מטעם ספק טומאה ברה"ר, דלדידי' דאמרי' סמוך מיעוטא לחזקה הוי זה כפלגא ופלגא וטהור ברה"ר, אבל לרבנן דאיכא רוב לטמאות, ל"מ לטהרו מדין ספק טומאה ברה"ר, ומצד איבד"ל אין לטהרו שהרי עשאוהו כמי שיבד"ל, עכ"ד.

כח] אמנם בעיקר ד' הגרע"א דבדינא דרב גידל דיבד"ל ספיקו טמא ואיבד"ל ספיקו טהור ל"מ רוב, כבר תמהו ע"ז רבים שזה נסתר מהא דתניא בתוספתא טהרות פ"ו ה"ב, והובא בר"ש פ"ה מ"ב, ט' צפרדעים ושרץ א' ברה"י ונגע באחד מהן ואינו יודע באיזה מהן נגע ספיקט טמא פירש א' מהן וכו' ובנמצא הלך אחר הרוב, והרי להדיא דאף בספק טומאה ברה"י שיבד"ל מטהרינן היכא דאיכא רוב לטהר, אך באור הגנוז שם הביא דבכ"י ליתא להך בבא, וכן ליתא בתוספתא מהד' צוקרמאנדל, וכ"ה משמעות הברייתא בנדה די"ח. דבנמצא הלך אחר הרוב אף לטהר ברה"י, וכ"ה להדיא בפירש"י שם ד"ה ובנמצא, וכן פירש הר"ש במתניתין לקמן פ"ד מי"ב.

כט] אך יש לקיים עיקר פי' הגרע"א במתניתין, דהגם דרובא דאיתא קמן שפיר מהני בספק טומאה, משום דרוב חשיב כודאי, מ"מ י"ל דרובא דליתא קמן ל"מ בזה, וכבר דן בשו"ת שאג"א החדשות סו"ס י"ח, דהגם דמבו' בתוספתא דט' שרצים ודט' צפרדעים, דאזלי' בתר רובא בספק טומאה, היינו רק בתר רובא דאיתא קמן, אך בתר רובא דליתא קמן לא אזלינן, וכ"כ בשו"ת ר"י מליסא סי' נ"ז, דרובא דליתא קמן ל"מ ברה"י, עיי"ש, וע' אחיעזר ח"ב סו"ס ב' בזה.

ונ' הטעם בזה, ע"ד שמצינו לדעת כמה מן הראשונים דאף לר"מ דחייש למיעוטא, היינו רק ברובא דליתא קמן, ולא ברובא דאיתא קמן, וכמש"כ התוס' ביבמות דס"ז: ותוס' הרא"ש שם, דברובא דאיתא קמן לא חייש ר"מ למיעוט, וכ"ה בפי' הר"ן ר"פ כל הצלמים, ובמרדכי שלהי חולין, וכ"נ מד' תוס' ותוהרא"ש יבמות דקי"ט: ובתוס' בכורות די"ט:. אך בד' ש"ר ביבמות דס"ז: מבו' דפליגי ע"ז, ואכ"מ, והיינו משום דברובא דאיתא קמן מודה ר"מ דמיעוטא כמאן דליתא, וכמו שפירש הר"ן שם הטעם בזה, וחזינן כן עוד, לדעת רש"י בקידושין ד"פ. דהא דס"ל לר' יוחנן דאין שורפין את התרומה ברובא דאיכא חזקה בהדי', הוא רק ברובא דליתא קמן, אך כל דאיכא רובא דאיתא קמן שורפין ע"ז את התרומה, והיינו ג"כ משום דברובא דאיתא קמן הוי מיעוטא כמאן דליתא לגמרי, ומצינו עוד עד"ז בדינא דאין הולכין בממון אחר הרוב, די"א דברובא דאיתא קמן הולכין אחר הרוב, וכ"ה פשטות ד' רשב"ם ב"ב דצ"ג., וע' שו"ת הגרע"א תנינא סי' ק"ג, ונרמז צד זה גם בד' התוס' בסנהדרין ד"ג:, וע' תרוה"ד סי' שי"ד, ואשר לפ"ז י"ל, דכל הא דמהני רוב בספק טומאה דחשיב כודאי, הוא רק ברובא דאיתא קמן דבטל המיעוט לגמרי, ומשא"כ רובא דליתא קמן שאינו מבטל המיעוט לגמרי, אשר מה"ט דעת ר"מ דמיעוטא כמאן דאיתא דמי, ל"ח כודאי, ואכתי אית בי' לדינא דספק טומאה.

אמנם מד' התוס' בכ"ד שדנו מ"ט הוצרכנו להא דעשאוהו כמי שיבד"ל, הרי אף אם איבד"ל יש לטמאות כיון דרוב תינוקות מטפחין, מבו' דפשיטא להו דאף רובא דליתא קמן מהני לטמאות בספק טומאה שאיבד"ל.

ל] ובעיקר קו' הגרע"א דאם רוב ל"ח כודאי, א"כ מ"ט אזלינן בספק טומאה בתר רוב, כתב הגרע"א שם לישב עוד, דבט' שרצים כשפירש קודם שנגע צריכים ג"כ לדון לכמה דברים אם הוא שרץ או צפרדע ללקות עליו כעדשה, והיינו דנין מכח מרובא פריש דהוא שרץ, ממילא בנגע בו אח"כ הוי כמו נגע בודאי שרץ, עו"כ לישב, דרק בההיא דקפץ אחד מהמנויים דקודם דנכבשינהו היו כולם בספק, בזה אמרינן דע"י דנכבשינהו ויהי' פרוש לא הוי כבירור גמור לעשות מספק ודאי, משא"כ בההיא דתוספתא דט' שרצים דמיירי דבעודם בקביעתם ניכרו איזה שרץ ואיזה צפרדע וכדמשמע לישנא דנגע באחד ולא ידע באיזה נגע, וא"כ הספק מתחיל רק בשעה שפירש בזה כיון דרובא פירש לא חלה על חתיכה זו מעולם שם ספק ומקרי ודאי, עכ"ד.

ובס' בד קודש ח"ג סימן ס"א כתב לישב בזה, דרק היכא שנאמרה הלכה על הספק שלא בתורת הכרעה ובירור, כמו בדין עשירי ודאי שהוא גזה"כ לפטור בודאי אם אינו עשירי ודאי, בזה הוא דאמרי' דאף בדאיכא רוב אכתי שם ספק עליו, משא"כ בדין ספק טומאה שהוא מדין הכרעה, דברה"י תולין שנטמא וברה"ר תולין שלא נטמא, ודאי דכל דאית לן הכרעת רוב כנגד והוברר הדבר ע"י הרוב, ל"מ כנגד זה ההכרעה דספק טומאה.

לא] התוס' ביבמות דקי"ט. ד"ה מחוורתא כתבו בתו"ד, ז"ל, ומיהו אי ר"מ לא חייש למיעוטא מה"ת אפילו היכא דאיכא חזקה בהדי' וכו', עכ"ל.

ובשו"ת הגרע"א סי' קצ"ח כתב ע"ז, ז"ל, וקשה לי היאך אפשר לומר כן הא זה נסתר מההיא דתינוק בצד עיסה, עכ"ל, והיינו דהרי בתינוק בצד עיסה מטהר ר"מ מכח הא דאמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, והרי להדיא דמדאורייתא הוא דאמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, וכן תמה בתורע"א לקמן פ"ה מ"ז, ובאמת התוס' בבכורות ד"כ. ד"ה ואיבע"א, הוכיחו דהיכא דחזקה מסייעת למיעוט חייש ר"מ למיעוט מדאורייתא, מדמטהר גבי תינוק, ועי' ביה"ל ח"ב סימן ז' סק"ח מש"כ לישב בזה.

לב] ובפשוטו י"ל בזה, לפמש"כ התוס' בכתובות דרוב תינוקות מטפחין ל"ה כלל רוב מדאורייתא, ורק מדרבנן הוא דחשיב כרוב, ונמצא דמדאורייתא שפיר יש לטהר דהוי ספק גמור, ואך דלרבנן מטמאינן כיון דמדרבנן חשיב זה לרוב, אך משא"כ לר"מ דמדרבנן אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, הרי נמצא דממ"נ אין לטמאות, דמדאורייתא כלל ל"ח זה רוב, ומדרבנן דחשיב זה רוב, הרי אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והוי כפלגא ופלגא, ויל"ד כן גם לדעת התוס' בשאר דוכתי דהוי רוב גרוע ומדאורייתא הוי נגד חזקה כפלגא ופלגא, וע"כ מדאורייתא בלא"ה טהור, אך יש לפקפק בזה, ואכ"מ.

לג] וי"ל עוד בזה, למש"כ הגרע"א גופי' במהדו"ת סימן ק"ח והבאנו דבריו לעיל אות כ"ז, דלר"מ דסמוך מיעוטא לחזקה והוי פלגא, קיימא אדינא דקטן דאיבד"ל טהור, ולא עשו חז"ל לדונו כמו יבד"ל כיון דאינו נדמה כלל לודאי, עכ"ד, ולפ"ז י"ל, דכיון דמה"ת יש לטהר בתינוק כיון שאי"ז ודאי, ורק מדרבנן הוא שהחמירו משום דמכח הרוב נדמה לודאי טמא, וע"כ עשאוהו כמי שיבד"ל, ע"כ לדעת ר"מ דמדרבנן סמכינן מיעוטא לחזקה והוי כפלגא ופלגא, ואינו נדמה לודאי טמא, לא החמירו לעשותו כמי שיבד"ל.

ויש להוסיף עוד בזה, למש"כ הגרע"א שם עוד, די"ל דמיירי ברה"ר, ולר"מ מטהרינן משום ספק טומאה ברה"ר כיון דסמוך מיעוטא לחזקה והוי פלגא, אך לרבנן דהוי רוב אין לטהר משום רה"ר, ומשום איבד"ל נמי אין לטהר כיון שעשאוהו כמי שיבד"ל, עכ"ד.

ולפ"ז י"ל, דע"כ הגם דלר"מ מדאורייתא לא חיישי' למיעוטא אף בדאיכא חזקה בהדי', מ"מ הכא ממ"נ טהור, דמדאורייתא טהור משום שאיבד"ל, וע"כ הגם דאיכא רוב לטמאות, מ"מ כיון דאי"ז ודאי מטהרינן לי', ומדרבנן טהור משום דהוי ספק טומאה ברה"ר, והיינו דהגם דמדרבנן עשאוהו כמי שיבד"ל, ואין לטהר משום דינא דכל שאיבד"ל ספיקו טהור, מ"מ יש לטהר משום דינא דספק טומאה ברה"ר, כיון דמדרבנן סמכינן מיעוטא לחזקה והוי זה ספק טומאה, והגם דמדאורייתא אין לטהר משום ספק טומאה ברה"ר אלא משום דאיבד"ל, וא"כ אחר שעשאוהו כמי שיבד"ל אין לטהר, מ"מ י"ל דכיון דמדרבנן סמכינן מיעוטא לחזקה ויש לטהר משום דינא דספק טומאה ברה"ר, ואך דכל דמדאורייתא טמא א"א להקל מכח דינא דרבנן, אך משא"כ הכא דמדאורייתא בלא"ה טהור משום שאיבד"ל, הרי שהגם דעשאוהו רבנן כמי שיבד"ל ואין לטהר משום זה, מ"מ שפיר יש לטהר מכח דינא דספק טומאה ברה"ר.

לד] וי"ל עוד בזה, דאף אי נימא כמש"כ התוס' בכ"ד דהיכא דאיכא רוב לטמאות מטמאינן אף בשאיבד"ל, ודלא כמש"כ הגרע"א, מ"מ י"ל בדעת התוס' ביבמות דכ"ז הוא לדעת רבנן דס"ל דמיעוטא כמאן דליתא דמי, וע"כ חשיב כודאי טומאה, אך לדעת ר"מ דס"ל דמיעוטא כמאן דאיתא, הרי דאף אי נימא דמדאורייתא לא חיישי' כלל למיעוט ואף בדאיכא חזקה בהדה, מ"מ כיון דמיעוטא כמאן דאיתא, ל"ח זה כודאי, וע"כ מדאורייתא שפיר יש לטהר משום הא דאיבד"ל, אך התוס' בחולין דפ"ו: נקטו דאם לא חייש ר"מ למיעוטא מה"ת, אף יש לטמאות בדבר שאיבד"ל, ומצאתי כן בס' תפארת ירושלים להלן פ"ה מ"ז.

וזה משום דאף לפ"מ שדנו התוס' ביבמות דלר"מ לא חיישי' למיעוטא מדאורייתא אף בדאיכא חזקה בהדה, מ"מ שורש פלוגתת ר"מ ורבנן הויא בדאורייתא, דלר"מ מיעוטא כמאן דאיתא, וע"כ מדרבנן חיישי' לה וסמכי' לה לחזקה, ולרבנן מיעוטא כמאן דליתא, וע"כ אף מדרבנן ליכא למיחש לה ולא מצינו למסמכי' לחזקה, ואשר ע"כ י"ל דאיכא נפ"מ בפלוגתייהו אף מדאורייתא, דלר"מ דמיעוטא כמאן דאיתא ע"כ אף אם איכא רוב לטמאות ל"ח זה כודאי, וע"כ יש לטהר בשאיבד"ל, ולרבנן דמיעוטא כמאן דליתא חשיב זה כודאי, וע"כ אין לטהר אף בשאיבד"ל, ויש להוסיף בזה ד' הפנ"י בקו"א כתובות ד"ט. והגר"ח בשו"ת חוט המשולש סי' י', שתלו דינא דספק שאינו שקול אם מצטרף לספק ספיקא, בפלוגתא דר"מ ורבנן, דלר"מ דמיעוטא כמאן דאיתא דמי ה"ז מצטרף לספק ספיקא, ולרבנן דכמאן דליתא דמי אינו מצטרף לספק ספיקא, עכ"ד, וכ"ה מבו' להדיא בשו"ת ספה"י לר"ת סימן כ"א וסימן כ"ב, עיי"ש, והיינו משום דשורש פלוגתא דר"מ ורבנן אינו בדין סמוך מיעוטא לחזקה, אלא הוא אם מיעוטא כמאן דליתא או כמאן דאיתא, ובזה הוא דתלוי אם אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, ואכמ"ל, ואשר ע"כ ה"נ כד דייני' אם רוב חשיב כודאי שאינו בכלל דינא דרב גידל, הרי דזה תליא בפלוגתת ר"מ ורבנן.

1. וצ"ב שהרי בגמ' אמרו דטעמא דרבנן הוא משום דמיעוטא כמאן דליתא ורובא וחזקה רובא עדיף, ולפ"ד התוס' הרי לעולם הוי כפלגא ופלגא, והא דמטמאי רבנן הוא משום דעשאוהו כמי שיבד"ל, וצ"ל דמכוון הגמ' דהואיל וברוב גמור ס"ל לרבנן דמיעוטא כמאן דליתא ורובא וחזקה רובא עדיף, ע"כ אף ברוב גרוע הוי כפלגא ופלגא וטמא, ומשא"כ לר"מ דס"ל בעלמא דמיעוטא כמאן דאיתא וסמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא, ע"כ הכא דהוי רוב גרוע ס"ל דמרעי לי' רובא וחזקה וטהור אף דהוי כמי שיבד"ל, וכמש"כ התוס' שם, והטעם בזה הוא, דלר"מ דאף ברוב גמור אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והוי כפלגא ופלגא, ע"כ ברוב גרוע נחית חד דרגא, ומהני מיעוטא וחזקה להכריע כנגד הרוב, אך לרבנן דרוב גמור עדיף מחזקה, ע"כ אף ברוב גרוע נחית חד דרגא והוי כפלגא ופלגא, וי"ל עוד, דלרבנן דרוב גמור מרע כח החזקה לגמרי, הרי דאף רוב שאינו גמור מרע מעט כח החזקה דל"מ להכריע כנגד הרוב, וכאשר כ"ה ל' תוס' הרא"ש בקידושין ד"פ. שהבאנו להלן אות ו' דרוב שאינו גמור לא מרע לי' לחזקה "לגמרי, והרי דרק אי"ז מרע לחזקה לגמרי, ומשא"כ לר"מ דאף רוב גמור אינו מרע כלל כח החזקה, וע"כ אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא, הרי דמה"ט ברוב שאינו גמור דגריע, אזלי' בתר מיעוטא וחזקה להכריע כנגד הרוב. [↑](#footnote-ref-2)
2. וילה"ע על דבריו, דא"כ מ"ט לא חיישי רבנן למיעוטא ברוב שאינו גמור כ"ה דחייש ר"מ למיעוטא בכל רוב, שהרי עיקר פלוגתת רבנן ור"מ אם חיישי' למיעוטא, הוא משום דלרבנן מיעוטא כמאן דליתא דמי וליכא למיחש לה, ולר"מ מיעוטא כמאן דאיתא דמי וחיישי' לה, ולפ"ז הרי דברוב שאינו גמור דמודו רבנן דכמאן דאיתא דמי, הי' בדין דנחוש למיעוטא, ובד' התוס' בחולין ובנדה שם מוכח דלרבנן לא חיישי' למיעוטא אף ברוב שאינו גמור. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש לסייע לזה עוד, ממה שפירשו רש"י והריטב"א בקידושין שם, דמש"א התם דתניא כוותי' דר' יוחנן דאי"ז חזקה ששורפין עלי' את התרומה, הוא מדקאמר ב' דברים עשאום כמי שיבד"ל ושנינו בא' מהן תולין מכלל דתינוק תולין, ואי נימא דהא דתניא דעשאום כמי שיבד"ל היינו דמדאורייתא אי"ז רוב גמור לטמאות ורק מדרבנן מטמאינן, הרי דמזה גופא הוי סייעתא לר' יוחנן, שהרי הא דס"ל לר' יוחנן דאין שורפין ע"ז את התרומה הוא משום דאי"ז רוב גמור, וממה שלא פירשו רש"י והריטב"א כן, נ' דמפרשי דמש"א עשאום כמי שיבד"ל ל"ד הוא, אלא הוי זה מדינא, וכמש"כ הפמ"ג. [↑](#footnote-ref-4)
4. והגר"ח בשו"ת חוט המשולש סימן י' הק' ע"ד התוס' בכתובות, מהא דקרי הש"ס בנדה די"ח: להך רובא רובא דאיכא חזקה בהדה, משמע להדיא דאי לאו דאיכא חזקת טהרה דעיסה נגד הך רובא הוי מהני הך רובא אף לשרוף.

   ובדוחק י"ל בדעת התוס', דאף דרוב תינוקות מטפחין אינו רוב אלא מדרבנן, מ"מ שפיר הי' בדין לשרוף ע"ז את התרומה, דומיא דו' ספיקות ששורפין עליהן את התרומה, ורק משום דאיכא חזקה כנגדו הוא דאין שורפין ע"ז את התרומה, אך אי"ז במשמעות ל' התוס' ודעימייהו שם, דמשמעות דבריהם דהא דאין שורפין הוא משום דאי"ז רוב דאורייתא, ולא הזכירו כלל להא דאיכא חזקה כנגדה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)