18
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תליתאי

#18

שיטת רש"י בסוגיית זרוע בשלה

(צ"ח) הגמ' מוכיחה מדין זרוע בשלה - דביטול כל האיסורים הוא בששים או במאה. ובראש יוסף דייק בדברי רש"י שהוא לימוד גמור, וכן משמע מלשון רש"י בע"ב ד"ה "דמדאורייתא - כלומר אי לאו מהאי גמרינן ומשוינן ביטול טעם כשאר בטולי דאורייתא, ברובא הוה לן לבטולי כדכתיב אחרי רבים להטות", ומשמע להדיא שהלימוד משנה את הדין דאורייתא. אמנם הרמב"ן והר"ן הבינו בדעת רש"י שהוא אסמכתא (כשיטת התוס').

וכן מצינו להדיא בדברי בעל המאור בפסחים (י"ג: בדפי הרי"ף) שהלימוד בסוגיין הוא לימוד גמור "דאמרינן בפרק גיד הנשה אנן לחומרא גמרינן דאי מדאורייתא חד בתרי בטיל לאו למימרא דבששים ובנותן טעם לאו דאורייתא הוא דהא אמרינן כל איסורי תורה גמרינן מנזיר אלא הכין פירושו אי לאו דגלי רחמנא באיל נזיר בששים ובנזיר בנותן טעם הוה אמינא זיל בתר רובא כדאזלינן בכל התורה בתר רובא זה הוא פירוש דאי מדאורייתא חד בתרי בטיל ודין אחד הוא שיעור ששים במין במינו ונותן טעם בשאינו מינו...".

מדברי בעל המאור נראה שהוא גזה"כ - דמין במינו אוסר עד ששים, ואינו שייך כלל לנתינת טעם [וטעם כעיקר המוזכר בסוגיין הוא לאו דוקא], ואולי אפשר לפרש כן אף בשיטת רש"י [אמנם באינו מינו ודאי נחלקו רש"י ובעל המאור שהרי לרש"י טעם כעיקר דרבנן].

שיטת הראש יוסף

הראש יוסף מבאר בשיטת רש"י דילפינן מזרוע בשלה למין בשאינו מינו. והיינו ע"פ שיטת הרמ"א (צ"ח ס"ב) שלענין טעם כעיקר אזלינן בתר שמא, וע"פ דברי הרשב"א בסוגיין דיתכן שרוטב ובשר הוו מין בשאינו מינו - לשיטת רבא בע"ז שאזלינן בתר שמא. ממילא, מוכח מזרוע בשלה מהא שהרוטב הנפלט מן הזרוע ונבלע באיל אינו אוסרו - ע"כ שמין באינו מינו בטל בששים.

אלא שהוא דחוק במהלך הסוגיא שהרי אביי ס"ל דאזלינן בתר טעמא, עיי"ש שמיישב בדוחק. וכמו כן יש עוד דוחקים בסוגיא כמו שהאריך שם.

לביאור זה מודה רש"י שמין במינו בטל ברוב (מדאורייתא), ואילו סוגיין איירי באינו מינו ומשום נתינת טעם.

ביאור נוסף בשיטת רש"י

רעק"א בסוגיין תמה על הראשונים - שנדחקו היאך ילפינן מזרוע בשלה לאינו מינו, הרי בזבחים ע"ח נחלקו תנאים אי אמרינן "רואין", א"כ יתכן שבסוגיין אזלינן כמ"ד רואין וכל מינו נידון כאינו מינו. ועיין משנת ר' אהרון (ס"ט) שרוצה ליישב בדרך זו את שיטת רש"י. אמנם תרוויהו הבינו שדין רואין שייך רק בקדשים, ועיין תוס' בזבחים שנתקשו טובא אימתי אמרינן רואין ואימתי לא, ומסקנת התוס' "היכא דאיתמר איתמר היכא דלא איתמר לא איתמר".

אמנם השיטמ"ק בהשמטות שם נוקט ששייך לומר "רואין" בכל מקום, והאריך ליישב את סתירת הסוגיות. וכן רש"י בריש הסוגיא בחולין משתמש ביסוד זה, שהרי הוכיח דמדאורייתא אינו מינו בטל בששים אף דאיכא טעמא - מזרוע בשלה שהוא מינו "דהא הכא איכא למימר דאי שלא במינו הוה יהיב טעמא", והוא ע"כ כמ"ד בסוגיא בזבחים שאמרינן רואין.

והשתא מובנת ראית הגמ' מזרוע בשלה בין למינו ובין לאינו מינו. בזרוע בשלה הוי מין במינו - ומינה ילפינן אף לאינו מינו משום רואין, וגזה"כ לאסור עד ששים אף בליכא טעמא ולהתיר בששים אף דאיכא טעמא.

אלא שלפ"ז לכאורה מוכח שטעם כעיקר דאורייתא (עד ששים), והרי רש"י ס"ל שטעם כעיקר דרבנן. ובאמת הרמב"ן הוכרח משום קושיא זו לומר בדעת רש"י - שהלימוד אינו אלא אסמכתא, ודלא כדברינו בשיטת רש"י שהוא לימוד גמור.

ונראה לחלק בדעת רש"י - בין טעמו וממשו שאסור מדאורייתא, לבין טעמו ולא ממשו שבכה"ג טעם כעיקר אינו אלא מדרבנן. והוא על פי דברי הר"ן בחידושיו המבאר שיש שלשה אופנים של טעם כעיקר א. טעם בלא פליטה (דומיא דמשרת) ב. פליטה בלא גוף האיסור (דומיא דגיעולי עכו"ם) ג. גוף האיסור שנבלע בהיתר (דומיא דבשר בחלב). ומבאר הר"ן שאף האופן השלישי נקרא "טעם כעיקר" - "כיון שגוף החלב נבלע בבשר ואינו כדברים הנבללין לח בלח דההוא עיקר מיקרי כיון שכל אחד בלול בחבירו אבל כאן החלב נבלע בבשר".

ביד יהודה (צ"ח סק"ו ד"ה "אבל בודאי") האריך בביאור חילוק זה "דדוקא שני לחין שנתערבו זב"ז אז אין עדיפות לממש זה מזה כלום אבל אם אחד הוא יבש והלח נבלע בו א"כ היבש הוא מציאותו קיים אבל הלח אין עוד מציאותו קיים כלל כיון שהוא נבלע בתוך היבש זה הוי רק טעמו ולא ממשו". בזה מיישב היד יהודה את קושית הראשונים על רש"י בע"ז ס"ז: המפרש ש"טעמו ולא ממשו אסור ואין לוקין עליו" היינו באופן שחָלב נפל לקדירה או חֵלב נימוח לתוך קדירה. והקשה הרא"ש (חולין פ"ז סימן ל"א) מהא דאיתא במשנה (חלה פ"ג, הובא בסוגיא בזבחים ע"ח.) דאם עירב אורז בחיטין וניכר טעם החיטין אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח אף שהרוב אורז - אף שהאורז ודאי נימוח.

להנ"ל - לא קשיא מידי, דאורז וחטים נבללים זה בזה ונחשבים כטעמו וממשו - שהוי טעם כעיקר דאורייתא, ושפיר יוצא ידי חובתו בפסח. משא"כ חלב שנימוח לתוך בשר שבקדרה דהוא לח ביבש - אינו נחשב אלא כטעמו ולא ממשו ואין לוקין עליו, דטעם כעיקר לאו דאורייתא. [אמנם ברש"י זבחים צ"ז: סתר משנתו וכותב ששמן הנבלע הוי ממשו].

אלא שלפ"ז לכאורה לא מובנת ראית הגמ' מזרוע בשלה - לביטול בששים מדאורייתא בטעמו וממשו, דלכאורה זרוע בשלה הוא טעמו ולא ממשו - שהרי טעם הזרוע נבלע בבשר האיל.

ונראה דלא קשיא מידי, שהרי בקדשים טעם כעיקר דאורייתא כמפורש בדברי רבא - והיינו טעמו ולא ממשו, וכל דברינו לעיל שרק טעמו וממשו הוי דאורייתא - היינו בחולין. א"כ טעמו וממשו בחולין - שוה לדין טעמו ולא ממשו בקדשים, ושפיר אפשר ללמוד מזרוע בשלה - לדין ביטול טעמו וממשו בחולין.

סיכום

לביאור הנ"ל, טעמו וממשו אוסר בחולין מדאורייתא - אף למ"ד טעם כעיקר דרבנן, ובקדשים טעם כעיקר דאורייתא - אף בטעמו ולא ממשו. אמנם, בסברא שייך דין רק זה באינו מינו, שהרי במינו לא שייך טעם.

אמנם בזרוע בשלה חזינן שהתורה אסרה עד ששים, וע"כ הוא משום רוטב הזרוע הנבלע באיל. ואף שאינו נרגש שהרי הוי מין במינו, ע"כ כונת התורה משום שרואין את מינו כאילו הוא אינו מינו, א"כ חזינן שאף בטעם מורגש (באינו מינו) סגי בששים. וא"כ אף בחולין שאוסר רק בטעמו וממשו - שפיר ילפינן מזרוע בשלה שאין הטעם אוסר יותר מששים. והיינו ששיעור ששים אינו שיעור בהרגשת הטעם, אלא גזה"כ בעלמא - שאין איסור אוסר ביותר מששים.

החילוק בין דעת רש"י לדעת הר"ן

דעת הר"ן לחלק בין טעמו וממשו לבין טעמו ולא ממשו וכנ"ל, אולם אינו ממש כדברינו בדעת רש"י. דרש"י ס"ל את סברת רואין וממילא ילפינן ממינו לאינו מינו וכנ"ל, אולם הר"ן לא ס"ל סברא זו. ממילא סובר הר"ן דטעמו וממשו [שאסור מסברא] אסור אף ביותר מששים, שהרי ליכא למילף מזרוע בשלה להתירו בששים - דשאני התם שהוא מינו וליכא טעם. וכל דברי הגמ' שילפינן מזרוע בשלה אינם אלא אסמכתא - שבששים מסתמא ליכא טעם, אולם אם יהיה טעם ודאי ייאסר מדאורייתא אף ביותר מששים, ודלא כדעת רש"י דבכה"ג אינו אסור אלא מדרבנן - משום שמזרוע בשלה ילפינן שהאיסור בטל בששים - ואינו שיעור בטעם כלל וכנ"ל.