שהיה וחזרה - הרב אליהו פנחסי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה

# בס"ד, עניני שהייה חזרה והטמנה.

# כללים למשתמש

דע דקובץ זה מחולק לנושאים ותתי נושאים ב'כותרות' של חלונית הניווט [מפעילים אותה בלשונית 'תצוגה' למעלה] ומומלץ מאוד להשתמש בהם בכדי להגיע לדברים בקלות.

תוכן עניינים

[בס"ד, עניני שהייה חזרה והטמנה. 1](#_Toc169477804)

[כללים למשתמש 1](#_Toc169477805)

[שהיה 1](#_Toc169477806)

[יסוד איסור שהיה ע"ג כירה שאינה גרופה וקטומה 1](#_Toc169477807)

[יסוד ההיתר של קש וגבבה וגרופה וקטומה 8](#_Toc169477808)

[תנור כופח וכירה 15](#_Toc169477809)

[עיקר דין שהיה ע"ג כירה שאינה גרופה, פלוגתא דחנניה ורבנן ודב"ש וב"ה. 19](#_Toc169477810)

[דין מצטמק ורע לו או יפה לו 23](#_Toc169477811)

[דף יח: 31](#_Toc169477812)

[חלק א' - עיקר גזירת שמא יחתה 31](#_Toc169477813)

[חלק ב'- קדירה חייתא 32](#_Toc169477814)

[חלק ג' - דינא דקשיא ליה זיקא ודשריק 41](#_Toc169477815)

[נתינה בתחילה וחזרה, בשבת ובער"ש. 49](#_Toc169477816)

[עיקר איסור נתינה בתחילה ואיסור חזרה, והיתר חזרה בגרופה. 49](#_Toc169477817)

[חזרה לתוכה 59](#_Toc169477818)

[מחזירין אפילו בשבת 63](#_Toc169477819)

[תנאי חזרה 64](#_Toc169477820)

[סמיכה בכירה ובכופח ותנור, בגרופה ואינה גרופה, בשהיה בחזרה ובנתינה בתחילה. 66](#_Toc169477821)

[מראי מקומות 66](#_Toc169477822)

[הערות בסימן רנג 71](#_Toc169477823)

[הערות על המשנ"ב רנג 72](#_Toc169477824)

[סעיף א 72](#_Toc169477825)

[סעיף ב 73](#_Toc169477826)

[סעיף ה 74](#_Toc169477827)

## שהיה

### יסוד איסור שהיה ע"ג כירה שאינה גרופה וקטומה

#### מראי מקומות

**דין שהייה ע"ג כירה שאינה גרופה**

**כירה שהסיקוה וכו' בגפת ובעצים לא יתן עד וכו'** בעיקר מתני' נסתפקה הגמ' אם איירי באיסור להחזיר אבל לשהות מותר כל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי, או דמיירי באיסור לשהות דאפילו לשהות אסור באינה גרופה וקטומה.

ודע שגם אם להחזיר תנן, מ"מ מצינו כמה איסורי שהייה באינה גרופה וקטומה, הא' כשלא נתבשל כמאכל בן דרוסאי. הב' שיטת בעה"מ שסוג תבשיל שכשיתבשל כל צרכו יהיה מצטמק ויפה לו אסור, וכעין דבריו יש עוד שיטות. הג' תבשיל לב"ש.

וגם אם לשהות תנן מצינו כמה דברים שמותרים, הא' קדירה חייתא מותרת. הב' נתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו, לדעת הרבה אמוראים מותר, ויש מהראשונים שסוברים שכך דעת כולם [מלבד דעת ב"ש לר"מ בגמ']. הג' יש מהאמוראים שהתירו כל שנתבשל כל צרכו ואפילו מצטמק ויפה לו.

**עיקר איסור שהייה ע"ג כירה שאינה גרופה וקטומה**

עיקר איסור שהייה הדבר פשוט שהוא משום חשש חיתוי בגחלים, וכך מבואר בסוגיא בדף יח: [מיהו באמת שם צריך תלמוד דנראה שם דהגמ' חידשה סברא זו מכח ברייתא דהתם, ושם מקומו], ועיקר חשש זה קיים בעוד דינים במשנה יט:, וכך מבואר בכל הגאונים והראשונים.

ובאיסור הטמנה בדבר המוסיף הבל לגירסת רש"י לד: ג"כ מבואר דיסוד החשש שמא יחתה בגחלים.

ונחלקו הראשונים אם דין שהייה שייך לאיסור הטמנה, ונפק"מ אם ההיתירים שנתחדשו בשהיה [גרופה וקטומה במתני', קדירה חייתא בדף יח:, מבושל כמאכל בן דרוסאי או כל צרכו או מצטמק ורע לו כל חד כדאית ליה] קיימים גם בהטמנה.

וברה"ג [הועתק ברשב"א כאן, והוא מפי' רש"ג לק' לט] ובר"ח לז. מבואר דשהיה דפרקין מיירי באופן שהקדירה אינה נוגעת בגחלים בכדי שלא יהיה אסור מצד הטמנה, וכך נקטו רוב הראשונים [בעה"מ בתחילת הסוגיא ובסופה, והרמב"ן בחי' והרשב"א והר"ן].

מיהו רש"י במשנה פי' טעם האיסור בשהיה משום דמוסיף הבל, והיינו איסור דהטמנה דפרק 'במה טומנין' ואף את החשש שמא יחתה הביא מהגמ' שמפרשת את הטעם שאין מטמינים בדבר המוסיף הבל, ולמדנו מדבריו שהכל יסוד אחד, וכן יש ללמוד מדבריו שגרופה וקטומה חשוב כאינו מוסיף הבל ומותר גם בהטמנה וכך באמת מבואר ברש"י כ. ד"ה 'קטום' שתועלת הקטימה שלא יוסיף הבל, וכך כתבו הרמב"ן והרשב"א כאן בביאור דעתו וכ"כ הרמב"ן לק' לח: בדעתו. ועיקר דבר זה דסוגיין שייכת בהטמנה מתבררת עוד בלשונות רש"י לח:, וע"ע בזה בדברי רש"י לז. ד"ה 'היינו'.

ולפי"ד כתבו הרמב"ן והרשב"א דסוגיין איירי גם באופן שמטמין ממש.

וכדרך שיטה זו מצינו בתוס' מז: ד"ה 'אין טומנין' בשם ר' יוסף בשם ר' שמואל שהתירו בהטמנה קדירה חייתא, וכן התירו כש'בשיל' [והיינו כמאכל בן דרוסאי לחנניה או כל צרכו או מצטמק ורע לו, כל חד כדאית ליה], ושיטה זו הביא הריטב"א בדף כ. בשם הר' יוסף, וכן בדף לד בשם הר"מ בן הר' יוסף, וכאן כתב שכך שיטת רש"י.

וע"ע בתוס' לט: ד"ה 'ממעשה'.

ותוס' והרמב"ן והרשב"א תמהו על רש"י מדינא דחנניה שוודאי לא חולק על עיקר דין הטמנה בדבר המוסיף הבל, ובאמת שיתכן שדעתו כהשיטות שהשוו ביניהם וכמש"כ הריטב"א שהבאתי לעיל, מיהו עי' רש"י לז. 'היינו' שלא פי' כן, וכבר תמהו בזה הרמב"ן והרשב"א.

ועוד הקשו בתוס' דא"כ מאי מהני גרופה או קטומה, מיהו באמת הרשב"א דקדק מרה"ג שקטימה היא דבר שאינו מוסיף הבל וסייע כן מגירסת הגאונים בדף לד: וכן מבואר בבעה"מ וברמב"ן בחי' בסוף הסוגיא שאין הדבר ברור אפילו לחולקים על רש"י לאסור הטמנה בגחלים קטומות ומשום דהם פוחתות והולכות, וא"כ יתכן שדעת רש"י להתיר וכך כתבו הרמב"ן והרשב"א כאן דלדברי רש"י צ"ל דקש וגבבה וגרופה או קטומה הם היתר גם בהטמנה דאינם חשובים כמוסיפים הבל, וכן כתב הרמב"ן בסוף הפרק דיתכן שע"ז סמכו המנהג בזמנם דלא חששו להטמנה בקטומה.

[והנה המנהג בזמן הראשונים היה להטמין בדבר שאינו מוסיף הבל את הקדירה המונחת על הגחלים, ודנו הראשונים בטעם ההיתר, דהבעה"מ פי' משום דהגחלים קטומות וכך כתב הרמב"ן מתחילה, ואח"כ כ' הרמב"ן טעם אחר, וכן האריך בדבר המנהג בספר התרומה [סימן רלא] בסימנים ובגוף הספר ובתוך דבריהם בענין זה נכנסים לכמה גדרי הטמנה, הא' הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל כשהקדרה ע"ג דבר המוסיף הבל. הב' הטמנה מצד אחד. הג' מה נחשב כמוסיף הבל.

ועוד נכנסים לביאור הגמרא בדף לד:, וכ"ז ילמד בעזהי"ת בסדר ב'].

- עי' בבעה"מ שהבין דסברת רש"י ברבותא של יום שבת שהיא לשיטתו, והדברים צ"ב.

**לשונות הראשונים**

**ספר הישר סימן רלה**

"קיימא לן כחנניה כל שהוא כמאכל בן דרוסאי מותר לשהותו אף על פי שאינה גרופה ואינה קטומה.

כל פרק ראשון דקידרא חייתא ובשיל ודגדיא דברחא ואין צולין בשר ובצל וביצה ומשלשלין את הפסח לתנור כולהו בהשהייה קיימי ולא בהטמנה. וכן כל פרק כירה בשהייה ולא בהטמנה. לפיכך אנן מקילין בהן ומתירים להשהות [[1]](#footnote-1)אף על פי שמוסיפין הבל. ומשום דקיימא לן כחנניה. אבל פר' במה טומנין כולו לחומרא וכולו בהטמנה ולא בשהייה. ובהטמנה חנניה מודה שאין טומנין בדבר המוסיף הבל. ואפי' הטמין קדרה שבישלה כל צורכה גזרה שמא יטמין [[2]](#footnote-2)ברמץ או [[3]](#footnote-3)שמא ירתיח כי סתם מטמין רוצה שתהא קדירתו חמה בשעת הטמנה ולכך יש לחוש. אבל משהא שאינו צריך להטמינה אלא אוכלה לערב אם היא מבושלת או למחר אם היא חיה ואינו צריך לחממה.

אבל אם סילקו לערב אז ודאי יש לחוש לשמא יחתה ולפיכך אינו מחזירה עד שיגרוף או עד שיתן את האפר כדאמרי' בהכירה, וכו'. מ"ר.

הא דאמרי' הטמנה בכל ענין אסרינן לה בין חייתא בין בשיל דהא לא משוינן חילוק בדבר ושרינן חייתא ובשיל התם טעמא משום ד[ל]השהות על גבי תנור או כירה איכא הבלא דתנור או דכירה ואי חייתא היא יכול לאוכלה למחר בלא חיתוייה הילכך לא אתי לחיתויי ואי בשיל הוא כ"ש אין צריכין לחתותה דהא סליק ליה הבלא מכירה, אבל הטמנה אי חייתא איכא למיחש לחתות דכיון דכולו טמון יכול להתבשל ולאכול [[4]](#footnote-4)ולחזור. ואי בשיל הוא כיון דליכא בהטמנה הבלא כולי האי ירא הוא שלא יצטנן ואתי לחתויי. הילכך אסרינן הטמנה בכל ענין. בשיל ולא בשיל אסור כדאסקי בפר' כירה. שכח קדירה על גבי הכירה (ל)בישלה בשבת אסורה כי גזרו אפי' על השכח אטו מזיד"

**אור זרוע סי' ח'**

"ופר"ח וכו' ושיהוי זה אינה הטמנה אלא כגון כסא של ברזל והקדירה יושבת עליו והיא תלוי' או באבנים [או] כיוצא בזה אבל הטמנה ע"ג גחלים ד"ה אסו' דקיי"ל הטמנה בדב' המוסיף הבל אסור ואפי' מבעוד יום ע"כ פר"ח זצ"ל. משמע מלשונו שלהשהות ע"ג גחלים ממש אסור ומלשון רש"י שפירש ואנן דמשהינן ע"ג כירה שאינה גרופה משמע שאף על הגחלים מותר לשהות.

וכותי' מסתברא דתנן אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום ואוקמא רב אלעאי א"ר כדי שיצולו כמאב"ד דהיינו כחנניא ואוקמא רב אשי בבשרא אגומרי ש"מ דחנני' דהלכתא כוותי' סבר דכל שהוא כמאב"ד מותר לשהותו ע"ג גחלים ממש.

ותו דתנן בהדיא ולא חררה ע"ג גחלים אלא כדי שיקרמו פני' הא קרמו פני' משהינן לה על גבי גחלים ממש ואף על גב דמלשון רש"י [לז:] משמע דבחררה שבתנור עסקינן מ"מ הא איהו נפשיה פירש דבתנור שאינו גרוף וקטום עסקינן ולל"א נמי שפירש שאין שייך בו גריפה מפני שמוסיף הבל טובא הרי הוא כמו גחלים ותו דאין נראה כלל לומר דבחררה שבתנור עסקינן דא"כ ליערבינהו וליתננהו אין נותנין את הפת ולא חררה לתוך התנור עם חשיכה אלא כדי שיקרמו פני' אלא מדלא תני הכי ש"מ דבחררה ע"ג גחלים ממש עסקינן וש"מ דכל שהוא כמאב"ד דהיינו שנתבשל שליש מותר לשהותו ע"ג גחלים ממש דהואיל שהי' שם מבעוד יום לא חיישינן דילמא אתי לחתויי.

אבל ודאי להטמינו בתוך גחלים לצורך מחר בהא ודאי מסתברא כפר"ח דאסור דהא קיי"ל דאין טומנין בדבר המוסיף הבל גזירה שמא יטמין ברמץ ויחתה וכן ריב"א זצ"ל ור"ת זצ"ל אוסרין להטמין בגחלים. מעתה תימה שבכל רינוס וצרפת מטמינים בגחלים אבל כמו שאנו רגילים בארץ כנען שאנו מטמינים בתנור וטחין פי התנור בטיט לכ"ע שרי כדאמ' ספ"ק איכא דאמרי דגדיא בין שריק בין לא שריק שפיר דמי דברחא נמי ושריק שפיר דמי כי פליגא דברחא ולא שריק רב אשי שרי וכ"ש האי דידן דשריק פי תנור בטיט וגם שהוא בשיל כדאמ' התם לעיל בשיל שפיר דמי אבל הטמנת בני רינוס וצרפת שמטמינים בגחלים אתיא בגמגום

ופי' ה"ר יוסף דאורלינש זצ"ל דהא דאסרינן להטמין בכל דבר המוסיף הבל וכ"ש בגחלים היינו דוקא היכא דבשיל ולא בשיל כמאב"ד אבל היכא דבשיל כמאב"ד דהיינו שנתבשל שליש א"נ קידרא חייתא ההוא שרי להשהות אפי' בגחלים וכ"ש בשאר דברים המוסיפים הבל כדאמ' ספ"ק והשתא דאמר מר גזירה שמא יחתה בגחלים האי קידרא חייתא שרי לאנוחא בתנור ע"ש עם חשיכה מ"ט כיון דלא מטא לאורתא אסוחי אסח דעתי' מניה ולא אתי לחתויי בגחלים בשיל שפיר דמי בשיל ולא בשיל אסור ואי שדא בה גרמא [חייא] שפיר דמי. ופירש"י והשתא דאמר מר דהא דהנחת קדירה לא אסירא אלא משום חתייה האי קידרא חייתא ש"ד. להשהות לכתחילה מבעוד יום בתנור והיא מתבשלת כל הלילה דודאי חייתא לאו אדעתי' למיכלה לאורתא אנחה התם ומשום למחר לא אתי לחתויי שהרי יש לה שהות גדול ולא דמי לעססיות ותורמסין שאין כל הלילה והיום די להם. ובשיל שפיר דמי. מבושלת כל צורכה שפיר דמי להניחה דלא בעי' חיתוי. שדא בה גרמא חייא לאו דעתי' למיכל' לאורתא. ע"כ רש"י. ובשיל ולא בשיל ה"ט דאסור חיישינן שמא ימלך לאוכלה הלילה ויחתה בגחלים למהר בישולי'. דשדא בה גרמא לא חיישינן שמא ימלך דודאי אסח דעתא מיני' עד למחר אך הקשה על מה שרש"י מפרש בשיל היינו שנתבשל כל צורכה וה"ר יוסף רוצה לומר שבשיל היינו כמאב"ד וע"י הדחק ראוי' לאכילה לא אתי לחתויי. וראיה לדבר שפר"ח בשרא אגומרי אא"כ נצלה כל צורכו וקיי"ל כרב אשי דמוקי לה בבשרא אגומרי ולהדיא א"ר אילעא א"ר דכדי שיצולו דמתני' היינו כמאב"ד שכמו כן אפסיק לקמן שמצטמק ויפה לו מותר ולא חיישינן דילמא אתי לחתויי. וכפי זה הפי' יש לקיים מנהג בני רינוס ובני צרפת. ואם ראית הלכה רופפת בב"ד צא וראה איך הצבור נוהגין"

**סימני התרומה רלא**

"ואף על גב שמותר להשהות קדרה ע"ג כירה שיש גחלים בוערות מ"מ אם עושה הטמנה כמו שרגילין לעשות אם כן גילה בדעתו שלא תתקרר ומקפיד בכך אסור שהרי תנן אין טומנין בדבר שמוסיף הבל ואפי' על גבי מלח וסיד' וגפת פסולת זתים ואפי' אם הקדרה מבושלת כל צרכה דהא בסתם קדרות שרגילין להטמין מיירי מתני' וקדרות בין השמשות רותח וכל שכן מבושלות"

**התרומה רלא**

"והא דתנן אין טומנין לא בגפת ולא במלח וכו' ושלהי פרק במה מדליקיןנ נמי אמרינן אמר רבא אין טומנין בדבר המוסיף הבל אפילו מבעוד יום שמא יטמין ברמץ שיש בו גחלים ויטמין שמא יחתה בגחלים משתחשך ופי' הרב רבי יוסף ב"ר משה דקא מיירי בבשיל ולא בשיל כמאכל בן דרוסאי. אבל בשיל כמאכל בן דרוסאי מותר כחנניא. וגם לעיל דתנן לא יתן עד שיגרוף. וקא בעי דילמא האי לא יתן לא ישהא הוא ודלא כחנניא. ופירש רבינו שלמה משום שמוסיף הבל ולא נכון. דאם כן אפילו בשיל נמי כל צרכו אסור לשהותו אסור מהאי טעמא דסתם קדירות בין השמשות הן בשילי כל צרכן ואסורות להטמין בדבר המוסיף הבל. ואלו רבנן דחנניא לא אסרי להשהות אלא בשיל כמאכל בן דרוסאי אבל בשיל כל צרכו שרי על גבי כירה שאינה גרופה ואינה קטומה. ואלו להטמין אסור כדפרישית. ועוד אפילו כמאכל בן דרוסאי לא אסרי רבנן אלא כשיש גחלים בוערות שאין קטומין במקום תחתיה. אבל על כיר' שיש מלח וסיד שרו להשהו' אף על פי שמוסיפין הבל. ופי' רבינו יעקב דגבי להטמין כיון שהוא מכסהו מכל צד א"כ היינו לצרך מחר וגם הוא מקפיד פן יתקרר. לכך אפי' בשיל אפי' כל צרכו אסור להטמי' בדבר המוסי' הבל דאיכא למגזר שמא יחתה אבל להשהות על כירה או על הפטפוט שיש אש תחתיו כיון שאין מכסה הקדירה מסביב מכל צד וקא שליט בה אויר' א"כ סתמ' לצורך לילה הוא ואפי' לאכול למחר ניכר הדבר שאין חושש כל כך שתתחמם וליכא למיחש שמא יחתה"

**רבינו ירוחם נתיב יב חלק ג'**

"אם הסיקוה בדבר שאינו מוסיף הבל כגון קש או גבבא מותר לשהות בתוכה כי לא גזרינן בזה שמא יחתה בגחלים אבל אם הסיקוה בדבר המוסיף הבל כגון גפת שהוא פסלת של שומשמין אחר שהוציא שמנן וכיוצא בו או שהסיקוה בעצי' והכירה אינה גרופה וקטומה וכו'"

**רבינו ירוחם נתיב יב חלק ג'**

"יש מהגדולים שכתבו דכל אלו שאמרנו שאסור להטמין בהן אפילו מבעוד יום אפילו שנתבשל התבשיל כל צרכו ואפילו מצטמק ורע לו גזירה שמא יטמין ברמץ דאע"ג דמותר לשהותו על גבי כירה שאינה גרופה וקטומה מאחר שנתבשל כל צרכו כאשר אכתוב. להטמין ברמץ יש לחוש יותר מלחתות בגחלים. וה"ר יוסף פירש בשם רש"בם כי דין ההטמנה והשהיה שויין ולפיכך כל זה מיירי שלא נתבשל כמאכל בן דרוסאי דאם נתבשל כמאכל בן דרוסאי מות' להטמינו בדבר המוסיף הבל כמו שמותר לשהותו על גבי כירה שאינה גרופה וקטומה כמו שאכתוב. ור"ת פירש שאין דינם שוה ולפיכך אפילו שנתבשל כמאכל בן דרוסאי אסור להטמין בדבר המוסיף הבל גזירא שמא יטמין ברמץ ולא פירש בה דינו אם נתבשל כל צרכו"

#### חבורה

**חלק א'- ביאור מחלוקת רש"י והראשונים בגדר איסור שהיה בכירה אינה גרופה**

**א']** ביסוד האיסור לשהות ע"ג כירה שאינה גרופה בדף יח מבואר שהוא מטעם חשש חיתוי בגחלים.

מיהו מצינו שרש"י פירש דהוא מחמת שמוסיף הבל וכתב שטעם האיסור בזה הוא משום שמא יחתה בגחלים, והרבה מהראשונים נחלקו עליו והעמידו שהאיסור הוא מחמת חשש חיתוי בגחלים, וצריך להבין במה בעצם חלוק פרש"י מהפירוש שלהם, דהרי בסופו של דבר לכו"ע החשש הוא שמא יחתה בגחלים, והטעם שיבוא לחתות בגחלים הוא לכאורה מחמת שאכפת לו תוספת ההבל.

והיה מקום להעמיד דעיקר מחלוקת הראשונים עם רש"י בהיתר של גרופה וקטומה, דמרש"י משמע שההיתר מיוסד על כך שהאיסור הוא מחמת המוסיף הבל, והיינו שההיתר מחמת דאינו מוסיף הבל, ועל זה נחלקו הראשונים דההיתר הוא מטעם אחר, מיהו א"א לומר כן בדברי התוס' ובעה"מ שכשנחלקו על רש"י בעיקר העמידו את טעם איסור שהיה שאינו מטעם תוספת הבל אלא מטעם שמא יחתה.

**ב']** עוד צריך להבין כשרש"י הביא את הטעם של מוסיף הבל מהטמנה אם הביא את הטעם שנאמר על הטמנה ברמץ או את הטעם שנאמר על הטמנה בשאר דברים שנגזרו אטו רמץ.

והנה וודאי לא נראה ברש"י שכאן מיירי על הדברים שנגזרו אטו רמץ שהרי כאן מיירי כשיש גחלים ודומה ממש להטמנה ברמץ ולמה צריך להביא את האיסור מדין 'גפת', ועוד שהרי סיים שהטעם שמא יחתה בגחלים וזה וודאי טעם ברמץ עצמו.

מיהו מאידך ק"ק דהרי רש"י כ' ש'טעמא פרישנא בפרק לעיל' וכוונתו וודאי למימרא 'מפני מה אמרו אין טומנין בדבר המוסיף הבל' שעיקרה קאי על שאר דברים ולא על רמץ.

ומכח דקדוק זה גם אין לפרש שכוונת רש"י לתת טעם למה יבוא לחתות בגחלים דלשונו משמע דקאי ממש על מה דאיתא התם שהגמ' באה לפרש את הטעם שאסור להטמין בדבר המוסיף הבל.

**ג']** והיה מקום ללמוד בדברי רש"י דס"ל דשהיה אינה איסור בפנ"ע אלא היא ממש בכלל גזירת הטמנה שגזרו על כל תוספת הבל בין בהטמנה ובין בשהיה, וכך באמת משמעות המאירי כשהביא פרש"י, ובפרט שסיים בדבריו "יש מפרשים טעם לדבריהם מפני שפרק זה טמון בין שתי הטמנות הטמנה שבסוף פ' הדלקה והטמנה שבפרק במה טומנין אלמא אף פרק זה מטעם איסור האמור בהטמנה הוא והוא כשמשהא או מטמין בדבר המוסיף הבל ובכלם שמא יטמין ברמץ כמו שהתבאר" מיהו עדיין צ"ב שלראשונים היה לחלוק שאינה בכללה אלא היא גזירה בפנ"ע על תוספת הבל בדרך שהיה, ומשמע שהראשונים נקטו דלא נכון לקרוא לגזירת שהיה משום מוסיף הבל, וצ"ב כוונת הדברים.

**ד']** והנראה בעזהי"ת, דבכלל הגזירות דרבנן שאוסרים מחמת שיוכל לבוא לידי איסור מצינו שני אופנים של גזירות, הא' שאסרו דבר שיש בו חשש שמחמתו יבוא לאיסור, ואז גדר האיסור הוא עצם הגזירה שדבר זה אסור מכח החשש איסור. והב' שאסרו דבר מסוים מחמת שיש בכללותו מצבים שיכולים להביא לידי איסור.

ומעתה יש לחקור באיסור שהיה והטמנה אם חז"ל אסרו בעצם את ההטמנה ואת השהיה או שאסרו אותם כגזירות, ונראה שאין להוכיח באיסור הטמנה שאסרו אותם כאיסור בעצם מדאסרו כל דבר דיתכן שהם שני גזירות הא' גזירה להטמין ברמץ משום שמא יחתה, ואח"כ גזרו עוד על כד דבר המוסיף אטו רמץ.

מיהו מ"מ מכח דברי רש"י בסוגיין שאיירי בשהיה ע"ג גחלים והעמיד את האיסור מחמת שמוסיף הבל, יש ללמוד דס"ל דהכל גזירה אחת שגזרו על מוסיף הבל מחמת שיכול לבוא ממנו צד של חיתוי בגחלים.

ולפי"ז שם הגזירה היא שאסרו להשתמש בדבר המוסיף הבל ורק החשש שמחמתו גזרו הוא 'שמא יחתה' וכך באמת משמעות לשונו שכתב בטעם האיסור "משום דמוסיף הבל, וטעמא פרישנא בפרק דלעיל, שמא יחתה בגחלים" ומשמעות לשונו שהעמיד את הטעם של מוסיף הבל כטעם שעומד לעצמו ורק הביא טעם לאיסור זה משום חשש חיתוי, ואילו כל המוסיף הבל היה סיבת החשש חיתוי ולא גוף האיסור היה לו לכתוב להיפך דחיישינן שמא יחתה בגחלים משום דמוסיף הבל.

ומעתה נראה דעיקר חידושו של רש"י שבאיסור שהיה אסרו את עצם השהיה ולא כגזירת חיתוי, ובזה נחלקו הראשונים דאמנם בדין הטמנה כך הוא אבל באיסור שהיה ס"ל שלא היה האיסור משום תוספת הבל אלא משום חשש חיתוי.

**ה']** ודבר זה שלדעת רש"י אסרו את עצם תוספת ההבל מתבררת בדברי הראשונים וכמו שנבאר בעזהי"ת.

**א'.** שנקטו דלרש"י אסור בכל אופן שמוסיף הבל ואפילו באופן שאין חשש חיתוי כגון בתנור גרוף כמבואר בבעה"מ ובתורא"ש, וכיוצ"ב מבואר בספר התרומה שהק' על רש"י דא"כ היה להם לאסור שהיה ע"ג גפת.

**ב**'. הראשונים הניחו בפשיטות שלפרש"י ההיתר של קש וגבבה ושל גרופה וקטומה הוא מחמת שבכה"ג אינו מוסיף הבל, ולמדו מזה שלדעתו שרי בהטמנה בכה"ג, ומכח זה הקשו על פירושו, וצ"ב מנ"ל לראשונים כך, דהרי סו"ס לדבריהם יש טעם להתיר בלא"ה ומשום דבכה"ג אינו בא לחתות בגחלים וא"כ אף לרש"י יש לפרש כן דהרי גם לרש"י גזרו מהאי טעמא.

[ואמנם מצינו בהשלמה שפי' כן בדעת רש"י, מיהו שא"ר לא הבינו כן וטעמם צ"ב, ועוד שבדעת רש"י עצמו וודאי העיקר כדבריהם שכך פרש"י להדיא בדף כ.]

ואמנם היה מקום לומר שדקדקו כן קצת מלשונות רש"י במשנה, מיהו אם משום הא לא היה זה שייך למחלוקתם בעיקר טעם מתני' דהיה להם לחלוק רק על תוספת זו.

ולפמש"כ א"ש, דוודאי אם חז"ל אסרו את עצם המוסיף הבל אין מקום להיתירים שמסלקים את חשש החיתוי באופן זה שהרי גזירתם לא הייתה מחמת חשש חיתוי עכשיו אלא עצם השתמשות בדבר זה.

**ו']** ויש לדקדק אם לשיטת רש"י מצינו חילוקים בין שהיה להטמנה, דלכאורה צריכים להיות דיניהם שוים, ובאמת שכך משמע מדברי רש"י לד: שלמד מדין שהיה לדין הטמנה דין נתבשל כל צרכו, וכך מצינו דר' יוסף ורשב"ם למדו את ההתרים שבשהיה של קדירה חייתא ומבושל לדיני הטמנה, ומשמע במרדכי שטעמא דרשב"ם מכח שיטת רש"י דגם שהיה מכח מוסיף הבל נגעו בה, וכך מתבאר בספר התרומה שהביא את דברי שניהם כאחד, ועוד שהקשה עליו מהא דמבושל כל צרכו מותר בשהיה ואסור בהטמנה, וכך כתב הריטב"א ששיטת רש"י כשיטת רשב"ם.

מיהו מאידך גיסא מבואר ברשב"א ובר"ן שגם רש"י מודה שחנניה יאסור להטמין דבר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי, ויתכן שכך מסקנת הרמב"ן, ונראה שכך מוכח גם בתוס' שהק' מחנניה ואם חנניה מתיר גם בהטמנה וודאי אין מקום לקושייתם, וע"כ שדעתם דבהטמנה חנניה מודה גם לשיטת רש"י, ואין לומר שזה עצמו הקשו על רש"י דלשיטתו היה צריך להיות בהטמנה כן, שהרי לא הזכירו כלל הטמנה בדבריהם ועוד אם לשיטת רש"י היה מתבקש לומר מכח חנניה שגם בהטמנה מותר א"כ היה להם להוכיח שהדין לא כך, וכמו שטרחו להוכיח נגד רשב"ם, אלא משמע שפשיט"ל שכך הדין בהטמנה גם לרש"י ולא הוק' להם אלא עיקר דינו של חנניה היאך מתיר נתבשל כמאכל בן דרוסאי.

ומכל זה יש ללמוד לכאורה דגם לרש"י חלוק שהיה מהטמנה מדבחנניה מודה שיש חילוק.

מיהו באמת נראה דיתכן להיפך דהטעם שלחנניה יש חילוק בין שהיה להטמנה הוא משום דס"ל

דאדרבה דהרי הוכחנו מדברי התוס' שעיקר טענתם שדברי רש"י לא שייכים בחנניה [ולא שהוק' להם איך מחלקים בין שהיה להטמנה], וא"כ יש לנו לומר שבאמת כל דברי רש"י הם לשיטת חכמים וכך באמת מבואר להדיא בספר התרומה, ונראה שאף התוס' נחתו לזה ועיקר קושייתם דמכיון שבחנניה בהכרח רש"י מודה א"כ מנ"ל שחכמים חלוקים בזה.

ולפי"ז לדעת חכמים באמת דין הטמנה ושהיה שוים לגמרי ובזה מיושבים דברי רש"י בדף לד: שלמד דין הטמנה משהיה לדעת חכמים, וכן למד לדידן אע"פ שלא קי"ל כחכמים אלא כחנניה.

**חלק ב'- ברור חלוק גדר שהיה מגדר הטמנה**

**ו']** הנה תחילת גזירת שהיה וגזירת הטמנה בדבר המוסיף [לגרש"י ודעימיה] קרובות, דתחילת שניהם שאסרו להעמיד קדירה עם גחלים מחמת שיש בהם חשש שיחתה בהם, וא"כ לפו"ר היה נראה דבעצם שניהם גזירה אחת, וא"כ צ"ב הטעם שבאמת לשיטת רוב הראשונים נחלקו גדריהם, דגדר האיסור בהטמנה היה תוספת הבל, ולכן נאסר בכל דבר ובכל תבשיל, וגדר האיסור בשהיה היה גזירת חיתוי, ולכן מותר בכל אופן שאין חשש חיתוי.

ובאמת שכבר ביסוד גזירתם חלוקים, דלפו"ר היה נראה דכמו שאסור להטמין ברמץ אסור לשהות ע"ג גחלים וכן להיפך כמו שאסור לשהות ע"ג גחלים אסור להטמין, ובכ"ז מוכח לא כך, דמשיטת הראשונים מוכח שלא כל מה שאסור בהטמנה אסור בשהיה, ומהגמרא בדף לד: נראה להוכיח גם להיפך שאיסור הטמנה אפילו ברמץ אינו יכול לבוא מכח האיסור שהיה, דהנה אביי בדף לד: הקשה לרבא שגזר אטו רמץ 'ויטמין' [ברמץ] ולכאורה צ"ב מאי קשיא ליה וכי לא ידע דאסור לשהות ע"ג כירה שאינה גרופה, ודוחק לומר שכוונתו לחנניה או באופן שגרוף, שא"כ לא היה לו להקשות בפשיטות כ"כ דוודאי עיקר האיסור ידוע ואין קושייתו אלא בפרטים, אלא ע"כ שבאופן של הטמנה לא ראה מקום לאיסור כלל.

ולמדנו שהטמנה ושהיה חלוקים ביסוד גזירתם, והדברים צ"ב.

**ז']** עוד מצינו חילוק מהותי בין דרך הטמנה לדרך כעין שהיה, בעיקר דין בישול, דבתולדות חמה נחלקו ר' יוסי ורבנן אם מותר לבשל בשבת, ובכ"ז מבואר במשנה דלכו"ע אסור לטמון ביצה באבק דרכים חם בכדי לבשלה, ובטעם הדבר נחלקו בגמ' ורבה פירש הטעם משום גזירה אטו רמץ, דהיינו אטו בישול באור, אע"פ שבחמה לא גזרו לכו"ע אטו אור בהטמנה גזרו, וצ"ב טעם החילוק ביניהם, ומשמעות הראשונים שם שגזירה זו מעין הגזירה של הטמנה בער"ש.

**ח']** ונראה דיש חילוק מהותי בין שהיה להטמנה במהותם ומילא חלוקים בגזירותיהם ובחשש חיתוי שלהם.

דשהיה היא כעין עצם הבישול שענינו להעמיד מקור חום ליצור חום חדש בתבשיל לתכלית מסוימת.

ובהטמנה ענינה לטמון את התבשיל בכדי לשמר את החום הקיים בו, ויתכן גם בכדי לשמר את החום הקיים בדבר שבו טומנין, ושמירת החום היא הגורמת לתבשיל ולא מקור חום כעין בישול, אלא עצם הדבר שיש כאן מקום סגור ומבודד שאוצר את החום שבתוכו.

וזהו יסוד כל החילוקים.

דבדין בישול לא גוזרים חמה אטו אש דהם דברים חלוקים בעצם הבישול, ומשא"כ בהטמנה סוף גורם הבישול בחמה ובאש שוים.

וכן בהטמנה מבעוד יום, הדבר שבו משהה הוא עצם הבישול ולכן כל אחד עומד לעצמו, ומשא"כ בהטמנה בסופו של דבר ההטמנה היא הגורמת ובה הכל אחד.

ונראה שחילוק זה מוליד חילוק מהותי יותר, דבהטמנה שפעולתה היא שמירת החום ממילא החשש חיתוי נובע מחמת איבוד החום שדואג לאבד את מה שבא לשמר, ועוד ששייך לדון את החיתוי כמשמר כיון שהוא רק מצטרף לקיים את חום המקום הטמון.

אבל בשהיה שאין פעולתו שמירה אין מחמת איבודו חשש חיתוי וכן לא שייך שם חיתוי של שמירת החום, אלא כל חשש החיתוי הוא להוסיף במקור החום דבר חדש, ובאמת שלזה לא ראוי כלל לחשוש, וכל מה שחששו לזה הוא מחמת שזקוק לחיתוי זה והיינו מחמת שהאוכל שלו אינו מבושל, וממילא לא שייך כלל לגזור בו על כל הדברים שמוסיפים חום כמותו שהרי אין עיקר הגזירה מחמת עצם הדבר שהרי בו אינו יכול לעשות בחיתוי כלום, אלא כל החיתוי הוא לתבשיל, ודו"ק.

**ט']** ונראה דיסוד הדברים מתברר בדברי התוס' בדף מז: ובשא"ר שם, דהתוס' בדף מז: הביאו את שיטת רשב"ם שחידש דבהטמנה ג"כ יש את ההיתרים של שהיה, והביאו שר"ת חלק עליו וחילק בין שהיה להטמנה, ועיקר חילוק ר"ת מצינו בראשונים בכמה אופנים.

הא' ברא"ש [וזה ג"כ כוונת התוס' למדקדק] שבשהיה חיתוי מעט לא מועיל כיון שהיא מגולה ובדר"כ ל"צ חיתוי כיון שהיא לצורך הלילה, ומשא"כ בהטמנה שמהני חיתוי מעט ובדר"כ צריכים חיתוי כיון שהוא לצורך מחר.

וכעין חילוק זה כתבו הרשב"א והר"ן והנמוק"י.

הב' בספר התרומה ובריטב"א כתבו שבהטמנה מקפיד על חומו משא"כ בשהיה שהרי לא טמן והשאירה מגולה.

והנה יש להבין בעיקר כוונתם דאם כפי שנראה מפשטיות דבריהם שחילקו חילוקים בדרגת החשש שבהטמנה יש לחשוש יותר ובשהיה לא, א"כ הרי מבואר בדבריהם שגם בהטמנה אילו לא היה החשש קרוב כ"כ לא היו גוזרים במבושל כמאכל בן דרוסאי, וא"כ תימה מה הוק' להם מחנניה על שיטת רש"י שמוסיף הבל נאסר בשהיה, והרי בשהיה אין חשש חיתוי קרוב.

והנראה מוכרח מזה שיסוד חילוקם בדף מז: הוא עצם מחלוקתם על רש"י בדף לו:, והדברים צ"ב.

**י']** והנראה בעזהי"ת בביאור הדברים, דהנה באמת יש להבין בעיקר כוונת התוס' שהעמידו שני סברות לחלק בין שהיה להטמנה, הא' ששהיה היא לצורך הלילה והב' שחיתוי מעט לא מועיל לה, מה הצירוף בין שני הסברות דלא מסתבר שנתקבצו סתם כמה סברות להחמיר בהטמנה טפי משהיה.

והביאור בכל זה נראה שעיקר כוונתם למה שכבר ביארנו, דבשהיה היא לצורך הלילה ואין כוונתו לחום הקדירה בעצמותה, וכן אין חיתוי מעט מועיל לה, דהיינו שמהות חיתוי מעט היינו חיתוי שאינו עיקר הדבר אלא הוא גורם לקיים את מה שכבר קיים, וזה אמרו שבשהיה לא שייך חיתוי מעט דהרי אין חום הקדירה שמור, וכל כח החיתוי בא לחדש חום חדש שלא קיים, וזה לא חששו רק כשאינו כמאכל בן דרוסאי דאז סיבת חיתויו היא מכח מה שהוא חסר.

אבל בהטמנה שעיקרה לקיים את החום הקיים כבר ולכן היא לצורך מחר שלמחר יש צורך לשמור את החום, וכן חיתוי מעט מועיל דהיינו שעיקר הדבר קיים והחיתוי מועיל לקיים את הדבר שאותו שמר, ובזה יש לחוש לחיתוי בכל מצב, דעיקר חשש החיתוי הוא מחמת שדואג שלא לאבד את מה שיש לו, ודו"ק.

ובאמת שסברת התוס' והרא"ש וסברת ספר התרומה ענינה אחד, דבהטמנה מקיים את החום ודואג עליו וצריך אותו ויש בכוחו לקיים את שמירתו ע"י חיתוי מעט.

ומשא"כ הטמנה דמצד חום הקדירה אינו דואג כלום ולא עשה אלא שחידש מקור ום בפנ"ע וממילא כל מה שיש לחוש בו הוא לחידוש חום חדש ואין לחוש לזה אלא במצב שצריך לו בעצם, ודו"ק.

#### הערות

**']** בעיקר שיטת רשב"ם, עי' סה"ת [רלא] ומרדכי [רצא] שהעמידו שדעתו כרש"י שהכל מטעם מוסיף הבל, ומאידך עי' ברשב"א ובר"ן [בחי' ועל הרי"ף, עי' בשניהם] מז: שהביאו את רשב"ם שהוכיח שגזירת חיתוי שייכת רק בבשיל ולא בשיל ונקט שממילא ה"ה בהטמנה שגם היא משום גזירת חיתוי, ודו"ק.

**'] תוד"ה 'לא יתן'** תוס' הק' מחנניה על שיטת רש"י ולפו"ר קושייתם דווקא לפי מה שהסיקו לק' דלא כרשב"ם, דלרשב"ם במוסיף הבל עצמו חילקו כחנניה.

ויתכן שקושייתם אפילו לפי רשב"ם דלרשב"ם בהכרח אין שם האיסור 'מוסיף הבל' כיון שהתירו שאר דברים.

**']** רש"י פי' שאיסור 'תוכה' של ר' חלבו איירי בשהיה לחנניה ומטעם דהוי מטמין ברמץ, וכתבו הרשב"א והר"ן דהוא לשיטתו, וכוונתם צ"ב, ויתכן שכוונתם דרק לשרש"י לשיטתו שייך לדון כה"ג כהטמנה, ויתכן עוד שכוונתם דרק לרש"י לשיטתו הוי מענינא דמתני', ויתכן עוד שכוונתם דרש"י מיירי בהטמנה ממש שהטמין את הקדירה בבגדים בתוכה.

והעיקר שנראה דכוונת רש"י דמתני' בהטמנה היינו בתוכה, ועל גבה היינו שהיה וזוהי כוונת הראשונים דרש"י פי' מתני' בשניהם, ובאמת שהפי' הזה בלול משני הדרכים הראשונים שכתבתי, ודו"ק.

#### נספחים

\* כוונת החילוק של התוס'.

כ' הרא"ש בשם ר"ת "דסתם משהה קדירה על גבי כירה בלא הטמנה לצורך אכילת לילה הוא משהה כיון שמניחה מגולה וחתויי כל דהו אינו מועיל לה כיון שהיא מגולה ושליט בה אוירא. וגם אין צריך כל כך חתוי לצורך אכילת הערב. אבל סתם הטמנה היא לצורך מחר וצריך חתוי שלא יתקרר ומעט חתוי מהני להחזיק החום כיון שהוא טמון הלכך אפילו מבושל כמאכל בן דרוסאי אסרו להטמין בדבר המוסיף הבל גזירה שמא יטמין ברמץ ויחתה"

ולשון הרשב"א בשמו "לפי שהשהייה מן הסתם אינה אלא לאכול לערב וחומה משתמר עד שעת אכילה, ועוד כיון שהוא מניחה מגולה ושליט בה אוירא אין חתוי מועיל לו כל כך ואין החום נתפס בה הילכך אף הוא אינו בא לידי חתוי, אבל הטמנה שהוא מניחו למחר אף על פי שהוא טמון אם לא יחתה בו מתקרר והולך ובמעט חתוי חומו נתפס ומועיל והלכך אתי לחתויי, ולפיכך גזרו שלא להטמין בדבר המוסיף שמא יטמין ברמץ ואתי לחתויי"

הרכיב שני טעמים וצ"ב איזה מהם עיקרי, ואיך שניהם מתמזגים ביחד, ועוד צריך לדעת באופן שהתקיים רק טעם אחד דהיינו באופן שיועיל חיתוי מעט אבל הוא לסעודת הלילה שאינו צריך לה כ"כ, או להיפך כשמשהה לצורך מחר.

ובאמת צריך להבין את עצם הטעמים, דמש"כ דחיתוי כל דהו אינו מועיל לה סו"ס יש לגזור מחמת חיתוי מרובה וכמו שבאמת גוזרים, ויתכן דאין לחוש לחיתוי כזה אלא בלא בשיל שהוא בהול יותר, ויתכן שגם אינו עומד כלל לחתות חיתוי גדול אלא בצורך כזה.

ומש"כ דכיון שהיא לצורך הלילה אין צריך כ"כ חיתוי, צ"ב דסו"ס הרי גזרינן, ועוד צריך להבין כוונת הטענה בזה אם הוא ממעיט את קריבות החשש, או שהוא דבר מוחלט שלא שייך כלל לגזור על החיתוי הזה

והעיקר שנראה כוונתו דבשהיה הדבר מוחלט שעצם הדבר שהכין אינו מחוסר חיתוי כדי להתקיים בשלימות שהכינוהו, וכן גם אם הוא מחוסר אין החיתוי יוכל להעמידו, ולא שייך בו אלא חיתוי גדול שהוא כעין הבערה מחדש שאינו נדון כקיום האש הראשונה.

ונמצאו שני הטענות דבר אחד שלא שייך לגזור על חיתוי הבא לקיים את מקור החום, אלא עיקר הגזירה אינה מחמת קיום האש אלא מחמת צורך התבשיל שהתבשיל זקוק לתוספת ואינו מסתפק במה שהכין לו.

ומשא"כ בהטמנה, שהדבר מצד עצמו בכדי להתקיים בשלימות צריך לחיתוי, ובחיתוי שייך להעמידו ולקיים את עצמו דהיינו חיתוי מועט, וממילא שייך לגזור מצד עצם הדבר.

- ודע שנראה פשוט שכשלצורך מחר מתקרר היינו מחמת חום התבשיל ואפילו במטמין בגפת וכיוצ"ב, ואינו מחמת שהגחלים עוממות.

### יסוד ההיתר של קש וגבבה וגרופה וקטומה

מתני' לו:, וגמר סוגיא זו במתני' לח: וסוגיית הגמ' שם, ויבואר מיד במראי מקומות שלאחמ"כ.

#### מראי מקומות

**כירה שהסיקוה בקש ובגבבא נותנים עליה תבשיל בגפת ובעצים לא יתן עד שיגרוף או עד שיתן את האפר** מבואר שלשה אופנים שמותר ליתן ע"ג כירה, קש וגבבה, יגרוף, יתן אפר, ויש לברר את מהות כל א' מהם ואת גדר ההיתר שבכל א' מהם.

ועוד צריך לברר מהם המקומות שמצינו שאסור אפילו בגרו"ק

ועוד צריך להעמיד את החילוקים שמצינו בין קש וגבבה לגרו"ק, ומתוך כך לעמוד ביתר עומק על גדרי ההיתרים הללו, ועיקרם מתברר בסוגיא בדף לח: בדין תנור וכופח, ולכן סמכתי לסוגיא זו בסימן הבא את דיני תנור וכופח.

**א'] קש וגבבה** בטעם קש וגבבה יש להעמיד שני חלקים, הא' מהי חולשתם. והב' מה ההיתר מכך שהם חלשים.

**חולשת קש וגבבה**.

**א'** שאין גחלתם מתקיימת ואין חומן מרובה, כ"כ ר' יהונתן וה'שיטה לר"ן' והנמוק"י והרי"ד.

**ב'** שאינם גחלים בוערות, כ"כ הרמב"ם. וכעי"ז כ' בעה"מ שיש להם גחלים קטנות עוממות.

**ג'** שמיד שכלתה השלהבת כלתה הגחלת, כ"כ ההשלמה והמאירי והאורחות חיים והאהל מועד [הועתקו בסוף המ"מ] וכעי"ז בר"ן על הרי"ף, וטעם זה העתיק המשנ"ב מהכלבו.

- אין כוונתם ברורה דוודאי אין כוונתם שאין כלל גחלת לחתות בה דהרי בתנור כ' הר"ן שחיישינן שמא יחתה בקש וגבבה, וכך מבואר באורחות חיים שהחשש בתנור שיחתה באש מועטת של קש וגבבה [והוא מהרמב"ם], ועוד ששא"ר לא הוק' להם הטעם שבתנור אסור [אע"פ שבגרופה הוק' להם].

ולכן נראה שוודאי עיקר הטעם שלא שייך כאן חיתוי הוא כהטעם הב' שהם גחלים חלושות שלא שייך בהם חשש חיתוי, ועיקר כוונתם רק לומר שאין כאן גחלים כשל עצים שראוי לחוש בהם לחיתוי, ודו"ק.

**טעם ההיתר.**

**א'** שאינו מוסיף הבל כן כתבו הרמב"ן והרשב"א וההשלמה והמאירי לפי דעת רש"י, וכ"כ רי"ו [יב ג, הועתק בסוף המ"מ] והריבב"ן, וכ"נ ביראים [רעד].

- וכעי"ז נראה ברמב"ם שנקט שמסיח דעתו מהתבשיל, וכ"נ ברי"ד.

**ב'** "דכיון שלא הדליק אלא בקש ובגבבה ולא הדליק אלא בתוך הכירה ולא בתוך התנור גלה דעתו שאינו מתרצה בחמימות קדירתו", כ"כ ר' יהונתן וה'שיטה לר"ן' והנמוק"י.

**ג'** כיון שהגחלים גרועות והכירה אין הבלה מרובה אינו עומד לחיתוי, רשב"א, ולכיוצ"ב נראה כוונת הר"ן וההשלמה והמאירי והאורחות חיים והאהל מועד.

**ב'] גפת ועצים גרופה** בדין גרופה יש להעמיד שני חלקים הא' מהי גריפה. והב' טעם ההיתר.

**מהי גריפה:**

**א'** גרוף לגמרי, כ"כ הרמב"ן והרשב"א, והוכיחו כן מהירושלמי, ועי' בר"ן שדחה ראיית הראשונים מהירושלמי, והרמב"ם והטור נקטו שגורף לגמרי.

**ב'** 'הגורף אינו גורף אלא רוב האש ועצמה', כ"כ הרמב"ם וההשלמה.

**ג'** גרוף לצד אחד, כ"כ בעה"מ [בדף מח מדפי הרי"ף בעוז והדר] והסכים לדבריו הר"ן.

- לדעת בעה"מ יל"ע אם צריכים מעשה או אפילו בנעשה מאיליו כמו בקטימת גחלים שעממו.

- ראיית בעה"מ מדחששו בכמה מקומות גם בגרוף לגמרי, וכגון בתנור ולב"ש אפילו בכירה.

והרמב"ם [פ"ג ה"ו] יישב קושיא זו דא"א לגרוף לגמרי ונשארים נצוצות ובתנור שחומו רב סגי יש תועלת בחיתוי נצוצות [עי' רשב"א שביאר דבריו].

והרמב"ן יישב שהיא גזירה אטו אינו גרוף, ולזה הסכים הרשב"א, והר"ן דחה תירוץ זה עי"ש.

ור' פרחיה ור' יהונתן פי' דגזרינן גרופה אטו קטומה.

ועוד פי' ר' יהונתן דחיישינן שיכניס את הגחלים שהוציא, וכך פירש ה'שיטה לר"ן'.

וע"ע ברשב"א שהאריך להקשות על בעה"מ מאיסורי הסמיכה עי"ש, ועי' בר"ן שיישב קושיותיו.

**טעם ההיתר:**

**א'** שאינו מוסיף הבל כן כתבו הרמב"ן והרשב"א וההשלמה והמאירי לפי דעת רש"י, וכ"כ רי"ו [יב ג, הועתק בסוף המ"מ], וכ"נ ביראים [רעד].

**ב'** שמסיח דעתו מבישולה כיון שאינו חם ביותר, כ"מ ברמב"ם.

**ג'** גילה דעתו שאינו מקפיד בחמימות הקדירה, כ"כ ר' יהונתן וה'שיטה לר"ן והמאירי והנמוק"י, וכעי"ז כ' בבעה"מ "גלי אדעתיה דלא קא בעי להו" וכיוצ"ב בהשלמה שגילה דעתו שאינו מקפיד בריבוי הגחלים.

**ד'** כיון שהגחלים גרועות והכירה אין הבלה מרובה אינו עומד לחיתוי, רשב"א לדעת הרמב"ם.

**ה'** שאין גחלים לחתות בהם, רמב"ן ורשב"א וכ"נ ברי"ד

**ו'** היכר שלא יבוא לחתות, כ"כ הרמ"ך [בכס"מ פ"ג ה"ד]

- ומבואר עוד בדבריו [בכס"מ פ"ט ה"ג] שלחשש מגיס לא מהני הגרו"ק.

**אופן ההיתר:**

הביאור הלכה רנג ס"א ד"ה 'אפילו' נסתפק בדין קש וגבבה בשעת בעירתו [ודו"ק שהדגיש ששם הרבה קש וגבבה] דשמא כל ההיתר הוא רק לאחר שכבר כבתה השלהבת שכלתה הגחלת, עי"ש היטב.

- ויל"ע אם דן להתיר גם חזרה או רק שהיה, וכמו"כ יל"ע הדין בכופח.

**ג'] גפת ועצים קטומה** בדין קטימה יש להעמיד שני חלקים הא' מהי קטימה. והב' טעם ההיתר.

**מהי קטימה.**

**א'** שיעור הקטימה**,** ברמב"ם כ' שצריך לכסות את הגחלים ומשמע לגמרי, וקרוב לזה נראה בבעה"מ שנטה לומר שבקטימה אין איסור הטמנה דלא חשיב מוסיף הבל דהגחלים עוממות והולכות עי"ש [בדף נ מדפי הרי"ף בעוז והדר].

מיהו הרמב"ן בחי' והרשב"א הוכיחו מהירושלמי שלא צריך לקטום כל צרכו, ולשון הרמב"ן כאן דסגי בנתינה בעלמא, ובסוף הסוגיא [לח:] כ' דסגי במעט להיכר, ומכח זה נקט שלא מסתבר שיועיל להחשיבו כאינו מוסיף הבל, וכ"כ הרשב"א כאן.

וע"ע בר"ן בחי' בדין קטמה והובערה שפי' שבדר"כ קטימה כזאת לבסוף חוזרת לבעור כמתחילה.

ולדברי הרמב"ן והרשב"א עולה שבגריפה מחמירים יותר, והטעם עי' בדבריהם, וביתר בהירות בר"ן.

**ב'** באיזה אפר קוטם, עי' בר' יהונתן שפי' שצריך לתת אפר צוננת.

**ג'** גחלים שעממו, בברייתא לק' לז. מבואר שחשוב כקטימה, ובטעם הדבר עי' ברמב"ם פ"ג ה"ד שהם כמכוסות, וברשב"א בדף לו: כ' "דכיון שעממו ולא חשש ללבותן מוכחא מילתא שאין קפיד בחתויו", ולכאורה נראה דלהרמב"ם ל"צ לגילוי דעת, ודעת הרשב"א שאי"ז כאש מכוסה אלא כאש חלשה, ודו"ק.

**טעם ההיתר.**

**א'** שאינו מוסיף הבל, כ"כ רש"י כ. ד"ה 'קטום', וכן כתבו מכח דבריו בדף לו: הרמב"ן והרשב"א וההשלמה והמאירי, וכ"כ רי"ו [יב ג, הועתק בסוף המ"מ], וכ"נ ביראים [רעד].

וכעי"ז מבואר ברי"ד שמשום שממעט את החום.

**ב'** שמסיח דעתו מבישולה כיון שאינו חם ביותר, כ"מ ברמב"ם.

- ודבריו קרובים לטעם הא'.

**ג'** גילה דעתו שאינו מקפיד בחמימות הקדירה, כ"כ ר' יהונתן וה'שיטה לר"ן והמאירי והנמוק"י, וכעי"ז כ' בהשלמה שגילה דעתו שאינו מקפיד בריבוי הגחלים.

**ד'** "לפי שהמערב אפר ואש לגמרי סילק דעתו מחיתוי האש וכבר קלקלו והסיח דעתו ממנו", כ"כ הרמב"ן, וכיוצ"ב כ' הרשב"א "מוכחא מילתא שהוא מתיאש ממנו ואינו רוצה בחיתוי.

- ומ"מ אין כוונתם שאינו רוצה בחיתוי מחמת איסור שבת, אלא עיקר הכוונה שהעמיד כאן תהליך כזה שאינו מעוניין במהירותו.

- ודע עוד שמדברי הרמב"ן בדף יח: מוכח שמהני גם לחשש מגיס.

**ה'** היכר שלא יבוא לחתות, כ"כ הרמ"ך [בכס"מ פ"ג ה"ד]

- ומבואר עוד בדבריו [בכס"מ פ"ט ה"ג] שלחשש מגיס לא מהני הגרו"ק.

- לשון ר"ת בספר הישר רלה "צריך לעשות היכרה בגרופה וקטומה", ואין הכרע מדבריו כהרמ"ך, שהרי גם בדברי שא"ר מצינו לשון היכר.

**ד'] המקומות שלא מהני היתר של קש וגבבה או של גרו"ק.**

מבואר במשנה דמותר לשהות ולהחזיר בגרופה וקטומה, מיהו יש להעמיד שאין דינים אלו מוסכמים בכל מקום וכמו שנבאר.

**א'**. בדעת ב"ש אי לשהות תנן מצינו שאסור לשהות תבשיל, ופרש"י בטעם הא' משום חשש חיתוי, וכך ביאר הרשב"א. וע"ע בדברי רש"י טעם אחר.

**ב'.** בדין נתבשל כל צרכו עי' תוס' לז. ד"ה 'אא"ב' ובדף לח. ד"ה 'לא' שנקטו בפשיטות שלא יהיה מי שיאסור אפילו מצטמק ויפה לו.

**ג'.** בדין לא נתבשל כמאכל בן דרוסאי בגרופה וקטומה, עי' בעה"מ [מח בדפי בעוז והדר] שהתיר, וכ"כ הרמב"ן על בתחילת הגמ', ועי' רשב"א כאן במשנה שהאריך בזה ומסקנתו דשרי, וכ"כ ההשלמה בכללא דשמעתא וכ"כ הריטב"א לז. ד"ה ת"ש וכ"כ הר"ן.

מיהו דעת ר' יונה ברא"ש [א] נראה שאסור וכך למד מדבריו הגרעק"א, מיהו באמת יתכן שכל דבריו בצלי ויש קצת ראיה לזה מדברי רי"ו בשם ר' יונה שאסר חזרה כשמשהה תבשיל שלא הגיע מבעו"י למאב"ד, ומשמע דשהיה שרי.

**ה'] חילוקים בין היתר דקש וגבבה להיתר דגרו"ק.**

**א.** דין קש וגבבה לב"ש, ב"ש החמירו בדין גרו"ק בשהיית תבשיל ובחזרת חמין, ויל"ד אם יחמירו גם בכירה שהוסקה בקש וגבבה, וברמב"ם בפיהמ"ש מבואר שבחזרה החמירו ופשטות דבריו שם גם בשהייה, וכ"כ ר' יהונתן דב"ש לא התירו להשהות תבשיל אפילו בקש וגבבה.

ומאידך במהרש"א על תוד"ה 'חמין' נקט בפשיטות שב"ש מתירין אפילו חזרה בקש וגבבה.

**ב'.**

**ו'] מינים שיש בהם נדון אם דומים לקש וגבבה או לגפת ועצים.**

**א.** גפת של שומשמין, ברש"י ור"ן ורע"ב מבואר שגפת היינו של שומשמין ומאידך ברמב"ם בפיהמ"ש ובטור מבואר דהיינו של זיתים, ועי' תוספת שבת [רנג א] שהעמיד שהם חולקים בדין שומשמין אם יש בו חשש שמא יחתה [ועי"ש שדן מתחילה שזה תלוי אם הוא מחשש חיתוי או מוסיף הבל עי"ש, והפרמ"ג בא"א סק"א קיים דרך זו].

**ב.** חריות, עי' בירושלמי שמחלק בזה בין לחים ליבשין.

**ג.** גללי בהמה, עי' בירושלמי שמחלק בין גסה לדקה, ולהגי' לפנינו מבואר שגסה כקש וגבבה ודקה כגפת ועצים, וזה היפך הסברא, ובאמת שברמב"ם כ' להיפך וכ' הב"י שאולי נוסחת הירושלמי שלפניו הייתה מוחלפת משלנו.

**לשונות הראשונים**

**רבינו יהונתן**

"**כירה שהסיקוה בקש או בגבבה** וכו' וגחלת קש וגבבה אינה מתקיימה [[[5]](#footnote-5)ואין] חמימותה רב וגדול להעלות הבלה לקדירה שהיא [[[6]](#footnote-6)למעלה], ומשום הכי אין צריך שיגרוף כל הגחלים מתחת הקדירה, כלומר, להוציאם חוץ מן הכירה לגמרי ומשהה על הכירה קדירתו עד חצי הלילה או עד למחר. ולא גזרי' שמא ימצאנה צוננת וירתיחנה, דכיון שלא הדליק אלא בקש ובגבבה ולא הדליק אלא בתוך הכירה ולא בתוך התנור גלה דעתו שאינו מתרצה בחמימות קדירתו

**בגפת או בעצים**, שגחלתם קיימת זמן מרובה ומוסיפין הבלה בכל עת ומבשלין הקדירה מאיליהם.

**לא יתן**, מפרש בגמ', לא ישהה, אפילו לשהות על הכירה מבעוד יום קדירתו אסור.

**עד שיגרוף**, כל הגחלים לגמרי מכל הכירה משום דמוסיפין הבלה. וכוונת זה האיש ודעתו בחמימות שהרי בשל [ב]עצים ובגפת ושמא ימצאנה בשליש הלילה או בחצי הלילה הצוננת וירתיחנה בגחלים שתחתיו.

**או עד שיתן אפר,** צוננת על גבי גחלים לכבותן ולצונן, וכיון שגילה דעתו שאין רצונו בחמימות קדירתו תו לא גזרי' שמא יחתה בגחלים, אף על פי שהן לוחשין מתחת האפר שנתן עליהן"

**פסקי רי"ד**

"**כירה שהסיקוה בקש ובגבבה נותנין עליה תבשיל.** פי' דקש וגבבה כבו לאלתר ואין חומן מרובה.

**בגפת או בעצים לא יתן עד שיגרוף או עד שיתן את האפר.** פי' דגפת ועצים חומן מרובה, הילכך צריך שיגרוף או שיתן האפר על גבי הגחלים לצנן חומן".

**השלמה[[7]](#footnote-7)**

"ורבינו חננאל ז"ל פירש [שאין] זכר להטמנה בכל פרק כירה [ד](ו)שהייה והטמנה תרתי מילי נינהו, שהשהייה הוא שמשהא התבשיל על גבי כירה ואין בה הטמנה כלל, ואין איסור השהייה מפני שמוסיף [הבל] אלא משום שמא יחתה. ולפיכך בקש וגבבה מותר דליכא למגזר שמא יחתה, שכיון שכלה שלהבתן (אין) כלה גחלתן. אבל בגפת ועצים אף על פי שכלה שלהבתן אין כלה גחלתן, ואיכא למגזר שמא יחתה, אא"כ גרופה וקטומה, דגלי אדעתיה שאינו רוצה ברבוי גחלים, ולפיכך אפילו בקטומה שיש גחלים בכירה ליכא למגזר. ובית שמאי סבירא להו דאפילו בגרוף איכא למגזר דגפת ועצים אחר שגירף הגחלים אי אפשר בלא ניצוצות. והוא הדין [ו]ההיא (ה)תשובה לתנור ואליבא דבית הלל שאסור אפילו בגרוף וקטום, (וכיון) [דכיון] דנפיש הבליה אף לאחר שגירף אי אפשר בלא ניצוצות. והב"ה ז"ל פירש גירוף לצד אחד, אבל אם גירף לגמרי לא שנא תנור ולא שנא כירה מותר"

**אורחות חיים שבת ח"א אות סד**

"כל דין זה בכירה שהוסקה בגפת פי' פסולת זתים או בעצים או בפחמין אבל אם הוסק' בקש ובגבבא מותר לשהות בה כל תבשיל לפי שאין בה חשש חיתוי שמיד שכלה שלהבת מיד כלה גחלתו"

**רבינו ירוחם ני"ב ח"ג**

"אם הסיקוה בדבר שאינו מוסיף הבל כגון קש או גבבא מותר לשהות בתוכה כי לא גזרינן בזה שמא יחתה בגחלים אבל אם הסיקוה בדבר המוסיף הבל כגון גפת שהוא פסלת של שומשמין אחר שהוציא שמנן וכיוצא בו או שהסיקוה בעצי' והכירה אינה גרופה וקטומה כלומר שלא גרף ממנה הגחלים או שלא שם אפר ע"ג הגחלי' אסור וכו' ואם הכירה היא גרופה וקטומה או גחלים שעממו או שנתנו להם נעורת של פשתים משהין עליה כל דבר בין בשל כל צרכו בין לא בשל וכן אם מצטמק ויפה לו דליכ' למיחש שמא יחתה כי הגרופה אין שם גחלים או הקטומה מאחר ששם עליה אפר כלומר על הגחלים כבר גלה דעתו שאין רוצה לחתות".

**אהל מועד השבת דרך ג נתיב יב**

"דין א' כירה שהסיקוה בקש ובגבבא מותר ובזה מותר לשהות עליה שאין לגזור בה בחתוי שכיון שכלה השלהבת כלה הגחלת"

#### חבורה - טעמי איסור שהיה והטמנה בדבר המוסיף

**א']** בדין העמדת תבשיל בערב שבת באופן שיגמר בישולו בשבת או שיתווסף בו חום בשבת מצינו שני אופנים שנאסרו, הא' שהיה ע"ג כירה שאינה גרופה. והב' הטמנה בדבר המוסיף. ויש לדקדק מהו טעם האיסור בכל אחד מהם ואם טעמיהם חלוקים יש לדקדק את הטעם שלא נאסר כל אחד מטעם השני.

**ב']** טעם איסור שהיה.

מבואר בכל הראשונים דנאסר מחשש שמא יבוא לחתות בגחלים, ויש שהוסיפו דנכלל בזה גם חשש מגיס, וברש"י מבואר עוד שנאסר להוסיף הבל בדרך שהיה מטעם זה.

**ג']** טעם איסור הטמנה במוסיף הבל.

טעם איסור זה תלוי בגירסאות ופירושים בגמ' בדף לד, ועולה מכלל הדברים ג' דרכים, ואסדר אותם לפי דרוגם בחומר האיסור.

הא' שיטת הראב"ד בגירסת הגאונים, דהחשש שמא ימצא קדירתו שנצטננה מאורך הזמן ויבוא להרתיחנה.

הב' גירסת רש"י, דעיקר החשש ברמץ שיבוא לחתות בגחלים וגזרו על הכל אטו רמץ, ובזה יש לדקדק אם החשש דווקא לחיתוי מעט [וכך דעת ר"ת בתוס' וברשב"א וברא"ש] או לכל חיתוי וכעין הראב"ד [וכך נראה מר"ת שבספר התרומה ובמרדכי ובריטב"א].

הג' פי' הרמב"ם והרמב"ן לגירסת הגאונים, דהחשש שמא ירתיח ויצטרך לגלותה ויחזור ויטמין אותה באיסור בשבת.

**ד']** אם הטמנה נאסרה מהטעם שנאסר שהיה.

- לשיטת הרמב"ם והרמב"ן בגי' הגאונים לא נאסרה, והטעם פשוט דלא שייך שמא יחתה.

- לשיטת רש"י באמת נאסרה מהאי טעמא ברמץ, ורק נתחדש בהטמנה דנאסר כל דבר המוסיף הבל, ולשיטת רש"י באמת יתכן שגם בשהיה הדין כן.

- לשיטת הראב"ד בהטמנה חיישינן יותר משמא יחתה דחיישינן אפילו לשמא ירתיח, ובכלל מאתיים מנה [מיהו יתכן שגם בשהיה חישינן להכי, ועי' בסמוך].

**ה']** אם שהיה נאסרה מהטעם שנאסרה הטמנה

- לשיטת רש"י כבר נתבאר שהכל אחד.

- לשיטת הראב"ד יל"ע בזה, דוודאי ריהטת הראשונים דלא חיישינן אלא לשמא יחתה ולא ל'ירתיח' מיהו בר' יהונתן וב'שיטה לר"ן' משמע שבאמת חיישינן גם בשהיה, ומ"מ לפי הצד דלא חיישינן הטעם בזה צ"ל כדברי ר"ת כפי שהביאוהו ספר התרומה והמרדכי והריטב"א, דבהטמנה דווקא מגלה דעתו שמקפיד על החום.

- לשיטת הרמב"ם לא מצינו חשש שמא ירתיח ובפרט שלחנניה מותר כמאכל בן דרוסאי ולכאורה לא שייך טעם זה על שמא ירתיח, והטעם שמא דלא שייך שבסיבת הרתיחה יבטלו את השהיה אלא סגי בפתיחת המכסה.

#### חבורה - יסודות חשש החיתוי

**א']** יסוד איסור שהיה ע"ג כירה שאינה גרופה מבואר שהוא מטעם חשש חיתוי ויתכן עוד מלאכות כגון מגיס, ויש לדקדק מהם היסודות שעליהם נבנו חשש זה, כלומר לפי מה קבעו חז"ל שיש לחשוש כאן לחיתוי.

וכיוצ"ב יש לדקדק בדין הטמנה להשיטות דהוא מחשש חיתוי או שמא ירתיח.

ונראה שבדין שהיה מתבררים יסודות אלו מתוך מה שהותר בקש וגבבה וגרופה וקטומה, דשם ניתן להבחין למה חששו חז"ל מעיקרא שלכן ראו שבכה"ג נסתלק החשש.

ובגדרי ההיתרים הללו מצינו בראשונים כמה אופנים, ונראה שדבריהם יסוד להבין בעיקר הגזירה על סמך מה חששו שיבוא לחתות.

ובעז"ה נעמיד כל שיטה בגדר ההיתר, ואת הגדר העולה ממנה באיסור שהיה, ואת המקומות הנוספים שמצינו כעין סברא זו, וכן את המקביל שמצאנו לה בדין הטמנה.

**ב']** דבכה"ג אינו מוסיף הבל.

**עיקר ההיתר:** הראשונים דקדקו מרש"י דטעם ההיתר בכולם הוא מחמת שאינו מוסיף הבל,

**עיקר האיסור:** ולפי"ז עיקר איסור שהיה הוא מחמת שמוסיף הבל [וכאן הוא להיפך שמקור הראשונים שטעם ההיתר הוא שאינו מוסיף הבל למדו ממה שנקט רש"י שהאיסור הוא משום דמוסיף הבל].

**טענה כעי"ז בהטמנה:** אין צריך לפנים, שעיקר טענה זו נאמרה בדין הטמנה.

**ודע** שנראה דהראשונים לא חולקים על זה דעיקר איסור שהיה בנוי על כך דמוסיף הבל ובאופן שאינו מוסיף הבל וודאי שרי, שהרי בהטמנה ברמץ רואים שהראשונים נקטו שאילו נדון כאינו מוסיף הבל אין איסור לטמון בו מבעוד יום דאין בו חשש חיתוי, ולמדנו דחשש חיתוי של מבעוד יום הוא וודאי מכח מה שמוסיף הבל.

**ג']** דבכה"ג אינו מקפיד על החמימות.

**עיקר ההיתר:** כ' ר' יהונתן בטעם ההיתר של קש וגבבה "לא גזרי' שמא ימצאנה צוננת וירתיחנה, דכיון שלא הדליק אלא בקש ובגבבה ולא הדליק אלא בתוך הכירה ולא בתוך התנור גלה דעתו שאינו מתרצה בחמימות קדירתו", וכיוצ"ב כתב בהיתר של קטומה וז"ל "כיון שגילה דעתו שאין רצונו בחמימות קדירתו תו לא גזרי' שמא יחתה בגחלים, אף על פי שהן לוחשין מתחת האפר שנתן עליהן" וכיוצ"ב כ' ה'שיטה לר"ן' והריטב"א, וכ"כ ההשלמה והמאירי בביאור דברי רש"י דמהני הקטימה לדון אותו כאינו מוסיף הבל.

**עיקר האיסור:** מדבריהם יש ללמוד דעיקר החשש של שהיה הוא מכח שמקפיד על החמימות ומכיון שאכפת לו יבוא לחתות, וכך מבואר בדברי ר' יהונתן דטעם החשש "משום דמוסיפין הבלה וכוונת זה האיש ודעתו בחמימות שהרי בשל [ב]עצים ובגפת ושמא ימצאנה בשליש הלילה או בחצי הלילה הצוננת וירתיחנה בגחלים שתחתיו".

**טענה כעי"ז בהטמנה:** כעין זה מבואר בדברי הראב"ד בביאור איסור הטמנה בדבר המוסיף דדעת הראב"ד לפי גי' הגאונים שהטעם הוא דמ"כיון דאטמין בדבר המוסיף גלי דעתיה דרותח קא בעי ליה לאורתא וזמנין דפסיק רתחיה משום דאריך זמניה ומרתח ליה משחשיכה"

וכעין זה מצינו עוד בדברי הריטב"א בשם ר"ת בביאור טעם החומר של הטמנה יותר משהיה בדין מבושל כמאכל בן דרוסאי "משום דהכא כיון שמחזר להטמינה גלי אדעתיה דבעי ליה לתבשיל דליהוי רותח ומצומק ואיכא למיחש שמא לא ימצאנו רותח כרצונו ויחתה בגחלים" וכ"כ בשמו ספר התרומה [רלא] והמרדכי [רצא].

**ד']** דבכה"ג מסיח דעתו מהבישול.

**עיקר ההיתר:** כ' הרמב"ם [פ"ג ה"ד וה'] "תבשיל שלא בשל וכו' אין משהין אותו על גבי האש בשבת אף על פי שהונח מבעוד יום גזרה שמא יחתה בגחלים כדי להשלים בשולו או כדי לצמקו, לפיכך אם גרף האש או שכסה אש הכירה באפר וכו' או שהסיקוה בקש או בגבבה וכו' הרי זה מותר לשהות עליה, שהרי הסיח דעתו מזה התבשיל ואין גוזרין שמא יחתה באש בד"א בכירה שהבלה מועט, אבל התנור אף על פי שגרף האש או כסה באפר או שהסיקוהו בקש או בגבבה אין משהין בתוכו וכו' הואיל והבלו חם ביותר אינו מסיח דעתו וחוששים שמא יחתה בזו האש המעוטה וכו'"

ומבואר בדבריו דההיתר של קש וגבבה וגרופה וקטומה הוא משום דמסיח דעתו מזה התבשיל כיון שמיעט את הבלה, ולכן בתנור אין התירים אלו, וע"ע תוספת ביאור כשנבאר עיקר האיסור לשיטתו.

[כך נראה ריהטת הרמב"ם, וכדרך זו נראה שהבין הרמ"ך [בכס"מ] שהק' על דבריו שכיון שהוא לצורך הלילה אינו מסיח דעתו, ולמדנו שהבין דהסח הדעת של הרמב"ם היינו כלשונו שמסיח דעתו מה'תבשיל'].

**עיקר האיסור:** ומדבריו אלו משמע דעיקר גזירת חיתוי הוא משום דדעת האדם על התבשיל דהיינו שרואה את עצמו כעומד על גבי התבשיל שמתבשל, ובכזה מצב מטבע הדברים כל שנדרשת עזרתו הרי מיד באופן טבעי מתקן את הנדרש תיקון, וזה עיקר חשש חז"ל שהעמיד את עצמו במצב שאילו לא יזכור ששבת יחתה בגחלים, וזקוק לזכור ששבת בכדי לימנע מהאיסור.

והתירו חכמים בקש וגבבה ובגרופה וקטומה שכבר מיעט מהבל הכירה והרי העמיד שאינו עוסק כבר בבישול אלא נותן לזה להתבשל מעצמו.

**טענה כעי"ז בהטמנה:** לא מצינו כיוצ"ב בהטמנה, ובאמת שדעת הרמב"ם דבהטמנה אין כלל חשש חיתוי ויתכן שהוא לשיטתו זאת ודו"ק.

**ה']** דבכה"ג מסיח דעתו מהחיתוי.

**עיקר ההיתר:** הרשב"א הביא את הרמב"ם וביאר דבריו באופן אחר וז"ל "לדבריו צריכין אנו לומר דבכירה גרופה התירו מפני שאע"פ שנשארו בה ניצוצות מתוך שהבלה מועט אינה ראויה להתחמם בניצוצות מועטין הנשארים ולא יהיב דעתיה ולא אתי לחתויי, אבל תנור מתוך שהבלו רב יהיב דעתיה ומחתה, ודומיא דקש וגבבה דבכירה שרי אפילו באינה גרופה ובתנור אסור" וכיוצ"ב כ' המ"מ בביאור דברי הרמב"ם.

וריהטת דברי הרשב"א משמע שעיקר הטענה דבכירה לא מהני החיתוי וממילא לא שייך כאן הגזירה ובתנור מהני החיתוי ולכן יש מקום לגזור, והחילוק של כח ההבל היינו הסיבה שבה תלוי אם מהני החיתוי.

מיהו באמת לא יתכן לומר כן דברמב"ם לא משמע כן כלל, ועוד שהרשב"א עצמו סיים בטעם הכירה "ולא יהיב דעתיה ולא אתי לחתויי" ומשמע דשייך שם חיתוי, וצ"ב.

והנראה בעזהי"ת דעיקר כוונת הרשב"א להעמיד דבכירה החיתוי אינו כבר מזומן ואם יחתה פנים חדשות באו לכאן, ומאחר שכן כבר אין דעתו על החיתוי שהרי הוא דבר חדש, ועיקר החשש של החיתוי אינו אלא מחמת שדעתו על זה דהיינו שהעמיד דבר שמטבע הדברים נכלל בו גם החיתוי שלכך הוא עומד, וכשמחתה אינו החלטה חדשה שבא לחתות אלא היא קיום הדעת שהתחיל בה, ודו"ק.

ודע שאמנם הרשב"א מסיק כפירוש הרמב"ן, מ"מ נראה דבקש וגבבה מודה לזה כמו שנראה בלשונו ודו"ק.

וכעין דרך זו נראה ברמב"ן וברשב"א בביאור 'קטימה' דביארו שמסיח דעתו מחיתוי האש והיינו שקבע בדעתו שתבשיל זה יגמר בלי חיתוי ונמצא החיתוי שינוי דעתא ואין חוששים לדעת חדשה.

**עיקר האיסור:** כבר נתבאר בתוך ביאור עיקר ההיתר, דיסוד החשש הוא מחמת שהעמיד את עצמו במצב שאינו זקוק להחלטה חדשה לחתות

**טענה כעי"ז בהטמנה:** כעין זה מצינו בדברי ר"ת בתוס' וברשב"א וברא"ש מז: בטעם החומר של הטמנה יותר משהיה משום דחיתוי מעט מועיל לו, ועיקר הדברים נראה מהטעם שכתבתי, דבהטמנה שסגי בחיתוי מעט א"כ הרי עצם ההטמנה מזמינה את החיתוי ואין החיתוי חידוש אלא קיום מעשיו שהתחיל.

**ו']** היכר שיזכור לא לחתות.

הרמ"ך [בכס"מ פ"ג ה"ד] כ' "וטעם הנכון משום דעביד [היכר] כיון דגרף או קטם דלא אתי לחתויי וכן פירשו רבותי" ואמנם לשון היכר מצינו בכמה מהראשונים [רמב"ן ר"ן ועוד] ואין כוונתם להיכר שישים לב אלא לגילוי דעת, מ"מ בדברי הרמ"ך נראה דמוכח דהיינו היכר שיזכור לא לחתות, שהרי בפ"ט כ' הכס"מ בשמו שיש עדיין חשש של שמא יגיס, ולמדנו שאינו מהני על אלא החשש חיתוי, ולכאורה היינו משום דשם עושה היכר.

ומ"מ דבר זה עוד צ"ע ובדיקה.

**ז']** הדין כשאין גחלים לחתות בהם כלל.

כ' בעה"מ שכשאין גחלים לחתות לא שייך גזירת אתי לחיתויי, וכך נראה ההנחה הפשוטה בשא"ר, והטעם לפו"ר משום דכל החשש שמא יבוא לחתות ובכה"ג אין חשש.

ונראה דיש מקום להתווכח על עיקר דין זה משני פנים, הא' לפמש"כ הראב"ד בדין הטמנה אם חשש זה קיים גם בשהיה א"כ לא אכפ"ל אם יש שם גחלים.

הב' מצד שיטת רש"י דגזירת שהיה היא מצד תוספת הבל וכמו שגזרו על גפת בהטמנה כמו"כ גזרו על תנור בשהיה, וכך באמת מבואר בבעה"מ ובתורא"ש דלשיטת רש"י אסור בלי חשש חיתוי, והביאור בזה לכאורה כמו שכבר נתבאר דדעת רש"י השמא יחתה הוא טעם לגזירה ולשא"ר הוא גוף הגזירה.

מיהו באמת יש כאן מקום עיון דהנה דעת הרמב"ן שבתנור אפילו שאין בו גחלים גזרו מחשש שיטעו שיש בו גחלים ויתירו גם במקום שיש בו גחלים, ויל"ע אם כבר נחת הרמב"ן להרחיב את האיסור גם במקום שאין בו חשש חיתוי מה ההבדל המהותי בין ההרחבה של רש"י להרחבה של הרמב"ן.

ובאמת שאין כאן קושיא כ"כ דהאופן של הגזירה של הרמב"ן קצת שונה, אבל מ"מ נראה שיתכן להעמיד כאן דרך חדשה וכמו שנבאר בעזהי"ת.

והנה נתבאר דמצינו שני דרכים עיקריות בגדר החשש הא' מכח קפידתו שמצפה לדבר מסויים. והב' מכח שעומד במצב שמטבע הדברים דרכו לחתות, ואינו צריך לכך החלטה חדשה. [ומה שמצינו עוד טעם של מוסיף הבל נבאר מיד בעז"ה, ומה שמצינו טעם היכר הוא שיטת יחיד].

ונראה דיתכן שזה גופא המחלוקת בין מוסיף הבל לשמא יחתה, דטענת מוסיף הבל עיקרה מצד האדם איזה דבר בא להעמיד ושמחמת רצונו לקיום כוונתו יבוא לחתות וכמו שמצינו בראב"ד טענה זו, וראיה לזה שר' יהונתן סובר כטענת המוסיף הבל והוא העמיד את טענת הקפידה.

ומאידך טענת החיתוי ענינה כהדרך השניה שעצם הדבר שיש לפניו גחלים המצפים לחיתוי שלו גורם את החשש שיחתה, ומ"מ גם לפי טענת שמא יחתה נראה דיתכן שאין סיבה שכל פעם שאין במה לחתות מותר דסו"ס הדבר מצד עצמו מוליד חשש חיתוי, אלא עיקר ההיתר מדין 'גרופה' שחשוב שמסיח דעתו מהחיתוי וכעין טענת הרשב"א ברמב"ם.

וזה גופא טען הרמב"ן שגוזרים תנור אטו אינו גרוף דכוונתו דכיון שאין מציאות הגחלים עיקר החשש אין הדין תלוי בו, אלא בעיקר התנור שהבלו רב, ודו"ק.

ועדיין צ"ב יסוד מחלוקת הר"ן עמם, ועוד צ"ב המחלוקת שבין הרשב"א לר"ן בחילוק בין סומך לגורף לצד אחד.

**ח']** יסוד החילוק בין שהיה להטמנה

המתבונן בכל דברינו יבחין שבעצם יש שלש מהלכים עיקריים בגורם החשש חיתוי בין בהטמנה ובין בשהיה.

דדעת הרשב"א שיסוד הכל הוא מה שהחיתוי קרוב והוא בכלל השהיה או ההטמנה, ומהות החילוק בין שהיה להטמנה דבהטמנה שסגי בחיתוי מעט א"כ החשש מושלם, ובשהיה דלא סגי בחיתוי מעט אע"פ שמ"מ החיתוי קרוב מ"מ צריכים לדון על החשש גם מחמת התבשיל, וזה מקום הסוגיא של חנניה ורבנן.

ודעת הריטב"א שיסוד הכל הוא הקפידה, דמה שמקפיד גורם לו לחתות, ומ"מ חלוק שהיה מהטמנה דבהטמנה קפידתו גמורה ולכן ל"צ שום סיוע לחשש והחשש קיים תמיד. ובשהיה אין הקפידה גמורה ולכן מהני גרופה וקטומה, וכן לכן נחלקו בו חנניה ורבנן, ודו"ק.

ודעת הרמב"ם כעין הרשב"א רק שדעתו שקירבת החיתוי הוא מחמת שעוסק בבישול התבשיל, ונראה שדבר זה לא שייך בהטמנה, ולכן דעתו שבאמת בהטמנה לא חוששים לזה.

### תנור כופח וכירה

מענין לענין באותו ענין בכדי לגמור היטב את הבנת גדרי ההיתר של קש וגבבה וגרו"ק כדאי ללמוד כאן את דיני כופח ותנור שמשם רואים שיש חילוקי דינים ביניהם

#### מראי מקומות

**א'] מהו כירה ומהו כופח ומהו תנור.**

מבואר דיש ג' דרגות, כירה שהיא מותרת בקש וגבבה ובגרו"ק, תנור שאסור בשניהם, כופח ממוצע שקש וגבבה מותר ובגרו"ק אסור.

ויש לברר מה גורם לכל אחת את דרגתה.

**כירה וכופח**, איתא בגמ' "היכי דמי כופח היכי דמי כירה אמר רבי יוסי בר חנינא כופח מקום שפיתת קדרה אחת כירה מקום שפיתת שתי קדרות" ומשמע שזה עיקר כל החילוק שביניהם, וכך מבואר בהרבה ראשונים, מיהו נראה דיש קצת חילוק בין הראשונים בטעם הדבר, וכמו שנבאר.

ברמב"ם מבואר שיסוד החילוק הוא מחמת שבכירה מקום הקדירות רחב לעומת מקום האש משא"כ בכופח שהם שוים, ובר' יהונתן וב''שיטה לר"ן' כתבו שהוא מחמת שהכירה פתוחה יותר מחמת שיש לה שני פתחים לשני כירות.

וע"ע בתוס' לח. שכתבו דקולת כירה הוא משום דשליט בה אוירא.

- בר' יהונתן לו: ולח: מבואר שבכופח הפתח למעלה חלול כמין כברה [ובדף לו: העתיקו ה'שיטה לר"ן'], וקצת משמע שבכירה הפתח גמור, וזה עוד חילוק בין כירה לכופח.

- ברמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"ה מ"ב כ' שכופח קרוב לצורת תנור.

- מקום הבישול, עי' ברמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"ה מ"ב שהבישול הוא על גבה [והאפיה בתוכה], ומאידך בר"ש שם משמע שעיקר הבישול הוא בתוכה [אלא שלפי"ג הכת"י היינו בקדירה קטנה] ולפעמים על גבה, וברא"ש שם כ' שלפעמים בתוכה ולפעמים על גבה, וכ"כ ר' יהונתן וה''שיטה לר"ן' כאן.

- ודע שבמשנה בכלים פ"ה מ"ב מבואר שכירה לעולם לבישול וכופח לפעמים נעשה לאפיה, ונראה שגם זה מחמת דרגת החום שלו.

**תנור** רש"י לח: פי' "מתוך שקצר למעלה ורחב למטה, נקלט חומו לתוכו טפי מכירה" והעתיקוהו הרבה ראשונים [ר' יהונתן ר"ן מאירי נמוק"י].

- ברשב"ם ב"ב משמע שההפרש בין תנור לכירה הוא בגודל ההיסק עושין בתוכו.

**דין תנורים שלנו** כ' רב נחשון גאון [כ"כ בשמו ר' יהוסף בן פלטוי העתיקו בר' פרחיה והועתק בסוף המ"מ, וכ"כ בשמו ב'סידור רבינו שלמה ב"ר שמשון מגרמייזא' והתשובה שהעתיק נמצאת בעיתים יז ובגמו"מ סא אלא ששם לא נתפרש שם הגאון המשיב] שתנור דמתני' היינו תנור של נחתומין, וממילא תנור דידן ככירה של נחתומין, וכדאיתא בפרק לא יחפור, וכ"כ ר"ח [עה"ג] והעתיקוהו הרמב"ן [לו:] והר"ן [על הרי"ף לח:], והביאו המאירי, וכ"כ העיתים [כא], וכ"כ הרוקח [צ] בשם הגאונים, וכן בפי' הרש"ג שבספר הנר אלא שיש שם שיבושים.

אבל ספר הבתים [בשערי המלאכות ש"ד אות ב', הועתק בסוף המ"מ] כ' שגם תנורים שלנו אסורים עי"ש טעמו.

וחומר תנור של נחתומין כ' רשב"ם בב"ב כ: "שמסיקין אותו תמיד" וכ"כ הרשב"א והרי"ד והר"ן שם, וכ"כ ר' יהוסף בן פלאט שהביא ר' פרחיה, ובר' ברוך בב"ב שם כ' "דכיון דמסגו עיבדתייהו מטפו אישתא", ומבואר מכל זה שאינו חילוק בצורת התנור אלא באופן השימוש בו.

ועי' בב"י שהעמיד שתנורים שלנו קלים כיון שפתחם מן הצד, ודבריו צע"ג, מיהו כיסוד דבריו מצינו בראשונים על כופח כמו שאציין בסמוך.

{{{{????? דע שיסוד דברי הב"י הוא מדברי הראשונים ב"ב כ: ובחו"מ קנה ותנורים שלנו אין הכוונה תנורי דידן דאיתא בב"ב אלא הכוונה לתנורים של דורנו עי"ש היטב וע"ע בע"ז לה: שג"F מבואר בהרבה ראשונים [ר"ן או"ז קפז רי"ד] שתנורים שלנו פתחן מן הצד

רש"י ע"ז לה: "פורני, הוא תנור שהוא גדול ופיו מן הצד וכל תנור שבמשנה קטן הוא ומקום שפיתת ב' קדירות ופיו למעלה"

ר"ן ע"ז לה: [יד. מדפי הרי"ף] "פת פורני. הוא תנור שלנו שהוא גדול ופיו מן הצד וכל תנור שבמשנה קטן הוא מקום שפיתת שתי קדירות ופיו למעלה" וכ"כ או"ז קפז

וע"ע בדין בשר וחלב בתשובת ר"ת "בתנור דידן, דפיו מן הצד ודאי קא מעכב ביה ריחא טובא" ??????}}}}}

**דין כופח שלנו** עי' מאירי מש"כ בזה בשם הגאונים וכ"כ ספר הבתים [הועתק בסוף המ"מ].

ועי' בר"ן שכ' בסוף הסוגיא לח: שתנורי חמין שלנו ככיפה דמו כיון שאין בהם אלא מקום שפיתת קדירה אחת, וצ"ע שהוא כבר הביא את ר"ח שאפילו תנור שלנו ככירה.

**ב'] עיקר דין שהיה בתנור שאינו גרוף וקטום לחנניה**

תוס' נקטו שחנניה מתיר מאב"ד אפילו בתנור שאינו גרו"ק, וכ"כ מהר"ם בהלכות שהיה, וכ"כ הרשב"א והר"ן

מיהו ר"ח בדף לז כ' שר' יוחנן שהתיר מבושל כ"צ במצטמק ויפה לו הוא דווקא בכירה, ואף בעה"מ מסברת עצמו בדף יח וכאן נקט שמאב"ד שמצטמק ורע לו אסור בתנור [ויתכן שה"ה מבושל כ"צ ומצטמק ויפה לו] אלא שחזר בו בסוף מכח רה"ג, ובאמת שבכך מתבהרת היטב כוונת הרי"ף שהוכיח מהסוגיא בדף לח: עי"ש היטב.

וראיית התוס' מדף יח: ולכאורה ניתן לדחות ראייתם משני פנים.

הא' שבשיל שם היינו מבושל כל צרכו, וכך נקט בעה"מ כשסבר כך, ובזה תמה הגרעק"א על דברי התוס'.

הב' דאיירי שם בתנור גרוף [וכעין שכתב בעה"מ בשם רה"ג], ותוס' כתבו ששם מוכח לא כך, ולא ביארו ראייתם, ועי' במהר"ם בסוף הלכות שהיה שהוכיח כן לפי שיטתם שדווקא בתנור מהני גרו"ק, עי"ש.

**ג'] דין תנור שהוסק בקש וגבבה**

תנן "תנור שהסיקוהו בקש ובגבבא לא יתן בין מתוכו בין מעל גביו" והיינו אע"פ שבכירה תנן "כירה שהסיקוה בקש ובגבבא נותנים עליה תבשיל", וטעם החומר של תנור בכללות מבואר בגמ' משום דנפיש הבליה, וצריך לבאר הטעם שמחמת דהבלו רב לא מהני ההיתר של קש וגבבה.

והנה לעיל ביארנו ג' דרכים בטעם ההיתר של קש וגבבה בכירה, ויש לברר לפי כל טעם הטעם שאינו שייך בתנור.

לטעם הא' שאינו מוסיף הבל הדבר פשוט דבתנור מחמת שהבלו מרובה חשוב מוסיף הבל.

לטעם הב' שמתוך שלא הדליק בתנור גילה דעתו שאינו חושש, הרי הדבר מיניה וביה שכל הריעותא מדלא הדליק בתנור אבל כשהדליק בתנור אין כאן גילוי דעת כלל.

לטעם הג' שאינו עומד לחיתוי בכירה שהבלה מועט והגחלים מועטות, א"כ בתנור שהבלו רב עומד לחיתוי, והיינו שבעינן שהחיתוי אינו מחדש חום מחודש אלא רק משלים את החום ולכן צריכים או שיהיו גחלים חזקות או תנור חזק, ודו"ק.

- ונראה דיסוד הדברים, שלכו"ע עיקר ההיתר של קש וגבבה הוא כשמבשל בכח עצמם, דהם מצד עצמם אין חומם חזק ואין גחלתם ראויה לחתות בה משכלתה השלהבת, אבל כשמסיק בתנור כח התנור לאצור את החום ועי"כ הוא מרבה ומחזק את החום, וממילא אע"פ שמצד הקש וגבבה ל"ש חיתוי אבל עדיין שייך חיתוי מצד התנור, ודו"ק.

**ד'] דין תנור שהוסק בגפת ועצים שגרוף וקטום.**

במשנה לא נתבאר דין גפת ועצים בגרו"ק, מיהו מתבאר מהסיפא של כופח שיש בגפת ועצים חומר בתנור מבכירה, ונחלקו בביאור זה אביי ורב אדא בר אהבה, ורב אדא בר אהבה ביאר דגרו"ק מהני בכירה ולא בתנור, ויש לבאר טעמו של רב אדא בר אהבה, ויש לברר אם אביי חולק עליו, ואם תמצי לומר שחולק יש לבאר טעמו.

**א'** הטעם שלא מהני גרו"ק בתנור, ונראה שיסוד הדברים מתברר מדברי הרמב"ן בטעם האיסור בגרופה שאין בה גחלים, וכתב הרמב"ן לו: הטעם "לפי שהבלה גדול ומרתיח אינו נראה כגרוף אלא כמו שיש גחלים שם ואתי להשהות ע"ג כירה של גחלים ואתי לחתויי" ומבואר בדבריו דכח התנור שחומו מתקיים גם בלי הגחלים כלל.

ומעתה הדבר פשוט דאם טעם ההיתר הוא מחמת שכבר אין חומו גדול זה ל"ש בתנור כלל, דהמעשה בגחלים אינו משפיע על החום.

ואפילו אם טעם ההיתר הוא גילוי דעת והיכר, נראה דלא שייך גילוי דעת אלא א"כ באמת קלקל את החום שמשתמש בו, אבל כשלא קלקל את החום אין בזה כלום, ועוד דוודאי כח הגילוי דעת צריך להיות בדבר שגורם את החיתוי ובכה"ג שחום התנור גורם את החיתוי לא מהני הגילוי דעת שבגחלים.

**ב'** דעת אביי, רש"ג [בספר הנר] ור"ח והרי"ף ותוס' והרמב"ן והרשב"א נקטו שלא מהני גרו"ק בתנור לכו"ע.

ומאידך גיסא ר' אשר מלוניל [הביאו ההשלמה] והרמ"ך [על הרמב"ם פ"ג ה"י, ובכס"מ פ"ג ה"ה] נקטו שלאביי מהני גרו"ק בתנור, ואף ההשלמה נטה לזה מסברא דנפשיה אלא שמ"מ סיים שאין לזוז מפסק הרי"ף.

**ג'** טעם החולקים שמהני גרו"ק בתנור, הדבר פשוט לכאורה שלהשיטות דמהני גרו"ק בתנור דעתם שאין ההיתר מחמת חולשת החום שאילו כן לא היו עדיפים מקש וגבבה, אלא בהכרח דעתם שהוא מכח הגילוי דעת או ההיכר.

ועדיין צריך לבאר דסו"ס הרי ביארנו שבתנור לא יועיל גם גילוי דעת, ונראה שדעתם שלעולם החשש חיתוי נדון בגחלים ולא בתנור ואין כח התנור אלא להאלים את החשש חיתוי בגחלים, ולכן ס"ל ששייך לעשות גילוי דעת והיכר בגחלים שעי"ז כבר אינם עומדים לחתות בהם אע"פ שהתנור מצד עצמו כן ראוי לחיתוי, ונמצא שיסוד מחלוקתם איך לדון את הכח של תנור אם הוא מצד עצמו מעמיד את החיתוי או שהוא רק מסייע לחשש, ודו"ק.

- ע"ע ברמב"ן מה שביאר בטעם שיטתם.

**ה'] דין תנור שהוסק בקש וגבבה וגם גרו"ק.**

ר' יהונתן כ' שדין המשנה שקש וגבבה אסור בתנור הוא אפילו כשגרוף וקטום, וכ"ד הטור, ומאידך גיסא דעת ה'שיטה לר"ן' והאורחות חיים [שבת סו] והאהל מועד [דרך ג' נתיב יג] נקטו שמותר.

ודברי המתירים צ"ב, הא' מגמרא, כלומר מהיכן למדו לומר כן. והב' מסברא, כלומר מאיזה טעם כשמצטרפים שני ההיתרים נעשה ההיתר אע"פ שכל א' בפנ"ע לא מהני.

**א'** מקור המתירים, נראה שיסוד דבריהם שבשורש הדברים מבינים כדעת הרמ"ך ודעימיה שאין ללמוד דין גרו"ק מדין קש וגבבה, וכמו שביארנו לעיל שבקש וגבבה אין היכר וגילוי דעת ומשא"כ בגרו"ק, אלא שמ"מ רב אדא בר אהבה חידש לאסור בגרו"ק כשהסיקו בקש וגבבה ולא מצינו שאביי חולק עליו א"כ אין לנו לחדש בזה מחלוקת, אבל מ"מ אין לנו לאסור אלא היכן שנתחדש ואין לנו ללמוד איסור בגרו"ק כשהוסק בקש וגבבה מגרו"ק כשהוסק בגפת ועצים, שהרי וודאי היסק של גפת ועצים חמיר כדמצינו בדין כופח.

**ב'** טעם המתירים, לפי מה שנתבאר ביסוד ההיתר כבר נתברר שדעתם שבעצם שייך גרו"ק בתנור, וכמו שנתבאר לעיל דס"ל דגם בתנור החשש חיתוי הוא מכח הגחלים, אלא שעדיין צריך להבין דמאחר שסו"ס לא מהני גרו"ק בגפת ועצים א"כ מ"ט פשוט שעדיין שייך גרו"ק בקש וגבבה.

ונראה דס"ל דהטעם שלא מהני גרו"ק בתנור הוא מחמת שלא ניכרים כלל מעשיו, וממילא יתכן שכ"ז דווקא בגפת ועצים שחומם חזק, אבל בקש וגבבה שאין לה חום חזק ממילא ניכר בה הגרו"ק, ודו"ק.

**ו'] דין כופח בקש וגבבה וגפת ועצים בלי גרו"ק.**

מבואר במשנה שיש חילוק בכופח בין קש וגבבה לגפת ועצים, שבקש וגבבה נשאר כמו כירה אע"פ שהוא מקום שפיתת קדירה אחת, ובגפת ועצים הרי הוא כתנור.

וביאור הדברים נראה דהנה הגמ' הגדירה את כופח "נפיש הבליה מדכירה וזוטר הבליה מדתנור" ונראה שהכוונה דגפת ועצים מצד עצמם חומם חזק ומה שאין להם דין תנור הוא מחמת שהכירה מפזרת את החום שלהם, אבל כופח נפיש הבליה מכירה דהיינו שאין לו את החסרון של כירה ומעמיד את הגפת ועצים על דינם כתנור.

אבל קש וגבבה מצד עצמם אין בהם חשש חיתוי, ורק כח התנור יוצר בהם חשש חיתוי, וכופח זוטר הבליה מתנור דהיינו שאין לו כח לחדש חום להיות סיבה מצד עצמו, וממילא נשארים הקש וגבבה על דינם, ודו"ק.

- מיהו דעת הטור שדין קש וגבבה בכופח כדין גפת ועצים בכירה, דמותר רק ע"י גרו"ק, ודעתו צ"ב.

**ז'] דין כופח שהוסק בגפת ועצים וגרו"ק.**

רב אדא בר אהבה פירש במשנה שכופח שהוסק בגפת ועצים דינו כתנור היינו שלא מהני ביה גרו"ק, ויש להבין את טעם החילוק בין קש וגבבה שדינו ככופח לבין גרו"ק שדינו כתנור, ועוד צריך לדעת אם אביי חולק, ואת"ל שחולק יש לבאר במאי פליגי.

**א'** טעם החילוק בין קש וגבבה לגפת ועצים גרו"ק לרב אדא בר אהבה, כ' התוס' ד"סבר דיש לעולם יותר חום כשהסיקוה בגפת ובעצים אף על גב דגרופה מבקש ובגבבא" והיינו משום דחום הגפת ועצים מתמיד ונקבע החום בכופח ונעשה כתנור, ומשא"כ בקש וגבבה שחומו זמני ואינו נקבע אינו נעשה כתנור.

- ולפי"ז אין ראיה מכאן שבכל גרו"ק צריכים לחידוש שמהני יותר ממה דמהני קש וגבבה, דהיא סברא פרטית כאן דכבר נעשה כתנור, וכל שכתנור אפילו קש וגבבה לא יועיל [ומ"מ יש ללמוד דבר זה לכה"פ בקטומה מעצם הדבר שמצינו קולות בגרו"ק ובהכרח שביסוד דינם הם צריכים לכח המעשה שלהם ואינם היתר דממילא].

**ב'** דעת אביי, ברי"ף נקט בפשיטות שלא מהני גרו"ק בכופח בלי להביא את רב אדא בר אהבה ומשמע שזה פשוט בלי ראיה, וכ"נ בפשטות ר"ח שנקט כן.

מיהו התוס' נקטו שאביי חלק על רב אדא וס"ל דגרו"ק חשוב כמו קש וגבבה, ומהני בכופח, וכך נקט הרמב"ן מסברא, אלא שחזר בו מכח הרי"ף והר"ח.

והרא"ש כ' שאע"פ שאביי חולק מ"מ הלכה כרב אדא בר אהבה בזה עי"ש טעמו, וכ"כ הרשב"א מטעם אחר.

**לשונות הראשונים**

**פירוש המשניות להרמב"ם**

"וכופח, אשו מועטת מאש התנור ויותר מהכירה, לפי שהכירה מקום בנוי בקרקע שופתין עליו שתי קדרות ונותנין האש תחת שתיהן במקום אחד בצורה זו וכופח, גם הוא בנוי על גבי קרקע ויש בו מקום להעמיד עליו קדרה אחת ונותנין האש תחתיה, ולפיכך הבל הכופח רב מהבל הכירה לפי שבכירה האש מפוזרת תחת שתי הקדירות והאויר שולט בה"

**רבינו פרחיה**

"מתניתין. תנור שהסיקוהו אמר רבינו יהוסף בן פלטוי ז"ל בפירושו ששאלו [[8]](#footnote-8)רבינו נחשון גאון ז"ל ואמרו לו ששמענו שבשתי ישיבות משהין בתנור. ואמר להן כך עושין עדיין, ואם תאמר שדין התנור חמור הוא, דאפילו בקש ובגבבא הוסק אין סומכין לו. דע דהני מילי בתנור של נחתומין, שמחמת שהם מסיקין בו בכל יום נפיש הבליה, ויהיה בדעתו שהסמיכה על גביו די לקדירתו, ושמא לא יספיק, או שמא ידמה שמא מחמת הבלו הרב ימהר על הקדירה, ושמא לא היתה נגמרת באותו העת, ויבוא לחתות. אבל תנור דבעלי בתים קליש הבליה וככירה דנחתומין [דמי]. דקאמרינן בבבא בתרא מרחיקין את התנור שלשה טפחים מן הכליא, פירוש שהוא המקום הרחב בו. שהן ארבעה טפחים מן השפה, שהוא מקום צר. ומקשינן ומי סגי לתנור בהרחקה שלשה טפחים והתניא מרחיקין בתנור ד' ובכירה שלשה. ומפרקינן התם בתנור דנחתומין, מפני שהאש מצויה בו תמיד צריך הרחקה ארבעה טפחים. אבל תנור דידן, פירוש דאין האש מצויה בו תמיד, ככירה דמי ודי לו בשלשה טפחים. הכא נמי כיון דקיימא לן דתנור דידן ככירה דנחתומין דמי, כל מסקנא דאתוקם בכירה עבדינן בתנור דידן. ושפיר דמי למיעבד הכי: [גליון] לא גמרינן תנור מכירה, דאי אמרת דקאמר מתניתין בתנור של נחתומין אמר, מאי איריא תנור וכן בכירה"

**רבינו יהונתן שבת לו: בפי' המשנה**

"**כירה שהסיקוה בקש או בגבבה וכו'**, כירה זו עשויה כעין[[9]](#footnote-9)... כעגול ופתוחה מצד אחד ופתוחה מלמעלה, כשיעור שפ[י]תת שתי קדרות, ופעמים שנותנין בתוכה ופעמים שנותנין על גבה. וכיון שכל כך פתוחה מלמעלה אינה מחזקת חמימותה כמו כופח שאינה פתוחה מלמעלה אלא שיעור קדירה אחת, ולא פתוחה ממש אלא חלול כמין כברה. וכל שכן כמו תנור שהוא פתוח פתח קטן מלמעלה וסגור מכל צדדין כי אם מעט"

**ספר הבתים שערי המלאכות שער ד' הלכה ב'**

"יש מן הגדולים שכתב מה שאסרו בתנור אעפ"י שגרוף וקטום לא אסרו אלא בתנור של נחתומים שחמימותו נשמר בתוכו, אבל התנורים הגדולים כעין תנורים שלנו מותר. ויראה לי אפילו בתנורים גדולים כעין שלנו אסור (שהרבה) [שהדבר] נראה לעין שחומם רב אחר זמן מרובה מן הגריפה"

**ספר הבתים שערי המלאכות שער ד' הלכה ג'**

"יש מן הגדולים שכתב שהכירות שלנו אעפ"י שאין להם אלא שפיתת קדרה אחת הרי הוא כשפיתת שתי קדרות הואיל ויש לה פתח רחב באחת מדפנותיה, ואעפ"י שסומכין הפתח בלבנים אין זו סתימה גמורה והאויר שולט בה ואין חומה נשמר".

#### חבורה [לא גמור] - ברור גדרי ההיתר של קש וגבבה וגרופה וקטומה

**א']** תנן "כירה שהסיקוה בקש ובגבבא נותנים עליה תבשיל בגפת ובעצים לא יתן עד שיגרוף או עד שיתן את האפר" מבואר דיש שלש אופנים של היתר, הא' כשעיקר ההיסק היה בקש וגבבה, והב' והג' באופן שגרף או קטם דזה מהני אפילו כשהסיק בגפת ועצים.

ויש לברר אם הם ג' אופנים המגיעים לתכלית אחת, או שיש כאן ג' אופנים שונים להיתר, ונדון זה מתחלק לשני נדונים, הא' אם היתר קש וגבבה וקטומה הם התירים חלוקים. והב' בגרופה אם דומה לקטומה או לקש וגבבה או שהיא היתר שלישי.

ותחילה נברר אם קטומה וקש וגבבה הם היתרים חלוקים.

**ב']** ראיות שהיתר של קש וגבבה וקטומה שונים זה מזה.

בכמה מקומות מוכח שהיתר של קטומה שונה מהיתר של קש וגבבה בין להקל ובין להחמיר, ונפרטם בעזהי"ת.

תחילה נפרט את המקומות שדין גרו"ק קל מקש וגבבה.

**א.** דין גרו"ק בתנור שהוסק בגפת ועצים, במשנה מבואר דתנור שהוסק בקש וגבבה אסור, ורב אדא בר אהבה בגמ' פי' דגם בגרו"ק אסור, ובכ"ז דנו הראשונים אם לאביי ג"כ הדין כן, או שלאביי גרו"ק מותר בתנור, ולמדנו מדברי המתירים שבגרו"ק יש כח יותר חזק מההיתר של קש וגבבה.

**ב.** דין גרו"ק בתנור שהוסק בקש וגבבה, דעת הרבה ראשונים שאע"פ שלא מהני גרו"ק בתנור שהוסק בגפת ועצים מ"מ מהני בתנור שהוסק בקש וגבבה, וכך דעת ה'שיטה לר"ן' והאורחות חיים והכלבו והאהל מועד, ונראה דאין מקום לדבריהם אילו שניהם בנויים מאותו היתר, תדע שלא מצינו שיועיל לעשות גריפה וקטימה ביחד.

ועוד שבאמת ג"כ צ"ב מנ"ל, וקצת נראה שיסוד דבריהם משום שהבינו שבעצם א"א ללמוד לאיסור בגרו"ק מקש וגבבה, ואע"פ שמצינו בגמ' שאסור בגפת ועצים אין לנו ללמוד מזה לקש וגבבה דקיל, ודו"ק.

**ג.** דין גרו"ק בכופח, דעת רב אדא בר אהבה שכופח בקש וגבבה מותר ובגרו"ק אסור.

**ד.** דין סמיכה לתנור גרו"ק, דעת הרא"ה [ב'שיטה לר"ן'] שאע"פ שאסור סמיכה לתנור שהוסק בקש וגבבה אבל בגרו"ק מהני, מיהו דעת הרשב"א והרמב"ם והר"ן שאסור סמיכה גם בגרו"ק.

ומאידך מצינו מקומות שקש וגבבה קל מגרו"ק.

**א.** דין קש וגבבה לב"ש, דעת המהרש"א שלב"ש מותר שהיה של תבשיל בקש וגבבה אע"פ שאסרו בגרו"ק, מיהו דעת הרמב"ם ור' יהונתן שאסור.

**ג']** באור הדברים.

והנראה מכל זה, שהיתר של קש וגבבה ושל קטומה חלוקים במהותם, שבקש וגבבה ההיתר הוא מעצם הדבר, כלומר שעצם ההיסק הזה הוא היסק שאין בו חשש חיתוי, או מחמת שאין בו חום מרובה או מחמת שאין לו גחלים שראוי לחתות בהם. אבל בקטומה יש כאן גחלים גמורות חזקות אלא שכיסה אותם באפר ובפרט אם מהני קטימה כל דהו, ועיקר ההיתר בהם הוא שעשה מעשה של קלקול שגילה דעתו שאינו מקפיד על חימומו וכיוצ"ב.

### עיקר דין שהיה ע"ג כירה שאינה גרופה, פלוגתא דחנניה ורבנן ודב"ש וב"ה.

#### מראי מקומות

**חמין אבל לא תבשיל** מבואר במסקנת גמ' דדין זה לכו"ע קאי על שהייה, מיהו תלוי בספק הגמ' אי מיירי בגרופה או בשאינה גרופה.

**א'** עיקר החילוק בין חמין לתבשיל עי' רש"י שפי' דחמין ל"צ לבשולי, ולכאורה כוונתו שסגי להם בלהתחמם שהוא דבר קל, וכ"כ הרמב"ן לז: סוד"ה 'ש"מ', ולפי"ז מיירי בלא נתבשלו כל צרכם.

אבל בתוס' פי' דהחילוק בין מצטמק ליפה לו לרע לו וכ"פ הרשב"א והרי"ד, ולפי חילוק זה נקט הרשב"א שדווקא חמין שהוחמו כל צרכם מותר, וכך דעת הרמב"ן בכל הסוגיא, [ולפי"ז לכאורה דברי חנניה רק אליבא דב"ה] מיהו התוס' כתבו דחמין שהתירו הוא אפילו בלא הוחמו כל צרכן ומשום דלהיות חמין כל צרכן לא צריכים חיתוי, וע"ע ברשב"א בשמם שדווקא במים שקלים להתבשל.

**ב'** לפי הצד דמיירי באינה גרופה יל"ד הדין בגרופה, ועי' היטב בסוגיא לז. וע"ע ברמב"ן לז: סוד"ה 'ש"מ'.

**ג'** טעם האיסור פי' רש"י בטעם הראשון משום חשש חיתוי, וכך מבואר בשא"ר [ומש"כ בטעם השני צ"ב ויתכן דקאי על הצד של חזרה].

ולפי הצד דמיירי בגרוף צ"ב איך שייך גזירת חיתוי, ועי' בר"ן שכתב מטעם גזירה אטו שאינו גרוף [ודו"ק שבדין תנור לא הסכים לפרש כן], וע"ע ברשב"א, ועי' רמב"ן לז: סוד"ה 'ש"מ' שמבואר דלצד זה הוא מכח גזירה שגזרו בתבשיל לעולם.

**אבל לשהות משהין וכו' ומני חנניה** בראשונים דנו בכמה אופנים שיתכן להעמיד את המשנה בלהחזיר.

א. להעמיד במבושל כל צרכו ואפילו לרבנן, עי' תוס' ובביאור דבריהם עי' רש"ל ורש"א, וע"ע תי' בריטב"א.

ב. להעמיד בבשיל ולא בשיל והיא דעה שלישית, עי' ריטב"א ושיטה לר"ן בשם הרא"ה.

ג. להעמיד בקדירה חייתא ואפילו לרבנן, עי' שיטה לר"ן, וע"ע בריטב"א אבל חסר בו התי' הא'.

**או דלמא לשהות תנן** ולא מפורש בגמ' דהיינו דלא כחנניה, ועי' ברמב"ן שדן אם מיירי בנתבשל כמאכל בן דרוסאי ודלא כחנניה או בלא נתבשל ואפילו כחנניה, עי"ש.

**בעיקר מחלוקת חנניה ורבנן**

**לאיזה חיתוי חששו** יל"ד לאיזה חיתוי חששו אם מחמת שהאש ששם לא תספיק או מחמת שרוצה לאכול מהר יותר.

**הטעם שלחנניה לא חוששים** בטעם חנניה איתא בתשובה לגאון [ברא"ש סי' א] "כיון דבשיל כמאכל בן דרוסאי מטיא קדירא בעידנא ולא אתי לחתויי בגחלים".

וב'שיטה לר"ן' בדף כ. כ' "דכיון דכ"כ הוא מבושל והוא בר אכיל' קצת לא קפיד לי' ולא אתי לחתויי" וכיוצ"ב כ' היראים [והועתק בסוף המ"מ], וכך מוכח מדברי התוס' מח. והאו"ז שנקטו דפירות חיים שראוים לאוכלם בלי בישול חשובים כמאכל בן דרוסאי, וכך מוכח מדברי ההגה"מ [פ"ג משבת אות ב'] שנקט דמאכל שא"א לאוכלו קר חימומו נדון כמאכל שלא נתבשל כמאכל בן דרוסאי.

ועי' בבעה"מ יח: שהביא בשם רה"ג "שכל שהגיע למאכל בן דרוסאי כבשיל לגמרי חשבינן ליה"

**הטעם שרבנן חולקים**

דע שדעת הרי"ף דאע"ג דקי"ל כרבנן היינו דווקא בקדירה אבל בצלי מותר, ובטעמם כ' ר' יהונתן " ומאכל בן דרוסאי, ליסטים היה ידוע, ולא היה מבשל בישולו אלא שליש שדרך העולם מבושל, וכיון שנגמר השליש מבעוד יום תו לא אתי לחתויי בגחלים [גליון: כמאכל בן דרוסאי]. ודוקא בצלי שממהר להתבשל מאליו בלא חיתוי וראוי לאכלו בלילה אבל בקדירה לא שרינן לשהות על גבי כירה שאינה גרופה ואינה קטומה, אלא חמין שהוחמו כל צרכן ותבשיל שבשל כל צרכן מבעוד יום, שאם לא היה מבושל לגמרי יש לגזור דילמא אתי לחתויי דהא אינו מתבשל מהרה מפני הפסק הבל בינו ובין האש [גליון: מה שאין כן בפת?]" ודו"ק [יש עוד טעמים ואי כאן מקומם

????צריך להעמיד כאן את גדר האיסור עד מאכל בן דרוסאי, ושבריטב"א כאן ובשיטה לר"ן לח מבואר דהוא משום דכמבשל בשבת, וכ"כ הראב"ן ועי"ש שחידש מכח זה שקדירה חייתא אסורה לחנניה, וכ"מ ברמב"ן.

**לשונות הראשונים**

**יראים רעד [על מבעיר]**

"תולדה דרבנן. דתנן בשבת פ"א [י"ט ב'] אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום וכמה אמר ר' אלעאי כמאכל בן דרוסאי וטעמא שלא יחתה בגחלים ולמהר לצלותו. תניא חנניא אומר כל שהוא כמאכל בן דרוסאי [מותר לשהותו ע"ג כירה אף על פי שאינה גרופה וקטומה וטעמא שמא יבעיר גחלים למהר ולצלות ולבשל וכשהוא כמאכל בן דרוסאי] שנתבשל שליש שוב אינו מקפיד עליו כ"כ ואין לגזור בו. פי' להשהותו משהי קדירתו ע"ג כירה מע"ש עד הלילה והכירה חלולה וקדירה ע"ג וגחלים למטה ויכול ליטול בקדירה שלא יגע בגחלים אבל להטמין קדירה עד למחר אפי' ישנה כמאכל בן דרוסאי אסור וכל השהאת קדירה עד למחר נקראת הטמנה ולא מיבעיא בכירה שאינה גרופה וקטומה אלא בכל דבר המוסיף הבל אסור כדתנן [שבת מ"ז ב'] במה טומנין ובמה אין טומנין אין טומנין לא בגפת ולא בזבל ולא במלח ולא בסיד ולא בחול וכו' שכל אלה מוסיפין חימום והבל ואמרינן בסוף במה מדליקין [ל"ד א'] אמר רבא מפני מה אמרו חכמים אין טומנין בדבר המוסיף הבל אפי' מבעוד יום גזירה שמא יטמין ברמץ א"ל אביי ויטמין גזירה שלא יחתה בגחלים ועבר משום מבעיר"

#### חבורה

**א']** מתבאר בסוגיא בעיקר איסור שהיה בכירה שאינה גרופה, דתבשיל שלא נתבשל כמאכל בן דרוסאי אסור לכו"ע, ובתבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי נחלקו חנניה ורבנן דלרבנן אסור עד שיתבשל כל צרכו, ולחנניה שרי, וגם לפי חנניה נחלקו ב"ש וב"ה אם ההיתר הוא רק בחמין או גם בתבשיל.

וצריך להבין את מהות החילוק שבין תבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי ללא נתבשל, וכן את מהות החילוק בין חמין לתבשיל.

ועוד צריך להבין את יסוד המחלוקת בין חנניה לרבנן, ובין ב"ש לב"ה, ובכלל זה יש לדקדק בהם אם היא מחלוקת בשיעור עד כמה חוששים או ששורש המחלוקות הוא במהות עיקר האיסור.

**ב']** עוד נתבאר בסוגיא שנחלקו ב"ש וב"ה בהיתר של שהיה ששנינו במשנתינו [למר באינה גרופה ולמר בגרופה] במאי מיירי דלב"ש איירי דווקא בחמין ולב"ה אפילו בתבשיל, אם הוא דווקא בחמין או אפילו בתבשיל, ומשמעות הגמ' שלכה"פ מהות החילוק בין חמין לתבשיל לפי שני הלשונות הוא אחד דהרי מקור מחלוקת ב"ש וב"ה זה מדברי ר' יהודה בגמרא וכדאיתא בגמ' 'סבר ליה כוותיה בחדא', ובעיקר כוונת ב"ש וטעמם מצינו בראשונים ג' דרכים.

הא' דעת רש"י והרמב"ן ור' יהונתן, דאיירי כשלא בשל כל צרכו והחילוק בין חמין לתבשיל משום דתבשיל צריך בישול דהיינו שהוא צריך עבור תהליך מסויים ע"י החום וא"כ צריך חום חזק שמתקיים בחוזקו משך זמן ומשא"כ מים דרק צריכים להתחמם ובכך נגמר בישולם [וברש"י נראה שחילוק זה נכון גם בנתבשל כל צרכו, מיהו תוס' והרמב"ן נקטו בפשיטות שאם מצטמק ויפה לו אסור וודאי גם בחמין יהיה אסור, וצ"ב].

הב' דעת הרשב"א דהכל בנתבשל כל צרכו והחילוק בין מצטמק ויפה לו למצטמק ורע לו.

הג' דעת התוס' [כפי שהביאם הרשב"א], והיא מורכבת משני השיטות דמים מותר אפילו לא נתבשל כל צרכו מחמת שקלים להתבשל ואין צורך לחתות בשביל שיגיעו לגמר בישולם, ולאחר בישולם הם מצטמק ורע לו ולכן אין חשש חיתוי משום צד.

ובכדי להבין את דברי ב"ש כהוגן, יש להעמיד כמה חקירות.

א' לכאורה הדבר פשוט שב"ש לא אמרו שני הלכות הא' חידשו איסור בתבשיל, והב' שחידשו היתר בחמין, אלא הדבר פשוט שמעיקרא לא אסרו אלא תבשיל ולא חמין, מיהו יש לדקדק אם ההיתר של חמין הוא מטעם ההיתר של ב"ה וחידשו איסור בתבשיל או שההיתר של חמין מוקדם להיתר של ב"ה ולכן כשאסרו את מה שהתירו ב"ה אסרו דווקא תבשיל.

ב' גם בהנחה שב"ה כשהתירו בחמין התירו מהטעם של ב"ה, עדיין יש לדקדק אם טענתם שאין ההיתר הזה מושלם וצריך לצרף לו את הטעם של חמין, או שלהיפך חידשו שב'תבשיל' יש טעם לאסור אפילו שיש את ההיתר של ב"ה.

ג' עוד יש להעמיד בעיקר המבנה בסוגיא אם האיסור של ב"ש בתבשיל הוא מטעם האיסור של רבנן ואז נמצא שב"ש הם כעין הכרעה בין רבנן לחנניה בב"ה או שאסרו מטעם אחר מרבנן [ורבנן יתירו תבשיל דב"ש].

**ג']** ברור דעת הרשב"א.

מדברי הרשב"א נראה שכל החילוקים הם מאותו ענין, והמחלוקות הם בדרגות.

הרשב"א דן בדין לא בשיל כמאכל בן דרוסאי בגרופה וקטומה, ומבואר בדבריו שיסוד הנדון אם יש יהיב דעתיה לחתות אפילו בקטומה, והדבר פשוט שנדון זה לא נולד מעצמו, אלא עיקר כוונתו לדון אם האיסור שאסר חנניה בלא בשיל מותר בגרופה, ולמדנו שדעתו דטענת חנניה דבלא בשיל יש יותר חשש חיתוי, מחמת שיותר נצרך לו.

ועוד מבואר ברשב"א שכשהיה לו צד להבין את החילוק בין חמין לתבשיל כדרכו של הרמב"ן הוא מטעם גזירת חיתוי שיותר יחתה בתבשיל, ומבואר בדבריו שלא ראה חילוק בין חמין בתחילת בישולם לגמר בישולם והיינו משום שראה אך כל הנדון מחמת שקלים להתבשל ואין צורך בחיתוי [וכך מבואר בר"ן שלמד כרש"י ופירש טעם החומר בתבשיל מחמת שיותר צריך חיתוי].

ועוד מבואר בדברי הרשב"א שחמין שהתירו ב"ש היינו מבושל כל צרכו ומצטמק ורע לו, וטענתו דכיון דלב"ש יש גזירת חיתוי בהכרח לא התירו אלא במקום שאין חשש חיתוי, ולמדנו שב"ש לא התירו כלום בחמין אלא הדבר שהיה מותר מעולם.

וכך מבואר בדבריו בהמשך הסוגיא שמבושל כל צרכו המצטמק ורע לו אין מקום לאוסרו מצד עצמו ולב"ה באמת שרי אפילו באינה גרופה, ומשמע מדבריו שם שהצד לאוסרו למאן דאסר כגון ב"ש הוא רק מכח גזירה אטו תבשיל, ובזה מתבאר מה שהרשב"א לא הוכיח שבחמין יש חשש חיתוי מהא דאסור באינה גרופה, דהרי דעת הרשב"א דאיסור חמין במתני' אינו מצד עצמו.

והדברים מבוארים שדעת הרשב"א דכשב"ש אסרו תבשיל אין דבר מסויים ב'תבשיל' הגורם איסור אלא עיקר כוונתם לחלוק ולאסור הכל אלא שמ"מ בחמין לא אסרו כיון שחמין ל"צ להיתר של ב"ה שכבר הוא מותר ועומד.

**ד']** העולה מכל דברי הרשב"א.

ומכל זה מתברר שדעת הרשב"א שעיקר החילוקים אינם מהותיים בעיקר הגזירה אלא בצורך של החיתוי, חלקם מטעם כמה הדבר חסר לו וחלקם מטעם כמה הדבר קל להגיע לבישול.

וטענת ב"ש אינה העמדה בתוך ב"ה אלא מחלוקת גמורה על ב"ה, והיינו דאם מיירי באינה גרופה חלקו על עיקר ההיתר של ב"ה וסוברים כרבנן דחנניה, ואם מיירי בגרופה חלקו על ההיתר של הגרופה, ומה שהתירו חמין הוא משום דלב"ה התירו חמין אפילו באינה גרופה ולא הוצרכו בזה לדין גרופה.

ודע דלדבריו המחלוקת של ב"ש בגרופה אינו משום שחלקו על ההיתר של גרופה שהרי חלקו גם בחמין באינה גרופה, דהרי לב"ה כ' הרשב"א דשרי ולב"ש מוכח במשנה דאסור [שמשמע שב"ש העמידו את הרישא שאסרה אינה גרופה בחמין, ודו"ק] ועוד משמע כן ברשב"א בדף לז. שהכריח את ההיתר של חמין מההיתר של תבשיל באינה גרופה, וממילא משמע דלב"ש דלא התירו תבשיל בגרופה לא יתירו גם חמין באינה גרופה.

ויסוד טענת ב"ש משמע ברשב"א שם דאסור מכח גזירה, וביאור המחלוקת נראה שלב"ש מותר רק כשאין חשש איסור מכל צד [דהיינו מצד המאכל שהוא חמין ומצד הכירה שהיא שהיא גרופה], ולב"ה שרי כל שמצד אחד אין חשש חיתוי.

**ה']** דעת הרמב"ן בגדר חומר 'לא בשיל' ובטעמא דחנניה.

מדברי הרמב"ן יש ללמוד שגדר החומר ב'לא בשיל' אינו מצד חשש של יותר חיתוי אלא מצד דהגורם לחשש מהותי יותר, וכמו שנבאר בעזהי"ת.

הרמב"ן דן לפי הצד בגמרא של 'לשהות תנן' אם ניתן להעמיד את המשנה גם כחנניה ושאיירי ב'לא בשיל', והרמב"ן הוכיח משלש ראיות דלא מיירי בלא בשיל, וראייתו השניה 'ועוד בין חמין לתבשיל בפחות ממאכל ב"ד ליכא לאפלוגי דהא מתבשלין בתחלה בשבת' ומבואר בדבריו שבדבר שלא נתבשל כמאכל בן דרוסאי אסור משום דמתבשל בתחילה בשבת, ומשמע מדבריו דהיא טענה שמכריחה איסור מצד עצמה, ומדבריו אלו יש ללמוד דהאיסור של תבשיל שלא נתבשל כמאכל בן דרוסאי עיקרו משום דשהייתו על האש אינה שהיה בעלמא אלא נדונת כבישול.

וביאור הדברים, דבאמת יש שני צורת לקיים תבשיל על האש, הא' שנמצא שם בכדי לבשלו, והיינו שיש כאן תהליך של פעולה בתבשיל שהאש מבשלת את התבשיל ופועלת בו. והב' שנמצא שם כדי שיתקיים בחמימותו וממילא בעצם קיומו בחמימותו התבשיל נשלם ומצטמק.

ובצורה הא' נמצא שמקיים כאן כאן פעולה חיובית של בישול הדבר, וכיון שהוא המקיימה והוא אחראי עליה נמצא שהיא בשליחותו מבשלת והוא נדון כמבשל בלי מעשה, ואמנם שמצד הדין דבר זה מותר וכדעת ב"ה בפ"ק, מ"מ בכה"ג שיש כאן חשש חיתוי אסרוהו וכמו שאסרו נתינה בתחילה בשבת והטמנה בתחילה שמא ירתיח.

ובצורה הב' אין כאן העמדת בישול מצידו דאין כאן אלא שהיה בעלמא ודמי להטמנה, דוודאי נראה דאינה אסורה מטעם שכמבשל.

ולפי"ז איסורו של חנניה בלא בשיל הוא מטעם שכמבשל בשבת הוא דאסור משום דמביא לחיתוי.

**ו']** עוד ראיה מהרמב"ן להנ"ל.

עוד מתברר יסוד זה מדברי הרמב"ן בהמשך דבריו, כשדן אם מותר להשהות לא בשיל בגרופה, ומדויק מלשונו שלא היה לו נדון מצד שיהיה חשש שיבוא לחתות אע"פ שגרוף, אלא העמיד נדון האם מותר לבשל בשבת בממילא כשאין חשש חיתוי, וז"ל "לשהות בגרופה וקטומה אפי' בפחות מכן מותר, דהא אשכחן כל היכי דליכא למיחש לחתויי דשרי כדתנן במשלשלין את הפסח לתוך התנור עם חשיכה ובקדירה חייתא דשרי ואף על פי שהוא מתבשל לגמרי בשבת ממילא, דהא כל דאתי בהכי שרו ב"ה כדאי' בפ"ק" וראיותיו וודאי אינם מכריעות אם עצם הנדון היה אם יש חשש חיתוי, ועוד שבלשונו מבואר להדיא שהחידוש שמצא בראיותיו שמותר לבשל כשאין חשש חיתוי, ולמדנו שמכח זה דן מעיקרא.

והנה הדבר פשוט שכשדן על לא בשיל כמאכל בן דרוסאי בגרופה, עיקר הנדון שמתבקש לדון בו אם החומר דמצינו בלא בשיל כשאינה גרופה לחנניה קיים גם בגרופה, וא"כ מדהרמב"ן בגרופה דן מצד שכמבשל ה"ה באינה גרופה.

**ז']** דעת הריטב"א כהרמב"ן.

היסוד שביארנו מדברי הרמב"ן שאיסורו של 'לא בשיל' הוא מכח ש'מבשל' מבואר להדיא בריטב"א, דהנה הריטב"א שאל מה הטעם שאם להחזיר תנן המשנה דלא כחכמים והרי ניתן לקיים את המשנה כחכמים בנתבשל כל צרכו ובקדירה חייתא, ותירץ שעצם הדבר שהמשנה דנה באיסור חזרה משמע שאין כלל איסור שהיה, והא דלחנניא שפיר דמי משום דחנניה לא אסר לשהות אלא אסר לבשל, ודבריו מבוארים שאיסורו של חנניה הוא מגדר אחר ומטעם שכמבשל.

**ח']** דעת הרמב"ן בביאור ב"ש ורבנן דחנניה.

נתבאר דעת הרמב"ן דהאיסור בלא בשיל הוא משום דכמבשל, ויש לדקדק לדבריו בגדר האיסור לרבנן דפליגי על חנניה וכן בגדר האיסור לב"ש דמחלקים בין תבשיל לחמין.

והנה הרמב"ן בדף לז: נקט בתי' א' דלר"מ אליבא דב"ה [דהוא בעצם שיטת ב"ש לדעת משנתינו] עיקר איסור תבשיל הוא דווקא בלא נתבשל כל צרכו, אבל כשנתבשל כל צרכו שרי מעיקר הדין אבל מ"מ אסר ר"מ בתבשיל לעולם, ומדברים אלו נראה דיש ללמוד דב"ש חידשו איסור מכח ה'תבשיל' ולכן התירו בחמין, ומבואר שם ברמב"ן דזה גם הטעם שאסרו אפילו בגרופה משום החומר ב'תבשיל'.

ודברים אלו מבוארים דב"ש אינם שייכים לטעם רבנן שהרי רבנן אסרו כל מה שלא נתבשל כל צרכו ואפילו חמין, ועוד שרבנן לא אסרו גרופה ולא אסרו נתבשל כל צרכו מחמת טענה זו.

עוד מוכח כן מדברי הרמב"ן שהבאנו בתחילת הדברים, דהנה הרמב"ן נקט בפשיטות שלא יתכן לחלק בין חמין לתבשיל בדבר שלא נתבשל משום דוודאי יש לאוסרו מחמת שמתבשל בתחילה, ודבריו לפו"ר צ"ע טובא דהרי מיד בסמוך הוכיח מדין קדירה חייתא דבמקום דאין חשש חיתוי מותר אפילו כשמבשל בשבת, וא"כ לב"ש בחמין כיון שאין חשש חיתוי יהיה מותר אפילו בכה"ג.

ונראה מוכרח מזה שאין חמין היתר בפנ"ע אלא הם מכח ההיתר של ב"ה בתבשיל, ולכן לב"ש שחלקו על היתר זה בתבשיל דדעתם שלא נסתלק ממנו חשש חיתוי ממילא יש להם לאסור כשמתבשל בתחילה בשבת, דאינו מותר אלא כשמסולק מכאן שום צד חיתוי.

ועדיין יש להבין דסו"ס הרי הרמב"ן מיירי בגרופה ומעתה בחמין לב"ש חזר ההיתר של גרופה ובגרופה נקט הרמב"ן שמותר אפילו בלא בשיל, ונראה דמקושיא זו יש ללמוד דאין טעמא דב"ש משום דהחלישו את ההיתר של הגרופה ורק בצירוף ה'חמין' חזר היתר זה, אלא עיקר כוונת ב"ש לאסור מכח חומר התבשיל אע"פ שמצד הגרופה היה ראוי להתירו.

וממילא מבואר דאין טענת ב"ש ורבנן מאותו טעם, וכך באמת נראים הדברים לשיטת הרמב"ן דכיון שהתירו חמין בלא נגמר בישולו ולרבנן לא מצינו היתר כזה כלל, ומשמע שלא שייך היתר זה לשיטתם, ודו"ק.

ועדיין יש לדקדק בטעם החומר בתבשיל, ונראה שבאמת מסתבר לומר שהוא מאותו טעם שחנניה אסר לא בשיל, דס"ל לב"ש דבתבשיל לעולם נדון כמבשל כמו בתחילת בישולו, דכך נמצא שב"ש לא חידשו איסור חדש אלא הם בתוך דברי חנניה ממש, ורגליים לדבר טענת הרמב"ן לאסור לשיטתם כשבתחילת בישולו אפילו בחמין ובגרופה, ומשמע שהוא מעין האיסור שאסרו בתבשיל וכוונתו לטעון דבתחילת בישולו הרי הוא כתבשיל, ודו"ק.

### דין מצטמק ורע לו או יפה לו

#### חבורה - ברור יסודות החילוקים והמחלוקות בדיני שהיה.

**א']** בעיקר דין שהיה מצינו הרבה חילוקים ומחלוקות, וצריך להעמיד את היסודות של כל החילוקים והמחלוקות, ונפרט בקצרה את כללי השיטות והחילוקים והנקודות שאותם צריכים לברר.

בעיקר הסוגיא בגמ' מצינו שני נדונים בדין שהיה ע"ג שאינה גרופה וקטומה:

**הא'** אם מותר להשהות מאכל בן דרוסאי, לחנניה מותר ולרבנן אסור.

- ובזה צריך לברר שני חלקים הא' את מהות החילוק בין מבושל כמאכל בן דרוסאי ללא מבושל כמאכל בן דרוסאי. והב' במה נחלקו חנניה ורבנן אם להתיר כמאכל בן דרוסאי.

**הב'** אם מותר להשהות מצטמק ורע לו לרבנן, דלדעת התוס' אסור ולדעת רש"י והרמב"ן והרשב"א מותר.

- ובזה צריך להבין במה נחלקו.

**הג'** אם מותר להשהות מצטמק ויפה לו, לר' יוחנן מותר ולרב ושמואל אסור, ונחלקו הראשונים מחלוקת גדולה היכן מקום המחלוקת הזו, דלהתוס' הם שיטות חדשות של אמוראים, ולהרמב"ן היא מחלוקת בדעת רבנן, ולהרשב"א היא מחלוקת חנניה ורבנן, ולהבעה"מ היא מחלוקת בדעת חנניה.

- ובזה גם כן צריך לברר שני חלקים הא' את מהות החילוק בין מצטמק ויפה לו לרע לו. והב' במה נחלקו אם מותר מצטמק ויפה לו.

וכ"ז מתחלק לפי כל שיטה בראשונים, ונברר כל שיטה בפנ"ע בעזהי"ת.

##### חלק א'- ברור שיטת הרמב"ן.

**ב']** עיקר דעת הרמב"ן.

כללות הסוגיא לדעת הרמב"ן היא, דיש ד' דרגות של תבשילים קלים זה מזה בחומרתם, הא' עד מאכל בן דרוסאי. הב' ממאכל בן דרוסאי עד כל צרכו. הג' שנתבשל כל צרכו ומצטמק ויפה לו. הד' תבשיל שנתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו.

ובדרגה הא' לכו"ע אסור, ובדרגה השניה היא מחלוקת חנניה ורבנן, ולחנניה שמתיר בהכרח מותר גם הדרגה הג' והד'.

ובדרגה הג' נחלקו אליבא דרבנן שאסרו בדרגה השניה, ובדרגה הרביעית מותר לכו"ע.

ודעת הרמב"ן שסוגיית מבושל כל צרכו ומצטמק ויפה לו היא סוגיא בפנ"ע והמשנה והברייתא בדף לז. לא דיברו בזה, והתנאים דיברו בזה בדף לח. והאמוראים בדף לז: [וחלוק על הרשב"א שלדעת הוא להיפך]

ויש לנו להבין לשיטתו את מהות החלוקה בין דרגה לחברתה, ועוד צריך לברר במה נחלקו השיטות השונות.

**ג']** מהות החלוקה בין הדרגות.

תחילה יש להעמיד שבדברי הרמב"ן מבואר דמהות חומרת החלוקה ביניהם היא בדרגות הבישול וכמו שנבאר:

הא' עד מאכל בן דרוסאי חומרתו יותר ממאכל בן דרוסאי שהוא מתבשל בתחילה והוא עיקר בישולו, וזה מבואר ברמב"ן לו: בטענתו שוודאי אסור לב"ש, וכן לאחמ"כ כשדן לאסור אפילו בגרופה וקטומה כיון שמתבשל לגמרי בשבת.

הב' ממאכל בן דרוסאי עד כל צרכו חומרתו ממצטמק ויפה לו שהוא מתבשל ומשא"כ כשנתבשל כל צרכו שאינו מחוסר אלא צימוק ולא בישול, וזה מבואר ברמב"ן פעמים רבות וכמו שנבאר, לז. בד"ה 'מהו לסמוך' ביאר שמטעם זה ר' יוחנן אוסר, וכך ביאר בלז: בקטע המתחיל 'ופירוש מצטמק', וכך ביאר במלחמות בטעם ר"מ שמתיר מצטמק ואוסר מתבשל, וכך ביאר שם בדברי ר' יוחנן, ועוד מתברר זה מלשונותיו בכמה מקומות למתבונן בהם.

הג' כשנתבשל כל צרכו חומרת מצטמק ויפה לו יותר מרע לו, נראה ברמב"ן דביפה לו סו"ס רוצה בצימוקו ומשא"כ ברע לו שאין לו צורך בצימוקו [ואינו מחמת שרע לו יש לו סיבה לא לחתות אלא העיקר שכבר אין לו שום צורך], מיהו לא מצאתי בזה ראיה מבוארת אלא שלא מצינו בדברי הרמב"ן שום קולא מחמת ש'רע לו' וגם בלשונו חזר הרבה שאסר את ה'מצטמק' דמשמע שההצטמקות גורמת האיסור.

**ד']** טעם חלוקה זו.

למדנו שמהות החלוקה תחילת הבישול, מתבשל, מצטמק, אינו צריך כלום, ועדיין יש לדקדק בטעם החלוקה בכל זה, ולפום ריהטא היה נראה בסוגיא שעיקר החלוקה היא ברמת החסרון שחסר התבשיל, דיש שחסר את כל הבישול ואינו ראוי כלל, ויש שכבר התחיל להתבשל ונעשה ראוי קצת אבל אינו ראוי לגמרי, ויש שכבר הוא ראוי דכבר נתבשל אבל עדיין חסר את צימוקו, ויש שאינו חסר כלום.

מיהו באמת נראה שמדברי הרמב"ן יש ללמוד טעם אחר בכל זה, וכמו שנבאר בעזהי"ת.

והנה שורש הדברים מתברר מדברי הרמב"ן בחי' בדעת ב"ש שחילקו בין חמין לתבשיל, שלדעתו [לז:] טעם החילוק לב"ש אינו בין יפה לרע לו מכיון שאיירי במאכל בן דרוסאי אלא טעם החילוק מחמת שתבשיל צריך יותר בישול, ועוד עולה מדבריו בדעתם שני הנחות יסוד, הא' בדף לו: נקט בפשיטות שמכח מה שב"ש אסרו תבשיל כמאכל בן דרוסאי בהכרח לדבריהם אסור אפילו חמין כשלא נתבשל כמאכל בן דרוסאי מכח טענה שהרי מתבשלין בתחילה בשבת. והב' בדף לז: מדויק מדבריו למתבונן שמכח מה שב"ש התירו חמין בהכרח שיתירו אפילו תבשיל שנתבשל כל צרכו אפילו שמצטמק ויפה לו.

ולמדנו מדבריו שיסוד הקולא של מצטמק ויפה לו הוא מאותו יסוד היתר של חמין לב"ש שאינם צריכים כ"כ בישול, וכן שהאיסור בלא הגיע למאכל בן דרוסאי הוא מאותו יסוד שלב"ש אסור תבשיל כמאכל בן דרוסאי, וכ"ז מבואר שאינם חילוקים בשיעור מה שהמאכל ראוי כמות שהוא עכשיו, אלא הוא חילוק במה שהוא צריך בכדי להגיע למה שהוא עשוי להיות, והדברים צ"ב.

**ה']** ביאור החלוק בין מאכל בן דרוסאי למבושל כל צרכו.

ובאמת שבירור החילוק בין 'מתבשל' ל'מצטמק' מתברר במלחמות דשם מבואר בדבריו להדיא בטענתו על בעה"מ שתבשיל שלא נתבשל כל צרכו צריך אש יותר חזקה בשביל להתבשל ולכן הוא צריך יותר חיתוי ומשא"כ במצטמק שאפילו בגחלים עוממות יצטמק, והיינו שמבואר שיסוד החילוק ביניהם הוא בצורך של התבשיל לחיתוי בכדי להיות מוכן לזמן שאליו הוא מיועד.

הרי נתברר שהטעם של החילוק בין מבושל כל צרכו למבושל רק כמאכל בן דרוסאי הוא מחמת הצורך בחיתוי, ונראה שזה גם ביאור דבריו שכתב במלחמות להכריח שאם אסור מצטמק ויפה לו שוודאי אסור אינו מבושל כל צרכו וז"ל "והא אי אפשר למאכל בן דרוסאי שלא יהא בשהייתו מצטמק ויפה לו ואם נאסר המצטמק לא כ"ש שנאסר המתבשל ומצטמק שיפה לו וצריך לו ואפילו לבן דרוסאי עצמו שהרי אין בישולו אלא שליש בישול וזה צריך לחתות בגחלים עד כדי שיתבשל ויצטמק" וסוף דבריו צריך ביאור שכתב שאפילו לבן דרוסאי עצמו הוא כך ונתן טעם "שהרי אין בישולו אלא שליש בישול וזה צריך לחתות בגחלים עד כדי שיתבשל ויצטמק" ומה ענין זה לזה, דאם רצונו לומר שגם בן דרוסאי לא אוכל זאת לכתחילה היה לו לומר כך, אבל מה כתב אינו ענין לבאר זה, ונראה שעיקר כוונתו לומר שאפילו לבן דרוסאי שלגביו כשהגיע לשליש בישול הוא חשוב כמו מבושל כל צרכו ומכאן ואילך אין לו בזה אלא הצטמקות, מ"מ יש לו צורך יותר בחיתוי גחלים כשהוא לא מבושל כל צרכו מאשר צריך חיתוי אחרי שנתבשל, דהשלב שממאכל בן דרוסאי עד הגמר צריך יותר חיתוי מההצטמקות, ודו"ק.

והנה יש לדקדק מה כוונת הרמב"ן שההצטמקות תהיה גם בלי חיתוי, והרי אפילו עיקר הבישול יכול להיות בלי חיתוי דהרי בקדירה חייתא לא חוששים לחיתוי, ונראה כוונתו בבישול רגיל שמן הסתם כשהניחו בדרגת בישול מסויימת ידע בעוד כמה זמן יגמר באופן טבעי ולכך הוא מצפה, ואין לנו לחוש שיחתה בכדי למהר את בישולו יותר מזמן זה, ומאחר שכן בהצטמקות הצימוק הרגיל שלו יהיה גם בלי חיתוי, משא"כ בבישול יתכן התאחרות מסויימת כשאינו מחתה.

ומכל דברים הללו מתברר דדעת הרמב"ן דיסוד הקולא של מבושל כל צרכו הוא כעין טענת מטי קדירא בעידנא דכתבו הגאונים בטעמא דחנניה.

ועדיין יש לנו לברר את החילוק בתבשיל בין עד שהגיע למאכל בן דרוסאי למאז שהגיע, ובאמת שממה שהוכחתי מדברי הרמב"ן בב"ש מתברר שהוא חילוק מאותו דרך של החילוק בין 'מתבשל' ל'מצטמק', מיהו מ"מ צריך להבחין בחילוק המהותי בין ה'מתבשל בתחילה' לבין ה'מתבשל' סתם, בכדי להבין את טעמו של חנניה שהתיר ב'מתבשל' ואסר 'מתבשל בתחילה'.

**ו']** אם יש כאן ג' שיעורים חלוקים במהותם.

והנה יש מקום לדון אם יש כאן ג' דרגות מהותיות, דיש מקום לומר שאדרבה אין כאן חילוק מהותי אלא מה שכבר כתבתי דיש שלב הדורש חיתוי ויש שלב שאינו זוקק חיתוי, ובזה גופא נחלקו איזה שלב בבישול נדון כ'מתבשל' ודורש חיתוי, ואיזה שלב בבישול נדון כ'מצטמק', וזה כל המחלוקות בין של חנניא ורבנן במאכל בן דרוסאי, ובין של ר"י ורב ושמואל במבושל כל צרכו ומצטמק ויפה לו.

ובאמת שלדרך זו יש סמוכין מהרמב"ן בכמה מקומות, ונפרטם.

**א'** הרמב"ן בחי' העלה צד שהמחלוקת ב'מצטמק' היא מחלוקת בין בחזרה בין בשהיה שנחלקו אם חשוב כאינו מבושל כל צרכו.

**ב'** הרמב"ן בחי' ביאר ב'תרווייהו תנינא' של רבא בפירוש השני "א"נ שיעורא דרב ששת תנינא דאפי' היכי דלא בשיל כל צרכו כמבושל חשבינן ליה דהיינו משקרמו פניה" ומשמע לפו"ר שזה חידושו של חנניה דחשוב כמבושל, ובזה גופא נחלקו רבנן.

**ג'** הרמב"ן בסו"ד במלחמות הביא תשובת גאונים שמצטמק ויפה לו הרי הוא כתבשיל שלא בשל כל צרכו.

מיהו באמת נראה שלא יתכן לפרש כן מכח שני ראיות.

**הא'** דהנה ב"ש שהתירו חמין באינו מבושל כמאכל בן דרוסאי וודאי נראה שמכח חנניה התירו, ואם באמת לא נחלקו חנניה ורבנן אלא בשיעור א"כ ב"ש כשאסרו 'תבשיל' בעצם סוברים כבר כרבנן וא"כ ההיתר שלהם אמור להתיר גם אליבא דרבנן, ולא נראה כן, ועוד שלהדיא מוכח ברמב"ן שחידשו איסור ב'תבשיל' ולא קולא ב'חמין' וכבר הארכתי בזה לעיל במקומו?????עי"ש.

**הב'** דעת הרמב"ן שבדין צלי לא נחלקו חנניה ורבנן דשם אין חשש חיתוי כשכבר הגיע למאכל בן דרוסאי מחמת שהחיתוי מקלקלו, ולשיטתו ביאר בדברי רבא שאמר תרווייהו תנינא דאין כוונתו שיש מקור לעיקר דינו של רב ששת משם, אלא עיקר כוונתו דשיעורא דרב ששת כבר נמצא שם, והנה הדבר ברור שאין כוונתו דלרב ששת בצלי אין החיתוי מקלקל ולכן יכל ללמוד משם לתבשיל דא"כ לא היה צריך לפרש כלום, ומדהוצרך לפרש דרק את השיעור למד משם א"כ בהכרח דסובר דרב ששת מודה לכך שלא שייך שם חשש חיתוי, וא"כ דבריו צריכים תלמוד איך שיעורא דרב ששת נלמד משם, דאטו יכל רבא להביא ג"כ את דין בישולי נכרים שסגי במאכל בן דרוסאי, והרי וודאי לא נראה כן, דהרי צריך להביא שמצינו שיעור זה בעניין זה, ואם כן צריך להבין מה ענין שני השיעורים זה לזה והרי בצלי יש טעם פשוט יותר משום דלא שייך בו חיתוי מאחר שבא למאכל בן דרוסאי, ובהכרח צ"ל דיש חילוק מהותי בין השיעורים ורב ששת מצא את יסוד שיעורו של חנניא.

ועוד שהרמב"ן בחי' בדרך הראשונה כ' שרב ששת סבר דמתני' היא, ואיך סבר וכי חלק על הטענה שהחיתוי בצלי מקלקל.

ועוד שבלשונות הרמב"ן במלחמות משמע שלחנניה תבשיל כצלי שכך כתב "כחנניה דאמר אחד פת ואחד תבשיל מותרין" ועוד כ' דלחנניא אפילו תבשיל נמי כצלי דמי ליה" וצ"ב מה ענין זה לזה.

והנה כל קושיות אלו וודאי קשות אם חנניה מודה לעיקר טעמם של רבנן ורק נחלק שממאכל בן דרוסאי אינו חשוב כמתבשל אלא כמצטמק, אבל אם נאמר שבאמת שיעור של מאכל בן דרוסאי הוא שיעור ממהות אחרת, ואינו רק ממעט את שיעורם של חכמים א"כ יש מקום להבין כ"ז, וכמו שנבאר בעזהי"ת בסמוך.

**ז']** באור החילוק בין פחות ממאכל בן דרוסאי לבן דרוסאי.

והנראה בעזהי"ת, דעיקר החילוק בין פחות ממאכל בן דרוסאי למאכל בן דרוסאי מתברר בדברי הרמב"ן במלחמות כשביאר את הטעם שפחות מבן דרוסאי לא נחרך וממאכל בן דרוסאי כן וז"ל "קודם שהגיע למאכל בן דרוסאי או קודם שיקרמו פניה לפי שעדיין לא שלטה בהם האור אתי לחתויי ולא מיחרך וזה דבר ידוע" ודבריו מבוארים שיש שינו מהותי ביניהם בתהליך הבישול שעד מאכל בן דרוסאי האור עוד לא שלטה במאכל, והיינו שעדיין המאכל נדון שהוא מצד עצמו אינו אמור להתבשל ומהותו להתנגד לתהליך הבישול והאש צריכה לנצחו ולהכריחו להתבשל, אבל כשנתבשל כמאכל בן דרוסאי כבר האש שלטה בו והתבשיל כבר מוכן להיגמר בו הבישול ורק נדרש שהאש תמשיך להתקיים לגמור בו את הבישול.

ומעתה נראה דשני מצבים אלו שונים במהותם דעד שנתבשל כמאכל בן דרוסאי נמצאת האש בפנ"ע והמאכל בפנ"ע והאש עוסקת לחדש בו בישול, ונמצא שהוא במצב שאין וצריך לחדש שיהיה, ומשא"כ בנתבשל כמאכל בן דרוסאי המצב הוא להיפך בעצם כבר האש קיימת במצב שהתבשיל מתבשל בה אלא א"כ תכבה והחיתוי נדרש לקיים ולא לחדש.

ובזה מתיישבים דברי הרמב"ן היטב, דלחנניה כל האיסור הוא רק במקום שמשתמש באש לחדש ובזה למד מדין צלי שרק עד מאכל בן דרוסאי האש 'מחדשת' אבל לאחמ"כ כבר אינה מחדשת, וראיית חנניה לא הייתה כלל בשביל נגד טענת רבנן שלדבריהם יש חשש חיתוי כל עוד שהאש מבשלת ולא רק במחדשת, אלא בא להעמיד לפי גדר האיסור שלו מהם הגבולות של האיסור ודו"ק.

**ח']** באור גדרי האיסור לחנניה ולרבנן ולרב ושמואל.

נתבאר שלחנניה כל האיסור במקום שהאש צריכה לחדש את הבישול, ויל"ע בטעם הדבר ויתכן דהיא סברא במטא קידרא בעידנא דהיינו שכל עוד שהאש צריכה לחדש א"כ אין לו על מה לסמוך שהבישול יתקיים.

מיהו מדברי הרמב"ן בדף לו: כשדן אם מותר לא בשיל כמאכל בן דרוסאי בגרופה, משמע שהיה פשוט לו שאין בו חשש חיתוי והוצרך להוכיח דבמקום שאין חשש חיתוי מותר, ומשמע שס"ל שעיקר האיסור לחנניה הוא עצם הדבר שמבשל בתחילה בשבת דכה"ג חשוב כעושה מלאכה בשבת ודמי לאיסור נתינה בתחילה, ורק הוכיח הרמב"ן דסו"ס נאסר רק במקום שיש חשש חיתוי.

והנה בדעת רבנן כ' הרמב"ן בדף לז: "מאן דאית לי' משום מחתה בגחלים אפילו כמאכל ב"ד" ומשמע שלרבנן עיקר האיסור הוא החשש חיתוי, ונראה שבזה גופא פליגי אם עיקר האיסור הוא ה'מבשל' או השמא יחתה דיש כאן צורך לחיתוי, וכך נראה מלשון הרמב"ן במלחמות וז"ל "בהא פליגי רבנן סברי לא דמי תבשיל לצלי וגזרינן וחנניא סבר לא גזרינן".

וטעם האוסר אפילו מצטמק ויפה לו לא מצאנו בדברי הרמב"ן רמז אבל מסתברא דס"ל דכל היכא ששייך חיתוי אסור.

##### חלק ב'- שיטת בעלי התוס' [תוס', התרומה, אור זרוע, מהר"ם, תורא"ש]

**ט']** עיקר דעת בעלי התוס'.

נראה שעיקר דעתם דיש שני נדונים חלוקים והם, הא' מאכל בן דרוסאי. והב' מצטמק ויפה לו.

וכל א' מהם הוא נדון בפנ"ע, דהיינו שיש נדון על חשש חיתוי מכח עצם הדבר שעדיין אינו מבושל, דהיינו שאינו ראוי לאכילה, ובזה חידש חנניה שסגי במה שראוי לבן דרוסאי, ובחלק זה לא מועילה טענת 'מטי קדירה בעידנא' שכיון שעדיין אין לו כלום אינו סומך על העתיד.

ויש עוד נדון מעצם הדבר שהחיתוי מועיל לו, וזה דווקא בדבר שהחיתוי מועיל לעולם דכל שהוא דבר מסויים אינו מחתה כיון שמטי קדירה בעידנא, דכיון שיש לו את העיקר אינו נזקק לחתות אם בסתמא דמילתא הדבר יהיה לו.

וכשחנניה התיר מאכל בן דרוסאי ומצטמק ויפה לו חידש שני חלקים, הא' שבן דרוסאי חשוב שכבר יש לו את העיקר. והב' שבשביל מצטמק לא חוששים כלל לחיתוי.

**י']** המקומות שמתברר כן מדברי התוס'.

הא דיש סברא לאסור מאכל בן דרוסאי ולהתיר יפה לו הוא פשטות דברי רב שמואל בר יהודה אמר ר' יוחנן לולי דברי רה"ג, ובדברי התוס' לז. מבואר שלמדו את ר' יוחנן כפשוטו, ועוד מתבאר כן מדבריהם לו: שהק' על סברת ב"ש שאסרו יפה לו והתירו מאכל בן דרוסאי ומשמע דאילו לא היו אוסרים יפה לו לא היה קשה להם שאסרו מאכל בן דרוסאי והתירו 'יפה לו'.

והא דיש סברא לאסור יפה לו ולהתיר מאכל בן דרוסאי ברע לו, עיקר סברא זו מבוארת בתוס' לו: בסוף ד"ה 'חמין' בביאור סברת ב"ש שהעלו התוס' בדעתם שאסרו מצטמק ויפה לו אפילו כל צרכו והתירו מצטמק ורע לו במאכל בן דרוסאי, וביארו טעם זה ז"ל "ואור"י דודאי תבשיל אסרי בית שמאי משום דלעולם יפה לו אף על גב דנתבשל כל צרכו אבל חמין שאין יפה להם אלא עד כדי צרכן אבל מכאן ואילך רע להן כדמוכח לקמן לא אסרי בית שמאי דליכא למיגזר שמא יחתה דבלא חיתוי יוחמו כל צרכן" ודבריהם מבוארים שיש חומר במצטמק ויפה לו בעצם מחמת היותו 'לעולם'.

וכך הוכיח המהרש"ל מדברי התוס' לז. שהוצרכו להוכיח שחנניה מתיר אפילו מצטמק ויפה לו, דמבואר דיש כאן סברא לאסור מצטמק ויפה לו אפילו אחרי שהתרנו מאכל בן דרוסאי, והיינו מסברא זו, דמאכל בן דרוסאי מותר משום דבלא חיתוי יגיע לגמר בישולו, ומצטמק ויפה לו לעולם יפה לו.

ונמצא שהם נדונים חלוקים, ויסוד הנדון במאכל בן דרוסאי מבואר בתוס' מח. שמאכל בן דרוסאי כבר חשוב ראוי לאכילה כמות שהוא, ונראה שר' יוחנן שסבר שאסור טעמו מחמת שסבר שאינו חשוב כראוי לאכילה.

וטעם ההיתר במצטמק ויפה לו לר' יוחנן נראה פשוט דסובר שמשום צימוק לא יבוא לחתות, מיהו גם מי שסובר שיש חשש חיתוי אינו אלא בדבר שהחיתוי מהני לעולם.

ודברים אלו הם יסוד להבנת פסקי בעלי התוס' שלמדו דין מאכל בן דרוסאי ומצטמק ויפה לו מדברי ר' יוחנן, ואין דבריהם מיושבים לא כדברי בעה"מ שחילק ביניהם, ולא כדברי רה"ג שסובר שהרבותא של מצטמק ויפה לו לחנניה הוא דווקא במבושל כל צרכו, ואין דבריהם אלא לפי מה שכתבנו שהנדון במצטמק ויפה לו במאכל בן דרוסאי ובמבושל כל צרכו שווה ומה שר' יוחנן הזקיק כל צרכו הוא מטעם שחלק על ההיתר של בן דרוסאי ודו"ק.

**יא']** דברי ספר התרומה.

ככל דברי התוס' מבואר בספר התרומה סי' רלא דהביא את דברי רשב"ם בדין התפוחים וכדברי התוס' מח. שטעם ההיתר של מאכל בן דרוסאי כיון שראוי כבר לאוכלו כמות שהוא.

ועוד מבואר בדבריו שיש חומר במצטמק ויפה לו מחמת שלעולם הוא יפה לו, וז"ל "פסק דין ליתן קדירה מע"ש על גבי פטפוט שקורין טריפייר בלעז או כירה שיש אש תחתי' ולהשהותה שם בשבת אם מבושל כמאכל בן דרוסאי הוי מותר דהלכה כחנניא דאמר כל שהוא כמאכל בן דרוסאי מותר להשהותו על גבי כירה אף על פי שאינה גרופה מן הגחלים ואינה קטומה שלא נתן אפר על הגחלים דהא מוקי מתני' דלא יתן עד שיגרוף היינו לא יחזיר אבל להשהות משהין כחנניא ורבא נמי אמר תנינא ולא חררה ע"ג גחלים עד שיקרמו פניה. הא קרמו פניה שרי היינו כחנניא וכן אמר רבי יוחנן כירה שהסיקוה בגפת ובעצים משהין עליה תבשיל שלא בשל כל צרכו אלא כמאכל בן דרוסאי ואפי' מצטמק ויפה לו שרי רבי יוחנן וכן פסק רבי' חננאל גבי כגון לפת בתבשיל ודייסא וכרוב שלעול' התבשיל משביח כשהוא על האש אפילו הכי לא גזרינן לשמא יחתה ומותר להשהותו. וכ"ש תבשיל שבשל כל צרכו שמותר" וכיוצ"ב כ' בתחילת דבריו בקיצור קצת.

ודבריו מבוארים שיש חומר במצטמק ויפה לו יותר ממאכל בן דרוסאי מחמת שלעולם יפה לו וכמש"כ התוס' בב"ש.

וכן יש להוכיח שיש חומר במאכל בן דרוסאי יותר מהמבושל כל צרכו ומצטמק ויפה לו, דהנה מה שפסק ביפה לו מותר מבואר בריש דבריו דהיינו מכח רב שמואל בר יהודה אמר ר' יוחנן, ודבריו לפו"ר תמוהים שהרי ר' יוחנן הזקיק מבושל כל צרכו וכסברת בעה"מ, ואין לומר דדעתו כרה"ג שהרי הביא את חידוש מצטמק ויפה לו במאכל בן דרוסאי, ועוד שביאר את החידוש של מצטמק ויפה לו מטעם שלעולם הוא יפה לו ומחמת טעם זה יותר ראוי להחמיר במאכל בן דרוסאי.

והעיקר כמו שנתברר מדברי התוס' שהם נדונים חלוקים ובאמת במה שר' שמואל בר יהודה א"ר יוחנן פסק לאסור מאכל בן דרוסאי אין הלכה כמותו ולא הביאוהו אלא לעניין מה שחלק על רב ושמואל והתיר מצטמק ויפה לו.

**יב']** דברי האור זרוע.

בדבריו ג"כ מבואר ככל דברי סה"ת, דהביא את דינא דרשב"ם של תפוחים ומבואר שטעם מאכל בן דרוסאי שכבר ראוי לאכילה, ועוד כתב כן בשם ר' יהוסף דטעם מאכל בן דרוסאי משום דע"י הדחק ראוי לאכילה.

וכן מבואר בדבריו שגם אחרי שמתירים מאכל בן דרוסאי יש לדון אם מותר מצטמק ויפה לו, ומבואר שיש חומר במצטמק ויפה לו, ובכ"ז משמע להדיא בדבריו שהתיר מצטמק ויפה לו אפילו במאכל בן דרוסאי ומכח ר' יוחנן אע"פ שר' יוחנן מיירי במבושל כל צרכו, וזה וודאי דלא כבעה"מ.

ופשטות דבריו מצטמק ויפה לו הייינו במאכל בן דרוסאי מדלא הדגיש מבושל כל צרכו, וא"כ דבריו דלא כרה"ג אלא כדברי התוס', ואמנם אין בזה הכרע גמור, מיהו בגילוי מלתא בעלמא סגי דמסתבר שכבעלי התוס' ס"ל.

**יג']** דברי מהר"ם.

המהר"ם בהלכות שהיה [בהגמ"ר פרק כירה] כ' וז"ל "פסק ר"ח ורש"י כל שהוא כמאכל בן דרוסאי דמותר לשהות על גבי כירה שאינה גרופה וקטומה ואפי' מצטמק ויפה לו כרב ששת אמר ר' יוחנן בר"פ כירה אף על גב דפליגי עליה שאר אמוראי הלכתא כוותיה דרב ששת באיסורי כמו שפסקו הגאונים ועוד דרבא דהוא בתרא סבירא ליה כוותיה ואמרינן תרוייהו תנינהו ורבינא ורב עוקבא ממישן ורב נחמן בר יצחק דהוא מארי דעובדא שרו" ובדבריו מבואר שיש רבותא במאכל בן דרוסאי כשמצטמק ויפה לו ושהכל מותר.

**יד']** תוס' הרא"ש.

התורא"ש לז: פסק כחנניה, ואח"כ בדיבור הבא פסק כרב שמואל בר יהודה א"ר יוחנן שמצטמק ויפה לו מותר, ובדף לז. כ' שר' יוחנן דלא כחד והיינו דלא כרה"ג ודלא כבעה"מ, וממילא דבריו מבוארים רק עפ"י מש"כ בשיטת התוס'.

**-**דע דהא דטעם היתר דמאכל בן דרוסאי משום שראוי ע"י הדחק מבואר גם ביראים רעד.

##### חלק ג'- ברור שיטת רה"ג והרשב"א.

**טו']** עיקר דעת רה"ג והרשב"א.

הרשב"א העמיד את מקום הסוגיא של מצטמק ויפה לו היפך מהרמב"ן, ויסוד דבריו מרה"ג.

תחילה העמיד שלא יתכן לומר [כהרמב"ן] שהנדון של מצטמק ויפה לו הוא אליבא דרבנן, משום דלא אשכחן תנא דסבר הכי דדעתו שהמחלוקת בברייתא בדף לז. מיירי גם בנתבשל כל צרכו, ונראה שעיקר כוונתו מכח הסברא שלא יתכן לחלק ביניהם לענין איסור שהיה, וכך כתב להדיא המאירי, ואפילו נימא שיתכן מסברא לחלק ביניהם מ"מ בדעת רבנן שחלקו על חנניה אין מקום כלל לחלק ביניהם דלפי טעמם שאסרו אפילו מצטמק ויפה לו אין מקום לחלק דבשביל לחלק צריכים לחדש איסור אחר ולא מטעם רבנן, ועוד נוסיף בזה ביאור בעז"ה.

[וזה היפך הרמב"ן שלדעתו מעיקרא היא סוגיא בפנ"ע בין בתנאים ובין באמוראים].

ועוד העמיד הרשב"א מכח דברי רה"ג שיש חומר בנתבשל כל צרכו ומצטמק ויפה לו יותר מהמבושל כמאכל בן דרוסאי, ובכך יכל להעמיד את הסוגיא אליבא דחנניה [והרמב"ן בכל דבריו העמיד שאין לזה מקום].

ובביאור המחלוקת בין ר' יוחנן לרב ושמואל דן הרשב"א ובתחילה הבין שנחלקו אליבא דחנניה אם מותר מבושל כל צרכו ומצטמק ויפה לו, וכ"כ הגר"א על השו"ע.

ומסקנת הרשב"א דנחלקו אם הלכה כחנניה או כרבנן, וכ"כ הר"ן.

**טז']** טעם החומר במצטמק ויפה לו יותר ממאכל בן דרוסאי.

בטעם רה"ג שיש חומר במבושל כל צרכו ומצטמק ויפה לו כ' הרשב"א דהחידוש שמותר "אף על גב דאיכא למגזר כיון שבחתוי מועט כדי לצמקו סגי ליה דלמא יהיב דעתיה ומחתי" ונראה שמדקדוק לשונו שכתב 'יהיב דעתיה' נראה שעיקר הטענה שכיון שהדבר קרוב להיות דעתו עליו, וכך נראה מהמשך דבריו שכתב "למאן דאמר מצטמק ויפה לו אסור כלומר משום שקרוב לצימוקו יהיב דעתיה ומחתי".

וכעין זה הביא הרמב"ן בחי' וז"ל "ואם יאמר לך אדם דלמא כמאכל בן דרוסאי שרי לשהות לפי שהוא מסיח דעתו מלאכול עד למחר ולמחר הרי כבר נתבשל ונצטמק, אבל כשהוא מבושל כל צרכו ואינו צריך אלא להצטמק ויפה לו אסור שהוא אוכלו בלילה ואתי לחתויי" וכך הביא הר"ן בחי' את רה"ג שתבשיל דחזי בחיתוי זוטא חזי לאורתא משא"כ מאכל בן דרוסאי מוכחא מילתא דלמחר קבעי לה.

ולפו"ר כוונתם שההיתר במאכל בן דרוסאי לחנניה הוא מכח קדירה חייתא, ואמנם לכאורה לא יתכן לומר כן דא"כ כ"ש שיהיה מותר כשאינו מבושל כמאכל בן דרוסאי, מיהו את זה יתכן ליישב שלעולם מתחילת בישולו יש חשש שמא ימלך ויחתה אבל כשהגיע למאכל בן דרוסאי סבירא ליה לחנניה שלא יחתה אפילו ימלך.

**יז']** הוכחות שאין הדברים כפשוטן.

הנה לפי' זה לפני דברי ר' יוחנן שדינא דחנניה היה רק במאכל בן דרוסאי, א"כ היה טעמו של חנניה מצד קדירה חייתא, וכלפי החשש של שמא ימלך ס"ל דאינו מקפיד יותר מבן דרוסאי, ודעת רבנן צריך לומר דאם ימלך יקפיד או שס"ל דאינו מסיח דעתו כלל, וכך הוא באמת אם נאמר דרב ושמואל אמרו אליבא דחנניה.

ודברים אלו יוצאים משיטת הסוגיא מכמה פנים:

**א'** דהנה יש לדקדק כשחידש ר' יוחנן שגם מצטמק ויפה לו מותר אם עדיין במאכל בן דרוסאי נשאר הטעם הראשון או דעכשיו נתחדש טעם חדש בכל דברי חנניה, ווודאי בריהטת הדברים יש לנו לפרש דלא חידש טעם חדש בהכל אלא רק הוסיף רבותא בדברי חנניא לומר שהוא בכל גוונא ושלא נחדש איסור בקרוב לבישולו, וכך נראה וודאי מדברי רה"ג שטרח אליבא דאמת לפרטם לשני דינים.

ועוד שאם נפרש שלפי האמת חנניא התיר מאכל בן דרוסאי מטעם אחר א"כ הטעם הראשון להיכן הלך, ואם אינו טעם נכון מאיזה טעם ר' יוחנן הוצרך להוציא מדבר שאינו נכון, דלא נראה כלל להעמיד דברי אמוראים שאמרו את דינם באופן מסויים מחמת טעם שאינו אמת לפי דעתם, והיה להם לאומרו בלשון אחרת.

אלא הדבר פשוט שר' יוחנן מודה לטעם הראשון ורק בא להוסיף שכך הדין במצטמק ויפה לו, וזה לא יתכן אם טעמו במאכל בן דרוסאי מחמת קדירה חייתא שהרי אין הטעם שווה בשניהם.

**ב'** ועוד קשה מאוד לומר כן שאמוראים נחלקו בדינא דחנניה אם מצטמק ויפה לו אסור, ובעצם נחלקו בעיקר טעמו שכל אחד מפרשו על שיטה אחרת לגמרי שאינה מענין חבירו.

**ג'** עוד מוכח כן, דהנה יל"ד לרב דסובר [לפי ההו"א ברשב"א ולפי הגר"א] דאסור מצטמק ויפה לו לחנניה אם טענתו שכל טעמו של חנניה לא שייך בזה או שטעמו דיש כאן סברא נוספת לאיסור, ומדברי הרשב"א יש ללמוד שהיא סברא נוספת לאיסור, דהרי הרמב"ן הק' לרב דקרוב לבישולו במצטמק ורע לו יהיה אסור, ותי' הרשב"א שלא מחתה מחמת שחושש להפסיד, ואם נימא דבמקום שקרוב לבישולו חסר עיקר טעמו של חנניה, א"כ יש לתמוה מ"ט היתר זה הוא דווקא לחנניה ולא גם לרבנן, אלא בהכרח שההיתר הוא עדיין מטעמו של חנניה במאכל בן דרוסאי ורק כלפי האיסור החדש שדנו לאסור אמרו שלא שייך במצטמק ורע לו, ודו"ק.

**יח']** ביאור דעת הרשב"א.

והנראה בעזהי"ת ביישוב דברי הרשב"א, דבאמת אין עיקר הטעם משום קדירא חייתא אלא עיקר הדברים כך הם, דיסוד דברי חנניה שגזירת חיתוי הייתה מכח הצורך של האדם בתבשיל שיחתה מחמת שטרוד עליו, ובזה חידש חנניה שלא חששו אלא במקום שאין דעתו סומכת שהקדירה תתבשל לזמן שתכנן, והיינו כשהתבשיל לא הגיע למאכל בן דרוסאי דאז הוא בשלב של יצירת הבישול וכמו שביארנו בדברי הרמב"ן, וכיון שעדיין הבישול לא הוחזק, אין דעתו סומכת על זה ויבוא לחתות, וכך נקט הרשב"א גם לעיל כשדן בדין גרופה וקטומה בלא בשיל כמאכל בן דרוסאי דיתכן שמחמת כן יהיב דעתיה לחתויי, דזהו יסוד החשש.

אבל באופן שכבר נעשה עיקר הבישול ואינו מחוסר אלא גמר כבר יכול לסמוך על כך שהדבר יהיה מאיליו לזמן שתכנן את בישולו ולא צריך לחתות, ולכך לא חוששים יותר דהרי ידע מראש לאיזה זמן עשוי תבשיל זה להתבשל ומן הסתם אין לו לחוש שלא יהיה מוכן לזמן זה.

וכ"ז כשאינו עומד לאוכלו עכשיו אבל במקום שכבר דעתו לאוכלו יש יותר לחוש שיהיב דעתיה לחתות ואפילו לפי חנניה ובזה חידש ר' יוחנן דאפילו בכה"ג שרי, ויתכן שרב חלק בזה ואסר לחנניה וזוהי דעת הרשב"א בתחילתו.

וכ"ז דעת חנניה אבל לרבנן עיקר החשש חיתוי אינו מחמת הצורך בתבשיל אלא עיקרו מעצם הדבר שמשהה קדירה יש לחוש שיבוא לחתות, ולדבריהם היותר חידוש לאסור אפילו מבושל כל צרכו ומצטמק ויפה לו שהוא פחות צריך חיתוי.

##### חלק ד'- ברור שיטת בעל המאור

**יט']** עיקר דעת בעל המאור.

דעת בעל המאור שכל ההיתר של חנניה במאכל בן דרוסאי הוא במצטמק ורע לו, אבל באופן שמצטמק ויפה לו אסור מאכל בן דרוסאי, ומחלוקת האמוראים במצטמק ויפה לו היינו במבושל כל צרכו דווקא דגם בזה רב ושמואל אוסרים ואפילו אליבא דחנניה.

**כ']** ברור טעם האיסור במאכל בן דרוסאי כשמצטמק ויפה לו.

עיקר דברי בעה"מ תמוהים מהיכא תיתי שיהיה אסור לחנניה מצטמק ויפה לו, ואיך זה משיטת הסוגיא עד כדי שאפילו לא הוצרכה הגמ' להעמיד את זה.

והנראה בעזהי"ת שעיקר טענת חנניה במאכל בן דרוסאי לשיטת בעה"מ הוא כסברת ה'גאון' שברא"ש דמטי קדירא בעידנא, וכך ביארנו לעיל בשיטת הרשב"א, דהיינו שהאדם יכול לסמוך שהדבר יהיה מבושל לזמן המיועד לו.

מיהו בעה"מ והרשב"א חלוקים בטעם שיכול לסמוך, דלהרשב"א הוא מחמת שהבישול כבר התקיים בו, ולבעה"מ הוא מכיון שהדבר עומד להיות דאינו מחוסר אלא שלב אחד, ודו"ק.

**כא']** ברור טעם ההיתר לר' יוחנן במצטמק ויפה לו.

יש לעיין לשיטת בעה"מ אם ההיתר במצטמק ויפה לו הוא היתר לכו"ע או רק לשיטת חנניה, ויסוד השאלה אם ההיתר הוא מחמת שלכזה צורך לא מחתים ואפילו לרבנן, או שהוא היתר מכח סברת חנניא וכדרך שהתיר מאכל בן דרוסאי במצטמק ורע לו.

ובאמת נראה דלפמש"כ לעיל להכריח את האיסור במצטמק ויפה לו, א"כ מוכרח שהוא רק לחנניה דא"א לומר שהצימוק לא חשוב דהרי נדון כמחוסר עוד שלב מחמת הצורך לצימוק.

ונראה שבאמת מוכרח כן עוד, דהנה ברמב"ן מבואר שדבר פשוט הוא שמי שמתיר מאכל בן דרוסאי במצטמק ורע לו עליו להתיר ג"כ מבושל כל צרכו ומצטמק ויפה לו, ואמנם בעה"מ נקט שאינו מוכרח אבל מהיכא תיתי לומר שסבר שאין בזה סברא, וא"כ בכדי להתיר לפי חנניה סגי בטענת ההיתר של מאכל בן דרוסאי, ובכדי להתיר לפי רבנן צריכים לחדש דבר חדש ומהיכא תיתי.

וברוך ה' הדבר נמצא מבואר בדברי הר"ן בחי' שלשיטת בעה"מ אין להקשות ר' יוחנן כמאן דכחנניה ס"ל, והנה הטענה ר' יוחנן כמאן היא מחמת שמצינו שר' יהודה אוסר מצטמק ויפה לו ובכדי לתרץ את ר' יוחנן אנו זקוקים למצוא תנא שחלק בדבר זה על ר' יהודה, והר"ן כתב שלבעה"מ חנניה חולק, והרי הדברים מבוארים שמכח דברי חנניה יש ללמוד היתר במבושל כל צרכו ומצטמק ויפה לו.

**כב']** ברור טעם האיסור לרב ושמואל במבושל כל צרכו.

בשיטת רב יל"ע מ"ט אסור מצטמק ויפה לו ומותר מאכל בן דרוסאי במצטמק ויפה לו, ובאמת ששורש סברת בעה"מ מצינו בדברי התוס' בביאור סברת ב"ש, שאין חשש שיחתה לגמור את הבישול כיון שסומך שהבישול יגמר אבל במצטמק ויפה לו לעולם הוא יפה לו ויש לו למה לחתות.

ויתכן לומר עוד מטעם דומה שבמצטמק ורע לו חושש לקלקל ובמצטמק ויפה לו אין חשש.

וכ"ז הוא דעת חנניה אבל יל"ע מ"ט כ"ז שייך לשיטת חנניה ולא לשיטת רבנן, ונראה כדרך שכתבתי בדעת הרשב"א דיסוד טענת חנניה שכח החשש הוא מכח הצורך לתבשיל, ולרבנן אינו מטעם זה אלא כל ששייך חיתוי יש חשש שיחתה.

##### חלק ה'- העולה מכל זה בקצרה.

**כג']** דעת חנניה

עיקר מחלוקת הראשונים היא בהבנת דברי חנניה, שדעת הרמב"ן שלחנניה האיסור שייך רק עד מאכל בן דרוסאי, וממילא אין מקום לכל הסוגיא במצטמק לפי חנניה, אבל דעת רה"ג ובעה"מ שטעם חנניה משום דמטי קידרא בעידנא וממילא שייך לדון בכמה חלוקים גם לחנניה.

--ודע שלפי מה שביארתי בכל זה עולה שאין טעם חנניה משום דלא קפיד על מאכל בן דרוסאי, מיהו מצינו שיטות כאלו בדברי היראים והשיטה לר"ן.

**כד']** דעת רבנן.

לכאורה בדעת רבנן למאן דאסר מצטמק ויפה לו אין מחלוקת בראשונים שדעתו לאסור הכל, ורק הרמב"ן סובר דיש שיטה שמתירה מצטמק ויפה לו גם לרבנן, וכך באמת היא ריהטת הסוגיא אבל בכ"ז כל הראשונים לא סברו כך [דאף התוס' נקטו שר' יוחנן דלא כחד וגדולה מזו סברו שאפילו רב ושמואל דלא כחד.

## דף יח:

### חלק א' - עיקר גזירת שמא יחתה

#### מראי מקומות

**עססיות ותורמסין** נחלקו הראשונים בביאור מה תכונתם, רש"י פי' שהם דברים הצריכים בישול יותר, וכ"פ בעה"מ בריש כירה, ולזה הסכים הרשב"א וכ"פ הרי"ד והריא"ז [ג א יג] וראבי"ה [קצז] ור' יהונתן ונמוק"י והרא"ש [סי' לד] והרמ"ך [על הרמב"ם שם]

ומאידך הרמב"ם [פ"ג הי"ב] נקט שאינם צריכים בישול הרבה, והרשב"א תמה עליו א"כ מאיזה טעם יהיה אסור לב"ש והרי אמרינן לעיל דאפקורי מפקר להו.

והמאירי הביא את שני הפירושים.

**תנו רבנן** **לא תמלא אשה קדרה עססיות ותורמסין וכו' כיוצא בו לא ימלא נחתום חבית של מים וכו'** נחלקו הראשונים מה עיקר הדין שברייתא זו באה להשמיע, וכן את השייכות בין הדינים.

**א'** דעת הרמב"ם שהם דברים שמתבשלים במהרה, ונתחדש שיש בהם חשש חיתוי אע"פ שהם דברים חיים כיון שדעתו עליהן לאלתר [ולשיטתו צ"ב מה שנקטו נחתום ובאמת שהרמב"ם העתיק אדם], וכך פי' דעתו הרשב"א והמ"מ.

**ב'** לדעת רש"י פי' הרשב"א והמ"מ, שהם דברים שצריך אותם למוצ"ש והם צריכים לכך בישול גדול של כל השבת משני סיבות, עססיות ותורמוסין משום שהם קשים להתבשל, ומים משום דאם יצטננו יפקע בישולם והם צריכים את האש כל השבת כדי לקיים את חומם עד מוצ"ש [כנ"ל כוונתם עי"ש].

- כאן חסר -

**לשונות הראשונים**

**ספר הבתים שערי המלאכות ש"ד אות י'**

[בביאור עססיות ותורמוסין הביא את הרמב"ם ואת בעה"מ ואח"כ כתב] "והראב"ד כתב שאין דרך לאכול דברים אלו אלא לקנוח סעודה, ובמעט בשול די להם לאכלם לקנוח. וזה נראה"

#### חבורה

**א']** איתא בגמ' "מאן תנא להא דתנו רבנן לא תמלא אשה קדרה עססיות ותורמסין וכו' לימא בית שמאי היא ולא בית הלל" ומבואר בגמ' שהבינה בפשיטות שדין ברייתא זו הוא מטעם ב"ש, ומסקינן "אפילו תימא בית הלל גזירה שמא יחתה בגחלים" ולפום ריהטא היינו האיסור שהייה המבואר בפרק כירה.

והדברים מתמיהים והרי בכל פרק כירה אי לשהות תנן מבואר שאסור לשהות ע"ג כירה שאינה גרופה, ומאי טעמא ס"ד כאן דב"ש, ואפילו אי להחזיר תנן הרי יש ברייתות מפורשות דלשהות תנן ולהדיא שם דגם לב"ה אסור, ודוחק לומר שלא שמיעא להו ובפרט שהראשונים לא הק' בזה כלל.

ואמנם הגרעק"א כבר הק' כן, בגלהש"ס ובתשובה ובחי', מיהו נכנס שם לדוחקים גדולים מכח זה עי"ש, וקשה לומר דהראשונים הבינו כך בגמ' ולא טרחו לרמז מקצת דבריו.

**ב']** ובאמת שיש לתמוה עוד בעיקר הברייתא אם באה להשמיע לנו איסור שהיה מ"ט נקטה ציור זה של עססיות ותורמוסין וסמוך לחשיכה, ואמנם הרשב"א תי' קושיא זו לפי שיטת רש"י דנקטו ציור שאין בו אפקורי מפקר להו משום דהוא לצורך מוצ"ש, מיהו סו"ס הניחא לרשב"א אבל לרמב"ם מאי איכא למימר, ועוד שכל דבריו רק אם נימא שלצורך מוצ"ש לא אמרינן אפקורי מפקר.

עוד צריך להבין דהגמ' מכח החידוש של גזירה שמא יחתה מגחלים שאלה ממוגמר ומאונין של פשתן ומצמר, וצ"ב ועד השתא מ"ט לא הוק' להם מפרק כירה.

**ג']** והנראה בעזהי"ת, דעיקר הדין חיתוי של פרק כירה הוא מחמת הצטרכותו לאוכל, שיחתה למהר בישולו, ובסוגיין איירי באופן שמצד זה אין חשש דאיירי לפרש"י ודעימיה באופן שצריך למוצ"ש, וכן מוגמר ופשתן וצמר הם דברים שאינם לצורך שבת.

**ד']** מיהו עדיין צ"ב לשיטת הרמב"ם, ועוד צ"ב דהרי תוס' ושא"ר הק' מכח מתני' ד'אין צולין' ושם לכאורה הוא לצורך שבת ומ"ט הוק' להם טפי מכל פרק כירה.

והנראה בעזהי"ת דבאמת צלי ועססיות שמתבשלים במהרה גם בהם ל"ש לאסור מכח גזירת חיתוי של פרק כירה דדברים כאלו יהיו מוכנים בלי חיתוי, ויסוד לסברא זו מצינו בצלי בכמה מקומות, הא' בהמשך הסוגיא בדין ברחא ולא שריק דרב אשי מתיר, ומבואר בספר התרומה ובמהר"ם שדווקא בצלי שמתבשל במהרה, וכיוצ"ב מצינו בר' יהונתן שפי' דרבנן מודים בצלי דסגי במאכל בן דרוסאי כיון שבלא"ה יגמר.

**ה']** גדר האיסור למסקנא.

ויש לבאר מה נתחדש למסקנא, ונראה דמהטעמים שכתבתי היה פשוט לגמ' שהאיסור המבואר בברייתא זו הוא מחמת שמבשל בשבת, וכן הבינו בתוס' והראשונים במשנה של אין צולין דכל דינים הללו עיקר איסורם הוא מחמת שמבשל בשבת, ובזה גופא דנה הגמ' מאיזה טעם אסרו דבר זה לבשל בשבת כיון שאינו עושה שום מעשה אם הוא מחמת שכב"ש שגוף הבישול נאסר בכה"ג, ובזה חידשה שמה שאסרו 'לבשל' הוא מחמת שכשמתעסק בבישול יבוא לחתות, אבל עדיין שם האיסור הוא הלבשל.

**ו']** ביאור עיקר השקלא וטריא בגמ'.

עיקר השקלא וטריא בגמ' קצ"ב דמסיימים "והשתא דאמר מר גזירה שמא יחתה בגחלים האי קדרה חייתא שרי לאנוחה ערב שבת עם חשיכה בתנורא" ולכאורה הדבר מתמיה דאדרבה אילו לא היינו אומרים את הגזירה כ"ש דהיה מותר דאין כאן סרך איסור כלל, ורש"י כתב "והשתא דאמר מר דהנחת קדרה לא אסירא אלא משום חתייה" ודבריו צ"ב דלא היה לנו צד לאסור מטעם אחר אלא רק היה צד דהוא ב"ש.

וביותר קשה כן ברמב"ם, דהרמב"ם [פ"ג הי"ז] אחרי שהביא [בהלכה טז] את הדין של צלי שמותר באופן שאין חשש שיחתה כי יזיק וכן את ההיתר של מוגמר כתב "הא למדת שכל דבר שאנו אוסרין בענין זה אינו אסור משום שהוא נעשה בשבת אלא גזירה שמא יחתה בגחלים, לפיכך אין נותנין צמר ליורה אלא א"כ היתה עקורה מעל האש שמא יחתה בגחלים, והוא שיהיה פיה טוח בטיט שמא יגיס בה משחשיכה" ודבריו צ"ע מה צריך ללמד שאינו אסור מטעם שנעשה בשבת דמהיכא תיתי לומר כן, ועוד שכבר הקדים כ"ז בתחילת הפרק ומה הוצרך לזה שוב, ומיקום דברי הרמב"ם וודאי מוכיח שכאן נתכוין לחדש את דין הסוגיא שלנו, וצ"ב.

והנראה מכ"ז דלא היה ספק לגמ' שברייתא זו להלכה ושב"ה צריכים להודות לה, וכך באמת מדוייקת לשון הגמ' "לימא ב"ש" דהיא קושיא, וכמו"כ היה פשוט לגמ' שכיון שלא שייך כאן חשש חיתוי מכח הצורך שלו א"כ וודאי האיסור כאן הוא מחמת עצם הדבר שנעשה בשבת, ולכן דנה הגמ' לב"ה שלא אסרו בכל המקומות מה נשתנה כאן שאסרו.

ודוגמת קושיא זו היא קושיית ב"ש לב"ה בתוספתא ובירושלמי שהק' להם מהמשנה של 'אין צולין' דהיה פשוט שב"ה מוכרחים להודות לה, וכמו"כ היה פשוט שאיסור משנה זו הוא מחמת עצם הבישול וכנ"ל, ולכן הק' לב"ה מאיזה טעם החמירו בדברים אלו לאסור את המלאכה אע"פ שהתחילה מער"ש.

ומסקינן גזירה שמא יחתה בגחלים, דהיינו שעיקר האיסור לבשל הוא מחמת שבישול הוא דבר הגורם לחתות דכך הוא דרך הבישול, וכיוצ"ב תי' בירושלמי על קושיית אין צולין עי"ש.

וזה שורש קושיית התוס' דאותו קושיא כבר קשה מהמשנה ולמה הק' רק מהברייתא, ותירצו דשם כבר ידענו את החשש חיתוי כיון שאין דבר מפסיק ונמצא מתעסק ממש עם האש.

**ז']** ונראה שלפי האמת האיסור לחנניה עד מאכל בן דרוסאי הוא מכח סוגיין, והברייתא רק נקטה דברים שבהם מוכרח שגדר האיסור הוא עצם הבישול, ודו"ק.

### חלק ב'- קדירה חייתא

#### מראי מקומות

**האי קדרה חייתא שרי לאנוחה ערב שבת עם חשיכה בתנורא מאי טעמא כיון דלא חזי לאורתא אסוחי מסח דעתיה מיניה ולא אתי לחתויי גחלים ובשיל שפיר דמי** כך הגי' לפנינו, ומצינו גי' זו בראב"ן [שלח] ובתשובת הרשב"ם [בראב"ן בתשובות שבסוה"ס תקצב, והועתקה בסוף המ"מ] וראבי"ה [קצז].

מיהו בהרבה ראשונים [עיתים בעה"מ רשב"א השלמה מ"מ] העתיקו את הגמ' "האי קדירה חייתא או [ויס"ג 'אי', ויס"ג 'ו'] בשיל שפיר דמי", ומשמע דלא גרסו את הטעם המוזכר כאן, וכך באמת הגי' בכת"י.

וגי' הרי"ף "האי קדירה חייתא שפיר דמי" ולא גרס לא את הטעם המוזכר לפנינו וגם לא גרס את ה'בשיל' כלל, וכן הביא גי' זו בעיתים סי' ו', וכ"נ ברמב"ן, וכ"ג הרי"ד.

**ודע** שהגירסא לפנינו צ"ב שהרכיבה לכאורה שני טעמים, הא' שלא חזי לאורתא. הב' שמסיח דעתו. וצ"ב למה צריכים שניהם, ועוד צ"ב מה מהני שלא חזי אורתא סו"ס יחתה לצורך מחר, ועי' בכ"ז בסמוך.

**א'] מהות קדירה חייתא**

מהות קדירה חייתא מבואר בהרבה ראשונים דהוא משום דאינו לצורך הלילה אלא לצורך מחר.

מיהו ברמב"ן בדף לח: כ' שלצורך מוצ"ש הוא, ומצינו עוד בר"ן בחי' לח: במשנה שכ' על קדירה חייתא "ואפשר דאפי' לאוכלה בשבת נמי שרי" ומשמע דבפשטות הבין דלצורך מוצ"ש כהרמב"ן, ועי"ש ראייתו שגם לצורך שבת שרי.

ונראה שבאמת מכח הגמ' אין דברי הרמב"ן רחוקים, דהרי עיקר דין קדירה חייתא נאמר על הברייתא של עססיות ותורמוסין שחידשה הגמ' שכל האיסור הוא מחמת שמא יחתה ולא מחמת שמתבשל בשבת וכדפרש"י, והרשב"א פי' דגם מעיקרא כל מה שדנו לאסור היינו לצורך מוצ"ש דלצורך שבת וודאי ב"ש לא גזרו וכמו שאמרו נר קדירה וגיגית אפקורי מפקר להו.

**ב'] טעם ההיתר בקדירה חייתא**

יש לדקדק מה הטעם שבחייתא אינו לצורך הלילה, ועוד צריך להבין מה בכך שאינו לצורך הלילה סו"ס יבוא לחתות לצורך מחר, ועוד יל"ד אם היתר קדירה חייתא בנוי על היסח הדעת, ונפרט את המבואר בראשונים בעניין זה.

**הטעם שאינו לצורך הלילה:** נראה דיתכן להעמיד שלש דרכים בזה, הא' שכל שחייתא אין דעתו עליו לצורך הלילה. הב' דכל שחייתא לא חזי לצורך הלילה אפילו ע"י חיתוי. הג' דלא חזי לצורך הלילה בלי חיתוי, ומאחר שכן כבר מסיח דעתו ולא יבוא לחתות כדי שיהיה מוכן ללילה.

**א.** ברש"י ובר' יהונתן כתבו שוודאי "לאו אדעתא למיכלה לאורתא אנחה התם" וכ"כ ה'שיטה לר"ן לח., ומשמעות דבריהם דכל החשש חיתוי זה כשעיקר הנחתו היתה לצורך הלילה, ובכה"ג וודאי אין עיקר הנחתו לצורך הלילה, וכיוצ"ב מוכח בנמוק"י ובשיטה לר"ן כאן שבטעם בשיל ולא בבשיל כתבו שמא כוונתו לאכול בלילה, דמשמע דבחייתא אין צד שזה כוונתו.

ובבעה"מ כ' שמסיח דעתו ממנה לסעודת הלילה, וברמב"ם בפיהמ"ש ובהשלמה ובמאירי וטור נקטו שמסיח דעתו ממנה עד למחר, ומשמע יותר שבעינן היסח הדעת גמור שאין לו אפילו צד לאכול בלילה.

- ולכאורה החילוק ביניהם דלרש"י ודעימיה החשש בבשיל קצת שמא הניחו לסעודת הלילה, ולשיטת הרמב"ם ודעימיה אפילו אם לא נתכוין חוששים שמא ימלך עד שיסיח דעתו לגמרי.

- ויש לדקדק אם כוונתם שמחמת שזה חייתא מן הסתם אין דעתו עליו לצורך הלילה או דווקא מחמת שבלי חיתוי לא יהיה ראוי לסעודת הלילה.

ובאמת שבטור מבואר שגם בבשיל ולא בשיל אינו ראוי בלי חיתוי וע"כ שעיקר היסח הדעת הוא מכח השם 'חייתא'

**ב.** בר"ת [סה"י רלה] ובמהר"ם [בהלכות הטמנה והלכות שהיה] מבואר דהוא משום שלא חזי אפילו ע"י חיתוי, וכ"מ בטור שסיים באיסור שהיה "שהרי ראוי בעוד לילה ע"י חיתוי".

- גם בגי' הגמ' לפנינו מבואר דהוא משום דלא חזי, והעתיקו גי' זו רשב"ם וראב"ן וראבי"ה, וכ"כ הרי"ד בפסקיו, וילה"ס אם הוא לא חזי כלל אפילו ע"י חיתוי או שבסתם הוא לא חזי ולכן וודאי לא הניחו לכך ולא יחתה אפילו שע"י חיתוי יהיה ראוי.

**הטעם שאין חשש שיבוא לחתות לצורך מחר:** יש לדקדק אם הוא מעצם הדבר שהוא למחר דכל החשש רק בזמן קרוב לבישולו, או שהוא מחמת שעד מחר מסתמא יתבשל.

**א.** בסה"ת [רכג] ובעה"מ ובמהר"ם ובהשלמה ובמאירי ו'שיטה לר"ן' [לח.] וטור נקטו שעד למחר וודאי יתבשל גם בלי חיתוי ואין לו צורך למהר בישולו, ומשמע מדבריהם דכל שלא יגמר מן הסתם עד הבוקר יש בו חשש חיתוי אע"פ שאינו לצורך הלילה.

**ב.** בכמה ראשונים נראה שלצורך מחר בעצם אין כלל חשש חיתוי אלא א"כ יש סיבה מיוחדת, דבתשובת רב נטרונאי גאון [גמו"מ נז, הובא בעיתים יז, והועתק בסוף המ"מ] נקט טעם האיסור בבשיל ולא בשיל כיון דמיקרב בישוליה, ומשמע דטעם חייתא דכל שלא מקרב בישוליה אין בו חשש חיתוי.

וכך נראה ברמב"ם בפיהמ"ש שנקט בטעם ההתר "שמסיח דעתו מבשולו עד למחר" משמע שבזה נגמר ההיתר, ואינו צריך עוד סיבה, וכ"נ באורחות חיים [סא, הועתק בסוף המ"מ]..

וכך מוכח מדברי הרשב"א שמבואר בדבריו לו: שבדין עססיות ותורמוסין נתחדש חשש חיתוי מיוחד עי"ש, ועוד שכך משמעות דבריו בדף לח. שהוא מטעם היסח הדעת, ויבואר כ"ז בעז"ה בסמוך.

וכ"מ בתשובת רשב"ם שטעם ההיתר למחר משום דמתיאש ממנו ומעצמו מתבשל, ומבואר דהוצרך להא דמתיאש ואינו מטעם שוודאי יתבשל.

**ג.** רש"י שכתב דטעם ההיתר משום דיש שהות גדול דבריו סתומים אם היא טענה שוודאי יתבשל או שהיא טענה בהסח הדעת.

**אם צריכים לטעם דהיסח הדעת:** מכל מה שנתבאר יש להעמיד את העולה אם ההיתר של קדירה חייתא בנוי על היסח הדעת או שהוא טעם פשוט שאין לו צורך לחיתוי.

נראה דמכל מה שנתבאר עולה ג' דרכים [ודו"ק שההיסח הדעת המוזכר בא' ובב' הם חלוקים במהותם].

**א.** שכל ההיתר הוא היסח הדעת, דהיינו שכל החשש חיתוי הוא מכח מה שעומד עכשיו לאכילתו, וכל שאינו לצורך עכשיו הרי הסיח דעתו ואין בו חשש חיתוי, וזה דעת רב נטרונאי והרמב"ם ודעימיהו.

**ב.** שההיתר על החיתוי לצורך הלילה הוא מחמת שמסיח דעתו, וההיתר על החיתוי לצורך היום הוא מחמת שעד הבוקר כבר יתבשל, וזה דעת בעה"מ וההשלמה ומאירי ו'שיטה לר"ן'.

**ג.** שכל ההיתר הוא משום דאין בו חשש חיתוי כלל, דללילה לא חזי ולבוקר לא צריך, והיא דעת מהר"ם.

- ודע שבבה"ג כ' דטעם ההיתר מחמת היסח הדעת, וכן איתא בגי' של הגמ' לפנינו, אלא שלא נתבאר אם הוא טעם על אכילת הלילה או על אכילת הבוקר.

- בדברי הטור צ"ע שמצד א' כ' שההיתר הוא מחמת שמסיח דעתו, ומאידך באיסור של לא בשיל כ' שהוא מחמת שראוי בעוד לילה ע"י חיתוי, ולפו"ר משמע שבחייתא אפילו ע"י חיתוי אינו ראוי וכדברי מהר"ם וא"כ צ"ע מה הוצרך לטענת היסח הדעת.

ולכאורה צ"ל שאין כוונתו לבאר שבזה חלוק מקדירה חייתא אלא שזהו חשש החיתוי דדבר שאינו ראוי ללילה אפילו ע"י חיתוי אין בו שמא יחתה אפילו אינו חייתא, ולפי"ז בהכרח צ"ל שכל החילוק בין חייתא לבשיל ולא בשיל הוא היסח הדעת שבחייתא הוא מסיח דעתו ובלא חייתא אינו מסיח דעת.

**ג'] טעם האיסור לבשיל ולא בשיל**

הדבר פשוט שהאיסור של בשיל ולא בשיל הוא מחמת שיש בו צד לאכילת הלילה מדמהני שדא ביה גרמא חייא להתירו, ועוד ועדיין יש להעמיד בביאור האיסור ג' דרכים.

**א.** בר' יהונתן וב'שיטה לר"ן ובנמוק"י מבואר הטעם דשמא כוונתו לאוכלה בלילה, והיינו שהחשש חיתוי נובע מחמת שעומד לאוכלו ועדיין אינו מוכן ויחתה למהר בישולו, ומשמע דכל החשש שמא עיקר כוונתו מעיקרא הייתה ללילה אבל לא חיישינן שמא ימלך.

**ב.** באו"ז כ' הטעם שמא ימלך לאכול בלילה, והיינו שאע"פ שלא עומד לאכילת הלילה חיישינן שימלך ויחתה בכדי שיוכל לאכול בלילה, ולזה מטים לשונות סה"ת [רכג] ורשב"ם [בתשובתו לראב"ן, הועתק בסוף המ"מ] ולפי"ז ל"צ שעיקר כוונתו ללילה אבל מ"מ כל החשש חיתוי הוא לצורך אכילת הלילה.

והא דהחשש שמא ימלך כ"כ המג"א בסי' רנד ס"ק כ'

**ג.** הרמב"ן והר"ן פי' בדעת רה"ג דבשיל כמאכל בן דרוסאי מותר מחמת שאינו עומד לאכילת הלילה, ובמקומו הארכתי להוכיח שלדבריו האיסור בלא בשיל כמאכל בן דרוסאי הוא שיחתה לצורך מחר.

- ודע שלעיל בטעם ההיתר של קדירה חייתא ג"כ דקדקנו שנחלקו הראשונים אם להתיר סגי שאינו עומד לאכיל הלילה או שבעינן שמסיח דעתו, והם לכאורה שני הדרכים א' וב' המבוארים כאן.

- ודע עוד שלהשיטת של שמא ימלך הטעם שבחייתא אין שמא ימלך יתכן שהוא מחמת שלא חזי וכדברי מהר"ם, אבל יותר נראה לומר שהוא מחמת היסח הדעת וכך מפורש בטור, ולפי"ז יש ללמוד שאין הפרש בין חייתא ללא חייתא אלא אם מסיח דעתו ואין חילוקם ב'חזי'.

* בכמה ראשונים הלשון סתומה, אלא שמבואר בדבריהם דהחשש הוא מכח הלילה, והם הפסקי רי"ד והכלבו,
* המקומות שמבואר שחשש החיתוי למהר בישולו, כ"כ בספר התרומה [רכד] ר' יהונתן המאירי ריא"ז יראים ואו"ז.

ומאידך עי' בתורא"ש ובתו"י לח: שהוצרכו להעמיד שלרבנן יש אסור גם בתנור, ומשמע שיש מקום לומר שבתנור מותר גם לרבנן ומבואר בתורא"ש דהיינו אפילו באינו גרוף, והטעם נראה שהחשש חיתוי מחמת שאין חום הכירה חזק וכדרך שמצינו בקדירה חייתא שתוס' אסרו חייתא

* עי' היטב בתשובת רב נחשון שהביא רבינו פרחיה בדף לח:

**ד'] שדא ביה גרמא חייא**

מבואר בגמ' בדין בשיל ולא בשיל "ואי שדא ביה גרמא חייא שפיר דמי" וביאר הרי"ף הטעם "מאי טעמא דאסח לדעתיה מינה דאמר השתא ודאי לא בשיל ולא אתי לאחתויי" [וצ"ע אם זה לשון שלו או שכך הייתה הגי' לפניו].

והנה דין זה הדבר ברור שהוא מדין היסח הדעת וכמש"כ הרי"ף וכן ברמב"ם הזכיר את היסח הדעת על 'אבר חי', וכ"כ בתשוה"ג שהביא העיתים יז, וכ"כ הרי"ד דהטעם שמותר משום "דגלי אדעתיה דלמחר קא בעי לה ולא אתי לחתויי" וכ"כ ר' יהונתן.

ובר"ן בחי' [לח: במשנה] כ' שהוא משום היכר, וכ"פ הב"י בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש שנקט שסגי אפילו בירק חי עי"ש.

**פרטי דינים בזה**

**א'** עי' ברשב"א לח שדינא דרה"ג גם בגרמא חייא

**ב'** כ' הרמב"ם בפיהמ"ש "וכן אם היה התבשיל בשיל ולא בשיל ונתן בו בעת ההטמנה דבר חי, בשר או ירקות. הרי זה מותר להשהותו על גבי גחלים מפני שהוא מסיח דעתו" ומבואר דסגי בירק אע"פ שדעתו דירק לא חשיב חייתא, ועי' בזה בב"י ובכס"מ.

ומ"מ כבר כתבו הב"י [רנג] והט"ז [סק"ב] והמג"א [סק"ד] שאי"ז משמעות הרמב"ם ב'יד' ושאר פוסקים שנקטו אבר.

**ה'] דין עססיות ותורמוסין.**

איתא בברייתא בגמ' "לא תמלא אשה קדרה עססיות ותורמסין ותניח לתוך התנור ערב שבת עם חשכה וכו'" ונתחדש שבעססיות ותורמוסין אין היתר של חייתא בטעם הדבר שאין בו דין קדירה חייתא מצינו ג' שהם ד' פירושים.

**א.** דעת הגאונים [פי' רש"ג הנדפס בעיתים יז ובספר הנר, ורה"ג המובא ברשב"א כאן ובדף לח ובערוך], והעיתים סי' ו', פי' דטעם האיסור כיון שנותן ממש סמוך לחשיכה לפני שהוחמה, ועיקר דין זה מבואר גם בתשוה"ג גאוני מו"מ סג ובר"ח לט:.

וביאור דבריהם נראה שהוא מדינא דחייתא שאינו מסיח דעתו רק אם כבר הקדירה הגיעה לרתיחתה ולא נשאר בה אלא שהייתה, אבל במאכל בן דרוסאי שהותר להשיטות דטעם ההיתר כי אינו מקפיד כ"כ א"כ לא אכפ"ל ברתיחתה.

- ודע שהרשב"א חלק על עיקר דינם, ומ"מ לכל שאר הראשונים אין מקור לדינם, וע"ע מש"כ בסמוך בדין קדירה צוננת.

**ב.** דעת הרמב"ם, דהם דברים שקלים להתבשל, וחשובים כדבר שהתחיל להתבשל שדעתו עליהם לאוכלם לאלתר.

**ג. ד.** דעת רש"י שהם דברים הקשים להתבשל ואין כל הלילה והיום מספיק להם, ובביאור הטעם לפי"ז מצינו שני דרכים בראשונים.

הא' דעת ההשלמה והרא"ש דהם צריכים בישול הרבה והגם שהניחם לצורך מחר מ"מ עדיין צריכים חיתוי, והיינו שכל ההיתר של צורך מחר משום דכבר לא צריך את החיתוי אבל כל שצריך אסור וכך באמת פשטות הדברים.

הב' דעת הרשב"א, ברשב"א בדף לו: למד מעססיות ותורמוסין שיש מקום לאסור אפילו בגרו"ק דבר שלא הגיע למאכל בן דרוסאי, ומבואר שלמד שיש כאן סיבה הגורמת לחשש חיתוי יותר גמור ולא שנעקר מכאן ההיתר של קדירה חייתא, וכך מדוקדק מדבריו בדף לח. שההיתר של חייתא לצורך מחר הוא מחמת היסח הדעת מדהדגיש שבעססיות ותורמוסין אינו מסיח דעת מלחתות.

**ודע** שהמהרש"ל חידש דעססיות ותורמוסין לצורך מוצ"ש באמת מותר עי"ש, ומ"מ ברא"ש ובמ"מ מבואר שלא כדבריו, ואף ברשב"א משמע כן.

ובדעת המהרש"ל יל"ע אם יתיר אפילו בבשיל ולא בשיל או רק בחייתא.

**ו'] דין חבית של מים.**

עוד איתא בברייתא "כיוצא בו לא ימלא נחתום חבית של מים ויניח לתוך התנור ערב שבת עם חשכה וכו'" ונתחדש דבחבית של מים אין היתר של חייתא, ובטעם הדבר ג"כ מצינו כמה טעמים.

**א.** דעת הגאונים ור"ח והעיתים, משום דהם צוננים וכמו שנתבאר לעיל בדין עססיות ותורמוסין [כך ביאר הרשב"א לח. לפי דעתם].

**ב.** דעת הרמב"ם דהם מתבשלים מהר, וחשובים כדבר שהתחיל להתבשל שדעתו עליהם לאוכלם לאלתר.

וכ"פ הראבי"ה [קצז, הועתק בסוף המ"מ] וההשלמה והרמ"ך [על הרמב"ם], ומהרי"ח, אע"פ שלא פירשו כן בטעם עססיות ותורמוסין.

**ג.** דעת הרא"ש, שכיון שרוצה למוצ"ש יש לחוש שתתקרר עד אז ויצטרך לחתות.

**ד.** דעת הרשב"א בזה צריכה תלמוד דבפ"ק פי' דמים מיירי בבעי להו לצורך מוצ"ש והטעם שיחתה כדי שיהיו מוכנים לו מיד למוצ"ש, ובפשטות כוונתו למש"כ התוס' והרא"ש דהיינו מחמת שיכול להתקרר, ומאידך בדף לח. פי' דאין בזה דין חייתא מחמת שהם קלים להתבשל, והנרא בעזהי"ת, דבדין חבית של מים צריך שני טענות לאסור הא' דאין כאן היתר חייתא מחמת שקלים להתבשל, ואין כאן היתר מחמת שרוצה למוצ"ש כיון שגם בכה"ג יש חשש חיתוי, ואילו היה היתר של חייתא לא היה יכול לאסור מכח דעתו למוצ"ש דאין דעתו עושה איסור, וכן אילו לא היה חשש חיתוי למוצ"ש עצם הדבר שמעמיד לצורך מוצ"ש היה סיבה להתיר, וכעין דעת הרי"ד והראב"ן שלצורך מחר מותר גם בלי חייתא.

**ז'] נדונים שונים בקדירה חייתא**

**א' קדירה צוננת**

בדין קדירה חייתא צוננת יש לדון מכח שני נדונים, הא' מדין קדירה חייתא. והב' מדין חזרה של ער"ש לשיטת התוס', וכדלהלן.

**הא'**- מדין קדירה חייתא, כבר נתבאר לעיל בדין עססיות ותורמוסין דדעת הגאונים שצריכים שכבר תתחמם קודם ביה"ש, ושהרשב"א חולק ושאין להם מקור לפי שא"ר.

מיהו האורחות חיים פסק כהגאונים, ועי' היטב בראבי"ה קצז שג"כ נראה שדעתו כן.

- באורחות חיים משמע שלא צריך שיהיו רותחים אלא סגי שיתחמם ולא יהיה צונן.

- ודע שמבואר ברשב"א לח שלדבריהם כן הדין גם בשדא ביה גרמא חייא [ויל"ע אם הכוונה שכל הקדירה לא הוחמה או שאפילו אם רק הגרמא לא הוחמה].

**הב'**- מדין חזרה של ער"ש, מהר"ם בהלכות שהייה נקט שלא הותרה קדירה חייתא אלא בקדירה שכבר רתחה קודם ביה"ש מכח איסור חזרה של ער"ש.

ומאידך גיסא בדברי האגודה [הועתק בסוף המ"מ] מבואר שקדירה צוננת מותר להניחה סמוך לביה"ש ע"י שמניח בה גרמא חייא מותר בשדא ביה גרמא חייא ולכאורה כ"ש בקדירה חייתא.

ובאמת שהרא"ש חולק על עיקר טענת מהר"ם וסובר שלא אסרו אלא בדבר שכבר נתבשל לגמרי אבל כל שלא נתבשל כל צרכו אע"פ שכבר בשל כמאכל ב"ד מותר ולשיטתו כ"ש קדירה חייתא דשרי, וכתבו הב"ח והמג"א שגם סה"ת ודעימיה החולקים על הרא"ש ואוסרים בנתבשל כמאכל בן דרוסאי יודו בקדירה חייתא.

**ב' קדירה חייתא שקלה להתבשל**

יש לחקור בדין קדירה חייתא שממהרת להתבשל אם בכך פוקע ממנה דין קדירה חייתא, ונראה שנחלקו בכך הראשונים.

**א.** הרמב"ם פי' בברייתא של עססיות ותורמוסין וחבית של מים שאין בהם דין קדירה חייתא כיון שקלים להתבשל. וכן פי' הראבי"ה [קצז] והרשב"א [לח.] וההשלמה והרמ"ך [על הרמב"ם] ומהרי"ח בטעם חבית של מים, כמו שנתבאר כ"ז לעיל.

**ב.** בתוס' לט: בשם ר' יונה מבואר דמים חשובים כקדירה חייתא, וכן איתא בר"ן בחי' במשנה לח:

- ונראה פשוט שכוונתם באופן שדעתו למחר, ומצינו באו"ז [ח, הועתק בסוף המ"מ והובא במרדכי ריש כירה] שהתיר ביצים ומים חיים לצורך מחר אע"פ שהם דברים שקלים להתבשל, ויל"ע היטב שם אם הוא מדין חייתא או מדין 'צורך מחר' ודקדוק דבריו מורה שהוא מכח שהם חיים מדהוצרך לכתוב שנראה דלצורך הלילה אסור, ומה צריך לומר הרי כל מה שחידש להתיר הוא לצורך מחר, מיהו יתכן שהוצרך שאין דינם כתפוחים חיים שטובים לאוכלם חיים שהתיר שם קודם לכן לצורך הלילה עי"ש.

- ויל"ע אם שיטה זו בהכרח חולקת על המתירים צורך מחר בבשיל ולא בשיל, ונראה דיתכן שלא, דהמתירים איירו בצורך מחר גמור של שייך בו שמא ימלך, וכאן עיקר הכוונה שמיירי בדעתו למחר.

- ודע שנראה שהרמב"ן שביאר דהיתר חייתא הוא כשלצורך מוצ"ש בנוי על יסוד שיטה זו שהרי וודאי לא מיירי באוכל הצריך בישול עד מוצ"ש.

- ויל"ד דבצלי פי' התוס' והרשב"א והר"ן בחי' דלא שייך דין חייתא כיון שמתבשל במהרה, ובאמת שההשלמה דימה ביניהם.

---עי' גרעק"א בגליון שו"ע

**ג' דין צלי**

תוס' והרשב"א והריטב"א והר"ן וההשלמה בדף יח:, ובעה"מ בריש כירה, ומהר"ם בהלכות הטמנה, כתבו שבצלי אין היתר של חייתא כיון שמתבשלים מהרה.

**ד' דין בשיל ולא בשיל לצורך מחר**

הרי"ד כ' בסוגיין "ומיכן מוכיח שהטמון שאנו עושין ליכא למיחש שמא יחתה, דלצורך מחר אנו טומנין, ויש לו שהות כל הלילה, ומשום הכי לא אתי לחתויי" וכיוצ"ב כ' עוד בדף מז: וכדבריו כתב הראב"ן [שלח, הועתק בסוף המ"מ] וכ"נ בכל בו [סי' לא, הועתק בסוף המ"מ] וכ"כ ר' שמחה הביאו השבלי הלקט [נז, הועתק בסוף המ"מ], וכך פשטות הטור עי"ש בדברי הב"י, ויתכן שזו דעת האו"ז [ח, הועתק בסוף המ"מ והובא במרדכי ריש כירה] שהתיר ביצים ומים חיים לצורך מחר, ועי' מה שדנתי בדבריו לעיל בדין 'קדירה חייה שקלה להתבשל'.

ובאמת נראה ללמוד את יסוד דבריהם מדברי התוס' והריטב"א והתורא"ש והרא"ש שהוק' להם על נחתום שמניח חבית של מים מ"ט יש חשש שמא יחתה הרי יש שהות הרבה, ופשוט שמבואר בדבריהם שהמניח דבר חי שקל להתבשל על דעת לאוכלו למחר מותר.

מיהו באמת נראה שיש ללמוד מדבריהם אפילו כשלא חייתא, שהרי לא הזכירו דין חייתא כלל ורק הזכירו שיש שהות הרבה ומשמע שעצם זה גורם היתר, ואפילו הריטב"א שהק' מכח דין קדירה חייתא דקדוק לשונו מורה שרק למד משם שכל שלצורך מחר מותר עי"ש, וכן מתברר ברשב"א וכמש"כ על דין חבית של מים עי"ש.

מיהו אין ללמוד מדבריהם אלא כשלצורך מוצאי שבת, אבל לצורך מחר אין הכרע מדבריהם, ויתכן שלכן הב"י לא סייע מכח דבריהם.

- ויש לתמוה בעיקר דבריהם א"כ למאי הלכתא נאמר דין קדירה חייתא והרי אם דעתו ללילה הרי וודאי אסור ואם דעתו לצורך מחר מותר גם בלי חייתא, והנראה שכל מה שמהני דעתו למחר היינו דעת מוחלטת כגון שזהו המאכל של סעודת הבוקר שאם יאכל עכשיו הרי מגרע מסעודת מחר, וכך להדיא בר' שמחה עי"ש, וכל הסוגיא איירי בדברים שאין לו קפידא מסויימת אלא יאכלם לכשיהיו מוכנים.

ובמש"כ מיושב לשון הראב"ן שכתב שזה כ"ש מדין חייתא.

**ה' קדירה חייתא לצורך הלילה.**

הדבר פשוט שעיקר היתר קדירה חייתא כיון שאינו לצורך הלילה, מיהו יש לחקור באופן שדעתו לצורך הלילה אם מותר, והנה עי' בבעה"מ שדן על משלשלין את הפסח מ"ט אין בו את ההיתר של חייתא, והרי שם חייבים לאוכלו בלילה, ומשמע דבכ"ז היה צריך להיות מותר.

ומאידך עי' היטב בסה"ת רכג שנראה דבאמת טען דבפסח מכח זה החייתא היא גריעותא שיותר זקוק לחיתוי ואינה מעלה.

וכן נראה להדיא בפסקי רי"ד וז"ל "פי' אם שם קדירה חיה מבעוד יום סמוך לחשיכה, כדי שתהא מבשלת כל הלילה, שפיר דמי" ומשמע שאינו מותר רק כשדעתו למחר.

**ו' קדירה חייתא בכירה.**

תוס' לח. ד"ה 'שכח' חידשו בתי' השני שבכירה לא הותר קדירה חייתא, וכ"פ מהר"ם בהלכות שהיה

אסרו וכ"פ מהר"ם והגה"ה

- הב"י כ' שתוס' לח: חולקים ושסמ"ג וסמ"E חולקים

- יל"ע לשיטת התוס' דין אבר חי בכירה ובפרט באופן שהוא ירק

**ז' עיקר דין קדירה חייתא לחנניה ולרבנן.**

**דעת חנניה** בהרבה ראשונים מבואר שקדירה חייתא מותרת לחנניא שהרי פסקו כחנניא ופסקו קדירה חייתא וכן ביארו את הסוגיא בדף יח: אליבא דחנניא.

מיהו הראב"ן בסו"ס שלח [הועתק בסוף המ"מ] כ' שקדירה חייתא אסורה כיון שמבשל בשבת, ולא ביאר מספיק כוונתו שהרי בגמ' מבואר להדיא דשרי, ובתשובתו לרשב"ם בסוה"ס [תקצב, הועתק בסוף המ"מ] מבואר דדעתו דהסוגיא למעלה כרבנן אבל לחנניה אסור [הב"י לא ראה תשובה זו ולכן השיא כוונתו לדרך אחרת ודחק לשונו].

וביאור דבריו נראה שס"ל שהאיסור לחנניה עד מאכל בן דרוסאי הוא מפני שמבשל בשבת, וזה עיקר החשש חיתוי ואין תחילתו מחשש חיתוי, ויסוד זה מבואר בכמה ראשונים.

ועי' בתשובת הרשב"ם [שם] אליו שהאריך בדבריו להעמיד את קדירה חייתא גם לחנניא [ולא הבנתי מה בא לבאר בכל אריכותו עי"ש], וכן הראבי"ה [קצז] נדרש להעמיד דדין קדירה חייתא הוא גם לחנניה, ומשמע שהוצרך לזה מכח הראב"ן.

**לדעת רבנן** בהרבה ראשונים מבואר דגם לרבנן מותר שהרי כל הפוסקים כרבנן פסקו קדירה חייתא, מיהו באמת כולם סוברים שמותר מצטמק ורע לו, אבל יל"ע לשיטת התוס' דלרבנן אסור אפילו מצטמק ורע לו אם מותר קדירה חייתא

ועי' ר"ת בסה"י סי' רלה בתחילתו דמשמע דדין קדירה חייתא הוא רק לחנניה עי"ש.

- עי' בזה תו"י לח: דג"כ משמע דדלא כרבנן, מיהו יתכן דנפל שם ט"ס ועיקר כוונתם ל'בשיל' עי"ש בתורא"ש.

**ח' איזה שיעור מוציאה מכלל קדירה חייתא, ובאיזה זמן היא צריכה להיות חייתא.**

לשון הגמ' לפנינו "האי קדרה חייתא שרי לאנוחה ערב שבת עם חשיכה בתנורא"

עי' פסקי רי"ד "אם שם קדירה חיה מבעוד יום סמוך לחשיכה"

עי' מג"א סק"ב

עי' פיהמ"ש דמשמע שעד מאכל בן דרוסאי ודקדק זה מדבריו א"ר סק"ב

עי' בעה"מ שדן שבשיל ולא בשיל היינו כמאכל בן דרוסאי ומשמע כהב"ח

- דע שברמב"ם חילק בלשונו בין קדירה חייתא לנתינת אבר, ויש שרצו ללמוד מזה שקדירה חייתא תלויה בנתינה, ומהרב הורביץ שמעתי לפרש להיפך שבחייתא תלוי במה שהוא ולא בשעת נתינה, משא"כ באבר חי שהוא מדין גילוי דעת עצם הנתינה צריכה להיות חייתא.

- דו"ק הדין במים

**ט'**- יש לדקדק הדין במניח קדירה לצורך המנחה באופן שעד המנחה יש לה מספיק זמן להתבשל אבל עד הבוקר לא אם יש לחוש שימלך לאכול לפני

**י',** יש לדקדק בירקות חיים שהניח אותם על אש חלשה שלא יוכו להיות מוכנים לצורך הלילה.

**לשונות הראשונים**

**בה"ג [עמוד קיט]**

"קדרא חיתא מותר לשהותה על גבי גחלים מאי טעמא דאסחה ליה דעתיה מיניה. בשיל ולא בשיל אסיר, ואי שדא בה גרמא חייא, שפיר דמי" [דע שקודם לכן הביא כבר את דינא דחנניא ויתכן שלכן לא כתב כאן דבשיל שפיר דמי]

**רמב"ם בפיהמ"ש**

"ומה שאמרו בית הלל שאסור להשהות תבשיל על גבי כירה אלא אם הוסקה בקש ובגבבה או שהיתה גרופה וקטומה, אינו אלא בתבשיל שנתבשל חצי בשולו, שאנו חוששין שמא יחתה בגחלים כדי לגמור בשולו, אבל אם לא נתבשל כלל שמסיח דעתו מבשולו עד למחר, או שכבר נתבשל די צרכו שאינו צריך עוד לאש ולא עוד אלא שהיא מפסידתו מותר להשהותו על גבי גחלים, ואינו צריך להוציא את האש והוא אמרו יגרוף, ולא ליתן את האפר על גבי האש כדי שתועם והוא אמרו עד שיתן את האפר, והיא הנקראת קטומה, תרגום דשן קטמא והוא האפר. וכן אם היה התבשיל בשיל ולא בשיל ונתן בו בעת ההטמנה דבר חי, בשר או ירקות. הרי זה מותר להשהותו על גבי גחלים מפני שהוא מסיח דעתו"

**העיתים יז**

[תשובה לגאון, והיא תשובת רב נטרונאי גאון בגמו"מ נז] "והא דתני' לא תמלא אשה קדרה עססיות ותורמסין ערב שבת עם חשיכה כיוצא בו לא ימלא נחתום חביות מים לתוך תנור, כולה שמעתא הלכה היא דאמר נימא ב"ש אפי' תימא ב"ה גזירה שמא יחתה בגחלים והלכתא הכי כדקאמר השתא דאמר מר גזירה שמא יחתה בגחלים האי קידרא חיתא בישלא שפיר דמי בשיל ולא בשיל אסור ומ"ט בשיל שפיר דמי דקא גמיר לי', ואי שדי בי' גרמא חייא שפיר דמי דכי שדי בי' גרמא חייא אסוחי מסח דעתי' ולא אתי לחתויי בגחלים, בשיל ולא בשיל ודאי אסור כיון דמקרב לבישול גזירה שמא יחתה בגחלים בשבת"

**תשובת הגאונים גאוני מו"מ סג**

"וששאלתם ערב צום כפור היה מנהג אצלינו לשחוט תרנגולים ותרנגולות ובני יונה ובשר צלי ובמוצאי תענית אוכלין אותו ועכשיו שחדש מנהג אחר לעשות קדרות בשר וטומנין אותן על הגחלים כדרך שעושין לשבת ובמוצאי יום הכפורים אוכלין אותן ונמצאות אות' הכנה לחול מותר להטמין אותן הטמנות או לא.

כך ראינו שאין מטעם הסופר באשר כתב וטומנין אותן על הגחלים כדרך שהן עושין לשבת כי אין זה הטמנה אלא שיהוי לבד משהין אותו ואם גחלים של גפת ושל עצים הן אין משהין עליהם עד שיתן עליהם את האפר וכשהן קטומות משהה עליהם ואם לאו אין משהין עליהם ושיהא מצטמק ורע לו ולא יהא מצטמק ויפה לו ושיהא בשל ולא יהא נא דבשיל ולא בשיל אף לא יהא חי שלא רתח ככל חקות השבת ואף בתנור של בעלי בתים או בכירה ולא בתנור שבנחתומין וכל חקי השבת וכו'"

**ספר הישר רלז**

"אם היא חייה סמוך לבין השמשות לפי שאי אפשר לה להאכל בלילה על ידי חיתוייה של בין השמשות משום הכי לא גזרינן בשהייה של קדירה חייתא ובשיל"

**ראב"ן שלח**

[דן להתיר את המנהג בזמנם] "ולשמא יחתה ליכא למיחוש דכיון דעביד מחיצת אבנים סביב הגחלים וגם קוטמן באפר למעלה אית לה היכרא ולא יחתה. ועוד שהרי מניחה לצורך מחר ומסיח דעתו מאכילת הלילה ואמרינן השתא דאמר מר גזירה שמא יחתה האי קדירה חייתא שרי לאנוחא בתנור עם חשיכה מאי טעמא כיון דלא מבשלא לאורתא מסח דעתיה מינה ולא אתי לחתויי וכל שכן הכא דלצורך מחר עביד ליה דמסח דעתיה ולא יחתה"

ועוד כתב בסו"ד "וזה הדרך נראה לי ישר וטוב שיעמיד הקדירה על גבי טריפוס של ג' רגלים למעלה מן הגחלים או על ג' אבנים כדתנן משהין על גבי כירה ולא בתוך הכירה, ואין משהין אלא מאכל שהוא מבושל כמאב"ד או מבושל לגמרי אבל חי לגמרי לא דהא מבשל בשבת. [ו]הא דשכח קדירה ובשלה בשבת בחייא מיירי"

**תשובת רשב"ם לראב"ן [בראב"ן בסוה"ס תקצב[[10]](#footnote-10)]**

והא דחנניא דאמר כל שהוא כמאכל בן דרוסאי כו', דמשמע הא אינו כמאכל בן דרוסאי אסור. וקשיא ליה למר הא דאמרן לעיל [י"ח ב] האי קידרא חייתא שפיר דמי.

זאת אשיב אל אדוני דאפילו חנניא מודי בהא דכיון דלא איבשל כלל מקמי שבת שרי לאנוחיה בתנורא משום דליכא למיחוש לחתוי שהרי לא יאכל עד למחר ומתייאש ממנו ומעצמו מתבשל, אבל אם נתבשל קצת לפני חשיכה אלא שלא הגיע לבישול בן דרוסאי הוא דקאסר חנניא להשהותו על גבי כירה דדילמא אתי לאחתויי לקרב בישולו לאוכלו הלילה. ומתניתין נמי דאיירי עלה חנניא דיקא, דקתני אין צולין בשר בצל ביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום כלומר אין מתחילין לצלותן מבעוד יום קצת כדי להשהותן ע"ג כירה ולגמור בישולה משחשיכה אא"כ ניצולין מבעוד יום כמאכל בן דרוסאי כדמפרש בגמרא ותו לא אתי לאחתויי, אבל קידרא חייתא (לגומרי') [לגמרי] שפיר דמי לאנוחיה בתנורא ערב שבת עם חשיכה דכיון דלא חזייה לאורתא אסוחי אסח דעתיה מיניה, אי נמי בשיל שפיר דמי כלומר בשיל כמאכל בן דרוסאי שפיר דמי לשהוייה על גבי כירה דהיינו כחנניא דכיון דבשיל לא אתי לחתויי, בשיל ולא בשיל אסור דהיינו מבושל קצת אבל לא הגיע לבישול מאכל בן דרוסאי.

קצרו של דבר חנניא לא בא למעט קידרא חייתא אלא בשיל ולא בשיל בא למעט, והיינו נמי כדלעיל דהכי דייקינן למילתא חנניא אומר כל שהוא כמאכל בן דרוסאי מותר לשהותו כו' הא אינו כמאכל בן דרוסאי אלא מבושל לחצאין אסור דילמא אתי לחתויי אבל אם לא נתבשל כלל שרי.

**ראבי"ה קצז**

"ואי קידרא חייתא היא אי נמי שדא ביה גרמא חייא, דהשתא לא חזי ליה לאורתא, אפי' בשיל ולא בשיל שרי, משום דלמחר לא מחתה, שהרי יש לה שהות גדול. ולא דמי לעססיות ותורמוסין דגזרינן לחיתוי ואפילו לבית הלל, דקשים הם לבשל, כדאמרינן כתורמוס הזה ששולקים אותו שבע פעמים. והא דתניא לא ימלא נחתום חביות של מים ויניח לתוך התנור ערב שבת עם חשיכה, משום דאנחיה לאתהנויי מיניה לאורתא, ודמי לבשיל ולא בשיל, דכשהפיגו צינתן אין שוין לא למזוג ולא לשתות, אבל הוחמו כפי צרכן שראויים על ידי הדחק למזוג, אי נמי צונן גמור אין לחוש לחתוי, דדילמא הכי שתו להו. ורוב חמין דמסכתא הוא למזיגה ולא לתבשיל, כדתניא בסוף פרק במה מדליקין ועדיין חמין מונחים על גבי כירה וקדירה מונחת על גבי כירה, שמע מינה דתרי עניני נינהו, ובכמה דוכתי נמי אמרינן חמין ותבשיל"

עוד כתב "וחנניא לא בא למעט אלא בשיל ולא בשיל, אבל חי כל שכן דשרי, כדאמרינן האי קדרה חייתא שפיר דמי, וכן קרא חייא"

**ספר התרומה רכג**

"לא תמלא אשה עססיות ותורמוסין מע"ש אלא אם כן מבושלין מבעוד יום מיני קטנית הן וכן לא ימלא נחתום חבית של מים אלא א"כ הוחמו מבעוד יום ואם עשו כן אסורין עד כדי שיעשו למ"ש וטעמא משום שמא יחתה מוגמר וגפרית דשרי לא מחתי להו משום קוטרא ואוני' של פשתן דשרי לא מגלי להו משום זיקא. הלכך קידרא חייא ובשיל כמאכל בן דרוסאי שפיר דמי לתתו לפני האש סמוך לחשיכה דכיון דחיית' היא לא יאכל אותה עד למחר ובלילה כולה תתבשל בלא חיתוי בשיל קצת ולא בשיל כמאכל בן דרוסאי אסור שמא יחתה כדי למהר לאכול בלילה ואי שדא בה גרמא חייא א"כ לצורך לאכול למחר הוא ושרי דבלא חיתוי תתבשל והאי הלכך מודו כולי עלמא"

**אור זרוע ח**

"ובשיל ולא בשיל ה"ט דאסור חיישינן שמא ימלך לאוכלה הלילה ויחתה בגחלים למהר בישולי'. דשדא בה גרמא לא חיישינן שמא ימלך דודאי אסח דעתא מיני' עד למחר"

עוד כתב אחרי שהכריע דהלכה כחנניא וז"ל "הילכך לפי מה שפירש' דהיכא שנתבשל כמאב"ד דהיינו שנתבשל שליש שמותר להטמינו בגחלים מעתה מותר להטמין בגחלים תפוחים חיים כי הם ראוים לאכילה יותר משנתבשל כמאב"ד וה"ה לבצים חיים ומים כדי שיהו חמים לצורך מחר הכל מותר להטמין בגחלים לצורך מחר אבל לצורך ליל שבת נראה שאסור שמא יחתה בגחלים כדי למהר בשולם"

**פסקי רי"ד יח:**

"**האי קדרא חיתא שפיר דמי, בשיל ולא בשיל אסיר.** פי' אם שם קדירה חיה מבעוד יום סמוך לחשיכה, כדי שתהא מבשלת כל הלילה, שפיר דמי, דכיון שהיא חיה לא חזי ליה לאורתא כי אם למחר, דכיון שיש לו שהות כל הלילה לא אתי לחתויי, אבל אם היתה הקדירה בשיל ולא בשיל אסיר, שמא יחתה לוכל ממנה בלילה.

**ואי שדא ביה גרמא חייא שפיר דמי.** דגלי אדעתיה דלמחר קא בעי לה ולא אתי לחתויי.

ועססיות ותורמוסין שבישולן קשה, אף על גב דלצורך מחר קא בעי להו, גזרי' בהו דיל' אתו לחתויי.

ומיכן מוכיח שהטמון שאנו עושין ליכא למיחש שמא יחתה, דלצורך מחר אנו טומנין, ויש לו שהות כל הלילה, ומשום הכי לא אתי לחתויי, כל שכן דשרירן וקשה ליא זיקא דלא מגלי ליה"

**פסקי רי"ד מז: [והועתק בשבלי הלקט נז, ומשם הביאו הב"י סו"ס רנג]**

"ודווק' במה שהוא עתיד לאכל בלילה איכא למיגזר ברמץ שמא יחתה, אבל ההטמנה שאנו עושין לצורך מחר מותרת היא, דבכל דבר שטומן לצורך מחר ליכא למיגזר שמא יחתה, כדאמר' בפרק קמא"

**ר' יהונתן**

**עססיות ותורמסין**, מיני קטנית הן וצריכין בישול הרבה וכונתו למוצאי שבת וגזרינן שמא יחתה בגחלים למהר בישולם, שמשום שלא יהנה ממעשה שבת אסורין אפילו למוצאי שבת. ואף על גב דאמרינן לקמן דבקדרה חיתא שפיר דמי, ולא גזרי' שמא יחתה. לא דמי דהתם מיירי בתבשיל שמתבשל מהרה, וכיון שאין כונתו להניחה על הכירה אלא ליום שבת ולא לכבוד לילה, הרבה יש שהות לה להתבשל מאיליה [גליון: ולא אתי לאחתויי], אבל עססיות ותורמסין אין די לבישולן שצריכין להתבשל שבעה זימני קודם שיהיו ראויין לאכילה, לפיכך גזרי' שמא יחתה בגחלים. לא ימלא חבית של מים וכו', וכונתו ללוש בהם למוצאי שבת. ולכך גזרי' דילמא אתי סמוך למוצאי שבת שנצטננו ומחתה לגחלים"

**"בשיל ולא בשיל אסיר**, דשמא כונתו לאכלו בלילה וימהר בבישולו ואתי לחתויי בגחלים, שהרי בדבר מועט תהיה ראויה לאכילה.

**שדא בה גרמא חייא**, גילה דעתו שאין בלבו לאכלה עד למחר"

**אורחות חיים שבת**

סא. וקדירה חיה מותר לשהותה על האש והיא מתבשלת כל היום פי' ר' האיי גאון ז"ל לא חיה ממש דאלו צונן אסור להניחה בין השמשות והיינו טעמא דשריא דחמה קצת והטעם לפי שמסיח דעתו ממנה ולא יבא לחתות בגחלים וכן אין חוששין שמא יגיס בה שהרי מסיח דעתו ממנה ולא יגע כלל אבל צלי אין צולין אלא כדי שיצולו מבע"י וכן חררה טורט"יל בלעז ע"ג גחלים אין נותנין אלא כדי שיקרמו פניה פי' עליון ותחתון ומה שבתוכה כמאכל בן דרוסאי. והטעם לפי שהצלי והפת ממהר לצלות ואפשר דבעי ליה לאורתא וחיישינן שמא יחתה. פי' קרמו לשון קרום קרושט"א בלעז.

[[11]](#footnote-11)בד"א בשאין לו מזון ג' סעודות אבל אם היה לו מותר להדביק עם חשכה והרי הוא כקדירה חיה שמותר לשהותה וכו' וטעם ההיתר דבשבת אסור לרדות לאימת בעי לה למוצאי שבת ובלא חתוי נמי אפי והוה לי' כקדירה חיה וכדתנן פרק כל כתבי שכח פת בתנור מבע"י על דעת לרדות ממנו מזון ג' סעודות אפי' יש לו מותר משום הצלה ומשום עונג שבת ועוד אפי' בשוכח לא הותר אלא מזון ג' סעודות"

**כל בו לא**

"תבשיל שלא בישל כל צרכו או שבישל כל צרכו ומצטמק ויפה לו אין משהין אותו על האש אף על גב שהונח שם מבעוד יום גזרה שמא יחתה בגחלים כדי להשלים בשולו או כדי לצמקם ויאכל ממנו בלילי שבת לפיכך אם גרף או כסה באפר הכירה או שעממו הגחלים שהרי הם כמכוסות באפר מותר לשהותן שהרי הסיח דעתו מהן ואין לחוש שמא יחתה בגחלים, ואם מצטמק ורע לו מותר לשהותו אף על פי שלא גרף ולא כסה, וכן תבשיל שלא בישל כל צרכו ומצטמק ויפה לו אם השליך לתוכו אבר חי סמוך לבין השמשות נעשה הכל כתבשיל חי ומותר להשהותו על האש ואף על פי שלא גרף ולא כסה מפני שכבר הסיח דעתו ממנו והראה שלא רצה לאכול ממנו בלילי שבת ואין לחוש שמא יחתה, ועל כן פשט המנהג לאכול חמין בשבת ולהשהותו על גבי האש ואף ע"ג דמצטמק ויפה לו לפי שמסיחין דעתן ממנו ועוד שמכסין הגחלים באפר, ועוד שדרך הנשים לשים מעט בשר חי סמוך לבין השמשות בקדרה"

**אגודה פ"ג אות נג**

"ומה שנוהגין לתת התבשיל בתוך התנור סמוך לברכו או סמוך לחשיכה בכדי שלא היתה יכולה להתחמם אם היתה צוננת איסור גמור הוא. ואפי' נתבשל כל צרכה ואפי' תנור גרוף וקטום כדתנן תנור שהסיקו בקש ובגבבה לא יתן בתוכו ואין תקנה לדבר אם לא יתן בחמין גרמא בשר חי"

**שבלי הלקט נז**

"והא דאמרינן דבשיל ולא בשיל אסור להטמין אלא אם כן שדא ביה גרמא חייא פי' הר"ר שמחה זצ"ל דוקא כשבישל קדירה אחת לצורך היום והלילה דאיכא למיחש שמא יחתה בגחלים למהר בשולה לפי שרוצה לאכול ממנה בלילה אבל אנן דאית לן תרי קדרי חדא לרמשא וחדא לצפרא לא חיישינן למימר שמא יחתה בגחלים דהא אקצייה לקידרה דצפרא מדעתיה"

#### הערות

**א']** כ' הרמב"ן לח: "נמצינו למידין בשיהוי קדירה. דחיה לגמרי מותר דלצורך מוצאי שבת היא, בשיל מעט עד שיתבשל ויצטמק כ"צ לגמרי דמכאן ואילך רע לו אסור, בגרוף וקטום בין (היה) [[[12]](#footnote-12)חיה] לצורך שבת בין מבושלת קצת לעולם מותר"

**ב']** כ' השיטה לר"ן "האי קדרה חייתא אי בשיל שפיר דמי בשיל ולא בשיל אסור. י"מ אם נתבשל כל צרכה שפיר דמי להניחה דתו לא בעיא חיתוי, בשיל ולא בשיל כלומר שלא נתבשלה כל צרכה אסור דשמא כוונתו לאכלה בלילה ואתי לחתויי, וכן נראה שפי' רש"י ז"ל, אלא שקשה לי דא"כ היכי קרי לה קדרה חייתא, אלא הנכון בשיל כמאכל בן דרוסאי בשיל ולא בשיל כמאכל בן דרוסאי"

ותמיהתו על רש"י צ"ב, ויתכן שכוונתו לדקדק משיטת רש"י שבשיל ולא בשיל היינו אחרי מאכל בן דרוסאי, דלפי"ז קודם לכן כבר חשוב חייתא כשיטת הב"ח ותמה ע"ז.

והעיקר שנראה כמו שפי' דבריו הרב הורביץ שגרס 'אי' והבין דהבשיל הוא פי' לחייתא, ובזה תמה דאם הכוונה בשיל לגמרי לא שייך לקרותו חייתא.

מיהו לפי"ז לא מבואר בגמ' היתר בלא בשיל כלל, וב'שיטה לר"ן' לו: ולח: נקט שקדירה חייתא ממש מותרת.

### חלק ג' - דינא דקשיא ליה זיקא ודשריק

#### מראי מקומות

**אונין של פשתן נמי ליגזור התם כיון דקשי להו זיקא לא מגלו ליה** פרש"י שמיירי בטח פי התנור בטיט, וצ"ב הטעם שפי' כן, ועי' ברשב"א בהמשך שכתב כך בתירוץ השני לפי מ"ד דבעי בגדיא שריק, וע"ע מה שאכתוב שם בזה.

**והשתא דאמר מר כל מידי דקשי ליה זיקא לא מגלו ליה וכו'** ובהמשך מבואר שני סברות גדיא או שריק, ולפי רוב הראשונים אחד מהם היא סברא לא מטעם זיקא וא"כ צ"ב השייכות לפתיחה זו, ועי' רשב"א בסוף הסוגיא שדקדק מזה שגם ברחא קשיא ליה זיקא קצת [ומשמע שר"ל שמהני סברת השריק בצירוף ה'זיקא'], ומ"מ נראה שבהכרח אינה קושיא כ"כ דבלא"ה בהכרח יש שייכות בין הסברות שהרי רואים בסוגיא דגדיא ושריק הם סברות שקולות ונחלקו בשניהם בשווה.

**האי בשרא דגדיא ושריק שפיר דמי** כ' בה"ג [הועתק בסוף המ"מ] דדין זה בצלי, והביאוהו התוס' ועו"ר, ובביאור כוונתו מצינו כמה דרכים.

**א.** בתוס' משמע קצת דהוצרך לזה כדי לאסור אפילו חייתא, עי"ש וצ"ע, ובאמת שבסמוך מבואר בדבריהם דהיתירא דרב אשי הוא גם באונין של פשתן דמיירי לפרש"י במשנה בקדירה [ומהר"ם באמת תי' דשם דבקדירה לא התיר רב אשי].

**ב.** ברא"ש כ' משום דרק בצלי קשיא ליה זיקא, ומשמע דדעתו דגם ברחא הוא משום דקשי ליה זיקא שהרי הבה"ג פסק כרב אשי בלישנא בתרא.

**ג.** במהר"ם מבואר דבעינן דווקא צלי שמתבשל מהרה [והוא מיירי לרב אשי בל"ב אבל מ"מ נראה שבהכרח כולם בנויים ע"ז דאל"כ מנ"ל ברב אשי כן.

**ד.** בבעה"מ פי' דדווקא בצלי משום דאין דרך לחתות בגחלים בעוד הצלי בתוכו שלא יקטום את הצלי, ובשביל לחתות צריך להוציאו ואז קשיא ליה זיקא.

- ודע שבספר התרומה [רכג רכד] ובראבי"ה [קצז] וברי"ד [בפסקיו לז. הועתק בסוף המ"מ] להדיא שההיתר של רב אשי אפילו בברחא ולא שריק גם בקדירה, ויתכן שחולק על הבה"ג, ויתכן שביאר כוונתו כמש"כ בדעת התוס'.

**דגדיא ולא שריק** הקולא של גדיא פרש"י משום דקשיא ליה זיקא, וכך מתבאר מתוס', וכ"פ בעה"מ, וכך מוכח בסוף הסוגיא שרבינא דימה קרא חייא לבישרא דגדיא משום דקשי ליה זיקא.

- והרמב"ם פי' דהקולא של גדיא הוא שמספיק לו חמימות האש והחיתוי אינו מועיל אלא מזיק, והגרעק"א בהגהתו שם תמה מדברי רבינא.

**דברחא ושריק** הקולא של שריק פרש"י דהוא משום דאינו מוכן לחתות, וכך נראה מהרמב"ן לח:.

- והרמב"ם פי' משום דקשיא ליה זיקא, ויל"ע אם לדבריו גם באונין של פשתן בעי שריק, והרמב"ם ב'יד' לא הזכיר שצריך ומשמע שבלא"ה שרי, וצ"ב הטעם, ועי' רשב"א שמכח קושיא אחרת כתב שלפשתן יותר קשיא ליה זיקא.

**דגדיא ולא שריק דברחא ושריק רב אשי שרי ורב ירמיה מדיפתי אסיר** מבואר ששני דברים אלו שקולים וצ"ב.

והנה מהר"ם העמיד את הסוגיא בצלי דווקא שמתבשל מהרה ואינו צריך חיתוי, וכל החשש שמא ישכח, וע"ז מהני שהדלת מוגפת ולא הזכיר דהקשיא ליה זיקא גורם, ומשמע מדבריו שיסוד ההיתר לעולם הוא עצם הסגירה והיינו ברחא ולא שריק, וכשקובע את הדלת יותר מועיל, ויש שני צורות לקבוע את הדלת או ע"י שקשיא ליה זיקא או ע"י ששריק, ודו"ק.

**דברחא ושריק וכו' ורב ירמיה מדיפתי אסיר** מבואר דלא סגי בטיח לחוד, ויל"ע שלעיל העמידו ביורה עקורה וטוחה דסגי בטוחה, ועי' תוס' ד"ה 'ביורה' ובמהרש"א שם ביאר שזה הוק' להם, וע"ע ב'שיטה לר"ן' שהק' קושיא זו ותי' את שני תירוצי התוס' שם, וע"ע בהשלמה [הועתק בסוף המ"מ] שהק' כן בסו"ד ותי' דהכא חמיר משום דמיבעי ליה לשבתא [וע"ע בסמוך כיוצ"ב על קשיא ליה זיקא], ועוד תי' שטיחה דהכא עדיפא כיון שהיא עצמה טוחה עי"ש וצ"ב והוא כעין תי' השני בתוס'.

**דגדיא ולא שריק וכו' ורב ירמיה מדיפתי אסיר** ואינו מותר רק גדיא דשריק, ומבואר דלא שרי בקשיא ליה זיקא רק בצירוף עוד סברא [לרש"י בעי גם שריק ולהרמב"ם בעי גם שריק וגם דגדיא], וצ"ב אם גם באונין של פשתן צריכים כ"ז, ועי' ברשב"א וב'שיטה לר"ן' בשם הרא"ה ובהשלמה, ומכל דבריהם עולה ג' תי', הא' דאה"נ ובפשתן בעי שריק [רשב"א השלמה. הב' דפשתן קשיא ליה זיקא טפי [רשב"א]. הג' דרב ירמיה אסר דווקא באוכל דצריך לשבת [רא"ה השלמה].

**כי פליגי דברחא ולא שריק דרב אשי שרי** לכאורה דין זה תמוה דמאיזה טעם מותר והרי אין בו לא גדיא ולא שריק, ומצינו בראשונים שני דרכים [ודו"ק שבעצם נחלקו אם הוא מעין שריק או מעין זיקא].

**א.** ברש"י נראה דטעמו דכל שאינו מוכן לחתות אין בו חשש חיתוי, ולכן כל שהוא בתוך התנור אין בו חשש חיתוי, וכן נראה דעת התוס' וספר התרומה [רכג רכד] שנקטו שאינו מטעם קשיא ליה זיקא מיהו בדבריהם נוסף דדווקא באופן שהתנור סגור, וב'שיטה לר"ן' דקדק כן גם מרש"י דבעי כיסוי.

וקרוב לסברא זו פי' ההשלמה "שיש טורח לגלות פי התנור ולחתות אש שבתנורו".

וכן בדרך זו פי' הראבי"ה שכתב דסברת בישרא אגומרי "דקרוב הדבר לבוא לידי חיתוי".

וכ"פ הרי"ד באריכות בדף לז. [הועתק בסוף המ"מ עי"ש].

**ב.** דעת בעה"מ והרשב"א ומהר"ם דהיתר של רב אשי דווקא משום דקשיא ליה זיקא, ודווקא במינתח וכדאיתא לק', וכ"נ מדברי ר"ח בדף כ. עי"ש.

**הגבלות שמצינו לדינו של רב אשיט**

מצינו בראשונים כמה הגבלות לדינו של רב 8חואשי [ובכך מיישבים את קושיות התוס'], ויל"ע היטב אם הם טענות ברב אשי דווקא או שעיקר כוונתם בעצם להעמיד את היסודות של הסוגיא.

**א.** בספר התרומה כ' שרב אשי התיר דווקא במינתח כיון שמתבשל מהרה.

- ובכך פי' את הסוגיא בדף כ. אליבא דרב אשי.

**ב.** במהר"ם [בהלכות הטמנה] העמיד שדברי רב אשי דווקא בצלי שמתבשל מהרה ואינו צריך חיתוי, וכל החשש שמא ישכח ויחתה וע"ז מהני מה שהדלת של התנור מוגפת.

- ובזה יישב את קושיית התוס' מאונין של פשתן שהוצרכו לטעם קשיא ליה זיקא, דשם הוא בקדירה.

**ג.** במהר"ם בהלכות הטמנה ובתוס' שהביא הרשב"א ובהגה"ה מבואר דבפת רב אשי מודה משום דבעי חיתוי טפי, וכ"כ בתורא"ש וביאר יותר הטעם משום "דאם לא יאפה מיד הוא מתקלקל בתוך התנור".

- ובתוס' שלנו הק' על רב אשי מדינא דפת, ומבואר דלא ס"ל סברא זו, וכן הרשב"א כ' שאינו מחוור.

**ודע** שבדין פת שבעי חיתוי טפי מצינו בהגה"ה שמהני ע"ז שריק, וזה מוכיח קצת שהוא היתר דווקא ברב אשי, וצ"ע.

**בבשרא אגומרי** בביאור בשרא אגומרי מצינו ב' פירושים

**א.** רש"י פי' שאינו מכוסה, וכ"פ התוס' וסה"ת

**ב.** המאירי פי' "בשרא אגומרי ודאי אסור שהרי מגולה ועומד הוא וכן שכבר הוא מתעפר לשם" והסברא השניה שכתב היא לפי בעה"מ, וכך דעתו שם, ומשמע שהוא ממש על הגחלים, וכך הבינו הרא"ה [ב'שיטה לר"ן] והריטב"א,

**אמר רבינא האי קרא חייא שפיר דמי כיון דקשי ליה זיקא כבשרא דגדיא דמי**

- עי' בראבי"ה שהביא דין זה כהיתר של דקירא חייתא וצ"ע ועי' עוד בסה"י ריא שנראה דכל הסוגיא כאן היא היתר בחייתא.

**לענין הלכה** לרוב הראשונים הלכה כאיכא דאמרי, ונחלקו אם הלכה כרב אשי או כרב ירמיה.

דעת הבה"ג ורש"ג ורה"ג ור"ח [כ. לט:] ובעה"מ וסה"ת [רכג] וראבי"ה [קצז] ומהר"ם [בהלכות הטמנה] דהלכה כרב אשי.

ומאידך דעת הרי"ף והרמב"ם והתוס' והראב"ד [כ"כ בשמו הבתים ש"ד יא] והבתים [שם] דהלכה כרב ירמיה מדפתי.

- ודעת הראב"ן [שלח] שהלכה כרב אשי של ל"ק, וכ"ד הרי"ד, ועי' בראבי"ה שכתב דדעת רבותינו שהלכה כל"ק.

**לשונות הראשונים**

**בה"ג הלכות שבת**

"קדרא חיתא, מותר לשהותה על גבי גחלים, מאי טעמא, דאסחה ליה דעתיה מיניה. בשיל ולא בשיל, אסיר, ואי שדא בה גרמא חייא, שפיר דמי. ולעניין צלי, גדיא בין שריק ובין לא שריק שרי, ברחא נמי ושריק שרי, ברחא ולא שריק, פלוגתא דרב אשי ורב ירמיה מדפתי, דרב אשי שרי, ורב ירמיה מדפתי אסר, והלכתא כרב אשי, והא דתנן אין צולין בשר ובצל וביצה, אלא כדי שיצולו מבעוד יום, רב אשי מוקים לה להא מתניתין בבשרא אגומרי. אמר רבינא האי קרא חייא כיון דקשי ליה זיקא, כבשר גדי דמי, ושרי לאתנוחיה בתנורא"

**ספר הישר חידושים ריא**

"**השתא דאמר מר כל מילי דקשי ליה זיקא כו'**. קיימא לן כלישנא בתרא וכדרב אשי דשרי דהא [מקשה] מלישנא בתרא לקמן. ואי קשיא והא קיימא לן (כחגיגה) [כחננא] דאמר כל שהוא כמאכל דרוסאי [[13]](#footnote-13)אסור. והא שרי רב אשי לשהות. תריץ עד כאן לא שרי רב אשי אלא לדבר שאינו מבושל כלל אבל בשיל ולא בשיל אסור"

**התרומה רכג - רכד**

"לא תמלא אשה עססיות ותורמוסין מע"ש אלא אם כן מבושלין מבעוד יום מיני קטנית הן וכן לא ימלא נחתום חבית של מים אלא א"כ הוחמו מבעוד יום ואם עשו כן אסורין עד כדי שיעשו למ"ש וטעמא משום שמא יחתה, מוגמר וגפרית דשרי לא מחתי להו משום קוטרא, ואוני' של פשתן דשרי לא מגלי להו משום זיקא, הלכך קידרא חייא ובשיל כמאכל בן דרוסאי שפיר דמי לתתו לפני האש סמוך לחשיכה דכיון דחיית' היא לא יאכל אותה עד למחר ובלילה כולה תתבשל בלא חיתוי בשיל קצת ולא בשיל כמאכל בן דרוסאי אסור שמא יחתה כדי למהר לאכול בלילה ואי שדא בה גרמא חייא א"כ לצורך לאכול למחר הוא ושרי דבלא חיתוי תתבשל והאי הלכך מודו כולי עלמא ולרב אשי דשרי בשיל ולא בשיל בסמוך הכא מיירי בבשרא אגומרי כדאוקי לקמן מתני' דאין צולין בשר בצל וביצה כו'.

ובשר גדיא בין שריק [[14]](#footnote-14)וכסוי שעל פי התנור שהאש שם וגם הקדירה בין לא שריק שרי ואפי' בשיל ולא בשיל דקשי להו זיקא ולא מגלי כסוי התנור, אבל דברחא של איל דלא קשיא ליה זיקא רב ירמיה מדפתי אסר עם חשכה אלא אם כן בשיל כמאכל בן דרוסאי ורב אשי שרי.

ופריך והא תנן אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום פי' כמאכל בן דרוסאי, ומתרץ התם בבשר' אגומרי', [[15]](#footnote-15)ולא על הגחלים ממש קאמר דהיאך יקח הבשר א[ו]לי הגחלים אינם כבויי' אלא סמוך לגחלים חוץ לתנור [[16]](#footnote-16)ורב אשי דשרי מיירי שצולה הבשר בתוך התנור מכוסה או בקדיר' או בשפוד[[17]](#footnote-17) דהא לקמן מייתי לה [על] מתניתין דמשלשלין את הפסח לתוך התנור סמוך לחשיכה מפני [[18]](#footnote-18)שהם בני חבורה ומדכרו אהדדי, ופריך [תלמודא] בלא חבורה נמי [ד]הא אמר רב אשי אפילו ברחא שרי אפילו בשיל ולא בשיל אלמא רב אשי מיירי בתוך התנור דומיא דפסח. ומשני פסח לא מנתח אלא שלם הוא ורב אשי דשרי באינו שלם אלא מנתח ומתבשל מהרה[[19]](#footnote-19), [[20]](#footnote-20)ואף על גב דפסח חי הוא ולאכול בלילה ואיכא למגזר לחתויי טפי למחר מ"מ פריך שפיר דכך שוה בשיל ולא בשיל דשרי רב אשי לצורך הלילה.

ולקמן נמי דהלכה כחנניה כל שהוא כמאכל בן דרוסאי מותר להשהותן על גבי כירה שאינה גרופה ואינה קטומה אבל אם אינו כמאכל בן דרוסאי אסור להשהותו היינו חוץ לתנור כמו בשרא אגומרי ורב אשי מיירי בתוך התנור ומכוסה כדפרישית לעיל.

**פסק** [[21]](#footnote-21)הלכך בתוך התנור ופיו מכוסה מותר לתת שפוד של בשר לצלות עם חשכה אף על פי שלא יהא מבעוד יום כמאכל בן דרוסאי כרב אשי דשרי, ודווקא שהטלה או העוף אינו שלם אלא לנתחים אבל שלם אסור כמו פסח שמותר עם חשכה דווקא משום דבני חבור' זריזין הם [[22]](#footnote-22)אף על פי שיש אש תוך תנור.

אבל סמוך לאש חוץ לתנור אסור לצלות בשר אף לא לשפות קדירה אא"כ מבושל [[23]](#footnote-23)וצלי כמאכל בן דרוסאי מבעוד יום [כדתנן אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום] ואוקימנא לה בבשרא אגומרי היינו חוץ לתנור סמוך לגחלים [ולא על הגחלים ממש דהיאך יקח הבשר מעל הגחלים אולי הגחלים אינן כבויין וה"ה קדירה סמוך לגחלים אסור][[24]](#footnote-24), דלצורך לאכול בלילה ואיכא למיגזר שמא יחתה כדי למהר לבשל וכן פסקינן לקמן כחנניה דאמר כל שהוא כמאכל בן דרוסאי מותר להשהותו אף על פי שאינה גרופה וקטומה לא [[25]](#footnote-25)חסיר וגירף הגחלים משם וגם לא נתן אפר ודשן על הגחלים אבל אינו כמאכל בן דרוסאי אסור להשהותו והיינו בשיל ולא בשיל דאסור חוץ לתנור.

ואמנם אם מטמין הקדירה והמאכל ומכסהו לשמור חמימותו לצורך כדי לאכול למחר אפי' מבושל כל צרכו אסור הוא לשפות על הגחלים אלא צריך הוא גרופה או קטומה דכיון שמטמין שיהיה חם למחר הוא מקפיד אם יצטנן ויבא לידי חתוי ובהלכות הטמנה אאריך לקמן.

ליתן עוגה בתנור או על מקום חם שקורין איישטארא או פשטיידא או פלדון כדי לאפו' מותר בכלי /בכדי/ שיקרמו פניה של הפת למטה וגם למעלה כדתנן ולא חררה אלא כדי שיקרמו פניה וגם מה שבתוכה יכול לאפות כמאכל בן דרוסאי קודם השבת ואם יכול לאפות כך מותר להשהותו ע"ג כירה אף על פי שאינה לא גרופה ולא קטומה ומוכח מתני' דאין צולין בשר אלא כדי שיצולו מבעוד יום כחנניה וכן תנן ולא חררה אלא כדי שיקרמו פניה הא קרמו פניה שפיר דמי ובפרק כירה (ל"ד ע"ב) נמי אמרינן תרוייהו תננהו דלשהות מותר כי בשיל ומייתי מתני' דבלא חררה ע"ג גחלים והתם מיירי בבשיל ולא בשיל כמאכל בן דרוסאי ושיקרמו פניה של חררה למטה דהא ר"א פליג ואמר עד שיקרום התחתון ופליגי הכי בלחמי תודה ור"א להקל אתא דאמרינן בירושלמי מודה ר"א בלחם הפנים שאין לחם עד שיקרמו פניו בתנור מכלל דבעלמא סגי בקרימת פורתא"

**סימני התרומה רכד**

"דין מותר לתת סמוך לחשכה שפוד של בשר או של עוף אם הוא לנתחים בתוך התנור ופיו מכוסה אף על פי שיש אש בתוך התנור ואף על פי שאינו כמאכל בן דרוסאי כרב [[26]](#footnote-26)אסי דשרי בשיל ולא בשיל אבל עוף או טלה שלם אסור עד שיהא כמאכל בן דרוסאי דפסח דוקא שרי משום דבני חבורה זריזין הם אבל חוץ לתנור אצל האש אסור אלא א"כ כמאכל בן דרוסאי קודם שבת כדתנן אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום ומוקי לה בבשר אגומרי פירש חוץ לתנור סמוך לגחלים ולצורך לאכול בלילה ועוגה או פשטיידא או פלדון יתן סמוך לחשכה על מקום חם כדי לאפות בעת שיקרמו פני העסה תחתון ועליון ומה שבתוכה כמאכל בן דרוסאי קודם השבת"

**ראב"ן שלח**

"ותנור נמי אף על גב דתנן תנור שהסיקוה בקש ובגבבא לא יתן בין מתוכו בין מעל גביו, שרי אם שרק פיו בטיט דהא דאמר רבא אין טומנין בדבר המוסיף הבל דמשום חיתויי הוא וכיון דשרקי ליכא חיתויי והכי נמי אמרינן בשרא דגדיא ושריק שרי דברחא ולא שריק אסור דגדיא ולא שריק דברחא ושריק שרי רב אשי. ותנן נמי משלשלין את הפסח לתנור עם חשיכה ואמרינן מאי טעמא משום דבני חבורה זריזין הן ומדכרי אהדדי ולא מחתו, ובדלא שריק מיירי, ומקשי טעמא דבני חבורה זריזין הן הא לאו הכי לא והא[מר] מר גדיא בין שריק בין לא שריק שרי, ומדרב אשי מקשי דאיהו שרי גדיא ולא שריק, ומדמקשי מינה ש"מ דכוותיה סבירא להו אלמא כל תבשיל של בשר מותר לשהות בתנור אי שריקה"

**ראבי"ה קצז**

"ומיהו אף על גב דבית הלל שרי ואף על גב דקעביד מעשה, הני מילי במידי דליכא למיחש לחתוי גחלים בשבת, אבל כל מידי דאיכא למיגזר שמא יחתה בגחלים, כגון להניח קדרה מבעוד יום בתנור או על הכירה שאינה גרופה וקטומה [[27]](#footnote-27)ואף להטמין ברמץ אסור [[28]](#footnote-28)וכן פירש רבינו שמואל אפילו לב"ה.

והני מילי כשהוא בשיל ולא בשיל, פירוש שלא הגיע למאכל בן דרוסאי, אבל בשיל ושהגיע למאכל בן דרוסאי שרי לאטמוני ולשהות על גבי גחלים, כחנניה. וכן פסק רש"י הילכתא כחנניא. ואין חילוק בין השהה להטמנה. [[29]](#footnote-29)ואפילו ברחא ולא שריק שרי כאיכא דאמרי, והא דתנן אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום, התם בבישרא אגומרי. וכן נמי אין נותנים פת לתנור עם חשיכה ולא חררה על גבי גחלים אלא כדי שיקרמו פניה, דדמי לבישרא אגומרי, והא דתנן משלשלין את הפסח לתנור עם חשיכה, משום דבני חבורה זריזין הן

ואי קידרא חייתא היא אי נמי שדא ביה גרמא חייא, דהשתא לא חזי ליה לאורתא, אפי' בשיל ולא בשיל שרי, משום דלמחר לא מחתה, שהרי יש לה שהות גדול וכו'

וכפי שיטה זו כל הני דפירקין ודרב יוסף סוף פרק במה מדליקין והנהו דפרק כירה כולהו כבית הלל וכחנניא, דאוקימנא סתמא דמתניתין כוותיה, דאמרינן וכמה כדי שיצולו כמאכל בן דרוסאי, [[30]](#footnote-30)וסתם קדירות רותחות הם, ויש לפרש בשיל ולא בשיל.

וחנניא לא בא למעט אלא בשיל ולא בשיל, אבל חי כל שכן דשרי, כדאמרינן האי קדרה חייתא שפיר דמי, וכן [[31]](#footnote-31)ק(ד)רא חייא. ולרב אשי דשרי אוקימנא לה בבישרא אגומרי, דקרוב הדבר לבוא לידי חיתוי, ואפילו הכי שרי כשהגיע למאכל בן דרוסאי, מכלל דרב אשי שרי אפי' דברחא ולא שריק דרך בישול בקדרה אפילו לא הגיע למאכל בן דרוסאי, דהאי בשיל ולא בשיל.

ומדפרכינן לקמן והא גדיא בין שריק ובין לא שריק שפיר דמי שמע מינה שההיא לישנא עיקר, ושרי אפילו היכא דאיכא תרתי לרעותא דברחא ולא שריק אפי' בשיל ולא בשיל. ואפילו לדברי רבותינו הפוסקים כלישנא קמא, הא מוקמינן בהאי לישנא הך דאין צולין וכו' בברחא ולא שריק, וכרב אשי קיימא לן, ואפילו הכי שרי כדי שיצולו מבעוד יום דהיינו כמאכל בן דרוסאי ואפילו ברחא ולא שריק. קצרו של דבר אפילו מחמרינן כלשון ראשון שרי בכל ענין אי בשיל רק כמאכל בן דרוסאי"

עוד כתב "וגם שיש שמעמידים הא דקדירא חייתא שהוחמה ולא התחילה לבשל והך דעססיות כבית שמאי. (ד)[ו]אינו נראה לי, דהא במסקנא מוקמי לה כבית הלל ואם יראה לך מקום במסכתין דפליג, היינו דלא כחנניא, ומיהו כסתם מתני' דקיימ' כחנניא קיימא לן. וכן קבלתי מאבי מורי שהתיר, ועל דא אנא סמיך. וכל שכן ללישנא בתרא דשרי נמי בשיל ולא בשיל כרב אשי"

עוד כתב בהמשך דבריו כשדן בעיקר ההלכה אם כחנניא ואם מצטמק ויפה לו שרי "ורבו פתרונים באלו הדברים והמחמיר יחמיר והמקיל לא הפסיד כי תלו חכמים בדבר להקל כגון במידי דקשי ליה קוטרא דלא חשו לחיתויי ותלו להקל במידי דקשי ליה זיקא דלא מגלה ליה"

**אור זרוע ח**

"כמו שאנו רגילים בארץ כנען שאנו מטמינים בתנור וטחין פי התנור בטיט לכ"ע שרי כדאמ' ספ"ק איכא דאמרי דגדיא בין שריק בין לא שריק שפיר דמי דברחא נמי ושריק שפיר דמי כי פליגא דברחא ולא שריק רב אשי שרי וכ"ש האי דידן דשריק פי תנור בטיט וגם שהוא בשיל כדאמ' התם לעיל בשיל שפיר דמי"

**השלמה**

**והשתא דאמר מר כל מדי דקשי ליה זיקא לא [[32]](#footnote-32)מ[ג]לי ליה האי בשרא דגדיא דשריק שפיר דמי**. פירוש עד השתא מיירי בתבשיל של קדרה שעל גבי כירה דלית בה תורת שריק ולא תורת קשי ליה זיקא, והשתא איירי בצלי שבתוך התנור שיש טורח לגלות פי התנור ולחתות אש [[33]](#footnote-33)שבתנורו, ולא הוי כקדרה חייתא, כיון דצלי הוא ממהר לצלות. והיינו דאקשינן ליה מהא דתנן אין צולין בשר בצל וביצה וכו' וכיון דקשי ליה [זיקא] לא מגלי ליה. ויש מפרשים שאינו יכול לחתות אלא אם כן הוציא הגדי בחוץ, וכיון דקשי ליה זיקא לא מגלי ליה להוציאו בחוץ

**איכא דאמרי דגדיא בין שריק בין לא שריק שפיר דמי**. דוקא בגדיא דמנתח דקשי ליה זיקא אבל לא מנתח לא קשי ליה זיקא והוה ליה כברחא, ואי לא שריק אסור אליבא דרב ירמיה מדפתי. והכי אמרינן לקמן גבי משלשלין את הפסח לתנור התם מנתח הכא לא מנתח. ואליבא דרב ירמיה אמרינן הכי, אבל לרב אשי דשרי ברחא ולא שריק אף על גב דלא קשי ליה זיקא מפני שיש טורח לגלות פי התנור ולחתות אש שבתנורו לא שנא מנתח ולא שנא לא מנתח שרי. וטעמא דמשלשלין את הפסח לתנור לרב אשי לא משום בני חבורה זריזין הוא, דלכולי עלמא נמי שרי.

ויש מפרשים דרב אשי ורב ירמיה בהא פליגי רב אשי סבר קשי ליה זיקא ורב ירמיה [סבר] לא קשי ליה זיקא, אבל היכא דלא מנתח דכולי עלמא לא קשי ליה זיקא, וטעמא דבני חבורה זריזין הם, הא לאו הכי אסור אפילו לרב אשי.

ופסק הרב אלפסי כרב ירמיה מדאמר [[34]](#footnote-34)אביי האי (קורא) [קרא] חייא כבשרא דגדיא דמי מכלל דאי כברחא אסור. ואיכא מאן דפסק כרב אשי דבתרא הוא, ואביי לרווחא דמלתא קאמר.

נמצאת אתה אומר שלש מדות בדבר קדרה חייתא שפיר דמי עם חשכה, מפני שמתאחר בישולה, ולא בעי לה עד למחר, ובלא חתוי נמי יתבשל עד מחר. צלי דבשרא אגומרי ממהר לצלות, ואסור עם חשכה אלא בכדי שיצולו [מבעוד יום], מפני שאין טורח בחתויו. צלי של תנור אף על פי שהוא ממהר לצלות, כיון שיש טורח בחתויו מותר בגדיא בין שריק בין לא שריק, ודברחא נמי בין שריק בין לא שריק נמי לרב אשי, ולרב ירמיה בדשריק.

וללישנא קמא דאסר רב ירמיה גדיא ולא שריק, אונין של פשתן דשרינן במתניתין משום דקשי ליה זיקא, מוקים לה רב ירמיה בדשריק. אי נמי אפילו תימא בדלא שריק, גדיא מבעי ליה לשבתא אתי לחתויי [אבל אונין של פשתן לא אתי לחתויי] כיון דקשי ליה זיקא. ויורה עקורה [ו]טוחה נמי שרינן מ[ה]אי טעמא לרב ירמיה דאסר ברחא ושריק ללישנא קמא, משום דהאי מתבעי ליה בשבתא והאי לא מתבעי ליה בשבתא. ועוד יש לומר טעם אחר ביורה, מפני שהיא עצמה טוחה (מנכר) [מדכר] ולא מגיס.

**פסקי רי"ד יח:**

"**ולרב אשי דשרי הא תנן אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום, התם בבשרא אגומרי**. פי' בשר בצד גחלים קרוב לחתות בגחלים וגזרו ביה רבנן, אבל בשר בתוך התנור לא גזרו רבנן.

ואי קשיא, כיון דרב אשי שרי דברחא ולא שריק, אם כן האי דתנן לקמן בפרק כירה תנור שהסיקו [בקש] ובגבבא לא יתן בין מתוכו בין על גביו, במאי מוקי לה, האי לא יתן מפרש ליה רב אשי לא יחזיר בשבת, אבל לשהות משהין כל תבשיל ואפילו בשיל ולא בשיל. אמ' רבינא הילכך האי קרא חייא שפיר דמי, כיון דקשי ליה זיקא כבשרא דגדיא דמי. פי' קרא חייא כבשרא דבשיל ולא בשיל דמי, ומתמהר בישולו, וראוי לאוכלו בלילי שבת, ואפי' הכי שרי דקשי ליה זיקא כבשרא דגדיא, ואתיא הא דרבינ' כלישנא קמא דרב אשי. ואף על גב דקיימ' לן בכל דוכתא הל' כלישנ' בתרא, הכא כיון דקם ליה רבינא כלישנא קמא דרב אשי היל' כוותיה, דודאי דגדיא שרי אף על גב דלא שריק דקשי ליה זיקא, אבל דברחא לא"

**פסקי רי"ד לז.**

בא להוכיח דהלכה כחנניא דשרי מאכל בן דרוסאי וכר' יוחנן שפסק כמותו ובתוך דבריו כתב וז"ל "ותו, דרב אשי אמרן בפרקין קמא דשרי טפי מר' יוחנ', דאילו ר' יוחנ' לא שרא אלא בתבשיל שלא בושל כל צורכו דהוא כמאכל בן דרוסאי, ורב אשי שרי אפי' בשיל ולא בשיל שעדיין לא הגיע למאכל בן דרוסאי. ומנא תימרא דבשיל ולא בשיל דרב אשי גריע ממאכל בן דרוסאי, מדאקשי' ליה ממאי דתנן אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום והוא כמאכל בן דרוסאי, והיכי שרי רב אשי בשיל ולא בשיל ואפי' בברחא ולא שריק. ופריק התם בבשרא אגומרי, ש"מ דבשיל ולא בשיל דשרי רב אשי אכתי לא נתבשל כמאכל בן דרוסאי. הנה מצאנו שרב אשי התיר יותר מר' יוחנ', שר' יוחנן לא התיר לשהות אלא כמאכל בן דרוסאי, כדתנן אין צולין כול', אבל בשיל ולא בשיל אסר שמא יחתה בגחלים, ומתני' דהכא דמפרש' לה דהאי לא יתן לא יחזיר אבל לשהות משהין אף על פי שאינה גרופה וקטומה, דווק' שהגיע התבשיל למאכל בן דרוסאי, דומיא דאין צולין. אבל רב אשי סבר דמה דדייקינן ממתני' דלשהות משהין, ולא שנא נתבשל כמאכל בן דרוסאי ולא שנא אם לא נתבשל. ולא דמיא מתני' דהכא למתני' דאין צולין, דהכא בתנור וכופח וכירה עסיקינן, שדפנותיהן סתומות ואין הגחלים נראין לעינים ולא מיקרבא חיתותייהו, הילכ' לא גזרי' בהו שמא יחתה. אבל מתני' דאין צולין היא כבשרא אגומרי, שהגחלים עומדין מגולין ומונחין על גבי קרקע כעין הכירות שלנו ומיקרבא חיתותייהו, והתם בענן כדי שיצולו דהוא כמאכל בן דרוסאי. אבל בתנור וכירה, אפילו בשיל ולא בשיל שרי, ואינו אסור בהן אלא להחזיר הקדירה ביום השבת, אבל לשהות מותר אפילו בשיל ולא בשיל. ולר' יוחנ' האי שינויא לית ליה, אלא הכל דין אחד להם ובענן כמאכל בן דרוסאי. וסתמ' דתלמוד' הכי נמי סבר דכל שהוא כמאכל בן דרוסאי מותר לשהותו על גבי גרופה וקטומה, דהכי אמרי' בפירק' קמא, הילכך האי קדרא חיתא שפיר דמי, בשיל ולא בשיל אסיר. וכבר פרישנא דבשיל ולא בשיל שלא הגיע למאכל בן דרוסאי, ואיכא לדיוקי מינ' דווק' בשיל ולא בשיל אסיר, וביה הוא דגזרי' שמא יחתה, אבל בשיל כמאכל בן דרוסאי מותר"

**ר' יחזקיהו ממגדיבורג לז:**

[אחרי שהביא את מחלוקת הראשונים כמאן הלכתא] "ונראה לי לפי דעת אלו הגאונים שפוסקין דמצטמק ויפה לו אסור, שהטמון שלנו אסור. חדא דתבשיל שלא בושל כל צרכו, ואסור לשהותו ע"ג גחלים. ואפילו אם תמצא לומר דהוי תבשיל שבושל כל צרכו, הוי מצטמק ויפה לו ואסור. וכדי שלא לחלוק על מנהג הראשונים אשר היו בעלי דעת וסברא יש למצוא היתר בטמון שלנו, ואפילו אליבא דמאן דאמר מצטמק ויפה לו אסור. שכל מה שאנו אוסרים בענין זה אינו אסור מפני שהוא נעשה בשבת, אלא משום גזירה שמא יחתה. וכי גזור רבנן שמא יחתה, הני מילי בכירה שמשהין הקדירה אצל שפתה ועל גבה, דאפילו כסוי ליכא ומוכן להפך ולחתות. אבל בטמון שלנו שהוא מכוסה מכל צד, ועוד שיש בגדים על הכיסוי, ליכא למיחש דילמא אתי לחתויי דאי מחתה מידכר. תדע דהכי הוא, דכל היכא דאי אתי לחתויי מידכר לא גזרו דילמא אתי לחתויי, דהא ברחא ושריק אמרינן בפרקא קמא דשפיר דמי, דכיון דשריק ליכא למיחש דילמא אתי לחתויי. וזה הכיסוי שמכסין הקדירות הנשים שלנו הוי כשריק דאמר תלמודא"

#### הערות

- ספר הבתים ד יא "הרב בעל המאור פסק שאפילו בשר עז או שור מותר לשהותו בתנור אעפ"י שהוא פתוח. ופסק הר"ם עיקר, וכן דעת הרי"ף והראב"ד. דלעת חיה דינה כבשר גדי. יש מי שכתב שלא נאמרו דברים הללו אלא כשהבשר בשפוד ועומד באויר התנור ואין דרך לחתות בגחלים עד שיוציאו את הצלי, ואחר שהרוח קשה להם לא יוציאנו. אבל אם נתן הבשר על גבי גחלים אסור מפני שהוא מגולה ועומד, אלא אם כן נצלה מבעוד יום כמאכל בן דרוסאי, שאז מותר להניחו על גבי גחלים כמו שיתבאר. ובשר עז ובשר שור אסור אפילו הניחו בשפוד. ויש מי שאמר [שאסור] אפילו נצלה מבעוד [יום] כמאכל בן דרוסאי, ולא נתברר לי"

- ספר הבתים ד יג "יש מן הגדולים שכתב שאם הניח בשר על גבי האש, אסור ליטלו עד שיכבו הגחלים, מפני שהוא מבעיר או מכבה כשיטול הבשר מעל גבי הגחלים. ויש מי שאמר שלא התירו להשהות הבשר על גבי גחלים ממש אלא סמוך להם. ויש מי שאמר [מניחה] אפילו על גבי גחלים, ואפילו לא כבו הגחלים נוטלה בכוש או בכרכר, או אם יכול ליטלה בידו, [ואפשר] שיכבה יבעיר, הואיל ואין מתכוין לכך, מותר. מלשון הר"ם שכתבנו שמענו שאחר שנצלו כמאכל בן דרוסאי מותר לשהותן. והראב"ד כתב שאסור לשהותן בכונה, ולא אמרו כדי שיצולו אלא להודיע שהמגיע לכך אין חוששין שמא יניחנו מפני שיש כאן שתי ספקות שמא יניח ואם תמצא לומר יניח שמא לא יחתה שהרי ראוי לאכילה בצליה זאת. ופסק הר"ם נראה לנו עיקר. ומה שלא התירו [חכמים] להניח צלי חי [על האש] כדרך שהתירו תבשיל חי, מפני שצלי חי דרך להפכו על גבי גחלים ולאוכלו לאלתר, מה שאין כן בתבשיל חי"

- ספר הבתים ד יד " יש מי שפסק שצריך שקרמו הפנים העליונים. יש מי שכתב שלא התירו מזון שלש סעודות אלא אם כן קרמו פניה מבעוד יום, אבל לא קרמו פניה הרי הוא כתבשיל שלא בשל כל צרכו שאם שכחו אסור עד מוצאי שבת. ויש מי שאמר שאעפ"י שלא קרמו פניה מבעוד יום מותר לרדות למזון שלש סעודות מפני כבוד השבת, וחילוק יש בין פת לתבשיל, שאפשר לו בלא תבשיל ואי אפשר לו בלא פת. אבל אם קרמו פניה מותר לרדות כולו, שאין ברדיית הפת איסור, שהרי אינה מלאכה, ובאפיית הפת (א)לא נעשה איסור אחר שקרמו פניה מבעוד יום. והאומרים זה דעתם שכן דעת הר"ם ולא מצאתי מבואר בדברי הר"ם שיהיה מותר לרדות אם קרמו פניה, כי מה שכתב הר"ם מותר, בא להשמיענו שהפת מותר מפני שלא נעשה בו איסור בישול. ויש מי שכתב שברדיית הפת יש בו קצת איסור אעפ"י שאינה מלאכה, ולא מצאנו להתירו לרדות אלא למזון שלש סעודות. לפיכך אפילו קרמו פניה אין מתירין לרדות אלא למזון שלש סעודות. וטוב להחמיר"

- ספר הבתים ד טו " יש מן הגדולים [שכתב] שצריך שיסיק מבעוד יום רוב עביו ורוב הקפו מכל (מקום) עץ ועץ. ופסק הר"ם נראה לנו עיקר"

- ספר הבתים ד טז " ויש מן הגדולים שפסק קנים וגרעינים צריכים רוב, מפני שמתפזרין לכאן ולכאן, אבל אם אגד הקנים או שנתן הגרעינים בחותלות אינן צריכין רוב מפני שאינם מתפזרין. כך נראה לפי נוסחת הספרים שלנו. מכל מקום יראה לנו כמו שפסק הר"ם אחר שכך כתב הרי"ף, והם בדקו הגירסאות, ולהם שומעים שקבלתם מן הגאונים. וכתב הר"ם מדורה של זפת ושל גפרית או של רבב או של קירה או של קש או של גבבא אינו צריך להדליק רובם קודם השבת מפני שהאש מדלקת אותן. עד כאן. ויש מי שביאר קירה שעוה, שנתן שעוה במדורה. ויש מי שביאר קור של דקל, והוא ראש ענף הדקל, וכשהוא יבש הוא כקש. נוסחת הספרים שלנו של (גבבא) [גבינה], שמשים (גבבא) [גבינה] במדורה. וכך ענפי הארז וכיוצא בזה מענפי האילנות היבשים אינם צריכים רוב. הרי"ף והר"ם לא הביאו זה, ויראה לי שדעתם שכל מדורה אפילו של פחמין צריכים רוב, מלבד אותם הדברים שכתבנו"

- עי' ר' פרחיה מז: שכ' "כל מה שאסרנו שהייתו מבעוד יום בכירה ובכופח ובתנור, הני מילי בשלא טח פיהן. אבל טח פיהן אין לך הסחת דעת גדולה מזו"

- עדיין לא נתברר השייכות בין זיקא לשריק

- עי' שמדברי התוס' יסוד שתחילת הסוגיא היא במה שאין צורך כ"כ בחיתוי, ויתכן שזה המחלוקת בין הלשונות

- יש לברר מה המחלוקת בין רב ירמיה לרב אשי

וכן יש לברר מה המחלוקת בין הלשונות

- עי' במכריע סו"ס כב "וגם רבינו יצחק מפאס כתב בפרקא קמא דהלכתא כרבי ירמיה דאמר ברחא ולא שריק ודוקא ברחא ולא שריק אבל ברחא ושריק אי נמי דגדייא בין שריק בין לא שריק ואף על גב דהוא בשיל ולא בשיל וכל שכן כמאכל בן דרוסאי שרי והכא כתב דאסור אפילו כמאכל בן דרוסאי קשיא דידיה אדידיה הילכך מה שכתבתי נ"ל עיקר"

**']** מבואר בגמ' שנחלקו בהיתר של קשיא ליה זיקא, ועי' רמב"ן בדף לח שביאר טעם מתני' שהתירה כבר ממאכל בן דרוסאי משום דקשיא ליה זיקא, ודבריו צריכים תלמוד דאם מטעם זה הרי מותר אפילו קודם מאכל בן דרוסאי, ובדבריו מבואר שעד מאכל בן דרוסאי לא קשיא ליה זיקא וש'כל בשר' קשיא ליה זיקא ממאכל בן דרוסאי וכוונתו לכאורה לומר דהגם דמתני' מיירי בבשר שלא קשיא ליה זיקא היינו רק עד מאכל בן דרוסאי.

ולפי"ז נראה שכל דבריו יתכנו רק לרב ירמיה מדפתי של לישנא בתרא וכדעת הרי"ף שהלכה כמותו, דהרי לרב אשי מיירי בבישרא אגומרי ולא שייך כאן זיקא כלל, וללי"ק מיירי אפילו בגדיא דקשיא ליה זיקא ושרי אם לא שריק, אלא דבזה יש לומר דמ"מ הרי בפשתן לכו"ע שרי, ולאחר מאכל בן דרוסאי היינו כפשתן.

## נתינה בתחילה וחזרה, בשבת ובער"ש.

### עיקר איסור נתינה בתחילה ואיסור חזרה, והיתר חזרה בגרופה.

#### מראי מקומות

**א'] עיקר דין נתינה בתחילה:**

בגמ' לו: נסתפקה אם ה'לא יתן עד שיגרוף' של המשנה איירי בער"ש דהיינו 'שהייה' או בשבת דהיינו 'חזרה', ומבואר בגמ' שנתינה בתחילה בשבת וודאי אסורה ואפילו בגרופה וקטומה ולכן פירשה בחזרה [וכך דקדק ה'שיטה לר"ן'].

וכן יש ללמוד דין זה מעצם הלשון 'מחזירין' ובפרט מהמבואר בגמ' תנאים בכדי שיחשב חזרה.

**באיזה אופן נאסר:**

כבר נתבאר שנאסר אפילו בגרופה וקטומה, ובאמת שכל מה שהותר בשהיה נאסר בנתינה בתחילה, דהיינו שאיסור זה הוא בכל תבשיל ואפילו בשל כל צרכו ומצטמק ורע לו [ואפילו למתירים בחזרה כמבואר ב'שיטה לר"ן' לח:] ואפילו לחנניה, ולאוסרים חזרה בער"ש אסור אפילו בקדירה חייתא, וזהו יסוד דיני חזרה שלא הותרה אלא חזרה וגם היא לא הותרה בכל גווני.

**טעם האיסור:**

יש לדקדק מהו החומר של נתינה בתחילה יותר מעיקר השהייה, ומצינו בראשונים בזה שני לשונות.

**הא' מחזי כמבשל-** השיטה לר"ן לו: פי' שאיסור נתינה בתחילה אפילו בגרופה הוא משום דמבשל בשבת. וכ"כ בדף מ: שהוא משום מראית העין שמיחזי כמבשל, וכ"כ הרשב"א מ: [עמוד קצב במוה"ק] וכ"כ הריטב"א שם וכך מבואר בבעה"מ שפי' הטעם שצריכים תנאי חזרה "משום דנראה כמבשל לכתחילה בשבת", וכ"כ הרמב"ן והרשב"א, וטעם זה הביא המשנ"ב בס"ק נה.

ומצינו דרך זו בהרבה ראשונים בטעם החומר של חזרה באינה גרופה לחנניה, והם, הריטב"א והר"ן [על הרי"ף] על תחילת הגמ' בדף לו:, וכך מוכח ברש"י במשנה שנתן טעם לב"ה 'הואיל דגרוף', וכן עולה מדברי הרא"ה שהביא השיטה לר"ן בדף לז. בד"ה 'אי אמרת', וכ"מ ברמב"ן שהוכיח במלחמות שחזרה חמורה מהא דבתוכה אסור להחזיר אפילו בגרו"ק, וטעם איסור תוכה מבואר בדבריו בחי' משום דנראה כמבשל.

ועוד מצינו שפירשו כן בטעם החומר לב"ש בגרופה, דכך פי' רש"י במשנה ד'מחזי כמבשל', וכ"פ הר"ן על הרי"ף.

ועוד מצינו שפי' כן בטעם החומר של תוכה, דכך פי' הרמב"ן והרא"ה [ב'שיטה לר"ן'] והריטב"א, ובריטב"א הדגיש דמהאי טעמא אסור אפילו בגרו"ק שאין בהם חשש שיחתה.

- מיהו יל"ע היטב בלשון הריטב"א שכתב דמהאי טעמא 'החמירו' בחזרה יותר, ולכאור לא נופל לשון חומרא באיסור שהוא מטעם אחר.

**הב' שיותר יש לחוש לשמא יחתה -** ר"ת בספר הישר בסי' רלז [הועתק כולו בסוף המ"מ] כשדן לאסור נתינה בתחילה בין השמשות בגרופה וקטומה ולא להתירה כדרך שהתירו הטמנה בין השמשות כ' וז"ל "אבל אם היתה הקדירה מסולקת מבעוד יום כדרך שעושין לקדירה שבישלה כל צרכה ובא בין השמשות להחזירה על הכירה כדי לחממה אין בידינו כח להתיר ואפילו שהיא חמימה בין השמשות החזרה אסורה כיון שעכשיו הוא צריך לה אתי לחתויי בגחלים וכיון שמחזירה הדבר ידוע שנצטננה" ומדבריו שם נראה שבזה ג"כ ביאר את החומר של נתינה בתחילה מחזרה שאח"כ האריך שבשהיה היא נשארת ברתיחתה מהבישול ולכן אינו צריך שום חיתוי, עי"ש.

ועוד כתב כיוצ"ב בסי' רלה אחרי שפי' שבשהייה אין חשש חיתוי כמו בהטמנה סיים וז"ל "אבל אם סילקו לערב אז ודאי יש לחוש לשמא יחתה וכו' כי כיון שהוא נותנן עליה או בתוכה מגלה דעתו שצריכה חימום לכך יש לחוש שמא יחתה ולכך צריך לעשות היכרה בגרופה וקטומה" והיינו שבא לבאר הטעם שבחזרה חששו יותר משהיה.

וכך עולה מדברי הרא"ש בסי' י' שאיסור נתינה בתחילה אפילו בגרופה וקטומה הוא מחשש שמא יחתה, וכן מבואר בתוס' לח: ד"ה 'פינה'.

וכיוצא בדברים הללו כתב ר' יהונתן בביאור החומר של חזרה לחנניה, ולב"ש, עי"ש [הועתק בסוף המ"מ], וכ"כ השיטה לר"ן בטעם החומר לחנניה.

**ב'] עיקר איסור חזרה:**

איסור חזרה שאסור במקום שהשהיה מותרת מצינו בג' אופנים, הא' באינה גרופה. והב' בגרופה לב"ש. והג' בגרופה לב"ה באופן שלא הושלמו תנאי החזרה. [ומצינו עוד שניים, הד' בתוכה לפי הרבה שיטות, והה' בסמיכה, ויתבארו במקומם].

**טעם האיסור:**

יש לדקדק מאיזה טעם חזרה חמורה יותר מעיקר השהיה, שהרי חזרה אינה עשיה חדשה אלא קיום השהיה, ויש להעמיד בזה שני נדונים, הא' מאיזה חשש היא יותר חמורה, דהיינו אם מחמת שמחזי כמבשל, או מחשש שמא יחתה. והב' אם זהו חשש שמא יחתה מה גורם כאן חשש יותר מעצם השהיה, דהיינו אם עצם פעולת החזרה או מה שהתבשיל נצטנן וצריך חימום דמשא"כ בשהיה התבשיל נשאר ברתיחתו שכבר הייתה לו.

ויתכן לחלק בזה בין סוגי החומרה ולכן נפרט בכל חומר בפנ"ע את הטעמים שמצאנו בו בדברי הראשונים.

**א'** חזרה באינה גרופה לחנניה, בריטב"א לו: פי' משום דהוא כמבשל בשבת שהרי לחנניה אין חשש חיתוי, וכיוצ"ב מבואר בדבריו בדין תוכה עי"ש, וכיוצ"ב פי' הר"ן על הרי"ף, וכ"מ ברש"י במשנה, וכ"מ בתו"י לז: שנקטו שאם אין בישול אחר בישול ל"ש איסור חזרה, וכך מבואר ברשב"א מ: [עמוד קפט וקצב במוה"ק] ובספר הבתים [ש"ד ז', הועתק בסוף המ"מ].

ומאידך גיסא ר' יהונתן [הועתק בסוף המ"מ] וה'שיטה לר"ן' פי' משום חשש שחיתוי וכאן החשש יותר משהיה משום דנצטננה קצת, וכך מבואר בדברי ר"ת בסה"י [רלה, והועתק בסוף המ"מ] שפי' באיסור חזרה דער"ש שהטעם שמא יחתה כיון שהיא צוננת וצריך לחממה עי"ש, וא"כ וודאי שאיסור חזרה בשבת הוא מעין אותו טעם.

והא דאיסור חזרה הוא מחשש שמא יחתה מתבאר גם מדברי בעה"מ שהתיר חזרה בתנור שגרפו ממנו כל הגחלים.

**ב'** חזרה בגרופה לב"ש, רש"י פי' משום דמיחזי כמבשל, וכ"פ הר"ן על הרי"ף.

ומאידך גיסא ר' יהונתן [הועתק בסוף המ"מ] וה'שיטה לר"ן [לו: ד"ה 'וכי היכי'] פי' משום חשש חיתוי והחומר בחזרה מבשהיה משום דנצטננה קצת.

**ג'** חזרה בגרופה בלי תנאי חזרה לב"ה, חשיב כנתינה לכתחילה, כך מבואר ברש"י ושא"ר לח:

**באיזה תבשילים נאסרה החזרה:**

בתוס' לו: ד"ה 'חמין' הוכיחו דאיסורי חזרה [בין דאינה גרופה ובין דב"ש] נאמר אפילו במבושל כל צרכו ומצטמק ורע לו, וכך הוכיח הרמב"ן לז:.

ומאידך השיטה לר"ן [לח. ב'ולענין פסק הלכה'] נקט שמותר להחזיר באינה גרופה במצטמק ורע לו, ועי' בדבריו בד"ה 'אמר רב ששת' שדחה את הוכחת התוס' והרמב"ן, ובדבריו שם מתבאר שלא התיר אלא חזרה ולא נתינה בתחילה, עי"ש.

**ג'] היתר חזרה בגרופה**

**ד'] דין החזרה בער"ש:**

תוס' לו: חידשו מכח הסוגיא בדף לח ומכח לשון המשנה ברישא דעיקר איסור חזרה נאמר בחול בער"ש, וכדבריהם כ' ר"ת בסה"י [רלה, רלז, הועתק בסוף המ"מ], ובעה"מ, וספר התרומה [רלא, הועתק בסוף המ"מ], ומהר"ם [הלכות שהיה בהגהות מרדכי], ור' יונה [ב"ב יט.] והרא"ש, ואף הרמב"ן הביאם בדף לח: וכ' שהוא עולה יפה, וכ"פ הריטב"א והשיטה לר"ן, וכן הובא פי' זה ברש"י על הרי"ף לח:.

ומאידך גיסא הר"ן אע"פ שהסכים עם גוף הפי' בדף לח מ"מ נקט שאינו אלא לב"ש לשיטתם שאוסרים כל דבר בין השמשות, ואף הרי"ד נחלק ע"ז, וכן מוכח מרש"י ודעימיה [ר' יהונתן] שפירשו את ה'אפילו בשבת' ביום שבת ועי' בב"י שדקדק מהרמב"ם שחולק ע"ז.

ולמ"ד לשהות תנן יל"ד מהיכן נלמד דין זה, ועי' תו"י לו:, וע"ע בב"י [רנג עמוד סג] שפי' דלכו"ע לא יחזיר תנן וכל הנדון אם גם לא ישהה, ועי"ש בדרישה שביאר דבריו.

**איזה חזרה נאסרה בער"ש:**

עי' היטב בר"ת בספר הישר שנראה מדבריו שאיסור חזרה דער"ש

עי' ברא"ש [פ"ג סי' ב'] שכתב דטעם האיסור גזירה אטו שבת וכ"כ בפ"ד סי' ב'.

ומאידך עי' היטב בר"ת בספר הישר דנראה דעיקר האיסור שייך גם בערב שבת כיון שיבוא לחתות בשבת, וכ"כ ברש"י על הרי"ף.

**מאיזה זמן בער"ש אינו נדון כשהיה:**

תוס' כתבו שמזמן שאינו יכול להרתיחנה בער"ש חשוב חזרה, ובביאור הטעם נראה דיתכן מתרתי, הא' דכל החשש שיבוא להרתיח ואם יכול להרתיח בהיתר אין חשש. ועוד נראה דמצד גדר הדברים דכל שגמר רתיחתו בשבת נדונת נתינתו בשבת, ודו"ק.

ועי' בתוס' וברא"ש ובר"ן שדנו בדין תבשיל רותח, והטעם לאסור עי' בר"ן משום הרואין, ועי' היטב ברא"ש דיתכן דמכח זה חידש שהטעם אטו שבת.

**ודע** שמהר"ם חידש דאסור אפילו סמוך לברכו [ונראה פשוט דהוא מחמת שברכו הוא קבלת ציבור והמיעוט נגרר אחריו בע"כ, ודו"ק], ועי' במג"א שפקפק בזה.

**באיזה שלב בתבשיל נדון כחזרה ולא כתחילת בישול:**

פשטות סה"ת וסה"י מיירי בהיתר של מאכל בן דרוסאי דמ"מ צריך ליזהר לא להניחו בזמן שאינו יכול להרתיחו, וכך לכאורה עולה לפי טעם האיסור של ר"ת.

מיהו עי' ברא"ש שחידש שכל שלא בשל כל צרכו מותר להניחו אפילו סמוך לשקיעה, עי"ש טעמו, וע"ע בב"י בביאור דבריו [הועתק בסוף המ"מ], וע"ע במהרש"ל בעמודי שלמה [הועתק בסוף המ"מ], ומבואר דהיינו הרא"ש לשיטתו בטעם האיסור.

**באיזה כירה נאמר האיסור בער"ש:**

בדין המשנה שכתוב עד שיגרוף מיירי באינה גרופה, והדקדוק בגמ' שאפילו בשבת מיירי בגרופה ואליבא דב"ש, ויל"ד בדין גרופה לדידן, ובאמת שבסה"ת ובטור לא הביאו דין זה רק על אינה גרופה וקטומה, ועי' במהר"ם שנסתפק בזה, והצד להתיר עי' בעמודי שלמה למהרש"ל [הועתק בסוף המ"מ] וע"ע במה שאכתוב בסמוך בדין תנאי חזרה בער"ש.

**תנאי חזרה בער"ש:**

בתוס' מח. מבואר שנאמרו תנאי חזרה גם בער"ש, וכ"כ הרא"ש שם, ותימה גדולה שהרא"ש בפרק כירה סו"ס ב' כ' שמבעו"י לא נאמרו תנאי חזרה, ועי' בתפארת שמואל ובקרבן נתנאל בפ"ד מש"כ בזה.

ודע שמהר"ם שהבאתי קודם דן בדין גרופה בער"ש, וצ"ע אם כוונתו לדון על תנאי חזרה או על ענין אחר דהיינו נתינה לכתחילה ממש דווקא.

**הטמנה ע"ג כירה מבעו"י:**

עי' ברא"ש פ"ד סי' ב' שחידש דאם מחזיר לכירה לשם הטמנה מותר אפילו סמוך לשבת, והטעם בדבריו עי' בב"י בסי' רנז [הועתק בסוף המ"מ].

- ויש לתמוה סו"ס איסור שהיה להיכן אזל.

**לשונות הראשונים**

**סימני ספר התרומה רלא**

"צריך ליתנה מבעוד יום כדי שיכולה להתחמם קודם חשכה אם היתה צוננת דהא תנן לא יתן עד שיגרוף ומפרש לא יחזיר ואפי' מערב שבת"

**ספר התרומה רלא**

"והא דאמר לא יתן עד שיגרוף דהיינו לא יחזיר היינו אפילו מע"ש מדלא קאמר אלא אם כן גורף אבל עד שיגרוף משמע אף בשע' שיכול לגרוף אסור להחזיר ובגמרא נמי קאמר לדברי האומר מחזירין אפילו בגרופה היינו ואפי' בשבת מכלל דמעיקרא עיקר פלוגתייהו מע"ש הוי. וכי תימא איזה שעור יש שיהא אסור להחזיר מע"ש. יש לומר אלו היתה הקדירה צוננת לא היתה יכולה להתחמם מבעוד יום אסור להחזיר על גבי כירה או על פטפוט שקורין טריפיר"ו בלעז עד שיגרוף הגחלים או יתן אפר על הגחלים"

"צריך ליתן הקדירה על הפטפוט מע"ש מבעוד יום. בעת שיכולה להתחמם אם היתה צוננת. אבל סמוך לחשכה פחות מכאן אסור כדתנן לא יתן עד שיגרוף ומפרש דהיינו לא יחזיר ואפילו מערב שבת קאמר מדלא קתני אלא א"כ גירף אלא קתני עד שיגרוף משמע שיכול עדיין לגרוף ואם גירף אפי' בשבת מותר להחזיר הקדיר' אל מקום שנטלה"

**ספר הישר רלה**

אחרי שפי' שבשהייה אין חשש חיתוי כמו בהטמנה סיים "אבל אם סילקו לערב אז ודאי יש לחוש לשמא יחתה ולפיכך אינו מחזירה עד שיגרוף או עד שיתן את האפר כדאמרינן בהכירה והא דאמרינן בכירה לא יחזיר עד שיגרוף אפילו מבעוד יום קאמר כי כיון שהוא נותנן עליה או בתוכה מגלה דעתו שצריכה חימום לכך יש לחוש שמא יחתה ולכך צריך לעשות היכרה בגרופה וקטומה"

**ספר הישר רלז**

"כירה **נותנין עליה תבשיל** לפי מה שהעמדנוה במחזירין כך היא פי'[רושה]:

כירה שהסיקוה בקש ובגבבה מחזירין עליה תבשיל. חזרה זו מבעוד יום [[35]](#footnote-35)ואפילו היא דולקת. בגפת ובעצים לא יחזיר מבעוד יום עד שיגרוף או עד שיתן את האפר מדקתני עד שיגרוף ולא קתני אלא א"כ גרף וקטם יש ללמד שזו החזרה מבעוד יום היא ולא בין השמשות כי אז אינו רשאי לגרוף ולקטום ומה שאנו [[[36]](#footnote-36)אומרים] מחזירין אפילו בשבת [[37]](#footnote-37)ואפילו כמה פעמים התם כגון שגרף וקטם או שעממו הגחלים או שנתן עליה נעורת של פשתן דקה ונתנו שם מבעוד יום ואם משחשיכה בא לסלקו ולהחזירו אפילו כמה פעמים מותר וכגון שלא הניחה על גבי קרקע כדאמרינן לקמן אבל אם היתה הקדירה מסולקת מבעוד יום כדרך שעושין לקדירה שבישלה כל צרכה ובא בין השמשות להחזירה על הכירה כדי לחממה אין בידינו כח להתיר ואפילו שהיא חמימה בין השמשות החזרה אסורה כיון שעכשיו הוא צריך לה אתי לחתויי בגחלים וכיון שמחזירה הדבר ידוע שנצטננה.

מה שאין כן בהטמנה שאפילו היא רותחת הוא מטמינה.

השהייה וודאי קלה משתיהן שהשהייה משמע שהוא משהה את הקדירה במקום בישולה ולא הזיזה משם ולזו ודאי לא אתי לחתויי כי וודאי רותחת היא שלא נסתלקה מעל הכירה לפיכך מותר לשהות אף על פי שאינה גרופה וקטומה מאחר שהוא כמאכל בן דרוסאי וגם אם היא חייה סמוך לבין השמשות לפי שאי אפשר לה להאכל בלילה על ידי חיתוייה של בין השמשות משום הכי לא גזרינן בשהייה של קדירה חייתא ובשיל"

**תוספות רי"ד לו:**

"**בה"א אף מחזירין** כתב ר"ת זצוק"ל [בספר הישר רלז] לפי מה שהעמדנוה וכו' אין בידינו כח להתיר ואינו נ"ל פתרון זה וקשיא לי טובא למיסר החזרה מבע"י אם לא היתה גרופה וקטומה כדפריש מר ודבר זה אין לו שום שורש ושום ראי' לאסור החזרה מבע"י אם השהי' מותר דכיון דמבע"י קא עביד היינו שהי' ולמה יאסור אם סילקה מבע"י ואח"כ נמלך להחזירה אם עדיין הוא מבע"י ומאי דדייק מעד שיגרוף אינו נ"ל דלעולם החזרה בשבת מיירי וה"פ לא יחזור עד שיגרוף ויקטום מבע"י.

ונראה לי דמר סבר שאם נפרש החזרה בשבת נתיר לו שיחזירנה בשבת אחרי שסילקה מבע"י להכי אידחוק לפרושי החזרה מבע"י ולא היא דלעולם החזרה בשבת מיירי מדקתני סיפא בש"א נוטלין אבל לא מחזירין ובה"א אף מחזירין ואמרן דסיפא ארישא קאי וה"ק והך חזרה דאמרי לך לאו ד"ה היא אלא מחלוקת ב"ש וב"ה כו' ובע"כ מחלוקת ב"ש ובית הלל בשבת משמע ולא בחול מדקאמר' בש"א נוטלין ומאי נוטלין כ"א בשבת הם ה"נ אין מחזירין בשבת ובה"א אף מחזירין בשבת אבל מיהו אף על פי שאנו מתירים החזרה בשבת דוקא כשנטלה בשבת והיתה מושמת מבע"י ואנטילה דשבת קיימא חזרה אבל אם לא שם אותה מבע"י ורוצה לשומה ביה"ש לא תיקרא זו חזרה אלא תחלת מעשה ובודאי שזה הוא אסור שעד כאן לא הותרה אלא שהיי' אבל תחלת השמה בשבת לא הותרה והילכך אין לנו לידחק וליפרש החזרה דמתני' מבע"י ולאסור החזרה מבע"י כשאינה גרופה וקטומה למאן דשרי השהייה.

ואף על פי שגם אני במהדורא תנינא פירשתי שזה בא רב ששת להודיענו שלא תעמיד חזרה דמתני' מבע"י אבל בשבת אסורה סברא בעלמא אמרתי ליתן טעם לדברי רב ששת דמאי איצטריך למימר אבל לא שנקבע ונפרש מתני' בהכי כדעבד מר"

**פסקי רי"ד לח:**

"**אמ' רב ששת לדברי האו' מחזירין מחזירין ואפי' בשבת.** פי' דלא תימא עד כאן לא פליגי אלא להחזיר מבעוד יום, דבית שמי סברי כיון שסילקן מעל גבי כירה אסור להחזירן אפי' מבעוד יום, דדווקא לשהות מותר, מפני שהתחיל מחצי היום, ולא מוכחה מילתא דלשבת קא מיכוין, אבל להחזיר מבעוד יום, כיון דלשבת קא מיכוין אסור. ובית הלל מתירין, כיון דמבעוד יום קא עביד, אבל להחזיר בשבת אפילו בית הלל מודו דאסיר. קמ"ל רב ששת דאפי' בשבת נמי שרו"

**רבינו יהונתן**

"**בית שמאי אומרים נוטלין וכו',** כלומר, כי היכי דפליגי בלשהות וב"ה מקילין בשהיית הקדירה על גבי הכירה, הכי נמי פליגי בלהחזיר בלילי שבת או בשבת עצמו, דב"ה מקילין ומתירין להחזיר הקדרה שנטל הימנה והשאיר ממנה לצורך מחרתו, ולא גזרינן דילמא אתי לחתויי כיון שרוצה בחמימות קדירתו שהרי מחזירה על גבי כירתו. ולבית שמאי מחמירין ואפילו במים חמין שהתירו לשהות אסרו להחזיר"

"**איבעיא להו האי לא יתן וכו' לא יחזיר הוא,** אם נטל קדירתו מעל גבי הכירה משתחשך ורוצה להחזירה עליה התם הוא דבעינן גרוף וקטום שכבר נצטננה קצת ואיכא למיחש דילמא אתי לחתויי אם לא היה גרוף וקטום, אבל לשהות קדירה על גבי כירה שאינה גרופה וקטומה מותר כיון שהגיע למאכל בן דרוסאי מותר לשהותו על גבי כירה אף על פי שאינה גרופה וקטומה"

"**או דילמא האי לא יתן לא ישהה היא,** אפילו לשהות בעינן אליבא דדברי הכל גרוף וקטום. ולא סבירא להו לב"ש ולב"ה הא דחנניה. וליכא לאוקמא הא דחנניה בצלי, דהא קאמ' על גבי כירה שאינה גרופה וקטומה. וב"ש וב"ה בתרתי פליגי, דב"ש מחמרי בשהיה, דלא שרי אלא חמין, ובחזרה כלל לא כיון שנצטננו קצת. וב"ה שרו אפילו החזרת תבשיל כיון שהוא גרוף וקטום"

**ספר הבתים שערי המלאכות האסורות שער ד' אות ז'**

[על הרמב"ם פ"ג ה"ז] "ויראה כמו שכתב הר"ם, ובא להשמיענו כי דבר שמותר לשהותו על גבי כירה שאינה גרופה כגון תבשיל חי אסור להחזיר. וטעם הדבר מפני שנראה כמבשל, שדבר ידוע הוא שזה מוסיף הבל. וזה מבואר מלשונו שכתב שאין מחזירין לעולם אלא על גבי כירה גרופה וכו'"

**בית יוסף רנג**

הרא"ש חילק בין תבשיל שנתבשל לתבשיל שעוד לא נתבשל בדברי ב"ש, וכ' ע"ז הב"י וז"ל "והא פשיטא דלא אתא הרא"ש לפרושי טעמא דבית שמאי אלא משום דמבית שמאי בגרופה נשמע לבית הלל באינה גרופה. ונראה לי דטעמא דכל זמן שלא נתבשלה כל צרכה מותר להחזיר אפילו סמוך לחשיכה ולא גזרינן דילמא אתי להחזיר משחשיכה משום דאם היה מחזיר משחשיכה הוי מבשל בשבת ופשיטא דמזדהר בהכי אפילו אי שרית להחזיר מבעוד יום"

**בית יוסף רנז**

הרא"ש חילק בין חזרה לצורך שהיה לבין חזרה לצורך הטמנה וכ' ע"ז הב"י וז"ל "ומשמע לי הטעם משום דהטמנה גופא שריא בשבת והיאך נאסור להחזיר מבעוד יום"

**עמודי שלמה למהרש"ל [על הסמ"ג]**

"והחמירו כאן יותר מבנותן (ב)קדירה אצל האש בתחילה דגזרינן חזרה בר"ש אטו שבת עצמו דאתי להחזיר בשבת עצמו וטעם זה מפרש בא"ח[[38]](#footnote-38) רנג והטעם שהחמירו בחזרה יותר מבשהייה משום דגזרינן חזרה בער"ש אטו שבת עצמו אלא א"כ החזיר קודם שבת כשיעור שיכול להתחממה אם היה צונן דאז לא הוי כחזרה והא דשרי בגרופה וקטומה היינו טעמא מאחר שהטריחוהו למגרף או למקטם תו לא אתי למיעבד אף בשבת וק"ל א"נ כולי האי לא גזרינן מאחר שהיא גרופה וקטומה אפילו אם יחזירנה בשבת ליכא ביה חשש מלאכה וק"ל.

#### חבורה - עיקר איסור נתינה בתחילה וחזרה, והיתר חזרה בגרו"ק.

**א']** מתבאר מהסוגיא שאסור להחזיר בשבת לכירה שאינה גרופה אפילו לחנניה, ועוד מתבאר שאפילו בגרו"ק אסור לתת מתחילה תבשיל אפילו מבושל, ויש לדקדק מאי שנא שחזרה נאסרה באינה גרופה יותר משהיה לחנניה, וכן יש לדקדק מאי שנא שנאסר נתינה מתחילה בגרו"ק יותר משהיה, וכן צריך לבאר הטעם שבכ"ז הותרה חזרה בגרו"ק, ומצאנו בכל זה ג' שיטות בראשונים.

**א'** שיטת הרשב"א והריטב"א והר"ן.

הריטב"א והר"ן פי' שהטעם שחנניה מודה שאסור חזרה באינה גרו"ק אע"פ שלא חושש לחיתוי משום דמחזי כמבשל, וכיוצ"ב פי' הריטב"א בדין תוכה שהטעם שאסור אפילו בגרו"ק שאין בו חשש חיתוי משום דמחזי כמבשל, וכ"כ הרשב"א בדף מ:, וכמו"כ מבואר בדבריהם לח: ומ: שטעם נתינה בתחילה בשבת בגרו"ק הוא אסור מחמת שמחזי כמבשל, והיינו לכאורה משום דהוקשה להם דלא שייך חשש חיתוי בגרו"ק.

והא דשרי חזרה בגרו"ק, מבואר בריטב"א לט. דהוא משום דאינו דרך בישול, ולא אסרו מחזי כמבשל אלא בדרך בישול, ולפי"ז צ"ב הטעם דאסור נתינה בתחילה, ובאמת שהריטב"א בדף מ: כ' שאסרו נתינה בתחילה בגרו"ק 'אם התבשיל צונן' וביאור דבריו נראה, שבגרו"ק אין הבישול מכח האש אלא מכח חום הקדירה ול"צ את הכירה אלא לשמור את חום הקדירה שלא תצטנן ולכן אינו דרך בישול, מיהו תחילת הנתינה לעשותה מצונן לרותח זהו פעולת הכירה ומיחזי כמבשל.

ואפשר לאומרו בלשון אחרת, שמחזי כמבשל שייך רק בתחילת נתינה ולא בחזרה, ומה שאסור חזרה באינה גרופה הוא משום שלא שייך חזרה באינה גרופה כיון שהיא פעולה חדשה שהאש מבשלת, והם הם יסוד הדברים הראשונים רק בלשון אחרת.

**ב'** שיטת בעה"מ ו'שיטה לר"ן'.

ה'שיטה לר"ן' לו: לגבי גרו"ק הסכים פי' טעם דאסור נתינה בתחילה אפילו בגרו"ק הוא משום דמחזי כמבשל, והיינו דדעתו שלא שייך לעולם חשש חיתוי בגרו"ק, וכ"ד בעה"מ שבטעם שהוצרכו לתנאי חזרה בגרו"ק כ' משום דמחזי כמבשל, מיהו לא נתפרש בבעה"מ שלדעתו אין חשש חיתוי בגרו"ק אבל מ"מ כך נראים הדברים ממה שהוצרך לטענת שנראה כמבשל.

אבל בטעם חזרה באינה גרופה אפילו לחנניה פי' ה'שיטה לר"ן' משום חשש חיתוי מחמת שנצטנן, והיינו שבנצטנן שהוא מחוסר תוספת שאין לו יש יותר חשש חיתוי מחסרון בישול שאינו רק מחוסר זמן, וכדרך זו מבואר בבעה"מ שחזרה מותרת אפילו בתנור אם גרף כל הגחלים כיון שלא שייך בו חשש חיתוי, ומשמעות דבריו דדווקא חזרה ושהייה מותרים אבל נתינה בתחילה אסורה, ומשום מחזי כמבשל.

וטעם ההיתר של חזרה בגרופה וקטומה, ולשיטתם הדבר פשוט מאיליו דאין כאן צד איסור, שאין חשש חיתוי בגרו"ק ואין מחזי כמבשל בחזרה.

**ג'** שיטת ר"ת והתוס' והרא"ש.

בר"ת בסה"י רלז ובתוס' לח: מבואר דאיסור נתינה בתחילה אפילו בגרו"ק הוא משום שמא יחתה, וכך מתבאר מדברי הרא"ש בפ"ג סי' י', ובטעם הדבר נראה דעיקר טענת גרו"ק שמסיח דעתו מזה ואינו שייך כלל בנתינה בתחילה.

ואיסור חזרה באינה גרופה מתבאר בתורא"ש בדף מ: שהוא מטעם חשש חיתוי, ונראה שכן דעת ר"ת והתוס' שהרי אם שייך חשש חיתוי אפילו בגרו"ק מ"ט לא יפרשו את החזרה מחמת חשש חיתוי, דהרי מה שהביא את הראשונים האחרים לפרש דהוא משום מחזי כמבשל היינו משום דס"ל דכיון שחנניה התיר שהיה ולא חשש לחיתוי ה"ה בחזרה, ולשיטת התוס' נראה שאינו דומה, ודו"ק.

וטעם היתר חזרה בגרו"ק יל"ע, דהרי אפילו בחזרה שייך חשש חיתוי וכמו"ר אפילו בגרו"ק שייך חשש חיתוי, וא"כ מ"ט כשיש את שניהם אין חשש, ונראה דיסוד הדברים מה שנתבאר בשיטה הא' שבגרו"ק השהיה נדונת להעמיד את החום, ובאינה גרופה החום מתחדש ועשייתו שהכירה תחמם את הקדירה, ומעתה נראה דיסוד החשש חיתוי הוא מחמת שעוסק בלחמם ולא בלהעמיד, וחזרה בגרו"ק אינה אלא להעמיד.

ויתכן להוסיף נופך, דהנה בתורא"ש בדף לח: נקט בלשונו שהחשש בפינה ממיחם למיחם שהוא מבשל בשבת, ודבריו צ"ב שהרי החשש הוא שמא יחתה, אלא נראה שעיקר הכוונה שעצם התעסקותו בבישול הוא המביא לידי חיתוי, ולכן השם מבשל שלו הוא הגורם, וממילא החילוק שחילקנו בתחילה לדרך הרשב"א שייך גם לדעה זו, ודו"ק.

**ודע** שעיקר ברור גדרי האיסור וההיתר לשיטה זו יתבאר בברור דין חזרה בער"ש.

**ב']** אם שייך חזרה באינה גרופה.

יש לדקדק מתוך מה שנתבאר אם שייך 'שם חזרה' באינה גרופה, והנה לפום ריהטא היא מחלוקת הראשונים אם יש מחזי כמבשל בחזרה באינה גרופה, דלדעת ה'שיטה לר"ן' ובעה"מ אין מחזי כמבשל ולדעת הרשב"א יש מחזי כמבשל, ולפו"ר הם חולקים אם יש 'חזרה' באינה גרופה.

מיהו באמת נראה שעיקר מחלוקתם מה גורם להיחשב 'מחזי כמבשל' דלדעת ה'שיטה לר"ן' עצם חידוש התבשיל על האש הוא מה שדן אותו כמבשל וממילא במקום שמחזיר דאינו מחדש נתינה על האש אין כאן מחזי כמבשל.

אבל דעת הרשב"א נראה שעצם מציאות הקדירה על אש שאינה גרופה נדונת כבישול ולהניחה שם הוא מחזי כמבשל, וממילא לא יועיל כאן מה שנדון כמחזיר דסו"ס הרי מעמיד כאן בישול, ולא שייך קולא מכח חזרה בדבר שהוא מצד עצמו בישול דבישול הוא פעולה מתחדשת וכל רגע היא מבשלת מצד עצמה והחזרה אליה היא בישול גמור, וזה עומק דברי הריטב"א שהבאתי לעיל דהיתר חזרה בגרופה הוא מחמת שאין דרך בישול בגרופה, ודו"ק.

#### חבורה - דין חזרה בערב שבת.

**א']** ר"ת ור"י בעלי התוס' חידשו דאיסור חזרה קיים גם בער"ש, ולדבריהם הסכימו הרבה מהראשונים, ויש לדקדק איזה חזרה נאסרה בער"ש???

ובאמת נראה שהמדקדק בדברי הראשונים יבחין שר"ת ור"י חלוקים בהבנת גדרי החזרה שנתחדשה בער"ש, ונבאר את הדברים בעזהי"ת.

**ב']** דעת ר"ת.

דעת ר"ת [ב'נספח' אביא בעזהי"ת את כל דברי ר"ת בביאורם] שהחזרה של ער"ש אסורה מדינא דהיינו שכיון שמניחה צוננת באופן שלא תרתח עד כניסת שבת יש חשש שיחתה בשבת לגמור רתיחתה, וזה מבואר בדבריו בסי' רלה.

ועוד מתבאר מדבריו שאמנם יש איסור חזרה באינה גרופה גם מבעו"י וגם בשבת, וכן יש היתר חזרה בגרו"ק גם מבעו"י וגם בשבת, מיהו מ"מ לא מדובר באותה חזרה, וכמו שנבאר.

החזרה של שבת נאסרה באינה גרופה אפילו חזרה שעודה בידו ודעתו להחזיר, וכן לא הותרה בשבת אלא חזרה כזו שבתחילת שבת כבר הייתה מושהת בכירה גרו"ק ונטלה משם משחשיכה ועודה בידו ודעתו להחזיר, וזוהי חזרה להשאירה במצב שבו כבר היתה, והיא החזרה של הסיפא שנחלקו בה ב"ש וב"ה, וכמו שדקדק ר"ת בסה"י [רלט] מלשון 'נוטלין' דמשמע דבשבת מיירי.

והחזרה של מבעו"י היא חזרה אחרת, דהיא חזרה לכירה שנתבשלה בה אבל היא כבר נצטננה ועכשיו נותנה לחדש את חומה ולהתחיל שהייתה, והיא נאסרה באינה גרופה [אבל עודן בידו ודעתו להחזיר יתכן שמותר], ואפילו בכה"ג שהיא תחילת שהייה הותרה בגרו"ק, וחזרה זו נשנית באמת במשנה בלשון לא 'יתן' משום שהיא כנתינה מתחילה, ומה שקראוה בגמ' חזרה היינו לומר שאין בה בישול נוסף דכה"ג אסור אפילו לחנניה אלא כל נתינתה רק להחזיר לה את החום שכבר היה בה.

עוד מבואר בדברי ר"ת שהאיסור לתת מתחילה בבין השמשות אפילו בגרו"ק הוא מחמת שיש חשש שיחתה כיון שרוצה לחממה.

**ג']** קושיות בדברי ר"ת.

ודברי ר"ת צריכים דקדוק מכמה פנים.

**א'** תחילה יש להבין אם בשבת אסור לתת מתחילה אפילו בגרו"ק מחשש חיתוי כיון שרוצה לחממה א"כ אפילו בער"ש שיהיה אסור מהאי טעמא.

**ב'** עוד צריך להבין, דלכאורה דין החזרה של ער"ש ודין החזרה של שבת הם דינים חלוקים, וא"כ צ"ב מאי דאמרינן בגמ' לז "והך חזרה דאמרי לך לאו דברי הכל היא אלא מחלוקת בית שמאי ובית הלל שבית שמאי אומרים נוטלין ולא מחזירין ובית הלל אומרים אף מחזירין" דמבואר דב"ש שפליגי בסיפא פליגי אפילו ברישא, ומנ"ל הא, ובפרט שמשמע שהיא אותה ענין של 'חזרה', וצ"ב.

**ג'** עוד צריך להבין מהו איסור החזרה של אינה גרופה בשבת שאסורה אפילו בנוטל ומחזיר.

**ד'** עוד צריך להבין דהנה ר"ת שם ביאר את האיסור חזרה בבין השמשות אפילו בקדירה רותחת משום דעצם החזרה מוכיחה שלא סגי ליה בחום זה ורוצה אותה רותחת יותר, ולכאורה כ"ז שייך רק בחזרה האמורה בער"ש שהיא בעצם נתינה מתחילה, אבל בשבת לא שייך לומר כן שהרי מחזירה שלא תצטנן, וא"כ מ"ט בשבת אסור להחזיר בגרו"ק כשהניחה ע"ג קרקע אע"פ שהיא רותחת.

**ד']** ביאור ויישוב דברי ר"ת.

והנראה בעזהי"ת בביאור דברי ר"ת, תחילה יש להעמיד שיש חילוק מהותי בין חזרה עם תנאי חזרה לבין נתינה בתחילה, דחזרה גמורה אין בה מעשה חדש דאינו אלא מחזיר למצב שהייתה בו, אבל בנתינה מתחילה הרי עושה מעשה חדש, והחומר שיש בשבת בנתינה בתחילה שאסורה אפילו בגרו"ק עיקרו מחמת שעושה מעשה נתינה ע"ג כירה בשבת, שהוא מעשה האסור מחמת עצמו מכח חשש חיתוי או מחזי כמבשל, ולכן ל"ש בזה היתר של גרו"ק דהוא ענינו להתיר את האיסור שמצד עצם השהייה.

עוד יש להעמיד דממה שביאר ר"ת שהאיסור בחזרה דער"ש באינה גרופה הוא מחמת שמא יחתה מחמת הצטננותה כמו"כ צ"ל גם בחזרה של שבת כדברי ר' יהונתן שהחשש שנצטננה, ואינו מחמת עצם מעשה החזרה שנדון כמעשה חדש.

ונראה עוד דחומר האיסור מכח שעושה מעשה לא שייך אלא בשבת אבל בער"ש אפילו כשעושה מעשה גמור לא שייך בו חשש איסור מכח ה'מעשה' שלו, ואין לדון אלא על ההשלכות של המעשה שלו, ואיסור חזרה דער"ש הוא מחמת שנכנס לשבת כשהתבשיל צונן ומחוסר רתיחה ולצורך חימום יש בו חשש חיתוי אפילו לחנניה דאין לו על מה לסמוך דהדבר מחוסר מעשה, ומשא"כ בחנניה שהתבשיל רותח ואינו מחוסר מעשה אלא שהיה זמן מסויים כדי שיגמר בישולו.

ומעתה מתיישבים דברי ר"ת כמין חומר, דבאמת בעצם הנדון נתינה בער"ש וחזרה גמורה בשבת הם נדון אחד, דכל האיסור בנתינה מער"ש אינו מעצם המעשה אלא מכח שהייתו במצב צונן וזה ג"כ האיסור של חזרה עם תנאי חזרה בשבת, דמכח התנאי חזרה נדון שאין כאן מעשה חדש אלא מצב של שהייה.

ועדיין נשאר להבין את דברי ר"ת בחזרה בין השמשות מ"ט הוצרך לאסור מטעם שהקדירה צוננת ולא היה סגי ליה מחמת עצם הדבר שיש כאן מעשה כמו שאסור בשבת בלי תנאי חזרה, ונראה דבין השמשות ל"ש לאסור מכח עצם הדבר שעושה מעשה שהרי הותר הטמנה בבין השמשות, אלא מה שהחמירו בחזרה הוא מכח טענה זו שכאן בא להרתיח ולא רק להחזיק את החום.

והעולה מכל זה, שיש שני חומרות בנתינה מתחילה מחזרה, הא' דנתינה מתחילה יש בה מעשה וחזרה אין בה מעשה. הב' דנתינה בתחילה הקדירה צוננת ומחוסרת רתיחה, וחזרה אין בה הכרח שהיא מחוסרת ואינו נדון במעשה שלו. וחזרה בלי תנאי חזרה יש בה את החומר הא' ולא את החומר הב', ונתינה בתחילה בער"ש יש בה את החומר השני ולא את החומר הא'.

ובגרו"ק אסור דווקא כשיש את החומר הא' ולכן בער"ש לעולם מותרת, אבל כשיש את החומר הא' סגי בשביל לאסור בשבת ולכן בשבת אסורה חזרה בלי תנאי חזרה בגרו"ק, ובבין השמשות בעינן את שני החומרות ולכן נאסר דווקא נתינה בתחילה.

ולפי דברים אלו היה מן הדין להתיר חזרה בלי תנאי חזרה בבין השמשות, מיהו נראה דלשיטת ר"ת שהיתר דתנאי חזרה הוא רק אם התחילה השהיה בגרו"ק לא שייך היתר של תנאי חזרה אלא בשבת אבל בבין השמשות שאנחנו באים להתיר מכח הצד שעוד לא נכנסה שבת א"א לדון היתר זה ודו"ק.

**ה']** דעת ר"י ומהר"ם והרא"ש.

גם ר"י סובר כר"ת שחזרה אסורה בער"ש, מיהו נראה שדבריו חלוקים במהותם מדברי ר"ת, דהנה לשיטת ר"ת עולה שכל איסור חזרה של ער"ש שייך רק בדין אינה גרופה לב"ה או בגרופה לב"ש, אבל בגרופה אין מקום לאסור בער"ש שהרי המשנה התירה אפילו נתינה בתחילה בגרו"ק בער"ש וביארנו שהטעם שלא שייך אסור מצד המעשה בער"ש, מיהו התוס' בדף מח. נקטו בפשיטות שבעינן גם בגרו"ק תנאי חזרה.

וכן מהר"ם מרוטנבורג [בהלכות שהייה] נטה לומר מכח לשון 'מחזירין' דגם בגרו"ק יש איסור של ער"ש ולא הותר לב"ה אלא ע"י חזרה, ומשמעות דבריו דיצטרכו תנאי חזרה עי"ש, ומ"מ בלא"ה יש ראיה דלר"ת ל"צ חזרה כלל.

וכך באמת מוכיחים כל שיטת התוס' דההיתר חזרה של ער"ש הוא אותו חזרה שמדברים בה בשבת, וכמו שנבאר.

**א.** עיקר דקדוק התוס' לדין חזרה בער"ש הוא מסוגיית הגמ' שאמרה שמחזירין 'אפילו' בשבת, וזה וודאי משמע שהכל בחד גוונא מיירי, וזה באמת מה שדקדק מהר"ם שאסור אפילו בגרו"ק מלשון 'מחזירין', ור"ת באמת לא דקדק משם כלל.

ואמנם התוס' לפנינו הביאו את דקדוק ר"ת מהרישא מ"מ נראה שלא זה עיקר הסתמכותם, וכך מוכח מהתוס' שהביא הר"ן שהזקיקו ללמוד את האיסור לב"ה באינה גרופה מכח שמב"ש נשמע לב"ה, וכ"נ ברא"ש מדמיירי בדבריו אליבא דב"ש אע"פ שעיקר כוונתו להורות את הדין לב"ה, ומשמע דס"ל דעיקר כח התוס' הוא בב"ש ומשם נלמד לב"ה.

**ב.** מדברי התוס' בדין חזרה ברותח משמע שהבינו שחזרה דער"ש ודשבת צריכה להיות באותו אופן לענין רותח, וברא"ש מבואר כן להדיא דהטענה היא מכח דמשמע דכי היכי דפליגי בשבת פליגי בערב שבת.

**ודע** שמ"מ אין הדין לר"י ברור לאסור לב"ה בגרו"ק שהרי ספר התרומה וסמ"ג וטור לא הזכירו כלל איסור בגרו"ק, והרא"ש להדיא כתב שמותר, אלא שמ"מ מדבריהם למדנו שוודאי ביסוד הדברים היה שייך לאסור, והטעם שבאמת לא אסרו יתבאר בעז"ה בסמוך.

**ו']** ביאור דעת ר"י ומהר"ם והרא"ש.

ויש לדקדק במאי פליגי, דבשיטת ר"ת כבר ביארנו שלא שייך לאסור בער"ש יותר מחזרה בשבת, ולפי ר"י העלנו שיתכן לאסור בגרו"ק אע"פ שחזרה בשבת מותרת.

והיה מקום לומר שביסוד הדברים מודה ר"י לר"ת, ועיקר מחלוקתו שגם בער"ש שייך היתר של חזרה דווקא ואיסור נתינה מתחילה.

מיהו באמת בדברי הרא"ש בפ"ג ס"ב ובפ"ד ס"ב מבואר דחולק על עיקר טעם האיסור של חזרה בער"ש של ר"ת ולדעתו טעם האיסור בער"ש הוא מכח גזירה אטו שבת, וממילא לפי"ז שייך לאסור גם בגרו"ק בער"ש.

ונראה שבאמת דעת ר"י כדעת הרא"ש, דהנה התוס' הוכיחו דבשבת ג"כ מותר לב"ה מדנקטו לשון 'נוטלין' וטענו דלא שייך 'נוטלין' אלא בשבת, והטעם מבואר בתורא"ש משום דהחידוש בנוטלין שיש יותר מקום לומר שבטלה השהיה הראשונה, ובכ"ז מותר, ולכאורה אם בעינן חזרה גמורה גם בער"ש א"כ שייך לומר כן גם בער"ש, וא"כ מוכח מתוס' כר"ת דבער"ש לא שייך חזרה כלל [ואמנם אפשר להתעקש דהרא"ש לשיטתו דחולק על התוס' והתוס' באמת נתכוונו דהחידוש הוא בעצם ה'נוטלין' שמותר ליטלו וזה שייך רק בשבת וכך משמע בתורי"ד, מיהו באמת בתורא"ש עצמו בדף מח דעתו כהתוס'].

וביאור דעתם נראה בעזהי"ת, דס"ל דלפי האמת החזרה שהתירו ב"ה היא דווקא חזרה גמורה ואפילו בער"ש, דעיקר ההיתר של ב"ה בער"ש אינו מכח ער"ש אלא מכח השבת דס"ל דאפילו בשבת מותר כה"ג וממילא כ"ש בערב שבת, אבל אילו באמת היה מותר חזרה רק בער"ש א"כ בהכרח היה מותר בכל גווני, וזה עיקר כוונתם להוכיח, דעיקר נדון התוס' בטעם דב"ה דהתירו חזרה אם התירו דווקא מער"ש או התירו אפילו בשבת, והוכיו התוס' דיסוד ההיתר של ב"ה הוא מכח השבת אע"פ שהם דיברו בער"ש וכמש"כ התוס' דעיקר פלוגתתם בער"ש, ודו"ק.

**ז']** ביאור נדון התוס' ברותח.

התוס' חקרו אם בער"ש אסור חזרה בתבשיל רותח, ויש לדקדק מהו עיקר הנדון שלהם, והנה תחילת דבריהם בדברי ר"י שהעמיד שהשיעור שלפיו נדון כחזרה הוא אם לא ירתח לפני שבת, ומכח זה באו להתיר חזרה ברותח בער"ש, ומבואר שגדר ההיתר ברותח משום דכבר אינו חזרה אלא שהיה.

מיהו מאידך גיסא מדבריהם משמע שמכח מה שהתירו רותח בער"ש היה בדין להתיר רותח גם בשבת, דהוצרכו להוכיח מיד שבשבת אסור ברותח, ועוד דמשמע שמכח מה שהחמירו ברותח בשבת נטה ר"י בסוף לאסור אפילו בער"ש, וברא"ש מבואר כ"ז להדיא שהיה לתוס' ענין להשוות דין חזרה של ער"ש עם דין חזרה דשבת, ומשמע שהוא נדון בעיקר איסור חזרה.

והנראה מכל זה שבאמת דעת התוס' דעיקר איסור חזרה אפילו בשבת הוא מכח מה שמחממו בשבת, ובעצם מעיקר הדין לא היה ראוי לאסור ברותח ממש, אלא שמ"מ אסרו שלא מן הדין ובזה דנו אם אסרו כן גם בער"ש.

ואפשר לבאר את יסוד הנדון בזה בשני אופנים:

הא' מכח חשש שמא יצטנן, ומה שבער"ש יותר פשוט להתיר משום דכל האיסור מתחדש אם נצטנן משא"כ בשבת להיפך כל ההיתר ברותח, ודו"ק.

הב' דאיסור ברותח יסודו מכח ה'מעשה' ובשבת שייך לאסור ולא בער"ש וכמו שביארנו בר"ת שאיסור מכח מעשה ל"ש בער"ש, רק שייך לאוסרו מכח גזירה נוספת, ודו"ק.

**ח']** ביאור הגזירה לדעת הרא"ש וההיתר בנתינה בתחילה בגרו"ק.

הרא"ש בפ"ג ס"ב התיר חזרה בדבר מתבשל, ונראה דעיקר טענתו מיוסדת על כך דיש שני אופני שהיה, הא' בדבר מתבשל דגדר השהיה לבשל בלי מעשה. והב' בדבר שכבר נתבשל דגדר השהיה להחזיק חומו. והם מעשים חלוקים, ובדבר שנדון כמבשל האיסור חזרה שלו הוא מלתא דאסרו חז"ל לבשל כה"ג אפילו אם יסוד האיסור מחמת שיבוא לחתות, ולכן אין חשש שיעבור ע"ז בשבת מכח ער"ש. ובדבר שאינו אלא להחזיק חומו עיקר האיסור הוא ההתעסקות אם להביא חום ובזה אין בו חפצא של איסור ולכן שייך שיטעו להתירו בשבת.

עוד כתב הרא"ש בפ"ד ס"ב באותם שהיו מטמינין ע"ג כירה גרופה ובשעת הגריפה הניחו את הקדירה ע"ג קרקע, והתוס' פקפקו בהיתר דבר זה, וכתב ע"ז הרא"ש וז"ל "ונ"ל דלא אסרינן חזרה מבעוד יום אלא היכא דנטלה מעל גבי כירה שעתיד להשהות עליה ולהחזירה עליה משום שהייה שאם אתה מתיר להחזירה מבעוד יום אתי להחזירה משחשיכה. אבל אם החזירה לשם הטמנה לא אסרינן" ודבריו צ"ב.

ובב"י ביאר דבריו שהטמנה גופא שריא, ואף דבריו צ"ב ובפרט היכן ראה כ"ז ברא"ש.

והנראה בעזהי"ת בביאור דברי הרא"ש, דביאר טעם האיסור של כירה "היכא דנטלה מעל גבי כירה שעתיד להשהות עליה ולהחזירה עליה משום שהייה שאם אתה מתיר להחזירה מבעוד יום אתי להחזירה משחשיכה" והיינו שיסוד האיסור ותחילתו במי שנטל מכירה שכבר עתיד להשהותה עליה והיינו שכבר התחילה השהייה שלה וכשנוטלה משם ומחזירה נראה כחזרה ולא כתחילת שהייה ואם נתיר לו בער"ש לא יראה שעשה כלום ויתירו גם בשבת להחזיר דכוותה, וממילא לא שייך הגזירה רק אטו חזרה אבל אם חזרה מותרת אין לגזור כלל, ולכן בהטמנה שהיא עצמה מותרת בחזרה אין לגזור בה אפילו בתחילה.

ולפי"ז נראה דבגרו"ק שחזרה מותרת ממילא ל"ש לגזור כלל, דחזרה מותרת ואטו התחלת שהיה אין חשש, ונמצא שהדין כדברי ר"ת אבל לא מטעמו, ודו"ק.

##### נספח - ביאור ר"ת בסה"י רלה רלז רלט

**ט']** לשון ר"ת.

ז"ל ר"ת בסה"י [רלז] "כירה **נותנין עליה תבשיל** לפי מה שהעמדנוה במחזירין כך היא פי'[רושה]:

כירה שהסיקוה בקש ובגבבה מחזירין עליה תבשיל. חזרה זו מבעוד יום [[39]](#footnote-39)ואפילו היא דולקת. בגפת ובעצים לא יחזיר מבעוד יום עד שיגרוף או עד שיתן את האפר מדקתני עד שיגרוף ולא קתני אלא א"כ גרף וקטם יש ללמד שזו החזרה מבעוד יום היא ולא בין השמשות כי אז אינו רשאי לגרוף ולקטום.

ומה שאנו [[[40]](#footnote-40)אומרים] מחזירין אפילו בשבת [[41]](#footnote-41)ואפילו כמה פעמים התם כגון שגרף וקטם או שעממו הגחלים או שנתן עליה נעורת של פשתן דקה ונתנו שם מבעוד יום ואם משחשיכה בא לסלקו ולהחזירו אפילו כמה פעמים מותר וכגון שלא הניחה על גבי קרקע כדאמרינן לקמן אבל אם היתה הקדירה מסולקת מבעוד יום כדרך שעושין לקדירה שבישלה כל צרכה ובא בין השמשות להחזירה על הכירה כדי לחממה אין בידינו כח להתיר ואפילו שהיא חמימה בין השמשות החזרה אסורה כיון שעכשיו הוא צריך לה אתי לחתויי בגחלים וכיון שמחזירה הדבר ידוע שנצטננה.

מה שאין כן בהטמנה שאפילו היא רותחת הוא מטמינה.

השהייה וודאי קלה משתיהן שהשהייה משמע שהוא משהה את הקדירה במקום בישולה ולא הזיזה משם ולזו ודאי לא אתי לחתויי כי וודאי רותחת היא שלא נסתלקה מעל הכירה לפיכך מותר לשהות אף על פי שאינה גרופה וקטומה מאחר שהוא כמאכל בן דרוסאי וגם אם היא חייה סמוך לבין השמשות לפי שאי אפשר לה להאכל בלילה על ידי חיתוייה של בין השמשות משום הכי לא גזרינן בשהייה של קדירה חייתא ובשיל"

**י']** ביאור דברי ר"ת.

ר"ת בתחילת דבריו העמיד את החזרה של הרישא מבעוד יום, ודקדק כן מלשון עד שיגרוף ויקטום, והטעם שאסור מבעו"י מבואר בדבריו בסימן רלה וז"ל "והא דאמרינן בכירה לא יחזיר עד שיגרוף אפילו מבעוד יום קאמר כי כיון שהוא נותנן עליה או בתוכה מגלה דעתו שצריכה חימום לכך יש לחוש שמא יחתה ולכך צריך לעשות היכרה בגרופה וקטומה" ודבריו מבוארים שבכה"ג יש כאן חשש שמא יחתה, ובפשטות כוונתו דאיירי באופן שיש לחוש שלא ירתח עד שבת ולכן יכול לבוא לחתות בכדי לגמור רתיחתו.

ובעיקר דברי ר"ת נראה שכוונתו להעמיד את הרישא בחזרה שמותרת רק מבעוד יום ולא בין השמשות וכ"ש שלא משחשיכה, וזה מתבאר מהמשך דבריו וכמו שנבאר, ועוד מבואר כן בתורי"ד שהוא פי' את ההכרח של ר"ת לפירושו משום דהוק' לו דהחזרה בשבת אחרי שסילקה מבעו"י וודאי אסורה אפילו בגרופה וקטומה, ולכן פירש שלא הותר זה בגרופה וקטומה אלא בער"ש.

אחר מכן המשיך ר"ת "ומה שאנו [אומרים] מחזירין אפילו בשבת וכו' התם כגון וכו' אבל אם היתה וכו'" נראה מדבריו שאחרי שהעמיד את הרישא מבעו"י נזקק להסביר לפי"ז באיזה אופן כן נתבאר בגמ' שמותר להחזיר בשבת ובאיזה אופן אסור כבר מבין השמשות, וזה מוכיח שעיקר כוונתו הייתה להעמיד את הרישא דווקא מבעו"י ושבבין השמשות כבר אסור אפילו בגרו"ק, ונמצא שעיקר חילוקו הוא לחלק בין הרישא לסיפא בדין גרו"ק.

עוד כ' ר"ת "ונתנו שם מבעוד יום"- ומדבריו אלו יש ללמוד שדין חזרה בגרופה וקטומה היינו דווקא באופן שכבר מער"ש הייתה הקדירה נתונה ע"ג גרו"ק, ואינו רק דקדוק לשון מהלשון 'שם' אלא המעיין הישר יבחין שזה כל עיקר דבריו, שהרי כבר ביארנו שעיקר כוונתו לחלק בין ה'חזרה' של הרישא שאסורה בשבת אפילו בגרו"ק ל'חזרה' של הסיפא שמותרת בשבת בגרו"ק, וא"כ לא היה לו להזכיר כלל את מה שמיירי בגרו"ק ובוודאי שלא לפתוח בזה ועיקר התי' היה צריך להיות שהתם מיירי שהייתה מונחת על כירה מבעו"י, ודו"ק.

אלא וודאי שעיקר חילוקו להעמיד שלא הותר חזרה בשבת רק באופן שכבר היה ע"ג גרופה מער"ש.

עוד כ' ר"ת "אבל אם היתה הקדירה וכו'"- כאן מעמיד שהאופן של ה'חזרה' שברישא לא הותר בגרו"ק אלא מבעו"י ולא אפילו בבין השמשות, ונתן טעם לאסור אפילו בין השמשות שסתם קדירות רותחות ד"כיון שמחזירה הדבר ידוע שנצטננה".

ודבריו אלו צ"ב דמשמע מדבריו דהאיסור הוא מחמת שהדבר ידוע שנצטננה, ולכאורה נראה דבחזרה גמורה ל"ש כלל טענה זו שהרי מחזירה בכדי שלא תצטנן, וכל טענה זו שייכת בתחילת שהייה, וא"כ יל"ע מה הוצרך לזה כאן, דהרי בשבת אפילו בחזרה גמורה רק שהניחה ע"ג קרקע אסר כאן ר"ת, ומשמע הטעם שכל נתינה שאינה חזרה גמורה ונדונת כ'מעשה' אסורה וא"כ בבין השמשות ג"כ צריך לאסור מהאי טעמא.

#### נספחים

- עי' במשנ"ב רנ"ג ס"ק עג שטעם התרומה והסמ"ג שאיסור חזרה הוא גם באינו מבושל כל צרכו הוא מחמת לא פלוג, ולדבריו צ"ב הטעם שחי מותר, ושמא דעתו שההיתר בחי הוא מחמת היתר 'חי'.

- יש להעמיד דין חזרה לתוכה בער"ש, ויש להוכיח מתחילת הגמ' שהבינה שמימרא דר' חלבו קאי על לא יחזיר לפי' ר"ת.

- יש להעמיד דין חייתא שאינו רותח, עי' ב"ח ומג"א ומהר"ם ואגודה

- עי' דרישה [יא] ששאל סתירה בין מהר"ם שאסר נתינה בתחילה בגרו"ק לבין התוס' שהתירו מבעו"י

- האגודה פסק לאסור חזרה בער"ש ובכ"ז התיר אם נתן גרמא חייה

- יש לדקדק בדברי הראב"ד פ"ג ה"ז ויתכן שדעתו שמצטמק ורע לו מותר בחזרה, וכך הבין בדעתו התשב"ץ ח"ב סי' קל.

- יש לחקור בחזרה בלי מעשה

- הר"ן בדף מ: התיר נתינה בתחילה על גרופה וקטומה, ודבריו צע"ג.

ונראה שכוונתו להתיר באש בלי כירה, דבגרו"ק האיסור הוא מכח הכירה, ועיקר כוונתו שם להוכיח שכיון שבאינה גרו"ק אסור חזרה ומותר בגרו"ק בהכרח האיסור של חזרה הוא מכח האש וממילא אסור אפילו בלי כירה, ודו"ק.

ודו"ק שמשמע שם דהאיסור הוא גם לפי הרמב"ן שהתיר להפשיר ע"ג כירה ממש.

ובעיקר דברי הר"ן יתכן בדרך פלפול שלפי האמת שמותר חזרה אפילו בשבת מותר נתינה בתחילה במצטמק ורע לו וכל דברי הר"ן אילו גרו"ק אסור בחזרה כההו"א שם ודו"ק.

- הריטב"א בדף מ: משמע שמותר נתינה בתחילה בדבר רותח ע"ג כירה גרופה. וע"ע בדף לט.

- יל"ע כמה צריך שיהיה מונח על האש בכדי שיהיה נדון כחזרה

### חזרה לתוכה

#### מראי מקומות

**לא שנו אלא על גבה אבל לתוכה אסור** יש לדקדק מה נחשב תוכה ומה נחשב עליה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א.** דעת עולא בירושלמי כפי שפירש הרמב"ן שעד שלשה בעומק עוד נדון כעליה וכשעמוקה יותר משלשה נדונת כתוכה, וכך נראה ב'שיטה לר"ן'.

**ב.** דעת ר' יוסי בר בון כפי מה שפירש הרמב"ן שעד מקום החריץ שעושין בכירה נקרא עליה ויותר בעומק נחשב 'תוכה'.

**ג.** בריטב"א במשנה כ' "ונראה כי צורתה כחצי עיגול ובאמצעה מקום לשפות שתי קדרות בשתי נקבים גדולים והאש למטה תחתיהן בלא הפסקה, ופעמים ששופתין הקדרה בתוכה על הנקב ההוא ופעמים על גבה למעלה" ובגמ' לז. כ' "פירוש תוכה סמוך לנקבים שהאש תחתיה, ובירושלמי פירשו דתוכה היינו למטה משלשה טפחים לאש" ומשמע דלדעתו כוונת עולא הירושלמי דהיינו שלשה טפחים מלמטה.

**ד.** בנמוק"י [הועתק בסוף המ"מ] פי' דתוכה היינו ע"ג הגחלים ממש, וכ"נ בראב"ן [שלח], וכ"מ מהמפרשים דחומר תוכה משום דמזיז גחלים.

- ובאמת שכ"נ בירושלמי בהמשך וז"ל "ר' יושיע בר גיזורה הוה משמש קומי ר' זעירה והוה מעייל קומוי תבשילין רותחין. א"ל היך איתעבידא. א"ל גרוף תופייא ויהב בגוה. א"ל לא תהי עביד כן אלא גרוף תופייא ויהב תלתא כיפין ורמי עליהון" ולכאורה כוונתו ב'תלתא כיפין' היינו כעין ג' פטפוטין כדי שהקדירה לא תגע בגחלים, ובאמת שיתכן דבא לומר את דינו של ר"ח שהקדירה לא תגע בגחלים, אלא שדבר הלמד מענינו דסוגיית הירושלמי שם בחזרה.

ושמא נאמר דכל דינו של ר"ח מקורו מדינא דר' חלבו, דכך היה נראה דבלי"ז צ"ב מאי שיאטיה של הקדירה לגעת בגחלים, אלא שהראשונים לא הבינו כך שנקטו דדינא דר' חלבו הוא דווקא בחזרה ולא בשהיה.

**ודע** שכ' בריא"ז [ה"א ס"ב] דבכירה בלי תוך לעולם חשיב על גבה, והביאו השלט"ג ומשם במג"א ס"ק כב, ובמשנ"ב ס"ק נח, ודו"ק בטעמו.

וע"ע בב"י שחקר מהו תוכה, האם היינו שכולה בתוך חלל הכירה ויושבת על קרקעיתה, או שכל ששולי הקדירה ממלאים את חלל הכירה מקרי 'תוכה', ויל"ע בעיקר כוונתו בצד הא' אם העיקר שצריך שכולה תהיה בתוך הכירה או שהעיקר שתהיה על קרקעיתה.

ובעיקר הספק העמיד שנחלקו בזה רש"י במשנה עם הטור, עי"ש, ולפו"ר דבריו מתמיהים דלשון הטור הוא מלשון רש"י בדף לז. למטה וכבר העיר בזה הב"ח וצ"ע [ובפרט עי' בנמוק"י שהועתק בסוף המ"מ שלהדיא פי' בלשון הטור ובכ"ז נקט שתוכה היינו ממש ע"ג הגחלים], והב"ח הוכיח עוד מגוף פרש"י דחשיב הטמנה דהיינו כשבתוכה בקרקעיתה, וכך נקט המג"א בס"ק כב בדעת המחבר.

ומ"מ באמת כבר נתבאר שנחלקו בזה הראשונים.

**טעם החילוק בין תוכה לעל גבה**

**א.** רש"י פי' דיסוד החילוק שייך גם בשהיה, דהחומר של תוכה משום דהוי הטמנה, ויל"ע היטב אם כוונתו דווקא באופן שנוגע או גם באופן שלא נוגע, ועי' ברמב"ן ובר"ן שנקטו דלדבריו גם בחזרה בגרופה הוא מהאי טעמא.

- וכך מבואר בראבי"ה קצז [הועתק בסוף המ"מ] שכוונת הגמ' מעיקרא דאי להחזיר תנן א"ש היינו משום דקאי אשהייה.

**ב.** הרמב"ן פי' דהטעם שחמור "משום דנפיש הבלא ונראה כמבשל בשבת[[42]](#footnote-42)" וכ"כ הרא"ה [הביאו ב'שיטה לר"ן'] והר"ן [בחי'] וכן בריטב"א פי' דחומר החזרה הוא משום מחזי כמבשל, ולדבריהם החומרה שייכת רק בחזרה, וזה גופא מה שהוק' לגמ' למ"ד לשהות.

- ודו"ק שהריטב"א כתב שאין דרך בישול בגרו"ק ולכן התירו בה חזרה, וא"כ מאי שנא תוכה.

ודו"ק עוד שה'שיטה לר"ן' לא יכול לפרש מטעם חשש חיתוי שהרי לדעתו לא שייך חיתוי בגרו"ק אפילו בנתינה בתחילה.

ובדברי ה'שיטה לר"ן' צ"ע דהרי לדעתו אפילו באינה גרו"ק הוצרכו לחשש חיתוי ולא אסרו מכח מחזי כמבשל ואיך יתכן להחמיר יותר בתוכה של גרו"ק.

- עי' ברמב"ן במלחמות שכתב שא"א ללמוד היתר סמיכה בחזרה מהיתר סמיכה בשהיה כיון שמצינו שחלוקים לענין תוכה, וקצת משמע שאיסור שהיה וחזרה הם מאותו ענין רק שחזרה חמורה יותר, ודו"ק, וע"ע בר"ן על הרי"ף שכתב שאע"פ שיש סברא להחמיר בחזרה בתוכה לגבי סמיכה לא שייך להחמיר, דמשמע לכאורה שחזרה ושהייה הם ענין אחד.

**ג.** ההשלמה בפי' הב' [הועתק בסוף המ"מ והובא במאירי] פי' דמטעם שמטלטל את הגחלים ועובר על הבערה, ועיקר דבר זה אם יש בטלטול הגחלים בלי כוונה איסור של הבערה וכיבוי נחלקו בו הראשונים דדעת הראבי"ה קצז כט שאסור ודעת הראב"ן [שלח] וההשלמה לעיל לד: [והועתק בסוף המ"מ] והמאירי כאן שהאיסור הוא רק אם התכוין לכך, ולכן ההשלמה פי' דכאן החשש שיתכוין לכך, וכ"פ האורחות חיים [ח"א ע] והכלבו [לא].

**ד.** ההשלמה בפי' הא' והמאירי פי' דהטעם שמטלטל את הגחלים ונמצא מטלטל מוקצה, ועי' במאירי הטעם שאינו טלטול מן הצד.

**ה.** תוס' סתמו בטעם האיסור ועי' היטב בתורא"ש שהעמיד שהחילוק בין חזרה לשהיה הוא שחזרה היא בשבת ומשמע שהכל טעם אחד דהיינו מחשש שמא יחתה.

ונראה דיסוד החומר של תוכה אין דבר מפסיק בין הגחלים לקדירה וכדרך שכתבו התוס' בסמוך בד"ה 'תא שמע' ויסוד לזה בדברי מהר"ם בהלכות שהיה וכך מבואר בב"ח רנג ד' עי"ש היטב.

- עי' תוס' ר"י הזקן

**דע** שיש לדקדק אם חומר תוכה הוא משום דחשיב כאינה גרופה, או משום דלא שייך בזה תנאי חזרה ולעולם חשוב כנתינה בתחילה.

ולפו"ר הוא כדין אינה גרופה, וזה נראה דעת הב"י בסו"ס רנג שנקט שגם להירושלמי שמתיר חזרה בשבת בלי תנאי חזרה מ"מ בתוכה אסור, מיהו הדרכ"מ שם [בקצר במקומו ובארוך אות ד] נחלק עליו דלהירושלמי יהיה מותר גם תוכה, ודבריו צ"ב ויתכן שדעתו כמו שכתבתי דלא שייך תנאי חזרה בכה"ג.

**לשונות הקדמונים**

**ראב"ן שלח [הובא במרדכי סופ"ק].**

"וזה הדרך נראה לי ישר וטוב שיעמיד הקדירה על גבי טריפוס של ג' רגלים למעלה מן הגחלים או על ג' אבנים כדתנן משהין על גבי כירה ולא בתוך הכירה"

**ראבי"ה קצז[[43]](#footnote-43).**

"והא דגרסינן בפרק כירה לא שנו אלא על גבה אבל בתוכה אסור נראה לי דלהחזיר קאי, דהא אסיקנא ואסיפא קאי ובחזרה. ואף על גב דמתניתין שלנו לשיטת חנניה לפרש לא יתן לא יחזיר, ואמרינן אי אמרת בשלמא להחזיר תנן, פירוש אבל לשהות משהינן אף על פי שאינה גרופה ושאינה קטומה, היינו דשני ליה בין תוכה לעל גבה, ומשמע דבתוכה אסור, וכן היה משמע נמי הלשון דחנניא דקאמר על גבי כירה, יש לפרש דלא אסיק אכתי אדעתיה דאסיפא קאי ואחזרה ואפילו נאמר להחזיר תנן אסיפא קאי ואחזרה וכל להשהות אפילו בתוכה מותר אפילו אם אינה גרופה. והחכם יפרש על פי שיטה זו"

**השלמה**

"וכשם שמותר לשהות בגרוף וקטום כך מותר להחזיר בגרוף וקטום (בשיעורן) [בשעודן] בידו ודעתו להחזיר. ודוקא על גבה, אבל בתוכה אסור אף על פי שגרוף וקטום מפני שמטלטל הגחלים, ולא משום הבערה וכיבוי דדבר שאין מתכוין הוא, או שמא יתכוין להבעיר".

ודבריו כאן לשיטתו בדף לד: וז"ל "גרסינן במסכת כריתות בסוף ספק אכל חלב [כ' ע"א], ת"ר החותה גחלים בשבת חייב חטאת ר' שמעון בן אלעזר [אומר משום ר' אלעזר] ב"ר צדוק חייב שתים מפני שמכבה את העליונות ומבעיר את התחתונות במאי עסקינן אי דנתכוין לכבות ולהבעיר מאי טעמא דתנא קמא אי מתכוון לכבות ולא להבעיר מאי טעמא דמאן דמחייב תרתי. ר' אלעזר ור' חנינא דאמרי תרוייהו כגון שנתכוון לכבות את העליונות ולהבעיר את התחתונות תנא קמא סבר מקלקל בהבערה פטור ור' אלעזר ב"ר צדוק סבר מקלקל בהבערה חייב וכן אמר ר' יוחנן בנפח שנינו. אביי בר אבין ורב חנניה בר אבין דאמרי תרוייהו כגון שנתכוין לכבות ולהבעיר ת"ק סבר לה כר' יוסי דאמר הבערה ללאו יצאת ור' אלעזר ב"ר צדוק סבר לה כר' נתן דאמר לחלק יצאת. רב אשי אמר כגון שנתכוין לכבות והובערו מאליהן תנא קמא סבר לה כר' שמעון דאמר [דבר] שאין מתכוין מותר ור' אלעזר ב"ר צדוק סבר לה כר' יהודה דאמר דבר שאין מתכוין חייב. שמעתי כי הרב ראב"י פירש התם מאי חייב שתים דקאמר אסור שתים, ודכוותה אמרינן פרק ארבעה אחין [יבמות ל"ב ע"א] גבי נשא חי ואחר כך נשא מת מעלה אני עליו כאילו עשה שתים ואינו חייב אלא אחת. ומיהו לכל שנויי דשני מעיקרא חייב שתים ממש קאמר. ולא נהירא לי. ת"ר החותה גחלים בשבת להתחמם בהם והובערו מאליהן תני חדא חייב ותניא אידך פטור, הא דתניא חייב כמאן דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב עליה והא דתניא פטור כמאן דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור עליה. לפום סוגיא דהתם אית לן לפרושי דהא דאמרינן שמא יחתה בגחלים שמא יתכוין להבעיר, שאם אינו מתכוין אין החתוי אסור אלא משום טלטול דדבר שאין מתכוין מותר. ובפרק כל הכלים נמי הכי משמע דלאו פסיק רישיה [הוא] ואין בחתוי גחלים איסור אלא משום טלטול, דגרסינן [קכ"ג ע"א] [התם] פגה שטמנה בתבן וחררה שטמנה בגחלים אי מגולה מקצתה מותר לטלטלה ואם לאו אסור לטלטלה ר' אלעזר בן תדאי אומר תוחבן בכוש או בכרכר והן ננערות מאליהן"

**ריא"ז פ"ג ה"א ס"ב [הובא בשלט"ג]**

"ונראה בעיניי שלא אסרו להחזיר בתוכה אלא בכירה שיש לה תוך וחלל כעין התנור, אבל הכירות שלנו שהן פשוטות ואין להם תוך וחלל הרי תוכה ועל גבה אחד ומותר להחזיר בה"

**נמוקי יוסף**

**"תוכה.** כשהיא נוגעת בגחלים. **גבה.** עובי שפתה או כסוי שעל חללה".

**בית יוסף רנג**

[כ' הטור "כירה שהיא גרופה וקטומה ונטל הקדרה מעליה אפילו בשבת מותר להחזירה כל זמן שהיא רותחת ודוקא על גבה כגון על שפתה או על כסוי שעל חללה" וכתב ע"ז הב"י וז"ל] "ומ"ש ודוקא על גבה וכו'. שם (לז.) א"ר חלבו אמר רב חמא בר גוריא אמר רב לא שנו אלא על גבה אבל לתוכה אסור ופשטא דלישנא משמע דכששולי הקדרה מונחים על דפנות הכירה וממלאים את חללה מיקרי על גבה וכשהקדרה כולה בתוך חלל הכירה ויושבת על קרקעית הכירה מיקרי לתוכה וכך הם דברי רש"י בריש פירקין (לז. ד"ה היינו דשני) אבל מדברי רבינו שכתב ודוקא על גבה כגון על שפתה או על כיסוי שעל חללה נראה שאינו מפרש כן אלא על גבה היינו ששולי הקדרה עומדין על דופן הכירה לא על חללה או ששם כיסוי על פי הכירה והושיב הקדרה על אותו כיסוי אבל כל ששולי הקדרה ממלאים את חלל הכירה מיקרי לתוכה:

והא דרבי חלבו לא כתבה הרמב"ם בהדיא ונראה שסמך על מה שכתב (פ"ג ה"י) ואין מחזירין לעולם אלא על גבי כירה גרופה או מכוסה דמשמע דוקא על גבה ולא בתוכה"

#### הערות

**']** דע דדעת רש"י שפי' שאיסור תוכה הוא בשהיה הוא מכח שבחזרה מותר, וכך מבואר בראבי"ה ובתורא"ש ובר"ן, ובזה מבוארת טענת התוס' שבחנם דחק דלמסקנא מבואר דחזרה אסורה בתוכה.

**']** כ' הכלבו [לא] "כל מה שכתבנו הוא הדין השהיה, אלא דין החזרה בכירה כך הוא שאם היא גרופה וקטומה אם סלק ממנה הקדירה מותר להחזירה והוא שלא הניחה על גבי קרקע אלא שעודה בידו ודעתו להחזירה, ודוקא על גבה אבל לתוכה אסור אף על פי שקטומה לפי שמטלטל הגחלים ושמא יתכוין להחזירה, ובכפה אין מחזירין אלא אם כן הוסקה בקש ובגבבה ולא הונחה על גבי קרקע.

ובתנור שלנו דין חזרה בו כדין הכירה הגרופה והקטומה ואחר שהוציאו ממנה הפת או הפנאד"ה שאם נשאר בקצת הבלו עד למחר אפשר לומר שמותר לתת בתוכו פנדא"ש להתחמם שם באותו הבל המועט שבו שהרי אין שם חשש חתוי כלל שהרי גרפוה מבערב ואפילו לא קטמוה הרי נתאכלו וכהו כל גחליו ואין צריך שיזהר בזה שלא יהא שם גחלת כלל שלא יחתנה בהחזיר הפת בתוכה, וחשש בשול ואפיה אין בזה שכבר נתבשל ונאפה לגמרי קודם לכן, ומשום הטמנה נמי ליכא שאסור להטמין משחשכה ואפילו בדבר שאינו מוסיף, שאין זה דרך הטמנה כלל לפי סברת הפוסקים אבל לפירוש ר"ש ז"ל יש לפקפק"

בכלבו חידש היתר חזרה לתוך תנור שלנו שדינו ככירה, ובטעם ההיתר כ' "שהרי אין שם חשש חתוי כלל שהרי גרפוה מבערב ואפילו לא קטמוה הרי נתאכלו וכהו כל גחליו" ויש לדקדק מה כח ההיתר הזה, ומצינו בזה כמה שיטות.

המג"א השתמש בסברת הכלבו לדון את התנור כגרוף וקטום, ודבריו צ"ע שהרי לתוכה לא מהני היתר של גרו"ק, אלא שנראה דעתו דס"ל דאיירי באין יד סולדת ומהני לזה גרו"ק.

בב"י נראה שההיתר שלו מפקיע את איסור 'תוכה' ומבואר בדבריו דמהני ג"כ להפקיע איסור של תנור ונראה שגם מתיר אפילו צונן, אלא שהב"י הוסיף בדבריו תנאי שיהיה תנור שלא הטמינו בו.

הרמ"א נראה שפסק את הכלבו כדברי הב"י מיהו דווקא באופן שלא נצטנן.

הלבוש חילק את סברת הכלבו והב"י לשני סברות, דהיינו שאת ההיתר של הכלבו הביא להתיר למחרת לתוכה כשנטל בשבת. ואת ההיתר של הב"י הביא להתיר אפילו מיד בלילה באופן שלא הטמינו בו.

ובכל זה לא התיר אלא חזרה באופן שהוא חם קצת, דאם בא לחמם מתחילה לעולם מחזי כמבשל ואפילו אין יד סולדת.

- כ' הרמ"א [רנ"ג ס"ה] "ויש מתירין ליתן לתוך תנור שאפו בו מבע"י, דמאחר שלא הטמינו בו רק אפו בו מבע"י לא נשאר בו רק הבל מעט ואין לחוש לבישול, ובלבד שלא נצטנן לגמרי. ויש מחמירין בזה. ואם החום כל כך בתנור שהיד סולדת בו, אסור"

הלבוש הביא דברי הרמ"א אלו באופן שמחזיר מער"ש לשבת, וטעם ההיתר הוא מהכלבו, ומאידך המג"א הבין שמיירי בחזרה של שבת וטעם ההיתר מהר"ן ורק הוזקק לכלבו להחשיבו כגרו"ק

ובדברי הדרכ"מ בפנים מבואר מצד א' בכלבו כהלבוש שמיירי בער"ש, ומאידך גיסא מבואר שסמך בהיתר על הר"ן, ונראה שאת ההיתר של הר"ן הביא בס"ב [וכן הלבוש הביאו שם ולא כמו שנדחקו בכוונתו המלבושי יו"ט והא"ר] וכמו שביא המשנ"ב דתנור שהזכיר היינו בתוכו, ואת ההיתר של הכלבו הביא בס"ה וכהלבוש, אלא שהלבוש חילק את סברת הב"י מהכלבו, והרמ"א נראה שסבר כהב"י דצריכים לשניהם.

- ובמש"כ הרמ"א דמיירי באין יד סולדת, כ"ה גם בלבוש, והבין המג"א שהיתר הכלבו הוא רק באופן שאין יד סולדת, מיהו הגר"א הגיה.

### מחזירין אפילו בשבת

דף לח. פיסקא 'ב"ה אומרים' עד לח:'ולא אמר לנו דבר', ותוס' לו: ד"ה 'וב"ה'.

#### מראי מקומות

**אמר רב ששת לדברי האומר מחזירין אפילו בשבת** מבואר שרב ששת חידש דההיתר של 'מחזירין' הוא 'אפילו בשבת' ויל"ד לולי דברי רב ששת היכן נאמר ההיתר ש'מחזירין', ונאמרו בזה ו' פירושים:

**א' פרש"י** שלולי דברי רב ששת היתר 'מחזירין' היה דווקא בליל שבת, ורב ששת חידש דמותר אפילו ביום שבת ולא דנים זאת כתחילת הטמנה, ועי' בדבריו טעם הדבר, וכ"פ הראבי"ה [קצז] ר' יהונתן [והועתק בסוף המ"מ] והריבב"ן.

- לפי' זה יש לתמוה מה הראיה מר' אושעיה, ועי' ברשב"א מה שיישב בזה.

- ומבואר ברא"ש ובר"ן שדרך פי' זה שייך גם להשיטות דמיירי בשהייה שחידש דלא חשיב כתחילת שהיה, וכך נראה ברמב"ן וברשב"א [שכשהביאו פרש"י לא נקטו לשון הטמנה].

- וע"ע בבעה"מ שכתב שהוזקק לפי' זה לשיטתו דמיירי בהטמנה.

**ב' פי' ר' פרחיה** שלולי רב ששת לא הותרה חזרה אלא בליל שבת ומשום דהקדירות אז רותחות ואין לו צורך כ"כ לחתות, אבל ביום שבת שכבר הקדירות נצטננו קצת אסור, וזה בדרך פרש"י רק מטעם אחר.

**ג' פי' אחרים שברמב"ן** שלולי רב ששת ב"ה התירו חזרה רק בבין השמשות, וזה בטעם קרוב לר' פרחיה אבל לדעתם החילוק הוא בין בין השמשות לשבת, ולדבריהם הטעם הזה בצירוף מה שבין השמשות הוא ספק וכמו בהטמנה.

- ובבעה"מ ג"כ כ"כ אלא שהביא ראיה מלשון המשנה שהוא בזמן דשרי לגרוף, וצ"ע דבביה"ש אסור, ושמא ס"ל דמותר דאינו מתכוין, ובקטומה נמי צ"ל שאין כוונתו לכבות אלא לכסות.

**ד' פי' התוס' והרי"ד** שלולי דברי רב ששת היתר החזרה היה רק מבעו"י.

ובפירושם נתחדש שלמ"ד 'אין מחזירין' או במקום שאסור להחזיר האיסור אפילו מבעו"י.

**ה' פי' הרמב"ן והר"ן** עפ"י הירושלמי דמיירי בחזרה שנטל בער"ש ומחזיר בשבת.

- לפי' זה קשה מאוד מה הוכיחו מר' אושעיה.

- ועי' בב"י שהוכיח מהרמב"ם שחולק ע"ז, ועוד הוכיח מתוס' והרא"ש וסייעתם שחולקים ע"ז, ועי' בדרישה שתמה בזה שהם מיירי באינה גרופה ומנ"ל נגד הירושלמי בגרופה, ועי"ש מה שיישב בזה, ודבריו קשים, ולי נראה כוונת הב"י לתוס' והרא"ש בדף מח. דיירו בתנאי חזרה דער"ש.

- עי' בתשב"ץ ח"ב סי' קל שנקט שלפי הירושלמי יש מקום להקל אפילו באינה גרופה.

**ו' פי' רש"ג ור"ח והרי"ף ור"ת** גרסו בגמ' 'אפילו כמה פעמים' ומשמע מגירסתם שחידש שמותר אפילו כמה פעמים.

- ואינו מפורש בדבריהם שרק זה החידוש, ובאמת צ"ע איך נשמע זה מר' אושעיה.

**לשונות הראשונים:**

**רבינו יהונתן**

"**מחזירין אפילו בשבת**, כלומר ביום שבת עצמו ולא גזרי' דילמא אתי לחתויי אף על פי שנצטננה הקדירה כל כך שעמדה עד שליש היום או עד חציו, ואם רוצה להחזירה לצורך מנחה קטנה שרי, דמחזירין אפילו בשבת ביום המחרת. ולא נימא דפלוגתיהו משחשיכה, התם הוא דשרי משום דמוכחא מילתא לאהדורי לצורך מחר שקיל לה, אבל ביום לא מוכחא מילתא דשקיל לה אדעתא (לה אדעתא) לאהדורי ובטיל לה הטמנה ראשונה והוה ליה כמטמין לכתחילה, אפילו הכי שרי"

**רבינו פרחיה**

"פירוש **ואפילו בשבת.** דלא תימא פלוגתייהו משתחשך דעדיין קדירתו חומה רב. אלא אפילו ביום השבת עצמו כשיטול קדרתו מעל האש ויטול ממנה מה שהוא צריך לאותה סעודה מותר לו להחזירה, ולא גזרינן דילמא אתי לחתויי בגחלים".

**תשב"ץ ח"ב קל**

"ויש מקילין על פי הירושל' אפי' כשאינה גרופה וקטומה. וא"כ אין לסלק הנוהגים היתר ממנהגם והנח להם לישראל"

### תנאי חזרה

#### מראי מקומות

**א'] נדונים בעיקר גדרי החזרה.**

**א.** אם בעינן שכבר הייתה בכירה גרו"ק, ועי' בר"ת בסה"י שמבואר שבעינן.

ומאידך עי' בראבי"ה [קצז, הועתק בסוף המ"מ] שאם השהה באינה גרופה וכלתה האש בשבת הו"ל כגרופה ומותר להחזיר, עי' במהר"ם בהלכות שהיה שנקט שמי שהקדיח תבשילו יכול להוציאה ולשים שם קדירה שנחשבת כקטימה ולהחזיר.

**ב.** חזרה כשנצטננה הקדירה, עי' בריטב"א שכל שנצטנן לגמרי אסור דמיחזי כמבשל [וכוונתו דכבר אינה חזרה], וכן מבואר ב'שיטה לר"ן' מ: שהיתר חזרה בגרו"ק הוא בשביל שלא תצטנן, וכך מוכח מדרך הפי' של ר' פרחיה שהיה צד שמותר חזרה רק בקדירה רותחת.

והנה בטור כ' שבעינן שתהיה רותחת, ופי' הב"י כוונתו שבלא"ה אסור 'משום דהוה ליה כמבשל', ומשמע שהוא לא מחמת שחסר בחזרה, מיהו הב"ח באות יג פי' דרותחת היא יותר מחמה ובכדי שלא יהיה איסור בישול סגי במה שהיא חמה אבל בשביל שיהיה מותר להחזיר בעינן שתהיה 'רותחת' והסכימו לדבריו העולת שבת סק"ב והאליה רבה ס"ק יט.

והמג"א [ס"ק יט] השיג על הב"ח והעו"ש ונקט שהוא מטעם בישול כהב"י, מיהו כ"ז כשלא נצטנן לגמרי אבל בנצטנן לגמרי כ' בס"ק לו שאסור מטעם שבטלה ההטמנה, וזה מוכח שם לפי הגי' הפשוטה ברמ"א שם דמיירי באופן שלא יכול להגיע ליד סולדת וממילא ל"ש שם בישול [וכן הוכיח התוספת שבת ס"ק מו] ואף בדעת הב"י יתכן שמודה שבנצטנן לגמרי אסור מדין חזרה.

מיהו הביאור הלכה בסעיף ה' ד"ה 'ובלבד' נקט שאפילו בנצטנן לגמרי מותר מדין חזרה ולכן התיר בדבר יבש שאין בו בישול וצ"ע.

**ג.** בכל שלב בגמ' שנתחדש קולא נוספת בחזרה יל"ד אם נתחדש כאן גדר חזרה אחר או שנתחדש איך לדון את האופן הפרטי הנדון כאן.

**ד.** יש לחקור הרבה בכל הסוגיא אם הטעם שצריכים לתנאי חזרה הוא מחמת שהוציא אותה מדעת ואם הוסרה מאיליה לא, או שאפילו בהוסרה מאיליה יש את כל הסוגיא.

- ועי' במש"כ מהגרעק"א על דין דעתו להחזיר.

**ה.** להחזיר מכירה לכירה, ברמב"ם כתוב שמהני, ומאידך בר' ירוחם כתב שאסור, והב"י הביא מחלוקתם.

**ב'] על איזה חזרה נאמרו תנאי החזרה אלו.**

**א.** וודאי עיקר הסוגיא נאמרה בגרו"ק, ולכאורה גם באינה גרופה להשיטות דמהני חזרה במצטמק ורע לו.

**ב.** יש לדקדק באיזה מצב של חזרה בגרו"ק נאמרו תנאים אלו, דבר"ת וברא"ש מבואר שנאמרה על החזרה שחידש רב ששת שמחזירין אפילו בשבת, וכך הביא דין זה סה"ת [רלא], ולפירושם היינו שמבעו"י לא נאמרו הלכות אלו.

וכך מבואר ברמב"ן ובר"ן לפי דרך הירושלמי דאיירי בחזרה כשנטל מער"ש, והיינו שכשנטל בשבת ל"צ תנאים אלו.

וכך משמע קצת ברש"י לפי דרך פירושו דבליל שבת ל"צ תנאים אלו.

מיהו מאידך גיסא בתוס' לק' מח. הביאוהו על ער"ש, אלא שצע"ג שם אם כוונתם מכח הדין שהייה או מכח הדין הטמנה.

**ג.** יש לדקדק בדין הטמנה אם בעינן תנאים אלו, ובשאלה זו נעמד יסוד החילוק בין שהיה להטמנה.

**ג'] ברור גדרי התנאים של מקום הקדירה.**

**עודן בידו** עי' בר' יהונתן שבעודן בידו ניכרת כוונתו להחזיר.

**מקל** עי' בר' יהונתן ונמוק"י שפי' שמדלא הניח ע"ג קרקע ניכרת כוונתו להחזיר.

**מטה** עי' בר' יהונתן ונמוק"י שפי' דמדהניח במיטה שהיא פחות צוננת מהקרקע ניכרת כוונתו להחזיר, וכ"נ ב'שיטה לר"ן' שנקט שאם הניח סדין על הקרקע חשיב כמיטה.

**קרקע** עי' בסה"ת ובר' יהונתן ונמוק"י שגריעתא של קרקע שהיא צוננת וכ"נ ב'שיטה לר"ן' כאן וכ"ה להדיא בדבריו בדף נא., ומ"מ אין זה ריהטת הדברים.

**ד'] הטעם דבעינן דעתו להחזיר**

יש לדקדק אם עיקר ההיתר הוא מכח שדעתו להחזיר, או שלהיפך דעיקר האיסור הוא ממה שדעתו לא להחזיר.

ועי' היטב בדברי הגרעק"א בגליון שו"ע שדן בדין אחר שאינו בעלים שנטל על דעת שלא להחזיר, אם אמרינן בזה אין אדם אוסר דבר שאינו שלו.

**ה'] לענין הלכה:**

בדין זה שיטות רבות, וכולם הסכימו שאין הלכה כר' אמי שהתיר בקרקע, והטעם פשוט שכל סוגיית הגמ' לא כך.

אבל נשאר לדון אם בעינן בעודן בידו דעתו להחזיר, ואם בקרקע מהני דעתו להחזיר, ובספיקות הגמ' היאך לפסוק, ונפרט את השיטות השונות.

**א'** רש"ג [בספר הנר] ורה"ג [ברשב"א] ור"ח ומהר"ם [בהלכות שהיה] והרא"ש ורי"ו [ני"ב ח"ג סט ע"א] והטור נקטו שבג' הדינים המוזכרים בגמ' אזלינן לחומרא, דהיינו דהניחן ע"ג קרקע אסור להחזיר, ובעודן בידו בעינן דעתו להחזיר, ובכל הספיקות לחומרא, וברשב"א נראה שהסכים לדבריהם.

וכ"כ מהרי"ח [בפסקיו לו:] וההשלמה שלא הותרה חזרה אלא בעודן בידו ודעתו להחזיר.

**ב'** הרי"ף בדין קרקע ודעתו להחזיר פסק לחומרא, אבל בספיקות של הגמ' סתם ולא פי' הדין, ועי' בבתים ובנמוק"י שנקטו בדעתו שהוא לקולא, וטעם החילוק ביניהם עי' בתשב"ץ [ח"ב קל, הועתק בסוף המ"מ].

וברשב"א הביא שדעת הרי"ף כהגאונים שהכל לחומרא, וכ"כ התשב"ץ שם.

**ג'** בעה"מ והרמב"ם פסקו שבידו מהני חזרה ובקרקע לא, ולא חילקו בין דעתו להחזיר דאין דעתו וכך נקטו בדעת הרמב"ם המ"מ והכס"מ, וזה דלא כחד מהלשונות בחזקיה והרמ"ך בהשגות על הרמב"ם תמה בזה, וביישוב דעתם עי' בכס"מ [וכבר רימז לזה המ"מ].

ובדין הספיקות הרמב"ם לא כתב שבעינן עודן בידו אלא רק דבעינן שלא יניחם ע"ג קרקע והשמיט הספיקות ומשמע דדעתו לקולא וכן דקדק הכס"מ, ובעה"מ כ' שלא שרינן למיעבד הכי לכתחילה ונראה כוונתו לכמש"כ הבתים [המלאכות האסורות שער ד'] בשם 'יש מן הגדולים' עי"ש.

כ"ז לפי פשטות הרמב"ם, מיהו בדין דעתו להחזיר עי' ברשב"א ובר"ן בחי' ובתשב"ץ [ח"ב קל, הועתק בסוף המ"מ] שנקטו בדעת הרמב"ם שבעינן דעתו להחזיר, ולפי"ז פסק לחומרא, אע"פ שבספיקות פסק לקולא, ובביאור הטעם בזה עי' בתשב"ץ שם.

וברשב"א נראה שגם בספיקות פסק הרמב"ם לחומרא, וצ"ע.

**ד'** סה"ת [רלא] והראבי"ה [קצז] והמאירי והרמ"ך פסקו שבעודן בידו ל"צ דעתו ובקרקע מהני דעתו, דהיינו לקולא, ומטעם דהוא לשון אחרון, והמאירי כ' עוד משום דבשל סופרים להקל.

ובדין הספיקות פסק הראבי"ה לחומרא [וכך נראה מהרמ"ך שלא פסק קודם להקל אלא מכח שהוא לשון אחרון], וכך נראה במאירי מיהו צ"ע היטב בדבריו על פינה ממיחם למיחם.

- וצ"ב טעם החילוק ביניהם להמאירי.

**ה'** הרא"ה [ב'שיטה לר"ן' ובארחות חיים אות ע'] והריטב"א פסק בהכל לקולא, דהיינו שבידו ל"צ דעתו להחזיר, ובקרקע מהני דעתו להחזיר, ובכל הספיקות לקולא.

- הרי"ד והריא"ז פסקו להקל כלשון אחרון ובספיקות לא פירשו אם לחומרא או לקולא, וצ"ע.

- ר"ת בסה"י רלז נקט דבעינן שלא יניח ע"ג קרקע, ומשמע אפילו בדעתו להחזיר.

**לשונות הראשונים**

**התרומה רלא**

"ובשבת נמי שרי להחזיר אי גירף מאתמול. אבל פליגי לישני אי עודה בידו דווקא או אפילו הניח קדירה על הקרקע צונן ובשל סופרי' הלך אחר המיקל"

"צריך ליתן הקדירה על הפטפוט מע"ש מבעוד יום. בעת שיכולה להתחמם אם היתה צוננת. אבל סמוך לחשכה פחות מכאן אסור כדתנן לא יתן עד שיגרוף ומפרש דהיינו לא יחזיר ואפילו מערב שבת קאמר מדלא קתני אלא א"כ גירף אלא קתני עד שיגרוף משמע שיכול עדיין לגרוף ואם גירף אפי' בשבת מותר להחזיר הקדיר' אל מקום שנטלה"

**פיהמ"ש להרמב"ם**

"ומה שאמרו בית הלל מחזירין בתנאי שלא הונחה הקדרה על שום דבר, אלא נשארה באויר עד שיצוק ממנה ויחזירנה"

**ראבי"ה קצז**

"וקיימא לן כרב ששת דמחזירים אפי' בשבת, לא שנא בליל שבת ולא שנא ביום, דעובדא דר' אושעיא מסייעא ליה. [ו]אפילו לכתחלה נוטלים ומחזירין, ובלבד שעודם בידו, ואז מותר אף על פי שאין דעתו להחזיר. ואם הניחם על גבי קרקע ואין דעתו להחזירם אסור, אבל דעתו להחזיר מותר, דהילכתא כאיכא דאמרי. ואם תלאן במקל או שפינן ממיחום למיחום סלקא בתיקו, ואזלינן לחומרא. אבל רבינו חננאל פסק כלישנא קמא. אם השהה או הטמין כחנניא ולמחרת כלה האש כולה הוה ליה כגרוף ונוטלים ומחזירים. וכל שכן שמותר לסמוך מחוץ לכירה, דאפילו אם ליתא לדחנניא אסקינן דשרי לסמוך"

**תשב"ץ ח"ב סימן קל**

הביא ג' דעות להלכה והעתקתי את הדעה הג' בלבד] "הג' לפסוק כלישנא קמא ולאסור בהניחן על גבי קרקע אפילו דעתו להחזיר ובעודן בידו אם אין דעתו להחזיר ולהתיר בעודן בידו אם דעתו להחזיר ובבעיא דר' ירמיה ורב אשי נפסוק לקולא כיון דסלקא בתיקו וספיקא דרבנן לקולא. דאע"ג דפסקינן כלישנ' קמא לחומר' לית לן למיפסק בבעי' דסלקי בתיקו לחומר' דלא דמי ספיק' דתיקו לספיק' דתרי לישני דכיון דללישנא קמא פשיט לן לחומר' כוותיה עבדינן וזה נר' דעת הרמב"ם ז"ל"

**הבתים [המלאכות האסורות שער ד' אות ז']**

"יש מן הגדולים שפסק שאם תלה הקדירה על גבי מקל או הניחה על גבי מיטה או מפינה ממיחם למיחם אין מחזירין אותו. ואם החזיר יניחנו שם שהדבר בספק. לפיכך לא יחזיר לכתחלה ואם החזיר יניחנו. ויש מי שפסק שמותר להחזיר לכתחלה, הואיל והוא ספק בשל סופרים הולכים בו להקל. ואפשר שזה דעת (מי) [הר"ם] שכתב בסתם מותר להחזיר כל זמן שלא הניח הקדירה על גבי קרקע. והרי"ף שפסק שלעולם אין מחזירין אלא בעודן בידו ודעתו להחזיר, אבל [הניח] על גבי קרקע [אפי' דעתו להחזיר אסור, משמע דכל זמן שלא הניח ע"ג קרקע לעולם] מותר. וכן היה נראה לפי נוסחת הספרים. והעיקר בידינו פסק הרי"ף והר"ם, שקבלתם מן הגאונים"

**ר' יהונתן**

"**לא (להחזיר) שנו**, דשארי אפילו ביום המחרת [[44]](#footnote-44)כל שכן בליל שבת, **אלא שעודן בידו** דמוכחא מילתא שכוונתו להחזירה עדיין, שהרי לא הניחה בקרקע **אבל** אם **הניחה בקרקע אסור** להחזיר, דבטלה ליה הטמנה דאתמול והוי כמטמין לכתחילה.

**תלאן במקל מהו,** כעודן בידו דמי או כהניחן על הקרקע דמי, ואם תמצא לומר כעודן בידו דמי, כיון דלא הניחן בקרקע, **על גבי מטה מהו**, [[45]](#footnote-45)מי אמרי' כיון דלא הניחן על גבי קרקע נמצא שכוונתו היתה להחזירה ולכך הניחה על גבי מטה בגדים שלא תצטנן כל כך, או דילמא לא שנא ואסור"

**נמוקי יוסף**

**שעודן בידו.** דמוכחא מילתא שכונתו להחזירה עדיין, שהרי לא הניחן בקרקע, ובעינן נמי שיהיה בדעתו כן.

**תלאו במקל.** כעודן בידו דמי או כהניחן על גבי קרקע דמי. ואם תמצא לומר כעודן בידו דמי כיון דלא הניחן ע"ג קרקע **ע"ג מטה מהו** מי אמרינן כיון דלא הניחן על גבי קרקע אלא על גבי מטה ובגדים שלא תצטנן, כעודן בידו דמי, וניכרת כונתו להחזירה. או דילמא לא שנא ואסור.

[קטע חדש מהמשך דבריו] ורבינו אלפסי ז"ל לא פירש בהאי תיקו כלום ולומר דספיקא דרבנן לקולא. דודאי כל הני מילי דרבנן נינהו, דכיון דנתבשל כמאכל בן דרוסאי לית ביה משום מבשל דאורייתא. דפשיטא דאם לא נתבשל כמאכל בן דרוסאי אפילו על גבי כירה גרופה וקטומה אסור להחזיר. והרמב"ם ז"ל בפ"ג מהלכות שבת התיר להחזיר כל שלא הניח הקדרה על גבי קרקע, וגם לא חלק בין דעתו להחזיר לאין דעתו להחזיר שהחמירו בו הגאונים ז"ל

## סמיכה בכירה ובכופח ותנור, בגרופה ואינה גרופה, בשהיה בחזרה ובנתינה בתחילה.

### מראי מקומות

**מהו לסמוך** עיקר ספק הגמ' בכירה שאינה גרו"ק, וכמבואר בתוס' ושא"ר, וכדמוכח בכל הסוגיא, ודין תנור מבואר לק' לח: שלאביי דתניא כוותיה סמיכה אסורה. ובדין כירה גרו"ק יש לדקדק בדין נתינה בתחילה ודבר זה צריך דקדוק היטב, ויבואר בעזהי"ת בסמוך.

ובעיקר ספק הגמ' נאמרו בראשונים הרבה פירושים כלפי איזה דין נסתפקה הגמ', ויש בזה כמה נדונים.

**א'** אם היה ספק להתיר חזרה, ונדון זה מתברר משלש מקומות.

הא' לדעת הראשונים שפוסקים כחנניה יש לפרש את הספק גם בחזרה, וכך מבואר בתוס' ובעה"מ וברמב"ן וברשב"א ובריטב"א.

הב' הגמ' פשטה תחילה מברייתא דשתי כירות, ויל"ד אם מה דאיתמר בסיפא 'מחזירין' קאי גם על אופן זה של שתי כירות המתאימות, ונחלקו בזה רבותינו, דהרמב"ן במלחמות והריטב"א בחי' נקטו דקאי גם בחזרה וכדבריו נקטו הדגול מרבבה והחת"ס [בהגהותיהם על השו"ע], ומאידך גיסא ברשב"א ובמאירי מבואר דאיירי בשהיה וכ"מ בבעה"מ ובר' יונה, וכדבריהם נקט הגרעק"א וכך פשטות המג"א, ולדעתם צ"ל דמחזירין קאי ארישא דברייתא עי' בתוספתא.

הג' בביאור הספק יתכן שאין מקום לחלק ביניהם, עי' בסמוך.

**ב'** אם תמצי לומר שחזרה בכלל הספק, יש לדקדק באיזה חזרה מדובר של שבת או של ער"ש, והנה אם ההכרע שאיירי בחזרה הוא מכח הברייתא של שתי כירות וודאי איירי גם בשבת מדקתני 'נוטלין', ואם ההכרע מכח שהלכה כחנניה וודאי שאין הכרע דאפילו בחזרה דשבת התירו, ואם ההכרע מכח הסברא תלוי בבעל הסברא, ומ"מ נראה שנחלקו בזה הראשונים.

בספר התרומה [רלא] ובמהר"ם [בהלכות שהיה] הביאו את ספק הגמ' על חזרה דער"ש, וקצת משמע דחזרה בשבת אסורה.

ומאידך גיסא, לפי הכרע הרמב"ן שמכח הברייתא דשתי כירות א"כ איירי אפילו בשבת, וברור שכך ריהטת כל המעמידים בחזרה, ובפרט שאין דינא דער"ש ברור.

**ג'** אם תמצי לומר דגם חזרה בשבת בכלל הספק, יש לדקדק אם ניתן לפשוט חזרה משהיה או שיש לחלק ביניהם, ובזה נחלקו הראשונים.

דבעה"מ והרשב"א נקטו דניתן לפשוט חזרה משהיה, וכך נקט הר"ן לדעת הפוסקים כחנניה, וכ"נ דעת התוס'.

ומאידך דעת הרמב"ן ור' יונה והרא"ה [ב'שיטה לר"ן'] והריטב"א דא"א לפשוט חזרה משהיה, וטענתם שחזרה חמורה כדאשכחן בדין תוכה בגרו"ק, ובריטב"א ביאר יותר דטעם החומר משום דבחזרה יש מחזי כמבשל.

- ודע דאם א"א לפשוט חזרה משהיה הרי למסקנא אין מקור להתיר חזרה, ונשאר בספק, וכך מבואר ברמב"ן וברא"ה ובריטב"א [והדין בספק יש לדקדק אם תלוי בכלל דיני הספיקות שבחזרה].

**ד'** דין נתינה בתחילה, הנה להשיטות שהחמירו בחזרה כ"ש נתינה בתחילה, ויתכן שבכלל דעה זו מה שמצינו ברמב"ם ובמהר"ם בהלכות שהיה שאסרו נתינה בתחילה בשבת דיתכן שאסרו אפילו חזרה, אבל אם תמצי לומר דחזרה מותרת, יש לדקדק הדין בנתינה בתחילה, ונחלקו בזה הראשונים.

דדעת ה'שיטה לר"ן' [מ:] דנתינה בתחילה אסורה בסמיכה, ולזה נראה כוונת המאירי כאן, ונראה דכך משמע מדברי הראשונים שדנו שחזרה חמורה משהיה מכח דין תוכה ולא הוכיחו מדין גרו"ק משמע דכל דבריהם בחזרה ולא בנתינה בתחילה.

ומאידך הריטב"א לח: [ד"ה 'ואסיקנא'] ומ: [ד"ה ד"ה 'ואסיקנא'] התיר נתינה מתחילה, ודו"ק שנקט כן אע"פ שלדעתו אין ללמוד חזרה משהיה.

**דילמא שאני התם דכיון דמידליא שליט בה אוירא** בגמרא זו יל"ד כמה דקדוקים.

**א'.** בביאור טעם זה עי בריטב"א שהיא סברא בגילוי דעת שאינו מקפיד על חימומה, ודו"ק שהיא כעין טענת גרו"ק.

**ב'.** יל"ד מה נקודת החילוק, ועי' בשיטה לר"ן שפי' משום דיש אויר מפסיק ביניהם.

**ג'.** יל"ד לפי האמת שאפילו סמיכה אסורה מה עיקר החידוש של הברייתא, ועי' מאירי.

[- לשון אחרת-] **מהו לסמוך** עיקר ספק הגמ' בכירה שאינה גרו"ק, ויל"ד היטב ביסוד ספק הגמ' מאיזה כח דנה אם להתיר את הסמיכה ונפק"מ איזה דינים דנה להתיר בצד ההיתר, ויתכן להעמיד בזה ג' צדדים, וכך באמת מצינו בראשונים ג' דרכים וכמו שנבאר בעזהי"ת.

**א.** מצינו בסוגיא לק' מ: שמותר לסמוך בשבת כנגד המדורה דברים שאין בהם משום בישול, והטעם מבואר בראשונים משום דבכה"ג אינו דרך בישול, ויתכן לבאר כך את ההיתר של סמיכה.

ובאמת בריטב"א לח: [ד"ה 'ואסיקנא'] ומ: [ד"ה ד"ה 'ואסיקנא'] מבואר שבצד שהתירו חזרה התירו ג"כ נתינה בתחילה, וטעמו מבואר להדיא בדף לח: משום דדמי לכנגד המדורה דאינו דרך בישול.

**ב.** יתכן שבאו להתירה רק כדין גרו"ק משום דחשיב כגרוף כשאינו משתמש בעיקר כח האש.

ונראה שזו דעת ה'שיטה לר"ן' והמאירי שאסרו נתינה בתחילה בסמיכה והתירו חזרה, ועיקר טעם זה מבואר בר' פרחיה.

**ג.** יתכן שנסתפקו להתיר רק שהיה שהיא מער"ש וכל האיסור שבה הוא מכח עצם המצב של השהיה, דבכה"ג אין כאן שהיה גמורה, אבל בנתינה בחזרה שאיסורה הוא מכח עצם הנתינה בזה כה"ג סו"ס הרי חשוב כמשתמש באש

ככירה שגרו"ק שמותרת בשהיה וחזרה ואסורה בנתינה בתחילה [ויש אומרים שאסור לשהות בה פחות ממאכל בן דרוסאי]. הג' שכל הספק היה להתיר בה שהיה אבל לא חזרה [ולפי"ז יש לדקדק בדין חזרה של ער"ש].

- בדברי המג"א מוכח שדינא דמהר"ם ודינא דהרשב"א הם יסוד אחד, וזה מתבאר ממה שציין על דינא דמהר"ם גם מ"מ, ועוד מתבאר כן מקושייתו בסימן שיח לפי הגי' לפנינו.

והנה לדברי המג"א בסי' שיח שנקט דבלח אין את ההיתר של ע"ג קדירה א"כ לכאורה אין סיבה לחלק בין קדירה ריקנית למליאה שהרי יתכן שהחילוק בין לח ליבש, מיהו מ"מ משמע שהמג"א עצמו סובר חילוק זה מהא שלא הק' על רנג אלא רק על ס"ז, וצ"ע בכ"ז

- כ' המג"א "וראשון נראה עיקר. כיון שהקדירה מפסקת ל"ד לכירה דהתם הקדיר' עומדת ע"ג האש ממש (מ"מ פכ"ב) וצ"ע למה לא הכריע הרב"י בס"ז להתיר דהא הוא בעצמו כ"כ בסי' רנ"ג ס"ג וי"ל דוקא צלי מותר ליתנו לכתחלה ע"ג (כירה) [קדירה דעדיף מכירה] גרופה אבל מבושל אסור ליתנו ע"ג כירה אפי' הוא חם שאין בו משום בישול דגזרינן שמא יתן עליו כשהוא קר ואין מותר אלא חזרה וכן צ"ל לדברי רי"ו ומ"מ יש להקל דמשמע במ"מ דכיון דהקדירה מפסקת עדיף מכירה גרופה ושרי ליתן עליה תבשיל חם"

דברי המג"א כאן קשים מאוד, היכן מצא הכרעה ברנג ס"ג להתיר במחלוקת שבסעיף ז', דהרי שם מיירי בחזרה וכאן בנתינה בתחילה, ואדרבה שם ראיה לאיסור.

ועוד צ"ב דנראה מדבריו דלא הוק' לו מכח סעיף ח', וצ"ב מה החילוק ביניהם.

ועוד צ"ב כיון שקושייתו על סעיף ז' מ"ט כתב על סעיף ח'.

ובתירוצו ג"כ אין דבריו מובנים.

- כ' המג"א בסי' רנג ס"ק לא [על דינא דמהר"ם "ע"פ הכירה. דה"ל כירה כגרופה וקטומה שהרי הקדירה סותמת את פי הכירה (הגמ"ר מ"מ פכ"ב) וכ"מ סי' שי"ח ס(י)"ח וא"כ י"ל שע"ג תנורים שלנו שרי ליתן אפי' האש בתוך התנור כיון שיש מעזיבה המפסיק בין האש וכ"מ סי' שי"ח סט"ו ובמהרי"ל כתוב וז"ל אם מונח עץ או דף על תנור מותר להניח עליה קדירה עכ"ל וכ"כ האגודה וז"ל התשב"ץ אם יש דפין עשוים ע"ג תנור כמו שיש ברוטנבר"ק ובהרבה מקומות מותר להניח ע"ג הדפין משמע דס"ל דבעי' שיניח שום דבר עמה להיכרא וכ"מ ססי' זה בהג"ה וכ"ז כשהתבשיל חם"

א. בתחילת דבריו ביאר דין השו"ע שהוא ממהר"ם כדין המ"מ שהוא ע"ג קדירה, ולכאורה הוא תמוה מאוד שמהר"ם התיר רק חזרה כדין גרופה וקטומה, והמ"מ התיר אפילו נתינה בתחילה.

ונראה דהיינו המג"א לשיטתו בסי' שיח שלמד שיש חילוק בין לח ליבש ושניהם יסודם אחד אלא שביבש מתיר אפילו בתחילה דכבר אין שמא יחתה אבל בלח יש איסור שמא יצטנן ויבשל.

ב. מבואר דלמד דין ע"ג תנורים שלנו מדינא דמהר"ם דע"ג קדירה כיון שיש דבר המפסיק בינו לבין האש, ויש לדקדק דהרי ע"ג מעזיבה לא עדיפא מסמיכה וא"כ לדעת השו"ע שאסור חזרה ובכ"ז התיר ע"ג קדירה בהכרח שאינם דין אחד.

עוד יש לדקדק אם יתיר נתינה בתחילה, דהרי ע"ג קדירה מותר נתינה בתחילה וע"ג מעזיבה לכאורה לא עדיפא מסמיכה, ומפשטות הרמ"א נראה שנתינה בתחילה אסורה בסמיכה.

ויתכן לבאר בשני דרכים, הא' שמעתי מהרב הורביץ לבאר דוודאי דין ע"ג תנור כע"ג קדירה ממש, אלא שמ"מ יש לו חומרא מכח איסור סמיכה שהוא איסור בפנ"ע, וזה לא שייך בקדירה כיון שהיא.

הב' שיסוד דינא דמהר"ם הוא בנוי מדבר המפסיק שנעשה כסמיכה עם היכר ולכן מתיר לגמרי, וע"ג תנור אינו עם היכר ולכן לא יתיר אלא כסמיכה.

ובאמת שבשו"ע הרב למד שמותר לגמרי במעזיבה כדין ע"ג קדירה ואפילו נתינה בתחילה בדבר יבש, ולדבריו נראה דצ"ל דאין להקשות מהשו"ע דהשו"ע למד כמהרי"ל שדינא דמהר"ם הוא מכח ההיכר, וכן מה שהקשנו שהרי נתינה בתחילה אסורה בסמיכה לכו"ע ואיך ע"ג תנור עדיף מזה, צ"ל דלא כדמשמע מהרמ"א בסוף הסימן אלא שנתינה בתחילה מותרת גם בסמיכה וכ"כ השו"ע הרב ובאמת שכן מוכח מדברי המ"א בסי' רנט וכמו שהוכיח הגרעק"א [ודעת הרמ"א בלא"ה צ"ל דס"ל כמהרי"ל וכמש"כ המג"א].

והנה בדין ע"ג קדירה דעת המג"א שדעת השו"ע שבדבר לח מותר דווקא חזרה, וא"כ לדעת שו"ע הרב ה"ה בע"ג מעזיבה ולפמש"כ שמעזיבה לא עדיפא מסמיכה א"כ גם בסמיכה כן, וזה קצ"ע שהרי המג"א חלק על השו"ע והתיר אפילו בדבר לח ולדבריו יהיה מותר גם בסמיכה ונמצא שנחלקו בתרתי, ולא משמע כן דלכאורה נראה שחלוקים בגדר דין ההיתר של ע"ג קדירה, והנראה בעזהי"ת דבאמת יש כאן שני נדונים הא' מה כח ההיתר של ע"ג קדירה אם דמי לכנגד המדורה או שאינו כ"כ חזק, ובזה נחלקו השו"ע והמג"א בסי' שיח. והב' מה הקולא של סמיכה דהמג"א נקט מכח ההיתר של ע"ג קדירה שכשיש דבר המפסיק כבר נסתלק מכאן האיסור וממילא גם בסמיכה הדבר המפסיק הוא כח ההיתר, ולפי"ז היתר סמיכה יהיה כדין ע"ג קדירה, ומאידך המהרי"ל סבר שדבר המפסיק לחוד לא מהני רק כשנעשה להיכר וקולת סמיכה היא מכח שהוא מהצד, ולפי"ז יתכן שסמיכה חמורה מע"ג קדירה, וזה יהיה לפי המג"א שהתיר ע"ג קדירה כל דבר ואסר בסמיכה אליבא דמהרי"ל.

ג. עוד יש לדקדק במהרי"ל על מה חלק

- מצינו ג' אסורים א' שהיה ב' חזרה ג' נתינה בתחילה.

ודע שנראה ביאור גדריהם, דאיסור שהיה הוא עצם מציאות הקדירה ע"ג האש אסורה, ואיסור נתינה בתחילה הוא מצד האדם עצם נתינתו אסורה, ואיסור חזרה היא ממוצעת ביניהם דהיינו שיסוד איסורה הוא מכח מצב הקדירה עך האש אלא שאינה מציאות שיש בה כח לאסור מצד עצם היותה אלא מצד מה שהיא נעשית ע"י אדם.

וכלליהם, מצב של בישול גמור באופן שצורך חיתוי אסור בשהיה, מצב שאינו בבישול הגמור שלו כבר אין בו חשש חיתוי שהרי לא הקפיד על הבישול הגמור שלו ומותר בשהיה אבל עדיין אסור בחזרה, מצב שנדון שהאש משמשת כשמירת חימום ולא כבישול החזרה ג"כ מותרת אבל עדיין עצם הנתינה אסורה, ומצב שאינו נדון כמשתמש באש כלל הכל מותר והיינו כנגד המדורה.

ובדין סמיכה הצד שאסור מבואר בגמ' דאסור אפילו בשהיה והיינו משום דחשיב כנותן על גבה, אבל בצד שהתירו סמיכה נחלקו הראשונים לאיזה כח היתר זה הגיע, אם רק חשיב כמשנה מדרך הבישול והותר רק שהיה, או דחשיב דכבר אינו דרך בישול אלא רק דרך חימום והותרה אפילו חזרה אבל עדיין אסור נתינה בתחילה, או דחשיב דאין כאן שום השתמשות בכירה ומותר אפילו נתינה מתחילה.

- במחלוקת אם בכלל ההיתר של שהיה נכלל היתר חזרה, יתכן להבין שלמדו שאין חומר בחזרה משהיה דחזרה לחנניה כשהיה לרבנן.

ויתכן להבין שחלקו בגדר ההיתר של שהיה שהבינו שכאן א"א להתיר מצד השמא יחתה אלא יסוד ההיתר כיון שחסר בעיקר הבישול ובזה שוים חזרה ושהיה.

- ובמחלוקת אם ניתן ללמוד היתר בנתינה בתחילה מחזרה, לכאורה נחלקו אם שייך להתיר כאן מדין גרו"ק או שהוא בהכרח היתר גמור.

- יש לחקור בעיקר היתר סמיכה אם הוא מחמת שחסר בחשש חיתוי או משום דחסר בדרך בישול.

- יסוד היתר דבר המפסיק נראה שהוא משום דאינו משתמש באש אלא מתחמם ממילא.

- בלעך מסתבר שאינו חשוב כדבר המפסיק להתיר נתינה בתחילה, מיהו יתכן דיחשב כגרו"ק כדין קדירה ריקנית.

- נראה שבאויר כנגד בלעך וודאי מותר וכ"ש ע"ג סיר הפוך דכל שיש הפסק ואחריו אויר אינו חשוב חום האש כלל אלא כדין ע"ג קדירה, ונראה שזה דין התשב"ץ [כז] שהתיר ע"ג המדפים שע"ג התנור ודקדוק לשונו מורה שאינו מטעם היכר.

- מהר"ם חידש דבסמיכה בער"ש מותר אפילו נתינה בתחילה, וביאור דבריו אחרי שחידש דיש איסור נתינה בתחילה בער"ש בגרו"ק והיינו מלתא דחזרה העמיד דמ"מ בסמיכה אין איסור זה.

ועוד נתחדש במהר"ם דכשאין דבר המפסיק אינו אוסר בער"ש וכמו שביארו הב"ח והגר"א.

והנראה בעזהי"ת דיסוד הדברים דאיסור שהיה לא שייך בו שני איסורים אלו, דהיינו סמיכה ושאין דבר המפסיק, וחידש מהר"ם דחזרה של ער"ש כיון שיסודה הוא מכח מה שמושהה ולא מכח מעשה הנתינה לא שייך לאסור בהני כלל.

וכ"ז דווקא בסמיכה שפקע ממנה איסורי שהיה לגמרי אבל בגרו"ק לא פקע מהם איסורי שהיה אלא רק מהני לחזרה, ודו"ק.

- ודע שיסוד איסור שאין דבר המפסיק הוא מדין תוכה, וכך מבואר בב"ח.

- והנה הרא"ש העמיד בפשיטות קושיא על סמיכה למדורה והדברים צ"ב מאי קשיא ליה כיון שסו"ס סמיכה מותרת, ונראה שהוק' לו מחמת שאין דבר המפסיק, וביאור הענין דיסוד סמיכה להעמיד שאינו מתבשל בכירה, וכ"ז בענין ער"ש אבל לענין שבת יסוד האיסור הוא מעשה ההשתמשות והוא הגורם חיתוי ובזה צריכים להעמיד שיש דבר המפסיק בשביל לדון שאינו משתמש בכירה דזה כבר לא תלוי במצב המתבשל של הקדירה אלא בעצם העמדת הקדירה

- הרא"ה [ב'שיטה לר"ן' לח:] נקט שבתנור גרוף וקטום מותר לסמוך, וקצת היה נראה לבאר בדעתו שסמיכה כבר אין לה דין תנור אלא דין כירה שאינה גרופה וכשגורף מהני ואינו דומה לקש וגבבה שבתנור אינו חסרון כלל, אבל גרו"ק הרי עשה מעשה אלא שאין מעשיו יכולים להועיל למקום שחומו רב כתנור ובסמיכה אין חומו אלא ככירה, מיהו אין זה לשונו עי"ש

- בספר הבתים ד ד פסק דין שתי כירות המתאימות

- ריטב"א לח: "ולסמוך אפי' צוננת כדשרינן להחם כנגד המדורה שאין דרך בישול בכך, מ"ר"

- עי' ב'שיטה לר"ן' שהביא את הרא"ה שא"א לפשוט משהיה לחזרה מכח דין תוכה, וצ"ב דלכאורה לשיטת ה'שיטה לר"ן' דאיסור חזרה הוא מחמת שמא יחתה ואיסור תוכה מחמת נראה כמבשל א"כ א"א לדמות ביניהם.

- דעת הרמב"ן והריטב"א שבברייתא דשני כירות מיירי גם בחזרה וא"כ מבואר שגם חזרה מותרת לכה"פ בשני כירות המתאימות, ולהו"א אף בסמיכה מותר.

מיהו המג"א [רנג סק"ו] נקט שאסור חזרה בשני כירות המתאימות לפי הרמב"ם, והחת"ס [בהגהות לשו"ע] תמה על דבריו, ובביאור דעת המג"א עי' דגול מרבבה ומאידך עי' בגרעק"א שמדבריו מבואר שהבין דלא מיירי בחזרה ודבריו צ"ב ויש ליישב.

- יש לדקדק היטב ברמב"ן ור' יונה שכתבו שנראה מדבריהם שלחנניה פשוט שחזרה חמורה והוצרכו להוכיח שגם לרבנן חזרה חמורה, ומשמע דהיה להם צד שלרבנן חזרה אינה חמורה משהיה, ובאמת שלשיטת התוס' כך הוא.

ויל"ד בטעם הדבר אם אסרו שהיה מכח מחזי כמבשל, או שהיה להם צד שכל איסור חזרה הוא רק מחמת שמא יחתה וזה גופא באו להוכיח.

- וודאי לכל הראשונים שהעמידו שהספק גם על שהיה אין מקום להתיר נתינה בתחילה

- עי' בריטב"א שפי' דסברת מדליא שליט בה אוירא היא סברא להתיר של גילוי דעת שאינו מקפיד על חימומה ומשמע שהיא מעין גריפה, ומלשונו שם משמע שזה היה הנדון גם בסמיכה עי"ש.

- ספר התרומה [רלא] וסמ"ג [לאוין סה] ומהר"ם בהלכות שהיה הביאו את ההיתר של סמיכה על ער"ש

- עי' ב'שיטה לר"ן' שנקט דמדליא הכוונה שיש הפסק אויר ביניהם משא"כ בסמיכה שסמוך ממש לדפנות, ומשמע שסמוך ממש בעינן

- יש לדקדק דין נתינה בתחילה בשני כירות המתאימות

- נתינה בתחילה בגרו"ק מבואר ברמב"ם שמותר ובאינה גרופה מבואר ברמב"ם שאסור ויל"ד דין חזרה.

- בשני כירות המתאימות מסתבר שהצד שיש להם דין סמיכה הוא רק מכח שהם גוף אחד.

\* בצד שסמיכה אסורה יש לחקור אם סמיכה אסור מכח הכירה או מכח שסמיכה גם נחשבת כעל גבה, ובפסקי רי"ד מבואר כהצד השני.

\* בצד שסמיכה מותרת יתכן שהנדון היה אם יש שייכות בין הכירה לקדירה, ויתכן ששהנדון אם חסר בדרך הבישול שלה וחשובה כגרו"ק.

- ונפק"מ אם מותר לתת בתחילה בגרו"ק

- ונפק"מ אם מותר להטמין בסמיכה לר' יונה.

- דע שעצם הדבר שבתוכה אסור חזרה ומותר שהיה מוכיח שגם במקומות שדין חזרה ושהיה שוים הוא מחמת שכח דבר זה עד כדי היתר גם לחזרה

ומצינו מקומות שמותרים בשהיה ואסורים בחזרה והיינו לחנניה, ולרבנן מצינו במצטמק ורע לו

**פסקי רי"ד**

"**איבעיא להו מהו לסמוך לה. תוכה וגבה הוא דאסיר אבל לסמוך שפיר דמי, או דיל' לא שנא.** פי' הוא שואל אם צידי הכירה דומין לגבה ולתוכה ואם לאו.

וזו הבעיא אתיא בין לר' יהוד' ובין לר' נחמיה, דכל מאי דאסר בשהיה אסר ר' חנניה בחזרה. דר' יהוד' אסר לשהות על גבי כירה שאינה גרופה וקטומה, ור' חנניה שרי לשהות ואסר להחזיר, כדתנן בגפת ובעצים לא יתן עד שיגרוף או עד שיתן את האפר, והאי לא יתן הוא לא יחזיר"

**רבינו פרחיה**

"אבל לסמוך מותר לו לסמוך לזאת הכירה שהוסקה בגפת או בעצים אף על פי שלא גרפה ולא קטמה, דהא אין לו זכרון יתר מזה וגלי דעתיה שאין כונתו אלא לשמור חום קדירתו בלבד לא שימהר בישולה כלל. דהא אין תחתיה גחלים"

**רבינו יהונתן**

"**מהו לסמוך לה,** כלומר לכירה שאינה גרופה וקטומה מהו לשהות הקדירה סמוך לדפני הכירה מבחוץ גזרי' דילמא אתי לחתויי בגחלים אף על פי שמרחוק עומדת כי היכי דגזרינן בתוכה וגבה, או דילמא לא גזרי' כל כך.

**נעורת של פשתן דקה,** שאינה מעלה שלהבת והיא כבה מיד ונעשית אפר.

**אבל לסמוך שפיר דמי,** כי היכי דאשכחן בכירה שאינה גרופה וקטומה דשרינן לסמוך אף על פי דתוכה וגבה (הוא ד)אסור"

# הערות בסימן רנג

- ברמ"א ס"ב פסק בשם יש אומרים שאסור בשבת להוציא מהתנור ולהטמין, ומקורו ממהר"ם שהובא בהג"מ פ"ד, וכ"ז תימה מה חידש מהר"ם ומאיזה טעם הוזכר רק בשם יש אומרים, והרי דין זה מבואר בירושלמי וברמב"ם שאסור לשנות משהיה להטמנה, וגדולה מזו מצינו במלבושי יום טוב שתמה שכיון שמותר להחזיר בהטמנה היה צריך להתיר בכה"ג.

והרב הורביץ יישב דכה"ג דהיה בתוך התנור יתכן שנדון כהטמנה לכה"פ לענין אינו מוסיף הבל.

- הרמ"א בס"א וב' התיר באין יד סולדת בתנור [של חז"ל], ומאידך בס"ה הביא מחלוקת בתוך התנור [שלנו] באין יד סולדת, וצ"ב.

והנה בס"ה יש לדקדק בטעם המתירים אם הוא מחמת שאין יד סולדת או מחמת שלא הטמינו בו, ומדברי הב"י והלבוש וודאי נראה שהוא היתר בפנ"ע משום דלא הטמינו בו, ומאידך הגרעק"א נראה שהבין שהוא רק היכי תמצי שאין יד סולדת ועיקר הטעם הוא שאין יד סולדת בו.

ועוד יש לדקדק בטעם המתירים שהרי מיירי בתוכה ובתוכה לא מהני גרו"ק, ובזה נחלקו דהלבוש פירש דההיתר שלא הטמינו בו מסלק חומרת תוכו, והמג"א הבין שהוא מכח הירושלמי שאין איסור תוכה והדר הוי כעל גבה.

והנה לפי הבנת הגרעק"א שההיתר הוא מכח שאין יד סולדת עם דברי הלבוש שהוא היתר גמור שמתיר אפילו איסור תוכה לק"מ, וזה נראה מדברי הגרעק"א שלא הק' כלום על הרמ"א [ולפי"ז צ"ל דמצד הרמ"א עצמו יתכן שיהיה מותר אפילו נתינה בתחילה דהרי הגרעק"א בקושייתו על המג"א הדגיש בעיקר את האיסור של נתינה בתחילה, וקצ"ע דהלבוש ג"כ אסר נתינה בתחילה, ונראה שאינו איסור נתינה בתחילה אלא איסור צונן]

אבל אם ההיתר הוא מחמת שלא הטמינו בו ולא מחמת שאין יד סולדת א"כ מוכח דמעצם הדבר שאין יד סולדת אינו מתיר כלום.

ואם נפרש דההיתר אפילו בתוכה כדברי המג"א שהוא מכח הירושלמי א"כ מוכח דאת איסור תוכה לא הועיל מה שאין יד סולדת בו להתיר [אבל את אינה גרופה יתכן שהתיר וכך נראה שהבין הגרעק"א בדעת המג"א].

ומ"מ לפי שני דרכים אלו צ"ב מאי שנא מדין תנור שהותר ע"י שאין יד סולדת בו, והיה מקום לומר דאה"נ לא התיר הרמ"א אלא סמיכה אבל ע"ג ותוכה לא מהני כלל מה שאין יד סולדת, ומה שהועיל בס"ה אינו מצד עצמו אלא מצד שלא הטמין בו, אלא שאין זה משמעות הרמ"א דבפשטות התיר אפילו על גבה.

והנה המג"א בסק"ט בתחילה נקט כדבר פשוט דמתיר אפילו על גבה ואפילו בשבת וציין לזה את דברי הרמ"א בס"ב, ואח"כ כ' בתורת 'אפשר' שמותר אפילו באינה גרופה ומסיק דמיהו מס"ה מוכח שבתוכה אסור, ודקדוק דבריו נראה שחוזר בו ממה שבא להתיר באינה גרופה אבל מתיר בגרופה, וכ"פ בדבריו שו"ע בקו"א.

ובעצם היה מקום ללמוד בדבריו שחזר בו לגמרי וסובר שלא הותר אלא בסמיכה, מיהו ק"ק לומר שחזר בו ממש"כ בתחילה בפשיטות, ועוד שכך פשטות הרמ"א שמותר והיה לו לפרש אם בא לדחות זה, ואמנם בסימן רנט אסר על גביו ולא חילק בין גרוף לאין גרוף, מיהו באמת שם עיקר דבריו באינו גרוף עי"ש היטב.

והגרעק"א הק' על המג"א איך מהני בתנור והרי לא מהני גרופה בתנור, וכוונתו נראה שאמנם המג"א נראה שחילק בין גרופה לאינה גרופה מ"מ בתנור לא שייך לחלק כן, ודעת המג"א כדרך סברת ההשלמה דמהני גרו"ק בתנור ודו"ק.

- בדין אמירה לעכו"ם בחימום בשבת נראה בב"י וברמ"א שאין שום קולא ממה שמותר לגוי ושדין התרומה שהתיר בחם בשיעור שכבר ראוי לאכילה אינו אלא לענין היתר דיעבד, וזה צ"ע שמדברי האו"ז ותרוה"ד משמע שהוא היתר לכתחילה.

ויל"ע דיתכן דהאו"ז התיר בלי ציווי והרמ"א אסר עם ציווי, ודו"ק, ובאמת שעיקר חילוק זה מתבאר בפרמ"ג שהביא המשנ"ב בסי' שז ס"ק עו.

מיהו מבואר ברמ"א שפוסק את ההיתר של התרוה"ד שמותר לכתחילה קודם שהוסק התנור, וצ"ב הטעם שאין בזה איסור אמירה לעכו"ם.

- בעיקר דין התרוה"ד יל"ע מ"ט אין בו איסור שהיה כיון שאינו ראוי לאכילה כמות שהוא, ועוד שיהיה אסור מדין חזרה של ער"ש.

ובאמת לפי דעת המג"א דע"ג תנור חשיב כסמיכה אין כאן איסור קודם היסק ובדבר חם מותר אפילו לישראל, מיהו מדברי הרמ"א דקדק המג"א שלעולם אסור לישראל לתת על גביו מכח איסור של שמא יחתה וא"כ צ"ב מה הועיל שעשה כן ע"י גוי, והנראה מוכרח מזה שאיסור חזרה ע"י גוי אינו אסור אלא מדין אמירה לעכו"ם וכדעת הפרמ"ג והמשנ"ב ודלא כהחזו"א [לז כא], ועדיין צריך לבאר הטעם שאין כאן איסור חזרה של אמירה לעכו"ם, והרב הורביץ פי' דהוא משום שבאמירה לעכו"ם החשש חיתוי הוא של הגוי ואצלו אין חשש חיתוי בהנחה כ יון שהוא עצמו מבעיר את האש ועדיין צ"ת.

ולמדנו כל איסור חזרה של ער"ש הוא רק במעשה ואפילו לר"ת.

ובעיקר דברי האו"ז יש לתמוה איך מותר לגוי להדליק את האש לצורך חימום התבשיל.

יל"ע אם בדינא דתרוה"ד שאסור ע"י ישראל אם מותר בדבר יבש שאין בו בישול

- יל"ע אם מותר להניח בער"ש כשהפלטה לא דולקת באופן שידלק באמצע.

# הערות על המשנ"ב רנג

## סעיף א

**'] משנ"ב סק"ה** יל"ע טובא מתי החיוב לסלק אם בבין השמשות או לצה"כ.

**'] משנ"ב סק"ו** כ' המשנ"ב "מבעוד יום, היינו ליתנו קודם שקיעת החמה להשהותו עליה לצורך הלילה", וצ"ב מה בא לבאר במש"כ ד'היינו ליתנו קודם שקיעת החמה', ועוד יל"ע במש"כ בשעה"צ סק"ז "דלאחר זה הוא בכלל ספק חשכה ואפילו חי אסור ליתן" וצ"ב למה לא אמר שגם מצטמק ורע לו אסור, ויתכן לפרשו בשני דרכים ושניהם דחוקים, ומ"מ נפק"מ גדולה ביניהם.

הא' שבא לפרש דמבעו"י אינו דווקא מבעו"י גדול אבל שסמוך אסור הכל, וע"ז חידש דכל שקודם השקיעה שרי, ובשעה"צ הוסיף לבאר דבאמת מותר יותר אפילו בבין השמשות אלא שמחמת חייתא לא נקט השו"ע כן, ולפי"ז מותר נתינה בתחילה במצטמק ורע לו בבין השמשות, אבל באמת שהפי' הזה דחוק מאוד ולא נראה כלל.

הב' שבא לפרש שמבעו"י שאסר השו"ע אינו דווקא בבין השמשות אלא אסר כן אפילו מבעו"י, והוכיח בשעה"צ דאם דווקא בבין השמשות א"כ בחייתא אסור, וזה הפי' ג"כ דחוק דכבר כתב קודם שיש חיוב לסלק ואין האיסור בנתינה.

הג' שדן כשמותר להשהות אם מותר להתחיל את השהיה בבין השמשות [וכדרך שמצינו בהטמנה בדבר שאינו מוסיף], והיינו שלמד בדברי השו"ע שנקט מבעו"י שבא לומר גם את זמן ההיתר של מה שכן מותר להשהות, ובזה דן אם הוא קודם צאה"כ או קודם השקיעה, ופירש דהיינו קודם השקיעה והוכיח כן בשעה"צ מדין חייתא ולא יכל להוכיח בדין מצטמק ורע לו שהרי על זה גופא דן ומ"מ למסקנא אסר.

**']** **ביאור הלכה ד"ה 'תבשיל'** צ"ב מה הדגיש לדעה זו שדלא כחנניא דלכאורה ה"ה לחנניא בחמין שלא הגיעו למאכל בן דרוסאי, וקצת משמע שדעתו דחמין לעולם חשובים לכה"פ כמאכל בן דרוסאי כיון שראוים לשתיה וכסברת רשב"ם בתפוחים, מיהו בכמה ראשונים מצינו להדיא לא כך.

**'] בביאור הלכה ד"ה 'להשהותו' בסופו** דימה שהיה להטמנה ועי' היטב בב"י שנראה שחילק ביניהם.

**'] בביאור הלכה ד"ה 'והוא מצטמק' בסופו** כ' שלפי הדעה השניה יבאר לקמן ואין כוונתו ברורה ובפרט שלדעה השניה אין חלוקה בזה.

**']** **שעה"צ ס"ק יז** התעלם מהרשב"א שחולק ושמא עדיין הוא יחיד נגדם, מיהו דע שגם דעת ההשלמה כהרשב"א.

**'] משנ"ב ס"ק טו** המג"א הביא שדין סמיכה בשבת תלויה במחלוקת השיטה הראשונה והשניה, והנה הדבר פשוט שאין כוונתו שתלוי במחלוקת חנניה ורבנן אלא עיקר כוונתו למחלוקת כמי ההלכה דהרי"ף והרמב"ם שהכריעו כרבנן א' הראיות של הרי"ף היתה מכח הסוגיא של סמיכה וראייתו בנויה על כך שהיה פשוט לו שלא שייך להתיר סמיכה רק בשהיה או שעכ"פ היה מוכח לו שמכיון שבפשיטות הכריעו בשהיה לא היה אפשר לגמ' לפשוט משהיה להחזרה, ומעתה השיטה השניה שהתירה ג"כ חזרה היינו בהכרח שהבינו שתרויהו כהדדי נינהו ולכן פשטו זה מזה.

ומעתה צ"ב דהמשנ"ב הביא שיש חולקין המתירין חזרה ואוסרים נתינה בתחילה, ומקורו בשעה"צ הוא מדברי הדגול מרבבה שביאר דברי המ"א על נתינה בתחילה ואין לזה ביאור.

ועוד צ"ע דכתב בשעה"צ שכך ג"כ דעת התוס', ודבריו צ"ע דתוס' הם בעלי השיטה השניה, ואמנם כוונתו לכאורה דתוס' כתבו כן גם אליבא דחנניה, מיהו סו"ס דבריו צ"ע דאין כוונת המג"א לחנניה ורבנן.

וצ"ל שכוונתו לחלוק על המג"א וכדעת הבית מאיר שהביא בשעה"צ, דמ"מ אינו תלוי בשיטה הראשונה, דיש סברות בראשונים דאין לחלק בין שהיה לחזרה ואין זה מכריל לפסוק כחנניה אלא רק מוריד את ראיית הרי"ף אבל מ"מ אין זה עיקר ההכרעה, אלא שצ"ע דאם זה כוונתו היה לו להביא את דברי בעה"מ והרשב"א דכתבו כן יותר מבואר מהתוס' ואף הר"ן על הרי"ף כ"כ.

ומה שהביא בשעה"צ מהרא"ה ג"כ צ"ב עי"ש בפנים.

ובאמת שדברי המג"א צ"ע דהרי הרמב"ן פי' בדעת הרי"ף לא כך, וזו טענת הדגול מרבבה, ועוד שדחוק שיתלה בשני השיטות בזמן שבאמת אינו תלוי, ונראה דעיקר טענת המג"א שבעצם לשיטות שפוסקים כרבנן א"כ ברור שאין מקור בגמ' להתיר חזרה, ושיטת הראשונים שכתבו שאין חילוק לא מסברא כתבו כן אלא מכח הכרח הסוגיא מאחר שפסקו כחנניה וכל דבריהם בשיעור שאין להוכיח מכאן דלא כחנניה דיתכן שהגמ' לא חילקה ביניהם.

ודע עוד שראיית המג"א לדבריו מהרמב"ם, מדברי המ"מ בפ"ג סוף ה"י לכאורה מוכח לא כך ואת דברי מ"מ אלו הביאו ג"כ הב"י והדרכ"מ, אלא שהמג"א עצמו ציין לדבריו וכוונתו לא הבנתי וצ"ע.

**'] ביאור הלכה 'מותר לסמוך'** נקט בתוך דבריו בפשיטות שאחרי המסקנא שפשטו משהיה ה"ה בחזרה ול"צ לשנויא דשני כירות, מיהו בדברי הרמב"ן והריטב"א וה'שיטה לר"ן' בשם הרא"ה מבואר שלמסקנא לגבי חזרה הוי ספק ולא כתבו שיש לפשוט מכח הברייתא אע"פ שדעתם שהברייתא אף בחזרה וע"כ דהוא משום שינויא דגמ'.

**'] משנ"ב ס"ק יח** משמע שאסור חזרה לתוכה בקש וגבבה, מיהו נראה שיש הרבה ראיות להתיר.

**'] ביאור הלכה 'מותר לשהות'** צ"ב הטעם שכתב כן רק בביאור הלכה

**'] ביאור הלכה ד"ה 'אע"פ'** נקט בפשיטות מכח הברייתא דלא כהמג"א, ועיקר טענתו מבוארת ברמב"ן ובריטב"א, וכן טענו הדגול מרבבה והחת"ס, מיהו ברשב"א ובמאירי ובבעה"מ ובר' יונה נראה להדיא שגם ברייתא דשני כירות איירי דווקא בשהיה, וכ"ד הגרעק"א והפרמ"ג, ובדעתם צ"ל שסיפא דברייתא של מחזירין קאי על הרישא עי' בתוספתא.

## סעיף ב

**'] משנ"ב ס"ק נו ושעה"צ מט** בדבריו מבואר שאם דעתו להחזיר לאחר שתצטנן אסור, ויל"ע אם הדין כן בכל תנאי חזרה, כלומר אם גם במה דבעינן שלא יחזירנה ע"ג קרקע או ע"ג שאינה גרופה או לתוכה וכיוצ"ב האם בכל אלו ג"כ יפסול אם כוונתו היתה להחזיר לאחר שיניחנה ע"ג קרקע או לתוכה, ודו"ק, והסברא נותנת שלא דכל אלו אינם אלא צורות איך להחזיר וכל שנתכוין באיסור אינה סתירה לעיקר כוונתו להחזיר ויקיים באופן המותר.

ומעתה יש לדון בדבר יבש באופן שהיתה דעתו להחזיר לאחר שתצטנן לגמרי [לפי דעת המג"א דבצונן אסור להחזיר] אם אסור להחזיר קודם שתצטנן.

ודע שנראה פשוט דכל מש"כ המשנ"ב דבעינן דעתו להחזיר קודם שתצטנן בנוי ע"ז שהאיסור לתת צונן מטעם איסור בישול אינו איסור אחר אלא הוא מגוף איסורי כירה דהיינו דכה"ג וודאי אינו חזרה אלא בישול מתחילה, דבלא"ה היה איסור חיצוני ודו"ק.

**'] משנ"ב ס"ק סז** במשנ"ב הביא שני טעמים להחמיר וקצת משמע מדבריו שגם על עיקר דין הר"ן שמותר להחזיר כשהניחה ע"ג קרקע טוב להחמיר, וזה קצ"ע דברמ"א בס"ג משמע שזה היתר גמור, ובאמת במג"א בסעיף ה' ס"ק לה למד בדברי הרמ"א שם שהביא היתר זה שו ושם כ' ויש מחמירין ופי' המג"א דהיינו רק מטעם שבתוכו אבל לא מטעם שחולקים על עיקר דין הר"ן וקצת נראה ללמוד מזה שבאמת על הר"ן סמך לגמרי.

**'] משנ"ב ס"ק סח** הביא שני טעמים לאיסור בנצטנן לגמרי, ומשמע שמסכים עם המג"א, וצ"ע דלק' דחה את דבריו לגמרי ולא הזכירו כלל במשנ"ב, ונראה שכאן דאיירי בדין תוכו שהוא בעצם אסור ולא הותר אלא מכח דחזרה בשבת חשובה כחזרה גמורה ובזה חשש למג"א שבנצטנן לא חשיב חזרה גמורה, אבל לק' איירי בהיתר דלא חשיב תוכו ובכה"ג הוי כדין שאר חזרות ובזה מתיר אפילו צונן, ולפי"ז נראה דבכל חזרה על גבה בגרו"ק יהיה מותר, ושמא התם דווקא מכח סברת הכלבו וצ"ע, ועי' בביאור הלכה בסוף הסימן ד"ה 'להחם' ששם הביא את המג"א שבנצטנן אסור להחזיר ע"ג גרו"ק.

ודע שבריטב"א להדיא אסר להחזיר נצטנן לגמרי, ויל"ע בזה דשמא לזה נתכוין הרא"ה מ:.

**'] משנ"ב ס"ק סח** בסופו הביא את דברי הישועות יעקב, וצ"ב אם סומך על דבריו למה הביאו רק כאן ולא בעיקר דין גרופה של חזרה.

ונראה שסומך עליו רק למי שהתיר חזרה בתוכו מכח הר"ן, דא"כ ס"ל שאין מחזי כמבשל בחזרה ובהכרח כח האיסור הוא מחמת שמא יחתה ובזה סבר כהישועות יעקב.

**'] משנ"ב ס"ק סט** מדבריו נראה שזהו הדין הפשוט שאסור מכירה להטמנה, וצ"ב א"כ למה הוצרך הוא עצמו לפסוק דין זה לעיל והלא הוא כבר מבואר ברמ"א.

ובאמת שבמקורות הדין נראה שהוא דין אחר שהרי בהגה"מ הביאו זה בפ"ד בזמן שהרמב"ם פסק דין מכירה להטמנה בפ"ג ועוד מה הוצרכו כלל להוסיף דין זה והלא הרמב"ם כבר פסק כן, ובפרט שיש לתמוה על המלבושי יו"ט שדן להתיר ולא השיג על עיקר דין מכירה להטמנה.

והנראה שהמניח בתוך התנור חשוב כהטמנה ולכן היה מקום לדון זה כהטמנה לקולא וזה חידש מהר"ם ובזה נחלק המלבושי יו"ט, ודברי המשנ"ב צ"ע, ומ"מ לדינא אין נפק"מ בזה.

**'] משנ"ב ס"ק סט** בסופו מבואר שמש"כ הרמ"א לעיל שמותר כשמגולה למעלה היינו כשצדדי הקדירה טמונים ורק למעלה מגולה, וכבר מדוקדק כן במשנ"ב שם במקומו אלא שכאן מבואר יותר.

**'] שעה"צ ס"ק ע** לפו"ר נראה מדבריו כבעה"מ, ותימה, ונראה כוונתו דאם אינו מבושל כל צרכו מותר בחזרה לכו"ע לדעת הרא"ש.

**'] משנ"ב ס"ק עז** העמיד את דברי הרמ"א בצונן דבשבת אסור מדין בישול, והם דברי תימה דא"כ אינו ענין לדין ער"ש אלא הוא היתר בשבת.

**'] משנ"ב ס"ק עז** נקט שבשבת מותר כבסימן שיח, וכוונתו לכאורה שמותר אפילו נתינה בתחילה, ועי' בביאור הלכה בד"ה אבל שנקט דמותר חזרה ומשמע דנתינה מתחילה אסור, והנראה בעזהי"ת דדעת המשנ"ב דעיקר דברי הרמ"א איירי בסמוך לאש דהיינו בשל מדורה ובזה מותר אפילו בתחילה, ובביאור הלכה דקדק מדברי הרמ"א שנקט 'אפילו' דמ"מ כ"ש שמותר בכירה וע"ז כתב שבכירה ההיתר הוא דווקא בחזרה.

## סעיף ה

**'] משנ"ב ס"ק פח** כ' שטעם האיסור משום דאסור להטמין אפילו דבר שהוא חם, ודבריו צ"ת מאי אפילו אדרבה זה עיקר האיסור וכאן נתחדש שאפילו צונן אסור ומשום דמוליד חום, ודמי לדבר המוסיף הבל.

ויש ללמוד מדבריו שיסוד איסור מוליד חום הוא מדין הטמנה של דבר שאין מוסיף, ועדיין צ"ת שעיקר חסר מן הספר, ונראה דס"ל דזהו כ"ש מאיסור הטמנה של אינו מוסיף של דבר חם שאינו מתעסק עם יצירת חום חיישינן שמא ירתיח כ"ש במוליד חום.

**'] משנ"ב צה ושעה"צ צו וביאור הלכה 'להחם'** דברי המשנ"ב בעניין זה צע"ג, דיש לדקדק בדעתו בדין מה שנאסר מעשה שבת אפילו לאחר שנצטנן אם הוא גם באיסור דאורייתא, דהמג"א כ' שהוא רק באיסור דאורייתא ויש לדקדק בדעת המשנ"ב בזה.

והנה בביאור הלכה הביא את דברי הפרמ"ג שהתיר ביבש שנצטנן ודבריו בנויים על דברי המג"א ולכן ביבש שאין איסור תורה מותר, ומאידך צ"ע דבמשנה ברורה הביא את דברי המג"א שלא אוסרים בדיעבד במקום שמותר לשיטות שאין בישול בלח שנצטנן ולכן לא אוסרים אלא כשנתן ע"ג דאסור לכו"ע, וביאר בשעה"צ דאז אסור כיון שגם באיסור דרבנן אוסרים בדיעבד, ובדברים אלו מבואר שכח האיסור בדיעבד הוא מכח האיסור דרבנן [דבאמת בדעת המג"א ביאר הפרמ"ג דעיקר האיסור מכח הצד שיש בישול בלח שנצטנן מהתורה, אלא שלא היו אוסרים בדיעבד דבר המותר לכתחילה לשיטות אחרות, אבל מכיון שלכו"ע אסור לכה"פ מדרבנן ממילא בדין מעשה שבת נדון כאיסור תורה].

ובאמת שדברי המשנ"ב בעצמם קשים שהביא את דברי הפרמ"ג שיש איסור בדיעבד במעשה שבת דרבנן, והרי בפרמ"ג מבואר להיפך שלא אסור רק בעודו נהנה אבל בלא נהנה כגון שנצטנן לא.

ואם נאמר שבכדי לאסור בדיעבד בעינן שלכו"ע יהיה לכה"פ איסור מסויים בדיעבד א"ש, אלא שלא ידעתי טעם בדבר זה.

- ביאור הלכה שצ"ב שלא נכתב במשנ"ב,

1. דו"ק. [↑](#footnote-ref-1)
2. לגרש"י. [↑](#footnote-ref-2)
3. לגי' ר"ח וכפי' הראב"ד. [↑](#footnote-ref-3)
4. צ"ב. [↑](#footnote-ref-4)
5. עפ"י מלאכת שלמה [בספר 'מן']. [↑](#footnote-ref-5)
6. עפ"י מלאכת שלמה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ההגהות מסברא [↑](#footnote-ref-7)
8. עיקר דין זה מצינו בתשוה"ג גמו"מ סא ובעיתים יז, ותשובה זו מצינו אותה כלשונה בשם רב נחשון בסידור רבינו שלמה ב"ר שמשון מגרמייזא [↑](#footnote-ref-8)
9. ב''שיטה לר"ן' הנוסח 'כעין חצי עיגול' וכ"כ הריטב"א. [↑](#footnote-ref-9)
10. בחלוקת הסעיפים של מהדורת דבילצקי הוא אות ו'. [↑](#footnote-ref-10)
11. מקור דבריו מההשלמה. [↑](#footnote-ref-11)
12. כ"נ פשוט להגיה הגהה קטנה, ובדפוסים מחקו מילה זו לגמרי. [↑](#footnote-ref-12)
13. ניכר חסרון [↑](#footnote-ref-13)
14. אצ"ל 'הכיסוי' [↑](#footnote-ref-14)
15. שורה זו העתיק המרדכי בהמשך אחרי הפסק עי"ש, מיהו אין זו ראיה שלא גרס כאן דיתכן שכתב פעמיים. [↑](#footnote-ref-15)
16. מכאן העתיק במרדכי רנא אבל יש קצת שינויים בלשון, וההגהות בסוגריים ממנו. [↑](#footnote-ref-16)
17. במרדכי נוסף "אבל מחוץ לתנור אצל האש אפילו בקדירה אסור". [↑](#footnote-ref-17)
18. במרדכי במקום 'שהם' הגי' 'שזריזין'. [↑](#footnote-ref-18)
19. ע"כ במרדכי. [↑](#footnote-ref-19)
20. הלשון כאן צריכה ביאור. [↑](#footnote-ref-20)
21. מכאן העתיק במרדכי רנא, ויש קצת שינויים בלשון, וההגהות בסוגריים על פיו. [↑](#footnote-ref-21)
22. נראה הכוונה אע"פ שאינה גרופה או קטומה. [↑](#footnote-ref-22)
23. כמו 'וצלוי'. [↑](#footnote-ref-23)
24. ע"כ מהמרדכי. [↑](#footnote-ref-24)
25. נדצ"ל 'הסיר' [↑](#footnote-ref-25)
26. צ"ל 'אשי' [↑](#footnote-ref-26)
27. בדפוס דבילצקי הגי' 'ואין' והגיה מסברא 'או'. [↑](#footnote-ref-27)
28. המילים 'וכן פירש ר' שמואל' כאן אין להם מובן ויש שהגיהו לשומו אחרי 'אפילו לבית הלל' ויש שהגיהו לשומו אחרי 'להטמנה', דוודאי עיקר החידוש של ראבי"ה בשמו זה שאין חילוק בין שהיה להטמנה [וכ"כ בהגהות מרדכי שראבי"ה הביא בשם רשב"ם ש'הלכתא כחנניה ואין חילוק בין שהיה להטמנה' [↑](#footnote-ref-28)
29. כל דבריו צריכים תלמוד, כיצד מתקשרים זה לזה, ונראה דכך דרך דבריו תחילה העמיד שכשהגיע למאכל בן דרוסאי כבר אין איסור שהיה מכח חנניה, ואח"כ הביא עוד היתר מכח רב אשי שהתיר אפילו ברחא ולא שריק ולא אסר אלא בשרא אגומרי, ואח"כ הביא עוד היתר של חייתא, וכל אלו יסוד אחד שכשאין חשש חיתוי אין איסור, ואח"כ התחיל להעמיד שאין כאן מחלוקת בין המתירים אלא כל היתר אינו סותר את חבירו דחנניא ג"כ מודה שבחייתא מותר, וכן רב אשי שאסר בבישרא אגומרי לא אסר אלא עד מאכל בן דרוסאי והוא בא להתיר אפילו בשיל ולא בשיל, ודעתו הייתה מן הדין להתיר כשאינו אגומרי אפילו בשיל ולא בשיל אבל הביא שיטות שפוסקים כל"ק דרב אשי, וע"ז כתב דמ"מ גם לדבריהם יש להתיר לכה"פ במאכל בן דרוסאי אפילו אגומרי. [↑](#footnote-ref-29)
30. בהמשך הדברים שם הביא שהשיטות שחילקו בין שהיה להטמנה נסתייעו מרב יוסף שאמר סתם קדירות רותחות דבפשטות הכוונה שמבושלות [כלומר ובזה חילקו בין מוסיף לאינו מוסיף], וכאן כשעוסק שאין חילוק ביניהם מעמיד דרב יוסף נתכוין לבשיל ולא בשיל. [↑](#footnote-ref-30)
31. לא ידעתי אם זו הגהה מסברא או מכת"י, ובמהדורת דבילצקי כ' 'קרא' בלי סימון הגהה ומשמע שכך הוא בכת"י. [↑](#footnote-ref-31)
32. היה כתוב 'מתחלי' ותקנתי עפ"י הגמ' והמאורות. [↑](#footnote-ref-32)
33. במאורות הגי' 'שבתוכו' [↑](#footnote-ref-33)
34. לפנינו רבינא [↑](#footnote-ref-34)
35. דהיינו אינה גרופה וקטומה. [↑](#footnote-ref-35)
36. עפ"י תורי"ד, וכוונתו לגמ' לח. [↑](#footnote-ref-36)
37. כגי' רש"ג בספר הנר ור"ח והרי"ף. [↑](#footnote-ref-37)
38. כוונתו לטור [↑](#footnote-ref-38)
39. דהיינו אינה גרופה וקטומה, ויתכן שבא לחדש דמהני אפילו בשעה שדולקת [דהביאור הלכה נסתפק בזה]. [↑](#footnote-ref-39)
40. עפ"י תורי"ד, וכוונתו לגמ' לח. [↑](#footnote-ref-40)
41. כגי' רש"ג בספר הנר ור"ח והרי"ף. [↑](#footnote-ref-41)
42. עי' במשנ"ב ס"ק נח שכתב "דכיון שהוא מעמיד לתוכה כדרך שמבשלין בה תדיר נראה כמבשל [רשב"א ור"ן]" וצע"ג למי כוונתו, ומתוך הדוחק יש לי לומר שנתכוין לפרש כך את לשון הרמב"ן, ומה שציין רשב"א הוא ט"ס וצ"ל רמב"ן, ומש"כ 'ר"ן' כוונתו ל'שיטה לר"ן', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
43. במהדורת דבילצקי סימן באות כט. [↑](#footnote-ref-43)
44. צ"ב. [↑](#footnote-ref-44)
45. בנמוק"י העתיק כל קטע זה, וכאן לשונו קצת שונה וז"ל "מי אמרינן כיון דלא הניחן על גבי קרקע אלא על גבי מטה ובגדים שלא תצטנן, כעודן בידו דמי, וניכרת כונתו להחזירה". [↑](#footnote-ref-45)