אורח חיים קצט-ר - ציונים והערות
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

ציונים והערות לסימנים קצ"ט – ר'

**קטן בזימון ג'**

לא התפרש בסוגיא האם ג' קטנים מזמנים לעצמם. וכל המבואר הוא שקטנים אינם מצטרפים עם נשים או עם עבדים, מחמת חשש פריצות. וכשמסיימת הברייתא שנשים מזמנות לעצמן ועבדים לעצמם, לא התפרש מה עם קטנים. אמנם הא מפורש שקטן אינו מצטרף אף בתור שלישי לזימון (ורק קטן פורח למאן דאית ליה, או קטן היודע לברך למאן דאית ליה), ולכאורה כ"ש הוא, דאם אינו מצטרף אף בתור שלישי, כל שכן שאינם מזמנים שלושה קטנים בעצמם. וצ"ב מדוע באמת קטן אינו מצטרף ומדוע קטנים אינם מזמנים בעצמם, כמו שחייבים מדרבנן בכל המצוות. ויש לבאר בפשיטות שהוא משום שאין בקטנים את החשיבות הנצרכת למניין הג' המאפשר זימון (וכמו שעשרה קטנים לא יכולים להרכיב מניין ולהגיד קדיש). ומצאנו שצריך חשיבות מסויימת במניין השלושה של הזימון, שהרי בריש פירקין הבינה הגמ' (לפי' התוס' שם) שמה שאין נשים חייבות בזימון, הוא משום שאין בהן חשיבות להגדיר מניין ג' (כמו שאינן יכולות להרכיב מניין של עשרה). וגם לפי מסקנת הגמ' שם, שבזימון 'דעות' בעינן וזה שייך גם בנשים, עדיין לגבי קטן ייתכן שמחמת שלאו בר דעה הוא, אינו מגדיר מציאות של 'דעות'. **ולמעשה, כן פסק המ"ב, שקטנים אינם מזמנים לעצמם** (אמנם סברתו שהביא בשם המאמ"ר, צ"ב). אמנם ברמב"ם, אף שפסק שקטן אינו מצטרף לזימון, פסק[[1]](#footnote-1) ששלושה קטנים מזמנים זה עם זה[[2]](#footnote-2). וצ"ע אם כן אמאי אין הקטן מצטרף לזימון עם הגדולים. ונראה דגם לפי הרמב"ם, אין קטן שייך בעצם בזימון (משום שאינו מספיק בר דעת וכנ"ל[[3]](#footnote-3)), וכל החיוב שיש לקטנים שאכלו בזימון, הוא רק משום חינוך שכך יעשו בגדלותם. ואין כאן שם זימון גמור, אלא רק 'זימון של חינוך'. ועל כן שייך עניין זה רק בקטנים בינם לבין עצמם. אבל גדול שאוכל איתם, והוא כבר אינו בפרשת החינוך, לא שייך שיזמן עמם.

**קטן היודע למי מברכים בזימון ג'**

והנה חדשה הגמ' שקטן היודע למי מברכים מצטרף. והתחדש בזה שבתור צירוף, סגי בידיעה למי מברכים, והיינו דווקא בתור צירוף, אבל שלושה קטנים היודעים למי מברכים לא יכולים ליצור מציאות של זימון, וכן שני קטנים ואחד גדול. והנה הרמ"א פסק שלעולם אין מצרפים קטן, ובעינן דווקא בן י"ג אשר יש חזקה שהביא ב"ש (אבל אם נדע שלא הביא שתי שערות, לא יצטרף). ועי' ב"י שתמה היאך עבדינן נגד הגמ' שמפורש בה שקטן היודע למי מברכים מצטרף. וגם אם נימא כהסבר התוס' שהיינו בצירוף קטן הפורח, עכ"פ נפסוק שקטן הפורח ויודע למי מברכים, מצטרף. ואף שבירושלמי משמע שקטן אינו מצטרף כלל, היאך שבקינן את הבבלי ועבדינן כירושלמי. ועי' ב"ח שיישב שכיון שלשון הירושלמי היא שלא עושים מעשה לצרף את הקטן, משמע שגם הירושלמי מסכים שמצד ההלכה אפשר לצרף קטן, אלא שהוי הלכה ואין מורין כן[[4]](#footnote-4), ואין לנו ראיה מהבבלי שסובר שמורין כהלכה זו.

**קטן היודע למי מברכים בזימון של עשרה**

והנה לכאורה הסברא הפשוטה היתה לומר שכל מה שהתחדש צירוף של שקטן היודע למי מברכים הוא דווקא לגבי זימון של ג'. אבל בזימון של עשרה, אשר בעינן דווקא עשרה מחמת הזכרת השם, כאן היה נראה שזהים דיני זימון זה לדיני מניין לתפילה ולכל דבר שבקדושה. וכמו ששם לא מצאנו שקטן היודע למי מברכים מצטרף, גם כאן לא יהיה כן. אבל הראשונים לא חילקו בזה, וס"ל שכשם שמצטרף לג' כך מצטרף לי'. ואף שלתפילה ושאר דברים אינו מצטרף, עי' ב"י שביאר שבאמת זימון בי' אינו נחשב כלל דברים שבקדושה אלא רק הזכרת השם בעלמא. אבל עי' ברבינו יונה (המובא במ"א) שנראה מדבריו טעם אחר. ותלה את החילוק בין זימון לתפילה, שאין כל אחד ואחד מחוייב לברך ברכת המזון. [ונראה בביאור דבריו שאף אם יש בחינה של שכינה גם בצירוף קטן, עדיין אין זו הבחינה המעולה. ולכן, במצוות המוטלות כחיוב על כל אחד, כתפילה וכדו', אין רשות לעשותן בעשרה בצירוף קטן, דחייב לעשותן דווקא בעשרה בדרגה הגבוהה. אבל זימון של עשרה, אשר כלל אין חיוב לאכול בעשרה ולהתחייב בזימון, כל שבצירוף הקטן יש עשרה, סוף סוף יש בחינה של שכינה אשר מאפשרת להזכיר את השם. ואולי תהיה נפ"מ, כאשר יש עשרה של גדולים וגם קטן, האם יהיה מותר להשאר רק עם הקטן.]

**האם זימון בעשרה נחשב "דבר שבקדושה"**

ונכנסים בזה לנושא גדול, מדוע זימון בשם צריך דווקא עשרה. דהנה יש כלל בגמ' בברכות (כ"א:) ובמגילה (כ"ג:) ש"דברים שבקדושה" אינם נאמרים בפחות מעשרה. ונלמד דבר זה מהפסוק "ונקדשתי בתוך בני ישראל". ועשרה אלו הם דווקא זכרים גדולים בני חורין. אמנם כשבאה הגמ' במגילה (כ"ג:) לבאר את דין המשנה שאין מזמנים בשם פחות מעשרה, לא ביארה הגמ' שהוא משום דבר שבקדושה, אלא משום דלאו אורח ארעא להזכיר את השם בפחות מעשרה. אמנם בירושלמי (בברכות ובמגילה), נראה שביארו גם את דין דזימון בעשרה מצד דבר שבקדושה, ואם כן נראה לכאורה שיש בזה מחלוקת בבלי וירושלמי. [ולכאורה ניתן לומר שהם לשיטתם במחלוקת האם קטן מצטרף לעשרה. דאם הוא משום דבר שבקדושה, אינו מצטרף. ואם הוא משום דרך ארץ בעלמא, ייתכן שיכול להצטרף, וכהסבר הב"י עצמו. אמנם בפשטות המחלוקת בין הבבלי לירושלמי היא גם על צירוף לזימון של ג', ושם לא שייך הסבר זה.] ובב"י בעצמו בסימננו יש בזה סתירה, דמחד (בסוף הסימן, ד"ה ולעניין הלכה) כתב שאינו דבר שבקדושה, ומאידך כתב לעיל (סעיף ז', ד"ה "ומ"ש רבינו בשם הרמב"ם") שהוי דבר שבקדושה[[5]](#footnote-5). וגם בב"ח כאן מבואר שהוי דבר שבקדושה, וכל זה לכאורה דלא כפשטות הגמ' במגילה, וצ"ע[[6]](#footnote-6).

**אחד מפסיק לשניים**

לביאור רוב הראשונים, שאחד מפסיק לשניים ואח"כ ממשיך לאכול, הרי דין זה הוא מקור גדול לכך שגם אם עיקר ברכת הזימון בכך שכולם מברכים יחד עם המזמן, ודאי אין זה לעיכובא, שהרי אותו אחד שמפסיק לשניים אינו מברך כעת ברכת המזון. וגם אין לומר שהיא קולא רק בשלישי המצטרף (כמו עלה של ירק וכו') שהרי מבואר בגמ' שלפנים משורת הדין גם שניים יכולים להפסיק לאחד, אף שכעת רק הוא יברך. אמנם דעת הרשב"א בביאור דין זה מפורשת בדבריו שס"ל שאותו המפסיק לשניים, באמת יוצא כעת ידי חובת ברכת המזון, ועל כן – אם רוצה להמשיך לאכול, צריך לחזור ולברך המוציא. וממילא נראה מדבריו להיפך, שעניין הברכה המשותפת בזימון הוא לעיכובא, ועל כן אין אפשרות לעשות זאת בצורה אחרת. ואמנם גם הרשב"א מודה שביצא אחד לשוק שמצטרף לזימון, הוא עצמו אינו מברך כעת, אבל שם ייתכן שגם הוא עצמו אינו יוצא ידי חובת זימון (כמבואר ברבינו יונה) וגם כל שהתחדש צירוף זה הוא רק באחד ולא בשניים. **וחידש כאן הראב"ד** והביאו הרשב"א שכאשר אחד צריך להפסיק לשניים, גם אם אינו עונה, יש כאן חפצא של זימון והוא חידוש גדול לומר שאין מעכב בצורת הזימון שיענו השניים ברוך שאכלנו (בפרט שלכאורה אין לכך שום מקור בגמ'). ופסקו השו"ע בפשיטות, אף שבשאר הראשונים לא הוזכר חידוש זה, וקצ"ע.

**עד היכן הוא מפסיק**

נחלקו כאן המחבר והרמ"א במחלוקת ר"נ ור"ש, האם המפסיק לזימון צריך לשמוע עד סוף ברכת הזן. וכידוע נחלקו הראשונים בביאור דעת רב ששת שסובר שצריך לשמוע עד סוף ברכת הזן. ובתוס' כתבו שנהי שהזן הוא חלק מברכת המזון, כיון שברכת הזן עצמה אינה ברכה, צריך לשמוע עד סוף ברכת הזן. אבל ברא"ש פירש יותר מזה, ומבואר בדבריו שהוי עניין של היכר בעלמא שהיתה כאן הפסקה לזימון, ומשמע שאין כאן עניין בעצם. ועי' בב"י שכשמבאר מדוע בזימון של עשרה לא צריך להמתין עד סוף ברכת הזן, כתב שני הסברים. אחד אם הוי דין בעצם, ואחד, אם הוי היכר בעלמא כדעת התוס'. ולכאורה אם הוי היכר בעלמא, לא היה מוכרח שצריכה להיות שמיעה גמורה של כל ברכת הזן, וודאי לא שמיעה של שומע כעונה[[7]](#footnote-7). אך מאידך נראה שהיה פשוט לראשונים **שהשמיעה היא שמיעה של שומע כעונה**[[8]](#footnote-8), ועל כן מבואר כאן בסימן בדברי הראשונים והפוסקים, שבעצם השומע עד סוף ברכת הזן, יוצא בה ידי חובה בשביל ברכת המזון ויכול אח"כ להתחיל מ"נודה", אא"כ כוונתו להמשיך ולאכול פת אח"כ. ועי' במ"ב שכלל לא כתב עניין זה של 'היכר', אלא כתב ש"ברכת הזן שייכא לברכת זימון, דנברך לבד אינה ברכה, שאין בה שם ומלכות, וקאי על מה שמברך המזמן אח"כ ברכת הזן[[9]](#footnote-9)". וכן בסימן קפ"ג כתב שייתכן שהשמיעה עד סוף ברכת הזן היא לעיכובא אליבא דרב ששת. ולכאורה לשיטתו שאינו היכר בעלמא. וצ"ע מקורו.

**האם מי שזימן יכול לחזור ולזמן**

הנה לעיל (סימן קצ"ג) התבאר ששלושה אנשים שכבר זימנו (עם אחרים) ועוד לא ברכו, אינם יכולים לחזור ולזמן אף אם חזרו ואכלו יחדיו לאחר הזימון. והביאור, שכבר הזדמנו לברך יחדיו ברכת המזון זו שעומדים לברך, ולא יכולים לעשות כן שוב. אמנם כל זה דווקא שייצרו הם חיוב חדש של זימון. אבל יכול אחד כזה להצטרף לשניים אחרים שעוד לא זימנו, דלא גרע מאכל עלה של ירק, אשר אין לו כלל ברכת המזון ויכול להצטרף. וכל זה בתנאי שיאכל אתם שוב, דאותה אכילה שכבר זומנה לברך עליה ברכת המזון, א"א לזמנה שוב[[10]](#footnote-10). וכאן מתחדש שאם זימנו בתור השלמה לעשרה, אין זה נקרא שזימנו[[11]](#footnote-11) כיון שהצטרפו רק בשביל לזמן בשם, ועל כן יכולים לחזור ולזמן שוב אם אכלו שוב ביחד.

**האם מותר לאחד לצאת באמצע ולא לחכות לזימון**

נחלקו הפוסקים כאן האם מותר לאחד לברך ולא לחכות לגמר הסעודה לזמן יחד עם השניים. והב"י ביאר בדעת רב האי גאון שלצורך גדול מותר לצאת, **וכן צדד המ"ב למעשה.** ועי' במה שנתבאר בזה לעיל שהיינו משום שהחיוב העיקרי של הזימון חל רק כאשר גומרים כולם את הסעודה, והאיסור לצאת עוד לפני שגמרו את הסעודה הוא למרות שעוד לא חל חיוב, וגדר האיסור הוא משום דהוי כמפקיע עצמו מהמצווה. ועל כן כאשר יש צורך גדול, מותר לצאת. ועי' בא"ר כאן שכן מפורש בדבריו.

1. כן הוא לרוב הגירסאות ברמב"ם, וכן הביא הטור בשם הרמב"ם. אמנם יש שלא גרסו כן ברמב"ם, וכן הדרישה העיר על הטור שליתא ברמב"ם דין זה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' כס"מ שם שביאר אמאי לא התפרש דבר זה בברייתא, וביאר שאין הברייתא עוסקת בחיובי הקטנים שאינם אלא משום חינוך. [↑](#footnote-ref-2)
3. אבל **אין לומר** שהחסרון בצירוף הקטן הוא מחמת **שאינו בר חיוב גמור** בברכת המזון ובזימון ועל כן אינו מצטרף, שהרי פסק הרמב"ם שקטן היודע למי מברכים מצטרף לזימון, אף שגם הוא אינו בר חיובא אלא רק מדין חינוך. ובהכרח שיש כאן חסרון בעצם מצד שאינו בר דעת להחשב כמצטרף לזימון. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויש כאן חידוש – בפרט אם זימון דאורייתא – שאף שמעיקר הדין נקטינן שיש חיוב זימון, אפ"ה לא מזמנים. ועי' במה שנתבאר לעיל שכאשר ישנו צד שחסר כאן בשם ה"שלושה גברי", החומרא היא שלא לזמן. [↑](#footnote-ref-4)
5. הערת הרב עומר ב"ד שליט"א. והוסיף מורנו הגר"י ברגר שליט"א להעיר שאותה סתירה חוזרת על עצמה במ"ב, בין הלכות תפילה, לבין מה שכתב כאן בסימננו. [↑](#footnote-ref-5)
6. אבל מהרבינו יונה שנזקק לטעם אחר מהב"י לבאר אמאי סגי בזימון בעשרה בצירוף קטן, אף שלמניין אינו מצטרף, אין ראיה שסובר שהוי דבר בקדושה, אלא ייתכן שהבין מסברא שאותה חשיבות של עשרה הנצרכת לדבר שבקדושה, נצרכת גם לדברים האחרים הזקוקים עשרה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולכן כתב הב"י בסימן קפ"ג שאליבא דפירוש התוס' לא צריך לצאת מהמזמן את ברכת הזן. [↑](#footnote-ref-7)
8. **ומומלץ לעיין היטב בחזו"א סימן ל"ב שביאר היטב כל עניין זה.** [↑](#footnote-ref-8)
9. והלשון צ"ב, דבפשטות ה"נברך" קאי על כל ברכת המזון כולה, אלא שהצירוף של ה"ברוך שאכלנו משלו" אשר הוא ההקדמה לברכת המזון, צריך להיות חלק מברכה גמורה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועולה מכאן שבשביל יצירת חפצא של זימון צריך **הודאה על אכילה משותפת, כהכנה לברכת המזון משותפת**. ובשביל צירוף לזימון סגי ב**הודאה על אכילה משותפת** גם אם לאחד מהשלושה אין שייכות לברכת המזון. [↑](#footnote-ref-10)
11. היינו, החלק של ההזמנה לברכה. אבל החלק של ההודאה על האכילה ודאי היה, ועל כן יוכלו לזמן שוב רק אם יאכלו שוב. [↑](#footnote-ref-11)