חבורות נדה חציצות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר מרילס

שיעורי שערי טהרה

חבורות שנאמרו בזמן חורף תשע"ב לחבורת אברכים בני עלי'

חציצות

מפתחות

**שיעור א'**

דין ביאת מים

האם רובו ומקפיד הוי דין רק בשער או גם בשאר הגוף – שיטת רש"י

החילוק שבין ביאת מים לחציצה

חציצה בכולו, והס"ד אלמלא ההלכתא דרובו ומקפיד

ביאורו של התוס' רי"ד בדעת רש"י

השמטת הרמב"ם בדין כולו שאינו מקפיד דהוי דאורייתא

האם קפידא מכח תקנת חז"ל חשוב קפידא

**שיעור ב'**

***ביאורו של הריטב"א בדעת רש"י***

***מחלוקת הרמב"ם והגאונים***

***הערת הגרי"ז בשיטת הגאונים***

***מה התחדש לנו בגזה"כ דשער: ביאת מים או חציצה***

***ביאור הא דרוב שערו קשור נימא נימא הוי חציצה ברובו***

***האם כל מקום כינוס שער נידון בפני עצמו לשיטת הגאונים***

***ראית הגר"א לשיטת הגאונים***

**שיעור ג'**

# ג' מקומות באדם

קושיית העולם בדין ראוי לביאת מים של בית הסתרים

*התירוצים שנאמרו בזה*

ביאור פי' הראשון של הר"ש

**שיעור ד'**

# ביאור המחלוקת שבין ת"ק לר"ש

*דעת הרמב"ם וסייעתו באחיזה בחוזק היכא שהדיח ידיו תחילה*

*האם צריכים ללחלח ידיו דוקא במי המקוה*

*דברי הדרישה במנהג המטבילים*

**שיעור ה'**

***שיטת רבותיו של רש"י***

# גדרי אינו מקפיד

**שיעור ו'**

# דברי החת"ס בגדר דין אינו מקפיד

לפלוף שבעין

למה רטייה שעל המכה חשוב חציצה הא לכאורה אינו מקפיד

**שיעור ז'**

חציצה העומדת ליפול מעצמו

שיטות הראשונים בביאור המשנה של גלד

שיעור א'

# דין ביאת מים

***כתוב בפרשת אמור "כי אם רחץ בשרו בכמים וטהר" ודרשו בתורת בכהנים "מה ביאת שמשו כולו כאחת אף ביאת בשרו במים כולו כאחת[[1]](#footnote-1). ומבואר שאם אפילו משהו מן הגוף לא נכנס, אפי' חלק קטן מאד, ואפי' אם אח"כ הטביל החלק ההוא (רק לא ביחד עם שאר הגוף) הוי טבילה פסולה מדאורייתא. ולכאורה א"כ צ"ע דהא חזינן בעירובין וסוכה ועוד מקומות שלרוב רובם של הראשונים אין חציצה פוסלת מדאורייתא אא"כ הוי רובו ומקפיד, (וכן מדרבנן בעינן רוב או מקפיד מיהת), וא"כ מאי שנא הא דתו"כ משאר דיני חציצה. ולכאורה מבואר שיש כאן ב' ענינים: 1) ביאת מים; 2) חציצה. ויל"ע מה נכנס בגדרי פסול בביאת מים שפוסל אפי' משהו, ומה נכנס בגדר פסול חציצה שבה נאמר הדין שצריכים רוב ומקפיד. וכתבנו שכן הדין לרוב רובם של הראשונים בגלל שיש שיטת הי"מ שבתוס' (ובעוד מקומות כתבו התוס' שזהו שיטת רש"י, ויתבאר בסמוך) שדין רובו ומקפיד נאמר רק בשער. וקודם כל עלינו לבאר מחלוקת הראשונים בנקודה זו.***

*האם רובו ומקפיד הוי דין רק בשער או גם בשאר הגוף – שיטת רש"י*

***והנה בסוגיית הגמ' במס' סוכה (וכה"ג איכא גם במס' עירובין) מבואר ד"שיעורין חציצין מחיצין הלכה למשה מסיני". ודנו מהו הדין ב'חציצין' שיסודו מהלכה למשה מסיני. והגמ' רצתה מקודם לומר שהוא עיקר הדין של חציצה, והגמ' דחתה שהדין נלמד מקרא ולא מהלל"מ. ואח"כ הגמ' רצתה לומר דהוי לשערו, וגם בזה הגמ' דוחה שלמדו כן מן הפסוק. ולבסוף מסקנת הגמ' דההלל"מ הוא לדר' יצחק שאמר שמדאורייתא רק רוב ומקפיד עליו חוצץ. ועל זה פירש"י 'רוב שערו'. ותוס' במס' עירובין וכן עוד ראשונים נקטו דשיטת רש"י אין דין רובו ומקפיד אלא בשער, אבל בגופו פוסל אפי' מיעוט שאינו מקפיד (ותוס' במס' כתבו כן בשם י"מ). וע' בר"ן בסופ"ב דמס' שבועות שביאר דלגירסת רש"י כשהגמ' חזר מלומר דההלל"מ היתה לשערו, לא כתוב "אלא" לכדר' יצחק, שמשמע שעדיין קיימינן דהוי הלכתא בשערו, רק לא לעצם הדין שערו אלא לדין רובו ומקפיד של שערו. ויש לפירושו גם רמז בגמ'. שהרי מעיקרא קס"ד דההלכתא של חציצין נאמר בגופו ולא בשערו. הרי דחזינן שהי' צד ששערו יותר קל מגופו. ואלמלא ההלכתא או הפסוק לא הי' דין בשערו כלל. ולכאורה צ"ע אמאי, וכי בעינן גזה"כ מיוחדת לידו או רגלו. ולכאורה היינו משום דקס"ד ששערו קל הוא מגופו[[2]](#footnote-2). ולכן אע"פ שקמ"ל שיש גם דין בשערו, מ"מ מובן היטב שיחדש ההלכתא שהקולא של רוב ומקפיד נאמר רק בשערו הקל ולא בגופו החמור.***

***ולכאורה לשיטה זו, יש לבאר בפשיטות שלעולם אין כאן ב' דינים, שחציצה פוסל במשהו ומשום שע"י החציצה אין כאן ביאת מים, ובשער שיש דין רובו ומקפיד יוצא שאם שערה אחת למעלה מן המים אינו פוסל מדאורייתא. והביאור בזה דכשיש חציצה הפוסלת אמרינן שאין כאן ביאת מים. ויש לזה גם רמז מרש"י דכשהגמ' דוחה דההלכתא אינו לשערו דהא לומדים את זה מן הפסוק פירש"י "את הטפל לבשרו. יהא במים" ומשמע שלמדו מן הפסוק דין ביאת מים, אע"ג שכוונת הגמ' לומר שלומדים מן הפסוק מאי דקס"ד שלמדו מן ההלכתא של 'חציצין'. ואם נימא דשניהם אחת ניחא. ויש גם משמעות מן הטור ושו"ע כה"ג דז"ל השו"ע ברסי' קצ"ח[[3]](#footnote-3) "צריכה שטבול כל גופה בפעם אחת [שזהו הדין של התו"כ וכדמבואר שם בבאר הגולה וכן בט"ז]*** לפיכך ***צריך שלא יהא עלי' שום דבר החוצץ וכו'", הרי שכתב שדין חציצה הוא כדי שיהא בה דין כל גופה במים.***

*החילוק שבין ביאת מים לחציצה*

***אמנם לכל שאר הראשונים שאינם סוברים כן אי אפשר לומר כן. וא"כ יל"ע מהו ביאת מים שפוסל בו בכל שהוא, ומהו חציצה שפוסל רק ברובו ומקפיד. ולכאורה י"ל שאם הנטבל הוא מתחת לגובה המים הרי יש כאן ביאת מים, ואם אפילו משהו של הנטבל אינו מתחת לגובה המים, הוי טבילה פסולה. ואחרת היא דין חציצה שפוסל אע"ג שהוא מתחת לגובה המים כיון שלמעשה יש דבר חוצץ בינו למים. ויש לבאר קצת יותר בעומק דלכאורה אין זה דין שני שאין לו קשר לדין ביאת מים, רק הוי חומרא בדין ביאת מים. והיינו דכדי שיהא טבילה כשרה[[4]](#footnote-4), יש חומרא בביאת מים שלו שיהא ביחד עם נגיעת מים, וביאת מים בלי נגיעת מים פסול.***

***ולכאורה יש בזה גם ביאור אחר. דהנה דנו האחרונים אם במקום שיש חציצה שאינה פוסלת את הטבילה, האם הטבילה כשרה כשאין החציצה היא בתוך המים[[5]](#footnote-5). והיינו משום שהיסוד של חציצה שאינה פוסלת את הטבילה היא דהוי בטל לגבי הגוף[[6]](#footnote-6) וכמו שכתב רש"י ו' ע"ב לענין התנאי דאינו מקפיד, והה"נ שי"ל הכי גם בתנאי דרובו[[7]](#footnote-7) (וע' בסמוך). אבל הא מיהת שאפי' לאחר שנתבטל לגופו בעינן ביאת כולו במים. והיינו שהחילוק שבין הדין ביאת מים לדין חציצה הוא בזה, דלעולם בעינן ביאת מים בכולו, ואם חסר ביאת מים אפי' בכל שהוא מן הגוף לא עלתה לה הטבילה מדאורייתא כלל. והענין של חציצה הוא בזה דעד כמה שיש חציצה הפוסלת את הטבילה יוצא שאין כאן ביאת מים, אבל כשיש חציצה רק דהוי במיעוטו א"נ אינו מקפיד בטל לגבי', וממילא יש גם ביאת מים בכולו.***

***ומדברי הגרי"ז הי' אולי אפשר לומר שאנחנו מוצאים ביאור אחר. דהנה במס' יבמות (ע"ח ע"א) מבואר שאע"פ שרובו שאינו מקפיד עליו אינו חוצץ מדאורייתא, הנ"מ כשאינו כולו, אבל כולו חוצץ מדאורייתא אפילו כשאינו מקפיד. ובחי' מרן רי"ז הלוי על הרמב"ם (פ"ב הט"ז) ביאר[[8]](#footnote-8) שאין כוונת הגמ' דהוי חומרא בהלכות חציצה, דהא ההלכתא נאמרה ברובו ומקפיד ולא בכולו, אלא דבכה"ג דהוי חציצה בכולו אין כאן ביאת מים כלל. והיינו דאע"ג שכל הגוף למטה מגובה המים, מ"מ כיון שאפי' חלק מן הגוף אינו נוגע במים, אין כאן ביאת מים. ולכאורה מבואר בדבריו ביאור אחר בחילוק שבין ביאת מים לחציצה. והוא דכדי שיהא לנטבל ביאת מים, צריך שיהא לו נגיעת מים עכ"פ במקצת. ובהלכתא דרובו ומקפיד נתחדש השיעור של נגיעה במים כדי שיעלה לכולו, דרק כשיש מיעוט או"ד שאינו מקפיד אמרינן שנגיעת מים שבמקצת עולה לכולו אבל לא ברובו ומקפיד.***

***אלא דלאחר העיון אין בדברי הגרי"ז ביאור אחר בזה כלל. דהנה ברש"י מבואר שהטעם שכשאינו מקפיד אינו חוצץ משום ד"הוה לי' כגופיה" ו"בטיל לגביה" וכנ"ל. וראיתי לא' מן המחברים שכתב שדברים אלו הם דלא כדברי הגרי"ז, שהרי לגרי"ז הכל תלוי בנגיעת מים, והרי אין כאן נגיעת מים. ולפי מהלך זה אין לנו שום הבנה למה נגיעת מקצת מן הגוף עולה לכל הגוף רק כשמניעת הנגיעה הוי משום דבר שמקפיד עליו ולא דבר שאינו מקפיד עליו. וכן לפי זה יקשה לנו התו"כ הנ"ל, דלמה כשאין כל הגוף במים לא עלתה לה טבילה, הא הי' כאן נגיעה במקצת ולמה לא יעלה בכולו.***

***ולכן נראה פשוט[[9]](#footnote-9) שגם לגרי"ז בעינן לי' לכללא דכשאינו מקפיד הוי בטל לגבי'. רק דסבר שאפי' אם כולו בטל לגוף, מ"מ אין כאן ביאת מים עד שיהא גם נגיעה במים ממש שאינו דרך החציצה. ורק אחרי שיש נגיעת מים, אז אנחנו אומרים שנגיעה דרך חציצה הוי ג"כ חלק של המעשה טבילה. אבל לעולם כל שאין הגוף נוגע למים כלל אפי' דרך חציצה, יש כאן פסול דאורייתא בטבילתו. וכן לא היינו אומרים שיש כאן מעשה טבילה כלל אילו לא היתה החציצה בטל לגבי', שאם אינו בטל לגבי' אין כאן מעשה טבילה כלל. ולעולם גם לגרי"ז עיקר הדין ביאת מים הוא באותו ענין הנזכר לעיל.***

*חציצה בכולו, והס"ד אלמלא ההלכתא דרובו ומקפיד*

***ובעצם ביאורו של הגרי"ז בחציצה בכולו, לכאורה יש לנו ראי' מדברי תוס' הרא"ש שלא כדבריו. דהנה בתוס' הקשו לשיטתם שאם ההלכתא לרובו ומקפיד, למה בעינן גזה"כ לחציצה שבגוף, הא הרי זה בכלל ההלכתא. ובתוס' הרא"ש הביא שיש מתרצים דהו"א שרק כולו חוצץ ואתאי הלכתא ואוקמא על רובו[[10]](#footnote-10). וכ"כ גם בתו"י במס' עירובין. ולכאורה מוכח מדבריו שהדין חציצה בכולו יסודו מדיני חציצה, וכפשטות לשון הגמ' במס' יבמות שם "*לא שנו *אלא רובו* אבל כולו *וכו'". והיינו דהו"א דאע"ג שיש דין ביאת מים, מ"מ הרי הוא בטל לגופו ויש ביאת מים. וקמ"ל דבכולו לא בטיל[[11]](#footnote-11). ולעולם אין תנאי נוסף שיהי' גם נגיעה במים.***

*ביאורו של התוס' רי"ד בדעת רש"י*

***הנה בתוס' רי"ד[[12]](#footnote-12) במס' עירובין פירשו שיטת רש"י קצת באופן אחר מביאורם של התוס' במס' עירובין. שבתוס' מבואר שלרש"י אפי' מיעוט שאינו מקפיד חוצץ בגופו. ולכאורה טעמו פשוט, שלרש"י לא נתחדש ההלכתא אלא בשערו, אבל בגופו חזרנו לתחילת הדין שגם מיעוט שאינו מקפיד חוצץ. וזהו כמסקנת תוס' הרא"ש דלולא ההלכתא דרובו ומקפיד הי' צריך להיות הדין דאפי' כל שהוא שאינו מקפיד חוצץ[[13]](#footnote-13). אמנם בתוס' רי"ד במס' עירובין איתא "דבר תורה רובו ומקפיד עליו חוצץ. פי' קל הוא השיער מן הבשר שהבשר בכל שהו* ומקפיד עליו *חוצץ, והשיער אינו חוצץ עד שיהא רובו ומקפיד עליו". הרי שהלך בעקבות רש"י דשאני שער מגוף, ומ"מ כתב שבגופו בעינן מקפיד כדי שיהא חוצץ. ולכאורה צ"ע ממ"נ, שאם נאמר ההלכתא דרובו ומקפיד עליו בגוף, למה חוצץ במיעוטו, ואם לא נאמר למה בעינן מקפיד. ולכאורה הביאור כמש"כ בשפ"א למס' סוכה שם דהתנאי דמקפיד אינו מכח ההלל"מ, רק הוא דין מסברא שאם אינו מקפיד בטל לגוף ואם מקפיד אינו בטל. ודבר זה מדויק ברש"י שלא פי' הטעם דמיעוט אינו חוצץ משום דבטל לגבי', רק בהלכה של מקפיד. ויש בזה גם דיוק בגמ', שהרי לשונו של ר' יצחק היא "דבר תורה רובו ומקפיד עליו חוצץ, ושאינו מקפיד עליו אינו חוצץ וכו'" ולכאורה צ"ע למה הגמ' מזכירה הדבר והיפוכו במקפיד ולא ברוב ומיעוט. ולדברי השפ"א י"ל דעיקר הדבר הוא לרובו, רק אח"כ הגמ' מביא דיני הרוב שבמקפיד חוצץ ובמיעוט אינו חוצץ. וכן לפי הגירסא המבואר בתוס' הרא"ש ד"כי איצטריך הלכתא לרובו ומיעוטו" ג"כ מדויק כדבריו, שכל ההלכתא להא, ולא עניני מקפיד או אינו מקפיד. ומ"מ ע"כ בזה חולקים התוס' וסייעתם וסוברים שגם התנאי דמקפיד הוי מכח ההלל"מ ולא מסברא.***

***ונשאלת השאלה לשיטת התוס' רי"ד שא"כ למה בגופו לא גזרו גם על מיעוט שאינו מקפיד. וסתימת הדברים משמע שלא עשו כן. ולכאורה אין לומר שלא גזרו מטעמים אחרים וכגון משום קושי, דהא מבואר בגמ' עכ"פ בשערו שאלמלא זה שהיתה גזרה לגזרה היינו גוזרים גם על מיעוט שאינו מקפיד, וא"כ בגופו דלא הוי גזרה לגזרה מא"ל. וראיתי בשם שו"ת שערי ציון (ח"א סי' ל') שתי' דלעולם י"ל שהטעם שלא גזרו על מיעוט שאינו מקפיד הוא משום דאל"כ לא שבקת חיי לכל ברי', שהרי בקל יכול אדם לשכוח מיעוט שאינו מקפיד. והא דמבואר בגמ' שהיינו גוזרים על מיעוט שאינו מקפיד אלמלא זה שהיתה גזרה לגזרה, היינו בשער, ומשום שבשער שפיר אפשר לדקדק שלא יהא אפי' מיעוט שאינו מקפיד. ומ"מ ראוי להזכיר שאפי' את"ל הכי, היינו לשיטת רש"י, אבל לשאר ראשונים ע"כ הגמ' מיירי גם בגופו[[14]](#footnote-14) ובאמת היינו גוזרים גם עליו לפסול במיעוט שאינו מקפיד אלמלא זה דהוי גזרה לגזרה.***

***ועכ"פ לכאורה לפי שיטת התוס' רי"ד ושפ"א מסתבר לומר דהא דאמרינן שהטעם שאינו חוצץ משום שהחציצה בטיל לגבי' הנ"מ בחציצה שאינו מקפיד עליו שהוא דין מסברא, אבל מיעוט המקפיד שאינו חוצץ מדאורייתא י"ל דהוי מהלכות שיעורין דלא בעינן אלא נגיעת רובו במים, ולא משום שבטל אליו. וכ"כ החזו"א יו"ד סי' צ"ה ס"ק ג'.***

***ובשיעור הבא נדבר בעזהי"ת בפי' של הריטב"א במס' עירובין בדעת רש"י.***

*השמטת הרמב"ם בדין כולו שאינו מקפיד דהוי דאורייתא*

***ע' בגליון רע"א לרמב"ם סו"פ א' של הלכות מקואות שהעיר בזה שהרמב"ם לא הביא הא דכולו חוצץ מדאורייתא אפילו אם אינו מקפיד עליו. ונאמרו בזה תירוצחים שונים. הלחו"ש (סי' קצ"ח ס"ק ב') כתב שהרמב"ם פסק דלא כר' כהנא, ולעולם רובו וכולו שוים. וראיתי בשם חדרי דעה לתרץ, שהרי כל מציאות של דבר שחוצץ בכולו ואינו מקפיד עליו לא שכיח כלל, רק במעוברת שהנגיירה משכחת לה, ובזה הרי מסקנת הגמ' שאינו חוצץ משום דהיינו רביתי'. ולכן הרמב"ם השמיטו[[15]](#footnote-15).***

***ומפורסם תירוצו של השו"ת מהר"י הלוי הלוי (ח"ב סי' ס"ח ד"ה ומעתה) והוא דלכאורה צ"ע, כיון דרובו ומקפיד עליו חוצץ מדאורייתא, לאחר שגזרו על רובו שאינו מקפיד לכאורה שוב מקפיד הוא על הרוב כיון שחז"ל אמרו שחוצץ מדרבנן, וא"כ לכאורה צריך לחצוץ עכשיו גם מדאורייתא, כיון שמקפיד מכח תקנת חז"ל. ומשמעות הפשוטה של הגמ' שאפי' לאחר הגזרה אין רובו שאינו מקפיד חציצה אלא מדרבנן. וי"ל (וכן הביא בקוה"ע (בהוספות בסוף הספר אות ד') בשם הגר"ח) שאינו מקפיד אלא על החלק שהוא יתר על רוב ולא על השאר. ולכן יוצא שאינו רובו המקפיד רק מיעוט המקפיד, ואינו חוצץ אלא מדרבנן. ולפי זה כתב המהר"י הלוי דהנ"מ ברובו, אבל בכולו הרי מקפיד הוא במחצה, ולכן אם מחצה על מחצה כרוב יוצא שכל כולו שאינו מקפיד הוי רובו ומקפיד. ומשו"ה לא הי' הרמב"ם צריך להזכיר הדין של כולו שאינו מקפיד כיון שהוא בכלל הדין של רובו ומקפיד.***

***אמנם הקשה האחיעזר (ח"ג סי' ל"ג) דלכאורה דבר זה נסתר מן הגמ', שהרי בגמ' רצו לומר שמעוברת שנתגיירה בנה אין צריך טבילה משום דרובו שאינו מקפיד אינו חוצץ. ואע"ג שחוצץ הוא מדרבנן, כתב רש"י שם הטעם משום שבגירות לא גזרו גזירה זו. וא"כ איך אפשר לפסול טבילת הבן משום דהוי כולו, הא כולו בנוי על זה דמקפיד מכח תקנת חז"ל והכא הרי ליכא תקנת חז"ל. וע"כ חזינן שהטעם דכולו חוצץ אינו משום הדין דרבנן דרובו שאינו מקםיד חוצץ.***

***ובקה"י למס' סוכה קיים תי' של המהר"י הלוי. והוא דלעולם גם הרמב"ם מודה שיש הלכה שכולו חוצץ אפי' באינו מקפיד ואינו קשור לדינא דרבנן שרובו שאינו מקפיד חוצץ. אבל מ"מ מאחר והדין כן שרובו ומקפיד חוצץ, שוב ליכא חידוש בזה שכולו שאינו מקפיד חוצץ, שהרי יד לנו טעם אחר לומר שחוצץ מדאו' ומשום דהוי רובו ומקפיד וכנ"ל.***

*האם קפידא מכח תקנת חז"ל חשוב קפידא*

***ויש בדברי המהר"י הלוי והגר"ח ב' חידושים חדא שאם יש לנו חציצה שאינו מקפיד על חלקו, אין לחציצה דין רובו ומקפיד אלא כלפי החלק שהוא מקפיד. ולולא דבריו היינו אומרים שכיון שמקפיד על חציצה זו מקפיד הוא ולא מחלקינן לי' לשנים, דהאי מינייהו מפקת. וכן ראיתי בשו"ת מנח"ש (ח"ב סי' ע"ו) שהעיר על דרך, וע"ש אם יש ראיות בדבר זה.***

***ועוד מבואר מדבריו דקפידא שאינו אלא מכח ההלכה מ"מ הוי קפידא. וע"ש בקוה"ע שבאמת כתב שהטעם שאין רובו שאינו מקפיד חוצץ מדאורייתא משום דקפידא שמכח תקנת חז"ל לא שמה קפידא, דרק מה שמקפיד עליו בעצם הוי קפידא. ושם במנח"ש האריך בזה והביא צדדים לכאן ולכאן, ולבסוף הביא ב' ראיות שקפידא מכח התקנה לא הוי קפידא. חדא מהא דקיי"ל (ע' רמ"א סי' קצ"ח סע' א') דלכתחילה צריכה האשה להסיר גם מיעוט שאינו מקפיד. ולכאורה אם כגר"ח, לכאורה ע"י זה נהפך כל מיעוט שאינו מקפיד למיעוט המקפיד, וא"כ למה לא החמיר בזה הרמ"א אלא לכתחילה. ועוד ראי' הביא משיטת הרמ"א שאם לא קצצה ציפורני' ולנתה עם בעלה אינה צריכה טבילה אחרת. ולכאורה לגר"ח הא הוי חציצה אפי' בדיעבד כיון שמקפדת מכח המנהג המוזכר בשו"ע. ולכאורה מבואר דלא כגר"ח. אלא דבהאי ראי' בתרייתא עדיין יל"ע שהרי י"ל שאלו המחייבים לטבול פעם שני יתכן דהוי משום דקפידא שמכח התקנה הוי קפידא. ונראה בזה יותר כשנלמד הסוגיא של ציפורניים בעזהי"ת.***

שיעור ב'

*ביאורו של הריטב"א בדעת רש"י*

***בשיעור הקודם הבאנו שיש עוד ביאור בפי' רש"י והוא ביאורו של הריטב"א במס' עירובין. הריטב"א כתב שכוונת רש"י לשיטת הגאונים בחציצה בשער, שהשער נידונית בפני עצמו. וכדי לעמוד על ביאור דבריו יש להקדים ולבאר עצם שיטת הגאונים.***

*מחלוקת הרמב"ם והגאונים*

***ידוע המחלוקת שבין הגאונים לרמב"ם (הביאה הרמב"ם בפ"ב הט"ו מהל' מקואות) אם חציצה בשער נידונית בפני עצמו. שיטת הגאונים שאם יש חציצה ברוב שערו אע"פ שיחד עם חציצות שעל גופו אינו אלא מיעוט, מ"מ הרי זה חוצץ מדאורייתא. והרמב"ם סבר שאם ביחד עם שאר הגוף אינו אלא מיעוט אינו חוצץ אלא מדרבנן. ותו לגאונים אם חציצה ברוב שערו הרי זה חציצה הפוסלת מדרבנן אע"פ שאינו מקפיד, ואילו לרמב"ם אם כלפי שאר הגוף אינו אלא מיעוט אינו אלא מיעוט שאינו מקפיד וטבילתה כשרה.***

***ובביאור פלוגתתם פי' הר"ן בסופ"ב של מס' שבועות דהגאונים סוברים דכיון שיש תרי קראי חד לגופו וחד לבשרו כל חד וחד באפי נפשי' הוא. והרמב"ם סבר דשערו וגופו גוף א' הם. ולכאורה ר"ל שיש מחלוקת מה נתחדש בגזה"כ דחציצה בשער. שהגאונים סוברים שהתחדש עוד פרשה של חציצה והוא חציצה בשער, והרמב"ם סבר שאלמלא הפסוק היינו אומרים שהשער אינו חלק מן הגוף ונתחדש בקרא שהשער הוא חלק מן הגוף.***

***ומזה אפשר לבאר גם דברי הגר"א (סי' קצ"ח ס"ק י"א) שכתב דחזינן מרש"י דאית לי' כשיטת הגאונים, ואפי' החולקים עליו לא חלקו אלא לענין זה דנאמרה ההלכתא גם בבשרו, אבל הא מיהת דבזה שיש דין רובו ומקפיד בשער בפני עצמו מודו. ולפום ריהטא צ"ע מהו הביאור בדבריו, הא שיטת רש"י היא שההלכתא נאמר בא' ולא בשני, וא"כ אם ההלכתא נאמרה בשניהם שפיר י"ל שהדין כמו הרמב"ם. ולפי הנ"ל דבריו מובנים היטב, שעיקר יסוד שיטת הגאונים היא שהשער נידונית בפני עצמו והבשר בפני עצמו, ובזה ע"כ חזינן שגם רש"י אוחז כן, דאל"כ אי אפשר כלל שיהא ההלכתא בשער ולא בבשר. ובזה כוונת הגר"א שי"ל דעד כאן לא נחלקו שאר הראשונים עם רש"י אלא בזה שההלכתא נאמרה גם בבשרו, אבל בחלק הזה שהשער נידון בפני עצמו י"ל דמודו.***

***וע"פ הקדמה זו אפשר לבאר פירושו של הריטב"א בדעת רש"י. והיינו שרש"י לא בא לומר שההלכתא נאמר* רק *בשערו[[16]](#footnote-16), אלא שיש הלכתא בשערו ומשום דנידונית בפני עצמו וכנ"ל. אע"ג שדבר זה קצת דחוק, דמי ביקש מרש"י לומר לנו חידושי דינים אגב אורחי' בפי' הגמ', הא אין הגמ' עוסקת אלא בזה שיש הלכתא של רובו ומקפיד והיא הרי שייך בכל מקום לפירושו של הריטב"א בדעת רש"י. מ"מ י"ל שהרי עד כאן היינו עסוקים בחציצה בשער, והגמ' לא קאמר אלא וכדיוקו של הר"ן, ולכן גם רש"י פי' שיש כזה ההלכתא בשערו אע"ג שיש הלכתא כזו גם בבשרו.***

*הערת הגרי"ז בשיטת הגאונים*

***אמנם בשיטת הגאונים עדיין טעמא בעי וכמו שהקשה בחי' מרן רי"ז הלוי (שם) דהנה אילו הי' נידון על כגון פאה נכרית, אז היינו מבינים טוב למה רוב הוי ברוב שיער, שהרי כל הטבילה הוא לשער. אבל בשער שהוא בגוף האדם למה יהא דין רוב כלפי השער בפני עצמו, הא אפילו אם נימא דשערו הרי הוא גוף בפני עצמו מ"מ אין דין להטביל את השער בפני עצמו, רק את הגוף, ואולי גם השער בהיותו חלק מן הגוף, אבל למה יהא דין חציצה לשער בפני עצמו שהוא דבר שאינו צריך טבילה בפני עצמו[[17]](#footnote-17).***

***והנה בחי' המאירי למס' עירובין מבואר שלשיטת הגאונים אין זה אך ורק דין בשער אלא בכל חלק מחלקי הגוף. וביאור דבריו דהא דרוב חציצה בשער פוסל היינו חומרא בדיני חציצה, שאם יש חציצה הפוסלת בחלק א' מחלקי הגוף הרי זה פוסל הטבילה, שהרי חסר ביאת מים בחלק זה של הגוף ולכן הוי טבילה פסולה. אמנם מן הר"ן חזינן דלא סבר כמאירי, שהרי כתב שהמקור לשיטת הגאונים הוא מזה דאיכא תרי קראי, ומשמע דהוי רק דין בשער, וא"כ עדיין עלינו לבאר גדר הדברים גם אליבא דשיטתו וכנ"ל.***

***ובחי' מן רי"ז הלוי ביאר ע"פ דרכו דהא כדי שיחשב ביאת מים צריך נגיעה במקצת במים בפועל, וע"י זה חשוב ביאת מים גם למקום החציצה. ולכן אע"פ שאין דין טבילה לשער, דהא אינו רוצה להטביל אלא הגוף וכנ"ל, מ"מ לענין הא דנגיעה במקצת עולה לכולו, י"ל שאין הנגיעת מים של הבשר עולה לשער דהא בכה"ת כולה השער אינו חלק מן הגוף. ולכן אם יש חציצה ברוב שערו הרי זה פוסל הביאת מים של שערו, דזהו ההילכתא של חציצות דמאחר ויש חציצה אין ביאת מים[[18]](#footnote-18). ואין לומר דליהני נגיעת מים של הבשר לשער דהא שני גופים הם כמו בכל התורה כולה ולכן אין לנגיעת מים של הבשר שייכות לשער. כל זה הוא סברת הגאונים, אבל הרמב"ם סבר דנהי נמי שבכל התורה כולה השער אינו חלק מן הגוף, אבל הכא הא ריבתה תורה שהוא חלק מן הגוף ולכן מהני ביאת מים של הגוף לשער, ואין פסול בזה שיש חציצה ברוב שער כיון שבגוף איכא מיעוט. ור"ל שמאחר שלענין טבילה שערו כגופו, אין אנחנו מסתכלים כלל על הגוף בפני עצמו ולא על השער בפני עצמו, שהשער הוא בכלל כל הגוף ועל שניהם יחד נאמר הדין דרובו ומקפיד חוצץ.***

***ובעיקר דבר זה שהגרי"ז נקט כדבר פשוט שבכל התורה כולה אין השער בכלל כל הגוף, לא פירש לנו בהדיא לענין מה כוונתו. והעיר לי הג"ר יחזקאל כהן שליט"א דהנה במתני' דמס' אהלות פ"ג מ"ג מבואר דשער מטמא טומאת מת כשהוא מחובר. ולכאורה משמע שכשהוא מחובר הוא בכלל הגוף. אבל התוס' במס' נזיר (נ"א ע"א) ד"ה ובשעת חיבורן פי' דהוי מטעם דהוי יד לטומאת מת. הרי דלכאורה מבואר שאינו עצם גוף המת. אמנם הרמב"ם סתום מזה. ובפ"א מהל' טומאת מת לא הביא שאם נגע במת ע"י שערו שהוא טמא, ולכאורה משמע ג"כ כנ"ל. אלא שהאחרונים (ע' מנ"ח מצוה רס"ג ועוד) הבינו שהרי הוא מקבל טומאה דרך נגיעה בשערו אע"פ שהרמב"ם השמיטו. וכן ע' בפ"ג הי"ג שהביא הדין שבמס' אהלות הנ"ל לא כתב דהוי משום דהוו ידות. ולכן עדיין יל"ע למה כ"כ פשיטא לי' לגרי"ז שאין השער בכלל גופו בכה"ת כולה[[19]](#footnote-19).***

*מה התחדש לנו בגזה"כ דשער: ביאת מים או חציצה*

***ונלעוק"ד להעלות עוד צד בזה. דהנה בגמ' מבואר דחציצה בשער ג"כ דאורייתא היא. והגמ' למדה כן מגזה"כ ד"את" שהוא הטפל לבשרו. ובביאור הדרשה פירש"י (סוכה ו' ע"א ד"ה את הטפל לבשרו) "יהא במים הטפל והדבוק". ולכאורה משמע שהתחדש כאן דין ביאת מים לשער. וא"כ צ"ע דהא מעיקרא קס"ד דכי איצטריך הלכתא ד'חציצין' היינו לדינא דשערו. ובזה הא קאמר הגמ' שאין אנחנו לומדים דין זה מן ההלל"מ, רק מן הפסוק. הרי דלכאורה מפורש לאידך גיסא, שאין הנידון בגמ' לענין עיקר דין ביאת מים, רק לחציצה. ואפשר לדחות לשון רש"י הנ"ל שאין כוונתו אלא לחציצה, ומשום שאם יש חציצה אין כאן "במים" שממנו דרשו לעיל שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין המים. וכן יש לדחות לאידך גיסא, שי"ל שלמדנו מן הפסוק עצם דין ביאת מים של השער, רק דממילא נשמע שפוסל בו גם חציצה, וזהו כוונת הגמ' דהלכתא לחציצין דשער.***

***אלא דהנה בעיקרא דמילתא יל"ע, שהרי בשיעור א' העלנו צד שאם אין החציצה בתוך המים הוי טבילה פסולה אפילו אם אינו מקפיד עליו. וא"כ לכאורה צ"ע דאיך יתכן לומר שאין דין ביאת מים לשער. דלכאורה ממ"נ, אם השער אינו בטל לגוף הרי אין כאן ביאת מים לגוף, שהרי זה היסוד של כל חציצה שאינה פוסלת טבילה לפי שיטה זו. ואם הוא בטל לגוף הרי חלק זה של הגוף אין לו ביאת מים כיון שהוא למעלה מן המים. ולכאורה לפי שיטה זו צריכים לומר דאה"נ ולמעשה אפי' אלמלא הגזה"כ של ביאת מים של שער היתה צריכה להכניס כל השער לתוך המים ומטעם הנ"ל. רק שבכה"ג לא היתה פוסלת חציצה בשער שהרי בעצם אין השער צריכה ביאת מים. רק ע"י זה שחידשה תורה שיש דין ביאת מים לשער אנחנו לומדים ממילא שפוסל בו חציצה, וכשיטת הרמב"ם שבזה שחידשה תורה דין חציצה בשער אנחנו לומדים שעכ"פ לענין טבילה וכמש"נ לעיל. דלא מסתבר לפי זה שלומד כגאונים, ומשום דעד כמה שלא נתחדש בשער אלא ביאת מים, לא מסתבר שיהי' לשער דין ביאת מים בפני עצמו וכקושיית הגרי"ז הנ"ל[[20]](#footnote-20).***

***אמנם אם נימא כאידך צד הנ"ל בשיעור הקודם, דלעולם אין החציצה צריך להיות במים, י"ל שכל מה נתחדש בשער הוא שצריך השער להיות במים. ולא כחלק מחלקי הגוף, רק שגם דבר הטפל צריך להיות במים. ולכן איכא למימר שיש לו דין רובו ומקפיד בפני עצמו, ומשום שלא הרי הביאת מים של הבשר הרי היא הביאת מים של השער, שהבשר צריך ביאת מים מצד טבילת עצמו, ושער אינו צריך אלאל משום שהתחדש שגם דבר הטפל לבשרו צריך לבא במים. וכה"ג יש ללמוד גם לפי הצד הראשון שהחציצה חייב להיות במים, ודרך הלימוד הוא שאם אינו ענין לעצם הביאת מים תיפו"ל לדין חציצה.***

*ביאור הא דרוב שערו קשור נימא נימא הוי חציצה ברובו*

***ועפ"ז לכאורה אפשר לבא ולבאר דברי רש"י הקשים. דהנה בחציצה שברוב שערו פירש"י במס' סוכה (ו' ע"ב ד"ה רובו) "רוב שערו מטונף בטיט או קשור אחת אחת ומקפיד עליו חוצץ". וכה"ג כתב גם הרמב"ם שם מן הגאונים. והעיר בשפ"א שם ועוד דהיכי אפשר שיהא רוב חוצץ ע"י קשר א' הא רוב השער גלוי הוא[[21]](#footnote-21). ויש מן האחרונים (ע' כגון שו"ת באבנ"ז סי' רס"ג סק"ד) שרצו לומר שיש בכל שער קשר אחר קשר עד שרוהו אינו גלוי. אמנם דבר זה דחוק מאד וע' גם בבדי השלחן (סי' קצ"ח ס"ק ל"ח ושם בביאורים) דסתימת הפוסקים משמע שלא כדבריו. ובשפ"א תי' "דבחציצה בשער עיקר הפסול בשרשן אצל הראש* דאין חיוב טבילה בשערות מצד עצמן *רק מחמת שהמים א"י לבוא בראש במקום חיבור השערות ולהכי צ"ל השערות במים, וא"כ כיון דאיכא קשר בינתים חשוב חציצה לענין שורש השער ולהכי כיון דאיכא קשר לכל שערה ברוב שערות חשוב חציצה ברוב וכו'". וזהו על דרך מה שכתבנו ששונה הדין ביאת מים של השער מהדין ביאת מים של הגוף. רק שהשפ"א הוסיף בזה עוד שהביאת מים של הדבר הנטפל הוא כדי שיהא חשוב טבול אצל מקום החיבור. ובזה י"ל ובלבד שיהא חציצה בשער הרי הוא כאילו יש חציצה במקום החיבור. וכיון שנאמר דין רוב בשער בפני עצמו אמרינן שאם יש חציצה ברוב השערות ומקפיד עליו, הרי יש לו דין רובו ומקפיד.***

***וע"פ אולי אפשר לבא ולתת קצת עצה ג"כ דברי השפ"א שלכאורה תמוהים ביותר. שהשפ"א חקר מה יהא הדין אם יש חציצה במיעוט השער וכן במיעוט הגוף ומ"מ בשניהם ביחד יש רוב, האם בזה נימא דלגאונים אינו חוצץ ורמב"ם חוצץ, או"ד לחומרא אמרינן לקולא לא אמרינן. ולפום ריהטא דבריו מרפסין איגרי, דהאיך יתכן שיהא חציצה במיעוט שער ומיעוט הגוף וסה"כ יש רוב בשניהם ביחד (וע' במשנת אליהו סוכה סי' ט' ד"ה ויעוין מש"כ בזה). אמנם לדברינו לכאורה י"ל דהרי לגאונים הדין רוב הוא במספר השערות שיש להם חציצה. ואם נימא שלא חשוב חציצה בשער אא"כ יש על רוב השערות רוב ומקפיד (ודלא כמש"כ הרמב"ם והשפ"א עצמן לשיטתם), י"ל דנפק"מ בכה"ג שיש 49% של השערות שיש להם חציצה בכולם, ועוד 51% של השערות שיש עליהם חציצה אבל רק ב49% של השער. ולכן לרמב"ם הרי לרוב שטח השערות יש חציצה הפוסלת, ואילו לגאונים אין חציצה ברוב מספר השערות.***

*האם כל מקום כינוס שער נידון בפני עצמו לשיטת הגאונים*

***ע' בסד"ט סי' קצ"ח ס"ק י"ז שהסתפק אם כל השער שבגוף מצטרף לדין רוב שער של הגאונים, או שכל מקום שער נידון בפני עצמו ונאמר בכל מקום בפני עצמו דין רוב ומקפיד. והגר"ש אוירבך שליט"א (ע' מגילת ספר סי' י"ז אות א') תמה בצז שכל מקום נידון בפני עצמו דלכאורה מאי שנא מחציצה בגוף שכל הגוף נידון ביחד. ושם במגילת ספר תי' שי"ל שבשער שאני כיון שאין חיבור בין מקום א' של כינוס שער למקום שני. ואע"ג שבשער שבשאר הגוף ע"כ היא נידונית יחד עם כל השער שבגוף, התם שאני כיון שנראה הכל ביחד לענין כמות השער שיש בכל הגוף, משא"כ במקום כינוס שער. ויש מביאים סמך לזה מלשון הרמב"ם שהתייחס לזה כ"שער הראש".***

*ראית הגר"א לשיטת הגאונים*

***ע' בביאור הגר"א סי' קצ"ח ס"ק י"א הביא ראי' לשיטת הגאונים מן הגמ' דמס' ב"ק פ"ב ע"א. דשם קאמר הגמ' שעיון בגוף קודם לטבילה דאורייתא היא ומשום שיש לחשוש דלמא מקטר א"נ מאוס מידי. ולכאורה כיון שאין חציצה מדאו' אלא ברובו ומקפיד, האיך יהא חציצה ברובו בהא דמקטר הא אין מקטר אלא בשער. ואין לומר דנפמ"ק כשיש גם חציצה בגוף, דהא הגמ' כתה "א"נ" מאוס מידי, משמע דלפי החשש הראשון לא בעינן לי' לחשש דמאוס מידי. וע' במשנת אליהו סוכה ססי' י' מש"כ לחדש בישוב שיטת הרמב"ם.***

שיעור ג'

# ג' מקומות באדם

***בגוף האדם הנטבל יש ג' סוגי מקומות:***

***א)*** *מקום הגלוי****. זהו המקום החיצוני של הגוף שפוסל בו חציצה צריך ביאת מים.***

***ב)*** *מקום בלוע****. מקום זה אינו צריך אפי' ראוי לביאת מים, שהוא בודאי תוכו של הגוף[[22]](#footnote-22).***

***ג)*** *בית הסתרים****. במקומות כאלו נאמר הדין שאמנם אין צריכים ביאת מים בפועל אבל צריכים ראוי לביאת מים.***

***ובדין זה דלא בעינן ביאת מים, נראה פשוט שאין זה הביאת מים שדברנו בה עד עכשיו, דלכאורה א"כ יהי' יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, שהרי חציצה הרי היא חומרא בדין ביאת מים, ולכן איך אפשר שתפסול בה חציצה שהוא דינא דראוי לביאת מים, ולא יצטרכו עצם הביאת מים כלל. ופשוט דכוונת ההלכה שבבית הסתרים אין צורך בנגיעת מים, אבל אה"נ אם הבית התרים ראוי לביאת מים אמרינן שלכל הגוף הי' ביאת מים כאחת.***

**קושיית העולם בדין ראוי לביאת מים של בית הסתרים**

***ובעיקר האי דינא דבית הסתרים אינו צריך ביאת מים אבל מ"מ צריך ראוי לביאת מים מקשים העולם[[23]](#footnote-23) דלכאורה ממנ"פ אם הוא ראוי לביאת מים לכאורה צריך גם לבא בהם המים, ואם יש דבר המעכב את הביאת מים למה נחשב ראוי לביאת מים. ובעצם, קושיא זו מתחלקת לשני הפירושים של הר"ש לפ"ח מ"ה למס' מקואות בהא דקרצה שפתותי'. שבפי' הראשון פי' הטעם שפסול משום שהטובל צריך לפתוח את פיו בשעת טבילה, ומשום שאם שסוגר את פיו אין הפה ראוי לביאת מים. וזהו ג"כ שיטת התוס' במס' נדה ס"ז ע"א ד"ה פתחה. ובפי' השני מבואר שהיא דוחקת את שפתותי' ביותר. ומדברי הר"ש שבסוף המס' מבואר שהטעם שכה"ג פוסל את הטבילה משום דהוי חציצה לחלק החיצוני של השפתיים, אבל לעולם לא חיישינן לזה שאין הפה ראוי לביאת מים בזה שהיא סוגרת את הפה שלה. וכן הוא שיטת רוב הראשונים, ועיקר הדין להלכה בשו"ע.***

***וקושייתנו הנ"ל יתפרש לנו בדרך זה, שלפי הפי' הראשון קשה קושיית הראב"ד, שהראב"ד בשער הטבילה (סי' ב' אות ג') הקשה שאם היא צריכה לפתוח את פי' הא אין זה אלא ביאת מים, והרי אמרו שבית הסתרים אינו צריך ביאת מים. ואילו לפי' השני קשה לנו להיפך, דהא לכאורה לא הוי ראוי לביאת מים כיון שסוגר את פיו.***

***אלא דהנה לכאורה הדבר תלוי. שהרי נחלקו הראשונים אם הא דבעינן ראוי לביאת מים הוא דין דאורייתא או דרבנן. שיטת התוס' בקידושין כ"ה ע"ב ונדה ס"ו ע"ב וסוכה ו' ע"ב שהוא דינא דאורייתא, והרמב"ן רשב"א וריטב"א במס' קידושין כתבו שאינו אלא דין דרבנן. ולכאורה אם הדין של ראוי לביאת מים אינו אלא דין דרבנן, לכאורה אפשר ליישב בקל. והוא שהרי כבר הבאנו שמקום בלוע בגוף אינו צריך ראוי לביאת מים כלל. ולכאורה לדברי האומרים שאין הדין דראוי לביאת מים דבית הסתרים אלא מדרבנן אין חילוק מדאורייתא בין מקום בלוע לבית הסתרים, דשניהם אינם צריכים אפילו ראוי לביאת מים. והביאור בזה, שאין צורך בנגיעת מים אלא בחלק החיצוני של הגוף ולא לחלק הפנימי, וגם בית הסתרים הוי חלק הפנימי. ולכן אין שום חסרון בזה שאין המים יכולים ליכנס לתוך הפה וכפי' השני של הר"ש, שהרי אין אנו צריכים ביאת מים לחלק הפנים של הגוף כלל. והדין של ראוי לביאת מים הוא דין דרבנן, ואינו אלא פסול חציצה, שלא יהא חציצה גם בחלק הפנימי בין שיהי' שם מים בין לא יהי'. והטעם בזה כמו שפי' שם הראשונים, שהרמב"ן כתב משום שבהל' טומאה הוי בית הסתרים כמקום גלוי, והרשב"א כתב משום שהפה והלשון לפעמים מגולים, ולכן כיון שנראה כמו חלק החיצוני של הגוף, גזרו שיפסול בו חציצה מדרבנן.***

***רק הקושיא היא לתוס' שסוברים שהדין של ראוי לביאת מים הוא דינא דאו'. ובזה צ"ע שהרי ע"כ יש איזה קולא בבית הסתרים שלא נאמר בשאר מקומות הגלויות הגוף. ולכן אם כפי' הראשון של הר"ש שהוא ג"כ שיטת התוס' במס' נדה וכנ"ל, צ"ע מהו החילוק ביניהם (וכקושיית הראב"ד הנ"ל). ואפי' את"ל כפי' השני של הר"ש, צ"ע מתי הוי ראוי לביאת מים שכשר בבית הסתרים ולא בגוף, ומתי הוי אינו ראוי לביאת מים שפסול גם בבית הסתרים. ולולא דברי הר"ש עצמם הי' אפשר לבאר אפי' לתוס' דסברי שראוי לבית מים הוא דין דאורייתא. והוא שאמנם אין צריך שיכנס מים לפיו, ומשום שהוא חלק הפנימי של הגוף, מ"מ אם יש שם חציצה, כיון שהוא מקום שלפעמים מגולה, אמרינן שלא הועיל הביאת מים כלפי הבית הסתרים אא"כ הוא ראוי להיות חשוב במים אילו הי' מים נכנס. שזהו עצם הכלל של ראוי לביאת מים. אבל לשון הר"ש בסוף המס' שאין בית הסתרים צריך ראוי לביאת מים. וכן לפי' הראזון מא"ל וכנ"ל.***

*התירוצים שנאמרו בזה*

ויש[[24]](#footnote-24) מן הראשונים (ע' ר"י מלוני"ל למס' שבועות פ"ב, מאירי ס"ו ע"ב ד"ה לעולם, ר"י מקרקושא (מובא בקובץ שיטות קמאי שבועות עמ' תתקנ"ח) שמבואר מדבריהם שהחילוק שבין דחקה שפתותי' ביותר לסגירה בעלמא הוא בזה, שבסגירה בעלמא עדיין ראוי הוא לביאת מים. אבל אם דוחקת ביותר אינו ראוי לביאת מים. וכן משמע מן החכמ"א כלל קי"ט ד"ב ע"ש. ובביאור הדבר י"ל שאע"פ שהפה סגור, מ"מ יכנס בה המים במשך הזמן, אבל לאו דוקא בשעה שטובל (ע' כה"ג בחזו"א יו"ד סי' צ"ד סס"ק ח'). אמנם דבר זה לא יעלה ארוכה לפי הר"ש שכתב במפורש שבדיבוק חזק פסול משום חלק השפתיים דמשום ראוי לביאת מיים אין טעם לפסול.

ויש בזה עוד ב' תירוצים. ע' לחו"ש סי' קצ"ח ס"ק כ"א דלא נאמר דבעי' שיהא ביה"ס ראוי בפועל לביאת מים, אלא נאמר שלא יהא שם דבר חיצוני החוצץ, ובסגרה פיה ליכא דבר אחר החוצץ.

ועוד תירוץ יש להגרמ"פ[[25]](#footnote-25) (ע' דברות משה למס' קידושין סי' ל"ח ובאג"מ יו"ד א' סי' צ"ח ועוד כמה תשובות שם) והוא שיש לחלק בין חציצה שהיא מכסה ואינה נדבקת, שחציצה כזו חשוב ראוי לביאת מים, לחציצה שגם נדבקת שאינו ראוי לביאת מים. ולא מתבאר בהדיא החילוק שבין ב' הענינים, אבל יש דיוק בדבריו שמבאר לנו הטעם, שכתב שם שבכיסוי לבד אין חסרון בבית הסתרים "שבעצם הגוף אין שום חסרון". ולכאורה כוונתו שדבר הנדבק הרי הוא פוגם את הגוף ועושהו אינו ראוי לביאת מים. ואע"ג שאינו בטל לגוף, דהא זה הטעם שבאינו מקפיד אינו חוצץ, מ"מ נדבק ונצטרף לגוף לעשותו אינו ראוי לביאת מים. משא"כ בכיסוי שאין חסרון בעצם הגוף, רק אריא הוא דרביע עלי' שמונע ביאת המים, אבל לעולם ראוי להוא לביאת מים. וע"פ דבריו כאן יצא להתיר לאשה שמסוכן לה שיהא מים נכנס לאזנה שתטבול במוך באזנה בשעת טבילה.

וקשה לדעת לשיטתו מה נחשב 'דבוק' ומה נחשב כיסוי. דהאוחז באדם בלי ללחלח ידיו במים לא נחשב אלא כיסוי לשיטתו, אבל עצם בין שיני' מפורש בגמ' דהוי דבוק.

**ביאור פי' הראשון של הר"ש**

קודם כל יל"ע מהו גדר הפסול בזה שאינה פותחת את פי' בשעת טבילה. והנה בשו"ת זכרון יוסף (סי' י') הקשה אשיטת התוס' שדין ראוי לביאת מים הוא דין דאורייתא, דאיך יתכן שיהא דין דאורייתא, הא מדאורייתא אינו פוסל אלא רוב ומקפיד, ואפי' אם תצרף כל המקומות בית הסתרים ביחד לא יצא מזה רוב. ותי' דבבית הסתרים שפוסל כשאינו ראוי לביאת מים, היינו כשהאשה סוגרת את פי' וכדומה שאין המים נכנסים שם כלל. שבזה אין הפסול אך ורק משום חציצה, אלא שהי' חסר כאן ביאת מים ממש, שבזה נאמר ההלכה בתו"כ שבעינן כולו כאחת. וביאר בזה לשון המתני' שבקרצה שפתותי' הוי 'כאילו לא טבלה'. ואה"נ שחציצה אינו פוסל אלא מדרבנן כיון שיש ביאת מים אפי' כשיש חציצה. רק גזרו על מיעוט כזה כשמקפיד (לכאורה אגב מיעוט המקפיד של שאר הגוף). ובזה יצא לבאר קושיית הש"ך והט"ז ועוד אחררונים, שהרי הראב"ד כתב שמקילים אפי' אם יש לנו ספק אם החציצה היתה עלי' בבית הסתרים בשעת טבילה, אע"ג שאין אנו מקילים כן בשאר החציצות. והקשו מאי שנא, ובפרש לשיטת התוס' שראוי לביאת מים הוי דינא דאורייתא. ותי' הזכר"י שלדבריו ניחא, דאה"נ ראוי לביאת מים הוי דינא דאורייתא אפילו במיעוטו, אבל חציצה אינו אלא מדרבנן. ולכן והקילו בחציצה זו יותר דהא בבית הסתרים לא יתכן שיהא רוב ולכן פחות חמור היא מבעלמא דהוי מיעוט המקפיד אטו רוב המקפיד דאו'.

ובסד"ט (סי' קצ"ח סס"ק כ"ג) תמה עליו. חדא שאין קושייתו קושיא כלל. שהרי בשערו ג"כ יש ריבוי לפסול בו חציצה, ולמה לא הקשה בזה ג"כ לא יתכן שיהא רוב. והטעם משום שדבר זה תלוי במחלוקת הגאונים עם הרמב"ם, דלרמב"ם הריבוי מרבה השער כחלק של הגוף, ולכן הוא בכלל הדינא דאורייתא של רובו המקפיד של שאר הגוף. ולהגאונים הרי יש דין רוב ומקפיד לשער בפני עצמו. ולכן גם הכא אין קושיא בזה שאין בבית הסתרים רוב, שי"ל שהרי הוא מצטרף לרוב שאר הגוף וכנ"ל מהרמב"ם, או שיש לו דין רוב שפני עצמו וכגאונים הנ"ל. והוא בעצם תמיה רבתי בדברי הזכר"י. ולכאורה צריכים לומר שהרי יש בתי' זה מידת חידוש, שהרי בשאר הגוף פוסל חציצה ובעינן ביאת מים, ואילו בבית הסתרים פוסל רק שאינו ראוי לביאת מים, ולא מניעת ביאת מים. ולכאורה סבר הזכר"י דאין ה'אינו ראוי לביאת מים' שייכות לחציצות, ולכן אינו מצטרף אליו. ומאידך אין טעם לפסול טבילה מדאורייתא כשרק מקצת מן הגוף יש לו דבר הפוסל משום שאינו ראוי לביאת מים.

ועוד העיר הסד"ט דלכאורה אין דברי הזכר"י אמורים אלא לפי' הראשון של הר"ש, אבל לפי' השני שהוא שיטת השו"ע ורוב ראשונים אין פסול בזה שאין המים נכנסים לפה. ולכן קשה למה סמך הזכר"י על זה להלכה

ומ"מ חזינן לדעתי' דסד"ט שגם הוא מודה לזכר"י בזה מיהת שלפי' הראשון של הר"ש יש כאן פסלות מדאו' אפילו במיעוט כיון שאין כאן ביאת מים.

והנה כלפי הקושיא של הראב"ד הנ"ל דלכאורה אין זה אך ורק ראוי לביאת מים אלא ביאת מים ממש, לכאורה יש להעיר שהרי כשאדם פותח את פיו מתחת למים אין הכרח שמים יכנסן לתוך פיו. ולכן הי' אפשר לומר דעד כמה שאינו ממלא פיו עם מים אין כאן ביאת מים אלא ראוי לביאת מים. ובדעת הראב"ד חייבים לומר דזה גופא שפותח פיו ומניח מים ליכנס באופן טבעי חשוב גם ביאת מים. ועכ"פ איכא למימר לפי' הראשון של הר"ש שסבר שכל זמן שאינו ממלא פיו מים אין כאן ביאת מים, רק ראוי לביאת מים.

אמנם בעיקרא דדינא של הזכר"י יל"ע, דהנה במשנה אחרונה לפ"ח מ"ה כתב בהא דהוי 'כאילו לא טבל' דלאו דוקא הוא שאינו פוסל אלא מדרבנן ומדינא דמיעוט המקפיד. וחזינן מיני' שאין כאן פסול דאו'. ולכאורה אפי' לפי' השני של הר"ש בזה שדוחקת שפתותי' שביחד ואינה מניחה מים ליכנס הי' צריך להיות פסול מדאו', דלכאורה הא דמיקל הפי' השני שאין המים צריך ליכנס היינו משום דהוי בית הסתרים, ולפי' השני יש לו ביאור אחר בהא דבעינן ראוי לביאת מים בבית הסתרים, אבל לכאורה בחלק החיצון הוי הדין כן אפי' לפי' השני. וכן ראיתי בביאורים לבדי השולחן לסי' קצ"ח סע' כ"ז שהאריך להוכיח שאין כאן אלא פסולא דרבנן. והוכיח מזה שנימא א' קשור חוצצת רק כשמקפיד. ולכאורה קושיא זו מתחלקת לשנים. חדא, דלמה לא יהא חוצץ אפי' מיעוט שאינו מקפיד הא חסר בביאת מים. ועוד שאם יש רוב שאינו מקפיד למה אינו פוסל מדאו'.

ותי' ע"פ יסודו של החזו"א הנ"ל שדין רובו לא נאמר משום דבטל לגופי' (ודלא כמש"כ הזכר"י הנ"ל) אלא הוי מדין רובו ככולו. ולכן אם יש מיעוט אינו פוסל מדאו'. אמנם לדעתי עדיין צ"ע דהא בהא דשער הרי אינו מקפיד, ובזה מפורש ברש"י משום דבטיל, ולכן למה יהא בטל כיון שהוא קשור בעצמו. ונלעוק"ד שיש לחלק בין קרצה שפתותי' לשער הקשור בעצמו. דקרצה שפתותי' באמת לא יתכן לומר שהם בטלים א' לשני, והרי זה מקפיד, שאינו רוצה שיהיו דבוקים לעולם. אמנם בשער יש באמת לומר ששער א' בטיל לחברי'. והיינו שעל ידי זה שיש קשר ואינו מקפיד, אמרינן שהחלק החיצוני של הקשר זהו הצורה של השער, והרי הוא בטל לצורה כזו, ולכן מועיל הנגיעת מים שלל החלק החיצוני של השער לחלק הפנימי.

ועכ"פ לפי ביאור של החזו"א שפיר י"ל דלא כזכר"י, ומשום דאע"פ שצריכה לפתוח את פי', מ"מ אם לא פתחה אין כאן אלא מיעוט, ומדין רובו ככולו אינו פסול מדאורייתא.

שיעור ד'

# ביאור המחלוקת שבין ת"ק לר"ש

***איתא בפ"ח מ"ה "האוחז באדם ובכלים והטבילן טמאין ואם הדיח את ידו במים טהורים ר"ש אומר ירפה כדי שיבואו בהם המים". חזינן לשיטת ת"ק שיש חילוק בין הדיח את ידיו קודם או לא הדיח. והטעם בזה הוא כדמבואר בפ"ז מ"ז דכשהטביל מטה אע"ג שרגליו שוקעות בטיט טהורה מפני שהמים מקדמין (ע' רא"ש בהל' מקואות סי' כ' שהביא את ב' הדינים בחדא בקתא). והא דמהני הקדמת המים הוא משום דכשמלחלח ידיו קודם שמטביל אע"פ שאוחז כלי אח"כ אמרינן שתמיד נשאר קצת מים בשטח היד המתחבר לשאר מי המקוה (ע' פי' הרא"ש לפ"ז מ"ז שם, וכן בט"ז סי' ק"כ ס"ק ד' (שהשוה לשאר דיני השקה), וע' חזו"א תנינא סי' ט' אות ו' בענין שיעור המים שצריכים כדי לחבר).***

***ונחלקו הראשונים בביאור המחלוקת שבמתני' הנ"ל. שיטת הרמב"ן (בהל' נדה) ורמב"ם (פ"ב הי"א מהל' מקואות) והרא"ש (בפי' המשניות) והרא"ה בבד"ה שהמחלוקת בין ת"ק לר"ש הוא בגזרה דרבנן. דלכו"ע המים שיש על ידיו ע"י שלחלח את ידיו תחילה מהני. ואם אוחז בחוזק מבלי ללחלח ידיו במים תחילה לכו"ע הטבילה פסולה, ואם אוחז ברפוי הידים מדינא דאורייתא מהני. רק נחלקו במרפה את ידיו מבלי ללחלח ידיו קודם האחיזה, דת"ק סבר דגזרינן רפוי אטו שאינו רפוי, ור"ש סבר דלא גזרינן. יוצא שהת"ק הוא המחמיר ור"ש הוא המיקל.***

***ובתוה"א (שער ז' ב"ז, עמ' תכ"ח הוצאת מה"ק) הביא פירושם וחלק עליהם משום דבכמה מקומות חזינן שלא גזרו רפוי אטו אינו רפוי. חדא דבמס' יבמות הטבילו עבד ע"י זה דארפו לי' וצמצמו לי', ולא גזרו רפוי אטו צמצמו לי'. וכן בתוספתא (פ"ו ה"ד) בשירין ונזמים וטבעות וכו' דאוצין חוצצין ורפין אינם חוצצין, ולא גזרו הא אטו הא. ולכן פי' שנחלקו בשיעור המים שצריכים כדי לעשות חיבור בין המים שבידים לשאר מי המקוה. דת"ק סבר שדי בזה שילחלח ידיו במים קודם שאוחז בדבר הנטבל, שאע"פ שאוחז בו יש משקה טופח ע"מ להטפיח שמתחבר עם שאר מי המקוה. ור"ש מחמיר שבזה אין מספיק להתחבר עם שאר מי המקוה ולכן צריכים גם לרפות את הידים, דבכה"ג יש מים בשפע כדי להתחבר עם שאר מי המקוה. ובודאי אם אינו מלחלח את הידים תחילה רק מרפה את ידיו כ"ש דניחא אף לת"ק שהרי יש יותר מים בכה"ג. ויוצא לדבריו היפך שיטת הרמב"ם וסייעתו, דשיטת הת"ק היא השיטה במקילה ור"ש הוא המחמיר.***

***ובבד"ה תי' קושיות הרשב"א דלא תמיד גזרינן רפוי אטו אינו רפוי, רק הכא משום שהדרך לאחוז בחוזק גזרו. ותו הקשה על שיטת הרשב"א, דלידי' אליבא דר"ש יוצא דלא סגי לן בזה שלחלח ידיו ותמיד בעינן רפוי כדי שיהא מספיק מים לגבי חיבור. וא"כ צ"ע כל מי שטובל ועומד בקרקעית המקוה אין טבילתו כשרה אלא משום שהמים מקדמין (כמו שיסדו הראשונים ע"פ המתני' שבפ"ז הנ"ל), ואין זה כידים רפוים, וא"כ מאי שנא האוחז באדם דלא סגי במים מקדמין.***

***ושם במשמרת תי' דשאני עמידה על המקוה שאינו כ"כ בחוזק, דכשהאוחז כלי דוחק ידיו עליו כדי שלא יפול מידיו, וכן כשמטביל גוף האדם אוחז בו בחוזק כדי שלא יפחד להשתקע במים. ויוצא מדברי הרשב"א חידוש, דלא מהני הא שהדיח את ידיו תחילה אלא כשאוחז בידיו רפויים אבל אם אוחז בדוחק לא מהני אפילו הדיח את ידיו קודם, וטבילתו פסולה. והביאור בזה דעד כאן לא אמרינן דתמיד נשאר שכבה דקה של מים אלא כשאינו אוחז בדוחק, אבל בדוחק לא נשאר מספיק.***

***והנה בדברי הרשב"א מבואר דהא דלא מהני כשאוחז בחוזק אע"ג שלחלח ידיו מקודם הוא לכו"ע ואפי' לת"ק דאית לי' דסגי לן בזה שלחלח ידו תחילה. רק ת"ק סבר שאין חשש שיאחוז כ"כ בחוזק כשטובל. כן מבואר ממש"כ שם במשמה"ב "ות"ק לא חייש להכי" וכן יותר מפורש בהמשך "וקיי"ל כת"ק דאין צריך לרפות אלא אפילו אינו מרפה את ידיו כל שהדיח ידיו תחילה* ואינו דוחק הרבה *עלתה להן טבילה". הרי דמפורש שאפי' לת"ק דקיי"ל כוותי' הדין הוא דבחוזק לא מהני, רק דלא חיישנן להכי. וכ"כ גם בט"ז סי' קצ"ח ס"ק כ"ז. ולכאורה א"כ צ"ע מה היתה קושיית הרשב"א על הרמב"ם וסייעתו דלא גזרינן רפוי אטו אינו רפוי, הרי הוא עצמו סבר דגזרינן אינו חזק אטו חזק. ולכאורה י"ל שיש חילוק בין הענינים, שברפוי אטו אינו רפוי אין החשש שיבא האוחזו רפוי להחזיק הרפיון שלו, רק דגזרינן שאם יבא להטביל מבלי להדיח ידו קודם יבא לעשות כן פעם אחר שלא ברפיון. משא"כ הכא דחיישינן שמתוך פחדו יבא להקל ולאחוז בחוזק יותר גדול ויבא לפסול טבילתו, ובזה שפיר גזרינן.***

*דעת הרמב"ם וסייעתו באחיזה בחוזק היכא שהדיח ידיו תחילה*

***וע' בט"ז סי' קצ"ח ס"ק כ"ז שכתב דביסוד זה שכתבנו מהרשב"א שבאוחז בחוזק אין חיבור למי המקוה ע"כ חולקים הרמב"ם וסייעתו. שהרי לשיטתם גזרינן רפוי אטו אינו רפוי, ואם נאמר שגם בלחלח ידיו תחילה לא מהני כשאוחז בחוזק, מאי מהני ללחלח ידיו תחילה אליבא דת"ק הא עדיין איכא למיגזר רפוי אטו אינו רפוי.***

***אמנם בהגהות רע"א פקפק בדבריו. ובהקדם דבריו יש לבאר דהנה הרשב"א כתב דכשאוחז בדוחק לא מהני אפי' אם לחלח ידיו וכנ"ל. ומ"מ מבואר במתני' דלא מהני לאחוז בכלי אא"כ לחלח ידיו קודם. ולכאורה צ"ע באיזה ענין הצריכו שילחלח ידיו קודם, שאם אוחז בחוזק הא לא מהני אפילו אם לחלח ידיו קודם, ואפילו אם לא לחלח ידיו קודם מ"מ מהני אם ידיו רפוים לשיטת הרשב"א דהא לשיטתו לכו"ע מהני ידיו רפויים. וא"כ מהו הנפק"מ אם לחלח ידיו או לא. והפשוט בזה שיש ג' דרגות באחיזת דבר 1) חזק; 2) בינוני; 3) רפוי. ובחזק הוא דלא מהני הדיח ידיו תחילה, וברפוי הוא דמהני אפי' לא לחלח ידיו קודם. והחילוק שבין לחלח ידיו קודם ללא לחלח הוא באחיזה בינונית.***

***וע"פ הקדמה זו כתב רע"א שי"ל דלעולם גם הרמב"ם וסייעתו סוברים שכשאוחז בחוזק לא עלתה לו טבילתו אפי' אם הדיח ידיו קודם, ומ"מ לא חיישינן שיאחז בחוזק. ואע"ג שלשיטת הרמב"ם וסייעתו גזרינן רפוי אטו אינו רפוי אליבא דת"ק, מ"מ לא גזרו אחיזה בינונית אטו אחיזה חזקה. והטעם לחלק ביניהם משום שיש חשש רוצה לאחזו באחיזה בינונית כדי שלא יפול למקוה. אמנם לזה סגי באחיזה בינונית, ואין חשש שיאחוז בחוזק.***

***וביישוב דברי הט"ז נראה שהרי חזינן לי' לרשב"א דסבר דכשאוחז כלי קיים חשש שיאחוז אחיזה בחוזק, ושמשו"ה סבר ר"ש דלא מהני לחלח ידיו תחילה. וא"כ לכאורה הדברים ק"ו, ומה לרשב"א דלא סבירא לי' לגזירה דרפוי אטו אינו רפוי מ"מ גזר בינוני אטו חוזק, כ"ש לת"ק אליבא דרמב"ם שיש לחשוש להכי. וע"כ כנ"ל דלדידי' אפי' בחוזק מהני. וכן נראה מן הרא"ה שבאמת הקשה על הרשב"א ולא חילק בין הא להא משום חוזק האחיזה. וכן מ"מ לפירושו של הרמב"ם בסוגיא אין לנו מקור מן הגמ כלל שיש חוזק הפוסל כשמים מקדמין. ונראה שגם רע"א נחית לזה רק שכתב "אינו מוכח" דהא הרוצה לדחות שפיר יכול לדחות כנ"ל.***

*האם צריכים ללחלח ידיו דוקא במי המקוה*

***ומדברי הט"ז[[26]](#footnote-26) בהלכות טבילת כלים יש לנו עוד ביאור במחלוקת של המתני'. דהנה להלכה הרי קיי"ל כת"ק, והטוש"ע פסקו כשיטת הרשב"א ולכן מהני בין רפוי (ואפילו לא הדיח את ידיו קודם) ובין אחיזה בינונית כשהדיח ידיו קודם. והש"ך והב"ח הביאו להחמיר כשיטת הרמב"ם וסייעתו (וע' מש"כ בזה שם הט"ז), ולכן לדידהו אין להטביל ברפיון הידים אא"כ לחלח ידיו במים תחילה, אבל כשהדיח ידיו קודם מהני אפילו דיבוק בינונית. ולכאורה ע"פ הנ"ל הבא להטביל כלי (ודבר זה נוגע למעשה מידי יום ויום לאלו המטבילים כלי סעודה שקנו מן העכו"ם) העצה היעוצה היא להדיח ידיו במים תחילה קודם שמטביל, ובזה טבילתו כשרה לכל הדעות.***

***אלא שכתב המרדכי במס' ע"ז (ססי' תתנ"ט) "ור"מ וכו' גם הורה שיש ליזהר אם מטביל כלי זכוכית מלא ויתנהו בדלי מלא מים והדלי שקוע בבור שלא יושיבהו על שוליו פן יהיה חציצה מפני כובד הכלי וחוצץ אלא יטהו על צדו ויתגלגל הנה והנה בתוך הדלי בבור, ואין להקשות מאי שנא מפרסת רגל האדם העומד בקרקע במקוה ואינו חוצץ, דהתם אמרינן דמי מקוה באין לשם תרם יתן רגלו בארץ,* ודוקא מי מקוה, אבל כאן כי נותן הזכוכית בדלי אפילו מלא מים אינו מועיל כי הם תלושין*". והוכיח מזה הרמ"א (דרכ"מ סי' ק"כ ס"ק ב' ושם ברמ"א שבשו"ע סע' ב') דהא דמהני ללחלח ידיו, הנ"מ שמי מקוה, אבל במים התלושין לא מהני ללחלח ידיו.***

***וקודם כל יש לציין דהנה לשון הרמ"א הוא שילחלח ידיו במי המקוה. ולשון זה משמע שצריך להרטיב ידיו דוקא מן המקוה אע"פ שאח"כ מוציא אותם. ובביאור הגר"א תמה על הרמ"א דמה איכפת לן אם לחלח ידיו במי המקוה או במים אחרים, מ"מ אחר שהוציא את ידו מן המקוה שוב הוו המים מים תלושים כמו שאר מים תלושין. אמנם במטה יהונתן[[27]](#footnote-27) פי' שאין כוונת הרמ"א להצריך להרטיב היד עם מי המקוה אע"ג שאח"כ מוציא אותו, אלא כוונתו שיכניס את ידו למקוה ואח"כ ישים את הכלי בתוך היד כשעדיין במקוה, דאז הוו שפיר המים שקדמו מי מקוה (וכנראה ר"ל דלשון ילחלח לאו דוקא נקט).***

***והט"ז שם ס"ק ד' האריך לבאר דברי המרדכי שיש חילוק בין ב' עניני מים מקדמין. שאם המים שבין היד לכלי הם מי מקוה אז אפי' אוחז בו בחוזק טבילתו כשרה. אבל אם אינו חזק אז מהני החיבור אפי' אם לחלח ידיו במים תלושים (וכמשמעות המתני' דמהני מדיח את ידיו דמשמע מים תלושים). והביאור בדברי הט"ז הוא שיש ב' מיני חיבור למי המקוה. 1) שע"י זה נחשב כחלק מן המקוה; 2) שהמים המחוברים ומושקים למקוה נזרעים ונטהרים ונעשים מי מקוה. וס"ל דנהי דמהני חיבור דמים מקדמין אפי' אם אוחז בחוזק, מ"מ אין זה אלא בכה"ג שהמים שבין היד לכלי הם מי מקוה, דבכה"ג אין אנו צריכים לזריעת המים שבין היד לכלי, רק שיהיו מחוברים, ובכה"ג אמרינן שמחוברים. אבל כשהמים צריכים גם זריעה, אז י"ל שאינם נזרעים בחיבור דק כזה, ולכן הטבילה פסולה אם קדמו מים פסולים ומשו"ה תמה על הרמ"א שהרי בטבילה באחיזה בינונית סגי לן אפי' במים תלושים, ומשמעות דברי הרמ"א דלעולם בעינן מי מקוה אפי' אם אוחז שלא בחוזק. ולכאורה כדברי הט"ז מתפרשים דברי הש"ך שם. שהש"ך פי' שאם המים פסולים הוי חציצה ופסולה. והקשה בפי' יכין ובועז למתני' דלמה יהא חציצה הרי המים שבין היד לדבר הנטבל נזרעים ומתכשרים ממי המקוה. וע"כ כנ"ל שיש לחלק הין חיבור לחיבור (וע"ש ביכין ובועז שתי' ע"ד דברינו אבל קצת בענין אחר).***

***ועכ"פ לדברי הט"ז בדעת המרדכי יש לנו עוד ביאור במחלוקת ת"ק ור"ש דמתני'. והוא שאפי' אם אוחז בחוזק אמרינן שהמים מקדמין. רק דהנ"מ במי מקוה, אבל לא מהני הדחת הידים במים תלושים. ולכן ת"ק המיקל סבר שאין חוששין שיהא בחוזק, ולכן אפשר להתיר ע"י הדחת הידים אפי' אם מדיח במים שאובים. אבל ר"ש חושש שיעשה אחיזת הדבר הנטבל בחוזק, ולכן נהי נמי דמהני מים מקדמין, היינו במי מקוה, אבל הדחת הידים – פי' ללחלח במים שאובין, לא מהני, שבחוזק לא מהני מים מקדמין במים תלושים. וע"ש בט"ז דנקט כדבר פשוט דכסברתו בדעת המרדכי היא סברת הרשב"א גם. אבל לכאורה קשה לומר כן כיון שהרשב"א בא לחלק בין הטבלת הרגלים להדחת הידים, ולכאורה אם סבר כמרדכי למה לא תי' שבעמידה במקוה הוי הקדמת מי מקוה הכשר אפי' אם אוחז בחוזק. אלא ע"כ כנ"ל, שהרשב"א סבר שאם אוחז בחוזק אין כאן חיבור כלל ולא מהני אפי' קדמו מי מקוה.***

***ולדינא לכאורה יוצא שהרמ"א החמיר להכניס ידו למקוה קודם שאוחז את הכלי ואפילו אם אוחז אחיזה בינונית. ואע"ג שהט"ז פי' דברי המרדכי כנ"ל, וכן הגר"א חלק לגמרי עליהם, הא עדיין יש לנו להחמיר כשיטת הרמ"א. ומ"מ הא מיהת דבהכנסת היד למקוה קודם סגי לכו"ע.***

*דברי הדרישה במנהג המטבילים*

***אלא דהנה הדרישה הביא מנהג הנשים שדוחפים את ראש הנטבל למים ומקפידים להרים את ידיהם מן הראש כשהראש עדיין בתוך המקוה, ותמה על זה הדרישה דלכאורה דבריהם דלא כהלכתא דהא קיי"ל שאם הדיחה ידי' שאין בזה פסול. והש"ך כתב לקיים את המנהג מכמה טעמים. חדא דמהר"י ברונא (סי' ק"ו וק"ז) פסק דלא קיי"ל שהמים מקדמין, דהא עשו לבנתי' דשמואל מחצלות כדי שלא ידבק רגליהם בטיט, וזהו ע"כ דלא כמתני' דידן. ואע"ג שהשו"ת משאת בנימין חלק עליו, מ"מ יתכן שלענין לכתחילה מודה. וכן מ"מ לשון המתני' שבאחזה הרי זה כשר משמע בדיעבד בלבד אבל לא לכתחילה. וכן יש כמה דברים שהחמירו בנדה שיש בה איסור כרת שלא בחמירו דבדרים אחרים. ובסד"ט ס"ק נ"ז דחה כל דבריו, ששיטת המהרי"ב היא שיטה הנדחית מן ההלכה, ושמשמעות הטור שמותר לאחוז גם לכתחילה. ומ"מ כתב שעדיף לעשות כן משום שאין אנו בקיאים מהו חזק ומהו רפוי, וכיון שבחוזק לא מהני הקדמת מים, לכתחילה עדיף להרים את היד. ולכאורה לפי דברי הט"ז הנ"ל בביאור שיטת המרדכי אין כל בית מיחוש אם יכניס את ידו למים קודם שאוחז הכלי. אבל לכאורה כדי להחמיר גם שיטת הרמ"א עדיף לסלק את הידים. ואף כי יש לדחות דסתמא דמלתא אינו אוחז בחוזק הפוסל אפילו כשהמים מקדמין וכמו שהוכיח הט"ז, מ"מ כדי לקיים גם דברי הסד"ט יש למהדרין במצוות לסלק את ידיו מן הכלי לרגע קט.***

שיעור ה'

# גדרי אינו מקפיד

***בריש בפרק ט' מבואר שהרצועות שבראשי הבנות חוצצים. ומקשה הראב"ד (שער הטבילה סי' ב' אות ו') דלכאורה אע"ג שאין המים נכנסים בין הרצועות לשער, מ"מ לכאורה אינו אלא מיעוט שאינו מקפיד שאינו חוצץ. וכן קשה מן התוספתא (פ"ו ה"ד) "השירין והנזמים והקטלאות והטבעות אוצין חוצצין וכו'" דלמה יהיו חוצצין הא אינו מקפיד[[28]](#footnote-28). ותי' וז"ל "דלא תימא כל שאינו מקפיד עליו בשעת טבילה, אלא אם תקפיד עליו שעה אחת דבר המקפיד הוא שאי אפשר שלא תעביר אותם מעל ראשה בשעה שחופפת[[29]](#footnote-29) את ראשה, וכן הטבעת שבידה אי אפשר שלא תעבירנו בשעת הלישה או בשעה שהיא אופה או מבשלת". ודבריו הובאו בתוה"א וברא"ש. ולכאורה משמע שכל דבר שעתיד ליטלו נחשב כמקפיד ופוסל את הטבילה. וכן העירו מבני החבורה מלשון רש"י במס' סוכה ו' ע"ב שאינו מקפיד אינו חוצץ משום שאין סופו ליטלו, הרי שאם סופו ליטלו חוצץ.***

***אלא שבשו"ת זכרון יוסף סי' י' העיר מכמה מקומות שמהם חזינן שאפי' דבר שעתיד ליטלו מן הגוף לא חשוב מקפיד. חדא מהא דמבואר במתני' שבהמשך ששער או"מ חוצץ באשת איש אבל אינו חוצץ בפנוי' כיון שאינה מקפדת. ולכאורה צ"ע דמסתמא סוף פנוי' להיות נשואה, ונימא שאפי' בפנוי' חוצץ כיון שסופו ליטלו כשהיא נשואה. וכן מהא דמבואר שמי שעבודתו בצביעה א"נ שוחט אמרינן שאינו מקפיד מצבע או דם שעל ידיו, הא מסתמא דרכו להיות מקפיד בשבת או שיפסיק עבודתו[[30]](#footnote-30). ועוד הקשה מן הגמ' במס' יבמות (ע"ח ע"א) שמבואר שם שאפילו למ"ד עובר לאו ירך עמו מ"מ מעוברת שנתגיירה ולדה אין צריך טבילה. וס"ד התם משום שאינו מקפיד. ולכאורה צ"ע דהא אחרי התשעה ירחי לידה מקפיד ומקפיד הוא. וע"ש עוד. ולכן כתב דע"כ לא אמרינן שטבעת ורצועות שבראשי הבנות חוצצין אלא משום שיכול להזדמן לה לישה או חפיפה מיד, אבל דבר שאינו עומד ליטלו אלא לאחר זמן אינו חשוב מקפיד ואינו חוצץ. ומשו"ה רצה להתיר בטבעת שבאו"מ שכיון שאינה נוטלה אלא בשעת לידה.***

***ובביאור דבריו נאמרו ב' מהלכים. חדא שיש לחלק בין היכא שמקפדת להוריד מיד, להיכא שאינה מקפדת להוריד עד זמן ארוך[[31]](#footnote-31). אמנם בשו"ת אג"מ (יו"ד א' סי' צ"ז) דחה שאין זה כוונתו, רק כוונתו שהדבר תלוי בגדר ה'עתידה ליטלו'. שאם היא מורידה אותו כל זמן שיש לישה וכדומה, יוצא שאין זמן קצוב עד שתהא מורידה אותו. ולכן חשוב מקפיד כבר מעכשיו – אולי תזדמן לה לישה. אבל אם אינה עתידה ליטתו עד זמן קצוב אז לא הוי חציצה. ומשו"ה נקט הגרמ"פ שם שסתימה זמנית בשינים אינו חוצץ כיון שאינה עתידה ליטלו עד לאחר זמן קצוב.***

***אלא שהעירו שיש לכאורה מקורות שאין זה מספיק. חדא דהרי רטיי' חוצצת – ולכאורה אינה עתידה ליטלו עד זמן קצוב. ועוד שלכמה ראשונים גלד שמחוץ למכה חוצץ אע"ג שיש צער להוריד אותו ומשום שסופה ליטלו. וקשה כנ"ל דהא אינו לזמן שאינו קצוב. ובעזהי"ת כשנגיע לסוגיות אלו נדון בזה יותר. וכן מבואר לכאורה מכל האחרונים שדנו בטבעת שבאו"מ הנ"ל ולא התירו משום שאינה עתידה ליטלו עד לאחר זמן קצוב[[32]](#footnote-32).***

*שיטת רבותיו של רש"י*

***במתני' מבואר שיש מחלוקת בחוטי צמר אם חוצצין או לא, ובשער מבואר לדעת ר' יהודה במתני' שאינם חוצצין ומסקנת הגמ' במס' שבת שדין זה הוא לכו"ע וכמו שהביא הר"ש, רק כוונת ר' יהודה לומר דכשם ששער אינו חוצץ הה"נ חוטי צמר. ובזה ת"ק סבר לחלק ביניהם (והרמב"ם בפי' המשניות נקט הלכה כר' יהודה כס"ד של הגמ' שם. וצע"ק). ומבואר שם בגמ' שהנידון במתני' אם מהודקים או לא, שאם אינו מהודק הרי המים באים בו ואינו חציצה, ואם מהודק אין המים באים בו וחוצץ. ועוד מבואר שם בגמ' שדבר החוצץ בטבילה אסור לצאת בו בשבת כיון שחוששין שהאשה תוריד אותם קודם טבילתה, ותבא להעבירם ד' אמות ברה"ר.***

***ושם בגמ' הסתפקו בתיכי חלילתא. ופירש"י שהם שרשרות של חוטין חלולות ועגולות. והגמ' מסיק בב' לשונות. א' דכל שהוא אריג לא גזרו ופירש"י שלא גזרו שלא לצאת בו כיון שאינו חוצץ. ולישנא בתרא דחזינא לאוותי דלא קפדן, ופירש"י דהיינו ע"כ משום דעיילי בי' ומשו"ה לא קפדי ליטלן מן הראש בשעת רחיצה. ומבואר בגמ' נפק"מ בין הלשונות, בתיכי דמיטנפן, דלל"ק אע"ג שמיטנפן עיילי בי' מיא, ולל"ב פירש"י דאע"ג דלא חייצי כיון דעיילי בי' מיא, מ"מ כיון דמיטנפן הרי זה מלכלך את בשרו בעלייתו מן המים, ולכן מקפדת שלא להיות בראשה בשעת טבילה. ומשו"ה אע"ג שאינו חוצץ דהא עיילי בי' מיא, מ"מ גזרו שלא לצאת בהם בשבת דלמא אתי להעבירו ד' אמות ברה"ר. יוצא למסקנא לשיטת רש"י שלכו"ע אינו חוצץ כיון דעיילי בי' מיא ויש מחלוקת בין הלשונות אם מ"מ יש איסור לצאת בהם ברה"ר בשבת.***

***כל זה הוא לשיטת רש"י. אבל רש"י הביא שם בשם רבותיו עוד פי' בגמ'. וז"ל "ורבותי מפרשין הך קפידא לענין חציצה כדקי"ל רובו ומקפיד עליו חוצץ". ושם הקשה רש"י על פי' זה ממ"נ. שלכאורה הטעם שמקפיד חוצת משום שמפריד בין המים לגוף, ושאינו מקפיד דלא חייץ היינו משום שבטל לגופו וממילא נחשב כאילו גופו עולה בו מים. ולכן אם באמת עולה בו מים מה איכפת לנו אם מקפיד או לא מקפיד – הא אין כאן חציצה. וכי תימא שאין ביאור הדין דמקפיד פוסל הטבילה משום שחוצץ בינו למים, ולשון חוצץ לאו דוקא נקט, א"כ למה לל"ק לא חייץ, הא שפיר מקפיד הוא גם אליבא דל"ק, ומה איכפת לן בזה שעולה במים, ואין טעם לומר שהל"ק לא סבר ההללמ"מ******[[33]](#footnote-33).***

***ובב"י יישב קושיית רש"י על רבותיו בב' אופנים. חדא שי"ל שבזה גופא נחלקו ב' הלשונות. דלל"ב לבד הוא דאמריהן שמקפיד פוסל את הטבילה אע"פ שאינו חוצץ בין הגוף למים, אבל הל"ק דסבר שכל אריג לא גזרו סבר דמקפיד פוסל הטבילה משום דחייץ ולכן אם עיילי בי' מיא טבילתו כשרה. ופי' שני פי' הב"י, דסברי רבותיו של רש"י דאי מטנפי מתדבק בשער ושוב לא עייל בי' מיא. ול"ק סבר דאע"ג שמתדבק מ"מ אינו אלא מיעוט וכיון דבאריג דלא מיטנפן לא גזרו, הה"נ דבמיטפן, דלא פלוג רבנן באריג******[[34]](#footnote-34) (ולכאורה היינו משום שבדרך כלל עיילי בי' מיא[[35]](#footnote-35) משום שבדר"כ אינו מטונף). וכתב הב"י שלפי זה ע"כ סברי רבותיו של רש"י שמה שהוא ברוב השער אין לו אלא דין מיעוט הגוף וכשיטת הרמב"ם, דאי הוו סברי הגאונים הא הוי רוב שער ומקפיד וחוצץ מדאורייתא. וא"כ ע"כ הא דכתב רש"י שחוצץ כדקיי"ל רובו ומקפיד עליו חוצץ לאו מדברי רבותיו הוא אלא מדברי רש"י דסבר כגאונים. ושוב הוכיח מרבינו ירוחם דלא כפירוש השני, ולכן הסיק כמו הפירוש הראשון.***

***אלא דמ"מ יש עדיין עוד כמה קושיות בין המפרשים אשיטת רבותיו של רש"י. הסד"ט (שם) הקשה מהא דאשה מערמת וטובלת בבגדי' הא ביאר הש"ך הטעם משום דעיילי בי' מיא. וצ"ע דלכאורה הוי רובו ומקפיד ולגאונים לא איכפת לנו בזה דעיילי בי' מיא וכנ"ל. עוד הקשה משירים ונזמים שאם אינם מהודקים אינם חוצצין. עוד יש להקשות מעצם הסוגיא שבשער דמבואר שהכל תלוי אם עיילי בי' מיא. (ואין ליישב דסברי רבותיו של רש"י דהני לא קפדי, דא"כ גם בדלא עיילי בי' מיא לא יהא חוצץ). ועוד ראיתי בדברות משה למס' שבת שם שהקשה מהא דמהני כשהמים מקדמים, הא מה איכפת לן דעייל בי' מיא לשיטת רבותיו של רש"י.***

***וכן על דברי הב"י הנ"ל התקשה רע"א טובא (בחי' רע"א למס' שבת שם). שמן הב"י מבואר שרק לפי' השני צריכים לומר שרבותיו של רש"י סוברים כרמב"ם שברוב שער הוי מיעוט המקפיד. וצ"ע דלכאורה גם לפי' הראשון חייבים לומר כן, דהא לפי' הראשון אליבא דל"ב יוצא דרק משום דמטנפי חייצי, אבל בדלא מטנפי לא חייצי, וא"כ אי סברי כשיטת הגאונים למה בדלא מטנפי לא חייצי, נהי נמי דלא הוי אלא רוב שאינו מקפיד, מ"מ גם ברוב שאינו מקפיד גזרו מדרבנן. ואין לומר שלא גזרו, שהרי הב"י עצמו שם כתב בדעת הטור על דרך הפי' השני רק דסבר דמיירי במיעוט שער ומ"מ במיעוט חייץ מדרבנן כיון דקפדי וכמו כל מיעוט המקפיד[[36]](#footnote-36). וכן הב"י כתב בדעת ר' ירוחם דבדלא מיטנפי מותר כיון דהוי מיעוט שאינו מקפיד, משמע דבמקפיד גזור. ועוד הקשה לרש"י שהבין בשיטת רבותיו שסברי כגאונים דרוב שער מיקרי רוב, דא"כ למה הקשה אליבייהו לל"ק דלמה אינו חוצץ כיון שדהוי רובו ומקפיד, אפי' אם אינו מקפיד מ"מ הוי רוב שחוצץ עכ"פ מדרבנן.***

***והנה לולא דברי הב"י לכאורה יש לומר בדעת רבותיו של רש"י דסבר שגם במיעוט המקפיד וגם ברוב שאינו מקפיד לא גזרו, ועל דרך מה שכתב הב"י עצמו בפי' השני בביאור הא דכל אריג לא גזרו, והיינו משום שבדרך כלל אריג אינו דבר חוצץ וכמו שביארנו לעיל. אמנם לכאורה יש מקום ליישב אפי' לשיטת הב"י.***

***ובהקדם לקושות אלו הנה יש להבין עיקר שיטת רבותיו, דלמה באמת יהא פסול בטבילתו משום שמקפיד, הא עיילי בי' מיא. ולכאורה הדבר תלוי, שאם הא דקאמר רש"י "דקיי"ל רובו ומקפיד עליו חוצץ" הם דברי רש"י ולא שיטת רבותיו, א"כ י"ל דסברי דמקפיד חוצץ מדרבנן אפילו לא עיילי בי' מיא. וכן נקט בסד"ט ס"ק י"ג. ולכאורה הביאור יהא שגזרו עיילי בי' מיא אטו דבר דלא עיילי בי' מיא. אבל אם הוא מדברי רבותיו, וכמו שנקט הב"י לפי פירושו הראשון, למה יהא כאן פסול דאורייתא.***

***ובלבוש (סי' קצ"ח סעיף ג') כתב שדהוי משום דאע"ג שמים נכנסים לשם, מ"מ אינה רוצה שמים יכנסו לשם[[37]](#footnote-37). ובתוספת ביאור ע' בשו"ת זכר יצחק (סי' ס"א) שרצה לבאר שיטתם דאע"ג דעיילי בי' מיא מ"מ אין זה רחיצה, והרי קרא כתיב ורחץ את בשרו. ולכן י"ל דכל שנכנס בו מים שלא לרצונו אין זה דרך רחיצה ומשו"ה פסול (ויתכן שמן הזכר יצחק עצמו שם משמע שהביאר הפסול של שלא כדרך רחיצה בענין אחר). ואם לא עיילי בי' מיא כל שכן שלא נכנס שם מים דרך רחיצה, דהא לא עיילי בי' מיא כלל.***

***וכיון שכן נראה לומר דהנה כבר ביארנו כמה פעמים שיש צד גדול לומר שיש חילוק בין תנאי של מקפיד לתנאי של רוב. דכשאינו מקפיד הטעם שאינו חוצץ משום דבטיל לגופו. אבל במיעוט הטעם כמו שביאר החזו"א (יו"ד סי' צ"ה ס"ק ג') דלא בעינן נגיעת המים אלא ברובו, אבל רובו ככולו. וכיון שכן י"ל (וכמו שראיתי בספר מנחת אריאל למס' שבת שם) שאמנם גזרו גם על רוב שאינו מקפיד וכן על מיעוט המקפיד, מ"מ לא הרי גזרה זו כהרי גזירה זו. דבמיעוט המקפיד הא איכא חציצה, רק דמדאו' לא איכפת לנו חציצה במיעוט, ומדרבנן גזרו אפי' על חציצה כל דהו. אבל ברוב שאינו מקפיד יש מקום לומר שגזרו שאע"פ שאין כאן חציצה כלל, מ"מ אמרו רבנן דבדלא עיילי בי' מיא הוי כחציצה. ולכן יש מקום לומר שהדין מתחלק, דלענין הגזרה דמיעוט[[38]](#footnote-38) המקפיד, שפיר י"ל דכמו שגזרו על מקום אי ביאת במקצת כשיש חציצה, הה"נ שגזרו בדעיילי בי' מיא רק שלא בדרך רחיצה וכנ"ל, דהא לרבותיו של רש"י שניהם מאותו יסוד שיש מיעוט הגוף שאין בה ביאת מים דרך רחיצה. אבל ברוב שאינו מקפיד הדין מתחלק, שאמנם בדלא עיילי בי' מיא כלל גזרו דהוי כחציצה, מ"מ בדעיילי אע"פ דהוי שלא כדרך רחיצה מ"מ לא גזרו לומר שמים שבאו דרך רחיצה יהיו חשובים כמים שלא באו דרך רחיצה.***

***ולכאורה בביאור הנ"ל בשיטת רבותיו של רש"י ג"כ מיושבים כל הקושיות של האחרונים הנ"ל (וכה"ג כתב גם בזכר יצחק שם). דבכולהו י"ל דאע"ג דעיילי בי' מיא מ"מ הוו דרך רחיצה, ולכן טבילתו כשרה.***

# שיעור ו'

# דברי החת"ס בגדר דין אינו מקפיד

***בשו"ת חת"ס (סי' קצ"ב, ומובא בפת"ש ס"ק ט"ז) כתב חידוש בדין מקפיד. והוא דעד כאן לא אמרינן שחשוב מקפיד אלא כשמפקיד שלא יהא עליו בעצם, אבל אם מצד עצמו אינו מקפיד, רק צריך ליטלו שם כדי שמשהו יכנס תחתיו וכדומה אין זה חשוב מקפיד[[39]](#footnote-39). ומש"ה רצה להתיר הטבעת הידועה שהרי אינה מסירתה אלא כדי שיעבור ולד וכדומה. וע' במגילת ספר סי' י"ז אות י"א שדבריו נסתרים מהא דכתבו הראב"ד והתוה"א שחוטין שבראשי הבנות חשובים כמקפיד כיון דע"כ מסירתן בשעה שהיא חופפת, והרי התם אינה מקפדת בעצם רק רוצה לסרוק שערותי'. ולכאורה מוכח דלא חת"ס.***

**לפלוף שבעין**

בפ"ט מ"ב מבואר שלפלוף שחוץ לעין חוצץ. ובמ"ד מבואר שלפלוף שבתוך העין אינו חוצץ. ובמס' נדה זף ס"ז ע"א מבואר חילוק אחר בלפלוף שבעין, שלח אינו חוצץ ויבש חוצץ, ומר עוקבא נתן שיעור ליבשותו משעה שמתחיל לירק. והראשונים התקשו ביישוב המשניות עם הגמ' במס' נדה. וסמ"ג (המובא בב"י) פי' דשניהם ענין א' הם, שהטעם שבתוך העין אינו חוצץ ושמחוץ לעין חוצץ משום שבדרך כלל מה שבתוך העין לח ומה שמחוץ לעין הוא יבש, והגמ' נקט יסוד הדבר כאשר המתני' דבר בהוה[[40]](#footnote-40). ובתוס שמס' נדה מדויק יישוב אחר, והוא דתרוייהו צריכי, גם שיהא לח וגם שיהא בתוך העיו. וביארו התוס' הטעם להקל בלפלוף שבתוך העין "מפני שהדמעה שבעין מלחלחתו ואינה מניחתו להיות יבש אבל לפלוף חוץ לעין אפי' לח חוצץ". ולכאורה ביאור דבריו דלפלוף שבעין מועדת להתייבש, ולכן במחוץ לעין לא רצו לסמוך על זה שהוא לח. אבל בתוך העין שתמיד יש דמעה אין חשש שיהא יבש ולכן סומכים על זה שהוא לח ואינו חוצץ[[41]](#footnote-41). ולחזו"א (יו"ד סי' צ"ד אות ב') יש ביאור אחר בדברים, והוא מבוסס על שיטת התוס' בעלמא בהא דלח אינו חוצץ ויתבאר בסמוך.

והרא"ש כתב (ע"ש בתוס' הרא"ש, וכן בפסקים) "לפלוף שבעין לח אינו חוצץ יבש חוצץ היינו כי הך דתנן במס' מקואות לפלוף שחוץ לעין חוצץ לפלוף שבעין אינו חוצץ כי אותו שתוך העין הוא לח ושחוץ לעין הוא יבש ואתי מר עוקבא לפרושי שיעור יבשותו היינו משמתחיל לירק". ולפום ריהטא כוונתו לפי' הסמ"ג הנ"ל, שמה שבתוך העין ומה שמחוץ לעין לאו דוקא נקטו, והכל תלוי בלח ויבש. אבל הב"י נקט בדעתו דסבר היפך דעת התוס', שמחוץ לעין יבש חוצץ ולח אינו חוצץ כדבעלמא, אבל בתוך העין גם יבש אינו חוצץ[[42]](#footnote-42). ובהגהות ר' העשיל מקרארא (שבסוף טור המאור) ביאר שהב"י לא רצה לפרש שכוונת הרא"ש כדעת הסמ"ג משום שבדמר עוקבא כתב "שיעור יבשות**ו**" עם וי"ו, דמשמע שהוא מתייהס לדבר היבש שכתב מקודם לבד שהוא יבש שמחוץ לעין, שאילו התכוין לחלק בכל מקום מה נחשב לח ומה נחשב יבש הול"ל ו"שיעור יבשות"[[43]](#footnote-43). ובטעם שיבש שבתוך העין אינו חוצץ ביאר הב"י שדמעה תמיד מלחלחת במקום דיבוקו, ולכאורה ר"ל דלכן אינו מודבק והוי כמים מקדמין שאינו חוצץ.

והיום זכינו לפירוש הר"ש מכת"י למס' מקואות, ושם (פ"ט מ"ג) ג"כ התייחס לקושיא הנ"ל וכתב "ותימה דמדסיפא לפלוף שבעין בלח רישא נמי דעל העין בלח ואמאי חוצץ. ושמא במילתא דשכיחא גזרו לח אטו יבש ובעין לא שכיח יבש א"נ לח נמי חוצץ אלא דחוץ לעיין מקפיד בעין אינו מקפיד בלח". התי' הראשון הוא ע"ד מש"כ לעיל בדעת התוס'. אבל התי' השני הוא תי' חדש שלח שבחוץ לעין חוצץ כיון שמקפיד. וכה"ג כתב גם ברע"ב כאן ובחי' הרמב"ן למס' נדה שם.

ודבריו תלויים במחלוקת הראשונים בטעם שמצאנו בעלמא דלח אינו חוצץ. דהנה מקור הדברים הוא גמ' במס' פסחים ס"ה ע"ב "אמר להן ר' יהודה לחכמים לדבריכם למה פוקקין את העזרה אמרו לו שבח הוא לבני אהרן שילכו עד ארכובותיהם בדם. והא קא חייץ. לח הוא ואינו חוצץ כדתניא הדם והדיו והחלב והדבש יבשים חוצצין לחין אינם חוצצין". וחזינן שיש דין לדבר שהוא לח שאינו חוצץ ולא איכפת לן באיזה דבר לח מדובר. ואין לומר שהטעם שאינו חוצץ משום שמסתמא ירד מעליו בשעת טבילה, דהא ברגלי הכהנים לא שייך דבר זה, והגמ' הרי מדמה דיני חציצה בטבילה לדיני חציצה שברגלי הכהנים. אמנם באמת יל"ע בטעם הדבר שלח אינו חוצץ אע"ג שהוא נמצא על גוף הדבר הנטבל.

וע' בתוס' במס' חולין (כ"ו ע"ב ד"ה הכא) שכתבו שיין וחלב לחין אין חוצצין שדרך היין עוברים המים אל גוף האדם ועלתה לו טבילה. והיינו שהמים מחלחלי דרך הדבר לח ומשו"ה אינו חוצץ. אמנם הקשה החזו"א (יו"ד מקואות תנינא סי' קל"ג ס"ק ח') דלכאורה עדיין אין זה מספיק לחציצה דרגלי הכהנים הנ"ל. ותי' דהא דאמרינן דלח אינו חוצץ משום דמחלחלי בהו מיא, אין הכוונה שהבשר שתחת לחציצה הלחה כולה נוגעת במים, דודאי יש מקומות שהם מתחת לחציצה, ועיקר הביאת מים הוא מעל החציצה (וכמו בחציצה שאינו מקפיד בה הבטילה לגוף), רק דכוונת התוס' דכיון שיש לדברים לחים התכונה שאפשר למים להתחלחל בו, אין לו החשיבות של חציצה. ומיני' גם לרגלי הכהנים שאין הפסק הדם שבין הרגל למים חשוב הפסק גמור ואינו חוצץ. וע' בחזו"א (יו"ד סי' צ"ד אות ב') שע"פ שיטת התוס' בחולין נקט דכוונת התוס' בלפלוף שחוץ לעין דחוצץ אפי' לח דהוי משום שהוא עב, ובעב אינו מחלחל בפנים.

ובספר היראים (סי' כ"ו, ומובא במרדכי בפ"ב דמס' שבועות אות תשמ"ח) חלק על טעם זה. וטעמו משום ששם במס' חולין דנו אם אפשר לטהר את התמד ע"י השקה, ותלו את זה באם המים מתבלבלים בתוך היין או לא. והקשה היראים דלכאורה מה איכפת לן אי מבלבלי או לא מבלבלי, הא לח הוא ואינו חוצץ. והתוס' שם מביאים את קושייתו ומתרצים "ונראה דלא קשה מידי דלא דמי דודאי אגבא דגברא או אגבא דמנא מחלחלי בהו מיא אבל דרך הקשה לא". ומפרש החזו"א (יו"ד סי' צ"ד ס"ק ח') שרצונם לומר שעל הכלי אין הלח מרוכז ולכן המים מחלחלים, אבל בתוך הכלי שהוא מרוכז אין המים מחלחלים (אמנם לשון 'דרך השקה'[[44]](#footnote-44) ק"ק לפי"ז).

אמנם ביראים מכח קושיא זו נקט שאין הטעם בלח שאינו חוצץ משום שהמים מחלחלים, אלא משום שעל לח בדרך כלל אין מקפידים, ועל היבש מקפידים. ושיטת הרמב"ן ורע"ב וכן תי' השני של הר"ש מכת"י ע"כ ג"כ סוברים כשיטת היראים בביאור הא דלח אינו חוצץ.

והיראים עצמו הקשה על טעם זה מן הגמ' במס' פסחים הנ"ל, ותי' שגם התם הטעם דלא חייץ משום שבטל הדם לרגלו ואינו חוצץ. אלא שלכאורה עדיין אינו מיושב, דהא הכא הוי חציצה בכולו, ובכולו חוצץ אפי' כשאינו מקפיד וכדמבואר במס' יבמות ע"ח ע"א. תדע דהוי בכולו, שהרי למדנו דהיכא שהמים מקדמים תמיד יש קצת מים מתחת לרגלו, ושזהו הטעם שאין הטובל צריך לקפוץ בתוך המקוה בשעת טבילה, וא"כ גם הכא ליהוי חציצה. וכה"ג הקשה בקה"י טהרות סי' נ"ח.

ויש בשו"ת שבות יעקב (ח"א סי' ס"ט) חידוש גדול בדין רובו ומקפיד. והוא דכיון שאינו רוב הגוף, אע"ג שאין דין הנגיעה אלא בחלק מן הגוף ובחלק ההוא של הגוף יש חציצה ברוב, מ"מ אין זה אלא מיעוט, כיון שביחס לכל הגוף הוי מיעוט. ולכן בהא דכהנים אע"ג דהוי בכל הרגל מ"מ אינו אלא מיעוט מן הגוף. ודבריו קשים בתרתי. חדא שדבריו קשים להבין מסברא, דמה איכפת לנו החציצה שבשאר חלקי הגוף לענין רגליו. ולכאורה לדבריו יוצא גם חומרא, שאם יש חציצה ברוב הגוף ואע"ג שאין חציצה ברגליו חשוב כאילו יש חציצה. ואולי יש לדחות שאין הרוב פוסל בעצם אלא נותן חשיבות לחציצה הקיים, ולכן רק אם יש גם חציצה בין רגליו לרצפה אמרינן שהרוב של שאר הגוף גורם פסול לחציצה שבין רגליו לרצפה. ועכ"פ כבר דחה הסד"ט (סי' קצ"ח ס"ק נ"ב, והביאו הקה"י שם) סברא כזו דהא בהלכות נט"י אזלינן בתר רוב ומיעוט מקום הנטילה ולא כל הגוף.

ולכן נראה שכוונת היראים לחלק בין חציצה לענין טבילה לחציצה שעל הרצפה. והיינו שהרי הבאנו לעיל בשיעור א' דברי הגרי"ז שהטעם שבכולו חוצץ אפילו אינו מקפיד הוא משום דבעינן קצת נגיעת המים כדי שיחשב ביאת מים ולכן בכולו אע"ג שאינו מקפיד ובטל לגופי', לא מהני עד שיהי' קצת נגיעת מים. ואולי אפשר להוסיף בזה קצת סברא, שהרי הבאנו לעיל ביאורו של הזכר יצחק דבעינן נגיעת מים דרך רחיצה. ושפיר י"ל דעד כמה שלא יהא נגיעת מים ישירה לגוף, אע"פ שחשוב כאילו יש כאן ביאת מים, מ"מ אי אפשר להחשיב את זה דרך רחיצה ולכן הטבילה פסולה. ועכ"פ אם נימא כן י"ל דעד כאן לא אמרינן שחציצה בכולו פוסל אפי' אינו מקפיד אלא בטבילה, שבזה יש תנאי נוסף דכדי שיהא חשוב ביאת מים צריכים גם נגיעת מים ממש, אבל בעמידה על הרצפה, סגי לן בזה שזה נוגע דרך דבר הבטל לגופו, ולכן אפי' בכולו הוי עבודה כשרה.

ומ"מ בעיקר סברת היראים לא הבנתי למה יהא אינו מקפיד בגלל שהוא לח, ולא איכפת לן מהו הדבר הלח. וראיתי שם בקה"י ועוד שרצו לומר סברא שאינו מקפיד כיון שע"י רחיצה קלה זה יעבור. וסברא זו קשה לי דעד כמה שהטעם שאינו מקפיד אינו פוסל את הטבילה משום שהוא בטל לגופו, לכאורה עד כמה שבאמת מקפיד הוא רק שאינו מעבירו בגלל שזה יעבור מעצמו, אין שום סברא לומר שזה יחשב אינו מקפיד[[45]](#footnote-45). ואולי יש עוד סברא שכל ההקפדה שלו הוא משום שהשכבה התחתונה, שבזה הוא מתלכלך, חשוב דבר שאין בו ממש ואינו חוצץ, והחלק שלמעלה ממנו באמת אינו מקפיד בו. וכ"כ סברא כזו בקה"י שם. ועדיין צ"ע.

**למה רטייה שעל המכה חשוב חציצה הא לכאורה אינו מקפיד**

במתני' מבואר שרטיי' שעל המכה חוצץ. ולכאורה צ"ע דלפי מה שביארנו בשיעור הקודם בשם הזכרון יוסף אין טעם לומר דכה"ג יהא חציצה דהא אינו נוטלו עד לאחר זמן קצוב. וכן הקשו בשו"ת כת"ס (סי' צ"א) ובשו"ת אבנ"ז (סי' רנ"ג אות י"ג וט"ז). ובכת"ס תי' דמיירי ברגילים להסירה ולנקותה כל יום ויום. ומאידך, השו"ת אבנ"ז חלק על הזכרון יוסף מטעם זה (ויל"ע מה יעשה עם כל הראיות של הזכר"י – וע' בזה בלבושי עז סי' קצ"ח סע' א' אות ה' באריכות).

והמשנה אחרונה למתניתין תי' תירוץ א' ע"ד הכת"ס, אלא שהוסיף עוד תי' "ואפשר דכיון דאי לאו משום מכה קפיד עלה חשיב קפידא". וכה"ג דקדק הבינת אדם (חכמ"א כלל קי"ט סעי' י"ח, בינת אדם י"ב) מהא דמבואר בש"ך ס"ק י"ב שכחול שהוא לנוי אינו חוצץ אבל לרפואה חוצץ. הרי דאע"ג שבין לרפואה ובין לנוי רוצה בקיומו, מ"מ א' הוי מקפיד וא' לא. ולכאורה היינו משום שסבר כסברת המשנה אחרונה דכה"ג חשוב מקפיד. והביאור בזה דאע"ג שרוצה שיהא הרטיי' עליו גם בשעת טבילה, מ"מ זהו מסיבה צדדית, אבל אלמלא הסיבה הצדדית לא הי' רוצה אותו ולכן נחשב כחציצה.

אמנם באג"מ (יו"ד א' סי' צ"ז ענף ו') הוסיף בזה תנאי. והוא דעד כאן לא אמרינן הכי אלא בכגון רטיי', שבעצם מפריע לו רק שצריך אותו לטעמים צדדיים. אבל דבר שאינו רוצה לסלקו ממנו כלל עכשיו לא חשוב מקפיד אפי' לפי זה. ולדוגמא, ברטיי' אע"ג שרוצה אותו על היד שלו עכשיו משום שזה מועיל לרפואת היד, וכן אפי' עוזר לו בשימוש היד שלא הי' יכול להרים דברים מבלעדי הרטיי' כמו בגבס של זמנינו, מ"מ יש גם סיבה שאינו רוצה אותו על היד שלו, שהוא חם, ומלכלך וכדומה. אבל דבר שהוא רק משמש אותה גם לעת עתה לא הוי חציצה גם אם אינו לנוי. ולכן בכגון סתימה זמנית אם הוא בענין שאינו מפריע אותה כלל אלא אדרבה הרי הוא משלים צורת השן ומהני לה בשימוש לעיסה כדומה, אע"ג שעתידה ליטלו ממנה, אין זה חציצה[[46]](#footnote-46).

# שיעור ז'

**חציצה העומדת ליפול מעצמו**

בשיעור הקודם הבאנו שי"א שהטעם שלח בדרך כלל אינו מקפיד היינו משום שסופו ליפול. והקשנו על זה דלכאורה כל שכן שאם סופו ליפול שאינו מתבטל לגוף, וגם אין זה טעם שלא להחשיבו כמקפיד, דהא באמת מקפיד הוא אלא שאינו צריך ליטלו בעצמו כיון שסופו ליפול. אלא שמצאתי שהדברים מפורשים ברש"י במס' שבת ט"ו ע"ב ד"ה בכלי זכוכית בביאור המשנה שפ"ט מ"ה. שבמתני' איתא "אלו חוצצין בכלים הזפת והמור בכלי זכוכית וכו'" ופירש"י דקדק דמשמע שיש כאן דבר המיוחד בכלי זכוכית שאין בשאר הכלים וכתב "בכלי זכוכית שהן חלקין ואין אדם מקפיד על טיט ודבר אחר הנדבק בהן *לפי שנופל מאיליו*, והני הוא *דמדבקי טובא וקפיד עלייהו*". הרי דלכאורה מפורש בדברי רש"י דזה שסופו ליפול הוי טעם לומר שאינו מקפיד. וכה"ג מדויק גם בפי' הרא"ש למתני' שם שכתב "אלו חוצצין וכו' בכלי זכוכית *לפי שנדבק מאד ומקפיד עליו*". וב"ה מצאתי בשו"ת אבנ"ז סי' רנ"ג שבאמת עמד על קושייתנו, דמאיזה טעם נימא דסופו ליפול הוי טעם לומר שאינו מקפיד, הא כ"ש דכה"ג לא בטיל (ע"ש שהביא סמך ליסוד הקושיא מרש"י סוף מס' שבת ד"ה בגמי לידע). וביאר האבנ"ז דעיקר הדין של מקפיד או אינו מקפיד תלוי בהקפדתו שבשעת טבילה. ולכן דבר שסופו ליפול, כיון שלא איכפת לי' בשעת טבילה, בטל לגבי' בשעת טבילה. והא דטבעת וכדומה חוצץ, היינו משום שאינו עתיד ליפול מאיליו, וכן עתיד הוא ליטלו ממנו. וכיון שכן אנחנו חוששים שיסירנו גם קודם ולא יהא בטל. וע"ש שהביא גם עוד מהלך בביאור דברי רש"י.

וראוי להדגיש בדבריו בתרתי. חדא, שהב"י בסי' ר"ב הביא שהסמ"ג חלק על רש"י בפירוש זה. ושם באבנ"ז נקט שהוא מטעם הנ"ל, דהא דסופו ליפול אינו טעם לומר שהוא בכלל אינו מקפיד שאינו חוצץ. והפוסקים (ע' ש"ך רסי' ר"ב) נקטו פירושו של הסמ"ג כעיקר. ואולי משמע מזה דלא קיי"ל כרש"י בנד"ד (אלא שיש לדחות שהחמירו כסמ"ג אבל עדיין אין זה אומר שלא חוששים גם לרש"י לחומרא). ועוד דלכאורה י"ל דהא דחיישנן שמא יטלנו קודם היינו בסתם, אבל אם כואב לה להסיר אותו קודם וכדומה, גם לפי דברי האבנ"ז בדעת רש"י לא יהא חוצץ. וע' בהמשך.

**שיטות הראשונים בביאור המשנה של גלד**

במתני' ב' מבואר שמן הדברים החוצצים הוא "גלד שחוץ למכה", ובמתני' ד' מבואר ש"גלד שעל המכה" אינו חוצץ. עוד מבואר במס' נדה ס"ז ע"א "אמר רמי בר אבא הני רבדי דכוסילתא עד תלתא יומי לא חייצי מכאן ואילך חייצי". ונאמרו בביאור המשנה וכן ביישוב המשנה עם הגמ' במס' נדה כמה פריושים בראשונים וכמו שנבאר בעזהי"ת.

א] הרז"ה בהשגותיו לבעלי הנפש (שער הטבילה סי' ב' אות ח') כתב שיש חילוק בין גלד לריבדא דכוסילתא. שגלד הרי הוא עור האדם שיבש מחמת המכה ולפיכך אינו חוצץ. והטעם בזה דחוץ למכה חוצץ נראה מדבריו דהא דאמרינן שיש לו הדין של עור האדם היינו כל זמן שהוא מעורה, אבל כשמתחיל להיות מנותק מן העור, כבר אין לו דין של עור האדם או גוף האדם ולכן חוצץ. וכוונת המשנה של מחוץ למכה היינו לגלד בענין זה. וריבדא דכוסילתא היינו דם שנעקר ויצא לחוץ וחוצץ לאחר ג' ימים כיון שהוא יבש. **יוצא שלשיטת הרז"ה יש לנו ב' סוגיות נפרדות: 1) גלד, 2) ריבדא דכוסילתא**. ולא מתבאר בהדיא מהו הטעם שריבדא דכוסילתא אינו חוצץ תוך ג' ימים. ובראב"ד מבואר שתוך ג' ימים שופעת, ולכן יש לו דין לח שאינו חוצץ. אמנם י"ל גם ע"ד מש"כ רש"י, דתוך ג' ימים אינו משום ששופעת אלא משום שתוך ג' ימים הרי הוא רך ולכן עדיין חשוב חלק מן הגוף.

ב] שיטת הרא"ש דהסוגיא של ריבדא דכוסילתא וגלד שע"פ המכה אחת הם. שהגלד היינו ריר היוצא מן המכה ונעשה גליד ויל"ע אם הא דתוך המכה רך הוא סימן להיותו אינו חוצץ או"ד סיבה. ולכאורה הדברים מפורשים מזה שממשיך הרא"ש וכותב שלפי זה אשה שהיא בילת חטטין צריכה לחוף במים עד שיתרככו. הרי דלכאורה כל דהוי רך אינו חוצץ. ולכאורה צ"ע דבשלמא אם הא דהוי רך הוא סימן, ביאור הדברים יהא שאם רך הוא אמרינן שהוא חלק מן הגוף וממילא אינו חוצץ. אבל אם יכול לתקן הגלד ע"י זה שמרככו, לכאורה אי אפשר לומר שרכותו עושה חלק מן הגוף. וע"כ צריכים לומר שע"י זה שמרכך את הגלד עושהו אינו מקפיד, דרק על הקשה איכפת לו לאחר זמן אבל לא על הרך.

וכי תימא דמ"מ סופו להתקשות כדמעיקרא. לכאורה י"ל כיון שבצורתו של עכשיו אינו מקפיד ולא יהא מקפיד עד שישתנה צורתו זה לא חשוב מקפיד. וכן לכאורה מבואר סברא זו בשו"ת ר"י הזקן המובא בשטמ"ק החדש למס' נדה ח"ב עמ' תשכ"ה. וכן בזה יתבאר לנו הא שלשיטת היראים וסייעתו דם ודיו וכו' אינם חוצצים משום דהוו דברים לחים, אע"ג שסופם להתייבש, אלא ע"כ כנ"ל דסופו להשתנות להיות דבר שמקפיד עליו לא חשוב מקפיד ואינו חוצץ.

ולכאורה לפי מש"כ הרא"ש דמהני ריכוך מלאכותי, הא דאמרינן דאחר ג' ימים אינו חוצץ משום שהוא חוץ למכה ואינו רך, היינו כל זמן שאינו מרככו, אבל כשמרככו אינו חוצץ.

וע' חזו"א יו"ד סי' צ"ד ס"ק ב' עוד בענין הריכוך.

ג] הרמב"ם חילק את הדין של גלד ודין ריבדא דכוסילתא לשנים. בפ"ב ה"א הביא הדין שגלד שחוץ למכה חוצץ, ובהלכה י"ד הביא הא דגלד שעל המכה אינו חוצץ. ודין ריבדא דכוסילתא הוא לכאורה דין המבואר שם בה"כ דשריטות תוך ג' ימים אינם חוצצים, ולאחר ג"י חוצצים. ולכאורה משמע שסבר כרז"ה דריבדא דכוסילתא וגלד ב' סוגיות נפרדות הם. אלא שכתב הטעם ששריטה לאחר ג"י חוצץ דהוי משום דהוי כגלד שע"ג המכה ופי' הכס"מ דר"ל דהוי כגלד מחוץ למכה. ולכאורה הביאור שבריבדא דכוסילתא הנידון מתי נעשה גלד שחוץ למכה. ולכאורה היינו דבסתם גלד ידוע אם הוא תוך המכה או מחוץ למכה, אבל בריבדא דכוסילתא תלינן בימים כדי לדעת אם הוא מחוץ למכה או לא. או"ד שריבדא שכוסילתא תוך ג' ימים אפי' גלד לא הוי, אבל אחר ג' ימים נהי' גלד שמחוץ למכה שחוצץ. וע' חזו"א יו"ד סי' צ"ד אות ה' עוד מהלך בדעת הרמב"ם.

ד] הראב"ד בהשגתו על הרמב"ם שם בהלכה כ' כתב שהחילוק בין ריבדא דכוסילתא וגלד הוא כך, דרוב הפצעים מגלידים מיד, ואילו בריבדא דכוסילתא המכה שופעת ג' ימים ורק אח"כ מגליד. ולאחר שמגליד אמרינן הכלל של המשנה שתוך מכה אינו חוצץ ושמחוץ למכה חוצץ. והראב"ד כתב הטעם שגלד תוך המכה חוצץ משום שאינו מקפיד. ובבעלי הנפש שם כתב דמעיקרא ס"ד שרק ריבדא דכוסילתא תוך ג' ימים אינו חוצץ, אבל הגמ' חזר בו מכח דינא דר"ל דכל תוך המכה אינו חוצץ, וכסתימת המשניות בזה. ולכאורה אם תרוייהו שיטה אחת, צ"ע איך בכלל למדו המתני' מקודם. ונראה לומר דמעיקרא קס"ד שגם גלד שע"ג המכה חשוב מקפיד וחוצץ, ושע"כ כוונת המתני' שמה שבתוך המכה אינו חוצץ היינו תוך ג' ימים ובריבדא דכוסילתא ומטעם דהוי לח שאינו חוצץ (ומ"מ צ"ע לפי"ז לשון 'גלד' של המשנה. ואולי יש שם כעין גלד ג"כ כשהוא ממשיך להוציא דם). רק אח"כ חזרו לומר דמה שבתוך המכה אפי' גליד לעולם חשוב אינו מקפיד ואינו חוצץ.

ה] הרמב"ן (בחי' למס' נדה שם) כתב הטעם שגלד אינו חוצץ כיון שרוצה בקיומו כדי לרפאות את המכה, ובריבדא דכוסילתא כתב דתוך ג' ימים אינו חוצץ משום שאינו מקפיד או"ד משום דהוי לח. ומשמעות דבריו דריבדא דכסוילתא חמיר טפי מגלד. דגלד לעולם אינו חוצץ ומטעם הנ"ל, ובריבדא הדבר תלוי בג' ימים.

והנה בדעת הרמב"ן יל"ע מה איכפת לן בזה שרוצה בקיום הגלד משום דע"י זה המכה מתרפאת, הא כבר הבאנו שרטיי' שע"ג המכה חוצצת אע"ג שרוצה בקיומו. והנה קצת משמע ברמב"ן שהטעם שגלד אינו חוצץ אינו משום דינא דאינו מקפיד, דהא כתב טעם זה בביאור ריבדא דכוסילתא תוך ג' ימים, ומשמע קצת שרק עכשיו נחית לטעם זה ולא מקודם (דאילו זה הי' כוונתו הי' לו לכתוב שגלד הוי כאינו מקפיד כיון שרוצה בקיומוף אבל ריבדא דכוסילתא הוי מקפיד לאחר ג' ימי וכדומה). ולכן י"ל שכוונתו דכיון שרוצה בקיומו הוי כחלק מן הגוף. והוא על דרך מש"כ הרז"ה הנ"ל בהיתירא דגלד, אלא שהרז"ה לא כתב הטעם שרוצה בקיומו, ומשמע שבין רוצה בקיומו בין אינו רוצה בקיומו חשוב חלק מן הגוף, ואילו לרמב"ן אינו חשוב חלק מן הגוף אלא היחד עם הטעם שרוצה בקיומו.

אמנם משמעות הראב"ד דגלד אינו חוצץ משום דין הרגיל שאינו מקפיד, ובזה קשה כנ"ל. והנה בב"י מבואר הביא בשם המרדכי במס' שבועות (סי' תשמח) "ואפילו אם יצטער אם יסיר הגלד מעל גבי המכה או אבעבועות שחין שאין דעתו להסיר עתה וקרוי אינו מקפיד מ"מ רגילות הוא להסיר הכל או תמתין הד שתתרפא ותוכל להסיר" ורע"א (שו"ת סי' ס') נקט בדעתו שאמנם אילו היתה נמנעת מלהסיר הגלד מחמת צער הי' צריך להיות חשוב אינו מקפיד, מ"מ כיון שדרך הנשים להסירם הרי זה חשוב מקפיד מן הדין (ולשונו של רע"א שם בזה "דכמה פעמים לגודל הקפדתה תחוש לעצמה להסיר מידי יום ביומו מעט מעט בנחת ותסבול מעט צער עד שתסיר כולה") ובהמשך שם בב"י הביא מן הסמ"ק (סי' רצ"ג) "הרגילו הנשים להסיר מעליהן כל גרב וכל שחין אע"פ שמן הדין לא הי' צריך, לפי זה אין לאסור מלטבול אשה שיש לה חטטין בראשה". והבין רע"א שיש בזה מחלוקת, ולסמ"ק כה"ג חשוב אינו מקפיד. וכבר העירו שאפשר ללמוד גם כוונת המרדכי הנ"ל כסמ"ק, ושרע"א עצמו פי' כן בתשו' הנד' בסוף דו"ח (מובא במילואים שו"ת רע"א הוצאת הגר"ש אריאלי שליט"א). ולכאורה רע"א כאן הבין דפליגי ממשמעות לשון הב"י שהביא דברי המרדכי וכתב וכ"כ עוד הרבה פוסקים ואח"כ כתב "וסמ"ק כתב וכו'" דמשמע שזהו דעה אחרת.

ומ"מ כתב שם רע"א שי"ל דעד כאן לא נחלקו אלא במצטער בעלמא אבל במסוכן לכו"ע אינו חוצץ (וכן לכאורה במצטערת הרבה לפי הביאור הנ"ל בדברי המרדכי). וע"ש בשם הג"ר יעקב מליסא ראי' דע"כ מצטער עדיין חשוב מקפיד מהא דקשקשים שעל גבי שבר ואגוד שעל גבי המכה חוצץ. והגר"י מליסא רצה לחלק בין דבר שבגופה לדבר שחוץ לגופה. ולכאורה ר"ל כנ"ל, דדבר שהוא חלק מן הגוף אינו חוצץ אע"פ שאינו רוצה בקיומו, משא"כ דבר חיצוני דהוי חציצה אע"פ שמצטער בהסרתו. וע"ש ברע"א שכתב לדחות די"א שאין כזה דין בתוספתא, ושהתוספתא עצמה כוונתו לומר שאינו חוצץ (אלא שא"כ קשה ברטיי' שעל המכה למה חוצץ) או"ד כנ"ל דסכנה שאני. אלא שלא משמע מן הראב"ד דהוי משום סכנה, כון לא כ"כ משמע דהוי משום שעדיין נחשב כחלק מן הגוף. והדברים עדיין צריכים עיון.

ומצאתי בסד"ט (סס"ק י"ט) עוד חילוק בדיני אינו מקפיד שי"ל דעד כאן לא אמרינן שלא חשוב אינו מקפיד אלא כשמקפדת שלא להסיר הרטיי' אפי' לשעה, אבל אם אשפר להוריד אותו לשעה שפיר חשוב מקפיד.

ובעצם הענין של אינו מקפיד מחמת צער הסרתו הנה כבר כתב הסד"ט (ס"ק כ"ג ד"ה מיהו) שיש חילוק מציאותי בין הראב"ד לרא"ד בהא דגלד תוך המכה לגלד שחוץ למכה. דלראב"ד הא דעל המכה אינו חוצץ, היינו אפי' אם אינו במכה עצמו אלא שיצא מחוץ למכה, ובלבד שיהא כנגד מקום המכה. ואילו לרא"ש כל שיצא מן המכה אפי' אם הוא כנגד המכה הרי הוא חשוב כחוץ למה וחוצץ. ונראין הדברים שלרא"ש אע"ג שרוצה בקיומו ומצטער כמו שכתבנו, מ"מ סבירא דכה"ג חשוב מקפיד כיון שאינו רוצה אותו שם אלא לפי שעה. ויוצא מחלוקת שלראב"ד כה"ג חשוב אינו מקפיד וכמש"נ.

# שיעור ח'

**החידוש שבידות הכלים מטבילין עד מקום המדה**

כתוב בפ"י מ"ה דמס' מקואות "כל ידות הכלים שהם ארוכין ועתיד לקצוץ מטבילם עד מקום המדה ר' יהודה אומר עד שיטביל את כולו". ועיקר דינו של המתני' הוא לאשמעינן קולא לשיטת ר"מ (שהוא הת"ק דמתני' וכדמבואר בהדיא במס' חולין ע"ג ע"א), שאמנם בדרך כלל צריכים להטביל כולו כאחת וכדינו של התו"כ[[47]](#footnote-47) מ"מ כיון שעתיד לקצוץ אותו אינו צריך להטביל אלא עד מקום שהוא עתיד לחותכו, וכמו שביארו במס' חולין ע"ג ע"א דכל העומד ליקצץ כקצוץ דמי. ור' יהודה פליג שגם כאן היד הוא חלק של הכלי ולכן צריך להטביל את כולו במים. והקשו הראשונים דאע"ג שאין צריך להטביל את החלק של היד שעתידים לחותכו, מ"מ למה לא יהא חציצה למקום החתך, ונאמרו בזה כמה תירוצים וכמו שנבאר בעזהי"ת.

והנה המאירי שם במס' חולין הביא בשם גדולי המפרשים שהקשו שאפי' את"ל שהתוספת אינו אלא מיעוט שאינו מקפיד, מ"מ קשה שהחציצה מיהת צריך לשקעו במים, והכא משמע לפום ריהטא שאינו משקעו במים. וביאור קושייתו, שהרי כבר הזכרנו כמה פעמים שהטעם שחציצה שאינו מקפיד עליו אינו חוצץ, היינו משום שבטל לגבי' גופו. ולכאורה א"כ, אם אין החציצה בתוך המים, צריך להיות טבילה פסולה אפילו אינו מקפיד עליו. דממ"נ, אם אינו בטל לגבי גופו, הא לכאורה הוי חציצה, ואם בטל לגבי גופו, הא הוי חלק מגופו שאינו בתוך המים. ומשו"ה פי' שם בשם גדולי המפרשים דלעולם מיירי שמשקע את כולו, רק יש מחלוקת אם יש דין טבילה על התוספת או לא. ואע"ג שהתוספת צריך להיות שקוע במים לכו"ע וכנ"ל, מ"מ יהא בזה נפק"מ כשיש חציצה על התוספת, שלר' יהודה הרי זה חוצץ, שהרי סבר שיש דין טבילה ליד בעצם, ולר"מ אינו חוצץ כיון עומד ליקצץ ואינו חלק מגוף הכלי. ויוצא מדבריו חידוש שאם יש לך חציצה שאינו מקפיד עליו, ועל חציצה זו יש חציצה שמקפיד עליו, מ"מ אין זה חוצץ.

ומ"מ לשאר כל הראשונים שלא פירשו כגדולי המפרשים של המאירי, חזרה קושייתו לדוכתי', דמה איכפת לן אם מקפיד הוא או לא, הא מ"מ אין החציצה בתוך המים ולכן מ"מ צריך להיות פסול. וכן הקשו בשו"ת אבני נזר (סי' רס"ז ס"ק ה') החזו"א (מקואות קמא סי' י' אות א') ואבי עזרי (פ"ב הט"ו מהל' מקואות אות ב'). והיא לכאורה קושיא עצומה. ולכאורה יש מקום לדחות שהרי אם יש מיעוט המקפיד, יש מבארים הטעם דמהני טבילתו מדאורייתא אינו משום ביטול אלא משום רובו ככולו וכמו שצידד החזו"א ביו"ד סי' צ"ה ס"ק ג'. וא"כ אולי יש לומר שבמיעוט המקפיד שפוסל מדרבנן, גדר הדברים הוא שיש כאן מיעוט וממילא מדאו' יש כאן טבילה, אע"ג דטבילה פסולה היא מדרבנן, הנ"מ במקפיד אבל אינו מקפיד אינו פוסל, אע"ג שאילו הי' רובו כה"ג הי' פוסל מדאורייתא. אלא שדחוק לומר כן, דלכאורה הטעם שמיעוט שאינו ומקפיד אינו פוסל, היינו משום שלא גוזרים גזירה לגזירה וכדמבואר בגמ'. ולכן אפי' אם אינו מקפיד, אם הוא בענין שאילו הי' ברובו הי' פסול מדאו' הי' צריך להיות פסול מדרבנן אפילו במיעוטו.

ומכח הקושיא נראה לחדש ביאור חדש בהא דאינו מקפיד אינו חוצץ. דהנה בהשקפה הראשונה, בזה גופא שאמרו חז"ל שאינו מקפיד אינו חוצץ, אין ענינו שיש כאן חפצא של חציצה רק שנאמרה בה ההלכה שאינו לו כח לחצוץ, אלא ענינו שאין כאן חפצא של חציצה כלל, שהרי נהפך הוא להיות חלק מן הגוף. וכן נראה באמת מלשונות של רש"י, ובפרט מש"כ רש"י במס' עירובין ד' ע"ב ד"ה ושאינו מקפיד עליו "הוי כגופו".

אמנם מכח הקושיא הנ"ל י"ל דלעולם אפילו באינו מקפיד יש כאן חפצא של חציצה. רק כיון שנטפל הוא לגוף אין לו חשיבות, וממילא חציצה זו אינו חוצץ (פי': אינו עושה פעולת חציצה). ואע"ג שכתב רש"י דהו"ל כגופי', אין רצונו לומר שנהפך הוא להיות חלק מן הגוף אפילו לחומרא, וממילא צריך הוא ביאת מים לעצמו. רק רצונו לומר שיש לו דין הגוף לענין זה שאין לו חשיבות להיות חוצץ. ואם כנים הדברים, דברי הראשונים מובנים היטב. דלעולם אין צורך שיהא החציצה בתוך המים, רק צריכים שלא יהא חוצץ בין הגוף למים, ואם אינו מקפיד עליו, אינו חוצץ[[48]](#footnote-48).

**הטעם שאין התוספת העומדת ליחתך חשוב מיעוט המקפיד**

התוס' במס' חולין כתבו דמיירי ביד העשוי כשלשאות של ברזל, ולכן עיילי בי' מיא ולא הוי חציצה כלל. אמנם בפי' הר"ש והרא"ש למס' מקואות מבואר הטעם משום דהוי בית הסתרים[[49]](#footnote-49) דכלים דלא חיישינן בי' לחציצה. ובטעם לחלק בין כלים לאדם ע' בקה"י סוכה סי' ה' שהוי משום שהרבוי של ראוי לביאת מים הוא מגזה"כ ד'כל' בשרו, ולכן נאמר באדם ולא בכלים. אמנם האמת יורה דרכו שהרי ברע"ב (שכתב ג"כ כדבריהם) וכן בר"ש מכת"י מבואר טעם אחר, והוא משום דלא קפיד שם. וביאור דבריהם דבעצם התוספת הי' נידון כקפיד אילו היינו דנים על מקום גלוי, אבל כיון דמיירי בבית הסתרים לא חייץ. לכאורה צ"ע דמאיזה טעם נימא שאינו מקפיד דוקא משום שדין בית הסתרים יש על מקום החתך[[50]](#footnote-50).

ואולי י"ל פי' אחר בדבריהם. דלכאורה אם כוונת הרע"ב והר"ש מכת"י לומר דהוי חציצה שאינו מקפיד עליו שם, למה כתבו דבית הסתרים דכלים לא בעו ראוי לביאת מים משום דלא קפיד, דלכאורה הוא ההיפך, דצריך וצריך ראוי לביאת מים, רק כיון דלא קפיד הרי הוא חשוב ראוי לביאת מים, דהא בטיל לגופי' וכנ"ל. ולכן נראה שאין כוונתם לדין מקפיד ואינו מקפיד של ההלכתא דר' יצחק. רק כוונתם דהא דבעינן ראוי לביאת מים היינו במקום דקפיד שיהא שם מים. וביאור הדברים שהרי הבאנו לעיל (שיעור ה') מן הזכר יצחק שבטבילה בעינן ביאת מים דרך רחיצה. ואיכא למימר שבבית הסתרים דלא בעינן אלא ראוי לביאת מים, היינו דוקא במקום דקפיד שיהא שם מים, משום דאז אם אינו ראוי לביאת מים אין זה דרך רחיצה. אבל אם לא קפיד, וכגון בנד"ד דאדרבה כל זמן שלא חתכו בפועל עדיף שלא יכנס המים, בזה אמירנן דלא בעינן אפי' ראוי לביאת מים[[51]](#footnote-51).

ובחי' הר"ן למס' חולין שם יש עוד תי' אחר. וז"ל "וניחא לי דמקפיד עליו היינו שקשה עליו כשעומד שם בשעת טבילה ולפיכך חוצץ אבל כאן ניחא ליה שיעמוד שם עד שעת קציצה ומ"מ כיון שגמר בדעתו לקצצה בסוף לר' מאיר כקצוץ דמי". ולפום ריהטא כוונתו ע"ד מש"כ לעיל בשיעור הקודם מן האבנ"ז. אלא דזה לא יתכן שהרי כבר ביארנו דלא שייך למימר הכי אלא בדבר שעתיד ליפול מאליו, אבל בטבל שעתיד ליטלו בידו ע"כ חייץ וכדמוכח מהא דטבעת ורצועות שבראשי הבנות. ואין לומר שהר"ן יתרץ קושיות אלו באופן אחר, דהא הר"ן עצמו במס' שבועות הביא את דברי הראב"ד, ודחוק מאד לומר שהביא את דבריו ולי' לא סבירא לי', בפרט משום שלא הביא תי' אחר לקושיותיו. וכן הקשה באבנ"ז (שם) בדעת הר"ן. וראיתי בשו"ת שבט הלוי ח"ג סי' קכ"ז שהסתפק שאולי כל דברי הר"ן הם בדבר העומד ליחצץ אבל בשאר דברים החוצצים גם הר"ן מודה. וכוונתו דאע"ג שחשוב הוא כחלק נפרד מן הכלי, שמשו"ה אינו מטביל אלא עד מקום המדה, מ"מ כיון שבמציאות הרי הוא עדיין דבר א' עם הכלי יש להקל יותר במה חשוב מקפיד. ולדבריו מיושב קושיא הנ"ל. וע' גם בשו"ת אבנ"ז סי' רס"ז מש"כ ביישוב קושיא זו.

**נידונים שונים בעומד ליקצץ בגוף האדם**

והנה לכאורה מסוגיא זו חזינן לר"מ דקיי"ל כוותי' (ע' יו"ד סי' ר"ב סע' ט') שאפי' דבר שהוא חלק מן הגוף, אם עומד ליקצץ הרי הוא כקצוץ, ולדברי התוס' יש לו דין מיעוט המקפיד שחוצץ אא"כ הוא עשוי כשלשאות וכנ"ל. ואפי' לר"ש והרא"ש (וע"ש בט"ז שהביא טעם זה) שהקילו אפי' אינו עשוי שלשאות, לכאורה היינו רק בכלים שאין צריכים ראוי לביאת מים בבית הסתרים דכלים, משא"כ באדם חזר הדין דהוי מיעוט המקפיד. ואפי' לר"ן יהא חוצץ אם הוא דבר שאינו רוצה בקיומו לעת עתה.

ועפ"ז יש לעיין, דהנה בסי' קצ"ח סע' י"ח מבואר שכיון שיש ספיקות בעניני החציצות שבציפורניים המנהג הוא ליטלן קודם הטבילה. ושם בסע' כ' כתב הרמ"א שאם שכחה ולא נטלן צריכה טבילה אחרת. ובש"ך ס"ק כ"ה הביא מראב"ן שהטעם הוא כנ"ל דכיון דעתידה ליטלן חייצי השתא. אלא שהביא מהמהר"ם מלובלין שכתב שאם כבר לנתה עם בעלה אינה צריכה טבילה אחרת, וכן בט"ז שם מבואר שאין זה אלא משום חומרא ע"ש. וצ"ע אמאי הא לכאורה זהו המתני' דידות הכלים וכנ"ל.

ולכאורה יש לומר בזה כמה טעמים[[52]](#footnote-52). במרומי שדה למס' חולין שם כתב שי"ל דעד כאן לא כתבו הראשונים דהוי חציצה אלא כגון הא דמתני' שם שלא הכניס אלא עד מקום המדה. דבזה הרי ממ"נ, אם אין אתה מכניס היד ומשום דהוי כקצוץ, ע"כ הוי חציצה, שהרי אי אפשר לאחוז את החבל בב' רכשי. אבל במקום שגם החלק העומד ליקצץ בתוך המים, י"ל דעד כאן לא אמרינן דעומד ליקצץ חוצץ אלא לקולא, אבל לחומרא לא. ואע"ג שלגבי טומאה ראינו שהוא מטמא מן הכלל הזה, אבל י"ל דטבילה שאני כיון שאפילו בעומד ליחתך שפיר אפשר לומר שהוא עדיין כגופו לענין טבילה כל זמן שלא חתכו.

עוד ראיתי בשו"ת אג"מ (יו"ד ב' סי' פ"ח ד"ה ועוד) שרק דבר המחובר שהוא לא כדרכו אמרינן שיחשב שאינו כחלק מן הגוף, אבל ציפורניים שהשי"ת ברא שכן יגדלו תמיד אמרינן שהוא חל קמן הגוף.

עוד י"ל שהרי הבאנו לעיל בשיעור א' שי"א שכל שאינו מקפיד עליו האמת רק מכח תקנת חז"ל לא חשוב מקפיד. ולפי הגראב"ו והגרשז"א דנקטו דזה לא חשו מקפיד שפיר אמרינן שאין הציפורניים חוצצים. אמנם לכאורה חזינן לדעתי' דהראב"ן דסבירא לי' שדבר שמקפיד עליו אפי' מכח דין דרבנן שבהל' חציצה שפיר חשוב מקפיד וחוצץ.

**דין עומד ליקצץ בשער**

עוד דנו בשער העומד ליקצץ האם הוא חוצץ. והנה שאלו לחת"ס (יו"ד סי' קצ"ה, ומובא בפת"ש ס"ק י"ב) שלפי מנהג מקומו שהנשים הנשואות מגלחות את ראשן, הי' צריך להיות ששערות הראש חוצצות כיון שעומדות ליקצץ. ולכן צ"ע שהרי אין המנהג לגלח אלא לאחר ביאת מצוה, וא"כ איך תהני להן טבילתן של קודם הנישואין כששערן עודו מחובר לראשן. ותי' החת"ס דלא אמרינן כל העומד ליקצץ כקצוץ דמי אא"כ עומד ליקצץ מיד בלי שום פעולה בינתיים. אבל כאן שאינו עומד ליקצץ אלא לאחר ביאה ראשונה לא חשוב עומד ליקצץ ולכן אינו חוצץ. והחת"ס הוכיח אצ דבריו דלכאורה יש קושיא מנזיר מ"ד ע"ב דשם מבואר שנזיר טמא שטבל בשביעי וגילח בשמיני טהור. וצ"ע שהרי כיון שחייב בגילוח הא כל העומד ליקצץ כקצוץ דמי. (אלא שאינו ברור מה החת"ס רוצה להוכיח מזה – ע' בליקוטי הערות לשו"ת חת"ס שי"א שאסור לגלח עד יום ח' ולכן הוי ע"ד מחוסר מעשה, ויש לדוחים שאין כזה איסור. וי"א שכוונתו להוכיח כטעם ב' שכתב שם דהוי אינו מקפיד. אלא שהחת"ס עצמו דחה דא"כ הוי בכולו (לשיטת הגאונים) ולא מהני זה שאינו מקפיד). ומ"מ לדברי החת"ס לכאורה יוצא דזה שאינו חוצץ היינו בטבילה של קודם הנישואין, אבל אם בתוך ימי נישואי' שכחה מלגלח קודם טבילה, הרי זו חוצץ וטבילתה פסולה לשיטת הראב"ן הנ"ל שכתב כה"ג בציפורניים. וכ"כ בשו"ת קנה בשם (?).

והגרמ"פ (שם) כתב לחלק בין היכא דהוי ניוול להיכא שאינו ניוול, דבציפורניים דהוו ניוול אמרינן שחוצץ, ואע"פ שעדיין לא הגיעו לידי ניוול, מ"מ כיון שהנמנהג הוא לקוצצן ומגיעים לידי ניוול הרי הוא חוצץ. משא"כ בשער שאפי' אם יש מנהג לגלח קודם טבילה, מ"מ כיון דהוא נוי ויופי לגוף אמרינן שאינו חוצץ כיון שאינו יתרון לגוף והקב"ה כך ברא את האדם שיתגדלו השערות וכנ"ל.

עוד הערה יש בכל הנ"ל דהא בסע' כ"ב שיבלת אינו חוצץ. ובלחו"ש מבואר דהיינו אפי' אם עומד ליחצץ. ויל"ע גם בזה מ"ש מיד לכלי וציפורן. ע' בזה בבדי השולחן.

**הטבלת כלים חשמליים**

ואני אוסיף כאן עוד חידוש של הגרמ"פ (יו"ד א' סי' נ"ז ונ"ח) ע"פ המתני' דידות הכלים. והוא דהרי חזינן דעד כמה שאינו מגוף דבר הנטבל אין חיוב להטביל את כל המחובר לכלי לתוך המקוה. וכתב לחדש לפי זה דהא דבעינן עומד ליקצץ, היינו בכלי א' שאם אינו עומד ליקצץ הרי הוא חלק של אותו כלי ולא קיבל טבילה. אבל אם יש ב' כלים המחוברים יחד אין צריל להטביל הכלי השני אפילו אם אינו עומד ליפרד ממנו. ולכן הורה בכלי חשמלי שאין חיוב להטביל החלק החשמלי בתוך המקוה כיון דהוו כב' כלים, א' מקום הנחת האוכלין ועוד מקום הבישול. וע' בס' חלקת בנימין שתמה עליו דלכאורה הם עובדים ביחד וחד כלי הוי. וצ"ע.

שיעור ט'

**עוד הערה בעומד ליקצץ דצפורניים**

לעיל הבאנו שי"א שציפורניים העומדים ליקצץ כקצוצים דמו. ויל"ע דא"כ מה יהא הדין לענין נטילת ידים, שהרי גם בנט"י חציצה פוסלת. והאמת יורה דרכו שבפמ"ג (א"א או"ח רסי' קס"א) כתב שלפי הש"ך שציפורניים העומדים ליקצץ כקצוצים דמו הה"נ בנט"י. וע"ש שמשו"ה יש ליטול ציפורניים בכל ע"ש. ולכאורה איכא לפקפק בזה כיון שבחציצה שלא שייך שיסירנה אין צורך לנט"י במקום זה של הבשר (ע' כעין זה לענין גלד בא"א מבוטשאטש סע' ב' שם). וע' בא"א מבוטשאטש בתחילת הסי' (הוצאת מכ"י) כמה טעמים להקל בזה לענין נט"י מיהת (וכמה מהם אינם שייכים לנט"י של נשים).

**אשה לא תטבול בנמל**

בטעם הדבר שאשה לא תטבול בנמל פירש"י משום שהמקום ההוא מעלה טיט וחוצץ. וכה"ג פירש"י בהא דשמואל עשה מפצי לבנתי' ביומי תשרי. וע"ש בתוס' הרא"ש שהקשה דלכאורה אין טעם שיהא חוצץ כיון שהמים מקדמים. ורצה לומר שהטעם שחוצץ כאן היינו משום שהאדם כבד טפי וחוצץ. וזה לכאורה מבוסס על היסוד שהוכחנו מהרשב"א (ע' לעיל שיעור ד') שאם יש לחץ דוחק על הכלי לא מהני הא דקדמו מיא. ובר"ן במס' שבת כתב דשאני טבילה בטיט שטיט יכול לעלות בין אצבעות הרגליים ולכן חוצץ. וגם דברי הר"ן לכאורה מבוססים על יסוד זה דדוחק שאני. רק נפק"מ בין התירוצים, שלר"ן שפיר יכולה לטבול מבלי להרים רגלי' בתוך המקוה, דבזה בדר"כ אין מספיק דוחק לפסול. אבל לרא"ש יוצא שלשיטת רש"י לעולם אי אפשר לטבול כשהרגליים על קרקעית המקוה בשעת טבילה.

והרא"ש פי' גמ' אלו בענין אחר. שהטעם שאין לטבול בנמל היינו משום דיראה פן יראוה בני אדם ולכן תמהר ולא תטבול כהוגן. וכה"ג ביאר גם מפצי ביומי תשרי, שעשו מהם מחיצה לצניעות, ומשום דאל"כ יראה ואינה טובלת כהוגן. וע"ש שהדגיש שלפי זה מובן היטב למה הלכות אלו הוו המשך של הא דלא לטבול ע"ג כלים, שיסודם אחת שהרי בתרוייהו חיישינן דלמא דמהר ולא תטבול כהוגן. וכן מבואר בשו"ע סי' קצ"ח סע' ל"ד שאשה לא תטבול במקום שיש חשש שבני אדם יראוה. אלא שכמו בהא דפחד נפילה שאם כן טבלה כן טבילתה כשרה בדיעבד (שם סע' ל"א), הה"נ בהא דטבלה במקום שיראה מזה שיראוה בני אדם. וקורה שזוג נמצאים במקום שאין מקוה כשרה כלל, אבל הם נמצאים ליד ים וכדומה שכשרה לטבילה, ומורים להם שהיא תטבול, ואי משום שיראה מורים לה ללבוש בגד רחב כשהיא נכנס למים. ואע"ג שגם בזה היא יראה אבל מ"מ היא יראה פחות ממה שהיתה יראה אילו היתה טובלת ערומה. וע' בשו"ת בצל החכמה (ח"ב סי' מ"ב) שכה"ג הורה כשהיו במדינת איטלי' אחרי מלחמת העולם השני' והיו שם מחנות פליטים ששכנו על שפת הים ולא היתה מקוה טהרה. וכ"כ בבדי השולחן (סי' קצ"ח ס"ק רס"ה).

עוד ראוי להדגיש שלכאורה יש למנוע מחשש שהיא תטבול יותר מידי מהר מכל סיבה שהיא. ולכן יש לדאוג שהמים לא יהיו יותר מדי קרים או חמים, וכן שיהיו נקיים (וע' דע"ת בשם בית אפרים שכתב מטעם זה שלא לטבול במקום שיש צפרדעים בתוך המקוה).

**פתחה עיניה ביותר או עצמה עיניה ביותר**

גם בהא דפתחה עיני' ביותר וכו', וכן בהא דצריכה לטבול דרך גדילתה הקשה הט"ז (סי' קצ"ח ס"ק ל"ח) דהא קיי"ל שהמים מקדמין. ותי' הט"ז דאה"נ ומיירי שעשתה כל הנ"ל קודם שנכנסה למקוה, אבל עשתה כן בתוך המקוה המים מקדמין וטבילתה כשרה. והעירו האחרונים (ע' פרד"ר וערוה"ש) דבהא דשחתה קשה לומר ששחתה קודם שהיתה במים. וע"ש בנקוה"כ שכתב דלא קשה מידי כיון דהכא ע"י הקמטים לא יהיו המים מחוברים למקוה כלל. ולא ברור מהו כוונתו בזה דהא גם במקום הלחץ של הקמטים לכאורה המים מקדמים. וע"כ צריך לומר שגם כאן הכוונה שיש יותר מדי לחץ דלא אמרינן שהמים מקדמין וכנ"ל מהרשב"א. ועדיין צ"ע.

**לא תעמוד ע"ג כלים**

למסקנת הגמ' הטעם שלא תטבול ע"ג כלי חרס הוא משום ביעתותא וכנ"ל. אמנם כתב בבעלי הנפש (שער הטבילה סי' א' אות ד') דהנ"מ כלי חרס שאינו מקבל טומאה מגבו, אבל בכלי המקבל טומאה מגבו אין לטבול על גביו מכח המתני' דמס' מקואות (פ"ה מ"ב). ובהערות לנפש תדרשנו הביא חידוש של הבדי השולחן (מילואים לסי' קצ"ח), שלא זו בלבד שלא תעמוד על כלי כזה, אלא אסור לחלק מן הגוף או השער להיות במים כנגד הכלי, ומשום שכתב הא"ר הטעם שאסור לטבול ע"ג כלים משום שהמים שעל גביו נפסלים כל זמן שהם על גביו. וע"ש בלנפש תדרשנו שסתימת הפוסקים לא משמע כן, ושע"כ הא"ר והראב"ד נחלקו בין בטעם המתני' דפ"ה מ"ב ובין בהא דלא תעמוד. והפוסקים דנו על כמה דברים שבתוך המקוה, וכגון השליבות של המדרגות לתוך המקוה כלפי דינו של הראב"ד.

**דבר שאין בו ממש**

בכחול שע"ג העין מבואר בגמ' שאם היו עיני' פורחות אינו חוצץ. ובפי' ראשון פירש"י הטעם שע"י פריחתו אינו עב על גב העין ואין בו ממש. הרי דחזינן שדבר שאין בו ממש אינו חוצץ. וכה"ג כתב גם הרשב"א בתוה"ב וכן הרא"ש (אות כ"ז). ולפום ריהטא הטעם בזה פשוט שהרי אין כאן חציצה כלל. אמנם ע' בכגון סד"ט ס"ק ל"ג דלא פשיטא לי' שאפשר לסמוך על זה. ולכאורה הביאור שאמנם אינו מורגש במשמוש היד, מ"מ יש שם משהו, וי"ל שדבר זה חוצץ אע"פ שאינו מורגש. ונראין הדברים שהמקילים סוברים שאמנם יש שם דבר שאינו מורגש, אבל דבר שאינו מורגש אין לו חשיבות לחצוץ ולכן אינו פוסל הטבילה. ודבר זה שכיח בצבע שע"י עט וכדומה, ויש בזה גם נפק"מ לנט"י.

**ולית הלכתא ככל הני שמעתתא**

רש"י לא גריס לי' למימרא זו, אבל הר"ח ור"ת ועוד כמה ראשונים גרסי לי'. אלא שיש מחלקות גדולה בין הראשונים על איזה מימראות זה שייךף

1. **התוס**' סוברים דקאי על המימראות שמאשה לא תעמוד ע"ג כלים עד הא דר' יוחנן פתחה עיני' וכו'.
2. **הרמב"ם** סבר שכולל מנתנה תבשיל לבנה עד מימרא דר' יוחנן. של פתחה וכו'.
3. **הראב"ד והרשב"א** כתבו דקאי על רבדי דכוסילתא, לפלוף, וכחול בלבד.
4. **הסמ"ג בשם הערוך** כתב שגם מימאר דר"ל אינו בכלל.

ויש לע' בביאור כל א' מן השיטות מה היסוד שאינו אלא חציצה לטהרות. ובלא תעמוד ע"ג כלים וכן בנמל י"ל דלא חוששין שתטבול מהר מידי לבעלה אבל לטהרות החמירו, וכן בהא דחיישינן לטיט בין הרגלים (אע"ג שהרא"ש לא ביאר כן) ג"כ י"ל דמעיקר הדין המים מקדמין או"ד שלא חוששין עד כדי כך שהטיט יכנס ויחצוץ. ולגבי נתנה תבשיל לבנה ג"כ י"ל דלא חיישינן כולי האי לומר שהיתה חציצה אלאל לטהרות בלבד. ובג' של הראב"ד והרשב"א י"ל דמעיקר הדין אינו אלו חשובים כמקפיד, גלד משום צער, כחול משום דהוי נוי, ולפלוף משום דהוי לח (אלא שלפי' הרא"ש צ"ע למה אין לפלוף יבש חוצץ. ואולי בדרך כלל אין מקפידין עליו).

ויש סיבוך בשו"ע איך קיי"ל כלפי מימרא זו, ואפי' אם ניקל כשיטות המקילות, תמיד צריכים לעמוד טעם המקילים כדי שנוכל לומר שבאמת אינו חוצץ לשיטתם.

שיעור י'

**האם במקפיד אזלינן בתר דידי' או בתר רובא דעלמא**

כתוב בטור בתחילת הסימן וכן הוא בשו"ע וז"ל "אם דרך בני אדם לפעמים להקפיד עליו חוצץ אפילו אינה מקפדת עליו עתה או אפילו אינה מקפדת עליו לעולם כיון שדרך רוב בני האדם להקפיד בכך חוצץ". ומדברי הב"י נראה שיש כאן ב' כללים שאין שייכות בין א' לשני. הראשון הוא דינו של הראב"ד דבכגון טבעת אע"ג שאינה מקפדת עליו עכשיו מ"מ כיון שמקפדת עליו 'לפעמים' כגון בשעת לישה הרי זה חשוב כמקפיד וחוצץ. והדין השני הוא דבמקפיד אזלינן בתר רובא דעלמא אע"ג שהטובלת אינה מקפדת כלל.

והנה בהא דאזלינן בתר רובא דעלמא ע' בב"י שהביא בזה מחלוקת בין הרשב"א להרמב"ם. דשיטת הרשב"א היא דאזלינן בתר רובא דעלמא בין לקולא ובין לחומרא. ולכן אם רוב העולם מקפידים על זה והיא אינה מקפדת מ"מ הרי זה חשוב מקפיד וחוצץ, וכן אם רוב העולם אינם מקפידים אינו חוצץ אע"ג שהיא מקפדת. ואע"ג שהב"ח פקפק בזה ור"ל שהרשב"א לא אזל בתר רובא אלא לחומרא ולא לקולא, כבר העיר הסד"ט ס"ק ה' שדבר זה הוא מפורש בדברי הרשב"א דאזיל בין לקולא ובין לחומרא. ומקור דברי הרשב"א ממתני' דמס' מקואות פ"ט מ"ג "אלו שאין חוצצין וכו' ובית הסתרים באיש, רבי אליעזר אומר אחד האיש ואחד האשה כל המקפיד עליו חוצץ ושאין מקפיד עליו אין חוצץ". ופסק הרשב"א כת"ק וסבר שבזה גופא נחלקו ת"ק ור"א, דת"ק סבר שהכל הולך אחר רובא דעלמא ומשום שבטלה דעת מיעוט אצל כל אדם, בין לקולא ובין לחומרא. ור"א סבר שהכל תלוי בדעת הטובל. ונראה פשוט שגם הרשב"א הולך בתר דעת הטובל בדליכא רוב, דהא כל טעמו דלא אזלינן בתר דעתו בדאיכא רובא היינו משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, הא ליכא רובא לכאורה אזלינן בתר דעתו. וע' בסמוך.

ובדעת הרמב"ם כתב הב"י שמבואר מדבריו דאזלינן בתר דעת הטובל. שהרי כתב (בפ"ב הט"ו) "ושערה אחת שנקשרה חוצצת והוא שיהיה מקפיד עליו". וטען הב"י שהרי בדרך כלל אין הנשים מקפידות על שערה אחת, ומ"מ חשוב מקפיד כיון שהיא עצמה מקפדת על זה. ולדבריו לכאורה י"ל שהרמב"ם פסק כר"א דאזלינן בתר דעת הטובל בין לקולא ובין לחומרא. אלא שבסד"ט העיר על זה שהרי הרמב"ם עצמו פסק (שם הי"ד) דרק בית הסתרים באיש חוצץ, הרי דלא פסק כר"א. וע"ש עוד ראיות לזה. ולכאורה ע"כ צריכים לומר לשיטת הרמב"ם דסבר שכל המחלוקת בין ר"א לת"ק הוא אי אזלינן בתר רובא דעלמא לחומרא או לא, דת"ק מחמיר דאזלינן בתר רובא לעלמא לחומרא, ור"א סבר שהכל תלוי בדעת הטובל, אבל לכו"ע גם בתר דעת הטובל אזלינן. והרמב"ם פסק כת"ק לחומרא.

ויל"ע מהו באמת יסוד המחלוקת בזה אי אזלינן בתר דעת הרוב לקולא או לחומרא[[53]](#footnote-53). ולמעשה מחמירים כמו ב' השיטות (ע' בשו"ע סי' קצ"ח סע' א' וסע' י"ח) ולכן בין מקפדת הטובלת, ובין מקפידים הרוב הרי זה חשוב מקפיד וחוצץ. ויל"ע איך קובעים שהרוב מקפידים או אינם מקפידים. דלכאורה כל דברי המתני' היתה בתקפותה, אבל אם ישתנה הדבר ויהי' דרכן של אנשים להקפיד, או של נשים שלא להקפיד, ישתנה הדין. וכמדומני הרבנים פוסקים בזה לפי ראות עיניהם.

והנה לכאורה יש קושי בלשון הנ"ל של הטוש"ע, שהרי פתח ב'בני אדם' וסיים 'בה' דהו"ל למיכתב "אם דרך בני אדם לפעמים להקפיד עליו חוצץ אפילו אינ**ם** מקפ**ידים** עליו עתה" א"נ "אם דר**כה** להקפיד עליו חוצץ אפילו אינה מקפדת עליו עתה. ולכאורה י"ל שדבריו מתבארים ע"פ דעת הרשב"א הנ"ל, והוא דאילו היו רובן מקפידים היינו אומרים שיש לו דין מקפיד בין מקפדת ובין אינה מקפדת. ואם רובן אינם מקפידים הרי זה חשוב כאינו מקפיד אפי' אם היא עצמה מקפדת. ולכן ביאר לנו השו"ע שלפעמים אזלינן גם בתר דעתה דידה, וכגון שאין רוב לא לכאן ולא לכאן, דבשאר אינשי יש מקפיים ויש שאינם מקפידים. ומשו"ה אזלינן בתר דעתה. וזהו הביאור בלשון השו"ע שאם יש בני אדם המקפידים אז כבר דנים ע"פ דעתה דידה. וזוהי לכאורה כוונת הט"ז בס"ק ב'.

ומ"מ יש קצת קושי בדבריו. שאם זאת היתה כל כוונתו, למה לא כתב "אם דרך בני אדם לפעמים להקפיד עליו חוצץ **אם היא עצמה מקפדת**". וכן לכאורה מן הב"י מבואר שעיקר החידוש כאן הוא דאע"פ שאינה מקפדת עתה כיון שמקפדת לאחר זמן הרי זה חוצץ וכנ"ל, ואם כט"ז כנ"ל צריכים לומר שהשו"ע עירבב כאן ב' חידושים, חדא דמקפיד שלאחר זמן שמה מקפיד, וכן שקפידת עצמה חשוב קפידא במקום דליכא רוב, ודבר זה אינו במשמע מלשונו רק חידוש א' השמיענו.

ולכן חשבתי אולי מהלך אחר בביאור לשון השו"ע, והוא ביאור חדש בהא דמקפיד לאחר זמן חשוב מקפיד. והוא שאין זה בגלל דעתה שלאחר זמן כלל, ואפי' אם באמת אין רוב המתנגדת לדעתה שלאחר זמן. רק שהוא מצד שרוב אנשים שמקפידים עליו אפי' *עכשיו*[[54]](#footnote-54)*.* ודבר זה מובן ע"פ מה שהזכרנו מן השו"ת אבנ"ז (ע' לעיל שיעור ז') שדין מקפיד הוא במקפדת בשעת טבילה, ולכן לא איכפת לן בדעתה שלאחר זמן. ומ"מ דברי הראב"ד שרירים וקיימים, ומשום שזהו דבר שדרך בני אדם להקפיד עליו לפעמים, ולכן חשוב מקפיד גם אצלה.

**דברי הרמ"א שבסע' א'**

הרמ"א הביא מן הש"ד דלכתחילה לא תטבול אפילו בדברים שאינם חוצצין גזרה אטו דברים החוצצין. ובמקור הדברים בש"ד (סי' י"ב ד"ה חוטין) מבואר שחשש לדברים שאינם מהודקים אטו דברים שאינם מהודקים דז"ל שם "אבל לכתחילה לא תטבול בהן גזירה אטו אותן שאינן חלולין וכן בחוטים שאינם מהודקין אטו מהודקין". אמנם אם זהו כוונתו הרמ"א לכאורה יש סתירה בין דבריו שבכאן לדבריו שבהמשך סע' ד', ששם כתב שאפי' האינם מהודקים חוצצים אם מקפידים עליהם וכשיטת רבותיו של רש"י (דלכאורה הכא מיירי במקפיד כיון דמשמע שאילו הי' מהודק הי' חוצץ, ולא משמע דמיירי רק ברוב וכמו שכתב הט"ז ס"ק ד'). ועוד קשה דאילו היתה כוונת הרמ"א להחמיר רק באינם מהודקים אטו מהודקים, למה הביא הרמ"א דבריו כאן בסע' א', דלכאורה הי' שייך יותר לסע' ב' – ד'. ולכן נראה שכוונת הרמ"א להחמיר בכל סוגי החציצה אפילו שאינם מעכבים את הטבילה, גזירה אטו חציצות המעכבות. והיינו דאע"ג שהשע"ד מיירי באינו מהודק, הרמ"א למד מזה מכל שאר סוגי חציצות שאינם מעכבות אטו אלו המעכבות.

ויש להדגיש שבהרבה מהם יש להחמיר לכתחילה משום חששות של בדיעבד גם. חדא שהרי במיעוט שאינו מקפיד על הגוף, דעת התוס' ועוד בביאור דברי רש"י הוא שחוצץ. וכן בחזותא בעלמא כבר הבאנו שיש חוששים שחוצץ בדיעבד. וכן באינו מהודק יש לחשוש לשיטת רבותיו של רש"י היכא דמקפיד, וקשה לקבוע במסמרים מהו באמת שיטתם מתי חוצץ ומתי לא, והרבה שיטות יש באחרונים בזה וכמו שכבר הבאנו. ולכן בכל אלו יש להחמיר לכתחילה.

וכבר הבאנו בשיעור א' שהגרשז"א הוכיח מדין זה (עד כמה ששייך גם למיעוט שאינו מקפיד) דע"כ אם אדם מקפיד משום הלכות חציצה אין זה חשוב מקפיד כיון שאינו מקפיד בעצם. וראיתי א' שהסתפק אולי לומר דאה"נ וכאן נעשה מיעוט המקפיד. והיא כסברת הגר"ח ועוד שצידדו לומר שרובו ואינו מקפיד הוי מקפיד כיון שמדרבנן חוצץ (רק שמ"מ אינו דאו' ואכמ"ל). וזה דבר שאי אפשר. חדא שהרי מדויק ברמ"א עצמו שאינו אלא לכתחילה, ולדבריהם הרי זה ממילא גם בדיעבד. וחשבתי עוד קושיא על הגר"ח וסייעתו בזה, דלכאורה לדבריהם לא היתה תכלית לגזרה כלל. שהרי כל הטעם דגזרינן הוא כדי להרחיק את האדם מן העבירה. ולכאורה יש להקשות על כל גזרה דרבנן, דהרי אלמלא הגזרה מדרבנן לא הי' נכשל באיסור דרבנן, רק עכשיו שגזרו יכול ליכשל, וא"כ איך מרחיקים את האדם מן העבירה ע"י גזרה דרבנן, הא אדרבה הרי הוא מוסיף איסורים שיכול לעבור גם עליהם. והפשוט בזה דמ"מ אינו עובר אלא אאיסורא דרבנן הקל, אבל על ידו הוא מרחיק את עצמו מעבירה דאורייתא החמורה. וא"כ לכאורה הנ"מ כשע"י הגזרה דרבנן לא יעבור אלא אאיסורא דרבנן, אבל לדברי הגר"ח יוצא שע"י זה שגזרו על רובו שאינו מקפיד נהפך גם הוא להיות איסור דאורייתא, וא"כ חזר הקושיא דמה הועילו חכמים בגזרתם להרחיק את האדם מן העבירה. ויש ליישב.

וע' בט"ז שהקשה אדין זה של הרמ"א דהאיך אפשר לומר כן הא בגמ' מבואר שלא גזרו על מיעוט שאינו מקפיד משום דהוי גזרה לגזרה. ותי' דלא אמרינן הכי לענין בדיעבד ולא לכתחילה. וזה מיישב למה זה לא סותר את הגמ' אבל עדיין לא מובן למה לא יהי' בדין לכתחילה ג"כ משום גזרה לגזרה. ובלבוש (שהוא לכאורה מקור דברי הט"ז) יש תוספת נופח של הסבר שכתב דהוי חדא גזירה. ונראה הביאור בדבריו שיש לחלק שלענין ההכנות לטבילה דהיינו החפיפה הוי כולה חדא גזירה לנקות את הגוף כולו ולא להתחשב אם היא חציצה הפוסלת או לא. אבל לענין פסול הטבילה לא אמרו דהוי כולה חדא שאינו דבר התלוי במעשה, רק השאלה היא על הטבילה אם פסולה היא או לא, ובזה אמרינן שמיעוט שאינו מקפיד הוי גזרה לגזרה. וע' בביאור הגר"א שהביא כמקור לדברי הרמ"א כאן דברי התוס' במס' ב"ק פ"ב ע"א, ולכאורה כוונתו למש"כ שם שאנחנו נוהגים לרחוץ את כל הגוף. ופי' דבריו הוא ע"פ הנ"ל, שהמנהג לרחוץ את כל הגוף היא היא המנהג להסיר כל חציצה ולא להתחשב אם היא פוסלת את הטבילה או לא.

**האם קיי"ל כרבותיו של רש"י**

הטור הביא שאין לטבול בתיכי מוזהבות או מלוכלכות. וכתב הב"י הטעם משום דקיי"ל כרבותיו של רש"י. וכן סתם הרמ"א בסע' ד'. ולכאורה חזינן מזה שכל חציצה אפי' עיילי בי' מיא חוצץ ופוסל הטבילה. ואע"ג שהפרישה פי' שאין זה אלא דינא לענין לכתחילה ומשום שהיא תטבול יותר מידי מהר, וכתב כן משום דאדרבה אין ההלכה כרבותיו של רש"י שיש בשיטה זו כמה קושיים (וכן הביאו בפת"ש), מ"מ קשה שנקטו הטור והרמ"א שדוגמאות אלו שהם פי' הראשונים בדברי הגמ' בשבת בהא 'דמטנפי' ומשום טעם אחר. ובסד"ט רצה לומר שאינו אלא פסול דרבנן, אמנם כבר הבאנו שרש"י למד בדעתם דהוי דאו'. ומ"מ נראה לומר דעד כאן לא מחמרינן בדיעבד אלא במלוכלכות או מוזהבות, שבזה מיירי בהדיא רבותיו על רש"י, אבל להוסיף על זה קשה כיון שרבו קושיות הראשונים והאחרונים על שיטה זו. ולכאורה יהי' בזה נפק"מ באשה שטבלה עם צמיד או שרשרת ומקפדת עליו שלא תתלכלך שחייבת לטבול שנית. וראוי להזכיר מה שמצאתי בששבה"ל שאפי' לרבותיו של רש"י צריך להיות מונח על הגוף, אבל אינו מונח אינו חציצה גם לרבותיו של רש"י. וראיתי בזכר יצחק סי' ס"א דפשיטא לי' דלא קיי"ל כרבותיו של רש"י שכבר דחה רש"י את שיטתם. וצ"ע שהרי הטור והרמ"א הביאו שיטתם ולא מצאנו בש"ך וט"ז שהעירו על זה. וצ"ע בכל זה.

**הערה בענין שער**

כמו שכבר הזכרנו אפי' אם יש קשר בשער שלא נכנס בו המים אין זה חוצץ אא"כ מקפיד עליו. ודבר זה נוגע למעשה באשה שליל טבילתה ביו"ט מוצ"ש או להיפך, שמעידות הנשים דלא יתכן שלא יהיו קשרים בשערות אחרי יום שלם שלאחר החפיפה. ואם אינו קשר חזק הרי מ"מ נכנס בו מים. אמנם אפי' היא שערה אחת עם חברתה, אילו לא היתה מקפדת על זה אלמלא הטבילה הוי מיעוט שאינו מקפיד שאינו חוצץ. ושמעתי שנשים המכסות ראשן אינן מקפידות על זה, אבל אלו שרח"ל אינן מכסות את ראשן מקפידות, ולכאורה לדידהו הוי חציצה. וצ"ע.

שיעור י"א

**עוד בחציצה בשערות**

בגמ' מבואר שיש מחלוקת בין רבב"ח לר' יוחנן לענין כמה שערות צריכות להיות קשורות יחד כדי שיהא חשוב חציצה. ופירושו של דבר שאפילו במקום שמקפיד על החציצה מ"מ אי עיילי בי' מיא אינו חוצץ (ומזה קושיא לרבותיו של רש"י, ואכמ"ל). ושיטת רבב"ח להסתפק אם שתי שערות חוצצין כשקשורות ביחד, ור' יוחנן אינו מחמיר אלא בשערה א'. וכל זה הוא בשער שנקשר בעצמו. וכן בשער א' שנקשר עם עוד שער א', אע"ג שהסתפק בזה הב"י, מ"מ מסקנת דבריו דהוי כשערה א' שהקשר בעצמו וחוצץ. ואע"ג שהב"י הביא מחלוקת הרמב"ם ורשב"א אם ב' שערות קשורות בא' חשובות כב' או ג' (ויל"ע מהו יסוד המחלוקת בזה), מ"מ אין בזה נפק"מ למעשה ומשום שהשו"ע פסק כר' יוחנן ולקולא.

וכל זה הוא בשער שנדבק בעצמו או בשער אחר ע"י קשירה. אבל בסע' ו' הרי חזינן בקלקי הלב חוצצין. ולכאורה משמע שאין הטעם משום שהזיעה נחשב דבר המקפיד וחוצץ. אלא משום דהשערות חוצצות א' לשני, ואע"ג שכשקשורות יחד אינן חוצצות (אפילו אם קושר שער מסביב לשערות אחרות וכמו בשערות שבראשי הבנות דחזינן בראשונים שגם שם יש את הכלל דשערה אחת חוצץ וכו'), אם נדבקים יחד ע"י זיעה או שאר חומר המדביק, לא עיילי בי' מיא וחוצץ. וכן מבואר בפת"ש מן הפנים מאירות (ח"ב סי' קמ"ז) ושו"ת חת"ס (ח"ו סי' פ"ב).

**בענין מארלאקי"ן**

הב"י הביא מן המרדכי (אות תשנ"א) שאם שערות ראשה קלועות במארלאקי"ן ע"י שד דהוי סכנה לגלחו שאין זה חוצץ. ושם במרדכי מבואר ג' טעמים לדבר: א) דכיון שמהודק הוי כמו בלוע או בית הסתרים; ב) דהוי כיותר מג' שערות שאינם חוצצות; ג) דהיינו רביתי'. והנה בלבוש כתב טעם לדין זה משום דכיון דאיכא סכנתא הוי אינו מקפיד. ולכאורה יל"ע למה המרדכי לא כתב טעם זה[[55]](#footnote-55). ולפום ריהטא היינו משום דסבר שאפילו בדאיכא סכנה מ"מ הרי הוא מקפיד. והביאור בזה הוא ע"פ מה שהבאנו מן המשנה אחרונה (ע' לעיל שיעור ו') דכיון שבאמת הטובל הי' מעדיף שלא יהי' זה עליו, לכן הרי הוא חשוב מקפיד אע"ג שלעת עתה רוצה שיהא עליו משום רפואה או סכנה וכדומה. אמנם בסד"ט ס"ק י"ט וכן בשו"ת רע"א סי' ס' כתבו שיש לדחות דלעולם גם המרדכי סבר דבדאיכא סכנה חשוב אינו מקפיד. אמנם לא סגי לי' בזה משום דמיירי ברוב שערות, ולכן חוצץ אפי' אינו מקפיד. ומשו"ה הי' צריך לטעם דהיינו רביתי' שאינו חוצץ אפי' בכולו וכדמבואר במס' יבמות ע"ח ע"א.

ושם בסד"ט רצה להוכיח שבדבר שיש בו סכנה אינו מקפיד ואינו חוצץ מדברי התוספתא המובא בר"ש בסוף מס' מקואות. דאיתא שם "הנכנס לו חץ בירכו רבי אומר אינו חוצץ וחכמים אומרים הרי זה חוצץ במה דברים אמורים בשל מתכת אבל בשל עץ הרי זה חוצץ". ובטעם לחלק בין של עץ לשל מתכת ביאר שם הר"ש (בטעם ב') דבמתכת איכא סכנה טפי. הרי דבדאיכא סכנה אינו חוצץ. ותמה עליו רע"א (שם) שהרי רק רבי הוא דמחלק בין מתכת לעץ, אבל חכמים אומרים דבתרוייהו חוצץ, ולכאורה א"כ לחכמים דקיי"ל כוותייהו חזינן דאע"ג שאיכא סכנה טפי אינו חוצץ. ומ"מ מסיק שם רע"א שי"ל דלעולם בדאיכא סכנה גמורה חשוב אינו מקפיד ואינו חוצץ, והתם לא הי' סכנה גמורה, וכתב שכן משמע באמת שם הלשון דאיכא סכנה 'טפי'. ומטעם זה הוא שהתיר רע"א הטבעת ברחם שאין בו משום חציצה.

**היינו רביתיה**

והנה מעיקר דברי המרדכי חזינן חידוש שהרי הוא מחשיב את קליעות השער בכלל היתירא דהיינו רביתיה. ואילולא דבריו הי' אפשר לומר דרק כגון עובר במעי אמו שמתגדל שם בתולדה חשוב בכלל דרך גידולו, אבל דבר נוסף שנעשתה לגוף ע"י פעולה חיצונית אין זה רביתי' וחוצץ. אבל מן המרדכי חזינן שגם זה בכלל היינו רביתי'. ועוד רואים, שדבר שע"י ההסרה יהי' סכנה ג"כ חשוב בכלל היינו רביתי', אע"ג שהוא סכנה שהתוסף אח"כ ולא דבר שהתגדל בו. וא"כ יל"ע בתרתי, חדא דא"כ למה בחץ של מתכת לא אמרינן דהיינו רביתי'. ומאידך יל"ע דא"כ למה הוה פשיטא לי' לרע"א ועוד דבהא דטבעת שבה ג"כ איכא סכנה דלית לי' היתירא דהיינו רביתי'. ולכאורה צריכים לומר דבעינן א' מן השנים, או דבר שהוא חלק מן הגוף עצמו, דבה אפשר לומר שבכה"ג שעשו אותו בצורה שאם יסלקנו יהא סכנה שאינו חוצץ כיון שהיינו רביתי'. או דבר שהוא בתולדה אע"ג שאינו חלק מן הגוף (דזהו עובר במעי אמו למ"ד עובר לאו ירך אמו) אמרינן דהיינו רביתי'. והי' אפשר לומר דבתרוייהו בעינן לי' לכללא שאם יסלקנו יהא סכנה, אבל בהמשך (ע' סע' מ"ז ושם בביאור הגר"א) נראה שיש בזה כללים נוספים. וצ"ע בכל זה[[56]](#footnote-56).

**כחול שבעין**

במס' נדה (ס"ז ע"א) מבואר שכחול שבעין אינו חוצץ ושמחוץ לעין חוצץ. ולא מתבאר בגמ' מהו החילוק שבין בתוך בעין למחוץ לעין. ובמאירי שם מבואר שהחילוק ביניהם הוא שדרכן של הנשים לכחול את עיניהם לנוי בתוך העין, אבל מחוץ לעין אינו דרך נוי. ובמרדכי מבואר טעם אחר, שבתוך העין הרי הוא דבר לח שאינו חוצץ, ומחוץ לעין יבש הוא וחוצץ.

והנה בפרישה (ס"ק י"ח) הקשה דמאי שנא כחול שמחוץ לע' שחוצץ מצבע שצובעות הנשים על פניהם וידיהן שאינו חוצץ (לקמן סע' י"ז), דלכאורה כחול ג"כ הוי לנוי. ובתירוץ ראשון תירץ שבכחול איכא ממשות[[57]](#footnote-57) ולכן חוצץ, משא"כ בצבע שצובעות הנשים שאינו אלא חזותא בעלמא. ועוד תי' דלעולם הכחול דהכא אינו לנוי (ולכאורה ר"ל אפילו הא דבתוך העין אינו לנוי ומ"מ אינו חוצץ). ומבואר דלא סבירא לי' כפי' המאירי הנ"ל רק ע"כ כמרדכי הנ"ל שהטעם שבתוך העין אינו חוצץ הוא משום דלח הוא[[58]](#footnote-58).

אמנם עדיין דברי הפרישה צריכים ביאור. דלפי התי' הראשון דהוי לנוי, למה אמרינן דחוצץ כיון דאיכא ממשות הא אינו מקפיד עליו[[59]](#footnote-59). ולכאורה התי', דאע"ג שרוצות הכחול עכשיו, מ"מ דרכן של הנשים להוריד את הכחול אחר זמן, ומשום שאינו נח להם על הפנים שלהם בשעת שינה וכדומה. וא"כ לכאורה הוי כטבעת שכתב עליו הראב"ד שחוצץ אע"ג שאינו מקפיד עליו עכשיו כיון שסופו להיות מקפיד עליו. אלא שגם זה אינו כ"כ פשוט, שהרי כיון שאינה מורידה את הכחול כלל עד שעת שינה וכדומה לפי הזכר"י אין זה חשוב מקפיד, דרק טבעת שיכול להזדמן לה לישה כל מידי פעם חשוב חציצה ולא דבר שיש לו זמן חצוב עד שמוריד אותו. וא"כ י"ל שע"כ הפרישה לא סבר כזכר"י. ואילו למאירי שפיר י"ל כזכר"י. ויל"ע בזה.

והנה למעשה לענין איפור, ע' בלתורה ***ולהוראה (חוברת ז' עמ' כ"ח) "שאין נשים טובלות לש"ק מקושטות בצביעת השפתים וכדומה אעפ"י שהן לנוי ואיכא ג"כ פירסום קצת שהלכו לטבול מדאינן מקושטות בשבת כדרכה, דהעיקר בדבר להסתיר הליכתה למקוה כסוף סימן קצ"ט ברמ"א שאין לפרסם זה אבל מה שהבינו אחרים מעצמם אין חסרון בצניעות ולכן אין האשה צריכה למנוע הליכתה לש"ק למקוה שחברתה או קרובה ממונה על טבילת נשים אעפ"י שבימי החול הולכת למקוה אחרת כדי שלא לפגושה" ונראה מזה דסבר שמדינא אינו חוצץ ומ"מ הזהיר מאד להוריד את הכל אפילו כשע"י זה יבינו כולם שהיא טובלת[[60]](#footnote-60). ומ"מ לכאורה ע"פ הפרישה (בתי' ראשון) תלוי באם יש ממשות או לא, וע' בששבה"ל שהסתפק במיני איפור של היום האם הוו חזותא בעלמא או לא. וכתוב שם שאשה שמתעקשת לטבול באיפור שעלי' שאין למנוע אותה (ולא ברור שם אם מקפידים בדיעבד בשאר נשי או לא). ויש להדגיש שאפי' ביש בו ממשות הא הרבה ראשונים גורסים "לית הלכתא ככל הני שמעתתא", ולכו"ע סוגיא דכחול בכלל זה, וא"כ כחול אפי' מחוץ לע' אינו חוצץ, ולכן יש מקום להקל בדיעבד אם יש ספק אם יש ממשות והוא לנוי כיון לצרף לזה גם השיטות דלית הלכתא כשמעתתא זו. וצ"ע.***

*הלכה למעשה בגלד*

***הטור הביא מהרא"ש שריר שבתוך המכה אינו חוצץ, ומחוץ למכה תוך ג' ימים אינו חוצץ ולאחר ג' ימים חוצץ. ושוב הביא שהראב"ד הקיל שאפי' לאחר ג' ימים אינו חוצץ ושהרא"ש לא סבירא לי' הכי. ובסד"ט ס"ק כ"ג הקשה על הטור דלכאורה משמע מן הטור שסבירא לי' שמחוץ למכה אינו חוצץ אפי' לאחר ג' ימים, ולכאורה אין זה נכון שהרי הראב"ד לא הקיל אלא בגלד שבתוך המכה, שבגמ' מבואר שלאחר ג' ימים חוצץ, ובזה קיי"ל דלית הלכתא ככל הני שמעתתא ואינו חוצץ. אבל במחוץ למכה לא מצאנו שאינו חוצץ. וא"כ אדרבה, לרא"ש הא מיהת לחזינן דמהני ריכוך במחוץ למכה ולראב"ד לא מצאנו את זה, ולכן איך כתב הטור שהראב"ד מיקך יותר מן הרא"ש. ותי' שיש חילוק בין הרא"ש לראב"ד בגירסא שבמתני', דלרא"ש הגירסא בהא שאינם חוצצים דהוי "במכה", והראב"ד גרס "שעל המכה". והיינו דלרא"ש אפי' אם הוא כנגד פי המכה הרי הוא מחוץ למכה וחוצץ לאחר ג' ימים (ו"במכה" ע' ט"ז ס"ק י"ג דהיינו מה שמתחת לגליד). ואילו לראב"ד זה מן הדברים שאינו חוצצים, רק מה שסביב למכה חוצץ. ולכן בכנגד פי המכה שפיר הוי הרא"ש לחומרא והראב"ד לקולא.***

***והנה הט"ז (ס"ק י"ד) הביא מן מהרר"ק והשר מקוצי שהקפידו על נשותיהם שיעמדו לפניהם ערומות בגלל שחשדו אותם שיש עליהם מכה עם גלד ואינן מסירות אותם מחמת כאב. והעיר הסד"ט דלכאורה זהו דלא כשיטת השו"ע, שהרי הוא פסק כרא"ש דמהני בזה ריכוך, וא"כ למה לא היו הנשים של מהרר"ק ושר מקוצי מרככות ולא יהי' להם כאב. וחזינן דלית להו עצה זו. ומ"מ לתרוייהו חזינן דאע"ג שכואב לה להסיר הגלד מ"מ הרי הוא חוצץ. ומבואר דהא דאינה מסירתה מחמת כאב אין זה חשוב אינו מקפיד ואפי' לרא"ש ושו"ע, רק דלדידהו מהני ריכוך. ויל"ע מהו הסברא לחלק בין זה לסכנה שלא חשוב מקפיד. ומ"מ לענין ריכוך ע"ש בסד"ט דקיי"ל כרא"ש ולהקל דמהני ריכוך. ועוד כתב שם הסד"ט דחזינן מכמה מקומות דקיי"ל שאם יש לה צער בהסרתו שהרי זה חשוב כאינו מקפיד ולכן אינו חוצץ.***

***ובענין הריכוך מבואר ברא"ש שזה עושהו כעין לח שאינו חוצץ דומיא דבתוך המכה. וע' בסד"ט שם שכתב שצריכה לרככן 'היטב'. ובחזו"א (סי' צ"ד) מבואר דהא דמהני ריכוך אין זה משום שמרכך את עצם הגלד, רק שהוא מסיר החלקים שעל הגלד שהם יבשים וחוצצים. עוד ראיתי שכותבים שאם הגלד שקוע באמבטי' משך זמן הרחיצה זה ג"כ ריכוך (אבל לכאורה לחזו"א אין הדין כן). ומ"מ יש ליזהר בענין הריכוך, שאם אינה מרככת את הגלד והוא לאחר ג' ימים מהוית הפצע הרי היא חוצצת אפילו בדיעבד. ובמקרה שקשה לה לעשות ריכוך היטב תש"ח. ובפצעים קטנים הפוסקים מעדיפים שהיא תוריד אותם, אבל רק במקרה שאין זה גורם דימום, שבזה י"ל שיצא שכרה בהפסדה, שהרי יכול להיות דם שנסרך שחוצץ, וכן אע"ג שדם הוא לח ואינו חוצץ הא קיי"ל שאם מקפדת הרי זה חוצץ, ואיכא למימר שהיא מקפדת.***

שיעור י"ב

**רטייה**

בסע' י' השו"ע מביא את הדין שרטיי' שע"ג המכה חוצץ ואין נו"כ המוסיפים ביאורים או דעות החולקות. אבל כבר הבאנו (לעיל סוף שיעור ו') שהפוסקים מתקשים בזה דלכאורה אינו מקפיד הוא. ועוד יותר מזה, שרוצה הוא בקיומו וא"כ למה יהא חוצץ. ואע"ג שהראב"ד כתב דטבעת חוצצת כיון שמקפיד עליו בשעת לישה, מ"מ הא הוכיח הזכרון יוסף דהנ"מ כשאינו לזמן קצוב, אבל כשהוא לזמן קצוב אינו חוצץ. וא"כ הה"נ הכא למחה אינו חוצץ. והבאנו שם ב' תירוצים, א' כמש"כ בשו"ת כת"ס (סי' צ"א) שהדרך הוא להסירו ולנקותו, ועוד כמש"כ במשנ"א, דכיון שבעצם דבר זה מפריע לטובל רק שיש לו בו צורך מצד אחר, הרי זה חשוב כמקפיד.

והנה הסד"ט (ס"ק כ"ג) הוכיח מכמה ראשונים שאם אשה מצטערת בהסרת גלד הרי זה חשוב כאינו מקפיד ולכן אינו חוצץ, והוסיף שם שיש לסמוך על המקילים בזה. ולכאורה קשה, מאי שנא מרטיי' שחוצץ. ובסד"ט בס"ק י"ט כתב לחלק בין רטיי' להא דמארלאקי"ן שרטיי' אפשר להורידו לפי שעה, אבל במארלאקין שיש סכנה אפי' לרגע א' חשוב אינו מקפיד. ויל"ע אם כוונתו שהמארלאקין שאני כיון שיש סכנה להורידו אפילו לרגע א', או שאפי' אם אינו סכנה, מ"מ ברטיי' יכול להורידו לרגע א' ולא יקרה כלום, אבל אם עצם ההורדה מפריע אפילו לרגע א' י"ל דחשוב אינו מקפיד. ואם כצד הב' לכאורה יש לנו תי' אהא דגלד, שהרי בגלד אפילו להסיר לרגע א' מצער הרבה ולכן חשוב אינו מקפיד, אבל ברטיי' יכולה להתירה לרגע א' ואין בכך כלום. ותי' זה הוא דומה למש"כ הכת"ס הנ"ל.

(וע' בסד"ט סס"ק כ"ו שהקשה מן הדין בסמוך שקוץ חוצץ אע"ג דאיכא צער בהסרתו, דמאי שנא מהנהו פוסקים שבמצטער אינו חוצץ. וכתב לחלק בין חציצה שהוא מגופה לבין חציצה שהוא מחוץ לגופה[[61]](#footnote-61) - ע' מזה לעיל שיעור ז'. והעיר בשו"ת כת"ס הנ"ל דלכאורה יש ליישב בפשיטות שקוץ אע"ג שכואב כשמסירים אותו, מ"מ הדרך הוא להוציאו. וא"כ מה איכפת לן בזה שיש לה כאב להסירו אם מכל מקפדת להסירו. ויל"ע למה לא תי' כן בסד"ט).

ולמעשה הפוסקים מחמירים בכל מיני רטיי' וגבס וכסתימת לשון השו"ע, ובפרט משום שהכת"ס עצמו לא הקיל בזה למעשה כיון שמצא בשו"ת תשובה מאהבה (ח"ג סי' קצ"ח) שהחמיר בזה (כ"כ בש' שבה"ל כאן ב) וכן במראה כהן (עמ' קי"ד אות א'), אמנם במשמרת הטהרה כאן (שעה"צ 179) נראה שנוטה להקל בזה, ע"ש מכמה גדולי הפוסקים שהקילו בזה). ובמקום שיש חשש ביכשלו באיסור חמור ח"ו נוטים להקל יותר. וע' גם בקובץ תשובות להגריש"א ח"א סי' פ"ט שהדגיש שכל הנידון כאן משתנה לפי הענין ולכן קשה לתת לזה פסק הכולל כל מקרים (וע"ש מש"כ בנידון).

והנה לכאורה עד כמה שמחמירים בגבס ורטיי' דחשיבי כמקפיד, לכאורה כ"ש שיש להחשיב ברזלים ליישור שיניים ("גשר", braces) כחוצץ, שהרי התם אין צער להסירם, רק טירחא וכן אינם נוחים בשעה שהם עליו ולכן שייך שפיר הטעם של המשנ"א לומר שהווא חוצץ. וכן באמת החמיר בזה הגרמ"פ (באג"מ יו"ד א' סי' צ"ו). ובאמת שאלו להגר"ש וואזנר שליט"א (בסוף ספר מראה כהן עמ' קפ"ז) דמאי שנא "גשר" מרטי', והשיב שהברזלים עוזרים לה בעת אכילה ומחזיקים את הצורה הטבעית. ולכאורה צע"ג שבדר"כ אין ה"גשר" עוזר לה בעת אכילה כלל. וכן בזה שכתב שמחזיקים את הצורה הטבעית ג"כ לא הבנתי, שהרי גם רטיי' מחזיר את הבשר והעור למצבם הטבעי, ומאי שנא. וצ"ע.

ומ"מ כמדומה לי שהרבה מקילים בזה כיון שהוא נמצא על הגוף לזמן ארוך ולכן חשוב כבטל לגופו. ומצאנו מקור לדבר כזה בדברי הרשב"א שכתב שצבע אפילו בכולו אינו חוצצת כיון שרוצה בקיומו, ור"ל שאין זה משום שאינו מקפיד, דא"כ בכולו מאי מהני, אלא משום דבטל לגוף ונעשה כחלק ממנו. והרשב"א כתב כן בדבר שהוא לנוי, וכאן אמרינן שאם אינו עתיד להורידו לזמן ממושך הרי הוא ג"כ כבטל לגופו, ונעשה חלק ממנו. והרבה פוסקים נוקטים שהשיעור זמן בזה הוא ל' יום, ומדמים לשיטות הסוברות שלל' יום הוי קשר של קיימא. ואע"ג שיש הסוברים שלא נחשב של קיימא עד לאחר זמן זה (וע' בשו"ת אבנ"ז סי' רס"ב אות ב' שהחמיר כמותם גם בנד"ד) מ"מ הרבה פוסקים מקילים במיעוט המקפיד שאינו אלא מדרבנן. וע' בשו"ת חלקת יואב יו"ז סי' ל' שהקיל אפילו אם אינו נמצא אלא לז' ימים[[62]](#footnote-62).וכל הנ"ל שייך גם לסתימה זמנית לאלו שסוברים שחשוב מפקיד דמ"מ אם יהי' שם לזמן ממושך של ל' יום וכדומה אינו חוצץ.

**חץ וקוץ**

במתני' דמס' מקואות מבואר שקוץ הנראה חוצץ ושאינו נראה אינו חוצץ. והראשונים מביאים מן התוספתא מחלוקת רבי ורבנן בחץ של מתכת אם חוצץ או לא ושבעץ לכו"ע חוצץ (כן נראה לכאורה אע"ג שמן הב"י נראה שלמד אחרת וכבר העירו עליו הש"ך ועוד אחרונים[[63]](#footnote-63) בזה שאינו במשמע). ועוד הוסיף התוספתא שאם קרם עליו העור שאינו חוצץ. והב"י הסתפק אם כוונת התוספתא לקוץ הנראה או אינו נראה, ומעיקרא נקט דמיירי בנראה. ואפילו בזה כתב ב' מהלכים, א' שהוא בעומק בשרו ומ"מ נראה שבזה י"א דכיון שנראה גזרינן בעומק אטו שאינו מעומק. וב' שנראה היינו ששוה לבשרו, ואיכא מ"ד שחוצץ כיון שאי אפשר שלא יהא ע"ג בשרו[[64]](#footnote-64), וי"א שסומכים על זה שאינו ע"ג בשרו, ואם קרם עליו העור אינו מקפיד אפילו אם הוא למעלה מבשרו. ובסוף פי' הב"י בדעת הרמב"ם דס"ל דתוספתא מיירי באינו נראה, ושרבנן סוברים שגזרו אינו נראה אטו נראה, שמ"מ מהני קרם עליו העור כשאינו נראה, ומתני' סבר כרבי דאינו נראה לעולם אינו חוצץ. ומשו"ה השמיט הרמב"ם הא דקרם עליו העור כיון דהוי אליבא דרבי. וע' ש"ך שהקשה על הב"י כנ"ל ולכן פי' בדעת הרמב"ם דלא בעינן קרם עלי' העור אלא משום שלא מבואר בתוספתא דמהני אינו נראה, אבל מכיון שבמתני' מבואר דמהני אינו נראה, כ"ש דמהני קרם עלי' העור, ומשו"ה השמיטו הרמב"ם.

ומ"מ לכאורה חזינן מסוגיא זו שקוץ שהוא בעומק בשרו אינו חוצץ (אא"כ משום גזרה וכפי' א' שבב"י הנ"ל), והטעם משום דהוי בלוע שאינו צריך אפילו ראוי לביאת מים. והנו"ב (בשו"ת קמא סי' ס"ד ותנינא סי' קל"ה) הביא ראיות אחרות ליסוד זה וכבר העיר האבנ"ז (ח"ב סי' ר"ס אות ז' וח') דלכאורה כן מבואר כבר ממתני' זו. וראיתי מי שרצה לומר שבהלכות נדה לרמב"ן מבואר שהטעם בהא דקוץ אינו משום דהוי כבלוע אלא משום שאינו מקפיד. וכבר דחו מבני החבורה שליט"א שאין לדקדק מדבריו כלום, שהרי לא כתב אלא לדאוג שלא יהא ניכר במשמוש היד ותקפיד עליו, ושפיר יש לומר שאם הוא למטה ואינו מורגש הרי הוא כבלוע ואינו חוצץ ואפי' אם מקפיד. רק הוסיף שתקפיד משום שאפילו אם מורגש ואינו בלוע אינו חוצץ אלא במקפיד.

אמנם מה שיש להעיר בזה הוא ממש"כ הב"י דבקרם עלי' העור אינו חוצץ משום שאינו מקפיד. והקשה הסד"ט ס"ק כ"ו דלכאורה תיפו"ל משום דהוי בלוע. ולכאורה היישוב בזה דקרימת העור אינו עושהו בלוע. וראיתי מי שכתב דהעור הנקרם עתיד ליפול, ודבר כזה אינו עושה בלוע.

**תפירות**

ומכאן הסתפקו כמה פוסקים אם תפירות נחשבות כחציצה. שי"ל שאם הוא מתוח יהא בין קמטי העור ויחשב כבלוע. ורוב פוסקים נוקטים שאי אפשר לסמוך על זה, ובפרט שבדרך כלל אי אפשר שיהא מתוח יותר מדי כיון שא"כ קשה להוציא את התפירות לאחר זמן. ולכאורה חוץ מזה יהא דינו כמו רטיי', שהרבה אחרונים מחמירים בה וכנ"ל, ויש שמקילים בזה אם הוא לזמן ממושך. ועוד דנו הפוסקים בתפירות הנמסות. וטבע תפירות כאלו שלאחר זמן החלק שהוא בתוך הגוף נבלע בגוף והשאר נופל מאיליו. ולזה אפשר לצרף מה שהבאנו כמה פעמים מרש"י במס' שבת דף ט"ו שדבר שעתיד ליפול מאיליו לא חשוב מקפיד. וע' במראה כהן שהגרז"א והגר"ש ווזנר מקילים בזה, והגריש"א והגר"נ קרליץ מחמירים.

**חזותא בעלמא**

ע' בט"ז שפסק שמי שנתפחמה ידה מכותלי בית המרחץ וכדומה אינו חוצץ כיון שאינו אלא חזותא בעלמא. ובסד"ט ס"ק ל"ג העיר דלכאורה אין זה אלא א' מן הטעמים, ויתכן שאין אנו מקיךים בה לחודי'. ודקדק כן מן הפרישה (ס"ק י"ח) שהבאנו לעיל בשיעור י"א, שבתי' הראשון כתב דכחול שבעין חוצץ כיון שיש בו ממשות, אבל צבע שצובעות הנשים אינו אלא חזותא בעלמא. ומ"מ הי' חוצץ אלמלא זה שהוא לנוי – הרי דחזותא בעלמא בדמקפיד הוי חציצה. ומ"מ למעשה מקילין כשיטת הט"ז (כ"כ בש' שבה"ל כאן). ומ"מ לכתחילה יש לרחוץ אפי' חזותא בעלמא כדי להורידו וכמו שהזכרנו לעיל בשיעור י' כלפי הרמ"א שבסע' א'.

**ציפורניים**

במתני' מבואר שצואה שמתחת לציפורן אינו חוצץ ובצק שמתחת לציפורן חוצץ. ובתוס' במס' נדה ס"ז ע"א מבואר שאין חילוק בין צואה לבצק בעצם, רק דחד הוי לח וחד הוי יבש, ואה"נ דצואה יבשה חוצץ. והר"ש הביא מן התוספתא שהמחלוקת הוא בנמצא תחת הציפורן כנגד הבשר, אבל שלא כנגד הבשר בתרוייהו חוצץ, וע' בב"י בטעם הדבר. ולמעה הרא"ש הביא שמשום שאין אנחנו יודעים מהו כנגד הבשר ומה לא נהגו לגזוז הציפורניים קודם הטבילה. ולא הבנתי כ"כ למה החמירו בזה, דלמה יצטרך יגזוז הציפורניים משום ספק זה ולא יהא סגי בנקיונים. ובפרט שבהל' נט"י (או"ח סי' קס"א סע' א') כתב הרמ"א שנוהגים לא לדקדק בצואה במתחת לציפורן כיון שאין מקפידים. ואע"ג שיש לומר דטבילה חמירא טפי' וכמש"כ הב"י בביאור שיטת הרשב"א, מ"מ כיון שמעיקר הדין לכאורה אינו חוצץ, וכן אפשר לנקות היטב, למה החמירו בנזיזתם.

ומ"מ מנהג ישראל תורה ומבואר ברמ"א עוד יותר שאם לא גזזן היא טובלת שנית. ואע"ג שהש"ך החמיר אפי' אם לנתה עם בעלה אא"כ א"א לטבול שנית, מ"מ ההוראה המקובלת שבלנתה עם בעלה מקילים[[65]](#footnote-65). ובטעם לטבול שנית מבואר בשע"ד דהוי משום חשש שלא נקתה כדבעי. ובש"ך הביא מן הראב"ן דכיון שעומד ליקצץ חייצי השתא. וכבר הבאנו בשיעור ח' שהגרמ"פ ביאר שיטות הסוברות שאינו חוצץ, דשאני שער וציפורניים שהרי הם בענין בהקב"ה ברא את האדם עם ציפורניים גדלים, ושער הגדל. ואפי' לש"ך אינו חוצץ אלא ציפורניים כיון שכשהם ארוכים הם נוולים, משא"כ בשער.

ומזהירים הפוסקים שאמנם יש לגזוז את הציפורניים עד מקום החיבורן לבשר, אין להחמיר לצער את עצמה ונסות לגזוז יותר מזה, והוי חומרא דאתי לידי קולא כיון שגורם דימום וכדומה.

שיעור י"ג

**אבר ובשר המדולדלים, וציפורן שפירש מקצתה**

*בב"י הסתפק בביאור הדין. ומעיקרא רצה לומר בטעם הדבר דכיון שעומד ליקצץ אמרינן שהחלק שעומד ליקצץ הרי הוא חוצץ על מקום החתך וכדמבואר בפ"י מ"ה בידות הכלים. וכבר ביארנו בזה לעיל בשיעור ח'. ומ"מ הב"י לא ניחא לי' בביאור זה, ולכן נראה מסקנת דבריו שלעולם אין האבר והבשר המדולדלין חוצצין. רק אמרינן שדברים אלו חשובים כחלק מן הגוף ומשו"ה פסלי בהו חציצה. אמנם בציפורן שפירשה רובה אינו פוסל בו חציצה כיון שאינו חשוב כחלק מן הגוף. ולא מתבאר מדברי הב"י למה לא יהא גם הציפורן עצמו חוצץ. דלכאורה ממ"נ, אם הוא חלק מן הגוף כל זמן שלא נקצץ, א"כ למה אינו פוסל בו חציצה, ואם אינו חלק מן הגוף, למה לא הוי הוא עצמו חציצה. וכה"ג קשה גם באבר ובשר המדולדלין, למה אינם חוצצים מצד עצמם, תיפו"ל דעומד ליקצץ. ואולי אפשר לומר שאינו מקפיד עליהם. וא"כ יהא כוונת הב"י שדבר שמקפיד על דבר שאינו מקפיד אינו חוצץ, וכמו שהבאנו לעיל (שיעור ח') מן המאירי במס' חולין. אמנם משמעות הב"י אינו כן, אלא דהוי חלק מן הגוף ממש. ולכאורה נראה שכוונתו לומר שדבר שיונק מן הגוף וחי ביחד עם הגוף לעולם אינו חשוב כדבר נפרד מן הגוף ולכן אינו חוצץ. אלא דהא ניחא באבר ובשר המדולדלין, אבל שציפורן שנפרש רובה למה לא יהא הוא עצמו חוצץ. ואיכא למימר כמו שביארנו לעיל (שם) בהא שכתבו הר"ש והרא"ש דאין היד חוצץ אמקום החתך כיון דהוי בית הסתרים דכלים. והוא* שבטבילה בעינן ביאת מים דרך רחיצה. ואיכא למימר שבבית הסתרים דלא בעינן אלא ראוי לביאת מים, היינו דוקא במקום דקפיד שיהא שם מים, משום דאז אם אינו ראוי לביאת מים אין זה דרך רחיצה. אבל אם לא קפיד, וכגון בנד"ד דאדרבה כל זמן שלא חתכו בפועל עדיף שלא יכנס המים, בזה אמירנן דלא בעינן אפי' ראוי לביאת מים. וא"כ אין זה כלל בבית הסתרים דכלים דוקא, אלא אסוגי בית הסתרים כמו שיש בכלים דבזה אמרינן שאינו חוצץ*[[66]](#footnote-66)*. ועדיין צ"ע.

ולמעשה בשו"ע סתם וכתב *"ציפורן המדולדלת שפירשה מיעוטה חוצצת" (סע' כ"א) ו"אבר ובשר המדולדלים חוצצים". ואיכא למימר שכוונתו בזה כמו שפירש בב"י, דהיינו לא שהם עצמם חוצצים, אלא שחציצה שעליהם פוסלת הטבילה, ולישנא דמתני' נקט. והש"ך (ס"ק כ"ו) כתב שהיא עצמה חוצצת. אמנם אינו נראה שרוצה לבאר שזהו כוונת השו"ע, דהא הביא כמקור לדבריו דברי הב"ח ודרכ"מ שהם ודאי אינם מקור לדברי השו"ע, רק שרצה לומר שכך הדין. ומ"מ נראה שמדוקדק מדברי הש"ך שאין כוונתו לומר שכאן חוצץ מאותה סיבה שהביא בס"ק כ"ה מן הראב"ן, דהא בס"ק כ"ז כתב דאע"ג שכתוב בשו"ע שפירשה רובה אינו חוצץ, מ"מ מאחר ונוהגים להצריכה טבילה שנית גם זה חוצץ, ומשמע דהכא הוי אפילו קודם שנהגו להצריכה טבילה שנית. והיינו שאפי' אלמלא המנהג יש חציצה משום שעומדת ליקצץ, רק שיש לחלק בין דבר שהוא כבר ניוול, או דבר שכבר נחתך[[67]](#footnote-67) וכדומה. ואי תלוי בניוול לכאורה יש להחמיר טובא בדבר העומד ליקצץ והוא כבר ניוול וכגון בשערות הרגליים וכדומה.*

*אלא שעדיין צ"ע מה שכתב הרמ"א דיבלת ויתרת אינו חוצץ. וצ"ע אמאי הא עומד ליקצץ, וגם מקפיד עליו, וכן הוא ניוול. ואע"פ שאפשר לומר שכוונת הרמ"א משום שאינם עומדים ליקצץ, אבל קשה לומר כן כיון שבמקור הדברים מבואר להדיא שכן הדין אע"פ שעומד ליקצץ (אע"ג שיש לדחוק ולומר שהרמ"א לא פסק כוותי' לענין זה). וע' בביאור הגר"א שהעיר שדין זה מבוסס אהא דגריס בתוספתא דאבר ובשר המדולדלין* אינם *חוצצין, ודלא כגירסת הרא"ש והטור. ולכאורה י"ל שכוונת הגר"א להקשות כנ"ל דלדידן הי' צריך להיות הדין להיפך. ואע"פ שלמסקנת הב"י עצמו הדין דין אמת אפילו אי גרסינן חוצצים, ומשום דלדידי' חוצצין ר"ל שחציצה הנמצא עליו חוצצת[[68]](#footnote-68), מ"מ הרי הרמ"א אינו סובר כב"י[[69]](#footnote-69), ולדידי' באמת צ"ע. ולפי הצד דלא אמרינן עומד ליקצץ אא"כ התחיל ליחתך ניחא. אלא דעדיין תיקשי לש"ך בשם הראב"ן הנ"ל למה אינו חוצץ. ואולי אפשר לומר שאפילו לש"ך הנ"מ כגון ציפורניים שאינם עצם הגוף, רק שיוצאים מן הגוף, משא"כ ביבלת. וא"כ בשערות הרגלים כשמקפדת הי' צ"ל חוצץ. וצ"ע.*

*והנה בשכחה לגזור ציפורני' אמרנו שיש להקל בלנתה עם בעלה. ולכאורה הי' נראה דהנ"מ בדלא פירשה מיעוטה, אבל פירשה מיעוטה הרי השו"ע סתם להחמיר כפשטות התוספתא. אמנם בב"י הביא מן הרמב"ם שאפילו בפירשה מיעוטה חוצצת, ע"ש ב' דרכים בזה. וע' בלחו"ש שמשו"ה תמה על השו"ע למה סתם להחמיר בזה. ואע"פ שלא הקיל לכתחילה עקב הוראת השו"ע, מ"מ הסיק שיש להקל בזה בלנתה עם בעלה. וכן נקטו כמה ממחברי זמנינו (ע' שו"ת הר צבי סי' קס"ב, לבושי עז, בדה"ש ס"ק קנ"ו). ומ"מ אין להביא ראי' מזה להקל אפילו בדבר שעומד ליקצץ כשמקפיד עליו, שהרי הב"י בדרכו הראשון, והוא דרכו של הדרכ"מ והש"ך, פי' טעמו של הרמב"ם משום שאינו מקפיד, ולכן במקפיד י"ל שחוצץ. וכן יל"ע בפירשה מיעוטה גופה אולי משתנה הדין אם באמת מקפדת וכל הסיבה שלא הורידה אותו משום שלא ראתה אותו.*

*עוד דנו הפוסקים מכח ההלכה כאן בקילופי עור שמסביב לציפורן האם חוצצים או לא. ולכאורה בדיעבד אינם חוצצים כיון שאינה מקפדת, אמנם לכתחילה יש לה להוריד גם אותם וכדברי הרמ"א שבסע' א'. אמנם אם הם מן הסוג שמקפידים עליהם, או שהיא אשה שמקפדת עלי' לכאורה חוצצת (ועל דרך זה כתוב גם במרא"כ עמ' קט"ז אות ו').*

***שיניים***

*בשו"ע (סע' כ"ד) הביא המנהג המוזכר ברא"ש שהנשים נוהגות שלא לאכול בשר ביום לכתן לבית הטבילה משום שחשש שישתייר קצת בשר ולאו אדעתה. וכבר כתב הט"ז (ס"ק כ"ה) שדבר פשוט שאין להחמיר בזה בדיעבד אם כבר אכלה, וכן יכולה להקל לכתחילה בשבת ויו"ט. וכמה אחרונים נקטו דה"ה בשאר סעודת מצוה אפשר להקל בזה (ע' ששבה"ל בזה). אמנם ע' בסד"ט ס"ק מ"ט שהדגיש דהנ"מ כגון שבת לאחר היו"ט וכדומה, אבל בכגון שבת רגיל אין לאכול סעודת שבת ואח"כ לטבול בליל שבת עצמה. ובטעם הדבר כתב דחיישינן שמא לא תנקר יפה אח"כ כיון שמהומה לביתה. ונראה שדבריו הם באשה שכבר חפפה כדין רק שצריכה לחפוף אח"כ, דהא אסר לאכול שום דבר ולא רק בשר. ולכן בכגון סעודת פורים אע"פ שהוא נמשך עד הלילה מ"מ מותרת לאכול בשר אם חוזרת וחופפת בלילה. וכן מ"מ יש לעיין אם יש להקל בזה דנראה שאין דברי הסד"ט אלא הנהגה נכונה, ולא איסור אפילו מצד המנהג שנהגו וכ"ש לא מדינא דגמ'. ונפק"מ בכגון נשים הגרות במקומות שבקיץ זמן צאה"כ מאוחר מאד, ולחייבן שלא לאכול עד אחרי הטבילה ג"כ קשה מאד, דיתכן שיש להקל להן לאכול סעודת שבת שלהם מוקדם (ולעשות שבת מוקדמת) ואח"כ לטבול, ובלבד שיזהרו לחטט השינים כדבעי.*

*עוד דנו הפוסקים אם יש לאסור תבשיל שיש בה בשר או בשר טחון לפי המנהג. ומביאים כמה אחרונים דברי המקו"ח שאמנם המנהג אוסר בשר עוף ובשר חי', מ"מ אינו אוסר תבשיל שיש בה בשר. ואעפ"כ כמדומני שהמנהג הוא שאוסרים בשר טחון. וכ"כ בס' שערי טבילה סי' ל"א ס"ק ה' בשם הגרשז"א. ואע"ג שבבשר טחון לא ידבק בין השינים, מ"מ הוי לא פלוג. וציין לדברי הגר"א כאן שהביא המקור למנהג זה שיטת הרמב"ם באיסור אכילת גבינה אחרי בשר שהוא משום שחוששים לבשר בין השיניים, וא"כ כמו ששם מחמירים משום לא פלוג הה"נ הכא. אע"ג שלפי זה לכאורה הי' לנו לאסור גם תבשיל שיש בה בשר וכמו שאנחנו מחמירים שם שהוא לכאורה משום לא פלוג (ע"ש במגילת ספר שכן צידד, ודלא כמש"כ בפותח שער כאן[[70]](#footnote-70)), מ"מ יש לחלק בין לא פלוג לדבר שיש לו* דין *בשר לדבר דהוי בשר ממש אלא שהוא בענין שלא היינו צריכים לאסור. זאת ועוד שהרי כל הדין הזה לענין בשר בחלב הוא מחלוקת הראשונים (בתוס' ק"ה ע"ב), ויתכן שלרמב"ם לא יהא טעם ללא פלוג הזה, ולכן כ"ש שאין להחמיר בדבר שאינו אסור אלא משום מנהג. ובדג ג"כ אין מחמירים כיון שאין עליו שם בשר.*

*והנה יש עוד כמה מאכלים הנדבקים בשיניים יותר מבשר. ולדוגמא פופקורן. ולאסור את זה מצד המנהג אין בידינו. אבל היסוד של המנהג יש בזה, ולכן דבר פשוט הוא שיש לאשה ליזהר גם באלו קודם הטבילה.*

*ובענין עצם נקיון השיניים, העירו הפוסקים שאמנם אפשר לחטט עם חוט דנטלי, מ"מ יש ליזהר שלא יהא החוט עצמו נדבק בשיניים.*

***בית הסתרים***

*בסע' כ"ו הביא השו"ע מן הראב"ד שאם לא בדקה קודם טבילה, וכן לאחר הטבילה אכלה דבר ומצאה בין שיני' דתלינן לקולא. ורע"א שם על אתר נקט דהיינו שאין צורך להוכחה שלא היתה החציצה עלי' כלל. אמנם ראיתי במגילת ספר שכתב להוכיח דלא אמרינן כן אלא כשלא נתעסקה במין זה אלא לאחר הטבילה ולא קודם לטבילה. אבל בכגון אשה שאכלה מין פלוני קודם לטבילה, ולא בדקה אח"כ, ולאחר הטבילה שוב אכלה אותה מין ולאחר מכן מצאה מן המין הזה בין שיני', שבזה כיון שאין לנו הוכחה כלל, אין להקל. ונאריך בזה יותר בעזהי"ת בשיעור הבא.*

שיעור י"ד

**עוד בבית הסתרים**

*בשו"ע מבואר ב' קולות בבית הסתרים, א' (סע' כ"ה) שאם לא בדקה את הבית הסתרים קודם לטבילה, ולא מצאה חציצה בבית הסתרים לאחר הטבילה, הרי היא מותרת. עוד מבואר (סעיף כ"ו) שאם לא בדקה מקודם, וגם לאחר מכאן בדקה ומצאה חציצה שהתעסקה בה לאחר הטבילה, הרי היא מותרת. וע' ברע"א (על הש"ך ס"ק ל"ב) דחזינן מזה שאין צריך הוכחה שלא הי' דבר חוצץ בבית הסתרים. אמנם במגילת ספר (סי' י"ז אות ל"ח:ב) העיר שי"ל דעד כאן לא מקילינן אלא בדבר שלא נתעסקה בה קודם הטבילה, אבל אם נתעסקה בה גם קודם הטבילה, יש להחמיר והיא חוצצת. והיינו שאם יש חציצה ויכול להיות שהוא מלאחרי הטבילה כמו לפני, אע"ג שאין לנו שום טעם לומר שהי' לפני ממה שנאמר שהי' לאחרי, מ"מ יש להחמיר. והוכיח כן מהא דמבואר בסע' כ"ד שיש לאשה לחצוץ שיני' קודם הטביל. ולש"ך שם (ס"ק ל') הוי חיוב מדינא, ואפילו לב"ח י"ל דהא שאינו חיוב מדינא, היינו שאין חיוב לעשות הבדיקה קודם הטבילה שאפשר לסמוך על זה שיעשה כן לאחר הטבילה, אבל לעולם חייבת לבדוק[[71]](#footnote-71). ולכאורה אם כרע"א למה יש חיוב לבדוק כלל הא אין צורך בהוכחה. ולכאורה יש לדחות ראי' זו, שהרי אע"ג שבדיעבד אם אין הוכיחה תלינן לקולא, מ"מ שפיר י"ל שלכתחילה יש לבדוק אם יש שם דבר חוצץ או לא. ומ"מ מסתברים דבריו, שהרי השו"ע לא התיר אלא בדלא בדק לפני הטבילה, ולא גם בנתעסקה. ואיכא למימר שגם רע"א מודה לזה, רק כוונתו שאם לא נתעסקה, אין אנו צריכים להוכחה שלא היתה עלי' סוג חציצה זו מקודם, שהרי בכגון הא דסע' כ"ו, אע"ג דשפיר יש לתלות שחציצה זו שמצאה לאחר מכאן היא מן העסק שלאחר מכאן, מ"מ איך יהי' לנו הוכחה שלא היתה חציצה מן המין הזה גם קודם. וע"כ דלא בעינן. שו"נ שי"ל שיש לנו הוכחה, שהרי מכל המינים שיש בעולם הרי לא מצאה לאחר הטבילה, ואע"ג שמן המין הזה אין לנו בדיקה לל"ב. ועדיין צ"ע בכל זה.*

*עוד מקשים העולם בהאי דינא דבית הסתרים דמאיזה טעם ניקל בבית הסתרים יותר מן המקומות הגלויים. הרי במקומות הגלויים אם לא חפפה לא עלתה לה טבילה אפילו לא מצאה חציצה לאחר מכן וכדמבואר בסי' קצ"ט סע' ח'. ואם כן מאי שנא במקומות הגלוים, שאנחנו מחמירים משום ספק אולי לא היתה ביאת מים, מספק שאולי לא הי' ראוי לביאת מים. והט"ז (סי' קצ"ט ס"ק י"א) כתב דכיון שבית הסתרים הוא, לא מסתבר שנכנס שם דבר חוצץ. וכבר תמה עליו הסד"ט (שם ס"ק כ"ח) שהרי שינים בכלל בית הסתרים הם, ושכיח טובא שיהא שם דבר החוצץ. תדע שהרי צריכה לחצוץ בין שיני' קודם הטבילה. ואני אוסיף עוד שהרי אע"ג שבשאר מקומות של הגוף אין צורך לחפיפה מעיקר הדין, מ"מ בבית הקמטים צריכים הדחה. ובית הקמטים הרי הוא בית הסתרים דמסתמא ג"כ יש לו הקולות הנ"ל, ולט"ז לכאורה הי' צריך להיות יותר חמור מן המקומות הגלויות. וזהו באמת מוסיף חומר הקושיית העולם, דאיך יתכן שבשאר מקומות שבגוף שאינם צריכים חפיפה מדינא אמרו שאם לא חפפה הטבילה פסולה, ואילו במקומות בית הסתרים מחמירים יותר וחייבים בהדחה מתחילה, ואילו לאחר מכאן מקילים יותר ותלינן לקולא.*

*והש"ך כאן בס"ק ל"ב הביא מן העט"ז והמע"מ שכתבו שבבית הסתרים היינו טעמא שמקילים, משום שאילו הי' שם בשעת טבילה לא הי' נופל מאיליו לאחר הטבילה. ובזה העיר רע"א שם שא"כ כשאין הוכחה זו היינו צריכים להחמיר, והרי בסע' כ"ו ליכא הוכחה זו ומ"מ מקילים. והש"ך עצמו תי' דשאני היכא דבעינן ביאת מים, להיכא דבעינן ראוי לביאת מים. ועל זה קשה מאי שנא וכנ"ל. וע' בסד"ט ס"ק נ' שביאר דאיכא למימר שהטעם להקל הוא משום דבית הסתרים אינו צריך להיות ראוי לביאת מים אלא מדרבנן, וכשיטת הריטב"א ועוד. ואפי' לשיטת התוס' דבעינן ראוי לביאת מים מדאורייתא, איכא למימר דכיון דהכא אינו אלא מיעוט המקפיד שאינו פוסל אלא מדרבנן, הקילו חז"ל בבית הסתרים בדין דרבנן כזו כיון שהתורה הקילה עליו שלא הצריך אלא ראוי לביאת מים ולא ביאת מים ממש. (ואינו ברור אם רוצה לומר שזהא כוונת הש"ך או לא).*

*ובחזון יחזקאל (כן הביא בהגהות לנפש תדרשנו לבעלי הנפש) כתוב משמי' דהגר"ח עוד חילוק. והוא שיש לחלק בין הפסול חציצה במקום גלוי לפסול חציצה בבית הסתרים. שאם יש חציצה במקומות הגלויות, הרי אין כאן ביאת מים כלל. אבל בבית הסתרים אמרינן שיש כאן ביאת מים, אבל יתכן שיש כאן דבר הפוסל את הביאת מים. ולכאורה עדיין צ"ע דאעפ"כ למה ניקל בא' ולא בשני. וי"ל שהביאור בדבריו שאם יש ספק אילו הי' כאן ביאת מים מחמירים, אבל כשיש ודאי ביאת מים וספק פסול אמרינן אין ספק מוציא מידי ודאי. ואם כנים הדברים שפיר י"ל שכוונת הש"ך הוא כדברי הגר"ח.*

*והכלל העולה הוא שיש להקל יותר החציצה בבית הסתרים ולהקל שלא הי' עלי' מקודם באופנים מסוים וכנ"ל. אמנם שיל"ע אם אפשר להקל בבית הסתרים כשיש מחלוקת הפוסקים אם חוצץ שם או לא. ולכאורה תלוי בטעמים הנ"ל.*

***טבילה ע"ג כלים***

*השו"ע בסע' ל"א החמיר כשיטת הראב"ד שאם טבל ע"ג כלי המקבל טומאה טבילתו פסולה. ומשו"ה כתב הש"ך בס"ק ל"ו שכשיש אשה שצריכים להחזיק אותה בשעת טבילה, אין להניח אותה בתוך סדין כדי לטבול אותה במים, ומשום שהסדין מקבל טומאה וא"כ הוי טבילה ע"ג כלים שפסול. אמנם ע' בבית מאיר שם שתמה על הוראה זו, דהא מפורש במתני' במס' מקואות (פ"ו מ"ה) שמטבילים כלים בתוך שק או כלי אחר ובלבד שיהא בו שפופרת הנאד. וע"ש דע"כ לראב"ד צריכים לחלק בין כלי המחובר לקרקע לאינו מחובר לקרקע, או בין היכא שמטבילים כלי זה להיכא שאין מטבילים. ועכ"פ לפי שיטת הראב"ד לכאורה יש להחמיר שלא להטביל כלי (כגון הנקנה מעכו"ם) בתוך כלי המקבל טומאה[[72]](#footnote-72).*

*עוד דנו הפוסקים בנעלי ים, האם טבילתה פסולה אם טבלה לבושה נעליים. ובהשקפה ראשונה הא הרי זה כע"ג כלים שפסול לשיטת הראב"ד וכנ"ל. אלא שחוץ מזה שאינו מחובר, ע' כגון בדה"ש לסע' מ"ו שכתב שיש לחלק בין כלים שהיא לבושה בהם לכלים שאינה לבושה בהם, דבלבושה בהן לא גזרו. ושם הביא סמך לדבריו שהרי שם בסע' מ"ו מובא ההלכה המפורשת במס' ביצה י"ז ע"א שאשה יכולה לטבול בבגדי', ולא מוזכר שם שיש בזה יוצא מן הכלל. ולכאורה יש לומר דהיינו חוץ מנעלי', וכן נקט בשערי טוהר להדיא. ואע"ג שהבדה"ש העיר שסתימת הדברים משמע אחרת, מ"מ י"ל דהנ"מ בגדים שלפעמים רוחצת בהם, ולא בנעליים ולכן לא הי' צורך לפרט.*

*והנה אם אשה צריכה לטבול במקום טיט (וכגון שאין לה עצה אלא לטבול בים וכדומה) יש לה לנעול נעלי ים עד שהיא במקום שהיא עומדת במקום שהיא רוצה לטבול ואז יכולה לקפוץ מע"ג הנעליים והיא טהורה. אמנם אם הם נעליים העשויים לגמרי מדברים סינטטיים, לכאורה אינם מקבלים טומאה ולא שייכים לגזירת כלים של הראב"ד. וגם הדין לכתחילה לכאורה אין, כיון דבנעליים אין חשש דלמא תיפול, אלא אדרבה הרי היא יותר יציבה עם נעליים. ולכן אם חייבת לטבול במקום טיט לכאורה יש לה לטבול עם נעליים כאלו. ואע"ג שלרמ"א אין זה לכתחילה, מסתמא בנד"ד דידן הכי עדיף טפי. וצריכה ליזהר שלא יהא הנעל רפוי על הרגליים, דאל"כ חוצץ, ופשוט.*

***צורת הטבילה***

*כבר האריך הב"י בשיטות השונות בצורת הטבילה. ולמעשה בשו"ע (סע' ל"ה) כתב שהיא שוחה מעט כדי שיהיו סתרי בית הערוה וכן תחת הדד גלויים קצת, ויהי' תחת בית השחי נראה קצת, ולהרחיק יריכותי' זו מזו קצת, ולהרחיק זרועותי' מןהגוף קצת. ובכל זה מודגש שתעשה כן קצת ולא הרבה, ומשום שאם זה הרבה יתכן שמקומות אחרות שבגוף יהיו מכוסים וטבילתה לא תהא כשרה. ויש מן הנשים העומדות על הטבילה שמשגעות את הנשים הטובלות בצורת הטבילה. ואמנם חייבת לטבול בצורה הנ"ל, אבל אין צורך לעצבים[[73]](#footnote-73) אם הרחיקה את זרועותי' או יריכותי' יותר מדי וכדומה. חדא שהרי י"א שאין דברים אלו מעכבים את הטבילה. ועוד שהרי הט"ז (ס"ק ל"ח) וסד"ט (ס"ק ע"ג) נקטו שאם קדמה מים ואח"כ שחתה יותר מדי וכדומה הטבילה כשרה כיון שהמים מקדמין. ואע"ג שהש"ך חולק, דבריו מקושיי ההבנה וכמו שהערנו לעיל (שיעור ט'). ועוד שהרי הסד"ט שם כתב שאם גובה המים הוא למעלה מטיבורה וכמש"כ בסע' ל"ו אין כאן בית מיחוש[[74]](#footnote-74). וכן מביאים מן המהרש"ם שאם טובלת כמה פעמים (וכמו שנוהגים וכדאיתא בבאר היטב ססי' ר' מן השל"ה). ועוד ראיתי במשמרת הטהרה שדקדק דדוקא כשהיא שוחה* יותר מדי*מעכב את הטבילה, אבל זה שאינו בדיוק כאורגת וכדומה לל"ב.*

***עדשות מגע***

*אע"פ שיש מחלוקת בין הפוסקים אם עדשות מגע חוצצים או לא, כו"ע מודים שלכתחילה יש לאשה להוריד את העדשות מגע קודם הטבילה. וכ"כ הגרמ"פ (יו"ד א' סי' ק"ד). והנשים העומדות על הטבילה מלומדות להזהיר על זה בפרט, כיון שזהו דבר שאינם יכולים לראות בעצמן וחייבות לשאול. ומ"מ בדיעבד הקיל בזה הגרמ"פ. והוא ע"פ שיטתו דבבית הסתרים לא חייץ אלא דבר הדבוק, אבל לא דבר המונח. ולכן כיון שתוך העין הוא בית הסתרים, וכן אין העדשות מגע דבוקות, אינו חוצץ. אמנם בכגון שו"ת מנח"י (ח"ו סי' פ"ט) ביאר בזה שחוצץ בדיעבד. וטעם א' יכול להיות דלא כמו הגרמ"פ אפילו מונח ולא מודבק חוצץ בבית הסתרים. ואע"פ דאיכא למימר שהוא רפוי ולכן אינו חוצץ, וכן נקט בששבה"ל, מ"מ העירו דלכאורה הוי כלפילוף יבש שבעין, שאמנם לשיטת הרא"ש אינו חוצץ כשהוא בתוך העין, אבל להלכה הלא לא קיי"ל כוותי' וכמו שדקדק הט"ז ס"ק י"א מן השו"ע (ואע"ג שי"ל דלית הלכתא כשמעתתא זו, וכמו שהאריך בזה הש"ך בס"ק י"ג, מ"מ גם הש"ך שם הורה שאם אפשר יש לה לטבול שנית). ועוד טעם שהחמירו בזה הוא משום שתעצים עיני' כשטובלת אם יש לה עדשות בתוך העין, שכן הוא טבע הנשים. ואם עשתה כן י"א שטבילתה פסולה אפילו בדיעבד וכמש"כ בסע' ל"ט.*

שיעור ט"ו

**אשה העומדת על הטבילה**

*השו"ע בסע' מ' מביא מן הרא"ש שצריך להעמיד אשה בשעה שהיא טובלת שתראה שלא ישאר משער ראשה צף על פני המים. ומ"מ הביא מן הראב"ד והרשב"א שאם כורכת שערה בדבר רפוי ג"כ יכולה לטבול אפילו אם אין אשה עומדת ע"ג בשעת טבילה. ובשו"ת רע"א סי' קי"ד (ומובא בפת"ש ס"ק כ"ב) כתב שמדויק מדברי השו"ע דדוקא כה"ג מהני אבל אם לא עשתה לא את זה ולא את זה לא עלתה לה טבילה.*

*והנה אין לנו מקור להוראה זו מן הש"ס. ולכן הי' נראה לומר שהטעם בהוראת הרא"ש הוא משום שאיך נדע שנכנסו כל השערות לתוך המים (שהרי אם אפילו שערה אחת למעלה מן המים לא עלתה לה טבילה). באופן שכוונת הגמ' שאם אין אשה שרואה וכן לא כרכה שערות ראשה אין לנו הוכחה נכונה שנכנסה כולה למים. וע' בסד"ט ס"ק ע"ח שמבואר מדבריו שבדליכא אשה העומדת על גבה יש לנו חשש מדאורייתא שלא טבלה כדין והוא לכאורה מתבאר על פי הנ"ל. אמנם שם בשו"ת רע"א מבואר שאם אין אשה ולא כרכה שערותי' טבילתה פסולה מדרבנן. ולכאורה יוצא דסבר שהשו"ע מיירי בענין שהיא בטוחה שנכנס כל השער לתוך המים אבל מדרבנן לא סמכו על זה והצריכו הוכחה יותר ברורה. (וע"כ לשיטת רע"א גזירה זו לאחר סתימת הש"ס. וצ"ע). ואיכא למימר שהסד"ט סבר דמיירי דאינה בטוחה שנכנס כולה לתוך המים, ולכן כשאינה יודעת צריכה איזה בירור.*

*וכמעט מפורש בשו"ע כאן שאין צורך להיות אשה עומדת על הטבילה אלא כדי לוודא שנכנס כולה למים, וזהו כל מה שהיא צריכה לדעת מדינא. אמנם בכמה מן המקואות החרדיות התהליך הוא שהאשה גם בודקת את הטובלת לראות אם שכחה להוריד חציצה מסוימת. ומ"מ מזהיר אני שאמנם יש לאשה לחשוש לבלנית אם אומרת לה שדבר פלוני חוצץ, ויש לשאול שאלה כדת מה לעשות, מ"מ אין לסמוך על הוראת הבלנית להקל, שאע"פ שבמקואות שמתחת השגחה חרדית טבע הדברים הוא שהבלנית מחמירה טובא ולפעמים יותר מדי, מ"מ יש גם מקלי הדעת וכן תמיד יכול להיות טעות.*

*ולכאורה דבר פשוט הוא שאשה קרחת, או שגלחה את כל שערות ראשה אינה צריכה אשה לעמוד על גבה כלל, דלא גרע מאשה שכרכה שערותי' שאינה צריכה.*

***אשה שטובלת בבגדי'***

*בסע' מ"ו מובא הדין שאשה שטבלה בבגדי' מותרת לבעלה. והוא דין מפורש בגמ' דמס' ביצה דף י"ז ע"א. ובש"ך (ס"ק נ"ו) מובא מראב"ן שהנ"מ בבגדים רחבים ולא בבגדים מהדוקים.*

*והנה בשו"ת אג"מ (אה"ע ד' סי' כ"ג אות ג') כתב כלפי אחד ששאל אותו אם ישיא לבתו בחור שהוא ת"ח וירא"ש ובעל מדות ישרות שהוא בן מי שלא הלכה למקוה לעולם האם ימנע כיון שיש לו את הפגם שהוא בן נדה (ע' אה"ע סי' ד' סע' י"ג ושם בב"ש). ואמר לו הגרמ"פ שכין שלא מדובר כאן באיסור ממש רק בפגם, יכול לסמוך על זה שאין לבחור סימני בן נדה, כיון שבן נדה הוא בדרך כלל עז פנים והוא בעל מדות טובות. וכי תימא דאיך יתכן שאינו בן נדה הא לא טבלה האמא שלו מעולם, כתב שהרבה פעמים האי הולכת לים, ואע"ג שהיא לובשת בגד ים (ביידוניג סוט) "*הא אין זה חוצץ מדינא"*. והגרמ"פ שם סתם ולא פירש הטעם בזה וקשה לומר שבדרך כלל אינו רוב הגוף ולכן אינו פסול מדאורייתא, דלשון 'מדינא' משמע שאפילו מדרבנן אינו חוצץ. והאמת יורה דרכו שבאג"מ יו"ד ד' סי' י"ז אות י"ט חזר שנית על תשובה זו וכתב הטעם משום שנכנס מים דרך הבגד ים. וכוונתו דלכן הוי כמו מים מקדמין אע"ג שהוא בגד הצמוד לגוף. אלא שלדבריו יל"ע בעצם דברי הש"ך למה כתב שבבגד מהודק לא תטבול, שברוב הבגדים הארוגים נכנס מים בין הבגד לגוף כשטובלים, וקשה לעוק"ד להעמיד דמיירי בבגדים העשוים מעור וכדומה. וצ"ע. ואלמלא דברי הגרמ"פ הי' אפשר לומר שבמקום ההידוק לא נכנס מספיק מים כדי להתחבר למי המקוה, אבל לגרמ"פ שכתב דבגד ים אינו חציצה מדינא צ"ע כנ"ל. וכן מ"מ יש להדגיש שהגרמ"פ לא כתב את הדברים כהוראה לטבול בבגד ים לכתחילה, רק כביאור למה לא יחשב מי שטבלה אמו כך כבן נדה. ופשוט.*

***כינים***

*הב"י הביא מן הרוקח (סי' שע"ו ד"ה ידות) "נראה מין כנים שדבוקים בבשר ונושכים בעור במקום שיער ונדבקים בחוזק בבשר שצריך להסיר ע"י חמין ולגוררן בצפורן בשעת טבילה, אבל אם אינו יכול להסירן הוי כטיט שתחת הצפורן או בצק מועט שאינו מקפיד אבל בטבילה הם מסירים משום חומרא". וכן הוא בשו"ע סע' מ"ז. וע' גם בסד"ט ס"ק פ"ח מן השע"ד דשאר מיני כינים אינם נדבקים לגוף ועיילי בהו מיא ומשו"ה לא חייצי. ויל"ע מה הדין בכינים של היום, דדבר ההוה הוא שאשה מוצאת כינים ביום הטבילה או אפילו יום שלפני, וקשה לה להסיר את כל הכינים מן הראש. וראיתי בס' יסודי הטהרה (מבוסס על השיעורים גל הגרמ"ש קליין, פרק ו' סעי' מ"ג בביאורים) שהעיר דלכאורה כינים שלנו אין להם את היסוד לטהר של אלו שבשו"ע כיון שהיום מקפידות עליהם. ויל"ע אם מה שעשתה ביכולתה לעשות האם חשוב מקפיד אע"ג שלמחר תחזור לסרוק פעם שני. ומעיקרא חשבתי שבב"י כאן כתוב דכה"ג אינו חוצץ. אבל שוב הבנתי שדקדוק הלשון נראה שאין זה הכוונה, שהרי כתב שאינו מקפיד אע"ג שמסיר היינו משום טבילה. ולכאורה ר"ל שאפילו אלו שהיא מסירה אינה מקפדת עליהם מדינא, ולכן אם אם אינה יכולה להסיר אינו מעכב. באופן דלכאורה מדויק גם להיפך, שזה עצמו שהתייאשה מלהסירם אינו עושהו אינו מקפיד. וצ"ע. ומ"מ יש סברא גדולה לומר דכיון שאינה מקפדת במה שאולי נשאר עכשיו כ"א משום זה שיתרבה לאחר זמן, ובדרך כלל הרי היא לא סורקת יותר, הרי זה חשוב אינו מקפיד.*

*זאת ועוד דהנה בביאור הגר"א (ס"ק נ"ג) הביא עוד טעם לטהר והוא משום דהיינו רביתי'. ואע"ג שבכגון בדה"ש התקשה בזה כיון שטעם זה לא מוזכר ברוקח שבב"י, מ"מ ע' בהגהות שבטור הוצאת שירת דבורה שהעירו שסיום דברי הרוקח שם הם כך "גם בטבילה אינו חוצץ דבר תורה כדאמר בפרק הערל מעוברת שנתגיירה וכו'". וא"כ י"ל שכוונת הרוקח להתיר גם מטעם זה. וכן מ"מ לכאורה מבואר שיש להתיר כנים משום דהיינו רביתי' מן הגמ' במס' זבחים י"ט ע"א שהסתפק לענין בגדי כהונה אם כינה חוצצת, והספק הוא אם אמרינן בי' היינו רביתי' "דכיון אזלה ואתא רביתי' הוא". והרמב"ם פסק דכיון דהוי איבעיא דלא איפשיטא בדיעבד אינו חוצץ, וא"כ הה"נ הכא. אלא שמפורש שם בגמ' דליתי' לטעם זה אלא בכינים חיים ולא במתים. אמנם במתים היום שפיר י"ל אינם חוצצים. ומ"מ יל"ע מה הם הכללים מתי אמרינן היינו רביתי' ומתי לא לפי זה.*

*ומ"מ ההוראה המקובלת היא שיש לאשה לסרוק שערותי' היטב כדי להוציא את כל הכינים שתוכל, ולאחר מכן היא כשרה לטבול ואפילו אם ימצא אח"כ כינים אמרינן שאינו חוצץ.*

***הערות בפת"ש ס"ק כ"ח***

*ע' בלבושי עוז שכתב שהרבה האריכו לבאר תחילת דברי הפת"ש שמחמודי דניאל מכת"י. והעיר דלמעשה אחרי שזכינו עכשיו לאורו של החמודי דניאל רואים שלא היתה כוונתו חלק בין איש המאנס לאשה המאנס, רק לענין הדין שברמ"א שיש זהירות שיפגע בה חברתה, שבזה מהני רק אשה ולא איש.*

*ולענין דברי הלבושי שרד, המעיין שם יראה שדבריו מבוססים על דברי הרמ"א שבסי' ק"כ דלא מהני מים מקדמין אלא במי מקוה ולא במים תלושים, ולכן כיון שלא כוונה כשנכנסה יתכן שהמים שמתחת לרגליו הם פסולים. ומ"מ לכאורה דבריו מרפסין איגרי, שכל הפסול בדלא כוונה אינו אלא פסול במעשה הטבילה, אבל המים כשרים הם. ותו דלכאורה לדבריו יש זהירות לאשה שהולכת למקום שהיא עתידה לטבול שתרים רגלי' בשעת טבילה כיון שבשעת עמידה לא עמדה אלא לטבול אח"כ ולא לטבול מיד בעמידת הרגליים. ואולי אפשר לומר דכיון שהלכה לשם כדי לטבול אח"כ הרי זה חשוב ככוונה.*

***להסתיר את טבילתה***

*כבר הזכרנו מן הגרמ"פ שאין להקל ולשים איפור כשטובלת בליל שבת כדי להסתיר את טבילתה. וכה"ג אמרינן גם לענין אכילת בשר* (*ע' ששבה"ל סעי' מ"ח אות ח') שאין להקל בה משום שיבינו מזה שטובלת בערב. אמנם שאלה יש לאלו שיש להם בנים קטנים ויוצא יום הטבילה שלהם בליל שבת. שבהרבה מקומות אי אפשר לבעל להשאר בבית לשמור על הילדים בשעה שהיא הולכת ואח"כ להתפלל בציבור. ולכן יוצא שיש ב' אפשריות, או לבקש משכן שהיא תשמור על ילדים, ובזה מסתמא יבינו מעצמם לאן היא הולכת, או שהבעל ישאר עם הילדים, ותתפלל ביחידות. ושאלתי בצעירותי את הגר"ע אוירבך שליט"א מה לעשות ואמר לי שעדיף להתפלל ביחידות. ואח"כ מצאתי שכן כתב גם בחוט שני. ולמעשה הכל תלוי לפי הענין. ויש לקחת בחשבון לא רק את עצם ענין הצניעות לסתיר יום הטבילה, אלא גם את הבושה של האשה. וכשיש ילדים יותר מבוגרים בבית שיכולים בעצמם לשמור על הילדים יותר קל לאשה לצאת מן הבית בענין שאף אחד לא ירגיש, ובדברים כאלו החכם עיניו בראשו.*

***שלא יפגע תחילה עם דבר טמא***

*הרבה פוסקים נקטו שלזה מהני האשה העומדת על הטבילה (ע' כגון ששבה"ל). ואפילו אם היא עצמה נדה (שם. וראיתי בשם שו"ת פרי השדה (ח"ד סי' קמ"ה) שדקדק כן מלשון השו"ע שסתם וכתב 'חברתה' ולא חילק בין טהורה לטמאה). ואע"ג שיש בזה קצת הערה דא"כ כמעט ובטלה הלכה זו כיון שיש תקנה שאשה יהודית עומדת עלי' וכדבסע' מ', מ"מ יש נפק"מ למי שטבלה בינה לבין עצמה ע"י זה שכרכה את שערות ראשה וכדומה.*

***רחיצה לאחר טבילה***

*הרמ"א כאן בסוף הסימן מציין לדבריו שבססי' ר"א שאסר להתרחץ לאחר הטבילה. ובטעם הדבר ע' במס' שבת י"ד ע"א שא' מן הי"ח דברים שגזרו בהם בו ביום הוא שהבא ראשו ורובו במים שאובים יהי' טמא. והטעם דלמא יאמרו לא אלו מטהרים אלא אלו – פי' דאולי יסברו שהמי רחיצה מטהרים את הטובל ולא מי המקוה. ואע"ג דהוי גזירת טומאה מ"מ אם רחצה בדיעבד אינה טמאה, רק הוי דין לכתחילה (ע' משמרת טהרה פרק י"ז סעי' כ'[[75]](#footnote-75)). ודנו הפוסקים עד מתי אסורה להתרחץ. בשו"ת שבט הלוי ח"ה סי' קכ"ה אסר עד שיגע בה בעלה, דהא אם נוהגת היתר עם בעלה הרי הוכיחה שיודעת שהמקוה טיהרה. ובמרא"כ עמ' ק"ח הביא מהגרשז"א שהוא עד שתחזור לבית שלה. אמנם הגרמ"פ (אג"מ יו"ד ב' סי' צ"ו) אסר כל יום הטבילה. ואם יש לה לכלוך מסוים אין זה בכלל ומותר לרוחצו. ומשמע שם באג"מ שבזמן שאסור להתרחץ גם במקלחת אסור.*

שיעור ט"ז

**עיון דאורייתא**

*בגמ' דמס' ב"ק (פ"ב ע"א) מבואר שא' מי' תקנות שתיקן עזרא הוא שהאשה חופפת וטובלת. והגמ' שואלת על זה דלכאורה בעינן חפיפה מדאורייתא דאל"כ איך נדע שאין שם חציצה. ותי' דמדאורייתא לא בעינן אלא עיון, ועזרא תיקן גם חפיפה. וכמדמוני שהעולם מקשה על החיוב דאורייתא לעיין, דאיך יתכן שיש חיוב לעיין מדאורייתא, הא מדאורייתא אינו חוצץ אלא רובו ומקפיד, וכי לא ידע שיש עלי' רובו המקפיד עד שתעיין. ובחי' המאירי למס' נדה נראה שהחיוב עיון הוא לראות האם יש עלי' רובו ומקפיד, ולכאורה כוונתו שאילו לא ידענו אם יש עלי' רובו ומקפיד היינו חייבים לדעת. אבל זה גופא צ"ע וכנ"ל דלכאורה החיוב עיון הוא משום דבר שלא היינו יודעים בלי חיפוש, ורובו ומקפיד לכאורה אינו צריך חיפוש וכנ"ל.*

*והנה לפמש"כ הרבה ראשונים בשיטת רש"י, דבגוף מיעוט שאינו מקפיד או לכה"פ מיעוט המקפיד חוצץ, הא מובן שפיר הא דאיכא חיוב עיון מדאורייתא. וכל שאלתנו הוא לאלו שסוברים שאפילו בגוף אינו חוצץ אלא רובו ומקפיד. אלא דלכאורה גם לשיטת הגאונים שהשער נידון ברובו ומקפיד בפני עצמו ג"כ י"ל שיש חיוב עיון בשער, דיתכן שיש שם רוב שערות עם קשר, וי"ל שאין אדם עומד על זה בלי עיון. אלא דאפילו א"כ, הא ניחא לשיטת הגאונים, אבל לרמב"ם מאי איכא למימר.*

*ויש מקום לאדם לטעות שזהו בעצם קושיית הגר"א בסי' קצ"ח ס"ק י"א. שהרי שם הביא ראי' מן הגמ' הנ"ל במס' ב"ק דע"כ חזינן כשיטת הגאונים. אלא שבאמת אין זה כוונת הגר"א, רק כוונתו מזה דחזינן שיש חיוב עיון מדאו' משום דלמא מיקטר מידי, ומיקטר שייך רק במקום שער, ואילו לשיטת הרמב"ם אין חיוב עיון דלמא מיקטר מידי כלל, דהא אפילו אם כל השערות קשורות מ"מ לא יהא סה"כ אלא מיעוט הגוף. והדגיש שם הגר"א שאין לומר דחיישינן דלמא מיקטר מידי ביחד עם שאר הגוף, ולעולם סה"כ הוי רובא, דהא בגמ' איתא "דלמא מיקטי* א"נ *מאוס מידי" הרי שיש חיוב עיון משום חשש דלמא מיקטר מידי בפני עצמו. ולעולם אין כוונתו להקשות על עיקר העיון היכי משכחת לה מדאורייתא לרמב"ם.*

*אמנם מדבריו לכאורה יש לנו יישוב לקושייתנו הנ"ל. והוא שהרי מדאורייתא יכול אדם לטבול אפילו כשיש חציצה על גופו אע"ג שמקפיד עליו כל זמן שאינו מכסה רוב. וא"כ יהי' נפק"מ לחיוב עיון מדאורייתא לענין זה, שאם יש עליו חציצה כזו ורוצה לטבול כך, יש עליו חיוב עיון כדי שנדע שאין עליו עוד תוספת העושהו רובו. ואע"ג שדחוק לומר שהגמ' מיירי דוקא באוקימתא זו, מ"מ נראה לבאר עוד דיתכן שיש חיוב עיון מדאורייתא אפילו לברר אם יש עלי' מיעוט המקפיד. ואע"פ שאין החציצה פוסלת אלא מדרבנן, הכוונה היא שאין כאן אלא חפצא של איסור דרבנן, אבל עד כמה שאנחנו מסתפקין, הסיבה להסתפק היא חשש מעיקר הדין[[76]](#footnote-76). ואע"פ שדחוק לומר שכוונת הגמ' בעיון 'דאורייתא' הוא לסיבה להסתפק מדאורייתא אע"ג שאין אנחנו מסתפקים אלא בחציצה דרבנן, מ"מ כיון שמשכחת לי' עיון דאורייתא, ובציור הנ"ל, שפיר אפשר לומר שהחיוב עיון הוא מדאורייתא.*

***חפיפה מהו***

*התוס' שם במס' ב"ק וכן במס' נדה ס"ו ע"ב דנו על איזה חלק מן הגוף נאמר החיוב חפיפה. והביאו כמה ראיות שאין חיוב חפיפה אלא בשער, ובשם ר' שמרי' בשם רש"י דהוי גם בשאר מקומות בגוף. ומ"מ בין לדברי הא ובין לדברי הא ענין חפיפה הוא רחיצה. אבל בדברי רש"י שם במס' ב"ק נראה שהביאור בחפיפה הוא שסורקת את שערה.*

*ובתוס' רי"ד שם בב"ק הקשה על רש"י דלכאורה מן הגמ' שבמס' נדה יוצא ברור שחפיפה היינו רחיצה, דהא איתא שם שאין אשה חופפת אלא בחמין, וכן שאשה לא תחוף לא בנתר וכו'. הרי ענינים אלו אין שייכים אלא ברחיצה ולא בסריקה. וע"ש שכתב שסריקה הרי הוא בכלל עיון דאורייתא. והוא בעצם ג"כ הערה בדעת רש"י, דלכאורה אם אינה סורקת, איך היא יכולה לדעת שאין לה קשר בשערות ראשה.*

*ובסד"ט ס"ק ט' כתב שע"כ גם לשיטת רש"י בעינן רחיצה בשערות. רק דלדידי' אין רחיצה זה עצם החיוב חפיפה, דחפיפה היינו סריקה. רק כדי לעשות החפיפה כדבעי צריכים לרחוץ את השער קודם. ומשו"ה כתב שלא יפה הם עושים אותם אלו הסורקים את הראש כשהשערות עדיין יבשות, שהרי לפי הנ"ל הענין של הרחיצה היא להיות לעזר בשעה שהיא סורקת, ובשערות יבשות לא סרקה כדין.*

*ולענין הא דלכאורה הוי סריקה בכלל עיון, דהא איך נדע שאין קשרים בשערות אא"כ נבדוק ע"י סריקה, לכאורה הי' אפשר לומר דלעולם בעינן לפספס השער בידים כדי שיהא לו עיון דאורייתא, ועזרא תיקן שיהא סריקה במסרק דוקא. ואע"ג שבמס' נזיר דף מ"ב לא משמע דחפיפה הוי במסרק דוקא, דהא איתא שם שנזיר חופף ומפספס ולא סורק – הרי דמשמע דסורק וחופף הם ב' ענינים, ביאר הסד"ט דסורק הוא מין ממיני החפיפה. והוסיף הסד"ט שלדברי רש"י הא דאיתא בירושלמי שחופפת וסורקת היינו שהסריקה היא חומרא בדיני חפיפה, שצריך דוקא ע"י מסרק.*

*וברשב"א ורמב"ן (בהלכות) מבואר דסגי או בסריקה או בפספוס. ויל"ע אם עיקר ענין החפיפה אינו אלא רחיצה ולא סירקה, וכדמשמע מן התוס' ועוד, מהיכא תיתי דבעינן סריקה (או לכה"פ פספוס השער) בכלל. ולכאורה יש כמה מקורות לזה. חדא שהרי אמרנו דע"כ פספוס השער הוא בכלל עיון דאורייתא. ועוד הרי הבאנו מן הירושלמי שכתב במפורש שצריכה סריקה. ועוד שהרי מבואר בגמ' בהמשך (ס"ז ע"ב) שאסור לעשות חפיפה בשבת. ואם אינו אלא רחיצה, לכאורה איזה איסור יש ברחיצת השער ביו"ט אפילו בחמין. וע"כ הוי משום סריקה.*

*עוד יש לציין שיטת הראב"ד (וכמו שביארו הרשב"א) שהחילוק בין עיון לחפיפה הוא בכך, דעיון היינו רחיצה בצונן, וחפיפה היינו בחמין. וע' ברשב"א מש"כ בזה.*

***טבלה ומצאה חציצה***

*איתא בגמ' (ס"ו ע"ב) "ואמר רבא טבלה ועלתה ונמצא עליה דבר חוצץ אם סמוך לחפיפה טבלה אינה צריכה לחוף ולטבול ואם לאו צריכה לחוף ולטבול איכא דאמרי אם באותו יום שחפפה טבלה אינה צריכה לחוף ולטבול ואם לאו צריכה לחוף ולטבול מאי בינייהו איכא בינייהו למסמך לחפיפה טבילה למיחף ביממא ולמטבל בליליא". והתוס' על אתר ביארו דלכו"ע בעינן לכתחילה סמיכת חפיפה לטבילה, וכדמבואר בגמ' לקמן שלכתחילה הכי בעינן, רק נחלקו אם לא עשתה כן ומצאה עלי' דבר חוצץ, דלל"ק אין תולין שהי' אח"כ אא"כ היתה החפיפה סמוכה לטבילה, ולל"ב תלינן אם היתה החפיפה באותו יום.*

*ולכאורה הכוונה דהל"ק הוא המחמיר והל"ב מוא המיקל. אבל הב"י דקדק מן הגמ' שכתב "איכא בינייהו למסמך לחפיפה טבילה* למיחף ביממא ולמטבל בליליא*" דלמה לי למיחף ביממא וכו' דלכאורה שפת יתר הוא. ותי' שיש גפ נפק"מ הפוכה שאם היתה סמוך אבל לא באותו יום הל"ק מיקל והל"ב מחמיר. וצ"ע מסברא למה יהא הדין כן.*

*וברשב"א ורז"ה מבואר שנחלקו אם צריך למסמך חפיפה לטבילה. ומשו"ה הוכיחו מן הגמ' לקמן דקיי"ל דבעינן למסמך חפיפה לטבילה. (וברשב"א מבואר דסמוך היינו באותו יום, וע' בתפאל"מ שהקשה שא"כ מהו החילוק בין הל"ק לל"ב).*

*ובמס' חולין (י' ע"א) מבואר שאם טבלה ועלתה ונמצא עלי' דבר חוצץ אפילו התעסקה באותו המין כל היום כולו לא עלתה לה טבילה. ומקשים התוס' והראשונים דלכאורה בסוגיין מבואר שאם הסמיכה חפיפה לטבילה תולין שהיתה לאחר מכאן. ותי' בתי' הראשון דהתם מיירי כשלא חפפה סמוך לטבילה. וע"ש עוד תירוצים בזה, ולכאורה הטעם דלא ניחא להו לתוס' כ"כ בתי' זה משום דסתימת הגמ' משמע שהשאר היתה כדת וכדין ולכאורה היינו כשחפפה סמוך לטבילה כדין.*

*והרמב"ם פי' הגמ' במס' נדה אחרת. והיינו דלעולם אפילו חפפה סמוך לטבילה צריכה לטבול פעם שני. באופן שהגמ' שבמס' חולין הוי כפשוטו, ואין צורך בכל התירוצים של תוס'. רק כל הנפק"מ אם היא צריכה לעשות חפיפה עוד הפעם או לא. ולכאורה ר"ל שאם חפפה סמוך לטבילה, נהי נמי שחוששין שהיתה עלי' בשעת טבילה כדי לחייבה בטבילה אחרת, אבל לענין חפיפה תלינן שלא היתה עלי' בשעת טבילה. אבל אם לא היתה החפיפה בשעת טבילה אז אמרינן שיש דררא להסתפק שהיתה החציצה עלי' בשעת טבילה עד כדי כך דאמרינן שיש ריעותא בחפיפתה וצריכה היא לעשות חפיפה פעם שני.*

*והנה זה שצריכה לעשות חפיפה אחרת הוא מפורש בגמ', דהא כתוב ש"צריכה* לחוף *ולטבול". והיינו דאפילו לתוס' וסייעתו שסוברים שאם סמוך לחפיפה טבלה אינה צריכה לטבול פעם שני, מ"מ אם לא חפפה סמוך לטבילה, לא זו בלבד שהיא צריכה לטבול עוד הפעם, אלא צריכה גם לחפוף פעם שני. ובסד"ט העיר שאם הטעם שצריכה לחפוף פעם שני הוא משום שיש ריעותא בחפיפה שלו, לכאורה יהא הדין נמי שאם חפפה ואח"כ מצאה חציצה קודם הטבילה, שתצטרך נמי לעשות חפיפה אחרת, ומשו"ה תמה על השו"ע שסתם בזה. והא דחזינן לרמב"ם שאם סמוך לחפיפה טבלה אינה צריכה חפיפה אחרת, היינו משום דלענין חפיפה תלינן שהחציצה היתה לאחר הטבילה, אבל י"ל שגם לרמב"ם אם מצאה קודם הטבילה ג"כ צריכה טבילה אחרת. ועוד העיר דלכאורה אפילו אם נימא שאין צריכה חפיפה פעם שני אא"כ לא חפפה סמוך לטבילה, מ"מ יוצא הדין שאם חפפה בע"ש כדי לטבול בשבת, ולאחר כניסת השבת מצאה חציצה, שלא תוכל האשה לטבול כיון שחייבת לעשות חפיפה פעם שנית והרי אינה יכולה דהא אסור לעשות חפיפה הבשבת. וזה קשה לי שהרי הפוסקים בסי' קצ"ח דנו במה יהא הדין אם אשה שכחה לקצוץ ציפורני' בליל שבת, האם יש לגוזזן ע"י עכו"ם או לא. ולפי הנ"ל הא מ"מ אינה יכולה לטבול כיון שאינה יכולה לעשות חפיפה. וצ"ע.*

***עוד כמה כללים בסמיכת חפיפה לטבילה***

*הרשב"א דקדק מן הגמ' דהא דבעינן סמיכת חפיפה לטבילה אין זה אלא לכתחילה, דהא רק לענין נמצא עלי' דבר חוצץ חילקו אבל בלי זה לא. וכן מבואר מן הגמ' בדף ס"ז ע"ב. ועוד כתב שאינה צריכה עיון סמוך לטבילה אא"כ התעסקה בדבר החוצץ בין חפיפה לטבילה. ומ"מ מבואר בגמ' שאם סמוך לחפיפה טבלה אינה צריכה לחזור ולטבול, אע"ג שהחפיפה אינה אלא בשער, ומשום שמסתמא עיינה בגופה בשעת חפיפה. ויוצא לשיטתו שאם עיינה בגופה ואח"כ טבלה ומצאה עלי' דבר חוצץ אינה צריכה טבילה אחרת. ואע"פ שבשער אין הדין כן, ולעולם אם עיינה ולא חפפה לא עלתה לה טבילה ואפילו אם בדקה ולא מצאה חציצה אח"כ, היינו רק בשער דשם אמרינן (מדרבנן) שאם לא חפפה דלמא לא עיינה יפה יפה ולעולם היתה חציצה עלי' בשעת טבילה ונפל. אבל בגוף דסגי לה בעיון לעולם אמרינן שהחציצה היתה מן הזמן שלאחר הטבילה. אמנם הר"ן חלק על זה וכתב דאע"ג שאינה חייבת בחפיפה בשאר הגוף, מ"מ אם עיינה ולא מצאה חציצה, ולאחר הטבילה מצאה חציצה, אין תולין שהוא מזמן שלאחר הטבילה כיון שלא היתה חפיפה, והגמ' שתולה מיירי כשחפפה, ומכמו שהזכירו הראשונים שהמנהג תמיד היתה שהאשה רוחצת את כל הגוף.*

שיעור י"ז

**טבילה ביום**

*קודם יש להקדים את הדינים מדאורייתא לענין טהרת נדה וזבה. בנדה הדין הוא בין אם שופעת ז' ימים ובין אם אינה רואה אלא טיפת דם כחרדל הרי היא טמאה שבעת ימים. ולכן הפעם הראשון שהיא יכולה ליטהר זה בלילה של יום ח' שאחרי שבעת הימים האלו. ובזבה יש דין שהיא טהורה רק אחרי ז' נקיים. וביום השביעי הדין הוא כך, שבעצם אמרינן מקצת היום ככולו, ולכן יכולה לטבול וליטהר מיד בתחילת היום של יום הז'. אבל אם היא רואה דם אפילו אחרי שטבלה הרי היא סותרת את השבעה נקיים הקודמים ונמצא שהיא טמאה למפרע. ומ"מ יוצא שבעצם האפשרות הראשונה לזבה ליטהר הוא ביום.*

*וע"פ זה מובנים דברי הגמרא בדף ס"ז ע"ב. שיטת רב מעיקרא מובנת כפשוטו, דנדה אינה יכולה לטבול מדאורייתא עד הלילה של יום ח', ולכן בזמנה אינה טובלת אלא בלילה, אבל שלא בזמנה, הרי אין מניעה שהיא תטבול גם ביום, שהרי כבר עברו השבעה ימי נדה ולכן היא יכולה לטבול בהקדם האפשרי. ובא ר' יוחנן וחידש שאפילו שלא בזמנה אין לטבול בלילה משום סרך בתה – פי' שאנחנו חוששים שגם הבת תעשה כמו האמא, והבת לא תדע שהאמא עשתה כן ביום הח', והיא תטעה לטבול גם ביום הז'. ואם תעשה כן, כיון שמדובר בנדה לא יהי' לבת טבילה כלל והיא תשאר טמאה כדמעיקרא.*

*וכיון שאין זה אלא גזרה מדרבנן, הקילו בה בשעת הדחק כגון משום אריותא או משום גנבי וכדמבואר בגמ'. ואח"כ שואל ר' פפא דהא האידנא כולהו ספיקי זבות נינהו ולמה אין לה לטבול ביום. ותי' לו רבא דכיון שיכולה לראות ביום ויבא לידי ספק, משו"ה לא התירו. ובקושיא זו של ר' פפא יש פירוש של הרז"ה (בהשגותיו לבעלי הנפש לראב"ד אות א') שאין דברי רבא אמורים אלא לענין תשמיש, שזהו מה שאסרו ביום, אבל טבילה לעולם מותרת. ותוס' התייחסו לפי' זה אבל הקשו על זה כמה קושיות. חדא שהרי הלשון של ר' פפא הוא 'ונטבלינהו' ביממא דז'. ומשמע שהדין דהכא הוי לענין טבילה. ובזה כתב הרז"ה דלשון טבילה לישנא מעליא נקט, ולעולם כוונת הגמ' לתשמיש המטה וכנ"ל. אלא שעוד הקשו בתוס' שהרי לשון הגמ' היא שמא יבא לידי ספק, ואם כרז"ה הרי אם ישמש לא יבא לידי ספק אלא לידי ודאי. וזה באמת צ"ע לשיטת הרז"ה.*

*אמנם אפילו אם ננקוט דלא כרז"ה ונימא שאסור גם לטבול ביום הז' של הז' נקיים, מ"מ יש מקום לומר דהנ"מ ביום ז' ממש, אבל התוספת חשש של סרך בתה לאסור גם ביום ח' כולי האי לא חיישינן לחשוש דלמא תראה בתה ותטבול ג"כ ביום, וכן תשמש ביום, וגם תסתור. וכן הוא באמת שיטת הרא"ה בבד"ה, דאע"פ שאסור גם לטבול ביום ז' ולא רק אסור לשמש, מ"מ משום סרך בתה לא גזרו אלא בנדה, דהתם אם טובלת ביום כשהיא נדה אין טבילתה כלום וכנ"ל. ויוצא לדבריו שבזה"ז אין מניעה מלטבול ביום מיום ח' והלאה. והתוס' שאלו על פי' כזה שהרי רבא לא התיר טבילה ביום אלא משום אבולאי, ורבא הרי היתה לאחר תקנתא דר' זירא שכל אשה הרי היא ספק זבה, ואם כדברי הרא"ה הא לאחר תקנתא דר' זירא כבר אין נפק"מ שהיתירא דאבולאי. ותי' הרא"ה דרבא מיירי בטבילה ביום ז', ולכן הי' צריך להיתירא דאבולאי, אבל היום ח' לעולם מותר וכנ"ל. ומ"מ לכאורה פירושו דחוק שהרי כל שאר האמוראי איירו ביום ח', ואיך כלל הגמ' גם רבא עמהם דאיהו דיבר ביום ז'.*

*ושיטת התוס' ורשב"א ועוד ראשנים, וכן הוא דעת השו"ע, דלעולם גם בזבה גזרינן משום סרך בתה. אע"ג דהוי כמה ספיקי ספקות, מ"מ באיסור כרת כגון נדה החמירו. מ"מ יש לי הערה בדבריהם, שהרי לפי פירושם שאלת ר' פפא ותשובת רבא אליו שייכים לכל הגמ', שהרי רבא חידש לנו שיש לאסור הטבילה ביום השביעי שמא יבא לידי ספק, ורק אח"כ יש לחדש יותר שיש לאסור אפילו משום סרך בתה. וא"כ הו"ל לגמ' להתחיל עם דברי ר' פפא ורבא ואח"כ לחדש שיש לפסול גם משום סרך בתה. וצע"ק.*

***מחלוקת ר"ת ורשב"ם אי בעינן טבילה ביום או"ד שחוזרת לביתה ביום***

*התוס' מביאים שיטת ר"ת שזה שאסור טבילה ביום אין ר"ל שעצם הטבילה צריך להיות ביום, אלא שלא שתשוב לביתה עד הלילה. (ומתוס' משמע שנוגע גם ליציאה מביתו, ונחלקו הפוסקים בזה לפי דעתו). והרא"ש הביא שהרשב"ם חלק עליו בזה והוי דין בזמן הטבילה.*

*ובדעת ר"ת יש לחקור במה התיר, האם התיר אפילו לענין טבילה ביום השביעי, שהרי כיון שלא תחזור לביתה עד הלילה שוב לא תבא לידי ספק, או"ד שלא הקיל אלא בטבילה ביום שמיום ח' ואילך, ששם אינו אסור אלא משום סרך בתה, אבל כשהטעם הוא משום חשש שיבא לידי ספק לא הקילו. ובטור מבואר שר"ת התיר בטבילה שביום ח', ומשמע שביום ז' לא התיר. והאחרונים (שו"ת עבוה"ג סי' כ' ושו"ת חכ"צ סי' י"א, והביאם בסד"ט ס"ק ט') כתבו שמתוס' אצלנו משמע שר"ת התיר אפילו ביום ז'. וטעמם שהרי התוס' כתבו בשם ר"ת הטעם שאינה צריכה לטבול ביום משום דכיון שאינה חוזרת הביתה עד שחשכה 'לא יבא לידי ספק'. ולכאורה טעם זה שייך ליום הז'. אלא שדבר זה יש לדחות, שהרי גם בסרך בתה עיקר הטעם משום שמא יבא לידי ספק, רק שהוסיפו והחמירו אפילו כשלא יבא לידי ספק בטבילה זו כיון שתטעה הבת והיא תבא לידי ספק. ושם בשו"ת עבוה"ג תלה זה במה שיש בדברי הטעות לשון הצריך תיקון לכאורה. דבמש"כ "דשוב לא יבא לידי ספק ליכא למיחש וכו'" אינו מובן לכאורה ויש לתקן המילה 'ליכא'. ושם בעבוה"ג כתב דצ"ל 'וליכא', ומשום דסברת ר"ת שייכת גם לטעם של חשש שיבא לידי ספק, וגם לסרך בתה. אבל הביא שם גירסת הב"ח דגרס 'דליכא' והוא על דרך מה שדחינו הראי' מן התוס' (וע' הגהות וציונים של גמ' הוצאת עוז והדר שהביאו כגירסת העבוה"ג מספרים ישנים). ובשו"ת אג"מ יו"ד ג' סי' ס' כתב שמן הרא"ש ג"כ מדויק שדברי ר"ת אמורים גם לענין טביילה ביום הז'. שבזה שכתב שהרשב"ם הי' מחמיר שלא תטבול עד שתחשך לכאורה משמע דמיירי בסתם טבילות שהם בליל ח'. ומיני' שגם ר"ת מיירי בהכי כיון שהרא"ש כתב שבזה חולק על ר"ת. והאחרונים כתבו צד לדחוק שגם כוונת הטור אינו אלא לטבילה שמיד אחרי ז' נקיים. ומש"כ דמיירי בטבילה בח' אינו ביום ח' אלא בליל ח' כמו שאר הטבילות. ודבר זה דחוק כיון שא"כ למה הדגיש יום ח' כלל.*

*ולענין הלכה, הש"ך דקדק מן השו"ע דלא קיי"ל כר"ת. אבל שהאחרונים הנ"ל רצו לומר שאפילו לשיטת הרשב"ם שאסרו טבילה ביום, אין הטעם לאסור סמוך לחשיכה אפילו ביום השביעי אלא משום סרך בתה, שהרי כיון שאינה חוזרת לבית עד הלילה לא תבא לידי ספק. ור"ל שלא חלקו על ר"ת אלא לענין זה דר"ת סבר דאע"פ שהבת מבחנת שלא טבלה אלא ביום מ"מ גם היא לא תטבול אלא סמוך לחשיכה ולא תבא לידי ספק. והרשב"ם חלק וסבר שכיון שהיא מבחינה שהיא תטבול ביום לא תחלק בין סמוך לחשכה לעוד היום גדול. וכיון שכן יש טעם להתיר אפילו ביום השביעי סמוך לחשיכה משום גנבי או משום אריותא וכדמבואר בגמ' שהתירו כה"ג כשאין האיסור אלא משום סרך בתה. ולכן כתבו להתיר טבילה ביום[[77]](#footnote-77) בעת הצורך אם אינה חוזרת עד הלילה.*

*ולגרמ"פ (שם) יש תוספת חידוש בהאי ענינא. והוא דהנה בכל האחרונים מבואר שלא תוכל לחזור ל*ביתה *עד הלילה. והחת"ס (הביאו שם הגרמ"פ) כתב שלא תוכל ליכנס לאף בית בין ביתה ובין בית חברתה. ובאג"מ שם תמה עליו בזה ולכן כתב שאין כוונת החת"ס אלא למקום שהוא והיא יכולים ליפגש. ומשו"ה כתב הגרמ"פ שאם הבעל אינו בבית בשעה שהיא חוזרת אין כאן בית מיחוש, והיא יכולה לחזור לביתה אפילו קודם שחשכה (ויש בזה נפק"מ מאד גדולה למעשה כשאשה צירכה לטבול ביום בעש"ק, שקשה מאד לא להיות בבית קודם שבת). וע"ש שיתכן שבזה"ז לא שייך כל הענין כיון שאין החיי יום יום של אנשים תלויים בשעות יממא ושעות ליליא, ואין אדם הולך לישון בימי חורף או אפילו סתיו בזמן שחשכה, ולכן ליכא לימחש כלל. ומ"מ יש בדברי הגרמ"פ חידוש שהכל תלוי בזמן שנפגש עם בעלה. ולכאורה סברתו שבכה"ג לא תבא לידי ספק וממילא ליכא גם סרך בתה. אבל המשמעות ממקומות אחרות היא שהענין לפי ר"ת שלא לחזור לביתה אינו משום בעלה, אלא משום בתה, שרק כשתחזור תוכל הבת לעשות חשבונות מתי טבלה האם. ולפי סברא זו ליתי' להיתירא הנ"ל.*

***טבילה בחמין בליל שב"ק ובבין השמשות[[78]](#footnote-78)***

*בפת"ש בתחילת סי' קצ"ז הביא כמה אחרונים שצווחו ככרוכיא על זה שטובלים בחמין בשבת, שהרי חז"ל גזרו על רחיצה בחמין בשבת. ולמעשה היום ההוראה המקובלת היא להתיר את הדבר. ובטעם הדבר הביא המ"ב (סי' שכ"ו ס"ק ז') מן הק"נ שלא גזרו אלא על רחיצה ולא טבילה. ובשו"ת נובי"ת סי' כ"ד תמה מהו הטעם לחלק בזה. וביאר שאולי כוונתו דכיון שאין טובלים אלא בתחילת הלילה, אין לחשוש שיחממו מים בשבת (שזה היתה טעם הגזרה וכדמבואר במס' שבת דף ל"ט) ולכן מותר. וע"ש שלא רצה לסמוך על הק"נ רק על זה שלא גזרו אלא על חמין ולא על פושרין. ומשו"ה צוה לבלנים שלו שלא לחמם את המים קרוב לשבת אלא רחקו ממנו קצת כדי שלא יהא אלא פושרים. וע' בשו"ת אג"מ או"ח א' סי' קכ"ו ענף ד' שצידד לפרש דברי הק"נ באופן אחר. והוא שהרי שיטת הרשב"א היא דהא דאמרינן מצות לאו ליהנות ניתנו היינו אפילו כשיש לו הנאת הגוף מן העבירה כיון שעושה כן כדי לקיים מצוה. ולכן כאן שטבילתה מצוה, לא שייך למיגזר עליו שלא לרחוץ כיון שאינה נהנית מן הטבילה[[79]](#footnote-79).*

*ומ"מ משום ענין זה יש מגדולי האחרונים שהמציאו דבר חדש כדי לטבול בחמין ולא לעבור על השבות של רחיצה בחמין בשב"ק. והוא שהנשים יטבלו בליל שבת בבין השמשות. ולכן כיון דקיי"ל שלא גזרו על שבות בבין השמשות אינה עוברת על איסור רחיצה בחמין. ואילו מצד הטבילה, אע"ג שיש שיטות שסוברות שאם טבלה ביום הז' לא עלתה לה טבילה, מ"מ בבין השמשות כבר הביא הפת"ש בססי' קצ"ז שבדיעבד היא טהורה. ואע"ג ששם בק"נ העיר על עצה זו דלכאורה ממ"נ עוברת על איסור, שאם הוא יום הרי טובלת ביום, ואם הוא לילה הרי רוחצת בחמין בשבת. מ"מ לפי שיטת הסד"ט הנ"ל אין כל סתירה. ויש מבני עדות מזרח גם היום שנוהגים כן לכתחילה, אבל רוב העולם טובלים רק בזמן.*

שיעור י"ח

**סוגיית הגמ' בזמן החפיפה**

*ידוע מחלוקת רש"י והשאילתות לענין זמן לעשות חפיפה לכתחילה, שרש"י סבר שלכתחילה חופפים ביום, והשאילתות סבר שלכתחילה חופפת בלילה בעונת הטבילה. וכדי לעמוד על הבנת שיטתם עלינו לבאר סוגיית הגמ'.*

*בתחילת הסוגיא אנחנו מוצאים שיטת ר' הונא שאשה חופפת ביום וטובלת אפילו לאחר מרחק של ג' ימים. וראייתו מזה שטובלים במוצאי ב' ימים טובים של ר"ה שלאחר השבת. ומבואר באופן ברור מדבריו דסבר שהחפיפה חייבת להיות ביום, שהרי בכל הדוגמאות שהביא הי' אפשרות לעשות חפיפה בעצם ליל טבילתה ומ"מ עשתה החפיפה ביום אע"ג שהי' מרחק של ג' ימים ביניהם. וטעם הדבר לכאורה כמש"כ רש"י בסוף הסוגיא שאין אנחנו רוצים שתעשה את החפיפה בחפזון, וכיון שהיא מהומה לביתה חיישינן דלמא לא חייפא שפיר. וחזינן לדעתי' שאין לנו קפידא שתסמיך חפיפתה לטבילתה יותר מזה, שהרי אפילו כשאין יו"ט או שבת שמפסיק ביניהם יכולה להרחיק חפיפתה מטבילתה ג' ימים.*

*ואח"כ הגמ' מביאה את שיטת ר' חסדא דסבר שיש קפידא שתסמיך חפיפתה לטבילתה ככל האפשר, ולכן אע"ג שלאחר ג' ימים של יו"ט ושבת חופפת מע"ש וטובלת במוצאי יו"ט, מ"מ 'שכן' לא אמרינן, ולכן אם יכולה להסמיך עדיף שתסמיך. ומ"מ גם לדידי' חזינן שעדיף שתחפוף ביום אפילו כשיש מרחק של ג' ימים ממה שתטבול בלילה בעצם ליל טבילתה.*

*ור' יימר לכאורה סבר בעצם כמו שיטת ר' הונא, שחפיפתה תמיד צריך להיות ביום, ואין כל ענין להסמיך חפיפתה לטבילתה אע"ג שיש מרחק של כמה ימים ביניהם, רק דאיהו סבר דהנ"מ במרחק של ב' ימים, אבל ג' ימים כבר הוי מרחק יותר מדי גדול, ולכן חייבת לחפוף בליל טבילתה. והגמ' מסיקה ד'הלכתא כר' חסדא וכדמתרץ ור' יימר', ובהמשך הדברים נפרש כוונת מימרא זו. ומ"מ לכאורה חזינן לשלשת השיטות כאן בגמ' דכולהו סברי דעדיף לחפוף ביום מלחפוף בלילה בעונת הטבילה, וזהו לכאורה כשיטת רש"י בסוף הסוגיא הנ"ל.*

*ולאחר מכן איתא בגמ' איבעיא להו אשה מהו שתחוף בלילה ותטבול בלילה. וכבר תמה בערול"נ דאיך יתכן איבעיא כזו מאחר וכבר הוכחנו לכל הדעות שבסוגיא מיד לפניו שזמן החפיפה לכתחילה היא ביום. ותי' דאה"נ ולכתחילה לא קס"ד לגמ' שתעשה חפיפה בלילה, וכוונת האיבעיא היא לענין אם לא חפפה ביום האם זה מעכב בדיעבד. ויש לזה עוד הוכחה, שהרי הגמ' מביאה ראי' לזה מהא דדביתהו דאבא מרי ריש גלותא, והתם הא היתה לענין דיעבד, ואילו היתה האיבעיא לענין לכתחילה, איזה ראי' יש. וגם לזה כבר העיר שם בערול"נ שיש לנו ראי' משיטת ר' יימר שבדלית ברירה חופפת בלילה, וא"כ מה היו צריכים לראי' מההוא מעשה, וכן יש מזה הוכחה דלא כמר זוטרא[[80]](#footnote-80). והערול"נ תי' דאה"נ אבל ראי' זו עדיף טפי. והי' נלעוק"ד אולי עוד ליישב שהי' אפשר לומר שרק בדלית ברירה תיקנו שתעשה חפיפה בלילה, אבל איבעיא להו לגמ' באופן שהיתה יכולה לעשות חפיפה ביום ולא עשתה, דאולי גרע טפי כיון שעברה אתקנתא דרבנן ושוב אינה יכולה לעשות חפיפה.*

*ומיד אחרי זה דרש רבא דאשה חופפת בע"ש וטובלת במוצא"ש ושוב חזר בו ודרש שלא תחוף בע"ש ותטבול במוצא"ש כיון שמרחיקים מן הטבילה יותר מדי. וזהו ע"כ חולק גם על דברי ר' הונא, ר' חסדא, ולכאורה גם ר' יימר, דהא קאמר ר' הונא לעיל במפורש שאשה חופפת בע"ש וטובלת במוצא"ש, והשאר לא חלקו עליו בזה. ויש מחלוקת אליבא דרש"י למסקנא זו איך להתייחס לגמ' דלעיל דהלכתא כדר' חסדא וכדמתרץ ר' יימר. מן הרא"ש מבואר דע"כ לפי מסקנת הגמ' לית לן הלכתא זו, שהרי אין אשה חופפת בע"ש כדי לעשות טבילה במוצא"ש. ולכאורה הביאור בדבריו פשוט שהרי לכל הדעות לעיל יש לעשות חפיפה ביום אפילו אם יצטרך להרחיקו מן הטבילה אע"פ שאפשר לעשות חפיפה בעצם ליל טבילתה, אבל לפי ההלכתא כאן אין הדין כן. אלא שהרא"ש הוסיף והחמיר שלמסקנת הגמ' אם אי אפשר לעשות חפיפה בליל טבילתה או בעונה שלפני, אין לעשות חפיפה בכלל. וזו צ"ע דמנין לי' הא, הא שפיר אפשר לומר דנהי נמי שאין להרחיק את הטבילה היכא דאפשר לעשות חפיפה בע"ש, אבל בדלא אפשר אולי הקילו. וכן באמת סבר הגמ' עכ"פ מעיקרא, ולכן למה לנו לעשות מחלוקת כ"כ גדולה. ולכאורה י"ל שכן הוא הפשטות בדברי רבא לאחר שחזר בו, שאין לעשות חפיפה בע"ש כשהטבילה במוצא"ש, וסתימת הדברים משמע שאין לעשות כן בשום אופן ואפילו בדלא אפשר בענין אחר. וכן מזה שתמה "האיך אשה חופפת ביום וטובלת בלילה" משמע שאין לעשות כן כלל אלא בכשהוא יום שלפני הטבילה. ועכ"פ התוס' חולקים על זה וסבירא להו שאפשר לעשות חפיפה בע"ש ולטבול במוצא"ש אם אי אפשר לעשות חפיפה בליל הטבילה, וכגון שהוא יו"ט לאחר השבת. ולכן כתבו דהא דהלכתא כדר' חסדא וכדמתרץ ר' יימר, אין ר"ל ההלכתא כר' חסדא כדאמר מעיקרא, אלא הלכתא כר' חסדא ע"פ השינוי שנעשה ע"י זה שמתרץ ר' יימר ולאו מטעמייהו, ור"ל דהלכתא כדברי ר' חסדא לאחר שלא מדובר בלאחר ב' ימים טובים של ר"ה, דאז אפשר לומר שהכוונה היא שיש לעשות חפיפה בע"ש בדלא אפשר בליל הטבילה, אבל בדאפשר, אין חופפין אלא בלילה (ע' בזה במהרש"א על התוס'.*

*ויעוין ברא"ש שהביא ראי' לשיטת רש"י מן האיבעיא ד"מהו שתחוף בלילה ותטבול בלילה". ומשמעות דבריו שלשון זה משמע שהשאלה היתה לענין האם אפשר* להקל *בזה, באופן שמשמע שבודאי עדיף שתחוף ביום. ואיני יודע למה שבק הדברים המפורשים שבדברי ר' הונא ונקט הדיוק שבאיבעיא שבגמ'. וכן לא כ"כ מובן מהו הראי' שלו בכלל כיון דע"כ רבא חלק עליו בזה וא"כ י"ל שפיר שהשאילתות סבר דהלכתא כרבא. ואולי אפשר לומר דסבר הרא"ש דאע"ג שרבא חולק, הנ"מ לענין זה שאין להקל לחפוף ביום היכא שזה גורם הפסק של יום בין החפיפה לטבילה, אבל לעולם אין טעם לומר שרבא חולק על סתמא דגמ' דאבעיא מהו לחפוף בלילה, שמשמע דעדיף לחפוץ ביום וכמש"נ.*

*ומסקנת הגמ' דהלכתא אשה חופפת ביום וטובלת בלילה והלכתא אשה לא תחוף אלא בלילה, ואין בזה סתירה דא' מיירי בדאפשר וא' בדלא אפשר. ובזה פירש"י דבדאפשר לעולם עדיף לעשות חפיפה ביום, אבל כשיצטרך להרחיק את החפיפה יום או יותר מן הטבילה אז עדיף לעשות חפיפה בליל טבילתה כדי שלא ירחיק החפיפה מן הטבילה יותר מדי. והא דלא תחוף אלא בלילה, שמשמע שיש אפשרות לעשות חפיפה ביום אבל אין לעשות כן, היינו שאין לעשות חפיפה בע"ש ביום היכא שזמן הטבילה במוצא"ש, רק בלילה.*

*כל זה הוא פירוש הסוגיא אליבא דרש"י. אבל התוס' מביאים שהשאילתות פירש מסקנת הגמ' היפך מדעת רש"י, דבדאפשר אינה חופפת אלא בעצם ליל טבילתה, רק בדלא אפשר חופפת מקודם וטובלת אח"כ, וכגון שיצא ליל טבילתה בשבת או יו"ט. והנה בתחילת הסוגיא לכאורה מבואר דלא כדברי השאלתות וכמו ביארנו לעיל, דהא מפורש בדברי ר' הונא ור' חסדא שאפילו אם יצא ליל טבילתה במוצא"ש או יו"ט שיכולה לעשות חפיפה בליל טבילתה מ"מ אינה חופפת אלא ביום. אמנם הי' אפשר לומר שמאחר וכתב רבא שאין הדין כן, אמרינן ונהפכו ולעולם טובלים בלילה בדאפשר, ובזה הרי גם רש"י מודה שרבא חולק על ר' הונא וכנ"ל. אמנם ע' בחי' הר"ן שמבואר מדבריו שבזה דקאמר בגמ' הלכתא כדר' חסדא וכדמתרץ ר' יימר כוונת הגמ' לומר שאין לטבול ביום אא"כ אי אפשר בליל טבילתה. ור"ל דנהי נמי שזה לא היתה כוונת ר' חסדא, מ"מ הלכתא כוותי' ע"פ התיקון של ר' יימר ולא מטעמי', שטעם הדין הוא שלעול יש לעשות את החפיפה בעצם ליל הטבילה אא"כ אי אפשר בענין אחר.*

*ושיטת ר"ת היא השיטה השלישית בתוס', שאין ב' ההלכתות מדברים אלא בטבילה שבמוצא"ש, שאם הוא יו"ט שלאחר השבת, אז חופפת בע"ש, ואם הוא מוצא"ש שהוא חול, אז יש לעשות חפיפה בליל הטבילה. ומיני' שאין הכרעה מה עדיף כשיוצא ליל טבילתה בשאר ימות השבוע האם עדיף לעשות חפיפה בלילה או ביום.*

*ומן השו"ע נראה שפסק בעיקר כשיטת השאילתות, אבל העדיף לעשות כמו המנהג שכבר מוזכר בתוס' שיש להאריך החפיפה מן היום עד הלילה כדי שתגמור גם בלילה, ובזה מהני גם לשיטת רש"י וגם לשיטת השאילתות, ולכתחילה יש לצאת ידי שניהם. והנה לשיטת התוס' עיקר דין חפיפה אינו אלא בשער, אבל מן התוס' מבואר שסריקה וגם רחיצת הגוף ג"כ הוי בכלל חפיפה לענין זה שאם מתחיל ביום וגומר בלילה שפיר דמי. וע"כ לענין הדין כאן לא צריכים לעשות דין חפיפה, רק כל ההכנות שעושים לטבילה בכלל.*

*והש"ך (סי' קצ"ט ס"ק ו') נקט שהעיקר כדעת רש"י, ושיש לעשות חפיפה בע"ש אפילו אם יוצא ליל טבילתה במוצא"ש. והיינו דבהא דקאמר בגמ' הא בדאפשר הא בדלא אפשר, סמכה הגמ' על דבריהם דלעיל דלא אפשר היינו לאחר ב' יו"ט שלאחר השבת, אבל לעולם אי הוי פחות מזה חופפין בע"ש. וכתב דיתכן שזהו ג"כ כוונת רש"י דמש"כ בדלא אפשר "כגון מוצאי יו"ט" רצונו לב' יו"ט של ר"ה. והוכיח דע"כ כן הוא שהרי חזינן דר' הונא הוכיח מכגון יום א' ליום ג' ממה שחופפים בע"ש וטובלים במוצא"ש. ולכאורה ערביך ערבא צריך. אלא ע"כ כך הי' מנהג הנשים לחפוף בע"ש ולטבול במוצא"ש, וכן בכולם. ואם נימא שאין חופפים בע"ש הרי אין זה כמנהג הנשים בזמן של ר' הונא. וכי תימא דמ"מ תיקשי לר' יימר ולהלכתא דהא לא הוי כמנהג הנשים, כתב שם במחצית השקל דב' יו"ט של ר"ה לאחר השבת מילתא דלא שכיחא הוא אפילו בזמן שקידשו בראי', וא"כ אין לעשות מזה מנהג. ומאידך בסד"ט ס"ק י"ח הוכיח מזה דלא כדברי הש"ך, דהא אין מנהג מב' יו"ט של ר"ה לאחר השבת. ולכן פי' שהוכחת ר' הונא היא דמסתמא כשתיקן עזרא חפיפה כך תיקן שלא לבטל מצות עונה, ולעולם אין זה ממנהג הנשים. וכן מ"מ דברי הש"ך קשים שהרי חזינן לרבא ודאי דלית לי' הא דר' הונא, וא"כ נימא דהלכתא נמי הוי הכי כיון שהוא מיד לאחרי דברי ר' הונא.*

***הוראת ר"ת שאין לעשות ב' קולות***

*בתוס' לעיל כתבו בשם ר"ת שאין להתיר לעשות טבילה ביום השבת ע"י זה שתעשה חפיפה ביום שלפני "דתרי קולי לא אשכחן דשרי הש"ס וכו'". וכן הוא ברא"ש ודבריו לכאורה טעונים ביאור דהא מה ענין קולא א' אצל השני, דאטו אשה החופפת בערב ר"ה וטובלת בשב"ק אחרי ר"ה שביום ה' וו' אינה יכולה לעשות פרוזבול משום דתרי קולי לא אשכחן שהתירו. אכן באמת המעיין בדברי שו"ת ר"ת (סי' מ"ח אות ג') יראה שכוונתו לומר שלא התירו לעשות חפיפה בע"ש ולטבול במוצא"ש אלא היכא דלא אפשר (וכגון שהוא יו"ט) אבל בכי הא של ר' משולם אפשר לטבול בליל שבת. ואע"ג שקשה לעשות כן ומשום גנבי וכדומה, עדיין מיקרי אפשר ולכן לא התירו. וע' באו"ש פ"ד ה"ח מהל' איסו"ב שפי' בזה בענין אחר ולכאורה לא ראה דברי ר"ת הנ"ל.*

***טבילה בזמנה מצוה***

*ע' בנדה דף ל' נידון אם קיי"ל דטבילה בזמנה מצוה או לא. ומשום דין זה מבואר שם בגמ' שטובלים כמה וכמה פעמים אולי זהו זמנה ליטהר, ואע"פ שלמעשה לא נוכל לסמוך על טהרתה משום שעדיין אנו מסופקים אולי איננה טהורה, מ"מ טובלים משום דטבילה בזמנה (פי' בזמן הראשון האפשרי) מצוה. ור"ת פסק דלא אמרינן טבילה בזמנה מצוה היא לאחר שתיקן ר' זירא שאינה טובלת אלא לאחר ז' נקיים. וע' בב"י שיש לדחות ראי' זו דהא היום שאינה יכולה ליטהר עד זמן זה הרי זו זמנה ולכן טבילה בזמנה מצוה היא. ואע"פ שהעירו האחרונים שהי' לנו לטהר את האשה פעמיים, א' בתום ימי נדתה (וכשאינה רואה ג' ימים בימי זיבה) וא' בסוף ז' נקיים כמו שטבלו את האשה מספק שם בגמ', מ"מ מתרצים דשאני בזה"ז שהרי טמאה בתורת ודאי, משא"כ אז שאע"פ שאינה יכולה לנהוג טהרתה, מ"מ יתכן שכלפי שמיא גליא שהיא טהורה. ולמעשה קיי"ל שאמנם אין ענין ליטהר בעצם, אבל מ"מ מצוה יש ליטהר כדי להיות מותרת לבעלה, בין מצד מצות פר"ו, ובין מצד חיוב עונה ומצות האיש לשמח את אשתו.*

שיעור י"ט

**עוד כמה הערות בהא דטבילה בזמנה מצוה**

*כבר הזכרנו שאפילו בזה"ז יש מצוה בטבילה בזמנה משום מצות עונה וכן המצוה לשמח את אשתו בתשמיש המטה וכמו שמוזכר בתרוה"ד (סי' רנ"ה). ויל"ע מה הדין באשה שאסור לה לשמש את בעלה, או משום שהוא אבל או משום טעמים רפואיים, האם יש מצוה לה לטבול משום שאר קורבות או לא. ובפת"ש סי' קפ"ד ס"ק כ"ב הביא משו"ת אבן שהם סי' י"ד שמותר לאשה לטבול בליל שבת משום שאר קורבות אע"פ שתשמיש אסור כגון בוסת. אמנם מקובלני שאין זה עצה טובה (לכה"פ אם הוא לזמן ארוך) כיון שעלולים לבא לידי איסור ח"ו.*

*עוד מבואר בב"י מנהג הנשים שלא לטבול כשאין בעלה בעיר. וע' בשו"ת שבו"י ח"ג סי' ע"ז שכתב שיש בזה חששות של רוח טומאה ומזיקים, ואשה הזקוקה לכך יש לה לשים סכין מתחת לכרית שלה וכן שישן תינוק אצלה. וע' גם בצוואת ר' יהודה החסיד אות ל"ו ד"לא יניח אדם מלזקוק עם אשתו לילה שטבלה בו". אמנם יש אחרונים שמפרשים את דבריו דמיירי במי שבעלה בעיר ונמנע מלשמש אותה, אבל לא כשאינה בעיר.*

***טבילה בשבת***

*הב"י הביא מן המרדכי שאין לטבול בשבת שבלא בזמנה. ותמה עליו הב"י דהא יש גמרא מפורשת במס' ביצה שמותרת. שבמס' ביצה דף י"ח ע"ב מבואר שאמנם אסור להטביל כלים בשבת ויו"ט, אדם מותר לטבול וליטהר מטומאתו. והטעם שהרי האיסור להטביל כלים בשבת משום דמיחזי כמתקן, אבל אדם נראה כמיקר. וא"כ למה אסר המרדכי את זה כשהי' אפשר מע"ש. והדרכ"מ הביא מתרוה"ד הנ"ל שהיום יש טעם לאסור. והוא משום דאע"ג שמדינא דגמ' מותר להתרחץ במים צוננים בשבת, מ"מ כבר נהגו לאסור את הדבר. ובשו"ת מהרי"ל מובא ג' טעמים למנהג זה. חדא משום חשש סחיטה בשער, ואע"ג שבגמ' קיי"ל שאין סחיטה בשער, מ"מ הא כבר הורה הרמב"ם דמדרבנן יש סחיטה בשער. ועוד משום חשש שיבא לטלטל את המים שנשאר על גופו לאחר הטבילה ד' אמות ברה"ר (ע' שבת דף קמ"א ע"א). ועוד משום חשש של גזירת חז"ל שאין שטין ע"פ המים (ע' ביצה ל"ו ע"ב). ומ"מ כיון שיש כזה מנהג הרי כבר אי אפשר לומר דנראה כמיקר דהא אסור להקר בשבת. ולפום ריהטא הכוונה שיוצא שבזה"ז טבילת אדם הרי הוא כטבילת כלים. ור"ל דלעולם גזרו בין על כלים ובין על האדם שאסור להטביל במקום דמיחזי כמתקן מנה, אלא שבזמן הש"ס רק בכלים הוי מיחזי כמתקן מנה אבל אדם נראה כמיקר, אבל היום גם אדם מיחזי כמתקן מנה ואסור.*

*אלא שיש לע' דלפי כל זה מהו באמת הטעם שהתירו טבילה בזמנה, הבא לכאורה יש לנו ב' טעמים לאסור, חדא משום המנהג לא לעשות רחיצה בכלל ועוד משום דמיחזי כמתקן. והנה כלפי המנהג לכאורה מבואר מיני' ובי' בתרוה"ד דלעולם לא היתה מנהג שלא לטבול טבילה של מצוה במים צוננים בשב"ק, דא"כ למה הי' התרוה"ד צריך לומר שאסור שלא בזמנו משום דמיחזי כמתקן, תיפו"ל משום המנהג, אלא ע"כ כנ"ל. ובאיסורא דמיחזי כמתקן, נראה מדקדוק לשונו של התרוה"ד שם דלעולם מדינא דגמ' אין איסור לטבול טבילה של מצוה במים צוננים בשב"ק. והטעם שאפילו את"ל שהיום מיחזי כמתקן גברא, מ"מ בשעתו לא גזרו עליו כלל, ולא היתה גזרה כללית שלא להטביל שום דבר שיהא מיחזי כמתקן בשבת. רק כוונת התרוה"ד שהביאור ב*מנהג שלא לטבול טבילה של מצוה שלא בזמנה בליל שבת הוא משום דמיחזי כמתקן. אבל מ"מ יסוד האיסור הוא מכח המנהג, ולכן שפיר י"ל שלא הי' מנהג שלא לטבול אפילו מטעם זה כשיש טבילה בזמנה.

וכבר הזכרנו שהיום מקובל לחמם את המי טבילה גם לטבילה בשב"ק קודש. והזכרנו הטעמים של הק"נ והנו"ב. ובענין פושרים שהתיר דנו הפוסקים באיזה חום מדובר. וראיתי מי שכתב שכל שהוא פחות מיד סולדת בו הוי פושרים. והוא מן הנמנע דהא הרגיל הוא לטבול במים חמין, ורק הכא הורו לטבול במים פושרים, וכי אדם טובל במים שהם בחום יד סולדת בו. וי"א שהוא כחמימות הרוק, והגרמ"פ פסק שהוא פחות מן החמימות שאדם רגיל להתרחץ בה כשרוצה להתרחץ במים חמים.

אחרי הטבילה דנו הפוסקים איך לנגב את השערות בשב"ק. שהרי אסור לסחוט אותם בהדיא, שהרי א' מן הטעמים שהנהיגו שלא לרחוץ בשבת היינו משום חשש סחיטה. והגרש"ז התיר לנגב אם אינה עושה בחוזק. ויש שאינם מקלים אלא לשים את המגבת על השער ולא לעשות מעשה נגיבה בפועל.

**בדברי הש"ך בס"ק ב'**

הש"ך כתב דהא דאם אינה טובלת משום דם טמא מיקרי בזמנה, היינו אחרי ל"ג לזכר וס"ו לנקבה. ובדגמ" הבין שכוונתו אפילו בזה"ז. ור"ל שאמנם אנחנו נוהגים לטמא דם טוהר בזה"ז, יש סוברים שאין זה מכח תקנתא דר' זירא, רק ע"פ מנהג. ולכן י"ל שכיון שמדינא אינה אסורה אין זה אונס גמור. אמנם הדגמ"ר חלק עליו שגם זה מיקרי אונס. וע' במחצית השקל שכתב שגם הש"ך לר התכוין לזה.

**בביאור שיטת הרשב"ם**

כבר הבאנו המחלוקת שבין הרשב"ם לר"ת אם מותר לטבול מבעו"י באופן שלא תחזור לבית עד הערב. ולפום ריהטא הי' אפשר לומר שיש ביניהם מחלוקת יסודית בגדר באיסור לטבול ביום. דר"ת סבר שאינו דין בטבילה, רק ענין שלא תבא לידי סרך בתה, ולכן כיון שאינה חוזרת עד הלילה ליכא למיחש משום סרך בתה. ורשב"ם סבר דאע"ג שטעם הדין משום סרך בתה, מ"מ הגזרה היתה לפסול את עצם הטבילה ביום, ולא איכפת לנו אם יש בזה משום סרך בתה או לא. אבל יש מקורות שאין זה מחלוקתם. דיעוין בש"ך שהביא דעה שלרשב"ם אינה יכולה לצאת מן הבית בעוד היום גדול משום סרך בתה. ולכאורה אם כפי' הנ"ל הא אין הדין טבילה ביום שייך ליציאה מן הבית כלל בין להקל ובין להחמיר. וגם מלשון הטור משמע שאין זה המחלוקת. רק לעולם לכו"ע אין גזרה שלא תטבול ביום בעצם, רק משום סרך בתה. אלא שהרשב"ם סבר שאפילו אם אינה חוזרת לבית עד הלילה איכא משום סרך בתה. ולכן שפיר קאמר הש"ך שלרשב"ם גם לא תצא מן הבית מבעו"י דהא גם הוא סבר שכל הענין הוא שלא יהא סרך בתה, ואם בכה"ג איכא משום סרך בתה אסור.

1. ודבר מצוי הוא אצל המון העם שטועים בזה, דטועים לוכר דכמו דבהגעלה אין צריכים כולו כאחת ויכול להגעיל מקצת הכלי ואח"כ מקצת השני, הה"נ בטבילה. ואין הדין כן כלל. [↑](#footnote-ref-1)
2. א"נ אפשר לומר בנוסח אחר והיינו שאין השער עצם הגוף, רק דבר הנטפל לגוף, וזה אינו צריך ביאת מים. [↑](#footnote-ref-2)
3. ע' מה שהעירו בלשון זה בב"י וכן בהגהות הגר"ש גרמיזאן (בסוף טור האצאת מכון המאור). ולדברינו הלשון מיושב היטב דר"ל שהכל הוא ענין אחד שיהא טבילה כולו כאחת, וגם חציצה הוא הפוסל מהיות הנטבל במים כולו כאחת וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובנוסח אחר י"ל שנתחדש בגזה"כ של חציצה דכדי שיהא לו דין ביאת מים צריכים גם נגיעת מים. [↑](#footnote-ref-4)
5. ע' מגילת ספר סי' י"ז אות ל"ו. ובעזהי"ת נראה בהמשך שיש לנידון זה הוכחות מכמה ראשונים במס' חולין ע"ג ע"א. [↑](#footnote-ref-5)
6. ע' שו"ת אג"מ יו"ד א' סי' צ"ז שחקר בגדר ביטול זה, וע"ש בפרט מש"כ בסוף ענף ב' בסוגריים [↑](#footnote-ref-6)
7. וכ"כ במפורש בשו"ת זכרון יוסף סי' י'. [↑](#footnote-ref-7)
8. ע' שו"ת אגרות משה שם על דרך זה [↑](#footnote-ref-8)
9. וכה"ג ראיתי בס' יד אליעזר למס' סוכה מהג"ר חיים מענדל בראדסקי שליט"א [↑](#footnote-ref-9)
10. וביאור הדברים שאין כל קושיא אם ההלכתא מבאר לנו חידוש שלא היינו יודעים מן הפסוק. שהפסוק משמיענו שיש דין חציצה והי' מספיק לבדו לחדש לנו שיש חציצה, והי' אומר לנו שפוסל או בכולו או במיעוט אפי' שאינו מקפיד (לפי ב' תירוצי בתוס' הרא"ש). ובזה קמ"ל ההלכתא לאפוקי מן הפי' הפשוט. רק קושייתם היתה לפי ההו"א שהפסוק עדיין לא אומר לנו כלום, דנהי שיש הלכה של חציצה, מ"מ איך נדע מהו השיעור אם לא מן ההלכתא. לכן בזה יש קושיא שיש פסוק שצריך להלכתא וההלכתא אינו צריך את הפסוק, בזה קשה דלמה לנו הפסוק שאינו מחדש כלום. ולכן יש באמת עוד תי' המוזכר בתוס' דאה"נ שעיקר דיני חציצה של גוף כולם מהלל"מ, רק בעינן הפסוק לבית הסתרים. ובזה אין לנו קושיא, דנהי שאין לנו פירוש בפסוק אפי' אם מיירי בבית הסתרים אא"כ בא ההלכתא ומפרש, ומ"מ הקושיא מיושב, דמ"מ בעינן הפסוק לבית הסתרים שהוא דבר שלט היינו יודעים מכח ההלל"מ. והעולם אומרים שיש ב' מהלכים בתוס' הרא"ש מה היינו חושבים לולא ההלכתא, ודברינו באמת יש ג', שהראשון הוא שבאמת לא היינו יודעים מה חוצץ ומה לא אלמלא ההלכתא, וזהו בכלל הקושיא, ויסוד זה נשאר למסקנא לפי התי' של תוס' (שהוא התי' הראשון של התוס' הרא"ש). ותירוצים ב' וג' מחדשים דהו"א כולו א"נ אפי' מיעוט שאינו מקפיד וכמש"נ.

    ובזה אפשר לבאר ג"כ דברי התוס' כאן. שהתוס' כאן הקשו למה בעינן גזה"כ לבשרו הא יש לנו גזה"כ. והמהרש"א במס' עירובין כתב שלא הבין מהו קושיית התוס' דהא בעינן לי' משום שאלמלא פסוק זה והא דשערו לא היינו ידועים שיש חציצה גם בבשרו וגם בשערו, ולכן שפיר בעינן לי' לתרוייהו. ובאמת תוס' במס' עירובין ויבמות לא הקשו אלא על רש"י ובגזה"כ דשערו, ומשמע דלא קשיא לדידהו ולכאורה כוונתם כמש"כ המהרש"א (וע' מהר"ם במס' יבמות שתי' בענין אחר, ודלכאורה דבריו דחוקים, דלמה יסמכו התוס' על דבריהם שבמס' סוכה). דהנה התוס' שם ביבמות הקשו דלרש"י למה בעינן גזה"כ לשערו כיון שההלל"מ היתה לרוב ומקפיש בשערו. אמנם להנ"ל לכאורה הדבר תלוי, שאם כשיטת הגאונים יש לומר דלתוס' לא קשה מידי דהרי בעינן לב' הגזה"כ משום דאלמלא הגזה"כ לא היינו יודעים אם ההלכתא שרוב ומקפיד וכדומה היתה לגופו או לשערו. ורק לרש"י שאינו אלא דין בשערו קשה. ותוס' שהקשו כן בסוגיין י"ל דסברי כשיטת הרמב"ם שלא נתחדש בשערו אלא דהוי חלק מן הגוף, ולכן אחרי שיש הלכתא דרוב ומקפיד למה בעינן גזה"כ לחציצה בבשרו, הרי סגי לן בגזה"כ דחציצה בשערו. [↑](#footnote-ref-10)
11. והעירו מבני החבורה שליט”א דלכאורה לא ס"ד שיהא חוצץ רק כולו, דא"כ מה היינו אומרים אלמלא הגזה"כ, אטו אם א' נכנס עם חציצה בכולו שאינו מקפיד עליו שטבילתו כשרה. ולכאורה י"ל דלא קס"ד אלא דכולו שאינו מקפיד חוצץ, ולזה צריכים גזה"כ דחוצץ, אבל לעולם כולו ומקפיד לא הוי ביאת מים כלל ולא צריכים לזה גזה"כ. אלא דלכאורה לשיטת התוס' הרא"ש אי אפשר לומר כן שהרי מפורש בסוף דבריו שבין הדין של רוב ובין הדין של מקפיד הוו מכח ההלכתא, ומשמע שאלמלא ההלכתא לא היינו צריכים לא את זה ולא את זה. ואע"ג שי"ל שהוא לא כתב כן אלא למסקנת דבריו שבא הלכתא לגרוע, נראה שדחוק לומר כן.

    ומ"מ אעיקרא דמילתא יש להתווכח, שי"ל דאה"נ אפי' ברובו ומקפיד כיון שכל גופו מתחת לגובה המים הו"א שהטבילה כשרה. וקמ"ל קרא שאינו כן. (ואולי אפי' לס"ד לא היתה טבילה אם יש אויר המפסיק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
12. שו"ר בלבושי עוז בסי' קצ"ח סע' א' שהביא מהגהות על הטור מס' הפרדס לרש"י (סי' רע"ג) וס' האורה (ח"ב) שג"כ משמע כדברי התוס' רי"ד [↑](#footnote-ref-12)
13. ע' לקמן הערה 33 מה שהערנו בזה [↑](#footnote-ref-13)
14. וקשה לומר דאע"ג שההלכתא קאי גם על גופו, אבל הסוגיא מיירי בשערו, דא"כ מאי קא קשיא להו לראשונם בזה שפי' רש"י דסוגיין מיירי בשערו, הא ע"כ צ"ל הכי משום דאל"כ ליתי' לקושיית הגמ'. [↑](#footnote-ref-14)
15. ולכאורה אי אפשר לומר תי' זה אא"כ נימא שהדין כולו שאינו מקפיד אינו מכח ההלכתא וכדברי הגרי"ז, שאם הוא מכח ההלכתא, למה נאמר ההלכתא לדבר שאינו שכיח כלל. [↑](#footnote-ref-15)
16. ע' לקמן הערה 33 סמוכין לזה. [↑](#footnote-ref-16)
17. וכן העירוני דבר והיפוכו בהל' נטילת ידים. שהרי יכול אדם להטביל את ידיו במקום ליטול אותם. וא"כ יל"ע מה יהא הדין כשטבל כל גופו ויש חציצה על רוב שטח הידים, ומ"מ ביחס לשאר מקומות של הגוף הרי הוא מיעוט. ונראה לכאורה שעדיין צריך ליטול ידיו. והטעם כנ"ל שהרי בנטילת ידים אין דין הטבילה אלא לידיו, ולזה לא מהני הטבילה של הגוף כלל. ולכן בדין רובו ומקפיד אין אנו מסתכלים אלא בידים ולא בכל הגוף. ווה"נ להיפך בשער הגוף וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
18. ובדברינו אלה נראה דלא קשה כלל קושיית הגר"ש ברמן ז"ל באשר לשלמה (מועד סי' כ"ז) [↑](#footnote-ref-18)
19. וראיתי בס' יוסף דעת (אהלות מערכה י"ט) שרצה באמת לתלות שאלה זו אם שער בכלל הגוף בכה"ת כולה במחלוקת הרמב"ם עם הגאונים הנ"ל. ושוב נפגשתי עם הג"ר צבי קפלן שליט"א ושאלתי אותו אם ידוע לו מקור לדבר זה, ומדעת עצמו אמר לי שיש רמז לזה מן הגמ' במס' זבחים (כ"ו ע"א) דבעא מיניה רבי ירמיה מר' זירא הוא בפנים וציציתו [פירש"י ציצית ראשו היינו שערו] בחוץ מהו. ואע"ג שהגמ' מסיק מיד שדינם שוה אבל מ"מ חזינן דס"ד שדינם שאני, ואילו הי' נדון כגוף איפה יש מקום להסתפק בזה. וראיתי גם כה"ג בזבחים י"ט ע"א נידון אם שערו כגופו דמי או לא ע"ש. [↑](#footnote-ref-19)
20. וכה"ג מבואר בחי' המאירי למס' חולין ע"ג בשם גדולי המפרשים, והבאנו את גבריו לקמן בשיעור ח' [↑](#footnote-ref-20)
21. ושמעתי מהג"ר צבי גרינברג שליט"א ש'אומרים' לתרץ בזה שהדין חציצה תמיד נאמר ברוב דבר הנטבל. ובגוף הדין רוב הוא שטח החיצוני, ואילו השער נאמר ברוב שערות ולא ברוב שטח. (ונאמר בז"ה ג"כ דאימתי אמרינן שחציצה פוסלת ברוב היינו חציצה שמקפיד עליו, אבל חציצה שאינו מקפיד עליו אינו פוסל). ולעוק"ד עדיין יש להוסיף בזה ביאור, דלמה יהא הדין רוב הגוף נאמר בטח ואילו בשערות נאמר במספר. ולכאורה צ"ל ג"כ כנ"ל שדין ביאת מים בשער שונה מן הדין ביאת מים בגוף. [↑](#footnote-ref-21)
22. ויש בבלוע ב' סוגים. א' בהם הוא בתוך הבשר ממש, ודבר זה מפורש בתוספתא הביאו הר"ש בסוף המס' בחץ שנכנס לו ביריכו שאינו צריך ראוי לביאת מים, ופשוט הוא. סוג ב' שאינו מתוך הבשר ממש, אבל הוא בעומק לתוך חלל הגוף שאינו מטמא, שבזה כתב הנו"ב מסברא (בשו"ת קמא סי' ס"ד ותנינא סי' קל"ה) שאינו צריך ראוי לביאת מים (שו"ת אבנ"ז ח"ב סי' ר"ס אות ז' וח'). ובהאי בתרא יש משא ומתן בין התשובה מאהבה והנו"ב, והכל מובא בלקוטי הערות לנו"ב לס' ס"ד (הוצאת מכ"י). [↑](#footnote-ref-22)
23. ע' קו"ש ב"ק אות צ"ג כה"ג. [↑](#footnote-ref-23)
24. תי' זה מצאתי בס' מורשת משה למס' מקואות [↑](#footnote-ref-24)
25. ע' אג"מ ח"ח עמ' 22 ד"ה הזכרנו אודות תשובות אלו [↑](#footnote-ref-25)
26. וכן נראה גם מביאור הגר"א שם בשיטת המרדכי [↑](#footnote-ref-26)
27. ושם במטה יהונתן כתב שהש"ך והט"ז הבינו דברי הרמ"א דמיירי במי מקוה שנתלשו. ולא ירדתי לסוף דעתו בכוונתו בזה. דאמנם הט"ז מדייק מלשון המתני' דלא בעינן אלא הדחת הידים אבל מ"מ קושיית הט"ז על הרמ"א אינו מזה שהצריך ללחלח הידים במי המקוה ולא להכניס ידו למקוה, אלא מזה שהצריך מי המקוה ולא סגי במים תלושים כיון שאינו אוחז הכלי בחוזק. וכן מן הט"ז עצמו משמע דע"כ אם עוקר המים מן המקוה הוו מים תלושים, משום דאל"כ אין דיוק מלשון 'מדיח'. [↑](#footnote-ref-27)
28. וע' מה שהביא מזה שהערות לנפש תדרשנו עוד תי' מהר"א מטול [↑](#footnote-ref-28)
29. פי – מסרקת, דאי בשעת רחיצה הא גם עכשיו רוחצת ואמרנו שאינה מקפדת בשעת טבילה [↑](#footnote-ref-29)
30. שו"מ במאירי (במס' נדה ס"ו ע"ב ד"ה זה) שכתב באמת לחלוק על הא דצבעים הטעם דברי הראב"ד הנ"ל. אמנם בשו"ע חזינן דאית לי' כראב"ד וכן הא דצבעין. וכן הרשב"א פסק את שניהם. וע"כ לדבריהם צריכים אנו לדברי הזכר"י או לשאר תירוצים. [↑](#footnote-ref-30)
31. והעירו מבני החבורה שליט”א דלכאורה א"כ יוצא דשבוע כבר חשוב זמן ארוך דהא הזכר"י מיישב בזה הא דצובע מקפיד על הצבע בשבת [↑](#footnote-ref-31)
32. וראיתי בשו"ת אבנ"ז סי' רנ"ג שרצה לדחות את הראי' ממעוברת דהוי משום שיוצא מאליו (ע' מזה לקמן בשיעור ז'). וע"ש עוד בדחיית הראיות. ובלבושי עז (סי' קצ"ח סע' א' אות ה') שכתב לדחות הראי' ממעוברת ומפנוי' דשאני התם דכשהמעוברת תלד והפנוי' תהי' נשואה הוו פנים חדשות, אבל בגוף של עכשיו אינה מקפדת. ויל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-32)
33. לכאורה ר"ל דאילו הי' חולק על ההלל"מ לא הי' חוצץ. ולכאורה מבואר מזה שאלמלא ההלל"מ הי' הדין שרק כולו חוצץ. וצ"ע דלכאורה זה סותר עצם שיטת רש"י לפי' התוס' במס' עירובין שרובו ומקפיד הוי דין רק בשערו, אבל בגופו אפי' מיעוט שאינו מקפיד עליו חוצץ. וביארנו (לעיל עמ' 3) דלכאורה הביאור בזה דאלמלא ההלכתא היתה משהו חוצץ, ולכן רק בשערו שהתחדש הללמ"מ אמירנן השיעור דרובו ומקפיד, אבל גופו נשאר בדין של קודם ההלל"מ. ומו"ר הגרא"א שליט"א דקדק גם מדברי רש"י במס' סוכה כה"ג. דשם בד"ה גזרה ביאר רש"י דרוב או מקפיד אינם אלא מכח גזרה ד"רובו ומקפיד לחודיה הוא דהוי הלכה למשה מסיני". ומשמעות דבריו שההלל"מ לא החמיר אלא ברובו ומקפיד ולא יותר מזה. ומשמע דההלל"מ הוי חומרא ולא קולא. וקשה כנ"ל דהא לכאורה לשיטת רש"י ההלל"מ בא להחמיר וזהו הטעם דמיעוט שאינו מקפיד חוצץ בגופו וכנ"ל. ואמר בזה מו"ר הגרא"א שליט"א שמכאן סמוכין לפירושו של הריטב"א במס' עירובין בדעת רש"י ולא כדברי התוס'.

    אמנם שמעתי מבני החבורה שליט”א לפרש דברי רש"י באופן אחר. והוא די"ל דסבר דלא מסתבר לומר שנחלקו ב*גדר* ההלכתא. ור"ל שכוונת רש"י לומר דלא מסתבר שנחלקו הלשונות אם הא דמקפיד פוסל הטבילה היינו משום חציצה או אע"ג שאינו חוצץ. והיינו דרש"י בא לאפוקי מן הפירוש הראשון של הב"י. שו"ר שכן ביאר גם בשיעורי הגרי"מ פיינשטיין למתני'. ומ"מ משמע שהב"י עצמו לא פירש"י דברי רש"י כן. וכן מובן יותר קושיית רש"י על רבותיו, דלא מסתבר דלא סבירא לי' ההלל"מ כלל. משא"כ לפי' זה דשפיר אפשר לומר דנחלקו בגדר ההלל"מ, וכמו שנוקט הב"י באמת. וע' שו"ת חו"י סי' קצ"ב. [↑](#footnote-ref-33)
34. ולכאורה לל"ב אינו אלא מיעוט המקפיד, דלא מצאנו שנחלקו הלשונות אי הוי מיעוט או רוב. [↑](#footnote-ref-34)
35. ובזה שונה משאר חציצות המטונפות, שאפי' אם בדרך כלל אינו מטונף ואינו מקפיד מ"מ לא עיילי בי' מיא. [↑](#footnote-ref-35)
36. וכן הרי לפי הפירוש השני של הב"י הביאור במ"ד דבמטנפי חייץ היינו משום דהוי מיעוט המקפיד שאינו חוצץ אלא מדרבנן וכמו שביארנו לעיל בהערה 34. [↑](#footnote-ref-36)
37. והקשו מבני החבורה שליט”א דלכאורה א"כ יוצא לדבריו שמי שהפילוהו למקוה בע"כ לא יהא טבילתו כשרה, וזה דבר שלא מסתבר כלל. אמנם נראה פשוט שענין הקפידא לפי זה הוא שלענין רחיצה מקפיד הוא משום שאצלו אין זה דרך רחיצה. אבל אם הוא דרך רחיצה רק שאינו רוצה להתרחץ, אין זה פוסל הטבילה כלל. [↑](#footnote-ref-37)
38. וע' בשו"ת אבנ"ז סי' רס"ז שהקשה למה גזרו כאן מיעוט אטו רוב מש שלא מצאנו בשאר הלכות שהכשירו רוב, כגון פרוץ כעומד וכדומה. [↑](#footnote-ref-38)
39. והחת"ס הוכיח כן מהא דטבעת של איש אינו חוצץ אע"פ שמסיר אותו בשעת נטילת לולב ובשעת הנחת תפילין. והעיר במגילת ספר (שם) ובלבושי עז (סי' קצ"ח סע' א' אות ה') דלכאורה הטעם שמסיר אותו הוא משום חציצה, ואם אינו חציצה לטבילה למה יהא חציצה בתפילין. [↑](#footnote-ref-39)
40. קצ"ע לדבריו מהו החידוש בלפלוף שבעין משאר לח שאינו חוצץ. [↑](#footnote-ref-40)
41. וע' בהמשך מר"ש מכת"י שכתב להדיא תי' זה [↑](#footnote-ref-41)
42. ולדבריו ג"כ קשה כנ"ל דמהו החידוש של הגמ' בלפלוף שבעין מבעלמא, דרק במתני' יש חידוש שמה שבתוך העין לעולם אינו חוצץ. [↑](#footnote-ref-42)
43. אמנם לכאורה יש לדחות דשיעור יבשותו של הלפלוף לחלק בין לח ליבש. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
44. ובתוס' הרא"ש מבואר תי' אחר לקושיא זו, והוא שהחיבור שצריכים לזריעה צריך להיות חיבור יותר חזק מהא דבעינן בטבילה. ולכאורה יש מקום לומר שזהו ג"כ כוונת התוס', אמנם ע' בשטמ"ק החדש שם שהדגיש שתי' זה הוא תי' אחר מתי' התוס'. [↑](#footnote-ref-44)
45. ע' בזה בשיעור ז' [↑](#footnote-ref-45)
46. אמנם לפי ביאור זה יוצא שברזלים ליישור השיניים חשוב מקפיד, וכן באמת כתב הגרמ"פ שם בסי' צ"ו, וכן הוא דעת הגריש"א המובא בלבושי עז סי' קצ"ח סע' כ"ד בתמצית הדברים אות י"ז. ויש המקילים בזה כיון שהוא לזמן ארוך ע' שו"ת מנחת יצחק (ח"ו סי' פ"ו) וששבה"ל (סיכום אות י"ב) ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-46)
47. ע' שיעור א' בזה [↑](#footnote-ref-47)
48. ומ"מ נראה דבר פשוט שאי אפשר שיהא מקום החתך באותו גובה של גובה המים, דהא בזה ודאי אין כאן ביאת מים למקום החתך אפילו הי' כבר חתוך ממש (וכן ראיתי גם במגילת ספר סי' י"ז ס"ק ל"ו). אבל בזה מסתפיקנא, האם צריך היד להיות שקוע במים עד כדי כך שיהא מים כנגד החתך, וכגון אם היד באלכסון, או"ד מהני אפי' אם אין מים כנגד החציצה, והטעם דכיון שאלמלא החציצה היתה המים יורד מיד למקום החתך, אמרינן שאין זה חשוב אלא כחציצה בינו למים, ובאינו מקפיד הא אין לו כח לחצוץ וכנ"ל. ויל"ע בזה. שו"ר בשו"ת אבנ"ז סי' רס"ז ס"ק ה' דנקט שאם מקום החתך לבד הוא מחוץ למים ולא אפי' משהו מן עובי הצדדין, הרי זה חשוב כחציצה שאינו פוסל בו מיעוט שאינו מקפיד, ע"ש טעמו. [↑](#footnote-ref-48)
49. והא שחשוב בית הסתרים ולא מקום גלוי וכדבטומאה שם במס' חולין ע' בשו"ת אבנ"ז סי' רס"ז ושו"ת אג"מ יו"ד א' סי' נ"ח [↑](#footnote-ref-49)
50. ע' בזה בחזו"א מקואות קמא סי' י' אות א', ומה שהעיר עליו בשיעורי הגרי"מ פיינשטיין. [↑](#footnote-ref-50)
51. ולכאורה אם כנים הדברים הנה בהמשך הבאנו כמה מקרים בגוף האדם החשובים עומדים ליקצץ. ולכאורה הי' טעם לומר דלפי הר"ש וסייעתו הרי הוא חוצץ, דהא כתבו דבבית הסתרים דכלים לא חיישינן לחציצה, ולכן בבית הסתרים הל הגוף חיישינן. וכ"כ במרומי שדה למס' חולין שם להדיא. אמנם לדברינו י"ל שהרי כל הטעם שאין פוסל בבית הסתרים דכלים הוא משום דלא קפיד, ואם הוא מטעם הנ"ל י"ל שאין זה אך ורק דין בכלים, אלא בבית הסתרים כגון של המתני' דמיירי בכלים העומדים ליחתך דלא קפיד שיבא בה המים אמרינן הכי, ולא אמרו בכלים אלא משום דבבית הסתרים דאדם כגון הפה שפיר קפיד. אבל לעולם י"ל דבית הסתרים העשוי ע"י זה שעומד ליחתך לא קפיד ואינו פוסל. ויל"ע בזה. וע' מש"כ לקמן בשיעור י"ב. [↑](#footnote-ref-51)
52. ע' גם בפרדס רימונים (סי' קצ"ח ש"ח ס"ק כ"ה) שהאריך בזה [↑](#footnote-ref-52)
53. שו"ר בס' מורשת משה למס' נדה סי' קי"ז שרצה לבאר שתלוי ביסוד הדבר שמקפיד פוסל הטבילה, האם זה רק סימן שזהו דבר שאינו בטל לגוף (וא"כ אזלינן בתר רוב העולם) או סיבה ומשום דתלוי אם יסירנה בפועל (ולכן לא שייך ענין ביטול דעת ואזלינן אך ורק בתר דעת הטובל). וע' גם בס' עמק שמועות למס' מקואות של אברכי ישיבת מיר. [↑](#footnote-ref-53)
54. אמנם לכאורה לפי זה אין כל דבריו אלא כפי שיטת ת"ק שבמתני' הנ"ל, דלר"א לכאורה לעולם אינו תלוי אלא בקפידתה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
55. ובהערות לשו"ת רע"א שם (מהדורת אריאלי) הביאו מן הראבי"ה סי' תתקצ"א דמעיקרא כתב דהוי סכנת נפשות ואח"כ כתב עוד טעם להתיר משום דהיינו רביתי' [↑](#footnote-ref-55)
56. וע' גם בשו"ת משיב דבר ח"ב סי' ל"ו חידוש בענין היינו רביתי'. ומצאתי בזה אריכות דברים בס' עלי טהרה (להגרא"ד שפירא) ובשיערי הגר"מ גראס סי' ט"ו. וע' עוד לקמן שיעור ט"ו. [↑](#footnote-ref-56)
57. ולכאורה דבריו מדויקים בדברי רש"י שכתב שבעיני' פורחות אינו חוצץ כיון דהוי חזותא בעלמא, ומיני' שבאינן פורחות שחוצץ היינו משום דאיכא ממשות. רק שמרש"י הי' אפשר לומר דמיירי בכחול לרפואה, והפרישבה חידש שאפי' בכחול נוי הוי הכי. [↑](#footnote-ref-57)
58. וכן לכאורה מדויק בבה"ג (המובא בש"ך ס"ק י"ד) שהרי כתב (וכן לכאורה היתה גירסתו בגמ') שכחול לנוי אינו חוצץ ולרפואה חוצץ. ואח"כ כתב שמחוץ לעין חוצץ. ולכאורה כוונתו להא דלנוי, דאילו לרפואה הו"ל למיכתב ההיפך שמה שבעין אינו חוצץ. וחזינן שאפילו דבר שהוא לנוי חוצץ מחוץ לע', ולכאורה היינו בדאיכא ממשות וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-58)
59. שו"ר שכן העיר בבינ"א סי' י"ב. [↑](#footnote-ref-59)
60. וע"ש (סוף עמ' כ"ז) לענין הצביעה על הצפרנים דאעפ"י שהיא לנוי צריכין להסירה דליכא למימר כל שהוא לנוי אינו חוצץ אלא כשלא נפגם כלום מן הצבע אבל כשנפגם אפילו במקצת או שנקלש ממראיתה שוב אינה לנוי. וכן מ"מ אפילו הויא לנוי כבר נוהגות הנשים שאינן טובלות אפילו בדברים שאינן חוצצים כרמ"א ריש סימן קצ"ח. [↑](#footnote-ref-60)
61. ובביאור החילוק בין דבר שמגופה לדבר שמחוץ לגופה מצאתי שבשו"ת כת"ס שם באמת תמה על סברת החילוק בזה, ועי' בבדה"ש סע' ט' ביאורים ד"ה יבש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-61)
62. אמנם שם כתב השיעור של ז' ימים משום דאל"כ לא הוי בכלל דברי הכת"ס הנ"ל. [↑](#footnote-ref-62)
63. וע' מש"כ בזה רע"א בשו"ע, ולפי גירסת התוספתא שלפנינו בב"י אינו מובן כוונתו [↑](#footnote-ref-63)
64. ולכאורה אינו ר"ל שיהא נוגע בעור שבצדדין, רק הכוונה שיעלה למעלה מגובה העור, ובזה יחשב כחציצה על הגוף. [↑](#footnote-ref-64)
65. ע' ששבה"ל (סעי' י"ח סיכום אות ג', סעי' כ' אות ב'), בדה"ש (ס"ק קמ"ו, ס"ק קמ"ז, ס"ק קנ"ב, ס"ק קנ"ט, ציונים ס"ק ש"ח, חוט שני (ס"ק כ"ט אות ו'), לבושי עז (סעי' כ' תמצית אות ד') מראה כהן (פרק ז' הע' נ"ח). [↑](#footnote-ref-65)
66. והט"ז (ס"ק כ"ב) כתב "דודאי אין חציצה במה שנדבק עדיין כי לא היה מגולה מעולם שם". ואולי כוונתו כנ"ל. [↑](#footnote-ref-66)
67. וכדמבואר מב"י בדשם המרדכי [↑](#footnote-ref-67)
68. וזה שהב"י יצא לפרש שהסמ"ג בשם ר"י ע"כ גרס "אינם חוצצים", אין זה בגלל שהדין שלו מחייב שכן גורסים, רק מזה שהוכיח מאבר ובשר מדולדל משמע שכן הוא הגירסא. [↑](#footnote-ref-68)
69. ולכאורה י"ל שהרמ"א הבין שהשו"ע חזר בו כיון שלא יצא לחלוק ולומר שאבר עצמו חוצץ ולא שדבר שעליו חוצצת. [↑](#footnote-ref-69)
70. דלדבריו דהוי משום טעם נמשך קשה מאי שנא מלועס לתינוק שאינו אסור אלא לרמב"ם וכמש"כ הפוסקים שם. [↑](#footnote-ref-70)
71. והעירו מבני החבורה שיחיו שמן הש"ך עצמו משמע שהבין שלשיטת הב"ח אין חיוב לבדוק אפילו לאחר הטבילה, שהרי טען הש"ך עליו דשאני הכא שאין חיוב לבדוק לאחר הטבילה – משמע שהב"ח מודה לזה. [↑](#footnote-ref-71)
72. והפוסקים דנו ברשת של מתכת שמקבלת טומאה שמחברים לתוך מקוה כלים כדי שהכלים לא יאבדו. ע' ס' הזכרון יחי ראובן מהג"ר יששכר דוב שרייבר, ובשו"ת תשובות והנהגות ח"ג סי' רנ"ז, ושו"ת להורות נתן ח"ד סי' ס"ז, ומגילת ספר (ענינים) יו"ד סי' כ"ז. [↑](#footnote-ref-72)
73. וז"ל הרמב"ן בסופ"ט מהלכות נדה שלו "ומדיני החציצה **לא טוב היות האדם מחמיר יותר מדאי** ומחפש אחר הספיקות לפסול טבילתה בדבר הקל, כי אם כן אין לדבר סוף, אלא אחר שחפפה ראשה וסרקה במסרק וחפפה ורחצה כל גופה בחמין ונזהרה לבלתי תגע בשום דבר חוצץ ותעשה טבילתה בפשיטות איבריה וכל גופה, לא יכניס אדם ראשו בספיקות החמורות אשר אין להן קץ וסוף, כגון עצמה עיניה ביותר קרצה שפתותיה ביותר ומשאר הספיקות, כי מי יוכל להבחין בין עצמה ביותר ובין לא עצמה ביותר" [↑](#footnote-ref-73)
74. ומשמע שם שכן הוא אפילו לשיטת הש"ך, ולא מתבאר טעמו בזה. ואולי י"ל שאם הוא בגובה של למעלה מן הטבור, אין טעם שלא תטבול באופן הכשר, דכל החשש הוא כשצריכה להוריד את עצמה למטה יותר מדי וע"י היא תשחה יותר מדי וכדומה. [↑](#footnote-ref-74)
75. אמנם ע' שו"ת עולת שמואל סי' כ"ז ד"ה אמנם וסי' כ"ח. [↑](#footnote-ref-75)
76. דוגמא לזה מצאנו בוסתות, שאפילו למ"ד וסתות דאורייתא, מ"מ יתכן שאינה טמאה אלא מדרבנן כיון דלא ארגשה כמש"כ החוו"ד סי' קפ"ד ס"ק י'. ועמש"כ בזה בחבורות שבעניני וסתות שיעור ב'. [↑](#footnote-ref-76)
77. וע"ש בסד"ט שכתב שסמוך לחשיכה לאו דוקא אלא אפילו מבעוד יום אם אינה חוזרת לביתה עד הערב. [↑](#footnote-ref-77)
78. ע' מענין זה יותר בחבורות בעניני שהי' חזרה הטמנה בישול ורחיצה שיעורים ל"ה ול"ו [↑](#footnote-ref-78)
79. והעירו מבני החבורה שליט"א דלכאורה צ"ע דעד כאן לא התיר הרשב"א אלא כשאינה יכולה לטבול במקום אחר, אבל כשיכולה גם הרשב"א מודה שאסור. וא"כ הכא איזה היתר יש לחמם את המקואות לכתחילה. ולכאורה י"ל דכיון שבשעת טבילה אין מקוה כשרה אחרת כבר נכנס לדברי הרשב"א. ואע"ג שהיו יכולים שלא לחמם המים, בשעת חימום לא עברו על איסור, ואין איסור בזה שמביאה את עצמה למצה שאין יכולה לטבול אלא במים חמין. ועדיין צ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-79)
80. לפי הגמ' שלפנינו, וע' במהרש"א לענין גירסת הגמ', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-80)