עשירי וודאי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / יבש ביבש

ב"מ ו: בקו' הראשונים ליבטיל ברובא

**א. בקו' התוס' ותי' התו"ר דבעינן עשירי וודאי**-

מבואר בסוגיא קפץ אחד מן המנויין לתוכן כולם פטורים, והטעם מבואר שם משום עשירי וודאי אמר רחמנא ולא ספק וא"כ כולם פטורים מתורת וודאי וא"א לחייב ממ"נ.

ובתוס' הק' ליבטיל ברובא, ובתו"ר תי' דבע"ח לא בטלי, ודעת התוס' כנראה דזה אינו אלא מדרבנן[[1]](#footnote-2).

ובעיקר קו' התוס' הנה בתו"ר הק' עוד ניכשינהו דניידי ןנימא כל דפריש מרובא פריש, ותי' בזה"ל: "כיון דחזינן וכו' ואפי' כי אמרינן כל דפריש מרובא פריש עשירי ספק מיקרי אלא שהתורה התירה ספק זה באיסורין דכתיב אחרי רבים להטות ונהפך האיסור להיתר ע"י ביטול ברוב, אבל הכא לעולם לא נפיק מכלל ספק עשירי".

והנה בפשוטו לא תי' התו"ר כלום אלא לענין קו' השנית דנימא הלך אחה"ר וע"ז נקט דלא חשיב עשירי וודאי, אבל לענין ביטול ברוב לא מהני תי' זה כלל שהרי ע"י ביטול ברוב נהפך האיסור להיות היתר וא"כ הו"ל עשירי וודאי, וא"כ על קו' התוס' לא תי' אלא כפי תי' הראשון דבע"ח לא בטלי, וכ"ה משמעות ד' התו"ר שלא תי' על קו' התוס' כן רק על קו' השנית דנימא כל דפריש.

אבל צ"ע דהא בשטמ"ק הביא קו' התוס' דליבטיל ברובא וע"ז הביא תי' התו"ר דלא חשיב עשירי וודאי, וצ"ב איזה תי' זה לקו' התוס'.

ובפמ"ג שפ"ד קי-לז ד"ה תשובה, כתב דכל ד' השטמ"ק אינו אלא בדין הלך אחה"ר, ומש"כ ביטול לאו דוקא הוא, עיי"ש ודוחק.

וביותר תימה דכ"ה מבואר להדיא בריטב"א החד' וג"ז הובא בשטמ"ק דהק' כקו' התוס' דליבטיל ברובא ותי' משום עשירי וודאי, וצ"ב רב.

אבל צ"ע דהא בשטמ"ק הביא קו' התוס' דליבטיל ברובא וע"ז הביא תי' התו"ר דלא חשיב עשירי וודאי, וצ"ב איזה תי' זה לקו' התוס'.

**ב. אם ביטול מועיל לתת דינים על המיעוט-**

ובחי' הגר"ח עהש"ס (וכן הביאו הרבה מתלמידיו בשמו עיין קו"ש קונ' ד"ס ה-כז וש"א) כתב באופ"א דמעיקרא דמילתא לא הוקשה להתו"ר קו' התוס' דס"ל דלא שייך ביטול ברוב לתת בו חיוב מעשר, ולכך לא קשיא ליה אלא מטעם כל דפריש וע"ז תי' דלא חשיב עשירי וודאי.

והנה לפי המבואר בתו"ר לפנינו הרי אי"צ לזה ולא הוקשה להתו"ר קו' התוס' משום דבע"ח לא בטלי ולא משום דביטול ברוב לא מועיל לתת דין חיוב מעשר.

אבל מ"מ לא הועיל מידי לד' השטמ"ק והריטב"א דמשמע שד' התוס' מועילים ליישב גם קו' התוס' משום ביטול.

ובאמת דעת התוס' צ"ב היאך הק' דנימא ביטול ברוב והרי דין ביטול א"י לתת דינים על המיעוט רק לשלול ממנו את דיניו, וכש"כ הר"ן נדרים נב., וע"ע תוס' זבחים עח. ובכורות כב. משמע כן.

ובחזו"א מעשרות ז-ו פי' מכח זה דבאמת גם כוונת קו' התוס' לא משום ביטול ברוב רק משום הלך אחה"ר, וכ"נ באחיעזר ב-יב את א', וס"ל דל"ש בזה קבוע כש"כ התוס' שאינו ניכר.

אבל בזכ"י ח"ב-מו כתב לבאר בכמה אופנים דלא תיקשי:

א. כתב דהכא הרי כבר נתחייב במעשר אלא שנפטר מכח פטור שכבר עבר, ויש לסלק ממנו פטור זה ע"י ביטול, וכ"כ הגרש"ר.

וזה כפי ההבנה הפשוטה דעיקר הטעם דהיתר באיסור לא בטיל הוא משום שא"י לקבל דין חיובי רק לשלול ממנו את דיניו, והכא פטור שכבר עבר הוא דין חיובי ואפשר לסלקו ממנו.

ב. ביד יהודה-סט סג-טו ובזכ"י שם כתבו לפמש"כ בשו"ת הרי"מ-ט הטעם שאין ההיתר מקבל דיני הרוב משום שאין המועט סותר את הרוב, ורק באיסור הוא מספק את כל ההיתר והוא סותר את ההיתר לכך בטל דינו אבל היתר באיסור לא בטל שהרי אינו מספק את האיסור דאכתי מ"מ הוא אסור.

וא"כ הכא דילפינן עשירי וודאי הרי המיעוט בא לפטור את כל הרוב א"כ הוא סותר דינו של הרוב והו"ל להתבטל, ולעולם יכול המיעוט לקבל דיני הרוב היכא שהוא סותר אליו.

ג. עוד כתב בזכ"י ב-ד דע"י ביטול מסתלק חשיבותו ול"ש לומר קבוע ותו י"ל כל דפריש, והבאנו במקו"א כעין יסוד זה בשם הגרי"ז, וקו' התוס' משום כל דפריש, ועיין כעי"ז בעויו"ט-ד, והוא דוחק בלשון התוס'.

**ג. יישוב ד' התו"ר וריטב"א-**

ועכ"פ הדרנא לד' השטמ"ק וריטב"א דמבואר דאף על קו' ביטול ברוב תי' משום עישירי וודאי, וצ"ב.

ועיין בשער"י א-ה, ג-ד שהעיר דהנה בעיקר תי' השטמ"ק דרוב לא חשיב וודאי כבר הק' רעק"א תניינא-קח דא"כ היאך מצאנו ידינו ורגלינו דלעולם יש לחוש שמא היה טריפה וע"כ אזלינן בתר רוב וחשיב עשירי וודאי?

וכן הק' עוד רעק"א שם מדין ס"ט ברה"ר דאם יש רוב לטמא הרי הוא טמא ולא אמרינן דאכתי בכלל ס"ט הוא רק נעשה כוודאי?

וכתב דע"כ מודה השטמ"ק דע"י רוב מיקרי וודאי, רק עיקר התי' הוא דכל המושג של ביטול ברוב הוא מכח הסתירה בין הרוב למיעוט שהמיעוט מספק את הרוב כלפי ידיעת האדם, אבל הכא הרי כל שהוא ספק הוא פטור מתורת וודאי ונהפך הרוב להיתר ע"י במיעוט ואין כאן מושג של ביטול ברוב.

[אבל צ"ב דא"כ הוא סברא להיפך שהרי הוא סותר את כל דינו של כולם והוא נותן דין על הכל ואין המועט יכול לתת דין על המרובה.

וכראה מבואר כאן דיסוד דין ביטול הוא במה שאחד מספק את כולם והוא נותן דין הנהגת ספק על האדם ועי"ז אמרינן שאין בכוחו לספק המרובים, אבל היכא שהוא נותן עליהם דין וודאי לא בטל ברוב, וכנראה הוא כעין טומאה וטהרה שהוא באמת מטמא לא שייך ביטול].

וכתב דבזה מתורץ גם הקו' הראשונה של התו"ר מתורת ביטול וגם קו' השנית מתורת כל דפריש, דאף לענין הלך אחה"ר י"ל דכל דין הלך אחה"ר הוא כדי לתת לו דין הרוב, אבל הכא הרי הרוב עצמו ג"כ נפטר ותו ל"ש לומר הלך אחה"ר.

[ותי' זה אינו מחוור כ"כ תי' זה דמ"מ י"ל לילך אחר הבירור של הרוב לחייבו וממילא יהיה כאן חיוב].

אבל הם אמנם דבלשון הריטב"א יל"פ כן, אבל לשון התו"ר ל"מ כן כלל, ומשמע כוונתו כפשוטו דע"י רוב לא חשיב וודאי כמו שהבינוהו כל האחרונים, ולפי"ז הדר צ"ע היאך מתרץ זה לענין ביטול ברוב?

והפשוט בזה כש"כ בחי' הגר"ר כתובות-טו לומר דס"ל להתו"ר דאף דין ביטול ברוב יסודו הוא מתות הלך אחה"ר, אלא דאחר שהותר מכח הלך אחה"ר הותר לגמרי ופקע איסורו ושרי אף לאכול בב"א, וזה כוונת לשון התו"ר "אלא שהתורה התירה ספק זה וכו' ונהפך האיסור להיות היתר", ומשמע דע"י הלך אחה"ר ממילא פקע האיסור לגמרי, אבל הכל היינו הך.

וכבר צידד בזה בשער"י אבל דחה מד' הרשב"א בתשובה דמשמע דבחתיכה גדולה וקטנה ג"כ שייך ביטול אף שאין כאן אלא שתי חתיכות ול"ש כאן מושג הלך אחה"ר אבל בדעת הרא"ש באמת י"ל כן.

[ומשה"ק רעק"א היאך אפשר לומר דרוב לא חשיב וודאי והא לענין ס"ט חזינן דחשיב וודאי, עיי"ש ברעק"א די"ל דלעולם אף ע"י רוב חשיב ספק, אלא דהכי הוא דין ס"ט שלא ניתן אלא בספק שקול דפלגא ופלגא, עיי"ש באורך.

ובשער"י כתב בתחילת דבריו ליישב עוד די"ל דדין עשירי שהצריכה תורה וודאי היינו שיהיה הדין תלוי בידיעת המונה שענין ספירה הוא לפי ידיעת המונה, בזה לא יועיל רוב להחשב וודאי בידיעתו דסו"ס הוא מסופק, אבל בשאר דיני תורה שאין ידיעתו גורמת כלום על הדין בזה ע"י רוב חשיב וודאי.

ועיי"ש מש"כ מכח זה לענין ספיה"ע דספירה מסופקת לאו כלום הוא ודלא כדעת הדב"א].

1. ובחי' הרי"מ זבחים עב. ד"ה אמנם כתב סמך לתקנ"ח דדבר חשוב אינו בטל דכל מילי אסמכוה אדאורייתא, והכא נמי אדם שנתערב בשאר אנשים [כגון נסקלין בנשרפין] מה"ת אינו בטל בתערובת כיון שהוא חשוב וע"ז הסמיכו רבנן את הדין דדבר חשוב לא בטיל, ועיין קוה"ע נט-ד, ועוד נתבאר ענין זה בכ"ד באופ"א מד' שער"י.

   ובספר שפתי צדיק פרשת במדבר אות כד כתב בשם חי' הרי"מ ליישב בזה קו' התוס' ב"מ ו: דבמעשר בהמה שהתורה נתנה לו מנין הוי דבר שבמנין מדאורייתא ואינו בטל ורבנן הסמיכו ע"ז דין דבר שבמנין.

   וקצת מקור לד' חי' הרי"מ יש להביא מתוס' מעילה כא. דמטבע לא בטיל אף מדאורייתא, וי"ל דמטבע יש לו חשיבות גמורה אף מדאורייתא.

   וע"ע במל"מ פ"ז מעילה:"לא מצינו בשום מקום דבר שלא יהיה לו ביטול מן התורה", ותמה מזה טובא על התוס' מעילה הנ"ל, ומשמע דעתו שלא כחי' הרי"מ אבל ד' התוס' יל"פ כן.

   וע"ע במג"א תמב-ט שנקט דלהטור מעמיד אינו בטל מדאורייתא.

   וע"ע בלשון התוס' ובריה נמי לא הוי, ומשמע דבריה לא בטלה מדאורייתא וצ"ע ועיין מהרצ"ח משכ"ב. [↑](#footnote-ref-2)