ד (א) - בדין ביאת נכרי
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ד' כ"ו מרחשון תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ג: ולדרוש להו דאונס שרי, וכתבו התוס', ז"ל, וא"ת והא אמרינן בפ' בסו"מ על כל עבירות יעבור ואל יהרג חוץ מע"ז וג"ע וש"ד, ותירץ ר"ת דאין חייבין מיתה על בעילת גוי דרחמנא אפקרי' לזרעי' דגוי דכתיב וזרמת סוסים זרמתם, ומייתי ראיה דפריך בפ' בסו"מ הא אסתר פרהסיא, הואי ולא פריך והא אסתר ג"ע הויא, משמע דמשום עריות ל"ה מיחייבא, עכ"ל, וכ"כ התוס' בכ"ד, ומבו' בדבריהם, דעיקר דינא דר"ת הוא דכיון דרחמנא אפקרי' לזרעי' ע"כ לי"ב לאיסורא דאשת איש,[[1]](#footnote-2) וע"כ הוא דאי"ז בכלל גילוי עריות דיהרג ואל יעבור.

אמנם הרא"ש בסוגיין כתב, ז"ל, ותירץ ר"ת "דאינה מחויבת למסור עצמה למיתה" על ביאת גוי דרחמנא אפקרי' לזרעי' וכו' ולא מקריא ביאה, עכ"ל, ובחי' הריטב"א כתב, ז"ל, דביאת גוי לא חשיבא "גילוי עריות", דכבהמה הוא חשוב כדכתיב אשר בשר חמורים בשרם וקי"ל דאין זנות לבהמה, הלכך אע"ג דביאת גוי אוסרת אשה לבעלה וכו' מ"מ לא חשיבא "גילוי עריות" ליהרג עלי', עכ"ל, - ומ' מדבריהם, דהא דליכא דין יהרג ואל יעבור בביאת גוי, אי"ז משום דאינה חייבת ע"ז מיתה וכמש"כ התוס', אלא הוי זה דין מסוים בדינא דיהרג ואל יעבור בג"ע, דכיון דאין ביאת הגוי ביאה והויא כביאת בהמה, אף אם איכא בזה לאיסורא דאשת איש, לא חשיב זה כגילוי עריות דיהרג ואל יעבור, וכבר עמד ע"ז השטמ"ק, עיי"ש.

וכנראה הביאור בדבריהם, דהגם דיש בביאת גוי לאיסורא דאשת איש, מ"מ כיון דביאתו כביאת בהמה, אי"ז חשוב כזנות, וכדמדמי לה הריטב"א להא דאין זנות לבהמה, וע"כ אי"ז בכלל גילוי עריות, דלא חשיב כגילוי עריות אלא במעשה זנות.

ב] ונראה נפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא דאנסו את האשה להביא בהמה עלי', דבפשוטו כיון דביאת בהמה הויא מחייבי מיתות, הוי זה ככל עריות דתיהרג ואל תעבור, אך לדעת הרא"ש נראה דתעבור ואל תהרג, דאף דהויא מחייבי מיתות, מ"מ כיון דביאת בהמה לא חשיבא כביאה, אי"ז בכלל גילוי עריות, דומיא דביאת גוי דאינה בכלל גילוי עריות משום דביאתו כביאת בהמה, ולי"ב לדינא דיהרג ואל יעבור.

אמנם אם אנסו איש לבא על הבהמה, י"ל דל"ש טעם זה, שהרי ביאת האיש ביאה גמורה היא, - אך י"ל דכיון שהנבעלת בהמה היא, ג"כ אין ע"ז תורת זנות ליחשב כגילוי עריות, - ואמנם בחי' הר"ן סנהדרין דע"ד. דן בזה מטעם אחר, ודעתו נוטה דיהרג ואל יעבור, עיי"ש, - ועי' בשו"ת אג"מ יו"ד ח"ב סימן קכ"ז שנקט דלא אמרינן בזה דיהרג ואל יעבור, כיון דאין זנות לבהמה, ואי"ז בכלל גילוי עריות, ועי' בשו"ת תורה לשמה סימן תצ"ד.

**ב**

ג] והנה הבעה"מ בס"פ בסו"מ כתב דהא דלא פריך דאסתר ג"ע הויא אף דהויא אשת איש, הוא או משום דלא פסיקא להו דהיתה אשת איש, או משום דנבעלת לגוי אין שם מיתת ב"ד אף על פי שהיא אשת איש דאשת רעהו בעינן, והראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז, דאף אם ל"ה אשת איש, מ"מ כיון דבעילת גוי לישראלית ובעילת ישראלית לגוי' מקנאין פוגעין בו הוא, הוי כחייבי מיתות, ומזה הוכיח הראב"ד, דלא נאמר דין יהרג ואל יעבור אלא על האיש ולא על האשה, עיי"ש.

אמנם בד' התוס' והבעה"מ מבו' בפשוטו דפליגי ע"ז, וס"ל דבפנוי' הנבעלת לגוי לא אמרינן דתיהרג ואל תעבור, וע"כ הוא שכתבו דאף באשת איש הנבעלת לגוי לא אמרינן דתיהרג ואל תעבור משום דלי"ב לחיובא דאשת איש.

ד] ובפשוטו הי' נראה בדעתם, דס"ל כמש"כ הרמב"ן במלחמות בס"פ בסו"מ ובתורת האדם ענין הסכנה דדינא דקנאים פוגעין בו, הוא רק בישראל הבא על הגוי', אך בגוי הבא על בת ישראל אין קנאין פוגעין בו, וכ"כ בחי' הר"ן בס"פ בסו"מ ובפי' הר"ן בשלהי יומא, וכן צידד בשו"ת בית יוסף דיני גיטין סימן י"ד, ועי' נובי"ת אהע"ז סימן ק"נ בזה, וע"כ אי"ז בכלל עריות ולא אמרינן בזה דתיהרג ואל תעבור, וכמש"כ הרמב"ן שם.

אך בד' התוס' והרא"ש בזה צ"ע, דבד' התוס' ותוס' הרא"ש ביבמות דט"ז: מפורש דביאת גוי בישראלית ל"ה ביאת היתר אלא בצינעא, עיי"ש, ומבו' לפ"ז דס"ל כד' הראב"ד דאף גוי הבא על הישראלית קנאים פוגעין בו,[[2]](#footnote-3) דזהו המקור לאסור ביאת גוי בישראלית בפרהסיא, ואי נימא כן בדעת התוס' והרא"ש בשאר דוכתי, תיקשי במש"כ דליכא דין יהרג ואל יעבור באשת איש הנבעלת לגוי משום דביאתו כביאת בהמה, ולי"ב לאיסורא דאשת איש, דאכתי יהא בזה דין יהרג ואל יעבור משום איסורא דביאת גוי בישראלית דהויא מחייבי מיתות.

ה] והנה אמנם לפ"ד הרא"ש ניחא, דהגם דנימא דגם בפנוי' הנבעלת לגוי איכא לדינא דקנאים פוגעין בו וחשיבא כחייבי מיתות, מ"מ ל"ה זה בכלל גילוי עריות לדינא דיהרג ואל יעבור, משום דאין ביאת הגוי ביאה, כ"ה דלי"ב לזה לדינא דיהרג ואל יעבור משום איסורא דאשת איש, - אך לד' התוס' דכל הא דליכא דין יהרג ואל יעבור באשת איש הנבעלת לגוי, הוא משום דאין חייבין ע"ז מיתה, ואם היו חייבין ע"ז מיתה, הי' בזה לדינא דיהרג ואל יעבור, הגם דאין ביאת הגוי ביאה, תיקשי דמ"ט לא אמרינן דתיהרג ואל תעבור על איסורא דבעילת ישראלית לגוי.

ו] ונראה לדון בזה, דהנה הראב"ד והרמב"ן שם כתבו דבבא על הגוי' יהרג ואל יעבור משום דקנאים פוגעין בו והוי כחייבי מיתות, וכ"כ הריטב"א בפסחים דכ"ה. והר"ן בשלהי יומא, אך בחי' הר"ן בסנהדרין שם כתב דהא דיהרג ואל יעבור הוא משום דיש בזה כרת, עיי"ש, וצ"ע דמ"ט הוצרך להא דיש בזה כרת, ולא סגי במה דיש בזה מיתה דקנאים פוגעין בו.

והי' מקום לפרש בזה בדעת הר"ן, דס"ל דמשום הא דקנאים פוגעין בו לא חשבינן לה כגילוי עריות, דכיון דהא דקנאים פוגעין בו הוא רק בפרהסיא, הרי בע"כ דהיינו משום חילול השם, וכיון דאין חיוב המיתה משום ביאת ערוה, ל"מ זה לחשבו כגילוי עריות, ורק משום דיש בזה כרת, דהוי זה אף בצינעא, וכמו שצידד בחי' הר"ן שם דפ"ב., הו"ל בכלל גילוי עריות.

ולפ"ז י"ל, דהתוס' לטעמייהו דס"ל ביבמות דט"ז: דבצינעא ביאת היתר היא, והרי דגם חיוב הכרת הוא רק בפרהסיא, והיינו משום חילול השם, וכמש"כ בחי' הר"ן שם, וע"כ הוא דס"ל דלא חשיב זה כגילוי עריות, כיון דחיוב המיתה והכרת אינם כלל משום ביאת ערוה, אלא משום חילול השם.

ז] אך באמת אין הדברים מתישבים בד' הר"ן, שהרי הר"ן שם דפ"ב. נסתפק בהך מילתא אם איכא חיוב כרת אף בצינעא, וממש"כ בפשיטות דהו"ל כגילוי עריות, מוכח דאף אם אין חייב כרת אלא בפרהסיא ומשום חילול השם, מהני זה לחשבו כגילוי עריות, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הראב"ד והרמב"ן דמהני הא דקנאים פוגעין בו לחשבו כגילוי עריות, אף דאי"ז אלא בפרהסיא.[[3]](#footnote-4)

ונראה הטעם בזה, דהגם דעיקר איסורא דבועל ארמית הוא משום חילול השם, וע"כ הוי האיסור רק בפרהסיא, מ"מ אי"ז איסור בפנ"ע דחילול השם, אלא היינו דמכח דיש בביאה זו בפרהסיא חילול השם, אסרה תורה לביאה זו בפרהסיא, וע"כ הוי זה בכלל גילוי עריות.

ומש"כ הר"ן דהא דהוי זה בכלל גילוי עריות הוא משום חיוב הכרת, ולא סגי במה דיש בזה מיתה דקנאים פוגעין בו, י"ל בזה, למש"כ הר"ן שם דפ"ב. בתו"ד, דהא דקנאים פוגעין בו הוא משום נקמה, עיי"ש, וע"כ ל"מ זה לחשבו כחייבי מיתות, כיון דאין מיתתו בתורת עונש, הגם דאם פגעו בו קנאים, נתקיים בזה עונשו, כמבו' ממש"א דרק אם לא פגעו בו קנאים הוי בכרת, ואכמ"ל.

וי"ל עוד בזה, דהר"ן לטעמי' אזיל שצידד דחיוב הכרת הוא אף בצינעא, ולפ"ז הרי בע"כ, דהא דקנאים פוגעין בו אינו משום עיקר העבירה דבועל ארמית, שהרי בצינעא אין קנאים פוגעין בו אף דיש בזה לאיסורא דבועל ארמית, וע"כ ל"מ זה לחשוב לאיסורא דבועל ארמית כג"ע, שהרי אין הקנאים פוגעין בו, משום עבירה זו עצמה, אלא משום החילול השם שנכלל בזה, או משום נקמה, ומשא"כ לש"ר דאיסורא דבועל ארמית הוא רק בפרהסיא, הרי דהא דקנאים פוגעין בו הוי משום עיקר העבירה דבועל ארמית, וע"כ שפיר מהני זה לחשוב לאיסורא דבועל ארמית כג"ע.

ח] וי"ל עוד בדעת התוס' בזה, דהנה בקוה"ע סימן ל"ו סק"ו הק', דכיון דגוי' הויא כחייבי כריתות, וכמש"כ בהגמ"ר דיבמה שנפלה לפני מומר פטורה מיבום, משום דהו"ל כחייבי כריתות, מ"ט בעינן קרא דלא תפסי בה קידושין, תיפו"ל דאין קידושין תופסין בחייבי כריתות, והביא בשם הגר"ח שתירץ, דהגם דהויא מחייבי כריתות, אבל אי"ז בכלל הקישא דר' יונה, כיון דלא נכתב בפרשת עריות, עכ"ד.

ולפ"ז י"ל דמה"ט גם לי"ב לדינא דיהרג ואל יעבור, וזה לפמש"כ בערול"נ ס"פ בסו"מ, דהא דבכל עריות יהרג ואל יעבור ילפינן לה מהקישא דר' יונה, ולפ"ז הרי דבביאת גוי' דל"ה בכלל הקישא דר' יונה, לא אמרינן דיהרג ואל יעבור.

אך מד' הראב"ד והרמב"ן ודעימייהו שנקטו דביאת גוי' חשיבא כג"ע לדינא דיהרג ואל יעבור, מבו' דס"ל דהא דבכל עריות יהרג ואל יעבור, אי"ז מכח הקישא דר' יונה, וע"כ אף בביאת גוי' אמרינן דיהרג ואל יעבור, וצ"ע בזה.

**ג**

ט] בברכ"ש סימן ז' כתב בשם הגר"ח להקשות ע"ד ר"ת, מהא דתניא בסנהדרין דע"א: דבן נח שבא על אשת ישראל ונתגייר חייב, ולדעת ר"ת הי' בדין לפטרו משום דאשתני דינא, שהרי בדיני ישראל ביאת גוי לא שמה ביאה, וכ"ה דהאשה שנבעלה לו אינה חייבת מיתה, ה"נ הוא עצמו אינו חייב מיתה על ביאה זו בדיני ישראל.

עוד קשיא ע"ד ר"ת, ממש"א בסנהדרין דנ"ז: דבן נח שבא על נערה המאורסה, נידון בדיני ישראל, משום דלדידהו לית להו, ולדעת ר"ת דבדיני ישראל כלל אין חייבין מיתה על ביאת גוי, מ"ט מחייבינן לי' מיתה בדינא דידן, הרי בדינא דידן א"א לחייב כלל על ביאה זו.

והנה כל קו' אלו הם לפ"ד התוס' דלדעת ר"ת אין חייבין מיתה על ביאת גוי, אך לפ"ד הרא"ש דמודה ר"ת דחייבין מיתה על ביאת גוי, ורק אי"ז בכלל גילוי עריות, ניחא דע"כ בן נח שבא על אשת ישראל ונתגייר חייב, דלא אשתני דינא כלל, שהרי אף בדיני ישראל חייבין על ביאת גוי, וע"כ נמי בן נח שבא על נערה המאורסה נידון בדיני ישראל, דאף בדיני ישראל חייבין על ביאת גוי.

י] ובפשוטו נראה די"ל בזה, דהנה התוס' כתבו לחלוק ע"ד ר"ת, דכי אפקרי' רחמנא לזרעי' ה"מ לענין דאין לו חייס וזרעו חשוב כזרע בהמה, עכ"ל, וצ"ב, שהרי אמרו ביבמות דס"ב. דגוי יש לו חייס, וכבר כתב הרמב"ן ביבמות דצ"ח. דכל הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' ל"מ רק לגבי שארות, ול"מ זה לגבי חייס ולגבי ירושה, דגלי בהו קרא, ומהו שכתבו התוס' דאפקרי' רחמנא לזרעי' לענין דאין לו חייס, ולכאו' הול"ל דהא דרחמנא אפקרי' לזרעי' הוא לענין דלית לי' קורבה, וכמש"כ כן בתוס' ישנים יומא דפ"ב..

יא] ונראה לישב, דהנה בעיקר דינא דרחמנא אפקרי' לזרעי' נראה שנחלקו הראשונים, דהנה הרמב"ן והרשב"א והריטב"א ביבמות דצ"ח. והרמ"ה והר"ן בסנהדרין דנ"ח. כתבו, דהא דגוי מותר בשאר האב, הוא משום דרחמנא אפקרי' לזרעי', וגזה"כ הוא דאסור באחות אביו לר"א, ובאשת אביו לר"ע.

אך בפירש"י סנהדרין דנ"ח. מבו', דלאו כללא הוא דב"נ מותר בשאר האב, ורק באחוה מן האב ה"ה מותר, וילפינן לה מקרא דאחותי בת אבי אך לא בת אמי, עיי"ש.

יב] ובמק"א נת' בביאור הפלוגתא בזה, דהנה בפירש"י לקמן דמ"ד: כתב דבתולת גרים יתומה היא, משום דרחמנא אפקרי' לזרעי' דמצרי.

וצ"ע דלכאו' לגבי דינים אלו ל"ש הא דרחמנא אפקרי' לזרעי', דהגם דמכח הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' ליכא קורבא בין הגוי לבתו, אך זכויות האב בבתו שפיר שייכי גם בגוי, שהרי אמרו ביבמות דס"ב. דגוי יש לו חייס, וחשיבי הבנים כבניו, וא"כ מ"ט חשיבא בתולת גרים כיתומה, ואמנם לכאו' מצינו למימר דהוא משום דגר שנתגייר כקטן שנולד, ואכמ"ל, אך רש"י פירש דהוא משום דרחמנא אפקרי' לזרעי', וזה צ"ב.

ומוכח מזה בדעת רש"י, דכל הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' דגוי, הוא רק כלפי ישראל, וע"כ ל"מ הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' אלא לאחר שנתגייר, אך בעודו גוי ליכא להא דרחמנא אפקרי' לזרעי', וע"כ אף דגוי יש לו חייס, מ"מ כל שנתגיירה הבת אינה חשובה כלל כבתו, וע"כ הו"ל כיתומה.

יג] והדברים מבוארים כן להדיא בד' רש"י ב"ק דפ"ח., ז"ל, גר אין לו חייס דכתיב וזרמת סוסים זרמתם, ואע"ג דכתיב בלאדן בן בלאדן ה"מ בגיותן, אבל נתגיירו הבנים לא נתיחסו אחר אביהם בפרק הבא על יבמתו, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' רש"י, דכל הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' הוא רק אחר שנתגייר, ומהני הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' דאין לו חייס ואינו חשוב כבנו כלל, והא דגויים יש להן חייס, הוא משום דבגיותם לא אמרינן דרחמנא אפקרי' לזרעי', ואמנם צ"ע במה שהביא רש"י כן מפ' הבא על יבמתו, שהרי התם אמרינן דהא דכשנתגיירו אין להם חייס הוא משום דכקטן שנולד דמי, ונת' בזה במק"א.

וכ"נ גם בד' רש"י בבכורות דמ"ז., ז"ל, דאיעבר מגוי "דלית לי' חייס לגבי ישראל" ושייך הבן בתר אם ישראלית טפי מבתר אבוה גוי, עכ"ל, ובפשוטו נראה דמש"כ רש"י דגוי לית לי' חייס לגבי ישראל, הוא מכח הא דרחמנא אפקרי' לזרעי', ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' רש"י, דכל הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' ואין לגוי חייס, הוא רק לגבי ישראל, ולא לגבי גוי.[[4]](#footnote-5)

יד] ולפ"ז הרי פשוט דמה"ט הוא דס"ל לרש"י דאין להתיר גוי בשאר האב מכח הא דרחמנא אפקרי' לזרעי', שהרי כל הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' הוא רק כלפי ישראל, אך כלפי הגוי לא אמרינן כלל דרחמנא אפקרי' לזרעי', וע"כ יש לו שאר האב.

אך הרמב"ן וש"ר שפירשו דב"נ מותר בשאר האב משום דרחמנא אפקרי' לזרעי', הוא משום דס"ל דאף כלפי הגוי אמרינן דרחמנא אפקרי' לזרעי',[[5]](#footnote-6) - והגם דגוי יש לו חייס, ודהוא יורש את אביו, שאני התם דגלי בהו קרא, וכמש"כ הרמב"ן ביבמות שם.

טו] והנה בפירש"י בכורות דמ"ו. כתב, ז"ל, נתגיירה מעוברת ובעלה עמה וילדה הוי אותו ולד בכור לכהן דפט"ר הוא בישראל, ולא לנחלה דהורתו שלא בקדושה ולאו בר נחלה הוא, וזרע גוי רחמנא אפקרי' דכתיב וזרמת סוסים זרמתם, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, ובחנם פי' טעם זה דבלא"ה לאו בר נחלה הוא משום דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי, ואינו חשוב אביו, ואע"ג דבעודו גוי חשוב אביו גבי נחלה ולא אמרי' רחמנא אפקרי' לענין זה לזרעי' דהא גוי יורש אביו דבר תורה, עכ"ל.

ומכוון ד' התוס' הוא, דאין לפרש דהא דאינו בכור לנחלה הוא משום דרחמנא אפקרי' לזרעי', דהרי חזינן דבעודו גוי חשוב אביו לגבי נחלה, והרי דלענין נחלה לא אמרינן דרחמנא אפקרי' לזרעי', וא"כ בע"כ דהא דאינו בכור לנחלה הוא משום דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי.

אך בדעת רש"י פשוט דאזיל לטעמי', דס"ל דכל הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' הוא רק כלפי ישראל, וע"כ שפיר י"ל דהא דרחמנא אפקרי' לזרעי' הוא גם לענין ירושה, וכמבו' כן בד' רש"י דמכח הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' אין לו חייס כלל ואין לו לזכויות האב בבתו, והא דגוי יורש את אביו, הוא משום דלגבי גוי לא אמרינן כלל דרחמנא אפקרי' לזרעי', וגוי יש לו חייס, אך כל שנתגייר ואמרינן כלפי הגר דרחמנא אפקרי' לזרעי' דגוי, לא חשיב כבנו כלל, וע"כ אינו יורשו, ושו"ר בקונט' השליחות להגרש"ש סו"ס כ"ה שכתב לעיקר הדברים.

טז] ולפ"ז ניחא מש"כ התוס' דהא דרחמנא אפקרי' לזרעי' הוא לענין דאין לו חייס, דס"ל כדעת רש"י, דכל הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' הוא כלפי ישראל, וע"כ שפיר י"ל דהא דרחמנא אפקרי' לזרעי' מהני דאין לו חייס כלל, והא דגוי יש לו חייס, הוא משום דכלפי הגוי לא אמרינן כלל דרחמנא אפקרי' לזרעי', וכאשר כ"ה להדיא בד' רש"י בב"ק, דגר אין לו חייס מכח הא דרחמנא אפקרי' לזרעי'.

יז] ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ ר"ת דאין חייבין מיתה על ביאת גוי משום דרחמנא אפקרי' לזרעי' ואין ביאתו חשובה ביאה, דהגם דחזינן דגויים חייבין על עריות דידהו והרי דביאת הגוי חשובה כביאה, מ"מ לגבי הישראלית הנבעלת לו אמרינן דרחמנא אפקרי' לזרעי' ואין ביאתו חשובה ביאה, וע"כ אינה חייבת מיתה.

ולפ"ז מתישב היטב לדעתו הא דגוי שבא על נערה המאורסה נידון בדיני ישראל, ולא אמרינן דבדיני ישראל אין חייבין מיתה על ביאה זו, והיינו משום דכיון דלגבי דידי' הויא ביאתו ביאה מעליא, ה"ה חייב ע"ז אף בדיני ישראל, דכל הא דהישראלית הנבעלת פטורה, הוא משום דלגבי דידה אין ביאתו חשובה ביאה.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דאם בא על אשת ישראל ונתגייר חייב, ולא פטרינן לי' משום דאשתני דינא, - דהאמנם אי נימא דביאת גוי חשיבא כביאת בהמה גם לגבי הגוים, ואך דבדיני בני נח נתחדש דחייבין אף על ביאה זו, הי' לנו לומר דכל שנתגייר יהא פטור, משום דאישתני דינא, אך לפמש"נ דהא דגוי חייב על ביאתו, הוא משום דלגבי' דידי' חשיבא כביאה מעליא, ע"כ שפיר הוא חייב אף אחר שנתגייר, דלא אישתני דינא כלל, שהרי בשעת ביאתו היתה ביאתו חשובה כביאה גמורה, ואף בדיני ישראל חייבין על ביאה זו, - ושו"ר כעין עיקר הדברים במשנת ר"א סימן ד' ענף ג', ובחי' הגר"ש סימן ג'.

יח] ונראה די"ל עוד בזה, דאף אי נימא בדעת ר"ת כדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דרחמנא אפקרי' לזרעי' הוא גם לגבי הגוי, מ"מ י"ל דאין לפטור מכח זה בגוי הבא על נערה המאורסה, והיינו משום די"ל דל"מ הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' אלא לפטור את האשה, דלא חשיב שנבעלה לאדם, כיון דביאתו חשובה כביאת בהמה, אך ל"מ זה לפטור את הבועל, דכיון שהוא אסור באשה זו, נאסר עליו לבא עלי' בביאה דידי', אף דהיא חשובה כביאת בהמה, והיינו דהגם דאין הביאה מתייחסת אליו, וע"כ לא חשיב שנבעלה האשה לאדם, מ"מ כיון שהוא עשה למעשה ביאה זה, ה"ה חייב.

ולפ"ז ניחא ג"כ הא דאם בא על אשת איש ונתגייר חייב, ולא אמרינן דאישתני דינא, משום דלגבי הבועל ל"מ כלל הא דרחמנא אפקרי' לזרעי', ואף בדיני ישראל הוא חייב על ביאתו, וכנ"ל.

**ד**

יט] בחי' הריטב"א בסוגיין כתב בדעת ר"ת, דמודה דביאת גוי אוסרתה לבעלה, אך מ"מ לא חשיבא כג"ע ליהרג עלי', וגם אין נאסרת על הבועל, וכן צידד בתרוה"ד סימן רי"ט בדעתו, עיי"ש, - אך המאירי בסוגיין והתו"י ביומא דפ"ב. כתבו בדעת ר"ת דאין ביאת גוי אוסרתה לבעלה, ואדרבה פירשו דהא דאינה אסורה לבועל, הוא משום שלא נאסרה על הבעל.

ובטעמא דהריטב"א והתרוה"ד דמודה ר"ת דביאת גוי אוסרתה לבעלה, כתב החת"ס דהוא משום דאף דלענין יחוס הו"ל כביאת בהמה, מ"מ אדם הוא והבעל מתקנא בו והו"ל מעלה מעל באישה, עכ"ד.

כ] אמנם צ"ע בזה, דהנה בסוטה די"ח: אמרינן דדין שומרת יבם שזינתה תליא בפלוגתא דרבנן ור"ע, דלרבנן דקידושין תופסין בחייבי לאוין אינה נאסרת ליבמה, ולר"ע דאין קידושין תופסין בחייבי לאוין ומשוי לה כי ערוה, ה"ה נאסרת ליבמה, ופירש"י, ז"ל, אין קידושין תופסין לאשה האסורה על המקדשה בלאו, ורבנן פליגי עלי' ואמרי בחייבי כריתות הוא דלא תפסי אבל בחייבי לאוין תפסי, אלמא לר"ע משוי חייבי לאוין חמורות לענין איסוריהם כחייבי כריתות שהולד ממזר, ולגבי לאסור על בעלה נמי כ"ה דהבא על אשת איש שהיא בכרת אסורה על בעלה, כן הבא על שומרת יבם נמי שהיא עליו בלא תהי' אשת המת החוצה לאיש זר אוסרה על יבמה, עכ"ל.

והנה הרי לא פליגי רבנן ור"ע במידת האישות דשומרת יבם, והא דלרבנן אינה נאסרת ליבמה ולר"ע היא נאסרת ליבמה, הוא משום דלרבנן אין האשה נאסרת אלא כשנבעלה ביאת איסור דכרת, ולר"ע ה"ה נאסרת אף כשנבעלה ביאת איסור דלאו, משום דחייבי לאוין חמורין לענין איסורם כחייבי כריתות, ועכ"פ יש ללמוד מזה דאין האשה נאסרת אלא כשנבעלה ביאת איסור, ולפ"ז תיקשי, דכיון דבביאת גוי ליכא לאיסורא דאשת איש, מ"ט היא נאסרת על בעלה.[[6]](#footnote-7)

אמנם באמת זה מתישב היטב לפמש"נ לעיל סק"א בדעת הריטב"א, דמודה ר"ת דחייבין מיתה על ביאת גוי, ואך דכיון דהויא ביאתו כביאת בהמה ואין זנות לבהמה, ע"כ אי"ז בכלל גילוי עריות ליהרג ע"ז, וע"כ שפיר י"ל דהיא נאסרת לבעלה.

כא] ואמנם אכתי קשיא בזה למש"כ הבעה"מ בס"פ בן סורר דנבעלת לגוי אין שם מיתת בי"ד אע"פ שהיא אשת איש דאשת רעהו בעינן, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והר"ן שם, וכתב הרמב"ן דאף לי"ב כרת, והר"ן כתב דלי"ב איסורא דאורייתא כלל, ותיקשי דא"כ מ"ט היא נאסרת בביאת גוי לבעלה, אף דאי"ז ביאת איסור דכרת.

ונראה די"ל בזה, לפמש"כ בתוס' הרא"ש בסוטה שם, ז"ל, מני ר"ע היא דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין וכו', והא דלא קאמר הא מני ר"ע היא דאמר יש ממזר מחייבי לאוין, משום דמסתבר למימר כיון דחומר זקיקת יבום מונע תפיסת קידושין ראוי נמי לאוסרה בזנות על יבמה כמו אשת איש, עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש, דהא דלר"ע נאסרת שומרת יבם שזינתה על בעלה, אי"ז משום דס"ל דאיסורא דחייבי לאוין חמיר כחייבי כריתות, כמו שפירש"י, אלא הוא משום דס"ל דמכח חומר זקיקת היבם אין קידושין תופסין בה, וע"כ ה"ה דומה לאשת איש שאגודה בבעלה.

ולפ"ז שפיר י"ל דהא דאשה שזינתה נאסרת על בעלה, הוא אף אם אי"ז ביאת איסור דכרת, וע"כ אף אם נבעלה לגוי דאין חייבין ע"ז מיתה, מ"מ ה"ה נאסרת לבעלה.

כב] וצריך להוסיף בזה, דאף לדעת הסוברים דאין חייבין מיתה על ביאת גוי, מ"מ ודאי דאף אם היו קידושין לגוי, ל"ה קידושין תופסין באשת איש, - וע"כ הוא דהיא נאסרת לבעלה בביאת גוי, כיון דהאגידות בבעלה היא גם כלפי הגוי.

ויש ללמוד כן מהא דמבו' בסוגיית הגמ' ביבמות דמ"ה: דהי' מקום לחלק בדין גוי הבא על בת ישראל בין פנוי' לאשת איש, דבפנוי' אין הולד ממזר ובאשת איש הולד ממזר, ובע"כ דאף אם ליכא איסורא דאשת איש בביאת גוי, מ"מ אין קידושין תופסין בה לגוי גם מכח דהיא אשת איש, וע"כ שפיר הי' מקום לומר דבפנוי' אין הולד ממזר ובאשת איש הולד ממזר, דהרי ממזרות לא תליא בביאת איסור דכרת, אלא תליא בתפיסת קידושין, וכמש"כ התוס' ביבמות דט"ז:.

ובטעמא דמילתא נראה, דלא מיבעיא לדעת ר"ת דהא דאין חייבין מיתה על ביאת גוי הוא משום דרחמנא אפקרי' לזרעי', דודאי אי"ז טעם אלא שלא לחייב על ביאתו, דביאתו לאו ביאה היא, אלא אף לדעת הבעה"מ והרמב"ן דהא דאין חייבין מיתה על ביאת גוי הוא משום דלא הויא אשת רעהו, מ"מ הרי חזינן דהגוי חייב מיתה משום דיני ישראל, וכמש"א בסנהדרין דנ"ז: דבבא על נערה המאורסה נידון בדיני ישראל, ובע"כ דגדר המיעוט הוא דאין ביאת הגוי חשובה להתחייב עלי', וע"כ אי"ז טעם אלא שלא לחייב על ביאתו, וצ"ע עוד בזה.

1. וכמדומה דאין כונתם דמכח הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' ע"כ אין ביאתו ביאה, דמה ענין זל"ז, אלא כונתם היא, דגדר הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' הוא דהויא ביאתו כביאת בהמה, וכדכתיב בקרא אשר בשר חמורים בשרם וזרמת סוסים זרמתם, וע"כ הוא דאין ביאתו ביאה, דהויא כביאת בהמה, וכ"נ ממה שסיימו התוס' דהויא ביאתו כביאת בהמה, וכ"נ גם ממשה"ק ע"ז מהא דנאסרת לבעלה והוכיחו מזה דאין ביאתו כביאת בהמה, ורק לענין חייס הוי זרעו כזרע בהמה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה מבו' גם בהגמ"ר יבמות סימן ק"ח, ז"ל, מצאתי תשובה מרבינו אברהם הגדול מרגנשפור"ק וז"ל, על יבמה שנפלה לפני מומר, איכא דברים בגו אי בעי אפילו חליצה, דבמקום ערוה הוא, דקנאין פוגעין בו, "דגם הנבעלת לארמאי קנאין פוגעין בו", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. והריטב"א בפסחים דכ"ה. כתב דכל הא דיהרג ואל יעבור בביאה על הנכרית, הוא רק בפרהסיא, אך הנימו"י בס"פ בסו"מ כתב דאף בצינעא יהרג ואל יעבור, משום דהו"ל כאביזרייהו, - ובד' הרמב"ן במלחמות שם מבו' ג"כ דאף בצינעא יהרג ואל יעבור, עיי"ש, ויש להסתפק אם הוא מטעמא דהנימו"י דהו"ל כאביזרייהו, או הוא משום דס"ל דחיוב הכרת הוא אף בצינעא. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה מבו' גם בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן תתקל"ט, ז"ל, על המשוחרר וכו', דנהי דאין לו חייס אב היינו משום דאפקרי' רחמנא לזרעי' ומיהו בני פלניא נמי קרו להו כדאמרינן בפ' נושאין על האנוסה, אלמא שדרך העולם לקרותו בן פלוני וכו', וגרסינן בירושלמי פ"ק דביכורים תני בש"ר חייא גר עצמו מביא וקורא מה טעם כי אב המון גוים נתתיך לשעבר היית אב לארם מכאן ואילך אתה אב לכל הגוים, ותני נמי במס' דמאי גר וגוי שירשו אביהם גוי וכו' ומייתי לה בפ"ק דקידושין דמד"ס יורש גר אביו, אלמא דאית לי' אב, ותו נלמד מאברהם שהי' תחילה לגרים וכתב בי' תרח אבי אברהם, עכ"ל. - ומפורש בכל דבריו כמש"נ בד' רש"י דרק כשנתגייר אין לו אב, וע"כ ס"ל דאף אינו קרוי אביו כלל, ורק בל' בנ"א הוא קרוי בנו, ואף שאמרו בגמ' דגויים יש להן חייס דכתיב בלאדן בן בלאדן, מ"מ כשנתגיירו אינו חשוב בנו כלל דרחמנא אפקרי' לזרעי', - וע"כ לא הביא רק ממש"א דגר יורש את אביו, וממש"א תרח אבי אברהם אף שהי' אברהם ראש לגרים, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ה מבו' במד"ר רות פר' ב', אבטימס הגרדי מתה אמו בערבי פסחים, ועלה ר' מאיר להראות לו פנים, ומצא אותן יושבים אבלים, לאחר זמן מת אביו ועלה ר' מאיר להראות לו פנים, ומצאם שהם עסוקים במלאכתם, א"ל דומה שאמך היתה חביבה עליך מאביך, א"ל ולא כן כתיב אשה לבית אימה לבית אומתה, אמר לו, יפה אמרת, שאין אב לגוי, ע"כ, והרי דגם בגיותם אין אב לגוי, - ובמדרש זוטא רות סימן ח', לכנה שובנה בנותי אשה לבית אמה, למה [לא] נאמר לבית אבי', ללמדך שאין אב לגוי, ע"כ, - ובמד' תנחומא וירא, וגם אמנם אחותי בת אבי היא אך לא בת אמי, מכאן אמרו אין אב לגוי, ע"כ, - וצ"ע מכ"ז ע"ד רש"י ודעימי'.

   ועי' עוד במד"ר בראשית פי"ח, דהא דמותר בשאר האב הוא משום דאין אב למצרי, ולכאו' זה שלא כד' רש"י, - אך יל"פ דאזיל לפרושי דמ"ט לא אסרינן משום איחלופי. [↑](#footnote-ref-6)
6. ושמא י"ל, דל"ב שתהא הביאה אסורה באיסור כרת, וסגי במה שנבעלה למי שהיא אסורה עליו באיסור כרת, וע"כ אף דביאת גוי לא שמה ביאה, מ"מ כיון שהיא אסורה עליו באיסור כרת, דכ"ה שהיא אסורה על ישראל באיסור כרת ה"נ היא אסורה על הגוי באיסור כרת, ורק דבפועל אין בידו לבא עלי' ביאה האסורה, כיון דרחמנא אפקרי' לזרעי', ע"כ ה"ה נאסרת בביאתו על בעלה, - וכ"ה מוכח ממש"כ הב"ש סימן כ' סק"ה דאף דבמשמש מת ליכא חיוב מיתה, מ"מ ה"ה נאסרת לבעלה, ובע"כ דל"ב שהביאה תהא אסורה באיסור כרת, אלא כל שנבעלה למי שאסורה עליו באיסור כרת, ה"ה נאסרת על בעלה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)