45 יבש ביבש ד - בביאור ד_ הרשב_א בתרומה וערלה וחמץ - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

העתקה מכמה מקומות - ולא נסדר כעת באופן הראוי

ב] והנה הרשב"א כתב לחלק בין איסורי נו"ט לתרומה וערלה ואיסורי משהו, וצ"ב, - ול' הרשב"א דהוא משום חומר איסורן ולא משום טעמם, וכנראה היינו, דבשיעור ס', עיקר הא דל"מ הביטול, הוא משום דאי"ז ביטול מעליא כיון דהוא טועם את האיסור, ובזה אמרינן דביבש ביבש הוי ביטול מעליא טפי, כיון דבכל אכילה אינו ברור דהוא טועם את האיסור, אך ביותר משיעור ס' דאינו טועם את האיסור, והוי ביטול מעליא, ואפ"ה החמירו שלא לסמוך על הביטול, ה"נ יש לאסור ביבש ביבש, וכמש"כ הרשב"א בח"א סימן נ"ג דהוא משום דלא רצו להתיר האיסור מכח ביטול, וגם ביבש ביבש מתירין האיסור משום ביטול, כיון דחד מינייהו אסור, ומכח דין הביטול מתירין את כולן.

ג] והנה מעיקר ד' הרשב"א שדימה ביטול דיבש ביבש לביטול דלח בלח, לכאו' מבו' דגם ביטול דיבש ביבש הוא מדין ביטול, ולא מדין הלך אחר הרוב, וכן מבו' בד' הרשב"א בקום שבחמאה, ובד' הרשב"א בחתיכה גדולה וקטנה, - אך צ"ע ע"ז מד' הרשב"א באיתחזק איסורא, שהוכיח דס"ס מהני במקום דאיתחזק, מביטול ברוב, ונראה דהוי זה מדין הכרעה.

עוד צ"ע, דלכאו' אף דנימא דדין ביטול הוא דין בפנ"ע, אך לכאו' יש להתיר בזה גם משום הלך אחר הרוב, ולכאו' צ"ל דא"א להתיר בזה משום הלך אחר הרוב, דהו"ל קבוע, אך בד' הרשב"א בסו"ד נראה דרק באיסורי משהו הו"ל קבוע, אך בתרומה וערלה ל"ה קבוע, וא"כ מ"ט לא נתיר בזה משום הלך אחר הרוב, - והטעם בזה, דהא דאי"ז קבוע, לאו היינו דקבוע אינו מעכב לדין ביטול ברוב, ואף דהוי קבוע ה"ז בטל, - דמוכח לא כן מד' הרשב"א הכא, שאסר בחמץ משום קבוע, והרי דקבוע מונע ביטול ברוב, - אלא היינו דכיון דה"ז בטל בתערובת, ודינו נקבע לפי דין התערובת, ע"כ לי"ב לחשיבות דקבוע, שהרי אינו עומד בעצמו, אלא הוא חלק מן התערובת, ודינו הוא כדין התערובת, וכ"ז הוא בדבר דבטל בתערובת, אך דבר דאינו בטל כלל בתערובת, ולעולם דינו קיים עליו, חשיב שפיר כקבוע.

ועכ"פ קשיא לפ"ז דמ"ט בתרומה וערלה אסור למשוך א' מן התערובת, - והרי בגמ' פריך בכל הדברים דאינם בטלים דלמשוך חד, ומשני דהו"ל קבוע, ואמנם בד' הרשב"א במק"א נ' דאי"ז מדין קבוע, אך הרשב"א בתוה"ב כתב דהוא משום דינא דקבוע, ובלא זה הי' מותר, וא"כ בתרומה וערלה דל"ה קבוע, מ"ט באמת לא נתיר למשוך אחד מהן. - וגם בחמץ גופי' משמע מד' הרשב"א דגם בלא ה"ט דקבוע יש לאסור, שהרי כתב בזה ב' טעמים, ותיקשי דאם אי"ז קבוע מ"ט ה"ז אסור.

עוד צ"ע במש"כ הרשב"א דבחמץ הו"ל קבוע, ואינו מובן, שהרי ע"ז אנו דנים דהוא בטל וממילא דל"ה קבוע.

] ונראה הביאור עפי"ד הרשב"א בדשיל"מ דל"מ גם הלך אחר הרוב, וכן נסתפק בזה הר"ן, ומבו' דכיון שאמרו חכמים שלא לסמוך על ביטול ברוב, ה"נ אין לסמוך על הלך אחר הרוב.

והמל"מ הק' ע"ז מהא דבדברים החשובין אזלינן בתר רוב, ועי' שעה"מ בזה, אך הביאור כמש"כ היד יהודה דחלוק דין דברים החשובין מדין דשיל"מ.

] ולפ"ז נראה דבתרומה וערלה שהחמירו שלא לסמוך על ביטול ברוב עד ק' ור', הרי דמה"ט גם אין סומכין בזה על הלך אחר הרוב, וע"כ ל"ב בזה להא דהוי כקבוע, - והיינו דהא דהוי כקבוע הוא רק בדבר שאינו בטל כלל, אך בדבר שבטל בתערובת ואך דלי"ב שיעורא, כבר לא חשיב כקבוע, ודו"ק.

] ולפ"ז נראה לדון בפי' ד' הרשב"א בחמץ בתרי גווני, חדא דכל הא דשרי ביבש טפי מבלח, הוא מדינא דהלך אחר הרוב, דכיון דיש בזה לעיקר דין הביטול, ע"כ לא חשיב כקבוע, וממילא יש להתיר בזה משום הלך אחר הרוב, אך בחמץ, כיון דאי"ז בטל, הו"ל קבוע, וממילא דאין הולכין בזה אחר הרוב. - ועיקר דרך זו דהתירא דיבש ביבש הוא משום הלך אחר הרוב, כ"כ החוו"ד, וכן נראה קצת מד' הגר"א, עיי"ש.

ויש להוסיף דהיינו, דאף אם התירא דביטול ביבש הוא משום הלך אחר הרוב, מ"מ הוצרך הרשב"א לטעם נוסף דתלי', שהרי החמירו שלא לסמוך על רוב כיון שהוא טועם את האיסור, וא"כ מ"ט יועיל בזה הלך אחר הרוב, וע"ז כתב הרשב"א דהוא משום תלי', והיינו דכ"ה דאם לא אתחזק איסורא סומכין על הרוב, ה"נ אף אם אתחזק איסורא, מ"מ אם איכא תלי', סומכין על הרוב.

ויל"פ עוד, דלעולם ההיתר ביבש הוא מדין "ביטול", דכיון דאיכא תלי' סמכו בזה גם על ביטול, ואך דמ"מ כיון דהוא אוסר בלח בכ"ש, ה"ה חשוב בתערובת, ודמי למש"כ היד"י בדעת סה"ת דלעולם מבשא"מ ביבש חשוב בתערובת משום שראוי להטעים, והו"ל כקבוע, והיינו דרק באיסורין שאינם אוסרין בכ"ש, נמצא דיש בהם למציאות הביטול, אך אם יש בכחם לאסור גם בכ"ש, אינם בטלים בתערובת, והו"ל כקבוע.

ויותר נראה דהיינו, דכיון דאסור לאכול כולן כא', והרי שאינו בטל לגמרי, ואין דינו נקבע לגמרי כפי התערובת, ע"כ אכתי הוא קבוע, דדוקא איסור הבטל לגמרי בתערובת, לא חשיב כקבוע, אך הכא הרי אינו בטל לגמרי.

ומשא"כ בשאר איסורין שהן בטלין בתערובת לגמרי, ומותר אף לאכול את כולן כא', וכמש"נ דכל דאיכא ס' מותר לאכול את כולן כא', ע"כ לא חשיבי כקבוע.

שפ"ד ק"ט סק"ה, דהטעם שכתב הרשב"א דהו"ל קבוע, הוא טעם לעצמו, וטעם זה שייך גם לדעת הרא"ש, - וזה דלא כמש"נ דכל מש"כ הרשב"א דחשיב כקבוע, הוא רק משום דאסור לאכול כל החתיכות יחד.

] והנה כתב הרשב"א שם, ז"ל, אבל בכל האיסורין שהחמירו בהן לאסור אותן למעלה מכדי נתינת טעם, לא שנא בלול ולא שנא יבש לעולם בעינן חד שיעורא ליבש כבלול, שהרי אף בלול כל שהוא למעלה מס' אין כאן טעם האיסור ואפ"ה החמירו בו ואסרוהו, א"כ אף ביבש נמי לא שנא וכו', ותדע לך וכו' דהא תרומה שהחמירו בה להצריכה אחד ומאה אפי' ביבש כן וכו', וכן אמרו בערלה וכלאי הכרם שהחמירו בתערובתן להצריך מאתים וכו', והלכך חמץ בפסח כיון שהחמירו עליו לאסור במשהו אם נתערב יבש ביבש הכל אסור יבש כבלול, ועוד דבחמץ בפסח דין הוא שיאסר כל תערובתו במשהו ואפי' ביבש שכל שאין לו שיעור אינו בטל לעולם לפי שהוא קבוע וכל קבוע כמחצה על מחצה דמי, וכמו שאמרו בשור הנסקל שנתערב בין השוורים שאפילו נתערב בריבוי כולן אסורין וכמו שכתבתי למעלה באיסורים שאינן בטלין, עכ"ל.

והנה במש"כ הרשב|א דחמץ אינו בטל אף ביבש, משום דכל שאין לו שיעור אינו בטל לעולם לפי שהוא קבוע וכו', יש ללמוד כמש"נ במק"א בדעתו, דדינא דכל קבוע כמע"מ דמי, הוא טעם שלא יתבטל האיסור ברוב, כיון דהו"ל כמע"מ, והא דכל איסורין בטלין ברוב, הוא משום דכל דהן בטלין בתערובת, לי"ב להחשיבות דקבוע, ול"ה כמע"מ, אך כל דיש על האיסור תורת קבוע דכמע"מ דמי, אף אינו בטל ברוב, וע"כ חמץ בפסח דאוסר במשהו וחשיב כקבוע, הרי דמכח זה אינו בטל אף בתערובת יבש.

אך עיקר ד' הרשב"א צ"ב רב, דכיון דשו"ט הרשב"א אי אמרי' דמה שאסרו חכמים במשהו הוי רק בלח ולא ביבש, מהו שהכריע דכיון דהוי קבוע הוי במשהו, הרי אי נימא דביבש אין אוסר במשהו ובטל החמץ בהיתר, תו אי"ז כלל קבוע, ואיך אפ"ל דאינו מתבטל מחמת דהוי קבוע, ועי' ביד"י סימן ק"ג סוסק"ב ובשערי ישר ש"ד פ"י שעמדו בזה, עיי"ש מש"כ בזה.[[1]](#footnote-2)

] ולפמש"נ נראה בביאור ד' הרשב"א, דהרי עיקר מה שדן הרשב"א שמא אף באיסורין שהחמירו בהן לאסור אותן למעלה מכדי נתינת טעם אינם אוסרין אלא בלח ולא ביבש, הוא דומיא דהא דבכל איסורין ל"ב ס' בתערובת יבש, משום דבכל א' שאוכל אפשר לומר דאינו אוכל את האיסור, וה"נ אף באיסורין האוסרין ביותר מס', הי' מקום לומר דאינם אוסרין בכ"ש בתערובת יבש, משום דבכל א' שאוכל אפשר לומר דאינו אוכל את האיסור.

ולפ"ז פשוט, דכל הצד דחמץ אינו אוסר בכ"ש ביבש, הוא רק כשאוכל כל חתיכה בפנ"ע, אך כל שאוכל כל החתיכות יחד, ה"ז אסור אף בדליכא בהחמץ אלא משהו, - והיינו דכ"ה דבשאר איסורין כל דליכא ס' בההיתר כנגד האיסור, אסור לאכול כולן כאחד, דומיא דלח בלח דבעינן שיהא בההיתר ס' כנגד האיסור, ה"נ בחמץ דאוסר בכ"ש, הרי דאף אם אין בהחמץ אלא משהו, אסור לאכול את כל החתיכות יחד, וז"ב.

] ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הרשב"א דבחמץ בפסח דין הוא שיאסר כל תערובתו במשהו ואפי' ביבש, משום דכל שאין לו שיעור הוי כקבוע, דאף לפ"מ שנסתפק הרשב"א דחמץ אינו אוסר במשהו ביבש, הרי מ"מ אינו בטל ביטול גמור, שהרי ל"מ הביטול אלא להתיר לאכול כל א' בפנ"ע, אך אכתי קיים איסור החמץ דמכח זה אסור לאכול כל החתיכות יחד, וכיון דאין החמץ בטל לגמרי בתערובת, הו"ל כקבוע, ותו ממילא אינו בטל כלל, דכל דחשיב כקבוע, אינו בטל ברוב, וכנ"ל.

ול"ד לשאר איסורין דבטלין ברוב ביבש ולא חשיב כקבוע, דשאני שאר איסורין דכל שיש בההיתר כשיעור ביטול, ה"ה בטלין לגמרי, ומותר לאכול כל החתיכות בב"א, וכמש"נ דכל מש"כ הרשב"א דאין אוכלין כא', הוא רק בדליכא ס', וע"כ לא חשיבי כקבוע, ומשא"כ בחמץ דלעולם אינו בטל להתיר לאכול כל החתיכות יחד, וע"כ ה"ה חשוב כקבוע, ודו"ק.

ב] ובפשוטו נראה בל' הרשב"א בארוך ובקצר, דאחר שבטל מה"ת ומן התורה אין בזה איסור, ואך שבאנו לאסור משום חומרת חכמים, הרי דע"ז אמרינן דתלינן שמא אינו פוגע באיסור, ויל"פ דהיינו דכלפי איסור דרבנן אמרינן שאני אומר, ויותר נראה דהיינו דכל האיסור דרבנן הוא כדי שלא יפגע באיסור, ע"ד דינא דדשיל"מ דעד שתאכלנו באיסור, וע"כ כל שיש לתלות שאינו פוגע באיסור, ליכא לעיקר האיסור דרבנן, והדר דינא דסמכינן על הביטול ד"ת.

ב] והנה צ"ע, דמ"ט הוצרך הרשב"א להא דיש לתלות, הרי לכאו' יש להתיר בזה משום הלך אחר הרוב. - ובפשוטו אין נראה בד' הרשב"א שכונתו לכך, שהרי כתב דאפשר לומר, וכ"ה גם בדבריו בח"א סימן נ"ג, ולא כתב דיש ע"ז להכרעת רוב, אלא דאפשר לדון כן, ומ' בדבריו שם דהוא כעין דינא דשאני אומר.

וי"ל דהו"ל כקבוע, אך בפשוטו נראה בד' הרשב"א דהני מילי ל"ה קבוע, דרק דבר שאינו בטל כלל הו"ל כקבוע, - ועי' יד יהודה סימן ע' סקי"א שהביא שכן נראה באו"ה שער כ"ו דין י"א, עיי"ש, ולפ"ז הדק"ל.

ג] ובאמת קשיא כן גם במש"כ הרשב"א לאסור בתרומה וערלה, דמ"ט לא שרינן בזה משום הלך אחר הרוב, ומשמעות ד' הרשב"א דאי"ז משום קבוע, דרק בחמץ כתב לה"ט, ומבו' דבחמץ יש ב' טעמים, - וגם דלעיל שכתב הרשב"א דחשיב כקבוע, לא כלל בכללם תרומה וערלה.

ודוקא לאכול כל אחת בפני עצמה אבל לבשלן יחד אסור שהרי חזר האיסור להתערב עם ההיתר והרי הוא כשאר האיסורים הנבללין. ומיהו אפשר שאם בישל מקצתן לצד אחד ומקצתן לצד אחד שהכל מותר. ומן הטעם שכתבתי שבשעה שאוכל אלו שנתבשלו יחד אני אומר עכשיו אינו טועם את האיסור שמא בתוך האחרים הוא שנשאר וכן בשעה שחוזר ואוכל את השאר אני אומר שמא האיסור כבר נאכל ואלו כולן היתר אבל לערב את הכל ולאכול אסור.

] והנה הרשב"א שם כתב עוד, ז"ל, אבל בכל האיסורין שהחמירו בהן לאסור אותן למעלה מכדי נתינת טעם, לא שנא בלול ולא שנא יבש לעולם בעינן חד שיעורא ליבש כבלול, שהרי אף בלול כל שהוא למעלה מס' אין כאן טעם האיסור ואפ"ה החמירו בו ואסרוהו, א"כ אף ביבש נמי לא שנא, ואדרבה כ"ש הוא דכשהוא בלול בודאי אינו טועם לעולם טעם האיסור כל שיש ס' כנגד האיסור ואפ"ה אתה מחמיר עליו ואוסרו, כ"ש כשהוא יבש ביבש והוא אוכל כל א' בפנ"ע דודאי טועם את האיסור אלא שאינו יודע מתי, ותדע לך שכל תערובת החמורים אפילו ביבש אינו בטל בפחות משיעורו לבלול דהא תרומה שהחמירו בה להצריכה אחד ומאה אפילו ביבש כן. ולא עוד אלא אפילו בתרומה דרבנן אמרו כן דתנן במסכת תרומות (פ"ד) ומייתינן לה ברפ"ק דביצה ובשאר מקומות ליטרא קציעות שנדרסה על פי החבית - ר' אליעזר אומר רואין אותן כאלו הן פרודות ותחתונות מעלות את העליונות והעליונות מעלות את התחתונות. ר' יהושע אומר אם יש שם מאה פומין יעלו. ואם לאו לא יעלו. אלמא אף על גב דתרומת קציעות דרבנן וחביות מוחלקות הצריכו בהן מאה כמו שהצריכו לבלול. וכן אמרו בערלה וכלאי הכרם שהחמירו בתערובתן להצריך מאתים והיינו דתנן אגוזי פרך ורמוני באדן וחבלי תלתן וכו' הרי אלו אסורין ואוסרין בכל מה שהן. אם לערלה - ערלה אם לכלאי הכרם - כלאי הכרם. והילכך חמץ בפסח כיון שהחמירו עליו לאסור במשהו אם נתערב יבש ביבש הכל אסור יבש כבלול ועוד דבחמץ בפסח דין הוא שיאסר כל תערובתו במשהו ואפילו ביבש שכל שאין לו שיעור אינו בטל לעולם לפי שהוא קבוע וכל קבוע כמחצה על מחצה דמי. וכמו שאמרו בשור הנסקל שנתערב בין השוורים שאפילו נתערב בריבוי כולן אסורין וכמו שכתבתי למעלה באיסורים שאינן בטלין

ונראה להוסיף עוד בזה, דהנה לכאו' לפי המבו' בד' הרשב"א דכל הא דבדברים החשובין ליכא לדין הלך אחר הרוב, הוא משום קבוע, ובלא זה הי' מותר משום הלך אחר הרוב, הרי נמצא דבאמת בכל ביטול ברוב יש להתיר גם משום הלך אחר הרוב, וא"כ תיקשי דמ"ט נקט הרשב"א דכמו שלא התירו בלח בלח ה"נ הי' בדין לאסור ביבש.

ובאמת יש לדקדק דבד' הרשב"א לא נזכר דהוי קבוע, אלא בדברים החשובין, ולא בדין מבשא"מ ביבש דאוסר עד ס', ובדין תרומה וערלה דאוסרין עד ק' ור', וצ"ב, - אך באמת בד' הרשב"א הכא נראה דתרומה וערלה לא חשיבי כקבוע, וצ"ע דא"כ מ"ט אסור ליקח א' מן התערובת.

ונראה הביאור עפי"ד הרשב"א בדשיל"מ דל"מ גם הלך אחר הרוב, וכן נסתפק בזה הר"ן, ומבו' דכיון שאמרו חכמים שלא לסמוך על ביטול ברוב, ה"נ אין לסמוך על הלך אחר הרוב.

וזה נראה בביאור ד' הרשב"א בתשו' שהוכיח דס"ס מהני במקום איתחזק מהא דרוב מהני בביטול ברוב, דהתם הרי אי"ז חזקה, אלא הוי איקבע איסורא, והנידון דלא יועיל ס"ס, נראה דהוא נידון בדרבנן שמא החמירו חכמים שלא לסמוך על ס"ס במקום דאיקבע איסורא, וע"ז שפיר הביא מהא דסמכו על ביטול ברוב, ולא החמירו שלא לסמוך ע"ז במקום דאיקבע איסורא, - ועי' גם בסימן ער"ב שכתב השואל דל"מ ביטול ברוב במקום אתחזק איסורא, וזה מתפרש כנ"ל.

ולפ"ז נראה דבתרומה וערלה שהחמירו שלא לסמוך על ביטול ברוב עד ק' ור', הרי דמה"ט גם אין סומכין בזה על הלך אחר הרוב, וע"כ ל"ב בזה להא דהוי כקבוע, - והיינו דהא דהוי כקבוע הוא רק בדבר שאינו בטל כלל, אך בדבר שבטל בתערובת ואך דלי"ב שיעורא, כבר לא חשיב כקבוע, ודו"ק.

ולפ"ז נראה לדון בפי' ד' הרשב"א בחמץ בתרי גווני, חדא דכל הא דשרי ביבש טפי מבלח, הוא מדינא דהלך אחר הרוב, דכיון דיש בזה לעיקר דין הביטול, ע"כ לא חשיב כקבוע, וממילא יש להתיר בזה משום הלך אחר הרוב, אך בחמץ, כיון דאי"ז בטל, הו"ל קבוע, וממילא דאין הולכין בזה אחר הרוב. - ועיקר דרך זו דהתירא דיבש ביבש הוא משום הלך אחר הרוב, כ"כ החוו"ד, וכן נראה קצת מד' הגר"א, עיי"ש.

ויש להוסיף דהיינו, דאף אם התירא דביטול ביבש הוא משום הלך אחר הרוב, מ"מ הוצרך הרשב"א לטעם נוסף דתלי', שהרי החמירו שלא לסמוך על רוב כיון שהוא טועם את האיסור, וא"כ מ"ט יועיל בזה הלך אחר הרוב, וע"ז כתב הרשב"א דהוא משום תלי', והיינו דכ"ה דאם לא אתחזק איסורא סומכין על הרוב, ה"נ אף אם אתחזק איסורא, מ"מ אם איכא תלי', סומכין על הרוב.

ויל"פ עוד, דלעולם ההיתר ביבש הוא מדין "ביטול", דכיון דאיכא תלי' סמכו בזה גם על ביטול, ואך דמ"מ כיון דהוא אוסר בלח בכ"ש, ה"ה חשוב בתערובת, ודמי למש"כ היד"י בדעת סה"ת דלעולם מבשא"מ ביבש חשוב בתערובת משום שראוי להטעים, והו"ל כקבוע, והיינו דרק באיסורין שאינם אוסרין בכ"ש, נמצא דיש בהם למציאות הביטול, אך אם יש בכחם לאסור גם בכ"ש, אינם בטלים בתערובת, והו"ל כקבוע.

ונראה, דהמקור דאיכא דין ביטול ברוב ביבש מלבד הלך אחר הרוב, הוא, חדא, משום דאלמלי הי' דין ביטול הי' זה קבוע, - ועוד, דבתרומה וערלה, דמהני ביטול בק' ובר', אי"ז מדינא דהלך אחר הרוב, דבזה אין לחלק בין השיעורים, ובע"כ דהיינו מדין ביטול.

ה] **ג**' ז"ל הרשב"א בתוה"ב ב"ד ש"א די"ז., אבל בכל האיסורין שהחמירו בהן לאסור אותן למעלה מכדי נתינת טעם, ל"ש יבש ול"ש בלול, לעולם בעי' חד שיעורא ליבש כבלול, שהרי אף בלול כל שהוא למעלה מס' אין כאן טעם האיסור ואפ"ה החמירו בו ואסרוהו, א"כ אף ביבש לא שנא, ואדרבה כ"ש הוא, דכשהוא בלול בודאי אינו טועם לעולם טעם האיסור כל שיש בו ס' כנגד האיסור ואפ"ה אתה מחמיר עליו ואוסרו, כ"ש כשהוא יבש ביבש והוא אוכל כל א' בפנ"ע, דודאי טועם את האיסור אלא שאינו יודע מתי וכו', הלכך חמץ בפסח כיון שהחמירו עליו לאסרו במשהו, אם נתערב יבש ביבש הכל אסור יבש כבלול, ועוד דבחמץ בפסח דין הוא שיאסור כל תערובתו במשהו ואפי' ביבש, דכל שאין לו שיעור אינו בטל לעולם לפי שהוא קבוע וכל קבוע כמע"מ דמי, וכמו שאמרו בשור הנסקל שנתערב בין השוורים, שאפי' נתערב ברבוא כולן אסורין וכו', עכ"ל.

וד' רבינו הרשב"א צ"ב רב, וכמו שתמה בזה בס' שער"י ש"ד פ"י, דכיון דשו"ט הרשב"א אי אמרי' דמה שאסרו חכמים במשהו הוי רק בלח ולא ביבש, מהו שהכריע דכיון דהוי קבוע הוי במשהו, הרי אי נימא דביבש אין אוסר במשהו ובטל החמץ בהיתר, תו אי"ז כלל קבוע, ואיך אפ"ל דאינו מתבטל מחמת דהוי קבוע.

ואין לומר דס"ל להרשב"א דהא דדברים החשובין אינן מתבטלין הוא משום דהחשיבום חכמים כקבוע, ומכח זה הוא דאינן מתבטלין, וכן כתב הבינ"א בשער הקבוע סי' כ"ב, וביאר לפ"ז הטעם דהתיר הרשב"א בנתפזרו כולן אף ב' אחרונים, עיי"ש, ועמש"נ בזה ב?, וזש"כ הרשב"א דלענין זה אין לחלק בין לח ליבש, עיי"ש מה שביאר בזה השער"י, דהרי להדיא פירש הרשב"א לעיל מינה בדי"ג. ובדי"ד:, דהא דבדברים החשובין אף קבוע שאינו ניכר הוי קבוע, הוא משום שאינן מתבטלין, ומשו"ז הוי קבוע, עכ"ד השע"י.

וגם עיקר הדברים אינן מתישבין, דגם אי נימא דהא דדברים החשובין אינן מתבטלין הוא משום דחשיבי כקבוע, אך לכאו' אי"ז טעם רק בביטול דיבש, אך הא דחמץ אינו מתבטל בלח לכאו' ל"ש בזה ענין קבוע כלל, וא"כ היכי שמעי' מהא דחמץ אוסר במשהו בלח, דאף חשיב זה קבוע ומכח זה ה"ז אוסר במשהו אף ביבש.

עוד צ"ב בד' הרשב"א, דהנה מבו' מדבריו דחמץ בפסח אוסר במשהו מב' טעמים, הא', כ"ה שאוסר בלח במשהו, והב', משום דהוי קבוע, ונ' עוד מדבריו דתרומה וערלה וכלאי הכרם שאוסרין ביבש במאה ובמאתים, אי"ז מדין קבוע, דרק דבר שאינו בטל לעולם חשיב קבוע, אלא היינו דכי היכי דהן אוסרין בלח ה"נ הן אוסרין ביבש, וצ"ב בתרתי, א', דמ"ט לא חשיב זה קבוע, הרי מבו' בד' הרשב"א לעיל מינה, דכל שאינו בטל ממילא חשיב קבוע, וכנ"ל, ב', דבלא הא דהוי זה קבוע, היאך יש לאסור כלל בערלה ובחמץ, הרי הגם שאי"ז בטל, מ"מ מ"ט לא יקח חד מינייהו ונימא בי' כל דפריש מרובא פריש ויאכלנו, שהרי בגמ' בסוגיין אמרי' בבע"ח שאין בטילין, דהא דל"מ למשוך חד מיניהו ולימא כל דפריש מרובא פריש, הוא משום דהוי קבוע וכמע"מ דמי, והרי דאי לאו דהוי זה קבוע, הרי שהגם דבע"ח לא בטלי, מ"מ הו"מ למשוך חד ולהקריבו מדין הלך אחר הרוב, וכ"ה בתוה"ב ב"ד ש"ב דכ"ט:, דבדברים החשובין דלא בטלי הא דל"מ ליקח א' מהן, הוא משום דהוי זה קבוע, וא"כ אי נימא דבערלה וכלאי הכרם וחמץ ל"ח קבוע, א"כ מ"ט ל"מ ליקח חתיכה אחת ולמימר כל דפריש מרובא פריש, וצע"ג בכ"ז.

ונ' בביאור ד' הרשב"א, דהנה עיקר מה שדן הרשב"א שם אם ערלה כלאי הכרם וחמץ אוסרין ביבש כבלח, נ' בביאור הנידון בזה, דהנה הרשב"א לעיל מינה כתב, דהגם דאף במב"מ בלח הצריכו חכמים ס', היינו דוקא בלח, משום דבדברים הנבללין שא"א להפריד כל החתיכות ולאכול כל חתיכה בפנ"ע, צריך ששים, לפי שבפחות משיעור זה האיסור נטעם ונרגש בכל, ואפי' מב"מ שאין טעם האיסור נרגש בו, מ"מ כיון שכנגדו במבשא"מ נרגש החמירו מדבריהם ואסרוהו, אבל יבש ביבש שהוא יכול לאכול כל חתיכה בפנ"ע, אוכל כל חתיכה בפנ"ע, וכשאוכל זו אני אומר לא זו היא האסורה וכו', ולפיכך אוכל כל אחת בפנ"ע ואינו חושש כיון שיש שם שיעור כדי ביטול דאורייתא דמדאורייתא חד בתרי בטיל, ואפשר לומר בכל אחת שמא עכשיו אינו אוכל את האיסור, הקילו בו אף מדבריהם שלא להצריך ס' כשאר האיסורין וכו', עכ"ל.

ומבו' מד' הרשב"א, דמצד עיקר דין הביטול אין מקום לחלק בין תערובת דלח לתערובת דיבש, ואי בלח אי"ז מתבטל, הי' בדין שאף ביבש לא יתבטל, ואך דביבש כיון שעל כל א' וא' יש לומר שאינו איסור, ע"כ בזה לא החמירו.

ויל"פ דהיינו דלעולם מדרבנן ליכא ביטול בפחות מס' ביבש, כ"ה שאי"ז בטל בלח, ואך דכיון דמדאורי' ה"ז בטל ורק מדרבנן אי"ז בטל, סמכו חכמים להתיר כל חתיכה וחתיכה משום דין הלך אחר הרוב, וע"כ אסור לאכול כל החתיכות יחד וכן אם בישלן יחד אסורין, כיון דבכה"ג כבר ל"ש להתיר משום דין הלך אחר הרוב, ודין ביטול ברוב הרי ליכא מדרבנן בפחות מס', וע' להלן שנת' שיש לדון בביאור זה.

ונ' לפ"ז שזהו מה שדן הרשב"א בערלה וכלאי הכרם וחמץ, דדוקא בכל האיסורין שאוסרין בס', י"ל דטעם האיסור הוא משום דבכל אכילה ואכילה חשיב דהאיסור קיים, כיון שהוא ראוי ליתן טעם בשאינו מינו, ע' שו"ת אבנ"מ שביאר כן בד' הרשב"א, ודאי"ז גזירה אטו מבשא"מ, וכן נ' להדיא בד' הרשב"א, (ועמש"נ בזה לקמן דע"ח. אות ו' בהערה, שהטעם בזה הוא משום רואין, עיי"ש), וע"כ ביבש ביבש דאדרבה על כל אכילה יש לנו תלי' מכח הרוב דאי"ז אכילה באיסור, שפיר מהני בזה ביטול ברוב, אך משא"כ בהנך איסורין שאוסרין ביותר מס', ואף שאין האיסור נרגש באכילה כלל, ובע"כ דגדר הדין בזה הוא, שהחמירו בזה חכמים, שלא לסמוך בזה על ביטול ברוב, כ"ז שאין שיעור מאה בתרומה, ומאתים בערלה וכלאי הכרם, הרי דה"נ אף ביבש ביבש אין לנו להתיר, שהרי נת' דביסוד הדין אין לנו לחלק בין לח ליבש, ואך דבכל האיסורין בפחות מס', לא אסרו חכמים ביבש, כיון שיש לנו לתלות על כל חתיכה שהיא מהרוב, אך משא"כ בהנך שאוסרין ביותר מס' ודאי דיש לאסור גם ביבש, דהגם שיש לתלות בכל חתיכה שאינה מן האיסור, ל"מ זה מידי, שהרי מה שאסור חכמים בלח ל"ה כלל משום דבכל אכילה טועם טעם איסור, שהרי ביותר מס' כבר אין האיסור נרגש, אלא הוי הטעם משום שלא סמכו חכמים על ביטול ברוב, וא"כ אדרבה אם אף בלח אסור ביותר מס', והגם שאינו מרגיש לעולם טעם האיסור, מ"מ החמירו חכמים שלא לסמוך על ביטול ברוב, כ"ש דביבש לא מהני ביטול ברוב, ואף דביבש הרי יש לנו לתלות על כל חתיכה דהיא היתר, אך הרי גם ע"ז אין לנו לסמוך, כיון דודאי בחתיכה א' יטעם טעם איסור, ואם על ביטול ברוב בלח לא סמכו, הגם שלא יטעם טעם האיסור, כ"ש דלא יהני ביטול ברוב והלך אחר הרוב ביבש, כיון שודאי יטעם טעם האיסור.

ונ' לפ"ז, דזמש"כ השב"א לענין חמץ, שאין להתיר ביבש משום דהוי קבוע, אשר צ"ב רב דאי הי' זה בטל, הרי ל"ה כלל קבוע, אך למש"נ נ', דכיון דהוה פשיט"ל להרשב"א דכל היכא שהחמירו חכמים שלא יתבטל בלח, ה"נ בדין שלא יהא ביטול ביבש, ואך דביבש עדיפא משום דעל כל א' וא' תלינן מכח הרוב שאינו מן האיסור, אך דין ביטול ל"ש בזה, כ"ה שאינו בטל בלח, ואך דכיון דמדאורי' ה"ז בטל ורק מדרבנן אי"ז בטל, סמכו רבנן על הא דע"כ חתיכה יש לנו לומר דהויא מהרוב ושריא, וע"כ הרי דבחמץ שאינו בטל לעולם, ואף ביבש ל"ש בו ביטול וכנ"ל, ממילא דיש לחשבו מכח זה כקבוע, ותו אין להתיר משום דתולין על כל א' וא' שאינו מהרוב, כיון דהוי קבוע וכמע"מ דמי, שו"ר מש"כ ביד יהודה סי' ק"ג סוסק"ב בביאור ד' הרשב"א, ואולי כונתו למש"נ.

אמנם כ"ז ניחא, אי נפרש ד' הרשב"א, דהא דאף מדרבנן מהני ביטול ביבש, אי"ז מדין ביטול כלל, אלא הינו דכיון דמדאורייתא ה"ז בטל, סמכו רבנן להתיר משום דין הלך אחר הרוב, וע"כ ניחא, דבחמץ ל"ש להתיר משום דין הלך אחר הרוב, דכיון שאי"ז בטל, הו"ל קבוע ולא אזלי' בי' בתר רובא, וכמש"נ, אך באמת טפי נ' בדעת הרשב"א, שאין כונתו דההיתר ביבש מדרבנן הוי משום דין הלך אחר הרוב, דהרי רק כל הג' אסור לו לאכול, אך מותר לו לאכול יחד ב', וכמש"כ הש"ך בסי' ק"ט, ואף דבזה בפשוטו ל"ש למיזל בתר רובא, אך יש לדחות דחייל היתר הרוב על כל חתיכה בפנ"ע, וע"כ כל כמה שאינו פוגע ודאי באיסור אין לאסור עליו, וע"ד שמצאנו בסוגיין שאין לאסור לי' כהנים להקריב בב"א, ואכמ"ל עוד בזה, ועמש"נ בזה ב?, וגם הרי שרי לו לאכול כל הג' בזאח"ז, ואי הוי ההיתר מדין הלך אחר הרוב, לכאו' הי' לנו לאסור לאכול כולן בזאח"ז, דממ"נ עושה איסור, ויש לדחות דכיון דמדאורייתא ה"ז בטל, לא החמירו חכמים בכה"ג, אלא נ' בפשוטו דכונת הרשב"א, דכיון דיש לתלות על כל א' שאינה מהאיסור, ע"כ סמכו בזה חכמים על ביטול ברוב, ול"ד לתערובת דלח שאסור בפחות מס', כיון שודאי טועם טעם האיסור, אך בתערובת דיבש אינו טועם טעם האיסור בכל אכילה, דהרי על כל אכילה י"ל שאי"ז מן האיסור, ולפ"ז ל"ש כל דברינו, דהרי לפ"ז נידון הרשב"א הוא שיהא דין "ביטול" ביבש, וא"כ מהו שכ' הרשב"א דהוי זה קבוע, הרי ע"ז גופא אנו דנים אם ה"ז בטל, ובזה תליא הנידון אי חשיב קבוע.

וע"כ נ' בביאור ד' הרשב"א, דבחמץ בפסח כיון דבלח בלח אינו בטל כלל, הרי דאף ביבש אין לנו לומר דה"ז בטל ואינו חשוב בתערובת, שהרי אם יבשלם כולן יחד ודאי יהיו אסורין, וא"כ ודאי דהאיסור חשוב בתערובת, וממילא תו הו"ל קבוע ול"ש בי' ביטול, ול"ד לתרומה ערלה וכלאי הכרם דה"ה בטלין בתערובת, ורק דבעי' בהו שיעור ביטול דמאה ומאתים, וע"כ שפיר י"ל דלי"ל חשיבות דקבוע, וצ"ב עוד בזה.

ו] והא דמבו' בד' הרשב"א דיש לאסור בערלה וכלאי הכרם וחמץ אך בלא הא דהוי קבוע, אשר צ"ע דאי ל"ה קבוע א"כ מ"ט לא יקח א' מהתערובת ונימא כל דפריש מרובא פריש, וכמבו' בסוגיין דמה דבעלי חיים ל"מ ליקח א' מהתערובת, הוי רק משום דהוי זה קבוע.

ונ' די"ל בזה, בהקדם, דהנה בפי' הר"ן ביצה ספ"ג, כתב שהוא חוכך אי' אזלי' בתר רובא בדשיל"מ, כיון דקי"ל דאפי' באלף לא בטל, ואפשר דהתם שאני דאיתחזק איסורא, והר"ן בפ"ק דביצה מסיק דאזלי' בתר רובא, אך הרשב"א בס' עבוה"ק כתב דלא אזלי' בתר רובא, וכ"ה גם בבעה"ע שחיטה ח"ב בדיני הכשר הבשר.

והמל"מ ספ"ז ממעילה הק' ע"ז, מהמבו' בסוגיין דאף באיסורין שאינן בטילין אזלי' בתר רובא, וכתב דס"ל להר"ן דיש חילוק בין דשיל"מ לשאר איסורין שאינן בטילין, דבדשיל"מ לא אזלי' בתר שום רוב, ועיי"ש שדן לומר לפ"ז דמטבע דחשיב שאין לו ביטול אפי' מה"ת לדעת תוס' שלהי מעילה, לא מהני לי' רוב, והשעה"מ פ"ד מיו"ט הכ"ד כתב ע"ז שזה דוחק, שהרי הר"ן תלי טעמא משום דאפי' באלף לא בטיל, וה"ט הרי שייך נמי בבע"ח, ועיי"ש שכתב לחלק בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן.

אמנם לכאו' ד' הר"ן פשוטים, וכמו שעמד בזה בס' יד"י סי' ס"ט סקס"ג אות ד', שהרי חלוק טובא הא דבע"ח ודברים החשובין לא בטלי, מהא דדשיל"מ לא בטיל, דהא דבע"ח ודברים החשובין לא בטלי, הרי היינו דמשום חשיבותן אינן בטלין בתערובת, ול"ש בהו התירא דביטול ברוב, וע"כ ל"ש כלל לומר דכ"ה דלא בטלי ברוב, ה"נ לא אזלי' בהו בתר רוב, דהרי הא דלא בטלי הוא דמשום חשיבותן אינן בטלין בתערובת, וזה אינו טעם רק לגבי דין ביטול ברוב, אך אין טעם כלל דלא ניזל בהו בתר רובא, ומשא"כ בדשיל"מ דמה דאינו בטל, הרי לאו היינו דל"ש בי' ביטול ברוב, דהרי אי"ז כלל דבר חשוב, וה"ה בטל שפיר בתערובת, אלא היינו דהחמירו חכמים שלא לסמוך בזה על ביטול ברוב, כיון שיש לנו היתר לאח"ז ועד שתאכלנו וכו', הרי דה"נ אין לנו לילך בזה בתר הרוב.[[2]](#footnote-3)

אך בד' המל"מ אי"ז מתישב, במש"כ אח"כ לענין מטבע די"ל דלא אזלי' בי' בתר רובא, גם יל"ע כמו שהעיר הטעה"מ שם , דהרי דעת הר"ן בנדרים דהא דלא אזלי' בתר רובא בדשיל"מ, הוא משום דה"ז כמין במינו לר' יהודה, ולפ"ז הרי הוי ממש כדברים החשובין, אך י"ל בזה, למש"כ האחרונים די"ל דמודה הר"ן דהא דדשיל"מ אינו בטל ביבש ביבש אי"ז מטעם דחשיב כמב"מ, שהרי כ' התוס' בכ"ד דאף לר"י מב"מ בטל ביבש, - אך י"ל דהר"ן פליג ע"ז, וכמש"כ תוס' לעיל דע"ב. ובמנחות דכ"ב: שחזר בו ר"ת מזה, וע' כן בנוב"י - אלא הוי הטעם בזה כמו שפירש"י דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, - והרי הא דלא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא בדשיל"מ ודאי הוי מטעם זה -, ולפ"ז שפיר ניחא מה שדימה הר"ן דה"נ לא אזלי' בזה בתר רובא, ול"ד לדברים החשובין דאזלי' בהו בתר רובא, וכמש"נ.

ולפי המבו' נ' פשוט, שזהו גם הטעם בהא דבתרומה וערלה וכלאי הכרם, ל"מ ליקח מן התערובת, הגם דל"ח קבוע, והיינו משום דכ"ה שהחמירו חכמים דל"מ בתרומה ערלה וכלאי הכרם ביטול ברוב, ה"נ ל"מ למיזל בהו בתר רובא, והוי זה כדשיל"מ שכתב הר"ן דהיכא דאיתחזק איסורא לא אזלי' בזה בתר רובא,[[3]](#footnote-4) ופשוט דבזה ודאי אזלי' בתר רובא היכא דלא איתחזק איסורא, אף אי נימא דבדשיל"מ לא אזלי' בתר רובא, דהרי אף מהני בהו ביטול ברוב במאה ובמאתים, וממילא דודאי כל מה דל"מ בהו רוב, הוא דוקא היכא דאיתחזק בהו איסורא בפחות ממאה ומאתים, וז"פ.

והא דאם פירש שלא בפנינו שרי, ואזלי' בזה בתר רובא, היינו משום דכל שפירש שלא בפנינו והוי הנידון על חתיכה זו בפנ"ע, ל"ח כלל כאיתחזק איסורא, וע"כ שפיר אזלי' בזה בתר רובא, וכמש"נ לעיל, דאף אי נימא דבדשיל"מ לא אזלי' בתר רובא אף היכא דלא איתחזק איסורא, מ"מ בתרומה ערלה וכלאי הכרם, ודאי אזלי' בזה בתר רובא, ורק היכא שלקח מן התערובת, דבכה"ג הוי הנידון על חתיכה זו מכלל כל התערובת, לא אזלי' בזה בתר רובא, כיון דאיתחזק בזה איסורא, וז"ב, וע' כן בד' הבי"מ בהגהתו לפר"ח סי' ק"י סקכ"ח, שכתב כן להדיא, דאם פירשו מקצתן והוי הנידון עלייהו לא חשיב איתחזק איסורא, ומשא"כ היכא דהוי הנידון על כולם חשיב איתחזק איסורא ול"מ בזה רוב, עיי"ש בדבריו.

ויש להוסיף בזה, במש"כ הר"ן די"ל דל"מ בהו רוב דוקא היכא דאיתחזק איסורא, ונת' דבתרומה ערלה וכלאי הכרם, ודאי הוי כן, דזה מתפרש עפמש"נ בד' הרשב"א דמה דכל הדברים שאינן בטלין בס', אין בטלין אף ביבש ביבש, הוא משום דכ"ה שהחמירו חכמים בהם שלא לסמוך על ביטול ברוב, כיון שטועם מן האיסור, ה"נ ל"מ בזה הלך אחר הרוב, כיון שודאי יטעם טעמא דאיסורא, וע"כ אין להתיר בזה ביבש ביבש, וע"כ מה"ט אף אין להתיר בזה ליקח א' מן התערובת, כיון שהוי הנידון על כל התערובת, ואם ניזל בזה בתר רוב, ודאי יטעם טעמא דאיסורא, וכ"ז הוא רק היכא דאיתחזק איסורא, אך היכא דלא איתחזק איסורא שפיר אזלי' בהו בתר רובא, כיון שלא יטעם עי"ז טעמא דאיסורא.

ומבו' היטב לפ"ז, מה דל"ד לבעלי חיים דלא בטלי, דבעי' בהו לטעמא דקבוע, ואי לאו הכי הי' יכול ליקח א' מן התערובת, שהרי כבר נת' בישוב קו' המל"מ, דבע"ח דהא דלא בטלי הוי זה דין מסוים בביטול ברוב, דה"ה חשובין ואין בטלין בתערובת ול"ש בהו ביטול ברוב, ולא החמירו בהם כלל שלא יועיל בהן דין רוב, ואך דביטול ברוב ל"ש בהו כיון שאינן בטלין בתערובת, הרי ודאי דדין הלך אחר הרוב שפיר שייך בהן, וע"כ כל מה דל"מ בזה רוב, הוא משום דה"ז קבוע, ומשא"כ בהנך איסורין דהא דאינן בטלין בס', הרי אי"ז משום דהן חשובין בתערובת, דהרי לית בהו חשיבות כלל, אלא היינו שהחמירו חכמים שלא לסמוך בהן על ביטול ברוב, הרי דה"נ ל"מ בהו דין הלך אחר הרוב, וכמש"נ עפי"ד הרשב"א דיש לאסור בזה טפי, כיון שהוא טועם ודאי את האיסור, וע"כ גם בלא דין קבוע אסור ליקח מן התערובת, ול"מ בזה דין הלך אחר הרוב, וז"ב בביאור ד' הרשב"א ז"ל בעזה"י.

ונ' לפ"ז, דזהו גם הטעם במה דמבו' בד' הרשב"א, דהנך איסורין הגם שאינן בטלין מ"מ לא חשיבי כקבוע, אשר צ"ע שהרי כתב הרשב"א דכל שאינו בטל הוי קבוע, אך לפמש"נ ניחא בפשיטות, שהרי כבר נת' דהא דכל שאינו בטל חשיב קבוע, אי"ז משום דאף קבוע שאינו ניכר חשיב קבוע אם אך לא בטל האיסור ממנו, דלעולם הא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע ל"ה משום דבטל האיסור ממנו, אלא כיון שהאיסור בטל ואינו חשוב בתערובת, לי"ל נמי חשיבות דקבוע, ואשר ע"כ דברים החשובין שאינן בטלין בתערובת, תו הדר דינא דחשיבי קבוע, אך משא"כ הנך איסורין שאוסרין ביותר מס', שכבר נת' דאי"ז כלל מכח שה"ה חשובין ואינן בטלין בתערובת, אלא היינו שהחמירו חכמים דל"מ בהו ביטול ברוב, אך מ"מ כיון דהן בטלין בתערובת, לי"ל חשיבות דקבוע, וז"ב, ומה דחמץ בפסח שאני דחשיב קבוע, היינו דכל שאינו בטל לעולם, ואינו בטל לעולם בתערובת, הרי דמה"ט אינו בטל מחשיבותו וחשוב כקבוע, ומשא"כ תרומה ערלה וכלאי הכרם שבטלין במאה ומאתים, הרי שהתערובת מבטלתן ואך דלא סגי בשיעור תערובת זו להתירן, אך מ"מ כבר לי"ל חשיבות דקבוע, כיון דה"ה בטלין בתערובת זו, ואכתי צ"ב.

ז] ועיקר ד"ז שנת' בדעת הרשב"א, דדוקא דברים החשובין דלא בטלי חשיבי קבוע, ומשא"כ איסורין שאינן בטילין לא חשיבי קבוע, ודוקא חמץ בפסח שאינו בטל כלל חשוב קבוע, הנה כתב הפמ"ג סי' ק"י ש"ד י"ד בחלק הג', שכל דבר חשוב או מנין וחהר"ל חוץ מדשיל"מ, נתנו עליו חז"ל דין קבוע, עכ"ל, ובפשוטו כונתו דבדשיל"מ לי"ל דין קבוע, ולכאו' הביאור בזה הוא כמש"נ, דרק דברים החשובין שאינן בטלין בתערובת אי"ל חשיבות דקבוע, אך משא"כ דשיל"מ שה"ה בטל בתערובת, ואך שלא סמכו בו על ביטול ברוב, הרי שמ"מ ל"ח קבוע כלל, וביותר ניחא לפ"מ שמ' מל' הפמ"ג, דס"ל דהא דאין קבוע שאינו ניכר חשוב קבוע היינו אף בלא דין ביטול, ובדברים שאינן בטלין "נתנו" עליהם חכמים דין קבוע, וע"כ שפיר י"ל דהיינו רק בדברים החשובין, ועיי"ש בס' יד"י סקי"א דק"מ., שעמד ע"ד הפמ"ג בזה, וע' גם בשע"י ש"ג ספ"ו, וש"ד פ"י, מה שדן אי דשיל"מ חשיב קבוע, עיי"ש בכל דבריו.

ומה שהוכיח הגרש"ש בשער ג' שם דחשיב קבוע, ממה שמבו' בתוס' בריש פירקין דנסקלין בנשרפין חשיב קבוע, הנה למש"נ ל"ד כלל, דהא דנסקלין בנשרפין חשוב קבוע, נ' בפשוטו שהטעם בזה הוא כמש"כ הפליתי בסי' ק"י סקי"ב שבאדם ל"ש ביטול, וע' כן גם בס' או"ש בכ"ד, וע"כ הדר הו"ל קבוע כיון שאינו בטל בתערובת, וגם למש"כ הגרש"ש שם דבאדם ל"ש תערובת גופים, הרי כיון דל"ש בי' תערובת ואינו בטל בתערובת חשיב קבוע, אך משא"כ דשיל"מ שה"ה בטל בתערובת, שפיר י"ל לי"ל חשיבות קבוע, וכן מה שהוכיח ממתני' תרומות פ"ט מ"ה, וערלה פ"א מ"ו, עיי"ש, ג"כ אי"ז ראי' כלל לפמש"נ, דהרי אף התם ליכא ביטול כלל, וע"כ אף חשיב קבוע, ול"ד לדשיל"מ שה"ה בטל בתערובת, וכמש"נ גם מש"כ בשער ד' שם, דאי נימא דדשיל"מ ל"ח קבוע, מותר למשוך א' מן התערובת ולומר כל דפריש, הנה ודאי קשה לומר חידוש דין כזה, אך כבר נת' דאף אם ל"ה קבוע, מ"מ אסור ליקח מן התערובת, משום שלא סמכו בזה גם על הלך אחר הרוב, עכ"פ היכא דאיתחזק איסורא, וז"ב.

אמנם אחר העיון בד' הפמ"ג, נ' ברור שמעולם לא נתכוין לחדש דדשיל"מ שאינו בטל ל"ח קבוע, אלא כונתו להיפך, דבכל הדברים שאינן בטלין כל מה שאסור ליקח מהתערובת הוי מטעם קבוע, ומשא"כ בדשיל"מ הא דאסור ליקח מהתערובת הוי אף בלא הא דהוי קבוע, אלא משום דל"מ רוב בדשיל"מ, ואף למה שדן הר"ן דמהני רוב, מ"מ באיתחזק איסורא ודאי ל"מ רוב, וזה מבו' להדיא ממש"כ הפמ"ג שם, דהנפ"מ בהא דהוי קבוע הוא להתיר בפירש שלא בפנינו ובלקח קודם שנודע התערובת, ומבו' להדיא שכונתו בדבריו הוא שאין איסורן אלא מטעם קבוע, וע"כ בהנך גווני שרי, ומשא"כ דשיל"מ אין איסורו רק מטעם קבוע, ואך בהנך גווני יהא אסור, וז"ב במכוון הפמ"ג.

ולמש"נ בד' הרשב"א נ' לכאו' דדשיל"מ חשיב נמי קבוע, כיון שאינו בטל אפי' באלף, והוי כחמץ דחשיב קבוע, וכמש"כ הרשב"א, ועיי"ש ביד"י שהעיר מזה, והביא שם גם מד' הסמ"ג לאוין קל"ט שכ' להדיא דדשיל"מ חשיב קבוע מדרבנן.

וע"ע בבית מאיר יו"ד סי' שכ"ד סי"א שכתב דדבר חשוב דלא בטל חשוב קבוע, ומשא"כ מה דלא בטל משום דשיל"מ לא חשיב קבוע, עיי"ש בדבריו, ויסוד הדברים הוא עפמש"נ בד' הרשב"א, אך אי"ז כד' הרשב"א גופי' דכל שאינו בטל כלל חשיב קבוע, ונת' בזה במק"א.

ועיי"ש עוד ביד"י, שהביא ד' האו"ה כלל כ"ו דין י"א, שכתב דמבשא"מ בפחות מס' חשיב קבוע, ולמש"נ בדעת הרשב"א יש להתספק אי חשיב בזה קבוע, די"ל דכיון שה"ז ראוי ליתן טעם בשאינו מינו, אין האיסור בטל בתערובת וחשיב קבוע, אך המעיין בד' האו"ה יראה שלא כתב כלל דהוי זה קבוע, כמש"כ לעיל מינה לגבי בע"ח ודבר חשוב, אלא כתב דמה שפירש מזה אסור, וי"ל דאי"ז מדין קבוע, אלא דכיון דלא סמכו חכמים על ביטול ברוב בפחות מס', ה"נ ל"מ בזה דין הלך אחר הרוב, וע"ד שנת' לעיל בדעת הרשב"א בדין תרומה ערלה וכלאי הכרם, ועיי"ש עוד ביד"י שכתב דאי נימא דל"ח זה קבוע, א"כ מ"ט אסור ליקח מן התערובת, שנתערבה תרומה בפחות מק' ערלה וכלאי הכרם בפחות מר', ולמש"נ לק"מ, ואולי כיון לזה היד"י שם, עיי"ש.

ח] ועיקר ד' זה, דחלוק גדר דין דדברים החשובין שאינן בטלין, מגדר הדין בהנך איסורין שאינן בטלין, הנה מצינו כן בד' הרמב"ם, דהנה הרמב"ם בהל' מאכ"א, דרימוני באדן שנתערבו ונפל א' מן התערובת ונתערב, הצריך הרמב"ם שיהיו ג' תערובות, ואילו בהל' ע"ז לענין טבעת של ע"ז שנתערבה לא הצריך אלא ב' תערובות, ועמדו בזה האחרונים, ועמש"נ בזה ב?.

וע' בביאור הגר"א סי' ק"י סק"י שכ' בדעת הרמב"ם, דרימוני באדן שאני כיון שחשיבי, תערובת הראשון חשיב כודאי, דרבנן עשו כודאי ולכן לא בטלי וכמ"ש בע"ח חשיבי ולא בטלי, והוי כאילו הוא בעין, ותערובת הב' הוא ספק הראשון שמא אינו שם, ותערובת הג' הוא ס"ס, משא"כ בע"ז דאינו אסור אלא משום דספק ע"ז אסור וכו', עכ"ל, וכעי"ז כ' הפליתי שם סקכ"ד, והסכים לזה החוו"ד סקכ"ד.

ונ' לבאר הטעם בזה עפמש"נ, דדברים חשובין דלא בטלי, הרי מכח זה חשיבי קבוע וכמע"מ דמי, וממילא דהוי הספק הראשון כספק דחד בחד שאינו מצטרף לס"ס, ועמש"נ בזה ב?, ומשא"כ ע"ז דלא בטלה, לא חשיבא כלל קבוע, כיון שה"ה בטל בתערובת, ואך שהחמירו שלא לסמוך באיסור ע"ז על ביטול ברוב, אך ל"ח ספיקא קמא כמחצה על מחצה, וע"כ שפיר מצטרף ספק זה לספק ספיקא, וע' בל' החוו"ד שם שכ' כן בקיצור אמרים, שו"ר בעזה"י בחמד"ש יו"ד סי' י"ח סקט"ו, שביאר כן בדעת הרמב"ם, דדברים החשובין מדרבנן לא בטלי וחשיב כקבוע, וליכא רוב כלל, וע"כ הוי כתערובת חד בחד, דאף אם חזר ונתערב לא שרי' בזה משום ס"ס, ומשא"כ בע"ז, היינו דאף דה"ז בטל, מ"מ החמירו חכמים משום חומרא דע"ז, וכיון דאיכא בזה רוב, שפיר שריא התערובת השני' משום ס"ס וע' גם במשנת ר"א חולין סי' ז' שביאר כעי"ז, **(**ועיי"ש עוד במשנת ר"א מש"כ לפ"ז בישוב בדעת הרמב"ם בדין איסורא ברובא איתא**)**.[[4]](#footnote-5)

1. ועיי"ש בשע"י שכתב, דאין לומר דס"ל להרשב"א דהא דדברים החשובין אינן מתבטלין הוא משום דהחשיבום חכמים כקבוע, ומכח זה הוא דאינן מתבטלין, וכן כתב הבינ"א בשער הקבוע סי' כ"ב, ואכמ"ל, וזש"כ הרשב"א דלענין זה אין לחלק בין לח ליבש, עיי"ש בשע"י מש"כ לפרש בזה, דהרי להדיא פירש הרשב"א לעיל מינה יג. יד: דהא דבדברים החשובין אף קבוע שאינו ניכר הוי קבוע, הוא משום דאינן מתבטלין, ומשו"ז הוא דהוו כקבוע, עכ"ד.

   וגם לכאו' עיקר הדברים אינן מתישבין, דהרי גם אי נימא דהא דדברים החשובין אינן מתבטלין הוא משום דחשיבי כקבוע, לכאו' אי"ז טעם רק בביטול דיבש, אך הא דחמץ אינו מתבטל בלח לכאו' ל"ש בזה ענין קבוע כלל, וא"כ היכי שמעי' מהא דחמץ אוסר במשהו בלח, דאף חשיב זה קבוע ומכח זה ה"ז אוסר במשהו אף ביבש. [↑](#footnote-ref-2)
2. שוב מצאתי בשו"ת חמד"ש יו"ד סי' י"ח סקי"ג, שכתב כן דחלוק הוא הדין דדברים החשובין לא בטלי, דהיינו דחז"ל לא רצו שיתבטל דבר חשוב לומר כאילו אינו, ומשא"כ באיסורים שהחמירו חז"ל שלא יתבטלו, היינו דהגם דה"ז בטל, מ"מ החמירו חז"ל שלא לאכול אפי' ע"י ביטול, ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז, מש"כ הרי"ף בפסחים בפלוגתא דאמוראי אי בעי' נתבקעו ממש, וכ' הרי"ף דאי מישתכחי בתבשיל ב' וג' חיטין התבשיל מותר, דהוי ספיקא דרבנן ולקולא, והק' החמד"ש, דלפ"מ שכתבו הפוסקים דספק דרוסה שנערב בדבר חשוב לא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא, כיון דעיקר הספק הוי בדאורייתא, א"כ ה"נ נימא דעיקר הספק הוא על החיטין, וניזל לחומרא, והביא מהשעה"מ שהק' כן, וכתב לישב לפי הנ"ל, דבדבר חשוב דמדרבנן אינו בטל, ע"כ הדר הוי כספק דאורייתא, ויל"פ דהיינו משום דמדרבנן אכתי קיים בו האיסור דאורייתא, ומשא"כ בחמץ דה"ה בטל, והחמירו חז"ל שלא לאוכלו הגם שהוא בטל, הרי דהוי זה איסור דרבנן ובספיקו אזלי' לקולא, ויל"פ דהיינו, דבזה אף מדרבנן אין קיים בו האיסור דאורייתא דחמץ, שהרי בטל הוא וכל עיקר איסורו הוי מדרבנן, עיי"ש בדבריו, ועמש"כ לישב ד' הרי"ף, בשע"י ש"א פ"ח.

   ויש להוסיף עוד בזה, דהנה נחלקו הראשונים בדין חמץ שנתבטל קודם פסח, אם הוא חוזר וניעור בפסח, וע' יד"י סי' ס"ט סקס"ג אות י"ח, שהוכיח שאין נידו"ז תלוי בפלוגתת הראשונים בעלמא, אי אמרי' חו"נ, עיי"ש, אך בד' הראב"ד בתמ"ד סי' ל"ו, נ' דתלי זב"ז, ואך דחמץ שאני שלא הוסיף כלום, עיי"ש, וע' גם בראב"ן דמדמי לה, הביאו הגר"א באו"ח סי' תמ"ז, וצ"ב טעמא דהרשב"א דס"ל דבעלמא לא אמרי' חו"נ, ומאידך בחמץ ס"ל בתשובות האלף סי' תפ"ה דחוזר וניעור, ולמש"נ הוא מבו' היטב, דהגם דבעלמא לא אמרי' חו"נ, היינו היכא דשורש הדין הוא ד"לא בטל", וע"כ כל שכבר נתבטל, שוב אינו חוזר וניעור, אך משא"כ בחמץ דאוסר במשהו, דאין שורש הדין שאינו בטל, אלא שורש הדין הוא שהגם שהוא בטל בתערובת, מ"מ אסרו חכמים לאכלו, הרי שבזה שפיר אמרי' חו"נ, דמה לי שכבר נתבטל, הרי אסרו חכמים לאכלו הגם שהוא בטל, וז"ב, והנה הראשונים הוכיחו דלא אמרי' חו"נ, מדין צמר גמלים וצמר רחלים שעירבן זו בזו, (ע' סה"ת סי' נ"ה, או"ז פסחים רנ"ו, ושו"ת הר"ן סי' נ"ז ונ"ט), אך למש"נ בדעת הרשב"א, א"ש דלא קשיא מהתם, וז"פ, וע' כעין סברא זו במקו"ח סי' תמ"ז סק"ח, שכתב דאי הא דחמץ בפסח אוסר במשהו, הוא משום דשיל"מ, הרי דע"כ אף שנתבטל קודם הפסח, ה"ז אוסר בפסח, עיי"ש, והיינו משום דבדשיל"מ אין שורש הדין שאינו בטל, אלא הגם שהוא בטל, מ"מ לא סמכי' על הביטול, וע"כ מה לי שכבר נתבטל קודם פסח, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להעיר, דלפמש"נ יל"פ עוד ד' הר"ן שכתב דכ"ה דל"מ בדשיל"מ ביטול ברוב, ה"נ לא אזלי' בהו בתר רוב, די"ל שאין כונתו דכ"ה דל"מ ביטול ה"נ לא אזלי' בתר רובא, אלא כונתו להביא מהא דאינו בטל ואסור ליקח א' מן התערובת ולימא כל דפריש, וס"ל דדשיל"מ ל"ח קבוע, כיון שה"ה בטל בתערובת, ורק דלא סמכי' בי' על ביטול ברוב, וע"ד מש"נ בדעת הרשב"א, וע' מה שהבאנו למעלה בסק"ז בד' הפמ"ג אי דשיל"מ חשיב קבוע, הרי בע"כ דאף לא אזלי' בהו בתר רובא, וא"כ ה"נ ל"מ בהו רוב אחר, וע"ז כתב הר"ן די"ל דמה דל"מ בהו רוב היינו רק באתחזק איסורא, וודאי יטעם עי"ז טעמא דאיסור, וכמש"נ למעלה בד' הרשב"א, אך לקושטא דמילתא אי"ז במשמעות ל' הר"ן, ומשמעות דבריו דכ"ה דלא סמכי' אביטול ברוב, ה"נ לא אזלי' בתר רובא, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך לפ"ז פליג הרמב"ם על הרשב"א, דלדעת הרשב"א כיון דע"ז אינה בטילה אפי' באלף חשיב שפיר קבוע, וכמש"כ הרשב"א דחמץ חשיב קבוע כיון שאינו בטל אפי' באלף, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-5)