בדין הגעלה בהיתרא בלע
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / הגעלת כלים

ע"ז עו. בדין הגעלה בהיתרא בלע

**א. דין הגעלה בהיתרא בלע-**

מסקינן ע"ז עו. דאף בדבר שצריך ליבון ה"מ היכא דבלע איסורא אבל היכא שהבלוע שבו הוא היתר מהני ביה הגעלה לחוד אף בלא ליבון.

והטעם בזה מבואר בראשונים דע"י הגעלה נקלש הטעם שבלוע בו ובטעם כזה לא חייל איסור של טכע"ק כלל ובשעה שבא זמן האיסור א"י להאסר, אבל ה"מ דוקא היכא דבלע היתרא אבל אם כבר נאסר תו ל"מ ביה אלא הגעלה, ועיין לקמן.

[ולענין חמץ נחלקו הראשונים, דהנה אמרינן פסחים ל: סכיני דפסחא היכי עבדינן להו קתייהו בטינא ופרזלייהו בנורא, ומסיק הלכתא אידי ואידי ברותחין, ואי"צ ליבון.

והק' הראשונים מגמ' חולין ח: דמשמע דסכין מלבנן באור, וכן אמרינן בתוספתא גבי סכינין ושפודין מלבנן באור?

וברא"ש ע"ז ה-לד ותוס' פסחים ל: תי' דשאני חמץ דמיקרי היתרא בלע, ואף דר"א גופיה אמר בפסחים דבנורא דוקא מחמיר ע"ע היה.

אבל דעת רמב"ן ורשב"א סוף ע"ז דחמץ חשיב איסורא בלע ומן הדין בעי הגעלה, וסתירת הסוגיות צ"ל כש"כ עוד בתוס' שם ורא"ש בשם ר"ת שיש לחלק בין סכינים גדולים ששמושם באור דוקא לקטנים שאין שימושם באור, וסוגיא חולין בסכינים גדולים ששמושם אצל האור כשפודין וכה"ג בעי ליבון אף גבי חמץ].

**ב. אף אחר שנאסר בכלי ג"כ מיקרי היתרא בלע-**

ומבואר עוד במסקנת הגמ' דאף שכבר נעשה נותר בהיותו בכלי מ"מ כל שתחילת בליעתו היתה בהיתר סגי, ובגמ' מקשי ע"ז דהא כי פלט איסורא פלט ומשני דכי פלט ליתא לאיסורא בעיניה [וכן העתיק להלכה במ"ב תנא-כח].

א. בפשוטו נראה לפרש בזה דכל שהוא בלוע בכלי לא חל בו איסור ורק כשהוא יוצא לחוץ חל בו איסור וכש"כ בכ"ד, וממילא הרי הוא בכלל היתרא בלע ואינו נאסר אח"כ כיון שהוא קלוש, וכ"מ בחת"ס יו"ד-קיד ודימה זה לטומאה בלועה ה"נ באיסור אינו חל בו איסור.

וכ"מ לשון המאירי שם:"ואין שם מתחדש לדבר הבלוע", ובמקו"א הבאנו כן מהראב"ן לענין חמץ הבלוע בכלים ודימה זה גם לנותר, וע"ע במאירי פסחים ל: דלא חל נותר **כ"כ יפה** על הבלוע, וצ"ב.

[ומ"מ צ"ע דבפשוטו לא גרע מחמץ שמו עליו לשיטת הסוברים כן ה"נ הכא גם בעודו בכלי שמו עליו רק איסור לא חל בו בפועל, וצ"ע].

ב. מיהו לשון הגמ' ל"מ כ"כ כן, ועיין לשון רש"י "שבתוך דופני הכלי היה ומעולם לא הוכר איסורו", ועיין שבט הלוי ב-לד שכתב דלא משמע לשונו כד' החת"ס בזה רק תלי במה שלא הוכר איסורו, ועי' אגרו"מ יו"ד ג-כה.

ג. בריטב"א שם הביא מהרמב"ן בזה"ל:"ולאחר שבלע נעשה נותר וההיא שעתא אין איסור נותר ראוי לחול אלא ע"מ שראוי לפלוט ע"י הגעלה שהיא בליעה גדולה שיהא בה נתינת טעם וכשהגעיל אע"פ שנשאר בה מעט שאינו נפלט אלא ע"י האור אותו מעט שנשאר אינו אוסר", ועיין חזו"א כא-א.

וע"ע באגרו"מ יו"ד ג-כה מש"כ בזה.

**ג. נבלע מבשר וחלב אי סגי ליה בהגעלה כפי"מ שנבלע באחרונה-**

יל"ע בכלי חולב שבולע את החלב בדרגה מסויימת, ואח"כ בלע בשר בדרגה אחרת אם סגי ליה בהגעלה כפי הדרגה שבה נבלע הבשר או שצריך דוקא הגעלה כפי בליעת החלב שבו.

וכגון שנשתמש בו לחלב בצליה ובלע בשר שלא ע"י האש רק ע"י משקין אי סגי ליה בהגעלה.

או כה"ג בבלע חלב בכ"ר ע"י האש, ואח"כ בלע בשר בכ"ר שלא ע"י האש אי סגי ליה בהגעלה שלא ע"י האש.

וכה"ג אם נשתמש בו בכ"ר ואח"כ בעירוי.

ובפשוטו היה נראה דע"י בליעת הבשר נאסר גם החלב ותו צריך להגעילו גם מבליעת החלב וצריך דוקא הגעלה חמורה כפי מה שנבלע החלב.

ונבוא מתחילה לדון באופן הראשון שנבלע מין אחד ע"י צליה ואח"כ נבלע ע"י משקין.

ויש כנראה כמה טעמים להקל בזה:

א. לפי דעת הט"ז סי' קה דאף גבי בב"ח אמרינן שאין הנאסר חוזר ואוסר, ואם נפרדו זמ"ז לגמרי שרי הרי ה"נ ע"י ההגעלה יוצא כל המין השני שנבלע וחוזר הכל להיתר.

[מיהו יל"ד בזה עפי"ד החזו"א שהבאנו במקו"א דבכל הגעלה נשאר משהו אלא שהתירתו תורה, ויש לדון דלא התירתו תורה אלא בעצמו אבל מ"מ כלפי המין שנבלע ראשון אכתי באיסורו עומד כיון שנשאר משהו ממין האחד, ובכה"ג לא חשיב הנאסר חוזר ואוסר, וצ"ע].

ב. עוד יל"ד לפי המבואר לעיל מגמ' הנ"ל דכל שנבלע בהיתר ע"י האש לא אכפ"ל שנאסר אח"כ ויכול להגעילו ואי"צ דוקא ליבון ולעולם מיקרי היתרא בלע.

ועיין בשו"ע הגר"ז תנא-יג,כה שאם נצלה בשר בכלי ואח"כ נבלע בו חלב סגי בהגעלה ואי"צ ליבון, וראיתי בשו"ת יבי"א ח"ו יו"ד-י שתמה ע"ז דהא כבר נעשה הבב"ח איסור ותו לא מהני הגעלה להקליש את הבלע.

ועוד הביא שכן מפורש באו"ה נח-כג שצריך ליבון בכה"ג, והביא שכבר עמד בזה בשו"ת מהרש"ם ב-מב.

וכנראה דעתו של השו"ע הרב עפ"י הנ"ל דמבואר בגמ' שגם אם אח"כ ייעשה איסור מ"מ אם בשעת הבליעה היה מותר סגי, וזה מבואר שם בלשונו של הגר"ז עיי"ש שכנראה אזיל בדרכם של הריב"א והרמב"ן בביאור הך עניינא[[1]](#footnote-2).

ובאמת אדרבה דעת האו"ה צ"ב, וע"ע בפמ"ג א"א תסא-א שג"כ כתב להצריך ליבון בכה"ג שנתן חלב בכלי של בשר, ומטעם דכיון שנבלע החלב בכלי ונאסר מהבשר מיקרי הבשר והחלב איסורא בלע.

וכתב דלא מיבעיא לדעת הש"ך שהנאסר חוזר ואוסר אלא אפי' לדעת הט"ז אסור, דכיון שנבלע החלב בבשר שבקדירה הוי כמו בלוע באוכל שאין הגעלה לאוכלין וכיון שאין הבשר יוצא הרי גם טעם הבלוע שבו א"י לצאת[[2]](#footnote-3).

אבל כבר העיר עליו בהג' רעק"א מסוגיא ע"ז הנ"ל דמבואר להיפך דאף אם כבר נאסר לא אכפ"ל.

[וכ"נ בנקוה"כ על הט"ז צג-ב שפסק להלכה דכל שנבלע בעודו היתר מהני ביה הגעלה אף אם אח"כ נאסר, וכ"נ בפר"ח שם סק"ד].

ולפי"ז צ"ע דעת האו"ה מסוגיא ע"ז, וצ"ל כש"כ בשו"ת מהרש"ם שם לבאר דעתו דלעולם מודה האו"ה שאי"צ ליבון מכח הבליעה הראשונה שנבלעה ונאסרת ע"י המין השני שבא אח"כ דדמי להגמ' ע"ז הנ"ל, וע"ז אמרינן דלא נאסר אלא החלק שראוי לצאת ע"י הגעלה ומה שבלוע בעומק אינו נאסר דהוי טעם קלוש.

אלא דמ"מ הצריך ליבון מכח המין השני שנבלע ע"י האור, והיינו דאח"כ כשנותן החלב הרי נאסר החלב מפליטת הבשר שבכלי, ואח"כ הוא נבלע בכלי והוי איסורא בלע.

אלא דמ"מ לכאו' צדקו ד' הגר"ז שהרי כשנבלע החלב האסור הרי הוא נבלע ע"י רוטב וסגי ליה בהגעלה, ותינח היכא שנבלע מתחילה חלב ואח"כ בשר הרי הבשר נאסר ונבלע כאיסורא וצריך ליבון אבל להיפך שמתחילה בשר ואח"כ חלב הרי אף אם החלב נאסר למה יצטרך ליבון [ובאו"ה איירי בתרוייהו]?

וכתב במהרש"ם שצ"ל דעת האו"ה כהרמ"ע מפאנו-צו שהו"ד בש"ך קכא-ח שהבאנו במקו"א דאיסור שנבלע בלא אמצעי של מים לא סגי ליה בהגעלה רק בליבון ה"נ החלב האסור נבלע ישירות במים.

[ואם נתנו גבינה בכלי בשר הרי בפשוטו יודו כו"ע להקל שהרי אף אם נאסרה הגבינה אין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב וטעם הבשר הבלוע בגבינה אינו חוזר לכלי רק טעם הגבינה לחוד ולדעת הט"ז סי' קה אף באיסור בב"ח אין הנאסר חוזר ואוסר.

אבל שמעתי מהגר"מ רוזנר לדון די"ל דאף שו"ע הגר"ז יאסור בזה משום דבליעה של דבר שמן יוצא מחל"ח אף בלא רוטב לרוה"פ (עיין חוו"ד צו-ו ויד יהודה צו-ט שנחלקו בזה), ויש נידון בפוסקים אם גבינה מיקרי דבר שמן.

ולדידי יש לדון מטעם אחר די"ל שאי"צ למש"כ שנבלע בחלב והגבינה שנותן אח"כ בכלי ומתוכם חוזר ליבלע בכלי, אלא שטעם החלב והגבינה שנכנס לכלי הרי תוך כדי שנבלע נאסר כולו ע"י הבשר וממילא בליעתו היא בתורת איסורא בלע ולא סגי בהגעלה].

כ"ז באופן שמין הראשון נבלע ע"י צליה, אבל אם קודם בישל חלב ואח"כ צלה בשר לכו"ע צריך ליבון שהרי כשצולה יוצא מן החלב לחוץ ונאסר הבשר ואח"כ חזר ונבלע איסור ממש ע"י האש.

**ד. עוד בזה-**

והנה כל הנידון מכח הגמ' ע"ז הנ"ל הוא באופן שנבלע ע"י צליה ואח"כ נבלע בבישול, ובזה יש לדון כד' שו"ע הגר"ז להתיר.

אבל בשאר אופנים שציירנו באופן שנבלע ע"י כ"ר שע"ג האש או כ"ר לחוד ואח"כ נבלע מין השני ע"י עירוי וכה"ג אין ללמוד מזה להתיר.

וטעם בזה שהרי לד' הריטב"א והחזו"א שהבאנו יסוד ההיתר בסוגיא ע"ז הוא דוקא בנבלע ע"י ליבון ואח"כ רוצה להוציאו בהגעלה, דבזה אמרינן דכל טעם שאינו יוצא ע"י הגעלה הוא טעם קלוש שאינו חל בו האיסור, אבל בנבלע ע"י כ"ר וכה"ג הרי הוא טעם גמור וחל בו איסור ע"י מין השני ולא יצא ע"י העירוי ושפיר יש לאסור בכה"ג, ולא נשאר לנו להקל אלא מטעם הט"ז שאין הנאסר חוזר ואוסר.

אבל יש מקום להתיר גבי בב"ח מטעם אחר, די"ל שיסוד החילוקים בין דרגות הבליעה אינו משום שבלוע יותר בחוזק אלא יותר בעומק לחוד [וכמו שנראה יסוד זה ג"כ בריטב"א הנ"ל], וע"י ההגעלה יצא כל הבשר והחלב המעורבים ומה שיש עוד בשר בלוע יותר בעומק הרי הוא לא נאסר מעולם [וזה טעם להקל גבי בב"ח ולא גבי נותר כמובן ומה"ט לענין נותר הוצרך הריטב"א טעם אחר בזה].

ומ"מ בפמ"ג שהבאנו לעיל גבי צליה מבואר דלא ס"ל גם כהך טעמא.

ולדינא בנבלע בשר מכ"ר ואח"כ עירו עליו חלב ראיתי מביאים שהגריש"א היקל בזה מהנך טעמי, והגרשז"א החמיר בזה.

ומ"מ כנראה יודה הגרשז"א לדינא גבי צליה שבזה מוכח בגמ' ע"ז להתיר.

**ה. דין הגעלה ע"י בישול-**

והנה מקשינן בסוגיא דתנן גבי בליעת איסור השפוד והאסכלא מלבנן באור להכשירן, ומאידך גבי קדשים אמרינן השפוד והאסכלא מגעילן בחמין, ומשני כל יום ויום נעשה גיעול לחבירו, ובתר הכי מקשינן אי הכי הגעלה נמי לא תיבעי.

ונתקשו הראשונים מה מהני דכל יום ויום נעשה גיעול לחבירו והרי סו"ס בעי ליבון?

וברשב"א בסוגיין ובתוה"ב פי' דכל מה דקי"ל דבעי ליבון ה"מ היכא דאיסורא בלע אבל בהיתרא בלע אי"צ ליבון ואף הגעלה נמי אי"צ רק סגי בבישול בעלמא, שמי הבישול מקלישים את הבלוע ותו א"י לחול עליו איסור, אבל אם הוא בלוע מאיסור לא מהני היתר זה, ודימה זה לדין נ"ט בר נ"ט דאיסורא דהיכא דכבר חייל ביה איסור נאסר.

ויל"ע אם גם לענין בישול אמרינן דכל שנבלע בעודו היתר לא אכפ"ל שנאסר, ובפשוטו היה נראה דלפי טעם המאירי בדין זה דבעודו בכלי לא נאסר ולעולם מיקרי היתרא בלע הרי וודאי ה"נ לענין בישול של הרשב"א אמרינן כן.

אבל לפי סברת הריטב"א משמע דלא סגי בבישול שהרי עדיין נשאר בו בלע גדול שיכול לצאת בהגעלה וחל בו האיסור, וכ"נ בחזו"א כא-א,ב בפשיטות. אמנם בחו"ד צג כתב להתיר בזה

[ע"ע זבחים צז. פלוגתת ר"ט ורבנן קדירה שבישל בה בתחילת הרגל מבשל בה כל הרגל אי אמרינן כל יום ויום נעשה גיעול לחבירו, ודעת רבנן לכאו' דלא כהרשב"א.

וכבר העיר בזה בחזו"א כא-א דלכאו' רבנן פליגי על עיקר היסוד וס"ל דאף בבלע קלוש חל האיסור א"כ ה"נ לית להו דינו של הרשב"א.

אבל כתב בסק"ב שהרשב"א הוכיח מסוגיא ע"ז דאף רבנן מודו דאי חייל איסור על הבלע הקלוש אף הגעלה לא תועיל ומבואר ע"ז עו. דמהני הגעלה במקום ליבון וע"כ כיסוד הרשב"א, וכ"כ בחזו"א סק"ב.

ולפי"ז צ"ל דאף רבנן מודו בעיקר היסוד שהבלע נקלש וצ"ב במאי פליגי אר"ט, והנה בתוס' זבחים צו. הק' אם ההיתר דכל יום ויום נעשה גיעול הוא משום נ"ט בר נ"ט למה אסרו רבנן, ואין סברא שאסרו מגזיה"כ דבר דבחולין הוא היתר גמור, וע"כ נתבשלו אסור וכל ההיתר משום מין במינו אוקמוה אדאורייתא, ובזה החמירה תורה בקדשים.

ולפי"ז י"ל דה"נ לשיטת הרשב"א לפמש"כ בנקוה"כ וחוו"ד דאף הוא מודה לד' התוס' דבעי לקולא דמין במינו בטל ברוב וא"כ י"ל דבהא רבנן פליגי שהחמירו בקדשים.

וע"ע בחזו"א שכתב דאפשר עוד דבלע הראשון אף דאיקליש מ"מ בעי מו"ש וגזיה"כ הוא].

והו"ד להלכה בטור סי' צג:"כתב הרשב"א שאם בישל ירקות בקדירה של בשר שמותר לבשל בה אח"כ גבינה כו'".

ועיין בנקוה"כ-צג נקט דשיטת הרשב"א בזה הוא ככל הראשונים הנ"ל דהיכא דהיתרא בלע אי"צ ליבון וסגי בהגעלה.

אבל בפשוטו אינו כן שהראשונים הנ"ל הצריכו הגעלה ולהרשב"א אף בלא הגעלה כל שנתבשל סגי להקליש את הטעם הבלוע בו וונפק"מ מזה דאף בלא העלאת רתיחה נמי יהני.

וכן נפק"מ לפמש"כ בחזו"א יו"ד כא-א דבתבשיל לא חשיב הגעלה כיון שהוא סמיך, דמ"מ נקלש הבלוע ומ"מ להרשב"א סגי אף בבישול תבשיל כגון ירקות.

והוכיח כן ביד יהודה צג-א ממש"כ הרשב"א להוכיח דבריו משפוד ואסכלא דקי"ל חם מקצתו אינו מפליט מכולו ומ"מ הכא מהני הגעלה וע"כ משום שהבישול מקליש את הטעם, וע"כ אינו מלתא דהגעלה דלא מהני אלא ע"י מים.

וכן ממש"כ הרשב"א להוציא זה מד' רבא ומקו' הגמ' הגעלה נמי לא תיבעי ולא ממסקנת הגמ' לר' אשי, וכבר תמה בחזו"א כא-א ע"ד נקוה"כ שדימה דעת הרשב"א לשא"ר.

[והנה בחוו"ד צג-א כתב דכל ד' הרשב"א הוא כשיש שישים במים של הבישול, אבל רעק"א בהג' תמה מנ"ל הא, וגם ל"מ כן בסוגיא ע"ז דמנ"ל שהיה שישים בכל יום ויום].

ובעיקר דינו של הרשב"א הנה בריטב"א ומאירי שם חלקו ע"ז, עריטב"א באר הגמ' באופ"א שהוא בצירוף של הגעלה, ולא נשאר אלא טעם משהו ובטל בשלמים, וכ"ז בקדשים שיש בהם צד היתר אבל אם היה איסור ממש ל"מ אלא ליבון, וכנראה ע"י שנקלש הטעם תו לא חייל עליה דין נותר, וע"ע בחזו"א כא-ב מש"כ לבאר כוונתו [והריטב"א משנה הגי' בקו' הגמ'].

וע"ע בהגר"א צד-יא שחלק ע"ד הרשב"א וכתב דלא קי"ל למסקנא טעם זה.

ובמאירי כתב דמדמקשינן אי הכי הגעלה נמי לא ליבעי כוונת הגמ' דע"כ ש"מ שאינו נקלש בבישול גרידא רק בהגעלה, ורק ע"י הגעלה סגי ליה שנקלש.

ולהלכה בשו"ע לא הביא דעת הרשב"א, ובפר"ח צג-ד מסיק שאין הלכה כן.

**ו. שיטת התוס' אם חולקים על הרשב"א-**

בתוס' חולין קיב. כתבו לבאר הסוגיא זבחים דכל יום ויום נעשה גיעול לחבירו, ומותר לבשל שלמים היום בקדירה שבישל בה אתמול ולא אמרינן שהוא פוסל השלמים משום טעם של אתמול וייעשה אח"כ נותר דהוי נ"ט בר נ"ט היתרא [ומזה הוכיחו דאף בנתבשל חשיב נ"ט בר נ"ט דלא כריב"ן].

ונתקשו גבי חטאת דבזה הוי נ"ט בר נ"ט דאיסורא שכבר חל בו הדין של אסור לזרים ויוצא ונותר [עחוו"ד צג-א] והוי נ"ט דאיסורא, ותי' דע"כ התם טעם אחר הוא משום משום דהוי מין במינו ואוקמוה אדאורייתא.

וכתב בב"י-צג דש"מ שהתוס' לית להו דינו של הרשב"א שהרי הרשב"א טעם ההיתר שע"י בישול נקלש הבלע שבקדירה.

אבל בנקוה"כ כתב דלא פליגי כלל, דהנה גם לדעת התוס' שלא החמירו ואוקמוה אדינא דמדאורייתא מין במינו בטל ברוב, מ"מ משמע דדוקא ע"י שכל יום ויום נעשה גיעול התירו אבל אם כבר היה חל האיסור ונעשה נותר לא הקילו לבטל מין במינו ברוב.

[וגבי חטאת נמי אמרינן כל יום ויום נעשה גיעול ואף דלענין נ"ט בר נ"ט חשיב בלע דאיסורא כש"כ התוס' שכבר חל בו דין יוצא ואיסור זרים מ"מ לענין חומרא זו דאחר שחל בו האיסור לא הקילו במין במינו תלי דוקא באיסור בפועל ממש.

וע"ע בחוו"ד צג-א דמש"כ התוס' דחטאת מיקרי טעם דאיסורא משום דמיפסל ביוצא כוונתם היאך מבשלים בכל העיר והרי הוא כבר נפסל והוי איסור והוי נ"ט דאיסורא, וגם ע"ז תי' דאוקמוה אדאורייתא וע"כ אף באיסור ממש אוקמוה אדאורייתא.

אבל בפשוטו אינו כן ואף אם עדיין לא נפסל ביוצא עצם מה דחייל בחטאת דין דייפסל ביוצא הרי הוא חלות דין מהשתא ולענין זה הוי כנ"ט דאיסורא שהכל תלוי אם יש בו חלות דין ואי"צ דוקא איסור].

וממילא כתב הש"ך שאין כאן מחלוקת בין התוס' להרשב"א, דד' התוס' באו ליישב למה התבשיל אינו נאסר משום נבלע בו השלמים דאתמול ונעשה נותר, וע"ז תי' דבכה"ג הקילו מין במינו בטל.

והרשב"א בא ליישב למה אין איסור בקדירה עצמה ובפעם שלישית יהיה אסור שהרי הבלוע שנשאר בה נעשה נותר, וכיון שכבר נאסר אין בו קולא דמין במינו ברוב, וע"ז תי' הרשב"א משום קלישות לא חל בו ין נותר.

ובכו"פ צג-א דחה ד' הש"ך דד' התוס' מועילים ליישב גם הבלוע בקדירה, שהרי גם הבלוע בכלי יכול להתבטל ברוב של היתר הבלוע בכלי, ונתבאר במקו"א לדון אם יש בתוך הכלי דין מאכ"א וביטול ברוב.

ובכו"פ תמה על הש"ך טובא דהנה הרשב"א כתב דיסוד ההיתר של בישול שמקליש את הטעם הוא כעין נ"ט בר נ"ט דהוי טעם קלוש ולא חל בו איסור, אבל ה"מ בטעם דהיתר שלא יחול בו איסור אבל טעם דאיסורא לא פקע ממנו האיסור ע"י קלישות.

ולפי"ז צ"ע היאך יהני גבי חטאת כלל, והרי התוס' כתבו דחטאת חשיב טעם דאיסורא וכשם שאין בו היתר של נ"ט בר נ"ט ה"נ לא יהיה בו ההיתר של קלישות בקדירה, ורק בדעת הרשב"א עצמו י"ל דס"ל דאף חטאת לא חשיב טעם דאיסורא, אבל שיטת התוס' צ"ע.

אבל בפשוטו לק"מ דאף דחטאת הוי כאיסורא היינו משום שחל בה דין איסור לזרים וכה"ג, וכ"ז לענין דין שכבר חל אבל לענין דין נותר שעדיין לא חל בו לא חשיב באיסורא כלל וכיון שנקלש תו א"י לחול בו דין נותר, ואי משום האיסור לזרים שאוסר את השלמים שמבשל אח"כ ע"ז שפיר יהני תי' התוס' דמין במינו אוקמו אדאורייתא דבטל ברוב, וכש"כ לעיל דכל שאינו איסור ממש אוקמוה אדאורייתא.

[ואולי דעת הכו"פ עפ"י מש"כ לדון במקו"א היכא דלענין דבר אחד מיקרי באיסורא אם ה"נ לכל מילי ייחשב כמו באיסורא, וכיון שחל בו איזה דין של איסור זרים ממילא גם לענין נותר יהיה בו איסור, וצ"ע].

ונראה להוכיח כדברינו, דהנה ברשב"א ע"ז עו. נתקשה בקו' התוס' מה יתיר את השלמים והרי קבלו טעם מהכלי וייעשה נותר [ואף שהרשב"א ס"ל שיש להתיר את הבלוע משום שנקלש מ"מ נתקשה מה יתיר את השלמים שמבשל אח"כ], וכתב משום נ"ט בר נ"ט דהיתרא, וכ"כ הרשב"א בתשובה-תקטז.

אבל תמה ע"ז מה נימא גבי חטאת שכשמבשל שלמים אחר חטאת הרי הוא פוסל את השלמים מאכילה ומביא קדשים לבית הפסול, ובזה הוי נ"ט בר נ"ט דאיסורא שכבר חל הדין בחטאת, ומבואר דלא כהכו"פ אלא דאף הרשב"א מודה להתוס' דחטאת מיקרי נ"ט דאיסורא, וע"כ צ"ל כש"כ דמ"מ לענין דין נותר שבו לא חשיב נ"ט דאיסורא, וכש"כ. בכו"פ עצמו הביא דגם הרשב"א ס"ל דחטאת איסורא הוא ותי' באו"א עיי"ש

והנה במהר"ם קיב. הק' על התוס' דא"כ לא מצאנו מושג של מו"ש בקדשים שהרי לעולם הוא בטל מין במינו?

וכנראה ס"ל כדעת הכו"פ דאף בתוך הכלי עצמו הוא מתבטל ואין בו איסור.

או י"ל דס"ל דדין מו"ש בקדשים אינו משום ביעור הנותר [כדעת הר"ן סוף ע"ז והרמב"ן פסחים ל.] רק כדי שלא יאסור את הקדשים שמתבשלים אח"כ וכמשמעות לשון רש"י ע"ז שם, וע"ז קשיא ליה דכיון דלעולם לא ייאסר שהרי מין במינו בטל ברוב ואין כאן דין מו"ש.

אבל להש"ך אשה"ט דבתוך הכלי אינו בטל ונאסר, וממילא יאסור גם את הבא אחריו דלא אוקמוה אדאורייתא באיסור, וכ"כ עבוה"ג-קטז.

**ז. בד' החוו"ד-**

בחוו"ד צג-א פי' ד' התוס' באופ"א מהש"ך, דדין מריקה ושבירה בקדשים אינו משום שלא יאסור הבא אחריו רק דין בפנ"ע לביעור נותר, וד' התוס' נסובים כלפי איסור התבשיל ובזה אוקמוה אדאורייתא.

אבל יש כאן נידון אחר של נותר ומשום בליעת נותר צריך להוציאו אף אם אינו אוסר אח"כ, וע"ז תי' הרשב"א שהוא נקלש ולא חל בו דין ביעור נותר דלא חשיב טעם של נותר [וגם לפי"ז א"ש קו' מהר"ם].

ובעיקר נידון זה בדין מריקה ושטיפה כן מבואר בר"ן סוף ע"ז דלא כמשמעות רש"י שם, וכן מוכרח לכאו' דהא יכול להשהותו עד למחר והוי נטל"פ ואינו אוסר.

וע"ע בחי' הרמב"ן פסחים ל. שחידש דאף בכלי חרס שאינו יוצא מידי דפיו לעולם מ"מ מהני ביה שטיפה והפלטה כדי שלא יישאר בו טעם ממש ומותר באינו מינו [ורק במינו לר"י יש לאסור דמ"מ משהו אית ביה], ועפי"ז נקט דגבי חמץ אחר הפסח מקשינן התם ליעבד בהו שלא במינו אף שהוא כלי חרס מ"מ יהיה מותר שלא במינו שאין בו בנו"ט.

[אלא שהוסיף שיש לדון לאסור משום מבטלין איסור לכתחילה ולכך בכל איסורין כלי חרס אסור לעשות כן, ושא"ה דאשתמש בהיתר דחמץ קודם זמנו, ובצירוף שאין איסורא בעולם ומיקלא קלי איסורא אין בו איסור שאין מבטלין איסור לכתחילה, עיי"ש].

ובחי' ר"ד תמה עליו דא"כ אין דין שבירה בכלי חרס בקדשים שהרי יכול להוציא ממנו הטעם.

אלא שברמב"ן דחה דמה דבעי מריקה ושטיפה בכלי חרס אינו משום שיאסור את הבא אחריו אלא משום שריפת נותר.

**ח. בד' בעהע"ט בכלי חרס-**

בטור שם הביא שיטת בעהע"ט שאם בישל חלב ויש בו שישים כנגד הבשר הבלוע בקדירה, איכא מ"ד שהקדירה מותרת, ויש אוסרים בכלי חרס שאינו יוצא מידי דפיו לעולם, וא"י לבשל לא חלב ולא בשר.

והטור תמה על המתירים היאך אפשר להתיר ומי עדיף מהגעלה דלא מהני בכלי חרס.

[לשון הטור בקו' על בעהע"ט היאך יבשל בה חלב והרי בלוע בה בשר ולא הק' היאך יבשל בשר מכאן ואילך והרי נבלע בה חלב ע"י בישול זה, וצ"ב, ובאמת צ"ע דעת בעהע"ט היאך מותר לבשל בו בשר כעת?

ועב"י בשם מהר"י ב"ח די"ל דלא בלע מהחלב שהרי הוא רותח.

ובב"י נקט דה"נ הו"מ לאקשויי הטור כן.

וביאור דעת בעהע"ט כתב רעק"א בתשובה דחלב שנבלע בקדירה ג"כ נקלש ע"י הבישול [וצ"ע אם חלב מקליש חלב].

והוסיף די"ל דאף הטור מודה בזה, דוודאי נקלש החלב הבלוע, וכל טעם הר"פ שחולק הוא משום שאינו בדין שיתיר היינו שנאסר מיד אבל זה שייך דוקא בבשר אבל החלב לא נאסר שהרי מקושר הוא, ולכך לא הוקשה לו אלא משום הבשר הבלוע בקדירה מקודם].

ואח"כ הביא הטור ד' הרשב"א, והעיר בב"י למה לא תמה גם על הרשב"א כתמיהתו על בעהע"ט.

ומסיק בב"י דס"ל להטור דליכא היתר של בישול להפליט את הבלע רק בכלי שטף אבל בכ"ח שבליעתו מרובה לא מהני בישול להקליש את הבלע, ואיכא לאוקמי ד' הרשב"א בכלי שטף לכך לא הוקשה לו אלא בדעת בעהע"ט.

ועיין בתשובת רעק"א-מט שהוכיח דבכלי חרס לא מהני הגעלה אך בבלע היתר דהא דעת הרבה ראשונים דחמץ מיקרי היתרא בלע ומהני ביה הגעלה ומ"מ אמרינן קדירות בפסח יישברו ולא מהני להגעילן קודם זמן איסורן, וכ"כ בש"ך נקוה"כ-צג לדינא דבכלי חרס אין לסמוך על קולא זו.

ודעת בעהע"ט צ"ע מקו' הטור היאך התיר גם בכלי חרס ואטו מי עדיף מהגעלה?

וכתב בט"ז צג-א דס"ל דין כלי חרס אינו אלא מדרבנן ורק בקדשים גזיה"כ דישבר, וע"ע כו"פ-א מה שתמה עליו ובפמ"ג מש"כ, וביד יהודה שם העיר מלשון הגמ' פסחים ל: התורה העידה וכו', משמע שהוא דין תורה.

וכתב ביד יהודה דבבעהע"ט עצמו מבואר טעמו משום דאף בכלי חרס באמת מהני הגעלה שלא יישאר אלא משהו אבל משהו לעולם נשאר ורק בהיתרא בלע הותר, אבל בנותר החמירה תורה לאסור גם במשהו.

וער"מ מעשה"ק פי"ד דבקדשים קלים מהני מריקה ושטיפה לכלי חרס בכל הקדשים [ורק בחטאת ל"מ מו"ש בחרס], וכבר תמה עליו הראב"ד דהא כ"ח אינו יוצא מידי דפיו?

ובאר יד יהודה עפ"י הנ"ל דדוקא בקד"ק החמירה תורה אבל בקדשים קלים לא החמירה תורה והדר דינא דהיכא דהיתרא בלע מהני להתירו [משא"כ באיסורא בלע לעולם נשאר באיסורו ול"מ הגעלה לכ"ח].

בערוה"ש צג-ג באר ד' בעהע"ט עפי"ד הב"ח דאיירי דוקא באב"י וס"ל שלא גזרו בהיתרא בלע.

ועפי"ז באר ג"כ ד' הר"מ גבי מו"ש דבהיתרא בלע לא החמירה תורה אלא בחטאת, וכוונת הר"מ שיהיה מותר להשתמש בו אחר מעל"ע.

ויותר מזה הוכיח מד' הר"מ שם דבכלי אבנים אי"צ מו"ש כלל וסגי בהדחה בצונן, והיינו מטעם הנ"ל שלא גזרו כלל בהיתרא בלע.

וכן באר בזה ד' הר"מ פט"ו הל' תרומות דקדירה שבישל בה תרומה לא יבשל בה חולין ואם בישל בנ"ט, ואם שטף הקדירה במים או יין ה"ז מותר לבשל, ומקורו בסוגיא זבחים צו: דתרומה אי"צ מו"ש.

והראב"ד תמה עליו כיון שבלע בחם היאך יתיר בשטיפה בצונן?

וכתב דהר"מ איירי באב"י וס"ל דבהיתרא בלע לא גזרו באב"י[[3]](#footnote-4).

**ט. בישול בחלב-**

בטור הביא ד' ר"פ שחלק על בעהע"ט אף בכלי שטף ואסר לבשל בה, וכ"פ בשו"ע צג-א ואף בקדירה שאינה בת יומא משום שהיא בלועה מבב"ח.

ובב"י הביא ד' רי"ו דכתב ד' הרשב"א וגם ד' ר"פ, וצ"ע דהא להרשב"א ניתר ע"י בישול החלב ודבריו סותרים לדעת הר"פ?

וכתב שצריך לחלק דכל ד' הרשב"א הוא במים ולא בחלב.

והטעם כתב שאינו בדין שחלב יתיר את הבשר.

ועוד שלא אמר הרשב"א אלא במים שכוחם להפליט ולא בשאר דברים.

[ובד"מ כתב ליישב בזה דעת הטור מ"ט לא הוקשה לו על הרשב"א רק על בעהע"ט, דהרשב"א לא איירי בחלב, אבל צ"ע זה בלשון הטור שעיקר קושייתו מכח הא דכ"ח משמע דהיכא דמהני הגעלה שפיר מהני זה.

וע"ע בתשובת רעק"א-פג שד' הב"י לא שייכים אלא כשבא מתורת בישול שמקליש את הבלע, אבל מתורת הגעלה שפיר מהני, ולכך לא הוקשה הטור דוקא משום דכ"ח אין בו הגעלה, אבל מודה הטור לדינא לד' הב"י דלענין דינו של הרשב"א א"א לעשות כן בחלב].

ובעיקר הסברא שכתב הב"י בדעת רי"ו שאינו בדין שבישול חלב יתיר את הבשר, עיין בכו"פ צב-ה חוו"ד צד-ד ורעק"א-פג בארו הטעם דמיד נ"נ קודם שנקלש הבלע, ואף שהוא מקושר עם כל התבשיל היינו דוקא החלב שמתבשל כעת אבל הבשר שבלוע מכבר אינו מקושר לשאר התבשיל ונאסר.

ודעת בעהע"ט דשרי אף בחלב כתב רעק"א דס"ל ע"ד הרמב"ן קיא: דלא נ"נ אלא היכא ששניהם נאסרים.

ולהלכה בשו"ע צד-ג פסק כף שתחבוה בקדירה ויש שישים לבטל את הכף הרי הקדירה מותרת והכף נאסרת, ומבואר שאין להתיר את הכף משום בישול, וכבר עמד ע"ז הגר"א שם וכתב דלהלכה במסקנת הגמ' לא קי"ל הטעם דנעשה גיעול לחבירו, וזה כש"כ במאירי ע"ז שהבאנו [ויותר פשוט דאזיל הב"י כפי שיטתו דהתוס' פליגי על הרשב"א ולכך לא הביא היתר זה].

ומ"מ אף הרשב"א י"ל שיודה בדין זה שהרי כתב הב"י דמודה הרשב"א שא"א להתיר ע"י חלב.

**י. הגעלה בחלב-**

בתשובת רעק"א-פג דן הגרש"א להתיר הגעלה של כלי בשר טמאה בחלב, וטעמו משום דדוקא ע"י חלב לא מהני הגעלה שאינו בדין שיתיר את הבשר, והיינו כש"כ בשם האחרונים דמיד נ"נ ונאסר, אבל בטמאה אין איסור בב"ח וממילא שפיר יוכל להתיר.

ורעק"א דן להתיר גם בבשר רגיל שאינו מטמאה משתי טעמים:

א. שהרי כל קו' הטור על בעהע"ט אינו אלא משום דכלי חרס אינו יוצא מידי דפיו אבל בעלמא ס"ל דמהני בישול בחלב להקליש את הבלע, ולא קי"ל הטעם דאינובדין שיתיר החלב את הבשר.

[זה כפי' הב"י בטור אבל לפמש"כ בד"מ הרי קו' הטור הוא משום דחלב א"י להתיר, אבל זה צ"ע בלשון הטור וכש"כ].

ומ"מ צ"ע שהרי בשו"ע צד-ג שהבאנו מבואר להדיא שאין להתיר את הכף ע"י חלב ואף שאינה מחרס, וזה ע"כ או משום דלא קי"ל כהרשב"א או משום דשאני חלב, צ"ע.

ב. עוד כתב רעק"א דכל היסוד דא"א להתיר ע"י חלב שאינו בדין שיתיר היינו דוקא בהיתר המחודש של הרשב"א דע"י בישול נקלש הבלע, אבל סו"ס אינו יוצא לגמרי וממילא י"ל דנ"נ ונאסר.

אבל בהגעלה ממש כפי דיני הגעלה הרי יוצא כל הבלע לגמרי וזה יהני אף בחלב.

אלא שתלה זה בנידון דהגעלה בשאר משקין, ולמאי דקי"ל ברמ"א-תנב דבדיעבד יש הגעלה בשאר משקין ה"נ בחלב יהני.

אבל בחזו"א טז-ה כתב שיש לדון דלא מהני הגעלה בחלב דבאמת בכל הגעלה נשאר משהו אלא שהתורה התירה, וממילא גם בזה י"ל שאינו בדין שהחלב יגעיל את הבשר.

ובשו"ע צד-ג כתב שכף חולבת שנתחבה לתבשיל בשר ויש שישים כנגדה הכף נאסרת, ותמה הט"ז למה אין הגעלה, ותי' בכמה אופנים, מבואר דעתו דפשיטא ליה דמהני הגעלה בחלב לבשר ואיפכא.

**יא. הגעלה בהיתרא בלע בחמץ ובב"ח-**

הנה מד' הש"ך בנקוה"כ שם נראה דהא מיהת מוסכם לכו"ע דבמידי דהיתרא בלע כגון בב"ח וודאי אי"צ ליבון וסגי בהגעלה, וכמבואר בסוגיא ע"ז שם גבי נותר, וכ"פ במג"א תנא-יא,תקט-ה, ומ"ב תנא-יט.

אבל בשו"ע או"ח תנא-ד לגבי חמץ בעי ליבון חמור דוקא, וכנראה הוא משום דס"ל חמץ מיקרי איסורא בלע כדעת כמה ראשונים.

ועיין בב"י-תנא:"וכבר כתבתי בסי' זה דטעמא דהיתרא בלע לא מהני לדעת רוה"פ", ופי' בט"ז תנא-כה כוונת הב"י דוודאי היכא דהיתרא בלע סגי בהגעלה כמבואר בע"ז שם אלא דשאני חמץ דמיקרי איסורא בלע לרוה"פ, וכ"כ בפר"ח צג-ד.

ולפי"ז לענין בב"ח הדין נותן דסגי בהגעלה לכו"ע שהרי מיקרי היתרא בלע לענין נ"ט בר נ"ט, וכ"כ בחזו"א כא-ג ובהג' רעק"א סי' קכא.

וע"פ כ"ז נתקשו האחרונים סתירת ד' השו"ע, שהרי בסי' תנב פסק כד' התוס' שהמגעיל קודם שעה חמישית אי"צ להקפיד שלא יהיה ב"י או שיהיה שישים במים, כיון דהוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא, והרי דעת השו"ע דחמץ מיקרי איסורא בלע להצריכו ליבון.

ועפי"ז כתב בביאוה"ל רסי' תנב שצריך להחמיר שלא מועיל ההיתר של נ"ט בר נ"ט, ומה"ט צריך דוקא שישים במים או שיהיה אב"י.

וכיון שבימינו מגעילים הרבה כלים יחד ואין שישים כנגד כל הכלים הצריך בביאוה"ל שיהיה אב"י דוקא.

[ולדינא ע"ע בשעה"צ תמז-פא הביא מפמ"ג וחיי"א שאם בישל מאכל בכלי חמץ קודם פסח ואח"כ נכנס פסח אין להתירו משום נ"ט בר נ"ט שדעת כמה פוסקים דחמץ מיקרי איסורא בלע, וע"ע במ"ב שם סקס"ה ובשעה"צ שם שהביא מפמ"ג דלא פסיקא ליה ונסתפק להתיר ע"י נ"ט בר נ"ט.

ועיין בחזו"א קיט-יד דמסיק עיקר שיש היתר נ"ט בר נ"ט בפסח כפי סתימת השו"ע והביא ד' השעה"צ לעיל בשם הפמ"ג, וכתב שהמיקל לא הפסיד, ונתבאר במקו"א עוד].

אבל ביד יהודה יצא לחדש בזה דאף לשיטות דחמץ מיקרי היתרא בלע ולענין נ"ט בר נ"ט התירו מ"מ לענין הגעלה יש להצריך ליבון דוקא ול"מ לענין זה היתרא הבלע.

אלא שנתקשה בהא דנותר דמתירים ע"י הגעלה בלא ליבון משום היתרא בלע, וכתב שם ליישב בדוחק דאין למידים ממנו להקל דכל מה שהתירה תורה הוא בצירוף דבלא"ה יותר משום רוב, וצ"ע.

וע"ע בחזו"א או"ח קיט-יד ג"כ עמד בכעי"ז, וכתב בנו"א:"ונהי דלענין נותר לא חשיב כבשר קודש למיחל עליה שם נותר מ"מ לא מצינו למילף לחמץ שאי"צ חשיבות למיחל עליה איסורא בפסח", וצ"ב.

וביד יהודה רצה לפרש בזה כוונת הב"י בסי' תנא דאף דחמץ מיקרי היתרא בלע מ"מ בעי ליבון לרוב הפוסקים, ואין כוונתו משום דמיקרי איסורא בלע לרוה"פ אלא דלרוה"פ ל"מ טעם היתרא בלע.

ועיקר הדבר מוכרח מד' השו"ע דלענין נ"ט בר נ"ט נקט דחמץ מיקרי היתרא בלע ומ"מ הצריך ליבון [ובמקו"א בענייני נ"ט בר נ"ט נתבאר שיש לחלק בין העניינים באופ"א, ואכ"מ לברר ענין זה].

ומקורו של השו"ע לחלק בין העניינים כתב ביד יהודה שהוא מדעת הרא"ש, דהנה בש"ך הביא דעת הרא"ש דמהני הגעלה, אבל ברא"ש ע"ז ה-לד ובפ' כ"ש מסיק עיקר ליישב סתירת הסוגיות בדין סכין לא משום היתרא בלע אלא שמחלק בין סכינים גדולים לקטנים ובגדולים בעי ליבון דוקא, ואף דס"ל להרא"ש דחמץ מיקרי היתרא בלע לענין נ"ט בר נ"ט מ"מ לענין ליבון ס"ל להחמיר להצריך ליבון ולא מהני ביה היתרא בלע.

עוד דן שם ביד יהודה דבאמת יש לדון דאף אם נימא דהיתרא בלע סגי בהגעלה כהא דנותר בסוגיא ע"ז, מ"מ בב"ח הוי כחמץ בפסח ובעי ליבון דוקא.

עיי"ש שהביא דעת הגה"מ פי"ז מאכ"א דבב"ח נמי בעי ליבון דוקא, עיי"ש שהאריך בשיטתו.

והביא כן מהר"ן פסחים (ח.) דגבי חמץ בהגעלה כתב בפשיטות בשם הרמב"ן דמיקרי איסורא בלע ובעי ליבון, ואח"כ לענין נ"ט בר נ"ט הק' למה לענין חמץ אין היתר נ"ט בר נ"ט כמו בב"ח, וכתב דאפשר לחלק קצת דמיקרי איסורא בלע.

וכתב ביד יהודה דכוונתו דאף בב"ח י"ל דמיקרי איסורא בלע ומ"מ חזינן דאית ביה קולא דנ"ט בר נ"ט ולענין זה מיקרי היתרא בלע, ולכך לא כתב אלא לחלק קצת.

ובאמת כ"כ בפר"ח צג-ד כתב דבב"ח נמי מיקרי איסורא בלע, דשמו עליו הוא ובעי ליבון דוקא.

ובמקו"א נתבאר באורך לדון דבאמת בב"ח מיקרי איסורא בלע לכמה דברים.

ובהג' רעק"א יו"ד-קכא תמה על הפר"ח טובא דהא לענין נ"ט בר נ"ט בב"ח מיקרי היתרא בלע, ועיין ביד יהודה ביאור החילוק בזה.

ועוד תמה שכ"ה מפורש בשו"ע תקט-ה שיפוד שאפו בו פלאדי"ן של גבינה מותר ללבנו ביו"ט ואחר הליבון יאפה בו בשר, וסגי בליבון קל.

והנה בפשוטו כל היכא דמהני ליבון קל ה"נ מהני הגעלה, שהרי דין ליבון קל היינו כהגעלה שהרי אינו שורף את הבלוע רק מפליט אותו כמו הגעלה כמבואר במ"ב תנא-ל, ורק ליבון חמור כוחו גם לשרוף את הבלוע, אלא שיש בליבון קל תועלת יותר על הגעלה שיכול גם לשרוף את הבעין [כיון שקש נשרף עליו] ומועיל גם בחורים שאין נכנס ההגעלה, כמבואר ברמ"א תנא-ד ובמ"ב סקל"ב דלדעת הסוברים דמהני ליבון קל ה"נ מהני הגעלה, אבל בליבון חמור אף הבלוע נשרף שיוצא ניצוצות.

אבל ביד יהודה צג-א דן ליישב שיטת הפר"ח, ודקדק דמשמע דבעי ליבון דוקא ולא הגעלה [וצ"ע א"כ ליבעי ליבון חמור, עיין ביד יהודה מש"כ לחדש בזה].

שו"ר בפמ"ג שפ"ד קח-כ ז"ל:"ואף מבשר לחלב לא מהני הגעלה ואף יחממנו בתנור שיהא יס"ב ל"מ ולא אמרינן כבכ"פ", ולכאו' כוונתו דבעי ליבון דוקא, וצ"ע שדעת רוב הפוסקים לכאו' אינה כן.

**יא. כלי שאב"י-**

הנה לשיטת הרשב"א שהביא הטור דבשר לא מיקרי איסורא בלע ומהני ביה הגעלה, יל"ד בקדירה חולבת שעבר מעל"ע ונפגמה ואח"כ בישל בה בשר דלא חשיב בכה"ג איסורא בלע שהרי לא חייל בו איסור בב"ח שהרי לאו בן יומא הוא, והא קמן דנפסק בשו"ע צג-א שיכול לבשל בו אח"כ מאכל שאינו בשר או חלב.

וכן האריך בשו"ת חת"ס יו"ד-קי ומסיק כן להלכה ועיין בשו"ת להורות נתן ח"א לג-יא.

ולכאו' היה הדין נותן דאף בכלי הבלוע מאיסור נמי נימא שאם נפגם לא יצטרך ליבון, שהרי תו לאו איסור הוא רק שגזרו על הכלי שלא לבשל בו, ואנן לא קי"ל הכי עיין בפוסקים תנא-ו, עיי"ש.

ובפשוטו צ"ל שהוא חלק מהגזירה דאטו ב"י ה"נ בהגעלתו הצריכו שיהיה בליבון דוקא כמו כלי ב"י.

אבל יותר בפשיטות י"ל דבאמת הבלע מיקרי איסור בפנ"ע דאכתי ראוי לגר הוא, אלא שבתערובת אינו אוסר אי להרשב"א משום ביטול ברוב אי להר"ן משום דכלפי התערובת אינו ראוי לגר, אבל שפיר מיקרי איסורא בלע להצריך הגעלה, ופשוט.

**יב. קודם מת"ת-**

כתב במ"ב-תצד הטעם שאוכלים מאכלי חלב בשבועות משום שמיד אחר מת"ת לא היו להם כלים לאכול שהכל היה בלוע מאיסורי אכילה.

וראיתי בהליכות שלמה העיר בזה מש"כ הרמב"ן פ' מטות להקשות למה לא ניתנה להם פרשת הגעלת כלים עד מלחמת מדין ולא במלחמת סיחון ועוג, וכתב הרמב"ן דמלחמת סיחון היתה לצורך כיבוש והותר להם מאכ"א כמבואר חולין יז., משא"כ מלחמת מדין שלא לקחו את ארצם ולא היה זה כיבוש לא היה היתר זה והוצרכו לפרשת הגעלת כלים[[4]](#footnote-5).

ולפי"ד הביאוה"ל צ"ע למה לא ניתנה להם פרשת הגעלה מיד במת"ת שכל כליהם היו בלועים מאיסור?

והביא שם מהרב מטשעבין דמה שנבלע קודם מת"ת מיקרי היתרא בלע ואי"צ כל דיני הגעלה רק סגי בבישול כש"כ הרשב"א [ואכתי יתיישבו ד' המ"ב דמ"מ היו צריכים לבשל ולא יכלו לבשל בשבועות כדי להתיר]. לא כתב שם מצד בישול של הרשב"א אלא מצד פגמא פורתא ועוד דאם אמרי' יסוד הרשב"א גם במקום שבשעת הקלשה הוא כבר איסור אינו מוסכם

אבל זה לא יתכן לפמש"כ במקו"א דפשט הראשונים משמע דיסוד ענין היתרא בלע משום שהיה בו סיבת האיסור ואי"צ איסור בפועל, וכש"כ לענין חמץ, א"כ ה"נ קודם מת"ת כן, וצ"ע.

1. וע"ע ברמ"א צד-ז בשר רותח מכלי ראשון שנחתך בסכין חולבת וכו' צריך הגעלה, ונתקשה שם ביבי"א הרי כבר נאסר ולמה לא ניבעי ליבון, ובאמת באו"ה שם סעיף כד כתב דמה שנהגו להגעיל סכין של חלב שבלע מבשר הוא משום דלא חשיב ככ"ר [ודבריו תמוהים טובא] אבל הרמ"א החשיבו ככ"ר שם ומ"מ נקט דמהני הגעלה.

   וכתב בשו"ת רב פעלים ליישב לפי"מ שצידד בשע"ת תנא-ג דכל כה"ג שקדירה שהוסרה מהאש ואין בה משקה ונתן בה דבר לא חשיב תשמישו ע"י האור שאי"ז אלא תולדת האור ולא אור עצמו, וה"נ גבי סכין, וע"ע מש"כ בזה בדיני הגעלה.

   ולפמש"כ לבאר דעת הגר"ז אין ראיה מד' הרמ"א כלל דבב"ח מיקרי היתרא בלע לענין זה כיון שלא נאסר אלא בתוך הכלי. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומדבריו נמצא חומרא גדולה מאוד בד' הפמ"ג דכל היכא שנבלע בכלי איזה דבר ע"י האש ממש ואח"כ בלע איסור שלא ע"י האור ל"מ הגעלה שהרי הוא בלוע באוכל וא"י לצאת ע"י הגעלה, וצ"ע בפוסקים שלא הזכירו מזה כלל.אינו ראי' כלל דאין כונתו דנשאר טעם הראוי לאסור אלא רק נשאר משהו שסגי בזה לחענ"נ גם לפי הט"ז ובאמת גם באוכלין יש הגעלה להתירא (בצלים) [↑](#footnote-ref-3)
3. ובכס"מ הביא שהר"מ השיב לחכמי לוניל שלמד כן ממשנה תרומות המערה מכד לכד נוטף ג' טיפין ונותן לתוכו חולין והשמן הנשאר אינו אוסר כ"ש שהטעם הבלוע לא יאסור, וצ"ב רב.

   ובאר בערוה"ש עפי"ד דכשם שמצאנו התם דכיון שיש ס' כנגד הטיפות לא אסרו ולא חשו לאיסור ביטול לכתחילה בהיתרא בלע ה"נ לא חששו לאיסור אב"י בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם הר"מ מלכים ח-א פליג וס"ל שלא הותר אלא לרעבון, ולפי"ד תיקשי קו' הרמב"ן.

   עי' ברדב"ז עהר"מ ובשו"ת ו-רה דאף הר"מ מודה לד' הרמב"ן שהותר במלחמת כיבוש הארץ גם שלא מחמת רעבון אלא שלא הביא פסק זה שאינו נוהג השתא בשאר מלחמות דבהן לא הותר אלא לרעבון.

   וע"ע במנח"ח תקכז-ו מש"כ.

   ובאור חדש פסחים מד. הביא מהנוב"י עפ"י הגמ' ע"ז כה. דעמדה חמה למשה במלחמת סיחון ועוג ושוב עבר זמן של מעל"ע ונפגם הבלע ולא הוצרכה תורה לצוות ע"ז, ועי' בצל"ח חולין יז. מה שהעיר ע"ז.

   ושם כתב ליישב דס"ל להר"מ דגיעולי מדין חידוש הוא כרבנן פסחים מד: וא"כ לא תיקשי כלל למה לא נתחדש במלחמת סיחון ועוג, וע"ע בלב אריה חולין. [↑](#footnote-ref-5)