חבורה לט עמוד ב רחיצה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה לט: רחיצה

מעשה שעשו אנשי טבריא וכו' מאי רחיצה אילימא רחיצת כל גופו אלא חמין שהוחמו בשבת הוא דאסורין הא חמין שהוחמו מע"ש מותרין והתניא חמין שהוחמו מע"ש למחר רוחץ בהן פניו ידיו ורגליו.

וביאר הרמב"ן דאין כוונת הגמ' לדון מה נאסר ברחיצה במים שנתחממו בשבת דלא נאסר רק רחיצת כל גופו אבל פניו ידיו ורגליו הותר ברחיצת שבת דזה פשוט דמצד מעשה שבת נאסר אפילו להושיט אצבעו במים בשבת שהרי הם אסורים בהנאה. אלא השאלה היא האם הוצרכו לאסור להם גם מים לרחיצת כל גופו משום שהוי כחמין שהוחמו בשבת והקשתה הגמ' הרי גם בלי טעם הגמ' זה נאסר. דהרי נאסר גם חמין שהוחמו מע"ש.

והנה הגמ' באה להוכיח דהרחיצה שאסרו היה רחיצת ידיו ורגליו דרחיצת כל גופו נאסרה אפילו במים שנתחממו בע"ש. והנה יש לעיין מהי קושיית הגמ' דאפילו אם נאמר שמים שנתחממו באור נאסרו גם כשהם נתחממו בע"ש אבל כאן הרי איירי במים שנתחממו בחמי טבריא ושמא באופן זה היה מותר אם נתחממו מע"ש. ואפשר שאין הכא נמי דאין שאלת הגמ' על עצם הדבר שהוצרכו חכמים לאסור להם השימוש במים אלא על לשון המשנה דמשמע שאסרו להם דבר זה כמו מים שנתחממו בשבת וכלפי רחיצת כל גופו היה נאסר גם אם זה כמו מים שנתחממו מע"ש.

ולמעשה משום כן ביארה הגמ' דהוצרכו לאסור להם מים שנתחממו לרחיצת ידיו ורגליו דהוי כמו מים שנתחממו בשבת. והוקשה לגמ' דאם כן ביו"ט דמבואר במשנה דנאסרה הרחיצה והותרה השתייה אז גם נאסר רחיצת פניו ידיו ורגליו והקשתה הגמ' מהמשנה בביצה כא: דמבואר שם דכן הוא שיטת בית שמאי אמנם ב"ה מתירין ודוחק להעמיד סתם משנה כב"ש ודלא כהלכה הפשוטה.

אלא דחתה הגמ' דמשנתינו ר"ש דהתיר רחיצה במים חמים שהוחמו בע"ש והוצרכו לאסור גם רחיצת כל גופו כמים שהוחמו בשבת ובאמת נאסר בע"ש פניו ידיו ורגליו ואפילו הושטה במים שהרי אפילו שתייה נאסרה. אלא דביו"ט לא נאסר רק כל גופו אבל פניו ידיו ורגליו הותר ברחיצה לבית הלל ולבית שמאי נאסר.

ועלה לנו דמים שהוחמו בע"ש נאמרה מחלוקת תנאים האם נאסרה בזה רחיצה או שמא לא נאסרה כלל רחיצה וגם רחיצה שנאסרה היא נאסרה רק כל גופו אבל פניו ידיו ורגליו לא נאסרו. והנה הטעם מבואר להלן בברייתא דזהו משום גזירת הבלנים שהיו מחממים מים בשבת לאנשים שהיו באים למרחץ והיו אומרים שהם חיממו אותם מע"ש. והנה יש לעיין לפי"ז מדוע התירו רחיצת פניו ידיו ורגליו. ואפשר דאין דרך האנשים לילך למרחץ לפניו ידיו ורגליו וממילא אין חשש שבשביל זה יחממו הבלנים. [ ואפילו אם נאמר דהחשש הוא מצד האנשים עצמם שיבואו לחמם לעצמם את המים. מה שלא מצאתי דבר זה עדיין בפוסקים. מכל מקום האנשים עצמם לא יחממו מים רק בשביל רחיצת פניהם ידיהם ורגליהם. אם אינם יכולים לרחוץ כל גופם.]

והנה יש לדון בגדר ההתר של פניו ידיו ורגליו האם הותר רק פניו ידיו ורגליו וזהו ולהלן דנה הגמ' מה הותר ברחיצה של ע"ש ונחלקו בזה רב ושמואל דרב סבר דהכוונה דהותר לרחוץ כל גופו אבר אבר וזה כעין פניו ידיו ורגליו ושמואל אמר דהותר פניו ידיו ורגליו בלבד אמנם שם דנו המפרשים וכן נפסק להלכה דאין הכוונה דווקא פיור"ג וזהו. אלא הכוונה שלא הותר רוב גופו אמנם גם שאר האברים עד רוב גופו הותר. באמת בטוש"ע מובאת ברייתא זו להלכה על פיור"ג. אמנם הב"י נסתפק בזה ודן דברא"ש הובא עד רוב גופו וברש"י רצה לדייק להפך ודחה הראייה אמנם הרמ"א פסק על פי הב"י דעד רוב גופו הותר ונראה בזה בעז"ה בהמשך.

והנה במים שנתחממו בהתר בשבת דבזה גזרו אפילו ברחיצת פניו ידיו ורגליו שמא יבוא לחמם להם מים בשבת ונאסרו. ומים שנחממו מע"ש אמנם בשבת יש בהם שהייה על גבי האש לשמור חומם עיין מ"ב שכ"ו הערה 2 בשם פוסקי זמנינו. ולגבי טבילה במקווה עיין ברמ"א יו"ד קצ"ז ב ועיין שו"ע סי' שכ"ו סעיף ח' ועיי"ש בביאור הלכה בהרחבה. ועיין מ"ב שכ"ו ז.

והנה לגבי רחיצה ביו"ט מבואר מחלוקת ב"ש וב"ה האם הותרה רחיצת פניו ידיו ורגליו במים שנתחממו ביו"ט. ויש לעיין במה תלויה מחלוקת זו.

ולהקדים נראה והנה יש לעיין לגבי יום טוב מהו שורש מחלוקת בית שמאי ובית הלל. ודבר זה יש בו ג' שיטות בראשונים. והנה אפשר להקדים דיני יום טוב דמצינו דכל מלאכה שהוא לצורך אוכל נפש הותרה ביום טוב כמבואר בתורה שמות יב פסוק טז אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם. ועיין כתובות ז. שמבואר שם שיש מתוך שהותרה לצורך אוכל נפש הותרה נמי שלא לצורך אלא דמבואר שם דהתר זה אינו נוהג רק בדברים שהנאתם שוה לכל נפש ולא דברים שאין בהנאתן אלא ליחידין. והנה מהו המקור לדין מתוך מתו"ד רוב ראשונים שלא הביאו ילפותא על זה משמע שסברו דזה סברא . אמנם השימ"ק בכתובות ז. הביא בשם הראב"ד דילפינן מהכתיב לכם. עוד עולה שם וכן מהסוגיא בביצה מחלוקת רש"י ותוספות לגבי מה אמרינן מתוך דלדעת רש"י כל דבר שהנאתו שווה לכל נפש הותרה מן התורה שלא לצורך כלל ורק רבנן גזרו שיהא בהם צורך היום קצת ולדעת התוספות לא הותר מהתורה אלא אם כן יש בהם צורך היום קצת. והנה עוד יש התר שמבואר בפסחים מו: הואיל ונחלקו בזה רבה ורב יוסף. ויש בתוד"ה אלא נושא של ריבוי בשיעורים. ונחלקו הראשונים ר"ן בפ"ב דביצה הביא די"א שמתור מדאוריתא בין בשבת בין ביו"ט ורק מדרבנן גזרו בפיקו"נ והר"ן סובר דבשבת באמת נאסר מדאוריתא ריבוי בשיעורים וביו"ט הותר וכמבור בתוס' בסוגייתנו ד"ה אלא דהותר ריבוי בשיעורים.

ונחלקו הראשונים בסוגייתנו האם דבר שהנאתו שווה לכל נפש היא בכלל ההתר של אוכל נפש או שבאוכל נפש הותר רק אוכל נפש ממש וההתר בדברים האלה הוא מתוך הלכה של מתוך שהותר שלא לצורך הותר נמי לצורך. והנה יש לעיין בדבר זה דהנה יש לעיין מהו הביאור במתוך שהותרה לצורך דהרי אם התורה התירה מלאכת אוכל נפש מדוע יותר גם מלאכה שאינה נעשית לצורך אוכל נפש ולכאורה הביאור דהתורה לא התירה פעולה של לצורך אוכל נפש אלא שהתורה לא אסרה ביום טוב לעשות מלאכות שנצרכות לעשיית אוכל נפש וזהו התר במלאכה והביאור דמשום שהתורה רצתה שאדם יוכל להכין אוכל נפש אז לא אסרה התורה מלאכות אלו כלל וממילא כל מלאכה שמשמשת לפעולות אלו הותרה ביו"ט. והנה רש"י בביצה יב. סבר שהותרה כל מלאכה אפילו שאין בה צורך היום כלל. אמנם התוספות סברו דמדאוריתא בעינן צורך היום קצת ולכאורה המכוון הוא דמכל מקום אפילו שהתורה התירה את המלאכה ולא את הכנת האוכל נפש אמנם מכל מקום רואים שצריך שיהיה צורך היום ואין זה התר גורף והנה מבואר לכאורה עוד תנאי שבעינן שיהיה הנאה השווה בכל ולמשל מוגמר שאינו הנאה השווה בכל נאסר והנה אין זה דין שכשיעשה יעשה בשביל הכל אלא זה דרשא מכל אשר יעשה לכל נפש שיהיה דבר שבמהותו הוא שווה לכל נפש והנה לדעת רש"י אפילו אם עושה אותו סתם כמו הוצאת אבנים ובלי צורך כלל אבל כיוון שבמהותו הוא הנאה השווה לכל נפש במקום צורך הוא הותר ולדעת התוספות בעינן צורך קצת אמנם התוס' הקשו על רש"י מהמבואר בפסחים שהאופה מיו"ט לחול לוקה והרי לרש"י מהתורה הותר הכל והפנ"י ושורש הדבר מבואר שם בר"ן דלרש"י לא בעינן צורך היום אבל בעינן שיעשה לצורך עכשוי ולא לצורך כלל באמת נאסר אמנם אפשר באופן אחר דהנה בעינן הנאה השווה לכל נפש ואפשר שבעינן שיהא הנאה בשעת העשייה ולבשל לצורך מחר אין זה נחשב שוה לכל נפש ויש לעיין בזה. והנה עיין רמב"ן ורשב"א שביארו דרחיצת ידיו ורגליו היא הנאה השוה לכל נפש והרי היא בכלל ההתר של אוכל נפש והרמב"ן הביא ראיה מהסוגיא בכתובות דשם מבואר שההתר הוא רק בהנאה השווה לכל נפש והנה יש לעיין על הרמב"ן דהנה מבואר שם בסוגיא דלבעילה בעינן להגיע להתר של מתוך ומשמע דזה לא נחשב כאוכל נפש ומצד שני זה נחשב הנאה השווה לכל דרק מוגמר נתמעט מהדרשא של הנאה השווה לכל נפש והנה היה אפשר לומר שיש שני דרגות שאיזה הנאה השווה לכל היא בכלל ההתר דווקא הנאת הגוף כעין רחיצה אמנם הנאה שאינה הנאת הגוף כמו הוצאת משאות בזה ההתר רק משום מתוך ומכל מקום גם בדין מתוך עדיןי צריך שיהיה הנאה השווה בכל ונתמעט מוגמר אמנם לפי"ז צ"ע מה הביא הרמב"ן ראיה מהסוגיא שם דהרי שם אייירי לגבי ההתר של מתוך אמנם סוגייתנו דיברה על ההתר של אוכל נפש שאינה דווקא אוכל נפש אלא כל הנאה השווה בכל ויש לעיין אם כוונת הרמב"ן היא דבאמת לא הותר רק דבר שבאמת נעשה לאוכל נפש והנאה השוה לכל היא גם נחשבת כאוכל נפש אלא דבעינן להתר של מתוך משום שההתר מהתורה הוא רק לדבר שנעשה לצורך היום וההתר של מתוך הוא גם אם אינו לצורך היום לגמרי אלא לצורך היום קצת אמנם מעולם לא התירו דבר שלא נחשב כאוכל נפש רק אוכל נפש אין הכוונה דווקא אוכל נפש אלא גם הנאה נחשבת כן ויל"ע בזה... אמנם הריטב"א בסוגייתנו והרשב"א והר"ן בביצה כא: ביארו דבכלל ההתר של אוכל נפש קיים רק אוכל נפש. וברחיצה הנאתו מבוססת על ההלכה של מתוך אמנם גם בהלכות מתוך הותרה רק הנאה ששווה לכל נפש וביארו עוד דב"ש וב"ה נחלקו לשיטתם בביצה יב. האם אומרים מתוך.

ועיין רמב"ם פ"א מהלכות יום טוב הלכה ט"ז שמשמע שסברת הרמב"ן שדבר שהוא שווה לכל נפש הוא מצד עצמו בכלל ההתר של אוכל נפש נאמר רק ברחיצה וסיכה שהותרו משום שהם בכלל שתייה. ועיין אבני נזר או"ח סי' ת"ז. ועיין בספר הליקוטים שהובא בסוף רמב"ם פרנקל בשם קובץ. ומבואר לשיטות הראשונים דהחילוק בין כל גופו לבין ידיו פניו ורגליו. הוא דכל גופו אינו דבר השוה לכל נפש אלא למפונקים בלבד מה שא"כ רחיצת פניו ידיו ורגליו דהיא הנאה השוה לכל נפש ולפי"ז המחמם מים לרחוץ כל גופו מדאוריתא עבר על מלאכת יו"ט. אמנם עיין ברמב"ן ורשב"א שהביאו שיטת יש מפרשים שמן התורה מותר לרחוץ כל גופו במים חמים ביום טוב ורק מדרבנן נאסר. ועיי"ש מדוע נאסר הרי לא שייך גזירת מרחצאות כיוון שמן התורה מותר לחמם מים לרחוץ כל גופו ואם כן מה אכפ"ל דהבלנים יחממו המים ביו"ט. והנה יש לעיין לפי הרמב"ן והרשב"א שביארו שההתר הוא משום שזה עצמו דבר השוה לכל נפש מדוע לא הסבירו שזה מטעם מתוך האם הפירוש הוא דסוברים שלא צריך להגיע למתוך או שהם סוברים דליכא מתוך ואם ליכא צ"ב מדוע ליכא בזה מתוך.