3 בדיני אונס בשכירות פועלים ובקבלנות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / שכירות פועלים ובתים

כ"ד אלול תש"ע

**סימן ג**

**בדין פועל שחלה או נאנס**

**סיכום שיטות הראשונים**

א]דנו הראשונים במלמד שחלה האם בעל הבית צריך לשלם לו ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים ונבארם בס"ד

א.עיין הגהות מימוני בקנין סימן ל' שהביא תשובה מהר"ש משאנץ שנקט שדינו כמו עבד עברי דמבואר בגמ' קידושין י"ז. דעבד עברי שחלה אם חלה שלש לא צריך להשלים אמנם בחלה יותר משלש צריך להשלים וה"ה כאן אם חלה יותר מחצי זמנו אינו מקבל שכר על הזמן שחלה ואם פחות הרי הוא מקבל שכר על הזמן שחלה וע"ש שה"ה אם חלה הבן או שמת ג"כ צריך לשלם ובפשוטו גם בזה יש הבדל בין יותר מחצי הזמן או פחות

ב.עיין שם בשם שו"ת מהר"ם שמכח הגמ' כתב שצריך לחלק בין אם הקדים שכרו שאז דינו כעבד עברי וכנ"ל לבין אם לא הקדים שכרו שאז הפועל מפסיד ומבואר בדבריו שנקט שחילוק זה נכון גם בעבד עברי

ג.עיין רא"ש שגם הסכים בדמיון לעבד עברי אלא שנקט שכל הגמ' שחלה שלש פטור מלשלם זה דוקא אם זה לא היה בתחילה א"כ אחרי זה כשקיבל אותו הוא מחל על השאר אבל אם חלה בסוף אין כאן מחילה ולפ"ז ה"ה כאן אם לאחר שחלה המשיך לעבוד ובעל הבית לא אמר לו כלום הוא חייב לו ואם אמר שלא מוחל הוא לא צריך לשלם לו

ד.עיין תוס' בקידושין שכתבו שאין לדמות ע"ע לפועל דעבד גופו קנוי ממילא אם חלה נסתחפה שדהו משא"כ פועל שאין גופו קנוי כה"ג התשלום על מה שמעמיד עצמו לעבודה וכאן שלא העמיד את עצמו לעבודה לא צריך לשלם לו דהינו אין סיבת תשלום

ה.ע"ש שכתבו עוד לחלק דרק בעבד שכתוב משנה שכר שכיר א"כ בשלש שנים נחשב שעבד שנות שכיר אבל בפועל שלא מדובר על כזה זמן אין קולא זו עכ"ד ולכאורא הכוונה שבאמת עבד דומה לפועל וגם בעבד מסברא עד כמה שהוא לא העמיד עצמו לפעולה לא מתקיים חיובו ולא צריך לשלם רק ששם נתחדש שבעבודה לשלש שנים קיים את חיובו אבל כאן זה לא שייך

ו.עיין ריטב"א בסוגין שכתב שדוקא בעבד שגלי קרא והוסיף שהרי שם גם מבואר שאפילו אם חלה כל שש ועשה מעשה מחט וזה גם קולא בעבד עברי אבל פועל ששכרו למלאכה ידועה כה"ג כל שלא עבד למה ששכרו אינו חייב לשלם לו וגם לא יעזור מעשה מחט עכ"ד ומשמעות דבריו שלא חילק במהות בין פועל לעבד אלא שכתב שבעבד יש גזה"כ ובפועל אין אלא שהוסיף שפועל זה למלאכה ידועה ומשמע שאם שכר פועל לכל מלאכה כה"ג זה יהיה כמו עבד

אמנם בריטב"א בקידושין כתב וז"ל לא דמי פועל לעבד עברי דאילו פועל או קבלן השכירו בעל הבית למלאכה זו ועל דבר ידוע נוטל שכרו וכיון שלא עשאו אע"פ שחלה או נאנס אין לו אלא שכר מה שעשה לפי חשבון אבל עבד עברי לא נשתעבד לו לעשות דבר ידוע אלא נשתעבד לו שיכפוהו למלאכתו לומר שכל מלאכתו תהא לרבו ולפיכך אם חלה ולא עשה כלום נסתחפה שדהו של אדון אלא דכי חלה יותר משלש אומדן דעתא דמוכח דלאו להכי נחת למיזבן וכדי שלא יפסיד הלא ממונו חייב זה להשלים וכו' עכ"ל ופשטות לשונו על דרך תוס' בקידושין שחלוק גדר פועל שזה קנין והתשלום על הקנין מפועל שהתשלום על העבודה וכן ביאר הש"ך סימן של"ג אלא שגם כאן הוסיף שפועל זה לעבודה ידועה ומשמע שאם זה לכל העבודות שיצטרך זה עבד דהיינו שכה"ג חל חלות עבד אמנם עיין קצוה"ח שכיון שאין עבד עברי בזמן הזה א"כ יחול כאן חלות פועל אמנם המגיה הביא דדעת הריטב"א שרק קנין איסור אין בזמן הזה אבל עבד עברי לענין ממון שייך בזמן הזה [והנה הראשונים ע"ז. לענין שבשלים עבידתא מבואר בגמ' שלא יכול לתת לו עבודה יותר קשה כתבו שכל זה אם שכרו לעבודה מסימת אבל אם שכרו לכל העבודות וודאי שיכול לתת לו עבודה יותר קשה וצ"ע א"כ הוא עבד ולא שיך דין שלים עבידתא אמנם הביאור פשוט שלא הכונה שיכול לתת לו כל העבודות אלא סוגי העבודוץ שהתכוונו ועיקר המכוון שאפשר גם יותר קשה ממה שעובד עכשיו וז"ב]

והנה משמע קצת בריטב"א שעבד זה דוקא לכל הדברים ולא שייך עבד לפעולה אחת אמנם עיין שו"ת הרשב"א לענין אשה שהתחיבה להניק תינוק שיכולה לחזור בה כדין פועל וכתב שאין צורה שלא תוכל לחזור בה אלא אם תקנה עצמה כדין דקל לפירות אמנם כתב שזה דין עבד ולא נוהג עבד בזמן הזה [וזה דלא כריטב"א יבמות מ"ו שקנין ממון שייך גם בזמן הזה] ומבואר ששיך עבד לענין דבר מסוים וכן כתב הראב"ד ששותפין לא יכולים לחזור בהם כדין עבד ומשמע ששיך עבד לענין דברים מסוימים וצ"ע בזה

ז.עיין בגליון רעק"א דהביא מהתשב"ץ דכתב דדוקא בנשכר לשש שנים או הרבה זמן שמצוי שאדם חולה חלק מהזמן חידשה התורה שאם עבד רוב הזמן חשיב שמילא את עבודתו וגם בפועל כה"ג אבל בנשכר לקצת זמן זה לא שייך ולפ"ז מבואר שזה רק קולא שנשחשב שמילא את חובתו ולכן שייך לחלק כנ"ל ועיין לקמן

**בדין חלה יותר משלש בפועל**

ב]והנה בעיקר הדין דמבואר בגמ' דבעבד יש הבדל אם חלה שלש או יותר משלש צ"ב שכיון שיש כאן סברא של נסתחפה שדהו דהינו שהוא קנוי והדבר של בעל הבית נתקלקל א"כ לכאורא זה סברא גם על יותר משש ובפשוטו הביאור שהדין שש הוא דין יציאה וקבעה התורה שעד כמה שעבד פחות משלש חשיב שלא השלים את זמנו וממילא אין כאן דין יציאה והוא צריך להמשיך לעבוד ולכאורא עד כמה שהראשונים דימו דין פועל לעבד א"כ כאן שמלכתחילה נשכר לזמן מסוים ובגמר הזמן יוצא מצד שלא נמכר ליותר מזה א"כ לכאורא כאן גם היה חולה יותר משלש הוא לא צריך להוריד משכרו אמנם בדבר המהר"ם מפורש שאם חלה יותר מחצי מהזמן וודאי שלא צריך לשלם לו ועיין בחזו"א שהניח דבר זה בתימא

ולכאורא היה אפשר לומר שבאמת פועל וודאי שזה לא כמו עבד אלא שהתשלום שלו זה על העבודה אלא שס"ל למהר"ם דמסברא גם עבד כיון שהוא לא עבד חייב להשלים דהרי אין כאן שני שכיר וכמבואר בריטב"א בב"מ שכתב שזה גזה"כ דהיינו שנקט שמסברא כיון שהוא לא העמיד את עצמו לעבוד הוא צריך להשלים ורק שיש כאן גזה"כ לדון שעבודה רוב הזמן מצידו זה כאילו שהוא השלים את כל חיובו ולמדו דבר זה לפועל וממילא על יותר מחצי שאין גזה"כ הדר דינא שכיון שלא עבד לא מגיע לו כסף

ובאמת שדבר זה מדויק בלשון המהר"ם שם שכתב שזה כל שכן פועל מעבד שאם עבד שעבד איסורא לא צריך להשלים ה"ה כאן ומבואר שזה לא מצד נסתחפה שדהו אלא שזה קולא של התורה וממילא א"ש שלמד שזה כ"ש מעבד לפועל וביותר הדבר מבואר בהגהות מרדכי שהביא מהמהר"ם לענין האיסור למכור את עצמו לעבד שאין האיסור בפועל וביאר הטעם שכיון שאין גופו קנוי והוסיף שלענין חלה הוא כמו עבד מצד שכ"ש יהיה לו את הקולות של עבד [אלא דבפשוטו זה סותר למה שכתב במקום אחר שזה גופו קנוי ולא מועיל מחילה] ועיין לעיל שעל דרך זה מוכח בתשב"ץ

אמנם עיין מרדכי שכתב מפורש שהסברא מצד נסתחפה שדהו ומשמע שנקט שזה סברא מעיקר הדין ובכל אופן דימו הדברים לעבד ולפ"ז צ"ע כנ"ל

והנה מבואר בגמ' דבברח צריך להשלים ועיין תוס' ר"י הזקן שם שהביא שנחלקו הראשונים האם גם לאחר יובל צריך להשלים ובפשוטו יסוד מחלוקתם דהפוטרים ס"ל שיסוד הדין ברח שחשיב שלא עבד שני שכיר וממילא אין כאן דין יציאה ולכן אם הגיע יובל כה"ג הרי זה לא קשור כמה זמן הוא עבד והמחייבים ס"ל שזה דין תשלומין נפרד וממילא הדין יובל לא מפקיע דבר זה ובפשוטו הביאור שבכל עבד חוץ ממה שקנוי לו יש לו חיוב לעבוד ועד כמה שלא קיים את חיובו הוא חייב להשלים את זה

ולפ"ז יתכן דדעת מהר"ם דיסוד דין תשלומין הוא לא הפקעה בדין יציאה אלא שזה חיוב השלמה וממילא למד שה"ה כאן יש דין השלמה מצד חיובו לעבוד ולפ"ז למד שכמו ששם חזינן שבחלה יותר מחצי יש דין השלמה ולא פוטרים מצד נסתחפה שדהו ה"ה כאן

ועיין רא"ש שכתב לחלק בין אם חלה בתחילת הזמן שאז יש מחילה לבין אם זה בסוף הזמן והקשה על זה שלענין עבד הגמ' מחלקת בין שלש ליותר ולא חילקה אם זה בתחילת הזמן או לא וכתב שבאמת הגמ' יכלה לחלק והנה לנ"ל שבאמת כל החילוק בין יותר מחצי הוא ביחס לדין השלמה ולא שזה חסר בדין יציאה א"כ לכאורא אין מקום לקושית הרא"ש דבחלה פחות משלש אפילו אם זה בסוף הוא יכול להוריד לו מדמיו אבל אין לו חיוב לעבוד אמנם הנה הרי בגמ' מבואר דבברח יש לו ההענקה בסוף עבודתו ומבואר שממשיך שנות העבד שלו ואין זה דומה ליובל שגם אם משלים לאחר היובל אבל לא צריך להעניק ובהכרח שכיון שיש עליו חיוב השלמה מכח זה ממשיך הדין עבד וממילא יהיה הענקה ואין זה דומה ליובל שהחלות יציאה כבר חל ביובל לאחר ההשלמה ולפ"ז א"ש קושית הרא"ש שכיון שכה"ג יש חיוב השלמה ממילא גם ממשיך הדין עבד ולכן הגמ' שם יכלה לחלק בין תחילת הזמן לסוף הזמן ולפ"ז בעבד בחלה יותר משלש גם אם זה בתחילת הזמן צריך להשלים דשם באמת החיסרון מצד שני שכיר וממילא אין כאן סיבה ליציאה אמנם בפועל שזה על זמן מסוים כה"ג יהיה פטור גם בחלה יותר משלש אם זה בתחילת הזמן דכאן רק הנידון מצד חיוב השלמה והרי יש כאן מחילה אם לא שנימא שגדר המחילה שהתקיים כאן דין עבדות ובזה א"ש קושית הט"ז דבלא שילם עדין איך שייך שיחול חיוב על ידי מחילה

והנה לכאורא הראשונים הנ"ל שדימו פועל לעבד א"כ וודאי שס"ל שיש דין השלמה בברח לאחר היובל דהרי בפועל וודאי שאם לא עבד

והנה עיין ריטב"א בקידושין שכתב שיסוד הדין בעבד שחלה זה מצד נסתחפה שדהו ורק בחלה יותר מחצי זה אומדנא שאדעתא דהכי לא קנאו ולפ"ז א"ש הראשונים שלמדו דין זה מעבד שיותר משלש לא צריך לשלם שדבר זה הוא אומדנא אמנם עדיין בדברי הרא"ש מוכרחים לומר כנ"ל

**בדין מת הבן ויסוד החילוק בזה**

ג] והנה בדברי הר"ש מבואר שנקט שגם אם הילד חלה או מת האבא צריך לשלם ולכאורא כן הוא מסברא שכיון שדנים שיש כאן קנין וזה מצד נסתחפה שדהו א"כ אין הבדל אם המלמד נהיה חולה או שהבן נהיה חולה אמנם במהר"ם מבואר שאם הילד נהיה חולה וודאי שהוא פטור והמקור מהגמ' שבפסיק נהרא בפלגא דיומא לא צריך לשלם לו והנה באמת צ"ע בדעת הר"ש מסוגיא זו שכיון שבין במת המלמד או הבן חייב א"כ למה כאן זה אחרת אמנם יתכן לדחוק שמדובר שלא עבד רוב הזמן אמנם בדעת המהר"ם צ"ב עד כמה שיש סברא של נסתחפה שדהו א"כ למה במת הבן זה אחרת ועיין מחנה אפריים שהאריך שיש כאן סברא שכיון ששכרו לצורך השדה א"כ כל שאין כאן את השדה או הילד א"כ אין כאן שכירות כלל וכל הסברא של נסתחפה שדהו זה רק שייך כשהדבר הנקנה התקלקל שכה"ג זה לא סברא שאין כאן את השכירות וצ"ב עומק הסברא בזה

**האם סברת הר"ש זה גם בקבלן**

ד]והנה יש לעיין האם סברת הר"ש זה רק בפועל או גם בקבלן ועיין מהרי"ט בקידושין שדייק מדברי התוס' שכל הנידון בפועל אבל בקבלן וודאי שלא צריך לשלם וצ"ב החילוק ובפשוטו הסברא כמו שכתב המהרי"ט חו"מ סימן י"ט לבאר דעת הרמב"ם דבקבלן יש הונאה וזה לא כמו פועל דהטעם כי אין גופו קנוי ולכאורא הסברא שכיון שהתשלום על התוצאה א"כ אין כאן קנין בגופו אלא גדרו שזה רק חיוב להעמיד תוצאה ויתכן עוד שכיון שלא מוגדר זמן העבודה אלא יכול לעשות מתי שרוצה א"כ לא שייך כזה קנין אלא זה רק התחיבות וכה"ג וודאי שאם לא יעמיד את התחיבותו לא יצטרך לשלם לו

והנה הראשונים הוכיחו דלא כר"ש מהגמ' ע"ז. דהגמ' דנה האם ר"ד ס"ל ידו על התחתונה גם בפועל והגמ' מביאה ברייתא השוכר את הפועל ולחצי היום שמע שמת לו מת או שאחזתו חמה אם שכיר יום נותן לו שכרו ואם קבלן נותן לו קבלנותו והגמ' שואלת שבהכרח זה כר"ד כי לרבנן אין נפק"מ בין אונס ללא אונס ומבואר שגם בפועל אין ידו על העליונה והקשו הראשונים אם נימא דבנאנס הוא נותן לו את הכל א"כ יש כאן חידוש שכה"ג משלם לו את הכל דהרי בחזר בו ולא רוצה לעבוד וודאי שלא נותן לו את הכל ומזה שהגמ' לא דחתה כך בהכרח שגם בנאנס הוא לא מקבל את הכל עכת"ד הראשונים והנה לנ"ל צ"ע ראית הראשונים דהרי בבריתא מדובר גם על קבלן ואולי ראית הגמ' מהדין של קבלן שהבריתא כר"ד דלרבנן בקבלן תמיד ידו על העליונה וכאן באמת לא משלם אם לא עבד וכנ"ל והנה זה וודאי שמשמעות הברייתא שבין בקבלן ובין בפועל הדין אותו דבר ולא שבקבלן מקבל רק כשיעור שעבד ובפועל מקבל הכל וכבר הקשה כן המהרי"ט אמנם הראשונים לא הביאו ראיה זו ויתכן כוונתם ממ"נ אם הדין הוא רק בפועל א"כ מהבריתא עצמה מוכח לא כך שכללה את שניהם יחד ואם זה גם בקבלן א"כ יש ראיה מהגמ' דלא כנ"ל וצ"ע

והנה ברא"ש מפורש שהחילוק של אם נתן כסף זה גם בקבלן ולכאורא יסוד סברת המהר"ם הוא גם מצד שגופו קנוי אלא שהגביל את זה דוקא אם נתן כסף אמנם בעיקר החילוק אם נתן כסף או לא דבנתן כסף א"כ היום גדר הדברים שהפועל מחויב להעמיד נגד זה עבודה ובזה גם רוב הזמן חשיב שהעמיד את התחיבותו ובלא נתן כסף שכאן כל התשלום הוא על מה שמקבל עבודה כה"ג גם אם לא עבד באונס אין סיבה לשלם ויתכן שסברא זו שייכת גם בקבלן שבנתן כסף לגבי זה עבודה של רוב הזמן זה קיום התנאי וצ"ע

והנה בגמ' מבואר שבספינה זו ונשברה וודאי שצריך להחזיר הכסף וצ"ע לדעת הר"ש שגם במת הבן יש הסברא של נסתחפה שדהו א"כ למה כאן זה אחרת והנה אם נימא דכאן זה שכירות מטלטלין א"כ אין זה ענין לפועל שרק שם יש הסברא של קנין כמו עבד אמנם בפשוטו משמע בראשונים שזה שכירות פועל ולפ"ז צ"ע והנה אם נימא לחלק בין פועל לקבלן א"ש ששם זה קבלן אמנם לראשונים שבהקדים שכרו פטור מלהחזיר ומבואר ברא"ש שזה גם בקבלן צ"ע אמנם עיין אולם המשפט שדחה שהרי הראשונים חילקו בין אם זה יותר משלש או פחות וא"כ כאן שהפסיד את יינו ואין לו כלום זה כמו שחלה כל שש וע"ש

**האם יש דין השלמה בפועל**

ה]עיין שו"ת הרשב"א ח"ז ס' תקט"ז שהביא הנידון במלמד וכתב שלא צריך להשלים אחרי שמבריא כמו שבעבד בחלה פחות משלש לא צריך להשלים אמנם לענין לקבל תשלומין בזה כתב שחלוק עבד מפועל והוא לא מקבל על הזמן שהוא לא עבד ומשמעות דבריו שבפועל אם חלה יותר מחצי מהזמן הוא צריך להשלים ודבר זה חידוש וצ"ל הסברא שאפילו ששכרו לזמן מסוים אבל כיון שלא יכל לעבוד אז שייך לדון שיש חיוב להשלים ובזה הוכיח משכיר לא כך אמנם בשאר הראשונים לא מצאנו דין זה שהוא חייב להשלים אלא שיתכן שפועל יכול לחזור בו ורק שהראשונים החשיבו דבר זה כדבר האבד וכאן שהרי לא דיברו רק על השנה א"כ וודאי שלא שייך לקרוא לענין זמן זה דבר האבד

**במלמד שחלה ויכול ללמד קצת**

ו]עיין בריטב"א שהביא מבעלי תוס' שאפילו שאם חלה המלמד לא צריך לשלם לו אבל אם הוא יכול ללמד קצת צריך לשלם לו והריטב"א חלק עליהם שרק בעבד התורה הקילה שמספיק מעשה מחט אבל בפועל כל שלא עובד למה שנשכר אין הוא משלם לו

אמנם עיין תור"פ ע"ח: שלמד מהדין של הבריקה שכל שיכול לתת לו לו קצת זה מספיק ודימה דבר זה למלמד אמנם הראשונים שם כתבו רק מצד שהוא יעשה את מלאכתו רק ביותר זמן אבל לא שיקבל פחות עבודה עוד צ"ב שכאן הרי הוא יכול ללמד פחות זמן ולא שעובד אותו זמן רק עבודה פחותה וצ"ע שלכאורא בעבד כה"ג שיכול לעבוד פחות זמן זה לא מספיק וצ"ע

**בגדר פועל האם גופו קנוי**

ז]והנה בפשוטו יסוד הנידון האם מלמד שחלה הוא מקבל על הכל הוא בגדר דין פועל שאם מקבל שכרו על מה שנקנה לבעלים א"כ שייך לדון נסתחפה שדהו אבל אם מקבל שכרו על מה שעובד א"כ כל שלא העמיד את עצמו לעבודה אין לו סיבה לקבל דמים והנה בפשוטו רק אם פועל קנוי כמו עבד שייך לומר שהתשלום על הקנין אבל אם הוא לא קנוי אלא זה רק התחיבות לעבוד א"כ וודאי שעל זה לא מתחייבים תשלום ובזה א"ש לשון התוס' בקידושין שע"ע גופו קנוי משא"כ פועל אמנם לכאורא גם לאביי שע"ע אין גופו קנוי יש את כל הסוגיא של חלה ובהכרח ששם נתחדש בפרשת עבד שהדין תשלומין הוא על מה שמתחייב לעבוד אבל כאן וודאי דבפשוטו הדין תשלומין על מה שעובד ולא על מה שהתחייב ורק שלרבא ע"ע גופו קנוי והגמ' הרי מדמה פועל לעבד ומשמע שזה אותו גדר וממילא גם שם מסברא התשלום על הקנין ושייך בזה הסברא של נסתחפה שדהו אמנם עיין לעיל דהבאינו לדון שיתכן שזה וודאי שהתשלום הוא על מה שעובד ורק שיש כאן קולא שעבודה של רוב הזמן חשיב שעבד כל הזמן

והנה עיין ש"ך סוף סימן של"ג דהביא שו"ת מהר"ם דכתב שבעל הבית שמחל לפועל לא חל המחילה כיון שגופו קנוי דהרי הגמ' לומדת הדין שיכול לחזור בו מעבד חזינן שיש בו אותו קנין של כמו עבד וממילא צריך על זה קנין ולא מועיל מחילה ובפשוטו זה כראשונים שיש סברא של נסתחפה שדהו בפועל אמנם אין זה מוכרח דהרי שכירות וודאי שהוא זוכה זכות בקרקע ויש לו קנין של דקל לפירות ובכל אופן כל שלא העמידו את הקרקע לא צריך לשלם והרי מבואר בראשונים שיש בשכירות בתים הנידון של שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף ובשו"ת הרשב"א מבואר שגם יש בזה הנידון של ישנה לשכירות מתחלה ועד סוף חזינן שהתשלום לא על הקנין אלא על השימוש בפועל והטעם שהזכות לקבל שימושים אם לשלם עליהם ויתכן שזה הגדר בפועל וממילא כיון שהתשלום הוא על הפעולה כל שהוא לא עבד הוא לא צריך לשלם

והנה עיין מחנה אפריים [שכירות פועלים א'] שדן בפועל שהקדימו לו כסף האם יכול לחזור בו ללא שיחזיר מיד הכסף וכתב שזה תלוי מה גדר פועל דאם גדרו כמו עבד עברי שהוא קנוי א"כ וודאי שללא שיחזיר הכסף הוא לא יכול לבטל הקנין אבל אם אין גופו קנוי דהיינו שזה רק התחיבות לעבוד ממילא יכול לחזור בו גם ללא שמחזיר הכסף וכתב שלדעת תוס' בקידושין שאם חלה לא צריך לשלם מצד שאין גופו קנוי א"כ יכול לחזור בו אמנם הביא ראשונים שגופו קנוי אמנם לנ"ל זה נכון שלשון התוס' שפועל אין גופו קנוי אמנם גם אם ננקוט שגופו קנוי יתכן שהתשלום הוא על הפעולה ולא הזכות עבודה אמנם יתכן שבהקדים שכרו עד כמה שיש קנין וודאי שהתשלום הוא על הקנין וכמבואר בראשונים בב"ב פ"ט. אמנם יתכן עוד שכאן הרי שביד הפועל לא לעבוד א"כ וודאי שאין התחיבות לשלם על הקנין וכן אם שילם אין מצידו תשלום אלא עד כמה שיעמיד לו הקנין וכל שלא העמיד לו הקנין אפילו באונס לא צריך לשלם לו וכן זה סברא שגם אם שילם צריך להחזיר ודו"ק

ועיין מחנה אפרים שכתב שגם אם פועל זה רק התחיבות אבל יתכן שאין לו זכות חזרה ללא שיחזיר הכסף והוכיח כן בשיטת התוס' ע"ש

והנה יש ראשונים שנקטו שגם קבלן יכול לחזור בו והארכנו בסימן ב' שדעתם שאין בפועל התחיבות לעבוד ולפ"ז וודאי שהתשלום הוא לא על הקנין שקנין כזה שאין בו התחיבות כלל וודאי שאדם לא משלם על זה ולכאורא כל הראשונים שדנו שיהיה כאן נסתחפה שדהו וודאי ס"ל שיש התחיבות לעבוד

והנה שיטת הרא"ש שאדם שחייב כסף הוא לא חייב לעבוד כדי לשלם את חובו וביאר הטעם שכתוב ונמכר בגניבתו ולא בחובו וצ"ע עד כמה שפועל זה לא קנין בגופו א"כ למה שלא יהיה חייב להשכיר את עצמו כפועל וצ"ל שכל נידון הרא"ש שכמו שנכסיו משועבדים כך גופו משועבד וכל זה שייך על למוכרו כעבד אבל סתם בתור התחיבות אין כזה שיעבוד להתחייב ממון כדי לשלם כמו שלא חייב לעבוד ולהשיג כסף כדי לשלם