2 בזמני היום וגדרי בין השמשות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / במה מדליקין 2

1. בזמני היום וגדרי בין השמשות
2. סוגית זמני היום בנויה מג' נדונים האחד שיעור מיל שנית נידון הראשונים והפוסקים בשיעור מנין שעות היום אי מזריחה עד השקיעה או מהנץ עד צה''כ שלישית גדר צאת הכוכבים.
3. ראשית כל יעוין בגמ' פסחים צ''ג ע''ב אמר רבי יוחנן כמה מהלך אדם ביום עשרה פרסאות. מעלות השחר ועד הנץ החמה חמשת מילין, משקיעת החמה ועד צאת הכוכבים חמשת מילין. פשו לה תלתין. חמיסר מצפרא לפלגא דיומא, וחמיסר מפלגא דיומא לאורתא. ויעוין בגמ' במסקנא דנקטה דמעה''ש לנץ וכן מהשקיעה עד צה''כ הוי ד' מיל וביום הוי ל'ב מיל. ונמצא דכדי לשער את זמן עלות השחר וכן את צה''כ אנו ציריכם לדעת קודם כל שיעור מיל בכדי לדעת כמה הוא שיעור ד' מיל בדקות. ויעוין בתרמת הדשן קכג דהויה פשיטא ליה דהיון מחולק לי''ב שעות שוות דהיינו 720 דקות וא''כ כשנחלק את זה למ' מיל יצא דכל מיל הוא י''ח דקות רק דתמהו עליו דליכא מציאות כזאת גם ביומי ניסן השווים לא שייך שמעלות השחר עד הצאת יהא י''ב שעות שוות. ובבהגר''א מקיים את שיטתו על פי מה דמחדש דבין הזחרחיה שקיעה איכא שיעור ארבעים' מיל והד' מיל הוי שיעור נוסף שקיים בים עלות השחר לנץ ובין השקיעה לצה''כ ולפי''ז איכא שיעור שווה בין הזריחה לשקיעה וממילא שיעור מיל הוי י''ח דקות.
4. ונמצא דאי נרצה לדון את שיעור י''ח דקות הוי דבר הצ''ב אא''כ נימא כהגר''א. ובפוסקים מדדו דשיעור בדקות בין עלות החשר לצה''כ בימים השוים הוא 900 דקות [דהישעור ניתן לפי הזמן השווה] ולכן מיל הוא 22.5 והנפק''מ היא בזמן עלות השחר מה להקדים אותו דאי מיל 18 ד' א''כ ד' מיל הוא 72 ואי מיל 22.5 א'כ ד' מיל הוא 90 דקות וזהו שתי הזמנים הידועים בעלות השחר.
5. ישנו שיעור נוסף שבנוי על הצד בגמ' דאיכא ה' מיל בין הזירחה לשקיעה וכן בין השקיעה לצה'''כ ולפי''ז החלוקה של ייב השעות שבין הזירה לשיקיעה הוי בל' מיל ונמצא דכל שעה הוי כ'ד דק' וכן לפי''ז צירך להוסיף מיל נוסף של כ''ד דק' לחשבון של עלות השחר וצה''כ ויוצא 120 דק' דהיינו שעתים.
6. והשתא יש לעיין בפלוגתא באופן החישוב של זמני היום וידוע פלוגתת הלבוש ותרומת הדשן אי מונים מעלות השחר כן מהזריחה. ובפשטות היה נראה וכן נקט בבהגר''א דשיעורא דג' שעות או ד' שעות הוי שעות שוות רק דהתנא דיבר דאופן דהשעות שוות ובא לסמן לנו במנין השעות את החלק ביום [דהיינו המרחק של השמש] ולפי''ז צריך לחשבן בשאר הימים כמה זמן צריך להגיע לחלק הזה ביום. ומכח זה מכחריח הגר''א דהשחבון מתחיל מהזריחה דרק מהזירחה עד השיקעה שייך שיהא שעות שוות והתורמת הדשן דנקט דמונים מעלות השחר הוי שליטתו דמנה את הי''ב שעות השוות מעלות השחר אלא דזה כבר דחו האחרונים. אולם יעוין בפר''ח דמחדש את היסוד דיש מושג שעה זמנית דהיינו שעה שלא קשןרה כלל לחלוקת השעות אלא לזמן שמעלות השחר עד צה''כ ומחלקים את זה לי''ב שעות ולי''ז ישמ מקום להך ישטה גם אי נימא דהחשבון האו מעלות השחר עד צה''כ.
7. אלא דבעיקר הדבר יש לעיין דמנין השעות יתיחס לעלות השחר דבשפטות מנין שעות הוי ביחס לבני האדם ואל בני האדם היחס ליום מתיחל בשחירה דבזמנם שהעשעות הלכו לפי המשמש מנין השעות התחיל בזחריה ושי שרצו לדייק במג''א דהוירק ביחס לזמן ק''ש דהוי ביחס לזמן קמיה ובזה תליא במעוד השחר ולפי'ז לכיא לזה שייכות לשאר המשנים כמו אכילת חמץ.
8. אלא דבעיקר הדבר העירו הפוסקים דאי נימא דהוי שיעור כללי בעיקר זמני היום ולא רק בזמן ק''ש א''כ אי נימא כישטת הגאונים דצה''כ הוי ג' רבעי מיל אחר השקיעה נמצא דחצות היום לא יצא הצי היום כיון דמעלות יש יותר זמן מהזמן שמהמשיעה עד צה''כ ובגמ' מבואר דחצות מתיחס לזמן שחהמ עמודת בראשי האילנות וזהו תימה רבתי על הך שיטה. ויש שרצו מכח זה לומר דרק לר''ת דד' מיל מהשיקעה הוי צה''כ שייך לדון את הזמן מעלות השחר וולמי שלא מחמיר את ר''ת אין מקום לחומרא דהך שיטה. אולם מה נעשה שכל גדולי הספרדים לשא חששו כלל לר''ת ממ''מ דנו את הזמן מעלות השחר. ולפי הגאונים יצא דהשיעור יותר מוקדם ממה שנמצא בלוח כיון דהלוח בנוי על החישוב עד צה''כ ד' מיל מהשקיעה.
9. ויש שרצו לומר לומר דגם אי נחלוק על ר''ת מ''מ החישוב בוא לפי הך יעוקר דזהו היחס של יום וליה לחשיבו השעות וצ''ב.
10. בעיקר שיטת ר''ת
11. ידוע שיטת ר''ת מכח הגמ' בפסחים שנקטה דאיכא ד' מיל עד צה''כ ומאידך גיסא הגמ' בסוף פרק במה מדליקין נקטה דהוי שלשת רבעי מיל דנקט דאיכא תרי שיקיעות וכן הביאוהראושנים והגאונים פליגי וס''ל דהישעור כמו שתכוב בגמ' ג' רבעי מיל. ובבאור שיטת ר''ת הרבו לתמוה דמאחר דבגמ' ס''פ המה מדליקין מבואר דאיכא יחס ליצאת ג' כוביבם בינונים והמציאות היא דדהכובים נראים קודם הזמן דד' מיל ולכן יש נקטו כפי איך שמבואר בבגמ' דהזמן דבין המשמדות הוא ג' רבעי מיל קודם צאת הכובים הבינינים שזה כ40 או 35 דק' אחר השיקיעה ובדרך החיים הדלקת נורת ס''א ביאר דמחזבינים את הע''ב דקות מצאת הכובים מפרע רק דצ''ב מהגמ' בפסחים צ''ג דמחבואר דהזמן שהנץ עח חוצת שווה לשבמן שמחצות עד השיקעה ולי דרכו דהשיקה נדונית לפי ע''ב דק' קודם צה''כ יהא שנוי בזמן השיקקיעה. ובראושנים נראה דהבינו בפשטות דמונים מתחילת השיקיעה ע''ב דק' וצ''ב.
12. וגם בשיטת הגאונים יש לעיין דהחוש מוכיח דצאת הכוכבים לא הוי דג' רבעי מיל אחר השיקיעה.
13. ובעיקר גדר פלוגתתם יעוין במנחת כהן דתליא אי היחס של יום וללילה תלוי בביחס של גוף גלגל השמש כלםי העולם או באור שהוא נותן רק דעדיין צ''ב היחס לצאת הכוכבים וצ''ל דהרי ניתן לראות כוכבים גם ביום ועיקר הנושא ברקע שבו אנוצריכים לראו תא הוכבים אי בלי גלגל השמש או בלי אור השמש. אולם גוף החפצא דיום ולילה תליא ביחס של המשמ וכ=הכובים הוי סימן ולא סיבה.
14. ובעיקר שיטת ר''ת יעוין באחרונים דתמהו דיאכ איחס לתחילת שיקיעה ויעוין בחידושי הגרא''ל חלק ב' --- מה דמבאר בזה
15. בגדר בין השמשות
16. יעוין בגמ' דאיכא בזה ג' ספיקות או כולו יום או כולו לילה או דאיכא בו קמצת מן היום ומקצת מן הלילה ובפשטות נראה דהוי ספק גמור רק יעוין ברש''י ותוס' ל''ד ע''ב ד''ה ספק דפליגי אי הוי נידון בכל חלק מבין השמשות בפני עצמו או דהוי נידון ביחס לכל הזמן דבתוס' הוכיח מהא דאיתא בגמ' ל''ה ע''ב דהעושה מלאכה בשני בין השמשות של ע''ש ומוצ''ש חייב חטאת ממ''נ דאי בע''ש הוי יום והוי חול א''כ במוצ''ש הוי שבת וכן להיפך ומוכח דלא שייך לדון לכל בין השמשות בפני עצמו ולדון את ע''ש כיום ואת מוצ''ש כלילה, וברש''י שם נראה דדן כל בין השמשמות בפני עצמו אולם יעוי''ש ב]פנ''י דמוכיח מרש''י דנקט בבין השמשמות כתוס' דרק היכא דלא עשה את המלאכה בכל משך בהשמ''ש שייך לדון לכל זמן בפני עצמו ויעוי''ש מה דמבאר ברשבוכנת רש''י בדף ל''ד ע''ב.
17. אלא דבעיקר גדר בין השמשות יעוין בירטב''א יומא מ''ז ע''ב וז''ל, אמר רבי יוחנן הדר פשיט יהושע עוזאה בין הבינים ספק. ואיכא למידק דכיון דספק קאמר דהוי, מאי פשיטותא הוא לבעיין, ואפשר דהכי קאמר בין הבינים ספק לפי שהוא נידון כפנים וכבחוץ, כספק בין השמשות שיש בו מן היום ומן הלילה, הכא נמי יש בו מבפנים ויש בו מבחוץ וכקומץ ושירים המעורבין זה בזה. ומבואר בדבריו דבין השמשות נידון כספק בעצם דיש בו מן היום ומן הלילה וכבר העירו מהריטב''א בשבת ל''ה ע''ב בדינא דהעושה מלאכה בשני בהשמ''ש וז''ל, ודוקא כשעשה מלאכה כל בין השמשות או בסופו דאי לא שמא הראשון היה יום והשני לילה. ומבואר דהוי ספק ויעוין עוד במהר''ל בדף ל''ד ע''א ד''ה שניהם דמבאר הא דאיתא ברש''י דאיכא בעירוב בבין השמשמות לדינ דר'י יוסי דעירוב כשר ובתוס' תמה עליו דהרי דינא דר' יוסי הוי מכח חזקת כשרותדהעירוב ומה שייך חזקה בזמן בין השמשמות כיון דהספק הוא מעיקרא אי היה זמן שעמד בכשרות. ויעוין במהר''ל וז''ל,
18. ונראה מבואר בדבריו דגם ברש''י דנקט דהוי ספק מ''מ עצם הדבר דהזמן עצמו מחוסר בירוו ביחס לבני אדם א''כ הספק עומד בגוף הזמן ומכיון שכך שייך לדון בזה גדרי חזקה דניעניה יחס לדבר דבין השמשות עומד כחפצא מסופק ושייך לדון את היחס כלפיו על פי מה שעד עכשיו עמוד בידיעתנו.
19. ובאבן האזל קר''ש פ''א ה''א אות י''ט מחדש דהוי כספק של כוי ואנדרוגינוס דהוי יום ולילה שמעורבים זה בה דכיון דאית ביה השפעה של היום והשפעה של הלילה נידון כזמן דאית ביה סיבה ליום וסיבה ללילה וז''ל,ואפשר גם לומר דביה"ש הוי ספק כמו כוי ואנדרגנוס שהוא ספק בעצם, וכמו המקדש אחת משתי אחיות לדידן דהוי קידושי ספק שאינן יכולין להתברר, וראיתי עד"ז להרב ר' יהוסף שווארץ בספרו וממילא יש לומר דספק כזה אינו מצטרף לס"ס.
20. אכן באמת דבר זה הוא מחלוקת בירושלמי ריש ברכות דאמר שם אמר ר' מנא קושיתי' קומי ר' חזקי' וכו' מאן תנא ראי' נחלקת לשנים וכו' אמר לי' קושיתי' לכשיבוא אלי' ויאמר זהו בין השמשות מאן פליג, ועיין בפי' בעל ספר חרדים פירושו דמי יאמר שאליהו יברר רק מתי בין השמשות ולא יברר עצם הספק של בין השמשות, נמצא דר' חזקי' סובר דאליהו לא יברר ספיקו של בין השמשות בשביל שהוא ספק בעצם ור' מנא סבר דיברר משום דהוי ספק בדין.
21. ובעיקר יסוד ספיקא דבין השמשמות יעוין באבן האזל דמחדש דבחפצא דלילה ודאי דקובע צאת הכוכבים ובזה אין ספק מתי צאת הכוכובים דלא כתוס' רק דיסוד הספק ברגע המעדבר מיום לילה דזה תליא ביחס של השמש כלישנא דקרא והי ערה והי בוקר ובזה איכא לספק ויעוי''ש מה דמשח בשיטת היראים ב' רבעי מיל הוי קודם השיקיעה דהוי רק ביחס למעבר ולא לגוף הלילה ויום וז''ל, אבן האזל הלכות קריאת שמע פרק א הלכה א
22. נמצא דהתוס' מתרצים דבאמת דין יום הוא עד צה"כ והא דאמרינן דאיכא ג' רבעי מיל אותרי תילתי מיל דהוי בין השמשות היינו משום דאין אנו בקיאין בצה"כ ומשום דצריך בינונים ואין אנו יודעים איזה בינונים, וכן כתבו בתוס' בפ"ב דשבת דף ל"ד בד"ה תרי תילתי וז"ל אבל תימה לר"י במאי פליגי דהא ודאי משעת צה"כ הוי לילה כדפרישית וי"ל דאמרינן לקמן לא כגדולים הנראים ביום ולא קטנים הנראים בלילה אלא בינונים, והשתא פליגי דר' יהודה מספקא לי' בכל הכוכבים הנראים משקיעת החמה עד שהכסיף העליום אם הם בינונים אם לאו, ובאמת פי' התוס' קשה טובא דממ"נ אם אנו בקיאין להבין מה הם בינונים הא אין כאן ספק ואם אין אנו בקיאין מה הם בינונים א"כ לענין מה אמרו לנו חז"ל סימן דצה"כ, ואי דנימא דבאמת נחמיר על קטנים א"כ לענין מה אמרו דצריך בינונים, והנה לפי גרסתינו בהברייתא אמר ר' יוסי ניחא דהיינו לר' יוסי דסובר דבין השמשות כהרף עין ולא מספקא לי' מה הם בינונים וכמש"כ התוס' דפליגי ר' יהודה ור' יוסי בכל כוכבים הנראים משקיעת החמה עד שהכסיף העליון דלר' יהודה מספקא לי' דאפשר הוא כבר צה"כ ולכן זמן זה הוי ספק יום ספק לילה ור' יוסי סבר דאותם כוכבים בודאי הם גדולים, אך היראים לא גריס כאן א"ר יוסי אלא א"ר יוסי ב"ר אבין והוא מהאמוראים ומשמע דבודאי פשיטא לן איזה כוכבים קטנים ולגריסתו בודאי קשה מה דקאמר בגמ' והא קיי"ל דעד צה"כ יממא הוא.
23. ולכן נראה דהיראים מפרש באופן אחר דיש חילוק בין היכי דכתיב ערב ובין היכי דכתיב יום, דהיכי דכתב רחמנא ערב כמו גבי שבת דכתיב מערב ועד ערב תשבתו שבתכם התם הוי דין ספק בין השמשות דדילמא מזמן שקיעת החמה מתחיל הערב, אבל היכי דכתיב יום וצריך רק לקבוע אם הוא יום התם תליא בצאת הכוכבים דוקא, ולכן היכי דהדין תלוי בחילופי הימים כמו גבי זה הוי ג"כ בין השמשות ספיקא דדינא משום דכיון דכתיב ויהי ערב ויהיה בוקר חזינן דחלופי הימים מתחילין מערב ועד ערב ולכן לאו דוקא לעינן שבת אלא בכל ענינים דתלוי בדין חילופי הימים תלויין בדין ערב ודין ערב הוי ספק אי מתחיל בשקיעת החמה או בצאת הכוכבים, וגם הוי ספק שמא מקצת בין השמשות מן היום ומקצתו מן הלילה כמבואר שם, אבל לענין מה דלא תלי בחילופי ימים כמו לענין קדשים דהלילה הולך אחר היום כדתניא בחולין פאותו ואת בנו ואין לנו רק לדעת אם נקרא יום בזה קיי"ל דנקרא יום עד צה"כ, ואף דתניא בין השמשות ספק מן היום ומן הלילה היינו דשייך ללילה אבל שם יום עליו עד צה"כ, ובזה הוא דאמרינן בגמרא ריש פסחים והא קיי"ל דעד צה"כ יממא הוא.