נב - שבירת כלי חרס
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - נב, נמסר בש"ק שמיני-פרה, תשס"ח

# שבירת כלי חרס ותנור לטהרתן; שיעור טומאת אוכלין

# א) 'וכל כלי חרש אשר יפֹּל מהם אל תוכו כל אשר בתוכו יטמא ואתו תשברו וגו' תנור וכירים יֻתץ' וגו'. המפרשים עמדו על שינוי הלשון משבירה לנתיצה. יש אומרים ששבירה במטלטלין ונתיצה בבנין המחובר לקרקע כגון תנור וכיריים המחוברים (ערש"י שבת קכה. רמב"ן בפירוש התורה[[1]](#footnote-2)). ויש לעמוד על דקדוק נוסף: מדוע בשאר כלי חרס הפעולה מתייחסת למעשה האדם, 'תשברו', ואילו בתנור וכיריים כתיב 'יתץ' - יש במשמע יותץ מאליו.

# נראה לבאר שני שינויי הלשון עפ"י יסוד אחד, ונפתח בענין שיעור טומאת אוכלין האמור גם הוא בפרשה, ומתוך בירור ענין זה נשוב לעניננו.

# ב) נחלקו הראשונים בשיעור 'אוכל' לקבל טומאה; הכל מודים שאין האוכֶל מטמא אחרים אלא אם יש בו כביצה, כפי שדרשו (בתו"כ שמיני; יומא פ) מ'מכל האכל אשר יאכל' - אוכל הנאכל בבת אחת, ושיערו חכמים אין בית הבליעה מחזיק יותר מביצת תרנגולת. ואולם לענין היטמאות המאכל עצמו, דעת רש"י (בפסחים לג: ובהרבה מקומות) שמקבל טומאה בכל שהוא מדאוריתא. וכן דעת הרמב"ם (טומאת אוכלין ד,א). ומקורם בתורת כהנים, '[מכל ה]אוכל... יטמא' - מלמד שהוא מִטמא בכל שהוא. יכול יטמא לאחרים בכלשהו תלמוד לומר 'אשר יאכל'. ואילו התוס' בכ"מ והרמב"ן (בחולין לד. ובפרשתנו, ועוד) ובית מדרשו (ערשב"א ור"ן שבת צא) הקשו על כך מכמה מקומות (וכדלהלן), ונקטו שאין האוכל מיטמא מדאוריתא בפחות מכביצה. ומה שדרשו בתו"כ שמיטמא בכלשהו, כתבו התוס' (בפסחים לג:): אסמכתא בעלמא היא.

# ונדון תחילה בבאור שיטת התוס'. הנה המאירי בשבת (צא) הביא בשם 'יש מפרשים' לתרץ הקושיא מהתורת-כהנים, ששם מדובר במאכל שמתחילת ברייתו הוא קטן כגון אגוז קטן, שמקבל טומאה אף בפחות מכביצה. והרי מצינו לגבי כמה הלכות שה'בריה' חשובה, כגון לענין מאכלות אסורות, שחייבים עליה בכל שהו (ע' מכות יז), ועוד. והכי נמי אעפ"י שצריך כביצה כדי לקבל טומאה, מ"מ מאכל שהוא כברייתו מקבל טומאה בכלשהו. אלא שתירוץ זה צריך באור, א"כ מהו זה שמחלק בתו"כ בין טומאת עצמו לטומאת אחרים, הלא אם 'בריה' נחשב כשיעור כביצה לקבל טומאה, מדוע לא יחשב כמו כן כשיעור כביצה לטמא אחרים. גם יש להבין מדוע התוס' נמנעו מתירוץ זה, ובמאי פליגי עם היש-מפרשים שבמאירי.

# עוד הקשו התוס' (בסוטה כה:) כלאי הכרם אמאי מטמאין טומאת אכלים (ע' מנחות קא:), ולא אמרינן כתותי מכתת שיעוריה כדאמרינן בשאר דוכתי.

# והנה חקר הגרא"ו (בקובץ שעורים פסחים מד, אות קפה) לדעת הסוברים שצריך אוכל כביצה לקבל טומאה, האם צריך שכל השיעור יטמא או די שיהא באוכל כביצה אף אם רק מקצתו נטמא. ויסוד הספק מבואר; האם דין זה יסודו משום חשיבות האוכל, לחול בו שם 'האוכל אשר יאכל', ולפי זה אין צריך שכל הכביצה יתטמא אלא די בכך שיש עליו חשיבות אוכל הנאכל בבת אחת, או שמא שיעור הוא שנאמר בקבלת הטומאה כשאר שיעורים שבתורה, וכגון שרץ מטמא בכעדשה, שכל שהוא פחות מכביצה אין לו אפשרות קבלת טומאה, ולפי"ז הרי צריך שכביצה דוקא יתטמא ולא בפחות. והביא הגרא"ו מדברי הרמב"ן בשבועות (יא) והשיטמ"ק בב"ק (עז) שפירשו הגמרא בכריתות (כא) שנבילה מצטרפת לבצק לשיעור כביצה כגון שחיפה אותה בבצק, שאעפ"י שהנבלה עצמה אינה ניטמאת משום שהיא טמאה טומאת נבלות ו'שבע לה טומאה', מ"מ מועילה היא לבצק להיות בו כשיעור כביצה. הרי מבואר שאין צריך שכל הכביצה תקבל טומאה אלא די בקבלת טומאה למקצת, כל שיש עליו חשיבות אוכל כביצה[[2]](#footnote-3).

# ואולם דין זה אינו מוסכם, ותלוי הוא בשני תירוצי התוס' בשבת (צא: ד"ה פחות). נמצא אם כן שנחלקו הראשונים בחקירה זו; האם גדר הדין הוא חשיבות לחלות שם 'אוכל', או שיעור הוא בקבלת טומאה.

# אך נראה שכל זה אמור רק לענין קבלת טומאה [לדעת התוס' וסיעתם דבעינן כביצה], אבל לטמא אחרים, יש להוכיח ממשנה ערוכה בטהרות (א,ו) שהוא דין שיעור בכח לטמא ולא סגי בחשיבות שם אוכל, דתנן: כחצי ביצה אוכל ראשון כחצי ביצה אוכל שני שבללן זה בזה - שני. הרי שאין מועיל החצי הקל ליתן חשיבות לחצי החמור להיות לו שם 'אוכל' חשוב שיטמא. וטעם הדבר, שכדי לטמא אחרים צריך שיהא כשיעור ביצה טמא דוקא ולא סגי בשם אוכל כביצה.

# ונראה להוכיח שלענין לטמא אחרים נצרכים שני הדינים: גם חשיבות שם אוכל בדבר המטמא [כמו לענין קבלת טומאה], וגם שיעור כביצה טמא, שהרי מתבאר מתוך דברי המשנה בטהרות (ח,ח) ששני חצאי כביצה פרודים שהיו טמאים ונגעו באוכל טהור, אעפ"י שנגעו בו בבת אחת לא טימאוהו**[[3]](#footnote-4)**. והקשה בחזו"א (טבול יום ד,ד) הלא מבואר בחולין (קכד:) שהנוגע בשני חצאי נבילה - נטמא, שהמגעות מצטרפים לכשיעור לטמא, ומאי שנא בטומאת אוכלין שאין אומרים כן. אך נראה מוכח שלטומאת אוכלין אין די בשיעור טומאה אלא צריך חשיבות של אוכל הנאכל בבת אחת, רק אז יכול לטמא אחרים, הלכך לענין זה אין מועיל מה שנוגע בשני חצאי כביצה, כי סוף סוף לכל חצי אין חשיבות 'אוכל' לטמא. ושונה כזית נבילה שהוא ענין שיעור במגע הטומאה בלבד, הלכך מהני שני מגעות להחשיב שנגע בכזית, אבל אין צריך חשיבות מסוימת לחלות שם הדבר המטמא.

# אכן לפי זה, אם יגע בשני אוכלים שיש בכל אחד כביצה, אלא שכל אחד אינו טמא בשלמותו אלא במקצתו, אם בהצטרפות שניהם יש כביצה-טמא - יטמא, שהרי באופן זה יש מגע בכביצה טמא [שהרי המגעות מצטרפים לשיעור כאמור], וגם יש חשיבות אוכל הנאכל בבת אחת בכל אחת מהחתיכות הנוגעות. ואכן מבואר הדבר בסיפא דההיא מתניתין דפ"ק: כביצה אוכל ראשון שנבללה עם כביצה אוכל שני, ונחלקו, אם נפלו יחד על ככר - טימאוהו לעשותו שני. ומשמע אעפ"י שאינם נוגעים זה בזה [וכמו שמבואר ברש"י ותוס' זבחים לא]. והרי הדברים מיושבים ומוסברים היטב, שהרי באופן זה מתקיימים שני הדינים; מצד דין 'שיעור טומאה' לטמא - מגעות מצטרפים להחשיב שנגע בכביצה. ומצד חשיבות אוכל, הלא בכל אחד יש כביצה.

ג) מעתה נבוא לבאר את התירוץ המובא במאירי: הנה הגרי"ז (בנזיר נא-נב) אמר שזה שדבר שהוא שלם כברייתו נחשב בדיני התורה לחייב עליו כאילו יש בו כשיעור, זהו רק במקום שהשיעור נצרך משום חשיבות, וכגון לענין מאכלות אסורות דבעינן כזית לחייב משום חשיבות האכילה, שאין אכילה חשובה בפחות מכזית, משא"כ בדינים שהשיעור נצרך בעצם הדבר ולא מטעם חשיבות, אין מועיל בהם דין 'בריה' כי סוף סוף חסר בשיעור [אלא שיש דין נוסף של 'בריה' שענינו כאילו התורה פירשה את האיסור על דבר שלם. ונתבאר באורך במקום אחר[[4]](#footnote-5)]. ובזה פירש בדברים מתוקים סוגית הגמרא בנזיר (שם).

לאור זאת יש להבין נידון דידן; הרי לפי האמור לדעת הרמב"ן והשיטמ"ק, לקבלת טומאה די בחשיבות שם אוכל ע"י שיש בו כביצה, ואין צריך שיעור לעצם קבלת הטומאה[[5]](#footnote-6), אבל כדי לטמא אחרים ישנה הלכה של 'שיעור' בדבר המטמא. ואם כן שפיר אמרינן שלקבל טומאה סגי באגוז שלם להחשיבו כדי לקבל טומאה, שהרי בשביל עצם קבלת הטומאה אין צריך שיעור מסוים אלא די בחשיבות שם אוכל, ולזה סגי בדבר שהוא שלם כברייתו. משא"כ לטמא אחרים אין די בכך, שהרי צריך גם שיעור כביצה לעיקר הכח לטמא אחרים, ולזה לא סגי בבריה דסו"ס חסר בכמות הנצרכת לטמא, וכדברי הגרי"ז שדבר שצריך בו שיעור בעצם, לא סגי בחשיבות דבר שהוא כברייתו.[[6]](#footnote-7)

והתוס' שמאנו בתירוץ זה, י"ל דאזלי לשיטתייהו בשבת שם שאף לענין קבלת הטומאה בעינן שיעור ולא סגי בחשיבות שם אוכל, ולכן לשיטתם זו אי אפשר לפרש דברי התו"כ במאכל שלם כגון גרגר, כי אף זה אינו מקבל טומאה שהרי סוף סוף ליכא שיעור לקבלת הטומאה.[[7]](#footnote-8)

ד) ולתרץ קושית התוס' בסוטה מכלאי הכרם המטמאין טומאת אוכלין והלא כתותי מכתת שיעורא, י"ל על פי דברי הכסף-משנה (לולב ח) לענין סנדל האסור בהנאה שכשר לחליצה, הגם שצריך שיהא בו כדי לחוף רוב רגלו - לפי שבדבר התלוי במציאות לא מהני סברת 'כתותי מכתת שיעוריה' לבטל שיעורו, כי סוף סוף שם 'נעל' עליה שהרי במציאות חופפת רוב רגלו, ודוקא בשאר שיעורים שענינם חשיבות, אמרינן כתותי מכתת שיעוריה לבטל חשיבותם.

כסברא זו נראה בתוס' בעירובין (פ) שסולם של אשירה כשר להחשב כ'פתח' בין שני חצרות, הגם שצריך שיעור ארבעה טפחים לשם פתח והרי כתותי מכתת שיעוריה - אלא כיון דחזי לעלות עליו סגי בהכי. וכן יש בראב"ד (בהשגות על הרמב"ם שבת יז,יב) סברא להכשיר קורה של איסורי הנאה בתיקוני מבואות אעפ"י שצריכה שיעור רוחב טפח, כיון שתקנו זאת משום הכר, והרי איכא היכרא. מבואר מכל זה ששיעורים הנצרכים משום מציאות מסוימת, סגי אף באיסורי הנאה.

ואם כן אף אנו נאמר דהואיל והא דבעינן כביצה ליטמא [לדעת התוס' והרמב"ן] היינו משום שצריך אוכל הנאכל בבת אחת, א"כ לא אכפת לן במה שהוא מיועד לשריפה וכתותי מכתת, סוף סוף יש כאן שיעור הממלא את בית הבליעה בבת אחת[[8]](#footnote-9).

וא"ת סוף סוף כיצד כלאי הכרם מטמאים אחרים [כמבואר במנחות שם] והלא נתבאר שלענין לטמא אחרים לא סגי בחשיבות המציאותית של אוכל הנאכל בבת אחת אלא הלכה של שיעור בדבר המטמא היא, וא"כ כלפי הלכה זאת מדוע לא נאמר 'כתותי מכתת שיעורא' [וזה קשה לכו"ע, שהרי הכל מודים דבעינן שיעור לטמא אחרים] - לא קשיא, שהרי כבר נתבאר לעיל שהמגעות מצטרפים לשיעור, ואם כן הרי מצד שיעור במגע לא אכפת לן כלל במה שהאוכל נחשב ככתות כי סוף סוף יש כאן פירורים רבים הנוגעים כולם במאכל [דנגיעת מקצתו חשיב כנגיעה בכולו. ודין 'כתותי מכתת שיעוריה' אינו מחשיב את הדבר עצמו כאפר (שזה ענין 'כל העומד לישרף...' שאמר ר' שמעון וחכמים פליגי עליה), אלא השיעור בלבד הוא שנחשב ככתות], וכמבואר בתוס' בעירובין (פ: ד"ה אבל) לענין לחי של איסורי הנאה דלא אמרינן כתותי מכתת שיעורא, כי גם אם היה מדבק הכתיתים בכותל הוי לחי שהרי אינו צריך להיות גוף אחד, וה"נ סגי באוכל כתות כדי להחשיב המגע לשיעור כביצה שהרי המגעות כולן מצטרפים לשיעור. נמצא אם כן שלענין הצרכת חשיבות שם 'אוכל' [לטמא אחרים - לכו"ע, ולטומאת עצמו - לדעת התוס' וסיעתם], מהני מה שבמציאות הוא ממלא את בית הבליעה, ולא אכפת לן במה שהוא כתות ואינו שלם, ולענין שיעור טומאה הנצרך לטמא אחרים - מועיל צירוף המגעות ואין חסרון בכתיתה[[9]](#footnote-10).

והתוס' בסוטה שהקשו ולא תירצו, היינו משום שלשיטתם אף ליטמא בעינן שיעור בעצם קבלת הטומאה וכנ"ל, ואם כן כלפי טומאת עצמן שפיר י"ל כתותי מכתת שיעורא כי הלא אין שייך לומר בזה מגעות מצטרפים ליטמא דסוף סוף כל פירור ופירור אין בו שיעור קבלת טומאה, כמובן[[10]](#footnote-11).

ה) עתה נבאר שיטת רש"י ורמב"ם, לישב קושיות הראשונים על שיטה זו. קושיא אחת הקשו התוס' (בפסחים לג:) ממה שאמרו (שם) שאין האוכלין מוכשרים לקבל טומאה אלא בכביצה. ואם כן מסתבר דהוא הדין לענין קבלת טומאה.

ונראה ליישב דברי רש"י לפי שיטתו, שביאר בפירושו לתורה (שמיני יא,לח) ענין הכשר משקים לקבל טומאה, שלא הוכשר והותקן ליקרא 'אוכל' לקבל טומאה עד שיבוא עליו מים. וענינו כמו שהטעים בספר החינוך (קס) 'לפי שהתורה לא תחשוב שום דבר להיות ראוי לדיניו שבו עד שעת גמר מלאכתן'[[11]](#footnote-12). ואולם הרמב"ן פירש טעם ההכשר, 'בעבור כי לכלוך השרץ והמטמאים ידבק במאכלים בלחות ולא כן ביבשים, ועשתה התורה הרחקה יתירה לטמא המוכשרים במים ונגבו, שלא ניתן דברינו לשיעורין'. וכבר עמדו האחרונים (ע' טל תורה חולין קיח ועוד[[12]](#footnote-13)) ששתי הסברות מבוארות בגמרא בחולין (קיח); רב הונא בריה דרב יהושע אמר: 'פירות שלא הוכשרו כתנור שלא נגמרה מלאכתו דמי'. הוא טעם רש"י וספר החינוך. ועוד אמרו (שם בע"ב) 'מר סבר הכשר תחלת טומאה הוא' - הוא טעם הרמב"ן שההכשר הוא כהתחלת הטומאה.

ואם כן נראה שרש"י לשיטתו שענין ההכשר וגדרו כגמר מלאכת האוכל, שפיר יתכן שאינו מוכשר אלא בכביצה אעפ"י שההיטמאות עצמה חלה בכלשהו, אבל התוס' והרמב"ן נקטו שההכשרה היא כתחילת הטומאה, ועל כן אין מסתבר להם לומר שהטומאה עצמה חלה בכלשהו בזמן שתחילת הטומאה ועלילותה צריכה כביצה דוקא.

ו) עוד כתב הר"ש (אהלות יג,ה) להוכיח שהאוכל אינו מקבל טומאה מדאוריתא בפחות מכביצה, ממה ששנינו (שם) פחות מכביצה אוכלין ממעטים בחלון מלהביא את הטומאה מאהל המת. והרי אם אוכלין מקבלים טומאה בכלשהו, מדוע ממעטים בחלון הלא כלל הוא בידינו כל דבר המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה. וכתב הר"ש שאין מסתבר לומר משום שלא מטמא אחרים לכך ממעט - אלא מוכח שאינו מקבל טומאה בפחות מכביצה.

ותמה הרש"ש על דבריו מדוע אין מסתבר לומר כן, הלא סברא מוכחת היא שדבר הטמא ואינו מטמא אחרים ממעט בחלון, שהרי שנינו שם פחות מכזית מן המת או מהנבלה ממעטים, והלא אעפ"י שאינם מטמאים בפחות מכזית מ"מ טומאתם עליהם [תדע, שהרי אם יצרפו עמהם עוד חצי כזית - יטמאו, הרי שלא פרחה טומאתם מהם], ואעפי"כ הם חוצצים בפני הטומאה.

אך נראה שדברי הר"ש ברורים, דהנה אמרו בספרי זוטא (חקת) 'הנגע במת לכל נפש אדם וטמא' וגו' - הנוגע טמא ואין מת עצמו טמא. יש שהבינו כוונת הדברים שאין המת מטמא אלא ההתעסקות עמו, המגע עמו וההימצאות עמו באהל אחד וכד' היא המטמאה, בדומה למתעסקים בפרה אדומה ובחטאות הפנימיות ובשעיר המשתלח שנטמאים הגם שהפרה והפרים והשעיר עצמם טהורים, כי ההתעסקות עצמה היא המטמאת, וה"נ במת (עפ"י אמבוהא דספרי שם, והגר"א קוטלר). אך כבר מבואר במקום אחר שאין נראה לפרש כן, כי אם המת אינו מטמא רק ההתעסקות עמו מטמאה, מדוע אסור להכניס המת למקדש[[13]](#footnote-14) הלא טהור הוא. ועוד, בפירוש המשנה להרמב"ם (כלים א,ד) מבואר שלכך לא שנו (בפ"ק דכלים) בין אבות הטומאות פרים הנשרפים, מפני שהם עצמם טהורים ורק המתעסקים בהם טמאים. וא"כ לפי ההבנה הנזכרת, היה בדין שלא לשנות את המת מאותו הטעם - אלא ודאי המת עצמו מטמא, רק כוונת הספרי-זוטא שהמת אינו דבר המקבל טומאה כלל, וכמו נבלה ושרץ - שאין מקבל טומאה אלא אדם מישראל, כלים או אוכלים ומשקים, אבל שאר כל הדברים אינם בתורת קבלת טומאה, אלא שהוא מקור טומאה לטמא אחרים אבל אינו בר קבלת טומאה כלל. ועל כן אסור להכניס את המת לעזרה שהרי הוא בכלל 'ולא יטמאו את מחניהם', ושפיר חשיב לה בין כל האבות המטמאים.

וכמו שאמר הגר"ח (בחדושי הש"ס על סוכה. וע' גם בחדושי הגרי"ז זבחים טז. לענין בהמה שעשאה גולל לקבר. וכן בקובץ שעורים כתובות ד) אודות בית המנוגע, שאעפ"י שהוא מטמא את כל הבא אליו, הוא בעצמו אינו טמא מפני היותו מחובר לקרקע, שעל כן שפיר אפשר לעשות מקוה בבנין בארץ ישראל ואין נחשב הוויתו על ידי דבר המקבל טומאה, כי הבנין בעצם אינו דבר המקבל טומאה. והמבחן הפשוט לזה - אם הוא עצמו בר קבלת טומאה או שהוא שורש ומקור הטומאה אבל אינו מקבל טומאה - האם לאחר שבטלה סיבת טומאתו טעון טבילה להיטהר, שכל דבר המקבל טומאה אינו עולה מטומאתו אלא בטבילה, אבל בית המנוגע שנטהר מנגעו אינו צריך טבילה שהרי מעולם לא קיבל טומאה. וכמו בן השונמית שקם לתחילה אינו טעון טבילה כמו שאמרו בגמרא (נדה ע. ובספרי זוטא שם), שהרי כשהיה מת - לא קיבל טומאה, וכשהוא חי הרי לא קיבל טומאה מן המת[[14]](#footnote-15). ונתבאר כ"ז במקום אחר[[15]](#footnote-16).

ואם כן, הרי אין להביא ראיה לענין אוכלין, מפחות מכזית מבשר המת או נבלה שהם ממעטים בחלון, שהרי הם אינם דברים הראויים לקבל טומאה כלל, וכל שאין בהם כזית שאינם מטמאים אחרים, הרי אינם לא טמאים ולא מטמאים ושפיר חוצצים [וכשיש בהם כזית אינם חוצצים משום שהם מטמאים אחרים אעפ"י שאינם טמאים בעצמם[[16]](#footnote-17)], משא"כ אוכלים שאין בהם כביצה לדעת רש"י והרמב"ם, הלא הם מקבלים טומאה ואין סברא שיחצצו בפני הטומאה מפני העובדה שאינם מטמאים אחרים. ואם כן חוזרת קושית הר"ש על שיטת רש"י ורמב"ם, מדוע האכלים הללו ממעטים בחלון (וע' בשיעורי ר' שמואל ב"ב יט: שכבר עמד בעיקר החילוק).

והנה נראה מפירוש המשנה לרמב"ם שהרגיש בדבר, וכתב שהואיל ופחות מכביצה לא יטמא טומאת אוכלין, לזה נחשבו כדבר טהור החוצץ בפני הטומאה. ונראה שכוונתו בזה לומר שזה שפחות מכביצה אינו מטמא אחרים, זהו סימן על קלישות טומאתו שלו [כדוגמת שלישי בתרומה שהוא 'פסול' ואינו 'טמא' לטמא אחרים]. וכמה ראיות יש לדבר זה (ע' באריכות בספר מי נפתוח פרפר נד). הנה אחת מהן; אמרו בברכות (מט:) ובפסחים (מט) לענין היוצא מירושלים ונזכר שהיה בידו בשר קודש ועדיין לא עבר צופים - חוזר ושורפו לפני הבירה, ולדעת תנאים אחת חוזר בכביצה - חזרתו כטומאתו, מה טומאתו בכביצה אף חזרתו בכביצה. וכבר הקשה המגיה למשנה למלך (טומאת אכלין ד,א) על שיטת הסוברים שאף בפחות מכביצה טמא, מדוע אמרו ששיעור ביצה הוא שיעור 'טומאתו'. אך לפי הרמב"ם ניחא, שבפחות מכביצה טומאה קלושה היא שאין בה כדי לטמא אחרים. [בדברי הרמב"ם בספר היד נראה תירוץ נוסף לקושית הר"ש. ואכ"מ[[17]](#footnote-18)].

ז) עוד הקשו התוס' (בפסחים לג:) על רש"י, ממה שמיעטו בתורת כהנים - אותו תשבורו, ואי אתה שובר אוכלים ומשקים לטהרתם. והרי לפרש"י שהאוכל מקבל טומאה בכלשהו, למה לי קרא הלא גם אם יפרר האוכל לפירורים עדיין בר קבלת טומאה הוא וכיצד סלקא דעתך לטהרו על ידי 'שבירתו'[[18]](#footnote-19). ועוד הקשה באבי עזרי (טו"א ד,א), מה שייכת שבירה באוכלין לטהר, והלא שם 'אוכל' עליו גם כשהוא חתוך לחתיכות, ולא דמי לכלי שבטל שמו בשבירתו.

ונראה שגם בזה הלכו הראשונים בשיטותיהם, דהנה כבר הראה הגרא"ו (קובץ שעורים פסחים לג: אות קנה) שלדעת התוס' בחולין (עג), שבירת כלי חרס מטהרת רק כשהשברים אינם ראויים לקבל טומאה. כי סוברים שהשבירה מטהרת על ידי שהיא מבטלת אותו מהיותו כלי הראוי לקבל טומאה, וממילא הוא נטהר מאחר והוא בטל במציאות, אבל מרש"י בחולין (קכג.) מבואר שאפילו אם יש בשברים שיעור הראוי לקבל טומאה, נטהר הכלי בשבירתו. הרי שלשיטתו השבירה היא מעשה המטהר מצד עצמו [כשם שטבילה מטהרת בשאר כלים], ולא משום ביטולו במציאות. וכן הוכיח שם מרש"י בקדושין (נט.). וכן האריך בזה הגר"א קוטלר (משנת ר' אהרן טהרות ל). ואם כן רש"י לשיטתו אין קושיא עליו מכך שמיעטו אוכלים משבירה, כי אעפ"י שאוכל כלשהו ראוי לקבל טומאה, סלקא דעתין שעצם מעשה ה'שבירה' מטהרתו בדומה לכלי חרס שאפילו יש בשברים שיעור קבלת טומאה, השבירה מטהרת. ואילו התוס' לשיטתם נקטו שאין שייכת שבירה אלא זו המבטלת אותו מאפשרות קבלת טומאה, ועל כן הוכיחו מכך שממעטים אוכלים משבירה, שאין האוכל מקבל טומאה בכלשהו.

וכן מבואר בדברי הרמב"ם הנוקט כרש"י שהאוכל מקבל טומאה בכלשהו כנ"ל, וסובר (כן למד המשנה-למלך הל' כלים כג,יא מדיוקי לשונות הרמב"ם) שאעפ"י שיש בשברים כדי לקבל טומאה, נטהרים. נמצא אם כן שגם לפי שיטתו מיושבים דבריו עם מה שהוצרכו בתו"כ למעט אוכלין מדין 'שבירה', כי השבירה מטהרת גם אם יש בשברים כשיעור קבלת טומאה.

וכסברא זו שהשבירה מהוה 'מעשה טהרה' יש להוכיח משיטת רבנו משולם המופלאה (מובאת בתוס' שאנץ ובמאירי סוטה כט), שאין הכלי נטהר בשבירתו עד שיעריב שמשו, דומיא דטבילה דבעינן הערב שמש. והרי אם הטעם הוא משום ביטולו ממציאותו, מה מקום יש להערב שמש הנאמר בטבילה המטהרת - אלא משמע שנקט שהשבירה מטהרת גם באופן שאינו בטל, ומשום שהיא כמעשה המטהר.

והנה מצינו להרמב"ן (בחולין קכג.) ששבירה לחתיכות גדולות שיש בהן כשיעור קבלת טומאה, אינה מטהרת אלא אם האדם שבר במתכוין לטהר ולבטל שם הכלי מעליו, אבל נשתבר מאליו - אינו טהור אלא אם אין בשברים כדי שיעור קבלת טומאה. וטעם הדבר מובן לפי הנ"ל, כי שבירה כזאת שיש בשברים כדי שיעור קבלת טומאה, אינה מטהרת משום ביטול הכלי במציאות אלא נחשבת כמעשה טהרה, הלכך צריך שהאדם יעשה אותה, ובכוונת טהרה. ואילו שבירה לחתיכות קטנות המבטלת את הכלי ממהותו, מועילה גם כשנעשית מעצמה. נמצא אם כן מבואר ברמב"ן ששני הדינים קיימים; שבירה כמעשה ביטול ושבירה כמעשה טהרה.

ויש להקשות מדברי הרמב"ם (כלים טז,א) לענין תנור, שאין הנתיצה מטהרתו אלא אם נשתייר בו פחות מארבעה טפחים, שהוא שיעור קבלת טומאה, שכל שבר שיש בו ארבעה - מקבל טומאה, פחות מכן - אינו מקבל. והרי זה נראה כסותר למשמעות דברי הרמב"ם הנ"ל שכלי נטהר בשבירה גם אם יש בשברים כדי שיעור קבלת טומאה.[[19]](#footnote-20)

ונראה בזה על פי מה שכתבו שלשה מרבותינו האחרונים (זכר יצחק ס עז,ט; מקדש דוד בקונטרס טהרות; חזון איש כלים ז,ז) להוכיח מכמה מקומות שדין טומאת תנור האמור בתורה בפרט, הוא דין לעצמו, ואינו בכלל דין טומאת שאר כלי חרס. תדע, שהרי התנור מחובר הוא [מלבד לדברי רש"י (בפרשת שמיני ובברכות יט וב"מ נט) המחודשים שמדובר בתנור תלוש, אבל אין כן סוגיין דעלמא], והרי בכל מקום אין טומאה במחובר לקרקע - אלא דין מחודש הוא שאמרה תורה בתנור וכירים. וכן הוכיחו שדין תנור אינו אמור בתנור חרס בלבד אלא אף בשל שאר מינים, כל שהוא מחוסר 'נתיצה' [כגון שיש בו נקב הסתום בחרס] - דין טומאת תנור לו, הגם דבעלמא אינו נידון כפי הדבר הסותם - הרי שאין התנור בכלל 'כלי חרס'. וכן דייקו מלשון הרמב"ם בפ"א מהלכות טומאת אכלין (הי"ג), ומעוד מקומות. וכן נראה מוכח מדברי רס"ג בספר המצוות, שמנה טומאת כלים, וטומאת כלי חרס, וטומאת תנור וכיריים כשלש מצוות נפרדות.

מעתה יש לפרש שינויי הלשונות בכלי חרס ובתנור; 'שבירה' לעומת 'נתיצה', מעשה האדם (תשבורו) לעומת הפעולה לבדה (יותץ), כי הנה כתב המלבי"ם (באילת השחר ריש ויקרא כלל תמח) לבאר חילוק המשמעות בין 'שבירה' ל'נתיצה', שהשבירה היא לחתיכות בודדות, שתים או שלש, ואילו הנתיצה היא הריסת הדבר לגמרי, שנותצו לרסיסים.[[20]](#footnote-21)

מעתה יש לומר שחלוק דין כלי חרס מדין התנור בענין זה [שהרי כאמור אין התנור דוגמה בעלמא לאחד מכלי חרס אלא דין לעצמו הוא]; בכלי חרס נתחדש שגם שבירה לחתיכות גדולות מטהרת, הגם שיש בחתיכות כדי שיעור קבלת טומאה - כי השבירה מעשה טהרה הוא ולא משום ביטול הכלי, ועל כן נקט הכתוב לשון שבירה ולא נתיצה, אלא ששבירה כזאת צריך שהאדם יעשה אותה בכוונת טהרה וכדברי הרמב"ן, והיינו משום שהיא מעשה המטהר - על כן אמר 'תשברו'. ואילו תנור וכיריים אין מועילה בהם אלא 'נתיצה' לחתיכות קטנות שאין בהן שיעור טומאה, וכדברי הרמב"ם, וממילא אין צורך שהאדם יעשה מעשה בכוונה אלא אף בנתיצה הנעשית מאליה נטהר, לכך כתיב 'יתץ' [ובודאי שדין זה קיים גם בשאר כלי חרס, אלא ששם נתחדש דין נוסף ששבירתו נחשבת מעשה טהרה גם בלא ביטולו][[21]](#footnote-22).

עיקרי דברים

א) לשיטת הראשונים שאין האוכל מקבל טומאה מהתורה בפחות מכביצה, נראה שנחלקו דעות הראשונים בגדר הדין, האם הוא משום חשיבות האוכל, שיהא בו כמות הממלאת את בית הבליעה, או שיעור בעצם קבלת הטומאה.

שלש נפקותות בדבר: א. אוכל שהוא כביצה ומקצתו אינו בר קבלת טומאה, האם מקצתו האחר מקבל טומאה הגם שאין בו כביצה, כי סוף סוף יש באוכל זה חשיבות (כדברי הרמב"ן והשיטמ"ק), אם לאו (כדברי התו' בשבת).

ב. האם דבר שלם כברייתו מקבל טומאה הגם שאין בו כביצה (כדברי 'יש מפרשים' במאירי) שהרי יש בו חשיבות, אם לאו – כי במקום שצריך שיעור בחפצא, אין די בדבר שלם פחות מכשיעור. (ב ג)

ג. אוכל האסור בהנאה, האם שייך לומר בו 'כתותי מכתת שיעוריה' לענין טומאת עצמו כשאר שיעורים, אם לאו – כיון שאין צריך 'שיעור' בעצם אלא מצד המציאות צריך שיהא בו כדי למלא בית הבליעה. (ד)

ב) לטמא אחרים, לכל הדעות צריך 'שיעור' במטמא. ונראה שמלבד זאת צריך גם כן חשיבות לאוכל, שיהא בו כדי אכילה בבת אחת דהיינו כביצה.

ונפקא מינה שדבר הנוגע בשני חצאי כביצה טמאים - לא נטמא מהם, שאעפ"י שמגעות מצטרפים לשיעור בשאר מקומות, כאן אין די בצירוף שיעור, שהרי חסר בחשיבות האוכל בכל אחד מהמטמאים.

ואולם אם בכל חתיכה יש כביצה אלא שרק מקצתה טמא (כנ"ל בנפקותא א) – יצטרפו שתי החתיכות לכביצה לטמא, שהרי יש חשיבות לאוכל בכל חתיכה וגם יש צירוף לשיעור. (ב)

ועוד יוצא מהנחה זו: אעפ"י שננקוט שבריה מקבלת טומאה בכלשהו, אינה מטמאת אחרים אלא בכביצה, שבמקום שצריך 'שיעור' בחפצא, לא סגי בדבר שהוא כברייתו. (ג)

ג) שתי שיטות בראשונים במהותו וגדרו של הכשר האוכל ע"י משקין לקבל טומאה; האם משום 'גמר מלאכה' של האוכל, או שההכשר כתחילת טומאה הוא. והולכים בזה הראשונים לשיטתם, האם יש הכרח הגיוני ללמוד שיעור קבלת טומאה משיעור הכשר, אם לאו. (ה)

ד) מת ונבלה ושרץ אינם בני קבלת טומאה, הלכך אינם טמאים בעצמם רק מהוים מקור טומאה לאחרים. ומפני כן כשאין בהם כדי שיעור לטמא - חוצצים בפני הטומאה. משא"כ אוכל שהוא טמא ואינו מטמא – אינו חוצץ בפני הטומאה.

אעפי"כ לדעת הרמב"ם אוכל פחות מכביצה חוצץ בפני הטומאה הגם שהוא מקבל טומאה לשיטתו – כי סובר שטומאת פחות מכביצה טומאה קלושה היא, שאין בה כח לטמא, הלכך חוצצת. (ו)

ה) נראה שנחלקו הראשונים האם שבירת כלי חרס מטהרת משום 'ביטול הכלי' או משום 'מעשה טהרה'.

באופן שיש בשברים שיעור קבלת טומאה, נראה שאין מועילה השבירה מתורת ביטול אלא כ'מעשה טהרה' [לדעת רש"י ורמב"ם]. ולדברי הרמב"ן באופן זה צריך שבירה ע"י מעשה האדם המתכוין לטהרו דוקא.

נראה לומר בדעת הרמב"ם שחלוק בזה דין שאר כלי חרס מדין התנור; בכלי חרס מועילה שבירה כזו שיש בחלקים כדי קבלת טומאה, משא"כ בתנור אין מועיל בו אלא נתיצה גמורה. ובזה מתפרשים שינויי הלשונות בתורה בין כלי חרס לתנור. (ז)

1. והמלבי"ם בפירוש התורה והמצוה פירש ששבירה מתייחסת אל דבר העשוי מחומר אחד, ונתיצה בדבר המורכב מחלקים מדובקים, וכן התנור והכיריים בנויים מכמה חלקים ומודבקים אל הקרקע. וכן נראה מהכתוב (בר"פ ראה) 'ונתצתם את מזבחתם ושברתם את מצבתם'. וכן: 'וישברו המצבות.. וינתצו את הבמות ואת המזבחות' (דהי"ב לא). [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאורה אין זה הכרח, די"ל דלעולם בעינן שיעור בחלות הטומאה, אלא דא"צ כביצה לקבלת הטומאה רק סגי במה שבסופו של דבר יש כאן כביצה טמא דבבציר מכביצה אין חלים דיני טומאה, ולכן מועיל בשר הנבלה להצטרף לשיעור של כביצה, דסו"ס יהא כביצה טמא, ולא אכפת לן בשם הטומאה. [וגדולה מזו נסתפק במשל"מ (טו"א ד,א) שאפילו שני חצאי כביצה שנגעו בטומאה כשיצטרפו לאחר זמן תחול עליהם טומאה. הגם שבשעת קבלת הטומאה לא היה כביצה. ומוכח שדעתו שאין שעת הקבלה קובעת אלא התוצאה הסופית. ואף שלא ננקוט כן בנידון דידיה (וכמוש"כ בשעה"מ הל' ברכות ו) כי סו"ס לא ניטמאו החצאין כלל, מ"מ מדבריו חזינן הסברא די"ל דסגי בתוצאת הטומאה ולא במעשה ההיטמאות].

   ואולם בתורי"ד חגיגה (כג:) מבואר ששני חצאי כביצה הנוגעים זה בזה, מצטרפים לשיעור כביצה אבל אינם כאוכל אחד ממש, שאם יגע הטמא במקצת לא יטמא את הכל אלא החתיכה שנגע בה. ומדבריו מוכח דסגי בחשיבות האוכל וא"צ שכביצה ייטמא. [↑](#footnote-ref-3)
3. בקה"י סוכה (כה) נקט בפשיטות ששני חצאי כביצה טמאים שנגעו בבת אחת בדבר אחר - טימאוהו, כמו בחצאי כזית נבילה. והוכיח כן מהמשנה דפ"ק הנ"ל. וזה צ"ע מהמשנה בפ"ח דמשמע לכאורה להפך. ואמנם בחלק טהרות (סוס"י מח) תבר לגזיזיה, וצדד בדוחק להעמיד המשנה דפ"ק בדאיכא משקה טופח. אך לפי האמור הכל א"ש, דהתם שאני דאיכא כביצה בכל חתיכה וחתיכה. [↑](#footnote-ref-4)
4. בפרשת שמיני אשתקד, שיעור ג. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויתכן אף שטומאת אוכלים בכביצה אינו מכלל השיעורין דהלמ"מ - כפי שיש לשמוע לכאורה מפשט הגמרא ביומא פ רע"א ובר"ח שם, דמקרא ילפינן לה דבעינן אוכל אשר יאכל כאחת, ולא מהלכתא ד'שיעורין'. [↑](#footnote-ref-6)
6. ממוצא הדברים מתבאר מקור לחילוק הנ"ל המבואר במשניות, בין טומאת עצמו לטומאת אחרים, דהא מדרשה דתו"כ גופא למדנו גזר זה, מכך שדבר שלם מיטמא ולא מטמא אחרים, מזה גופא מבואר שלהיטמא סגי בחשיבות ולטמא צריך 'שיעור'. אך כיון דפשטיה ד'אשר יאכל' משמע דקאי נמי אטומאת עצמו, מזה ידענו שצריך אוכל חשוב הנאכל בבת אחת. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכן מפורש בתוס' שבת צא (בסוף הדיבור) וחולין כד: שגם גרגר שלם כגון חרדל אינו מטמא טומאת אוכלין. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכ"ה במנחת ברוך צט. ואולם בקה"י (סוכה כה) פקפק בסברא זו, כי סו"ס צריך כביצה בגלל חשיבות [וביחוד מוכח כן להיש-מפרשים דאליבייהו קיימינן, דמשום חשיבות בריה מקבל טומאה הגם שאין בית הבליעה מלא בפועל], ודבר העומד לישרף אין בו חשיבות, ואעפ"י שהחשיבות נובעת מענין מציאותי סו"ס כיון שעומד לשריפה בטלה חשיבותו, והוכיח כן מאתרוג. ואינו דומה לכל הנך דשיעורייהו אינו משום הצרכת חשיבות אלא בשביל תפקידו ומהותו, כגון נעל שאינה חופה ופתח פחות מארבעה שאינם משמשים את יעודם. [↑](#footnote-ref-9)
9. וע' תורת גטין קכד; מצפה איתן סוטה שם. ויש להעיר מדברי המנחת-חינוך (י) שנקט בפשיטות שאומרים סברת 'כתותי מכתת שיעוריה' בכזית מצה. ולפי הנ"ל אין הדין כן שהרי יוצא אף בפירורים. וכנראה הוא ס"ל שכשם שבטלה שלימות הדבר כך בטלה חשיבותו [ואולי שאני לחי שאין בו שום דין חשיבות שהרי כשר בכל דבר, משא"כ במקום דבעינן שם 'אוכל'].

   ואולי י"ל סברא חדשה לתרץ קושית התוס', כיון דלנכרי מותר הדבר באכילה, והרי אילו היה זה אוכל של גוי, אין מסתבר לומר בו כתותי מכתת, דהא אינו מיועד כלל לשריפה, א"כ לא מסתבר לחלק לענין חלות טומאה בין אם הוא שייך לישראל או לגוי. ורק בדברים הנוגעים לישראל בלבד, כגון לולב וקורה וגט שהם ענינים דיניים בעיקרם, אין מתחשבים במה שלגוי אינם עומדים לשריפה שהרי כל הנידון הוא מצד שימוש ישראל בהם, ולישראל אסורים הם בשימוש, משא"כ בטומאת אוכלין שהוא תלוי בענין המציאותי של האוכל עצמו, ולא בשימוש ישראל או נכרי.

   עוד אמרו לתרץ (בשער אפרים לח) דכל מידי דלאו מצוה היא, אין אומרים בו כתותי מכתת שיעוריה [וע' בקה"י סוכה כה שיישב הסוגיא מיבמות קג]. ויש לסייע כן מהא דאיכא שיעורא בדם המת ובבשרו לטמא, והלא אסורים בהנאה, ולדעת הרשב"א (בסוכה לה) והר"ן (בגטין) נראה דאף במידי דאינו בר שריפה אמרינן כתותי מכתת שיעוריה - אלא משמע דבמידי דלאו מצוה אין שייכת סברא זו. ויש לדחות דבהכי אמר רחמנא. וכדחייבין על אכילת כלאי הכרם בכזית ואין אומרים כתותי מכתת שיעורא. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכן מבואר חילוק זה בין מטמא למיטמא, בחזו"א (טהרות סוס"י א. ותמה על המשנה אחרונה שלא נחית לכך). וכן האריך בבאור הסברא בקה"י טהרות מח,ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכן פירש רשב"ם בפירושו לתורה בטעמא דקרא. והולך לשיטתו בפסחים קכא. וב"ב פ. כרש"י והרמב"ם שמקבל טומאה בכלשהו. [וצ"ע ממש"כ בתור"י החסיד ברכות מט: בשם רשב"ם איפכא]. [↑](#footnote-ref-12)
12. ע"ע בית ישי עה הערה ג. [↑](#footnote-ref-13)
13. עתוס' מנחות צה: ונדה כח: אך אין הדבר מוסכם שאסור הדבר מהתורה. ע' תוס' סוטה כ: וזית רענן על ילקוט חקת. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומה שכלי חרס נטהר בשבירתו ואינו טעון טבילה, הגם שקיבל טומאה - או מפני שבטל ממציאות היותו כלי, או מפני ששבירתו היא מעשה טהרתו כמו טבילה, וכפי שיתבאר להלן.

    והנה בספרי זוטא דייק מהכתוב שרק על הנוגע במת נאמר 'טמא', לא על המת עצמו. וכן בנבלה ובשרץ אינם נקראים 'טמא' בכתוב [ומה שנאמר 'שרץ טמא' היינו האסור באכילה], ורק הנוגע בהם נטמא. ואולם בבית המנוגע נאמר 'טמא הוא'. ונראה לכאורה בכוונת הגר"ח שאמנם הבית עצמו נטמא דלא כמת ונבלה, אך לא מצד קבלת טומאה מהנגע אלא מעצם שם 'בית המנוגע' שחל עליו, ועל כן סתם בית אינו בר קבלת טומאה, כל עוד אין שם 'בית המנוגע' עליו.

    וגבי זב כתיב 'איש איש כי יהיה זב מבשרו את זובו טמא הוא' דמשמע שהזוב עצמו טמא (וכמוש"כ בתו"כ). וי"ל משום שהוא כשאר משקה המקבל טומאה, הגם שהוא בעצמו מקור הטומאה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ע' שיעור ד אות ד. ונתבאר עוד באריכות בשיעור פרשת חקת תשס"ו. [↑](#footnote-ref-16)
16. ויתחדש עוד שאעפ"י שאינו טמא בעצמו, אומרים בו 'שבע לה טומאה' כמבואר בראשונים לענין פחות מכזית נבלה שחפהו בבצק. [↑](#footnote-ref-17)
17. ע' הל' טומאת מת טו,ג דמיירי בפחות מכביצה אוכלים שאינן מוכשרין. [↑](#footnote-ref-18)
18. צ"ע, הלא בתו"כ איתא 'אוכלים ומשקים' והרי המשקים מקבלים טומאה בכלשהו מדאוריתא (ערש"י פסחים יז: לג: ותוס' ע"ז ל: ור"ש מכשירין ו,ז), ומאי ס"ד ש'שבירתם' תטהרם. אם לא שנאמר שהתוס' סוברים כדעת רש"י בע"ז לא. ונדה נה: ששיעורם ברביעית. או למ"ד טומאת משקין דרבנן וסברא דלא נחמיר עליהם מאוכלין, ומה שנקטו למעט 'משקין' מקרא - לאו דוקא אלא אגב אוכלין, וכדמצינו כיו"ב. [↑](#footnote-ref-19)
19. נראה לחלק בין אם אבד שמו של הכלי, רק אז מועילה השבירה אעפ"י שיש בשבר כדי לקבל טומאה, ובין אם לא אבד שמו. כן יש לדייק בלשון המשל"מ בפכ"ג שם. וכן מוכח מדברי הרמב"ם (בפי"ט ה"א) לענין כלי חרס שהשוה שיעור השבר שיטהר מטומאתו לשיעור קבלת טומאתו - אך שם מדבר שלא בטל שמו ממנו כגון שניקב, ע"ש. ולפי התירוץ האמור בפנים עדיין אינו מיושב - אם לא שנפרש דברי הרמב"ם שם בכלי שנשבר מעצמו, שבזה אכן בעינן שיעור שאינו מקבל טומאה. וצ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-20)
20. גם 'נתיצה' קרוב ל'נפיצה' דהיינו שברים הרבה המתפזרים (כמש"כ הרמב"ן באיוב יט,יא).

    וילה"ע מדברי הרמב"ן בפרשתנו ששבירה משמע יותר מנתיצה. [↑](#footnote-ref-21)
21. וקשה, הלא רש"י והרמב"ם והרמב"ן אמרו דבריהם לענין טלית שקרעה, והרי לא נאמר בה דין שבירה מיוחד אלא שבירת כל הכלים נלמדו מכלי חרס, ואעפי"כ נקטו הראשונים דסגי בשברים שיש בהם שיעור טומאה, דמ"מ נשתנה שם הכלי ממה שהיה, וא"כ מהי תיתי לומר שתנור ישתנה משאר כל הכלים. ושמא י"ל משום חשיבות גדלו וקביעתו, לא סגי בשבירה מועטת. וע' גם בחזו"א כלים ז,ג שכתב לחלק בין תנור לשאר כלי חרס לענין גודל השברים. ולפי האמור נתבאר שיש לחילוקו רמז בקרא.

    ויש להעיר מהכתוב גבי זב (ויקרא טו,יב) וכלי חרש אשר יגע בו הזב ישבר - נקט לשון 'שבירה' ולשון נפעל [ושם אין כתיב תנור דהא דרשו בתו"כ דבהסט מיירי קרא].

    ושמא יש לומר בסגנון זה: 'תשבֹּרו' ו'יִשָבֵר' שניהם מבנין קל (פָּעל ונפעל) דמשמע שבירה קלה (בניגוד ל'תְּשַבֵּרו', 'ישובר' דמשמע לשבר לרסיסים), לעומת 'יֻתץ' שהוא בנין פֻעל, מורה על נתיצה חזקה. [זכר לדבר במש"כ הראב"ד בחדושיו לב"ק ד'כי יתן מום באדם' משמע בכוונה']. [↑](#footnote-ref-22)