כלים פי_ג מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ג מ"ה**

א] **מחט שניטל חררה או עוקצה טהורה,** בשבת דקכ"ג. אמרינן דאף דהיא ראוי' ליטול בה את הקוץ, מ"מ היא טהורה, ודעת אביי דלענין שבת חשיבא כלי ומותר לטלטלה, ושאני לענין טומאה דכלי מעשה בעינן ופירש"י דמעשה שלו קיים אך לענין שבת מידי דחזי בעינן והאי נמי חזי, ורבא פליג וס"ל דמדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת נמי לאו מנא הוא, והא דתניא דמחט שאינה נקובה מותר לטלטלה בשבת, הוא בגולמי, דזימנין דמימלך עלייהו ומשוי להו מנא, אבל בניטל חררה או עוקצה אדם זורקה לבין הגרוטאות.

והתוס' שם כתבו, דכל הא דמדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת נמי לאו מנא הוא, הוא רק במקום דל"ה מנא לענין שבת אף ע"י יחוד, אבל היכא דהוי מנא לענין טומאה ע"י יחוד, הוי מנא לענין שבת אף בלא יחוד, והוכיחו כן, מהא דמודה רבא בגולמי דהוי כלי לענין שבת, משום דזימנין דמימלך עלייהו ומשוי להו מנא, והרי דאף דאכתי ל"ה מנא לענין טומאה, מ"מ כיון דמהני לי' יחוד לענין טומאה, הוי מנא לענין שבת אף בלא יחוד, ובזה פירשו להא דכל הכלים הניטלין שבריהן ניטלין, אע"ג דלענין טומאה ל"ה מנא כשנשבר אלא ע"י ייחוד לדעת רש"י, וכיסוד הדברים כתבו גם התוס' שם דמ"ט: ובחולין דנ"ה., ועיי"ש שכתבו לפ"ז דהא דתנן הכא דאם התקינה למיתוח טמאה, מיירי כשעשה בה שום שינוי ותיקון למיתוח, אבל ביחוד בעלמא למיתוח אינה טמאה, וע"כ הוא דל"ה מנא גם לענין שבת.

אך התוס' בזבחים דצ"ד. נקטו דהא דתנן הכא דאם התקינה למיתוח טמאה, היינו במחשבה בעלמא, והוכיחו מזה דאף במקום דמהני יחוד לטומאה, מ"מ כ"ז שלא חישב עליו אסור לטלטלו, ועמש"נ לעיל פי"א מ"ד אות כ"ג ללמוד כן מד' הר"ש שם, וכתבו דה"נ הוא בעור לח משהופשט, דאף דהוא מקב"ט במחשבה, מ"מ כל שלא חישב עליו אסור לטלטלו בשבת, ולא פירשו התוס' דמ"ש ממחט שאינה נקובה בגולמי דמותר לטלטלה, כיון דמהני לה יחוד, והתוס' גופייהו בתחילת דבריהם הוכיחו מזה דכל דמהני לו יחוד לטומאה, מותר לטלטלו אף קודם שחישב עליו, וגם מ"ש משברי כלים דניטלין בשבת, אף דלענין טומאה בעו יחוד, והמג"א בסימן ש"ח סקכ"ד פירש בדבריהם, דשאני שברי כלים דרגילין להשתמש בהם תשמיש אחר, וע"כ שרי לטלטלם,כ משא"כ במחט דרגילין לזורקו בין הגרוטאות כשנשברה, וצ"ל דה"נ עור לח אין דרך לייחדו, וכ"ה מבו' בד' המל"מ פי"א מכלים, עיי"ש.

ונמצא לפ"ז, דנחלקו בביאור מש"א בגמ' דבגולמי מותר לטלטלה משום דזימנין דמימלך עלייהו ומשוי להו מנא, אבל בניטל חררה או עוקצה אדם זורקה לבין הגרוטאות, דלדעת התוס' בשבת ובחולין היינו, דבגולמי דזימנין דמימלך עלייהו ומהני לה יחוד, מותר לטלטלה אף קודם יחוד, ומשא"כ בניטל חררה או עוקצה כיון דאדם זורקה לבין הגרוטאות, ל"מ לה יחוד, וע"כ אסור לטלטלה, אך לדעת התוס' בזבחים היינו, דבגולמי כיון דזימנין דמימלך ודרך לייחדה לכך, מותר לטלטלה אף קודם שחישב עלי', ומשא"כ בניטל חררה או עוקצה שאדם זורקה לבין הגרוטאות ואין דרך לייחדה לכך, לא חשיבא מנא לענין שבת קודם שחישב עלי'.

ב] ובעיקר מה שפירשו התוס' בכ"ד דהא דבגולמי מותר לטלטלו, הוא משום דהוי מנא לענין טומאה ע"י יחוד, וע"כ הוי מנא לענין שבת אף בלא יחוד, הנה בחי' הר"ן בשבת שם פירש בע"א, ז"ל, דאה"נ דטומאה ושבת כי הדדי נינהו, דמיד שהוא מחשב עליו ליטלו כדי להשתמש בו מותר לטלטלו, וה"ה נמי דלאחר מכאן הו"ל כלי נמי לענין טומאה, אבל כל שלא חישב עליו ונגע בו טומאה טהור, ועיי"ש שכתב דלפ"ז לא שרי לטלטלו אלא לצורך גופו, משום דההיא מחשבה משויא לי' מנא, אבל לצורך מקומו אסור לטלטלו, אא"כ חישב עליו בתחילה, עכ"ל.

ונתחדש בד' הר"ן, דאף בשלא חישב אלא להשתמש בה עכשיו, ה"ז מועיל להורידה לידי קבלת טומאה, והי' מקום לפרש דהיינו רק במחט שלא ניקבה, דמן הדין הי' לנו לטמאותה, כיון שכבר היא ראוי' למלאכה, דמחט עומדת נמי ליטול בה את הקוץ, וכל טהרתה הוא משום שלא נגמר מלאכתה, ובזה הוא דמהניא מחשבה להשתמש בה להורידה לידי קבלת טומאה, אך משא"כ בכלי שטהרתו משום שאינו ראוי למלאכה, ל"מ מה שחישב עליו להשתמש בו פעם אחת להורידו לידי קבלת טומאה, אמנם מד' הר"ן מוכח לא כן, שהרי פירש דהא דבניטל חררה או עוקצה אסור לטלטלה, הוא משום דבכה"ג ל"מ מחשבתו דכיון שנראית ונדחית שוב אינה חוזרת ונראית במחשבה אא"כ תיקנה, והרי דאלמלי ה"ט הי' דינה כגולמי דמיד שחישב עלי' ליטלה כדי להשתמש בה הו"ל כלי לענין שבת וטומאה, וזה דבר חדש, וצ"ע בזה.

ג] עוד מצינו טעם אחר בהא דבגולמי מותר לטלטלה, בד' הריטב"א בשבת דנ"ב:, ז"ל, דכיון דדעתו לנקבה לא נגמרה מלאכתה וגזה"כ דדבר שלא נגמרה מלאכתו אינו מקב"ט כדכתיב כלי מעשה, ובפירש"י שם כתב ג"כ דהוא משום דכלי מעשה כתיב שגמר כל מעשהו, ומיהו לענין שבת מנא הוא, דהא לפי שורת הדין מנא הוא כיון דחזיא ליטול בה את הקוץ אלא שגזה"כ היא לענין טומאה, והתם נמי אילו ייחדם למלאכה היתה טמאה, עכ"ל, והרי דעיקר הטעם דמותר לטלטלה הגם דלענין טומאה לאו מנא הוא, הוא משום דמשורת הדין הי' מנא גם לענין טומאה, ואך דגזה"כ הוא דכלי שלא נגמרה מלאכתו אינו מקב"ט, וע"כ לענין שבת הוי שפיר מנא, ומש"כ דהתם נמי אילו ייחדם למלאכה היתה טמאה, נ' דהוא בתורת ראי', דכבר חשיב כלי הראוי למלאכתו, וכל טהרתו הוא משום שלא נגמרה מלאכתו, וע"כ הוא דכל שחישב עליו ה"ה טמא, וכן מתפרש גם מש"א בגמ' דהטעם הוא משום דזימנין דמימליך עלייהו ומשוי להו מנא, ומשא"כ במחט שניטל חררה או עוקצה, דכבר הי' עלי' תורת כלי, הרי דהא דאינה מקב"ט הוא משום דאינה עומדת כלל ליטול בה את הקוץ, ולפ"ז מש"א בגמ' דהטעם הוא משום דאדם זורקה לבין הגרוטאות, הוי זה הטעם להא דאינה מקב"ט, משום דאינה עומדת כלל ליטול בה את הקוץ, וע"כ גם ל"ה מנא לענין שבת.

ד] והנה בפי' הר"ן בשבת שם כתב, דכל הא דשבת וטומאה כי הדדי נינהו, ה"מ בדבר שהוא כלי מעיקרו ונשבר כגון מחט שניטל חורה או עוקצה, אבל בכלי מעיקרא, שבת וטומאה לאו כי הדדי נינהו, כדאמרי' בפ' במה אשה בירית טהורה וכו' ותנן נמי בסמוך גבי קנה של זיתים וכו' ניטל בשבת, עכ"ל, וכעי"ז כתב המאירי שם, ולפ"ד הריטב"א שהבאנו לעיל אות ג' לכאו' ניחא בלא"ה, דבירית וקנה של זיתים שורת הדין דהוו מנא אף לענין טומאה, אלא דגזה"כ הוא שאין מקב"ט, וכ"כ השפ"א בשבת שם, ובד' המאירי שם נראה דמה"ט הוא דבגולמי מותר לטלטלה אף דלענין טומאה לאו מנא הוא, אך מד' הר"ן בחידושיו שהוצרך לפרש דהא דמותר לטלטלה הוא משום דהשתא משוי לה מנא, מבו' לא כן, והטעם בזה מבו' במהרש"א שם בדעת התוס', ז"ל, כיון דלא נעשה הגלמי מעיקרא ע"ד זה שיהי' כלי כמו שהוא, הו"ל כמו שברי כלים, ואי לאו שראוי לייחדה כך לא הוה מנא נמי לשבת, עכ"ל.

ה] ועמש"נ לעיל פי"א מ"ד אות כ"ה בדעת הר"ש שם, דהא דבירית וקנה של זיתים ניטל בשבת אף דלענין שבת לאו מנא הוא, הוא משום דכל הא דמדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת לאו מנא הוא, הוא בגוונא דמה שאינו כלי לענין טומאה, הוא משום דלא חשבינן לי' כראוי ועומד לתשמיש זה, ובזה מדמינן דה"נ ל"ה כלי לענין שבת מכח תשמיש זה, וע"כ במחט שניטל חררה או עוקצה, שדנו בגמ' להתיר לטלטלה בשבת משום שהיא ראוי' ליטול בה את הקוץ, אמרינן דכ"ה דלענין טומאה לאו מנא הוא, ובע"כ דאינה עומדת לתשמיש דנטילת הקוץ, ה"נ לענין שבת לאו מנא הוא, אך משא"כ בבירית ובקנה של זיתים, שהן עומדין לתשמישן, הרי דהגם דאינם מקבלין טומאה, משום דמשמשי כלים ופשוטי כלי עץ אין מקבלין טומאה, מ"מ הן ניטלין בשבת, ויתכן שלזה כיון הר"ן שם, ולפ"ז מתבאר בפשוטו מש"כ הר"ן דבגולמי כל הא דשרי לטלטלה הוא רק משום דהשתא משוי לה מנא, ובלא זה הי' אסור לטלטלה אף דאי"ז כלי שנשבר, ועיי"ש מש"נ עוד לפ"ז.

ו] **אם התקינה למיתוח טמאה,** התוס' בשבת דמ"ט: ובחולין דנ"ה. כתבו דהיינו בשהתקינה ע"י מעשה, [[1]](#footnote-2) ולכאו' כ"ה מבו' גם בחי' הר"ן בשבת דקכ"ג., עיי"ש, אך העירוני דיל"פ שכונתו רק דל"מ מחשבה להשתמש בו פעם א', אך יחוד גמור שפיר מהני, וצ"ע, אך התוס' בזבחים דצ"ד. כתבו דסגי במחשבה בעלמא, והמג"א בסימן ש"ח סקכ"ד הכריע כד' התוס' בזבחים, ז"ל, דפשטא דמתניתין משמע דאם התקינה למיתוח טמאה בלא שום תיקון וכ"פ הרמב"ם פי"א מכלים, עכ"ל, וצ"ב מה מייתי מד' הרמב"ם, הרי הרמב"ם העתיק למשנתינו כצורתה, שו"ר שכבר עמדו ע"ז במי"ט ובסד"ט, ועיי"ש במי"ט שנקט בדעת הרמב"ם דבעינן מעשה, אך הנה התוס' בב"מ דנ"ב: כתבו בהא דתנן לעיל פי"ב מ"ז סלע שנפסלה והתקינה, דאם צריכה מעשה כמו חיתוך א"ש דנקט התקינה דמידי דמחוסר מלאכה אין טמא במחשבה, ואי א"צ חיתוך הוי התקינה ל"ד, דכל הכלים יורדים לידי טומאתם במחשבה, עכ"ל, והרי דל' התקינה מ' דלא סגי במחשבה בעלמא אלא בעינן מעשה, ושו"ר שעמד ע"ז בסד"ט, ועיי"ש ובמי"ט שהביאו עוד לפירש"י ביבמות דמ"ג. דמבו' דל' התקינה הוא תיקון גמור, עיי"ש, ?ועי' בד' הר"ש והרא"ש לקמן מ"ח, ועמש"נ שם אות?, ושפיר כתבו התוס' דאף הא דתנן הכא דאם התקינה למיתוח טמאה, היינו בשהתקינה ע"י מעשה.

ובטעמא דמילתא דלא סגי לה במחשבה בעלמא, אף דכל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה, מבו' בשבת דקכ"ג. דהוא משום שאדם זורקה לבין הגרוטאות, שהרי פירשו התוס' דהא דבגולמי מותר לטלטלה ול"ד לניטל חררה או עוקצה, הוא משום דבגולמי מהני לה יחוד ומשא"כ בניטל חררה או עוקצה ל"מ לה יחוד, ולפ"ז הרי דמש"א בשבת שם דהטעם דשאני ניטל חררה הוא משום דאדם זורקה לבין הגרוטאות, הוי זה טעם להא דל"מ לה יחוד, וכנראה היינו דמה"ט אינו נעשה כלי במחשבה בעלמא דהוא עתיד לימלך ממנה, ועי' עוד במשנ"א מש"כ בזה, ובחזו"א סימן י"ז סק"ט נחלק על דבריו.

והנה בחי' הר"ן בשבת שם כתב, ז"ל, ובכה"ג ל"מ מחשבתו, דכיון דנראית ונדחית שוב אינה חוזרת ונראית במחשבה אא"כ תיקנה, עכ"ל, ולכאו' מ' מדבריו דדינא הוא דכל שנראה ונדחה מתורת כלי, אינו חוזר ונעשה כלי במחשבה בעלמא, וצ"ל לפ"ז דמש"א בגמ' דהטעם הוא משום דאדם זורקה לבין הגרוטאות, היינו דמה"ט חשיב כנדחה לגמרי מתורת כלי, וע"כ הוא דאינו נעשה כלי במחשבה בעלמא.

ז] **של סקאין שניטל חררה טמאה מפני שהוא כותב בה,** צ"ע שהרי אי"ז מעין מלאכת התפירה, וא"כ מ"ש מהא דמטהרי חכמים לעיל מ"ד במגריפה שניטלה כפה אף שהיא ראוי' לשמש לקורנס, משום שאי"ז מעין מלאכתה הראשונה, ועי' בתפא"י ובמשנ"א כתבו דהא דהכא היא טמאה אף בלא שייחדה לכך, הוא משום דגם כשהיא שלימה כותב בה, וזהו דתנן מפני שהוא כותב בה, אך בחזו"א סימן י"ז סק"ג כתב דהוא משום דכשניטל חררה לא גרעה מכל מכתבים וכו"ע מייחדים אותה לכתיבה והלכך בסתמא כלי הוא, עכ"ד, ועמש"נ בענין זה לעיל מ"ד אות א - ד.

ח] **של מיתוח בין כך ובין כך טמאה,** הרמב"ם פירש דהיינו דמחט של מיתון אם ניטל חררה או עוקצה ה"ה טמאה, כי אין חפץ בה לא חרירה ולא עוקצה וכו', וכ"ה בל' הרמב"ם פי"א מכלים הט"ו, אך בל' הרע"ב מ' דמפרש דקאי על מחט של סקאין שניטל חררה או עוקצה, דאם התקינה למיתוח טמאה, ובחי' מהרי"ח ותוא"ש עמדו ע"ז, דא"כ הול"ל ואם התקינה למיתוח טמאה כדתנן ברישא, ובע"כ דהכא איירי במחט שעושין לכתחילה למיתוח, ובתוא"ש כתב דאפשר דגם כוונת הרע"ב לכך וכ"כ בסד"ט.

ועיי"ש בחי' מהרי"ח שכתב דאף דכבר תנן ברישא דמחט שניטל חררה או עוקצה אם התקינה למיתוח טמאה, ס"ד דכ"ז הוא בשהתקינה למיתוח אחר שניטל חררה או עוקצה, אבל כאן שעשה בתחילה למיתוח ונשברה, אז הוה שבר כלי, קמ"ל דאפ"ה טמאה דעדין חזיא למיתוח, ובסד"ט כתב עוד, דקמ"ל דהכא שעשוי' מעיקרה למיתוח, ה"ה טמאה אחר שנשברה אף בלא תיקון ובלא יחוד, ועיי"ש בדבריהם שדנו לפרש, דבמחט של סקאין שניטל עוקצה, י"ל דאף אם התקינה למיתוח טהורה, דאינה ראוי' לכך, וע"כ לא תני בה תקנתא.

ט] והנה בהגה' הגר"א לתוספתא גריס, דמחט של מיתוח שניטל עוקצה טמאה מפני חודה ניטל חודה טמאה מפני עוקצה, ומבו' לפ"ז דאם ניטלו שניהם ה"ה טהורה, אך בל' הרע"ב נ' דאף אם ניטלו שניהן טמאה, ועי' במי"ט מש"כ בדין זה.

י] **מחט שהעלתה חלודה אם מעכבת את התפירה טהורה,** בשבת דנ"ב: אמרי דבי רב ינאי דהוא שרישומה ניכר, ועיי"ש בפירש"י ב' פירושים בזה, וכן פירש הר"ש, והרמב"ם בפי"א מכלים השמיט להך דינא, ועיי"ש במל"מ ובמרכה"מ שעמדו ע"ז, ועי' במי"ט מש"כ בזה באורך, ועיי"ש מש"כ לפרש הא דמייתינן בשבת שם להך דינא דהוא שרישומה ניכר, דבפשוטו אי"ז ענין להא דפריך התם.

ובטעם טהרתה, פירש המאירי בשבת שם, ז"ל, שהחלודה הואיל ומעכבת את התפירה הרי היא כשבר, עכ"ל.

ובמשנ"א כתב דמיירי דצריך אומן להשחיזה להסיר החלודה, דאל"כ הא קי"ל רפכ"ו דאם הדיוט יכול להחזירה אינו נטהר בשבירה, וכן נקט המשנ"א לעיל מ"א דכל דהדיוט יכול להחזירו עדין הוא מקב"ט, וכבר תמה ע"ז בחזו"א סימן ט"ז סקי"ב שהרי מסקינן בשבת דנ"ח: דל"מ הא דהדיוט יכול להחזירו, אמנם דעת הריטב"א בשבת שם דמודה רבא דכל שההדיוט יכול להחזירו עדין הוא מקב"ט, ואך דס"ל דבזוג שניטל העינבל אין ההדיוט יכול להחזירו, עיי"ש, אך עיי"ש בסימן י"ז סק"ד שדן דשמא כל שיכול להעבירה הוי ככלי שנמאס שאינו טהור בזה.[[2]](#footnote-3)

יא] **צינורא שפשטה טהורה,** במשנ"א עמד בזה, שהרי סתמא דמילתא א"צ אומן להחזירה, וא"כ מ"ט אינה מקב"ט הרי ההדיוט יכול להחזירה, וכתב דאפשר דקים להו דכפיפה צריכה אומן, א"נ דמיירי בשאין דעתו להחזירה, ועיקר הך דינא דכל שאין עתיד להחזירה ל"מ מידי מה שההדיוט יכול להחזירה, כתב גם בחזו"א סימן ט" סק"ט וסימן כ"ו סקי"ז וסימן ל' סק"א, ובחזו"א סימן י"ד סק"ד כתב דלפ"מ דקי"ל כרבא בשבת דנ"ח: ל"מ הא דההדיוט יכול להחזירה ובכל ענין טהור, ועמש"נ לעיל אות ט' דדעת הריטב"א שם דגם לרבא מהני הא דההדיוט יכול להחזירה, ועוד דצנורא שפשטה אפשר דגריעא טפי מזוג שניטל עינבל, דהתם של פרקים ומקרי הדיוט יכול להחזירו, אבל עיקום הצנורא הוא עשיית כלי וגם אביי מודה, עכ"ד, והיינו דל"מ הא דההדיוט יכול להחזירה, אלא בשנתפרקה וכל פרקי' קיימים, וההדיוט יכול לחברן יחד, אך בצינורא שפשטה דאין צורת הכלי קיימת כלל, ל"מ מה שההדיוט יכול לכפפה ולעשות הכלי.

?ויש לדמות לזה, דינא דשפוד שנרצף שאסור לתקנו, ועי' מג"א סימן ?, והרי דל"ד לכלי של פרקים שמותר לחברו ברפוי, אך אין להוכיח מזה דהרי גם בכלי של פרקים אסור לתקוע, וכה"ג לעולם חשיב כתקיעה, אך להסוברים דאיסור תקיעה הוא משום בנין, ואילו איסור תיקון הכלי הוא משום מכה בפטיש, יש ללמוד כמש"נ דכלי שנתעקם אינו כלי גמור, ותיקונו חשיב כעשיית כלי.?

יא] **כפפה חזרה לטומאתה,** הרמב"ם בפי"א מכלים הי"ז פירש דחזרה לטומאתה הישנה, ובמשנ"א עמד דמה ענין טומאה ישנה לכאן, ועוד דגבי מחט ברישא דקתני אם התקינה למיתוח טמאה, מ"ט לא תני דחזרה לטומאה ישנה, ולמש"כ בתפא"י לעיל מ"ד (הבאנו דבריו שם אות ה') ניחא, דבמחט שהתקינה למיתוח ליכא לדין טומאה ישנה, וכ"כ בשיעורי הגרי"מ, ועיי"ש שכתב דס"ד דל"ש חזרת טומאה ישנה אלא בטהרה שבאה ע"י נקב ושבירה, שמא לא יקבנו כדי טהרתו, אבל הכא שטהרתו שלא ע"י שבירה לא גזור, קמ"ל, והרמב"ם שם כתב להך דינא דחזרו לטומאה ישנה, גם בסייף והסכין שהעלו חלודה ושפאן והשחיזן, וגם בזה קמ"ל דאף שטהרתן שלא ע"י נקב, גזרו בזה טומאה ישנה.

?יל"ד דדין טומאה ישנה בזה הוא מעיקר הדין, ול"ב בזה לגזירת חכמים, אלא כל טהרתו הוא משום דעתה אינו משמש, אך אינו נראה, דהתם הוי כלי של פרקים, וע"כ חשיב שעיקר הכלי קיים, ומשא"כ הכא שנתבטל עיקר הכלי, וצ"ע בזה.?

?מחט של מיתוח, הרמב"ם בפיהמ"ש והריבמ"ץ ערלה פ"א מ"ד פירשו כפי' הר"ש הכא.

לעיל פ"ב מ"ג ל' שהתקינו, ולהר"ש היינו שעשה שנוי מעשה, ולהרמב"ם היינו אף בלא מעשה אלא שייעדו לכך מתחילת עשייתו.

ולקמן פ"כ מ"ד ופכ"ז מ"ה מצינו דהתקינה הוא במחשבה בעלמא.

1. והמהרש"א ומהר"ם בחולין שם כתבו, דצ"ל דע"י תיקונו נעשה כלי שלם כבתחילה, דאל"כ כיון דנטהר לא יקבל שום טומאה, עכ"ד, וצע"ג שהרי הך דינא דכיון שטהר שוב אין לו טומאה עולמית, אינו אלא בכלי חרס ולא בשאר כלים, וכבר תמה כן הרש"ש שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב דמש"א בשבת דנ"ט. דמאוס טהור היינו שקשה לנקותו ואין דרך לנקותו, ולכאו' יש לדחות עוד, דהתם איירי בכלי שנשבר, ואתינן עלה משום שהוא ראוי למלאכה אחרת, ובזה אמרינן דכל שהוא מאוס אינו מתייחד למלאכה זו וה"ה טהור, אך בכלי שהוא ראוי למלאכתו אלא שהוא מאוס, אין להוכיח מזה. [↑](#footnote-ref-3)