מעל_ע בכתמים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / כתמים

בירושלמי ריש נדה, רבי יודן בעי בדקה חלוקה בשחרית ומצתה טהור ובמנחה ומצאת עליו כתם, פשיטא חלוקה אינו טמא אלא עד שעת בדיקה, גופה מהו שיהא טמא מעל"ע, כלום את מטמא גופה אלא מחמת חלוקה, חלוקה אינו טמא אלא עד שעת בדיקה וגופה טמא מעל"ע.

ולא נתפרש טעם הא דפשיט, דכ"ה שאין חלוקה טמא אלא עד שעת בדיקה ה"נ אין לטמאות גופה אלא עד שעת בדיקה, וצ"ב, שהגם שאין חלוקה טמא אלא עד שעת בדיקה, משום דודאי לא יצא מגופה על החלוק קודם לכן, מ"מ הרי יש לחוש שיצא הדם קודם לכן לבית החיצון והעמידוהו כתלי בית הרחם, וכדחיישי' לזה בכל ראיית דם, ומה"ט מטמאינן מעל"ע, וא"כ מ"ט לא נטמא האשה מעל"ע, ומה לי שחלוקה אינו טמא אלא עד שעת בדיקה.

ובאו"ש הל' איסו"ב פירש בזה, ע"פ הא דאמרי' בירושלמי לעיל מינה, בדקה ומצאה ספק, פשיטא אינה כפקידה למעט מעל"ע, הוא עצמו מהו שיטמא בספק, נישמעינה מן הדא טומטום ואנדרוגינוס שראו דיין שעתן, מה את שמע מינה, אמר רבי יוסי טומטום ואנדרוגינס ספק ומעל"ע ספק ואין ספק לספק, וכאן ראייתה ספק ומעל"ע ספק ואין ספק לספק, ע"כ, והרי דליכא לטומאת מעל"ע, רק בראי' המטמאתה בודאי, ולא בטומאת ספק, ואשר ע"כ גם ליכא לטומאת מעל"ע בכתמים כיון שטומאתן מספק, ואשר זהו הא דפשיט, דכיון שאין חלוקה טמא אלא עד שעת בדיקה, וידעי' שלא יצא הדם לחוץ קודם לכן, אלא לטמאה מעל"ע משום דין טומאת מעל"ע דחיישי' שכתלי בית הרחם העמידו הדם, הרי דבכתמים שטומאתן מספק לא מטמאינן מעל"ע, עכ"ד.

וצל"פ בזה, דהא דס"ל לרשב"א בנדה דנ"ג: שהרואה כתם מטמאה למפרע מעל"ע, והרי דאף בכתמים איכא לטומאת מעל"ע, אך פשוט דהיינו משום דלעולם מן הדין הי' לטמאותה עד שעת כיבוס מעיקרא דדינא, וכדס"ל לרבי, ואך דרשב"א פליג וס"ל שלא יהא כתמה חמור מראייתה, וע"כ לגבי מעל"ע דאי"ז חמור מראייתה, תו יש לטמאותה מעיקרא דדינא, וז"פ.

אמנם אכתי צ"ב ל' הירושלמי, "כלום את מטמא גופה אלא מחמת חלוקה".

גם בעיקר מה שדימה האו"ש טומאת כתמים, לטומאת ספק דלא מטמאין בזה מעל"ע, יש מקום לדון בזה, דהגם דבטומאת ספק לא מטמאינן מעל"ע, מ"מ בספיקא דכתמים י"ל דשפיר איכא לטומאת מעל"ע, ולא מיבעיא אם נפרש דטעמא דבטומאת ספק לא מטמאינן מעל"ע הוא משום דהוי זה ספק ספיקא, אשר לפ"ז ל"ש לטהר משו"ז בכתמים שכבר כתבו התוס' בנדה דס"ב. דהך ספיקא דדילמא בא הכתם מעלמא לא מצרפי' לי' לספק ספיקא, אא"כ יש טעם נוסף להתיר, אלא אפי' אי נימא דהוא משום דלא גזרו לחוש לטמאות מעל"ע רק בשטמאה ודאי, ולא בשטמאה מספק, נמי י"ל דבספיקא דכתמים דחמיר וכמש"כ התוס' שם דרגילות הוא שבא הכתם מגופה, אף יש לטמאות בו מעל"ע.

ואשר ע"כ נ' בביאור ד' הירושלמי, לפמש"כ התוס' בנדה דטעמא דר' נחמי' דכתם שנמצא על דבר שאינו מקב"ט טהור, הוא "דכיון דדבר שהכתם בו טהור גם על האשה לא גזרו טומאה", עכ"ד.

ומבו' בד' התוס', דכל עיקר הא דמטמאינן להאשה בכתמים, הוא רק משום דמטמאינן להדבר שנמצא עליו הכתם, וע' נוב"י מה שפירש הטעם בזה.

אשר לפ"ז י"ל, דאף בכתם שנמצא על דבר המקב"ט, מ"מ לא מטמאינן להאשה אלא באותו הזמן דמטמאינן להבגד, אך אין לנו לטמאותה קודם שהי' הכתם על הבגד, משום החשש דשמא יצא הדם לבית החיצון וכתלי בית הרחם העמידוהו, דכ"ז שאין הדם מטמא להבגד, אף לא מטמאינן להאשה.

ואשר זהו הא דפשיט הירושלמי, דכלום את מטמא גופה אלא מחמת חלוקה, והיינו דכל עיקר טומאת כתמים דהאשה, הוא רק מכח מה דאיכא טומאה על הבגד, דמה"ט כתם שנמצא על דבר שאינו מקב"ט טהור, וע"כ כיון שחלוקה אינו טמא אלא עד שעת בדיקה, אין לנו לטמאות האשה טפי מהכי.

אך יש להעיר בזה, שהרי אם לפי האמת בא הדם מגופה, נמצא שכבר נטמאה האשה מתחילה, וה"ה מטמאה להבגד בנגיעתה בו, ותו כשנפל הדם על הבגד אינו מטמא אותו משום דשבעה לי' טומאה, וא"כ היאך שייך לומר דכל טומאת האשה היא רק משעה שנפל הדם על הבגד שטימא הדם את הבגד, הרי לעולם אין הדם מטמא את הבגד וכנ"ל, וי"ל.