דרכי נועם
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב דוד דרוטמן-ישיבת נתיב הדעת

**בכללא דדרכי נועם** [תוד"ה אחו"א]

**א. כבר נתבאר שבראשונים** (תו"י ותור"פ ט.) העמידו את קושי' תוס' שנדה כערוה לגבי פטור חליצה וצרה ונאסרה, ובתי' הא' תי' דלא דמיא לערוה, **ומשמע שהתי' הב'** סבר דנדה כערוה ואעפ"כ ל"א נאסרה משום ששורש כללא דנאסרה משום דרכ"נ ובנדה הוי נועם וכו' **וכבר הקשה האחיעזר** (סימן ב' בהגה"ה)דמה יענו על מה שמוכח בפסחים דאם בעלו קנו, ע"ש, ויש להוסיף דכיון דלתי' הב' סברי' דנדה כערוה אמאי לא הוי כערוה לענין פטור צרה וחליצה. **ומקובל ללמוד** דכיון שנדה עומדת ליטהר אי לאו נאסרה גם הערוה שלה לא הייתה פוטרת צרה, ועיין עלה. **עוד יש להביא לשיטת הרשב"א** **הריטב"א והתוה"ר** לקמן יז: (וברשב"א מא.) דבאית ליה כמה אחין דבין כך חייבת ביבו"ח לא שייך לפטור משום דרכי נועם, **וכן למש"כ רש"י לקמן פז:** דסברת דרכי נועם לגבי מתים כחיים דאם תאמר תחלוץ תתגנה על בעלה, [ומבואר ששייך חליצה בעודה אשת איש, ועיין בתוס' ובראשונים בדף טז.] וגם טעם זה אינו שייך באית ליה אחים, **וכנראה שהתי' הא' בתוס'** הלכו בדרך זו ולכך נקטו דדינא דנאסרה הוא דין בפנ"ע ולא משום דרכ"נ. **ואלא שהקשה הקוה"ע** (סי' ו אות ח) דלמה לגבי מתים כחיים הוצרך הש"ס לטעמא דדרכ"נ ואמאי לא סגי בכללא דנאסרה. ועיין.

**ב. בעיקר כללא דדרכי נועם ידוע מה שחקר בקוה"ע** (סי' ו) אי הוי סימן או סיבה, **והראה לגמ' בסוכה** (לב:) לגבי עץ עבות דאינו הירדוף משום שיש לו קוצים ואינו נועם, והתם הוי סימן, [ומאידך עיין בבית יוסף או"ח (סי' י' אות יב ד"ה יש לדקדק) לגבי גלימות ארוכות דאינם חייבות בציצית שאי"ז נועם שרגילות להיפסק, והתם הוי סיבה לפטור, וע"ע בקוב"ש בב"ב אות קנג לגבי חזקת כל מה וכו' שצידד ששורשו משום דרכ"נ] **והוכיח מלשון רש"י** (פז:) דהוא סימן, **וכן מוכח מגוף דברי רש"י** שנקט דהחסרון נועם מה שע"י החליצה תתגנה על בעלה, והא דינא דמתים כחיים הוי גם בגוונא שעדיין לא נישאה, ומוכח דדרכי נועם הוי סימן על זמן הנפילה שאינו אלא במיתה, **ועוד יש להוכיח ממה שהגמ'** שם בעי למילף מק"ו מיבמה לדין "ושבה אל בית אביה" – בבת כהן שנשאת לישראל, דנעשה מתים כחיים, אע"ג דהתם לא שייך כלל לטעמא דדרכ"נ, ומוכח דהדר"נ אינו אלא סימן להכלל שהדין ייבום חל במיתה, וילפי' מק"ו דכן הוא לגבי דינא דושבה אל בית אביה, שיחול במיתה הבעל. **ועוד יש להוכיח מסברת הגמ' לקמן ל.** דס"ד דהיכא דלא אידחי מהאי ביתא לגמרי נימא מיגו וכו' ומשמע שהנידון על עצם הנאסרה ולא ביחס לסברת דרכי נועם עצמה. **וכ"כ הגרע"א הנפ"ח בדף יז:** **ועיין בקוה"ע** (סי' ו אות ב') מה שדן האם הסימן כלפי הזיקה שאינה חלה אלא במיתה או שהסימן כלפי התירא דאשת אח, ע"ש.

**ומעתה קשה** דאם מוכח דדרכי נועם אינו אלא גילוי מילתא שדין ייבום חל בשעת המיתה, מהו מה שכתבו תוס' דכיון שהעיכוב בנדה הוי נועם ל"א נאסרה והא מ"מ איך יתחדש ייבום אחר בנפילה, **וכמו"כ יל"ע במה שקו"ט תוס'** אי באית ליה אחים שייך דרכ"נ, דתיפו"ל דכבר גלי קרא ששעת המיתה הוא הקובע לדין ייבום ולהיתר אשת אח. **וכמו כן יל"ע** **עמש"כ תוס' לקמן יז:** דמה דבעי קרא לאשת אח שלה"ב ולא סגי במה שאין זה נועם דנפק"מ היכא דאימו הייתה מעוברת ושמא יוולד זכר וכו' ולכאורה אם דרכי נועם הוא סימן אינו מובן דהא כבר נקבע שדין ייבום חל בשעת מיתה. **ומקובל ללמוד** דהחילוקים אינם רק ביחס למציאות הנועם אלא ביחס לגדרי וכללי כל יבמה שאין אני קורא בה וכו', ושאני נדה דעומדת ליטהר וכבר עתה יש לדון שיחול בה דין ייבום לכשתיטהר, ולכך יש לדון לכללא דדרכי נועם לגבי נדה בפני עצמו, דהאם שייך לומר שתתחייב בייבום לזמן שתיטהר, ועיין עלה. **ועיין בחידושי ר' ראובן** (סי א)

**ג. הנה הקוה"ע** (א,ד) הקשהלמאי דסברו תוס' דשורש כללא דנאסרה משום דרכ"נ, א"כ למה בנפילה שניה אמרי' נאסרה והא אין בזה חסרון דנועם, **ובקה"ע** (סי' א אות ו) **הקשה** לשיטת ר"א (לקמן קט) דאם גירשה והחזירה אסורה עליו באיסור אשת אח, והא לא שייך התם לטעמא דדרכ"נ, **וכמו כן יל"ע** למ"ד נשואין מפילין דאם נתגרשה הערוה צרתה אסורה (כדאיתא בדף יג.) וכתבו תוס' בדף ל. (ד"ה נאסרה) שהוא מדין נאסרה, דמה חסרון נועם יש שם.

**ד. יעוין היטב בדברי הרשב"א בדף מא.** לגבי הא דא"ר יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירא הראשון, שהקשה היאך יתחדש זיקה והא לאו דרכי נועם, וא"ת דרב איירי באית ליה אחים והא בדף ל. לא חילקו וכו', **ויש להתבונן** דהרי לשיטת הרשב"א כללא דנאסרה חלוק מכללא דדרכי נועם והיאך הוכיח משם לדינא דדרכי נועם. **ומסקנת הרשב"א** דכל מה שאמר רב שתחזור להיתרא הראשון היינו לגבי איסור אשת אח, אבל אינה חוזרת לזיקתה משום דרכי נועם. **ועיין בקה"ע** (ו,ז) משכ"ז.

**חידושי הרמב"ן מסכת יבמות דף יז עמוד ב**

אשת אחיו שלא היה בעולמו היכא כתיבא. איכא דקשיא ליה תיפוק לי משום דכתיב דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום, כדאמרינן בכי האי גונא בשילהי פרק יש מותרות ולא נעשה מתים כחיים לענין יבום מק"ו וכו' כלומר שאם היו לו בנים ומתו לאחר מיתתו תתיבם אשתו ומהדרינן דרכיה דרכי נועם כתיב וכיון שהתירתה תורה לינשא כשבנה קיים אם מת אינו בדין שתצא, הכא נמי כשאין למת אח ודאי מותרת היא לינשא ואם תאמר לאחר שנולד לו האח תצא אין כאן נועם ושלום, ומתרצים דהתם כשבנה קיים ודאי מותרת שאם כן לעולם תיאסר ואם תאמר לכשימות תצא לאו דרכי נועם הוא, אבל כאן נימא שלא תנשא כל זמן שחמיה קיים שמא יולד לו בן, ויש מתרצין כי קא מיבעיא ליה לא שתהא משמרת לו אלא שאם מת ולו אחים בעולמו ואח"כ נולד לו אח אחר שאם רצה זה שלא היה בעולמו חולץ או מייבם, וזה אינו נכון בעיני כלל, אבל בירושלמי מצינו מפורש קושיא ותירוצה, יחדיו פרט לאשת אחיו שלא היה בעולמו דלא כן מה נן אמרין מת בלא בנים תהא אשתו אסורה לינשא שמא יוליד אביו בן ותהא אשתו זקוקה ליבום, מעתה אפילו מתה אמו תהא אשתו אסורה לינשא שמא ילך אביו וישא אשה אחרת ויוליד בן ותהא אשתו זקוקה ליבום, ויאמר קרייא ובן ואב אין לו, כלומר לכתוב קרא ומת אחד מהן ובן ואב אין לו יבמה יבא עליה הא יש לו אב אף על פי שאין לה יבם שיבא עליה לא תהא אשת המת החוצה לאיש זר, שהרי כשם שיבם אוסר אותה כך האב אוסר אותה ואין משמעות לשון הכתוב שתהא אסורה אלא במקום יבם (והיינו כשאין לו אב), ומפרק אלא כי נן קיימין שמת והניח אשתו מעוברת שלא תאמר אלו שמת והניח אשתו מעוברת שמא אינה צריכה להמתין ולידע אם בן קיימא הוא אם אינו בן קיימא אף הכא צריכה להמתין ולידע אם [בן קיימא הוא אם] אינו בן קיימא לפום כן צריך למימר יחדיו פרט לאשת אחיו שלא היה בעולמו, פי' כי איצטריך יחדיו למת והניח אשתו של אביו מעוברת.

**חידושי הרשב"א מסכת יבמות דף יז עמוד ב**

"אשת אחיו שלא היה בעולמו היכא כתיבא. איכא למידק ותיפ"ל משום דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום דבכי האי גוונא אמרינן בשלהי פ' יש מותרות דאמרינן התם ולא נעשה מתים כחיים מק"ו כלומר שאם היו לו בנים ומתו לאחר מיתתו תתיבם אשתו ומהדרינן דרכיה דרכי נועם כתיב כלומר כיון שהתרתה והלכה ונשאת לאחר אם אתה מוציאה לאחר מיתת הבן אין זה דרכי נועם ושלום ה"נ לא שנא, וי"ל בשהיתה אשת אביו מעוברת שהיא צריכה להמתין עד שתלד לידע אם ולד של קיימא תלד ותתיבם לו, והכי איתא בירושלמי וכו' ועוד יש לתרץ לעיקר קושיתנו דאצטריך קרא היכא דמת והניח אחים ואח"כ נולד לו אח"

**חידושי הרשב"א מסכת יבמות דף מא עמוד א**

"ואיכא למידק טובא דכיון שנפטרה יבמה לגמרי בקדושי אחותה א"כ היכי אמר רב בגמ' מתה אשתו מותר ביבמתו, ואנן נמי דקי"ל כרב בהא אם מתה אשתו מותר ביבמתו וקי"ל נמי דנשואין מיהא דוחין ביבמה דחיה גמורה והלכך אם עבר ונשא את אשתו נפטרה יבמה והלכה ונשאת לשוק, ואם כן היאך אפשר לאחר שתמות אשתו תחזור היבמה אצלו שכבר נפטרה, וא"ת דלא אמרו אלא במקדש את אחותה שלא נפטרה עדיין לגמרי לא היא דהא לרב אין הפרש בין ארוסין לנשואין כדאמרן ואפילו לדידן נמי מ"מ מדאורייתא מיהא נפטרה לגמרי ומדרבנן היא דצריכה חליצה ואחר שנפטרה דבר תורה היאך תחזור ותאסור זיקתה לו והכתיב דרכיה דרכי נועם, ושמא י"ל דהא דאמר רב מתה אשתו מותר ביבמתו דוקא כשנפלה לפני שני יבמין דלא הותרה לשוק עדיין דמגו דאיתחזיא לשני איתחזיא נמי להאי היכא דמתה אשתו קודם שמת היבם ואף על גב דבאמצע לא איתחזיא ליה משום דהויא לה יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, וכדמשמע נמי בפ' ד' אחין דאמרינן התם אמר רב כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואקשינן מאי קמ"ל תנינא הר"ז אסורה עליו עולמית כו' ופרקינן מהו דתימא התם הוא דאידחיא מהאי ביתא לגמרי אבל הכא דלא אידחיא מהאי ביתא לגמרי אימא מגו דחזיא לנשוי נכרית חזיא להאי נמי קמ"ל כלומר קמ"ל דכיון שנאסרה עליו בשעת נפילה נאסרה עליו עולמית, אלמא הא כל יבמה שאני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה אף על גב דבאמצע אידחיא לה מיניה כיון דלא אידחיא מהאי ביתא לגמרי אמרי' מגו. ומיהו לא נהירא דהתם האי סברא בדרך מהו דתימא קאמר ליה כלומר דהא דרב אצטריכא דלא נטעה בהאי סברא ולא שיהא הדין כך ואפי' בנאסרה עליו באמצע, ותדע לך דא"כ הו"ל לרב למימר הכי בהדיא מת היבם ואח"כ מתה אשתו מותר ביבמתו, ועוד דא"כ אף כשמת היבם ואח"כ מתה אשתו תאסר (ב)יבמתו דכשמת היבם ועדיין אשתו עמו מיד הותרה היבמה לשוק ונאסרה על זה ומעתה עמדה עליו באסור ולא יהא לה עוד היתר, ומתני' במת היבם מיירי ועלה קתני מוציא את אשתו בגט ואשת אחיו בחליצה וקתני מתה יבמתו מותר באשתו והכל נמשך אחר מת היבם ועלה קאמר רב שאלו היה בהפך כגון שמתה אשתו מותר ביבמתו.

ומתוך כך יש לי לומר דלאו למימרא שתהא היבמה זקוקה לו לא לחלוץ ולא ליבם אלא מותר בלבד קאמר כלומר שאלו רצה לישא אותה אינה אסורה לו, וטעמא דמלתא משום דכיון דבשעת נפילה הותרה לו שוב אי אפשר ליאסר בה משום אשת אח וכדקי"ל החולץ ליבמתו בין הוא ובין אחים אין חייבין לא על חלוצה כרת ולא על צרתה כרת, וכו'.."

**חידושי הרשב"א מסכת יבמות דף קיט עמוד א**

הא דאמרי' בריש פרקין ורבנן זיל בתר רוב קטנים ורוב קטנים לאו סריסין נינהו זיל בתר רוב קטנות ורוב קטנות לאו איילונית נינהי, מהכא שמעינן דאזלינן בתר רובא ואפי' במקום דאפשר למיקם אמילתא לא נטרינן אלא עבדינן בי' עובדא בין להקל בין להחמיר דהא הכא אפשר למיקם אמילתא אי נטרינן להו עד דגדלי כר' מאיר ואפ"ה לא חיישינן ואפי' במקום ערוה חמורה, והכין נמי שמעינן לה מדסמכינן ארובא ולא בדקינן אפי' במקצת טריפות דאפשר למיקם עלייהו כנטולה וקרועה וחסרה. וקשי' לי דאם כן יבמה מעוברת לא תהא צריכה להמתין מדאורייתא עד שתדע אם בן קיימא הוא אם לאו דזיל בתר רוב מעוברות ורובן ולד מעליא ילדן, ובודאי דמעוברת צריכה היא להמתין דבר תורה עד שתדע אם ולד של קיימא הוא כדגרסי' בירושלמי בפ' כיצד יחדיו פרט לאשת אחיו שלא היה בעולמו ואקשינן דלא כן מה נן אמרין, פי' למאי אצטריך למיכתב יחדיו דאלו לא נכתב מה הייתי אומר מת בלא בנים תהא אשתו אסורה לינשא שמא יוליד אביו בן וכו', ומפרקי אלא כן נן קיימין שמת והניח אמו מעוברת שלא תאמר אלו מת והניח אשתו מעוברת שמא אינה צריכה להמתין ולידע אם בן קיימא הוא אם אינו בן קיימא אף הכא תהא צריכה להמתין, אלמא דבר תורה צריכה להמתין לידע אם בן קיימא הוא ואם לאו, ומת ובן אין לו עיין עליו וכדאיתא בריש פ' החולץ (ל"ה ב'), ועוד דהא לר' יוחנן חליצת מעוברת שמה חליצה וביאת מעוברת שמה ביאה ואם איתא דאזלינן בה בתר רובא ומשתריא לשוקא דבר תורה הא לאו חליצה ולא ביאה דיבמה היא דהא שריא לשוקא דבר תורה, ועוד דכתיב דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום ואי שרית לה לשוקא ולכשתלד ולד שאינו של קיימא אתה מוציאה מבעלה ומחזירה אצל היבם אין כאן דרכי נועם ונתיבות שלום וכענין שאמרו בשלהי פ' יש מותרות (פ"ז ב') ומהאי טעמא עבדינן מתים כחיים לגבי יבמה, אלא ודאי צריכה להמתין דאורייתא, אלמא לא סמכינן ארובא היכא דאיכא למיקם אמילתא

**רבי עקיבא איגר מסכת יבמות דף יז עמוד ב**

אשת אחיו שלא היה בעולמו היכא כתיבי וא"ת תיפוק ליה מדכתיב דרכיה דרכי נועם, ובתוס' הקשו כן, וי"ל דנהי דהיכא דליכא אחים אלא הוא שפיר ידעינן דאין זה נועם שתהיה מותרת להנשא ואח"כ שיולד האח תהיה אסורה לבעלה, מ"מ היכא דיש עוד אחים דלא אדחית מהאי ביתא וממילא לא תנשא בזה לא שייך הכי. והתוס' דלא ניחא להו לתרץ כן יראה דאזלי בתירוצם השני בריש מסכתין דטעמא דכל אשה שאין אני קורא בה בשעת נפילה וכו' הוא מטעם דרכיה דרכי נועם, ומוכח דאף בלא אדחי מהאי ביתא אמרינן כן (אב"ה עי' מ"ש לעיל (דף ט"ז ע"א) על גמרא בני צרות אני מעיד לכם), וע"כ הוצרכו לתירוצם דאצטריך קרא להיכא דחמותה מעוברת דהוי שפיר דרכי נועם, ותמתין עד שתלד זכר. מיהו תירוצם קשה בעיני, דהא מדאורייתא מ"מ אינה זקוקה עתה ומותרת לעלמא מכח הרוב דמחצה נקבות ומיעוט מפילות.

**רבי עקיבא איגר הנדמ"ח דף יז:**

"דבודאי סברת דרכי נועם היינו דמכח זה נפרש דינא דקרא דעושין מתים כחיים, והיינו דדין התורה היה רק היכי דבשעת נפילה נזקקה לו ולא שתחול זיקה אח"כ ומלשון זה משמע דדינא דנאסרה לצד שנלמד מדרכי נועם הוא דלא חלה נפילה אח"כ ולא דהאשת אח לא יותר יותר, וכן מסתבר לפי צד זה".

**שו"ת אחיעזר חלק א - אבן העזר סימן ב**

ונראה דבאמת דהתוס' בריש יבמות שם צריכין באור דמתחלה כתבו ואפילו בנדתה משמע בפסחים סו"פ אלו דברים דבת יבום היא דפריך מ"ש יבמתו דקעביד מצוה משמע דקני לה ואח"כ כתבו ועוד נראה לחלק דאחות אשה אף על פי שמתה אשתו אח"כ לא תזקק ליבום כיון שנפטרה שעה אחת משום שנאמר דרכיה דרכי נועם כו' אבל נדה דרכי נועם היא דלבעלה נמי צריכה להמתין עד שתטהר עכ"ל, וצ"ב דתי' האחרון אינו מספיק אלא על לאחר שנטהרה מנדתה דל"א בה כל יבמה שאין אני קורא בה כו' אבל על שעת נדותה קשה דמשמע מחילוקם דלא קנה לה בשעת נדותה ובפסחים משמע בהדיא דבת יבום היא וכו' **ע"כ נראה בהבנת דבריהם** דהא בהא תליא דוקא בערוה שאסורה עליו עולמית כמו סוטה אף על גב דתפסי בה קידושין מ"מ לא תפסי בה זיקה כיון דהזיקה היא בשביל מצות יבום ויבום אין בה דטומאה כתיב בה כעריות לא איתרבאי בדרשא דרב גידל חליצה נמי ל"ש אצלה דכל שאי"ע ליבום אי"ע לחליצה משא"כ נדה דתפסי בה קידושין והזיקה היתה נתפסת רק בשביל שאי"ע ליבום אי"ע לחליצה והא לאחר שתטהר תעלה ליבום ואיך אפ"ל שהזיקה נפקעה לגמרי שהרי מיתלא תליא ולכשתטהר תהא מתיבמת וממילא אי אפ"ל שתצא לשוק בלא חליצה שהרי יש בה זיקה וזקוקה למצות יבום כשתטהר, וזה שיעור דהתוס' דאחות אשה אף על פי שמתה אשת אח"כ שוב לא תזקק ליבום כו' וממילא לא משכח"ל בה זיקה כלל אבל בנדה דדרכי נועם היא ואם תטהר תתיבם וממילא היא זקוקה ליבום ויש בה מצות זיקה וחולצת וכיון דחולצת שוב אין בה איסור אשת אח ואם בא עלי' יבם בעת נדותה קנאה. ואין להקשות לפי"ז דגם באחות אשה ביבמה שהותרה ונאסרה דאח"כ תחזור להתירה הראשון ושוב לא תפטור משום ערוה, תינח לשי' הרשב"א דגם אח"כ מותרת לשוק ולא תחזור לזיקתה א"ש, אבל לדעת החולקים הרי הזיקה מתלא תליא, אך ז"א דלא דמי לנדה דבודאי תטהר ובודאי תעלה ליבום אח"כ ואין זו ערוה הפוטרת משא"כ באחות אשה והא אין בידו להמית את אחותה. **ובדרך אחר יותר קצרה י"ל** דהא דאי"ע ליבום אי"ע לחליצה הוא דכשאינו עולה ליבום כלל לעולם, משא"כ נדה כיון לאחר שתטהר תעלה ליבום עולה ליבום קרינן בה וא"כ אף דנדה ילפינן מהקישא דר"י מ"מ כיון דמה שנאסרת אח"כ מצד כל יבמה שאין אני קורא בה כו' לאו מהקישא הוא רק מסברת דדרכי נועם הוא ובנדה חשוב דרכי נועם ואינו נכלל בדין כל שאי"ע ליבום אי"ע לחליצה ובע"כ יצתה נדה מכלל עריות דהקישא דר"י דכיון דאחרי שתטהר מותרת בע"כ היא זקוקה ליבום ועי' בתוס' ישנים שם כיון שיש לה היתר ע"י טבילה מקרי עולה ליבום ועי' ברא"ש דלא דמי לחליצת מעוברת כו' דשאני נדה שעומדת לטבול וליטהר, וזהו שהוסיפו בעהתו"ס בתירוצם האחרון דלתי' הראשון שכ' דלא דמי לאחות אשה ושארי עריות קשה דהא אין משיבין על ההיקש וצ"ל לדבריהם קאי אי נימא דהקישא דר"י הוא רק לענין העראה כמש"כ הרשב"א ביבמות ח' אליבא דרבא [ויעוי' ירושלמי ריש יבמות במה"פ שרוצה לפרש ג"כ דהתוס' בד"ח כמש"כ הרשב"א יעו"ש] וע"כ הוסיפו בתו' השני לישב להיקשא דר"י דאין סברא לחלק משום דאין משיבין על ההיקש מ"מ מחלקים דלכשתטהר אינה נאסרת דהוי דרכי נועם וזקוקה ליבום וממילא דגם בעת נדותה הרי היא זקוקה כאמור

**קובץ הערות סימן א**

ד) ובתירוץ האחרון כתבו בתוס', דטעמא דנאסרה שעה אחת הוא משום דאין זה דרכי נועם אם תחזור ותיזקק לאחר שנפטרה, אבל אם היתה חוזרת ונזקקת היה ניתר עכשיו איסור אשת אח אף על גב דנאסרה שעה אחת. ולפי"ז תיקשי מ"ט פטורה בנפילה שניה, דהתם אין שייך כלל טעמא דדרכי נועם, כיון דהיא נפילה חדשה. ואף דבהא דצרת ערוה אסורה בנפילה שניה, י"ל הטעם משום דבמקום ערוה קיימא, והיינו דגזה"כ דצרת בתו היא כבתו לענין זיקה, דאותה הסיבה בעצמה שישנה בבתו לפוטרה מזיקה, ישנה ג"כ בצרת בתו לענין זה, ואין צריך לטעמא דנאסרה שעה אחת אפילו היכא דמתה הערוה או נתגרשה, אלא כיון דנעשית צרת בתו הרי היא לעולם כבתו, מ"מ אכתי איצטריך לטעמא דנאסרה שעה אחת, היכא דהערוה עצמה הותרה, כגון באחות אשתו שמתה אשתו, דבכה"ג פקעה סיבת הפטור גם מהצרה, דלא עדיפא מהערוה עצמה, ומ"מ הצרה אסורה גם בנפילה שניה, ועל כרחך הוא מטעמא דנאסרה שעה אחת. וכן באשת אחיו שלא היה בעולמו לר"ש דשרי ביבם ולבסוף נולד, ומ"מ בנולד ואח"כ יבם מודה ר"ש דאסורה, מטעמא דנאסרה שעה אחת בשעת נפילה ראשונה ועל כן אסורה גם בנפילה שניה, ואם הטעם משום דרכי נועם, הרי הטעם הזה אינו שייך אלא באותה נפילה עצמה ולא בנפילה חדשה:

![](data:image/x-emf;base64...)

![](data:image/x-emf;base64...)

![](data:image/x-emf;base64...)