29דין ציר עי מליחה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

דין ציר היוצא ע"י מליחה

הגמ' (חולין קיב:) דורשת מהפסוק "הטמאים" שנאמר באיסור שרצים – "לאסור צירן ורוטבן וקיפה שלהן". שואלים התוס' (ד"ה "ורוטבן"), דהרוטב אסור בלא"ה – משום טעם כעיקר, ואמאי בעינן דרשה נוספת לאסרו.

מתרצים התוס' בתירוצם הראשון – שאה"נ, ועיקר הפסוק בא רק לאסור צירן, ואילו רוטבן – הוי אסמכתא בעלמא.

מדייק החוו"ד (סימן צא סק"ט) מדברי התוס', שבציר – לא נאמר החידוש של טעם כעיקר, והיינו שהוא זיעה בעלמא – ולכן בעינן פסוק מיוחד לאסרו. לפ"ז, במקום שאין פסוק – באמת לא ייאסר מדאורייתא, וכדמשמע מדברי התוס' (חולין צט: ד"ה "שאני") שתמהו אמאי ציר טרפה אסור – הרי אין פסוק לאסרו. בזה, מיישב החוו"ד את דברי רש"י בסוגיא שם בדף קיב: עיי"ש, ובזה מבאר החוו"ד גם את שיטת המחבר בס"ה – שציר בשר הנבלע בחלב אינו אוסר,ולכן קודם ששהה שיעור מליחה, היות ואין הבשר רותח – אע"פ שהציר עצמו רותח ונבלע בחלב, אינו אוסר. והוא כנ"ל – משום שבבב"ח אין פסוק המחדש שציר הוי כבשר, וא"כ הוי כזיעה בעלמא – שאינו אוסר באיסור בב"ח.

ביאור התירוץ השני בתוס'

בתירוצם השני מתרצים התוס', שאף לרוטב – בעינן פסוק, דס"ד – שאיסור שהמחהו פקע איסורו. וכדמוכח בסוגיא בדף קכ. - שבעינן פסוק זה לחייב באופן שהוא מחוי.

שואלים התוס', א"כ היכי ילפינן שתי דרשות מאותו פסוק, שהרי בדף קכ. בעינן את הפסוק לרוטב גופא [אף שטעם כעיקר] – משום שהוא מחוי, וא"כ היאך ילפינן מאותו פסוק - לאסור צירן שהוא זיעה בעלמא.

מתרצים התוס' "וי"ל דשקולים הם". והוא צ"ב, דלכאורה הם שני דרשות שונות לגמרי. דבצירן – החידוש הוא שהוא חפצא דאיסורא, ואילו בהמחהו – הוא חידוש שחייבים אף על מעשה שתיה, והיאך הם שקולים ויבואו שניהם.

מוסיפים התוס', דלכאורה מציר גופא שמעינן את שני החידושים, שהרי הוא מחוי – וע"כ ששתיה כאכילה. מתרצים התוס', שאינו ראיה לדין זה "דהוי מצינן לאוקומי כשהקפהו ואכלו".

ויש להעיר על דבריהם, אמאי הביאו ממרחק לחמם – להעמיד את הסוגיא בהקפה את הציר, הרי הסוגיא גופא איירי בציר איסור שנבלע בבשר – שוודאי נחשב כמעשה אכילה ולא כשתיה [כדמוכח בדברי הרמב"ם בהלכות נזירות פ"ה ה"ה]. וא"כ תוס' יכלו ליישב באופן יותר פשוט, שבסוגיא בדף קיב: הרי איירי באופן שנחשב כאכילה, ומשום כך אין ראיה לחידוש הנוסף – שחייבים אף באופן שהוא מחוי. ורק בדף קכ. התחדש – שאף באופן שהוא מחוי חייבים עליו, ואף שהם שתי דרשות – שקולים הם ויבואו שניהם וכנ"ל.

גם בתוס' בבכורות (ו:) איתא כנ"ל. דהגמ' שם רוצה ללמוד מהפסוק "הטמאים" שאוסר צירן – לאסור חלב היוצא מבהמה טמאה, שהרי הוא כציר היוצא עיי"ש. שואלים התוס' כנ"ל, שבחולין קכ. בעינן לפסוק לאסור רוטבן – וחידושו ששתיה כאכילה, ותירצו כנ"ל – ששקולים הם ויבואו שניהם.

ספר התרומה

ספר התרומה (סימן סו) דן בנידון התוס', ונראה בדבריו, שגם צירן וגם רוטבן הם חדא דרשה "אלא קרא אתא משום צירן לחלוחית היוצא מן הבשר וכן רוטבן לפי שבמים מהתך השמנונית וסד"א דלא הוי מיתסר אלא כמו שנברא זהו יבש ולא מחוי".

משמע מדבריו, שגם צירן וגם רוטבן – חידושם הוא בחפצא של האיסור, דסד"א להתירם – משום שאינם באותו אופן שנבראו, ואין כאן כלל סוגיא - הדנה אי מעשה שתיה נידון כאכילה. אמנם, ציר הוא חידוש יותר גדול [כמפורש שם], דלא רק שהוא מחוי [כרוטבן] – אלא שגם אינו עיקר האיסור אלא לחלוחית היוצאת מן האיסור. והיינו, שהסוגיא בחולין קכ. דנה רק בחידוש – שמחוי נשאר באיסורו, והוא נלמד מרוטבן. ואילו הסוגיא בחולין קיב: [ובבכורות] דנה בחידוש הנוסף – שאינו עיקר האיסור, והוא נלמד מצירן והוא הנידון בחלב טמאה. אולם שני החידושים הם בני חדא ביקתא – שהוא חסרון בחפצא של האיסור, ואין כלל נידון בגדר המעשה. משא"כ לשיטת התוס' הנ"ל - יש כאן שתי סוגיות ושני חידושים נפרדים לגמרי, חידוש אחד בחפצא של האיסור – שמחוי נחשב כאיסור גופא, וחידוש שני – שמעשה שתיה נידון כאכילה.

לדברי ספר התרומה, יותר מובן – ששתי הדרשות "שקולים הם", שהרי הם שני חידושים באותו ענין – אי איסור שאינו בצורתו המקורית [אינו עיקר האיסור או שהשתנה למשקה] – נחשב עדיין לאיסור, משא"כ לשיטת התוס' – צ"ב קצת היאך שני חידושים נפרדים לגמרי הוי "שקולים", וכנ"ל.

שיטת התוס' בדף קכ:

נראה לדייק בדברי התוס' בחולין קכ: (ד"ה "היכא"), שס"ל כהבנת ספר התרומה. דהגמ' שם – משווה חלב שהמחהו לסוחט בכלאים. והקשו הראשונים – שאינם דומים. דבשלמא חלב שהמחהו – ס"ד שאינו אסור כיון שכתוב בו לשון אכילה, אולם בכלאים שלא כתוב לשון אכילה – אמאי ס"ד שמשום שסחטו יפקע איסורו.

מביאים התוס' את תירוצו של רבינו שמואל "דגבי חלב שהמחהו אי לא הוה כתיב ביה אכילה הוה מחייבינן כיון שהוא גוף החלב... אלא שנימוח אבל משקה היוצא מכלאים אפילו לא כתיב בהו אכילה כמאן דכתיב בהו דמי שאין זה גוף הפרי", ודבריו צ"ב.

ונראה ביאור דבריו – ע"פ דברי ספר התרומה הנ"ל, שהחסרון במשקה - אינו משום שחסר במעשה האכילה, אלא משום שכשאיסור נהפך למשקה – חסר בעצם איכות האיסור אף שהוא גוף האיסור [והוא החידוש בחלב שהמחהו]. אלא שמשקה הנסחט, חידושו יותר גדול – שגוף האיסור אינו כאן אלא רק הנסחט ממנו, והוא שינוי יותר גדול בחפצא של האיסור. ולכן ס"ד לגמ', שחלב שהמחהו – שכתוב בו לשון אכילה, שווה בחידושו למשקה הנסחט מכלאים – שלא כתוב בו לשון אכילה.

ועיין יד יהודה (סימן צא סקכ"ב), שנקט – שאף התוס' בדף קיב: נתכוונו להבנת ספר התרומה. ולא כמו שדקדקנו לעיל – שלשיטת התוס' שם הם שני חידושים נפרדים. אמנם בדף קכ: - ודאי נראה שהוא כהבנת ספר התרומה.

הערה בדברי הפמ"ג

הפמ"ג בסימן פא (משב"ז סוף סק"א), מדייק מדברי התוס' בחולין קיב: ובבכורות – שלוקין על חלב שהקפהו, ומשמע מדברי הפמ"ג שהבין שכשלא הקפהו לא יהא מלקות. וכוונתו ע"פ שיטת הרמב"ם [שציין קודם לכן] – שעל דבר שנלמד מילפותא אין לוקין עליו.

וצ"ב מנין דייק כן בדברי התוס', דנראה שדייק מדברי התוס' – שבמה שנלמד מצירן יש מלקות והוא דווקא חלב שהקפהו, משא"כ כשהמחהו שאינו נלמד מצירן אלא מרוטבן – לא יהא מלקות.

ולא ברירא, דמאי שנא. ונראה פשוט שלשיטת הרמב"ם – בתרוויהו לא יהא מלקות, שהרי שניהם נלמדים מדרשה. ולחולקים על הרמב"ם – וסוברים שלוקין אף על דבר שנלמד מדרשה, נראה שוודאי ילקו על שניהם.

שיטת הרמב"ן והרמב"ם

הבאנו את דברי החוו"ד, שדייק בתוס' – שציר הוי זיעה בעלמא, ובמקום שאין פסוק לרבות – אינו אסור מדאורייתא. ולכן – ציר בשר אינו אוסר בבב"ח, ולכן – ס"ל לרש"י שציר טרפה אינו אסור מדאורייתא.

כן היא באמת שיטת המהר"ם (הובא במרדכי חולין אות תרעא) "לפי מה שאני רגיל לומר דציר נבלה וטרפה מדרבנן וזיעה בעלמא הוא כמו ציר דגים דדווקא בשרצים דאיכא בהו קרא דהטמאים וכן בהמה טמאה דיליף בת"כ מטמאים הם הוו דאורייתא אבל בטרפה דליכא קרא הוי מדרבנן".

אמנם שיטת התוס' (חולין צט: קיב:) – שרק ציר דגים הוי דרבנן, אולם בשרצים ובהמה טמאה הוו דאורייתא, ואף בנבלה וטרפה ס"ל שהוא דאורייתא – אלא שתמהו מנלן. אולם ברמב"ן (חולין צט) ובספר התרומה הנ"ל, נראה שלמדו שכתוב בשרצים פעמיים "טמאים" – ומינה ילפינן לבהמה טמאה ולנבלה וטרפה [ומה שכתוב בבהמה טמאה – הוי אסמכתא בעלמא, עיי"ש], ורק לדגים אין דרשה – וצירו אינו אסור מדאורייתא.

וצ"ב – מאי שנא נבלה וטרפה ומאי שנא דגים. שהרי בתרוויהו אין פסוק בעצמם, אלא שטמאה נבלה וטרפה – ילפינן מייתור שנאמר בשרצים, ואמאי לא נילף מינה אף לדגים.

ונראה, שע"כ ס"ל שיש חילוק במציאות – בין ציר דגים לבין ציר של בהמה. וכן דייק היד יהודה (סקכ"ב) בשיטת הרמב"ם (פט"ו מהלכות מאכ"א הל"ד), הפוסק שבשר נבלה מלוח שנמלח עם בשר כשרה וכן דג טמא מלוח שנמלח עם דג טהור – אסורים. אמנם חלוק לשון הרמב"ם בין שני המקרים, דבבשר מנמק "מפני שתמצית הנבלה נבלעת בגוף בשר השחוטה", ואילו בדג - מנמק הרמב"ם "מפני צירו". מדויק, שבבשר – הציר היוצא הוי "תמצית גופו", משא"כ בדגים. וכן הביא היד יהודה מדברי הרשב"א בתוה"ב (ב"ד ש"א ב.) [אמנם את חידושי הרמב"ן לא היה ליד יהודה, כידוע].

והיינו, שרוטב היוצא ע"י בישול – הוי כגוף האיסור ממש, וציר היוצא ע"י מליחה הוי רק "תמצית גופו" – והיינו גדר של "יוצא" כחלב וביצים, ואילו ציר דגים הוי כזיעה בעלמא – שאינו נחשב אף כתמצית גופו.

דין מלקות ב"תמצית גופו"

נחלקו האחרונים בשיטת הרמב"ם [ועוד ראשונים כדלעיל],הסובר שציר בשר הוי "תמצית גופו" ואסור מדאורייתא – אם לוקים עליו או לא.

שיטת היד יהודה (סקכ"ב), שלרמב"ם – ודאי ילקו על ציר בשר, שהרי הוא "תמצית גופו". אמנם נראה שאין הדברים מוכרחים כדלהלן.

דהנה, שיטת הרמב"ם (פ"ג מהלכות מאכ"א ה”ו) - דעל חָלב בהמה טמאה וביצת עוף טמא אין לוקין, אף שאסורים מדאורייתא – משום יוצא. ונימוקו "שנאמר מבשרם לא תאכלו על הבשר הוא לוקה ואינו לוקה על הביצה ועל החלב, והרי האוכל אותן כאוכל חצי שיעור שהוא אסור מן התורה ואינו לוקה אבל מכין אותו מכת מרדות". וכדביאר המגיד משנה שם, דאף שנלמדים מריבוי – הרי שיטת הרמב"ם שדבר הנלמד מריבוי אין לוקין עליו [והוא גופא הדמיון לחצי שיעור שם – שג"כ נלמד מדרשה ואעפ"כ אין לוקין עליו].

ונראה לדייק בדברי הרמב"ם בריש פ"ו שם "דם חגבים ודם דגים טמאים אסור משום שהוא תמצית גופן כחלב בהמה טמאה". חזינן – שחלב בהמה טמאה הוי תמצית גופן, ואעפ"כ – אין לוקין עליו כנ"ל. לפ"ז, לכאורה הוא הדין לציר היוצא מבשר שהגדירו הרמב"ם כ"תמצית גופן" – דיתכן שאין לוקין עליו אף שאיסורו מדאורייתא, ואין ראיה מהלשון "תמצית גופן" – שיש עליו חיוב מלקות.

עוד יש להעיר על דברי היד יהודה הנ"ל, שדייק ברמב"ם דדג טמא שנמלח עם דג טהור – הציר היוצא אינו נחשב כתמצית גופם. דלכאורה באותו זמן שיוצא ציר – יוצא גם דם, ודם דגים ודאי הוי תמצית גופם – כמפורש ברמב"ם הנ"ל. א"כ, מאי שנא מולח בשר שהרמב"ם הגדירו כתמצית גופו – משום הציר היוצא, ומאי שנא מולח דג טמא שמשמעות דברי הרמב"ם שהיוצא אינו תמצית גופו – אף שלכאורה ביחד עם הציר יוצא גם דם [אא"כ נדחוק – שדם היוצא ע"י מליחה שאני ואינו תמצית גופו].

דין "יוצא" בדגים

החוו"ד (סימן פא סק"א) מחדש - שבדגים אין כלל איסור יוצא [מדאורייתא], שהרי אין בהם קרא ד"הטמאים". והוא אמת רק לשיטתו, דס"ל – שציר דגים הוי ככל ציר בעלמא שנחשב ל"יוצא" ואינו זיעה בעלמא, ואעפ"כ להדיא שציר דגים לא הוי דאורייתא – וע"כ שאין בדגים איסור יוצא.

אולם אם נימא כדיוק היד יהודה הנ"ל בדברי הרמב"ם – שחלוק ציר דגים במציאות מציר בשר, וציר דגים אינו תמצית גופן אלא זיעה בעלמא, א"כ שפיר יתכן שיש בדגים איסור יוצא – אף שצירו אינו אסור אלא מדרבנן.

אמנם שיטת החוו"ד – צב. שהרי ביצי דג טמא נחשבים כיוצא – ואסורים מדאורייתא, כמפורש כל זה ברמב"ם הנ"ל, וכן דם דגים טמאים נחשב כיוצא כמו שדייקנו ברמב"ם – ואיסורו מדאורייתא וכנ"ל. וכן קשה עליו מטרפה – שאין בו פסוק לאסור יוצא, ודבר פשוט בש"ס ובפוסקים [עש"ך סימן פא סק"א] שחָלָב טרפה אסור מדאורייתא – אף שהוי רק יוצא.

דין ציר בבשר בחלב

הבאנו מדברי הרמב"ם שציר היוצא מבשר – נחשב כתמצית גופו. ויש לדון, בציר מבשר מוכשר – אם יאסור חלב מדאורייתא ככל בשר.

הפתחי תשובה (סימן פז סקי"ט) מביא את דברי החת"ס (יו"ד תשובה פא), הסובר שבישול ציר בשר [כשר] עם חלב – אינו אסור אלא מדרבנן. ונימוקו – שציר הוא חידוש ואין לך בו אלא חידושו, שבאיסור – צירו כמותו, אולם בהיתר – אין לחדש שצירו ייחשב כמותו. וא"כ בשר היתר – צירו ייחשב כזיעה בעלמא שאינו אוסר בחלב.

והנה, החוו"ד (שהבאנו בתחלת השיעור) ס"ל ג"כ כדעת החת"ס, ומיקל יותר – שאינו אסור אף מדרבנן. ותמה עליו ביד יהודה הנ"ל, דלא גרע מדם בחלב – שרבנן גזרו עליו אטו בשר בחלב (סימן פז ס"ו), והוא כשיטת החת"ס שאסור מדרבנן.

אמנם היד יהודה פליג אעיקר דינא [וכן הוא בפמ"ג סימן פא סק"א בשפ"ד] –וס"ל שציר בשר בחלב הוי דאורייתא, אלא שליד יהודה אף לוקין עליו ואילו לפמ"ג אין לוקין. והיינו שס"ל, שכשהתורה אסרה ציר בבהמה טמאה וכדו' – הוא גילוי מילתא שציר הוי כבשר עצמו. וא"כ אף בכשרה – נחשב כבשר עצמו שאוסר חלב בבישול [ודגים שאני – שאינו מתמצית גופן וכנ"ל].

ואף שלכאורה הוא להדיא בדברי הרמ"א בס"ה, שציר היוצא מבשר בשעת מליחה – אוסר גבינה. ס"ל לחוו"ד – שאין איסורו משום הציר גופא, אלא שע"י המליחה נפלט גם שמנונית בשר בתוך הציר – וא"כ יש כאן טעם בשר ממש. אולם ציר היוצא ע"י סחיטה וכדו' שאין בו שמנונית – אינו נידון כבשר, ואינו אוסר חלב. והוא נ"מ גם לציר היוצא ע"י מליחה לצלי – שאינו נחשב כמליח וממילא אין בו שמנונית, וכן הוא נ"מ לציר היוצא בתוך שיעור מליחה – לשיטת המחבר שעדיין אינו נחשב כמליח. אולם הפמ"ג והחת"ס ס"ל – שגם במליחה יוצא הציר בלי שמנונית, ולכן ס"ל לחת"ס שאיסורו רק מדרבנן, ולפמ"ג התחדש שהוי כבשר ממש מדארייתא – אף שאין בו שמנונית.

ועיין יד יהודה (סימן צא סקכ"ב ד"ה "וכן תראה"), המבאר – שאף אם אין טעם בשר בציר – לא אכפת לן, דהתורה אסרה "גדי" בחלב – ואין תנאי שייחשב כבשר [וכן הבאנו בשיעורים לעיל גם מדברי החזו"א בסימן יב סק"ג]. וא"כ, כל שהציר אסור מדאורייתא, שפיר נחשב כ"גדי" ויאסור חלב – אף שאין בו טעם בשר, וכשיטת הפמ"ג [אלא שליד יהודה אף לוקין עליו].

סיכום

מצינו ארבע שיטות, בדין ציר היוצא מבשר כשר בשעת מליחה – לענין דינו בחלב.

1. שיטת החוו"ד - שאינו אסור כלל אלא שנאסר משום שמעורב בו שמנונית בשר, ורק משום כך אסרו הרמ"א כשנופל על גבינה.
2. שיטת החת"ס – שאף שאין בו שמנונית אסור מדרבנן.
3. שיטת הפמ"ג – שאיסורו מדאורייתא [אף בלא שמנונית], משום שהתורה גילתה בבהמה טמאה ובשרצים שציר הוי כגוף הדבר [וע"כ דגים שאני שצירן אינו מתמצית גופם וכנ"ל].
4. שיטת היד יהודה – שאיסורו מדאורייתא ואף לוקין עליו. וס"ל שלא בעינן כלל לטעם בשר שבו, וסגי שייחשב כגדי עצמו – כדי לאסרו בדין בשר בחלב.