ג בעניין תנאי לעשר בשבת
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי / דמאי עניינים - הרב מאיר קאופמן

**בס"ד ב' אד"ב ס"ח**

**סימן ג**

**בעניין מעשר ע"י תנאי בע"ש**

א]בביאור ראית הירושלמי מהמשנה שמועיל תנאי על וודאי

ב]בגדר צורת חלות התנאי דעת החזו"א והחולקים בזה ומה שיש להוכיח בדעת הר"מ

ג]ראיה מנידון הירושלמי האם צריך להוציא בשפותיו

ד]בדברי הר"ש שגם למ"ד אדם מקנה דשלב"ל לא עוזר תנאי אם זה לא ברשותו ונפק"מ להנ"ל

ה]בזמן הברכה במפריש על תנאי ובמעשה לאחר ל'

ו] בנידון הירושלמי שמא יבקע הנוד במ"ב וראיה מזה לנ"ל

ז]בביאור המשנה פ"ד מ"ד ובדברי הר"ש שם

ח]במחלוקת הראשונים בסוגיא דיבמות צ"ג. האם היה חיסרון דמוקף

ט]בקושית רע"א שזה בידו להפריש משלו על חברו ובקושית הקה"י שאולי עשה באמת כך

י]בנידון רע"א האם מותר מעשה קודם שבת שיחול בשבת

י"א]בדין קיום התנאי בשבת

י"ב]בדין עשית תנאי להתיר ע"י שליח ובהפרשה על אחרים

י"ג]בדין עשית התנאי בלבו

]**דיני מעשר בשבת**

**בעניין מעשר ע"י תנאי בשבת**

**בביאור ראית הירושלמי מהמשנה שמועיל תנאי על וודאי**

א]מבואר במתניתין דמועיל לעשות תנאי מע"ש וע"י זה לעשר בשבת ועיין ר"ש שהביא דבירושלמי דנו האם מועיל גם בוודאי ור"י אמר שדין משנתינו רק בדמאי והירושלמי שואל שבמשנה מבואר שעוזר גם בוודאי דרק הסיפא שם זה בדמאי והירושלמי מחלק דאם זה ברשותו עוזר גם בוודאי ואם זה אינו ברשותו עוזר רק בדמאי

והנה שורש הספק כיון שעושה את ההפרשה בשבת לכן צריך להיות אסור והנה בגירסתינו במשנה ה לא כתוב שאומר מה שאני עתיד להפריש למחר ובפשוטו הוא מעשר אחרי שבת וכן הוא בר"ש לעיל פ"ד מ"ד וכן בפירקין מ"ד והטעם שזה עוזר מדין ברירה ולפ"ז צ"ב מה הירושלמי הוכיח מהמשנה הרי כה"ג שלא עושה כלום בשבת אין שום סיבה לאסור וצ"ל שס"ל לירושלמי שסתימת המשנה משמע שגם אם ירצה יכול להפריש בשבת אלא שהמשנה לא אמרה זה כמבואר בר"ש שאם מעשר כמות שלא הכל לצורך שבת זה אסור

ובשנות אליהו נקט שבהכרח שהירושלמי גרס למחר וכתב שהבבלי יבמות צ"ג שר' ינאי לא עשה תנאי על וודאי חזינן שזה לא עוזר על וודאי בהכרח שלא גרס במשנתינו למחר עכ"ד אמנם הר"ש לא הביא כזה צד שגורסים כך במשנתינו ובהכרח כנ"ל

**בגדר צורת חלות התנאי דעת החזו"א והחולקים בזה ומה שיש להוכיח בדעת הר"מ**

ב]והנה בגדר דין התנאי כשמפריש בע"ש אפשר לפרש בשלשה אופנים או מדין ברירה דהיינו שזה חל מע"ש ורק שזה חל על מה שמברר בשבת וזה רק למאן דאמר יש ברירה או שעושה מעשה היום והחלות לאחר שיפריש וכה"ג כיון שבשעת החלות זה מבורר אין זה ענין לברירה בפשוטו כמו שהביא החזו"א סי' ט סק"י מהנוב"י ורעק"א וכן הוא בתוס' בב"ק ס"ט שלכן אם אומר כל הנלקט מזה מחולל לכשיתלקט אין זה קשור לברירה וכן הוא בפשוטו בר"ש מ"ד כשביאר גדרי ברירה ע"ש[[1]](#footnote-2) ואופן שלישי שחידש החזו"א סקי"ג ט"ו שבאמת גם המעשה הפרשה בשבת ורק הוא קולא דרבנן שיעשה כאילו זה חל מע"ש ורק כה"ג התירו להפריש בשבת וע"ש שאם עושה בשני האופנים הראשונים צריך לברך בזמן עשית המעשה משא"כ באופן האחרון שההפרשה האמיתית היא בשבת אז כה"ג צריך לברך בשבת ועיין לקמן סק"ג

והנה בהא דמבואר שבדמאי מועיל לעשות תנאי אפילו שזה אינו ברשותו כתב החזו"א שוודאי גדר הדברים שלא נעשה המעשה הפרשה בע"ש דהרי הוא לא יכול דזה לא שלו אלא זה רק מעשה להתיר ההפרשה בשבת ולפ"ז לכאורא כשהירושלמי דן האם מועיל תנאי בוודאי הכוונה באותו אופן ולפ"ז קשה איך הירושלמי הוכיח ממשנתינו שמועיל תנאי בוודאי הרי תנא דמתניתין ס"ל יש ברירה כמבואר מ"ד וכן הוא בכל הפרק הקודם וא"כ זה וודאי חל בע"ש על מה שיברר בסוף ומה ראיה מכאן שזה עוזר גם בצורה של תנאי וע"ש בסק"י שיצא לחדש שס"ל לירושלמי שאם עושה בצורה של ברירה מה שיברר בשבת כיון שגם לפי עשיתו זה מותנה בעשיה בשבת לכן כה"ג זה אסור וכל מה שעוזר כי עושה בצורה שכאילו חל הכל מער"ש וא"כ חייב לחזור ולהפריש בשבת ובהכרח זה מועיל מדין תנאי עכת"ד

והנה ברמב"ם בפיה"מ מפורש שמשנתינו סברה שיש ברירה אמנם להלכה שאין ברירה זה לא יעזור אלא אם יתנה שיחול על מה שיברר קודם אכילה [וכן הוא פשטות דברי הרשב"א ב"ק ס"ט: ע"ש] וא"כ צ"ב מה הירושלמי הוכיח ממשנתינו הרי וודאי מסברא זה יותר גרוע לעשות אם תנאי שכל העשיה בשבת מאשר שרק הבירור שאין הוא החלות עצמו נעשה בשבת

ולכאורא היה נראה שהגדר דרבנן בדמאי שכאן יכול להפריש אפילו שזה לא שלו ויתכן שהקנו לו את זה כדי שיוכל להפריש ובוודאי זה גם חל באותה צורה אלא ששם לא הקילו רק אם זה שלו וזה עוזר מעיקר הדין ולפ"ז הצורה שזה חל למאן דאמר יש ברירה יכול לעשות שיחול החלות בע"ש והבירור רק יעשה בשבת ולמאן דאמר אין ברירה עושה מעשה היום וחלות בשבת לכשיברר ולפ"ז אותה צורה הוא בדמאי או וודאי

והנה מסברא היה מקום לומר שרק למאן דאמר יש ברירה שבשבת לא חל כלום אלא זה רק בירור על מה חל בע"ש לכן מותר לעשות אבל למ"ד אין ברירה שהחלות חל בשבת זה יהיה אסור אמנם הרמב"ם הרי דימה ומקורו מהירושלמי דר' יוחנן ס"ל אין ברירה כמבואר בגיטין כ"ה ובכל אופן נקט בירושלמי שעוזר תנאי ובהכרח שס"ל לחז"ל שכיון שאת מעשה ההפרשה לא עושה בשבת אין בזה סברא לחלק

אמנם עיין רמב"ם פ"ט ה"ז דהביא את משנה א לעניין דמאי ואח"ז כתב אבל בוודאי אינו מתנה אלא על דבר שברשותו כיצד היו לו מאה תאנים של טבל בתוך ביתו והוא בבית המדרש או בשדה ומתירא שמא תחשך ואינו יכול לעשר בשבת אומר שני תאנים שאני עתיד להפריש הרי הן תרומה ועשר שאני מפריש אחריהן מעשר ראשון ותשע שאני מפריש אחריהן מעשר ראשון ותשע שאני מפריש אחריהן מעשר שני ולמחר מפריש ואוכל עכ"ל והנה הרמב"ם העתיק את לשון המשנה כמו למאן דאמר יש ברירה ושם וודאי משמעות הלשון שמחיל בער"ש דהרי את ההפרשה יכול לעשות אחרי האכילה וכן הוא משמעות הלשון הרי הן תרומה שיחול עכשיו ומדין ברירה אלא שזה לא חל באמת וצריך להפריש בשבת כדין ומבואר שלא עושה מעשה בער"ש וחלות בשבת ולכאורא זה כהחזו"א אמנם עדיין משמע שהמעשה מצידו הוא הפרשה אם ברירה ועד כמה שזה חל כגון בדמאי שלו אז זה באמת חל בער"ש ולא שזה סתם הערמה וצ"ע

אלא שצ"ב המקור ממאן דאמר יש ברירה וצ"ל שס"ל לירושלמי שזה וודאי שאפשר ללמוד מדמאי שרבנן תיקנו שאם עושה בער"ש הפרשה אפילו שלא חל זה מתיר לדון כאילו זה חל, אלא שעדין יש לדון שכיון שעושה את היחוד בשבת זה עצמו סיבה לאסור ואולי הקילו רק בדמאי, ובזה הוכיחו מהמשנה ממאן דאמר יש ברירה שהתירו גם בודאי שהרי גם שם יש את סיבת האיסור כי הוא מברר בשבת ובהכרח שאין כזה איסור מה שעושה את היחוד בשבת

**ראיה מנידון הירושלמי האם צריך להוציא בשפותיו**

ג]והנה עיין בירושלמי בהלכה א שהביא מחלוקת האם בשעת ההפרשה בשבת צריך להוציא בשפתיו או רק לחשוב שזה על התנאי שעשה בע"ש ועיין ר"ש ורא"ש לחד גירסא שהירושלמי מכריע שלא יכול לעשות בפיו דאז זה וודאי נראה כמתקן אלא עושה במחשבתו וכן הכריע בשנות אליהו והנה לחזו"א שהמעשה הוא בשבת איך מועיל במחשבה ואין לומר שמעשר מועיל במחשבה דהרי פדיון מע"ש לכאורא וודאי לא עוזר במחשבה והרי וודאי שגם זה אסור בשבת [כמבואר שבת קכ"ו עיין דרך אמונה פ"ט שהביא לזה עוד ראיות] ועוד דעיין חזו"א סימן ט"ו שלא ברירה ליה שמעשר ראשון ושאר מעשרות אפשר במחשבה דאולי רק תרומה ותרומת מעשר אפשר במחשבה וא"כ צ"ע איך עוזר כאן וגם אם נדחוק שבדמאי הקילו שיחול במחשבה אבל הרי מבואר שעוזר גם בוודאי וכאן הרי לא רצו להקל על אינו ברשותו והטעם כי רצו שיחול בצורה מעיקר הדין ואין לומר שאומר בשבת דהרי הירושלמי דוחה זה כי אז זה נראה כמתקן אלא וודאי מוכח מכאן שהגדר דרבנן שעושה מעשה בע"ש וחלות בשבת וז"ב

ובדעת הרמב"ם הנ"ל יתכן דבאמת למאן דאמר שאסור בדיבור אם אין ברירה באמת לא יעזור בודאי אלא שר"י ס"ל אין ברירה וס"ל שעוזר בודאי בהכרח שמותר להוציא בשפותיו עד כמה שעשה תנאי בער"ש ויתכן שזה מקור הר"מ לפסוק כמאן דאמר זה אבל בדעת הראשונים שלא כתבו כן בהכרח שזה חל בתור מעשה קודם שבת וחלות בשבת ולכן לא צריך דיבור בשבת ורק הרמב"ם ס"ל שצורת התנאי בצורה של ברירה שלהלכה זה לא חל לכן צריך דיבור בשבת ודו"ק

ועיין מה שהבאינו בפירקין מ"ד מהתוס' רי"ד שכל מה שהותר בדמאי ההפרשה כיון שזה רק תרו"מ ונראה כבציעה בעלמא ומבואר שגם נקט שאין דין לעשות עוד מעשה הפרשה ע"ש

**בדברי הר"ש שגם למ"ד אדם מקנה דשלב"ל לא עוזר תנאי אם זה לא ברשותו ונפק"מ להנ"ל**

ד]והנה הר"ש לעיל פ"ד הקשה על הגמ' ביבמות דר' ינאי הפריש בע"ש על דשלב"ל שלא מן המוקף וקשה למה לא עשה תנאי וכה"ג יכול להפריש מן המוקף ותירץ בחד תירוצא שכיון שזה לא היה ברשותו והרי הירושלמי אומר שלא מועיל תנאי בוודאי על דבר שאינו ברשותו והקשה רעק"א הרי כל הסיבה שלא עוזר מצד דשלב"ל אבל הרי ר' ינאי ס"ל דאדם מקנה דשלב"ל כמבואר בבלי שם ועיין חזו"א סקי"ז שביאר לפי שיטתו שלמעשה בתנאי המעשה הפרשה הוא רק בשבת וכל מה שהקילו שזה נראה כאילו זה חל בע"ש וכאן שזה אינו ברשותו הרי זה לא יכול לחול קודם שבת עכ"ד אמנם כבר הוכחנו מהר"ש דלא כדבריו ולכאורא יש ליישב קושית רע"א דהרי מבואר שהיה נידון שאסור לעשות מע"ש ע"י תנאי מצד שמברר בשבת וזה גם נחשב עשיה בשבת ויתכן שבזה עצמו יש חילוק שרק אם זה ברשותו שיכול לעשות החלות בע"ש כה"ג חשיב שעיקר הדבר נעשה בע"ש ולכן מותר משא"כ בדשלב"ל דהמעשה עצמו נחשב שנעשה בשבת דהרי אי אפשר לעשות בע"ש וצ"ע ומדברי רע"א חזינן דפשיטא ליה דלא כחזו"א בגדר התנאי

**בזמן הברכה במפריש על תנאי ובמעשה לאחר ל'**

ה]והנה לכאורא גם מדין הברכה יש להוכיח שהמעשה הוא מע"ש דהרי כתבו הפוסקים סי' שכ"ג דבמטביל כלים בשבת ע"י הערמה לא יברך בשבת דאז הוא נראה כמתקן וא"כ אם זה חל כמו שביאר החזו"א וזה הגדר גם בוודאי א"כ איך יכול לברך בשבת משא"כ אם זה מעשה בע"ש וחלות בשבת א"כ הוא מברך בע"ש וכמבואר בחזו"א אמנם עיין משפטי ארץ פרק י"ט הערה י"א שהביא מהמהרי"ל דיסקין בתורת האוהל עמוד ח דכיון שעושה הפרשה בזמן החלות יכול לברך בשעת החלות ולפ"ז קשה כנ"ל אמנם יתכן שגם הוא מודה שאפשר לברך בשעת המעשה והנה החזו"א הוכיח מהמ"א לעניין פדיון הבן לאחר ל' שאם עושה תוך שלושים כיון שזה לא זמן המצוה אי אפשר לברך ומבואר שלולי זה אפשר לברך בזמן המעשה אמנם יש שדחו שזה דוקא שם שאין שום מעשה בזמן החלות אבל פה שעושה הפרשה אז זה לא גרע מנענועין שכתבו תוס' שכיון שזה שירי מצוה שאפשר לברך על זה אמנם בעיקר האיסור דברכה על טבילה בשבת עיין בה"ל סי' שכ"ג שפיקפק בזה מהדין טבילת נדה שמברכת גם לנוהגים תמיד לברך קודם הטבילה ע"ש

עוד יש לדון למאן דאמר שבשבת מותר רק לחשוב גם אם נימא שהכונה שעושה במחשבה הרי החזו"א דמאי סימן ט"ו סק"ה נסתפק לעניין ברכה האם מברכים במפריש במחשבה אמנם יתכן שלמאן דאמר זה באמת ס"ל שבודאי לא מפרישים בצורה של תנאי והמשנה זה בצורה של ברירה אמנם אם כך מסקנת הירושלמי זה לא שייך אמנם עיין דרך אמונה פ"ב מתרומות הט"ז בבה"ל שהוכיח שאפשר לברך

והנה הירושלמי אומר שר' ינאי היה לו תנאי מע"ש והוא שאל את ר' חייא האם הוא יכול לסמוך על זה לעניין טבל וודאי וצ"ע עד כמה שלא ידע אם אפשר לסמוך על זה ונימא שצריך לברך בשעת עשיה א"כ איך בירך אמנם אם נימא דמברכים בשעת ההפרשה א"ש ויתכן שעישר עוד טבל וכלל את התנאי בברכה עוד יתכן שהוא ס"ל יש ברירה ועשה בצורה של ברירה ואמר שאני עתיד להפריש אלא שהוא נסתפק האם יכול את הברירה לעשות בשבת אבל מממ"נ חלה הפרשתו בער"ש ויכל לברך על זה

ועיין ירושלמי הובא לקמן סקי"ב דהיו אמוראים שעשו תנאי סתם אם יצטרכו להפריש ולא משמע שבירכו בשעת עשיה דאז היה להם עוד טבל ויותר משמע שמברכים בשעת הבירור וכנ"ל וצ"ע

ו]עיין משנה דמזגו לו את הכוס הוא אומר מה שמשתיר בכוס יהיה תרומת מעשר ובירושלמי הקשו הרי יש חשש שמא יבקע הנוד ועיין חזו"א סקי"א שביאר שאין הכונה מצד המעשר בער"ש שהרי זה רק מעשה להתיר וזה לא מעשה ההפרשה אלא הכונה על המעשה שעושה בשבת קודם שתית הכוס אמנם עיין ר"ש שביאר שהכונה על המעשה שעושה מע"ש ומבואר שס"ל שלמאן דאמר יש ברירה גדר הדברים שזה כבר חל מע"ש על מה שיתברר בשבת גם כשמפריש על אינו ברשותו וכנ"ל

**בביאור המשנה פ"ד מ"ד ובדברי הר"ש שם**

ז]מבואר במשנה פ"ד מ"ד מי שקרא שם לתרו"מ של דמאי ולמעשר עני של וודאי לא יטלם בשבת ואם היו כהן או עני למודים לאכול אצלו יבאו ויאכלו ובלבד שיודיעם עכ"ל והנה בפשוטו יסוד האיסור כמבואר בירושלמי מצד נתינת תרומה בשבת

ועיין ר"ש שהקשה למה המשנה לא אומרת מעשר ראשון של וודאי ותירץ שאין לו זכות להפריש מזה תרו"מ אלא רק הכהן וחזר והקשה למה לא כתוב תרומה של וודאי וכתב לדון דכה"ג לא יכול להזמין את הכהן לאכול אצלו כי הרי צריך להפריש ואסור להפריש תרומה בשבת וכתב לדייק שלכן המשנה פ"ז לעניין טבל לא כתבה שאומר מה שעתיד להפריש למחר ודחה דבירושלמי מבואר שמועיל תנאי גם בוודאי והרי כאן עשה קריאת שם קודם שבת וחזר והקשה עד כמה שמועיל תנאי בטבל וודאי למה הגמ' ביבמות צ"ג אומרת שר' ינאי היה לו טבל שהיה צריך להגיע בשבת והפריש קודם שבת שלא מן המוקף הרי יכל לעשות אם תנאי ואז זה יהיה מן המוקף ותירץ שעדיין לא ידע שמועיל תנאי בטבל וודאי והנה בפשוטו מבואר מדבריו שדן על שלש מקרים ובכולם יש מקום לאסור בשבת וכל ההיתר מדין תנאי הפרשה מער"ש א. כשעשה את החלות והקביעות מקום בער"ש ורק מפריש את זה למעשה בשבת וזהו דין משנתינו ב.כשעשה החלות בער"ש על מה שיפריש למחר ע"י ברירה דהינו שלא חל כלום בשבת ובכל אופן צריך גם כה"ג להגיע היתר של תנאי ג.בגמ' ביבמות ששם כדי שלא יהיה חיסרון של מן המוקף עושה מעשה קודם שבת וחלות בשבת וזה מותר מצד התנאי והביאור שבכל אלו חשיב שיש כאן תיקון מצידו בשבת ועיין חזו"א סקי"ז שתמה דבקבע מקום בער"ש ורק מפרישו בשבת אין שום סיבה לאסור ולכן ביאר שכונת הר"ש דפה שהוא לא יכול לאכול התרומה א"כ לא יכול לקבוע סתם מקום בער"ש דהרי קשה לצמצם אחרי זה ולהוציא בדיוק וודאי הנידון שמחיל על מה שמוציא מחר וזה הוא לא יכול כי יש כאן מעשה הפרשה בשבת והנה לשון המשנה מי שקרא שם וודאי משמע לכל הפחות מעשה הפרשה ולא סתם תנאי המתיר להפריש בשבת ולכל הפחות מוכח לפי זה שגם זה מותר בשבת ודלא כחזו"א שדן שכה"ג אסור אמנם וודאי פשטות דברי הר"ש כפשוטו שהחלות גם היה בער"ש וכמו שביאר הר"מ ומבואר שגם כה"ג יש מקום לאסור בשבת עד כמה שבירור חלות של קודם שבת אסור בשבת

ועיין שנות אליהו שנקט כך שבאמת בר' ינאי מוכח שלא עוזר תנאי בוודאי ולפ"ז האיסור במשנה לעניין מעשר עני לא מצד הנתינה לכהן אלא מצד ההפרשה ולכן לא כתוב תרומה דאז יהיה אסור להפריש וא"כ לא יכול לאכול אם הכהן ביחד וכמו שישב הר"ש ומבואר שגם כה"ג שחל מער"ש אסור להפריש וכן ביאר הבה"ל סימן תק"ו בדעת הרמב"ם ע"ש

**במחלוקת הראשונים בסוגיא דיבמות צ"ג. האם היה חיסרון דמוקף**

ח]עיין גמ' יבמות צ"ג. דהגמ' מוכיחה שר' ינאי ס"ל אדם מקנה דשלב"ל מהא דהיה רגיל אריסו להביא לו סל פירות בער"ש ונתאחר ולא הביא לו והפריש בער"ש על מה שיביא לו אחרי זה ור"ח אמר לו שעשה כדין ועיין תוס' שנקטו שהנידון שאולי זה שלא כדין בגלל שעשה שלא מן המוקף דהינו שזה חל לכשזה יבוא לידו אמנם עיין רמב"ן וריטב"א ועוד שביארו שאמר שזה יחול כשזה יבוא לידו והוא יצרף את זה וכה"ג זה יהיה מן המוקף ועיין ריטב"א שצד האיסור שבזה כי לכתחילה אסור להפריש על דשלב"ל וצ"ב הטעם והנה בדעת הר"ש שלא ביאר כרמב"ן הנ"ל יתכן שסבר שבהכרח בסוגין היה שלא מן המוקף דאל"כ מה צד איסור היה בזה אמנם עיין רשב"א ועוד שהביאו את ר"ת שהוקשה לו הרי זה שלא מן המוקף ומכח זה חידש שזה עצמו היה נידון הסוגיא אבל בפשוטו היה יכול לפרש שהחיסרון מצד דשלב"ל וכמבואר ברש"י והריטב"א הנ"ל וצ"ע למה לא ביארו שעשה כמו שביאר הרמב"ן ולכאורא מוכח מזה שס"ל שזה וודאי אסור מצד שחשיב שעושה מעשה הפרשה בשבת כיון שהזמן שחל כשהוא עושה מעשה הקפה ולא ס"ל הירושלמי שמועיל תנאי על טבל וודאי ואולי רק כאן כי זה אינו ברשותו וכדלקמן והנה הריטב"א בסוכה כ"ג נקט שאסור לעשות בטבל וודאי למאן דאמר יש ברירה ע"י שמברר בשבת ולכאורא זה סותר למה שכתב כאן וצ"ע

והנה הר"ש שס"ל שמותר ע"י תנאי הקשה א"כ למה לא עשה ע"י תנאי ותירץ או שסבר שלא מועיל תנאי על טבל ודאי או כיון שזה לא ברשותו לא מועיל על זה התנאי [ועיין לעיל סק"ד מה שכתבנו בזה] או שהיה צריך את כל הפירות שהביא לו וצ"ע אבל שיעשר ממה שיש לו בבית וזה יחול כשיביא לו והוא יקיף ואולי ס"ל שכה"ג שיעשה מעשה הקפה נוסף וודאי אסור

**בקושית רע"א שזה בידו להפריש משלו על חברו ובקושית הקה"י שאולי עשה באמת כך**

ט]ועיין רעק"א שהקשה מה הגמ' מוכיחה מר' ינאי דס"ל אדם מקנה דשלב"ל אולי ס"ל שאדם יכול להפריש על של חברו שלא מדעתו וכמו שפסק הרמב"ם וא"כ זה בידו להפריש עכשיו ועיין חזו"א סקי"ז ובקה"י נדרים סימן כ"ו שישבו כיון שזה שני סוגי הפרשות דעל של חברו זה מדין שליחות ועל שלו זה לא מדין שליחות א"כ זה לא חשיב בידו וצ"ב דעת רעק"א אמנם עיין תוס' במנחות ס"ו: דמוכח דס"ל שזה עוזר גם בגוי ומבואר שלא צריך לדין שליחות ולפ"ז עדין הקושיא במקומה עומדת ועיין קה"י שהקשה עוד דמנ"ל לגמ' שעשה שיחול כשזה יהיה בידו אולי באמת עשה משלו על של חברו ועל זה לא יעזור תירוץ הנ"ל שזה שני סוגי הפרשות וע"ש שדן דלדעת הרמב"ן שאסור שלא מן המוקף א"ש שלא יכל לעשות בצורה שיחול עכשיו כי זה שלא מן המוקף ודן שאולי זה גם סיבה שזה לא בידו כיון שיש בזה איסור וע"ש שזהו חידוש שאיסור מחשיב שזה אינו בידו

ולכאורא היה אפשר ליישב שר' ינאי ס"ל שאין ברירה ובזמן ההפרשה עדיין לא היה ברור מאיזה פירות יביא לו ולכן לא יכל להפריש משלו על של חברו ורק לעשות שיחול לכשיבוא לעולם וצ"ב האם זה גם סברא שזה לא בידו כיון שעד כמה שיסיים את מה שרוצה מחר הרי כה"ג הוא יכול להפריש

ובעיקר קושית רעק"א עיין קה"י שהביא מהגר"ח שהרי תוס' כתבו שזה היה של האריס וא"כ עכשיו זה חיוב דאוריתא וכשזה יגיע לר' ינאי לשיטות שלקוח לאחר מירוח פוטר יהיה פטור כה"ג ורק יהיה חייב מדרבנן א"כ היום שרצה להפריש מדבר דרבנן שהרי כך צריך לעשות זה לא בידו כל זמן שזה של האריס ולכאורא אינו מוכרח שגם היום יכול להפריש וזה יתקן בדרגא דרבנן והראיה שהרי התרומה מותרת לאכילה עין סוף פ"ה מה שכתבנו בזה בשם רעק"א אמנם למשמעות הראשונים שם א"ש

ובהגהות על רע"א הביא מהעמודי אור סי' ע"ה שישב שהרי זה של האריס ואם גמר כדי לתת לר' ינאי א"כ זה גומר ע"מ למכור שלדעת הרמב"ם זה פטור ורק כשזה חוזר אליו זה מתחייב כמבואר בתוס' בכמה דוכתי שאם זה חוזר לבעלים זה חוזר ומתחייב וא"כ זה לא בידו להפריש דעכשיו זה רק חייב מדרבנן וכשזה יגיע לידו זה יתחייב מדאוריתא עכת"ד אמנם עיין סוגיא דלקוח דכתבנו [זרעים סימן ד] דדעת הריטב"א וכן נקט החזו"א שאם עשה ע"מ למכור זה לא חוזר ומתחייב ודעת הגר"ח וכן משמע בראשונים שזה יתחיב ורק לצד זה א"ש התירוץ הנ"ל

ויש מקום לדון שכאן זה לא ע"מ למכור כי מכירה זו היא אצל מישהו שאצלו זה לא יהיה לקוח וממילא אין כאן פטור לקוח כלל [אמנם להבנת הגר"ח בר"מ שזה רק דין שלא חל חיוב מסתבר שזה גם כה"ג] ויתכן דבאריס שמלכתחילה זה גודל בתור של האריס לגבי הבעלים זה לא תבואת זרעך וצ"ע בזה

**בנידון רע"א האם מותר מעשה קודם שבת שיחול בשבת**

י]עיין רע"א תשובה קנ"ט שדן האם מותר לעשות קנין בע"ש שיחול בשבת והנה בפשוטו מוכח מר' ינאי שהפריש לפני שבת וזה חל כשהאריס הביא לו בשבת דהרי דשלב"ל לא חל אלא כשזה בא לעולם ומבואר שמותר כה"ג ועיין חזו"א סקי"ב שכתב לדון דאולי זה מצד תנאי וזה לשיטתו שגדר התנאי כאילו זה חל בער"ש א"כ כאן זה עדיף אבל אם כל גדר התנאי שזה מעשה לאחר שלושים א"כ עדין מוכח שמותר אמנם יתכן שכאן שמצידו זה יחול מיד ורק מחמת שזה לא בעולם זה לא חל יתכן שזה עדיף והנה נידון הנ"ל נמצא בירושלמי בסוגין ה"א והירושלמי הביא בזה מחלוקת והוכיח מהגמ' בעירובין ל"ו. שמותר דמובא שם בריתא שאדם יכול לומר שהתרומה תחול בלגין טבול יום לאחר הערב שמש שזה בשבת וזה גם לכתחילה

והנה צ"ב למה הירושלמי לא הוכיח מהמשנה ה שמועיל בטבל מה שאני עתיד להפריש למחר והירושלמי הרי הוכיח מזה שמועיל תנאי בטבל וודאי והנה בפשוטו מעצם הדין שמועיל תנאי בטבל וודאי מוכח שמותר ומה שלא הוכיח מהמשנה שאפשר לדחות שיפריש אחרי שבת אמנם כיון דתנא דמתניתין ס"ל שיש ברירה א"כ פשוט דאין להוכיח כלום כי זה חל מער"ש וכמבואר בר"ש והירושלמי שהוכיח זה רק כלפי מעשה ההפרשה בשבת וכנ"ל סק"ב וכן לחזו"א א"ש שפה שזה מותר מצד התנאי כאילו זה חל מער"ש

ובראשונים ביבמות הנ"ל וודאי מבואר שמותר שביארו דבגמ' ביבמות זה יחול בשבת וכנ"ל וגם הראשונים החולקים יתכן שזה דוקא כאן כי צריך לעשות המעשה הפרשה והמעשה הקפה בשבת וכנ"ל

וראיתי להוכיח בהערות על רע"א יבמות בשם ספר בני ציון וכן הוא בשפ"א דהגמ' בפסחים ס"ו: אומרת שהלל גרם שלא ימעלו לעולם ע"י שהיו מקדישים את הקרבן רק קודם ההקרבה והגמ' שואלת איך עשו בשבת ואם נימא שמותר שהחלות יעשה בשבת א"כ יש אופן פשוט שהקדישו בער"ש שיחול בשבת אלא בהכרח שגם כה"ג אסור ויתכן שהגמ' עונה שכה"ג שלצורך יו"ט אין איסור ע"ש

ועיין רע"א שם שהוכיח מהא דכה"ג לא קידש בכזה צורה שאם תמות אשתו יחול בשבת וראיתי להעיר בברכת אברהם דיתכן שלא שייך נישואין לאחר זמן ואכמ"ל

**בדין קיום התנאי בשבת**

י"א]עיין רע"א שם שדן אם אדם עשה מעשה קודם שבת על תנאי מסוים האם מותר לקים התנאי בשבת או שגם זה בכלל האיסור לעשות קנין בשבת וע"ש שנקט לאיסור והנה אם במקרה שהחלות חל בשבת ע"י מעשה מותר כ"ש כאן שמותר אמנם אם ננקוט שע"י מעשה אסור וכנ"ל סק"י יתכן שכאן זה עדיף שהרי החלות חל קודם שבת והנה שיטת הריטב"א סוכה כ"ג דבמשנה של כותים מדובר קודם שבת והמשנה לא אמרה למחר כי זה אסור כמו הפרשה בשבת ובפשוטו הדין ברירה למאן דאמר יש ברירה זה כמו קיום תנאי ומבואר שס"ל לאיסור אמנם דעת הר"ש וכן תוס' בסוכה ויומא שמותר וכן הוא ברשב"א ב"ק ס"ט והרמב"ם התיר אפילו במעשה לאחר ל' וכמסקנת הירושלמי א"כ וודאי שגם כה"ג מותר וגם לחזו"א שזה היתר כאילו נעשה קודם שבת אבל וודאי זה נשאר לא גרע מקיום תנאי דהרי אם לא יפריש בשבת וודאי שלא יחול ועיין צמח דוד שהאריך בזה ע"ש

ועיין גמ' בכורות נ"ח שאסור לעשר מעשר בהמה בשבת מצד שמא יעשה בסיקרא והקשו התוס' שם ובחגיגה ח. תיפו"ל מצד האיסור להקדיש והאריכו בזה ובסופם תירצו שכיון שמאליו קדוש זה לא בכלל האיסור להקדיש ולכאורא עצם העברה הוא לא פחות מקיום התנאי ולכאורא דבר זה תלוי בנ"ל לעניין ברירה וצ"ע דאולי כאן יש מקום לאסור מצד מתקן גרע ועיין מנחת אריאל שבת קמ"ח שהאריך בדברי תוס' אלו ע"ש

**בדין עשית תנאי להתיר ע"י שליח ובהפרשה על אחרים**

י"ב]עיין ר"ש שהביא ירושלמי שע"י תנאי עוזר לעשר אפילו ע"י שליח והנה לחזו"א א"ש שכיון שזה רק עושה היתר על הפירות כאילו שזה מעושר א"כ גם אחר יכול להפריש אמנם מסתבר שרק ע"י שליח שלו שזה לא התיר אלא לו אבל אם כפשוטו שזה מעשה לאחר שלשים א"כ מבואר כאן שגם לקבוע איפה נעשה המעשה של אתמול מועיל על זה שליח וצ"ע למה לא הוי מילי דלא מימסרן לשליח

עוד מבואר בירושלמי הנ"ל שזה עוזר אפילו על של אחרים אם בתנאו פירש על אחרים והנה אם הגדר שזה מעשה בער"ש וחלות בשבת לכאורא אין בידו להפריש על מישהו אחר שלא מדעתו כל זמן שלא מינהו ולא גילה שזה זכות לו וא"כ לא חל המעשה אמנם אם כחזו"א א"ש שהתירו גם כה"ג והנה לשון הר"ש "ולקחה אשה אחת מאותו ירק" ובפשוטו אין הכונה שלקחה ממנו דהרי א"כ עשה איסור שנתן לה טבל אלא כוונתו אותו סוג ירק אמנם בדרך אמונה ראיתי שביאר שהיא לקחה ממנו ירק וא"כ בתחילת שבת זה היה שלו ויכל לעשות על זה תנאי וע"ש שהכריח כן כי הרי בטבל וודאי לא עוזר רק אם זה ברשותו והנה אין זה מוכרח דהרי ר' יהודה שחולק על המשנה ס"ל שאם הדבר שממנו מתקן זה שלו זה מספיק ויתכן שגם בוודאי זה כך ולכאורא גם אם בתחילה זה היה שלו כמו שרצה לבאר הנ"ל אבל לכאורא ברגע שקנתה ממנו פקע העשיה וכה"ג זה לא יכול להועיל מעיקר הדין וצ"ע

אמנם לכאורא איכא ראיה עצומה שלא מועיל תנאי על של אחרים אם בשעת התנאי זה לא שלו דהרי מבואר בירושלמי שאם עשה תנאי הטבל לא מוקצה ואם כן אם אדם עשה תנאי כל הטבל שבעולם לא מוקצה כי אפשר להפריש עליו וזה ודאי אינו

**בדין עשית התנאי בלבו**

י"ג]עיין רמב"ם פ"י ה"ו וז"ל לפיכך ראו חבר וכו' ראהו מיסב אם ע"ה אין הסעודה בחזקת מעושרת שמא החבר על תנאים שבלבו הוא סומך ועיין חזו"א ס"ט סקכ"ב שביאר שהכונה שרואים אותו אוכל בלי לעשר זה לא ראיה שזה מעושר אלא אולי עשה תנאי שיחול על מה שישאר בסוף וכמו במ"ב והנה לשון הירושלמי בלבו ומשמע דאת התנאי אפשר לעשות בלבו וכן כתב בדרך אמונה מכח ירושלמי זה ולכאורא הרי חילול מעשר שני וודאי אי אפשר בלבו ויתכן שכונת הירושלמי שאמר בצורה שלא שמו לב

**דיני מעשר בשבת**

]אסור להפריש בשבת תרו"מ בין בטבל וודאי ובין בדמאי

]חילול מעשר שני גם אסור בשבת

]עבר והפריש המ"ב סי' של"ט סקכ"ה הכריע דבשוגג מותר ובמזיד לא יאכל בין לו ובין לאחרים עד מוצאי שבת

]בביה"ש מותר להפריש דמאי אבל אסור וודאי ודעת הר"ש שלמאן דאמר יש ברירה מותר להפריש בביה"ש אם ברירה למוצאי שבת ויש שכתבו דנפק"מ לירק שזה דרבנן דבזה יש ברירה אמנם החזו"א הכריע דהכל חשיב עיקרו דאוריתא ואין בזה הקולא ואולי נפק"מ לעציץ שאינו נקוב

]בדמאי לכו"ע מועיל תנאי מער"ש שיוכל לעשר בשבת והקילו שזה עוזר אפילו אם זה אינו ברשותו ובפשוטו הגדר שזה מעשה מער"ש וחלות בשבת או אפילו יתכן שחל מדין ברירה בער"ש אמנם דעת החזו"א שזה רק מתיר להפריש בשבת אבל מעשה ההפרשה בשבת ונפק"מ שיצטרכו מוקף לדעות שצריך מוקף בדמאי

]נחלקו אמוראים האם צריך בשבת להיות זכור התנאי בלבו או להוציא בשפותיו והר"מ הכריע שצריך להוציא בשפותיו אמנם הר"ש והרא"ש הביאו שני גירסאות והגר"א נקט שלא צריך להוציא בשפתותיו ובגדר המחשבה והאמירה הנ"ל לחזו"א הנ"ל זה מעשה הפרשה גמור ולפי פשוטו הוא רק לחשוב שזה בירור ההפרשה של ער"ש אמנם בטבל וודאי לר"מ בהכרח שזה מעשה הפרשה

]לעניין טבל וודאי לא עוזר תנאי אם זה אינו ברשותו ואם זה ברשותו בירושלמי מבואר שעוזר תנאי לעשר בשבת וכן נקטו הרמב"ם והרא"ש והרשב"א אמנם הגר"א נקט שהבבלי חולק על זה וכן דעת הרי"ד והתוס' ביומא,ובריטב"א יש בזה סתירה ובפשוטו אפשר להקל בזה

]לעניין ברכה החזו"א נקט שאם המעשה בער"ש הברכה מער"ש ואם כשיטתו הברכה בשבת אמנם מביאים מהמהרי"ל דיסקין שגם אם המעשה בער"ש אפשר לברך בשעת הבירור וכן פשטות הדברים שמברך בשעת ההפרשה בשבת

]רעק"א נקט שאסור לעשות מעשה בער"ש שיחול בשבת ובירושלמי מבואר שמותר וכן מוכח מהרבה ראשונים [סק"י]

]רעק"א נקט שאם עשה מעשה בער"ש על תנאי ורוצה לקים התנאי בשבת כדי שיחול המעשה שאסור בשבת לעשות את זה ולכאורא נחלקו הראשונים בזה וכנ"ל וקי"ל שמותר אמנם בר"ש כתוב שזה רק אם זה לצורך אכילת שבת ולדעת הרמב"ם אין מקור לזה [סקי"א]

]לעשות מעשה בער"ש שיחול בשבת ע"י פעולה מסוימת יש לדון האם פעולה זו מותרת בשבת ובפשוטו הוא כדוגמא הקודמת ולדעת החזו"א בגדר התנאי יתכן שזה אסור ואין מקור להתיר

]מפורש בירושלמי שאם הפריש בער"ש אם תנאי שיכול לעשות שליח בשבת להפרשה של שבת

]מבואר בירושלמי שאם עשה תנאי להפריש לאחרים יכול להפריש להם ובר"ש משמע שזה רק אם האוכל היה שלו בזמן התנאי

]מטו משמיה דהחזו"א דמועיל התנאי בער"ש אפילו אם זה לא שלו אם יש לו הרשות להפריש בער"ש כגון אחראי על המעשרות או בן אצל אביו

1. אמנם בחזו"א סקי"ד יצא לחדש שיש בזה כן חיסרון של ברירה ועיין שש"כ פי"א הערה ט"ז דהגרש"ז הוכיח מהרבה רבותינו האחרונים שאין בזה חיסרון של ברירה [↑](#footnote-ref-2)