66 סתם יינן אם אסור בלא נגיעה
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק שמות כ"ב טבת תשס"ז

א] ע"ז דס"א. המטהר יינו של גוי ונותנו ברשותו וכו'.

והנה לעיל דל"ו: אמרו דגזרו על יינן משום בנותיהן, וצ"ב דא"כ מ"ט מותר יינו של גוי שטיהרו ישראל, הרי הגם דלי"ב חשש ניסוך, מ"מ מ"ט אינו נאסר משום גזירת בנותיהן.

ומצינו שעמד בזה בחי' הראב"ד לעיל דל"ח:, ז"ל, אבל אם לשה הגוי בצונן בפני ישראל וכו' וסייע ישראל באפייתו ואח"כ לקחו ממנו מותר, שאין איסור הפת של גוים בעיסה לפי שאין חתנות אלא בפת האפוי' וכו', אלמא וכו' לי"ב משום פת של גוים ואע"ג דזבין לי' מן הגוי, ואם נפשך לומר הרי סתם יינם נאסר משום חתנות, ואפ"ה כי מטהר לי' ישראל ברשות הגוי וזבין לי' מיני' מותר, דתנן המטהר יינו של נכרי, אלמא אין חתנות אלא כשנגמר ע"י גוי, אבל אם נגמר בידי ישראל ולא נשתלם הגוי עליו אין בו משום חתנות, והדברים עתיקים, עכ"ל.

ולפ"ד הראב"ד נמצא, דאם נגמר היין ע"י הגוי, ה"ה אסור משום חתנות,[[1]](#footnote-2) אף אם לא נגע בו הגוי, ולי"ב חשש ניסוך.[[2]](#footnote-3)

והנה אמנם בד' התוס' לעיל במתני' דנ"ה. שדנו בהא דירד לבור מה שבבור אסור, אם הוא משום מגע הגוי או משום כחו, מבו' דבלא מגע או כחו לא הי' נאסר, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א והר"ן לעיל דנ"ז. דהא דאין דורכין עם הגוי בגת של גוי, הוא משום שאוסר היין בנגיעתו, ודנו מ"ט הוא אוסר, ומ"ש ממדדו דאינו אוסר.

אך פשוט דאי"ז סותר לד' הראב"ד, דהנה הרי כל הא דס"ל דנאסר יין הגוי בלא שנגע בו, הוא בשתי', אך בהנאה ודאי אינו נאסר, דהרי איסורא דיינן משום בנותיהן הוא רק בשתי' ולא בהנאה, וכמבו' כן בד' הראב"ד, שם, (ומה"ט כתב הראב"ד שם דאסרו יינו של גוי בהנאה, וכדי שלא לחלוק מגעו אף על מגעו ביין של ישראל, עכ"ד, והרי להדיא דאיסור ההנאה ביינו של גוי הוא רק בשנגע בו, וע"כ מכח זה אסרו אף מגע גוי ביינו של ישראל), ואשר ע"כ שפיר הוצרכו הראשונים לפרש דהא דנאסר היין בהנאה, הוא משום שנגע בו הגוי או משום כחו, וז"פ.

אך העירוני, דאכתי יש להעיר מד' הרא"ש, שהביא בסימן ג' פי' רשב"ם דהיין שירד לבור אסור משום כחו, והנה הרי דעתו נוטה בסימן י"ג דכח גוי אינו אוסר בהנאה, ולפ"ז הרי דאין היין שירד לבור נאסר משום כחו אלא בשתי', והרי דאף אין היין אסור בשתי' אלא מכח מגע הגוי או כחו, ויש לדחות.

והנה ראיתי שהביאו בזה להא דתניא בירושלמי עירובין פ"ט ה"ד, גר שנתגייר והיו לו יינות ואמר ברי לי שלא נתנסך מהן, בזמן שנעשו על גב עצמן טהורים לו וטמאים לאחרים, ע"כ, והוא מתוספתא דטהרות פ"ט ה"ד, והרי דאין יין הגוי נאסר בשנודע לנו שלא נגע בו, וע"כ כל שנתגייר ואמר ברי לי שלא נתנסך מהן ה"ז מותר.

והנה אמנם לפי הנ"ל י"ל, דהא דתניא דטהורין לו, אי"ז להתירן בשתי', דבזה ודאי מיתסרי משום גזירת יינן, אלא הוא להתירן בהנאה, אך אי"ז במשמעות סתימת הלשון.

אך הנה בפי' הר"ש טהרות פ"ט מ"א פירש ד' התוספתא, ז"ל, וכן גוי שנתגייר לענין יי"נ נקט לי', כגון שהיתה לו גת בעוטה שנתעסק בה גוי קודם שנתגייר זה, והוא אמר ברי לי שלא התחיל למשוך בידו, עכ"ל,[[3]](#footnote-4) ויל"פ דהיינו שלא נמשך היין מן הגת קודם שנתגייר, וכמשנה ראשונה דאינו עושה יי"נ עד שירד לבור, וע"כ הוא דאינו אסור אף בשתי', וראיתי בחס"ד שפירש כן ד' התוספתא, אך ל' הר"ש מ' דאף אם כבר נמשך היין קודם שנתגייר, מ"מ אם לא נמשך "בידו" ה"ה מותר.

ויש להוסיף, דלדעת הר"ר שמעי' שהבאנו בסימן ? סק"? דאיסור היין בשתי' משום גזירת בנותיהן, הוא אף קודם שנמשך, הרי דאף אי נימא שאומר שלא נמשך היין מן הגת קודם שנתגייר, ה"ז אסור בשתי', ולדידי' בעכצ"ל דהא דתני דטהורין לו היינו שמותרין בהנאה, וכאשר כן פירש למתני' לעיל דנ"ה. דתנן דהשאר מותר, ופירשה דהיינו שהוא מותר בהנאה.

ב] אמנם הנה בעיקר ד' הראב"ד דל"ח יינו של גוי, אלא בשנגמר ע"י הגוי, לכאו' יש להוכיח מד' הר"ן לעיל דנ"ו: דפליג ע"ז, וזה ממה שפירש הר"ן דהא דאין דורכין עם הגוי בגת משום דהיין אסור בהנאה, הגם שהגוי עוסק בדריכה, הוא משום דבמגען הוא שחילקו בין אינו מתכוין למתכוין, אבל בסתם יינן השוו את המידות, כמו שאכתוב לפנינו בס"ד, עכ"ד.

והנה ד' הר"ן מיוסדים על מש"כ להלן בשם הרמב"ן, דהגם דבגוים בזה"ז כיון דכל מגען שלא בכונת ניסוך קרוב הדבר להתירו בהנאה, "ומיהו ה"מ מגען, אבל סתם יינן לא", דעיקר התקנה בסתם יינן היתה משום חתנות, ולא חילקו בין גוי עובד ע"ז לאינו עובדה, עכ"ד, ולמד מינה הר"ן דסתם יינן נאסר בהנאה אף בשנגע בו הגוי שלא בכונת ניסוך, וע"כ נאסר היין שדרך הישראל עם הגוי בגת במגע הגוי שלא בכונה.

והנה לדעת הראב"ד לכאו' ל"ח יין זה שדרך הישראל עם הגוי כסתם יינם, שהרי דרכו ישראל, ולא נגמר היין ע"י הגוי, וממש"כ הר"ן דהוי סתם יינם יש ללמוד שחולק ע"ד הראב"ד וס"ל דיין של גוי חשיב סתם יינם אף אם נגמר ע"י הישראל.[[4]](#footnote-5)

אמנם ראיתי באבנ"ז יו"ד סי' קי"ג סקמ"ח שכתב ע"ד הר"ן, ז"ל, משא"כ לדרוך עם הנכרי בגת של נכרי, שהנכרי נמי דורכו וגם הוא של נכרי. שפיר נקרא סתם יינם, ואף שהישראל נמי דורכו, ובאיסורין אלו כל שישראל מעורב בו מותר כמו בהתחיל הנכרי וגמר ישראל או להיפך, מ"מ י"ל שהענבים שהגוי דורכם נעשו בלי שום סיוע ישראל, עכ"ל.

אך לכאו' יש לדון בזה, דהגם שהענבים שהגוי דורכם נעשו בלי שום סיוע ישראל, מ"מ הרי מה שאסרו לדרוך עם הגוי בגת, הוא משום דהוי משתכר באיסוה"נ, והרי שכרו הוא על הענבים שהוא דורך, והיין היוצא מענבים הללו הרי נעשה ע"י הישראל, ולדעת הראב"ד הרי יין זה לא חשיב כסתם יינם, והגם דיין זה מתערב עם היין שדרך הגוי שנאסר בהנאה משום דהוי סתם יינם, מ"מ אין לאסור משום זה להשתכר, שהרי קי"ל כרשב"ג דסתם יינם שנתערב ביין ימכר חוץ מדמי איסוה"נ שבו, וע' תוס' לעיל דנ"ו: ד"ה מהו.

אמנם אולי י"ל בזה, דהנה בחזו"א סי' מ"ה סק"א הק', בהא דאסור לדרוך עם הגוי בגת משום משתכר באיסוה"נ, דנהי דהיין שבגת נאסר בנגיעת הגוי, מ"מ יין היוצא עכשיו מן הענבים מותר בהנאה, אלא שנתערב עם יין שבגת, וכיון דקי"ל כרשב"ג בסתם יינן דמותר למכור חוץ מדמי איסוה"נ שבו, כמו"כ מותר לדרוך עמו דאין כאן משתכר באיסוה"נ וכמש"כ התוס', וכתב דצ"ל דחיישי' שדורך בשעה שידו של הגוי ביין שבגת, וכשדורך נאסר יין היוצא בהנאה במגע עצמו ביד גוי, ועיי"ש מה שפקפק בזה.

והנה לפ"ד החזו"א, דהא דחשיב משתכר באיסוה"נ, הוא משום שמשתכר בדריכה, והא דחשיב איסוה"נ הוא משום שהיין נאסר ביציאתו בהנאה, ודאי דלדעת הראב"ד ל"ח יין זה כסתם יינם, שהרי נגמר בידי הישראל

אמנם באמת עיקר הדבר צ"ע, דהגם דחיישי' שנאסר היין מיד עם יציאתו, אכתי מ"ט חשיב כמשתכר באיסוה"נ, הרי שכרו הוא על מעשה הדריכה, ומעשה הדריכה נעשה בענבים שאינם אסורין בהנאה, ויל"ד בזה.

אך שמא יש מקום לומר, דבאמת הא דחשיב משתכר באיסוה"נ אי"ז משום הדריכה גופה, שהדריכה נעשית בענבים המותרין בהנאה, וכנ"ל, אלא הוא משום שהרי ע"י הדריכה גם יורד היין מן הגת לבור, ודריכתו מסייעת לכל היין לירד לבור, ושכרו הוא גם על פעולה זו, וכיון שהיין היורד לבור ה"ה אסור בהנאה, ע"כ הוא דחשיב כמשתכר באיסוה"נ.

ואם כנים הדברים, שפיר יש לקיים ד' האבנ"ז, דהגם שהיין שיצא מהענבים שדרכן ישראל, ל"ח כסתם יינם כיון שנגמר עשייתו ביד ישראל, מ"מ כיון שהיין שיצא מהענבים שדרכן הגוי חשיב כסתם יינן, ומכח זה ה"ה נאסר אף במגע שלא בכונה, ע"כ אסור הישראל לדרוך עם הגוי בגת, כיון שנוטל שכר אף על מה שמסייע בירידת היין האסור לגת, וצ"ע בזה

ולפ"ז שוב יש להוכיח מד' הר"ן דפליג ע"ד הראב"ד, וס"ל דאף יין שנגמר עשייתו ע"י ישראל, חשיב כסתם יינם.

ויתכן דהר"ן לטעמי' אזיל, דס"ל לעיל בפרק אין מעמידין יג:, דאיסור פת גוים משום חתנות הוא אף בשנאפה הפת ע"י ישראל, ואשר ע"כ ה"נ איסור סתם יינם משום חתנות הוא אף בשנגמר היין ע"י ישראל.

אך יש לפקפק בזה, שהרי לא אסר הר"ן בפת של גוי שנאפתה ע"י ישראל, רק בשלשו וערכו הגוי, וכמבו' בל' הר"ן שם, וכ"ה בב"י יו"ד סי' קי"ב, וא"כ ה"נ בדין דהיכא שדרכו הענבים ע"י ישראל, ולא נעשה כלום ע"י הגוי, לא חשיב כסתם יינם, ויש לחלק.

ג] ויש לסייע עוד לזה בדעת הר"ן, דהנה בחי' הר"ן לעיל ד"ס: כתב בדעת ר"ש דס"ל דיינן של גוים הוא שנאסר משום בנותיהן, אבל מגען לא הלכך כל היכא דאיכא לחוש שמא ניסך אסור אפי' בהנאה, אבל כל היכא דליכא למיחש שמא ניסך מותר אפי' בשתי' וכו', וכתב ע"ז, ז"ל, וקשה לי דא"כ לר"ש גירת בנותיהן ביינן למה לי וכו', ואי לסתם יינן תיפו"ל דאיכא למיחש שמא ניסך, כמו שאתה חושש למגען בשל ישראל אע"ג שאין בו משום בנותיהן כלל, ואם תשיב במגען בשל ישראל הוא שנאסר משום שמא ניסך, דאיכא רגל"ד דאי לא לניסוכי למאי נגע בשל ישראל, אבל בסתם יינן דליכא הוכחה לומר דניסך, אי ל"ה מטעם בנותיהן ל"ה נאסר כלל וכו'ו, א"נ משום דבשל ישראל חיישי' טפי לומר שמא ניסך מביין שלהן, דמילתא חשיבא להו לדידהו להקריב לע"ז משל ישראל, אבל בדידהו לא חיישי' לניסוך מסתמא, ועוד דאם איתא דנסכי' ל"ה מזבין לי', עכ"ל.

והנה אי נימא דל"ח סתם יינן, אלא יין שנגמר ע"י הגוי, תיקשי טובא, דא"כ מ"ט יין של גוי שלקחו מישראל או יין של גוי שדרכו ישראל נאסר לדעת ר"ש, הרי לדעת ר"ש לי"ב משום גזירת בנותיהן, וא"כ ל"ה לנו לחוש בו לניסוך, וככל הני טעמי שכתב הר"ן.

ומוכח מזה בדעת הר"ן, דכל יין שהוא של גוי חשיב כסתם יינם ומודה ר"ש דאית בי' משום גזירת בנותיהן, ואשר ע"כ שפיר נאסר יין של גוי שלקחו מישראל, וז"ב.

ויש להוסיף, שהרי הר"ן שם בהמש"ד דן לומר דאף בשהפקיד ישראל יינו אצל גוי איכא משום איקרובי דעתא וגזרי' בי' משום בנותיהן כסתם יינן, עיי"ש, וא"כ כ"ש דיין שהוא של גוי יש בו משום גזירת בנותיהן, הגם דלא נעשה ברשות הגוי ולא נגמר ע"י הגוי.

ד] והנה אי נימא דהר"ן פליג ע"ד הראב"ד, וס"ל דיין של גוי חשיב כסתם יינם אף שנגמר ע"י ישראל, וכנ"ל, הרי בע"כ דהא דמטהר יינו של גוי שרי, הוא משום דלא אסרו סתם יינם משום חתנות, אלא היכא שנגע בו הגוי, אך כל שלא נגע בו הגוי אינו נאסר.

ויש לסייע קצת לזה עוד בדעת הר"ן, ממשה"ק הרמב"ן והר"ן בפ' אין מעמידין, דמ"ט הוצרכו לגזור על יינן משום בנותיהן, תיפו"ל משום חשש ניסוך, ע' בדבריהם, ואי נימא דיינו של גוי אסור היכא שנגמרה עשייתו ע"י הגוי אף שלא נגע בו כלל, הרי הוצרכו לאסור משום בנותיהן בכה"ג שלא נגע בו הגוי, ומ' מזה דאף משום בנותיהן לא אסרו יינו של גוי בלא שנגע בו הגוי, אך אי"ז מוכרח, די"ל דמשום הך גוונא לחוד לא היו גוזרין, דלא שכיח כלל שיגמר עשיית היין ע"י הגוי ונדע שלא נגע בו הגוי.

ואמנם צ"ב, דמ"ש מפת ושמן שנאסרו משום חתנות, שהן אסורין אף בלא שנגע בהן הגוי, ומ"ט נימא דסתם יינם אינו נאסר אא"כ נגע בו הגוי.

ונ' פשוט שהטעם בזה הוא, לפמש"כ הר"ן לעיל פרק אין מעמידין ט:, ז"ל, לאפוקי היכא דזבן גוי חומץ מישראל, דתו לא מיתסר כלל אע"פ שבא לידם משום דלי"ב משום ניסוך דחומץ לא מנסכי לי', ואיסורא דיין אניסוך אסמכוה וכו', והלכך כל שאין לחוש בו לניסוך לא מיתסר משום בנותיהם, ומשו"ה אמרי' דיין מבושל לא מיתסר משום מגע גוי, עכ"ל.

והך מילתא דלא אסרו יינם במקום שאין ראוי לניסוך, כתב כן הרמב"ן לעיל דל"ו: בהא דלא אסרו יין מבושל, וכ"כ הרמב"ן לעיל דנ"ז. בטעמא דמ"ד דתינוק בן יומו אינו אוסר, ז"ל, ועוד דכיון דאינו ראוי לנסך דומה ליין מבושל שלא גזרו בו, וכ"כ עוד לעיל דנ"ט:, ז"ל, ל"ה היין ראוי לנסוך מותר בשתי' ולא גזרו בו כלל, והיינו דיין מבושל אין בו משום יי"נ, מגע הראוי לנסוך ביין הראוי לנסוך אלא שאין הנוגע ראוי לנסוך, היינו תינוק בן יומו למ"ד מותר אפי' בשתי' עביד לי' כיין מבושל וכו', עכ"ל.

אשר לפ"ז הרי פשוט דמה"ט לא מיתסר סתם יינם אא"כ נגע בו הגוי, שהרי הסמיכו איסור יינם על ניסוך, וע"כ כל שלא נגע בו הגוי ול"ש בו ניסוך, אינו נאסר משום בנותיהן.

והראב"ד דס"ל דיין הגוי נאסר אף בלא שנגע בו, הוא משום דס"ל דאיסור יינן לא הסמיכוהו כלל על ניסוך, וכמש"נ בסימן ? סק"? ואילך בדעתו.

ה] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בחי' הר"ן לעיל ד"ס: כתב בתו"ד, דאפשר שכל שישראל מפקיד יינו אצל גוי איכא משום איקרובי דעתא וגזרינן בי' משום בנותיהן כסתם יינם, עכ"ל.

והנה פשטות ד' הר"ן, דהא דאיכא גזירת בנותיהן במפקיד אצל גוי, אי"ז כלל מכח הנגיעה, אלא משום עצם מה שהפקיד אצלו.

וקשיא דא"כ מ"ט המפקיד יינו אצל גוי אין היין נאסר רק משום דחיישי' שמא נגע בו הגוי, ומהני חותם בתוך חותם דתו ליכא למיחש שנגע בו, הרי כיון דאיכא בזה משום גזירת בנותיהן, הי' בדין שיהא אסור אף אם לא נגע בו הגוי.

ומבו' מזה כמש"נ לדעת הר"ן, דאף בסתם יינם שאסרוהו משום גזירת בנותיהן, לא אסרוהו אא"כ נגע בו הגוי דשייך בו ניסוך, ואשר ע"כ ה"נ הגם שאסרו במפקיד יינו אצל גוי משום דאיכא איקרובי דעתא ויש לגזור משום בנותיהן, מ"מ לא אסרי' אא"כ נגע בו הגוי, וז"ב.

ו] אמנם הנה עיקר ד' הר"ן דאיסור יינם משום בנותיהן הסמיכוהו על ניסוך, אתיין לטעמי' דס"ל דעיקר איסורא דסתם יינן הוא משום גזירת בנותיהן, והא דאסור בהנאה הוא משום שאם ל"ה אוסרין אותו אלא בשתי', היו הרואין סבורין לומר דמשום ניסוך נאסר ויבואו להתיר אף יי"נ ודאי בהנאה, ולפיכך רצו להשוות יינות שלהן, עכ"ד, אשר לפ"ז נמצא, דאף איסור יינן משום בנותיהן הסמיכוהו על ניסוך, וכ"ה גם לפ"מ שפירש הרמב"ן לעיל דל"ו: בטעם איסורא דסתם יינן בהנאה.

אך הנה כבר נת' ב?? באורך בדעת רש"י רבינו שמעי' והרשב"א, דלא הסמיכו כלל לאיסורא דסתם יינן בשתי' על ניסוך, ולפ"ז נ' פשוט דלדעתם יש לאסור סתם יינן אף בשלא נגע בו הגוי, ובע"כ דהא דמטהר יינו של גוי מותר, הוא משום שנגמר היין ע"י ישראל, וכמש"כ הראב"ד.

**ב'**

ז] יש לדון בהא דיין מבושל אין בו משום יי"נ ושרי אף בשתי', כמבו' לעיל ד"ל. בההיא דשמואל ואבלט, וכמו שפירש"י שם, אם היינו אף ביין של גוי, היכא שלא הי' מתחילתו יין, אלא הי' מבושל מתחילתו, שבישלו הענבים קודם דריכתן, או דבאיסור סתם יינן של גוים אסרו אף יין מבושל.

והנה במק"א נת' באורך פלוגתת הראשונים אם הא דאסרו יינן משום בנותיהן הוא רק ביינן של הגוים, אך איסור מגע הגוי אינו כלל משום חתנות, אלא אך משום חשש ניסוך, או דאף במגע הגוי אסרו משום בנותיהן.

והנה להרמב"ן ודעימי' דס"ל דאף במגע הגוי אסרו משום בנותיהן, הרי ממילא דכ"ה דיין מבושל אינו נאסר במגע הגוי, והרי דלא אסרו בזה משום בנותיהן, והיינו או משום שהסמיכוהו על ניסוך וכל שאינו ראוי לניסוך לא אסרו בו, או משום שאין טעמו ושמו יין ואינו בכלל יין, או משום שאין שותין ממנו אלא דרך תענוג ודבר מועט ולפרקים ואינו מצוי אצל הכל וע"כ לא הי' בכלל הגזירה, ה"נ יש להתיר אף ביין מבושל של גוי, ואמנם להלן סקט"ו נתבאר, דלדעת הסוברים דמגע גר תושב מותר, מסתבר דיש לאסור יין מבושל של גוי, עיי"ש.

וכ"נ להדיא בל' הרמב"ן לעיל דל"ו:, ז"ל, והא דאמרינן בפיסקא דיין וחומץ של גוים מנלן ומייתי לה מקראי, משום דכל דתקון רבנן אדאורייתא סמכי לה, ולא גזרו הנאה אלא מפני שסמכו על דין יינם שנתנסך ממש לע"ז שהוא אסור בהנאה מן התורה תלו לומר שמא נתנסך, משא"כ בפתן ושמנן ושלקותיהן, וזה שלא גזרו במבושל לפי שאינו מתנסך ואינו מצוי כ"כ לחוש לו לבנותיהן, אלא כל גזירתן ביין אחשש ניסוך סמכו אותו כדפרישית, עכ"ל.

והנה הרי ד' הרמב"ן קיימי על מתני' דיין של גוים, דהיינו בסתם יינן, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דלא גזרו הנאה בסתם יינן אלא מפני שסמכו על דין יינן שנתנסך ממש לע"ז וכו', וע"ז הוא שכתב דזה שלא גזרו במבושל וכו', והרי להדיא דאף איסורא דסתם יינן לא גזרו על יין מבושל.

וכ"ה מבו' בשו"ת הר"ן סי' ה' בתו"ד, דיין מבושל של גוי אינו אסור משום דל"ש בו חתנות, עיי"ש, ולפ"ז בדין שלא יהא בו לאיסורא דסתם יינם.

ח] אך לדעת הראב"ד ודעימי' דבמגע הגוי לא אסרו משום בנותיהן, ואינו אוסר אלא משום חשש ניסוך, הרי ממילא דאין ללמוד מהא דיין מבושל אינו נאסר במגע הגוי, דה"נ לי"ב לאיסורא דסתם יינן, דהגם דאינו נאסר במגע הגוי משום דלא מנסכי לי', מ"מ שפיר י"ל דהוא בכלל איסור יינן משום בנותיהן, וכ"כ בשו"ת הר צבי יו"ד סי' קי"א.

ויש להוסיף, דה"ט שכתב הרמב"ן, דהא דאין יין מבושל אסור משום גזירת בנותיהן, הוא משום שאינו ראוי לניסוך, והסמיכו גזירת בנותיהן על ניסוך, הנה לדעת הראב"ד נ' דאין להתיר משום זה, שכבר נת' בדעתו באורך בסימן ? סק? דלדעתו לא הסמיכו כלל איסור סתם יינם בשתי' על ניסוך, עיי"ש, ואשר ע"כ אין מקום לומר דיין מבושל אינו נאסר באיסורא דסתם יינם משום הא דל"ש בו ניסוך, וז"פ.

ט] והנה באבנ"ז סי' קי"ג ס"ק ל"ז - מ"א כתב, דלדעת הר"ן מוכח דסתם יינם מבושל אסור, שהרי הר"ן כתב במתני' לעיל דכ"ט: דהא דיין מבושל מותר, הוא משום דאיסור בנותיהן הסמיכוהו על ניסוך, וע"כ יין מבושל שאינו ראוי לניסוך אינו נאסר, וקשיא מהא דגר תושב יינו אסור בשתי' משום חתנות, אף דל"ש בו ניסוך, ובע"כ דהר"ן התם אזיל כהדעות שהביא לקמן דס"ד: דמגע גר תושב מותר בשתי', והיינו משום דמשום בנותיהן לחוד לא אסרו טפי מפתן ושמנן שאין מגען אוסר בהן, והא דמגע ביין אוסר משום בנותיהן, הסמיכוהו על ניסוך, וע"כ גר תושב שאינו בר ניסוך אין יינו אוסר, ולפ"ז הרי בע"כ דאף סתם יינן מבושל אסור בשתי', דכיון דאף ביין מבושל שייכא גזירת בנותיהן, והא דאינו נאסר במגע הגוי הוא משום דהסמיכו גזירתן על ניסוך, הרי דבאיסור סתם יינן שלא הסמיכוהו על ניסוך, וכדחזי' דיינו של גר תושב אסור, אף יין מבושל אסור, עכ"ד, ועיי"ש שכתב להוכיח עד"ז לדעת הרשב"ם.

אמנם אי"ז מתישב כ"כ, שהרי דעת הר"ן לקמן דס"ד: נוטה דגר תושב אוסר במגעו, והאבנ"ז שם נדחק בזה, והרי דל"ה דין גר תושב כדין יין מבושל.

ונ' הטעם בזה, דהנה בחי' הרמב"ן לעיל דנ"ט: כתב לדעת רב, דתינוק בן יומו אוסר בשתי', דל"ד ליין מבושל, כיון שהמגע ראוי לניסוך ואך אין הנוגע ראוי לניסוך, ולפ"ז הרי דמה"ט אף גר תושב אוסר במגעו ול"ד ליין מבושל שאינו נאסר במגע, ובד' הר"ן לעיל דנ"ז מבו' דמ"ד דאין תינוק אוסר בשתי', הוא משום שלא גזרו בו כיון שאינו בר כונה, אך אין טעמו משום שאינו ראוי לניסוך, ואשר ע"כ אף לדידי' מגע גר תושב אוסר בשתי'.

ונ' עוד, דאף למש"כ הרמב"ן דטעמא דמ"ד דתינוק אינו אוסר במגעו, הוא משום שאינו ראוי לניסוך, ודמי ליין מבושל, מ"מ מגע גר תושב אסור, כיון שהוא ראוי לניסוך, וע"כ הגם דבפועל גוי זה אינו עובד ע"ז ואינו מנסך, אפ"ה גזרו בו, והא דיין מבושל חשיב דאינו ראוי לניסוך, הגם שאם ינסכוהו יאסר, (ול"ה כגר תושב דחשיב ראוי לניסוך, משום שהוא ראוי לנסך, הגם שבפועל אינו עובד ע"ז ואינו מנסך), נ' דהוא משום שכל הגוים אין מנסכין אותו.

ונ' מקור לזה בד' הרמב"ן, ממש"כ הרמב"ן לעיל דנ"ז., ז"ל, הא דאקשי קתני מיהת גדולים עושין יי"נ קטנים אין עושין יי"נ, בדין הוא דלימא אין עושין יי"נ ליאסר בהנאה וכו', וי"ל דס"ל דגדולים עושין יי"נ לשתי' ולא להנאה דכיון שמלו והן של ישראל אין מנסכין, ויסתייעו מכאן מקצת גאונים שאמרו שאין הישמעאלים אוסרין במגען יין אלא בשתי' אבל לא להנאה כיון שאין מנסכין ואין עובדין ע"ז, אלא שאין פי' זה נכון וכו', אבל הגאונים מגר תושב למדו שאינו אוסר בהנאה כדאיתמר לקמן בפ' השוכר, עכ"ל.

והנה לפ"מ שפירש הרמב"ן מתחילה דאף גדולין אין עושין יי"נ אלא לשתי' ולא להנאה כיון שמלו והן של ישראל ודמי לישמעאלים שאין אוסרין בהנאה, הרי מבו' דאף למ"ד דמגע תינוק מותר בשתי', מ"מ מגע ישמעאלים אסור בשתי', שהרי בגמ' מייתי' מהך ברייתא להוכיח דתינוק אינו אוסר בשתי', ואפ"ה קתני דגדולים אוסרין בשתי', הגם שאין עובדין ע"ז, ובע"כ מזה כמש"נ, דמגע גר תושב וישמעאלים גרע, כיון שהוא ראוי לניסוך, ול"ד לתינוק שאינו ראוי לניסוך.

ויש להוסיף, דבגויים שעובדין ע"ז ואך שאין רגילין לנסך, להדיא כתב הרמב"ן לעיל דנ"ט: דל"ד לתינוק בן יומו, ז"ל, והשיבו עליו שא"כ יהא מותר בשתי' לדברי המתיר כן בתינוק בן יומו, ולפי דעתי שאפשר לדון כדברי רבינו שכבר פירשתי שלא נחלקו בתינוק בן יומו אלא מפני שאינו ראוי, אבל מגע דגוים בזה"ז לא גרע משלא בכונת מגע ושלא בכונת יין דאסור בשתי', עכ"ל, והרי דאף למ"ד דמגע תינוק מותר בשתי', היינו רק במגע תינוק שאינו ראוי לניסוך כלל, אבל מגע דגויים שאינם מנסכין שהוא ראוי לניסוך, הוי כמגע שלא בכונה דאסור בשתי'.

ועכ"פ לפ"ז הרי אין להוכיח מהא דיינו של גר תושב אסור דאיסור סתם יינן לא הסמיכוהו על ניסוך, ומסתברא מילתא דכ"ה דאיסור מגע גוי הסמיכוהו על ניסוך, ה"נ איסור סתם יינו הסמיכוהו על ניסוך, וממילא דיין מבושל דאינו ראוי לניסוך, אף אינו נאסר אף משום סתם יינן.

י] והנה באבנ"ז שם סקמ"ג כתב להוכיח בדעת הרמב"ן דאף יין מבושל נאסר משום סתם יינן, וזה ממש"כ הרמב"ן לעיל דנ"ט: בגוים שלנו דכל מגעם שלא בכוונת ניסוך ואין אוסרין בהנאה, ומ"מ בסתם יינם שהיא עיקר התקנה משום בנותיהם לא חלקו חכמים בין עובד ע"ז לאינו עובדה. והנה הרי הרמב"ן כתב דהא דתינוק בן יומו אין עושה יי"נ, הוא משום דאינו ראוי לנסך, וה"ה דומה ליין מבושל דלא גזרו בו, והנה כסברא זו י"ל בנכרים שבזמננו שאינם מנסכים, דאי משום שאם הי' רוצים הי' מנסכים ול"ד לתינוק שאינו יכול לנסך. הלא גם יין מבושל יכול לנסך דודאי אם מנסך לי' אסור דזריקה המשתברת הוא. דולא גרע משבר מקל אלא דאין הנכרים רגילים לנסך. וה"נ בנכרים שבזמננו שאין רגילין לנסך כלל, ומ"מ כתב הרמב"ן דאין לחלק כלל בסתם יינם שהוא עיקר הגזירה, א"כ ה"ה ביין מבושל, ואת"ל דיש לחלק קצת, מ"מ מאחר דבגמ' לא מצינו היתר אלא במגע, ומצינו דהקילו במגע יותר מבסתם יינם, אין להקל בסתם יינם, עכ"ד.

אך דבריו צ"ע מתרי טעמי, חדא דמש"כ הרמב"ן דתינוק בן יומו דומה ליין מבושל שלא גזרו בו, הוא רק למ"ד דאינו אוסר אף בשתי', אך למ"ד דהוא אוסר בשתי', הרי לא מדמי' לה ליין מבושל, וכמש"כ הרמב"ן לעיל דנ"ט: דל"ד ליין מבושל כיון שהמגע ראוי לניסוך, וא"כ לפ"מ דקי"ל דמגע תינוק אוסר בשתי', ל"ד כלל ליין מבושל, ועוד דאף למ"ד דמגע תינוק אין אוסר בשתי', נת' לעיל סק"ט להוכיח מד' הרמב"ן דמ"מ ישמעאלים אוסרין במגען בשתי', והדברים מפורשים כן בד' הרמב"ן לגבי גויים בזה"ז שאינם מנסכין, והרי דישמעאלים וגיים שאינם מנסכין ודאי ל"ד ליין מבושל.

וגם עיקר דבריו לא הבנתי, שהרי מה שחילק הרמב"ן בין מגען לסתם יינן, הוא לגבי איסור הנאה, אך הרי אף מגען אוסר בשתי', וא"כ הרי בע"כ דל"ד ליין מבושל שאינו אוסר אף בשתי', וצ"ע.

יא] ומש"כ האבנ"ז בסוף דבריו, דמאחר דבגמ' לא מצינו היתר אלא במגע, ומצינו דהקילו במגע יותר מבסתם יינם, אין להקל בסתם יינם, יש לדון בזה, די"ל דכל מה שמצינו שהקילו במגע יותר מבסתם יינן, הוא רק לגבי איסור הנאה, דאיסור הנאה במגע הוא רק היכא דיש לחוש לניסוך, וכדחזי' דמגע שלא בכונה אינו אוסר בהנאה, ואילו איסור הנאה דסתם יינם הוא אף בדליכא למיחש לניסוך, וע"כ אף אם נגע שלא בכונה ה"ז אסור בהנאה, כמבו' בד' הרמב"ן בגוים שבזמנינו, וכ"ה בפי' הר"ן בסוגיא לעיל דנ"ו: דאין דורכין עם הגוי בגת, אך באיסור שתי' לא מצינו דהקילו במגען מבסתם יינן, שהרי מגע שלא בכונה אוסר בשתי', וא"כ שפיר י"ל דכ"ה דיין מבושל אינו נאסר משום מגע גוי, ה"נ אינו נאסר משום סתם יינן.

ונ' להוכיח כן, דאי נימא דאף באיסור שתי' יש לחלק בין מגע גוי לסתם יינו, דמגעו אינו אוסר אלא בשהוא ראוי לניסוך ואילו סתם יינו אסור אף בשאינו ראוי לניסוך, ומה"ט הגם דיין מבושל אינו נאסר משום מגע הגוי, מ"מ הוא נאסר משום סתם יינן, א"כ מנלי' להרמב"ן דמגע גר תושב אסור בשתי', וכמש"כ בחי' הרמב"ן לעיל דנ"ט: בתו"ד, ז"ל, וגדולה ממנה קיי"ל בגר תושב דמגעו אסור בשתי', עכ"ל, ולמד מינה דה"נ גוים בזה"ז מגען אסור בשתי', הרי בגמ' לא מצינו אלא שיינו אסור, וא"כ שמא רק יינו אסור שאסרוהו אף בשאינו ראוי לניסוך, שהרי נאסר משום זה אף יין מבושל, ומשא"כ מגעו שאינו נאסר כשאינו ראוי לניסוך, שמא אף גר תושב חשיב דאינו ראוי לניסוך, ואינו אוסר במגע.

ובע"כ מד' הרמב"ן דלגבי איסור שתי' אין לחלק בין מגען לסתם יינן, וכל היכא דסתם יינן אסור בשתי', ה"נ מגען אוסר בשתי', ולפ"ז הרי דמהא דיין מבושל אינו נאסר משום מגע הגוי, יש ללמוד דאף אינו נאסר משום סתם יינו, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בל' הרמב"ן לעיל דל"ו: וכמו שהבאנו לעיל סק"ז.

יב] אמנם נ' דלדעת התוס' והרא"ש דהגם דיינו של גר תושב אסור, מ"מ מגעו מותר, והרי דאף שהתירו מגעו משום דלי"ב חשש ניסוך, מ"מ יינו אסור, משום חתנות, הרי לכאו' מהא דיין מבושל שנגע בו הגוי אינו נאסר, אין ללמוד דאף אין נאסר יין מבושל של גוי משום איסור סתם יינן, שהרי חזינן דאף דמגע גר תושב אינו אוסר, מ"מ יינו אסור, וי"ל דה"נ הוא ביין מבושל, וכ"ה מבו' בתו"ד האבנ"ז שם.

ולא מיבעיא למה שפירש הגרע"א בגליון שו"ע ר"ס קכ"ג דטעמא דהרא"ש דמגע גר תושב מותר ויינו אסור, הוא משום דבמגע לא אסרו משום בנותיהן, הרי דלפ"ז מהא דיין מבושל אינו נאסר במגע הגוי אין ללמוד דלא גזרו בו משום בנותיהן, וע"כ ודאי יש לאסור יין מבושל משום סתם יינן, וכמש"נ כן לעיל סק"ח בדעת הראב"ד, אלא אף למש"נ ב? סק"ד לדון דמודה הרא"ש דאף במגע גזרו משום בנותיהן, והא דלא אסרו מגע גר תושב בשתי' הוא משום דאיסור שתי' במגע הגוי הסמיכוהו על ניסוך, הרי מ"מ כיון דחזינן דאף דאין מגעו אסור מ"מ יינו אסור, יש ללמוד דאיסור יינו בשתי' לא הסמיכוהו על ניסוך, וא"כ אין ללמוד מהא דיין מבושל אינו נאסר במגע הגוי, דה"נ אינו נאסר משום סתם יינו, וכדלהלן.

ואמנם זה תליא במה שדן הרא"ש לעיל פרק ב' סימן י"ג בטעם הא דיין מבושל אינו נאסר במגע הגוי, דאי הטעם הוא משום שאינו מצוי כ"כ ומילתא דלא שכיחא לא גזרו בי', הרי דמה"ט אף אינו נאסר משום סתם יינן, אך אי נימא דהטעם הוא משום שלא גזרו אלא ביין הראוי לנסך שכל גזירתם אחשש ניסוך הוא דסמכא, א"כ הרי י"ל דאין להתיר משום זה אלא במגען, אך סתם יינן שלא הסמיכו איסורו על ניסוך, דמה"ט יינו של גר תושב אסור הגם דמגעו מותר, ה"ה אסור אף בדהוי מבושל, וז"ב.

אך למש"נ בדברינו שם בהערה טעמים אחרים מ"ט יינו של גר תושב אסור ומגעו מותר, אין להביא משם לנידו"ד, ואכמ"ל.

1. ובאבנ"ז יו"ד סי' קי"ג סק"נ נקט כן מדעתו, וכתב לחדש עוד דלדעת הרמב"ם ודעימי', כ"ה דפת של ישראל שאפאה גוי אסורה משום פת גוי, ה"נ יין ישראל שדרכו הגוי אסור משום סתם יינן, אף בשלא נגע בו הגוי, ושוב בהג"ה דן בזה דהוא תלוי בפלוגתת הראשונים אם כה"ג ה"ז אסור משום גזירת פת או משום גזירת שלקות, עיי"ש.

   ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ם, אך בסימן קי"ד סק"ו פירש טעמא דהרמב"ם בע"א, וגם למש"נ במק"א דלהרמב"ם אף איסור שתי' דסתם יינם אינו אלא משום חשש ניסוך ולא משום חתנות, הרי אין לומר כן כלל.

   אך בסי' קי"ד ס"ק ז - ח הוכיח מסוגיית הגמ' ומד' הרמ"א דיין של ישראל שדרכו גוי אינו נאסר בלא נגיעת הגוי, ועיי"ש שדחה לזה, דהתם הרי איירי ביין שעדין לא נקבע למעשר, והא דהוא נעשה יי"נ הוא משום חומרא דיי"נ, אך לגבי איסור סתם יינן משום בנותיהן לא החמירו, וע"כ הוא דאינו נאסר בלא שנגע בו הגוי. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושמעתי לפרש עפי"ז ד' התוס' לעיל דנ"ו: ד"ה מהו לדרוך, שכתבו, ז"ל, משמע שהגת של גוי, ולא להתיר בשתי' שאלו אלא לענין היתר הנאה קא מיבעיא לי' וכו', עכ"ל, והמהרש"א שם נתחבט מ"ט פשיטא דהוא אסור בשתי', אך אי נימא דהתוס' ס"ל כדעת הראב"ד דכל הא דמטהר יינו מותר בשתי', הוא משום שלא נגמר היין ע"י הגוי, הרי דבדורך עם הגוי בגת דהיין שיצא מהענבים שנדרכו ע"י הגוי נגמר עשייתו ע"י הגוי, ה"ה אסור בשתי', אף אם לא נגע בו הגוי, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומה שלא פירש הר"ש לד' התוספתא כפשטה, שאומר דברי לו שלא נתכוין לנסך, הוא משום דאף מגע שלא בכונה אוסר בשתי', הגם שאין לחוש בו לניסוך, עמש"נ בזה ב?, וא"כ אם נגע בו בעודו גוי, יש לאסרו אף אם אומר ברי לי שלא נתנסך, ובע"כ דמש"א דברי לי שלא נתנסך, היינו שלא התחיל למשוך בידו. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה הרשב"א והריטב"א עמדו על קו' זו, דמ"ט אין דורכין עם הגוי בגת, הרי הוא טרוד בדריכה, ולא תירצו כד' הר"ן דסתם יינם נאסר אף בנגיעה שלא בכונה, ובפשוטו הי' נ' מזה דפליגי על יסוד ד' הר"ן, אך למש"נ י"ל דלעולם מודו ליסוד ד' הר"ן דסתם יינם נאסר בנגיעה שלא בכונה, ואך דס"ל דהתם לא חשיב כסתם יינן, כיון שנגמר ע"י ישראל.

   ועד"ז י"ל גם בד' הרא"ש, שפירש דהא דניסוך דרגל אינו אוסר, הוא רק משום דטריד, ונת' דעתו ב?, ולכאו' לפ"ז יש ללמוד מהא דניסוך דרגל אינו אוסר אף בדורך עם הגוי בגת של הגוי, דאף סתם יינם אינו נאסר בלא נגיעה בכונה, ושלא כד' הרמב"ן והר"ן, אך להנ"ל י"ל דס"ל דהתם לא חשיב כסתם יינן, וכנ"ל, ועמש"נ עוד בענין זה אם סתם יינן נאסר בנגיעה שלא בכונה ב?. [↑](#footnote-ref-5)