שיש
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / הגעלת כלים

הגעלת שיש

**א. אם מותר להניח על שיש של איסור-**

יש לדון אם מותר להניח כלי חם על שיש הבלוע מאיסור, באופן שאין תחת הכלי רטיבות וכדקי"ל אין הבלוע יוצא מכלי לכלי בל"ר.

הארכנו בנידון זה בדין חצובות ושם הבאנו ד' האגרו"מ שיש להתיר לכתחילה משום אין הבלוע יוצא מכלי לכלי בל"ר.

אבל הבאנו כמה מקורות לאסור מד' הפוסקים, דאף דקי"ל שאינו יוצא בל"ר היינו בדיעבד אבל לכתחילה אסור, וכמבואר ברמ"א צב-ח דלכתחילה יש ליזהר בנגיעת קדירות להדדי, וכן מבואר בט"ז צז-ג שאם אפו מאכל חלבי בתנור אין להניח שם כלי בשרי והוא ממש כדין שיש, וכ"ה בחכמ"א עד-ד שהחמיר בחצובה שצריכה ליבון לכתחילה בכל איסורים ולא רק בחמץ.

[ועי' בשאלת יעב"ץ א-צג החמיר גם באפו מתחילה בתוך כלי שמא יאפה בלא כלי וע"כ אין להתיר אלא במקום צורך, ומשמע מדבריו שלא החמיר הט"ז בכמה כלים רק מכלי לכלי אחר ותו לא].

ועיקר דין זה מבואר בשו"ע תנא-ד לענין פסח דחצובה צריכה ליבון, ובחמד משה תנא-ג ובשו"ת רב פעלים או"ח ד-יז נקטו הטעם משום דלכתחילה יש לחוש שיוצא מכלי לכלי בל"ר.

אלא שבמ"ב תנא-לד כתב דחצובה צריכה ליבון אינו אלא משום חומרא דפסח לכתחילה שהרי מדינא קי"ל אין הבלוע יוצא בלא רוטב, הרי מבואר דעתו להדיא שאין בו איסור בשאר איסורים משום שאין הבלוע יוצא בלא רוטב וזה כד' אגרו"מ.

אבל באמת קשה לפרש ד' המ"ב ע"ד האגרו"מ שנסתרים מד' הט"ז דלעיל שהחמיר לכתחילה לתת על תנור שאפו בו חלבי, וראיתי מפרשים דעת המ"ב שלהצריך עוד חצובה בכל השנה הוי כהפסד וכדיעבד דמי, ועי' בכת"ס-נד.

א"נ יל"פ כוונת המ"ב לצרף דכיון שאינו אלא חומרא לכתחילה וגם יש לתלות שנשפך הרי יש להקל גם לכתחילה, וגם לפי"ז מבואר דעתו להקל בחצובות אלא שלפי"ז מבוסס המ"ב על סברתו השניה שמסתמא נשרף.

ונפק"מ לענין שיש שבלוע מאיסור כגון בקונה דירה מאדם שאינו שותו"מ או בהולך לטיול ויש שם שיש כזה, דל"ש סברא זו של נשרף שפיר יש לאסור, אבל אם כמהלך הראשון הרי יש אופנים שיש בו משום הפסד לעשות שיש חדש [אמנם בד"כ אין בו הפסד שיכול להגעיל פעם אחת את השיש, רק יש סוגי שיש שיכולה ההגעלה להזיק להם, וכן יתכן שאין לו אלא שיש אחד וא"א להגעיל כל פעם].

ולד' האגרו"מ יש להתיר גם לכתחילה, אבל לפי מש"כ מד' הפוסקים יל"ע בזה דשלא במקום הפסד וודאי יש לאסור, וכמדומה שראיתי בשם הגריש"א שהחמיר בזה.

**ב. אם סגי בכיסוי השיש לפסח-**

בדין הגעלת שיש נהגו עלמא לענין פסח לתת עליו דבר מפסיק ולשפוך עליו מים רותחין מתורת עירוי, ויש לברר מהו עיקר הדין ומהו תוספת חומרא.

לכאו' מעיקר הדין אי"צ להגעיל שיש וסגי לתת עליו איזה הפסק בינו להקדירות דתו אף אם יש בו רוטב אין הבלוע יוצא מחל"ח.

אבל בזה לכאו' לא סגי למש"כ דאנן חוששים לכתחילה שהבלוע יוצא מכלי לכלי בל"ר.

גם עוד יש לחוש שמא יצטבר במשך הפסח לחלוחית בין השיש להמפסיק.

אבל באמת הכא מ"מ שרי שהרי גם אם יניח דבר חם על השיש הרי קי"ל דת"ג ואינו מתחמם אלא כד"ק ובהמפסיק יש עובי כד"ק ונמצא שהשיש לא נתחמם כלל.

ולפי"ז מה שנוהגים להגעילו אינו אלא חומרא לחוד [וכ"כ במגי"ס].

אמנם הביא במעדני אשר-קס שבפוסקים בכ"ד שלא סמכו על הפסק מפה, עי' ברמ"א תנא-יז המנהג שלא להשתמש בפסח בדפין שלשין עליהן כל השנה אפי' ע"י הגעלה, וכתב המ"ב סקצ"ו שאם לאחר הגעלה נותן עליהם מפה שרי, משמע דלא סגי בלא הגעלה.

כמו"כ במג"א תנא-לח הביא ממהרי"ל שאם רוצה להשתמש בשולחנות יתן עליהן סמרטוטים לאחר הגעלה, משמע דא"א בלא הגעלה, וצ"ב.

אמנם באמת בגר"ז תנא-סה כתב דדוקא הפסק מפה ל"מ אבל אם נותן טס ברזל וכה"ג שרי [והוכיח כן מד' המג"א תנא-מד], וכתב מעדני אשר טעם החילוק משום שמפה יש בה נקבים, א"כ ה"נ בנייר אלומיניום שלנו או שאר הפסק שאין בו חורים.

**ג. הגעלת שיש-**

ובדין הגעלת שיש [עכ"פ באופן שאינו נותן דבר המפסיק ורוצה להגעיל את השיש[[1]](#footnote-2) או שמגעיל לתוספת חומרא] יש לדון אי סגי בעירוי שהרי פעמים מניחים עליו קדירות ומאכלים חמים ממש והוא כ"ר.

[ואמנם לדעת השו"ע לכאו' יש להקל כיון דרוב תשמישו והוא בצונן, מיהו עי' בפמ"ג דמיעוט המצוי אינו בכלל רוב תשמישו].

והנה בפשוטו היה נראה דכיון דקי"ל דת"ג הרי לעולם לא בלע אלא כד"ק וא"כ יש לדון דמהני עירוי להגעיל בו[[2]](#footnote-3).

ואף שבלע ע"י כ"ר ממש שיש בכוחו לבשל כולו אלא דמשום ת"ג לא בלע אלא כד"ק, מ"מ גם עירוי [לפי פשטות הראשונים והפוסקים] מבשל ככ"ר רק כיון דת"ג אינו אלא כד"ק.

[ובמקו"א הבאנו ד' התוס' שבת מב: וביאור הקה"י דעירוי אינו מבשל כלל מצ"ע אלא כד"ק אף בלא דין ת"ג, ולפי"ד היה מקום לדון דל"מ להגעלה שהרי אין כוחו אלא בכד"ק משא"כ בישול הראשון היה מועיל לגמרי רק דת"ג מנע ממנו להתחמם, וג"ז צ"ע].

אבל יתכן לדון דסו"ס כיון שבלע מכ"ר אף שיש בו ת"ג מ"מ עדיף על עירוי שיש בו ת"ג ג"כ, ולא סגי בעירוי להוציא בליעת כ"ר.

אח"כ ראיתי כנראה מבואר כן בפר"ח, דהנה בשו"ע תנא-טז כתב דהיכא שא"י להכניס המחבת למים הגעילה יתם עליה אבן מלובנת וישפוך עליה מים רותחין ועולה הרתיחה בכל שפתה דהוי הגעלה דכ"ר.

והפר"ח סקט"ו השיג ע"ז [והו"ד בביאוה"ל] דל"מ אבן מלובנת להחשב כ"ר שהרי אין כאן אלא עירוי אלא שהאבן אינה נותנת לעירוי להצטנן, אבל סו"ס אין כאן כ"ר [וכנראה ס"ל דאבן מלובנת לא חשיב ממש כאש להחשיב המים ככ"ר].

ומבואר דעת הפר"ח דאף דכה"ג העירוי מבשל בכולו כיון דלא שייך כאן ענין ת"ג שהרי התחתון ג"כ חם, מ"מ לא מהני להגעלה ע"י עירוי, וכנראה הוא מטעם שכתבנו דעירוי גרע מצ"ע מכ"ר לענין הגעלה ואינו בכלל כבולעו כך פולטו, עיי"ש דימה זה לכ"ר שנשתמש בו על האש דל"מ הגעלה בכ"ר שאינו על האש.

ודעת השו"ע יתכן דבהא מילתא פליג וס"ל דכל היכא דלא שייך לבוא מטעם ת"ג שפיר עירוי מועיל להגעלה [או אולי ס"ל דאבן מלובנת נמי חשיב כאש לעשות כ"ר, ועיין שע"ת תנא-ג דמה שנבלע ע"י אבן מלובנת ממש בעי ליבון כמו שנבלע מן האש עצמה].

וע"ע בט"ז תנא-ט דל"מ עירוי אלא במה שבלע ע"י עירוי אבל אם בלע מכ"ר ל"מ עירוי, וכתב השעה"צ סקמ"ד הטעם דל"מ עירוי בדבר שבלע מכ"ר משום שכ"ר מבליע לגמרי והעירוי כד"ק, משמע דבכה"ג שלא בלע מכ"ר אלא כד"ק משום ת"ג שפיר יהני עירוי.

אלא שלהלכה יש לדון דל"מ משני טעמים אחרים:

א. בפמ"ג יו"ד מ"ז סוס"י סח מבואר דעירוי מבשל כד"ק הוא רק לחומרא ולא מתורת וודאי, דחישיינן לדעת רשב"ם שאינו מבשל כלל, ולפי"ז כתב שכלי הנבלע ע"י מליחה ל"מ עירוי להכשירו, וה"נ בניד"ד.

ב. בשו"ע תנא-כ פסק ששולחנות צריכים עירוי משום שפעמים נשפך עליהם מרק חם.

ובח"י סקנ"ה ומ"ב ס"ק קיד הביאו ממהרי"ו-קצג דל"מ עירוי על השיש כיון שפעמים נותנין עליו פשטידא חמה ונמצא שהשולחן ככ"ר, ומה"ט הצריך דוקא אבן מלובנת [כמבואר ברמ"א תנא-ו במידי דל"מ עירוי].

אלא שלא באר כ"כ טעמו למה לא סגי בעירוי, וראיתי דבריו בפנים ושם כתב דלא מהני אפי' קליפה וגרידה של השולחן ודקדק כן מלשון המרדכי ע"ז-תתנח דמשמע דל"מ עירוי משום שאינו מבשל אלא כד"ק, ומזה למד דאף קליפה ל"מ [ודיוקו צ"ע עיי"ש בלשון המרדכי].

וזה וודאי צ"ב רב למה לא יהני גם קליפה שהרי קי"ל ת"ג, ובפמ"ג א"א-לח מבואר טעמו דחשש לשיטות דלא אמרינן ת"ג בכלי, ועפי"ז דן בפמ"ג להתיר בדיעבד משום דקי"ל ברמ"א קה-ג דאף בכלי אמרינן ת"ג [וצל"ע למה לא החמיר גם מטעם הראשון שכתבנו דעירוי הוא ספק אם מבשל][[3]](#footnote-4).

עוד יתכן לומר בדעת מהרי"ו דסבר כהש"ך שהבאנו בהערה דצלי שנתבשל ישירות על האש אין בו הדין של ת"ג, ומה"ט ס"ל דעירוי נמי ל"מ [ושו"ר כעי"ז ביד יהודה צד-לז, עיי"ש].

ובמאסף 'מהדרין' ח"ח כתב הגר"ע אויערבאך לתרץ דס"ל כהאו"ה שהבאנו במקו"א דבכמה פעמים שמערה יש לחוש שמבליע בכולו, וקדירה שחומה נשמר לזמן מרובה חשיב כהרבה פעמים עירוי[[4]](#footnote-5).

[ודבריו מחודשים מאוד ולא שמענו מעולם שאם היה מונח דבר חם על הקר משך זמן לא נימא ת"ג, גם לפי"ז נמצא חומרא גדולה שגם כיסוי השיש בהפסק לא יועיל שהרי מצטבר רטיבות תחתיו ושוב כשמניח קדירה תבלע מהשיש שבכה"ג מבליע יותר מכד"ק, ולא ראיתי דבריו בפנים אולי השיב ע"ז].

ועכ"פ לדינא מבואר לנו שאין להקל בעירוי כש"כ המ"ב, אלא דמ"מ גם לשיטת מהרי"ו כתב המ"ב דבדיעבד וודאי סגי בעירוי משום דאזלינן בתר רוב תשמישו ולמש"כ מהפמ"ג יש גם להקל כיון דקי"ל ת"ג בכלים.

שו"ר במ"ב תנב-כ סתם בפשיטות דמהני עירוי לשולחנות ורק לבסוף ציין לד' מהרי"ו משמע דעיקר הדין דמהני ואינו אלא מתורת חומרא, ועצ"ע [וראיתי בשם הגר"ש וואזנר להקל בעירוי אם א"א בענין אחר, אבל זה פשוט דכל שעה"ד כדיעבד דמי והמ"ב כבר היקל בזה בדיעבד משום רוב תשמישו].

תבנא לדינא, דלפי"ז מה שנוהגים לעשות עירוי יש בו חשש, וצריך צירוף של דבר המפסיק.

ולפי"ז נמצא שהעיקר תלוי בדבר המפסיק והעירוי אינו מעלה ואינו מוריד כ"כ [מיהו למש"כ הפמ"ג הרי מעיקר הדין מהני עירוי ויש בו תוספת מעלה עכ"פ, וכש"כ לעיל מהמ"ב], גם יש חסרון גדול בעירוי שקשה לעשות העירוי כדין בכל מקום ומקום שלא יופסק הקילוח, עי' במ"ב תנב-כ.

ויש שמקפידים ע"ז להגעיל באבן מלובנת דוקא או ע"י מגהץ שמרתיח את המים וכה"ג.

ככל המבואר גבי שיש יש לחוש בכיור דל"מ עירוי להגעילו שמא הניחו בו קדירה ולא נפל בו האיסור ע"י עירוי לבד, גם יש לחוש לכבוש שמבליע בכולו ול"מ עירוי [וצ"ע במציאות אם מצוי שיהיו אותם מים כ"ד שעות].

1. במג"א סקל"ח הביא ממהרי"ל דאם אינו נותן דבר המפסיק רק מגעיל ונפל חמץ חם על השיש יחמיר שלא לאוכלו דחיישינן שמא נשאר איזה בעין בשיש, ולפי"ז א"א לסמוך על הגעלה לחוד, אמנם בח"י סקנ"ה קרא ע"ז תגר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואף אם בלע מצלי שנצלה על האש ממש מ"מ כתב החזו"א יו"ד ט-ו דאית ביה דין ת"ג והוכיח כן מגמ' פסחים עו. ודלא כהש"ך צג-ו וחוו"ד קה-ט, ונתבאר במקו"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ל דס"ל דעירוי אינו מבליע בכולו גם באופן שאין דין ת"ג ולכך לא סגי בעירוי. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' באו"ה נח-מה כתב:"ושולחנות ותיבות נוהגין ג"כ להגעילן לפי שפעמים משימין עליהם דבר חם או נפל עליהם מרק חם", משמע שגם בלא עירויין הרבה, וגם לאו דוקא בצלי אלא בנפל עליו עירוי גרידא החמיר דלא סגי בהגעלה של עירוי, וכנראה טעמו כפי שיטתו שם אות מא דעירוי ל"מ להגעלה אף בדבר שבלע מעירוי שיש לחוש שהוא מבליע לחומרא ואינו מפליט אבל אנן לא קי"ל כן, וטעם מהרי"ו צל"פ באופ"א. [↑](#footnote-ref-5)