אבר המדולדל
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה

חולין עג: אבר המדולדל

**א. אבר המדולדל ושחיטה עושה ניפול-**

בגמ' הביאה דעת ר"י דבאבר המדולדל מודו רבנן ששחיטה עושה ניפול ודוקא באבר היוצא דאית ליה תקנתא בחזרה [עיין רש"י דאזיל ר"י כשיטתו סח: דמהני חזרה לאבר היוצא, ובשא"ר סח: נקטו דלמסקנא מודה ר"י שאין חזרה, וברשב"א נתקשה לפי"ז בביאור הסוגיא, עיי"ש מה שהביא בשם התוס' דמהני חזרה לענין טומאה, עיי"ש].

ובגמ' הביאה מברייתא דאמר ר"מ דאבר המדולדל וטריפה אין בו טומאה, ובשלמא לר"ל לדבריהם דרבנן קאמר, אבל לר"י קשיא דבזה לכו"ע שחיטה עושה ניפול, ומה"ט מסקינן דאדרבה דעת ר"י דבאבר המדולדל אף לר"מ אין שחיטה עושה ניפול, ומקשי בגמ' מאי טעמא דר"י אליבא דר"מ שאין בו טומאה ומ"ש מאבר היוצא, ומשני דשאני אבר המדולדל שהוא מגוף הבהמה.

בתוס' נתקשו על קו' הגמ' מ"ט דר"י דהא אבר המדולדל מדאורייתא אין בו איסור כלל רק מדרבנן כדאמרינן בסוה"ע, א"כ י"ל שאין בו טומאה?

וכתבו דמ"מ אחר דמדרבנן גזרו עליו שהוא יצא מכלל הבהמה הרי אם שחיטה עושה ניפול הו"ל למגזר גם לענין טומאה.

בלב אריה ובהג' מל"ה תמהו על קושייתם דאדרבה אי שחיטה עושה ניפול היה הדין נותן דאבר המדולדל וודאי יהיה בו איסור תורה, וכל מה דאמרינן שאין בו איסור תורה הוא לבתר דקי"ל שחיטה אינה עושה ניפול בזה, א"כ בכלל קו' הגמ' דנימא שחיטה עושה ניפול ויהיה בו איסור תורה.

ולפי"ד נמצא גם חידוש דלר"ל בדעת ר"מ דשחיטה עושה שחיטת ניפול גם באבר המדולדל הרי יהיה בו איסור אכילה מדאורייתא, ועיין בס' חולין מש"כ סמך לזה מד' רש"י פסחים כה. דאיכא מ"ד דאבר המדולדל אסור מדאורייתא, וברש"ש שם העיר שלא מצאנו כן, ולפי הנ"ל הרי דעת ר"ל אליבא דר"מ כן.

אבל בקובץ עניינים תי' קו' מל"ה ע"ד הפשט דבגמ' לא מקשינן אלא מ"ט דר"י אליבא דר"מ ולא הק' לרבנן, ואם בכלל קו' הגמ' דע"י שחיטה עושה ניפול יהיה בו איסור תורה תיקשי גם לרבנן למה אין בו איסור דאורייתא, וע"כ קו' הגמ' אינו ממה שאין בו איסור תורה רק ממה שאין בו טומאה.

אבל מ"מ לא נתבאר בדבריו הטעם שלא הוקשה לגמ' דאי שחיטה עושה ניפול יהיה בו איסור תורה, ובפשוטו צ"ל דעדיף מיניה קמקשי דאף טומאה יהיה בו, אבל לפי"ז הדר טענת מל"ה ולב אריה דמ"מ על צד זה יהיה בו גם איסור תורה ומאי קשיא להתוס'.

וע"כ צ"ל דאף אי שחיטה עושה ניפול אין הכרח שיהיה בו איסור תורה.

וע"ע בתו"ר עג. מבואר כד' התוס' גם לל"ק דר"י דבאבר המדולדל לכו"ע שחיטה עושה ניפול דמ"מ אינו אלא מדרבנן.

ומקור הענין מתבאר כנראה בסוף העמוד, דמייתי בגמ' ראיה לדעת הסוברים דאין שחיטה עושה ניפול מהא דאבר המדולדל אין בו אלא מצות פרוש בלבד, ובפשוטו ראיית הגמ' מהא דאין בו אלא איסור דרבנן ע"כ אין שחיטה עושה ניפול, ומשמע דאי שחיטה עושה ניפול יש בו איסור תורה.

אבל באמת שיטת הר"מ פ"ה מאכ"א ה"ו דאבר המדולדל אסור מדאורייתא אלא שאין בו מלקות [והטעם בזה כתב המ"מ דהוי כמו חצי שיעור שאינו מנותק לגמרי, ובפר"ח סב-ז כתב משום דהוי כלאו שבכללות דילפינן לה מבשר בשדה טריפה], ולפי"ד צ"ב ראיית הגמ'[[1]](#footnote-2), ומבואר ברגמ"ה ומאירי שהראיה הוא ממה שאין בו טומאה ע"כ אין שחיטה עושה ניפול.

ובאמת י"ל דגם לשיטת התוס' דס"ל שאין בו אלא איסור דרבנן י"ל שראיית הגמ' הוא מדין טומאה, דכיון דחזינן שלא גזרו בו רבנן טומאה הרי חזינן שאין שחיטה עושה ניפול, ומבואר בד' התוס' עב: עג. רה"ע דאף שאין בו אלא איסור דרבנן מ"מ הוכיחה הגמ' ממה שאינו מאמא דע"כ שחיטה אין עושה ניפול דאל"כ הו"ל למגזר גם דין טומאה.

ולפי דרך זו י"ל דאף למ"ד שחיטה עושה ניפול מ"מ אבר המדולדל אין בו איסור תורה שהרי הוא ממש כחלק מגופה, ושלא כד' מל"ה, ורק לבתר דתקנ"ח שיש בו איסור אכילה ואינו כחלק מגופה יל"ד ששחיטה עושה ניפול.

מיהו לשון התוס' עד. לא נראה כן, ומשמע דראיית הגמ' היא ממה שאין בו אלא איסור דרבנן, וזהו דקאמר אין בו אלא מצות פרוש בעלמא, ולפי"ז א"א לפרש כש"כ, ועדיין יל"ע בכ"ז ולא התבוננתי.

**ב. מיתה ושחיטה עושה ניפול-**

מבואר בסוגיין דאי מיתה עושה ניפול הרי אבר המדולדל או אבר היוצא מן העובר אחר שמתה הבהמה יש בו דין אבמה"ח ולא חשיב נבילה והוא פלוגתא דתנאי לקמן קכט: ומבואר שם בגמ' נפק"מ לכזית בשר ועצם כשעורה שאם הוא כאבמה"ח אינו מטמא בזה.

ולענין שחיטה ג"כ חקרה הגמ' אם עושה ניפול ונפק"מ שהאבר לא יהיה בכלל היתר השחיטה והרי הוא בדין אבמה"ח, ומסקנת הגמ' דמיתה עושה ניפול אבל שחיטה אינה עושה ניפול.

בדין מיתה עושה ניפול יל"פ שני אופנים:

א. הפשוט בזה דיסודו דמיתת כלל הבהמה לא חל באבר זה, שאינו חשוב חי עם הבהמה, ומ"מ השחיטה שפיר מתייחסת אליו, וביאור הטעם ששחיטה יכולה להתייחס נתבאר במקו"א ששחיטה אי"צ חיות גמורה להתייחס להאבר משא"כ טרפות או נבלות חל דוקא בחיות גמורה, ואכ"מ [ע"ע בחזו"א ג-ד שאם נטרפה הבהמה אחר שנדלדל האבר לא חייל בו איסור טריפה משום שאין חיותו בכלל הבהמה, מבואר בזה דחיות לענין טרפות שונה מחיות לענין שחיטה, וכן נתבאר במקו"א לענין מנחא בדיקולא שהריאה אין בה טרפות אף שיש בה עדיין חיות לקבל שחיטת הבהמה].

ולא חל בו אלא טומאת אבמה"ח שחל במיתת אבר אחד מן הבהמה כיון שאינו מצורף למיתת כולה.

לכאו' יש מכאן לפשוט חקירת הגר"ח פ"ד מאכ"א אם דין נבילה צריך מיתת כולה או איסור נבילה בכולה, ולפי המבואר כאן הרי בשעת מיתתה חל איסור נבילה בכולה וגם באבר זה והכל חשיב כמת ומ"מ לא חל בו דין נבילה רק אבמה"ח, וע"כ לכאו' דבעינן מיתת כולה דוקא והאבר לא מת מיתה אחת עם כולה.

אבל כמובן דלאו ראיה היא שגם לפי הצד דבעינן איסור בכולה צריך איסור שחל בכללות הבהמה אבל הכא חל על האבר בנפרד ולא מחמת מיתת שאר הבהמה.

ב. בזכ"י א-לג נקט שכבר מחיים היה נחשב האבר כמת וכאילו נפל דמי, אלא שכל שהוא עדיין מחובר אינו מטמא דחיבורו לחי מחשיבו כחי [משום שאפשר עי"ז לשחטו ולהתירו אבל צ"ע היאך זה מתחיל ואם הוא מנותק א"א להתירו], וע"י מיתה מסברא חוזר בו דין אבמה"ח.

והוסיף דאף אי"צ לחידוש דמיתה עושה ניפול כלל שהרי אינו מחובר לבהמה ולא יחול בו טומאת נבילות של כלל הבהמה, ולא איצטריך קרא אלא לאשמועינן ששחיטה אינה עושה ניפול ומתרת את האבר.

ובאמת לפי"ד נתקשה היאך תועיל השחיטה להתירו והרי כבר חל בו דין וסיבה לאבמה"ח, ולמד מזה בזכ"י יש בכח שחיטה להתיר איסור אבמה"ח.

ועיי"ש שנקט שזהו ג"כ יסוד דין מפרכסת שמותרת לישראל דפקע ממנה אבמה"ח אף שהיא עדיין חיה, וביאור הענין כתב לפי דרכו שם דיסוד דין אבמה"ח הוא משום דהוי כנבילה במקצת בהמה, וכשם ששחיטה מתרת איסור נבילה ה"נ מתרת אבמה"ח [מיהו במקו"א נתבאר דיל"פ דשחיטה מפקעת ממנה סיבת אבמה"ח דחשיבא כמתה, אבל אין בכוחה להתיר איסור אבמה"ח, ואכ"מ[[2]](#footnote-3)].

מיהו במקו"א נתבאר דדבריו מוקשים טובא ממ"ד בהמה בחייה לאברים עומדת דל"ש לומר דהויא כנבילה ומתה, וע"כ נתבאר די"ל גדר האיסור של אבמה"ח הוא משום חסרון שחיטה.

ולפי"ז אדרבה כל שעדיין יכולה לישחט תו אין בה איסור אבמה"ח, וה"נ לענין אבר המדולדל לפי"ז אין בו כלל סיבה של אבמה"ח כיון שהשחיטה יכולה להתייחס אליו.

**ג. לענין שאר דינים-**

עתוס' עג: מבואר מתחילת דבריהם דגם לענין הכשר דם אם מכשיר את האבר ע"י שמכשיר את שאר הבהמה מיתלא תלי בדין מיתה עושה ניפול, שאם מיתה עושה ניפול לא חשיב האבר כמחובר להיות מוכשר לקבל טומאה ע"י שאר הבהמה [אלא מטעם ידות].

וזה חידוש מופלא, דבפשוטו נתבאר דדין עושה ניפול הוא משום שאין השחיטה מתייחסת כלפי האבר ואינו ענין לכל דיני תורה, וד' התוס' צ"ב רב.

ודוחק לומר שפי' התוס' ענין עושה ניפול כפשוטו שהוא ממש כמפיל את האבר ואף לכל דיני תורה שאין לזה מובן כ"כ, רק וודאי עיקרו כש"כ רגמ"ה שאין המיתה מתייחסת לאותו אבר.

ובס' שחיטת חולין כתב דיסוד הפלוגתא דשחיטה עושה ניפול הוא אם חשיב מחובר לענין שחיטה להיות ניתר בכלל הבהמה וה"נ לכל דיני תורה.

אבל זכורני שא"א לפרש כן בד' התוס' דא"כ תיקשי סוגיא קכז: ואיני בענין כעת להזכר בזה.

**ד. דין ב"נ-**

נחלקו הראשונים אם אבר המדולדל אסור לב"נ, עיין ש"ך נה-יא הביא דעת הרשב"א ור"ן שאבר המדולדל מותר לב"נ, אבל דעת הסמ"ק-ריא שאסור לב"נ שיש לו דין אבמה"ח מדרבנן.

ודעת הסמ"ק מבואר שאיסורו משום אבמה"ח, ודעת שא"ר שהוא מותר באכילה לב"נ מבואר בלשון הש"ך ובפר"ח נה-טז שגם הם מודים בזה אלא דכיון שאינו אלא מדרבנן לא גזרו על ב"נ.

ואדרבה נתקשה בפר"ח ע"ד הסמ"ק היאך גזרו בו רבנן והרי ל"ש גזירה על ב"נ, וכתב דאה"נ אלא דכיון שלא שייך לגזור לב"נ גזרו על הנתינה לב"נ שאל"כ לא תתקיים גזירת אבר המדולדל שיאמרו אינשי ממה שמותר לתת לב"נ ע"כ שאין בו אבמה"ח, ועצ"ב הגדר בזה ועיין לקמן משו"ת פנ"י.

ולשיטת הר"מ שאיסורו משום בשר בשדה טריפה והוא איסור תורה בפשוטו היה נראה שאיסורו משום טריפה שלא חלה בו השחיטה לגמרי, וממילא אין בו איסור לב"נ, אבל בכו"פ נה-ז נסתפק בזה דשמא הוי גילוי מילתא והוי כאבמה"ח.

ובעיקר הדין בזה, עיין באשכול ג-כ הביא מהתוספתא ע"ז ט-ד שאסור לב"נ, וכן הביא הפר"ח סב-ז מתוספתא זו.

מיהו במנחת ביכורים שם כתב דלד' הראשונים י"ל דתוספתא איירי במיתה ולא בשחיטה ומיתה עושה ניפול.

וע"ע באו"ש שחיטה ח-יב כתב לבאר שיטת הפר"ח דלגבי עכו"ם אין הדין דשחיטה אין עושה ניפול ובוודאי הוא ככל מיתה ואסור לב"נ דמיתה עושה ניפול, ומה שאין אומרים בו מי איכא מידי ככל מפרכסת כתב דכיון שאסור לישראל משום אבר המדולדל ולשיטת הר"מ איסורו מדאורייתא משום טריפה לא שייך בו מי איכא מידי, ובאר בזה כוונת הפר"ח להוכיח מזה כשיטת הר"מ שאבר המדולדל הוא איסור תורה, מיהו לפמש"כ הפוסקים סי' כז דאמרינן בטריפה מי איכא מידי ל"ש זה [וכבר רמז לזה התם בהמשך דבריו ד"ה אולם].

**ה. אוכל שא"א יכול להאכילו לאחרים-**

לקמן קכט: מבואר דאבר המדולדל הוי אוכל שא"א יכול להאכילו לאחרים ולר"ש אינו מק"ט, וברעק"א הוכיח מזה כדעת הסמ"ק שאסור לתתו לב"נ.

ובשו"ת פנ"י ב-יח כתב דאף להסמ"ק לא א"ש שכתב הפר"ח שהוא גזירה דרבנן ולא גזרו אלא על הישראל ולא על העכו"ם ואם נוטל מעצמו אין בו איסור, ואין בו חלות דין אבמה"ח רק לפנ"ע לחוד וכש"כ הפר"ח שגזרו על הנתינה לחוד, לא חשיב עי"ז א"א יכול להאכילו לאחרים.

ובשו"ת פנ"י הוכיח מזה דהוי איסור אבמה"ח ממש וגזרו עליו רבנן על העכו"ם עצמו, ובאמ"ב טריפות-ו שתמה עליו דוודאי לא שייך לגזור על העכו"ם רק על הישראל.

ועיי"ש באמ"ב וברעק"א מש"כ עפי"ד מהרש"א קכט: דבאמת למסקנא דסוגיא קכט: חשיב יכול להאכילו ורק בס"ד התם ס"ד דשחיטה עושה ניפול והוי ממש אבמה"ח לכל מילי מדאורייתא, עיי"ש, וע"ע בחזו"א ד-כ.

ובס' שחיטת חולין כתב עפי"ד האו"ש שהבאנו דלמ"ד דלא אמרינן מי איכא מידי הרי אבר המדולדל אסור מדינא לב"נ, וי"ל דסוגיא קכט: כהאי מ"ד דל"א מי איכא מידי.

ושם נתקשה מ"ט לא נחית רעק"א לזה, וכתב דכ"ז ניחא אם נפרש יסוד דין א"א יכול להאכילו לאחרים שעיקרו הוא במה דלא חשיב אוכל כלפי העכו"ם שהוא אסור בחפצא על העכו"ם, ודעת רעק"א כנראה דיסוד דין א"א יכול להאכילו לאחרים אינו משום שהוא אסור על הב"נ, רק משום שלישראל מצידו אסור להושיטו לעכו"ם.

ואיסור זה באבר המדולדל הוא משום לפנ"ע, ולפי"ז פשיטא ליה לרעק"א דכל שהותר לישראל בשחיטה הרי תו אין לו איסור לפנ"ע להאכילו לעכו"ם כש"כ האמונת שמואל א"כ אין בו חסרון יכול להאכילו לאחרים ולא אכפ"ל שהוא אסור מצ"ע על העכו"ם, וה"נ אבר המדולדל גם אם ייאסר לב"נ חשיב יכול להאכילו.

ובעיקר ענין זה עי' מנחות קא. דאף לר"ש בב"ח מטמא שהיתה לו שעה"כ, והק' הגמ' דתיפו"ל דבב"ח מותר בהנאה ושרי לתתו לב"נ.

ותמה רעק"א דהא נפק"מ במפרכסת שאסורה לישראל משום בב"ח ולב"נ משום אבמה"ח, א"כ א"י להושיטו לעכו"ם, ושפיר צריך הטעם משום שעה"כ?

וכתב רעק"א מה דחשיב א"י להאכילו הוא משום לפנ"ע, ולד' האמונת שמואל אין לפנ"ע בכה"ג שאין לישראל דין אבמה"ח משום היתר מפרכסת חשיב יכול להאכילו גם שאסור על הנכרי, אבל מה שהוא אסור לישראל ולב"נ לא אכפ"ל.

ולפי"ז באבמה"ח מן הטמאה לד' האמונת שמואל אין בו חסרון א"י להאכילו לאחרים.

וע"ע שם בגמ' מנחות קא. דערלה וכה"כ חשיב א"י להאכילו לאחרים וע"כ מבואר דמה שאין הישראל יכול להושיטו ג"כ מחשיבו כא"י להאכילו ואף שאינו אסור על עצם העכו"ם.

מיהו בתשובת רש"א-כח כתב דאי משום לפנ"ע הרי משכח"ל בחד עברא דנהרא ולא חשיב א"י להאכילו לאחרים, ודוקא אם א"י להושיטיו משום איסוה"נ חשיב א"י להאכילו.

אבל כבר כתב רעק"א שדבריו נסתרים מסוגיין גבי אבמה"ח דמשמע דאף ע"י לפנ"ע חשיב א"א יכול להאכילו לאחרים, אמנם הסברא צ"ב דמה בכך שא"י להאכילו בידיים סו"ס מצ"ע הוא מותר לעכו"ם.

1. והיה מקום לפרש הראיה מדאין בו מלקות. [↑](#footnote-ref-2)
2. עיי"ש מש"כ במקומו בכמה אופנים לבאר היתר המפרכסת. [↑](#footnote-ref-3)