שביעית מלאכות
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב אי_ש סטפנסקי

**א. זריעה ונטיעה**

נאמר בתורה "שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור", ונחלקו אביי ורבא בריש מו"ק האם כל התולדות נאסרו בשביעית מהתורה, או שמא רק מה שנאמר להדיא נאסר, וקיי"ל כרבא דמהתורה חייבים רק על זריעה וזמירה.

ונחלקו הראשונים מה הדין בנטיעת אילן: הר"ש פ"א מ"א ופ"ב מ"ו כתב בשם ר"ת דנטיעת אילן מותרת בשביעית מהתורה, דדוקא זריעה נאסרה ולא נטיעה. וכן כתב הרמב"ם פ"א ה"ד: וכן המבריך או המרכיב או הנוטע וכיוצ"ב מעבודת האילנות מכין אותו מכת מרדות מדבריהם.

הר"ש שם הקשה על ר"ת, אם זמירה אסורה מהתורה כל שכן נטיעה אסורה, שהרי לגבי מלאכות שבת זומר נחשב תולדה של נוטע. ועוד, דבגמ' שם מבואר דזמירה בכלל זריעה, ואם כן כל שכן נטיעה אסורה דדמיא לזריעה טפי מזמירה. ובדעת ר"ת יישב החזון איש (סי"ז סוף ס"ק כד) דנטיעה גריעא טפי מזריעה וזמירה, דאין מעשה הנטיעה מתייחסת לשנה השביעית, לפי שהאילן גדל לעולם, וכמש"כ תוס' וריטב"א בר"ה בדעת ר"ת, משא"כ זריעה דהיא רק לצורך שנה זו, וכן זמירה היא לתועלת פירות של שנה זו.

עוד יש ליישב, דהא דקאמר בגמ' מכדי זמירה בכלל זריעה היינו בעלמא, וכדמצינו לגבי שבת דזומר תולדת נוטע, אך לאחר דקמ"ל קרא דאהני תולדות מחייב אאחרנייתא לא מחייב הוא הדין אינו חייב על נוטע, דרק מה שנאמר להדיא אסור מהתורה.

הקשה החזון איש (שם וס"ק כ), איך יתכן לומר דנטיעה מותרת מהתורה, הא בגמ' בגיטין (נג ע"ב) איתא דהנוטע בשביעית לר' מאיר בין בשוגג בין במזיד יעקור, ופריך מכדי הא דאורייתא והא דאורייתא וכו', ומבואר להדיא דאסור מהתורה.

ולכן כתב דלכו"ע נטיעה אסורה מהתורה בכל האילנות, ואין כונת ר"ת לומר דנטיעה בתוספת מותרת משום שגם בשביעית עצמה אינה אסורה מהתורה כהבנת הר"ש, אלא כמש"כ תוס' בר"ה בדעת ר"ת, דרק חרישה נאסרה בתוספת ולא שאר מלאכות.

ומש"כ הרמב"ם דהנוטע לוקה מכת מרדות מדבריהם אין כונתו לומר דמהתורה מותר ליטוע, אלא דכיון דכל המקור לאסור נטיעה מהתורה הוא בק"ו מזימור, אין מזהירין מן הדין, ולכן אינו לוקה מהתורה אלא מכת מרדות, אך איסור איכא מהתורה.

האגלי טל (זורע אות ה') יישב את הקושיא מהגמ' בגיטין, דהגמ' שם סוברת כמ"ד דאין לוקין על הרכבת ירק, ולדידיה מצינו שהתורה קראה לנטיעה זריעה, עיי"ש, ולכן גם הכא אסור מהתורה ליטוע, אך הרמב"ם פסק כמ"ד דלוקין על הרכבת ירק, ולדידיה לא מצינו שנוטע נקרא זורע, ולכן כתב הרמב"ם דנטיעה אסורה רק מדרבנן. וראה עוד בדרך אמונה פ"א ה"ד בביה"ל מה שיישב את הקושיא מהגמ' בגיטין. ולפי"ז י"ל כפשטות דברי הרמב"ם דנטיעה אסורה בשביעית רק מדרבנן.

**ב. זמירה**

בתורה מפורש לאיסור רק זמירה שהיא עבודה בכרם, ולגבי שאר אילנות נחלקו האחרונים. דהנה הרמב"ם פ"א ה"ב כתב אינו לוקה מן התורה אלא על הזריעה או על הזמירה וכו', ואחד כרם ואחד שאר אילנות. ובפשטות בא הרמב"ם לומר דזמירה בשאר אילנות נמי לוקה, דאין הבדל בין כרם לשאר אילנות אלא בין זמירה לשאר פעולות, אך פעולת זמירה בשאר אילנות אסורה מדאורייתא. ולפי"ז מש"כ הרמב"ם פ"ד ה"א והכ"ב דאם קצר לעבודת הארץ לוקה היינו מדין זומר, דגם בשאר אילנות חייב על זמירה. [ואף שהרמב"ם הביא שם רק את הפסוק ענבי נזירך לא תבצור, זה משום דעיקר דבריו שם קאי על קצירה כדרך הבעלים, ומה שהוסיף דקצירה לעבודת האילן לוקה זה מדין זמירה].

והקשה האגלי טל (זורע אות ד'), אם כן מדוע קרסום אסור רק מדרבנן, הא רש"י מפרש דקרסום בשאר אילנות הוא זימור בגפן, והו"ל לאסור מהתורה. ואין לומר דקרסום אסור מהתורה דהא מותר לקרסם עד ר"ה, וכן פסק הרמב"ם פ"ג ה"ט, ועל כרחיך דהוי דרבנן. ותירץ, דרש"י שכתב דקרסום בשאר אילנות הוא זימור בגפן באמת סובר דאיסור זימור דאורייתא נאמר רק בגפן, אך הרמב"ם שכתב אחד גפן ואחד שאר אילנות סובר דקרסום אינו זימור, דזימור פירושו קציצת האילן במקום ידוע כדי שיתחזק כוחו, וקרסום הוא חיתוך ענפים יבשים, ובאמת אם יעשה בשאר אילנות כעין זימור נמי לוקה, ואילו חיתוך ענפים יבשים בעלמא אינו אסור מהתורה בין בגפן בין בשאר אילנות.

אך החזון איש (סי' כו סק"א) כתב, דאכתי יש להקשות להרמב"ם מזירוד, דאינו כריתת ענפים יבשים אלא כריתת ענפים להצמיח, והוא דומה לזימור בגפן, ומדוע אסור רק מדרבנן.

ולכן יישב החזון איש (שם וסי' כא ס"ק טו), דאף להרמב"ם דוקא בגפן חייב על זמירה, ומש"כ הרמב"ם אחד כרם ואחד שאר אילנות כונתו דאף בשאר אילנות נוהג דין שביעית מהתורה, ונפק"מ לאסור נוטע ולאסור קוצר כדרך הקוצרין אף בשאר אילנות. אך זימור אסור רק בגפן, והטעם הוא משום שהעבודות משתנות בשינוי קל, וזימור של שאר אילנות חלוק מזימור גפן מצד טיב עבודתו, ולפיכך מה שנתרבה זימור בתורה הוא דוקא בגפן, דלא משכח"ל עבודה זו בשאר אילנות, ולכן קרסום וזירוד בשאר אילנות דרבנן, אך אילו משכח"ל זמירה בשאר אילנות היה לוקה, דאין חילוק בין גפן לשאר אילנות אלא בין עבודת זמירה לשאר עבודות.

ומש"כ הרמב"ם בפ"ד ה"א והכ"ב דאם קצר כל האילנות לעבודת האילן לוקה, אין זה מדין זומר, שהרי מלאכת זמירה שייכת רק בגפן, כאמור. אלא חידש החזון איש דהלאו של "ענבי נזירך לא תבצור" כולל ב' אופנים, שלא לבצור כדרך הבעלים, ושלא לבצור לתועלת האילן, ולאו זה שייך בכל האילנות, ורק זימור דהוא חיתוך ענפים יבשים שייך רק בגפן. [ואע"ג שקצירה לתועלת האילן דאורייתא בכל האילנות מכל מקום חיתוך ענפים ועלים לתועלת האילן דרבנן, וצ"ב מה הגדר בזה]. אך לדעת האגלי טל צ"ל דמש"כ הרמב"ם דלוקה על קצירה לעבודת האילן הוא מדין זומר, ודוקא אם קצר באופן ששוה לזמירה בגפן, דהיינו שדקדק לקצור במקום ידוע, אך אם קצר סתם הוי כקרסום דאינו לוקה.

**ג. קצירה ובצירה**

נאמר בתורה את ספיח קצירך לא תקצור ואת ענבי נזירך לא תבצור. ובריש מו"ק אמרינן מכדי זמירה בכלל זריעה ובצירה בכלל קצירה וכו', ומהא דקרי לקצירה אב ולבצירה תולדה משמע דהאיסור קצירה ובצירה הוא מדין עבודת הארץ.

ובתוס' בר"ה יב ע"ב כתבו, דדין תוספת במוצאי שביעית נאמר שאסור לחרוש ולקצור ולעדור בשמינית לצורך פירות שביעית, אך הא דצריך לנהוג קדושה בפירות שביעית שיצאו לשמינית הוא בלא דין תוספת. ומבואר דאיסור קצירה אינו שייך לדין ניהוג קדושה בפירות אלא הוא עבודת קרקע. וכן נקט הקה"י סוף סי' ט' בדעתם, ועי' מקדש דוד נט סק"ז. ולפי"ז אסור לקצור פירות ששית שנכנסו לשביעית, דאמנם אין בפירות קדושת שביעית, מכל מקום מדין עבודת הארץ אסור לקצור כדרך הבעלים.

אך החזון איש (ס"י סק"ג ועוד דוכתי) נקט דהאיסור לקצור כדרך הבעלים אינו שייך לעבודת הארץ אלא הוא דין ניהוג קדושה בפירות שביעית, ולכן פירות ששית שנכנסו לשביעית מותר לקוצרן כדרך הבעלים, ומאידך פירות שביעית שיצאו לשמינית אסור לקוצרן כדרך הבעלים גם בלא דין תוספת, והא דכתבו תוס' בר"ה שם דאסור לקצור מדין תוספת כונתם לקצירה כדרך הבעלים. ולפי"ז קשה טובא מדוע חשיב קצירה ובצירה בכלל המלאכות האסורות בשביעית.

ותירץ החזון איש (סי"ז סק"ג), דבזמן שקוצר כדרך הקוצרין העבירה היא במעשה הקצירה, וגם זה קרי אב ותולדה. ועוד תירץ, דאגב גררא נקטיה בגמ', ולאו דוקא אב ותולדה אלא ר"ל דהתורה פירשה הכל ללמדנו דלא נילף מלתא ממלתא.

ולפי מש"כ החזון איש בדעת הרמב"ם [הובא לעיל] דהלאו של לא תקצור כולל שני מיני איסורים, קצירה לצורך האילן וקצירה כדרך הבעלים, תירץ החזון איש שם דהגמ' במו"ק איירי בקצירה לצורך האילן, דזה ודאי חשיב עבודת קרקע. ואע"ג דבעלמא קצירה ובצירה חשיבי תולדות נוטע וזורע מכל מקום הכא חייב עליהם משום אב ותולדה בפ"ע. אך קצירה כדרך הבעלים לא שייך לעבודת הארץ כלל.

**ד. חרישה**

בריש מו"ק מקשינן מדוע מותר להשקות בשביעית, בין למ"ד משקה חייב משום זורע ובין למ"ד משום חורש זריעה וחרישה בשביעית מי שרי. ומבואר דחרישה בשביעית אסורה מהתורה, ופירש רש"י שם דנפקא מ"בחריש ובקציר תשבות" אם אינו ענין לשבת תנהו ענין לשביעית. ובפשטות משמע דאף לרבא דכל התולדות אסורות רק מדרבנן מכל מקום חרישה אסורה מהתורה, דילפינן מתוספת שביעית. וכן כתב הר"ש פ"ב מ"ב דחרישה אסורה בשביעית מהתורה, ומשמע אף לרבא.

אמנם בגמ' שם ג ע"ב מייתי ר' עקיבא אומר אצ"ל חריש של שביעית שהרי כבר נאמר שדך לא תזרע, ומשמע דחרישה אסורה מהתורה גם בלא הפסוק דבחריש ובקציר תשבות, ודברי רש"י צ"ב. ובתוס' שם ביארו דברי ר' עקיבא בתרתי, או דס"ל כאביי דלוקין על כל התולדות, או דס"ל דקציר מיותר, שהרי קצירה ודאי אסורה בשביעית מהתורה. ולפי"ז ניחא מש"כ רש"י דילפינן מבחריש, דהא דקאמר ר' עקיבא אצ"ל חריש של שביעית עיקר דבריו אתיא לקצירה, אך חרישה ילפינן באמת מהכא.

הרמב"ם פ"א ה"ב כתב, דאינו לוקה מן התורה אלא על הזריעה או על הזמירה וכו', ועל שאר התולדות שבעבודת הארץ וכו' אינו לוקה עליהן, כיצד החורש או החופר לצורך הקרקע וכו'. ובפשטות משמע דחרישה אסורה רק מדרבנן, כיון שאינה בכלל ד' מלאכות. וכן נקט הקרית ספר (פ"ג), והקשה, איך יתכן דחרישה אסורה בתוספת שביעית מהתורה, לר"ע מקרא ולר' ישמעאל מהלכה, ואילו בשביעית עצמה אינה אסורה אלא מדרבנן.

וכן נקט התויו"ט פ"ב מ"ב בדעת הרמב"ם, דחרישה בשביעית אסורה מדרבנן. ותמה עליו בתוס' רעק"א כנ"ל, דאפילו בתוספת שביעית נאסרה חרישה מהתורה. ועוד הקשה, דהרמב"ם בפ"א ה"א הביא את הפסוק בחריש ובקציר תשבות לאסור מלאכה בשביעית, ומוכח דאף חרישה אסורה מהתורה בשביעית.

אך הר"י קורקוס נקט דאף להרמב"ם חרישה אסורה בשביעית מהתורה, וילפינן לה מקרא דבחריש ובקציר או מהלמ"מ, דאם בתוספת שביעית אסרה תורה חרישה, כל שכן בשביעית עצמה. אלא דאינו לוקה ע"ז כיון דאין זה בכלל הקרא דשדך לא תזרע.

ומש"כ הרמב"ם כיצד החורש או החופר וכו' דמשמע דחרישה דרבנן, תירץ הרי"ק דיש שני מיני חרישה, דכאשר חורש לצורך האילן או לצורך זריעה הרי זה חרישה האסורה מהתורה, אך כאשר חורש לצורך הקרקע עצמה, כגון ליפותה, או שלא תתקלקל, הרי זה אסור אף בשביעית עצמה רק מדרבנן. ולפיכך הדגיש הרמב"ם החורש או החופר לצורך הקרקע.

ובשער המלך הל' שמו"י שם הביא מהרמב"ן במס' מכות דחרישה בשביעית דרבנן, ותמה עליו כנ"ל, דאף בתוספת אסרה תורה חרישה כל שכן בשביעית עצמה. ותירץ האבי עזרי שם, דהרמב"ן סובר דכיון דילפינן איסור חרישה בשביעית עצמה מדין תוספת, וכמש"כ הר"י קורקוס, ולפי ר' ישמעאל ההלכה נאמרה רק בזמן הבית, הרי גם האיסור חרישה הנלמד ממנה קיים רק בזמן הבית, ואילו בזמן הזה אף בשביעית עצמה אין איסור חרישה אלא מדרבנן. [ובדעת שאר הראשונים י"ל דהלימוד מתוספת שביעית הוא ילפותא בעלמא, והשתא אין חילוק לגבי שביעית עצמה בין זמן הבית לזמן הזה].

והנה בפסחים מז ע"ב מייתי משנה דיש חורש תלם א' ולוקה משום שמונה לאוים, וחד מינייהו חורש בשביעית. וכתבו רש"י ותוס' שם, דאפילו למ"ד דאין לוקין על חרישה מכל מקום כאשר חורש בשביל לחפות את הזרעים לוקה לכו"ע משום תולדת זורע. ועי' שער המלך הל' רוצח שהקשה, דאי חורש לחפות הוי רק תולדת זורע מדוע לוקה, הא למ"ד דאין לוקין על חרישה הוא הדין אין לוקין על כל התולדות, ואף על תולדת זורע אין לוקין.

**ה. עידור**

במו"ק ג ע"א תניא בברייתא "שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור", אין לי אלא זירוע וזימור, מנין לניכוש ולעידור ולכסוח ת"ל שדך לא, ומבואר דאף עידור נחשב תולדה ואסור בשביעית. ואילו בהמשך הברייתא איתא, יכול לא יקשקש תחת הזיתים ולא יעדר תחת הגפנים וכו' ת"ל שדך לא תזרע, זריעה בכלל היתה, ולמה יצתה להקיש אליה וכו', אף כל שהיא עבודה שבשדה ושבכרם, ומבואר דעידור מותר בשביעית. ונאמרו בזה כמה תירוצים בראשונים:

א. רש"י שם כתב, ואם תקשי הא אסר עידור לעיל, קא תריץ לקמן בעוגיות הא בחדתי והא בעתיקי, והוא הדין לעידור. כלומר, דרישא דברייתא דאסר עידור איירי בחדתי וסיפא דשרי איירי בעתיקי.

ובשפת אמת תמה על תירוצו, דהחילוק בין חדתי לעתיקי איתא בגמ' שם (ד ע"ב) לגבי מועד, והתם האיסור הוא משום טירחה, ולכן חדתי אסור טפי משום דיש בזה יותר טרחה, אך לגבי שביעית אין איסור של טרחה, ואין מקום לחלק בין חדתי לעתיקי.

ב. בתורת כהנים מובא הברייתא בלא התיבות ולא יעדר תחת הגפנים, וכתב הריטב"א במו"ק שם דלא גרסינן כן, לפי שאסור לעדור בשביעית, כמבואר בתחילת הברייתא. וכן כתבו תוס' רא"ש מו"ק שם וכסף משנה (פ"א ה"ז) בשם רש"י. וכן מבואר בפי' הר"ש והראב"ד שם, דכתבו, דכאשר עושה עוגיות לגפנים לא חשיב עידור, לפי שאינו חופר אלא מקבץ העפר התיחוח, עיי"ש, ומבואר דעידור מיהא אסור בשביעית.

ג. הרמב"ם פ"א ה"ז הביא את הברייתא דמותר לעדור תחת הגפנים. וכתב הכסף משנה, דצ"ל שהרמב"ם לא גרס עידור ברישא של הברייתא אלא בסיפא, ולפי"ז כל עידור שרי בשביעית.

וכבר תמה החזון איש (סי' יז סקי"ט), דבפ"ב מ"ב תנן להדיא דמותר לעדר במקשאות ומדלעות עד ר"ה, וכן פסק הרמב"ם פ"ג ה"ט, ומבואר דבשאר אילנות אסור לעדור אפילו בתוספת שביעית, כל שכן שאסור לעדור בשביעית עצמה.

ד. השפת אמת כתב ליישב, דעידור של כרם שונה בצורתו מעידור של שאר אילנות, ולפיכך עידור של כרם חשיב שאינו בשדה ובכרם, שהרי צורה זו של עידור אינה קיימת בשאר שדות. ולכן בשאר שדות אסור לעדור ובכרם שרי. [אך צ"ע דאם כן גם בשאר שדות יש להתיר, שהרי אינו בכרם].

ה. התוספות רא"ש והמאירי שם יישבו, דעידור דרישא איירי בשדה הלבן, דהוי כעין חרישה, ולכן אסרוהו חכמים, אך הכא איירי בעידור תחת האילן, והרי זה כמו קשקוש, אלא דעידור בגפנים וקשקוש בזיתים, ולכן תירוץ הגמרא כאן לאוקמי כאן לאברויי שייך גם בעידור.

וכן כתב החזון איש שם בדעת הרמב"ם, דמש"כ הרמב"ם שם ועודרין תחת הגפנים והמקשקש בזיתים אם להברות את האילן אסור ואם לסתום את הפצימין שרי, דבר אחד הוא, דבין בעידור בין בקשקוש יש הבדל בין לאוקמי לבין לאברויי.

ומבואר מכל זה דאף דחרישה אסורה בשביעית מהתורה, מכל מקום עידור אסור רק מדרבנן, ולאוקמי שרי. ואף דחרישה ועידור ענין אחד הוא, צ"ל דכיון דהם שונים בצורתם הם חלוקים בדינם, דהתורה אסרה רק מלאכה שהיא בצורת חרישה, דהיינו בכלי מחרשה, ולא בעידור בידים. וכן כתב החזון איש (כא טו ד"ה אמנם): דהמלאכות משתנות בשינוי קל, שהרי חרישה הוא אב וחפירה דהיינו עידור הוא תולדה. אך בתויו"ט פ"ב מ"ב משמע דאם חרישה אסורה מהתורה אף עידור אסור מהתורה, וצ"ע.

**ו. השקאה**

בריש מו"ק מבואר דישנם ג' סוגי שדות: בית השלחין, בית הבעל, שדה האילן. ובשדה האילן יש חילוק בין האילן עצמו לבין האילנות. ואיתא שם דלפי ר' מאיר התירו השקאה בכל השדות, אף במקום דליכא פסידא, [ומשמע שהתירו בין במועד ובין בשביעית]. ולפי ראב"י התירו רק במקום פסידא, דהיינו בבית השלחין התירו להשקות לגמרי, ובשדה האילן למשוך מאילן לאילן, אך בין האילנות ובשדה הבעל אסור. וכן בזרעים אם שתו קודם המועד איכא פסידא ושרי, ואם לא שתו קודם המועד ליכא פסידא ואסור.

ולדעת חכמים (במשנה ו ע"ב) מותר להשקות אף בין האילנות, ומותר אף בזרעים שלא שתו קודם המועד. ונחלקו הראשונים בדעת חכמים, דעת רש"י (במשנה שם) ותוס' (ב ע"א ד"ה מושכין), דחכמים סוברים כר' מאיר שהתיר אפילו בהרווחה, ולדידהו אף בית הבעל שרי. אך הריטב"א כתב בשם רש"י, דחכמים נמי סברי דהתירו רק במקום פסידא, אלא דסברי דסגי בפסידא מועטת, ואם לא ישקה בין האילנות נמי חשיב דאיכא פסידא, וכן בזרעים שלא שתו קודם המועד חשיב פסידא, אך בהרווחה בעלמא אף לחכמים אסור. וכן מבואר בדעת הרמב"ם וכפי שיבואר להלן.

והנה בירושלמי איתא דראב"י וחכמים פליגי לגבי מועד בסתם, דהיינו בנטועים עשר אילנות לבית סאה, אך במרווחין טפי לכו"ע אסור להשקות בין האילנות, ובנטועים יותר מעשר בבית סאה לכו"ע מותר להשקות בין האילנות. והוכיח הריטב"א מהכא כשיטתו דראב"י וחכמים נחלקו רק בדרגת הפסידא, ולכן במרווחין מודים חכמים דאסור דבזה ליכא פסידא אם לא ישקה את הקרקע שבין האילנות, ומאידך בנטועים יותר מעשר מודה ראב"י דשרי דאם לא ישקה בין האילנות איכא פסידא. אך לרש"י ותוס' דחכמים מתירים אפילו בלא פסידא אין טעם לאסור לפי חכמים להשקות בין האילנות במרווחין.

עוד איתא בירושלמי שם, דהא דפליגי ר' שמעון וראב"י פ"ב מ"י האם מרביצין בעפר לבן בשביעית הוא כפלוגתא דראב"י וחכמים במועד, דראב"י אזיל לשיטתו דאסר להשקות כל השדה, ור' שמעון כחכמים דהתירו. ומקשינן, הא חכמים נמי מודו דאסור להשקות כל השדה במרווחין, ואילו בשביעית התיר ר' שמעון לרבץ בעפר לבן שאין בו אילנות, דהוא כמו מרווחין. ומשני, כאן בשביעית כאן במועד, כלומר, דר' שמעון התיר אפילו בעפר לבן בשביעית דליכא איסור טרחה, או דאין זמנו קצר, אך במועד ס"ל כחכמים דלא התירו להשקות בין האילנות אלא בנטועין כדרכן. [ומכל מקום אתיא ר' שמעון כחכמים דהתם, דכשם שמיקל בשביעית לגבי ראב"י והתיר אפילו שדה הלבן, כך הקל במועד לגבי ראב"י והתיר בנטועים כדרכן להשקות בין האילנות, אך הגר"א בשנ"א כתב דלמסקנא ר' שמעון מצי סבר כראב"י במועד]. ולפי"ז כל מה דנחלק הריטב"א על רש"י ותוס' וס"ל דחכמים התירו רק במקום פסידא, זה רק במועד, אך בשביעית אפילו בלא פסידא התירו, דהא ר' שמעון מתיר אפילו בעפר לבן. וכן דעת הר"ש דר' שמעון מתיר אפילו השקאה גמורה.

הרמב"ם פ"א ה"ח פסק, דמותר להשקות בית השלחין והיא שדה הזרעים שהיא צמאה ביותר. ובשדה האילנות אם היו מרוחקין יותר מעשר לבית סאה מותר למשוך מים מאילן לאילן אבל לא כל השדה, ואם היו נטועין כדרכן מותר להשקות את כל השדה. וכן עפר הלבן מרביצין אותו במים בשביעית בשביל האילנות שלא יפסדו. ומבואר דפירש את המשנה מרביצין בעפר לבן דאיירי בשדה שיש בה אילנות, ואף דאסור להשקות בין האילנות [במרווחין] מכל מקום מותר לרבץ, שהוא השקאה מועטת, משום פסידא. וכן כתב להדיא בפיה"מ, דעפר לבן היינו בין האילנות, ומרביצין היינו השקאה מועטת. [ובחזון איש טז סוף סק"ג נסתפק לפי הרמב"ם האם גם בית הבעל מותר בהרבצה, או שמא רק בין האילנות].

וכתב החזון איש (טז סק"ג), דהרמב"ם פירש את קושיית הירושלמי רק לגבי הרבצה, דר' שמעון מתיר בשביעית לרבץ בין האילנות אפילו במרווחין, ואילו חכמים התירו במועד להשקות בין האילנות בנטועין כדרכן, אך במרווחין משמע דאסרי אפילו לרבץ. ועל זה מחלק הירושלמי בין מועד לשביעית, אך להשקות בין האילנות שלא במקום פסידא אסור אף בשביעית לכו"ע. [ובמאירי שם הביא ב' שיטות האם הא דמתיר ר' שמעון לרבץ בעפר לבן איירי אף בהשקאה גמורה או דוקא השקאה מועטת שרי. ולהנ"ל פשטות הירושלמי משמע דאף השקאה גמורה שרי, ולשיטת הרמב"ם דוקא השקאה מועטת שרי].

והנה לגבי שביעית פסק הרמב"ם כר' שמעון, דבנטועים כדרכן מותר להשקות בין האילנות, ובמרווחין אסור להשקות ומותר לרבץ. שהרי ראב"י אוסר לרבץ בין האילנות אפילו בנטועים כדרכן, ורק בנטועים יותר מעשר לבית סאה שרי. אך לגבי מועד פסק הרמב"ם (פ"ח מהל' יו"ט ה"ג) כראב"י, דכתב: ומושכין את המים מאילן לאילן, ובלבד שלא ישקה את כל השדה וכו', ומרביצין את השדה במועד. ומשמע דאפילו בנטועין כדרכן לא התיר אלא מאילן לאילן, והיינו כראב"י. והקשה הראב"ד שם אם כן מדוע התיר לרבץ את השדה, הא בגמ' מבואר דרק לפי חכמים שרי. ותירץ המגיד משנה שם, דבגמ' איירי בריבוץ של עפר לבן, ואילו הרמב"ם איירי בריבוץ של בית השלחין. ועי' חזון איש שם שתמה מדוע כתב הרמב"ם דין שלא הוזכר בגמ', ואת הדין שהוזכר בגמ' לא הביא כלל.

בגמ' מו"ק ו ע"ב איתא מרביצין שדה לבן בשביעית אבל לא במועד וכו', ואיכא ג' גירסאות בגמ':

גירסת רש"י ותוס' שם, מרביצין שדה לבן בשביעית אבל לא במועד, והא תניא מרביצין בין במועד בין בשביעית, לא קשיא הא ראב"י הא רבנן. ולפי"ז מבואר דראב"י מתיר לרבץ שדה הלבן בשביעית, ורק במועד פליגי.

ובתוס' שם הקשו, איך יתכן לומר דראב"י מתיר לרבץ שדה לבן בשביעית, הא במשנה ריש מו"ק תנן משקין בית השלחין במועד ובשביעית, משמע דבית הבעל אף בשביעית אסור. ותירצו בתרתי, או הא דתנן שם בית השלחין הוא משום מועד, ולעולם בשביעית שרי אף בבית הבעל. או דכל מה שמודה ראב"י בשביעית זה רק לרבץ שדה לבן, דהוא השקאה מועטת, ומתני' איירי בהשקאה מרובה ולכן רק בבית השלחין שרי, וכל זה שביעית אך במועד אסר אף הרבצה מועטת בבית הבעל. [אמנם הא דנקטו חכמים מרביצין בין במועד בין בשביעית היינו אפילו השקאה מרובה, שהרי שיטת רש"י ותוס' דחכמים מתירים אפילו במקום הרווחה, וכדלעיל].

אך הר"ש הקשה על גירסתם, דבשביעית פ"ב מ"י נחלקו ראב"י ור' שמעון האם מותר לרבץ עפר לבן בשביעית, ומבואר דראב"י אוסר אף בשביעית. ובדעת רש"י ותוס' תירץ החזון איש (סי' טז סק"ב) דהא דקאמרינן שם הא ראב"י הא רבנן היינו דהאי תנא דאסר במועד והתיר בשביעית סבר כראב"י לגבי מועד, אך לגבי שביעית לא סבר כוותיה אלא כר' שמעון שהתיר בשביעית. ולפי"ז איכא ג' שיטות, ראב"י אסר בתרוייהו, חכמים מתירים בתרוייהו, ור' שמעון התיר בשביעית ואסר במועד. אמנם בתוס' שם לא משמע כן, דלפי"ז יכלו לתרץ דהמשנה שם סוברת כראב"י שאוסר הרבצה בשדה לבן אף בשביעית, וצ"ע.

גירסת הר"ש, מרביצין שדה לבן בשביעית אבל לא במועד, והתניא אין מרביצין לא בשביעית ולא במועד, לא קשיא הא ראב"י והא רבנן. ולפי"ז ראב"י אוסר אף בשביעית, וכשיטתו במס' שביעית דאסר הרבצה בעפר לבן. וחכמים סוברים דבשביעית מותר ובמועד אסור.

והקשה בשנות אליהו על גירסא זו, הא חכמים דמתני' שם מתירים להשקות כל השדה אף במועד, ומדוע בברייתא הם אוסרים לרבץ שדה לבן במועד. אמנם לפי המבואר לעיל בירושלמי לא קשה מידי, דהא חכמים התירו רק במקום פסידא, דהיינו בנטועים כדרכן, אך בשדה הלבן דליכא פסידא במועד אסור ובשביעית שרי, וכמש"כ לעיל.

גירסת הגר"א, אין מרביצין שדה לבן לא במועד ולא בשביעית, והתניא מרביצין בין במועד בין בשביעית, לא קשיא הא ראב"י הא רבנן. ולפי"ז ראב"י אוסר בין במועד בין בשביעית, וחכמים מתירים בין במועד בין בשביעית. ופליגי ר' שמעון וראב"י לגבי שביעית לשיטתם במועד, ואין חילוק כלל בין מועד לשביעית. ודלא כהירושלמי.

**ז. אופנים שהתירו חכמים מלאכות בשביעית**

בריש מס' מו"ק דרשינן מה זריעה מיוחדת עבודה שבשדה ושבכרם אף כל שבשדה ובכרם, לאפוקי ד' מלאכות שאינם בשדה ובכרם שהם מותרות, והם עידור בגפנים, קשקוש בזיתים, מילוי נקעים מים, ועוגיות לגפנים. ונאמרו כמה ביאורים בראשונים:

א. רש"י ותוספות פירשו, דכל העבודות האסורות ישנם גם בשדה וגם בכרם, אך הני ד' מלאכות המנויות להיתר ישנם רק בשדה או רק בכרם ולא בשניהם. והתוספות הוסיפו דאף שיש מלאכות שעכשיו אינם נוהגות בשניהם, י"ל שבמקומן היו רגילים לעשותן בשדה ובכרם.

וכתב השפת אמת, דלפי"ז הא דמחלקינן בין קשקוש לאברויי לקשקוש לאוקמי היינו דקשקוש לאברויי ישנו בשדה ובכרם, וקשקוש לאוקמי אינו בכרם אלא בשדה לחוד. ואין זה שייך להיתר של פסידא, דהא כל המלאכות הותרו משום פסידא ולא רק מלאכות שהם לאוקמי. וכן נקט הדרך אמונה פ"א ה"ט, וכתב דלפי"ז יש ב' סיבות להתיר קשקוש בזיתים, חדא משום לאוקמי, וכמו שכל המלאכות מותרים בלאוקמי, כמבואר בע"ז נ ע"ב. ועוד דאינו בשדה ובכרם, וכמו שעידור ומילוי נקעים מים מותרים אפילו שאינם לאוקמי.

והקשה השפת אמת על רש"י שם שכתב דקשקוש לאוקמי שרי דאית ביה משום פסידא, דהא בברייתא מבואר דההיתר הוא משום שאינו בשדה ובכרם. וביותר יש להקשות, דלפי אביי כל הברייתא שם היא מדין תורה, ואיך יתכן בדאורייתא לחלק בין הפסד להרווחה.

ב. הר"ן שם פירש, מה זריעה מיוחדת וכו' שהיא מלאכה חשובה שנוהגת פעם אחת בשנה, לאפוקי קשקוש והשקאה שצריכות תדיר לא מיקרי עבודה חשובה ומותר לעשותן. וכעין זה כתב הריטב"א מה זריעה מיוחדת שהיא עבודה רגילה וצריכה לשדות ולהשביח. ובתלמיד ר"י מפרי"ש כתב: והני כולהו שייכי בשדה ובכרם, ניכוש עידור וכיסוח שייכי בשדה, כרסום וזירוד ופיסוג שייכי באילן, אבל קשקוש וכל הני אינן עבודה לא בשדה ולא בכרם, דלאו לאשבוחי קרקע עביד להו דהא בגוף האילן לא עביד ולא מידי. ומבואר מדבריהם דכל שהיא עבודה או בכרם או בשדה דומיא דזריעה אסור, אך כל שאינו דומה לזריעה, שאינה עבודה חשובה לא בכרם ולא בשדה מותר.

ובחזון איש (סי' יז סקי"ט ד"ה מה זריעה) פירש, דהני ד' מלאכות הם הכשר בעלמא, ואין העבודה עצמה משביחה את הקרקע או את האילן והכרם, ולכן אינם דומים לזריעה, דהם רק הכנות לתועלת הקרקע.

ועוד כתב (ד"ה ונראה), דמהכא ילפינן היתר לכל המלאכות שהם לאוקמי, דבעינן עבודה חשובה שהיא לאברויי דומיא דזריעה, אך לאוקמי אינה עבודה חשובה.

ג. רש"י (כת"י) פירש, דעבודה שבשדה ובכרם היינו דזה משביח את השדה, ולאברויי אסור, אך הני ד' מלאכות אינם אלא לאוקמי בעלמא ולכן שרי. וכעין זה פירש המאירי. וכתב הדרך אמונה שם דלפי"ז כל ההיתר של עוגיות לגפנים ומילוי נקעים מים הוא משום דאין זה נחשב מלאכה לאברויי, עיי"ש.

ומדברי החזון איש שם מבואר דאיכא ג' אופנים להתיר מלאכה בשביעית: א. היכא דהוי לאוקמי, כדאיתא בגמרא במו"ק לגבי קשקוש, ובע"ז לגבי זיהום גיזום וסיכת הפגים. ב. במקום הפסד, כדאיתא בגמ' לגבי השקאה. ג. היכא דהוי הכשר בעלמא, כעוגיות לגפנים, ומילוי נקעים מים, דלא הוי מלאכה בקרקע כלל.

**לאוקמי ולאברויי**

יש לחקור בהא דהתירו חכמים מלאכה לאוקמי בעלמא, האם יסוד ההיתר הוא משום פסידא, דחכמים לא העמידו דבריהם במקום הפסד, וכדאיתא בגמ' לגבי השקאה. או שמא יסוד ההיתר הוא דאין זה נחשב למלאכת קרקע כלל. ויש בזה ב' נפק"מ, חדא, מה הדין באופן דהוי גם לאוקמי וגם לאברויי, דאם ההיתר של לאוקמי הוא דלא הוי עבודה, הכא הוי עבודה מחמת לאברויי שבה ואסור. אך אם ההיתר של לאוקמי הוא משום פסידא, גם בזה איכא פסידא ושרי. ועוד נפק"מ מה הדין במלאכות דאוריתא כזימור וחרישה היכא דהוי לאוקמי, דאם כל ההיתר הוא מחמת פסידא, אין זה אלא במלאכות דרבנן כמבואר בגמ' לגבי השקאה, אך אם ההיתר הוא משום דלא הוי עבודה כלל, גם בדאוריתא יש להתיר מטעם כן.

ומצינו בזה סתירה בדברי רש"י, דבמס' מו"ק שם (ד"ה שרי) כתב, דסתומי פילי שרי דאית ביה משום פסידא. ומשמע דטעם ההיתר של לאוקמי הוא משום פסידא, וכן מבואר בשיטה שם, עיי"ש. אך במס' ע"ז (נ ע"ב ד"ה אבל) כתב, והני לאו מלאכת קרקע נינהו, דאוקמי אילנא בעלמא הוא שלא ימות, ואין משביחו לאילן אלא מעמידו בכמות שהוא. ומבואר דההיתר של לאוקמי הוא דלא חשיב עבודת קרקע כלל. וכן כתבו רש"י כת"י והריטב"א במו"ק, דלאוקמי לא חשיבא עבודה, משא"כ לאברויי חשיבא עבודה.

ובישוב הסתירה ברש"י ראה קרן אורה מו"ק שם שכתב, דלפי אביי דכל המלאכות אסורות מהתורה ומכל מקום לאוקמי שרי, על כרחיך צ"ל דלא חשיב עבודה, וכרש"י בע"ז. אך לפי רבא דכל המלאכות אסורות מדרבנן, שפיר יתכן לומר דלאוקמי שרי מצד הפסד, ורש"י במו"ק קאי לפי רבא. ודבריו דחוקים דרש"י בע"ז נקט לדברי אביי דלא קיי"ל כוותיה.

ובמקדש דוד (נט סק"ו) יישב דיש ב' סוגים של מלאכות, דמלאכות שרגילים לעשותן כל שנה כעידור וקשקוש, הרי הם נחשבים למלאכות בין לאוקמי בין לאברויי, ובזה ההיתר רק משום פסידא, אך מלאכות שאין רגילים לעשותן כל שנה, וכל מה דהם נחשבים למלאכה זה רק מחמת שהם מועילים לגידול הפירות, כמו זיהום וסיכת הפגין, בזה לאוקמי לא חשיב מלאכה כלל, שהרי ליכא לסיבת האיסור.

ובאמת אין זה סתירה ברש"י כלל, דרש"י הנדפס במו"ק אינו רש"י האמיתי, ובכת"י באמת כתב כדבריו בע"ז.

ולעיקר נקטו האחרונים דלאוקמי לא חשיב מלאכה כלל. וכן נקט החזון איש (סי' יז סק"כ ד"ה ונראה), דאע"ג שלגבי שבת אסור גם לאוקמי, מכל מקום לגבי שביעית ממעטינן מזריעה דכל שאינה עבודה שבשדה ושבכרם שרי, ולאוקמי לא חשיבא עבודה לגבי זה. וכן הוכיח המקדש דוד שם מדברי התוס' בב"ב לגבי קוצץ בתולת השקמה, עיי"ש. וכן נקט הדרך אמונה פ"א ה"ה, עיי"ש שהאריך בזה. [אמנם מה שהוכיח דלאוקמי מותר אפילו בדאורייתא מהא דאביי מעמיד את הברייתא בדאורייתא ומכל מקום קשקוש שרי, אין זה ראיה, חדא דהקרן אורה כתב לתלות חקירה זו באביי ורבא. ועוד, דלעיל כתבנו דקשקוש שרי משום שאינו בשדה ובכרם, אלא דרק קשקוש של לאוקמי אינו בשדה ובכרם, אך לא זה סיבת ההיתר, ואין ראיה כלל לנידון דידן].

וכן מבואר מדברי המהר"ם בע"ז שם, דהקשה על מש"כ רש"י דהתירו בתוספת את כל המלאכות כדי שלא ימותו הנטיעות. והא שלא ימותו הוי לאוקמי, וזה שרי אף בשביעית. ותירץ, דאיירי באופן שיש בזה גם לאוקמי וגם לאברויי, ובשביעית אסור משום דיש בזה גם לאברויי, אך בתוספת התירו כדי שלא ימותו הנטיעות. [ואיירי באופן שאין זה הפסד גמור, דבשביעית עצמה אין בזה ההיתר דפסידא]. ומבואר דבאופן דהוי גם לאוקמי וגם לאברויי אסור בשביעית עצמה.

**אופנים דאף לאוקמי אסור**

מצינו כמה מקומות דאף לאוקמי אסור בשביעית:

א. בפ"ב מ"ב תנן דמעשנין עד ר"ה, וכן במו"ק שם ילפינן דאין מעשנין בשביעית. ופירש רש"י עושין עשן תחת האילן כדי שינשרו התולעים שעליו. והקשה התוס' רא"ש מו"ק שם מדוע לא חשיב לאוקמי בעלמא. ולכן פירש דאיירי בעישון של פיטום, וכן כתב הראב"ד בתו"כ. אך הרמב"ם פירש כרש"י, וקשה עלייהו מדוע אסור.

ב. במשנה שם תנן דמפרקין עד ר"ה, ופירש"י שם אבנים שעל עיקרי האילן. ולכאורה הוי לאוקמי בעלמא. [ובכל סיקול אבנים מהשדה אין להקשות דהוא רק מסלק הזק וחשיב לאוקמי, דהא הוי קודם זריעה, ואין לפנינו אילן שנאמר שהוא מעמידו].

ג. בגמרא שם איתא דאין מפסגין בשביעית, ופירש"י סומכין האילן שהוא רענן יותר מדאי. ואמאי לא חשיב לאוקמי.

ד. לגבי זיהום איתא במס' ע"ז דלאוקמי שרי ולאברויי אסור. אך הרמב"ם סתם דאסור ומשמע בכל גווני, והיינו משום דבירושלמי אמרינן דפליגי בזה רבי ורבנן, ורבי אסר אף לאוקמי, [דהא לרבנן אמרינן דזיהום שרי ולעשות בתים אסור לפי שזה לאוקמי וזה לאברויי, ומבואר דרבי אסר זיהום אף דחשיב לאוקמי]. ויש להקשות מאי שנא מכל דוכתא דלאוקמי שרי.

ותירץ החזון איש (סי' יז סקי"ט ד"ה שם מדרבנן), דמעשנין ומפרקין ומפסגין אסרו חכמים, לפי שמחזי טפי כעבודה. ולגבי זיהום תירץ שם (ד"ה והר"מ), דאפשר דגזרינן משום זיהום דאברויי.

ובדרך אמונה (פ"א ה"ה בביה"ל) הקשה, דאם כן נפל בבירא כל ההיתר של לאוקמי, דלעולם לא נדע מה נחשב עבודה גמורה דאסור מדרבנן אף לאוקמי, ומה לא נחשב לעבודה גמורה. [ועיי"ש שהעיר, מדוע לגבי זיהום לא תירץ החזון איש דהוי עבודה גמורה כמו שתירץ בעישון פירוק ופיסוג].

ולפיכך כתב בדרך אמונה שם, דודאי כל היכא דהוי לאוקמי לחוד שרי, וכל היכא דאיכא גם לאוקמי וגם לאברויי אסור, וכנ"ל. אלא היכא דעיקר המטרה שלו היא לאוקמי, ויש בזה גם תועלת לאילן, בזה נחלקו רבי וחכמים לגבי זיהום האם שרי או לא, ופסק הרמב"ם כסתם משנה דבשביעית אסור, ורק בתוספת שרי.

ומעתה, הטעם דאין מעשנין ואין מפסגין ואין מפרקין הוא משום שיש בזה גם תועלת לאילן, ולכן אף שכונתו לאוקמי מכל מקום אסור, אך היכא דהוי רק לאוקמי שרי. וכן ביאר עפי"ז פלוגתת ת"ק ור' שמעון האם מותר ליטול את העלה בשביעית, דר' שמעון מתיר משום לאוקמי, וחכמים נמי מודים שיש בזה לאוקמי, אלא דס"ל דיש בזה גם אברויי, ואף שאין עיקר כונתו לזה אסור. וכעין זה כתב הגרי"ש אלישיב בתשובה (הובא במשפטי ארץ נספחים אות ג').

המקדש דוד (נט סק"ו) יישב, דיש ב' סוגים של מלאכות בשביעית, מלאכה שרגילים לעשותה כל שנה בשדה הרי היא נחשבת למלאכה מצד עצמה, ובזה נחלקו רבי ורבנן האם מותר לאוקמי ופסק הרמב"ם כרבי דאסור. אך מלאכה שאין רגילים לעשותה כל שנה, וכל מה דנחשבת למלאכה זה רק מצד שהיא משביחה את האילן, בזה לאוקמי לא חשיב מלאכה כלל ושרי לכו"ע. ולכן כל המלאכות שמצינו לאיסור אף בלאוקמי, כמו עישון פיסוג ופירוק וזיהום, זה משום שעושים כן כל השנים, והוי מלאכה מצד עצמה. [וזה להיפך ממש"כ לעיל בדעת רש"י].

**מקום פסידא**

היתר נוסף יש בשביעית והוא במקום הפסד, דחכמים התירו איסור דרבנן במקום פסידא, כמבואר בריש מו"ק לגבי השקאה. ולפי מה שנקטו האחרונים דלאוקמי אינו משום פסידא אלא דלא חשיב עבודה, איכא ה' נפק"מ בין ההיתר של לאוקמי להיתר של הפסד:

א. באיסור דאוריתא, לאוקמי שרי כמש"כ לעיל, והפסד אסור, כמבואר בריש מו"ק לגבי השקאה.

ב. במקום דאיכא גם הרווחה, לאוקמי אסור דחשיב עבודה מחמת הלאברויי שבה, ואילו מחמת הפסד שרי.

ג. שיעור ההפסד הוא שימות כל עץ שבה כמש"כ הרמב"ם פ"א ה"י, דבעינן הפסד הניכר, אך מצד לאוקמי אפילו הצלת הפסד מועט שרי, דאין זה מלאכה כלל.

ד. האם צריך לצמצם את העבודה שיהא רק עד כמה שצריך שלא יפסד ותו לא, דלאוקמי לא חשיב מלאכה כלל, ויכול להרבות בזה, אך במקום הפסד הוי היתר בשעת הדחק, וצריך לצמצם רק עד כמה שלא יפסד.

ה. הנמוקי יוסף ריש מו"ק נקט דההיתר של פסידא קיים רק במלאכת השקאה, כיון דהיא נעשית כמה פעמים בשנה ואינה מלאכה חשובה, אך בשאר מלאכות לא התירו משום הפסד כלל. וכן נקט הריטב"א שם, דרק השקאה התירו לפי שאין בה טורח, אך שאר מלאכות שיש בהם טורח אסור, [ולשיטתו דאף בשביעית אסרו דברים שיש בהם טורח ולא רק במועד]. וכן נקט המקדש דוד (נט סק"ו ד"ה והנה להרמב"ם) בדעת הרמב"ם. אך ההיתר של לאוקמי קיים בכל העבודות לכו"ע. אמנם מסקנת החזון איש (סי' כא ס"ק יז) דאף ההיתר של פסידא קיים בכל העבודות, דכיון שהוא תרי דרבנן נקטינן להקל בפלוגתא דרבוותא.

כמה פרטי דינים בגדרי הפסד שהתירו בשביעית:

החזון איש סי' טז סק"ד כתב, דמהא דכתב הרמב"ם שלא תעשה הארץ מלחה וימות כל עץ שבה משמע דלא התירו לצורך הפסד הפירות, אלא לצורך הפסד האילן או הקרקע. והטעם משום שאין להשתדל בגידול פירות בשנה שביעית. ובסי' כא ס"ק יז כתב, ולכן במקום הפסד שימות כל עץ שבה [או שיפסדו כל הפירות]. אמנם בקונטרס שהוציא ר"ז שפירא כתב משמו, דאפילו אם יפסדו רוב הפירות שרי.

בסוף סי' טז כתב, דאסור להקשות כל השדה אף במקום שאי אפשר למשוך המים מאילן לאילן, שהרי אפשר להשקות בדלי מאילן לאילן. אמנם אם אין כח לבעלים להשקות בדלי ואין ידו משגת לשכור פועלים, נראה דמותר לפתוח הברזא ולהשקות כל השדה. ואף אם ידו משגת אם הוא הפסד גדול אפשר דמותר. ואם ההיתר הוא משום שלא יפסדו הפירות לא שייך להצריך הבעלים לשכור פועלים שהרי אין הפירות שלו, אבל אם הוא שלא יפסדו האילנות יש להסתפק. אך כתב דכל זה אינו נוגע למעשה, כי הפרדסים שלנו הם רצופין ומותר להשקות כל השדה. ועוד כתב, דספק שיאבד הוי כדבר האבוד ודאי, כיון דשקדו לחוס על ממונן של ישראל.

ובסי' כא ס"ק יז כתב, לענין גיזום ניכוש זיבול עידור בתפוזים שהעץ מפונק מאוד והוא לפעמים נפסד ויבש במניעתן, תלוי בפלוגתת הפוסקים האם התירו פסידא בשאר מלאכות, וקיי"ל דשרי, ולכן במקום הפסד יש לסמוך להקל בכל אלו, אך צריך לשקול כל עבודה ועבדוה אם יש בזה חשש שימות העץ, וכל שאינו אלא הרווחה אסור. ואם אפשר להסתפק בפעם אחת אסור לעשות שתי פעמים. וכן חייבים לזבל ולנכש קודם ר"ה של שביעית שלא יצטרכו לזבל ולנכש בשביעית. ואף אם לא יספיק לכל השנה כל מאי דאפשר למעוטי חייב למעט. וכן מה שאפשר לאחר עד אחר ר"ה של שמינית חייב לאחר ואסור בשביעית.

בשו"ת מהרי"ל דסקין סי' כז אות ד' נסתפק האם התירו דוקא במקום שהעץ ימות לגמרי, או שמא אפילו במקום קלקול התירו. עיי"ש שדייק מדברי רש"י בע"ז לכאן ולכאן, ועי' דרך אמונה פ"א ה"י ומשפטי ארץ סי' ג.

**הכשר עבודה**

החזון איש שם (סי"ז סק"כ ד"ה מ"ק) כתב לבאר הא דשרי לעשות עוגיות לגפנים, דעבודת שביעית חלוקה ממלאכת שבת, ולא נאסר בשביעית אלא מלאכה המשבחת את הקרקע לזריעה או צמיחה, ועוגיות הכשר למים, אבל הן עצמן לאו שבח הוא. ולכן כתב, דמותר לעשות עוגיות לגפנים אפילו בסוף שביעית לצורך שמינית, ואפילו מתכוין להדיא למלאכה, ואפילו באופן דליכא פסידא, דההיתר הוא משום שאין זה נחשב למלאכה כלל.

וכן ביאר (בד"ה והנה) הא דממלאים את הנקעים מים, דאין הכונה להשקות את האילנות מתחתיהם, שהרי זה מלאכה גמורה, אלא איירי בממלא את הנקעים שסביב השדה במים כדי שיוכל לקחת משם מים להשקות את השדה, ואין זה מלאכה כלל אלא הכשר עבודה. [אך במאירי מו"ק שם לא נראה כן].

ואע"ג דממעטינן מחד קרא דמותר לקשקש ומותר לעשות עוגיות לגפנים, מכל מקום ביסודם חד היתירא הוא, דלא חשיבי עבודה גמורה, או משום דהוי לאוקמי או משום דהוי הכשר עבודה.

אך הקשה החזון איש שם, דהרמב"ם הביא בהל' ח' את דיני השקאה בשביעית, ובהל' ט' כתב דמותר לעשות עוגיות לגפנים ולמלאות את הנקעים מים, ובהל' י' כתב, ומפני מה התירו כל אלו, שאם לא ישקה תעשה הארץ מלחה וימות כל עץ שבה. ובפשטות קאי על כל הנהו דלעיל, ומבואר דההיתר לעשות עוגיות ולמלאות הנקעים מים אין זה אלא במקום הפסד, ואע"ג דהוי הכשר עבודה.