מראי מקומות עירובין פ_ק - מיר
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

ל' ניסן ע"ז

דף מס' 1

**ב' א' - מבוי,** בפירש"י כתב דהא דמהני במבוי לחי וקורה הוא משום דאינו רה"ר משום שאינו רחב ט"ז אמה, וגם אם הוא רחב ט"ז אינו רה"ר משום דאינו מפולש מב' צדדים, ומשמעות דבריו דהמבוי ל"ה רה"י מדאורייתא, ואך דכיון דאינו רה"ר ומדאורייתא מותר לטלטל בו, התירוהו בלחי וקורה.

ובתור"פ כתב דאף דבג' מחיצות הוי רה"י מדאורייתא, מ"מ פירש"י כן כדי לישב אף למ"ד דד' מחיצות דאורייתא, והוא מה שדנו בגמ' לקמן י"א ב' בדעת ב"ש,[[1]](#footnote-2) וכ"כ בהג' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב אות ט'.

אך בתשו' הרשב"א ח"ה סימן י"ט כתב דאין לפרש דרש"י פירש כן לדעת ב"ש, שהרי מסקינן לקמן שם דאף לדעת ב"ש הוי רה"י דאורייתא בג' מחיצות, ועיקר מכוון ד' רש"י הוא לפרש דאיסורו של מבוי אינו דאורייתא, משום דל"ה רה"ר, אלא הוא מדרבנן משום לתא דרה"ר, וצ"ב.

ולמש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן ט' א' לדון בדעת רש"י שם דכל הא דג' מחיצות רה"י הוא רק בפתוח לכרמלית, אך בפתוח לרה"ר הוי ככרמלית, מתפרשים ד' רש"י הכא בפשיטות, אך בד' רש"י בריש סוכה משמע דג' מחיצות הוי רה"י אף בפתוח לרה"ר, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

למש"כ התור"פ בדעת רש"י דאף למ"ד דד' מחיצות דאורייתא מהני לחי או קורה, וכן אי נימא בדעת רש"י דלא סגי מדאורייתא בג' מחיצות במבוי הפתוח לרה"ר, נתחדש בזה, דאף דמדאורייתא ל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, מ"מ מהני בזה לחי או קורה, ואף דקי"ל לקמן בפירקין דקורה משום הכירא, - וכ"ה מבו' לפ"ד הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א ושם פי"ז ה"ט דל"ה רה"י מדאורייתא אלא כשיש לו ד' מחיצות, ואפ"ה מהני בזה קורה.[[3]](#footnote-4)

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים לקמן צ"ד א', דהרשב"א שם כתב דלהסוברים דבמבוי הפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות מדאורייתא לאשוויי לי' לרה"ר, אין הכשרו בקורה, אלא בעינן מחיצה או צוה"פ או לחי לפ"מ דקי"ל דלחי משום מחיצה, וכ"כ בהשגות הרמ"ך בפי"ז משבת ה"ט, אך הריטב"א לקמן שם כתב דכיון דמדאורייתא דינו ככרמלית ואין איסורו אלא מדבריהם, לא פלוג רבנן והכשירוהו בלחי או קורה,[[4]](#footnote-5) וכ"ה מבו' בד' רש"י במשנתינו למש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן ט' א' בדעתו דבמבוי הפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות מדאורייתא, ובעבוה"ק ש"א פ"ד (הכ"א) כתב הרשב"א בשם י"א, דמבוי הפתוח לרה"ר אינו ניתר אף בלחי, (והיינו משום דבמקום דבעינן מחיצה גמורה, ל"מ לחי מדרבנן, אף דלחי משום מחיצה, וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לקמן י"א ב', ואכמ"ל).

ועי' עוד בתשו' ברכת אברהם לר"א בן הרמב"ם סימן כ"ג שהק' השואל ע"ד הרמב"ם, דאם ל"ה רה"י בג' מחיצות, ל"ה מהני בזה תקנת מבוי.[[5]](#footnote-6)

בפירש"י כתב דטעם הא דאסרו חכמים לטלטל במבוי, הוא משום דמיחלף ברה"ר, וכ"כ בפי' ריו"נ בטעמא קמא, ועיי"ש שכתב עוד דהוא כדי שלא יבואו לטלטל מרה"ר לתוכו, דכיון שנפרץ במלואו לרה"ר ושוה הוא לרה"ר אמרי דין רה"ר יש לו,[[6]](#footnote-7) וכ"כ המאירי, ועי' גם בפסקי רי"ד ובאו"ז סימן ק"י שכתבו דהטעם הוא כדי שלא יבואו להוציא ממנו לרה"ר ולהכניס מרה"ר לתוכו, אך בדבריהם משמע דאי"ז משום דיאמרו דדין רה"ר יש לו, אלא דכיון דאינו מובדל מרה"ר, לא ישגיחו ויוציאו ויכניסו, וכ"נ בד' הרמב"ן בשבת ט' א', ובגאו"י הק' ע"ז דאדרבה אחר שתיקנו חכמים דאסור לטלטל בתוכו אלא ע"י לחי וקורה, כ"ש שיאמרו דבלא לחי וקורה הו"ל כרה"ר ויבואו לטלטל ממנו לרה"ר, וכתב דיש לדחוק דכיון שאסרו לטלטל בתוכו אלא ע"י לחי וקורה, דרך הוא שעושים לחי וקורה, ותו לא יבואו לטלטל ממנו לרה"ר, ועמש"כ בזה בשפ"א, ונקט שם דלדעת ריו"נ תיקנו לעשות לחי וקורה במבוי אף אם אינו רוצה לטלטל בו, וצ"ע.[[7]](#footnote-8)

ובבית מאיר סימן שס"ג למג"א סקל"א ד"ה יהי' כתב דנפ"מ בין הטעמים הוא במבוי הפתוח לים, דלטעמא דרש"י אסור לטלטל בו בלא תיקון דמיחלף ברה"ר, אך לטעמא דריו"נ י"ל דמותר לטלטל בו, דאין לחוש שיטלטל ממנו לים דאינו בר טלטול, עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

בחי' אהעו"ז לקמן פ"ט א' נקט, דכל הא דלא סגי מדרבנן בג' מחיצות, הוא רק כשפתוח לרה"ר או לכרמלית, דהוא פרוץ למקום האסור לו, אך כל שפתוח למקו"פ, א"צ תיקון ברוח רביעית, וכ"ה משמעות הגמ' לקמן י"ב סוף ע"א, דהא דאסור לטלטל בחצר שנפרצה ברוח רביעית הוא משום שנפרצה למקום האסור לה, וכ"ה בל' הרשב"א בהקדמה לעבוה"ק, ובחי' הרשב"א והריטב"א לקמן צ' א', וכ"נ בד' ריו"נ במשנתינו, (ולטעמא בתרא דריו"נ בטעם האיסור, ודאי דהוא כן).

אך באבנ"ז או"ח סימן ש' סק"ב הוכיח מד' הגר"ז בסימן שמ"ה סכ"ג דפליג ע"ז וס"ל דאף כשנפרץ למקו"פ אסור לטלטל בו, משום דמדרבנן בעינן ד' מחיצות, ובאבנ"ז שם כתב לחלק בזה בין מבוי לחצר, ואכמ"ל.

התוס' בשבת ט' א' ד"ה אע"ג כתבו דמותר לטלטל ממקום שיש לו ג' מחיצות לכרמלית, וכ"כ הרשב"א שם, ואך שכתב דתליא בפלוגתת אמוראי לקמן ס"ז ב' אם מותר לטלטל מקרפף יותר מבי"ס דהוא כרמלית דרבנן לכרמלית גמורה, וכ"כ המג"א בסימן שע"ד סק"ג בשם הב"י, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הל' ס"ג ס"ד כתב דכיון דמדאורייתא הוי רה"י, ע"כ אף שאסרו חכמים לטלטל בו, אינו בדין כרמלית ואסור לטלטל ממנו לכרמלית,[[9]](#footnote-10) וכן דקדק התו"ש בסימן שע"ד מד' רש"י לקמן כ"ד א', וכן נקטו הפמ"ג באש"א סימן שמ"ה סק"א וסק"ג, והגאו"י לקמן י"ב א' ד"ה ממלא וס"ז א', ועיי"ש בפמ"ג ובגאו"י במש"כ בטעם הא דל"ד לקרפף יותר מבי"ס שהתירו לטלטל ממנו לכרמלית,[[10]](#footnote-11) - ובביאוה"ל סימן שע"ד ס"ב הביא לב' הדעות, אך בסימן שמ"ו ס"ג הביא לד' התוס', ועי' עוד בדבריו במ"ב סימן שס"א סק"ו ובביאוה"ל סימן שס"ה ס"ד.

בפירש"י כתב דמה שהתירו בלחי וקורה, הוא דליהוי הכירא דלא ליתי למישרי רה"ר גמורה, וכ"ה בפירש"י בריש סוכה, והגרע"א בגהש"ס הק' דהא קי"ל דלחי משום מחיצה, - וצ"ב, דאף דלחי משום מחיצה, מ"מ הרי הטעם שהצריכו תיקון ברוח רביעית הוא משום דמיחלף ברה"ר גמורה, וע"י דאיכא מחיצת לחי ברוח רביעית הוי היכר דלא ליתי למישרי רה"ר גמורה,[[11]](#footnote-12) ומה"ט אף למ"ד דלחי משום מחיצה בעינן שיהא בו היכר, וכמש"כ התוס' לקמן ה' ב' בד"ה ארבע אמות, וכ"ה מבו' ממה שאמרו לקמן ט"ו א' דאם לא סמכו עליו מאתמול ל"מ, וכמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ה ובחי' בית מאיר לקמן י"ד ב'.[[12]](#footnote-13)

**שהוא גבוה למעלה מכ' אמה,** בפירש"י כתב דהיינו שהניחו את הקורה למעלה מכ' אמה, אך בתוס' הרא"ש כתב דקאי על כתלי המבוי שהן גבוהין למעלה מכ' אמה, ודרך להניח הקורה על כתלי המבוי, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ד, ?בד' הרמב"ם שם מבו' דקאי על הפתח, ועמש"נ בזה במק"א?, ובפי' ריו"נ כתב דקאי על חלל המבוי מתחת הקורה, והגרע"א בגהש"ס הק' על פירש"י, מהא דמסקינן לקמן ג' ב' דחלל מבוי תנן, וא"כ אפשר לקורה להיות מונח למעלה מכ', אלא דהחלל צריך שלא יהא למעלה מכ', ועי' בחי' הריטב"א והר"ן בריש סוכה, ולפי דבריהם ניחא, ?אך דבריהם אינם מתישבים בל' רש"י דהי' לו לכתוב שהניחו את הקורה גבוהה למעלה מכ', ועי' מאירי שפירש כד' רש"י וכתב דלמעלה מכ' היינו דהחלל שתחתי' הוא למעלה מכ', ולפ"ז ניחא ד' רש"י?.

מד' רש"י נראה, דדוקא קורה ל"מ כשהיא למעלה מכ' אמה, אך לחי שפיר מהני, וכ"כ התוס' לקמן י"א א' ד"ה איפכא ותור"פ בסוגיין, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, ופירשו דהוא משום דבלחי בין אם הוא משום היכר ובין אם הוא משום מחיצה אין לנו לחוש לגובה, ולכאו' הוא משום דסגי בחלק הלחי התחתון, ומה לי שהוא עולה גם למעלה מכ',[[13]](#footnote-14) - אך הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו דקדק מל' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ז משבת הי"ד והטור בסימן שס"ג דל"מ לחי ביותר מכ', ושלא כד' המ"מ והב"י שם שדחקו בל' הרמב"ם והטור, וכ"כ בחי' מהר"ל לקמן י"א א',[[14]](#footnote-15) ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב,[[15]](#footnote-16) ועמש"נ להלן בדין לחי למעלה מכ' לדעת רב.

\***ר' יהודה אומר אינו צריך,** בפי' ריו"נ כתב דטעם פלוגייהו הוא, דרבנן ס"ל דקורה משום היכר ולמעלה מכ' ליכא היכר, ור' יהודה ס"ל דקורה מהני מדינא דפי תקרה, כדס"ל לקמן צ"ה א' דפי תקרה יורד וסותם, וע"כ שפיר מהני אף למעלה מכ', וכ"כ המאירי והרע"ב, ולקמן ג' א' נתבאר שנחלקו הראשונים אם אמרינן פי תקרה למעלה מכ', עיי"ש, - ובהגה' הב"ח על ריו"נ הק' מסוגיית הגמ' לקמן ג' א' דמבו' דטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דאיכא היכר אף למעלה מכ', וגם הק' מסוגיית הגמ' לקמן צ"ה א דטעמא דר' יהודה דהתם אינו מדינא דפי תקרה, ועיי"ש במש"כ בזה, ועי' בזה גם בגאו"י ובחי' הגרע"א.[[16]](#footnote-17)

**והרחב מי' אמות ימעט,** בפירש"י כתב דהוא משום דזהו שיעור רוחב סתם פתחים וטפי מהכי לא מיקרו פתח אלא פרצה ואנן בעינן פתח, והריטב"א כתב דאף למ"ד דלחי משום הכירא, מ"מ ל"מ לחי בפתח רחב מי', משום דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, וכ"כ הרשב"א,[[17]](#footnote-18) - ולכאו' המכוון בזה הוא, דאף למ"ד דלחי וקורה משום היכר, אי"ז היכר בעלמא, אלא ההיכר הוא ע"י שיש בזה תחילת מחיצה, וכמש"כ כן הב"ח בסימן שס"ג אות ח', והבית מאיר לקמן י"ד ב', וכל דהוי פרצה ולא חזינן דיש כאן תחילת מחיצה, ליכא לההיכר דלחי וקורה.

**א"ר יהודה אמר רב חכמים לא למדוה אלא מפתחו של היכל,** הריטב"א כתב דרב ס"ל דקורה הוא משום פתח, וע"כ הוא דל"מ למעלה מכ', וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן במשנתינו דלרב קורה משום פתחא, ולכאו' למדו לזה ממה שאמרו לקמן ג' א' דרנב"י אמר וכו' קורה משום היכר, והרי דלדעת רב אין קורה משום היכר, ועמש"נ שם דבפירש"י שם מבו' שפירש בע"א.

ולכאו' לפי דבריהם, הי' מקום לפרש דיסוד דין קורה לרב הוא דינא דאורייתא, דע"י קורה הו"ל פתח, וזהו דיליף מפתח ההיכל מהו שיעור פתח, - אך בגאו"י כתב דודאי דדין לחי וקורה לרב הוא קולא דרבנן, דאף דמדאורייתא לא חשיב כפתח אלא ע"י גיפופי, וכמש"כ התוס' בע"ב, מ"מ הקילו חכמים דע"י לחי או קורה חשיב כמו גיפופי, ומהיכל ילפינן מהו שיעור פתח דאורייתא במקום דאיכא גיפופי, וכל דלא חשיב כפתח אף בדאית לי' גיפופי, ה"נ ל"מ בו קורה.[[18]](#footnote-19)

והגאו"י שם נקט דגם הא דמהני לחי לדעת רב, הוא משום פתח, עיי"ש, אך בד' הראשונים במשנתינו נראה להדיא דרק קורה היא משום פתח, אך לחי הוא משום מחיצה או משום היכר, ולא משום פתח, עיי"ש.

למש"כ הראשונים דלדעת רב קורה משום פתח, מבו' דאם היתר קורה הוא משום היכר, לא איכפת לן דלמעלה מכ' לא חשיב כפתח, ול"ד לרחב מי' אמות דל"מ, - ובזה מתפרש מש"כ הראשונים שם דלחי מהני למעלה מכ' אף לדעת רב, דדוקא קורה דהיא משום פתח ל"מ למעלה מכ', ומשא"כ לחי דהוא משום מחיצה או משום היכר שפיר מהני אף למעלה מכ', וכעי"ז כתב הקר"א בע"ב.[[19]](#footnote-20)

אך בחי' הגרע"א הק', דלדעת רב מ"ט מהני לחי למעלה מכ' אף דגם לחי ל"מ בפרצה, דמה"ט ל"מ לחי בפתח יותר מי', ויש להסתפק אם הוא משום שנקט דהא דל"מ קורה למעלה מכ', אי"ז מכח הא דקורה משום פתח, אלא הוא משום דכל שהוא למעלה מכ' הו"ל כפרצה, וע"כ ל"מ בזה קורה, כמו דל"מ ברחב יותר מי', או דנקט דכ"ה דקורה משום פתח ה"נ לחי משום פתח, וכמש"כ כן הגאו"י, (ומה"ט הוא דל"מ לחי ביותר מי', אף דהא דל"מ ביותר מי' ילפינן לה מפתח ההיכל) ובאור גדול ח"א סימן נ"ה סקט"ז כתב דבאמת לרב ל"מ אף לחי למעלה מכ', - ובחזו"א סימן קי"ב סק"א כתב דשאני יותר מי' דהא דל"ה פתח הוא משום דהוי פרצה, אך הא דלמעלה מכ' ל"ה פתח אי"ז משום דהוי פרצה,[[20]](#footnote-21) אלא דהקורה שלמעלה מכ' אינה מועילה לאשוויי לי' פתח, אך לחי שפיר מהני, וכעי"ז כתב הגאו"י, עיי"ש, אך העירו ע"ז דבד' התוס' בע"ב מבו' דהא דההיכל הי' חשוב כפתח הוא מכח הגיפופי שבצדדים, ואפ"ה ל"ה חשבינן לי' כפתח כשהוא יותר מכ'.[[21]](#footnote-22)

הר"ן כתב דהא דילפינן מפתחו של היכל, היינו ממה שלא עשאוהו גבוה יותר מכ' לנאותו, דמזה נלמד דיותר מכ' לא מיקרי פתח, - אך בל' הרשב"א והריטב"א במשנתינו מבו' דהא דילפינן מפתחו של היכל, היינו ממה שמצינו פתח גבוה בשיעור זה, וכ"נ להדיא בחי' המאירי, עיי"ש,[[22]](#footnote-23) והיינו דבלא קרא דפתח ההיכל הי' לנו לומר דאף פחות מכ' ל"ה פתח, ומפתח ההיכל גמרינן דעד כ' חשיב פתח, אך טפי מהכי לא מצינו דחשיב פתח.[[23]](#footnote-24)

הרשב"א והריטב"א ותוס' הרא"ש בע"ב כתבו בתו"ד, דלדעת רב גם הא דל"מ קורה במבוי הרחב יותר מי', ילפינן לה מפתח ההיכל, וכ"נ בתוספתא בריש מכילתין דתניא דהרחב מי' אמות יותר מפתחו של היכל ימעט.[[24]](#footnote-25)

ובחזו"א סימן קי"ב סק"ה נקט דהוא חד דינא עם עיקר דינא דפרצה י' במחיצות, וכתב להוכיח לפ"ז דדין פרצת י' במחיצות אינו אלא מדרבנן, ונחלקו בזה הראשונים, ויתבאר בעזה"י במקומו, ועיי"ש במכתב אות ב' במש"כ להוכיח עוד מסוגיין דפרצת י' אינה אלא מדרבנן, ואכמ"ל.[[25]](#footnote-26)

**דרבנן סברי קדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד וכו' ור' יהודה סבר היכל ואולם חדא קדושה היא,** בפירש"י כתב דנפ"מ בזה לענין עבודות האמורות בהיכל אם הן כשרות באולם, והרשב"א והריטב"א כתבו דנפ"מ עוד, בהא דכהן שנכנס להיכל שלא לצורך עבודה לוקה, והריטב"א כתב דנפ"מ עוד בהא דאסור להיות שום אדם בהיכל בשעה שמניחים הקטורת במזבח הזהב, וכ"כ התוס' הרא"ש,[[26]](#footnote-27) והמאירי ביומא מ"ד ב' כתב דנפ"מ עוד, בהא דאין נכנסין להיכל שלא רחוץ ידים ורגלים.

אך המאירי בסוגיין כתב, דמהא דתנן בכלים ספ"ק דההיכל מקודש ממנו שאין נכנס לשם שתויי יין, מבו' דבאולם ליכא לאיסור זה,[[27]](#footnote-28) וכתב ללמוד מזה, דאף למ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא, אינם שוים בקדושה, וכל הא דחדא מילתא הוא הוא דהעבודות הכשרות בהיכל כשרות באולם, ולפי דבריו לכאו' גם לי"ב לאיסורא דביאה ריקנית, ולדין פרישה בשעת הקטרה, ועיי"ש עוד בדבריו דמבו' שנסתפק במה שאמרו דלרבנן קדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד, דשמא היינו רק דאינם שוים בקדושה, אך מודו דהעבודות הכשרות בהיכל כשרות באולם, וצ"ע מסוגיית הגמ' בזבחים י"ד א', עיי"ש.

**לילפו מפתח שער החצר,** הגרע"א בגהש"ס הק' דמאי פריך מפתח שער החצר טפי מפתח האולם דג"כ הי' רחב יותר מי', וכבר הק' כן ר"ת בספר הישר סימן שי"ט, והביאוהו התוס' בזבחים ס' א' והרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין, ומכח זה פירש לסוגיין בע"א, עיי"ש, - והראשונים בסוגיין האריכו הרבה בביאור פירכא זו, עיי"ש, ובד' הר"ן נתחדש, דגם בפתח ההיכל הוה בעינן שיבדיל הפתח מהמקום שחוצה לו, ומכח זה הוא דהוא בעינן שיהא עליו תורת פתח, ובד' ש"ר לא מצינו לזה, וצ"ע.

התוס' בד"ה בין לרבנן כתבו דאף שהיו ג' עמודים עומדים ברוחב הפתח, מ"מ אתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל לי', ובתו"י לקמן י"ז ב' הוכיח מזה דדינא דאתי אוירא וכו' הוא דינא דאורייתא, וכתב במש"כ התוס' שם דדינא דאתי אוירא אינו אלא מדרבנן, הוא רק בפשוטים דרחבים טפח.

והתוס' בד"ה ואיבע"א כתבו דאף דפתח החצר הי' לו צוה"פ, הרי צוה"פ שעשאה מן הצד ל"מ, ובתשו' משכנות יעקב או"ח סימן קכ"ג הק' דהא דצוה"פ ל"מ מן הצד אינו אלא מדרבנן, שהרי חזינן דמהני בכלאים, וכל דמהני בכלאים בע"כ דהא דל"מ בשבת אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ התוס' לקמן ו' א' בדין צוה"פ למעלה מי', ובסימן קכ"ב עמ' קמ"ו ד"ה ושוב מצאתי כתב דדעת התוס' הכא דהא דל"מ צוה"פ מן הצד הוא מדאורייתא, ועמש"כ בזה בתשו' תורת חסד או"ח סימן ט', ועיי"ש שכתב דתי' בתרא דהתוס' דל"מ הא דפתח החצר הי' לו צוה"פ, משום דלרב ל"מ צוה"פ למעלה מי', הוא שלא כד' התוס' לקמן דכל הא דל"מ הוא מדרבנן, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן קכ"ב שם.[[28]](#footnote-29)

**והא תנן והרחב מי' אמות ימעט ולא פליג ר' יהודה,** התוס' כתבו דלא משני דשאני אולם דהי' לו צוה"פ, דאליבא דרב קיימינן דס"ל דאף אם יש לו צוה"פ צריך למעט, ובחי' הגרע"א עמד בזה דמאי קשיא להו, הרי אי נימא דשאני אולם דהי' לו צוה"פ, א"כ גם אין ללמוד מאולם דהוי פתח אף למעלה מכ', והו"ל להתוס' להקשות דהיאך יליף ר"י יותר מכ' מאולם הרי הי' לו צוה"פ,[[29]](#footnote-30) והק' עוד דנמצא דלרב ל"מ צוה"פ אף בגובה יותר מכ', (והיינו דכי היכי דרב תני במתניתין צריך למעט, ה"נ תני בברייתא דלקמן י"א א' בגבוה יותר מכ' דאם יש לו צוה"פ צריך למעט).

אך בחזו"א סימן קי"ב סק"א כתב, דלדעת רב דלמעלה מכ' ל"ה פתח, ודאי דאף צוה"פ ל"מ, ואף אם ברחב יותר מי' מהני צוה"פ, שאני הפסד הרוחב מהפסד הגובה, דהפסד הרוחב הוא משום דהוא כפרצה ולא כפתח, וצוה"פ עושאתו פתח, אך הפסד הגובה אינו משום דהוי פרצה, כדחזינן דמהני בזה לחי, אלא דאין הקורה שלמעלה מכ' מועלת, וה"נ בצוה"פ אין הקנה שעל גביהן שלמעלה מכ' מועיל, ועי' בתור"פ בתו"ד בשם התוס' שנקטו דאף אם מהני צוה"פ ברחב יותר מי', ל"מ צוה"פ בגבוה יותר מכ', והתור"פ נחלק ע"ז, דאם מהני לרחב יותר מי' ה"נ מהני לגבוה יותר מכ', וכמו שאמרו לקמן י"א א', עיי"ש.

**אי מפתחו של היכל גמירי, ליבעו דלתות כהיכל וכו', דלתות היכל לצניעות בעלמא הוא דעבידן,** למש"כ הר"ן בריש סוגיין דלא בעינן ללמוד מפתחו של היכל להכשיר עד גובה כ', וכל עיקר הא דילפינן הוא לפסול בגבוה יותר מכ', מתפרש הא דפריך דליבעי דלתות כהיכל, דממה שעשו דלתות בהיכל, יש ללמוד דבלא דלתות לא חשיב כפתח אף שאינו גבוה אלא כ', וע"ז משני דמה שעשו דלתות בהיכל הוא לצניעות, ואין ללמוד מזה דבלא דלתות לא חשיב כפתח, וכ"ה מבו' בד' התוס' שהק' דבאהל מועד ל"ה דלתות וכו', והרי דעיקר הא דפריך הוא דנילף מהיכל דבלא דלתות לא חשיב כפתח, וזהו שהק' התוס' דהרי מצינו באהל מועד דחשיב כפתח אף בלא דלתות.

אך למש"נ לעיל מד' הרשב"א והריטב"א דבעינן ללמוד מפתחו של היכל להכשיר עד גובה כ', נראה דזהו דפריך דליבעי דלתות כהיכל, דלא מצינו למילף מהיכל דעד גובה כ' חשיב כפתח, שהרי בהיכל היו דלתות ומנ"ל דאף בלא דלתות חשיב כפתח, - ולפ"ז בע"כ דהא דמשני דדלתות היכל לצניעות בעלמא הוא דעבידן, היינו דדלתות העשויות לצניעות ל"מ מידי, וע"כ שפיר יש ללמוד מהיכל להכשיר בכל פתח עד גובה כ', - וכ"נ להדיא בד' הרשב"א שכתב בסו"ד דדלתות שהיו בהיכל לא מעלות ולא מורידות, והרי דלפ"מ דמשני דדלתות היכל לצניעותא בעלמא הוא דעבידן, אין דלתות אלו מועילות כלום, ומכח זה הוא דמצינו ללמוד מהתם להכשיר בכל פתח עד גובה כ', וזהו דמדמי הרשב"א דה"נ ליכא למיפרך דליבעי נמי צוה"פ, כיון דלדעת רב צוה"פ לא מעלה ולא מוריד, וכמו שלמדנו מההיכל דהוי פתח עד כ' אף שבהיכל היו דלתות, ה"נ יש ללמוד מזה אף שבהיכל הי' צוה"פ.[[30]](#footnote-31)

**אלא מעתה לא תיהני לי' צוה"פ,** התוס' כתבו דלא פריך דלא תיהני לי' דלתות, דפשיטא הואיל ואית לי' דלתות והן ננעלות דהויא כמחיצה מעלייתא, אך פריך דלא תיהני לי' צוה"פ, דאי הוה קרוי פתח אף כשגדול ביותר ע"י צוה"פ הי' לנו לעשותו שוה לאולם, ובחי' הגרע"א שהרי היו דלתות ומהני ביותר מי' והי' אפשר לעשותו שוה לאולם, ובע"כ דמטעם אחר לא עשאוהו שוה לאולם, וא"כ מאי פריך דלא תהני צוה"פ, - ובשפ"א כתב לישב, דבהיכל הוה בעינן שיהא עליו תורת פתח, כדכתיב פתח אהל מועד, וע"כ אף שהיו שם דלתות, מ"מ לא עשאוהו יותר מי', דאין עליו תורת פתח, והא דמהני הדלתות הוא משום דהוי מחיצה מעלייתא וכמש"כ התוס', אך ל"מ זה ליחשב פתח, אך אם מהני צוה"פ ביותר מי' וחשיב כפתח, הי' לנו לעשותו שוה לאולם, וכ"כ באבנ"ז סימן רע"ג סק"י בשם ס' בית ישראל, ובתשו' אור גדול סימן נ"ה סקי"ג, והך מילתא דהא דמהני דלתות הוא משום דהוי כסתימה, כ"ה להדיא בל' תור"פ, עיי"ש.[[31]](#footnote-32)

התוס' כתבו דהא דלא פריך דליבעי צוה"פ, הוא משום דצוה"פ שבהיכל ל"ה אלא משום נוי בעלמא,[[32]](#footnote-33) ובחזו"א סו"ס קי"א הביאו דיש שלמדו מדבריהם דצוה"פ העשוי לנוי ל"מ, ועיי"ש שנחלק ע"ז, והר"ן כתב דהוא משום דבמשכן כתיב בי' פתח אע"ג שלא הי' לו צוה"פ,[[33]](#footnote-34) והרשב"א כתב דניח"ל למיפרך על הא דתנן להדיא, ועיי"ש שכתב דלפ"מ דמשני דמידי הוא טעמא וכו', לא תיקשי דליבעי צוה"פ, כיון דלרב צוה"פ לא מעלה ולא מוריד, והיינו דלדעת רב, ביותר משיעור פתח, ל"מ צוה"פ לאשוויי לי' כפתח, וע"כ אין לומר דרחב י' ל"ה כפתח אלא כשיש לו צוה"פ.

**מידי הוא טעמא אלא לרב הא מתני לי' וכו' וא"ל צריך למעט,** הרא"ש בסימן א' כתב דעיקר הא דס"ל לרב דל"מ צוה"פ ליותר מי' הוא לטעמי' דיליף מפתחו של היכל, וכתב לפ"ז, דלפ"מ דקי"ל דלא כרב, קי"ל נמי דמהני צוה"פ ליותר מי', וכ"כ הר"ן לקמן י"א ב', - אך מד' התוס' בד"ה ואיבע"א נראה דהא דלרב ל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא מסברא, וזהו דפריך מהא דתנן דהרחב מי' אמות ימעט ולא פליג ר' יהודה, אף דבאולם הי' צוה"פ, משום דלרב ל"מ צוה"פ, והרי דמסברא הוא דל"מ צוה"פ, וע"כ אף לדעת ר' יהודה דלא יליף מפתח ההיכל, פשיטא לן דלא יועיל צוה"פ, ויש לדחות.

**אלא מעתה לא תיהני לי' אמלתרא דהא היכל אמלתרא הו"ל וכו',** מבו' דאף לדעת רב דלמעלה מכ' ל"ה פתח, שפיר הי' מקום שיועיל אמלתרא, ואך דפריך דאם ילפינן מהיכל, יש ללמוד מזה דאף ל"מ אמלתרא, וזה ע"ד מה שדנו לקמן י"א א' דיועיל אמלתרא אף ברחב יותר מי'.

**לרבנן קורה טעמא מאי משום הכירא,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דקורה ל"מ למעלה מכ' הוא משום היכר, וזהו שאמר ד"לרבנן" קורה טעמא משום הכירא, דזהו טעמא דרבנן דל"מ קורה למעלה מכ', וכ"כ הגאו"י בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, עיי"ש, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן ח' ב' דמבו' דלדעת רב י"ל דקורה משום מחיצה וי"ל דקורה משום היכר, וכן הוכיח הקר"א לעיל ב' ב'.

אך בד' ש"ר מבו' דמפרשי דרנב"י בא לפרש דעיקר היתר קורה הוא משום היכר, וזה כדבריהם בריש מכילתין, דלדעת רב אין היתר קורה משום היכר, אלא משום פתח, וכ"נ בד' התוס', - והריטב"א והר"ן כתבו דלא בא למעט דלר' יהודה אין קורה משום היכר, דגם לר' יהודה הוי משום היכר, נחלקו אם איכא היכר למעלה מכ', וזהו דעבדינן צריכותא מפלוגתייהו בסוכה, וכ"כ הרשב"א בתי' בתרא, - אך בתחילת דבריו כתב דלעולם רק לרבנן קורה משום היכר, אך ר' יהודה מפתחי מלכים גמר, ועיי"ש שכתב ב' דרכים בביאור הא דעבדינן צריכותא מסוכה, ולדרך הב' צ"ע, דמ"ט הוצרך רנב"י לפרש דלרבנן קורה משום היכר, הרי גם אם הויא משום פתח, מ"מ ל"מ למעלה מכ' משום דליכא הכירא, וי"ל.[[34]](#footnote-35)

למשמעות ד' רש"י דלא פליגי רב ורנב"י בטעם היתר קורה, ואף לדעת רב הויא קורה משום היכר, צ"ע דא"כ מ"ט לדידי' לא פסלינן בקורה למעלה מכ' משום דלא שלטא בה עינא וליכא הכירא, וכבר הק' עד"ז הרשב"א לפמש"כ בדרך הב' דאף אם קורה משום פתח בעינן גם היכר, וכתב דס"ל דהו"ל כדפנות המגיעות לסכך דשלטא בה עינא, והקר"א לעיל ב' ב' כתב די"ל עוד, דרב לא ס"ל כמ"ד דהא דסוכה למעלה מכ' פסולה הוא משום דלא שלטא בה עינא, וצ"ל דאף דבריש סוכה מפרשינן דטעמא דמאן דפליג הוא משום דלמען ידעו לדורות הוא דכתיב, מ"מ כבר אין לנו מקור דלמעלה מכ' לא שלטא עינא, (וכ"ה דדעת ר' יהודה דשלטא בה עינא, י"ל דרבנן לא פליגי ע"ז).[[35]](#footnote-36)

הרשב"א הק', דמ"ט ל"מ למעלה מכ', הרי בעינן קורה ע"ג מבוי, ודמי לסוכה שהיא למעלה מכ' דאם היו דפנות מגיעות לסכך כשרה משום דשלטא בי' עינא, וכתב דשאני סוכה דרויחא, ומשא"כ בקורה שאינה רחבה אלא טפח אע"ג דכתלי מבוי מגיעין לה לא שלטא בה עינא, ועפי"ז כתב הרשב"א בד"ה מהא ובעבוה"ק ש"ג פ"ג (ה"ד) דאם היתה הקורה רחבה ז' כשרה אף למעלה מכ', דכל שהיא רחבה ז' העין שולטת בה, דומיא דסוכה דרחבה ז' וכל שדפנות מגיעות לסכך שלטא בה עינא, אך הר"ן נסתפק בזה, דשמא כיון דאין דרכה בכך אלא בטפח לא פלוג רבנן.

הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"א פ"ג ה"ד כתב דכל הא דל"מ קורה למעלה מכ' הוא רק כשאינה רחבה ד' או כשאינה בריאה, אך אם היא רחבה ד' ובריאה ה"ה מתרת אף למעלה מכ' מדינא דפי תקרה, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בפ"ח סימן ז' דכל שהקורה מועלת מדין פי תקרה, ה"ז מועיל אף למעלה מכ', אך הריטב"א לקמן פ"ז א' כתב בשם מקצת רבותיו דלא אמרינן פי תקרה ביותר מכ', ובפירש"י לקמן ה' א' ד"ה ומ"ד כתב דלמ"ד דקורה משום מחיצה הוא משום דאמרינן חודה החיצון יורד וסותם, ואמור רבנן דבטפי מכ' לא אמרינן יורד וסותם, ויש שפירשו דהיינו דלא אמרינן פי תקרה ביותר מכ', ועמש"נ לקמן שם בזה, - והר"ן כתב בשם הראב"ד דל"מ אף קורה רחבה ד' ובריאה, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלא אמרינן פי תקרה ביותר מכ', או דהוא משום דל"מ פי תקרה במבוי בדליכא היכר, דומיא דלחי וקורה דאף אם הם משום מחיצה, בעינן ג"כ היכר.[[36]](#footnote-37)

? לפ"ד הרשב"א ודעימי' לכאו' אין ללמוד מפתח ההיכל, אלא דל"מ קורה ברחב יותר מי', דהוא משום דפתח הרחב יותר מי' ל"ה פתח, אך הא דל"מ לחי ברחב יותר מי', הוא משום דהו"ל פרצה ואין לחי מתיר בפרצה.[[37]](#footnote-38)

ה' אייר ע"ז

דף מס' 2

**ג' א' - מקצת סכך בתוך כ' ומקצת סכך למעלה מכ' וכו',** - התוס' בדרך קמא כתבו דאיירי כשהסכך שבתוך כ' צממ"ח, דאם הוי חממ"צ ה"ה פסולה דאין סכך פסול מצטרף בהדי סכך כשר, וכ"כ התוס' בסוכה ד' א',[[38]](#footnote-39) - אך בדרך בתרא כתבו התוס' דאיירי בשהסכך שבתוך כ' חממ"צ ולא פסלינן משום מצטרף סכך פסול, דסכך למעלה מכ' לא חשיב כ"כ כסכך פסול, וכ"כ הרשב"א, וכתב עוד דלדעת רבא דחלל סוכה תנן אין לדון כלל משום מצטרף סכ"פ, ונת' להלן.

**מ"ש במבוי דכשר דאמרינן קלוש סוכה נמי לימא קלוש,** - מבו' דבלא דאמרינן קלוש, היו הקורה והסכך פסולין, וכנראה היינו משום דכיון דמקצתן הוא למעלה מכ', חשיב דכל הקורה וכל הסכך הוו גם למעלה מכ' והן פסולין, ולא מכשרינן רק משום דאמרינן קלוש, דרואין כאילו ניטלו הקורה והסכך דלמעלה מכ', והוו קורה וסכך דלמטה מכ'.[[39]](#footnote-40)

**אי קלשת הו"ל חממ"צ,** - התוס' בדרך קמא פירשו דאף דהסכך התחתון הוי צממ"ח, דאל"כ פסולה משום דמצטרף סכ"פ בהדי סכ"כ, מ"מ אי קלשת להעליון הוי התחתון חממ"צ ע"י שיבא הרוח ויפזר, והרשב"א הק' דלא שייך למימר בזה אי קלשת הו"ל חממ"צ, אלא אתי לידי חממ"צ ומיפסלא תחילתה משום סופה, ועוד דכל שעכשיו צממ"ח לא מיפסלא משום סופה ואף דאין מסככין בכה"ג מ"מ לא הול"ל פסולה, וצ"ב, דהכא דבפועל הסכך העליון קיים, היאך מצינו למימר דאין מסככין משום סופו, הרי בפועל לא יפזר הרוח את הסכך התחתון, והר"ן כתב דסכך שסופו להתיבש פסול דכמאן דליתי' דמי, וע"כ שפיר אמרינן דפסולה, - וצ"ב דמה לי דאי קלשת יבא הרוח ויפזר, ומאי גרע מהיכא שהסכך עומד ע"י מעמידין אחרים, וגם לדרך בתרא דהתוס' דאיירי בשהסכך התחתון חממ"צ, צ"ב, דכיון דבסכך למעלה מכ' לא אמרינן מצטרף סכ"פ בהדי סכך כשר, א"כ מה לי דאי קלשת יהא חממ"צ, וצ"ל דכיון דכל ההכשר הוא משום "קלוש", לא מצינו למימר קלוש היכא דאי קלשת הוי חממ"צ.

\*הריטב"א והר"ן הקשו, דאם איירי דהסכך התחתון חממ"צ, א"כ מאי מדמינן להו, דשאני לגבי קורה דאיכא שיעור קורה במה שלמטה מכ' אלא דמחוסר קיום, ומשא"כ לגבי סוכה דאין לנו למטה סכך כשר, וכן הק' הריטב"א בסוכה שם, - אך התוס' הרא"ש הק' להיפך, דאם איירי שהסכך התחתון צממ"ח, בע"כ דגם בקורה איירי בשיש שיעור קורה במה שלמטה מכ', דאם אין בה שיעור קורה, אין הקורה שלמעלה מכ' מצטרפת להכשיר, וא"כ מאי פריך דאי קלשת הו"ל קורה הניטלת ברוח.

ולכאו' פליגי ביסוד הדין דבעינן בקורה שיהא בה כדי לקבל אריח, דלדעת הריטב"א והר"ן הוי זה תנאה בעלמא, אך שיעור הכשר הקורה הוי במשהו, אך לדעת הרא"ש הוי זה שיעור בהכשר הקורה, דשיעורה הוא כדי לקבל אריח.[[40]](#footnote-41)

**סוכה דליחיד היא לא מידכר,** - בפירש"י כתב דזימנין דמשתקיל מקצת עובי הסכך הנכנס לתוך כ' וקיימא כולה למעלה מכ', והגאו"י כתב דאם הסכך העליון בפנ"ע הוי חממ"צ, אין לפסול, דדמי לכל סוכה שצממ"ח דלא חיישינן דילמא משתקיל מקצת הסכך והוי חממ"צ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - והריטב"א כתב דהפסול הוא משום דזימנין דמשתקיל הסכך העליון והויא חממ"צ, ול"ד לסוכה דעלמא דלא חיישינן להכי, דהכא כיון דבריעותא אנו באים להכשירה ולעשות מה שלמעלה כאילו הוא למטה, יש לנו לחוש לכל מאי דאפשר.[[41]](#footnote-42)

\*התוס בסוכה ב' א' הק' בהא דפסיל רבה הכא, הרי שלטא בה עינא כיון דאין חללה כ', ותירצו דהפסול הכא הוא משום גזירה, וגם לרבינא אין הפסול אלא מדרבנן, וצ"ב דמ"מ מ"ט מדרבנן היא פסולה, הרי שלטא בי' עינא, וצ"ל דמדרבנן כל סכך למעלה מכ' פסול, אך צ"ע דמ"ש מדפנות מגיעות לסכך דכשרה, ועמש"כ הפנ"י והערול"נ שם בדבריהם, ואכמ"ל.

**רבא אמר זה וזה כשר חלל סוכה תנן חלל מבוי תנן,** - הרשב"א כתב דלדעת רבא אין מקום לדון משום מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, דכל הסכך הוא סכך כשר, כיון דחלל הסוכה אינו יותר מכ', וכ"כ הר"י מלוניל וההשלמה והמאירי, וכ"כ בחי' ר"א מן ההר ובס' המכתם בסוכה ד' א' ובאו"ז סוכה סימן רפ"ב בשם ריב"א, וכ"ה משמעות ד' רש"י בסוכה שם,[[42]](#footnote-43) ומשמעות ד' הרמב"ם בפ"ד מסוכה הי"ג, וכ"ה בפי' רבינו מנוח שם,[[43]](#footnote-44) - ולפ"ז ה"נ לענין קורה, ל"ב למימר בזה קלוש, אלא כל הקורה כשרה, כיון שאין החלל שתחתי' יותר מכ'.

אך בד' התוס' שהביא הרשב"א שהק' גם לדעת רבא דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, וכ"נ גם בדבריהם בסוכה ט', ב', מבו' דגם לדעת רבא הוי הסכך העליון סכך פסול, וכ"ה מבו' גם בד' בעה"ע בהל' סוכה עט. דאף דקי"ל כרבא, מ"מ לא מכשרינן אלא כשהסכך התחתון הוא צממ"ח וא"צ לצירוף העליון, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בפ"ק דסוכה סימן י"ד שדן דנימא מצטרף סכך פסול, אף דשם סימן ג' הביא לד' רבא דחלל סוכה תנן, וכ"ה בד' הרמב"ן במלחמות בסוכה ד' א' והר"ן שם ט' ב' דאף לדעת רבא דחלל סוכה תנן, בעינן למימר דסכך למעלה מכ' לא חשיב סכך פסול, וכ"ה מבו' גם בחי' המאירי בסוגיין, עיי"ש, וצ"ל לדעתם, דאף דלדעת רבא פסולא דסכך למעלה מכ' הוא משום דהוא מסכך על חלל שלמעלה מכ', מ"מ גם כשמקצת הסכך הוא בתוך כ', אין דנים על כל הסכך כאחד, וחשיב דהסכך העליון מאהיל על חלל יותר מכ', והוי סכך פסול, - והא דמכשיר רבא משום הא דחלל סוכה תנן, כתב בחזו"א סימן קמ"ג סק"ה וסימן ק"נ סק"ד, דאי"ז טעם ההכשר, אלא הוי זה ראי' להכשיר מהא דחלל סוכה ומבוי תנן ולא ניתן שיעור בהסכך ובהקורה, דמזה שמעינן דאף במקצת סכך ומקצת קורה למעלה מכ' ה"ז כשר, אך טעם ההכשר הוא משום דלא אמרינן אי קלשת הו"ל חממ"צ והו"ל קורה הניטלת ברוח, ולא גזרינן דילמא מישתקיל, וכעי"ז כתב השפ"א בסוכה ב' א', אך בל' הרא"ש והר"ן בסוכה שם לא משמע כן, וצ"ע.[[44]](#footnote-45)

**קורה למטה מי'**

**מה למעלה חללה כ' אף למטה חללה י',** בטעם הפסול בדליכא חלל י', פירש"י דהוא משום דבפחות מי' ל"ה מבוי, והיינו דשיעור חלל מבוי הוא בי' טפחים, וכל דאין חלל י' תחת הקורה, חשיב דהקורה היא מחוץ למבוי, וע"כ ל"מ אף דבשאר המבוי יש גובה י' משום דבעינן שתהא הקורה ע"ג מבוי, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ג סכ"ה, והאבנ"ז בסימן רצ"ה סקי"ג וסקט"ז.[[45]](#footnote-46)

אך בפירש"י בסוכה כ"ב ב' ד"ה ולא תחתונה כתב דהא דל"מ קורה למטה מי', הוא משום דאין מחיצה למטה מי',[[46]](#footnote-47) וכן נראה בפי' ר"ח לקמן י"ד א', וכ"נ מד' הראשונים בריש פירקין שכתבו דהא דל"מ קורה למטה מי', הוא חד דינא עם הא דסוכה שאינה גבוהה י' טפחים פסולה,[[47]](#footnote-48) וצ"ע דלפ"ז מ"ט בעינן חלל י', ואין הקורה עצמה מצטרפת לשיעור י' דמחיצה.

והגאו"י בסוגיין כתב דהא דבעינן חלל י' הוא משום דאין פתח פחות מי', וכ"כ האו"'ז בסימן ק"י בתחילת דבריו, אך בהמשך דבריו כתב דהוא משום דלא חשיב מחיצה בפחות מי' טפחים, וצ"ע,[[48]](#footnote-49) - ויתבאר בעזה"י עוד בענין זה לקמן ה' א'.

הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ח ט' כתב דאם הניח את הקורה למטה מי"ט אינה מתרת, דצריך שלא יהא חלל שתחתי' פחות מי', ואם הי' חלל שתחתי' פחות מי' מגבי' את הקורה או חוקק את הקרקע שתחתי' עד שישלימנה לי', ובאבהעו"ז בסימן שס"ג סכ"ד כתב ללמוד מדבריו, דבעינן שתהא כל הקורה למעלה מחלל י', וכל שמקצתה היא בתוך י' פסולה, ועיי"ש שכתב דזה נלמד ממה שאמרו הכא דבעינן חלל י', וכ"כ הגר"א שם דיש לפסול בכה"ג מכח הא דבעינן חלל י', ונקט שם דהרא"ש מכשיר בזה, אך האהעו"ז פירש לד' הרא"ש בע"א, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ה, והבית מאיר שם, וכ"כ המ"ב שם סקפ"ב.

אך הב"ח שם אות י"ב והט"ז שם סקי"ג נקטו דכל דהקורה היא למעלה מי' ונמשכת לתוך י' היא כשרה, וכ"כ הפמ"ג שם, וכ"ה מבו' בד' מהרי"ל בליקוטים אות ט"ו, ונקט שם דאף צוה"פ כשרה בכה"ג, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שם פ"ה הל"ב דלא פסל רק אם הקורה משולשלת י"ט, דבכה"ג היא פסולה כשהיא גבוהה מן הקרקע ג"ט, אך אם אינה משולשלת י"ט ה"ה כשרה אף שהיא נמשכת לתוך י', וכ"נ גם בד' הרשב"א לקמן י"ד א', - והגאו"י לקמן שם כתב לפרש בזה, דאף דבעינן חלל י', מ"מ כל דאיכא שיעור הכשר קורה למעלה מחלל י', אמרינן קלוש, וחשיב דאיכא חלל י', ועד"ז כתב באבנ"ז סימן רצ"ה סק"ט בהג"ה, ובזה ניחא סתירת ד' הרשב"א, דמש"כ בפ"ג לפסול בזה, הוא כשאין בחלק העליון בפנ"ע שיעור הכשר קורה, ובכה"ג ה"ז פסול.[[49]](#footnote-50)

ובדעת האהעו"ז והגר"א שנקטו דיש לפסול אף כשיש הכשר קורה למעלה מי', צ"ל דהוא משום דהא דבעינן חלל י' הוא משום דבפחות מי' ל"ה מבוי, וע"כ ל"מ בזה הא דנימא קלוש, דמ"מ כיון דהקורה נמשכת לתוך י', ל"ה מקומה מכלל המבוי, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם ובאבנ"ז סימן רצ"ה סקט"ז, ועד"ז י"ל אי נימא דהא דבעינן חלל י' הוא משום דאין פתח פחות מי', וכ"כ השפ"א, וכ"נ שפירש החזו"א בסו"ס ע"ו.

בס' הבתים שערי איסור הוצאה סימן י' כתב בשם ההשלמה דהאמלתרא מועלת למבוי שאינו גבוה י', וכתב דמל' הרמב"ם נראה דל"מ, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, ושמא היינו רק כשהקורה עצמה היא בגובה י', ואך דליכא חלל י', אך כל דהקורה עצמה היא בתוך י', וליכא גובה י' עם הקורה, לאו מידי הוא, וצ"ע.

\***אמת סוכה ואמת מבוי באמה בת ה', אמת כלאים באמה בת ו',** בפשוטו טעמא דמילתא הוא דמספק"ל בשיעור האמה אם הוא באמה בת ה' או באמה בת ו', וע"כ מספיקא היכא דהוי חומרא לשער באמה בת ה' משערינן הכי, והיכא דהוא חומרא לשער באמה בת ו' משערינן הכי, - אך בד' הרשב"א לקמן בסוגיין נראה להדיא דהוא דין ודאי, וע"כ הוצרך לפרש מ"ט לא אמרינן דהשוו חכמים מידותיהם, אף דהוי זה לקולא במילי דאורייתא, וצ"ע.[[50]](#footnote-51)

**כל אמות באמה בת ו' אלא הללו שוחקות והללו עצבות,** בפי' ר"ח כתב דעצבות היינו דהאצבעות דחוקות זו עם זו, ושוחקות היינו דהאצבעות מרווחות, כדרך השוחק שפוסק שפתיו והעצב מדביקן, וכן פירש הערוך ע' סחק, אך בחי' המאירי כתב דל' עצבות הוציאו מן הכתוב באמרו איפת רזון זעומה, ואחר הוציאו מעצבות לכל מדות מרווחות בלשון שוחקות, עכ"ל.[[51]](#footnote-52)

ובמידת ההפרש שבין שוחקות לעצבות, כתב הרשב"א בעבוה"ק בית א' סוף פ"ג דאמה שוחקת יתירה על העציבה הדחוקה חצי האצבע, והמאירי כתב דהרשב"א למד לזה מהא דתנן בכלים פי"ז מ"ט דב' אמות היו בשושן הבירה וכו' שעל קרן מזרחית צפונית היתה יתירה על של משה חצי אצבע וזו שעל קרן מזרחית דרומית היתה יתירה עלי' חצי אצבע נמצאת יתירה על של משה אצבע, ואותה של משה ודאי היתה הבינונית, א"כ ההפרש שבין שוחקות ועצבות הוא חצי אצבע, ואותה שהיתה יתירה על של משה חצי אצבע היתה שוחקת בערך אותה של משה, עכ"ד, וכ"כ הר"ן בסוגיין והמ"מ בספי"ז משבת,[[52]](#footnote-53) - ובס' שש"ת סימן ג' עמד בזה, דלמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין דמידת עצבות הוא שיהיו אצבעות ידך דחוקות זל"ז וכו' ותלחצם "עד כמה שתוכל", ושאינם עצבות הוא הפך זה וכו' אלא יכנס האור ביניהם,[[53]](#footnote-54) ודאי דההפרש שבין שוחקות לעצבות הוא יותר מחצי אצבע לאמה, וכן נראה להדיא במאירי בבית הבחירה דשיעורא דהרשב"א אינו כדעת הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.[[54]](#footnote-55)

הגרע"א בגליון שו"ע או"ח סי' שס"ג סכ"ו נסתפק בהך כללא דשיערו חכמים להחמיר בשוחקות ועצבות, אם הוא כעין דרך ספק באיזה אמות ישערו ונקטינן בכל פעם לחומרא, או דכך הוא מעיקר הדין דהיכא דנזכר אמות וטפחים גבי קולא הפירוש מרווחות והיכא דקתני גבי חומרא היינו מצומצמות, וכאילו אמרו חז"ל במפורש מבוי רחב ד' טפחים מצומצמות צריך תיקון לחי, וצריך שיהא גבהו י' טפחים מרווחות וארכו ד' אמות מרווחות, עיי"ש שהאריך בזה, והתוספת שבת שם מסיק דאי"ז אלא מטעם ספק, וכ"כ הפמ"ג וביאור הלכה שם, (ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא מקילינן בזה בדינים דרבנן), וכן נקט המנ"ח בכ"ד (מצוה כ"ד שכ"ה ת"ח תק"כ).[[55]](#footnote-56)

וממש"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין דהשוו חכמים מידותיהם בכל אמות סוכה ומבוי לשער בעצבות ובכל אמות כלאים לשער בשוחקות, מבו' דהא דמשערינן הכי הוא דין ודאי, דאל"כ ליכא למימר דהשוו מידותיהם כיון דאף במה שאמרו לשער בעצבות ושוחקות הוי זה להחמיר מספק.

\*לפ"מ שנסתפק הגרע"א דהוא דין ודאי, לכאו' היינו דמעיקרא דדינא ידוע לנו מידת האמה, ואך דהחמירו בזה חכמים, אך לא נתפרש אם היינו דעיקר המדה היא בעצבות, ואך דהחמירו חכמים ושיערו בשוחקות היכא דהוי זה לחומרא, או היינו להיפך דעיקר המדה היא בשוחקות, ואך דהחמירו חכמים ושיערו בעצבות היכא דהוי זה לחומרא, ובס' שש"ת בשיעורי המצוות כתב בשם החזו"א דעיקר המידה היא בעצבות.

וממש"כ המאירי בשם הרשב"א דאותה של משה היא הבינונית והשוחקת יתירה עלי' חצי אצבע, מבו' דאמה של משה היא אמה עצבה, והא דמשערינן באמה שוחקת הוא לחומרא, וכ"ה להדיא בד' המאירי שם, במשה"ק ע"ד הרשב"א דהיאך משערין בכלאים לקולא בשוחקות, וכ"ה בד' הרמ"ה בב"ב פ"ג א' דהא דמשערינן בשוחקות הוא משום חשש דלא דייקי, ועיי"ש שכתב דלענין מכר משערין בעצבות, (וכ"כ התוס' ועוד מקמאי שם), ופירש ג' טעמים בזה.[[56]](#footnote-57)

אך למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמדידת עצבות הוא שלוחץ אצבעותיו עד כמה שיכול, מסתבר דאי"ז עיקר המדה מדאורייתא, שהרי כשלוחץ האצבעות זו לזו מתמעט מידת האצבעות, ואין מסתבר דזהו המידה מדאורייתא, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ח מכלאים הי"ב דהא דמשערין בעצבות הוא להחמיר ואי"ז עיקר השיעור.

ובפי' ר"ח בן שמואל בר"פ עושין פסין מבו' דעיקר המדה היא בין העצבות לשוחקות, והחמירו לשער בעצבות היכא דהוי זה חומרא ובשוחקות היכא דהוי זה חומרא, משום דא"א לצמצם, עיי"ש, וכ"כ המרכה"מ בפי"ב משבת הט"ו והגידו"ט בתשו' סימן א'.

\*התוס' לעיל בסוגיין בד"ה תניא נסתפקו אם כ' אמה דהיכל היו באמות שוחקות או בעצבות,[[57]](#footnote-58) ולכאו' ספיקם הוא אם עיקר המידה מדאורייתא היא בשוחקות או בעצבות, דבמידת ההיכל ודאי עשו כדין של תורה, - וי"ל עוד, דס"ל דמדאורייתא איכא ב' אופני מדידה דאמה, וכמש"נ להלן בהערה בדעת הרשב"א, ונסתפקו היאך משערין במידות ההיכל.[[58]](#footnote-59)

הרמב"ם בספי"ז משבת כתב דבשיעור משך מבוי משערים באמה שוחקת, דהוי זה להחמיר, וכן נראה בד' הבעה"מ, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', והטוש"ע בסימן שס"ג סכ"ו, - אך הרשב"א צידד דכל אמות סוכה ומבוי הוו באמות עצבות וכל אמות כלאים באמות שוחקות, דהשוו מדותיהן לגמרי והלכו בכל מין אחר הרוב, ורק לדעת אביי דמחלק ביניהם כ"כ א"א להשוות כל המידות.

ומשמעות ד' הרשב"א, דלגבי כלאים משערין באמות שוחקות אף כאשר הוי זה לקולא, וכ"כ הריטב"א בדעתו, והמאירי תמה ע"ז, דלגבי כלאים היאך שיערו באמות שוחקות במקום דהוי זה לקולא, והיאך הקילו להוסיף חצי אמה על של משה, ואי דנימא דס"ל להרשב"א דעיקר המידה הוי בשוחקות, תיקשי להיפך, דהיאך הקילו בסוכה לשער באמות עצבות אך כאשר הוי זה לקולא בדאורייתא, וצ"ע.[[59]](#footnote-60)

\***ד' ב' - הי' גבוה מכ' אמה ובא למעטו,** בדרכי משה סימן שס"ג סק"ז דקדק מד' הרי"ף וריו"נ, דאף דקי"ל דחלל מבוי תנן, ול"ב שיהא עובי הקורה בתוך כ', אלא מהני ליתן את הקורה בשפת כ', כיון דאין חלל המבוי למעלה מכ', מ"מ אם הי' מתחילה למעלה מכ' ובא למעטו, בעינן להניח הקורה שתהא בתוך כ', וצ"ב הטעם בזה, - ובגאו"י נחלק ע"ד הדרכ"מ וכתב דט"ס נפלה בד' הרי"ף, עיי"ש, וכ"כ בביאוה"ל סימן תרל"ג ס"א דכל הפוסקים לא חילקו בזה.

**מ"ד טפח קסבר מותר להשתמש תחת הקורה, ומ"ד ד' קסבר אסור להשתמש תחת הקורה,**[[60]](#footnote-61)בפירש"י כתב דמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה ס"ל דחודו החיצון יורד וסותם, ומ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה ס"ל דחודו הפנימי יורד וסותם, והתוס' פירשו בדעתו דהיינו דכו"ע ס"ל דקורה משום מחיצה, ונחלקו אם המחיצה היא מכח חודו החיצון דיורד וסותם או מכח חודו הפנימי דיורד וסותם, והמהרש"א כתב לפ"ז, דמש"כ רש"י דשיעור כ' אמה הוא משום היכר, היינו משום דאף למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן שיהא היכר.

התוס' הק', דכיון דכו"ע ס"ל דקורה משום מחיצה, א"כ מ"ט דמ"ד דסגי בטפח, הרי הוי מחיצה לפחות מד', וכתבו דאין לחוש כיון דהוי דופן אלא שבא למעטו, ובתור"פ כתב דכיון דאיכא ג' מחיצות ול"ב תיקון ברוח רביעית אלא משום היכר, הקילו דהוי מחיצה אף שהיא לפחות מד', - ובגאו"י כתב דלמש"כ רש"י דשיעור למעלה מכ' הוא משום דבעינן היכר, והיינו משום דאף למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן שיהא היכר, וכנ"ל, ליכא למיתי עלה כלל מכח הא דאין מחיצה לפחות מד', שהרי אף למעלה מכ' ליכא גריעותא בהמחיצה, וכל הא דל"מ הוא משום דליכא היכר, וע"כ כל שמיעט טפח ואיכא הכירא, שפיר דמי, ובחי' בית מאיר נראה שפירש דזהו מכוון התוס', עיי"ש.

בל' רש"י בד"ה ובא למעטו משמע דלכו"ע בעינן שיהא המיעוט תחת הקורה, והיינו דאף למ"ד דממעט ד' טפחים משום דאסור להשתמש תחת הקורה, מ"מ ל"מ אם ימעט מן הקורה ולפנים, אלא בעינן שיהא המיעוט גם תחת הקורה, והיינו משום דכל דהקורה במקומה גבוהה למעלה מכ', ל"מ מידי הא דכלפי המבוי אינה גבוהה למעלה מכ',[[61]](#footnote-62) וכ"כ הגאו"י והשפ"א.[[62]](#footnote-63)

\***לא דכו"ע מותר להשתמש תחת הקורה,** הצל"ח כתב דמשמע דאם אסור להשתמש תחת הקורה, פשיטא דלא סגי במיעוט טפח, ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד הרמב"ם בפי"ז משבת הט"ז שסתם וכתב דסגי במיעוט טפח ומשמע דהוא אף בפתוח לכרמלית, אף שכתב שם הי"א דבמבוי הפתוח לכרמלית אסור להשתמש תחת הקורה, ועי' גם בחי' אהעו"ז לקמן ט' א' ובסימן שס"ה ס"ד שעמד בכעי"ז.[[63]](#footnote-64)

**ובהא קמיפלגי וכו' ומר סבר קורה משום מחיצה,** בפירש"י כתב דהיינו, דמ"ד דבעי למעט ד"ט, הוא משום דס"ל דקורה משום מחיצה דאמרינן חודו החיצון יורד וסותם, ואמרו רבנן דבטפי מכ' לא אמרינן יורד וסותם, וכיון דל"ה מיעוט ד' הוי מחיצה העשוי' לפחות מד' ולאו מחיצה היא.[[64]](#footnote-65)

והגאו"י כתב לפרש בד' רש"י, דלל"ק ס"ל דלמ"ד דקורה משום מחיצה כל הא דל"מ קורה למעלה מכ' הוא משום דליכא היכר, וע"כ סגי במיעוט טפח דעי"ז איכא היכר, אך הך לישנא ס"ל דלמ"ד דקורה משום מחיצה הא דל"מ קורה למעלה מכ' הוא משום דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, וע"כ לא סגי במיעוט טפח, דאין מחיצה לפחות מד', וכ"כ בחי' בית מאיר.

בעיקר מש"כ רש"י דלמעלה מכ' לא אמרינן יורד וסותם, צ"ב בטעמא דמילתא, ובד' הגאו"י מבו' דאי"ז כלל משום דליכא היכר, אלא הוא דין בפנ"ע דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, וכ"כ הגאו"י לעיל ג' א', ועיי"ש שכתב לפ"ז דלהך מ"ד ל"מ קורה למעלה מכ' אף בדאיכא אמלתרא, דאטו משום דחשיב ומסתכלי בה יורד וסותם, - אך הקר"א כתב לפרש דהא דלא אמרינן יורד וסותם למעלה מכ', הוא משום דתקרה שהיא למעלה מכ' אמה דלא שלטא בה עינא לא אמרינן בה יורד וסותם, וכתב דלפ"ז שפיר מהני אמלתרא, דעי"ז שלטא בה עינא, ואמרינן בה יורד וסותם.[[65]](#footnote-66)

בחי' הריטב"א בסוכה ב' א' כתב, דלמ"ד דקורה משום מחיצה הא דל"מ קורה למעלה מכ', הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, ולכאו' דבריו מתפרשים למש"כ שם ד' ב' דאף לענין שבת בעינן מחיצות הניכרות, ומה"ט הוא דלא אמרינן דכל העולם הוי רה"י מכח הא שהים מקיף אותו, והיינו משום דאין מחיצות הים נראות וניכרות ואין האדם רואה עצמו בתוך מחיצות, וה"נ הכא דכוותה, וגם לפ"ז ניחא הא דמהני אמלתרא, דעי"ז הו"ל מחיצות הניכרות.

למש"כ הרשב"א לעיל ג' א' דאמרינן פי תקרה יורד וסותם אף למעלה מכ', בע"כ דהא דלמ"ד קורה משום מחיצה ל"מ קורה למעלה מכ', אי"ז משום דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, אלא הוא משום דגם למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן הכירא, וע"ד מש"כ הרשב"א לעיל שם דאף למ"ד דקורה משום פתח בעינן הכירא,[[66]](#footnote-67) - וצ"ל לפ"ז דהא דלא סגי במיעוט טפח, אף דעי"ז כבר איכא הכירא, הוא משום דלמ"ד דקורה משום מחיצה, ועיקר הכשר הקורה הוא מכח דהויא מחיצה למקום ד', בעינן שיהא היכר כלפי כל המקום ד', וע"כ בעינן שימעט ד' טפחים, וצ"ע.

השפ"א הק' ע"ד רש"י, דמ"ט למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן מיעוט ד' משום דאין מחיצה לפחות מד', הרי הכא הוי שפיר מחיצה לכל המבוי, ומה בכך דלא מיעט אלא טפח, הרי כיון דבמקום המחיצה הוא פחות מכ' ואמרינן פי תקרה יורד וסותם, תו ממילא הו"ל מחיצה לכל המבוי, ועי' גם בגאו"י בריש סוגיין שהרגיש בזה, (וכתב לפרש בזה למש"כ התוס' שם דלל"ק סגי במיעוט טפח אף דקורה משום מחיצה), - אך בחי' בית מאיר כתב, דהא דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, היינו דכלפי מקום דחללו יותר מכ', אינו גודר כלל הפי תקרה, וע"כ כל שמיעט פחות מד' טפחים, הו"ל כמחיצה לפחות מד', וזה מתפרש היטב למש"כ הריטב"א דהא דל"מ קורה למעלה מכ' הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, דלפ"ז כלפי מקום דחללו יותר מכ' דאין המחיצה דפי תקרה ניכרת שם, ל"מ גדירת הפי התקרה, וע"כ הו"ל כמחיצה לפחות מד'.

בחי' הגרע"א הק' דלדעת רש"י דאף לל"ק הוי קורה משום מחיצה, ואפ"ה סגי במיעוט טפח ולי"ב משום אין מחיצה לפחות מד', ולל"ב אם קורה משום מחיצה לא סגי במיעוט טפח דאין מחיצה פחות מד', א"כ מ"ט לא מפרשינן בגמ' דלכו"ע קורה משום מחיצה ופליגי אם סגי במיעוט טפח ולא אמרינן דאין מחיצה לפחות מד', או דבעינן מיעוט ד"ט משום דאין מחיצה לפחות מד', וכן הק' הרש"ש.

**גזירה שמא יפחת,** בפירש"י כתב דמשום הגזירה שמא יפחת בעינן טפי, וכיון דאפיקתי' מהיכר של מעלה אוקמה אד' טפחים דחשיב בכל דוכתא, ומבו' דהא דמהני כשהוא יותר מטפח, הוא משום דאף אם יפחת ישתייר בו טפח, וע"כ הי' בדין דיהא סגי ביותר מטפח ולא ניבעי ד"ט, אלא דכיון דאפיקתי' וכו', וכ"כ בפי' ר"ח בן שמואל, ועד"ז כתב בפי' ר"ח, - והצל"ח כתב לפ"ז, דאם נפחת ונשתייר טפח א"צ לתקנו, כיון דמן הדין סגי בטפח כהיכר של מעלה, ורק אם נפחת ולא נשתייר טפח כהיכר של מעלה, צריך לתקנו.

ובתור"פ כתב בשם הר"י מקינון דלהך לישנא כל הא דבעי ד' טפחים הוא רק בנין של עפר שרגיל ליפחת, אך אם עשאו בבנין של שיש או של אבנים שאין רגילות ליפחת, סגי בטפח, כיון דהיכר של מטה כהיכר של מעלה,[[67]](#footnote-68) וכ"כ בחי' המאירי.[[68]](#footnote-69)

השפ"א הק', דכיון דלכו"ע בעינן שיהא המיעוט תחת הקורה, עמש"נ בזה לעיל, והכא הוא פשיטא טפי, שהרי אתיא למ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, א"כ גם במיעוט ד' יש לגזור שמא יפחת המקום שתחת הקורה, וצ"ע.

י"א אייר ע"ז

דף מס' 3

**ה' א' - הי' פחות מי' טפחים,** נחלקו הראשונים היאך איירי, דבד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ט מבו' דלא איירי כשהי' המבוי עצמו פחות מי' טפחים, אלא איירי כשנתן את הקורה למטה מי', וכ"כ הריא"ז, וכ"ה משמעות ל' רש"י בד"ה רב יוסף, ועי' בחזו"א סימן ס"ה סקנ"ז בתו"ד שדקדק כן מדבריו, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בריש פירקין, שהביא מהכא דאם היתה הקורה למטה מי' פסולה, וכ"נ בד' הרשב"א והר"ן שם.

אך בפסקי רי"ד כתב דאיירי כשהיו כתלי המבוי נמוכים ולא היו גבוהין עשרה, וכ"ה מבו' בד' תור"פ בד"ה אלא והמאירי, וכ"כ הגאו"י בשלהי סוגיין ללמוד מד' הריטב"א בסוגיין, ובד' תור"פ והריטב"א מבו' שפירשו כן גם בד' רש"י, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ד והט"ז, והטוש"ע בסימן שס"ג סכ"ו, עיי"ש, - ובד' המאירי מבו' דהגריעותא בהא דאין כותלי המבוי גבוהין י', דבכה"ג ל"מ אף אם יניח את הקורה למעלה מי', הוא משום דבעינן שתהא הקורה ע"ג דופני מבוי, ופחות מי' לאו דופן הוא.

לדעת הרי"ד ודעימי' דאיירי כשכתלי המבוי אינם גבוהים י', קשיא דמ"ט סגי כשחוקק כשיעור משך מבוי להשלימו לי', הרי שאר המבוי שאינו גבוה י' אינו רה"י כלל דאין לו מחיצות י', והיאך הוא ניתר, ובאבן העוזר בסימן שס"ג סכ"ו כתב דאין לומר דבאמת אין שאר המבוי ניתר, דמשמעות הגמ' דמהני תיקון זה להתיר לכל המבוי, ועוד, דאם שאר המבוי אינו ניתר, הי' לנו לאסור אף למקום החקק, כיון דהוא פרוץ למקום האסור, ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א** הרי"ד כתב דאיירי כשהיו בתים מכאן ומכאן חוץ למבוי שהיו עושין אותו רה"י, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ג סכ"ז,[[69]](#footnote-70) ועיי"ש שהוסיף לפרש, דאף דהוי המבוי רה"י ע"י כתלי הבתים, מ"מ כיון שאין כתליו גבוהין י', אין שם מבוי עליו, ואינו ניתר בלחי וקורה, וי"ל עוד, דלעולם ליכא דין בפנ"ע דבעינן שיהא דפנות למבוי כדי שיהא שם מבוי עליו, והא דאינו ניתר בקורה כשאין כתליו גבוהין י', הוא משום דבעינן שתהא הקורה מונחת ע"ג דופני מבוי, וכמש"כ המאירי.

**ב** האבן העוזר בסימן שס"ג סכ"ו כתב דאיירי כשקרקע המבוי גבוהה מרה"ר, ובתוך המבוי ליכא מחיצות גבוהות י', וע"כ שפיר הוי המבוי רה"י, וככל תל גבוה י' שהוא רה"י, אך אינו ניתר בלחי וקורה, משום דלא התירו חכמים בלחי וקורה, אלא היכא דבתוך המבוי יש ג' מחיצות הניכרות גבוהין י', דמצטרפין הלחי והקורה להיות בצירופן ד' מחיצות, אך כל שבתוך המבוי אין י', אינו ניתר בלחי וקורה, עכ"ד, והביאו השעה"צ שם סקנ"ט, אך בחזו"א סימן ס"ה סקנ"ז נחלק ע"ז, והוכיח מפירש"י לקמן ח' א', דאף מבוי שצידו אחד ים, ובצד זה ליכא בתוכו מחיצה גבוהה י', ניתר בלחי וקורה.[[70]](#footnote-71)

**ג** הבית מאיר בסימן שמ"ה סט"ו כתב דכיון דמקום החקק הוי רה"י, תו ניתר גם אורך המבוי שאחרי מקום החקק אף שאין מחיצותיו גבוהות י', דהו"ל חורי רה"י, וכ"כ הגאו"י בתו"ד,[[71]](#footnote-72) ונתחדש בזה דחורי רה"י מותרין אף כשהן פרוצין למקום האסור, וכ"ה מבו' בד' תור"פ לקמן ע"ז א' ד"ה כגון, אך הבית מאיר גופי' בסימן שנ"ג הסכים לד' האהעו"ז שם דחורי רה"י הפרוצין למקום האסור הוו ככרמלית, ועיי"ש, וצ"ע.

הבית מאיר שם כתב, דהא דסגי במה שחוקק כשיעור משך מבוי לחשוב מקום החקק לרה"י, אף דברוח שכנגד הפתח אין למקום החקק מחיצה גבוהה י', דאף דבצדדים שפיר הוו המחיצות גבוהות י', (אם איירי כשחוקק על פני כל רוחב המבוי, ונת' להלן), מ"מ ברוח שכנגד הפתח שלא חקק אלא כשיעור משך מבוי, אין במקום החקק מחיצה גבוהה י', הוא משום דמצרפין את המחיצה שבקצה המבוי לגידוד החקק, והו"ל כמחיצה גבוהה י' טפחים, ועיי"ש שכתב דד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בשבת ז' ב' אם ב' חלקי מחיצות הרחוקים זמ"ז ג' טפחים מצטרפין לאשוויי מחיצה גבוהה י', והובא הפלוגתא בזה במג"א סימן שמ"ה סקי"ג, ואכמ"ל.[[72]](#footnote-73)

**רב יוסף אמר בד' אביי אמר בד' אמות,** בפירש"י כתב דל"ד למיעוט קורה הגבוהה מכ', דסגי לרב יוסף בטפח ולאביי בד"ט, דהתם איתי לדופן ולמעוטי קאתי וע"כ סגי בהיכר בעלמא, ומשא"כ הכא דהשתא הוא דמשוי לי' דופן בעינן שיהא דופן זה לשיעור הכשר אורך מבוי שלם, ובזה הוא שנחלקו אם שיעור משך מבוי בד' טפחים או בד' אמות.[[73]](#footnote-74)

הגאו"י בשלהי סוגיין הק' לדעת הרשב"א ודעימי' דאיירי הכא במבוי הגבוה י' אלא שנתן את הקורה עצמה למטה מי', מ"ט בעינן לחקוק ד' אמות כשיעור משך מבוי, והיינו דבדין מחיצות בעלמא בפשוטו כל שהמחיצה במקומה גבוהה י', אף אם בריחוק ד"ט מן המחיצה עולה הקרקע, ואין המחיצה גבוהה י' מקרקע זו, שפיר מהניא המחיצה,[[74]](#footnote-75) ומ"ט הכא בעינן לדעת אביי שיחקוק ד' אמות, - ולכאו' צ"ל, דמחיצת קורה שהיא מחיצה שנתחדשה במבוי, אין עלי' תורת מחיצה אלא כשהיא גודרת כשיעור משך מבוי, וע"כ בעינן שיחקוק ד' אמות, דרק עי"ז הוא דיש עלי' תורת מחיצה, ומשא"כ במחיצה דעלמא, כל שהמחיצה גבוהה י' מן הקרקע ד"ט הסמוכה לה, יש עלי' תורת מחיצה, ושפיר מהניא אף אם אח"כ הקרקע עולה.

**רוחב החקק**

הרא"ש בסימן ד' כתב דצריך שהיא החקק על כל רוחב המבוי, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' הר"ן, וכ"ה בטוש"ע סימן שס"ג סכ"ו, והפמ"ג שם מש"ז סקט"ז כתב דלכאו' סגי שיחקוק עד סמוך לכתלים פחות מג"ט, (ועיי"ש במש"כ לדון בזה), והביאו המ"ב שם ס"ק ק"א, - אך הרי"ף והרמב"ם בפי"ז משבת הט"ז כתבו דחוקק בו ד' אמות על ד' אמות, וכ"כ המרדכי בריש מכילתין, וכ"נ בד' ריו"נ.[[75]](#footnote-76)

בטעם הפלוגתא בזה, מצינו כמה דרכים, **א** בד' המאירי נראה, דהא דבעינן שיחקוק על כל רוחב המבוי, דהוא משום דבעינן שיהיו ב' שפתי הקורה ע"ג כתלי מבוי, וכל שאינו חוקק על כל רוחב המבוי, אין על הכתלים שבצד תורת כתלי מבוי, ונמצא דאין הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן שס"ג ס"ק ק"א, - ובדעת החולקים צ"ל, דכיון דהכתלים שבצדדים מצטרפין לגידוד החקק לגדור את המקום שבתוך החקק, שפיר יש עליהן תורת כתלי מבוי, וחשיב דהקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וכ"ה מבו' בחזו"א סימן ס"ה ס"ק ס"ח ס"ט, עיי"ש, ועיי"ש בסוסקס"ו במש"כ בטעם הסוברים דכה"ג לא חשיב דהקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, ועיי"ש בסקע"א במש"כ להוסיף בזה.

**ב** הגאו"י כתב דהא דבעינן שיחקוק על כל רוחב המבוי, הוא משום דאם אינו חוקק אלא ד' אמות, הרי דבמקום שאין גבהו עשרה, אין על הקורה תורת קורה, וממילא דליכא הכשר קורה גם על הקורה שבאמצע הפתח, כיון שהיא משוכה מן הכותל ג"ט, - ובדעת החולקים צ"ל, דכיון דהא דל"מ כשהקורה משוכה מן הכותל ג"ט, הוא משום דבעינן שתהא הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, ע"כ הכא דהקורה מונחת ע"ג הכתלים שבצדדים, הרי דאף דאין הכשר קורה בהמקום שאינו גבוה י', מ"מ חשיב שפיר כקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וביותר ניחא אי נימא דאף הקורה שבצדדים דאינה גבוהה י', יש עלי' הכשר, והיא מצטרפת עם גידוד החקק להשלים מחיצה י', וכמש"נ להלן.[[76]](#footnote-77)

**ג** הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו כתב דהרא"ש שכתב דצריך שיהא החקק על כל רוחב המבוי, אזיל לטעמי' דס"ל בפ"ק דשבת דאין ב' חלקי מחיצות מצטרפין לאשוויי מחיצה גבוהה י', וכל הא דבית שאין בתוכו י' וחקק בו דע"ד והשלימו לי' הוי רה"י, הוא רק משום דהמחיצות מבחוץ גבוהות י', וע"כ אם לא חקק על כל רוחב המבוי, אין הכתלים שבצדדים מצטרפין עם גידוד החקק, וליכא למבוי מחיצה י',[[77]](#footnote-78) - ובדעת החולקים צ"ל, דס"ל כדעת הסוברים דב' חלקי מחיצות מצטרפין לאשוויי מחיצה גבוהה י', אף אם אין המחיצות מבחוץ גבוהות י', או דס"ל דהכא איירי כשכתלי המבוי גבוהין י', אלא שנתן את הקורה למטה מי', וע"כ שפיר סגי שיחקוק ד' אמות, ועי' בחזו"א סימן ס"ה סוסקס"ח מש"כ עוד בזה.

**ד** הבית מאיר שם כתב עוד, דהא דבעינן שיהא החקק על כל רוחב המבוי, הוא משום דאל"כ נמצא דאף מקום החקק אינו משומר כלל ע"י ג' מחיצות, כיון שהוא פתוח מן הצדדים, והיינו דאף דמקום החקק יש לו קורה ברוח רביעית, מ"מ כיון דהמקום שלא חקק בו אין לו מחיצה ברוח רביעית, נמצא דאף מקום החקק פרוץ מן הצדדים, - ובדעת החולקים צ"ל, דאף שהקורה שבצדדים אינה גבוהה י', ואין עלי' בפנ"ע תורת מחיצה, מ"מ היא מצטרפת עם גידוד החקק, וחשיב דאף מן הצדדים איכא מחיצה י', אך צ"ע דאם מצינו לצרף קורה ה' עם גידוד החקק אף שהן מופלגין זמ"ז, א"כ מ"ט צריך לחקוק תחת הקורה, ול"מ שיחקוק באמצע המבוי, ותצטרף הקורה עם גידוד החקק, וי"ל.

**צוה"פ בפחות מי'**

הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ד כתב, דאף מבוי שאינו גבוה י' ניתר בצוה"פ,[[78]](#footnote-79) והראב"ד שם נחלק ע"ז, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"י, ועיי"ש שפירש הטעם דל"מ, דהוא משום דאין צוה"פ מתיר יותר ממחיצה ואין מחיצה פחותה מי', וכ"כ הרשב"א לקמן י"א א', ועיי"ש שכתב לפסול בזה גם משום דאין פתח פחות מי', כמו שמצינו לענין מזוזה.[[79]](#footnote-80)

ובד' הרמב"ם שהכשיר בזה, קשיא ממש"כ הרמב"ם גופי' בפט"ז משבת הי"ט דבצוה"פ בעינן שיהיו ב' הלחיים גבוהין י', ובלא"ה ל"מ, - והמאירי בסוגיין וריש פירקין כתב, דודאי דד' הרמב"ם הכא קיימי כשהצוה"פ עצמה גבוה י', אלא שכתלי המבוי אינם גבוהין י', וע"כ שפיר מהני, וכ"כ בספר הבתים שער עשירי, והרשב"א דלא ניח"ל לפרש כן, אזיל לטעמי' שפירש לסוגיין דאיירי כשהמבוי גבוה י', ונתן את הקורה למטה מי', וע"כ פירש דגם מש"כ הרמב"ם דמהני צוה"פ, הוא כשהצוה"פ עצמה היא למטה מי'.

והמאירי בריש פירקין הק' ע"ד הרמב"ם דאף בכה"ג הדין נותן דל"מ, דאין צוה"פ מועיל במקום שאין מחיצות שכל מחיצה הפחותה מי' אינה מחיצה, והגר"א בסימן שס"ג סכ"ו כתב בדעת הרמב"ם, דמשמעות דבריו דאיירי כשמחיצות המבוי גבוהות י', ורק הפתח אינו גבוה י', וע"כ שפיר מהני הצוה"פ, ועי' בחזו"א בסימן ס"ה סקנ"ז במש"כ לפרש בדבריו, וצ"ע.[[80]](#footnote-81)

והאהעו"ז בסימן שס"ג סכ"ו כתב בדעת הרמב"ם, לפמש"כ שם דאיירי הכא כשקרקע המבוי גבוהה מרה"ר, וע"כ שפיר הוי המבוי רה"י, וכל הא דל"מ לחי וקורה, הוא משום דאין לחי וקורה מתירין אלא כשיש בתוך המבוי מחיצות ניכרות, אך צוה"פ שפיר מהני בזה, ובחזו"א סימן ס"ה סקנ"ח כתב דבכה"ג ודאי דמהני צוה"פ, ולא נחלק בזה אדם מעולם, - ועד"ז י"ל עוד, דאיירי כשהמבוי הוי רה"י משום מחיצות הבתים המקיפין אותו וכמש"כ הרי"ד, ואך דליכא תיקון לפתחו, ולזה שפיר מהני צוה"פ, ורק לחי וקורה ל"מ, דאינם מועילין אלא במקום שיש כתלים למבוי עצמו, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שס"ג סכ"ז שפירש כן בד' הרמב"ם.

י"ג אייר ע"ז

דף מס' 4

**ה' א' - מבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו וכו',** ביסוד הך דינא נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דאם יש שם פס ד', כיון דיש הכשר מבוי מן הקורה עד הפרצה, הרי דאף אם שבקי פתחא רבא וכו', מ"מ כיון דפתח המבוי הוי פתח לד"ט הסמוכים לו, יש עליו תורת פתח דמבוי, וה"ה ניתר בקורה, והפרצה שבצד המבוי אינה אוסרת, כיון שאינה יותר מי', ומשא"כ כשאין שם פס ד' הרי דכל דהפרצה ג', חיישינן דילמא שבקי פתחא רבא ועיילי ונפקי בפרצה זו, ובטל תורת פתח מפתח המבוי ואינו ניתר בקורה, וכ"כ בפירש"י לקמן י' ב' בקצרה.

והרשב"א לקמן שם הק' ע"ד רש"י, דפרצה פחות מד' ל"ה פתח ולא עיילי בה אינשי, וליכא למיתי עלה מכח הא דשבקי וכו', ובהמש"ד שם עמד עוד, דהכא ליכא למיחש כלל דשבקי וכו', שהרי מוקמינן לה לקמן ו' א' בדאיכא גדודי, ומשה"ק שם עוד דמה מהני שנשתייר פס ד', נתישב בפירש"י שלפנינו, דכל דנשתייר פס ד', יש על הפתח תורת פתח לד"ט אלו,[[81]](#footnote-82) (והרשב"א לא הי' בגירסתו ד' רש"י אלו, כמבו' בדבריו שם שהביא דרש"י הכא פירש בע"א, וכ"כ הריטב"א), ועיי"ש שכתב לפרש דהא דפסלינן בדליכא פס ד', הוא משום דבעינן קורה נתונה ע"ג כתלי מבוי, וע"כ בעינן שיהא פס ד', דהוא שיעור מבוי, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז בע"א לסוגיית הגמ' לקמן שם, ואכ"מ.

והריטב"א לקמן שם כתב לפרש בד' רש"י, והוא ע"פ גירסתו בד' רש"י הכא, דהא דפסלינן הכא הוא משום דאיכא תרתי לגריעותא, דלא נשתייר היכר קורה ע"ג מבוי, ודשבקי פתחא רבא ועיילי באידך פתחא, וע"כ אם נשתייר פס ד' ואיכא קורה ע"ג כתלי מבוי, לא חיישינן להא דשבקי וכו', ורק משום דלא נשתייר פס ד' וליכא השתא קורה ע"ג כתלי מבוי, הרי דהגם דמ"מ יש לנו להכשיר בזה משום דהוא סוף מבוי, מ"מ כל דשבקי וכו' פסלינן לי', משום דלא נשתייר היכא לא בגופו ולא בהיכר כניסת הנכנסים והיוצאים, עכ"ד.

בפירש"י כתב דהא דפרצה פחות מג' אינה אוסרת, הוא משום דכלבוד דמי ואין כאן פרצה, ובחזו"א סימן ע"ה סקע"ד עמד בזה, דלמש"כ רש"י דפסולא דפרצת מבוי מצידו הוא משום דחיישינן דילמא שבקי וכו', א"כ מה מהני הא דהו"ל לבוד, הרי אכתי איכא למיחש דשבקי וכו', ואם משום דבפחות מג' אין הולכין, אי"ז שייך להא דהו"ל לבוד, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, ולכאו' י"ל דבפרצה פחות מג' דהוי כסתום, אין מתבטל שם פתח מפתח המבוי ע"י דשבקי וכו', כיון שאינם הולכין דרך פתח, אלא הולכים במקום סתום, וע"כ אכתי "פתח המבוי" הוא הפתח שבראשו, שהרי אין לו פתח אחר, דהפרצה שבצדו כסתום הוא, ולאו פתח היא, ולמש"כ הריטב"א בדעת רש"י דהפסול בזה הוא בצירוף הא דאין קורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, ניחא, דע"כ לא פסלינן בפרצה פחות מג' דהוי לבוד, והקורה מונחת ע"ג מבוי.

בביאוה"ל סימן שס"ה ס"א ד"ה אסור נסתפק אם פרצה מצידו סמוך לראשו פוסלת אף כשעשה לפרצה צוה"פ, וכתב לדון דתליא בהפלוגתא שהביא בסימן שס"ג ס"ק ק"נ, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן י' ב', ועיי"ש שצידד דכיון דעשה צוה"פ הוי כסתום והוי כאילו הי' פס ד' בראשו, - ובחזו"א סימן ס"ה סקנ"ה תמה ע"ז דשאני בנשתייר פס ד' בראשו, דאותם העומדים נגד הפס יוצאין לרה"ר דרך הפתח שאין להם פתח אחר, וע"כ הוי פתח מעליא לאותם ד"ט, אבל כשיש צוה"פ תוך ד', אכתי בטל לי' פתח הגדול, ועיי"ש בסקע"ד במש"כ לדון דשפיר מהני לזה צוה"פ, וצ"ב, ובדעת הביאוה"ל י"ל דאזיל לטעמי' שהביא בשעה"צ שם סק"ב לד' הריטב"א בדעת רש"י דהפסול הוא בצירוף הא דאין הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וע"כ שפיר מהני לזה צוה"פ.

בביאוה"ל שם נסתפק אם פרצה מצידו סמוך לראשו פוסלת אף כשעשה בפתח המבוי צוה"פ, וכתב לתלות לזה בפלוגתת רבוותא, אך לכאו' למש"כ הריטב"א דהפסול הכא הוא בצירוף הא דבעינן קורה על כתלי מבוי, אין מקום לפסול בצוה"פ, וצ"ע, ובחזו"א סימן ס"ה ס"ק נ"ד - נ"ו האריך דמהני בזה צוה"פ, עיי"ש, ובסקע"ד כתב דגם עומ"ר מהני בזה, וכתב לצדד דגם פס ד' בחצר מהני אף בכה"ג, ובעזה"י יתבאר עוד בענין זה לקמן י' ב'.

?הרשב"א כתב דשפיר חשיב כארכו יותר על רחבו דלזה מצרפין שאר המבוי, ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן והמאירי בדין חקק, אך הקרבן נתנאל נקט לא כן, וכ"כ הב"ח, וכן נסתפק הגרע"א בד' התוס', ועמש"כ בזה מהאבהעו"ז.

**התם סוף מבוי הכא תחילת מבוי,**[[82]](#footnote-83)בפירש"י כתב דשאני בההיא דפרצת מבוי בצידו שכבר הי' מבוי ואירע בו פסול ולמהדר לשוויי' מבוי סגי בד"ט, והתוס' נקטו בדעתו, דאף אם נפסל ולא נשתייר בו פס ד', כיון שכבר הי' לו הכשר מבוי מתחילה, סגי שיעשה בו פס ד', ובחזו"א סימן ס"ה סקע"ג כתב דהתוס' לא למדו לזה מדבריו הכא, אלא מדבריו לעיל בד"ה אם יש, (וכ"כ הנצי"ב), ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדעת ריו"נ, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א הכ"ג והאו"ז בסימן קי"א, - והתוס' נחלקו ע"ז וכתבו דכל הא דשרי בסוף מבוי, היינו כשנפרץ ונשתייר בו פס ד', דמבוי כשר אינו יוצא מתורת הכשר עד שיפחות שלא ישתייר שם ד', אך אם נפרץ ולא נשתייר בו פס ד', ל"מ שיעשה פס ד', דהו"ל כתחילת מבוי, - ועי' בביאוה"ל בסימן שס"ה ס"א ד"ה אם נשאר במש"כ בהכרעת ההלכה בזה.

המאירי כתב דבגונא שהי' המבוי גבוה י' ונתמעט מי' ונשתייר גובה י' במשך ד"ט, שפיר מהני אף לאביי, כיון דהוי סוף מבוי, - והגאו"י כתב דאם נתמעט כולו מי' ובא לחקוק בו, לרש"י סגי בחקק ד"ט דהו"ל כסוף מבוי, ולתוס' בעינן חקק ד"א דהוי כתחילת מבוי, וכ"כ השפ"א, - אך במרומי שדה כתב דכל הא דלרש"י חשבינן לי' כסוף מבוי, הוא רק משום דהכא הוי כל הפסול משום גזירה, אמנם אי"ז מתישב בד' הרשב"א דס"ל דהפסול הכא הוא מדינא משום דאין קורה ע"ג כתלי מבוי, ואפ"ה ס"ל דאף אם לא נשתייר פס ד' חשיב כסוף מבוי.

?המאירי כתב דלא חשיב כסוף מבוי אא"כ כבר הוכשר בלו"ק, וכן משמע בל' הרשב"א בעבוה"ק, ולכאו' הוא מוכרח כן לפ"ד הרשב"א שנתן את הקורה למטה מי', אך פשוט דאי"ז ענין, דל"ש לומר שכבר הוכשר המבוי, שהרי מעולם לא הוכשר לנתינת הקורה למטה, ורק אם הגריעותא היא במבוי, הוא דאמרינן דכיון דכבר הוכשר המבוי לקורה זו, לא נפיק מידי הכשרו, ודו"ק.

**ואי בד' היכי משכח"ל,** בפירש"י כתב דהוא משום דא"א לפתוח פתח רחב ד' במשך מבוי שאינו רחב אלא ד', דאי' מקום הפצימין, ועוד כולו פרוץ הוא, ובדברי יחזקאל סימן ו' סק"ט פירש דמש"כ ועוד דכולו פרוץ הוא, היינו דאף אם הי' מקום להנחת הפצימין, מ"מ כיון דכולו פרוץ וליכא היכר דכותלי מבוי ל"מ, וכמש"כ כן הריטב"א, עיי"ש,[[83]](#footnote-84) אך בד' התוס' מבו' דפליגי ע"ז, ואם הי' מקום לפצימין שפיר הי' ניתר בלחי וקורה.

ונתחדש בד' רש"י והריטב"א, דכל דאין כתלים למבוי אינו ניתר בלחי וקורה, ואף דהוי רה"י מכח מחיצות החצירות, וזה כמש"נ לעיל מד' הרי"ד ומד' האהעו"ז,[[84]](#footnote-85) אך יש להסתפק אם הוא דין בפנ"ע דליכא דין מבוי אלא כשיש לו כתלים, או דהוא מכח הא דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, ?לכאו' ודאי דהוא דין בפנ"ע, דאם ה"ז מועיל לגדור את המבוי, לכאו' אין טעם שלא יועיל זה לדינא דקורה עג כתלי מבוי?.

בפירש"י כתב דהא דפריך דהיכי משכח"ל, הוא משום דמיעוט חצירות ב' וכו', והגרע"א בגהש"ס הק' דאף אם הוה סגי בחצר א' יש להוכיח דמשך מבוי אינו בד"ט, שהרי א"א לפתוח אף פתח א' ברוחב ד', - ובדברי יחזקאל שם כתב, דאם הוי סגי בחצר א', ל"ה בזה לטעמא בתרא דרש"י דכולו פרוץ הוא, דלדין כתלי מבוי סגי במה שיש לו ב' כתלים, והוי סגי בכותל שכנגד הפתח ובכותל שבא' מן הצדדים, וע"כ פירש"י דמיעוט חצירות ב'.[[85]](#footnote-86)

החזו"א בסימן ס"ה סקמ"ו הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן ח' א' בדין מבוי הכלה לחצר, דמבוי שאין כתלים בינו לבין החצר ניתר בלחי וקורה, ועיי"ש במשה"ק לפ"ז בסוגיין, והאריך בזה שם ובסקמ"ז וסקמ"ט, - אך למש"נ מד' רש"י והריטב"א דבעינן שיהא כתלים למבוי, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הרי"ד לעיל בסוגיין, צ"ל דשאני התם שיש להמבוי כתלים מב' צידיו, וסגי בהכי, ול"ב שיהא לו כותל ברוח שכנגד הפתח, והדברי יחזקאל נקט דסגי אף במה שיש לו כותל א' מצידו וכותל א' כנגד הפתח, וכנ"ל.

התוס' כתבו דד' דאמר רב יוסף היינו דאיכא משהו טפי, דאם אין המבוי רחב ד' א"צ תיקון כדרב אחלאי, ואי ל"ה טפי משהו, הוי ארכו כרחבו, ובחי' הגרע"א פירש בדבריהם, דקיימי על דין חקק, דלרב יוסף לא סגי שיחקוק ד"ט, אלא בעינן שיחקוק ד"ט ומשהו, כדי שיהא ארכו יתר על רחבו, ובתחילת דבריו פירש דהיינו משום דס"ל דבעינן דהחקק עצמו יהא ארכו יתר על רחבו, ואין שאר החצר מצטרף לזה, ודלא כמש"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין דשאר החצר מצטרף לזה, ועיי"ש שצידד דמודו התוס' דשאר החצר מצטרף לדין ארכו יתר על רחבו, ואך דכיון דבמבוי דעלמא בעינן שיהא ארכו ד"ט ומשהו, כדי שיהא ארכו יתר על רחבו, הוי זה שיעור משך מבוי, ואף בחקק בעינן לזה.

אך הריטב"א כתב דאף דמבוי דעלמא לא סגי שיהא משכו ד"ט, כיון דבעינן שיהא ארכו יתר על רחבו, ורחבו לכל הפחות ד"ט כשיעור רה"י, וגם שאין פתח בפחות מד"ט,[[86]](#footnote-87) מ"מ בחקק סגי שיחקוק ד"ט מצומצמות, - ונתחדש בדבריו, דאף דאם בעינן למשך מבוי יותר מד"ט משום דבעינן בתים וחצירות פתוחין, גם בחקק לא סגי בד"ט, מ"מ אם ל"ב למשך מבוי ד"ט אלא משום דאל"כ אינו צריך תיקון, אין להצריך לזה בחקק, והיינו דרק אם בעינן יותר מד"ט משום דבלא"ה אין תורת מבוי עליו, נקבע מכח זה שיעור מבוי יותר מד"ט, ואף בחקק לא סגי בד"ט, אך אם בעינן יותר מד"ט משום דבלא"ה אין המבוי צריך תיקון, לא נקבע מכח זה שיעור משך מבוי יותר מד"ט.[[87]](#footnote-88)

**והא"ר נחמן וכו' כל שארכו יתר על רחבו,** בפירש"י בע"ב ד"ה ומה חצר כתב דכל דרחבה יתר על ארכה דינה כחצר ואינה ניתרת בלחי וקורה, וכ"כ ש"ר, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ג הע"ד כתב דיש מגדולי המורים שאמרו שאינה נידונת משום חצר אלא כשהיא מרובעת ואין ארכה יתר על רחבה ולא רחבה על ארכה, ובתוס' שבת סימן שס"ג סקס"ב הק' על דבריהם מהכא, ועיי"ש שכתב לישב, דהא דס"ל דבכה"ג אינה נידונת משום חצר, הוא משום דס"ל דכל שהרוחב הוא יותר מן האורך, חשבינן לי' כאורך, והו"ל כארכו יתר על רחבו, ועי' ב"ח שם אות י"ט שהזכיר לטעם זה, ונמצא דאם רוחב המבוי הו"ל יותר מד"ט, חשבינן לי' כאורך, ונמצא דלא משכח"ל דמשך המבוי ד"ט, ועיי"ש שכתב לפרש להא דפרכינן מכח הא דבעינן ארכו יתר על רחבו, היינו משום דבלא"ה הי' לנו לומר דארכו הוא בדרך כניסתו, (וכמש"כ כן הרשב"א), ורק משום דבעינן שיהא ארכו יתר על רחבו, הוא דאמרינן דכל דהרוחב יתר על האורך, חשבינן לי' כאורך.[[88]](#footnote-89)

בפירש"י כתב דכיון דאמרת דארכו ד' כשר, הרי רחבו ד' חסר משהו, ואין שם שיעור פתח, דאין פתח פחות מד', והמהרש"א כתב דזה דלא כמש"כ התוס' דבע"כ דארכו יותר מד', דאם ארכו ד' ורחבו פחות מד' א"צ תיקון וכדרב אחלאי, וכ"כ בחי' אהעו"ז דדעת רש"י דלא קי"ל כדרב אחלאי.

מד' רש"י ותוס' מבו' לכאו' דלמאן דפליג אדרב אחלאי, אף דהמבוי עצמו אינו רחב ד"ט, ה"ה צריך תיקון, אך בד' הריטב"א והר"ן בסוגיין מבו' דכל שאין המבוי עצמו רחב ד"ט א"צ תיקון משום דהוי מקו"פ, וכ"כ הרשב"א לקמן י"ג א' בשם הראב"ד, דלא פליגי בדרב אחלאי, אלא כשהמבוי עצמו רחב ד"ט, והוא מתקצר ואין בפתחו ד"ט, אך אם המבוי עצמו אינו רחב ד"ט הוי מקו"פ וא"צ תיקון,[[89]](#footnote-90) - ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב ה"ע משמע שנקט בדעת הרמב"ם דאף כשאין במבוי עצמו רוחב ד"ט ה"ה צריך תיקון, ומוכח לפ"ז בדעת הרמב"ם, דהא דמבוי צריך תיקון אי"ז רק משום דהוא ככרמלית משום שאין לו ד' מחיצות, דא"כ הרי כל שאין רחבו ד"ט דהוי מקו"פ, אין מקום להצריכו תיקון, וצ"ע.

המהרש"א שם עמד ע"ד רש"י דמ"ט הוצרך לזה, ולא פירש דהוא משום דאין בו מקום לפצימין, וכמו שפירש"י לעיל, וכתב דאפשר דב' הכתלים הוו כפצימין,[[90]](#footnote-91) - וצ"ל דאף דלדין צוה"פ דמחיצה לכו"ע לא סגי בראשי הכתלים, וכמו שהוכיחו הדרכי משה בסי' שס"ג והמג"א שם סקכ"ח, מ"מ כיון דלענין שם פתח סגי בראשי הכתלים, לדעת הרא"ש בהל' מזוזה והטור ביו"ד סימן רפ"ז, סגי בזה לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו.

**דפתח לה בקרן זוית,** המהרש"א כתב דאע"ג דבכה"ג ל"ה רוחב המבוי ד' אלא בתחילתו, וגם ארכו לא יהא ד' אלא באמצע המבוי, אין לחוש, ועמש"כ בזה הרש"ש, וצ"ב, - ובחזו"א סימן ע"ג סק"ח הק', דבכה"ג שאין במבוי דע"ד טפחים, הרי הו"ל מקו"פ וא"צ תיקון כלל, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ובסו"ד כתב די"ל, דאף דבאמת בכה"ג אין המבוי צריך תיקון, מ"מ כיון דמשכח"ל מבוי דע"ד דבתים וחצירות פתוחין לתוכו, שפיר י"ל דסגי בד"ט לשיעור מבוי, דהא דפריך אביי, היינו משום דמסתבר דאין שיעור מבוי פחות משיעור פתח ופצימיו, אך אם אפשר שיהא בתים וחצירות פתוחין לתוכו, סגי בזה לשיעור מבוי.[[91]](#footnote-92)

התוס' וש"ר לקמן ו' א' כתבו דאף דאמרו שם דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, מ"מ אם עשאו כעין פתח במזוזות ומשקוף הוי שפיר פתח, ומבו' מדבריהם, דאלמלי ה"ט ל"ה מהני הפתח, אף דרק כלפי המבוי הוא בקרן זוית, וכלפי החצר יתכן שאינו כלל בקרן זוית, ונתחדש בזה, דלדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, בעינן שיהא להחצירות פתח כלפי המבוי, ולא סגי במה שיש להן פתח כלפי עצמן, וצ"ע,[[92]](#footnote-93) ?ויש לפרש כן גם בד' רש"י דאי' מקום הפצימין, ול"מ אם יש פצימין לחצר מתוכו?.

וגירסת הר"ח הכא, דאביי אמר לך דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ויש להסתפק אם פליג ע"ד התוס' וס"ל דל"מ פתח בקרן זוית אף כשעשה לו צוה"פ, והא דלרב יוסף מהני פתח זה, הוא כמש"כ המאירי בבית הבחירה לקמן ו' א', דלדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, מהני אף פתח בקרן זוית, דכל שהוא פתוח מ"מ דיינו, או דהוא משום דהא דכשעשאו כעין פתח מהני, אי"ז משום דבכה"ג עבדי לי' אינשי, אלא דאף דלא עבדי לי' אינשי, מ"מ כיון דעשה לו צוה"פ איכא ע"ז תורת פתח, וכאשר כ"ה בל' התור"פ והרשב"א והר"ן לקמן שם, (אך הריטב"א שם כתב דבכה"ג עבדי לי' אינשי), וזהו דס"ל לאביי דלדינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו, בעינן פתח כדרכו, ול"מ פתח בקרן זוית, אף היכא דיש עליו תורת פתח מכח הצוה"פ, ורב יוסף פליג וס"ל דכיון דיש עליו תורת פתח מכח הצוה"פ, סגי בהכי, אף דלא עבדי לי' אינשי.[[93]](#footnote-94)

י"ח אייר ע"ז

דף מס' 5

**ה' א' - ד' אמות נידון משום מבוי וצריך לחי אחר להתירו,** המאירי הק' דמ"ט לא פסלינן אלא בד' אמות כשיעור אורך מבוי, הרי הכא הויא הבליטה לרוחב המבוי דהכשרו הוא בד"ט, וזה לטעמי' לעיל בסוגיין שנקט דדינא הוא דשיעור רוחב מבוי ד"ט, וכתב דהוא משום דברוחב ד"ט יש בו היכר לחי, ורק בשיעור ד"א דיש בו הכשר לאורך מבוי ליכא היכר לחי.[[94]](#footnote-95)

התוס' וש"ר כתבו דהא דאינו נידון משום לחי, הוא אף למ"ד דלחי משום מחיצה, דמ"מ היכר קצת בעינן, והך מילתא דגם למ"ד דמשום מחיצה בעינן היכר, מצינו כן גם לענין קורה, בד' רש"י לעיל ד' ב', והתוס' בסוכה כ"ב, והרשב"א לעיל ג' א', והריטב"א לקמן י"ד א', אך הריטב"א בחד תירוצא כתב דכל הא דל"מ הוא רק למ"ד דלחי משום היכר,[[95]](#footnote-96) וכ"כ המרכה"מ בפי"ז משבת הכ"ב בדעת הרמב"ם שם שהשמיט לדינא דלחי הבולט ד' אמות דאינו נידון משום לחי, עיי"ש, אך המ"מ שם כתב לישב ד' הרמב"ם בע"א, עיי"ש, ועי' ב"ח סימן שס"ג סוף אות ו' שהאריך בזה.

בפירש"י כתב דאיירי כשלא נעשה לשם לחי, אך אם עשאו לשם לחי כשר, דמשום דריבה בסתימתו לא גרע מלחי משהו, והריטב"א כתב דרש"י למד לזה ממה שאמרו לחי הבולט, דמשמע דהוא בולט מאליו, אך בד' התוס' מבו' דרש"י למד לזה מסברא דנפשי', וכן צידד התוס' הרא"ש לקמן י' א', עיי"ש, והסכימו לזה התוס' וש"ר בסוגיין, וכ"כ האו"ז בסימן קי"ח, וכן דקדק הב"ח בסימן שס"ג סוף אות ה' מד' הרא"ש בסימן ה',[[96]](#footnote-97) - אך בד' הרשב"א לקמן י"ד א' בד"ה הניח קורה מבו' דלא פסיקא לי' הך דינא, וכ"ה מבו' בדבריו בעבוה"ק שער א' פ"ו הל"ו דאף אם העמידו לשם לחי ל"מ, וכ"כ הריטב"א בחד תירוצא בדעת ר"ת, וכ"כ הר"ן בשם אחרים.

בטעמא דרש"י דכל שעשאו לשם לחי כשר, כתבו התוס' דאף דהא דאינו נידון משום לחי הוא משום דבעינן קצת היכר, מ"מ כל שהעמידו לשם לחי יש קול ואיכא הכירא, וכ"כ ש"ר, - אך המאירי כתב דהוא משום דהכשר לחי הוא או כשנעשה לשם לחי או כשיש בו היכר לחי, וכל שנעשה לשם לחי ה"ז כשר אף ביותר מד"א דלי"ב היכר לחי, וכ"ה משמעות ד' רש"י שהוצרך לפרש דהא דל"מ הוא משום דבמחשבה לא מצינן לאפוקי מתורת כותל ולשוויי' לחי.[[97]](#footnote-98)

התוס' כתבו דבלחי ד"א המושך לארכו של מבוי ל"מ אף אם עשאו לשם לחי, והרשב"א הוסיף לפרש דהוא משום דכשהוא למשך המבוי ה"ז נראה כמבוי בפנ"ע ואין קול יוצא עליו כ"כ, ומשא"כ הכא שהוא לרחבו של מבוי, דאם הוקבע לשם כך קול יוצא עליו, וכעי"ז כתב הר"ן, והמאירי לקמן ט' א' כתב לפרש בזה בע"א קצת, עיי"ש, - אך בל' התוס' מבו' דטעם החילוק הוא משום דדוקא במושך לרחבו של מבוי דהוא מוסיף בסתימתו מהני מה שעשאו לשם לחי, ומשא"כ כשהוא מושך לארכו של מבוי ואינו מוסיף בסתימתו, ועמש"כ לפרש בזה בחזו"א סימן ס"ז סוסק"ז.

\*נתבאר לעיל ג' ב' פלוגתת הראשונים בשיעור אמות מבוי, דדעת הרמב"ם ודעימי', דמשערינן לחומרא בעצבות ולחומרא בשוחקות, ודעת הרשב"א דלעולם משערינן להו בעצבות, ולדעת הרמב"ם ודעימי' נסתפק התו"ש בסימן שס"ג סכ"ב אם בפסולא דלחי הבולט ד"א משערינן בעצבות, כיון דלחומרא משערינן בעצבות, או דכיון דלענין אורך מבוי צריך לשער בשוחקות לחומרא, אף הלחי לא חל עליו שם מבוי אלא בד"א שוחקות, והגאו"י צידד דמשערינן להו בעצבות, וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן שס"ג סכ"ו, וכן משמע בל' רש"י לקמן בסוגיין ד"ה אי עומד מרובה, עיי"ש.

והגרע"א שם כתב דכ"ז הוא משום דהא דמשערינן לחומרא בעצבות ובשוחקות הוא משום דהו"ל ספיקא ואזלינן לחומרא, אך אם הי' זה דין ודאי, הרי דכיון דלהכשר מבוי בעינן ד"א שוחקות, אין לפסול בלחי הבולט, אלא כשהוא בולט ד"א מרווחות דזהו שיעור משך מבוי,[[98]](#footnote-99) - ועיי"ש שכתב דלדעת רב יוסף דמשך מבוי ד"ט, ורק לאפוקי מתורת לחי בעינן ד"א, ודאי דיש לשער בעצבות, שהרי להכשר מבוי ל"ב כלל ד"א, וכל דינא דד"א הוא לאפוקי מתורת לחי, ובזה יש לשער בעצבות,[[99]](#footnote-100) וכתב דכיון דאינו במשמע דפליגי אביי ורב יוסף בשיעורא דד"א דהכא, משמע דגם לדעת אביי משערינן בעצבות.

**ורב יוסף לאפוקי מתורת לחי עד דאיכא ד"א,** הרשב"א והריטב"א הקשו דאכתי תיקשי לרב יוסף מהא דאמר רב הונא דנידון משום מבוי, והול"ל אינו נידון משום לחי או נידון משום כותל, וכתבו דהא דבד"א אינו נידון משום לחי, הוא משום דדרך בנ"א לעשות מבוי ד"א, וע"כ כל שעושה לחי ד"א ה"ז נראה לבריות כמבוי, וזהו דקאמר רב הונא דנידון משום מבוי.

התוס' הקשו מהא דאמר רב יוסף לקמן ע"ד רב הונא דש"מ דמשך מבוי ד"א, והרשב"א והריטב"א כתבו די"ל דהתם לטעמי' דרב הונא קאמר, ועיי"ש מש"כ לישב עוד, ודבריהם מתפרשים כמש"כ התוס' הרא"ש, דמה שאמרו הכא דמודה רב יוסף דלאפוקי מתורת לחי עד דאיכא ד"א, הוא רק בלחי הבולט לרחבו של מבוי שעומד כדין לחי, ומשא"כ בלחי המושך חוץ למבוי שלא כדרך לחי, הרי דלמ"ד דמשך מבוי ד"ט, נפיק מתורת לחי בד"ט, או כמש"כ הר"ן דשאני התם דהוא מושך לארכו של מבוי, עיי"ש, וכ"כ הגאו"י,[[100]](#footnote-101) ובזה מתפרשים ד' המהרש"א בשבת ט' א' דנקט דבד"ט נפיק מתורת לחי, ותמהו ע"ז הגרע"א והקרני ראם שם.

**אותו לחי היכן מעמידו אי דמוקי לי בהדי' אוספי הוא דקא מוסיף עלי',** המאירי כתב דאף דפסולא דלחי ד' אמות הוא רק כשלא העמידו בידים, מ"מ הכא לא מכשרינן מכח שהוא מעמיד את התוספת בידים, דה"ז בטל אצל הבליטה שלא נעשית לשם לחי, וכ"כ הגאו"י, - ובחזו"א סימן ס"ז סוסקי"ג כתב, דבגונא דהי' הלחי פחות מד"א, והוסיף עליו לשם לחי והאריכו לד' אמות, הוי כעשאו כולו לשם לחי ומהני.

**אותו לחי היכן מעמידו,** התוס' כתבו דהיינו במבוי רחב יותר מח', דבמבוי ח' היכן שיעמידנו הוי עומ"ר, אך הרשב"א וש"ר כתבו דאיירי אף במבוי ח', דלרב הונא גופי' ל"מ עומ"ר לתיקון מבוי, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דלרב הונא דפרצת מבוי בד' אין ללמוד מק"ו דעומ"ר מהני במבוי, - ובדעת התוס' צ"ל כמש"כ הגאו"י, דאף דלרב הונא ליכא להק"ו, מ"מ מודה דעומ"ר מתיר במבוי מסברא, ועיי"ש שהוכיח כן מדעת הסוברים דקי"ל דפרצת מבוי בד', וקי"ל נמי דעומ"ר מתיר במבוי, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סקט"ז, ועי' בית מאיר סימן שס"ה ס"א (סוד"ה תו) מש"כ כן מטעם אחר, ונת' לקמן בסוגיא דעומ"ר במבוי.

**דמטפי בי' או דמבצר בי',** בפירש"י כתב דהיינו גבוה ממנו או נמוך ממנו, א"נ או עב ממנו או דק ממנו, ובד' המאירי מבו' דב' הפירושים אמת, ועיי"ש שכתב דה"נ מהני כשעשה הלחי מדבר אחר שלא ממין הכותל, שחידושו נותן לו היכר, וכ"כ הב"ח בסימן שס"ו אות ו', וכ"נ בד' החזו"א בסימן ס"ז סקי"ג.[[101]](#footnote-102)

אך העולת שבת שם סק"י דקדק מל' הטוש"ע דס"ל דל"מ אלא כשהוא עב ממנו או דק ממנו, ול"מ לעשותו גבוה או נמוך, וכ"כ התו"ש שם סקכ"ד דכ"ה משמעות סתימת הפוסקים.

ובעולת שבת שם סוסקכ"א הק' על פי' קמא דרש"י, דכיון דאין ניכר הלחי אלא למעלה, הו"ל כמו דלית לי' לחי מלמטה, והו"ל כלחי שהגביהו מן הקרקע ג"ט, דאמרו לקמן י"ד ב' דל"מ, - ובדעת רש"י צ"ל, דכל דניכר הלחי למעלה שאינו תוספת על הכותל, ה"ז מועיל להכשיר את כולו, ולא חשיב כלחי שהגביהו מן הקרקע.

\*הב"ח בסימן שס"ג אות ט"ו נקט עפי"ד רש"י, דה"נ בלחי שהעמידו אצל עובי הכותל מבחוץ והוא שוה מבפנים ומבחוץ, אם הוא גבוה או נמוך, ה"ה נידון משום לחי, וכתב דבכה"ג משכח"ל פסולא דלחי למעלה מד"א, והסכימו לזה העולת שבת שם סק"י וסקכ"א והתו"ש שם סקנ"ג, - אך בחזו"א סימן ס"ז סקי"ג נקט בפשיטות דבכה"ג ה"ז פסול, ול"מ הא שהעמידו גבוה או נמוך ממנו, אלא בגונא דהכא דכל הלחי נראה, ואך דל"מ משום דליכא היכר שהוא משמש לסימן ולהיכר לגמר המבוי, ולזה סגי בהיכר גבהו של לחי להפרידו מהמשכת הכותל, עיי"ש.

\*הגאו"י נסתפק בדין לחי הבולט מב' צידי המבוי ד"א מכאן וד"א מכאן, דשמא כל הא דל"מ הוא רק בבולט מצד א', אבל בבולט מב' צדדים פתחא הוא, עיי"ש, ודבריו מתפרשים לפי דבריו בריש מכילתין (ד"ה חכמים לא למדוה) דעיקר פתח הוא כשיש לו גיפופי, (וכמש"כ התוס' לעיל ב' ד"ה ליבעו, וכ"ה מבו' גם בדבריהם שם ד"ה אלא מעתה), ותקנתא דלחי וקורה הוא דחשבינן לה כמו שיש לו גיפופי דהוי פתח, ובחזו"א סימן ס"ז סק"ח בתו"ד נקט בפשיטות דאין חילוק אם הוא מצד אחד או מב' צדדין.

**עומ"ר להיתר מבוי**

**אבל במבוי ז' ניתר בעומ"ר על הפרוץ וק"ו מחצר וכו',** הגאו"י הק' דמ"ט בעינן לק"ו מחצר, הרי במבוי גופי' מהני עומ"ר, דמה"ט הוא דשרינן בפרצה פחות מכשיעור בג' הרוחות, והרי אף בלא הק"ו, דל"ה עומ"ר מתיר במבוי, מ"מ מבו' בסוגיין דל"ה פרצה פחות מכשיעור פוסלת, (ורק פרצת ד' לרב הונא, ופרצת י' לר"ה ברי' דר"י פוסלות), ואין לומר דבג' רוחות ודאי מהני עומ"ר, ורק ברוח הרביעית הוא דבלא הק"ו אמרינן דאין המבוי ניתר אלא בפתח גמור או בלחי הניכר ולא בעומ"ר, דלא יהא לחי גדול ממחיצה,[[102]](#footnote-103) ועיי"ש במש"כ לישב בזה.

ובכ' הגרי"ז בבכורות י"ז ב' כתב בשם הגר"ח שהוכיח מסוגיין, דמה שהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית, לאו היינו דמדרבנן לא סגי בג' מחיצות ובעינן מחיצה אף ברוח רביעית, דא"כ ודאי דיועיל עומ"ר דהוי מחיצה גמורה, אלא היינו דמדרבנן בעינן שיהא המבוי סתום, וע"כ אף דלחי וקורה מהני, מ"מ י"ל דעומ"ר לא יועיל, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ס"ה סק"א דתיקנו חכמים שיהא כולו גדור והפרצה יהי' על אופן שיקרא פתח, וע"כ אף דלחי וקורה מעלה את הפרצה לשם פתח, עדיין לא ידענו דעומ"ר מעלה את הפרצה לשם פתח, ויסוד הדברים הוא דשאני לחי וקורה שהם מועילין לתקן את המקום הפרוץ עצמו, ומשא"כ בעומ"ר, דעיקרו הוא משום דסגי בגדירת הרוב, אך אי"ז תיקון על המקום הפרוץ.[[103]](#footnote-104)

**ומה חצר וכו' ניתרת בעומ"ר,** התורי"ד כתב דהא דחצר ניתרת בעומ"ר על הפרוץ, שמעינן לה מהא דתנן לקמן ט"ו ב' בשיירא שחנתה בבקעה והקיפוה כלי בהמה מטלטלין בתוכה ובלבד וכו' ולא יהא פרצות יתירות על הבנין, וכן פירש הבית מאיר בסימן שס"ה ס"א ד"ה והנה במה בד' רש"י בסוגיין, - וצ"ב דהתם הרי איירי בשאר רוחות, דרוח רביעית ניתרת בפס ד' או בב' פסין כ"ש ולא בעינן שלא יהיו פרצות יתירות על הבנין, ואף מבוי ניתר בשאר רוחות כשהעומ"ר על הפרוץ, דמה"ט הוא דאין פרצה פחות מי' אוסרת.

ובתור"פ הק' דשמא הא דחצר ניתרת בעומ"ר, הוא מטעם פס, ופס ל"מ במבוי, ונת' בזה להלן, וכתב דעומ"ר מהני אף כשאינו מחובר לכותל אלא באמצע, ובכה"ג ל"מ משום פס, דפס צריך להיות דבוק לכותל,[[104]](#footnote-105) וכן מהני אף כשאין בו ד"ט, בחצר שרחבה ז"ט ויש בה עומד יותר מג' טפחים ומחצה, דעומ"ר דאי"ז מועיל מטעם פס, עיי"ש, ומבו' בדבריו דמה שאמרו הכא דחצר ניתרת בעומ"ר, אי"ז מהא דחצר ניתרת בעומ"ר בג' רוחות, דא"כ א"א לפרש דהוא מטעם פס, שהרי ל"מ פס רק ברוח רביעית, ובע"כ דהוא מהא דחצר ניתרת בעומ"ר ברוח רביעית, - וצ"ל לפ"ז דהכי קים להו דחצר ניתרת בעומ"ר, וכ"כ הגאו"י והחזו"א בסימן ס"ה סקי"ג.[[105]](#footnote-106)

התוס' כתבו דאף דחצר ומבוי שוין דכשהן מרובעין צריכין פס ד' וכשארכן יתר על רחבן ניתרין בלחי וקורה,[[106]](#footnote-107) מ"מ עביד ק"ו דבמקום דל"מ לחי וקורה דהיינו מרובעים מהני עומ"ר, וכ"כ הריטב"א, וכתב עוד דאי"ז ק"ו גמור, וצ"ב, וכתב דלדעת הראב"ד דס"ל דאף חצר שארכה יתר על רחבה אינה ניתרת אלא בפס ד', ניחא, דזהו דעבדינן ק"ו מחצר דלעולם אינה ניתרת בלחי וקורה, למבוי דכשארכו יתר על רחבו הוא ניתר בלחי וקורה.

י"ט אייר ע"ז

דף מס' 6

**ה' ב' -** בפירש"י כתב דבמבוי ח' א"א להתירו מק"ו, אף שהלחי הוי ד"ט וחצר ניתרת בפס ד', דכיון דלאו לשם לחי הוקבע שם ולא לשם פס, כי היכי דיצא מתורת לחי יצא מתורת פס, ובתוס' הרא"ש ותור"פ פירשו בדעתו, דגם בחצר ל"מ פס הבולט ד' אמות, דאין תורת פס עליו, וכ"כ הגאו"י, וכ"כ בתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר בסימן שס"ג סי"א, - אך הריטב"א פירש בד' רש"י, דבחצר שפיר מהני בכה"ג, ורק במבוי הוא דל"מ משום דבעינן היכר פס, וכ"כ הבית מאיר שם.

הגאו"י עמד בזה, דמ"ט יהא פס הבולט בחצר ד' אמות יוצא מתורת פס, הרי שיעור משך חצר אינו בד' אמות, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ז שבת ה"ח דמבוי שאין ארכו ד' אמות ניתר בב' לחיים או בפס ד' כחצר, והרי דחצר ל"ב משך ד' אמות, ועיי"ש מש"כ בזה, ובחזו"א סימן ס"ה סוסקי"ג כתב דגם שיעור חצר הוא בד' אמות, וע"כ הוא דפס הבולט ד' אמות ל"מ, וצ"ע.

התוס' נחלקו ע"ד רש"י דפס הבולט ד' אמות בחצר שפיר מהני, דכיון דהא דמהני הפס הוא משום מחיצה, כ"ש דמהני היכא דסותמו טפי, ומשא"כ במבוי שהקילו חכמים בלחי, צריך שיהא שם לחי עליו.

ובאבנ"ז סימן רצ"ד פירש לדבריהם, לפ"מ שאמרו בשבת ק"ל ב' דחצר יש לו ד' מחיצות ומבוי אין לו ד' מחיצות, והרי דבחצר הא דמהני פס ד' הוא משום דהוי כמחיצה גמורה, וכמש"כ כן בתור"פ לקמן י"ב א', אך הא דמהני לחי וקורה במבוי, אי"ז משום דהוי כמחיצה גמורה, דאף למ"ד דלחי משום מחיצה, מ"מ מדרבנן אין מחיצה זו מועלת, וכמבו' בפשוטו בסוגייית הגמ' לקמן י"א ב', אלא הקילו חכמים דאף דאי"ז מחיצה גמורה מ"מ הוא ניתר, וע"כ בעינן שיהא בו היכר לחי, ועיקר החילוק בזה בין חצר למבוי, הוא מבו' כן בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד.

והא דלא ילפינן מבוי מחצר שיהא ניתר בפס ד', כתב בתור"פ דהוא משום דקים לי' דתקנ"ח היא, דתיקנו דפס ד' מועיל בחצר אבל לא לחי, ולחי מועיל במבוי אבל לא פס,[[107]](#footnote-108) וע"ד מש"כ התוס' בד"ה שפרצתו בד', דאין ללמוד מק"ו דיועיל לחי וקורה לחצר.

בגל' הגרע"א בסימן שס"ג סי"א נסתפק במה שאמרו לקמן ט"ו א' דלחי שלא סמכו עליו מאתמול ל"מ, אם ה"נ פס ד' בחצר שלא סמכו עליו מאתמול ל"מ, ובתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר שם צידד דתליא בפלוגתת רש"י ותוס' הכא בדין פס הבולט ד"א, דלדעת רש"י דאינו מועיל משום דלא מינכרא מילתא, ה"נ ל"מ פס דלא סמכו עליו מאתמול, והבית מאיר שם נחלק ע"ז, דגם לדעת רש"י דמהני פס ד' אמות בחצר, ורק במבוי הוא דל"מ, ונת' לעיל הפלוגתא בזה.

והגרע"א שם הק' דאי נימא דפס ד' מהני אף כשלא סמכו עליו, א"כ לפרוך הכא דמה לחצר דמהני בעומד מאליו אף בלא סמכו, והבית מאיר שם השיב ע"ז, דליכא למיפרך הכי, וע"ד מש"כ התוס' בסוד"ה אינו דין דליכא למיפרך דפס ד' אמות יוכיח דמועיל בחצר ואינו מועיל במבוי.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ה נקט דבפסי חצר ל"ב שיסמכו עליו מאתמול אף לדעת רש"י, וכתב לפ"ז דלדעת רש"י דמהני תיקון פס במבוי, הרי דאף דלחי שלא סמך עליו אינו מועיל, מ"מ כל שהוא רחב ד"ט ה"ז מועיל מדין פס, אך לדעת התוס' דל"מ תיקון פס במבוי, אף לחי ד"ט ל"מ אם לא סמך עליו מאתמול, ואמנם כ"ז הוא לפ"מ שפירש הגרע"א בד' רש"י דליכא נפ"מ בדין פס ד' בין חצר למבוי, אך למש"כ הבית מאיר בדעת רש"י דפס הבולט ד' אמות מתיר בחצר ואינו מתיר במבוי, לכאו' ה"נ פס ד' שלא סמכו עליו, אף דהוא מתיר בחצר, מ"מ אינו מתיר במבוי.

\*המקו"ח בתיקון עירובין בסופו כתב, דבגונא דקני צוה"פ ארוכין יותר מד' אמות, אינו נידון משום צוה"פ, דבצוה"פ בעינן שיהא על הקנים שם לחי, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס ל"ה הביא לדבריו, וצ"ע דלמש"כ התוס' דפסי חצר מועילין כשיש בהן ד"א, וכל הא דלחי הבולט ד"א ל"מ הוא משום דאי"ז מחיצה מעליא ובעי היכר, א"כ בצוה"פ דהוי מחיצה גמורה, וכתבו הרשב"א והרא"ש לקמן י"א א' דל"ב היכר, מ"ט לא יועיל כשהקנים בולטים ד' אמות, ועי' באבנ"ז סימן רח"צ סק"ד שכתב מה"ט דמהני אף אם קני הצוה"פ בולטין ד' אמות, וכ"כ החזו"א בסימן ע' סקכ"ה.

**תוד"ה ק"ו מחצר,** במש"כ התוס' דעביד ק"ו ממקום דל"מ לחי וקורה דהיינו במרובעים דמהני עומ"ר, עי' בחי' הריטב"א שהוסיף דהק"ו הוא ממקום שאין לחי וקורה מועילים כגון חצר מרובעת או מבוי מרובע, ומועיל עומ"ר, כ"ש במקום שמועילין לחי או קורה כגון מבוי או חצר שאינם מרובים, שיהא ניתר בעומ"ר, עכ"ד, ומבו' בדבריו, דלהס"ד דמבוי אינו ניתר בעומ"ר, הרי דה"נ חצר שארכה יתר על רחבה אינה ניתרת בעומ"ר, ומבו' לפ"ז דהס"ד דלא יועיל עומ"ר, הוא מכח הא דמהני בו לחי וקורה, וע"כ אף חצר שארכה יתר על רחבה שניתרת בלחי וקורה, ל"מ בה עומ"ר, וצ"ע.

התוס' כתבו דאמחיצה רביעית הוא דעביד ק"ו דליהני עומ"ר, אבל שיועיל עומ"ר בכל שאר רוחות ליכא למילף דדיו לבא מן הדין להיות כנידון כמו לחי, והאחרונים תמהו בזה דאדרבה בשאר רוחות ודאי דמהני עומ"ר, שהרי פרצה מצידו אינה אוסרת לדעת ר"ה ברי' דרב יהושע אלא ביותר מי' אמות, ובפחות מכך היא ניתרת בעומ"ר, ועי' בחי' אהעו"ז במשה"ק עוד ע"ד התוס', ועיי"ש במש"כ לפרש לדבריהם, ועי' בחזו"א סימן ס"ה ס"ק ב' - ד' במש"כ בזה באורך.

והשפ"א כתב דמכוון התוס' הוא לפ"מ דס"ד דהק"ו אתיא אף כמ"ד דפרצת מבוי בד', ואין פרצה זו ניתרת בעומ"ר, והרי דעומ"ר ל"מ בשאר רוחות, וצ"ע שהרי מ"מ פרצה פחות מד' אינה אוסרת, ולכאו' הוא רק מכח העומ"ר, והרי דאף בשאר רוחות מהני עומ"ר.

והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז כתב דמכוון התוס' הוא להא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת, ואינה ניתרת בעומ"ר, והיינו משום דפרצה זו אינה ניתרת בלחי, אלא צריכה צוה"פ, וע"כ אף אינה ניתרת בעומ"ר, ועמש"כ ע"ז בחי' רא"ל סימן ט'.

וי"ל עוד עד"ז, דמכוון התוס' הוא למבוי מפולש, דאינו ניתר אלא בצוה"פ, ול"מ בו עומ"ר, וכמש"כ הר"ן לקמן י"א א', ומשא"כ בחצר מפולשת דהיא ניתרת בעומ"ר, וכמש"כ הר"ן שם.[[108]](#footnote-109)

\*המהרש"א הק', דכיון דעומ"ר אינו מועיל במבוי בכל ד' רוחות, א"כ היאך ילפינן מבוי בק"ו מחצר, הרי איכא למיפרך דעומ"ר בכל רוחות יוכיח דמהני בחצר ול"מ במבוי, וכתב דכיון דא"א ללמוד לזה מק"ו, ה"נ ליכא למימר יוכיח, וע"ד מש"כ התוס' בסוד"ה אינו דין, ועי' בשפ"א ובחזו"א סימן ס"ה סקי"א במשה"ק ע"ז.

והמהרש"א במהדו"ב כתב, דאף שכתבו התוס' דאין ללמוד עומ"ר בשאר רוחות מק"ו, מ"מ י"ל דה"ז מועיל אף בלא ק"ו, וע"כ ליכא למיפרך מינה, ולפי דבריו בע"כ דאין מכוון התוס' לדינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים, שהרי פרצה זו באמת אינה ניתרת בעומ"ר, וליכא למימר דשמא באמת מהני עומ"ר.

**תאמר במבוי שפרצתו בד',** התוס' הקשו דהיא גופה נילף בק"ו מחצר שתהא פרצתו בי', ובחי' הריטב"א כתב דבאמת זהו טעמא דמ"ד דפרצת מבוי בי', דיליף לה בק"ו מחצר, והשפ"א הק' דהרי כתבו התוס' לעיל דליכא למילף ק"ו על שאר המחיצות משום דדיו וכו', ולכאו' י"ל, דקו' התוס' לעיל היא דנילף דעומ"ר מהני בשאר רוחות, וע"ז כתבו דדיו וכו', דכיון דילפינן לי' מלחי דינו כלחי דאינו מועיל אלא ברוח רביעית, אך קו' התוס' הכא דנילף דפרצת ד' אינה פוסלת במבוי וא"צ תיקון כלל, כיון דמבוי קל מחצר, וע"ז ליכא למימר דיו.

והתוס' כתבו לישב דל"ש ק"ו על פרצת י' משום דהיא הנותנת וכו', ובתור"פ הק' דא"כ היאך ילפינן מק"ו להתיר עומ"ר, נימא דהיא הנותנת משום דהקלנו במבוי להתירו בלחי וקורה, משו"ה נחמיר עליו לומר דעומ"ר לא יועיל בו, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובחי' הריטב"א כתב, דהא דלא ילפינן להתיר פרצת ד' מק"ו, הוא משום דשאני חצר שיש לו ד' מחיצות וע"כ התירו בו פרצה עד י', ומשא"כ במבוי שאין לו אלא ג' מחיצות, דין הוא שלא נתיר באותן מחיצות פרצה בעשר כיון שכבר עומדת רוח רביעית פרוצה, עכ"ד, ולפ"ז ניחא דאי"ז טעם כלל שלא יועיל עומ"ר במבוי ברוח רביעית.[[109]](#footnote-110)

התוס' כתבו דליכא למימר דנילף שלא יועיל לחי וקורה למבוי ועומ"ר לחצר, דגמירי לה מסיני, והמהרש"ל פירש בדבריהם דהוא הלמ"מ, ועיי"ש שהק' ע"ז שהרי דין תיקון מבוי וחצר אינו אלא מדרבנן,[[110]](#footnote-111) ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ המהרש"א, ועי' בחזו"א סימן ע"ד סקי"ב במש"כ ע"ד המהרש"א, ועי' עוד בדבריו בסימן ס"ה סקי"ד שכתב לפרש ד' התוס' דגמירי הכי מרבותינו, וכעי"ז כתב השפ"א.

**קסבר וכו' מבוי נמי פרצתו בעשר,** לקמן ו' א' אמרו דאף למ"ד דפרצת מבוי בי', מ"מ כל דבקעי בה רבים פרצתו בד', והט"ז בסימן שס"ה סק"ג והמג"א שם סק"ד כתבו דהיינו רק במבוי, אך בחצר אין פרצה פחות מי' אוסרת אף אם בקעי בה רבים, והאהעו"ז שם הק' ע"ז, דא"כ מ"ט לא פרכינן מינה דמה לחצר שפרצתה בעשר תאמר במבוי שפרצתו בד' היכא דבקעי בי' רבים, ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דפרצה דבקעי בה רבים אוסרת, הוא אף בחצר, וכ"כ הגאו"י לקמן ו' א', ד"ה הלכך אמרינן.[[111]](#footnote-112)

והאהעו"ז שם הוכיח מזה דגם דינא דפילוש האוסר במבוי, דמבוי המפולש אינו ניתר אלא בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ול"מ לו עומ"ר ברוח שלישית, הוא גם בחצר, ונקט האהעו"ז שם דדינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים, הוא מדין פילוש, וית' בעזה"י במקומו, אך הגאו"י לקמן ח' א' סוד"ה אבל כלה נקט דדינא דפילוש הוא רק במבוי ולא בחצר, ועיי"ש במש"כ לישב הא דלא פרכינן מינה.

והשפ"א לקמן ו' א' כתב, דהא דפרצה דבקעי בה רבים אינה פוסלת בחצר, הוא משום דבקיעה דחצר לא חשיבא כבקיעת רבים, וע"כ ליכא למיפרך מינה, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סק"י, וכתב דגם הא דפילוש אוסר במבוי ולא בחצר הוא מה"ט, וע"כ לא פרכינן מינה, וכבר כתב עד"ז בבית מאיר סימן שס"ה ס"א בתו"ד בד"ה תו,[[112]](#footnote-113) וכעי"ז כתב השואל בתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ז,[[113]](#footnote-114) - ועי' בקרן אורה מש"כ לישב בזה בע"א, וזה תליא ביסוד הפסול דפרצה ד' דבקעי בה רבים, ואכ"מ.

ובעיקר הנידון בזה אם דינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים, ודינא דפילוש הם אף בחצר, ובביאור הטעם לחלק ביניהם, יתבאר בעזה"י במקומו.

**רב אשי אמר אפי' תימא במבוי ח',** התוס' כתבו דאתיא כמ"ד דפרוץ כעומד אסור, והרשב"א הק' ע"ד הרי"ף שהביא להא דרב אשי, שהרי לפ"מ דקי"ל דפרוץ כעומד מותר, ודאי דיש להתיר אף במבוי ח', וא"צ לטעמא דרב אשי, ועי' במאירי במש"כ בשם הרשב"א לדון לישב ד' הרי"ף, דנפ"מ בד' רב אשי דמה"ט יש להתיר אף בלחי יותר מד' אמות, בגונא דיש להסתפק דשמא הוי עומ"ר על הפרוץ.[[114]](#footnote-115)

ובד' הרמב"ם בפי"ז משבת הכ"ב מבו' דאין להתיר אלא בעומ"ר על הפרוץ ולא בפרוץ כעומד, ועמד ע"ז הקר"א בסוגיין, ועיי"ש במש"כ בזה, - ובכ' הגרי"ז בבכורות י"ז ב' כתב, דלא ילפינן להתיר, אלא בעומ"ר דהוי הכל כסתום, וה"ז מועיל לתקן את הפתח, אך בפרוץ כעומד שאין הכל כסתום, והא דה"ז מתיר הוא משום דסגי בגדירת מחצה, אי"ז מועיל לתקן את הפתח, והך מילתא דחלוק הוא גדר ההיתר בעומ"ר מגדר ההיתר בפרוץ כעומד, הוא מבו' כן בד' הר"ן לקמן ט"ו ב', עיי"ש, ועיי"ש שהק' ע"ז דכיון דאף פרוץ כעומד מועיל בחצר, יש ללמוד מהק"ו להתיר אף במבוי.

התוס' כתבו בשם ה"ר שמעי' דמ"ד דפרוץ כעומד מותר מצי סבר דאף בידי אדם א"א לצמצם, והא דפרוץ כעומד מותר הוא משום דהוי כעין ספק ספיקא, שמא עומד מרובה, ושמא הוי פרוץ כעומד, והתוס' הרא"ש כתב דאי"ז ספק ספיקא ממש, דאי"ז אלא ספיקא אחת שמא הוי פרוץ מרובה שמא לא הוי, אלא מצוי הוא ההיתר יותר מן האיסור, אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס קס"ז ובתשו' חמד"ש אהע"ז סימן כ"ג סקל"ג כתבו במש"כ כן בהא דשרינן במחצה על מחצה בשחיטה דהו"ל ספק ספיקא גמור.[[115]](#footnote-116)

כ"א אייר ע"ז

דף מס' 7

**ו' א' - מצידו בעשר מראשו בד',** התוס' כתבו דעשר אין פירושו כד', דעשר כשל מטה וד' כשל מעלה, וכ"כ תור"פ והרשב"א והריטב"א והריא"ז, אך בפסקי רי"ד כתב דאינו אוסר אלא ביותר מד', וכ"כ המאירי, וה"נ נחלקו בדינא דפרצת מבוי בד', אם הוא בד' או ביותר מד', ובל' הר"ח לקמן בסוגיין מבו' דפרצת מבוי היא ביותר מד'.

וטעם הפלוגתא מבו' בדבריהם דהוא ביסוד שיעורא דד', דהרשב"א והריטב"א כתבו דהא דפחות מד' אינו אוסר, הוא משום דל"ה מקום חשוב, וע"כ ה"ז אוסר בד' דהוא מקום חשוב, ותור"פ כתב דהא דפחות מד' אינו אוסר, הוא ע"ד דינא דרב אחלאי דמבוי שאין בפתחו ד' א"צ תיקון, וע"כ ה"ז אוסר בד', אך הרי"ד כתב דהא דאינו אוסר עד ד', הוא משום דד' הוי שיעור פתח, ולא חזינן לי' כפרצה, ורק ביותר מד' דהוא יותר משיעור פתח, הוא דחשבינן לי' כפרצה, ומבו' בדבריו דדמי לדינא דפרצה יותר מי', דהיינו משום די' הוא שיעור פתח, וביותר מכך חשיב כפרצה, והכא אמרינן דרק ד' חשיב כפתח, ויותר מכך חשיב כפרצה.

**פרצה בקרן זוית**

**כגון שנפרץ בקרן זוית דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי,** בפירש"י לקמן צ"ד ב' ד"ה כגון שנפרצה פירש דפרצה בקרן זוית הוא פרצה שתופסת ב' רוחות, וכ"כ הרשב"א וש"ר בסוגיין, - והרשב"א כתב דבד' הרי"ף לקמן י"א ב' בשם ר"ה גאון והרמב"ם בפט"ז משבת ה"כ, מבו' דס"ל דפרצה בקרן זוית היינו כשהיא בקצה הכותל, דלא עבדי אינשי פתח אלא באמצע הכותל.

לדעת הרי"ף והרמב"ם דפתח שבקצה הכותל ל"ה פתח, כתב הגאו"י לקמן י' ב' סוד"ה שמעינן דהיינו רק כשהפתח הוא על מיעוט הרוח, אך אם הפתח הוא על רוב הרוח, שפיר הוי פתח, דכל הא דלא עבדי אינשי פתח בקרן זוית, הוא רק כשאיכא עומד מרובה מן הצד, אך בתשו' משכנות יעקב או"ח סימן קכ"ג קנב: נקט בפשיטות דגם אם הוי הפתח על כל הרוח ל"מ.[[116]](#footnote-117)

הרשב"א הק' דכיון דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, א"כ פרצה היא, ומ"ט אינה אוסרת אלא בד' ולא בג', וכתב דכיון דבעלמא ל"ה מקום חשוב בפחות מד' לא החמירו עליו כ"כ להצריכו צוה"פ,[[117]](#footnote-118) וכעי"ז כתב הריטב"א, - ובתור"פ כתב דהא דאינה אוסרת בפחות מד', הוא כדינא דרב אחלאי דמבוי שפתחו פחות מד' א"צ תיקון, וכמו דפתח פחות מד' א"צ תיקון, ה"נ פרצה פחות מד' ל"ה פרצה, אך בפסקי רי"ד כתב דבד' דהוי שיעור פתח, חשבינן לה כפתח אף דלא עבדי אינשי, ורק ביותר מד' דהוא יותר משיעור פתח, הוא דחשבינן לה כפרצה.

הריטב"א כתב דפתח בקרן זוית דהוי פרצה, אינו ניתר בלחי וקורה, דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ד א', - אך בפסקי רי"ד כתב דאף דהו"ל פרצה, מ"מ ה"ז ניתר בלחי וקורה, עיי"ש, וצ"ע דאם ה"ז ניתר בלחי וקורה, מ"ט אי"ז ניתר בעומ"ר, וי"ל? והוא פשוט שהרי אף חצר שנפרצה בקרן זוית אסורה, וליכא למילף מינה.

התוס' הוכיחו מסוגיית הגמ' דלעיל, דאף דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, מ"מ אם עשאה כעין פתח במזוזות ומשקוף הוי פתח, ועד"ז כתבו הרשב"א וש"ר דכל שעשה צוה"פ חשיב פתח, וכ"כ הר"ן לקמן י' ב',[[118]](#footnote-119) - ובד' הרשב"א והר"ן מבו' דהיינו דאף דגם בכה"ג לא עבדי אינשי, מ"מ כל שעשה צוה"פ חשיב כפתח, והיינו דל"מ הא דלא עבדי אינשי, אלא במקום שאין לו צורת פתח, ובזה אמרינן דכל דלא עבדי לי' אינשי לא חזינן לי' כפתח, אך כל שהוא פתח גמור בצורתו, לא איכפת לן דלא עבדי אינשי, אך בד' הריטב"א מבו' דהיינו משום דבכה"ג עבדי לי' אינשי, ועמש"נ לעיל ה' א' עפי"ז בביאור הפלוגתא התם אם מהני פתח בקרן זוית לדינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו.

אך בד' הרי"ף לקמן י"א א' והרמב"ם בפט"ז משבת ה"כ מבו' דהא דפתחא בקרן זוית ל"ה פתח, הוא אף כשעשה לו צוה"פ, וקשיא לדבריהם מסוגיית הגמ' לעיל דמבו' דפתח בקרן זוית חשיב כפתח, והמאירי כתב בשם תוס', דאף דפתח בקרן זוית ל"ה פתח גמור, מ"מ סגי בזה לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, וי"ל עוד בדעת הרי"ף והרמב"ם, דס"ל כגיר' הר"ח שם דאביי פליג על רב יוסף וס"ל דל"מ בכה"ג משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, וי"ל עוד דס"ל דלדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, סגי דיש ע"ז תורת פתח כלפי החצירות, ול"ב שיהא ע"ז תורת פתח כלפי המבוי, והתם כלפי החצירות י"ל דל"ה הפתח בקרן זוית.[[119]](#footnote-120)

החזו"א בסימן ע"ב סק"א כתב, דהא דבעינן לה"ט דפרצה בקרן זוית לא עבדי אינשי, ולא אמרינן דבלא"ה ל"מ, משום דליכא כאן עומ"ר, דל"ש לדון עומ"ר היכא דליכא כותל בסוף הפרצה, (וכמבו' כן בד' הראשונים לקמן ח' ב' דמבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר, ל"ה רה"י במקום שכנגד הארוך, משום דאין לו ג' מחיצות, ול"מ הקצר לגדור מקום זה מדין עומ"ר), הוא משום דמצינו לחשוב את הרשות המוקף באלכסון, ואיכא שפיר עומ"ר, - ועיי"ש שכתב לחדש לפ"ז, דמה שאמרו דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, היינו דמה"ט אין חושבין את הרשות המוקף באלכסון, כיון דלא עבדי פתחא הכי, וצריך לחשוב כב' פתחים אחד למזרח ואחד לדרום, ואין כאן עומ"ר להתירם, וכתב דמ"מ בפחות מד"ט מותר, וצ"ב הטעם בזה, דהרי ודאי אף בפרצה פחות מד' כל ההיתר הוא משום עומ"ר, (ומה"ט כתב החזו"א שם דאף בפרצה פחות מד', ל"ה רה"י אלא באלכסון), וצידד לפ"ז דמדאורייתא ה"ז אסור, ואף דס"ל דפרצת י' אינה אוסרת אלא מדרבנן, וכ"כ החזו"א במכתב שהועתק בחי' חזו"א בסוגיין.

אך בד' הרשב"א והריטב"א שכתבו דהא דל"מ לחי וקורה בפרצה בקרן זוית הוא משום דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, מבו' דאף בפרצה בקרן זוית ליכא גריעותא בעיקר גדירת העומ"ר, דא"כ אף אם היו לחי וקורה מתירין את הפרצה, לא היו מועילין בפרצה בקרן זוית, שהרי ליכא ג' מחיצות שלימות, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראשונים בסוגיין בטעם הא דלא אסרינן בפרצה בקרן זוית בפחות מד', וכ"נ גם ממה שהוצרכו הראשונים לחלק דהיכא דעשה צוה"פ מהני אף בקרן זוית, ואם כל הא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, היינו דמה"ט ליכא בזה עומ"ר, הרי לא מצינו כלל דאיכא חיסרון בפנ"ע דפתח בקרן זוית חשיב כפרצה, ומהיכ"ת דלא יועיל בזה צוה"פ.

הרשב"א הק' בהא דפרצה בקרן זוית אינה אוסרת בפחות מד', דמ"ט לי"ב לדינא דר' אמי ור' אסי דכל שלא נשתייר פס ד' אוסרת פרצה ג', וכתב דשאני התם דנפרץ מצידו במקום הנחת הקורה, וכל שלא נשתייר פס ד' ל"מ משום דבעינן הנחה ע"ג מבוי וליכא, ומשא"כ הכא דב' ראשי הקורה ע"ג כותל המבוי, וכ"כ הריטב"א, והר"ן הוסיף דהיינו משום דהכותל שלרוחב המבוי שהקורה מונחת עליו רחב ד', דאם אינו רחב ד', לא עדיף מכותל שלאורך המבוי, דכל שאינו רחב ד' ל"מ להניח הקורה עליו, - אך לפשטות ד' רש"י דהא דפרצה מצידו כלפי ראשו אוסרת, הוא משום דדילמא שבקי וכו', ול"ב להא דאין הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, צ"ע דמ"ט אין פרצה בקרן זוית אוסרת בג"ט משום דדילמא שבקי וכו', ושמא איירי היכא דעיקר הפרצה היא בראשו, (וכלישנא דנפרץ "מראשו"), ובכה"ג ליכא למיחש לדילמא שבקי וכו' כיון דלא ממעטי בהילוכא.

**פרצת מבוי בד'**

**ורב הונא אמר אחד זה ואחד זה בארבעה,** לקמן בסוגיין אמרינן דהוא אף בדלא בקעי בה רבים, ודוקא בדליכא גידודי, אך אם איכא גידודי אי"ז פוסל אלא ביותר מי' אמות.

ובטעמא דרב הונא דפרצת מבוי בד' אף היכא דלא בקעי בה רבים, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' בד"ה אחד זה כתבו דהוא משום דממעט בהילוכא, והגאו"י פירש בדבריהם דהוא משום דחיישינן דשבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, וכ"כ הנתיה"מ בס' נחלת יעקב לעיל ה' ב', ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ה, ובתשו' ברית אברהם או"ח סימן י"ז סק"ב, וכ"ה משמעות ד' המהרש"א בסוגיין,[[120]](#footnote-121) - ובאבנ"ז סימן רס"ה סקט"ו הק', דהרי כל שנשתייר פס ד' ליכא למיחש לשבקי, וכמש"כ רש"י לעיל ה' א',?וכן הק' הבית אפרים?, אך י"ל דהתוס' ס"ל כדעת הרשב"א לקמן י' ב' דס"ל דכל דאיכא למיחש לשבקי, ל"מ הא דנשתייר פס ד', ונת' לעיל ה' א'.

אך באבנ"ז סימן רפ"ז ס"ק י"ח י"ט פירש בד' התוס', דלעולם הא דפרצת מבוי בד' הוא דין בפנ"ע ואי"ז משום דשבקי, ומש"כ התוס' דהוא משום דממעט בהילוכא, היינו משום דפרצת מבוי אינה פוסלת אלא כשהוא עומד להילוך הרבים, וע"כ הוא דכל דאיכא גידודי אי"ז פוסל, וע"כ כל הא דפרצת מבוי פוסלת הוא משום דממעט בהילוכא וה"ז עומד להילוך הרבים, וזהו שכתבו התוס' דפרצה בראשו אינה פוסלת, משום דלא שבקי וכו', ואין פרצה זו עומדת להילוך הרבים, וכ"נ להדיא בד' האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב ומד' הבית מאיר שם ס"א ד"ה אמנם זה שפירשו כן, וכן נראה גם מד' השעה"צ שם סק"ח, (דאל"כ מ"ט קשיא לי' ע"ד התו"ש שהביא שם טפי מעל ד' התוס').

**ב** התורי"ד בסוגיין כתב דס"ל לרב הונא דכמו שאם הי' פתוח בראשו השני, הו"ל מבוי מפולש והי' צריך צוה"פ, ה"נ כשהוא פתוח מצידו חשיב כמבוי מפולש, וכן משמע בד' הרשב"א בשלהי סוגיין, שכתב דהא דמהני גידודי, הוא משום דכל דאית בה גידודי שמעכבין הילוך הרבים אי"ז כמפולש, והרי דהא דהפרצה אוסרת בדלי"ב גידודי, הוא משום דהו"ל כמפולש.

**ג** בפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהוא משום דדוקא חצר שהיא רחבה פרצתה בי', אבל מבוי שאינו רחב כ"כ פרצתו בד"ט, ומבו' דהא דפרצת מבוי בד', הוא משום דחשבינן לה כפרצה, ודמי לדין פרצת י' בחצר, ומה"ט ס"ל להרי"ד דשיעורו הוא ביותר מד', וכ"נ להדיא בל' הריטב"א בסוגיין בד"ה והא דקאמר ובדבריו לקמן י' ב' סוד"ה ומיהו, עיי"ש.

התוס' כתבו דכל הא דפרצת מבוי בד' הוא רק כשנפרץ בצידו, אך אם נפרץ בראשו בלא קרן זוית ל"ה בד', ופירשו דהוא משום דכשהפרצה בראשו לא שבקי וכו', ועמש"נ לעיל שנחלקו האחרונים בדבריהם אם עיקר פסולא דפרצת מבוי בד' הוא משום דשבקי וכו', ועי' גם בחי' הריטב"א לקמן י' ב' שדן בזה, ובד' הרשב"א לקמן שם ד"ה מאי שנא נראה להדיא דלדעת רב הונא פרצת מבוי בראשו פוסלת בד' אף כשאינה בקרן זוית, וכן משמע בדבריו שם בד"ה וליחוש, - ולכאו' מוכח מדבריהם, דפסולא דפרצת ד' אינו משום דחשיב כמפולש, דכשב' הפתחים הם ברוח אחת, א"א לחשבו כמפולש, וזה דלא כמשמעות הרשב"א בסוגיין, וצ"ע.

הבעה"מ כתב דקי"ל כרב חנן בר אבא דפרצת מבוי בי', וכ"כ ריו"נ, וכ"כ הרשב"א וש"ר, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' בשם הראבי"ה, אך עיי"ש שכתב בשם המהר"ם דקי"ל כרב הונא דפרצת מבוי בד', והרא"ש מסיק דכיון דבשל סופרים הוא אזלינן לקולא.

**פרצת מבוי בד' היכא דבקעי בה רבים**

**ור"ח בר רבא שאני התם דבקעי בה רבים,** בטעמא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת לכו"ע, מצינו כמה דרכים, **א** בתור"פ כתב דהוא משום דהוי כמבוי המפולש דצריך צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ומשמעות דבריו שם דהיינו רק משום דזהו הדרך לעבור מרה"ר לרה"ר ואין לו דרך אחר, וכ"נ בל' הריטב"א בסוגיין בד"ה ולרב חנן, וכ"כ האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב והגר"ז שם סוף ס"א, וכ"ה מסקנת הבית אפרים באו"ח סימן כ"ה, וכ"כ האבנ"ז בסימן רפ"ז סקי"ט, והחזו"א בסימן ס"ה סק"ד וסקכ"א.

**ב** בל' הטור בסימן שס"ה מבו' דהוא משום דלא חשיב כפתח, אלא כפרצה, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג בסימן שס"ה במש"ז סוסק"א, וכמש"כ שם דה"ז מבטל לפתח, וע"כ נקט שם דסגי לזה בלחי וקורה, ונת' להלן, וכ"כ הבית מאיר שם, וכתב מה"ט דאינו ניתר בלחי וקורה ובעומ"ר, אלא בצוה"פ, וכ"כ בתשו' משכנו"י או"ח סימן קכ"ד.

**ג** בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד ד"ה אך קשה כתב דאי"ז משום פרצה, דכל פרצה שהיא י' אמות לאו פרצה היא, אלא הוא משום דחיישינן דילמא שבקי וכו' ובטיל לה פתחא קמא ובטלה קורה דידה, וכן פירש השעה"צ בסימן שס"ה סק"ח בד' התו"ש, וצ"ע מהיכן למד לזה מדבריו, - ועיי"ש שהק' ע"ז, דכל שנשתייר פס ד' ליכא למיחש לשבקי, וכמש"כ רש"י לעיל ה' א', אך לדעת הרשב"א לקמן י' ב' דכל דאיכא למיחש לשבקי, לא מהני דנשתייר פס ד', ניחא.

האחרונים נחלקו בהיתר פרצת ד' דבקעי בה רבים, ותליא בפלוגתייהו בטעם איסורה, וד' דעות בדבר, **א** האהעו"ז שם כתב דכל שעשו לפתח המבוי צוה"פ, תו ניתרת הפרצה ד' בלחי או קורה, ככל מבוי המפולש דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, וכיון דמהני בזה לחי או קורה, תו ממילא ה"ז ניתר בעומ"ר ול"ב לחי או קורה, וכמש"כ התוס' לעיל ה' ב', דכל הא דל"מ עומ"ר בשאר רוחות, הוא משום דל"מ בזה לחי וקורה ודיו לבא מן הדין להיות כנידון, והסכימו לזה הבית אפרים והחזו"א שם. ?אך האהעו"ז שם כתב עוד דכל דהוי הכל מרוח אחת ה"ז ניתר אף אם הוי פרוץ מרובה, ועי' בכו"ח הגרע"א סימן כ"ג מש"כ על דבריו אלו, וצ"ע במכוון הדברים, ויל"ע עוד בבית שלמה או"ח סימן נ"ג ד"ה ואני, ובנפש חי' סימן כ"ט, ובד' הבית מאיר שם, - **ב** הגר"ז שם כתב דכל שעשה צוה"פ בפתח המבוי, מהני לחי או קורה לפרצה, וככל מבוי המפולש דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, - אך ס"ל דבעינן דוקא לחי או קורה, ול"מ לזה העומ"ר, וצ"ב הטעם בזה. **-** **ג** הפמ"ג שם צידד דסגי בלחי או קורה לפרצה, אף אם תיקן את פתח המבוי בלחי או קורה, וזה לטעמי' דס"ל דהא דהפרצה אוסרת, אי"ז משום דחשיב כמפולש, אלא הוא מדין פרצה, וס"ל דכל שעשה לפרצה לחי או קורה, ה"ז מועיל לחשבה כפתח. - **ד** הבית מאיר שם הוכיח מד' הריטב"א דלעולם צריך במקום הפרצה צוה"פ, אף אם עשה לפתח המבוי צוה"פ, והיינו משום דהו"ל פרצה, ואין לחי וקורה מתירין את הפרצה.

**מכלל דרב הונא אפי' לא בקעי בה רבים,** בפירש"י כתב דהיינו כגון שפרוצה למקום מטונף או למקום מקולקל בפתחים ובטיט ואין דרך רבים מצוי' לעבור באותה פרצה, ובתו"ש סימן שס"ה סק"ז כתב ללמוד מדבריו, דכל שאינו מקום מטונף, אף אם לא בקעי בה רבים, ה"ז אוסר, וכתב דהוא משום דחיישינן שמא יבקעו בה רבים לקצר דרכם, עיי"ש, אך בביאוה"ל שם ד"ה דלא כתב דהפמ"ג דקדק מד' הלבוש דאף אם אי"ז מקום מטונף אלא דאין הרבים בוקעין בו, אי"ז אוסר, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מל' רי"ו, וכתב דאפשר דרש"י מודה לזה, עיי"ש.

והרשב"א בסוגיין כתב דלא בקעי בה רבים היינו שבני המבוי מעכבין ומראין עצמן שרוצין לבנות ולסתום אותה פרצה, וכעי"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א הכ"ב, ומבו' להדיא דלא סגי במה דעכשיו אין הרבים בוקעין שם, אלא בעינן שיהא דעת בני המבוי לסתום את הפרצה והן מעכבין את רגל הרבים.

בפסקי רי"ד לעיל בסוגיין מבו', דאף כשנפרץ כותל האמצעי, אי"ז אוסר בד"ט, עיי"ש שפירש דפרצה בראשו, היינו בכותל האמצעי, ומבו' דאף דהו"ל כמפולש, מ"מ אינו אוסר בדלא בקעי בי' רבים, - ובחזו"א סימן ס"ה סק"י צידד כן, דגם דינא דמבוי מפולש, דצריך צוה"פ מכאן ולא סגי לי' בעומ"ר, הוא רק היכא דבקעי בי' רבים, אך כל דלא בקעי בי' רבים, ה"ה ניתר בעומ"ר, אך בסקל"א חזר בו וצידד דאף אם לא בקעי בי' רבים, חשיב כמפולש, ואינו ניתר בעומ"ר, ובסקל"ה וסק"ס נסתפק בדין זה, - ושם סקנ"ח וסקס"ה נסתפק דאף היכא דאיכא גידודי חשיב כמפולש, אך בסימן פ"ו סוסק"ד נקט דכל דאיכא גידודי לא חשיב כמפולש.?ועמש"נ בזה להלן ז' א'.

כ"ה אייר ע"ז

דף מס' 8

**מבוי עקום**

**ו' א' - רב אמר תורתו כמפולש,** בפירש"י כתב דצריך לב' פתחיו לצד רה"ר לחי לכל רוח ובעקמומיתו צריך צוה"פ, דפילוש שהוא מפולש לחבירו חשיב כמפולש לרה"ר, - ומשמעות דבריו בד"ה תורתו כמפולש ובד"ה בהא לימא, דחשבינן לה כב' מבואות, וכל מבוי חשיב כמפולש, משום דהוא מפולש לרה"ר ע"י פילושו לחבירו,[[121]](#footnote-122) והמאירי לקמן ח' ב' הביא די"מ דבעינן שיהא בכל אחד מן המבואות בתים וחצירות, ועי' בחזו"א סימן ס"ה סק"ט שנסתפק בזה.

התוס' וש"ר עמדו בד' רש"י, דמ"ט יהא חמור ממפולש גמור דסגי בצוה"פ ולחי אחד, והתוס' כתבו דהוא משום דבעינן שיראה צוה"פ כל בני המבוי, וכעי"ז כתב הרא"ש בסימן ו' דהוא כדי שיראו צוה"פ בני מבוי זה ובני מבוי זה,[[122]](#footnote-123) והמ"ב בסימן שס"ד סקי"ב הוסיף לפרש דהיינו משום דהפילוש שבאמצע נראה מב' הצדדים וצריך לסתמו שלא יראה לא מצד זה ולא מצד זה, ובזה ניחא משה"ק התורת חיים דמ"ש ממבוי שארכו מיל או פרסה דהוא ניתר בצוה"פ אף דאין כל בני המבוי רואים, (ועי' בקרבן נתנאל סק"א מש"כ בזה), דהתם מי שרואה את הפילוש רואה את התיקון, ומשא"כ הכא דבני המבוי רואים את הפילוש ואינם רואים את התיקון.

והתורי"ד כתב דהא דלא סגי לי' בצוה"פ שעושה באחד מראשיו, הוא משום דהוא נראה כב' מבואות, ע"כ צריך צוה"פ להיות בעקמומיתו כדי שיתיר ב' הצדדין, וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאירי.

בתור"פ פירש לד' רש"י, דהא דאמר רב "תורתו" כמפולש, קאי על העקמימות, והביא בשם ר"י שנחלק ע"ד רש"י, דתורתו כמפולש לא משמע הכי, אלא משמע דר"ל דתורת מבוי זה כמפולש פשוט, וכ"נ בד' התוס', - אך הרא"ש בסו"ס ו' פירש לד' רש"י, דהא דאמר רב תורתו כמפולש קאי על כל אחד מן המבואות דדינו כמבוי מפולש, וזה ניחא למשמעות ד' רש"י דחשבינן לה כב' מבואות, וכל מבוי נידון כמבוי מפולש.

הרא"ש שם כתב בשם ר"י דפליג ע"ד רש"י, ופירש דתורתו כמפולש, היינו דהמבוי העקום כולו נידון כמו שהוא מפולש ביושר, וסגי לי' בצוה"פ באחד מפתחיו לרה"ר ובלחי או קורה בפתחו השני, והסכימו לזה הרשב"א והריטב"א, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ג, וכ"ה מבו' בדבריו שם הי"ט, וכמש"כ המהרי"ט בתשו' ח"א סימן צ"ד, והתורת חיים בסוגיין, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ג.

הרא"ש שם כתב דלדעת רש"י, אם עשו צוה"פ לב' הראשים, צריך לחי בעקמומיתו, וכ"כ המרדכי בסימן תע"ז בשם מהר"ם,[[123]](#footnote-124) - ובחזו"א סימן ס"ה סק"ה הק', דמ"ט צריך לעשות לחי, הרי כיון דהוא ניתר בלחי, בדין דיהא ניתר בעומ"ר מק"ו,[[124]](#footnote-125) וכבר עמד בכעי"ז המקו"ח בתיקון עירובין, ועיי"ש שכתב דהבקיעת רבים מבטלת למחיצת העומ"ר, ובתשו' נפש חי' או"ח סימן כ"ט תמה ע"ז, דא"כ מ"ט מהני לחי, ועיי"ש שכתב לישב, דהכא דנים את המבוי כמבוי אחד עגול, ולא חל עלי' שם עומ"ר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכתב עוד לפ"ז, דגם לדעת ר"י דא"צ תיקון בעקמומיתו, מ"מ אם בא לתקן מבוי א', ועשה צוה"פ בראשו, צריך לעשות לחי בעקמומיתו, ואינו ניתר בעומ"ר, ועיי"ש בסקי"ז שנסתפק בזה, ועי' עוד בדבריו שם סקי"ט.

ובחזו"א שם סקכ"ב עמד בזה, דא"כ מה מייתינן מהכא דפרצת מבוי בד', הרי שאני הכא דלא חשיב כעומ"ר אלא כמבוי אחד עגול, וכתב דבע"כ דאף דהמחיצות מפסידות לענין שצריך לחי בעקמומית ולא חשיב כעומ"ר, מ"מ לענין עיקר דין מפולש אין המחיצות שאחורי הפרצות גורמות דינו, עכ"ד, וצ"ב, ולכאו' יש לפרש דהיינו, דכל הא דלא חשבינן לה כעומ"ר הוא רק לגבי הא דעומ"ר מהני לתיקון מבוי, אך לענין דין עומ"ר דמחיצות דעלמא, ודאי חשיב כעומ"ר, וע"כ אם פרצת מבוי בי' ופרצה פחותה מי' א"צ תיקון כלל, אף הכא א"צ תיקון כלל.[[125]](#footnote-126)

הגרע"א בכו"ח תנינא סימן כ"ג הק' עד"ז על מש"כ האהעו"ז בסימן שס"ה דבפרצת מבוי בד', כל שתיקנו את ראש המבוי בצוה"פ, א"צ תיקון לפרצה, ובפשוטו הוא משום דמהני לו עומ"ר, בק"ו מלחי, דמ"ש ממבוי עקום דאף אם תיקנו את ראשו בצוה"פ צריך לחי או קורה לעקמומיתו, ועיי"ש שכתב דשאני מבוי עקום דחשיב כפרוץ במלואו, וצ"ב.

הבית מאיר בסימן שס"ה הק', למש"כ שם דפרצת מבוי בד' אינה ניתרת בלחי או קורה, אף כשתיקנו את ראשו בצוה"פ, דא"כ מ"ט הכא כשתיקנו את ראש המבוי בצוה"פ, ניתרת העקמומית בלחי או קורה, והרי בסוגיין מבו' דדינא דמבוי עקום מיוסד על דינא דפרצת מבוי בד', ועיי"ש שכתב דהכא עדיף משום דל"ב להתיקון בעקמומיתו אלא להיכר, וכ"כ הקר"א.

וצ"ע דלפ"ז הדין נותן דכל שלא תיקנו את ראש המבוי השני, לא יועיל לחי בעקמומית, ובד' רש"י לקמן ח' א' ותוס' הרא"ש ותור"פ שם והתו"י בסוגיין מבו' דאף בכה"ג מהני לחי בעקמומית, ולכאו' צ"ל, דדוקא פרצת מבוי מצידו, חשיבא בע"כ כפרצה, וע"כ אינה ניתרת בלחי או קורה, ומשא"כ הכא דמצינו לחשוב המבוי כמבוי המתעקם, ואי"ז פרצה כלל, (ומ"מ כ"ז הוא משום דפרצת מבוי בד', דאל"כ שפיר הו"מ לחשוב כל מבוי בפנ"ע, והו"ל מבוי סתום), - ועמש"נ להלן בד' הרשב"א לעיל בסוגיין בדין זה.

**תורתו כסתום,** בטעמא דשמואל נחלקו הראשונים, **א** בד' הר"ן לקמן ח' א' מבו' דטעמא דשמואל הוא משום דפליג על דינא דפרצת מבוי בד', וע"כ חשיב המבוי כסתום בעקמומיתו, ומכח זה נקט הר"ן דאף אם לא תיקנו את המבוי השני, א"צ לעשות תיקון בעקמומיתו, וכ"נ בד' תור"פ לקמן שם, וכ"נ גם בדבריו בסוגיין, ונת' להלן, וכן נקט הגאו"י לקמן שם, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סק"ט.

אמנם דרך זו מתישבת לפי' קמא דרש"י דלשמואל א"צ תיקון כלל בעקמומיתו, אך לפי' מורי הזקן דלשמואל צריך לחי בעקמומיתו, בע"כ דמודה שמואל לדינא דפרצת מבוי בד', וכמש"כ הריטב"א, ואפ"ה ס"ל דלא חשיב כמפולש, ועמש"נ להלן בד' הרשב"א בזה.

**ב** בפירש"י כתב דטעמא דשמואל הוא משום דלא מצרכינן צוה"פ אלא לפתחים המפולשים זה כנגד זה לרה"ר, ומבו' דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', וע"כ שפיר הי' מקום לחשבו כמפולש, וכל הא דס"ל דל"ה כמפולש, הוא משום דאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה.

ומבו' מד' רש"י, דאף לפי' קמא דלשמואל א"צ לעשות תיקון בעקמומיתו, מ"מ מודה שמואל דפרצת מבוי בד', וע"כ כל הא דלא חשיב כמפולש הוא משום שאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, - וד"ז נלמד גם מד' רש"י לקמן ח' א', דמבו' בדבריו כמש"כ המהרש"א שם דמודה שמואל דאם בא לתקן אחד מן המבואות, צריך לעשות תיקון בעקמומיתו, וכל הא דס"ל דא"צ בעקמומיתו כלום, הוא כשיש לחיים בב' הראשים, והרי דמודה שמואל דפרצת מבוי בד'.

**ג** בפסקי רי"ד כתב דטעמא דשמואל הוא משום דאין העקמומית פתוחה לרה"ר, ואע"פ שעוברים ממנה ב' המבואות לרה"ר, לא חשיב כמפולש, והיינו דשמואל פליג על הא דפילוש שהוא מפולש לחבירו חשיב כמפולש לרה"ר, וכ"כ בתורי"ד במהדות"ל.

לפי המבו' בד' רש"י דגם לפי' קמא מודה שמואל דפרצת מבוי בד', ומה"ט אם לא תיקנו את המבוי השני, צריך לעשות לחי בעקמומיתו, צ"ע דא"כ מ"ט כשתיקנו את המבוי השני א"צ לעשות לחי בעקמומיתו, ומ"ש מהא דלדעת רב צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתו, ול"מ הצוה"פ שעשו בראש המבוי השני.

ובד' האו"ש בפי"ז משבת הט"ז מבו' דהטעם בזה הוא, משום דשמואל ס"ל דאף דכל מבוי פרוץ לחבירו, מ"מ לא חשבינן לי' מכח זה כפתוח לרה"ר, וע"כ הוא דלי"ב לדינא דמבוי מפולש דצריך צוה"פ, וע"כ אף דאם לא תיקנו את חבירו, צריך לעשות לחי בעקמומיתו, משום שהוא פרוץ למבוי שאינו מתוקן, מ"מ כל שתיקנו את חבירו אין הוא צריך תיקון כלל, דהוי ככל מבוי שנפרץ לחצר מתוקנת דא"צ תיקון, - אך אי"ז מתישב בד' רש"י שפירש בטעמא דשמואל משום דאין הפתחים מפולשים זה כנגד זה, והרי דמודה שמואל דחשבינן לי' כפתוח לרה"ר, ואפ"ה לי"ב לדינא דמבוי המפולש דצריך צוה"פ משום דאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט א"צ תיקון בעקמומיתו כשתיקנו את המבוי השני, ומ"ש מהא דלדעת רב ל"מ לו הצוה"פ שבראש המבוי השני,[[126]](#footnote-127) ועמש"נ להלן דזהו טעמא דמורי הזקן דצריך לעשות לחי בעקמומיתו.[[127]](#footnote-128)

בתור"פ הק' על פי' מורי הזקן, דממ"נ אם הוה כסתום משום דכיון דעומ"ר על הפרוץ, א"כ הוי לכל מבוי ג' מחיצות, וא"צ תיקון בעקמומיתו, ואם ל"ה כסתום, א"כ הוי כמפולש, ומ"ט א"צ צוה"פ, - ודבריו הם לטעמי' לקמן ח' א' שנקט דטעמא דשמואל הוא משום דס"ל דפרצת מבוי בי', ואם הי' מודה שמואל דפרצת מבוי בד', הי' מודה לרב דחשיב כמפולש, אך לדעת רש"י גופי' דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה לא חשיב כמפולש, משום שאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, ניחא, דע"כ שפיר י"ל דצריך לעשות לחי בעקמומיתו, ול"מ לו הלחי שעושה בראש המבוי השני, דומיא דהא דלדעת רב צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתו, ול"מ לו הצוה"פ שעושה בראש המבוי השני.

בחזו"א סימן ס"ה סק"ו עמד בזה, בהא דצריך לעשות לחי בעקמומיתו, לדעת מורי הזקן, וגם לדעת רש"י כל שלא תיקן את המבוי השני, וכנ"ל, ואי"ז ניתר בעומ"ר, וכתב דהוא משום דמודה שמואל לרב דחשבינן לי' כמבוי עגול שלא לידון בדין עומ"ר, וזה כמש"כ שם סק"ה בטעם הא דלדעת רב אם עשה צוה"פ בראשו צריך לחי בעקמומיתו ואינו ניתר בעומ"ר, ונת' לעיל ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[128]](#footnote-129)

**אילימא ביותר מי' בהא לימא שמואל תורתו כסתום,** בפירש"י כתב דלפי' קמא דלשמואל א"צ תיקון בעקמומיתו פריך, דבפרצה יותר מי' הוי כחד מבוי, וכה"ג לא לימא שמואל דלאו מפולש הוא, - ולכאו' המכוון בזה הוא, למש"כ רש"י לעיל דטעמא דשמואל דל"ה כמפולש, הוא משום דאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, וכ"ז הוא משום דחשבינן להו כב' מבואות, ואך שבאנו לחשוב כל מבוי כמפולש לרה"ר, מכח הא שהוא מפולש לחבירו, וכמש"כ רש"י לעיל דפילושו לחבירו הוי כמפולש לרה"ר, ופילוש זה אינו זה כנגד זה, וכ"ז הוא כשנפרץ בפחות מי', אך כל שנפרץ ביותר מי', הו"ל כמבוי א' שמתעקם באמצעו, וחשיב שפיר כפילוש דזה כנגד זה, דל"ב שיהא הפילוש מכוון זה כנגד זה, אלא בעינן שיהא הפילוש בב' ראשיו, וכל דהוי כמבוי א' שמתעקם, הוי הפילוש בב' ראשיו.[[129]](#footnote-130)

ולעיל נת' לדעת רש"י דמודה שמואל לדינא דפרצת מבוי בד', ונתחדש לפ"ז דאף דפרצת מבוי בד', מ"מ שאני פרצת ד' מפרצה יותר מי', דפרצת ד' ל"מ לחשבו כמבוי א', אלא חשבינן לה כב' מבואות, ולדעת רב חשיב כמפולש משום דפילושו לחבירו הוי כמפולש לרה"ר, ולשמואל ל"ה כמפולש, כיון שאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, אך פרצה יותר מי' מהניא לחשבו כמבוי א'.[[130]](#footnote-131)

בפירש"י כתב דלפי' מורי הזקן פריך, דאם הוא יותר מי', היאך סגי בלחי, הרי ל"מ לחי ביותר מי', ובתוס' הרא"ש הק' ע"ז דמאי פריך, הרי שמואל לא קאמר אלא דצריך תיקון מבוי סתום בעקמומיתו, ואם רחב יותר מי' ימעטנו ויעמידנו על עשר או יעשה לו צוה"פ כדין מבוי סתום,[[131]](#footnote-132) - וממשה"ק התוס' הרא"ש מזה על עיקר פי' מורי הזקן, מבו' דלדעת מורי הזקן אין לפרש לפירכת הגמ' ע"ד שפירש רש"י לפי' קמא, וצ"ע.[[132]](#footnote-133)

בחזו"א סימן ס"ה סקכ"ה פירש, דהא דביותר מי' מודה שמואל דתורתו כמפולש, הוא משום דבכה"ג אין כל מבוי ניתר במחיצותיו לבדו, וצריך למחיצות חבירו, ובכה"ג חשבינן לה כמפולש, עיי"ש, ולפ"ז הדין נותן, דאף כשהעקמומית פחות מי', מ"מ אם הוי פרוץ מרובה, ואין כל מבוי ניתר אלא במחיצות חבירו, חשיב כמפולש, - אך בד' התוס' לקמן י' ב' ד"ה עושה מבו' דהא דס"ל לשמואל דתורתו כסתום, הוא אף היכא דליכא עומ"ר בין המבואות, עיי"ש, והחזו"א שם עמד על דבריהם והניחם בצע"ג.

**אלמא פרצת מבוי מצידו בד',** לדעת הסוברים דהא דפרצת מבוי בד' הוא משום דחשיב כמפולש, מתפרש בפשוטו הא דמייתינן מהכא דפרצת מבוי מצידו בד', - ולדעת הסוברים דהא דפרצת ממבוי בד' הוא משום דהו"ל כפרצה, צ"ל דהא דמייתינן מינה דפרצת מבוי בד', אף דהכא דעת רב דחשיב כמפולש, הוא משום דכל הא דחשבינן לי' כמפולש, הוא רק משום דפרצת מבוי בד', וא"א לחשבו לכל א' מן המבואות שהוא מבוי בפנ"ע והוא סתום, אך אלמלי דינא דפרצת מבוי, מצינו לחשוב לכל א' מן המבואות שהוא מבוי בפנ"ע והוא סתום, ואין לנו לחשבו כמבוי מפולש, וזה מתפרש היטב לפ"ד החזו"א בסימן ס"ה סקכ"ה, דהא דחשבינן לי' כמפולש, הוא משום דכל מבוי אינו ניתר במחיצות עצמו וצריך למחיצות חבירו.

הריטב"א כתב דלדעת מורי הזקן דגם לשמואל בעי תיקון בעקמומיתו, הו"מ לאתויי גם משמואל דפרצת מבוי בד', וכ"כ התורי"ד במהדות"ל, - אך הרשב"א לעיל בסוגיין בד"ה מבוי שנפרץ כתב דהא דלא מייתי משמואל, הוא משום דבפרצת מבוי ל"מ לחי או קורה, דאין לחי או קורה מתירין את הפרצה, והכא קאמר שמואל דסגי לי' בלחי,[[133]](#footnote-134) ועד"ז כתב התורי"ד במהדות"ל, דמשמואל ליכא סייעתא לרב הונא, דלרב הונא הויא פרצה וצריכה צוה"פ, ולשמואל סגי בלחי.[[134]](#footnote-135)

**י"א קושיות בסוגיא דמבוי עקום**

**מאת הרב זאב גלוסקינוס שליט"א[[135]](#footnote-136)**

**א)** מבו' בגמ' דמהא דאמר רב דמבוי עקום כמפולש מוכח דיש פרצה ד' במבוי, וק' מה הגמ' מוכיחה מהא דהוי מפולש לרב דיש דין פרצה ד', הא פלוש עצמו קיים גם בעומ"ר מצד א' (ואפי' בצוה"פ בראשו הוי מבוי מפולש) ואין צריך פרצה לאסור משום פלוש, ובשלמא לר"י דלרב דהוי מפולש נחשב מבוי א', י"ל שע"י הפרצה הוי מבוי א' וממילא חשיב מבוי מפולש, אבל לרש"י וסיעתו דגם לרב הוו ב' מבואות ואעפי"כ הוי פלוש, ק' מה השייכות בין דין פרצה לדין פלוש וצ"ע.

**ב)** ואפי' לרא' די"ל דע"י הפרצה הוי מבוי א', וכן לרש"י גם אם ניישב דמאיזה טעם כאן רק ע"י הפרצה הוי מפולש כיון שאינו מפולש ממש לרה"ר, אכתי ק' מהא דמבו' לק' ו: דמבוי עקום אם הוי כמפולש לשיטות שצריך דלת במבוי מפולש, גם במבוי עקום צריך דלת ולא סגי בצוה"פ, ותמוה למה לא סגי בצוה"פ בפרצה וממילא אין כאן פרצה וממילא גם לא הוי פלוש, ולכאו' כמו שמבו' בגמ' דאם אין דין פרצה ד' במבוי לא הוי מפולש ע"י שהולכים בפרצת ד' , ה"ה כשיש צוה"פ הא לא חשיב פרצה ולמה הוי פלוש וצע"ג.

**ג)** דעת 'מורי הזקן' שגם לשמואל צריך ג' לחיים, ויש לתמוה שבכל מבוי הכלה לרחבה מבו' לק' דאם יערבו יחד אין צריך כלל לחי לחלקו מהרחבה, דמרשות המותרת אין צריך הבדלת לחי, ולמה כאן צריך הבדלה מהמבוי השני וצ"ע.

**ד)** בקו' הגמ' דביותר מעשר ודאי מודה שמואל, כ' רש"י דלמורי הזקן הקו' דלחי לא מהני ביותר מעשר, ומשמע שלמורי הזקן א"א לפרש קו' הגמ' כמו שפירש רש"י עצמו שביותר מעשר הוי מפולש, וכ"ה להדיא בתורא"ש שמק' על קו' הגמ' לפי' מורי הזקן ומכח זה דוחה פי' מורי הזקן, ומבו' שא"א לפרש למורי הזקן את קו' הגמ' עד"ר שפי' רש"י בעצמו, וצ"ע הטעם.

**ה)** דעת הפמ"ג דלבקיעת רבים מהני לחי אפי' אם בראשו ג"כ לחי, ומבו' דלא הוי כמפולש, וכנר' משום שלא הוי זה כנגד זה, וק' דא"כ בסוגיין נמי למה חשיב מפולש וצריך צוה"פ.

**ו)** דעת הרא"ש דלרש"י דצריך צוה"פ באמצע וב' לחיים בצדדיו, ה"ה אם יניח ב' צוה"פ בצדדים צריך לחי באמצע, וק' דכיון שרש"י סובר דלשמואל לא בעינן לחי באמצע, והטעם לכאו' משום שפתוח לרשות המותרת, א"כ ה"ה כאן לא יצטרכו כיון שיש כבר צוה"פ בכל מבוי.

**ז)** בדברי האהעו"ז מבו' דכל שיש צוה"פ בראשו לא נאמר כלל בקיעת רבים מצדו, וא"כ תמוה למה הצריך הרא"ש לחי באמצע הרי לא הוי פרצה כלל בצדו כיון שיש צוה"פ בראשו, וביותר יש לתמוה מהגמ' לק' ו: דלמאן דמצריך דלתות במבוי מפולש גם מבוי עקום צריך דלתות, ולמה לא סגי בצוה"פ בראשו וממילא לא חשיב כלל פרצה בצדו ולא הוי מבוי מפולש וצע"ג.

**ח)** התורא"ש מק' על פי' מורי הזקן בקו' הגמ' דביותר מעשר לא מהני לחי, ומק' התורא"ש דאולי כונת שמואל שישים לחי שימעט מעשר, ודבריו תמוהים מאוד דאם ישים לחי שמיעט מעשר א"כ גם לרב לא הוי מבוי מפולש אם אינו סובר פרצה ד', והדרא קו' הגמ' לדוכתה וצ"ע.

**ט)** שיטת הריטב"א דפרצת ד' הוי פרצה גמורה ולא מהני לה לחי, ויש לתמוה במה שכ' דלמורי הזקן דבעקמומיתו בעי לחי, הוכחת הגמ' דיש פרצה ד' היא לא רק מרב אלא גם משמואל, שהרי לדעתו לפרצה ד' לא מהני לחי וע"כ טעמו של שמואל אינו משום פרצה ד' וצ"ע.

**י)** כ' התוס' דמקו' הגמ' דביותר מעשר לשמואל מי אמר כסתום, ומש' דלרב את"ש, מוכח כרש"י דמיירי דינו כמפולש על האמצע, דאי מיירי על ראשי המבוי גם לרב לא מהני צוה"פ יותר מעשר, וכבר תמה התורא"ש דדברי הגמ' אי מיירי בפחות מעשר או ביותר מעשר ודאי מיירי על עקמומיתו ולא על ראשיו, דרק בזה שייך פרצה מצדו בד', ודברי התוס' צ"ע.

**יא)** מבו' בגמ' דביותר מעשר מודה שמואל דהוי מפולש ולכאו' הוא מכח פרצת עשר, וצל"ב מה החילוק בין פרצה ד' לפרצה עשר, וצ"ל שפרצה עשר שהוי פרצה בכל התורה חמירא וצ"ע, ומ"מ אכתי ק' דלפי"ז פרו"מ דהוי פרצה בכל התורה ג"כ יחשב מפולש, ובתוס' י: מבו' דלשמואל כל שאינו פרצת עשר אפי' פרו"מ לא הוי מפולש וצ"ע.

כ"ח אייר ע"ז

דף מס' 9

**מבוי עקום (ב)**

נחלקו הראשונים בדין מבוי העקום כמין ח' אם תורתו כמפולש, דבד' רש"י בע"ב ד"ה מבוי מבו' דחשיב כמפולש, וכ"כ הרא"ש בסימן ו', וכ"כ התוס' לקמן י' ב' ד"ה עושה, אך בשם ריצב"א כתבו דבכה"ג ל"ה כמפולש כיון דב' הפתחים לרה"ר א' והעומד בפתח זה לא יסבב לבא סביב הפס לפתח אחר, ול"ד למבוי עקום דיש בב' הראשים בכל צד רה"ר, ורגילות לילך דרך מבוי מצד זה לצד אחר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין והר"ן לקמן ח' ב', וכ"ה מבו' גם בד' ר"ת בספה"י סימן ש"י, עייש"ה.

ובטעמא דרש"י דחשיב כמפולש, לכאו' הוא משום דס"ל דלתורת מפולש ל"ב שהוא משמש כמעבר לבני רה"ר, אלא כל שהוא פתוח מב' צידיו לרה"ר, הוי מפולש.[[136]](#footnote-137)

ובדעת ש"ר דפליגי ע"ז יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דדינא דמפולש הוא רק משום דהוא משמש מעבר לבני רה"ר, או דלעולם מודו דעיקר דינא דמפולש הוא משום דהוא פתוח מב' צידיו לרה"ר, ואך דס"ל דכ"ז הוא בדבקעי בני רה"ר בפתחיו, וכל דאינו משמש כמעבר לבני רה"ר, ולא בקעי בני רה"ר בפתחיו, לי"ב לדינא דמפולש,[[137]](#footnote-138) - ולכאו' בזה תליא מה שנסתפק הריטב"א לקמן ח' ב', בגונא דהמבואות מפולשין כלפי המבוי הגדול, אם חשבינן גם לב' המבואות הקטנים כמפולשים, כיון דבקעי בי' רבים, עיי"ש.

במ"ב סימן שס"ד סקי"ג כתב דבמבוי עקום כמין ח', יכול לעשות ב' צוה"פ בב' ראשיו וב' לחיים בב' עקמימות, אך בחזו"א סימן ס"ה סק"ז וסקמ"א כתב, דלא סגי במה שעושה צוה"פ לב' ראשיו וב' לחיים בעקמימותו, דאכתי המבוי שהוא בגג הח' אסור, דהרי בעינן שיהא הצוה"פ ניכר בכל מבוי, ובכה"ג שעושה צוה"פ לב' ראשיו וב' לחיים בעקמימותו, אין ניכר הצוה"פ במבוי שבגג הח', ועיי"ש מש"כ להוסיף בזה.

התוס' לקמן י' ב' כתבו, דבגונא דעושה פס ד' אמות לחלק המבוי לב' מבואות, הו"ל כמבוי עקום כמין ח', והוא צריך צוה"פ, אך הריטב"א שם כתב דל"מ הפס לחשבן כב' מבואות ממש, וע"כ לי"ב לדינא דמבוי עקום, ומבו' דדינא דמבוי עקום הוא רק בב' מבואות, וצ"ב,[[138]](#footnote-139) - ובתור"פ שם כתב בתי' בתרא, דדין מבוי עקום כמין ח' הוא רק כשיש בתים באמצעיתו של המבוי, אך כל שאין בתים באמצעיתו אלא מב' צדדים, ל"ה מבוי עקום, וצ"ב.

ועי' עוד בחזו"א סימן ס"ה סק"ו במש"כ לדון מהו שיעור בליטת ב' המבואות שברגלי הח', דיהא המבוי שבגג ח' חשיב כמבוי עקום, ועיי"ש מש"כ בזה.

**מבוי העשוי כנדל**

**ח' ב' - מבוי העשוי כנדל,** נחלקו הראשונים בצורת המבוי, דבד' רש"י פירשו התור"פ והריטב"א והר"ן והאו"ז בסימן קי"ג, דהיו פתוחין לו מבואות הרבה מצד אחד, והמבוי הגדול עצמו ג"כ הי' עקום, והי' פתוח מב' צידיו לרה"ר, וכתב הריטב"א דהוצרך רש"י לפרש דהמבוי הגדול הוא עקום ואינו פתוח מב' צידיו לרה"ר, דאל"כ מאי פריך דלשמואל למה לי צוה"פ, הרי הו"ל מבוי מפולש גמור, ואדרבה לשמואל לא סגי בצוה"פ אלא בעי דלת.

אך בפי' ר"ח כתב דהיו פתוחין לו מבואות מב' צידיו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ט, וכ"כ ר"ת בספר הישר סימן ש"י, והביאוהו התוס' בסוגיין, והסכימו לזה ש"ר,[[139]](#footnote-140) - וכתב ר"ת שם דאיירי דאין המבואות זה כנגד זה, והתוס' כתבו דהיינו משום דאם היו המבואות זה כנגד זה, הוו מפולשין, והריטב"א הוסיף לפרש דאם היו מכוונים זה כנגד זה לכו"ע דינם כמבואות המפולשים ול"ה תליא בפלוגתא דרב ושמואל, וכ"כ הרשב"א לעיל ו' א.[[140]](#footnote-141)

ובאו"ז סימן קי"ג כתב בשם הרשב"ם, דאיירי כשהמבואות הקטנים היו זה כנגד זה, ואפ"ה חשיב כמבוי עקום, דכיון דהמבוי הגדול מפסיק ביניהם שם פוסק מרוצם ופילושם והוו פתוחים למבוי, עכ"ד, והובא בהג"א סימן ט'.[[141]](#footnote-142)

\*בפסקי רי"ד כתב דאיירי דהמבוי הגדול הי' סתום מג' צדדים ופתוח מצד א' לרה"ר, וכ"ה מבו' גם בתורי"ד בתו"ד, ובפסקי ריא"ז נחלק ע"ז, דבכה"ג לא היו המבואות הקטנים חשובין כמפולשים, דרק כשהמבוי הגדול מפולש מב' צידיו לרה"ר, חשיבי גם המבואות הקטנים דינם כמפולשים, כיון דהן פתוחים למבוי המפולש, אך כל שהמבוי הגדול סתום מג' צדדים, א"צ המבואות הקטנים צוה"פ כלל, דהו"ל כמבוי הכלה לאמצע הרחבה שהיא מותרת,[[142]](#footnote-143) - ובאבנ"ז סימן רס"ב סק"ט כתב דלדעת הסוברים דאין דין פילוש בחצר, ע"כ אף דבמבוי הכלה לאמצע הרחבה לא חשיב כמפולש, מ"מ כל שהוא כלה למבוי אחר חשבינן לי' כמפולש, עיי"ש.

\***אמר אביי עושה צוה"פ לגדול והנך כולהו מישתרו בלחי וקורה,** למש"כ הרשב"ם דאיירי כשהמבואות הקטנים מפולשים זה כנגד זה, צ"ע דהיאך ניתרים המבואות הקטנים בלחי או קורה, הרי אין להם אלא ב' מחיצות, שהרי בב' רוחות הם פרוצים לרה"ר, ולכאו' צ"ל, דגיפופי המבוי הגדול, הוו כמחיצה שלישית למבואות הקטנים כזה.

אך בחזו"א סימן ס"ה סקמ"ה נקט דאף בגונא דהמבואות הקטנים אינם מפולשים זה כנגד זה, חשיב דליכא למבואות הקטנים אלא ב' מחיצות, ואף דלכאו' שפיר אית להו ג' מחיצות, שהרי יש להן מחיצות דעומ"ר בב' צידיהם, ומחיצה בראשם שבמבוי הגדול, מ"מ כיון דבמבוי הגדול הם פרוצים בב' צידיהם בפרצות זה כנגד זה, מודה בזה שמואל דהויא פרצה בד', וכמש"כ החזו"א שם סקמ"א, וע"כ הוא דחשיב דאין להם אלא ב' מחיצות, וכתב דהא דסגי בהו בלחי לדעת שמואל, הוא משום דהמבוי הגדול ניתר וחשיב כסתום, ובדבריו שם לעיל מינה נראה דהוא משום מה שנקט בכ"ד דמחיצות הגודרות רשות אחת, מועילות לגדור גם את הרשות הפתוחה לה, אך בדבריו שם סוסקמ"ב מבו' דהכא הוא מטעם אחר, דכיון דהמבואות הקטנים יש להן ג' מחיצות דעומ"ר, אלא שבאנו לאסור משום שהן מפולשין ויש בהן בקיעת רבים, הרי דכל דהמבוי הגדול גדור, לא חשיב כפרצה, והדר דינא דהן ניתרין בעומ"ר במחיצותיהן הן, עיי"ש.

**כמאן כשמואל וכו' למה לי' צוה"פ,** כ"ה גירסת רש"י, ופירש דהוא משום דאף המבוי הגדול לא היו פילושיו מכוונים, והריטב"א הק' על גירסא זו, דכיון שהי' המבוי הגדול עקום, ואביי כשמואל ס"ל, מ"ט עשה צוה"פ לגדול, והר"ן כתב לישב, דמתוך שיש כאן פילושין הרבה לכל המבואות הקטנים החמיר לעשות צוה"פ, ובספר הישר לר"ת סימן ש"י כתב, דכיון דכל מבוי ומבוי יש לו ב' עיקומים, אחד לרה"ר שהמבוי הגדול פתוח לתוכו, ואחד לרה"ר שהמבואות הקטנים שבצד השני פתוחין לתוכו, ס"ל לאביי דבעי לעשות צוה"פ, ורבא פליג ע"ז דלא שנא עיקום אחד ולא שנא ב' עיקומים.

והריטב"א כתב דבכל הספרים ל"ג למה לי צוה"פ, דאיירי דהמבוי הגדול הי' מפולש ביושר, וע"כ אף לדעת שמואל צריך לעשות צוה"פ, אך הרשב"א תמה על פי' זה, דא"כ לא עביד כשמואל, דלשמואל בעינן דלת, ועי' בתורי"ד מש"כ בזה בע"א.

**עושה צוה"פ לכולהו להאי גיסא ואידך גיסא מישתרי בלחי וקורה,** בפירש"י כתב דהיינו דעושה צוה"פ למבואות הקטנים בעקמומיתן לצד מבוי גדול, ובפתחיהן לרה"ר עושה לחי או קורה, והתוס' לעיל ו' א' כתבו להוכיח מזה כדעת רש"י שם דלדעת רב דתורתו כמפולש צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתו, וע"כ ה"נ הכא צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתן לצד מבוי גדול, דאי נימא דלדעת רב א"צ לעשות צוה"פ בעקמומיתו, הרי דהכא סגי לעשות צוה"פ בפתחיהן לרה"ר, ולחי וקורה בפתח המבוי הגדול לרה"ר, ואי"ז במשמעות לישנא דרבא,[[143]](#footnote-144) ומבו' בדבריהם, דניחא להו עיקר הא דבעינן לעשות צוה"פ בכל פתחי המבואות הקטנים לרה"ר, ולא סגי שיעשה צוה"פ בפתח המבוי הגדול, ולכאו' הוא משום דס"ל דמבוי עקום כמין ח' תורתו כמפולש, וכל ב' מן המבואות הקטנים בפנ"ע הוו כמבוי מפולש, וע"כ צריך לעשות צוה"פ לכל פתחי המבואות הקטנים, - והריטב"א כתב דלפי' ר"ת דהיו פתוחים לו מבואות מב' צידיו, ניחא, דזהו דקאמר דעושה צוה"פ למבואות הקטנים שמן הצד האחד בפתחם לרה"ר, ועושה למבואות הקטנים שמהצד השני לחי או קורה בפתחם לרה"ר, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הרשב"א לעיל ו' א', וכיונו לזה מדעתם התורת חיים לעיל שם והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ג.

בפי' ריו"נ כתב דמה שלא פירש רבא לדין המבוי הגדול, הוא משום דתיקונו הוא כמו שאמר אביי דעושה לו צוה"פ מצד א' ולחי או קורה מצידו השני, - והמאירי כתב דאף דלמבואות שמצד א' לא עשה צוה"פ, לפ"מ שפירש שם שהיו לו מבואות מב' צידיו, ונמצא דפילוש מבואות אלו לצד הב' דהמבוי הגדול, אינו מתוקן כלל בצוה"פ, מ"מ שפיר מהני לזה הצוה"פ שבצד השני דרה"ר, וצ"ב, - ועיי"ש שכתב די"מ דאיירי כשהמבוי הגדול סתום מצד א', דאם הוא פתוח מב' ראשיו, ה"ה צריך צוה"פ בב' הראשים, וכ"כ בספר הבתים שער י', וכן נקטו הגאו"י בסוגיין, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ג.

\*הריטב"א כתב דאביי ורבא פליגי, דאביי ס"ל דכיון דאינם מכוונים דינם כעקום וס"ל כשמואל דמבוי עקום תורתו כסתום, ורבא פליג עלי' דדינו כמפולש וכו' והלכתא כרבא, וצ"ב דמנלי' דרבא פליג וס"ל דחשיב כמפולש גמור ולא תליא בפלוגתא דרב ושמואל, גם צ"ע במש"כ דהלכתא כרבא, דהרי לפ"מ דקי"ל כרב, ליכא נפ"מ אם חשיב כמבוי עקום, או חשיב כמבוי מפולש.[[144]](#footnote-145)

ג' סיון ע"ז

דף מס' 10

**מבוי מפולש**

**ז' א'** **- סרטיא מכאן ובקעה מכאן עושה צוה"פ מכאן ולחי וקורה מכאן,** ביסוד דינא דמבוי המפולש דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, בפשוטו הוא משום דג' מחיצות דאורייתא, וע"כ בעינן ג' מחיצות גמורות, דאף דלחי משום מחיצה, מ"מ מדרבנן לא סגי במחיצה זו, ובעינן ג' מחיצות גמורות, וכמבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לקמן י"א ב', - ומה"ט הוא דלדעת ר' יהודה תניא לעיל ו' ב' דעושה לחי מכאן ולחי מכאן, והיינו משום דלדידי' ב' מחיצות דאורייתא, וע"כ כל דאיכא ב' מחיצות גמורות, סגי בלחי מכאן ולחי מכאן.

וכ"ה משמעות ד' התוס' לקמן י"ב ב' ד"ה איתיבי' דטעמא דרבנן דפליגי על ר' יהודה ולא סגי בלחי מכאן ולחי מכאן, הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, - וכ"ה להדיא בד' הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ד א', דהא דמבוי מפולש צריך צוה"פ הוא משום דג' מחיצות דאורייתא, ודמה"ט הוא דלר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא סגי בלחי מכאן ולחי מכאן, ועיי"ש שכתבו לפ"ז, דה"נ בחצר מפולשת שהפרוץ מרובה על העומד, לא סגי בפס ד' מכאן ופס ד' מכאן, כיון דבעינן ג' מחיצות גמורות, אך בד' ריו"נ בריש מכילתין מבו' דהא דל"מ לחי במבוי המפולש, הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, עיי"ש, וצ"ע.[[145]](#footnote-146)

ואמנם צ"ע דא"כ מ"ט אין מבוי מפולש ניתר בעומ"ר מכאן ולחי או קורה מכאן, עמש"נ בזה להלן, הרי כל שעושה עומ"ר ברוח אחת, אית לי' ג' מחיצות גמורות, - ולכאו' בע"כ מזה, דדינא דמבוי המפולש, אי"ז רק משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, אלא הוא משום דהפילוש אוסר, עד שיעשה לו מחיצה דצוה"פ,[[146]](#footnote-147) וכ"כ בחי' הר"ן לקמן י"א א', דבמבוי מתוך שרגל הרבים מצוי' בו, כל שהוא מפולש, אפי' עומ"ר על הפרוץ הצריכוהו צוה"פ, וכ"ה מבו' ממש"כ רש"י דפלוגתת רב ושמואל בדין מבוי עקום, הוא משום דאין פילושיו מכוונים, והרי דאיכא אוסר בפנ"ע דפילוש, ובזה הוא שנחלקו אם כה"ג חשיב כמפולש, וכ"ה מבו' גם ממה שנחלקו הראשונים במבוי כמין ח' אם חשיב כמפולש.[[147]](#footnote-148)

בד' הר"ן לקמן י"א א' מבו' דמבוי מפולש אינו ניתר אף כשיש עומ"ר מכאן ומכאן, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן צ"ד א' ד"ה מ"ש, לפ"מ שפירש המהרש"א שם בדבריהם, וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין ל"ב וההשלמה לקמן ח' ב', שכתבו דאף חצר שנפרצה מב' רוחות זה כנגד זה אסורה, ונת' להלן, - אך הגאו"י לקמן ח' א' כתב לדקדק מד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"ד דאף דאין מבוי מפולש ניתר בעומ"ר מכאן ולחי או קורה מכאן, מ"מ הוא ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן,[[148]](#footnote-149) וזה לפי גירסתו בד' הרשב"א שם, אך לפי גיר' כתי"פ שם מבו' להיפך, עיי"ש.

ובעיקר המבו' בד' הרשב"א והר"ן דמבוי מפולש אינו ניתר בעומ"ר מכאן ולחי או קורה מכאן, הנה בד' התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין ד"ה וקמיפלגי נראה דעומ"ר מועיל להתיר למבוי המפולש, וע"כ אין לאסור במבוי שנפרץ לחצר מדין מפולש, אלא כשנפרץ ברובו, וכן נקט הקר"א לקמן צ"ד א'.[[149]](#footnote-150)

בעיקר מש"כ הראשונים לקמן צ"ד א' דאף חצר אינה ניתרת בפסין מב' רוחות, הנה בחי' הריטב"א לקמן י"א א' ריש ד"ה חצר כתב בשם רש"י דבחצר שנפרצה מב' רוחות סגי לה בב' פסין, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ד ס"ב והמ"ב שם סק"ד, והחזו"א בסימן ס"ה סקל"ג תמה ע"ז, והביא מד' הביאוה"ל בסימן שס"ב ס"ח דמבו' דל"מ פסין אלא ברוח רביעית.

**איסורא דמבוי מפולש בדלא בקעי בי' רבים**

בפסקי רי"ד לעיל ו' א' מבו', דאף כשנפרץ כותל האמצעי, אי"ז אוסר בד"ט, עיי"ש שפירש דפרצה בראשו, היינו בכותל האמצעי, ומבו' דאף פילוש גמור אינו אוסר בדלא בקעי בי' רבים, אך בפסקי ריא"ז ה"א דין ל"א ל"ב נראה להדיא דכל דהפרצות זה כנגד זה, ה"ז אוסר אף בדלא בקעי בי' רבים, ועי' מש"כ הגאו"י לעיל ו' א'.?יל"ע בזה בד' ההשלמה, ובד' המאירי לעיל ו' א'?.

והחזו"א דן בזה בכ"ד, דבסימן ס"ה סק"י צידד דהא דמבוי מפולש צריך צוה"פ מכאן ולא סגי לי' בעומ"ר, הוא רק היכא דבקעי בי' רבים, אך כל דלא בקעי בי' רבים, ה"ה ניתר בעומ"ר, וכ"נ בדבריו בסימן ע"ד סק"א, אך בסקל"א חזר בו וצידד דאף אם לא בקעי בי' רבים, חשיב כמפולש, ואינו ניתר בעומ"ר, ובסקל"ה וסק"ס נסתפק בדין זה, ושם סקנ"ח וסקס"ה נסתפק דאף היכא דאיכא גידודי חשיב כמפולש, אך בסימן פ"ו סוסק"ד נקט דכל דאיכא גידודי לא חשיב כמפולש.

**מבוי המפולש לקרפף יותר מבית סאתים**

\*התוס' בסוגיין כתבו דאם הי' המבוי כלה לרחבה דלי"ב דיורין שהיא יותר מבית סאתים, הוי ככלה לבקעה דצריך צוה"פ, וכ"כ הרא"ש בסימן ח', וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן כ"ד ב' ד"ה היכי, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן ת"ה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שס"ד סק"א, והביאו הביאוה"ל שם.

אך בל' הרשב"א בעבוה"ק בית ב' שער א' ה"ז משמע, דהמפולש לקרפף יותר מבית סאתים לי"ב לדינא דמבוי המפולש דאינו ניתר אלא בצוה"פ, וכל האיסור בזה הוא כשנפרץ המבוי במלואו לקרפף, ומשום איסורא דפרוץ למקום האסור, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין, וי"ל דהטעם בזה הוא, משום דלא אסרינן במפולש אלא בדבקעי בי' רבים מכח הפילוש, וכל שהוא פרוץ לקרפף, אף דבדינו הוי ככרמלית, מ"מ לא בקעי בי' רבים, וצ"ע.

**מבוי הכלה לרחבה**

למסקנת סוגיין מבו', דמבוי הכלה לרחבה לא חשיב כמפולש, ולא אסרינן אלא בכלה לצידי רחבה, ולדעת רבה הוא אסור אף כשכלה לאמצע רחבה ונפרצה החצר כנגדו, ודעת הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ו והי"ח דקי"ל לאסור בכלה לאמצע רחבה ונפרצה החצר כנגדו, וכ"כ הר"ן בדעת הרי"ף, אך דעת הרשב"א דקי"ל דאף בכה"ג שרי, וזה לפ"מ שפירש דרב יוסף פליג על דין זה, (וכ"כ התוס' בשם ר"ח, וכ"נ בד' רש"י ח' א' ד"ה שעירבו), אך הריטב"א והר"ן כתבו דרב יוסף לא פליג בזה, והר"ן כתב כן בדעת הרי"ף, (דמה"ט הוא שפסק להך דינא).[[150]](#footnote-151)

ובד' רש"י מבו' דאף בהני גווני דאסרינן, אין האיסור אלא משום דמיחזי כמפולש, אך מדינא אי"ז כמפולש, וע"כ הוא דלא אסרינן בכלה לאמצע רחבה ולא נפרצה החצר כנגדו, דבכה"ג לא מיחזי כמפולש, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי,[[151]](#footnote-152) וצ"ע דמ"ש ממבוי עקום דחשיב כמפולש מדינא.

ובאבנ"ז סימן רס"ב ס"ק ו' ז כתב לפרש בזה, דלדעת הסוברים דבמבוי עקום א"צ תיקון בעקמומיתו משום דהוי כמבוי אחד המפולש, י"ל דרק מה"ט דמה"ט הוא דחשבינן לה כמפולש, ומשא"כ במבוי הכלה לרחבה, דהמבוי והרחבה הוו ב' מקומות חלוקין,[[152]](#footnote-153) אך לדעת הסוברים דמבוי עקום צריך תיקון בעקמומיתו, והרי דחשיב כב' מבואות, ואפ"ה חשיב כמפולש, וכמש"כ רש"י לעיל ו' א' דפילושו שהוא מפולש לחבירו הוי כמפולש לרה"ר, צ"ל דשאני מבוי הכלה לרחבה, דבחצר ליכא דין פילוש, וע"כ אף המבוי המפולש לו לא חשיב כמפולש מדינא.

אמנם בד' הריא"ז בפירקין הלכה א' דין ל"ג ודין ל"ו נראה להדיא, דבגווני דאסרינן הכא, חשיב כמפולש מדינא וכדין מבוי עקום, ואף במבוי עקום לא אסרינן רק משום דהו"ל ככלה לצידי רחבה, ומה"ט כתב שם דבמבוי העשוי כנדל אין המבואות הקטנים אסורין, אלא כשהמבוי הגדול מפולש מב' צידיו, דאל"כ לא חשיבי המבואות הקטנים כמפולשין, כיון דהו"ל ככלה לאמצע רחבה, ובדבריו שם דין ל"א מבו' דגם דינא דפרצת מבוי בצידו, הוא רק כשנפרץ מצידו ממש ולא נשתיירו לו גיפופין מב' צדדיו, ולכאו' הוא משום דאל"כ דמי למבוי הכלה לאמצע רחבה דשרי, וצ"ע.

**דין הרחבה בגוונא דהמבוי אסור**

לפ"מ דס"ד דטעמא דר"י בר אבא אמר רב הוא משום מפולש, ולדעת רש"י איירי בכלה לאמצע רחבה, ולדעת התוס' איירי בכלה לצידי הרחבה מבו' דאף דהמבוי אסור מ"מ הרחבה מותרת, וכ"כ הרי"ף והרמב"ם בפי"ז משבת הי"ח, והרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"א ושער ב' פ"א ה"ט, - אך בפסקי הריא"ז כתב והובא בשה"ג דבגונא דהמבוי אסור, אף הרחבה אסורה, וכ"כ ההשלמה,[[153]](#footnote-154) ועמש"נ להלן בדעתם בדין פילוש בחצר.

ובטעם הא דהחצר מותרת, משמע מד' הרי"ף והרמב"ם שם דהוא משום דבחצר ליכא כלל לדין פילוש, ואף חצר שהרבים נכנסין לה בזו ויוצאים בזו, הוי רה"י גמורה, ועמש"נ להלן בנידון זה, - אך בד' הרשב"א בסוגיין בד"ה וקשיא לי' מבו' דהוא משום דלא נפרצה הרחבה במלואה, ובכה"ג לא חזינן לה כמפולשת, ודימה לזה דה"נ כשלא נפרץ המבוי במלואו לרחבה, אינו נאסר משום מפולש, וכ"כ האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב, וזה לפי דבריו שם דאף בחצר איכא דין פילוש, ונת' להלן.

**בביאור מה שחילקו בין עירבו ללא עירבו**

בהא דמפלגינן בין היכא דעירבו להיכא דלא עירבו, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאין האיסור בזה משום מפולש, דאיירי בכלה לאמצע רחבה, דלי"ב משום מפולש, אלא משום דבני חצר אסרי עלי', וע"כ אין המבוי אסור אלא כשלא עירבו בני חצר עם בני המבוי, וכ"כ התוס' ועוד מקמאי.

**ב** הבעה"מ כתב דהאיסור בזה הוא משום מפולש, ובזה הוא דמפלגינן, דלא אסרינן אלא כשעירבו בני חצר עם בני המבוי, רואין את פרצת החצר כאילו היא במבוי עצמו, והו"ל כמבוי מפולש לרה"ר ואסור, ומשא"כ כשלא עירבו בני חצר עם בני מבוי, דכל חד וחד מינייהו קאי באפי נפשי', ולא חשבינן לפרצת חצר כאילו היא כמבוי, וכ"כ בהשגות הרמ"ך פי"ז משבת הי"ח, - ומבו' מדבריהם, דהא דמבוי הכלה לרחבה לא חשיב כמבוי מפולש מדינא, ול"ד למבוי עקום, הוא משום דהמבוי והרחבה ב' מקומות הן, וע"כ כל שעירבו יחד וחשבינן להו כמקום א', הו"ל כמבוי המפולש מדינא, וע"כ ה"ז אסור אף בכלה לאמצע רחבה ואף בשאין הפרצות זה כנגד זה.

**ג** הראב"ד בפי"ז משבת ה"ו כתב, דלא אסרינן משום מפולש בכלה לצידי הרחבה, אלא כשלא עירבו, אך כל שיש דיורין ברחבה ועירבו בני הרחבה עם בני המבוי, אף המבוי מותר, דעירוב משוי להו חד מינא ומחיצות דהכא מהני להתם, - ולכאו' מכוון הדברים הוא, דמדינא הי' להעומ"ר שבראש הרחבה להתיר את המבוי, והיינו או משום דבכל פילוש מהני עומ"ר, או משום דהכא אי"ז פילוש גמור, וכל הא דל"מ, הוא משום דהמבוי והרחבה הוו ב' מקומות, ובעינן שיהא התיקון במבוי עצמו, ע"ד שמצינו בד' רש"י ודעימי' בדין מבוי עקום,ו[[154]](#footnote-155) וע"כ כל שעירבו וחשבינן להו כמקום א', שפיר מהני מחיצות הרחבה למבוי.[[155]](#footnote-156)

\***ד** התורי"ד כתב דרב ירמי' בר אבא אמר רב איירי בעירבו, וע"כ לא אסר אלא כשנפרצה חצר כנגדו ומטעם מפולש, ורב יהודה דשרי בכלה לצידי רחבה, איירי כשלא נפרצה רחבה כנגדו, וקמ"ל דדוקא כלה לרחבה דלי"ב דיורין מותר, אך אם כלה לחצר דיש בה דיורין אסור, ועיי"ש מה שהוסיף לפרש בסוגיין, ובזה מתפרשים דבריו בפסקיו שפירש דטעמא דרב הוא משום דהוי כמפולש, דלפמש"כ לפרש בד' רב ששת, הרי דאף לדידי' הוי האיסור משום מפולש, (וי"ל כן גם בדעת הרי"ף שפירש דטעמא דרב הוא משום דהוי כמפולש, והרשב"א תמה ע"ז).

**אם מהני לחי להתיר כשנפרצה רחבה כנגדו וחשיב כמפולש**

בהא דאסרינן כשנפרצה רחבה כנגדו משום דהו"ל כמפולש, נחלקו הראשונים, וג' דעות בדבר, דהתוס' בד"ה בעירבו כתבו דהיינו אף היכא דלא נפרץ במלואו, דהו"ל ככל מבוי מפולש דאינו ניתר אלא בצוה"פ, וכ"כ בתוס' הרא"ש ותור"פ, וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם.

והרשב"א כתב דאם לא נפרץ במלואו שרי, משום דכל דאית לי' למבוי גיפופין, אינו נראה ככלה לפרצת החצר וכמפולש לחצר, אלא נראה לכל שהוא פתוח לחצר והחצר היא שנפרצה לרה"ר,[[156]](#footnote-157) וכתב דכ"ז הוא כשיש למבוי גיפופין הנראים בפנים, אך אם נפרץ במלואו, הרי הגם דנראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי, מ"מ כיון דלעומדין בפנים נראה כמפולש לרה"ר וכאלו כלה לפרצת החצר אנו מחמירין עליו לדון אותו משום מפולש, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א ה"ח דכל שהעמיד לחי או קורה בין המבוי לחצר, ה"ז מועיל להתיר את המבוי.

ובד' הר"ן מבו' דכל דאיכא לחי שרי מדינא, דאי"ז כמפולש גמור דל"מ בו לחי, וצ"ב, והא דל"מ לחי הנראה מבחוץ ושוה מבפנים הוא משום דאי"ז מועיל אלא להתירו מאיסור מאותו רשות הסמוך לו שהוא נראה בו ממש, ולא להצילו מרה"ר שהוא רחוק ממנו, ולכאו' המכוון בזה הוא, דהא דנראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי, הוא משום דאית לי' תורת לחי כלפי הרשות החיצונה, וע"כ מהני אף כלפי הרשות הפנימית, (וכ"נ בל' רש"י בסוגיין בד"ה בנראה מבחוץ, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן כ"ד ב' ד"ה ההיא רחבה והרשב"א לקמן י' א', עיי"ש), וע"כ כשבאנו להבדיל בין המבוי לרה"ר, ל"מ לחי זה, דאין לו תורת לחי לא כלפי רה"ר ולא כלפי המבוי, (וזה ע"ד מש"כ התוס' והרשב"א לקמן שם).?ויל"ע בזה בסוגיית הגמ' לקמן דנראה מבחוץ, עמש"נ שם.

**מבוי המפולש לרשות שאינה מעורבת**

בהא דמהני הלחי להתיר כשלא נפרצה החצר כנגדו, אף שלא עירבו, ולא אמרינן דהו"ל כמפולש דאינו ניתר בלחי, משמע מד' התוס' דהוא משום דלא חשיב כמבוי המפולש, אלא כשנפרץ מב' רוחות לרה"ר או לכרמלית, דאיכא חיסרון מחיצות בב' רוחות, אך כשנפרץ לחצר שלא עירבה עמו, דאין איסורו משום חיסרון מחיצות, שהרי החצר הויא רה"י גמורה ואיכא מחיצות מעליא, אלא איסורו הוא משום דנפרץ למקום האסור לו, לא חשיב כלל כמפולש, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ד ס"א, וכ"נ בל' המ"ב שם סק"ג, - אך הרשב"א כתב דהוא משום דחצר ומבוי דומין הן בתשמישן וקרובין הן להיות זה כזה שעירוב מועיל לזה ולזה ושניהם רה"י הן, ולר"ש הוו המבוי והחצר כרשות אחת, וע"כ סגי בלחי או קורה, ול"ד למפולש לכרמלית דצריך צוה"פ, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן ת"ה.

ובתשו' הר"ן בסימן ע"ב שהביא הב"י בסימן שס"ד מבו' דאף המפולש למבוי שאינו מעורב צריך צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, דבדבריו שם מבו' להדיא דאיירי בדליכא חיסרון מחיצות, והי' על כל העיר דין רה"י, עיי"ש, ועמדו ע"ז המאמר מרדכי בסימן שס"ד סק"ד הביאו הביאוה"ל שם ס"א והבית מאיר שם,[[157]](#footnote-158) - ועיי"ש שתמהו ע"ז מסוגיין דמבו' דבמפולש לחצר שאינה מעורבת סגי בלחי או קורה, והמאמ"ר שם כתב דצ"ל דהכא איירי שהי' צוה"פ בראש המבוי, אך בחזו"א סימן ס"ה סקל"ג כתב דודאי דאיירי הכא כשלא הי' לו צוה"פ בראשו דסתם מבוי כך הוא, ועוד דאם הי' צוה"פ בראשו, ל"ה אסרינן לי' מכח הא דנפרצה חצר כנגדו, והיינו משום דיש לחצר מחיצות דעומ"ר וה"ז מועיל אף למבוי, (וכ"ה בחזו"א סימן פ"ח סק"ט, דכל דעשה צוה"פ בראש המבוי, א"צ תיקון כלל בפרצתו לרחבה),[[158]](#footnote-159) - וי"ל עוד, דשאני הכא שנפרץ המבוי לחצר מעורבת, ואך שלא עירבו עם בני המבוי, ומשא"כ התם דנפרץ למבוי שלא נשתתפו בו, דחשבינן לי' ככרמלית, וכ"ה מבו' בד' המהרי"ט בתשו' ח"א סימן צ"ד דמבוי המפולש לחצר שאינה מעורבת צריך צוה"פ, משום דחצר שאינה מעורבת חשיבא ככרמלית, עיי"ש, ועי' גם בתשו' הריב"ש סימן ת"ה דמשמע דהי' מקום לחלק כן.[[159]](#footnote-160)

**חצר מפולשת**

בדין פילוש בחצר מצינו כמה דעות בד' הראשונים, **א** הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"ד כתב דחצר הפרוצה מב' רוחותי' לרה"ר, ורבים בוקעין בה נכנסין בזו ויוצאין בזו, אם יש לה צוה"פ מכאן ולחיים או פס ד' מכאן מותרת, וא"צ לומר בשיש לה צוה"פ מכאן ומכאן, או עומ"ר מכאן וצוה"פ מכאן, כ"ה גיר' כת"י, וגיר' הגאו"י לקמן ח' או עומ"ר מכאן ועומ"ר מכאן, עכ"ל, ומבו' דלא סגי בעומ"ר מכאן ולחיים או פס ד' מכאן, ומבו' לפ"ז דאף בחצר איכא דין פילוש,[[160]](#footnote-161) - אמנם הרשב"א שם ספי"ג ה"פ כתב דחצר שנפרצה מב' רוחותי' צריך שיהא האחד מהן עומ"ר על הפרוץ, ומבו' דחצר המפולשת ניתרת בעומ"ר מכאן ופס ד' מכאן, - וצ"ל דאף דגם בחצר איכא דין פילוש, כ"ז הוא כשהרבים בוקעין בה, אך כל שאין הרבים בוקעין בה, לי"ב לדין פילוש, ול"ד למבוי דלעולם יש בו לדין פילוש, כמשמעות סתימת ד' הרשב"א בשער ב' פ"א, דשאני מבוי דעומד לבקיעת רבים.[[161]](#footnote-162)

**ב** הריא"ז בפירקין ה"א דין ל"ב כתב דחצר שנכנסין לה בזו ויוצאין לה בזו, אם היו הפרצות זו כנגד זו ה"ז אסורה, ואם ל"ה הפרצות זו כנגד זו אע"פ שהרבים בוקעין בו ה"ז מותרת, וזה כגיר' מקצת נוסחאות שהביא הר"ן בשלהי סוגיין, דלרבה דאמר זה כנגד זה אסור, מתניתין דחצר שהרבים נכנסין וכו' היא רק בזה שלא כנגד זה,[[162]](#footnote-163) ועיי"ש דין ל"ג שכתב עוד, דבמבוי שנפרץ לרחבה ונפרצה רחבה כנגדו, או כשכלה המבוי לצידי הרחבה, אף הרחבה אסורה, אך בד' ש"ר מבו' דהרחבה מותרת, ונת' להלן הטעם בזה, - ועי' גם בס' ההשלמה שכתב דכל שנפרצה החצר זה כנגד זה ובקעי בה רבים להדיא, ה"ה אסורה.[[163]](#footnote-164)

**ג** בחי' הר"ן לקמן י"א א' כתב דאף דמבוי המפולש אסור אף כשהוא עומ"ר באותן הרוחות שהוא מפולש בהן, מ"מ חצר מותרת בכה"ג, וכ"כ הר"ן בסוגיין, דחצר מותרת אף כשנפרץ זה כנגד זה, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דשאני מבוי דמתוך שרגל הרבים מצוי' בו כל שהוא מפולש אפי' עומד שבו מרובה על הפרוץ הצריכוהו צוה"פ.

והאחרונים נחלקו בזה, דהמהרש"ל בשלהי סוגיין כתב דחצר מותרת בכל ענין אפי' נפרצה זה כנגד זה והרבים נכנסין בזו ויוצאין בזו, וכ"כ התורת חיים והמהדו"ב, וכ"כ המהרי"ט בתשו' ח"א סימן צ"ד, וכ"כ הט"ז בסימן שס"ה סק"ג, ושם סק"ב כתב דה"נ דין פרצת ד' בצידו בדבקעי בי' רבים, הוא רק במבוי ולא בחצר, וכ"כ המג"א שם סק"ד, וכ"כ הבית מאיר שם ס"א, והגר"ז בסימן שס"ד ס"ב, והמ"ב שם סק"ד, והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז, והחזו"א בכ"ד.[[164]](#footnote-165)

אך המהרש"א בשלהי סוגיין כתב דאף חצר אסורה כשנפרצה זה כנגד זה, עיי"ש, וכן האריך האהעו"ז בסימן שס"ה דאף חצר מפולשת אסורה, ומה"ט פוסל בה גם פרצת ד' דבקעי בה רבים, וזה לפ"מ שנקט שם דאיסורא דפרצת ד' דבקעי בה רבים הוא משום פילוש, - ועיי"ש שכתב ללמוד כן מד' התוס' לקמן צ"ד א' ד"ה מ"ש, וזה לפ"מ שפירש המהרש"א שם בדבריהם, וכמש"כ האבנ"ז בסימן רס"ב סק"ג, אך בד' התוס' הרא"ש שם נראה דדבריהם שם קיימי בפרוץ מרובה, ולפ"ז אין להביא מדבריהם, וכ"כ הבית מאיר שם והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז.[[165]](#footnote-166)

האהעו"ז שם כתב לפי דבריו, דהא דבמבוי שנפרץ לחצר, אין החצר אסורה משום מפולש, הוא משום דאף המבוי אינו אסור בכה"ג, אלא משום שנראה כמפולש לרה"ר, אך החצר דיש לה גיפופי, אינה נראית כמפולש לרה"ר, וע"כ היא מותרת, ולעיל נת' כן מד' הרשב"א, - וצ"ע דלכאו' כל הא דהמבוי לא חשיב כמפולש מדינא, הוא רק משום דהחצר מותרת, ובאנו לאסור את המבוי משום דחשיב כמפולש לרה"ר, ומדינא ל"ה כמפולש, כיון שאינו פרוץ לרה"ר אלא לחצר, אך אם פילוש אוסר בחצר, הרי יש לאסור את החצר משום שהיא מפולשת למבוי האסור, וע"ז לא יועילו הגיפופי, ועי' בד' הבית מאיר שם שנראה שכונתו להקשות כן, ועי' גם בחזו"א סימן ס"ה סקל"א שעמד בזה, - וצ"ל דליכא איסור פילוש בשנפרץ למקום שאיסורו הוא משום חיסרון תיקון, ול"ד למפולש לכרמלית או לקרפף יותר מבית סאתים, וצ"ע.

האהעו"ז שם כתב לפי דבריו, דהא דחצר שהרבים וכו' מותרת אף בזה כנגד זה, הוא משום דיש בה גידודי, וכמש"כ רש"י לקמן כ"ב ב' ד"ה דלא,[[166]](#footnote-167) - והבית מאיר שם תמה ע"ז דא"כ מה פריך הכא ע"ד רב דמאי קמ"ל תנינא וכו', הרי התם איכא גידודי וע"כ ל"ה כמפולש, והכא קמ"ל רב דאף דליכא גידודי, מ"מ כיון שלא נפרצה החצר לרה"ר אלא למבוי, לי"ב משום מפולש.

י"ב סיון ע"ז

דף מס' 11

**דין ס' ריבוא**

**ו' א'** **- כיצד מערבין דרך רה"ר,** בפירש"י כתב דל"ה רה"ר אלא בעיר שמצויין בה ס' ריבוא, וכ"כ רש"י בע"ב בד"ה ירושלים וד"ה אבולי ולקמן כ"ו א' ד"ה ערסייתא ומ"ז א' ד"ה ג' חצירות ונ"ט א' ד"ה עיר של יחיד, וכ"כ התוס' בסוגיין ובשבת ו' ב' ד"ה כאן וס"ד ב' ד"ה רבי ענני, והרא"ש בפירקין סימן ח' ובביצה פ"ג סימן ב', והרי"ד והריא"ז בפירקין, והריטב"א לקמן כ"ב א' ושם ב' ובשבת ו' א' ושם ב', וכ"כ הראב"ן בסימן שכ"ט, והסה"ת בסימן רי"ד, והרוקח בסימן קע"ה, והסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והמהר"ם בתשו' הרשב"א ח"א סימן תת"נ, והטור בסימן שמ"ה.[[167]](#footnote-168)

אך בד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א מבו' דהוי רה"ר אף כשאין מצויין שם ס' ריבוא, וכ"כ התוס' בסוגיין בשם ר"ת,[[168]](#footnote-169) וכ"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א' ובשבת נ"ז א', והריטב"א לקמן נ"ט א', והר"ן בסוגיין ובשבת שם, והמ"מ בפי"ד משבת שם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג', וכ"נ גם בדבריו בתשו' ח"א סימן תשכ"ב, ובביאוה"ל סימן שמ"ה ס"ז הביא כן מד' עוד מקמאי.

והאחרונים נחלקו בהכרעת ההלכה בזה, עי' ט"ז סימן שמ"ה סק"ו ומג"א שם סק"ז וביאוה"ל שם ד"ה שאין,[[169]](#footnote-170) והאריכו בזה הרבה הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו והמשכנות יעקב בסימן ק"כ וסימן קכ"א, ואכמ"ל.

בשבת ו' ב' אמרו דבזה"ז שאין ישראל שרויים במדבר ל"ה המדבר רה"ר,[[170]](#footnote-171) והתוס' שם פירשו דהוא משום דל"ה רה"ר אלא כשיש בו ס' ריבוא, וכ"נ בד' הריטב"א שם, - אך הרמב"ן לקמן נ"ט א' כתב דממה שלא מיעטו אלא מדבר, משמע דל"ב ס' ריבוא, ושאני מדבר דאין שם דרך כבושה ולא מכוונת לילך בה לשום מקום, וע"כ ל"ה רה"ר, דדמי לבקעה, ועיי"ש שעמד ע"ד רש"י בשבת שם שכתב דהא דמדבר בזה"ז ל"ה רה"ר הוא משום דהולכי מדברות לא שכיחי, ומשמע דאם היו הולכי מדברות שכיחי הי' רה"ר אף דאין עוברים שם ס' ריבוא, ונת' להלן, - ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה ערכתי נקט דלדעת הסוברים דל"ב ס' ריבוא, הא דמדבר ל"ה רה"ר הוא משום דאין רבים מצויין בו כלל, וזה כמש"כ הר"ן בסוגיין דל"ה רה"ר אלא כשרבים מצויין בו, ועיי"ש שעמד בזה דלא נדע שיעור לדבר.

לדעת רש"י ודעימי' דבעינן ס' ריבוא, נחלקו רבוותא בכמה מילי, **א** בד' תוס' הרא"ש ותור"פ לקמן נ"ט א' בשם ר"ת מבו' דבעינן שיהיו דרים בעיר ס' ריבוא, אך הריטב"א לקמן שם כתב דל"ב שיתישבו בעיר ס' ריבוא, אלא סגי במה שנכנסין לתוכה ס' ריבוא, וכ"כ הריטב"א בשבת ו' א', וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין,[[171]](#footnote-172) והובאו ד' הריטב"א והריא"ז בביאוה"ל סימן שמ"ה ס"ז.[[172]](#footnote-173)

**ב** הרמב"ן והר"ן בשבת נ"ז א' כתבו דבעינן שיהיו עוברים שם ס' ריבוא "בכל יום", וכ"ה בל' הבה"ג שהביא בס' העתים סו"ס ר"ח, וכ"כ התור"פ בסוגיין, וכ"כ השו"ע בסימן שמ"ה ס"ז, - אך הריטב"א בשבת ו' א' כתב דסגי במה שלפעמים באים שם ס' ריבוא, וכ"כ הנימו"י בסוף הל' ציצית בשמו,[[173]](#footnote-174) וכ"כ המ"ב בסימן שמ"ה סקכ"ד דבכל הראשונים העומדים בשיטה זו לא נזכר לתנאי זה דיהיו עוברים ס' ריבוא בכל יום, וסגי במה שמצויים שם ס' ריבוא.

**ג** הרמב"ן לקמן נ"ט א' כתב לדון, דסרטיא שהיא כבושה חוץ לעיירות והולכים ממנה מעיר לעיר וממדינה למדינה עד סוף כל העולם, ל"ב שיהיו בה ס' ריבוא, כיון שהיא של כל העולם, ורק בתוך העיר ל"ה רה"ר בלא ס' ריבוא,[[174]](#footnote-175) וכ"ה מבו' בתורי"ד בפסחים ס"ט א' ובפסקיו בסוכה מ"ג א', - אך בד' התוס' והריטב"א בשבת ו' ב' שכתבו דמדבר ל"ה רה"י משום דאין בו ס' ריבוא, מבו' דאף בסרטיא שמחוץ לעיירות בעינן שיהיו בה ס' ריבוא, וכ"ה מבו' בשיטה להר"נ שם בשם הרא"ה דבעינן שיהיו שם שיירות מצויות של ס' ריבוא, אך מד' רש"י בשבת שם שכתב דהא דמדבר ל"ה רה"ר, הוא משום דהולכי מדברות לא שכיחי, מבו' דאם היו הולכי מדברות שכיחי הו"ל רה"ר אף דאין ס' ריבוא מצויין שם, והיינו משום דבסרטיא שמחוץ לעיר ל"ב שיהיו בה ס' ריבוא, ועמד ע"ז הרמב"ן שם, (ועי' בבית אפרים או"ח סימן כ"ו סוד"ה הנה ערכתי, במש"כ לפרש לד' רש"י בע"א).

**ד** בל' רש"י משמע דסגי במה שמצויין בעיר ס' ריבוא, ול"ב שיהיו ס' ריבוא מצויין במבוי זה, וכ"נ מד' עוד מקמאי, ועי' באג"מ או"ח ח"א סימן קל"ט ענף ה' שהאריך הרבה בזה, וכ"כ בקצרה באחיעזר ח"ד סימן ח', ובזה שמעתי לפרש לד' רש"י בריש מכילתין שלא הזכיר לתנאי זה שיהיו בה ס' ריבוא, והיינו משום דהתם דהמבוי מפולש לרה"ר, בע"כ דהיו מצויין בעיר ס' ריבוא, וע"כ כל הא דהמבוי ל"ה רה"ר, הוא רק משום שאינו רחב ט"ז אמה או שאינו מפולש, - אך הפנ"י בשבת ה' ב' כתב, דאף דמחנה לוי' הי' רה"ר משום דהיו שם ס' ריבוא, מ"מ מחנה ישראל י"ל דל"ה רה"ר משום שלא היו בוקעין שם ס' ריבוא, והביאו הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו סוד"ה ועתה אלכה, ומבו' דלא סגי במה שהי' בכל המחנה ס' ריבוא, אלא בעינן שיהיו מצויין ס' ריבוא במבוי זה.[[175]](#footnote-176)

**דין מפולש**

בפירש"י כתב דל"ה רה"ר אלא בעיר שאין בה חומה או שהי' רה"ר שלה מכוון משער לשער שיהא מפולש דומה לדגלי מדבר, וכ"כ רש"י בע"ב בד"ה ירושלים ובד"ה אבולי דמחוזא, ומשמעות הדברים דלא סגי במה שהרה"ר פתוחה מב' צידי' ואין לה אלא ב' מחיצות, אלא בעינן שיהא הרה"ר מכוון משער לשער, וכ"ה בל' הרמב"ן לקמן נ"ט א' ובמלחמות לקמן כ"ב א', ובד' הרשב"א לקמן כ"ב א' ובעבוה"ק ריש שער ג', ועוד רבים מקמאי, והובאו דברים באג"מ או"ח ח"ה סימן כ"ח אות ו', וכ"ה בטושו"ע סימן שמ"ה ס"ז, וכתב המג"א שם סק"ז דהיינו דבעינן שיהיו השערים מכוונים זה כנגד זה.[[176]](#footnote-177)

ובביאור הך דינא כתב המאירי בסוגיין דהיינו דבעינן שיהיו פתחי ב' ראשיו מכוונים זה כנגד זה, עד שהדבר מצוי לרבים להיות בוקעין בהם מפתח זה לפתח זה "בלא שום עיקום", וכ"כ המאירי בריש פירקין דבעינן שיהא מפולש מב' ראשיו עד שיוכל אדם לעבור "ביושר בלא עיכוב", וזהו מש"כ רש"י דהא דבעינן לזה הוא דומיא דדגלי מדבר, דבדגלי מדבר היו הולכין ביושר בלא עיקום, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן כ"ב א' דבמבוי עקום לא אמרינן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, משום דאין השערים מכוונים זה כנגד זה ואין דומין לדגלי מדבר.

אך בתשו' הריב"ש סימן ת"ה כתב דמבוי עקום חשיב כרה"ר גמורה, ולמד לזה מדינא דרב דמבוי עקום תורתו כמפולש, וצ"ב, ומבו' דס"ל דלתורת רה"ר ל"ב שיהיו השערים מכוונים זה כנגד זה, וכ"ה בחי' הריטב"א בשבת ו' א', דלא הסכימו כל המפרשים להך מילתא דבעינן שיהא הרה"ר מכוון משער לשער, אך הריטב"א שם ס"ד ב' כתב דבזה"ז אין לה רה"ר משום שאינו מכוון משער לשער.

בתשו' מהריט"ץ סימן רנ"א דקדק מל' רש"י בשבת ו' א' והרמב"ם בפי"ד משבת ה"א דאף מבוי הרחב ט"ז אמה ל"ה רה"ר, אלא אם הוא מפולש מב' צידיו לרה"ר, אך אם הוא מפולש לכרמלית ל"ה רה"ר, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ובגל' הגרע"א בסימן שמ"ה ס"ז ציין לתשו' שמחת יו"ט או"ח סימן ז', ועיי"ש שכתב לדקדק מד' כמה מקמאי דס"ל דמבוי דיש בו ט"ז אמה הוי רה"ר אף כשהוא מפולש לכרמלית.[[177]](#footnote-178)

הרמב"ן לקמן נ"ט א' כתב דלדין רה"ר בעינן שיהא מפולש בב' ראשין ומכוון "עד חוץ למדינה", ומבו' דלהך דינא דבעינן שיהיו הפתחים מכוונים, סגי במה שהוא מכוון עד חוץ למדינה, וכ"ה מוכרח גם בד' ש"ר, דאל"כ לא משכח"ל רה"ר דאורייתא, דאין מקום שהוא מפולש עד סוף העולם.[[178]](#footnote-179)

והתוס' וש"ר לקמן בסוגיין כתבו דמבואות הרחבים ט"ז אמה ומפולשים לרוחב רה"ר הוו רה"ר, ומבו' דל"ב שיהיו מפולשים עד חוץ לעיר, והיינו משום דהתם הרה"ר עצמה מפולשת משער לשער ותורת רה"ר עלי', וע"כ אף המבואות המפולשים לרה"ר זו, הוו רה"ר.

בתשו' משנת ר"א סימן ו' סק"ו כתב דמד' הרמב"ם נראה דלא ס"ל להך מילתא דל"ה רה"ר אלא כשהוא מכוון משער לשער, ועיי"ש שכתב בדעת הגר"א שפירש כן גם בד' השו"ע, דכל הא דבעינן מפולש, הוא רק משום דאל"כ יש לה ג' מחיצות, אך כל דליכא ג' מחיצות, הוי רה"ר אף שאין הפתחים מכוונים זה כנגד זה, ושם סקי"א וסקי"ב כתב לדון לפרש כן גם בד' רש"י ודעימי', עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' רש"י בריש מכילתין ולקמן נ"ט ב', עיי"ש.[[179]](#footnote-180)

הראבי"ה בסימן שע"ט כתב דפלטיא דהיינו רחוב העיר שהיא גדולה ומצוין שם בני אדם עומדים ויושבים בשוק הויא רה"ר אף שאינה מפולשת משער לשער מב' צדדים, וכ"כ המאירי בשבת ו' א', וכנראה למדו לזה ממה שאמרו בשבת שם דאיזו היא רה"ר גמורה סרטיא ופלטיא ומבואות המפולשין, ומשמע דרק במבואות בעינן שיהיו מפולשין, אך בפלטיא ל"ב לזה, (וגם בסרטיא שהיא מחוץ לעיר, ל"ב שתהא מפולשת, וכמש"נ לעיל מד' הרמב"ן), וכ"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה ועוד קשיא לי, ופירש דהוא משום דל"ב מפולש משער לשער אלא במקום שהוא רה"ר משום שעוברים דרך שם, ומשא"כ בפלטיא דהוי רה"ר מצד עצמו,[[180]](#footnote-181) - אך בשיטה להר"נ שבת ו' א' כתב בשם הרא"ה דאף בפלטיא בעינן שתהא מפולשת, אלא דבמבואות איצטריך למיתני מפולשין, משום דאיכא סתומין, וכ"ה בטוש"ע סימן שמ"ה ס"ז, והבית אפרים שם עמד ע"ד הטוש"ע, ועיי"ש במש"כ לדון דמה שהצריכו לזה, הוא משום דאל"כ יש להפלטיא ג' מחיצות, וצ"ע.

**ירושלים אלמלי דלתותי' ננעלות בלילה וכו',** בטעם הא דמהני נעילת דלתות, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י לקמן ק"א א' ד"ה חייבין עלי' כתב דעי"ז ל"ה רה"ר, שאינה כדגלי מדבר שהוא דרך פתוח כל שעה, ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג', דהוא משום דאין רה"ר אלא הנמסר לרבים בכל שעה, - וזה מתפרש למש"כ הרשב"א לקמן כ"ב א' ד"ה וקי"ל דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא בבקיעת הרבים דרה"ר, וע"כ כל שדלתותי' ננעלות בלילה ול"ה רה"ר, לא אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אך אי"ז מתישב למש"כ בחי' הריטב"א בסוגיין ולקמן כ"ב א' דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף כשאי"ז רה"ר, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, (ויתבאר בעזה"י לקמן).

**ב** הריטב"א לקמן כ"ב א' כתב דהוא משום דכל שכל שדלתותי' ננעלות בלילה נדון כסתימה גמורה ומחיצה שלימה וכאילו יש כאן ד' מחיצות, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה אבל לענ"ד בדעת התוס', דהא דמהני דלתות ננעלות, הוא משום דעי"ז איכא ד' מחיצות גמורות, וכל דאיכא מחיצות גמורות לכו"ע לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא.[[181]](#footnote-182)

**ג** בל' רבינו אפרים שהביא הראבי"ה בסימן שפ"ו, משמע דהוא משום דרק בקיעת רבים שבידם לילך שם כל שעה מבטלת המחיצה, וע"כ כל שדלתותי' ננעלות בלילה ובשעה זו נמנעת בקיעת הרבים, ל"מ בקיעה זו לבטל המחיצות, וכ"נ בד' המאירי בשבת ו' א'.

התוס' כתבו בדעת רש"י דממה שאמר ר' יוחנן אלמלי אין דלתותי' ננעלות, נלמד דבעינן שיהיו לה ב' דלתות ננעלות, וזהו דפריך על הא דהכא סגי בדלת אחת,[[182]](#footnote-183) אך לא פריך מהא דבעי נעילת דלתות, דגם בדברי ב"ה איכא לאוקמי בננעלת, והתוס' הק' ע"ז דכיון דאיכא ב' מחיצות ושלישית בננעלת הוי ג' מחיצות, וכתבו דאף דג' מחיצות דאורייתא, היינו רק בג' מחיצות גמורות, אבל הכא דשלישית ע"י דלת, רביעית נמי בעי דלת, ולכאו' מכוון דבריהם הוא, דאף דדלת הוי מחיצה גמורה, מ"מ הכא דאיכא בקיעת רבים, הגם דמהני מחיצת הדלת כנגד בקיעת הרבים, מ"מ מהני בקיעת הרבים לגרע לכח מחיצת הדלת, ובכה"ג לא סגי בג' מחיצות,[[183]](#footnote-184) - והך מילתא דבעינן דלתות מכאן ומכאן, כ"ה גם בד' הרי"ף בסוגיין והרא"ש בסימן ח', וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת ה"י,[[184]](#footnote-185) ואך שדעתו שם דסגי בדלתות הראויות לינעל, ויתבאר בעזה"י במקומו.

אך הריטב"א בסוגיין כתב דודאי דכיון דג' מחיצות דאורייתא סגי בדלת אחת כמו בב' דלתות, והרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ד המ"א כתב דסגי בדלת אחת ננעלת, משום דאין רה"י אלא מסור לרבים בכל עת והואיל ויש לזה דלת ננעלת בלילה וחוסמת העוברים שם בלילות אין זו רה"ר, עכ"ד, ואזלי לטעמייהו בטעם הא דמהני דלתות ננעלות, וכ"כ המג"א בסימן שס"ד סק"ב בדעת ר"י שהביאו התוס' שפירש דפריך משום דמשמע לי' דב"ה ל"ב נעילה, ולא פירש דפריך משום דבעינן ב' דלתות.[[185]](#footnote-186)

הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג' כתב דפלטיא הויא רה"ר אף שדלתות המדינה ננעלות בלילה, וכ"כ המאירי בשבת ו' א', וכתב דכ"כ גדולי הצרפתים, וכתב דיש חולקים, והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה אבל לענ"ד כתב דהרשב"א לטעמי' אזיל, דהא דמהני נעילת דלתות הוא משום דעי"ז אינו מסור לרבים, וע"כ כ"ז הוא במבואות המפולשות דתורת רה"ר שעליהם הוא משום דריסת רגל הרבים, ומשא"כ בפלטיא שהרבים מתקבצין שם ומתעכבין שם ומחמת זה הוא רה"ר, ל"מ מידי הא דהדלתות ננעלות בלילה ואין הרבים מחוץ לעיר באים לשם, דמ"מ הפלטיא היא מסורה לרבים בני העיר עצמם והיא מסורה להם כל שעה אף כשדלתות העיר נעולות.[[186]](#footnote-187)

הבית אפרים שם כתב דכל מש"כ הרשב"א דפלטיא הויא רה"י אף כשדלתות המדינה ננעלות, הוא רק בשעה שאינם נעולות, אך בשעה שהן נעולות, ל"ה רה"ר, כיון שהוא מוקף מחיצות, ונחלק ע"ד החכם צבי בסו"ס ל"ז שפירש דאף מחיצות גמורות אין מועילות לפלטיא, כיון דיש רה"ר בתוך המחיצות, עיי"ש, והסכים לזה המשכנות יעקב בסימן קכ"א,[[187]](#footnote-188) וכ"כ בתשו' ישועות מלכו או"ח סימן כ"א.

י"ז סיון ע"ז

דף מס' 12

**אתו רבים ומבטלי מחיצתא במקום שאינו רה"ר**

**ו' ב'** **- ה"ק כיצד מערבין מבואות המפולשים לרה"ר וכו',** בטעם הא דבמבואות המפולשים לרה"ר ל"ב דלתות ננעלות, נחלקו הראשונים, דבד' התוס' בד"ה וכי תימא מבו' דהוא משום דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר גמורה, וע"כ במבואות המפולשין דאין בהן ט"ז אמה ול"ה רה"ר, לא אמרינן אתרו"מ, ול"ב דלתות, וכ"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א', והרא"ש בסימן ח', והרשב"א והר"ן בסוגיין ולקמן כ"ב א', והרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א ה"ג, וכ"כ הראבי"ה בסימן שע"ט, וכ"כ המרדכי בסימן תק"ט וההגמי"י בפ"ב מעירובין בשם המהר"ם.

אך בתור"פ בסוגיין כתב דדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוא בכל מקום דאיכא בקיעת רבים, ואף אם לי"ב שיעור רה"ר, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוגיין ולקמן י"ב ב' וכ"ב א', ועי' במשכנות יעקב סימן קכ"א (ד"ה תחילת דברי) שכתב כן בדעתו,[[188]](#footnote-189) וכ"כ הדרכ"מ בסימן שס"ד סק"ב בדעת ר"י, שהביא המרדכי בסימן תק"ט, והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו (ד"ה ונפלאתי על הד"מ) תמה ע"ז, וכ"נ בד' האו"ז בסימן קכ"ט שכתב דאף אם אין בקיעת רבים דס' רבוא אמרינן אתרו"מ, וכ"כ ההג"א בסימן ח',[[189]](#footnote-190) אך הבית אפרים בסימן כ"ו (בד"ה אך אל זה אביט וד"ה ויהי' איך שיהי') פירש ד' ההג"א בע"א, - והא דבמבואות המפולשים לרה"ר א"צ דלתות ננעלות, כתב בתור"פ דהוא משום דהילוך הרבים הוא לרוחב המבוי, והריטב"א לקמן כ"ב א' הוסיף לפרש דהוא משום דאין הדרך סלולה שם לרבים ולא בקעי בה כולי האי.

\*וההשלמה בסוגיין כתב דכל מבוי שבני העיר בוקעין בו והוא דרך לאנשי העיר, אע"פ שאינו רחב י' אמות ה"ה רה"ר שצריך דלתות נעולות, ומבוי המפולש דא"צ דלתות, הוא כשאינו דרך כבוש לאנשי העיר, אלא שפעמים נכנסין ויוצאין בו, ובס' המאורות מבו' שפירש בדעתו דס"ל כדעת התוס' ודעימייהו דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר גמורה, ואך דכל שבני העיר בוקעין בו הוי רה"ר דאורייתא אף שאינו רחב י' אמות, וע"כ כתב דהוא שלא כד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ו דרה"ר שאינה רחבה ט"ז אמה ה"ה ככרמלית, וצ"ע, שהרי אמרו בשבת צ"ט א' דל"ה רה"ר אלא בט"ז אמה.

ובעיקר הנידון אם אמרינן אתרו"מ אף במקום שאינו רה"ר גמור, האריכו בזה הרבה הבית אפרים והמשכנות יעקב בתשובותיהם, והבית אפרים הכריע דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר גמור, והמשכנו"י הכריע דאמרינן אתרו"מ אף במקום שאינו רה"ר גמור, עיי"ש.

בעיקר דעת התוס' ודעימייהו דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר גמורה, יש להסתפק אם הוא שיעור בבקיעת הרבים, דרק בקיעת רבים דרה"ר מבטלת למחיצות, או דאי"ז שיעור בבקיעת הרבים, אלא הוא משום דדינא דאתרו"מ הוא דרה"ר אינה ניתרת במחיצות שבוקעין בהן, וע"כ רק מקום דיש בו לתנאי רה"ר אינו ניתר במחיצות אלו, וכדרך זו משמע בל' הרשב"א לקמן כ"ב א' בד"ה וקי"ל.

וכמה נפ"מ בדבר, **א** בגונא דמקום הבקיעה עצמו ל"ה רה"ר, ובאנו להתיר ע"י מחיצות אלו למקום שיש בו תנאי רה"ר, דאם הוא שיעור בבקיעת הרבים דרק בקיעה דרה"ר מבטלת למחיצות, הרי דכל שבמקום הבקיעה ל"ה רה"ר, לא אמרינן אתרו"מ, אך אם אי"ז שיעור בבקיעת הרבים, י"ל דאף בכה"ג אמרינן אתרו"מ, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' התוס' לקמן כ"ב א' דמכח דינא דאתרו"מ הוי אמצע הפילוש רה"ר, אף דבמקום הבקיעה עצמה ל"ה רה"ר דיש לו ב' מחיצות,[[190]](#footnote-191) וכ"ה מבו' גם מד' הרשב"א דפלטיא הוי רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות בלילה, והרי דאף דמקום הבקיעה ל"ה רה"ר, (דכלפי מקום זה שפיר מהני דלתות ננעלות), מ"מ הפלטיא שבפנים הויא רה"ר.

**ב** בדין בקיעת רבים ברה"ר מקורה, דאם הוא שיעור בבקיעת הרבים דרק בקיעה דרה"ר מבטלת למחיצות, י"ל דאף ברה"ר מקורה אמרינן אתרו"מ, דאף דל"ה רה"ר, מ"מ כיון שיש בזה בקיעת הרבים גמורה, אמרינן אתרו"מ, דל"ד למקום שאין בו ט"ז אמה, דהוא גריעותא בבקיעת הרבים, אך אם עיקר דינא דאתרו"מ הוא דרה"ר אינה ניתרת במחיצות שבוקעין בהן, הרי דברה"ר מקורה דל"ה רה"ר, לא אמרינן אתרו"מ, והמשכנו"י בסו"ס ק"כ (ד"ה ועוד ראי' ברורה) הוכיח מד' הירושלמי דאמרינן אתרו"מ אף ברה"ר מקורה, עיי"ש.

**ג** בדין בקיעת רבים לענין דין מחיצות בסוכה ובכלאים, דאם דינא דאתרו"מ הוא דרה"ר אינה ניתרת במחיצות שבוקעין בהן, לכאו' ל"ש הך דינא כלל לענין סוכה וכלאים, ובתשו' חת"ס או"ח סו"ס צ"ז נקט דאף בסוכה ובכלאים אמרינן דאתרו"מ, עיי"ש, אך בד' הבית אפרים בסימן כ"ז (ד"ה ועכ"פ מבואר) נראה דלא אמרינן אתרו"מ אלא לענין שבת, עיי"ש, ?והעירו לפלוגתת הראשונים שהביא הראבי"ה בסימן שפ"ו והאו"ז בהל' ער"ש סימן ו' לענין דיני תחומין אם אמרינן אתרו"מ, עיי"ש.

\***תוד"ה וכי תימא, אבל לפי המסקנא וכו' ההיא דיתר על כן איירי במבוי המפולש ואין רוחב ט"ז וכו',** כ"כ גם הריטב"א, ובפשוטו לפ"ז הא דקאמרי רבנן דאין מערבין רה"ר בכך, הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, או משום דינא דמבוי המפולש, וצ"ע מסוגיית הגמ' לקמן כ"ב א' דמייתינן מינה דאית להו לרבנן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ע"ד סק"ח, - ולכאו' צ"ל דאף דבמבוי המפולש לבקעה, כל הא דצריך צוה"פ מכאן הוא משום הני טעמי, מ"מ במבוי המפולש לרה"ר, אף דמדאורייתא ל"ה רה"ר ולי"ב לדינא דאתרו"מ, מ"מ מדרבנן יש בזה לדינא דאתרו"מ, וזה נלמד מלישנא דרבנן דאין מערבין רה"ר בכך, דמבו' דהא דל"מ הוא גם משום דהוי רה"ר ואתרו"מ, וזהו דמייתינן מינה דלרבנן אמרינן דאתרו"מ,[[191]](#footnote-192) וצ"ל לפ"ז, דמש"כ התוס' לקמן כ"ב א' בד"ה דרבנן, דדינא דאתרו"מ הכא הוא מדאורייתא, הוא רק לתי' בתרא דאיירי ההיא דיתר ע"כ ברה"ר גמורה, אך לתי' קמא דאיירי ההיא דיתר ע"כ במבואות המפולשין, לא אמרינן בזה אתרו"מ, אלא מדרבנן.

אמנם הנה הריטב"א לקמן כ"ב א' כתב דמלישנא דרבנן דאין מערבין רה"ר בכך, משמע דמדאורייתא הוא דל"מ, ולמש"כ הריטב"א הכא דאיירי במבואות המפולשין לרוחב רה"ר, מבו' דאף דלא אמרינן בזה אתרו"מ להצריך דלתות ננעלות, מ"מ אמרינן בזה אתרו"מ מדאורייתא דלא יועיל לחי, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן י"ב ב', אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הריטב"א לקמן כ"ב א' (ד"ה והקשו וד"ה דרבנן) דלהדיא בדבריו שם דבההיא דיתר ע"כ ל"מ צוה"פ ובעינן דלתות ננעלות, וצ"ע.

**רה"ר המתקצר**

**ועוי"ל וכו',** דעת התו' בתי' זה דרה"ר המתקצר הוי רה"ר אף שאין בה ט"ז אמה, והא דמבואות המפולשין ל"ה רה"ר, הוא כשארכן הוא מפולש לרוחב רה"ר, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ג' פ"א,[[192]](#footnote-193) אך בשער ב' פ"א כתב לדין זה בשם יש מי שהורה, וכתב דיש לחוש לכך, - וממה שהוצרכו התוס' לפרש דהא דמבואות המפולשין הוא כשארכן לרוחב רה"ר, מבו' דהא דכשארכן לאורך רה"ר הוו רה"ר הוא אף כשאינם רחבים י"ג ושליש, וכ"כ הרשב"א דאף כשאינם רחבים יותר מי' הוו רה"ר, ובחי' המאירי כתב דהיינו אף כשאין רחבים ד' אמות, ובד' הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח מבו' דהיינו אף כשאינו רחב אלא ד"ט.[[193]](#footnote-194)

והרא"ש בסימן ח' כתב דמבואות הרחבים י"ג אמה ושליש וב' ראשיהן מפולשין לרה"ר שהוא רחב ט"ז הוי רה"ר, וכ"כ הטור בסימן שס"ד, ובתו"ש סימן שמ"ה סקי"ז פירש בדעתו, דבכה"ג שיש בהן י"ג אמה ושליש הוו רה"ר אף אם ארכן מפולש לרוחב רה"ר, והא דמבואות המפולשין ל"ה רה"ר הוא כשאין בהן י"ג אמה ושליש, וכ"כ העולת שבת בסימן שס"ד ס"א, וצ"ע מדבריו בסימן שמ"ה סי"ד (הביאו המג"א שם סקי"ב) דמבו' דלא כן, וכ"כ הפמ"ג בסימן שמ"ה במש"ז סק"ז, והגר"ז שם סי"ב, וכ"נ בד' הב"י בסימן שס"ד ס"א, כמו שדקדק המאמ"ר שם סק"א, ובד' השו"ע בסימן שמ"ה ס"ח וס"ט.[[194]](#footnote-195)

אך הקרבן נתנאל בסק"י פירש דד' הרא"ש קיימי רק כשאורך המבוי מפולש לאורך רה"ר, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שמ"ה ס"ט, עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' הגר"א שם בסו"ד, וכמו שפירש בדמשק אליעזר שם,[[195]](#footnote-196) ועי' גם במאמ"ר סימן שס"ד סק"א ובגאו"י בסוגיין במש"כ לדון בזה.

ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה אך מלשון התוס' כתב דמש"כ הרא"ש דרחבים י"ג אמה ושליש, הוא משום דבכה"ג איירי התם, אך גם אם אין בהן י"ג אמה ושליש הוו רה"ר, והוכיח כן ממש"כ הרא"ש ללמוד לדין זה מדינא דבין העמודים, והתם הרי לא איירי רק כשיש שם י"ג אמה, (וכמו שעמד ע"ז הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח).[[196]](#footnote-197)

התוס' לעיל בסוגיין כתבו בהא דתניא דכיצד מערבין דרך רה"ר וכו' עושה צוה"פ מכאן ולחי וקורה מכאן, דאע"ג דלחי ל"מ ביותר מי', יעשה לחי רחב עד שיתמעט האויר מי', ומבו' דאף שעושה לחי רחב ומקום הפתח אינו רחב ט"ז אמה, אכתי הוי רה"ר, ולכאו' מבו' לפ"ז, דאף לתי' קמא דהתוס' הכא דס"ל דרה"ר המתקצר ל"ה רה"ר, מ"מ אם נתקצר הרה"ר במקום כ"ש, אכתי הוי רה"ר, דא"א לרה"ר שתתלקט במלקט ורהיטני, וכל מש"כ התוס' לדון בזה, הוא רק כשהמבוי כולו אינו רחב ט"ז אמה, אלא שהרה"ר שמהלכת חוצה לו רחבה ט"ז אמה,[[197]](#footnote-198) - וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח, דכל שמתקצר מקצתו ודאי דהוי רה"ר, וזהו דינא דבין העמודים, ונידון התוס' בסוגיין הוא כשמתקצר כולו, עיי"ש.[[198]](#footnote-199)

אך בד' הר"ן לקמן כ"ב א' והראבי"ה בסימן שע"ט שדנו בדין פסי ביראות דל"ה רה"ר, כיון דאין ביניהם ט"ז אמה, מבו' שלא חילקו בזה, וגם בד' התוס' לקמן כ"ב א' יש שפירשו שדנו דבין הפסין ל"ה רה"ר משום דאין ביניהם ט"ז אמה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכן נקט ההשלמה בסוגיין, והק' מזה ע"ד רש"י דאיירי הכא ברה"ר גמורה, דא"כ היאך מהני לחי, ואם הניח לחי רחב, תו ל"ה רה"ר.

**וצ"ל וכו' מודה הוא דמדאורייתא אין חילוק בין י"ג לט"ז וקסבר ב' מחיצות דאורייתא וכו',** בד' תוס' הרא"ש נראה דהנידון בזה הוא בעיקר דינא דר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, אם הוא אף כשיש בין ב' המחיצות ט"ז אמה, והוכיחו דאף בכה"ג הוי רה"י לר' יהודה, דאי נימא דיש לחלק מדאורייתא בין רוחב י"ג אמה לרוחב ט"ז אמה, א"כ מאי פריך הכא מההיא דר' יוחנן דבעי דלתות ננעלות, הרי י"ל דהיינו רק בט"ז אמה, דכמו דלענין ב' מחיצות דר' יהודה חלוק דין י"ג אמה מדין ט"ז אמה, ה"נ לענין דין דלתות שאינם ננעלות י"ל דחלוק דין י"ג אמה מדין ט"ז אמה, - ולכאו' ביאור הנידון בזה, הוא משום די"ל דברה"ר גמורה ל"מ ב' מחיצות דר' יהודה, וכאשר כ"ה דעת הריטב"א, וכדלהלן, ושאני בי"ג אמה, דאף דהוי רה"ר מדינא דרה"ר המתקצר, מ"מ כיון דל"ה רה"ר בפנ"ע אלא משום צירופו לרה"ר, מהני ב' המחיצות לחלקו מרה"ר, ומשא"כ בט"ז אמה דהוי רה"ר מצ"ע, ל"מ ב' מחיצות להפקיעו מתורת רה"ר, וזהו שהוכיחו דאם נחלק בזה, ה"נ יש לחלק בדינא דאתרו"מ, דרק בט"ז אמה דהוא רה"ר בפנ"ע אמרינן אתרו"מ.[[199]](#footnote-200)

הריטב"א בסוגיין ולקמן י"ב ב' וכ"ב א' ובשבת ו' א' כתב דכל הא דמהני ב' מחיצות לר' יהודה הוא רק כשאין בו ט"ז אמה, אך ברה"ר גמורה של ט"ז אמה, מודה ר' יהודה דל"מ ב' מחיצות, ובשבת שם כתב דה"נ מהני ב' מחיצות בדליכא ס' ריבוא,[[200]](#footnote-201) - ולכאו' היינו, דמקום שהוא רה"ר ל"מ בו מחיצות לעשותו רה"י, וכל כח המחיצות הוא רק אחר דל"ה רה"ר משום דל"ד לדגלי מדבר, ובב' מחיצות אכתי דמי לדגלי מדבר, וע"כ ל"מ המחיצות לעשותו רה"י אלא בשאין בו ט"ז אמה ול"ה רה"ר.[[201]](#footnote-202)

ועד"ז מצינו בד' הרמב"ן לקמן נ"ט א' שכתב לדון דל"מ ב' מחיצות לר' יהודה, אלא ברחב ט"ז שדרך הרבים עוברת שם ואין הרבים נקבעין ועומדין שם דגמר ממדבר דליכא מחיצות, אבל פלטיא וכו' זהו רה"ר גמורה, - וזה מתפרש כנ"ל, דל"מ מחיצות במקום שהוא רה"ר, וע"כ כל הא דמהני ב' מחיצות לר' יהודה אף ברחב ט"ז, ודלא כהריטב"א, הוא רק במקום המשמש להילוך, דכל שיש לו ב' מחיצות ל"ד לדגלי מדבר, אך בפלטיא דהויא רה"ר משום קביעות הרבים שם, ולא משום ההילוך, הויא רה"ר אף במקום שיש לה ב' מחיצות, והיינו דברה"ר דפלטיא, אין ללמוד מדגלי מדבר דבעינן שלא יהא ב' מחיצות, דהגריעותא דב' מחיצות הוא בההילוך.[[202]](#footnote-203)

י"ט סיון ע"ז

דף מס' 13

**ו' ב'** **- תוד"ה והאמר רבה, וא"ת והיכי פריך מר' יוחנן וכו' וי"ל דפריך וכו',** כ"כ הבעה"מ לקמן כ"ב א', ובתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דאף דלרבנן לא אמרינן אתרו"מ היכא דאיכא שם ד' מחיצות, מ"מ הכא דליכא שם ד' מחיצות אמרינן אתרו"מ, וזהו דמייתינן דכ"ה דלר' יהודה דאמרינן אתרו"מ אף בדאיכא שם ד' מחיצות, ל"מ דלת שאינה ננעלת לבטל בקיעת הרבים, ה"נ לרבנן דאמרינן אתרו"מ בדליכא שם ד' מחיצות, ל"מ דלת שאינה ננעלת לבטל בקיעת הרבים.

ומבו' לפ"ז מד' התוס', דאף דיש להמבוי ב' מחיצות ודלת הראוי' לינעל לא חשבינן לה כשם ד' מחיצות, וע"כ אמרינן בזה אתרו"מ, ובתשו' חדשות להגרע"א סימן ו' הק' ע"ז דאם דלתות הראויות לינעל לא חשיבי כשם ד' מחיצות, א"כ מ"ט בירושלים לא אמרינן אתרו"מ, הרי המחיצות דירושלים הוו ע"י צוה"פ, וכמש"כ התוס' לקמן כ"ב א' ד"ה והא א"ר יוחנן, ולא חשיב זה כשם ד' מחיצות, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בל' תוס' הרא"ש משמע, דלרבנן בעינן שם ד' מחיצות ולא סגי בשם ג' מחיצות, וע"כ אף דדלת הראוי' לינעל מהניא ליחשב כשם ד' מחיצות, מ"מ כיון דברוח הרביעית ליכא אלא לחי, דל"מ ליחשב כשם ד' מחיצות, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן כ"ב א', אמרינן אתרו"מ, ועמש"נ להלן כ"ב א' בפלוגתת רבוותא בד"ז, אם לרבנן סגי בשם ג' מחיצות, או בעינן שם ד' מחיצות.

**ב** הגרע"א שם כתב, דהא דבירושלים לא אמרינן אתרו"מ, הוא משום דהי' בירושלים שם ד' מחיצות, והיינו דהי' שם עומ"ר, וכמש"כ בחי' הריטב"א לקמן כ"ב א', ואף דבעינן התם להצוה"פ, דבלא הצוה"פ ל"ה מהני העומ"ר, כיון שהי' שם פרצה ט"ז, מ"מ אחר דאיכא צוה"פ וה"ז מבטל להפרצה, הדר חשבינן לה כשם ד' מחיצות, עיי"ש, ועמש"נ להלן בביאור ד' התוס' לקמן כ"ב א' בזה, וכ"ה מבו' בד' הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה איברא שיש לדחות, אך בל' תוס' הרא"ש לקמן כ"ב א' נראה להדיא דצוה"פ גופי' חשיב כשם ד' מחיצות, עיי"ש.

**ג** השואל בתשו' הגרע"א שם כתב, דאף דצוה"פ מהני לדעת רבנן דלא נימא אתרו"מ, מ"מ דלתות הראויות לינעל גריעי מצוה"פ ול"מ, וע"כ בזה אמרינן אתרו"מ אף לדעת רבנן, ומוכח לפ"ז דדלת הויא מחיצה אף בדליכא צוה"פ, והגרע"א שם תמה ע"ז דודאי דדלתות הראויות לינעל עדיפי מצוה"פ, וכדחזינן דלחנניא מהני דלתות הראויות לינעל ול"מ צוה"פ.[[203]](#footnote-204)

**ד** באבנ"ז סימן רע"ח סק"א וסימן ר"פ סק"ד כתב לפרש, דהא דדלתות הראויות לינעל ל"מ כנגד בקיעת רבים, אף דהא דמהני הדלתות הוא משום דחשבינן להו כמאן דנעילי, וכמש"כ הראב"ן בסו"ס שמ"ט, וכשיהיו נעולות ליכא בקיעת רבים, הוא משום דכל דהוא רה"ר, ל"מ מה שראוי לנעול לשוויי רה"י לבטל רשות שהוא עכשיו, וזהו דמדמינן דה"נ לדעת רבנן לא יועילו דלתות הראויות לינעל להפקיע להרה"ר, וכעי"ז כתבו הגאו"י בתו"ד והבית אפרים בסימן כ"ו (סוד"ה אבל לענ"ד נראה), ואך שלא נתפרש בדבריהם דאם דלתות הראויות לינעל ל"ה מחיצה כלל, היאך ה"ז מועיל במבוי המפולש לרה"ר.

**ה** החזו"א בסימן ע"ד סק"ג כתב, דכל מש"כ התוס' לקמן דהיכא דאיכא צוה"פ לא אמרינן אתרו"מ לרבנן, הוא רק לס"ד דהתם, אך למסקנת הגמ' שם דמודו רבנן דאמרינן אתרו"מ היכא דליכא שם ד' מחיצות, הרי דה"נ בצוה"פ דלא חשיבא כשם ד' מחיצות אמרינן אתרו"מ, ואתיא ההיא דר' יוחנן דירושלים וכו' אף כרבנן, ועיי"ש שעמד ע"ז דאי"ז במשמעות ל' התוס' הכא, ועיי"ש מש"כ בזה, ויש להעיר עוד מד' התוס' הרא"ש לקמן כ"ב א' דנראה להדיא בדבריו דע"י צוה"פ חשיב כשם ד' מחיצות, עיי"ש.

הרשב"א כתב דבאמת לדעת רבנן שפיר מערבין רה"ר ע"י צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, כיון דצוה"פ הויא כמחיצה ולא מבטלא לה בקיעת הרבים, ואזיל הרשב"א לטעמי' לקמן נ"ט ב' שכתב דלרבנן סגי בשם ג' מחיצות, וס"ל דצוה"פ נמי מהני ליחשב כשם ג' מחיצות, ורק לחי הוא דל"מ, וכמש"כ הרשב"א לקמן כ"ב א' דהוא משום דלחי הויא מחיצה גרועה טובא או משום דלחי משום היכר, ומה שהעמידו הכא להברייתא במבואות המפולשין לרה"ר, הוא כדי דתיזל הברייתא אף כדעת ר' יוחנן, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן כ"ב א'.[[204]](#footnote-205)

הר"ן כתב לישב קו' התוס', דמדקתני בברייתא ברישא כיצד מערבין רה"ר, משמע שקודם התיקון שהוא עושה בו רה"ר היא, אלמא ס"ל דאתרו"מ, וזהו דפריך דא"כ היאך מערבא בדלתות, הרי שמעינן מההיא דר' יוחנן דדלתות ל"מ לבטל בקיעת הרבים, עכ"ד, וצ"ע דאף אם לא אמרינן אתרו"מ, מ"מ קודם התיקון הוי רה"ר, כיון דליכא אלא ב' מחיצות.

**כ"ב א'** **- אם הי' דרך הרבים מפסיקתן יסלקנה לצדדים,** בפירש"י לעיל כ' א' כתב דהיינו שאין שם דרך אלא בין הפסין, ובאבנ"ז סימן רס"ה סק"ה כתב ללמוד מדבריו, דכל דיש להרבים דרך אחרת, לא אמרינן אתרו"מ.

אך בד' הריטב"א לקמן בסוגיין מבו' דגם אם אם יש להם דרך אחרת אמרינן אתרו"מ, ורק בגונא דאין דרך זו סלולה לרבים, ורק פעמים בוקעים בה רבים, לא אמרינן אתרו"מ, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם.

**והאמר רבב"ח א"ר יוחנן ירושלים וכו',** לפ"מ שאמרו לקמן דהיכא דליכא שם ד' מחיצות מודו רבנן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, מבו' דירושלים היו בה שם ד' מחיצות, וע"כ לרבנן לא אמרינן בזה אתרו"מ, אך בחי' אהעו"ז כתב דאה"נ לפ"מ דמסקינן דמודו רבנן היכא דאיכא שם ד' מחיצות, אתיא הא דר' יוחנן כרבנן, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"ג, ובטעמא דמילתא כתבו הרשב"א לקמן בסוגיין והר"ן, דהי' בפתחי ירושלים צוה"פ, וס"ל דצוה"פ מהני ליחשב כשם ד' מחיצות ונת' להלן, אך הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דבאותן הרוחות שהיו פתחי ירושלים, הי' עומ"ר על הפרוץ,[[205]](#footnote-206) ואזיל לטעמי' דצוה"פ ל"ה כשם ד' מחיצות, וע"כ כל הא דבירושלים הי שם ד' מחיצות, הוא משום דהי' שם עומ"ר, ועמש"נ להלן בד' התוס' בד"ה והא א"ר יוחנן בזה.

**דר"י אדר"י לא קשיא התם דאיכא ב' מחיצות מעלייתא,** בביאור הא דהיכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בד' התוס' בד"ה קשיא בפי' קמא מבו' דהטעם בזה הוא, משום דבקיעת רבים אינה מבטלת אלא לאותה המחיצה שהרבים בוקעין בה, וע"כ לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, כל דאיכא ב' מחיצות דאין רבים בוקעין בהן, הויא רה"י גמורה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות ובד' הריטב"א.[[206]](#footnote-207)

**ב** התוס' בפי' בתרא כתבו דאף אם ג' מחיצות דאורייתא, מ"מ כיון דאיכא ב' מחיצות שלימות דלא בקעי בהו רבים לא אתו רבים ומבטלי מחיצה שלישית, ולכאו' המכוון בזה הוא, דלמחיצה שלישית סגי במחיצה כ"ד, (כדחזינן דלחי ל"מ אלא למחיצה שלישית), וע"כ אף מחיצה דבקעי בה רבים מהניא לדין מחיצה שלישית.[[207]](#footnote-208)

**ג** התורי"ד כתב דכל דאיכא ב' מחיצות גמורות לא אתרו"מ אף אם בקעי הרבים במקום ב' המחיצות, וכל הא דס"ל דאתרו"מ הוא בפסי ביראות דליכא מחיצות מעלייתא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דבעי רחבה לקמן בתל המתלקט אם אמרינן אתרו"מ, הוא דלא כהך שנויא, וכ"כ בחי' המאירי לעיל כ' א', וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן שע"ט והאו"ז בסימן קכ"ט, וכתבו מכח זה דר' יוחנן דאמר דירושלים וכו' חייבין עלי' משום רה"ר, הוא דלא כר' יהודה, דהרי בירושלים איכא ד' מחיצות מעלייתא, ואפ"ה ס"ל דאתרו"מ, וכ"נ גם בד' ריו"נ במשנתינו, ובד' הראב"ד בכתוב שם,

**הכא איכא שם ד' מחיצות התם ליכא שם ד' מחיצות,** הרשב"א הק' דהרי אף התם איכא שם ד' מחיצות, דקי"ל דלחי משום מחיצה, וכתב בתי' קמא דבעינן שם ד' מחיצות חשובות קצת כפסי ביראות, אבל לחי מחיצה גרועה היא טובא ובקיעת הרבים מבטלתה, וכ"כ הריטב"א והר"ן.

והרשב"א בתי' בתרא כתב, דדילמא רבנן דאין מערבין רה"ר בכך ס"ל דלחי משום היכר, ולעולם אם לחי משום מחיצה מערבין רה"ר בכך, ואנן דקי"ל דאין מערבין רה"ר בכך, הוא משום דקי"ל כר' יוחנן דבקיעת הרבים מבטלת אפי' מחיצות גמורות, ולדרך זו נמצא דלדעת רבנן לא אמרינן כלל אתרו"מ, וכל הא דאין מערבין רה"ר בכך, הוא משום דלחי משום היכר, וליכא ג' מחיצות.

בד' הרשב"א משמע דרק בלחי דהוא מחיצה גרועה טובא מבטלא לי' בקיעת הרבים לרבנן, אך בצוה"פ לא מבטלא לי' בקיעת הרבים לרבנן, וכ"ה מבו' בדבריו לעיל בסוגיין, שכתב דבירושלים הי' שם ד' מחיצות כיון שהיו פתחים בראשי הפילושים, וכ"ה בדבריו לעיל ו' ב' ולקמן נ"ט ב', וכתב מה"ט דלדעת רבנן רה"ר גמורה מתערבת בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, וכ"כ הר"ן לעיל בסוגיין ולעיל ו' ב'.

אך הריטב"א כתב דאף אם איכא צוה"פ לא חשיבא מחיצות כעין פסי ביראות שיש שם ב' אמות עומדין, ולכאו' מכוון דבריו הוא דפסי ביראות עדיפי, דיש שם ב' אמות עומדין דאין הרבים בוקעין בהן, ומשא"כ בצוה"פ דהרבים בוקעין בכל מקום המחיצה, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפ"ק ה"א דין ה' שכתב דמבואות המפולשין הרחבים ט"ז אמה הוו רה"ר אף שיש להן צוה"פ ודלתות שאינם ננעלות, אף דבפירקין סוף ה"א כתב דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ.?אך באמת דעת הריא"ז מתפרשת בע"א, וכדעת זקינו הרי"ד, ונת' במק"א?.

ובדעת התוס' בסוגיין ולעיל ו' ב' נת' לעיל שם שנחלקו האחרונים בזה אם דעתם דצוה"פ חשיב כשם ד' מחיצות, וכאשר כ"ה משמעות ל' התוס' הרא"ש, עיי"ש.

הרשב"א לקמן נ"ט א' כתב דסגי אף בשם ג' מחיצות, וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל ו' ב', דמה"ט לדעת רבנן מערבין רה"ר עצמה בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, וכן נקטו רבים מן האחרונים, ומכח זה עמדו ע"ד התוס' לעיל ו' ב', שכתבו דמדר"י נשמע לרבנן, דהרי י"ל לרבנן לא אמרינן בזה אתרו"מ, משום דאיכא צוה"פ או דלת ברוח הג', והוי כשם ד' מחיצות, וכ"כ בחזו"א סימן ק"ז ריש סק"ה דלא מצינו מדאורייתא חילוק בין ג' מחיצות לד' מחיצות.

אך בחי' אהעו"ז לעיל ו' ב' כתב דכל הא דלא אתרו"מ לרבנן, הוא רק בדאיכא שם ד' מחיצות, אך אם ליכא אלא שם ג' מחיצות אתרו"מ,[[208]](#footnote-209) ועמש"נ לעיל שם לדון לפרש כן בד' התוס' שם, וכאשר כ"ה משמעות ד' תוס' הרא"ש שם, ולפ"ז י"ל, דלעולם אף לחי מועיל לשם ד' מחיצות, ואם יהא ג' מחיצות ולחי, לא נימא אתרו"מ לרבנן, וכל הא דס"ל לרבנן דאתרו"מ הוא בב' מחיצות וב' לחיים, דמדאורייתא ל"מ ב' הלחיים ליחשב כמחיצה שלישית ורביעית, (דלחי אינו מועיל אלא כמחיצה שלישית לב' מחיצות גמורות, או כמחיצה רביעית לג' מחיצות גמורות, אך כל דאיכא ב' מחיצות וב' לחיים לא חשיב כד' מחיצות), ?ולפ"ז צ"ל דפירכת הגמ' לעיל ו' ב', הוא רק מהא דעושה צוה"פ מכאן וקורה מכאן, אך לא קשיא מהא דעושה צוה"פ מכאן ולחי מכאן, ודו"ק, וצ"ע?.

ולכאו' עיקר הנידון בזה הוא בטעם הא דהיכא שם ד' מחיצות לא אתרו"מ, דבד' הרשב"א מבו' דהיינו משום דלרבנן אין בקיעת הרבים מבטלת מחיצה גמורה, ורק לחי דהיא מחיצה גרועה בקיעת הרבים מבטלתה, ולפ"ז הרי דכיון דג' מחיצות דאורייתא, ודאי דסגי בשם ג' מחיצות, - אך בדעת הסוברים דבעינן שם ד' מחיצות ולא סגי בשם ג' מחיצות, מבו' דלעולם ס"ל לרבנן דאף אם איכא מחיצות גמורות מהני בקיעת הרבים לגרע כח המחיצות, ול"מ אלא בדאיכא היקף מעליא דשם ד' מחיצות.[[209]](#footnote-210)

**תוד"ה והא א"ר יוחנן, וא"ת וכו',** בתוס' הרא"ש נראה דקו' התוס' היא דשמא לא אמרינן אתרו"מ אלא בירושלים שהיתה רה"ר גמורה שהי' בה ט"ז אמה, ומשא"כ בפסי ביראות דאינם רה"ר גמורה דאין בין הפסין אלא י"ג אמה ושליש, ולכאו' מכוון הדברים הוא, דאף דאי נימא אתרו"מ, גם פסי ביראות חשיבי כרה"ר, (דאם ל"ה חשיבי כרה"ר ל"ה אמרינן בזה אתרו"מ, לדעת התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ו' ב' דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר), מ"מ שאני ירושלים דהיא רה"ר גמורה בפנ"ע, ומשא"כ בפסי ביראות דאי"ז רה"ר גמורה בפנ"ע, אלא בצירוף לשאר רה"ר, וצ"ב לפ"ז במש"כ התוס' לישב דהי' לירושלים צוה"פ דהוי כמחיצה, ועי' בחזו"א סימן ע"ד סק"ח מש"כ לפרש בזה, וצ"ע.

בתשו' הגרע"א החדשות או"ח סימן ו' מבו' שפירש בקו' התוס', די"ל דהא דירושלים אלמלי דלתותי' ננעלות בלילה חייבין עלי' משום רה"ר, הוא משום שהי' פירצה ט"ז במחיצות, וע"כ אין מחיצותי' מועילות לאשוויי לה לרה"י, ומשא"כ בפסי ביראות שלא הי' פירצה יותר מכשיעור, ואיכא מחיצות כדינם, אין בקיעת הרבים מבטלת המחיצות, וע"ז תירצו התוס', דכיון שהי' לירושלים צוה"פ, ה"ז מועיל לבטל הפרצה, ובע"כ דהא דחייבין עלי' משום רה"ר, הוא משום דאתרו"מ, וה"נ בפסי ביראות נימא דאתרו"מ, וכ"כ בתשו' משכנות יעקב סימן קכ"ב עמ' קמ"ד ד"ה ומש"כ מעכ"ת, ובאבנ"ז סימן רפ"ח סק"ב וסימן ר"פ סק"ג.

והגרע"א והמשכנו"י שם כתבו, דאף דצוה"פ לא חשיבא כשם ד' מחיצות, כמו שפירשו בד' התוס' לעיל ו' ב', מ"מ בירושלים דהי' עומ"ר, ואך דהי' פרצה יותר מכשיעור, הרי דע"י דאיכא צוה"פ וחשבינן להפרצה כפתח, תו מהני העומ"ר ואיכא שם ד' מחיצות, אך האבנ"ז פירש בד' התוס' דצוה"פ חשיב כשם ד' מחיצות, וכ"ה משמעות ד' התוס' הרא"ש, ונת' לעיל ו' ב', - והחזו"א במכתביו שנד' בס' שלום יהודה סימן כ"ה (עמ' ס' ד"ה ואמנם, עמ' ס"ג ד"ה ס' בית אפרים, עמ' ס"ה ד"ה יפה כתב) נחלק ע"ז, וכתב דכיון דצוה"פ כחו רע ורבים מבטלין אותו וכשל עוזר ונפל עזור שאין כאן עומ"ר.

כ' סיון ע"ז

דף מס' 14

**כ"ב א'** **- תוד"ה והא, ולפי פי' אחר דפירשתי גבי יתר ע"כ ניחא,** נת' לעיל ב' דרכים בביאור עיקר קו' התוס', דבד' התוס' הרא"ש נראה דקו' התוס' היא דשמא לא אמרינן אתרו"מ אלא בירושלים שהיתה רה"ר גמורה שהי' בה ט"ז אמה, ולפ"ז מתפרש היטב מש"כ התוס' דלפי פי' אחר וכו' ניחא, והיינו למש"כ התוס' לעיל שם בסו"ד דאין לחלק בדין בקיעת רבים בין י"ג לט"ז, וכמש"נ שם בביאור דבריהם.

אך למש"כ הגרע"א ודעימי' דקו' התוס' היא דשמא הא דירושלים וכו' חייבין עלי' משום רה"ר הוא משום שהי' פירצה יותר מי"ג אמה ושליש במחיצותי' ול"ה רה"י, צ"ב דמ"ט ניחא קו' זו לפ"מ שפירשו לעיל, ואי נימא דמכוון התוס' לעיל הוא דאין לחלק דפירצה יותר מי"ג ושליש דאורייתא, ניחא, וכ"כ בדברי יחזקאל סימן ה' סק"כ (ד"ה ולכן נראה), וכן נראה שפירש האבנ"ז בסימן רע"ט סק"ג, - והמשכנות יעקב בסימן קכ"ב עמ' קמ"ד ד"ה ולענ"ד כתב דמכוון התוס' הוא למש"כ הריטב"א לעיל ו' ב' בשם תוס' דבירושלים היו מבואות שלא הי' בהן אלא י"ג אמה ושליש.

**תוד"ה חייבין עלי', וא"ת וכו',** התוס' הרא"ש ותור"פ כתבו לישב בשם הש"ר מקוצי, דאף דס"ל לר' יוחנן כר' יהודה דאתרו"מ, מ"מ בהך מילתא דב' מחיצות דאורייתא לא ס"ל כוותי', וע"כ אמרינן אתרו"מ אף היכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסו"ד, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן.

והמהרש"א עמד ע"ד התוס' דמ"ט לא פירשו כן, ועיי"ש מש"כ בזה, והבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה ואחרי שביררנו והחזו"א בסימן ע"ד סק"ז תמהו על דבריו, ועיי"ש במש"כ לישב לד' התוס' בע"א.

**וי"ל דירושלים היתה מפולשת מד' צדדין וחייבין עלי' משום רה"ר לעומד באמצע הפילוש**, נתחדש בדבריהם כמה מילי, **א** דאף דבמקום בקיעת הרבים במחיצה הוי רה"י, כיון דבמקום זה איכא ב' מחיצות, מ"מ מהני בקיעת הרבים לבטל להצוה"פ שהיתה בפתחי ירושלים, וע"כ הוא דאמצע הפילוש הוי רה"ר, ובחזו"א סימן ק"ז סק"ג הק' דכיון דבין המחיצות הוי רה"י גמורה אין מתבטל הצוה"פ שבין ב' המחיצות, ומ"ט הוי אמצע הפילוש רה"ר, - ובדעת התוס' צ"ל, דהא דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר, אי"ז משום דרק בקיעת רבים דרה"ר מבטלת להמחיצות, אלא הוא משום הוא דרק רה"ר אינה ניתרת במחיצות שבוקעין בהן, וע"כ אף דהצוה"פ אינה בטילה במקומה, מ"מ אמצע הפילוש דהוי רה"ר אינו ניתר במחיצות הצוה"פ שבוקעין בהן, אך החזו"א במכתבים אות מ"ו (ד"ה עוד אני) כתב דעל דעתי עיקר, דכל שאינו מתבטל הצוה"פ במקומו, לא שייך לומר שהוא בטל למקום המפולש).[[210]](#footnote-211)

**ב** דהגם דאמצע הפילוש יש לו ב' מחיצות דעומ"ר,[[211]](#footnote-212) מ"מ אמרינן בזה אתרו"מ, ומבו' דלדעת ר' יהודה אמרינן אתרו"מ אף במחיצות דעומ"ר, - אך יש לדחות דל"מ העומ"ר דמחיצות הבתים לגדור את אמצע הפילוש, משום שהי' שם פרצה ט"ז, וזה ניחא אי נימא דפרצה יותר מי' דאורייתא.[[212]](#footnote-213)

ואמנם בד' התוס' בע"ב ד"ה ת"ש מבו' להדיא דלר' יהודה אמרינן אתרו"מ אף במחיצות דעומ"ר, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א שפירש דירושלים הי' לה מחיצות דעומ"ר ואמרינן אתרו"מ, ועמש"נ בהערה ז' בדעת הרמב"ן במלחמות בזה,

**ג** דאף דצידי הפילוש הוו רה"י, מ"מ אמצע הפילוש הוי רה"ר, ולא אמרינן דכיון דצידי הפילוש הוו רה"י מכח מחיצותיהם, אף אמצע הפילוש הפתוח להם חשיב כגדור במחיצות.

אמנם החזו"א בסימן ס"ה סקמ"ה וסימן ק"ז סק"ה כתב דמקום הפתוח למקום הגדור במחיצות, חשיב דיש לו מחיצה במקום זה, עיי"ש, ובטעמא דמילתא כתב החזו"א במכתבים (אות מ"ב ד"ה הנני, אות מ"ד ד"ה ב' מחיצות, אות מ"ו ד"ה צורה זו), דהוא משום דהמחיצות הגודרות את מקומם, גודרות אף את המקום הפתוח להם, ומש"כ התוס' דאמצע הפילוש הוי רה"ר, כתב החזו"א בסימן ע"ד סוסק"ז דהוא משום דב' מחיצות דאורייתא ל"מ לחשוב את המקום כסתום, שיהא המקום הפתוח לו כסתום, וכ"כ החזו"א במכתביו,[[213]](#footnote-214) ובסימן ק"ז סק"ה כתב דאף דאמצע הפילוש חשיב כסתום מכח מחיצות צידי הפילוש, מ"מ אמרינן בזה אתרו"מ לר' יהודה, דהו"ל כשם ד' מחיצות דלר' יהודה אתרו"מ.[[214]](#footnote-215)

ובמכתב הגרא"פ סוף אות מ"ג הק' על מש"כ החזו"א דד' התוס' הם רק בב' מחיצות לר' יהודה, שהרי התוס' לקמן בסוגיין כתבו בתי' בתרא, דאף אם סבר ר' יהודה דג' מחיצות דאורייתא מ"מ לא אתו רבים ומבטלי מחיצה שלישית כיון דאיכא ב' מחיצות שלימות, ולתי' זה מ"ט הוי אמצע הפילוש רה"ר, הרי צידי הפילוש הוו רה"י ע"י ג' מחיצות, והחזו"א באות מ"ד ד"ה עמד השיב, דד' התוס' הכא קיימי לתי' קמא, וכמבו' ממה שהזכירו בקושייתם דב' מחיצות דאורייתא, אך לתי' בתרא צ"ל דלדינא ס"ל לר' יוחנן דאמרינן אתרו"מ אף בדאיכא ב' מחיצות שלימות, ועיי"ש באות מ"ו (ד"ה עוד קרא) במש"כ להוסיף טעם בזה, וצ"ע.[[215]](#footnote-216)

הבעה"מ כתב דהא דהיו חייבין על ירושלים משום רה"ר, הוא משום דליכא אפי' ב' מחיצות, לפי שהרבים בוקעין בה שתי וערב, ולא הי' בה אפי' מחיצה אחת שלא היו רבים בוקעים בה, ומבו' בדבריו דמה"ט היתה כל ירושלים רה"ר, ודלא כמש"כ התוס' דרק אמצע הפילוש הוי רה"ר, וכ"ה מבו' ממש"כ לפרש כן בהא דחצר שהרבים נכנסין וכו', - והרמב"ן במלחמות תמה ע"ז, דהמקום שיש לו ב' מחיצות ודאי דהוי רה"י, דדינא דאתרו"מ הוא רק לבטל את הגדירה במקום הפרוץ.[[216]](#footnote-217)

הרמב"ן במלחמות כתב בדין אמצע הפילוש, דאם יש בו פלטיא רחב ט"ז אמה על ט"ז אמה, אפשר שחייבין עליו, אע"פ דתוך המבואות מכאן ומכאן אינו רה"ר מפני ב' מחיצות שלהן, ומבו' דכל הא דאמצע הפילוש הוי רה"ר, הוא רק בפלטיא, אך מבואות המפולשין ל"ה רה"ר בכה"ג, - ובאבנ"ז סימן רס"ה סקכ"א פירש דהטעם בזה הוא משום דבמבואות המפולשין דתורת רה"ר שבהן הוא משום הוא משום שעוברים בהן מצד זה לצד זה, ע"כ כיון שאמצע הפילוש הוי רה"י מד' צדדיו, ל"ח כמפולש משער לשער, שהרי מפולש מכל צדיו לרה"י, ומשא"כ פלטיא דתורת רה"ר שעלי' אינו משום ההילוך, ע"כ הגם דמכל צדי' הוי רה"י הויא איהי גופה רה"ר.[[217]](#footnote-218)

**תוד"ה דרבנן, הומ"ל דרבנן לא פליגי אדר' יהודה אלא מדרבנן אבל מדאורייתא מודו לי',** הרשב"א והריטב"א הוסיפו לפרש, דאם מדאורייתא מודו לי', הרי דע"כ בפסי ביראות העמידוה אדאורייתא משום קולת פסי ביראות, ועיי"ש שכתבו לישב, דמדקאמר אין מערבין רה"ר בכך ולא קאמר וחכמים אוסרים, משמע דאין מערבין כלל דעירוב כזה אינו עירוב ואפי' דאורייתא, והר"ן כתב דמדקאמרי אין מערבין רה"ר בכך, מכלל דאכתי רה"ר היא, דמדאורייתא אתרו"מ.

\*הריטב"א הק' עוד, דדילמא בכך הוא דלא מערבא, דלחי או קורה אינם עושין מחיצה, וכמ"ד דלחי וקורה משום היכר, ואף אם הוא משום מחיצה, היינו מחיצה דרבנן לרוח רביעית,[[218]](#footnote-219) וכתב לישב, דהשו"ט הכא היא אליבא דר' יוחנן, ולדידי' אפי' בדלתות לא מערבא אא"כ ננעלות בלילה, וצ"ב, דהרי הא דאמר ר' יוחנן בירושלים דבעי דלתות ננעלות, מבו' בסוגיין דהוא רק לדעת ר' יהודה, (דלדעת רבנן ל"ב דלתות ננעלות, כיון שהי' בירושלים שם ד' מחיצות), וא"כ היאך שמעינן מדר' יוחנן, דהיכא דליכא שם ד' מחיצות אמרינן לרבנן אתרו"מ.

והריטב"א לעיל י"ב ב' כתב, דלישנא דאין מערבין רה"ר בכך, משמע דהגריעותא הוא משום דהוי רה"ר, ומבוי דבקעה מערבין, ועיי"ש שכתב דאף אם לחי משום הכירא, ואף מבוי דבקעה אין מערבין בכך, לדבריו דר' יהודה קאמרי, דאף לדידך דב' מחיצות דאורייתא, אין מערבין רה"ר בכך דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ונתחדש לפ"ז לדעת רבנן, דאף דאיכא ב' מחיצות דאין בוקעין בהן, וב' מחיצות דאורייתא, מ"מ אמרינן אתרו"מ, וזה דלא כמשמעות ד' הריטב"א בסוגיין דפשיטא דמחיצות שאין בוקעין בהן אינם בטלין, וכ"כ התוס' בד"ה קשיא,[[219]](#footnote-220) ולפי דבריו ניחא, דזהו דמייתינן מינה דרבנן ס"ל דאתרו"מ.

**הכרעת ההלכה בדין אתרו"מ**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין אתרו"מ, דהרמב"ן במלחמות כתב דקי"ל כר' יוחנן דאתרו"מ, אף דאיכא ב' מחיצות גמורות, ואף דאיכא שם ד' מחיצות, וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם,[[220]](#footnote-221) וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי והר"ן בסוגיין והרשב"א והר"ן לעיל ו' ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א ושער ג' פ"א, וכ"כ עוד מרבוותא, והרמב"ן במלחמות כתב כן גם בדעת הרי"ף שהביא לדינא דר' יוחנן דרה"ר בעיא נעילת דלתות, וכ"כ עוד מקמאי, אך למש"נ להלן דדעת הרמב"ם ודעימי' דאף דקי"ל כרבנן מ"מ רה"ר בעיא דלתות, י"ל כן גם בדעת הרי"ף, ועמש"נ להלן מד' האהעו"ז ודעימי' די"ל דלמסקנא דאף לרבנן בעינן שם ד' מחיצות, אתיא דר' יוחנן אף כרבנן.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בדין פסי ביראות דאין הלכה כר' יהודה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ג, וכ"כ בפי' ר"ח שבת ק"א א', וכ"כ בתורי"ד שבת ח' א' ובפסקיו שם ו' ב', ובפסקי ריא"ז בפירקין.

והאחרונים נחלקו בזה, והאריכו בזה הרבה הבית אפרים והמשכנות יעקב בתשובותיהם, והבית אפרים נקט לעיקר דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, וכתב כן גם בדעת הרי"ף והרא"ש, והמשכנות יעקב נקט לעיקר דקי"ל כר' יהודה דאתרו"מ.

ובמ"ב סימן שס"ד סק"ח ובביאוה"ל שם כתב דהשו"ע שם נקט לעיקר דקי"ל כר' יהודה דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, וע"כ הצריך דלתות ננעלות, אך החזו"א בסימן ק"ז סק"ד כתב דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, - ומש"כ השו"ע דבעינן דלתות ננעלות, מבו' בד' החזו"א בסימן ע"ד סק"ג דהוא משום דאף לרבנן בעינן שם ד' מחיצות, וצוה"פ לא חשיב כשם ד' מחיצות, ומה שאמרו בסוגיין דכאן ולא ס"ל, הוא לס"ד דלרבנן ל"ב שם ד' מחיצות, וכבר כתב כן בחי' אהעו"ז בסוגיין בדעת הרי"ף והרא"ש, וכ"כ הגר"ז בציונים לסימן שס"ד.

בפסקי רי"ד וריא"ז לעיל בפ"ק כתבו דקי"ל כר' יוחנן דרה"ר בעיא נעילת דלתות, ומבו' בדבריהם, דאף דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, מ"מ בעינן דלתות ננעלות בלילה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק הארוך שהובא בס' מעשה רוקח בריש הספר, והביאו הבית אפרים בסימן כ"ו, בדעת הרמב"ם שפסק כרבנן דבין הפסין דלא אתרו"מ, וכתב בפי"ד משבת ה"א ופי"ז ה"י ובריש הל' עירובין דרה"ר בעיא דלתות.

ובטעמא דמילתא נראה דהוא כמש"כ התורי"ד בסוגיין דגרסינן דמסקינן דכאן וס"ל, והא דקאמר ר' יוחנן דמהני דלתות נעולות בלילה הוא כדעת רבנן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם והמאירי לעיל כ' א' בדעת הרמב"ם, - והרשב"א בעבוה"ק שם תמה על גיר' זו, אך בד' התורי"ד והמאירי מבו' דהיינו, דלר' יהודה דאתרו"מ, ל"מ דלתות ננעלות בלילה, דאכתי ביום דאיכא בקיעת רבים אתרו"מ, ובע"כ דר' יוחנן אתי כרבנן דלא אתרו"מ.[[221]](#footnote-222)

ובטעם הא דאף לרבנן בעינן דלתות, מבו' בד' המאירי שם דהוא משום דבירושלים ובמבואות המפולשים ליכא אלא ב' מחיצות, ובכה"ג בקיעת הרבים מבטלת המחיצות, דלרבנן בעינן שם ד' מחיצות, (ומבו' לפ"ז דצוה"פ לא חשיבא כשם ד' מחיצות, וע"כ הוא דבעינן דלתות, וזה ע"ד מש"נ לעיל מד' האהעו"ז ודעימי',[[222]](#footnote-223) - אך בד' הגר"ח בפט"ז משבת מבו' שפירש דהא דבעינן דלתות, אי"ז כלל משום דינא דאתרו"מ, אלא הוא משום דצוה"פ ל"מ להשלים דין מחיצות, עיי"ש.

הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א ובריש הל' עירובין כתב דמדינה דדלתותי' ננעלות בלילה הויא רה"י, ומבו' דבעינן דלתות נעולות, אך בפי"ז משבת ה"י כתב דא"צ לנעול הדלתות בלילה אלא שיהיו ראויות לינעל, והרשב"א לעיל ו' ב' עמד בסתירת דבריו, וגם דדבריו בפי"ז הם דלא כר' יוחנן דבעינן דלתות ננעלות, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הרשב"א שם כתב, דשמא מש"כ הרמב"ם בפי"ז דסגי בדלתות הראויות לינעל הוא במבואות המפולשין לרה"ר, אך קשיא ע"ז כמשה"ק הרשב"א לעיל מינה, דא"כ מ"ט בעינן ב' דלתות, הרי אף לחנניא סגי בדלת אחת, ויש להוסיף, דהרמב"ם שם ה"ג פסק כרבנן דמבוי המפולש לרה"ר עושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ועמדו ע"ז הבית אפרים והמשכנו"י בתשובותיהם, - ובחי' המאירי לעיל כ' א' הביא דהרשב"א הק' עוד על דרך זו, דד' הרמב"ם סותרים למש"כ בפי"ז משבת הל"ג בדין בין הפסין כרבנן דלא אתרו"מ, ועי' במשכנו"י סימן קכ"א (עמ' קי"ח וקי"ט) מש"כ לישב.

**ב** המ"מ בפי"ז משבת ובפ"א מעירובין שם נקט בדעת הרמב"ם דאף ברה"ר גמורה סגי בדלתות הראויות לינעל ודלא כר' יוחנן, והרמב"ם בהל' עירובין שכתב דבעינן דלתות ננעלות בלילה, לא דקדק בדין המחיצות, לפי שאינה מקומו, ומשום דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, - ובתשו' בית אפרים סימן כ"ו פירש דהיינו דאף דלרבנן נמי בעינן שם ד' מחיצות, מ"מ לזה סגי בדלתות הראויות לינעל, וכעי"ז כתב בחי' אהעו"ז לעיל ו' ב', - אך בד' הביאוה"ל בסימן שס"ד ס"ב מבו' שפירש דהיינו משום דלדין שם ד' מחיצות סגי בצוה"פ, וכתב לפ"ז דהא דבעינן דלתות הראויות לינעל, אינו אלא מדרבנן, ועי' בחזו"א סימן ע"ד סק"י שתמה על דבריו, ועיי"ש במש"כ לפרש.

**ג** בחי' המאירי לעיל ו' ב' כתב בדעת הרמב"ם, דכל מש"כ דסגי בדלתות הראויות לינעל, וע"ד דינא דכל הראוי לבילה וכו', הוא רק בכל רה"ר, אך במדינה בעינן הכשר גדול ובעינן דלתות ננעלות בלילה, וע"כ בדבריו בפי"ד משבת ובפ"א מעירובין דקיימי במדינה, הצריך דלתות נעולות בלילה, וגם דינא דר' יוחנן דירושלים וכו' הוא משום דהיא מדינה, וצ"ב.

**ד** למש"כ הרשב"א בעבוה"ק הארוך בדעת הרמב"ם דר' יוחנן שהצריך דלתות נעולות הוא כרבנן דלא אתרו"מ, צ"ל דמש"כ הרמב"ם בפי"ז דסגי בדלתות הראויות לינעל, הוא משום דבהך מילתא דס"ל לר' יוחנן דל"מ דלתות אלא כשהם נעולות בלילה לא קי"ל כוותי', או דס"ל דגם לר' יוחנן גופי' ל"ב דלתות נעולות בלילה וסגי בדלתות הראויות לינעל בלילה, וכאשר כ"כ התוס' בפסחים ס"ו ב' והראב"ן בסימן שמ"ט.[[223]](#footnote-224)

כ"ד סיון ע"ז

דף מס' 15

**כ"ב ב'** **- אילימא משום דמקיף לי' סולמא דצור וכו',** בד' הריטב"א והר"ן מבו' דהיינו לדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, והריטב"א כתב דהיינו משום דהוו ב' המחיצות כמין גם, דאם אינם כמין גם, הוי רה"ר גמורה, וזה לטעמי' דמודה ר' יהודה ברה"ר רחבה ט"ז אמה דהויא רה"ר אף אם יש לה ב' מחיצות, דהיינו מבואות המפולשין.[[224]](#footnote-225)

אך בד' תוס' והרשב"א מבו' דהך דינא אתיא כרבנן, וצ"ל לפ"ז דמלבד ב' מחיצות אלו, מוקפת א"י מרוח שלישית בים הגדול, ואית לה ג' מחיצות, והא דפריך דבבל נמי מקיף לה פרת מהך גיסא ודיגלת מאידך גיסא, צ"ל למש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"ו דכל הא דל"מ ב' מחיצות כמין גם, הוא רק כשב' הדפנות על שיעור אלכסון של מרובע, אבל כל שנתקרבו זה כנגד זה ונתמעט האלכסון משיעור אלכסון של מרובע, נידון כג' דפנות, עיי"ש, וי"ל דבבבל היו ב' המחיצות בתמונה זו.

התוס' כתבו דהך דינא אתיא כרבנן דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכ"כ הרשב"א, וצ"ע דהרי הכא אין הרבים בוקעין במקום המחיצות, ומ"ש בזה דינא דאתרו"מ, ועמש"נ בזה להלן ע"ד התוד"ה דילמא.

**דילמא מעלות ומורדות קאמרת,** התוס' הקשו דמ"ט באמת ל"ה כל א"י וכל בבל רה"י, ובתשו' חכם צבי סימן ל"ז עמד דמ"ט לא הק' מכל העולם, ובתשו' בית אפרים סימן כ"ו כתב דנשמט מד' התוס' תיבת וכו', וכונתם להקשות גם מכל העולם, וכתבו דהוא משום דמחיצה שאינה עשוי' בידי אדם לא חשיבא מחיצה כולי האי ואפי' רבנן מודו דאתרו"מ, והתוס' הרא"ש הוסיף דהיינו בהיקף גדול כזה, ועד"ז כתב בתשו' כנסת יחזקאל סימן ב' הביאו הבית אפרים בסימן כ"ו דהיינו רק ביותר מבית סאתים,[[225]](#footnote-226) ויש לפרש גם בד' התוס', אף שסתמו בזה, והיינו משום דדבריהם קיימי על מה שהוכיחו מדר' יוחנן דמהני מחיצות אף בהיקף גדול, וע"ז הוא שכתבו דבמחיצה שאינה עשוי' בידי אדם ל"מ בכה"ג ואמרינן אתרו"מ, ובזה מתישב משה"ק התורת חיים מתל המתלקט ושבילי בית גלגול שלא נעשו בידי אדם, ואפ"ה אמרו לקמן דלרבנן לא אמרינן בהו אתרו"מ, - אך המג"א בסימן שס"ג סק"מ נקט דד' התוס' קיימי בכל מחיצות העשויות בידי שמים, ואף בהיקף קטן, עיי"ש.[[226]](#footnote-227)

אך הרשב"א כתב דהוא משום דמקום המוקף גדר י' יש לו שיעור עד היכן קרוי רה"י, אף במחיצות העשויות בידי אדם, וכתב דהדבר צריך תלמוד מהו השיעור בזה, - והריטב"א כתב בשם הרא"ה דהשיעור בזה הוא כל שרואה עצמו תוך המחיצות, דאע"ג דלגבי שבת ל"ב מחיצות הניכרות לידרתו, אפ"ה בעינן שיראה עצמו תוך מחיצות, וכ"כ הריטב"א בסוכה ד' ב'.

והר"ן כתב דבעינן דבאיזה מקום שיעמוד באותו היקף רואה המחיצות הצריכות לו מה"ת, ומשמע דלא סגי במה דבאמצע הרשות רואה את ג' המחיצות, אלא בעינן שיהא רואה את המחיצות בכל מקום ברשות, - אך הרמב"ן לקמן נ"ט ב' כתב לדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, דאין לך רה"ר אלא סרטיא ומדבר וכיו"ב שאין לך בהן מחיצה כלל, ואע"פ שא"א שלא יהיו הרים ובקעות סביב להן, כל שאין המחיצה נראית לעומדין באמצע ואין נכרת להם וכו', ועיי"ש שכתב דכן משמע בסוגיין לגבי סולמא דצור ואוקיינוס, עכ"ד, ומשמע דסגי במה שהמחיצה נראית לעומדין באמצע הרשות, ול"ב שיראו רואין את המחיצות בכל מקום ברשות, וכ"נ בביאוה"ל סימן שמ"ו ס"ג שפירש כן גם בד' הריטב"א, עיי"ש, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ן, דכל הא דבכה"ג ל"מ המחיצות, הוא רק במחיצות דבידי שמים, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועי' באג"מ ח"א סימן קל"ט ענף ו' מש"כ לדון בדין זה.

והרמב"ן לקמן שם כתב עוד, די"ל דכל שאין המחיצה מעכבת וממעטת על הרבים כלום אין בה תורת מחיצה, והביאוה"ל בסימן שמ"ו ס"ג כתב דלדרך זו ודאי דקרפף גדול הרבה מאד הוי רה"י, כיון דעכ"פ מעכב את הרבים מלעבור שם מחמת המחיצות המקיפות, וכ"נ בחי' המאירי בסוגיין שכתב דכל עיר שאין לה חומה והיקף "הראוי לה", אע"פ שהיא מוקפת הרים ונהרות אינו כלום, אך שמא מכוון המאירי לחלק בין היקף בידי אדם להיקף בידי שמים, וע"ד ד' התוס'.

בעיקר מש"כ התוס' דהא דלא נעשית כל א"י וכל בבל רה"י הוא משום דבמחיצות בידי שמים אפי' רבנן מודו דאתרו"מ, פירש המג"א בסימן שס"ג סק"ל דהיינו משום הרבים הבוקעים במקום המחיצות, וכתב לפ"ז דכל הא דהים ל"ה מחיצה, הוא רק במקום שהספינות עוברות שם.

אך הגאו"י נקט בפשיטות דודאי דליכא בקיעת רבים במקום המחיצה, ומכוון התוס' דהרבים דבתוך א"י ובבל מבטלים המחיצות, וכ"כ בתשו' שאילת יעבץ ח"א סימן ז', ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי במקום הספינות ל"ה רה"ר אלא כרמלית, ולכאו' מכוון דבריו דהוא משום דלא אמרינן אתרו"מ במקום שאינו רה"ר, וכן פירשו החמד משה בסימן שס"ג סק"ד והחת"ס בתשו' או"ח סימן פ"ט, - והגאו"י תמה ע"ד התוס' בזה, דדינא דאתרו"מ הוא רק כשהרבים בוקעין במקום המחיצה, וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דלמ"ד דב' מחיצות דאורייתא, פשיטא דל"ש דין אתרו"מ כשיש ב' מחיצות שאין הרבים בוקעין בהן, וצ"ע.[[227]](#footnote-228)

המג"א שם כתב לפי דבריו, בדין מבוי שצידו אחד ים, דכל שהספינות עוברות שם לנמל, ל"מ מחיצת הים, משום דאתרו"מ,[[228]](#footnote-229) והחמד משה נחלק לפי דבריו ע"ז, ועמש"כ בזה המ"ב שם ס"ק קי"ח.

**מעלות ומורדות שבא"י אין חייבין עליהן משום רה"ר לפי שאינם כדגלי מדבר,** התוס' כתבו דהיינו דוקא בא"י משום דיהושע אוהב ישראל הי' וכו' וכל דלא ניחא תשמישתי' מסרה ליחיד, אך בחו"ל חייבין עליהן משום רה"ר.

והרשב"א הק' דכיון דל"ד לדגלי מדבר, א"כ מ"ט בחו"ל חייבין עליהן, הרי כל שאינו דומה לדגלי מדבר אינו נידון משום רה"ר, וכתב עפי"ד הראב"ד, דאף דמצ"ע ל"ד לדגלי מדבר, מ"מ בקיעת הרבים משויא להו רה"ר, וע"כ רק בא"י אין חייבין עליהן, דכיון דמצ"ע אינם דומים לדגלי מדבר לא מסרן יהושע לרבים ומסרן ליחידים, ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ נימא הכי גם בגשרים המפולשים שאינם רה"ר משום שהן מקורים, דיהיו נידונים משום רה"ר הואיל ובקעי בהו רבים.

והריטב"א כתב דמה שאמרו דאינם כדגלי מדבר, אי"ז משום דהם מעלות ומורדות, וכמש"כ רש"י והר"ח, אלא הוא משום דלא מסרם יהושע לרבים, ול"ה כדגלי מדבר שהיו מסורים הדרכים לרבים, וע"כ כ"ז הוא בא"י אך בחו"ל חייבין עליהן, דהוו כדגלי מדבר.

**תל המתלקט וכו' ורבים בוקעין בו וכו' אליבא דרבנן לא תיבעי לך וכו',** הריטב"א הק' דאדרבה נדמיי' לאידך דרבנן דאמרו שאין מערבין רה"ר, וכנראה ס"ד דבתל המתלקט דאין מחיצותיו אלא מדין גוד אסיק, לא חשיב כשם ד' מחיצות, וי"ל דהוא משום דלא חשיב כשם ד' מחיצות, אלא כשיש פס אמה דאין הרבים בוקעין בו, ומשא"כ הכא דהרבים בוקעין בכל ההיקף, וכתב לישב דשאני הכא דלא ניחא תשמישתי', וצ"ע דא"כ מ"ט ה"ז תלוי בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, ועוד דכיון דהתל גבוה י"ט מכל צד יש לו שם ד' מחיצות, וע"כ לרבנן לא אמרינן בזה אתרו"מ.

הריטב"א שם כתב, דאיירי הכא כשהרבים בוקעין בו בכל צד, ולכאו' הוצרך לפרש כן, דאל"כ נמצא דיש לו ב' מחיצות מעלייתא דלא בקעי בהו רבים, ובכה"ג לא אמרינן לדעת ר' יהודה אתרו"מ, - אך התורי"ד בע"א כתב דלפ"מ שאמרו דכל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא מודה ר' יהודה דלא אתרו"מ, ודאי דתל המתלקט הוי רה"י, ורחבה דמיבע"ל בזה, הוא משום דלא ס"ל להך פירוקא, וכ"כ בחי' המאירי, וזה לטעמייהו דס"ל דב' מחיצות מעלייתא, לאו היינו ב' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, אלא היינו ב' מחיצות גמורות, ונת' לעיל בע"א. - והך מילתא דרחבה לא ס"ל להך שינויא, כ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, וכ"כ משמו בחי' המאירי לעיל כ' א', ואך דהראב"ד כתב כן בהא דמותבינן מחצר, ולא כתב כן על עיקר האיבעיא דרחבה, וצ"ע.

\*החזו"א במכתבים אות מ"ו ד"ה עוד קרא וד"ה כ"ב ב', הק' דלמש"כ התוס' לעיל בתי' בתרא, דאף אם ג' מחיצות דאורייתא, מ"מ כל דאיכא ב' מחיצות גמורות, לא אתרו"מ, א"כ מאי מיבע"ל בתל אם אתרו"מ, הרי יש לו ד' מחיצות גמורות, וכתב דבעכצ"ל דלתי' זה ס"ל לר' יוחנן כר' יהודה בחדא ופליג עלי' בחדא.

וכ"ז קשיא אי נימא דמכוון התוס' שם הוא דכל דאיכא ב' מחיצות גמורות לא אתרו"מ כלל, אך אי נימא דמכוון התוס' הוא דלדין מחיצה שלישית מהני אף מחיצה דיש בה בקיעת רבים, הרי דכ"ז הוא דוקא כשיש ב' מחיצות גמורות דאין בהם בקיעת רבים, אך הכא דהרבים בוקעין בכל המחיצות, אמרינן אתרו"מ.

**איתיבי' חצר שהרבים נכנסין לה וכו',** התוס' כתבו דאיירי כשנפרצה מד' רוחות, והרבים בוקעין מכל הרוחות, דאל"כ מודה ר' יהודה דלא אמרינן אתרו"מ, כיון דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, והרשב"א כתב בשם הראב"ד דרחבה ס"ל דלר' יהודה אמרינן אתרו"מ בכל ענין, ואף דבב' בתים בב' צידי רה"ר, ס"ל לר' יהודה דמערבין רה"ר, תרי תנאי ואליבא דר' יהודה.

ובתור"פ כתב בשם הש"ר מקוצי דבע"כ דהך תנא לא ס"ל כר' יהודה בהא דב' מחיצות דאורייתא, דא"כ מאי איריא דנקט חצר דלא ניחא תשמישתי', ובדין אתרו"מ ס"ל כר' יהודה, דאם ס"ל כרבנן א"כ מאי איריא דנקט חצר, ואפ"ה לא אמרינן הכא אתרו"מ משום דלא ניחא תשמישתי', וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בדרך קמא, ובדרך בתרא כתב דאיירי כשבוקעין בה מד' רוחות ונפרצה שתי וערב והפרוץ מרובה על העומד.[[229]](#footnote-230)

הרשב"א הק' בשם הראב"ד דמאי פריך מחצר שנכנסין בזו ויוצאין בזו, הרי התם אי"ז בקיעה דרה"ר, לכאו' היינו משום דהוא חצר דיחיד, (ועמש"נ בזה להלן), ובזה מודה ר' יהודה דלא אמרינן אתרו"מ, ובחי' תלמיד הרשב"א הביא בשם הראב"ד שהק' כן על הא דפריך ממבואות המפולשין, אף שאמרו לעיל ו' ב' דבמבואות המפולשין לא אמרינן אתרו"מ, וכתב דכיון דאמר דאפי' במעלות בית מרון אמרינן אתרו"מ אף דאי"ז כרה"ר, כיון דלא ניחא תשמישתי', וצ"ל דמה שאמר דאפי' כמעלות בית מרון, לא קאי על הא דחייבין עליו משום רה"ר, דהתם אין חייבין משום רה"ר, כיון דלא ניחא תשמישתי' כלל, ה"נ אמרינן אתרו"מ בחצר ובמבואות המפולשין.

**ת"ש מבואות המפולשין לבורות וכו',** הרשב"א כתב דהא דפריך מינה הוא משום דמשמע לי' דאיירי במפולשין שתי וערב, דאל"כ צריכא למימר דרה"י לשבת, וכעי"ז כתבו תוס' הרא"ש והריטב"א, - אך בל' רש"י משמע דאינם בוקעין מכל הרוחות, והא דמייתינן מינה, הוא או משום דהך תנא ס"ל דלא כר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, וכמש"כ התור"פ בשם הש"ר מקוצי, או משום דרחבה ס"ל דאף בב' מחיצות מעלייתא אמרינן אתרו"מ, וכמש"כ הרשב"א בשם הראב"ד, וכ"כ התורי"ד ודעימי', וכנ"ל.

התוס' כתבו דאיירי בגונא דהבור רחוק ג"ט מכל צד והולכין דרך כאן וכאן,[[230]](#footnote-231) דאם הבור הולך מכותל לכותל פשיטא דהוי רה"י, והחזו"א בסימן ק"ז סק"ב הק' דמאי פשיטותא דהוי רה"י, הרי כיון דרה"ר מהלכת בתוך הבור, דהוו כותלי הבור מדרון המתלקט י' מתוך ד', שפיר י"ל בזה אתרו"מ, לפ"מ דקאמר דבתל המתלקט אמרינן אתרו"מ, וצ"ע.

ומבו' עוד בד' התוס', דלדעת ר' יהודה אמרינן אתרו"מ אף במחיצות דעומ"ר, וע"כ אף דעל מחיצת הבור עצמו לא אמרינן אתרו"מ, מ"מ כיון דהרבים בוקעין בצדדים, אמרינן אתרו"מ, ומ"מ כל שאין בצדדים ג"ט דהוי כסתום, לא אמרינן בזה אתרו"מ, ובחזו"א שם עמד ע"ד התוס' דסגי בג"ט, דלכאו' הדין נותן דבעינן לכל הפחות ד' אמות כדרך היחיד, ועמש"נ לעיל ו' ב', דהמאירי כתב דברה"ר המתקצר אמרינן אתרו"מ אף כשאין רחבים ד' אמות, ובד' הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח מבו' דהיינו אף כשאינו רחב אלא ד"ט.

**כל היכא דלא ניחא תשמישתי' מסרה ליחיד,** התוס' כתבו דמקום דניחא תשמישתי' וראוי למסרו לרבים הוי רה"ר אף אם הוי של יחיד, והכא שאני משום דלא ניחא תשמישתי' ואין ראוי למסרו לרבים.

אך התוס' לקמן צ"ג ב' ד"ה חצר למדו מהכא דמקום שלא נמסר לרבים ואינו של רבים אע"פ שעוברים שם אינו רה"ר, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א' ללמוד מהכא, דכל רשות שהוא קנוי ליחיד אין חייבין עליו משום רה"ר אע"פ שרבים עוברין בתוכן, משום דרה"ר כשמה שהיא של רבים, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם.

והגאו"י הק' בזה מהא דפריך מחצר שהרבים נכנסין וכו', אף דשל יחיד היא, וכתב דהתם איירי בדקיימא החצר ברה"ר, ובכה"ג הויא מכלל הרה"ר, ולא איכפת לן שהיא של יחיד, וכל הא דהכא ל"ה רה"ר משום דלא מסרה לרבים, הוא רק משום דבאפי' נפשייהו קיימי, - אך הרשב"א לעיל כתב בשם הראב"ד דהא דפריך מהתם, הוא משום דמעלות בית מרון ג"כ ל"ה כרה"ר ואמרינן בזה אתרו"מ, ונת' לעיל.

הרע"ב בטהרות פ"ד כתב דשבילי בית גלגול הוו כרמלית, וכן משמע קצת בד' הריטב"א בסוגיין, ולכאו' הוא תלוי בפלוגתת הראשונים אם אמרינן אתרו"מ במקום שאינו רה"ר, ועי' בחי' בית מאיר בטהרות שם מש"כ בזה.

כ"ז סיון ע"ז

דף מס' 16

**ח' ב'** **- פחות מד' אמות מניח את הקורה באלכסון,** בפירש"י כתב דמשתמש כאן בארוכה וכאן בקצרה, והרשב"א והריטב"א כתבו דכ"ה בירושלמי, והתוס' הוכיחו כן, דאם ל"ה מותר להשתמש אלא כנגד הקצר, ל"ה מהני להניח את הקורה באלכסון, משום דאין הסתימה דבוקה לכתלי המבוי.

והתוס' וש"ר הק' דהיאך מותר להשתמש כנגד הארוך, הרי אין כאן אלא ב' מחיצות,[[231]](#footnote-232) ובחזו"א סימן ח' סק"ח כתב לפרש דהיינו דאין סברא להתיר טלטול ברשות שאינו רה"י מה"ת, א"נ דבפתוח לרה"ר ליהוי רה"ר מה"ת, וכ"ה בל' תור"פ.[[232]](#footnote-233)

והתוס' כתבו בתי' קמא דאית לי' קורה משום מחיצה והוי מחיצה מה"ת,[[233]](#footnote-234) וזה דלא כמש"כ התוס' והרשב"א לקמן פ"ו א' דאף למ"ד דקורה משום מחיצה אי"ז אלא מחיצה דרבנן, ועמד ע"ז הגרע"א בגהש"ס, והתורת חיים הק', דא"כ לדעת רבא דקורה משום היכר, בלא"ה ל"מ להניח את הקורה באלכסון משום דליכא אלא ב' מחיצות, ומה הוצרך לה"ט דבאלכסון ליכא היכר, והקר"א כתב דבאמת לתי' זה מתפרשים כן ד' רבא, דבאלכסון ל"מ ההיכר משום דליכא מחיצות, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"ח, ועי' בתו"ש סימן שס"ג סקס"ט ובפמ"ג שם במש"ז סקכ"א שכתבו לישב בזה בע"א.

והתוס' בתי' בתרא כתבו, דכיון דצידו אחד ארוך לא בקעי בי' רבים ול"ה רה"ר מה"ת, ואף לא גזרו בי' רבנן כיון דהוא בטל לגבי מבוי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וצ"ל דאף למש"כ הרשב"א לקמן צ"ד א' דלא התירו בקורה במקום דאינו רה"י מה"ת, שאני הכא דהוא בטל לגבי עיקר המבוי שהוא ניתר בקורה.

**ד' אמות אינו מניח את הקורה באלכסון,** בפי' ר"ח כתב דהיינו משום דדוקא כשהוא פחות מד' אמות, חשיב כמו פרצת מבוי ומחיצות של מבוי פוטרות אותו, ומשא"כ כשעודף צד הארוך על הצד הקצר ד' אמות, הוי כמבוי בפנ"ע וצריך מחיצות כנגדו, וכ"כ הרי"ף והרא"ש, - ולכאו' המכוון בזה הוא, דלא חשיב כמבוי אלא מקום שיש לו ב' כתלים מב' צידיו, וע"כ דוקא כשהוא פחות מד' אמות, חשבינן דיש לכל המבוי כתלים, והמקום הפרוץ הוי כפרצת מבוי, ומשא"כ כשהוא עודף ד' אמות דהוי כמבוי בפנ"ע, הרי דכיון דאין לו ב' כתלים מב' צידיו אין תורת מבוי עליו, - וי"ל עוד, דכיון דהוי כמבוי בפנ"ע שאין לו אלא ב' מחיצות, נמצא דהקורה עומדת כמחיצה בב' רוחות, ול"מ קורה אלא ברוח רביעית, וכ"נ שפירש בחזו"א סימן ע"ב סקי"ב, עייש"ה, אך באמת בדבריו שם מבו' דאי"ז משום דל"מ קורה אלא ברוח רביעית, אלא משום דהוי כקורה באורך המבוי דל"מ, וזה לטעמי' בכ"ד דל"מ קורה באורך המבוי אף אם עיקר פתחו הוא ברחבו.

ובאו"ז סימן קי"ד כתב בשם הרשב"ם דבכה"ג דהוא עודף ד' אמות, ל"מ אף אם יניח את הקורה בתוך ד', משום דנפסלו ד' אמות אלו ואינם מצטרפות לכותל מבוי, ועיי"ש שכתב דהוא משום דהכשר מבוי ד' אמות, ויל"ע אם ה"ז תליא בפלוגתא דרב יוסף ואביי לעיל ה' בשיעור משך מבוי, והשפ"א כתב דל"ד למש"כ הריטב"א דכשיש באלכסונו יותר מי' יכול להניח הקורה באלכסון שאינו יותר מי', עיי"ש,[[234]](#footnote-235) אך הגאו"י כתב דלפ"ד הריטב"א ה"נ הכא יכול להניח את הקורה בתוך ד', (אך פקפק שם בעיקר ד' הריטב"א), וצ"ע, ויש להוסיף, דלטעמא בתרא שנת' לעיל דהא דל"מ כשעודף ד' אמות, הוא משום דהקורה עומדת כמחיצה מב' רוחות, לכאו' שפיר מהני להניח את הקורה בתוך ד', (ויש לדחות, דכל שהארוך עודף על הקצר ד"א, לא חזינן לצורת המבוי באלכסון, וממילא דהו"ל כמחיצה מב' רוחות), ועמש"נ להלן בהערה להוכיח כן מד' החזו"א.[[235]](#footnote-236)

הרשב"א כתב, דאם עשה צוה"פ מהני אף כשיש באלכסונו יותר מד', דצוה"פ מערב הכל ועושה הכל כמבוי אחד וכמחיצה גמורה, וצ"ע דמה בעינן לה"ט, הרי לכאו' כל הא דל"מ הוא רק בקורה דבעינן שתהא על כתלי מבוי,[[236]](#footnote-237) ולכאו' מבו' מד' הרשב"א דגם צוה"פ ל"מ כשאינה סמוכה לכתלי המבוי, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**קורה טעמא מאי משום היכר ובאלכסון ליכא היכר,** בפירש"י כתב דהוא דהרואה בני מבוי נמשכין ומשתמשין ברה"ר חוץ מכנגד כותל הקצר, אומר מותר להשתמש ברה"ר לפי שאין אותו העודף דומה שיהא מן המבוי, והגאו"י לעיל ג' א' כתב, דמהא דלמ"ד דקורה משום מחיצה מהני, מוכח דלמ"ד דקורה משום מחיצה ל"ב היכר כלל.

אך אך הנה התוס' בסוכה כ"ב ב' סוד"ה אבל כתבו דאף למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן היכר קצת, וכ"כ הריטב"א לקמן י"ד א', וכ"כ המהרש"א לעיל ד' ב' בביאור ד' רש"י שם, - והבית מאיר לקמן י"ד א' כתב דאף באלכסון איכא היכר קצת, וע"כ הוא דמהני למ"ד דקורה משום מחיצה, אך בד' הגאו"י מבו' דפשיטא לי' דבאלכסון ליכא היכר כלל, וכמשמעות ד' רש"י הכא.[[237]](#footnote-238)

המחה"ש בסימן שס"ג למג"א סקל"ב כתב עפי"ד רש"י, דכל הא דל"מ באלכסון, היינו דל"מ להתיר להשתמש חוץ מכנגד הכותל הקצר, אך שפיר מהני להניח את הקורה באלכסון ולא להשתמש אלא כנגד הקצר, וצ"ע מ"ט לא אסרינן להשתמש כנגד הקצר משום דהוא פרוץ להמקום שכנגד הארוך דהוא מקום האסור,[[238]](#footnote-239) - אך הפמ"ג במש"ז סקכ"א כתב דל"מ להניח באלכסון אף אם רוצה להשתמש רק כנגד הקצר, משום דיטעו וישתמשו בארוך נגד הארוך, וגם אין היכר כ"כ כשהוא מונח באלכסון,[[239]](#footnote-240) ועוד דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, וכיון דאסור להשתמש כנגד הארוך, נמצא דל"ה הקורה ע"ג כתלי מבוי, וזה כמש"כ התוס' דלמ"ד דמניח את הקורה באלכסון, בע"כ דמותר להשתמש כנגד הארוך, דאל"כ ל"ה מהני הקורה כלל,[[240]](#footnote-241) וכן הכריע הביאוה"ל שם.[[241]](#footnote-242)

\*הביאוה"ל בסימן שס"ג ס"ל, כתב לדון ע"פ הירושלמי, דכל הא דלרבא אינו מניח את הקורה באלכסון, הוא רק כשהארוך עודף על הקצר ג' אמות, ועיי"ש שכתב דבל' הרמב"ם לא משמע כן, וכתב דמ"מ אם אין נראה להדיא דצד א' ארוך מחבירו אלא ע"י מדידה, לא קפדינן בזה, אך החזו"א בסימן ע"ב סקי"ד נחלק ע"ז, עיי"ש, ושם סקי"ג נחלק על מש"כ הביאוה"ל בד' הירושלמי.

הרא"ש בסימן י' כתב בשם המהר"ם, דבתוך המבוי יכול להניח את הקורה באלכסון ומשתמש בקצר כנגד הקצר ובארוך כנגד הארוך, והט"ז בסימן שס"ג סקכ"א פירש הטעם בזה, לפמש"כ רש"י דהא דבאלכסון ליכא היכר, הוא משום דהרואה אומר מותר להתשמש ברה"ר, דאין אותו העודף דומה שיהא מן המבוי, וטעם זה ל"ש באלכסון שבתוך המבוי, והחזו"א בסימן ע"ב סק"ח כתב לפרש בזה בע"א, עיי"ש.

ובתשו' הרא"ש כלל ג' סימן ז' מבו', דכל שמניח את הקורה באלכסון בתוך המבוי, מהני אף אם הוי יותר מד' אמות, ובחזו"א סימן ע"ב סקי"ב נקט דבכה"ג ל"מ, דכיון דחוץ לקורה כרמלית, אם נמשך ד' אמות הו"ל כמבוי פתוח בארכו ואינו ניתר בקורה, וזה לפ"מ שנקט בטעם הא דכשהוא יותר מד' אמות ל"מ, אך למש"נ לעיל בדרך קמא לפרש בזה בע"א, ניחא ד' הרא"ש.[[242]](#footnote-243)

\***קורה משום מחיצה ובאלכסון נמי הוי מחיצה,** המאירי לקמן י"א ב' עמד בזה, דמ"ט מהני הקורה אף דהוי כפתח בקרן זוית דלא עבדי אינשי, והוכיח מזה דאף דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, מ"מ כל שעשה שם פתח ודאי פתח הוא, ול"מ הא דלא עבדי אינשי, אלא דמה"ט אם נפרצה מאלי' לא חשיבא כפתח, והק' מזה ע"ד הרי"ף דל"מ פתחא בקרן זוית אף כשעשה צוה"פ, ועמש"כ לישב בחזו"א סימן ע"ב סק"י.

הר"ח כתב דאף בלחי אינו עושה אלא כנגד הקצר, וכ"כ ריו"נ, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר לקמן בסוגיא דלחי המושך עם דפנו של מבוי, וכ"ה מבו' בל' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז (המ"ג) שכתב דאין לו תקנה אלא במחיצה או בצוה"פ, וכ"כ בחי' המאירי, ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה, דדוקא קורה מהניא באלכסון למ"ד דקורה משום מחיצה, משום שהיא מגעת מצד אחד לצד השני, אבל לחי שמניחו בצד א' ל"מ, דל"ה לחי משום מחיצה אלא במה שדרך מחיצה לסתום דהיינו ביושר ולא באלכסון, ועיי"ש שכתב דאף אם הניח לחי אחד לצד הארוך ואחד לצד הקצר אין לו הכשר אלא מצד הקצר ולפנים, דכיון דא"צ המבוי אלא לחי אחד, ל"מ הלחי שבצד הארוך, ואזלינן בתר הלחי שבצד הקצר, ומשמע דכ"ז הוא משום דמבוי א"צ אלא לחי אחד, אך בחצר דאינה ניתרת אלא בב' לחיים, יועילו ב' הלחיים להתיר באלכסון,[[243]](#footnote-244) וכעי"ז כתב הט"ז בסימן שס"ג סקל"א, אך דעת הב"ח שם דאם עשה ב' לחיים מהני, והב"י שם נסתפק בזה.

והגר"א בסימן שס"ג סי"ג כתב דאף אם הניח לחי אחד ה"ז מתיר באלכסון, כיון דלחי משום מחיצה, ועי' בחזו"א סימן ע"ב סק"ח שהאריך בזה.[[244]](#footnote-245)

\***אבל יש באלכסונו יותר מי' דברי הכל אינו מניח אלא כנגד הקצר,** הקר"א הק', דלמש"כ התוס' דקורה משום מחיצה הוא מדאורייתא, מ"ט ל"מ ביותר מי', והביא מש"כ בהגמי"י בפי"ז משבת, דאף אם קורה משום מחיצה, אינה מחיצה ממש, וע"כ ל"מ ביותר מי', ועי' בפי' ריו"נ בריש פירקין, דטעמא דר' יהודה דמהני קורה בפתח הרחב יותר מי', הוא משום דקורה משום מחיצה.

הריטב"א כתב דמסתברא דהא דאמר דאינו מניח אלא כנגד הקצר, ל"ד הוא, ומהני שיכניסנו לפנים בענין דאין האלכסון יותר מי', וכתב דהוא משום דל"ב קורה בראש מבוי ממש, וצ"ב, ועי' בגאו"י ובשפ"א במש"כ לדון בזה.

הט"ז בסימן שס"ג סקכ"א כתב דלכאו' אף אם מניח את הקורה באלכסון בתוך המבוי ל"מ אם יש באלכסונו יותר מי', ועיי"ש שכתב דבל' הטוש"ע משמע דכשמניח את הקורה בתוך המבוי מהני אף אם יש באלכסונו יותר מי', ועמש"כ ע"ז בביאוה"ל שם ובשעה"צ שם ס"ק קי"ד, ובחזו"א סימן ע"ב סקי"ב.

הרי"ף הביא להך דינא דאם יש באלכסונו יותר מי', וריו"נ הק' דמ"ט הביא לזה, הרי קי"ל כרבא דלעולם אינו מניח אלא כנגד הקצר, והרא"ש בסימן י' הוכיח מזה דהרי"ף פסק כרב כהנא, ועיי"ש שנחלק ע"ז דודאי דקי"ל כרבא, - והגר"א בסימן שס"ג סי"ג כתב דאף שפסק הרי"ף כרבא, מ"מ הביא לדין זה דנפ"מ בלחי דמשום מחיצה, דל"מ כשיש באלכסונו יותר מי', וזה לפמש"כ שם דלחי מהני באלכסון, ונת' לעיל, - והקרבן נתנאל כתב, דהביא הרי"ף לדין זה, דנפ"מ בגונא דמניח את הקורה באלכסון בתוך המבוי, דל"מ אם יש באלכסונו יותר מי', וכ"כ הגאו"י, ועמש"נ לעיל שנחלקו האחרונים בדין זה, ועמש"כ בזה הקר"א.

א' תמוז ע"ז

דף מס' 17

**ח' ב'** **- ומר סבר קורה משום מחיצה,** מבו' דלמ"ד דקורה משום מחיצה, ל"מ הקורה אלא משום מחיצה, ול"מ משום היכר בעלמא, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל ה' א', וכ"כ התוס' לקמן פ"ו א', ובד' התוס' בד"ה הכל, מבו' דה"נ הוא בלחי, דלמ"ד דמשום מחיצה ל"מ משום היכר, וכ"ה מבו' בד' ש"ר שם, וצ"ע מזה על מש"כ בס' תורת רפאל סימן נ', דאף דלחי משום מחיצה, מ"מ ה"ז מועיל אף משום היכר גרידא, ?ועמד ע"ז בקה"י סימן ד'?. - ובזה מתפרש מש"כ התוס' בסוגיין ולקמן ט"ו א' דלמ"ד דקורה משום מחיצה כ"ש דלחי משום מחיצה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וצ"ע מה ענין זל"ז, ולהנ"ל היינו דאם קורה משום מחיצה ול"מ משום היכר, אף דיש בה היכר טפי, כ"ש דלחי ל"מ משום היכר אלא משום מחיצה.

בעיקר הא דקורה משום מחיצה, כתבו התוס' לקמן פ"ו א' דהוא משום פי תקרה, וכתבו שם דאי"ז אלא מדרבנן דעשאוה כפי תקרה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והרא"ש שם, - וצ"ע לפ"ז דמ"ט למ"ד דקורה משום מחיצה אסור להשתמש תחת הקורה ומשום דחודו הפנימי יורד וסותם, הרי בדין פי תקרה דעלמא, חוד התקרה החיצון סותם, דליכא חוד פנימי כלל,[[245]](#footnote-246) ועי' בחזו"א סימן ס"ז סקט"ז במוסגר.

**דמר סבר הכירא מלבר,** בפירש"י כתב דההיכר הוא לבני רה"ר, והגאו"י לעיל ה' א' כתב דלאו היינו דההיכר הוא לבני רה"ר ההולכים ברה"ר, אלא הוי ההיכר לבני רה"ר הנכנסים מרה"ר ומשתמשין במבוי, עיי"ש.

והבית מאיר בסימן שס"ג למג"א סקל"א בתו"ד רמז להעיר בזה, דלמש"כ רש"י בריש מכילתין דמה שהצריכו תיקון למבוי, הוא משום דאתי לאחלופי ברה"ר, הדין נותן דניבעי היכר לבני המבוי, ורק למש"כ ריו"נ שם דמה שהצריכו תיקון הוא כדי שלא יבואו לטלטל מרה"ר לתוכו, י"ל דמהני ההיכר לבני רה".[[246]](#footnote-247)

**הכל מודים בבין הלחיים שאסור,** בטעם הא דשאני בין הלחיים דאסור מתחת הקורה דמותר, נחלקו הראשונים, וכמה דעות בדבר, **א** התוס' ורבים מקמאי כתבו לחלק בין לחי דהוא כ"ש לקורה דרחבה טפח, ובטעם החילוק בזה כתבו התוס' דבלחי דהוי אפי' משהו אתי לאפוקי, אבל בקורה דרחבה טפח ליכא למיחש, ובתוס' הרא"ש ותור"פ פירשו דהיינו דכיון דלחי הוי כ"ש, אם שרית לי' בין הלחיים אתי לאמשוכי ולטלטל בחוץ, ועי' בגאו"י לקמן בסוגיין (ד"ה הא דמפלגינן) משה"ק ע"ז, וכתב לפרש לד' התוס' בע"א, - והרמב"ן במלחמות כתב דהוא משום דבקורה שרחבה טפח ניכר חודו החיצון מן הפנימי, אך בלחי כ"ש אין חודו החיצון ניכר, - והריטב"א כתב דלחי דשיעורו כ"ש לא עביד היכר כלל , ודילמא אתי לאשתמושי חוצה לו, והגאו"י פירש כן גם בד' התוס', א"נ דכיון דלי"ל היכר כולי האי לא חשיב ובטל לגבי חוץ, והר"ן כתב קצת בע"א.[[247]](#footnote-248)

והרמב"ן שם כתב דמה"ט אסרו אף כשעשה לחי רחב, וכ"כ התור"פ והריטב"א והר"ן, והתור"פ והריטב"א כתב דהוא משום דלא פלוג רבנן, והר"ן כתב דהוא משום דבתר עיקר שיעורו אזלינן, ועי' בחזו"א סימן ס"ז סקט"ז שכתב לפרש בזה בע"א, - ובחי' הגרע"א הק', דלדעת רבא לקמן בסוגיין דכל האיסור הוא בלחי ד"ט, בפחות מד"ט בטל מהכא להכא ושרי, ל"ש למימר דלא פלוג, וכתב דדוחק לומר דאסרו חכמים משום לחי כ"ש בפתוח לכרמלית, ומכח זה אסרו גם בלחי ד"ט בפתוח לרה"ר, והשפ"א כתב דבעכצ"ל כן, והק' ע"ז דא"כ מ"ט הזכירו התוס' בסו"ד להא דמודה רבא לאסור היכא דרחב ד', ולא הביאו להא דמודה בפתוח לכרמלית דאסור, והגאו"י לקמן שם כתב דבע"כ דלרבא יש טעם אחר לחלק ביניהם, עיי"ש.

**ב** הרשב"א כתב דהוא משום דלחי משום מחיצה וחודו הפנימי סותם, וקורה משום היכר, והכירא מלבר, וכתב דכן נראה מד' רש"י, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ.

**ג** התורי"ד לקמן בסוגיין כתב, דלחי דהוי משום מחיצה, אינו מתיר אלא מחודו הפנימי ולפנים, כדין כל מחיצה שאינה מרתת אלא הימנה ולפנים, ול"ד לקורה, דאף אם היא משום מחיצה, הרי הויא מדין פי תקרה יורד וסותם, וי"ל דחודה החיצון יורד וסותם, ומשא"כ בלחי דהוא עומד זקוף, והוי מחיצה גמורה, וע"כ הוי ככל מחיצה המתרת ממנה ולפנים.

אך בד' התוס' וש"ר מבו' דס"ל דאם בקורה אמרינן דחודה החיצון יורד וסותם, ה"נ בלחי אמרינן דחודו החיצון סותם, אך הרשב"א כתב בתו"ד די"ל דבקורה חודו החיצון סותם ובלחי חודו הפנימי סותם, וצ"ע.

**לדברי המתיר אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין הסתימה מחוברת לכתלים ויש אויר ביניהם, וכ"כ התוס' בד"ה מניח וש"ר,[[248]](#footnote-249) אך בפי' ריו"נ כתב דהוא משום דגזרינן שמא ישתמש תחת הקורה והתם ליכא מחיצות כלל.

לפירש"י ודעימי' מבו' דלמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה א"א להתיר משום חודו הפנימי, וע"כ חשיב דאין הסתימה דבוקה לכתלים,[[249]](#footnote-250) - והמהרש"א לקמן ט' ב' הק' מזה על מש"כ התוס' שם בלחי שנתנו חוץ למבוי, דאף שאינו מתיר כנגדו, כיון דאין כותל כנגדו, מ"מ הוא מתיר לפנים ממנו, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ס"ז סקי"ז.

בפירש"י כתב דלא מצינו להכשיר בזה משום לבוד, כיון דאי"ז מחיצה ממש, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו, דאם היתה מחיצה ממש יורדת משם, היינו אומרים לבוד מסוף הכתלים לאותה מחיצה היורדת, אך כיון דליכא מחיצה ממש, א"א לומר לבוד למטה כלפי אויר שאין בו כלום לעשות לו לבוד.[[250]](#footnote-251)

ובזכרון שמואל סימן כ"ו סק"ג הק' מהמבו' לקמן בסוגיין דאמרינן חבוט ולבוד, והרי דאמרינן לבוד אף כשאין שם קורה ממש, ועוד הק' ממש"כ בשו"ע סימן תר"ל ס"ט להכשיר כשאין הדפנות מגיעות לסכך אפי' אינן מכוונות ורחוקות פחות מג' מהסכך, דאמרינן גוד אסיק ולבוד, וכתב דצ"ל דשאני הכא דליכא מחיצה כלל, אלא דחוד החיצון יורד וסותם, ובזה לא אמרינן לבוד, ומשא"כ בהני גווני דאיכא מחיצה גמורה במקומה, הרי דכיון דמדין חבוט או מדין גוד אסיק חשבינן כמו שהמחיצה היא במקום זה, אמרינן בזה לבוד.

הקה"י בסימן ג' הק' ע"ד רש"י, דהרי אף אי נימא לבוד, מ"מ באותו טפח שתחת הקורה יהא אסור לטלטל, דמדאורייתא הו"ל רה"ר, ותו יהא כל המבוי אסור דהוא פרוץ למקום האסור לו, וכתב לישב בשם חתנו הגר"ש ברזם דס"ל לרש"י דלמ"ד דקורה משום מחיצה הו"ל מחיצה דאורייתא, וע"כ אי נימא לבוד על סתימת הקורה, שפיר יהא מותר אף המקום דתחת הקורה,[[251]](#footnote-252) ועיי"ש שכתב בדעת השו"ע דאמרינן לבוד אף בדליכא מחיצה ממש, וכתב דלדעתו צ"ל דהא דהכא לא אמרינן לבוד, הוא משום דקורה ל"ה מחיצה דאורייתא, וע"כ יש לאסור משום דהמבוי פרוץ למקום שתחת הקורה, וכנ"ל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ובס' אשר לשלמה מועד סימן ל"ב כתב דד' רש"י קיימי במבוי הפתוח לכרמלית.[[252]](#footnote-253)

הריטב"א הביא בשם התוס' שהק', דאף דלא אמרינן לבוד להמחיצה שלמטה, מ"מ נימא לבוד למעלה בגופה של קורה ויהא חודה החיצון כאילו דבוק בכתלים, ותירצו דליכא לבוד במקום שיש דבר מפסיק בינתים, ועמש"נ להלן בקו' הרשב"א ע"ז, - והרשב"א כתב דל"מ בזה לבוד, דאם נראה את המבוי כמו שנתארך עד חודה החיצון של הקורה, הרי אתה רואה את הקורה כאילו אינה, וע"כ ל"מ להתיר משום דבעינן קורה רחבה טפח, וא"א לומר דנראה את הקורה כאילו אינה ואינה מפסקת ונראה אותה כאילו היא וחוד של קורת טפח יורד וסותם, דא"א להתקבץ ב' הפכים במקום אחד, וכ"כ הריטב"א.

ולכאו' הדין נותן לפ"ז, דלמ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה, מהני אף כשהניח את הקורה תוך ג' למבוי, דבכה"ג שפיר אמרינן לבוד, דליכא להני טעמי, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן בד"ה איתיבי', וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק דבלחי מהני כשנתנו תוך ג' למבוי, ונת' להלן, אך בחזו"א סימן ס"ז ריש סקי"ז נקט בפשיטות דבכה"ג ל"מ, וצ"ע.

**רבא אמר לדברי האוסר נמי אסור בעינן קורה ע"ג מבוי וליכא,** בד' התוס' בד"ה שאין משמע דהא דבעינן קורה ע"ג מבוי, הוא משום דבלא"ה ליכא הכירא, אך בחי' הגר"ח פ"ה מסוכה הכ"א פירש לדבריהם בע"א, ונת' להלן בהערה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א וש"ר, ובזה פירשו טעם הא דבלחי ל"ב לזה, וכ"כ התוס' בסוכה כ"ב ב' ד"ה אבל, וכ"כ האו"ז בסימן קט"ו.[[253]](#footnote-254)

והתוס' בסוכה שם הוסיפו לפרש, דהוא אף למ"ד דקורה משום מחיצה, דאף לדידי' בעינן היכר קצת, אך האו"ז שם כתב דרבא לטעמי' דקורה משום היכר, ורב חסדא דפליג ע"ז, הוא משום דס"ל דקורה משום מחיצה, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ג סט"ז.

הרשב"א כתב בשם תוס' דאף בלחי בעינן שיהא במבוי, וכ"כ בחי' המאירי לקמן בסוגיין בשם רוב המפרשים והפוסקים, ונחלק ע"ז וכתב דלחי מהני אף כשהוא חוץ למבוי, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ועי' במאירי במש"כ לדחות הוכחת הרשב"א, ובטעמא דמילתא כתבו הרשב"א והר"ן דדוקא בקורה שהיא למעלה, כל שאינה עומדת ממש לפנים מחלל המבוי אינה ניכרת שתהא להכשיר את המבוי, אבל לחי שהוא למטה ונראה להדיא, כל שהוא סמוך למבוי ניכר הוא שהוא משום לחי ובא להתיר, והריטב"א כתב בע"א, עיי"ש, והגר"ז בסימן שס"ג סט"ז כתב דהוא משום דלחי עיקרו משום מחיצה, (וזה למש"כ שם דהא דבקורה בעינן ע"ג מבוי, הוא משום דקורה עיקרה משום היכר, ונת' לעיל), והחזו"א בסימן ס"ז סקט"ז כתב טעם אחר בזה, עיי"ש.

והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז המ"ה כתב דלחי מהני אף כשהוא סמוך למבוי תוך ג', ובתו"ש סימן שס"ג סקט"ז כתב דל"ד לקורה דלכו"ע לא אמרינן לבוד כשאינה דבוקה למבוי, וכמו שעמד ע"ז הב"ח שם אות ח', דשאני הכא דאמרינן לבוד על גוף הלחי, וחשיב דהלחי מחובר לכותל,[[254]](#footnote-255) ובחזו"א סימן ס"ז סקי"ז נקט בפשיטות דכל שהלחי מופלג כ"ש מן הכותל פסול, עיי"ש, (ואזיל לטעמי' שנקט שם דמודה רב חסדא דאם הקורה רחוקה כ"ש מן המבוי, פסולה, ונת' לעיל), וצ"ע.

**איתיבי' וכו' היתה קורתו משוכה וכו' מאי לאו משוכה מבחוץ,** בתו"י כתב דגם לר"ח פריך, ולכאו' היינו דגם לדידי' תיקשי למ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, דאף אם היתה הקורה דבוקה למבוי פסולה, וכ"ש כשהיא משוכה, אך למ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה ניחא, דגם כשהיא משוכה מן המבוי בתוך ג"ט יש להתיר משום לבוד, וכמש"נ לעיל.

אך הר"ן כתב דאף למ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, יש להתיר בכה"ג דהיא משוכה מן המבוי, דבכה"ג רואין בני רה"ר אף את חודה הפנימי, ואיכא למימר בי' שהוא יורד וסותם, וכל הא דאמרינן דאין להתיר אלא משום חודה החיצון, הוא רק כשהיא ע"ג מבוי או דבוקה במבוי ואין בני רה"ר רואין את חודה הפנימי.

**שנעץ ב' יתידות עקומות וכו',** הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז הל"ט פירש דאיירי כשהיתידות יוצאות מצידי כתלי המבוי, והם עולות ע"ג הכתלים וחוזרות ומתעקמות, - והריטב"א פירש דהם נתונות על עובי הכתלים מלמעלה והם עקומות כמין דל"ת, - ובחי' המאירי פירש דהם יתידות העומדות באלכסון, וכן נקט המהרש"ל, ובתורת חיים ובגאו"י תמהו ע"ז, עיי"ש.

**שאין בגבהן ג',** התוס' הק' דמ"ט לא מכשרינן אף כשיש בגבהן ג' משום חבוט, וגם מ"ט בעינן לדין חבוט, ולא מכשרינן בלא"ה, שהרי הקורה היא בתוך כ', וכתבו דהוא משום דבעינן קורה ע"ג מבוי וביותר מג' ל"ה היכר,[[255]](#footnote-256) וכ"כ הרשב"א, וכ"כ התוס' בסוכה כ"ב ב' סוד"ה אבל.

והריטב"א כתב דהוא משום דאין הקורה עצמה נתונה ע"ג הכתלים, אלא דמדין לבוד חשבינן כמו שהקורה שם, ובכה"ג לי"ב לדינא דקורה טפח דאמרינן חבוט, וזה לטעמי' דאמרינן תחילה לבוד ואח"כ אמרינן חבוט, ונת' להלן, והר"ן כתב דכיון דהקורה מונחת ע"ג היתידות ליכא למימר חבוט בקורה אם לא שנאמר חבוט ביתידות, וכיון דאין ביתידות טפח, לא אמרינן בהו חבוט ביותר מג', ולדעתם נמצא, דאם הקורה מונחת מעל כתלי המבוי, יש להכשיר אף כשהיא גבוהה ג"ט מן הכתלים, וזה דלא כמש"כ הרשב"א לקמן י' א' (ד"ה אלא אמר אביי) והרא"ש בסימן י"ב בשם הראב"ד דקורה הגבוהה מן הכתלים ג"ט פסולה, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ג סל"ג, (והמאירי לקמן שם כתב בשם יש מכריעין להכשיר בכה"ג דהקורה גבוהה מן הכתלים ג"ט, משום דאמרינן גוד אסיק, עיי"ש).

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ב כתב לישב, דכל דיש בגבהן ג', לא מצינו למימר לבוד בלא נימא חבוט, ולא אמרינן תרי הלכתי יחד, כשא"א לומר כל אחת מהן בפנ"ע, ובחזו"א סימן ע"ז סק"ז תמה ע"ז, דא"כ אף כשאין גבוהות ג', היאך אמרינן תרי הלכתי, - ובקה"י סימן ב' כתב דהגרע"א מפרש דאיירי הכא דהאלכסון הוי פחות מג', וכמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ה מסוכה הכ"א, (ודלא כמש"כ הרשב"א וש"ר בסוגיין), וע"כ שפיר מצינו למימר כל הלכתא בפנ"ע, וכ"כ בזכרן שמואל סימן כ"ו סק"א.[[256]](#footnote-257)

**ואין בעקמומיתן ג',** הרשב"א כתב דהא דבעינן לחבוט ולא מכשרינן משום לבוד לחוד, הוא משום דבהאלכסון יש ג', וכ"כ בחי' המאירי והר"ן, - אך בחי' הגר"ח פ"ה מסוכה הכ"א כתב בדעת הרמב"ם דאיירי דאין ג"ט באלכסון, ואפ"ה בעינן לדין חבוט, הוא משום דלבוד ל"מ אלא למחשבינהו כמחובר, אבל מ"מ הקורה נחשבת כבמקומה ואינה ע"ג מבוי, ולענין הכשירא דמבוי קורה ע"ג מבוי בעינן, ודין לבוד אינו מועיל לזה, ובעינן לההלכתא דחבוט רמי, דעיקרה הוא דמחתינן לה למטה, ועי"ז חשיבא כקורה ע"ג מבוי.

**מהו דתימא וכו' חבוט ולבוד לא אמרינן, קמ"ל,** הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז הל"ט כתב דאמרינן תחילה חבוט ורואין אותה כאילו נחבטת ונתונה תוך אויר המבוי, וחוזרין ואומרין לבוד וכאילו מגעת לכתלים,[[257]](#footnote-258) - אך הריטב"א כתב דאמרינן תחילה לבוד, וכאילו נמשכה הקורה עד כנגד הכותל, ואח"כ אמרינן חבוט, ועי' בגאו"י שכתב בדעתו דלא אמרינן חבוט לאויר, עיי"ש.

הרשב"א לעיל בסוגיין הק' ע"ד התוס' דלא אמרינן לבוד כשיש דבר המפסיק, דא"כ היאך אמרינן הכא לבוד, הרי היתידות מפסיקות בין הקורה לכותל, והר"ן כתב דאחר דאמרינן חבוט, אין היתידות מפסיקות בין הקורה לכתלי מבוי, אך הרשב"א כתב להדיא דאף אחר דאמרינן חבוט מפסיקות היתידות, וזה לטעמי' בעבוה"ק שפירש דהיתידות בולטות מצידי הכותל, - והריטב"א כתב דהכא הקורה עומדת ע"ג היתידות ואמרינן לבוד דרך האויר שבין הקורה על היתידות, וזה לטעמי' דאמרינן לבוד קודם דאמרינן חבוט.

ט' תמוז ע"ז

דף מס' 18

**נראה מבחוץ ושוה מבפנים**

**ט' ב'** **- נראה מבפנים ושוה מבחוץ נידון משום לחי, נראה מבחוץ ושוה מבפנים וכו',** בפי' ריו"נ כתב דנראה מבפנים לכו"ע נידון משום לחי, שהרי עיקר ההיכר לבני מבוי נעשה והא איכא, אבל בנראה מבחוץ ושוה מבפנים דההיכר הוא לבני רה"ר, נחלקו אם נידון משום לחי, שהרי בני רה"ר לא יחשדו אותן בראותם שמטלטלין בתוך המבוי, ובהמש"ד הוסיף דגם בני המבוי בצאתם לרה"ר רואין אותם, או כיון דליכא היכר לבני המבוי ל"מ, וכעי"ז כתב המאירי.

והתורת חיים הק', דלעיל ח' ב' ס"ל לר' יוחנן לחד לישנא בדין קורה דהכירא מלבר, וא"כ מ"ט הכא ס"ל לר' יוחנן דנראה מבחוץ ושוה מבפנים אינו נידון משום לחי, - והגאו"י כתב דחלוק בזה דין לחי מדין קורה, דקורה הויא משום היכר לחוד, ובזה אמרינן דהכירא מלבר, אך בלחי דמשום מחיצה דרך מחיצה לעשותה מבפנים, ואף למ"ד דלחי משום היכר, הכירא דסתימה היא וסתימה מבפנים הוא דסתמינן, אך אי"ז מתישב בד' ריו"נ שכתב דהא דהמעליותא דנראה מבפנים הוא משום דאיכא היכר לבני מבוי, ולא משום הסתימה דלחי.

הרשב"א לקמן י' א' כתב בשם הראב"ד דנראה מבחוץ היכר הוי מחיצה לא הוי, וע"כ ל"מ עומ"ר בנראה מבחוץ, ומבו' לכאו' דעיקר הא דמהני נראה מבחוץ אינו אלא מדרבנן, אך יש לדחות דמכוון דבריו הוא, דתורת המחיצה דלחי הוא מכח סימן ההבדלה שבזה, ול"ד לעומ"ר דהוא מכח סתימתו, וכל שאינו סותם את הרשות מבפנים לאו מידי הוא, וכ"כ הרא"ש בפ"ק דסוכה סימן ל"ד ובתוס' הרא"ש שם י"ט א' דל"מ נראה מבחוץ אלא במבוי דאיכא ג' מחיצות ול"ב לחי אלא להכירא בעלמא, ולזה סגי בנראה מבחוץ דבהכירא כ"ד סגי, ומשא"כ בסוכה דדופן שלישית צריך להיות ליושבי בסוכה כמו ב' הדפנות, עכ"ד,[[258]](#footnote-259) וכ"נ מד' ריו"נ והמאירי שפירשו דעיקר הנידון דנראה מבחוץ הוא בגדרי ההיכר דלחי, ואך שלדעתם י"ל להיפך, דבדין לחי דאורייתא לכו"ע מהני נראה מבחוץ, ונחלקו אם ה"ז מועיל במבוי דבעינן היכר.

ובד' התוס' בסוכה שם ד"ה אחוי לי' פירש במרומי שדה שם דס"ל דנראה מבחוץ מהני מדאורייתא, וע"כ כל מש"כ דאין להכשיר בזה משום מיגו, הוא רק לפי דבריהם שם ז' ב' דהא דמכשרינן בסיכך ע"ג מבוי שיש בו לחי, ל"מ לגבי דאורייתא,[[259]](#footnote-260) ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' התוס' לקמן צ"ב א' ד"ה גפנים שכתבו דגם לענין מחיצה דכלאים מהני לחי הנראה מבחוץ,[[260]](#footnote-261) ועיי"ש שכתב דמד' השו"ע שלא הוזכר לענין כלאים ולענין גט דדינא דחצר קטנה שנפרצה לגדולה הוא רק כשנכנסין כתלי קטנה לגדולה, מבו' דס"ל דל"מ נראה מבחוץ רק לענין שבת דאיכא ג' מחיצות ובעינן להלחי להיכר.[[261]](#footnote-262)

באבנ"ז סימן רח"צ סק"ג כתב לפרש בד' הרא"ש בסוכה, דאף דקי"ל דלחי משום מחיצה, מ"מ מהני לחי גם משום היכר, והנפ"מ בהא דלחי משום מחיצה, הוא דה"ז מועיל אף במקום דליכא היכר, כלחי העומד מאליו, וכ"כ בס' תורת רפאל סימן נ'.

והאבנ"ז שם תמה ע"ז, ממש"כ הרא"ש בסימן י' די"ל דמותר להשתמש תחת הקורה אף בפתוח לכרמלית, והא דבין הלחיים אסור בפתוח לכרמלית הוא משום דלחי משום מחיצה, עיי"ש, ומבו' דל"מ לחי אלא משום מחיצה ולא משום היכר גרידא, ועי' גם בקה"י סו"ס ד' שעמד בזה, ועיי"ש שהק' עוד מסוגיית הגמ' לקמן ט"ו א' דמפרשינן להא דתני ר' חייא כותל וכו' בלחי העומד מאליו, ומבו' דהא דלחי העומד מאליו כשר הוא אף בלחי הנראה מבחוץ, ובס' אשר לשלמה מועד סימן ל"ה הוכיח כן גם מד' התוס' לעיל ה' ב' ד"ה פחות, ומסתימת השו"ע בסימן שס"ג סי"א, ואם לחי הנראה מבחוץ ל"מ משום מחיצה אלא משום היכר, מ"ט מהני בלחי העומד מאליו דלי"ב הכירא ואינו מועיל אלא משום מחיצה, ובס' תורת רפאל שם נקט דבאמת לחי הנראה מבחוץ ל"מ כשהוא עומד מאליו.

ובס' אשר לשלמה מועד סימן ל"ה כתב דבעכצ"ל דמכח הא דברוח רביעית ל"ב אלא הכירא בעלמא, הקילו להתיר אף ע"י מחיצה דנראה מבחוץ, ולעולם יש לזה דין מחיצה, עיי"ש, וי"ל דהיינו, דאף למ"ד דלחי משום מחיצה, הרי הא דבעינן מחיצה ברוח רביעית, הוא להכירא דלא ליתי לאחלופי ברה"ר, וע"כ לא הצריכו בזה מחיצה גמורה וסגי במחיצה כ"ד, וע"כ סגי לזה בלחי הנראה מבחוץ, אך אי"ז מתישב בד' הראב"ד שכתב דמה"ט ל"מ עומ"ר בנראה מבחוץ.

בחזו"א סימן ס"ז סק"ה כתב לפרש הא דמהני נראה מבחוץ משום מחיצה, אף שאינו סותם כלום במבוי, דהוא משום דענין הלחי הוא כהתחלת בנין דופן רביעית, דעיקר ענין המחיצה הוא לב' דברים למנוע דריסת הרבים ולהכיר את המקום למיוחד ומובדל מסביבותיו, ולענין הכרה זו נאמר דינא דגוד אסיק וגוד אחית ולבוד, וזהו גם ענין הלחי שמראה על הבדלת המקום מחוצה לו וחולק את הכל האויר שמצידו כמעמדו, ועיי"ש בסק"ח שכתב לדון לפ"ז דלא יועיל פס ד' אמות הנראה מבחוץ בחצר, אף אם חצר ניתרת בפס ד' אמות, ונת' להלן.

**פסי חצר הנראין מבחוץ**

לקמן בסוגיין מבו' דאף חצר ניתרת בפסין הנראים מבחוץ,[[262]](#footnote-263) ובקה"י סימן ה' כתב דלמש"כ הרא"ש דל"מ נראה מבחוץ אלא משום היכר, מוכח דאף חצר ניתרת ע"י היכר, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאף שכתבו התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ה' ב' דבחצר מהני פס ד' אמות משום דפס מהני בתורת מחיצה, היינו רק דבחצר ל"ב היכר וסגי בתורת מחיצה, אך לעולם אף חצר ניתרת בהיכר גרידא,[[263]](#footnote-264) - ולמש"נ לעיל דאף נראה מבחוץ מהני משום מחיצה, ואך שהקילו במחיצה זו, כיון דעיקר הא דבעינן להמחיצה הוא להיכר דלא ליתי לאיחלופי ברה"ר, ניחא, דע"כ אף בחצר סגי בפסין הנראין מבחוץ מתורת מחיצה.

ובד' התוס' בסוגיין בד"ה כותל מבו' דפשיטא להו דהא דפס ד' אמות מתיר בחצר, הוא אף בפס הנראה מבחוץ ושוה מבפנים, והרי דאף בכה"ג הוא מועיל בתורת מחיצה, ועי' בחזו"א סימן ס"ז סק"ח בזה, ועי' גם בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ו דפשיט"ל דאם בפסי חצר ל"ב סמכו עליו מאתמול, אשר לכאו' הוא משום דבפסין ל"ב היכר, אף פס הנראה מבחוץ ושוה מבפנים ל"ב סמכו.[[264]](#footnote-265)

ובחזו"א סימן פ"ח סקי"א כתב לפרש בד' הרשב"א לקמן בסוגיין, דלדעת התוס' כל הא דמהני פס ד' אמות הנראה מבחוץ, הוא כשהוא מועיל להתיר את החצר הגדולה, אך כל שאינו מתיר את החצר הגדולה, אינו מתיר אף את הקטנה משום דליכא הכירא, ועיי"ש שכתב בדעת הראב"ד שהביא הרשב"א שם, דלעולם ל"מ פס ד' אמות להתיר בנראה מבחוץ, משום דליכא הכירא,[[265]](#footnote-266) ובדבריו בסימן ס"ז סק"ח מבו' דאי"ז משום דל"מ נראה מבחוץ משום מחיצה אלא משום היכר, אלא הוא משום דתורת מחיצה שעל נראה מבחוץ הוא ע"י ההיכר, עייש"ה.

**עומד מרובה הנראה מבחוץ**

הרשב"א לקמן בסוגיין כתב בשם הראב"ד דל"מ נראה מבחוץ אלא כשאינו ד' אמות, דאם הוי ד' אמות ויצא מתורת לחי ל"מ, אף דאם הי' כנגד חלל המבוי הי' עומ"ר,[[266]](#footnote-267) דנראה מבחוץ היכר הוי מחיצה לא הוי, דאל"כ אין לך מבוי שאינו ניתר בלא לחי דכותלי המבוי הנמשכים לרה"ר נחשוב אותם למחיצות המבוי,[[267]](#footnote-268) והרשב"א הק' ע"ז דא"כ מ"ט איצטריך בסוגיין להעמיד בכתלי קטנה נכנסים לגדולה, לוקמה כשגיפופי הגדולה הם ד' אמות, וכתב בשם התוס' דלעולם אף כשהוא ד' אמות ה"ה מועיל,[[268]](#footnote-269) ואך דכ"ז הוא דומיא דחצר קטנה שנפרצה לגדולה דהגיפופים מועילין להתיר את הגדולה, ומשא"כ בכתלי מבוי הנמשכים לרה"ר דאינם מועילין להתיר את רה"ר, וע"כ אינם מתירין את המבוי, ועי' בחזו"א סימן פ"ח סקי"א במש"כ בביאור הפלוגתא בזה.

והרשב"א בעבוה"ק שער א' סוף פ"ט הנ"ט כתב דלחי הבולט מאחורי כותל המבוי אם הוא ד' אמות אינו נידון משום לחי, ואין רואין אותו כמחיצה הנתונה על פי המבוי כדי להתיר את המבוי משום עומ"ר שלא אמרו עומ"ר אלא עומד ברוחב אויר המבוי ולא בנתון מאחריו, ועיי"ש שכתב דיש מתירין, ומבו' דס"ל דה"ז מתיר משום עומ"ר אף שאינו מועיל להתיר את רה"ר, וזה דלא כמש"כ הרשב"א בסוגיין בדעת התוס', וכתב דהראשון נראה לי עיקר.

י"א תמוז ע"ז

דף מס' 19

**נראה מבחוץ ושוה מבפנים**

**ט' ב'** **- נראה מבחוץ ושוה מבפנים,** התוס' וכתבו דבפירש"י כתב תרי גווני בזה, והתוס' צידדו דבגונא קמא אינו נידון משום לחי, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א וההגמי"י בפי"ז משבת, נחלקו על גוונא קמא וכתבו דאינו נידון משום לחי.

ובביאור הנידון בזה נחלקו האחרונים, דהב"י בסימן שס"ג פירש דפלוגתייהו היא בגונא דהלחי הוא כרגל אות תי"ו (1), וכנראה למד כן ממש"כ רש"י דהוא נמשך להלאה מרוחב הכותל, והאופן דלכו"ע חשיב כנראה מבחוץ, הוא בגונא שכותל המבוי כנוס מבחוץ ומבפנים הוא שוה (3).

ובתשו' הרמ"א סימן ק"ז תמה ע"ז דאי"ז מתישב בכל ד' התוס', והיינו כמש"כ הב"ח בסימן שס"ג דאם בגונא שכותל המבוי כנוס מבחוץ מודו התוס' חשיב כנראה מבחוץ, א"כ מ"ט כתבו התוס' והרא"ש דלפי דבריהם ניחא הא דבנכנסין כתלי קטנה לגדולה ליכא לחי, הרי כשנכנסין כתלי קטנה לגדולה, דמי ממש לגונא דכותל המבוי כנוס כלפי פנים, דמודו התוס' והרא"ש דהוי כנראה מבחוץ, ועיי"ש שהק' עוד מל' התוס' דאינו מתישב לפי הב"י.

והרמ"א והב"ח שם כתבו לפרש דפלוגתייהו היא בגונא שכותל המבוי כנוס מבחוץ (3), והאופן דלכו"ע חשיב כנראה מבחוץ, הוא כשכותל המבוי כנוס מבפנים (2), והרמ"א כתב דכ"ה בתוס' ישנים, וכ"ה גם בצורה הנד' בתוס' הרא"ש, וכ"כ הקרבן נתנאל בס"ק ת', וכ"נ בד' המהרש"א שפירש כן.

בעיקר מה שנקטו הרמ"א והב"ח דבגונא שכותל המבוי כנוס מבפנים (2) חשיב כנראה מבחוץ, כ"ה להדיא בד' התוס' בד"ה ולרשב"ג, - אך הנה בפסקי רי"ד ופסקי ריא"ז ומאירי מבו' דבכה"ג חשיב כנראה מבפנים ושוה מבחוץ, עיי"ש שפירשו כן בהא דתני ר' חייא כותל צידו אחד כנוס מחבירו בין שנראה מבפנים ושוה מבחוץ, וכ"ה בתורי"ד לעיל בסוגיין, וכ"נ בד' הב"י שם.

ולכאו' ד"ז תליא בביאור עיקר הגריעותא דנראה מבחוץ, דבפשוטו הוא משום דאין הלחי גודר כלל כנגד חלל המבוי, ולפ"ז ודאי דאף בגונא שכותל המבוי כנוס מבפנים ל"מ אלא למ"ד דנראה מבחוץ נידון משום לחי, שהרי אינו גודר כלל כנגד חלל המבוי.

אך מד' הרי"ד והריא"ז נלמד, דבהא מודו כו"ע דמהני לחי אף כשאינו גודר כנגד חלל המבוי, ופלוגתייהו היא אימתי חשבינן לי' כלחי, ולא אמרינן דהוא המשך דהכותל, דהוי זה ע"י שניכר שהוא לחי הגודר רוח רביעית, ואינו המשך של הכותל שברוח שלישית, ובזה הוא דפליגי אם היינו רק כשהוא ניכר מבפנים, או דהיינו אף כשהוא ניכר מבחוץ, וכ"נ מד' ריו"נ שפירש דפלוגתייהו היא בגדרי ההיכר, אם בעינן שיהא ההיכר לבני המבוי, או דמהני ההיכר לבני רה"ר, וע"כ בכה"ג דכותל המבוי כנוס מבפנים, שפיר חשיב כנראה מבפנים.

בעיקר דין לחי העשוי כרגל אות תי"ו, הנה הרשב"א והריטב"א והר"ן בסוגיין כתבו דחשיב כנראה מבחוץ דנידון משום לחי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט הנ"ח ופ"י הס"א, וכ"ה מבו' בד' רש"י בסוכה י"ט א' ד"ה אחוי לי' וד"ה דאמר מר.

והאחרונים נחלקו בזה וג' דעות בדבר, דהרמ"א שם כתב לפי דבריו דבכה"ג לכו"ע חשיב כנראה מבחוץ ונידון משום לחי, וכ"כ הקרבן נתנאל בסק"ד, - והב"ח שם כתב דבכה"ג אף לדעת רש"י אינו נידון כלחי, כיון שאינו נראה אלא לההולכים אחורי המבוי, והביא דכ"כ בתשו' מהרלב"ח סימן י"ד, והקרבן נתנאל בסק"ב תמה ע"ז מד' רש"י המפורשים בסוכה דבכה"ג חשיב כנראה מבחוץ, - והמהרש"א בסוגיין נקט דד"ז תלוי בפלוגתת רש"י ותוס', וכ"ה גם לפ"ד הב"י, אך בד' המהרש"א מבו', דאף שפירש לד' התוס' שלא כד' הב"י, מ"מ נקט דלדעת התוס' דכשכותל המבוי כנוס מבחוץ לא חשיב כנראה מבחוץ, כ"ש דכשהלחי הוא כרגל אות תי"ו לא חשיב כנראה מבחוץ, ועי' גם בתוס' שבת סימן שס"ג סק"כ שהק' ע"ד הרמ"א, דאם בגונא דהכותל כנוס מבחוץ אינו נידון משום לחי, כ"ש דכשהלחי הוא כרגל אות תי"ו דאינו נידון משום לחי, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ז סוסק"ג.

בד' הרשב"א בעבוה"ק שם מבו', דהא דלחי העשוי כרגל אות תי"ו מועיל, הוא אף בגונא דכותל המבוי שוה, והעמיד לחי בצד המבוי מבחוץ סמוך לראשו, אף דבכה"ג ניכר שהכותל עצמו אינו חלק מן הלחי, וכן נקט הקרבן נתנאל.

והחזו"א בסימן ס"ז סק"ג וסק"ד תמה ע"ז, ועיי"ש שכתב דבכה"ג כיון שניכר שהכותל מפסיק בין הלחי למבוי אינו כלום, וכל הא דמהני, הוא רק בגונא שהעמיד את הלחי כנגד עובי כותל המבוי, והלחי בולט לחוץ, דבכה"ג מהני הא דהוא נראה מבחוץ לחשוב דאף החלק שכנגד עובי הכותל הוא מכלל הלחי, ואינו המשך של הכותל.

והחזו"א שם בסוסק"ד נקט דלפ"ד הקרבן נתנאל, בלחי העשוי כרגל אות תי"ו, אין נידון משום לחי, אלא החלק הבולט חוץ למבוי, אך החלק שכנגד עובי הכותל אינו מכלל הלחי, אלא הוא המשך הדופן, וע"כ אם סמכו רק על המשך הכותל משום לחי, ל"מ, ומאידך אם סמכו על החלק הבולט בפנ"ע שפיר מהני, וגם במקום דבעינן שיעור בלחי, (כחצר דבעינן פס ד' וסוכה דבעינן טפח) בעינן שיהא בחלק הבולט בפנ"ע כשיעור, אך לפי דבריו אף החלק שכנגד עובי הכותל הוא מכלל הלחי, ושפיר מהני אם סמכו רק על המשך הכותל, ומאידך אם סמכו רק על החלק הבולט בפנ"ע ל"מ, (כיון דהחלק שכנגד הכותל שלא סמכו עליו, מפסיק בין הלחי למבוי), ואף החלק שכנגד עובי הכותל מצטרף לשיעור דבעינן בלחי, עכ"ד.[[269]](#footnote-270)

בהא דכשכותל המבוי כנוס מבפנים הוא נידון משום לחי, מבו' בד' התורי"ד לעיל בסוגיין דהיינו דהלחי הוא ראש הכותל הבולט, וכ"כ בפסקי הריא"ז, - אך החזו"א בסימן ס"ז סוסקי"א וסקי"ב וסקי"ד וסקכ"ג ובסימן ע' סקט"ז נקט דהלחי הוא השיקוע עצמו הנעשה ע"י ב' הדפנות של דרום ולמערב של השיקוע, ושמא למד לזה ממש"כ הרא"ש בסימן י"א בתו"ד, דאותה שקיעה חשוב לחי, וצ"ב,[[270]](#footnote-271) ועפי"ז כתב החזו"א בסימן ס"ז סק"ז דאם הגימום נמשך ד' אמות מדרום לצפון אינו נידון משום לחי, עיי"ש, ועיי"ש בסוסקי"ז שהק', דמ"ט שרינן עד חודו החיצון למ"ד דבין הלחיים מותר, הרי הכא ל"ש חוד החיצון ולא הכירא מלבר, והוכיח דהוא משום טפילות, עיי"ש.

**ואם איתא קטנה נמי תשתרי בנראה מבחוץ,** בד' רש"י וש"ר מבו' דהיינו דגיפופי הגדולה הוו כלחי הנראה מבחוץ לקטנה, ובתשו' הרמ"א סימן ק"ז הוכיח מזה, דהיכא דהלחי הוא כרגל אות תי"ו, לכו"ע הוי כנראה מבחוץ.

אך המהרש"א כתב דאף דלדעת התוס' והרא"ש כל שהלחי הוא כרגל אות תי"ו ל"מ, מ"מ הכא שפיר מיקרי נראה לקטנה כיון שהגדולה ניתרת בהן, עכ"ד,[[271]](#footnote-272) וצ"ב דאם הכא איכא טעם בפנ"ע דמיגו דמהני לגדולה מהני לקטנה, היאך מייתינן מינה דנראה מבחוץ נידון משום לחי.[[272]](#footnote-273)

ובנימוקי הגרי"ב כתב לישב לדעת התוס' והרא"ש, דהלחי הכא אינו גיפופי הגדולה, אלא כתלי הגדולה, דהוי ככותל הכנוס מבפנים, דחשיב כלחי הנראה מבחוץ, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ז סקי"א וסקי"ב, אך העירו בזה, דהיאך שייך שיהיו כתלי הגדולה עצמם מחיצה להפסיק בין הגדולה לקטנה, (ושמא י"ל למש"כ החזו"א דהלחי הוא השיקוע, וצ"ע).

**בנכנסין כתלי גדולה לקטנה,** בפי' ר"ח כתב דהיינו כשהן נכנסין בגדולה ג"ט, שאינו נראה הנותר מן הכותל של גדולה כמו לחי, וכ"כ הריטב"א דאם הן נכנסין פחות מג"ט אמרינן לבוד מן העודף כלפי הגיפופין וה"ז נידון משום לחי, וכ"כ המאירי בבית הבחירה, וכ"כ בחי' המאירי בשם רבינו נסים ורוב המפרשים, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט הנ"ח, וכן צידד הפמ"ג בסימן שס"ה באש"א סק"ו, ועמד ע"ד רש"י שכתב דהן נכנסין ב' וג' אמות, (ובד' הריטב"א נראה שפירש דמכוון ד' רש"י הוא לאפוקי כשאינם נכנסין ג"ט, וצ"ע),[[273]](#footnote-274) והביאו הביאוה"ל שם.

אך בחי' המאירי שם צידד דלא אמרינן נראה מבחוץ אלא במה שהוא דבוק בראש הכותל, וע"כ אף אם נכנסין כתלי הקטנה כ"ש לתוך הגדולה, אין גיפופי הגדולה נידונים משום לחי, ועי' בחזו"א סימן ס"ז סקי"ב שנקט כן לעיקר.

הרשב"א והר"ן כתבו דמהכא נלמד, דאף דנראה מבחוץ נידון משום לחי, דוקא כשהוא מבחוץ לראש המבוי דאיכא הכירא, אבל כשהוא נתון באחורי המבוי באמצע אינו מתיר מבפנים מכנגדו לפי דליכא הכירא כלל, עכ"ד, ומבו' בדבריהם דשפיר הי' מקום שיועיל הלחי בכה"ג, וכל הא דל"מ הוא משום דבכה"ג ליכא הכירא, וזה מתפרש טפי למש"כ החזו"א דבנראה מבחוץ כמין תי"ו גם החלק שכנגד עובי הדופן הוי מכלל הלחי.

י"ב תמוז ע"ז

דף מס' 20

**י' א'** **- ש"מ בין הלחיים אסור,** הרשב"א הק' דשמא הא דמשתמש עם חודו הפנימי הוא משום שכנגד משך הלחי אין כותל כנגדו, וכתב דאיירי כשהכותל שכנגדו מושך ג"כ כמו שהלחי מושך, וכתב להוכיח כן מדקאמר דד' אמות צריך לחי אחר להתירו, ומשמע דהוא ניתר בלחי אחר, ועיי"ש במש"כ לדחות, וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט הנ"ו, וכ"כ בפסקי רי"ד, ועי' בתורי"ד במש"כ לפרש בע"א.

והגר"א בסימן שס"ג סי"ג כתב דפשטא דגמ' דאיירי שהכתלים שוין, אך הרשב"א והריטב"א כתבו לפרש, דהא דקאמר מושך עם דפנו של מבוי, היינו דמושך מצד זה כמו שמושך דפנו של מבוי מהצד השני, ועיי"ש שכתב דהא דש"מ דבין הלחיים אסור, הוא משום דאם בין הלחיים מותר הי' הלחי מתיר באלכסון, דאף דקורה אינה מתרת באלכסון משום דבאלכסון ל"ה היכר, מ"מ לחי דמשום מחיצה מתיר באלכסון, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלרבא לטעמי' דלחי משום היכר, אין ללמוד ממימרא דרב הונא דבין הלחים אסור, וע"כ לא מייתי לה אביי להוכיח כדעתו דבין הלחיים אסור, עכ"ד, ומבו' מדבריו, דאף דהכא הלחי עומד ביושר, מ"מ הוא מתיר באלכסון, - ועיקר נידון זה אם לחי מתיר באלכסון, נת' לעיל ח' ב'.

הרשב"א לעיל ח' ב' הוכיח מהא דמהני לחי המושך, דלחי מתיר אף כשאינו בתוך חלל המבוי, ול"ד לקורה דבעינן שתהא ע"ג מבוי, וצ"ע דלפמש"כ הרשב"א הכא דהכותל שכנגד הלחי מושך כמו שהלחי מושך, א"כ נמצא דהוי הלחי בתוך חלל המבוי, והיאך שמעינן מינה דמהני לחי כשאינו בתוך חלל המבוי.[[274]](#footnote-275)

**סבר וכו' עד י"ג אמה ושליש,** התוס' לעיל ב' ב' ד"ה אמר וו' ב' ד"ה וכי תימא נקטו דכ"ה מסקנת סוגיין דלא התיר ר' יהודה אלא עד י"ג אמה ושליש, אך הרמב"ן לקמן נ"ט א' כתב דלפ"מ דדחי רב אשי להק"ו דרב אחי, התיר ר' יהודה אף ביותר מי"ג אמה ושליש, ועיי"ש שכתב דלפ"מ דמסקינן בריש מכילתין דר' יהודה מפתחי מלכים גמר ומכשר אף בגבוה יותר ממ' אמה, ה"נ מכשר ר' יהודה אף ברחב יותר מכ' אמה, והרשב"א והריטב"א לעיל שם נסתפקו בד"ז אם נדחו ד' רב אחי, עיי"ש בדבריהם.

לקמן י"ט ב' מפרשינן להא דא"ר יהודה זו מחיצה וזו פסין, דהיינו דזו תורת מחיצה עלי' ופרצותי' בעשר, ואלו תורת פסין עליהן ופרצותיהן בי"ג אמה ושליש, והרשב"א שם הק' דהרי אף במחיצה מכשיר ר' יהודה בפרצה יותר מי', וכדקאמר דהרחב מי' אמות א"צ למעט, ועיי"ש שכתב דלא קאמר ר' יהודה אלא במקום שיש ב' מחיצות גמורות, דהו"ל רה"י גמורה, וא"צ מכאן ומכאן אלא לחי וקורה מדרבנן, ובזה מכשיר ר' יהודה אף ביותר מי', אבל כל שיש פרצות בב' המחיצות ובעינן להתירא דעומ"ר דאין מתירין אלא פרצה כעין פתח, אוסרת פרצה יתירה על י' דנפקא לה לכו"ע מתורת פתח, וכעי"ז כתבו התורי"ד והריטב"א בשם תוס' והר"ן שם.[[275]](#footnote-276)

ולדעת רש"י בריש מכילתין דהיתר לחי וקורה הוא משום פתח, י"ל דהא דקאמר ר' יהודה דא"צ למעט, הוא משום דס"ל דכל שעשה לו לחי וקורה דהוא תיקון דפתח חשבינן לי' כפתח אף שהוא יותר מי', והוא ע"ד הא דלדידן מהני צוה"פ ביותר מי', דע"י הצוה"פ חשבינן לה כפתח, אך במחיצה דעומ"ר מודה ר' יהודה דל"מ להתיר בפרצה יותר מי', ולפ"ז נמצא דאף לדעת ר' יהודה לא יועיל עומ"ר ברוח שלישית ורביעית ביותר מי'.

**הוא תני לה והוא אמר לה דאין הלכה כאותה משנה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל לי' לקנה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ב ה"ל, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל ב' ב' ד"ה בין, - ומבו' דאלמלי הא דאתי אוירא וכו', שפיר הי' מהני נעיצת הקנה, דאף דהוי מבוי א', מ"מ כיון דמכח הקנה נתחלק פתח המבוי לב' פתחים, וכל פתח ל"ה יותר מי' אמה, שפיר דמי, ועד"ז מצינו לקמן בר"פ עושין פסין, דאף דל"מ פסי ביראות כשיש ביניהם י' אמה או י"ג אמה ושליש, מ"מ כל שנתן פשוטין באמצע ה"ז מועיל להתיר, (והיינו משום דהתם לא אמרינן אתי אוירא וכמש"כ התוס' שם, וע"כ מועילין הפשוטין לחלק הפתח לב', וליכא פתח יותר מי', - אך בחי' הגרע"א נקט בפשיטות דכל שלא נעשה לב' מבואות והמבוי רחב יותר מי' אמות ע"י ב' האוירים ל"מ, והק' ע"ד רש"י דמ"ט הוצרך להא דאתי אוירא, וצ"ע, ומה שהוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן, עמש"נ שם דבד' הראשונים שם מבו' דכבר ידעינן להא דאתי אוירא.

ומעיקר מש"כ הראשונים דמכח הא דאתי אוירא, ל"מ הקנה לחלק את הפתחים לב', מבו' דמהני הא דאתי אוירא, דמכח זה ל"מ העומד לגדור אף כנגדו, וע"כ חשיב כפרצה אחת יותר מי'.[[276]](#footnote-277)

בעיקר דינא דאתי אוירא וכו', מבו' בד' התוס' לקמן י"ז ב' ד"ה וארבעה דאינו אלא מדרבנן, וע"כ הוא דבפסי ביראות מהני מה שנותן פשוטין באמצע דלגבי עולי רגלים הקילו ואוקמה אדאורייתא, וכ"כ הרשב"א לקמן י"ט ב', אך בחזו"א סימן קי"ב ריש סק"ה פירש ד' התוס' שם בע"א.

אך התו"י לקמן י"ז ב' הוכיחו מד' התוס' בריש מכילתין דאמרינן אתי אוירא מדאורייתא, וכתבו על מש"כ התוס' דאי"ז אלא מדרבנן, דאפשר דהיינו דוקא בפשוטין דרחבין אמה, ועי' בחזו"א שם במש"כ לפרש לדבריהם, והריטב"א שם כתב דהוא משום דהן רחבין ג"ט דהוא עומד חשוב, ועיי"ש שכתב דלדעת רשב"ג בעינן שיהיו רחבין ד"ט.

והר"ן לקמן שם כתב דבפסי ביראות ליכא למימר אתי אוירא, דכיון דפרוץ מרובה על העומד ניתר בהן, דמי לעומד כפרוץ דלא אמרינן בזה אתי אוירא, ומבו' בדבריו דהא דבעומד כפרוץ לא אמרינן אתי אוירא, הוא משום דכל שבכח העומד לגדור את האויר, אין בכח האויר לבטלו, ואזיל הר"ן לטעמי' לקמן בסוגיין דס"ל כן, ויתבאר בעזה"י במקומו.

הרשב"א והריטב"א הביאו מירושלמי, דכל הא דלא סגי בנעיצת קנה, הוא רק כשאינו מניח קורה אלא לצד אחד, אך אם הי' מניח את הקורה מכותל לכותל לא אמרינן דיתבטל הקנה,[[277]](#footnote-278) והרשב"א כתב דמגמ' דילן נראה דאף אם נתן את הקורה מכותל לכותל, מ"מ כיון דאין באחד מן הצדדין עומ"ר, אתי אוירא דה"ג ודה"ג ואפי' אוירא דתחת הקורה ומבטל לי', ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, - ומשמעות דבריו, דטעמא דהירושלמי דמהני כשמניח את הקורה מכותל לכותל, הוא משום דאויר דתחת הקורה לא חשיב כאויר לבטל את הקנה,[[278]](#footnote-279) - וצ"ל לפ"ז דהא דבעינן שיתן את הקורה על ב' הפתחים, ולא סגי במה שנותן את הקורה על אחד מהן, דכיון דהאויר שתחת הקורה ל"מ לבטל, נמצא דליכא אויר אלא מצד א', הוא משום דלעולם עיקר הביטול הוא מכח האויר שמצד א', וכמבו' בד' הראשונים לקמן דבעינן שיהא אויר א' מרובה על העומד, והאויר הב' ל"ב שיהא מרובה על העומד, אלא שלא יהא העומד מרובה עליו, וע"כ כל דמצד א' ליכא קורה, מהני אויר זה לבטל להקנה.

הרשב"א הביא דבתוספתא תניא דהרחב מי' אמות נותן פס באמצע ונותן קורה על א' מהן ודיו, וכתב די"ל דאיירי כשהפס שבאמצע רחבה על א' מן החללין והו"ל כעומד, וע"כ סגי לי' באידך גיסא בקורה, וכתב די"ל עוד דהך תנא ס"ל דמבוי שיש לו ב' פתחים דכל א' מהם רבה על העומד נותן את הקורה על א' מהן ודיו, וכדתניא בירושלמי דרשב"ג אומר מבוי שיש לו ב' פתחים נותן את הקורה על א' מהן ומתיר, ולכאו' לא סגי בהא דס"ל דסגי בקורה באחד מן הפתחים להתיר את כל הפתחים, שהרי הכא יש לנו לומר אתי אוירא, והוי כפתח יותר מי', אלא היינו דהך תנא ס"ל נמי דלא אמרינן אתי אוירא באויר המתוקן בקורה.

ובעיקר הך דינא דנותן את הקורה על א' מהן ומתיר, כתב הגאו"י בד"ה תו שמיע לן דהוא משום דהפתח המתוקן בקורה הוי כעומ"ר להתיר את הפתח השני, וכ"כ האו"ש בפי"ז משבת הכ"ה, וכתב דהוא משום דהירושלמי ס"ל דקורה משום מחיצה, עיי"ש, - אך הרשב"א הביא מירושלמי דאף מבוי שיש לו ד' פתחים נותן את הקורה על א' מהן ומתיר, ומבו' דמהני קורה להתיר כל הפתחים אף כשאי"ז עומ"ר, ובע"כ דהא דמהני בקורה על א' מן הפתחים, הוא משום דלעיקר דין תיקון מבואות, סגי במה שמתקן א' מן הפתחים,[[279]](#footnote-280) וכנראה הוא משום דכל שעשה היכר בפתח א', הוי זה היכר אף כלפי שאר הפתחים.

**עושה פס גבוה י' במשך ד' אמות ומעמידו לארכו של מבוי,** בפירש"י כתב דבכה"ג כיון דאיכא הכשר מבוי בארכו של פס הו"ל כב' מבואות ונעשה הפתח הא' למבוי זה והפתח הב' למבוי השני, והרשב"א כתב דהא דלא אמרינן בזה אתי אוירא, הוא משום דפס זה שהוא כותל המבוי אינו מתבטל מחמת האויר דהאי גיסא ודהאי גיסא, או משום דהאויר שאחורי הפס הוא אויר של מבוי אחר, ואינו חשוב לגבי דידי' לבטל אותו, ועי' בחזו"א סימן ס"ט סק"ה במש"כ בטעם הא דלא אמרינן דאתי אוירא שבין פס לכותל ואוירא דעלמא ומבטל לי' לפס.

אך הריטב"א כתב דל"מ הפס לחשבו כב' מבואות, והא דמהני הוא משום דפס ד"א אינו מתבטל באוירא דהאי גיסא והאי גיסא, ומהני הפס לחלק הפתח לב' פתחים דכל א' מהן אינו יתר על י'.

בעיקר הפלוגתא אם מהני הפס לחשוב המבוי כב' מבואות, מצינו כמה נפ"מ בד' הראשונים, **א** התוס' כתבו דאם יש מראש הפס של צד פנים עד כותל אמצעי יותר מי', צריך למבוי זה צוה"פ דהוי כמבוי עקום,[[280]](#footnote-281) ובשם הריצב"א כתבו דלא חשיב כמפולש כיון דב' הפתחים לרוח אחד, אך הריטב"א כתב דהוי כמבוי אחד וא"צ צוה"פ, וכ"כ המאירי בשם י"א.

**ב** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דל"מ אלא כשהקורה מגעת לפס או בסמוך לו תוך ג' דהו"ל כמונחת ממש על גביו, דאל"כ ל"מ כיון דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ב הל"א, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב,[[281]](#footnote-282) - אך הריטב"א כתב בשם התוס' דמהני אף כשהקורה גבוהה הרבה מן הפס, וכתב ע"ד הראב"ד דהם דברי נביאות, והגאו"י כתב דהוא לטעמי' דס"ל דל"מ הפס לחלקם לב' מבואות, וע"כ שפיר מתקיים דינא דקורה ע"ג כתלי מבוי במה שמונחת הקורה על ב' הכתלים שבצדדים,[[282]](#footnote-283) וכ"כ הר"ן בשם אחרים.[[283]](#footnote-284)

**ג** הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ב הל"ב כתב דכיון דהוי כב' מבואות, אין כל א' מהן ניתר בלחי וקורה, אא"כ יש בכל מבוי ומבוי מהם בתים וחצירות פתוחים לתוכו, וכ"כ האו"ז בסימן קי"ז בשם הרשב"ם, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ג סל"ג, אך המאירי כתב די"א דחשיב כמבוי א', ודיו שבתים וחצירות פתוחין לו בין ב' הצדדים, ועי' בחזו"א סימן ס"ט ס"ק ג' ד' במש"כ בדין זה.

**ד** הרשב"א כתב דמעמיד את הקורה מכותל לכותל כדי להתיר את ב' המבואות, דבלא"ה אינו ניתר אלא אותו צד שהניח עליו הקורה דב' מבואות הן, - ויש להסתפק במש"כ לה"ט דב' מבואות הן, אם היינו משום דאם הי' מבוי א', הוי סגי להניח קורה על א' מן הפתחים, והיינו לדעת רשב"ג שהביא הרשב"א לעיל מינה דמבוי שיש לו ב' פתחים סגי להניח קורה על א' מהן, ואף שכתב הרשב"א דגמ' דילן לא ס"ל הכי, מ"מ פירש הרשב"א לטעם זה, דמה"ט לכו"ע אין ניתר המבוי השני, או דאדרבה אם הי' מבוי א', ל"ה ניתר אף מבוי זה, כיון דלא תיקנו את כל פתחיו, ורק משום דהו"ל כב' מבואות, ניתר אותו מבוי שתיקנו את פתחו, אך צ"ע דאף דהוי ב' מבואות, מ"מ כיון שלא תיקנו את המבוי השני, יש לנו לאסור אף למבוי זה שהוא פרוץ למבוי השני, וצ"ע.

ט"ו תמוז ע"ז

דף מס' 21

\***י' ב'** **- מרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות,** בפירש"י כתב דאותם ב' אמות ניתרים בעומ"ר, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ב' פ"ב הל"ד, - וצ"ע לפ"ז במש"כ התוס' לעיל ו' א' והריטב"א בסוגיין דדינא דהכא אתיא אף כרב הונא דפרצת מבוי בד', ונת' להלן, שהרי לדעת רב הונא אין עומ"ר מתיר במבוי, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א לעיל ה' ב', ובדעת התוס' י"ל דאזלי לטעמייהו שכתבו האחרונים לעיל שם בדעתם דאף לרב הונא עומ"ר מתיר במבוי, אך להריטב"א קשיא, ועי' בקר"א שעמד בזה.[[284]](#footnote-285)

ולכאו' בע"כ בדעת הריטב"א, דפתח זה א"צ תיקון כלל, דרק הפתח העיקרי של המבוי צריך תיקון, אך שאר פתחי המבוי א"צ תיקון,[[285]](#footnote-286) עכ"פ בגונא דאינם פרוצים במלואם,[[286]](#footnote-287) - וכ"נ ממש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין דהא דל"מ היכא דשבקי הוא משום דהפתח הקטן לי"ב תיקון, ומבו' לפ"ז דבלא הא דשבקי אין הפתח הקטן צריך תיקון כלל, דאם לעולם הוא צריך תיקון, ומהני לזה העומ"ר, א"כ מ"ט אסרינן היכא דשבקי ולא שרינן מכח העומ"ר.[[287]](#footnote-288)

?בל' הריא"ז ה"א דין כ"ד מבו', דכל הא דמהני הפס דעי"ז חשיב דליכא פרצה יותר מי', הוא רק משום דבעומ"ר על הפרוץ חשיב הפרוץ כסתום, אך בלא"ה ל"ה מהני, ולכאו' הוא כד' הגרע"א דהא דקי"ל דלא כברייתא דלוי, אי"ז משום דאתי אוירא, אלא משום דחשיב כפתח יותר מי' אף כשהוא מחולק לב', וצ"ע.

בשעה"צ סימן שס"ב סקל"א הוכיח מדינא דהכא, דעומ"ר מהני אף היכא דאינ עומ"ר על כל הרוח, ועיי"ש במ"ב סק"ה מש"כ לחדש לפ"ז, ועי' בחזו"א סימן ס"ח ס"ק ב' ג' שתמה ע"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו.

התוס' לעיל ו' א' כתבו בדינא דרב הונא דפרצת מבוי בד', דהיינו רק בצידו, אך בראשו ל"ה בד', דמסתמא לא פליג רב הונא אדינא דר' יהודה דהכא דמרחיק ב' אמות וכו' ואין פרצת ב' אמות אוסרת, אך הריטב"א בסוגיין כתב בתחילת דבריו דסוגיא דהכא דלא כרב הונא,[[288]](#footnote-289) ובסו"ד כתב די"ל דמודה רב הונא בראשו דאינו אוסר משום דפתחא הוי, ואין פרצת ד' אוסרת אלא בצידו דאין דרך מבוי לעשות פתחו בצידו, וכ"נ גם בד' הרשב"א בסוגיין ד"ה וליחוש וד"ה מ"ש, דלרב הונא דפרצת מבוי בד' היינו אף בדהוי בראשו, ובע"כ דסוגיא דהכא דלא כרב הונא.

ובעיקר ד' הריטב"א צ"ב, דמ"ט לרב חנין ניחא, הרי מודה דפרצת ד' אוסרת בדבקעי בי' רבים, והכא חשיב כבקעי בי' רבים, כמש"כ הריטב"א בד"ה ומהדרינן, וכ"כ הרשב"א בסוד"ה מ"ש, - ולכאו' צ"ל דדינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים הוא משום דהו"ל כמפולש, וכאשר כן משמע קצת בד' הריטב"א לעיל ו' א', וע"כ אין לאסור מכח זה בראשו דליכא פילוש כלל.[[289]](#footnote-290)

**בהא דהפס ג' אמות אינו נידון משום לחי**

התוס' כתבו דכשעושה פס ג' אמות צריך לחי אחר ואין הפס נידון משום לחי, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דהוא מופלג מן הכותל ג', - והמג"א בסימן שס"ג סק"ה והאלי' רבה שם סק"ח עמדו דזה דלא כפי המבו' בד' הריא"ז בפירקין דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט הוא משום דאתי אוירא וכו', וכ"כ ריו"נ לקמן בפירקין, ויתבאר בעזה"י במקומו, ואם הלחי רחב יותר מג"ט שפיר מהני אף כשהוא מופלג מן הכותל ג"ט, ולפ"ז הכא שהפס רחב ג' אמות, ליכא גריעותא במה שהוא מופלג מן הכותל ב' אמות.

**ב** הבית מאיר בסימן שס"ג ס"ו כתב לדקדק מל' הריטב"א וריו"נ דהא דל"מ אי"ז מטעמא דהתוס', אלא בלא"ה אין תורת לחי עליו, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבעינן שיהא הלחי בתוך י' אמות ולכאו' הוא משום דבעינן שיהא הלחי בתוך הפתח, וכל דהוי הלחי חוץ לי' אמות, אף דהפתח אינו יותר מי' אמות, מ"מ אין הלחי מתיר כיון דאינו בתוך הפתח, (דהפתח אינו יותר מי' אמות),[[290]](#footnote-291) וכ"כ האלי' רבה שם סקמ"ב והגאו"י והקר"א בסוגיין דמטעם זה הוא דל"מ, והגאו"י והקר"א פירשו כן בד' הירושלמי, וכדלהלן, וכ"ה מבו' גם בד' המהר"ל בסוגיין.[[291]](#footnote-292)

**ג** המהר"ל כתב לדון דהא דל"מ הוא משום דהפס הוי עומ"ר על הפתח ב' אמות שבצידו, וע"כ חשיב כפס ד' אמות דיצא מתורת לחי, וכ"כ הקר"א, - והמהר"ל שם כתב דמה שלא פירשו התוס' כן, הוא משום דס"ל כדעת רש"י דכל שעשאו לשם לחי מהני אף ביותר מד' אמות, והיינו דאף דהכא עושה הפס כדי למעט את הפרצה, מ"מ הוי עשייתו גם לשם לחי, ועי' בקה"י סימן ה' ד"ה ותירץ במש"כ לדון עוד בזה.

**ד** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ח כתב בדעת הירושלמי דהא דאין הפס נידון משום לחי, הוא משום דא"א לחשוב הפס לתיקון ב' דברים, - ועד"ז כתב החיי אדם בכלל ע"א סי"ז, דהוא משום דהפס לא נעשה לשם לחי ואין כאן היכר קצת, והיינו דגם אם יתכוין בעשייתו לשם לחי, מ"מ כיון דצריך לעשותו גם בלא דין לחי, לא חשיב כעשי' לשם לחי וליכא הכירא, וכעי"ז כתב הבית מאיר שם, די"ל דהא דל"מ הוא משום דלא הועמד הפס לשם לחי, אלא לסתום ה' אמות דפתח המבוי שיהא עומ"ר והוי כאילו סינפו אל המבוי וגוף מבוי נקרא ולא לחי.

ובחזו"א סימן ס"ט סק"י עמד ע"ד הגרע"א ממה שאמרו לעיל בע"א דקטנה בי' וגדולה בי"א ורבי סבר לה כר' יוסי דבעי לחי ג"ט, והרי דאף דעולה משום דופן למעט הפרצה, עולה משום לחי, וכתב דצ"ל דדוקא היכא דנידון משום עומ"ר אינו נידון משום לחי, אך דופן הסותמת לגמרי נידונת משום לחי, ולכאו' כ"ה מבו' מד' הגרע"א גופי' שהק' בפס ג' דב' אמות וד"ט יהא לפס והשאר יהא ללחי, וכמש"נ להלן בהערה.

ובקה"י סימן ה' כתב דכל הא דדופן המשמשת למחיצה אינה נידונת כלחי, הוא דוקא במבוי דבעינן בי' היכר, דכיון דהוא צריך לעמוד כאן גם בלא דין לחי, אינו ניכר שהוא לחי, וכמש"כ החיי אדם, אך בחצר דמהני פס אף כשאין בו היכר, וכמש"כ התוס' לעיל ה' ב', שפיר מהני הפס אף שהוא עומד גם לשם מחיצה. [[292]](#footnote-293)

המאירי בריש מכילתין כתב בהא דהרחב מי' אמות ימעט, דהיינו דיסתום בראש המבוי קצת הרוחב בכותל או בפס ד' עד שיעמידנו על פחות מעשר או בעשר ויעשה שם קורה או לחי, ומבו' דהמיעוט עצמו אינו נידון כלחי, ואף כשמקצת מן המיעוט הוא בתוך י' אמות, וכן משמע בתורי"ד שם, וזה דלא כמו שאמרו בירושלמי דעושה פס ג' אמות וכ"ש ואותו כ"ש נידון משום לחי, (וצ"ל דס"ל דהבבלי פליג בזה על הירושלמי, וכמש"כ הקר"א).

ויש להסתפק אם הוא משום דבעינן שיהא הלחי בתוך י', והא דל"מ אף דמקצת מן המיעוט הוא בתוך י', הוא משום דאין דנים אותו בפנ"ע כלחי, וכמש"נ בהערה ח' מד' המהר"ל, או דהוא משום דהמיעוט שנעשה למחיצה אינו מועיל בתורת לחי, וגם מה שנכנס מן המיעוט בתוך י', אין דנים אותו בפנ"ע כלחי.

הגאו"י הביא מירושלמי דעושה פס ג' אמות וכ"ש ואותו כ"ש נידון משום לחי, וכתב ללמוד מזה דמהני לחי אף שאינו סמוך לכותל דהמבוי, ושלא כד' התוס', וכתב דהוא כד' ריו"נ והריא"ז דמהני לחי המופלג מן הכותל כשהוא רחב מן האויר, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ח, ועיי"ש שנקט דגם אם עושה לחי אחר סמוך לפס ל"מ, ובעינן שיעשה את הלחי בצד השני סמוך לכותל המבוי, וכתב לפ"ז דצ"ל לדעת התוס' דמה שאמרו בירושלמי דעושה פס ג' ומשהו, היינו דעושה פס ג' בצד זה, ומשהו בצד השני סמוך לכותל המבוי.

אך השפ"א כתב דכל מש"כ התוס' דל"מ הפס משום לחי, היינו דאם נבא לחשוב הפס ללחי רחב, ה"ה פסול הואיל ויש הפסק בין הלחי לכותל המבוי, אך אם עושה לחי אחר סמוך לפס שפיר דמי, דהפס חשיב כמחיצת המבוי, וסומך עתה הלחי למחיצה זו, עיי"ש,[[293]](#footnote-294) וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן שס"ה סק"ז שכתב לעיקר דמהני ליתן את הלחי סמוך לפס, ובשעה"צ סימן שס"ג סקי"ג מבו' להדיא דהוא גם לדעת התוס', וכ"ה בחזו"א סימן ס"ט סוסקי"א.[[294]](#footnote-295)

?עי' ריא"ז ה"א דין כ"ד שהביא ד' הירושלמי, ומבו' בדבריו דהא דבעינן עוד כ"ש, הוא משום דהפס שבא למעט רחבו של מבוי, אינו נידון משום לחי, עיי"ש.

בתשו' הגרע"א שם כתב לפי דבריו, דמה שאמרו בירושלמי דבעינן ג' אמות ומשהו, הוא משום דא"א לחשוב הפס לתיקון ב' דברים, ומ"מ מהני שמוסיף עליו עוד משהו, אף דאינו ניכר בפנ"ע, ול"ד למה שאמרו לעיל ה' ב' דבעינן דמטפי בי' או דמבצר בי', דשאני הכא דהפס בעצמו ראוי ללחי אלא דאינו עולה לב' דברים, וע"כ כשיש בו שיעור לזה ולזה מהני, ועי' בחזו"א סימן ס"ט סק"י שתמה דאדרבה הכא גרע טפי, ועמש"נ בהערה ט' בביאור ד' הגרע"א.[[295]](#footnote-296)

**ואמאי וכו' ש"מ עומ"ר על הפרוץ מב' רוחות ל"ה עומד, ואמאי וכו' ש"מ עומד כפרוץ אסור,** בפירש"י כתב דהיינו דממה שלא אמרו שיעשה כן, ש"מ דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, אלא זיל לגבי כל חד וחד ונמצא פרוץ מרובה עליו ומבטלו ונמצא פתח יותר מי', וכן פירש"י גם במה שאמרו דש"מ דפרוץ כעומד אסור, דהיינו דכל אמת פרוץ אוסרת עומד שאצלה ונמצא שאין כאן סתימה, - ולכאו' מכוון הדברים הוא, דאם עומ"ר מב' רוחות או פרוץ כעומד חשיב כפרוץ, היינו דהפרוץ מבטל את העומד, ובטלה סתימת הפס,[[296]](#footnote-297) ונמצא דהוי פתח יותר מי',[[297]](#footnote-298) והיינו דאף דגם בפרוץ מרובה מועיל העומד לגדור כנגדו, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ט"ז א', מ"מ כלפי גדירת הרוח, בטל העומד לגמרי, וע"כ חשיב כל הפתח כפתח א' שהוא יתר על י'.

אך בד' הר"ן מבו' דידעינן דהא דאינו עושה כן הוא משום דאתי אוירא, והא דמייתינן מינה דעומד כפרוץ אסור, היינו משום דס"ד דאם עומד כפרוץ מותר ליכא למימר אתי אוירא, כיון שהעומד חשוב מן האויר שבצד אחד, וע"ז דחי דאף בכה"ג אמרינן אתי אוירא, עיי"ש, וכ"כ בחי' המאירי, - ולכאו' לפי דבריו מתפרש כן גם הא דמייתינן מינה דעומ"ר על הפרוץ מב' רוחות ל"ה עומד, דס"ד דאם עומ"ר מב' רוחות הוי עומד, ליכא למימר אתי אוירא, כיון דהאויר מתבטל ע"י העומ"ר, וע"ז דחי דאף בכה"ג אמרינן דאתי אוירא.

בד' הרשב"א והריטב"א מבו' שנחלקו ע"ד הר"ן והמאירי ופירשו, דהא דס"ד דלא אמרינן אתי אוירא היכא שאחד מן האוירין אינו רבה על הפרוץ, אינו משום דפרוץ כעומד מותר, אלא הוא דין בפנ"ע דלא אמרינן אתי אוירא בכה"ג,[[298]](#footnote-299) והא דאמרינן דש"מ דעומד כפרוץ אסור, היינו דלפ"מ דס"ד דלא אמרינן אתי אוירא בכה"ג, בע"כ דהא דלא אמרו שיעשה כן, הוא משום דעומד כפרוץ אסור,[[299]](#footnote-300) וזהו שכתבו, דלס"ד זו נלמד מינה גם דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, אך הר"ן והמאירי כתב לפי דבריהם דאף דחשיב כעומ"ר על הפרוץ, (משום דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד), מ"מ ס"ד דאם פרוץ כעומד מותר לא אמרינן אתי אוירא.[[300]](#footnote-301)

ויש להסתפק לדעתם, אם מפרשי כד' רש"י דמכוון הגמ' הוא דאם עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד או אם פרוץ כעומד אסור, בטל העומד והו"ל כפתח יותר מי', או דהיינו דאף אם אין העומד בטל, מ"מ כיון דליכא עומ"ר כנגד הפתח הקטן, הוי הפתח הקטן בלא תיקון וע"כ ה"ז אסור.

בטעם הא דכשהעומד מרובה על האויר לא אמרינן אתי אוירא, פירש"י בד"ה וירחיק דהוא משום דבטל האויר המועט, ולכאו' המכוון הוא דמכח דינא דעומ"ר על הפרוץ, בטל הפרוץ אצל העומד, וע"כ לא חשיב כאויר לבטל את העומד, - אך לד' הרשב"א והריטב"א דפשיטא להו דאין מקום לתלות להנידון דאתי אוירא בהפלוגתא אם עומד כפרוץ מותר, נראה דס"ל דהא דבעומ"ר לא אמרינן אתי אוירא, אי"ז משום דמדינא דעומ"ר חשיב הפרוץ כסתום, דא"כ שפיר יש לפרש דס"ד דאף בעומד כפרוץ חשיב הפרוץ כסתום, וכמש"כ כן הגאו"י דזה הי' המו"מ בסוגיין, אלא הוא מדיני אתי אוירא, דאויר המועט ממנו לא חשיב לבטל את העומד, וע"כ כשבאנו לדון אם באויר שוה אמרינן אתי אוירא, אין מקום לתלותו בהפלוגתא אם פרוץ כעומד מותר.

**עומ"ר מב' רוחות על הפרוץ ל"ה עומד,** בחזו"א סימן ס"ח סק"ב כתב דכל הא דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד הוא רק כשהפרצה שביניהם יתירה על כל עומד שבצידה, כגון כותל י"ב ועומד ג' וחצי מכאן ומכאן ופרצה ה' באמצע, אך כל שאינה יתירה על כל א' מן העומדין, אף דלגבי גדירת הרוח כולה ל"ה עומ"ר אלא בצירוף ב' העומדים, כגון כותל י"ב ועומד ד' וחצי מכאן ומכאן ופרצה ג' באמצע, שפיר דמי, דכיון דהפרצה פחותה מן העומד שפיר נידון בעומ"ר, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן ט"ז ב', וכ"ה מבו' להדיא בל' רש"י בסוגיין בד"ה יעשה פס, ובד"ה לדידי הוי עומד.

**לעולם אימא לך הוי עומד ושאני הכא דאתי אוירא וכו',** מבו' דאף דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, ובכח העומד לבטל את האויר, מ"מ אמרינן אתי אוירא, והגאו"י כתב דהיינו משום דכל הא דהוי עומד הוא ע"י צירוף ב' העומדים, וע"כ אמרינן דאדרבה אתי אוירא ובטל העומד, וכ"כ הרש"ש.

והגאו"י לקמן ט"ז ב' כתב עפי"ז, דאויר שהעומד שבצד א' רבה עליו, הוי כעומד, ואינו מבטל להעומד המועט שבצד השני, וכ"ז הוא כשהעומד שבצד השני הוי ג"ט, אך אם הוא פחות מג"ט אמרינן בזה אתי אוירא, כמבו' בסוגיית הגמ' שם, אך הרש"ש כתב דבכה"ג שפיר אמרינן אתי אוירא, וכ"כ החזו"א במכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות י"ג והועתק בחי' חזו"א בסוגיין, והוכיח כן מד' התוס' בד"ה ואצבעיים, והשפ"א שם תמה ע"ד התוס' בזה, וכן הוכיח שם אות י"ט מד' התוס' לעיל ב' ב' ד"ה בין לרבנן, - ויתבאר בעזה"י להלן מש"כ החזו"א שם באות כ"א בד' הרשב"א בסוגיין בזה.

**לעולם אימא לך מותר ושאני הכא דאתי אוירא וכו',** מבו' דאף דהיכא דהעומד מרובה על האויר לא אמרינן אתי אוירא, מ"מ היכא דהוא שוה לפרוץ אמרינן אתי אוירא, אף דעומד כפרוץ מותר, - וצ"ע לדעת רש"י דהא דבעומ"ר לא אמרינן אתי אוירא הוא משום דבטל האויר המועט, דא"כ מ"ט בעומד כפרוץ אמרינן דאתי אוירא, ולא אמרינן דבטל הפרוץ אצל העומד.

והגאו"י כתב דשאני עומ"ר דבטל הפרוץ וכסתום דמי, ומשא"כ בעומד כפרוץ, לא בטל הפרוץ, שהרי אין העומד מרובה ממנו שיבטלו, אלא דסגי בהכי, דרחמנא אמר לא תפרוץ רובא, וע"כ הוא מבטל את העומד, וכ"כ הרש"ש, ועיקר הדברים דלמ"ד דפרוץ כעומד מותר, לא בטל הפרוץ, והא דמהני הוא משום דסגי במה שלא נפרץ הרוב, הוא מבו' כן בד' הר"ן לקמן ט"ו ב', - ועי' בחזו"א סימן ע"ז סוסק"א במוסגר שפירש בזה בע"א.

בל' רש"י בד"ה דהאי גיסא משמע דכל הא דאמרינן אתי אוירא, אף כשהאויר שוה לעומד, הוא רק כשהאויר שמצד אחד רבה על העומד, אך אם ב' האוירים שוין לעומד לא אמרינן אתי אוירא, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' ספ"ב הל"ו, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ולקמן ט"ז ב' ד"ה ושמעינן, וכ"כ הר"ן בסוגיין ולקמן י"ז ב', וכ"כ בחי' המאירי בסוגיין, והריטב"א לקמן שם הוכיח כן מסוגיית הגמ' שם, וכ"נ בד' הגרע"א לקמן י"ד ב',[[301]](#footnote-302) - ולכאו' הוא משום דעיקר דינא דאתי אוירא הוא דהאויר דמחד גיסא מבטל להעומד, כל שנצטרף לו אויר דמאידך גיסא, וע"כ כל דמחד גיסא מרובה האויר על העומד, ה"ה מבטלו, כיון דאף מאידך גיסא שוין הן זל"ז.

אך בד' ריו"נ לקמן י"ד ב' מבו' דאף היכא דב' האוירין שוין לעומד אמרינן אתי אוירא, ומה שאמרו לקמן ט"ז א' דכל שהוא מג' עד ד' והי' פרוץ כעומד כנגד העומד מותר, הוא משום דעומד ג' אינו בטל ע"י אתי אוירא, לענין שלא לגדור כנגדו, וכמש"כ בדעתו האפיקי ים ח"ג סימן י"ט והדברי יחזקאל בסימן ו' סק"ז, עיי"ש.

בד' הריטב"א לקמן שם מבו' דכל הא דלא אמרינן אתי אוירא היכא דב' האוירין שוין לעומד, הוא למ"ד דפרוץ כעומד מותר, אך למ"ד דפרוץ כעומד אסור, אמרינן אתי אוירא אף היכא דב' האוירים שוין לעומד, ולמשמעות דבריו לקמן י"ז ב' דדינא דברייתא לקמן ט"ז א' דבעומד פחות מד' כנגד העומד אסור הוא מדינא דאתי אוירא, מוכח כן מן הברייתא שם, דאמרינן אתי אויר אאף כשב' האוירים שוין לעומד, וכ"ה מבו' בל' רש"י לקמן ט"ז א' ד"ה צריך וכמש"כ הרש"ש שם, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ז סק"א, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוגיין.[[302]](#footnote-303)

**אה"נ וכולי האי לא אטרחוה,** הריטב"א כתב דיש מרבותיו אומרים דהשתא הדרינן בן מהני פירוקי דלעיל ולא אמרינן טעמא דביטול אוירין כלל, והיינו היכא דהוי עומ"ר מב' רוחות, או היכא דהוי פרוץ כעומד, (דבלא"ה ודאי דאמרינן אתי אוירא, דמה"ט הוא דאין הלכה כאותה משנה, וכמש"כ הריטב"א לעיל), אלא הטעם הוא משום דכולי האי לא אטרחוהו, ועיי"ש שנחלק ע"ז, אך בדבריו לקמן ט"ז ב' סוד"ה ושמעינן מבו' דאזיל כדעה זו, וצ"ע, - ובחי' המאירי הביא לדעה זו, ובבית הבחירה כתב דעפי"ז כתבו דלא קי"ל כסוגיית הגמ' לקמן ט"ז ב', ועיי"ש שכתב ע"ז דאין הדברים נראין.

הרשב"א כתב דלא אמרו אתי אוירא, אלא בלחי או בקורה שאינן פתחים גמורים ואינן מתירין כל האויר אלא עד י', אבל צוה"פ ממש שהיא מתרת כל אויר ואפי' רחב מעשר אין אויר מבטלו, וכ"כ הריטב"א, ולכאו' מכוון הדברים הוא, דהא דאמרינן אתי אוירא מכח האויר שבפתח הגדול, אף דאויר זה ניתר ע"י לחי או קורה, הוא משום דל"מ הלחי וקורה לבטל האויר לגמרי, (וכדחזינן דאינם מתירין ביותר מי'), אך בצוה"פ שמתרת אף ביותר מי' והיא מועלת לבטל האויר לגמרי, לא אמרינן אתי אוירא.

אך הרשב"א הביא בשם הראב"ד לקמן י"א א' דס"ל דאף בצוה"פ אמרינן אתי אוירא, וכ"כ בס' ההשלמה לקמן שם ובס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ד' בשמו, אך בחי' המאירי לקמן י"א ב' נראה שפירש טעמא דהראב"ד בע"א, (דהוא משום דצוה"פ אינה מועלת ליחשב כעומ"ר).

י"ז תמוז ע"ז

דף מס' 22

**אתי אוירא באויר שחוץ לרשות**

התוס' הקשו במה שאמרו דאצבע ומחצה מכאן ואצבע ומחצה מכאן ואצבעיים וב' שלישים ריוח באמצע, דנימא אתי אוירא,[[303]](#footnote-304) וכתבו דבכלי לא אמרינן, - ובשם ריצב"א כתבו דלא אמרינן אתי אוירא אלא באויר שאני חושבו כסתום, ולא באוירא דעלמא שאינו מן המחיצה, וכתבו דהא דבמקיפין בחבלים אמרינן אתי אוירא, הוא משום דהאויר שלמעלה מי' חשיב כסתום, ובתוספת שבת סימן שס"ב סקכ"ג במוסגר כתב דהיינו דוקא כשיש תועלת ממה שהאויר שלמעלה מי' הוי כסתום, ועיי"ש מש"כ לחדש לפ"ז, ועד"ז כתב הרשב"א בסו"ד, ופירש לזה בע"א קצת, ועיי"ש במש"כ בשם הריצב"א ג"כ בע"א.

אמנם הנה הרשב"א לעיל מינה כתב בפשיטות דאיכא גוונא דעומ"ר מב' רוחות דל"ש אתי אוירא, והוא בדהוי עומד א' לצד ימין המבוי סמוך לכותל זה, והשני לצד שמאל המבוי סמוך לכותל השני, ולכאו' לפ"מ שנקט הרשב"א מתחילה דאמרינן אתי אוירא אף באויר שחוץ לרשות, מ"ט בכה"ג לא אמרינן אתי אוירא, - ולכאו' הטעם בזה, דאף אם אמרינן אתי אוירא אף באויר שחוץ לרשות, כ"ז הוא כשאין כותל מפסיק, אך בהך גוונא דכתלי המבוי מפסיקין בין אוירא דעלמא לעומד, לא אמרינן אתי אוירא, והיינו דכל הא דאמרינן אתי אוירא, הוא כשמצינו לחשוב דיש כאן מקום א' דאיכא אוירא מהאי גיסא ומהאי גיסא, אך כל דאיכא כותל מפסיק, והעומד שבצידו אינו שייך כלל למקום האויר שמחוץ לכותל, אין האויר שחוץ לכותל מבטלו, וכ"נ בחזו"א סימן ס"ט ריש סק"ט, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן ע"ב ריש סקי"ב, ובסימן ע"ד סקי"ב במוסגר, ועיי"ש שנסתפק דלמ"ד לחי משום מחיצה, מהני הלחי ברוח ג' לחוץ בפני האויר דלא נימא אתי אוירא.[[304]](#footnote-305)

בפירש"י לקמן ט"ז א' ד"ה צריך שלא יהא מבו' דשייך לדון משום דינא דאתי אוירא בכלאים לאסור אף כנגד העומד, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן י"ט ב' והריטב"א לקמן י"ז ב', והקר"א לקמן י"ז ב' עמד בזה, דכיון דבכלאים אין אנו מתירין אלא כנגד העומד, א"כ האויר שחוצה לו אינו מועיל לבטל כלל, ודמי לאויר שחוץ לרשות דאינו מבטל, אך בד' הרשב"א מבו' דאף שצידד הכא דאויר שחוץ לרשות אינו מבטל, מ"מ בכלאים שפיר שייך שיבטל האויר שבצדדים, ויש להעיר עוד, דאף לדעת הסוברים דאמרינן אתי אוירא אף באויר שחוץ לרשות, מבו' בד' החזו"א בסימן ס"ט סוסק"ז דהיינו רק כשיש אויר אחד בתוך הרשות, דמכחו הוי הביטול, עיי"ש, ובכלאים הו"ל כב' אוירים חוץ לרשות, וצ"ע.

\*בתשו' מהרי"ל החדשות סימן ד' כתב דמ"ו ז"ל דקדק לעשות הכתפיים של טלית קטן רחבות דלא ליתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל לי', ולא סמך על עומ"ר מב' רוחות,[[305]](#footnote-306) והביאו המג"א בריש סימן ט"ז.

ובתוס' שבת סימן שס"ב סוסקכ"ג כתב דזה דלא כמש"כ התוס' דבאויר שמחוץ לרשות לא אמרינן אתי אוירא, והביאו הפמ"ג באש"א שם סוסקט"ז והגרע"א בגל' סימן ט"ז, אך צ"ע דהרי מבו' בסוגיין דבעור העסלא לא אמרינן אתי אוירא, וגם אם הטעם הוא משום דבכלי לא אמרינן אתי אוירא, הרי דטעם זה שייך גם בטלית קטן, ועמד ע"ז בתשו' שאילת יעב"ץ סימן כ', ועמש"כ בזה בארצות החיים סימן ט"ז סקי"ט,[[306]](#footnote-307) והמחה"ש בסימן ט"ז כתב דאין מכוון המהרי"ל לדינא דאתי אוירא, עיי"ש, והביאו המ"ב שם סוסק"א.

**אתי אוירא בסוף מבוי**

הרשב"א הק' במה שאמרו לעיל ו' א' דמבוי שנפרץ בראשו בעשר, דמ"ט לא אמרינן אתי אוירא, ולא ניח"ל לפרש דאיירי כשנשאר בינתים עומד מרובה מעשר,[[307]](#footnote-308) אך הריטב"א כתב די"ל דאיירי בכה"ג, וכתב דשאני התם דסוף מבוי הוא, והריטב"א הוסיף דהוא משום שכבר הורגלו ליכנס ולצאת בו, וצ"ע דמ"ט יועיל הא דהוי סוף מבוי, דלא נימא אתי אוירא.

וי"ל דהמכוון הוא דכל הא דאויר שתחת הקורה מצטרף לבטל את העומד, הוא רק בתחילת מבוי, ומשום דע"י דנימא אתי אוירא יתבטל הכשר הקורה, אך בסוף מבוי קיימא הקורה בהכשרה, ואין האויר שתחת הקורה מצטרף לבטל.

והתוס' הק' בדינא דר' אמי ור' אסי דאם יש שם פס ד' מתיר פרצה עד עשר, דנימא אתי אוירא, והוכיחו מזה דאויר שאינו מן המחיצה אינו מבטל, ובסו"ד מבו' דיש מקום לחלק בזה בין תחילת מבוי לסוף מבוי, וכ"כ הרשב"א בתי' הב', וצ"ב, דהתם ליכא להטעם שנת' לעיל בהא דבפרצת בראשו לא אמרינן אתי אוירא בסוף מבוי, (ובאמת חזינן דאף דלגבי פרצה שבראשו כתב הרשב"א דבסוף מבוי לא אמרינן אתי אוירא, מ"מ לגבי פרצה מצידו לא פסיקא לי' הך מילתא).

והחזו"א במכתב אות י"ז ד"ה ודברי כתב לפרש בזה, דכשאנו פוגשים את העומד בסוף הכותל יש לנו ב' דרכים, אם להתחיל לדון על הרשות ולחשוב את הרשות כנשלם במחיצות, ואז אין האויר שמחוץ לרשות נכנס בחשבון, או לדון מקודם על העומד ולבטלו, ויש כאן התאבקות תמידית של ב' כחות וכו', ובזה מכריעה לפנים זכות המוקדם וכו', עיי"ש, ונקט לפי דבריו דמש"כ התוס' לחלק בין תחילת מבוי לסוף מבוי, הוא מדאורייתא, וכ"כ שם אות כ"א ד"ה ההנחה.[[308]](#footnote-309)

הרשב"א בתי' קמא כתב דדינא דר' אמי ור' אסי איירי בעומ"ר, וע"כ נכשר כל אותו דופן בכך ולא אמרינן אתי אוירא, ובתי' הב' והג' כתב דאיירי בפרוץ מרובה, והא דלא אמרינן בזה אתי אוירא, הוא משום דהוי סוף מבוי, או משום דבאויר שחוץ לרשות לא אמרינן אתי אוירא.

ובד' תלמיד הרשב"א מבו', דנידון הרשב"א אם הוי עומ"ר או פרוץ מרובה, קאי על הכותל שנשתייר, ולא קאי על הפס, וכ"ה מבו' בד' המאירי, ולפ"ז מבו' בד' הרשב"א, דכל דאיכא אויר דהעומד שמצד א' רבה עליו, אין בכח אויר זה לבטל את העומד שבצד השני אף דעומד זה הוא מועט ממנו, וזה דלא כמו שהוכיח החזו"א מד' התוס' בסוגיין ולעיל ב' ב', דאף בכה"ג אמרינן אתי אוירא, ונת' בדף מס' 21, ועמד ע"ז הגרא"פ במכתבים שבסו"ס שלום יהודה אות כ' ד"ה מה שהביא.[[309]](#footnote-310)

אך החזו"א במכתבים שם אות כ"א כתב דבע"כ דנידון הרשב"א אם הוי עומ"ר או פרוץ מרובה, קאי על הפס, ואף שאמרו דאם יש שם פס ד' מתיר עד י', ובכה"ג הרי הוי פרוץ מרובה, י"ל דה"ק דפס ד' צריך בהחלט, ובפחות מזה אין קורה מתרת, ובאיכא ד"ט והפרצה פחותה מן העומד מותר, ודין זה נוהג עד פרצה י', וכשתגדל הפרצה יגדל העומד באופן שהעומד יהא מרובה, ועיי"ש שהוכיח כן, דאי נימא דד' הרשב"א קיימי על הכותל שנשתייר, הרי ודאי דאיירי דכותל זה הוי עומ"ר, דאם הוא פרוץ מרובה, היאך יתכן להתיר בזה, הרי ליכא ג' מחיצות כלל, עיי"ש בדבריו, ועיי"ש שכתב דלפ"ז מוכח מד' הרשב"א להיפך, דאף דהכותל שנשתייר עומ"ר על הפרצה, מ"מ אם הפרצה היא יותר מהפס, אמרינן אתי אוירא, וצ"ע.

**דין העומד הבטל ע"י אתי אוירא**

הר"ן לקמן ט"ז ב' כתב דכל היכא דאמרינן אתי אוירא וכו', העומד נחשב כפרוץ ומצטרף להיות פרוץ מרובה על העומד, וכן אם בין הפרצות והעומד שבינתים הוו יותר מי', חשבינן לה להך מחיצה כנפרצה יותר מי', דכיון שאמרו דמבטל לי', משמע דהוא בטל לגמרי, ועיי"ש שצידד דבעומ"ר מב' רוחות אי"ז כן, דאף דעומדין אלו אין מבטלין את הפרוץ, מ"מ לא חבינן להו כפרוץ, וע"כ סגי במה שיש במחיצה עומ"ר במקום אחר מאותו הפרוץ, ול"ב שיהא עומ"ר גם מאותם העומדים הקטנים,[[310]](#footnote-311) וכן נראה ממש"כ הראשונים לקמן דאם אמרינן אתי אוירא בכלאים אסור לזרוע אף כנגד העומד, והרי דאף העומד עצמו חשוב כפרוץ, וכן פשיטא לי' להחזו"א בסימן ס"ח סק"א, עיי"ש.

אך הרשב"א בסוגיין כתב בתו"ד דאם נפרץ המבוי מצידו בב' מקומות ויש בין ב' הפרצות יותר מי' ואין בעומד יתר על כל א' מב' האוירים אמרינן אתי אוירא והו"ל פרצה יתירה על י', ומשמע דרק אם בפרצות עצמם יש יותר מי', הוא דמהני דינא דאתי אוירא לצרף את הפרצות יחד והו"ל כפרצה יתר מי', אך העומד עצמו אינו מצטרף, - ואמנם החזו"א במכתבים סוף אות כ"א כתב ע"ד הרשב"א, דר"ל כותל כ"ה י"ג עומד לצד מערב, ד' פרוץ, ג' עומד, ד' פרוץ, אמה עומד, אמרינן דג' עומד כמאן דליתא, והרי יש כאן פרצה יותר מי', עכ"ד, ומבו' שפירש דמש"כ הרשב"א דיש בין ב' הפרצות יתר מי', לאו היינו דבפרצות עצמם יש יותר מי', אלא במקום שבין ב' הפרצות בצירוף העומד יש יותר מי', וצ"ע.

**עומד כפרוץ בעור העסלא**

באבנ"ז יו"ד סו"ס י' כתב, דמהא דמהני פרוץ כעומד בעור העסלא, מבו' דמהני הא דהעומד כפרוץ לחשוב גם את הפרוץ כסתום, וע"כ מצטרף החלל לטפח, וכ"ה בל' הר"ן בסוגיין, דע"י אצבעיים ומחצה עומד, הוי אף האצבעיים ומחצה הפרוץ כעומד, אך זה דלא כמש"כ האחרונים דבעומד כפרוץ לא חשיב הפרוץ כעומד, ונת' בדף מס' 20, ועמש"כ בזה באבהא"ז פ"ה מסוכה הט"ז, ובאפיקי ים ח"ג סימן י"ט כתב, דבאמת זהו טעמא דמ"ד דל"מ פרוץ כעומד בעור העסלא, דמודה דבעלמא פרוץ כעומד מותר, אלא דס"ל דהפרוץ לא חשיב כעומד, ולא סגי בזה ליחשב כאהל טפח,ו[[311]](#footnote-312) - ובעזה"י יתבאר עוד בזה לקמן ט"ז ב' בדין עומד כפרוץ בערב.

\*בל' רש"י בסוד"ה לדידי ובסוד"ה אלא, משמע להדיא דבעור העסלא ל"מ אלא אם כל אחד מן העומדין רבה על הפרוץ, או שוה לפרוץ למ"ד דסגי בעומד כפרוץ, אך הר"ן כתב בפשיטות דאם הוי אצבעיים ומחצה עומד ואצבעיים ומחצה פרוץ ואמה עומד, שפיר דמי, עיי"ש, - והחזו"א בסימן ב' סק"ט נסתפק בזה מדעתו, ונסתפק כן גם לגבי טלית קטן, ומדבריו שם מבו' דהטעם לומר דלא יועיל בכה"ג, אף דבמחיצות כה"ג שפיר דמי, הוא משום דהכא בעינן להעומ"ר כדי לחשוב את העומד כחלק מן האהל וכחלק מן הבגד, ובזה י"ל דבעינן שעומד זה עצמו יהא רבה על הפרוץ.

**פרוץ הניתר בעומ"ר אם חשיב כעומד לגמרי**

במ"ב סימן שס"ג סקמ"ה כתב דאם עומ"ר מב' רוחות הוי עומד, מהני אף היכא שהעומד עצמו שבב' הצדדים אינו במלואו אלא יש בכל אחד ג"כ פרצה אלא שהעומד רבה עליו, והיינו כגון שהי' רוחב הרוח ט"ו אמה, ונשתייר בקצה כל רוח אמה עומד ואמה פרוץ וב' אמות עומד, ובאמצע נשתייר ז' אמות פרוץ, דחשיב דאיכא ד' אמות עומד בכל צד, וה"ז מועיל כנגד הפרוץ, עכ"ד, ומבו' דמהני העומ"ר לחשוב את הפרוץ כעומד לגמרי, ומהני עומד זה כנגד הפרוץ שבשאר הרוח.

ובחזו"א סימן ס"ח ס"ק סק"ג נחלק ע"ז וכתב דבכה"ג ודאי ל"מ, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, - ויש להוכיח כן גם ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' סוף פ"ב הל"ו דמבוי שיש לו ב' פתחים מצדו ואין באחד מהן יתר מעשר ויש באמצען פס יתר על כל א' מן האוירין, אע"פ שב' האוירין לכשיצטרפו רבין עליו, נותן קורה על א' מהן ודיו, וא"צ השני כלום, עכ"ד,[[312]](#footnote-313) ומבו' דבלא דיתן קורה על א' מהן, ל"מ, ולא אמרינן דהאויר שמצד אחד בטל לפס העומד, ותו מהני לגדור אף את האויר השני, והכא עדיף טפי מד' המ"ב, שהרי ל"ב שיצטרף הפרוץ לגדור את הפרוץ השני, אלא העומד עצמו בכחו לגדרו.

ובחזו"א כלאים סימן י"א סק"ח ד"ה ר"מ כתב דמ"מ לענין כלאים שפיר מהני בכה"ג, דאם איכא עומד ג' פרוץ ג' פחות משהו ועומד ג' ופרוץ ט' ועומד ג' ופרוץ ג' פחות משהו ועומד ג' מותר כל הכ"ז אמה, ואע"ג שאין במחיצה עומד אלא י"ב ופרוץ ט"ו, ועיי"ש שכתב דל"ד למחיצות רה"י דל"מ בכה"ג, משום דשאני לענין כלאים דא"צ לעשות רה"י אלא מחיצה מפסקת, עכ"ד, ולכאו' מכוון הדברים הוא, דשאני לענין רה"י דיש לנו לדון על כל הרוח יחד, וכל דבכל הרוח ל"ה עומ"ר, לי"ב לדינא דעומ"ר כלל, ומשא"כ לענין כלאים שדנים על כל מקום ומקום בפנ"ע, וכיון דהוי עומ"ר שפיר דמי וחשיב הפרוץ כעומד, ותו הוא מצטרף לגדור את הפרוץ שבצידו,[[313]](#footnote-314) אך בהמש"ד שם (ד"ה אבל) פקפק בזה, עיי"ש.

ובשעה"צ שם סקל"א הוכיח דל"ב שיהא עומ"ר כנגד כל הרוח, מהא דבפתח ט"ו אמה אמרינן דמרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות, והרי דחשיב כעומ"ר אף שאינו עומד כנגד כל הרוח, - ובחזו"א סימן ס"ט סק"ג בתו"ד כתב, דשאני התם דרוח רביעית כשר בפרוץ מרובה ואף בפרוץ במלואו, וא"צ אלא למעט מי', וכיון דה' אמות ניתרים בעומ"ר לא חשיב פרצת י', ומשא"כ בשאר הדפנות, ואמנם חזינן דאף חשבינן להפס ג' כעומ"ר להתיר את הפרצה ב', וכמש"כ רש"י והרשב"א בסוגיין, אך לכאו' הוא משום דברוח רביעית דכשרה בפרוץ מרובה א"צ לדון על כל הרוח, ומצינו לדון על ה' אמות אלו בפנ"ע.

י"ט תמוז ע"ז

דף מס' 23

**ט"ו ב' - כל פרצה שהיא כעשר אמות מותרת מפני שהיא כפתח,** בד' הגר"ח בפט"ז משבת מבו' דהא דבעינן לה"ט דפרצה פחותה מי' היא כפתח, היינו משום דדינא הוא דכל דאיכא פרצה ה"ז אוסר, וע"כ בעינן שיהא על הפרצה דין פתח, דלא תהא בכלל פרצה האוסרת, ובזה ניחא הא דבסכך ובעור העסלא מהני עומ"ר אף דהתם ליכא ענין פתח, והיינו משום דהתם ל"ב לזה כלל, ודוקא הכא בעינן שיהא זה פתח דאל"כ הו"ל בכלל פרצה האוסרת.

ועיי"ש שכתב עוד, דאע"ג דפרצה פחותה מי' יש עלי' דין פתח, מ"מ אינה בכלל סתימה או מחיצה העשוי' להתיר, ועיקר דין מחיצה והרה"י נעשה ע"י העומד, ושם פתח מועיל רק להפקיע מינה שם פרצה האוסרת, והעומ"ר מועיל להחשב מחיצה ולאשוויי רה"י, וחלות שם פתח מועיל להפקיע מינה שם פרצה האוסרת, וכתב עוד, דעיקר הא דפרצה פחותה מי' יש עלי' שם פתח, הוא מכח דין המחיצה שבצדדין, דבזה שיש מחיצה בכל צד וחייל כאן דין מחיצות, בזה הוא דנעשה דין הפרצה שהיא חשובה פתח, וחלות שם מחיצה שיש כאן הוא דמשוי לה להחשב פתח, עכ"ד,[[314]](#footnote-315) ומבו' בדבריו דהא דפרצה פחותה מי' אינה אוסרת הוא משום דיש עלי' דין פתח, אך אינה כצוה"פ דיש עליו דין מחיצה מכח תורת פתח שעליו.

אך החזו"א בסימן קי"ב סק"ה ד"ה ומיהו כתב לפמש"כ שם דפרצה י' דרבנן דהא דתנן הכא דהויא כפתח לישנא בעלמא הוא, ור"ל דכח עומ"ר סותם את הרשות והפרצה נחשבת כפתח, וכלפי זה שאמרו חכמים דיתר מעשר מפסיד את הסתימה אמרו דעשר מקרי פתח, והחזו"א לטעמי' בסימן ס"ה סק"א דנידון הגמ' לעיל ה' ב' בעומ"ר במבוי, הוא משום די"ל דעומ"ר אינו מעלה את הפרצה לשם פתח.[[315]](#footnote-316)

**יתר מכאן אסור,** בד' הירושלמי לקמן פ"ב ה"ה נראה להדיא דפרצת י' או עכ"פ פרצת י"ג ושליש אוסרת מדאורייתא, והוכיחו כן המשכנות יעקב בסימן קכ"א עמ' קט"ז והאו"ש בפי"ז משבת הכ"ה בסו"ד, - ובד' הראשונים מצאנו שנחלקו בזה, דבפי' ר"ח לקמן ק"א ב' כתב דאחר שנפרצו בירושלים פרצות יותר מי' הויא רה"ר, וכ"כ הריטב"א לקמן מ"ז ב' דהפרצות בירושלים היו פרצות יותר מי', ומבו' דפרצת י' דאורייתא, ועמד ע"ז בתשו' משנת ר"א סימן ו' סק"א, וכן הוכיחו הגאו"י לעיל י"א א' והמשכנות יעקב סימן קכא עמ' קט"ז מפירש"י לקמן צ"ד א' ד"ה חצר, והחזו"א במכתביו כתב לדחות לזה, וכ"נ להדיא בפי' הראב"ד לתו"כ תזריע ס"פ ח', - אך בתוס' הרא"ש לקמן י"ז ב' כתב דהא דפרצה יותר מי' אוסרת כל ההיקף ואפי' הוא גדול הרבה הוא מדרבנן, וכ"כ ההשלמה לעיל ה' ב', דממה שהתיר ר' יהודה בפסי ביראות פרצה יותר מי' נלמד דאינה אוסרת אלא מדרבנן.[[316]](#footnote-317)

והקרית ספר בפט"ז משבת כתב דפרצה יותר מי' אינה אוסרת אלא מדרבנן, וכ"כ הפמ"ג בסימן שס"ג מש"ז סק"א ד"ה צורת, והובאו דבריו בביאוה"ל סימן ס"ב ס"י ד"ה כשכל, וכן האריך הבית אפרים בתשובותיו, אך יתכן דדבריו הם רק בגונא דאיכא שם ד' מחיצות כפסי ביראות, עייש"ה, וכן האריך החזו"א בסימן קי"ב סק"ה ובמכתביו שבס' שלום יהודה סימן כ"ה, - אך הגאו"י לעיל י"א א' כתב דפרצה יותר מי' אוסרת מדאורייתא, וכן האריך בזה המשכנות יעקב בתשובותיו, וכ"ה מבו' בד' הגר"ח בפט"ז משבת.

\*בפסקי רי"ד כתב דהא דפרצה יותר מי' אסורה, הוא עד שיעשה לה פס ד' מצד אחד או ב' פסין כ"ש מב' צדדין, וכ"כ הרי"ד לקמן ט"ז א', ונתחדש בדבריו דאף דלחי וקורה אינם מתירין ביותר מי', מ"מ פס ד' או ב' פסין כ"ש מתירין אף ביותר מי', ופשוט דכל דבריו הם רק ברוח רביעית, דבשאר רוחות אין פס ד' מועיל כלל, (וצ"ל דגם דבריו לקמן ט"ז א' איירי בכה"ג, וצ"ע), וצ"ע.[[317]](#footnote-318)

**פרוץ כעומד,** בפירש"י כתב דכל ההיקף עשוי כן, ומשמע דבעינן דבכל ההיקף יחד יהא פרוץ כעומד או עומ"ר, וכ"נ בד' רש"י לעיל ה' ב' ד"ה ניתרת וכ"ה מבו' בדבריו בסוכה ז' א' ד"ה משא"כ בסוכה, וכ"כ הר"ן לעיל י"א א',[[318]](#footnote-319) - והשפ"א והמרומי שדה לעיל ה' ב' נקטו דסגי במה שבכל ההיקף יחד הוי עומ"ר, ול"ב שבכל רוח יהא עומ"ר, וכ"כ הערוה"ש בסימן שס"ב סכ"ג, אך מד' הראשונים בכ"ד מבו' דודאי דבעינן דבכל רוח יהא עומ"ר, וכן נקט החזו"א בסימן ע"ה סק"ג דאף למשמעות ד' רש"י בסוכה דבעינן עומ"ר בכל ההיקף, מ"מ ודאי דבעינן עומ"ר בכל רוח, (ועיי"ש בסו"ד שכתב לדון דט"ס נפלה בד' רש"י בסוכה).

**הכי אגמרי' רחמנא למשה לא תפרוץ רובא,** התוס' לקמן י"ז ב' כתבו דהא דמהני פסי ביראות אף דהוי פרוץ מרובה, הוא משום דאיכא שם ד' מחיצות והואיל ואיכא בכל צד אמה מכאן ואמה מכאן חשיב פתח, וכעי"ז כתבו הרשב"א וש"ר בסוגיין ולקמן שם.

ובד' הריטב"א נראה דהיינו, דכ"ה דפי תקרה וצוה"פ מועילין, ולא נימא דכיון דיש שם אויר מרובה הו"ל כפרוץ מרובה, ה"נ הוא דינא דפסי ביראות דבכחם לגדור את כל הרוח, וע"כ ל"ב בזה עומ"ר, ורק בדליכא אמה וכו', דהעומד אינו חשוב כמחיצה בפנ"ע ובעינן לצירוף המקום הפרוץ, הוא דבעינן שיהא עומ"ר.[[319]](#footnote-320)

אך בחי' הגר"ח בפט"ז משבת פירש בד' התוס', דע"י דיש בכל צד אמה מכאן ואמה מכאן, איכא שיעור מחיצה, וכל דאיכא שיעור מחיצה מהני זה לאשוויי להפרצות לפתח, וע"כ אי"ז אוסר, אך כל דליכא אמה וכו' דליכא שיעור מחיצה, ל"מ היכא דהפרוץ מרובה, ומתרי טעמי, חדא, דבכה"ג לא חשיבא הפרצה כפתח, דכל הא דחשיבא הפרצה כפתח הוא מכח המחיצה, ועוד, דאף אם היתה חשובה כפתח ל"ה מועלת להשלים לדין מחיצה, עכ"ד.

הרשב"א והר"ן כתבו בשם הראב"ד שהוכיח מדינא דפסי ביראות דמדאורייתא אף פרוץ מרובה הוי כעומד, והפלוגתא הכא היא בגזירה דרבנן, אם סגי בפרוץ כעומד או בעינן עומ"ר, ומה שאמרו הכי אגמרי' רחמנא למשה, הוא משום דכל הגזירות שעתידין חכמים לגזור נתגלו למשה בסיני, והריטב"א לקמן י"ז ב' כתב לדעה זו, דהא דמדאורייתא אף בפרוץ מרובה, היינו כשיש במקום אחד שיעור רוחב מחיצה, ובד' הרשב"א והר"ן לא נתפרש לזה, אך לכאו' מודו לזה, ודדאי לא סגי בקנה כ"ש לעשות כל הרשות לרה"י, ולכאו' היינו דבעינן עומד ד' טפחים דהוא שיעור מחיצה, וי"ל עוד דבעינן אמה עומד, דחזינן לענין פסי ביראות דסגי בזה, (אך גם בדין פסי ביראות כתב בתור"פ סוכה ד' ב' דמדאורייתא סגי בד"ט, והתוס' שם כתבו דסגי בטפח).[[320]](#footnote-321)

\*וההשלמה לעיל ה' ב' כתב דאף דבשבת לא אסרינן בפרוץ מרובה אלא מדרבנן, מ"מ לגבי כלאים וסוכה ל"מ מדאורייתא, ושאני לענין שבת דאף דפרוץ מרובה ל"ד לדגלי מדבר, וע"ז הוא שאמרו דהכי אגמרי' רחמנא למשה, ומבו' בדבריו דמכח הא דל"ד לדגלי מדבר ה"ז נעשה רה"י, (כמבו' לקמן כ' א' דפסי ביראות הוי רה"י דאורייתא), וצ"ע.

הר"ן עמד דמ"ט לא אמר דהכי וכו' גדור פלגא, כדאמר ר"ה ברי' דר"י גדור רובא, וכתב די"מ דהוא משום דקבלה היתה בידם שבענין מחיצות נאמר למשה בסיני לשון רוב, וכתב דהוא משום דבפרוץ כעומד איכא פרצה, ואפ"ה רחמנא אגמרי' למשה דכל היכא דלא מפרץ רובא סגי, ומשא"כ לר"ה ברי' דר"י כל היכא דאיכא פרוץ לא שרי, דרחמנא אגמרי' למשה גדור רובא.

ולכאו' מבו' מדבריו דבפרוץ כעומד ל"מ העומד לבטל את הפרצות, ובזה הוא שנחלקו, דלמ"ד דפרוץ כעומד מותר, היינו משום דאף דאיכא פרצה מ"מ כיון שלא נפרץ הרוב מותר, ולמ"ד דפרוץ כעומד אסור, הוא משום דלא שרי היכא דאיכא פרצה כלל, וע"כ הוא דבעינן שיהא העומד מרובה ויבטל את הפרצות, אך צ"ע דלפ"ז הוי זה פלוגתא מסוימת בהל' מחיצות, ובד' הר"ן בשלהי סוגיין מבו' דהוא ע"ד הפלוגתא בחולין כ"ח ב' אם מחצה על מחצה כרוב, (גם צ"ע מד' הר"ן לעיל י' ב' בדין עור העסלא, עיי"ש בסו"ד שכתב דבפרוץ כעומד הוי הפרוץ שבינתים כעומד).[[321]](#footnote-322)

**כל שהוא פחות מג' צריך שלא יהא בין זל"ז ג' כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש,** בפירש"י כתב דהיינו דדקירת גדי מבטל לי' מתורת לבוד, וע"כ הוא דבעינן שלא יהא בין זל"ז ג' כ"ה דנימא לבוד ועי"ז מהני אף אם הקנים עצמם הוו פרוץ מרובה, והריטב"א כתב דהול"ל דצריך שלא יהא בין זל"ז ג' מפני שאין בו לבוד, אלא דהא גופא קמ"ל דטעמא דלא אמרינן לבוד בג' היינו מפני שהוא חשוב לבקיעת גדי להדיא בלא עכוב וזקירת הגדי מבטלת אותו מתורת לבוד.[[322]](#footnote-323)

אך בד' הרשב"א מבו' דהא דל"מ היכא דאיכא בקיעת גדיים, אי"ז משום דמכח זה לא אמרינן לבוד, וי"ל דס"ל דהא דלא אמרינן לבוד בג', אי"ז שייך כלל לבקיעת גדיים, וכפשטות הסוגיא בשבת צ"ז א', אלא היינו דכיון דהו"ל מחיצה גרועה דליכא עומד ג', בקיעת גדיים מבטלתה,[[323]](#footnote-324) וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרשב"א עוד, דכל דאיכא מג' ועד ד', אף דמחיצה גרועה היא, מ"מ היא חשובה מקמייתא ואין בקיעת גדיים מבטלתה, ומבו' דאף דהוי זה עומ"ר ול"ב בזה לדין לבוד, מ"מ אם ל"ה המחיצה חשובה טפי, היתה בקיעת גדיים מבטלתה.

הר"ן בתו"ד כתב דכל שהעומד גרוע נאסר יותר בפרוץ מועט, ומחיצה קמייתא גריעא מכולהו דכיון דהעומד גרוע אין פרוץ ניתר בה כלל, דפחות מג' כלבוד דמי ולא פרוץ מיקרי, ונראה מדבריו דעומד פחות מג' ל"מ להתיר אף אם הוא מרובה על הפרוץ, ורק משום דהוי הפרוץ לבוד הוא דמהני, וצ"ע.[[324]](#footnote-325)

**כל שהוא ג' ומג' עד ד' וכו' ואם הי' פרוץ מרובה על העומד אף כנגד העומד אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא אלים עומד פחות מד' להתיר כנגדו היכא דפרוץ רבה עליו, והיינו כמש"כ רש"י לקמן בד"ה כנגד העומד דאתי האויר המרובה ומבטל לעומד דאפי' כנגדו אינו מתיר.

ובביאור דין זה משמע בל' רש"י שם ובד"ה אף כנגד, דאי"ז משום דאין מחיצה פחותה מד', אלא הוא משום דהאויר מבטל את העומד, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן י"ט ב' והריטב"א לקמן י"ז ב', וכ"ה מבו' בד' תור"פ,[[325]](#footnote-326) וכבר נת' לעיל י' ב' מה שעמד הקר"א בזה, דלכאו' הו"ל כאויר שחוץ לרשות דלא אמרינן בזה אתי אוירא, וגם אם הוא משום דהפרוץ מבטל לעומד צ"ע, דלכאו' מצינו לדון על העומד בפנ"ע, ומ"ט יבטלנו הפרוץ שבצידו, - אך בד' הר"ש בכלאים פ"ב מ"ח מבו' דהוא משום דמחיצה פחותה מד' לאו שמה מחיצה, עיי"ש.

**ומד' ועד י' אמות צריך וכו',** בפירש"י כתב דביותר מי' ל"ה מצי למיתני שיעור פרצתו במלואו, דאפי' בבציר במלואו דאיכא פרצה יותר מי' מיתסר כולו, ובתו"י ותור"פ פירשו בדעתו, דכל דאיכא פרצה יותר מי' אסור לזרוע אף כנגד העומד, וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד ובהשלמה ותלמיד הרשב"א ובפי' הראב"ד לתו"כ תזריע ס"פ ח', וכ"ה משמעות ד' הבעה"מ, וכ"נ בחי' המאירי.

אך התו"י ותור"פ נחלקו ע"ז וכתבו דאף בפרצה יותר מי' מותר כנגד העומד, וכדתנן להדיא בכלאים פ"ד מ"ד, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וכ"ה בפי' הריבמ"צ והר"ש בכלאים שם, והתוס' הרא"ש כתב לפרש כן גם בד' רש"י.

וצ"ע בטעם הסוברים דבפרצה יותר מי' אסור אף כנגד העומד, הרי בכלאים מצינו לדון על מקום העומד לבדו, ומה לי דיש פרצות בצידו, ועד"ז צ"ע גם במש"נ לעיל מד' הרשב"א דבעומד שאינו חשוב בקיעת גדיים מבטלתו, דהרי מצינו לדון על מקום העומד לבדו, ומה לי שיש פרצות בצידו.[[326]](#footnote-327)

וצ"ל דודאי היכא דליכא גפנים אלא כנגד העומד, מותר לזרוע כנגד העומד, ולא איכפת לן דאיכא פרצה י' בצידו, וגם בעומד שאינו חשוב מותר לזרוע כנגדו ולא איכפת לן דאיכא בקיעת גדיים בצידו, דאין לנו לדון רק על מקום העומד שהוא מקום הגפנים, ובמקום זה איכא מחיצה מעלייתא, ושאני הכא דאין העומד על פני כל הכרם, ובכה"ג לא מצינו לדון על העומד בפנ"ע, אלא בעינן שיהא עליו תורת עומד במקומו כלפי כל הכרם,[[327]](#footnote-328) וצ"ע, ועפי"ז יש לפרש גם מש"כ הראשונים דאמרינן בכלאים אתי אוירא, ולא חשיב כאויר שמחוץ לרשות, (ואמנם זה תליא בביאור הא דלא אמרינן אתי אוירא באויר שחוץ לרשות, ואכמ"ל).

**ואם היה פרוץ כעומד כנגד העומד מותר כנגד הפרוץ אסור,** הריטב"א כתב דכ"ז הוא לענין כלאים שאנו הולכים אחר ערבוביא, משא"כ לענין שבת דפרצה ביותר מי' או בפרוץ מרובה אוסר כל המבוי וכל החצר מפני שמוציאו מרה"י ועושה אותו כרמלית, וכ"כ הר"ן, והוסיף לפרש דהוא משום דלגבי שבת בעינן מחיצות שלימות כנגד כל הרשות, ומשא"כ לגבי כלאים דאין אנו צריכין אלא להפריש בין הזרוע לנטוע.[[328]](#footnote-329)

\*אמנם בד' כמה מקמאי מצינו דאף לגבי שבת איכא גווני דאף דאסור כנגד הפרוץ מ"מ מותר כנגד העומד, דהראב"ן במכילתין כתב דפרצה יותר מי' אינה אוסרת אלא כנגד הפרוץ, ורק אם הוי פרוץ מרובה אסור אף כנגד העומד, וכנראה מקורו מתוספתא פ"ו ה"ט, עיי"ש, - ובס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ד' כתב בשם ההשלמה דאם איכא עומד ד' אף דהפרוץ מרובה מותר לטלטל כנגד העומד, וכתב דמדברי הרמב"ם נראה דכל דפרוץ מרובה בטל העומד ואסור לטלטל כנגדו, וכ"נ בפי' ר"ח בסוכה ז' א', ועד"ז מצינו גם בהל' הרי"צ גאות סוכה ובס' אהל מועד סוכה שער ג' נתיב ו', ואך דדבריהם שם באו בשיבוש, עיי"ש, וגם בד' הראב"ד בכתוב שם בסוגיין משמע כן דגם לגבי שבת איכא להך דינא, ויש לדחות, וצע"ג.

כ"ב תמוז ע"ז

דף מס' 24

**ט"ז ב' - אתאן לרשב"ג דאמר פחות מד' לבוד, דאי רבנן מג' ועד ד', ג' וד' חד הוא,** למש"כ בפירש"י והריטב"א לעיל בסוגיין דהא דלרבנן לא אמרינן לבוד בג' הוא משום דהוא מקום הראוי לבקיעת גדיים, צ"ע דא"כ נמצא דפלוגתת רבנן ורשב"ג אינה כלל בשיעור מקום חשוב, אלא פלוגתייהו היא אם נתבטל הלבוד מכח הא דהמקום ראוי לבקיעת גדיים, וא"כ מ"ט נימא דדין עומד מג' ועד ד' תליא בפלוגתייהו.

**רבא אמר מדסיפא רשב"ג רישא נמי רשב"ג,** הבעה"מ כתב דלפ"מ דקי"ל כרבנן, בטלה מדה אמצעית, וכל שהעומד הוא מג' טפחים, אף אם הי' פרוץ מרובה, כנגד העומד מותר, והסכים לזה הראב"ד בכתוב שם, ואך שכתב דלענין שבת לא בטלה מדה אמצעית, וצ"ב, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי, והריטב"א הק' מהא דבדין בין הלחיים ס"ל לרבא דשאני היכא דאין בו ד' מהיכא דיש בו ד', ועיי"ש מש"כ בזה.

אך בתור"פ כתב דרבא מודה דאף לדעת רבנן בעינן ד"ט, דפחות מד' לא חשיב, וכדאמר רבא גופי' לקמן ע"ו א' דאף לרבנן פחות מד' לא חשיב, אלא דבעי לישב אף לרשב"ג, ולכאו' לפ"ז ל"ג בד' רבא מדרישא רשב"ג, וכ"כ החזו"א בכלאים סימן ו' סק"ו, וכ"כ הר"ן בשם תוס', וכ"כ ההשלמה, ועיי"ש שהביא מכ"ד דמצינו דפחות מד' לא חשיב,[[329]](#footnote-330) וכ"כ בתוס' הרא"ש לקמן כ"ה א' בתי' קמא, וכ"ה מבו' בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש בכלאים פ"ד מ"ד, וניחא משה"ק בתוס' הגרע"א שם, וכ"כ הגאו"י בסוגיין, והתפא"י והאור גדול בכלאים שם.

בכלאים פ"ב מ"ח תנן דסומכין לסלע גבוה י' ורחב ד', והר"ש שם כתב דהיינו דבעינן שיהא רוחב מחיצת הסלע ד"ט דבפחות מכך ל"ה מחיצה להפסיק וכמו שאמרו בסוגיין, ועיי"ש שכתב דה"נ בגדר בעינן שיהא רחב ד', וכ"ה בתוספתא שם פ"ב הי"ד דצריך לעשות מחיצה גבוה י"ט ורחב ד', - והאור גדול שם ובפ"ד מ"ד עמד דלדעת רבא בסוגיין נמצא דסתמא דמתניתין כרשב"ג ודלא כהלכתא, וכתב דמזה סייעתא לדעת הרמב"ם ודעימי' דמודה רבא דאף לרבנן בעינן עומד ד', וכ"כ החזו"א בכלאים סימן ו' סק"ו.

אך הגרש"ר זצ"ל במכתב שנד' בס' ירחי כולה סוכה סימן מ"א כתב דודאי דמודה רבא דאין מחיצה לפחות מד"ט, והא דהכא מהני עומד שאין בו ד"ט, הוא משום דיש כמה עומדים ויש בהם יחד ד"ט,[[330]](#footnote-331) ואף דכנגד הפרוץ אסור, מ"מ לענין להתיר כנגד העומד מצטרפין העומדין זל"ז, וצ"ע, אך אי"ז במשמעות ד' הר"ש שהביא לדינא דהכא, (ואמנם הר"ש לטעמי' דס"ל דמודה רבא דעומד פחות מד' אינו מתיר כנגדו).[[331]](#footnote-332)

**וכי אמר רשב"ג אמרינן לבוד ה"מ למעלה אבל למטה הו"ל כמחיצה שהגדיים בוקעין בה,** למש"כ רש"י והריטב"א לעיל בסוגיין דהא דלא אמרינן לבוד בג' הוא משום דהוי מקום חשוב הראוי לבקיעת גדיים, לכאו' ה"נ מתפרשים ד' רבא, דאף דרשב"ג ס"ל דאמרינן לבוד עד ד', היינו רק במקום דבפועל ליכא בקיעת גדיים, אך במקום דבפועל איכא בקיעת גדיים לא אמרינן לבוד, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ז סק"א, דבקיעת גדיים אינה מבטלת המחיצה, אלא דאין ענין לבוד למחשב כסתום אחרי שבוקעים דרך שם.

אך בד' הרשב"א מבו' שפירש בד' רבא, דאף דלרשב"ג אמרינן לבוד עד ד', מ"מ כיון דאיכא בקיעת גדיים ה"ז מבטל את המחיצה, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט היכא דהעומ"ר מותר לזרוע כנגד העומד, ול"ה כעומד פחות מג' דאף כנגד העומד אסור, ואזיל הרשב"א לטעמי' דס"ל לעיל בסוגיין דהא דבפחות מג' כנגד העומד אסור, אי"ז משום דלא אמרינן לבוד והוי פרוץ מרובה, אלא הוא משום דעומד שאינו חשוב בטל ע"י בקיעת גדיים, ונת' לעיל שם.[[332]](#footnote-333)

**והלכתא כוותי' דרב פפא,** התוס' וש"ר הק' ממה שאמרו בחולין כ"ט א' דמחצה על מחצה אינו כרוב, ומצאנו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' בסוגיין ובחולין שם כתבו לחלק בין מחיצות לאיסור וטומאה. **ב** התוס' בחולין שם כתבו דהי' נראה לחלק בין שאר איסורים לדבר התלוי בחיות, וכ"כ התוס' הרא"ש והר"ן בסוגיין והריטב"א לעיל ט"ו ב' והאו"ז בסימן קכ"ד, והתוס' שם הק' ע"ז מהא דמייתי עלה התם מתנור, אך התוס' הרא"ש והריטב"א כתבו דטומאה דמיא לשחיטה, וצ"ב.[[333]](#footnote-334) **ג** בתוס' הרא"ש כתב בשם מהר"ם, דלעולם העומד חשוב טפי, וע"כ הכא דהעומד מתיר חשוב כרוב, והתם דהעומד אוסר חשוב נמי כרוב.[[334]](#footnote-335) **ד** הרשב"א כתב דלדעת הראב"ד דמדאורייתא מהני אף פרוץ מרובה, ניחא, דבשחיטה דאורייתא ברובא תליא ובדאורייתא אזלינן לחומרא, ומשא"כ הכא דאי"ז אלא מדרבנן אזלינן לקולא, וצ"ע לפ"ז מהא דתלינן בפלוגתייהו לדין מחצה סכך פסול, דלכאו' התם הפסול הוא מדאורייתא, **ה** הרשב"א כתב ע"פ הירושלמי דלענין שחיטה הלכו לחומרא יותר מפני מראית העין. **ו** הרשב"א בחולין שם כתב דשמא לגבי סוכה ומחיצות הלכתא גמירי לה, א"נ נפקא להו מדרשא ולא ידעינן לה, - ועמש"כ עוד בזה בביאור הגר"א או"ח סימן תרמ"ח סי"א, ובאפיקי ים ח"ג סימן י"ח, ובאבהא"ז פ"ה מסוכה הט"ז, ואכמ"ל.

**בעי רב המנונא בערב מאי,** התורת חיים כתב דמיבע"ל דשמא ל"מ עומ"ר אלא בשתי דהמקום הפרוץ הוי כפתח, אבל בערב ל"ה המקום הפרוץ כפתח, דפתחא בכה"ג לא עבדי אינשי, וכ"כ הגאו"י והקר"א, - ובטעם הצד דמהני עומ"ר אף בערב, כתב השפ"א דאף דל"ה הפרצה כפתח, מ"מ הו"ל כחלון, אך בזכרון שמואל סימן כ"ז סק"ד כתב דהוא משום דבערב אין הפרצה אוסרת כלל ואין פרצה אלא בשתי, וזה למש"כ הגר"ח בפט"ז משבת דעיקר הא דבעינן דהפרוץ יהא כפתח, הוא משום דאל"כ הו"ל פרצה האוסרת, ופרצה בערב לי"ב דין פרצה, וע"כ ל"ב שיהא עלי' תורת פתח.[[335]](#footnote-336)

ובחזו"א סימן ע"ז סק"ב נראה שפירש דהא דמיבע"ל אם מהני עומ"ר בערב, הוא משום דגובה י' טפחים בערב הוא במקום גדירת הרוב של שתי, וכ"ה דא"א למעט מגדירת רוב בשתי, ה"נ א"א למעט מי' טפחים גובה בערב, ומ"מ מיבע"ל דשמא מהני העומ"ר לחשוב דאיכא מחיצה ג' טפחים, שהרי מהני עומ"ר אף במקום דבעינן שיעור, וכדחזינן מהא דמהני עומ"ר בעור העסלא, עכ"ד, - ויל"פ עוד עד"ז, דשאני בעומ"ר בשתי דאיכא תורת מחיצה על העומד בפנ"ע, ומשא"כ בעומ"ר בערב דהעומד בפנ"ע אין עליו תורת מחיצה כלל, וזהו דמיבע"ל אם מהני דינא דעומ"ר לאשוויי לעיקר המחיצה.[[336]](#footnote-337)

הריטב"א כתב דלפ"מ דמיבע"ל דמהני עומ"ר בערב, ה"ה דפרוץ כעומד בערב מהני, וכתב דאי"ז מחוור לו לגמרי, ובשלהי סוגיין נקט הריטב"א בתו"ד דסגי בפרוץ כעומד בערב, וכ"כ המאירי, וכ"ה בטוש"ע סימן שס"ב ס"ט, ובאפיקי ים ח"ג סימן י"ח כתב לפרש דהצד דל"מ פרוץ כעומד בערב, הוא משום דבערב בעינן מחיצה י' טפחים, ולזה בעינן עומ"ר דהפרוץ מתבטל וחשיב כעומד, ומשא"כ בפרוץ כעומד שאין הפרוץ מתבטל, וכ"כ בזכרון שמואל סימן כ"ז סק"ד, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

**אי מוקים לה תתאי הו"ל כמחיצה שהגדיים בוקעין בה,** צ"ע דמ"ש מעומ"ר בשתי דמהני אף שהגדיים בוקעין במקום הפרוץ, ולמש"נ לעיל מד' הרשב"א דהא דבעומ"ר בשתי אין בקיעת הגדיים מבטלת המחיצה, הוא משום דאיכא עומד חשוב, ניחא, דע"כ בעומ"ר בערב דליכא עומד חשוב, שהרי העומד בפנ"ע אין עליו תורת מחיצה כלל, בקיעת גדיים מבטלת למחיצה, אך למש"נ מד' רש"י והריטב"א דכל הגריעותא דבקיעת גדיים הוא במקום שבאנו להתיר מדין לבוד, דא"א לחשוב המקום כסתום, משום דגדיים בוקעין בו, וע"כ הוא דמהני עומ"ר בשתי אף דהגדיים בוקעין בו, צ"ב דמ"ש עומ"ר בערב דל"מ היכא דגדיים בוקעין בו.

והתורת חיים כתב דשאני בעומ"ר בשתי, דהפרצה הויא כפתח, וע"כ לא איכפת לן בבקיעת הגדיים, ומשא"כ בעומ"ר בערב דהפרצה ל"ה כפתח, ע"כ כל שהגדיים בוקעין בו ל"מ, והיינו דכיון דהפרצה ל"ה כפתח, הרי דכל הא דמהני הוא משום דבכח העומ"ר לסתום לגמרי, וע"כ כל שהגדיים בוקעין בו ול"ה כסתום ל"מ.

והחזו"א בסימן ע"ז סק"ב כתב דהוא משום דעיקר שיעור המחיצה של גובה י' הוא על הארץ ולא באויר, וע"כ כל שגבוהה מן הארץ ג"ט כיון דסמוך לקרקע אין מחיצה ויש בקיעה בלא עיכוב, ודאי חסר עיקר תנאי מחיצה, - וי"ל עוד, דהוא משום דבעומ"ר בערב, דבעינן שישלים המקום הפרוץ לשיעור מחיצה, ע"כ כל שהגדיים בוקעין בו ול"ה כסתום, ל"מ להשלים לשיעור מחיצה.

**אי מוקים לה עילאי וכו',** מבו' דאף דאיכא עומד ו', מ"מ כל שאין חבל בסוף י', ל"מ העומד ו' מדין עומ"ר, וגם אם יש חבל בסוף י', מ"מ אם אמרינן אתי אוירא על חבל זה, תו לא אמרינן עומ"ר על העומד ו', ועי' בחזו"א סימן ס"ח סקי"ז שנסתפק דאף אם איכא עומד ו' טפחים סמוך לארץ וד' אויר ועוד ה' דופן, אינו נידון בעומ"ר, דמה שלמעלה מי' אינו מחיצה,[[337]](#footnote-338) ועיי"ש שכתב דאף אם אמרינן עומ"ר בכה"ג, מ"מ אם יש תקרה ועשה ו' טפחים למטה אינו נידון בעומ"ר, ול"ד לעומ"ר בשתי דנידון דופן מזרח בעומ"ר בגונא שיש לו סיום ע"י דופן צפון או דרום.

**אתי אוירא וכו',** מבו' דאף דאיכא עומד ו' למטה והוא מרובה על האויר שתחת החבל העליון, מ"מ אמרינן בזה אתי אוירא וכו', וכ"כ הרש"ש לעיל י' ב', והחזו"א במכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות י"ג.

אך הגאו"י כתב דלעולם היכא דאיכא עומ"ר ברוח אחת ה"ז מבטל להפרוץ וחשיב כעומד ותו אין פרוץ זה מבטל להעומד המועט שבצד השני, ושאני הכא דליכא אלא חבל משהו, ובכה"ג אמרינן אתי אוירא, אף דהעומד שמתחת האויר רבה עליו, וצ"ב, - ועי' במכתב הגרא"פ שם אות י"ד ד"ה מה שנוגע שכתב די"ל דשאני בזה דין עומ"ר בערב, דכ"ז דלי"ב עשרה אין בו דין מחיצה בפנ"ע, ובע"כ צריכין לצרף את החבל, ובזה אמרינן דאדרבה אתי אוירא וכו' ובטל החבל ואין כאן מחיצה, עיי"ש.

**אי מוקים לה במיצעי הוי עומ"ר על הפרוץ מב' רוחות,**[[338]](#footnote-339)בפירש"י בד"ה ואוקמי' מבו' דמכוון הגמ' הוא דעומ"ר מב' רוחות ל"מ, וכ"כ הרשב"א, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה דקי"ל דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הריטב"א בשם רבותיו,[[339]](#footnote-340) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ב הל"ה, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין ב'.

אך בד' התוס' מבו' דס"ל דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, וכמש"כ הראשונים דכ"ה משמעות סוגיית הגמ' לעיל י' ב', ומה שאמרו דהוי עומ"ר מב' רוחות, היינו דל"מ משום דאתי אוירא וכו', וכ"כ הריטב"א, ובד' הגאו"י מבו' שפירש בזה, דמה שאמרו בגמ' לישנא דעומ"ר מב' רוחות, הוא משום דכל הא דאמרינן אתי אוירא בכה"ג אף דאיכא עומ"ר, הוא משום דהוי זה עומ"ר מב' רוחות, עיי"ש.[[340]](#footnote-341)

והאו"ז בסימן קכ"ו כתב ללמוד מסוגיין דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, וכתב דכ"ז הוא הכא דב' העומדים פרוצין הן אלא שנעשו עומדין ע"י לבוד, ועומ"ר על הפרוץ מב' רוחות ע"י לבוד ל"ה עומד, אך עומד גמור מב' רוחות הוי עומד כמשמעות סוגיית הגמ' לעיל, והביאו ההג"א בסימן כ"ג.

ובמ"ב סימן שס"ב סקמ"ה נקט לעיקר דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, ובשעה"צ שם סק"ל כתב דבגונא דל"ה עומד אלא ע"י לבוד, דלדעת האו"ז ל"מ, אין להקל בזה, אף דמד' התוס' והריטב"א מבו' דגם בכה"ג הוי עומד.

\*הרשב"א הק' לפי דעתו דמכוון הגמ' הוא דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, דמ"ט לא פריך דבמוקים לה במיצעי אתי אוירא וכו', וכתב בתי' בתרא דהוא משום דאמרינן לבוד להקל ולא להחמיר, וע"כ לא אמרינן דהאויר שלמעלה מן החבל העליון יבטל להחבל האמצעי, משום דהחבל העליון מפסיק בינו ובין האויר, ומאידך אף האויר שבינו לבין החבל העליון אינו מבטלו, משום דאמרינן לבוד, ובסו"ד חזר בו והוכיח מסוגיית הגמ' לעיל ט' ב' דאמרינן לבוד להחמיר, ואכמ"ל.

וצ"ע דאף דלא אמרינן לבוד להחמיר, מ"מ מ"ט לא נימא דהאויר שמעל לב' החבלים העליונים והאויר שמתחת לב' החבלים יבטלו לשניהם יחד, דהרי האויר מרובה מן השטח דב' החבלים יחד עם האויר שביניהם, ומה מהני הא דהחבל העליון מפסיק בינו ובין האויר, - ולכאו' יש ללמוד מד' הרשב"א, דלא אמרינן אתי אוירא רק באויר הסמוך לעומד ולא באויר המרוחק, ואף בגונא דאית בי' שיעור כדי לבטל להכל יחד, וצ"ע.[[341]](#footnote-342)

\*באהעו"ז סימן שס"ב כתב לישב, דהא דלא פריך משום אתי אוירא, הוא משום דנפ"מ בזה בגונא דהמחיצה גבוהה הרבה יותר מי' ויש למעלה עומ"ר מהפרוץ, דבכה"ג לא אמרינן אתי אוירא, ומ"מ כיון דבתוך י' ליכא עומ"ר אלא מב' רוחות, ל"מ לבטל הפרוץ, עכ"ד, ועי' בחזו"א סימן ס"ח סקי"ז שכתב לדין זה מדעתו, (אך לא הכריע בעיקר הך מילתא דל"מ עומ"ר דלמעלה מי', ועי' גם בדבריו בסימן ע"ט סקי"א שלא הכריע בזה, אך בסימן קי"ב סק"ו ד"ה אם כתב דאינו מצטרף).

\***כגון דאייתי מחצלת דהוי ז' ומשהו וחקק בה ג' וכו',** בפירש"י כתב דאיירי כשהניח בה ד' שלימין למעלה ומשהו למטה והעמידה פחות מג' סמוך לקרקע, דהו"ל עומ"ר מרוח אחת, וגם ליכא למימר אתי אוירא כיון דהעומד מרובה על האויר שתחתיו, - אך בחי' המאירי פירש דאיירי כשהניח בה משהו למעלה וד' טפחים למטה, והא דלא אמרינן בזה אתי אוירא, הוא משום דלא אמרינן אתי אוירא אלא בחבלים שאינם מדובקים באותן של מטה, ומשא"כ בכה"ג דאותו משהו מחובר בגוף המחצלת מב' הצדדים.[[342]](#footnote-343)

\*בשו"ע סימן שס"ב ס"ט כתב דפרוץ כעומד מתיר בערב, והביאוה"ל שם הק' דלא משכח"ל שיתיר פרוץ כעומד, דבכה"ג דהוי פרוץ כעומד אמרינן אתי אוירא, ומש"כ שם בד' הטור דל"ד הוא ובאמת לא משכח"ל, אי"ז מתישב בד' הריטב"א שכתב לדון בדין זה אם מהני פרוץ כעומד בערב, ועי' בחזו"א סימן ס"ח ס"ק ט' ט"ז י"ז י"ח מש"כ כמה אנפי דמשכח"ל להתירא דפרוץ כעומד בערב, ומש"כ בסק"ט דמשכח"ל בסוף מבוי דלא אמרינן אתי אוירא, הוא לפי דעתו בהא דבסוף מבוי לא אמרינן כלל אתי אוירא, עי' במכתבים שבסו"ס שלום יהודה אות י"ז, ואכמ"ל.

**רב אשי אמר מחיצה תלוי' מיבע"ל וכו',** בפירש"י כתב דהיינו במחצלת י' שהגביהה ג"ט מן הקרקע ומיבע"ל אם מבטל עומד לפרוץ שתחתיו, והתוס' הרא"ש הביא להקשות ע"ז, דל"ד למתניתין דאיירי דבין הכל ליכא אלא י' טפחים, והכא איכא י"ט בלא צירוף, וא"צ לבטל הפרוץ, אלא כיון דאיכא מחיצה י' אמרינן גוד אחית, ועיי"ש שכתב דבאמת לא קאי בעייתו אמתניתין, אלא מיבע"ל אם אמרינן גוד אחית, אך בל' רש"י מבו' דלא מיבע"ל משום גוד אחית, אלא מיבע"ל אם מבטל העומד לפרוץ שתחתיו.[[343]](#footnote-344)

והתוס' הרא"ש כתב בשם י"מ דמיבע"ל במחיצה ו' תלוי', אם מהני העומד לבטל להפרוץ שתחתיו כיון שהוא פחות ממנו, וכ"כ בתור"פ, והרא"ש הק' ע"ז, דלעיל פשיט"ל לתלמודא דל"מ בכה"ג משום דהגדיים בוקעין בו.[[344]](#footnote-345)

\*בעיקר דינא דמחיצה תלוי' ובביאור סוגיין ופירש"י האריך הרבה החזו"א בסימן ע"ז סק"ב ובסימן ע"ט סקי"א ובמכתבים שבסו"ס שלום יהודה אות כ"ט - ל"ה, ואכמ"ל.

כ"ה תמוז ע"ז

דף מס' 25

**י"א א' - איפכא מאי,** התוס' הק' דלתכשר בקנה דמכאן ומכאן דהוי כלחי משהו, ונקטו בפשיטות דמהני לחי ביותר מכ', ועמש"נ בזה לעיל ב' א',[[345]](#footnote-346) וכתבו דמיבע"ל בגונא דל"מ משום לחי כגון במפולש או ביותר מי' או לר' יוסי דבעי לחי רחב ג'.

ובתור"פ כתב לישב עוד דמיירי שהרחיק הקנים ג"ט מן הכותל, דל"מ מתורת לחי דלחי המופלג ג"ט הכותל ל"מ, אלא משום צוה"פ, ועי' בתו"ש סימן שס"ג סק"י ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ח במש"כ בטעמא דהתוס' שלא תירצו כן, ועמש"נ להלן בד' הבכור שור בזה.

והאחרונים כתבו עוד כמה גווני דל"מ משום לחי ומהני משום צוה"פ, והם, **א** הגאו"י בסוגיין והבית אפרים בסו"ס כ"ה כתבו דנפ"מ בגונא דעמד מאליו ולא סמכו עליו מאתמול, דלחי ל"מ וצוה"פ מהני,[[346]](#footnote-347) ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא כתבו התוס' כן, והתו"ש בסימן שס"ג סקכ"א כתב דא"א לפרש דהנפ"מ הוא כשלא סמכו עליו בתורת לחי, דהרי איירי בערב שבת מדקתני ברישא ימעט, עיי"ש.[[347]](#footnote-348)

**ב** הקרבן נתנאל סימן י"ג סק"ו כתב דמשכח"ל בגונא דאין הלחיים כעובי חוט הסרבל, למש"כ התרוה"ד דלצוה"פ ל"ב שיהיו הלחיים כעובי סרבל, והוכיח מד' התוס' שלא כד' התרוה"ד, וכ"כ הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו ד"ה ולענ"ד, ועיי"ש שעמד כן גם על מש"כ הט"ז שם סק"ד דאף דבלחי בעינן שיהא ראוי לעמוד בפנ"ע מ"מ בצוה"פ ל"ב לזה, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס או"ח סימן צ"א וח"ו סימן ל"ד.

**ג** למש"כ האבנ"ז בסימן רח"צ סק"ד והחזו"א בסימן ע' סקכ"ה דקני צוה"פ כשרים אף כשהם נמשכין ד' אמות, משכח"ל בלחי הבולט ד' אמות דאינו נידון משום לחי ונידון משום צוה"פ.[[348]](#footnote-349)

**ד** התוס' לעיל י' א' ד"ה וב' טפחים כתבו בתי' בתרא דכותל עצמו לא חשיב כפס אלא ברוחב טפח, דאין היכר כ"כ בכותל כמו בפס גמור, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ג ס"ד, ובתו"ש שם סוסק"י עמד דלפ"ז משכח"ל צוה"פ דאינו נידון משום לחי כשנשתייר בכותל ברוח הרביעי פחות מטפח דל"מ משום לחי, והוכיח מזה דאף צוה"פ ל"מ בכה"ג, וכ"כ המקו"ח בתיקון עירובין.

ובתשו' חסד לאברהם תנינא סימן מ', כתב דמה שלא כתבו התוס' לישב דנפ"מ במופלג מן הכותל, הוא משום דלפי הצד דצוה"פ למעלה מכ' פסולה, בע"כ דצוה"פ נמי בעיא היכר, וממילא דאף צוה"פ המופלג מן הכותל ג"ט ל"מ, וזה לפ"מ שנקט שם דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט הוא משום דליכא היכר, (וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ח), אך לפ"מ דמסקינן דמהני צוה"פ למעלה מכ', והרי דבצוה"פ ל"ב היכר, ה"נ מהני צוה"פ המופלג מן הכותל, עכ"ד, - ולפ"ז ניחא גם מה שלא כתבו התוס' דנפ"מ בלא סמך עליו מאתמול, וזה למש"כ הגרע"א והבית מאיר דהא דל"מ לחי כשלא סמכו עליו מאתמול, הוא משום דבעינן היכר, וניחא גם מה שלא כתבו התוס' דנפ"מ בבולט ד' אמות ובנשתייר מן הכותל ואין בו טפח, ועי' באבנ"ז סימן רע"א סק"ט שכתב כעי"ז ע"ד הב"ח, - ולפ"ז י"ל דמה"ט גם לא כתבו התוס' דנפ"מ כשאין הלחי כעובי חוט הסרבל, די"ל דהא דבלחי בעינן עובי זה ובצוה"פ ל"ב לזה, הוא משום דבלחי בעינן היכר ובצוה"פ ל"ב, אך להצד דל"מ צוה"פ ביותר מכ' דגם בצוה"פ בעינן היכר, ל"מ צוה"פ שאינו כעובי חוט הסרבל.[[349]](#footnote-350)

**צוה"פ המופלג מן הכותל**

בחי' בכור שור כתב דמד' התוס' שלא תירצו דנפ"מ כשהצוה"פ מופלג מן הכותל, מוכח דס"ל דאף צוה"פ ל"מ כשהוא מופלג מן הכותל, וכתב דהוא משום דהו"ל מחיצה שהגדיים בוקעין בה, וכמו שאמרו לקמן י"ד ב' דמה"ט הוא דל"מ לחי המופלג מן הכותל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

אך הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ח והבית מאיר בסימן שס"ג ס"ו והבית אפרים בסימן כ"ה ד"ה אך מלבד כתבו דמה שאמרו דלחי המופלג מן הכותל ג"ט ל"מ משום דהגדיים בוקעין בה, היינו דמה"ט לא אמרינן לבוד, וכמו שאמרו לקמן ט"ז ב' דאף לרשב"ג לא אמרינן לבוד למטה במקום בקיעת גדיים, ותו הו"ל כמופלג מן הכותל דל"מ, ולדעת ריו"נ הוא משום אתי אוירא, ובצוה"פ דלא אמרינן אתי אוירא, כמש"כ הראשונים לעיל י' ב', שפיר מהני אף כשהוא מופלג מן הכותל, ועיי"ש במה שהאריכו עוד בזה, ועי' גם באבנ"ז סימן רפ"ז שהאריך בזה.[[350]](#footnote-351)

והבית אפרים שם בד"ה וראיתי בספר כתב לפרש בד' הבכור שור, דלעולם הצוה"פ עצמה כשרה אף כשהיא מופלגת מן הכותל, ואך דמ"מ בכה"ג ה"ז אסור משום הפרצה שבין הצוה"פ לכותל, דצוה"פ אין לו דין עומד גמור עד שיהא מתיר הפרצות שבצידו בלא צוה"פ שיהיו נחשבים כאילו עומד רבה עליהן ומבטלן, ודי בצוה"פ שיפקיע את עצמו שיהיה שם עומד עליו ולא שיוסיף לבטל הפרצות מחמת רבוי העומד, וכ"כ הגאו"י בסוגיין והאבנ"ז בסימן רפ"ז סקי"ג, - אך בתו"ש סימן שס"ג סק"י נקט דצוה"פ חשיב כעומד להתיר את הפרוץ שבצידו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שס"ג ס"ו, והחזו"א בסימן ס"ט סקי"ב וסימן ע' סקי"ד וסקכ"ג ד"ה כ' עוד.

ובעיקר הדין בזה מצאנו דברים מפורשים בד' הראשונים, דהמאירי לקמן בסוגיין כתב בשם הראב"ד דצוה"פ מן הצד דל"מ היינו כשנעץ קנה באמצע המבוי וקנה אחד בצד הכותל וקנה על גביהן והניח שאר המבוי פרוץ בלא לחי וקורה, דה"ז אסור, אף אם נכנס רוב המבוי בפתח זה, ומשמעות דבריו דהוא משום דצוה"פ לא חשיב כעומד להתיר את הפרוץ שבצידו, עיי"ש.

ובס' ההשלמה בסוגיין פירש בד' הראב"ד דהא דל"מ בכה"ג הוא משום דאתי אוירא, וכ"כ בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ד', וכ"נ שפירש הרשב"א לעיל י' ב', - והרשב"א שם נחלק ע"ז וכתב דבצוה"פ לא אמרינן אתי אוירא, וכ"כ הריטב"א שם, - ומשמע לפ"ז דס"ל דמהני צוה"פ המופלג מן הכותל, ועי' בשעה"צ סימן שס"ג סקט"ו שרמז לזה.

המקו"ח בתיקון עירובין כתב דאף למש"כ הבכור שור דצוה"פ המופלג מן הכותל ג"ט פסול, היינו רק כשבב' הקנים מופלגים מן הכותל, דפתח צריך שיהא סמוך להבית וכשהגדיים בוקעין בב' צדדים ומבטלין ההתחברות לבית אי"ז צוה"פ, אך כשצד א' הוא סמוך לבית וצד א' רחוק כשר, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ולכאו' הוא פשוט כן, דלא גרע צוה"פ מלחי דאינו סמוך לא' מן הכתלים, וה"נ בצוה"פ ל"ב שיהא סמוך אלא לא' מן הכתלים, ויש לדחות, והסכים לזה החזו"א בסימן ע' סוסקי"ד, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.[[351]](#footnote-352)

**ואם יש לו צוה"פ א"צ למעט,** הרשב"א כתב דהוא משום דפתח כמחיצה דמי וכאלו נסתם הכל, ועד"ז כתב הרא"ש בסימן י"ג דל"ב היכר בצוה"פ, אך המאירי בריש מכילתין כתב דהוא משום דיש כאן היכר, ובחי' המאירי שם כתב דאין לך היכר גדול מצוה"פ.

\*בחי' הגרע"א לעיל ב' ב' כתב דלפ"ד התוס' שם מוכח דלדעת רב דצוה"פ ל"מ ברחב יותר מי', ה"נ ל"מ צוה"פ בגבוה יותר מכ',[[352]](#footnote-353) והחזו"א בסימן קי"ב סק"א כתב דבזה פשיטא טפי דל"מ צוה"פ לדעת רב דלמעלה מכ' ל"ה פתח, ואף אם ברחב יותר מי' הו"מ צוה"פ, מ"מ בגבוה יותר מכ' ל"מ צוה"פ, ואכמ"ל.

**אמלתרא ברחבו מאי,** החזו"א בסימן קי"ב סק"ה במכתב אות ו' הוכיח מהא דמיבע"ל דתועיל אמלתרא ליותר מי', דאיסורא דפרצה יותר מי' אינה אלא מדרבנן, דאם הוא דאורייתא לא מסתבר כלל לספוקי שתועיל אמלתרא, - ולדעת הסוברים דפרצה יותר מי' דאורייתא, צ"ל דודאי בפרצה במחיצות דאורייתא ל"מ אמלתרא, ולא מיבע"ל דתועיל אמלתרא אלא בהא דל"מ תיקון לחי וקורה בפתח יותר מי', וזה ניחא טפי אם הוי זה הוי דין בפנ"ע כמשמעות הסוגיא בריש מכילתין.[[353]](#footnote-354)

הב"ח בסימן שס"ג סט"ז כתב דהטעם דיועיל אמלתרא ברחבו, הוא משום דכ"ה דמהני אמלתרא בגובה לשוויי לי' פתחא, ה"נ מהני ברוחב לשוויי' פתחא, והטעם דלא יועיל בזה אמלתרא, הוא משום דהא דבגובה מהני אמלתרא, אי"ז לשוויי' פתחא, דבלא האמלתרא הוי פתח ביותר כ', וכל הא דל"מ הוא משום דלא שלטא בי' עינא, ולזה מהני האמלתרא, אך ביותר מי' דל"ה פתח, ל"מ אמלתרא מידי, עכ"ד, וכבר כתב כן הרא"ש בסימן י"ג דטעם הא דל"מ אמלתרא ברחבה, הוא משום דהא דמהני אמלתרא בגובהה הוא משום דדבר חידוש הוא ומסתכל כלפי מעלה לראותה ואגב זה רואה הקורה, וה"ט לא שייך ברחבה, - והגאו"י כתב דהצד דמועיל אמלתרא ברחבו, הוא משום דחשיבותא דאלמתרא אימא משויא לי' פתחא כצוה"פ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

המאירי כתב בשם הראב"ד דכיון דלא איפשיטא האיבעיא אזלינן לקולא, דמחיצה רביעית דרבנן, וכ"כ הרשב"א והר"ן בשם י"א, וכ"כ ההשלמה והריא"ז, וכ"נ גם בפסקי רי"ד שהעתיק למה שאמרו ת"ש וכו' ואם יש לו אמלתרא א"צ למעט, ולא העתיק לדחיית הגמ', - אך הרשב"א כתב דכיון דעיקר מחיצות דרבנן אף ברביעית אזלינן לחומרא כשל תורה,[[354]](#footnote-355) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' סוף פ"א הכ"ה, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ג והטוש"ע בסימן שס"ג סכ"ו, והב"י שם כתב לדקדק כן גם מד' הרמב"ם שהשמיט לדין זה, וכ"נ גם מד' הרי"ף שהשמיט לזה.

**מתני לי' קמי' דרב א"צ למעט, א"ל אתניי' צריך למעט,** התוס' לעיל ו' א' ד"ה רב ולקמן כ"ב א' ד"ה והא כתבו דמודה רב דמדאורייתא מהני צוה"פ ביותר מי', ורק מדרבנן הוא דל"מ, וע"כ הוא דמהני לענין כלאים, - אך במשכנות יעקב סימן קכ"ב עמ' קמ"ו ד"ה ושוב מצאתי ובתשו' תורת חסד או"ח סימן ט' הוכיחו מד' התוס' לעיל ב' ב' ד"ה ואיבע"א דמדאורייתא הוא דל"מ, עיי"ש.

לעיל ב' ב' אמרו דלדעת רב הא דלא עשו פתח ההיכל יותר מי', הוא משום דל"מ צוה"פ ביותר מי', והרא"ש בסימן א' כתב דעיקר הא דס"ל לרב דל"מ צוה"פ ביותר מי', הוא לטעמי' דיליף מפתחו של היכל, וכ"כ הר"ן לקמן בסוגיין, ולכאו' מבו' לפ"ז דעיקר הא דל"מ צוה"פ ביותר מי', הוא משום דאי"ז דרך פתח, ואין תורת פתח עליו, וע"כ הוא שלא עשו את פתח ההיכל יותר מי', וכ"ה משמעות ד' התוס' בסוגיין בד"ה חצר שכתבו דהא דל"מ צוה"פ למעלה מי' הוא משום דלא מיקרי פתח, וכתבו דזהו דמדמי לפרוץ מרובה בד' רוחות דלא יועיל בו צוה"פ, משום דפתחא בד' רוחות לא עבדי אינשי.

אך הריטב"א כתב בתו"ד דהא דל"מ צוה"פ ביותר מי', הוא משום דהיא חשובה פרצה גדולה ולפיכך אין לה תקנה בצוה"פ, ומשמע דאין הגריעותא משום דאי"ז דרך פתח, אלא משום דל"מ צוה"פ לגדור לפרצה גדולה דיותר מי',[[355]](#footnote-356) וכ"נ מד' התוס' לעיל ו' א' ד"ה רב שכתבו דהא דמהני צוה"פ לרב בעקמומיתו יותר מי', הוא משום דפתחי המבוי לרה"ר ל"ה יותר מי', וצ"ל לפ"ז דמה שלא עשו בהיכל פתח יותר מי', הוא משום דגם התם הוה בעינן להבדיל את ההיכל מהמקום שחוצה לו, וכמש"כ בחי' הר"ן שם, וצ"ע, ועי' עוד בחזו"א סימן ע' סק"ה במש"כ בענין זה.

ונפ"מ בזה הוא במש"כ הרא"ה והריטב"א בסוכה ז' א' במה שאמרו שם דצריכה צוה"פ, דאם הוא יותר מי' עושה אותו ב' פתחים, וצ"ע דלא קי"ל כרב דל"מ צוה"פ ביותר מי', וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ח, אך החזו"א בסימן ע"ט סק"ו הוכיח מד' התוס' לעיל ב' ב' ד"ה בין דל"מ בכה"ג, עיי"ש, ובס' האיר יוסף סימן ט' כתב להוכיח כן מד' הרא"ש בסו"ס י"ג, ומד' הגר"א בסימן שס"ב ס"י, - ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל, דבל' הרא"ה והריטב"א שם מבו' דהא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דיצא מתורת פתח, וע"כ שפיר מהני כשעושה ב' צוה"פ שכל א' אינו יותר מי' ויש עליו תורת פתח, אך אם הא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דהוי פרצה גדולה ולא סגי לה בצוה"פ, ל"מ אף אם עשה ב' צוה"פ.[[356]](#footnote-357)

ועד"ז נפ"מ עוד, במש"כ השפ"א לעיל ו' א' להוכיח מד' התוס' שם דבפרצה יותר מי' ל"מ צוה"פ, אף כשנותן הצוה"פ בפחות מי', ולא אמרינן דבכה"ג יש עליו תורת צוה"פ ויועיל להתיר את כל הפתח מדין עומ"ר, וכ"ה מוכח מד' עוד מקמאי שם, שעמדו ג"כ בקו' התוס' דהיאך מהני צוה"פ כשעקמומיתו יותר מי', - ולפי הנ"ל כ"ז הוא להתוס' שם לטעמייהו דהא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דל"מ צוה"פ להתיר לפרצה זו, וע"כ כתבו דמהני הא דפתחי המבוי לרה"ר ל"ה יותר מי', אך לדעת הסוברים דהא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דאין עליו תורת פתח, שפיר יועיל צוה"פ בכה"ג, אך לדעת הסוברים דצוה"פ לא חשיב כעומד לגדור את הפרצה שבצידו מדין עומ"ר, ל"מ בכה"ג.

כ"ט תמוז ע"ז

דף מס' 26

**י"א א' - חצר שרובה פתחים וחלונות אינה ניתרת בצוה"פ,** בפירש"י כתב דהיינו בד' דפנותי', והרשב"א ותוס' הרא"ש כתבו דהיינו משום דבשלישית ורביעית מודה דמהני צוה"פ,[[357]](#footnote-358) וכ"כ התוס', והוכיחו כן ממה שאמרו לעיל במבואות המפולשין דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן.

והתוס' הק' דכיון דיליף דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה מהא דל"מ ביותר מי', א"כ אף ברוח רביעית לא יועיל צוה"פ בפרוץ מרובה, כ"ה דל"מ צוה"פ ברוח רביעית ביותר מי', והרשב"א הניח לקו' זו בצ"ע,[[358]](#footnote-359) וכתבו דאין ללמוד מינה אלא לד' מחיצות, דמחיצה אחת ביותר מי' הוי כמו פרוץ מרובה בד' מחיצות, דהא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דלא מיקרי פתח וע"כ ל"מ לי' צוה"פ, וה"נ בפרוץ מרובה בד' מחיצות לא יועיל צוה"פ משום דפתחא בד' רוחות לא עבדי אינשי, ומשא"כ במחיצה אחת דעבדי אינשי פתח אף בפרוץ מרובה, אין ללמוד דלא יועיל צוה"פ מהא דל"מ ביותר מי'.[[359]](#footnote-360)

ובתור"פ כתב בע"א, דבכותל שכנגד הפתח מהני צוה"פ, משום דדרך לעשות ב' פתחים זה כנגד זה, אבל בכתלים שבצדדים ל"מ צוה"פ, דאין רגילות לעשות בהן פתחים, ולפ"ז נמצא דאף אם איכא ב' מחיצות גמורות כמין ג"ם, לא יועיל צוה"פ ברוח שלישית שבצד החצר, וכל הא דמהני צוה"פ ברוח שלישית, הוא ברוח שכנגד הפתח, (ועי' בחזו"א סימן ע' סקי"ב שנסתפק בדין זה לפ"ד התוס' והמ"מ).

ובד' המ"מ בפט"ז משבת הט"ז בסו"ד משמע דהטעם דברוח שלישית מהני צוה"פ לפרוץ מרובה, הוא משום דברוח שלישית הויא המחיצה מכח צירוף חברותי', - ולכאו' המכוון בזה, דכל דאיכא ב' מחיצות גמורות, הרי אף דב' הרוחות האחרות הוו פרוץ מרובה אי"ז פרצה גמורה בגדירת הרשות, וע"כ שפיר מהני בזה צוה"פ, ועי' בבית מאיר סימן שס"ב ס"י מה שהוסיף לפרש בד' המ"מ.

התוס' בד"ה אילימא כתבו בשם ריצב"א דכ"ה דבשבת מהני צוה"פ ברוח שלישית ורביעית בפרוץ מרובה, ה"ה בכלאים ודאי מהני צוה"פ בפרוץ מרובה ברוח אחת, משום דבכלאים ל"ב להיקף ד' רוחות, אף בלא הא דשאני דין כלאים מדין שבת, וכ"כ הריטב"א בד"ה ומה שאמרו, וכ"כ בגל' הגרע"א פ"ז מכלאים הט"ז, - ולכאו' זה מתישב לפ"ד התוס' דהא דמהני צוה"פ ברוח שלישית ורביעית הוא משום דכל הגריעותא היא בד' רוחות דפתחא בד' רוחות לא עבדי אינשי, וע"כ בכלאים דסגי ברוח אחת, שפיר מהני צוה"פ בפרוץ מרובה, אך למש"כ המ"מ דהא דמהני צוה"פ ברוח שלישית ורביעית הוא משום דהוי המחיצה בצירוף חברותי', הרי דבכלאים דהוי המחיצה בפנ"ע, הדין נותן דדמי למחיצה ראשונה ושני' של שבת דל"מ בהו צוה"פ בפרוץ מרובה, אך הגרע"א שם כתב לדבריו עפי"ד המ"מ, וצ"ע.

הר"ן נחלק ע"ד ש"ר וכתב דאף דבמבוי מהני צוה"פ ברוח שלישית בפרוץ מרובה, היינו משום דבמבוי לא תלי איסורי' בפרוץ מרובה, דמבוי המפולש אף אם איכא עומ"ר ברוחות שהוא מפולש בהן צריך צוה"פ, והיינו משום דרגל הרבים מצוי' בו וע"כ אף דאיכא עומ"ר הצריכוהו צוה"פ, ומתוך חומר שהחמירו בו בעומ"ר השוו מידותיהם אף בפרוץ מרובה שיהא ניתר בצוה"פ, ומשא"כ בחצר דתלי איסורה בפרוץ מרובה, דאף אם היא מפולשת היא ניתרת בעומ"ר, ע"כ ל"מ בה צוה"פ באחד מג' רוחות שהם דאורייתא, - ועפי"ז כתב הר"ן דמש"כ רש"י בד' דפנותי', ה"ה באחת מג' מחיצות דהוי דאורייתא, אלא לרבותא נקט הכי דאף דופן רביעית דל"ב לה מדאורייתא מצטרפת עם שאר הדפנות לשוויי פרוץ מרובה, והך מילתא דמכוון הגמ' הוא לחצר שההיקף הכללי הוא פרוץ מרובה, כ"ה גם בד' המאירי, ועמש"נ בענין זה לקמן ט"ו ב'.

התוס' בסוד"ה אילימא כתבו בשם השר מקוצי דכל הא דקאמר רב יוסף דל"מ צוה"פ לפרוץ מרובה, היינו רק לדעת רב דל"מ צוה"פ ביותר מי', וכדיליף רב יוסף זמ"ז, אך למ"ד דמהני צוה"פ ביותר מי', מהני צוה"פ אף בפרוץ מרובה, - והב"י בסימן שס"ב ס"י הוסיף, דבגמ' משמע דפרוץ מרובה בצוה"פ קייל טפי מיותר מי' בצוה"פ, וכמו שאמרו דמה ליותר מי' שכן לא התרת בו אצל פסי ביראות וכו', וכיון דקי"ל דלא כרב ומהני צוה"פ ביותר מי', כ"ש דמהני צוה"פ בפרוץ מרובה, וכבר כתבו כן בתור"פ בשם השר מקוצי ובהשלמה, דכיון דמהני צוה"פ ליותר מי', כ"ש דמהני לפרוץ מרובה.

אך הריטב"א כתב דדינא דרב יוסף הוא אף למ"ד דמהני צוה"פ ביותר מי', דכל הא דמהני צוה"פ ביותר מי' הוא משום דאי"ז פרצה כ"כ שלא תועיל צוה"פ, ובזה פליג רב וס"ל דיותר מי' הוי פרצה גדולה ול"מ לה צוה"פ, אך בפרוץ מרובה שהוא פרצה גמורה, לכו"ע ל"מ לה צוה"פ,[[360]](#footnote-361) וזה נלמד מהא דס"ל לרב ביותר מי' דל"מ צוה"פ, והרי דלפ"מ דס"ל דיותר מי' הוי פרצה גדולה ל"מ לה צוה"פ, וה"נ בפרוץ מרובה דלכו"ע הוי פרצה גדולה,[[361]](#footnote-362) - ובתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ח ובמשכנות יעקב סימן קכ"ג כתבו כן גם בדעת התוס' שם בתחילת דבריהם, עיי"ש, ועי' בגאו"י מש"כ בענין זה.

הרמב"ם בפט"ז משבת הט"ז כתב דאם הי' לפרצה צוה"פ אע"פ שיש בה יותר מי' אינה מפסדת המחיצה, והוא שלא יהא הפרוץ מרובה על העומד, והמ"מ שם נסתפק אם היינו דבפרוץ מרובה ל"מ צוה"פ כלל, או היינו רק ביותר מי', דכל דהוי יותר מי' וגם פרוץ מרובה ל"מ הצוה"פ,[[362]](#footnote-363) ובמשכנות יעקב סימן קכ"ג כתב דהמ"מ נקט לעיקר דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה אף כשאי"ז יותר מי', ועיי"ש שכתב לדקדק כן מל' הרמב"ם, ועי' גם בגאו"י שנקט כן לעיקר.

והמאירי כתב בדעת הרמב"ם דכל הא דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה הוא רק ביותר מי', וכתב לפ"ז דגם ברוח שלישית ל"מ בכה"ג, והא דמבוי מפולש ניתר בצוה"פ הוא רק כשאינו יותר מי', וכ"ה מבו' גם בד' המ"מ שם שכתב דהא דבפתח המבוי מהני צוה"פ הוא משום דסגי שם בקורה בעלמא,[[363]](#footnote-364) וכ"כ הב"י בסימן שס"ב ס"י בשם הסמ"ג עשין מ"ג והסמ"ק סימן רפ"ב, וכ"כ בשו"ע שם ס"י, ובביאוה"ל שם כתב דהיינו דכל הא דל"מ הצוה"פ הוא רק היכא דאיכא תרתי לריעותא.

ועי' בחי' הגר"ח בהל' שבת במש"כ באורך לבאר בד' הרמב"ם, ועמש"כ בדבריו בגליונות חזו"א שם.

\*בביאוה"ל סו"ס שס"ב כתב דלפ"מ שנקט לעיקר בדעת הרמב"ם דמהני צוה"פ בפרוץ מרובה כשאי"ז יותר מי', הרי דכל דכל דהרשות מוקפת בצוה"פ שאינו יותר על י' מג' רוחות, חשיב דאיכא ג' מחיצות שלימות, ומהני ברוח רביעית צוה"פ אף ביותר מי', - אך החזו"א סימן ע' סקכ"ג ד"ה וכ' המ"ב נחלק ע"ז, דכל שהוא פרוץ מרובה מד' רוחות, והוא ניתר בצוה"פ, ל"מ צוה"פ ביותר מי' אף ברוח אחת, עיי"ש, וצ"ע.

התוס' הק' דמ"ט בשיירא צריך ג' חבלים וכו' יעשו צוה"פ מד' רוחות, וכתבו בתי' בתרא דהוא משום דלא התירו בזה אלא בחצר שמוקף לדירה, וכ"כ בשו"ע סימן שס"ב ס"י דבבקעה כשכל הרוחות ע"י צוה"פ, והמ"ב שם סקנ"ו פירש הטעם בזה והוא מד' הלבוש שם, דלא התירו בכה"ג אלא במקום שיש בו דיורים ודרך להיות שם פתחים הרבה, אך הגר"ז שם סי"ט פירש דהיינו דשאני אם ההיקף נעשה לצורך הדיורים, או דנעשה ההיקף רק כדי להתיר את הטלטול, וכ"ה משמעות ל' הטור שם, - ובביאוה"ל שם נקט לעיקר דכל הא דל"מ בכה"ג בבקעה הוא רק ביותר מי', אך בחזו"א סימן ע' סקי"א מסיק דדעת התוס' והרא"ש דל"מ אף כשאי"ז יותר מי'.

\*הטור בסימן שס"ב כתב דכל הא דל"מ, הוא רק כשכל ד' הרוחות ע"י צוה"פ, אבל אם הי' ההיקף כתקונו אלא שיש בו פרצות יותר מי' מהני בי' צוה"פ אפילו אם הפרוץ מרובה, והובא במ"ב שם סקנ"ז, ועי' בחזו"א סימן ע' סקי"ב שתמה ע"ז, ועיי"ש במש"כ לדחוק בדבריהם.

הפמ"ג בסימן שס"ג מש"ז סק"א נסתפק בצוה"פ מד' רוחות אם מהני מדאורייתא לאשוויי רה"י, ובביאוה"ל סימן שס"ב ס"י ד"ה כשכל הרוחות האריך להוכיח שנחלקו הראשונים בסוגיין בזה, ובחזו"א סימן ע' סקי"ג נחלק על דבריו, עיי"ש.

**פתחי שמאי**

**דלית להו שקפי,** בפירש"י כתב דהיינו מזוזות שנחלצו אבניהם מכאן מכאן אבן יוצאת ואבן נכנסת ואי"ז צורת פתח, וכ"כ התוס' במנחות ל"ג ב' והרא"ש בהל' מזוזה סימן י"א.

והמקו"ח בתיקון עירובין הק', דהיאך מהני קנים ללחיים דצוה"פ, אף שיש בהן ענפים נכנסין ויוצאין, ועיי"ש שכתב לחדש דלענין מחיצה דצוה"פ ליכא לפסולא דפתחי שמאי, דאף דל"ה פתח, מ"מ הוי זה צורת הפתח, והא דפסלינן הכא בפתחי שמאי, היינו דוקא בכתלים שיש בכותל ד' אמות, דבכה"ג אינו נידון משום לחי,[[364]](#footnote-365) ובעינן פתח ממש, ובפתחי שמאי לאו פתח הוא, אך כל שאין בו ד' אמות דהוא נידון משום לחי, שפיר מהני הצוה"פ אף אם הו"ל כפתחי שמאי, עכ"ד,[[365]](#footnote-366) ועיי"ש שהוכיח לעיקר הדברים דבצוה"פ ל"ב שיהא פתח, מהא דאין עושין מזוזה בצוה"פ.[[366]](#footnote-367)

והחזו"א בסימן ע' סקכ"ה תמה ע"ז דאי"ז במשמעות סוגיית הגמ', דכל הפסול דפתחי שמאי הוא רק כשיש בכותל ד' אמות, ועיי"ש שכתב לישב לקו' המקו"ח, דבזמורות בולטין מהקנה לא חשיב כפתחי שמאי, שניכר שזהו בנינו ולא שנהרס ונפרץ, וכ"כ החזו"א ביו"ד סימן קי"ב סוסק"א, ועיי"ש בסו"ד שכתב שראוי להחמיר כד' המקו"ח וצריך לשפות את הקנים וליטול עוקציהן.[[367]](#footnote-368)

ומצאנו בפסקי רי"ד במנחות ל"ג ב' שפירש לד' רש"י, ז"ל, ופצימין הן או נסרים חלקים שנותנין וקובעין בצידי הפתח כשהבנין עשוי מלבנים או מצרורות בעלמא משימין בצידי הפתח מכאן ומכאן נסרים יפים והם הנקראים מזוזות וכו', ויש שעושין אותן מאבנים כשהבנין הוא מאבני גזית, שכל רוחב הכותל אין האבנים שוות זעג"ז אלא זו יוצאה וזו נכנסת כדי שיהא הבנין קשור יפה. אבל בצד הפתחים הוא משוה את האבנים שיעמדו חלקים ויפים ושוים כאילו היו נסרים, וזהו פתחי שמאי שהניח פרצה בתוך הכותל ויוצא ונכנס בה והאבנים מכאן ומכאן עומדות, ככל אבני הבנין זו נכנסת וזו יוצאה, אי"ז סימן פתח אלא פרצה בעלמא וכו', אבל אם השוה האבנים חלקים ושוים בצידי הפתח זהו סימן פתח, עכ"ל, ומבו' דעיקר הגריעותא היא משום דהכותל עצמו אינו נידון כפצימין ובעינן שיהיו נסרים הניכרים כפצימין, וכמש"כ הריטב"א, ואך דבכותל אבנים הרי דבמה שהוא משוה את הכותל בצד הפתחים, שלא יהא אבן יוצאת ואבן נכנסת, הו"ל היכר דפצימי הפתח, וע"כ כל שהניח אבן נכנסת ואבן יוצאת ככל אבני הבנין, וליכא היכר דפצימין, ל"מ, וכ"ה מבו' גם בפסקי ריא"ז בהל' מזוזה, וכמש"כ המשכנות יעקב בסימן קכ"ג, ולפ"ז ניחא דבקנים שהם נידונים כפצימין, ליכא גריעותא כלל במה שיוצאין מהן ענפים.[[368]](#footnote-369)

בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן קמ"ג נקט בד' רש"י, דהגריעותא היא באבנים היוצאים שאינם ראויים לשמש כקנה דצוה"פ, וכ"ה משמעות ל' המאירי, ועיי"ש שהק' דמ"מ נימא דהאבנים היוצאים כמאן דליתא והויא מזוזת הפתח שוה,[[369]](#footnote-370) והוכיח מזה דבעינן דמזוזת הפתח תהא נראית בפתח, וע"כ הוא דהמזוזה שבפנים אינה מועלת לצוה"פ כיון דהאבנים היוצאים מחפים מקצת מן המזוזה,[[370]](#footnote-371) וכ"נ בד' המשכנות יעקב סימן קכ"ג (ד"ה ויש ללמוד) שכתב דבע"כ דאיירי כשאין בין האבנים היוצאין ג"ט, דאל"כ פשיטא דאי"ז כלום, והרי דכל הנידון הוא על האבנים היוצאין שיהיו כמזוזה.

אך בחזו"א סימן ע"ב סקכ"ה ויו"ד סימן קי"ב סוסק"א נראה שנקט דבכה"ג דאבן נכנסת ואבן יוצאת הויא הגריעותא בכל המזוזה דאינה כדרך דצוה"פ ואין תורת מזוזה עלי', וזהו שחילק דהיינו רק כשהוא בדרך הירוס, ונת' להלן, ולפ"ז לא מצינו להכשיר משום המזוזה שבפנים.

הט"ז בסימן שס"ג סקי"ט כתב דאם יש תחת החבל בכותל יוצאים חיפופים עד (י"ט) [ג"ט] סמוך לקרקע יש לסמוך עליהן ללחי של צוה"פ, והתו"ש שם סקי"א וסקס"ד הק' ע"ז דכיון דיש ריוח בין החיפופים הו"ל כפתחי שמאי, ועיי"ש שכתב דדעת הט"ז דכל שאין ביניהם ג"ט שפיר דמי ול"ה כפתחי שמאי, וכתב דלא משמע כן,[[371]](#footnote-372) - אך הגר"ז שם סל"ג הסכים לדינא לד' הט"ז דשפיר מהני בכה"ג שאין ביניהם ג"ט, וכ"נ במ"ב שם ס"ק קי"ג שנקט כן לעיקר, ועי' גם בשעה"צ שם סקי"ט שהק' ע"ד התו"ש שפסל בזה מסוגיית הגמ' לקמן ט"ו א'.

הריטב"א פירש דלית להו שקפי היינו שאין שם תיקון מזוזות מן הצד, וכ"כ התורי"ד, וכנראה זהו מה שפירש"י במנחות ל"ג ב' שאין להם מזוזות, וכ"כ המשכנו"י בסימן קכ"ג (סוד"ה והנה בגמ') בדעתו, (ולמש"נ לעיל מד' הרי"ד נמצא דפירש"י הכא ובמנחות חד הוא), ועיי"ש במשכנו"י שהוכיח מד' עוד מרבוותא דס"ל כן.

והריטב"א בע"ב הק' ע"ז, דא"כ היאך מכשרינן בקנה מכאן וקנה מכאן, הרי ליכא שקפי, וכן הק' הר"ן, וכתב דכל הא דבעינן שקפי, הוא בפתח שבכותל, דכשאין מזוזות אף דפני הכותל שוין אינו נראה אלא כפרצה, אבל בקנים שפיר ה"ז נראה כצוה"פ בלא שקפי.

והמקו"ח בתיקון עירובין כתב לפרש בדבריו דהיינו דבצורת הפתח מהני אף פתחי שמאי, וכל הא דפסלינן בפתחי שמאי הוא רק בפתח שבכותל שאינו מועיל משום צורת הפתח, כיון דהוא ד' אמות ואינו נידון משום לחי, וצ"ע היאך זה מתישב בל' הריטב"א, - אך החזו"א בסימן ע"ב סקכ"ה פירש בדבריו, דבמעמיד קנים לצוה"פ, כיון דאין דרך לעשות בנין כ"ש לכותל, שפיר ניכר שהוא משקוף הפתח, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבאמת אם הוסיף קנים הרבה זה אצל זה, יצא מתורת משקוף, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בעיקר ד' הריטב"א.

התורי"ד לעיל ב' א' כתב דב' כתלי המבוי וקורה על גביהן ל"ה צוה"פ, דצוה"פ בעי ב' מזוזות מב' הצדדין שיהא הדלת שוקף עליהן בלא הכתלים, וכ"כ המאירי לקמן בסוגיין, וכ"ה מבו' גם בד' ריו"נ שם, ועי' גם בדרכי משה בסימן שס"ג סקי"ג כתב דכתלי המבוי ל"מ לדין קני צוה"פ, דאל"כ אין לך קורה שאין בה צוה"פ, וכ"כ המג"א שם סקכ"ח, ועיי"ש שהק' ממש"כ הטוש"ע בסימן תר"ל ס"ג דכשנותן קנה ע"ג דופן הסוכה חשיב כצוה"פ, וכתב דאפשר דשאני התם דחומרא בעלמא היא לעשות צוה"פ,[[372]](#footnote-373) - ובתשו' חת"ס ח"ו סימן ל"ד כתב דלדעת הרא"ש בהל' מזוזה סימן י"ד והטור בסימן רפ"ז דראשי הכתלים חשיבי מזוזות, ה"נ ה"ז מועיל לדין צוה"פ, ועיי"ש שכתב דלדעתם צ"ל דהא דקורה ל"ה צוה"פ, הוא כשהקורה באמצע המבוי, ועי' גם בחזו"א יו"ד סימן קע"ב סק"ב וסק"ג שעמד בזה.

**וחד אמר דלי"ל תקרה,** בפירש"י כתב דהיינו שאין כלום בנין למעלה מן הפתח אלא כל הכותל חלוק כפתחה עד ראשו, - והתוס' במנחות ל"ג ב' פירשו דהיינו דהמשקוף אינו שוה אלא אבן נכנסת ואבן יוצאת, וכ"כ הרא"ש בהל' מזוזה סימן י"א, ובתשו' בנין ציון סימן כ"ז כתב דמד' רש"י שלא פירש כן, משמע דבמשקוף מהני אף באבן יוצאת ואבן נכנסת, ול"ד למזוזה דל"מ בכה"ג, עיי"ש,[[373]](#footnote-374) - והריטב"א פירש דהיינו כשלא נתנו שם תקרה הנקרא בלשון הכתוב משקוף וכל כיו"ב אינו אלא כחור בעלמא, וזה ע"ד הא דס"ל דבעינן תיקון מזוזות, וה"נ בעינן תיקון משקוף.

בד' רש"י משמע דכל דהמקום מקורה והתקרה נמשכת מעל מקום הפתח שפיר דמי, ול"ב שיהא משקוף יורד מן התקרה, וכ"כ הראבי"ה בסימן תר"ו בדין סוכה, דאם מגיעים ב' קנים העומדים לצוה"פ עד הסכך א"צ קנה על גביהן דהסכך הוא במקום קנה על גביהן, ול"ד לפתחי שמאי דלי"ל תקרה שאינו חשוב פתח, דהתם אין עליהן כלום מלמעלה,[[374]](#footnote-375) וכ"כ הרמ"א בסימן תר"ל ס"ב, וכן נקט המג"א בסימן שמ"ו סוסק"ג,[[375]](#footnote-376) ובד' הראבי"ה משמע דכה"ג הו"ל צוה"פ אף לענין שבת, אך בתשו' נפש חי' סי' ל"ה (שערי עירובין ר"ד) כתב דרק בסוכה מהני בכה"ג, דכמו שהקילו בסוכה דראש הדופן חשיב כקנה לצוה"פ, וכמש"כ המג"א בסימן שס"ג סקכ"ח, ה"נ מהני אף התקרה העליונה לצוה"פ, עיי"ש.

ממה שאמרו דהא דל"מ בדלית לי' תקרה הוא משום דהוי פתחי שמאי, משמע דאף בלא הקנה שעל גביהן איכא לעיקר הצוה"פ, ואך דל"מ משום דהוי פתחי שמאי, וכ"ה מבו' מפי' ר"ח בסוגיין דצוה"פ מן הצד היינו בדליכא קנה על גביהן, ומבו' דאין הקנה על גביהן מעיקר הצוה"פ, ואך דבלא הקנה שעל גביהן אי"ז דרך צוה"פ, וע"ז ה"ז מועיל לענין כלאים, ועי' באבנ"ז סימן רע"א סק"י וסימן רצ"ה סקי"ד שעמד בזה, וכתב לפ"ז דכל דאיכא קנה מלמעלה והוא כדרך פתחים, שוב הקנים שמכאן ומכאן לבד מתירין, ועיי"ש מש"כ כמה מילי לפ"ז.[[376]](#footnote-377)

ובסימן רע"א הביא האבנ"ז מש"כ המחה"ש בסו"ס שס"ב והובא במ"ב שם סקס"ו ובשעה"צ סימן שס"ג סקי"א, דהקנים שבצדדים צריך ליזהר שלא ינידם הרוח, כיון דהם משום מחיצה ומחיצה שהרוח מנידה לא מיקרי מחיצה, אבל הקנה שעל גבן נהי דצריך ליזהר שלא ינטל ע"י הרוח, אבל אי הרוח ינידו אין בכך כלום, דעיקר המחיצה תלוי בב הקנים העומדים מן הצד, ובמשכנו"י סימן קכ"ג (עמ' קנ"א ד"ה וכן יש) נקט בפשיטות דגם בקנה העליון בעינן שלא ינידו הרוח, (והביאו המ"ב שם), ועי' גם בחזו"א סימן ע"ז סק"ו שתמה ע"ד המחה"ש, ונקט דאף הקנה העליון הוא מכלל עיקר המחיצה דצוה"פ, ועי' גם בדבריו בסימן ס"ז ס"ק כ"ב - כ"ד שנקט כן, ואכמ"ל.[[377]](#footnote-378)

**צוה"פ מן הצד**

**צוה"פ שעשאה מן הצד לא עשה ולא כלום,** בביאור דין זה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו שמתח הזמורה מזל"ז באמצעיתו ולא על ראשיהן, והריטב"א כתב לפרש דהיינו שלא נתן את הקנה ע"ג הקנים אלא בצידם או סמוך לראשם או באמצעיתם, וכתב דמש"כ רש"י באמצעיתן ל"ד הוא, והר"ן בפ"ק דסוכה הוסיף לפרש דהוא משום דלא מיקרי פתח אלא כשהמשקוף על ב' המזוזות, וכל היכא "שאין שם פתיחה תחת המשקוף" לא, ולפי דבריהם לכאו' כל הא דל"מ, הוא רק כשאין הקנה ע"ג חלל הפתח שבין ב' הקנים אלא מצידו, (דזהו דהוי מן הצד, דהקנה העליון אינו על חלל הפתח אלא בצד חלל הפתח), אך כל שהקנה הוא ע"ג חלל הפתח, אף שאינו ע"ג הקנים אלא ביניהם, שפיר מהני, ועי' בתשו' חבלים בנעימים סימן י"ט שכתב כן בשם הגר"ח זצ"ל דבכה"ג לא חשיב כצוה"פ מן הצד, (ועיי"ש שכתב שעשו כן למעשה).[[378]](#footnote-379)

**ב** באו"ז סימן ק"י פירש דהיינו שנתן הקנה בין ב' הקנים מזל"ז באמצעיתו ולא על ראשיהן, דבעינן שיהא מונח על ראשי אותן ב' הקנים, והובא בהג"א סימן י"ד, ומבו' דאף דהקנה הוא ע"ג חלל הפתח שבין ב' הקנים מ"מ ל"מ, דבעינן שיהא ע"ג הקנים,[[379]](#footnote-380) והחמד משה בסו"ס שס"ב פירש כן גם בד' רש"י, וכעי"ז כתב התו"ש שם סקכ"ט, עיי"ש, וכן נקטו הפוסקים לדינא.[[380]](#footnote-381)

והט"ז בסימן שס"ב סק"ד כתב דכל הא דל"מ, הוא רק כשהקנים שבצדדים בולטין למעלה מן החבל, אך כל שכרך החבל בקצה העליון של הקנים ואין בולט מהקנה למעלה מהחבל כשר, ודקדק כן ממש"כ רש"י באמצעיתו ולא על ראשיהן, וכ"כ האלי' רבה שם סקט"ז, ועיי"ש במשנ"ב סקס"ד שכתב דכל האחרונים חולקים ע"ד הט"ז ואף בכה"ג ל"מ.[[381]](#footnote-382)

והאהעו"ז בסימן שס"ב סי"א כתב לפרש בד' המרדכי בסימן תע"ח דאף אם הקנה העליון הוא בגובה יותר מעל ב' הקנים ל"מ אם אין מגיע נגד ב' ראשי הקנים למעלה, אלא הוא כנגד החלל שביניהם, וכ"ה במ"ב סימן שס"ב סקס"ג, וכ"ה מבו' בחזו"א סימן ע"א ריש סקי"א, אך בערוה"ש סימן שס"ב סל"ג כתב, דכל שאין הקנה שבאמצע רחוק ג"ט מכנגד הקנים שבצדדים, כשר.

**ג** הרי"ף כתב בשם ר"ה גאון דהיינו שעשה הצוה"פ בקרן זוית דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ומבו' בדבריו דכל שהוא בקצה הרוח הו"ל כקרן זוית, וכ"כ הרמב"ם בפט"ז משבת ה"כ,[[382]](#footnote-383) ועמש"כ בקה"י סימן ו' במש"כ לדון בשיעור העומד דבעינן שיהא בקצה הרוח, דתו לא חשיב כצוה"פ מן הצד,[[383]](#footnote-384) והראשונים בסוגיין ולעיל ו' א' נחלקו ע"ז מתרי טעמי, חדא, דלא חשיב כקרן זוית אלא כשהוא אוכל ב' רוחות, ועוד, דצוה"פ מהני אף כשהוא בקרן זוית.

**ד** בפי' ר"ח כתב דהיינו שהעמיד מזוזות בלא תקרה אלא קנה מכאן וקנה מכאן, והא דקרי לה מן הצד, היינו שיש שם קנים מן הצדדים ואין שם קנים על גביהן, והרשב"א תמה הרבה על פירושו, עיי"ש.[[384]](#footnote-385)

**ה** בפי' ר"ח בע"ב כתב בשם י"מ דהיינו כשהי' קנה עומד כנגד הקונדס הנעוץ בזויות, ונתן קנה על גביהן צדו אחד על הקנה וצדו אחד על הקונדס, שנמצא כצורת פרצה ולא כצורת פתח, שהרי לא עשה לה מזוזות אלא הקונדס נתן במקום מזוזות, והיינו דהקונדס שהוא בזוית ונתון לסיום המקום, אינו ראוי לשמש כמזוזה.

**ו** ההשלמה כתב בשם הראב"ד שפירש דהיינו כשהניח הקנה האחד בצד כותל המבוי והקנה האחר באמצע המבוי וקנה על גביהן, והניח השאר פרוץ, ועיי"ש שכתב דהא דל"מ בכה"ג הוא משום דאתי אוירא וכו' ומבטל לי' לקנה אמצעי,[[385]](#footnote-386) וכ"כ בשמו בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ד', וכ"נ בד' הרשב"א לעיל י' ב' שפירש כן בדבריו, ועיי"ש שנחלק ע"ז דבצוה"פ לא אמרינן אתי אוירא.

והמאירי כתב לפרש דלפי הצד דה"ז מועיל, סגי במה שעשה צוה"פ ברוחב ד"ט, להתיר את כל הרוח שבין הקונדיסים, עייש"ה, ומבו' דמכח שעשה צוה"פ ברוחב ד"ט, יש תורת פתח על כל הפתח שבין ב' הקונדיסים, - ולפ"ז מתפרש טעם הא דל"מ, משום דל"מ הצוה"פ שעשה בצד ליתן תורת פתח על שאר הפתח, והמאירי כתב דמכח זה ל"מ אף אם הצוה"פ היא על רוב הרוח, ומשמעות דבריו דהוא משום דצוה"פ לא חשיב כעומד להתיר את הפרוץ שבצידו.

בטעם פסולא דצוה"פ מן הצד כתב הרא"ש דהוא משום דאינו דומה לפתח שהמשקוף נתון על ב' המזוזות, ועד"ז כתב הריטב"א דהוא משום לא מיחזי כצורת פתח, ומשמעות דבריהם דלאו דינא הוא דלא חשיב כפתח בכה"ג, אלא הוא משום דאי"ז כדרך צוה"פ, - אך בל' הר"ן בסוגיין ובפ"ק דסוכה משמע דדינא הוא דלא מיקרי פתח אלא כשהמשקוף ע"ג ב' המזוזות.

האחרונים נחלקו בגונא שחקק בקנים שבצדדים ונתן את הקנה העליון בתוך החקק, אם חשיב כצוה"פ מן הצד, עי' בפמ"ג סימן שס"ג במש"ז סקי"ט ובתשו' נפש חי' סימן ל"ד ובמ"ב סימן שס"ב סקס"ד ובחזו"א סימן ע"א סק"ט,[[386]](#footnote-387) ועיי"ש בסקי"ב כתב דאף דבכה"ג כשר, מ"מ כל שהקנה שבצד עב מלמטה ודק למעלה והניח קנה העליון מן הצד, איכא גווני דל"מ, עיי"ש.

והפמ"ג שם ובסימן שס"ב מש"ז סק"ד כתב דאם נעץ מסמר ע"ג הקנים שבצדדים וקשר שם את החבל העליון שפיר דמי, וכ"כ בתשו' הגר"נ אדלר שהובאה בבנין ציון סימן כ"ו, ועמש"כ בזה בתשו' חסד לאברהם קמא סימן ל"א, ובנפש חי' שם.

בתשו' משכנו"י סימן קכ"ג עמ' קנ"א ד"ה וכן יש כתב דכל שהחבל העליון נכפף למטה בעיגול, יש לפסלו משום דהוי כמן הצד, ועיי"ש שכתב עוד טעמים אחרים בזה, והיינו משום דהחלק הנכפף אינו מע"ג מקום הקנים אלא ביניהם, אך בחזו"א סימן ע"א סק"י מבו' דאין לפסול בזה משום מן הצד, ודן לפסול בזה מטעם אחר, עיי"ש, ולכאו' הוא לטעמי' שם סק"ט שהכשיר כשנתן את הקנה העליון בחקק שבקנים שבצדדים, והיינו דמד' המשכנו"י מבו' דלא סגי במה שהקנה העליון מונח ע"ג הקנים שבצדדים, אלא בעינן שלא יהא בחלל שבין הקנים אלא יהא מעליהן, ולפ"ז יש לפסול גם כשנתן את הקנה העליון בחקק שבקנים שבצדדים, - אך בגונא דהחבל העליון יוצא מקצתו לחוץ, כתב החזו"א שם סק"י ובסימן ע"ז סק"ו דפסול.

החזו"א בסימן ע"א סוסק"ו כתב דכל שהעמיד את הקנים שבצדדים בשיפוע כלפי חוץ ונתן קנה על גביהן כשר, ולא חשיב כמן הצד, ושם סוסקי"א פקפק בזה, דכיון דאין לקנה העליון מזוזה על הארץ כנגדו, י"ל דלא מיקרי משקוף ע"ג מזוזות.[[387]](#footnote-388)

ועד"ז נחלקו האחרונים בדין עמודי הטלגרף שיתידות יוצאין מן העמודים לצדדים והחוט העליון נתון על גביהן אם חשיבי כצוה"פ, והמ"ב בסימן שס"ב סקס"ד ציין לדבריהם, ובאבנ"ז סימן רצ"ו סק"ב כתב דל"מ, משום דבעינן שיהא הקנה העליון ע"ג הקנים שגבוהין י' טפחים ומגיעים על לארץ שיהא עליהן תורת מחיצה, ול"מ ליתן את הקנה העליון על יתידות היוצאים מן הקנה, שאין עליהן תורת מחיצה כלל,[[388]](#footnote-389) ובחזו"א שם סוסקי"א נקט בפשיטות לפסול בכעי"ז, ולא דן להכשיר אלא בגונא דכל אלכסון של הקנים מן הארץ עד קנה עליון הוא על מדה שוה, דבכה"ג י"ל דחשיב כקנה על גביהן, עיי"ש.

ולכאו' כל המקום לדון בהני תרי גווני, הוא רק אם פסולא דצוה"פ מן הצד הוא משום דבעינן שיהא הקנה העליון ע"ג הקנים שבצדדים, אך למש"כ הר"ן דפסולא דצוה"פ מן הצד הוא משום דבעינן שיהא המשקוף על חלל הפתח, ודאי דל"מ בהני גווני.

ב' מנ"א ע"ז

דף מס' 27

**י"א ב' - ומתח זמורה מאילן לאילן,** מבו' דאילן מהני לדין קנים דצוה"פ, וצ"ע דמ"ט ל"ה כאבן יוצאת ואבן נכנסת דהו"ל פתחי שמאי, שהרי האילן יוצאים ממנו ענפים,[[389]](#footnote-390) - ומוכח מזה או כמש"נ מד' הרי"ד דהא דל"מ באבן יוצאת ואבן נכנסת הוא רק משום דהוי מכלל הכותל ולא חזינן לה כמזוזות הפתח, או כמש"כ המקו"ח דבקנים דצוה"פ לא איכפת לן דהוו כפתחי שמאי, או כמש"כ החזו"א דל"ה פתחי שמאי אלא כשהוא בדרך הירוס.[[390]](#footnote-391)

**צוה"פ שאמרו צריכה שתהא בריאה כדי להעמיד בה דלת,** בפי' ריו"נ כתב דגם הקנה העליון בעינן שיהא ראוי לקבל דלת, וכ"כ המאירי, - אך באו"ז סימן ק"י כתב דהקנה שמן הצד צריך שיהא בריא כדי להעמיד בו דלת, ומשמע דל"ב שהקנה העליון יהא ראוי לקבל דלת, וכ"כ הריב"ש בסימן ת"ה דהלחיים היו שתהיינה בריאות לקבל דלת, אך הקורה של מעלה סגי בכ"ש,[[391]](#footnote-392) וכ"כ בשו"ע סימן שס"ב סי"א.

והאבנ"ז בכ"ד סימן רס"ו סק"ד סימן עד"ר סק"ד וסימן רע"ו סק"ו כתב בשם הרשב"א כת"י בסוגיין דהא דבעינן שתהא הצוה"פ בריאה להעמיד בה דלת, הוא משום דאף דל"ב דלת מ"מ בעינן חזי לדלת, ואף למ"ד דל"ב היכר ציר, הוא משום דראוי לעשות היכר ציר, ולא נמצא כן בד' הרשב"א שלפנינו, וצ"ע, ויש להעיר, דאם הא דבעינן ראוי להעמיד דלת הוא משום דבעינן שיהא חזי לדלת, סגי במה שאחד מן הקנים ראוי להעמיד בו דלת, (וכן משמע קצת בד' האו"ז), אך בד' הריב"ש מפורש שם דבעינן שיהיו ב' הלחיים ראויים להעמיד בהן דלת, וכ"ה בשו"ע שם, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע.

**צריכה היכר ציר,** בפירש"י כתב דאע"ג דא"צ דלת מיהו חזיא לדלת בעינן, וכ"כ בפסקי רי"ד ובאו"ז סימן ק"י, וכ"כ הסמ"ג עשין דרבנן א' והסמ"ק סימן רפ"ב, ולפ"ז לכאו' סגי במה שיש היכר ציר באחד מן הקנים, - אך המאירי כתב דבעינן שיהא היכר ציר בב' הקנים, וכן משמע בד' הריא"ז ה"א דין כ"ז, וצ"ע.

הקר"א כתב דהא דבעינן שתהא בריאה לקבל דלת והיכר ציר אינו אלא מדרבנן, דהא גבי ד' קונדסים וגבי מעשה דריב"נ משמע דל"ה כל הני מילי ואפ"ה מתיר לענין כלאים, אך בתשו' משכנות יעקב ריש סימן קכ"ג משמע שנקט דהוא דינא דאורייתא, וע"כ נקט דאין להקל בזה מספק, אלא משום דתיקון רוח רביעית במבוי הוא מדרבנן.

הראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה אם בעינן היכר ציר ובעינן שתהא ראוי' לקבל בה דלת, דהרי"ף והרמב"ם בפי"ז משבת הי"ט כתבו דבעינן שתהא בריאה לקבל דלת, ולא הביאו דצריכה היכר ציר, וכ"כ בשו"ע סימן שס"ב סי"א, והרשב"א נקט לעיקר דא"צ אף שתהא ראוי' לקבל דלת, ובשם הראב"ד כתב דבעינן היכר ציר ושתהא בריאה לקבל דלת, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד בשם המהר"ם, וכ"כ הרי"ד והריא"ז, וכ"כ הטור בסימן שס"ב, - ובשו"ע סימן שס"ב סי"א כתב דבעינן שיהיו הקנים שבצדדים חזקים לקבל דלת, ולא הצריך היכר ציר, ובתשו' משכנות יעקב סימן קכ"ג האריך דנכון להחמיר כד' רוב הראשונים דצריך היכר ציר.

**רב נחמן אמר א"צ ליגע ורב ששת אמר צריכין ליגע,** המרדכי בסו"ס תע"ח כתב דפלוגתייהו היא אף ביותר מג', מדמייתי ראי' מכיפה,[[392]](#footnote-393) ועוד דבפחות מג' אפי' רב ששת מודה דפחות מג' כלבוד דמי, והתו"ש בסימן שס"ב סקכ"ז עמד בזה, דלכאו' שפיר י"ל דלדעת רב ששת ל"מ אף בפחות מג' משום דפתחא כי האי לא עבדי אינשי, ועיי"ש מש"כ בזה.[[393]](#footnote-394)

המאירי כתב דהא דא"צ ליגע הוא משום דכל שהקנים גבוהין י' טפחים אמרינן גוד אסיק, וכ"כ באהל מועד שער עירובין דרך ב' נתיב א', וכ"כ בתשו' מים עמוקים להר"א מזרחי סימן כ"ו, והביאו בגל' הגרע"א סימן רס"ב סי"א ובמ"ב שם סקס"ב,[[394]](#footnote-395) אך בתשו' ברית אברהם או"ח סימן ט"ז סק"ב נקט דל"ב בזה לדינא דגוד אסיק, וכ"נ בחזו"א סימן ע"א סקי"ג.

ובל' המאירי משמע דבזה עצמו הוי הפלוגתא דר"נ ור"ש אם אמרינן גוד אסיק בזה, וצ"ע לפ"ז בהא דמייתינן לה מההיא דכיפה, אך דהתם בפשוטו ל"ש לומר גוד אסיק, כיון דיש דבר ממשי מפסיק, וכמש"כ בתשו' ברית אברהם שם סק"ד ובאבנ"ז סימן רצ"א סקי"ב, (אך בדברי יחזקאל סימן ו' סק"ד כתב דשפיר אמרינן גוד אסיק אף כשיש דבר ממשי מפסיק), וגם לכאו' לגבי מזוזה ל"ש כלל דינא דגוד אסיק, דהוא דין האמור במחיצות, - ושמא צ"ל דאין עיקר הפלוגתא בדינא דגוד אסיק, אלא פליגי במזוזות שאין מגיעין למשקוף אם הוי כצורת פתח, ואך דגם למ"ד דס"ל דהוי כצורת פתח, מ"מ בעינן לדינא דגוד אסיק, דאל"כ ליכא צירוף בין המזוזות למשקוף, ולפ"ז ניחא דבכיפה דהמזוזות והמשקוף מחוברין זל"ז, מהני אף בלא דינא דגוד אסיק.

**כיפה,** בל' רש"י בכל סוגיין משמע דכל הא דחכמים פוטרין הוא רק משום דליכא רוחב ד' ואין פתח פחות מד', אך כל דאיכא רוחב ד', אף אם כל המזוזות הם בעיגול הוי פתח מעליא, וכ"ה מבו' גם בפירש"י ביומא י"א ב', וכ"כ בתו"י שם, וכ"כ הב"י והב"ח ביו"ד סימן רפ"ז בדעת רשי, וכ"כ הט"ז שם סק"ב והש"ך שם סק"ב, והב"ח והט"ז שם כתבו כן גם בדעת הטור שם, אך הב"י שם פירש בדעתו דאף אם ה"ז רחב ד' ל"מ כל שהמזוזות שבתוך י' עגולות.[[395]](#footnote-396)

אך הריטב"א בסוגיין וביומא שם כתב דלא חשיב פתח לענין מזוזה אלא כשיש מזוזות עומדות שוון מן הצד גבוהות י', וכל שהמזוזות עגולות לא חשיבי כפתח, וכ"כ הר"ן.

הריטב"א כתב דבעינן שיהא המשקוף שוה, והא דמחייבי רבנן במזוזה כשיש ברגלי' י', הוא משום דיש בנין שוה מע"ג הכיפה, וכיון דיש ברגלי' י' ביושר ויש על גבי' בנין שוה, יש לנו מזוזות וסף, ואותו עיגול שביניהם יהא כמי שאינו,[[396]](#footnote-397) וזהו דמייתינן מינה דא"צ ליגע, ועיי"ש שכתב די"מ דלא מייתינן מינה דא"צ ליגע, דשאני הכא דאין אויר מפסיק, - והריטב"א ביומא י"א ב' נסתפק אם בעינן שיהא המשקוף ישר, ומבו' בדבריו דאי נימא דל"ב שיהא המשקוף ישר, ליכא לאתויי מינה דא"צ ליגע, ואי"ז מתישב אלא להגרי' דלא מייתינן מינה דא"צ ליגע.

אך למש"כ הב"י ודעימי' בדעת רש"י דאף מזוזות עגולות מהני, ולכאו' כ"ש דמשקוף עגול מהני, צ"ע דא"כ מה מייתינן מינה דא"צ ליגע,[[397]](#footnote-398) - ובתשו' בנין ציון סימן כ"ז כתב לפרש בזה, דהוא משום דבמקום שמתחיל להתעגל אכתי לא חשיב כמשקוף, כיון שאינו מונח על הרוחב, וגם ל"ה מזוזות משום דאינו רחב ד', ונמצא דאין המזוזות נוגעין במשקוף, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קס"ז, ועמש"כ בזה בע"א באבני נזר סימן רס"ד, ובשערי ציון סימן ג', ובחזו"א סימן ע"א סק"ג, ובשלום יהודה סימן ע"ח.

הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ד כתב בדין כיפה, דכל שאין בגובה המזוזות י' טפחים פטורין מפני שאין לו משקוף, והכס"מ שם תמה, דאם חשיב דאין לו משקוף, א"כ מה מהני דיש בגובה המזוזות י' טפחים, - והט"ז ביו"ד סימן רפ"ז סק"ג כתב לפרש, דכל דיש בגובה המזוזות י' חשבינן לכל החלק המתעגל כמשקוף, אך כשאין בגובה המזוזות י' וליכא מזוזות אא"כ נימא דמה שמתעקם הוא נחשב למזוזה, א"כ אין לך משקוף, דכל העיקום כחדא חשבינן לי' וא"א לעשות ממנו מזוזות ומשקוף, ועמש"כ להוסיף בזה בעמק ברכה דיני מזוזה אות ו' בשם הגר"ח.

ובד' הרמב"ם אלו מבו' דאף דהמשקוף הוא בעיגול חשיב כמשקוף, וקשיא לפ"ז דמה מייתינן מינה דא"צ ליגע, ובאבנ"ז סימן רצ"א סקי"ג כתב דבע"כ דהרמב"ם ל"ג לה, וכמו שהביא הריטב"א דיש דל"ג לה, ועיי"ש שעמד ע"ז דא"כ מ"ט פסק הרמב"ם דא"צ ליגע, הרי הלכתא כרב ששת באיסורי כנגד רב נחמן, ועיי"ש בסקי"ד במש"כ בזה, ועמש"כ עוד בזה בפמ"ג בסימן שס"ג מש"ז סקי"ט ובחזו"א סימן ע"א סק"ג.

בפירש"י כתב דכל שאין רחב ד' ל"מ משום דאין פתח פחות מד"ט, אך בד' הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"א משמע דל"ב שיהא הפתח רחב ד', וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן רפ"ז סק"ד בדעתו, וכ"ה מבו' בדבריו בפט"ז משבת ה"כ, וכמש"כ המ"מ שם, ועיי"ש שכתב דהא דהכא בעינן רוחב ד', הוא משום דר"מ דלא אמרינן חוקקין להשלים אלא כשיש בה ד', וצ"ע, - ובערוה"ש יו"ד סימן רפ"ז ס"ט כתב דמ"מ בעינן שיהא רחב ג', דבלא"ה ודאי לא חשיב כפתח כיון דהו"ל לבוד, וכ"כ החזו"א בסימן ע"א סק"ד וסק"ו.

ובדין צוה"פ לענין דיני מחיצות, כתב המ"ב בסימן תר"ל סק"ט שנחלקו אם בעינן שיהא ברחבו ד', ועמש"כ בזה בחזו"א סימן ע"ה סקט"ו וסימן ע"ז סוסק"ה.

הרשב"א לעיל בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דצוה"פ מהניא אף כשאינה גבוהה י', ועיי"ש שהק' ע"ז דצוה"פ לא עדיפא ממחיצה גמורה דכל מחיצה שאינה גבוהה י' ל"ה מחיצה, ועוד, שהרי אמרו הכא דכל שאין ברגלי' י' פטורה מן המזוזה, והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג (ה"י) פסל בזה רק משום דאין מחיצה פחותה מי',[[398]](#footnote-399) - והמאירי בריש פירקין ולעיל ה' א' כתב דמודה הרמב"ם דל"מ צוה"פ כשאינה גבוהה י', ומה שהכשיר הרמב"ם הוא כשהצוה"פ עצמה גבוהה י', אלא שכתלי המבוי אינם גבוהין י', וכ"כ בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער י', וכעי"ז כתב הגר"א בסימן שס"ג סכ"ו, והביא שם מש"כ הרמב"ם גופי' בפט"ז משבת הי"ט דבעינן שיהיו הלחיים גבוהין י"ט, - ועי' בדברי יחזקאל סימן ו' שהאריך לפרש בד' הרמב"ם בע"א.[[399]](#footnote-400)

ג' מנ"א ע"ז

דף מס' 28

**י"א ב' - לא נחלקו ב"ש וב"ה על מבוי שהוא פחות מד' אמות,** בפירש"י כתב דהיינו דרוחב פתחו הוא פחות מד' אמות, וכ"כ הרע"ב, והאור גדול כתב דהוצרך רש"י לפרש כן משום דלמ"ד דשיעור מבוי ד' אמות, אף רוחב המבוי שיעורו ד' אמות, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל ה' א' דלחי הבולט ד' אמות נפיק מתורת לחי, ובע"כ דהא דתנן הכא דמבוי שהוא פחות מד' אמות דינו כמבוי, היינו כשרחבו הוא ד' אמות, ואך שפתחו פחות מד' אמות.

אך בד' הראשונים לקמן בסוגיין מבו' דפשיטא להו דכל שיש ברוחב המבוי דד"ט דינו כמבוי והוא ניתר בלחי או קורה, והרמב"ם בפי"ז משבת ה"ט כתב דאף אם רחבו ג"ט הוא ניתר בלחי או קורה, והיינו משום דשיעור ד' אמות הוא באורך המבוי, אך ברוחב המבוי ליכא לשיעור זה, והא דלחי הבולט שיעורו בד' אמות, עמד ע"ז המאירי לעיל שם, ואכמ"ל.[[400]](#footnote-401)

**לימא קסברי ב"ש ד' מחיצות דאורייתא,** בפירש"י כתב דע"כ הוא שהצריכו לחי וקורה דתיהוי מחיצה מעלייתא, ומשמעות דבריו דלהך ס"ד אף קורה משום מחיצה, וכיון דבעינן ד' מחיצות, הרי דאף דמדאורייתא סגי ברוח רביעית בלחי או קורה, מ"מ הצריכו חכמים מחיצה גמורה, וע"כ בעינן לחי וקורה יחד דהוי מחיצה מעלייתא, וכ"נ גם בד' הרשב"א, ונתפרשו דבריו טפי בחי' תלמיד הרשב"א.[[401]](#footnote-402)

אך בתור"פ הק' דאם ד' מחיצות דאורייתא היאך מהני לחי וקורה, למ"ד דלחי משום הכירא, ואף למ"ד דלחי משום מחיצה לא אמר אלא לזרוק אבל לטלטל לא, ועיי"ש שכתב דמה שאמרו ד' מחיצות דאורייתא היינו כעין ד' מחיצות, ול"ב ד' מחיצות גמורות, ומבו' דאף למ"ד דלחי משום היכר, יש תורת מחיצה כ"ד על לחי, וה"ז מועיל מדאורייתא לדעת ב"ש, וצ"ע, וכעי"ז כתב הריטב"א.

**לא וכו' לטלטל עד דאיכא ד',** הרשב"א כתב דהיינו דאף דמדאורייתא סגי בג' מחיצות, החמירו חכמים שלא לטלטל בה עד דאיכא ד' מחיצות גמורות, אך הריטב"א כתב דהיינו דאסרו חכמים לטלטל עד דאיכא היכר גמור, וע"כ בעינן לחי וקורה, דלחי או קורה לא עבדי היכר גמור.[[402]](#footnote-403)

**לימא קסברי ב"ה ג' מחיצות דאורייתא,** הרשב"א כתב דהוא משום דאם ב' מחיצות דאורייתא, מ"ט לא סגי ברוח שלישית בלחי או בקורה, דכל שהוא מדרבנן סגי לב"ה בהיכר לחי או קורה, וכ"כ תור"פ והריטב"א.[[403]](#footnote-404)

ובתוס' הרא"ש הק' ע"ז, דלא שמעינן מב"ה דלא סגי בשלישית בלחי, דעיקר מה שבאנו ב"ה להשמיענו הוא דאף אם איכא ג' מחיצות גמורות בעי לחי ברביעית, וגם באו לחלוק ע"ד ב"ש דל"ב לחי וקורה, וכתב לפרש דמכוון הגמ' הוא דמהא דסגי ברביעית בלחי, ש"מ דג' מחיצות דאורייתא, דאם ד' מחיצות דאורייתא ל"ה סגי בלחי, והיינו דאף דמדאורייתא סגי בלחי למ"ד דלחי משום מחיצה, מ"מ מדרבנן בעינן מחיצה גמורה ולא סגי בלחי.

**לא לזרוק מב' הוא דמיחייב, לטלטל עד דאיכא ג',** הרשב"א כתב דהיינו דאף דמדאורייתא הוי רה"י בב' מחיצות, מ"מ אסרו חכמים לטלטל עד דאיכא ג' מחיצות גמורות, ולא התירו לחי או קורה להיכר אלא ברביעית בלבד, וכ"כ ש"ר, והרשב"א והר"ן כתבו דהוא דחויא בעלמא, דודאי דלרבנן ג' מחיצות דאורייתא, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן י"ב ב'.

ומבו' דהא דל"מ לחי או קורה ברוח שלישית הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, או משום דג' מחיצות דאורייתא והצריכו חכמים שיהיו מחיצות גמורות, או אף אם ב' מחיצות דאורייתא מ"מ מדרבנן בעינן ג' מחיצות גמורות, ולכאו' לפ"ז עיקר דינא דמבוי מפולש דצריך צוה"פ מכאן ואינו ניתר בלחי, הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, ומה"ט הוא דלדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא סגי בלחי או קורה מכאן ומכאן, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן י"ב ב' ד"ה איתיבי', ובד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ב א' ובד' הראשונים לקמן צ"ד א', ועמש"נ בזה לעיל ז' א'.[[404]](#footnote-405)

הרשב"א הביא דר"ח גריס בע"א, ובד' תלמיד הרשב"א נתפרשו הדברים טפי, דגירסתו היא "קסברי ב"ש ד' מחיצות דאורייתא, לזרוק מג' הוא דאסור לטלטל עד דאיכא ד' וכו', קסברי ב"ה ג' מחיצות דאורייתא, לזרוק מב' הוא דאסור לטלטל עד דאיכא ג'", - והיינו דלב"ש אע"ג דל"ה מחיצה גמורה לטלטל בה עד דאיכא ד', לזרוק מיהא הויא מחיצה מדרבנן ואסור לזרוק ממנה לרה"ר ומרה"ר לתוכה, ולב"ה אע"ג דל"ה מחיצה גמורה לטלטל בה עד דאיכא ג', מ"מ לזרוק גזרו חכמים כל דאיכא ב' מחיצות.[[405]](#footnote-406)

ונתחדש לפ"ז, דאף מקום שיש לו ב' מחיצות אסור לזרוק מרה"ר לתוכו, והמאירי כתב דהיינו רק בב' מחיצות דעריבן, דאם בב' מחיצות זו כנגד זו הרי הו"ל רה"ר גמורה, - ובחי' המאירי הוסיף לפרש דהא דאסור לזרוק מרה"ר לתוכו, הוא מהלמ"מ שבאה להחמיר באיסור זריקה דאף כשיש בו ב' מחיצות דעריבין אסור לזרוק בו, וכתב דמ"מ אין בזה חיוב אלא איסור חכמים בלבד, וזה מתפרש ע"ד המאירי בסוגיין ובכ"ד בפירקין דגם דין לחי או קורה ברוח רביעית הוא מהלמ"מ.

הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א ופי"ז ה"ט כתב דל"ה רה"י אלא כשהוא מוקף ד' מחיצות, והראב"ד בפי"ז שם השיג, דכל שיש לו ג' מחיצות הוי רה"י דאורייתא דג' מחיצות דאורייתא, והרמ"ך וההשלמה שם השיגו ע"ד הרמב"ם מסוגיין דארמינן דג' מחיצות דאורייתא, והמ"מ בפי"ז שם כתב דגיר' הרמב"ם היא כגיר' ר"ח בסוגיין, והיינו דלגיר' ר"ח יש לפרש דמה שאמרו דלטלטל עד דאיכא ג', היינו ג' מחיצות ולחי ברביעית, - ולקמן י"ב ב' יתבאר בעזה"י עוד בדעת הרמב"ם.

**וכמה א"ר אחלי עד ד',** לקמן י"ג א' אמרו דפליגי תנאי בדר' אחלי, והרשב"א שם כתב בשם הראב"ד, דהיינו רק כשיש ברוחב המבוי עצמו ד"ט, אלא שאין בפתחו ד"ט, אך כל שאין ברוחב המבוי עצמו ד"ט הוי מקו"פ וא"צ כלום, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם.[[406]](#footnote-407)

אך בל' הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ט משמע, דלפ"מ דס"ל דלא קי"ל כרב אחלי, אף ל"ב שיהא ברוחב המבוי עצמו ד"ט, אלא כל שיש ברחבו ג"ט ה"ה צריך לחי וקורה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק בית א' פי"ב (ה"ע) שפירש כן בדעתו, עיי"ש, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם שם פי"ד ה"ד, עיי"ש שלא הצריך שיהא ברחבו ד"ט, אלא בתל או בחריץ או במקום המוקף ד' מחיצות, אך במקום המוקף ג' מחיצות, הוי כרמלית אף כשאין בו ד"ט, אך בשעה"צ סימן שס"ג סקצ"א נסתפק דאף לדעת הרמב"ם א"צ תיקון אלא כשיש ברוחב המבוי עצמו ד"ט, - וכ"כ בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער י' דאף אם כל המבוי פחות מד' אינו נחשב למקו"פ, שלא נקרא מקו"פ אלא דבר שהוא גבוה ג' מן הקרקע, אבל זה שהוא סמוך לרה"ר אי"ז אלא כקרן זוית הסמוכה לרה"ר שאפילו פחותה מד' ה"ה ככרמלית, עכ"ד.

ובעיקר הפלוגתא בזה, צ"ע דמ"ט לא תליא בפלוגתת אביי ורבא לעיל ט' א' בדין בין הלחיים שאין בו ד', אם יש להתיר בזה משום מקו"פ, ואכמ"ל.[[407]](#footnote-408)

**מודים חכמים לר"א בפסי חצר וכו',** האבנ"ז בסימן רע"א סקכ"א כתב ללמוד מסוגיית הגמ' בשבת ק"ל ב' דחלוק הוא עיקר דין התיקון בחצר מדין התיקון במבוי, דבמבוי חשיב דליכא אלא ג' מחיצות, אך בחצר דאיכא פס ד' או ב' פסין כ"ש חשיב דאיכא ד' מחיצות, - ומבו' לפ"ז, דאף למ"ד דלחי משום היכר, מ"מ פס ד"ט או ב' פסין כ"ש מועילין משום מחיצה, - ובמרכה"מ פי"ד משבת ה"א כתב דאף למ"ד דלחי משום היכר ול"מ מדאורייתא, מ"מ פס ד' טפחים הוי מחיצה דאורייתא, אך החזו"א בסימן ע"ד סקי"א כתב דלמ"ד דלחי משום היכר, ל"מ מדאורייתא אלא מחיצה דעומ"ר, אך מ"מ י"ל דמדרבנן החשיבו לפס ד"ט או ב' פסין כ"ש כמחיצה, ול"ד ללחי דאף מדרבנן ל"מ אלא בתורת היכר.

ז' מנ"א ע"ז

דף מס' 30

**י"ג ב' - הקורה שאמרו רחבה כדי לקבל אריח,** בפירש"י כתב דהוא כדי שתהא דומה לקביעות לבנות עלי' בנין, ובפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה ומעמידי כתב דמה"ט הוא דבעינן גם שתהא בריאה לקבל אריח, וכ"כ בפי' ריו"נ, אך בפירש"י לעיל ג' א' ד"ה הניטלת כתב דהא דבעינן בריאה, הוא כדי שלא תינטל ברוח, וכ"נ בפי' ר"ח לעיל שם, - ובביאוה"ל סימן שס"ג סי"ז כתב דנפ"מ בזה בדין רחבה ד' דל"ב שתהא בריאה, אם בעינן עכ"פ שלא תהא ניטלת ברוח, דלפירש"י לעיל, בע"כ דכיון דרחבה ד' לא איכפת לן דהיא ניטלת ברוח, אך לפירש"י הכא י"ל דאף דברחבה ד' א"צ שתהא בריאה לקבל אריח, מ"מ בעינן שלא תהא דקה כ"כ שתהא ניטלת ברוח.

בפירש"י לקמן פ' ב' ד"ה אבל קורה כתב, דטעמא דמ"ד דקורה של אשירה פסולה, הוא משום דבעינן בה טפח כדי לקבל אריח ובריאה כדי לקבל אריח ואמרינן כתותי מכתת שיעורי', - אך התו"ש בסימן שס"ג סקל"ב דקדק מל' הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ג דלא אמרינן כתותי מכתת שיעורי' אלא מכח הא דבעינן רחבה כדי לקבל אריח, אך בהא דבעינן בריאה כדי לקבל אריח, ל"מ הא דכתותי מכתת שיעורי', ועיי"ש במש"כ נפ"מ לדינא בזה, ועי' בדבר אברהם ח"ב סימן כ' סק"ה.

התוס' ותוס' הרא"ש לקמן פ' ב' כתבו דבסולם של אשירה לא אמרינן כתותי מכתת שיעורי', והא דבקורה אמרינן כתותי מכתת שיעורי', הוא משום דבקורה בעינן שיעור של חשיבות ומבו' מדבריהם, דאי"ז תנאי בעלמא שתהא ראוי' לקבל אריח, כדי שתהא קבועה וקיימת, אלא הוי זה שיעור שהצריכו בה חכמים, - אך הריטב"א לקמן ע"ח ב' כתב דאף בסולם של אשירה אמרינן כתותי מכתת שיעורא, אף דליכא שיעור בגוף הסולם, ולכאו' למד לזה מהא דבקורה אמרינן כתותי מכתת שיעורי', ונראה מזה דס"ל דבקורה ליכא שיעור בגופה, והא שיהא בה כדי לקבל אריח, הוא תנאה בעלמא, ועמש"נ לעיל ג' א' דנחלקו הריטב"א והר"ן עם התוס' הרא"ש אם בקורה דהחלק שבתוך כ' בפנ"ע מחוסר קיום, חשיב דאיכא שיעור קורה במה שבתוך כ', או חשיב דליכא שיעור קורה במה שבתוך כ', ונת' שם דאזלי לטעמייהו בזה.

**ומעמידי קורה א"צ שיהיו בריאין לקבל קורה ואריח,** בדבר אברהם ח"ב סימן כ' סק"ה כתב ללמוד מזה, דאף דעיקר השיעור דבריאה כדי לקבל אריח, הוא כדי שתהא דומה לקביעות לבנות עלי', מ"מ מכח זה קבעו חכמים שיעור זה מצ"ע בתורת שיעורים אף דבאמת אינו יכול לקבל אריח בפועל, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאמרינן בזה כתותי מכתת שיעורי'.

**הניח קורה ע"ג מבוי ופרס עלי' מחצלת,** בפירש"י כתב דפרס את המחצלת להיות מחיצה ליפות כח התירו, ומבו' דלא פרס את המחצלת כדי שתצטרף עם הקורה בתורת הכשר קורה, אלא פרסה כדי שתתיר בתורת מחיצה, אך בד' הרשב"א וש"ר מבו' שפרסה כדי שתצטרף עם הקורה, ונת' להלן.

**קורה אין כאן דהא מיכסיא,** הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ה הל"א כתב דהיינו דהמחצלת ביטלה כח הקורה שאינה נראית ואינה ניכרת וקורה משום היכר, ומשמע דלמ"ד דקורה משום מחיצה שפיר מהני, (אך הריטב"א כתב דאף למ"ד דקורה משום מחיצה ל"מ), וכ"נ בד' הטור בסימן שס"ג, - אך הרא"ש בסימן י"ח כתב דהוא משום דאין הקורה נראית וסבורים דבמחצלת המבוי ניתר, ומשמע דהוא גזירה בעלמא שיסברו שאין ההיתר ע"י הקורה.

הרשב"א הק' דתיפו"ל משום קורה, דאטו קורה המשוכה למטה אינה נידונת משום קורה,[[408]](#footnote-409) ולכאו' לפ"ד רש"י שלא הניח את המחצלת כתוספת על הקורה, אלא לשם מחיצה, ל"מ המחצלת בתורת קורה, דהוי כקורה העומדת מאלי' דפסולה, (דאף דהעמידה לשם מחיצה, מ"מ כיון שלא העמידה לשם קורה פסולה, כמבו' כעי"ז בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ה בדין סמכו עליו מאתמול), וכתב דשמא נאמר דקורה צריכה שלא תהא משוכה למטה י"ט כשיעור מחיצה, דעי"ז נפקא לה מתורת קורה והו"ל מחיצה, ובתורת מחיצה אינה מתרת דהו"ל מחיצה תלוי', אך כתב דאי"ז מתישב הכא דלא קאמר דהיא משוכה עשרה, אך לפירש"י שפרס מחצלת להיות מחיצה, לכאו' איירי שהיא משוכה עשרה, וכתב דאפשר דבדוקא נקט מחצלת שאינה ראוי' לקורה שאינה בריאה לקבל אריח, וכ"כ הריטב"א בתי' בתרא, ובתי' קמא כתב דכל שהוא כך אין לה היכר קצת, ול"מ אף למ"ד דקורה משום מחיצה דהיכר קצת בעינן.

הרא"ש בסימן י"ח הביא בשם הרשב"א דקורה שהיא משוכה למטה מי' טפחים פסולה, דכיון שיש שיעור מחיצה נפקא מתורת קורה, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דדוקא הכא ל"מ משום דהקורה מכוסה ואינה נראית וסבורים שבמחצלת המבוי ניתר,

אבל כשהקורה נראית בשביל גודלה לא נפקא מתורת קורה, - ומשמעות דבריו שפירש בד' הרשב"א, דעיקר הא דל"מ הקורה כשהיא מכוסה במחצלת, הוא משום דהיא משוכה י' טפחים ויש בה שיעור מחיצה, וצ"ע דזה דלא כמשמעות ד' הרשב"א וש"ר דלא הוצרכו לטעם זה אלא בטעם הא דהמחצלת אינה נידונת משום קורה, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק דהא דהקורה אינה נידונת משום קורה הוא משום שאינה נראית וליכא היכר.

לפי המבו' בד' הרשב"א שלפנינו, מש"כ לפסול כשהיא י' טפחים, היינו כשיש בקורה עצמה י' טפחים, דיש בה שיעור מחיצה, וכ"ה בדבריו בעבוה"ק שער א' פ"ה הל"ב, וע"ז נחלק הרא"ש דאף אם יש בקורה י' טפחים כשרה, ובהגה' הב"ח כתב דמש"כ הרא"ש משוכה למטה "מעשרה" טפחים, ט"ס הוא, וצ"ל משוכה "עשרה" טפחים, והמג"א בסימן שס"ג סק"כ פירש כן גם לפי הגיר' שלפנינו, עיי"ש, - ומבו' עוד בד' הרשב"א, דכל שאין הקורה עצמה משוכה י"ט, אף אם היא נמשכת לתוך י"ט מן הקרקע, היא כשרה, דכל הפסול כשהגבי' מן הקרקע ג', הוא רק כשהיא משוכה י' טפחים.

אך המהרי"ל בליקוטים אות ט"ו נקט דפלוגתת הרשב"א והרא"ש הוא אם קורה הנמשכת לתוך י' פסולה משום דבעינן חלל י',[[409]](#footnote-410) וכ"כ הגר"א שם סכ"ד, וצ"ע.

ורבים מהאחרונים כתבו, דכל שהקורה נמשכת לתוך י', לכו"ע היא פסולה, משום דבעינן חלל י', אך הגאו"י עמד, דבד' הרשב"א מפורש להכשיר בזה, וכנ"ל, ועיי"ש שכתב דאף שאמרו לעיל ג' ב' דבעינן חלל י', מ"מ אף אם הקורה נמשכת לתוך י' כשרה, דחשיב דאיכא חלל י' משום דאמרינן קלוש, וכן עמד ע"ז בתשו' חזו"א סימן ק"א, וחזר בו ממש"כ בסימן ע"ו סק"ו לפסול בזה, ונת' עוד בזה לעיל ג' ב'.

החזו"א בסימן ע"ו סק"ו כתב, דאף דאם נמשכת הקורה למטה מי' פסולה, משום דבעינן חלל י', מ"מ כל דאיכא חלל י' ברוחב ד', אף דבשאר רוחב הפתח ליכא חלל י', שפיר דמי, ואף דבעינן דכל הקורה תהא גבוהה י', מ"מ בהא דבעינן חלל י' סגי שיהא חלל י' ברוחב ד"ט, ועיי"ש שהוכיח כן מדינא דהיא למעלה י' ועקמומיתה בתוך י', ולכאו' לפ"ז נמצא דאיכא ב' דינים בהא דל"מ קורה למטה מי', גם דבעינן חלל י', וגם דבעינן שתהא הקורה עצמה גבוהה י', וצ"ע.

**מחיצה אין כאן דהו"ל מחיצה שהגדיים בוקעין בה,** הריטב"א הק' וא"ת דלמ"ד דקורה משום מחיצה היאך היא מתרת, הרי השוורים והגמלים בוקעין תחתי', וכתב דשאני קורה שהיא רחבה טפח וראוי לומר גוד אחית ורואין כאילו כבר נסתם, והר"ן כתב דהוא משום דע"י שרואין כאילו חודה סותם עד הקרקע שוב אין הגמלים בוקעין בה, והריטב"א לקמן י"ז ב' כתב דמחיצין הלמ"מ ואין כולם שוות, שהרי אתה רואה בפי תקרה יורד וסותם דאמרינן גוד אחית ואין בקיעת גמלים מבטלת, ובמחיצות דעלמא אפי' הן גדולות כמה מבטלתן בקיעת גדיים, עכ"ד, וצ"ע היאך זה מתישב עם דבריו הכא.

**ב' קורות המתאימות וכו',** הראשונים נחלקו אם בעינן שב' הקורות יגעו זב"ז, או סגי שהם סמוכות זל"ז בשיעור שהם יכולות לקבל אריח, וגם נחלקו אם האויר שביניהם מצטרף לשיעור טפח, עי' רשב"א וש"ר בסוגיין, ועבוה"ק שער א' פ"ה ה"ל, ומרדכי בסימן תפ"ב, ורמב"ם בפי"ז משבת הכ"ה, ועמש"כ בזה בביאוה"ל סימן שס"ג סכ"ב, ובמש"כ לפרש בביאור הפלוגתא בזה בחזו"א סימן ע"ו ס"ק א' ב'.

**היו אחת למעלה ואחת למטה ריבר"י אומר רואין,** התוס' כתבו דרבנן פסלי בכה"ג משום דבעעי קורה הראוי' לקבל אריח, וכ"כ הר"ן בדעת הרי"ף, ועיי"ש שהאריך בזה, - אך הרמב"ם בפי"ז משבת הכ"ה והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ה הכ"ט פסקו כדעת ריבר"י, והר"ן כתב דהוא משום דאף רבנן מודו בזה דאמרינן רואין כיון דבתוך ג' היא.

התוס' הביאו מסוגיית הגמ' בסוכה כ"ב א' דכל הא דמכשרינן בזה הוא רק כשהתחתונה סמוכה לעליונה בתוך ג', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם, אך בד' הרמב"ם שם משמע דמכשרינן בכה"ג אף כשהעליונה גבוהה מן התחתונה יותר מג' טפחים, והמ"מ שם תמה ע"ז מסוגיית הגמ' בסוכה, ועמש"כ בזה הכס"מ שם והב"י בסימן שס"ג, ומש"כ הב"ח והפרישה שם, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן י"ב ס"ק א' ב' והקה"י בסימן ז', ואכמ"ל.

**י"ד ב' - לחיים שאמרו גובהן י' טפחים,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דבעינן גובה י' טפחים, הוא משום דהוא הפחות שבגבהי המבוי, וכ"כ המאירי והרע"ב, - ובחי' המאירי כתב דלמ"ד דלחי משום מחיצה בעינן י' טפחים משום דאין מחיצה פחותה מי', אך למ"ד דלחי משום היכר, הא דבעינן י' טפחים הוא משום דזהו השיעור המועט שבגובה המבוי, ועד"ז מבו' בחי' הגר"ח בפי"ז משבת, דלמ"ד דמשום מחיצה הא דבעינן גובה י' הוא משום דאין מחיצה פחותה מי', ולמ"ד דמשום היכר הוא דין בפנ"ע בגוף הלחי דבעינן שיהא גבוה י', וע"כ מבו' בדבריו שם דמש"כ הרמב"ם דלא אמרינן בלחי כתותי מכתת שיעורי', הוא רק למ"ד דלחי משום מחיצה, אך למ"ד דלחי משום היכר אמרינן בי' כתותי מכתת שיעורי', עיי"ש.

**אפי' כחוט הסרבל,** בד' המרדכי בסימן תפ"ב בשם מהר"ם מבו' דשיעורא הוא דבעינן שיהא כחוט הסרבל, וכל שאין בו כחוט הסרבל ל"מ, וכ"כ התרוה"ד בסימן ע"ד.[[410]](#footnote-411)

אך בד' הר"ן מבו' דמה שאמרו אפי' כחוט הסרבל, היינו דאין ללחי שיעור כלל, וע"כ מהני אף כחוט הסרבל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם והראב"ד בפי"ז משבת הי"ב, ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' סוף פ"ה הל"ג, והב"י בסימן שס"ג ס"ז כתב דכן משמע מד' שאר הפוסקים, ועיי"ש שדקדק כן מל' הרא"ש בתשו' כלל כ"א סו"ס ז'.

**עשה לחי לחצי מבוי וכו' יש לו חצי מבוי,** בתוספתא פ"א ה"ח תניא דאף קורה מועלת לחצי מבוי, אך הגר"א שם מחק תיבת קורה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"י ה"ס, והביאוהו המאירי בסוגיין והמ"מ בפי"ז משבת ה"כ, - והמאירי כתב דאין לחלק דדוקא לחי דהוי משום מחיצה מהני באמצע המבוי, אך קורה דמשום היכר אינה מועלת אלא בפתח המבוי, שהרי רבא גופי' ס"ל דאף לחי משום היכר, ואפ"ה הוא מועיל באמצע המבוי.

הרשב"א בעבוה"ק שם הס"ב כתב, דהא דלחי וקורה מתירין חצי מבוי, דהיינו רק כשיש לפנים מהן ד' אמות וכל תנאי מבוי, אך אם אין לפנים מהן ד' אמות וכל תנאי המבוי אינם מתירין מתיר דאין כאן מבוי, ואינו ניתר אלא בפס ד' או בב' לחיים כחצר, וכ"ה בטוש"ע סימן שס"ג סל"ב.

**עשה לחי למבוי והגביהו מן הקרקע ג',** הרשב"א בעבוה"ק שער א' סוף פ"ה הל"ג כתב דאם הגביהו מן הקרקע פחות מג"ט אע"פ שאין בארכו אלא ז' ומשהו כשר שכל לבוד רואין אותו כמלא, ולכאו' מה שהוצרך להא דלבוד רואין אותו כמלא, הוא רק בגונא דאין בארכו אלא ז' ומשהו, דבכה"ג ל"מ אלא משום דרואין אותו כמלא, (לפ"מ שנסתפק הרשב"א דקי"ל דל"מ עומ"ר בערב).

**או שהפליגו מן הכותל ג' וכו' אפי' לרשב"ג וכו' כיון דהויא מחיצה שהגדיים בוקעין בה לא קאמר,** בטעם הפסול בזה מצינו כמה דרכים, **א** בד' המאירי מבו' דעיקר הפסול בזה הוא משום דהוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה, בינו לבין המבוי, וכ"כ בחי' בכור שור לעיל י"א א',[[411]](#footnote-412) - **ב** בפי' ריו"נ לעיל י"ב ב' כתב דהוא משום דאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל לי', וכן פירש המג"א בסימן שס"ג סק"ה בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ד שכתב דאם הי' הלחי רחב יותר מג' מהני אע"פ שהפליגו ג"ט, הואיל והעומ"ר על הפרוץ,[[412]](#footnote-413) אך לכאו' יש מקום לפרש בדבריו, דאף אם הפסול בזה הוא מטעם אחר, מ"מ כל שהעומ"ר וה"ז מועיל לגדור עד הכותל, חשיב כלחי הסמוך לכותל, וכ"ה מבו' בחזו"א סימן ס"ט סקי"א, - **ג** הגר"ז בתשו' שבסוה"ס סימן ג' כתב, דהוא משום דלחי אינו נידון משום מחיצה אלא בצירוף מחיצות שבצדדים, וע"כ בעינן שיהא סמוך למחיצה שיצטרף עמה, וכ"נ בד' החזו"א סימן ס"ט סקי"א, - **ד** הגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס י"ח כתב דהא דהוא משום דבלחי בעינן קצת היכר, וע"כ בעינן שיהא סמוך לכותל המבוי.

בתור"פ לעיל ה' ב' כתב דפס דחצר ג"כ אינו מועיל כשהוא מופלג מן הכותל, וכ"כ בחי' הגרע"א בסוגיין בסוף דבריו, אך לכאו' למש"כ הגרע"א בתשו' דהא דבעינן שיהא סמוך לכותל הוא משום דבעינן קצת היכר, הרי דלדעת התוס' לעיל ה' ב' דבפסי חצר ל"ב היכר, ל"ב שיהא הפס סמוך לכותל, וצ"ע.

ובתור"פ לעיל י"א א' כתב דצוה"פ מהני אף כשהוא מופלג מן הכותל, והבכור שור שם כתב בדעת התוס' דאף צוה"פ ל"מ כשהוא מופלג מן הכותל, והאחרונים האריכו בזה, ונת' לעיל שם בדף מס' 25.

התו"ח כתב דרבא גרסינן, מדקאמר טעמא משום דהוה מחיצה שהגדיים בוקעין בה, ואילו רבא ס"ל דלחי משום היכר, עכ"ד, וכן גיר' הרי"ד בפסקיו, אך בפי' הר"ח גריס רבא, וכ"ה בפי' ר"ח בן שמואל ובחי' המאירי, והבית מאיר כתב לפרש בזה, דאף דלחי משום היכר, מ"מ מכח זה הצריכו למחיצה קלה דלחי, וכל שהגדיים בוקעין בה ול"ה מחיצה כלל, ל"מ הכירא דידי', עכ"ד, ולמש"נ הב"ח בסימן שס"ג אות ח' דאף למ"ד דלחי משום היכר, מ"מ מכח ההיכר הוא נידון כמחיצה, ניחא, דע"כ כל דהוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה ל"מ.

**ט"ו א' - לחי העומד מאליו,** בפירש"י כתב דהיינו שלא הזמינוהו לשם תיקון מבוי, והב"י בסימן שס"ג סי"א פירש בדבריו דאפי' הוקבע בידים, מיקרי עומד מאליו, כיון שלא הוקבע שם לשם לחי, - והגאו"י כתב לדקדק מד' רש"י, דלא סגי במה שהעמידו לשם מחיצה בעלמא, אלא בעינן שיעמידנו לשם הכשר שבת, ומשא"כ במחיצה דאף להס"ד דעומד מאליו פסול, ל"ב שיעשה המחיצה לשם הכשר שבת, וסגי במה שעשאה לשם סתימה, וכ"כ בחזו"א סימן ע"ז סק"א דאף אם מחיצה העומדת מאלי' פסולה, סגי במה שעשאה לדירה ולכל תשמיש של היקף וגדור, והיינו דאל"כ אטו כל בית וחצר שנעשו מחיצותיהם לדור בהן ולא נעשו לשם הכשר, יהא אסור לטלטל בהן, ומשא"כ בלחי או בקורה בעינן עשי' להשלים תקנת חכמים.[[413]](#footnote-414)

**היכא דלא סמכינן עלי' מאתמול כו"ע לא פליגי דל"ה לחי,** הרא"ש בסימן כ' כתב דמחיצה גמורה אפי' לא סמכינן עלי' מאתמול הויא מחיצה, וכ"כ המאירי, ועיי"ש שהק' דמ"ש לחי דבעינן שיסמכו עליו מאתמול אף דלחי משום מחיצה, וכתב דמתוך שאינה מחיצה הניכרת החמירו בה, ובחי' המאירי כתב דהוא משום דאינה מחיצה גמורה.

מד' המאירי משמע דהא דבעינן שיסמכו עליו מאתמול, הוא משום דעי"ז יש ע"ז חשיבות מחיצה אף שאינה מחיצה גמורה, דאף דל"ב שיעשוהו לשם כך, מ"מ בעינן שיסמכו עליו, - אך הבית מאיר לעיל י"ד ב' כתב דהא דבעינן שיסמכו עליו מאתמול, הוא משום דבעינן היכר קצת, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ה, ובתשובתו שהביא הבית מאיר בסימן שס"ג סי"א.[[414]](#footnote-415)

וכמה נפ"מ בדבר, **א** בתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר שם נסתפק בדין פסי חצר אם בעינן שיסמכו עליהן מאתמול, ועיי"ש שצידד דתליא בפלוגתת רש"י ותוס' לעיל ה' ב' אם בפסי חצר בעינן היכר, והבית מאיר שם נחלק ע"ז דגם לדעת רש"י ל"ב בפסי חצר היכר, ונת' לעיל שם דפליגי הראשונים שם בזה בדעת רש"י, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק שם נקט דאף לדעת רש"י ל"ב שיסמכו עליהן, אף שפירש בדעתו דל"מ פסי חצר בלא היכר, וגם נקט דהא דבעינן סמכו עליו מאתמול הוא משום דבעינן קצת היכר, וצ"ע, אך לפ"ד המאירי מסתבר דאף בפסין בעינן שיסמכו עליהן, כיון דאי"ז מחיצה גמורה, אך י"ל דפסין חשיבי כמחיצה גמורה, (וכדחזינן דפסין מהני אף בדליכא היכר, ולחי ל"מ אלא בדאיכא היכר).[[415]](#footnote-416)

**ב** הפמ"ג באש"א סימן שס"ג סק"ט נסתפק אם צוה"פ מהני כשלא סמכו עליו מאתמול, והביאו הביאוה"ל שם סי"א,[[416]](#footnote-417) ולכאו' אם הא דבעינן סמכו עליו מאתמול, הוא משום דבעינן היכר קצת, הרי דבצוה"פ דל"ב היכר כלל, כמש"כ הרשב"א והרא"ש לעיל י"א א' בטעם הא דצוה"פ מהני למעלה מכ', אין להצריך שיסמכו עליו מאתמול, אך אם הוא דין בפנ"ע דאין ע"ז תורת מחיצה כשלא סמכו מאתמול, הרי דהגם דמחיצה גמורה מהניא אף כשלא סמכו עלי', י"ל דצוה"פ ל"ה כמחיצה גמורה לענין זה, וצ"ע.

**ג** הגרע"א שם נסתפק בגונא שהיתה מחיצה גמורה מער"ש וסמך עלי' ואח"כ נפרצה המחיצה ונשתייר לחי חשיב כסמך עליו מאתמול, ובתשו' מהדו"ק שם צידד דכיון דהא דבעינן סמכו עליו הוא משום דבעינן היכר, ל"מ בכה"ג,[[417]](#footnote-418) וכן צידד הבית מאיר שם, וכן פשיטא לי' להתו"ש בסימן שס"ג סקכ"א דל"מ, (ורק בסמך על צוה"פ, נסתפק אם מהני, כיון שסמך עליו שיהא עליו תורת לחי לצוה"פ), אך לפ"ד המאירי י"ל דשפיר מהני בכה"ג.

בפירש"י כתב דלא סמכינן מאתמול הינו שהי' שם לחי אחר ונפל בשבת, והאו"ז בסימן קכ"א דקדק מדבריו, דכל הא דל"מ הוא רק בכה"ג שהי' שם לחי אחר ונפל, דהוי כאומר ע"ז אני סומך ולא ע"ז, והו"ל האי כאילו אידחי מתורת לחי, אבל היכא שלא הי' שם לחי אחר, אע"ג דלא חשיב עלי' מביה"ש הוי לחי,[[418]](#footnote-419) וכעי"ז כתב הר"ן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ח המ"ז, - והתו"ש בסימן שס"ג סק"כ כתב דאם היו שם ב' לחיים שעמדו מאליהן, חשיב כסמך על שניהם ואף אם נפל אחד מהם, מהני השני להתיר, וכ"ה לפ"ד האו"ז דכל הא דל"מ הוא משום דהוי כאומר ע"ז אני סומך ולא ע"ז, ועיי"ש במש"כ לדון בזה בכמה גווני, ועי' בגאו"י במש"כ בדינים אלו.

הגאו"י כתב, דכל הא דבעינן שיסמכו עליו מאתמול, הוא רק בלחי העומד מאליו, אך אם העמידו לשם לחי, אף אם לא סמך עליו הוי לחי, והביאו הביאוה"ל בסימן שס"ג סי"א, וכתב לפ"ז דאף אם לא רצו לטלטל עי"ז בשבת שעברה, דבכה"ג חשיב כלא סמכו עליו, (וכמש"כ המג"א שם סק"ט), מ"מ כל שעשאו בידים שפיר דמי, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א דמחיצה הנעשית בידים לשם מחיצה אע"פ שלא סמכו עלי' מתאמול ועכשיו היא שנעשית, הויא מחיצה גמורה, וגם לחי מהני בכה"ג, עיי"ש.[[419]](#footnote-420)

אך הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ח המ"ז כתב דאם העמיד לחי במבוי וניטל בשבת, אע"פ שהי' שם אילן וכיו"ב שהי' ראוי לסמוך עליו משום לחי אינו לחי, "ואע"פ שנטעו הוא בידיים", לפי שלא סמך עליו מער"ש, ע"כ, ומבו' דאף דנטע את האילן לשם לחי, וע"כ לא חשיב כעומד מאליו, מ"מ ל"מ משום דלא סמך עליו מער"ש, וכ"נ גם בד' הגרע"א במהדו"ק סימן ל"ה (ד"ה ואין להקשות) מבו' לכאו' דאף בגונא דחשיב כמחיצה הנעשית ע"י אדם, מ"מ בעינן גם סמיכה, עייש"ה, וצ"ע.

**אלמה אמר וכו' אין מטלטלין בו אלא בית סאתים,** בפירש"י כתב דזהו השיעור לכל היקף גרוע וכו' וה"נ אם בעומד מאליו מוקמת לה שפיר הואיל ולאו להכי עבידא יהבו בי' רבנן האי שיעורא, ומשמעות דבריו דהגריעותא בעומד מאליו, אינה משום דהוי כהיקף שלא לדירה, אלא דכ"ה דבהיקף גרוע דאין בו שתי וערב ובהיקף גרוע שאינו מוקף לדירה נתנו לשיעור זה, ה"נ בהיקף גרוע שעמד מאליו נתנו לשיעור זה, אך באמת בל' רש"י בד"ה משום, ולקמן צ"ט ב' ד"ה אלא וד"ה מ"ט, משמע להדיא דהגריעותא הוא משום דכל דהוקף מאליו ל"ה זה כהיקף לדירה, וצריך לפרש כן גם בד' רש"י הכא, - אך הרשב"א והריטב"א כתבו דהגריעותא בעומד מאליו הוא משום דהוי כהיקף שלא לדירה, ועמש"נ להלן ט"ז ב' בהערה ט"ו דאזלי לטעמייהו שנחלקו אם שיעורא דבית סאתים הוא בכל היקף גרוע, או הוא שיעור מסוים שנאמר בהיקף שלא לדירה.

**שבת בתל גבוה י',** בפירש"י כתב דהא דתל הוי רה"י הוא משום דאמרינן גוד אסיק,וכ"ה בפירש"י לקמן פ"ט א' וצ"ב א' ובשבת ו' ב' ובסוכה כ"ה א', וכ"כ הר"ח בשבת ז' ב', ובתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד, ובחי' הרשב"א והריטב"א לקמן פ"ט א', ובחי' הריטב"א סוכה ד' ב', - אך התורי"ד בסוכה שם כתב דדעת רבא דלא אמרינן גוד אסיק בעמוד ואפ"ה הוי רה"י, ובפי' ר"א מן ההר שם כתב דהא דהוי רה"י אף דלא אמרינן גוד אסיק, הוא משום דלעצמן מחיצות נינהו, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מסוכה בדעת הרמב"ם, וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש שבת, והמאירי שם כתב דהוא משום דכל שגבוה י' ורחב ד' אינו תשמיש של בני רה"ר ודינו כרה"י אף בלא מחיצות, ובזה ניחא ד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א דמשמע דתל הוא עיקר רה"י טפי ממקום המוקף ד' מחיצות, - ולד' המאירי צ"ע דמה מייתינן מהכא דמחיצה העומדת מאלי' הויא מחיצה, הרי תל הוי רה"י בלא מחיצות.

**לחי משום מחיצה וכו' לחי משום היכר,** התוס' לעיל ה' ב' ד"ה ד' אמות וש"ר שם כתבו דאף למ"ד דלחי משום מחיצה בעי קצת היכר, ועמש"כ בזה הבית מאיר לעיל י"ד ב'.

והב"ח בסימן שס"ג אות ח' כתב, דאף למ"ד דמשום היכר, מ"מ הוא נידון משום מחיצה, דמה"ט אם רחב מעשר ימעט, וע"כ הוא דתיקנו לחי וקורה להיכר ולא דבר אחר כיון דהיכר זה נידון משום מחיצה, ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרא"ש בסימן י"א, ואף למ"ד דמשום מחיצה בעינן היכר קצת, ופלוגתייהו אינה אלא דמר אמר דעיקר התקנה הוא משום מחיצה ומר אמר עיקרה משום היכר, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ב דע"י קורה ברוח רביעית הו"ל כסתום, אף דקי"ל דקורה משום היכר.

הרשב"א לקמן כ"ב א' כתב דלמ"ד דמשום מחיצה אפי' מחיצה דאורייתא קאמר, ולמד לזה מסוגיית הגמ' לעיל י"ב ב', ומבו' בדבריו דהפלוגתא הכא אם לחי משום מחיצה, היא חדא פלוגתא עם הפלוגתא לעיל אם לחי הוי מחיצה דאורייתא, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' שפירשו דמה שאמרו דרבא לטעמי', היינו מה שאמר לעיל י"ב ב' דאחד זה ואחד זה משום היכר, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל ט' א', - אך הריטב"א לקמן שם כתב דאפי' למ"ד דלחי משום מחיצה היינו מחיצה דרבנן לרוח רביעית, ומבו' דהפלוגתא הכא אינה חדא פלוגתא עם הפלוגתא לעיל אם לחי משום מחיצה דאורייתא, והתם קי"ל דלחי משום היכר ול"ה מחיצה דאורייתא, ואפ"ה הכא קי"ל דמדרבנן הוי מחיצה.

דעת רוב קמאי דקי"ל כאביי דלחי העומד מאליו הוי לחי, והוא ל' דיע"ל קג"ם דהלכתא כוותי' דאביי, אך דעת ר"ת שהביאו התוס' לעיל ה' ב' דקי"ל כרבא דלחי העומד מאליו ל"ה לחי.

והרא"ש בסימן כ' כתב דאף דקי"ל דלחי העומד מאליו כשר, מ"מ קורה העומדת מאלי' ל"ה קורה, דקי"ל דקורה משום היכר, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ח המ"ח, וכ"כ בפסקי הריא"ז בפירקין ה"א דין ט"ו, וכ"ה בטוש"ע סימן שס"ג סט"ו, - והפמ"ג שם באש"א סקט"ו כתב, דאף קורה רחבה ד"ט דא"צ שתהא בריאה, היינו משום דיש בה היכר, אך היא עומדת מאלי' ל"מ, והביאוה"ל שם צידד דאם היא רחבה ד"ט ובריאה כדי לקבל מעזיבה, מהניא משום פי תקרה, וכשרה אף בעומדת מאלי', וע"ד מש"כ הרשב"א דבכה"ג מהניא אף כשהיא למעלה מכ'.[[420]](#footnote-421)

**אחוי לי' בידי' קם אדוכתי',** הרשב"א לעיל בסוגיין גריס אחוי לי' בידי' קום אדוכתיך, ופירש דהיינו דרמז לו שיעמוד במקומו, כדי שישמש כלחי להתיר את המבוי, ועיי"ש שהוכיח מזה דלחי הנעשה בידים בשבת מועיל אף שלא סמכו עליו מאתמול,[[421]](#footnote-422) - ולמש"נ לעיל מד' המאירי דבכה"ג ל"מ, צ"ל דהא דאחוי לי' בידי' הוא כדי שלא יטלטל באיסור.

**ט"ז ב' - כל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה,** ביסוד הגריעותא דמחיצה שאינה של שתי וערב, מבו' בד' התוס' לקמן י"ח א' ד"ה אפילו ובד' הרשב"א והריטב"א לקמן כ"ב א' דהוא משום דאי"ז היקף לדירה, כיון דאי"ז אלא לפי שעה, עיי"ש, ומ"מ כ"ז הוא במחיצות גרועות, דאינם מועילין להקיף לדירה במקום שאינו עשוי לדירה גמורה, אך מחיצות גמורות שפיר מועילין בכה"ג להקיף לדירה, וע"כ הוא דשרי עד בית סאתים, ככל קרפף שלא הוקף לדירה, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א הפ"א, עייש"ה,[[422]](#footnote-423) וכ"ה מבו' גם בתו"ד הרשב"א בסוגיין.

אך בפירש"י לעיל ט"ו א' ד"ה אין מטלטלין בו מבו' דהוא דין בפנ"ע, דכיון דהוי היקף גרוע לא התירו יותר מבית סאתים, דשיעורא דבית סאתים הוא בכל היקף גרוע, בין בדהוי היקף גרוע משום דלא הוקף לדירה, ובין בדהוי היקף גרוע משום דאינו של שתי וערב,[[423]](#footnote-424) וכ"נ בד' הר"ן שכתב דהכא במוקף לדירה עסקינן אלא דמשום רעות המחיצות החמירו בהן.[[424]](#footnote-425)

הרמב"ם בפט"ז משבת הי"ב כתב, דיחיד ששבת בבקעה ועשה מחיצה סביב לו וכו' ואם היתה יתר על בית סאתים אינו מטלטל בה אלא בד' אמות וכו', ומסתימת דבריו מבו' דהיינו אף במחיצה גמורה, ומשום דהוי זה היקף לפי שעה ול"ה כהיקף לדירה, ועמד ע"ז בהשגות ההשלמה שם, וכתב דמד' הירושלמי נראה כד' הרמב"ם, - והרמב"ם שם הי"ח כתב דמחיצת שתי בלא ערב או ערב בלא שתי הויא מחיצה גמורה, ולא חילק בזה בין יחיד לשיירא, ועמד ע"ז המאירי, עיי"ש,[[425]](#footnote-426) - ועי' בגאו"י בסוגיין ובמרכה"מ וצ"פ בהל' שבת שם במש"כ בדעתו.[[426]](#footnote-427)

בעיקר הגריעותא דמחיצה שאינה של שתי וערב, כתב בפי' ריו"נ דהוא משום דדוקא מחיצה משתי וערב היא חזקה ובריאה ויכולה לעמוד הרבה, וכ"נ מל' רש"י לקמן צ"ג א' סוד"ה ג' קרפיפות, - והריטב"א כתב דהוא משום דהיא מחיצה גרועה ושל עראי.

הריטב"א כתב בשם הראב"ד דאף מחיצה של קורות אם אינה שתי וערב אינה מחיצה, והגאו"י כתב ללמוד מדבריו דאף אם כל עומד הוא ג"ט, מ"מ הו"ל כמחיצה של שתי דל"מ,[[427]](#footnote-428) וכ"ה להדיא בעבוה"ק שער ג' רפ"ג הקט"ז דאף כשהקיפו באוכפות אינו מתיר יותר מבית סאתים, - אך בד' התוס' בסוכה ט"ז ב' ד"ה בפחות משמע דכל דאיכא עומד ד"ט לא חשיב כמחיצה של שתי, וכ"ה להדיא בתור"פ שם.[[428]](#footnote-429)

ובד' הרשב"א בעבוה"ק שם מבו' דאף היכא דאיכא עומ"ר אכתי הו"ל כמחיצת שתי דל"מ,[[429]](#footnote-430) והתו"ש בסימן ש"ס סוסק"ד והגאו"י פירשו כן גם בד' הריטב"א,[[430]](#footnote-431) ועיי"ש שכתבו דמסתימת ד' ש"ר והפוסקים לא משמע כן, וצ"ע דבכה"ג דאיכא עומד חשוב וגם הוי עומ"ר, מ"ט חשיב כמחיצת שתי, ומ"ש מכל מחיצה שיש בה פרצה אחת פחותה מי', דלא חשבינן לה כמחיצת שתי.[[431]](#footnote-432)

הפמ"ג בסימן שס"ג במש"ז סק"א צידד, דאם נעץ קנים פחות מג"ט ועשה קנה למעלה לחבר הקנים, הוי מחיצה דשתי וערב, והביאו השעה"צ בסימן ש"ס סק"ב, והחזו"א בסימן ע"ז סק"ד תמה ע"ז, עיי"ש.

הרשב"א כתב דכמו שהתירו כאן מחיצה שאינה של שתי וערב בשיירא, או אפי' ליחיד, ה"נ הוא בקרפף שלא הוקף לדירה, ואך שלא התירו אלא כשבא לשבות שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הקי"ז בהתירא דשיירא, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפט"ז משבת הי"ד,[[432]](#footnote-433) - והריטב"א כתב דהתירא דשיירא, הוא אף בקרפף שלא הוקף לדירה, אך התירא דיחיד לרבנן, הוא רק הכא, והיינו משום דמה שהתירו חכמים ליחיד, הוא משום דס"ל דאף במחיצות גרועות חשבינן לה כהיקף לדירה, וע"כ התירו אף ליחיד, וע"כ בקרפף שאין הקיפו לדירה לא התירו, (ומשא"כ התירא דשיירא, היינו דאף דהוי כהיקף שלא לדירה, מ"מ התירו לשיירא),[[433]](#footnote-434) - וזה לטעמייהו דהא דאסרינן במחיצה שאינה של שתי וערב הוא משום דחשיב כהיקף שלא לדירה, וע"כ יש ללמוד זמ"ז,

אך בד' רש"י בד"ה ליתן להן משמע דכל מה שהתירו הכא הוא רק משום דהוי ההיקף לדירה,[[434]](#footnote-435) וכ"כ הר"ן, דדוקא הכא התירו משום דהוא מוקף לדירה אלא שמחמת רעות המחיצות החמירו בהן, וכ"כ הגאו"י בדעת ש"ר, ודקדק כן גם מד' הירושלמי, והביאו המ"ב בסימן ש"ס סק"ג, וכ"כ התו"ש שם סוסק"ד דמד' שאר פוסקים לא משמע כד' הריטב"א, - וזה לטעמייהו דהא דאסרינן הכא במחיצה שאינה של שתי וערב, אי"ז משום דאין ההיקף לדירה, אלא הוא משום דהוי היקף גרוע.[[435]](#footnote-436)

1. וצ"ע, שהרי מכח הא דס"ל לב"ש התם דד' מחיצות דאורייתא ס"ל דלא סגי בלחי או קורה ובעינן לחי וקורה, ופירש"י דהוא משום דבעינן מחיצה מעלייתא, וא"כ ד' רש"י דקיימי לפרש לתקנתא דלחי או קורה, וכתב דהוא להכירא בעלמא כ"ה דלא ליתי למשרי רה"ר גמורה, אינם לדעת ב"ש אלא לדידן דג' מחיצות דאורייתא. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל עוד בדעת רש"י, דכל הא דמקום המוקף ג' מחיצות הוי רה"י, הוא רק מכח הא דכל שיש לו ג' מחיצות ול"ה מפולש אינו רה"ר, ותו מהני המחיצות לאשוויי לי' לרה"י, אך אלמלי הא דדינא הוא דמקום המוקף ג' מחיצות ל"ה רה"ר, ל"ה מהני המחיצות לאשוויי לי' לרה"י, ובעזה"י יתבאר עוד בזה במקומו, וזהו שפירש"י דהא דהמבוי ל"ה רה"ר הוא משום דאינו מפולש ול"ד לרה"ר, אך לא נתישב בזה משמעות ד' רש"י דההיתר הכא לטלטל במבוי הוא משום דלאו רה"ר הוא, - ויש להוסיף, די"ל דגם גדר דינא דרבנן דאסור לטלטל במבוי, הוא דכיון דדמי לרה"ר דינו כרה"ר, ול"מ לו היקף המחיצות, וזהו שפירש"י דאף דמדאורייתא ל"ה רה"ר משום דאינו מפולש, ותו מהני היקף המחיצות לאשוויי לי' כרה"י, מ"מ מדרבנן הוי כרה"ר. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחי' הגרי"ז בהל' עירובין דקדק מד' הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ב דגדר הא דמהני הקורה, הוא דעי"ז חשבינן לה מדרבנן כרה"י, אך בד' הגר"א בסימן שמ"ה סי"ד לא משמע כן, אלא התירו הוא משום דהו"ל מקו"פ, וכן נקט הגאו"י לקמן י"ב א' ד"ה ממלא וי"ב ב' ד"ה והרמב"ם, ועיי"ש שצידד דלדעת הרמב"ם מותר לטלטל ממבוי שהוכשר בקורה לכרמלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם מבו' בדבריו, דכ"ז הוא משום דמבוי הפתוח לכרמלית הוי רה"י בג' מחיצות, ומהני בזה קורה, וע"כ לא פלוג רבנן ומהני קורה אף במבוי הפתוח לרה"ר, אך אם אף מבוי הפתוח לכרמלית ל"ה רה"י בג' מחיצות, ל"ה סגי בקורה, וזה נלמד ממה שדנו לקמן י"א ב' דטעמא דב"ש דהכשר מבוי לחי וקורה, הוא משום דס"ל דד' מחיצות דאורייתא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומצינו עוד בד' הרשב"א והריטב"א לקמן ח' ב', בדין מבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר דמניח את הקורה באלכסון ומשתמש כנגד האלכסון, אף שאין שם ג' מחיצות, משום דמדינא הו"ל כרמלית והוא מדבריהם והתירוה בענין זה, והרי דמהני היתר קורה אף במקום שאינו רה"י, ואך דהתם עדיף טפי, משום דהרשות עצמה הויא רה"י מדינא והיא ניתרת ע"י הקורה, וי"ל דרק בזה התירו חכמים ע"י הקורה אף להמקום שכנגד האלכסון אף שאינו רה"י מדינא. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובל' ריו"נ מבו' דלטעמא קמא יש לטעם התקנה אף בפתוח לכרמלית, אך לטעמא בתרא ליכא לטעם התקנה אלא בפתוח לרה"ר, והיינו משום דבפתוח לכרמלית ל"ה לנו לגזור שמא יכניס מן הכרמלית לתוכו, דהו"ל כגזירה לגזירה, ואמנם אחר שתיקנו חכמים כן בפתוח לרה"ר, לא חילקו חכמים בדבר ואף בפתוח לכרמלית הצריכו תיקון, ועפי"ז יש לדון במש"כ הבית מאיר דלטעם זה כל שפתוח לים א"צ תיקון, דאף דנימא דבפתוח לים ליכא לטעם התקנה, הרי בלא"ה בפתוח לכרמלית ליכא לטעם התקנה, ואפ"ה לא חילקו חכמים בדבר. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך לכאו' יש מקום לפרש בדבריהם, דאם יהא מותר לטלטל במבוי, ויהא הדבר שכיח שמטלטלין בו, יש לחוש שיטלטלו ממנו לרה"ר, אם אינו מובדל מרה"ר ואינו ניכר שהוא מקום לעצמו ע"י לחי וקורה, וכיון שאסרו חכמים לטלטל בתוכו ולא שכיח שמטלטלין בו, אין לחוש שיטלטלו ממנו לרה"ר בתוך ד' אמות, אך אי"ז מתישב היטב בד' הראשונים שפירשו דהחשש הוא גם שיטלטלו מרה"ר לתוכו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומש"כ כן בדעת הרמב"ם דס"ל כריו"נ, צ"ע, דבפשוטו לפ"ד הרמב"ם דמה"ת ל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, הרי דמה"ט אסרו חכמים לטלטל בתוכו משום דהו"ל ככרמלית, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ד וכ"ה להדיא בד' המ"מ שם פי"ז ה"א ובפ"א מעירובין ה"א, ול"ב להגזירה שמא יטלטל מרה"ר לתוכו, אך אי נימא דד' הרמב"ם בפי"ד הם רק בפתוח לרה"ר, י"ל דבפתוח לכרמלית כל האיסור הוא שמא יטלטל מרה"ר לתוכו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שהשיג ע"ד מי שהורה דהוא כרמלית, ולכאו' כונתו לד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ד שכללו בכלל הכרמלית, ואמנם לכאו' להרמב"ם לטעמי' דל"ה רה"י אלא כשיש לו ד' מחיצות, ודאי דהו"ל ככרמלית, - אך באמת בד' הרמב"ם שם משמע דל"ה כרמלית אלא כשהוא פתוח לרה"ר, ולא כשהוא פתוח לכרמלית, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין ובריש שבת, וצ"ע, ובמגד"ע פי"ז משבת הל"ה כתב בדעת הרמב"ם דכל הא דלא סגי מדאורייתא בג' מחיצות הוא רק בפתוח לרה"ר, וכ"כ מדעתו בערוה"ש סימן שמ"ה ס"ד, אך צ"ע היאך זה מתישב בד' הרמב"ם בפי"ז שם באכסדרא בבקעה, שהיא פתוחה לכרמלית. [↑](#footnote-ref-10)
10. וי"ל עוד, דשאני קרפף יותר מבית סאתים דמדרבנן ל"מ לו ההיקף והוי כרמלית, והוי רשות אחת עם שאר כרמלית, ואך שבאנו לדון דמ"מ כיון דמה"ת הוי רה"י יהא אסור לטלטל ממנו לכרמלית, וע"ז אמרו דלא אסרו בזה משום גזירה, אך מבוי שאינו מתוקן ברוח רביעית י"ל דאף מדרבנן אין תורת כרמלית עליו, וע"כ אסור לטלטל ממנו לכרמלית, ולא התירו בזה משום הגזירה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם מד' הגרע"א נראה שפירש דאף דמה שהצריכו לחי הוא משום דמיחלף ברה"ר גמורה, מ"מ הא דמהני הלחי, אינו משום דעי"ז איכא היכר, אלא הוא משום דכל דאיכא מחיצה ברוח רביעית ל"ד כלל לרה"ר, וזהו דקשיא לי' ע"ד רש"י שכתב דהלחי מהני משום דהוי היכר, - אך לכאו' ממה שמצינו דל"מ לחי אלא בדאיכא היכר, ובמחיצה גמורה בפשוטו ל"ב לזה, עמש"נ בזה לקמן ג' א', הרי בע"כ דהא דמהני הלחי, אי"ז משום דאיכא מחיצה ברוח רביעית ול"ד לרה"ר, אלא משום דע"י דאיכא מחיצה, הוי זה היכר להבדילו מרה"ר, וע"כ שפיר פירש"י דמה שהצריכו לחי הוא כ"ה דליהוי הכירא. [↑](#footnote-ref-12)
12. עוד העירו בזה, דהרי בפשוטו מבו' בסוגיית הגמ' לקמן י"א ב' דלמ"ד דד' מחיצות דאורייתא לא סגי בלחי ברוח רביעית, וגם הא דל"מ לדידן לחי ברוח שלישית, מבו' בתור"פ ותוס' הרא"ש וריטב"א שם דהוא משום דעכ"פ לטלטל בעינן ג' מחיצות, ובמקום דבעינן מחיצה לא סגי בלחי, ואף דלחי משום מחיצה ומדאורייתא ה"ז מועיל, מ"מ מדרבנן אי"ז מועיל, ורק ברוח רביעית דגם מדרבנן ל"ב ד' מחיצות, וא"צ אלא היכר בעלמא, הוא דסגי במחיצה דלחי, ומה"ט כתב הרשב"א בעבוה"ק די"א דמבוי הפתוח לרה"ר אינו ניתר בלחי, דאף דלחי משום מחיצה, מ"מ כיון שהוא פתוח לרה"ר ול"ה רה"י אלא ע"י ד' מחיצות, לא סגי לזה במחיצה דלחי, וזהו שפירש"י דהא דמהני לחי ברוח רביעית הוא משום דא"צ מחיצה אלא היכר בעלמא דלא ליתי למישרי רה"ר גמורה, ואך דההיכר הוא ע"י דאיכא למחיצת לחי.

    אך בעיקר הך מילתא דבמקום דבעינן מחיצה לא סגי בלחי, אין הדבר ברור, ובד' כמה מקמאי מבו' דכל הא דל"מ לחי ברוח שלישית הוא משום דאמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-13)
13. וצ"ע בד' הבית יוסף בסימן שס"ג סכ"ו והט"ז שם סקט"ו שכתבו דהא דלחי למעלה מכ' כשר הוא משום דלחי משום מחיצה, ולכאו' הרי אם לחי משום היכר שפיר דמי, וכמש"כ הראשונים, ובד' הרשב"א מבו' דאדרבה למ"ד דלחי משום היכר פשיטא טפי להכשיר בזה, והיינו משום דהוא ניכר למעלה, ומה לי שחלקו העליון אינו ניכר, - ועוד, דאם למ"ד דלחי משום היכר ל"מ לחי למעלה מכ', הרי דאף למ"ד דמשום מחיצה הי' מקום לדון דלא יועיל, כיון דאף לדידי' בעינן גם היכר. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומשמעות ל' הרמב"ם והטור, דכל שפתח המבוי גבוה למעלה מכ', ל"מ בו לחי, אף שהלחי עצמו אין גבהו אלא י' טפחים, וכ"ה מבו' לפ"מ שדקדק הבית מאיר מד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וצ"ב מ"ט נקבע הדין לפי כתלי המבוי, - ולמש"כ הבית מאיר דהא דל"מ לחי למעלה מכ' הוא משום דקורה ל"מ ולא פלוג רבנן, י"ל דע"כ תלוי הדין לפי כתלי המבוי, אך צ"ע דהרי אף כשכתלי המבוי גבוהין למעלה מכ', מהני להניח הקורה למטה מכ', וא"כ מ"ט לא יועיל לחי.

    אך בל' הרשב"א משמע להדיא דמש"כ לדון בדין לחי למעלה מכ', הוא כשהלחי עצמו ארוך יותר מכ', - וי"ל דרק בזה הוא שהוצרך להשמיענו דהוא כשר, וע"ז כתב דלא מיבעיא למ"ד דמשום היכר דה"ז כשר, כיון שיש היכר בלחי שלמטה, ומה לי שהוא נמשך למעלה, אלא גם למ"ד דלחי משום מחיצה, דלדידי' י"ל דכל שהלחי גבוה, א"א לחלקו, והמחיצה היא ע"י כולו, מ"מ ליכא גריעותא במה שהמחיצה היא למעלה מכ'. [↑](#footnote-ref-15)
15. דמש"כ המהר"ל דהוא משום דאין ניכר שהלחי סותם כל הפתח, צ"ע דמ"ט לא סגי במה שהוא סותם הפתח עד גובה י"ט, - ומש"כ הבית מאיר דהשוו חכמים מידותיהם ולא פלוג בין קורה ללחי, צ"ע, שהרי אף קורה מהניא למעלה מכ' בגונא שהיא ניכרת ע"י אמלתרא, וא"כ מ"ט לחי לא יועיל. [↑](#footnote-ref-16)
16. והעירו דבל' ריו"נ והמאירי נראה טפי, דאין כונתם דר"י ורבנן לטעמייהו אם אמרינן פי תקרה יורד וסותם, אלא דר"י ורבנן לטעמייהו אם אתו רבים ומבטלי מחיצתא, דלר' יהודה דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, י"ל דגדר התקנ"ח דקורה הוא דבעינן מחיצה ברוח רביעית, וע"כ מהני אף למעלה מכ', אך לרבנן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא בע"כ דגדר התקנ"ח דקורה הוא להיכר בעלמא, דאם הוה בעינן מחיצה, הרי אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וע"כ ל"מ למעלה מכ'. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך בד' רש"י הי' מקום לפרש, דאי"ז משום דל"מ לחי וקורה בפרצה, אלא הוא משום דעיקר ההיתר דלחי וקורה הוא משום שיש בהן היכר פתח, וכמש"כ הגאו"י לקמן ג' א', וגם למ"ד דלחי משום מחיצה י"ל דהוא משום דעי"ז הו"ל כפתח, וכמשמעות ל' התוס' בכ"ד, וע"כ ל"מ ברחב יותר מי' דאי"ז דרך פתחים, - ואמנם הרשב"א והריטב"א לטעמייהו דס"ל דלדעת רנב"י אין קורה משום פתח כלל, דלדעתם בזה נחלקו רב ורנב"י, דלרב קורה משום פתח, ולרנב"י קורה הוי היכר בעלמא ואי"ז משום פתח, ונת' להלן, וגם בלחי נראה להדיא מדבריהם במשנתינו דלכו"ע אי"ז משום פתח, בע"כ דהא דל"מ ברחב יותר מי', הוא משום דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ויש להוסיף, דבד' תור"פ בע"ב משמע דס"ל דברוח רביעית חשיב כפתח אף בלא גיפופי, ורק אם הוא למעלה מי' בעי גיפופי, ולפ"ז נראה טפי דהא דבעינן לקורה, אי"ז כדי לעשותו לפתח, שהרי חשיב כפתח גם בלא גיפופי ובלא קורה, אלא הוא דין בפנ"ע, והא דילפינן מפתח ההיכל, היינו דביותר מכ' דל"ה פתח, ל"מ בו קורה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ולכאו' הטעם בזה הוא, דרחב יותר מי' הוא פרצה, וע"כ ל"מ בו אף לחי, אך גבוה יותר מכ' אינו פרצה, ואך דלא מצינו לחשבו כפתח גמור, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א דלא מצינו פתח יותר משיעור זה, וע"כ אי"ז גריעותא אלא בקורה שהיא משום פתח, אך לחי שאינו משום פתח שפיר מהני בזה.

    אך ל' הר"ן דלמעלה מכ' ל"ה פתח אלא פרצה, וצ"ע דא"כ מ"ט מהני לחי, וגם מ"ט כל הא דל"מ קורה הוא רק משום דקורה משום פתח, ומ"ט כל פרצה במחיצות עד י' מותרת, אף שהפרצה היא עד לרקיע, וי"ל דלעולם המקום שלמטה בפנ"ע שפיר נידון כפתח ול"ה פרצה, וכיון דל"ב לגדור אלא עד י"ט, שפיר מהני, וגם בפרצה יותר מי', יש מקום לדון דאם א"צ לגדור אלא את מקצתה, שפיר מהני, דמקצתה בפנ"ע יש עליו תורת פתח, וצ"ע, ודוקא בקורה למ"ד משום פתח, דהקורה היא דמשויא לי' לפתח, ובעינן דגם המקום שלמעלה מכ' יהא מכלל הפתח, הרי דזה הו"ל כפרצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולכאו' מוכח כן ורמז לזה הגאו"י מהא דשרינן כל פרצה במחיצות שהיא פחות מי' אמות, אף שהוא פרוץ עד הרקיע, והו"ל כלמעלה מכ', והרי דהא דהו"ל למעלה מכ' אי"ז חושבו לפרצה. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך שמא אין מכוון דבריהם דהא דל"ה פתח יותר מכ' הוא גריעותא בהקורה שלמעלה מכ', אלא היינו דלעולם יותר מכ' ל"ה פתח, ואך דרק החלק שלמעלה מכ' ל"ה פתח, אך החלק שלמטה מכ' שפיר הוי פתח, וכל הא דל"מ הקורה, הוא משום דהקורה היא למעלה מכ' שלא במקום הפתח, - ולפ"ז י"ל, דע"כ בהיכל לא עשו פתח גבוה מכ', דהוה בעינן שכל פתח ההיכל יהא עליו תורת פתח. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובד' הריטב"א בע"ב ד"ה ובין לרבנן מבו' דהיינו, דכשתיקנו חכמים קורה משום פתח, תיקנו לזה כפי מידת הפתח שמצינו בקרא, ועיי"ש שכתב דאם מצינו כמה מיני פתחים בקרא, אין לנו לתפוס אלא הגדול, דבזו שהוא תקנ"ח תפסת מרובה תפסת. [↑](#footnote-ref-23)
23. ומשה"ק הר"ן ע"ז מהא דפריך לקמן דלא תיהני לי' אמלתרא, י"ל לדעת הרשב"א והריטב"א דמכוון פירכת הגמ' הוא דאם מהני אמלתרא אף ביותר מכ', א"כ אין ללמוד מפתח ההיכל דחשיב פתח עד כ', שהרי התם הי' אמלתרא ואף ביותר מכ' הי' חשוב פתח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. וצ"ע דמ"ש דהא דל"מ ביותר מכ' לא ילפינן מפתח ההיכל אלא לקורה ולא ללחי, והא דל"מ ברחב יותר מי' ילפינן מפתח ההיכל גם ללחי, והי' מקום לומר דבאמת הא דל"מ לחי יותר מי', אי"ז נלמד מפתח ההיכל, אלא הוא משום דיותר מי' הוי פרצה ול"מ לחי בפרצה, אך הא דל"מ קורה ביותר מי', אף דקורה משום פתח, (והי' בדין שתועיל אף ביותר מי' לאשוויי לי' פתח), הוא נלמד מפתח ההיכל, אך לכאו' זה נסתר ממה שאמרו לקמן בסוגיין דטעמא דר' יהודה דאף ברחב יותר מי' א"צ למעט, הוא משום דיליף מפתח האולם, וי"ל. [↑](#footnote-ref-25)
25. אך בתור"פ לקמן בסוגיין מבו' דהכא הוא דין בפנ"ע, עיי"ש בד"ה וקשה לפר"ת שכתב דכל הא דיותר מי' ל"ה פתח, הוא רק כשאין לו גיפופי, אך כל שיש לו גיפופי הוי פתח, והא דהרחב מי' ימעט אף כשיש לו גיפופי, הוא משום דסתם מבוי אין לו גיפופי והשוו חכמים מידותיהם, ולפ"ז בע"כ דאי"ז חד דינא עם דינא דפרצה יותר מי' במחיצות, דהתם הרי איכא גיפופי ועומ"ר, ואפ"ה הוי פרצה, ובע"כ דברוח רביעית שאני, וליכא בזה לדינא דפרצה י' דעלמא, אלא הוא דין בפנ"ע דיותר מי' א"א לראותו כפתח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. ומש"כ הריטב"א דהיינו אף בשעת הקטרה במזבח הזהב, אף שאמרו ביומא מ"ד א' דבשעת הקטרה דבפנים פורשין אף מבין האולם ולמזבח, ורק בשעת הקטרה דלפני ולפנים אין פורשין אלא מן ההיכל, הוא משום דהך דינא אינו אלא מדרבנן, וכמבו' בסוגיית הגמ' ביומא שם, וכמש"כ הריטב"א שם, אך מדאורייתא אף בשעת הקטרה דבפנים אין פורשין אלא מן ההיכל. [↑](#footnote-ref-27)
27. והיינו משום דס"ל דאף אם חדא קדושה הוא, מ"מ אין האולם קרוי היכל, - אך הרמב"ם בפ"א מביהב"ח ה"ה כתב דאף האולם קרוי היכל, ולפ"ז הוא בכלל מה שאמרו דההיכל מקודש ממנו וכו', וכ"כ התוי"ט בכלים שם. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובעיקר מש"כ התוס' דל"מ הצוה"פ משום דהוא יותר מי', כתב בחזו"א סימן ע"ט סק"ו להוכיח מזה דבפתח יותר מי' ל"מ אף אם עושה ב' צוה"פ דכל אחד אינו למעלה מי', ודלא כמש"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ח, שהרי בפתח שער החצר לא הי' בין העמודים י', ושמעתי לישב, דהטעם לומר דמהני, הוא משום דהא דאין צוה"פ למעלה מי', אי"ז משום דהוי פרצה גמורה דל"מ לה צוה"פ, אלא הוא שיעור בצוה"פ, דכשהוא על יותר מי' אין עליו תורת פתח, וע"כ כל דאיכא כמה צוה"פ וכל א' אינו למעלה מי', שפיר יש על כל צוה"פ תורת פתח, וע"כ אין לפרש דהא דקרי לה קרא פתח, הוא משום דהיו כמה צוה"פ, דא"כ נמצא דהיו כמה פתחים, ובקרא כתיב שהי' פתח אחד, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-29)
29. וצ"ע דלכאו' מעיקר משה"ק התוס' דמ"ט לא משני דשאני אולם דהי' לו צוה"פ, נראה דס"ל דהא דפסלינן ביותר מי' הוא מסברא, ודלא כמש"כ הרשב"א והריטב"א ותוס' הרא"ש דהא דפסלי רבנן ביותר מי' ילפינן לה מפתחו של היכל, ואך דפרכינן דנילף מפתחו של אולם להכשיר, וע"ז הק' דא"א ללמוד מזה להכשיר, כיון דהי' לו צוה"פ, - אך הא דפסלי רבנן בגבוה יותר מכ', הרי אי"ז מסברא, אלא ילפינן לה מפתחו של היכל, וע"ז פליג ר' יהודה וס"ל דא"א ללמוד מפתחו של היכל שלא עשאוהו גבוה יותר מכ', שהרי פתחו של אולם עשאוהו גבוה יותר מכ', וע"ז אין לדחות דשאני פתחו של אולם שהי' לו צוה"פ, וע"כ עשאוהו גבוה יותר מכ', שהרי גם פתחו של היכל הי' לו צוה"פ, וא"כ היאך נימא דהא דלא עשאוהו גבוה יותר מכ' הוא משום דאי"ז פתח, הרי בפתחו של אולם דדמי לי' עשאוהו גבוה יותר מכ'. [↑](#footnote-ref-30)
30. ויש להוסיף, דהנה התוס' הק' דמ"ט לא פריך דלא תיהני לי' דלתות, והרשב"א לא עמד בקו' זו, וי"ל דהוא משום דס"ל דבאמת ל"מ דלתות ביותר מי', וזה מתישב היטב למש"נ במק"א בדעתו דל"מ דלתות בלא צוה"פ, וא"כ שפיר י"ל דלמ"ד דצוה"פ ל"מ ביותר מי', אף דלתות ל"מ ביותר מי', - ולפי הנ"ל י"ל בפשיטות דהוא לטעמי' דס"ל דהא דמשני דדלתות היכל לצניעות בעלמא וכו' היינו דמה"ט ל"ה עליהן תורת מחיצה, וע"כ אין ללמוד מהתם דל"מ דלתות ביותר מי', דהא דבהיכל לא עשו הפתח יותר מי', הוא משום דלא הי' על דלתות ההיכל תורת מחיצה, כיון שהיו לצניעות בעלמא, - אך התוס' שהק' כן לטעמייהו דס"ל דלמש"נ בדעתם הרי דהא דמשני דדלתות ההיכל לצניעות וכו', לאו היינו דמה"ט אין עליהן תורת מחיצה, אלא היינו דמה"ט אין ללמוד ממה שעשו בהיכל דלתות, דבלא דלתות לא חשיב כפתח אף בגובה כ', וע"כ שפיר יש ללמוד מהתם דל"מ דלתות ביותר מי', - אמנם יש לדחות דאף אם דלתות העשויות לצניעות ל"ה מחיצה, מ"מ שפיר הי' לנו ללמוד מהתם דל"מ דלתות ביותר מי', דאל"כ מ"ט לא עשו יותר מי' ויתכונו בעשיית הדלתות גם לשם מחיצה, וכמש"כ כעי"ז באבנ"ז סימן רע"ג סק"ח, עיי"ש.

    ובעיקר הדין בדלתות העשויות לצניעות, הנה בתשו' ישועות מלכו או"ח סימן כ"א נקט דאין עליהן תורת מחיצה, ונקט כן בדעת התוס', וצ"ע, אך באבנ"ז סימן רע"ג סק"ח פקפק בזה. [↑](#footnote-ref-31)
31. ואמנם זה ניחא רק אי נימא דדלתות הוו מחיצה מצ"ע, וכמו שנקטו רבים מן האחרונים, אך למש"כ החזו"א בסימן ע"ח דל"מ דלת בלא צוה"פ, וכל הא דמהני דלתות הוא לבטל בקיעת הרבים, הרי בע"כ דמש"כ התוס' הכא דדלתות מהני ביותר מי', הוא משום דע"י הדלתות חשבינן לה כפתח אף ביותר מי', וכ"ה מבו' בד' החזו"א שם סק"ו, ולפ"ז הדק"ל דכיון שהיו לו דלתות, מ"ט לא עשו הפתח יותר מי', ועי' בחזו"א סימן קי"ב סק"ב מש"כ לישב.

    אך באמת ממש"כ התוס' דפשיטא דהויא כמחיצה מעלייתא, משמע דהא דמהני דלתות הוא משום דהו"ל כמחיצה, ולא משום דהוי כפתח, וכאשר כ"ה להדיא בד' תור"פ, וכ"נ גם ממש"כ הר"ן דדלת "סתימה" מעלייתא היא, וכ"נ מעיקר הא דפשיטא להו להתוס' דמהני דלתות אף ביותר מי', ובחזו"א סימן קי"ב סק"ג נקט דל"מ דלתות ביותר מי', וזה לטעמי', - עוד יש להוסיף, דמל' התוס' משמע דרק דלתות ננעלות הוו כמחיצה, אך דלתות שאינם ננעלות ל"ה כמחיצה כלל, וזה כמש"כ בתשו' חסד לאברהם מהדו"ת סימן ל"ה, - ובעזה"י יתבאר בכ"ז במקומו. [↑](#footnote-ref-32)
32. ומבו' בד' התוס', דליחשב פתח ל"ב לצוה"פ, וסגי בגיפופי, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בד"ה ליבעו דלתות, דכל הא דבמשכן שלא כדין נקרא פתח הוא משום דל"ה לי' גיפופי, והעירו מזה על מש"כ החזו"א בסימן קי"ב סק"א דכל הא דל"מ פתח למעלה מכ', הוא רק דהקורה והצוה"פ דלמעלה מכ' ל"מ, וע"כ מהני לחי למעלה מכ', שהרי בהיכל ל"ה בעינן כלל להצוה"פ, ואפ"ה ל"מ למעלה מכ', אך שמא מכוון החזו"א דחלק הפתח שמתחת לכ' יש עליו תורת פתח, וע"כ מהני לחי, אך בהיכל הוה בעינן שיהא על כל הפתח תורת פתח. [↑](#footnote-ref-33)
33. וצ"ע שהרי בלא"ה במשכן שלא כדין הי' נקרא פתח, שהרי לא היו לו גיפופי, וכמש"כ התוס', והר"ן גופי' כתב כן לעיל בסוגיין בשם ר"ת, - עוד צ"ע, שהרי במשכן גם ל"ה דלתות וכמש"כ התוס' בד"ה ליבעו דלתות, וא"כ מאי פריך דליבעי דלתות נילף ממשכן דחשיב כפתח בלא דלתות, ושמא ס"ל להר"ן דהמסך שהי' בפתח אהל מועד חשיב כדלת, וכמש"כ השפ"א לקמן ו' ב', ובדעת התוס' צ"ל כמש"כ בהגה' לשפ"א שם דהמסך לא חשיב כדלת. [↑](#footnote-ref-34)
34. ולא נתפרש בד' הרשב"א, דאחר דבע"כ ס"ל לר' יהודה דאיכא היכר גם למעלה מכ', מנ"ל לר' נחמן דפליג ר' יהודה וס"ל דקורה ל"ה משום היכר, ועד"ז העירו עוד, דמנלי' לרנב"י דפליגי רבנן עלי' דר' יהודה וס"ל דקורה משום היכר, הרי גם לדידהו י"ל דקורה משום פתח ומ"מ ל"מ למעלה מכ' דליכא היכר, וכמש"כ הרשב"א בדרך הב', - ושמא זה נלמד מהא דפליגי רבנן ור' יהודה ברחב יותר מי', דהא דמכשיר ר' יהודה הוא משום דיליף לה מפתחי מלכים דהוו פתח יותר מי', והא דפסלי רבנן בע"כ דהוא משום דס"ל דקורה אינה משום פתח, והיינו, דכל הא דמצינו למילף מפתחי מלכים להכשיר ברחב יותר מי', הוא רק משום דקורה משום פתח, וע"י הקורה הו"ל פתח, אך אם קורה משום היכר, ל"ה מהני ביותר מי' דהו"ל פרצה, וליכא למילף מפתחי מלכים, דשאני פתחי מלכים דפתח הם דיש להם צוה"פ, אך לפ"ז צ"ע דמ"ט מהני לחי ביותר מי', (ואמנם בהג' ראמ"ה לקמן י' א' כתב די"ל דלא מכשיר ר' יהודה אלא בקורה ולא בלחי, והוכיח לזה מד' ריו"נ במשנתינו, אך בד' הרשב"א לקמן י"ט ב' מבו' דלא כן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
35. וי"ל עוד, דהגמ' שם אתיא לפ"מ דמסקינן דטעמא דקורה למעלה מכ' פסולה הוא משום דלא שלטא בה עינא, וע"כ הי' לנו לפרש כן גם בטעם הא דפסלי בסוכה, וע"כ הוצרכו לה"ט דלמען ידעו לדורות כתיב, אך לדעת רב באמת א"צ לזה, - ויש להוסיף, דלפ"ז נמצא לכאו' דרב לית לי' לדינא דנר חנוכה שהניחו למעלה מכ' פסול, והרי בשבת כ"ב א' אמרינן דהוא פסול כסוכה וכמבוי, וע"כ בפשוטו לדעת ר' יהודה דמכשיר בסוכה ובמבוי למעלה מכ', ה"נ נר חנוכה כשר למעלה מכ', (אך למש"כ בחי' הריטב"א בשבת שם אינו מוכרח), וממילא דלדעת רב שפיר יש להכשיר גם לרבנן, שהרי לדידי' לא מצינו דפליגי רבנן בזה על ר' יהודה. [↑](#footnote-ref-36)
36. ומצינו שנחלקו בזה הראשונים בדין צוה"פ שאמרו לקמן י"א א' דמהני למעלה מי', דהרא"ש בסימן י"ג כתב דהוא משום דבצוה"פ ל"ב היכר, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן שם, אך המאירי בביהב"ח ובחידושיו בריש מכילתין כתב דהוא משום דצוה"פ הוי היכר, אך בחידושיו בסוגיין משמע להדיא דהוא משום דצוה"פ הויא מחיצה ול"ב היכר, וצ"ע, ובאבנ"ז סימן רע"א סקי"א כתב דכיון דפי תקרה מהני למעלה מכ' ול"ב היכר, כ"ש דבצוה"פ ל"ב היכר, ועיי"ש בסקי"ב שכתב דל"ד ללחי וקורה דל"מ אלא בדאיכא היכר אף למ"ד דמשום מחיצה, דשאני לחי וקורה דל"מ אלא במחיצה רביעית, וע"כ גם בזה ל"מ אלא משום דיש בזה היכר, וכ"כ גם בסימן רצ"א סק"א, וכ"ה מבו' גם בד' הגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס י"ח, עיי"ש, - ואמנם בסוגיין הביא המאירי לד' הרשב"א דקורה רחבה ובריאה מהני אף למעלה מכ', וצ"ל דדוקא בצוה"פ דהוא משום פתח בעינן היכר, ומשא"כ בפי תקרה דהוא משום מחיצה, וזה תליא בפלוגתת הראשונים אם פי תקרה הוא משום פתח או משום מחיצה, וכ"כ בביאורים לחי' המאירי אות י"א.

    ויש מהאחרונים שנקטו מכח ד' התוס' לקמן י"א א' דבצוה"פ נמי איכא לכל דיני היכר, וזהו שהק' שם דכל צוה"פ למעלה מכ' תיפו"ל משום לחי, ולא העמידוה בכמה גווני דל"מ משום לחי משום דליכא הכירא, אך בתשו' חסד לאברהם תנינא סימן מ' כתב, דלפום הס"ד דצוה"פ למעלה מכ' פסולה, בע"כ דגם בצוה"פ בעינן היכר, וממילא דיש בזה לכל דיני היכר, וזהו שהק' התוס' דלעולם תיפו"ל משום לחי, אך לפ"מ דמסקינן דצוה"פ למעלה מכ' כשרה, היינו משום דל"ב בה היכר כלל, וממילא דמהני גם בשאר גווני דליכא היכר, ועי' עוד בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ח במש"כ בענין זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-37)
37. וצ"ל לפ"ז, דבקורה ליכא לה"ט, דאדרבה ע"י הקורה ה"ז נעשה לפתח, וכל הא דל"מ קורה ברחב יותר מי', הוא משום דברחב יותר מי' לא חשבינן לי' כפתח, - אך צ"ע לפ"ז במה שאמרו לקמן בסוגיין דר' יהודה יליף מפתח האולם דאף יותר מי' הוי פתח, ולהנ"ל הרי אין ללמוד מפתח האולם אלא דקורה מהני ביותר מי', כיון דע"י הקורה הוי פתח, אך מנ"ל דלחי מהני ביותר מי', - ולכאו' בעכצ"ל בזה, דפשיטא לן דאם יותר מי' חשיב כפרצה, ל"ה עליו תורת פתח באולם. [↑](#footnote-ref-38)
38. והתוס' בסוכה ט' ב' הוכיחו מזה דכל שהסכך הכשר צממ"ח לא פסלינן משום מצטרף סכ"פ, ועי' רא"ש שם שדחה דסכך למעלה מכ' לא חשיב כסכך פסול, אך הר"ן בסוגיין כתב דאף אם בכה"ג נמי פסלינן משום מצטרף סכ"פ, מ"מ סכך למעלה מכ' אינו פוסל בכה"ג, דכיון שהסכך התחתון צממ"ח, אדם יודע שהוא יושב בצל סוכה, וצ"ע דלא קי"ל כטעמא דרבה, דהא דסכך למעלה מכ' פסול הוא משום דאין אדם יודע וכו'. [↑](#footnote-ref-39)
39. אך בד' הפנ"י בסוכה משמע דמפרש, ד"קלוש" לאו דינא הוא, אלא היינו דהגם דחלק הקורה וחלק הסכך העליון פסולין, מ"מ אמרינן דדל מהכי לחלק זה, ויש להכשיר משום חלק הקורה וחלק הסכך שבתוך כ', עיי"ש, - אך קשיא ע"ז דא"כ מאי קאמר דאי קלשת הו"ל חממ"צ, ומ"ש מהיכא דהסכך עומד ע"י מעמידים אחרים דכשר, ובע"כ דבלא דנימא "קלוש" הוי כל הסכך פסול, וכל ההכשר בזה הוא משום דאמרינן "קלוש", ובזה הוא דאמרינן דלא מצינו למימר קלוש, היכא דעי"ז הו"ל חממ"צ. [↑](#footnote-ref-40)
40. ומצינו דאזלי לטעמייהו, דהתוס' ותוס' הרא"ש לקמן פ' ב' כתבו דבסולם של אשירה לא אמרינן כתותי מכתת שיעורי', והא דבקורה אמרינן כתותי מכתת שיעורי', הוא משום דבקורה בעינן שיעור של חשיבות והרי דאי"ז תנאי בעלמא שתהא ראוי' לקבל אריח, כדי שתהא קבועה וקיימת, אלא הוי זה שיעור שהצריכו בה חכמים, - אך הריטב"א לקמן ע"ח ב' כתב דאף בסולם של אשירה אמרינן כתותי מכתת שיעורא, אף דליכא שיעור בגוף הסולם, ולכאו' למד לזה מהא דבקורה אמרינן כתותי מכתת שיעורי', וזה לטעמי' דס"ל דבקורה ליכא שיעור בגופה, והא דבעינן שיהא בה כדי לקבל אריח, הוא תנאה בעלמא. [↑](#footnote-ref-41)
41. ואי נימא כן גם בדעת רש"י, י"ל דשפיר יש לפסול אף כשהסכך העליון בפנ"ע הוי חממ"צ, ול"ד לכל סוכה דלא חיישינן דילמא משתקיל מקצת הסכך והו"ל חממ"צ, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שכתב דאיירי הכא כשיש בכל הסכך שיעור סכך בצמצום, והרי דאף דהסכך העליון בפנ"ע הוי חממ"צ גזרו חכמים, וי"ל עוד, דאף דעיקר הגזירה הוא בגונא דהסכך העליון צממ"ח, מ"מ לא פלוג רבנן וגזרו אף היכא דהסכך העליון חממ"צ. [↑](#footnote-ref-42)
42. וכ"נ גם בדבריו שם י' ב' שכתב דהא דנויי סוכה אין ממעטין בסוכה, היינו דאין ממעטין בגבוהה מכ' להכשירה דלאו מין סככה נינהו, ומבו' דאם היו ממעטין גובה הסוכה היתה כשרה, ואף דבכה"ג ליכא אף מקצת סכך שאינו למעלה מכ', ומבו' דכל שאין חלל הסוכה יותר מכ', הוי כל הסכך סכך כשר, וצ"ע בד' התוס' שם והרא"ש שם סימן י"ז שכתבו כד' רש"י, אף דס"ל דגם כשחלל הסוכה אינו יותר מכ', הוי הסכך העליון סכך פסול, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-43)
43. וי"ל דמה"ט אין לפסול בזה גם משום החשש דדילמא מישתקיל מקצת עובי הסכך התחתון, דלא פסלינן משום ה"ט אלא היכא דמקצת הסכך פסול, וכמש"כ בחי' הריטב"א לעיל. [↑](#footnote-ref-44)
44. ובשיעור הגר"ר זצ"ל בסוכה פירש בזה בפשיטות, דלדעת רבא דחלל סוכה וחלל מבוי תנן, הרי דאף דהסכך העליון וחלק הקורה העליון פסולין כיון שהחלל שתחתיהן הוא יותר מכ', מ"מ חלק הסכך וחלק הקורה התחתונים דחלל שתחתיהן אינו יותר מכ' כשרים, ול"ב למימר בזה "קלוש", דרק אם הפסול הוא במקום הסכך והקורה, הוא דאמרינן דכל שהוא סכך וקורה א' ומקצתם למעלה מכ' הוי הכל פסול, וכל ההכשר בזה הוא משום "קלוש", אך אם הפסול הוא במה שהחלל שתחתיהם הוא יותר מכ', אין מקום לפסול כלל את חלק הסכך והקורה התחתון, ול"ב למימר בזה קלוש, וע"כ אין לפסול בזה מכח הא דאי קלשת וכו', - אך בחי' המאירי נראה להדיא דגם לדעת רבא הוי ההכשר משום קלוש, ואך דלדעתו לא חיישינן להא דאי קלשת, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
45. ולכאו' הוא רק לרבא לטעמי' דס"ל לקמן ח' ב' דבעינן קורה ע"ג מבוי, אך לדעת רב חסדא שם דלמ"ד דחודו הפנימי יורד וסותם ל"ב שתהא הקורה בתוך המבוי, ל"ה לנו להצריך שיהא חלל י' תחת הקורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. והיינו דאף דקורה משום היכר, הרי ההיכר בזה הוא ע"י דיש בזה תורת מחיצה כ"ד, וכמש"כ הב"ח בסימן שס"ג אות ח', וכ"כ הבית מאיר לקמן י"ד ב' בדין לחי למ"ד דמשום היכר, וע"כ ל"מ בפחות מי', משום דאין מחיצה פחותה מי', וכאשר כ"ה גם בדין לחי, דאף למ"ד דלחי משום היכר, ל"מ לחי שאינו גבוה י', משום דאין מחיצה פחותה מי'. [↑](#footnote-ref-47)
47. ואמנם זה תליא בטעם פסולא דסוכה שאינה גבוהה י', דל"מ אם אין בחלל הסוכה י"ט, אף דיש בדפנותי' גובה י"ט, אם הוא משום דכל דאין בחללה י', אין ע"ז תורת מחיצה, וכמבו' בפירש"י בסוכה ה' ב' ד"ה ולר' יהודה, וכ"נ גם בפירש"י שם ט"ז א' ד"ה אבל, וכ"ה מבו' גם בפירש"י בשבת ז' א' בטעם הא דבית שאין בתוכו י' ל"ה רה"י, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ה בריש סוכה, או דהוא משום דבלא"ה לא חשיב כסכך, וכמש"כ הר"י מלוניל והריטב"א בריש סוכה, דאי נימא דהוא משום דלא חשיב כסכך, הרי דאם מדמינן שיעור י' בקורה לשיעור י' בסוכה, משמע דהא דבעינן חלל י' בקורה, הוא משום דבלא"ה לא חשבינן לה כתקרה, (וע"כ לי"ב למחיצת קורה, שעיקרה הוא מדינא דפי תקרה). [↑](#footnote-ref-48)
48. אך האבנ"ז בסימן רצ"ה סקי"ג הוכיח דלהיתר קורה ל"ב שיהא בו שיעור פתח, ממ"ד דמבוי שאינו רחב ד' צריך תיקון, ומשמע דמהני בזה לחי וקורה, אף דפחות מד' לאו פתח הוא, - ויש להוסיף, דגם בצוה"פ כתב הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"י דהא דל"מ בפחות מי' הוא משום דאין מחיצה פחות מי', ומבו' דליכא דין בפנ"ע דאין פתח פחות מי', אך בד' הרשב"א לקמן י' ב' מבו' דל"מ גם מכח הא דאין פתח פחות מי', עיי"ש, ובאבנ"ז שם (ס"ק י"ב - ט"ו) האריך דל"ב י' בצוה"פ אלא משום דאין מחיצה פחות מי', וצידד לפ"ז דמהני אף אם אין הצוה"פ גבוהה י' אלא בצירוף הקנה שע"ג, ואכמ"ל, - וגם נחלקו רבוותא אם בעינן ד"ט ברוחב הצוה"פ, וכמו שהביא המ"ב בסימן תר"ל סק"ט, ואכמ"ל, - ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן ה' א'. [↑](#footnote-ref-49)
49. וי"ל דהרשב"א לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דמסקינן דחלל סוכה וחלל מבוי תנן, היינו דמה"ט הוו כל הסכך והקורה כשרים, ומבו' דאלמלי כן הוה פסלינן ול"ה מכשרינן משום קלוש, כיון דאי קלשת וכו', וע"כ ה"נ בקורה הנמשכת למטה מי' אין להכשיר משום קלוש היכא דחלק הקורה שלמעלה מי' בפנ"ע אינו עומד ברוח, - אך לדעת התוס' ודעימייהו דאף לפ"מ דמסקינן דחלל סוכה וחלל מבוי תנן, הוו הסכך והקורה העליונה פסולין, ומ"מ מכשרינן אף דהקורה התחתונה בפנ"ע אינה עומדת ברוח, והיינו או משום דאמרינן קלוש וכו' אף היכא דאי קלשת וכו', או משום דהסכך והקורה התחתונים כשרים ול"ב בזה לדינא דקלוש, שפיר יש להכשיר בקורה הנמשכת למטה מי', אף אם חלק הקורה שלמעלה מי' בפנ"ע אינו עומד ברוח. [↑](#footnote-ref-50)
50. ושמא המכוון בזה הוא, דהרי חזינן דאמת יסוד ואמת סובב היו באמה בת ה', ואילו אמת בנין באמה בת ו' טפחים, ובאמת כלים פליגי ר"מ ור"י, והרי דמדאורייתא איכא ב' מיני מדידה דאמה, דבת ה' טפחים ודבת ו' טפחים, ונמסר הדבר לחכמים לקבוע מידת האמה בכל דבר ודבר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-51)
51. ולקמן פ"ג א' תניא ר' יוסי אומר ב' ביצים שוחקות, והתם ודאי מתפרש דשוחקות היא מדה מרווחת, דל"ש התם פי' הר"ח והערוך, ולדעתם צ"ל דאגב דלגבי אמות המדה הגדולה נקראת שוחקות, נקטו ל' זה אף לגבי ביצים. [↑](#footnote-ref-52)
52. והי' מקום לומר דלמש"כ הר"ח והערוך דאמות עצבות היינו באצבעות דחוקות ושוחקות היינו באצבעות מרווחות, א"כ אין השיעור חצי אצבע, אלא יש לנו לשער כמה ההפרש שבין אצבעות דחוקות לאצבעות מרווחות, ומסתבר דהוא טפי משיעור זה, והרשב"א דס"ל דשיעור שוחקות הוי חצי אצבע, הוא משום דס"ל כפי' המאירי, דלפי' זה לא נתפרש היאך משערין אמות שוחקות, וכמה מוסיפין על האמה הבינונית, ולזה למד הרשב"א ממתניתין דשיעור התוספת שהצריכו חכמים על האמה הבינונית הוא חצי אצבע, - אך בתשו' מבי"ט ח"א סימן קמ"ג מפורש דשיעורא דהרשב"א הוא השיעור שבין אצבעות דבוקות זל"ז לאצבעות מרווחות, וכ"ה בתשו' מהרי"ט ח"ב יו"ד סי' י"ט, ועיי"ש שכתב דשיעורא דהרשב"א הוא למי שאינו יכול לעמוד ולמדוד באצבעות שוחקות כדינן וימדוד בעצבות יוסיף חצי אצבע, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. מבו' בד' הרמב"ם דמשערין את הטפח בטפחו של אדם, וכן משמע גם בד' הר"ח והערוך, ובמק"א נת' דפליגי בזה רבוותא, דכדעת הרמב"ם מצינו בד' הרד"ק בס' השרשים שורש טפח, וכ"נ בד' רש"י סוכה ז' א' ד"ה טפח שוחק ובעה"מ עירובין ספ"ד, וכ"ה מבו' מד' רי"צ גאות ור"ח שהביא בביאוה"ל סימן תקפ"ו ס"ט, וכ"ה מבו' גם מד' הכל בו סימן ס"ד, אך דעת הרמב"ן בדרשה לר"ה דטפח הוא יותר מטפחו של אדם, וכ"כ הרשב"א בנדה כ"ו א' והריטב"א בנדה שם ובר"ה כ"ז ב' והר"ן בר"ה שם והטור או"ח סימן תקפ"ו, ונת' שם לדעת הסוברים דאדם הוא ג' אמות עם הראש, הרי דאמת היד היא אמה בת ה' טפחים, ולפ"ז אין משערין הטפח בטפחו של אדם שהוא אחד מו' מאמת היד, אך לדעת הסוברים דאדם הוא ג' אמות בלא הראש, הויא אמת היד אמה בת ו' טפחים, ומשערין הטפח בטפחו של אדם, - והר"ח דס"ל דמשערין הטפח בטפחו של אדם, אזיל לטעמי' דס"ל בשבת צ"ב ב' דאדם הוא ג' אמות בלא הראש.

    ולפ"ז נמצא, דלהרשב"א לטעמי' דס"ל בנדה כ"ו א' דטפח הוא יותר מטפחו של אדם, ולמש"נ אזיל לטעמי' בב"ב ק' ב' דאדם הוא ג' אמות עם הראש, ומה"ט ס"ל בתשו' ח"א סימן תתק"י וח"ה סימן קמ"ז דזרת הוא חצי אמה של ה' טפחים, (דזרת הוא חצי מאמת הזרוע, וכיון דלדידי' אמת הזרוע היא אמה של ה' טפחים, הרי דזרת היא חצי אמה של ה' טפחים), הרי דאין לפרש ללישנא דעצבות ושוחקות כפי' הר"ח והערוך, וזה כמש"נ לעיל בהערה לדון בדעתו דס"ל כמש"כ המאירי בזה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובס' דברי דוד להט"ז ר"פ בהעלותך, הביא מס' מנחת יהודה, די"ח טפחים שוחקות הוו כ"ד טפחים, וכבר תמה על פי' זה הבאר שבע ספ"ג דתמיד, דודאי אין השוחק יתר על העצב כ"כ, עיי"ש, ועי' בס' מו"מ של תורה ובס' מידות ושיעורי תורה שהביאו עוד דעות בשיעור עצבות ושוחקות. [↑](#footnote-ref-55)
55. ובתשו' תשב"ץ ח"ג סימן רכ"ב כתב דבמקוה בעינן אמות שוחקות להחמיר דבשל תורה מחמרינן לאפוקי נפשין מכל ספיקא, ומבו' דרק בשל תורה משערין בשוחקות, וכ"כ הדברי חמודות בנדה פ"י סקמ"ה, והביאו הש"ך ביו"ד סימן ר"א סק"ו, וצ"ע דהרי דין מבוי הוא דין דרבנן ואפ"ה משערינן בשוחקות להחמיר, ואף לדעת הרשב"א דבכל אמות מבוי משערינן בעצבות, היינו רק משום דהשוו חכמים מידותיהם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. אך בד' הטו"א מגילה ב' ב' מבו' דפשיטא לי' דעיקר המדה היא בשוחקות, עיי"ש שכתב דהיכא דליכא חומרא וקולא משערין בשוחקות, ומצינו עוד בד' המהרש"א בב"ב פ"ג ב' שנקט דשיעור ט"ז אמה דרה"ר הוא בשוחקות, ובאג"מ ח"א סו"ס ק"ז תמה ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך בד' הריטב"א בשבת צ"ט א' מבו' דמידת קרשי המשכן היתה באמה עציבה, עיי"ש, וכ"ה מבו' לפמש"כ המאירי בדעת הרשב"א דאמה היתירה על של משה חצי אצבע היא אמה שוחקת, ומבו' דאמה של משה ששיערו בה כלי המשכן היא אמה עציבה, אך בפי' הר"ח בסוכה ה' ב' כתב דמידת כלי המקדש היתה באמה היתירה על של משה חצי אצבע, וצ"ע, וכן האריך הבאר השבע בספ"ג דתמיד להוכיח דמידת כלי המקדש היתה באמה עציבה, - אך בס' צידה לדרך ר"פ בהעלותך, הביא די"מ שהי' מידת כלי המקדש באמות שוחקות, והוא מס' מנחת יהודה שהביא הט"ז בדברי דוד שם, ותמה ע"ז דודאי היו עצבות, וכתב שאף שכתבו התוס' ד"שמא" היו עצבות, ודאי מוכח שכן הוא, עיי"ש, - ועי' עוד באג"מ יו"ד ח"א סימן ק"ז שכתב דודאי מידות המקדש היו באמות עצבות, דזהו עיקר שיעור אמה של תורה, ועיי"ש שהוכיח כן מב"ב י"ד א', וכתב לפרש ד' התוס' בע"א, ועיי"ש שהביא ממנ"ח מצוה צ"ה שכתב דמידת כלי המקדש היתה באמה שוחקת, ותמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-58)
58. ושמא י"ל עוד, דס"ל דהא דמשערינן לחומרא בשוחקות ובעצבות הוא מספק, ונסתפקו היאך הוי הדין במידת ההיכל אם מספק יש להגדיל המידה או להקטין המידה, אך באמת רחוק הדבר שבזמן בנין הבית נסתפקו כבר בספק זה ועשו מידה זו מספק. [↑](#footnote-ref-59)
59. ולכאו' מוכח מד' הרשב"א והריטב"א, דמדאורייתא איכא ב' אופני מדידת אמה, ונמסר הדבר לחכמים כיצד לשער בכל דבר ודבר, דכל השיעורים נמסרו למדידת ולקביעת חכמים, ולפ"ז יש לפרש דבזה הוא שנסתפקו התוס' אם מידת ההיכל היתה באמות שוחקות או עצבות, [↑](#footnote-ref-60)
60. הראשונים כתבו בשם הראב"ד דגריס דמ"ד דטפח קסבר אסור להשתמש תחת הקורה, ומ"ד ד' קסבר מותר להשתמש תחת הקורה, ועמש"כ הריטב"א והר"ן והמאירי לפרש בזה בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-61)
61. וכ"ה מבו' בד' תור"פ והריטב"א והמאירי שכתבו דלמ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה, כיון דאפיקתי' מטפח צריך ד' טפחים, ומבו' דל"מ אלא אם ממעט כל הטפח שתחת הקורה, וכיון דבעינן שיהא המיעוט גם לפנים מן הקורה, הוי המיעוט יותר מטפח. [↑](#footnote-ref-62)
62. והגאו"י כתב לפ"ז, במשה"ק התוס' למ"ד טפח דהא הוי מחיצה לפחות מד', דקשיא כן גם למ"ד דד' טפחים, דכיון דחודו הפנימי יורד וסותם, נמצא דהוי מחיצה לפחות מד', שהרי מחודו הפנימי ולפנים ליכא אלא ג' טפחים, - והשפ"א הק' לפ"ז במה שאמרו סתם ד' טפחים דמשמע דבכל גוונא סגי בזה, ולכאו' אם היתה הקורה עצמה רחבה ד', הדין נותן דלא סגי במיעוט ד' טפחים, כיון דתחת כל הקורה אסור להשתמש, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע, ולכאו' יש מקום לדון, דאף דבעינן שיהא המיעוט תחת הקורה, ל"ב שימעט תחת כל הקורה, אלא סגי במה שממעט תחת הטפח הפנימי, כיון דלהכשר הקורה סגי בטפח, אך אכתי יש לדון בזה בגונא דהקורה אינה בריאה כדי לקבל אריח, דבכה"ג ל"מ אלא כשהיא רחבה ד', וכמו שאמרו לעיל ג' א', ולכאו' בכה"ג צריך למעט תחת כל הד', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. אך לגירסת הראב"ד שהביאו הראשונים, מבו' דשפיר מהני מיעוט תחת הקורה אף דאסור להשתמש תחת הקורה, וי"ל כן בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך המאירי הביא בשם הראב"ד שפירש להיפך, דלמ"ד דקורה משום מחיצה דפי הקורה יורד וסותם, סגי שיהא תחתיו טפח, ולמ"ד דקורה משום היכר צריך למעט ד"ט, דאין היכר פחות מד', - ואזיל לטעמי' שפירש לעיל דלמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, בעי מיעוט ד', וכיון דבהך לישנא אמרינן דלכו"ע מותר להשתמש תחת הקורה, יש להצריך ד' להיכר.

    ויש להוסיף דהנה הרשב"א כתב בשם הראב"ד דמה שאמרו דקורה משום מחיצה היינו משום פתח, וי"ל דמודה הראב"ד דמה שאמרו בד"ח ב' דקורה משום מחיצה אי"ז משום פתח, אלא הוא משום דפי הקורה יורד וסותם, וכל מש"כ דהוא משום פתח, הוא רק במה שאמרו הכא דקורה משום מחיצה, והוא משום דאזיל לטעמי' דמפרש דלמ"ד דמשום מחיצה סגי במיעוט טפח, וקשיא לי' דאין מחיצה לפחות מד', וע"כ פירש דאין מכוון הגמ' דהוא משום מחיצה אלא הוא משום פתח, וע"כ שפיר מהני אף בפחות מד', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. והי' מקום לפרש עוד, דהך לישנא ס"ל דכיון שהצריכו חכמים היכר, הרי דכל דליכא היכר, ביטלו חכמים לעיקר המחיצה, וע"כ הוא דבעינן מיעוט ד"ט שיהא זה מחיצה למקום ד', - אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי חזינן דמכשרינן קורה למעלה מכ' בדאיכא אמלתרא, ובע"כ דאף אם ביטלו חכמים לעיקר מחיצת קורה כשהיא גבוהה למעלה מכ', מ"מ כל דבפועל איכא היכר, לא ביטלו חכמים להמחיצה, וא"כ ה"נ הכא כל שמיעט תחת הקורה ואיכא היכר, שפיר יש תורת מחיצה על הקורה, ולא הי' לנו להצריך מיעוט ד"ט. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך יש להעיר דמ"ט לא הוכיח לזה מהא דגם למ"ד דקורה משום מחיצה פסול למעלה מכ', - וי"ל דהוא משום דמצינו לפרש דקורה משום מחיצה הוא משום פתח, וכמש"כ הרשב"א בסוגיין בשם הראב"ד, ולפ"ז הא דהוא פסול למעלה מכ', הוא משום דזהו שיעור פתח וכדעת רב. [↑](#footnote-ref-67)
67. ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ תיקשי דלהך מ"ד דגזר שמא יפחת, מה מועיל הא דהיכר של מטה כהיכר של מעלה, הרי לעולם בעי ד"ט שמא יפחת, - וצ"ע דהרי כיון דס"ל דגזרינן שמא יפחת, הרי דאלמלי הא דהיכר של מטה כהיכר של מעלה והוה בעינן ד"ט מעיקר הדין, הי' לנו להצריך למעט טפי מד"ט, דאם אינו ממעט אלא ד"ט, יש לחוש שמא יפחת ולא ישתייר ד"ט, ורק משום דהיכר של מטה כהיכר של מעלה ומן הדין סגי בטפח, הוא דסגי בד"ט ואין לחוש שמא יפחת, דאף אם יפחת ישתייר טפח.

    ומעיקר ד' הר"י מקינון מבו' דפשיטא לי' דאף דהא דצריך למעט ד"ט הוא מגזירה שמא יפחת, מ"מ אף אם מיעט ד"ט ונפחת מעט צריך לתקנו, ושלא כד' הצל"ח, וזהו דקשיא לי' דליכא נפ"מ בהא דהיכר של מטה כהיכר של מעלה. [↑](#footnote-ref-68)
68. אך מד' רש"י בריש סוגיין שפירש דבא למעטו לעשות בנין איצטבא או עפר, משמע דגם לל"ב דפליגי אם גזרינן שמא יפחת, הוא אף כשממעט ע"י איצטבא של אבנים או עץ, דאיצטבא הוא בנין אבנים כמש"כ רש"י בסוכה ד' א', או של עץ כמש"כ רש"י לקמן ע"ז ב'.

    ועי' עוד בקרבן נתנאל סק"ז ובביאוה"ל סימן שס"ג סכ"ו שצידדו בדעת הרי"ף והרמב"ם, דכל הא דלרב יוסף לא גזרינן שמא יפחת הוא רק כשממעט ע"י קורה של עץ, אך במיעוט ע"י עפר לכו"ע גזרינן שמא יפחת, ואמנם הרא"ש בסימן ד', והמ"מ בפי"ז משבת הט"ז בשם הרשב"א פירשו בד' הרי"ף דהמיעוט הכא הוא ע"י שנותן קורה אחרת בתוך כ', ועיי"ש שתמהו ע"ז דבכה"ג מהני לכו"ע, אך בפי' ריו"נ פירש דמכוון הרי"ף הוא שנותן קורה אחרת על הקרקע ועי"ז ממעט החלל, וכ"כ המ"מ שם, ועי' בחי' המאירי שהאריך הרבה בזה. [↑](#footnote-ref-69)
69. וצ"ע דאם אין מחיצות גבוהות י' בין הבתים והחצירות למבוי, מ"ט הוא צריך תיקון בפתחו, הרי מחיצות ההחצירות שברוח זו, הוו כעומ"ר וכפס ד', דאמנם אם יש בין החצירות למבוי מחיצות גבוהות י', ל"מ מחיצות החצירות שבצד הפתח לגדור את המבוי, דהו"ל סילוק מחיצות, אך כל שאין בין הבתים למבוי מחיצות גבוהות י', שפיר מהני מחיצות הבתים לגדור את המבוי, וכ"ה בחזו"א סימן ס"ה סקמ"ז, וי"ל. [↑](#footnote-ref-70)
70. אמנם הנה בתשו' הריב"ש סימן ת"ה מבו' דאיירי התם כשהיו למבוי ג' מחיצות גבוהות י', אלא שהיו פרוץ לים בפרצה יותר מי', והעירו דלכאו' בע"כ דאיירי בכה"ג, דאל"כ ל"ה מצי להניח שם קורה, כיון דבעינן שתהא הקורה ע"ג כתלי מבוי, וכל שנתנה ג"ט מעל כתלי המבוי ל"מ, ולפ"ז ניחא, דלהא דבעינן שיהא בתוך המבוי ג' מחיצות הניכרות, סגי במה שיש לו ג' מחיצות עומ"ר, ולהתיר את הפרצה, שפיר מהני גידוד הים, - וי"ל עוד, למש"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד, דאין לחוש כלל במה שהמבוי פתוח לים, כיון שאינו בר טלטול עם הים, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-71)
71. וצ"ב דמ"ט הוי שאר המבוי חורים דמקום החקק, ומ"ש מכל כרמלית הסמוכה לרה"י דלא חשבינן לה כחורי רה"י, - ואף שמצינו בשבת ז' ב' בבית שאין בתוכו י' וחקק בו דע"ד והשלימו לי' דנעשה כולו רה"י משום דהו"ל כחורי רה"י, שאני התם דהוא מקורה, והמקום שאינו גבוה י' הו"ל כחורי רה"י, והיינו או משום דאינו גבוה י' ולא ניחא תשמישתי', וע"כ חשבינן לי' כחורי המקום שגבוה י', או דכיון דהוא מקורה, הוי כולו כמקום אחד, וע"כ חשבינן להמקום שאינו גבוה י' כחורי הרה"י, ומשא"כ הכא דאי"ז מקורה, מ"ט יהא חשוב כחורי רה"י, וכ"ה בחזו"א סימן ס"ה סוסקס"ב וסקס"ג, דכל שאינו מקורה לא חשיב כחורי רה"י, וכ"ה גם בדבריו שם סוסקס"ח וסק"ע.

    ובחזו"א שם סקנ"ז כתב לפרש דאיירי הכא במבוי שדפנותיו גבוהין י', אלא שהוא מקורה ואין בתוכו י', ובכה"ג שפיר מהני מה שחקק כשיעור משך מבוי להתיר את כל המבוי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. ולמש"כ הרי"ד דאיירי כשהיו בתים מכאן ומכאן חוץ למבוי שהיו עושין אותו רה"י, ניחא, דלדין הכתלים דבעינן במבוי, סגי בב' כתלים מב' צידיו, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ח' א' דמבוי הכלה לחצר ניתר בלחי וקורה בראשו הפתוח לרה"ר, עיי"ש, וע"כ אף דברוח שכנגד הפתח ליכא למבוי עצמו מחיצה י', שפיר הוא ניתר בקורה שבפתחו, - ועד"ז י"ל גם למש"כ האהעו"ז דאיירי כשקרקע המבוי גבוהה מרה"י, והא דבעינן לחקוק הוא משום דבעינן שיהיו בתוך המבוי מחיצות ניכרות, די"ל דסגי לזה במה דאיכא מב' צידי המבוי מחיצות ניכרות, אך בל' האהעו"ז משמע דבעינן שיהא למבוי ג' מחיצות ניכרות, וצ"ע, - ועי' עוד בחזו"א בסימן ס"ה סקנ"ז שכתב לפרש דהכא איירי כשכתלי המבוי מבחוץ גבוהין י', אלא שהוא מקורה ואין בו חלל י', וע"כ שפיר מהני מה שחוקק בתוכו לאשוויי לי' לרה"י, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-73)
73. ובמרומי שדה הק', דלמש"כ רש"י לעיל לחד לישנא דטעמא דאביי דבעי מיעוט ד"ט, הוא משום דבטפי מכ' לא אמרינן יורד וסותם, א"כ הרי נמצא דאף בקורה למעלה מכ' בעינן להמיעוט כדי לאשוויי דופן, וא"כ מ"ט התם סגי בד"ט והכא בעינן ד' אמות, - ולמש"כ התור"פ והריטב"א דאיירי הכא דכתלי המבוי אינם גבוהים י', ניחא, דע"כ דוקא הכא בעינן להגבי' כשיעור משך מבוי, כדי דיהא כתלים למבוי, ומשא"כ התם דהגריעותא היא בקורה עצמה דלא אמרינן בה יורד וסותם, הרי דכל שמיעט ד"ט והויא מחיצה למקום ד', שפיר דמי, - וי"ל עוד, דהתם כל דאמרינן יורד וסותם, תו הו"ל מחיצה מעליא לכל המבוי, וע"כ ל"ב למעט כשיעור משך מבוי. [↑](#footnote-ref-74)
74. אך אם קרקע הרשות עולה בתוך ד"ט למחיצה, נראה דל"מ, דדמי לחריץ עמוק י' ואינו רחב ד"ט, דל"ה מחיצה, כמבו' במתניתין לקמן ע"ח ב', וכ"ה מבו' בגליונות חזו"א לחי' הגר"ח פי"ד משבת, ונראה דהגר"ח שם לא נחלק ע"ז, ומש"כ התם דמהני המחיצה בכה"ג, הוא משום דכתלי הבית הוו מחיצה לתוכן, ואכמ"ל, - ואמנם כ"ז הוא כשהמחיצה אינה גבוהה י' מצד רה"ר, דומיא דהכא, דלא חקק מצד רה"ר, ונמצא דאין הקורה גבוהה י' מצד רה"ר, דאם היא גבוהה י' מצד רה"ר, הרי דאף דמצד הרה"י אין בה גובה י', שפיר הוי רה"י, לפ"מ דקי"ל דגידוד ה' ומחיצה ה' מצטרפין. [↑](#footnote-ref-75)
75. והמאירי תמה ע"ד הרי"ף דשיעור ד' אמות מאן דכר שמי', דאו דניבעי דיחקוק על כל רוחב המבוי, או דיהא סגי דיחקוק רוחב ד"ט, ועי' גם בגאו"י שעמד בזה, והקרבן נתנאל בסק"י כתב דד' אמות ט"ס הוא, וצ"ל ד' טפחים, ומה שהוכיח הקרבן נתנאל כן, משום דאל"כ נמצא דאין אורך המבוי יותר על רחבו, הנה למש"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין דלשיעור ארכו יותר על רחבו מצטרף אף חלק המבוי שלא חקק בו, ניחא, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיין, ועד"ז כתב הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו בד' הרמב"ם, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סקס"ו.

    והמאירי מסיק דד' הרי"ף שיגרא דלישנא הוא, ומודה דל"מ אלא כשחקק ע"פ כל רוחב המבוי, ועד"ז כתבו הב"ח בסימן שס"ג אות י"ח והגאו"י, - אך הגר"א בסימן שס"ג סכ"ו נקט דדעת הרי"ף והרמב"ם דא"צ לחקוק על פני כולו, וכן נקטו הקרבן נתנאל והבית מאיר שם. [↑](#footnote-ref-76)
76. ואמנם הקר"א הק' בזה ממה שאמרו לקמן י"ד א', דאם הקורה למעלה מי' ועקמומיתה למטה מי', כל שאילו ינטל עקמימותה ויהא בין זה לזה ג"ט צריך להביא קורה אחרת, ולכאו' הי' בדין דה"נ הכא לא תועיל הקורה להכשיר, כיון דהקורה שבצדדים שהיא למטה מי' הויא יותר מג"ט, - ושמא י"ל דשאני התם דכל שיש רוחב ג"ט שאין על הקורה תורת קורה, ה"ז מפסיק בין הקורה שבצד זה לכותל שבצד השני, ולא חשיב כקורה ע"ג כתלי מבוי, ומשא"כ הכא, כיון שכל תורת הכתלים שבצדדים, הוא רק על מקום החקק, הרי דכל דבכל מקום החקק הויא הקורה גבוהה י', שפיר חשיבא כקורה ע"ג כתלי מבוי. [↑](#footnote-ref-77)
77. ויש להעיר, דלפ"ז לא ניבעי לחקוק על כל רוחב המבוי, אלא כשאין הכתלים שבצדדים גבוהין י' בצירוף הקורה, דכל שבצירוף הקורה הן גבוהין י', הו"ל כבית שקירויו משלימו לי', דאם חקק בתוכו דע"ד הוי רה"י, והרגיש בזה החזו"א בסימן ס"ה סקס"ו. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמבוי שאינו גבוה י' אינו ניתר בצוה"פ, ועיי"ש שחילק דמבוי שגבוה יותר מכ' אמה ניתר בצוה"פ או כשעשה לו אמלתרא, ומבוי שאינו גבוה י' אינו ניתר בשום פנים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. ובדברי יחזקאל סימן ו' כתב לדון בזה בדעת הרמב"ם, דאף דלענין מזוזה ל"ה פתח אלא כשיש בו חלל י', מ"מ לענין צוה"פ ל"ב לזה, וכ"כ באבנ"ז סימן רצ"ה ס"ק י"ב - ט"ו, וכ"נ גם מד' הרשב"א בעבוה"ק דלא פסל בזה אלא משום דאין מחיצה פחות מי', - וכבר נת' לעיל ג' ב' דמצינו שנחלק רבוותא אם צוה"פ שאין ברוחב חללו ד"ט מהני, וכמו שהביא המ"ב בסימן תר"ל סק"ט, והרי שנחלקו אם בעינן תנאי פתח בצוה"פ. [↑](#footnote-ref-80)
80. ומתו"ד שם סוסקנ"ח נלמד לפרש לד' הגר"א בפשיטות, דאיירי דהכתלים שבצדדים גבוהין י"ט, ורק סמוך לפתח המבוי אינם גבוהין י', וע"כ ל"מ בזה לחי וקורה, מדינא דפרצה בראשו שאוסרת בג', אך צוה"פ שפיר מהני בזה, ועמש"נ להלן ? שנחלקו בזה האחרונים אם מבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו ניתר בצוה"פ. [↑](#footnote-ref-81)
81. ובדעת הרשב"א דלא ניח"ל בטעם זה, נראה דהוא כמש"כ בחזו"א סימן ס"ה סקנ"ו, דאם שבקי לגמרי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, אין להתיר מכח הא דהוי פתח לאותם ד' דכיון דרוב כניסתם מן הצד הו"ל מבוי שרחבו יתר על ארכו, וזה למש"כ שם סקנ"ג דקביעות האורך והרוחב הוא לפי הפתח העיקרי, - ובדעת רש"י כתב החזו"א שם, דהא דשבקי וכו', אי"ז ברוב תשמישם, אלא כיון שמשתמשין גם בפתח ההוא, ה"ז מגרע כח פתח המבוי. [↑](#footnote-ref-82)
82. המאירי כתב דלא חשיב כסוף מבוי, אלא משום שכבר תיקנו את המבוי בקורה, אך כל שנפרץ המבוי קודם שתיקנוהו בקורה, לא סגי בפס ד', - ובחזו"א סימן ס"ה סקע"ב כתב דלא מכשרינן מכח הא דהוי סוף מבוי, אלא כשנתייר במבוי עצמו ד' אמות, אלא שנפרץ או שנתמעט חללו, אך אם עשה מחיצה בתוך המבוי ולא השאיר סמוך לפתחו ד' אמות, לא מכשרינן לי' משום סוף מבוי, ועיי"ש במש"כ להוכיח לזה. [↑](#footnote-ref-83)
83. ועיי"ש בדברי יחזקאל שכתב לישב לפ"ז דעת הרמב"ם, שכתב המ"מ בפט"ז משבת ה"כ בדעתו דשיעור פתח לענין מזוזה ולענין שבת הוא בג"ט, וא"כ מאי פריך דהיכי משכח"ל, ובע"כ דהיינו משום דבעינן פתח ג"ט ולא נשתייר מן הכותל אלא טפח אחד, וכישעמיד הפתח באמצע הכותל, אין כאן טפח במקום אחד ולא חשיב ככותל, - אך התוס' שבת בסימן שס"ג סקנ"ט כתב בדעת הרמב"ם, דלגבי מבוי בעינן פתח ד"ט, כיון דעיקר הא דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו הוא כדי שיהא בו ריבוי דיורים, וע"כ בעינן פתח ד"ט כדי שיכנסו ויצאו דרך הפתח בריוח ויהיו רגילין להשתמש במבוי תדיר, עכ"ד, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן ע"א סק"ד. [↑](#footnote-ref-84)
84. וי"ל דהתוס' לא פליגי ע"ז, אלא דס"ל דגם בצוה"פ מתקיים דין כתלי מבוי, וע"כ כל דיש מקום לפצימין ואיכא צוה"פ, חשיב שפיר דאיכא כתלים למבוי. [↑](#footnote-ref-85)
85. ואמנם כ"ז ניחא אם הא דבעינן כתלים למבוי הוא דין בפנ"ע דבלא"ה אין עליו תורת מבוי, אך אם הא דבעינן כתלים למבוי הוא מכח הא דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, הרי יש להצריך שיהא לו כתלים מב' צידיו, - אך י"ל דאמנם בקורה בעינן לזה, אך בלחי סגי במה שיש לו כותל מצד א' והלחי סמוך לו. [↑](#footnote-ref-86)
86. ועיי"ש שכתב דשיעור מבוי הוא בד' טפחים שוחקות שהם ד"ט ומשהו, וצ"ע דהרי בלא"ה בעינן ד"ט שוחקות, דלחומרא משערינן בשוחקות, והריטב"א לעיל ג' ב' לא פסיקא לי' כד' הרשב"א דבכל אמות דמבוי משערינן בעצבות, ואף לדעת הרשב"א כתב הגאו"י שם דבטפחים אין הדין כן, עיי"ש, ועד"ז צ"ע במשה"ק הריטב"א דכיון דבעינן ד"ט שוחקות אפשר שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ולכאו' הרי גם לשיעור פתח בעינן ד"ט שוחקות, - ולכאו' מוכח מזה דס"ל כמש"כ המנ"ח במצוה שכ"ה דבטפחים לעולם משערינן בעצבות, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין ובתשו' סימן ל"ח מפורש דגם בטפחים משערינן לחומרא בשוחקות, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג (הי"א), והטוש"ע בסימן שס"ג סכ"ו, והמנ"ח גופי' נקט כן במצוה נ"ג ובמצוה תקמ"ו.

    אמנם יש לדחות, דמש"כ ד"ט שוחקות, אין המכוון למידת שוחקות שאמרו לעיל ג' ב', אלא המכוון הוא דיש בהן יותר מד"ט, וע"ד מה שאמרו בסוכה ז' א' טפח שוחק, ולמש"כ הראשונים דגם בטפחים בעינן שוחקות, בע"כ המכוון התם הוא דבעינן להוסיף על טפח שוחק, - אך צ"ע דא"כ מאי קשיא לי' דאין ארכו יתר על רחבו, הרי לשיעור ד"ט דבעינן ברוחב סגי בד"ט עצבות, וא"כ אף אם האורך הוא ד"ט שוחקות, בלא להוסיף על השוחקות, הוי ארכו יתר על רחבו, וכמו שעמד כן הגרע"א בגליון סימן שס"ג סכ"ו ע"ד התוס', ואמנם אי נימא דהא דמשערינן בשוחקות הוא מספיקא, ניחא, וכמש"כ הגרע"א שם בדעת התוס', אך בד' הריטב"א לעיל ג' ב' נראה דהא דמשערינן לחומרא בשוחקות הוא דין ודאי, וכמש"נ לעיל שם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-87)
87. אך צ"ב לפ"ז במשה"ק הריטב"א, דכיון דמבוי דעלמא הוי ד"ט ושוחקות, אפשר שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ולהנ"ל הרי אם מכח הא דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו ניבעי ד' ומשהו, הרי דמכח זה ל"ה משך מבוי בד"ט מצומצמות, ושפיר פריך אביי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-88)
88. והגאו"י כתב לישב דמה שכתבו דכל שרחבה יתר על ארכה אינה נידונת משום חצר, היינו דבכה"ג אינה ניתרת לא בתיקוני חצר ולא בתיקוני מבוי, - אך העירו ע"ז ממש"כ התוס' בשבת ט' א' ד"ה אע"ג דאף בית ניתר בתיקוני חצר, ולפ"ז אין מקום לומר דחצר שרחבה יתר על ארכה אינה ניתרת בתיקוני חצר, אלא אם בכה"ג חשבינן לה כמבוי. [↑](#footnote-ref-89)
89. ושמא י"ל דמודו רש"י ותוס' דכל שאין המבוי עצמו רחב ד"ט א"צ תיקון משום דהו"ל מקו"פ, ואך דכיון דאף בכה"ג הוי מבוי, ואך שא"צ תיקון, אי"ז טעם להצריך למשך מבוי יותר מד"ט, וכמש"נ כן לעיל בדעת הריטב"א, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' שנקטו דמשום דינא דרב אחלאי יש להצריך למשך מבוי יותר מד"ט, אך בדעת רש"י י"ל כן, ולפ"ז יש מקום לומר דמודה רש"י דקי"ל כרב אחלאי, וצ"ע.?ושמא יש לומר דדינא דרב אחלאי הוא ג"כ דין בחשיבות המבוי, וצ"ע?. [↑](#footnote-ref-90)
90. ונראה דגם למש"כ הדברי יחזקאל לפרש בד' רש"י לעיל, דאף אם איכא מקום לפצימין, מ"מ ליכא כתלי מבוי, מ"מ הכא ליכא למיפרך הכי, דלדין כתלי מבוי סגי בב' כתלים שבב' צידי המבוי, ול"ב שיהא כותל ברוח שכנגד הפתח, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-91)
91. ומש"כ שם דמד' התוס' לקמן ו' א' לא משמע הכי, וזה ממה שעמדו התוס' מהא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, לכאו' י"ל דאף דמודו התוס' ליסוד הדברים, מ"מ ס"ל דאם א"א שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו בפתח דחשבינן לי' כפתח, לא סגי בזה לשיעור מבוי, אך כל דאפשר שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, אף אם בכה"ג לא יהא המבוי צריך תיקון משום דהו"ל מקו"פ, מ"מ כבר סגי בזה לשיעור מבוי, וזה ע"ד מש"נ לעיל מד' הריטב"א, דאף דבמבוי דעלמא בעינן ד"ט שוחקות, דאל"כ הוי רחבו פחות מד"ט וא"צ תיקון, מ"מ שיעור משך מבוי הוי בד"ט מצומצמות. [↑](#footnote-ref-92)
92. ובחזו"א סימן ס"ה סקמ"ט נראה שנסתפק בד"ז, אם לדינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו, בעינן שיהא תורת פתח גם כלפי המבוי, או דסגי במה דאיכא תורת פתח כלפי החצר, עיי"ש במה שנסתפק בגונא דכלפי החצירות הוי עומ"ר וכלפי המבוי הוי פרוץ מרובה. [↑](#footnote-ref-93)
93. וכ"ה מוכרח בד' הר"ן, דגריס הכא כגיר' הר"ח, ופירש דהיינו דכיון דלאו אורחי' בהכי אפי' כי עביד לי' ל"ה מבוי, ולקמן ו' א' וי"א א' כתב דפתח בקרן זוית מהני היכא דעביד לי' צוה"פ, ובע"כ כנ"ל, דהא דמהני בדעביד לי' צוה"פ, אי"ז משום דבכה"ג עבדי לי' אינשי, אלא דאף דלא עבדי לי' אינשי, מ"מ מהני הצוה"פ לחשבו כפתח, וכאשר כ"ה להדיא בל' הר"ן שם, ולדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו לא סגי בזה. [↑](#footnote-ref-94)
94. ובחי' אהעו"ז כתב בתו"ד לפרש דהא דמשערין בד' אמות, הוא משום דלא קי"ל כרב אחלאי, וליכא שיעור כלל לרוחב המבוי, וע"כ משערין בשיעור אורך המבוי, ועיי"ש שכתב עוד, לפמש"כ רש"י לקמן בסוגיין דגם תיקון פס ד"ט מהני במבוי, וע"כ לא מצינו לפסול בלחי ד"ט, דהוא שיעור פס, ולא פסלינן אלא בד"א. [↑](#footnote-ref-95)
95. וכתב דשמא רב הונא ס"ל דלחי משום היכר, וצ"ע דלהדיא ס"ל לרב הונא לקמן ט"ו א' דלחי העומד מאליו כשר, והרי דס"ל דלחי משום מחיצה, והריטב"א גופי' לעיל מינה כתב דדעת רב הונא להכשיר בלחי העומד מאליו, וכן הק' הגרע"א בגהש"ס ע"ד התוס' שהוצרכו לחדש דאתיא אף כמ"ד דלחי משום מחיצה, ולא הוכיחו כן מהא דרב הונא גופי' הכי ס"ל, ובס' מנחת ישראל כתב לישב למש"כ הרמב"ן במלחמות לקמן ח' ב', דאף למ"ד דלחי משום היכר י"ל דלחי העומד מאליו כשר, דכיון דסמכו עליו מאתמול הוי היכר. [↑](#footnote-ref-96)
96. ובד' הב"י בסימן שס"ג מבו' שפירש דלדעת רש"י מהני גם כשסמך עליו לשם לחי, ומכח זה כתב דד' הטור שם הם דלא כרש"י, אך הדרכ"מ והב"ח שם כתבו דגם לדעת רש"י ל"מ אלא כשעשאו בידים לשם לחי, וכ"ה מבו' בל' השו"ע שם סי"ב, - ובעיקר ד' הב"י צ"ע, דהיאך מצינו לומר דדינא דהכא הוא כשלא סמך עליו, הרי אף לחי פחות מד"א ל"מ אלא כשסמך עליו, ובד' הב"ח שם מבו' דהיינו, דבלחי פחות מד"א סגי שסמך עליו במחשבה, ובלחי ד"א בעינן שיסמוך עליו בדיבור, וזהו שכתב רש"י דבמחשבה בעלמא לא מצינן לאפוקי מתורת כותל ולשוויי' לחי. [↑](#footnote-ref-97)
97. ואמנם באמת בד' רש"י אלו משמע טפי, דעיקר הא דל"מ לחי למעלה מד"א, אי"ז משום דליכא היכר, אלא הוא משום דאין עליו תורת לחי אלא תורת כותל, ורק ע"י שהוא עושאהו לשם לחי, חייל עלי' תורת לחי, וזה ע"ד הא דס"ד לקמן ט"ו א' דאף מחיצה העומדת מאלי' פסולה, ואף דמסקינן דמחיצה העומדת מאלי' כשרה, היינו משום דלעולם יש עלי' תורת מחיצה, אך בלחי ד"א אין עליו תורת לחי אלא ע"י שעשאו לשם לחי, וכ"ה משמעות ד' רש"י בד"ה פחות מד' אמות ובד"ה ד' אמות שהזכיר לדינא דסמיכה בלחי, ומשמע דהיינו דכיון דחזינן דלחי ל"מ אלא כשסמכו עליו מאתמול, ובלא"ה אין עליו תורת לחי, ע"כ כל הא דמהני מחשבתו, הוא רק בסתם לחי, אך בלחי הבולט ד"א דיש עליו תורת כותל, ל"מ מחשבה בעלמא לשוויי' לחי, אלא בעינן שיעשנו לשם כך, - אך בד' רש"י לקמן בסוגיין בסוד"ה אינו דין, משמע להדיא דהא דל"מ לחי למעלה מד"א, הוא משום דליכא היכר, וכמש"כ התוס' וש"ר, ומה שהזכיר רש"י הכא לדינא דסמיכה בלחי, עי' בית מאיר בסימן שס"ג סי"א במש"כ לפרש בזה, ויל"פ עוד בזה, למש"כ החזו"א בסימן ס"ז סוסק"ח, דהא דליכא הכירא בלחי יותר מד"א, היינו דליכא היכר שסמכו עליו בתורת לחי. [↑](#footnote-ref-98)
98. ולכאו' כ"ז הוא אי נימא דהא דמשערינן בשוחקות, היינו דקבעו חכמים דזהו השיעור בודאי, אך אי נימא דהא דמשערינן בשוחקות, הוא משום שהחמירו חכמים שלא לצמצם, י"ל דלאפוקי מתורת לחי סגי בד"א עצבות. [↑](#footnote-ref-99)
99. והעירו דלמש"כ התוס' בד"ה אמר אביי דשמא לחלק מבוי לב' מבואות מודה רב יוסף דצריך ד' אמות, י"ל דהא דפסלינן בלחי הבולט ד"א, הוא מכח הא דלחלק מבוי לב' מבואות הוי שיעורו בד' אמות, והיינו משום דשיעור מבוי גמור הוא בד' אמות, ולפ"ז יש מקום לדון דגם לדעת רב יוסף משערינן לה בעצבות, - אך באמת בד' התוס' בד"ה ורב יוסף, מבו' להדיא דהא דפסלינן בלחי הבולט ד"א, אי"ז מכח הא דלחלק מבוי לב' מבואות הוי שיעורו בד' אמות, דא"כ שפיר יש לפרש דזהו דקאמר רב יוסף דש"מ דמשך מבוי ד' אמות. [↑](#footnote-ref-100)
100. והגאו"י האריך דמד' רב יוסף התם נלמד, דמודה רב יוסף דמשך מבוי בד' אמות, והא דס"ל דסגי לחקוק ד"ט, הוא משום דס"ל דל"ב שיהא החקק כשיעור מבוי, וסגי שחוקק כשיעור מקום, וכאשר כ"ה בירושלמי, - ועיי"ש שכתב דלפ"ז קי"ל כדעת רב יוסף דסגי לחקוק ד"ט, וכמש"כ הרא"ש בסימן ד' בשם הראבי"ה, ושלא כדעת הרי"ף וש"ר דקי"ל כאביי. [↑](#footnote-ref-101)
101. ובחזו"א שם נסתפק בהא דמהני כשהוא גבוה או נמוך, או הוא דוקא כשהעמידו לשם לחי, או דאף כשהי' כן הכותל מעיקרא, סומכין עליו משום לחי, ועיי"ש שכתב דאם דק הכותל בסופו באופן שנראה מבפנים או מבחוץ ודאי סומכין עליו משום לחי, ונראה דטעמו הוא משום דבכה"ג שפיר מצינו להכשיר את המקום הדק בפנ"ע, ומשא"כ באידך גווני דא"א להכשיר את התוספת בפנ"ע בלא להכשיר את כל הכותל, (וזה למש"כ החזו"א שם דבלחי שאינו נראה מבפנים ומבחוץ, ל"מ להכשירו מכח מה שהוא גבוה או נמוך, ונת' להלן), ובל' המאירי משמע דל"מ אלא כשהעמידו לשם לחי, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך בד' המרומי שדה נראה שפירש כן, דאף דבג' רוחות ודאי מהני עומ"ר, מ"מ ברוח רביעית שהקילו חכמים דסגי בלחי או קורה, ס"ד דלא יועיל עומ"ר, והגריעותא דעומ"ר מלחי וקורה, לכאו' הוא בגונא דה"ז ד' אמות ואין בזה היכר, - אך אי"ז מתישב בד' התורי"ד שכתב דהא דבחצר מהני עומ"ר הוא נלמד ממתניתין דשיירא, והתם הוא בשאר הרוחות, שהרי ברוח הרביעית ל"ב עומ"ר, וסגי בפס ד' או בב' פסין כ"ש, וגם דהתם הרי העמידו לשם מחיצה, ויש בזה היכר, ובכה"ג הרי לא גרע עומ"ר מלחי או קורה. [↑](#footnote-ref-103)
103. ויש להוסיף בזה מש"כ החזו"א בסימן קי"ב סק"ה ד"ה ומיהו דהא דתנן לקמן ט"ו ב' דכל פרצה שהיא בי' אמות מותרת מפני שהיא כפתח, לישנא בעלמא הוא ואינו ר"ל דיש כאן כח סתימה בהאי פרצה, דודאי בלא צוה"פ לאו פתח הוא, אלא ר"ל דכח עומ"ר סותם את הרשות והפרצה נחשבת כפתח, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-104)
104. ונתחדש בדבריו, דאף דס"ל שם דפס רחב ד"א מהני, והוא משום דבפס ל"ב היכר כלל, מ"מ כל שאינו סמוך לכותל ל"מ, וזה דלא כמש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ח דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט, הוא משום דבעינן גם היכר ובכה"ג ליכא היכר, וגם אי"ז כדעת ריו"נ והריא"ז דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט, הוא משום דאתי אוירא וכו', וכתב הריא"ז לפ"ז דאם הלחי רחב ג"ט שפיר מהני, - וצ"ל בדעתו כמש"כ הגר"ז בתשו' סימן ג' דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל הוא משום דלחי אינו נידון משום מחיצה אלא בצירוף מחיצות גמורות, וע"כ ל"מ אלא בסמוך למחיצה גמורה ולא במופלג ממנה שאינו מצטרף עמה, וע"כ אף פס ד"ט אינו מועיל כשהוא מופלג מן הכותל, שהרי אף פס ד"ט אינו מחיצה גמורה, ואינו מועיל אלא בצירוף מחיצות גמורות, - ועי' עוד בחזו"א סימן ס"ה סוסקל"ז שנקט כן בפשיטות דל"מ פס ד"ט בחצר כשהוא מופלג מן הכותל, וצ"ע בדבריו בסימן פ"ח סוסקל"ד. [↑](#footnote-ref-105)
105. והחזו"א שם סקי"ב כתב דלדעת התוס' דפס דמועיל בחצר הוא משום מחיצה ול"ב היכר, י"ל דמה שאמרו דחצר ניתרת בעומ"ר, הוא משום דליכא למימר דאינה ניתרת בעומ"ר והיא צריכה פס, דעומ"ר לא גרע מפס, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, והעירו בזה מד' התוס' בד"ה שפרצתו בד', דמבו' דהיא מקום ללמוד מק"ו דלא יועיל עומ"ר בחצר, ואך דהכי גמירי לה מסיני דמהני, והרי דאף דמהני פס ד' בחצר, מ"מ יתכן דלא יועיל עומ"ר. [↑](#footnote-ref-106)
106. ובחזו"א סימן ס"ה סקט"ז כתב דאינם שוין לגמרי, דחצר שהיא פתוחה לרה"ר אף בארכו יתר על רחבו צריך פס, וכמש"כ הרמ"א בסימן שס"ג סכ"ז, - והעירו דהרי הא דחצר אינה ניתרת בכה"ג בלחי וקורה הוא משום דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה, וכמש"כ הרמ"א שם, והרי אף מבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו אינו ניתר בלחי וקורה, - אך מכוון החזו"א הוא, דאם היתה חצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה אף כשהיא סמוכה לרה"ר, ל"ה לנו להצריך שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכה, דהא דבעינן בתים וחצירות פתוחים לתוכה, הוא מתנאי מבוי, ובחצר אין מקום להצריך לזה, אלא היינו דהחצר הסמוכה לרה"ר אינה ניתרת בלחי וקורה אף כשארכה יתר על רחבה, ואך דאם היו בתים וחצירות פתוחין לתוכה, ל"ה עלי' תורת חצר אלא תורת מבוי, ורק משום דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה ותורת חצר עלי', ע"כ אינה ניתרת בלחי וקורה, ונמצא דמבוי הפתוח לרה"ר ניתר בלחי וקורה, וחצר הפתוחה לרה"ר אינה ניתרת בלחי וקורה. [↑](#footnote-ref-107)
107. והא דילפינן מחצר דיועיל עומ"ר, הוא משום דדוקא פס ד' דהוא קולא שהקילו חכמים בחצר דסגי במחיצה זו, והוא תיקון שנתחדש בחצר, אין ללמוד מבוי מחצר, אך בעומ"ר דהוא מחיצה מעליא, שפיר יש ללמוד מבוי מחצר. [↑](#footnote-ref-108)
108. אך בעיקר הך מילתא דחלוק דין חצר מדין מבוי בזה, ובחצר ליכא לדין פילוש, נחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו, - וגם במש"כ הר"ן דמבוי מפולש אינו ניתר בעומ"ר, הנה הגאו"י לקמן ח' א' כתב ללמוד מד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"ד דמבוי מפולש ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן, אך דבריו קיימי לגיר' הדפוסים שם, אך לפי הגיר' שבכת"י שם מבו' להיפך. [↑](#footnote-ref-109)
109. והנה לפ"ד הריטב"א לכאו' כל הא דפרצת ד' פוסלת במבוי, הוא רק כשהוא ניתר בלו"ק, אך כל שהוא ניתר בצוה"פ, אין פרצת ד' פוסלת בו, אך לד' תור"פ אף בכה"ג יש לפסול, שהרי מבו' בדבריו דמשום היא הנותנת יש לאסור אף במקום דלא באנו להתיר מכח הקולא דלחי וקורה, ושמא לתי' בתרא דתור"פ אין הדין כן, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-110)
110. אמנם הנה בפי' ריו"נ לקמן י"ב ב' כתב דתיקון לחי וקורה היא מהלמ"מ, דמה"ת סגי בג' מחיצות, ואתאי הלכתא להוסיף גם הרביעית בלחי או קורה, וכ"כ המאירי בכ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך האו"ש בפי"ז משבת הט"ז כתב דלמש"כ לפרש בד' התוס' שכתבו דל"מ עומ"ר בשאר רוחות, דהוא בפרצה ד' דבקעי בה רבים, מבו' דדין זה הוא רק במבוי ולא בחצר, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דקו' האהעו"ז דמ"ט לא פרכינן מינה, היא קו' המהרש"א ע"ד התוס' דמ"ט לא פרכינן מהא דעומ"ר ל"מ בשאר רוחות במבוי, ונתישבה קו' זו בתי' המהרש"א. [↑](#footnote-ref-112)
112. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלפ"מ דמסקינן לקמן ו' א' דמודה רב הונא היכא דאיכא גידודי דאין פרצת מבוי בד', הרי דגם דינא דפרצת ד' לרב הונא היא משום בקיעת הרבים, ותו ליכא למיפרך דמה לחצר וכו', וע"כ הוא דקי"ל לדינא דמהני עומ"ר במבוי, אף לדעת הסוברים דקי"ל דפרצת מבוי בד', עכ"ד. [↑](#footnote-ref-113)
113. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאף חצר שארכו יתר על רחבו דניתר בלחי וקורה, אין פוסל בו פרצה זו, והחת"ס שם כתב דלפי דבריו מבוי שאין ארכו יתר על רחבו דדינו כחצר, ועיי"ש שנחלק ע"ז, וכתב דכל מקום שדינו כמבוי פוסל בו פרצה זו, וכל מקום שדינו כחצר אין פוסל בו פרצה זו, עיי"ש, - ובעיקר נידון זה נחלקו בזה האחרונים, עי' ט"ז סימן שס"ה סק"ג ובמג"א שם סק"ד ובתו"ש שם סק"ט ובפמ"ג שם במש"ז סק"ג ובשו"ע הגר"ז סימן שס"ד ס"ב, וחזו"א סימן ס"ה סקט"ו וסקל"ב וסוסקנ"ב, ויתבאר בעזה"י במקומו.

     ויש להוסיף, דאי נימא דאף מבוי שדינו כחצר פוסל בו פרצה ד' דבקעי בה רבים, א"כ שפיר ילפינן שיועיל עומ"ר במבוי ק"ו מחצר, וליכא למיפרך דמה לחצר שכן אין פרצה ד' דבקעי בה רבים פוסלת בה, שהרי אכתי איכא למילף ק"ו ממבוי שדינו כחצר דפרצה ד' דבקעי בה רבים פוסלת בו, וכבר כתב כן החזו"א שם סוסקנ"ב. [↑](#footnote-ref-114)
114. והמאירי כתב שהרשב"א פקפק בזה, דשמא לא התירו אלא בדבר שיש להתירו מב' צדדין או בעומ"ר או מתורת לחי, ולא בכה"ג שאין בו תורת לחי וא"א להתירו אלא בעומ"ר, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט הנ"ד נקט לעיקר דיש להתיר בכה"ג, וכתב דגם בכה"ג איכא ב' צדדים להקל, שמא עומ"ר ואת"ל אינו מרובה עדיין יש לומר שמא כמוהו וה"ה מתיר, ומסיק דצריך עוד להתיישב בדבר זה. [↑](#footnote-ref-115)
115. ובתשו' הנתיה"מ בחמד"ש שם סימן כ"ד סקי"ד נחלק ע"ד החמד"ש, וכתב דבע"כ אין מכוון התוס' שם להתירא דספק ספיקא, שהרי מיד יש להסתפק שמא לא שחט רק המיעוט, ושום כלל מכללי ס"ס לא שייך בזה, - ובאו"ש פ"א משחיטה הי"ג בתו"ד ובחי' רמ"ש בחולין כ"ח ב' כתב דמכוון התוס' הוא משום רוב, דאי"ז ספק ספיקא, כיון דהוי שם אחד ואין א' מתיר יותר מחבירו, וכ"כ בשערי ישר ש"א פי"ט, ועמש"כ עוד בזה בשפ"א סוכה ט"ו א', ועמש"נ עוד בזה בחולין שם. [↑](#footnote-ref-116)
116. ולפ"ד המשכנו"י צ"ע בהא דפתח המבוי ניתר בלחי או קורה, ולא אמרינן דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ולכאו' צ"ל דהפתח העיקרי דהמבוי שפיר עבדי לי' בקרן זוית, ורק פתחים אחרים לא עבדי בקרן זוית, - ובזה יתישב מה שאמרו לעיל ה' ב' דמבוי ז' ניתר בלחי ד', ולדעת הרי"ף והרמב"ם תיקשי דהרי פתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ובע"כ דבפתח העיקרי דהמבוי לא אמרינן דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. ובד' הרשב"א שם מבו' דהא דשרינן בפרצה פחות מד', הוא משום דהקורה שבראש המבוי מתרת לפרצה זו, וגם בקושייתו פירש כן, וזהו שהק' דאין הקורה מתרת את הפרצה, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד בפירקין, דהא דפרצה פחות מכשיעור אינה אוסרת, הוא משום דהלחי והקורה שבראש המבוי מתירין אותם.

     ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ג הע"ז דחצר שנפרצה בקרן זוית, אם הפרצה מג' ועד ד' צריכה ב' לחיים, ואם הפרצה ד' אין לה הכשר עד שימעטנה וכו', וצ"ע דמ"ש חצר ממבוי דפרצה בקרן זוית אינה אוסרת כלל, ועוד, דאם בחצר אף פרצה מג' עד ד' אוסרת, מ"ט מהני בה ב' לחיים, ומ"ש מפרצה ד' דאינה ניתרת בב' לחיים, ונראה דהוא מתפרש ע"פ הנ"ל, דהא דפרצה מקרן זוית ג' אינה אוסרת במבוי, הוא משום דקורת המבוי מתירתה, אך בחצר ליכא להך דינא דפסי החצר מתירין לכל הפרצות, וע"כ צריך לעשות פסין לפרצה זו עצמה, ומ"מ שפיר מהני לה פסין, ול"ד לפרצה ד' דל"מ לה פסין, דבזה מדמינן חצר למבוי, דכ"ה דבפרצה בקרן זוית במבוי, כל שהיא פחותה מד' קורת המבוי מתירתה, אף דהויא פרצה, וכל שהיא ד' אין קורת המבוי מתירתה, משום דאין קורה מתרת את הפרצה, ה"נ בפרצה בקרן זוית בחצר, כל שהיא פחותה מד', מהני בה תיקון דפסין, וכל שהיא ד' ל"מ בה תיקון דפסין. [↑](#footnote-ref-118)
118. והמאירי כתב בע"א קצת, דאף דפתח הבא מאליו בקרן זוית אין שם פתח חל עליו, מ"מ כל שעשו בו פתח חשוב ומתוקן פתח הוא קרוי [↑](#footnote-ref-119)
119. והריטב"א בסוגיין כתב לישב עוד, דכל הא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, הוא רק בקרן זוית של כניסת המבוי, אך ד' הרי"ף והרמב"ם לא נתישבו בזה, שהרי סתמו דכל פתח בקרן זוית אין עליו תורת פתח. [↑](#footnote-ref-120)
120. והגאו"י הק' ע"ז, דא"כ מאי ס"ד דמה"ט הוא דמבוי עקום תורתו כמפולש, הרי התם ל"ש כלל הא דשבקי, שהרי כל פתח מביא לרה"ר אחרת, ועי' גם בבית אפרים שם ד"ה אלא שיש לתמוה וד"ה וכי לעמוד שעמד בכעי"ז, והגאו"י כתב דצ"ל דלא פלוג רבנן, ולכאו' י"ל, דלפ"מ דס"ד דהא דרב הוא הוא בבקעי בי' רבים, אין הטעם משום שבקי וכו', אלא משום דהוי כמפולש, וע"כ שפיר מדמינן לזה דין מבוי עקום, אך לבתר דמסיק דר"ה בדלא בקעי בי' רבים, בע"כ שאין הטעם משום דהוי כמפולש, (שהרי לא בקעי בי' רבים ול"ש לחשבו כמפולש), אלא משום שבקי וכו'. [↑](#footnote-ref-121)
121. ואין לפרש דמכוון רש"י דפילושו לחבירו אוסרו כמו פילוש לרה"ר, חדא, דלהדיא אמרו בגמ' בע"ב דלחנניא דבמפולש לרה"ר בעי דלת ובמפולש לכרמלית סגי בצוה"פ הכא בעינן דלת, ועוד, דאם כל מה שאוסרו הוא פילושו לחבירו, הי' בדין דכל שתיקנו את חבירו, אין לאסרו כלל, ול"ה מקום להצריך לעשות צוה"פ בעקמומית. [↑](#footnote-ref-122)
122. אך לכאו' חלוקין התוס' והרא"ש, דבד' התוס' נראה שפירשו בד' רש"י דמבוי עקום חשיב כמבוי אחד, ואפ"ה לא סגי במה שעושה צוה"פ באחד מפתחיו לרה"ר, משום דבעינן שיראו צוה"פ "כל" בני המבוי, וכ"ה מבו' בד' המרדכי בסימן תע"ז, אך בד' הרא"ש נראה, דאם הוה חשבינן לה כמבוי א', הוי סגי לעשות צוה"פ באחד מפתחיו לרה"ר, דל"ב דכל בני המבוי יראו את הצוה"פ, ורק משום דחשבינן לה כב' מבואות, הוא דלא סגי במה שעושה צוה"פ באחד מן הפתחים לרה"ר, משום דבני המבוי השני אינם רואים את הצוה"פ, ולדבריו מתישב קו' התו"ח מהא דמבוי שארכו מיל או פרסה ניתר בצוה"פ, - ונמצא לפ"ז דד' הרא"ש קרובים לד' התורי"ד ודעימי', דכיון דהו"ל כב' מבואות, ע"כ ל"מ התיקון שעושה במבוי אחד לחבירו, ואך דבד' הרא"ש מבו' דמן הדין שפיר מהני תיקון שעושין בפתח מבוי א' למבוי השני, וכל הא דל"מ הוא משום דאין רואין אותו במבוי השני, ובד' התורי"ד והמאירי משמע דמדינא ל"מ תיקון שעושין במבוי אחד למבוי השני, ובל' הריטב"א בזה יש להסתפק אם מדינא הוא דל"מ או רק משום דאינו נראה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-123)
123. והמרדכי שם כתב דכיון דמדינא ל"ה לנו להצריך לחי בעקמומיתו, ואי"ז אלא כדי שיראה התיקון מכאן ומכאן, מהני בזה לחי אף ביותר מי', - אך ממש"כ רש"י לפרש פירכת הגמ' לפי' מורי הזקן, מבו' דאף דאין הלחי אלא כדי שיראה התיקון, מ"מ ל"מ לחי ביותר מי', והרגיש בזה הקר"א, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן א', והובאו ב' הדעות בזה בדרכ"מ סימן שס"ד ס"ב ובביאוה"ל שם ס"ג, וכתב הביאוה"ל שם דיש להקל כדעת המהר"ם, בצירוף דעת הסוברים דא"צ תיקון בעקמומית כלל. [↑](#footnote-ref-124)
124. ולעיל מינה כתב דאף אם איירי בפרוץ מרובה, מ"מ יש להתירו משום דאיכא פס ד', וכ"כ שם סקי"ט, וזה לדעת התוס' ודעימייהו דפס ד' אמות מתיר בחצר, ואזיל לטעמי' שם סק"ג וסקנ"ג דס"ל דדין תיקון פרצה שבאורך המבוי, הוא כדין תיקון חצר, דהוא בפס ד', וכ"כ האהעו"ז לעיל ה' ב', וגם משה"ק שם החזו"א עוד, דהאי עקמימות הוי כפרצה מן הצד דל"מ לחי, הוא לטעמי' דפרצה מן הצד בעיא פס ד' ואינה ניתרת בלחי.

     אך הנה בד' הרשב"א והריטב"א לעיל בסוגיין מבו', דאילו הי' מועיל לחי וקורה לפרצה, הי' מהני לחי וקורה לפרצת מבוי בצידו, והרי דאף תיקון פרצה שבאורך המבוי הוא בלחי וקורה, וכ"ה מבו' בד' האחרונים בסימן שס"ה ס"ב, וזה מתפרש כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' סוף פ"ד הכ"ב דדרך כניסת המבוי הוא ארכו של מבוי, וע"כ כל דבדרך כניסתו ארכו יתר על רחבו, ניתר אף ארכו בתיקוני מבוי, - ולפ"ז הרי דאם איירי הכא כשפרוץ מרובה, ניחא הא דהוא צריך לחי, וא"א להתיר מכח כותל המבוי, דכיון דהוא ד' אמות נפיק מתורת לחי, וכ"כ בתשו' נפש חי' או"ח סימן כ"ט ד"ה ולכן נלע"ד דהא דצריך לחי לעקמומית, הוא רק היכא דליכא עומ"ר. [↑](#footnote-ref-125)
125. אך אי"ז מתישב במש"כ החזו"א שם סוסק"ו דגם לדעת שמואל מהני הא דחשבינן לה כמבוי עגול, דמה"ט הוא צריך לחי בעקמומיתו, עכ"פ כשלא תיקנו את המבוי השני, אף דס"ל דפרצת מבוי בי', עיי"ש, ונת' להלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-126)
126. ואמנם בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן א' נראה להדיא, דלדעה קמייתא דרש"י גם לדעת רב א"צ לעשות תיקון בעקמומיתו, וד' רש"י דצריך לחי לכל רוח וצוה"פ בעקמומיתו הם כדעת מורי הזקן, אך בתוס' הרא"ש מבו' דמש"כ רש"י דלדעת רב צריך לעשות תיקון בעקמומיתו הוא גם לפי' קמא דלשמואל א"צ לעשות תיקון בעקמומיתו, וכ"ה להדיא בד' ריו"נ, וכ"נ גם בד' ש"ר. [↑](#footnote-ref-127)
127. ולכאו' צ"ל, דכל הא דצריך לעשות את התיקון במבוי זה, הוא רק בהתיקון דצוה"פ שבא להפקיעו מתורת מפולש, אך בתיקון לחי שבא להתיר את הפרצה, הרי דכל שעושה לחי למבוי השני, נמצא דאין מבוי זה פרוץ לרשות האסורה, ואינו צריך תיקון, - ולפ"ז נתחדש, דגם לדעת רב כל שעשה צוה"פ לב' הראשים א"צ תיקון בעקמומיתו, ואף דהרא"ש כתב דבכה"ג צריך לחי בעקמומיתו, (וכ"כ בשם מהר"ם), היינו משום דדבריו שם קיימי כדעת מורי הזקן, דגם לדעת שמואל צריך לחי בעקמומיתו, ול"מ לו התיקון שעושה בראש המבוי השני, אך לפי' קמא דרש"י דלשמואל סגי בהתיקון שעושה בראש המבוי השני, ה"נ לדעת רב סגי בתיקון הלחי שעושה בראש המבוי השני, ורק בהתיקון דצוה"פ שהוא להפקיע את הפילוש, צריך לעשותו במבוי זה עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. ובדבריו שם מבו', דאף שפירש בדעת רש"י גופי' דשמואל פליג על דינא דפרצת מבוי בד', וכמש"כ שם סק"ט, מ"מ כל שלא תיקן את המבוי השני, חשבינן לה כמבוי אחד עגול, וע"כ הוא צריך לחי בעקמומיתו, וכמש"כ רש"י לקמן ח' א', ורק אם תיקן את המבוי השני, הוא דס"ל לשמואל דלא חשבינן לה כמבוי עגול, אלא דנים על כל מבוי בפנ"ע, והו"ל כמבוי שנפרץ מצידו, דלדעת שמואל אינו נאסר אלא בפרצה י', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-129)
129. ולכאו' לפ"ז הדין נותן, דאם הא דלדעת רב צריך לעשות צוה"פ בעקמומית ול"מ לו הצוה"פ שבראש המבוי השני הוא משום דהו"ל כב' מבואות, הרי דבפרצה יותר מי' דחשבינן לה כמבוי א', יועיל לו צוה"פ בראשו האחד ולחי או קורה בראשו השני, וא"צ תיקון בעקמומיתו, - אך בד' הראשונים? מבו' דלא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-130)
130. ובתורי"ד מהדות"נ ד"ה אילימא הק' על פי' קמא דרש"י דאם לשמואל הוי כסתום ממש וא"צ שום תיקון בעקמומיתו מה לי י' מה לי יותר מי' כיון דכסתום ממש חשוב לי', עכ"ד, ומבו' דפשיטא לי' דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה ס"ל דתורתו כסתום וא"צ תיקון בעקמומיתו, וזהו שהק' דה"נ כשנפרץ ביותר מי' יש לחשבו כסתום, - אך בד' רש"י נתישב, דאף דבפרצת ד' תורתו כסתום, היינו משום דחשבינן לי' כב' מבואות, אך כשנפרץ יותר מי' חשבינן לי' כמבוי א', ובזה מודה שמואל דתורתו כמפולש, והתורי"ד גופי' שם (בד"ה אלא) חזר בו ופירש קו' הגמ' גם לפי' קמא דרש"י, עיי"ש, ומשמע בדבריו שם דלא חזר בו מהך מילתא דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה חלוק דין פרצת ד' מדין פרצת י', וכנראה אזיל שם לטעמי' בתוספותיו דדינא דפרצת ד', אי"ז משום דחשיב כפרצה, (ע"ד דינא דפרצת י'), אלא הוא משום דהוי כמפולש, וזהו דס"ל לשמואל דכ"ז הוא כשהוא פרוץ לרה"ר, אך הכא שהוא פרוץ לחבירו, לא חשיב כמפולש, ומשא"כ בפרצה יותר מי' דהיא פרצה במחיצה, וליכא מחיצה כלל בין ב' המבואות, ודאי דהוי כמבוי המפולש. [↑](#footnote-ref-131)
131. וצ"ע דלכאו' שפיר פריך, דאי נימא דמודה רב דפרצת מבוי בי', וכל הא דקאמר דתורתו כמפולש הוא ביותר מי', א"כ מאי נפ"מ בפלוגתת רב ושמואל, הרי גם לדעת שמואל דתורתו כסתום, מ"מ כיון שהוא יותר מי', ל"מ אלא אם ימעטנו מי' או יעשה צוה"פ, וגם לרב שפיר מהני בכה"ג, - ומוכח מד' הרא"ש, דאף אם כל הא דתורתו כמפולש הוא ביותר מי', מ"מ כל שהעקמימות עצמה היא ביותר מי', אף אם מיעטה מי', אכתי תורתו כמפולש, וכ"ה מבו' להדיא בתורי"ד בסוד"ה אילימא, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-132)
132. ולכאו' הטעם בזה, דלדעת מורי הזקן דאף לשמואל צריך תיקון בעקמומית, הרי בע"כ דמודה שמואל לדינא דפרצת מבוי בד', ואפ"ה לא חשיב כמפולש, וא"כ ה"נ בפרצת י' לא חשיב כמפולש, ובע"כ דהא דפריך הוא דביותר מי' ל"מ לחי, ומשא"כ לפי' קמא דרש"י דלשמואל א"צ תיקון בעקמומית, היינו משום דס"ל דפרצת מבוי בי', ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דפליג שמואל וס"ל דאין תורתו כמפולש, וזהו דפריך דאם ביותר מי' מ"ט דשמואל, דכל הא דס"ל לשמואל דאין תורתו כמפולש, הוא משום דליכא פרצה כלל, אך ביותר מי' דאיכא פרצה, מודה שמואל לרב דתורתו כמפולש, אך בל' תוס' הרא"ש שם לעיל מינה לא משמע כן, דמשמע דכל הא דפריך דביותר מי' מ"ט דשמואל, הוא משום דהוא רחב כ"כ בעקמומית וכו', וצ"ע, - אך למש"נ מד' רש"י, דאף לפי' קמא מודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה ס"ל דתורתו כסתום, משום דאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, והא דביותר מי' מודה שמואל דתורתו כמפולש, הוא משום דפרצה י' מהניא לחשוב ב' המבואות כמבוי א', הרי דשפיר יש לפרש כן גם לדעת מורי הזקן. [↑](#footnote-ref-133)
133. וצ"ע אם מכוון דבריו הוא דבאמת מהא דמהני בזה לחי, בע"כ דהא דלשמואל צריך תיקון בעקמומיתו אי"ז מכח דינא דפרצת מבוי בד', אלא הוא מטעם אחר, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, או דהיינו מיסוד דינא דפרצת מבוי, ואך דבדין פרצת מבוי לרב הונא נתחדש טפי דחשיב כפרצה, ובד' שמואל מבו' דלא חשיב כפרצה אלא חשיב כפתח. [↑](#footnote-ref-134)
134. אך מבו' מד' התורי"ד שם לעיל מינה, די"ל דאף דבפרצת מבוי בעי צוה"פ, היינו משום דהו"ל כמפולש לרה"ר, ומשא"כ במבוי עקום שאין הפרצה לרה"ר, א"צ צוה"פ וסגי בלחי, - ולפ"ז מכוון התורי"ד הכא הוא דמשמואל ליכא סייעתא לרב הונא, די"ל דשמואל לא ס"ל כלל דפרצת מבוי בצידו חשיבא כמפולש וצריך צוה"פ, אך לעולם י"ל דמודה שמואל לרב הונא דפרצת מבוי בצידו הוי כמפולש, ושאני הכא דאין הפרצה לרה"ר אלא למבוי השני. [↑](#footnote-ref-135)
135. חלק מן הקושיות נכללו בדברים דלעיל, ועוד יש לדון בחלק מן הדברים, ותן לחכם וכו'. [↑](#footnote-ref-136)
136. אך בתשו' נפש חי' או"ח סו"ס כ"ט כתב, דטעם הסוברים דאף העשוי כמין ח' הוי כמפולש, הוא משום שהעומד בעקמימות ידמה שהוא מפולש לרה"ר אחר כמין ד', ואינו יודע אם ראשו השני יחזור לרה"ר זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-137)
137. ולפ"ז תליא פלוגתא זו, במה שנחלקו הראשונים בביאור מה שאמרו דפרצת מבוי פוסלת בדבקעי בי' רבים, דהתורי"ד כתב דבקעי בה בני המבוי, אך בד' הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק בית ב' שער א' הכ"ב נראה דהיינו דבקעי בה בני רה"ר, ועי' בגאו"י שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-138)
138. ושמא המכוון בזה, דעיקר הא דמבוי המפולש צריך צוה"פ מכאן, הוא רק משום דלית לי' ג' מחיצות גמורות, אך כל דאית לי' ג' מחיצות גמורות, א"צ צוה"פ, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ד א' דדינא דמבוי המפולש מיוסד ע"ז דבעינן ג' מחיצות גמורות, וע"כ בגונא שנתן פס באמצע המבוי, כל הא דיש לחשבו כמבוי מפולש, הוא רק אם הו"ל כב' מבואות, וכל מבוי אין לו ג' מחיצות גמורות, שהרי הוא פרוץ בראשו ופרוץ בצידו, אך אם הוי מבוי א', הרי כיון דיש לו ג' מחיצות גמורות, דב' הפתחים הם ברוח הרביעית, לי"ב לדינא דמבוי מפולש.

     ובזה מתפרש מש"כ המ"ב דבמבוי כמין ח' סגי שעושה צוה"פ בב' ראשיו וב' לחיים בב' העקמומית, דכיון דהמבוי שבגג הח' יש לו ג' מחיצות גמורות, לי"ב לדינא דמבוי המפולש דצריך צוה"פ. [↑](#footnote-ref-139)
139. ובתור"פ כתב דליכא נפ"מ בין פירש"י לפי' ר"ת, אלא שפי' ר"ת נראה יותר לפי שדומה ממש לנדל, - אך בד' ש"ר מבו' דלפי' ר"ת מתישב הא דקאמר רבא דעושה צוה"פ מחד גיסא ולחי וקורה מאידך גיסא, אף אם מבוי עקום א"צ תיקון בעקמומיתו, ונת' להלן, אך תור"פ לקמן בסוגיין הק' מהתם ע"ד ר"י דא"צ תיקון בעקמומיתו, ולא יישב לזה לפ"ד ר"ת דפתוחין לו מבואות מב' צידיו, וגם התוס' לעיל ו' א' והרא"ש בסימן ו' לא כתבו לישב כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-140)
140. אך הב"י בסימן שס"ד פירש דמכוון ד' התוס' הוא, דאם הוו המבואות הקטנים מפולשין ביושר, לא הי' עליהן תורת מבוי עקום כלל, ול"ה צריכין תיקון בעקמומית, ועיי"ש שדקדק מד' הרמב"ם והטור דפליגי ע"ז, (ומש"כ לדקדק כן גם מד' רש"י, כבר עמדו דאי"ז מתישב למש"כ הראשונים דלדעת רש"י לא היו מבואות פתוחין לו אלא מצד אחד), - והב"ח שם תמה ע"ז, דמכוון ד' התוס' דאם היו מפולשין ביושר, אף לשמואל דינם כמפולש, ואין ללמוד מזה דכל דהן מפולשין ביושר אין להצריכם תיקון משום העקמימות, וכ"ה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ג, ועי' גם במג"א שם סק"ד שנחלק ע"ד הב"י, - ובתשו' מהריב"ל ח"ג סימן ע"ד מסיק דמכוון ד' התוס' הוא דאם היו מפולשין ביושר, אף לשמואל דינם כמפולש, אך מ"מ נקט לדינא דכל שהן מפולשין ביושר, לא חשבינן להו כמבוי עקום, - ועמש"נ להלן ללמוד כן מד' הריטב"א. [↑](#footnote-ref-141)
141. ובד' האו"ז שם מבו', דלא אך דלא חשיב כמבוי מפולש גמור מכח המבואות דזה כנגד זה, אלא אף הא דחשיב כמבוי עקום, הוא רק מכח מה שיוצאין מן המבואות לרה"ר דרך המבוי הגדול, ולא משום מה שיוצאין דרך המבוי שבצד השני, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' התורי"ד, עיי"ש שפירש דטעמא דאביי הוא דסגי במה שעושה צוה"פ לגדול, ככל מבוי מפולש דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ולא ס"ל דבעינן תיקון בעקמומיתו, והרי דאף שפירש שם דאיירי גם כשהיו פתוחין לו מבואות מב' צידיו, מ"מ אין תורת מפולש עליהן אלא מכח פילושם דרך המבוי הגדול, וע"כ סגי במה שעושה צוה"פ למבוי הגדול, ומה"ט סתם הרי"ד דפתוחין לו מבואות מב' צידיו, ולא כתב דאינם מכוונים זה כנגד זה. [↑](#footnote-ref-142)
142. ולכאו' מכוון דבריו הוא, דהא דמבוי עקום תורתו כמפולש, הוא רק משום דחזינן לי' כמבוי אחד המתעקם, אך במבוי העשוי הנדל אין המבוי הגדול מבוי א' עם המבואות הקטנים, וע"כ דמי למבוי הכלה לאמצע הרחבה, - וראיתי לפרש עוד, דהא דמבוי עקום תורתו כמפולש, הוא רק משום דכשיוצא ממבוי א' הוא במקום הפתוח לרה"ר, ומשא"כ הכא, כיון דאפשר לצאת מן המבואות הקטנים לצידו השני של המבוי הגדול שאינו פתוח לרה"ר, לא חשיב כמפולש, וע"כ רק אם המבוי הגדול פתוח מב' צידיו לרה"ר, ונמצא דלכל צד שיצא הוא במקום הפתוח לרה"ר, חשיב כמפולש, וצ"ע.

     ?שוב נתבוננתי דדבריו מתפרשים בפשיטות, דס"ל דמבוי עקום הו"ל ככלה לצידי הרחבה דאסור, ועמש"נ במקו"א לדון בזה עפי"ד החזו"א, ונת' עוד בזה במק"א.? [↑](#footnote-ref-143)
143. והרא"ש בסימן ו' כתב, דהא לא תיקשי דמ"ט הוצרך לעשות צוה"פ לכולהו, ולא סגי במה שיעשה צוה"פ לפתח המבוי הגדול, ויעשה לכולם לחי או קורה, משום דהמבואות הקטנים מפולשים אחד לחבירו כמין ח', וע"כ צריך לעשות צוה"פ לכל המבואות הקטנים, - והריטב"א בסוגיין בתחילת דבריו כתב להוכיח מהכא דמבוי עקום כמין ח' תורתו כמפולש, וכתב לדחות דהכא שאני משום דבקעי בי' רבים מכח הפילוש דדרך המבוי הגדול, ולכאו' כ"ז הוא לדעת ר"י דא"צ לעשות תיקון בעקמומיתו, וצ"ע בסתימת דבריו. [↑](#footnote-ref-144)
144. וי"ל בזה, דקשיא לי' להריטב"א במה שלא פירש רבא דצריך לעשות צוה"פ לב' פתחי המבוי הגדול, ולא ס"ל כד' המאירי דסגי במה שעושה צוה"פ מצד א' דרה"ר, שהרי עדיין המבואות הקטנים שבצד השני מפולשים לרה"ר דרך ראשו השני של המבוי הגדול, וע"כ פירש דרבא ס"ל דחשיבי המבואות הקטנים כמפולשים ממש, וכל דהוי מבוי מפולש ממש, אין עליהן תורת מבוי עקום כלל, וכמש"כ הב"י בדעת התוס' והמהריב"ל, - ולפ"ז מתישב עיקר פי' זה דהריטב"א, גם לדעת הסוברים דכמין ח' חשיב כמפולש, והריטב"א לעיל מינה כתב לדון דהכא לכו"ע חשיב כמפולש אף שהוא כמין ח', ואפ"ה סגי למבואות הקטנים שבצד השני בלחי או קורה, ולא חשבינן להו כמפולשים אחד לחבירו, וגם מתישב פי' זה אף לדעת רש"י דמבוי עקום צריך תיקון בעקמומיתו. [↑](#footnote-ref-145)
145. ויש שלמדו לזה גם מד' הריטב"א לקמן י"ב ב', עיי"ש שכתב דדינא דמבוי המפולש דצריך צוה"פ, הוא משום דהוא מפולש ובקעי בי' רבים ואתו רבים ומבטלי מחיצתא, וזהו שאמרו חכמים דאין מערבין רה"ר בכך, אך בלא"ה מודו דסגי בלחי או קורה, למ"ד דהן מועילין משום מחיצה, עיי"ש.

     אמנם כמדומה דד' הריטב"א מתפרשים לפי דבריו לקמן כ"ב א' דהא דאמרי רבנן דאין מערבין רה"ר בכך הוא מדאורייתא, וד"ז הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ומבו' לפ"ז, דגם במבואות המפולשין לרה"ר אמרינן אתי רבים ומבטלי מחיצתא מדאורייתא, וכ"ה מוכח לפמש"כ הריטב"א לעיל ו' ב' דברייתא דר' יהודה ורבנן איירי במבואות המפולשין לרה"ר, וע"ז כתב הריטב"א לקמן דהא דלרבנן אין מערבין רה"ר בכך הוא מדאורייתא, אך אה"נ דהא דצריך צוה"פ מכאן אף במפולש לבקעה, הוא דין בפנ"ע משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, וזהו שכתב הריטב"א שם דבמפולש לבקעה מודו רבנן דא"צ צוה"פ, דהיינו דמדאורייתא הוי רה"י בלא צוה"פ, אך מדרבנן בעינן צוה"פ, ועי' בחזו"א סימן ע"ד סק"א שכתב עד"ז בביאור סוגיית הגמ' לקמן כ"ב א', - אך אכתי צ"ע דבד' הריטב"א לקמן צ"ד א' מבו' דגם הא דבמבואות המפולשין לרה"ר צריך צוה"פ, הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות. [↑](#footnote-ref-146)
146. ואמנם צ"ע במש"כ תוס' הרא"ש ותור"פ בסוגיין, דהא דפריך דבקעה מכאן ובקעה מכאן מיבעיא, ולא אמרינן דאתא לאשמועינן דבעי צוה"פ, הוא משום דמילתא דפשיטא היא, ואם נתחדש בדין מבוי המפולש דמכח הפילוש אינו מועיל בו עומ"ר, מ"ט הו"ל מילתא דפשיטא, - אך מה נעשה דהר"ן בסוגיין כתב כדבריהם, ולקמן י"א א' כתב להדיא דמבוי המפולש אינו ניתר בעומ"ר. [↑](#footnote-ref-147)
147. ושמא י"ל, דלעולם עיקר הא דמבוי המפולש צריך צוה"פ ול"מ לו לחי או קורה, הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, אך הא דל"מ בו עומ"ר הוא מכח הפילוש, דהפילוש מגרע לכח העומ"ר על מקום הפתח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-148)
148. וצ"ע, דכיון דאינו ניתר בעומ"ר מכאן ולחי או קורה מכאן, היאך הוא ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן, הרי כל הא דמהני עומ"ר במבוי הוא בק"ו מלחי וקורה, ובכה"ג דל"מ לחי וקורה, מ"ט מהני עומ"ר. [↑](#footnote-ref-149)
149. ומה שהוכיח הגאו"י לקמן בסוגיין דעומ"ר ל"מ במפולש, מהאופנים שאסרו במבוי שנפרץ לחצר משום מפולש, אף דיש לחצר עומ"ר, י"ל, דאף אם מהני עומ"ר למפולש, מ"מ ל"מ התיקון שבראש החצר למבוי, ועמש"נ כן בהערה ט' והערה י"ג בדעת הראב"ד והר"ן.

     ויש להוסיף, דלהני רבוותא שפירשו דאיסורא דפרצת ד' דבקעי בה רבים הוא משום מפולש, מבו' דעומ"ר אינו מועיל להתיר למפולש, אך להני רבוותא שפירשו דהאיסור בזה הוא משום פרצה, אין מקור מזה. [↑](#footnote-ref-150)
150. ואמנם כ"ז הוא לפירש"י ועוד מקמאי, דלמסקנא קיימינן דהא דאסר רב במבוי שנפרץ במלואו לחצר ונפרצה חצר כנגדו, הוא משום שלא עירבו, - אך הנה הרי"ף הביא לדינא דרב ופירש דהוא משום דהוי כמבוי מפולש, והרשב"א תמה ע"ד הרי"ף דלמסקנא טעמא דרב הוא משום שלא עירבו, ובגונא דעירבו אי"ז אסור אלא כשכלה לאמצע הרחבה, וההשלמה כתב לפרש בד' הרי"ף דלא קי"ל כרב ששת דהא דאסר רב הוא משום שלא עירבו, כיון דלפ"ז בע"כ דנראה מבחוץ אינו נידון משום לחי, ואנן קי"ל דנידון משום לחי, אלא האיסור בזה הוא משום מפולש, ואף בכלה לאמצע רחבה והוו הפרצות זה שלא כנגד זה, וזה כמש"כ התורי"ד, דלדעת רבה דבזה כנגד זה לכו"ע אסור, הוי פלוגתת רב ורב יהודה בזה שלא כנגד זה, ולרב אף בכה"ג אסור, וניחא לפ"ז מה שסתם הרי"ף ולא חילק בין האופנים, דאי נימא דמש"כ הרי"ף נפרצה חצר כנגדו, היינו זה כנגד זה, נמצא שהשמיט הרי"ף לדינא דכלה לצידי רחבה, - אך הר"ן נקט בדעת הרי"ף, דלא אסר אלא כשנפרצו זה כנגד זה, ועי' בגאו"י במש"כ בדעת הרי"ף. [↑](#footnote-ref-151)
151. והחזו"א במכתבים שנד' בסו"ס שלום יהודה מכתב מ' מ"ב מ"ד עמד בזה מ"ט המבוי מותר מעיקר הדין, אף כשנפרץ כנגד פרצת החצר, הרי אין לו אלא ב' מחיצות, והוכיח מזה דכל דהמחיצות גודרות את מקומם והוי רה"י, ה"ז מועיל אף למקום הפתוח לו, ועיי"ש שהאריך בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וצ"ע דלכאו' הכא פשיטא דיש לנו לדון את המבוי והחצר יחד, ויש למבוי ג' מחיצות גמורות, וכ"כ במכתבי הגרא"פ זצ"ל שם. [↑](#footnote-ref-152)
152. ובדבריו שם נראה דהוא רק משום דהחצר יש לה גיפופין, וע"כ חשבינן להמבוי והחצר כב' מקומות, אך י"ל דהוא משום דמבוי וחצר לעולם חשיבי כב' מקומות, - וכ"ה מבו' להדיא בד' תוס' הרא"ש בד"ה ואם איתא דאף היכא דהמבוי רחב כנגד כל הרחבה ונפל כל הכותל, לא חשיב כמפולש, עיי"ש, - ועמש"נ להלן בד' הבעה"מ בזה. [↑](#footnote-ref-153)
153. ואך דבד' ההשלמה נראה דכ"ז הוא בגונא דנפרצו זה כנגד זה, אך בהא דכלה לצידי רחבה דאסור, אין החצר אסורה, עיי"ש, ושמא הוא משום דלגבי החצר שלא נפרצה במלואה, לעולם דמי לכלה באמצע. [↑](#footnote-ref-154)
154. ולפ"ז נראה לדעת הראב"ד, דהא דאסרינן במבוי שנפרץ לרחבה, הוא אף במבוי המתוקן בצוה"פ, דאף דהוא ניתר בלחי וכ"ש בעומ"ר, מ"מ ל"מ העומ"ר שבפתח החצר להתירו, דבעינן שיהא התיקון במבוי עצמו, - אך בחזו"א סימן ס"ה סקל"ג וסימן פ"ח סק"ט נקט דכל שהמבוי מתוקן בצוה"פ מהני העומ"ר שבפתח החצר להתירו, וכ"ה מבו' בד' הגאו"י. [↑](#footnote-ref-155)
155. אך יש לפרש לדבריו בע"א, דלעולם ל"מ עומ"ר להתיר לפילוש זה, ואך דכיון דהחצר ניתרת ע"י העומ"ר, הרי דכל דחשבינן להו כחד מינא, מיגו דמועילין מחיצות החצר להתיר את החצר, אף הן מועילין להתיר את המבוי. [↑](#footnote-ref-156)
156. ובדבריו מבו' שלמד לזה מהא דאף בגונא דהמבוי אסור מ"מ החצר מותרת, והיינו משום דהחצר נשתיירו לה גיפופין, וזה לטעמי' דס"ל דאף בחצר איכא דין פילוש, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-157)
157. ואמנם בחזו"א סימן ס"ה סוסקל"ג כתב ע"ד הר"ן שהביא הב"י, דבע"כ דאיירי כשהיו בעיר פרצות והויא ככרמלית, אך בתשו' הר"ן שלפנינו מפורש דהעיר הויא רה"י גמורה, ואיסור המבוי הוא משום שהוא פתוח לב' ראשיו למקום האסור לו. [↑](#footnote-ref-158)
158. אך יש מקום לדון בזה, דהעומ"ר שבראש החצר, ל"מ להתיר את המבוי, משום דבעינן שיהא התיקון במבוי עצמו, וע"ד שמצינו בדין מבוי עקום לדעת רש"י ודעימי', ואף דהר"ן התם פליג ע"ז, י"ל דכ"ז הוא משום דס"ל דחשבינן לה כמבוי אחד, אך במבוי וחצר דב' מקומות הן, ל"מ התיקון שבראש החצר להתיר את המבוי, וכבר נת' כן לעיל בהערה ט' עפי"ד הראב"ד בפי"ז משבת ה"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-159)
159. וזה מתישב לדעת הרשב"א ודעימי' דס"ל דחצר שלא עירבו בה אין מטלטלין בה את כלי הבית אלא כד' אמות, וע"כ הוא דחשבינן לה ככרמלית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-160)
160. ואמנם מבו' בדבריו דסגי בזה בצוה"פ, ול"ה כחצר המפולשת לרה"ר שכתב בשער ב' פ"א דקי"ל כחנניא דצריך דלת מרוח אחת, ועמד בזה הגאו"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-161)
161. והך מילתא דגם בחצר איכא דין פילוש, הוא מבו' כן גם בתו"ד הרשב"א בסוגיין בד"ה וקשיא לי, עיי"ש שכתב דכשלא נפרץ המבוי במלואו לרחבה שרי, ומדמי לה להא דהרחבה מותרת משום דלא נפרצה במלואה למבוי, והרי דאף היתה הרחבה נפרצת במלואה למבוי היתה אסורה משום הפילוש. [↑](#footnote-ref-162)
162. ומבו' לפ"ז, דטעם הא דמפלגינן בחצר הכלה לרחבה בין היכא שנפרצה חצר כנגדו להיכא שנפרצה שלא כנגדו, אי"ז משום דכשנפרצה כנגדו מיחזי טפי כמפולש, כיון דהעומד במבוי רואה לב' ראשי רה"ר, וכמש"כ רש"י בד"ה ובשעירבו, אלא הוא משום דשאני דין הפילוש בזה כנגד זה מדין הפילוש בזה שלא כנגד זה, ולפ"ז נראה, דכל הא דאסרינן כשנפרצה חצר כנגדו, הוא רק משום דהוי זה גם כנגד פתח המבוי לרה"ר, (שהרי איירי כשנפרץ המבוי במלואו), אך אם נפרץ המבוי לרחבה שלא כנגד פתחו לרה"ר, הרי דאף אם נפרצה הרחבה לרה"ר כנגד פרצת המבוי לרחבה, אי"ז אוסר, (שהרי בכה"ג ליכא פילוש דזה כנגד זה).

     ויש מקום לפרש בזה, לפמש"נ לעיל מד' הריא"ז דכל שנפרץ זה כנגד ה"ז אסור אף אם לא בקעי רבים, וכל שהם זה כנגד זה אי"ז אוסר אלא בדבקעי רבים, וע"כ בחצר אי"ז אוסר אלא כשהם זה כנגד זה דל"ב בקיעת רבים, אך כל שאינם זה כנגד זה דהאיסור הוא משום בקיעת הרבים, אי"ז אוסר בחצר, דבקיעת הרבים דחצר לא חשיבא. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דלא פרכינן לעיל ה' ב' דמה לחצר שכן פרצתו בי' אפי' בדבקעי בי' רבים, תאמר במבוי שפרצתו בד' בדבקעי בי' רבים, וצ"ע שהרי מבו' בדבריו דחצר אינה אסורה אלא בזה כנגד זה, וא"כ אכתי ל"ה חצר כמבוי דאסור אף כשנפרץ מצידו ובקעי בי' רבים, והאהעו"ז בסימן שס"ה כיון להוכחה זו, והאחרונים כתבו לדחות לזה בכמה אנפי, ונת' לעיל שם, - ושמא מכוון דבריו הוא, דכשאין הפרצות זה כנגד זה, ולא בקעי רבים להדיא, לא חשבינן לה כבקיעת רבים אלא במבוי ולא בחצר, אך בפרצות זה כנגד זה דהו"ל בקיעת רבים להדיא, ה"ז אוסר אף בחצר, וע"כ הוא דלא פרכינן מה דפרצה בצידו אינה אוסרת בחצר, כיון דהא דאינה אוסרת הוא משום דלא חשבינן לה כבקיעת רבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-164)
164. והבית אפרים בתשו' סימן כ"ה ד"ה והחילוק נקט דביסוד הדין ליכא נפ"מ בין מבוי לחצר, ואך דכל איסורא דמפולש הוא רק בדליכא שם ד' מחיצות, ונקט שם דאיסור מפולש הוא מגדרי אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וע"כ בחצר דאיכא שם ד' מחיצות ה"ז מותר אף במפולש, ועיי"ש בהמש"ד במה שהאריך הרבה בזה. [↑](#footnote-ref-165)
165. ובד' הגרע"א בכו"ח תנינא סימן כ"ג נראה שנקט בדעת המג"א, דמודה דאיכא דין פילוש בחצר, ורק דינא דפרצה ד' דבקעי בה רבים, אינו אלא במבוי, וע"כ נקט שם דמש"כ המג"א בסימן שס"ג סקכ"ג דבחצר ליכא לדין מבוי עקום, הוא גם לדעת האהעו"ז, ואם נחלקו אם איכא דין פילוש בחצר, אין להביא מד' המג"א לד' האהעו"ז, - וכ"ה מבו' גם בדבריו בגהש"ס לעיל ז' ב' דפשיטא לי' דאיכא דין פילוש בחצר, והחזו"א בסימן ס"ה סוסקכ"ח תמה על דבריו שם. [↑](#footnote-ref-166)
166. ולמש"כ הגאו"י בדעת הרשב"א דאף מבוי המפולש ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן, הרי דמה"ט הוא דחצר שהרבים נכנסין וכו' מותרת, אף דגם בחצר איכא דין פילוש, וי"ל דמהכא למד הרשב"א להך מילתא דעומ"ר מכאן ומכאן מתיר במפולש. [↑](#footnote-ref-167)
167. והתוס' בסוגיין והרמב"ן לקמן נ"ט א' כתבו כן בשם הבה"ג, ובבה"ג שלפנינו ליתא, ועמדו ע"ז הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו (ד"ה ועתה) והמשכנות יעקב בסימן קכ"א (ד"ה וחשבתי) והביאוה"ל בסימן שמ"ה ס"ז, אך ראיתי שהביאו דכ"ה בבה"ג ד' ברלין, והובא בס' העתים סו"ס ר"ח. [↑](#footnote-ref-168)
168. אך הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה ועתה נדבר כתב לדון דלדינא מודה ר"ת דל"ה רה"ר אלא כשבוקעין בו ס' רבוא, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-169)
169. ובמ"ב סימן שס"ד סק"ח כתב דהמנהג לסמוך על הסוברים דל"ה רה"ר כשאין ס' רבוא בוקעין בו, והוא מד' הפמ"ג באש"א שם סק"ב, וכ"כ הבית מאיר שם ס"ב, וכ"כ הגר"ז בסימן שמ"ה סי"א דכן נתפשט המנהג, - והבית מאיר שם כתב דבעל נפש יחמיר לעצמו, וכ"כ הגר"ז שם והחיי אדם בכלל מ"ט סי"ג דיר"ש יחמיר לעצמו, וכ"כ המ"ב והביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-170)
170. אמנם הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א דכתב דהמדברות הוו רה"ר, והכס"מ שם הביא מתשו' הר"א בן הרמב"ם בברכת אברהם סימן ט"ו דמפרש דמכוון הגמ' בשבת הוא דבזמן שהיו ישראל במדבר ל"ה רה"ר, ובזה"ז הוי רה"ר כיון דכל מי שירצה הולך ועובר בתוכו, ועיי"ש שכתב דהא דים ל"ה רה"ר, הוא משום דאין תשמישו נח, שאין אדם יכול להלך בו אלא ע"י ספינה, והא דבקעה ל"ה רה"ר, הוא משום דאין להרבים צורך בהן, ול"ד למדבר דיש להרבים דרך עליהם. [↑](#footnote-ref-171)
171. וכ"ה מבו' גם ממש"כ שיטה להר"נ בשבת ו' ב' בשם הרא"ה, די"ל דבזמן שהיו ישראל שרויים במדבר אף שאר מדברות שהי' להם דרך לשם לאותו מדבר הוו ר"ה, דל"ב שיהיו שם ס' ריבוא כאחד, אלא כיון שרגילין לילך שם אנשים רבים תדיר כס' ריבוא הוי רה"ר, וכאן הרי היו שיירות מצויות של ס' ריבוא, עכ"ד, והביאו הביאוה"ל שם בסו"ד. [↑](#footnote-ref-172)
172. והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה ומה שהאריך כתב דאף למש"כ הריטב"א דל"ב שיהיו דרים בעיר ס' ריבוא, מ"מ בעינן שיהא מקום זה משמש לס' ריבוא שהם מצויין לעבור שם, אך כל שאין ס' ריבוא מצויין לעבור שם, אף דהוי המקום הפקר לכל באי עולם, ל"ה רה"ר, ובתו"ד שם (ובסוד"ה ונפלאתי) מבו' שנקט דצריך דיהא אפשר שיעברו בה ס' ריבוא ביום א', וצ"ע, ונחלק בזה ע"ד המשכנות יעקב בסימן ק"כ וקכ"א שכתב דכל שהמקום מופקר לכל באי עולם, אף שאין מצויין ס' ריבוא לעבור שם, הוי רה"ר. [↑](#footnote-ref-173)
173. אמנם י"ל, דד"ז עצמו תליא בהפלוגתא אם בעינן שיהיו ס' ריבוא דרים שם, או סגי במה שנכנסין לה ס' ריבוא, דהסוברים דבעינן שיהיו ס' ריבוא דרים שם, הוא משום דבעינן שיהיו בעיר ס' ריבוא בכל יום, וע"כ לא סגי במה שיש ס' ריבוא שנכנסים לה לפעמים, ובאמת אם נכנסים לשם כל יום ס' ריבוא, ודאי דלכו"ע הוי רה"ר, אף שאין דרים שם, אך הריטב"א דס"ל דסגי במה שנכנסין לה ס' ריבוא, הוא משום דס"ל דל"ב שיהא בה בכל יום ס' ריבוא, - אך יתכן דעיקר הפלוגתא אם בעינן שיהיו דרים שם ס' ריבוא, הוא אם בעינן שיהיו בה ס' ריבוא יחד, או סגי במה שהיא משמשת לס' ריבוא אף שאין בה ס' ריבוא כאחד. [↑](#footnote-ref-174)
174. ולכאו' הוא משום דבתוך העיר הוי הרשות של בני העיר, וע"כ בעינן שיהיו בה ס' ריבוא, ולפ"ז בגוונא דאף הרחובות שבתוך העיר אינם של בני העיר, הוי רה"ר אף כשאין שם ס' ריבוא, ועי' בתשו' ישועות מלכו או"ח סימן כ"א שכתב לדון כעי"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-175)
175. ומה שהוכיחו האחיעזר והאג"מ כן מהא דמחנה לוי' הי' רה"ר ומהא דירושלים היתה רה"ר ומעוד דוכתי, י"ל דסגי במה שהמקום משמש לכל הס' ריבוא, אף שאין שם ס' ריבוא בפעם אחת, וכמש"נ לעיל מד' הריטב"א, אך מבואות שבעיר שאין משמשין לכל בני העיר, ל"ה רה"ר, אף שמצויין בעיר ס' ריבוא. [↑](#footnote-ref-176)
176. ובאג"מ או"ח ח"ה סימן כ"ח אות ז' כתב ללמוד מד' רש"י והרא"ש, דבעיר שיש לה חומה ל"ב שיהיו הפתחים מכוונים זה כנגד זה, ורק בעיר שאין לה חומה בעינן לזה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' גם במנחת שלמה תנינא סימן ל"ט ענף ב' שנקט כן, - אך מד' פסקי הרי"ד בסוגיין למדנו לפרש לד' רש"י, דביסוד הדין שוה דין עיר שיש לה חומה לדין עיר שאין לה חומה, ואך דבעיר שאין לה חומה, כיון דראשי מבואותי' פתוחין לחוץ לעיר, סתמא דמילתא הוו כל המבואות מפולשים משער לשער, עיי"ש, וכ"נ בל' רש"י לקמן כ"ו א' ד"ה משום ונ"ט א' ד"ה לחי. [↑](#footnote-ref-177)
177. וצ"ע, דמש"כ התוס' והרא"ש דהיכא דהמבוי מפולש לרה"ר הוי רה"ר אף כשאין בו ט"ז אמה, היינו כשהוא מפולש לאורך רה"ר, אך כל שהוא מפולש לרוחב רה"ר, ל"ה רה"ר אלא כשיש בו ט"ז אמה, ושפיר י"ל דאף כשיש בו ט"ז אמה בעינן שיהא מפולש לרה"ר. [↑](#footnote-ref-178)
178. ושמא הטעם בזה, דבתוך המדינה שהיא רשות של בני העיר, כמש"כ הרמב"ן שם לעיל מינה, ל"ה רה"ר אלא מכח שהיא משמשת כמעבר לבני העולם, וע"כ בעינן שיהיו פתחי' מכוונים משער לשער, כדי שיהא הילוך בני העולם בה כהילוך דדגלי מדבר, ומשא"כ חוץ למדינה שהיא רשות של כל העולם, סגי במה שהרבים הולכין במקום זה, ול"ב שתשמש להילוך ממקום למקום, וע"כ אף אם הדרך היא בעיקום, יש עלי' תורת רה"ר. [↑](#footnote-ref-179)
179. ובאג"מ או"ח ח"א סימן ק"מ וח"ה סימן כ"ח אות ו' כתב לדון בדעת כמה מקמאי, דל"ב שיהיו השערים מכוונים זה כנגד זה, אלא בעינן שתהא הרה"ר מכוונת משער לשער, שלא יהא הפסק מקום שאינו רה"ר, עיי"ש, - אך כתב שם דבד' רש"י לקמן בסוגיין ד"ה אבולי ובד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ב א' והאו"ז בסימן קס"ד מפורש דבעינן שיהיו הפתחים מכוונים, וכ"כ המג"א בסימן שמ"ה סק"ז, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-180)
180. ועיקר חילוק זה בין פלטיא למבואות המפולשין, מצינו עד"ז בד' הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג' דפלטיא הויא רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות בלילה, ונת' להלן, - עוד מצינו עד"ז בד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ב א' בדין אמצע הפילוש דל"ה רה"ר אלא בפלטיא, עיי"ש, ובד' הרמב"ן לקמן נ"ט א' די"ל דבפלטיא מודה ר' יהודה דלא סגי בב' מחיצות, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-181)
181. ויל"פ עוד בד' התוס' והריטב"א, דכל הא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, הוא במחיצה שאינה מונעת את רגל הרבים, אך כל דאיכא דלתות ננעלות בלילה, דכח המחיצה הוא משום שהיא ננעלת בלילה, ובשעה זו שהיא ננעלת ה"ה מונעת רגל הרבים, לא אמרינן בזה דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ועד"ז כתבו הגאו"י בסוגיין והאבנ"ז בכ"ד בדעת התוס' בסוגיין, דאם סגי בדלתות הראויות לינעל משום דחשבינן לה כנעולה, לי"ב לדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, כיון דכשהיא נעולה היא מונעת את רגל הרבים, עיי"ש, ועי' בחזו"א סימן ע"ח סוסק"ה, ושמא דבריו מתפרשים עד"ז. [↑](#footnote-ref-182)
182. והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה ומצאתי כתב ע"ז, דאף דמתחילת ד' רש"י שלפנינו משמע דדייק מדבעינן דלתות נעולות, מ"מ מסוף לשונו משמע דעיקר הקו' היא מהא דסגי בלחי וקורה, ועיי"ש שכתב דאפשר שהי' להתוס' גירסא אחרת בד' רש"י, - ועמש"כ בחי' אהעו"ז לפרש בד' רש"י כמשמעות לשונו, דפריך מכח ב' הדברים יחד. [↑](#footnote-ref-183)
183. אך בתשו' תשובה מאהבה ח"ג סימן רמ"ה נראה שפירש בד' התוס', דעיקר מחיצת דלת היא מחיצה גרועה, וע"כ הוא דבעינן ד' מחיצות, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז מד' התוס' דדלת הוי מחיצה בלא צוה"פ, דאם ל"ה מחיצה בלא צוה"פ, הדק"ל דמ"ט בעינן ב' דלתות, הרי צוה"פ הויא מחיצה מעליא, עכ"ד, וצ"ע, חדא, דהרי חזינן דלחנניא סגי בדלת מכאן ולחי או קורה מכאן, והרי דדלת הויא מחיצה גמורה לאשוויי רה"י, ועוד, שהרי התוס' לעיל ב' ב' כתבו דדלת ננעלת הויא מחיצה מעלייתא. [↑](#footnote-ref-184)
184. והאו"ש שם כתב דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, וע"כ הוא דבעינן ב' דלתות, דרק ע"י דאיכא ד' מחיצות גמורות של רה"י, לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-185)
185. והט"ז בסימן שמ"ה סק"ה כתב בפשיטות דסגי בדלת אחת נעולה כיון דל"ה מפולש, והתו"ש שם סקי"ג תמה ע"ז שלא כתב דד"ז הוא פלוגתא דרבוותא, ועי' בהגה' אמרי ברוך ע"ד הט"ז שכתב לפרש דבריו בע"א, אך הפמ"ג והגרע"א ציינו ע"ד הט"ז לד' המג"א בסימן שס"ד סק"ב, ונראה שפירשו לדבריו כפשוטם. [↑](#footnote-ref-186)
186. ובזה מתפרש מש"כ המאירי בשבת שם, דכל דדלתות הפלטיא עצמה ננעלות הויא רה"י, ורק דלתות המדינה הננעלות אין מועילות להתירה, והיינו משום דכל דדלתות הפלטיא עצמה ננעלות, נמצא דהפלטיא אינה מסורה לרבים כל שעה, וע"כ ל"ה רה"ר. [↑](#footnote-ref-187)
187. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק הבית אפרים שם ע"ד הרשב"א ממה שאמרו לקמן ק"א א' דשוק של פטמים שבירושלים ל"ה רה"י משום דדלתותי' ננעלות בלילה, אף דשוק של פטמין הוא כפלטיא, ולפי הנ"ל י"ל, דכיון דירושלים היו דלתותי' ננעלות בלילה, לא היו פותחין את דלתותי' ביום השבת, וע"כ שפיר הוי השוק שבתוכה רה"י, ובזה מתישב גם משה"ק ההשלמה בסוגיין והמאירי בשבת ו' א' מסוגיית הגמ' שם על דעת רבינו אפרים דדלתות הננעלות בלילה אינם מתירות אלא בלילה.

     והבית אפרים שם הק' עוד ע"ד הרשב"א, ממה שאמרו דירושלים אלמלי וכו', ומשמע דמהני הא דדלתותי' ננעלות בלילה שלא יהיו חייבין משום רה"ר על כולה, אף שהיו בה הרבה פלטיות, אך המאירי בשבת שם כתב לדעת הרשב"א, דמה שאמרו דמכח הא דדלתותי' ננעלות בלילה אין חייבין עלי' משום רה"ר, קאי רק על המבואות המפולשין שבתוכה, ולא על הפלטיות. [↑](#footnote-ref-188)
188. אך בד' השעה"צ בסימן שמ"ה סקכ"ט מבו' שפירש בד' הריטב"א דהא דאמרינן בזה אתרו"מ, הוא משום דרה"ר המתקצר הוי רה"ר, וכ"ה גם בתו"ד בביאוה"ל שם ס"ט, וכ"נ גם בד' הבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה אך אל זה אביט שהשוה ד' הריטב"א לד' התוס' והרשב"א, - וצ"ע דלכאו' אי"ז מתישב בד' הריטב"א המפורשים לקמן י"ב ב', דאף דאי"ז רה"ר מ"מ אמרינן בזה אתרו"מ, עיי"ש, וכ"ה גם משמעות דבריו בסוגיין ולקמן כ"ב א'. [↑](#footnote-ref-189)
189. אך בחזו"א סימן ק"ח סקי"ב כתב דמודו האו"ז וההג"א דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר גמורה, אלא דס"ל דל"ב ס' ריבוא, עיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

     ובעיקר דין זה אם אמרינן אתרו"מ בדליכא ס' ריבוא, משמע בד' המג"א בסימן שס"ג סק"מ דלא פסיקא לי' ד"ז, ובתו"ש שם סקפ"ב נקט דאמרינן אתרו"מ אף בדליכא ס' רבוא, והביאוה"ל שם סל"ו הביא לדבריו, וצ"ע מה שלמד לזה מדינא דפירצה דבקעי בה רבים, דבפשוטו התם אי"ז כלל מדינא דאתרו"מ, ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן שס"ג סמ"ד ובקו"א סימן שמ"ה סק"ב, - ובד' המג"א שם נתחדש עוד, דמבוי המוקף ג' מחיצות ומתוקן ברוח רביעית ובקעי בי' רבים ברוח הרביעית, אמרינן בזה אתרו"מ לבטל תיקון הרוח הרביעית, אף דל"ה כלל רה"ר משום דיש לו ג' מחיצות מעלייתא דלא בקעי בהו רבים, וצ"ע?ועי' בית מאיר שם, - ואמנם בד' המ"ב צ"ע, שהרי בביאוה"ל סימן שס"ד נקט בפשיטות דלא אמרינן אתרו"מ בדליכא ס' רבוא, להסוברים דל"ה רה"ר בלא ס' רבוא, והכא נראה שנקט טפי דאמרינן אתרו"מ אף בדליכא ס' רבוא, ושמא ד' המג"א והביאוה"ל בסימן שס"ג קיימי על דינא דהתוס' דבמחיצות דבידי שמים אמרינן אתרו"מ אף לרבנן, ובדין זה ס"ל דל"ב תנאי רה"ר, ובזה ניחא מה שהוצרך המג"א לד' התוס' בזה, אף דאנן קי"ל דאתרו"מ, אך בחזו"א סימן ק"ח סקי"ג אין נראה שנקט כן, - ויש לדון עוד, דנידון המג"א והביאוה"ל הוא אם בעינן שיהא בקיעת ס' רבוא במקום המחיצות, אך ודאי דבעינן שהמקום הנגדר יהא בו תנאי רה"ר, דרק ברה"ר ל"מ מחיצות שיש בהן בקיעת רבים, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-190)
190. אך יש לדחות, דאף דמקום שיש לו ב' מחיצות הוי רה"י, מ"מ ליכא בזה גריעותא בבקיעת הרבים, וחשיב שפיר כבקיעת רבים דרה"ר, ואלא דאף דהוי זה בקיעת רבים דרה"ר, מ"מ הוי מקום זה רה"י, כיון דיש לו ב' מחיצות, וע"כ שפיר אמרינן בזה אתרו"מ, אך למש"נ להלן מד' הרמב"ן דהא דבב' מחיצות ל"ה רה"ר הוא ברה"ר העומדת להילוך דל"ה דומיא דדגלי מדבר, מבו' דבב' מחיצות איכא גריעותא בבקיעת הרבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-191)
191. וי"ל לדעת התוס', דכ"ז הוא לדעת חנניא דבמבואות המפולשים לרה"ר צריך דלת מכאן, והיינו משום דמדרבנן יש בזה לדינא דאתרו"מ, וזהו טעם החילוק בין מפולש לרה"ר למפולש לבקעה, אך לדעת חכמים דסגי בצוה"פ מכאן, לי"ב לדינא דאתרו"מ, וכל הא דבעי צוה"פ הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות ומדינא דמבוי המפולש, ובזה מדוקדק לישנא דהתוס' שכתבו דבכך הוא דלא מערבא הא בדלתות מערבא, והיינו משום דאתיא כחנניא דבעי דלת, אך בד' הריטב"א לקמן י"ב ב' מבו', דאף לחכמים דסגי בצוה"פ מכאן, הוא מכח דינא דאתרו"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-192)
192. ובביאוה"ל סימן שמ"ה ס"ח כתב לדקדק מל' הרשב"א בעבוה"ק דאפי' אם רק מצד אחד מפולש לרה"ר ג"כ שם ר"ה עלי' כיון שנמשך לאורך ר"ה ה"ה כחלק ממנו, ועיי"ש שכתב דמד' התוס' והרשב"א בחי' וש"ר משמע דל"ה רה"ר אא"כ המבוי מפולש מב' צדדים לרה"ר, עכ"ד, וצ"ע ביאור הנידון בזה, שהרי בפשוטו גם כשיש בו ט"ז אמה ל"ה המבוי רה"ר אלא כשהוא מפולש מב' צידיו לרה"ר, אך נפ"מ בזה בפלטיא דל"ב שתהא מפולשת לרה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-193)
193. ובשעה"צ סימן שמ"ה סקכ"ט הביא דכ"ה גם בד' הריטב"א וההג"א, וזה לטעמי' שפירש בדבריהם דהא דאמרינן בזה אתרו"מ, הוא משום דהו"ל רה"ר, ועמש"נ בזה בהערה א'. [↑](#footnote-ref-194)
194. ולדרך זו מתפרש מקורו של הרא"ש להך מילתא דכל דאין המבואות רחבים י"ג אמה ושליש ל"ה רה"ר, דזה נלמד ממה שאמרו דמבואות המפולשין לרה"ר ל"ה רה"ר, ובע"כ דאף דמבוי המפולש לרה"ר הוי רה"ר אף כשאין בו ט"ז אמה, מ"מ כל שאין בו י"ג אמה ושליש ל"ה רה"ר. [↑](#footnote-ref-195)
195. ולדעתם פליג הרא"ש ע"ד הרשב"א, דלדעת הרא"ש אף כשאורך המבוי מפולש לאורך רה"ר ל"ה רה"ר אלא כשיש בו י"ג אמה ושליש, ולדעת הרשב"א בכה"ג הוי רה"ר אף שאין בו י"ג אמה ושליש, - ובאמת דגם לדרך קמא דד' הרא"ש קיימי אף כשארכן מפולש לרוחב רה"ר, מ"מ משמעות ד' הרא"ש דלא ס"ל לדינא דהתוס' והרשב"א דכשארכן הוא לאורך רה"ר הוו רה"ר ואף כשאין בהן י"ג אמה ושליש, דאם הי' מודה לדין זה, היאך למד מסוגיין דאף מבוי המפולש לרוחב רה"ר הוי רה"ר כשיש בו י"ג אמה ושליש. [↑](#footnote-ref-196)
196. אך בל' הטור בסימן שס"ד ובקיצור פסקי הרא"ש נראה להדיא דרק כשהוא רחב י"ג אמה ושליש הו"ל רה"ר, וכ"ה בל' השו"ע בסימן שמ"ה ס"ט, וכן נקטו הט"ז שם סק"ז והמג"א שם סקי"ב ושאר האחרונים. [↑](#footnote-ref-197)
197. אך י"ל בזה בע"א, דלעולם המקום שמתקצר ל"ה רה"ר, ומ"מ שאר הרשות שיש בו ט"ז אמה הוי רה"ר, וסגי בזה לדינא דאתרו"מ, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן כ"ב א', דאף לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, מ"מ אמצע הפילוש שאין לו מחיצות מעליייתא הוי רה"ר, והרי דאף דבמקום בקיעת הרבים במחיצות ל"ה רה"ר, מ"מ שפיר אמרינן אתרו"מ לגבי המקום שבפנים דהוי רה"ר.

     אמנם בעיקר הדברים יש לדון, דכיון דהא דבעינן ט"ז אמה הוא דומיא דדגלי מדבר, לכאו' הדין נותן, דאם המקום שמתקצר ל"ה רה"ר משום שאינו כדגלי מדבר, תו גם המקום שבפנים ל"ה רה"ר, כיון דבקיעת הרבים לשם אינה כדגלי מדבר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-198)
198. ועפי"ז יש לדון במש"כ התוס' לקמן כ"ב ב' סוד"ה ת"ש, דאם איכא בור באמצע הרה"ר והוא רחוק מן הכותל ג"ט מכל צד הוי רה"ר, אם אמרינן בזה דאתרו"מ, וצ"ע דלכאו' הוא תלוי בב' תי' התוס' בסוגיין אם רה"ר המתקצר הוי רה"ר, וביותר תיקשי בד' תוס' הרא"ש שכתב שם כד' התוס', אף דבפשוטו דעתו דרה"ר המתקצר ל"ה רה"ר אלא כשיש בו י"ג אמה ושליש, אך בד' תוס' הרא"ש בסוגיין אין הדבר ברור, עיי"ש, ולהנ"ל י"ל דהתם שאני, משום דהמבוי עצמו רחב ט"ז אמה, אלא שהוא מתקצר באמצעיתו במקום הבור, וע"כ שפיר חשיב כרה"ר, - ועפי"ז י"ל דכל מש"כ התוס' שם דסגי בג"ט, הוא רק התם, אך בדינא דרה"ר המתקצר לא סגי בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-199)
199. אך בל' התוס' שלפנינו משמע קצת דהנידון בזה הוא דשמא ל"מ ב' מחיצות ביותר מי"ג אמה ושליש, אף בפחות מט"ז אמה, דשמא כמו דלענין תיקון לחי וקורה חלוק דין פירצה י"ג ושליש מפירצה יותר מי"ג ושליש, ה"נ מדאורייתא חלוקין הן זמ"ז, ונתחדש לפ"ז דשייך לדון דין פירצה ברוח ג' לר' יהודה, אף דסגי בב' מחיצות, וצ"ע, - ועי' עוד בבית אפרים סימן כ"ו ד"ה אך אל זה אביט במש"כ ע"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-200)
200. אמנם הנה הריטב"א לקמן כ"ב א' ד"ה ואיכא למידק כתב דלדעת ר' יהודה גופי' ל"ב בירושלים דלתות ננעלות, כיון דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, ולא נתפרש לן היאך זה מתישב עם דבריו דברחב ט"ז אמה מודה ר' יהודה דל"מ ב' מחיצות, וכ"כ שם כ"ב א' לעיל מינה, והוכיח מזה דברייתא דיתר על כן לא איירי ברחב ט"ז אמה, וא"כ מ"ט ל"ב בזה דלתות ננעלות, והרי הריטב"א גופי' שם לעיל מינה כתב דהא דלר' יהודה לא אמרינן אתרו"מ במקום ב' מחיצות מעלייתא, הוא משום דמחיצות אלו שאין הרבים בוקעין בהן אין מתבטלין, וכיון דאיכא ב' מחיצות הוי רה"י, דב' מחיצות דאורייתא, וא"כ הדין נותן דברחב ט"ז אמה דלא סגי בב' מחיצות, נימא בזה אתרו"מ, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-201)
201. ויש להוסיף, דאף אי נימא כמש"כ השעה"צ בדעת הריטב"א דרה"ר המתקצר הוי רה"ר, מ"מ כיון דל"ה רה"ר בפנ"ע אלא מכח צירופו להרה"ר, הרי דבזה שפיר מהני ב' מחיצות לאשוויי לי' לרה"י, דע"י המחיצות כבר ל"ה מכלל הרה"ר. [↑](#footnote-ref-202)
202. וכ"נ גם מד' רש"י בריש פירקין ולקמן נ"ט ב', דכל הא דמבוי הסתום מג' רוחות ל"ה רה"ר, הוא רק משום דל"ד לדגלי מדבר, אך בלא"ה הי' רה"ר, ול"ה המחיצות מועילות לאשוויי לי' לרה"י, - אך אי נימא בדעת רש"י דל"מ ג' מחיצות לאשוויי רה"ר במקום הפתוח לרה"ר, י"ל דע"כ הוא שהוצרך להא דל"ד לדגלי מדבר, דאל"כ הי' המבוי רה"ר, כיון דל"מ ג' מחיצות במקום הפתוח לרה"ר. [↑](#footnote-ref-203)
203. וקו' הגרע"א זו הוא לפ"מ שפירש שם בד' השואל, דהא דצוה"פ מהני לדעת רבנן, אי"ז משום דצוה"פ חשיבי כשם ד' מחיצות, אלא משום דצוה"פ מהני כנגד בקיעת הרבים, ומה"ט הק' שם עוד, דאם לרבנן מהני צוה"פ אף דליכא אלא ב' מחיצות גמורות, א"כ הדין נותן דגם לר' יהודה יועיל צוה"פ, עיי"ש, אך אי נימא דהא דצוה"פ מהני לדעת רבנן ודלתות הראויות לינעל ל"מ, הוא משום דצוה"פ חשיב כשם ד' מחיצות, ודלתות הראויות לינעל לא חשיבי כשם ד' מחיצות, לא תיקשי ע"ז מההיא דחנניא, דודאי לבטל בקיעת הרבים מהני דלתות הראויות לינעל טפי מצוה"פ, אך ליחשב כשם ד' מחיצות מהני צוה"פ טפי מדלתות הראויות לינעל. [↑](#footnote-ref-204)
204. והנה אמנם הריטב"א לקמן שם כתב דצוה"פ ל"מ ליחשב כשם ד' מחיצות, ולפ"ז צ"ע דמ"ט נקט דכל הא דמוקמינן לה במבואות המפולשים לרה"ר הוא רק לר' יוחנן דקי"ל כר' יהודה, - ושמא י"ל, דאף דצוה"פ לא חשיבא כשם ד' מחיצות, מ"מ דלת הראוי' לינעל חשיבא כשם ד' מחיצות, וע"כ כל הא דפריך דל"מ דלת, הוא רק לדעת ר' יוחנן, - אך צ"ע, דכיון דצוה"פ אף דהוי מחיצה גמורה מ"מ לא חשיבא כשם ד' מחיצות, מ"ט פשיטא להריטב"א דדלת הראוי' לינעל חשיבא כשם ד' מחיצות, ועוד, דלפ"ז נמצא, דדינא דת"ק דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, בע"כ דהוא רק במבואות המפולשין, ובד' הריטב"א שם מבו' דלר' אלעזר א"צ כלל להעמיד להברייתא במבואות המפולשין, עיי"ש, וצ"ע.

     שו"ר בד' הריטב"א לקמן כ"ב א' דמבו' דאף לרבנן לא מיערבא בדלתות אלא בדלתות ננעלות, ופירש דזהו דפרכינן דרבנן אדרבנן, ולא משני דהא דלא מערבא בלחי וקורה הוא משום דלחי וקורה משום הכירא, דאתיא כר' יוחנן דאף בדלתות לא מערבא, ומבו' דאף לרבנן לא מערבא בדלתות, ומבו' לפ"ז דאף דלת שאינה ננעלת לא חשיבא כשם ד' מחיצות, - ולפ"ז בע"כ דמש"כ הריטב"א דהפירכא היא לדעת ר' יוחנן, הוא משום דר' יוחנן ור"א פליגי בזה בדעת רבנן, וכמבו' בד' הריטב"א לקמן שם דרק לדעת ר' יוחנן הוא דלרבנן לא מערבא בדלתות, עיי"ש, - אך לא נתפרש לן מנ"ל הך מילתא דלר' יוחנן לא מערבא לרבנן אלא בדלתות ננעלות, הרי ד' ר' יוחנן דירושלים וכו', אתיא רק כדעת ר' יהודה, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן שם וכמש"כ הריטב"א שם, ומשום דהי' לירושלים עומ"ר על הפרוץ דחשיב כשם ד' מחיצות, וא"כ היאך שמעינן מדר' יוחנן דגם לרבנן לא מערבא אלא בדלתות, וצע"ג, - ועמש"נ בזה במק"א באורך?. [↑](#footnote-ref-205)
205. וצ"ע דאף שהי' שם עומ"ר על הפרוץ, הרי היו הפתחים רחבים ט"ז אמה, וא"א להתיר בזה משום עומ"ר על הפרוץ, וצ"ל בחד מתרי גווני, או דס"ל דפרצה יותר מי' אינה אוסרת אלא מדרבנן, ודעת הריטב"א בזה לא נתבררה, ויתבאר בעזה"י במקומו, או דס"ל דכיון דהי' צוה"פ בפתחים ואין ע"ז תורת פירצה, תו מהני העומ"ר שבצדדים, וחשיב כשם ד' מחיצות, וזה כמו שפירש הגרע"א בתשו' חדשות סימן ו' בד' התוס'. [↑](#footnote-ref-206)
206. והריטב"א הוסיף, דכיון דשאר המחיצות אינם אלא מדבריהם הקילו אפי' לערב לטלטל בו, עכ"ד, והוצרך לזה לטעמי' דס"ל דאמרינן אתרו"מ אף במקום דאינו רה"ר, וע"כ אף דב' המחיצות דלא בקעי בהו רבים אינם מתבטלין ומדאורייתא הוי רה"י, מ"מ כיון דמדרבנן בעינן לא סגי בב' מחיצות ובעינן ד' מחיצות הי' לנו לומר דבקיעת הרבים תבטל להמחיצה הג' והד' שבוקעין בהן רבים, וע"ז הוא שכתב דהקילו במחיצות אלו דאינם אלא מדבריהם שלא יתבטלו ע"י בקיעת רבים. [↑](#footnote-ref-207)
207. אמנם הנה במכתב החזו"א שנד' בחזו"א בסוגיין מבו' שפירש בד' התוס', דכל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ ואף המחיצה השלישית דלחי אינה בטילה כלל ע"י בקיעת הרבים, ומכח זה נקט שם דאף אם יבקעו הרבים בב' המחיצות לא נימא אתרו"מ, והק' לפ"ז ע"ד התוס' מהא דבתל אמרינן אתרו"מ, אך לכאו' משמעות ל' התוס' הוא דאף בדאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ "שלישית", אך אם יהא בקיעת רבים על ב' המחיצות שפיר נימא אתרו"מ, דרק בדאיכא ב' מחיצות מעלייתא דלא בקעי בהו רבים, ל"מ בקיעת הרבים לבטל להמחיצה השלישית, כיון דסגי בה במחיצה כ"ד, ובזה מתישב גם משה"ק החזו"א שם עוד ע"ד התוס' דמ"ט אמצע הפילוש הוי רה"ר, ואכמ"ל. - ?ויש להוסיף, דלמש"נ מבו' היטב הא דרבנן פליגי ע"ז, דאי"ז פלוגתא נוספת, כמו שנקט החזו"א במכתביו, ועפי"ז נקט די"ל דר' יוחנן סבר כר' יהודה בחדא וכרבנן בחדא, אלא היינו משום דלרבנן לא סגי בב' מחיצות ולחי, דבעינן מדרבנן ג' מחיצות גמורות, אך לפ"ז נמצא דבגונא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא נימא אתרו"מ אלא מדרבנן, ובד' התוס' מבו' לכאו' דלא כן, אלא דאמרינן בזה אתרו"מ מדאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-208)
208. ומש"כ החזו"א דליכא חילוק מדאורייתא בין ג' מחיצות לד' מחיצות, י"ל דהרי מצינו בכ"ד דבמחיצות גרועות בעינן ד' מחיצות, חדא, הוא בד' התוס' לעיל ו' ב' שכתבו בדעת רש"י דהיכא דמחיצה שלישית ע"י דלת רביעית נמי בעיא דלת, עוד מצינו כן בפסקי רי"ד לעיל כ' א', דכל הא דאגמרי' רחמנא למשה גדור רובא, היינו בג' מחיצות, אך בד' מחיצות מהני אף בפרוץ מרובה, ומה"ט הוא דפסי ביראות מועילין מדאורייתא, עוד מצינו כן בד' המג"א בר"ס תר"ל דמחיצת שתי ל"מ בסוכה אלא בדאיכא ד' דפנות, ומבו' דהיקף דד' מחיצות הוי היקף מעליא טפי, ולפ"ז י"ל דרק היקף דד' מחיצות מהני אף במקום בקיעת הרבים. [↑](#footnote-ref-209)
209. וי"ל נפ"מ בזה, בגונא דאיכא ב' מחיצות גמורות וב' לחיין, ובקעי רבים בב' הרוחות הגדורות במחיצות הגמורות, אך בב' הרוחות שעשה בהן לחיין לא בקעי רבים כלל, דלדעת הרשב"א ודעימי' לא נימא בזה אתרו"מ לדעת רבנן, שהרי המחיצות שבוקעין בהן הרבים הוו מחיצות גמורות, ול"מ בקיעת הרבים לבטלם, אך לדעת החולקים נראה דבכה"ג נימא אתרו"מ, דבקיעת הרבים בב' המחיצות הגמורות מגרעת כח המחיצות, ובעינן היקף מעליא דשם ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-210)
210. אך יש לדחות, דלעולם לא אמרינן אתרו"מ אלא בבקיעת רבים דרה"ר, ואך דגם במקום דאיכא ב' מחיצות, חשיב כבקיעת רבים דרה"ר, דב' מחיצות אי"ז גריעותא בבקיעת הרבים, אלא דהוי המקום רה"י מכח המחיצות, וע"כ אמרינן בזה אתרו"מ, ובטלה מחיצת הצוה"פ במקומה, אך החזו"א במכתב מ"ד ד"ה מש"כ בס' כתב דודאי דכל דיש לרשות כח רה"י ואין הרבים מבטלין אותו, גם פתחו הוא פתח ואין הרבים מבטלין אותו, וע"כ ודאי דאף הצוה"פ אינה בטילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-211)
211. דהרי מחיצות ירושלים עצמן הוו עומ"ר, ואי נימא דהי' סילוק מחיצות ע"י הבתים שבצידי המבואות, הרי הי' לאמצע הפילוש עומ"ר ע"י מחיצות הבתים עצמם. [↑](#footnote-ref-212)
212. ויש לדחות עוד, למש"כ במכתבי החזו"א סוף אות מ' לדון, דבב' מחיצות לר' יהודה לא סגי בעומ"ר, אך בד' החזו"א באות מ"ד ד"ה איני זוכר נראה דחזר בו מזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-213)
213. ומשמעות דבריו דהטעם בזה הוא, דעיקר הא דמחיצות הגודרות את מקומם גודרות את המקום הפתוח להם, הוא משום דע"י ג' מחיצות חשיב המקום כמובדל לגמרי מכל רוחותיו, וכמש"כ החזו"א בכ"ד, וע"כ אף המקום הפתוח לו חשיב כמובדל, ובזה י"ל דכ"ז הוא בג' מחיצות, אך ב' מחיצות אין בכחם לחשוב המקום כמובדל לגמרי, וע"כ אין המקום הפתוח למקום זה חשיב כמובדל. [↑](#footnote-ref-214)
214. ובמכתבים בסוף אות מ"ב הוסיף לבאר בזה, דהוא משום דגם ב' מחיצות ראויות להתבטל ע"י בקיעת רבים דאיקליש כחן, ומ"מ במקומן מגינות על עצמן, אבל לא יפה כחן לאמצע הפילוש, וכתב דהעיקר הוא כדרך השני', דב' מחיצות לר' יהודה שאני, עכ"ד, והוצרך לזה, משום דאל"כ הרי כיון דמחיצות צידי הפילוש אינם בטילות כלל, הדין נותן שיועילו לגדור גם את המקום הפתוח להן. [↑](#footnote-ref-215)
215. אך בסימן ע"ד סק"ז כתב החזו"א דאדרבה כל קו' התוס' היא רק לתי' בתרא, דאף אם ג' מחיצות דאורייתא מ"מ כל דאיכא ב' מחיצות שלימות לא אתרו"מ, וא"כ מ"ט דר' יוחנן דירושלים וכו' חייבין עלי' משום רה"ר, הרי הי' לה ב' מחיצות שלימות, ובכה"ג לא אתרו"מ, אך לתי' קמא דטעמא דר' יהודה הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, ל"ק כלל, דשפיר י"ל דבהך מילתא דב' מחיצות דאורייתא, לא ס"ל לר' יוחנן כר' יהודה, וכמש"כ כן ש"ר, עכ"ד, ו והחזו"א במכתביו חזר בו מזה. [↑](#footnote-ref-216)
216. אך לכאו' מבו' בדבריו דכ"ז הוא אם הו"ל עומ"ר, אך אם הוי פרוץ מרובה, מהני בקיעת הרבים דאף המקום שבתוך ב' המחיצות הוי רה"ר, וכ"ה מבו' ממש"כ לפרש לההיא דחצר שהרבים נכנסין וכו', כשבוקעים בה שתי וערב ופרוץ מרובה על העומד, וצ"ב, - אך בד' הגאו"י בע"ב סוד"ה פליגי בה רבנן והקר"א מבו' שפירשו דמכוון ד' הרמב"ן הוא, דבמחיצות דעומ"ר לא אמרינן אתרו"מ, ואף המקום שכנגד הפרוץ הוי רה"י, וצ"ע לפ"ז, דמ"ט אמצע הפילוש הוי רה"ר, אף דיש לו ב' מחיצות דעומ"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-217)
217. וי"ל עוד בע"א קצת, למש"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א' דמקום המוקף ב' מחיצות אינו דומה לדגלי מדבר, ואשר ע"כ במבואות המפולשים דתורת רה"ר שעליהן הוא משום שעוברים בהן הרבים משער לשער, הרי שכיון שמעבר הרבים הוי דרך מקום המוקף ב' מחיצות, אשר אינו דומיא דדגלי מדבר, ע"כ אין לנו לחשוב אמצע הפילוש לרה"ר, שמעבר הרבים אליו אינו דומיא דדגלי מדבר, ומשא"כ בפלטיא דתורת רה"ר שעלי' אינו משום מעבר הרבים, שפיר הויא רה"ר. [↑](#footnote-ref-218)
218. צ"ע, דאף דבהא דקורה משום מחיצה, כתבו התוס' לקמן פ"ו א' דאי"ז אלא מחיצה דרבנן, מ"מ הא דלחי משום מחיצה, מבו' בסוגיית הגמ' לעיל י"ב ב' דהוא מחיצה דאורייתא, - וצ"ל דדעת הריטב"א דהפלוגתא לעיל י"ב ב' אם לחי משום מחיצה, והפלוגתא לעיל ט"ו א' אם לחי משום מחיצה, ב' ענינים הם, דלעיל י"ב ב' נחלקו אם לחי משום מחיצה דאורייתא, ובזה קי"ל דלחי ל"ה משום מחיצה, ולעיל ט"ו א' נחלקו אם לחי משום מחיצה דאורייתא, ובזה קי"ל דלחי משום מחיצה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-219)
219. ולכאו' ד' הריטב"א שם מתפרשים כמש"כ החזו"א בסימן ק"ז סק"ג להעיר ע"ד התוס', דלכאו' טעמא דר"י דבב' מחיצות חשיב מוגדר ומיוחד בכל סביביו, ושפיר שייך למימר אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אף כשאין הרבים בוקעין במקום ב' המחיצות. [↑](#footnote-ref-220)
220. ובדבריו שם מבו', דאף דלר' יהודה גופי' היכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ, ולרבנן היכא דאיכא שם ד' מחיצות לא אתרו"מ, מ"מ אנן קי"ל כר' יוחנן דאף היכא דאיכא ד' מחיצות מעלייתא אתרו"מ, וזה לפ"מ שפירש הראב"ד בהא דב' מחיצות מעלייתא, דלאו היינו ב' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, אלא היינו ב' מחיצות גמורות, ונת' בדף מס' 13.

     אך האו"ז בסימן קכ"ט סוף אות י' כתב דלא קי"ל כר' יוחנן בזה, אלא כל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ, וזה לטעמי' שם דאמרינן אתרו"מ אף במקום שאינו רחב ט"ז אמה, וע"כ הא דמבואות המפולשין ניתרים בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, הוא דלא כר' יוחנן, - אך צ"ע במש"כ ע"ז דהוא כרבנן, שהרי אדרבה הוא כר' יהודה, ומד' ההג"א בסימן א' נראה דט"ס נפלה בד' האו"ז שלפנינו, וצ"ל דכל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אמרינן אתרו"מ, וכן בשם ד' מחיצות כרבנן, אך צ"ע דמהיכ"ת לפסוק לקולא גם לדינא דר' יהודה וגם לדינא דרבנן, ועי' בחזו"א סימן ק"ז סק"ד שתמה כעי"ז. [↑](#footnote-ref-221)
221. ובפי' ר"ח ב"ר שמואל במשנתינו מבו' שפירש בזה בע"א, דבקיעת הרבים בין הפסין, דמיא לבקיעת הרבים בחצר שאינה מבטלת את המחיצות, ול"ד לבקיעת הרבים בירושלים, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' מכוון הגמ' הוא, דמהא דא"ר יוחנן דירושלים וכו' משמע דרק בירושלים דיש בקיעת רבים גמורה, אמרינן דאתרו"מ, אך בבין הפסין דליכא בקיעת רבים גמורה, לא אמרינן אתרו"מ, ובע"כ דכאן וס"ל, - וכדרך זו משמע מד' הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ג שדימה דין בין הפסין לדין חצר שהרבים בוקעין בה. [↑](#footnote-ref-222)
222. והא דלא שרינן בזה משום העומ"ר, דודאי חשיב כשם ד' מחיצות, י"ל דהוא או משום דמחיצות הבתים שבצידי המבואות הוו סילוק מחיצות להעומ"ר, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א והר"ן דבירושלים ל"ה עומ"ר, או משום דאיכא פירצה יותר מי', וע"כ לא מצינו להתיר משום העומ"ר. [↑](#footnote-ref-223)
223. ולדרך זו מתישב סתירת ד' הרמב"ם אם בעי דלתות נעולות בלילה, דלעולם סגי בראויות לינעל, ומש"כ הרמב"ם בפי"ד משבת ובפ"א מעירובין דדלתותי' ננעלות בלילה, הוא כלישנא דר' יוחנן, אשר מפרשינן לה דל"ב ננעלות אלא סגי בראויות לינעל. [↑](#footnote-ref-224)
224. ונתחדש לפ"ז מד' הריטב"א, דאף דבמבואות המפולשין דרחבין ט"ז אמה מודה ר' יהודה דהוו רה"ר, מ"מ מקום רחב ט"ז אמה ויש לו ב' מחיצות כמין גם ל"ה רה"ר, אף דלרבנן הוי רה"ר, - ומבו' לפ"ז, דלאו כללא הוא דל"מ ב' מחיצות לר' יהודה במקום שהוא רה"ר, ואי"ז אלא במבואות המפולשין שהוא דרך רה"ר, וע"כ ל"מ ב' המחיצות להפקיעו מתורת רה"ר, ובזה מתפרש ד' הריטב"א לעיל בסוגיין דירושלים הויא רה"י לר' יהודה, כיון דב' מחיצות דאורייתא, והרי דאף דלרבנן הויא רה"ר, מ"מ לר' יהודה מהני ב' המחיצות לאשוויי לה לרה"י, כיון שהי' לה עומ"ר ברוח ג' וד', ולא הויא כדרך רה"ר. [↑](#footnote-ref-225)
225. ויש מקום לפרש כן גם בד' התוס' הרא"ש, שהרי כתב דאין לחלק בין י' כורין ליותר מכך, דאיזה שיעור ניתן לחלק, ולפ"ז יתכן דמש"כ דהוא בהיקף גדול, ולא פירש לנו השיעור, היינו ביותר מבית סאתים, וצ"ע, - ובעיקר מש"כ הכנסת יחזקאל דהשיעור הוא ביותר מבית סאתים, הק' בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט דמה מעלה יש מה"ת ליותר מבית סאתים, ועמש"כ ע"ז בחזו"א סימן ק"ח סקי"א במוסגר. [↑](#footnote-ref-226)
226. ובמשה"ק התו"ח מתל המתלקט וכו' מצינו כמה דרכים, דהתורת חיים כתב לדון די"ל דסולמא דצור ומחתנא דגדר אינו ראוי ליעשות בידי אדם, ורק בכה"ג חשיב כאינו עשוי בידי אדם, וכדמצינו דכוותה בד' התוס' לעיל ט"ו א' ד"ה תל, וכ"כ בס' לשון הזהב, ובתשו' מכתם לדוד או"ח סימן ב', - והבית מאיר בסו"ס שס"ג כתב דהתם שאני דלא ניחא תשמישתי', וכ"כ בתשו' שאילת יעב"ץ סימן ז', ובתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט, ובתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"א הק' ע"ז, דהרי אף בסולמא דצור ובמחתנא דגדר לא ניחא תשמישתי', ובחזו"א סימן ק"ח סקי"א כתב דהכא בלא"ה מכוון התוס' הוא לבקיעת הרבים שבין המחיצות, (עמש"נ בזה להלן), וזה שפיר הוי ניחא תשמישתי' - והחזו"א בסימן ק"ז סק"א כתב דאין מכוון התוס' למחיצות שלא נעשו בידי אדם, אלא במחיצות בהיקף גדול שאין בנ"א עושין דוגמתו, - אך כל דרכים אלו אינם מתישבים בד' המג"א, ובעכצ"ל בדעתו, דיש לפרש לההיא דתל המתלקט וכו' דהוא כשנעשה בידי אדם, וכמש"כ כן הבית אפרים בסימן כ"ו. [↑](#footnote-ref-227)
227. והחזו"א בסימן ק"ז סק"א כתב דאין מכוון התוס' לדינא דאתרו"מ דסוגיין, אלא דבהיקף גדול כ"כ שאין דרך בנ"א לעשות דוגמתו, אתו רבים דבתוך המחיצות ומבטלי מחיצות, עכ"ד, אך צ"ע דממה שהעמידו התוס' לקו' זו לדעת רבנן, מבו' דלדעת ר' יהודה אמרינן בזה אתרו"מ, וכ"ה מבו' גם בד' התוד"ה אילימא, והרי דשפיר שייך בזה דינא דאתרו"מ דסוגיין. [↑](#footnote-ref-228)
228. ונתחדש בדבריו, דאף דהוא מוקף ג' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, ובקיעת הרבים היא רק ברוח הרביעית, אמרינן בזה אתרו"מ לבטל תיקון הרוח הרביעית, אף דל"ה כלל רה"ר משום דיש לו ג' מחיצות מעלייתא דלא בקעי בהו רבים, ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן שמ"ה סק"ב מש"כ בענין זה באורך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-229)
229. ועמש"נ לעיל לדון במש"כ הרמב"ן דהפרוץ מרובה על העומד, אם היינו דאם הי' עומ"ר ל"ה אמרינן כלל אתרו"מ, וכן פירשו הגאו"י והקר"א, או היינו דאם הי' עומ"ר הי' המקום שכנגד המחיצות רה"י, וכל דפרוץ מרובה ה"ז מועיל דאף כנגד המחיצות לא יהא רה"י. [↑](#footnote-ref-230)
230. בתשו' משכנות יעקב סימן קכ"ב עמ' קמ"ה ד"ה ונחזור הוכיח מזה, דלרבנן דסגי בשם ד' מחיצות, הרי דכל דאיכא עומ"ר לא אתרו"מ, אף אם ליכא אמה בזויות ול"ה כפסי ביראות, ודלא כמש"כ בתשו' בית אפרים סימן כ"ז ד"ה ומ"ש כ"ת דכל דליכא אמה בזויות, אמרינן אתרו"מ אף לדעת רבנן. [↑](#footnote-ref-231)
231. ובחזו"א סימן ע"ב סק"י הוכיח מזה, דב' מחיצות כמין גם ולחי ל"ה רה"י כלל, ודלא כמש"כ בביאוה"ל שס"ג ס"א, ועי' בספר משנת אליהו סוכה סימן י"א במש"כ לישב, והחזו"א שם כתב להוכיח כן גם מד' הר"ן בסוכה ז' א', אך עי' בפנ"י בסוכה שם שנקט בפשיטות דהוי רה"י בכה"ג, ובדבריו שם מבו' דהוי רה"י כנגד כל הריבוע, (אך בד' הביאוה"ל יש מקום לפרש דהיינו דהוי רה"י באלכסון, וכ"נ שנקט החזו"א בדעתו, אך באמת למש"כ המ"ב בסימן שס"ג ס"ק קכ"ה דלחי אינו גודר באלכסון, בע"כ דכונתו הכא דכל הריבוע הוי רה"י), ועי' עוד בחזו"א סימן ע"ד סקט"ו דנסתפק דשמא אף בב' מחיצות כמין גם ולחי הוי רה"י ביניהן באלכסון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-232)
232. ולכאו' יש לפרש עוד, דהוא משום דלא התירו חכמים בקורה אלא ברוח רביעית ולא ברוח שלישית, - ולפ"ז אי"ז סותר למש"כ הריטב"א לקמן צ"ד א' דאף אם מבוי הפתוח לרה"ר אינו רה"י מה"ת, מ"מ הוא ניתר בקורה, ונת' בענין זה בריש פירקין. [↑](#footnote-ref-233)
233. ונתחדש לפ"ז, דחשבינן להמקום שכנגד הארוך כרה"י אף מדרבנן, הגם דאין לו אלא ב' מחיצות וקורה דהיא מחיצה על ב' רוחות, - אמנם הנה בפשוטו מבו' בסוגיית הגמ' לקמן י"א ב' דמדרבנן בעינן ג' מחיצות גמורות, ול"מ ב' מחיצות ולחי, אף דלחי משום מחיצה, וא"כ ה"נ בדין דלא יועיל ב' מחיצות וקורה, - ויש שפירשו בזה, דהכא אחר דאיכא קורה דהיא משום מחיצה, תו מהני הדופן דהצד הקצר לגדור את האלכסון בעומ"ר, שהרי גם אם לא היתה מחיצת הקורה אלא במקצת מן הרוח הרביעית, הי' נגדר האלכסון ע"י עומ"ר, כדחזינן בדין פרצה בקרן זוית, דאלמלי דין פרצה איכא דין עומ"ר כלפי האלכסון, - וי"ל עוד, דכיון דהוי רה"י דאורייתא, הרי דכלפי הדרבנן ודאי מהני הא דה"ז בטל למבוי, וכמש"כ התוס' בתי' בתרא, - עוד י"ל, דע"י דיש מחיצה באלכסון, תו חשבינן דהרשות נגמרת בקו האלכסון, ושפיר יש למקום זה ג' מחיצות גמורות. [↑](#footnote-ref-234)
234. וכ"ה מדוקדק מד' הריטב"א דרק על מה שאמרו כשיש באלכסונו יותר מי' וכו' כתב דל"ד הוא, אך על מש"כ דד' אמות וכו' לא כתב דל"ד הוא. [↑](#footnote-ref-235)
235. אך יש לדחות, דהא דכשיש ד' אמות חשבינן לה כקורה מב' רוחות, הוא משום דבכה"ג א"א לדון דפתח המבוי הוא באלכסון, וע"כ שפיר י"ל דלא יועיל אף אם יניח את הקורה בתוך ד'. [↑](#footnote-ref-236)
236. ?והעירו די"ל דהרשב"א לטעמי' דמבוי המפולש לרה"ר בעי דלתות, ואי נימא דאי"ז מכח הפילוש, אלא דבעינן ג' מחיצות גמורות ולא סגי בצוה"פ, י"ל דאף הכא ל"ה סגי בצוה"פ, משום דהו"ל כב' רוחות, וע"כ בעינן להא דה"ז מערב וחשיב כרוח אחת.? [↑](#footnote-ref-237)
237. ולכאו' י"ל דלמ"ד דקורה משום מחיצה סגי במה דאיכא היכר להקורה, ול"ב שיהא היכר שהמקום מובדל מרה"ר, וע"כ הכא דהא דליכא הכירא הוא משום דהרואה אומר שהוא מרה"ר, שפיר מהני למ"ד דקורה משום מחיצה. [↑](#footnote-ref-238)
238. וצ"ע כן גם בד' התוס', שדנו דשמא אינו משתמש אלא כנגד הקצר, ותיקשי דאם אינו משתמש כנגד הארוך, היאך ניתר המקום שכנגד הקצר, הרי הוא פרוץ להמקום שכנגד הארוך דהוא מקום האסור לו. [↑](#footnote-ref-239)
239. טעם זה צ"ב, שהרי פירש"י דהא דבאלכסון ליכא היכר הוא משום דהרואה אומר דמותר להשתמש ברה"ר וכו', וזה ל"ש כשאינו משתמש אלא כנגד הקצר, - ועוד, שהרי קי"ל דמצי להניח קורה באלכסון בתוך המבוי, והרי דאף באלכסון איכא היכר. [↑](#footnote-ref-240)
240. אך בדעת המחה"ש צ"ל, דרק אם אסור להשתמש כנגד הארוך משום חיסרון מחיצות, הוא דלא חשיב כקורה דבוקה למבוי, אך אם אין אסור להשתמש שם אלא משום דליכא היכר, שפיר חשיב כקורה דבוקה למבוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-241)
241. וכ"ה משמעות ד' התוס' וש"ר שהוצרכו להוכיח דלדעת רב כהנא מותר להשתמש כנגד הארוך, ואי נימא דגם לדעת רבא מותר להשתמש כנגד הקצר, בע"כ דלדעת רב כהנא מותר להשתמש כנגד הארוך, דאל"כ במאי פליגי, וי"ל. [↑](#footnote-ref-242)
242. ויש להוסיף, דלכאו' לפ"ד החזו"א בע"כ דגם חוץ למבוי מהני כשמניח את הקורה באופן שאין ממנה ולפנים ד' אמות, דלמש"כ האו"ז דל"מ, הרי דאם בתוך המבוי ל"מ, הי' בדין דלא יועיל גם כשמניח בתוך ד' אמות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-243)
243. אך בנשמת אדם כלל ע"א סוסק"ז נקט דאף במקום דצריך ב' לחיים, ל"מ, והביאו המ"ב בסימן שס"ג ס"ק קכ"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-244)
244. ועיי"ש בסק"י שעמד ע"ז ממש"כ התוס' וש"ר דבצידו א' ארוך וצידו א' קצר ל"ה רה"י אלא כנגד הקצר, ולא אמרינן דהוי רה"י באלכסון מדין ב' מחיצות ולחי, ויש להוסיף, דבתו"ד הגר"א שם מבו' דהא דלחי מתיר באלכסון, הוא גם כשהוא עומד ביושר, (אך החזו"א שם בתו"ד כתב דל"מ אלא כשמעמידו על קו האלכסון, דאל"כ הו"ל כפרצה בקרן זוית, וצ"ע לפ"ז מאי קשיא לי' ע"ד הגר"א מהכא, הרי הכא הדופן הקצר עומד ביושר). [↑](#footnote-ref-245)
245. ומצאנו בד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' ספי"א הס"ט דבקורה רחבה ד' דאמרינן פי תקרה, מותר להשתמש תחת הקורה אפי' פתוח לכרמלית, משום דפי תקרה יורד וסותם וחודה החיצון סותם, והיינו משום דבפי תקרה גמור, ודאי דחודו החיצון סותם. [↑](#footnote-ref-246)
246. ולכאו' יש לפרש בזה, דהא דקורה משום היכר, היינו דההיכר בפתח המבוי מועיל דעי"ז חזינן לי' כמקום מובדל מרה"ר, ומה"ט הוא דלא אתי לאיחלופי ברה"ר. - ולפ"ז י"ל דזהו מה שאמרו דהכירא מלבר, דע"י דיש היכר לבני רה"ר דהמבוי הוא מקום לעצמו, הוא דחשיב המבוי כמקום מובדל, ולא אתי לאיחלופי ברה"ר, וע"כ אף דחשש האיחלופי הוא לבני המבוי, מ"מ כל דיש היכר בפתחו לבני רה"ר, אשר מכח זה חשבינן לי' כמקום מובדל, תו לא מיחלף לבני המבוי ברה"ר, שהרי ידוע להם דיש לקורה את חודה החיצון, אשר הוא ניכר לבני רה"ר, ודעי"ז הוי המבוי כמקום מובדל, והפלוגתא אם הכירא מלגיו או מלבר, היא ע"י מה נעשה המבוי מובדל מרה"ר, אם ע"י דלבני המבוי איכא היכר שהוא מובדל מרה"ר, או ע"י דלבני רה"ר איכא היכר דהוא מובדל מהם, אך לכו"ע הא דמהני היכר זה, הוא רק משום דידוע לבני המבוי דיש בפתח המבוי להיכר זה דעי"ז הוי המבוי מובדל מרה"ר, ולא אתי לאיחלופי להו ברה"ר. [↑](#footnote-ref-247)
247. והרשב"א הק' ע"ז דלקמן בסוגיין מבו' דאדרבה כל שהוא רחב יותר אסור, דלדעת רבא אין אסור אלא כשהוא רחב ד"ט, והר"ן כתב לישב דלעולם אף לחי קצר אינו מתיר כנגדו, ואך דלדעת רבא כל שאין בו ד"ט מותר, משום דהוא בטל לגבי המבוי, אך אם מכוון התוס' הוא משום גזירה בעלמא לכאו' לא א"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-248)
248. ובד' התוס' שם מבו' דאין הטעם בזה משום דאיכא פרצה בין המבוי לקורה, אלא הוא משום דמדיני קורה בעינן שתהא דבוקה למבוי, ועי' בס' זכר דבר סימן ט"ז שעמד בזה, ולכאו' הוא מוכח כן גם ממה שדנו הראשונים להכשיר בזה מכח דנימא לבוד על הקורה לכתלי המבוי, אף דאכתי איכא פרצה ביניהם, וי"ל,? ועיי"ש שכתב נפ"מ בזה בדין מבוי מקורה שהתקרה בולטת מן המבוי, דבכה"ג שפיר יש להתיר משום פי תקרה, אף דאי"ז סמוך למבוי. [↑](#footnote-ref-249)
249. ואמנם בד' רש"י שהעמידה כמ"ד דמותר להשתמש משום דחודו החיצון יורד וסותם, י"ל דרק לדידי' א"א להתיר משום חודו הפנימי, אך למ"ד דמותר להשתמש משום דהכירא מלבר, יש להתיר גם משום ההיכר מלגיו, וכ"כ בס' אשר לשלמה מועד סימן ל"ב, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בד' הרמב"ם, אך הריטב"א כתב דד' רב חסדא קיימי גם למ"ד דמותר להשתמש משום דהכירא מלבר, ומבו' דלהך מ"ד אין להתיר משום ההיכר מלגיו, וכ"ה מבו' בד' הר"ן בד"ה איתיבי' ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וכ"ה מוכרח למש"כ הרשב"א דר"ח גופי' ס"ל דקורה משום היכר, (וע"כ הוא דס"ל דשאני תחת הקורה מבין הלחיים).

     ובעיקר ד' רש"י שהעמידה כמ"ד דמותר להשתמש משום דחודו החיצון יורד וסותם, י"ל למש"כ האו"ז בסימן קט"ו דרב חסדא דס"ל דל"ב קורה ע"ג מבוי, הוא משום דס"ל דקורה משום מחיצה, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-250)
250. והתוס' לקמן בסוגיין סוד"ה שאין כתבו דהא דלא אמרינן לבוד הוא משום דליכא היכר, ובקה"י ריש סימן ב' כתב דדבריהם קיימי לישב קו' רש"י, אך בד' תוס' הרא"ש מבו' דדבריהם קיימי לדעת רבא דל"מ משום דבעינן קורה ע"ג מבוי, ולא מכשרינן משום לבוד, ?ויל"ע עוד שם?. [↑](#footnote-ref-251)
251. אמנם בד' ריו"נ שכתב דלמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה אסרו מגזירה שמא ישתמש תחתי' והתם ליכא מחיצות כלל, מבו' דפשיטא לי' דא"א להתיר את המקום שתחת הקורה, - והא דלא אסרו את כל המבוי אלא משום גזירה ולא אסרו משום פרוץ למקום האסור, י"ל דהוא משום דאף למ"ד דחודו החיצון סותם או דהכירא מלבר, יש להתיר גם משום חודו הפנימי ומשום ההיכר דלגיו, ואי"ז פרוץ למקום האסור. [↑](#footnote-ref-252)
252. והיינו דבפתוח לכרמלית כיון דאין האיסור אלא מדרבנן, י"ל דיועיל היתר הקורה אף כלפי המקום שתחת הקורה, אף דאינו רה"י דאורייתא, - ויש להוסיף, דאף אם בעלמא ל"מ היתר קורה במקום שאינו רה"י דאורייתא, י"ל דהכא עדיף דחייל ההיתר על כל המבוי, והמקום שתחת הקורה נטפל לזה, וע"ד מש"כ הראשונים בדין צידו אחד קצר. [↑](#footnote-ref-253)
253. אך בחזו"א סימן ס"ז סקי"ז פירש דהוא משום דהמחיצות מחזקות זא"ז וכל אחת מתחזקת בפעולתה ע"י פעולת חברותי', והלכך כשפרד בין הקורה למחיצות אין כאן שיעור קורה בפעולתה הראוי' וגם המחיצות נשארו ברפיונן שחסר להן שותפות הקורה, עכ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-254)
254. ולפ"ז ניחא הא דמהני הלחי להתיר, אף שכתבו הראשונים לעיל דלחי אינו גודר באלכסון, דהכא כיון דחשבינן דהלחי סמוך לכותל, ה"ה מתיר כנגדו, והיינו משום דחודו הפנימי סותם, וכמש"נ לעיל מד' התוס' לקמן ט' ב' דאף למ"ד דבין הלחיים מותר, מ"מ כל שהלחי הוא חוץ למבוי, ה"ה מתיר מחודו הפנימי. [↑](#footnote-ref-255)
255. ובפשוטו מכוון דבריהם דעיקר הא דבעינן קורה ע"ג מבוי הוא משום דבעינן היכר, וע"ז ל"מ דינא דחבוט כלל, אך בחי' הגר"ח פ"ה מסוכה הכ"א פירש בדבריהם, דלעולם מהני דינא דחבוט לאשוויי קורה ע"ג מבוי, ואך דמ"מ ל"מ משום דליכא היכר, והיינו דכיון דבעינן קורה ע"ג מבוי, הרי דאף דמדינא דחבוט חשיב כקורה ע"ג מבוי, מ"מ כיון דלא מינכר דהויא הקורה ע"ג מבוי, ליכא להכירא דקורה, ועמש"כ בגליונות חזו"א שם.

     והנה יש להעיר בד' התוס', דמ"ט כשהקורה בתוך ג' בעינן לדין חבוט, הרי בע"כ דבכה"ג איכא היכר, ויש להכשיר אף בלא חבוט, כיון דהקורה בתוך כ', וכמש"כ התוס', ולפ"ד הגר"ח ניחא, דבעינן לדין חבוט לאשוויי קורה ע"ג מבוי, - ואי נימא בדעת התוס' דעיקר הא דבעינן קורה ע"ג מבוי הוא משום דבעינן היכר, וחבוט ל"מ לזה כלל, צ"ל דבעינן לדין חבוט, דבלא"ה א"א לומר לבוד לכתלים, וזה אי נימא כד' הרשב"א והר"ן דאמרינן תחילה חבוט ואח"כ אמרינן לבוד. [↑](#footnote-ref-256)
256. ועיי"ש בזכרון שמואל שכתב דמד' הר"ן הכא מוכח דס"ל דאמרינן תרי הלכתי, ועי' בחזו"א סימן ע"ז סק"ז במש"כ להוכיח מכ"ד דאמרינן תרי הלכתי, ועיי"ש במש"כ לפרש ד' הר"ן שהביא הגרע"א שם בע"א, וכ"כ בקה"י סימן ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-257)
257. וכ"נ מד' הר"ן שכתב דלא אמרינן הכא חבוט ביותר מג', משום דאין ביתידות טפח, ואי נימא דאמרינן תחילה לבוד, וחשיב דהקורה היא ע"ג הכתלים, הי' בדין דנימא בזה חבוט, וכ"ה להדיא בד' הר"ן לעיל בד"ה לדברי המתיר. [↑](#footnote-ref-258)
258. ואמנם בחזו"א סימן ע"ד סקי"ב כתב בתו"ד די"ל דדוקא לענין סוכה ל"מ, משום דגמירי דופן טפח ובעי סתימה טפח, ובזה ל"מ נראה מבחוץ מדאורייתא, עיי"ש, ובקה"י סו"ס ה' פירש בדבריו דהיינו דלענין סוכה בעינן "דופן" ונראה מבחוץ ל"מ בתורת "דופן" אלא בתורת מחיצה בעלמא שענינה "הפסק", ויש לפרש עוד בדבריו דהיינו דכיון דבעינן שיעור לדופן השלישית, היינו דבעינן סתימת הסוכה בשיעור זה, ול"מ לזה נראה מבחוץ, (וכ"נ ממש"כ שם דמדרבנן מהני אף בכה"ג, כגון בחצר דבעינן פס ד'), - אך לכאו' דבריו מתישבים בד' התוס' בסוכה שם, אך בד' הרא"ש שם שכתב דאין להכשיר בזה ע"י מיגו משום דל"מ מיגו מדרבנן לדאורייתא, מבו' דנראה מבחוץ ל"מ מדאורייתא אף בשבת, דאם ה"ז מועיל מדאורייתא בשבת, שפיר יש להכשיר בזה משום מיגו, במבוי מפולש דהתירו מדאורייתא הוא ע"י הלחי, וע"ד שפירש הרא"ש שם סימן ז' לדינא דסיכך ע"ג מבוי שיש בו לחי דאמרינן מיגו, - והחזו"א גופי' בסימן ע"ב סק"י כתב דדעת התוס' והרא"ש בסוכה דל"מ נראה מבחוץ מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-259)
259. אך בתורת רפאל סימן נ' פירש בד' התוס' שם דהוא כד' הרא"ש דל"מ נראה מבחוץ אלא מדרבנן, והביאו בקה"י סו"ס ה', וכ"ה בחזו"א סימן ע"ב סק"י בתו"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-260)
260. וצ"ע לפ"ז בסתירת ד' תוס' הרא"ש שכתב לקמן שם כד' התוס' דנראה מבחוץ מהני לענין כלאים, ובסוכה שם כתב דנראה מבחוץ ל"מ אלא מדרבנן, ועמד ע"ז בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז מכלאים הי"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-261)
261. גם יש להעיר מסוגיית הגמ' לעיל ה' א' וח' ב' דמבו' דלמ"ד דקורה משום מחיצה, אינה מועלת אלא משום מחיצה ולא משום היכר, וע"כ הוא דצריך למעט ד"ט משום דאין מחיצה לפחות מד', אף דלדין היכר סגי במיעוט טפח דתחת הקורה, וע"כ נמי אסור להשתמש תחת הקורה משום דחודו הפנימי סותם אף דהכירא מלבר, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר לקמן פ"ו א' והרא"ש שם סימן ז', דלמ"ד דקורה משום מחיצה לא התירו חכמים ע"י היכר בלא שום מחיצה, ולפ"ז תיקשי דלהך לישנא לעיל ח' ב' דר' חייא ס"ל דקורה משום מחיצה, מ"ט ס"ל דמהני לחי הנראה מבחוץ אף דאי"ז מחיצה כלל. [↑](#footnote-ref-262)
262. ולא נתפרש להדיא דהוא אף בהתירא דפס ד', וי"ל דהוא רק בהתירא דפס א' לרבנן או ב' פסין לרבי, והיינו משום די"ל דבפס ד' דבעינן שיהא מחיצה לד"ט, ל"מ כלל נראה מבחוץ, וכמו שדן בכעי"ז בחזו"א סימן ע"ד סקי"ב, - אך החזו"א שם כתב דמבו' בסוגיין דמהני נראה מבחוץ לדין פס ד', וצ"ע היאך למד כן מסוגיין, אך מש"כ שם דמוכח בסוגיין דמהני נראה מבחוץ לדין לחי ג"ט לר' יוסי, הוא משום דהרי רבי ס"ל כר' יוסי, ואפ"ה אמרינן דקטנה נמי מותרת, (אלמלי הא דנכנסין כתלי קטנה לגדולה), ואמנם יש לחלק בזה בין שיעור ג"ט ללחי לר' יוסי לשיעור ד"ט דפס. [↑](#footnote-ref-263)
263. ודבריו הם לפ"מ שפירש שם בד' התוס' דכונתם דחצר קיילא ממבוי, דמבוי אינו ניתר אלא ע"י היכר להבדילו מרה"ר, ובחצר ל"ב לזה, וע"כ שפיר י"ל דגם בחצר סגי בהיכר, - אך הדברים צ"ע, דבד' התוס' שם מבו' דהא דבמבוי בעי היכר, הוא משום דהקילו להתירו בלחי, והיינו דכיון דהקילו דסגי בלחי, לא התירו בזה אלא בדאיכא הכירא, ולפ"ז לכאו' מסתבר דהא דחצר אינה ניתרת אלא בפס, הוא משום דלא סגי בה בהיכר, ובעינן בה מחיצה, וכאשר כן נראה בפשוטו בסוגיית הגמ' בשבת ק"ל ב' שאמרו דמבוי אין בו אלא ג' מחיצות וחצר יש בה ד' מחיצות, (אך בד' הריטב"א שם מבו' שפירש בע"א, ואכמ"ל), וא"כ אי נימא דנראה מבחוץ ל"מ אלא משום היכר, הי' בדין דלא יועיל בחצר. [↑](#footnote-ref-264)
264. אך בדעת השואל שם מבו' שמחלק שם, וכמש"כ בדעתו בס' אשר לשלמה סימן ל"ה, וניחא מה שתמה עליו הגרע"א שם [↑](#footnote-ref-265)
265. ובזה ניחא מש"כ הריטב"א לקמן כ"ה ב' דהא דאין הקרפף ניתר בגיפופי החצר, הוא משום דהם יתירין על ד' אמות, אף דהריטבא גופי' כתב לעיל ה' ב' דפס ד' אמות מתיר בחצר, וזה נכלל בד' החזו"א בסימן פ"ח סקט"ו, עיי"ש, ועמד ע"ז בס' האיר יוסף סימן כ"ה, ועיי"ש שהביא מד' הב"ח בסימן שנ"ח שנקט דהני רבוותא שכתבו דל"מ פס ד' אמות הנראה מבחוץ, הוא משום דס"ל דפס ד"א אינו מתיר בחצר. [↑](#footnote-ref-266)
266. ומשמע דאם הי' מועיל עומ"ר הנראה מבחוץ, ל"ה בעינן שיהא עומ"ר כפי עמידתו עכשיו, אלא הוי סגי שיהא עומ"ר אם הי' מונח כנגד חלל המבוי, וכגון אם פתח המבוי הוא ח' אמות, סגי שיהא הכותל נמשך בחוץ יותר מד' אמות, וכ"ה להדיא בד' המאירי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-267)
267. והראב"ד כתב דאם הי' מבוי ניתר בכה"ג, הי' מועיל זה להתיר אף למבוי מפולש, וראיתי להוכיח מזה דאף מבוי מפולש ניתר בעומ"ר, עכ"פ בעומ"ר מכאן ומכאן, ועמש"נ בזה לעיל ז' א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-268)
268. ולא נתפרש בדבריו להדיא אם היינו רק כשהוא עומ"ר, דאם אינו עומ"ר ל"מ, דלא עדיף מלחי הנראה בפנים דאם הוא ד"א ל"מ, או דהיינו אף כשאי"ז עומ"ר, - ולכאו' ממה שהוכיח הרשב"א כדבריהם מהא דפריך דתהא הקטנה ניתרת בנראה מבחוץ, מוכח דלדעת התוס' ה"ז מתיר אף כשאינו עומ"ר, אך י"ל דשאני התם דבחצר ליכא לפסולא דד' אמות, ואך דלדעת הראב"ד ל"מ אף בחצר, משום דכל דליכא היכר, לי"ב לדינא דנראה מבחוץ, אך במבוי דאיכא לפסולא דד' אמות, ודאי דאף לחי הנראה מבחוץ ל"מ כשהוא ד' אמות, וי"ל עוד, אי נימא בדעת הרשב"א דפס ד"א ל"מ בחצר, ולפ"ז בע"כ דמשה"ק דלוקמה כשגיפופי הקטנה הם ד"א, היינו כשהם עומ"ר, דאל"כ אף הגדולה היתה אסורה, וע"כ לדעת התוס' ניחא דכיון דהגיפופין הם עומ"ר, ה"ז מועיל להתיר אף את הקטנה, אך בחזו"א סימן פ"ח סקי"א כתב דמשמע דהגדולה מותרת אף בדליכא עומ"ר, ומשום דפס ד"א מהני בחצר, עיי"ש, ועי' עוד בדבריו שם סקט"ו. [↑](#footnote-ref-269)
269. אך לכאו' יש מקום לומר, דודאי דגם למש"כ הרשב"א דמהני כשהעמיד לחי בצד המבוי מבחוץ, מ"מ גם בכה"ג בע"כ דגם הכותל שכנגד הלחי הוי מכלל הלחי, דאל"כ ודאי דל"ה הלחי מועיל כלום, כיון שהכותל מפסיק בין הלחי למבוי, וכמש"כ החזו"א, ואף דלפי צורתו ניכר שאינו חלק מן הלחי, מ"מ כיון דדנים את הלחי שבחוץ שהוא תחילת הגדירה של רוח רביעית, דנים דגם הכותל שכנגד זה הוא מכלל הגדירה דרוח רביעית, וע"כ הו"ל מכלל הלחי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-270)
270. והחזו"א בסימן ס"ז שם הוכיח כן, ממה שאמרו וכי תימא דמפלגי טובא וכו' הא מני רבי היא וכו', וזה לפ"מ שנקט שם דלדעת התוס' הוי הלחי מכח כותלי החצר הגדולה, ונת' להלן, עיי"ש, וצ"ע היאך נשמע מינה דהלחי אינו ראש הכותל הבולט, ויש שפירשו דכונתו, דהרי מודה רבי דפס ד"ט מרוח אחת מועיל, ואם הלחי הוא ראש הכותל הבולט, הו"ל כפס ד"ט, כיון שארכו הוא ד"ט, אך אי"ז מתישב, דהרי אין לנו לדון כלל על אורך ראש הכותל, אלא על רחבו, וכיון דסתמא דמילתא אין רחבו ד"ט, אינו נידון כפס ד"ט, - ובסימן ע' שם הוכיח כן ממה שאמרו בסוגיין דלדעת ר' יוסי דלחי ג"ט מודדין עובי הגימום, עכ"ד, וצ"ע דמה שאמרו דמודדין את רוחב גיפופי הגדולה, הוא לגבי להתיר את הגדולה, למ"ד דנראה מבחוץ אינו נידון משום לחי, והיאך נלמד מזה דגם למ"ד דנראה מבחוץ נידון משום לחי, מודדין את עובי הגימום לגבי היתר החצר הקטנה, ושמא כונתו, דאם אין מודדין עובי הגימום, אלא מודדין עובי כתלי הגדולה, הו"מ לשנויי, דהא דקטנה אסורה הוא משום דאיירי דעובי כתלי הגדולה הוא פחות מג"ט.?ועי' עוד בדבריו בסימן ס"ז סקכ"ג במש"כ להוכיח כן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-271)
271. וכ"ה משמעות ל' רש"י בסוד"ה חצר, דכל הא דגיפופי הגדולה מהני לקטנה, הוא משום דהגדולה ניתרת בהן, - אך צ"ע דלרש"י לטעמי' דלחי שהוא כרגל אות תי"ו חשיב כנראה מבחוץ, מ"ט הוצרכנו הכא להא דהגדולה ניתרת בהן. [↑](#footnote-ref-272)
272. ולכאו' הביאור בזה הוא למש"נ לעיל דלדעת התוס' עיקר הנידון אם נראה מבחוץ נידון משום לחי, הוא אם מהני לחי שאינו גודר כלל כנגד רוחב המבוי, וע"כ נקטו התוס' דכל שכותל המבוי כנוס מבפנים ל"מ אלא משום נראה מבחוץ, וע"כ למ"ד דנראה מבחוץ אינו נידון משום לחי, ל"מ גיפופי הגדולה להתיר את הקטנה, כיון שאינם גודרים כלל כנגד רוחב הקטנה, ורק למ"ד דנראה מבחוץ נידון משום לחי, דל"ב שיגדור כנגד רוחב המבוי, ואך דמ"מ כל שאינו ניכר להעומדים מחוץ למבוי, לא חזינן לי' כלחי, אלא חזינן לי' כהמשך דכותל המבוי, הרי דבזה הוא דאמרינן, דכל דהוא מתיר את הגדולה, הוי זה טעם לחשבו כלחי, וע"כ שפיר הוא מועיל אף לקטנה. [↑](#footnote-ref-273)
273. והפרישה בסו"ס שס"ה כתב דרש"י שכתב דהן נכנסין ב' או ג' אמות הוא לפי פירושו, עכ"ד, וכנראה מכוון דבריו הוא, דפירש"י כן לישב קו' התוס', דמ"ט לא נימא דכתלי הקטנה שנכנסים לגדולה יהיו כלחי, וע"ז כתב רש"י דהם נכנסין ב' או ג' אמות, ובכה"ג ניכר הוא דגיפופי הגדולה אינם עובי כתלי הקטנה, ודממילא מצינו לדון את כניסת כתלי הקטנה לתוך הגדולה כלחי, וכעי"ז כתב השפ"א. [↑](#footnote-ref-274)
274. ולכאו' צ"ל בזה, דכל שאנו דנים את הלחי המושך כלחי, א"א לדונו כהמשך הכותל של המבוי, דאם הוא המשך הכותל של רוח שלישית, א"א לחשבו כתחילת מחיצה של רוח רביעית, וע"כ חשיב דהוי הלחי מחוץ למבוי.

     אך צ"ע, שהרי כתב הרשב"א בעבוה"ק שער א' סוף פ"ז המ"ה דכל הא דמהני לחי חוץ למבוי, הוא רק כשהוא תוך ג"ט, ובע"כ דהא דלחי המושך להתיר מחודו החיצון למ"ד דבין הלחיים מותר הוא משום דחשיב דהוא בתוך המבוי, - וצ"ל דהא דל"מ לחי חוץ למבוי כשאינו בתוך ג"ט, הוא משום דאיכא פרצה בין הלחי למבוי, והכא דיש כותל כנגדו וליכא פרצה כלל, שפיר מהני אף שאין הלחי בתוך ג"ט, אך בל' הרשב"א בעבוה"ק שם הנ"ו נראה להדיא דכל הא דמהני כשיש כותל נמשך כנגדו, הוא משום דחשבינן לכותל זה מכלל המבוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-275)
275. ובד' הרשב"א צ"ב, דבתחילת דבריו נראה דמכוון דבריו הוא, דלא הכשיר ר' יהודה יותר מי' אלא ברוח שלישית ורביעית שאינם אלא מדרבנן, וכ"נ בד' הריטב"א והר"ן, ובסו"ד נראה דהיינו דכל דבעינן להמחיצה דעומ"ר, מודה ר' יהודה דל"מ ביותר מי' דנפיק מתורת פתח, ונפ"מ הוא אם מועיל עומ"ר ברוח שלישית ורביעית ביותר מי'. [↑](#footnote-ref-276)
276. וכ"ה להדיא בד' הר"ן לקמן ט"ז א', עיי"ש שכתב דמכח הא דאתי אוירא, בטל העומד לגמרי וכמאן דליתי', ובעינן שיהא עומ"ר אף כנגד עומד זה דחשיב כפרוץ, וגם מצטרף עומד זה לפרצת י', ועי' גם בחי' הרשב"א לקמן י"ט ב', דאם הוה אמרינן אתי אוירא לענין כלאים, ל"ה הפס מתיר לזרוע כנגדו. [↑](#footnote-ref-277)
277. ומשמע לפ"ז, דאם ל"ה הפתח רחב מי' אמות, ונעץ קנה באמצע, סגי ליתן קורה על א' מן הפתחים, והיינו משום דקורה על פתח אחד מתרת כל הפתחים, וכמו שהביא הרשב"א בהמש"ד מירושלמי, ולפ"ז מבו' דאף כשלא תיקן את ב' הפתחים בקורה, מהני הקנה לחלק את הפתח לב' פתחים, וע"כ סגי ליתן קורה על א' מהם, וצ"ע דא"כ מ"ט כשהפתח רחב מי' אמות צריך ליתן קורה על ב' הפתחים, הרי כיון דהקנה מהני לחלק את הפתח לב', ליכא פתח יותר מי'.

     וצ"ל דהא דהקנה מהני לחלק את הפתח לב' פתחים, הוא משום דאף דאתי אוירא וכו' ואין בכח הקנה לגדור, מ"מ ה"ז מועיל לחלק הפתח לב', אך בפתח יותר מי' לא סגי במה שנתחלקו הפתחים לב', דמ"מ כיון דשניהם יחד הוו יותר מי', הו"ל כפרצה יותר מי', ול"מ אלא כשיש על הקנה שביניהם תורת מחיצה, דזה מועיל לחלק הפרצה לב', וע"כ כל דאמרינן אתי אוירא ואין בכח הקנה לגדור, אכתי הו"ל כפרצה יותר מי'. [↑](#footnote-ref-278)
278. ול' הרשב"א והריטב"א הוא דלהירושלמי כל שנתן הקורה מכותל לכותל אין הקנה מתבטל, אך הנה בד' הירושלמי שהביא הרשב"א מפורש דלא סגי בקנה, אלא בעינן פס ד"ט, והגאו"י הביא מירושלמי דאם נתן הקורה על ב' הפתחים סגי בקנה כ"ש, ואם נתן הקורה על פתח א' בעינן פס ד"ט, וצ"ב, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, - ושמא הוא משום דס"ל דפס פחות מד' טפחים ל"מ לחלק הפתח לב' פתחים, ורק פס ד"ט דהוי שיעור מחיצה הוא דמהני לחלק הפתח לב' פתחים, ועד"ז גם מצינו בד' הירושלמי שהביא הרשב"א שם בהמש"ד כלפי דינא דרשב"ג דמבוי שיש לו ב' פתחים נותן קורה על א' מהן ודיו, ואמרי' התם דהלכה כרשב"ג רק היכא שיש פס ד' טפחים ביניהם, והיינו משום דרק פס ד' טפחים מהני לחלק הפתח לב', וע"כ בכה"ג מהני שנותן קורה על א' מהן, אך בקנה בעלמא לא נתחלק הפתח לב', וע"כ ל"מ מידי מה שנתן קורה על א' מהן, דה"ז כנותן קורה על חצי פתח דל"מ ולא מידי. [↑](#footnote-ref-279)
279. ועיקר הך מילתא דקורה מתרת כל הפתחים, מצינו כן בד' הראשונים בכ"ד בפירקין, ואך דבד' הירושלמי נתחדש דהיינו אף כשיש למבוי ב' פתחים עיקריים, ובזה לא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-280)
280. ובפשוטו מש"כ התוס' לדין זה כשיש יותר מי' הוא רק לדעת שמואל, אך לדעת רב הוי כמפולש אף כשאינו יותר מי', אך הרא"ש בסימן י"ב כתב לדינא דאם יש יותר מי' הו"ל כמפולש, וכ"כ הטור בסימן שס"ג והרמ"א שם סל"ג, והב"י שם תמה ע"ז דלפ"מ דקי"ל כרב הוי כמבוי עקום אף כשהוא פחות מי', ועמש"כ בזה הדרכ"מ שם סקט"ז והפוסקים שם והגאו"י בסוגיין. [↑](#footnote-ref-281)
281. והמאירי כתב בשם הראב"ד דע"י שמניח הקורה ע"ג הפס הו"ל כב' מבואות, וצ"ב, ובחי' המאירי כתב בתחילת דבריו דצריך להניח הקורה ע"ג הכותל משום דבעינן קורה ע"ג מבוי, ובסו"ד כתב דעי"ז נעשה כב' מבואות, וי"ל דהיינו, דאם המבוי אינו רחב י' אמות ונתן שם פס ד"א, שפיר יועיל אף אם לא יניח את הקורה ע"ג הפס, דודאי דמצינו לדון לכל המבוי כמבוי אחד, אף שיש פס ד"א באמצע, עכ"פ בגונא דהוא פרוץ מרובה, אלא שהקילו חכמים שיועיל הפס לחשוב המבוי כב' מבואות, וע"כ אם לא נתן את הקורה ע"ג הפס, בע"כ יש לנו לדון דהוי כמבוי א', דאל"כ ל"מ כיון דאין הקורה ע"ג הכותל, ורק כשנתן הקורה ע"ג הפס, הוא דמצינו לדון דהו"ל כב' מבואות, - אך בחזו"א סימן ס"ט סוסק"ד נקט דאף כשאין המבוי רחב י' אמות ונתן שם פס ד' אמות, צריך להניח את הקורה ע"ג הפס, והוצרך לחדש דאם אין הפס ד' אמות ל"ב להניח את הקורה ע"ג הפס, ועי' גם בדבריו בסו"ס ע"א בזה, עייש"ה, וכן נקט שם לעיל מינה דאף בכה"ג בעינן שיהיו בתים וחצירות פתוחין לכל א' מן המבואות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-282)
282. אך העירו דאי"ז מתישב במש"כ הריטב"א כן בשם תוס', אף שכתב בהמשך דבריו דדעת התוס' דחשיב כב' מבואות, וע"כ הו"ל כמבוי עקום, ולכאו' י"ל דהא דמהני אף כשהקורה גבוהה מן הפס, הוא משום דאמרינן חבוט רמי, וכמש"כ הריטב"א לעיל ט' א' דכל הא דלא אמרינן חבוט כשהקורה גבוהה יותר מג"ט, אף דברחב טפח אמרינן חבוט אף יותר מג"ט, הוא משום דהיתידות אינם רחבים טפח, וע"כ כ"ז הוא התם דהקורה משוכה מן הכותל, אך הכא דהקורה היא ע"ג הפס שפיר אמרינן חבוט אף ביותר מג"ט. [↑](#footnote-ref-283)
283. והמאירי כתב די"א דמהני אף כשהקורה גבוהה הרבה מן הפס, משום דהפס הוי מחיצה גמורה ואמרינן גוד אסיק, וחשיב כקורה ע"ג כתלי מבוי, - וצ"ל לדעתם, דהא דבקורה משוכה ותלוי' לא מכשרינן אלא מכח דאמרינן חבוט, הוא רק משום דהיא משוכה מן הכותל, ובלא דנימא חבוט, לא מצינו למימר לבוד. [↑](#footnote-ref-284)
284. ובחזו"א סימן ס"ט סק"י כתב דהא דלא הוכיח ר"ה ברי' דר"י מהכא דעומ"ר מתיר במבוי, הוא משום דיש לדחות דעושה ב' לחיים לחי לכל פתח, ושמא זה מכוון הקר"א, עיי"ש, - אך לכאו' אי"ז מתישב בדעת התוס' בסוגיין והריטב"א שנקטו דאם הי' עושה לחי או קורה לכל פתח, ל"ה אסרינן מכח הא דשבקי, ובע"כ דהא דפריך דליחוש דילמא שבקי, הוא משום דפשיט"ל דלא איירי כשעשה לחי לפתח הקטן, ואפ"ה כתבו התוס' והריטב"א דאתיא אף כרב הונא. [↑](#footnote-ref-285)
285. והיינו או משום דעיקר דין התיקון הוא בפתח העיקרי של המבוי, או משום דשאר הפתחים ניתרים ע"י הקורה שבראש המבוי, וכמשמעות ד' הריטב"א לעיל ה' א'. [↑](#footnote-ref-286)
286. ובתורי"ד כתב דאותם ב' אמות וכו' א"צ שום תיקון מידי דהוה אכל פתחים שבצדי המבוי שהן עד י' שהן מותרין בלי שום תיקון וכו', עכ"ל, ומשמע דהפתח הקטן א"צ תיקון כלל, - אך לכאו' אין לדקדק כן מדבריו, שהרי סיים דרק פתח ראשו של מבוי שהוא פרוץ במלואו צריך תיקון, והרי דליכא נפ"מ בין פתח המבוי לשאר פתחים, וכל הנפ"מ היא דפתח המבוי הוא פרוץ במלואו וליכא עומ"ר להתירו, ובפתח זה איכא עומ"ר להתירו. [↑](#footnote-ref-287)
287. והנה בתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ג ד"ה וראי' לזה הוכיח דתיקון דעומ"ר מהני אף היכא דשבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, דאל"כ היאך ניתר הכא הפתח הקטן בעומ"ר, וכן הוכיח החזו"א בסימן ס"ה סקע"ד, ודבריהם הם לפי משמעות ד' רש"י והרשב"א דהפתח הקטן צריך תיקון והוא ניתר בעומ"ר, אך למש"נ בדעת הריטב"א דאין הפתח הקטן צריך תיקון כלל, אין ללמוד מזה דבמקום שהפתח צריך תיקון מהני תיקון דעומ"ר אף אם שבקי לפתח זה. [↑](#footnote-ref-288)
288. עיי"ש שכתב דהך סוגיא "למאי דקס"ד השתא" כרב חנן, ומבו' דלמסקנת הסוגיא אתיא אף כרב הונא, ולכאו' הוא משום דלפ"מ דמסקינן דבראשו לא שבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, ודאי דאין פרצת ד' אוסרת בראשו, וזה כמש"כ התוס' לעיל שם, דמה"ט הוא דאין פרצה ד' אוסרת בראשו, אך בתחילת ד' הריטב"א שכתב דלא מוקמינן לה בקרן זוית אלא למ"ד בצידו בעשר, נראה דלפי האמת פרצת ד' בראשו אוסרת לרב הונא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-289)
289. ומש"כ הריטב"א בתו"ד בההיא דמבוי שנפרץ בראשו אין הפתח מיושר כ"כ וכדמוקמינן התם בדלא בקעי בה רבים, היינו דהגם דעיקר הא דפרצה בראשו אינה אוסרת הוא אף בדבקעי בי' רבים, מ"מ כיון דמוקמינן התם לההיא דפרצה בצידו בדלא בקעי בי' רבים, הרי דאף דינא דפרצה בראשו איירי בכה"ג. [↑](#footnote-ref-290)
290. וצ"ע בזה ממה שאמרו לעיל בע"א דקטנה בי' וגדולה בי"א, והרי דכל שאין הפרצה עצמה יותר מי' היא ניתרת ע"י הפס שבצידה, ואף אי נימא דל"ד הוא והמכוון הוא דהיא מעט פחות מי', אכתי תיקשי לפ"מ דמוקמינן לה התם כר' יוסי דבעי לחי ג"ט, והרי דמהני לחי ג"ט אף שאינו בתוך י' אמות דהפתח. [↑](#footnote-ref-291)
291. והמהר"ל שם כתב עפי"ז, דאם איכא פרצה י"א אמה ועשה פס ה' אמות ל"מ להתיר משום לחי, וצריך לחי אחר, וכנראה דהטעם בזה הוא, דכיון דבעינן שיהא הלחי בתוך הפתח, ע"כ כל שתחילת הלחי היא חוץ לי' אמות, אין עליו תורת לחי, וצריך לחי אחר, ואף חלק הלחי שבתוך י' אמות ל"מ, דאין דנים אותו כלחי בפנ"ע, וע"ד מה שאמרו לעיל ה' ב' דבעינן דמטפי בי' או מבצר בי', ובלא"ה אין דנים אותו כלחי בפנ"ע, וכ"כ הקר"א, עיי"ש, - אך בעיקר ד' המהר"ל צ"ע ממה שאמרו בירושלמי דעושה פס ג' אמות וכ"ש ואותו כ"ש נידון משום לחי, וצ"ל כמש"כ הקר"א דהבבלי פליג בזה על הירושלמי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-292)
292. ובס' האיר יוסף סימן ס"א כתב דממש"כ הגרע"א דהכא חשיב הכ"ש שהוסיף כלחי, ול"ב דמטפי בי' או מבצר בי', מבו' דהא דאין הפס נידון משום לחי, אי"ז משום דלי"ב להכירא דלחי, דא"כ דמי ללחי הבולט ד"א דמה שהוסיף עליו אינו נידון כלחי דלי"ב הכירא, אלא הוא דין בפנ"ע דפס המשמש ככותל ל"מ להתיר כלחי, וכמשמעות ל' הגרע"א, עכ"ד, אך בפשוטו יש לפרש לד' הגרע"א, דהא דבלחי הבולט ד"א ל"מ מה שהוסיף עליו, אלמלי הא דמטפי בי' או מבצר בי', הוא משום דגם מה שהוסיף עליו הוי מכלל הלחי ד"א והוא נידון כמבוי, אך הכא דהא דל"מ הלחי הוא משום דהוא עומד לשם מחיצה, הרי דהלחי הנוסף על ג' אמות שאינו עומד לשם מחיצה, שפיר הוא נידון כלחי, שו"ר כעי"ז בהאיר יוסף סימן ס"ב. [↑](#footnote-ref-293)
293. אך לכאו' גם לדבריו קשיא ע"ד התוס' מד' הירושלמי, שהרי לפי דבריהם דמהני ליתן לחי סמוך לפס, תיקשי בד' התוס', דמ"ט לא נימא דב' ומחצה אמות מן הפס הוו ככותל המבוי, וחצי אמה הנותר הוי לחי, ובע"כ דכיון דהוי כותל אחד, אין דנים מקצתו לכותל ומקצתו לפס, ועד דינא דלעיל ה' ב' דל"מ אלא אם מטפי בי' או מבצר בי', ולפ"ז לכאו' ל"מ אם עושה פס ג' אמות וכ"ש, אך יש לדחוק דמכוון הירושלמי דעושה פס ג' אמות, ומלבד זה עושה עוד כ"ש בפנ"ע, (והרי למש"כ הגרע"א לדחות דמכוון הירושלמי דעושה כ"ש בצד השני סמוך לכותל, ג"כ הוי אותו כ"ש בפנ"ע), ובכה"ג שפיר מהני. [↑](#footnote-ref-294)
294. וניחא בזה דגם מה שהכריעו האחרונים בסימן שס"ה דסגי ליתן הקורה ע"ג הפס, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין, ודלא כמש"כ המג"א בסימן שס"ה סק"ג, הוא מתישב אף לד' התוס'. [↑](#footnote-ref-295)
295. והגרע"א שם עמד עוד, דגם בפס ג' נימא דב' אמות וד"ט יהא לפס, והשאר יהא ללחי, והיינו דאף דבעינן לכל הג' אמות, דאל"כ הוי פרצה יותר מי', מ"מ כיון דל"ב לזה לעומ"ר, ודאי ה"ז ראוי לשמש כלחי, וכמו שהבאנו מד' החזו"א, ?שוב העירו דאי"ז מתישב, דא"כ הול"ל דב' אמות יהא לפס והשאר יהא ללחי, ובע"כ דמכוון הגרע"א הוא דאחר דבלא"ה הלחי בולט בתוך הי' אמות, א"כ א"צ לכנסו בתוך הה' אמות שבצד אלא ב' אמות וד"ט והשאר יהא ללחי?, וכתב די"ל דכיון דמדרך לעשות אמות שלימות, דמה"ט אמרו הכא מרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות, ולא נקט דמרחיק ב' אמות וב' טפחים ועושה פס ב' אמות וד"ט, ע"כ אי"ז ניכר לחשוב מקצת ללחי, והכל נידון משום פס, ורק כשעושה ג' אמות ומשהו נידון המשהו לפס, ועי' בחזו"א סימן ס"ט סוסק"י שכתב דהחילוק בין אמות שלימות לטפחים שיכריע הדין דחוק מאד. [↑](#footnote-ref-296)
296. ונתחדש לפ"ז בד' רש"י, דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, מהני הפרוץ לבטל את העומדים וחשיבי כפרוץ, אך הר"ן לקמן ט"ז ב' צידד דבעומ"ר מב' רוחות, אף דל"מ לבטל את הפרוץ, מ"מ גם הפרוץ אינו מבטל את העומדים, אך משמע בד' הר"ן דבפרוץ מרובה על העומד, מודה לד' רש"י דהפרוץ מבטל את העומד, וכ"ה משמעות ד' הר"ן לקמן בסוגיין (ד"ה אמר לי' לאיי), דפרוץ מרובה על העומד מבטל את העומד, וס"ד שיצטרף העומד לשיעור הפרצה, (והא דבאמת אינו מצטרף, נראה דהוא דוקא התם דמהצד השני הוי עומד כפרוץ, וע"כ אדרבה מהני עומד זה לגדור את הפרוץ, ואין בכח הפרוץ לבטל את העומד השני שבצידו). [↑](#footnote-ref-297)
297. והא דתני לוי דנועץ קנה באמצעיתו ומהני לחלק הפתח לב' פתחים שאין באחד מהן יותר מי', ולא אמרינן דהפרוץ מבטל את הקנה, והוי פתח יותר מי', וגם לדידן דל"מ הוא רק משום דינא דאתי אוירא, נראה דהוא משום דהתם הוא נותן קורה על ב' הפתחים, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א שם, ואויר שתחת הקורה לא חשיב כפרוץ לבטל את העומד, אך הכא איירי שאינו נותן קורה על הפרוץ, וע"כ מבטל הפרוץ את העומד וחשיב כפתח יותר מי'. [↑](#footnote-ref-298)
298. ונתבאר בזה דפליגי הראשונים אם יש מקום לתלות להנידון בדין אתי אוירא באויר השוה לעומד בהפלוגתא דפרוץ כעומד, ולכאו' טעם הפלוגתא, דהר"ן ס"ל דדינא דאתי אוירא הוא משום דעומד זה בפנ"ע אין בכחו לגדור להאויר, והאויר חשוב ממנו, וע"כ בכה"ג שהאויר שוה לעומד יש לתלות לזה בפלוגתא דפרוץ כעומד, אך הרשב"א והריטב"א ס"ל דדינא דאתי אוירא לא תלי כלל אם יש כח להעומד לגדור להאויר, אלא בכל גווני האויר מבטל להעומד, ובזה יש לדון אם האויר מבטל לעומד רק בשהוא מרובה ממנו או אף בששוה לו, אך אי"ז שייך לפלוגתא דפרוץ כעומד.

     וראיתי להעיר דמצינו דהר"ן לטעמי' אזיל, דהראשונים בר"פ עושין פסין הק' דנימא בפשוטין אתי אוירא, והר"ן שם כתב, דכיון דבפסי ביראות התירו בפרוץ מרובה, הו"ל כאילו הי' עומד כפרוץ דלא אמרינן בי' אתי אוירא, והיינו לטעמי' דהא דרק באויר שרבה על העומד אמרי' אתי אוירא הוא משום דאין כח להעומד לגדור לאויר זה, וע"כ בפסין שהתרת פרוץ מרובה ל"ש כלל דינא דאתי אוירא. [↑](#footnote-ref-299)
299. אך העירו דמה לי דעומד כפרוץ אסור, הרי הי' בדין דהאמה עומד שבצד תהא כלחי ויהא זה תיקון לכל הפתחים, - ולכאו' צ"ל דכיון דלא אמרינן אתי אוירא וכל אמה עומד מועלת לחלק את הפתחים, ממילא דהאמה עומד שבצד אינה מועלת אלא על הפתח שבצידה, ול"מ להתיר את פתח האמה שבצד העומד השני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-300)
300. ולפי דבריהם מתפרש כן גם הא דמייתינן מינה דעומ"ר על הפרוץ מב' רוחות ל"ה עומד, דס"ד דלא אמרינן אתי אוירא היכא דהעומדין מרובין על האויר, ובע"כ דלא אמרו שיעשה כן הוא משום דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד [↑](#footnote-ref-301)
301. ובד' הרשב"א בסוגיין צ"ע, דבדבריו בד"ה ש"מ, משמע דלא אמרינן אתי אוירא אלא כשאחד מן האוירים מרובה על העומד, אך בדבריו בד"ה וא"נ, משמע דכל דאין העומד רבה על אחד מן האוירים, אמרינן אתי אוירא, וכ"ה בל' תלמיד הרשב"א, וצ"ע, - ועי' עוד בחזו"א סימן ס"ח סק"א שנקט דאף היכא דב' האוירים הוו כעומד אמרינן אתי אוירא, ובסימן ע"ז סוסק"א חזר בו מכח סוגיית הגמ' לקמן ט"ז א', ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, - ועי' עוד באג"מ או"ח ח"ב סימן פ"ט שכתב דאין טעם לחלק בין היכא דאויר אחד יתר על העומד להיכא דב' האוירים שוין לעומד, ועיי"ש במש"כ לפרש לסוגיית הגמ' לקמן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-302)
302. אך צ"ע, דאמנם לדעת הר"ן והמאירי דהא דס"ד מעיקרא דלא אמרינן אתי אוירא כשהאויר שוה לעומד הוא רק למ"ד דפרוץ כעומד מותר, שפיר י"ל דאף דמסקינן דאף דהאויר שוה לעומד אמרינן אתי אוירא, היינו רק כשהאויר שמהצד השני שוה לעומד, ומשא"כ למ"ד דפרוץ כעומד אסור, דלדידי' הוה פשיטא לן דאמרינן אתי אוירא באויר השוה לעומד, היינו אף היכא דב' האוירין שוין לעומד, - אך לד' הריטב"א גופי' דס"ל דהא דס"ד דלא אמרינן אתי אוירא כשהאויר שוה לעומד, אי"ז מכח הא דפרוץ כעומד מותר, והרי דס"ל דאין לתלות לדין אתי אוירא כשהאויר שוה לעומד בהפלוגתא אם פרוץ כעומד מותר, לכאו' בדין דה"נ הא דכשהאויר שבב' הצדדים שוה לעומד לא אמרינן אתי אוירא, לא יהא תלוי בפלוגתא זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-303)
303. והמהרש"א הק', דמ"ט לא עמדו בזה על עיקר ד' רב דימי דאצבעיים מכאן ואצבעיים מכאן ואצבעיים ריוח באמצע, והרשב"א והר"ן העמידו הדברים על ד' רב דימי, וכתב דיש לישב, - ובנימוקי הגרי"ב כתב דהיינו דלפ"מ דמשני דכולי האי לא אטרחוה, לא אמרינן אתי אוירא כשאין האויר רבה על העומד, וזה כדעת רבותיו של הריטב"א, אך צ"ע דלכאו' לפ"ז גם לא אמרינן אתי אוירא בעומ"ר מב' רוחות, כמבו' בד' הריטב"א שם, וא"כ גם בההיא דאצבעיים וב' שלישים באמצע לא נימא אתי אוירא, וי"ל דבעומ"ר מב' רוחות אמרינן אתי אוירא, כמו שפירשו התוס' לקמן ט"ז ב' בסוגיית הגמ' שם, וי"ל עוד במכוון המהרש"א, דכיון דלא אמרינן אתי אוירא באויר השוה לעומד, אלא אם אויר אחד רבה על העומד, ונת' לעיל דעיקר הביטול הוא מכח אויר זה, הרי דבזה פשיטא להו להתוס' דהאויר שמחוץ לרשות ל"מ לבטל, (וכל מה שדנו התוס' דאמרינן אתי אוירא אף באויר שחוץ לרשות, היינו היכא דהאויר שבתוך הרשות רבה על העומד, והאויר שחוץ לרשות מצטרף לו, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן ס"ט סוסק"ז דב' אוירים מחוץ לרשות, ודאי דאין מבטלין, עייש"ה), ועי' עוד במכתבי החזו"א אות י"ז )סוד"ה על דעתי) במש"כ בענין זה. [↑](#footnote-ref-304)
304. ובזה ניחא הא דברה"י גמורה לא אמרינן אתי אוירא מכח האויר שחוץ לרשות, והיינו משום דהדופן שברוח השני' מפסקת בין האויר שחוץ לרשות לעומד שבתוך הרשות, - ועי' עוד בזה בחזו"א סימן ס"ט סוסק"ז דמבו' בדבריו טעם אחר בזה, עייש"ה, ועי' גם בדבריו שם סוסק"ט ובמכתבים אות י"ז. [↑](#footnote-ref-305)
305. לכאו' מכוון דבריו הוא, דס"ל דקי"ל דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, וע"כ הי' בדין דיועיל זה אף בטלית, ואך דמ"מ ל"מ משום דאמרינן אתי אוירא, ומבו' לפ"ז מדבריו דבנקב הטלית בעינן שיהא עומ"ר, - ולפ"ז נמצא, דאף לפ"מ שנחלקו האחרונים ע"ד המהרי"ל וכתבו דלא אמרינן בזה אתי אוירא, מ"מ ל"מ אלא אם הוי הבגד עומ"ר על האויר, ולדעת הסוברים דקי"ל דל"מ עומ"ר מב' רוחות, בעינן שיהא העומד שמצד אחד מרובה על האויר, ועי' בחזו"א בסימן ב' סק"ט שכתב כן, ועיי"ש שהוכיח כן מד' המהרי"ל, ולכאו' הוא משום דנקט דאם ל"ה בעינן שיהא עומ"ר, וא"צ כלל לסתימת האויר, ל"ש בזה דין אתי אוירא, וזה לפי דבריו בסימן ס"ט סק"ה וסוסק"ז, (והיינו משום דהו"ל כב' אוירי דעלמא דלא אמרינן בהו אתי אוירא). [↑](#footnote-ref-306)
306. והעירו די"ל בזה, למש"כ התוס' לקמן י"ז ב' דדינא דאתי אוירא אינו אלא מדרבנן, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דבעור העסלא לא אמרינן אתי אוירא, אך לענין ציצית, כיון דמדרבנן אמרינן אתי אוירא, אין לצאת בו יד"ח ציצית, - ואמנם בד' הראשונים שהק' דנימא אתי אוירא, צ"ל דס"ל דרק בעומד חשוב לא אמרינן אתי אוירא מדאורייתא, וכמש"כ כן התו"י לקמן י"ז ב', וכ"ה גם בד' הריטב"א שם, ובד' הרשב"א לקמן י"ט ב' לא נתברר כ"כ אם מדאורייתא לא אמרינן אתי אוירא כלל, או דהוא רק בעומד חשוב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-307)
307. וצ"ע דאם הפרצה יתירה מן העומד, א"כ בלא"ה תיקשי דהיאך ניתרת פרצה זו, הרי ליכא עומ"ר כנגדה שיתירנה, ולהדיא כתב הרשב"א לעיל בסוגיין דהפתח הקטן ניתר בעומ"ר, וצ"ל דבסוף מבוי אמרינן דהקורה מתרת אף לפתח זה, וכן משמע ממש"כ הרשב"א דבתחילת מבוי כה"ג בעינן שיהא העומ"ר על הפרוץ כדי שלא יהא האויר שמכאן ומכאן מבטלין אותו וכו', וכ"ש אם נתן על צד הא' לבד שאין הקורה מתרת ב' פתחים, והרי דבתחילת מבוי ל"מ גם בלא הא דאתי אוירא משום דאין הקורה מתרת ב' פתחים, ורק בסוף מבוי מועלת הקורה להתיר אף לפתח זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-308)
308. והגרא"פ שם במכתב אות ט"ז כתב לפרש, דכיון דהיכא דאיכא כותל המפסיק בין אויר דעלמא לעומד לא אמרינן אתי אוירא, וזה כמש"נ לעיל בזה, ע"כ גם הכא יש מקום לדון דמדרבנן חשבינן להקורה כמחיצה ברוח רביעית, ולא יבטל האויר שחוץ לרשות את הפס ד', ובזה הוא דאמרינן דבסוף מבוי כבר איכא תורת מחיצה על הקורה, ואין הפס ד' בטל, עיי"ש, והחזו"א במכתב אות י"ז סוד"ה ודברי התו' ואות כ"א ד"ה ההנחה דחה לזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-309)
309. ואמנם בד' המאירי מבו' דהטעם דלא אמרינן בזה אתי אוירא, אי"ז משום דמהני העומ"ר לסתום את הפרצה ותו לא חשיבא כאויר לבטל את העומד, אלא הוא משום דלא אמרינן אתי אוירא אלא בעומד שאנו צריכין לו לבטל את הפרוץ כגון עומד מב' רוחות או עומד כפרוץ, אבל הכא דאין אנו צריכים להפס לבטל את הפרוץ, שאף בזולתו יש כאן עומ"ר, וא"צ לפס ד' אלא כדי שתהא הקורה במקום חשוב, אין אומרים שיהא אויר מבטלו. [↑](#footnote-ref-310)
310. וצ"ב עיקר הנידון בזה, דלכאו' אף אי נימא דכל דהוי עומ"ר מב' רוחות הוי אף העומד כפרוץ, מ"מ בכה"ג דהעומד הגדול מרובה על הפרוץ, הרי אדרבה ה"ז מבטל להפרצה, ותו אין בכח הפרצה לבטל להעומדין הקטנים, ומהיכ"ת נדון תחילה על העומדין הקטנים שהפרצה מבטלתן, ומכח זה נצריך שיהא העומד הגדול רבה מן הפרצות ומן העומדים הקטנים, - ובאמת דכ"ה מבו' בד' הר"ן בסוגיין, עיי"ש שכתב בההיא דעור העסלא, דהא דלא נקט אצבעיים ומחצה מכאן ואצבעיים ומחצה באמצע ואצבע מכאן, הוא משום דאי"ז רבותא טפי, דכיון דבהא אשמועינן דפרוץ כעומד הוי עומד, הרי הפרוץ שבינתיים כעומד, וא"א שיבטל לאותו אצבע שמצד אחר ויהא פרוץ מרובה על העומד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-311)
311. ויש להוסיף, די"ל דזה תליא בפלוגתת הראשונים בביאור ההיא דעור העסלא, דבפירש"י כתב דהיינו לענין אהל טפח, וכ"כ עוד מקמאי, אך בתורי"ד כתב דהיינו לענין מדרס הזב דבעינן שיהא בו טפח שהוא ראוי למשכב, והביא שכן פירש הריבמ"צ, וכן הביאו בשם הגר"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-312)
312. ונתחדש בדבריו, דאף דהעומד רבה על כל א' מן האוירין, מ"מ אין בכחו לגדור את שניהם, ועמד ע"ז הגאו"י בשלהי סוגיין, ועיי"ש שכתב בדעת הירושלמי דבכה"ג שפיר דמי, וזה לפ"מ שפירש שם דהא דסגי ליתן קורה על א' מן הפתחים, הוא משום דהפתח השני ניתר בעומ"ר, וע"כ ממה שאמרו בירושלמי דאף בג' פתחים סגי ליתן קורה על האמצעי, מבו' דעומד באמצע המרובה על ב' האוירין שבצדדים חשיב כעומ"ר, (ועי' בדבריו בד"ה תו שמיע לן, שפירש כן לד' הירושלמי). [↑](#footnote-ref-313)
313. ולכאו' למש"כ החזו"א בסימן ע' סקכ"ב בתו"ד דעומ"ר ל"מ לחשוב הפרוץ כסתום, אלא הוא דין על המקום שלפני המחיצה שהוא כגדור, ובמכתבו שבס' שלום יהודה סימן כ"ה (עמ' ס"ה ד"ה דעת הכותב) כתב דאין עומ"ר עושה כאילו גם הפרצה סתומה בבחינת מחיצה ממשית, אלא שאין הפרצה צריכה סתימה, ואמנם הרשות המוקף הוא נבדל מסביבותיו בכל הקיפו, לכאו' הדין נותן דלא יצטרף הפרוץ לגדור פרוץ אחר, - ועי' עוד בחזו"א סימן ע"ז סק"ב שהוכיח מדינא דעור העסלא דמכח העומ"ר חשיב הפרוץ כעומד להשלים לשיעור, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין עומ"ר בערב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-314)
314. אך באבנ"ז סימן תס"ה סק"ב נקט דעיקר תורת מחיצה בעומ"ר הוא מכח הא דהפרצה הויא כפתח, וה"ז משלים להמחיצה, וכתב לפרש בזה למש"כ רי"ו בעומ"ר בסוכה דאין הפרוץ משלים לשיעור סוכה, עיי"ש, ובזכרון שמואל סימן כ"ז סק"א עמד על דבריו, עיי"ש, ועי' עוד באבנ"ז סימן רס"ה סקי"ב במש"כ לפרש להא דבעינן שתהא הפרצה כפתח.

     ויש להעיר עוד בזה ממש"כ בפירש"י לקמן כ"ד ב' ד"ה מהני, ז"ל, דהא כל פתח סתימה מעלייתא היא וסתום ועומד הוא, עכ"ל, ומשמע דמכח הא דחשיב כפתח הו"ל כסתום ועומד. [↑](#footnote-ref-315)
315. ואמנם מהא דפרצה בקרן זוית אסורה משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, מבו' דכל היתר פרצה הוא משום דיש עלי' תורת פתח, ושמא החזו"א אזיל לטעמי' שפירש לדין פרצה בקרן זוית בע"א, ועי' עוד בתורת חיים לקמן ט"ז ב' שפירש לאיבעיא דגמ' בעומ"ר בערב, דהוא משום דפרצה בערב ל"ה כמו פתח, וכ"כ הגאו"י והקר"א שם, ואמנם לפ"ד הגר"ח י"ל, דבעומ"ר בערב ל"ב שיהא על הפרוץ תורת פתח, והיינו משום די"ל דהתם ליכא כלל פרצה האוסרת, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-316)
316. אך י"ל דהיינו רק בפרצה יותר מי', אך פרצה יותר מי"ג ושליש דאוסרת אף בפסי ביראות הויא מדאורייתא, - וי"ל עוד, דרק בשבת אין פרצה זו אוסרת מדאורייתא משום דל"ד לדגלי מדבר, אך לענין כלאים היא אוסרת מדאורייתא, וזה כמו שחילק ההשלמה שם לענין פרוץ מרובה. [↑](#footnote-ref-317)
317. ובעיקר דבריו צ"ע, דהרי איירי הכא בעומ"ר, וא"כ אף דעומ"ר אינו מתיר ביותר מי', מ"מ מ"ט לא יועיל העומד להתיר מדין פס ד', ושמא ס"ל כמש"כ תור"פ לעיל ה' ב' בדעת רש"י דפס ד' אמות אינו מתיר בחצר, וצ"ע.

     עוד יש להעיר, דלמש"נ דד' הרי"ד קיימי ברוח רביעית, מבו' שפירש הרי"ד למשנתינו דקאי גם על רוח רביעית, והא דתנן ובלבד שלא יהיו פרצות יתירות על הבנין, הוא משום דאיירי בדליכא פס ד', ובכה"ג בעינן עומ"ר, ולפ"ז מתפרש מש"כ הרי"ד לעיל ה' ב' דממשנתינו נלמד דעומ"ר מתיר בחצר, אף אי נימא דנידון הסוגיא שם הוא רק על רוח רביעית. [↑](#footnote-ref-318)
318. ובפירש"י בסוכה שם כתב דבזה חלוק דין דופן סוכה מדופן שבת, דבסוכה מהני אף אם בכל ההיקף הוי פרוץ מרובה, ובפשוטו הוי חילוק ביסוד הדין בין סוכה לשבת, - אך באבנ"ז סימן רפ"ז סק"י כתב דהוא משום דבסוכה ל"ב אלא ב' מחיצות ושלישית טפח, ומשא"כ בשבת דבעינן ד' מחיצות להתיר מדרבנן בעינן שיהא עומ"ר בכל ההיקף, עיי"ש, ולפי דבריו נמצא, דכל הא דבשבת בעינן עומ"ר בכל ההיקף אי"ז אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-319)
319. וי"ל עוד דמכוון דבריו הוא כמשמעות ד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ב א' דבדינא דפסי ביראות נתחדש דרואין את המחיצות כאילו מאריכות וסותמות, וכ"ה משמעות ל' רש"י בסוכה ז' ב' (ד"ה פסי) שכתב דרואין כאלו יש מחיצה מזל"ז, וע"כ לי"ב לדינא דלא תפרוץ רובא, כיון דחשבינן להעומד כמחיצה על כל הרוח. [↑](#footnote-ref-320)
320. ובעיקר ד' הראב"ד י"ל דהא דמדאורייתא סגי בפרוץ מרובה, הוא משום דפרצה עד י' אמות חשיבא כפתח, וע"כ חשבינן דכל המקום גדור, ומה"ט י"ל דכ"ז הוא בשתי, אך בערב ודאי דבעינן עומ"ר, (ובלא"ה י"ל כן דבערב דבעינן מחיצה י', ודאי בעינן עומ"ר), - וזה מתישב היטב עם משמעות ד' הראב"ד בפי' התו"כ דהא דפרצה יותר מי' אסורה הוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-321)
321. והגאו"י לעיל י' ב' כתב דגם לפ"מ דקי"ל דפרוץ כעומד מותר, מ"מ שאני עומ"ר דבטל הפרוץ וכסתום דמי, ומשא"כ בעומד כפרוץ דלא בטל הפרוץ אלא דסגי בהכי דרחמנא אמר לא תפרוץ רובא, וכ"כ הרש"ש שם, וכ"כ בכ' הגרי"ז בבכורות י"ז ב' בשם הגר"ח, ועי' עוד בגאו"י לעיל י' ב' בסוף העמ', שכתב דאף למ"ד דעומ"ר מב' רוחות מהני, מ"מ פרוץ כעומד מב' רוחות ל"מ, וזה מתפרש ע"פ דבריו דדין עומ"ר ודין פרוץ כעומד ב' דינים הם, (אך לכאו' צירוף ב' עומדים ניחא טפי לגבי דינא דלא תפרוץ רובא מלגבי דינא דגדור רובא). [↑](#footnote-ref-322)
322. וצ"ע דלהדיא אמרו בשבת צ"ז א' דהא דלא אמרינן לבוד בג', אי"ז משום בקיעת גדיים, דתינח למטה למעלה מאי איכא למימר, אלא הלכתא גמירי לה, עוד צ"ע, שהרי אף לדעת רשב"ג דאמרינן לבוד עד ד', מ"מ במקום דאיכא בקיעת גדיים לא אמרינן לבוד, וכמש"א לקמן בסוגיין, והרי דעיקר הפלוגתא דרבנן ורשב"ג הוא במקום דליכא בקיעת גדיים, - וצ"ל דאמנם לרשב"ג לא אמרינן לבוד רק היכא דאיכא בפועל בקיעת גדיים, וע"כ למעלה אמרינן לבוד, כיון דליכא בקיעת גדיים, אך לרבנן לא אמרינן לבוד במקום הראוי לבקיעת גדיים, וכמש"כ הריטב"א בתו"ד דהוא מקום חשוב וראוי לבקיעת גדי, וזה גופא נתחדש בההלכתא דלא אמרינן לבוד בג', דבמקום חשוב הראוי לבקיעת גדי לא אמרינן לבוד. [↑](#footnote-ref-323)
323. ואמנם צ"ב דמה בעינן לבקיעת הגדיים דתבטל להמחיצה, הרי כיון דבג' לא אמרינן לבוד, ממילא הו"ל פרוץ מרובה ואף כנגד העומד אסור, והנה למ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, י"ל דנפ"מ בזה בגונא דיש ב' עומדים פחות מג' וביניהם פרוץ ג', דבכה"ג שפיר איכא עומ"ר, וכל הא דל"מ הוא משום דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה, אך הנה הרשב"א גופי' לקמן ט"ז ב' ובעבוה"ק שער ב' פ"ב הל"ה כתב דקי"ל דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, - וי"ל למש"כ הר"ן לקמן ט"ז ב' דאף דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד מ"מ אין העומד מתבטל, ולפ"ז הרי דאלמלי הא דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה, הי' מותר לזרוע כנגד העומד, דאף דהיכא דאף בעומד ג' מ"מ כל שהפרוץ מרובה אסור לזרוע אף כנגד העומד, מ"מ בעומ"ר מב' רוחות דאין העומד בטל, מותר לזרוע כנגד העומד, וזהו שנתחדש דעומד פחות מג' מתבטל ע"י בקיעת גדיים, וע"כ אסור לזרוע אף כנגד העומד, וצ"ע.

     ושמא יש מקום לחדש בזה, דאף אם הקיף את כל הרוח בעומדין פחותין מג' שאין ביניהם ג' ובמקום אחד יש ביניהם ג', ה"ז מועיל לבטל לגדירת מקום זה, דכיון דליכא עומד חשוב ה"ז בטל ע"י בקיעת גדיים, וכאשר כ"ה משמעות מתניתין דמקיפין בקנים ובלבד שלא יהא בין קנה לחבירו ג"ט, - אך הנה בפירש"י סוכה ז' א' מפורש דכל הא דל"מ הוא רק אם במקומות הרבה יש ביניהם ג"ט דהוי פרוץ מרובה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-324)
324. וגם בד' הר"ן צ"ב דמה נפ"מ בהא דעומד פחות מג' אינו מתיר את הפרוץ כלל, הרי כיון דבג' לא אמרינן לבוד, ממילא הו"ל פרוץ מרובה ובכה"ג דהפרוץ מרובה אף בעומד ג' אסור כנגד העומד, וצ"ל ע"ד מש"נ בהערה הקודמת בד' הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-325)
325. ואמנם בד' תור"פ מבו' דאי"ז מדינא דאתי אוירא, אלא משום דהפרוץ המרובה מבטל את העומד, וכן משמע בל' רש"י בד"ה אף כנגד, אך בל' רש"י בד"ה צריך משמע דהוא מדינא דאתי אוירא.

     ובד' הרשב"א והריטב"א בזה צ"ע, דמחד גיסא ממש"כ לדמות להכא דה"נ לענין פסי ביראות לא יועיל פשוטין אלא כשיש בהן ד' דבלא"ה אמרינן אתי אוירא, נראה דהא דהכא אסרינן כשאין בעומד ד' הוא משום אתי אוירא, וביותר נראה כן בד' הריטב"א שם, עיי"ש, ומאידך בד' הרשב"א שם מבו' דלא בכל גוונא איכא למימר אתי אוירא, רק כשהפס באמצע, ולפ"ז בע"כ דהא דאסרינן הכא כשאין בעומד ד' אי"ז משום אתי אוירא, אלא משום דהפרוץ מבטל את העומד, ואך שדנו לדמות, דכ"ה דחזינן דעומד פחות מד' בטל ע"י הפרוץ ועומד ד' אינו בטל, ה"נ לגבי דינא דאתי אוירא יש לחלק בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-326)
326. ושמא יש מקום לומר, דאף דאם לא הי' אלא את עומד זה, שפיר הוה מהני, ול"ה שייך לאסור משום פרצה יותר מי' ומשום בקיעת גדיים, מ"מ כיון דאיכא עומד גם בהמשך הרוח, חזינן לה כמחיצה אחת שיש פרצה בינתים, וכה"ג גרע טפי, ועד"ז מצינו בד' בעה"מ לקמן כ"ב א' דאף לר' יהודה דלא אמרינן אתרו"מ היכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, מ"מ במקום המפולש שתי וערב, אמרינן אתרו"מ והמחיצות בטלות אף כנגד עומד, אף דאיכא התם ב' מחיצות גמורות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-327)
327. ולא מיבעיא בגונא שמצינו לאסור מכח האלכסון של הגפנים שכנגד הפרוץ, דבזה ודאי י"ל דכל הא דבעומד מעליא מותר לזרוע כנגד העומד, ולא אסרינן מכח האלכסון, הוא משום דיש על העומד תורת מחיצה במקומה כלפי כל הכרם, ועי' בזה בחזו"א כלאים סימן ו' סק"ז, דהא דלא אסרינן משום האלכסון, הוא משום דכח המחיצה להפסיק ואינו מתיחס להאלכסון, אלא אף בגונא דהאלכסון הוא יותר מהשיעור, י"ל דבאמת כל דליכא מחיצה כנגד כל הכרם, הויא השדה חד עם הכרם, וע"כ אף אם באמצע איכא מעט מחיצה ל"מ זה מידי, שאכתי השדה מצורפת עם הכרם, ואף אם זורע כנגד העומד נמי חשיב שזורע כלאים בכרם, וזה מתפרש למש"כ התוס' לקמן צ"ב ב' דעיקר איסור דכלאי הכרם תליא במה שיש על מקום זה שם כרם, ולא תלי בהתערובת דגפנים וזרעים, עיי"ש, ובעינן שיהא בכח העומד להבדיל במקומו כלפי כל הרוח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-328)
328. והרשב"א בשלהי סוגיין כתב דבדין זה חלוק דין שבת מדין סוכה, וכתב דהוא משום דבשבת אמרינן אתי אוירא וכו', ולכאו' מבו' בדבריו דכל הא דבשבת לא שרינן בפרוץ מרובה כנגד העומד, הוא משום דינא דאתי אוירא, וזה צע"ג, דא"כ יועיל פרוץ מרובה בגונא דהעומד סמוך למחיצה השני', דלא אמרינן בזה אתי אוירא, - אך י"ל דמכוון דבריו הוא לפמש"כ לקמן י"ט ב' דהא דבעומד ד' מותר כנגד העומד, הוא משום דבעומד ד' לא אמרינן אתי אוירא, וע"ז כתב הרשב"א דשאני בזה מחיצות שבת ואמרינן אתי אוירא אף בעומד ד', - אך בל' תלמיד הרשב"א לא משמע כן, והטעם לומר דיועיל גם לענין שבת כנגד העומד, אף דלכאו' אינו גדור כלל מן הצדדים, הוא כמש"נ לעיל דגם לגבי כלאים הא דכנגד העומד מותר, הוא משום דכלפי כנגד העומד מהני המחיצה להבדילו מכל הרוח, עיי"ש, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-329)
329. ומה שהביא מהא דס"ל לרבא לקמן כ"ה א' בדין מיעוט בקרפף דכל דל"ה מקום ד' לא חשיב, עמדו ע"ז גם התוס' הרא"ש והריטב"א לקמן שם, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-330)
330. ובזה ניחא הא דתניא דאם הי' פרוץ כעומד כנגד העומד מותר, והריטב"א הוכיח מזה דהיכא דב' האוירים שוין לעומד לא אמרינן אתי אוירא, וצ"ע דהיאך מותר אף כנגד העומד הראשון, הרי מצד א' אוירא דעלמא רבה עליו, ולכאו' בע"כ מזה דהאויר שבצד העומד הראשון הוי כאוירא דעלמא ולא אמרינן בזה אתי אוירא, ולפ"ז תיקשי להיפך, דא"כ מ"ט אם הי' פרוץ מרובה אף כנגד העומד אסור, למש"נ לעיל לפרש דהוא מדינא דאתי אוירא, ומ"ט אסור לזרוע כנגד העומד הראשון, דהאויר שבצידו אינו מבטל אותו, - ולפ"ד הגרש"ר ניחא, דאף דעל העומד הראשון ליכא לדינא דאתי אוירא, מ"מ כיון דאמרינן אתי אוירא על שאר העומדים, נמצא דהעומד הראשון עומד בפנ"ע, וע"כ אינו מועיל להתיר כנגדו דאין מחיצה פחות מד', אך באמת אי"ז מתישב, דהרי אכתי איכא ב' עומדים בב' הצדדים דיש בהן יחד ד"ט, ומ"ט לא יהא מותר לזרוע כנגדם. [↑](#footnote-ref-331)
331. ועיי"ש שכתב דלפ"ז הי' מקום לפרש דהא דבעומד ג' אף כנגד העומד אסור, ובעומד ד' כנגד העומד מותר, הוא משום דבעומד ג' דאינו מתיר בפנ"ע אלא ע"י צירופו לשאר העומדים, כל שהפרוץ מרובה בטל צירופם ואינו מתיר, ובעומד ד' דהוא מתיר בפנ"ע, לא איכפת לן כלל דהפרוץ מרובה, והק' דלפ"ז מאי פריך דלרבנן ג' וד' חד הוא, הרי לא מצינו כלל דבעומד חשוב לא איכפת לן דהפרוץ מרובה, וכל הא דבעומד ד' לא איכפת לן דהפרוץ מרובה הוא משום דהוא מתיר בפנ"ע וא"צ לצירוף שאר העומדים, - עוד עמד שם במש"כ הרשב"א והריטב"א להוכיח דבעומד ד' לא אמרינן אתי אוירא מדאורייתא, ולהנ"ל הרי בעומד ד' מצינו לדון עליו בפנ"ע ול"ש כלל דינא דאתי אוירא, - ועיי"ש מש"כ עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-332)
332. והחזו"א בסימן ע"ז סק"א הוכיח דמה שאמרו דל"מ משום בקיעת גדיים היינו רק דבכה"ג לא אמרינן לבוד, שהרי פי תקרה חשיב מחיצה אף שהגדיים בוקעין, אך באמת כבר עמד בזה הרשב"א בשבת צ"ט ב' דהיאך מהני פי תקרה אף דהו"ל מחיצה שהגדיים בוקעין בה, ועמש"כ בזה הריטב"א לעיל י"ד ב' ולקמן י"ז ב'. [↑](#footnote-ref-333)
333. ובל' האו"ז שם נראה, דה"ט דתלוי בחיות היינו, דאף דבעלמא חשיב מחצה כרוב, מ"מ לא סגי בכך למידי דתלי בחיות ובעינן רוב גמור, ולפ"ז י"ל דזהו דמייתינן התם מתנור, דאם לענין שחיטה דתלי בחיות סגי במע"מ, כ"ש לענין תנור, ולפ"ז נמצא, דאף לפ"מ דקי"ל דמע"מ אינו כרוב, מ"מ לענין טומאה שפיר סגי במחצה, (דדמי למחיצות דסגי במחצה), וכל הא דהתם לא סגי במחצה הוא מכח הא דתרי רובי בחד מנא ליכא. [↑](#footnote-ref-334)
334. וצ"ע דמ"ט חשבינן דהתם העומד אוסר, הרי לענין שחיטה לכאו' מה שנשחט רוב מתיר, ולא איכפת לן במה שנשתייר רוב, ושמא ס"ל דגם לענין שחיטה, חשיבות השחיטה הוא במה דעי"ז אין הסימן קיים, וע"כ חשבינן להמחצה דנשתייר כרוב, גם צ"ב לפ"ז בהא דמדמינן לה לתנור, גם צ"ע מהא דמדמינן לעיל בסוגיין דין סכך פסול מחצה להפלוגתא דהכא, אף דהסכך הפסול הוי עומד. [↑](#footnote-ref-335)
335. ועיי"ש שעמד בזה ממשמעות ל' הטוש"ע בסימן שס"ב ס"ט דאף עומ"ר בערב ל"מ ביותר מי' אמות, והרי דאף בעומ"ר בערב בעינן שיהא על הפרוץ תורת פתח, - אך בחזו"א סימן קי"ב סוסק"ו כתב בפשיטות דבערב אין אוסר פרצת י' אמות, וכ"ה מבו' להדיא בפסקי רי"ד בסוגיין, עיי"ש שכתב דלמ"ד דל"מ צוה"פ ביותר מי', י"ל דזהו דבעינן לחבלים ול"מ משום צוה"פ, וכגון דיש בין קונדס לקונדס יותר מי'. [↑](#footnote-ref-336)
336. ויש להוסיף דבל' רש"י בד"ה שהגדיים משמע להדיא דכל האיבעיא בעומ"ר בערב, הוא רק כשאין בהעומד י' טפחים, אך כל שיש בהעומד י"ט, ודאי דה"ז מועיל אף מכח דינא דעומ"ר, עיי"ש, ומזה נראה דהגריעותא בעומ"ר בערב הוא משום דליכא בהעומד בפנ"ע שיעור מחיצה. [↑](#footnote-ref-337)
337. ומבו' לפ"ז דהא דלא אמרינן עומ"ר בדליכא מחיצה בסוף י', אי"ז רק משום דאין סיום לעומ"ר, כמש"כ החזו"א במכתב שבס' שלום יהודה סימן כ"ה (ד"ה בפרצת יותר מי') בטעם הא דלא אמרינן עומ"ר בשתי כשאין המשך למחיצה, דהוא משום דהוא נמשך עד סוף העולם ואי"ז עומ"ר, אלא הוא משום דלא אמרינן עומ"ר אלא כשיש מחיצה י' שיש בה אויר, אך כל דליכא מחיצה י', ל"מ דין עומ"ר לאשוויי מחיצה י', והעירוני די"ל דהוא דוקא בעומ"ר בערב, דכל דליכא מחיצה י' לאו מידי הוא, וע"כ ל"מ העומ"ר אלא כשיש מחיצה י' ואך שיש בה אויר, (ודמי לדין עור העסלא, דפשוט דכל דאין בכל עור העסלא אלא רוב טפח, ל"ה מצינו לדון עומ"ר, ורק משום דיש בו טפח אלא שיש בו אויר מצינו לדון בזה עומ"ר), - ולפ"ז ודאי מסתבר דלא יועיל דיש תקרה מעל י', והא דבשתי מהני בכה"ג, הוא משום דהתם ליכא לגריעותא זו, וכנ"ל, (אך בד' החזו"א מבו' דביסוד הדין דמי דין ערב לדין שתי, ואך דבשתי ניכר טפי סיום המחיצה ע"י דופן צפון ודרום, עיי"ש, וצ"ב).

     ולפ"ז יש מקום לומר עוד, דכל מה שאמרו הכא דאם אמרינן אתי אוירא על החבל העליון, א"א לדון עומ"ר על החבלים התחתונים, הוא רק בעומ"ר בערב, אך בעומ"ר בשתי, הרי דכל דאיכא עומ"ר על רוב הרוח ונעץ קנה בסוף הרוח, הרי דאף אי נימא דקנה זה בטל ע"י אתי אוירא, לדעת הסוברים דאמרינן אתי אוירא אף באויר שמחוץ לרשות, מ"מ שפיר סגי בעומד זה דעי"ז מהני העומ"ר שברוח זו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-338)
338. גיר' הגמ' שלפנינו ש"מ עומ"ר על הפרוץ מב' רוחות הוי עומד, אך בד' התוס' וש"ר נראה דלא גרסי לה, וכמש"כ המחה"ש בסימן שס"ב סקט"ז. [↑](#footnote-ref-339)
339. אך בד' תוס' הרא"ש משמע, דאף שפירש דמכוון הגמ' הכא הוא דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, לא קי"ל הכי, אלא יש אמורא שסובר כן. [↑](#footnote-ref-340)
340. אך לכאו' י"ל דמכוון הגמ' הוא לפרש, דאף דאם איכא עומ"ר ל"מ האויר לבטל את העומד המרובה ממנו, דאדרבה העומד מבטל את האויר, וכמו שפירש הריטב"א לעיל בסוגיין, מ"מ בעומ"ר בב' רוחות אי"ז כן, ולא אמרינן דכיון דעומד זה מצטרף לבטל את האויר, אין בכח האויר לבטלו. [↑](#footnote-ref-341)
341. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, אף לפ"מ דמסיק הרשב"א דאמרינן לבוד להחמיר, הוא בכותל נ"ה טפחים והיו בו כ' טפחים עומד י"ב פרוץ י"א עומד י"ב פרוץ, דבכה"ג אמרי' אתי אוירא ובטל העומד י"א והוי כל ההיקף פרוץ מרובה, ואם יסתור מן העומד י"א ג' טפחים באמצעיתו וישאר ד' עומד מכל צד, לכאו' לפ"ד הרשב"א לא נימא בזה אתי אוירא ותהא רוח זו ניתרת, והיינו משום דהאויר שבין ב' עומדין אלו מועט מן העומדין, ובכה"ג לא אמרינן אתי אוירא, ואף דמצינו לדון דב' האוירים די"ב טפחים יבטלו לב' העומדים דד' טפחים והאויר שביניהם יחד, לא אמרינן הכי, וצ"ע.

     ואמנם קשיא ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל י' ב', דלפ"ז איכא תקנה בכותל רחב ט"ו אמה, לעשות באמצע ב' עומדים ד' טפחים הרחוקים זמ"ז ג"ט, דבכה"ג לא אמרינן אתי אוירא, ולמש"כ הרשב"א מתחילה דלא אמרינן לבוד להחמיר, מהני אף לנעוץ ב' קנים כ"ש שאין ביניהם ג"ט, - ולמש"כ הגרע"א דהא דל"מ נעיצת קנה באמצע הפתח, ל"ב להא דאתי אוירא, דבלא"ה ל"מ דאכתי חשיב דאיכא פרצה יותר מי', ניחא, אך הרשב"א גופי' לעיל כתב דהא דל"מ נעיצת קנה הוא משום אתי אוירא, וצ"ע.

     שוב העירוני דשמא י"ל, דבגונא דהעומדים הוו עומ"ר על הפרוץ שביניהם, חשבינן להו כחד ומהני האויר שבצדדים לבטל את ב' העומדים, ורק הכא דב' החבלים הוו פרוץ מרובה, ואך שבאנו לצרפם מדין לבוד, הרי דבזה הוא שנסתפק הרשב"א דשמא לא אמרינן לבוד להחמיר ול"מ האויר שלמעלה לבטל את החבל התחתון, אך אכתי לא נתישב בזה להס"ד דהרשב"א, מ"ט ל"מ במבוי רחב יותר מי' לנעוץ ב' קנים כ"ש שאין ביניהם ג"ט. [↑](#footnote-ref-342)
342. ולכאו' הטעם בזה הוא משום דבכה"ג שאותו משהו מחובר בגוף המחצלת, יש לנו לדון על כל העומד שבמחצלת יחד, וכיון דהוא מרובה על האויר, אין בכח אויר זה לבטל את העומד משהו שלמעלה. [↑](#footnote-ref-343)
343. ואמנם צ"ע דמ"ט פירש"י דאיירי במחצלת י"ט, ולא פירשה בגונא שיש במחצלת ו' טפחים והוא עומ"ר, - ואין לומר דהוא משום דבכה"ג פשיטא לן דל"מ כיון דגדיים בוקעין בו, ולא מיבע"ל אלא כשיש במחצלת עצמה כשיעור מחיצה, דבפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה שהגדיים נראה להדיא דס"ל דאין לחלק בזה, - ולכאו' צ"ל דס"ל לרש"י, דהא דמוקי רב אשי להאיבעיא במחיצה תלוי', הוא משום דס"ל דעומ"ר בערב ודאי דל"מ, וזה להיפך ממש"כ הרשב"א וש"ר בשם הראב"ד דרב אשי ס"ל דעומ"ר בערב ודאי מהני, וע"כ פירש"י דאיירי בגונא דאיכא במחיצה עצמה י"ט, וס"ל דבכה"ג לא תליא בהאיבעיא דעומ"ר בערב, וכ"ה משמעות ל' רש"י בד"ה שהגדיים, וצ"ע [↑](#footnote-ref-344)
344. ומבו' בד' הרא"ש דלפי דבריו ניחא, והיינו דאף דלעיל פשיטא לן דל"מ היכא דהגדיים בוקעין, היינו רק בדליכא שיעור מחיצה בעומד בפנ"ע, ובאנו להתיר מדינא דעומ"ר, אך כל דאיכא שיעור מחיצה בעומד בפנ"ע ובאנו להתיר מדינא דגוד אחית, י"ל דמהני אף אם הגדיים בוקעין בו. [↑](#footnote-ref-345)
345. ובחי' המהר"ל כתב דמזה מקור לד' הרמב"ם דאף לחי ל"מ ביותר מכ', וכ"כ הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו, ועיי"ש שהוסיפו לפרש, דמש"כ התוס' לישב דמיירי במפולש או ביותר מי', אי"ז מתישב בהא דתניא דמבוי שהוא למעלה מכ' אמה ימעט, ואם יש לו צוה"פ א"צ למעט, שהרי הך ברייתא קיימא במבוי הניתר בקורה, ובזה תנן דאם יש לו צוה"פ א"צ למעט, ובזה תיקשי דאף אם ל"ה מהני הצוה"פ ביותר מכ', תיפו"ל משום לחי, וגם במש"כ התוס' דאתיא כר' יוסי, כתב הבית מאיר דהוא דוחק להעמיד הברייתא דלא כהלכתא, והבית מאיר שם כתב, דמש"כ התוס' דבהכי מיתוקמא הך ברייתא דמייתי, קאי על תי' בתרא דאתיא כר' יוסי.

     אך התוס' הרא"ש כתב דגם יש להעמיד את הברייתא במפולש או ביותר מי', וצ"ל דהא דתנן דאם יש לו צוה"פ א"צ למעט, לא קאי על גוונא דרישא דהוא מבוי הניתר בקורה, אלא קאי על מבוי הטעון צוה"פ, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ח בד"ה לא הועיל ובבית אפרים או"ח סימן כ"ה ד"ה ומ"ש בתוספת שבת דלתי' התוס' ל"ה סיפא דברייתא דומיא דרישא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-346)
346. ויש להוסיף, דאף אי נימא דגם בצוה"פ בעינן שיסמכו עליו מאתמול, אכתי נפ"מ בזה, לפ"מ שצידד הגרע"א בכ"ד דלדינא דסמכו עליו בעינן שיסמכו עליו בתורת לחי ול"מ שסמכו עליו בתורת מחיצה, ולפ"ז לכאו' ה"נ כשעשה צוה"פ למעלה מכ' וסמך עליו בתורת צוה"פ, הרי דאם צוה"פ ל"מ למעלה מכ', ל"מ בתורת לחי, שהרי לא סמך עליו בתורת לחי.

     ושו"ר בתו"ש סימן שס"ג סקכ"א שנסתפק כשסמכו עליו בתורת צוה"פ ונפל הצוה"פ ונשתייר לחי, אם ל"מ משום דלא סמכו עליו בתורת לחי, ואזיל לטעמי' שם סק"כ דפשיטא לי' דבעינן שיסמכו עליו בתורת לחי, או דכיון דלצוה"פ בעינן לחי, חשיב כסמכו עליו, וכתב להוכיח לזה מד' התוס' הכא, - ולמש"נ נראה דכונתו דאם לא חשיב כסמכו עליו, א"כ נפ"מ בהא דצוה"פ כשרה למעלה מכ', כשסמכו עליו בתורת צוה"פ ולא סמכו עליו בתורת לחי, אך הבית אפרים באו"ח סו"ס כ"ה לא פירש כן בדבריו, ועיי"ש שתמה על דבריו. [↑](#footnote-ref-347)
347. והבית אפרים שם דן להוכיח מזה דאף צוה"פ ל"מ כשלא סמכו עליו מאתמול, ועי' גם בפמ"ג בסימן שס"ג באש"א סק"ט שנסתפק בזה, והובא בביאוה"ל שם סי"א, ובמ"ב שם ס"ק קי"ג נראה שנקט דל"מ צוה"פ אלא כשסמכו עליו מאתמול, וכ"נ בל' הט"ז שם סוסקי"ט, - אך מסקנת הבית אפרים שם דבצוה"פ א"צ שיסמכו עליו, וכ"ה למש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ה והבית מאיר בסימן שס"ג סי"א דאף בפסי חצר ל"ב שיסמכו עליהן מאתמול משום דהוי מחיצה גמורה, דלפ"ז כ"ש דבצוה"פ א"צ שיסמכו עליו מאתמול, וכ"כ החזו"א בסימן ע' סקכ"ה ובסימן ע"ז סק"א. [↑](#footnote-ref-348)
348. ואף למש"כ המקו"ח בתיקון עירובין דל"מ אף משום צוה"פ, והסכים לדבריו הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ה, היינו רק בדהוי פתחי שמאי, עיי"ש, - אך י"ל דלישנא דצורת הפתח, משמע דאי"ז פתח גמור, אלא "צורת הפתח", והא דמהני בנמשך ד' אמות, אי"ז משום צורת הפתח, אלא משום דהוי פתח, וכמבו' בד' המקו"ח שם. [↑](#footnote-ref-349)
349. וצ"ל לפ"ז דדינא דר' יוסי דבעי לחי רחב ג"ט אינו משום היכר, אלא הוא דין בפנ"ע, וע"כ הוא נוהג אף בפסי חצר כמו שאמרו לעיל י' א', וע"כ אף אם בצוה"פ בעינן היכר, מ"מ ל"ב שיהיו הקנים רחבים ג"ט. [↑](#footnote-ref-350)
350. והגר"ז בתשו' שבסוה"ס סימן ג' כתב, דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט, הוא משום דלחי אינו נידון משום מחיצה אלא בצירוף מחיצות שבצדדים, וע"כ בעינן שיהא סמוך למחיצה שיצטרף עמה, אך צוה"פ דא"צ לצירוף מחיצות כלל, ל"ב שיהא סמוך לכותל, - והגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס י"ח כתב דהא דל"מ לחי המפולג מן הכותל ג"ט, הוא משום דבלחי בעינן קצת היכר, אך בצוה"פ דהוי מחיצה גמורה ול"ב היכר כלל, מהני אף כשהוא מופלג מן הכותל, - ועי' בחזו"א סימן ע' סקי"ד מש"כ עוד לפרש בטעם הא דצוה"פ מהני אף במופלג מן הכותל ול"ד ללחי. [↑](#footnote-ref-351)
351. אך למש"כ הגאו"י והבית אפרים דל"מ צוה"פ המופלג מן הכותל משום דצוה"פ אינו נדון כעומד להתיר את הפרצה שבצידו בעומ"ר, הרי דאף אם הוא מופלג מן הכותל מצד א' ל"מ, וכאשר כ"ה מפורש בד' המאירי בשם הראב"ד, - ועי' במ"ב בסימן שס"ג סקכ"ג ובשעה"צ שם סקט"ז דמבו' דלא פסיקא לי' להכשיר בכה"ג. [↑](#footnote-ref-352)
352. ולכאו' כ"נ ממה שאמרו לקמן דרב אמר דאתניי' צריך למעט, ולכאו' ה"נ הוא בהא דתניא בברייתא דא"צ למעט, דצ"ל צריך למעט, והרי הך ברייתא קיימא גם על גבוה מכ' וגם על רחב מי', ומשמע דלרב גם בגבוה מכ' צריך למעט. [↑](#footnote-ref-353)
353. וכ"נ ממש"כ הראשונים לדון דמספק אזלינן לקולא דמחיצה רביעית דרבנן, ומשמע דכל האיבעיא היא בדין מחיצה רביעית, אך בפרצה י' בשאר מחיצות ודאי ל"מ אמלתרא, דאם האיבעיא היא גם בשאר מחיצות, נמצא דעיקר האיבעיא היא בדאורייתא, ועוד, דאף אי נימא דמ"מ כלפי מחיצה רביעית דרבנן אזלינן לקולא, אכתי לגבי שאר המחיצות אזלינן לחומרא בזה, והראשונים לא פירשו לזה, ובע"כ דעיקר האיבעיא היא במחיצה רביעית. [↑](#footnote-ref-354)
354. ועד"ז כתב הרשב"א לקמן ט"ז ב' בדין עומ"ר בערב, עיי"ש, - והמאירי בסוגיין כתב בשמו דהא דמכשרינן בלחי הבולט ד' אמות במבוי ח' משום דספק דבריהם להקל, היינו משום דהוי ספק ספיקא דאם עומ"ר הוכשר משום עומד ואם פרוץ מרובה הוכשר משום לחי, ועי' בזה בד' המאירי לעיל ה' ב' בשם הרשב"א ובעבוה"ק ש"א פ"ט (הנ"ד) במש"כ הרשב"א לדון אם מכשרינן התם בחד ספיקא, עיי"ש, וצ"ע.

     והגאו"י כתב דשאני הכא דפרצה יותר מי' דאורייתא וע"כ דאף דהכשר מבוי מדבריהם, מ"מ כיון דעיקר מחיצות דאורייתא ופרצה יותר מי' דאורייתא אזלינן לחומרא, ומשא"כ התם דכל הגריעותא בלחי יותר מד' אמות הוא מדרבנן, ולכאו' מבו' בדבריו דהאיבעיא אם מהני אמלתרא ברחב יותר מי', הוא אף כלפי פרצה יותר מי' בשאר המחיצות, אך יש לדחות, דאף דודאי לא מיבע"ל שתועיל אמלתרא אלא ברוח רביעית דל"ב לה אלא מדרבנן, מ"מ כיון דעיקר הגריעותא דפרצה יותר מי' היא מדאורייתא, אזלינן בזה לחומרא, (אך עכ"פ מבו' מדבריו דדינא דפרצה יותר מי' ברוח רביעית הוא חד דינא עם הדין דאורייתא דפרצה י' בשאר רוחות), וצ"ע, - ויש לסייע לדבריו ממש"כ הרשב"א לעיל ג' א' דלענין פירוש דאמלתרא, כיון דדרבנן היא קי"ל כדברי המיקל דפסקי דארזא, ולא אמרינן דכיון דעיקרו דאורייתא אזלינן לחומרא, - אך יש להעיר בזה מד' הרשב"א לקמן י"ב א' בדין חצר שאין בפתחו ד"ט, ועמש"נ שם בזה?. [↑](#footnote-ref-355)
355. וכ"נ מד' הרשב"א והריטב"א לעיל י' ב' שכתבו דבצוה"פ לא אמרינן אתי אוירא, משום דמהניא אף ביותר מי', ומשמע דהנידון אם מועיל צוה"פ ביותר מי' הוא אם מהני אף לפרצה גדולה, ומהא דמהני ליותר מי', נלמד דצוה"פ הוי כסתום לגמרי, וע"כ לא אמרינן בזה אתי אוירא, אך לכאו' אי"ז כל' הריטב"א בסוגיין דהפלוגתא אם מהני צוה"פ ביותר מי' הוא אם הוי זה פרצה גדולה, ומבו' שלא נחלקו בכחו של צוה"פ, (וי"ל דבאמת מכוון הראשונים הוא דמהא דלדידן ה"ז מועיל ביותר מי', ש"מ דהוי כסתום, וע"כ אף לדעת רב דל"מ ביותר מי', היינו רק משום דס"ל דהוי פרצה גדולה טפי דלא סגי בצוה"פ או משום דאי"ז דרך פתח, אך מודה רב דצוה"פ הוי כסתום ולא אמרינן בזה אתי אוירא), עוד יש להעיר, דדעת הריטב"א בסוגיין דלכו"ע ל"מ צוה"פ לפרוץ מרובה, ואפ"ה נקט דצוה"פ חשיב כסתום ממש ולא אמרינן בי' אתי אוירא, (ונמצא לפ"ז, דאף לדעת הרמב"ם דקי"ל דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה, עכ"פ כשהוא יותר מי', לא נימא בצוה"פ אי אוירא, ונפ"מ רבתא בזה לפלוגתת החת"ס והחזו"א שהבאנו להלן אם לדעת הרמב"ם מהני לעשות ב' צוה"פ שכל א' אינו יותר על י'). [↑](#footnote-ref-356)
356. ואמנם יש לדון בזה, דקני הצוה"פ שבאמצע יועילו לחלק את הפרצה לב' והו"ל כב' פרצות שאינם יתר מי', והחזו"א שם הרגיש בזה וכתב דע"ז אמרינן אתי אוירא, - אך צ"ע שהרי כתבו הראשונים דבצוה"פ לא אמרינן אתי אוירא, אך באמת משמעות דבריהם דהיינו רק לדידן דמהני צוה"פ ביותר מי', אך לדעת רב דל"מ צוה"פ ביותר מי', ל"ה צוה"פ כסתום לגמרי, ואמרינן בי' אתי אוירא, ועמש"נ לעיל הערה ח' לדון בזה, והעירו די"ל בזה, דשאני הכא דכ"ז שלא יועילו הקנים לחלק את הפרצה, ל"מ בזה צוה"פ כלל, וע"כ אמרינן בזה אתי אוירא, דאף דאי לא נימא אתי אוירא, תו יועיל הצוה"פ והוי האויר כסתום, מ"מ אמרינן דאדרבה נימא אתי אוירא, ול"ה האויר כלל כסתום.

     אך יש להעיר בזה, שהרי הראשונים כתבו לחלק בזה בין קורה לצוה"פ, ובקורה הרי קיימינן בכה"ג דבלא דיועיל הקנה לחלק את הפתח הו"ל פתח יותר מי' דל"מ בו קורה, ואפ"ה מבו' בד' הראשונים דאם היתה קורה מועלת כצוה"פ ל"ה אמרינן בזה אתי אוירא, וכ"ה גם בד' הירושלמי שהביא הרשב"א לעיל י' א' דמבוי רחב כ' שנעץ קנה באמצעיתו אם נתן את הקורה על ב' הפתחים, שפיר דמי, משום דאויר שתחת הקורה אינו מבטל, ומבו' לפ"ז דצוה""פ שפיר מהני בכה"ג.

     עוד יש לדון בזה, דאי נימא דאמרינן בזה אתי אוירא, י"ל דלא יועיל הצוה"פ אף אי נימא דהא דצוה"פ ביותר מי' ל"מ הוא משום דאי"ז כדרך פתח, דכיון דאמרינן אתי אוירא ובטל כחו של הקנה, הו"ל כפתח אחד יותר מי', ויש לדון בזה, ואמנם דנראה דבזה דלא נימא אתי אוירא, דרק אם לפרצה יותר מי' ל"מ צוה"פ, נמצא דכ"ז שלא הועיל הקנה לחלק ל"מ הצוה"פ כלל, וע"כ י"ל דאמרינן בזה אתי אוירא וכנ"ל, אך אם כל הגריעותא הוא משום דבטל הקנה דהצוה"פ וממילא הוי כצוה"פ ליותר מי', הרי דאדרבה כיון דצוה"פ הוי כסתום, לא אמרינן בזה אתי אוירא, והוי צוה"פ מעליא. [↑](#footnote-ref-357)
357. אך הריטב"א כתב דהוא משום דבב' רוחות לא קפדינן וניתרת בב' פסין, ומבו' בדבריו דבחצר ל"ב ג' מחיצות גמורות, וסגי בב' מחיצות ופסין ברוח שלישית ורביעית, אך בתור"פ כתב דבעינן ג' מחיצות וברביעית פס ד', וכ"כ הר"ן בתו"ד, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ד א', (וצ"ע בסתירת ד' הריטב"א), ועמש"נ בענין זה לעיל ז' א'.

     ויש להוסיף, דלפ"ד הריטב"א י"ל דמה"ט הוא דמהני צוה"פ ברוח שלישית אף דפרוץ מרובה, ובדבריו נראה דבהא דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה, א"צ להא דלא עבדי אינשי, אלא הוא משום דהוי פרצה גדולה, והיינו משום דברוח שלישית דסגי בפסין ואין פרוץ מרובה אוסר, שפיר מהני צוה"פ אף דפרוץ מרובה, דכל הא דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה, הוא משום דפרוץ מרובה אוסר בחצר, וברוח שלישית אינו אוסר בחצר, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הריטב"א בד"ה ומה שאמרו, שדימה דין צוה"פ בפרוץ מרובה בכלאים, לדין צוה"פ בשבת ברוח שלישית ורביעית, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-358)
358. אך בתור"פ לא הק' אלא דמ"ט לא ילפינן דלא יועיל צוה"פ ברוח שלישית, ולכאו' היינו דברוח רביעית דל"ב כלל מחיצה גמורה ומהני פסין אף דפרוץ מרובה, כ"ש דיועיל צוה"פ, והרי לא למדו אלא משום דפרוץ מרובה אוסר בחצר, וברוח רביעית הרי אין פרוץ מרובה אוסר, ורק ברוח שלישית דבעינן בה מחיצה גמורה, הוא דיש מקום ללמוד דלא יועיל צוה"פ בפרוץ מרובה, ועי' בקר"א שעמד בזה ע"ד התוס' שהק' על רוח רביעית, - אך צ"ע מדבריו לקמן בסוגיין בשם ה"ר מנוח שדימה דין כלאים לדין מחיצה רביעית דמהני בה צוה"פ בפרוץ מרובה. [↑](#footnote-ref-359)
359. ובפשוטו מבו' בד' התוס' דעיקר הא דל"מ צוה"פ ביותר מי' הוא משום דאי"ז דרך פתח, וזהו דמדמינן דה"נ לא יועיל צוה"פ בפרוץ מרובה בד' רוחות דלא עבדי אינשי פתחא הכי, אך מד' התוס' לעיל ו' א' מבו' דלא כן, וכמש"נ בדף מס' 25, וגם בעיקר הדברים צ"ב, דהרי רב יוסף יליף פרוץ מרובה האוסר בחצר מיותר מי' האוסר במבוי, ומבו' דהא דל"מ הצוה"פ הוא משום דהוי זה פרצה שאינה ניתרת בצוה"פ, אם הא דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה הוא משום דלא עבדי אינשי פתחא מד' רוחות, א"כ אי"ז ענין להא דפרוץ מרובה אוסר בחצר.

     ולכאו' צ"ל, דודאי עיקר הדין הוא דל"מ צוה"פ לפרצה זו דיותר מי' ולפרצה דפרוץ מרובה, ואך דכ"ז הוא רק בצוה"פ דלא עבדי אינשי, אך צוה"פ דעבדי אינשי מהניא אף לפרצה, וזהו דמדמינן דכ"ה דביותר מי' דלא עבדי אינשי ל"מ צוה"פ לפרצה, ה"נ בפרוץ מרובה בד' רוחות דלא עבדי אינשי ל"מ צוה"פ לפרצה, - וכ"ה מבו' ממש"כ בתור"פ דהטעם דל"מ הוא משום דאין דרך לעשות פתחים בצידי החצר, ואפ"ה חזינן דכל הא דל"מ הוא רק בפרוץ מרובה, והרי דעיקר הא דל"מ הוא משום דהוי פרצה דל"מ עלי' צוה"פ, ואך דכ"ז הוא רק במקום שאין דרך לעשות פתחים, אך י"ל דמש"כ דאין דרך לעשות פתחים בצידי החצר, היינו רק בפרוץ מרובה, ועי' בשפ"א שכתב כן ע"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-360)
360. וצ"ע ממש"כ הריטב"א לעיל י' ב' דבצוה"פ לא אמרינן אתי אוירא, משום דצוה"פ מתרת כל אויר ואפילו יותר מי' אליבא דהלכתא דקי"ל כרבנן, ומבו' דהפלוגתא אם מהני צוה"פ ביותר מי', הוא אם מהני צוה"פ לכל אויר, וזה דלא כמש"כ הריטב"א בסוגיין דאין הפלוגתא בכח צוה"פ, אלא הפלוגתא היא אם פרצה י' הויא פרצה גדולה.

     עוד יש להעיר, דמד' הריטב"א שם נלמד, דאף דס"ל דקי"ל דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה, והרי דאי"ז כסתום ממש, מ"מ לא אמרינן אתי אוירא בצוה"פ, ונפ"מ דאף למש"כ הרמב"ם דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה (עכ"פ ביותר מי'), לא נימא אתי אוירא בצוה"פ. [↑](#footnote-ref-361)
361. ועיי"ש בתו"ד שנסתפק, דשמא כל הא דמהני לרבנן צוה"פ ביותר מי', היינו רק ברוח רביעית, אך בשאר רוחות מודו רבנן דל"מ צוה"פ ביותר מי'. [↑](#footnote-ref-362)
362. ועיי"ש שהביא מש"כ הרמב"ם בפ"ד מסוכה הי"ב דהא דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה הוא רק ביותר מי', וכתב דיש לחלק בזה בין סוכה לשבת, ולכאו' הוא משום דבסוכה אין פרוץ מרובה אוסר כלל ואף בלא צוה"פ וכמש"כ הרמב"ם שם, וע"כ רק ביותר מי' דבעינן להצוה"פ, הוא דל"מ בפרוץ מרובה, אך לעולם י"ל דבפרוץ מרובה לחודי' ל"מ צוה"פ. [↑](#footnote-ref-363)
363. ואמנם לפ"מ שדן המ"מ לפרש בד' הרמב"ם דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה אף כשאינו יותר מי', בע"כ דרוח שלישית שאני, וכמש"כ המ"מ שם בסו"ד, ולפ"ז יועיל צוה"פ ברוח שלישית אף ביותר מי', דהרי לפי' זה לא מצינו דל"מ הצוה"פ מכח הא דהוי יותר מי', - והבית מאיר בסימן שס"ב ס"י נקט דהמ"מ בסו"ד חזר בו, וכתב כן גם בדעת השו"ע, עיי"ש, ומבו' בדבריו דנפ"מ עוד בזה הוא בדין רוח רביעית דחצר, דלמש"כ המ"מ בתחילת דבריו דהא דבפתח המבוי מהני אף ביותר מי' הוא משום דסגי בקורה, הרי דבחצר לא יועיל צוה"פ ביותר מי' אף ברוח רביעית, עיי"ש, (וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הב"י בסימן שס"ג סוף ס"ב, עיי"ש), והובא בקצרה בשעה"צ סימן שס"ג סק"ז, ועי' גם בד' הגר"ז בסימן שס"ב סי"ט שנקט דגם לדעת הרמב"ם מהני צוה"פ בפרוץ מרובה ליותר מי' ברוח שלישית, וכ"כ המ"ב שם סקנ"ח, וצ"ע דלכאו' מש"כ המ"מ בסו"ד טעם אחר, הוא לדרך זו דל"מ צוה"פ בפרוץ מרובה אף כשאינו יותר מי', אך לדרך קמא דכל הא דל"מ הוא ביותר מי', אין מקור דה"ז מועיל ברוח שלישית. [↑](#footnote-ref-364)
364. ובד' הגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס ל"ה נראה שהסכים לד' המקו"ח בזה דלחי הבולט ד' אמות ל"מ לצוה"פ, ועיי"ש שכתב דבעינן דב' הלחיים שבב' הצדדים לא יהיו ד' אמות, ודחה לד' השואל שכתב דסגי שלחי אחד אינו ד' אמות, - אך החזו"א בסימן ע' סקכ"ה כתב דכיון דפסי חצר אינם נפסלין בד' אמות, כ"ש דצוה"פ אינה נפסלת בכך, וכ"כ באבנ"ז סימן רח"צ סק"ד. [↑](#footnote-ref-365)
365. ובחזו"א יו"ד סימן קי"ב סק"א תמה ע"ד המקו"ח, דאם הפסול בפתחי שמאי הוא רק בכותל ד"א, למ"ל להזכיר פתחי שמאי, לימא בהכותל ד' אמות, ועוד, דלמ"ל למיפסל משום אבן נכנס ואבן יוצא, אפי' הי' במקום הכניסה טמום והי' הכותל ישר וחלק ל"ה לו דין משקוף משום שהכותל ד' אמות, עיי"ש, - אך לכאו' בד' המקו"ח מבו' דמכוון דבריו הוא דאיכא תרי גווני למחיצה דצורת הפתח, חדא, ע"י "צורת הפתח", ובכה"ג אי"ז מועיל אלא כשיש על הלחיים תורת לחי, ומאידך בכה"ג ה"ז מועיל אף אם הו"ל פתחי שמאי, והב', הוא ע"י "פתח", ובכה"ג ה"ז מועיל אף שאין על הלחיים תורת לחי, ומאידך בכה"ג אי"ז מועיל אם הו"ל פתחי שמאי, וכן פירש בתשו' שערי ציון ח"א סימן ג' ענף א' וענף ד', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-366)
366. ויש להסתפק אם מכוון דבריו דלעולם פתח דקנה מכאן וקנה מכאן וקנה על גביהן, ל"ה פתח מעליא לחייב במזוזה, ואי"ז אלא צורת הפתח, וכן פירש בדבריו בתשו' מנחת יצחק ח"ז סימן י"ב, ועיי"ש שהביא מד' היד הקטנה והדעת קדושים שנחלקו ע"ז, או דמכוון דבריו הוא, דכיון דאי"ז נראה ואי"ז משמש כלל כפתח אין תורת פתח עליו. [↑](#footnote-ref-367)
367. ומבו' בדבריו שנקט דלד' המקו"ח כל פגימה כ"ש בקנה הוי כפתחי שמאי, וע"כ צריך לשפות את הקנים וליטול עוקציהן, וצ"ע דלכאו' ד' המקו"ח שם קיימי רק בקנים שיש ענפים נכנסין ויוצאין דהוא יציאה וכניסה הניכרת, ולא בכל פגימה כ"ש. [↑](#footnote-ref-368)
368. אך בד' הר"ן בסוגיין מבו' דלפירש"י אף הכתלים עצמן נידונים כפצימין, וכל הא דל"מ הוא משום דאבן נכנסת ואבן יוצאת והו"ל כפתחי שמאי, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי לענין מזוזה, - ואמנם גם לפי דבריהם י"ל, דכל הגריעותא באבן יוצאת ואבן נכנסת, הוא רק בכותל, דאף דמצינו לדון את הכותל עצמו כפצימין, מ"מ כל דה"ז נראה כפרצה שבכותל, לא חזינן לה כפצימין, אך בפצימין ממש לא איכפת לן שיש בהן בליטות ופגימות. [↑](#footnote-ref-369)
369. ובתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ו כתב לישב, דהכותל השוה אינו נידון כלל כמזוזת הפתח, וכמש"כ הריטב"א, ורבותא קאמר רש"י דאפי' אבן יוצא ואבן נכנס דאין הכותל חלוקה והו"א היינו מזוזות דידהו, קמ"ל אפ"ה לא מיחשב פתח עד דאיכא קנים דוקא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-370)
370. ויש מקום לדון עוד, דהגריעותא אינה במזוזה, אלא הוי הגריעותא בחלל הפתח דאינו כדרך פתח אלא כדרך פרצה, והעירו בזה למש"כ החזו"א בסימן ע"ח סק"ז דלהסוברים דפתח שיש לו פצים א' חייב במזוזה, הרי דאף אם הפצים השני הוי אבן יוצאת ואבן נכנסת הוא חייב במזוזה, דלא גרע מהיכא דלית לי' כלל, ולהנ"ל יש מקום לדון בזה. [↑](#footnote-ref-371)
371. ובמשכנות יעקב סימן קכ"ג כתב דבע"כ איירי הכא דאין ביניהם ג"ט דאם יש ביניהם ג"ט פשיטא דאי"ז כלום, ובדעת הט"ז י"ל כמש"נ לעיל, דאף כשיש ביניהם ג"ט שפיר מצינו להכשיר מכח המזוזה שבפנים, ובזה נתחדש דהו"ל כפתחי שמאי. [↑](#footnote-ref-372)
372. ובד' המחה"ש שם מבו' שפירש דמכוון המג"א הוא משום דבעינן קנה העשוי לשם פצימין, וכד' הריטב"א, וע"כ כתב דקו' המג"א היא מדינא דסימן תר"ל ס"ב, ועי' גם בד' המקו"ח בתיקון עירובין והגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס תר"ל שנקטו כן, עיי"ש, וכ"ה גם בתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ו, ויל"פ כן גם בד' התורי"ד, ואזיל לטעמי' בסוגיין דבעינן תיקון מזוזות, - אך החזו"א בסימן קי"א סק"ה נקט בפשיטות דמכוון המג"א הוא רק דראשי הכתלים דאינם סותמין מקצת הפתח ל"מ, אך כותל הסותם מקצת הפתח שפיר מהני, ובסימן ע' סוסקכ"ה תמה ע"ד המקו"ח והמחה"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-373)
373. אך לכאו' יש לדון בזה, דלעולם אף במשקוף ל"מ כשהוא אבן נכנסת ואבן יוצאת, ואך דלא הוצרך רש"י להעמידה בכה"ג, משום דאף כשאין לו תקרה כלל הוי כל הגריעותא משום פתחי שמאי, וכמש"נ להלן, ומשא"כ למ"ד דפתחי שמאי הוא בדלית לי' שקפי, בע"כ לפרש דהיינו דהוו המזוזות אבן יוצאת ואבן נכנסת, דאם אין לו מזוזות כלל, אי"ז פתח כלל, ול"ב להגריעותא דפתחי שמאי. [↑](#footnote-ref-374)
374. והנה מ"מ מבו' בד' ראבי"ה דבעי' שיגיעו הקנים עד הסכך, ובלא"ה ל"ח כצוה"פ, הגם דקי"ל דא"צ ליגע, וכמש"כ כן הראבי"ה גופי' בסימן שע"ט, ובפמ"ג סימן תר"ל באש"א סק"ב כתב לפרש דהוא משום דלא נעשה הסכך לשם כך, ובכה"ג צריך ליגע, ועיי"ש שפירש כן בד' הירושלמי שהביא המג"א שם, וי"ל עוד, דהוא משום דכל דאין מגיעין הקנים עד הסכך לא חזינן לזה כפתח כלל, כיון שהסכך מסכך על כל הסוכה וליכא משקוף מעליא, ורק היכא דמגיעין הקנים לסכך חזינן לי' כפתח. [↑](#footnote-ref-375)
375. והמג"א שם סק"ב הביא מירושלמי דהסכך ל"מ לצוה"פ משום דלא נעשה לכך, ובד' האלי' רבה שם סק"ב והגר"א שם מבו' שפירשו דהגריעותא הוא משום דלא נעשה הסכך לשם כך, אך אם הי' נעשה לשם כך שפיר חשיב כצוה"פ, ועיי"ש במש"כ לישב ד' הרמ"א, אך בחזו"א סימן קי"א סק"ה פירש דמכוון הירושלמי הוא דלעולם אין התקרה עצמה מועלת לצוה"פ, ועי' גם בדבריו ביו"ד סימן קע"ב סק"ב. [↑](#footnote-ref-376)
376. ויש לסייע לזה מד' הב"י בסימן שס"ג ס"ל, שכתב לדון דכמו דצוה"פ מהני באלכסון, ה"נ ב' לחיים מהני באלכסון, ול"ד ללחי אחד דאינו מתיר אלא נכחו ביושר, וצ"ע דבצוה"פ כיון דהקנה העליון הוי באלכסון, ודאי דהוי עיקר הצוה"פ באלכסון, והיאך נשמע מינה דגם ב' לחיים נידונים באלכסון, ול"ה כלחי אחד דאינו מתיר אלא נכחו ביושר, ולפ"ד המחה"ש י"ל דכיון דהקנה העליון אינו מכלל עיקרו של צוה"פ, ל"מ לקבוע דהפתח הוא באלכסון, ובע"כ דהא דחשבינן להפתח באלכסון הוא מכח ב' הלחיים, וזהו שכתב הב"י לדון ללמוד מזה דה"נ ב' לחיים מתירין באלכסון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-377)
377. ועי' גם בחי' הגר"ח בפט"ז משבת שכתב בתו"ד, ז"ל, וזהו עיקר ההלכה של צוה"פ, דבקנה מכאן וקנה מכאן וקנה ע"ג העומד והפתח שבתוכו יחדיו חשוב מחיצה, עכ"ל, ומשמע דגם הקנה שעל גביו הוי מכלל עיקר המחיצה דצוה"פ. [↑](#footnote-ref-378)
378. והנה מבו' מד' הריטב"א והר"ן דכל הא דל"מ בכה"ג שהקנה העליון הוא מצד הפתח, הוא רק מכח דינא דצוה"פ מן הצד, ואיכא מ"ד דמהני, וגם בכלאים מהני, וצ"ע דהיאך מצינו להכשיר בכה"ג, הרי לכאו' אין כאן מקום דיש עליו תורת פתח, דבמקום הקנים שבצדדים ליכא קנה למעלה, ובמקום שתחת הקנה העליון ליכא קנים שבצדדים, ושמא הו"ל כצירוף ב' חלקי מחיצה וכעין תל המתלקט, - ולמש"כ המחה"ש דעיקר מחיצת צוה"פ היא בקנים שבצדדים, וכתב האבנ"ז דהיינו דכל הא דבעינן לקנה העליון הוא כדי דלא יהא זה פתחי שמאי, ניחא, דאם מהני צוה"פ מן הצד, יש תורת פתח על המקום שבין הקנים, דלא חשיב כפתחי שמאי, כיון שיש קנה עליון בצידי הפתח. [↑](#footnote-ref-379)
379. ובחזו"א סימן ע"א סק"ח הק' דמ"ט פסלינן אף אם חיבר את הקנה העליון במסמרים לקני המזוזה, הרי בכה"ג מצינו למימר דהחלק העליון של הקנים שבצדדים הוא מכלל הקנה העליון, ונעשה הקנה העליון מאברים אברים, וכתב דצ"ל דכיון דניכר שהוא המשך קני המזוזה, לא חשיב קנה על גביהן, וכתב לפ"ז דבגונא שנעשו קני המזוזה והקנה העליון מאברים, שפיר חשיב כעל גבן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-380)
380. והנה לפ"ד האו"ז הי' נראה, דבגונא דהקנה העליון הוא מצד הפתח ואינו כלל על חלל הפתח לכו"ע ל"מ ואף לענין כלאים ל"מ, דעיקר צוה"פ הוא כשהקנה העליון הוא ע"ג חלל הפתח, וכל הנידון הכא הוא כשהקנה העליון הוא ע"ג חלל הפתח, אינו שאינו ע"ג הקנים שבצדדים, - אך בד' האחרונים מבו', דאף דקי"ל לדינא דבגונא דהקנה העליון הוא בין הקנים שבצדדים הו"ל כצוה"פ מן הצד, מ"מ גם כשהקנה העליון הוא מצד הפתח הו"ל בכלל צוה"פ מן הצד, כאשר כ"ה בד' התוס' לעיל ב' ב' דבכה"ג הו"ל כצוה"פ מן הצד, והיינו דלעולם לא בעינן שיהא הקנה ע"ג חלל הפתח, וכל הא דל"מ כשהקנה העליון הוא מצד הפתח, הוא משום שאינו ע"ג הקנים, ועמש"נ להלן לפ"ז בדין עמודי הטלגרף, ובדין קנים העומדים בשיפוע. [↑](#footnote-ref-381)
381. והתו"ש שם סק"ט הוכיח כן מל' הר"ן בסוכה, והנשמת אדם בכלל מ"ח סק"ב והגאו"י בסוגיין הביאו כן מד' הריטב"א בסוגיין, - וכבר עמדו בזה דאמנם לדעת הריטב"א והר"ן דהגריעותא היא במה שאין הקנה העליון ע"ג חלל הפתח אלא מן הצד, ודאי דאין מקום לחלק בזה, וגם שפיר מוכח דגם בכה"ג ל"מ, וכמו שהוכיח הריטב"א, אך בד' הט"ז דקיימי למש"כ האו"ז דל"מ אף כשהוא ע"ג חלל הפתח, שפיר י"ל דכל שאין הקנים שבצדדים בולטין ממנו חשיב שפיר כעל גבן, וע"ז ליכא להוכחת הריטב"א. [↑](#footnote-ref-382)
382. במשכנות יעקב או"ח סימן קכ"ג קנב: נקט לדעתם דגם אם הוי הפתח על כל הרוח ל"מ, - אך הגאו"י לעיל י' ב' סוד"ה שמעינן כתב דהיינו רק כשהפתח הוא על מיעוט הרוח, דכל הא דלא עבדי אינשי פתח בקרן זוית, הוא רק כשאיכא עומ"ר מן הצד, - והחזו"א סימן ע"ב סק"י כתב דכל שהפתח הוא על כל הרוח לא חשיב כפתחא בקרן זוית, ומשמע דאם אינו על כל הרוח ל"מ, אף אם ליכא עומ"ר, וכ"כ בקה"י בסימן ו', ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז משה"ק הראשונים ע"ד הרי"ף ממה שאמרו אלא על גבם, עיי"ש, וכנראה זהו מכוון החזו"א בסימן ע' סוסקי"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-383)
383. והעירו דקרוב הדבר דסגי לזה בעומד כ"ש, ומש"כ הקה"י להוכיח מהא דל"מ קנה הצוה"פ עצמו להוציאו מכלל קרן זוית, י"ל דהכא איירי כשהקונדס שבצדדים משמש לצוה"פ, והקונדס שמשמש לב' הצדדים, אינו סותם כלום מן הרשות, - עוד י"ל, ע"ד מש"נ לעיל ה' א' בד' הריטב"א שכתב דהיכא דליכא אלא פצימין ליכא היכר כתלי מבוי, עיי"ש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-384)
384. ומשה"ק הרשב"א דהיאך קרי לה ר"ח צורת הפתח, ולכאו' קשיא ג"כ דמ"ט הו"ל צוה"פ לכלאים, לכאו' צ"ל בדעת הר"ח, דעיקר הצוה"פ הוא ע"י הקנים שבצדדים, והא דבעינן לקנה העליון הוא רק כ"ה דלא ליהוי פתחי שמאי, וע"כ שפיר קרינן לה צורת הפתח. [↑](#footnote-ref-385)
385. וההשלמה שם כתב דהפסול בזה הוא כשהניח את שאר הפתח פרוץ בלא קורה ובלא לחי, ומבו' דאם הי' בשאר הפתח לחי או קורה שפיר מהני הצוה"פ, וצ"ע דלכאו' אף בכה"ג הי' לנו לומר דאתי אוירא, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל דאמרינן אתי אוירא אף באויר שתחת הקורה, - ושמא שאני התם דהוי פתח יותר מי' דאינו ניתר בקורה, וע"כ שפיר אמרינן בזה אתי אוירא, אף דאי לא נימא אתי אוירא יועיל זה למעט את הפתח ולהכשיר את הקורה, ומשא"כ הכא דהוי פתח הניתר בקורה, שפיר מהני הקורה דלא נימא אתי אוירא, ואף דלדעת הראב"ד אמרינן אתי אוירא אף באויר דצוה"פ, (ולכאו' כ"ש דאמרינן אתי אוירא באויר דתחת הקורה), היינו רק משום דמצד אחד יש אויר גמור, והאויר דצוה"פ מהני להצטרף לבטל, אך כל שמצד א' הוא אויר דצוה"פ ומצד הב' הוא אויר שתחת הקורה, לא אמרינן אתי אוירא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-386)
386. ויש להסתפק בדעת המכשירים, אם הוא משום דמצינו למימר דדל מהכי את חלק הקנה שמעל הקנה העליון, וכ"ה משמעות ל' המקו"ח בתיקון עירובין, או דהוא משום דסגי במה שהקנה העליון הוא ע"ג קנה שבצדדים גבוה י' טפחים, ואף דהקנה שבצדדים עולה למעלה אי"ז מגרע כלל. [↑](#footnote-ref-387)
387. וכ"ז הוא בגונא דשיפוע הקנים הוא כלפי חוץ או כלפי פנים, אך כל שהשיפוע הוא לצד כלפי חלל הפתח שבין ב' הקנים, נקט החזו"א שם ריש סקי"א בפשיטות דכשר, והיינו משום דבכה"ג ודאי דחשיב כקנה ע"ג מזוזות, דאף חלק המזוזות העליון יש עליו תורת מזוזה, (ומשא"כ כשהשיפוע הוא כלפי חוץ או כלפי פנים, די"ל דחלק המזוזות העליון אין עליו תורת מזוזה כלל), וכ"ה בשעה"צ סימן שס"ג סקי"א, אך בשם הגר"ח והגרי"ז זצ"ל הביאו שפסלו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-388)
388. ועיי"ש שהוכיח מד' התוס' לעיל ב' ב' ד"ה ואיבע"א דבכה"ג חשיב כצוה"פ מן הצד, וכ"כ בתשו' תורת חסד או"ח סימן ט', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-389)
389. ואמנם למ"ד דא"צ ליגע, י"ל דלא איכפת לן במה שמעל י' טפחים הוי אבן יוצאת ואבן נכנסת, דכיון דסגי בקנים גבוהים י"ט, דל מהכא לחלק הקנים שמעל י' דהוי כפתחי שמאי, וי"ל דאיירי הכא בכה"ג, אך למ"ד דצריך ליגע, ודאי דאף אם מעל י' טפחים הוי אבן יוצאת ואבן נכנסת ל"מ. [↑](#footnote-ref-390)
390. ועכ"פ לכאו' אין מקום לחוש בקנים דצוה"פ שלא יהיו בהם בליטות ופגימות, דלא גרע מאילן דמועיל בתורת קנה דצוה"פ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-391)
391. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בירושלמי דצוה"פ קנה מכאן וקנה מכאן וגמי על גביהן, אך בחי' המאירי בסוגיין הוכיח מד' הירושלמי אלו דל"ב כלל ראוי לקבל דלת, ואזיל לטעמי' דלמ"ד דבעינן שיהא ראוי להעמיד בו דלת, אף הקנה העליון ל"מ אלא כשהוא ראוי לקבל דלת, וע"כ ממה שאמרו בירושלמי דסגי בגמי על גביהן יש ללמוד דא"צ שתהא הצוה"פ בריאה להעמיד בה דלת. [↑](#footnote-ref-392)
392. הגר"א בסימן שס"ב סי"א פירש דמכוון דבריו הוא משום דהכיפה רחוקה הרבה ואפ"ה מהני, ובתו"ש שם סוסקכ"ז פירש דהוא משום דבכיפה דיש דבר המפסיק בין הצדדים לקו הישר שלמעלה לא אמרינן לבוד. [↑](#footnote-ref-393)
393. והעירו בזה, דלכאו' מהא דמייתי מכיפה, מבו' דהצד דצריך ליגע אינו משום דפתחא כ"ה לא עבדי אינשי, דודאי עבדי אינשי פתח כעין כיפה, ובדעת התו"ש צ"ל, דכיון דלא עבדי אינשי פתחא הכי, כבר דינא הוא דצריך ליגע, אף בגונא דעבדי פתחא הכי, ומצינו דהתו"ש אזיל לטעמי', דהנה הט"ז בסימן שס"ג סקי"ט כתב דאם יש דבר מפסיק בין הקנים לבין הקנה העליון ל"מ משום דאין עושין צוה"פ בענין זה, והתו"ש שם סקס"ד תמה עליו מהא דמכשרינן בכיפה אף דהעיגול מפסיק בין התקרה הישרה ובין המזוזות, ובדברי יחזקאל סימן ו' סק"ה כתב לישב ד' הט"ז, דהא דל"מ בכה"ג הוא משום דלא עבדי פתחא בכה"ג וכל' הט"ז, ובכיפה ודאי עבדי אינשי הכי, והתו"ש לטעמי' דס"ל דכל דל"מ משום דלא עבדי אינשי הכי, ל"מ אף בכיפה, הגם דבכה"ג עבדי אינשי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-394)
394. ומבו' דקני הצוה"פ בפנ"ע יש עליהן תורת מחיצה וע"כ יש בהן לדינא דגוד אסיק, - ובדברי יחזקאל סימן ו' סק"ד נקט דטעמא דרב ששת דס"ל דל"מ, הוא משום דקני הצוה"פ אינם מחיצה ולא אמרינן בהו גוד אסיק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-395)
395. אך הר"ן בסוגיין נקט בדעת רש"י דפתח עגול ל"ה פתח אף אם הוא גבוה ורחב כמה, וכ"כ הריטב"א ביומא שם בדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-396)
396. וצ"ע דבמזוזות שבצדדים שאינם בשוה פסלינן ולא מכשרינן מכח הכותל השוה שבחוץ, ובמשקוף מכשרינן מכח הבנין השוה שלמעלה, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן ע"א סק"ב. [↑](#footnote-ref-397)
397. אמנם התו"ש בסימן שס"ג סקס"ד נקט דגם לדעת רש"י לא חשיב המשקוף אלא הבנין הישר שלמעלה, וזהו דמייתינן מינה דא"צ ליגע, וכ"נ בפמ"ג שם במש"ז שם סקי"ט, וכן משמע קצת בל' רש"י בד"ה חייבת, ועמש"כ בחזו"א סימן ע"א סוסק"ב לפרש הטעם לחלק בזה בין מזוזות למשקוף, דמזוזות מועילות אף כשהן עגולות ומשקוף ל"מ. [↑](#footnote-ref-398)
398. וי"ל דהוא משום דאף דלענין מזוזה ל"ה פתח אלא כשיש בו חלל י', מ"מ לענין צוה"פ ל"ב לזה, וכמש"כ כן בדברי יחזקאל סימן ו' סק"ב, עיי"ש, וזה ע"ד דעת הסוברים דמהני צוה"פ שאין ברחבו ד', אף דפתח שאינו רחב ד' אינו חייב במזוזה.

     ונפ"מ בזה, הוא במש"כ האבנ"ז בסימן רצ"ה ס"ק י"ג - ט"ו לדון להכשיר בצוה"פ שיש בה גובה י' בצירוף הקנה העליון, עיי"ש, וכתב שם דבל' הרמב"ם פט"ז משבת הי"ט מבו' דבעינן שיהיו הקנים שבצדדים גבוהין י', ועיי"ש מש"כ לדון לדחות בזה, וכ"ז הוא אם הא דבעינן גובה י"ט הוא משום דאין מחיצה פחותה מי', אך אם הוא משום דבפתח בעינן שיהא חלל י', ודאי דאין הקנה העליון מצטרף, ואמנם בל' הרשב"א בעבוה"ק שם נראה להדיא דבעינן שיהא בגובה חלל הפתח י', אף שפירש דהא דל"מ הוא משום דאין מחיצה פחותה מי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-399)
399. ומש"כ שם דמש"כ הרמב"ם בפט"ז דבעינן שיהיו הלחיים גבוהין י"ט, הוא רק כשאינם נוגעין במשקוף, ומשום דבכה"ג הוי ההכשר מדין גוד אסיק, ולא אמרינן גוד אסיק אלא במחיצות י', לכאו' אי"ז מתישב כלל בל' הרמב"ם שם, עיי"ש, - ומה שהדגיש הרמב"ם שם ובפיהמ"ש בריש מכילתין דבגונא דאין הקנה העליון נוגע בהן בעינן שיהא בלחיים גובה י"ט, נראה דבא להשמיענו דאף בכה"ג בעינן שיהיו הקנים גבוהין י"ט, ולא נימא דכל דיש חלל י"ט תחת הקנה העליון, חשיב שפיר כצוה"פ י' טפחים, ול"ב שיהיו הקנים שבצדדים גבוהין י'. [↑](#footnote-ref-400)
400. ונראה לפ"ז דמה שפירש"י למשנתינו דקאי על רוחב פתח המבוי, הוא משום דס"ל דדינא דרב אחלאי דבעינן ד' טפחים, קאי על רוחב פתח המבוי, וכמש"כ הראשונים לקמן בסוגיין, ועמש"נ שם בזה, וכיון שאמרו בגמ' דמבוי פחות מד' אמות צריך לחי או קורה עד ד"ט, הרי דכ"ה דשיעור ד"ט קאי על פתחו, ה"נ שיעור ד' אמות קאי על פתחו. [↑](#footnote-ref-401)
401. אך בפי' ר"ח מבו' דמכוון הגמ' הוא דהא דבעינן לחי וקורה, היינו דקורה הוי כמחיצה משום פי תקרה ולחי משום היכר, ובפי' רחב"ש כתב להיפך, דהצריכו לחי משום מחיצה וקורה משום היכר, - ולכאו' היינו דכיון דד' מחיצות דאורייתא בעינן מחיצה ברוח רביעית, ומלבד זה הצריכו חכמים היכר ברוח רביעית, וע"כ בעינן גם לחי וגם קורה, ולפי' רחב"ש זהו דמייתינן מינה דד' מחיצות דאורייתא, דאם ג' מחיצות דאורייתא ולא הצריכו תיקון ברוח רביעית אלא להיכר, סגי או בלחי או בקורה. [↑](#footnote-ref-402)
402. ולכאו' אזלי לטעמייהו, דהרשב"א לטעמי' שפירש בס"ד דגמ' דלחי וקורה הוי מחיצה מעלייתא, ע"כ ה"נ מתפרש הא דמשני דלטלטל עד דאיכא ד', דהצריכו חכמים ד' מחיצות גמורות וע"כ בעינן לחי וקורה דהוי מחיצה מעלייתא, אך הריטב"א לטעמי' דלחי וקורה ל"ה מחיצה מעלייתא, וע"כ מסתבר דלפ"מ דמשני דג' מחיצות דאורייתא, הא דבעינן לחי וקורה ברביעית הוא להיכר, דאם הוה בעינן מדרבנן ד' מחיצות גמורות, ל"ה סגי בלחי וקורה, ולא ניח"ל לפרושי דהצריכו חכמים שם ד' מחיצות וע"כ סגי בלחי וקורה. [↑](#footnote-ref-403)
403. והר"ן הוסיף, דאם ב' מחיצות דאורייתא, הו"ל למישרי שלישית בלחי או קורה וברביעית לא ליבעי מידי, וכן משמע בד' תור"פ והריטב"א, וצ"ע שהרי אף לדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, בעינן לחי או קורה גם בשלישית וגם ברביעית. [↑](#footnote-ref-404)
404. ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ב, דהא דמהני לחי או קורה ברוח רביעית, הוא משום דד"ת בג' מחיצות בלבד מותר לטלטל ומד"ס היא הרוח הרביעית ולפיכך די לה בלחי או קורה, ובחי' הגר"ח שם פט"ז הק' דלהא דמהני לחי ברוח רביעית ל"ב לטעם זה, דהרי לחי משום מחיצה, והוי רה"י גמורה, עיי"ש, - ולפי הנ"ל ניחא, דכ"ה דלדעת ש"ר ל"מ לחי מדרבנן ברוח שלישית, אף אם לחי משום מחיצה, והיינו משום דמדרבנן בעינן ג' מחיצות גמורות, ה"נ לדעת הרמב"ם דד' מחיצות דאורייתא, הרי דאף דמדאורייתא סגי בלחי, מ"מ מדרבנן יש להצריך מחיצה גמורה ול"מ לחי, וכל הא דמהני לחי ברוח רביעית הוא רק משום דד"ת בג' מחיצות מותר לטלטל, ועד"ז מתפרש מש"כ בגליונות חזו"א שם ובזכרון שמואל סימן כ"ו ענף ג', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-405)
405. ובד' המאירי מבו' דמעיקרא ס"ד דלב"ש דד' מחיצות דאורייתא, הרי דכל דליכא ד' מחיצות מותר לזרוק מרה"ר לתוכו, וצ"ע, דאף דד' מחיצות דאורייתא ול"ה רה"י בג' מחיצות, מ"מ ודאי דכל דאיכא ג' מחיצות כבר ל"ה רה"ר, וא"כ דינו ככרמלית ויש לאסור לזרוק מרה"ר לתוכו, ובאמת גם לפ"מ דמשני דלזרוק מג' הוא דאסור, משמע דהוא משום כח המחיצות, דבכח ג' מחיצות לאשוויי לה רשות חלוקה לאסור לזרוק מרה"ר לתוכה, ותיקשי דמה בעינן לזה תיפו"ל דל"ה רה"ר, וממילא דדינו ככרמלית דאסור לזרוק מרה"ר לתוכה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-406)
406. והחזו"א בסימן ע"ג סק"ז כתב, דלדעת הסוברים דאין מקו"פ בכרמלית, הרי דכל הא דיש להתיר במבוי שאין רחבו ד"ט, הוא רק כשהוא פתוח לרה"ר, אך כל שהוא פתוח לכרמלית יש לאסור אף בכה"ג, ועיי"ש שנסתפק דבכה"ג לא יועילו להם תיקוני מבוי, וכתב עוד, דבכה"ג יש לאסור אף לדעת רב אחלי, דרק במבוי שהוא רה"י הוא דאמרינן דכל שאין בפתחו ד"ט א"צ תיקון, ומשא"כ במבוי שהוא כרמלית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-407)
407. ואמנם בדעת הריא"ז בפירקין שסתם דמבוי שאין ברחבו ד"ט צריך תיקון, ומשמע דהיינו אף כשרוחב המבוי עצמו הוא פחות מד', י"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דקי"ל כאביי דבין הלחיים אסור אף כשאין בו ד', והרי דלא חשיב כמקו"פ, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-408)
408. ובביאור קו' זו, נראה מד' הריטב"א והר"ן דלא קשיא לי' דהמחצלת בפנ"ע תידון משום קורה, כיון שהיא פרוסה על הקורה וחשיב כרחבה טפח, אלא קשיא לי' דאף דהקורה בפנ"ע ל"מ משום דלא מינכרא, מ"מ בדין דתצטרף המחצלת עם הקורה והוי כקורה הנמשכת, ובזה אין לפסול משום דאינה נראית, כיון דהמחצלת שע"ג הקורה נראית, ואף המחצלת היא מכלל הקורה, והיינו משום דבתורת קורה בפנ"ע פשיטא דל"מ המחצלת שאינה בריאה לקבל אריח, ורק דמ"מ י"ל דתצטרף עם הקורה דהקורה והמחצלת יחד הו"ל כבריאה לקבל אריח, וע"ז כתב הריטב"א דבכה"ג אין לה היכר קצת, והר"ן כתב דאף דיחד עם הקורה היא בריאה, מ"מ לא מנכרא בריאות דידה, (ואם הקו' היא דהמחצלת בפנ"ע תהא קורה, ודאי דל"מ מידי מה דהיא בריאה יחד עם הקורה). [↑](#footnote-ref-409)
409. והמהרי"ל שם נקט לעיקר כדעת הרא"ש, ועפי"ז הכשיר צוה"פ שחיברו בה עץ בתוך י', ונתחדש בדבריו דגם בצוה"פ ל"ב שיהא בחלל הפתח י', ועמש"כ בזה באבנ"ז סימן רצ"ה, וכתב דאף להפוסלים בקורה כה"ג, מ"מ צוה"פ כשרה, עיי"ש, - והחזו"א בסימן ע' סקי"ט נקט דצוה"פ שיש דבר הסותם בחללה, פסולה, ומ"מ אם יש דבר הסותם לפנים מן הצוה"פ, שפיר דמי, אף דליכא מקום ד' לפנים מן הצוה"פ שיש בו חלל י', ונמצא דאין הפתח דהצוה"פ משמש למקום ד', וזה לפמש"כ בסימן ס"ה סקנ"ז עפי"ד הגר"א שנחלקו הרמב"ם והרשב"א בדין זה, וקי"ל כדעת הרמב"ם, ועי' גם בדבריו שם סוסקס"ה, - אך למש"נ במקומו דיש לפרש בד' הגר"א שם בע"א, וכמבו' מד' המ"ב שם סקצ"ג, אין מקור מד' הרמב"ם לדין זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-410)
410. ומשמעות ד' המהר"ם, דאי"ז שיעור בעובי הלחי, אלא הוא שיעור בחוזק הלחי שיהא כחוט הסרבל, וזהו שכתב דסיד מחוי אצבע בעובי אצבע הוא חזק יותר מחוט הסרבל, - וכ"כ הב"י סימן שס"ג ס"ט בדרך קמא, דהא דלא אמרינן בלחי בלחי כתותי מכתת שיעורי', הוא משום דהא דבעינן כחוט הסרבל אי"ז משום דבעינן שיעור, אלא משום דבעינן שיהא ראוי להעמיד בו שום דבר. [↑](#footnote-ref-411)
411. אך הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ח והבית מאיר בסימן שס"ג ס"ו והבית אפרים בסימן כ"ה ד"ה אך מלבד כתבו דמה שאמרו דלחי המופלג מן הכותל ג"ט ל"מ משום דהגדיים בוקעין בה, היינו דמה"ט לא אמרינן לבוד אף לרשב"ג, אך עיקר הפסול אינו משום בקיעת גדיים. [↑](#footnote-ref-412)
412. אך בד' התוס' לעיל י' ב' מבו' דלחי המופלג מן הכותל ל"מ אף כשהוא רבה על האויר, ועמדו ע"ז המג"א בסימן שס"ג סק"ה והאלי' רבה שם סק"ח. [↑](#footnote-ref-413)
413. וצ"ע דאם בע"כ חלוק דין לחי מדין מחיצה, א"כ מ"ט ס"ד דפליגי נמי במחיצה, וצ"ל דבמחיצה כל שנעשה לשם סתימה, חשיב ככונה לשם מחיצה, ומשא"כ בלחי דאינו מחיצה גמורה, הרי דכל שלא נעשה לשם תיקון חכמים, לא חשיב כנעשה לשם מחיצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-414)
414. ומד' הראשונים בכ"ד בפירקין שדנו בהך מילתא אם למ"ד דלחי משום מחיצה בעינן גם היכר, ולא הוכיחו מהא דבעינן סמכו עליו מאתמול, משמע דהא דבעינן סמכו עליו מאתמול אי"ז משום דבעינן היכר קצת, אלא הוא משום דרק עי"ז חשבינן לה כמחיצה. [↑](#footnote-ref-415)
415. והנה הגרע"א שם הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן צ"ג ב' דבפסי חצר ל"ב סמכו, אך למש"נ בדעת המאירי נראה דצ"ל דהא דמהני התם הוא משום דסמכו ע"ז מאתמול בתורת מחיצה, אף שלא סמכו ע"ז בתורת פסין, - ואמנם הגרע"א בתשו' מהדו"ק שם כתב דמסתברא מילתא דלא סגי במה שסמכו ע"ז מאתמול בתורת מחיצה, אך דבריו הם לטעמי' דהא דבעינן סמכו עליו מאתמול הוא משום דבעינן היכר, אך לדעת המאירי שפיר י"ל דמהני מה שסמכו ע"ז בתורת מחיצה, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-416)
416. ובמ"ב שם ס"ק קי"ג נראה שנקט דל"מ צוה"פ אלא כשסמכו עליו מאתמול, וכ"נ בל' הט"ז שם סוסקי"ט, - אך מסקנת הבית אפרים באו"ח סו"ס כ"ה דבצוה"פ א"צ שיסמכו עליו, וכ"ה למש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ה והבית מאיר בסימן שס"ג סי"א דאף בפסי חצר ל"ב שיסמכו עליהן מאתמול משום דהוי מחיצה גמורה, דלפ"ז כ"ש דבצוה"פ א"צ שיסמכו עליו מאתמול, וכ"כ החזו"א בסימן ע' סקכ"ה ובסימן ע"ז סק"א. [↑](#footnote-ref-417)
417. ובדבריו שם בד"ה ואין להקשות מבו', דלס"ד דגם במחיצה גמורה בעינן סמכו עליו מאתמול, אי"ז משום היכר, ולפ"ז שפיר מהני שסמך עליו בתורת מחיצה שיועיל להתיר אף בתורת פסין, אך לפ"מ דמסקינן דרק במחיצה שאינה גמורה בעינן סמכו מאתמול, הוי זה משום היכר, ול"מ שסמכו עליו בתורת מחיצה, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-418)
418. ומבו' בדבריו, דאף דלא חישב עליו כלל מאתמול, מ"מ כל דלא אידחי מתורת לחי, חשיב כסמך עליו מאתמול, וכ"ה מבו' מד' הר"ן, אך המאירי כתב דהא דמהני בכה"ג הוא משום דאפשר דסמכו עליו מאתמול, וצ"ע, דאם יודע האדם שלא סמך עליו, מה מהני דמצ"ע אפשר שסמכו עליו, (ושמא י"ל אי נימא דהא דבעינן סמכו עליו מאתמול הוא משום דרק בכה"ג איכא היכר), - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ה כתב דאם מבעו"י לא ידע שיש לחי, או לא ידע שהוא כשר, חשיב כלא סמכו עליו, ול"מ. [↑](#footnote-ref-419)
419. והטור בסימן שס"ב כתב דמחיצה הנעשית בשבת בשוגג מועלת אף שלא סמכו עלי' מאתמול, ומבו' דאם הוה בעינן סמכו מאתמול במחיצה ל"ה מהני, והיינו משום דס"ל דמחיצה הנעשית בשוגג היינו שלא נעשית כלל לשם מחיצה, וחשיבא כנעשית מאלי', כאשר כ"ה מבו' להדיא בדבריו שם, וע"כ אם הוה בעינן במחיצה שיסמכו עלי' מאתמול ל"ה מהני, - והמאירי בסוגיין כתב ג"כ להוכיח מדינא דמחיצה הנעשית בשבת דבמחיצה גמורה ל"ב סמכו עלי' מאתמול, ובדבריו נראה שלמד לזה מדינא דמחיצה של בנ"א, דאינם יודעים כלל שמעמידים אותם לשם מחיצה, וע"כ חשיב כנעשית מאלי', אך בד' הרשב"א שהביא מההיא דקום אדוכתיך, מבו' דשפיר מהני דעת אחר לחשוב להמחיצה כמחיצה הנעשית בידים, וע"כ ה"ז מועיל אף אם לא סמכו ע"ז מאתמול. [↑](#footnote-ref-420)
420. ולכאו' הדברים ק"ו, שהרי לחי העומד מאליו כשר, אף דבעינן קצת היכר, והרי דבעומד מאליו איכא קצת היכר, אך למעלה מכ' חשיב דליכא היכר כלל, דמה"ט קורה למעלה מכ' פסולה אף למ"ד דקורה משום היכר, וכמבו' בפירש"י לעיל ד' ב', וכ"כ הרשב"א לעיל ג' א', וא"כ אם קורה רחבה ובריאה מתרת אף כשהיא למעלה מכ', כ"ש דתתיר אף שנעשית מאלי'. [↑](#footnote-ref-421)
421. ונתחדש בדבריו, דאף שהשמש שעמד שם לא ידע שהעמידוהו שם לשם מחיצה, דאם הי' יודע שהעמידוהו לשם מחיצה, ל"ה מועיל להתיר, כמו שאמרו לקמן מ"ד ב', מ"מ כיון שעמד על דעת רב, ורב העמידו לשם מחיצה, סגי בהכי, - ומה"ט לא הוכיחו בגמ' דלחי העומד מאליו מהני, מהא דסמך רב על שמעי' בתורת לחי, דחשבינן לי' כלחי הנעשה בידים. [↑](#footnote-ref-422)
422. ואמנם הרשב"א שם לא חילק בזה, ונראה להדיא דהא דל"מ להקיף לדירה, הוא אף בהיקף קבוע, וכ"נ גם מכל ד' הרשב"א שם פרק ג', עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-423)
423. ובפירש"י שם כתב דגם הא דבעומד מאליו לא התירו יותר מבית סאתים, הוא משום דהוי זה היקף גרוע הואיל ולאו להכי עדיפא, אך הרשב"א והריטב"א שם פירשו דכיון דהוא עומד מאליו ל"ה היקף לדירה, - ואזלי לטעמייהו, דלדעת רש"י שיעורא דבית סאתים הוא בכל היקף גרוע, אך לדעת הרשב"א והריטב"א שיעורא דבית סאתים הוא רק בהיקף שלא לדירה. [↑](#footnote-ref-424)
424. ובתו"ש סימן ש"ס סק"ד כתב דאף דמותר לטלטל מקרפף יותר מבית סאתים לכרמלית, מ"מ במחיצות גרועות אף שאסור לטל\טל בתוכן יותר מד' אמות, הו"ל רה"י ואסור לטלטל משם לכרמלית, עיי"ש, והביאו המ"ב שם סק"ה, ועיי"ש בתו"ש שכתב עוד, דאסור לטלטל בו אף כשהוא מקורה, ול"ד לקרפף שלא הוקף לדירה, דלדעת התוס' לקמן צ' א' כל שהוא מקורה מותר לטלטל בו, דשאני הכא דהמחיצות גרועות, - ודבריו מתישבים לד' רש"י ודעימי', אך לד' הרשב"א והריטב"א דאיסורא דמחיצות גרועות הוא משום דחשיב כקרפף שלא הוקף לדירה, ודאי דמותר לטלטל משם לכרמלית, ובעיקר ד' התו"ש, עי' משה"ק ע"ז החזו"א בסימן ע"ז סוסק"ג, אך הדברים נתישבו בד' התו"ש גופי' שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-425)
425. ומש"כ המאירי בדעתו דכל מה שאסרו במחיצת חבלים וכו', הוא רק כשאי"ז היקף גמור לדירה, צ"ע, דהרמב"ם לא הביא כלל לדין זה דל"מ מחיצת חבלים כשאי"ז היקף גמור לדירה. [↑](#footnote-ref-426)
426. ויש להוסיף, דגם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' להדיא דב' ענינים הם, חדא במחיצה שאינה של שתי וערב, ובזה נחלקו אם לא התירו אלא בשיירא או אף ליחיד במדבר או אף ליחיד בישוב, ועוד, בהיקף במדבר, דבזה לא התירו יותר מבית סאתים אלא בשיירא, עיי"ש.

     עוד יש להוסיף, דד"ז נלמד מגיר' ר"ח דדרש ר"נ חצר שתשמישה לאויר יחיד נותנים לו וכו', והרי דדינא דר"נ אינו במחיצה שאינה של שתי וערב, אלא בחצר שתשמישה לאויר, - וגם לגיר' הרי"ף חצר שתשמישה לאויר ואינה מוקפת שתי וערב, עי' בפי' רחב"ש דהיינו אע"פ שאינה מוקפת שתי וערב, וקמ"ל דאף בכה"ג התירו בשיירא, אך עיקר הא דאסרינן בזה אינו משום דאינה מוקפת שתי וערב, אלא משום דהיקף במדבר לא חשיב כהיקף לדירה, ובזה ניחא מש"כ הרי"ף דקי"ל כרבנן בתראי דשרו ביחיד בישוב, אף דהרי"ף גופי' הביא לדינא דרב נחמן, והיינו דבאמת בדין מחיצה שאינה של שתי וערב קי"ל כרבנן בתראי דהתירו אף ביחיד בישוב, אך מ"מ בהיקף במדבר שאינו היקף לדירה לא התירו אלא בשיירא. [↑](#footnote-ref-427)
427. ועיי"ש שכתב דמסברא לא חשיב כמחיצה של שתי או של ערב, אלא קנים או חבלים שאין בהן ג"ט, אך כל שיש בעומד ג"ט ואין בין עומד לחבירו ג"ט מחיצה גמורה היא, דעומד ג' כשתי וערב דמי, מה לי כולו סתים בנסרים או בבנין מה לי עומד ג'. [↑](#footnote-ref-428)
428. ויש לפרש הטעם בזה, דהגריעותא דמחיצת שתי הוא משום שכל תורת המחיצה הויא ע"י לבוד, וע"כ הויא מחיצה גרועה, ומשא"כ היכא דאיכא מחיצת ד"ט, דאית בה שיעור מחיצה, הרי דהגם דמה שהיא מועלת לגדור הרשות הוא מדין לבוד, מ"מ מכח דין לבוד הדר דינא דהמחיצה הגודרת היא מחיצה מעליא. [↑](#footnote-ref-429)
429. ובחזו"א סימן ע"ז סק"ג דמ"מ אם הוי גם לבוד, חשיב כמחיצה מעליא, דכל הא דלבוד לא חשיב כמחיצה מעליא, הוא בגונא דבלא הלבוד הוי פרוץ מרובה, אך כל דבלא הלבוד הוי עומ"ר, הו"ל כמחיצה מעליא, וצ"ב, - ועיי"ש שכתב עוד, דהיכא דאיכא ב' מחיצות שלימות, וברוח השלישית עומ"ר, חשיב כמחיצה גמורה. [↑](#footnote-ref-430)
430. אך יש להעיר, דבד' הריטב"א משמע דבא להשמיענו דמה שהתירו במחיצת שתי הוא אף בעומ"ר, ולא להשמיענו דאף עומ"ר ל"ה מחיצה גמורה, ואך דזה צ"ב דודאי דעומ"ר הוי מחיצה כדתנן לעיל ט"ו ב', וי"ל דמכוון הריטב"א הוא להשמיענו דאף אם יש מן הקנים שיש ביניהם ג"ט, מ"מ אם הוי עומ"ר שפיר דמי, וזהו מש"כ הריטב"א ע"ז דהוא לפ"מ שפירש לעיל גבי בעיא דרב המנונא, והיינו מש"כ שם דעומד שע"י לבוד חשיב כעומד גמור ומהני לדין עומ"ר, ולפ"ז לא נתפרש בדבריו דאף מחיצה גמורה דעומ"ר הויא מחיצה גרועה, ואדרבה משמע קצת דל"ה מחיצה גרועה, שהרי משמעות הדברים דאף היכא דיש מן הקנים שיש ביניהם ג"ט, מ"מ כל הא דהו"ל מחיצה גרועה, הוא רק משום דהוי זה מחיצת קנים, אך אילו הוי זה מחיצה גמורה דעומ"ר ל"ה חשבינן לה כמחיצה גרועה. [↑](#footnote-ref-431)
431. ושמא י"ל לפמש"נ לעיל מד' הרשב"א והריטב"א דכל הא דל"מ מחיצת שתי הוא רק משום דהכא הוי זה היקף לפי שעה, ולפ"ז י"ל דכל הא דמחיצה שיש בה פרצה אחת מתרת אף ביותר מבית סאתים הוא רק כשהוא היקף קבוע, או בשיירא שהתירו בה אף היקף דשתי, - אך בד' הרשב"א בעבוה"ק נראה להדיא דאף בהיקף קבוע ל"מ מחיצה שאינה של שתי וערב, ולפ"ז לא א"ש. [↑](#footnote-ref-432)
432. וכ"נ גם בד' הרי"ף והרא"ש שכתבו דדרש רב נחמן וכו' חצר שתשמישה לאויר ואינה מוקפת שתי וערב אלא שתי בלא ערב או ערב בלא שתי וכו' ג' נעשו שיירא ונותנים להם כל צרכם, ובפי' ריו"נ תמה ע"ז, שהרי בחצר שתשמישה לאויר לא התירו יותר מבית סאתים אף במחיצות גמורות, והמאירי כתב לישב דאו או קתני, ובפי' ר"ח בן שמואל מבו' שפירש דרבותא קמ"ל, דחצר דתשמישו לאויר, אף אם אינה מוקפת אלא שתי או ערב, מתירין אותו בשיעורים אלו, ולפ"ז מבו' להדיא דגם בחצר שתשמישה לאויר ואינה מוקפת לדירה, התירו בשיירא כל צרכם, וכ"ה מבו' גם בגיר' ר"ח בסוגיין דגריס דד' רב נחמן קיימי רק על חצר שתשמישה לאויר, עיי"ש.

     אך למש"נ לעיל בהערה עפי"ד הרמב"ם, דכל היקף במדבר הוי כתשמישו לאויר, וע"ז הוא דקיימי דברי רב נחמן, י"ל דרק בזה הוא שהתירו בשיירא, כיון דזהו דרך ההיקף דהולכים במדבר, אך היקף אחר שלא לדירה לא התירוהו בשיירא, וכ"נ ממש"כ התו"ש דש"ר פליגי ע"ד הרשב"א, ולא הביא לד' הרי"ף והרא"ש, אך צ"ע שלא הביא לד' הרמב"ם המפורשים. [↑](#footnote-ref-433)
433. וצ"ע בד' הרשב"א שכתב בתו"ד דטעמא דחכמים שהתירו אף ליחיד, הוא משום דה"ז כקרפף שהוקף לדירה, וע"כ הוא שאסרו כשיש בית סאתים פנוי מדירה ומכלים, דכיון דא"צ להם הו"ל כקרפף שלא הוקף לדירה, וא"כ הדין נותן דבקרפף שלא הוקף לדירה יהא אסור ליחיד, וכמש"כ הריטב"א. [↑](#footnote-ref-434)
434. ובפירש"י שם מבו', דכל דהוי ההיקף שלא לדירה, לא התירו ליחיד אף בית סאתים, והיינו משום דהוי תרתי לגריעותא, דהוו מחיצות גרועות, וגם הוי ההיקף שלא לדירה, ועד"ז כתב המאירי לעיל ט"ו ב', ובחי' המאירי שם כתב כן בשם הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-435)
435. אך בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין נקט דהגריעותא דמחיצה שאינה של שתי וערב, הוא משום דהוי היקף גרוע, אך חשיב שפיר כהיקף לדירה, ואפ"ה כתב דגם בקרפף שלא הוקף לדירה שרי בשיירא וכו', דמקום המוקף לדירה במחיצות רעועות וקרפף שלא הוקף לדירה חד דינא אית להו, משום דבתרוייהו איכא חדא לטיבותא וחדא לריעותא, גבי קרפף איכא חדא לטיבותא דאית ליה מחיצות טובות, וחדא לריעותא שלא הוקף לדירה, גבי הני דמתניתין איכא חדא לטיבותא שהוקף לדירה וחדא לריעותא שהמחיצות רעועות והלכך תרוייהו חד דינא אית להו, עכ"ד, ולפי דבריו נמצא, דקרפף יותר מבית סאתים שהוקף במחיצות גרועות, יהא אסור אף בשיירא, כיון דאיכא תרתי לריעותא, - אך יש לפרש גם בדבריו, דלעולם הגריעותא דהיקף גרוע הוא משום דאינו מועיל להקיף לדירה, ואך דאיכא תרי גווני דאין המקום מוקף לדירה, חדא, שלא הקיפוהו לדירה, אף דמחיצותיו מחיצות גמורות הראויות לדירה, והב', דאף דהקיפוהו לדירה, מ"מ כיון דהוו מחיצות גרועות דאינם ראויות לדירה, לא חשיב כמקום המוקף לדירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-436)