שישים וקפילא-שיטת רש_י
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / קפילא ושישים

חולין צז. בדין שישים וקפילא-שיטת רש"י

נתבאר במקו"א שנחלקו הראשונים עם רש"י בתרתי, חדא דלדעת רש"י ל"מ קפילא פחות מס' אף בצו"ר כמו שהוכחנו שם, לשיטת הרמב"ן והר"ן מהני קפילא בפחות מס' לכה"פ בצו"ר.

ועוד נתבאר בראיות דאף לשיטת רש"י מהני קפילא לכה"פ בבליעת קדירה ורק בצו"ר ל"מ קפילא.

ועוד נחלקו דלדעת רש"י אף אם איכא ס' בתערובת מ"מ צרי גם ליתנו לקפילא, אבל לשא"ר אין חיוב לתתו לקפילא.

ונתבאר במקו"א דבפשטות שתי המחלוקות תלויות זב"ז כמבואר בראשונים, ונתבאר במקו"א ע"ד הפשוט בזה וכמשמעות הראשונים, דממה שהוצרך רש"י להעמיד דין קפילא לחומרא בדאיכא ס' ע"כ ס"ל דל"מ קפילא לקולא, ובזה תליין המחלוקות זב"ז בחשבון הסוגיא.

אבל יש להתבונן בזה עוד בשיטת רש"י ובמחלוקתו עם הראשונים.

**א. ביאור דעת רש"י בדין שישים-**

הנה סברת רש"י דאף אם איכא ס' בעי לתת לקפילא צ"ב, שהרי כל יסוד דין שישים מבואר בראשונים שהוא אומדנא לומר שמן הסתם אינו נותן טעם בכה"ג, וא"כ כל שיש שישים מה טעם יצטרך ליתנו לקפילא?

והביאור הפשוט בזה הוא כש"כ בראש יוסף צח. דשיעור ס' אינו אומדנא ברורה שאין בו טעם רק הוי כעין רוב והיכא דאיכא לברורי ע"י טעימת קפילא בעי לברורי ולא סמכינן ארובא.

אלא שראיתי מעירים ע"ז מד' הפמ"ג או"ח א"א ח-יא דבאיסור דרבנן לא בעינן לברורי והרי שיטת רש"י דטכע"ק דרבנן ולמה הצריכו לברורי.

אבל ידוע לבאר כל דעת רש"י באופ"א ובזה יתבארו שתי הדינים שכתב רש"י דלא כהראשונים, גם דבעי קפילא בדאיכא ס' וגם דל"מ קפילא לקולא.

ונתחיל בביאור שיטת רש"י, הנה ברש"י במתני' ירך שנתבשל בה גיד אסורה בנו"ט, וכתב רש"י "ואילו היה הגיד נותן טעם בשר כשיעור הגיד בלפתות הירך אסור דשיעורין הלמ"מ וגמירי דבהכי משערינן ואע"פ שאילו היה בצל או קפלוט היה צריך פחות או יותר".

ומבואר ברש"י טעם האיסור עד שישים משום הלמ"מ ומדאורייתא [ובחזו"א כז-ב תמה ע"ז שהרי שיעור שישים אינו אלא דרבנן אבל מדאורייתא אינו תלוי אלא בטעם לחוד וכש"כ כל הראשונים, ונשאר בצ"ע].

ועיין בחוו"ד צח-ג דברש"י מתבאר דגיד בירך חשיב כאינו מינו דמשמע ברש"י שיש בו איסור תורה, ומיהו דעת כמה פוסקים דהוי כמין במינו [ועיין מהרמ"ש פט: ומאירי במתני'] ומ"מ אף לפי"ז יל"פ כוונת רש"י דיסוד דין שישים הוא מהלמ"מ ואף במינו הצריכוהו אטו אינו מינו, ורש"י עיקר הדין נקט.

[ויש להקדים כאן בקצרה דהנה יל"ע לשיטות הסוברים דהוי מין באינו מינו מ"ט לא קתני שהוא בנו"ט כדין אינו מינו בקפילא?

ודעת המאירי ור"י מלוניל דבשר בלפת הוא פחות משיעור שישים, והוא שיעור מיוחד שניתן דוקא לעמנן גיד דאף למ"ד יש בגידין בנו"ט מ"מ אין טעמו חזק כ"כ ואי"צ שישים, ועיין ביד יהודה צח-ג ותפארת יעקב שנקטו כן, ולפי"ז שיעור שישים בכל דוכתא אינו ענין להלמ"מ כלל, וה"נ היה מקום לפרש כן שיטת רש"י.

אבל ברש"י פט: מבואר דעתו שהוא שיעור שישים, ועיין בתפארת יעקב שרצה לדחוק לשון רש"י שם, וצ"ע.

והטעם דקתני בשר בלפת ולא בנתינת טעם ככל אינו מינו בקפילא, עי' בחת"ס שאין העכו"ם בקיאין בטעם הגיד, עיי"ש].

והנה משמעות ד' רש"י דילפינן מהלמ"מ דכל פחות מס' אינו בטל ומשמע שאף אם אין בו טעם בתבשיל זה אינו בטל, שהרי הוא דין שיעור וחשיבות דבכלל שיעורין הלמ"מ.

וכ"ה באמת שיטת רש"י דל"מ קפילא לקולא, כש"כ לעיל, והנה מתבאר לפי"ז הטעם משום דהלמ"מ דבעי שישים כדי לבטלו ואף אי ליכא טעם.

ומבואר שאין איסור הטעם תלוי במה שיש טעם הנרגש, רק עצם מה שההיתר בלע טעם אוסר אותו עד ס'.

ויל"פ זה בשתי דרכים:

א. כש"כ בחוו"ד קה-ב מדנפשיה שיטה מחודשת דעיקר דין טכע"ק אינו בטעם הנרגש רק הבליעה עצמה אינה בטלה, ויסוד איסורו הוא מקרא דהטמאים לרבות צו"ר אלא דס"ד דבטל ברוב וע"ז גלי לן קרא דטכע"ק שאינו מתבטל עד שישים, אבל נקט בחוו"ד שם דגילוי מילתא בעלמא הוא אבל עיקר איסורו הוא מכח הצו"ר והבליעת איסור.

ויש להוסיף דזה כשיטת רש"י צח: דלבתר דגלי לן קרא דהטמאים לרבות צו"ר יש בו איסור אף בתערובת ובעי לדין ביטול ברוב וכש"כ בחוו"ד שם לדקדק מלשונו, וע"ז נתחדש מהלמ"מ דמין בשאינו מינו כיון שמסוגל ליתן טעם בבשר בלפת אינו מתבטל.

ב. עויל"פ דעיקר איסורו הוא מתורת דין טעם, ואף שאינו טעם הנרגש מ"מ יש כאן חפצא של טעם כמו שהאריך הגר"ח פי"ג תרומות, ויתבאר לקמן בהמשך דברינו בזה.

ובעיקר הביאור הנ"ל בדעת רש"י ע"ע בחוו"ד צח-ג שעמד לומר כ"ז מדנפשיה לבאר דעת הראשונים דל"מ קפילא בפחות מס' משום דהלמ"מ הוא שכל פחות מס' אינו בטל ברוב אף אם ליכא טעמא.

[ובחוו"ד רצה לבאר בזה דעת הרמב"ן שחילק דבגוונא שנימוח גוף האיסור ל"מ ביה קפילא לקולא אבל בצו"ר מהני קפילא לקולא, ובאר בחוו"ד דלא נאמרה ההלמ"מ אלא בטעמו וממשו אבל בצו"ר לא נאמרה ההלמ"מ, ואמנם בדעת הרמב"ן ל"מ כן וביותר מפורש כן בר"ן שאין איסורו אלא מדרבנן, אבל עכ"פ בדעת רש"י וודאי יש לזה פנים לפי הנ"ל, מיהו לדעת רש"י ע"כ אף גבי צו"ר נאמרה ההלמ"מ דאף בכה"ג לא מהני קפילא לקולא].

והנה כיון דהוא בכלל שיעורין דילפינן מהלמ"מ הרי מסתברא שהוא בין לחומרא ובין לקולא, שהרי יסוד האיסור הוא בבליעה ולא בטעם הנרגש, וזהו שיעור חשיבות הבליעה כבשר בלפת.

ולפי"ז צ"ע דהנה כתבו כל הראשונים שאם נרגש בו טעם האיסור הרי אף שיש בו ס' הרי הוא אסור, וכן כתב רש"י צח. ד"ה בס' והוכיח כן מסוגיא צט. גבי גריסין שאם יש בהם בנו"ט אסורין אף אם יש בהם אחד ומאה?

אבל ביאור הדברים מבואר ברש"י צח. שם ז"ל:"אבל היכא דבדקיניה ויהיב טעמא לעולם טעמא לא בטיל וכו' ושניהם לא למדוה וכו' ואע"ג דאי אתי למילף מיניה מצית למילף אפי' היכא דיהיב טעמא דהא הכא איכא למימר דאי שלא במינו הוה יהיב טעמא אפ"ה רבנן אחמור ואמור טעמא לא בטיל".

ומבואר דקשיא ליה לרש"י דאי ילפינן שיעור ס' מזרו"ב יש ללמוד להתיר בס' אף שיש טעם שהרי יתכן דקרא איירי אף בכה"ג שהוא נותן טעם אחר ס', וע"ז כתב רש"י דאה"נ מדאורייתא שרי אלא דרבנן אחמור לומר טעמא לא בטיל, והוא איסור חדש מדרבנן על טעם הנרגש, דמלבד שיש איסור על החפצא של הבליעה ובזה הוא האיסור דאורייתא וחייל ביה דין ס' דאורייתא החמירו רבנן עוד איסור חדש על טעם הנרגש אף אם איכא ס'.

[ואמנם היה מקום לפרש ד' רש"י דלשיטתו אזיל דדין טכע"ק דרבנן וכל איסור טעם הנרגש אינו אלא דרבנן, וכ"מ בראש יוסף שם וביד יהודה צח-כג שפי' דעת רש"י, אבל הוא דוחק שהרי כבר דקדק במהרי"ק מד' רש"י צח: דלדעת אביי גבי זרו"ב אזלינן דטכע"ק דאורייתא, ול"מ דכל ד' רש"י הוא רק לרבא, אלא דאף לאביי מ"מ אין איסור אחר שישים].

[וקצת מקום יש לדקדק בלשון רש"י קח. דילפינן מזרו"ב דמשתרי כל כמה דליכא טעמא, ולכאו' ילפינן אף ביותר מזה ילפינן רק שיש בו איסור חדש מדרבנן משום טעם הנרגש, וצ"ע].

ובאמת להלכה כבר דנו הפוסקים אם איסור טעם בדאיכא ס' הוא דאורייתא, עיין ש"ך צח-כט בשם או"ה שאיסור טעם הנרגש אחר ס' אינו אלא דרבנן.

ובהג' רעק"א ציין דבד' הר"ן (לה:) מבואר להדיא שהוא מדאורייתא ודלא כדעת האו"ה.

[ועיין חוו"ד שם שכל ד' או"ה אינו אלא בתבלין דתבלין אינו טעם גמור רק חומרא מיוחדת מדרבנן כיון שהוא נעשה לתבל, אבל בשאר מילי אינו נאסר אלא בטעם גמור ובכה"ג אפי' אחר שישים הוא דאורייתא, ונתבאר דעתו במקו"א].

וע"ע ש"ך צח-ד ג"כ נראה שהוא דרבנן בכל דוכתא ולא כהחוו"ד שאינו אלא בתבלין, ובגליון מהרש"א שם ציין לד' הר"ן דפליג.

והנה טעמו של האו"ה מבואר במחה"ש שם שהביא לשון האו"ה שהוא משום דאחר שישים לעולם אין בו טעם גמור רק טעם קלוש ואין בו איסור תורה.

אבל לפמשנ"ת בדעת רש"י יש לנו טעם אחר בזה, דאחר דאיכא שיעור ס' כבר ליכא איסור דאורייתא על הבליעה, וכל האיסור של טעם הנרגש אינו אלא דרבנן [והנה דעת רש"י לדינא דלעולם טכע"ק לאו דאורייתא הוא אבל מ"מ מבואר ברש"י דאף לדעת אביי דטכע"ק דאורייתא מ"מ יהיה הדין כן, א"נ לרבא בטעמו וממשו לא יהיה בו איסור תורה], ועוד נתבאר בכ"ז במקו"א.

**ב. בדעת רש"י דל"מ שישים לומר שאין טעם-**

ועוד יש ללמוד ככל הנ"ל מד' רש"י צח. שהבאנו לעיל, דהנה רש"י הקשה לעצמו בד"ה ושניהם דכיון דילפינן מזרו"ב דשרי בס' א"כ יהיה מותר אף בדיהיב טעמא, ותי' דאה"נ אבל רבנן אחמור ואמרו דטעמא לא בטיל.

ותמה באבנ"ז יו"ד-פד דהנה בפשטות הראשונים מבואר דדין ס' הוא אומדנא להטעם דכל שיש ס' מסתמא אין בו טעם, א"כ קושיית רש"י מעיקרא ליתא, דאיך נלמד להתיר אף בדיהיב טעמא והרי אחר ס' מסתמא לית ביה טעמא?

[וכבר עמד בזה בראש יוסף שם, וכפי שנקט שם כהדרך הראשונה שהבאנו לעיל בביאור דעת רש"י דאף בדאיכא ס' צריך ליתנו לקפילא, ונתבאר דרוב פעמים כשיש שישים אין בו טעם, אלא דמ"מ היכא דאיכא לברורי צריך ליתנו לקפילא.

ולפי"ז נתקשה בד' רש"י כאן, וכתב דאה"נ רוב פעמים אין בו טעם אבל אכתי מקצת פעמים יש בו טעם, וא"כ יש מקום ללמוד מקרא דזרו"ב שמותר בכל ענין אף היכא דאיכא טעם נרגש, ודוחק].

וביותר קשיא שהרי כל ההיתר של ס' הוא מכח דמסתמא אין בו טעם, וזהו כל יסוד היתרו ומה"ת נימא שהתורה התירה אף בדיהיב טעמא [ובזה נראה דל"מ תי' הראש יוסף]?

וכתב באבנ"ז דמבואר מזה שתי חידושים בדעת רש"י:

א. דאף אחר ס' פעמים שהוא נותן טעם.

ב. עיקר ההיתר של שישים אין יסודו במה שהטעם פוסק אחר שישים, רק דין תורה הוא דבשישים הוא בטל.

והוא מוכרח ג"כ ממה דס"ל לרש"י יסוד הראשון דאף אחר ס' איכא טעמא ומ"מ התירה תורה, וע"כ דין בפנ"ע הוא דבטל בכה"ג ולא משום שהטעם פוסק.

וכבר עמד בזה בכ"ז בחי' חת"ס בסוגיא בדעת רש"י.

ועוד מבואר ברש"י עפי"ז שאם טעם הנרגש היה אסור מדאורייתא, לא היה שייך היתר של שישים שהרי אף אחר שישים נרגש טעמו פעמים רבות, ורק איסור זה של טעם הנרגש אינו אלא דרבנן, ומדאורייתא אין איסורו תלוי בהרגשת הטעם רק בעצם הבליעה והטעם שיש בו.

וכ"ז מתבאר ג"כ בד' רש"י במתני' דטעם האיסור עד שישים משום הלמ"מ, ולשא"ר אי"צ כלל להלמ"מ רק מעיקר דין טכע"ק ילפינן דבעי ס' דבלא ס' הרי איכא טעם ואוסר ואחר ס' ליכא טעם.

אבל ברש"י מבואר דס"ל שאין הטעם עצמו אוסר רק שיעור הוא שנתנה תורה שכל שאין ס' לא בטל ברוב ורק בדאיכא ס' הרי הוא בטל ברוב.

ורש"י לשיטתו א"י לפרש שהטעם הוא האוסר דא"כ אף אחר ס' נמי שהרי ליכא אומדנא שהטעם פוסק אחר ס'.

ונמצא מבואר לנו חידוש נוסף לפי ד' רש"י צח., דהנה בפשטות אף לשיטת רש"י שאיסור התערובת אינו תלוי בהטעם עצמו רק תלי בחשיבות המאכל, מ"מ חשיבותו נקבעת במה שברוב פעמים אינו יכול לתת טעם בשאר מאכלים, אבל להנ"ל מתבאר דבעלמא וודאי הוא נותן טעם אף בשישים ורק גזיה"כ הוא לשער דוקא לפי נתינת הטעם בבשר בלפת.

ולפי"ז גדר הביטול בס' הוא דכל שהוא פחות כ"כ שיש כנגדו שישים הרי הוא בטל בעוצם מיעוטו, וכש"כ הר"מ פ' הכונס בפיה"מ וביד החזקה פט"ו מאכ"א דשיעור שישים בכה"ת גם באופנים דל"ש בהם דין טעם כלל ילפינן מהכא דע"י שישים הרי הוא בטל במיעוטו.

[ובעיקר ד' רש"י צח. יש כאן מקום עיון, דמשמע ברש"י שא"א לאסור טעם הנרגש מדאורייתא דאיכא למילף עלה מזרו"ב שאין איסור בשישים אף אם טעמו נרגש, והק' באבנ"ז שם דהא מבואר בגמ' צח: דא"א למילף מזרו"ב לקולא, א"כ א"א ללמוד שיתבטל הטעם הנרגש בשישים, ורק לחומרא ילפינן מיניה להצריך ס'?

והפשוט בכוונת רש"י דבאמת אי לאו קרא דזרו"ב הו"א דאף אי טכע"ק מ"מ בטל ברוב ואין איסור בטעם הנרגש כלל, וע"ז ילפינן מזרו"ב דבעינן שישים, וכל הס"ד של רש"י דטעם הנרגש אסור מדאורייתא הוא רק לבתר קרא דזרו"ב, וע"ז הוקשה לרש"י היאך אפשר לאסור הרי בזרו"ב מבואר שאף אם יש טעם אין בו איסור אחר שישים, ותי' דבאמת עיקר האיסור דאורייתא באמת אינו ענין לטעם הנרגש וטעם הנרגש אינו אלא מדרבנן].

אבל עיקר הדיוק של האבנ"ז וחת"ס להוכיח בדעת רש"י דאף אחר שישים אית ביה טעם, הוא תימה טובא, שהרי מבואר לקמן קח. גבי בב"ח דעת רבא דחידוש הוא לאסור בב"ח ולאו משום טכע"ק הוא, והא דשרי כשאינו נותן טעם הוא משום דדרך בישול אמרה תורה, ואי נימא שאף אחר שישים יש טעם היאך יהיה בב"ח מותר בשישים, וצע"ג.

ובעיקר ד' רש"י צח. עיין בריטב"א שהק' עליו מה"ת דשרי אחר שישים היכא דליכא קפילא דלמא חיישינן לטעם אף אחר שישים, ועיין ראש יוסף משכ"ב עפ"י שיטתו דבאמת הא לא ילפינן מקרא דזרו"ב רק דבסתמא ליכא טעם אחר שישים, ואף לדעת רש"י, אלא דכל דיכא לברורי צריך ליתנו לקפילא כשנ"ת לעיל בשמו.

אבל בפשטות לאו קושיא הוא דהילפותא הוא לחומרא כלפי דין דאורייתא וילפותא גמורה הוא לדעת אביי, אבל מה דטעם אוסר אינו אלא דרבנן, והקילו בדליכא קפילא.

**ג. ביאור שיטת רש"י עפי"ז-**

ולפי"ז מתבאר לנו דרך חדשה בטעם שיטת רש"י דאף אי איכא שישים צריך ליתנו לקפילא, דאף אם יש שישים א"א לסמוך ע"ז להתיר האיסור דמ"מ אכתי איכא למיחש שיש כאן טעם הנרגש ויש בזה איסור דרבנן, וע"י קפילא ידעינן שאין כאן טעם הנרגש, וכ"כ כבר בחי' חת"ס ענין זה בשיטת רש"י.

ולפי כל מהלך זה בשיטת רש"י יתבאר לנו היטיב גם דינו השני של רש"י במה חולק על הראשונים, דס"ל לרש"י דל"מ קפילא לקולא היכא דליכא ס' אף בצו"ר, והביאור דאף אם יאמר הקפילא שאין כאן טעם אין בזה שום היתר דמ"מ ילפינן מהלמ"מ דאף בלא טעם הנרגש יש בו איסור.

[אבל עצ"ע מטענת הר"ן שכתב הטעם דמהני קפילא לקולא דמדטעים ליה קפילא ולית ביה טעמא ש"מ שיש כנגד האיסור שישים וצ"ב דעת רש"י למה לא נתיר עי"ז].

ודעת שא"ר דעיקר דין שישים הוא מכח אומדנא להטעם, ועיקר האיסור תורה הוא בהטעם הנרגש וכל שיש שישים הוא אומדנא שאין בו טעם לכך לשיטתם ס"ל שאם יש שישים אי"צ קפילא, ואם אין שישים וטעים ליה קפילא וליכא טעמא הרי כל האיסור הוא מדרבנן שהשוו מידותיהם להצריך לעולם שישים, וס"ל להראשונים דהיכא שאין ידוע כמה נבלע כמו בצו"ר מהני קפילא לברר שיש כאן שישים כש"כ הר"ן, או כשנ"ת במקו"א בטעמם של הרשב"א והרמב"ן באופ"א.

ולפי"ז מתבאר לנו מחלוקת רש"י והראשונים, דלדעת הראשונים הרי היכא דטעים ליה קפילא ולית ביה טעם הרי אין בו אלא איסור דרבנן של השוו מידותיהן וכש"כ הר"ן [מיהו נתבאר במקו"א דעת כמה אחרונים דאמרינן דמסתמא העכו"ם משקר ואית ביה איסור תורה], אבל לדעת רש"י היכא דטעים ליה קפילא ולית ביה טעמא הרי יש בו איסור דאורייתא.

ונפק"מ גדולה מזה נראה דלדעת רש"י י"ל שיוכל לצאת יד"ח מצה בטעמו וממשו אף בדליכא טעמא כל שאין בו ס', שהרי הכי דינא הוא שאין ביטול ברוב בפחות משישים, ולדעת שא"ר וודאי לא יוכל לצאת דהא לית ביה טעמא.

ולפי"ז י"ל בדרך מחודשת מה שהערנו לעיל שנראה בראשונים שתלו שתי הדינים של רש"י זב"ז, דכיון דס"ל דאף בס' בעי קפילא ממילא ס"ל דל"מ קפילא לקולא, ולעיל נתבאר ההכרח שלהם מצד חשבון הסוגיא והוא וודאי אמת נכון.

אבל לפי המתבאר י"ל עוד דאף מיתלי תלי זב"ז בסברא דכיון דס"ל לרש"י דבעינן קפילא לחומרא אף בדאיכא ס', הרי ע"כ דין ס' אינו ענין לדין טעם ושתי דינים יש כאן, א"כ לא יהני קפילא לקולא שהרי דין ס' אינו ענין לטעם כלל מה יהני מה שטועמו קפילא.

**ד. בדעת ריו"ח דבצל וקפלוט-**

ולפי מהלך זה בדעת רש"י, אף ריו"ח דבצל בקפלוט וודאי מודה לעיקר ההלמ"מ ומש"כ רש"י צח. שיש ללמוד מזרו"ב להתיר אף אי איכא טעמא, אלא דכיון דאחמור רבנן דטעמא לא בטל הרי ס"ל לר"י דלא סגי בשישים לזה והחמירו דבעי דוקא כבצל בקפלוט שהוא שיעור החמור ביותר.

וזמש"כ רש"י ואכתי לא איפסיק הלכתא בשישים היינו דהיכא דליכא קפילא סגי בס', ולריו"ח צריך לשער בצל וקפלוט אף כשאין כאן קפילא.

ולריו"ח נמצא שכל דין קפילא הוא לקולא שהרי בעינן בצל וקפלוט שהוא החמור ביותר וכל דין קפילא הוא חל בדין טעם שלא להצריך בצל וקפלוט, שהרי בפחות מס' אינו מועיל.

ולמהלך זה נלמד בדעת רש"י שלא כפי שהבינו הראשונים בדעתו דאף במימרא דר"י לעיל צז. גבי כילכית יפרש רש"י דדין קפילא הוא לחומרא, אבל להנ"ל במימרא דר"י ע"כ כל דין קפילא הוא לקולא.

וכבר במקו"א הבאנו שגם ביד יהודה ואו"ג תמהו על הראשונים במשה"ק על רש"י די"ל דלר"י לשיטתו מודה רש"י דמהני לקולא וכלשון רש"י צז:, ואכ"מ.

**ה. ביאור שיטת רש"י עפי"ז-**

ולדרך זו צ"ב שיטת רש"י היאך התירו בדאיכא ס' וליכא קפילא והרי מ"מ איכא איסור דרבנן משום טעמא לא בטיל, והרי לדעת רש"י אין ס' אומדנא לומר שאין בו טעם.

ובפשטות היה נראה לומר לדרך זו דכל היכא דליכא קפילא הרי מעיקרא לא תקנו חז"ל הדין שהטעם אוסר, ורק בדאיכא קפילא תקנו כן ותלו דין זה במה שיש לתת לקפילא.

אבל באמת צ"ע לפרש כן, דהנה ברש"י פט: ד"ה אם פי' בהא דקתני במתני' גבי גיד שאם יש בו בנו"ט אסור ז"ל:"שיערו חכמים בשישים כל נו"ט סתם", והנה מתחילה יל"ע דהא עלה קתני כיצד משערין כבשר בלפת, ופירש"י במתני' צו: שהוא מהלמ"מ שזהו שיעורו א"כ היאך פי' כאן שהוא אומדנא של חז"ל והוא כשיטת שא"ר[[1]](#footnote-2)?

ובפשטות צ"ל בזה דקשיא ליה לרש"י דמ"מ ייאסר מכח טעם הנרגש שהרי מדרבנן לכה"פ אסרוהו, וע"ז אמר רש"י דאומדנא הוא שאינו נו"ט בשישים.

אבל עצ"ע טובא שהרי נתבאר להוכיח מד' רש"י צח. דאף אחר שישים איכא טעמא וא"א לסמוך על האומדנא להתיר אחרי שישים, ולכך כל ההיתר הוא משום הלמ"מ [או מילפותא דזרו"ב], ואיך פי' שם דסמכינן על אומדנא?

ונראה מזה דס"ל לרש"י שאף אמנם שאין אומדנא גמורה לומר שאחרי שישים אין טעם וא"א להתיר עפי"ז איסור דאורייתא, מ"מ בהאיסור שתקנו חז"ל על טעם הנרגש בזה שפיר תלו האיסור בשישים כיון שמן הסתם פעמים רבות ע"י שישים אין בו טעם.

אבל נלמד מזה דלא כש"כ לעיל, ואף היכא דליכא קפילא אכתי נתנו חז"ל מצ"ע הדין דטעם לא בטיל, אלא דמ"מ סמכו על הסתמא שאין כאן טעם והתירו בשישים, אבל היכא דליכא קפילא לא סמכו על סתמא זה והחמירו לבדוק.

ולפי"ז נמצא שאף למהלך זה אכתי צריכים אנו לדוחק הראש יוסף לומר דעיקר הטעם שצריך ליתן לקפילא הוא משום איכא לברורי, שהרי חזינן דהיכא דליכא קפילא סמכו חז"ל על הסתמא שאין בו טעם, ובדאיכא קפילא לא סמכו ע"ז וע"כ החילוק הוא מטעם איכא לברורי, ודו"ק, ועדיין צ"ע ענין זה.

ועיין בלשון הרמב"ן בביאור שיטת רש"י ז"ל:"דקדירה שבשל בה בשר ליכא למיקם עלה בס' אלא בקפילא ובטעמא, וסמכינן עלייהו, ומין במינו א"נ בשאיו מינו וליכא קפילא ליכא למיקם עלה בטעמא וסמכינן אס', הא בדאפשר בעינן טעמא ושיעורא".

ומשמע שבאר טעמו של רש"י שהקילו בס' בלא קפילא משום דליכא למיקם עלה דמילתא, והוא בפשטות כש"כ לעיל שלא נתנו חז"ל דין איסור טעם אלא היכא דאיכא לברר ע"י קפילא, וצ"ע עם מה שהוכחנו מד' רש"י פט: שעיקרו משום דסמכו רבנן על סתמא שאין בו טעם.

אבל יתכן שאינו מוכרח זה בכוונת הרמב"ן ויל"פ כוונתו משום איכא לברורי אבל היכא דליכא למיקם עלה דמילתא ע"י קפילא לא סמכו על סתמא זה.

[אבל באמת עיקר הסברא לומר שלא תקנ"ח אלא היכא דאיכא קפילא, צ"ע לומר כן מה"ת יתלו האיסור של טעם דוקא היכא דאיכא לברורי ולא מצאנו כן בכל איסורי דרבנן.

ושמעתי לבאר ד' רש"י בנו"א מחודש, דכל שיש בו שישים ויש בו ביטול עוצם מיעוטו אין הטעם אוסר אלא אם ידוע בבירור שיש בו טעם, דכל שטעמו קפילא ויש בו טעם א"א להתירו ע"י שישים בעוצם מיעוטו אבל כל שאינו לפנינו שיש בו טעם הרי חל בו היתר עוצם מיעוטו ואין לנו לדון אם יש בו טעם או לא (ויתכן שאף על צד שיש בו טעם שרי) וכה"ג משמע בב"ח יו"ד צח-ו ונתבאר במקו"א, אבל הדברים צ"ב רב אצלי.

ועוד יל"ע בביאור זה מדין צלי שכתב הרא"ה שאין הטעם מתפשט בשוה ולא מהני שישים, ומבואר ברמב"ן הטעם משום דטעם אחר שישים אוסר, ואילו להנ"ל כל שלא טעמו קפילא אין בו איסור כלל ומהני ביה שישים, וי"ל במובן, וגם בלא"ה אינו מוכרח שכ"ה דעת רש"י].

**ו. במה נאמרה ההלכתא-**

והנה כבר הק' ברעק"א וחת"ס וכו"פ וש"א על עיקר ד' רש"י שהרי שיטתו דטכע"ק דרבנן ואיך כתב דילפינן מהלמ"מ דבעינן שישים והרי כל דין טכע"ק אינו דאורייתא?

ותי' דעיקר ההלמ"מ נאמרה רק לענין בב"ח או קדשים דבזה אמרינן טכע"ק דאורייתא.

אבל בדעת רש"י דוחק לומר כתירוצם, שהרי לענין קדשים ל"ש למימר כן דנתבאר במקו"א בדעת רש"י צח: דקדשים אסור אפי' באלף ואינו בטל כלל.

וגם לענין בב"ח צ"ע לומר כן שהרי מבואר קח. דלרבא ילפינן דין שישים בב"ח מטעמא אחרינא, דלעולם חידוש הוא ואסרה תורה טכע"ק אלא דדרך בישול אסרה תורה ולכך תלי בשישים שעי"ז אין בו טעם, ואינו ענין להלמ"מ של דין שיעור.

ויותר נראה דהלמ"מ נאמרה בטעמו וממשו דבזה מודה רש"י שאסור מה"ת, ובזה נאמרה הלמ"מ דתלי בשישים.

**ז. בגדר האיסור בפחות משישים בלא טעם-**

והנה הבאנו לעיל להסתפק בביאור טעמו של רש"י דאף בלא טעם הנרגש איכא איסורא בפחות משישים, אם יסוד האיסור הוא מכח הצו"ר שאינו בטל ברוב עד שישים, או שהוא מכח עצם הטעם שאינו בטל ואף שאינו טעם הנרגש מ"מ הוא אוסר כמבואר בחי' הגר"ח הל' תרומות.

ויל"ע אם יסוד איסורו מכח הצו"ר ונתחדש מהלמ"מ שאינו בטל עד שישים ל"ל כלל הלכתא דטכע"ק דילפינן ממשרת ותיפו"ל מהלמ"מ שאינו בטל עד שישים?

וכנראה צ"ל בזה דוודאי בדין טכע"ק נתחדש הלכה נוספת שההיתר נהפך לאיסור ע"י הטעם עצמו, וכ"כ בחוו"ד צח-ג עפי"ד שם בדעת הרמ"א דהלמ"מ שאינו מתבטל וכל הדין של טכע"ק אתא למימר שההיתר נהפך לאיסור.

ובזה יתבאר לנו גם שיטת רש"י פסחים מד: שההיתר נהפך לאיסור ע"י טכע"ק, ואף אם נפרש כמהלך שנתבאר כאן שעיקר איסורו הוא מכח הצו"ר מ"מ י"ל היתר נהפך לאיסור שהוא דין נוסף שנתחדש בפרשת טכע"ק.

וצ"ע דא"כ לשיטת רש"י שאין אומדנא שאחר שישים אין טעם למה לא ייאסר מתורת טכע"ק, וכל ההלמ"מ של שישים נתחדש רק לענין הצו"ר ולמה לא יהיה בו דין טכע"ק?

ובפשטות י"ל בזה, דכל שיש שישים והותר הצו"ר ע"י שישים הרי ל"ש לחול בו דין טכע"ק, שהצו"ר בטל ברוב והטעם היוצא מן הצו"ר הוא טעם שיוצא מן ההיתר, ושו"ר בעיקר סברא זו בברו"ט תערובות-ה שבאר בזה דעת רש"י דאחר שישים אין בו איסור תורה אף אם ניכר בו הטעם, דכל שבטלה הבליעה תו אין לאסור את הטעם מדאורייתא שהרי הו"ל טעם מן ההיתר, והו"ד בשו"ת נפש חיה יו"ד-יח.

ולפי"ז נמצא לנו בירור שיטת רש"י שעיקר האיסור של מין בשאינו מינו חייל גם בצו"ר, וכ"נ בחוו"ד קה-ב מדיליה, ובאמת פשטות הראשונים אינו נראה כן רק עיקר האיסור הוא מכח טעם הנרגש ולכך אחר שישים לית ביה איסורא, אבל בדעת רש"י יש לזה פנים.

ומ"מ אף לדעת רש"י עצם המושג של טכע"ק הוא דין נוסף על עצם הטעם ולכך ההיתר נהפך לאיסור.

ומ"מ יל"פ ג"כ שעיקר האיסור הוא בטעם עצמו אלא שאי"צ טעם הנרגש, וזהו דינא דטכע"ק וע"ז נאמרה ההלכתא דשישים שהטעם עצמו בטל בשישים.

והנה נתבאר דעיקר ההלכתא נאמרה בטעמו וממשו לשיטת רש"י, ואם עיקר האיסור של שישים הוא מכח הצו"ר וודאי א"ש דילפינן מאיסור טעמו וממשו גם לאיסור הצו"ר שנתחדש ששיעור הביטול הוא בשישים.

ואם עיקר האיסור הוא מכח הטעם אף שאינו נרגש צ"ל דהא נמי ילפינן מהלמ"מ דאין הביטול אלא בשישים וכשם דאמרינן כן לענין ממשו ה"נ לענין טעם שאינו נרגש.

**ח. קו' על מהלך זה-**

אבל יש עדיין הרבה מקום עיון בכל מהלך זה, חדא צ"ע טובא דנמצא דילפינן משתי מקומות שיעור ס', גם מהלמ"מ וגם מזרו"ב [לאביי ילפינן מיניה דין שישים ודעת רש"י נתבאר במקו"א שהוא ילפותא גמורה], וצ"ע ל"ל תרוייהו?

ועוד יל"ע שהרי פליגי אמוראי לקמן צח: גבי ילפותא דזרו"ב אם הוא בשישים או במאה, וצ"ע אם הלמ"מ הוא דמשערינן כבשר בלפת היה הדין נותן דלכו"ע יהיה בשישים, ודוח"ל דפליגי מהו השיעור דזרו"ב עצמו, וצע"ג.

ולומר דפליגי בדין טעם הנרגש שהוא איסור דרבנן, זה אינו שהרי כתב מהרי"ק בדעת רש"י דילפותא דזרו"ב הוא דרשא גמורה לאביי וע"כ איירי כלפי דין תורה, וצ"ע.

ועיין בר"י מלוניל במתני' שכתב שהלמ"מ של בשר בלפת הוא הלכה מיוחדת גבי גיד הנשה שאין משערין אותו כשאר איסורין רק כבשר בלפת, וא"ש למה בעי גם ילפותא דזרו"ב שהוא לשאר איסורין, אבל זה ניחא לדעת הר"י מלוניל דס"ל ששיעור גיד לאו שישים הוא וא"כ אינו ככל איסורין, אבל דעת רש"י פט: מבואר דדין בשר בלפת היינו שישים וא"כ הוא ככל איסורין ואי"צ הלכה מיוחדת גבי גיד הנשה, וצ"ע, ועיין מש"כ לעיל.

[ועיין ביד יהודה צח-ג דנקט בשיטת רש"י דבשר בלפת לאו היינו שישים, אבל צ"ע מד' רש"י פט: דמבואר להדיא לא כן, ועיין תפארת יעקב שדחק לשון רש"י שם].

ואולי יש לדרוך בדרך אחרת בכ"ז, דהנה הק' לעיל דנמצא דילפינן גם מהלמ"מ וגם מזרו"ב, וצ"ב.

גם הק' היאך פליגי אמוראי בזרו"ב ותפשוט ליה מהלמ"מ.

וי"ל דלעולם עיקר דין מין בשאינו מינו חייל בטעם עצמו ולא בצו"ר, וע"ז ילפינן מהלמ"מ דבעי שישים.

אלא דכל ההלמ"מ לא נתחדשה אלא בטעמו וממשו שדינו הוא שהטעם מכיר את האיסור וע"ז נתחדש דעד שישים הרי הטעם בעצמו מכיר את האיסור אף שאינו נרגש.

אבל בטכע"ק לא נתחדשה הלכה כלל וע"ז בעינן ילפותא דזרו"ב להצריך שישים או מאה.

ולפי"ז י"ל דלענין טכע"ק וזרו"ב עיקרו של דין שישים תלי בטעם עצמו ולא בצו"ר, ולכך אמרינן ביה היתר נהפך לאיסור לשיטת רש"י.

ולפי"ז נמצא שיודו כל אמוראי לענין טעמו וממשו דסגי בשישים שלא יהיה בו איסור טעמו וממשו כדילפינן מהלמ"מ, רק מ"מ אית ביה דין טכע"ק ובזה פליגי אם עד שישים או מאה, ויל"ע בכ"ז עוד.

**ט. דין קדירה ואם יש בה איסור מתורת הטמאים לרבות צו"ר-**

והנה גם בבליעת קדירה קי"ל דבעי שישים, ומ"מ מבואר ברמב"ן [וכ"מ בגמ' קיא: כשנ"ת במקו"א], דמודה רש"י דבקדירה מהני קפילא לקולא אף דליכא שישים, וצ"ב בטעמא דמילתא והרי ילפינן מהלמ"מ דבעי שישים.

ויש לדון לפמש"כ לבאר בדרך הפשוטה דיסוד ההלכתא דבשר בלפת היינו שאין הצו"ר בטל ברוב, ולא מכח עצם הטעם, וי"ל דבקדירה לא שייך דין צו"ר כלל שאין כאן חפצא של בליעה כ"כ כצו"ר ולא ילפינן ליה מאיסור צו"ר, וכל האיסור הוא על הטעם לחוד ובזה וודאי יהני קפילא לקולא דבזה שפיר הכל תלוי בטעם לחוד וע"י קפילא ידעינן דלית ביה טעמא.

[ויל"ד לדעת רש"י אם יש שישים בקדירה אם בעי נמי לתת לקפילא, והנה למ"ד טכע"ק דאורייתא, ואף בקדירה, ודאי מסתברא שצריך ליתנו לקפילא ולא סגי בשישים שהרי לדעת רש"י שישים אינו מורה על הטעם כלום.

אבל למ"ד טכע"ק דרבנן ולכה"פ בקדירה די"ל לכו"ע טכע"ק דרבנן כש"כ הכו"פ וכמה אחרונים, יתכן שאי"צ ליתנו לקפילא ויכול לסמוך על הסתמא כלפי איסור דרבנן וכעין המבואר ברש"י פט:, וצ"ע].

מיהו באמת אין ענין זה ברור בעיני כה"צ אם יש בקדירה דין צו"ר או לא, ולא נתברר לי ענין זה כה"צ.

אח"כ ראיתי כמה ראיות בזה ואביאם בקצרה:

עיין בלשון תוה"ב (כ:) שדן לומר שאין היתר נטל"פ אלא אם יש רוב היתר כנגד האיסור, וכתב דגבי קדירה שרינן אף אם אין רוב של היתר כנגד גופו האיסור, דכל מה דמשערינן כנגד כולו אינו אלא חומרא שהרי מסתמא לא בלע כנגד כולו, ורק חיישינן שמא נתן טעם בכולו וכיון שאין איסורו אלא מכח הטעם הרי אית ביה היתר דנטל"פ.

ומשמעות כוונתו דבקדירה נמי יש איסור כנגד הבליעה אלא שבסתמא יש רוב כנגדה, ומשמע שיש איסור על בליעת הקדירה מתורת צו"ר.

אבל בתוה"ב הקצר (טו:) ראיתי שכתב בזה"ל:"מעתה קדירה שאינה בת יומא מפני מותר והלא בכל הקדירה משערינן, ייראה לי שהטענה בזה מפני שאין בקדירה ממשו של איסור אלא טעמו בלבד וכו' ועוד חומר הוא שהחמירו לשער בכל הקדירה דבוודאי אינה פולטת כמידת כולה וכו'", עיי"ש.

ומשמעות כוונתו בתי' הראשון שכל מה שכתב שאין היתר דנטל"פ אלא בשיש רוב כנגד האיסור ל"ש לענין קדירה שאין בה בליעה האסורה ממש רק טעם בעלמא.

ובתי' השני שם משמע דלעולם ס"ל שיש איסור על עצם הבליעה ומ"מ אינה בה אלא מעט ורק חומר שהחמירו בה לשער בכולה, אבל לעולם יש בתבשיל רוב כנגד הבליעה עצמה, שו"ר שכ"כ ביד יהודה קג-ט.

ועוד יש להביא בענין זה מש"כ הרשב"א בתשובה-תצט דבאיסורי משהו אין היתר של נטל"פ דאף דמכח הטעם אין לאסור שהרי הוא נטל"פ מ"מ בעי נמי ביטול ברוב על הצו"ר, ובאיסורי משהו ליכא דין ביטול ברוב, ובאר בזה הסוגיא דקדירות בפסח יישברו דאין בו היתר של נטל"פ דחמץ איסורו במשהו, ומבואר דאף בקדירה יש איסור על הצו"ר ובעי ביטול ברוב.

וע"ע בחי' הר"ן צח: שכתב שכמה אופנים יש בדין טכע"ק, חדא כעין ענבים במים שאין פליטת איסור במים רק טעם בעלמא, ועוד כעין קדירות שיש בו בליעה ממש מלבד הטעם, וכנראה כוונתו שיש בו איסור על עצם הבליעה כדין צו"ר.

וראיתי באגרו"מ יו"ד ח"א מג-ב שכתב לבאר דאיסור צו"ר הוא מתורת יוצא והיכא שיש רוב לא חייל ביה תורת איסור מעיקרא שהוא בטל לתבשיל ולא חייל ביה שם יוצא מהאיסור שהוא בטל בתבשיל, בקדירה שהטעם שנמצא בה אינו מעורב במאכל רק קיים בתוכה הוי כצו"ר לאסור אף למ"ד טכע"ק לא"ד ויכול לאסור אח"כ עד שישים, ותי' בזה קו' הפמ"ג למה בעי הגעלה למ"ד טכע"ק לא"ד דמ"מ בקדירה לכו"ע הוא דאורייתא.

ולמדנו מדבריו דאף מ"ד טכע"ק לא"ד אוסר בקדירה, וכבר שנינו פרק זה במקו"א, ועוד למדנו דאף בקדירה יש דין צו"ר, ועיי"ש שהוסיף שם שהיה מקום לומר שהוא בטל לקדירה ולכך בעי גזיה"כ דגיעולי מדין שאינו בטל ואוסר משום טכע"ק אף בקדירה.

[ובהאי עניינא יש לי להזכיר מה שראיתי בס' ארחות רבינו ח"ב מכתב הגריש"א למחותנו בעל קה"י על המנהג למכור לגוי החמץ הבלוע בכלים ולא הכלים עצמם (שלא להצריכן טבילה), ותמה הגריש"א היאך שייך ע"ז מכירה ואין בו ממש כלל, וכתב לו בעל קה"י ע"ז דאף שהטעם עצמו אין בו ממש מ"מ הבליעה אית בה ממשא ושייך בזה מכירה.

ואכתי לא הונח לי דאף אם יש ממשות של בליעה בקדירה מ"מ לאו ממון הוא כלל ואיך שייך בו מכירה].

**י. בד' הרמב"ן גבי קדירה-**

ועיין בלשון הרמב"ן בביאור שיטת רש"י ז"ל:"דקדירה שבשל בה בשר ליכא למיקם עלה בס' אלא בקפילא ובטעמא, וסמכינן עלייהו, ומין במינו א"נ בשאינו מינו וליכא קפילא ליכא למיקם עלה בטעמא וסמכינן אס', הא בדאפשר בעינן טעמא ושיעורא".

ומש"כ הרמב"ן דבקדירה מודה רש"י משום דליכא למיקם עלה דמילתא, כנראה כוונתו דכלפי קדירה לא שייך לתת דין שיעור שאין איסורו מתייחס להאיסור הראשון דנתבשל בקדירה רק להבליעה, ואין ידוע כלל כמה בלע ולא נתנה תורה כלפיו דין שיעור שהרי הוא אינו ידוע כלל.

אבל הוא דוחק גדול שהרי הו"ל לשער לחומרא כנגד כולו, וכבר עמד בזה באו"ג-נט ונתקשה טובא בסברת הרמב"ן [ועיי"ש מש"כ בדעת רש"י באופן מחודש עפ"י שיטת הראב"ד צז:].

וכנראה מד' הרמב"ן שנקט בדעת רש"י דעיקר הדין דל"מ קפילא הוא דרבנן, ובזה הקילו בקדירה משום ליכא למיקם עלה דמילתא, אבל לכאו' לפמש"כ דעת רש"י דמהלמ"מ בעי שישים ע"כ ל"מ קפילא לקולא דהא מהלמ"מ בעי שישים דוקא.

**יא.** **מין במינו לדעת רש"י-**

והנה לפמשנ"ת בשיטת רש"י הרי מתבאר לנו דדין שישים אינו תלוי בטעם הנרגש רק בעיקר הבליעה והחפצא של הטעם ואף אם טעמיה קפילא ואין נרגש בו הטעם מ"מ הוא אסור מדאורייתא.

ולפי"ז הדין נותן שאף במין במינו יהיה בו איסור תורה שהרי אף שאין בו מטעם הנרגש מ"מ יש בו צו"ר וחפצא של טעם, וכ"נ בחת"ס בחידושיו לדעת רש"י דבמין במינו אסור מה"ת, וכ"נ נפש חיה-יח.

וזה חידוש גדול וצ"ע מסוגיא זבחים עח: עט. דמין בשאינו מינו בטעמא ומין במינו ברובא.

ומיהו בסוגיא דזרו"ב נתבאר לצדד בדעת רש"י דס"ל דלאביי דטכע"ק דאורייתא הרי ילפותא דזרו"ב הוא ילפותא גמורה והק' דהא הוי מין במינו, ונתבאר די"ל בדעת רש"י דלמ"ד טכע"ק דאורייתא הרי גם במין במינו נאסר שהרי עיקר האיסור תלוי בטעם עצמו או בצו"ר.

ורק למ"ד טכע"ק דרבנן עיקר איסורו הוא רק בטעם הנרגש, וזהו שיטת רבא דמין במינו בטל ברוב.

ואף דבגמ' זבחים איירי כלפי טעמו וממשו דזה וודאי דאורייתא לכו"ע מ"מ בדין טעמו וממשו י"ל דוודאי לכו"ע ל"ש במין במינו שעיקרו הוא רק בטעם הנרגש שהוא מכיר את האיסור.

[אבל זה סתירה למש"כ לעיל בדעת רש"י דהלמ"מ נאמרה כלפי טעמו וממשו ומבואר דאף בטעמו וממשו כשאין טעם הנרגש מ"מ בעי שישים, וצע"ג].

וע"ד הפשט נראה בזה, דכל דין שישים יסודו הוא במה שהאיסור חשוב כנגד התערובת כיון שבבשר בלפת היה נותן טעם, אבל מין במינו הרי מצד עצם התערובת אינו מסוגל ליתן טעם, ובזה לא שייכא הך הלכתא כלל.

**יב. קו' לשיטת רש"י מסוגיא דעכברא בחלא-**

והנה כל מהלך זה בשיטת רש"י צע"ט מסוגיא ערוכה ע"ז סט., עיי"ש דנה הגמ' בעכברא דנפל לגו חלא אם צריך שישים, וס"ד התם דכיון שהחומץ הוא חזק הרי אין העכבר מסוגל לתת בו טעם כבר בנ' ואי"צ שישים.

והנה לשיטת הראשונים דעיקר טעם שישים הוא משום אומדנא על הטעם הרי שפיר כיון דגבי חלא ליכא טעם אף בנ' אי"צ שישים.

ולא מיבעיא לשיטת התוס' דמהני קפילא לקולא אף בפחות מס' דה"נ מהני ידיעה טבעית שחומץ אינו מקבל טעם בפחות מס', אלא דאף לפמש"כ הר"ן שהשוו מידותיהן ולעולם בעינן ס' ול"מ טעימת קפילא לקולא, מ"מ סברא פשוטה היא שלא השוו מידותיהן אלא בסתם מאכל שיתכן שיתן בו טעם אבל בחומץ שלא שייך שיתן טעם לא.

אבל לשיטת רש"י דבאמת לאו מכח הטעם הוא נאסר אלא דהלמ"מ דבעינן ס' והוא חשיבות של שיעור ולא משום טעם הנרגש, צ"ע דא"כ וודאי אף בעכברא בשכרא א"א להתיר בפחות מס'?

וכבר עמד בקו' זו בחת"ס ע"ז סט. [כפי מה שהעמיד שיטת רש"י] ועיי"ש מה שדחק בזה, וצ"ע.

אבל נראה דבאמת אף לדרכם של שא"ר יש מקום לזה, דהנה כל מש"כ בשיטת רש"י דעיקר האיסור אינו בטעם הנרגש רק בעצם הבליעה והטעם כיון שהוא מסוגל לתת טעם נאסר אף אם בפועל אין בו טעם, הנה כתב באבנ"מ דאף שא"ר מודו בזה, אלא דלשא"ר הרי מדאורייתא וודאי אינו כן וכשנ"ת אבל מ"מ הרי כתב הר"ן שהשוו חז"ל מידותיהן דל"מ קפילא לקולא ובעי ס' אף אי ליכא טעם הנרגש, וכתב האבנ"מ דיסודו הוא שאמרו חז"ל שאין האיסור תלוי בהטעם רק בהבליעה עצמה וכמו דס"ל לרש"י בדאורייתא ה"נ לשא"ר מתקנ"ח.

והוסיף עוד באבנ"מ דאף במין במינו מדרבנן בעי ס' יסודו הוא מטעם זה, דתקנו חז"ל שעצם הבליעה אוסרת א"כ אף במין במינו שייך זה.

והנה לפי דרכו נמי קשיא מעכברא בשכרא, דהתם נמי איך אפשר להתיר והרי עצם הבליעה היא האוסרת ואף במין במינו שאינו מסוגל לתת טעם מ"מ אסור כיון שהוא מסוגל לתת טעם בשאינו מינו, א"כ ה"נ בעכברא בשכרא אף שבתבשיל זה אינו מסוגל לתת טעם מ"מ הרי הוא מסוגל לתת בתשביל אחר ויש לבליעה חשיבות ולא בטלה?

והגר"ג קהאן אמר ליישב בכ"ז דהנה משכח"ל אופנים שמתקיים הדין שיעור שישים דילפינן מהלמ"מ ומ"מ אכתי אין כאן שישים לענין טעם הנרגש, ובזה הנידון בגמ' שם אם סגי בפחות משישים.

והביא שתי אופנים בזה:

א. נחלקו הרא"ה והרשב"א בתוה"ב בדין גדי שצלאו בחלבו דקי"ל צז. שהחלב מפעפע בכולו וכולו אסור, ודעת הרא"ה שאין להתיר אף אם יש בגדי שישים כנגד החלב דדלמא לא בלע כולו בשווה, והרשב"א חולק דסו"ס יש שיעור ס' בכל הגדי לא אכפ"ל שבחלק מן המקומות אין כאן שיעור ס'.

ודעת הרא"ה מבואר ברמב"ן צז. דמצד שיעור שישים מתקיים זה ע"י שיש בגדי שישים כנגד החלב, אבל מ"מ יש לאסור משום טעם הנרגש, דהא אף בדאיכא שישים אי טעים קפילא ואית ביה טעם אסור וה"נ חיישינן שיש בו טעם בחלקו אף שיש בכל הגדי שיעור שישים.

ולפי"ז מצאנו גוונא שיש בו שיעור ס' אבל מ"מ אכתי יש בו טעם, ובכה"ג וודאי יהני קפילא לקולא לכל הראשונים, ובזה חקרה הגמ' ע"ז גבי עכברא כמה צריך כדי שלא יהיה בו טעם.

ב. עוי"ל כה"ג באופן שיש שתי קדירות שיש בשתיהן שישים כנגד האיסור, אבל מ"מ יש לחוש שמא נפל הרבה מן האיסור לתוך קדירה אחת ובה לבדה אין שישים כנגדו ואתי אית ביה טעם, ויש לאסור כמבואר בפר"ח סוס"י קיא אין היתר שתי קדירות באינו מינו וכתב הטעם משום דאף אחר שישים יש איסור על הטעם, והיינו דאף שנתקיים דין שיעור מ"מ יש איסור מעצם הטעם, ובזה יהני קפילא לקולא.

אבל כ"ז הוא דוחק שלא ניתן להאמר שהרי משמע בגמ' ע"ז שם דבכל גוונא איירי.

ויותר נראה בזה בפשטות, דבאמת עיקר החשיבות דילפינן מהלמ"מ הוא ביחס להתבשיל, דכיון שביחסיות כזו בין האיסור לההיתר הוא מסוגל לתת טעם בעלאמ הרי הוא חשוב כנגד כמות כזו של היתר.

וי"ל דכ"ז בסתם מאכלים אבל במאכל מיוחד שהוא חזק מאוד אינו מושפע ממה שהדבר מסוגל לתת טעם בדברים אחרים, ולכך בחומץ שהוא חזק ס"ד דסגי בנ'.

ויש להוסיף דאף לפמש"כ באבנ"מ דאף במין במינו אסור מכח שהוא מסוגל לתת טעם מ"מ י"ל דלא דמי מין במינו לעכברא בשכרא, שהרי מין במינו הרי מצד כמות המאכל יש בו חשיבות וכל כה"ג בשאינו מינו הוא מסוגל לתת טעם, א"כ שפיר י"ל שיש לו חשיבות, אבל בחומץ שאני שאין לו חשיבות כנגד החומץ, ודו"ק.

[ועדיין לא נתבאר לי כ"כ, שהרי מבואר ברש"י דהלמ"מ דלעולם משערינן כבשר בלפת אף שאילו היה כרוב או קפלוט היה נותן פחות או יותר, ומבואר שיש מינים שפוסק בהם הטעם אף בפחות משישים, וצ"ע מ"ש מחלא, ודוחק לומר דאף בקפלוט נסתפקו בסוגיא ע"ז סט. דסגי בפחות מס', וצ"ע].

1. ובהג' נימוקי הגרי"ב פט: עמד בסתירת ד' רש"י דהתם פי' דרבנן והכא מהלמ"מ, וכתב דראיית הגמ' פט: היא מסיפא דמתני' דאיירי במין במינו ובזה קיימי ד' רש"י דבעי שישים מדרבנן, עיי"ש, לפי"ז א"ש ד' רש"י ואי"צ לכל דברינו הכא. [↑](#footnote-ref-2)