12 זוטו של ים
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

אור ליום ג' ו' תמוז תשע"ב

א] ב"מ דכ"ב:, דאמר רבי יוחנן משום רבי ישמעאל בן יהוצדק, מנין לאבידה ששטפה נהר שהיא מותרת, דכתיב וכו' וכן תעשה לכל אבידת אחיך אשר תאבד ממנו ומצאתה, מי שאבודה הימנו ומצוי' אצל כל אדם, יצאתה זו שאבודה ממנו ואינה מצוי' אצל כל אדם.

ונחלקו הראשונים ביסוד התירא דאבודה ממנו ומכל אדם, דבד' רש"י ב"ק דס"ו. ובד' הרמב"ם בפי"א מגזילה ובד' הריטב"א לקמן דכ"ד. מבו' דהוא משום יאוש הבעלים, אך בד' הרמב"ן לקמן דכ"ז. והרא"ש בשטמ"ק ב"ק דס"ו. מבו' דהוא היתר בפנ"ע דרחמנא שריי'.

ב] והנה לדעת הני קמאי דטעם ההיתר הוא משום יאוש הבעלים, הרי דהא דתלי אם היא אבודה מכל אדם, הוא משום דכל שאינה אבודה מכל אדם עדיין יתכן שתשוב אליו, ורק אם היא אבודה מכל אדם ואי"ז עשוי שתשוב עליו ה"ה מתיאש ממנה.

אך לדעת הני קמאי דאין ההיתר משום יאוש אלא דרחמנא שריי', יש להסתפק אם מודו להך מילתא, דהא דבעינן שתהא אבודה מכל אדם הוא משום דעי"ז היא אבודה ממנו לגמרי, ואבידה שאבודה ממנו לגמרי שרי רחמנא, או דכל עיקר הא דשרי רחמנא הוא מכח דהוא דבר האבוד מכל העולם, וע"כ הופקעה בעלותו, דהוי זה כדבר שאינו בעולם,[[1]](#footnote-2) ועי' בחי' הגר"ש שעמד בזה, והביא בשם הגרש"ש דל"ב אלא שתהא אבודה ממנו לגמרי, וע"כ כתב דאחר דחייל היתר זכי' דיאוש, תו הו"ל כאבודה ממנו ומכל אדם, עיי"ש.

ג] ולכאו' יש להוכיח לזה מד' הר"ן בשבת דק"כ., בהא דתנן התם בנפלה דליקה דאינו רשאי להציל אלא מזון ג' סעודות, ואומר לאחרים בואו והצילו לכם, ואם היו פיקחין עושין עמו חשבון אחר השבת, ובגמ' שם פריך חשבון מאי עבידתי' מהפקירא זכו, ופירש"י, ז"ל, מהפקירא וכו', דהא הצילו לכם קאמר להו לצרכיהם, וכתב הר"ן ע"ז, ז"ל, וא"צ לכך, דאפי' לא אמר להו הכי, כיון שהוא אינו רשאי להציל, ה"ה מופקר לכל, מידי דהוה אמציל מזוטו של ים ומשלוליתו של נהר, עכ"ל.

והנה הרי התם אי"ז אבוד מכל בנ"א, שהרי רשאין שאר בנ"א להציל לעצמן, והם רשאין להציל לעצמן אף יותר ממזון ג' סעודות, וכמש"כ הר"ן לעיל מינה, ואפ"ה כיון שהוא עצמו אינו רשאי להציל, וגם אינו רשאי לבקש מאחרים שיצילו לו, חשיב זה לגבי דידי' כזוטו של ים, והרי דהתירא דזוטו של ים, אינו משום דהוא אבוד מכל אדם, אלא משום דהוא אבוד ממנו לגמרי.

אך באמת בד' הר"ן לא נתברר אם ס"ל דהתירא דזוטו של ים הוא היתר בפנ"ע דרחמנא שריי', או הוא מדין יאוש, ואי ס"ל דהוא מדין יאוש, הרי ודאי דאין ההיתר מכח דהוא אבוד מכל אדם, אלא מכח דהוא אבוד ממנו לגמרי, וכנ"ל, ואין להוכיח מזה דגם לדעת הסוברים דהוא היתר בפנ"ע דרחמנא שריי', הוי ההיתר מכח דהוא אבוד ממנו לגמרי, אך מהא דס"ל דמהני אבודה ממנו ומכל אדם אף בדבר שברשותו, לכאו' מוכח דהוא היתר בפנ"ע ואי"ז מדין יאוש, ועמש"נ לדון בזה בדברינו בדין יאוש בדבר שברשותו.

ד] והנה בנתיה"מ סימן רס"ב סק"ג נקט דהגם דיאוש לא נפיק מרשות הבעלים עד דאתא לרשות זוכה, מ"מ אבידה האבודה ממנו ומכל אדם הויא הפקר מיד, אך בתרוה"כ סימן רס"א נקט לא כן, אלא אף אבידה האבודה ממנו ומכל אדם אינה יוצאת מרשותו עד שזוכה בה אחר.

והנה לדעת רש"י והרמב"ם ודעימי' דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם הוא מטעם יאוש, הרי ודאי דדמי ליאוש דלא נפיק מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, וד' הנתיה"מ קיימי לדעת הרמב"ן ודעימי' דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם אינו מטעם יאוש אלא הוא דין בפנ"ע, ובזה נקט דהוי הפקר גמור והוא יוצא מרשות הבעלים מיד.

אך צ"ב המקור לזה, שהרי מהך קרא דאשר תאבד ממנו ומצאתה, לא שמעינן אלא דבאבודה ממנו ומכל אדם רשאי אחר לזכות בה, אך מנלן דהוא יוצא מרשותו מיד, ודילמא הוי כהתירא דיאוש הנלמד מהך קרא דאינו יוצא מרשות הבעלים, אלא דביד כל אדם לזכות בו, וצ"ע בזה.

ה] והנה בביה"ל ח"ג סימן מ"ח כתב להוכיח מד' הר"ן דבזוטו של ים א"צ להחזיר לבעלים לפנים משורת הדין, ודלא כמש"כ הרמ"א בסימן רנ"ט, דאל"כ מאי פריך הגמ' שם מהפקירא זכו ומשני בירא שמים עסקינן וכו', הרי הוא צריך להחזיר לפנים משורת הדין וכל אדם חייב בה, וכ"ש לדעת המרדכי דכייפינן על לפנים משורת הדין, ובע"כ דהמציל מזוטו של ים א"צ להשיב אף לפנים משורת הדין.

ועיי"ש שכתב די"ל דטעמא דרש"י שלא פירש כד' הר"ן הוא משום דס"ל דאי משום זוטו של ים, הי' צריך להחזיר לפנים משורת הדין וכד' הרמ"א, אך כתב דאין מזה הכרח ברור, די"ל דמכוון רש"י הוא, דהרי בעת שהצילו לא נתכונו הם לזכות מן ההפקר, וא"כ מאי פריך מהפקירא זכו, ואין לומר דנהי דבעת ההצלה לא זכו בלא כונה מ"מ הא כבר יצאו מרשות הבעלים והוא ברשותם ויכולים הם עכשיו לזכות בו, דזה אינו, דכיון דבעת ההצלה ממש לא זכו, תיכף כשהצילו חוזר ונעשה של הבעלים, שהרי אינו הפקר גמור אלא משום יאוש, והרי כל אבידה שנתייאשו הבעלים מהם הגם דכל א' יכול לזכות מ"מ אם הבעלים מצאום הא נעשה ממילא של הבעלים, דתיכף שראה אותם נתבטל היאוש ואין הבעלים צריכין לזכות בהם מחדש, וא"כ הכא שהבעלים עומדים שם וראו שהצילו נעשה תיכף שלהם, ואמנם אם זכה בשעה שלקח, יש בזה להתירא דזוטו של ים, ולא אמרינן דבאותו רגע שנטלו כבר אי"ז כזוטו של ים, וצ"ב, ומשו"ה פירש"י דהם הפקר משום דהוא הפקירם במה שאמר הצילו לכם, עכ"ד.

ונתחדש בד' הביה"ל, דגם בזוטו של ים, כל שבטל האיבוד, פקע היתר הזכי', ואזיל הביה"ל לטעמי' שנקט שם בהמשך דבריו דהתירא דזוטו של ים הוא משום יאוש, ואינו יוצא מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, וע"כ כתב לדון בדעת רש"י, דבהפקר הוא זוכה אף אם לא נתכוין לזכות, וביאוש אינו זוכה בלא כונה לזכות דבלא כונה אינו יוצא מרשות הבעלים, עיי"ש, וע"כ נקט דכל דבטל האיבוד, אין אחר רשאי לזכות בו, וזה שלא כד' הנתיה"מ דנקט דבזוטו של ים הוי הפקר גמור, דלפ"ז אף אם בטל האיבוד לא הדר לרשותי', וגם שלא כד' התרוה"כ שנקט דאף דאי"ז יוצא מרשות הבעלים, מ"מ ל"מ חזרה מזה, וגם אם בטל האיבוד, עדיין קיים התירא דיאוש והתירא דאבודה ממנו ומכל אדם.[[2]](#footnote-3)

ו] והנה לפ"ד הביה"ל נמצא, דכל הא דזוטו של ים שרי, הוא רק במציל מתוך הים, אך כל שנפלט ליבשה, חוזר ונעשה של הבעלים ואין אחר רשאי לזכות בו, וזה דלא כפשטות הדברים, וצ"ע.[[3]](#footnote-4)

והנה בחזון יחזקאל הוכיח דבזוטו של ים שרי אף אם בטל אח"כ האיבוד, ממש"א לקמן דכ"ד: ההוא דיו דשקיל בשרא בשוקא ושדיה בצנייתא דבי בר מריון, אתא לקמיה דאביי אמר ליה זיל שקול לנפשך וכו', שאני דיו דכזוטו של ים דמי, והרי דאף דהשליכו העוף בין הדקלים דבי בר מריון, וכבר אי"ז אבודה ממנו ומכל אדם, מ"מ זכי בי' בר מריון, עכ"ד.

אך דבריו צ"ע, דלכאו' אין להוכיח מזה כלל, דכל מה שיש לדון דגם בזוטו של ים אם בטל האיבוד ה"ז חוזר ונעשה של הבעלים, הוא רק בגונא שהבעלים יודעים שבטל האיבוד, דבטל היאוש, אך כל שאין הבעלים יודעין מכך, הרי עדיין יאושם קיים, ולא מיבעיא אם התירא דזוטו של ים הוא משום יאוש, דודאי הוא כן, דל"מ מידי מה דבטל האיבוד אם אין הבעלים יודעים מכך, אלא אף אם הוא היתר בפנ"ע, מ"מ ודאי דמכח זה גם מתיאשים הבעלים, וע"כ כל שאין יודעים שבטל האיבוד ועדין יאושם קיים, הוי של המוצא, וכ"ה מבו' להדיא בל' הביה"ל, ואשר ע"כ בעובדא דהתם שלא ידעו הבעלים שהשליכו העוף בין הדקלים של בר מריון, שפיר זכי בזה בר מריון, וז"פ.

ואמנם דכל מש"נ דאף אם בטל האיבוד אם אין הבעלים יודעים מכך עדיין רשאי המוצא לזכות בו, הוא רק בגונא שידוע לבעלים שנאבד, אך אם ידוע לבעלים שנאבד, הרי דאי נימא דכשבטל האיבוד ה"ה חוזר ונעשה של הבעלים, ל"ב שיהא ידוע לבעלים שבטל האיבוד, דלא מיבעיא לדעת הסוברים דהתירא דזוטו של ים הוא היתר בפנ"ע, הרי דכל שאין הבעלים יודעין מכך ליכא כלל יאוש, דהוי יאוש שלא מדעת, וע"כ אם בטל היתר האיבוד, אין להתיר מכח יאוש, אלא אף אי נימא דהתירא דזוטו של ים הוא מדין יאוש, הרי מ"מ כיון דהוי זה יאוש שלא מדעת, הרי ודאי דכל שבטל האיבוד, בטל היאוש, אך בעובדא דהתם הרי הי' ידוע לבעלים שנטל העוף את הבשר, שהרי בגמ' שם ס"ד דהא דשרי הוא משום דהלכה כרשב"א אף ברוב ישראל, ובע"כ דהי' ידוע לבעלים מכך, דאל"כ הו"ל יאוש שלא מדעת, וכבר כתב כן ההשלמה שם, ואשר ע"כ הי' קיים היתר הזכי' אף אחר שהשליכו העוף, כיון דעדין יאוש הבעלים קיים, וז"ב.

ז] אמנם ילה"ע ע"ד הביה"ל מד' התוס' בב"ק דקט"ז. ד"ה אדעתא דארי' אפקרי', ז"ל, ל"ד להא דאמר באלו מציאות המציל מן הארי ומן הדוב כו' הרי הוא שלו מפני שהבעלים מתייאשים מהן, דהתם ודאי שהארי בא לטרוף כדמשמע המציל מן הארי מתייאש לגמרי, אבל הכא הארי היה עמהם וכו' הלכך אין מפקיר אלא אדעתא דאכיל ליה ארי' והא לא אכיל לי', עכ"ל, ומבו' בדבריהם דאם הוה דמי לההיא דהמציל מן הדוב, הי' ביד אחר לזכות בחמור.

והנה בל' התוס' נראה דהתירא דהמציל מן הדוב הוא משום שנתיאשו הבעלים, ולפ"ז יש ללמוד מדבריהם דל"מ חזרה ביאוש, דאם מהני חזרה ביאוש, הרי אחר שהניחו הארי' ולא אכלו, בטל האיבוד והיאוש, ול"מ אחר לזכות בו, והנה אמנם יש לדחות דמכוון התוס' הוא מדינא דאבודה ממנו ומכל אדם, ומה שהזכירו יאוש, נקטו לישנא דגמ' בדכ"ד., וי"ל כמש"כ הרשב"א שם דטעמא דקרא הוא משום דבאופן הרגיל מתיאשים הבעלים מהן, אך עכ"פ מבו' מזה דבאבודה ממנו ומכל אדם ביד אחר לזכות בו, אף אם בטל האיבוד, וז"ב.

מד' הר"ן בשבת מוכח דלי"ב משום לפנים משורת הדין, וכמו שהוכיח הביה"ל.

ויל"ד אם יש ללמוד מדבריו דבאבודה ממנו ומכל אדם שפסק האיבוד חוזר לבעלים או דבמציאות לא יהא בידם ליקח, וגם דתזכה לו חצירו.

אך אכתי יש להוכיח מההיא דדיו דאמרו בגמ' דכזוטו של ים דמי, והרי דאף שהשליכו ברשות חבירו וכבר אי"ז זוטו של ים, ה"ז מותר, וכבר הוכיח מזה בחזון יחזקאל.

הרא"ש כתב דברוב גוים לא חשיב כזוטו של ים, ואם הבעלים צווחים חייב להחזיר להם, והפלפולא חריפתא הק' ע"ז ממש"א בגמ' דכ"ד: דנעשה כצווח על ביתו שנפל, אמנם הפרישה כתב דלדעת הרא"ש איירי בשצווח אח"כ, דאמרינן דמעיקרא נתיאש, ועכשיו חזר בו, וע"כ הוי כצווח על ביתו שנפל.

ומצינו בהגה' ר"פ לסמ"ק מצוריך סימן ר"נ, ז"ל, וכן אם מצא דבר שיש בו סימן בים ובנהר וכיו"ב או במקום שרובו גוים, ה"ז בחזקת שנתיאשו הבעלים ממנו בשעה שנפל ולפיכך ה"ה של מוצאו, אע"פ שלא שמע הבעלים שנתיאשו ממנו וכו', נראה בדבריו דהא דבזוטו של ים מהני יאוש שלא מדעת, הוא משום דודאי יתייאשו הבעלים ממנו, וכד' הנחל"ד,[[4]](#footnote-5) - ובד' הרי"ד והריא"ז נראה דהוא משום דבזוטו של ים הוי יאוש כשנודע לו, אף אם צווח שאינו מתיאש, וע"כ בזה מהני יאוש שלא מדעת, כיון דכשיוודע לו יהא יאוש אף בלא החלטתו, עיי"ש בדבריהם, ואין לפרש דכונתם דאי"ז כלל מדין יאוש, דאי"ז במשמעות ל' הרי"ד, וגם בד' הריא"ז בקונט' הראיות בדכ"ב. ובדכ"ד. מפורש דהתירא דזוטו של ים הוא מדין יאוש, עיי"ש, - שו"ר בהגה' סמ"ק מצוריך שם שכתב עוד, ז"ל, ואפי' לא ידעו הבעלים בשטיפה דהשתא ליכא יאוש בשעת מציאה והוי יאוש שלא מדעת, מ"מ גבי שטיפת נהר גזה"כ דהוי יאוש, כדפירש ר"י בפ' אלו מציאות, עכ"ל, והובא גם בכל בו סימן פ"ג, וכן רבה הוה קאזיל וכו' והלא עומד וצווח נעשה כצווח על ביתו שנפל וכו', נשאל על אשה שאבדה וכו' כיון דרבים מצויין שם נעשה כצווח על ביתו שנפל, ואע"ג שלא נתיאשה כשבא ליד חברתה מודי אביי וכו' דכיון דרבים מצויין שם הוי כזוטו של ים, ודייקי מהכא דנעשה כצווח על ביתו כו', מיהו אי"ז נכון, שהרי מייתי למפרך לאביי מהא דהמוצא מעות בבתי כנסיות ובתי מדרשות ובכל מקום שהרבים מצויין שם וכו', ומוקי לה משום דאדם עשוי למשמש בכיסו, הא לאו הכי ל"ה יאוש ואע"ג דרבים מצויין שם, וא"כ כשאנו יודעין בודאי שלא נתיאש חייב להכריז, עכ"ל תוס' בפ' אלו מציאות, עכ"ל, והרי דהתוס' פירשו מתחילה דבמקום שרבים מצויין חשיב כזוטו של ים, ול"מ עומד וצווח, וגם מהני בזה יאוש שלא מדעת, והוכיחו לא כן מהא דפריך מינה לאביי, ובע"כ דמקום שרבים מצויין לא חשיב כזוטו של ים, וזה כד' הרא"ש.

וז"ל הראב"ד בכתוב שם, רק פי' הדבר כך הוא, מי שאבודה ממנו וכו', ואינה אבודה ממנו עד שיתיאש כי אז חושב אותה לאבודה, ועדיין היא מצוי' לבעלי' בעיני כל אדם חושבים כי יחפש אחרי', אז לא תוכל להתעלם ותחזירנה, יצאה זו שהיא אבודה לבעלי' בעיני כל כי היאוש ע"ז מפורסם לכל אדם וכו', נמצא [כל] שאין היאוש מפורסם למוצאי' אע"פ שיש יאוש לבעלי' אסורה, והאי דקאמר ואיסורא דומיא דהיתירא וכו', בא לפרש כי זה הוא משמעות המקרא כמו שפירשנו, כי אשר תאבד ממנו, הוא היאוש, ומצאתה, שעדיין היא כמצוי' בעיני מוצאהו, שלא נתפרסם אצלו יאוש הבעלים, ע"כ היא אסורה, עכ"ל, ולכאו' מבו' להדיא בדבריו, דהא דבזוטו של ים מהני יאוש שלא מדעת, הוא משום דהיאוש ע"ז מפורסם לכל אדם, והיא אבודה לבעלי' בעיני כל, וכד' הנחל"ד.

ומל' הראב"ד נראה לפרש הטעם בזה, דלאו כללא הוא בכל דוכתא דכל דלבסוף יהא דעתו כן מהני למפרע, ורק ביאוש הוא כן, דעיקר ענין יאוש הוא שתהא אבודה לגמרי מן הבעלים, וכמש"כ הראב"ד דאינה אבודה לבעלי' עד שיתיאש ממנה, וע"כ כל הא דל"מ יאוש שלא מדעת, הוא רק בדבר שיתכן שלא יתיאשו הבעלים ממנו, דהוא לא חשיב כאבוד לגמרי מן הבעלים עד שיתיאשו ממנו להדיא, אך בדבר דודאי יתיאשו ממנו הבעלים, חשיב כאבוד לגמרי מהם אף קודם שנתיאשו בפועל, ודו"ק היטב.

1. ויתכן דיש להוכיח לזה מהא דהמציל מן הגייס הרי אלו שלו מדינא דאבודה ממנו ומכל אדם, אף דאינה אבודה מכל אדם, שהרי היא ביד הגייס, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה הר"ן בשבת שם לעיל מינה הביא ד' הרי"ד בפסקיו שכתב דאחרים המצילין רשאין להציל אף יותר מג' סעודות, דליכא למיחש שיבואו לכבות, שהרי הדליקה גורמת להם שיכולין לזכות מן ההפקר דאילו כבתה הוה הכל לבעה"ב, עכ"ד, ולכאו' מבו' מדבריהם כד' הביה"ל דכשבטל האיבוד ממנו ומכל אדם, ה"ז חוזר ונעשה של בעה"ב, אך באמת אין להוכיח מזה, דאף אם אי"ז חוזר ונעשה של בעה"ב, מ"מ בדליקה שנפלה בביתו ובחצירו, הרי ודאי דכל שבטל האיבוד, ה"ה חוזר וזוכה בזה בחצירו, ושוב אין אחרים רשאין לזכות בזה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם אם פלטו למקום רחוק, י"ל דעדיין קיים התירא דאבודה ממנו ומכל אדם, וכמבו' בד' הסמ"ע סימן רנ"ט סקי"ד דכל שעתיד להשליכו למקום רחוק, הו"ל כזוטו של ים, אך בדבריו שם מבו' דהוא מדין יאוש, ובזה ודאי מסתבר כן, אך אם הוא היתר בפנ"ע, לכאו' אי"ז כן. [↑](#footnote-ref-4)
4. וז"ל הראב"ד בכתוב שם, רק פי' הדבר כך הוא, מי שאבודה ממנו וכו', ואינה אבודה ממנו עד שיתיאש כי אז חושב אותה לאבודה, ועדיין היא מצוי' לבעלי' בעיני כל אדם חושבים כי יחפש אחרי', אז לא תוכל להתעלם ותחזירנה, יצאה זו שהיא אבודה לבעלי' בעיני כל כי היאוש ע"ז מפורסם לכל אדם וכו', נמצא [כל] שאין היאוש מפורסם למוצאי' אע"פ שיש יאוש לבעלי' אסורה, והאי דקאמר ואיסורא דומיא דהיתירא וכו', בא לפרש כי זה הוא משמעות המקרא כמו שפירשנו, כי אשר תאבד ממנו, הוא היאוש, ומצאתה, שעדיין היא כמצוי' בעיני מוצאהו, שלא נתפרסם אצלו יאוש הבעלים, ע"כ היא אסורה, עכ"ל, ולכאו' מבו' להדיא בדבריו, דהא דבזוטו של ים מהני יאוש שלא מדעת, הוא משום דהיאוש ע"ז מפורסם לכל אדם, והיא אבודה לבעלי' בעיני כל, וכד' הנחל"ד.

   ומל' הראב"ד נראה לפרש הטעם בזה, דלאו כללא הוא בכל דוכתא דכל דלבסוף יהא דעתו כן מהני למפרע, ורק ביאוש הוא כן, דעיקר ענין יאוש הוא שתהא אבודה לגמרי מן הבעלים, וכמש"כ הראב"ד דאינה אבודה לבעלי' עד שיתיאש ממנה, וע"כ כל הא דל"מ יאוש שלא מדעת, הוא רק בדבר שיתכן שלא יתיאשו הבעלים ממנו, דהוא לא חשיב כאבוד לגמרי מן הבעלים עד שיתיאשו ממנו להדיא, אך בדבר דודאי יתיאשו ממנו הבעלים, חשיב כאבוד לגמרי מהם אף קודם שנתיאשו בפועל, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-5)