945 מצוות מבטלות זו את זו
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ו' ז' דחנוכה ב' דר"ח טבת תשס"ג

**בנידון ביטול במצוות**

**בדינא דאתי מרור ומבטל למצה**

א] זבחים דע"ח., מתיב רבא עשה עיסה מן חיטין ומן אורז, אם יש בה טעם דגן וכו', ואדם יוצא בה ידי חובתו בפסח, אלא מבשא"מ בטעמא מב"מ ברובא, ובתוד"ה אלא מבשא"מ בטעמא, ואין להקשות אהך דשמעתין, מהא דאמר בערבי פסחים, לא לכרוך איניש מצה ומרור בהדי הדדי, דלמא אתי מרור דרבנן ומבטל מצה דאורייתא, דהתם חוזק המרירות הוא דמבטל טעם מצה, אבל אורז לא מבטל טעם דגן, ועוד דהתם כשאוכל כזית מצה דכי מבטל לי' מרור ליכא טעם כזית מצה, אבל אם אוכל הרבה שרי, עכ"ל.

והנה מד' האחרונים ע' מקו"ח סי' תנ"ה, וס' דבר בעתו לר"א טיקטין פסחים דקט"ו. וחמד"ש יו"ד סו"ס י"ז, וחזו"א, וכן מבו' גם בד' הפנים מאירות בסוגיין במש"כ ע"ד רש"י, וע' קר"א, מבו' שפירשו לד' התוס', דמה שאמרו לא לכרוך אינש מצה ומרור בהדי הדדי, הוא משום דחיישי' שירבה המרור על המצה, ואף אם המצה רבה, אכתי איכא למיחש דכשלועס בפיו יבלל מיעוט מן המצה לתוך מרור מרובה, ויבטל המרור למצה מדין ביטול ברוב, וע"ז הק' התוס' דהרי כיון שטעם המצה ניכר אינה בטלה שהרי קי"ל דטכ"ע דאורייתא, ומהני זה אף לענין מצה, וכמבו' בסוגיין, וע"ז תי' התוס' דמשום חוזק המרירות יש לחוש שיתבטל טעם המצה לגמרי, וכל דליכא טעם מצה הדר דינא שהמצה בטלה ברוב המרור, כיון שאין המצה נותנת טעם, ועוד תי' התוס', דאף דליכא למיחש שכל המצה לא תתן טעם בצערובת, מ"מ איכא למיחש דמיעוט מן המצה יבלל במרור ולא יהא טעמו נרגש בתערובת, ומיעוט מצה זה יתבטל ברוב המרור, ונמצא דליכא כזית מצה, וכדרך זו בבי' הא דמבטל המרור למצה, מצינו בחי' רבינו דוד פסחים דקט"ו. בתו"ד עיי"ש.

והנה לדבריהם צ"ל, דמה שהעמידו תוס' קו' זו אשמעתין, הוא משום דבלא ההיא דשמעתין הי' מקום לומר דל"מ דין טכ"ע לענין מצה, ע' מקו"ח סי' תנ"ג שכ' דודאי משום דין טכ"ע א"א לצאת יד"ח מצה, דאטו אם בישל מצה בירקות ונתנה המצה בהן טעם, יצא בירקות יד"ח מצה, וע' גם בחת"ס יו"ד סי' צ"ו שכ' כן, וגם בחי' הגר"ח הל' מאכ"א והל' מעה"ק, הוכיח מדחזי' שיוצא יד"ח מצה משום דינא דטכ"ע, דבע"כ מזה דמשום דינא דטכ"ע אף אין הממשות בטלה, דאל"כ ל"ה יוצא בזה יד"ח מצה, אך כיון שמבו' בשמעתין דהיכא שהמצה נותנת טעם אינה בטלה ויוצאין בה יד"ח מצה, והיינו דכיון דטעמה ניכר, תו אף אין ממשות המצה בטלה, וע"כ שפיר יוצאין בה יד"ח מצה, וכמש"כ בחי' הגר"ח שם, א"כ אף בכורך מצה ומרור יחד, היאך יבטל המרור להמצה, הרי טעם המצה ניכר בתערובת, ומשו"ז אין לה להתבטל.

וע' במנ"ח מ' ו' סק"ב, שהק' על שנויא בתרא דתוס', דא"כ מה מקשי אדר"ל מההיא דעושה עיסה, הרי ר"ל מיירי שאינו אוכל אלא כזית מכל א' וע"כ מבטל, ומשא"כ בעושה עיסה שאוכל הרבה, ועיי"ש שכ' מכח זה דאף שנויא בתרא דליכא טעם כזית מצה, הוא רק משום חוזק המרירות, וכ' דל' ועוד אי"ז תירוץ נוסף, אך בהע' שם הביאו מס' מנחת סולת שהעיר ע"ד המנ"ח, דבתוס' מנחות דכ"ג: כתבו "ועוד יש לפרש", והרי דהוי זה תי' בפנ"ע, והדרא קו' המנ"ח לדוכתא.

ב] אמנם בעיקר מה שפירשו בד' התוס', לענ"ד צ"ע בזה, דהנה אמרי' לק' דע"ט., דאמר רבי אלעזר, כשם שאין מצוות מבטלות זו את זו, כך אין איסורין מבטלין זא"ז, מאן שמעת לי' דאמר אין מצוות מבטלות זו את זו, הלל היא, דתניא אמרו עליו על הלל שהי' כורכן בב"א ואוכלן משום שנאמר על מצות ומרורים יאכלוהו, ופירש"י הלל כורך וכו', ולא אתי טעם מרור ומבטל לי' לטעם מצה, עכ"ל, ובפשוטו היינו ע"ד שפי' האחרונים בד' התוס', דאי מצוות מבטלות זו את זו, מבטל המרור להמצה כיון דאין טעם המצה ניכר ול"ש בזה דינא דנותן טעם דלא בטיל.

אמנם צ"ע בזה, דהנה במה דמדמי רבי אלעזר, דכ"ה דמצוות אין מבטלות זו את זו, ה"נ אין איסורין מבטלין זא"ז, צ"ב דמ"ט באמת אין מצוות מבטלות זו את זו, דהנה מה דאין איסורין מבטלין זא"ז, בפשוטו הי' דהוא משום דהכל הוי איסור, וליכא כלל סתירה בין הרוב למיעוט, וע"כ ל"ש בזה ביטול כלל, כיון דממ"נ ה"ז אסור, ואף דכל איסור ואיסור אית לי' שם אחר, לא סגי בזה שמכח זה יחול ביטול, ול' הראב"ד בתמים דעים סי' ל"ו, בהא דאין איסורין מבטלין זא"ז, שהטעם בזה הוא, כי איך איסור יבטל איסור ויחזור היתר, וזה מתפרש כמש"נ, אמנם א"כ הרי ל"ש טעם זה בהא דמצוות אין מבטלות זו את זו, דהרי במצוות ודאי דמצה ומרור סותרין זל"ז, דבמצה מצי לקיים מצות מצה, ובמרור מצי לקיים מצות מרור, ואין המצה ראוי' לקיים בה מצות מרור, ואין המרור ראוי לקיים זו מצות מצה, וודאי הן סותרין זה לזה, דרק אם היו המצוות על החפצא שדינן שיאכלו, כגון אכילת קדשים, הי' שייך למימר דאינן סותרין זל"ז, כיון שכולן דינן שיאכלו, וליכא נפ"ז משום איזו מצוה, אך כיון שמצוות מצה ומרור, אינם כלל דין בחפצא שיאכל, אלא הוו המצה והמרור החפצא שבהן מקיימין מצות אכילת מצה ומצות אכילת מרור, הרי ודאי דהוו המצה והמרור סתירה זל"ז, וביותר שהרי מי שכבר אכל מצה, שוב אין המצה ראוי' לו למצוה, והמרור אכתי ראוי לו, וכ"ה איפכא במי שכבר אכל מרור, וא"כ ודאי דדין המצה ודין המרור סותרין זל"ז, וא"כ מ"ט אינן מבטלין זא"ז.

ולכאו' צ"ל בזה, כמש"כ החת"ס יו"ד סי' צ"ו, דהא דמצוות אינן מבטלות זו את זו, היינו ע"ד הא די"א דהיתר בהיתר לא בטל, והיינו משום דחשיב כמין במינו, וזה עפי"ד הר"ן בנדרים דנ"ב. דאף לרבנן דמב"מ בטיל, היכא דשוו בדינן מודו שאי"ז בטל, עיי"ש, וע"כ ה"נ מצוות אין מבטלות זו את זו, דכיון דהוי הכל חפצא מצוה, חשיב כמב"מ ואי"ז בטל, ומה"ט נמי אף אין איסורין מבטלין זא"ז, דכיון דהכל אסור, חשיבי מין במינו ואי"ז בטל, וע' בתמ"ד להראב"ד שהביא דעת זולתו, דהיתר בהיתר לא בטיל, משום דכשם דאיסורין אין מבטלין זא"ז, כך אין התירין מבטלין זא"ז, והראב"ד שם פליג ע"ז וכ' שאין היתרין דומין לאיסורין, כי איך איסור יבטל איסור ויחזור היתר, אבל היתר מבטל היתר להיות הכל היתר, [[1]](#footnote-2) וד' החת"ס הנז', אינם מתישבים עם דעת הראב"ד, וצ"ב לדעת הראב"ד, דלכאו' הטעם שכתב בהא דאין איסורין מבטלין זא"ז, אינו מתישב בהא דמצוות אינן מבטלות זא"ז.

אך אכתי צ"ע בזה, דהנה בתוס' פסחים דקט"ו. ד"ה אלא, כתבו דאי אוכל מצה בלא מרור תחילה, אח"כ כשכורכן יחד אתי מצה דרשות ומבטל מרור דרבנן, עכ"ד, וכ"ה במלחמות שם וברא"ש ובחי' הר"ן ובש"ר, ומבו' מזה, דהא דמצוות אינן מבטלות זו את זו, היינו דוקא היכא שמקיים באכילה זו מצוה, אך היכא שאין מקיים באכילה זו מצוה, שכבר אכל מצה קודם לכן, מבטל המצה למרור,[[2]](#footnote-3) ואי נימא דנידון הביטול שיבטל המצה להמרור, הוא מדינא דביטול ברוב, שבטל ממשות המרור, וטעמא דאין מצוות מבטלות זו את זו, הוא משום דחשיב כמין במינו, א"כ הרי ל"ש לחלק כלל בין מי שכבר אכל מצה למי שעדין לא אכל, דהרי נידון הביטול הוי על החפצא, ול"ש כלל לחלק שהחפצא בטל למי שכבר אכל מצה, ולמי שעדין לא אכל אין החפצא בטל, וממ"נ אי חשיב כמין במינו, אי"ז בטל לכל העולם, ואי ל"ח כמין במינו ה"ז בטל לכל העולם, ול"ש לחלק הדין בזה כלל, והרי בכל תערובת דמצה ומרור, ודאי לא נימא דהמרור בטל למי שכבר אכל מצה, ולמי שעדין לא אכל אין המרור בטל, ואם אח"כ יאכל מצה תו יתבטל המרור, וזזה ודאי דבר שאי אפשר.

אמנם י"ל בזה, דאה"נ התוס' בסוגיין פליגי ע"ד התוס' בפסחים, וס"ל דאף במי שכבר אכל מצה, אין המצה מבטלת למרור, דהרי בלא"ה ד' התוס' שם שהמצה מבטל למרור, אינם מתישבים לפ"ד התוס' בסוגיין דהא דהמרור מבטל למצה הוא משום חוזק המרירות, ולדעתם ודאי אין המצה מבטלת למרור, וכמו שכבר עמדו בזה הגרע"א בגהש"ס והקר"א והמנ"ח במ' ו' סק"ב, וצ"ל בדעת התוס' בסוגיין, דמש"א בפסחים שם, דאוכל מצה ואח"כ אוכל מרור ואח"כ כורך, אין הטעם כמש"כ התוס' בפסחים דאי יאכל מצה ואח"כ יכרוך אתי מצה דרשות ומבטל מרור דמצוה, אלא הטעם בזה הוא כמש"כ הרמב"ן במלחמות שם בטעם השני, שכיון שהוא מברך על המרור וכו', לא נראה לחכמים לעשות המצה טפילה למרור, שמא ינהגו כן בזמן הבית וכו', עיי"ש, ולפ"ז י"ל שאה"נ לדעת התוס' בסוגיין, אי מצוות אין מבטלות זו את זו, הרי דאף אם כבר אכל מצה וקיים המצוה ל"ש שתבטל המצה למרור, כיון דתרווייהו הוו חפצא דמצוה והוו כמין במינו, ולא נפ"מ כלל במה שהוא כבר קיים למצות מצה, ובספר העיטור בדיני מצה ומרור, (עמ' קל"ד), עמד בקושיא מ"ט אין יכול לאכול מצה תחילה ואח"כ לאכול יחד מצה ומרור, והרי דפליג ע"ד התוס' ולא ס"ל דאחר שאכל מצה, תו אתיא מצה דרשות ומבטלת למרור דרבנן, וי"ל שזהו מהטעם הנ"ל, שכלל אין לנו לדון על אדם זה, אך יל"פ בדעתו באופ"א, עיי"ש בהג' פתח הדביר.

ובתוס' שם דקט"ו: ד"ה ידי מצה, כתבו בבלע מרור, דכיון שבכה"ג אינו יוצא יד"ח מרור, אתי מרור דרשות ומבטל לי' למצה, וכ"ה בפי' הר"ן על הרי"ף שם, ואזלי לטעמייהו שכתבו דאם כבר יצא יד"ח מצה, אתי מצה דרשות ומבטל מרור דרבנן, והרי שדעתם דלא מהני מה דהחפצא הויא חפצא דמצוה, אל אכל מה שאי"ז מבטל היינו רק כשהוא מקיים בזה מצוה, וכנ"ל, וע"כ ה"נ היכא דבלע מרור שאינו מקיים בזה מצות מרור, מבטל המרור למצה, ואך דבזה הוא מחודש טפי, דבדבריהם במי שכבר יצא יד"ח, הי' אולי מקום לדון ולפרש, דכיון שכבר יצא יד"ח מצה, לא חשיב זה חפצא דמצוה כלפיו, וע"כ מבטל המצה למרור, ובדבריהם הכא נתחדש, דאף מי שעדין לא יצא ידי חובתו, מ"מ כל שבאכילה זו אינו מקיים המצוה, אתי מרור דרשות ומבטל.

ועיי"ש בחי' רבינו דוד, שמבו' בדבריו דפליג בזה על התוס', וס"ל דאף שבלע מרור לא יצא, מ"מ אין המרור מבטל להמצה, והנה אף הוא כתב לעי' מינה דכל שכבר יצא יד"ח, אתי מצה דרשות ומבטל למרור דחובה, וצ"ל לדעתו דמחלק בין מי שכבר יצא יד"ח, דאין המצה חפצא דמצוה כלפיו, לבין מי שלא יצא עדין, שהגם דבאכילה זו אינו מקיין מצות מרור, מ"מ ל"מ המרור לבטל להמצה, כיון שאף המרור הוי חפצא דמצוה, וצ"ע בזה.

אך אכתי צ"ע בזה, דהנה בפסחים שם אמרו, דאפי' למ"ד מצוות אין מבטלות זו את זו, ה"מ דאורייתא בדאורייתא או דרבנן בדרבנן, אבל דאורייתא בדרבנן, אתי דרבנן ומבטל לי' לדאורייתא, ומשמעות הדברים שהדרבנן מבטל לי' לדאורייתא, אך הדאורייתא אינו מבטל לדרבנן, והנה אם הא דאין מצוות מבטלות זו את זו הוא משום דה"ז חשוב כמין במינו, ודלפ"ז הא דבדאורייתא ודרבנן אתי דרבנן ומבטל לדאורייתא הוא משום דמצוה דאורייתא ומצוה דרבנן לא הוו כמין במינו, א"כ הרי הי' בדין דכי היכי דהדרבנן מבטל לדאורייתא, ה"נ יהא הדאורייתא מבטל לדרבנן, ואי"ז במשמע.

אך י"ל בזה בתרי אנפי, הא', דמש"א דאתי דרבנן ומבטל לדאורייתא, הוא משום דהתם המצה דאורייתא ל"מ כלל לבטל למרור דרבנן, וכמש"נ לעי' דלדעת התוס' אין מצה מבטלת כלל למרור, והב', י"ל דהגם דהדרבנן ל"ח מין במינו עם הדאורייתא, מ"מ הדאורייתא חשיב מב"מ עם הדרבנן, והיינו משום דכד דייני' שיבטל המרור להמצה, והוי הנידון שיתבטל מהמצה תורת מצה לענין מצות מצה דאורייתא, הרי דכלפי זה ל"ה המרור מב"מ עם המצה, כיון דבמרור ליכא מצוה דאורייתא, אך משא"כ כד דייני' שיבטל המצה להמרור, והוי הנידון שיתבטל מהמרור תורת מרור לענין מצות מרור דרבנן, הרי דכלפי מצוה דרבנן הוי המצה מב"מ עם המרור, כיון דאף המצה הויא חפצא דמצוה, ומה שהמצה הויא חפצא דמצוה דאורייתא, אי"ז נפק"מ ובכלל מאתים מנה, ודו"ק.

ג] ונ' לדון לבאר ד' התוס' בסוגיין באופ"א, ובהקדם ביאור השיטות שמצי' בדברי הראשונים בבי' דינא דמצוות מבטלות זו את זו.

דהנה בחי' רבינו דוד פסחים דקט"ו., ז"ל, אבל דאורייתא ודרבנן אתי דרבנן ומבטל דאורייתא, תמה הוא זה, דאי נמי סבירא לו דמצוות מבטלות זו את זו, לא אמרי' שיבטלו אלא כדרך שההיתר מבטל את האיסור וכו', אבל מצה ומרור שהן ב' מינים אין הא' מבטל את חבירו אע"פ שירבה עליו, דטעמא לא בטיל אע"פ שנאמר מצוות מבטלות זו את זו, כשם שר"ל סבור שאיסורין מבטלין זא"ז, ואיכא מאן דפליג התם ואמר כשם שאין מצוות מבטלות זו את זו, כך אין איסורין מבטלין זא"ז, וזה מבואר שלא הוזכר דין מצוות מבטלות אלא כשיש בהן כדי לבטל כמו שאמרו באיסורין, ואפשר לומר דאי ס"ל מצוות מבטלות זא"ז, לא שרי' לי' למכרך מצה ומרור שטעם המרור יותר גדול מטעם המצה, ופעמים שיבטל טעם המצה ונמצא שלא יצא ידי חובתו, והרב מורי נ"ר הי' אומר, שאין הכוונה בביטול טעם ממש, אלא שאכילת המצה שהיא מצוה עליו היא בטלה ממנו כשאוכלה עם דבר של רשות, ולא נתחוור לי, ויותר נראה לומר שהוא ביטול האכילה, שהמרור כשהוא של רשות יש לחוש בו שמא לפעמים יהא בו כדי ביטול שיבטל טעם המצה, או שמא יהא מפסיק באכילת המצה ופוסלת בה, כענין כרכן בסיב שאמרו לפנינו, עכ"ל.

והנה מבו' בזה ג' שיטות בהא דאתי מרור ומבטל למצה, **א'**, שי' הרמב"ן דהוי זה דין באכילת המצה, שאכילת המצה בטלה כשאוכלה עם דבר של רשות, וכ"ה במהר"מ חלאווה בשמו, ז"ל, והרמב"ן ז"ל פירש, דלאו משום ביטול טעם אתינן עלה, אלא משום מעלת המצוות שתיקנו לעשות כל מצוה בפני עצמה, ודרבנן ודאורייתא הו"ל כרשות לגבי מצוה ומבטל לה, וכעי"ז כ' המאירי, ז"ל, וענין ביטול מצוות זו את זו לאו ביטול טעם הוא, שהרי אין הטעם בטל בכך, אלא שחיבוב מצוה מצריך שלא לערב טעם אחר עמו, אא"כ היא טעם מצוה שכמותה או חמורה ממנה, וכן נ' גם דעת הר"ן בפי' הרי"ף שם, ז"ל, ואתי מרור דרבנן ומבטל לה למצה דאורייתא דבעינן טעמא דמצה לחודה, ודבריהם כולם הולכין על דרך אחת.

[ובחי' הרמב"ן שבת דכ"א., כ' בהא דאסור להשתמש לאורה, ז"ל, וא"ת בסעודת שבת מאי בזויי מצוה איכא, והא מצוה היא, לאו מילתא היא, דכל שאדם משתמש ממצוה לאחרת, ביזוי מצוה היא זו, דמיחזי כמאן דלא חביבא לי' הך מצוה אחריתא, וע"כ לא שרינן אלא להדליק מנר לנר, משום דתרוייהו חדא מצוה נינהו, כלומר מצות נר חנוכה ומין במינו אינו בטל, אבל שאר מצוות נראות כמבטלות זו את זו, וכ"כ הר"ן בפי' הרי"ף שם, וכבר עמדו שהדברים מתפרשים להרמב"ן והר"ן לטעמייהו, דהא דמצוות מבטלות זו את זו, אי"ז כלל ביטול על המצה עצמה, אלא הוי זה דין בהאכילה שיאכל המצה לבדה, ועד"ז הוא דינא דאסור להשתמש לאורה, שיהא אור הנר למצות נר חנוכה לבדה, ולא ישמש למצוה אחרת, אך אי נימא דהא דמצוות מבטלות זו את זו היינו שהמצה עצמה בטלה, הרי ל"ש כן כלל בהא דאסור להשתמש לאורה, דליכא התם ביטול כלל, וז"פ].

**ב'**, הוא מה שפי' רבינו דוד, דהיינו מדין ביטול דעלמא, דהמרור רבה על המצה ומבטלה, וחיישי' שלא יהא טעם המצה ניכר, ותיבטל המצה ברוב המרור, וכ"ה גם במהר"מ חלאווה שם, ז"ל, י"מ משום דאע"ג דמין ושאינו מינו ויהיב טעמא וטעמא לא בטל, אפ"ה כיון דטעמא דמרור נפיש מבטל לי' לטעמא דמצה, עכ"ל, וכדרך זו נקטו גם המקו"ח בסי' תנ"ג ותנ"ה, והחת"ס יו"ד סי' צ"ו, והבית אפרים או"ח סי' ה', ואך דהמקו"ח והחת"ס שם חידשו דבמצה כל שבטל הממשות, ל"מ מה שהטעם קיים, עיי"ש בדבריהם, אך בד' רבינו דוד ומהרמ"ח מבו' לא כן, אלא בעי' שלא יהא הטעם קיים.

**ג'**, הוא מה שפי' עוד רבינו דוד שם, דהיינו דחיישי' שמא יפסיק המרור באכילת המצה ויפסול, כענין כרכן בסיב, וכבר העיר המגי' שם, דזה שלא כד' הפר"ח באו"ח סי' תע"ה, שכתב דדינא דכרכן בסיב, הוי רק בסיב שאינו ראוי לאכילה, אך אם כרך המצה בשאר מיני אוכלין יצא יד"ח, אך בד' רבינו דוד מבו' דאף דבר מאכל חוצץ, ויעו"ש שהביא כן גם מד' המאירי שם, ומד' הלח"מ פ"ו מחמץ ומצה ה"ב.

**[**ובתוס' פסחים דקי"ד., ד"ה אע"פ, וא"ת אמאי לא אתי חרוסת דרשות ומבטל חזרת דמצוה, וי"ל דכיון דכל עיקר מרור לא נתקן רק בטיבול בחרוסת משום קפא לא מיקרי ביטול בכך, עכ"ל, והר"ן בפי' הרי"ף שם כ' לישב, ז"ל, דשאני התם דטיבול בעלמא הוא, ול"ח שדרך אכילתו בכך, עכ"ל.

והנה כל קו' התוס', ל"ק כלל למה שפי' רבינו דוד ומהר"מ חלאווה, דהא דמבטל מרור למצה, הוא משום שהמרור רבה על המצה ומבטל לממשות המצה, ואך דבעי' נמי למימר שאין טעם המצה ניכר, דאם הי' טעם המצה ניכר, לא היתה המצה בטלה, דלדבריהם ודאי ל"ש לומר כן בחרוסת, דודאי אין בזה שיעור ביטול,[[3]](#footnote-4) וגם תי' התוס' ותי' הר"ן, ל"ש כלל לדעות אלו, דאם הי' בחרוסת שיעור ביטול, ל"מ מידי מה שכל עיקר מרור נתקן כן ומה דהוי טיבול בעלמא, דאי"ז מועיל כלל, דהרי ממשות המרור בטילה, ובטל ממנה תורת מרור.

ובבי' מה שתי' תוס' והר"ן, נ' שד' הר"ן אתיין לטעמי', דהא דאתי ומבטל הוא משום דבעי' שתהא אכילת המצה לבדה, ולא יהא בכלל האכילה, אכילה אחרת, וע"כ ל"ש כן בחרוסת שאי"ז אכילה כלל אלא טיבול בעלמא, אך בד' התוס' לק' דקט"ו: מבו' דהא דאתי מרור ומבטל למצה היינו שטעם המרור מבטל לטעם המצה, וע' מה שית' בזה לק' סק"ד, שדעתם כדעת הרשב"א בברכות דל"ח: בזה, וע"כ ל"מ מידי מה דהוי טיבול בעלמא ואי"ז דרך אכילתו, דמה נפ"מ אי מיקרי אכילה או מיקרי טיבול, אלא הטעם בזה, משום דכן נתקן המרור מתחילה, וע"כ ל"ח דאיכא כאן טעם נוסף מלבד טעם המרור, אלא דייני' להמרור והחרוסת יחד, ומינכר טעמם, וזהו ע"ד הא דלמ"ד מצוות אינן מבטלות זו את זו, אין מרור דאורייתא מבטל למצה דאורייתא, והגם דסו"ס אין טעם המצה ניכר, וכמו שיתבאר בזה בעזה"י לק' סק"ח[[4]](#footnote-5) **]**.

ד] והנה מצינו שי' חדשה בזה, בד' הרשב"א בברכות דל"ח:, ז"ל שם, ע"כ לא קאמר ר' יוסי אלא גבי מצה דבעי' טעם מצה וליכא, וטעמא דר"מ לאו משום דלא בעי איהו טעם מצה, דהא מודה ר"מ בירקות שאינו יוצא בהן לא בכבושין ולא בשלוקין ולא במבושלין, וטעמא משום דבעי' טעם מרור וליכא, ולכריכת מרור נמי חיישי' דילמא אתי מרור דרבנן ומבטל טעם מצה דאורייתא, אלא דר' יוסי סבר מצה כי מבשל לה בטיל לה טעמא, ור"מ סבר דלא בטיל טעמא וכו', עכ"ל,[[5]](#footnote-6) ומבו' בדבריו דהא דאתי מרור ומבטל למצה, הוא משום דבעי' שיהא טעם מצה, וכיון דמבטל המרור לטעם המצה, וליכא טעם מצה, אינו יוצא בה ידי חובתו, אך אי"ז כלל משום ביטול הממשות, אלא היינו דאף דהממשות אינה בטילה, מ"מ כיון שבטל טעם המצה אינו יוצא בה יד"ח.

ונ' שזהו דעת רש"י ורשב"ם פסחים שם, שפי' מש"א אתי מרור דרבנן ומבטל לה למצה דאורייתא, "לטעם מצה דאורייתא", ואין מ' שכוונתם דכיון דליכא טעם תו ממילא בטל עיקר המצה כיון שאי"ז נו"ט בתערובת, אלא היינו דבעי' שיהא טעם מצה, ואתי המרור דרבנן ומבטל לטעם המצה, ונ' שכן מתפרש גם ד' רש"י לק' דע"ט. שפי' דאתי טעם מרור ומבטל לטעם מצה, וג"ז מתפרש עפי"ז, שאין ממשות המצה בטילה, אלא טעם המצה בטל, אך בכ' הגרי"ז שם פי' ד' רש"י דהוי הביטול על ממשות המצה, ואך שאם הי' הטעם ניכר, לא היתה המצה מתבטלת, כיון שהיא נו"ט בתערובת, עיי"ש.

וכן נ' גם דעת התוס' בפסחים שם דקט"ו: ד"ה ידי, ז"ל, דל"ש ביטול אלא כשלועסן יחד, דאז מבטל טעם א' את חבירו, אבל כשהם שלימים אפי' יהי' אחד יותר מחבירו לא מבטל לי', עכ"ל, ואי נפרש דהביטול הוי על ממשות המצה, הרי ודאי דל"ש הביטול כשאינם מעורבין, והן ניכרין לעצמן, אך ל' התוס' הוא שמבטל טעם א' את חבירו, והרי שאין הביטול על ממשות המצה, אלא שמתבטל טעם המצה, והי' מקום לומר דאף כשהם שלימים, כיון שבצורת אכילה זו אין טעם המצה ראוי להיות נרגש, אינו יוצא יד"ח, וזהו שכתבו התוס' שאי"ז כן, אלא כל שאינם מעורבין לא נתבטל טעם המצה ממנה.

**[**והר"ן שם כתב, דל"ש בזה ביטול, משום כי אמרי' דמבטל ה"מ כשנכנס במעיו וטעם אחר מעורב בו, והיינו ע"י אכילה, אבל כשבלען אין הטעמים מתערבין וכו', עכ"ל, והמדקדק יראה שאי"ז כד' התוס', שהתוס' כתבו דכיון שהם שלימים ליכא ביטול על טעם המצה, אך הר"ן לטעמי' דמפרש דינא דאתי מרור ומבטל, דהוא משום דבעי' טעמא דמצה לחודה, ואי"ז כלל משום ביטול טעם מצה, וכ"כ גם הר"ן הכא דהביטול הוא כשנכנס למעיו וטעם אחר מעורב בו, וזהו כדבריו לעי' דבעי' שיכנס למעיו בטעם מצה לחוד, וע"כ הוצרך הר"ן לפרש, דלא חשיב דאי' טעם נוסף עמו, רק ע"י אכילה, אך כשבלען כל חד לחודי' קאי, ובבליעת המצה אין טעם אחר מעורב עמה, וע"כ שפיר יוצא בה ידי חובתו, וז"ב

ויש לציין לד' רבינו דוד שם, דס"ל דאף בבלע מצה ומרור שייך דין אתי מרור ומבטל, ונ' דאזיל בזה כהטעם השני שפי' לעי', דהא דאתי ומבטל הוא משום דשמא יהא מפסיק באכילת המצה ופוסל בה, וע"כ ה"ז שייך אף בבלע מצה ומרור, הגם שאינם מתערבין כלל, אך להטעם הראשון שפי' לעי' דהא דאתי ומבטל הוא משום שפעמים שמבטל המרור טעם המצה, ודאי ל"ש כן בבלע מצה ומרור שאינם מעורבין, וליכא בזה ביטול כלל**]**.

ובשו"ת בית אפרים או"ח סי' ה', הק' ע"ד הרשב"א, דהא קי"ל דבלע מצה יצא, והרי דל"ב טעם מצה, ול"ד למצה מבושלת שאין במצה טעם והוי כמין אחר, ומשא"כ בלע מצה שיש בה טעם ואך שהוא אינו מרגיש הטעם, וכ"כ הב"ח והפר"ח סי' תס"א לחלק כן, וא"כ הרי ה"נ כשאוכל מצה ומרור יחד, הרי המצה עצמה יש בה טעם, ורק שבאכילתו אינו מרגיש הטעם, וא"כ דמי לבלע מצה שיצא, ואמנם המאירי בפסחים דקט"ו הביא די"א דלהלכה בלע מצה לא יצא, משום דבעי' טעם מצה, אך גם אי נימא הכי אי"ז מיישב ד' הרשב"א, דהרי הגמ' בפסחים שם ס"ל דבלע מצה יצא, ואפ"ה אמרי' שם דאם כרך מצה דאורייתא ומרור דרבנן לא יצא יד"ח, וכ' הבית אפרים, דצ"ל בדעת הרשב"א, דכיון שכורך המצה והמרור ביחד, וטעם המצה שעתיד לצאת ע"י הלעיסה יהא בטל מחמת חוזק המרירות, הוי כאילו מעיקרא אין בה טעם מצה, ול"ד לבלע מצה, והדברים צ"ע, עכ"ל.

אך באמת יל"פ ד' הרשב"א, דהא דאתי מרור ומבטל למצה, לאו היינו משום דבפועל אין מרגיש טעם המצה, אלא הוי זה מדין ביטול, דמבטל המרור להמצה, ואך דאי"ז ביטול על ממשות המצה, אלא הוי הביטול על הטעם, דבטל טעם מצה מינה, כיון שהיא מעורבת עם המרור, וליכא להתערובת טעם מצה, וכ"נ ל' רש"י ורשב"ם הנז', ש"בטל" טעם המצה, וע"כ ל"ד לבלע מצה שיצא יד"ח, דודאי ל"ב שירגיש בפועל טעם מצה, אך בעי' שיהא למצה טעם מצה, וכל שנתערבה עם המרור, ולי"ב טעם מצה גמור, לא חזיא לצאת בה ידי חובתו, ולעי' בהערה נת' דמד' הירושלמי מבו', דכל דליכא בהתיבול רוב, יוצא יד"ח בהמצה אף דלי"ב טעם דגן, ומבו' מזה דודאי ל"ב שיהא בפועל טעם מצה, אלא בעי' שלא יתבטל טעם המצה, וכמש"נ.

ה] והנה לדעת הרשב"א ודעימי' נ' ברור, דמה דמבטל המרור לטעם המצה ודמכח זה אינו יוצא בה ידי חובתו, לאו היינו דבטל טעם המצה לגמרי, שאין ניכר כלל טעמה, ודאיירי היכא שרבה המרור על המצה כל כך, שאין ניכר כלל טעם המצה, וע"ד ביטול בס' באיסורים שאין טעם האיסור ניכר כלל, אלא היינו שבטל הטעם הגמור של המצה, וע"כ אין יוצא בה יד"ח, וה"ז דומיא דמצה מבושלת דאין יוצא בה יד"ח, משום דבעי' טעם מצה וליכא, הגם שודאי ניכר טעם המצה, וודאי יהא בכה"ג לדין טכ"ע, ולא יתבטל איסור בכה"ג, דהרי ניכר טעם האיסור, אלא כיון דליכא להטעם הגמור דמצה אין יוצא בה יד"ח, וה"נ הא דאתי מרור ומבטל למצה, הוא משום דבטל הטעם הגמור של המצה.

והנה פשוט דכל דין זה, הוי רק במצוות, שבזה הוי הדין דאינו יוצא יד"ח מצה, אלא כשיש בה טעם מצה, אך באיסורים ודאי אי"ז כן, ואיסור שנתבשל ודאי שחייב עליו, וכבר נת' דהביטול הכא לאו היינו שאין הטעם ניכר כלל, אלא היינו שדליכא טעם גמור דמצה, ובאיסורים הרי ודאי ל"ב לזה, וכל דליכא ס' ונרגש הטעם, חייב ע"ז, הגם דליכא להטעם הגמור דהאיסור, וז"פ וא"צ לפנים. [[6]](#footnote-7)

**[**והנה הגאון ר"י אייבשיץ, הק' במשה"ק התוס' קידושין דל"ח. דיבא עשה דמצה וידחה עשה דחדש, והק' דהרי בימי אבלו של משה נשתכחו השיעורים, וא"כ היאך יאכל מצה של חדש, ודילמא יאכל יותר מן השיעור, ול"מ דחי לאיסור חדש, ותי' בזה הגאון מהר"י הלוי הורוויץ, שאכלו המצה עם מרור, וממילא דמה שאכל מן המצה יותר מחיובו מתבטל בהמרור, דרק השיעור שמחויב בו אינו מתבטל, כיון דמצוות אין מבטלות זו את זו, והובא תי' זה בבית אפרים או"ח סי' ה, ובקו"א לשאג"א סי' צ"ו ובמנ"ח מ' ו' סוסק"ב.

אמנם למש"נ לדעת הרשב"א ודעימי', הרי לא נאמר כל הך דינא דמבטל המרור למצה, רק לגבי מצות אכילת מצה, דבעי' בזה טעם מצה גמור, אך איסורא דחדש ודאי יהא בזה, כל דליכא ביטול גמור, וא"כ ל"מ מידי מה שיאכל המצה יחד עם מרור, ואולי לזה נתכוין המנ"ח שם, במה שתמה על תי' זה דבאיסורים ל"ש ביטול זה, וכן לדעת הרמב"ן ודעימי' דהביטול הוא דבעי' שיאכל המצה לבדה, ל"ש כ"ז כלל לגבי איסורים, ורק למה שפי' רבינו דוד ומהרמ"ח, דהביטול הוא על ממשות המצה, שפיר מהני הביטול גם לגבי איסור חדש.

ואמנם אכתי צריך להוסיף בזה, דהרי מבו' בד' הראשונים דאף בשכורך מצה ומרור, אי"ז ודאי שיבטל המרור לכל המצה, ורק חיישי' לזה, וא"כ היאך מהני זאת להתיר איסור חדש, וצ"ל דעירבו המצה עם המרור והי' בזה שיעור ביטול, וע"כ ודאי בטל מזה איסור חדש, ומ"מ אכתי חזיא המצה למצוה, כיון דמצוות אינן מבטלות זו את זו.

והנה לכאו' לפ"ז לכאו' י"ל כן גם לד' הרשב"א ודעימי' ולד' הרמב"ן ודעימי', דהגם דלדידהו ל"מ הא דמבטל מרור למצה להתיר האיסור, מ"מ אם עירבו המצה והמרור באופן שהי' שיעור ביטול במרור, ודאי בטל מזה האיסור, אמנם נ' דלדעתם י"ל דכה"ג אף לא יצא בזה יד"ח מצה, דלא מצינו דאין מצה בטלה במרור היכא דהוי ביטול גמור, ואף אי מצוות אין מבטלות זו את זו, מ"מ י"ל דמצה בטילה במרור, דכיון דבמצה ל"ה המצוה דין בעצם החפצא, שפיר בטלה המצה, ול"ד לאיסורים שאין מבטלין זא"ז.

ויש להוסיף טעם בזה, דל"ש דינא דמצוות אין מבטלות זא"ז היכא דאיכא דין ביטול על עצם המצה, דהרי כבר נת' לעי' בריש דברינו, די"ל דל"ד כלל מצוות לאיסורים, דבאיסורים דליכא ביטול הוא משום שאינן סותרין זל"ז, אך במצוות ל"ש לומר דאין סותרין זל"ז, עיי"ש, וי"ל דאה"נ ל"ד בזה מצוות לאיסורין, ודינא דמצוות אין מבטלות זא"ז הוי רק היכא דדייני' שיהא ביטול על מעשה האכילה, במה שמעורבת אכילה אחרת, ובזה שפיר מדמי' מצוות לאיסורין, דכיון דכל האכילות הוו אכילות דמצוה, ל"ש בזה ביטול, אך אה"נ היכא דהוי הביטול על הממשות, ל"ש כלל דינא דמצוות אין מבטלות זו את זו, ודו"ק[[7]](#footnote-8) **]**.

ו] ונ' מעתה, שזהו גם בי' ד' התוס' בסוגיין, שודאי לא פירשו התוס' לדינא דלא לכרוך, דהוא משום דהמרור מבטל לממשות המצה, דודאי לית לן למיחש שירבה המרור כל כך, אלא דינא דלא לכרוך הוא משום דמבטל המרור לטעם המצה, וליכא טעם מצה גמור, וע"כ אינו יוצא בזה ידי חובתו, וזהו שהק' התוס' דמ"ש מעושה עיסה מן החיטין ומן האורז, שיוצא בזה יד"ח הגם דמבטל האורז לטעם הדגן וליכא טעם דגן גמור, וע"כ לא הק' התוס' רק אהך דשמעתין, דלא קשיא להו כלל משום עיקר דינא דטכ"ע, כיון די"ל דלגבי מצה בעי' שיהא טעם מצה, וע"כ כל שכורך וליכא להטעם הגמור דמצה לא יצא יד"ח, ורק על הא דמבו' בסוגיין דאף לגבי מצה יוצא יד"ח היכא שטעם המצה ניכר, ע"ז הקשו התוס' מהא דאמרי' התם דלא לכרוך וכו', והרי דאף כשאין ממשות המצה בטילה, מ"מ אם לי"ב להטעם הגמור דמצה לא יצא יד"ח.

וע"ז הוא שתי' התוס', דהתם חוזק המרירות הוא מבטל טעם מצה, והיינו דהגם דודאי אכתי טעם המצה ניכרת, וודאי אין ממשות המצה בטילה, מ"מ ליכא טעם גמור דמצה, וע"כ אינו יוצא בה יד"ח, ומשא"כ הכא האורז אינו מבטל לטעם דגן, ואיכא טעם גמור דמצה, וע"כ שפיר יוצא בזה יד"ח, ועוד תי' התוס' דהתם כשאוכל כזית דכי מבטל לי' מרור ליכא טעם כזית מצה, ונ' לפמש"נ, שאין כוונתם דחיישי' שמקצת מן המצה יתערב באופן שאינו נו"ט, דאי נימא הכי, הרי אין הגריעותא במה שאין טעם כזית מצה, אלא היינו שחלק מן הכזית בטל במרור, ואין טעמו ניכר, ואי"ז כ"כ במשמע ד' התוס', אלא היינו דלעולם הוי הכל תערובת אחת דמצה ומרור, ואך דאף שעדין נרגש טעם המצה, מ"מ אין נרגש כל טעם המצה, ונרגש טעם דפחות מכזית, וכיון שליצא ידי חובת מצה בעי' שיהא למצה טעם מצה, הרי דמשו"ז בעי' נמי שיהא למצה טעם כזית מצה, ועיקר מושג זה דטעם כזית, מצינו בד' הרמב"ן ודעימי', דבענבים ששראן במים, בעי' שיהא במים טעם רביעית יין, והרי דבדין טעם נמי שייכי השיעורים, וכיון דליכא טעם כזית אינו יוצא בזה ידי חובתו.

ומיושב היטב לפ"ז, משה"ק המנ"ח, דלד' התוס' מה מק' אדר"ל מההיא דעושה עיסה, הרי ר"ל איירי דאוכל כזית מצומצם, וע"כ מבטל דכיון דליכא טעם כזית, אך למש"נ א"ש בפשוטו, שהרי נת' דמש"כ התוס' דליכא טעם כזית, אין כוונתם דחלק מן המצה נתערב באופן שאינו נו"ט, דודאי לא חיישי' להכי, וע"כ ודאי דאין ממשות המצה בטילה כלל, ואך דמ"מ אין יוצא בזה יד"ח מצה, כיון דלצאת יד"ח מצה בעי' שיהא במצה טעם כזית מצה וליכא, וכ"ז הוי רק לגבי מצות מצה, שאין יוצא יד"ח רק כשיש במצה טעם כזית מצה, אך באיסורין הרי כבר נת' דל"ב לזה כלל, וכל שאין ממשות האיסור בטלה, אף דליכא טעם כזית דהאיסור, ה"ה חייב, וע"כ שפיר פריך אדר"ל דאי נו"ט ברוב דאורייתא הי' לו לחייב, כיון שכל הפיגול וכל הנותר נותנים טעם בתערובת ואים בטלים כלל, ואיכא כזית מכל איסור ואיסור, וז""ב.

[והתוס' במנחות דכ"ג:, כתבו, בהא דאמרי' התם בתיבלה בקצח דאם התבלין רבה על המצה, אין יוצא בה יד"ח למ"ד דבתר מבטל אזלי', והק' התוס' דהרי מ"מ כיון שיש בתבלין טעם מצה ראוי לצאת בה יד"ח, כדאמרי' בפ' התערובות וכו', וכתבו דצ"ל דהך שמעתתא פליגא אההיא דהתם, והמקו"ח בסי' תנ"ג עמד בדבריהם, דוכי סוגיא דמנחות פליגא על דין טכ"ע, עיי"ש מש"כ בזה די"ל דלגבי מצה ל"מ דין טכ"ע, אך למש"נ יל"פ ד' התוס', דסוגיא דמנחות ס"ל, דהגם דטכ"ע דאורייתא, מ"מ אינו יוצא בזה יד"ח מצה, כיון דבעי' שיהא טעם גמור דמצה, וכל שרבה על המצה דבר אחר, מתבטל מעט טעם המצה, וע"כ אינו יוצא בה יד"ח, אך סוגיא דילן ס"ל, דכיון דמ"מ יש בזה טעם מצה יוצא בה יד"ח, וזהו שהק' התוס' שם על סוג' דילן, ממש"א לא לכרוך אינש מצה ומרור וכו', דמבו' מזה כדעת סוגיא דמנחות דכל שבטל הטעם הגמור של המצה אינו יוצא בה יד"ח].

ז] ולדעת הרמב"ן ודעימי', דדינא דלא לכרוך הוא משום שאין לערב באכילת המצה אכילה אחרת של רשות, הרי תיקשי דא"כ היאך יוצא יד"ח בעושה עיסה מן החיטין ומן האורז, וליכא למימר כשנויי דהתוס', דאינם מיישבים כלל רק אי דינא דלא לכרוך הוא משום ביטול הטעם, וז"פ.

ובפשוטו י"ל, דבעושה עיסה, ל"ש דינא דלא לכרוך, דדינא דלא לכרוך הוי רק בב' אכילות נפרדות, אך בעושה עיסה דהוי הכל עיסה אחת, וחשיב הכל אכילה אחת, ל"ש דינא דמבטל.

אך באמת א"צ לזה, דהרי דעת הרמב"ן בהלכות חלה, דבעושה עיסה מן החיטין ומן האורז, א"צ שיאכל כזית מן החיטין, אלא אף האורז מצטרף לכשיעור משום גרירה, וממילא דל"ש לומר כלל שיבטל אכילת האורז לאכילת הדגן, כיון דאף אכילת האורז הויא מכלל אכילת המצוה, וז"פ וא"צ לפנים.

[ויל"פ לפ"ז ד' הרמב"ן בהל' חלה שם, שהק' אסוגיין דנהי נמי דטעמא לא בטיל היאך יוצא בה יד"ח בפסח, הא עיקרה אורז הוא, וצ"ב דמה קשיא לי', ודילמא אה"נ בעי' שיאכל כזית מן הדגן, ועיי"ש בדבריו שיתכן שכונתו דנקט דליכא הכא כזית בכדא"פ, וצ"ע שם, ולמש"נ יל"פ כוונת הרמב"ן, דכיון דעיקרה אורז, אתי אכילת הארז ומבטלת לאכילת המצה, וע"כ בעכצ"ל דאף האורז מצטרף].

ולכאו' מד' התוס' שהוקשה להם דיבטל הכא האורז לדגן, יהא מוכח דס"ל כדעת הראב"ד ודעימי', דאין האורז מצטרף לכשיעור, דאי האורז מצטרף, א"כ ניחא שפיר שאינו מבטל, אך י"ל דלעולם מודו התוס' דהאורז מצטרף, ואך שהטעם בזה הוא כמו שפי' הרא"ש בהל' חלה דמשום דינא דטכ"ע חשיב הכל מצה, וע"כ שפיר הקשו התוס', דמ"מ כיון דהוי בתערובת עם האורז ולי"ב טעם גמור דמצה, היאך יוצא בזה יד"ח, ול"מ לשנויי דכיון דהאורז מצטרף הוי גם טעם האורז טעם המצה, דז"ש רק אי נימא כד' הרמב"ן, דהא דהאורז מצטרף הוא דמשום גרירה איכא גם על האורז תורת מצה, ולדידי' אף טעם האורז הוי טעם מצה, וא"כ ליכא כלל ביטול על טעם המצה, אך לדעת הרא"ש, הרי כל מה דהאורז מצטרף היינו משום דאית לי' טעם מצה, וע"ז גופא ק', דכיון דלי"ל טעם גמור דדגן היאך יוצא בזה ידי חובתו.

אמנם מ"מ נראה, דלדעת התוס' בע"כ דאין האורז מצטרף לכשיעור, שהרי כתבו התוס' דבעי' טעם כזית מצה, ולפ"ז ל"ש כלל לומר שיצטרף האורז לשיעור משום דין טכ"ע, דהגם דמשום דין טכ"ע חשיב האורז כמצה, מ"מ כל שלא אכל לכל התערובת לא יצא יד"ח, דלכזית מן התערובת הרי ליכא טעם כזית מצה, וז"ב.

ח] והנה עדין צריך לבאר מש"א רבי אלעזר לק' דע"ט., דכשם שמצוות אין מבטלות זו את זו, כך אין איסורין מבטלין זא"ז, והנה להדעות שהביאו רבינו דוד ומהרמ"ח דהנידון דביטול במצוות, הוא משום שבטל ממשות המצה, ניחא דשפיר מדמי לה לנידון דאיסורין מבטלין זא"ז, דהוי הנידון על ביטול ממשות האיסור, אך לדעת הרמב"ן דנידון הביטול במצוות, הוא משום שאין לערב עם אכילת המצה אכילה אחרת, ומ"ד דאין מבטלות זו את זו לכאו' היינו דאכילת מצוה אחרת אינה מעכבת, א"כ מ"ש כ"ז לדינא דביטול איסורים דנימא דה"נ אינן מבטלין זא"ז, וכן ק' גם למה שפי' רבינו דוד דהביטול במצוות הוא משום דחיישי' שיפסיק המרור באכילת המצה ויפסל כעין כרכן בסיב, ולטעם זה הרי כלל ל"ש נדון זה לנדון ביטול איסורין.

ולכאו' גם לדעת הרשב"א ודעימי', אשר נת' שכ"ה גם דעת רש"י ותוס', דהביטול במצוות הוא שבטל טעם המצה ובעי' טעם מצה וליכא, לכאו' אי"ז שייך לנידון ביטול איסורין דהוי הביטול על הממשות, [אך י"ל דמ"מ יש לדמות ביטול הטעם לביטול הממשות זל"ז, וי"ל עוד, למה שפי' הגר"ח בכת"י, דהביטול בסוגיין, אי"ז כלל ביטול על הממשות, דאיירי שעדין הן ניכרין, אלא הוי ביטול על הטעם, וחידש הגר"ח ע"פ הירושלמי פ"ג דחלה ה"ה, דאף כד ליכא ביטול ברוב, מ"מ כל שבטל הטעם אינו חייב, ובי' הגר"ח לפ"ז, דרק על ביטל זה שייך דינא דרואין, אך אם הי' הנידון על ביטול הממשות, ל"מ דינא דרואין שמחמ"כ יהא בזה דין טכ"ע, ועמש"נ בפרט זה בדברינו בסוגיא דטכ"ע סימן א' ואכמ"ל בזה, ולדבריו ניחא, דדמי ממש לנידון ביטול דמצוות, דנמי הוי נידון ביטול על הטעם].

ונ"פ שהביאור בזה, דהנה במה שפי' רבינו דוד דנידון הביטול במצוות, הוא משום דחיישי' שיפסיק המרור באכילת המצה ויפסל כעין סיב, צ"ע דלפ"ז מ"ט דמ"ד מצוות אין מבטלות זו את זו, והרי אין הנידון כלל בזה כלל מדין ביטול, אלא משום הפסק בין פיו למצה, ומה מהני בזה הא דמצוות אין מבטלות זא"ז, ופשוט שהביאור בזה הוא, דהרי באכילת המצה גופה לא אמרי' דהחלק החיצון של המצה מפסיק בין פיו לחלק הפנימי של המצה, והיינו משום דהוי הכל אכילה אחת, וה"נ למ"ד דמצוות אין מבטלות זו את זו, ואין המצוות סותרות זו לזו, מצינו לדון אכילת המצה והמרור כאכילה אחת, וע"כ לא איכפ"ל כלל אם המרור מפסיק באכילת המצה.

ונ' דעד"ז הוי גם לדעת הרמב"ן ולדעת הרשב"א, דגם לדידהו שורש דינא דמצוות אין מבטלות זא"ז, הוא משום דאינן סותרות זו לזו, ומצינו לדון הכל יחד, וע"כ לדעת הרמב"ן אין לפסול בזה משום מה שמערב אכילה אחרת, כיון דהוי הכל אכילה אחת, וכן לדעת הרשב"א דנידון הביטול הוי על טעם המצה, הרי דאי אין מצוות מבטלות זו את זו, ואין סותרות המצוות זו לזו, חשיב שפיר שעדין טעם המצה קיים, שהרי כבר נת' לעי', דגם לדעת הרשב"א, לאו היינו דכל שבפועל אין מרגיש טעם המצה לא יצא יד"ח, דהרי בלע מצה יצא, אלא היינו משום שבטל טעם המצה בתערובת, וע"כ אי אין מצוות מבטלות זו את זו, אין בטל טעם המצה בתערובת, כיון דאין המצוות סותרות זו לזו, וטעם המצה והמרור קיים.

וניחא לפ"ז, מה דמדמי לה דה"נ אין איסורין מבטלין זא"ז, דהיינו נמי משום דדין ביטול ברוב, הוי רק כשסותרין זל"ז, ואיסורין אין סותרין זל"ז, ומצינו לדון על כולם יחד, דכולם חפצא דאיסור נינהו, וע"כ אינן מבטלין זא"ז, וז"פ.

1. וע' בירושלמי פ"ק דחלה ה"א, שאמרו שם בעשה עיסה מתערובת מינים, שנחלקו אם לוקין על חלתן דבר תורה, ובעי למיתליי' בפלוגתא דר"י ור"ל אם איסורין מבטלין זא"ז, ודחי דאפי' לר"י דאין איסורין מבטלין זא"ז, מ"מ התם דהביטול הוי קודם שנאסרו, שפיר ה"ז מבטל זא"ז, וזה לכאו' כד' הראב"ד, דאף דאיסורין אין מבטלין זא"ז, מ"מ התירין מבטלין זא"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועמנ"ח מ' ו' סק"ב שנסתפק, באכל פחות מכשיעור ממצוה, אם ה"ז מבטל למצוה אחרת כיון שבפחות מכשיעור אין מקיים המצוה, עיי"ש הצדדים בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך צ"ע בזה, דהרי גם לדעת התוס' ל"מ דבר מועט לבטל, וכמש"כ התוס' שם דקט"ו. לענין מצה מתובלת, וא"כ מה שהק' תהוס' בחרוסת, בהכרח דהוא משום דמ' להו דשרי אף אם מטבל בחרוסת רבה, וכמש"כ בס' תורת חסד או"ח סי' מ"ט סק"ט, וא"כ הרי י"ל דשייכא קו' זו גם להשיטות דנידון הביטול שם הוי מדין ביטול דעלמא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועמש"נ בדברינו בפסחים שם, ליישב משה"ק האחרונים דתי' התוס' ל"ש לדעת ר"א בר צדוק דחרוסת מצוה, ואינה כלל משום קפא, ונת' שם דלר"א בר צדוק דהוי החרוסת מדיני אכילת המרור ואינה מצוה בפנ"ע, אלא הוי חדא מצוה עם המרור, ל"ש כלל לדון שיבטל החרוסת למרור, וצ"ע אם זה מתישב עם מש"נ כאן בדעת התוס', דנידון הביטול הוי על הטעם, דיתכן דל"ש דברינו רק לד' הרמב"ן ודעימי' דאין לערב אכילה אחרת, דבזה שפיר י"ל דלר"א בר צדוק ל"ה החרוסת אכילה אחרת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להעיר בזה מד' הירושלמי פסחים פ"ב ה"ד, דיוצאין במצה מתובלת אע"פ שאין בה טעם דגן, והוא שיהא רובה דגן, והרי דל"ב שיהא במצה טעם דגן, וצ"ל בדעת הרשב"א דל"ד מצה מתובלת למצה מבושלת, דמצה מבושלת דבהמצה גופה ליכא טעם, אין יוצא בה יד"ח, ומשא"כ במצה מתובלת דבהמצה גופה איכא טעם, ואך שאין טעם הדגן נרגש משום התיבול, הרי שכל שאין בתיבול שיעור ביטול, אף ל"מ לבטל את הטעם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואולי י"ל עוד, דאף אי"ז כלל בכל המצוות, וי"ל דדוקא במצה ומרור בעי' שיהא בהם טעם מצה וטעם מרור, אף במצוות אחירות כגון מצות אכילת פסח ל"ב שיהא בהפסח טעם בשר, (והטעם בזה, דבמצה ומרור הויא המצוה לאכול חפצא דמצה ודמרור, וע"כ אף בעי' שיהא לזה טעם מצה וטעם מרור, אך משא"כ בפסח, שורש המצוה הויא באכילת הקרבן, ואי"ז מצוה לאכול בשר, ויש לדון עוד לפ"ז, דהנה בפי' רשב"ם פסחים דקט"ו כ' דהגם דבלע מצה יצא, מ"מ לכתחילה טעם מצה בעינן, וי"ל דאי"ז רק במצה, אך בפסח י"ל דלכתחילה יכול לבלוע בשר הפסח, דל"ב כלל שיהא טעם בשר), וניחא בזה מה שעמד בכ' הגרי"ז לק' דע"ט., במה שפירש"י שם דאתי טעם מרור ומבטל לטעם מצה, ומ"ט לא פירש שמבטל לטעם פסח, (כיון שלדעת רש"י הי' הלל כורך פסח מצה ומרור), אך למש"נ ניחא, שכבר נת' לעי' בדעת רש"י שם, שדעתו ע"ד הרשב"א, דהא דאתי ומבטל הוא משום דבעי' טעם מצה וליכא, וע"כ ל"ש כן רק לגבי מצה ולא לגבי פסח, כיון דלא בעי' כלל טעם פסח. [↑](#footnote-ref-7)
7. ? ואי נימא הכי, נ' ליישב משה"ק הביה"ל (ח"ב סי' ל"ד סק"ח), במש"כ הרמב"ן במלחמות בפסחים דכו"ע מודו דמצוות אין מבטלות זו את זו, והק' הביה"ל, דהרי במנחות דכ"ב: איפליגו ר"י ורבנן בקרא דולקח מדם הפר ודם השעיר, דרבנן ילפי מיני' דעולין אין מבטלין זא"ז, ור"י יליף מיני' דמב"מ לא בטיל, והנה מדלא מייתי' בסוגיא דזבחים מד' רבנן דמצוות אין מבטלות זא"ז, מוכח דעולין עדיפי ממצוות, ואף דעולין אין מבטלין זא"ז, י"ל דמצוות מבטלות זא"ז, וא"כ הרי דר"י דס"ל דעולין מבטלין זא"ז, ודאי דס"ל דמצוות מבטלות זו את זו, וא"כ הרי מצי' לתנא דס"ל מצוות מבטלות זא"ז, וזה שלא כד' הרמב"ן דכו"ע מודו דמצוות אינן מבטלות זא"ז, עכ"ד הביה"ל, אך למש"נ י"ל, דהגם דמצוות אין מבטלות זא"ז, מ"מ היינו רק אי דייני' על הביטול במעשה האכילה, שמערב בזה אכילת מצוה אחרת, אך היכא דאיכא ביטול על הממשות דהמצוה, שפיר מבטלין המצוות זו את זו, וע"כ ס"ל לר"י דאף עולין מבטלין זא"ז, ואף לרבנן דפליגי, הוי זה דין מסויים בעולין שאין מבטלין זא"ז, ואי"ז דין בכל המצוות, וא"ש היטב ד' הרמב"ן, (אך יל"ד דביטול דעולין זל"ז, דמי לאיסורין, כיון דהוי הדין בגוף החפצא, שדינן לינתן על המזבח, ויל"ד בזה, ועמש"נ עוד בדינא דעולין אין מבטלין זא"ז, במנחות דכ"ב אות א'). [↑](#footnote-ref-8)