שואל ואמירה לעכום הכל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

י"ב טבת ע"ד

**בסוגיא דשטרי הדיוטות**

**המקור לאיסור שטרי הדיוטות**

א]מבואר בסוגין קמ"ט. וקט"ז: שיש איסור קריאת שטרי הדיוטות ומבואר עוד בסוגין שאסור למנות אורחיו ופרפרותיו מצד שמא יקרא בשטרי הדיוטות דהינו שיש דברים שאין זה שטרי הדיוטות ממש אבל אסור מצד שמא יקרא בשטרי הדיוטות ומצאנו עוד בגמ' קט"ז: דר' נחמיה ס"ל שאסור לקרות בכתבי הקודש כדי שיאמרו בכתבי הקודש אין קורין בשטרי הדיוטות לא כ"ש עוד מבואר בסוגין שכתב המהלך תחת הצורה אסור לקרוא בו עוד מבואר בתוספתא פי"ח ה"ד המכתבין שבכרכים אין קורין בהם אם היה דבר שהוא צורך המדינה מותר ועיין חסדי דוד ומנחת בכורים שזה הודעות שהיו תולים על הקירות ע"ש והראשונים דנו בכמה דברים האם זה אסור וכן העמידו כמה מיני התרים בזה ונבאר הדברים בס"ד

**מהו שטרי הדיוטות ובטעם האיסור**

ב]והנה בעיקר האיסור דשטרי הדיוטות מצאנו כמה ביאורים בראשונים א. עיין רא"ש שכתב שהכונה לשטרי מקח שזה אסור מצד ממצא חפציך וגזרו אטו זה גם דברים דומים שמא יקרא בשטרי הדיוטות כמבואר בסוגין ב.עיין רמב"ם פכ"ג הי"ט וז"ל אסור לקרוא בשטרי הדיוטות בשבת שלא יהא כדרך חול ויבוא למחוק עכ"ל וכן הוא בר"ן קט"ז דהינו שהכונה שטרי מקח וזה אסור מצד שמא ימחוק ובפשוטו הביאור שלפ"ז גזרו על דברים דומים אטו שטרי הדיוטות כגון פרפרותיו או כתב שתחת הצורה [ובר"ן מבואר גם אגרות שלום] ג.עיין רש"י לעיל שביאר ששטרי הדיוטות זה כולל אגרות שלום דהינו שזה עצמו שטרי הדיוטות וכן הוא בריטב"א בסוגין בשם הגאונים ובפשוטו כן מבואר בר"ח שכתב שכתב המהלך תחת הצורה זה שטרי הדיוטות עצמם וכן הוא במאירי וכן כתב הרמב"ם בפיה"מ שכתב שאסור פרפרותיו שמא יקרא אגרת שלום שכל דבר שזה לא ספרי הנבואות או פירושיהם אסור לקרוא בשבת ובפשוטו הביאור כלשון הריטב"א כאן שאסור להוציא שעת שבת על זה דהינו דעצם ההתעסקות בדברי חול בשבת הוא סיבת האיסור ועיין בעל המאור פ' כל כתבי שכל דבר שאין בו סרך קדושה אסור לקרותו בשבת ועיין ט"ז סקי"א ובפמ"ג א"א י"ז שזה מצד שזה עובדין דחול וע"ש שזה בכלל ממצוא חפציך ההתעסקות בדברי חול

**ביאור שיטת רש"י**

ג]והנה בדעת רש"י הקשו הראשונים דבסוגין כתב שאסור שטרי הדיוטות של מקח וממכר א"כ זה שטרי מקח ורש"י לעיל כתב שזה כולל אגרות שלום ועיין ביאור הגר"א שכתב שרש"י חזר בו אמנם עיין הגהות הגראמ"ה לעיל שכתב שזה ודאי שיסוד האיסור בגלל מקח וממכר אלא שבגלל זה גזרו על כל דבר וגם על אגרות שלום ויתכן כונתו שרש"י קט"ז רק אמר שבמציאות אסור גם אגרות שלום אבל לא שזה בעצם הלשון שטרי הדיוטות אמנם בפשוטו כונתו שבלשון שטרי הדיוטות כלול גם אגרות שלום אלא שטעם האיסור מצד גזירה אטו שטרי מקח וממכר שזה אסור מצד ממצוא חפציך ועיין לשון רש"י שמא יקרא בשטרי הדיוטות של מקח וממכר דהינו שהלשון שטרי הדיוטות זה לא בעצמו רק מקח וממכר אלא ששורש האיסור מצד שטרי מקח וכשגוזרים אטו, זה אטו המקח וממכר ולפ"ז דעת הרא"ש ורש"י שוים רק שלרש"י אגרות שלום זה בכלל הגזירה עצמה של שטרי הדיוטות ולרא"ש זה רק גזירה ויתכן בזה נפק"מ לכותל וכדלהלן והנה הגמ' אצלינו אומרת גזירה אטו שטרי הדיוטות וצ"ע עד כמה שכל דבר חול כלול בשטרי הדיוטות למה הגמ' לא אומרת שזה אסור מצד שטרי הדיוטות וצ"ל שכאן שזה דבר שנוגע לצרכי שבת מצד הדין הרגיל של שטרי הדיוטות זה לא סיבה לאסור ורק מצד גזירה אטו שטרי הדיוטות

והנה בגמ' מבואר שכתב שתחת הצורה אסור לקרוא אותו וביאר רש"י ושאר הראשונים שזה ציור שעל הקיר וצ"ע הרי הגמ' מסיקה שגודא בשטרא לא מחליף אמנם לנ"ל א"ש שבדיקנאות זה השטרי הדיוטות עצמם [אפילו שאין זה ממש סיבת הגזירה אבל זה הגזירה עצמה וכמו ששטרי מקח אסור בגודא ה"ה כאן] ובזה לא משנה שזה לא מיחלף בשטר ורק בפרפרותיו שזה גזירה אטו השטרי מקח בזה יש סברא לחלק והנה הב"י הביא את רש"י וכתב שזה שטרי הדיוטות וכונתו דלרש"י שאגרות שלום זה שטרי הדיוטות עצמם ה"ה כאן אמנם ברש"י כתוב שזה שמא יקרא בשטרי הדיוטות [ואולי עיקר מכון רש"י שסיבת האיסור כנ"ל שמא יקרא בשטרי מקח אבל הוא בכלל הגזירה ממש] וצ"ל שכאן שזה דבר על הקיר אין זה בכלל שטרי הדיוטות ורק אסור מצד שמא וכו' אלא שקשה הרי גודא בשטרא לא מיחליף וצ"ל שכאן שזה הדרך לכתוב גם על הקיר א"כ זה גם מחליף [ועיין בתוספתא שהמכתבין שבכרכים אסור לקרוא וביארו המפרשים שזה על הקיר אמנם יתכן ששם זה שטר שתלוי על הקיר וזה ודאי אסור אמנם שם מבואר שלצורך מותר ויתכן שזה מצד שגודא בשטרא לא מיחלף]

**ביאור דעת הרמב"ם**

ד]והנה הבאינו לעיל דדעת הרמב"ם שזה אסור מצד שמא ימחוק ועיין ט"ז ופמ"ג שנקטו שלשיטתו אגרות שלום מותר דלא שייך שמא ימחוק דהינו שרק דבר שיש בו פרטים כמו פרפרותיו שייך שמא ימחוק ולא סתם כיתוב אמנם אין זה מוכרח דיתכן דגם לרמב"ם גזרו באגרות שלום אטו שטרי הדיוטות כמבואר ברא"ש [וכן הוא בר"ן קט"ז] ועיין בט"ז כפי שביארו הפמ"ג סקי"א וכן הוא בשו"ת הב"ח סימן קכ"ז שכיון שהגזירה מצד שמא ימחוק א"כ אין איסור אלא בצורת קריאה שיש בה שמא ימחוק ולכן בשמש הקורא שלא שיך שמא ימחוק א"כ גם לא שייך הגזירה של שטרי הדיוטות ועיין פמ"ג סק"י דמשמע שנקט דלמבואר ברשב"א שבשנים אין הגזירה דשמא ימחוק ה"ה דשטרי הדיוטות מותר בשנים ובשו"ת הב"ח חידש שקורא בפני ציבור שיש אימת הציבור עליו אין שמא ימחוק [וכמו לענין שמא יטה ביוה"כ] אמנם כבר הבאינו לעיל דהרמב"ם כתב שהאיסור של פרפרות שמא יקרא בכל דבר שהוא לא תורה ומשמע שהכל בכלל שטרי הדיוטות וזה איסור בעצם ולא מצד שמא ימחוק אמנם הרי לשון הרמב"ם שלא יהא כדרך חול ויבוא למחוק ומשמע שיש כאן גזירה כללית שאם מתעסק כדרך חול יכול להגיע להתעסקות של מחיקה ולא שעל מקרה זה יש שמא ימחוק וכן הוא מפורש במאירי שכתב ששטרי הדיוטות זה דבר שאין בו תועלת קריאה וזה אסור שלא יהא בעיניו כחול ויבוא למחוק ולפ"ז אדרבא לרמב"ם הלשון שטרי הדיוטות הוא כרש"י שזה כל דבר שהוא חול ורק שטעם האיסור בכולם שמא יגיע למחיקה ולפ"ז ודאי שגם בשנים אסור וכן בקריאה על ידי השמש [ולפ"ז יש מקוםלכל ההיתרים שכתבו האחרונים שזה לא דרך חול]

והנה עיין ט"ז שהקשה על הרמב"ם ששטרי הדיוטות אסור מצד שמא ימחוק א"כ מה המחלוקת בין רב דימי לאביי הרי כל השטרי הדיוטות זה שמא ימחוק וא"כ במקום שאין שמא ימחוק זה לא סיבה לאסור וא"כ במקום גבוה אם אין שמא ימחוק גם בשטרי הדיוטות עצמם זה לא סיבה לאסור אמנם לנ"ל א"ש דהיום חז"ל גזרו כל קריאה של דבר חול גם כשזה לא בגדרי שמא ימחוק ורק שבפרפרותיו מצד הדין שטרי הדיוטות הרגיל זה לא סיבה לאסור כיון שזה דבר שהוא צורך עכשיו של שבת רק לרב ביבי היה כאן גזירה מיוחדת של שמא ימחוק וכל שזה גבוה שאין שמא ימחוק זה סיבה להתיר ולאביי יש כאן גזירה אטו שטרי הדיוטות והנה לפ"ז גם לדעת הרמב"ם יש הגזירה של שטרי הדיוטות עצמה ויש הגזירה של אטו שטרי הדיוטות והנה בכתב שתחת הצורה משמע ברמב"ם שזה אסור גם בחקוק [אינו מוכרח] ולנ"ל ודאי הוא כן דכאן זה שטרי הדיוטות עצמם כמבואר ברבינו חננאל ובזה ודאי אסור גם בחקוק ובכותל

**ביאור השיטות שמתירות אגרות הרשות ובביאור ההיתר של מתענג ולשון הקודש**

ה]והנה עיין רא"ש דהביא לדון האם יש איסור לקרוא באגרות שלום דהינו שס"ל שאין זה בכלל שטרי הדיוטות עצמו וכתב שלכאורא כמו שמבואר בגמ' שאסור אורחיו ופרפרותיו מצד גזירה אטו שטרי הדיוטות א"כ ה"ה אגרות שלום אמנם כתב שיש לדון לחלק שדוקא דבר שהוא כעין חשבנותיו דהינו שיש כאן רשימה של דברים ובאמת שכן הוא שיטת הראבי"ה הובא באו"ז הלכות יו"ט סימן שנ"ח ובהגהות מימוני פכ"ג אות ט' אלא שצ"ב דהרי מבואר בגמ' שכתב שתחת הצורה אסור לקרוא וא"כ זה לא גרע ועיין תוס' קט"ז: שגם נקטו שאגרות הרשות מותר לקרוא וכתבו שספרי מלחמות ודאי אסור כיון שזה כמו כתב שתחת הצורה וצ"ב החילוק ובפשוטו החילוק דיש דבר שהוא ללא צורך כלל וזה האיסור של כתב שתחת הצורה וספרי מלחמות ויש דבר שיש בו צד צורך ובזה מצד גזירה זו אין סיבה לאסור ורק שיש לאסור מצד הגמ' של אורחיו שזה קריאה לצורך ובזה כתבו לחלק כנ"ל

והנה בביאור החילוק אפש"ל בשני אופנים או שהכל זה גזירה אטו שטרי מקח ורק דבר שיש בו צורך אין לו דמיון אם אין הוא כמו פרפרותיו אבל דבר שאין בו צורך יש לו דמיון לשטרי הדיוטות ולפ"ז ההיתרים דגודא בשטרא וחקוק יש גם בכתב שתחת הצורה וספרי מלחמות אמנם בפשוטו יש מקום לבאר שבאמת אין זה איסור מצד אטו שטרי הדיוטות דבאמת לשיטה זו כל שזה לא כמו חשבונותיו אין זה בכלל האיסור כלל אלא יש כאן איסור חדש של ממצוא חפציך זה התעסקות כדברי חול וכביאור הפמ"ג בדעת רש"י של אגרות שלום ולכן בזה ודאי אין שום סיבה שבחקוק או בכותל לא יהיה האיסור דסיבת האיסור קיימת גם בזה

והנה כתב הדרכי משה לדייק מלשון תוס' שרק ספרים שכתובים בלשון לע"ז אסור אבל בלשון הקודש כיון שיש בהם קדושה או כיון שאפשר ללמוד מזה אין את האיסור ועיין פמ"ג שדן לגבי שטרי מקח ונקט שזה אסור מצד שמא ימחוק ולפ"ז בשנים שקוראים וכדו' יהיה מותר והדבר פלא להעמיד את המשנה של אורחיו ופרפרותיו שזה לא בלשון הקודש הרי בזמן המשניות היו כותבים בלשון הקודש והרמ"א לא הביא דבר זה כלל לעיל בעיקר האיסור ולכאורא לנ"ל א"ש שכל דברי הרמ"א רק בדבר שנאסר מצד כתב שתחת הצורה שבזה יסודו שכיון שזה דבר שאין בו שום תועלת זה נאסר כעין איסור של ממצא חפציך א"כ בזה מועיל שזה בלשון הקודש שאין זה דבר חול גמור, אבל שטרי מקח שזה ממצוא חפציך בעצם וכן פרפרותיו שזה גזירה אטו בזה ודאי שגם בלשון הקודש אסור, דהינו שכל דברי הרמ"א עד כמה שאגרות הרשות מותר מצד הצורך ורק ספרי מלחמות אסור מצד כתב וכו' בזה כתב את חילוקו ובאמת לרא"ש שהכל זה אותו גזירה ודאי שכמו שאורחיו אסור בלשון הקודש גם זה אסור ולפ"ז לרמ"א ההיתר באגרות הרשות בלשון הקודש הכונה רק כיון שלצורך זה לא בכלל האיסור וכנ"ל ורק בשלא לצורך מצד הדין כתב וכו' ובזה יש החילוק הנ"ל

והנה השו"ע סימן ש"א הביא שאפילו שאסור לרוץ אבל אם מתענג מותר ובלשון השו"ע כתוב גם מתענג לראות דבר שמתענגים בו ועיין מג"א סק"ד דביאר דהכוונה שיש צורה שאסור להסתכל בה ובפשוטו הכונה לדין כתב שתחת הצורה דהינו שגם לאיסור זה מועיל ההיתר של מתענג ועל דרך זה מבואר בשאילת יעב"ץ הובא בשערי תשובה ש"ו סק"ג שהתיר לקרוא עיתונים מצד שמי שרגיל לקרוא בזה יש בזה עונג גדול ועיין גר"ז בקו"א שתמה שכיון שהאיסור מצד שטרי מקח ואטו זה אסרו הכל א"כ אין שום סיבה שאם מתענג יהיה מותר וכי מותר להתעסק במקח במתענג ולנ"ל יש מקום להעמיד דברי המג"א שעד כמה שמקילים אגרות הרשות ורק ספרי מלחמות אסור ובזה האיסור דזה דבר ללא צורך שזה מכלל שלא יהיה הילוכך בשבת כמו בחול בזה יש מקום להתיר במתענג אמנם עיקר דבריו קשים דהרי ספרי מלחמות ודאי מדובר שקורא להתענג ובכל אופן כתוב שאסור [אם לא שנדחוק שקורא מחמת שיעמום]

**סיכום השיטות ובביאור גזירה דר' נחמיה**

ו]העולה מהנ"ל דבעיקר האיסור דקריאת שטרי הדיוטות וכתב שתחת הצורה מצאנו כמה ביאורים בראשונים א. שיטת הרא"ש שיסוד האיסור זה שטרי מקח שאסור מצד ממצוא חפציך וגזרו אטו דבר זה קריאת כל דבר ב.שיטת הרמב"ם שאסור שטרי מקח מצד שמא ימחוק והאחרונים נקטו לפ"ז שגם אם גזרו אטו זה אבל רק בגדרי שמא ימחוק ג.לשון הרמב"ם וכן הוא במאירי שאסרו כל דבר חול כדי שלא ינהג כדרך חול ויבוא למחוק אמנם יש גם גזירה מיוחדת על דבר שזה צורך היום וזה אסור מצד אטו שטרי הדיוטות ד.שיטת רש"י שכל דבר הוא בכלל שטרי הדיוטות עצמם וטעם האיסור יתכן מצד שזה חשיב עובדין דחול ויתכן שהכל מצד שטרי מקח אבל הכל בכלל אותו איסור אלא שיש עוד איסור של אטו שטרי מקח וזה בדבר שהוא לא בכלל גזירה זו כי זה צורך היום ה. שיטת הראבי"ה שיש איסור אטו שטרי הדיוטות וזה כמו חשבנותיו ופרפרותיו ומצד זה אגרות הרשות שיש בזה צורך אין איסור ויש עוד איסור של דבר שאין בו שום תועלת שזה נאסר מדין כתב שתחת הצורה

והנה הרא"ש כתב עוד להוכיח מהא דר' נחמיה אסר אפילו כתבי הקודש ורבנן רק חולקים עליו בכתבי הקודש ולא בשאר דברים ובפשוטו זה סיבה לאסור גם ספרי שאר חכמות והנה בפשוטו אין הביאור בר' נחמיה שאדם יבוא להחליף בין כתבי הקודש לשטרות אלא שרבנן עשו איסור מיוחד כדי שילמדו מזה ששטרות אסור ולפ"ז היה מקום לומר שרבנן חולקים שאין כזה גזירה ולכן גם דבר שהוא לא קודש ולא דומה לשטרי הדיוטות מותר אמנם מדברי הרא"ש מבואר שרבנן גזרו ג"כ רק על דבר שהוא לא קודש אמנם בשו"ע מבואר שרק ירא שמים יחמיר בספרי חכמות אמנם מעיקר הדין קי"ל שמותר דהינו שלא חוששים לסברא זו

**ההיתרים שמצאנו בשטרי הדיוטות**

ז]והנה הפוסקים דנו בכמה סברות להיתר וחלק מהדברים תלוי בנ"ל ונבאר הדברים בס"ד

**דבר מצוה וצרכי רבים**

א.עיין מג"א סקט"ו וסימן שכ"ג סק"ה שכתב לחדש שאיכא היתר של דבר מצוה שאז זה לא דומה לשטרי הדיוטות דהינו שכיון דכל האיסור מצד ממצוא חפציך א"כ אם זה צרכי מצוה מותר וצ"ל שהמצוה של הכנסת אורחים דסוגין אפילו שזה סעודת שבת אבל כיון שהם בתוך העיר ויש להם איפה לאכול זה לא כזו מצוה גדולה ולכן אסור ועיין א"ר שחלק עליו והביא מאו"ז שאפילו לצורך לארס את בתו או ללמד ספר את בנו אסור ועיין מ"ב שהביא מהב"ח דצרכי רבים גם מותר [וכן הוא ברמב"ן אלא שהוא התיר אגרות הרשות וא"כ ודאי שצרכי רבים הוא בכלל] ועיין א"ר שזה מצד שלענין מצוא חפציך מבואר שמותר והנה עיין פמ"ג דבפשוטו לראשונים שאיסור שטרי הדיוטות זה מצד שמא ימחוק אין סיבה להתיר ורק אם זה מצד ממצוא חפציך א"כ כאן זה לא ממצוא חפציך דהרי התעסקותו בחפצי שמים והנה אם נימא שהגדר שכל קריאה לא של קודש זה לא חפצי שמים א"כ במקום מצוה ודאי שזה חפצי שמים ולא שייך האיסור אמנם אם נימא שזה גזירה אטו שטרי מקח א"כ יש מקום לדון שהרי כל הקריאה זה דבר שהוא לא חפציך ובכל אופן אסור גזירה א"כ גם חפצי שמים כזה יתכן שאסרו אטו אמנם סברת המג"א שכמו שבעלמא לא גזרו חפצי שמים אטו חפציך ה"ה כאן ועיין לקמן

**בהיתר קריאה בהרהור**

ב. עיין רא"ש שכתב להתיר בהרהור מצד שלשון הגמ' למנות אורחיו מפיו משמע שבכתב מדובר דומיא דמפיו והראשונים ביארו שמותר מצד שיש לו היכרא דהינו שלכן לא יבוא למחוק וכן לא ילמד להתיר שאר שטרי הדיוטות [ויש שכתבו להתיר מצד הלשון לא יקרא אמנם עיין ריטב"א שהביא מדין קריאה לאור הנר שודאי שגם בהרהור חשיב קריאה] אמנם כתב להוכיח מהדין של כתב שתחת הצורה שמבואר בתוספתא שאסור להסתכל והנה האו"ז הובא בהגהות מימוני כתב להקל מצד שהרי בדין ממצוא חפציך אין איסור בהרהור וא"כ למה שכאן שכל האיסור מצד ממצוא חפציך זה סיבה להתיר בהרהור והנה עיין פמ"ג שלשיטות שזה שהכל מצד שמא ימחוק ודאי לא שיך היתר זה אמנם לשיטות שזה מצד ממצוא חפציך יש לדון כנ"ל ויתכן שכיון שזה גזירה אטו א"כ אסרו לקרוא שמא יתעסק בפיו בצרכי מקח וממכר וכן הוא לשון רבינו ירוחם והשיבולי הלקט שמא יוציא בפיו וכן הוא בלבוש ועיין גר"ז סימן ש"ז סכ"א שכתב שהרי אסור לטייל בסוף שדהו דהינו שבמקום שעושה דבר שהרהורו ניכר אסור וגם כאן שקורא בשטר הרהור ניכר ואין ההיתר הנ"ל

והנה הרא"ש כתב להוכיח מכתב שתחת הצורה שאסור הרהור דלשון התוספתא להסתכל וצ"ב לראשונים שהתירו ובמרומי שדה כתב שכיון דבסוגין הלשון לקרוא א"כ מבואר דלא כתוספתא אמנם עין לעיל דהלשון לקרוא כולל הרהור אמנם למה דנתבאר לעיל דיש גזירה של שטרי מקח וגזרו אטו ויש גזירה של דברים שאין בהם צורך א"כ יתכן שבגזירה זו של דברים שאין בהם צורך אסור גם הרהור דזה זלזול בשבת ולפ"ז בספרי מלחמות אין ההיתר של הרהור

**בהיתר קריאה של צורכי הגוף**

ג.עיין טור שכתב להתיר קריאת אגרת שמא יש בזה צורך הגוף וכתב שזה לא סיבה להתיר ומשמעות לשונו מצד שזה רק חשש רחוק וכן הוא בריטב"א ומבואר שחז"ל לא אסרו לצורך הגוף דהינו שאפילו אולי אין כאן צורך הגוף כלל אבל כיון שזה מטרתו זה לא סיבה לאיסור והנה יש לדון בדבר שהוא כיתוב של צורך הגוף אבל הוא רוצה לקוראו שלא לצורך הגוף האם מותר והנה בפשוטו כיון דחזינן שגם בדבר שיתכן שהוא לא צורך הגוף מותר בהכרח שהצורך הוא סיבת ההיתר א"כ מהיכי תיתי לומר שאם החפצא הוא צורך הגוף הוא סיבה להתיר

**בגדר האיסור דשטרי הדיוטות**

אמנם בעיקר האיסור של שטרי הדיוטות יש לדון האם האיסור זה הקריאה בחפצא של שטרי הדיוטות או שאין שם של שטרי הדיוטות אלא שנאסר קריאה של חול אם כל הגדרים הנ"ל שקריאה זה חשיב עשית חפציו ואין שום משמעות לחפץ הכתוב ונפק"מ בשטרי מקח למי שזה לא נוגע אליו כלל האם זה בכל האיסור ואם נימא שיש איסור בעצם השטרי הדיוטות א"כ יש מקום לומר שזה כל האיסור וא"כ דבר שעצם קריאתו הרגילה היא לדבר היתר אין לזה שם שטרי הדיוטות ואין סיבה לאסור את זה דהינו שמאותו סיבה שמותר לקרוא לצורך הגוף זה גם סיבה שזה לא יחשב שטרי הדיוטות אמנם אם נימא שלא היה כלל חלות איסור של שטרי הדיוטות אלא רק שחז"ל אסרו קריאה מסוימת א"כ מסתבר לאיסור ונפק"מ לכאורא גם בדבר מצוה שעכשיו לא קורא לצורך מצוה וכנ"ל ועיין לעיל דהבאינו ראשונים שגם בהרהור אסור ואם נימא שהיה גזירה מחודשת של שטרי הדיוטות ולא שהגדירו העסק כממצוא חפציך א"ש שכאן גם הרהור אסור וכן צרכי מצוה ודלא כמג"א הנ"ל והנה לראשונים שרק אסרו גזירה אטו וכו' יש מקום גדול לנ"ל אמנם אם נימא שכל דבר חול הוא מעיקר האיסור וכדין כתב שתחת הצורה וכלל הנ"ל מסתבר יותר שהגדר שזה עצמו קריאת חול ואין כאן איסור מצד שהחפצא הוא שטרי הדיוטות ועיין בתוספתא לענין מכתבין שבכרכים דמבואר שכשיש צורך בידיעת דברי המלך מותר וכשזה עבר אסור ומבואר שלא חל היתר בחפצא ואולי שם לאחר הזמן זה נהפך לשטרי הדיוטות ולפ"ז גם הזמנה לדבר מצוה שעבר זמנה וצ"ע בזה

**ביודע מה כתוב שם**

ד. עיין תוס' שכתבו שגם אם יודע מה שכתוב מותר מצד שאין לו בזה חידוש דהינו ששטרי הדיוטות הקריאה היא לצורך ידיעה חדשה משא"כ כאן ולכן זה לא דומה ועיין פרישה שלא קי"ל כהיתר זה וכן מפורש ברבינו ירוחם שרק מצד שלא יודע מה כתוב אפשר להתיר אמנם יש מקום לדון שכל זה מצד שיש כאן תוספת של בהירות בדבר אבל בדבר שאדם דש בזה ואין לו מזה שום תוספת כגון תמונה אם כיתוב מתחת בזה יתכן שכו"ע מודים שמותר אמנם יתכן עוד שכל סברת תוס' רק לענין אגרת שזה מראש לא דומה לשטרי הדיוטות מצד סיבה הנ"ל אבל דבר שזה ודאי בכלל האיסור ורק שהוא יודע ודאי שאין סברא להתיר ונפק"מ באגרת שאמרו לו שאין לו שום צורך הגוף או שאת הצורך הגוף שבזה אמרו לו שיתכן שגם מותר ודבר זה תלוי בנ"ל האם היה חפצא של שטרי הדיוטות

**שם בעלמא**

ה.עיין מג"א שכ"ג סק"ה שבכותב שם בעלמא ומני על זה גרעין כמה יין לקח מותר דהינו כיון שאין כאן תוכן אלא שם בעלמא לכן מותר ועיין א"ר שהקשה על זה דהרי כתב שתחת הצורה זה שם בעלמא ובכל אופן אסור והנה עיין מאירי שביאר שכתוב שם הסבר שלם ועיין הגהות מימוני דמשמע שהביא בזה שני שיטות אמנם ברש"י ובטור משמע שמדובר אפילו בהסבר של שם חיה אמנם בפשוטו שם כיון שיש ציור למעלה א"כ חשיב הסבר של התמונה ואין זה שם בעלמא משא"כ כשזה לא בא בתור הסבר לשום דבר מותר [ונפק"מ שלפ"ז שם של רחוב לא חשיב שם בעלמא דזה הרי שם של הרחוב אלא ששם יש לדון להתיר לחלק מהראשונים מצד שגודא בשטרא לא מיחלף בצירוף למאירי שלדבריו חשיב שם בעלמא וכנ"ל]

**כתוב בספר**

ו.עיין שער אפרים שער י' סל"ג שדן לענין הזכרת נשמות ביו"ט וכתב שראוי לכותבו בספר שזה לא מיחלף בשטר וכתב שאפילו דמבואר בגמ' שגם פנקס מחלף בשטר אבל זה רק בדבר שהכתיבה לא קבועה אבל דבר שחקוק בספר וזה קבוע אין זה מיחלף וע"ש שצירף סברא זו אם עוד סברות והנה בפשוטו דבריו פלא דהרי הראשונים אסרו ספרי מלחמות וספרי חכמה אמנם הביאור פשוט דהם אסרו מצד שיש כאן התעסקות בדברי חול כלשון הרמב"ם או מצד שזה בגדר ממצוא חפציך ובזה ודאי אין סיבה להתיר בספר אמנם בהזכרת נשמות שזה צורך היום ודאי שלא שיך איסור זה וכל הצד לאסור מצד הגזירה דסוגין שמא יקרא בשטרי הדיוטות ובזה יש סברא שבספר מותר

כ"ו טבת ע"ד

**ממצוא חפציך ודבר דבר**

**האם איסור ממצוא חפציך יש לו חומר של איסור דאוריתא**

א]נצטוינו בנביא ישעיהו אם תשיב וגו' וכבדתו מעשות דרכיך ממצוא חפציך ומדבר דבר ומבואר כאן שני איסורים א. ממצוא חפציך ב. מדבר דבר ועיין תוס' בסוגין שנקטו שאיסור זה הוא איסור דאוריתא וכוונתם שיש לזה חומר דאוריתא כיון שזה מדברי קבלה וכן משמעות רש"י בביצה ל"ז. שהגמ' שם אומרת שאסור להקדיש אטו מקח וממכר וכתב רש"י שזה ממצוא חפציך עוד פירש שזה מצד שמא יכתוב והקשה שזה גזירה לגזירה ומבואר שאם זה מצד ממצוא חפציך אין זה בכלל גזירה לגזירה ובחידושי חת"ס כאן האריך שזה בכלל המצוה דאוריתא של למען ינוח דמבואר ברמב"ן שאם נוהג כדרך חול הוי ביטול מצות עשה ועיין תשובות חוות יאיר סימן נ"ג שנקט שלומר לעכו"ם לעבור איסור ממצוא חפציך הוי אמירה באיסור דאוריתא שגם במקום הפסד ממון זה לא סיבה להתיר דהינו שאיסור דרבנן זה, הוא איסור יותר חמור מסתם איסור דרבנן והנה מבואר בגמ' שלצורך מצוה מותר והרי בשאר איסורים לא מצאנו היתר זה וצ"ל שצרכי מצוה אין זה היתר של דחיה אלא שאין זה בכלל האיסור כלל וכן הוא פשטות כוונת התוס' שביארו שקושית הגמ' שאם זה דאוריתא א"כ איך חפצי שמים מותר והגמ' עונה שאין זה בכלל האיסור

אמנם עיין גר"ז ש"ו ס"ה שכתב מפורש שיש איסור אמירה לעכו"ם שזה שבות אמנם אם אומר לו שיעשה מלאכה לאחר שבת אין זה שבות אלא רק איסור ודבר דבר דהינו שנקט שאיסור זה יותר קל וע"ש שביאר שההבדל בין האיסורים שבאיסור שבות לא הותר לצורך מצוה ובאיסור של האמירה הותר לצורך מצוה והנה לפי זה יתכן שבאמת גם צרכי שמים הוא בכלל דיבור בחפציו שיש כאן סיבת איסור רק שהצורך מצוה דוחה דבר זה וכמו שזה דוחה האיסור אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן לצורך מצוה וכן דייק האגלי טל סימן רט"ז סק"ט [אבני נזר סימן מ"ג] מדברי הגר"ז וע"ש שכתב שזה חלוק מההיתר של בורגנים שאין זה בכלל האיסור כלל ועיין מג"א שנקט שלומר יעשה מלאכה לאחר שבת לצורך מצוה אסור וביאר הגר"ז כי אין בזה תועלת למצוה ומשמע כנ"ל שרק הענין של המצוה דוחה ועיין שו"ת הב"ח סימן קמ"ו הובא במ"ב שכתב שמותר לעבור על האיסור ממצוא חפציך ודבר דבר לצורך הפסד ממון דהרי זה יותר קל מאמירה לעכו"ם שזה הותר לצורך רבים וא"כ אם הפסד ממון מותר אמירה לעכו"ם כל שכן שמותר ממצוא חפציך ע"ש ומבואר שזה מתיר ולא שאין זה בכלל האיסור דא"כ אין זה ענין להפסד ממון שזה רק מדין דחיה ועיין תהלה לדוד ש"ו סקכ"ג שנקט גם כך כדבר פשוט שזה איסור יותר קל ולכן כתב שבין השמשות שהותר שבות דשבות כגון ד"א בכרמלית לדעת הט"ז סימן שמ"ט ה"ה שהותר איסור ודבר דבר וכן כתב ש"ו סק"ה ד"ה לכאורא שאמירה לעכו"ם לעבור איסור ודבר דבר מותר במקום הפסד דהוי אמירה באיסור דרבנן

ויש מקום לומר ששורש האיסור הוא דאוריתא וכמו שביאר החת"ס שזה ביטול של למען ינוח אמנם זה רק על התעסקות גמורה ולא על פעולה חד פעמית שזה רק איסור דרבנן קל

**מה כלול באיסור ממצוא חפציך דעת רעק"א וחוות יאיר**

ב]והנה בעיקר האיסור ממצוא חפציך ודבר דבר עיין רש"י קי"ג. דביאר שהליכה להחשיך לצורך עשית מלאכה זה אסור מצד ממצוא חפציך והאיסור של ודבר דבר זה דבור חול דהינו מקח וממכר וחשבונות ובתוס' שם חלקו וכתבו שהכל בכלל ממצוא חפציך והדין ודבר דבר זה ריבוי דברים בטלים וברמב"ם פכ"ד מבואר שעשית חפציו זה החשכה לעשית מלאכה וכן כתב בה"ד שלומר לפועל היה נכון עמי לערב זה עשית חפציו אמנם כתב בה"א דלומר לשותפו מה ימכור למחר או מה יקנה למחר זה ודבר דבר ועיין גר"ז ש"ז ס"א וכן בחיי אדם שביארו שאם אומר לחברו שיעשה לו מלאכה זה עשית חפציו אמנם מה שאומר על עצמו שיעשה מלאכה לאחר שבת זה מצד ודבר דבר ועיין רש"י ביצה ל"ז. שהגמ' אומרת שאסור להקדיש אטו מקח וממכר וביאר שאיסור מקח וממכר זה מצד עשית חפציו דהינו שגם דבר היתר נאסר מצד עשית חפציו וכן מבואר בדבריו במתניתין דשכירות פועלים אסור מצד עשית חפציו ועיין רמב"ם ה"ח שכתב שמותר לאדם לשמור פירותיו והקשה למה זה לא עשית חפציו דהרי מתעסק לשמור על ממונו ותירץ שכיון שזה רק להעמיד ממונו ולא להוסיף לו ממון אין זה בכלל עשית חפציו ועיין או"ש פכ"ד שביאר שלכן שמור לי ואשמור לך מותר כיון שלא הרויח אלא שמירת ממונו שאין זה בכלל עשית חפציו והנה מבואר מדברי הרמב"ם ורש"י שהדין עשית חפציו זה סיבה לאסור גם מקח של היתר דהינו שאין בו שום מלאכה וזה עצמו האיסור מה שמתעסק להרויח ממון ועיין חידושי הגר"ח סטענצל שדן שהדין שכר שבת יסודו שהמלאכה נאסרת בשכר ולכאורא הביאור כנ"ל שאז חשיב שיש כאן התעסקות להרויח ממון [ועיין חוות יאיר שנפק"מ גם בשוכר פועל ללקט מציאות שאסור מצד מקח וממכר]

והנה מבואר במשנה לא ישכור אדם פועלים בשבת ולא יאמר לחברו לשכור לו פועלים והגמ' שואלת מאי שנא הוא מאי שנא חברו והגמ' עונה חבר נכרי ושואלת גם בזה הרי תיפו"ל מצד שאמירה לנכרי שבות וביאר רש"י שהרי מבואר לעיל שנכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה דהינו שיש איסור אמירה לעכו"ם שבות והקשה רעק"א שהר"ן לעיל כתב שאמירה לעכו"ם במקום הפסד אסור באיסור דאוריתא ומותר באיסור דרבנן ומשאצל"ג זה כמו איסור דאוריתא ולכן אסור לומר לו לכבות א"כ עד כמה ששיך לחלק בין אמירה באיסור דאוריתא או דרבנן א"כ מה הגמ' שואלת שאמירה לעכו"ם שבות הרי שם זה אמירה באיסור דאוריתא ופה זה אמירה באיסור דרבנן וע"ש שהביא לישב וכן הוא בחוות יאיר סימן נ"ג שכאן שאומר לו לשכור פועלים שזה איסור של ממצוא חפציך זה חשיב כאיסור דאוריתא

ועיין רעק"א שהקשה דאם נימא דבשכירות פועלים איכא איסור עשית חפציו מדברי קבלה א"כ מה הגמ' שואלת רק מצד אמירה לעכו"ם הרי יכלה לשאול שיש כאן איסור עשית חפציו דהרי אסור לאדם לומר שהוא ישכור פועלים לאחר השבת וכן אסור לומר לעכו"ם שישכור לו פועלים לאחר השבת חזינן שגם זה בכלל האיסור של עשיית חפציו אפילו שרק אומר לאחר שישכרו פועלים והרי איסור זה עדיף שהוא איסור דאוריתא ומכח זה חידש רעק"א שאין איסור של ודבר דבר רק אם זה דיבור על דבר אסור דהינו מלאכה שאסור לעשות אבל עשית מקח שזה דבר היתר לא שייך בזה מדברי קבלה איסור עשית חפציו ורק רבנן אסרו דבר זה מצד שמא יכתוב ולאחר שאסרו דבר זה ממילא הדיבור על זה הוי בכלל עשית חפציו וממילא א"ש שהגמ' שואלת מצד אמירה לעכו"ם שכאן גם האיסור עשית חפציו הוא רק איסור מדרבנן ובזה ישב דברי התוס' לעיל קכ"א. שהוכיחו מסוגין שאסור אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן אפילו שס"ל שממצוא חפציך זה כדאוריתא

והנה כבר הבאינו לעיל דמפורש ברש"י והרמב"ם שגם בעשית מקח יש בזה איסור ממצוא חפציך בעצם וכן מוכח בפשוטו מכל הדין של שטרי הדיוטות שביארו הראשונים שזה מצד עשית חפציו שעצם העסק ברוח ממוני יש בו איסור מדברי קבלה

והנה עיין חוות יאיר סימן מ"ו מ"ט נ"ג שכתב לדון שאין איסור באמירה לעכו"ם אם אומר לעכו"ם שיגיד לעכו"ם אחר דחז"ל לא אסרו אמירה לאמירה ועיין שם בסימן מ"ט דבעל העבודת הגרשוני הבין בדבריו שגם מונח בזה שאין איסור של אמירה לעכו"ם לעבור על האיסור של ודבר דבר ומה שכאן אסור לומר לעכו"ם לשכור פועלים הכונה כי שכירות פועלים זה איסור דרבנן מצד שמא יכתוב והקשה דהרי לענין דבר מצוה מבואר שההיתר ללא פסיקת דמים דהינו שיש שם רק איסור ודבר דבר ואין שם איסור של מקח וממכר וכה"ג מבואר במשנה שאם זה לא דבר מצוה אסור ובהכרח מדובר שאומר לעכו"ם שידבר אם פעול שישכור אותו לאחר השבת ומבואר שגם זה אסור דהינו שיש איסור אמירה לעכו"ם גם לעשות איסור ודבר דבר [ועיין חת"ס [תשובה ס'] ובחחו"מ ק"ה ד"ה אך לא שכתב שיש לאסור מצד ודבר דבר אלא שעדין הנידון קיים באומר לו בערב שבת או באומר לו ברמז או לדבר מצוה שכה"ג מצד הדין ודבר דבר אין איסור ורק מצד האיסור אמירה לעכו"ם שבזה יש מקום לדון שבאמירה לאמירה אין איסור וכן נפק"מ לשאר דיני התורה אם אסור אמירה לעכו"ם]

אמנם עיין תשובות חוות יאיר סימן נ"ג שכתב שבזה שאומר לעכו"ם שידבר אם פועלים שיש בזה איסור ודבר דבר לא חשיב אמירה לאמירה אלא חשיב אמירה לעכו"ם שיעשה איסור של ודבר דבר [ויתכן שחשיב ודבר דבר בעצם] שזה כאיסור דאוריתא וודאי אסור וכל דבריו רק במקום שאין לאסור מצד האיסור של ודבר ודבר אלא שצ"ע א"כ כל אמירה לעכו"ם זה גם ודבר דבר בזה כתב שרק דיבור של עשית חפציו יש בזה ודבר דבר אבל אם אומר לעכו"ם להדליק הנר שזה לא רוח ממוני אין זה בכל האיסור של עשית חפציו וזה רק נאסר מצד דין אמירה לעכו"ם ובזה יש מקום לנידונו עכ"ד והנה משמעות דבריו דבאומר לחברו שידבר אם פועלים אין הוא עובר על איסור ודבר דבר ודלא כדנקט הגרעק"א וצ"ע הרי ודאי שגם באומר לו שיעשה אחר שבת זה אסור ובהכרח שחשיב שהוא עצמו עובר על ודבר דבר וכמו שהוכיח הגרעק"א וכמבואר בתוס'

ולכאורא צ"ל דהנה הגמ' שואלת מה לי הוא מה לי חברו וביאר רש"י שזה יאסר מצד לפני עור וצ"ע למה לא ביאר שזה אסור מצד עשית חפציו שזה איסור שלו עצמו וכמו שהקשה רעק"א לגבי אמירה לעכו"ם ואולי יש לדחוק שחד מתרי טעמי נקט אמנם היה מקום לומר שזה ודאי שכונת המשנה להגיד את עצם הדין שעשית חפציו אסור בין אם הוא שוכר ובין אם אומר למישהו אחר לשכור והגמ' שואלת שמה צריך להגיע לחידוש זה תיפו"ל מצד לפני עור ולפ"ז יש לבאר שגם כונת הגמ' בחברו עכו"ם לשאול דמה המשנה צריכה לחדש מצד שגם זה חשיב ממצוא חפציך הרי תיפו"ל שיש כאן איסור אמירה לעכו"ם ולפ"ז באמת זה ודאי שגם באומר לחברו שישכור הוא עצמו עובר על ודבר דבר וכמו במוצאי שבת רק זה עצמו חידוש המשנה והגמ' דנה שגם ללא חידוש זה הדין מוכרח מצד עצמו [וא"ש שהגמ' שאלה מצד אמירה לעכו"ם שכאן זה כמו דאוריתא וככל הנ"ל]

והנה בעיקר חידוש החוות יאיר שאין איסור ממצוא חפציך ודבר דבר אלא על ענין מקח ולכן באמירה לעכו"ם להדליק נר אין בזה איסור מצד זה בפשוטו דבריו צ"ע דהרי אסור לומר לחברו תדליק נר במוצאי שבת או תתלשו פירות וא"כ בהכרח שיש איסור ודבר דבר גם על כל דבר שאסור לעשות בשבת וגם באומר לחברו שיעשה במוצאי שבת אסור וא"כ מה הצד להתיר אמירה לאמירה הרי יש כאן איסור של ודבר דבר מצד עצמו וצ"ע ועיין לקמן

והנה העולה מהנ"ל דבגדר איסור ממצוא חפציך מצאנו שני מהלכים דרעק"א נקט שכל האיסור בעיסוק בדבר האסור לעשות בשבת אבל אין שום סיבה ללמוד מזה איסור עיסוק בעניני ממון בדבר שאין בו מלאכה אמנם כבר הבאינו מלשון רש"י והרמב"ם שכל עיסוק להרוחת ממון הוא בכלל האיסור ובדברי החות יאיר מבואר שאדרבא עיקר האיסור של ממצוא חפציך זה העיסוק להרוחת ממון אפילו אם זה בצורה המותרת אבל העיסוק במלאכת איסור שזה לא הרוחת ממון אין זה בכלל האיסור ובפשוטו תרויהו איתניהו דהינו שכל שזה עיסוק במעשה האסור בשבת הוי בכלל עשית חפציו ואיסור ודבר דבר וכן כל שמתעסק להרוחת ממון הרי בכלל האיסור של עשית חפציו

**הטעם שהוצרכו לאיסור אמירה לעכו"ם דתיפו"ל מצד ודבר דבר**

ג]והנה מבואר בגמ' שיש איסור אמירה לעכו"ם שבות והגמ' ב"מ צ. דנה האם זה גם בשאר איסורים ומבואר שיש כאן האיסור מצד מה שהעכו"ם עושה על פי הישראל אפילו שאין בזה איסור ודבר דבר דהרי בשאר דיני התורה וודאי שאין איסור ודבר דבר ובגדר האיסור עיין חת"ס כאן ובגר"ז סימן רמ"ג ס"א וכן הוא בראבי"ה סימן שצ"א ובלשון רש"י קנ"ד: שיש שליחות לעכו"ם דהינו שמצד עיקר דיני שליחות זה לא סיבה לאסור אבל מדרבנן כל שעשוה על פי צווי המעשה מתיחס לישראל וחשיב שעושה מלאכה ויתכן שגדר האיסור גם ללא שמתיחס אלא שנאסר לישראל לגרום שעכו"ם יעשה מלאכה בשבת וכלשון הרמב"ם כדי שלא שבת קלה בעיניו

והנה בפשוטו בכל אמירה לעכו"ם יש גם איסור מצד ודבר דבר דהרי באומר לעכו"ם שיעשה מלאכה לאחר שבת גם אסור וכן בישראל מצד ודבר דבר כ"ש באומר שיעשה בשבת רק שבישראל לא משכחת ליה כיון שאסור לו לעשות אבל בעכו"ם שיכול לעשות לכאורא ודאי שיש בזה איסור ודבר דבר וכן הוא בלשון רש"י בע"ז ט"ו. שאסור אמירה לעכו"ם מצד ודבר דבר אלא שא"כ צ"ב מה צריך להגיע לדין אמירה לעכו"ם שזה מצד שליחות תיפו"ל מצד ודבר דבר [והנה לגר"ז שאיסור אמירה לעכו"ם זה איסור יותר חמור אין כל כך מקום לקושיא שכאן עשו איסור שבות מדרבנן] ועיין פמ"ג ש"ז סק"א שכתב שנפק"מ א. באמירה לדבר מצוה ב. באומר לו בערב שבת שיעשה בשבת שכה"ג אין לאסור מצד הדיבור ג. באמירה דרך רמז דמצד ודבר דבר אין איסור ומצד שליחות לעכו"ם אסור ומקור דבריו בתו"ש סימן רמ"ג בפתיחה ע"ש

אמנם עיין רעק"א תשובה י"ז שיצא לחדש שכל שהעכו"ם עושה לצורך שבת אין זה בכלל איסור עשית חפציו וזה רק נאסר מצד אמירה לעכו"ם וע"ש שדן שלפ"ז גם באומר לו שיעשה למוצאי שבת אין בזה איסור כיון שיש לזה היתר אם זה נעשה לצורך שבת אמנם כל זה לפני שחז"ל אסרו אמירה לעכו"ם אמנם לאחר שחז"ל אסרו אמירה לעכו"ם א"כ הוי דבר האסור וודאי שגם לצורך שבת זה אסור ולכן גם אסור לומר לו שיעשה לאחר שבת והנה מה שדן שחשיב שיש לו היתר לצורך שבת וזה כמו בורגנים בפשוטו כל ההיתר אם שיך שזה לא יהיה מלאכה ולא שיהיה לזה היתר וכמו שביאר רעק"א עצמו סימן ה' והנה הפמ"ג הנ"ל והתו"ש סימן רמ"ג והגר"ז בכמה דוכתי [והאריך בזה בקו"א רס"ג סק"ח] נקטו שודאי שגם לצורך שבת יש האיסור של ודבר דבר והנה בעיקר הדבר המבואר ברש"י שבכל אמירה לעכו"ם יש לאסור מצד ודבר דבר יש לדון בזה וכדלקמן

**בהא דאין איסור ודבר דבר בישראל שקיבל שבת לומר לחברו והדמיון בין זה לאמירה לעכו"ם**

ד]והנה כתב הרשב"א בסוגין לדון בקיבל שבת האם מותר לומר לחברו שיעשה לו מלאכה וכתב להוכיח מהדין של שמור לי פירות שבתחומך שמותר והכונה כמו שביאר הגר"ז שמדובר שאומר לו שילך וישמור פרות שבתחומו שזה דבר שלמשלח אסור ללכת שם ולשליח מותר וכתב הר"ן לדחות שיתכן שרק כאן מצד שיש על זה היתר דבורגנים ובפשוטו כונתו דהבין דנידון הרשב"א מצד ודבר דבר ועל זה דחה שעל איסור תחומין אין איסור ודבר דבר כמבואר בסוגין אבל על שאר איסורים יתכן שאפילו שלישראל שאמר לו מותר בכל אופן יש כאן איסור ומצד ודבר דבר ועיין ט"ז וב"ח שהאריכו דהרשב"א למד שמשמעות סוגין שחלק זה לא צריך להגיע להיתר של בורגנים וצ"ב כוונתם ושמעתי לבאר דהרי תוס' הקשו למה הגמ' לא הוכיחה מהמשנה את ההיתר של בורגנים מדברי אבא שאול שכל שרשאי להחשיך רשאי באמירתו וביארו תוס' דיתכן שהכונה על אמירה שישמור פירות שבתחומו ומבואר שזה מותר גם ללא היתר בורגנים ובדעת הר"ן יתכן שהיה לו ישוב אחר על קושית תוס' ויתכן שס"ל שלאחר דברי שמואל זה באמת כונת המשנה ואין מקור ליותר מזה

והנה צ"ב למה באמת אין כאן איסור של ודבר דבר הרי אומר לישראל לעשות מלאכת איסור [והאחרונים דנו שיש כאן הסברא של בורגנים שיכל לא לקבל שבת אמנם בפשוטו אין זה סברת הרשב"א וביותר דהגר"ז האריך לבאר שדבר שהוא מלאכה גמורה ורק שההיתר כי זה לא שבת לא שייך בזה היתר דבורגנים ע"ש] ויש מקום לומר על פי דברי רעק"א שדבר שהוא לצורך שבת אין זה בכלל האיסור של ודבר דבר אמנם עיין גר"ז בקו"א רס"ג סק"ח שביאר **וז"ל דכיון דלחברו מותר אין באמירתו כלום ר"ל שאין מתעסק כלל בדבר האסור אלא בדבר המותר עכ"ל** דהינו שכל האיסור לומר לעשות דבר איסור זה רק עד כמה שמעשה זה הוא מעשה איסור אבל עד כמה שהישראל לא קיבל שבת אין זה מעשה איסור דהרי זה לא שבת אצלו ואין זה דומה למה שאסור לומר לחברו שיעשה מעשה איסור לאחר השבת דשם כיון שעכשיו אסור לו לעשותו חשיב מעשה איסור אבל כאן שעכשיו יכול לעשותו אין זה מעשה איסור כלל

והנה בפשוטו לפ"ז מסתבר [וכן הוא בגר"ז שם] שבכל אמירה לעכו"ם שיעשה מלאכה בשבת עד כמה שכל הודבר דבר זה מצד שזה מלאכת איסור א"כ העכו"ם שהוא לא מוזהר ואין זה מעשה איסור זה כמו ישראל שלא קיבל שבת ולא שיך לאסור מצד הודבר דבר ורק לאחר שחז"ל אסרו אמירה לעכו"ם וחשיב מה שעושה על פי ישראל כדבר האסור בשבת ממילא יש כאן גם ודבר דבר וגם אם אומר לו שיעשה לאחר השבת זה אסור והנה לפ"ז יש לבאר את דברי החוות יאיר לעיל שזה ודאי מודה דיש דין ודבר דבר על דבר האסור לעשות בשבת רק שמלאכת עכו"ם שזה דבר המותר לא שיך לאסור מצד זה ורק אם אומר לעכו"ם לעשות מקח שזה אסור לא מצד המלאכת איסור שבזה ודאי חשיב עשית צרכיו גם ללא איסור אמירה לעכו"ם וא"ש הכל מה דהוצרכו לאיסור אמירה לעכו"ם שבות גם בעושה מלאכה בשבת וכחות יאיר הנ"ל

והנה בדברי הגר"ז שם בתחילתו לענין קצץ מבואר שנקט שאמירה לעכו"ם כן אסור מצד ודבר דבר וכן הבאינו מרש"י לעיל וצ"ל שמעשה ישראל קודם שבת זה לא מעשה מלאכה משא"כ מעשה עכו"ם בשבת זה מעשה מלאכה ולא שייך סברא זו ויתכן לחדש עוד שלאחר שחז"ל אסרו אמירה לעכו"ם זה עצמו סיבה כבר לדון שמעשה עכו"ם זה מעשה איסור ויש כאן ודבר דבר גם אם המעשה יעשה ללא איסור אמירה לעכו"ם כלל וכגון בקצץ שעושה לצורך עצמו וזה לא נאסר מצד אמירה לעכו"ם דחשיב שזה מעשה איסור דהרי אסור שזה יעשה על ידי הישראל וצ"ע

**סיכום השיטות האם ללא איסור אמירה לעכו"ם יש ודבר דבר והנפק"מ בזה**

ה]והנה מדברי רש"י בע"ז שכתב לאסור אמירה לעכו"ם מצד ודבר דבר וכן מדברי הר"ן שדן שבאומר לחברו שלא קיבל שבת שיעשה מלאכה יאסר מצד ודבר דבר חזינן שלא ס"ל כיסוד הנ"ל אלא כל שזה מעשה מלאכה בשבת הוא בכלל האיסור אפילו שעכשיו הוא נעשה דרך היתר [ועיין לקמן מהראב"ן] וכן מבואר מהחת"ס שנקט שאמירה לאמירה אסור רק בשבת מצד ודבר דבר אבל בערב שבת מותר

והנה עיין מאירי ושיטה לר"ן שביארו כוונת הגמ' ק"נ. ששואלת אמירה לעכו"ם שבות שהכוונה שממילא באיסור דרבנן אין סיבה לאסור דהינו שמותר לומר לעכו"ם לשכור פועלים וצ"ע למה שזה לא יאסר מצד ודבר דבר ומבואר לכאורא כנ"ל שכל שמצד אמירה לעכו"ם אין איסור אין גם מקום לאסור מצד ודבר דבר אלא שכאן מבואר כרעק"א שגם מקח וממכר לא נאסר אלא מצד האיסור שבזה ויתכן שרק כאן שרק אומר למישהו אחר שיטפל לא חשיב עיסוק בחפציו גמור וכנ"ל מהחוות יאיר וצ"ע

והנה עיין שערי תשובה סימן תצ"ו שהביא את נידון האחרונים האם ביו"ט שני של גלויות מותר לומר לחברו שיעשה לו מלאכה וע"ש שדנו שזה כמו ישראל שלא קיבל עליו שבת והנה יש עדין מקום לדון שיאסר מצד ודבר דבר והנה אם נימא שגם באמירה לעכו"ם אין ודבר דבר ה"ה כאן אמנם אם נימא שכל הסברא כנ"ל שכיון שזה ערב שבת א"כ זה לא מלאכת שבת ולכן זה לא ודבר דבר א"כ יתכן שביו"ט שני של גלויות מה שלישראל מותר זה דומה לעכו"ם וזה לא דומה ללא קיבל עליו שבת ולכן יאסר מצד ודבר דבר רק שלצורך מצוה יהיה מותר

והנה עיין אור לציון ח"א וח"ב בסופו שהוכיח מגמ' י"ט. שיש איסור אמירה לבעל חי כגון לומר לכלב מאולף להדליק אור וכתב שזה ודאי שאין בזה איסור אמירה לעכו"ם מצד שליחות ולכן בערב שבת ודאי שזה מותר אבל אם אומר בשבת יש בזה איסור ודבר דבר עכ"ד והנה מסברא היה מקום לדון שרק דיבור לחברו חשיב דיבור אמנם בלשון הגמ' שדנה שאם הרהור כדיבור גם זה היה אסור ורק שהרהור יש היתר ומשמע שכל דיבור אפילו לעצמו נאסר [וכן הוא בלשון הפמ"ג] וגם אם כנ"ל עדין יש נפק"מ באומר לחברו שיאמר לבעל חי אמנם לנ"ל שכשהנידון על דיבור האסור זה רק אם אומר לו לעשות מלאכת איסור א"כ בבהמה זה כמו ללא איסור אמירה לעכו"ם שבות ויתכן עוד שגם אם בעכו"ם זה כן אסור מעיקר הדין דזה מלאכת איסור אבל מעשה דבעל חי אין זה בכלל מלאכת איסור ופה ודאי צדקו דברי הגר"ז אמנם אם יאמר לו ללחוץ על מכונה שעושה רווחים בזה באמת יאסר מצד עיסוק בחפציו וכמו בדיבור על מקח וכנ"ל מהחוות יאיר

והנה מבואר בשו"ע סימן ש"ז בסופו שמותר לומר לעכו"ם בשל בשבילך ועיין פמ"ג שהקשה שנכון שמצד אמירה לעכו"ם כל שזה לצורך עצמו חשיב אדעתיה דנפשיה ואין כאן איסור אמירה לעכו"ם אבל למה שזה לא יאסר מצד ודבר דבר וכתב וי"ל והנה לנ"ל שבאמירה לעכו"ם אין לאסור מצד ודבר דבר ללא האיסור אמירה לעכו"ם א"ש וכן הוא בגר"ז במוסגר שם אמנם אם דלא כנ"ל צ"ל שאין זה בכלל דיבור האסור שכל האיסור זה בדיבור שלצורך האדם אבל אין איסור לספר שפלוני מחר יסע למקום מסוים ודבר זה צריך בדיקה ולכאורא לסברת רעק"א שלצורך שבת אין האיסור יתכן שגם כאן יש סברא הנ"ל וצ"ע

והנה הגמ' שואלת שמה החידוש שאסור לומר לחברו להשכיר הרי מה לי הוא מה לי חברו והקשו התוס' שאולי החידוש שגם לומר לחברו להשכיר למוצאי שבת אסור ותירצו שהמשנה היתה צריכה לומר החידוש שהוא עצמו אסור לו לומר שישכיר פועלים למוצאי שבת ועיין שפת אמת שהקשה שא"כ מה הגמ' עונה חברו עכו"ם אבל עדין שיגידו על האדם עצמו ולא שאומר לעכו"ם שישכיר שזה נאסר מצד ממצוא חפציך ע"ש והנה בפשוטו יתכן שכאן מדובר באופן על שכירות על שבת שבזה אין היכי תימצי בישראל ולא רצתה המשנה לדבר על אחרי שבת אמנם לנ"ל אין מקום לקושיא דכאן באמת ללא הדין אמירה לעכו"ם זה גם לא היה אסור מצד ממצוא חפציך וא"כ כונת הגמ' לישב שהמשנה באה לחדש שיש כאן בכלל מציאות של ממצוא חפציך והגמ' שואלת הרי ידענו שיש איסור אמירה לעכו"ם ויתכן שהכונה שממילא ודאי יש כאן ממצוא חפציך ודו"ק בזה

והנה עיין רמ"א סימן רע"ו דמותר לומר לעכו"ם לטלטל נר כיון שאפשר על ידי ישראל על ידי טלטול מהצד וכתב הגר"א דהמקור מהדין שמבואר בגמ' שמותר לומר שרוצה להביא פירות למוצאי שבת מצד בורגנים ועיין אמרי בינה סימן י"ב שהביא שכן הוא בראב"ן וצ"ע מה ענין היתר בורגנים לדין אמירה לעכו"ם וע"ש שביאר שזה ס"ל מסברא שדבר שהישראל יכול להשיג ללא העכו"ם אין בזה איסור אמירה לעכו"ם אלא שעדין יש מקום לאסור מצד ודבר דבר ועל זה כתבו שיש כאן הסברא של בורגנים שאין על זה האיסור של ודבר דבר עכ"ד ומבואר כרש"י שגם במקום שאין אמירה לעכו"ם שיך לאסור מצד ודבר דבר

**ו' שבט ע"ד**

**ביסוד דין אמירה לעכו"ם שבות**

**בהא דאין שליחות מדאוריתא במלאכת שבת**

א]מבואר במתניתין דנכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה וביאר רש"י מצד שאמירה לעכו"ם שבות ומבואר שאיכא איסור דרבנן מיוחד של אמירה לעכו"ם לעשות מלאכתו והנה מבואר שאין בזה איסור מצד עיקר הדין ודנו האחרונים למה שלא יאסר מצד שהעכו"ם הוא שלוחו של הישראל והנה מדאוריתא אין שליחות לעכו"ם אמנם הקשה בשו"ת פנ"י סימן ג' הרי שיטת רש"י ב"מ ס"ט: שיש שליחות לעכו"ם לחומרא א"כ מצד זה כבר יש כאן סיבה לאסור [ועיין בית מאיר אבן העזר סימן ה' ובישועות יעקב שם שהאריכו שדברי רש"י זה רק בריבית ולא בשאר איסורים] עוד הקשה שם וכן בגר"ז בקו"א רס"ג סק"ח דמבואר ברשב"א שישראל שקיבל שבת יכול לומר לישראל אחר שלא קיבל שבת שיעשה מלאכתו וכאן הרי זה ישראל שיש לו שליחות א"כ שיאסר מדין דאוריתא ואין לומר שזה שליח לדבר עבירה דהרי בשליח לאו בר חיובא ישלד"ע [והגר"ז חידש שלגבי זה לא קיבל שבת ויש כאן חידוש שגם בקבלה של קדושת שבת שייך שלגבי דבר אחד לא קיבל שבת ולפ"ז ביו"ט שני של גליות אסור לומר לישראל לעשות מלאכה כי יש שליחות וכן לא שייך לומר שהבן חו"ל לא קיבל לגבי זה]

ובתוס' שבועות ג. מבואר שישראל שאומר לעכו"ם שיקיף לו קטן יש בזה שליחות ועובר איסור דאוריתא וביאר הנתה"מ סימן קפ"ב דבשליחות של מעשה יש שליחות לעכו"ם ורק בשליחות של חלותים אין שליחות לעכו"ם ועיין סימן שמ"ח שהקשה לפ"ז למה אמירה לעכו"ם זה רק שבות דרבנן ואין כאן איסור דאוריתא עוד יש להקשות דהמחנ"א חידש דבפועל יש שליחות לעכו"ם והבעלים יכול לברך על קביעת מעקה וא"כ בכל עבדו ושפחתו שיאסר מצד דין דאוריתא והרי מפורש בראשונים עיין סימן ד"ש שזה רק אסור מצד אמירה לעכו"ם אם אין איסור של עבד ע"ש [ועיין תועפות ראם על היראים סימן ד"ש שביאר שמה שנקט שם שאמירה לעכו"ם זה דאוריתא מדובר בפועל ועל דרך המחנ"א]

ובטור סימן קפ"ב מבואר דבטביחה ומכירה שהתחדש שיש שליחות לדבר עבירה זה גם בשולח לטבוח בשבת והקשה הקצוה"ח שם הרי מבואר ברמב"ם לגבי מעילה שאם נתערב איסור אחר אין שליחות לדבר עבירה שכיון שהמעשה לא מתיחס מצד איסור אחר א"כ גם כאן כיון ששלחו לטבוח בשבת שהאיסור מצד שבת לא מתיחס א"כ שלא יתיחס כלל

ועיין באחרונים שכתבו לבאר דבאמת בשבת מצד שליחות אין כאן סיבה לאסור כלל ובטעם הדבר עיין חת"ס ק"נ. שכיוון שכתוב בתורה למען ינוח וגו' א"כ יסוד האיסור שכל שיש כאן מעשה טורח מצד האדם דבר זה הוא מלאכה אבל כל שדנים שהאיסור יהיה מצד שמתיחס אליו מעשה עבירה כה"ג הרי גופו שבת ועבירה בצורה של יחס לא נאסר ועיין קה"י סימן נ"ה שהקשה דהנימוק"י דן למה מותר להדליק נר בערב שבת הרי אשו משום חציו וחשיב שהוא עושה מלאכה בשבת ותירץ שכל העשיה מתיחסת לרגע העשיה שזה ערב שבת ולנ"ל אין כאן מקום לקושיא כיון שגופו לא עושה שום פעולה בשבת ולא נאסר מלאכה דרך עשיה של ערב שבת אמנם עיין בית מאיר וישועות יעקב שכתבו בנוסח קצת אחר דהאיסור מלאכה בשבת זה כמו מצוה שבגופו דלא מועיל שליחות דהינו שכל יסוד האיסור שגופו של היהודי פועל ולכן זה סברא שלא נאסר פעולה על ידי שליחות משא"כ אשו משום חציו שזה חשיב מעשה גמור שלו כה"ג זה סיבה לאסור ולפ"ז א"ש דלא שייך לאסור מצד עיקר הדין שליחות בשבת בעכו"ם מצד שמלאכה על ידי שליחות לא נאסר ולפ"ז א"ש שישראל שקיבל שבת לא יאסר לומר לחברו דעבירה על ידי שליח אין בזה איסור וכן א"ש שגם בפועל עכו"ם אין כאן איסור ובזה א"ש גם הקושיא של נתערב כאן איסור אחר בטביחה ומכירה שכאן גם עד כמה שיתיחס המעשה חילול שבת זה לא סיבה שהמשלח יעבור האיסור וממילא זה לא סיבה שהמעשה לא יתיחס אליו

ובנתה"מ סימן שמ"ח כתב שגם אם היה שליח לדבר עבירה זה רק בדבר שגם ללא שזה מתיחס למשלח יש כאן מעשה עבירה בזה כל שזה מתיחס למשלח חשיב שהוא עשה איסור אבל במקום שמצד עשית השליח אין בזה שום איסור לא מצאנו שעל ידי שליחות שזה מתיחס למשלח יחשב שהוא עושה איסור ולכן בשולח עכו"ם לא שייך לדון שיש שליחות דהרי מתיחס לבן אדם מעשה של היתר שהוא לא חילול שבת וא"כ גם על ידי שליחות זה לא סיבה לאסור דמתיחס מעשה היתר משא"כ בהקפה דמבואר בתוס' שיש שליחות דשם עצם ההקפה הוא חפצא של איסור [ובאמת היה מקום לומר שרק אם השליח עושה איסור שייך לדון שהמשלח עובר איסור מצד שמתיחס אליו מעשה עבירה אמנם בתוס' מבואר לא כך] והנה לפי זה א"ש כל הדוגמאות הנ"ל שהשליח לא עשה איסור כלל כגון בעכו"ם או בישראל שלא קיבל שבת או בפועל עכו"ם אבל באמת בשולח ישראל אם היה שליחות היה כאן איסור וקושית הקצוה"ח מנתערב בו איסור אחר קיימת וע"ש בקצוה"ח מה שישב

העולה מהנ"ל דנחלקו האחרונים האם במקום שיש שליחות זה סיבה לאסור עשית מלאכה על ידי שליח דהגר"ז והפנ"י נקטו שזה סיבה לאסור אמנם יש מקום לדון שזה לא סיבה לאסור ויש כאן שני סברות או שזה כמו מצוה שבגופו או שכיון שאצל השליח זה לא איסור זה לא מתחדש לאיסור על יד שמתיחס למשלח והנה בפשוטו יתכן נפק"מ בכל הנ"ל בשולח ישראל אחר לעשות איסור והשליח שוגג דדעת תוס' בקידושין שיש שליח לדבר עבירה [ע"ש בקה"י שהביא השיטות] א"כ כה"ג המשלח עבר איסור ונפק"מ בכל דבר שיש מחלוקת הפוסקים והאוסר אומר למתיר דאם נימא ששליחות זה סיבה לאסור גם כאן זה סיבה לאסור וצ"ע והנה עיין ב"י סימן רמ"ד שהביא מהסמ"ג שהביא מכילתא שאמירה לעכו"ם זה דאוריתא הובא ברש"י על התורה פ' בא על הפסוק כל מלאכה לא יעשה לכם ועיין שער הציון סימן רמ"ג שכתב שהעיקר כגירסת הגר"א במכילתא שלא יעשה לכם הכונה על ידי ישראל דהינו שהתוספתא זה לא אסמכתא אלא זה דאוריתא ובפשוטו מבואר שבשבת חוץ מאיסור לפני עור יש גם איסור מצד איסורי שבת לומר לישראל אחר שיעשה עבורו מלאכה ולפ"ז באופן הנ"ל צריך לאסור אמנם יתכן שגדר האיסור כדין לפני עור דהינו שמחויב לדאוג שיהודי אחר ינהג כפי דינו מצד דיני שבת וצ"ע

**בגדר הדין דאמירה לעכו"ם שאסור מדרבנן**

ב]והנה כל זה ללא איסור אמירה לעכו"ם אמנם מדרבנן אמירה לעכו"ם שבות ויש לדון בגדר האיסור שבזה והיה מקום לומר שהאיסור הוא עצם האמירה שהעכו"ם יעשה לישראל מלאכה ועיין לשון רש"י ע"ז ט"ו שכתב שזה אסור מצד ודבר דבר אמנם הרי הסכמת כל הפוסקים שגם אם אומר לו מערב שבת יש איסור והוכיחו דבר זה מגמ' ומבואר שאין האיסור רק מצד האמירה אלא בעצם זה שהעכו"ם עושה בשבת מלאכה על ידי אמירת הישראל והנה בטעם האיסור מצאנו שני טעמים בראשונים א. עיין רמב"ם פ"ו ה"א שכתב וז"ל ודבר זה אסור מדברי סופרים כדי שלא תהיה קלה בעיניו ויבאו לעשות מלאכתן בשבת עכ"ל ועיין כל בו סימן ל"א שכתב וז"ל כדי שלא יבוא לעשות מלאכתו הוא בעצמו וכן הוא בלשון האור זרוע סימן פ"ד דהינו שאם עושה מלאכה על ידי עכו"ם יבוא גם לעשות מלאכה בעצמו אמנם עיין בראבי"ה סימן שצ"א תשובה מהיראים שכתב וז"ל וטעמא דאסור לומר לגוי שנראה כשלוחו דאף על גב שאין שליחות לגוי ואמרינן נמי אין שליח לדבר עבירה מיהו מדרבנן אסור עכ"ל דהינו שטעם האיסור מצד שזה נראה כשלוחו

והנה עיקר הדבר שהגדר באמירה לעכו"ם שבות שהוא כשלוחו מבואר בכמה דוכתי א. עיין לשון רש"י קנ"ג. שכתב באיסור אמירה קודם שבת כיון שהוא כשלוחו וכן ביאר בסוגיא דע"ז במשכיר מרחץ או קרקע שהעכו"ם כשלוחו וכן הוא בהגהות מימוני פ"ו ה"ב שכתב שאסור לומר לו מערב שבת כי יש שליחות לעכו"ם לחומרא ופשטות דבריהם שזהו טעם האיסור אמנם גם אם נימא שאין זה טעם האיסור אמנם ודאי יתכן שגדר האיסור אמירה לעכו"ם שחשיב כשלוחו והמעשה שהעכו"ם עושה נחשב שהישראל עשה אותו

ועיין תוס' בב"מ צ. שדנו למה מותר לומר לעכו"ם תאכל נבילה ועיין רעק"א סימן ש"ז שכתב ליישב שהרי בנהנה אין שליחות דהינו שגדר הדין הוא שליחות וכה"ג לא נתחדש אמנם בפשוטו כמו שאין כאן דין עכו"ם כך אין את שאר הפטורים ולכן הראשונים לא תירצו כך

והנה למה דנתבאר לעיל דמצד דין שליחות רגיל אין סיבה לאסור בשבת אמנם בפשוטו בגדר דרבנן שאסרו אמירה לעכו"ם נתחדש שמה שמתיחס אליו מעשה מלאכה זה עצמו מכלל האיסור אמנם עדין יש לדון לסברת הנתה"מ שהסברא שזה לא אסור דהמעשה מצד עצמו הוא לא מעשה מלאכה א"כ יתכן שכאן שנתחדש לאיסור מצד שחידשו שהמציאות מה שזה מעשה שנעשה בשבת הוי כמעשה איסור ולא שגם אם זה לא מעשה איסור אצל השליח יש כאן איסור אמנם יתכן שזה ודאי שמעשה עכו"ם זה לא מעשה מלאכה דאצלו זה לא שבת ורק שנתחדש שכל שנעשה מעשה מלאכה שמתיחס לישראל אסור [וגרע מגרמא] ונפק"מ למה שדן הגר"ז לאסור בישראל שקיבל עליו שבת לומר [לחברו או] לעכו"ם שיעשה מלאכה [ובמג"א רס"א] מבואר ששיך כאן אותו היתר שאומר לישראל] וכן נפק"מ ביו"ט שני של גלויות האם יאסר מצד אמירה לעכו"ם לומר ליהודי אחר לעשות מלאכה או לעכו"ם שהוא בן א"י וכן נפק"מ באומר לעכו"ם שנמצא במקום ששם זה לא שבת האם יש בזה איסור [דהינו שיתכן שזה כגדר הגר"ז הנ"ל דחשיב שהישראל עשה וכעין עשיה בגרמא ויתכן כנתה"מ שזה מצד שהגדירו כמעשה איסור ויתכן לומר גדר אחר שחשיב כאילו העכו"ם מוזהר ומתיחס האיסור ממש והוא מחודש]

**ביאור הדין דאדעתיה דישראל קעביד**

ג]והנה הגמ' אומרת שנכרי שבא לכבות לא צריכים לומר לו אל תכבה כיון שאדעתיה דנפשיה קעביד ומבואר שאם היה עושה אדעתיה דישראל זה אסור אפילו שהישראל לא אומר לו כלום ועיין רשב"א יבמות מ"ח. שעבדו גם אם לא טבל אבל כל מה שעושה חשיב אדעתיה דאדונו וס"ל שיש בזה איסור דאוריתא ועיין שו"ע סימן ד"ש ס"א שיש אומרים שאין בזה איסור דאוריתא ומדויק שם שאיסור דרבנן ודאי יש בזה וכן נקט בביאור הגר"א ש"ה סכ"א ובפשוטו שכל שהגוי עושה אדעתיה דישראל ודאי אסור וכן נקטו האחרונים שעכו"ם שמדליק נר של ישראל כיון שיכול למחות בו כה"ג חשיב שעושה אדעתיה דישראל וזה אסור [ועיין תוס' לקמן קכ"ב. ואכמ"ל] ועיין ריטב"א בב"מ צ. שביאר שודאי אסור אמירה בערב שבת שכל שהעכו"ם עושה לדעת הישראל אסור וא"כ מה זה שמנה מתי היה האמירה ע"ש ובדעת הראשונים שדנו יתכן שסברו שהיה מקום לדון שכיון שאמר לו מערב שבת ומכח זה העכו"ם עושה זה מתיחס לערב שבת ולפ"ז אם מכבה עכו"ם שאינו מכירו כלל אלא עושה סתם טובה לכאורא צריך למחות בו שלא יכבה

והנה מבואר בגמ' שקטן שבא לכבות צריכים למחות בו מצד שאדעתיה דאביו הוא עושה ועיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שאם זה לצורך אדם אחר זה אדעתיה דאותו גדול הוא עושה ואסור והנה בפשוטו מדובר שזה בפניו וזה אסור מצד לא תאכילום וכן הוא משמעות הראשונים ביבמות קי"ד. אמנם הב"י כתב שהרי"ף והרא"ש שלא העתיקו כי עושה על דעת אביו משמע שתמיד אסור וגם אם זה שלא בפניו וכן משמע שגם אם זה לא לצורך אביו ובטעם האיסור באביו ביאר המ"ב מצד אתה ובנך דהינו שדבר זה ודאי שהוא לא בכלל לא תאכילום אבל כיון שעושה מלאכת אביו זה אסור מדאוריתא וכמו בעבד שעושה מלאכת אדוניו אלא שצ"ב למה אסור מה שעושה לצורך ישראל אחר ומשמעות השער הציון שזה כמו בעכו"ם שעושה אדעתיה דישראל דהינו שמבואר שכל שאדם עושה מלאכה לישראל לצורך הישראל זה נאסר מדרבנן [אמנם בפשוטו ברשב"א ובריטב"א מבואר שבקטן שעושה לצורך גדול זה רק אסור מצד שמא אתי למסרך ומבואר שאין איסור אמירה לעכו"ם בישראל והאריך בזה הבית אפרים יור"ד סימן ס"ב]

ועיין אגלי טל סימן רי"ד סק"ג ובקה"י סימן י"ד שהקשו שאם גדר האיסור שיש שליחות לחומרא א"כ כאן לא שיך לדון מצד שליחות דהרי הוא לא שלח אותו כלל ולכן ביארו שבאמת יש כאן שני איסורים דיש גדר של שליחות וזה רק באומר לו שיעשה ויש עוד איסור שכל שהעכו"ם עושה על דעת הישראל דבר זה נאסר מדרבנן והדבר פלא שעד כמה שיש כזה גדר א"כ מהיכי תיתי שיש איסור מצד שליחות אולי כל האיסור מצד שהעכו"ם עושה על דעת הישראל רק מציאות זו נעשית על ידי אמירה והנה מבואר בגמ' לעיל דבקצץ חשיב שעושה על דעת עצמו ועיין ראבי"ה סימן שצ"א שדעתו שכה"ג אסור אפילו אם אומר לו שיעשה בשבת כיון שעושה לדעת עצמו אמנם עיין ב"י סימן רמ"ז שהביא מכל הראשונים שס"ל שכל ההיתר של קצץ עוזר אם לא אמר לו שיעשה בשבת אבל אם קצץ על שבת זה ודאי אסור וכמבואר בגמ' שכל המכבה אינו מפסיד יש איסור ובפשוטו לא מצד הקציצה אלא מצד אמירה לעכו"ם ויש מקום לומר שבאמת בהכרח איסור זה מצד דין שליחות דהרי מצד אדעתיה דישראל זה לא שייך

[ועיין בית מאיר אבן העזר סימן ה' שחידש שהגדר שליחות זה דין כללי אלא שזה איסור כלל ובאומר בשבת זה איסור יותר חמור ומדין אמירה לעכו"ם ובזה ביאר לשונות רש"י והחילוק שבדליקה אסור לומר כי זה בשבת ובמי שהחשיך מותר כי זה בערב שבת אמנם בכל הראשונים מבואר שזה אותו דין אם אומר מערב שבת או בשבת]

אמנם בפשוטו אינו כן אלא שזה סברא שכל מה שאומרים שחשיב שזה עשיה בשבילו ולא לישראל זה רק כשהישראל לא ביקש ממנו מפורש תעשה בשבת אבל כל שביקש ממנו מפורש שתעשה בשבת חשיב שיש כאן עשיה על דעת הישראל וזה אסור אבל הכל מאותו פרשה וא"כ אין שום מקור לומר שיש כאן שני גדרים אלא אפשר לומר דאדרבא כל האיסור כנ"ל במה שעכו"ם עושה מלאכה לדעת הישראל ועיין חת"ס בחידושיו ק"נ. שכתב שכונת רש"י דהוי כשלוחו שחז"ל אסרו כל מלאכה שנעשה לדעת ישראל דהינו שהלשון שלוחו הוא לאו דוקא ואין הכונה מדין שליחות אלא זה כעין גדר שליחות אמנם יתכן דאדרבא יסוד האיסור הוא שליחות לחומרא אלא שחז"ל הוסיפו שגם במקום שעושה אדעתיה דישראל חשיב כשלוחו וכן הוא בלשון הפמ"ג תר"י א"א ד'

והנה עיין שו"ע סימן ש"ה ס"כ דמותר לחלוב על ידי עכו"ם כיון שזה למנוע צער בעלי חיים אבל צריך שהעכו"ם יקבל החלב כדי שיחשב שעושה לדעתו וכן מבואר בסימן רמ"ד ס"ו שהתירו במכס לומר לעכו"ם שיגבה המכס אמנם צריך שיהיה עושה אדעתיה דנפשיה ובפשוטו הדבר תמוה דכיון דיש כאן אמירה וחשיב שהעכו"ם עושה אדעתיה דישראל א"כ מה יעזור שהרוחים לעכו"ם ובפשוטו מבואר שיש כאן איסור שעושה אדעתיה דישראל ויש עוד איסור שעושה מצד אמירת הישראל אפילו שזה מעשה בשבילו וזה א"ש אם יש כאן שני איסורים וכנ"ל אמנם עיין גר"ז סימן ש"ה סכ"ט שביאר שעיקר השליחות זה בעושה על דעתו אמנם אם עושה לצורכו האיסור רק מצד האמירה וכאן הקילו בזה וצ"ע

**ידון לבאר שאין הגדר התיחסות המעשה וכמה נפק"מ בזה**

ד]העולה מהנ"ל דבעיקר האיסור אמירה לעכו"ם בפשטות נקטו האחרונים שיסודו בהתיחסות מעשה העכו"ם לישראל אמנם היה מקום לבאר שאין האיסור מצד התיחסות המעשה אלא שחז"ל אסרו המציאות שנעשה מלאכה לדעת הישראל שאם יעשה מציאות זו יבאו לעשות מלאכה בשבת וכלשון הכל בו והאו"ז והנה יש לדון האם יש איסור בעצם האמירה כגון שלאחר שאמר יבטל אמירתו האם לא עשה שום איסור והנה לשון הגמ' אמירה לעכו"ם שבות ומשמע שיש איסור בעצם האמירה ובפשוטו רק אם נימא שאין יסוד האיסור בהתיחסות לישראל אלא בעצם מה שיש כאן עשית מלאכה בשבת יש מקום לדון שגם באמירתו שיעשה מלאכה יש בזה מכלל החשש הנ"ל ובפשוטו לא מצאנו שיש משמעות לדיבור אמנם עיין תהלה לדוד שדן שאמירה לעכו"ם לעשות מלאכה לצורך עצמו לא נאסרה אלא בשבת וצ"ע

והנה עיין ר"ת שחידש שאין איסור של הנאה ממעשה עכו"ם אם הישראל יכל לעשות דבר זה בהיתר וברמ"א שכ"ה הביא שיטות שזה גם היתר באמירה והאמרי בינה סימן י"ב הביא כן מהראב"ן ובפשוטו זה נלמד מאותו מקום, שיסוד האיסור שמא יאמר לו ואם היה כאן איסור לומר היה גם איסור הנאה וצ"ל שזה סברא שאין חשש שישראל יעשה מלאכה כיון שיכול להגיע למטרה בהיתר כמו שביאר באמרי בינה הנ"ל אמנם לכאורא כל זה אם יש כאן איסור חדש של מלאכה שנעשית בשבת לצורך הישראל יש לדון מתי זה נאסר אבל אם זה גדר שליחות ובפרט אם זה הטעם וודאי מסתבר שלא שיך לחלק בזה

והנה מבואר ברמ"א סימן ש"ז שאסור לומר לעכו"ם שילך לקרוא לקרובי המת מחוץ לתחום וכןהוא בראשונים קנ"א. שאסור לומר לעכו"ם שישמור פירות שחוץ לתחום העכו"ם וצ"ע הרי מבואר בגמ' עירובין שעכו"ם לא קונה שביתה ורק חפציו אסרו גזירה אטו חפצי ישראל ובפשוטו עליו לא היה תקנת שביתה ובפרט לריטב"א שם שחפציו זה כמו חפצי הפקר מדרבנן א"כ לכאורא לדוחפו במקל מותר אפילו חוץ לאלפים אמה וא"כ צ"ע מה שיך לאסור בזה אמירה מצד שליחות ועיין בית מאיר סימן תקט"ו שהביא שהר"ן הוכיח שי"ב מיל זה דרבנן מהא דעכו"ם שהביא מחוץ לתחום מותר לאחר אפילו חוץ מי"ב מיל והקשה הרי מדאוריתא הוא לא קונה שביתה וא"כ כל האיסור הוא מדרבנן ובפשוטו מבואר שהגדר שכל דבר שלישראל אסור אסור לומר לעכו"ם לעשות וכיון שאם היה ישראל היה לו תחום זה גם בכלל האיסור ולכן אפילו שביחס שהיהודי ידחוף העכו"ם זה היה מותר אבל לומר לעכו"ם שילך זה אסור אמנם אם זה גדר שליחות זה לא שייך לכאורא דזה כאילו שהוא עשה והרי מותר לעשות כזה דבר [אמנם אם נימא שהגדר שהמעשה איסור של העכו"ם מתיחס לישראל יש לדון שהרי כאן יש עוד סיבה שזה לא מעשה איסור חוץ מה שהוא לא מצווה אמנם יתכן שזה בכלל ולפ"ז גם לראבי"ה יתכן הדין של תחומן וכן הוא בראבי"ה סימן ת"ז ושצ"א ודו"ק]

ועיין רעק"א ח"ד סימן ל"ט הובא בליקוטים כאן שדן בשולח עכו"ם שיביא דבר שמחוץ לתחום העכו"ם וזה תוך תחומו שיתכן שכיון שלישראל יש אפשרות לעשות מעשה זה, לא שיך כאן איסור אמירה לעכו"ם והנה לכאורא אם גדר הדין שיש כאן דין שליחות א"כ ודאי שאין כאן מקום להתיר ורק אם זה איסור בעצם המעשה שנעשה לצורך הישראל שייך לומר כזה גדר ולנ"ל שעכו"ם לא קונה שביתה ורק אסור מצד שאם היה ישראל בהכרח דנים לפי העכו"ם אלא שרעק"א דן שבמקום שהישראל מותר כה"ג לא גזרו

והנה עיין רשב"א שדן האם מותר לישראל שקיבל שבת לומר לישראל אחר שלא קיבל שבת שיעשה מלאכה והוכיח מהדין שיכול לומר לחברו שמור לי פרות שבתחומך והקשה הר"ן שאולי שם ההיתר מצד בורגנים דהינו שהבין שנידון הרשב"א לאסור מצד ודבר דבר ודחה שאין להוכיח מבורגנים ועין באחרונים שביארו שלרשב"א היה משמעות בסוגין דדין זה מותר ללא היתר דבורגנים והנה היה מקום לומר שהרשב"א לא דן כלל מצד ודבר דבר אלא מצד דין אמירה לעכו"ם שכיון שפעולה זו אסור לו לעשות לכן גם אסור לו לומר לחברו שיעשה דבר זה אמנם עיין גר"ז שהוכיח שאין זה הכונה שהרי במקרה שאומר לחברו שילך בתחומו הרי גם למשלח מותר לדחוף הישראל במקומו וא"כ שם אין שום צד לאסור ולא שייך ללמוד לכאן אמנם לנ"ל שאין הגדר שמעשה המלאכה מתיחס אלא שנאסר שיעשה מלאכה על ידי עכו"ם שמא הוא יעשה א"כ יש מקום לדון שכל שאצל המשלח הוא איסור אפילו שאצל השליח זה לא איסור יאסר ובזה א"ש הוכחת הרשב"א אמנם לר"ן היה פשוט שהנידון מצד ודבר דבר ולכן הקשה מבורגנים ועיין לקמן

**בטעם איסור אמירה לעכו"ם שיעשה מלאכה במוצאי שבת**

ה]והנה בפשוטו באומר לעכו"ם שיעשה מלאכה לאחר שבת כה"ג אין לאסור כלל מצד אמירה לעכו"ם שבות כיון שהמעשה יעשה לאחר שבת ורק אסור מצד ודבר דבר דמדבר על דבר שאסור לעשות לאחר שבת וכן נקטו כל האחרונים אמנם עיין רמב"ן ור"ן שדנו האם מותר אמירה לעכו"ם שיעשה מלאכה לצורך מצוה בשבת ודנו שהרי מותר לומר לו שיעשה מלאכה לאחר שבת וא"כ יש מקום ללמוד מזה גם לשבת וחילקו שרק ביחס לעשיה לאחר שבת מצאנו שזה מותר ולא לעשיה בשבת וצ"ב הנידון שרק האיסור של ודבר דבר הותר אבל מהיכי תיתי לומר שהותר האיסור אמירה לעכו"ם ומשמעות דבריהם שלומר לעכו"ם שיעשה מלאכה במוצאי שבת זה נאסר מצד איסור אמירה לעכו"ם ולכן דנו שכיון שהותר איסור זה ה"ה שיותר האיסור לומר שיעשה מלאכה בשבת וכן עיין רמב"ן שדן להתיר איסור הוצאה על ידי עכו"ם בשבת מצד בורגנים והוכיח מהגמ' של אגרת שאסור וצ"ע מה ענין ההיתר של בורגנים באיסור של ודבר דבר, לאיסור של אמירה לעכו"ם ומשמע כנ"ל שהאמירה לעכו"ם שיעשה מלאכה לאחר שבת אסור מצד אמירה לעכו"ם ואם עוזר הקולא של בורגנים זה גם סברא לענין עשיה בשבת וצ"ב כוונתם

ושמעתי לדון דאם נימא שאין יסוד האיסור מה שמתיחס לישראל עשיית העכו"ם אלא שיש כאן איסור בעצם מה שנעשה מלאכה לצורך הישראל שמא הוא עצמו יעשה מלאכה א"כ יתכן שזה גם סברא לאסור הדיבור על המלאכה שמא יבוא בעצמו לעשות המלאכה ועיין ספר אוהל מועד לתלמיד הרשב"א דרך ח' נתיב א' שכתב וז"ל כל מלאכה האסורה לישראל לעשותה וכו' אסור לומר לגוי לעשותה לנו שמא יבוא לעשותו בעצמו ובין אמר לו מערב שבת לעשותה בשבת ובין אמר לו בשבת לעשותה למחר הכל אסור עכ"ל ומשמעות הדברים דהכל בכלל האיסור אמירה לעכו"ם

והנה צ"ב מהיכי תיתי לומר כך ולמה לא לבאר שזה אסור מצד ודבר דבר שמדבר על דבר שאסור לעשותו בשבת ולכאורא יש מקום לדון לסברת הגר"ז קו"א רס"ג ח' שכיון שאצל העכו"ם זה מעשה היתר לכן לא חשיב ודבר דבר א"כ יתכן שגם לאחר שחז"ל אסרו כיון שלעכו"ם אין בזה איסור זה לא חשיב מעשה איסור ובהכרח שזה נאסר מצד דין אמירה לעכו"ם. והדברים מחודשים

ולפ"ז שמעתי לבאר את דברי הר"ן שההיתר בשמור לי פרות מצד שמועיל בורגנים ועין לעיל שביארנו שנידון הרשב"א מצד דיני אמירה ולא מצד ודבר דבר ולפ"ז יתכן שגם הר"ן הבין הרשב"א כך אלא שדן שלגבי איסור אמירה על דבר שהוא היתר רק שבשבת הוא איסור זה כמו אמירה על מוצאי שבת וכיון שחזינן שבאיסור של בורגנים מותר לומר לעכו"ם ה"ה לגבי אמירה לישראל שלא קיבל שבת הוי כאמירה על זמן היתר דמועיל בזה סברת בורגנים ולפ"ז יתכן שהרשב"א שחולק מצד שס"ל שלאחר שבת זה רק אסור מצד ודבר דבר וממילא לא מצאנו בגמ' היתר בורגני לענין אסיור אמירה לעכו"ם ודו"ק

י"א שבט ע"ד

**חובת מחאה בעכו"ם שעושה מלאכתו בשבת**

**ביאור השיטות דהסברא אדעתיה דנפשיה זה לא קשור לאיסור הנאה**

א]מבואר במתניתין שבת קכ"ב. דעכו"ם שהדליק את הנר או עשה כבש או תלש עשבים לצורך בהמת הישראל אסור לו להשתמש בהם דהינו שחוץ מהאיסור אמירה לעכו"ם גזרו חז"ל שכל שעכו"ם עשה דבר לצורך הישראל אסור להשתמש בזה ובפשוטו נקטו הראשונים שזה מצד שאם זה יהיה מותר הישראל יבוא להגיד לו לעשות אמנם אם עושה לצורך עצמו מותר לישראל להשתמש בזה והקשו התוס' ד"ה ואם, דמבואר לעיל דעכו"ם שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה מצד דאדעתיה דנפשיה קעביד ולמה כאן זה אסור כשעושה לצורך הישראל וביאור כוונתם שכיון שהרי אם העכו"ם עושה לצורך הישראל צריך למחות בו ורק כיון שחשיב שעושה לצורך עצמו לא צריך למחות בו א"כ זה גם סיבה שאם עשה לצורך הישראל זה יהיה מותר דהרי עשה לצורך עצמו

ובפשוטו אין כאן קושיא דהרי גם מתי שאדעתיה דנפשיה קעביד הרי למעשה מציאות עשיתו לצורך הישראל רק שהמניע שלו זה צורכו הפרטי ובזה חלוק הדין האיסור מלאכה שנעשה לצורך הישראל מהאיסור הנאה ממעשה עכו"ם דהאיסור מה שעושה לצורך הישראל זה תלוי בסיבת עשיתו וכל שאדעתיה דנפשיה קעביד זה לא סיבה לאסור משא"כ האיסור הנאה ממעשה עכו"ם, זה לא נאסר רק מתי שהמניע לעשות הוא לצורך הישראל אלא גם אם סיבת העשיה לצורך עצמו אבל מציאות העשיה היא להנאת הישראל זה גם נאסר בדין הנאה ממעשה עכו"ם ובפשוטו כן מבואר בתשובות הרשב"א הובא בשו"ע סימן ד"ש ס"א דעכו"ם דעושה מלאכה לצורך הישראל לא משנה מה המלאכה מותר כל שאין כאן אמירה של הישראל ורק כתב דביש בה הנאה אסור מצד ההנאה שבזה וכן בשו"ע סוף סימן ש"ה בעכו"ם שעושה גבינה מחלב של הישראל שכל שלא אמר להם מותר ולא צריך למחות בהם אפילו שודאי שאסור לו להנות מזה אבל חלוק הדין איסור הנאה ממעשה עכו"ם מהדין מחאה על דבר שעכו"ם עושה לצורכו ורק בעבדו מבואר בסימן ד"ש שאסור מצד שחשיב שעושה אדעת רבו

אלא שעדין קשה למה לא צריך למחות בעכו"ם מלכבות דהרי הוא יהנה ממעשה העכו"ם שביתו לא שרוף ויכול להשתמש בו ובפשוטו מוכח שבאיסור הנאה שחז"ל אסרו ממעשה עכו"ם לא אסרו אלא הנאה חיובית כגון הנאת גופו או שלוקח הדבר שהעכו"ם יצר ומשתמש בו שזה נחשב גדר הנאה אבל הנאת סילוק נזק אין זה הנאה שנאסרה בדין הנאה ממעשה עכו"ם ובפשטות זהו הדין המבואר ברא"ש וכן הובא ברשב"א ובריטב"א בשם תוס' שאם עכו"ם מלקט עשבים לצורך בהמת הישראל ומאכילה אפילו שעושה לצורך הנאת הישראל אבל אין זה נאסר מצד דין הנאה ממעשה עכו"ם דאין כאן לא הנאת גופו ולא לקיחת הנאה ממעשה העכו"ם ובפשוטו ה"ה אם עכו"ם יחבר המקרר וזה יגרום שהחפצים לא יפסדו כה"ג אין זה נאסר מצד הנאה ממעשה עכו"ם דהוא רק עשה סילוק נזק [ועיין ביאור הגר"א ש"ז לענין אגרת שמגיעה בשבת שדן להתיר מצד שאין זה נחשב הנאת גופו מה שקורא האגרת ודימה לכיבוי דליקה] ועיין שו"ע רע"ו ס"א דגם בקצץ אבל בהדליק הנר אסור להשתמש וביאר הגר"א דהמשנה של מילא מים וכו' זה דומיא דהמשנה של עכו"ם שבא לכבות דהינו שעושה לדעתיה דנפשיה ובכל אופן אסור להשתמש

והנה בפשוטו לפ"ז כל שהעכו"ם מטרת עשיתו לישראל אסור לישראל להנות ממעשיו ולא משנה כלל מה המניע שלו וכן דעת התוס' ישנים י"ח. דבקצץ שמותר לתת לעכו"ם אם לא אומר לו לעשות בשבת מצד שזה אדעתיה דנפשיה שבכל אופן אסור להשתמש בזה אמנם דעת הר"ן להתיר וכן הוא בשו"ע רנ"ב ס"ד [והרמ"א אסר לכתחילה] וצ"ב הסברא ועיין מ"ב שביאר שכיון שלא עשה לצורך שהישראל יהנה בשבת כה"ג לא גזרו ואין זה דומה לנר ששם עושה על דעת שיהנה מיד

ועיין בה"ל סימן רע"ו ס"א ד"ה לצורכו דהביא מהא"ר דאם העכו"ם כיבה הנר לישראל וחוזר ומדליקו מותר להשתמש וצ"ב הרי למעשה זה נעשה לצורך הנאת הישראל וצ"ל שכאן מה שמדליק כיון שמרגיש שחיב להדליק ולא עושה כלל מצד הנאת הישראל ולכן אין סיבה לאסור וכן עיין אחרונים הובא במ"ב רע"ו סקל"ו שחידשו שאם הישראל מיחה בו והוא בכל אופן הדליק מותר להשתמש בזה וצ"ב הרי למעשה זה הודלק במטרה שהישראל יהנה וצ"ל שכל האיסור לא תלוי רק במה שזה נעשה לצורך הנאת הישראל אלא רק במקום שגם בעשיה שאדעתיה דנפשיה אבל מונח גם כונת עשיה מצד הנאת הישראל אבל כל שלא מונח בכוונת עשיתו לצורך הישראל אין זה נאסר והוא חידוש וצ"ע מהיכי תיתי לומר כך

**ביאור שיטת התוס'**

ב]אמנם עיין תוס' שתירצו וז"ל דכי אמרינן דנכרי אדעתיה דנפשיה קעביד הנ"מ בכיבוי וכיוצא בו שאין הישראל נהנה במעשה הנכרי אבל הכא שגוף הישראל נהנה במעשה של נכרי לא אמרינן אדעתיה דנפשיה קעביד הואיל והנכרי מתכוין להנאתו כך פירש רבינו שמשון עכ"ל והנה בפשוטו משמע שס"ל שבאמת אין לחלק בין גדרי האיסור הנאה לגדר האיסור במעשה על דעת הישראל ולכן ביארו שאם העכו"ם עושה דבר שאין הגוף ישראל נהנה מזה כגון כיבוי דליקה בזה חשיב שעושה אדעתיה דישראל ולכן לא צריך למחות וכן אין איסור הנאה משא"כ במקום שעושה דבר שגוף ישראל נהנה ממעשה הנכרי בזה חשיב שעושה אדעתיה דישראל וצריך למחות ולכן יש איסור הנאה ועיין תהלה לדוד שהביא מהתשב"ץ שחילק שעכו"ם שמדליק נר צריך למחות בו ואם מכבה לא צריך למחות בו וכתב שזה כתוס' אמנם אין זה מוכרח דיתכן שהכונה שאם מדליק צריך למחות מצד שאסור לו להנות מזה [ועין יד אפרים סימן רמ"ז ד"ה ואע"ג דשאר השני בסופו שביאר כן התוס']

והנה הדבר צ"ב דהרי בשני המקרים ודאי שהמציאות שעושה הוא לצורך הישראל והמניע שלו זה לצורכו וצ"ל שתמיד אפילו שהמניע זה לצורכו אבל מונח בזה גם לצורך הישראל ובזה כדי לקבוע מה עיקר העשיה תלוי בדרגת ההנאה שהישראל מקבל דאם יש כאן הנאת גופו עיקר העשית מתיחסת להנאתו ואם יש כאן רק הנאה דממילא של סילוק נזק אין עיקר עשיתו לצורך עצמו

והנה בהא דמבואר בתוס' שבמקום שעושה דבר שגוף הישראל יהנה יש חיוב מחאה יש מקום לדון שלאחר שחז"ל אסרו להנות ממעשה העכו"ם א"כ יוצא שמה שעשה אין בו שום תועלת לישראל וא"כ אין שום סיבה לחיוב מחאה דכל האיסור שעושה אדעתיה דישראל אם באמת הישראל יקבל מזה הנאה ואפילו אם יהנה במוצאי שבת אמנם האחרונים [לענין ממון הישראל] בכמה דוכתי נקטו לא כך אלא שכל שחשיב אדעתיה דישראל חייב למחות גם אם מתכונן לצאת מהחדר ולא להשתמש בזה ואולי זה רק נאסר מצד מראית העין ובזה א"ש המ"ב סימן תק"י שאם הוא לא בחדר ולא מתכונן להנות אין צריך למחות

[והנה עיין רא"ש דאם העכו"ם תולש עשבים ומאכיל לבהמתו אין בזה שום איסור כמו נכרי שבא לכבות ובפשוטו כונתו דמצד המעשה לצורך הישראל אין איסור ומצד מה שנהנה זה סוג הנאה דממילא שזה כמו כיבוי הדליקה שלא נאסר כיון שהוא לא עושה שום מעשה לקבל ההנאה הנ"ל ועיין ביאור הגר"א שציין לתוס' ולכאורא לתוס' למה שלא יהיה חיוב מחאה שהרי תולש לצורך שבהמת הישראל תאכל אמנם אינו קשה דהביאור דכיון שזה סוג הנאה מה שמאכיל הבהמה שזה הנאה דממילא ממילא זה כמו שמכבה לצורך הישראל שלא צריך למחות ]

והנה לפ"ז אין לנו מקור שהנאה דממילא לא נאסרה בדין מעשה עכו"ם ויתכן דבמקום שיגיד לו שיעשה לצורכו זה יאסר דהרי תוס' לא חילקו בין האיסור הנאה לאיסור מחאה וכן לפ"ז לכאורא בעשה דבר מעצמו לצורך הישראל שזה הנאה שלא הנאת גופו כגון שתלש על דעת שהוא עצמו יאכיל לבהמתו שזה בגדר אדעתיה דהעכו"ם כמבואר ברא"ש כיון שאין כאן הנאת הגוף של הישראל ואין כאן שום מעשה השתמשות מצד האדם, הישראל יוכל גם להשתמש בעשבים להאכיל לבהמתו [ובשער הציון כתב שאסור דהרי זה נעשה לצורך הישראל וזה נאסר ואולי כונתו בלקט על דעת שהישראל יאכיל] והדברים מחודשים ואולי עד כמה שיאכיל בסוף זה מעמיד את העשיה מראש למטרה זו דממילא זה נחשב אדעתיה דישראל ויש כאן איסור הנאה וצ"ע וכל זה מחודש [ואין לומר שתוס' ודאי מודים גם לחילוק בגדרי מעשה הנאה בין הנאה דממילא להנאה חיובית דא"כ אין שום מקור מהא דיש איסור הנאה בסוגין שזה סיבה למחות]

והנה לפ"ז א"ש האופנים שהבאינו לעיל שאפילו שעשה לצורך הישראל אבל כיון שזה אדעתיה דנפשיה הוא יכול להשתמש כגון שמחה בו והא עושה או שכיבה הנר ולכן חוזר ומדליק שכל האיסור הנאה רק מתי שעשה אדעתיה דישראל אמנם להלכה ודאי לא קי"ל כך דעכו"ם שמדליק נר לצורך הישראל לא צריך למחות בו כמבואר ברמ"א סימן רע"ו ע"ש ועיין לקמן

**בדין ביתו של ישראל**

ג]והנה הבאינו לעיל דבפשוטו מבואר שעכו"ם שעושה מלאכה לישראל וזה אדעתיה דנפשיה אפילו שאסור להשתמש בזה אבל זה מצב שאין חיוב למחות בו מצד עצם העשיה אמנם מצאנו כמה דוכתי שיש חיוב מחאה על עצם עשיתו וכדלקמן [והנה אין הדבר מוסכם דהרשב"א בסוגין בסופו ובעבודת הקודש סוף שער ה' נקטו שכל הקולא של הגמ' שלא צריך למחות זה רק בדליקה שיש הפסד ממון אבל ללא זה כל שהעכו"ם עושה מלאכה לצורך הישראל אפילו שזה אדעתיה דנפשיה יש חיוב למחות בו אמנם להלכה נפסק בכמה דוכתי עיין שכ"ה סי"ג ש"ד ס"א שאין חיוב מחאה בעושה אדעתיה דנפשיה]

א. עיין סימן רנ"ב ס"ב ורמ"ד ס"ה דעכו"ם שעושה מלאכה בישראל בקצץ שמותר אפילו אם עושה בשבת כי אדעתיה דישראל קעביד אבל בביתו של הישראל אסור ומקורו בירושלמי הובא בב"י [ס' רמ"ד ד"ה כתב הרמב"ם] ובפשוטו הוא מצד מראית העין שיגידו שאמר לו שיעשה בשבת וכמו שהאריך הגר"ז סימן רמ"ד [קו"א סק"י] והנה בפשוטו הדבר צ"ע דמצאנו כמה דוכתי שמותר שעכו"ם יעשה מלאכתו בשבת בביתו א.עיין סימן רע"ו ס"ד דכתב הרמ"א דמותר למחות בעכו"ם שמכבה הנר ומבואר שאין חיוב למחות וצ"ע הרי מדובר בבית הישראל ב. עיין שו"ע ש"ז ס"ב דמותר לומר לעכו"ם אחר שבת למה לא עשית דבר זה בשבת הבאה והמטרה שבשבת הבאה יעשה דבר זה מעצמו לצורך הישראל והמקור מסה"ת דמדובר על הדלקת הנר והאש [והחיי אדם העמיד בתוספת אור ותוספת חום] וצ"ע הרי זה בבית הישראל והרי יש חיוב למחות בו [ובמ"ז סק"ב העמיד בבית העכו"ם והוא דוחק] ג.עיין שו"ע ש"ה סכ"א דשפחות שעושות גבינות מחלב הישראל אין צריך למחות בהם וצ"ע הרי בפשוטו זה בבית הישראל וא"כ חייב למחות בהם ובפשוטו הביאור כמבואר בגר"ז רנ"ב ס"י ובקו"א שם סק"ה הובא כל זה בתהלה לדוד רנ"ב סק"ה רע"ו סק"א שכל זה דוקא במקום שאמר לעכו"ם שיעשה דבר זה רק שלא אמר לו שיעשה בשבת דבזה כל שעושה בבית הישראל יחשדו בו שאמר לו שיעשה בשבת אבל כל שלא אמר לו כלל שיעשה אפילו שעושה בשבת בבית הישראל אין כאן חשד דעצם זה שיש כאן בית הישראל לבד זה לא סיבה לחשוב שאמר לו שיעשה בשבת [אמנם לענין שכיר שעושה מעצמו משמע שגם בלא אמר לו כלום אסור עיין תהלה לדוד סימן רע"ו בסופו שהביא כן מהב"י וכן הוא בגר"א סימן ש"ה וכן מבואר במ"ב שאסר אפילו בעושה לעצמו וצ"ע מהיכי תיתי לחלק בזה הרי הכל מאותו מקור ויתכן ששם שעושה בתור קיום שכירותו זה תמיד כמו אמר ועיין ביאור הגר"א רע"ו ס"א וצ"ע]

**בדין חפציו של הישראל**

ד] ב. עיין הגהות מימוני פ"ו אות ו' וכן בהגהות מרדכי סימן תנ"ב דחידש שכל שהעכו"ם עושה מלאכה בדבר של הישראל שהישראל יכול למחות בו ואין לו רשות לעשות אלא מצד שהישראל מרשה לו כה"ג יש חיוב מחאה מצד שאדעתיה דישראל קעביד והעמיד את הדין של משנתינו בעשבים ונר וכבש דוקא שזה לא של הישראל וע"ש שהקשה מה זה שונה מכיבוי דליקה שלא צריך למחות בו דהינו שגם שם זה בבית הישראל ותירץ דשם זה דבר שלא צריך לקחת ממנו רשות והנה יתכן הביאור שזה חילוקים בגדרי חושן משפט שלכבות דליקה מותר גם ללא רשות הבעלים דזה יכול לגרום נזק לאחרים משא"כ שאר דברים אבל יותר מסתבר שהחילוק מצד דרך בני אדם האם עושים כזה דבר על ידי בקשת רשות או שעושים דבר זה מעצמם והנה מבואר בדבריו שבדבר של הישראל יש חיוב מחאה אפילו אם עושה הנאה דממילא שהרי ביאר שכיבוי דליקה מותר רק מצד שזה דבר שלא צריך לבקש רשות. ועיין מג"א שהעתיק דבר זה להלכה רנ"ב סק"ט, רע"ו סק"ד י"ד לגבי עכו"ם שבא להדליק נר של ישראל, ש"ה סקי"ד, ד"ש סק"ז, וכן העתיקו המ"ב רע"ו סקי"א

והנה בפשוטו סיבת האיסור מצד מראית העין וכן משמע מכל המקורות שהביא שם אמנם תחילת לשונו מבואר שהאיסור מצד שאז אדעתיה דישראל קעביד וכן משמעות המג"א רנ"ב סק"ט וכן האריך הגר"ז בכל המקומות וזה החילוק שלעיל מצד מראית העין אין איסור אלא אם ביקש ממנו רק שלא ביקש שיעשה בשבת אבל כאן אסור אפילו אם לא ביקש ממנו כלל וצ"ב למה מה שיכול למחות בו זה יותר סברא שאדעתיה דישראל קעביד וצ"ל שכיון שהרי ודאי שיש כאן עשיה גם לצורך הישראל רק שעיקר עשיתו אדעתיה דנפשיה אמנם כל שכל העשיה נעשית רק מצד הסכמת הישראל זה סיבה לקבוע שעיקר העשיה היא מצד צורך הישראל [וכעין הסברא לעיל בדברי התוס'] והגר"ז רנ"ב ס"י ביאר שזה סברא מצד העכו"ם והדברים מחודשים

והנה האחרונים הקשו מכמה דוכתי א. דבהגהות מימוני עצמו פי"ב ה"ה כתב דעכו"ם שבא לכבות הנר יכול למחות בו ומבואר שאין חיוב למחות בו וכן הוא בטור סימן רע"ו וצ"ע הרי זה נר של הישראל ולמה שלא יהיה חיוב למחות בו ובגר"ז העמיד בנר של עכו"ם

ב.עיין מג"א ש"ז סק"כ לגבי אגרת שיכול לומר לעכו"ם שלא יכול לפתוח והעכו"ם פותח והוא משתמש וצ"ע הרי זה ממון הישראל ושיהיה חיוב מחאה והגרעק"א דן שכיון שלא היה שום ציווי זה לא נאסר אמנם הרי מפורש במג"א לגבי הדלקת הנר וכן לגבי עשית הגבינות שגם כה"ג אסור עוד דן שזה חומרא בעלמא וצ"ע שהמג"א לא הזכיר מזה כלל ועיין גר"ז שביאר שהעכו"ם עושה את זה להשלים עבודתו וכה"ג זה כמו קצץ שאין דין מחאה וכן הוא בלשון הריטב"א קט"ז: ע"ש

ג.עוד קשה דהמג"א סימן ש"ז כתב שיכול לומר לו שהנר לא דולק יפה והא מוחט הפתילה וצ"ע הרי זה בבית הישראל ונר הישראל ושזה יהיה אסור והגר"ז באמת כתב לאיסור בכה"ג אמנם יתכן דכה"ג זה סוג דבר שרגילים לעשות ללא לבקש רשות מהבעלים וממילא זה כמו דליקה שאין חיוב מחאה

ד.עיין רמ"א ש"ז שמותר לומר לו למה לא עשית בשבת פלוני כך וכך וצ"ע אפילו שאין כאן דיבור אבל למה שלא יהיה אסור מצד שעושה בבית הישראל ויש חיוב מחאה ועיין גר"ז שהעמיד באמת בחפצי העכו"ם אמנם המקור מספר התרומה שהובא באו"ז כל בו תשב"ץ ושם מפורש שמדובר על נר של ישראל אלא שהאו"ז סימן פ"ד הקשה שהרי אסור לישראל להנות מזה אמנם עיין נשמת אדם שהביא מהמפתחות לספר התרומה וכן מהאגודה והכלבו דמדובר על תוספת אורה או תוספת חום לחמם הבית דעד כמה שהוא ידליק הוא יוכל להשתמש בזה וא"ש שאין כאן איסור מצד איסור הנאה אמנם צ"ע למה אין כאן חיוב מחאה מצד שזה ממונו של הישראל וודאי דוחק להעמיד הכל בשמן של עכו"ם או עצים של עכו"ם ובפרט שהלשון שאומר לעבדו או שפחתו

ובפשוטו מוכח מראשונים אלו שפליגי על דברי רבינו שמחה ולא ס"ל שמלאכת עכו"ם בחפציו של הישראל ללא שיבקש ממנו יש בזה איסור מצד מראית העין או שאדעתיה דישראל קעביד וכפשטות השו"ע סימן ד"ש ס"א וסימן ש"ה לגבי גבינות וכן הכריע להלכה במהדורא בתרא לגר"ז סימן רמ"ג

**חידוש האחרונים לחלק בין סוגי ההנאות**

ה]אמנם עיין נשמת אדם כלל ס"ב שכתב לחדש שכל האיסור של חפץ של הישראל זה רק במקום שהעכו"ם עושה דבר שיש בו הנאת הגוף אבל דבר שזה רק מניעה כגון כיבוי הנר אין איסור דהינו שיסוד האיסור מצד שזה אדעתיה דישראל ובזה יש מקום לחלק כמו שהבאינו לעיל מתוס' בין דבר שיש בזה הנאת הגוף שחשיב אדעתיה דעכו"ם לבין דבר שאין בו הנאת הגוף שבזה אדרבא כיון שאדעתיה דנפשיה קעביד זה מותר אלא שבתוס' מבואר שזה סברא בעצם ובדבריו מבואר שזה רק צירוף מתי שזה ממון הישראל שבזה יש יותר סברא שזה אדעתיה דישראל וכנ"ל [ובתהלה לדוד כתב בתור הכרעת ההלכה שלא החמיר אלא במקום שיש גם את שיטת התוס' וגם את רבינו שמחה] ולפ"ז א"ש דין הטור סימן רע"ו שאם מכבה לא צריך למחות וכן יישב הדין של אגרת דמבואר במג"א סימן תקט"ו דקריאת אגרת זה לא בגדר הנאת הגוף שזה נאסר מצד הנאה מעשה עכו"ם והסכים אם זה הגר"א ש"ז סי"ד [ובטעם הדבר או שקריאה זה אחרת או שרק מסיר את ההפרעה לקרוא אבל אין לו הנאה ממש ממלאכתו וזה כמו כיבוי דליקה] והוסיף החיי אדם שה"ה דבר שזה רק תוספת הנאה כגון תוספת אור או תוספת חום שכה"ג אין החומרא של הדין חפציו של הישראל וא"ש התשב"ץ וכל בו ואגודה והתרומה שהתירו לרמוז לו בערב שבת שיוסיף אור או אש בשבת וכן א"ש הדין למחוט הפתילה שהרי יש עוד אור וזה רק מטיב את הארת הנר עכ"ד ועיין אורחות שבת שכתב להוכיח דבר זה מהמג"א רנ"ג סקל"ח לגבי עבדים שהיו מדליקין אש לחמם הקדירות שאם זה עדין חם אין חיוב למחות בהם ואם זה הצטנן לגמרי צריך למחות בהם מצד רבינו שמחה והנה המג"א סימן של"ד סכ"ה לגבי הדין שאין חיוב מחאה בדליקה כתב שזה לא דומה לנר מצד התוס' קכ"ב. [וכן בסימן רנ"ב סק"ט שלח למקום הנ"ל] ובפשוטו צ"ע דהרי למה דנתבאר לעיל כל התוס' הוא לשיטתם שכל שזה להנאת הישראל יש דין מחאה אבל לדידן אין כאן מקום לקושיא ועיין תהלה לדוד שביאר שכונת המג"א להקשות על רבינו שמחה מכיבוי אש שזה בשלו ובזה השתמש אם סברת התוס' וכנ"ל ולא רצה לומר את סברת רבינו שמחה שכאן לא צריך רשות מצד דלמה דס"ל לתוס' אין מקור לחילוק רבינו שמחה ויתכן דמסברא נקט שגם בדבר שלא צריך רשות אבל עצם זה שעושה בשל הישראל זה סיבה שיחשב כמו מעשה הישראל וכדין אדעתיה דישראל קעביד

והנה במג"א מפורש שלהוסיף שמן צריך למחות בו והנשמת אדם נקט שמבואר דלא כדבריו אמנם בפשוטו הרי על ידי זה לא רק שידלק עכשיו יותר טוב אלא זה גם ידלק יותר זמן אמנם החיי אדם נקט שעיקר כוונתו לעכשיו ולכן כתב שבאמת גם בזמן שלא היה דולק ללא הוספת העכו"ם מותר אבל למה דנקט המג"א שבזמן שלא היה דולק מצד ההתחלה אסור א"כ יש כאן עשיה אדעתיה דישראל וא"ש קושיתו אמנם יתכן שכה"ג האיסור כי נהנה מעכו"ם אבל ודאי שלא זה עיקר הנאתו וממילא אין כאן חיוב מחאה וכמו שנקט הנשמת אדם וצ"ע

והנה עיין בה"ל סימן ש"ז ס"ב ד"ה אפילו שהביא את נידון החת"ס שיועיל אמירה לאמירה בעכו"ם וכתב ומיירי במלאכה שא"צ למחות כשרואה את הא"י עושה מעצמו בשבת וכמו שנצייר בסוף הסעיף במ"ב וכונתו לסקי"א דביאר הדין שמועיל רמז או שלא יהנה אלא לאחר שבת או שזה תוספת אור שאין איסור הנאה והנה בפשוטו כונתה מ"ב להקשות מצד האיסור מחאה ולפ"ז מבואר שס"ל כיסוד הנשמת אדם הנ"ל אמנם הרי במ"ב תירץ עוד מצד שיהנה לאחר שבת והרי בזה יש ודאי חובת מחאה כמבואר במג"א לגבי גבינות וכמו שהוכיח התהלה לדוד ובהכרח שהמ"ב רק דן שכיון שהוא יהנה מזה א"כ ודאי שצריך למחות כדי שלא יהנה באיסור ועל זה ביאר את דבריו

והנה לכאורא הדבר מחודש לומר שפסקו את רבינו שמחה אבל בצורה אחרת וביותר דלכאורא עד כמה שס"ל כסברת התוס' קכ"ב. לחלק בין סוגי ההנאות א"כ אין שום מקור לומר שבדבר שהוא של העכו"ם שאין חיוב מחאה במדליק נר לצורך הישראל וביותר צ"ע שכל חילוק זה רק אם דברי הרבינו שמחה מצד שזה אדעתיה דישראל אבל אם זה מצד מראית העין א"כ אין שום מקום לכל החילוקים הנ"ל וצ"ע בכ"ז

ובעיקר חידוש רבינו שמחה עיין לשון המ"ב רע"ו סקי"א שהביא החובת מחאה אם רואה אותו מדליק ומקורו מהגר"א שם שכיון שהמקור של רבינו שמחה מהירושלמי שצריך למחות ברואה את העכו"ם עושה לצורכו בביתו ושם זה רק ברואה א"כ גם כאן כל האיסור ברואה [וכן הוא בלשונו רנ"ג סקצ"ו] ולפ"ז יש לישב חלק מהקושיות שהעכו"ם עושה כשהישראל לא רואה ועיין גר"ז סימן רנ"ב דמשמע גם שרק אם עושה בפני הישראל יש סיבה לדון שזה אדעתיה דהישראל

**הוספה לאחר שלמדנו אריסות וקבלנות:** והנה באמת מבואר בדברי רבינו שמחה שמקורו מהירושלמי דהינו דמבואר שאם העכו"ם עושה בפני הישראל אסור ולמד שזה מצד שכה"ג חשיב שעביד אדעתיה דהישראל ולכן זה לא דוקא בביקש ממנו אלא שהגביל הירושלמי רק בממונו וכן מבואר בביאור בגר"א סימן רע"ו וע"ש שהקשה מכיבוי דליקה ותירץ את חילוק התוס' הרי מפורש שבדין אדעתיה דהירושלמי חילק בין סוגי ההנאות ולפ"ז לא קשה דאם יש כזה סברא לחלק מהיכי תיתי שתמיד לא צריך למחות דכל המקור למחות מהירושלמי ושם זה ממון הישראל וכיון שיש סברא לחלק אין מקור ליותר מזה ועיין בענין קבלנות דמטלטלין מה שהארכנו בסוגיא זו

ט"ו שבט ע"ד

**הערות בסוגיא דב"מ צ.**

**בקושית רעק"א האם גרמא חמור מאמירה לעכו"ם**

א]הגמ' בב"מ צ. מסתפקת האם יש דין אמירה לעכו"ם באיסור לאו כגון איסור חסימה או סירוס ויסוד הספק האם רק באיסור שבת יש האיסור או שגם בכל שאר איסורי לאוין והנה הגמ' בע"ב לגבי סירוס מבואר שיש איסור לומר לעכו"ם ורוב הראשונים נקטו שמוכרח מזה שיש איסור אמירה לעכו"ם בשאר איסורים אמנם הסמ"ג והראב"ד שהובא ברא"ש נקטו שקי"ל שיש לעכו"ם איסור סירוס וממילא יש לבאר שהאיסור מצד לפני עור ובאמת אין איסור אמירה לעכו"ם בשאר איסורים ועיין סימן תס"ח לענין אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה בער"פ דיש בזה שני שיטות ועיין פר"ח וגר"א שיסוד מחלוקתם האם גם באיסור דרבנן יש איסור אמירה לעכו"ם וקי"ל שאין איסור אמנם הש"ך יור"ד סימן שצ"א נקט שגם בדרבנן יש איסור אמירה לעכו"ם וצ"ל שלענין ערב פסח יש סברא מיוחדת שאין איסור אמירה לעכו"ם שיסודו שיהיה פנוי לקרבן פסח

והנה כתב הרא"ש בשם הראב"ד דאע"ג דמסקינן במטיל מום בקדשים דעל ידי נכרי נמי אסור ואפילו בזמן הזה שאין איסורו אלא מדרבנן התם משום חומרא דקדשים ולא גמרינן מיניה עכ"ל ומבואר מלשון הרא"ש שאם יש איסור אמירה בשאר איסורים יש לבאר שזה מדין אמירה לעכו"ם [ומבואר שגם כה"ג שזה אטו זמן המקדש שאז זה דאוריתא חשיב איסור דרבנן ונפק"מ לשביעית בזמן הזה] ועיין רעק"א תשובה ס"ד בסופו [הובא בליקוטים בכורות ל"ה.] שכתב דהרי גרמא אסור בבכור מדאוריתא ומהא דבכל אופן דן הרא"ש להוכיח מאמירה לעכו"ם מבואר שלומר לעכו"ם זה פחות מגרמא דאל"כ שם זה אסור מעיקר הדין ולפ"ז הקשה דלענין שבת זה הפוך דאמירה לעכו"ם אסור וגרמא במקום הפסד מותר ויש דעות שמותר לכתחילה ולכאורא כל קושיתו מצד שטעם איסור אמירה לעכום שעשיה על ידי עכו"ם זה גם סוג עשיה בגרמת הישראל ולכן זה אותו נידון של גרמא אמנם לכאורא מצד גדרי עשיה ודאי שזה גרע מגרמא כיון שהעכו"ם יש לו בחירה האם לעשות או לא ואיסור אמירה לעכו"ם הוא מצד שיש כאן דין התיחסות של המעשה לשולח וחידוש זה של התיחסות לא נאמר אלא בשליחות ולא בכל גרמתי ובפרט אם נימא שזה גזירה דרבנן שמא יאמר לו א"כ אין זה ענין לדין גרמא וצ"ע אמנם מדברי רעק"א מבואר שנקט שיסוד האיסור מצד שליחות ושזה טעם האיסור שזה נראה כעשיה שלי וזה על דרך הגר"ז שגם אם לישראל לשליח אין זה מעשה איסור זה אסור דהינו שבגדרים דרבנן זהו האיסור ודו"ק בזה

ובפשוטו זהו נידון התוס' האם שייך איסור אמירה לעכו"ם באכילת נבילה דאם דנים שיש כאן יחס של המעשה א"כ יש מקום לאסור אבל אם הגדר כאילו הישראל עשה מה שהעכו"ם עשה א"כ זה כמו שהאכיל העכו"ם שזה לא סיבה לאסור אמנם יתכן שכונתם רק שכה"ג אין סיבה לאסור אמירה לעכו"ם ולא שבגדר הדברים זה לא שייך ויתכן עוד שכונתם שנבילה זה מצוה שבגופו ולא שייך בזה שליחות והוכיחו מהאכלת נבילה ודוחק וצ"ע בזה

**שיטות הראשונים בדין אמירה לעכו"ם לצורכו ובדין חפץ העכו"ם**

ב]הגמ' אומרת איבעיא להו חסום פרתי ודוש בה האם יש איסור אמירה לעכו"ם ועיין תוס' שהביאו בשם ר"ת שמדובר דוקא בשדה של הישראל דרק אם יש תועלת לישראל יש כאן איסור אמירה לעכו"ם אבל אם זה בשדה עכו"ם שיש תועלת לעכו"ם ודאי שאין בזה איסור וכמו שמותר לומר לעכו"ם שיאכל נבילה והראשונים הביאו עוד מכילתא שודאי שמותר לומר לעכו"ם שיעשה מלאכה בשבת לצורכו אמנם עיין רש"י שכתב בדישה שלך דהינו שנקט שגם כה"ג שזה לצורך העכו"ם יש בזה איסור אמירה לעכו"ם ועיין מג"א שהביא הגהת מרדכי שזה מצד שגם כה"ג חשיב שיש הנאה לישראל שהעכו"ם ירבה לו בשכרו אבל ללא זה גם רש"י מודה שמותר אמנם הראשונים כולם [וכן נקטו הש"ך והגר"א והמ"ב בשער הציון ש"ז פ"ג להלכה] ביארו שס"ל לרש"י שגם ללא שיש תועלת לישראל יש בזה איסור אמירה לעכו"ם אלא שכתבו שכל זה כיון שהפרה שלו אבל אם אומר לעכו"ם שיחסום פרה שלו בדישה שלו ודאי שאין בזה איסור וכן דין המכילתא מדובר שאומר לעכו"ם שיבשל אוכל שלו לצורך עצמו

והנה תוס' הקשו מה זה שונה ממקרה שאומר לו שיאכל נבילה של הישראל שמותר וכתבו ששם שגם אם היה מאכיל את העכו"ם היה מותר לכן אין בזה איסור אמירה לעכו"ם משא"כ כאן שאם הישראל היה חוסם ודאי היה בזה איסור ועיין ש"ך יור"ד דבפשוטו לפ"ז גם אם אומר לו שיעשה מלאכה לצורך העכו"ם בחפציו אסור דרק בנבילה יש סברא מיוחדת להתיר אבל אם לא כן כל דבר שאסור לו לעשות אסור לומר לעכו"ם אמנם כתב שכיון שבכל הראשונים מבואר לא כך יש לכוין שזה כוונת תוס' וצ"ב שלשון התוס' שמה שאסור לו לעשות אסור לומר לעכו"ם אמנם הביאור שכל שאומר לעכו"ם שיעשה בשלו לצורכו אין עשית העכו"ם קשורה לישראל כיון שכל ענין העשיה זה לעכו"ם דהינו שיש כאן סברא חיצונית שזה לא נחשב שהעכו"ם עושה מכח עשיתו ואין זה מתיחס כלל ותוס' רק דנו שכל האיסור רק לצורך הישראל גם במקום שיש לו קשר אם העשיה והכיחו מנבילה ובזה כתבו לחלק כנ"ל ועיין יראים הובא בש"ך שכתב לחלק עוד שבנבילה שכל מציאות המעשה זה הנאת העכו"ם בזה תמיד העשיה מתיחסת לעכו"ם ולא לישראל וזה על דרך הנ"ל [אמנם עיין שער המלך הלכות שכירות שהקשה מראית תוס' משביעית ואין לומר דשם אומר שיקנה שזה לצורך הישראל דא"כ מה זה ענין לרש"י ור"י ובהכרח דמה שאומר לו זה פיטומי מילי בעלמא אמנם לגר"א שבקרקע העכו"ם מותר וכדלקמן א"ש]

והנה מבואר ברמב"ם הובא בשו"ע אבן העזר ס"ה סי"ד שאסור לומר לעכו"ם שיסרס בהמתינו ומשמע שאם זה בהמת העכו"ם מותר אפילו אם זה לצרכינו וכן מבואר ברמב"ם ריש הלכות כלאים שישראל יכול לומר לעכו"ם שיזרע כלאי זרעים וכתבו האחרונים שבהכרח לא מדובר בשדה הישראל דיש כאן איסור מקים כלאים אלא מדובר בשדה העכו"ם אמנם משמעות השו"ע כמו שדייק הגר"א שזה גם לצורך הישראל ובכל אופן מותר דהינו שאין איסור אמירה לעכו"ם באומר לו שיעשה האיסור בחפציו ועיין ביאור הגר"א באבן העזר שזה תלוי בראשונים בסוגין דלדעת תוס' שסוגין מדובר בשדה הישראל דהינו שיש תועלת לישראל ובכל אופן מבואר שכל האיסור דוקא פרתי אבל פרת העכו"ם מותר אמנם לדעת רש"י וכן פסק השו"ע סימן ש"ז שכונת הגמ' בשדה עכו"ם א"כ לכן צריך פרתי אבל אם זה שדה ישראל גם פרת עכו"ם אסור וא"כ ה"ה כאן אפילו שזה בשדה עכו"ם או פרת עכו"ם אבל זה אסור כיון שזה נעשה לצורך הישראל עכ"ד והנה בנימוק"י ובר"ן מפורש שלרש"י אסור בהמת עכו"ם בשדה ישראל כמו שלו עצמו אסור והר"ן ביאר שלכן רש"י ביאר שמדובר בשדה עכו"ם שלכן צריך פרת ישראל אמנם בדברי השו"ע לכאורא מבואר שלא כדבריו וכמו שהקשה הגר"א [והא דרש"י לא ביאר בתבואתו דבא לחדש שגם כה"ג אסור או כדביאר בישעות יעקב סימן ה' דבכה"ג יאסר מצד שיטת רש"י שיש שליחות לעכו"ם לחומרא ובאו"ז כתב שכה"ג יש איסור דאוריתא ועיין תורי"ד] וכן עיין ש"ך שנקט שדעת הרמב"ם כראשונים שאסור גם בתבואת עכו"ם ובכל אופן כתב שמותר בהמת עכו"ם לצורך הישראל וצ"ל שהקובע הוא האם החפצא של הישראל או לא ולא בתועלת העכו"ם או הישראל

והנה בעיקר הדבר שנקט הגר"א שמותר אמירה בחפץ העכו"ם לצורך הישראל צ"ע דהרי בשבת ודאי שאסור לומר לעכו"ם שיעשה מלאכה בחפציו לצורך הישראל כמבואר בכל הפוסקים שגם במקום שאין איסור הנאה כגון שאומר לו שידליק נר לתוספת הנאה או שיוסיף עצים למדורה הקיימת שאסור לומר לעכו"ם שיעשה דבר זה בשבת וצ"ב מה שונה שבת מכלאים או סירוס או הרבעה ולכאורא צ"ל דבשבת שיסוד האיסור הוא מעשה המלאכה כה"ג כל שהמעשה לצורך הישראל זה סיבה לאסור משא"כ באיסורים שיסוד האיסור זה המציאות שנעשה בזה יש חשיבות במה נעשה הדבר וצ"ע והנה הראשונים כתבו שכיון דמבואר ברש"י שאסור לומר לעכו"ם לחסום פרת הישראל לצורך העכו"ם ה"ה שאסור לומר לעכו"ם לבשל בשר של ישראל לצרכו ולכאורא לנ"ל שבשבת העיקר זה המעשה ולא החפץ שבו נעשה המלאכה א"כ זה גם סברא להקל שכל שהמעשה הוא לצורך העכו"ם לא איכפת לן במה זה נעשה וצ"ל שעד כמה שהחפץ של הישראל זה סיבה לקשר אליו העשיה גם לא לצורכו ממילא גם בשבת שהעיקר זה המעשה שזה סיבה לאיסור אבל גם החפץ זה סיבה לאיסור ועדין צ"ב

**בדין אמירה לעכו"ם בשלו שהוא עצמו מרויח ואחרי זה מוכר לישראל**

ג]והנה לולי דברי הגר"א היה מקום לומר דהסברא שמותר לומר לעכו"ם שיסרס את בהמתו לצורך הישראל וכן שיזרע כלאים לצורכו מטעם אחר דהנה כתב השו"ע סימן ש"ז ס"ג דמותר לומר לעכו"ם שיקנה חפץ בשבת והוא יקנה ממנו לאחר שבת ומבואר במ"ב שזה גם אם מבטיח לו שיקנה את זה לאחר השבת ומקור הדברים מדין התוספתא הובא בב"י סימן תמ"ח שמותר לומר לעכו"ם תקנה חמץ קודם הפסח ואני אקנה ממך לאחר הפסח [והנה בפשטות מדובר קודם הפסח וצ"ע א"כ בקניה אין מעשה איסור ורק במה שמחזיק אצלו את זה בפסח ולא מצאנו איסור אמירה לעכו"ם על דבר שאין בו מעשה ואולי ההגהות מימוני ביאר שמדובר שאומר לו בפסח אמנם כל המפרשים בסימן תמ"ח ביארו לא כך ובפשוטו מבואר שחמץ חשיב מעשה וממילא שיך בזה גדר שליחות ואכמ"ל] וצ"ב הרי עושה איסור ולצורך הישראל וכתב המ"ב שכיון שקונה לעצמו לכן מותר ולכאורא הכונה שכיון שכדי שהישראל יהנה הוא צריך לחזור ולקנות ממנו חשיב שהמקח שנעשה הוא לצורך הגוי ולפ"ז היה מקום לומר שגם באופנים הנ"ל כיון שהגידול הוא אצל גוי או בסירוס שזה בהמתו רק שהישראל יחזור ויקנה ממנו כה"ג חשיב שעושה רוח לצורך העכו"ם ולפ"ז אין זה ענין לחסימה ששם הרוח הוא ישר לישראל שנשאר לו תבואתו וכן משמע שביאר בר"י קורקוס פ"א דכלאים שכתב שבחסימה אסור כי התבואה של הישראל

אמנם הרי מפורש בגמ' בעירובין מ. שעכו"ם שלקט פירות לצורך הישראל אסור לישראל להנות מזה ומבואר שחשיב שעושה לצורך הישראל ואם מותר לומר לו כ"ש שזה לא יאסר בהנאה וכן מפורש בב"י סימן תרס"ד בשם תשובות הרשב"א שאסור לומר לעכו"ם שיקטוף ערבות בשבת ויקנה ממנו לאחר שבת אפילו אם יקנה לאחר שיעור כדי שיעשו [וכן הרי אסור להנות ממרחץ שעכו"ם חימם לצורך הישראל וכן עכו"ם שהביא חללין הכל זה המלאכה היא בשל העכו"ם שאחרי זה מוכר או משכיר לישראל וכן תוס' ר"ה כ"ד לענין עשית צורות על ידי עכו"ם הקשו שזה אמירה לעכו"ם אפילו דעשה בשבילו ואחרי זה מכר לישראל] ובהכרח שיש חילוק בין מעשה קנין ששם זה תמיד מתפרש רוח לצורך העכו"ם לבין מעשה מלאכה בחפציו שזה נחשב עשיה לישראל ובזה א"ש דבאופן דקונה לעצמו אפילו אם זה יום השוק זה מותר לישראל ועיין תהלה לדוד ש"ז בסופו שהביא מהגר"ז רנ"ב ס"ט שאסור לומר לעכו"ם שיעשה נעליים לישראל בשבת אפילו שהעכו"ם עושה משלו וכן הביא המ"א סוף סימן ש"ז לגבי עשית גבינות וכן הוא בבה"ל רנ"ב ס"ב ד"ה ליתן [אמנם הגר"ז שם התיר וצ"ע] ולפי כל הנ"ל לכאורא באופן דסירוס חשיב לצורך הישראל וזה צריך להיות אסור אפילו שהעכו"ם לא חייב למכור לישראל וצ"ע בכל זה

**באמירה לעכו"ם בשל לעצמך מערב שבת**

ד]בהא דמבואר בראשונים דאסור לומר לעכו"ם בשל לעצמך עיין מ"ב סקע"ד שהביא מהא"ר שכתב שזה גם אסור מערב שבת ומקורו מרס"ג שהוכיח מסוגין שאסור אמירה בער"ש והרי לרש"י מדובר בתבואת העכו"ם ועיין תהלה לדוד שזה לא מוכרח דיתכן שלמד כר"ת, והרא"ש הרי דחה הראיה מכאן אמנם עיין פסקי הטור וכן בב"י שהרא"ש הסכים אם הרס"ג רק על הראיה חלק ולא משמע שיש נפק"מ בראיה מסוגין לגבי אופן זה אמנם עיין תהלה לדוד שהקשה דבשו"ע ש"ז ס"ג כתוב שמותר לומר לעכו"ם קנה לעצמך ואני אקנה ממך לאחר שבת ובמקור בהגהות מימוני מבואר שנותן לו כסף שיקנה ומה זה שונה מנותן לו בשר וודאי בפשוטו הוא מקנה לו הבשר ויש שטענו שמקח אין הכסף הדבר האסור אלא המקח שזה לא חל בכסף וצ"ע אמנם ע"ש שכתב לדון שאין איסור אמירה לבשל לעצמו בערב שבת וצ"ב הטעם ומדבריו משמע שזה קולא לצורך העכו"ם שבזה לא נאסר אלא בזמן האיסור ועיין מ"ב סימן של"ח שבאיסור דרבנן של כלי שיר התיר אמירה בערב שבת ובפשוטו הוא מחודש שהרי אדעתיה דישראל קעביד ועוד שאין זה במשמעות הרא"ש וכנ"ל ולכאורא יש לבאר שהרי אם אומר לו לעשות בשל עצמו אין איסור וכאן הרי בזמן הבישול זה כבר של עצמו ומשמעות המ"ב שכל הסברא שמותר שאין זה קשור אליו אבל כאן שהוא נתן לו את זה לצורך זה זה כן מיחס אליו העשיה אמנם יתכן לחדש שכה"ג אין האיסור אלא האמירה דבדין אמירה לעכו"ם יש איסור גם בעצם האמירה דזה עצמו שמתעסק בעשית דבר האסור בשבת נאסר ג"כ וכלשון חז"ל "אמירה" לעכו"ם שבות ולפ"ז זה ודאי דבחסימה אין חיסרון זה ולפ"ז אין ראיה כלל מהרא"ש שאפילו שרס"ג נקט שזה נחשב קודם זמן האיסור אבל באמת מצד הדין של אמירה אסור גם קודם ובחסימה שהפרה נשארת שלו ודאי שאסור גם קודם זמן האיסור ורק כאן שבזמן העשיה של העכו"ם יש סברא שלא שיך לאסור אלא האמירה וחלק זה ודאי שלא שיך לאסור קודם שבת .והדברים מחודשים

**האם יש איסור הנאה דמעשה עכו"ם בשאר איסורים וביאור הערמה המבואר בגמ'**

ה]בעיקר דין אמירה לנכרי מצאנו שני איסורים א. איסור אמירה וכן אם עושה אדעתיה דישראל שזה כאמירה ב. איסור הנאה עד כדי שיעשו ויש לעיין האם בדין אמירה לעכו"ם בשאר איסורים יש גם האיסור הנאה ממעשה עכו"ם או ששם יש רק האיסור של אמירה לעכו"ם והנה מבואר בגמ' שהני תורי דגנבו ארמאי ומגנחין יתהון הערמה איתעביד בהו ואסור דהינו שמבואר שיש אופן שהעכו"ם עשו וזה סיבה לאסור ויש אופן שזה לא סיבה לאסור וגם אם עשו באופן של הערמה זה סיבה לאסור ועיין רמב"ם שכתב פט"ז מאיסורי ביאה הי"ג וז"ל ואם לקחה הגוי מעצמו וסירסה מותר ואם הערים ישראל בדבר זה קונסים אותו עכ"ל ובפשוטו משמע שאם העכו"ם עשה הדבר מעצמו אפילו שעשה לטובת הישראל מותר ורק אם הישראל הערים שהעכו"ם יעשה זה אסור וכן הוא באו"ז סימן רפ"ו שביאר שאם יודעים שהעכו"ם עשה מעצמו מותר ורק אם לא יודעים חוששים שהישראל אמר לו שיסרס ועושה כאילו העכו"ם גנב לו השור וסירסו ובפשוטו גם אם הישראל יודע שהעכו"ם גונב לצורך לסרס מותר דזה ממש אדעתיה דנפשיה קעביד [ולכאורא לרבינו שמחה זה אסור מצד ממון הישראל] אמנם עיין רא"ש וכן הוא בטור שכתב שאם הישראל מכירו ומכוין לטובת הישראל אסור ומקורו מהא דמחלפי אהדדי שלמד שזה לא היה חומרא וכן ודאי שזה לא נעשה מדעתם ובהכרח שכל שהעכו"ם עשה לצורך הישראל זה אסור ובפשוטו יסוד האיסור מצד הנאה ממעשה עכו"ם וכן ביאר בתהלה לדוד סקי"ח אלא שקשה הרי באיסור דאוריתא זה אסור לכולם וע"ש שרק בשבת זה כך אבל בשאר איסורים לא אסרו על אדם אחר

והנה בפשוטו מדעת הרמב"ם והראשונים הנ"ל מבואר שאין כאן איסור הנאה ממעשה עכו"ם ורק אם יש חשש הערמה זה אסור אמנם יתכן שכאן כיון שזה לא מדעתו זה כמו שלא צריך לצאת מביתו ועוד יתכן שזה לא סיבה לאסור למכור שמפסיד גם את מה שיש לו ולכן גם זה רק נאסר מצד קנס במקום שבאמת הוא אשם וכן הוא בהגהות מחנה אפרים על הטור ועיין ב"י סוף סימן ש"ז שהביא שרבינו ירוחם הוכיח מכאן שבכל אמירה לעכו"ם נאסר לעולם ואם נימא שכאן זה אסור מצד כדי שיעשו א"כ מה זה שיך באמירה לעכו"ם אלא בהכרח שלמד שכאן זה קנס מיוחד ולא מצד גדרי כדי שיעשו והרמב"ם שחולק למד שגדר הקנס כדי שיעשו ולא יותר וכמבואר במג"א שכ"ה סקל"ב

והנה מבואר בגמ' בבכורות ל"ה. שהיה בכור אם שער ארוך והעכו"ם שאל למה לא גוזזים את שערו ואמרו לו שהוא בכור ואסור לשוחטו אלא אם מום והוא עשה מום והתירו הבכור, ואחרי זה ראה שזה מתיר הוא הלך ועשה לעוד בכורות ואסרו אותם ועיין רש"י וכן שיטת הרא"ש הובא בשו"ע שבתחילה חשב שרק אם נופל מום לבד זה מתיר ומה שעשה מום כי רצה לעשות נגד דין התורה אבל אם עושה כדי להתירו בכל מקרה זה מותר אמנם בפיה"מ מבואר שגם בתחילה רצה להתירו ורק כיון שעשה מעצמו זה מותר ורק כשהרבה בדבר זה סיבה לאסור וכן מבואר באו"ז הנ"ל והנה הרא"ש כאן הרי נקט שדין זה אפשר לפרשו מצד אמירה לעכו"ם ולפ"ז לכאורא מבואר שיש גם איסור הנאה וזה לשיטתו בסוגין אמנם לרמב"ם מבואר שאין איסור ויתכן ששם בבכור גם מה שאחרי זה מוסיף ועושה מום זה חומרא מיוחדת שם וצ"ע

והנה בפשוטו בעכו"ם שעושה חמץ בפסח כדי למכור מיד לאחר פסח לא מצאנו בזה שצריך לחכות כדי שיעשו וצ"ע למה שלא יאסר מדין הנאה ממעשה עכו"ם ומשמע שאין איסור ונפק"מ בשביעית שהעכו"ם זורע כדי לספק לישראל ספיחים והמנהג להקל בזה [אם גם בשביעית בזמן הזה דרבנן יש איסור אמירה כדמשמע מתוס' וכמבואר מיו"ט שני של גלויות שיש לו חומר אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא וכן כתב בספר השמיטה לגרי"מ טיקוצינסקי פ"י הערה 2 הג"ר יצחק ירוחם דיסקין בשם אביו מהרי"ל דיסקין] וכן נפק"מ לכאורא בעכו"ם שמצלם שמש או שאר משמשים שבשמים על מנת למוכרו לישראל [ועין פתחי תשובה שהביא לדון לענין אמירה לעכו"ם להביא לו דבר ומביא בשור וחמור ונקט שלא חל איסור]

והנה כתבו הראשונים בשבת קכ"ב. שאם העכו"ם תולש עשבים ומאכיל לבהמת ישראל אפילו שעושה לצורך הישראל מותר דהינו שמה שהישראל נהנה כאן זה הנאה דממילא וזה לא אסור מצד דיני הנאה של מעשה עכו"ם [ובמג"א הביא מרדכי ומקורו בספר התרומה סימן רמ"ז שזה חשיב הנאה וממילא חייב למחות כדי שלא יעבור איסור הנאה] אמנם כתבו הרשב"א ריטב"א ורא"ש שכל זה לפי שעה אבל אם זה קבוע אסור כמו שהגמ' כאן אומרת שאם עושה את זה בהערמה אסור ועיין תהלה לדוד שבפשוטו כל זה לביאור הראשונים שכל האיסור רק אם העכו"ם עשה בגלל הישראל א"כ יש כאן מקור לחשוש להערמה אבל לביאור הרא"ש שכל שהעכו"ם עשה לצורך הישראל אסור א"כ כאן שמצד זה הרי מותר וכל החשש שהישראל אמר לעכו"ם בזה אין לנו מקור אמנם נראה מלשון הטור שבכונת הגמ' בתחילה הערמה איתעביד בהו הכונה שהם הערימו ואמרו לעכו"ם ורק מכח שמחלפי האהדדי חידש שגם ללא הערמה אסור כל שהעכו"ם עשה בשביל הישראל ולפ"ז א"ש הרא"ש בשבת ולא סתר משנתו

והנה מבואר בשו"ע שמותר לומר לעכו"ם ברמז למה לא עשיתה שבוע שעבר ומשמע שגם אם העכו"ם יעשה קבוע דמדובר בעבדו וכן בעושות הגבינה סוף סימן ש"ה וצ"ע למה כאן אין האיסור מצד חשש הערמה וצ"ל שרק במקום שזה דבר שאין הדרך שיעשה אם לא שאמר לו חוששים להערמה אבל כאן שזה עבדו או עכו"ם שקבוע נמצא ועושה הצרכים הנמצאים בזה אין סיבה לחשוש שאמר לו ומותר

והנה המג"א סימן שכ"ה סקט"ז כתב לגבי בא מחוץ לתחום שזה רק נאסר למי שהובא בשבילו שאם הביאו לשני בני אדם לא עוזר להחליף והא"ר הקשה דכאן מבואר שמותר להחליף דהרי מחלפי אהדדי והנה אם סוגין זה מעיקר דין הנאה ממעשה עכו"ם א"ש הדמיון אבל לרמב"ם שזה רק קנס אין כאן שום ראיה ועיין תו"ש שהקשה מתוס' שכאן רק החמירו לעצמם אמנם יתכן שאם לא שזה עוזר עד כמה שבאמת הם עשו הערמה לא היו מסתפקים בזה דהרי רצו למנוע החשד ועיין בכ"ז בתהלה לדוד שכ"ה סקי"ח

כ"א שבט ע"ד

**אמירה לעכו"ם במקום מצוה והפסד ממון**

**שיטות הראשונים בהיתר שבות במקום מצוה**

א] מבואר בגמ' שהיה תינוק שנשפכו המים שהיו צריכים למולו ורבה התיר לומר לעכו"ם להביאו במקום שלא עשו עירובי חצרות והגמ' שואלת מה זה שונה מהזאה שבות שזה לא דוחה שבת לצורך קרבן פסח והגמ' דוחה ולא שאני ליה למר בין שבות דאית ביה מעשה לשבות דלית ביה מעשה ויש גירסאות דהא מר לא אמר לנכרי זיל אחים ע"כ ובהמשך הגמ' דההוא ינוקא דאישתפך חמימיה ורבא התיר לחמם אגב אמיה ונאמרו כמה שיטות במסקנת סוגין וכדלקמן

א.שיטת הבה"ג הובא ברי"ף והשאילתות שאילתא י' דכונת הגמ' לחלק ששבות של אמירה לעכו"ם זה שבות דלית ביה מעשה כיון שזה דיבר בעלמא ושבות דהזאה זה שבות חמור כיון דאית ביה מעשה ולצורך מצוה הותר שבות של אמירה לעכו"ם ולפ"ז מותר לצורך מילה לומר לעכו"ם לעשות איסור דאוריתא אמנם כתבו הראשונים [רמב"ן רשב"א תוס' ורא"ש] שזה רק במילה שהיא עצמה דוחה שבת אבל לא בשאר מצות וברמב"ם מבואר שזה גם לשופר או לולב אבל עדין יש מקום לומר שזה רק לקיום מצוה דאוריתא שכה"ג לא העמידו דבריהם ויתכן עוד שזה רק במקום שלא זה יבטל מצוה חיובית אמנם בעיטור מבואר שמותר גם לומר לעכו"ם להדליק נר לצורך סעודת שבת דהינו שלמד שזה התר כללי וכן הוא בלשון השאלתות שכתב שהרי ודבר דבר דיבור אסור הרהור מותר ומשמעות לשונו שהסמיכו איסור אמירה שזה אסור מצד עשית חפציו וממילא לצורך מצוה זה מותר וכן יש מהראשונים שהביאו ראיה מהגמ' שהתירו לכתוב אונו אפילו בשבת מצד מצות ישוב א"י ונקטו שזה כשאר מצות ולא שיש כאן מצוה מיוחדת ובריב"ש סימן שפ"ז כתב שגם אם נתיר בשאר מצות אבל עדין יהיה האיסור של הנאה ממעשה עכו"ם ורק במצות שלאו להנות ניתנו זה מותר ולא בסעודת שבת שיש הנאה של הבן אדם ע"ש [ועיקר הדבר מבואר בפוסקים שעכו"ם שעשה שופר אפשר לתקוע בו כי מצות לאו להנות ניתנו]

והקשו הראשונים א"כ למה במעשה דרבא לא התירו אלא אגב אמו הרי מותר לומר לעכו"ם שיחמם מים לצורך המילה ועיין רא"ש שביאר שמדובר שזה לא היה לצורך המילה אלא הרבה זמן לאחר המילה וכה"ג מצד צורך הקטן הוא לא חולה שזה סיבה להתיר ורק על ידי ריבוי בשיעור על ידי האמא אפשר להקל עוד תירצו הראשונים שמדובר שזה היה על ידי ישראל ומדובר תוך ז' מעת לעת שהיא חולה אמנם הקשו התוס' שהרי יש איסור ריבוי בשיעורים והרשב"א דחה שזה איסור דרבנן קל והתירו דהינו שזה יותר קל מעירובי חצרות שלא התירו לצורך מילה אמנם הר"ן נקט שריבוי בשיעורים זה דאוריתא ולכן לא יתכן שמדובר על ידי ישראל ועיין ספר המכריע סימן נ"ז שנקט שכונת רבא שאם אפשר על ידי ריבוי בשיעורים עדיף שזה איסור יותר קל וגם באמירה לעכו"ם לצורך מצוה עדיף למעט באיסור אבל אם אי אפשר וודאי מותר גם על ידי עכו"ם לחמם מים

ב. אמנם דעת רוב רבותינו הראשונים שלא הותר לחמם מים על ידי גוי דהינו שלא התירו איסור דאוריתא לצורך מצוה ורק שבות של עירובי חצרות התירו אמנם בביאור לשון הגמ' מצאנו כמה ביאורים בראשונים בתוס' בכמה דוכתי משמע שנשאר שכוונת הגמ' לחלק ששבות של אמירה לעכו"ם זה יותר קל כיון שאין בזה מעשה אלא שתוס' חידשו מכח המשך הגמ' שגם בשבות קל הנ"ל לא התירו אלא אם זה באיסור דרבנן אלא שצ"ב א"כ למה הגמ' לא חילקה ששם זה שבות אחד ופה זה שבות דשבות וצ"ל שהגמ' האמת נקט שיסוד ההיתר כאן כי זה שבות קל ולא סתם שזה שבות דשבות ונפק"מ דשבות דשבות על ידי ישראל ודאי שזה אסור וכדלקמן

ג. אמנם הרי"ף כתב שאין כוונת הגמ' כלל לחלק בין שבות דהזאה לשבות דאמירה אלא כוונת הגמ' לחלק שיש הבדל בין שבות דאמירה באיסור דאוריתא לשבות דאמירה באיסור דרבנן והכוונה דאית ביה מעשה שזה איסור דאוריתא ולפ"ז עיקר כוונת הגמ' לישב שאין להקשות מהא דמתירים אמירה לעכו"ם שגם יתירו שאר איסורים דרבנן דהרי באמירה לעכו"ם עצמו לא התירו אלא אמירה באיסור דרבנן

ועיין לקמן שרעק"א דן ששבות דמשאצל"ג זה שבות חמור ואת זה לא התירו [ומקור הדבר מהמבואר סימן שי"ב שמותר להוציא מת לכרמלית אבל אסור משאצל"ג ועיין בכורות כ"ה: דמבואר ברא"ש ותוס' שהתירו כלאחר יד ולא התירו משאצל"ג] ויש מקום לומר שלרי"ף שהגמ' חילקה בין דאוריתא לדרבנן בהכרח שזה כולל כל הדרבנן אבל לתוס' שעיקר חילוק הגמ' שיש קולא באיסור אמירה ורק שיש ראיה שלא התירו איסור דאוריתא אלא רק דרבנן א"כ יש מקום לומר שאין מקור אלא דרבנן כאופן דגמ' שזה חצירות או ריבוי בשיעורים ולא שאר איסורים

ד. ועיין רשב"א בשבת ק"ל ובריטב"א בעירובין שהביא בשם רבינו יונה לבאר כוונת הגמ' שיש חילוק בין שבות שמשנה דבר לשבות דלא משנה דבר דהינו שלחמם מים שזה משנה את המים אסור אמנם להביא ממקום למקום שהמים נשארים אותם מים בזה התירו אמירה לעכו"ם והנה משמעות לשונו שגם בדאוריתא יהיה מותר כגון להביא דרך רה"ר שהרי כתב שלחמם מים אסור כי זה משנה את הדבר והנה לפ"ז כוונת הגמ' להוכיח כנ"ל שלא כל שבות התירו והנה לפ"ז גם איסור דרבנן שיהיה בו שינוי לא התירו והנה ע"ש שכתב שכמו שבמעשה שבת אין איסור במקום שהדבר לא משתנה ולכאורא צ"ב הדמיון ששם הנידון בגדרי איסור הנאה ובזה יש סברא שאין כאן הנאה מהמלאכה שזה דבר צדדי דהרי ההנאה בדבר היה כבר קיים קודם אבל כאן שהנידון על עצם האמירה בזה מה זה משנה מה שהוא עושה אמנם ע"ש שביאר בלשונו שבמקום שעושה שינוי זה יותר עובדין דחול וצ"ע שאיסור אמירה לעכו"ם זה לא מצד עובדין דחול

והנה לענין הלכה השו"ע פסק להקל רק באיסור דרבנן והרמ"א כתב שהמנהג להקל גם בדאוריתא והאחרונים נקטו שצריך להחמיר בזה [אמנם בפשוטו ודאי שיטת העיטור נחשבת כשיטת יחיד דמבואר בגמ' נדה דבמקום הדחק יש לסמוך על יחיד ונפסק ביור"ד סימן אמנם הגדרים בזה משתנים לפי כל מקרה] אמנם במקום מכשול דרבים כגון עירוב קרוע המ"ב התיר ויתכן שכאן זה סברא שלכו"ע מותר וכמו ישוב א"י ועיין מג"א של"ח שדעת הרמ"א שלענין שמחת חתן מותר אמריה לעכו"ם לתקן כלי שיר כי זה מצוה גדולה

והנה מבואר בגמ' שרשב"ג היו לו צורות של שמש ועכו"ם עשו לו את זה וביארו תוס' ע"ז מ"ג: ר"ה כ"ד: שאפילו שאסור אמירה בשאר איסורים אבל לצורך מצוה מותר וצ"ע מה יענו שאר ראשונים ומשמע שבשאר איסרי תורה מותר אמירה לעכו"ם אפילו באיסור דאוריתא לצורך מצוה

**בגדר ההיתר דשבות דשבות במקום מצוה**

ב] והנה לשון הרי"ף בשבת וז"ל דשמעת מינה דכי אמרינן אמירה לעכו"ם שבות בדבר שהוא מלאכה אבל בדבר שאינו מלאכה כי האי לא אמרינן ביה אמירה לעכו"ם שבות עכ"ל ומשמעות לשונו שאין בזה איסור כלל ועיין ספר המכריע לתוס' רי"ד סימן נ"ז שהקשה שזה ודאי שיש איסור אמירה לעכו"ם גם באיסור דרבנן והוכיח דבר זה א. מהגמ' שאסור לומר לעכו"ם לשכור פועלים ב. שאסור לומר לעכו"ם לכחול העין אלא מצד היתר של חולה והרי שם כל האיסור הוא מדרבנן ג. מהא דאסור מה שהגיע מחוץ לתחום אפילו שזה רק איסור דרבנן ובפשוטו צריך לדחוק שכונת הרי"ף שבמקום מצוה מותר ולא שאין בזה איסור

אמנם יש מקום לומר שבאמת אין כונת הגמ' לחלק סתם שבתרי דרבנן הקילו יותר אלא עיקר כונת הגמ' לחלק שהאיסור אמירה לעכו"ם בדאוריתא הוא גדר של שבות דרבנן ושבות דרבנן באמת לא התירו אבל איסור אמירה לעכו"ם בדרבנן אינו בגדר שבות דרבנן דהינו שיש שני סוגי איסורים יש איסורי שבות שיסודם הוא הרחבת הדאוריתא ויש דרבנן שזה איסורים שכל מהותם הוא דרבנן ובאמירה לעכו"ם באיסור דרבנן לא העמידו את זה כגדרי שבות דהינו שזה הרחבה לדאוריתא אלא כאיסור לעצמו [ויסוד החילוק מבואר ברמב"ן צ"ד: ועיין רעק"א ש"ז ס"ה שדיק שמותר רחיצה בחמין במקום צער וביאר כיון שזה לא שבות אלא גזירה וציין לרי"ף בביצה שלכן התיר הוחמו בערב יו"ט ועין חידושי מרן רי"ז הלוי הלכות חמץ שחילק על דרך זה בין חמץ בשעה שישית לשעה חמישית וכעין שמצאנו ברמב"ם שחילק שיש איסור שבות ויש איסור ודבר דבר שזה גם לא שבות דהינו שזה איסור קל ואיסור זה התירו] ועיין לשון הרמב"ם שכתב אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן מותר והא שיהיה בו מקצת חולי וכו' דהינו שעיקר דבריו שכה"ג מותר דהינו שאין כאן האיסור אמירה לעכו"ם הנ"ל אלא שגם כאן צריך צורך וללא זה אסור

והנה יש לדון האם ההיתר דשבות דשבות המוזכר בסוגין זה רק באמירה לעכו"ם או שזה גם במלאכה על ידי ישראל ועיין פמ"ג ש"ז א"א ז' שכתב שזה רק קולא מיוחדת על ידי עכו"ם אבל לא בישראל אמנם בבה"ל סימן שמ"ט הביא דעות שמותר טלטול בכרמלית פחות פחות מד"א ויש שדנו שזה היתר כללי וכתב שאולי זה רק לצורך מצוה ומצד שבות דשבות לצורך מצוה ומשמע שדן להתיר תמיד כמו סוגין ועל פי זה דן בחזו"א ק"ג סקי"ט שמותר הוצאה מרשות לרשות דרך כרמלית ללא הנחה באמצע לצורך מצוה מטעם הנ"ל אמנם בפשטות ודאי שזה אסור מדלא הזכירו שום עיצה על ידי ישראל לטלטול המים כאופן הנ"ל וכמו שהעיר החזו"א שם וכן הכריע סימן נ"ו סק"ד אמנם עיין שכ"ה ס"ב ובמג"א שם דמשמע שהתירו זה עוקר וזה מניח במקום שזה כרמלית מצד שבות דשבות במקום הפסד

והנה לדעת תוס' שעיקר חילוק הגמ' שיש הבדל בין שבות דאמירה לעכו"ם לשאר שבותים והכונה במקום שזה איסור דרבנן א"כ מפורש בגמ' שכל ההיתר רק באיסור אמירה לעכו"ם שזה איסור קל אמנם לרי"ף שהגמ' דימתה הרי אמירה לעכו"ם להזאה והגמ' רק חילקה שאמירה לעכו"ם באיסור דרבנן זה יותר קל ומשמע שבאיסור דאוריתא זה אותו דבר א"כ לכאורא שבות דשבות צריך להתיר אמנם לנ"ל א"ש שעיקר כונת הגמ' לחדש שאמירה לעכו"ם באיסור דרבנן אין בזה איסור שבות דבאיסור דאוריתא יש בזה איסור שבות ובזה אין שום סברא לחלק ורק באיסור דרבנן יש סברא לחלק אמנם בישראל גם אם זה שבות דשבות הרי זה מעיקר האיסור וחשיב שבות ושם לא נתיר דהרי איסור שבות לא מתירים לדבר מצוה

והנה אם נבוא לדון האם אמירה לעכו"ם זה יותר חמור מאיסור דרבנן או יותר קל בפשוטו מוכח שזה יותר קל דהרי באיסור דרבנן מותר לצורך מצוה ושבות דשבות אסור וכן הוא מוכח לביאור התוס' שעיקר הגמ' כונתה לחלק ששבות דלית ביה מעשה זה יותר חמור אמנם עיין רמב"ן שבת ק"ל וברשב"א שם שכתבו לדון שזה יותר חמור ולכן כתבו שלענין מת התירו איסור דרבנן על ידי ישראל ולא התירו איסור דאוריתא על ידי עכו"ם ע"ש וצ"ע שזה נגד סוגין אמנם לנ"ל א"ש שביסודו מתי שזה גדר שבות וודאי שזה יותר חמור דהרי זה כעושה איסור דאוריתא ורק מתי שזה איסור דרבנן שם לא גדרו את זה באיסור שבות וכה"ג זה יותר קל

והנה עיין מג"א סימן של"ח סק"ד שהביא לחדש בשם הכנסת הגדולה לגבי עכו"ם שמנגן בכלי שיר שלא אסור אלא אם אומר לו בשבת ולא אם אומר בערב שבת דהינו שרק באיסור דאוריתא יש איסור אם אומר לו בערב שבת ולנ"ל יש לזה מקום שכאן שזה לא גדר שבות א"כ אין גדר הדברים שהאיסור זה התיחסות המעשה אלא עצם הדיבור זה האיסור ולכן כל שאמר לו בערב שבת זה לא סיבה לאסור והדברים מחודשים

והנה לכאורא מסברא קטן שכל איסור מלאכה אצלו זה מדרבנן מותר לו אמירה לעכו"ם לצורך מצוה אפילו באיסור דאוריתא שחשיב אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן דמה לי אם הדרבנן זה מצד חיובו או שהדרבנן מה שאומר לו לעשות וצ"ע א"כ תמיד שיגידו לקטן שיגיד לעכו"ם שיעשה איסור דאוריתא לצורך מצוה ואין כאן לא תאכילום דהרי אומרים לו שיעשה דבר של היתר ויש לדון שכיון שחיבו אותו אטו שיגדל לכן דנים הכל כמו שהוא גדול אמנם הרי הרבה איסורים דרבנן זה אטו דאוריתא ובכל אופן לא אומרים סברא הנ"ל ולכאורא לנ"ל יש מקום לדון שכיון שכל יסוד ההיתר שאיסור דרבנן באמירה לעכו"ם אין זה בגדר איסור שבות וזה לא סתם קולא של צירוף שני איסורים דרבנן א"כ כל שהנידון על עשיה של איסור דאוריתא חשיב שבות ולא עוזר שהקטן כל חיובו זה דרבנן ויתכן שזה גם הביאור בהא דנקט הנוב"י שביו"ט שני דרבנן אין הקולא שזה דרבנן וכן הוא בשער הציון תצ"ו סק"י ובאמרי בינה הלכות שבת סימן י"ח [דהינו יסוד הסברא שכל הקולא של אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן זה במקום שהאיסור שהעכו"ם עושה זה דרבנן ולא שהאומר זה מדרבנן ובגדר הדברים זה א"ש יותר לנ"ל שגדר הדברים שזה לא איסור שבות וכה"ג חשיב כן איסור שבות]

**בדין ריבוי בשיעורין באמירה לעכו"ם**

ג] והנה נחלקו הראשונים האם ריבוי בשיעורין זה איסור דאוריתא או איסור דרבנן ודעת הרשב"א שזה איסור דרבנן וכן משמעות תוס' בגיטין שכתבו שביו"ט התירו מצד שמחת יו"ט אמנם דעת הר"ן בביצה שזה דאוריתא והוכיח דבר זה מהגמ' במנחות שדנה האם עדיף לחתוך עוקץ אחד אם שלשה גרוגרות או שני עוקצים שבכל אחד יש רק אחד ואם הריבוי הוא רק דרבנן א"כ אין שום מקום לדון בזה דהרי בחותך שנים יש כאן שני איסורים וראיה זו הובאה גם ברמב"ן בשבת ע"ש

והנה הר"ן מכח זה דחה הראשונים שכתבו שהגמ' בעירובין של ריבוי בשיעורים זה על ידי ישראל דהרי יש כאן איסור דאוריתא ועיין רעק"א שהקשה דא"כ מה עוזר מה שהעמיד הר"ן שמדובר בעכו"ם הרי עדין יש כאן אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא של ריבוי בשיעורין וזה לא הותר לצורך מצוה והנה באמת מצאנו בחידושי הר"ן בעירובין שהקשה קושיא זו ותירץ שכולי האי לא החמירו בעכו"ם [וצ"ב כונתו הרי יש בזה איסור דאוריתא ואולי הכונה שזה לא מצוי ובחת"ס גיטין ח: כתב שריבוי בשיעורים זה איסור קל וכמו חצי שיעור אמנם ודאי שזה יותר מאיסור דרבנן וכל היתרו לצורך מצוה] עוד תירץ שהעכו"ם מחמם לאמו וממים אלו יקחו לתינוק

אמנם עיין קה"י ביצה סימן י"ג ורש"ש גיטין ח: ובאמרי בינה סימן י"ח שכתבו לדון דהנה הקשו הראשונים למה ביו"ט מותר ריבוי בשיעורים ויש שהוכיחו מזה שזה רק איסור דרבנן ולצורך שמחת יו"ט לא גזרו אמנם הר"ן כתב שכאן כיון שזה הותרה בזה אין איסור ריבוי בשיעורים ורק בדחויה לצורך פיקו"נ זה אסור וכונתו דהרי חזינן בגמ' שריבוי בשיעורים זה לא ממש כמו עשיה נפרדת דהרי דנה שעדיף ריבוי מכמה מעשים א"כ גם עד כמה שנתחדש שיש בזה איסור זה רק מתי שעיקר המעשה הוא איסור ממילא הכל איסור אבל מתי שעיקר המעשה הוא היתר כה"ג אין איסור ריבוי בשיעורים ולפ"ז כתבו לחדש שאמירה לעכו"ם לצורך חולה כה"ג זה לא דחויה אלא שכה"ג לא גזרו כלל וממילא לא שיך לאסור כאן ריבוי בשיעורים עכ"ד

והנה עיין תוס' בגיטין שכתבו ששמא לא התירו ריבוי אלא לצורך מילה דהינו שאין בזה היתר בעלמא אמנם לשיטתם הרי כל ריבוי זה איסור דרבנן והרי איסור דרבנן הותר לצורך מילה א"כ אין שום סיבה לומר שכתבו כאן היתר יותר מזה וכן הוא לכל הראשונים שריבוי בשיעורים זה דרבנן לכאורא אין שום מקור מהגמ' לומר שלא גזרו אלא הכונה כמו שמותר לטלטל ללא עירובי חצרות ה"ה מותר ריבוי בשיעורים [וכיון שזה דעל רוב הראשונים א"כ ודאי שצריך להחמיר בזה ] אמנם לדעת הר"ן לפי הכללים צריך להיות אסור ואם יש כאן היתר מיוחד יתכן שזה היתר גם שלא במקום מצוה ומהיכי תיתי לומר אחרת ויתכן הביאור כנ"ל

אמנם עיין ב"י סימן שי"ח שהביא את דברי התוס' שלא התירו ריבוי בשיעורים על ידי עכו"ם אלא לצורך מצוה וכתב הב"י לדייק כן מדברי הר"ן פרק אין מעמידין שכתב שעכו"ם שבישל לחולה בשבת זה מותר למוצאי שבת ואין בזה איסור בישולי עכו"ם ומבואר שאסור בשבת ובהכרח שזה כמו בישראל שבישל לחולה ומצד שמא ירבה בשבילו [ועיין אמרי בינה שהעיר דאם מצאנו שהחמירו בחשש איסור דאוריתא מנ"ל שגם החמירו בחשש איסור דרבנן] הרי מבואר שיש איסור להרבות בשביל הישראל ואם עושה את זה הוא נאסר וכן כתב הגר"א שדברי הר"ן זה כתוס' הנ"ל וצ"ע כנ"ל דלדעת הר"ן בהכרח שיש כאן קולא מיוחדת וא"כ מהיכי תיתי שזה רק לגבי מצוה וביותר מהא דהר"ן לא טרח לבאר כלל למה זה מותר לצורך מילה משמע שאין בזה איסור כלל וצ"ע מדברי הר"ן הנ"ל והיה מקום לומר שזה אסור מצד ממצוא חפציך [אם נימא שזה גם שיך במקום שיש היתר אמירה] אמנם א"כ זה לא סיבה לאסור להשתמש אם זה [ועיין אורחות שבת ח"ג שדן שכונת הר"ן רק לאסור ההשתמשות מצד שמא ירבה בשבילו שיוסיף חתיכה לאחר שזה על האש שזה לא ריבוי בשיעורים אמנם לפ"ז אין מקור לאיסור באמירה אמנם כתב לדון שיאסר לומר לו להוסיף באותה קדירה שמא יוסיף בקדירה אחרת אמנם לכאורא הרי מקור הר"ן לגזירה זו מהגמ' חולין לגבי ישראל והרי לר"ן כונת הגמ' שהגזירה באותה נתינה ולא צריך לבאר שהכונה שיוסיף חתיכה לאחר שזה על האש ומשם למד לעכו"ם ואין שום מקור שיש חשש שיוסיף חתיכה לאחר שזה על האש]

ולכאורא יש מקום לומר שזה ודאי שכיון שאצל ישראל אסור ריבוי בשיעורים גם בעכו"ם ודאי רבנן אסרו מצד שמא הוא עצמו יעשה כך ודבר זה פשוט לר"ן אלא שכה"ג כיון שעיקר מעשהו זה הותרה אין לזה חומר של אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא דשם יסוד החומרא כיון שמתיחס אליו איסור דאוריתא דיש שליחות לחומרא אבל כאן הרי לא מתיחס אליו איסור דאוריתא דכה"ג בישראל זה היה מותר ולכן חומר הדבר כמו אמירה באיסור דרבנן [ולנ"ל שיסוד החילוק אם זה איסור שבות או לא איסור שבות בזה ודאי יתכן שהחמור של שבות זה מתי שיש כאן התיחסות של איסור דאוריתא וכאן זה לא שייך וצ"ע,] וא"ש שהר"ן לא טרח לבאר למה לצורך מילה זה הותר כיון שכאן ודאי אין לזה חומר של איסור דאוריתא וכנ"ל

והנה בעיקר הדבר שאמירה לעכו"ם לצורך חולה זה הותרה לכאורא אין זה מוכרח דעיין מג"א בשם הרד"ך בסימן שכ"ח שאם אפשר לדחות למוצאי שבת אסור לעשות בשבת ובפשוטו אם זה הותרה לא שיך סברא זו

והנה דעת הבעל המאור תחילת פ' ר"א דמילה שהאיסור למול אם אין מים זה אפילו אם חסר מים לאחר המילה שאם ימולו יוכלו לחמם ועין ר"ן שם שלדבריו גם המעשה אם העכו"ם בגמ' בעירובין מדובר כך מדובר כך וכן דייק הב"י סימן של"א מהרי"ף והרמב"ם ולכאורא אם בעכו"ם זה גדר של הותרה בזה אין איסור מכניס עצמו לפיקוח נפש ובהכרח שזה גדר של דחויה

אמנם למה דנתבאר לעיל דהיתר אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן זה גדר של איסור יותר קל בזה יתכן שזה כן גדר של הותרה וממילא יתכן שבזה אין ענין לחכות לאחר שבת וכן יהיה מותר ריבוי בשיעורים אמנם עיין אאחרונים סימן תרנ"ה שדנו שאם פשע לא מתירים וצ"ע

**בדין אמירה לעכו"ם במקום הפסד**

ד] עיין רמב"ם שכתב לחדש שמותר אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן גם במקום מצטער או מקצת חולי וגרסתינו ברמב"ם או שיש צורך הרבה וכתב המג"א שהכוונה מקום הפסד והנה בפשוטו מקור דברי הרמב"ם שדימה הדברים שכיון שהתירו אמירה באיסור דרבנן לצורך מצוה א"כ מסתבר שגם לצורך מצטער או הפסד ממון התירו וזה א"ש יותר למה שנתבאר לעיל שגדר ההיתר שזה איסור קל ויתכן שזה כמו ודבר דבר שהותר במקום הפסד

והנה צ"ע דהרי מבואר במשנה שאסור לומר לעכו"ם לכבות והרי קי"ל כר"ש שזה משאצל"ג וזה רק איסור דרבנן ואם מותר איסור דרבנן במקום הפסד א"כ למה כאן זה לא הותר והנה הרשב"א והרמב"ן ק"ל. וכן בריב"ש סימן שפ"ז בסופו באמת הוכיחו מכאן שלא הותר איסור דרבנן במקום הפסד ולכן כתב המג"א שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה אמנם צ"ע דעת הרמב"ם, והנה שיטת הרמב"ם שקי"ל כר"י אמנם הרי אנן קי"ל כר"ש ועוד שהרי לדעתו הרבה אמוראים פסקו כר"ש וקשה לומר שיש כאן סתם משנה כר"י

והנה מבואר בגמ' כתובות ס. שצינור שעלו בו קשקשים מותר למעכו כלאחר יד בצינעה ומבואר שהתירו איסור דרבנן במקום הפסד ממון [ועין ראב"ד פ"ו שלמד מכאן לכל הפסד ממון שמותר שבות וצ"ע מפרק מי שהחשיך [וכמו שהקשה החזו"א] וכן צ"ע הר"ן שהתיר כל שבות ורק משאצל"ג חמיר וצ"ל שכונתם שכל הפסד יש בו הדין של תחילת מי שהחשיך שחוששים שיעשה איסור יותר חמור וצ"ע] והקשה הר"ן א"כ למה לא התירו לכבות דליקה על ידי ישראל שהרי זה גם איסור דרבנן ובפשוטו אמירה לעכו"ם זה יותר קל מסתם איסור דרבנן ועיין שם תירוץ אחד שזה קולא דרבנן מיוחדת בכלאחר יד ואין ללמוד לשאר שבותים וצ"ב למה זה יותר קל משאר שבותים אמנם עיין ריב"ש סימן שפ"ז שכתב שכאן מבואר בגמ' שזה היתר מיוחד בצינעה שלכן זה שבות קל ובאמירה לעכו"ם שזה דבר בהדיא זה לא שייך ובפשוטו הר"ן שלא ישב כך זה לשיטתו שכתב שאם אי אפשר בצינעה יש להתיר בפרהסיא ועיין מג"א ש"ז סק"ז שהביא מההגהות מרדכי ששם יש חשש שכיון שהוא בהול אם לא יתירו לו הוא יעשה באיסור וכמו מי שהחשיך שהתירו לו איסורים דרבנן

אמנם עיין ר"ן פ' כל כתבי [ס. מדפי הרי"ף] שכתב שמשאצל"ג זה שבות חמור כיון שזה אותו מעשה וכל ההיתר שזה כונה אחרת וחזר והקשה אבל באמירה לעכו"ם למה שלא יותר דהינו שאפילו אם זה כאמירה באיסור דאוריתא אבל הרי כל האיסור אמירה זה דרבנן ותירץ שאם נתיר לו לומר לעכו"ם כיון שהוא בהול הוא יבוא בעצמו לכבות עכ"ד והנה מתבאר מדברי הר"ן שיש מקום לדון שמשאצל"ג זה כאיסור דאוריתא לגבי קולות של הפסד עוד מבואר מדבריו לגבי אמירה לעכו"ם שיש סברא שכאן לא מתירים שמא הישראל יעשה כיון שהוא בהול וכתבו האחרונים ששני הסברות הנ"ל זה גם צורה לישב את שיטת הרמב"ם שהתיר אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן או מצד שמשאצל"ג זה כמו איסור דאוריתא כן ביאר רעק"א וכן במג"א ש"ז עוד כתב המג"א של"ד מצד הסברא שהוא בהול והוא יבוא לכבות בעצמו והנה כל תירוץ יש בו צד קולא וחומרא שאם ננקוט כסברא שמשאצל"ג זה חמיר א"כ גם לענין אמירה לעכו"ם לצורך מצוה אין להקל במשאצל"ג ואם מצד שכאן הוא בהול א"כ כאן לא נתיר גם טלטול מוקצה או שאר איסורים קלים

והנה לענין מצוה המג"א סימן ש"מ התיר אמירה לעכו"ם במשאצל"ג והביא כן מהש"ך ועוד אחרונים ולא הביא כלל סברא לדון להחמיר רק מצד שמשאצל"ג זה דאוריתא או כי גוזז זה לא משאצל"ג ובפשוטו א"כ גם לגבי הפסד ממון זה כך ובהכרח שבדליקה יש חומרא מיוחדת מצד שהוא בהול ולפ"ז שם לא נתיר שום איסור דרבנן אמנם לענין דליקה המג"א בש"ז וכן בסימן של"ד הביא את שני התירוצים ומסתבר שכונתו שלגבי הפסד ממון שיש ראשונים שאוסרים לגמרי ראוי להחמיר כשני התירוצים אמנם המ"ב העתיק כסברא דבהול וכן הוא בגר"ז ורק בשער הציון כתב הטעם שמשאצל"ג חמיר ועיין שט"ז לענין דג שמפחד שימות במים ואסר ולא התיר מצד משאצל"ג אפילו שבחיי אדם התיר ומשמע שלענין הפסד ממון נקט להחמיר

והנה רעק"א בתשובה י"ז החמיר לגבי הואיל שזה שבות חמור כמו משאצל"ג ולכאורא לגבי במקום מצוה יש מקום להתיר כמו שהתירו כל משאצל"ג אמנם סתימת הפוסקים להחמיר בכל הואיל ומתוך וצ"ל שזה חמיר יותר

כ"ז שבט ע"ד

**שיטת ר"ת בממלא מים לצורך ישראל**

**שיטת ר"ת וביאור סברתו**

א]מבואר במשנה שעכו"ם שמילה מים לצורך ישראל לא ישקה אחריו בהמתו ועיין תוס' ובראשונים שהביאו מר"ת להקשות למה נקטו דוקא לבהמתו ולא לישראל בעצמו ולדעת ספר התרומה שכל מלאכה של אכילה שהעכו"ם עשה לצורך עצמו גם אסור מצד גזירת פרות הנושרים א"ש עוד ישבו הראשונים שיש כאן חידוש שאפילו שכאן יש יותר חשש שירבה כי צריך הרבה מים בכל אופן מותר אמנם ר"ת חידש מכח זה שרק לענין בהמתו שהיא לא יכולה לרדת ולשתות מהבור יש איסור להשתמש אבל אם זה לצורך ישראל כיון שהוא יכל לרדת ולשתות בבור עצמו זה לא נאסר על ידי שהעכו"ם עשה מלאכה בשבילו וקשה שהרי מבואר שאם העכו"ם תלש עשבים אסור לישראל להשתמש והרי יכל להעמיד את בהמתו על זה ותירץ שזה היה בתרי עברא דנהרא שלא יכל להאכיל הבהמה ללא מלאכת הגוי והבעל המאור ישב דמדובר שזה עשבים מפוזרים שלא יכול להאכילה אחד אחד והראשונים הבינו מצד איסור שמא יתלוש והקשו הרי אין איסור כשזה מחובר אמנם עיין מ"ב שביאר שהכונה שאדם לא רגיל להאכיל בהמתו בצורה זו ועיין תוס' שהביא שרבינו אליהו הוכיח סברא זו מהגמ' בעירובין שפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו לא הפסידו תחומן וצ"ע אבל למה שלא יהיה כאן איסור מעשה שבת אלא בהכרח כיון שיכל להשתמש ללא שזה יצא לא חל איסור מצד שעשו בזה מעשה שבת ועיין רמב"ן בעירובין שדחה שכאן כיון שמקודם היה לו אותה הנאה לכן זה לא סיבה לאסור והתוס' כאן דחו שזה דרבנן וצ"ע א"כ יש ראיה שבאיסור דרבנן סברת ר"ת נכונה ובפשוטו זה כונת תוס' להקשות אמנם עיין פוסקים [מג"א ת"ה סקי"ד] שביארו שכונת תוס' בעירובין שבדרבנן באין לו פירות אחרים לא אסרו מעשה ישראל ע"ש ועיין א"ר ובגר"ז שם

והנה פשטות לשונות הראשונים שזה לא משנה לצורך איזה מטרה הוא העלה המים מהבור רק שלהשתמש למטרה שהישראל יכל ללא מעשה העכו"ם אין איסור ולמטרה שלא יכל ללא מעשה עכו"ם אסור וכן הוא בלשון הטור והמ"ב ועיין רמב"ן בעירובין מ"א. שהקשה שלא מצאנו מותר לו ואסור לבהמתו דהינו שהרמב"ן נקט מסברא שאם חל איסור על הדבר חל איסור לגבי כל ההנאות ולא חילקו שכל האיסור לגבי להנות ממה שהעכו"ם הוסיף לו והנה מבואר בגמ' בעירובין דהעכו"ם הביאו הדס שנקצר ביו"ט לצורך הישראל וצריך בכדי שיעשו והקשו הר"ן והריטב"א סוכה ל"ז: הרי מבואר בגמ' שהדס מותר להריח בו וא"כ לדעת ר"ת אין סיבה שיאסר כיון שיכל ללכת ולהריח במקום הזה ותירצו שמדובר שזה מחוץ לתחום אמנם הריטב"א שם ובעירובין תירץ שכל סברת ר"ת במקום שדלה המים לצורך האדם אבל אם דלה לצורך הבהמה שזה נאסר זה נאסר לגמרי שכל הסברא שלא יבוא לומר לו כי יכול בהיתר אבל אם רוצה לצורך שלא יכול בהיתר ר"ת מודה ולכן שם שהיו צריכים ההדס לעשות צל ממילא זה אסור גם לענין להריח ולפ"ז מיושב קושית הרמב"ן דסברת ר"ת שאין כאן חשש שיבוא לומר לו

והנה בעיקר סברת ר"ת בפשוטו הוא סברא בהלכות איסור הנאה ממעשה עכו"ם דס"ל דכל שיכל גם ללא מעשה העכו"ם לא חשיב שנהנה ממעשיו אבל במקום שנהנה ממעשיו אפילו שאין סיבה שיגיד כי יכול בהיתר זה לא סיבה להתיר אמנם בריטב"א מבואר שיסוד הסברא מצד שכל שיכול להשתמש ללא האיסור אין סיבה לאסור מעשה עכו"ם שיסודו מצד שמא יאמר לו וכאן אין חשש [ודוגמא לדבר מצאנו במרדכי שעכו"ם שהביא לולב מותר לקיים בזה מצוה דאין חשש שיאמר לו דלא יעשה עבירה כדי לקיים מצוה וכן לענין אגרת כתבו הפוסקים שזה מותר למי שזה הגיע אליו שלא שייך חשש שמא יאמר לו כיון שלא יודע מי שולח לו אגרת]

והנה עיין רא"ש שהביא את ר"ת והקשה שלאותו שהביאו את המים למה זה לא יאסר מה זה שונה ממרחץ שאסור בכדי שיעשו מצד שמא יאמר לו והנה צ"ב מה מצא מיוחד במרחץ ועוד למה כתב למי שעשו בשבילו הרי בדין המשנה זה אסור לכולם ובפשוטו כונתו שהבין את סברת ר"ת שלא חשיב הנאה ממעשה עכו"ם ולזה הקשה הרי מצאנו איסור של בכדי שיעשו וזה הרי מצד שמא יאמר לו ולא מצד שנהנה ממעשה שבת ולכן הקשה שלכל הפחות לו עצמו זה יאסר דבאמת מצד שמא יאמר לו אין ראיה מוכרחת שזה אסור גם למישהו אחר לאחר שבת אמנם ע"ש שהקשה עוד שא"כ בהדליק נר ויש לו נר בחדר אחר זה לא יאסר ועיין בפמ"ג שכ"ה סקכ"ד שביאר שכאן הרי למעשה מנר זה לא יכל להנות ללא מעשה העכו"ם ולכאורא הוא סברא פשוטה אמנם בפשוטו משמע שהרא"ש הבין סברת ר"ת לא שחסר בהנאה אלא שאין כאן חשש שמא יאמר לו ולכן נקט להתיר גם בכה"ג [ומה שללא ר"ת א"ש האיסור שאפילו שכאן אין החשש אבל למעשה כל שבפועל נהנה ממעשה עכו"ם זה אסור ולכאורא לפ"ז גם עכו"ם שהוסיף מים במיחם אפילו שללא זה היה מים אחרים אבל מים אלו הם מעשה שבת ואין זה דומה להוספת שמן בנר דמבואר בטור שמותר בזמן שבין כה היה דולק דשם חשיב שזה אותו אור אמנם ברמ"א הובא במג"א רנ"ט סקי"ב מבואר שקירוב בישול מותר בעכו"ם כיון שזה בין כה היה מתבשל אמנם ע"ש שלא ברירה ליה סברא זו וצ"ע]

**האם סברת ר"ת זה גם במעשה ישראל**

ב]והנה יש לדון האם ההיתר דר"ת הוא גם סברא במעשה מלאכה שנעשה על ידי ישראל וכגון שהוציא מים מהבור שכיון שהישראל יכל לרדת ולשתות שם זה לא נאסר והנה בפשוטו הוא תלוי בנ"ל דאם נימא שזה סברא מצד שכל האיסור מצד שמא יאמר לו וכאן אין חשש כמבואר בריטב"א א"כ במעשה שבת של ישראל שזה נאסר מצד מעשה שבת א"כ כיון שחשיב הנאה אין לנו מקור להתיר אבל אם נימא שזה סברא שלא חשיב נהנה ממעשיו כיון שגם ללא מעשה האיסור יכל להנות א"כ יש מקום לדון שגם במעשה שבת של ישראל זה כך דיסודו איסור הנאה ואין כאן הנאה אמנם מצאנו בכמה דוכתי שהחמירו במעשה שבת דישראל יותר מגדרי ההנאה דמעשה עכו"ם א. לענין מצטמק ויפה לו שהתירו בעכו"ם ואסרו בישראל ב.לענין ריבוי נירות דיש שנקטו שזה רק סברא בעכו"ם אבל במעשה שבת דישראל זה ודאי אסור ג.עיין שו"ת הרמ"א סימן ק"ב לענין עכו"ם שמיהר הבישול שגם ללא מעשהו זה היה מתבשל שכתב שזה מותר אבל על ידי ישראל זה יאסר אמנם יתכן שכל הנ"ל זה מצד שכיון שטעם האיסור שמא יאמר לו לכן כה"ג שאין לו כל כך צורך אין החשש ולכן זה לא נאסר וא"כ אין זה ענין לכאן דהרי אדרבא לענין הוצאה דעת רבינו יונה שבמעשה שבת דישראל זה לא נאסר רק במעשה עכו"ם כמבואר במשנה ודו"ק

ועיין מאורות נתן סימן ג' שהביא כמה ראיות שדברי ר"ת זה גם במעשה של ישראל א. מראיתו מפירות שיצאו דבפשוטו כל הסוגיא שם זה בישראל כמבואר בראשונים [אמנם ברמב"ן שם מבואר שדן להעמיד בעכו"ם] ב. עיין או"ז הלכות יו"ט סימן שנ"ח שהביא גמ' קמ"ו. דמבואר שהביאו לרב בגד לשבת דרך כרמלית וסברו שזה מותר מצד שזה דרך מלבוש ורב חלק ולא ישב על זה והקשה האו"ז דלר"ת כיון שזה ראוי לשימוש במקום הראשון כה"ג זה לא נאסר ומבואר מדברי האו"ז דדבריו גם במעשה שבת של ישראל [אמנם הראשונים שם דנו שרב לא רצה שילמדו ממנו שהרי זה דרבנן ובשוגג מותר] ג. עוד הביא האו"ז שם את גירסת ר"ח סוכה ל"ז שהדס אסור להריח בו ואתרוג מותר והטעם שהדס כיון שזה עומד להריח שמא יתלוש ואז זה יהיה מותר כיון שבמחובר זה היה מותר משא"כ באתרוג שזה לאכילה זה יאסר לאכילה דלא שייך סברת ר"ת ולכן לא אסרו להריח וכתב שמזה מבואר כר"ת שכיון שבמחובר זה היה ראוי להנאה לכן זה לא נאסר גם אם נתלש עכ"ד ומבואר שר"ת זה גם בישראל [ובעיקר ראיתו יש מקום לומר ששם הנידון להריח באותו מקום שזה לכאורא ודאי מותר]

**האם שיך שאותו חפץ להנאה אחת זה מותר ולאחרת זה אסור**

ג]והנה בעיקר דברי ר"ת ששיך לדון שלגבי הנאה אחת זה מותר ולגבי הנאה אחת זה אסור בפשוטו מבואר שאין הגדר שהדבר נהיה חפצא דאיסורא אלא שיש כאן איסור להנות ממלאכת העכו"ם וכל שלא נהנה ממלאכת העכו"ם אין בזה איסור אמנם יש לעין בזה א. דהמג"א סימן שי"ח [הובא במ"ב סק"ד] הביא מהרשב"א שבמעשה שבת יש איסור להשתמש אם הכלי מצד בליעות של איסור ומטו משמיה דהגר"ח דכיון שהאיסור הוא איסור הנאה אין כאן סיבה לאסור דהרי לא נהנה כלום ובפשוטו מבואר ברשב"א שזה נהיה איסור בחפצא וממילא זה אסור גם אם עכשיו לא נהנה מהאיסור וכן עיין רמ"א סימן רנ"ג ס"ה דעשה איסור חזרה זה אסור אפילו לאחר שנצטנן ובחזו"א שם נקט שזה מעיקר הדין ומבואר כנ"ל שזה נהיה חפצא של איסור ולכאורא זה דלא כר"ת שמחלק ששיך לדון שלשימוש אחד זה מותר ולאחד זה אסור אמנם יש מקום לומר שזה רק סברא דבדבר שנאסר באכילה חל גדר של איסורי מאכלות אבל כאן שאדרבא לאכילת אדם אין סיבה לאסור ממילא מותר ולפ"ז אם יהיה סיבה לחול איסור לאכילה כגון שלבני אדם מסוימים יש כאן תועלת יהיה אסור אמנם עיין תהלה לדוד שי"ח שהביא מהיש"ש חולין סימן ל"א שבמבשל בשבת זה אסור גם לכלבים ומבואר שחל איסור בחפצא לא רק לאכילה ויש מקום לדון שחלוק איסור מעשה שבת בישראל ממעשה שבת בעכו"ם דבישראל הגדר שחל איסור על החפצא משא"כ בעכו"ם שזה רק מצד שמא יאמר לו שם כל האיסור הוא רק איסור הנאה ממעשה העכו"ם ובזה באמת בליעות מותר וודאי שזה יהיה מותר לכלבים ואכמ"ל ויתכן עוד שכל סברת ר"ת כאן שלא היה שום שינוי בעצם החפץ דרק שינה את מקומו דבזה לא שייך לומר שהחפצא נהיה אסור אלא שזה רק איסור מצד שנהנה ממלאכת העכו"ם ומסתברא שבהובא דבר דרך רה"ר גם לראשונים שאוסרים לא יהיה בזה איסור בליעות וצ"ע בזה

והנה בפשוטו מבואר בראשונים שודאי שאסור לומר לעכו"ם שימלא מהבור וכל סברת ר"ת לגבי האיסור הנאה וכדלקמן ויש לעיין האם באמר לו יאסר להשתמש או שיהיה מותר להשתמש ויסוד הספק דאם נימא דמעשה שבת של ישראל אין את היתר ר"ת א"כ במקום שישראל עשה איסור ואמר לו יתכן שיש לדון לאסור מצד מעשה שבת דישראל או דנימא דלא אסרו בעכו"ם אלא את התקנה של הנאה ממעשה עכו"ם ובפשוטו נחלוק בזה הלבוש והבה"ל [רנ"ג ס"א ד"ה ואם החזירה] בישראל שאמר לעכו"ם להחזיר. דהדין דאם עכו"ם החזיר מעצמו מותר במצטמק ויפה לו ובישראל אסור ובהחזיר על פי בקשת הישראל הלבוש אסר בפשוטו מצד שכה"ג זה מעשה שבת דישראל והבה"ל התיר שאין לזה חומר יותר מעכו"ם שעשה לצורך ישראל וכן בפשוטו זה המחלוקת הב"ח והמג"א בתוספת נר על פי בקשת הישראל דהמג"א התיר והב"ח אסר [אמנם בדעת המג"א אינו מוכרח] [וצ"ע משו"ת הרשב"א סימן רנ"ג ס"ה דבפשוטו מבואר שם שכל איסורו לאחר שנצטנן רק באמר במזיד ולא בעשה מעצמו אמנם המ"ב שם והגר"ז נקטו לא כך ע"ש סקצ"ו] ועיין ספר התרומה סימן רנ"ב שכתב וז"ל ועל המים שהעבד או השפחה שואבין מים מבור וכו' ומביאין דרך רה"ר אל בית הישראל מתיר רבינו יעקב **אם לא אמר לו הישראל להביא** וכו' כיון שהישראל יכול ללכת לשם עכ"ל ומדויק בלשונו שאם אמר לו אסור להשתמש וי"ל שכונתו שאז אסור מצד האמירה ולא שיאסר להשתמש

**האם ר"ת זה היתר לכתחילה**

ד]והנה בעיקר היתר ר"ת בפשוטו זה רק שאין כאן איסור הנאה אבל זה ודאי שאסור לומר לעכו"ם למלאות מהבור וכן מפורש בריטב"א ובבעל המאור בסוגין וכן הוא בספר התרומה אמנם עיין רמ"א דהביא שיש מתירים לכתחילה והט"ז ביאר שהכונה לצורך שבת מצד שזה שבות דשבות דהינו בכרמלית אמנם המג"א והגר"א שם משמע שנקטו שדברי ר"ת גם לענין לכתחילה ועיין מאורות נתן סימן ג' סקכ"ב שהביא כן מהראב"ן בעירובין קנ"ה מדפי הספר שכתב וז"ל ויש מתירין אפילו לומר לגוי מלא לי וכו' ה"נ הואיל ויכול לטפס ולירד לבור ולשתות יכול לומר לגוי מלא לי עכ"ל דהינו שסברת ר"ת זה לא סברא שאין כאן הנאה ממעשה הגוי אלא זה סברא שאין איסור אמירה כה"ג דכל האיסור אמירה שמא הוא עצמו יעשה וכאן שיכול בהיתר אין חשש זה [ובפשוטו דבר זה לא שיך אם האיסור מצד שמחזי כשלוחו שמזה אדם יבוא לזלזל באיסורי שבת וא"כ מה זה משנה אם יכול לעשות לא העכו"ם וצ"ע]

**ביאור היתר ר"ת לטלטל מוקצה על ידי עכו"ם**

ה]עיין ב"י רע"ו ס"ג דהביא הגהות מימוני פי"ב [וכן הוא בספר התרומה סימן רנ"ב ובמרדכי סימן תנ"ב וברבינו ירוחם ס"ז: ובשו"ת מהר"ם סימן רכ"ב ] שר"ת התיר ללכת אם שפחה ויש נר בידה כיון שישראל עצמו יכול לטלטל את זה על ידי טלטול מהצד וע"ש שכתב שהיה מקום לדון שזה גם סברא ביחס להדלקת הנר כיון שהיה יכול למצוא הדבר ללא הנר אלא שהמחמיר תבוא עליו ברכה. ומבואר שסברא זו שיכל בהיתר זה גם סברא ביחס לאיסור דאוריתא וכן מבואר בדבריו שכתב שלהדליק נר אסור כיון שישראל אין אפשרות להדלקת נר ועיין פמ"ג ש"ז סקי"ב שהביא מהאחרונים שאם זה מקום שאפשר לעשות מחיצה של בני אדם ולטלטל מותר להנות ממעשה עכו"ם וכנ"ל בנר, והנה עיין ביאור הגר"א שם שכתב שזה כר"ת דהינו שנתחדש כאן שכמו דס"ל לר"ת שכל שהישראל יכל להנות ללא מעשה העכו"ם מותר להנות בזה ה"ה אם הישראל לא היה יכול להנות ללא מעשה אבל הוא עצמו יכל לעשות הדבר בהיתר לא חשיב הנאה ממעשה עכו"ם ועיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן פ"ה שכתב מפורש לדון להתיר כיון שיכול ללא נר ומצד סברת ר"ת וכתב שחבריו לא הסכימו אותו דאת ההנאה של הנר הוא עצמו לא יכול ובפשוטו כן מבואר בט"ז סימן שכ"ה שהקשה למה בסימן רע"ו הרמ"א מקיל ובסימן שכ"ה כתב שאין להקל אלא במקום צורך והנה בפשוטו לראשונים דכל היתר ר"ת זה רק לענין הנאה ולא לענין אמירה ה"ה כאן וכן הוא מפורש בשו"ת מהר"ם ח"ד ד"פ סימן תקנ"ח וז"ל כתב הרב בשם ר"ת שהי' מתיר לישראל להנות מן הנר שהשפחה מטלטלת בשבת לצורך ישראל משום דאי בעי ישראל הי' מושך הנר אפי' בשעה שהוא [דולק] לכל מקום שירצה משום דקיי"ל טלטול מן הצד לא שמי' טלטול **אבל אסור לומר לה לטלטל הנר לצורך ישראל וכו'** עכ"ל אמנם משמעות ההגהות מימוני שמותר גם להגיד וכן נקטו הרמ"א והמג"א והגר"א וכתבו שלפ"ז ה"ה בדין ר"ת כמו שמותר להשתמש מותר להגיד ודימו הדברים

אמנם בפשוטו מהכרעת ההלכה מוכח שאפילו ששם לא קי"ל כר"ת בכל אופן כאן יש מקום להקל דהרי שם המג"א והמ"ב וכן הגר"ז לא נקטו להקל אלא מצד שזה לצורך שבת ובכרמלית שזה שבות דשבות וכאן כתבו להקל ורק שלא להקל בפני ע"ה ובפשוטו כן מבואר ברבינו ירוחם שנקט דלא כר"ת ובכל אופן העתיק ההיתר דנר וכן בספר התרומה לאחר שהביא את המחלוקת לענין מים כתב את היתר דר"ת כדבר מוסכם ובהכרח שיש כאן סברא יותר להקל והנה המג"א הביא מהש"ך שהקשה שבסימן רע"ט לא הקיל הרמ"א אלא מצד תנאי בנר ותירץ שרק כאן כיון שהגוי גם הולך וא"כ זה לצורך העכו"ם לכן הקיל בזה וכתב הנשמת אדם שזה הטעם שכאן מקילים יותר מסימן שכ"ה אמנם כבר כתב המג"א דמכל הראשונים מוכח שהתירו גם ללא סברא זו

וע"ש שכתב לישב ששם מדובר לצורך דבר האסור דהינו שכל ההיתר כי הישראל יכול על ידי טלטול מהצד וכיון שרק אם זה לצורך דבר המותר ה"ה כאן רק אם זה לצורך שימוש בנר שזה צורך דבר המותר וכן ביארו הרעק"א והבית מאיר והדרך החיים אמנם צ"ע למה לא דנו מצד שאפשר טלטול בגופו שבזה גם לצורך דבר האסור מותר וצ"ל שזה צורה לא נוחה שבזה לא עוזר סברת ר"ת [והיה מקום לומר שזה דוקא כאן שלא שייך לטלטל נר טלטול בגופו אלא שלפ"ז בסחורה הנפסדת יהיה מותר והרי מבואר בסימן של"ד שאסור] והגר"ז כתב שכיון שיש דעות שטלטול בגופו לא הותר אלא לצורך דבר המותר לכן כאן לא הקילו שני קולות בהדי הדדי והגר"א כתב ששם הכונה לדעות שחולקים על ר"ת

ובפשוטו מוכח כמו שביאר במחצית השקל רע"ו סקי"א שבמקרה של ר"ת במקום שהעכו"ם הביא את זה הוא לא יכול להנות ללא מעשה העכו"ם אבל כאן את אותה הנאה שהעכו"ם עשה הוא יכול ללא איסור ובזה כו"ע מודים שזה לא סיבה לאיסור הנאה אמנם לכאורא זה רק סברא שכאן כולם מודים לסברא שאין איסור הנאה אבל לגבי שלא יהיה איסור אמירה למה נקטו שגם לר"ת שם אין היתר אמירה וכאן יש היתר אמירה ובפשוטו זה אותו נידון האם במקום שיש סברא שלא יהיה איסור הנאה זה סיבה שלא יהיה איסור אמירה וצ"ע על הראשונים והפוסקים שחילקו בזה וביותר צ"ע דהרא"ש שהקשה על ר"ת ממקום שיש נר בחדר אחר משמע שגם במקום שאין לו שום תועלת בכל אופן נקט שכיון שנהנה למעשה ממעשה העכו"ם זה אסור אמנם אם נימא דעיקר סברת ר"ת כנ"ל סק"א מצד שלא חשיב שנהנה ממעשיו אבל ודאי שייך שם הגזירה א"כ א"ש החילוק דשם אין סיבה להתיר האמירה דהרי יש שם החשש שיבוא לעשות משא"כ כאן יסוד ההיתר דכיון שיכול לבד אין סיבה שיבוא להגיד לעכו"ם ובזה יתכן שזה גם סיבה להתיר האמירה וכנ"ל שלא יבוא לעשות האיסור כי יכול לבד

והנה במקום שיש פעולה שאפשר לעשותה בשני אופנים וביקש מהעכו"ם שיעשה באופן המותר והעכו"ם הסכים ואחרי זה לטובתו עשה באופן האסור כגון שאמר לו להביא דבר דרך המדרגות והוא הביא דרך המעלית ויש לדון האם יהיה בזה איסור הנאה ממעשה עכו"ם ויש סברא לומר שאפילו שההנאה של הישראל היא מגיעה על ידי איסור אבל את עשית האיסור הגוי עשה לצורכו דהישראל הרי היה מקבל את הנאתו גם ללא האיסור ולפ"ז יש מקום לומר שזה סברת ר"ת בנר שכיון שהעכו"ם יכול לקחת הנר לצורך הישראל בהיתר א"כ אפילו שעושה דבר זה באיסור אבל חשיב שזה לצורך העכו"ם והלשון כיון שהישראל יכול הכונה רק בתור ראיה שיש אופן של היתר ולא שזה עיקר האיסור וא"ש שכאן זה סברא גם ביחס לאמירה שכיון שגם בעשית העכו"ם מצד הישראל יכול בהיתר חשיב מה שעושה באיסור לצורכו שאין סיבה לאסור גם מצד אמירה וכמו שאומר לו שיעשה לצורכו ולפ"ז לא יעזור אם הישראל יכול בהיתר והעכו"ם לא יכול [או כגון שלא מוכן] וכן נפק,מ במבקש שיעשה דוקא דרך איסור כגון בבורר שיעשה פסולת מאוכל והא יכול אוכל מפסולת

והנה המג"א הביא מספר הזכרונות שבנר שמן אסור כיון שיש בזה כיבוי והבערה והמג"א חלק שזה לא פס"ר וביארו הא"א והפמ"ג שממילא גם אם העכו"ם יעשה בריצה אבל הישראל הרי יכול בנחת ועוד שפס"ר בעכו"ם מותר ועיין רעק"א שכתב שכאן זה לא סיבה דהרי כל ההיתר כי הישראל יכול לעשות בהיתר והרי כאן הוא לא יכול בהיתר כיון שיש לו איסור הבערה וצ"ע דעת המג"א ולנ"ל א"ש שהכונה שכיון שיכול לומר לעכו"ם לטלטל טלטול מהצד ואז הרי מותר גם הולך במרוצה דמצד הבערה זה פס"ר דלא ניח"ל דמותר בעכו"ם ממילא אין איסור לומר לו סתם וכנ"ל

ועיין שערי ציון סימן ח' שהבית הלוי התיר אמירה לעכו"ם להביא דבר מרה"י לרה"י שכיון שאם יעשה ללא עקירה והנחה זה רק דרבנן והוי שבות דשבות א"כ גם אם העכו"ם מפסיק אין זה אלא לצורך עצמו ואין כאן איסור והנה בפשוטו כל סברתו זה ביחס לאיסור אמירה שכיון שמצד אמירת הישראל יכול בהיתר לא חשיב אמירה לאיסור [וגם זה חידוש דהרי כיון שזה דרך ההליכה חשיב כאילו אמר לו שילך אם הפסק ועוד שלכאורא זה צריך להאסר מצד שאדעתיה דישראל קעביד] אמנם ביחס לאיסור הנאה מה זה שייך הרי למעשה הוא נהנה מהמלאכה שהעכו"ם עשה ובפשוטו גם מדברי ר"ת מבואר לא כך שהרי לא כתב להתיר אלא מצד שהישראל יכול אבל כאן הרי הישראל לא יכול ולנ"ל א"ש שיסוד סברת ההיתר שכיון שאפשר לעשות על ידי העכו"ם בהיתר וא"כ ה"ה כאן

אמנם הדברים מחודשים ובפשוטו כל ההיתר כאן הוא כנ"ל על דרך ר"ת כי הישראל יכול להנות בהיתר אמנם גם לפ"ז יתכן שבמקום שיכול לבקש מהעכו"ם לעשות בצורה של היתר אין כאן סיבה לאסור מצד מעשה עכו"ם לר"ת דעיקר סברתו דלא אסרו במקום שיכול לקבל ההנאה ללא איסור ויתכן שעיקר ההיתר של הבית הלוי מצד שזה כרמלית כמבואר בפוסקים אלא שצריף כאן את סברת ר"ת להתיר לכתחילה ולא לחשוש שזה רה"ר אמנם עדין לכאורא ברגע שהעכו"ם יניח ברה"ר עכשיו כבר אין צורה להועיל לישראל ללא מלאכה ומצד זה צריך לאסור וצ"ע ומכל הראשונים שדנו לאסור בטלטול מת מספינה או ס"ת מהבית לבית הכנסת ובסכין של מילה ודאי משמע שלא ס"ל שזה מותר כמו אמירה לעכו"ם בדרבנן ובהכרח כיון שהדרך שהוא מניח חשיב שזה הצורה שיעשה ועושה על דעת הישראל וצ"ע

**מעשה שבת דישראל ביכל לעשות בהיתר**

ו]והנה יש לעיין האם ההיתר שישראל יכל בהיתר זה גם סברא במעשה שבת דישראל והנה הבה"ל ריש סימן שי"ט הביא מהפמ"ג דאם עשה בורר פסולת מאוכל אסור אפילו שהיה אפשר לעשות אוכל מפסולת זה אסור וכן מבואר לכאורא מהמג"א סימן רנ"ט שאסר קירוב בישול במקום שזה היה בין כה מוכן [ונפק"מ להיה תאורת חירום והדליק החשמל ועל ידי זה נכבה התאורת חירום] אמנם עיין בה"ל סימן תקי"א לענין אם חימם מים לרחיצה ביו"ט שיש בזה איסור דאוריתא שזה מותר לשתיה כיון שיכל לחמם לשתיה והנה מסברא מהיכי תיתי להתיר דאם מצד סברת ר"ת בנר לא מיבעיא אם זה סברא כנ"ל מצד שחשיב שעושה אדעתיה דנפשיה א"כ כאן זה לא שייך אמנם גם אם נימא שזה על דרך ר"ת אבל לכאורא זה רק סברא במעשה עכו"ם שזה מצד שמא יאמר לו וכאן זה לא שיך או מצד שמא יעשה וכאן זה לא שיך דהרי זה אסור מצד מעשה שבת וזה כמו ברא"ש שהדליק נר ויכל על ידי נר אחר וצ"ע

**ביאור שיטת הראבי"ה**

ז]עיין ביאור הגר"א שכתב עוד מקור להתיר לכתחילה במקום שהישראל יכול בהיתר מהראבי"ה המובא בב"י סימן ש"ז דמבואר בדבריו דכיון דהישראל יכול לטלטל על ידי מחיצות של בני אדם אין בזה איסור ונקט הגר"א שזה גם שלא לצורך מצוה ועיין ב"ח שביאר שזה לא נסתר מהגמ' של חצירות דשם לא עוזר מחיצות של בני אדם ועיין ביאור הגר"א שדימה לגמ' של בורגנים דהינו ששם חזינן שזה איסור יותר קל לענין ממצוא חפציך ממילא זה סברא גם לענין איסור אמירה לעכו"ם [ועין גם בסימן ש"ז ס"ג שדימה דין ממצוא חפציך לאיסור אמירה לעכו"ם] והנה בראבי"ה שבידינו מפורש שכל דבריו לגבי אמירה למוצאי שבת ע"ש שכתב שזה גם היתר בישראל אמנם כפי הצורה שהבינו הגר"א עיין א"ר שתמה הרי משנתינו מפורש שאסור למלאות מבור אפילו שאם היה מחיצה היה מותר וכתב בהכרח שכל דברי הראבי"ה רק שכה"ג מותר לצורך מצוה וכפי שהבינו הב"י שזה קולא כמו איסור דרבנן ולפ"ז אין זה סיבה להתיר סתם מים וכדו'

]עיין טור סימן רע"ו דאם עכו"ם הוסיף נר מותר להשתמש בזה כיון שגם ללא זה יכל להשתמש והנה יש לדון האם זה סברא שכה"ג בגדרי הנאה לא חשיב הנאה כיון שאת עיקר ההנאה יש לו וזה רק תוספת באותה הנאה או שזה רק סברא בהנאה ממעשה עכו"ם שכאן אין סיבה לאסור מצד שמא יאמר לו כיון שיכול להשתמש ללא שיאמר לו ועיין מאורת נתן שהביא מהשולחן עצי שיטים שביאר כנ"ל שזה סברא מיוחדת באמירה לעכו"ם וכתב שזה מצד סברת ר"ת שכל שיכל להנות גם ללא עשית העכו"ם אפילו שיש כאן תוספת הנאה זה לא נאסר אמנם הטור הרי לא פסק כר"ת ובכל אופן כאן העתיק היתר זה ובהכרח או שזה סברא בדיני הנאה או שכאן כולם מודים שאין חשש שיאמר לעכו"ם כיון שאת עיקר ההנאה יש לו וזה לא דומה לר"ת ששם במקום זה הרי אין לו שום אפשרות להשתמש ללא עשית העכו"ם ויתכן עוד שזה סברא שזה לא בגדר הנאה אמנם זה רק לגבי אמירה לעכו"ם אבל לא לשאר איסורי הנאה מדרבנן אלא שא"כ צ"ב מהיכי תיתי לכזה חידוש שיש כזה קולא במעשה עכו"ם

והנה במג"א כתב שבחנוכה מותר להשתמש אם יש נר של היתר והוכיח מהדין של תוספת נר בעכו"ם שמותר ה"ה כאן והב"ח אסר ועיין הגהות ברוך טעם סימן תרע"ג שביאר שזה סברא מיוחדת באמירה לעכו"ם שכל סיבת האיסור שמא יאמר לו וא"כ כאן אין סיבה שיאמר לו אבל ודאי שחשיב הנאה ולכן לגבי נר חנוכה או פתילות שאמרו חכמים אסור גם אם יש נר של היתר והוכיח דבר זה דהרי מבואר בטור דגם בתוספת שמן מותר והרי למעשה השמן של העכו"ם דולק עכשיו ויש כאן איסור הבערה ובחנוכה ודאי שכה"ג זה יאסר אלא בהכרח שרק כאן זה סברא שלא נהנה מעשית העכו"ם ואין כאן סיבה לאסור שמא יאמר לו ע"ש ומבואר שנחלקו האם זה קולא מיוחדת בהנאה ממעשה עכו"ם או שזה סברא כללית ועיין מג"א לענין מצטמק ויפה לו שהותר בעכו"ם ואסור בישראל שציין לדין ריבוי נרות ומשמע כנ"ל שזה סברא מיוחדת באמירה לעכו"ם [ועיין בסוגית עבר ושהה מה שישבנו בזה] ועיין שו"ת רמ"א סימן ק"ב הובא במג"א רנ"ט סקי"ב לגבי עכו"ם שקירב בישול שבין כה היה מתבשל שכתב שזה שבעכו"ם זה מותר ובישראל אסור ודימה לריבוי נרות

ד' אד"א ע"ד

**בדין נר לאחד נר למאה ובעושה לצרכו וצורך ישראל**

**בביאור מחלוקת רבא ואביי ובהיתר דנר לאחד וכו'**

א]מבואר במתניתין קכ"ב. דעכו"ם דעושה מלאכה לעצמו מותר לישראל להנות ממנה אבל בעושה לישראל אסור להנות ממנה ובבריתא בד"א שאין מכירו אבל מכירו אסור והגמ' שואלת מהמשנה שהעכו"ם עשה כבש וירד בו ר"ג והזקנים והרי ר"ג מכירו הוי ואביי עונה שלא בפניו הוי רבא אומר נר לאחד נר למאה ע"כ ובפשוטו מבואר דאביי נקט שהדין שמכירו אסור זה גם בנר ורבא חולק שבדבר שנר לאחד נר למאה זה לא סיבה לאסור וביאר רש"י וכן הוא ברי"ף שרבא ס"ל שכל האיסור מצד שמא ירבה בשבילו וממילא זה רק שייך בדבר שיש בו ריבוי אמנם בדעת אביי ביאר רש"י שסבר שגם בנר יש איסור במכירו ובטעם הדבר ביאר שעושה גם בשבילו דהינו שנתחדש שכל שעושה לצורך עכו"ם ויודע שישראל מכירו יהנה מזה כונתו לעשיה גם לצורך הישראל וממילא זה אסור כי עשה גם לצורכו ובזה חידש אביי שכל איסור זה הוא רק בפניו ושלא בפניו אפילו במכירו לא חושב עליו ורבא חולק שאין זה סיבה לאסור כלל מצד שנר לאחד נר למאה וכל כוונת הבריתא מצד שמא ירבה בשבילו דהינו שאם יהיה מותר לישראל להשתמש במה שעכו"ם עשה לצורכו במכירו העכו"ם יבוא להוסיף לישראל וגם אז הוא ישתמש בזה

והנה יש לעיין בטעם רבא שחולק וס"ל שכה"ג גם במכירו מותר האם זה מצד שגם אם באמת יחשוב על הישראל אבל כיון שיש כאן סיבת העשיה בשביל העכו"ם גם ללא הישראל ממילא כזה סוג עשיה זה לא סיבה לאסור דלא חשיב עשיה לצורך הישראל או שודאי שאם יחשוב לצורך עכו"ם וישראל זה אסור כיון שסיבת עשיתו זה גם בשביל הישראל והסברא של רבא שכמו שאם זה שלא בפניו או שאינו מכירו אין דעתו על העכו"ם ה"ה כל שעיקר סיבת עשיתו לעכו"ם ואין שום משמעות מה שיש לישראל צורך בזה אין כונתו אלא על העכו"ם ולפ"ז ביש מסיבה שיש שם עכו"ם וישראל והדליק לצורך שניהם וודאי שזה אסור

והנה מבואר במשנה במכשירין לענין מרחץ וכן לענין נר הדלוק במסיבה שאם מחצה על מחצה אסור ובטעם הדבר יש לבאר בשני אופנים או מצד שיש צד שעשה בעיקר לצורך הישראל אמנם יש לבאר שזה מצד שבאמת עשה לצורך שניהם ולכן זה אסור וכנ"ל והנה ברש"י בסוגין ד"ה אדעתיה כתב הלשון שזה מצד שמא עיקר דעתיה בשביל הישראל ובפשוטו דאם נדון מצד שדעתו על הרוב וזה כולל גם הישראל זה באמת לא סיבה לאסור אמנם עיין לשון הרי"ף והרא"ש שכתבו שמחצה על מחצה אסור מצד שאדעתיה דרובא קעביד דהינו שכיון שדעתו לצורך הרוב וזה כולל גם את הישראל ממילא אסור וכן ביאר ברש"י לקמן קנ"א. ובפשוטו זה מוכח לשיטתו שם שבספק מותר ובכל אופן במחצה על מחצה אסור ועיין ריטב"א שם שכתב שאין להוכיח לדין ספק ממחצה על מחצה דשם עושה הרי לצורך הרוב שזה כולל גם ישראל ולכן אסור ויתכן לדחוק שגם כאן רש"י מודה אלא שדן שיש צד שעשה לצורך העכו"ם לבד וביחס לזה כתב שיש צד שעשה לצורך הישראל לבד ולכן אסור ועיין תהל"ד סימן שכ"ה [ויש להאריך שם בסוגית הגמ' לגירסת הרי"ף שזה תלוי במחלוקת הראשונים בביאור ראית הגמ']

[ועיין מ"ב סימן רע"ו סקל"ט שעכו"ם שעשה מלאכה לצורך חולה וישראל אחר אסור להשתמש כמו בעשה לצורך עכו"ם וישראל וסתימת הראשונים לגבי השפחות שהיו מדליקות בית החורף כי יש קטנים ולא הודגש שצריך שתדליק דוקא לצורך הקטן לא משמע כן ולכאורא יש לחלק שכאן אם יאמר לו לעשות לצורכו וצורך העכו"ם אסור דמה שעושה גם לצורך העכו"ם זה לא סיבה להתיר דכל ההיתר אם עושה לצורך העכו"ם דזה לא מתיחס לישראל אבל בחולה לכאורא כיון שהותר עצם האמירה א"כ יותר גם לומר לו תדליק לצורך הקטן ולצורכי וממילא אין כאן סיבה לאסור וצ"ע ]

**בעושה לצורך עצמו וצורך ישראל**

ב]והנה מבואר בגמ' במעשה דשמואל דבעושה לצורך עצמו והישראל נמצא שם ונהנה מותר דהינו שכל שעושה לצורך עצמו אין סיבה לדון שעשה לצורך הישראל ומותר ויש לעיין בזה כנ"ל האם כאן זה סברא בדיוק כמו בעושה לצורך עכו"ם שכיון שעושה לצורך עצמו וזה נר לאחד נר למאה ממילא לא חושב אלא על עצמו ובאמת אם יחשוב גם בשביל הישראל יהיה אסור או דבעושה לצורך עצמו גם אם יחשוב גם על הישראל יהיה מותר ואפשר לבאר דבר זה בשני אופנים או שכל שעושה לצורך עצמו אז במציאות סיבת עשיתו היא רק לעצמו או שכיון שתמיד הוא עצמו זה עיקר הסיבה ממילא גם אם חושב על הישראל זה לא סיבה לאסור ועיין מג"א סימן רע"ו סק"ו שנקט לאיסור ולמד דבר זה מסימן תקט"ו ס"ו וביאר הבה"ל ששם מבואר שגם אם יש רוב עכו"ם אבל אם עשה גם לצורך ישראל אסור ועיין בה"ל שהביא מהנשמת אדם דיתכן לחלק דדוקא ברוב בזה כל שחושב גם על הישראל ממילא אין המעלה של רוב אבל כשחושב על עצמו זה עדיף דבזה תמיד חשיב שעיקר עשיתו לצורכו וכנ"ל

ועיין רשב"א בסוגין וכן בריטב"א שאפילו שנקטו שבעכו"ם שעושה לצורך ישראל ועכו"ם אסור אבל בעושה לצורכו וצורך עכו"ם מותר וביאר הרשב"א שכל שעושה לעצמו עיקר כונתו לצורך עצמו ולמד דבר זה מהירושלמי דהירושלמי דן לצורכו ולצורך ישראל מהו ומוכיח ממעשה דשמואל שמותר ע"ש שנקט שזהו מסקנת הירושלמי אבל ללא זה היה חייב לצאת אמנם עיין ספר התרומה והסמ"ג שנקטו שמסקנת הירושלמי שזה אסור והטעם של שמואל שלא יצא כיון שאין מטריחין אותו לצאת מביתו ועיין ב"י דזה ודאי דהירושלמי ידע שהעכו"ם עשה גם לצורך הישראל רק שבתחילה סבר שעושה רק לישראל ובסוף נתברר שעושה גם לעכו"ם ולרשב"א הסיבה שלא הפך פניו כי כה"ג מותר ולספר התרומה הסיבה כי לא מטריחים לצאת מביתו רק אם עשה רק לישראל ממדת חסידות להפוך פניו והנה לענין הלכה השו"ע פסק שאין מטריחין אותו לצאת מביתו ובפשוטו זה כדעת הסמ"ג והתרומה בביאור הירושלמי ובהכרח שלצורכו וצורך הישראל אסור אמנם הבה"ל דן לפסוק כהרשב"א וצ"ע שכיון ששאלה זו יש בה צד קולא וחומרא ובזה קי"ל כספר התרומה לקולא כמבואר בשו"ע א"כ בהכרח קי"ל שאסור וצ"ע

והנה בעיקר חידוש הרשב"א שכל שעושה לצורכו אפילו שעושה גם לצורך הישראל מותר ע"ש שנקט מסברא שזה גם בדבר שיש בו ריבוי ולא רק בנר לאחד נר למאה ולפ"ז הקשה מה הגמ' שואלת מכבש הרי גם לאביי שלא ס"ל סברת נר לאחד נר למאה דהינו שכל שמכירו חושב גם עליו אבל כאן שחושב על עצמו זה וודאי סיבה להתיר וכנ"ל דהינו שכל נידון רבא ואביי זה במקום שאם יחשוב על הישראל זה אסור והנידון האם חושב על הישראל או לא וכנ"ל אבל כאן שגם אם חושב על הישראל מותר כמבואר בירושלמי א"כ אין שום סיבה שבפניו זה יהיה סיבה לאסור וע"ש שיישב שר"ג היה חשוב ובזה לא שייך הסברא שכשעושה לעצמו עיקר עשיתו זה לעצמו שכל שחושב על ר"ג ודאי עיקר מחשבתו גם עליו ורק שרבא חידש שכה"ג שחושב על עצמו לא חשב כלל על הישראל וזה כמכירו ובפניו ועיקר סיבת העשיה לצורך העכו"ם [ועיין ביאור הגר"א רע"ו ס"ג שלמד מהא דלא מועיל הסברא של עצמו במקום שיש אדם חשוב ה"ה לענין נר לאחד וצ"ב הרי מבואר בגמ' שזה חלוק ומבואר מדבריו שסברת לעצמו וסברת נר לאחד זה אותה סברא ואפשר ללמוד מאחד לשני ועדין צ"ב] עוד תירץ שמדובר שהוא עצמו לא ירד בזה ולכן אין לדון אלא מצד שעשה לצורך העכו"ם ולכן במכירו זה סיבה לאסור לאביי [והנה צ"ע א"כ למה באמת מותר אמנם בהכרח הביאור שהיה רוב עכו"ם וכן הוא הפשטות ולאביי כה"ג בפניו ומכירו אסור ולכן הקשתה הגמ' ובפשוטו מזה מוכח שאם חושב מפורש על הישראל אפילו ברוב אסור וכהכרעת הרמ"א סימן תקט"ו וגרע מלצורך עצמו וישראל והנה לשון הרשב"א שהמיעוט בטל ולמד מזה הבה"ל שגם בחושב עליהם מותר אמנם לנ"ל כונת הרשב"א דהרי עושה בסתמא על דעת כולם ובזה כתב סברא שהוא בטל אבל אם יהיה מחשבה מפורשת ודאי אסור וה"ה בפניו לאביי ודו"ק]

והנה לכאורא סברת הרשב"א שנקט שגם בדבר שיש בו ריבוי שייך להתיר בעושה לצורך עצמו והישראל צ"ב הרי חלק מהמלאכה שעושה זה רק לצורך הישראל ומה שיך כאן הסברא שעושה לצורך עצמו ועיין ריטב"א שבאמת חלק על הרשב"א ונקט שכל הסברא של הירושלמי רק בנר לאחד נר למאה ולא בדבר שיש בו ריבוי [אמנם לא ברור שחלק שמצד סברא זו]

והנה המג"א ציין המקור לאיסור מסימן תקט"ו והקשה הבה"ל למה לא ציין לסימן שכ"ה ס"ו שאם עכו"ם מלקט גם לצורך הישראל אסור ותירץ ששם זה לא לצורך עצמו והמג"א חיפס מקור מתי שעושה לצורך עצמו וצ"ע נידון הבה"ל דהרי לכאורא כל הנידון הנ"ל רק שייך בדבר שאין כאן ריבוי לצורך הישראל אבל בליקוט פירות הרי עד כמה שחושב על הישראל א"כ פירות אלו הם לצורך הישראל ומה צד להתיר דבר זה ובאמת זה קושיא מה המקור מסימן תקט"ו הרי שם מדובר על ליקוט פירות וכל שדעתו גם על הישראל א"כ יש כאן פירות שזה לצורך הישראל ולמה שזה יהיה מותר ומצאתי בחמד משה סימן רע"ו שהקשה כן

ולכאורא מבואר כאן חידוש שמדובר באופנים שהכמות שעושה היא בין אם הישראל ישתמש ובין אם רק עכו"ם ישתמש וכגון בלוקט פירות שיש לו כמות שהוא מביא ובן שרק עכו"ם יקנו או גם ישראל וכן בליקוט עשבים הוא מלקט כמות קבועה ואו שרק בהמתו תשתמש או שגם הישראל משתמש וכן במילוי מים וכה"ג חשיב שכל המעשה נעשה לצורך עצמו כיון שגם ללא צורך הישראל היה עושה את זה ואם הדין שכשעושה לצורך עצמו וישראל מותר גם כה"ג יהיה מותר [ויתכן שזה גם הביאור שלא דנו לאסור שם מצד שמא ירבה אמנם יתכן שזה שלא בפניו]

והנה בעיקר הדין דמבואר דכל דעושה לצורך העכו"ם וישראל או לצורכו וצורך הישראל אסור וכנ"ל או לדעת הרשב"א שמותר יש להעמיד דבר זה בשלשה אופנים ויש לדון האם סוגין איירי בכולם א. שהיה עושה מצד הישראל לבד וכן מצד העכו"ם לבד ועכשיו ששניהם צריכים עושה מצד שניהם ב. שמצד כל אחד לבד לא היה עושה ורק מצד שניהם יחד עושה זאת ג. שמצד הישראל לבד לא היה עושה ומצד העכו"ם לבד כן היה עושה והנה מסברא באופן השלישי לא מסתבר לאסור כיון שבאמת סיבת עשיתו זה רק העכו"ם רק שחושב שגם הישראל יהנה אמנם סתימת הדברים שגם כה"ג אסור [ולדעת הרשב"א לכאורא זה ודאי מותר דזה לא גרע מעושה גם לצורך עצמו] ובמקום שמצדו לבד לא היה עושה ורק מצד שגם הישראל צריכים מסתבר שזה ודאי אסור וגם לרשב"א זה יהיה אסור שלא שיך לדון שאין סיבת האיסור בגלל הישראל דהרי בלעדיו לא היה עושה ובאופן שמצד כל אחד לבד היה עושה, בפשוטו זה אופן נידון הרשב"א שהכריע להיתר ואנן קי"ל לאיסור וכנ"ל

והנה עיין אגרות משה ח"ד סימן ס"ד שכתב שרוב ישראל שמותר זה רק במקום שמצד העכו"ם לא היה עושה אבל במקום שגם מצד העכו"ם לבד היה עושה מותר ולפ"ז התיר בחברת חשמל בחו"ל אפילו בעיר שרובה ישראל והנה וודאי שסתימת הדברים אינו כן ובנר במסיבה ודאי משמע שגם במקרה שיש הרבה עכו"ם שזה גם סיבה להדליק בכל אופן מותר ועיין שיטה לר"ן שזה תוספת הקושיא מנר ששם היה מדליק לעכו"ם לבד ובפשוטו במעשה דכבש דר"ג זה היה מחובת הפועלים לעשות כבש לנוסעים ובכל אופן מבואר שאסור וכן מוכח לכאורא מקושית הגמ' שבמרחץ נתיר וביאר רש"י שהקושיא מרוב ישראל וביאר הריטב"א והשיטה לר"ן שמסתמא עושה לצורך חבריו ואם נימא שלא היה עושה לצורך העכו"ם לבד א"כ לכאורא אין מקום לקושית הגמ' וכנ"ל

**מכאן עד סוף הסימן נכתב בסוגיא הבאה באריכות יותר**

**בדין שלא בפניו לרבא ובביאור הדין שמא ירבה**

ג]מבואר בגמ' שרבא ס"ל שהטעם שמכירו אסור זה לא בדבר שיש בו נר לאחד נר למאה וביארו הראשונים שטעם האיסור מצד שמא ירבה בשבילו והנה באביי מבואר שס"ל שכל הדין מכירו זה רק אם זה בפניו אבל אם זה שלא בפניו מותר ועיין ריטב"א ובר"ן שכתבו שגם לרבא אין איסור אלא אם זה בפניו דבזה לא מצאנו שרבא חולק על אביי אמנם עיין ב"י סימן שכ"ה שסתימת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש שאין הבדל ותמיד אסור ונקט שרבא חולק על אביי [ובביאור סוגין עיין ט"ז דאם העכו"ם לא יודע שהישראל צריך ודאי מותר ורק ביודע שצריך נחלקו אמנם במג"א מבואר שיש שלש דרגות שאם לא יודע שצריך ודאי מותר ורק אם יש חשש שמא ירבה להבא וכדלקמן ואם יש לו ידיעה ודאי שצריך ודעתו על זה בשעת העשיה ודאי אסור וכל המחלוקת בסתמא דהינו שיש לו ידיעה כללית שצריך אבל לא ידוע לנו שעכשיו חשב עליו האם אוסרים שמא ירבה בשבילו או לא ע"ש] והנה וצ"ב מהיכי תיתי שרבא שחולק עליו ובפרט שלשון הגמ' אפילו תימא בפניו משמע שמסכים אם הסברא של שלא בפניו

והנה בעיקר הא דמבואר בראשונים שיש איסור שמא ירבה בפשוטו הכונה כמו שביאר החמד משה רע"ו סק"ו שאולי עכשיו הרבה ולכן אסור לישראל להשתמש בזה ויתכן שגם אם עכשיו יודעים שלא הרבה אבל כיון שאם היה מותר היה מרבה בשבילו זה עצמו סיבה לאסור כדי שלא ירבה ובפשוטו זה הביאור בגמ' בחולין ט"ו: בישראל שמבשל לחולה שאסור לישראל שמא ירבה שהכונה שאם יהיה מותר הוא יבוא להרבות ועל ידי שאסור הוא לא ירבה אמנם עיין ב"י שהביא מתוס' בביצה ועוד ראשונים שגם אם עכשיו ודאי לא יודע שאדונו צריך אבל שמא ירבה בשבילו פעם אחרת והכונה שהישראל אז ישתמש בזה באיסור כמו שעכשיו השתמש ועיין סימן רע"ו דהב"י ביאר הדין דבריבוי אש אסור גם באינו מכירו דהדרך שהוא מחתה בשבילו [ועיין חמד משה סימן רע"ו שתמה מהיכי תיתי שאז הישראל ישתמש הרי יודע שמרבה בשבילו ולא ישתמש]

והנה אם נימא שהכונה שירבה פעם אחרת לכאורא אין מקום לקושיא שכל סברת אביי לחלק שלא בפניו שאז אין סיבה שעכשיו יעשה בשבילו אבל לרבא שחידש שיש סיבה לחשוש שפעם אחרת יעשה בשבילו א"כ מה יעזור שעכשיו זה לא בפניו ולא היה לו סיבה לחשוב עליו אבל פעם הבאה יחשוב עליו אמנם המ"ב כתב שיש חולקים וס"ל שאין איסור מצד שמא ירבה פעם אחרת ובכל אופן אסר שלא בפניו ולפ"ז צ"ב אמנם לכאורא היה מקום לומר למה שנתבאר ברש"י שטעם האיסור של אביי זה טעם אחר מרבא א"כ יתכן שכל סברת אביי במקום שזה נר לאחד וכל סיבת האיסור כי חושב גם על הישראל ובזה אם הוא שלא בפניו לא חושב עליו אבל מתי שהחשש שירבה בזה גם אם הוא שלא בפניו יש חשש שכיון שמכירו ודעתו עליו זה סיבה לאיסור ולפ"ז אין הכונה שרבא חולק על אביי אלא שלגבי שמא ירבה גם אביי מודה שאין חילוק אם זה בפניו או לא [דהינו שכל סברת אביי בדבר שנר לאחד וכו' ולא במקום שזה מצד שמא ירבה] ובדעת הראשונים צ"ל שהנידון האם חושב על השני ויבוא להרבות או שעושה גם בשבילו לגבי זה אין חילוק לגבי שלא בפניו וצ"ע בזה

**בדברי המג"א ששמא ירבה זה אוסר בכדי שיעשו**

ד]עיין מג"א שכ"ה סקכ"ח שחידש שבמקום שסיבת האיסור מצד שמא ירבה בשבילו זה לא אוסר בכדי שיעשו וכמו בחולה דמבואר בראשונים שאסור מצד שמא ירבה בשבילו שזה לא אוסר במוצאי שבת והקשה רעק"א דהרי הגמ' רצתה להוכיח שמכירו אסור במרחץ והרי שם מפורש במשנה שזה אסור מצד שמא ירבה בשבילו ולכאורא צ"ע קושית רעק"א דהרי בצד זה של הגמ' אסור מצד שכשעושה לצורך עצמו חושב גם על הישראל וכמבואר ברש"י וזה ודאי סיבה לאסור אפילו כדי שיעשו אמנם למסקנא שזה רק מצד שמא ירבה אבל באמת בפשוטו לא הרבה בזה לא אסרו במוצאי שבת וצ"ע ואולי נקט שגם במכירו זה ספק אמנם עדין זה לא דומה לשמא ירבה שזה חשש יותר רחוק

ו' אד"א ע"ד

**בדינא דשמא ירבה בשבילו ובדין תוספת נר**

**בדינא דשמא ירבה שלא בפניו**

א]מבואר במשנה דנכרי דליקט עשבים לצורך ישראל אסור לישראל להשתמש בזה ובליקט לצורכו מותר לישראל להשתמש ובבריתא מבואר בד"א באין מכירו אבל במכירו אסור והגמ' שואלת ממעשה דר"ג דמבואר שהעכו"ם עשה כבש לצורכו והישראל השתמש והרי הוא מכירו ואביי עונה שלא בפניו הוי דהינו שכל האיסור של מכירו זה רק בפניו שאז חוששים שעשה בשביל הישראל אבל שלא בפניו אין כאן סיבה לחשוש שעשה בשביל הישראל ורבא אומר אפילו תימא בפניו נר לאחד נר למאה דהינו שרבא אומר שבמקום שזה נר לאחד נר למאה אין איסור כלל אפילו בפניו וביארו הראשונים שכוונתו שכל סיבת האיסור מצד שמא ירבה בשבילו וממילא זה לא שייך אלא בדבר שכדי שהישראל ישתמש צריך להרבות אבל בנר שהישראל הוא לא סיבה להרבות אין כאן סיבה לאסור

והנה לא נתבאר בדברי רבא האם יש הבדל בין אם זה בפניו או שלא בפניו ועיין ברשב"א [ובר"ן ובמ"מ פ"ו ובעוד ראשונים כמו שהאריך בבה"ל סימן שכ"ה סי"ב] שנקטו שכמו שלאביי כל האיסור רק בפניו ה"ה לרבא רק שרבא הוסיף שכל זה בדבר שיש בו ריבוי אבל בדבר שאין בו ריבוי אין איסור כלל אמנם הב"י כתב שסתימת לשון הרי"ף והרא"ש והרמב"ם שלא הזכירו תנאי זה דשלא בפניו משמע שלא ס"ל חילוק זה וכן נקטו הפוסקים להלכה וצ"ב סברתם דמהיכי תיתי שרבא חולק על אביי ועיין בה"ל שהוסיף להקשות שלשון הגמ' אפילו תימא וכו' דמשמע שסברתו ודאי נכונה בשלא בפניו רק שיש כאן סברא להתיר גם בפניו

והנה עיין מג"א סקכ"ח שכתב בביאור ההיתר של שלא בפניו שאם העכו"ם לא יודע שהישראל צריך ודאי מותר מצד שלא שייך שמא ירבה בשבילו ואם יודע שצריך ודאי אסור ודייק מלשון רש"י שכתב שלא בפניו שלא מסיק אדעתיה את הישראל משמע שאם מסיק אדעתיה אסור וההבדל בסתמא, דבפניו חושב עליו ומעלה בדעתו שהישראל צריך ואסור, ושלא בפניו אינו חושב עליו ומותר ועיין בה"ל שתמה עליו הרי בכבש מדובר שידע שר"ג צריך לרדת ובכל אופן מבואר בגמ' שזה חשיב שלא בפניו אמנם המג"א הרי דייק שיודע שצריך אסור מרש"י על אביי של כבש ובהכרח שאין כונת המג"א אלא אם בזמן העשיה כרגע הוא חושב על הישראל אבל סתם מה שיש לו בסף ההכרה ידיעה שהישראל צריך זה לא סיבה שיבוא להרבות בשבילו

והוסיף המג"א שהב"י כתב שגם אם זה שלא בפניו אסור וכן מבואר ברבינו ירוחם שכתב שדג שצלתה השפחה לעצמה אפילו שעכשיו לא שיך שמא יוסיף בכל אופן אסור שמא ירבה בשבילו לשבת הבאה דהינו דהטעם באמת לאסור שלא בפניו מצד שהחשש שמא ירבה אין הביאור מצד שמא הרבה במה שעשה עכשיו לצורך הישראל אלא שהחשש שמא פעם אחרת יעשה בשבילו וכונתו דממילא עד כמה שהחשש שיעשה פעם אחרת א"כ מה זה משנה אם העשיה עכשיו היתה בפניו או לא וכדבריו מבואר בגר"א שכתב שרבא חולק על אביי והמקור מהתוספתא ותוס' בביצה שכתבו שיש איסור מצד שמא ירבה לשבת הבאה ובפשוטו זה כוונת הב"י שכתב על דברי המ"מ שכל האיסור רק אם הוא יודע שהישראל צריך שכל זה לשיטתו שצריך בפניו ובפשטות כונתו כנ"ל שהצד לאסור שלא בפניו מצד פעם אחרת וזה שייך גם אם לא יודע שצריך ורק המ"מ נקט שכל האיסור בפניו דהינו שהאיסור אולי עכשיו הוא הרבה וממילא אם בשעת עשיתו לא ידע שהישראל צריך לא שייך חשש זה

והנה לפ"ז אין מקום כלל לדון האם רבא חולק על אביי דבאמת אביי שכל סברתו לאסור מצד שעכשיו הוא חושב על הישראל זה ודאי שייך רק בפניו ובאמת יתכן שגם רבא מודה לזה משא"כ רבא שס"ל שטעם האיסור מצד שמא ירבה פעם אחרת בזה אין שום סברא לומר שזה רק בפניו וכנ"ל ויתכן שגם אביי מודה שביחס לחשש זה אין שום סברא לחלק בין בפניו לשלא בפניו והנה בלשון הגר"א שאביי חולק דהינו שיש כאן מחלוקת איך לבאר הבריתא ולאביי באמת אין כזה חשש ודלא כתוספתא ולכן לדבריו גם בעשבים שעל זה הבריתא דיברה אין איסור אלא בפניו

**בטעם האיסור דשלא בפניו**

ב]והנה בעיקר החשש המבואר בגמ' דבמכירו אסור מצד שמא ירבה בשבילו עיין חמד משה סימן רע"ו שכתב דבפשוטו אין הכונה שמא ירבה פעם אחרת אלא הכוונה שמא הרבה בשבילו דהינו שכמו שלאביי החשש שמא עכשיו עשה גם לצורך הישראל ה"ה לרבא וכן הוא בלשון המ"א ועיין חמד משה שלשון זה לקוח מהגמ' בחולין ט"ו: שהמבשל לחולה אסור לבריא שמא ירבה בשבילו והכונה שחוששים שמא בבישול זה שעשה לחולה ירבה בשבילו ויתכן שזה גם הביאור כאן שחוששים שאם יהיה מותר להשתמש העכו"ם ירבה בשבילו ואפילו אם בפעם הראשונה זה לא יעזור אבל זה יעזור ביחס לפעם שניה ויתכן שבאמת העכו"ם אינו יודע ההלכות אלא שיש כאן חשש סתם שהוא עשה לצורך הישראל דהינו שלכן אסרו תמיד דאל"כ לפעמים יעשה לצורך הישראל והישראל ישתמש בזה וכה"ג באמת יש סיבה לאסור אמנם מדברי הב"י והגר"א מבואר שכוונת הגמ' שמא ירבה פעם אחרת ועיין חמד שמה שתמה שא"כ דברי רבא עיקר חסר מהספר דהניחא אם כונתו שהחשש כמו אביי שמא עשה בשבילו מעשה זה רק רבא מצמצם שזה לא שיך רק בדבר שיש בו ריבוי א"כ א"ש שבא לומר המקרה שחולק אבל אם רבא ס"ל שהחשש של אביי לא קיים אף פעם לשונו מאוד דחוק דהיה צריך לומר שאין החשש כדבריו אלא החשש אחר לגמרי וכן צ"ע דא"כ אביי נסתר מהתוספתא [אמנם באמת התוספתא זה המשך הבריתא של מכירו וצ"ע]

והנה עיין שער הציון ס"ט שתמה על הב"י שהמ"מ כתב שיש צד שלרבא אסור שלא בפניו ובכל אופן אין איסור אלא ביודע שהישראל צריך וכן הביא השער הציון מהא"ר שאסר שלא בפניו אבל רק אם העכו"ם יודע שהישראל צריך וכן המ"ב כתב להלכה ששלא בפניו צריך להחמיר אבל מצד חשש שיעשה פעם אחרת אין חשש דהינו שהביאור לאסור שלא בפניו לא כב"י מצד שחוששים לפעם אחרת אלא כסברת אביי שחוששים שעכשיו עשה בשביל הישראל אלא שס"ל שזה גם שלא בפניו והדרא קושיא לדוכתא מהיכי תיתי שרבא חולק על אביי ולכאורא יש מקום לומר שכיון שחזינן שבדבר שנר לאחד נר למאה זה יותר סיבה שלא יחשוב על הישראל א"כ יתכן שכל חילוקו של אביי בין בפניו לשלא בפניו זה רק ביחס למתי שזה נר לאחד אבל במקום שיש חשש ריבוי בזה באמת אין מקור שיש סברא לחלק בין בפניו לשלא בפניו אלא כל שיודע שצריך [ויודעים שכרגע היה מונח בדעתו כעין מעשה דר"ג] ממילא הוא ירבה בשבילו ובאמת גם לפ"ז אין הכונה שרבא חולק על אביי אלא שגם לאביי במקום שיש חשש ריבוי באמת אין חילוק אם זה בפניו או שלא בפניו

והנה בעיקר דברי התוספתא עיין מג"א שתמה שרבינו ירוחם העתיק התוספתא ובכל אופן כתב ששלא בפניו מותר ובאמת שדבר זה גם קשה בר"ן דבמשנה הוכיח שזה אסור גם למישהו אחר מתוספתא זו שיש חשש שמא ירבה בשבילו לשבת אחרת ובכל אופן כתב דבסוגין אין איסור אלא בפניו וע"ש במג"א שכתב לדון שיש דברים שצריך אותם תדיר ובזה יש חשש לשבת הבאה אבל בדברים שלא צריך תדיר בזה אין החשש לשבת הבאה והנה רבינו ירוחם כתב מפורש שסוגין זה דוקא בפניו גם במים ועשבים שזה דבר שצריך תדיר ועיין שער הציון שגם תמה על הא"ר שכתב ששלא בפניו אסור רק אם יודע שצריך ומאידך פסק שיש חשש גם מצד שבת אחרת וזה אפילו בעבד שלא ידע כלל שאדונו צריך ובפשוטו מוכח מכאן שהדין לחשוש לשבת אחרת זה לא בכל אופן אלא רק במקום שלפי הענין יש חשש גדול כגון בעבד וכדו' אבל סתם מכירו אין זה מספיק סיבה לחשוש שפעם הבאה יעשה בשבילו וכה"ג מדובר בסוגין שבזה החשש רק מצד שאולי עכשיו עשה בשבילו ודו"ק אמנם העירוני שזה אינו דהרי התוספתא זה הסבר לדין המובא בגמ' שמכירו אסור וצ"ע

העולה מהנ"ל דבעיקר האיסור שמא ירבה פשטות הסוגיא שזה שמא הרבה ולפ"ז אין סיבה לחשוש כשהוא לא יודע שצריך וכן לפ"ז אין איסור שלא בפניו אמנם יש משמעות בראשונים שאסור גם שלא בפניו ויש בזה שני ביאורים או שזה רק מצד החשש שמא ירבה פעם אחרת ובמקום שזה לא שייך יתכן שאין איסור כלל או שלכל הפחות שלא בפניו אין איסור ויתכן שודאי שכל החשש בסוגין זה כאביי שמא עכשיו עשה בשביל הישראל אלא שחשש זה הוא גם שלא בפניו ויש מקום לומר בזה נפק"מ במקרה שיש מכירו ואינו מכירו האם לאינו מכירו מותר דאם החשש מצד שבוע הבא אז ודאי מותר ואם החשש מצד עכשיו אז בזה בפשוטו עד כמה שיש חשש שהוא הרבה לישראל אחד זה אסור לישראל אחר אמנם אם הכונה שרק אם היה מותר היה חשש אבל עכשיו שאסור אין חשש א"כ גם כה"ג מותר

**בדינא דבכדי שיעשו בחשש דשמא ירבה**

ג]והנה עיין מג"א שכ"ה סקכ"ח שכתב שבחשש שמא ירבה בשבילו אין דין בכדי שיעשו כמו דמבואר ברשב"א שבדין של המבשל לחולה שיש חשש שמא ירבה בשבילו זה לא סיבה לאסור למוצאי שבת והקשה הרעק"א הרי הגמ' רצתה להוכיח לאסור במכירו ממרחץ ושם מפורש שזה גם אסור במוצאי שבת והנה עד כמה שהכונה שמא ירבה פעם אחרת א"כ אין מקום כלל לקושית רעק"א דכל דברי המג"א במקום שהחשש מצד שאם ישתמש הוא יעשה פעם אחרת אבל למעשה עכשיו הוא לא עשה בשבילו א"כ רק בזה אין סיבה לאסור אבל בצד הגמ' שאסור כי עכשיו עשה בשבילו א"כ ודאי יתכן שזה סיבה לאסור בכדי שיעשו אמנם גם אם נימא שהחשש שמא ירבה הכונה שעכשיו הוא הרבה בשבילו לכאורא יש לדון שבמקום שכל סיבת האיסור כי עשה פעולה נוספת בזה הוא רק חשש אבל עד כמה שבנר למאה זה סיבה שיחשוב על הישראל בזה יתכן שעד כמה שאין את סברת אביי הרי כיון שיודע שהישראל צריך זה ודאי נחשב שחשב עליהם ויתכן שיסוד מחלוקת אביי ורבא בהגדרת המצב הנ"ל האם זה נחשב שחשיב שעושה גם לשם הישראל ולפ"ז ודאי א"ש

**בביאור החשש שמא ירבה פעם אחרת**

ד]והנה בפשוטו גם לראשונים שאסרו שמא ירבה פעם אחרת לכאורא הכוונה שהחשש שיעבור על האיסור של הנאה ממעשה עכו"ם דהינו שידמה שכמו שעכשיו השתמש אם מה שהעכו"ם עשה ה"ה בפעם הבאה אמנם לכאורא זה רק שייך במקום שהעכו"ם יעשה לעצמו ולישראל אבל אם יעשה רק לישראל בזה הוא ודאי לא יבוא לדמות כמו שלא מדמה מה שהעכו"ם עשה לעצמו למה שעשה לצורך הישראל אמנם עיין מג"א שהקשה מכבש ונר למה לא נחוש שפעם הבאה הוא יעשה לישראל בלבד ותירץ שכיון שעכשיו עשה רק בתור ריבוי למה שעשה לעצמו לא חוששים שפעם הבאה יעשה בנפרד ולכאורא לנ"ל אין מקום לקושיא כלל דאם יעשה לישראל בלבד אין שום חשש שיבוא להשתמש ועיין סימן רע"ו דשיטת הטור שיש חשש שמא ירבה בהדלקת אש לחימום ולכן אסור לישראל להתחמם באש שעכו"ם הדליק וכתבו הב"ח והמג"א שיתכן שהוא מודה שאם היה כבר אש והעכו"ם הדליק שיהיה מותר להשתמש שכאן אין חשש כבר שהוא ירבה ועיין ט"ז שהקשה אם מותר להשתמש א"כ מה שיך לאסור מצד שמא ירבה הרי גם אם ירבה זה מותר ובפשוטו מבואר דעתם שהדין שמא ירבה זה לא מצד שיעבור על איסור הנאה ממעשה עכו"ם אלא זה מצד עצם מה שהעכו"ם יעשה בשביל הישראל והדברים צ"ע הרי כיון שהוא לא ביקש ממנו ועושה מצד עצמו א"כ זה אדעתיה דנפשיה קעביד ומשמעות הדברים שדנים כה"ג שזה כאילו אמר לו וצ"ע וכי זה גרע מרמז שלא בלשון ציווי וצ"ע עוד יש להקשות דהנה צ"ב עד כמה שיש חשש שירבה שבוע הבא א"כ למה אסור רק אם העכו"ם עשה המלאכה בשבת הרי גם אם עשה בערב שבת זה סיבה לאסור ובפשוטו הביאור שכל החשש שהישראל יגיד כמו שהשבוע השתמש כך שבוע הבא וכל צד הדמיון אם השבוע השתמש במה שעשה בשבת אמנם לנ"ל שזה רק מצד שיש כאן חשש מצד מעשה העכו"ם א"כ מה החילוק ובפרט באופן דהרוקח שהחשש כשבא להתחמם ליד האש של העכו"ם שזה סיבה שעכשיו יוסיף עצים וצ"ל שגדר הדין היה שכה"ג דנים את עשית העכו"ם כמעשה שבת אבל אם עשה בערב שבת זה לא שייך וכל זה דוחק וצ"ע

**ביאור הנידון בתוספת אש האם יש שמא ירבה ואיסור השתמשות**

ה]עיין טור שכתב דאסור לישראל להשתמש במדורה שהדליק העכו"ם מצד שמא ירבה בשבילו וביאר הב"י שאין זה דומה לנר כיון שכשיש יותר אנשים ממילא מתרחקים מהמדורה וצריך להדליק עוד אש וע"ש שתמה למה לא כתב שזה רק במכירו וכתב שיתכן שסמך על סימן שכ"ה אמנם הביא עוד מהרוקח שזה מצד שיש חשש שלאחר שישב אצלו יוסיף אש וביאר הב"י שממילא תמיד זה יהפך למכירו ועיין מאמר מרדכי שהאריך שלפ"ז אין הכוונה שהעכו"ם הדליק בפניו כיון שכאן החשש שידליק אחרי זה ועיין ט"ז ועוד שביארו שכאן שיש חשש שיחתה בגחלים ויוסיף גם לאחר שעשה את שימושו גם באינו מכירו זה כמכירו אמנם כל זה מצד שנקטו שהדין שמא ירבה זה לא רק מצד החשש שבזמן ההדלקה כבר הוסיף אלא שמא יוסיף אחרי זה והאריך בזה החמד משה [והדבר צ"ב שהרי דין הירושלמי לא מוסכם כמבואר במ"ב ומשמע מהאחרונים דכל הנידון שם שהחשש שיעשה מלאכה פעם אחרת אבל כאן שזה באותו מעמד שאני והדברים מחודשים שאם כונת הגמ' לשמא ירבה שמא הרבה א"כ אין מקור שיש חשש שירבה אחרי זה דאדרבא אם הוא ירבה הוא לא ישתמש ועיין חמד משה שהאריך לתמוה בזה]

וע"ש בב"י שהביא דבהגהות מימוני מפורש שאש שהעבדים מחממים לעצמם מותר לישראל להשתמש בזה וביאר דפליגי וס"ל שזה דומה לנר דהינו שמה שיש יותר אנשים זה לא סיבה להוסיף נרות ה"ה כאן וע"ש בהמשך דבריו שהביא דמבואר בטור דאם היה נרות מערב שבת והעכו"ם הוסיף עוד נר מותר לישראל להשתמש ובב"י הביא דבהרבה ראשונים מבואר שבאש אין את ההיתר הנ"ל אמנם הביא הרבה ראשונים שגם באש אם העכו"ם רק הוסיף מותר לישראל להשתמש דהינו דנחלקו האם ריבוי אש זה כמו ריבוי נרות שחשיב אותה הנאה של מקודם או שחשיב הנאה מחודשת וממילא יש כאן איסור הנאה ממעשה עכו"ם ועיין ב"י שכתב שהנידון הנ"ל תלוי בנידון האם יש איסור להשתמש בהדליקה עכו"ם מצד שמא ירבה בשבילו והנה בפשוטו זה ודאי דאם גם עד כמה שהעכו"ם הוסיף מותר להשתמש א"כ לא שייך האיסור של שמא ירבה בשבילו דהרי בפשוטו כל החשש מצד שישתמש באיסור וא"כ כאן גם אם ישתמש הרי זה בהיתר אמנם גם אם נימא שחשיב הנאה אסורה עדין יתכן שאין כאן חשש שמא ירבה דיתכן שזה כמו נר אמנם בב"י מבואר דאם ס"ל שהתוספת זה סיבה לאסור א"כ זה גם סיבה לאסור מצד שמא ירבה וצ"ב מה הקשר בין שני הדברים ובאמת דעיין חמד משה שכתב שגם אם ס"ל שתוספת זה לא סיבה לאסור אבל אם הישראל נמצא בזמן ההדלקה והעכו"ם יכוין בשבילו זה יאסר כיון דמראש הוא מדליק כמות עצים יותר גדולים לצורכו וצורך הישראל וא"כ אין קשר בין שני הדברים וצ"ע ועיין מאמר מרדכי שמשמע שביאר שעד כמה שהמציאות שיותר אנשים זה סיבה להדליק יותר אש זה סיבה לדון את זה כהנאה נפרדת ולכן תליא הא בהא אמנם מסברא הדבר צ"ע

**בטעם ההיתר השתתמשות בתוספת אור שעשה העכו"ם והנפק"מ בזה**

ו]והנה בעיקר ההיתר דמבואר כאן דתוספת אור מותר להשתמש וכן ריבוי אש יש לבאר דבר זה בשני אופנים דיתכן שזה סברא בגדרי הנאה דהינו שכה"ג לא חשיב הנאה כיון שיש לו את אותה הנאה ורק תוספת על הקודם אמנם יתכן שזה סברא בטעם האיסור שכיון שכל האיסור שמא יאמר לו א"כ בדבר שיכול להשתמש ללא התוספת אין חשש שירבה בשבילו וזה כעין סברת ר"ת במים אלא שכאן זה לכו"ע דשם במקום זה לא יכול להשתמש כלל וכאן באותו מקום יש לו את עיקר ההנאה ובפשוטו איכא בזה כמה נפק"מ

א. האם זה סברא שגם יוכל לומר לו להרבות נרות אם נימא דבדינא דר"ת זה סברא גם להתיר לומר לו כמבואר בפוסקים סימן שכ"ה וסימן רע"ו ס"ג דאם כאן הסברא דאין חשש שיאמר לו א"כ זה גם סברא שלא יהיה איסור אמירה כיון שגם על ידי שיגיד לעכו"ם אין חשש שהישראל יעשה כיון שיכול להסתדר ללא זה אמנם אם נימא שכאן זה רק סברא שלא חשיב הנאה א"כ אין שום סיבה שיהיה מותר לומר לו ובאמת בעולת שבת נקט שמותר לומר לו אמנם המג"א חלק עליו דודאי שאסור לומר לו ומשמע שנקט שכל ההיתר דלא חשיב הנאה

ב. עוד איכא בזה נפק"מ בפשוטו לגבי מעשה שבת דישראל דאם הסברא שזה לא הנאה א"כ גם לגבי מעשה שבת דישראל זה לא נחשב הנאה אבל אם זה רק סברא שאין כאן את האיסור של שמא יאמר לו א"כ בישראל זה לא שייך ובפשוטו מצאנו דנחלקו בזה המג"א והב"ח לגבי נר חנוכה דדעת הב"ח שסור להשתמש בנר חנוכה אם נר אחר ודעת המג"א דמותר וע"ש שהביא ראיה מהדין של תוספת נר דמותר באמירה לעכו"ם ומבואר שנקט שזה לא סברא מיוחדת בדינא דאמירה לעכו"ם שאין כאן החשש שיאמר לו אלא זה סברא כללית בגדרי הנאה ובדעת הב"ח כתבו הברוך טעם סימן תרע"ו והמקור חיים סימן תרע"ג שזה סברא מיוחדת במעשה עכו"ם וכנ"ל

ג. עוד יש לדון באמר לו הישראל להדליק דהפמ"ג הביא מהב"ח לאסור אמנם הפמ"ג והמ"ב נקטו בכונת המג"א שהתיר גם בכה"ג ועיין מאורות נתן בקונטרס בענין חשמל סימן ג' שכתב שהב"ח לשיטתו שחשיב הנאה רק יש סברא שאין כאן החשש א"כ במקום שאמר לו ודאי לא שייך סברא זו משא"כ המג"א שנקט שהגדר שלא חשיב שנהנה א"כ גם באמר לו אבל כיון שגדר האיסור הוא איסור הנאה א"כ אין סיבה לאסור

ד.עיין ב"ח וט"ז שנקטו בסברא שאם בזמן שהוא הדליק זה היה תוספת גם לאחר זה כשזה נשאר לבד זה מותר כיון שזה היה מותר מעיקרא אין סיבה שיחול בזה איסור ועיין מאמר מרדכי שתמה על זה דודאי שגם בתחילה זה נאסר אלא שכל האיסור הוא להנות וזה לא חשיב שנהנה אמנם הב"ח לשיטתו שזה סברא שכה"ג זה לא בכלל הגזירה א"כ נקט שכל שצורת ההדלקה שזה לא מוסיף הנאה ואין כאן חשש שיאמר לו ולא חל איסור זה גם לא נאסר אחרי זה אמנם למג"א שחל איסור גמור רק שבפועל זה לא נחשב שנהנה לכאורא אין מקום לסברת הב"ח וצ"ע [ולכאורא לב"ח מסתבר שאם העכו"ם הדליק במקום נפרד ואחר זה הביאו את זה למקום שיש עוד נר אסור להשתמש ואינו מוכרח]

**בדעת המג"א האם היתר זה הוא גם במעשה שבת דישראל**

ז]והנה במה שכתבנו שדעת המג"א שכיון שלא חשיב הנאה ממילא זה סברא גם להתיר במעשה שבת דישראל בפשוטו המג"א סותר עצמו דעיין סימן רנ"ג ס"א דעכו"ם שהחזיר וזה רק מצטמק ורע לו אין בזה איסור דלא חשיב הנאה אמנם אם ישראל עשה את זה מבואר ברמ"א שאסור ועיין מג"א שציין לסימן רע"ו דדימה דבר זה לדין תוספת נר ומבואר שכל סברתו רק במעשה שבת דעכו"ם ולא דישראל וכן מבואר בדבריו סימן רנ"ט לענין קירוב בישול דנקט שבעכו"ם זה מותר ובישראל זה אסור ומקורו מתשובת הרמ"א סימן ק"ב ושם מבואר שדימה דבר זה לריבוי נרות דהינו שנקטו שהיתר זה הוא רק במעשה שבת דעכו"ם וצ"ל שאפילו שגדר הקולא שזה לא הנאה אבל זה רק במעשה שבת דעכו"ם ששם אסרו רק הנאה גמורה ולא בישראל והמג"א דימה דבר זה גם לנר חנוכה ויתכן מצד דהנה בפמ"ג רס"ד סק"א נקט שלמג"א גם אם נר אחד יהיה איסור הנאה זה מותר אמנם בפשוטו וודאי שבגדרי איסור הנאה חשיב הנאה ורק כאן שיסוד האיסור הוא איסור השתמשות בזה לא חשיב שימוש וס"ל למג"א שנר חנוכה שזה לא קנס יסוד האיסור הוא כנ"ל ולכן דימה הדברים משא"כ מעשה שבת יסודו שלא יהנה ממעשה שבת בזה הגדר הוא איסור הנאה ולכן גם זה אסור וצ"ע

ושמעתי לדון בזה עוד דהנה עיין מנחת שלמה סימן ה' שהאריך דבמעשה שבת דישראל בדבר אוכל חל על זה איסורי מאכלות ולא רק איסור הנאה ולכן מבואר ברשב"א שאסור גם בליעות [ובשם הגר"ח מביאים שנקט בדעת הרמב"ם להיתר כיון שלא חשיב הנאה] והנה יתכן לדון שדין זה הוא רק במעשה שבת דישראל אבל לא במעשה שבת דעכו"ם ולפ"ז יתכן שמצטמק ויפה לו שזה איסורי מאכלות בזה לא שייך הסברא שתוספת הנאה זה לא הנאה שכל שיש כאן הנאה ממעשה האיסור חל איסור בחפצא וכל דמיון המג"א למעשה שבת דישראל זה בנר שיסודו האיסור הנאה ולא איסורי מאכלות רק שבעכו"ם שאין איסורי מאכלות גם באכילה זה כמו הנאה ובזה א"ש גם הדין מהירות הבישול שזה מידי דאכילה ובזה בישראל לא שיך ההיתר הנ"ל וכל זה מחודש

**באמרה ישראל לעכו"ם לעשות האם יש לזה חומר דמעשה שבת דישראל**

ח]והנה למה דנתבאר דלענין מעשה שבת דישראל אין ההיתר דריבוי נרות מצד שזה קולא באיסור הנאה ממעשה עכו"ם [אם לא נימא כפלפול הנ"ל] יש לדון כנ"ל דאם הישראל אמר לו, שזה כן יאסר דיש מקום לדון דבאמר לעכו"ם שיעשה המלאכה יש כאן החומר דמעשה ששבת דישראל אמנם בדברי המג"א כאן מבואר שאין חומר בהנאה דמעשה עכו"ם באמר לו יותר מעשה בעצמו ובפשוטו נחלקו בזה הלבוש והבה"ל בסימן רנ"ג בהא דיש קולא בעכו"ם בנצטמק ויפה לו האם זה גם באמר לו דהלבוש אסר והבה"ל התיר ולכאורא גם נפק"מ בגונא דמילא מים מהבור דלר"ת זה מותר אם אמר לו מפורש אם נימא דאין שם ההיתר בישראל ועיין סוף סימן רנ"ג שהובא שו"ת הרשב"א [החדשות סימן י"ח] דישראל שאמר לעכו"ם להדליק אש לחמם התבשיל שזה נאסר גם לאחר שזה נצטנן ומשמעות הרשב"א שזה רק באמר לו ולא בעשה מעצמו ומבואר שיש חומר מיוחד באמר לעכו"ם שיעשה אמנם המ"ב שם ביאר דבעשה מעצמו זה מותר לאחר שנצטנן מצד שלאו כל כמיניה לאסור עליו ומקורו מהגר"ז אמנם עיין תהילה לדוד שתמה על זה דבמקור דברי הרשב"א משמע שכל סיבת האיסור מצד שהישראל אמר לו

י"ג אד"א ע"ד

**בדין הנאה מספק מעשה עכו"ם**

**ביאור שיטת רש"י**

א]מבואר במתניתין קנ"א. נכרי שהביא חללין לא יספוד בהן ישראל אלא א"כ באו ממקום קרוב עשו לו ארון וחפרו לו קבר יקבר בו ישראל ואם בשביל ישראל לא יקבר בו עולמית ע"כ ובגמ' מאי ממקום קרוב רב אמר ממקום קרוב ממש ושמואל אמר חישנן שמא חוץ לחומה לנו ומצאנו שני שיטות עקריות בביאור סוגין ונבארם בס"ד

א.עיין רש"י שביאר שלרב רק אם יודעים ברור שהגיע ממקום קרוב מותר להשתמש אבל כל שיש ספק אולי זה הגיע ממקום רחוק צריך לחכות כדי הזמן שלוקח אם זה היה במקום רחוק ולשמואל אפילו שבאו מחוץ לעיר תולים שהם לנו מחוץ לעיר תוך התחום וזה מותר וצ"ב לשון המשנה אלא א"כ באו ממקום קרוב דמשמע שרק אם ודאי שבאו ממקום קרוב ועיין רשב"א שביאר שהכונה אלא א"כ יש צד שבאו ממקום קרוב והרמב"ן ביאר שהכונה של המשנה את המעיקר הדין אלא א"כ הגיעו ממקום קרוב שיש בזה כדי שיעשו ואם באו מקום רחקו אסור ולא הוזכר במשנה מה הדין ספק ובזה שמואל אמר לקולא

ובביאור ראית הגמ' הגירסא הפשוטה ברוב הראשונים דהגמ' מוכיחה מהמשנה במכשירין כשמואל דמבואר שם דר' יהודה אומר אם יש שם רשות רוחץ בה מיד מצד שתולים שזה נעשה במוצאי שבת חזינן שספק לקולא אמנם רש"י הביא עוד גירסא דבמשנה משמע כשמואל מהא דחפרו לו קבר מותר והרי אולי זה לצורך ישראל אלא בהכרח שספק מותר ומהמשנה במכשירין משמע כרב דמבואר שמחצה למחצה אסור והרי יתכן שחשב רק על העכו"ם אלא בהכרח שמספק זה אסור ועיין ריטב"א שתמה דהרי אם חשב על שניהם זה גם סיבה לאסור ויתכן שגירסא זו ס"ל שזה לא סיבה לאסור כיון שנר לאחד נר למאה וזה נעשה מצד העכו"ם לבד אמנם בפשוטו יתכן שס"ל לגמ' שיש צד שחשב על העכו"ם לבד וכדחזינן ברש"י לעיל דביאר שלגמ' היה צד שברוב ישראל גם חושב על העכו"ם לבד והנה בפשוטו בדעת שמואל צ"ל כמבואר בחת"ס דהוא ס"ל דתולים דודאי חשב על הרוב שזה כולל את הישראל ולכן זה אסור ואין זה ענין לספק

והנה בפשוטו הצד שכאן אסור מספק ולא אומרים ספק דרבנן לקולא הוא כמבואר ברמב"ן דהוי דשיל"מ ובדעת שמואל או דחולק על הכלל שלא אומרים סד"ר לקולא גם בדשיל"מ כדעת האומרים כן ביצה ג: אמנם בפשוטו הביאור כדביאר הגר"ז הובא בשער הציון שכ"ה סקל"ה שכיון שכאן זה איסור מצד קנס הוי איסור קל ובזה אומרים סד"ר לקולא אפילו בדבר שישל"מ והנה יש לעין מה הדין דשיל"מ במקום שיש חזקה להיתר ומסתברא שזה תלוי בנידון במקום ס"ס דלמאי דקי"ל שכה"ג אומרים סד"ר לקולא דלכאורא כל הדין שאין כאן ההכרעה דסד"ר לקולא אבל אם יש עוד סיבת הכרעה בזה לא מחמירים וכן מבואר ברעק"א סימן ש"ח לענין זורק כלי בשבת ע"ש ולפ"ז צ"ב מה הגמ' מוכיחה ממרחץ הרי יש חזקה שחיממו את זה יותר מאוחר וא"כ אין סיבה לאסור משא"כ במקום שזה ספק צריך להחמיר ואולי לא השינוי הוא סיבת האיסור אלא המלאכה שנעשתה ובזה לא שייך חזקה וצ"ע אמנם הנה שיטת רש"י שבחלילין זה אסור עולמית ולפ"ז מבואר שדעת רב שמספק אסור עולמית וצ"ב דמה טעם לאסור דהרי אין כאן דשיל"מ ובהכרח שהצד לאסור הוא מצד שיש כאן איסור קל ולכן רצו להחמיר בזה חז"ל ולפ"ז הגמ' דנה האם כיון שזה איסור קל מקילים יותר מתמיד או שאדרבא כיון שאנשים מזלזלים מחמירים יותר מתמיד ולפ"ז א"ש שעד כמה שיש כאן צד לאסור זה גם נגד חזקה וצ"ע בזה ועיין לקמן סק"ה מה שביארנו לפ"ז

עוד יש להוכיח דהנה מבואר ברש"י קכ"ב: לענין נר דביש ספק האם הדליק לצורך עכו"ם או ישראל אסור וזה הכונה מחצה על מחצה וביארו האחרונים שזה כגירסתו בסוגין שהגמ' מוכיחה מהמשנה של מחצה על מחצה כרב שספק אסור והנה בפשוטו נר לא הוי דשיל"מ וא"כ לכאורא גם לרב זה מותר אלא בהכרח כנ"ל שכאן אסור לא מצד דשיל"מ וכמו לענין עולמית [ולפ"ז להלכה אין להעתיק את דברי רש"י דכ"ז לשיטתו וצ"ע על הב"י סימן רע"ו ובגר"ז והפמ"ג והבא בבה"ל שם שנקטו לאיסור אפילו שכולם התירו בס"ס כמו כל דשיל"מ ואין שום סברא לחלק בין אחרי שבת לתוך שבת וצע"ג]

ועיין רמב"ן שהקשה שהרי מבואר בגמ' שספק מוכן דהינו ביצה שנולדה או דגים שנצודו מספק זה אסור אמנם עיין מרדכי וכן הוא בתו"י ביצה ג: שאיסור מוקצה הוי כעין דאוריתא והוא איסור חמור שלא אומרים בזה סד"ר לקולא ולנ"ל שם יתכן שודאי דהוי דשיל"מ ורק כאן שזה נידון של קנס הגמ' דנה עוד הקשה הרמב"ן דהגמ' בעירובין מ. אומרת שהעכו"ם הביאו פירות מחוץ לתחום ורבא אומר מאי אמרת שזה הגיע מחוץ לתחום הבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר וכ"ש כאן שזה הגיע בשביל עכו"ם ומשמע שמספק יש מקום לאסור ועיין רשב"א שכתב שהגמ' לרוחא דמילתא קאמרה שגם לרב זה מותר אמנם עיין רמב"ן שכתב לדון שכל מה ששמואל מקיל זה רק לענין מוצאי שבת אבל לענין שבת גם הוא מודה שאסור דהינו שבשבת עצמו יש יותר סיבה לאסור מאשר במוצאי שבת וכן נקט המג"א שלענין שבת אין להקל רק לענין מוצאי שבת אמנם מכל הראשונים ששאלו מגמ' זו ולא ישבו כך חזינן שלשמואל מותר גם בשבת עצמו

עוד הקשו הראשונים מהגמ' ביצה כ"ד: דרב פפא אומר עכו"ם שהביא דורון לישראל אם יש במינו במחובר אסור למוצאי שבת בכדי שיעשו הרי מפורש שאפילו שזה ספק בכל אופן זה אסור דהינו שיש ספק אולי זה נתלש קודם שבת ועיין רבינו יונה הובא ברשב"א ובר"ן שכתב שסתם דבר שתולשים לא תולשים אלא יותר מאוחר וממילא זה מסתבר שזה נתלש בשבת והנה עדין קשה שאולי הוא תלש לצורך עכו"ם ועיין בה"ל תקט"ו דמשמע שדן שאין כזה צד ספק אמנם עיין רשב"א שכתב מפורש להקשות שאולי זה בשביל עכו"ם ואולי זה מערב שבת וצ"ע איך זה נתישב בדברי רבינו יונה וכבר תמה כן בשער המלך הלכות יו"ט פ"ב ה"י ובתהל"ד סקכ"ד ולכאורא צ"ל שעד כמה שאדם לא תולש אלא כשצריך א"כ גם יודע לשם מי תולש אמנם מקושיתם מבואר שלדעת הרי"ף גם בס"ס אסור ודלא כמו שנקטו האחרונים וצ"ע ובמג"א תקט"ו סק" כתב לישב שכל שהוא מביא דורון אינו מביא אלא פרות מובחרים דהינו שתולש כמה שיותר סמוך לנתינה וכן צד סמוך לנתינה וממילא גם ודאי תלש לצורך ישראל ואין בזה ספק ועיין חמד משה שהקשה שלגבי רבן גמליאל משמע שיש ספק האם זה ניצוד בשבת או קודם שבת ולרבינו יונה ניחא [כמו שביאר בתהה"ד סקט"ז] דשם זה לא קצירה של פירות אלא צידה ובזה יתכן שאדם צד יותר מוקדם

**ביאור שיטת הרי"ף**

ב]אמנם שיטת הרי"ף איפכא דכוונת רב דכל דראינו אותו מביא ממקום קרוב זה מותר ולא חוששים שהוא הביא ממקום רחוק אמנם דעת שמואל שחוששים אולי זה הגיע ממקום רחוק והלשון חישינן שמא מחוץ לחומה לנו הכוונה אפילו שמגיע בבוקר מוקדם והרי ודאי לא הספיק להביאם מחוץ לתחום בכל אופן חוששים אולי הביא את זה בלילה ממקום רחוק והנה בביאור סברת רב אפש"ל שמודה שבספק אסור רק ס"ל שבאופן הנ"ל לא מסתבר שזה בא מרחוק אמנם יתכן שרב חולק שספק לקולא ועיין רשב"א ור"ן שכתבו על אופן דשמואל דמדובר שהדרך להביא חללין ממקום רחוק ולפ"ז רב חולק שהדין לקולא ועיין לקמן

והגמ' מוכיחה מהמשנה במכשירין כרב ובביאור הראיה מצאנו כמה ביאורים פשטות לשון הרי"ף וכן ביאר הרא"ש שהראיה ממחצה למחצה דהרי אולי זה נעשה לצורך העכו"ם ובכל אופן זה אסור חזינן דספיקו להחמיר אמנם הרמב"ן ביאר עוד שני אופנים או שהראיה מהדין שאם יש בה רשות רוחץ בה מיד דהינו שיש צד שזה נעשה לצורך העכו"ם ובכל אופן ת"ק אוסר [וצ"ב שהראשונים ביארו שהראיה ממחצה למחצה ולמה לא ביארו שהראיה מרוב ישראל וצ"ל שהסברא של רשות שלכן עושים רק לצורך הרשות זה רק סברא במחצה למחצה ולא ברוב ישראל וצ"ע] או שהראיה מכל המשנה מהא דלא חוששים אולי זה התחמם מערב שבת ופקקו הנקבים והנה המג"א בסימן תקט"ו כתב שיש מחלוקת ראשונים האם מחצה על מחצה זה נחשב ספק אמנם כתב הגר"ז בקו"א שלכאורא קי"ל שזה ודאי דלא מיבעיא לרש"י שלהלכה ספק מותר א"כ בהכרח טעם המשנה כי מתכוין על כולם אלא גם לרי"ף הרי לביאור אחד ברמב"ן הגמ' מוכיחה מת"ק וא"כ אין שום מקור לומר שזה ספק ואדרבא מהא דהגמ' לא הוכיחה ממחצה על מחצה ובזה גם ר"י מודה בהכרח שזה לא ספק ובפשוטו יש להוכיח עוד מהא דהשו"ע לא העתיק את דברי ר' יהודה וכתב השער הציון שזה כשיטת הרי"ף שהראיה מת"ק וא"כ בהכרח שת"ק חולק ובאמת לרש"י הרי הגמ' מוכיחה מר' יהודה ובהכרח שהלכה כמותו ומבואר שקי"ל כביאור שהראיה לא מהדין מחצה על מחצה אלא מהדין של המשנה עצמה ובאמת דהרי"ף קכ"ב. כתב מפורש שמחצה על מחצה אסור כי אדעתא דרובא קמחממי דהינו שזה לא ספק

והנה משמעות המג"א שדן בזה נפק"מ לשיטות שספק מותר והדבר צ"ע כמו שהקשה התו"ש הובא בתהל"ד דהרי ממ"נ מבואר במשנה שזה אסור ורק הנידון למה אמנם יש בזה נפק"מ בהצטרף לזה עוד ספק למה דנקטו האחרונים שבס"ס מותר עוד יתכן נפק"מ בנר שכתב התהל"ד דבזה לכאורא לא שיך הטעם דדשיל"מ דהרי השמן יגמר עד מוצאי שבת דבזה בהדליק במקום מחצה על מחצה דאם זה ספק יהיה מותר ואם זה ודאי אסור ותוס' לעיל דנקטו שזה אסור הוא לשיטתם ועייין בזה לעיל סק"א

והנה בהא דהרמב"ן ביאר שהנידון האם זה התחמם לפני שבת לכאורא יש לדון שכאן יש חזקה שזה התחמם כמה שיותר מאוחר והניחא אם אומרים ספק דרבנן לקולא גם כנגד חזקה כשיטת הפר"ח יור"ד סימן ק"י א"כ כאן בהכרח לאסור מצד סיבה מיוחדת אמנם אם נימא כש"ך שם שלא אומרים סד"ר כנגד חזקה א"כ כאן מעיקר הדין צריך להאסר והנה ידוע יסוד האבני נזר דחזקה רק עוזר לומר שלא קרה שינוי וממילא המצב נשאר אמנם במקום שכל החלות דין יהיה מחמת שחל עכשיו שינוי כגון ספק מתי נולד התינוק לא אומרים מצד חזקה שהוא נולד מאוחר לגרום שהוא יולד בשבת דכאן הלידה בשבת היא גורמת הדין ולפ"ז א"ש שכאן הרי לא מה שלא קרה שינוי קודם זה סיבת האיסור אלא מה שזה קרה בשבת ולגבי זה אין דין חזקה ובזה מיושב גם קושית הכו"פ מביצה ג: שהגמ' שואלת בביצה שנולדה שיהיה ספק דרבנן לקולא אמנם יש הרבה ראיות דלא כדבריו וצ"ע

והנה מבואר בגמ' בעירובין מ"ה: שגשמים שירדו ויש ספק האם זה מתוך התחום או חוץ לתחום מותר והקשו התוס' שם שהרי זה דשיל"מ ותירצו שכאן זה איסור קל ומותר ועיין ביאור הגר"א שכתב שלדעת הרי"ף צ"ל שהגמ' כרב ועל דרך זה מבואר ברעק"א בביצה כ"ד: בביאור סברת רבינו שמואל שם ע"ש ולכאורא צ"ע מה זה ענין לסוגין דשם הנידון על איסור תחומין שבזה מקילים וכאן הנידון מצד האיסור של מעשה שבת והרי גם אם דבר שהגיע מחוץ לתחום לא היה בו שום איסור בנעשה באיסור זה אסור והמרדכי שהקשה זה מצד הכלל של דשיל"מ אבל לא מצאנו בראשונים שקשרו דבר זה לנידון סוגין

**בביאור יש בה רשות ובצורת קביעת השיעור בכדי שיעשו**

ג]בהא דמבואר בגמ' דאם יש בה רשות רוחץ בה מיד רש"י ביאר שהכוונה שיתכן שהם חיממו את זה במוצאי שבת אמנם הרמב"ן ביאר שהכונה שיש צד שחיממו את זה בשבת לצורך העכו"ם ותמה על רש"י דכה"ג שאפשר לחמם את זה במוצאי שבת א"כ כבר הוי כדי שיעשו ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י שבכדי שיעשו הכונה שיעור שבצורה זו שנעשה בשבת יכל להספיק להעשות במוצאי שבת ולכן הרי עד כמה שזה התחמם לישראל זה לוקח יותר זמן וממילא זה הקובע של הזמן של כדי שיעשו [אמנם יתכן שמדובר באופן שאין אפשרות כלל שהרשות יחמם לצורך הישראל ובפשוטו וודאי שהרמב"ן לא היה חולק כה"ג] והנה כתב המ"ב בשם הכנסת הגדולה דאם העכו"ם הביא בסוס הכדי שיעשו נקבע לפי ההבאה בסוס ולא לפי הליכה רגלית ומבואר שאם הביא בהליכה רגלית לא קובעים לפי הליכה בסוס [ופשטות הדברים גם במקום שמצוי ההליכה בסוס] דהינו כנ"ל שהקובע של כדי שיעשו זה לפי הצורה שהעכו"ם עשה לצורך הישראל בשבת דהרי ללא מעשה שבת היה עושה צורה זו לאחר שבת [ויתכן שבמקום שהלך לעט כי זה אל היה נצרך אלא על לאחר שבת ואם היה הולך ביום ראשון היה הולך מהר יתכן שזה אחרת וצ"ע] ולכאורא לרמב"ן הנ"ל כה"ג הקובע של כדי שיעשו זה יהיה לפי רכיבה על סוס אמנם המ"ב סוף סימן שכ"ו העתיק הסוגיא כרש"י וא"ש פסק הכנה"ג וצ"ע והנה עיין תוס' בביצה כ"ד: שדנו לגבי הלקיטה האם דנים באדם אחד או בכמה בני אדם וכונתם לכאורא שבשבת נתלש באדם אחד וזה לקח זמן מסוים שאולי נדון במוצאי שבת לפי ליקוט של עשר בני אדם ומשמע שספיקם גם באופן שמצוי שלוקטים עשרה בני אדם והב"י העתיק התוס' אמנם הפוסקים לא העתיקו ובפשוטו בדברי הכנה"ג מבואר להחמיר

והנה לדעת הרמב"ן לכאורא היה מקום לדון דבהביא פירות מרחוק ויש פרות קרובים שזה לא יאסר אלא בשיעור הבאה של פירות ממקום קרוב אמנם מפורש ברמב"ן וברשב"א לא כך אלא שדנים לפי הבאה של פרות אלו דעיין ברשב"א במשנה לענין חלילין שהחידוש בלשון אלא א"כ באו ממקום קרוב שאפילו שיש חללין במקום קרוב בכל אופן אסור לפי הבאת חללין אלו וכן מדויק בתוה"א וכן מפורש ברשב"א לגבי הבאת פירות שדנים לפי פירות אלו וצ"ל שיש חילוק דבאופן הרמב"ן יכול להנות מאותו חפץ בצורה יותר מהירה משא"כ בגונא הנ"ל מפירות אלו לא יכל להנות אלא על ידי הזמן בכדי שיעשו הנ"ל ולכן לא עוזר מה שיכול בפירות אחרים [וכן מבואר ברא"ש לענין לקיטת פירות ע"ש]

**כמה צריך לחכות בהגיע מחוץ לתחום**

ד]בהא דמבואר בדברי שמואל לדעת הרי"ף שבספק צריך לחכות בכדי שיעשו וצ"ב מהו השיעור שצריך לחכות ומצאנו בזה שלשה שיטות בראשונים בלשון הרמב"ן והרשב"א בסוגין מבואר שצריך להחמיר כפי הספק שיש אמנם עיין ברמב"ם דמבואר שצריך להחמיר רק עד שיעור של מחוץ לתחום ולא יותר ועיין ביאור הגר"א דמקורו מהרי"ף שביאר הלשון של המשנה אלא א"כ באו ממקום קרוב שהכונה עד שיבאו מהמקום הקרוב שמחוץ לתחום דהיינו שלא מחמירים אלא לחוש עד מקום זה ולא יותר והנה היה מקום לומר שכל זה שייך ביחס לאיסור תחומין אבל ביחס לאיסור אחר אין טעם לשיעור זה אמנם עיין בר"ן וברשב"א בביצה כ"ד: דכתבו לענין תלישת פירות שכל שלא יודעים מאיפה הביא צריך להחמיר כשיעור דחוץ לתחום ומבואר דחז"ל קבעו את זה כשיעור זמן לכל דבר ועיין תו"ש שכתב שאם במקום שחוץ לתחום אין אפשרות שזה הגיע משם צריך להחמיר עד המקום הקרוב לאותו מקום [ובפשוטו כן מתפרש לשון המשנה לרי"ף] וסתימת הפוסקים אינו כן אלא כיון שיש צד שזה ממקום יותר קרוב א"כ מצד הספק לא החמירו על יותר מזה והנה כל זה במקום ספק אבל אם זה ודאי שהגיע ממקום קרוב מבואר ברמב"ם וברשב"א שכה"ג ודאי צריך שיספיק להגיע מהמקום שזה הגיע אמנם עיין מ"מ פ"ו וברשב"א בביצה שהביא ראשונים שחז"ל קבעו שיעור זמן כדי שיגיע מחוץ לתחום וזה אפילו אם ידוע שזה הגיע ממקום רחוק ומבואר שם שזה לא דוקא לענין איסור תחומין אלא גם לענין קצירת פירות ועין עוד שיטה בריטב"א בשם פסקי הרי"ד

והנה מבואר ברי"ף דשמא מחוץ לחומה לנו הכונה שאפילו שהגיע בבוקר תולים שזה הגיע בלילה ממקום רחוק ורק שהם לנו מחוץ לחומה דהינו שאפילו שאין דרך ללכת בלילה אבל חוששים שזה הגיע בלילה וצ"ב דלענין בכדי שיעשו כתב הרמ"א שלא מחשבים את הלילה כיון שאין הדרך ללכת בלילה וצ"ל שבתור מה היה המציאות תולים לחומרא אבל בתור קביעת שיעור בכדי שיעשו צריך שודאי עבר ויש מקום לדון שאת שניהם ביחד לא יחמירו דממ"נ זה מותר

והנה כתב המג"א סימן שכ"ה סקי"ח לגבי אם הביא בסוס שלא צריך לחוש אלא כשיעור שהלך ביום ולא לחשוש שהלך בלילה והקשה מהרי"ף דמבואר שחוששים שהלך בלילה ותירץ ששם הנידון לגבי לאסור בשבת משא"כ כאן הנידון לאסור במוצאי שבת ובביאור כונתו עיין גר"ז סי"ג ועל דרך זה בפמ"ג שהכונה שיודעים מאיפה זה בא ובדרך הלכיה רגיל זה לא מספיק לתלות שזה הגיע מהבוקר ובכל אופן כתב המג"א שתולים שהוא הגיע מהר והספיק ללכת בבוקר וביאר החילוק דבגמ' הנידון האם לאסור כלל ובזה תולים לחומרא משא"כ כאן שודאי יש בכדי שיעשו רק השאלה כמה ובזה תולים לקולא והנה בדברי הרי"ף מבואר שכה"ג תולים לחומרא גם לענין מוצאי שבת וכן הוא בתו"ש וצ"ל הסברא שחז"ל רצו שיהיה קנס ולכן במקום שכדי לקנוס צריך לומר שזה היה רחוק ממילא זה לגבי הכל משא"כ כאן אלא שעדין צ"ב הרי עד כמה שבסוגין היה גם הוצאה מרה"ר א"כ תמיד יש גם קנס לגבי מוצאי שבת רק השאלה כמה וצ"ל שיש ענין שיהיה קנס של שיעור חוץ לתחום שזהו שיעור ניכר והדברים מחודשים

**מתי נאמר האיסור עולמית**

ה]מבואר במשנה שבקבר לישראל אסור עולמית ולענין חללין מבואר במשנה שעד שיגעו ממקום קרוב ועיין רש"י שביאר שגם בחללין אסור עולמית רק כוונת המשנה שאם זה הגיע ממקום קרוב אין סיבה לאיסור כלל והנה הגמ' שואלת מה שונה קבר מחללין וביאר רש"י ותוס' שהכונה למה קבר לעכו"ם לא אסור דאולי זה נעשה לישראל ועל זה הגמ' עונה שזה במקום שזה ודאי לעכו"ם אמנם הראשונים הביאו בשם הגאונים שהכוונה של הגמ' לשאול על הסיפא למה בקבר זה אסור עולמית מה זה שונה מחללין דמבואר שזה רק בכדי שיעשו ועל זה הגמ' עונה שקבר זה פרהסיא דהינו שכל האיסור רק אם זה פרהסיא אמנם לרש"י לא מצאנו מקור לחילוק זה וכן נקט הטור בדעת הרא"ש שלא חילק בין צינעה לפרהסיא עוד מצאנו דנחלקו הראשונים האם הדין של עולמית זה בכל מעשה שבת דכן שיטת הרמב"ם וכן מדויק ברש"י שדן שגם במרחץ אסור עולמית ורק כיון שזה לא ניכר שזה לישראל מותר וכן דעת המג"א להלכה אמנם בשאר הראשונים מבואר שזה סברא מיוחדת למת וכן דעת הט"ז להלכה והמ,ב כתב שבמקום הצורך יש להקל

והנה הבאינו לעיל דרש"י נקט שגם חללין אסור עולמית אמנם כל הראשונים דייקו מהמשנה שלא הזכירה עולמית בזה וכן מהגמ' ששואלת שגם בקבר יצטרכו כדי שיעשו משמע שהכונה כמו חלילין ומבואר שחלילין צריך רק בכדי שיעשו ולביאור הרי"ף הרי זה כונת המשנה שהשיעור לחכות כמו מקום קרוב וצ"ב החילוק ומצאנו בזה כמה חילוקים בראשונים תוס' כתבו שיש חילוק בין אם זה למת מסוים או שזה הבאה כללית [וכן ביאר במהרש"א בכונתם] דבקבר מדובר למת מסוים ובחללין זה הבאה כללית וכה"ג זה לא בזיון למת שמשתמשים בזה ובר"ן כתב שההבדל שחללין מדובר שזה בצנעה משא"כ קבר זה בפרהסיא וכתב שלפ"ז חללין אם זה יהיה בפרהסיא זה יהיה אסור וכן הביא מהתוספתא ובאו"ז סוף הלכות יו"ט וכן משמע מתוס' בב"ק שכיון שכל החיסרון הוא רק במת זה רק לענין לקבור אותו בקבר של חילול שבת ולא לקונן עליו שזה דבר זמני והנה הרא"ש בביצה כ"ד: כתב שלגבי חוץ לתחום אין דין בכדי שיעשו ודחה הראיה מהמשנה שכאן מדובר למת שזה חמור ועיין או"ז שהקשה הרי בחללין אין החומרא דמת אמנם בפשוטו הרא"ש למד כתוס' וממילא יש כאן גם חומרא דמת רק שזה דרגא פחות ולראשונים שזה סברא בפרהסיא א"כ כאן שזה בצנעה אין שום סברא להחמיר ולפ"ז כל דברי הרא"ש זה לשיטתו בביאור החילוק ולפ"ז למה דמחמירים שזה לא רק במת וכן שבחלילים גם אם זה לא ליחיד אסור אין מקום לדחית הרא"ש וצ"ע [ועיין תהל"ד שהאריך בזה]

והנה בפשוטו לראשונים שהחילוק בין צנעה לפרהסיא א"כ לא מצאנו מקור לחלק בין אם זה ליהודי אחד או לכמה יהודים וכן מבואר ברמב"ן בחידושיו שכתב שהתוספתא שרק אסור לאדם אחד מדובר שנעשה לצורך יהודי מסוים אבל אם זה נעשה לצורך ישראל סתם זה אסור סתם אמנם בלשון הרשב"א משמע שכל הקנס עולמית רק אם זה היה ליהודי מסוים ולא אם זה היה לישראל סתם ולכן חללין מותר ע"ש וכן ביאר בדבריו הפמ"ג א"א כ"ב וכן האריך בזה התהל"ד מדברי הרמב"ן בתורת האדם ועיין בתהלה לדוד שהקשה על זה קושיא עצומה דמה הגמ' שואלת מה שונה קבר מחללין ומחלקת בין צנעה לפרהסיא הרי יש חילוק אחר שזה לאדם מסוים וזה לא לאדם מסוים והניחא לתוס' שנקטו כרש"י שכונת הגמ' לשאול שבקבר יצרכו כדי שיעשו א"כ אין שום התיחסות לגבי העולמית אבל לביאור הגאונים צ"ע וצ"ל שאמנם בתוס' מבואר שזה סברא לחלק גם לענין צנעה אמנם לרשב"א כל הסברא לחלק רק עד כמה שצריך בפרהסיא בזה יש חילוק שזה פחות פרהסיא אבל אם לא צריך פרהסיא אין בזה חילוק אם זה למת אחד או כמה מתים

ועיין רעק"א שהקשה לרש"י שחללים אסור עולמית לגירסא הראשונה מה הגמ' מוכיחה כרב ממרחץ אולי דוקא במשנה שמואל מתיר דזה לא דשיל"מ אבל במרחץ שזה דשיל"מ לכן זה אסור מצד ספק והנה יש לדון בגדר האיסור עולמית האם הכונה שאותו קנס של בכדי שיעשו כאן עשו ליותר זמן וא"כ במקום שיש עולמית לא היה הדין של בכדי שיעשו או שבמת יש שני תקנות דרבנן א. בכדי שיעשו וזה תמיד ויש עוד קנס של עולמית ואם נימא שזה שני קנסות א"כ אין מקום לקושית רעק"א דהרי שמואל התיר מיד ולא צריך בכדי שיעשו שהרי דבריו זה בביאור המשנה וא"כ חזינן ששמואל מצריך אפילו לענין בכדי שיעשו ומדברי רעק"א חזינן שנקט שאם יש עולמית זה כל הקנס וממילא לא שיך לומר שיהיה לכל הפחות בכדי שיעשו ועיין מג"א סימן שי"ח כה"ג לענין מעשה שבת על ידי ישראל לענין ביטול ברוב דנקט שזה לא בטל ויש לבאר כסברא הנ"ל והגרעק"א והחו"ד יור"ד סימן ק"ב בסופו נקטו שזה סברא שאם לאחד זה לא בטל גם לשני זה לא בטל וע"ש מה שהקשו ולנ"ל אין מקום לקושיתם

עוד יש לדון למה דנתבאר לעיל סק"א דיסוד נידון סוגין האם הדין מעשה עכו"ם הוא דרבנן קל וזה ודאי סברא לדון שהוא קל כיון שזה רק קנס רק שיש צד שאדרבא מסיבה אחרת להחמיר כי יש בו תועלת גדולה שללא זה יתבטל איסור אמירה לעכו"ם ולפ"ז יתכן שזה ברור לגמ' שאין כאן מקום לדון דשיל"מ ורק מצד הסברות הנ"ל

עוד הקשה רעק"א דמבואר הרי בדברי רב שמספק אוסרים עולמית א"כ קשה למה בקבר הגמ' שואלת שזה יאסר בכדי שיעשו הרי עד כמה שיש צד שזה לישראל זה צריך להאסר עולמית ולכאורא צ"ל שבמשנה שלנו לא ידוע מאיפה זה הגיע אבל זה ודאי לצורך ישראל כל שזה הגיע מרחוק יש סיבה לאסור עולמית משא"כ כאן זה כמו מרחץ גם אם באמת זה נעשה לישראל אבל זה לא ניכר שאין סיבה לאסור עולמית בתורת ודאי

**בדינא דמעשה שבת במתניתין מצד הוצאה**

ו]מבואר במשנה אלא א"כ הגיע ממקום קרוב וביאר רש"י שהכונה בתוך התחום והקשו הראשונים כיון שמתניתין בשבת א"כ אפילו תוך התחום אבל שיאסר מצד איסור הוצאה ועין רמב"ן ורשב"א שביארו שהכונה שאם זה הגיע ממקום קרוב א"כ מצד איסור הוצאה הרי לא מספידים מיד וודאי עבר הזמן ולפ"ז תמה הרמב"ן לרש"י שזה אסור עולמית א"כ גם כאן שזה יאסר עולמית והנה לפי הרמב"ן אין מכון המשנה חוץ לתחום ותוך התחום אלא הכונה קרוב ורחוק והכל לפי הענין אמנם רש"י ביאר את לשון המשנה לא כך ועיין תוס' וכן הובא בסמ"ג שכתבו שזה לא רוח גדול ולכן מותר ובפשוטו הכונה לסברת ר"ת לעיל קכ"ב. שכיון שיכל לרדת לבור ולשתות א"כ לא חשיב נהנה ממלאכת שבת ולכן זה מותר וכן מבואר ברמב"ן בעירובין שסוגין א"ש לר"ת אמנם צ"ע דהראשונים הרי חלקו על ר"ת ועיין גר"ז שכתב שרק כאן שהנידון ביחס למוצאי שבת חשיב שזה לא רוח גדול דהרי ודאי יהיה לו זה רק השאלה מתי משא"כ בשבת שהסברא שאין לו את זה כלל בזה לא ס"ל כר"ת אמנם הנה הרא"ש בביצה כתב שבדרבנן אין דין בכדי שיעשו והקשה ממתניתין ותירץ שכאן זה מת חמיר וצ"ע שכאן הרי יש איסור הוצאה ואפילו לתוס' אבל כל סברתם אם זה תוך התחום ולא אם זה חוץ לתחום [והגר"א בסט"ו כתב לישב כן] וכתב התהל"ד דבהכרח צ"ל שס"ל שסתמא אין רה"ר דאין ששים רבוא והמשנה לא חילקה ומבואר שגם כה"ג זה אסור

אמנם עדין צ"ב דהרא"ש שם בביצה כתב שלענין חוץ לתחום אין דין בכדי שיעשו ומה שלא חוששים לרה"ר כיון שלא שכיח רה"ר וצ"ע כיון שבהכרח מדבר בשבת [כדביאר התהל"ד דאל"כ אין איסור מצד הוצאה] א"כ גם תוך התחום זה יאסר מצד כרמלית והניחא בספר התרומה שזה מקור הדברים ומדובר על שבת שם יתכן שמדובר על מוצאי שבת וכנ"ל אמנם הרא"ש הרי נקט שאין איסור במוצאי שבת בדרבנן וא"כ בהכרח הנידון לגבי שבת וא"כ בזה גם תוך התחום צריך להיות מותר ובהכרח שס"ל כתוס' וזה סברא גם לגבי שבת וצ"ע הרי לא פסקו כר"ת וכתב התהלה לדוד לדחוק שדוקא שם שבבור מאוד לא נוח לשתות משא"כ כאן שיכול ללכת למקום אחר ולאכול וצ"ע

והנה השו"ע תקט"ו ס"ב מבואר שעכו"ם שתלש פרות לצורכו ואחרי זה הביאם לישראל אם זה תוך התחום מותר במוצאי שבת מיד והקשה רעק"א למה שלא יאסר למי שהובא בשבילו מצד מוקצה ושמעתי לבאר למה דהשו"ע פסק שכ"ה סט"ו דלענין כרמלית מותר במוצאי שבת מיד ומצד סברת התוס' א"כ ה"ה לענין מוקצה דהינו שלגבי כל קירוב הדבר בתוך התחום אין לאסור במוצאי שבת

י"ח אד"א ע"ד

**בגדר הדין בכדי שיעשו**

**בביאור שיטות הראשונים בטעם האיסור דבכדי שיעשו**

א]מבואר במשנה שבת קנ"א. ובמכשירין פ"ב דעכו"ם דעשה מלאכה בשביל ישראל אסור לישראל להנות מזה בשבת וגם לאחר שבת בשיעור בכדי שיעשו ובטעם הדבר שצריך לחכות בכדי שיעשו ביאר רש"י [עירובין ל"ט: ביצה כ"ד: חולין ט"ו.] שזה מצד שלא יהנה ממלאכת שבת ולכן כתב שבשני יו"ט השיעור בכדי שיעשו הוא לא לאחר יו"ט שני אלא לאחר בכדי שיעשו בליל שני דממ"נ אם זה חול עבר בכדי שיעשו ואם זה קודש הרי היום הראשן חול והנה התוס' נקטו בכוונתו דסיבת האיסור מצד שלא יהנה ממלאכת שבת ובפשוטו הביאור כמו שכתב ביש"ש ביצה פ"ג שהוא דבר מגונה להנות מדבר שנוצר באיסור ועין לשון רש"י קנ"א. שכתב וקנסא הוא כיון שזה נעשה לצורך ישראל [ואפשר לומר בלשון אחר שזה עצמו יגרום זלזול אם נהנים מדבר שנוצר באיסור שבת] והנה צ"ב ההבדל בין אם העכו"ם עשה דבר זה לצורך הישראל או לצורך העכו"ם הרי בשניהם חשיב מלאכת איסור ובשניהם אין כאן מעשה איסור דהישראל ועין בית מאיר שהוסיף דלגבי נר ששבת מבואר שגם מה שעכו"ם הדליק לצורך עצמו זה לא נר ששבת ועיין רא"ש דמשמע שהוקשה לו דבר זה וכתב דלר"ת זה מיושב ובפשוטו צ"ל דבפרשת איסור אמירה לעכו"ם התחדש שמלאכה שהעכו"ם עושה לצורך הישראל זה מלאכת איסור א"כ גם כשהישראל לא אמר לו זה נחשב מלאכת איסור רק שהעכו"ם לא מצוה ויש בזה הסברא שלא יהנה ממעשה שבת [ואם נימא שיש חובת מחאה כל שעושה לצורך הישראל א"ש טפי]

והנה מבואר בגמ' חולין ט"ו. דנחלקו ר"מ ור"י בדין מעשה שבת ודעת ר"מ דשוגג מותר ודעת ר"י דגזרו גם על שוגג והנה בפשוטו נקטו הראשונים דמעשה שבת על ידי עכו"ם זה כמו שוגג ולכן הקשו תוס' שכיון דקי"ל כר"מ ששוגג מותר א"כ חזינן שכה"ג אין איסור מצד נהנה ממעשה שבת ומעשה על ידי עכו"ם זה לא יותר גרוע מזה ומשמעות דבריהם דלר"י ניחא שיתכן שדנים מעשה על ידי עכו"ם כמו שוגג וכן נקט הב"ח תחילת סימן שי"ח אמנם הרא"ש בחולין הוסיף להקשות דהרי הגמ' בגיטין נ"ג: אומרת ששוגג אסור מצד שגזרו שוגג אטו מזיד אבל לא שזה אסור מעיקר הדין [וכונתו שאין לגזור מעשה עכו"ם אטו מזיד בישראל] אמנם עיין רש"י בחולין דמבואר שנקט שהדין ששוגג לר"י אסור זה מעיקר הדין מצד שחשיב שנהנה ממעשה שבת ועיין מהרש"א שם שנקט שס"ל שהסוגיא בחולין חולקת על הסוגיא בגיטין אמנם עדין צ"ע לר"מ

ועיין תוס' בעירובין וברא"ש בביצה שכתבו לישב שיטת רש"י דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו ביה רבנן ועיין יש"ש בביצה שתמה שכיון שזה אסור מצד סברא שלא יהנה ממעשה שבת מה שיך לומר שזה מילתא דלא שכיחא הרי זה לא גזירה אטו אלא יש כאן סיבה בעצם לגזור וצ"ל שהטעם שלא יהנה זה סברא שרבנן גזרו איסור ולכן בעכו"ם שזה מצוי גזרו ובישראל שזה לא מצוי לא גזרו ולפ"ז יש לעיין האם מזיד בישראל שם אפילו שזה לא שכיח גזרו שלא יהנה ממעשה שבת או שגם שם זה לא מצד שלא יהנה ממעשה שבת כיון שזה לא שכיח אלא זה מצד קנס ונפק"מ לכדי שיעשו בישראל

אמנם עיין רשב"א קנ"א. שהביא מהראב"ד שכתב שמעשה עכו"ם מותר לאחרים כיון שקי"ל כר"מ שמזיד זה אסור רק לו דהינו שנקט שמעשה עכו"ם זה כמו מזיד בישראל וכיון שנקט שלר"מ מותר גם לאחרים לכן נקט שגם בעכו"ם זה כך אמנם הרי רוב הראשונים נקטו שלר"מ במזיד זה אסור גם לאחרים ולפ"ז שמעשה עכו"ם זה כמו מזיד א"ש שיטת רש"י ועיין תור"פ בעירובין מ. שכתב שיש סיוע לרש"י מהירושלמי דמבואר שהטעם שהנוטע יעקר מצד שלא יהנה ממעשה שבת והקשה מהגמ' בגיטין דמבואר שהטעם מצד שקנסו שוגג אטו מזיד וכתב ששם הנידון על שוגג אבל מזיד יתכן שאסור מצד שלא יהנה וצ"ב אבל כאן זה כמו שוגג ומשמע כנ"ל שנקט שיש לדון שמעשה עכו"ם זה כמו מזיד

והראשונים הביאו מר"ת לבאר שטעם האיסור מצד שמא יאמר לו דהינו שאם יהיה מותר להשתמש בדבר שהעכו"ם עשה לצורך הישראל הישראל יבוא לומר לו כדי להרויח שזה יהיה מוכן במוצאי שבת ולכן אסרו בכדי שיעשו וכתבו שלפ"ז א"ש מה דבישראל אין הגזירה הנ"ל דשם הרי זה איסור חמור ולא חוששים שישראל יאמר לחברו שיעשה בשבילו מלאכה וכן הישראל השני לא ישמע לו וכתבו לפ"ז דהשיעור בכדי שיעשו הוא עד מוצאי יו"ט שני ולא שייך בזה טענה דממ"נ כיון שאם נתיר במוצאי יו"ט ראשון יש חשש שיבוא לומר לו כדי שזה יהיה לו ביו"ט שני והנה רש"י הוכיח מהגמ' עירובין מ. דמבואר שביו"ט שני יש מ"ד שאין בכדי שיעשו והתוס' דחו לשיטתם שסיבת האיסור זה מצד שמא יאמר לו וא"כ יתכן שביו"ט שני שזה איסור קל לא גזרו בזה אמנם רש"י שהוכיח לא היה לו צד שזה סיבת האיסור מצד שמא יאמר לו רק דן שאולי מצד שלא יהנה זה סיבה לאסור עד מוצאי יו"ט שני ונקט שלפ"ז מחויב להיות שגם אם יעשה מלאכה ביו"ט שני זה אסור דאם הדין שאם יעשה אז זה מותר א"כ ודאי דלא חשיב שנהנה ממלאכת שבת דהרי חזינן שהמלאכה שנעשה אז לא חשיב נהנה מאיסור וצ"ב [ויתכן שס"ל שהצד לאסור ביו"ט שני רק מצד שהרי אם יעשה אז זה גם יהיה אסור ולכן אם זה מותר ודאי שקדושה אחרת חשיב ביחס לקדושה הראשונה שלא נהנה ועיין גאון יעקב שבאמת כתב דמסברא היה מקום לומר שגם אם האיסור שלא יהנה ממעשה שבת אבל כיון שאסור לעשות מלאכה ביו"ט שני מספק חשיב שהוא נהנה ממלאכת שבת דהרי לולי המלאכה שעשה עכשיו לא היה לו את זה עד אחרי יו"ט שני]

והנה הרמב"ם פ"ו ה"ח כתב מפורש שטעם האיסור מצד שמא יאמר לו ומאידך הב"י נקט מסתימת לשונו שכתב שדבר שניצוד מותר בלילה לאחר בכדי שיעשו ומשמע ביו"ט שני ומשמע שמדובר גם בעשה לצורך הישראל וצ"ע שסותר משנתו ועיין בה"ל סימן תקט"ו שהביא מהרשב"א וריטב"א בעירובין שכתבו שהאיסור מצד שלא יהנה ממעשה שבת אלא שכתבו שגזרו רק במעשה עכו"ם מצד שיש חשש שמא יאמר לו ולא במעשה ישראל ולכאורא כוונתם כמו שביאר בשפת אמת בביצה שזה ודאי שטעם האיסור כר"ת מצד שמא יאמר לו ורק שס"ל שגדר האיסור לא שאסרו הנאה שיש לו סיבה לומר לו אלא אסרו הנאה ממעשה שבת ולכן אם יש ממ"נ מותר ובבית מאיר תקט"ו ס"ה הביא את דברי שו"ת הרשב"א ח"א סימן ל"ט שכתב וז"ל אי שרית ליה בשהביא מעצמו אתי לזלזולי ביה עכ"ל דהינו שאם יהנה ממלאכת העכו"ם זה עצמו סיבה שיבוא לזלזל דהינו שאין החשש שאם יהיה מותר להנות הוא יבוא לומר לו אלא שזה יגרום זלזול באיסור אמירה לעכו"ם

ובביאור הגר"א סימן ש"ז סי"ד וכן בגר"ז סימן תקט"ו ס"א בהגהה כתבו שיתכן עוד שהרי תוס' כתבו שבשבת לאחר שני יו"ט לא גזרו דלא אסרו מחמת שמא יאמר לו כל כך א"כ יתכן דהם ס"ל שלא אסרו רק כדי שיעשו של יום אחד ולא יותר ולכאורא לפ"ז גם בשבת לאחר יו"ט צריך להיות מותר וצ"ע אמנם השו"ע תקט"ו ס"ד סתם להתיר בשני י"ט של ר"ה ושבת לאחריהם ובפשוטו אין בזה סברא לפי רש"י אלא לדרך ר"ת ואין לומר דשני י"ט של ר"ה לגבי בכדי שיעשו מקילים דא"כ תמיד נקל וצ"ע

**האם יש איסור לאחר בשבת לדעת ר"ת**

ב]והנה כתב הרא"ש דיש נפק"מ בין רש"י לר"ת לענין האם זה נאסר גם למישהו אחר דאם טעם האיסור כמבואר ברש"י א"כ זה סברא לא דוקא למי שזה נעשה בשבילו אלא לכל ישראל משא"כ לר"ת שזה מצד שמא יאמר לו א"כ זה רק שיך למי שעשה בשבילו אבל זה לא סיבה לאסור למישהו אחר אמנם הב"י הביא מהסמ"ק שגם לר"ת אסרו לכולם ולא רק למי שאמר לו והנה בפשוטו לרא"ש הנ"ל גם בשבת עצמו לא יאסר אלא למי שהעכו"ם עשה בשבילו ורק בליקוט פירות או צידת דגים זה יאסר מחמת מוקצה וכן נקט הגר"א בשיטתו ולכן כתב דתוס' שהוקשה להם למה בבא מחוץ לתחום זה מותר לאחר חזינן שלא ס"ל כהרא"ש ולפ"ז הקשה הגר"א סתירה בדברי הרא"ש דהרא"ש בפרק כל כתבי כתב שהדין של המשנה של מילא מים אסור לכולם דסתימת המשנה משמע שאין חילוק וכן בשער הציון תקט"ו סקט"ו הקשה סתירת רבינו ירוחם וכן זה סתירה בטור דבסימן שכ"ה העתיק כדבר פשוט שבמילא מים או תלש עשבים זה אסור לכולם ובסימן תקט"ו הביא באריכות המחלוקת רש"י ור"ת והנפק"מ דהרא"ש וביותר קשה דהרא"ש עצמו דן דבאיסור דרבנן לא גזרו בכדי שיעשו שזה יותר קל ולכאורא עיקר המקור שזה יותר קל מהא דמבואר בגמ' שזה מותר למישהו אחר ולמה דנקט כר"ת שתמיד מותר למישהו אחר א"כ לא מצאנו כלל שזה קל יותר מאיסור דאוריתא ובהכרח דגם הוא ס"ל שזה אסור לאחרים אלא שצ"ע שהרי הוא עצמו כתב שזה מותר לאחרים לר"ת

ובהכרח מבואר מזה כמו שכתב הבית מאיר דכל מה דהרא"ש כתב נפק"מ בין רש"י לר"ת לענין אחרים זה רק לענין מוצאי שבת דבזה ביאר הרא"ש שטעם האיסור שמא יאמר לו כדי להרויח במוצאי שבת אבל לענין שבת עצמו ודאי מודה הרא"ש שגם ללא איסור מוקצה אלא מצד הנאה ממעשה עכו"ם זה אסור לכולם ולפ"ז אין שום סתירה ברא"ש וברבינו ירוחם ובטור [ובזה מיושב קושית המהרש"א על הרא"ש ע"ש] וכן א"ש שמצאנו שתחומין יותר קל מהא דגם בשבת עצמו זה מותר למישהו אחר ויסוד הדברים שלענין שבת מבואר בבמשנה שאסור אמנם לענין מוצאי שבת אין מקור לאסור אלא לו עצמו והרי יש סברא בזה לחלק וכדלקמן אלא שטעמא בעי מה החילוק בין שבת למוצאי שבת

והנה הא"ר סוף סימן תקט"ו הביא מהעולת שבת וכן הביא הבית מאיר תקט"ו ס"ה מהיש"ש שנקטו שכל מה שתוס' חולקים על רש"י שזה מצד שמא יאמר זה רק לענין מוצאי שבת אבל לענין שבת הם מודים שיש לאסור מצד שלא יהנה ממעשה שבת ולכן שם ודאי זה אסור למישהו אחר וכן מדויק קצת ברמב"ם שבתחילת הפרק כשהביא האיסור הנאה ממעשה עכו"ם לא ביאר הטעם ורק בהלכה ח' כשהביא הדין דבכדי שיעשו האריך לבאר מצד שמא יאמר לו אמנם בפשוטו הדבר פלא כמו שהקשה הא"ר והבית מאיר דהרי הרא"ש הקשה מהדין של שוגג ואם גם הוא מודה שזה אסור מצד מעשה שבת א"כ גם עליו יקשה מה זה שונה משוגג בישראל אמנם למה דנתבאר לעיל שעיקר טענת הרא"ש שהבין שטעם האיסור הוא מצד שלא יהנה א"כ יתכן שאפילו שחולק שהאיסור מצד שלא יאמר אבל בגדר האיסור ודאי שמודה שאסרו הנאה ממעשה שבת וגם אסרו בכדי שיעשו ושם לא שיך לאסור מצד הנאה מעשה שבת ורק מצד שמא יאמר לו ובזה כתב לחלק בין הוא עצמו למישהו אחר

עוד יש לבאר בצורה יותר פשוטה דבשבת החשש שאם ישתמש יבוא לומר לעכו"ם כדי שיוכל להשתמש מיד בזה החשש הוא גדול וזה סיבה לאסור אפילו לאחר [ויתכן מצד לא פלוג או שחוששים שיגיד בשביל מישהו אחר] משא"כ במוצאי שבת שזה רק חשש רחוק שחוששים שיאמר לו כדי להרויח זמן בזה לא חששו שיעשה דבר זה אלא בשביל עצמו ולא בשביל אחר דהינו שלגבי שבת הנידון נחשב האם יכול להשתמש או לא משא"כ לאחרי שבת שוודאי יוכל בזה הנידון שיעשה מלאכה כדי להקדים השימוש וחשיב שיש פחות חשש [ועיקר הדבר דהחשש מתי שזה כדי להנות מיד זה יותר מאשר כדי להנות לאחר זמן מבואר ברשב"א בתוה"ב י"ח. לענין מעשה שבת דישראל ומצאנו עוד חילוק ברמב"ן במלחמות לגבי ספק מעשה שבת בין שבת למוצאי שבת וכן מבואר בגר"ז סימן שכ"ה לגבי ד"א בכרמלית שהקילו לגבי מוצאי שבת ולא לגבי שבת ובפשוטו הוא מצד הנ"ל שבזה החשש פחות דהרי יכטל להשתמש רק לא מיד ודו"ק בזה] ובלשון אחר אפש"ל שבשבת החשש שהמציאות מה שמשתמש זה סיבה שעכשיו זה יגרום לו לומר וזה סברא גם באחר משא"כ לאחר שבת שם אין החשש שאם עכשיו ישתמש זה סיבה שעכשיו יאמר ורק שזה סברא שאם לא נאסור הוא מראש יגיד בשבת לצורך מוצאי שבת ובזה לא חוששים שיאמר בשביל מישהו אחר ודו"ק בזה

והנה עיין רא"ש קכ"ב. שהקשה על ר"ת שהתיר במילוי מים הרי שלפחות יאסר למי שנתמלאו לו כמו שאסרו בכדי שיעשו במרחץ כיון שודאי יש לו סיבה לומר לעכו"ם כדי שיהיה לו יותר קל וצ"ע למה הקשה הרא"ש רק לו עצמו ולא גם לאחרים הרי הסיק כאן שזה אסור גם לאחרים אמנם לנ"ל א"ש שכאן הרי הקשה מהדין של מוצאי שבת דהינו שדן שיש מקום לסברת ר"ת שזה לא מעשה שבת וכן שעצם מה שנהנה מזה זה לא סיבה שיבוא לומר לו כיון שאין זה הנאה כי יכל גם ללא זה אבל הוקשה לו שלפחות יאסר להשתמש מצד שאם יהיה מותר מראש הוא יבוא לומר לו וכמו מוצאי יו"ט וא"ש שהקשה רק מאחרים

**הנפק"מ בין רש"י לר"ת**

ג]א. עיין טור סימן תקט"ו שעכו"ם שהביא שופר מותר להשתמש בו מצד שמצוות לאו להנות ניתנו ובמרדכי כתב עוד טעם מצד שלא חוששים שיבוא לומר לו מצד שלא יעשה עבירה כדי לקיים מצוה וכתב הגר"א סימן ש"ז שהטעם שמצות לאו להנות ניתנו זה רק שייך לרש"י אבל לר"ת צריך לאסור ולזה צריך להגיע לטעם השני אמנם צ"ע הטור שהביא רק הטעם שמצות לאו להנות ניתנו אפילו שנקט לעיקר כר"ת ויתכן שגם אם האיסור שמא יאמר לו אבל אסרו הנאה מהדבר ולא דבר שהוא לא הנאה וכמו שמצאנו שריבוי נרות מותר מצד שזה לא חשיב הנאה

ב. הנה מצאנו כמה דברים שנקטו הראשונים לא אסרו באמירה לעכו"ם כגון שיטת ר"ת במילוי מים מבור כיון שיכול לרדת ולשתות וכן טלטול הנר כיון שהישראל יכול על ידי טלטול מהצד ולכאורא כל זה שייך אם האיסור מצד שמא יאמר לו אבל לרש"י שטעם האיסור מצד שלא יהנה ממלאכת עכו"ם לכאורא לא שייך התירים אלו וצ"ע הרי קי"ל כרש"י לענין שני יו"ט אמנם לגר"ז אדרבא קי"ל כר"ת רק שס"ל שלא אסרו ביו"ט שני וכנ"ל וצ"ע

ג. והנה הרא"ש כתב שלרש"י לכאורא אין לאסור אלא כשיעור זמן הלקיטה ולא כשיעור זמן ההבאה אמנם הר"ן ועוד ראשונים כתבו שגם לרש"י אסור כשיעור זמן ההבאה דאל"כ הוא עדין יבוא לומר לו ויש מקום לומר שזה תלוי לשיטתם בביאור דברי רש"י דלתוס' שזה מצד שהוא נהנה ממלאכת שבת א"כ מסתבר דמה שזה רק היכי תימצי לעשית המלאכה זה לא בכלל אמנם לראשונים שטעם האיסור מצד שמא יאמר לו ודאי יסתבר שחז"ל החשיבו גם זמן זה בכלל ההנאה ממעשה המלאכה דהרי זה טעם האיסור

ד. והנה דעת רבינו יונה שבהוצאה אין איסור מעשה שבת דישראל אמנם מפורש במשנה שלענין מעשה הנאה מעכו"ם יש גם בהוצאה ולכאורא כל דבריו לר"ת שהאיסור הנאה ממעשה עכו"ם מצד שמא יאמר לו משא"כ בישראל האיסור שלא יהנה ממעשה שבת לכן אין לדמות הדברים אמנם לכאורא לרש"י מהא דחזינן שלענין עכו"ם חשיב הנאה ה"ה לענין ישראל ולפ"ז למאי דקי"ל לעיקר כרש"י לכאורא אין להקל כרבינו יונה וצ"ע

ה. והנה דנו הראשונים האם במעשה שבת דישראל יש גם דין בכדי שיעשו והנה לדעת ר"ת אין שום מקור מהדין אמירה לעכו"ם שזה סיבה לאסור במוצאי שבת דהרי שם סיבת האיסור מצד שמא יאמר לו והרי במעשה שבת דישראל זה לא שיך ורק אסרו מצד שלא יהנה ממעשה שבת או מצד קנס וכיון שלא קנסו לעולם אין לנו מקור שקנסו בכדי שיעשו אמנם לשיטת רש"י שזה אסור מצד שלא יהנה ממעשה שבת א"כ כיון שמבואר שהשיעור בכדי שיעשו הוא בכלל ההנאה ממעשה שבת א"כ אין סיבה שבישראל זה יהיה אחרת וכן הוא באמת שיטתו בחולין ט"ו. וכן הוא ברמב"ן שם אמנם הראשונים שם חלקו על רש"י ובפשוטו זה לשיטתם אמנם השו"ע אפילו שפסק כרש"י בכל אופן נקט שאין בכדי שיעשו ועיין במג"א ובגר"א שכתבו כיון שזה לא שכיח לא גזרו ומקורם מתוס' וצ"ע שכל סברת התוס' שכיון שזה לא שכיח א"כ לא עשו איסור על שוגג אבל במקום שאסרו והגדר שלא יהנה למאי דס"ל לרש"י שבכדי שיהנה זה כולל בכדי שיעשו א"כ גם כאן זה כך ורק אם נימא שגם במזיד שזה לא שכיח אין האיסור מצד שלא יהנה וכנ"ל א"ש

ו. עוד כתבו האחרונים לדון במעשה שבת דמומר ועיין פמ"ג שכ"ה כ"ב שכתב דלר"ת שבישראל אין החשש כיון שלא יאמר לו א"כ גם כאן כיון שיש איסור לפני עור הוא לא יאמר לו משא"כ לרש"י שכל הסיבה שאין בכדי שיעשו בגלל שזה לא שכיח והרי כאן זה שכיח

ז.עיין ראשונים לענין שני יו"ט לפני שבת דלכאורא לר"ת זה אסור אמנם כתבו שיתכן שכל כך הרבה לא גזרו וזה מותר בליל שבת לאחר בכדי שיעשו ועיין רמ"א שלענין שני יו"ט של ר"ה כתב להחמיר והט"ז כתב בשם היש"ש שלאחר שבת אפשר להקל ללא בכדי שיעשו וכתב הגרעק"א שכל זה לר"ת שלא החמירו כל כך הרבה ימים מצד שמא יאמר לו על אחרי הרבה זמן אבל לרש"י זה אסור מעיקר הדין מצד שלא יהנה וכמבואר בדבריו שביו"ט לאחר שבת אסור וכן בשני יו"ט עיין תקט"ו ס"א אמנם הגר"ז העתיק את דברי הט"ז וצ"ע ולכאורא כל הסברא שקולת הראשונים הנ"ל אינה לרש"י אם שלא יהנה זה טעם אבל אם הסיבה מצד שמא יאמר לו ורק הגדר שלא יהנה א"כ כמו שלתוס' התירו נגד הגדר הרגיל ה"ה לרש"י וכן הוא דעת השו,ע שהעתיק הקולא אפילו שנקט כרש"י וצ"ע

**בטעם האיסור לרש"י בבא מחוץ לתחום**

ד] והנה עיין שו"ע תקט"ו ס"ט דישראל ששלח עכו"ם להביא דבר לישראל והוא הביא בשבת שזה מותר לישראל שנשתלח לו שאין חשש שיבוא לומר לו כיון שהעכו"ם לא יסכים להביא לו דהרי כאן הביא מחמת הישראל ששלחו ועיין מג"א שהביא להקשות שהניחא לשיטת ר"ת שהאיסור מצד שמא יאמר לו אבל לרש"י שהאיסור מצד שהוא נהנה ממלאכת שבת הרי גם כאן למעשה הרי הוא נהנה ממלאכת שבת וכתב המג"א שכאן כיון שהוא לא נהנה מהמלאכה עצמה לכו"ע לא שיך לאסור מצד שלא יהנה ממלאכת יו"ט ובפשוטו כונתו דבמקום שהמלאכה זה מה שהחפץ שינה את מקומו ואין שום שינוי בגוף החפץ לא שיך לאסור מצד שלא יהנה ממלאכת שבת ורק זה אסור רק מצד שלא יאמר לו [וכן ביאר בגר"ז]

ועיין מחצית השקל ובית מאיר ובא"ר דביארו דהנה רש"י הקשה ביצה כ"ה. למה לענין חוץ לתחום הבא בשביל ישראל אחד מותר לישראל אחר וכתב או מצד שזה איסור דרבנן לכן לא אסרו אלא למי שזה הגיע לו והוסיף עוד טעם אחר נראה לי דלא אסרו מחוץ לתחום אלא מצד שמא יאמר לו ולכן לגבי אחר זה לא שיך דהרי אינו מכירו ועיין מהרש"ל שכתב שלא גורסים את זה דהרי רש"י לא ס"ל טעם זה וכן הקשה בביאור הגר"א ש"ז סי"ד אמנם המהרש"א נקט שגורסים את זה ובזה ביאר המג"א שכאן שאין שינוי בגוף הדבר אין לאסור אלא מצד שמא יאמר לו אלא שצ"ע עד כמה שרש"י ס"ל האיסור של שמא יאמר לו א"כ למה לא ביאר שזה הטעם של בכדי שיעשו ויתכן דס"ל שסתימת הדברים שזה אסור גם למישהו אחר ובהכרח שזה מצד שלא יהנה ממלאכת שבת אמנם קשה למה תמיד בליל יו"ט שני מותר לפחות יאסר למי שעשו בשבילו מצד שמא יאמר לו וכתבו האחרונים לבאר שס"ל שבאמת בדין תחומין זה לא נאסר כלל בכדי שיעשו וכשיטת הרא"ש אמנם הדברים צ"ע דהרי הרא"ש דחה שהגמ' קנ"א זה לענין מת והרי ברש"י שם מבואר שזה גם במרחץ דהינו דלדבריו אין שום חומרא במת ובאמת ברוב הראשונים לא גרסו כך ברש"י בביצה אמנם בעיקר פסק הלכה דבר זה יתכן אמנם עדין צ"ע דהרי מפורש קכ"ב. שבאמירה לעכו"ם אסור גם באיסור הוצאה ולכאורא גם שם אין שום שינוי בעצם החפצא וודאי שגם שם נקטו כל הראשונים שזה אסור גם לאדם אחר וצ"ע

**אם כל האיסור בכדי שיעשו, או שבשבת זה גזירה לעצמה**

ה]יש לעיין בדין שאסור בכדי שיעשו האם הכונה שזה כל האיסור שלא יהנה ממעשה שבת ואם הבכדי שיעשו יגמר בשבת זה יהיה מותר או שודאי שיש איסור עד מוצאי שבת דהינו שהדבר נאסר לשבת אלא שנוסף עוד איסור בכדי שיעשו ויש בזה שני נידונים במקום שהשבת קיים ובמקום שהשבח לא קיים וכדלקמן [ונפק"מ בספק שאסור מצד דשיל"מ אם עד לאחר בכדי שיעשו זה לא יהיה ראוי לשימוש האם עדין צריך לחכות עד מוצאי שבת] והנה עיין פמ"ג ריש סימן שי"ח שעכו"ם שחימם מים שזה נאסר גם אם זה הצטנן זה אסור עד מוצאי שבת אמנם לא צריך לחכות בכדי שיעשו כיון שהשבח לא נמצא א"כ זה כמו לאחר בכדי שיעשו [ומקורו מהרשב"א סימן רנ"ג ויש שנקטו שזה רק בישראל שאמר ומדין מעשה שבת דישראל אמנם האחרונים עיין גר"ז ומ"ב וחזו"א שם שנקטו לא כך] ובפשוטו מבואר לפ"ז דגם במקום שהבכדי יעשו נגמר בכל אופן זה נאסר עד סוף שבת אמנם במ"ב רנ"ג סקצ"ו מבואר שזה אסור עד בכדי שיעשו דהינו שדנים הזמן לחמם המים ולדבריו לכאורא הגדר שמראש חל האיסור עד הזמן שעד כמה שזה ישאר חם שבכל אופן זה מותר שזה בכדי שיעשו ולפ"ז אין ראיה שיש דין יותר מאשר בכדי שיעשו

והנה מבואר בסימן רנ"ט שעכו"ם שקירב בישול דהרמ"א בתשובות נסתפק בזה ונטה להקל אמנם בישראל התיר ולכאורא כאן בתחילה זה נאסר עד שיגיע הזמן שבין כה היה מתבשל ואז זה מותר ולכאורא זה כמו לאחר בכדי שיעשו ובדבריו שם לא משמע שהתיר מטעם זה אלא שזה כמו ריבוי נרות דהינו שביחס לכללות ההנאה מה שזה יותר מהר זה כמו ריבוי נרות אמנם כאן מציאות הבישול גם עכשיו היא מכח שבת אלא שזה היה נעשה גם ללא איסור ובזה יתכן שבשבת זה ודאי סיבה לאסור ונפק"מ בגוי שבירר שלא לאלתר ועכשיו הגיע זמן האכילה שגם בשבת אפשר לברור דבישראל הבה"ל נקט לאיסור וכן נפק"מ בחזר ועירב וצ"ע בכל זה

והנה בפשוטו לרש"י אין לנו מקור שיש איסור יותר מכדי שיעשו אמנם לר"ת אם ננקוט כנ"ל שחלוק שבת מלאחר שבת דבשבת זה אסור לכולם ולאחר שבת רק למי שעשו בשבילו א"כ חזינן שיש תקנה מיוחדת לשבת ויתכן ששם הגדר שחל איסור על החפצא לכל השבת אמנם גם לולי זה יתכן שכיון שמצאנו בתחומין לרא"ש שאין בכדי שיעשו א"כ חזינן שיש איסור רק על שבת ויתכן שהגדר הנ"ל אמנם הרי"ף והרשב"א חלקו על זה וצ"ע

ועיין רמב"ן קנ"א. שכתב לדון שספק מעשה שבת שמותר לרש"י זה רק בכדי שיעשו ולא בשבת וכן נקט המג"א וצ"ע לרש"י הרי זה איסור אחד ומבואר כנ"ל שגם לרש"י יש איסור בשבת ואיסור במוצאי שבת ולדעת ר"ת א"ש כנ"ל אמנם לרש"י הדבר מחודש יותר

והנה מבואר ברמ"א שריבוי נרות מותר בעכו"ם וכתב הגר"א כיון שהאיסור בכדי שיעשו דהינו שממילא חזינן שיסוד האיסור שלא יהנה ממעשה שבת וממילא כאן שיכול ללא זה לא חשיב שנהנה ובפשוטו מבואר מדברי הגר"א שגם בשבת עצמו יש איסור רק עד בכדי שיעשו אמנם אין זה ראיה שכונת הגר"א רק לומר שחזינן שזה לא נהיה חפצא דאיסורא עולמית כיון שיש כאן יצירה של איסור והרי בכל בכדי שיעשו למעשה היצירה נעשתה באיסור בשבת אלא כל האיסור שלא יהנה וממילא זה סברא גם להתיר בשבת וממילא זה גם בישראל ועיין סימן רנ"ג שכתב דבריו לגבי מצטמק ורע לו ובפשוטו זה גם בישראל וצ"ע

והנה לגבי ישראל גם יש לדון כנ"ל ויש מקום לומר שלרמב"ן שיש בכדי שיעשו א"כ זה כל האיסור ועיין לשון הבדק הבית י"ח. שכיון שהטעם שלא יהנה ממלאכת שבת א"כ ודאי שצריך עד בכדי שיעשו שא"כ יהנה אמנם לראשונים שאין בכדי שיעשו יתכן שגדר הדין שחל איסור לשבת אמנם מסברא ודאי האיסור שלא יהנה אלא שלא אסרו אלא לשבת ולכן אם הכדי שיעשו יגמר בשבת זה יהיה מותר אמנם מהדין של נצטנן חזינן לא כך וכן מבואר בבה"ל לגבי בורר שזה נאסר אפילו שאפשר לעשות אוכל מתוך פסולת וצ"ע בכ"ז

כ"ז אד"א ע"ד

**בדינא דקבלנות ושכיר יום בשדה בית ומרחץ**

**אריסות וקבלנות שדה ומרחץ**

א]מבואר בסוגין דיש ג' אופנים בנתינת מלאכה לגוי וחלקם אסורים מצד עיקר הדין וחלקם אסורים מצד מראית העין ומצאנו בזה כמה נפק"מ א. לגבי בדיעבד להשתמש אם הכסף דהכרעת המ"ב דאם זה רק איסור של מראית העין מותר ואם זה מעיקר הדין אסור ב. וכן נפק"מ במקום הפסד גדול [רמ"ה ס"ו] דאם זה איסור רק מצד מראית העין מותר ואם זה מעיקר הדין אסור ג. וכן נפק"מ במלאכת מטלטלים דמה שמעיקר הדין זה אסור ומה שמשום מראית העין מותר ויש לברר הגדרים מה אסור מעיקר הדין ומתי לא נאסר מצד עיקר הדין [אלא מצד מראית העין] ונבאר הדברים בס"ד

והנה מבואר בגמ' ע"ז כ"א: לענין שדה ומרחץ שלהשכיר לו המקום מותר מעיקר הדין וזה פשוט כיון שכל העבודה היא רק לצורך העכו"ם ומבואר בגמ' עוד שגם אריסות מותר ובזה יש חידוש יותר גדול שאפילו שהמלאכה היא גם לצורך הישראל ובכל אופן מותר וביאר רש"י כיון שעליו מוטלת המלאכה לעשות דהינו שלכן חשיב שהעשיה היא אדעתיה דנפשיה והנה בשדה שלישראל אין שום ענין מתי הוא יעבוד בשדה ובזה יותר פשוט שמותר דמה שהעכו"ם עושה בשבת זה רק לצורך עצמו אמנם במרחץ הרי הישראל מרויח מכל יום עבודה ובכל אופן מדויק בגמ' שמותר שרק מצד שאריסותיה דמרחץ לא עבדי אנשי אסור והטעם כנ"ל שכיון שהעבודה מוטלת עליו חשיב שעושה אדעתיה דנפשיה ולכן מותר ודנו הראשונים לענין קבלנות בית ושדה ששם לעכו"ם אין חלק בפירות ובכל אופן כתבו להיתר והוכיחו דבר זה מהגמ' שמותר לתת עורות לעבדן קודם שבת וכן מהא דמותר לשלוח אגרת בקצץ וביארו כנ"ל שכיון שהעבודה מוטלת עליו לעשות וגם מצד הישראל לא משנה לו מתי עושה ממילא חשיב אדעתיה דנפשיה ומותר אלא שרוב הראשונים נקטו שכל ההיתר רק בסתמא אבל אם אומר לו מפורש שיעשה בשבת אסור אמנם במרדכי פרק ב"ט ומקורו מתשובת היראים הובא בראבי"ה סימן שצ"ז שנקט שכיון שאדעתיה דנפשיה קעביד אין איסור אפילו אם אמר לו מפורש רק בשבת אסור לו לומר מצד ממצוא חפציך ולצורך מצוה מותר אפילו בשבת

**צדדי הנידון בקבלנות דמרחץ ודעות האחרונים בזה**

ב]והנה יש לדון בקבלנות דמרחץ דהינו שכל הרווחים של הישראל ונותן לו מחיר קבוע על הפעלת המרחץ האם זה אסור מצד עיקר הדין או מצד מראית העין דהינו שכאן הרי מצד הישראל יש לו ענין שיעבוד בשבת דהרי כל יום זה רווח נפרד ואי אפשר להשלים את עבודת היום למחרת ויש לדון כאן שלשה צדדים יש מקום לומר שאפילו אם העכו"ם מרויח ממה שעובד וכגון שמקבל על כל הפעלה של המרחץ אבל כיון שכאן כל הרווחים של הישראל ודאי חשיב מלאכת הישראל בשבת ויש מקום לדון שאם העכו"ם לא יפסיד בעבודתו ורק הישראל יפסיד א"כ כל המלאכה כאן היא רק לצורך הישראל וודאי חשיב מלאכת הישראל וזה אסור אמנם אם קבע אם העכו"ם מחיר על כל העסקה של המרחץ א"כ לעכו"ם יש מזה גם רוח כספי ומותר אמנם יתכן שבשני המקרים אין איסור אלא מצד מראית העין דכיון שהעכו"ם הרי עושה כי חושב שזה מצד חלק מעבודתו וא"כ הוא עושה בתור שעליו מוטלת העבודה ולא בתור עבודת הישראל וממילא גם בזה שייך לומר שאדעתיה דנפשיה קעביד ויתכן עוד שהרי גם אם היה יודע שלא צריך לעבוד היה עובד כדי למצוא חן בעיני מעבידו וממילא זה כמו שעושה בחינם לצורך הישראל שחשיב שאדעתיה דנפשיה קעביד [ונפק"מ בין הטעמים האם זה בגדר קבלנות או רק כמו בחינם לדין מחאה ויתכן עוד נפק"מ בזה ועין גר"ז רמ"ג ס"ג שכתב שני הסברות] ונחלקו בזה רבותינו האחרונים וכדלקמן והנה עיין בראשונים שדנו לענין קבלנות שדה כתבו כ"ש כאן מותר כיון שהישראל לא נהנה מזה דהינו דהעמידו אופן המותר שאין הישראל נהנה אמנם יתכן שגם בנהנה מותר רק רצו לומר כ"ש אמנם הר"ן בע"ז כתב שמותר כיון שאין הישראל נהנה ומשמע שאם יהנה אסור אמנם בשבת פ' כל כתבי כתב גם כ"ש [ובעיקר דברים צ"ע דגם באריסות הישראל לא נהנה דמה איכפת לו מתי יעשה וצ"ע מאי כ"ש]

והנה כתב הטור סימן רמ"ג בשם הרא"ש שכיון שהדרך היום במרחץ להשכירו הלכך מותר בקבלנות ופשטות לשון הטור שמותר לתת מרחץ בקבלנות אמנם הב"י הביא לגרוס מותר בהבלעה דהינו שרק שכירות מותר ובטעם הדבר שאין לגרוס קבלנות מצאנו שלשה טעמים המהר"י אבוהב כתב שאפילו לשיטות שקבלנות בקרקע מותר אבל דוקא שם שלישראל לא איכפת מתי הוא יעבוד אבל כאן שלישראל יש רווח מכל יום שהמרחץ עובד א"כ הוא נהנה ממלאכת שבת דהינו שכה"ג זה אסור מעיקר הדין ופשטות לשונו משמע שגם אם העכום גם מרויח אבל כיון שאין לו בגוף הרווחים ולישראל יש ענין שיעבוד בשבת חשיב מלאכת הישראל ואסור [וכן סתימת לשון המ"ב] וכן נקט הפמ"ג א"א ב' בכוונתו אלא שביאר כיון שהעכו"ם יכול להישכר במקום אחר וצ"ב הסברא בזה

אמנם עיין מג"א רמ"ג סק"ב שהביא את דבריו והוסיף דהא אף אם העכו"ם לא יעשה לו מלאכתו יצטרך לשלם לו וביארו הלבושי שרד והגר"ז ובנובי"ת סימן ל"ח שכיון שהעכו"ם שכור לחודש וגם אם לא יעבוד יום אחד לא יוריד לו משכרו לכן כה"ג יוצא שכל המלאכה היא רק לצורך הבעל הבית וכה"ג זה אסור מעיקר הדין אמנם אם זה יהיה קבלנות שמקבל על כל יום שמפעיל המרחץ סכום מסוים בזה ודאי אין איסור מעיקר הדין כיון שהעכו"ם מרויח וחשיב שעושה אדעתיה דנפשיה [ועיין גר"ז קו"א רמ"ד סק"א שכתב לדון במקום שאם יוותר לו על העבודה לא יוכל להוריד לו משכרו אבל אם העכו"ם מצד עצמו לא יעבוד יוכל להוריד לו משכרו האם כה"ג חשיב שזה רק לצורך הישראל דהעכו"ם מעדיף לא לעבוד או שכיון שעד כמה שהישראל לא מוותר העכו"ם עובד לצורך שכרו ממילא זה מותר ע"ש] והנה התו"ש הוסיף שגם במקום שאין רווח ממון לישראל אלא שמצד צורכו בדבר הוא צריך את זה לשבת א"כ יוצא שיש תועלת לישראל במה שנעשה בשבת ולעכו"ם אין תועלת ג"כ אסור והגר"ז בקו"א האריך שכיון שזה לא רוח ממון כה"ג אין זה בכלל משתשרי ליה שזה סיבה לאסור אמנם עיין סימן רנ"ב שדן שבמקום שאין לישראל צורך כלל אלא שיעשה בשבת אפילו שהעכו"ם לא יודע ועשה בשבת מצד עצמו זה אסור ע"ש [ועיין שער הציון י"ד שלא הכריע במחלוקת הפמ"ג והלבושי שרד]

ועיין רמ"ד ס"ו דהמג"א הביא מהרש"ל וכן הוא במ"ב דשישראל שקנה חפירת המלח ושוכר עכו"ם שיעשה בקבלנות ויקבל על כל כמו סכום מסוים שכה"ג מותר לתת לו גם בשבת כיון שאדעתיה דנפשיה קעביד ועיין גר"ז בקו"א שהאריך דמבואר דכל שהעכו"ם נהנה ודאי מותר ודלא כפמ"ג אמנם הפמ"ג שם א"א י"ח ביאר המהרש"ל אחרת וע"ש בשער הציון שנקט כגר"ז

אמנם הט"ז נקט שגם כה"ג שהישראל מפסיד והעכו"ם לא אין לאסור מצד עיקר הדין אלא רק מצד מראית העין כיון שקי"ל שאסור קבלנות גם בשדה אבל מצד עיקר הדין זה מותר וכן הוא בב"ח וביאר הגר"ז הסברא כנ"ל שכיון שהעכו"ם עושה כי חושב שזה מכלל עבודתו ואדעתיה דנפשיה א"כ אפילו שזה לא כך חשיב שאדעתיה דנפשיה קעביד והנה עיין הגהות ברוך טעם דהביא מהריטב"א בע"ז שכתב מפורש שמותר קבלנות במרחץ ומבואר דלא כפמ"ג הנ"ל אמנם יתכן שכונתו במקרה שהעכו"ם יפסיד אם לא יעבוד בשבת וכדעת המג"א

[והנה יש להקשות שאפילו אם זה אדעתיה דנפשיה וכדעת הט"ז ואין כאן איסור אמירה לעכו"ם אבל למה שזה לא יאסר מצד הנאה ממעשה עכו"ם והנה לדעת הר"ן שבקצץ אין האיסור א"ש אמנם לדעת החולקים צ"ע וגם לדעת הר"ן יש לעיין שכאן שהרוח לא יכול להיות אלא בשבת א"כ יש החשש שמא יאמר ויתכן שכאן הכסף אין זה הנאה ממעשה שבת דרק חימום המרחץ זה חשיב הנאה ממעשה שבת ולא תוצאות הכסף ויתכן שבאמת צריך לחכות כזמן שיכול להשיג הרוח הנ"ל וזה לא טענה שהרי צריך המרחץ לאותו יום שגם כה"ג חשיב בכדי שיעשו וצ"ע]

**ביאור דעת הרמב"ם בשכיר שנה**

ג]והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם יש סיבת איסור בקבלנות במקום שרק הישראל מרויח בזה יש בזה נפק"מ לעוד נידון דהנה כתב הרמב"ם שאם שכר פועל לשנה ולא מחשב עמו יום יום מותר לשולחו באגרת בערב שבת והשיג עליו הראב"ד שכיון שהישראל משתרשי ליה אסור דהינו שהרי אם לא ילך היום ויעשה את זה מחר זה על חשבון עבודה אחרת דהינו שפשיטא ליה כסברת המהרי"א הנ"ל ובדעת הרמב"ם כתב המג"א שודאי שגם הוא מודה לזה אלא שמדובר שהוא לא נצרך כל הזמן ויש לו זמנים פנוים וממילא חשיב שמה שעושה היום זה לא רוח לישראל אבל אם כותב כל הזמן ודאי אסור אמנם הט"ז כתב שמדובר שכותב כל הזמן אלא שבעל הבית לא מקפיד עליו אם יום אחד לא יכתוב וממילא לא חשיב שחייבו לשלוח עכשיו וגם כאן יש ההיתר של אדעתיה דנפשיה ובפשוטו זה הט"ז לשיטתו ועיין ב"י שכתב להסתפק האם הרמב"ם דיבר גם בשכור לכל המלאכות שאז הוא ודאי מרויח מזה והרמ"א העתיק לאיסור ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל דאם מתי שכל הרווח רק לבעל הבית אסור א"כ ודאי אסור אמנם אם גם כה"ג מותר ה"ה כאן זה מותר וצ"ע דעת הט"ז שהרי לא השיג על הרמ"א וכבר הקשה כן הגר"ז רנ"ב קו"א ו' ולא זכיתי להבין מה שישב שם

והנה בעיקר הנידון בשכיר שנה לכל המלאכות עיין ספר התרומה שכתב שמותר לומר לעבדו ולשפחתו למה לא הדלקת הנר בשבוע שעבר ומבואר שמותר מה שהשפחה מדלקת האש לצורך הישראל והנה כאן זה שכיר שנה ומבואר שמותר ועיין גר"ז שזה כדעת הט"ז ועיין מהדורא בתרא לסימן רמ"ג שביאר שכאן אין איסור מראית העין דכולם יודעים שהיא שכיר שנה ולא מדובר בעכו"ם זמני וכן עיין ב"י שהביא מהרא"ם דאם יש דליקה מותר לתת לשפחתו לכבות ובפשוטו גם כאן מבואר שחשיב אדעתיה דנפשיה אפילו דבפשוטו עושה את זה מצד שכירותה [אמנם יתכן שזה לשיטתו שמועיל בקבלן גם לומר לו מפורש שיעשה בשבת אמנם זה אינו דהרי סברת האוסרים שזה כמו שכיר יום ועיין לקמן סק"ה] ועיין מ"ב שהעתיק דבר זה בסימן של"ד וכתב הגר"ז סימן רמ"ד ס"י שבמקום הפסד גדול אפשר לסמוך על שיטות אלו אמנם יתכן שכאן יש סברא שזה סוג דבר שאדם עושה אפילו אם הוא לא שכיר ויתכן שזה סברת הב"י שזה רק בדליקה וממילא יתכן שמצד זה אפשר להקל

[ויש לציין עוד דבתחילת סימן רע"ו לגבי הדלקת הנר בקבלנות מבואר שמעיקר הדין מותר ורק מצד האיסור של הנאה ממעשה עכו"ם אסור ובפשוטו מדובר כמבואר במ"ב סק"ה שעל כל הדלקה מקבל סכום מסוים ומבואר דלא כפמ"ג שזה אסור מעיקר הדין וכבר עמד על זה הגר"ז וע"ש במ"ב סקמ"ה לענין עכו"ם שתפקידו להסיק התנור שיש בזה היתר דקבלנות וצ"ע ששם כיון שזה תפקידו הקבוע א"כ לא יוריד לו אם לא יעבוד שבת אחת וצ"ע שזה יאסר מעיקר הדין עוד צ"ע בכל אופנים אלו למה אין איסור מצד מראית העין]

**יוכיח מהרא"ש שיש איסור של מחזי כשלוחו בנהנה הישראל אפילו שגם העכו"ם נהנה**

ד]והנה מבואר בגמ' י"ט. שאסור להשכיר כלים לעכו"ם ביום ו' ותמהו הראשונים בטעם הדבר ועיין רא"ש ורשב"א שהביא לבאר שמדובר שזה כלי שיש בו מלאכת איסור וכיון שאם העכו"ם לא יעשה בו מלאכה בשבת לא ישלם על יום זה הוא מחזי כשלוחו והקשה הרא"ש מה זה שונה מנתינת עורות לעבדן ותירץ ששם הישראל לא נהנה שעושה בשבת ומבואר שאם היה נהנה באמת היה אסור והנה בשכירות אפילו שהישראל נהנה אבל ודאי שגם העכו"ם נהנה שהרי עושה המלאכה לצורך עצמו ובכל אופן מבואר שביום ו' זה אסור ומבואר ברא"ש שגם בעורות כה"ג זה היה אסור וכתב הגר"ז בקו"א רמ"ד סק"א דמבואר מזה שכל מה שכתב המג"א שאין איסור אלא א"כ הישראל מרויח ולא העכו"ם זה רק ביום ה' אבל ביום ו' גם כה"ג אסור ובזה ישב את המג"א רמ"ד סק"א שכתב על דין השו"ע של קבלנות שאין הישראל נהנה מזה ומשמע שאפילו שהעכו"ם עושה אדעתיה דנפשיה בכל אופן בנהנה הישראל אסור וביאר הנ"ל שכונתו ליום ו' וכנ"ל רק שבמרחץ הרי מדובר בשכירות לא ביום ו' ובזה אין איסור אלא א"כ הישראל נהנה והעכו"ם לא נהנה וע"ש שכתב שאין להוכיח דלא כפמ"ג דיתכן דרק כאן שהכלי שכור לעכו"ם והא רק שלו לא חששו אלא ביום ו' אבל בפועל זה יותר חמור וכן אין לדיק מהרמב"ם שלא אסר כלל אפילו ליום ו' שגם בפועל לא יאסור דכאן זה יותר קל מסברא הנ"ל

**בדין נהנה הישראל לבד האם זה אסור ביום ה'**

ה]והנה מתבאר כאן שיש איסור של מחזי כשלוחו וזה רק ביום ו' ועיין גמ' י"ט. שאין לשלוח אגרת ביד עכו"ם בע"ש ובפשוטו נקטו הראשונים דעורות לעבדן זה רק בקצץ אבל בלא קצץ אסור אמנם צ"ע הלשון ער"ש דבפשוטו גם קודם אסור והרמב"ם נקט שהגמ' לאו דוקא אמנם הרא"ש וסיעתו נקטו שגם בלא קצץ זה אדעתיה דנפשיה ורק שזה מחזי כשלוחו וכל האיסור רק בערב שבת שאז זה מחזי כשלוחו ולא קודם ומבואר שבדין שאסור מעיקר הדין מצאנו שכיר יום שזה ודאי אסור גם ביום ה' ומצאנו מחזי כשלוחו שזה לא ממש שלוחו וזה לדעת הרא"ש אסור רק ביום ו' [ולדעת הרמב"ם אסור גם ביום א' אמנם אם ודאי יכול לגמור מותר ואם רואה לא צריך למחות משא"כ בשכיר יום כמבואר בגר"ז] ויש לדון בדין זה דהראב"ד והמהרי"א שמשתרשי ליה הישראל האם זה אסור כמו שכיר יום דחשיב שזה ממש מלאכת הישראל או שכאן כיון שהעכו"ם עושה בתור מלאכתו ודאי שזה לא מעיקר הדין אלא רק כדין מחזי כשלוחו והנה למה דנתבאר לעיל הרי בדין מחזי כשלוחו אסור אפילו אם גם העכו"ם מרויח כמבואר ברא"ש ובהכרח שבאופן שרק הישראל נהנה שהמג"א אסר זה אפילו קודם יום ו' דשם זה כמו שכיר יום וכן הוא נידון האחרונים לגבי מרחץ שזה אסור מעיקר הדין וכמבואר במ"ב סק"י שזה אפילו מחוץ לתחום ואפילו אם שכר לא ביום ו'

אמנם בפשוטו בשו"ע מפורש שזה רק אסור מצד מחזי כשלוחו דעיין סימן רמ"ז ס"ו שלשלוח אגרת אם שכיר שנה אסור ביום ו' וביארו האחרונים [עיין גר"ז ס"י ובבה"ל שם] דהשו"ע נסתפק האם דעת הרמב"ם להתיר בשכיר שנה אפילו אם זה לכל המלאכות ולכן אם זה לא יום ו' שדעת הרא"ש שמותר תמיד וגם לדעת הרמב"ם יתכן שמותר ממילא כאן אפשר ודאי להקל ועיין תהלה לדוד שם שתמה שהרי עד כמה ששכיר שנה אסור זה כמו שכיר יום א"כ ודאי שגם יום א' זה אסור אמנם מדברי השו"ע מבואר שזה רק חיסרון כמו לא קצץ שזה מחזי כשלוחו ולא יותר מזה וצ"ע שבהכרח אינו כן וכנ"ל דהרי זה אסור אפילו קודם יום ו' וכן הרי מצד מחזי כשלוחו זה אפילו אם גם העכו"ם מרויח וצע"ג

ולחומר הקושיא לכאורא מוכח שהנידון של משתרשי ליה במרחץ והנידון של משתרשי ליה בשכיר יום זה לא אותו נידון ובמרחץ זה כמו שכיר יום ולכן ודאי שגם חוץ לתחום וגם ביום ה' אסור והנידון של שכיר שנה זה רק בגדר מחזי כשלוחו שלראשונים שביום ה' מותר גם כאן מותר והסברא לחלק בזה דבמרחץ עצם הפעולה של עכשיו שהוא רווח זה של המרחץ לא יהיה לו אותו אם לא יעבוד עכשיו משא"כ בשכיר פעולה זה של הולכת האגרת תעשה ודאי גם אם לא יעבוד בשבת אלא שיפסיד פעולה אחרת וזה רק מחזי כשלוחו שזה בגדרי לא קצץ שמותר ביום ה' וצ"ע בזה [וכמדומה שהגר"ז רמז לחילוק זה

והנה נפק"מ בכל הנ"ל דבגוי שבת הנשכר לצורך מה שיקראו לו תמיד גם באמירה דרך רמז יהיה אסור כיון שעושה דבר זה מחמת מלאכתו וזה אסור מצד עיקר הדין ולא רק מצד מראית העין וכדעת המהרי"א והכרעת המג"א

**בטעם החילוק בין שכיר יום לקבלנות**

ו]מבואר בגמ' שמרחץ באריסות אסור מצד שיחשבו שזה שכיר יום ומבואר מזה שאפילו שקבלנות מותר מצד עיקר הדין אבל שכיר יום אסור מעיקר הדין וכן הביאו הראשונים מהירושלמי לגבי קבלנות דבבית הישראל אסור ובבית העכו"ם מותר אבל אם זה שכיר יום אסור בכל מקום וצ"ב החילוק למה לגבי קבלנות אמרינן שאדעתיה דנפשיה קעביד לקבל שכרו ולגבי שכיר יום לא אמרינן אדעתיה דנפשיה והיה מקום לומר שבאמת אין הבדל מהותי ביניהם אלא דבקבלנות שמשלם לפי העבודה אין סיבה לראות בהסכם שביניהם שהכונה שיעבוד בשבת משא"כ שכיר יום ההסכם שביניהם מתפרש בסתמא שהכונה שיעבוד בשבת וזה כאילו אמר לו שיעבוד בשבת ועיין לשון הרמב"ם הובא בשו"ע רמ"ד ס"א לענין מרחץ שכתב שהמראית העין ששכרו לעבוד בשבת ומשמע שכל האיסור כי שכרו לעבוד בשבת אבל אם באמת יגיד לו שיעבוד מתי שרוצה אבל על כל יום יקבל סכום מסוים מותר ועיין תוס' שבת י"ז: לענין המראית העין שבתחילה כתבו שאמר לו לעבוד בשבת ובסוף כתבו שיחשדוהו בשכיר יום ולנ"ל א"ש שזה אותו טעם ועיין תו"י שם שכתבו שקבלנות אסור לומר מפורש שיעשה בשבת והוכיחו מהדין שכיר יום ומבואר שכל האיסור שזה מתפרש שיעבוד בשבת וכן משמעות השלטי הגבורים בשם הריא"ז ע"ש

אמנם עיין גר"ז רמ"ג ס"ד ובקו"א סק"א שביאר שזה הבדל בגדר הדברים שבקבלן כיון שהתוצאה מוטלת על הפועל א"כ חשיב שזה עבודתו וכלשון רש"י וכאילו עושה התוצאה לעצמו דהרי זה מה שצריך לעשות משא"כ בשכיר יום שמקבל על העבודה ולא התוצאה א"כ חשיב שהמלאכה שעושה היא בשליחות הבעל הבית וזה כל יסוד איסור אמירה לעכו"ם וא"כ אפילו שיש לו תועלת אבל חשיב פעולה שכולה לצורך הבעל הבית ובשליחותו וכן מבואר שביאר המ"ב רנ"ב סקכ"ג [ובפשוטו כן מפורש בריטב"א י"ט. ע"ש] ועיין גר"ז שכתב להוכיח כביאור זה מהמרדכי שהובא סימן רמ"ד ס"ו שבמכס התירו אפילו לומר לו בשבת אבל רק אם זה קבלנות ולא אם זה שכיר יום דהינו שכיון שאדם בהול על ממונו התירו מה שצריך אבל לא יותר מזה והנה אם נימא שכל ההבדל בין קבלנות לשכיר יום האם חשיב שאומר לו על שבת או לא הרי כאן אומר לו מפורש שיעשה בשבת אלא בהכרח ששכיר יום בכלל לא חשיב אדעתיה דנפשיה קעביד וכנ"ל

והנה עיין ר"ן הובא בשו"ע רמ"ז ס"ג שהגמ' שלשלוח אגרת מותר ביום ה' ואסור ביום ו' מדובר שמשלם לו לפי שכיר יום וכה"ג אם זה ערב שבת מחזי כשלוחו ואם זה לא ערב שבת מותר דאדעתיה דנפשיה קעביד דהרי לא מקפיד שילך בשבת ולכאורא מבואר כאן שדעת הר"ן ששכיר יום כל האיסור שזה מתפרש שילך בשבת וכן מבואר מפסק השו"ע [ועין תהל"ד רמ"ג סק"א שדן בזה] ועיין גר"ז רמ"ז ס"ג ובקו"א הנ"ל שביאר שכאן כיון שהרי לא משלם לא אלא א"כ משלים עבודתו רק שהשכר לפי הימים וכה"ג חשיב גם כמו קבלן ובזה ביאר למה שכיר שנה לא חשיב כמו שכיר יום דשם אפילו שהמשכורת לפי העבודה ולא לפי התוצאות אבל כיון שהפועל אחראי שהדבר תמיד יהיה עשוי ולא שעושה רק כמה שמספיק זה גם חשיב קבלן שהעבודה מוטלת עליו וצ"ע

והנה עיין נוב"י תנינא ל"ט וכן הוא במ"ב רמ"ג סק"י לגבי מרחץ שמשלם לפי שכיר יום שאם יוסיף לו גם סכום קטן על כל עבודה שעושה זה מותר שאז זה אדעתיה דנפשיה כיון שמרויח מזה ולכאורא לנ"ל שיסוד האיסור בשכירות יום שעיקר המלאכה חשיב שזה נחשב כשלוחו של בעל הבית א"כ מה יועיל שגם מרויח מזה הרי כל שכיר יום הוא מרויח ובכל אופן זה אסור וצ"ל שכיון שיש לו גם ענין לעשית המלאכה מצד עצמו זה סיבה להתיר וצ"ע

]מבואר בגמ' שבמרחץ אסור להשכיר מצד מראית העין אבל בשדה מותר ודנו הראשונים לגבי קבלנות בית דעת ר"ת דכיון דמבואר דמעיקר הדין מותר ממילא גם אין בזה מראית העין ולכאורא כונתו שרק מרחץ שאין הדרך כלל להשכירו לכן אסור אבל בנין בית שודאי יש גם אנשים שלוקחים קבלן לכן זה מותר אמנם כל הראשונים חלקו עליו מכח סוגיא דמו"ק דמבואר שקבלנות אסור והעמידו בשבת וכן מהירושלמי דמבואר דרשב"א אומר שקבלנות בבית הישראל אסור וכל זה בתלוש אבל במחובר תמיד אסור והירושלמי פוסק כרשב"א אמנם דעת ר"ת משמע שנקט שכיון שרשב"א מחמיר לגבי שדה ובזה לא קי"ל כמותו ה"ה לענין מחובר וצ"ע דעת התוס' אמנם יש ראשונים שנקטו שהרי בבית הישראל רבנן מודים וא"כ כל בנין במחובר זה בבית הישראל וכל המחלוקת בעשית לבנים לצורך מחובר אמנם בקרקע הישראל ודאי אסור אמנם ר"ת בפשוטו נקט שבית הישראל זה רק ממש מקום מגוריו אבל בנית בית במקום שלא גר שם אין זה ביתו ולרבנן מותר ורק לרשב"א אסור ובפשוטו כך ביארו הראשונים שלא אסרו עשית קורות לצורך מחובר כמבואר ברבינו ירוחם ובספר התרומה ודו"ק בזה

ודנו הראשונים לגבי קבלנות בשדה דיש ראשונים שהתירו וטעמם או מצד שדרך קרקע גם מצוי בקבלנות כמו אריסות ולא בשכירי יום או שאנשים יחשבו שזה אריסות ואם יבררו זה יתברר להם שזה קבלנות שזה מותר אמנם ברמב"ם ועוד ראשונים מבואר שאסור גם שדה בקבלנות ובטעם הדבר ברמב"ם ועוד ראשונים משמע שכיון שיראו שהוא לא לוקח חלק בפירות ויראו שהוא לא אריס ממילא יחשדו שהוא שכיר יום דהרי עד כמה שזה לא אריסות שזה הדרך אין סיבה לומר שזה קבלן יותר משכיר יום ולפ"ז בבתים אם דרך בני העיר לתת בקבלנות יהיה מותר דכאן כיון שזה הדרך ודאי יתלו שזה קבלנות שזה מותר וכן נקטו המג"א והגרעק"א והנוב"י ואחי הט"ז אמנם עיין תוס' שהביא מהר"ם שרק בדבר שהעכו"ם לוקח חלק בפירות מותר אבל אם לא תמיד אסור והנה אין כונתו שזה אסור מעיקר הדין דהרי בכלים מבואר דמותר ועיין ר,ן שכתב שזה מחזי כשכיר יום ויתכן שהכונה שכל שמצד צורת העבודה לא ניכר שזה עבודה לעצמו תמיד יש מראית העין שמא זה שכיר יום אמנם בפמ"ג ביאר שאנשים לא מחלקים בין קבלנות לשכיר יום וצ"ע א"כ למה בכלים לא נחשוש מצד האדם עצמו וצ"ל שהאדם שעושה קבלנות אצלו החילוק ניכר ולא מי שלא קשור לשכירות וצ"ע

והנה עיין נשמת אדם כלל ג' ס"ה שכתב לאסור מטעם אחר דהנה מבואר הרי בירושלמי דבביתו דהישראל אסור וביאר הנ"ל שזה מצד שזה נראה שהוא שלחו דהינו שיש חשש שגם אם הוא קבלן אבל הוא אמר לו שיעבוד בשבת והנה בתוס' מבואר שהאיסור של מחובר שזה כמו בית הישראל ולפ"ז לא יעזור שדרכו בקבלנות מצד שכל שזה בבית הישראל יש חשש שאמר לו שיעבוד בשבת והנה בבה"ל לא דן לאסור מטעם הנ"ל ומשמע שנקט שחשש זה הוא רק ממש בבית הישראל ולא במחובר וצ"ע שהראשונים דימו דבר זה והנה עיין רש"י מו"ק שכתב שהחשש שהוא שכרו בשבת ולכאורא זה על דרךך הנשמת אדם אמנם עיין קו"א שכתב שסברת רש"י זה רק אם מתחיל לעבוד באותו יום ולא אם התחיל קודם שבת

והנה המ"ב כתב שחלוקים אם כל העיר נותנת בקבלנות מותר והנה הנשמת אדם לשיטתו שאסר בקבלנות מצד שזה בית הישראל א"כ כאן אפילו שזה מפורסם אבל זה לא בית הישראל ואין סיבה לאסור אמנם לטעם הבה"ל שתמיד יש מראית העין א"כ לכאורא גם כאן צריך לאסור וצ"ל שכיון שיש שם שיטות שאין בזה מראית העין כי לא יודעים של מי זה לכן יש להחמיר ועיין תהל"ד רמ"ג סק"ב שהביא מהגר"ז שבחלוקים חשיב שמתחיל לעבוד בשבת ויש החשש של רש"י ולכן גם אם דרך העיר בקבלנות אסור

ה' אד"ב ע"ד

**המקומות שאסור קבלנות דמטלטלין**

**בדין קבלנות בלא קצץ במטלטלין**

א]מבואר בגמ' דאין משלחין אגרות אלא בקצץ ובלשון הבריתא דמדובר ביום ו' ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן א. דעת הרא"ש וסיעתו דבאמת כל קבלנות שלא קצץ אסור ביום ו' ומותר ביום ה' ובטעם האיסור כיון שמחזי כשלוחו דהינו שבפשוטו זה מתפרש שיעשה מיד אמנם כל זה במקום שזה לא אדעתיה דנפשיה גמור וכן ביום ה' זה לא שייך דאז זה לא נראה כשלוחו על שבת ב. ודעת הר"ן דבסתם קבלן ולא קצץ אסור גם ביום ה' רק שכאן מדובר בשכיר יום שקצץ לא על כל יום ויום רק שלא התנה שיעשה עמו בשבת וכה"ג ביום ו' זה מחזי כשלוחו אבל קודם מותר והנה מבואר בדבריו שבסתם קבלן אסור תמיד וצ"ע עד כמה שהדין של אגרות זה בדוקא יום ו' א"כ אין מקור לעוד איסור אמנם בפשוטו צ"ל כמו שביאר הגר"א שלשון הגמ' אם לא קבוע בי דואר במתא כלל וכלל לא משמע שגם בתחילת השבוע זה אסור [אמנם העירוני דכל האחרונים נקטו שס"ל כדעת הרא"ש רק שס"ל שגם כה"ג לא חשיב קצץ אמנם בדברי בשו"ע שפסק כן עיין מ"ב שביאר כנ"ל] ג. דעת הרמב"ם והרי"ף שתמיד קבלנות בלא קצץ אסור אפילו בתחילת השבוע אם אין לו שהות לגומרו עד שבת ועיין ב"י שהלשון יום ו' לאו דוקא רק שיש כאן חידוש שבקביע בי דואר במתא גם זה מותר אמנם צ"ע הבריתא שאומרת שביום ה' מותר וצ"ל שזה בקצץ וכת"ק דב"ש י"ח:

והנה יש לעיין לדעת הרמב"ם והרי"ף דבלא קצץ אסור מיום א' האם זה מצד שכה"ג זה לא אדעתיה דנפשיה וכשכיר יום או שזה רק מצד שמחזי כשלוחו רק שס"ל שזה שייך גם בתחילת השבוע ונפק"מ בנתן לו בזמן שיכל לגמור עד שבת ולא עשה ונודע לו שעושה בשבת שאם זה כשכיר יום שזה אדעתיה דישראל א"כ צריך למחות בו ואם זה רק מצד שמחזי כשלוחו כל שמצד הנתינה זה לא מחזי כשלוחו אין כאן סיבה לאסור והנה בדעת הר"ן שמצד מחזי כשלוחו זה לא אוסר אלא מיום ו' בהכרח שבלא קצץ שזה אסור כי זה כמו שכיר יום אמנם לדעת הר"מ אין מקור לדבר זה והנה דעת השו"ע שבחינם זה כמו קצץ ולא חילק בין אם זה הגיע מבקשת הישראל או שהעכו"ם מעצמו הציע לעשות הדבר ועיין ביאור הגר"א שמקור הדברים דהירושלמי אומר שאם הישראל רואהו עושה צריך למחות ומשמע שאם יודע שעושה לא צריך למחות והרי לדעת הרמב"ם שבלא קצץ תמיד אסור א"כ לא משכחת ליה דין זה וכונתו לכאורא שגם אם מסר לו בהיתר כגון שיודע שיספיק לגמור אבל אם לא גמר ונודע לו שעושה בשבת צריך למחות אלא בהכרח שכה"ג זה כמו קצץ עכת"ד ומבואר שלדעת הרמב"ם זה כמו שכיר יום ולא רק שזה מחזי כשלוחו ולכן גם במסר בהיתרא ויודע שעושה בשבת צריך למחות [אמנם העירוני דבגר"ז מבואר שמותר אמנם יתכן שודאי שיסוד האיסור שזה נחשב כעשיתו אלא שזה רק מתי שמצד המסירה כך זה מתפרש וצ"ע וכן לכאורא מדברי הבה"ל סימן רנ"ב שדן שבנתן בזמן שיכול לגמור קודם שבת בשכר שלא צריך למחות ולכאורא כל סברת הירושלמי ביחס לדין שמה שרואה אותו זה הגורם אבל עד כמה שזה שכיר יום גמור בזה לכאורא זה אסור מעיקר הדין ולא שיך סברת הירושלמי וצ"ע]

והנה עיין בספר התרומות הובא בסמ"ג ובמרדכי דביארו דמה דהוזכר דין קצץ באגרות מצד שכאן זה כמו בית הישראל כיון שכתב הישראל ניכר על זה ועיין מג"א שכתב שאין כונתו שרק כה"ג צריך קצץ אלא שרק כאן בליכא בי דואר במתא אסור על הספק אמנם עיין מהדורא בתרא לגר"ז שהקשה שעד כמה שחזינן שבאגרת יש סיבה שזה כמו בבית הישראל שלכן צריך קצץ א"כ מהיכי תיתי שבסתם קבלן צריך קצץ ולכן ביאר וכן הוא בב"ח שבאמת דעת הראשונים הנ"ל שכל הדין קצץ זה רק באגרת ומטעם הנ"ל שכתב הישראל ניכר על זה אבל בעורות לעבדן באמת לא צריך קצץ וכן משמעות לשונו ובפשוטו הוא מפורש באגודה

ועיין רמ"א רמ"ז לענין אגרת שלא הקיל ביום ה' אלא בשעת הצורך אמנם לגבי שאר דברים הקיל בסימן רנ"ב לכתחילה והמג"א ביאר שאגרת גרע מצד שיותר נראה שמקפיד שימהר ליתנה אמנם עיין מהדורא בתרא לגר"ז שתמה מהיכי תיתי לחלוק זה שלא נזכר בגמ' ולכן ביאר לנ"ל שבשאר דברים שדעת התרומה וסיעתו שאין איסור כלל לכן הקיל בזה

והנה בפשוטו הקובע זה זמן הדיבור על העסק אבל אם דיבר ביום ה' שיתן לו ואח"כ העכו"ם לוקח מעצמו אין זה בכלל האיסור אמנם עיין סימן ש"ה ס"כ ששפחות שעושות גבינות מעצמם מותר והקשה הגר"א שסימן רמ"ז ס"ו שאסור שכיר שנה וצ"ע ששם הרי מבואר שרק ביום ו' אסור וכאן הרי לא דיבר כלל אלא בהכרח שכל שבזמן המעשה ניכר שזה לישראל זה בכלל המחזי כשלוחו וצ"ע

**בטעם האיסור בבית הישראל בקצץ**

ב]עיין בראשונים שהביאו מהירושלמי שכל ההיתר דקבלן בקצץ זה רק בבית העכו"ם אבל בבית הישראל אסור ובפשוטו טעם הדבר מצד חשדא כמבואר בב"י [והאריך בזה בקו"א רנ"ב סק"ה] ומהו החשד בפשוטו שמא הוא שכיר יום כמו במחובר שקי"ל שאסור קבלן כמבואר בראשונים ולגבי דבר שדרכו בקבלנות זה תלוי בנידון הבה"ל סימן רמ"ד ס"א לגבי קבלנות קרקע שאם כל ההיתר בשדה באריסות כי מקבל חלק מהרווחים אבל ללא זה תמיד חושדים בו בשכיר יום א"כ ה"ה כאן ולא יועיל שדרכו בקבלנות אבל אם שם רק הטעם שיחשדו בשכיר יום כיון שזה הדרך א"כ אם כאן דרכו בקבלנות יהיה מותר אמנם עיין מ"ב רנ"ב סקי"ז שהביא מהחיי אדם שביאר שבסוגין החשש מצד שאולי אמר לו שיעשה בשבת דהינו דלא החשש אולי הוא שכיר יום אלא שגם אם הוא קבלן אבל אולי אמר לו שיעשה בשבת ולפ"ז כתב שודאי שגם אם הדרך בקבלנות אסור והנה בדבריו מבואר שנקט שזה גם הטעם בקבלנות שדה או בית שאסור אמנם הבה"ל שם לא העתיק כלל טעם הנ"ל ורק כאן לגבי תוך ביתו העתיק סברא זו [אמנם בבה"ל בסופו ציין לחיי אדם] ומשמע קצת שנקט שחלוק הדברים שרק בתוך ביתו ממש שגר שם שייך סברא זו אבל לגבי שדהו או בנין בית שתוך התחום שהוא לא נמצא שם לא שייך סברא זו רק שהחשש אולי הוא שכיר יום

והנה בפשוטו בדבר זה נחלקו הראשונים דהנה מבואר בירושלמי אומנים עובדי כוכבים שהיו עושים אם ישראל בתוך ביתו אסור בתוך ביתם מותר אמר רשב"א בד"א בקבולת אבל בשכיר יום אסור בד"א בתלוש אבל במחובר אסור וכו' ע"כ והנה עיין ספר התרומה דנסתפק האם תלוש לצורך מחובר אסור או מותר וע"ש שהסברא לאסור דהרי אם כוונת הברייתא במחובר ממש א"כ הרי גם רבנן מודים שהרי זה חשיב בבית הישראל אלא בהכרח שמדובר על תלוש לצורך מחובר אמנם יש ראשונים שהתירו ובפשוטו לפ"ז מבואר שסתם מחובר לא חשיב בית הישראל וכן מוכח לר"ת שנקט להתיר אפילו מחובר ובפשוטו מצד שנקט שאין הלכה כרשב"א אלא כרשב"ג כמבואר בסוגין אמנם בבית הישראל הרי לכו"ע אסור כמבואר בירושלמי אלא בהכרח שכה"ג לא חשיב בבית הישראל

והנה רש"י במועד קטן באמת ביאר שטעם האיסור בתוך התחום שמא שכרו בשבת ובפשוטו זהו מקור החיי אדם שנקט שה"ה שמא אמר לו לעבוד בשבת אמנם עיין גר"ז שכתב שחשש זה רק שייך אם העכו"ם מתחיל לעבוד בשבת אבל אם התחיל לעבוד קודם שבת אין את החשש הנ"ל ולפ"ז גם קבלן שמתחיל לעבוד בשבת אפילו אם זה הדרך בקבלנות אסור ועיין תהלה לדוד שביאר שלכן חלוקים שניכר שזה של הישראל אסור שתמיד זה כמו שמתחיל לעבוד בשבת אמנם צ"ע שרש"י יאמר טעם על מקרה שמאוד לא מצוי ולא אמר טעם ששיך גם אם לא התחיל בשבת

והנה המ"ב רנ"ב סקכ"ה כתב לגבי חלוקים שזה ניכר שזה של הישראל שחשיב פרהסיא ואסור אמנם כתב שאם דרכם בקבלנות מותר אם זה לא בחצר הישראל ולכאורא כל זה לחיי אדם שבבית הישראל יש איסור מיוחד מצד שמא אמר לו שיעשה בשבת וזה טעם האיסור אבל למ"ב שחשש לאיסור מצד שמא זה שכיר יום ובדבר שאין העכו"ם אוכל בפירות תמיד אסור א"כ גם כאן צריך להיות אסור דיחשדו בו שהוא שכיר יום וצ"ל שכאן כיון שיש לצרף השיטות שכיון שלא ידוע של מי זה אין חיסרון משא"כ בחצר הישראל ניכר של מי זה וצ"ע בזה

ובעיקר הדבר שהחיי אדם נקט שיש חשש בקבלנות שמא אמר לו שיעשה בשבת לכאורא יש מקום לדון שכיון שהרי באופן זה עושה אדעתיה דנפשיה שהרי זה קבלנות ורק שבכל אופן יש איסור מצד האמירה וכמו בשל לעצמך בשלי ובמקום הפסד התירו רק בכה"ג ולא בשכיר יום א"כ יתכן שביחס לאיסור זה לא מצאנו איסור של מראית העין וצ"ע

**מתי נאמר האיסור של בית הישראל**

ג]והנה בעיקר איסור זה דקבלנות אסור בבית הישראל המובא בירושלמי דהוזכר בכל הראשונים צ"ע דמצאנו בכמה מקומות שהותר מלאכה שהעכו"ם עושה בבית הישראל וצ"ע למה שלא יאסר מצד מראית העין כיון שזה בבית הישראל ואין לומר שזה שלא בפניו דהרי איסור זה הוא גם שלא בפניו כמו כל מחובר א. עיין סימן רע"ו ומקורו בטור שמותר למחות בעכו"ם שבא להדליק הנר ומבואר שאין חיוב למחות אפילו שזה בבית הישראל ב. עיין סימן ש"ז שמותר לומר לעכו"ם לאחר שבת למה לא עשית מלאכה פלונית שבוע שעבר ומקורו בספר התרומה דמדובר לגבי תוספת נר או אש ומבואר שאין חיוב למחות דאם יש כאן איסור מראית העין א"כ ודאי אסור מראש לומר לו מטעם הנ"ל ג.עיין מג"א סימן ש"ז שיכול לומר לעכו"ם הנר לא דולק יפה כדי שימחוט הפתילה וצ"ע הרי זה בבית הישראל ד. עיין מג"א לענין אגרת שהגיעה בשבת שמותר לומר לעכו"ם שהוא לא יכול לפותחה וחשיב רק רמז וצ"ע הרי זה בבית הישראל וא"כ שיאסר מצד מראית העין [אמנם הגר"ז נקט שזה חלק מהקבלנות דהישראל הראשון וזה לא ביתו] ה.עיין סימן ש"ה ששפחות שעושות גבינות מותר כיון שלא אמר להם וצ"ע הרי זה בבית הישראל וא"כ שיאסר מצד מראית העין

ובפשוטו מוכרח מזה כמו שביאר הגר"ז בקו"א רנ"ב סק"ה וכן שם בהלכות ס"י הובא כל זה בתהלה לדוד רנ"ב סק"ה רע"ו סק"א שכל החשש מראית העין שמצאנו בירושלמי זה רק מצד שבאמת הוא סיכם עמו שיעשה דבר זה א"כ עד כמה שזה יוודע יבאו לחשוד בו שסיכם על שבת או שזה היה בדרך שכיר יום אבל אם הוא לא אמר לו כלל שיעשה דבר זה והעכו"ם עושה ללא אמירתו כה"ג לא שייך מראית העין דהינו שעצם זה שעושה מאליו לצורך הישראל ודאי יחשבו שאולי הוא עושה ללא בקשתו ואין כאן סיבה לאסור ובזה א"ש כל האופנים הנ"ל שהעכו"ם עושה דבר זה מעצמו ללא בקשת הישראל

והנה עדין יש מקום לומר שבעבדו ושפחתו ששכור לכל הדברים שבזה עצם מה שעובד זה בגלל שכירותו בזה כן חשיב שהיה כאן קציצה וממילא יאסר מצד שמא ביקש בשבת אמנם עיין גר"ז במהדורא בתרא בתחילתו במוסגר שכתב שאדרבא כאן שכולם יודעים שזה עבדו אין סיבה לחשוש שאמר לו לעשות בשבת דהרי יודעים שיש סיבה לעשיתו גם ללא שאמר לו כלל שיעשה בשבת וזה כיבוי דליקה שבזה כיון שאדם עושה דבר כזה גם ללא בקשה אין בזה מראית העין וכמו שכתב הב"י לגבי עבדו שמכבה דליקה וזה גם סברא לגבי הסרת פחם שזה דבר שרגילים לעשות גם ללא בקשה ואין סיבה שיחשבו שביקש ממנו

**בטעם הירושלמי שעושה בפני הישראל צריך למחות והאם זה רק בביקש ממנו ודעת ההגהות מימוני**

ג]והנה מצאנו עוד ירושלמי דהובא ברוקח הובא בב"י סימן רנ"ב דאם נתן כליו לכובס ורואה אותו מכבס בשבת צריך למחות והירושלמי אומר שזה רק אם זה בחנם ולא אם זה בשכר ודעת הב"י שגם בשכר בלא קצץ לא צריך למחות ודעת המג"א דרק בקצץ לא צריך למחות אבל אם זה לא קצץ זה כמו בחנם שצריך למחות ובטעם הדבר מבואר בהגהות מימוני שזה מצד שכה"ג חשיב אדעתיה דישראל כיון שעושה דבר זה בפני הישראל וזה לטובת הישראל זה סיבה שיעשה אדעתיה דישראל והנה יש לעין האם גם כאן זה רק סברא מתי שביקש ממנו ועושה בשבת או שזה סברא גם אם עושה מעצמו ועיין מג"א רע"ו סק"ד ובביאור הגר"א לגבי עכו"ם שמדליק נר לצורך הישראל שכתבו שזה אסור מכח הירושלמי דהינו שהיה פשוט להם שסברת הירושלמי זה לא רק אם בקש ממנו וצ"ב כיון שלגבי הדין בית הישראל בהכרח שחילוק זה נכון א"כ למה לגבי הדין בפני הישראל זה אחרת אמנם החילוק ברור שכל הסברא שצריך ביקש זה רק מתי שסיבת האיסור מצד מראית העין בזה יש סברא לחלק שרק אם ביקש יחשבו שביקש שיעשה בשבת ולא אם עושה מעצמו משא"כ כאן שזה לא אסור מצד מראית העין דהרי אף אחד לא יודע שזה שלו ובהכרח שסיבת האיסור מצד שאדעתיה דישראל קעביד כיון שרואה עושה ויכול למחות בו א"כ אין שום סברא לחלק בין אם אמר לו או לא אמר לו [אמנם הגרעק"א סימן ש"ז דן מסברא לחלק גם בדין בפני הישראל אמנם גם בדבריו לא הקשה כלל מצד בית הישראל דבזה פשיטא לו שזה רק בביקש וכנ"ל ורק דן לחדש שסברא זו שיכת גם בפני הישראל ועיין במהדורא בתרא לגר"ז בסופו שגם נקט כרעק"א]

והנה עיין בהגהות מימוני פ"ו שלמד מזה שכל שהעכו"ם עושה בממונו של הישראל בפני הישראל חשיב שעושה אדעתיה דישראל דהינו שנקט שדין הירושלמי זה לא דוקא בביקש וכנ"ל, אלא שהוא הוסיף לצמצם החידוש הנ"ל של הירושלמי שזה רק אם זה ממון הישראל שאז בזה שיכול למחות ולא מוחה חשיב שזה נעשה אדעתיה דישראל ולא אם זה ממון העכו"ם וע"ש שהוסיף שגם אם העכו"ם יעשה לצורך עצמו זה יהיה אסור כיון שיש כאן מראית העין שעושה לצורך הישראל והרי כה"ג זה אדעתיה דנפשיה וכנ"ל והנה המג"א העתיק את דבריו בכל מקום כדבר פשוט שלית מאן דפליג והטעם כנ"ל כיון שזהו דין הירושלמי ולא שחידש כאן עוד דבר מסברא ונקט שאין סברא לחלק בין אם בקש ממנו ביום חול

[**הוספה:** והנה בעיקר מה שנקטנו שדברי ההגהות מימוני זה צמצום חידוש הירושלמי יש להקשות מדברי רעק"א סימן ש"ז שהקשה על המג,א של אגרת שני קושיות א. שזה בפני הישראל ב. מצד ההגהות מימוני שזה ממון הישראל ומשמע שיש כאן שני דינים ולכאורא מצד שלמד שבממון הישראל אסור גם שלא בפניו אמנם זה נגד לשון הפוסקים בכל מקום עוד יש להקשות דעיין מג"א לגבי מנעל שהעכו"ם תופר שכיון שיכול לקחת לעמו אין דין מחאה ומבואר שללא זה אפילו שזה לא ממון הישראל היה דין מחאה ומשמע שכל שהיה בקשה זה גרע שתמיד יש דין מחאה ולפ"ז ההגהות מימוני חידש שבממון הישראל גם ללא בקשה זה כך אמנם אדרבא יתכן שזה עיקר כונת המג"א שזה ממון העכו"ם ולכן הביא ההגהות מימוני עוד יתכן שבאמת הדין נכון אמנם לא שבבקש זה יותר סברא שעושה אדעתיה דישראל אלא זה סברא מצד המחאה שכל שלא ביקש מה שהעכו"ם עושה אין קשר אליו וממון הישראל זה אותו מצב שיש סיבת מחאה ואם נימא שבאמת הירושלמי זה מצד ביקש ושם זה גם בממון העכו"ם וההגהות מימני הוסיף דין של ממון הישראל א,ש אמנם יש כאן פלא שכיון שאופן הירושלמי זה ממון הישראל א,כ מהיכי תיתי שיש כאן עוד דין וצ"ע בזה]

והנה בדבריו של ההגהות מימוני מבואר שנקט עוד שאם זה בבית הישראל אפילו בקבלנות כה"ג כל שעושה בפניו יש לאסור גם מצד שכיון שיכול למחות בו חשיב שעושה אדעתיה דישראל דהינו שהירושלמי שקבלנות בבית הישראל אסור זה גם בלא בפניו ומצד מראית העין וכמו בכל מחובר וכנ"ל אלא שהוסיף הנ"ל שאם זה בפני הישראל אפשר לאסור גם מצד שחשיב שעושה אדעתיה דישראל ועיין גר"ז רנ"ב סק"ה בקו"א שהאריך להוכיח שבחלק זה לא פסק המג"א כמותו אלא כפשטות הראשונים שכל שזה קצץ חשיב תמיד שעושה אדעתיה דנפשיה וחלק בזה על התו"ש ע"ש אמנם צ"ע דבסימן ש"ה ס"כ בדין חלב שהעכו"ם חולב למנוע צער בעלי חיים שהב"ח כתב שאם זה שכיר שנה מותר והקשה המג"א שהרי בבית הישראל אסור והנה אם זה רק איסור מראית העין יתכן שכאן שהתירו מצד צעב"ח איסור זה כמו שהתירו האיסור של אמירה בקבלנות ומשמע שהמג"א נקט שזה אסור מעיקר הדין וכן עיין ש"ז סק"ו לגבי עכו"ם שלוקח סחורה מישראל בקצץ שהמג"א כתב לאיסור מצד ההגהות מימוני ומשמע שנקט כדבריו להלכה ולפ"ז בקבלנות כלים בבית הישראל בפניו אפילו אם הדרך בקבלנות זה אסור וצ"ע

**דעת החולקים על הירושלמי וההגהות מימוני**

ד]והנה בעיקר דין הירושלמי דכל שעושה בפני הישראל צ"ע מכמה מקומות בראשונים דמבואר דהתירו כה"ג א. עיין טור סימן רע"ו דעכו"ם שמדליק נר או מוסיף שמן יכול למחות בו ומשמע שאין חיוב ב. עיין ספר התרומה שיכול לומר לעבדו למה שבוע שעבר לא הדלקת הנר או הוספת אש דזה אמירה ברמז ודבר זה הובא בכל בו ותשב"ץ ועוד ראשונים וצ"ע הרי אם יעשה בפני הישראל גם ללא דיבור צריך למחות בו ודוחק לומר שהכל זה שלא בפני הישראל ג. עיין טור סימן ש"ה שכתב ששפחות שעושות גבינה כיון שלא ביקש מהם מותר וצ"ע שהרי בפניו ובפרט אם זה בבית הישראל צריך לאסור מטעם הנ"ל ד. עיין ב"י סימן רנ"ג שהביא מהאו"ז שהעבדים היו מדליקים האש לחמם התבשיל שלא התקרר לגמרי בבית הישראל ונקט שזה מותר ולא אסר אם זה בפניו אמנם בפשוטו הביאור פשוט שהם לא הביאו בשום מקום את דין הירושלמי הנ"ל שבפני הישראל חשיב אדעתיה דישראל וא"כ מהיכי תיתי לאסור ועיין מהדורא בתרא דהגר"ז סימן רמ"ג שנקט שהם חולקים על ההגהות מימוני אמנם לנ"ל כיון שהשו"ע פסק כהירושלמי א"כ בהכרח קי"ל כהגהות מימוני דאדרבא דבריו זה רק צמצום החידוש ולא תוספת וכנ"ל והמג"א סימן רע"ו וכן הגר"א נקטו פשוט לפסוק הירושלמי הנ"ל א"כ ודאי שאין מקום להקל בזה ואין שום מקור מדביהם כיון שהם לא העתיקו הירושלמי אמנם צ"ע דהשו"ע סימן ש"ז הביא את ספר התרומה אמנם לא הביא הדוגמא ועיין גר"ז שהעמיד בממון העכו"ם ובשאר המקומות המג"א באמת חלק על זה וכתב שהדין לא נכון רק אם זה ממון העכו"ם ויש לדחוק שלא מדובר בפני הישראל

**האם דין הירושלמי וההגהות מימוני הוא בכל ההנאות**

ה]והנה בפשוטו דין הירושלמי הנ"ל זה לא משנה מהו הדבר שהעכו"ם עושה לצורך הישראל שכל שעושה בפני הישראל לצורך הישראל והישראל יכול למחות בו שלא יעשה כגון שזה בחפציו חשיב שעושה אדעתיה דישראל וכן מבואר בהגהות מימוני עצמו פ"ו שהקשה על דבריו מכיבוי האש וכתב ששם זה סוג דבר שלא צריך לבקש רשות דהינו שהדרך לעשות גם ללא בקשת רשות ומבואר שללא זה באמת גם כאן היה אסור וכגון כיבוי הנר אמנם עיין נשמת אדם כלל ס"ב שכתב לחדש שכל הסברא שכה"ג חשיב אדעתיה דישראל זה רק במקום שעושה דבר שיש בו הנאה חיובית לישראל ולא מתי שזה רק סילוק נזק ועל דרך סברת התוס' קכ"ב. וכמו שהארכנו בסימן ד' ובאמת שכן משמעות המג"א שציין בסימן רנ"ב סק"ט את מה שכתב של"ד סכ"ה ושם הביא את דברי התוס' וכן מבואר בדברי הגר"א בס"א לגבי עכו"ם שמדליק הנר שכתב שצריך למחות והקשה מה זה שונה מדליקה וציין למה שכתב לעיל ושם כתב לחלק בין אגרת לנר שחשיב שאין גוף הישראל נהנה מהמלאכה דהינו שמטעם הנ"ל שם לא צריך למחות בכיבוי והנה המג"א סימן ש"ז הביא מהרמ"מ שעכו"ם שהביא אגרת יכול לומר לו שהוא לא יכול לקרוא באגרת והא יפתח והקשה רעק"א הרי זה בפני הישראל וצריך למחות בו אמנם עיין חיי אדם שישב לנ"ל שכאן שזה רק סילוק מפריע אין דין מחאה כלל

אמנם עדין קשה דהמג"א ש"ז סקל"א כתב שאם הנר לא מאיר יפה יכול לומר לעכו"ם הנר לא מאיר יפה ועיין רעק"א שם שרמז להקשות הרי זה בפני הישראל וממון הישראל וא"כ צריך להיות אסור והגר"ז כתב להעמיד בנר העכו"ם עוד היה מקום לדון שזה דבר שדרך העכו"ם לעשות ללא בקשת הישראל ובזה לא אמרינן שעושה אדעתיה דישראל אמנם כיון שהמג"א הרי יישב שכיבוי סיבת ההיתר כי אין הנאה חיובית ולא מטעם הנ"ל חזינן שס"ל שאין סיבה לחדש סברא זו וא"כ כאן צריך להיות מותר אם לא דנימא שרצה לחדש עוד סברא אבל ודאי שגם הסברא של ההגהות מימוני נכונה ועיין תהלה לדוד סימן רע"ו שדן בזה שלא החמיר אלא כשזה ודאי אסור ודוחק

ועיין נשמת אדם שהביא את ספר התרומה שהתיר רמז בהדלקת תוספת נר או אש ומכח זה חידש שכל האיסור דבפניו וממון הישראל זה רק בהנאה מחודשת ולא בתוספת הנאה וכמו שלענין איסור הנאה ממעשה עכו"ם זה לא נאסר גם אין בזה הסברא שאדעתיה דישראל קעביד והנה הוא בנה יסודו מהראשונים שהתירו הדלקת נר וכנ"ל אמנם כבר כתבנו שהם הרי לא העתיקו את דברי הירושלמי וממילא אין להביא מקור מדבריהם וע"ש שכתב דבפשוטו זה נסתר מהמג"א שכתב שבהוספת שמן אסור בממון הישראל והיה מקום לדחות ששם האיסור מצד הזמן של אחרי זה אמנם בפשוטו ודאי שכונת העכו"ם להוסיף עכשיו אור ולא לאחרי זה וזה עיקר עשיתו והמ"ב ראה את הנשמת אדם ולא התיחס לזה ומשמע שנקט כדעת המג"א לאסור תוספת הנאה וכן מסברא הדבר קשה ובפרט שהירושלמי הרי אוסר אפילו כיבוס בגדים שזה דבר שלאחר זמן ולא הנאת הגוף מידית [והאורחות שבת ציין למג"א סימן רנ"ג שעכו"ם שמדליק אש שיש הבדל אם המאכל התקרר לגמרי או לא וכתב שבהתקרר לגמרי צריך למחות מצד סימן רנ"ב ומבואר חילוק הנ"ל אמנם שם יתכן שעיקר הנידון מצד בישול המאכלים דמצד חזרה זה נגד המדורה ולכן בלא נתקרר לגמרי אין איסור מצד שאין בישול אחר בישול ורק בנתקרר לגמרי וצ"ע שם] והדבר תימא שהמג"א לא יכתוב דין זה אלא ברמז שם

אמנם לעיקר סברת הנשמת אדם שתוספת הנאה זה גם סברא שלא יהיה אדעתיה דישראל משמע קצת בספר התרומה סימן רכ"ב רנ"ב שכתב להקשות מה ההבדל בין שלוח אגרת שמותר על ידי עכו"ם בקצץ והדלקת הנר נקט שאסור ותירץ ששם אין גופו נהנה מיד דהינו שבגופו נהנה מיד חשיב אדעתיה דישראל וכתב שלכן עבדו שמדליק נר בשבילו אסור וגם מצד שיש איסור שיעשה בשבילו מלאכה אמנם אחרי זה כתב שאם מרמז לעבדו שידליק נר או אש מותר ובהכרח כונתו לתוספת נר או אש כמו שכתבו האחרונים ונקט שאין איסור השתמשות וצ"ע כיון שנקט מסברא שצריך למחות בו שלכן הקשה משילוח אגרת שמותר א"כ בתוספת אש או נר אפילו שאין איסור הנאה אבל שיאסר מצד שאדעתיה דישראל קעביד ואפילו אם נימא שאין כונתו לאסור אלא את ההשתמשות אבל בעבדו ודאי שעצם המלאכה אסורה כמבואר בדבריו אלא בהכרח שכה"ג לא חשיב אדעתיה דישראל קעביד כי זה רק תוספת ובאמת הדבר מחודש שזה סברא גם לענין איסור דאוריתא והנה הא"ר סימן רס"ד נקט שכל שנהנה אין ההיתר דקצץ לענין השתמשות ותמה על השו"ע שהתיר במנעלים להשתמש בשבת אמנם עיין במהדורא בתרא בתחילתו שביאר שכונת התרומה רק אם עושה להנאה מידית דהינו לשבת ע"ש וצ"ע פרט זה

י' אד"ב ע"ד

**הערות בדין שותפות עכו"ם – סימן רמ"ה**

**האופנים דנאסרו בסוגין מצד מחזי כשלוחו**

א]מבואר בגמ' ע"ז כ"ב. שעכו"ם וישראל שקיבלו שדה בשותפות לא יאמר לישראל טול אתה בשבת ואני בחול ואם התנו מתחילה מותר ואם באו לחשבון אסור ע"כ דהינו שבקיבלו מעיקרא ללא תנאי והמלאכה מוטלת על שניהם כל שחולקים בעשית המלאכה בצורה שביום השבת העכו"ם לבד עובד וכנגד זה הישראל עובד ביום חול חשיב העכו"ם שעובד בשבת כשליח הישראל ואסור והנה הגמ' מדברת בישראל ועכו"ם שקיבלו בקבלנות אמנם מבואר בראשונים שה"ה אם יש שותפות של עכו"ם וישראל [ועיין חזו"א שיש כאן חידוש שלא דנים שהעכו"ם מחל לישראל על החובה לעבוד בשבת וכנגד זה הישראל עובד ביום חול] והנה מבואר בגמ' שאם התנו מעיקרא מותר ובפשוטו היה מקום לומר שהכונה שכיון שבעצם עשיית השותפות התנו שצורת החלוקה תעשה שביום השבת העכו"ם עובד, והישראל עובד ביום אחר, זה סברא שלא חשיב שלוחו אמנם בלשונות הראשונים מבואר שיסוד התנאי שחשיב שבשבת זה רק שדה העכו"ם וביום שכנגדו זה רק שדה הישראל ורק לכן לא חשיב שהעכו"ם שלוחו של הישראל ועיין סימן רמ"ו ס"ה דמובא בשו"ע בשם הריב"ש שבהתנו מעיקרא זה עוזר גם לענין שביתת בהמתו דהינו שלא חשיב שבהמתו עובדת בשבת ומצד שלגבי יום השבת זה כאילו שזה רק של העכו"ם

והנה האופן הפשוט של הגמ' שחלוקת הרוחים היא ביחד והנידון רק על חלוקת המלאכה כמבואר בב"י בשם ספר התרומה בביאור סוגין ויש לדון מה הדין בדבר שחלוקת השבת וכנגדו יום חול אינה רק על המלאכה אלא ממילא גם על חלוקת הרווחים וכגון שיש להם מרחץ או תנור דבעלמא הרוחים של שניהם וכגון ששניהם עובדים ועכשיו בשבת רוצים שהעכו"ם לבד יעבוד והוא יקבל כל הרוחים וכנגד זה הישראל יעבוד יום אחד בחול והוא יקבל כל הרוחים דפה יש מקום גדול לדון מסברא שכיון שהרוחים של שבת יהיו רק של העכו"ם אין שום סיבה שזה יראה כשלוחו של הישראל וכן הביאו התוס' בשם ר"י [אמנם הב"ח ביאר שדעת ר"י שטעם האיסור מצד שכר שבת ולא מצד מחזי כשלוחו ולכן כאן שזה החלפה זה לא שייך וע"ש שהביא כן מר"ג אמנם בפשוטו מפורש במרדכי שזה כשכירו ורק דימה את דין הדמים של שכר שבת לסוגין] אמנם ר"ת חלק ונקט שגם כאן כל שלא התנו מעיקרא כיון שהחפץ עומד ששניהם יעבדו וירויחו בשוה כל שחולקים בצורה אחרת חשיב כאילו הישראל צריך לעבוד באותו יום והעכו"ם השליח שלו וכלשון התוס' דחשיב כמעמיד פועל בידים והראשונים נקטו כולם כר"ת וכן הביאו התוס' מהתוספתא

ומצאנו עוד אופן בר"ן כגון שכל השבוע הם חולקים בשוה ועובדים יחד וביום השבת שהישראל לא יכול לעבוד העכו"ם עובד לבד ובכל אופן חולקים בשוה שבזה כתב הר"ן שכיון שהעכו"ם עובד אדעתיה דנפשיה מותר דהינו שרק אם הישראל עובד יום כנגד היום שהעכו"ם עובד חשיב כשלוחו אבל אם הישראל לא עובד נגד יום זה אין העכו"ם חשיב כשלוחו והב"י כתב שפשטות לשון הרמב"ם לא כך [ובסוף דחה הדיוק אמנם בשו"ע לא העתיק את הר"ן] והסברא בזה שכיון שהעבודה מוטלת על שניהם מה שהעכו"ם עכשיו עובד לבד זה נחשב בתור שליחות הישראל

**בנידון ר"א לענין אופה עכו"ם**

ב]ועיין תוס' שהביאו עוד נידון כגון בישראל שיש לו תנור ויש לו עכו"ם שאופה קבוע והנה בפשוטו אם הוא מקבל כל יום חלק מהרוחים הרי זה אריס גמור שאין בזה איסור וכן הוא במג"א סק"ו אמנם במקרה שהאופה מקבל חלק מימי השבוע ושאר השבוע שייך לישראל בזה תוס' כתבו שצריך התנו מעיקרא ובשם ר"א כתבו תוס' שלא מועיל התנו מעיקרא כיון שהאופה הרי אין לו חלק בתנור ואופה לישראל משך השבוע ומקבל בעד זה את האפיה של שבת חשיב שהישראל משכיר לעכו"ם את יום השבת ולאחר מכן כתבו התוס' שר"ת הורה לחזור ולבטל גבית התנור ולהקנותו אם תנאי וכתב הב"י דמבואר שחלקו על פסק ר"א וס"ל שגם בפועל מועיל התנו מעיקרא אמנם המג"א כתב שר"ת מדבר שהיה בהבלעה שאין חיסרון של שכר שבת כגון שחלקו שבת ויום ראשון נגד יום ב' וג' ובדעת הב"י צ"ל שנקט שמדובר בר"ת גם בחולקים יום כנגד יום כאופן הר"א ולא התנו מעיקרא

והנה מבואר שגם כה"ג שאין חיסרון של שכר שבת בכל אופן צריך התנו מעיקרא שהרי ר"ת אמר לעשות התנו מעיקרא ובפשוטו הוא מצד האיסור שהוא כשלוחו שזהו איסור דסוגין והקשו האחרונים עיין בדבריהם במג"א סק"ו דכאן כיון שהמלאכה מוטלת רק על האופה א"כ כל שהרווח הוא רק לו עצמו למה שזה לא יהיה כמו אריס או כמו גונא דהר"ן לעיל שאין הישראל עובד נגד העכו"ם שמותר שכיון שהרוח שלו לכן זה מותר ועיין מחצית השקל ולבושי שרד ויד אפרים שכתבו שכיון שאם לא יעבוד ביום חול לא יתן לו את השבת זה גם סיבה שיחשב כשלוחו על מה שעובד בשבת ולכאורא הכונה שדנים שהתנור עדין של הישראל רק שהוא משלם לאופה בשכר העבודה שמקבל וכאילו העבודה היא לישראל והאופה גובה השכר [אמנם צ"ע שאם הוא מצידו נתן לעכו"ם גם אם הוא לא רצה לעבוד בשבת הוא חייב לעבוד ביום חול] אמנם בתו"ש כתב שרק אם בתחילה היה ההסכם אחרת ועכשיו משנים ההסכם זה נראה כמחליף אמנם הגר"ז בקו"א סק"ד הקשה דהישראל הרי יכול לתת לו מתי שרוצה ולא חל איזה חיוב לתת לו יום מסוים שזה יחשב כמחליף והנה צ"ע מה חל על ידי הקנין וצ"ל שהשכר הוא ישר לעכו"ם ולא שחל לישראל וממנו הוא גובה והנה צ"ב למה יש כאן שכר שבת וצ"ל שאפילו שזה קנוי לו עצם הזכות מלאכה אבל כיון שבזה משתלם לו מה שעובד משך השבוע ואם לא יעבוד לא יקבל את זה חשיב שכר שבת

והנה עיין הגהות אשר"י שכתב שאם יעשה קנין לעולם זה יעזור וצ"ב מה הכוונה לעולם וכי קנין לשנה זה לא מספיק הרי כל התנו זה כמו קנין ליום זה ועוד למה שלא יחשב שכר שבת ועיין גר"ז שביאר שאם יקנה לו שגם אם לא יעבוד ביום חול נותן לו את זה א"כ אין זה שכר שבת כלל

והנה עיין בריב"ש סימן קנ"א הובא בב"י סוף סימן רמ"ה ובשו"ע סימן רמ"ו ס"ה דכתב לגבי בהמה שיש בה שותפות עכו"ם והיו משכירים אותה לטחון קמח דכיון דהעכו"ם יכול לעבוד בה בע"כ אין בזה איסור שביתת בהמתו אמנם אם התנו יש איסור שכר שבת ואם לא התנו חשיב הבלעה ועיין מג"א שכתב שכל ההיתר בהבלעה זה כשיטת רש"י שסתמא מותר אבל לדעת הרמב"ם אסור אמנם העירו דלפ"ז בהתנו אסור מצד עיקר דינא דגמ' ולמה כתב לאסור רק מצד שכר שבת ועוד צ"ע שפסק נגד הרמב"ם והר"ן בסתמא שאסור אמנם ע"ש דמדובר דהעכו"ם היה אחראי כל השבוע לטחון אם הבהמות ולפ"ז יתכן דס"ל כנ"ל שאין שם לאסור אלא מצד שכר שבת כי אין מוטל על הישראל העבודה כלל

והנה בעיקר מה דמבואר בר"א שיש כאן חיסרון דשכר שבת יש כאן חידוש שהרי אין העכו"ם מתחיב לשלם על תשמישו בתנור אלא שהישראל נותן לו בשכר עבודתו את זכות השימוש בתנור ומבואר שגם כה"ג חשיב שכר שבת ובדעת הב"י שנקט שר"ת חולק על ר"א יתכן שזה מטעם הנ"ל

והנה יש לעיין בשיטת ר"י דבדבר שכל אחד לוקח הרוחים לעצמו באותו יום אין איסור של מחזי כשלוחו למה שלא יהיה איסור של שכר שבת שזה נחשב שמשכיר את חלקו לאותו יום ובעד זה מקבל את חלק חברו ביום אחר ויתכן שלגבי שכר שבת דנים שזה צורך חלוקה ויתכן עוד שזה כמו הדין המבואר ברמ"א רמ"ו שאם מחליף שימוש בעד שימוש של חפץ לא חשיב שכר שבת וכדין שמור לי ואשמור לך וכן ביאר בב"ח

**בנידון הגמ' לענין ערלה**

ג]עוד מבואר בגמ' לענין ערלה שאם ישראל ועכו"ם קיבלו שדה בשותפות [וברמב"ם כתב שהישראל ועכו"ם שותפין] מותר אם הישראל סיכם שהעכו"ם יקבל את הג' שני ערלה והוא את השנים של אחרי זה ועיין רש"י שנקט שכאן מדובר בלא התנו מעיקרא ובכל אופן מותר שהרי מצד עצם המלאכה אין איסור לעבוד בעצי ערלה ומצד השכר כיון שזה הכלל שמי שעובד הוא מקבל השכר ממילא לא חשיב נהנה מערלה מה שהוא מקבל את השנים שאחרי זה נגדם אמנם הרמב"ם כתב שמותר רק בהתנו מעיקרא בזמן קנית הקרקע אבל ללא זה אסור ועיין חזו"א יור"ד סימן קע"ז סק"ט שכתב שזה ודאי אם הפירות היו גודלים בתור שותפות והישראל נותן לעכו"ם והוא מקבל נגדם את השנים שזה לא ערלה ודאי אסור אלא ודאי כונתו שהישראל נותן לעכו"ם את שני הערלה בתור שדה לפירותיה שאין בזה איסור ונגד זה מקבל שלש שנים של קרקע לפרותיה [ועיין שפת אמת שכתב לדון שרש"י דיבר בקיבולת והרמב"ם דיבר בשותפין שללא עשית קנין חדש תמיד יש לישראל זכות בפירות ולכן אסור אמנם כולם נקטו שיש כאן מחלוקת]

ובדעת הרמב"ם כתב שודאי הוא מודה שכך זה חל אלא שס"ל שגם כה"ג אסור מצד שחשיב רוצה בקיומו של הערלה דמבואר בגמ' בע"ז שיש דין שאסור לעשות הסכם עם עכו"ם שהאדם רוצה בקיומו של ע"ז ולכן זה ודאי כאן אם יקנה דקל לפירות וישלם רק אם יצא פירות זה אסור וס"ל לר"מ שגם כאן שהרי כל ההסכם מצד מה שהדרך שזה מוציא פירות ערלה זה גם בכלל רוצה בקיומו של הערלה שזה אסור מדרבנן אמנם לכאורא יתכן שהר"מ ס"ל שזה לא חל בצורה כזו אלא כל שלא התנו מעיקרא זה כאילו נותן לו הפירות אחרי זה ובפשוטו בזה נחלקו הש"ך והגר"א דהנה מבואר בתשובות הרשב"א שאם ישראל אומר לעכו"ם תאכל אתה את שדי בשנות ערלה ואני יאכל נגד זה את שדך שהיא לא ערלה שמותר ומצד שנתן לו את הקרקע לפירותיה ולא נחשב שהחליף ערלה ועיין ביאור הגר"א שנקט שזה רק לדעת רש"י אבל לדעת הרמב"ם זה אסור אמנם הש"ך כתב שכאן שזה קרקע לפירותיה לכן זה מותר וכן מבואר בשו"ע ולכאורא כונתו שבשותפין זה לא חלות חו"מ אלא רק הסכם חלוקה וכנ"ל ויתכן עוד שכאן נקט לאסור שכיון שהקרקע של שניהם וביסוד השותפות המלאכה מוטלת על שניהם זה יותר נראה שהם חולקים הפירות אחד נגד השני ועיין ר"ן שכתב שסברת הרמב"ם שהוא נהנה באיסור הנאה ומשמע שזה מעיקר הדין ועיין ש"ך שהדין סתמא תלוי בספק הגמ' ולכאורא אם כאן לא חל חלות חו"מ אין סיבה שזה לא יאסר מעיקר הדין וצ"ע

והנה עיין ב"י סימן ת"נ לגבי תנור ששיך לישראל ועכו"ם, ואופים בו כל השנה ובפסח העכו"ם אופים בו חמץ דהביא שיש ראשונים שנקטו שמועיל שאומר לו קודם פסח תאפה אתה בפסח ואני אופה נגד זה לאחר פסח ויש שחלקו ועיין גר"א ומג"א שכתבו שזה תלוי ברש"י והרמב"ם דלדעת רש"י שלענין איסורי הנאה אין חיסרון ה"ה כאן ולדעת הרמב"ם אסור והנה כאן אין התנור איסור הנאה רק שאת הכסף מקבל מהעכו"ם על אפיה של איסורי הנאה וצ"ל שלרש"י כה"ג מתפרש שמקנה לשותפו הזכות להשתמש בו וממילא מה שמשכיר לחמץ אין זה ענין לישראל משא"כ לרמב"ם הביאור כנ"ל או שלא חל חלות חו"מ וכאילו הישראל משכירו או שזה גם נחשב רוצה בקיומו וכטעם הנ"ל וצ"ע אמנם המג"א ביאר בדעת השו"ע שפסק כרמב"ם ולגבי פסח נקט שמותר וביאר שכאן הרי העכו"ם יכול לאפות חמץ ולכאורא הכונה שודאי שחל חלות חו"מ שהתנור שיך לו לימים אלו ורק שאין כאן רוצה בקיומו כיון שהרי ההסכם יכול להעשות גם ללא האיסור הנאה שכאן וצ"ע [ועיין בב"י שהביא תשובת רש"י שמבואר לאיסור וצ"ע שהרי בערלה התיר ועין פרישה]

**בביאור הכוונה באו לחשבון**

ד]עוד מבואר בגמ' שאם באו לחשבון אסור ומצאנו בגמ' כמה ביאורים רש"י ביאר שהכוונה בלא התנו מעיקרא אמנם בשעת החלוקה הישראל אמר שכל אחד יטול נגד יומו שזה אסור ומבואר ברש"י וכן בתוס' שאם התנו מעיקרא אפילו שבאו לחשבון בסוף מותר אמנם בחידושי הראב"ד הובא בר"ן ביאר שהכונה שגם אם התנו בתחילה אבל בסוף עשו חשבון שאחד לא יקבל יותר מהשני אסור ובש"ך ביאר בדעת הרמב"ם שהכונה שאם בתחילה התנו שאפילו שהעכו"ם מקבל את השבת או את שני הערלה אבל הישראל יקבל כנגד מה שקיבל ולא יפסיד מזה אסור ומצד שזה מראה שכל התנאי אינו נכון ועיין בגר"ז שכתב שאין ראיה שרש"י חולק על הרמב"ם והראב"ד דהוא דיבר על שדה שבחלוקה של הרווחים לא שייך חשבון אחר ממה שהתנו וכל מה ששיך שיגידו שיום אחד נגד השני ועד כמה שהתנו בתחילה גם אם יגידו שזה יום נגד יום אין בזה חיסרון כיון שזה נכון אמנם באופן כמו מרחץ שכל אחד מקבל ביומו את הרוחים באמת מודה לרמב"ם והראב"ד והנה באמת צ"ב איך הראב"ד ביאר סוגין שבאו לחשבון שהכונה שבסוף עשו חשבון, ועיין במאירי שביאר עוד אופן בסוגין שמדובר שסיכמו שכל אחד מה שמלקט באותו יום זה שייך לו וכן משמע שביאר בחידושי הראב"ד ולפ"ז א"ש ששיך שבסוף יעשה חשבון שמראה שהכל הערמה בעלמא

והנה בעיקר הדין שבאו לחשבון אסור ביאר רש"י ששכר שבת הוא נוטל דגלי דעתיה דעכו"ם שלוחו הוי ובפשוטו לא ביאר סתם שזה שלוחו כיון שבשעת העבודה הוא לא היה כשלוחו אמנם אין כונתו שזה אסור רק מצד שכר שבת דא"כ בהבלעה זה יהיה מותר אלא כונתו שכיון שלוקח כסף זה נחשב כאילו הוא שלוחו וכן הר"ן השמיט מילים אלו ולכאורא בהכרח שאין הכונה שזה שכר שבת דהרי אין איסור לתת שכר שבת אלא רק לקבל שכר שבת

**בביאור הגמ' סתמא מאי**

ה]הגמ' מסתפקת סתמא מאי ורש"י ביאר שהכוונה שבשעת חלוקה לא פירטו שהישראל לוקח נגד מה שעבד בשבת והעכו"ם נגד מה שעבד ביום חול אבל אם פרטו אסור ובבה"ל הביא מרבינו ירוחם שגם במרחץ שכל אחד לקח נגד יומו בין רב ובין מעט מותר כל שלא פירשו מפורש ודעת הרא"ש שמספק מותר אמנם הרמב"ם נקט להחמיר והנה השו"ע לגבי ערלה סתם לאסור ועיין ביאור הגר"א שזה הרמב"ם לשיטתו דהינו דלרש"י שקי"ל להקל ה"ה כאן והנה לכאורא אם לא דיברו מפורש החלות חו"מ בקרקע נשאר וא"כ לכאורא ודאי שיהיה אסור וצ"ל שעצם זה שהעכו"ם בא לעבוד בקרקע בשנות ערלה מונח בזה אומדנא שמקנה לו הקרקע לזמן זה

**בדין שכר שבת בסוגין**

ו]עיין ר"ן שכתב לענין אם ביום השביעי העכו"ם לבד עובד במרחץ והישראל לא משלם לו נגד זה כלום שמותר ובלבד שלא יהיה כאן שכר שבת כגון שיום החול יהיה בהבלעה עכ"ד והנה לכאורא כאן השכר שבת הוא מה שאנשים משלמים על הכניסה למרחץ דהשותף לא משלם כלום וצ"ב א"כ מה עוזר שיחשב הבלעה בזה שהשותף נותן לו חצי מהרוחים אם שאר ימי השבוע הרי האיסור מצד מי שבא להתרחץ וזה תשלום נפרד וחזינן כאן חידוש גדול שכיון שהעכו"ם נותן הכל ביחד לישראל זה גם חשיב הבלעה וכן כתב המג"א סק"א שאם הגוים באים לאפות בתנור וכל אחד אופה בעצמו אין איסור אלא מצד שכר שבת ואם זה בהבלעה דהינו שהעכו"ם נותן לו את שאר השבוע ביחד מותר ובפשוטו הוא מוכח גם מהא דמותר אריסות במרחץ והרי כל עכו"ם שבא להתרחץ משלם בנפרד [ועיין במגיה על התו"ש שהביא מהמהר"ם שיק שנקט שזה לא הבלעה בכה"ג] והנה בפשוטו באופנים הנ"ל העצים היו נותנים השותפים ולא מי שבא להתרחץ ומבואר שיש כאן איסור שכר שבת וזה לכאורא דלא כנוב"י שחשיב הבלעה מצד העצים לחמם המים והתנור והנה מבואר בר"ן שבאופן הנ"ל זה רק מחזי כשכר שבת וצ"ב הטעם וביאר הגר"ז שכיון שהעכו"ם הרי לא צריך לעבוד ולתת חלק לישראל א"כ זה כמו מתנה בעלמא והנה לכאורא כל זה אם השכר שבת הוא מהשותף אבל בפשוטו זה מתיחס לאנשים הרוחצים וצ"ל שכמו שלענין הבלעה חזינן שדנים הקבלה מהשותף כהבלעה ממילא שיך לדון שגם השכר שבת על המרחץ זה ממנו וצ"ע

ועיין סימן רמ"ג שדנו האחרונים בגירסת הטור לענין מרחץ האם גורסים בקבלנות וכתבו שזה אסור מצד מראית העין או מעיקר הדין וצ"ע שכיון שכל הרוחים של הבעל הבית אפילו שהעכו"ם עובד בתור קבלן למה שכל אדם שבא להתרחץ זה לא יחשב שכר שבת ואין כאן שום הבלעה וצ"ע