‏‏שיעור טז - יז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורי בשר בחלב ליל שישי

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **בשר בחלב**

##### סימן צ - צא

##### שיעור טז - יז

* מהו טעם המנהג שלא לבשל כחל ?
* מה הדין במצא חלב בכחל אחרי צליה ?
* לא להניח בשר שלא נמלח בשקית כ"ד שעות, דמשקה זב ונכבש.
* בשר וגבינה שנגעו זה בזה, האם מועילה הדחה בלא שפשוף ?
* כשאי אפשר להדיחם (בדבר לח) האם נאסרים בדיעבד ?

**דין ביטול בששים**

**כתב** השו"ע[צ,א] **ואין משערין בו** (בכחל) **אלא
 כמות שהוא בעת שמבשל, לא כמות שהיה בשעה שנפל.** כ"כ הרמב"ם [מא"א ט,יג] וביאר הב"י [צ,א ד"ה כתב עוד הרמב"ם] כוונתו שלא חיישי' שנצטמק הכחל לבדו, ונמצא שבשעת נפילה לא היה ס' בהיתר כנגדו ונאסר התבשיל, אלא תולין שכל האוכלים הצטמקו בשווה. עוד כתב הב"י דאף בשאר איסורים אמרי' כן, מיהו הפר"ח [ס"ק ו] דקדק ברמב"ם דבשאר איסורים יש להחמיר היכא שמסופק אם היה ס' כנגדו בתחילה, דדוקא בכחל הקילו, שחלב שחוטה לא נאסר אלא מדרבנן.

**צלית הכחל עם בשר**

**כתב** הרמ"א[צ,ב] **ואם נצלה עם בשר עמו אם
 נקרע שתי וערב וטחו בכותל שניהם מותרים, ואם לאו העליון מותר והתחתון אסור. ואין לאסור שניהם שמא נתהפך השפוד, דבדיעבד לא מחזקינן איסורא, אבל לכתחי' אין לצלותו עם בשר כלל.** אף דמסקי' [חולין קיא.] דמותר לצלות את הכחל תחת בשר אחר (דרק מעל בשר לכתחי' חיישי' אף בשקרעו שתי וערב וטחו בכותל כדנקטו התוס' [ד"ה תותי]), מ"מ החמיר הרמ"א לכתחי' שלא לצלותו עם בשר בכל אופן, כדכתב רש"י [ד"ה הלכתא] לפי ששיפודים שלנו אינן תלויים אלא שוכבים, ופעמים שמרים זנב השיפוד ונמצא (הכחל) התחתון עליון. אולם כתב הפרי תואר [ס"ק יא] דבאופן שהשיפודים מונחים תמיד בשוה מותר בשאינם נוגעים זה בזה.

**בישול הכחל בקדרה**

**כתב** הרמ"א[שם] **ולקדרה בלא בשר נוהגים
 בו איסור לכתחי'.** כן כתבו הגה' הסמ"ק [ריג,יב] והגהות מיימוני' [מא"א ט אות יב דפוס קושטא, ולא כמו שציינו בדפוסים ישנים שמקור הדין מרש"י]. ונחלקו האחרונים בטעם המנהג, הט"ז [ס"ק ז] והש"ך [ס"ק כא] פירשו דחיישי' שיבשל את הכחל עם בשר בקדרה, ולכך אסרו לבשלו אפי' לבדו. מאידך הגר"א [ס"ק כ] וכן המנחת יעקב [כלל ל אות כה] ביארו ע"פ דברי האיסור והיתר [יח,ו] שכתב דהחמירו אף במבשל את הכחל לבדו מכיון שנאסרת הקדרה לבשל בה אח"כ בשר, ומה שהתירה הגמ' לבשל הכחל לבדו הוא משום שבזמנם היתה קדרה מיוחדת לבישול כחל, משא"כ היום.

**מיהו** מדברי הט"ז והש"ך [הנ"ל] מבואר דס"ל
 שאין הקדרה נאסרת ע"י הכחל ואין צורך להגעילה בכדי לבשל בה בשר לאחר מכן, וכן דייק היד יהודה [ארוך ס"ק י] מהיתר השו"ע [ס"ג] לחתוך את הכחל אפי' רותח בסכין בשרית, דמוכח שלא החמירו לאסור את הכלי, וכן הקיל הרמ"א [שם] והתיר הכלי בקרע את הכחל שתי וערב וטח בכותל. ועי' ברע"א [ס"ק ח] שהביא בתחילה את דברי המנחת יעקב שאסר לבשל בשר בקדרה, ושוב ציין לדברי הש"ך [הנ"ל] שהתיר לחתוך בסכין, וחילק הגרע"א בין קדרה שאסרו לבשל בה, משום דחיישי' שמא יבשל את הכחל יחד עם בשר, משא"כ בסכין דאין לחוש לכך (ובזה תירץ את הערת היד יהודה ע"ש).

**ובדברי** הגר"א [הנ"ל] שציין לסמ"ק ולהגה'
 מיימוניות צריך ביאור, דהרי אף שמתחילה כתבו לאסור לבשל בשר בקדרת הכחל, מיהו מסקנת דבריהם להתיר הקדרה וכמו שהקילו לצלות את הכחל בשיפוד עם בשר (ולא נאסר השיפוד), וכן הקילו לחתוך את הכחל בעודו רותח בסכין בשרית, ולא החמירו בקדרה אלא משום דחיישי' שיבשל את הכחל יחד עם בשר, וצ"ע.

**מיהו** אף לדעת הגר"א הקילו לבשל את הכחל
 לבדו (בקדרה מיוחדת לכחל), באופן שקרעו שתי וערב וטחו בכותל. ואף לשיטת רש"י שאם לא קרע את הכחל ובשלו (אפי' לבדו) הוא נאסר (דדוקא בצליה התיר כמש"כ [קט: ד"ה הא]), מ"מ בקרעו נקט החוו"ד [ס"ק ב] דשרי, דכיון שאחר הקריעה לא נשאר בכחל אלא חלב מועט אינו נפלט ומותר, משא"כ במבשל את הכחל עם בשר דנבלע טעם מהבשר בחלב שבכחל, לכך אסרו לבשלו עם בשר. ומשמעות הפוסקים שדנו אם הקדרה נאסרת לאחר קריעת שתי וערב וטיחה בכותל מוכח שהכחל פולט גם אחרי הטיחה בכותל, ונראה שהקילו לבשלו לבדו משום שטעם החלב ניכר בבשר האחר. מיהו לבשל ב' כחלים ביחד מותר כמו שלא החמירו לבשל את הכחל לבדו, ובאופן שיצא חלב מהכחל אסור לבשל בו כחל דכיון שיצא נאסר מדרבנן כחלב שחוטה.

**כחל שהתייבש ופשטידא**

**כתב** הרמ"א[שם] **מיהו אם נתייבש(ה)** (הכחל)
  **דהיינו לאחר ל' יום, אם עבר ובשלו אפי' עם בשר מותר בדיעבד.** כתב הש"ך [ס"ק יז] אם רואים שהתייבשה אף בפחות מל' יום שרי, ובסתמא בעינן ל' יום. מיהו לכתחי' לא התיר הרמ"א לבשל כחל שהתייבש אפי' לבדו, כהא דאסרו לבשל כחל של קטנה שלא הניקה אף שאין בו חלב [לחלק מהראשונים, עי' שיעור יד].

**כתב** הרמ"א[שם] **ולעשות פשטידא מן הכחל
 בלא בשר נהגו בו היתר אם אין אופין הפשטידא במחבת, אבל במחבת דינו כמו בשול בקדירה, ויש פרושים המחמירים בכל פשטידא אם לא נתייבש הכחל תחילה.** נחלקו הראשונים [פסחים עד:] אם אפית פשטידא נחשבת צליה או בשול, לרש"י [שם ד"ה טפליה] הוי' כצליה ולדבריו בכחל מותר בקרעו שתי וערב וטחו בכותל כדין צליה, ולתוס' [שם ד"ה טפלו] אפית הפשטידא חשיבא כבישול, ואפ"ה היקל הרמ"א בכחל דאף דאסר לבשל כחל לבדו בפשטידא, היות ואינו אופה אותה במחבת (אלא מניחה ברצפת התנור) דומה הבליעה שבו לצליה ושיפוד שהתירו ולא חששו שיבשל אותו עם בשר (כמו בקדרה). מיהו סיים הרמ"א דאף שמדינא מותר המחמיר על עצמו לא יאכל כחל אף בפשטידא אם לא נתייבש הכחל תחילה.

**כתב** הרמ"א[שם] **יש מחמירים שלא לאפות
 פשטידא כחל עם של בשר בתנור קטן רק יש להניח אחד בפי התנור וטוב ליזהר לכתחלה אף כי אינו אלא חומרא בעלמא.** היינו דחששו לריחא שיוצא באפית הכחל, וע"י שמניחו בפי התנור אין ריחא.

**לחתוך כחל בסכין בשרית**

**כתב** השו"ע[צ,ג] **מותר לחתוך כחל רותח
 בסכין שחתכו בו בשר [הגה, וכ"ש כחל חי, אע"פ שהיא מלאה חלב], וכן מותר לחתוך בשר בסכין שחתכו בו כחל, וכן הדין לאכול זה בכלי שאכלו בו זה. הגה והוא הדין לצלות זה בשפוד שצלו בו זה, וה"ה דמותר להניחו בקערה עם בשר צלי אפי' שניהם חמים, דלאחר צליית הכחל דינו כשאר בשר לכל דבר, ודוקא שנצלה כדינו דהיינו שקרעוהו תחילה שתי וערב וטחוהו בכותל, אבל אם עבר וצלאו בלא קריעה או קריעה מועטת כל דברים אלו לכתחלה אסורים ובדיעבד הכל מותר.** ונחלקו הראשונים בהא [חולין קיא.] שהתירו לצלות בשר בשיפוד מעל הכחל ולא להיפך, דעת הרשב"א [שם ד"ה והכחל] דאיירי בלא קרעו, ואפ"ה התירו לצלותו בשיפוד אחד עם בשר, והתוס' [שם ד"ה תותי] ס"ל דאיירי בקרעו שתי וערב וטח בכותל דבכה"ג התירו לצלותו מתחת הבשר, אבל בלי קריעה אסור לצלותו עם בשר.

**וביאר** הגר"א [ס"ק כח] דדעת השו"ע
 כהרשב"א, ולכך התיר לחתוך כחל רותח בסכין בשרית, כמו שהתירו לצלות כחל ובשר בשיפוד אחד ולא אסרו את השיפוד. והרמ"א דפליג והתיר דוקא בקרעו שתי וערב וטחו בכותל נקט כדעת התוס', דלשיטתם כיון שאסרו לצלות כחל בלי קריעה עם בשר בשיפוד, ה"ה דאסור לחתוך את הכחל בסכין בשרית. מיהו בדיעבד סמך הרמ"א על שיטות המתירים שאין הסכין נאסרת.

**והא** דכתב הרמ"א דלאחר צליית הכחל דינו
 כשאר בשר לכל דבר, היינו דכיון שקרעו שתי וערב וטחו בכותל וצלאו מותר לבשלו עם בשר כשאר בשר, אולם מהרש"ל [יש"ש חולין פ"ח מז] כתב דאף משצלאו אין לבשלו עם בשר אחר (אף שבכבד התירו), ודלא כמשמעות הרמ"א. וכן נקט הט"ז [ס"ק י] להחמיר לכתחלה, ובדיעבד הקל. מיהו כתב הפמ"ג [מ"ז ס"ק י] שאם צלאו ולא קרעו כדינו אין להקל אף בדיעבד. ודבריו צ"ב דכיון שסמך הרמ"א להקל בדיעבד כדעת השו"ע, והרי דעת השו"ע להקל בצלאו אף בלא קרעו כדינו, א"כ אף הרמ"א יקל בכה"ג, וצ"ע.

**מצא בכחל גומות עם חלב**

**כתב** הרמ"א[שם] **ואם קרעוהו כדינו וצלאו
 אע"פ שמצא אח"כ גומות מלאות חלב אין לחוש.** מבואר בלשונו שלא התיר את הכחל אם יש חלב בתוכו אחרי צליה, אלא בקרעו כדינו, וצ"ב דכתב הט"ז [ס"ק א] בשם רש"י [חולין קט: ד"ה זה] שלא החמירו בחלב שבכחל אלא בפירש ממנו, אבל בלא פירש (וצלאו שלם) מותר, אף שבודאי יש בתוכו חלב. והיה נראה לבאר מה שהחמירו בחלב הכנוס בתוכו, משום שנראה כבב"ח אף שמותר מן הדין, מיהו מהט"ז [ס"ק יא] משמע דאסר מן הדין, שהביא דברי האיסור והיתר [יח,א] דחלב הכנוס ולא קרעו כדינו מקרי פירש ואסור מדרבנן כחלב שחוטה. ודבריו צ"ב מרש"י [הנ"ל] וכן הקשה היד יהודה [קצר ס"ק לד] דכנוס בתוכו אינו כפירש ואם צלאו שרי בדיעבד.

**ובספר** בדי השולחן העיר דדעת האו"ה
 להחמיר בחלב הכנוס משום דאזיל לשיטתו להצריך קריעה לצליה [והביאו הד"מ ס"ק ג], ולכך אם מצא חלב בגומות אסור, אבל הרמ"א שלא החמיר בדיעבד בצליה, א"כ אמאי החמיר בחלב שבתוכו.

**כבוש כמבושל בכחל**

**כתב** הרמ"א[שם] **וכן אם הניחו כך שלם קודם
 צלייתו עם חלבו יום שלם מותר ולא אמרי' כבוש כמבושל בכה"ג.** היינו דאף שאסרו רבנן דבר שנכבש (כ"ד שעות במשקה) כמבושל, כגון שהניח בשר שלא נמלח במשקה נאסר כאילו בשלו (והוא שכיח בהניח כבד בתוך שקית כ"ד שעות והיה בה משקה שפירש מהכבד), מ"מ לא החמירו כבוש בכחל, ולכאו' הטעם הוא משום שהחלב שבכחל אינו נחשב חלב כל שלא יצא ממנו. אולם הט"ז [ס"ק יב] נקט דחשיב החלב כפירש, והוא מדברי האו"ה [יח,טו], וביאר דהטעם שהקילו בכבוש משום דהיות וחלב שחוטה אסור מדרבנן, וכן כבוש אינו אסור בבב"ח אלא מדרבנן כדכתב הש"ך [ס"ק א], לכך הקילו דלא גזרו גזרה לגזרה.

**והקשה** הדגול מרבבה על דברי הט"ז מהא
 [חולין קיב.] דאסרי' כבוש עוף בחלב, ולא הקילו בו משום תרי דרבנן. ועוד הקשה הרע"א [ס"ק יא] מהא שהצריכו היכר באוכל עוף כשיש חלב על השלחן, ולא הקילו משום תרי דרבנן, וכן מצינו שהחמירו בתרי דרבנן בשאר איסורים. ותירץ החת"ס [בהגה' השו"ע] דהט"ז אזיל לשיטתו דס"ל [צח ס"ק ה] שבשר עוף שגזרו אטו בשר בהמה חמיר כדאוריי' (לכך החמירו בו בספק ע"ש), ומהא טעמא החמירו בעוף כבוש בחלב ואף שישנם תרי דרבנן, משא"כ בכחל דהקילו.

**מיהו** הש"ך בנקודות הכסף [שם] חלק על דברי
 הט"ז והעלה שעוף הוא ככל גזרה דרבנן, ואין להחמיר בו יותר משאר דרבנן, (ומש"כ רע"א שאין לחלק בין בשר עוף לחלב שחוטה צ"ב, דהא הט"ז עצמו חילק בהם). ומ"מ רוב האחרונים חלקו על דברי הט"ז בזה, ולא הקילו בתרי דרבנן, וכן ציין היד יהודה לדברי הראב"ן [סי' יד] ולשו"ת מהר"ם [דפוס פראג שכח] שהחמירו אף בתרי דרבנן, לכך אין נראה להקל בזה.

**מליחה בכחל**

**כתב** השו"ע[צ,ד] **לצלות כחל או למלחו עם
 בשר דינו כדין צליית או מליחת כבד עם בשר, ויש מי שמתיר למלוח כחל על בשר. הגה ואין למלחו עם בשר, אבל בדיעבד בכל ענין מותר.** נחלקו הראשונים בדין מליחת כחל עם בשר האם דינו ככבד, דעת הרשב"א [תה"ב קצר ב"ג ש"ד פז:] דיש להחמיר מלמלוח כחל עם בשר כמו שאסרו בכבד, ודעת הרא"ש [חולין פ"ח סו"ס כז] שאין להחמיר בכחל, שמליחה מוציאה את הדם מהחתיכה ולא מוציאה את החלב, לכן מותר למלוח כחל ביחד עם בשר. והרמ"א נקט לכתחי' כדעת הרשב"א ובדיעבד היקל כהרא"ש.

**והטעם** שהקיל הרמ"א בדיעבד, ביאר הגר"א
 [ס"ק לד] משום דשיטת הרשב"א להקל בצליית כחל עם בשר בשיפוד אף בלא קרעו שתי וערב [והתבאר לעיל], א"כ לדידיה אין להחמיר במליחה כה"ג שאינו חמור מצליה, ואף דלהרא"ש בעינן בצליה קריעה שתי וערב, מ"מ הוא לשיטתו היקל במליחת כחל עם בשר, לכך היקל הרמ"א ממ"נ. מיהו לכתחי' אסרו וביאר מהרש"ל [חולין פ"ח נו] טעמו דכשם שגזרו בצלית כחל מתחת בשר שמא יתהפך השיפוד ויהיה הכחל למעלה, כך גזרו במליחה שמא יתהפך הכחל מעל הבשר.

**כתב** הרמ"א[שם] **עור הקיבה לאחר שהוסר
 חלבו מתוכו והודח יש לו דין שאר בשר ומותר למלחו עם שאר בשר, ואין לו דין כחל כלל.** כבר התבאר בסי' פז [ס"י] אם חלב שיש בקיבה דינו כחלב, מיהו אחרי שהדיחו אותו לא נשאר בו חלב, ואין בו דין כחל דדוקא בכחל שנשאר בו חלב הרבה החמירו.

\* \* \*

**סימן צא**

**בשר וגבינה שנגעו זה בזה**

**כתב** השו"ע[צא,א] **בשר וגבינה שנגעו זה בזה
 מותרים, אלא שצריך להדיח מקום נגיעתן.** כתב הש"ך [ס"ק א] דוקא כשאחד מהם לח, אבל אם שניהם יבשים אפי' הדחה אינם צריכים, שאין נדבק מזה לזה אלא כשהם לחין, משא"כ ביבשים (וכגון תפוח דערלה יבש שנגע בהיתר דאין להדיחו). והעירו הרע"א [ס"ק א] והפמ"ג [ש"ד ס"ק א] על זה מהא דפסק שו"ע [ס"ה] דאף ביבשים אם הם מלוחים (ולא הודחו ממליחתם) צריכים הדחה, וצ"ב אמאי החמירו במלוחים.

**וביאר** היד יהודה [ארוך ס"ק א] דיש לחלק
 בששניהם יבשים, בין היכא שהם חלקים (ללא פירורים) שלא נדבק בנגיעתם מזה לזה ולכך אינם צריכים הדחה, להיכא שיש בהם פירורים שע"י שנוגעים זה בזה נדבק מהפירורים שעליהם, דבכה"ג החמיר השו"ע להדיחם, וה"נ היכא שנמלחו החתיכות והמלח הפליט טעם מהם, נמצא שבנגיעת החתיכות נדבק מהמלח שעליהן באחרות והצריכו הדחה. וסיים היד יהודה שאין בדבר זה אלא כפי ראות העין, שאם רואה שנדבק מזה לזה חייב בהדחה.

**ונחלקו** האחרונים באופן ההדחה, דעת
 החוו"ד [ס"ק א] דלא מהני הדחה בשטיפת מים אלא כשאין המאכל שמן, או שאין דוחקא דסכינא (דוחק הסכין בחיתוך), אבל אם המאכל שמן ויש בו דוחקא דסכינא צריך שפשוף היטב עד שידע שסר השמנונית ממנו, כהא [חולין ח:] דסכין שחתך בו חֵלב דלא יחתוך עמו בשר, ואפי' שסופו להדיח הבשר לפני המליחה אסור, וביאר הרשב"א [שם] משום דכשחותך את החֵלב נדבקת שמנונית החֵלב בסכין ונדבק ממנה אח"כ בבשר, ומשום הכי צריך לשפשף את הסכין היטב להסירה.

**מאידך** היד יהודה [ארוך ס"ק א] העלה שבכל
 אופן לא מהני' הדחה בשפיכת מים לבד אלא מצריכים לשפשף, שכן כתב הריב"ש [סי' כו], והביא (הריב"ש) ראיה מהא [ע"ז עה:] שהקונה כלים מהעכו"ם אם דרכן בצונן מדיחן ומטבילן, ומדהצריכו הדחה חוץ מהטבילה מוכח שאין הדחה מספקת בשפיכת מים לבד, וכן מוכח מדברי הרמ"א [סט,א] שהצריך לפני מליחת בשר השריה במים חצי שעה וגם שפשוף במי ההדחה עד שירד כל הדם שעליו, ומבואר דלא סגי להדחה בשריית הבשר במים לבד עד שישפשפנו. ולכך יש ליזהר בחתך הבשר לפני המליחה שישפשף את מקום החתך, דלא סגי בשטיפה לבדה. וכתב היד יהודה [שם] דחומרת הרשב"א [הנ"ל] בסכין שחתך חֵלב להצריך שפשוף הסכין, היינו דלא סגי בשפשוף קצת (ככל הדחה), אלא בעינן שפשוף גדול עד שתרד כל השמנונית ממנו.

**שלא יגעו בשר וגבינה**

**כתב** השו"ע[צא,ב] **כל מידי דבעי הדחה, כגון
 להניח היתר צונן בקערה של איסור צונן, אסור לכתחלה דילמא אכיל בלא הדחה, ודוקא מבושל דלאו אורחיה בהדחה, אבל מידי דאורחיה בהדחה, כגון בשר חי וכיוצא בו שרי.** כן כתב העיטור [ח"ב הכשר בשר יג ע"ד, והובא בטור צא,ב] מהא דתנן [חולין קז:] צורר אדם בשר וגבינה במטפת אחת, ובלבד שלא יהיו נוגעים זה בזה, ומשמע דלכתחלה אסור שיגעו זה בזה, דחיישי' שישכח מלהדיחם. ומבואר בדבריו [שם] דלא דוקא במאכל של איסור אלא אף בכלי של איסור החמירו שלא יגע המאכל המותר בו, דכיון שיצטרך להדיחו חיישי' שישכח. וביאר הפמ"ג [מ"ז ס"ק א] דאיירי אף בקערה מקונחת יפה ולא מודחת, דכיון שלא הדיחוה החמירו בה שלא יניח בתוכה מאכל היתר.

**אם חיוב ההדחה מעכב**

**כתב** השו"ע[שם] **אסור לכתחלה** (להניח היתר
 בקערה של איסור צונן). אם חיוב ההדחה מעכב (כגון שא"א להדיחו), יש דעות חלוקות באחרונים. משמעות לשון הט"ז [ס"ק א] דס"ל שאין ההדחה מעכבת, שהקשה אמאי אסרינן להניח היתר בכלי של איסור, הרי נקט הב"י [יו"ד ב ד"ה ומ"ש] דכל דבר שמותר בדיעבד לא החמירו בו שמא ישכח, א"כ ה"ה הכא לא נצריכו להדיח כיון שאם יאכל בלא הדחה אין בו איסור (דכל שכן הוא מחיוב קליפה שי"א שמותר בדיעבד בלא קילף), ותירץ דשאני הכא שאין חיוב ההדחה מחמת ספק אלא ודאי איסור (להניח בכלי של איסור) ולא סמכינן שיתקן ע"י ההדחה שמא ישכח.

**מאידך** מדבריו לקמיה משמע דס"ל (הט"ז)
 שהדחה מעכבת, דהביא [ס"ק ב] דברי המהרש"ל [חולין פ"ח מז] שאין לאכול דג הערינג בכלי של עכו"ם דהרי צריך להדיחו (שהכלי אסור), וכן אסר לאכול קישואין שמלחם במי מלח בכלי של עכו"ם, דא"א להדיח את המי מלח ונאסר כולו, ומבואר דחיוב ההדחה מעכב, וסותר הט"ז דבריו דלעיל.

**אמנם** החוו"ד [ס"ק ג] העלה שאין ההדחה
 מעכבת בדיעבד, מהא דכתב הרשב"א [תה"ב ב"ד ש"ד לד:] שהמניח דבר לח בקערת עכו"ם (שא"א להדיחו) בטל במיעוטו, דחשבינן כאילו התערב האיסור בכולו. ועוד הוכיח מדקיי"ל [או"ח תסז,יב וט"ז ס"ק טז] דחמץ שנפל בפסח לבאר מים (שאינו בטל) אין אוסר המים בצונן, אף שא"א בהדחה וע"כ משום שאין הדחה מעכבת, כ"ש מחיוב כדי קליפה שאינו מעכב.

**וכתב** החוו"ד שכן דעת השו"ע [יו"ד י,ג] גבי
 סכין ששחט בו טרפה דידיחנו (שנדבק בו מהאיסור), ומ"מ אם עבר ושחט בו בלא הדחה ידיח את בית השחיטה, ומשמע דס"ל שאין ההדחה (של הסכין) מעכבת. מאידך הט"ז [שם ס"ק טז] והש"ך [ס"ק יט] דפליגי עליה והצריכו כדי קליפה, משום שבית השחיטה חם ובלע מהסכין (שלא הודח), סברי דהדחה מעכבת בדיעבד, ואף שהקילו בכדי קליפה בדיעבד, יש לחלק ביניהם ויעויין ביד יהודה [ס"ק ו] דהקילו באיסור קליפה בדיעבד משום שהקליפה היא חומרא בעלמא או משום שמסתמא יש ס' כנגדה, אבל במקום שצריך הדחה דהאיסור בעין ממש א"א להתיר אף בדיעבד.

**מיהו** היד יהודה [שם] תמה על דברי החוו"ד
 [הנ"ל] דמאחר וחיישי' שנשאר לכלוך בעין על הכלי (דלכך הצריכו הדחה) אמאי נקט דבטל בס', והסיק דדוקא בנגע באיסור אפשר להקל בדיעבד, וכמו שהתירו בחמץ שנפל למים בפסח, אבל בשפשף בסכין איסור אין להקל בהדחה אף בדיעבד.

**ודעת** התורת חטאת [סא,יא] נראה להחמיר,
 שכתב בשם הראב"ד שהחותך בשר דק דק בסכין של איסור, כל הבשר נאסר משום שא"א להדיחו, והקשה עליו המנחת יעקב [ס"ק לז] מאחר שדעתו להקל היכא דא"א בקליפה, אמאי החמיר כהראב"ד היכא דא"א בהדחה (ומבואר דדעת הראב"ד להחמיר בדיעבד), ועוד הקשה עליו בספר בדי השלחן מהא דכתב התורת חטאת [כב,א] שאם נפל בשר איסור במשקה היתר אין המשקה נאסר דא"א בהדחה, מבואר דס"ל שאין הדחה מעכבת וסותר למש"כ לעיל. וקושיתו תמוה דחלוק דבר לח מדבר יבש, דבלח מתערב האיסור בכולו ושפיר בטל בס', משא"כ דבר יבש שנבלע כדי קליפה נאסר ולא בטל, וכמו שחילק החוו"ד [ס"ק ג].

**ומה** שכתב החוו"ד [שם] שיש ס' כנגד האיסור
 בדבר שחייב הדחה, ולכן מותר בדיעבד, העיר עליו בספר בדי השלחן דיש לחלק בין קערה מקונחת (ולא הודחה), וכן איירי הרשב"א [תה"ב ב"ד ש"ד לד:], לבין אינה מקונחת דמי נימא שיש ס' כנגד האיסור.

נכתב לעילוי נשמת

ר' **משה מנחם** ב"ר **אברהם חיים** הלוי זצ"ל

ר' **אברהם בנימין זאב** ב"**ר דב אריה** הלוי זצ"ל

ר' **אפרים יהודה** ב"**ר חיים שלמה** זצ"ל

מרת **שרה מרים** ב"ר **אבא אליהו** ע"ה

מרת **פייגא אסתר ציפורה** ב"ר **משה זאב** ע"ה

ר' **שמואל** ב"ר **שלמה** זצ"ל

מרת **שרה יהודית** ב"ר **יהושע זליג** ע"ה

ת.נ.צ.ב.ה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': 6171111-03 או [PHONE_REMOVED], קוד 3-3-3-1, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י י. ל. ע"פ הקלטה, והיה למראה עיני מו"ר שליט"א.** להשיג בטל': 5850732-02 (בערב).