כיבוד כ רמב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור כ'**

**הדינים הנידונים:**

* אביו ורבו מי קודם לעניין אבידה פריקה ופדיון.
* אביו מעלה שכר לרבו.
* חיוב הכבוד לנדיבים המחזיקים ישיבות.
* איסור בזיון למשה רבינו.
* ת"ח שהורה בשעת מעשה דידיה.
* כמה דברים על הש"ך בפלפול בהוראת איסור והיתר.

*יורה דעה*

*סי' רמב, לד-לו*

**כבוד רבו ות"ח**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף לד] **אבידת אביו ואבידת רבו (המובהק) אבידת רבו קודמת, ואם היה אביו שקול כנגד רבו אבידת אביו קודמת. היה אביו ורבו נושאים משאוי, מניח של רבו ואח"כ מניח של אביו. היה אביו ורבו עומדים בבית השבי, פודה את רבו ואח"כ פודה את אביו, ואם היה אביו תלמיד חכם פודה את אביו ואחר כך פודה את רבו.** **הגה: וכן מפרק משאו קודם לרבו, ואף על פי שאינו שקול בחכמה כרבו, אבל אין מחזיר אבידת אביו קודם, עד שיהא שקול כנגד רבו.**

## אביו ורבו מי קודם, באבידה, פדיון, ופריקה

מבואר בשו"ע חילוק בין אבידה לפדיון, שבאבידה כתב שאבידת רבו קודמת אא"כ אביו שקול, אבל בפדיון כל שאביו ת"ח אביו קודם אפילו אינו שקול כאביו, ולגבי משא סתם השו"ע ולא פירש אם קדם לרבו, כשאביו חכם או באביו שקול, או אינו קודם לו כלל. והרמ"א כתב שלעולם אביו קודם.

והנה בבית יוסף ביאר טעם החילוק בין פדיון לאבידה, שבפדיון יש סכנת הגוף, לכך כל שאביו ת"ח כבר מחוייב להציל את נפשו, והוא קודם לכל אדם. אבל אבידה שאינה אלא הפסד ממון, יש לו להקדים את רבו אא"כ אביו שקול. ועיי"ש שהסתפק לעניין המשוי שאפשר לומר שבזה יקדים את רבו אפילו כשאביו שקול, כיון שאין בזה לא משום סכנת הגוף ולא משום הפסד ממון, אלא רק שלא יהיה בצער, ונשאר בספק.

אבל הרמ"א כתב להיפך, שבמפרק, אביו קודם אפילו אינו שקול, וביאר הט"ז (ס"ק יט) דעתו, שהטעם שבפדיון אביו קודם הוא מחמת שיש בזה צער לאביו, ולכך אע"פ שאינו שקול אביו קודם, ולפי"ז כתב שהוא הדין לעניין משא אביו קודם אף באינו שקול, כיון שיש בזה צער. ורק באבידה רבו קודם כיון שהוא רק הפסד ממון ולא צער. והש"ך (ס"ק סה) כתב שהוא ספק ומשמע שהוא מסתפק בין בשקול ובין באינו שקול.

ובראשון לציון האריך כאן הרבה, ומסיק שיש עניינים של כבוד שמצינו לרב שהוא יותר מאביו, כגון לעניין עמידה, שאין חיוב לעמוד בפני אביו עד שיתכסה מעיניו, אבל ברבו חמור יותר עניין הכבוד בעמידה לפניו. אבל לעניין אכילה ושתיה ושימוש אביו, מצינו חומר באביו יותר, שמחוייב לעשות משלו [ואף למ"ד משל אב ולא משל בן אם אין לאב מחוייב הבן ליתן משלו], אבל ברבו לא מצינו שצריך להוציא הוצאות על כבודו. ועל כרחך צ"ל שחלוקים הם לעניין הכבוד, וביאר שם שבאמת מצד עניין הכבוד מחוייב לכבד את רבו יותר, מפני שהוא הביאו לחיי העולם הבא, אבל אינו צריך להוציא עליו הוצאות כמו שצריך להוציא על אביו, שכיון שאביו קיימו בעולם הזה מחוייב לכבדו אף כשיש לו חסרון כיס.

ועיי"ש שביאר עפ"י זה החילוק בין אבידה לפריקה, שבאבידה יש משום כבוד וגם יש חסרון כיס לאביו, ולכך אם אביו שקול אביו קודם אף שרבו הביאו לחיי העוה"ב, דמ"מ יש בזה גם חסרון כיס, וכל שאביו שקול מקדים לאביו, אבל אם אינו שקול אז מחוייב להקדים ולהחזיר קודם לרבו, כיון שהוא מחוייב בכבודו יותר. אבל בפדיון אינו כל כך נידון של כבוד אלא רק חסרון כיס, לכך אביו קודם אף כשאינו שקול. ולפי זה כתב שבפריקת משוי שאינו אלא כבוד למי יפרוק קודם, ואין בזה חסרון כיס, בזה ודאי רבו קודם לאביו אפילו באביו שקול.

וא"כ לעניין מעשה אינו ברור כיצד ינהג להלכה, וכל שאינו יודע אין לחייבו להקדים זה לזה ושווים הם, ויעשה כפי רצונו.

**י"א הא דרבו קודם לאביו היינו שלומד עמו בחנם, אבל אם אביו שוכר לו רבי ומלמדו אביו קודם לכל דבר, וכן נראה לי עיקר**.

## כשאביו מעלה שכר לרבו

ומקור דברי הרמ"א מספר חסידים (סי' תקפה), ומשמע שאם אביו שוכר לו, מלמד אין מעלה לרבו שהוא מביאו לחיי העולם הבא, שהרי אביו שכרו, ונמצא שאביו הוא זה שמביאו לחיי העולם הבא, ולפי זה אפילו אם הרב מקבל רק שכר בטלה שוב אינו קודם לאביו.

## כשאחר מעלה שכר לרב

והנה בספר חסידים מבואר חידוש גדול יותר (והעתיקו הש"ך ס"ק סו), וז"ל, אבידת רבו קודמת לאבידת אביו זהו כשאין אביו משכיר לבנו רב, אבל כשאביו משכיר רב והרב לא היה מלמדו בחנם, אז אבידת אביו קודמת. ואם הרב לא היה רוצה ללמוד אלא בשכירות ויהודי או יהודית [ובש"ך הגירסא 'או יהודים'] נותנים השכירות ללמדו, אז אבידת בעל הנותן קודם.

ולכאורה לדבריו, 'נדיב' שמחזיק ישיבה צריך לכבדו יותר מהרב. אכן נראה שכל זה רק באופן שבלא אותו נדיב לא היתה מתקיימת הישיבה, אבל באופן הרגיל שהישיבה תמשיך להתקיים גם בלא הנדיב הזה, כי מצאו נדיבים אחרים או יתנהלו בדוחק יותר, א"כ אינו דומה לדברי הספר חסידים, דהרי הוא מיירי באופן שהרב לא היה רוצה ללמד בלא שכר, ונמצא שהנדיב שנתן לו השכר הוא זה שהעמיד את הרב שילמדו, ובלא הנדיב לא היה מלמדו.

ועיין בגליון רע"א שהביא משיירי כנסת הגדולה (הג' ב"י אות לח) שכתב על דברי הספר חסידים, בשם הבאר שבע דסברא נכונה היא, אלא שלא חילקו הפוסקים.

ועיין באגר"מ (יו"ד ח"ג סי' סט) שכתב שאף שהרמ"א כתב כן בשם יש אומרים, ומשמע שהבין שהספר חסידים יחיד בזה, מ"מ הרי סיים הרמ"א וכתב שכן נראה עיקר, והיינו משום שיש בידו של הרמ"א להכריע כדעת יחיד. ונראה שדוקא לעניין זה שאביו נתן שכר לרבו בזה סבר הרמ"א לפסוק כהספר חסידים שחייב בכבוד אביו יותר, דהא אביו מביאו לחיי העוה"ז וכל מעלתו של רבו על אביו הוא משום שמביאו לחיי העוה"ב, וכאן אביו ג"כ מביאו לחיי העולם הבא, אבל לגבי מה שכתב הספר חסידים באחר שנתן שכרו, הרי הרמ"א לא העתיקו, ומשמע שבזה סובר הרמ"א שאינו קודם לרבו, דהרי אין לו מעלה שמביאו לחיי העוה"ז כאביו, ואף שמביאו קצת לחיי העוה"ב, מ"מ אין סברא שיהיה עדיף מרבו שהוא עיקר זה שמביאו לחיי בעוה"ב. ולכך רק לגבי אביו קיבל דברי הספר חסידים אבל לא לגבי אחר.

## כשנוטל הרב רק שכר בטלה

ועוד כתב שם שנראה לחלק בין רב שנוטל שכר בטלה, שבזה אינו מפסיד את המעלה שהוא כמביאו לחיי בעוה"ב, לכך דוקא אם אביו נתן שכרו נעשה אביו קודם שהרי הוא מביאו לחיי העוה"ז והעוה"ב ורבו מביאו רק לחיי העוה"ב, אבל אחר שמשלם לו השכר, כיון שלרב מותר ליקח השכר נמצא שעדיין רבו מביאו לחיי העוה"ב, ואין סברא להעדיף ולכבד את זה שמשלם יותר מרבו. אבל אם לוקח כסף שלא כדין בזה נראה שמחמת זה מפסיד מעלת 'מביאו לחיי העלם הבא', ומעתה אפילו אם אחר שילם, יכבד את זה ששילם יותר מאת רבו.

ולעניין מעשה כיון ששכר בטלה הוא קשה מאוד לידע כיצד לחשבו [דהא אין אנו יודעים באיזה מלאכה היה רבו עוסק לולי שהיה מלמדו], ולמעשה כל מי שלוקח אינו נחשב שעושה שלא כדין, וממילא אינו מפסיד מעלת מביאו לחיי העולם הבא, וא"כ לגבי אחר ששילם רבו קודם, אבל אם אביו משלם אביו קודם וכמשנ"ת.

[סעיף לו] האומר לחבירו איני מקבל ממך אם היית כמשה, מלקין אותו משום בזיון. **הגה: ותלמיד חכם שאמר דבר הלכה בדבר השייך לדידיה, אם אמרה קודם מעשה שומעין לו, ואם לאו אין שומעין לו. ודוקא שאמר כך קבלתי, אבל אם אומר דבר מסברא ומראה פנים לדבריו והוא נראה שומעין לו. אבל אין שומעין לדידיה, דלמא מדמי דברים להדדי שאינן דומים, אבל אם הוא פשוט שומעין לו.**

## איסור מיוחד שלא לבזות כבוד משה רבינו

בדברי השו"ע, עיין ט"ז (סק"כ) שכתב שזה דוקא במשה שממנו התקבל התורה, ולא בשאר הצדיקים.

## תלמיד חכם שהורה הלכה בשעת מעשה דידיה

בדברי הרמ"א כשהורה מחמת מעשה, הוא מהגמרא ביבמות (עז.), אמר רבי אבא אמר רב כל תלמיד חכם שמורה הלכה ובא, אם קודם מעשה אמרה שומעין לו ואם לאו אין שומעין לו. ופירשו שם התוספות, שדוקא אם מורה הלכה בדבר שהוא עצמו נוגע בדבר, שהוא צריך לאותה הוראה, וזהו שכתב הרמ"א 'בדבר השייך לדידיה'.

ואם אומר בשם רבו אין שומעים לו, ופירש רש"י דחיישינן למשקר, ואם אמר מעצמו אין שומעים לו, וכתב הרמ"א [וכפי שפירש דבריו בט"ז ס"ק כא] שהוא משום דחיישינן שהוא טועה ומדמה בטעות דברים שאינם דומים, אבל אם אומר דמיון או סברא פשוטה שנראה לנו כדבריו, מקבלים דבריו. ועי' בית לחם יהודה שאם גם אחרים אומרים כדבריו מקבלים הימנו.

# פלפול בהנהגת או"ה

## איסור דרבנן שיכול בקל להחמיר

ז"ל הש"ך 'כתב הרב בח"מ סימן כ"ה כל היכא דאיכא ספיקא בהוראת איסור והיתר והוא דבר דאורייתא ילך לחומרא ואי דבר דרבנן ילך אחר המיקל'. אמנם כבר ביארנו כמה פעמים, שאף שאמרו שבדרבנן אזלינן לקולא, מכל מקום אם יכול להחמיר בקל צריך הוא להחמיר, ויש לזה כמה ראיות, וכן מבואר במנחת יעקב (כללי ס"ס אות י"ג נדפס גם בחכמת אדם בסוף שער הקבוע).

## דין יחיד ורבים, קטן וגדול

עוד העתיק הש"ך 'ודוקא אם הב' החולקים הם שוים אבל אין סומכין על דברי קטן נגד גדול ממנו בחכמה ומנין אפילו בשעת הדחק אא"כ היה בו ג"כ הפסד מרובה וכן אם היה יחיד נגד רבים הולכים אחרי רבים כן הוא ברמ"א חו"מ סי' כה'. והוא מתשובת הרשב"א (ח"א סי' רנג).

## ד' מחלוקות בין הב"ח להש"ך

והש"ך האריך. וקיצור הדברים, שנחלקו הב"ח והש"ך בד' דברים. **א.** הב"ח כתב שהרשב"א היקל בשעת הדחק דוקא ביחיד כנגד רבים, אבל לא בקטן וגדול. והש"ך חולק שמצינו כמה מקומות שסמכו על קטן במקום גדול, ועוד שיחיד ורבים הלכה כרבים הוא דין גמור מדאורייתא והוזכר פעמים רבות בגמרא, אבל קטן וגדול לא נזכר בגמרא, ואם הרשב"א היקל בשעת הדחק לסמוך על יחיד במקום רבים כ"ש על קטן במקום גדול. **ב.** עוד נחלקו, שהב"ח מצריך או שעת הדחק או הפסד מרובה, אבל הש"ך הסכים עם הרמ"א דבעינן גם הפסד מרובה וגם שעת הדחק. **ג.** עוד נחלקו, שהב"ח ביאר שבשעת הדחק והפסד מרובה סומכים על יחיד במקום רבים אף בדאורייתא, אבל הש"ך סובר דוקא דרבנן ולא דאורייתא. **ד.** עוד נחלקו, שהב"ח כתב שאין לעשות כן, וכל הדין שבשעת הדחק הולכים אחר היחיד או הקטן, הוא רק כשעבד עובדא, אבל להש"ך הוא גם לכתחילה.

## מהו גדול ממנו בחכמה ובמנין

ומה שכתב הרמ"א (שהובא לעיל) שאין סומכים על קטן נגד גדול ממנו בחכמה ובמנין, ביאר הש"ך (עי' בקיצור הנהגת או"ה אות ב) שגדול ממנו במנין היינו שיש לו יותר תלמידים, והסברא בזה נראה כמו שהבאנו לעיל (שיעור יט) מהרמב"ם שע"י התלמידים הרב עצמו מחכים. ויש בראשונים עוד ביאורים מהו גדול ממנו במנין.

## מי שיודע בעצמו ההלכה אינו מחוייב לילך אחר הרוב

וברוב מקילים, לעולם הולכים אחר המקילים [שהרי לא שייך לומר שעת הדחק להחמיר]. מיהו הדין לילך אחר הרוב, הוא במי שמסופק ואינו יודע ההלכה, ובא להכריע, בזה הולכים אחר הרוב, אבל מי שיודע בעצמו את ההלכה הוא עצמו אין לו דין לילך אחר הרוב, ויכול להחמיר לעצמו, וכמו כן אם נראה להלכה כיחיד במקום רבים, יכול לעשות הוא בעצמו כאותו יחיד

## דעת הרמב"ם שאין דין קטן וגדול, וכיצד קיי"ל

ועוד מבואר בש"ך שאף שהרשב"א כתב דבגדול וקטן הלכה כגדול, ברמב"ם לא כתב החילוק בין קטן וגדול, וא"כ יש לדון מה הדין בדאורייתא כשגדול מיקל וקטן מחמיר, שלדברי הרשב"א הלכה להקל כמו הגדול, אבל לדעת הרמב"ם שאין דין לילך אחר הגדול, א"כ צריך להחמיר כדברי הקטן, וכן פסק הש"ך שצריך להחמיר. ובדרבנן אם הקטן מיקל והגדול מחמיר גם כן עולה מחלוקת בין הרשב"א להרמב"ם, שהרי לדעת הרמב"ם שאין דין קטן וגדול, נמצא שאפשר להקל כדברי הקטן, אבל להרשב"א אזלי' בתר הגדול גם בדרבנן. ובזה הש"ך לא רצה להקל כדברי הרמב"ם, כיון שהרשב"א החמיר ולא רצה לסמוך על הרמב"ם להקל. מיהו אע"פ שכתב הש"ך שלדעת הרמב"ם אין חילוק בין קטן לגדול וצריך לחשוש לדברי הקטן, מ"מ נראה שאם יש ממש הפרש גדול ביניהם לא ילכו אחר הקטן, דכי יעלה על הדעת שכל מי שקצת מתחיל להורות יהיה כוחו כגדול הדור.

## החסרון במה שמצוי שכותבים הלכות שראו אצל גדו"י

והנה בזמנינו מצוי שאומרים דברים בשם החכמים ומעלים על ספר, וצריך לדעת שלא בכל דבר ראוי לסמוך על הדברים הכתובים, מכמה טעמים. **א.** החסרון המצוי ביותר בזה הוא שהכותב הרבה פעמים אינו מדייק בדברים. **ב.** ועוד שהחכם שענה לשאלה פעמים לא היה מונח בסוגיא היטב באותו זמן, ונראה שאם אחד אינו מונח בסוגיא וחברו מונח בסוגיא, דמי לקטן וגדול. **ג.** ועוד דהא מבואר ברמ"א אם הורה על מעשה הנוגע לו אין סומכים על הוראתו, וגם זה הרבה פעמים מצוי בספרים שליקטו מדברי החכמים שהורו בשעת מעשה הנוגע להם.