השוחט לעבודה זרה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

בס"ד  ***שחיטה לע"ז מטהרת, ואף אם אינו מתיר***

השוחט לעבודה זרה. הראשונים [לעיל יד] הקשו דנעשה מומר בשחיטתו, ושחיטת מומר כשחיטת עכו"ם דהוה כנחירה. ודעת תוס' דאינו נעשה מומר בפעם אחת. ועוד תי' הראשונים דלא עבד עד גמר זביחה, והשחיטה נעשית בכשרות. וברמב"ן כתב דאפשר דשחיטת מומר המטהרת מידי טומאת נבילות, דהא אינו גוי וקידושיו קידושין. וכל ששחיטתו מטהרת מידי נבילה חייב משום אותו ואת בנו לרבנן. ולכן הוה ככל שחיטה שאינה ראויה. וכ"ד הר"ן ורא"ה בתוה"ב. [ומשמע דכל הנידון הזה הוא מדאורייתא, דאל"כ ודאי חייב על או"ב. וחלוק הדין דאינו בכלל היתר שחיטה לדין דלאו בר זביחה להוציא מידי טומאת נבילה].

ובמאירי דף יד כתב יותר וז"ל הואיל ושחיטת משומד הוא לא יצא מכלל שחיטה שאינה ראויה, וכ"ש לדעת האומרים דמטהרת מידי נבילה. [ובאמת שחיטה זו לא מהני כלל למאירי אלא שמ"מ נחשב שם שחיטה לענין או"ב וזה חידוש גדול].

***לרמב"ם מהני שחיטת נכרי לטהר***

ובאמת דעת הרמב"ם [אבה"ט ב' י'] דאף שחיטת עכו"ם מטהרת מידי טומאת נבילה מדאורייתא, אלא שרבנן גזרו טומאה, ואף שלענין היתר אכילה ודאי לא מהני כלל מדאורייתא [ודעת התבו"ש סי' ב' דאף להיתר אכילה מהני דאורייתא. ובחי' ר' שלמה חולין סי' ב' כתב דהותר אלא דיש איסור אכילה דדוקרא לך ואכלת מזבחו. אמנם הגרי"ז נזיר נג הביא די"ל דכוונת הרמב"ם דטמא מדאורייתא כנבילה אלא דאינו טומאה מפורשת בקרא ולכן נחשב דברי סופרים]. והשיג עליו הראב"ד דעכו"ם הוה כבהמה. וכתב הכס"מ דאפשר דאף שחיטת קוף יחשב שחיטה לענין להוציא מידי טומאת נבילות. [ובאבי עזרי למד מזה דחלוק הדין מתיר לאכילה בשחיטה מהדין דמוציא מידי טומאת נבילה, ויתכן שחיטה לזה ולא לזה].

***או"ב בשחיטת נכרי***

ורע"א [דף יג] כתב דלדעת הרמב"ם אף איסור אותו ואת בנו יהא לשוחט אחר העכו"ם, כיון דשחיטת העכו"ם מהני להוציאו מידי טומאתו וכמו שחיטת טריפה. [אלא שכתב שתולים דלא כוונו ידיהם לשחיטה כשירה והוה כנתנבלה ומותר לשחוט אחריהם]. וכ"כ התבואות שור טז סעי' טו דיש לחוש לדעת הרמב"ם דאסור לשחוט אחריו בגוי דאינו עובד ע"ז [ואם עובד ע"ז לרמב"ם [פ"ד הי"א משחיטה] אינו שחיטה כלל]. [ורע"א הביא בשם התבו"ש דהאיסור או"ב מדרבנן ולא מצאתי].

והקשו האחרונים דמפורש בתוספתא [פ"ה] דשחיטת עכו"ם מותר משום או"ב. ותי' רע"א דהוא משום דאמרי' לא רמיא עליה לבדוק בסימנים. ובנאות יעקב [סט"ז] כתב דלתוספתא [רפ"א] שחיטת עכו"ם פסול מקרא וזבחת ואכלת. אבל הרמב"ם הביא קרא דואכלת מזבחו, ולכן לשיטתו לא ס"ל כתוספתא והגדר שונה. אבל האבי עזרי [שם] וכן אשר לשלמה [מועד] כתבו דכיון דאינו שחיטה כלל להתיר לאכילה אין בו משום אותו ואת בנו אף לרמב"ם.

***או"ב בשחיטה שאין בו היתר נבילה***

ומכל הראשונים האלו [בפשוטו] מבואר דאף כשלוקים על איסרו נבילה, והשחיטה לא מהני כלל להיתר, מ"מ נחשב שחיטה לדיני התורה למ"ד שא"ר שמה שחיטה. ולא רק כשיש איסור אחר שעושהו אינו ראויה.

אמנם לשון רש"י בד"ה והנוחר דהתם שחיטה מעלייתא איכא ודבר אחר גורם לה ליפסל. וכ"כ הגר"א בתורת כהנים [אמור פרק ח' ח'] שחיטה שא"ר פי' שמכח השחיטה היה ראוי לאכילה, אלא שאינו ראוי לאכילה מחמת דבר אחר דהיינו מחמת טריפה, לר' מאיר מחייב דלא בעינן אלא שיהא מכח השחיטה ראוי לאכילה. ור' שמעון סבר דבעינן ראוי לאכילה. [ולפ"ז לר' מאיר ודאי דאין איסור אינו זבוח בשחיטה שא"ר].

***חזקת נבילה מותר לשחוט אחריו***

התבואות שור [כה ג'] כתב דהשוחט ולא בדק סימנים דלרמב"ם הוה נבילה, דלא יצא מחזקתו, ואף לוקה מדאורייתא. אבל לענין טומאה הוה רק ספק. וכתב אבל לענין אותו ואת בנו נראה לכאורה דשרי. דהא לא אהני שחיטתו לאיסור נבילה. והקשה עליו הפרמ"ג [כה ש"ד א'] ולא ידענא למה כיון דמטהר עכ"פ מידי נבילה מידי דהוה אטריפה דהוה שחיטה לענין או"ב.

וביד אברהם [בגליון שו"ע ר"ס כ"ה] חלק דודאי שחיטה שאינה מתרת כלל איסור נבילה אינה שחיטה, ושחיטה שא"ר נלמד משחוטי חוץ, ואף התם אין איסור נבילה, ולא תליא בדין טומאת נבילה. וזה סברת התבו"ש דטריפה אף מוציאתו מידי לאו דנבילה, ולכן נחשב שחיטה. אבל משום שמתיר הטומאה אינו שחיטה כלל. [ועדיין יל"ד דכלפי שמיא ספק אי הוה שחיטה, ומתירו לעצם. אלא דהוה תולדה מהכרעת איסור השחיטה]. ובאחיעזר [ב' ז' ד'] כתב דהתבו"ש בתורת ספק, דכיון דהוכרע דהוה נבילה ודאי מכח חזקה, ומהני אף לאו"ב.

***שחיטת בן פקוע שאינו טעון שחיטה***

הגר"א טז טו מביא מהתוספתא פ"ד דהשוחט מעוברת ומצא בה בן ט', לר' מאיר חייב שחיטה וחייבין עליו באו"ב. ולרבנן אין אסור משום או"ב שנאמר או"ב לא תשחטו, את שטעון שחיטה אסור אסור משום או"ב ואת שאינו טעון שחיטה מותר משום או"ב. [וצ"ב מה בא ללמד, ואמאי בעי קרא, דודאי אם הוא כשחוט בלא זה, אין שם או"ב על שחיטתו]. וצל"ד בן פקוע שהפריס ע"ג קרקע דחייב שחיטה משום מראית העין האם יש איסור דרבנן דאו"ב.

וכתב רע"א [טז י'] דאם האם טריפה, אסור לשחוט את הבן דמהני שחיטתו להתירו לאכילה. ואף ששחיטת האם הוציאתו מאיסור נבילה. [ומצטרף שחיטת האם שהוא שחיטת טריפה, עם שחיטת הבן שהוא רק להיתר אכילה ואינם מתירים אותו איסור]. וממשיך רע"א ומיהו כשהולד טריפה יל"ד דמותר לשחוט דהא דקיי"ל שחיטה שא"ר שמה שחיטה היינו משום שמטהר מידי נבילה, משא"כ בזה דאף אילו מת לא היה מטמא דמהני שחיטת האמא. וי"ל דכה"ג ל"ש שחיטה. [ואריכות דברי רע"א לאפוקי דשא"ר הוא אף כשאינו מתיר כלל. וגם דרשת התוספתא י"ל בכעי"ז].

***פרת חטאת מתיר בשרו לשריפתו***

משנה השוחט פרת חטאת. כתב ר' גרשום כלומר לא שחטה לשם פרת חטאת אלא לשם חולין דהיא שחיטה שאינה ראויה. וצ"ב כוונתו דאף שחיטת פרה כשירה אינו מתיר לאכילה כלל. ואפי' לר' יוחנן דאכילת מזבח שמה אכילה, בפרה אין הקרבה ע"ג מזבח, ולא שם העלאה. אלא שריפה לעפר. ובדבר אברהם [ב' ח' ה'] הביא דבפרה פ"ד מ"ג משמע דשייך פיגול בפרה, וע"כ דנחשב דהשחיטה מתרת לאכילת גבוה. והשחיטה מתרת הבשר לדין העלאה של שריפת פרה.

והביא עוד בשם ר' אברהם לפטובר די"ל דמיגו דהוה שחיטה לענין פרה, דהתורה קראה שחיטה, חייב עלה באותו ואת בנו. ואף לר' שמעון לא בעינן שחיטה ראויה. [וכל הסוגיה דפ: העמיד על שחיטת הראשון, דל"מ לזה מיגו. וזה חידוש גדול].

***דחייתו דשעיר זהו שחיטתו***

תוס' לקמן פב. ד"ה עגלה הביא מהגמ' ביומא סד דדחייתו לצוק של שעיר המשתלח זהו שחיטתו והוה מחוסר זמן דאותו ואת בנו. [ופי' שם הריטב"א פי' דהכי גמירי לה].

ובמנחת חינוך [מצוה נב וקפה י'] הקשה א"כ שעיר המשתלח יותר באכילה, דדחייתו זוהי שחיטתו. וכן שור הנסקל יותר באכילה כיון דקיים דין סקילתו ונימא סקילתו זוהי שחיטתו. [ובהמשך יובא דברי האחרונים דבשור הנסקל ל"ש לומר דהוה כשחיטה]. וכן הקשה הרש"ש פסחים כב: ששור הנסקל סקילתו יחשב שחיטה, ולכן צריך קרא לאיסור [ול"צ להעמיד שם שנסקל ע"י סכין ושחטו]. ודן דאף מליקת קדשים יחשב מליקתו כהיתר שחיטה ואף לזר, ודלא כמבואר יבמות לב דזר לוקה עליו משום נבילה. ותי' המנחת חינוך [בקומץ המנחה] דכיון דכתיב וזבחת ואכלת, בעינן דוקא ע"י מעשה שחיטה. וכן למד מזה האחיעזר [ח"ב ז' ד'] דשם שחיטה להוציא מידי טומאת נבילה לא תליא בדין וזבחת ואכלת המתיר איסור אכילה. ולענין טומאה כל שנעשה בו דבר המכשיר לא נחשב במותם.

***או"ב בדחייתו אף שאינו מתיר***

ולפ"ז מבואר דהוה שחיטה לענין אותו ואת בנו ואף דלוקין עליו משום נבילה. דהתורה החשיבתו שחיטה. ומדברי התוס' דידן משמע דשייך בהא דמטהר מטומאת נבילה. ולא בעינן כלל היתר איסור נבילה. והאחרונים [מנחת חינוך קפה י'] דייקו דהרמב"ם השמיט הדין דשעיר המשתלח אינו מטמא טומאת נבילות. ובאחיעזר [שם] כתב דע"כ מודה דמהני לזה דחייתו [אלא שהרמב"ם אינו מביא מה שאינו מפורש בש"ס], דאל"כ לא יתכן שיתחייב משום או"ב. אבל בקומץ המנחה שם נקט דהרמב"ם חולק דאינו מטהר מידי טומאת נבילה, דאין ילפותא, ובכך קשה יותר דאף למ"ד שחיטה שא"ר שמה שחיטה היינו כשמוציאתו מידי טומאת נבילה.

ואין לומר דדין דחייתו כשחיטה הוה גזיה"כ דשם שחיטה, ולא תליא בגדרי היתר שחיטת חולין, דהא מבואר בתוס' דלר' שמעון לא מהני דחייתו היא שחיטתו, והיה אפשר להעמיד כך את משנתינו דנח' בשא"ר. ועוד דכל שחיטת קדשים מבואר לעיל פ: דלר' אושעיה הוה שחיטה שא"ר, ולא סגי בהא דיש בזה שם שחיטה לענין קדשים.

וברמב"ם פסק פ"ה מעבודת יוה"כ הי"ז דאם שחט האם ואח"כ דחה פסול. והקשה המנחת חינוך דלא הביאו בהל' שחיטה שלוקה. [והמנחת חינוך [רצד ב] דן דכיון דנפסל לא ילקה, דכיון דאינו דחייה כשירה אין עליו שם שחיטה. והוה גלגל ולא ילקה]. אבל קשה דהרמב"ם לא הביא שאחר דחייתו אסור לשחוט אמו [כגון שצריך לשחוט לחולה ביוה"כ ויש בהמה אחרת].

***דחייתו לצוק שייך רק מדין או"ב דמוקדשין***

בגרי"ז תמורה ו: כתב דהדין דחייתו זו היא שחיטתו אינו משום איסור שחיטה דרמיא עליה ומחמת זה נהיה מחוסר זמן, אלא משום דילפי' ו' מוסיף פרשת או"ב במוקדשים. [דנחשב דחייתו לצוק כעין שחיטת קדשים].

והוסיף האבי עזרי [אבה"ט ב'] שודאי לא יתחייב משום לאו דאותו ואת בנו שזהו לאו מדיני קדשים, ואין לדחייתו לצוק שם שחיטה לגבי דינים אחרים. ובזה יישב שהרמב"ם השמיט בדיני אותו ואת בנו שלוקים על דחייתו לצוק, וכן כשדחפו לאסור לשחוט אמו אחריו. וכ"כ באשר לשלמה [מועד].

ובחזון יחזקאל [מילואים לתוספתא חולין, ובליקוטים לש"ס] חלק דודאי לוקה, משום אותו ואת בנו במוקדשים מהילפותא דאותו ואת בנו דמוקדשים ודאי ילפי' אף דלוקה ולא רק פסול. [ועוד אפי' שחט קדשים ואח"כ חולין הוא בכלל או"ב במוקדשים וכמ"ש הרמב"ן פ: ותוס' פה]. וכן בגמ' פ: מפורש דאף בשחיטת קדשים גופיה יש חסרון דשחיטה שאינה ראויה, ולא אמרי' דנתחדש דסגי בשם שחיטה לענין קדשים. [ודוחק דשחיטת קדשים נחשב מחוסר זריקה משא"כ כאן דל"ש זריקה. ואולי כוונתם דללקות בעינן שחיטה ראויה, אבל לפסול סגי בשחיטת קדשים וצ"ב].

ובס' רשימות בשיעורים כתב לפרש דתליא בר' שמעון ור' מאיר, דמפורש לקמן [פה] דר' מאיר יליף משחוטי חוץ דשחיטה שא"ר שמה שחיטה. ור' שמעון חולין מקדשים לא ילפי', ור' מאיר דוחה אטו אותו ואת בנו בקדשים ליכא. וכתבו התוס' דלר' שמעון אינו מתחלק קרא, וכמו לענין חולין בעינן ראוי, אף לענין קדשים. אבל לר' מאיר י"ל דשחיטת קדשים דאותו ואת בנו הוא מהלכות שחיטת קדשים, ולכן סגי בעריפה דהוא שם שחיטת קדשים ולא תליא בשחיטת חולין. ולר' שמעון ל"מ עריפתו זוהי שחיטתו, כיון דלא תשחטו דכתיב קאי גם אחולין. [וכ"כ בתו"י יומא דר' שמעון ל"ל דחייתו זוהי שחיטתו].

***עריפתו זו היא שחיטתו***

ור' משה מבונדי"ש [בתוס' הנ"ל וכן תוס' יומא סד ובתו"י שם, וכן בתוס' כריתות כה] למד כן אף אעגלה ערופה, דאף היא עריפתה זו היא שחיטתה.

ובס' הישר לר"ת [שו"ת נב ה'] כתב ואם בא לחלק בין הפרקים יכול לתת חילוק בין דחיית צוק שהוא הכשר מצוה, לעגלה שהוא לכפרת חטא. שאע"פ שעריפתו מטהרת מידי נבילה אפ"ה מצוה הבא על החטא אינו דומה לדחיית צוק. דדחיית צוק כשחיטה. ועוד דרבי קרא דחיית צוק וליכא למילף מיניה. [וביאר החזון יחזקאל [שם] דהעריפה אינה דין בעגלה, שהעגלה אינה עיקר הכפרה אלא מעשה העריפה].

ונח' בזה בירושלמי [סוטה ז' ה'] אמר ר' ינאי לדברי ר' מאיר אפי' עריפה חייב, ר' יעקב בשם ריש לקיש אפי' לדברי ר' מאיר ערפה פטור. ובהדיא דר' ינאי כדעת ר' משה בתוס', וריש לקיש כדחיית הס' הישר. ובאחרונים [קרן אורה זבחים ע:, מנחת חינוך] דייקו סתימת הרמב"ם דלא הזכיר לגבי עגלה ערופה כלל, אלא כדעת ר"ת. וביד אברהם בשו"ע [סכ"ה] כתב דהרמב"ם לא הביא בעגלה ערופה כיון דלא הותר איסור נבילה, לענין או"ב אינו שחיטה כלל [ודבריו צ"ב דא"כ אף שעיר המשתלח].

בתוס' הרא"ש תי' [קושית ר' משה אמאי לא תי' המשנה בעורף] ושמא עריפה אינה בסימנין [וציינו שבירושלמי בהדיא דבעי סימנים בעריפה]. א"נ בשעיר אמרי' דחיתו זוהי שחיטתו כי הדחיה מתרת אברים בהנאה כדאמר התם, אבל עריפה אוסרתה אפי' למ"ד ממותר מחיים. [ולפי ב' הפי' ל"א עריפתו, וכר"ל בירושלמי].

ובתוס' ישנים יומא שם תי' דלא הוה למשנה לחדש דדחייתו חייב באו"ב לר' מאיר, דאי לאפוקי ממ"ד שחיטה שאינה ראויה פשיטא דלא מחייב [וצ"ב כוונתו, דכל המשנה הוא שחיטה שאינה ראויה, ולאפוקי ממ"ד שמה שחיטה]. א"נ מאן דפטר שחיטה שא"ר לא ס"ל כי היכי דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו, גם עריפתו זו היא שחיטתו. [ובאור גדול במשניות [על משנתינו] נקט דכוונתו דר' שמעון פליג על סברת דחייתו זו היא שחיטתו, וא"כ אף אינו מוציא מידי נבילה בגמ' בזבחים ע:. אבל יש שפירשו כוונתו דדוקא בעגלה עופה, וע"ד ר"ת. ולב' הפי' צ"ב מנלן להמציא מח' נוספת].

***נעשית הכשירו הוא שחיטתו***

ומדברי התוס' חזינן דהשוה הדין דחייתו היא שחיטתו [ביומא סד] לדין עריפתו מוציאתו מידי נבילה בזביחם ע:, דעריפה הוה שם שחיטה, כיון דנעשית בו מצוותו. [ובמנחת חינוך קפה י' דן דהגמ' בזבחים הוא מגזיה"כ כפרה כקדשים, ודחה דהדין כפרה כקדשים הוא רק מחיים, וא"כ רק בא לרבות דדמי לקדשים]. ולפ"ז אף דחייה לצוק ודאי מטהר מטומאת נבילה. והאחרונים דנו דאף מליקה בעופות י"ל ולכן מוציא מדין טומאת נבילה בזבחים סט. [ועי' אתוון דאורייתא א' י']. [ובאחיעזר דן דאפי' חטאת העוף דעל הספק יצא מידי טומאת נבילה, כיון דנעשה בו מעשה עבודה]. [והקשו האחרונים א"כ אמאי יש איסור נבילה במליקה. ותי' האחיעזר דלענין איסור נבילה לא מהני שם שחיטה זו, ובעינן וזבחת ואכלת כדלעיל ורק שלא יחשב במותם וטומאת נבילה. ולפ"ז טומאת נבלת עוף טהור בבית הבליעה יל"ד אי תליא באיסור אכילה שבו עדיין יטמא ואכ"מ].

אבל לדברי הס' הישר ע"כ הדין מוציא מידי טומאת נבילה דעריפה הוא דין אחר. ולפ"ז אין לנו ראיה דדחיית צוק מטהר מידי נבילה. [ובעולת שלמה זבחים מסתפק בדין זה. ויש אחרונים [מובא לעיל] שדייקו סתימת הרמב"ם דאינו מטהר מידי נבילה].

[והאחרונים [אחיעזר ב' ז'] כתבו דשור הנסקל לא שייך לומר סקילתו תטהר, דאינו מכשיר כלל אלא דין סקילה ולא שייך ע"ז דחייתו זוהי שחיטתו. ועוד כתב הגר"ח [בס' אש תמיד] דשור הנסקל משכחת לה בין בבהמה טהורה ובין בטמאה, א"כ לא יתכן דשם שחיטה על סקילתו].

***לרש"י אף עריפה אינו מטהר***

אבל ברש"י בכורות ט: ומנחות קא כתב דעריפת עגלה אינה מטהרת מידי טומאת נבילה, וכן בתוס' במנחות שם הביא ב' תי' אי מטהר. והקשו האחרונים דמפורש בגמ' זבחים דמטהר. ותי' באור גדול [במשניות חולין] דרש"י שם קאי לר' שמעון, ור' שמעון חולק על הדין הזה דעריפתו מטהר [וע"פ התו"י יומא]. דלשם שחיטה בעינן שחיטה המתרת. ותוס' מנחות הסתפק האם אף לר' שמעון אמרי' דעריפה מטהר. [וצ"ב דבהיתר טומאת נבילה אף לר' שמעון מהני ששא"ר ככל שחיטת טריפה, בגמ' פה: ואולי מ"מ אין לזה שם שחיטה]. ועוד תי' דלמ"ד לא נאסר מחיים, העריפה אינה מעשה מטהר שיחשב שחיטה.

***במשנה נתנבלה פטור משום אותו ואת בנו***. כתב רע"א דרק משום או"ב פטור אבל עבר משום צער בע"ח ובל תשחית. בתפארת ישראל כתב דמרומז בזה דמותר לשחוט אחריו את השני לכתחילה.

***קלב"ם במיתות שוגגין***

גמ' ר' דימי חייבי מיתות שוגגין וחייבי מלקות שוגגין ודבר אחר וכו'. בגמ' כתובות לה. מקשה על דברי ר' דימי מברייתא דתני דבי חזקיה מכה אדם ומכה בהמה, בין שוגג ובין מזיד קלב"ם. אלא אמר חייבי מיתות שוגגין כו"ע פטורין מממון. ורק חייבי מלקות וממון נח' ר"י ור"ל אי ילפי' מלקות ממיתה. וא"כ סוגיין [דמתה וממון] נדחה מההלכה.

ויש לדון האם מיתה ומלקות דינו כמיתה וממון, או כמלקות וממון [וא"כ יש לקיים מחלוקת ר' יוחנן ור"ל דתחילת סוגיין]. ובגמ' לז: מבואר דילפי' קלב"ם דמיתה [מזידין] וממון מקרא דלא יהא אסון, ומלקות וממון מכדי רשעתו לרבנן. ולר' מאיר דלוקה ומשלם ילפי' מיתה ומלקות מכדי רשעתו. וכתבו התוס' דלרבנן מיתה ומלקות גם נכלל בכדי רשעתו. וכתב רע"א [שם כ"מ בכוונתו] דתוס' למד להשוות מיתה ומלקות למלקות וממון, ולכן שוגגין חייבין [לר' יוחנן בסוגיין]. אבל אם ילפי' מיתה ומלקות מלא יהא אסון, א"כ שוגגין חייבין.

[וידועין דברי הגר"ח סטנסיל דגדר כדי רשעתו, דתליא בפוטר של בי"ד, שונה מגדר לא יהא אסון, דלא חל חיוב כלל. וא"כ מיתה ומלקות לתוס' דילפי' מכדי רשעתו הוא גם דין על בי"ד. אמנם לכאורה לדברי ר"ל דאף מלקות שוגגין פוטר לכאורה אף כדי רשעתו הוא גדר פוטר וצ"ע בדבריו שם].

וכן ברשב"א כתובות לה כתב דרק על מתה וממון איתותיב ר' דימי, אבל מתה ומלקות נחלקו בסוגיין. ולפ"ז דברי ר' דימי וסוגיין קיימין כלפי מתה ומלקות. וכן מבואר מדברי הרמב"ם שפסק יב שחיטה ה"ז כסוגיין דבלא התרו משום ע"ז, לוקה משום או"ב. ואילו במתה שוגגין וממון פסק דפטור. וכן העמיד הפנ"י כתובות לה אלא שסיים שמדברי תוס' בסוגיין לא משמע כן.

ובמהרש"ל מכות טז. כתב דחייבי מיתות שוגגין פטורין מהמלקות. ותמה המהרש"א דמסיק בכתובות דלכו"ע חייבי מיתות שוגגין פטורין [אף ממלקות]. ולדברי המהרש"א גם המחלוקת בתחילת סוגיין נדחה במסקנה שם. [וע' בס' המאיר לעולם ס' כב דהאריך לדחות את דברי המהרש"א].

***וצריכה.*** בגמ' כתובות לז: לר"מ ילפי' מתה וממון מלא יהא אסון, ומתה ומלקות מכדי רשעתו, וצריכה דאי אשמעי' חדא בגופא וחדא בממון וכו' ואי אשמעי' אימא מיתה אריכתא. וברש"י דידן העתיק חצי מהצריכותא דשם, דמתה ומלקות פוטר יותר. וצ"ב למה לא כתב להיפך. ועוד למסקנא דכתובות לה חייבי מתה שוגגין וממון לכו"ע פטור, ולדברי רש"י לפ"ז כ"ש מלקות דתרוייהו בגופיה [דאין צריכותא לצד השני]. וכעי"ז הקשה הלח"מ סנהדרין פט"ז ז'. ועוד משמע ברש"י דכל הצריכותא הוא מסברא ולא תליא כלל בילפותא דפסוקים.

***ופרת חטאת ששא"ר והתניא וכו'***. כתב הלחם משנה [שחיטה יב ו'] דכל הגמ' כאן בדעת ר' שמעון לשיטתו דס"ל כל העומד ליפדות כפדוי דמי, ולכן אף יחשב שחיטה ראויה. אבל לרבנן דלא אמרי' כפדוי בכה"ת עדיין יחשב שחיטה שא"ר. ולכן קראו הרמב"ם [יב ו'] שחיטה שא"ר. וכן מבואר ברמב"ן.

בבעה"מ [לעיל] הקשה [לפי' שהביא דאף שחיטת הראשון נחשב שחיטה שאינה ראויה בקדשים כל זמן שלא זרק הדם, ולכן הוה התראת ספק], דבסוגיין ר' יוחנן אמר כל העומד ליפדות כפדוי דמי, ולא הוה התראת ספק. ואילו בקדשים אמרי' דכל כמה דלא מזרק דמו לא אישתרי בשר באכילה, והוה התראת ספק. וכתב דלפי' ברבא דהתראת ספק קאי אשני ל"ק דלא הוה עומד ליזרק כיון דמחו"ז, ולכן תליא אם נזרק לבסוף. משא"כ פרה דעומד לפדות. וכתב לדחות דלשון המשנה משמע דפטור לגמרי', ולא שהוא ספק אסור ומש"ה קאמר דאינו משנה.

המשנה למלך [רוצח י'] הביא בשם התוספתא דמהני פדיון בעגלה ערופה. והקשה באור שמח [חי' ר' מ"ש ב"ק עז] דמסוגיין דעגלה ערופה נחשב שחיטה שאינה ראויה, למ"ד ירידתה אוסרתו. הוא אי בעי פדי ליה. ולכאורה ל"ק דמ"מ אין מצוה לפדות, ואין בזה משום עומד ליפדות. [וא"כ תליא אם נפדה לבסוף, והוה התראת ספק. ויש לקיים ראיית האו"ש ע"פ דחיית הבעה"מ, דמשמע דאינו חייב כלל לר' שמעון].

***השלמה לסוגיית שחיטה שאינה ראויה בקדשים***. מבואר לרבא במסקנה דשחיטת השני הוה התראת ספק [לתוס'], ותליא אם יזרק הדם בסוף. ובזה פליג על ר' אושעיה דבעינן שהשחיטה תתיר בשעת שחיטה. עוד נקטו התוס' דלמסקנה שחיטת הראשון נחשב ראויה ואף אם לא נזרק לבסוף, כיון דהוה מצוה אמרי' עומד ליזרק. וצ"ב היכן ראו תוס' שיש ב' מחלוקות. וי"ל דתליא הא בהא, דכיןו דלא בעי' שיהא ראויה בשעתו מהני אף אח"כ מדין עומד ליזרק או כשיהיה בסוף. ובמלא הרועים נקט דאף הך דינא דבאיסור בעינן זריקה בפועל בסוף הוא מדין עומד ליזרק, אלא שתלוי אם יזרק בסוף.

אבל בספר הישר [חי' תנז] משמע דמה דבעינן זריקה בסוף בשניה [דחשיב התראת ספק], הוא מטעם אחר. דהוה מחוסר זמן מ"מ מלקות ליכא, דגבי קדשים בעינן כל הכנתו דהיינו זריקה, אע"ג דפסול, כדאמרי' גבי פיגול דבעינן כל הרצאותיו. ה"נ באותו ואת בנו בעינן כל הכנתו וכו'. וכי אית ליה שא"ר פסולא מחמת דבר אחר, אבל פסולא מחמת או"ב שמה שיחטה. [וכ"מ בבעה"מ דלפסול מחו"ז בעינן שיגמור עבודתו עי"ש. והעירו דלא דמי לפיגול דעלו לא ירדו, ואילו מחו"ז עלו ירדו, וא"כ קשה לומר דמרצה לפסולו וצ"ע].