45 נודרין להרגים, ובהא דבעי לומר בלבו היום - ובגדרי מודעא
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / סוגיית אונס - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ה' ד' מנ"א תשע"א

**א**

א] נדרים דכ"ח., שהן של בית המלך ואף על פי שאינן של בית המלך, היכי נדר, א"ר עמרם אמר רב באומר יאסרו פירות העולם עלי אם אינן של בית המלך, כיון דאמר יאסרו איתסרו עלי' כל פירי עלמא, באומר היום, אי דאמר היום לא מקבל מיני' מוכס, באומר בלבו היום ומוציא בשפתיו סתם ואע"ג דס"ל דברים שבלב אינם דברים לגבי אונסין שאני.

ופירש הרא"ש, ז"ל, באומר בלבו היום ומוציא בשפתיו סתם ודברים שבלב המוכיחין הויין דברים, עכ"ל, וכעי"ז כתב הר"ן, ז"ל, ונהי דסתמא לעולם משמע ה"מ היכא דליכא אונסא משום דטפי משמע לעולם ממהיום, אבל היכא דאיכא אונסא הך אונסא מפרש לי' לדבורי' דהיום קאמר, כיון שלא אמר בפירוש בהיפך, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א, ז"ל, פירוש אנן סהדי וכו' וכי אמר יאסרו כל פירות שבעולם עלי, דעתו שיאסרו היום, הו"ל דברים שבלבו ובלב כל אדם שהם דברים, עכ"ל, וכ"ה גם בחי' הריטב"א בקידושין ד"נ., ז"ל, ודמיא להא וכו' ואומר בלבו היום, ואע"ג דדברים שבלב אינם דברים אגב אונסי' א"א דלא עקר נדרי', כלומר שכיון שהוא אנוס ומחמת האונס נודר הדברים מוכיחים שמערים לישבע להם, ואינו נודר אלא לכל זמן פחות שאפשר לו, ול"ה דברים שבלב, עכ"ל, וכ"ה בשטמ"ק בסוגיין בשם שיטה.

וצ"ב, דכיון דהוי אומדנא דמוכח דאין כונתו לאסור על עצמו הפירות לעולם, א"כ מ"ט לא שרי אלא בשאמר בלבו היום, שאינו מבטל את דיבורו, ולא שרינן אף בשדעתו שלא יחול הנדר כלל, וה"נ אם אמר להדיא יאסרו כל פירות העולם עלי לעולם, ל"מ מה שאמר בלבו היום.[[1]](#footnote-2)

ב] ובפשוטו הי' נ' הטעם בזה, לפמש"כ הריטב"א בקידושין ד"נ., ז"ל, ודילמא שאני התם דעקרא לתנאה, פירוש וסותר בדברים שבלבו מה שהתנה בפיו דהוה לבו סותר את דברי פיו, משא"כ בהאי דזבין נכסי' סתם שאינו סותר דברי פיו ממש אלא שמוסיף עליהם, ושמעינן מהכא דדברים שבלבו ובלב כל אדם דהוו דברים, אם הוא עוקר מה שהתנה עליו בפירוש לא מהני לי' דברים שבלבו ותנאו קיים, עכ"ל,[[2]](#footnote-3) וצ"ל דבמברחת נמי לא חשיב כסותר לדברי פיו ממש, וזה לפמש"כ הריטב"א שם בהמש"ד, ז"ל, וכן מוכח ממברחת דלית הלכתא כר"מ, דהתם אפילו גילוי דעתא לא הוה, וליכא למימר וכו' שזה אין הדעת סובלתו דמברחת שנתנה ע"מ שתחזור בה כשתתאלמן או תתגרש קנה מקבל ולא מהני תנאה, וכשנתן לו סתם בלא שום תנאי לא קנה, עכ"ל, והרי דבמברחת הוי זה כנתינה על תנאי, ואין לבו סותר לדברי פיו ממש, וע"כ ה"נ הכא, הגם דאומדנא דמוכח הוא שלא נתכוין לנדר, ל"מ זה לסתור דברי פיו, וע"כ ל"מ אלא בשאומר בלבו היום.

אך צע"ק בזה, דבד' הריטב"א נראה שחידש דין זה מדעתו, ואם אכן הא דל"מ הכא כשאינו אומר בלבו היום, הוא משום דל"מ דברים שבלבו ובלב כל אדם כשהן סותרין דברי פיו ממש, הי' לו להריטב"א להביא מזה.

ג] עוד יש לפקפק בזה, דהנה בעיקר מש"כ הריטב"א דל"מ דברים שבלבו ובלב כל אדם כשהן סותרין לדברי פיו ממש, צ"ע ממש"כ הריטב"א שם לעיל מינה, בטעם הא דגט המעושה בגויים א"נ בישראל שלא כדין דאינו גט, ז"ל, אבל וכו' אנן סהדי שהוא אנוס מתחלה ועד סוף, והוו להו דברים שבלבו ובלב כל אדם דהוו דברים, עכ"ל, והרי דמהני דברים שבלבו ובלב כל אדם אף כשהן סותרין לדברי פיו.

והנה אמנם בתורי"ד שם כתב, ז"ל, ואי קשיא א"כ נקשה אמאי דנתן גט מעושה בעכו"ם פסול לרבה דאלמא דברים שבלב דברים, לא קשיא דאמר לך רבה שאני התם דמה שאמר רוצה אני בעישוי אמר ואפי' דיבור בפה אין כאן ומשו"ה ל"ה גיטא וכו', אבל תליוהו ויהיב מתנה אינה מתנה שלא בכל לב נתרצה ואפילו דיבורו אינו כלום כיון שע"י עישוי אמר, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ואזיל הרי"ד לטעמי' שכתב בב"ב דקמ"ו:, ז"ל, התם אע"ג דמעשה מוכיח כמו הלב, בטל הלב היכא דהוציא אחר בשפתיו שנמצא הפה מכחיש את הלב, והיכא אזלינן בתר אומדנא דליבא, היכא דאין הפה מכחיש את הלב, עכ"ל,[[4]](#footnote-5) וע"כ קשיא לי' דמ"ט גט מעושה בגויים פסול ומ"ט תליוהו ויהיב אינה מתנה, הרי אף דברים שבלבו ובלב כל אדם ל"ה דברים כשהם סותרים לדברי פיו, וע"ז כתב דבגט המעושה ובתליוהו ויהיב אין דיבורו כלום, כיון דע"י עישוי אמר.

אך בד' הריטב"א אי"ז מתישב, דלד' הרי"ד הרי נמצא דהא דל"מ הגט והמתנה ולא חשיב כדברים שבלב, אי"ז מדינא דדברים שבלבו ובלב כל אדם, אלא הוא משום שאין דיבורו כלום, ובד' הריטב"א הרי מבו' דהוא רק משום דדברים שבלבו ובלב כל אדם הוו דברים, והרי דס"ל דאף דיבור ע"י עישוי מהני, וא"כ תיקשי דמה יועיל הא דבלבו לא ניח"ל והוי זה דברים שבלבו ובלב כל אדם, הרי דברי לבו סותרין לדברי פיו ממש, ובכה"ג ל"מ אף דברים שבלבו ובלב כל אדם.

ד] ונ' לישב, דהנה בהך דינא דל"מ דברים שבלב כשהוא סותר לדברי פיו ממש, לישנא דגמ' הוא דכיון דאתניי' לאו כל כמיני' דעקרא לי' לתנאי', וכ"ה הגיר' בפירש"י ובחי' הרמב"ן, ונ' מזה, דהא דל"מ דברים שבלב כשהן סותרין לדברי פיו, אי"ז דינא בעלמא דל"מ דברי לבו כנגד דברי פיו, אלא הוא משום דלאו כל כמיני', לבטל דברי פיו ע"י דברי לבו.

ולפ"ז נ', דע"כ כ"ז הוא היכא שאמר את דברי פיו מדעתו, ובכה"ג אמרינן דלאו כל כמיני' לעקרם בדברי לבו, אך היכא שאנסוהו לאמרם, שפיר כל כמיני' לעקרם בדברי לבו, וע"כ בגט המעושה ובתליוהו ויהיב, מהני הדברים שבלבו ובלב כל אדם לעקור דברי פיו, וז"ב.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז הרי קרוב הדבר, דבנדרים שהוא אוסר את עצמו, ואי"ז דבר הנעשה עם חבירו, ל"ש כלל הא דלאו כל כמיני', אך אי"ז ברור כ"כ, שהרי גם באמרה בלבי הי' להתקדש לו, אין הבעל מקפיד ע"ז, ואפ"ה אמרינן דלאו כל כמינה, והרי דהא דלאו כל כמינה אי"ז משום קפידת שכנגדו, וא"כ י"ל דה"ז שייך גם בנדר, וצ"ע, וא"כ הי' בדין דכל דבלבו ובלב כל אדם דאין דעתו לנדור, לא יחול הנדר, והדר קשיא דמ"ט לא שרינן בנודרין להרגין אלא בשאומר בלבו היום.

ה] אמנם הישוב לזה מבו' בד' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, מיהו כי לא אמר בלבו היום מיתסר לעולם, כיון שע"י תביעת ממון הוא, אע"ג דנאנס על שבועתו, חייב בה, וכן כל כיו"ב, כדפרישית לעיל, עכ"ל, ולעיל דכ"ז. כתב הריטב"א, ז"ל, כל שאנסוהו לישבע לעשות דבר וכו' אע"ג דמחמת אונסי' נשבע וכו', ה"ה חייב בשבועתו, כדמוכח מההיא דנודרין להרגין, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א שבועות דכ"ו:, ז"ל, עוד יש שבועת אונס אחרת והוא שאנסוהו לישבע, ודעת מורי ז"ל שחייב לקיים שבועתו וכו', והראי' ממשנת נודרין להרגין ולחרמין דאי לאו דאמר בלבו היום חייב לעמוד בה אע"פ שנשבע מחמת אונס, עכ"ל, וכ"נ גם דעת התוס' ב"ק דקי"ג., וכ"נ גם בתשו' מיימוני הפלאה סימן ז', ואך דס"ל דאם אנסוהו ביסורים לידור לא חייל הנדר.

והנה בטעם הא דשבועה באונס חיילא, ול"ד לגט המעושה ולתליוהו ויהיב דל"מ, כתב הגרנ"ט ז"ל, דהוא משום דבנדרים כל שהי' דעתו לנדור חייל הנדר, ול"ד לגט ולמתנה דבעינן לגמירות דעתו, עי' בדבריו, ונ' להוסיף בזה, דהגם שנתמעט מהאדם בשבועה פרט לאנוס, לא נלמד מזה דבעינן לגמירות דעתו לחלות הנדר, שהרי דינא דהאדם בשבועה הוא גם בשבועה לשעבר, דלא חייל בה מידי, וודאי ל"ב בה לגמירות דעת, אלא כל דהויא השבועה לדעתו קעבר משום שבועת שוא ושקר, וה"נ הוא בשבועה להבא ובנדר, דכל דהוו השבועה והנדר לדעתו, ה"ה נאסר במה שנשבע ונדר עליו, ואף דלא גמר דעתו לכך.

ולפ"ז הרי נמצא, דל"ש לדון כלל דלא יחול הנדר אף בשלא אמר בלבו היום, משום דהו"ל דברים שבלבו ובלב כל אדם, שהרי אף דהוי בלבו ובלב כל אדם שאין רצונו בנדר, מ"מ כיון שעשה את מעשה הנדר לדעתו ה"ז חל, וע"כ ל"מ אלא בשאמר בלבו היום, דהגם דחייל הנדר אף בלא שגמר דעתו בלבו, מ"מ שפיר מצי לפרש בלבו את דברי פיו, אם אך הוי זה דברים שבלבו ובלב כל אדם, ולי"ב משום דברים שבלב, וז"פ.

ועד"ז נ' גם למש"כ המאירי בקידושין ד"נ., ז"ל, או שמא בזו נראה לי שלא אמרו אינן דברים אלא במקום שיש בו טענה עם אחרים אבל שבועה ובטול חמץ דברים שבלב דברים, עכ"ל,[[6]](#footnote-7)

ו] אמנם הנה בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רע"ג כתב, ז"ל, שדעתי נוטה שנדר הזה בטל מעיקרו ושאינו נדר כלל, לפי שזה אנוס הי' בעיקר הנדר כיון שהיתה אחותו חולה חולי כבד ונשבעה שלא תאכל ער שידור ויאסור, ואין לך אונס גדול מזה לאחי' וכו', אולי יבא ויערער על עיקר האונס, הרי שנינו נדרי אונסין כיצד הדירו חבירו שיאכל עמו וחלה הוא וכו', אלמא לא קרי אונס אלא אונס הבא אחר הנדר שלא הי' יודע מתחילה, אבל במה שהי' כבר בשעת הנדר גמר ונשבע וויתר על אותו אונס וכו', לא היא רבותא קמ"ל וכו', ותדע לך שהרי על האונסים הנמצאין בכל מקום שמבטלים הענינים מן הצד הזה, הן בזביני ומתנתא, כולם כשנאנס במה שעשה מתחילתו, ומ"ש הכא, וכן מצינו האדם בשבועה פרט לאנוס, עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

ולכאו' מבו' בד' הרשב"א דדמי דין נדר ושבועה לדין מכר ומתנה, וכל שלא גמר בדעתו לכך לא חיילי, וכמו שלמד הרשב"א דין אונס במה שעשה מתחילתו בנדר, מדין אונס במכר ומתנה, וכ"נ גם בתשו' הרשב"א ח"ב סימן פ"ג דמדמי להו, עיי"ש.

ולפ"ז הרי לדעת הרשב"א הדק"ל, דמ"ט לא שרינן בנודרין להרגין כשלא אמר בלבו היום, הרי הוי זה אומדנא דמוכח דאין דעתו לנדור כלל, ועי' בד' הרשב"א בקידושין ד"נ. מש"כ בזה בתו"ד, וצ"ע.

ז] אמנם באמת נראה, דגם לדעת הרשב"א ל"ד דין נדרים לדין מכר ומתנה, שהרי מבו' בד' הרשב"א דכל הא דבנדר כה"ג ל"מ הוא משום דין האדם בשבועה פרט לאנוס, והנה הרי דין האדם בשבועה פרט לאנוס הוא גם בשבועה דלשעבר דלא חייל בה מידי, ול"ש כלל להצריך בה גמ"ד, ובע"כ דדינא דהאדם בשבועה הוא שתהא השבועה מדעתו, וכל שהוא אנוס ומוכרח לישבע ואין השבועה לדעתו, אין שבועתו שבועה.

ולפ"ז ניחא, דע"כ בנודרין להרגין דלא חשיב כאנוס ומוכרח על השבועה, וכמש"כ בתשו' הרשב"א ח"ב סימן פ"ג, שפיר חיילא השבועה אף אם בליבי' לא ניח"ל, ואף דהוי זה דברים שבלבו ובלב כל אדם.

ח] והנה בתורי"ד בסוגיין כתב, ז"ל, אי קשיא מ"ש נדרי זירוזין דשרו משום דאמרי' לא נדר בכל לב אלא כדי לזרז את חבירו, וה"נ נימא לא נדר בכל לב אלא להציל את ממונו ואע"ג דאמר בפירוש לעולם יהא מותר, תשובה התם בנדרי זירוזין דשרי לאו משום דלא נדר בכל לב, שכיון שאדם מוציא נדרו מפורש בפיו נדר גמור הוא ואין לומר לא בכל לב נדרתי וכו', כדמפרש הכא וכו' אבל אם יפרש בפיו לעולם אינו יכול לומר בלבו הי' כך שהרי נמצא לבו מכחיש את פיו, ולא אזלי' בתר לבו אלא בשיכול לתקן דיבור פיו, ונדרי זירוזין דשרי משום דאנן סהדי שלא נדר אלא לזרז את חבירו שיתן לו במקחו סלע, אבל אלו ידע שחבירו יהי' סרבן מליתן לו סלע לא הי' נודר וכו', ומשו"ה הן מותרין דאדעתא דהכי לא נדרי וכו', עכ"ל.

ונ' דמש"כ הרי"ד דכל שמוציא נדר מפורש נדר גמור הוא ואין לומר לא בכל לב נדרתי, אי"ז משום דל"מ אומדנא דמוכח כשהוא מכחיש לדברי פיו, וכמש"כ בתורי"ד ב"ב דקמ"ו:, אלא הוא משום דבנדרים ל"ב כלל לגמירות דעתו ורצונו, וכנ"ל, וע"כ אף דלא נדר בכל לב הנדר קיים, ול"מ דברי לבו בנדרים, אלא לפרש דברי פיו, וע"כ כתב הרי"ד דכל הא דנדרי זרוזין מותרין, הוא משום דאדעתא דהכי לא נדר.

ט] אמנם צ"ע בזה בד' הרא"ש, שכתב לעיל דכ"א., ז"ל, שניהן רוצין בג' דינרין ולא הי' בלבם לשם נדר וכו', הלכך ל"ה נדר דבעינן פיו ולבו שוין, ואע"ג דדברים שבלב אינן דברים ואם יאמר הנודר כך הי' בלבי כשנדרתי לא אזלינן בתר מחשבתו, היכא דמוכח מילתא כי הכא שכן דרך כל מוכרין ולוקחין לעשות כן אזלינן בתר דברים שבלב, עכ"ל, והרי דכל דהוי זה אומדנא דמוכח שאין כונתו לנדר, לא חייל הנדר, מכח דינא דפיו ולבו שוין, וא"כ תיקשי, דמ"ט בנודרין להרגין ל"מ בשלא אמר בלבו היום, אף דהוי זה אומדנא דמוכח.

ומצאתי שכבר עמד ע"ז בתוס' הרא"ש לעיל שם, ז"ל, נדרי זרוזין, לפי שאין פיו ולבו שוין הלכך ל"ה נדר וכו', וא"ת הא דתנן לקמן נודרין לחרמין ופריך בגמ' כיון דאמר יאסרו ליתסרו עלי', ואמאי הא אין דעתו לאסרן עליו, שאין נודר אלא להשתמט מן החרם, וי"ל דכיון שאדם אחר מדירו שיאסר בפירות אם אינם של בית המלך, נדר גמור הוא, ודוקא על מה שאומר בלבו היום מהניא מחשבתו ול"ה דברים שבלב, אבל עיקר הנדר לעולם קיים, אבל הכא שמאליו הוא נשבע, כיון שאין בלבו מה שמוציא בשפתיו אין הנדר חל, עכ"ל.

והיינו, דכל הא דלא חיילי נדרי זרוזין משום שאינו מתכוין לנדר, אי"ז משום דבעינן גמ"ד לנדר, אלא הוא דין מסוים בנדר, דבעינן פיו ולבו שוין, שיהא דעתו בלבו על מה שאומר בפיו, וכל שאין דעתו בלבו לנדר, אין מתפרשים דבריו כדברי נדר, וכדמדמי לה הרא"ש בתחילת דבריו לנתכוין לומר שאיני נכנס לזה ואמר לזה, והתם הרי הוי עיקר הנדר בטעות, וע"כ כל שאדם אחר מדירו והוי הנדר על דעתו, חשיבי כדברי נדר אף בשאין בלבו לנדור, ול"מ מחשבת לבו, אלא לפרש הנדר.[[8]](#footnote-9)

**ב**

?ועפי"ז כאשר נבא לבאר ענין המודעא, הנה באופן שהוא אנוס, כתב בתשו' הר"ר חסדאי דמהני משום דדיבורו הוא באונס, וזה עפי"ד הרי"ד, ונתחדש בזה, דאף אחר דתלינן דגמר ומקני, אי"ז דברים שבלב לומר שלא גמר והקנה, אך היכא שאינו אנוס צ"ב היאך מהני, ובתשו' הר"ן כתב דהוא משום דהו"ל כאומדנא דמוכח, וכ"נ גם בד' הרא"ש בנדרים דכ"ג., עמש"כ בגל' הגרע"א סימן רי"ב לפרש דבריו, וכ"נ גם בד' היראים שדן לפרש כן, ז"ל היראים שם, והא דאמרינן בערכין בשלהי האומר משקלי עלי אמר רב ששת האי מאן דמסר מודעא אגיטא מודעי' מודעא, אף על גב דעשוי' ואירצי דמשמע דמחשבת המוכחת מבטלת דבורו וכן במתנה מצריכים ביטול מודעי התם נמי היינו טעמא, שדרך כל הנותנים גט לבטל מודעתם ואם גירש סתם שינה מדרך המגרשים, שלא ביטל מודעא הילכך הוי מודעא מודעא, שסתם מגרשים סתם להיות דעתם על מודעתם כאלו פירשו על דעת מודעא אני עושה, עכ"ל, אך אם ל"מ אומדנא דמוכח כנגד דברי פיו, קשיא.

והנה אמנם בעיקר ד"ז דדינא דמודעא הוא משום דהו"ל אומדנא דמוכח, אי"ז מתישב בד' הרמ"ה שכתב בזה דאתי דיבור ומבטל דיבור, ואם אי"ז אלא ראי' על דעתו, ל"ש לדון כלל דאתי דיבור ומבטל דיבור, וכבר כתב כן הר"ן שם, ועי' גם בתשו' הרשב"א ח"ד סימן ק"ח שדן במסר מודעא ונאנס אח"כ ומכר או נתן, דלא אמרינן שביטל המודעא, דומיא דנדרים דאמרינן דעקר לתנאו וקיים הנדר.

עוד ילה"ע בזה, דבד' הריטב"א כתובות דצ"ז. מבו' לכאו', דל"מ אומדנא דמוכח אלא בדבר המפורסם שא"צ לפרשו, ולא סגי במה שידוע לב' עדים, ולמד לזה מסוגיא דקידושין, ונ' דהוא משום דס"ל דאין הטעם דל"מ גלוי דעת שגילה מתחילה דאדעתא למיסק לארעא דישראל משום דשמא חזר בו, אלא משום דלא הי' דבר מפורסם, ולפ"ז ל"ש שיועיל מודעא מדין אומדנא דמוכח, וי"ל דזהו טעמו של הר"ר חסדאי דלא ס"ל דיועיל מדין אומדנא דמוכח.

ואמנם הרא"ש לטעמי' אזיל, שנקט דכל הא דל"מ בדלא פירש בשעת המכירה, הוא משום דיתכן שלא עשה ע"ד זה, והרי דלדין אומדנא דמוכח סגי במה שידוע לעדים, וע"כ שפיר מהני מודעא מדין אומדנא דמוכח, אך י"ל דהתם הי' דבר מפורסם.

ל' הרשב"א ח"ה סימן רנ"ז, אבל במדיר לחבירו, ועל אותו נדר ממש הוא מקדים ומתנה ומבטלו בפיו, ואומר כל נדר שאני עתיד להדיר את פלוני, כדי שיעשה עמי כך וכך, הרי הוא בטל, בכענין זה, אין חוששין אפי' בעם הארץ, שהרי יש כאן דברים מפורשים, שהוא מבטל הנדר ההוא בעצמו, ואין פיו ולבו שוין. וה"ה לכל נדר מפורש, שיאמר: כל נדר שאני עתיד לידור לפלוני על דבר כך וכך, הרי הוא בטל, ובלבד שיוציא תנאו בפיו, ולא יסמוך על ביטול הלב לבד. דאין דברים שבלב מבטלים דבר שבפירוש, הוציא בשפתיו ושנתכוין לאמרם כן בשפתיו. אבל לכשהתנה כן בפי' בתחילה, אף על פי שבשעת הנדר לא הזכיר התנאי בשפתיו, לאו דברים שבלב נינהו. ואם תלמיד חכם הוא, בין שזכור בשעת נדרו, בין שאינו זכור, בין בכולל כל נדריו, בין בפורט, נאמן לומר ע"ד ראשונה נדרתי, עכ"ל, וכעי"ז כתב גם בחי' נדרים דכ"ג:, ונ' להדיא דאי"ז מדין אומדנא דמוכח, אלא דכה"ג מתפרשים דבריו ע"פ מה שאמר מתחילה, ואי"ז דברים שבלב, אלא דברים שבפה.

ובד' הרשב"א ח"ד סימן ק"ח מבו' דמדמי דין מודעא דנדרים לדין מודעא במכר ומתנה, וזה כמש"נ בדעתו, דהוא משום דע"ד ראשונה הוא עושה, וע"כ מתפרשים כן דבריו, וזהו מש"כ הרשב"א דדברים מפורשים הם לעדים, ואין משמע בדבריו דכבר קבע כן, דא"כ ל"ב לדברים מפורשים לעדים, דנראה דדבריו עכשיו מפורשים הם לעדים.

ולפ"ז נראה דמן הדין דלא יועיל מודעא אלא בשמסר מודעא, ולא בגילוי דעת בעלמא, אך בד' הריב"ש והתשב"ץ מבו' דהוא משום דכה"ג אין דעתו על המודעא, ונ' דמן הדין מהני.

אך בדעת הרמ"ה שכתב דאתי דיבור ומבטל דיבור, מבו' לא כן, אלא הו"ל כלך חזק וקני, וכמש"נ.

וזהו שחילק הרמ"ה בין מכר דהתם המודעא אי"ז אלא גילוי מילתא בעלמא שאינו רוצה, ול"ש ביטול מודעא בזה, ומשא"כ במתנה ובגט דהתם ענין המודעא הוא קביעות דעתו, ושפיר שייך לחזור בו מזה, וגם בגט מעושה כדין הוא כן, דה"ה מתרצה למה שאומר, אם לא קבע דעתו דאי"ז כן.

וזמש"כ הרמ"ה דאוקי מודעא להדי ביטול ואוקי גיטא אחזקתי', ובפשוטו אינו מובן מ"ש בזה ענין חזקה כלל, אך זה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכל דליכא דיבור דקיום ודיבור דביטול הסותרים זל"ז, חייל הגט כפי מה שהוא.

ול' רה"ג שהובא בס' השטרות לר"י אברצלוני, ובההוא דתנן התם וכן אתה אומר בגיטי נשים וכו' ופרישנא בגמ' עד דמבטל לי' למודעא קמא, לענין הנך דתנן ואלו שכופין אותן להוציא, דמן דינא כופין אותן בגיטין, ואעפ"כ כד מסר מודעא לא מקיים גיטא, ואי אמר בטלתי' למודעא אפי' באונס בטיל, דמן דינא אמר, ובהא נמי אמרינן בגמ' דחזקת הבתים דסבר מצוה לשמוע דברי חכמים והא ודאי לרצונו, עכ"ל.

ובזה מתבאר גם לדעת הרשב"א דאם אינו אנוס אמרינן לי' דהי' לו לפרש, וע"כ אי"ז מתפרש ע"ד הראשונה, אך לד' הרמ"ה דהוי זה קביעות דעתו, ל"ש כן, ורק במכר ל"מ, משום דלאו כל כמיני', ודו"ק.

וכדעת רה"ג והרי"ף והרמ"ה דבמכר ל"מ ביטול מודעא, כ"ה גם דעת בעה"ע ועוד מקמאי, וגם בד' הרמב"ם נ' דאזיל על דרך זו, ואך דס"ל דכ"ז הוא כשמסר מודעא גם על הביטולים, ולא ס"ל למש"כ הרמ"ה דבסתמא הוא כמסר מודעא על הביטולים, וע"כ כתב דבמכר אם מסר מודעא על הביטולים ל"מ ביטול מודעא כלל, ובגט כתב דמהני אם יאמר שהוא מבטל כל הדברים וכו'.

והי' מקום לפרש בד' הרמב"ם בע"א, דאזיל לטעמי' דמודעא בגט הוא מדין ביטול הגט, וע"כ בזה מהני ביטול מודעא אף בשמסר מודעא על כל הביטולים, ומשא"כ במכר, אך יותר נראה כדרך קמא.

וזהו מש"כ הטור דדעת הרמב"ם הוא כדעת הרי"ף ודעימי', דביסוד הדין הם דעה אחת, ואך דפליגי בפרטי הדינים, וכנ"ל.

ויל"ד עפי"ז גם במש"כ הב"ח והט"ז דכל שמסר מודעא, ל"מ מה שהי' אח"כ בדעתו לגרש, אא"כ ביטל המודעא.

שו"ר בתשו' תשב"ץ ח"א סימן א' שכתב בתו"ד, ז"ל, ומה שתקן עדותו האחרון שאמר שלא הי' כמוסר מודעא אלא כמספר בעלמא אין בזה תיקון דכיון דבגטא בגילוי מלת' סגי כבר גילה בדעתו שהוא אונס ונגד רצונו הוא. והלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות ודברים שבלב אינם דברים וכיון שמה שמוציא בשפתיו מוכיח שאי אפשי באותו גט. והכי מוכח בפרק השולח בההוא דאמר אילו נסיבנא בראש חדש אדר להוי גטא לסוף אמר בר"ח ניסן אמרי. ואפ"ה אמרינן להוי גטא כ"ש היכא דהוי איפכא שמה שמוציא בפיו מבטל הגט ומה שבלבו מקיים הגט דאזלינן בתר פיו, עכ"ל, ולכאו' זה כד' הב"ח והט"ז.

1. אמנם לדעת התוס' בשבועות דכ"ו: דאף בדליכא אונס מהני מה שאמר בלבו היום לפרש את דבריו, וכל הא דלא שרינן אלא באונס, הוא רק בע"ה, ומשום דלא מהימנינן לי', ניחא, די"ל דלעולם אי"ז כלל אומדנא דמוכח, כיון שלא נאנס על השבועה עצמה, ובנתן מתנה כה"ג י"ל דלא חשיב כתליוהו ויהיב, ועמש"נ להלן סק?, וע"כ ל"מ אלא בשאמר בלבו היום, דמהני לפרש את דבריו, וכ"ה מבו' בד' תוס' הרא"ש קידושין דמ"ט: דבנודרין להרגין לא חשיב כאומדנא דמוכח, ופירש שם דהא דבאמר בלבו היום שרי, הוא מתקנ"ח שהתירו במקום אונס, ואף למ"ד דאין כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, מ"מ אחר שתיקנו חכמים כן הו"ל כמפרש.

   ובעיקר ד' התוס', הנה הדבר פשוט דכל הא דמהני מה שבלבו לפרש את דבריו הוא רק בנדרים, אך במקח ואף במתנה, ודאי ל"מ מה שבלבו לפרש את דבריו, ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דבמקח ובמתנה מתפרשים דבריו ע"ד חבירו, וע"כ ל"מ מה שבלבו, ויל"פ עוד, דהא דבנדרים מהני מה דבלבו, הוא משום דבנדרים בעינן פיו ולבו שוין, כמבו' בד' הרא"ש בנדרים דכ"ז. דאיכא דין מסוים בנדרים דבעינן פיו ולבו שוין, וכ"נ בד' הרשב"א ח"ד סימן ק"ח וסימן ק"ט דלדעות אלו בנדרים הוו דברים שבלב דברים, ועי' היטב בשו"ת הריב"ש סימן קצ"ה במש"כ לפרש הטעם דחלוק נדרים ממו"מ, ובשו"ת בית אפרים החדשות סימן ע"ב רפ: שנקט דהוא משום דבנדרים בעינן פיו ולבו שוין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונתחדש בד' הריטב"א, דמש"א דל"מ דברים שבלב כשהן סותרים דברי פיו ממש, לאו היינו דבכה"ג לכו"ע דברים שבלב ל"ה דברים, דא"כ אין ללמוד מזה דה"נ דברים שבלבו ובלב כל אדם דהוו דברים, אינם מועילין לסתור דברי פיו, אלא היינו דהגם דדברים שבלב הוו דברים, מ"מ אינם מועילין לסתור לדברי פיו ממש, וזהו שלמד הריטב"א מזה, דה"נ דברים שבלבו ובלב כל אדם דהוו דברים, אינם מועילין לסתור לדברי פיו ממש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובביאור הא דדיבור ע"י עישוי אינו כלום, נראה דהוא משום דכל הא דדברים שבלב אינם דברים, הוא רק היכא שהדיבור מורה ע"ז, אך כל שהדיבור מצ"ע אינו מורה ע"ז, לא אמרינן דדברים שבלב אינם דברים, וכגון באומר בלשון צחוק שעושה, דהשומע את דבריו אינו רואה כלל שכונתו לכך, י"ל דליכא משום דברים שבלב, ועד"ז נת' במק"א דמה"ט באסמכתא דלא קניא, ליכא משום דברים שבלב, ועד"ז יל"ד בקו' הגרע"א בנכרי דעביד אדעצתא קו' הגרע"א בלצעורי' קמכוין, ובנכרי אדעתא דנפשי' קעביד, ועד"ז נת' במק"א בדין אסמכתא. [↑](#footnote-ref-4)
4. עיי"ש בד' הרי"ד שכתב כן לגבי נתכוין לומר תרומה ואמר מעשר, וצ"ל דס"ל דהא דהתם לא חייל מה שחשב בלבו, הוא משום דה"ז סותר לדברי פיו, וכאשר כ"ה בד' הר"ש והרא"ש פ"ג דתרומות ובד' הריטב"א קידושין ד"נ., וקשיא לי' דבאופן דהמעשה מוכיח שנתכוין לתרומה, מ"ט אי"ז חל, וע"ז כתב דהוא משום דלא אזלינן בתר אומדנא, כשהוא סותר לדברי פיו.

   ונתחדש בזה, דאף היכא דאיתקל מילולי', מ"מ חשיב כדברי פיו כנגד לבו, והיינו משום דאף באיתקל מילולי' דיבור הוא, ואלא דכה"ג לא חייל, ומשום דכל הא דדברים שבלב אינם דברים, הוא רק כשהי' יודע שזהו מה שאומר, אך אם לא הי' דעתו לזה, לא חייל, וכ"ה מבו' בד' הראשונים שכתבו דהוא מדינא דהאדם בשבועה, וכ"ה מבו' גם ממה שדימה הרשב"א לנדרי שגגות, וכן העירני מו"ח שליט"א למש"א בתמורה די"ז. דכסבור לומר תמורת עולה ואמר תמורת שלמים חייל, ואף דאיתקל מילולי', והרי דאף דיבור דאיתקל מילולי' חשיב דיבור, וכל הא דל"מ הוא משום דהו"ל כטעות, וע"כ בתמורה דחיילא בטעות ה"ז חל. - שו"ר בביאוה"ל סימן רס"ח ס"ג שדן בזה אם לא חשיב דיבור כלל, עיי"ש.

   ועיקר הך מילתא דכל הא דדברים שבלב אינם דברים הוא רק בשהוא יודע שכן מתפרשים דבריו, כ"ה מבו' גם בל' הר"ן נדרים דכ"ח. והראשונים בשבועות דכ"ו:, וכ"ה להדיא במחנ"א נדרים סימן ד', עיי"ש.

   ויש להוכיח כן, ממש"א בב"ב ד"צ. דבמוסיפין על המדות, הו"ל כטעות בדבר שבמידה, ולכאו' מ"ט ל"ה כדברים שבלב, ואמנם כשהמוכר ממקום אחר, י"ל דכלפיו זהו הלשון, אך בד' הראשונים מבו' דהוא אף כשבן מקום זה טועה, ומ"ט ל"ה זה דברים שבלב, ובע"כ דכיון שהוא סבור שדבריו מתפרשים למידה הישנה, לי"ב לדין דברים שבלב, אך שמא י"ל דהתם שאני דהי' כן הלשון, ול"מ מה ששינו המידות לחשבו כדברים שבלב.

   ולפ"ז נמצא דבכל לשונות קידושין, אינה מקודשת, אלא בשהי' יודע דל' זה הוא ל' קידושין, וכ"ה מבו' בד' הפוסקים באהע"ז סימן כ"ז (ולא דנו אלא אם הוא נאמן לומר שלא הבין משמעות הלשון).

   ובעיקר ד' הרשב"א בנדרי שגגות צ"ב, דאטו במו"מ כה"ג אם התנה המוכר תנאי דלשעבר, והי' סבור שלא הי' כן, לא יחול המכר, ושמא לענין זה שאני נדרים דהוא דבר שבינו לבין עצמו, ומשא"כ בדבר הנעשה עם אחר לאו כל כמיני' לומר כן, גם י"ל דהוא מכלל חידושא דהאדם בשבועה פרט לאנוס, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה ניחא ד' תוס' הרא"ש בקידושין שם, שכתב בהא דמיתי מקרבן ומגט המעושה דדברים שבלב אינם דברים, דהא בליבי' לא ניח"ל, ז"ל, ועוי"ל דבודאי קאמר והא בליבי' לא ניח"ל, אע"ג דבעלמא היכא דאנן סהדי אזלינן בתר אומדן דעתא, היינו משום דהוי כאלו התנה בפירוש שע"מ כן הוא עושה, אבל הכא שמכחיש בפיו מה שבלבו דבפיו אומר רוצה אני ואע"ג דאנן סהדי דאינו רוצה אזלינן בתר פיו כיון דבעלמא דברים שבלב אינן דברים, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהגם דחשיב כמכחיש בפיו מה שבלבו, ומה"ט ל"מ בזה דברים שבלבו ובלב כל אדם, מ"מ אם דברים שבלב הוו דברים הוי מהני, וצ"ע שהרי גם אם דברים שבלב הוו דברים ל"מ כשהם מכחישין דברי פיו, וכמש"א דכיון דאתניי' לאו כל כמיני' דעקרה לה לתנאי', וי"ל דד' הרא"ש הם לס"ד דגמ' דאכתי לא ס"ל לזה.

   ולפי הנ"ל ניחא, דהגם דל"מ דברים שבלב לסתור דברי פיו ממש, מ"מ היכא שהוא אנוס לומר בפיו, שפיר כל כמיני' לעקור דבריו פיו בלבו, ומ"מ ס"ל להרא"ש דאף בכה"ג ל"מ אומדנא דמוכח להכחיש דברי פיו, משום דהא דל"מ אומדנא דמוכח להכחיש דברי פיו, אי"ז משום דלאו כל כמיני', אלא הוא משום דעיקר הא דמהני אומדנא דמוכח הוא משום דהו"ל כמפרש, וכל שהוא מכחיש דברי פיו, לא מצינו לחשבו כמפרש, וע"כ אי"ז מועיל אף כשהוא אנוס לומר בפיו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ל לפ"ז, דמש"א בסוגיין ואע"ג דקי"ל דברים שבלב אינם דברים, אין המכוון לדינא דדברים שבלב אינם דברים דעלמא, אלא להא דלא מהימנינן לי' בדברים שבלב, וכאשר כ"ה גם לפ"ד התוס' בשבועות דכ"ו: ודעימייהו שפירשו דסוגיין איירי בע"ה, וכ"ה מבו' בתשו' הרי"ד סימן נ"ג דמש"א הכא דדברים שבלב אינם דברים, היינו דלא מהימנינן לי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובתשו' הרשב"א ח"ב סימן פ"ג נסתפק בזה, ז"ל, כל השעבודין שעשה מחמת האונס אינן קיימין וכו', משום דתליוה וזבין אמרו דהוו זביני וכו', הא בלא זוזי לא וכו', אבל על השבועה אני חוכך להחמיר, לפי ששנינו נודרין להרגין ולחרמין וכו', אלמא כל נשבע ואסרו על עצמו הרי הוא עליו באיסור וחייב לקיימו, אלא שאפשר לומר דלא אמרו אלא במה שאסר הוא על עצמו כדי להציל ממונו, לפי שהוא לא נאנס לאסור עצמו בפירות אם אינן של בית המלך, כדי שנאמר שלא אסר הוא הפירות על עצמו אלא מחמת האנסין וההרגין שאנסוהו לעשות כן, אבל אם אנסוהו באיסור הפירות כגון שאמרו לו אמור שיאסרו פירות העולם עליך לעולם אם אינם של בית המלך ועשה כן, ה"ז אונס ומותר, עכ"ל, וכ"כ בשטמ"ק ב"ק דקי"ג, ז"ל, ואי אמר בפירוש יאסרו כל פירות שבעולם עלי לעולם או עד זמן פלוני, אע"ג דאניס בממוני' מחייב לקיומי נדרי', אבל אי אנסי' דלישתבע האי לאו שבועה היא כלל כיון דשלא כדין אנסוהו וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה בתוס' הרא"ש בסוגיין הק', דמ"ט הכא לא שרינן בשאומר בלבו היום אלא במקום אונס, ומ"ש ממש"א בהוציא בשפתיו סתם וגמר בלבו פת חטין דלא מיתסר אלא בפת חטין, אלמא אזלינן בתר מחשבת הלב אע"פ שהוציא בשפתיו פת סתם, עיי"ש, ולכאו' צ"ע דמ"ט לא תירץ כמש"כ בריש פירקין, דהכא שאחר מדירו גרע, אך נ' בפשיטות, דאם ל"ה מהני מה שאומר בלבו היום משום שאחר מדירו, א"כ גם במקום אונס דהוי זה אומדנא דמוכח, ל"ה מהני, ובע"כ דאף דאחר מדירו, מ"מ מצי לפרש בלבו את נדרו שאינו נודר אלא היום, וזהו שהק' הרא"ש דא"כ מ"ט לא שרינן אלא במקום אונס, ומ"ש מההיא דשבועות דמצי לפרש את נדרו אף שלא במקום אונס, וז"פ. [↑](#footnote-ref-9)