קלוטה ומהלך כעומד בחד רשות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

אור ליום ה' ב' סיון תשס"ח

א] כתבו התוס' בשבת ד"ה: ד"ה בשלמא, ז"ל, וריב"א מספקא לי' וכו', וכן קלוטה לר"ע אם אמר כמי שהונחה דמיא חוץ לד' אמות אפילו קלטה אחר או כלב או שנשרפה כיון דתוך ד' אמות לא אמרינן, עכ"ל.

ובחי' הגרע"א הק', ז"ל, וק"ל דלכאו' נפשט ספיקתם מסוגיין בדצ"ז: מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר, ר"י מחייב וחכמים פוטרין, ואמרי' עלה מחייב הי' ר"י ב' א' משום הוצאה וא' משום העברה וכו', והיינו וכו' ור"י סבר דכמי שהונחה כשהיצאה מפתח הבית וחזרה ונעקרה ונחה לבסוף וכו', הרי דחייב לר"י משום מעביר אף ע"י קלוטה, ולא אמרי' דממ"נ אם תדון להקלוטה כהונחה ליהוי כקלוטה בכל אמה, עכ"ל.

ב] ונ' לדון בזה, דהנה בהא דהזורק ד' אמות חייב אף לבן עזאי דמהלך כעומד, כתב בתורי"ד בסוגיין, ז"ל, לא אמר בן עזאי הכי אלא היכא דאיכא חילוק רשויות, אבל בד' אמות דרה"ר דליכא חילוק רשות ביניהן לא אמר וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א, ז"ל, ורבינו הגדול ז"ל תירץ דלא אמרו בן עזאי ור"ע אלא כשיש שם שינוי רשויות אבל כשהכל ברשות אחת לא אמרו, עכ"ל, וכ"כ בהשלמה במאירי ובשיטה להר"נ, וכ"כ ראב"ן בשו"ת שבסוף הספר.

ובשפ"א הק' ע"ז מסוגיא דכתובות דל"א., דלבן עזאי לא אמרי' עקירה צורך הנחה, והיינו משום דמהלך כעומד דמי והוא חייב על העקירה שעקר לבסוף כשיצא מהרה"י, והרי להדיא דאף ברשות אחת אמרי' דמהלך כעומד, וכן הק' האבנ"ז בסימן ר"מ סקמ"א, ובהגה' הגרע"א על הר"ן (שנד' בסוף דו"ח למכילתין) פירש כן בד' התוס' בסוף דבריהם שכתבו דבכתובות מוכח דר"י לא ס"ל כבן עזאי, ופירש דכונתם הוא דמסוגיא דכתובות יש ללמוד דאמרי' מהלך כעומד אף ברשות אחת, עיי"ש, וכ"ה בתו"ד המהרי"ט בסוגיין דמסוגיא דכתובות שמעינן דגם בחד רשות אמרי' מהלך כעומד, עיי"ש.

ובקה"י סימן ו' פירש, דהא דלא אמרי' קלוטה כמי שהונחה ומהלך כעומד באותה רשות, היינו שענין מהלך כעומד וקלוטה כהונחה, אין פירושו שנחשב כעומד באותו קרקע שתחתיו, אלא שנחשב כקלוט ועומד באותו רשות בכלל, ולכן לענין מעביר ד' אמות שכל המלאכה היא ברשות א' וענין העקירה וההנחה אינו אלא עקירה ממקום מסוים שלפני הד' אמות והנחה במקום פרטי מסוים שאחר הד' אמות, לא אמרי' בזה מהלך כעומד וקלוטה כהונחה בינתים בכל מקום ומקום שעומד בו, ועפי"ז ניחא הסוגיא דכתובות, עכ"ד.

אך ראיתי להעיר ע"ז, מסוגיא דלקמן דצ"ז: דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה, הרי דבזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות ברה"ר, מיחייב על העברת ד' אמות ברה"ר, כיון שנקלט בתחילת הרה"ר, ואיכא עקירה והנחה ברה"ר, והרי להדיא דמדין קלוטה כמי שהונחה חשיב כמונח בקרקע שתחתיו, וע"כ ה"ה חייב על העברת ד' אמות ממקום זה שנקלט בו.

ג] ונ' לישב, דהנה בעיקר מש"כ הראשונים דלא אמרי' קלוטה כמי שהונחה ומהלך כעומד אלא כשעבר מרשות לרשות ולא ברשות אחת, אשר צ"ב דמה טעם יש בזה דלא נימא כן רק בתחילת ביאתו לרשות, שמעתי לבאר בזה, דאין מכוון דבריהם דלא חשיב החפץ כמונח מדין קלוטה כמי שהונחה ומהלך כעומד אלא כשעבר מרשות לרשות, דמ"ט לא יהא כמונח אח"כ, אלא מכוון דבריהם דהגם דהחפץ חשיב כמונח מדין קלוטה או מדין מהלך כעומד, מ"מ לא חשיב דעביד מעשה הנחה אלא בשעבר מרשות לרשות.

והטעם בזה הוא, דכיון דכבר מתחילה הוי החפץ כמונח מדינא דקלוטה כמי שהונחה או מהלך כעומד, הרי שמה שהעביר החפץ ממקום למקום באותה הרשות לא חשיב כמעשה הנחה, כיון שלא נתחדש בזה עמידה והנחה חדשה, אלא העביר החפץ המונח ממקום למקום, ורק בשהעבירו לרשות אחרת דהוי מקום אחר, חשיב שנתחדשה בו הנחה אחרת, והוי זה מעשה הנחה.

ואשר ע"כ לא מחייבי' על הנחה מדין קלוטה או מדין מהלך כעומד, רק בשעבר מרשות לרשות, דאיכא בזה מעשה הנחה, אך באותה רשות, הרי שהגם דהוי החפץ כמונח, מ"מ כיון דליכא מעשה הנחה כיון שלא נתחדשה בו הנחה חדשה, אינו חייב, וע"כ נמי אין קלוטה ומהלך כעומד מפסיקין בתוך ד' אמות, דהגם דהוי החפץ כמונח, מ"מ אי"ז מפסיק באמצע המלאכה, דרק מעשה הנחה מפסיק באמצע המלאכה.

ולפ"ז מתישב היטב סוגיא דכתובות, דכיון דמש"כ הראשונים דלא אמרי' מהלך כעומד ברשות אחת, היינו רק דלא חשיב דעביד מעשה הנחה, אך ודאי דהוי החפץ מונח, הרי ממילא דשפיר יש לחייב על העקירה שעקר בצאתו מן הרשות, שעקר חפץ המונח, שהרי ליחשב עקירה ל"ב שיבטל ההנחה הקודמת, שהרי אף מגרר דהוי כמונח חשיב עקירה לדעת התוס' לקמן ד"ח: ודעימייהו, וז"ב.[[1]](#footnote-2)

ד] ויש להוסיף בזה, דהנה בתוצאות חיים סימן י"א ביאר בדעת הירושלמי ר"פ הזורק, דלא מחייב ר"ע בזורק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע, אלא משום ההכנסה מרה"ר לרה"י ולא משום ההוצאה מרה"י לרה"ר.

ולפמש"נ נ' שהטעם בזה הוא, דס"ל להירושלמי דכיון דהוי החפץ מונח מעיקרא מדין קלוטה, לא חשבי' לה כמעשה הנחה אף בשעבר לרשות אחרת, וע"כ אינו מתחייב משום הוצאה מרה"י לרה"ר, כיון דלא קעביד מעשה הנחה, אך משום הכנסה מרה"ר לרה"י שפיר מחייבי' לי', דכיון דהוי החפץ מונח ברה"ר מדין קלוטה, שפיר יש לחייבו על העקירה מרה"ר, שעקר חפץ המונח ברה"ר והכניסו לרה"י, שהרי ליחשב עקירה ל"ב שיבטל ההנחה הקודמת, וכנ"ל.[[2]](#footnote-3)

ה] ועפי"ז נ' לישב קו' הגרע"א ז"ל, דהנה לפמש"נ דל"ה הפסק בהעברת ד' אמות אלא בשעשה מעשה הנחה, הרי דמשה"ק התוס' דנימא קלוטה בתוך ד' אמות, הוא משום דלא ס"ל לחלק בין אותה רשות לרשות אחרת, וע"כ הרי דכ"ה דמחייב ר"ע בזורק מרה"י לרה"ר משום קלוטה, וחזינן דחשבי' לה כמעשה הנחה, ה"נ בדין דנימא קלוטה להפסיק בתוך ד' אמות.

אשר לפ"ז נ', דמה שנסתפק הריב"א דל"מ קלוטה לחייב בסוף ד' אמות, הוא משום דיל"פ דהא דהא דחייב בד' אמות ברה"ר ולא אמרי' קלוטה משום דד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה, היינו שנתחדש בזה דלגבי העברת ד' אמות ברה"ר, לא חשבי' להנחה דקלוטה כמעשה הנחה, וע"כ אי"ז מפסיק בתוך ד' אמות, ואשר זהו שנסתפק הריב"א די"ל דמה"ט אף לא יתחייב מכח הנחה דקלוטה בסוף ד' אמות, דבהעברת ד' אמות ברה"ר לא חשבינן לקלוטה כמעשה הנחה.

ולפ"ז נ', דהצד דקלוטה ל"מ לחייב בסוף ד' אמות, אי"ז משום דהוי כתרתי דסתרי, אלא היינו משום שבהעברת ד' אמות לא חשבינן לי' כמעשה הנחה, וממילא מה"ט גם לא חשיב כמעשה הנחה לחייב בסוף ד' אמות, דג"ז הוא בכלל ההלכתא דבד' אמות לא אמרי' קלוטה, ויתחדש לפ"ז, דאף אם משכח"ל גוונא שלא יהא זה תרתי דסתרי, נמי לא יועיל דין קלוטה לחייב בסוף ד' אמות, ועי' להלן עוד בפרט זה, אך יל"פ מש"נ גם לפ"מ שנראה מד' הגרע"א דהצד דקלוטה ל"מ לחייב בסוף ד' אמות הוא משום דהוי זה תרתי דסתרי, די"ל דהיינו דלא מצינו לחייבו מכח הנחה דקלוטה, שהרי אי חשבינן לה כמעשה הנחה, נמצא שלא העביר ד' אמות בב"א.

אשר לפ"ז מתישב היטב סוגיא דלקמן דצ"ז: דמחייבי' בהעברת ד' אמות בשעקר מהנחה דקלוטה, שהרי כל מה שנסתפק הריב"א דל"מ קלוטה לחייב בסוף ד' אמות, הוא רק משום דלחייב בסוף ד' אמות בעי' לחשבו כמעשה הנחה, ובזה הוא דאמרי' דבהעברת ד' אמות לא מצינו לחשבו כמעשה הנחה, והיינו או משום דבהעברת ד' אמות נתחדש דלא חשבי' לקלוטה כמעשה הנחה, או משום דאי חשבינן לי' כמעשה הנחה נמצא שלא העביר ד' אמות בב"א, אך לחייב על עקירה מהנחה דקלוטה, דל"ב בזה לחשוב להקלוטה כמעשה הנחה, שפיר מצינו לחייבו.

שו"ר בחי' הגרע"א לקמן דצ"ז: שכבר כתב על קו' זו, ז"ל, ואולי יש לחלק בין קלוטה דעקירה בתחילת זריקת ד' אמות, לבין ההנחה לסוף ד' אמות, עכ"ל, וזה כמש"נ.

ו] והנה בעיקר מש"נ בדעת הרי"ד והריטב"א ודעימייהו, דהא דלא אמרי' מהלך כעומד באותה רשות, הוא משום דכבר הי' החפץ מונח מעיקרא ולא נתחדשה בו הנחה, וע"כ לא חשיב זה כמעשה הנחה, יש להוסיף בזה דברים.

דהנה בעיקר דינא דמהלך כעומד יש להסתפק אם היינו דהוי כעומד בכל זמן הילוכו כיון שהוא עומד על רגלו אחת, או ל"ה כעומד אלא בשעה שמניח רגלו, ונת' בזה באורך ב?.

והנה בפירש"י כתובות דל"א: כתב, ז"ל, מהלך כעומד דמי, ועקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל היא הנחה, עכ"ל, ובפשוטו מבו' בד' רש"י, דמודה בן עזאי דבשעת עקירת כל פסיעה לא חשיב כעומד, ואך בשעת הנחת הרגל הוא דהוי כעומד, ועמש"נ ב? עוד בביאור דבריו.

אמנם בד' הרי"ד והריטב"א ודעימייהו מוכח דס"ל דמדינא דמהלך כעומד חשיב כעומד בכל זמן ההילוך, דאי לא חשיב כעומד אלא בשעת הנחת הרגל, א"כ מ"ט לא אמרי' מהלך כעומד באותה רשות, הרי ודאי דאיכא בזה מעשה הנחה, שהרי קודם שהניח רגלו ל"ה כעומד, ובהנחת רגלו נעשה כעומד, ובע"כ דס"ל דחשיב כעומד בכל זמן ההילוך, וע"כ לא חשבינן לה כמעשה הנחה באותה הרשות, כיון שלא נתחדשה הנחה חדשה בהליכתו.

והנה הרמב"ן והרשב"א כתבו לישב הא דהזורק ד' אמות חייב לר"ע, דהוא משום דלא אמרי' קלוטה אלא כשנכנס לרשות אחרת, אך בהא דמחייב בן עזאי במעביר ד' אמות ברה"ר, לא פירשו כן דלא אמר בן עזאי אלא כשיש שם שינוי רשות, אך הריטב"א הביא כן בשם הרמב"ן גם לדעת בן עזאי, ובפשוטו הי' נ' דהוא משום דס"ל דכל המקום לחלק בין רשות אחת לרשות אחרת, הוא במסוים בדין קלוטה, דהוא קליטת הרשות, ובזה י"ל דלא אמרי' קלוטה אלא כשנכנס לרשות אחרת, וכל' הרמב"ן דקלטוהו מחיצות, אך לגבי דינא דמהלך כעומד אין מקום לחלק בזה.

ולפ"ז נמצא, דמש"כ הרמב"ן והרשב"א דלא אמרי' קלוטה ברשות אחת, ומש"כ הרי"ד והריטב"א דלא אמרי' קלוטה ברשות אחת, הוא מתרי טעמי, דלהרמב"ן והרשב"א הוא משום דכל ענין קלוטה הוא בקליטת המחיצות, ולהרי"ד והריטב"א הוא משום שבאותה רשות לא נתחדש הנחה חדשה וע"כ לא חשיב זה כמעשה הנחה.

אמנם לפמש"נ נ', דלעולם גם לדעת הרמב"ן והרשב"א הא דלא אמרי' קלוטה בחד רשות הוא משום שלא נתחדש בזה הנחה חדשה, וע"כ לא חשיב זה כמעשה הנחה, והא דס"ל דבדינא דמהלך כעומד אין מקום לומר כן, הוא משום דס"ל כמשמעות ד' רש"י דלא אמרי' דמהלך כעומד אלא בשעת הנחת רגלו, אך בשעת עקירת הפסיעה לא חשיב כעומד, אשר לפ"ז ממילא דאין מקום לחלק דבאותה רשות לא אמרי' מהלך כעומד, שהרי כיון שבשעת עקירת הפסיעה לא חשיב כעומד, נמצא שנתחדשה הנחה בהנחת הרגל, ושפיר הוי זה מעשה הנחה.

והדברים מדוקדקים כן, דהנה בל' הירושלמי שהביאו התוס' דלבן עזאי יהא כמי שהונחה על כל אמה ואמה, מ' דלא חשבינן מהלך כעומד אלא בהנחת רגלו, וזהו דמקשי דיהא כמי שהונחה על כל אמה ואמה והיינו משום דפסיעה דאדם הויא אמה, ובהנחת רגלו שבסוף כל אמה יעשה כמי שהונחה, והרמב"ן והרשב"א הביאו ל' זה, ונ' מזה דס"ל דלא חשיב כעומד אלא בשעת הנחת רגלו, וע"כ לטעמייהו ל"ה מצו למימר דלא אמרי' מהלך כעומד ברשות אחת, וכנ"ל.

ויתכן עוד, דאף אם ס"ל דחשיב כעומד בכל זמן ההליכה, מ"מ בשעה שמניח רגלו חשיב שנתחדשה הנחה חדשה, דהנחת רגלו הוי זה תוספת בהעמידה, כ"ה שאם עמד לפוש ודאי הוי זה תוספת בהעמידה, וע"כ בדין שיהא זה הפסק בתוך ד' אמות, ויתכן דמה"ט לא הק' הירושלמי אלא דתהא כמי שהונחה על כל אמה ואמה, אף אי ס"ל דמדין מהלך כעומד חשיב כעומד בכל זמן ההילוך.

אך הרי"ד והריטב"א וכל הני ראשונים שתירצו דלא אמרי' מהלך כעומד ברשות אחת, לא הזכירו ל' זה, ויל"פ שדעתם דמדין מהלך כעומד הוי כמונח בכל זמן ההילוך, והאבנ"ז בכ"ד כתב כן בדעת הריטב"א בעירובין דצ"ח. דס"ל דמדין מהלך כעומד הוי כעומד בכל זמן ההילוך, (אך ב? נת' לדון בזה), וזה מתאים עם מש"נ בדעתו, וע"כ שפיר י"ל דלא אמרי' מהלך כעומד ברשות אחת, וכמש"נ.

אמנם בעיקר הדקדוק מל' הירושלמי דתהא כמי שהונחה על כל אמה ואמה, דלא חשבי' כעומד אלא בשעת הנחת רגלו, יש לפקפק בזה, דבתוס' הרא"ש כתב ל' זה גם לדעת ר"ע, דהמעביר או הזורק מתחילת ד' לסוף ד' חייב, ולא אמרי' כמי שהונחה על כל אמה ואמה ויהא פטור, וכ"ה גם בל' הגרע"א בכ"ד, ולדעת ר"ע דקלוטה כמי שהונחה הרי הוי מונח בכל זמן ההעברה והזריקה, ואפ"ה נקטו ל' זה דכמי שהונחה על כל אמה ואמה, אך יתכן דלישנא דהירושלמי נקטו.

ז] ויש להוסיף עוד נפ"מ רבתא במש"נ, דאם אכן כל הא דלא אמרי' קלוטה ומהלך כעומד בחד רשות הוא משום דלא חשבינן לה כמעשה הנחה כיון שלא נתחדשה הנחה חדשה, הרי דלפ"ז ל"ש כ"ז אלא בשהי' החפץ מונח מתחילה, אך אם ל"ה החפץ מונח מתחילה, שפיר נימא קלוטה כמי שהונחה ומהלך כעומד אף ברשות אחת.

ובדינא דקלוטה נפ"מ בזה, בגונא שהעביר החפץ בידו ד' אמות לדעת הסוברים דבדבר שביד האדם לא אמרי' קלוטה כמי שהונחה, וזרקו אחר ד' אמות, דלפמש"נ הרי דכה"ג שפיר יהא חייב מכח דינא דקלוטה כמי שהונחה, אך דהוי זה בחד רשות, דכיון דבעוד החפץ בידו ל"ה חשוב כמונח, ובזריקתו נעשה כמונח, הוי זה מעשה הנחה מעליא, ועד"ז הוא להיפך, דאם העבירו בידו פחות מד' אמות וזרקו חוץ לד' אמות יהא פטור, דכיון שבזריקתו נתחדשה הנחה דקלוטה, הוי זה מעשה הנחה גמור להפסיק בתוך ד' אמות.

ובדינא דמהלך כעומד נפ"מ בזה, בקופץ דל"ה כעומד, דכשהגיע לקרקע נימא בזה מהלך כעומד הגם דהוי ברשות אחת, כיון שבעודו קופץ ל"ה כעומד, הויא הנחת רגלו על הקרקע מעשה הנחה גמור, ובאמת נפ"מ גם במי שרץ ברה"ר, דבשעה שב' רגליו באויר לכאו' ל"ה כעומד, וממילא דכשמניח רגלו אחת הוי זה מעשה הנחה מעליא אף באמצע הרשות, וז"ב.

ח] ועפי"ז נ' לישב היטב משה"ק בשו"ת נפש חי' סימן י"ב, בהא דפריך לקמן ד"ק. במש"א רבא דתוך ג' לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו, דלאו היינו מתניתין דאמר ר' יוחנן והוא שנח ע"ג משהו, וקשיא דבמתני' הרי איירי ברשות אחת, ובזה הי' מקום לומר דברשות אחת לא אמרי' דהוי כמונח בתוך ג', דומיא דמה שחילקו הראשונים לגבי דין קלוטה ולגבי דין מהלך כעומד, והכי מוכח לדעתם מהא דלא פטרינן במעביר ד' אמות בתוך ג' (כמבו' כן בד' התוס' לקמן שם), דבע"כ הוא משום דברשות אחת לא חשיב כמונח בתוך ג', וזהו דקמ"ל רבא דגם במוציא מרה"י לרה"ר בתוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו.

ולפמש"נ הוא מיושב היטב, שהרי נת' דהטעם לומר דברשות אחת לא חשיב הנחה, הוא משום דלא חשבינן לה כמעשה הנחה כיון שלא נתחדשה הנחה חדשה, ונת' דלפ"ז ל"ש כ"ז אלא בשהי' החפץ מונח מתחילה, אך אם ל"ה החפץ מונח מתחילה, שפיר יהא חשוב כהנחה גם ברשות אחת.

ולפ"ז הרי דבמתניתין דהתם דאיירי אף בגוונא שזרק למעלה מג' ורק אחר ד' אמות בא לתוך ג', הרי דאי נימא דתוך ג' חשיב כמונח, שפיר יש לחייב אף דהוי רשות אחת, כיון שכשבא לתוך ג' נתחדשה בו הנחה זו, ושפיר פרכי' דמהא דלא מחייב אלא בשנח ע"ג משהו, ש"מ דתוך ג' לא חשיב כמונח ומאי קמ"ל רבא.

ט] אמנם לפ"ז יצא לנו דין חדש, דלדעת הסוברים דהא דמהלך כעומד וקלוטה אין מפסיקין בתוך ד' אמות הוא משום דברשות אחת לא אמרי' מהלך כעומד וקלוטה, אשר לפ"ז לכאו' גם הא דהנחה תוך ג' אינה מפסקת בתוך ד' אמות הוא משום דברשות אחת לא חשיבא כהנחה, הרי דלכאו' כ"ז הוא היכא שזרק מתחילה בתוך ג', אך אם זרק למעלה מג' ובא באמצע הד' אמות לתוך ג' יהא פטור, וצ"ע בזה.

אך באמת בעיקר הא דהנחה תוך ג' אינה מפסקת בתוך ד' אמות, הנה אמנם בתוס' הרא"ש לקמן ד"ק. דימה לה להא דקלוטה אינו מפסיק בתוך ד' אמות, וכ"נ בד' הרשב"א שם, ??

1. שו"ר בשטמ"ק בכתובות שם שהביא ד' שיטה ישנה, ז"ל, י"ל דלא אמרה בן עזאי לעקור חיוב מה"ת ברשות אחת, עכ"ל, ויל"פ כונתו כמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומו"ר הגרי"ג שליט"א ביאר, דמה"ט לא הק' הירושלמי שלא יתחייב המעביר ד' אמות ברה"ר, אלא לדעת בן עזאי, ולא הק' כן לדעת ר"ע, משום דס"ל דמודה ר"ע דקלוטה לא חשיב כמעשה הנחה לחייב, וה"נ ל"ה זה מעשה הנחה להפסיק בתוך ד' אמות. [↑](#footnote-ref-3)