6- שיעורי ציצית סימן ח 6
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / ציצית, סדר ב תשפג

בס"ד, שיעורי ציצית, תשרי תשפ"ד, שיעור 6

#

# שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א

# בדין לבישת הציצית וברכתה

# מעומד.

## אי עמידה מעכבת

בשו"ע (סעי' א') דיתעטף ויברך מעומד, וכ"כ עוד לגבי מצות ספירת העומר (סי' תפ"ט סעי' א') ושופר (סי' תקפ"ה סעי' א'), וציינם הגר"א (כאן) וסימנך עצ"ת (עומר ציצית תקיעה) ה' לעולם תעמוד, ובפמ"ג (מש"ז ססק"א) הוסיף דה"ה מילה ולולב, וסימנך עצל"מ (עומר, ציצית, לולב, מילה), והביאו מהראשונים דמקור דכולהו דכתיב בהו 'לכם', וגמרי' מעומר דכתיב 'לכם' ודרשי' 'בקמה' א"ת בקמה אלא בקומה[[1]](#footnote-1).

ובא"ר (סק"ב) דייק ממש"כ באבודרהם (ברכות השחר) דו' מצוות מברך עליהם מעומד (דכתיב בהו לכם)[[2]](#footnote-2) וסיים 'ויש מצות אחרות שמברכין עליהן מעומד למצוה מן המובחר ואם לא בירך מעומד אין לחוש כגון הלל ומקרא מגלה וסוכה', דמשמע דבהנך ו' מצוות דכתיב בהו לכם העמידה מעכבת, אמנם במ"ב (סי' ח' סק"ב, תפ"ט סק"ו, תרנ"א סקכ"ז, תקפ"ה סק"ב) פסק דאפי' בהנך מצות אין העמידה מעכבת.

## חיוב עמידה בברכה ובמצוה

ובב"ח (סי' ח' אות ב') תמה למה הוצרכו הראשונים לילפותא מעומר כדי להצריך עמידה, ותיפו"ל מצד הירושלמי[[3]](#footnote-3) דכל הברכות צריכות להיות בעמידה[[4]](#footnote-4), ובעול"ת (סק"א) תמה על קו' דהירושלמי מבואר רק על הברכה שצריכה להיות בעמידה, ואכתי צריך לילפותא כדי לחייב שאף עשיית המצוה תהיה בעמידה.

ובא"ר פי' דקו' הב"ח משום דסברא הוא שדין הברכה כדין המצוה, וא"כ כיון שמבואר בירושלמי להצריך עמידה בברכה שמעינן מינה דאף המצוה צריכה עמידה, וא"צ לילפותא דלכם מעומר, עיי"ש, ולדבריו נמצא דכל המצוות טעונות עמידה בין בברכה ובין במצוה עצמה.

אולם, עי' במג"א (סי' תר"צ סק"א) דאף שכתב בשו"ע (שם) דקורא את המגילה עומד ויושב, מ"מ הברכה צריכה להיות בעמידה כמש"כ בסי' ח', ודייק בפמ"ג (סי' ח', א"א סק"ב) דמבוארת דעת המג"א דבשאר מצוות (דלא כתיב בהו לכם) א"צ עמידה במעשה המצוה אלא רק בברכה, ואין דין הברכה כדין המצוה, וכ"כ בדגו"מ (כאן) בכוונת המג"א, וכן מבואר במ"ב (סי' ח' סק"ב, ולהלן סי' תר"צ שם).

וכן יש להוכיח מתקיעות דמיושב, דא"צ לעמוד בהן (מעיקר הדין), ומ"מ כתב במ"ב (סי' תקפ"ה סק"א) דהברכה צריכה להיות בעמידה כמו כל ברכת המצוות וכדלעיל בסי' ח', עיי"ש, וכעי"ז לגבי תפילין, שהכריע במג"א (סי' כ"ה סק"כ) דתפילין של יד יניח מיושב אך הברכה תהיה בעמידה כדין ברכת המצוות בסי' ח', והעתיקו במ"ב (שם, סקמ"ב), וע"ע במג"א (סי' קמ"ו סק"ל) דהציבור צריכים לעמוד בזמן שהעולה מברך ברכות התורה, דחשיב כברכת המצות, אף שבקריאה עצמה א"צ לעמוד[[5]](#footnote-5).

ודעת הגר"א (סי' ח') דהברכות א"צ עמידה כלל, ובהנך מצות דכתיב בהו לכם סגי בעמידה בשעת עשיית המצוה עצמה לחוד, ודייק כן מרבינו יונה (ספר היראה, עמ' קסב) שהזכיר רק דעטיפתו מעומד, אך לגבי ברכה לא כתב שצריך מעומד.

## עמידה בחלה והפרשת תרו"מ

במג"א (סי' ח' סק"ב) נתקשה לפי"ד דברכת המצוות צריכה עמידה, ממתני' (חלה פ"ב מ"ג) דאישה יושבת וקוצה חלתה כשהיא ערומה מפני שהיא יכולה לכסות את עצמה, ומבואר דמברכת בישיבה, ותי' 'דהפרשת חלה אינה מצוה כ"כ דאינו עושה אלא לתקן מאכלו דומיא דשחיטה'.

ולפי"ד ה"ה בהפרשת תרו"מ יכול לברך בישיבה כיון שאי"ז מצוה כ"כ ועושה לתקן פירותיו.

ובגר"א (כאן) תמה ע"ד המג"א דודאי הפרשת חלה חשיב מצוה, וכדאמרי' בירושלמי (חלה, פ"ג ה"א) דאסור לעשות עיסתו קבין, עיי"ש, אך דלפי"ד ניחא שמברכת בישיבה לפי שאין דין עמידה בברכות כלל, וכנ"ל.

ועי' בישועות יעקב (הו"ד בפת"ש יו"ד סי' שכ"ח סק"ב) שכתב לדחות ראיית המג"א דהפרשת חלה לא חשיב מצוה, דשאני התם שהתירו לה לברך בישיבה לפי שא"א לה לברך בעמידה[[6]](#footnote-6), ולפי"ד נמצא דצריך לעמוד בברכת הפרשת חלה, וה"ה בהפרשת תרו"מ.

## עמידה בברכות השבח

בד"מ (סי' נ"ו) כתב שמצא בשלטי הגיבורים (על המרדכי, ברכות סי' צג) בשם הירושלמי (ולפנינו ליתא) 'קום כי דבר ה' אליך'[[7]](#footnote-7) מכאן א"ר אליעזר כד עני איש"ר כו' וכל דבר שבקדושה בעי למיקם ארגלוהי, וכ"פ לדינא (סי' נ"ו סעי' ד') דצריך לעמוד כשעונין קדיש וכל דבר שבקדושה.

ובמור וקציעה (סי' ח') העיר דלפי"ז היה צריך לעמוד בכל הברכות אף ברכות השבח דאית בהו קדושת ה', ודוקא ברכות הנהנין א"צ עמידה משום דעושה להנאתו, וכן נקט לדינא בסידור יעב"ץ (עזר"נ, שחרית אות א') דצריך לעמוד אף בברכות שבח והודאה.

אכן דזה נסתר מהגמ' (סנהדרין מ"ב א') דבקידוש לבנה איכא קבלת פני שכינה, ואמר אביי הלכך צריך למימרינהו מעומד, ופי' רש"י 'הואיל ומקבל פני שכינה הוא, מעומד בעי לברוכי, מפני כבוד שכינה שהוא מקבל', וש"מ דמצד עצם ברכת השבח א"צ עמידה, וכ"כ לדינא בפמ"ג (פתיחה להל' ברכות, אות י"ח) דברכות השבח רשאי לברך מיושב לבד מברכת הלבנה שהיא מעומד, וכ"מ במ"ב שהשמיט דין זה, ומשמע דא"צ לעמוד[[8]](#footnote-8).

ומשמע דהקפיד בזה רק בברכות השבח, אך לא בשאר תפילות ומזמורים, דהא בפסוקי דזמרה א"צ לעמוד, וכמש"כ ברמ"א (סי' נ"א סעי' ז') דאיכא מנהג לעמוד בברוך שאמר ויברך דוד וישתבח (והגר"א שם חלק דא"צ לעמוד בישתבח), אך בשאר המזמורים א"צ לעמוד[[9]](#footnote-9).

## עמידה בטלית קטן

ובפשוטו משמע דאף בשעת לבישת ט"ק צריך לעמוד, וכ"ה להדיא בספר היראה לרבינו יונה, וכ"כ בדעת נוטה (תשו' ט') דצריך לעמוד ואפי' כשאינו מתעטף בו, וע"ע בהליכות שלמה (פ"ג, סי' ט') שכתב דמדינא א"צ עמידה בט"ק למי שאין מתעטף בו, אך מ"מ יש הידור בדבר.

# עיטוף.

בטור הביא מהגאונים שמצות ציצית היא רק ע"י עיטוף כעטיפת הישמעאלים, וכתב שבעיטור חולק ע"ז וס"ל דלא בעי' כולי האי אלא כדרך שבנ"א מתכסין בכסותן ועוסקים במלאכתן פעמים בגילוי הראש ופעמים בעיטוף, וכ"פ בשו"ע (סעי' ב') דא"צ עיטוף, אך הוסיף (סעי' ד') 'וטוב להניח אותו על ראשו רחבו לקומתו ולהתעטף בו ויעמוד כך מעוטף לפחות כדי הילוך ד"א ואח"כ ימשכנו מעל ראשו וילבישנו[[10]](#footnote-10)'.

ובמג"א (סק"ד וה') הביא דמקורו בתה"ד (סי' מ"ה) שטוב להתעטף כדי לצאת יד"ח השיטות שהצריכו עיטוף, ומ"מ לאחר כדי הילוך ד"א יכול למושכו מעל ראשו, 'לפי שעיקר הקפידא בשעת לבישה דהא אי בעי היה מסירה אח"כ ומה"ט לא בעי מעומד אלא לבישה'.

ועיי"ש בתה"ד שהאריך טפי, וכתב, 'וא"ת, לפי דעת א"ז אין שום מצוה במה שהוא לבוש בציצית כשהוא בצוארו, י"ל, דאין קפידא כ"כ רק על תחילת חיוב המצוה ולא על שיהוי המצוה, וראייה קצת מסמ"ק דכתב, דתקיעה בעינן מעומד, וכן ציצית בעינן מעומד, דתרווייהו ילפינן מספירת העומר, ובתקיעה קפדינן אעמידה אפי' לאחר הברכה, ובציצית לא קפדינן בעמידה אלא בשעת ברכה בתחילת העיטוף, וע"כ היינו טעמא, דבציצית תחילת העיטוף ושהוא עומד כך מעוטף כמו הילוך ד"א זהו גוף המצוה, ומכאן ואילך אינו אלא שיהוי המצוה ולא קפדינן כ"כ בעמידה, אבל בתקיעה כולו גוף המצוה היא סוף התקיעה כתחילתה, וה"נ לא קפדינן אעיטוף בציצית אלא בתחילתו, וטעם יפה הוא, שהרי ציצית לאו חובת הגוף הוא, אלא שאנו מכניסין עצמינו לחיוב לעשות בגד שיש לו ד' כנפים, ובשיעור המיעוט נפקינן בה י"ח, ומה ששוהין בו כל היום, היינו כדי להסתכל תדיר בציצית כדכתיב וראיתם אותו וזכרתם'.

ומשמעות דבריו דלקיום מצות ציצית סגי בלבישה פעם א' ביום, ומה שממשיכים ללבוש הבגד כל היום הוא ענין בפנ"ע לקיים וראיתם וזכרתם, וחשיב רק שיהוי מצוה, [והוכיח כן מהא דא"צ עמידה כל היום (כתקיעה) וש"מ דגוף המצוה הוי רק בתחילת הלבישה], וא"כ אפי' אם נרצה להחמיר כשיטות שצריך עיטוף סגי במה שנתעטף בתחילת הלבישה, וא"צ לישאר מעוטף כל היום[[11]](#footnote-11).

אולם בגר"א כתב דהא דסגי בעיטוף כדי הילוך ד"א לחוד 'כי אין קפידא רק משום הברכה כי אין מחוייב להתעטף בבגד שחייב בציצית', והיינו, דכל היום אין צריך לחוש לשיטות שאין מקיים מצות ציצית (כיון שאין חיוב להתחייב בציצית), ורק בשעת הברכה יש לחוש כן (דאי לא מקיים מצוה הוי ברכה לבטלה), ומשו"ה סגי להתעטף רק בשעת הברכה לחוד.

ודו"ק במ"ב (סק"ז) 'ונראה דהנוהגין שלא לברך כלל על הט"ק רק פוטרין אותו בברכת הט"ג א"צ כלל להתעטף בו, ועיין במ"א ובביאור הגר"א', ולהנ"ל כוונתו דטעם דין זה תלוי בפי' המג"א והגר"א, דלטעם הגר"א הוא משום שאין מברך, ולטעם המג"א הוא משום שאינו צריך לקיים מצות ציצית בטלית קטן זו דהא עתיד לקיים בטלית גדול.

ואיכא נפ"מ בזה, היכי שנתעטף מתחילה בלא ברכה (שכתב בשו"ע (סעי' י') דיברך אח"כ), דלגר"א צריך לחזור ולהתעטף שנית בשעה שמברך אך למג"א מברך בלא עיטוף, וכיוצ"ב, כשכבר קיים מצות ציצית ורוצה לחזור וללבוש טלית פעם שניה (וכגון ביוה"כ לאחר ההפסקה וכיוצ"ב), דלמג"א א"צ להתעטף אף שמברך, ולגר"א צריך להתעטף מחמת שמברך.

# זמן הברכה

כתב בשו"ע (סעי' א') 'יתעטף בציצית ויברך מעומד', ומשמע דמברך לאחר העיטוף, וכ"מ בטור, וכ"כ התוס' (סוכה ל"ט א') בשם הירושלמי (בברכות, פ"ט ה"ג) דעושה ציצית לעצמו אומר בא"י אמ"ה אקב"ו לעשות ציצית נתעטף בה אומר אקב"ו להתעטף בציצית.

אמנם במ"ב (סק"ב) דהסכמת רוב האחרונים לברך קודם העיטוף כדי לברך עובר לעשייתן, ובשעה"צ (סק"ה) שכן דעת עול"ת לבוש שאג"א (סי' לב) ובגר"א (להלן סעי' י', וכ"כ בסי' תרמ"ג סעי' ב'), ודלא כחיי"א, ועיי"ש בגר"א דצ"ל בכוונת התוס' מהירושלמי (הנ"ל) דמיירי דוקא בלא אפשר לברך קודם העיטוף, עיי"ש, וכבר מבואר כן להדיא ברמב"ם (פ"ג ה"ח) 'וכל זמן שמתעטף בה ביום מברך עליה קודם שיתעטף'.

ובשאג"א העמיד בזה, דלהצד דחיוב הציצית חל רק לאחר לבישת הבגד שפיר ניחא דאין מברך רק עד לאחר שנתעטף בו ונתחייב במצוה, ולא קודם שנתעטף דאכתי לא נתחייב עדיין במצוה ואיך יברך, אולם העיקר דהחיוב חל מעיקרא בשעת העיטוף, וכמו שדקדקו התוס' (יבמות צ' ב') בסו"ד מל' הברכה 'להתעטף' דמשמע שהמצוה היא בעצם העיטוף, א"כ ודאי דצריך לברך קודם העיטוף שיהא עובר לעשייתן.

ובתהל"ד (סוף אות א') הוסיף, דאפי' לשיטת ר"י במרדכי (מנחות, סי' תתקמ"ד) דהמצוה היא רק לאחר העיטוף, כבר מבואר במג"א (סי' י"ג סק"ח) דהיינו רק מדאורייתא, אך רבנן אסרו ללבוש ד' כנפות בלא ציצית, וא"כ נמצא דמדרבנן מודו כו"ע דאיכא מצוה בעיטוף גופיה ושפיר יכול לברך קודם שמתעטף, עיי"ש.

אכן נראה דזה תלוי בדעות האחרונים בכוונת המג"א, דבמ"ב (סוסי' י"ב, סי' י"ט סק"ג) נקט דאם נפסקו החוטין אחר שלבש הבגד צריך לפושטו מיד ואח"כ להטיל בו חוטין, ומבואר שלמד בכוונת המג"א דמדרבנן יש איסור ללבוש ד' כנפות בלא ציצית, אך הגרח"ק (מסכת ציצית, סי' י"ח, ארגמן) הביא מברייתא (שם) דהאיסור בזה רק משום מראית העין, עיי"ש.

ולפי"ז, לדעת המ"ב ניחא דמדרבנן איכא מצוה בלבישה גופא ויכול לברך עליה, אך לדעת הגרח"ק דליכא מצוה רק משום מראית העין, יהיה זה תלוי בנידון אי מברך על חיוב משום מראית העין, דלגבי שחיטת בן פקועה (דהיא מדרבנן משום מראית העין, יו"ד סי' י"ג סעי' ב') נקטי' דחשיב מצוה דרבנן ומברך עליה (וכמש"כ הרשב"א בתשו' ח"א סי' תקכ"ה), אך לגבי הדלקת נ"ח מפני החשד (או"ח סי' תרע"א סעי' ח') קימ"ל דאין מברך, והחילוק אם חכמים עבוד תקנה גמורה או לא, וא"כ רק אי נימא דהאיסור ללבוש בלא ציצית הוא תקנה יוכל לברך.

אמנם, דבט"ז (סי' י"ג סק"ה) פליג על המג"א וס"ל דלדעת ר"י במרדכי (הנ"ל) אפי' מדרבנן ליכא איסור ללבוש בגד בלא ציצית, ורק דאנן חיישי' לדינא לשיטת ר"ש (במרדכי שם) דפליג ע"ד ר"י (ולפיכך התירו רק במקום כבוד הבריות), וכן הסכים לעיקר במאמר מרדכי, א"כ ודאי דלענין ברכה על העיטוף הדרינן לחילוקו של השאג"א הנ"ל שזה תלוי בפלוגתת ר"ש ור"י במרדכי, ולדידן דהעיקר כדעת ר"י צריך לברך רק לאחר שיתעטף.

ומה שאנו מברכים 'להתעטף', אף דקימ"ל כר"י דאין מצוה בעצם הלבישה, כבר נתקשו בזה התוס' (שם), והניחו בקו', ובתורא"ש (שם) תי' 'וי"ל שכך פירוש הברכה להיות מעוטף בציצית ומשום דמברך עובר לעשייתו צריך לברך להתעטף'.

ונראה כוונתו, דתקנת הברכה היא על מעשה המצוה ולא על קיום המצוה, ומשו"ה לא שייך לברך על קיום מצוה בלא מעשה, וא"כ הך דינא דבעי' ברכה עובר לעשייתן הוא לברך קודם שעושה מעשה המצוה ולא שיברך קודם קיום המצוה, ולפיכך בציצית אף שקיום המצוה הוא רק לאחר שנתעטף מ"מ באותה שעה כבר אי"ז עובר לעשייתו[[12]](#footnote-12) ומשו"ה מוכרח לברך קודם העיטוף שזהו מעשה המצוה וכוונת הברכה על מה שעושה כדי להיות מעוטף בציצית.

וכן מבואר ברע"א (תשו', סוסי' ט') בשם הברכ"י דשוכר בית שיש בו מזוזה דאינו מברך דלא תיקנו הברכה רק על שעת קביעות המזוזה, ואף דקיום המצוה מתמשך בכל שעה שדר בבית, וכן מבואר בהא דקימ"ל דשליח מברך (אבה"ע סי' ל"ד סעי' א', וכ"פ מג"א סי' תל"ב סקי"א ובמ"ב שם סק"י) אלמא אין ברכה על קיום לחוד אלא רק כשעושה מצוה, וכן משמע הל' דכל הברכות מברך עליהן עובר 'לעשייתן' ולא עובר לקיומן.

# מסקנת הדברים:

1. צריך להתעטף מעומד, דילפי' מעומר דצריך מעומד, ולדעת הא"ר הוא לעיכובא, אך הכרעת המ"ב דאי"ז לעיכובא.
2. ובמג"א נקט דאף הברכה צריכה מעומד, דס"ל דכל ברכת המצוות צריכה עמידה, וכ"פ במ"ב, והגר"א נקט דברכת המצוות א"צ עמידה, ודעת הא"ר דבכל המצוות צריך לעמוד בין בברכה ובין במעשה המצוה.
3. יש שלמדו להצריך עמידה בברכות השבח, אולם בפמ"ג נקט דא"צ עמידה, וכ"מ במ"ב, והעולם נהגו להחמיר בברכת ברקים ורעמים, ומ"מ אף לדעת המחמירים אין להחמיר רק בברכות ולא בשאר פסוקים ומזמורים.
4. נח' הראשונים אי מצות ציצית דוקא בעיטוף, ובשו"ע דטוב להתעטף אף בט"ק ויעמוד כדי הילוך ד"א ואח"כ ימשוך הטלית מע"ג ראשו, ולמג"א הוא ממשיך לקיים המצוה לכו"ע, אך לגר"א אין מקיים המצוה לשיטות שצריך עיטוף (ורק שא"צ לחוש לזה שלא בשעת ברכה), ואיכא כמה נפ"מ בזה.
5. נח' הראשונים אי מברך קודם העיטוף או לאחריה, ולדינא הסכימו רוב האחרונים דיברך קודם העיטוף, וכ"פ במ"ב, ובשאג"א תלה נידון זה במח' ר"י ור"ש במרדכי, ובתהל"ד נקט דאפי' לדעת ר"י מדרבנן יש לברך קודם העיטוף, ונתבאר שזה תלוי בגדר האיסור דרבנן בזה, ומ"מ לפי הט"ז ומאמ"ר אף מדרבנן אין מצוה קודם העיטוף, ומ"מ מברך לפני הלבישה כיון שצריך לברך קודם עובר למעשה המצוה ולא סגי בעובר לקיום.

1. דרשה זו ליתא בבבלי, והעיר כן בפמ"ג (מש"ז סק"א) דמצא כן רק ברא"ש (פסחים, פ"י סי' מ"ב), וציין לכס"מ (תמידין ומוספין, פ"ז הכ"ג) שכ"כ רי"ץ גיאות (ח"ב עמ' ק"ח) דקבלה כן מפי רבותינו, ושבזוהר (תצוה, ח"ב קפ"ג א) פי' סוד הדבר שהצריכו עמידה. [↑](#footnote-ref-1)
2. והוסיף ג"כ קידוש לבנה, דכתיב ביה החודש הזה לכם. [↑](#footnote-ref-2)
3. כן הביא באורחות חיים (ציצית, אות כ"ז) מהירושלמי, וציינו בב"י (סי' ח'), אך בירושלמי לפנינו ליתא, ובברכ"י (אות ב') כתב שמצא כן בפסיקתא זוטרא (לקח טוב, פר' לך לך אמור ושלח), עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. והוסיף, דלגבי ברכת הציצית י"ל דאי"ז נחשב כברכת המצוות כיון דאית ביה הנאה בלבישת הבגד (וחשיב ברכת הנהנין), ודוקא בברכת המצוה הצריכו עמידה כיון שמברך לקב"ה שצונו וקרבנו לעבודתו ועבודה בעי עמידה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובמ"ב (שם סקי"ח) חולק עליו דא"צ לעמוד בשעת הברכה (אלא רק בשעת אמירת ברכו ועניית ב"ה הלע"ו לחוד, דהוו דברים שבקדושה), וטעמו, משום דאין העולה מוציא את הציבור בברכות (ומשו"ה העולה אחריו צריך לברך בפנ"ע) וא"כ אינם צריכים לעמוד.

   ומ"מ מבואר במג"א שהצריך עמידה אף לשומעין, ולא אמרי' דמדין שומע כעונה סגי להו בעמידת המברך לחוד, וכ"כ עוד (סי' תקפ"ה סק"א) לגבי תקיעת שופר בשם הרדב"ז (ח"ד סי' כ"ה) דבתקיעות דמעומד אף השומעים צריכים לעמוד (אם ישבו בתקיעות דמעיקרא), ועי' בפמ"ג (א"א שם) מכנה"ג דהשומע א"צ לעמוד (ושבעט"ז נקט דבמיושב א"צ לעמוד רק התוקע ובמעומד צריכים הכל לעמוד), עיי"ש, וע"ע במ"ב (סי' תר"צ, שעה"צ סק"א) בשם המחה"ש (שם) דאף השומעים צריכים לעמוד בברכת המגילה, וכעי"ז כתב (סי' קכ"ד סק"כ) דמטעם זה צריכים הציבור לעמוד בחזרת הש"ץ, אך לגבי ספירת העומר (סי' תפ"ט א', בה"ל ד"ה ומצוה) הביא מל' הקדמון רי"ץ גיאות דהשומעין א"צ לעמוד בברכה ובספירה, (ראה מש"כ במ"ב הוצאת דרשו, לסי' תר"צ הערה 2 בשם הגר"ד כהן ליישב הסתירה). [↑](#footnote-ref-5)
6. והוסיף, 'דעיקר הטעם שאין לישב בברכה הוא משום שנחשב כמזלזל בדבר ואין פחד ה' לנגד עיניו, אך כשעושה מחמת הכרח אין בזה שום זלזול', וכעי"ז בערוה"ש (סי' ח' סעי' ג') דבמקום צורך (כמתני' דחלה) יכול לברך מיושב. [↑](#footnote-ref-6)
7. דעגלון קם לפני אהוד כשהשמיע לו דבר ה'. [↑](#footnote-ref-7)
8. אולם מנהג העולם להקפיד בזה ולקום לברכת ברקים ורעמים. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואף בקדיש וקדושה, הביא המ"ב (סי' נ"ו סק"ח) דעת מהרי"ל וט"ז דא"צ לעמוד (ובמג"א שם הביא מהכוונות דזה ט"ס בירושלמי) ורק כתב דיש לחוש למחמירים. [↑](#footnote-ref-9)
10. ברע"א (שם) הבין שכוונתו שיסיר הטלית ממנו ויחזור וילבש דרך בית הצואר, והעיר דזה סותר למש"כ השו"ע בסעי' י"ד דכשפשט טליתו הפסיד הברכה (אף כשדעתו לחזור וללובשה), וציין שלפי מש"כ המג"א (סקט"ז) ניחא, עיי"ש, ואולי יש ליישב שיטת השו"ע דבכה"ג שמסיר את הטלית כדי ללובשה בצורה אחרת אי"ז חשיב כפושט הטלית, אלא הוא עוסק בלבישה גופא. [↑](#footnote-ref-10)
11. ודו"ק ברמ"א להלן (סי' י"ז סעי' ג') דשיעור קטן היודע להתעטף הוא דוקא כשיודע לעטוף ב' ציציות לפניו וב' לאחוריו ויודע לאחוז הציצית בידו בשעת ק"ש, וכוונתו דבעי' שהקטן יודע לעשות אף את פרטי המצוה, אך דצ"ב להחשיב את אחיזת הציציות בשעת ק"ש כפרטי המצוה, ולפי"ד התה"ד ניחא, דלהחזיק הציצית בשעת ק"ש הוא בכלל המצוה של וראיתם וזכרתם, וכמש"כ בשו"ע (סי' ס"א סעי' כ"ה) דבשעת ק"ש כשיאמר וראיתם אותו ימשמש בב' ציציות שלפניו, (ועיי"ש בגר"א שם דמקורו מהילקו"ש), וא"כ הוא בכלל פרטי המצוה שמוטל על הקטן לדעת אותם. [↑](#footnote-ref-11)
12. דאף שמבואר להלן (סעי' י') דאם לובש הטלית בזמן שאין ידיו נקיות שאח"כ כשנטל ידיו ימשמש בציציותיו ויברך, וש"מ דנחשב שהמעשה שעשה מעיקרא מתמשך עדיין, מ"מ לכתחילה בעי' לברך קודם עשיית המעשה ולא לסמוך על מה שהוא מתמשך, וא"כ א"א לברך לאחר העיטוף אלא רק לפניו. [↑](#footnote-ref-12)