12. מחויב בדבר להוציא רבים ידי חובתן
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

**סימן י"ב**

**בגדרי מחויב בדבר להוציא רבים ידי חובתן**

**א] בהא דברכת המזון אינו מוציא ללא שאכל כזית**

**ב] בהא דאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים ידי חובתן והאם זה גם חסרון לגבי עצמו**

**ג] הטעם דללא ערבות אינו יכול לברך בשביל חברו והאם זה רק סברא בברכה**

**ד] האם ערבות זה סברא להוציא חברו גם ללא שהוא בר חיובא**

**ה] יקשה על הרא"ש מדברי הירושלמי**

**ו] במחלוקת רעק"א ורבותינו האחרונים בגדר הדין דיצא מוציא**

**בהא דברכת המזון אינו מוציא ללא שאכל כזית**

א]הגמ' ברכות מ"ח. אומרת אמר ר' חייא בר אבא אמר ר' יוחנן לעולם אינו מוציא את הרבים ידי חובתן עד שיאכל כזית דגן ע"כ דהינו שאדם לא יכול לברך ברכת המזון לצורך להוציא את חברו עד שיאכל כזית דגן ובפשוטו הוא מצד ההלכה שכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים ידי חובתן והקשו הראשונים הרי כזית זה רק חיוב דרבנן ואיך הוא יכול להוציא את מי שאכל כדי שביעה ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן

א. עיין רש"י שהביא מהבה"ג [וכן הביא הכס"מ מתשובת הרמב"ם] דמדובר שהאוכל אכל פחות מכדי שביעה שחיובו מדרבנן אבל באמת אם אכל שיעור שביעה שזה חיוב דאוריתא באמת צריך שגם זה שמברך אכל שיעור שביעה [וכן הביא הכסף משנה מתשובות הרמב"ם] והקשה רש"י ושאר הראשונים הרי ינאי וסיעתו ודאי אכלו כדי שביעה [ומבואר שאפילו שודאי אכלו עוד הרבה דברים וממילא מסתמא שביעתם היתה אם שאר דברים בכל אופן חשיב כדי שביעה כדנקט הבה"ל ושאר אחרונים ועיין צל"ח שדן לישב את שיטת הבה"ג דס"ל שכה"ג לא חשיב כדי שביעה] ועיין שאגת אריה סימן י"ג וכן בטורי אבן בר"ה כ"ט. שכתב לישב דלא נתבאר בגמ' שאם שמעון בן שטח היה אוכל כזית היה יכול להוציאו והגמ' רק אומרת ששמעון בן שטח שהוציאם בברכת המזון ללא להתחיב בברכת המזון לגרמיה הוא דעבד דהרי יש כלל שאדם לא יכול להוציא בשום אופן אלא א"כ הוא אכל כזית ובאמת גם אז רק מוציא כשהאוכל אכל רק כזית ובדעת הראשונים צ"ל שנקטו שמשמעות הגמ' שאם שמעון בן שטח היה אוכל כזית היה בסדר מה שבירך והוציא אותם

ב. עיין רמב"ן ורשב"א ועוד ראשונים שהוכיחו מזה דבאמת כזית זה חיוב דאוריתא ורק לכן באמת יכול להוציא אבל אם כזית זה היה חיוב דרבנן באמת לא יכל להוציא מי שאכל כדי שביעה שזה ודאי חיוב דאוריתא

ג. עיין רש"י שכתב שחיוב דרבנן יכול להוציא חיוב דאוריתא והקשה דהרי מבואר בגמ' לעיל שקטן לא יכול להוציא גדול והרי הוא חייב מדרבנן ותירץ שקטן לא חשיב שהוא בר חיובא רק אביו חייב לחנכו ועיין רמב"ן במלחמות ובקידושין שגם נקט כרש"י שקטן לא חשיב בר חיובא ולכן לא מוציא גדול כלל אמנם רש"י גרס שהוא מוציא גדול שחיב מדרבנן דהינו שסברא זו היא רק סברא כלפי להוציא מי שחיב מדאוריתא ועיין רעק"א שהקשה הרי הגמ' לעיל אומרת שאם אשה חייבת בברכת המזון רק מדרבנן היא לא יכולה להוציא איש שחיב מדאוריתא חזינן שחיב מדרבנן לא יכול להוציא מי שחייב מדאוריתא

והנה עיין מרדכי מגילה י"ט: שכתב בשם הרב טוביה דסומא לר"י שחיב במצות רק מדרבנן בכל אופן יכול להוציא את בני ביתו דמחויב מדרבנן יכול להוציא גם מי שמחויב מדאוריתא וכתב להוכיח דבר זה מהא דאפשר לעשות קידוש בתוספת שבת אפילו שזה רק דרבנן ומבואר שדבר שזה מצוה מדרבנן זה מועיל מדאוריתא [וצ"ל דס"ל שזה ודאי שמצד עצם המצוה מועיל גם מה שמקדש סמוך לשבת רק שהוקשה לו שהוא לא חייב עדין דהחיוב הוא רק בשבת ומצד זה לא חשיב מעשה מצוה ולזה ביאר כי החיוב דרבנן זה מועיל שיחשב חפצא של מצוה גם ביחס לדאוריתא] והקשה מהא דמבואר בגמ' דאשה שחיבת בברכת המזון מדרבנן לא יכולה להוציא איש ותירץ ששם לא אתי לידי חיוב אבל סומא אם יראה הוא יבוא לידי חיוב וכתב שחילוק זה מוכח מהדין שאכל כזית מוציא מי שאכל כדי שביעה ודחה שכאן בידו לאכול אמנם כתב שמתוספת שבת מוכח כנ"ל עכ"ד ועיין פנ"י בסוגין וכן האריך באמרי בינה הלכות שבת סימן י"א שבזה נתישב קושית רעק"א על רש"י שחלוק אשה שלא אתי לידי חיוב דבזה חיוב דרבנן לא מוציא דאוריתא לקטן שעומד לגדול שאתי לידי חיוב דבזה רק מצד שהחיוב על אביו הוא לא מוציא דלא חשיב חייב מדרבנן והנה צ"ב עיקר הסברא דבאתי לידי חיוב מה שחיב מדרבנן חשיב מעשה מצוה גם לגבי דאוריתא ובלא אתי לידי חיוב בזה מה שחיב מדרבנן זה לא מועיל לגבי דאוריתא ועיין זכרון שמואל סימן י"ח י"ט ובקובץ שיעורים ח"ב סימן ל' דביארו דהנה מבואר במשנה בר"ה שכל המחויב בדבר מוציא רבים ידי חובתן ויסוד הדין שכדי שדבר זה שעושה יחשב חפצא של מצוה זה רק אם הוא מחויב בדבר וס"ל לרש"י שיש בזה שני חלקים א. שהגברא יהיה בר חיובא דבזה נתחדש אצלו ששיך שמציאות זו יחשב מעשה מצוה אמנם יש עוד תנאי שמעשה זה יחשב מעשה מצוה דכל שעכשיו הוא לא חייב אין סיבה שזה יחשב מעשה מצוה ובחלק זה חידש רש"י שמה שמדרבנן הוא חייב לעשות זה גם מספיק שזה יחשב חפצא של מצוה כיון שגם התורה מחשיבה חיובים דרבנן רק שדבר זה יחשב כאותו מעשה מצוה מדאוריתא זה רק שיך אם בגברא זה חשיב בר חיובא והמרדכי חידש שגם סומא חשיב בר חיובא כיון מה שלא רואה זה משהו צדדי ויתכן דרש"י ס"ל רק בקטן שהוא עומד לגדול זה עוזר אמנם באדם שיכול לאכול ודאי חשיב בר חיובא אמנם כדי שדבר זה יחשב מעשה מצוה בזה מספיק חיוב דרבנן

ד. עיין בעל המאור שכתב שגדול חשיב בר חיובא כיון שאם יאכל כדי שביעה אמנם מה שבפועל הוא יכול להוציא זה מצד שמדרבנן הוא חייב ועיין זכרון שמואל הנ"ל שביאר על פי זה דס"ל שמה שאם יאכל יתחיב זה סברא שהוא בר חיובא אמנם עדין אין זה חפצא של מצוה כל שהוא לא חייב בפועל ולזה עוזר מה שחייב מדרבנן שיחשב מעשה מצוה ואין זה דומה לקטן שאינו בר חיובא כלל

ה. עיין תוס' שכתבו שמעיקר הדין גם ללא שאכל יכול להוציא את חברו דחשיב מחויב בדבר והרי מבואר בגמ' בר"ה שכל המחויב בדבר אפילו יצא מוציא ורק מדרבנן לא יכול לברך מצד שלא יכול לומר ברוך שאכלנו משלו ועיין מהרש"א שהקשה הרי גם עלה של ירק יכול לומר ברוך שאכלנו וצ"ל שכאן שאומר נברך שאכלנו שהוא המזמן בזה צריך אכילה שהיא סיבה לזימון שהלשון נברך הולך על ברכת המזון וכן הוא במג"א קצ"ב סק"ב והנה עיין מג"א סימן קצ"ז שלפ"ז אם אין כאן זימון גם מי שלא אכל יכול להוציא את חברו וכן משמעות הטור בשם הסמ"ק

ו. ועיין ריטב"א בר"ה ובהלכותיו פ"ה דביאר גם כנ"ל דמדאוריתא יש בזה ערבות ויכול להוציא גם ללא שאכל רק שמדרבנן כיון שזה דומה לברכת הנהנין אמרו שלא יכול להוציא את חברו מצד ערבות אבל כיון שזה רק דין דרבנן כל שחייב מדרבנן יכול להוציא את חברו ויתכן דהגדר דהדין רבנן היה שלא יוציא ללא שיש לו סיבה לברך ויתכן שהגדר שאמרו שאין דין ערבות רק כיון שזה רק דין דרבנן ממילא כל שחייב מדרבנן זה מספיק

ז. אמנם עיין רא"ש שהביא מהירושלמי שבכל דבר מי שיצא מוציא חוץ מברכת המזון שמי שאכל יברך וע"ש שזה אסמכתא ובפשוטו יש כאן דין מדרבנן שאין לברך ברכת המזון רק עד כמה שיש לו סיבה לברך ומסתבר שאין הגדר שלא מועיל דין ערבות אלא שיש כאן הלכה שצריך שיהיה שסיבת האמירה מצד עצמו ולא מצד מישהו אחר

ח. עיין תר"י דכתב דמעיקר הדין גם מי שיצא מוציא רק שמבואר בגמ' שבברכות הנהנין מי שיצא אינו מוציא וברכת המזון זה כמו ברכת הנהנין ולכן צריך שיהיה חייב לברך וכל שחיב אפילו מדרבנן זה סיבה לברך ובפשוטו כוונתו דהנה מבואר בגמ' דברכת הנהנין אם יצא אינו מוציא וביאר רש"י הטעם שהדין שיצא מוציא זה מצד ערבות וכיון שלא צריך להנות לכן לא שיך בזה ערבות אמנם מדבריו נראה שזה סברא בחפצא של ברכת הנהנין שכל צורתו רק עד כמה שהאומר נהנה וכסברת הירושלמי לגבי ברכת המזון ולכן כתב התר"י שזה סברא גם בברכת המזון והנה בפשוטו צ"ע דהרי הגמ' מסיקה דברכת היין דקידוש וכן המוציא דמצה יצא מוציא וצ"ל או שכיון דשם כל סיבת אכילתו מחמת המצוה זה אחרת או כסברת הריטב"א שזה ביחד אם ברכת המצוה זה כברכת המצוה ובאמת בקידוש היום זה לא יעזור

והנה עיין טור סימן תפ"ד שדן בברכת המזון בליל הסדר כיון שיש ענין לאומרו בתור קיום כוס שלישי של ד' כוסות יכול להוציא את מי שאינו בקי אפילו אם הוא לא אכל ודימה דבר זה לכרפס שכיון שזה מצוה יכול להוציא גם אם הוא לא אוכל ועין ב"י שתמה מה סברת האוסרים והביא מהאבודרהם שחלק על הטור כיון דמבואר בירושלמי שברכת המזון יש הלכה שרק מי שאכל מברך ועיין ב"י שדחה שכאן שזה ברכת חובה זה עדיף עכ"ד ובפשוטו יסוד הנידון מה גדר הדין של ברכת המזון דאם התחדש שדנים אותו כברכת הנהנין א"כ כל שיש סיבה לדונו כברכת המצות באמת יוכל לברך משא"כ אם זה נשאר ברכת המצות רק כאן רבנן לא רצו לשיברך אלא א"כ יש לו חיוב עצמי א"כ לא יעזור שיש כאן עוד סיבה לחיוב [ועיין מג"א שהעמיד הקושיא דכיון שהיה חייב לאכול המצה הוי כברכת המצה אמנם הט"ז כתב שכאן שזה לאחר האכילה והברכת המזון לא נצרך לקיום המצוה אין זה דומה לברכת המצה]

והנה מבואר מכל הנ"ל דנחלקו הראשונים האם ברכת המזון חשיב בר חיובא ללא שאכל דדעת תוס' וסיעתם דחשיב מחויב בדבר ורק כאן יש דין מיוחד שאפילו שהוא מחויב לא מוציא ידי חובתו ודעת רש"י והבה"ג והרמב"ן דכאן מעיקר הדין לא מוציא וצ"ב מחלוקתם והנה עיין שאגת אריה סימן י"ג שכתב לדון דס"ל דבדאוריתא לא מועיל מחויב בדבר וכבר האריכו האחרונים להוכיח מכמה דוכתי שאינו כן וכן מהבה"ג עצמו [שגרס בגמ' בר"ה חוץ מברכת המזון] ובתבואות שור סימן א' סק"ס דן שזה סברא מיוחדת בברכת המזון מצד הירושלמי דכאן יש הלכה שאין לברך אלא אם יש לו סיבה עצמית וס"ל שזה דין דאוריתא ועפ"ז דן שלגבי כיסוי הדם חשיב בר חיובא אמנם בלשון הרמב"ן מבואר שזה מצד הדין הרגיל של אינו מחויב בדבר דהינו דס"ל שברכת המזון לא חשיב מחויב בדבר [וכן הוא בלשון הריא"ז בר"ה] וצ"ע מה זה שונה ממי שיצא ידי חובתו ובפשוטו צ"ל דס"ל שרק חובה שיש לה זמן חשיב כל הזמן בכל בר חיובא אמנם מצוה שאין לה זמן אלא שיש לה גורם מסוים בזה לא חשיב בר חיובא [והנה יש לעין באכל ועדיין לא בירך ברכת המזון ורוצה להוציא מישהו אחר האם בזה הרמב"ן יודה ובהלכות הריטב"א דימה לדין יצא מוציא ועיין טורי אבן שאפילו שנקט שלא מועיל יצא מוציא מדאוריתא אבל כה"ג זה מועיל וצ"ע ועיין אהל אברהם סימן א' לגר"א שאג מגדולי תלמידי הח"ס שדן שתוך שיעור עיכול לאחר שאכל אפילו אם בירך גם הרמב"ן מודה שחשיב מחויב בדבר] וצ"ב פלוגתת הראשונים בזה ויש להקדים בזה גדרי מוציא את חברו

**בהא דאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים ידי חובתן והאם זה גם חסרון לגבי עצמו**

ב]והנה מבואר במשנה בר"ה כל המחויב בדבר מוציא רבים ידי חובתן אבל מי שאינו מחויב בדבר אינו מוציא רבים ידי חובתן ולכן חש"ו או אשה במצות שהיא פטורה אינה מוציאה מי שחייב ידי חובתו ומבואר כאן חידוש שאפילו שזה מעשה מצוה למאי דקי"ל דנשים סומכות רשות ויכולות לברך על זה בכל אופן כיון שזה רק מעשה מצוה של רשות אינם יכולים להוציא מי שחייב ובפשוטו הביאור כמבואר בחזו"א [י"ט א', כ"ט א'] שלגבי חובה אין זה בגדר מעשה מצוה אלא הרי זה כדיבור בעלמא או תקיעת שופר דעלמא ובדין שומע כעונה שהוא התיחסות דיבור המדבר לשומע זה רק אם יש כאן חפצא של מצוה וכמו שהאריך החזו"א סימן כ"ט סק"א ב' ובפשוטו זה לא רק סברא ביחס להוציא למישהו אחר אלא יסוד החיסרון שחסר בחפצא של מצוה ולכן גם לאדם שתקע בעצמו זה לא יועיל למצב שהוא חובה ולכן עבד כנעני שתקע בשופר והשתחרר צריך לחזור ולתקוע וכן נקט הכפות תמרים בר"ה כ"ח. ובהגהות רעק"א שם שמי שנהיה בר מצוה באמצע היום כגון שהביא שתי שערות לא מועיל התקיעה שתקע קודם וכן נקט רעק"א סימן קפ"ו לגבי ברכת המזון שמה שבירך כשהוא היה קטן זה לא עוזר לגדלותו [אמנם בשו"ת משיב דבר סימן י"ח דן לחלוק על זה שכל הגמ' זה רק ביחס להוציא מי שהוא אחר אבל ביחס לאדם בעצמו גם אם עשה המצוה כשהוא היה פטור זה מועיל לו לזמן חיובו והוכיח מהא דקטן שהתפלל מעריב בקטנותו כגון מפלג המנחה לא צריך לחזור ולהתפלל בגדלותו כמבואר ברמ"א סימן נ"ו ולא אומרים שזה תרי דרבנן ולא מועיל לחד דרבנן ועיין חיי אדם שבת כלל ו' ס"ג]

**הטעם דללא ערבות אינו יכול לברך בשביל חברו והאם זה רק סברא בברכה**

ג] והנה מבואר בגמ' שגם מי שיצא מוציא אמנם מבואר בגמ' שברכת הנהנין אין הוא מוציא אלא א"כ הוא גם אוכל וביאר רש"י שבכל ברכת המצות מה שיכול לברך לחברו זה מצד ערבות אבל כאן שאין ערבות כיון שאין חובה לאכול הוא לא יכול לפטור את חברו אלא א"כ הוא מברך לעצמו והנה בפשוטו מבואר לפ"ז שכדי להוציא את חברו במקום שזה מעשה מצוה אצלו כגון שמברך לעצמו ברכת הנהנין בזה לא צריך להגיע לדין ערבות אלא כיון שזה חפצא של מצוה בעצם זה מועיל לחברו אמנם במקום שהוא לא נצרך למצוה בזה צריך להגיע לדין ערבות ולכן בברכת המצוה יכול לברך בשביל חברו ובברכת הנהנין לא יכול לברך בשביל חברו

והנה יש לעיין האם יש כאן כלל לגבי כל דבר שגם אדם שהוא בר חיובא אבל כל שהוא לא חייב אין למעשהו שם מעשה מצוה ורק מצד ערבות זה נחשב מעשה מצוה או שבאמת כל שהוא בר חיובא ממילא גם ללא ערבות כל שעושה לצורך חברו זה נחשב מעשה מצוה שמועיל לדין שומע כעונה ורק בברכה הרי לא יכול לברך כי הרי זה ברכה לבטלה ורק במקום שיש לו ערבות זה סיבה שיוכל לברך בשביל חברו ולפ"ז כל שזה לא יהיה ברכה לבטלה יוכל להוציא את חברו גם ללא דין ערבות אפילו אם כרגע לא מקיים בזה מצות חובה ובפשוטו כן מבואר מהמג"א סימן רי"ג סק"ז והגר"א שם שכתבו דבמברך ללא לאכול לא מוציא את חברו כי זה ברכה לבטלה ועפ"ז דן המג"א סימן ר"ט סק"ה דבבירך ונשפך הכוס שזה בשוגג ולא הוי ברכה לבטלה יכול להוציא את חברו וצ"ע כמו שהקשה בבית שלמה סימן י"ד שגם ללא דין ברכה לבטלה הרי כיון שהוא לא מחויב בברכה ואין כאן ערבות ממילא לא יכול להוציא את חברו ובפשוטו הביאור כנ"ל שכיון שהוא בר חיובא ממילא יכול להוציא את חברו ללא ערבות ורק מצד חסרון ברכה לבטלה לא יכול להוציאו וכן מדויק קצת בלשון הרי"ף דביאר דברכת הנהנין לא יכול להוציאו כי זה ברכה לבטלה ע"ש [ועיין אוהל אברהם לגר"א שאג סימן א' שנקט כך מסברא אמנם עיין תו"ש סימן י"ט סק"י שמשמע שביאר שכונת המג"א במקום שענה אמן דמבואר סימן רי"ט דבזה גם בשמע ממי שלא בר חיובא יוצא דעונה אמן כמברך ע"ש]

ובזה מיושב קושיא עצומה דהנה מבואר בריטב"א בר"ה כ"ט. וכן פסק ברמ"א סימן תרפ"ט דאיש לא יכול לברך על תקיעת שופר לאשה שכיון שהיא לא חייבת אין בזה ערבות והוי כמו ברכת הנהנין וצ"ע א"כ איך הוא יכול לתקוע בשבילה אם הוא כבר יצא הרי אין ערבות ובפשוטו מבואר כנ"ל שכיון שהוא בר חיובא התקיעה חשיבה חפצא של מצוה גם ללא ערבות ורק לגבי ברכה יש חיסרון זה דצריך להגיע לדין ערבות

אמנם מלשונות הראשונים מבואר לא כך אלא בכל מקום כל מה שיכול להוציא את חברו כשהוא לא חייב זה רק מצד ערבות עיין תוס' ורא"ש כאן שכתבו מפורש שגם ללא שאכל יכול להוציא כיון שהוא ערב לחברו ומבואר שגם בבין כה חייב בברכת המזון מדרבנן שאין כאן נידון של ברכה לבטלה כתבו שרק מחמת ערבות יכול להוציא את חברו ועיין סמ"ג עשין כ"ז שכתב שהלל ומגילה מה שמוציא את חברו מצד ערבות ומשמע שמדבר על עצם המגילה ולא רק הברכות וכן עיין בה"ג הלכות תקיעת שופר לגבי שופר שביאר שמה שמוציא את חברו זה מצד ערבות דהיינו דכל שעכשיו הוא לא חייב אפילו שהוא בר חיובא אין זה סיבה שזה יחשב מעשה מצוה ורק מצד ערבות זה נחשב מעשה מצוה [ולפ"ז צ"ע כנ"ל איך איש מוציא אשה בתקיעת שופר לאחר שהוא יצא וצ"ל ששופר כיון שהמצוה זה רק השמיעה והתקיעה זה תנאי בזה כל שהוא בר חיובא חשיב מעשה מצוה עוד יתכן דכאן שהנידון לצאת בתור רשות בזה כל שתוקע ישראל שהוא בר המצוה חשיב בר חיובא רק שלענין ברכה יש חיסרון של ברכה לבטלה. עוד צ"ע המג"א שרק מצד ברכה לבטלה הוא לא יכול להוציא את חברו ולתר"י שגם ברכת הנהנין יש ערבות ורק שיש סברא שאסור לומר הברכה רק אם נהנה יתכן שיסוד החיסרון לגבי אם בירך מצד ברכה לבטלה ואולי כל המג"א רק לגבי ברכת הנהין קודם האכילה וצ"ע]

**האם ערבות זה סברא להוציא חברו גם ללא שהוא בר חיובא**

ד] והנה בפשוטו גם לנ"ל היה מסתבר שזה ודאי שצריך תנאי ראשון שיהיה בר חיובא ורק לכן שייך שמעשה מצוה יחשב מעשה מצוה ולאחר שהוא בר חיובא שכבר נתחדש אצלו כזה מעשה מצוה בזה לאחר שיצא צריך תוספת של ערבות להחשיב הדבר כמעשה מצוה גם לגבי חברו אבל לא שיך שללא שהוא יהיה בר חיובא שמדין ערבות יעשה מצוה לחברו שכל שלא נתחדש אצלו מצוה זו אין לזה שם מעשה מצוה כלל

אמנם בפשוטו מדברי הרא"ש מבואר לא כך דעיין פרק מי שמתו דהקשה על הא דמבואר בגמ' שאם אשה פטורה מדאוריתא מברכת המזון לא יכולה להוציא איש דמה זה שונה ממי שאכל כזית ותירץ וז"ל וי"ל דלא דמי דאיש אע"ג שלא אכל כלום דין הוא שיפטור את האחרים דכל ישראל ערבים זה לזה אלא דמדרבנן אמרו שלא יברך ברכת הנהנין ללא הנאה לפיכך כשאכל כזית אע"פ שאינו מתחייב אלא מדרבנן מוציא את האחרים שאכלו כדי שביעה שערב הוא בעבורם ועליו להצילם מן העון ולפטור אותן מן המצוות אבל אשה אינה בכלל הערבות לכך אינה מוציאה אלא מי שחיובו מדרבנן עכ"ל ומבואר ברא"ש שאם אשה פטורה מברכת המזון מה שלא יכול להוציא איש כיון שהיא לא בכלל הערבות ובביאור כונתו הצל"ח ביאר שנתחדש ברא"ש שאין ערבות בנשים [ויסודו כמבואר ברש"י נדה י"ג שרק מי שבכלל מנין ישראל הוא בכלל הערבות אמנם כבר כתב הצל"ח שזה נסתר מתוס' שדנו שכהנים לא יוציאו ישראל בברכת המזון והרי הם ודאי בכלל הערבות] ולפ"ז חידש שגם במצות שהיא מצווה אבל אם היא כבר יצאה היא לא יכולה להוציא איש ונפק"מ שבקידוש איש שכבר יצא לא יכול להוציא אשה והנה לפי דבריו המשנה שאומרת שכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים ידי חובתן הכונה במקום שאין ערבות אבל עכשיו החש"ו והאשה מקיימים מצוה דבזה הרי הטעם שלא מוציא כי אינו מחויב בדבר. ודוחק

אמנם הגרעק"א תשובה ז' וכן הכריע השער הציון סימן רע"א שער הציון ט' [וצ"ע דבסימן תרפ"ט בבה"ל הביא בזה את ספקו של הפמ"ג] שזה ודאי שגם אשה בכלל הערבות רק כונתו שכל מצוה שהיא לא נצטוה בה היא לא בכלל הערבות ולכן ברכת המזון כיון שהאשה לא נצטוה היא לא בכלל הערבות עכ"ד אמנם זה ודאי מבואר ברא"ש שאם היה ערבות באשה לאיש אפילו שלא נצטותה בברכת המזון היתה יכולה לברך לאיש ורק כיון שאין לה ערבות לא יכולה להוציא והטעם שאין ערבות נחלקו האחרונים כנ"ל [ועמד בכל זה החזו"א סימן כ"ט סק"ב] והנה בפשוטו כל זה כיון שנקט שמה שיצא מוציא זה מדין ערבות ומזה למד שערבות זה סיבה שיעשה המצוה לחברו אמנם אם נימא כנ"ל שדין ערבות זה רק מצד הברכה א"כ אין מקור שהוי מעשה מצוה מצד ערבות ורק מצד שהוא בר חיובא ואין שום מקור לסברת הרא"ש אלא בהכרח שנקט דלא כנ"ל]

והנה הבאינו לעיל דנחלקו הראשונים לגבי ברכת המזון האם חשיב בר חיובא כל שלא אכל דדעת הרא"ש וסיעתו דחשיב בר חיובא ודעת הרמב"ן דלא חשיב בר חיובא והנה לכאורא כל סברת הרמב"ן שייך רק אם נימא שיש תנאי ראשון של בר חיובא א"כ יש לדון דברכת המזון לא חשיב בר חיובא אבל לרא"ש שכל שיש ערבות יכול להוציאו גם אם הוא לא בר חיובא ורק כל שלא חייב הוא לאו בר ערבות א"כ ודאי לא מסתבר שברכת המזון אין בו חיוב ערבות דודאי חשיב שהוא מחויב במצוה ולא החיוב בפועל הוא גורם את דין הערבות וז"ב

**יקשה על הרא"ש מדברי הירושלמי**

ה]והנה הראשונים הביאו מהירושלמי דהדין שאפשר לקרוא המגילה בלע"ז זה רק למי שלא מבין אשורית והוסיף הירושלמי דאדם שמבין אשורית אפילו שקורא למי שלא מבין אשורית בכל אופן לא יכול להוציאו כיון שהוא כמו אינו מחויב בדבר ועיין ריב"ש סימן שצ"א שהביא לאחד מהראשונים שחלק על זה דהרי הוא בר חיובא ורק שבצורה זו לא יכול לצאת ועיין ריטב"א מגילה י"ז. שכתב שלשון הירושלמי לאו דוקא אלא הכונה שכה"ג כיון שהוא יכול לקרוא להם אשורית אין סיבה להקל ומה שנקטו הלשון שאינו מחויב הסיבה שמאותו טעם שלא מועיל לו לא מועיל לאחרים אמנם הריב"ש ישב כפשוטו שכיון שלא מועיל בשבילו זה לא מועיל לאחרים [וע"ש שהקשה מדין קידוש במקום סעודה דמבואר דהמקדש לא צריך לאכול ותירץ שזה לא חיסרון במעשה המצוה] ולכאורא הכונה שכיון שצריך שיהיה בר חיובא דהינו שזה יהיה חפצא של מצוה כלפיו וממילא כאן שזה לא חפצא של מצוה כלפיו זה לא יכול להועיל למישהו אחר ולכאורא צ"ע לרא"ש שמועיל מדין ערבות שזה יחשב חפצא של מצוה צ"ע למה מה שהוא לא יכול לצאת בצורה זו זה סיבה שלא יחשב מעשה מצוה למישהו אחר

עוד קשה דהנה מבואר בירושלמי הובא בתוס' יבמות י"ד. וברא"ש שם דבן י"ד לא מוציא בו ט"ו וכן איפכא ולמדו מזה הראשונים שגם בן י"ד לא יוציא בן הכפרים דחשיב אינו מחויב בדבר והנה אם נימא כפשוטו שיש תנאי של מחויב בדבר שיחשב חפצא של מצוה בתור תנאי מוקדם א"כ א"ש שאפילו שזה אותו קריאת המגילה אבל ביום זה אין זה זמן חיובו וזה כמו שהוא לאו בר חיובא אמנם לרא"ש שגם מי שלא חייב מדין ערבות חשיב בר חיובא ולכן צריך להגיע שאשה לא חייבת א"כ צ"ע הרי הוא חיב במגילה ולכאורא כאן ודאי יש לו חיוב ערבות לכל אחד לעשות את דינו והניחא י"ד וט"ו אפש"ל שזה שני מצות ולא מצוה אחת אם שני זמנים אמנם בני הכפרים לכאורא זה אותה מצוה של י"ד וצ"ע

**במחלוקת רעק"א ורבותינו האחרונים בגדר הדין דיצא מוציא**

ו] והנה בעיקר מה שנתחדש כאן שגם ביצא מוציא מצד ערבות יש לעין בגדר הדבר ובפשוטו נתחדש כאן עוד צורה להחשיב הדבר כמעשה מצוה שכיון שהוא ערב לחבירו לכן יכול ליצור מעשה מצוה לחבירו ולפ"ז חלוק הדין של מי שעושה מצוה לעצמו ומוציא את חברו שכה"ג זה מעשה מצוה בעצם למי שעושה מחמת ערבות דכה"ג הרי אין זה מעשה מצוה שלו רק שנתחדש שיש לו כח ליצור מעשה מצוה כדי שחברו יצא בדין שומע כעונה אמנם עיין בר"ן בר"ה שכתב שכיון שלא יצא חבירו כמי שלא יצא הוא דמי עכ"ל וכן הוא בלשון המג"א סימן קס"ז שלכן חשיב שהוא עדין מחויב בדבר ומשמעות הדברים שנתחדש כאן שחשיב מעשה מצוה ביחס אליו כיון שחיב לעשות דבר זה כדי שחברו יוציא אותו והחובה שלו לעשות דבר זה הוא נותן לזה שם מעשה מצוה ולפ"ז יתכן לחדש שצריך גם שיהיה חפצא של מצוה כלפיו דגדר החידוש הוא שחשיב כאילו עשה המעשה מצוה עוד הפעם ולכן חברו יכול לצאת בדבר זה [ועיין גר"ז רס"ג קו"א סק"ה שכתב שכה"ג המוציא מחויב ברכה מצד עצמו אפילו אם היוצא לא שומע הברכה ועיין ביאור הגר"א תקפ"ה ס"ב, **והדברים מחודשים**] ובזה א"ש הירושלמי הנ"ל לענין לע"ז שכלפיו זה לא יכול להחשב מעשה מצוה וכן מגילה דכלפיו זה לא פורים היום וזה לא רק חסרון חיוב וממילא זה לא יכול להחשב מעשה מצוה [ובפשוטו לפ"ז אין מקום לספק רעק"א סימן קס"ז שאדם שלא קיבל שבת יקדש למי שקיבל שבת דבפשוטו קידוש קודם שבת זה כמו קריאה לפני פורים ואינו מוכרח כמבואר במרדכי ועיין אמרי בינה שבת סימן י"א מה שדן לגבי בן א"י בחו"ל האם יכול להוציא ביו"ט שני וכן בא"י ולנ"ל כה"ג ודאי לא יעזור שזה לא יו"ט וגרע מקידוש וצ"ע בזה]

והנה בפשוטו מצאנו בכמה דוכתי דנחלק בזה רעק"א אם שאר רבותינו הראשונים דהינו דהוא נקט שיש כאן עוד דין נפרד שכיון שהוא ערב הוא יכול לעשות המצוה לחברו ולא מצד שחשיב מדין ערבות כמחויב בדבר אמנם משאר רבותינו האחרונים משמע שנקטו שגדר הדבר שחשיב שהוא מחויב בדבר

א. עיין רעק"א שהוכיח יסודו דמי שלא חייב אין לו ערבות מהא דמבואר דחרש המדבר ואינו שומע לא יכול לקרוא למי ששומע למ"ד שמעכב להשמיע לאזנו וגם למ"ד שזה לא מעכב אבל לכתחילה לא יקרא ומבואר בשו"ע שלגבי שופר שהמצוה זה השמיעה בזה הוא פסול בתורת ודאי מלתקוע אמנם האחרונים תמהו שלכאורא הוא לא פטור אלא זה חסרון היכי תימצי ועיין אבי עזרי הלכות ברכות ובאבני נזר סימן תל"ט ובקובץ הערות סימן מ"ח סקי"ד שיצאו לדון שיסוד החיסרון דרק אם זה מעשה מצוה כלפיו יכול להוציא מישהוא אחר אבל כל שכלפיו זה לא מעשה מצוה אפילו שהוא בר חיובא לא יכול להוציא מישהו אחר וממילא כיון שהוא לא שומע ולא יוצא מצות שופר ממילא לא יכול להוציא את חברו ולפ"ז חידשו שכל מוציא את חברו צריך גם לשמוע אמנם במ"ב תקס"ז סק"י מבואר בשם הפמ"ג לא כך [ועפ"ז ביארו גם הדין שבמגילה מוציא רק בדיעבד דכלפיו זה מעשה של בדיעבד כי חסר לו שמיעה ועיין שלום יהודה שהאריך בזה]

ב. עיין רעק"א שהוכיח שיש ערבות בנשים מהא דשמעון בן שטח הוציא גם את אשת ינאי [וכן הוכיח השפת אמת מהגמ' פסחים ק"א. שאדם יוצא קידוש בבית הכנסת וחוזר ומקדש בביתו להוציא בני ביתו] וכתב שלכל הפחות מבואר שאיש ערב על אשה ודלא כדגול מרבבה דכתב בסימן רע"א שאיש שהתפלל לא יכול להוציא אשה שלא התפללה בקידוש כיון שהיא חיבת מדאוריתא ואין ערבות לנשים אמנם עיין צל"ח שישב שכיון שהוציא את שמעון בן שטח ממילא יכול גם להוציא את אשתו והנה מבואר דעת רעק"א שכיון שהרי הוא לא יוצא בזה ידי חובתו ורק נתחדש שיכול לעשות מעשה שיועיל לחברו א"כ זה רק מעשה מצוה ביחס לחברו [וכדחזינן שאם מכוין להוציא אחד זה לא פוטר מישהוא אחר שכלפיו זה לא מעשה מצוה] אמנם הצל"ח נקט שזה נחשב מעשה מצוה כלפיו ממילא כמו שאם הוא יוצא יכול להוציא אשה ה"ה כאן [ובפשוטו נפק"מ באדם שמוציא בברכת המוציא של מצה את חברו האם יכול גם להוציא מישהו אחר מדין ברכת הנהנין דלצל"ח יכול ולרעק"א לא יכול עוד יתכן נפק"מ האם זה מצטרף למברך למאה ברכות] אמנם עדין דחוק להעיד הגמ' בפסחים שלאף אחד לא היה אשה בבית לבד או רק ילדים קטנים

ג. עיין תוס' בר"ה ט"ז: שהקשו איך מותר לתקוע מאה תקיעות הרי זה בל תוסיף וכתבו שאין לומר שזה לא זמנו דהרי הגמ' אומרת לגבי ברכת כהנים שכיון שאם יהיה לו מנין אחר כל היום זה זמנו וגם כאן אם יהיה כאן מישהו שלא שמע תקעת שופר הוא צריך לתקוע לו וחשיב זמנו ועיין רעק"א שהקשה שמה ענין זה לזה שכאן הוא רק תוקע לציבור אבל זה לא חשיב זמן מצותו אמנם עיין שו"ת חת"ס סימן קס"ז שכתב לישב שכיון שיכול לתקוע מצד שהוא ערב וחשיב מחויב בדבר א"כ חשיב שזה זמן חיובו לתקוע בשופר ולכאורא כונתו כנ"ל שגדר הדין שמוציא שעושה כאן מצות שופר עוד הפעם

ד. והנה מבואר בתוס' דקטן לא מוציא במגילה כיון שהוא תרי דרבנן וגדול זה חד דרבנן ומבואר בדבריהם שלפ"ז מה דמבואר בגמ' שבברכת המזון קטן מוציא גדול שלא אכל כדי שביעה זה רק אם הקטן אכל כדי שביעה והקשה רעק"א שכיון שהרי אם יאכל כדי שביעה הוא יוכל להוציא דהינו שיש בו דרגא של חד דרבנן א"כ גם אם לא אכל אבל זה כמו יצא מוציא שלא צריך שעכשיו יהיה חייב בדרגא זו ועיין דגול מרבבה סימן רע"א דקטן שהתפלל בליל שבת לא יכול להוציא מי שכבר התפלל כיון שהוא תרי דרבנן והקשה רעק"א כנ"ל שכיון שיש בו דרגא של חד דרבנן א"כ זה כמו יצא מוציא ועיין חזו"א שביאר דס"ל לתוס' שאין ערבות בקטן וממילא כאן אין את ההלכה של יצא מוציא עוד יש לדון דדנים על אכילת כזית דדבר זה לא יכול להיות בדרגא של חד דרבנן ולא עוזר מה שיכול באופן אחר להיות חד דרבנן [עיין אשר לשלמה חלק אורח חיים שהאריך בזה]

אמנם הראוני בספר שיח השדה סימן ד' לראש ישיבת יח"ל הי"ד שהביא ששמע מהאבני נזר שלכאורא קושיא זו טעות דכיון שהגדר של ערבות שהוא נהיה מחויב בדבר מצד ערבות ולכן יכול להוציאו א"כ תמיד הוי תרי דרבנן דכזית זה חד דרבנן וכאן כל הדין ערבות שלו זה מדרבנן א"כ חיובו הוא תרי דרבנן דהינו שהגדר של הערבות זה שהוא מחויב מצד ערבות וכאן דרגת החיוב זה תרי דרבנן אמנם רעק"א לשיטתו שהדין ערבות זה רק סיבה שיכול לעשות מעשה לחברו וזה כלל לא מצד שהוא נעשה בר חיובא וממילא הקשה שכיון שהוא ערב וגם יש לו אפשרות לעשות דרגא של חד דרבנן לכן זה סיבה שיוכל להוציא את חברו

ה. עיין טור סימן רע"א דהביא מהגאונים שבקידוש לא עוזר שאחד מהיוצאים צריך שותה אלא דוקא המקדש צריך לשתות אמנם בסימן רע"ג כתב שאדם יכול לקדש לאחרים אפילו שלא אוכל ואצלו זה לא מקום סעודה וכה"ג המסובין צריכים לשתות ועיין רעק"א שלכאורא זה דלא כגאונים לעיל וכתב שכאן שהמקדש לא יוצא ידי חובתו א"כ המסובין הם המקדשים אמנם הגר"א סימן רע"א כתב שלגאונים צ"ל שאחד מהמסובים קידשו והנה זה ודאי שאם הגדר כאילו המקדש נהיה חייב והקידוש הוא קידוש שלו א"כ וודאי צריך שהוא ישתה ורק אם הגדר שהוא עושה מעשה מצוה לשומעים אבל כלפיו זה לא מצוה יש מקום לומר כדברי רעק"א אמנם עדין זה אינו מוכרח דיתכן שיסוד הגאונים שמי שבפועל עושה מעשה הקידוש הוא צריך לשתות [והנה בפשוטו דברי הגר"א נסתרים מהגמ' בר"ה כ"ט שאומרת שברכת היין של קידוש אפילו יצא מוציא ומבואר שיכול לקדש לחברו והא לא ישתה וצ"ע]

ו.עוד יש לציין את חידושו של רעק"א שבדין יצא מוציא צריך לענות אמן עיין בדבריו סימן רי"ט ובפשוטו כל זה אם כאן זה לא נהפך למעשה מצוה כלפיו כאילו הוא היה חייב במצוה אבל אם זה נהפך למעשה מצוה כלפיו כאילו הוא חייב א"כ תמיד זה כמו ששומע ממי שחייב

והנה עיין מהר"ח או"ז סימן קפ"ג שכתב שעוסק במצוה יכול לברך על טלית ותפילין שהוא לא גרע מנשים שמברכות אמנם כתב שיכול להוציא מישהו אחר ואין כאן חיסרון שהוא פטור מצד שכל שכל ישראל עריבים זה לזה וכמבואר בגמ' שיצא מוציא ובפשוטו מבואר כאן כגרעק"א שאין הגדר שמדין ערבות חשיב שעושה מצוה ולכן מוציא דהרי כאן אין עליו חיוב אלא שזה רק סברא שיכול לעשות מעשה מצוה לחברו וצ"ע בזה