כלי שאב_י ונטל_פ לכתחילה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נטל_פ ונבילה שא_ר לגר / נטל_פ

ע"ז עו. נטל"פ לכתחילה וגזירת כלי שאב"י

**א. הטעם שלא גזרו אלא בכלי ולא בתבשיל-**

כתבו הפוסקים דאף דקי"ל נטל"פ מותר מ"מ קדירה שאב"י אסורה לכתחילה גזירה אטו בת יומא, ומקורו מסוגיא ע"ז עו., עיי"ש.

[השמטה-ויש כאן לציין דבר נפלא בגדר גזירת כלי שאב"י, עי' בחוו"ד א-א דספק אם נבלע טעם איסור כלי ל"ש חזקת היתר של הכלי שאין האיסור בגוף הכלי וכ"ז כשהוא ב"י אבל כשאב"י הרי הוא איסור על גוף הכלי ושייך בו חזקה, שגדר גזירת לחכמים לא היתה על הטעם אלא על השימוש בכלי].

ועיין ר"ן חולין קיא: שהוכיח כן מפינכא דר"א, וכבר העיר עליו ברא"י שם למה לא הביא מגמ' ע"ז הנ"ל?

ובמהרלנ"ח-קסא רצה לומר שהר"ן למד מגמ' זו לחדש דאף באיסור דרבנן אסרו בכלי שאב"י [עי' לקמן אריכות בזה], שהרי כלי שמלח בו אין בו אלא איסור דרבנן שהרי דם שנמלח הוי כדם שנתבשל ואין בו איסור דאורייתא להרבה פוסקים, ולזה הביא הר"ן מגמ' זו להוכיח דאף באיסור דרבנן גזרו כן, והביא כן מכנה"ג בשם מהר"י עזריה, וכ"כ בפתחי תשובה קכב-ב [ועי' לקמן בראיה זו].

אבל פשטות ד' הר"ן לא משמע כן אלא שבא ללמוד את עיקר האיסור של כלי שאב"י, ובפשוטו צ"ל כש"כ בביה"ל ג-כח להוכיח מכמה ראשונים שהם לא גרסו כן בגמ' ע"ז שם עיי"ש שהאריך בזה.

ובאגרו"מ ג-כז כתב שהר"ן בא להוכיח דאף בכ"ח לא הקילו בזה דלא כהמנ"י שיובא לקמן ואף שאין לו תקנה והוי כדיעבד לא הקילו [ובשד"ח בדברי חכמים-סג הביא כמה אחרונים דס"ל שיש איסור תורה לכתחילה לבשל בו, וצ"ע].

והנה מבואר שלא גזרו אלא על הכלי אבל אם בישל בו (לכה"פ בשוגג) לא גזרו על התבשיל. וכמה אופנים נשנו בטעמא:

א. תוס' ע"ז עו. בזה"ל:"ויש לתת טעם מה ראו להתיר המאכל ולאור הקדירה לפי שהקדירה היה בה איסור גמור תחילה אבל המאכל לא נבלע בו איסור מעולם", וכעי"ז ברשב"א שכל שבלע האיסור מתחילתו בפגם לא גזרו עליו.

ב. ברא"ש שם כתב עוד טעם לחלק בזה דבתבשיל ליכא למיגזר דלמא אכיל בבישול ב"י, דלא שכיח כן כיון שאסור לכתחילה לבשל אפי' באב"י, עיי"ש.

ועיין בפמ"ג צג-ג דנפק"מ מטעמי הרא"ש בכלי בשר שאב"י אם מותר לבשל בו חלב, דלטעם התוס' שרי שהרי כשנבלע לא היה איסור.

ובשו"ע צג-א מבואר להדיא לא כן ולהלכה גם בכלי בשר שאב"י אסור לבשל חלב, ובבדה"ש שם ד"ה אבל הוכיח מד' הגר"א שם דפי' דעת השו"ע גם לשיטת התוס' וכ"מ בב"י-צד.

וכנראה ביאור הדברים דסגי במה שהיה לו שם בשר מתחילה ואסור לבשלו עם חלב מהשתא וחשיב לענין זה כבליעת איסור, וכ"כ בדה"ש שם.

ובאמת שיטת הרא"ה בבד"ה (לה.) והו"ד בריטב"א ע"ז סז. חולין צז., ומקורו מפסחים ל. וחולין צז. דגבי בב"ח אין איסור בכלי שאב"י, ויתבאר לקמן, אבל ברשב"א בתוה"ב שם ושו"ע הנ"ל לא נקטו כן להלכה.

ג. ניתן לומר דרך שלישית בזה, דאף שאין עושין נטל"פ לכתחילה אבל בדיעבד הקילו, אלא שבכלי לעולם הוי כמו לכתחילה שהרי יכול להגעילו, וכ"נ דעת האו"ה יו"ד לקמן.

**ב. הטעם דלא ניח"ל להראשונים בטעם זה ודין כלי חרס-**

אבל בראשונים לא ניח"ל בהאי טעמא, וכתב בהג"א סוף ע"ז טעמם דא"כ כלי חרס נמי לישתרי שהרי אין לו היתר ע"י הגעלה וחשיב כמו דיעבד, והרי משמע דאף בכלי חרס גזרו בכלי שאב"י וע"כ שלא התירו אף בדיעבד רק התבשיל הותר מטעם אחר ולזה הוצרכו לטעמים אחרים.

ועיקר הדבר דהפסד הקדירה חשיב דיעבד מבואר ברשב"א במה"ב (יט.), ודימה זה למ"ש פסחים כו: תנור ישן יוצן ולא יותץ משום דהוי כדיעבד.

ובאמת בפתחי תשובה רסי' קכב הביא דעת המנ"י פה-סד שהתיר בכלי חרס שאב"י כיון שאין לו הגעלה הוי כדיעבד, וכנראה פי' ע"ד הנ"ל שעיקר הגזירה הוא שאין עושין נטל"פ לכתחילה אבל בכלי חרס הוי כדיעבד ולא גזרו, ולהנ"ל מבואר בכל הראשונים לא כן.

[אבל בעיקר הנחת ההג"א דכלי חרס הוי כדיעבד עיין בר"ן פסחים ל. (ח.) דהפסד מועט כזה של שבירת כלי ל"ח דיעבד ודוקא הפסד תנור הוי כמו דיעבד, ויו"ד לקמן].

וכנראה כ"ה דעת האו"ה לג-ח עיי"ש שכתב דבמאכל שהוא דיעבד הקילו, אבל הוסיף עוד דדוקא במאכל הקילו אבל לא בכלי שהוא מתקיים לעולם ושכיח בו טעות.

וכנראה ביאור דבריו דבצירוף שני תנאים הקילו, חדא דהוי דיעבד, אבל בהא לחוד לא סגי, ורק בצירוף שהוא קולא חד פעמית שאוכלים את המאכל מיד הקילו משא"כ בכלי שמשתמשים בו לעולם אסרוהו.

ומבואר מדבריו דמ"מ לא הסכים לד' המנ"י להתיר בכלי חרס שהרי לא סגי ליה בטעם דדיעבד הוא לחוד.

ובעיקר הדין להלכה בכ"ח עי' בפמ"ג שפ"ד קג-יז החמיר בזה וכ"כ יד יהודה קג-כג.

**ג. אם עושין נטל"פ לכתחילה-**

ויל"ע אם מותר לכתחילה לגרום נטל"פ באוכלין, ויש לחלק את השאלה בכמה אופנים:

א. בדבר הפוגם בתבשיל זה ומשביח תבשיל אחר כגון חומץ בגריסין, כתב בתשובת הרשב"א ג-רלה הו"ד בב"י-קלד דאסור לערבם זב"ז שאין לעשות נטל"פ לכתחילה.

וכן מבואר באו"ה לב-יב, ועיי"ש שכתב הטעם בזה שיש גזירת חכמים שאין עושין נטל"פ לכתחילה שמא יבוא לערב גם נטל"ש, וכמו שמצאנו שאסרו כלי שאב"י אטו בן יומו.

אבל בפשוטו דבריו שייכים דוקא אי נימא כשיטתו וכד' המנ"י דיסוד האיסור של קדירה שאב"י הוא משום שאין עושין נטל"פ לכתחילה ואף בתבשיל גזרו עליו אלא דהוי כמו דיעבד, וממילא נקט האו"ה דאף בכל נטל"פ אסור לעשות לכתחילה.

אבל בדעת שא"ר מבואר שלא גזרו על התבשיל רק על הקדירה, והקדירה אסורה אף באופן דחשיב כמו דיעבד, והתבשיל מותר כיון שלא נבלע בו הטעם בעודו מושבח, הרי מבואר דעתם שאין איסור כלי שאב"י משום שאין עושין נטל"פ לכתחילה רק גזירה בפנ"ע על הכלי.

ולפי"ד לכאו' הדין נותן שמותר לעשות נטל"פ לכתחילה שהרי הוא פגום מתחילתו ואין בו גזירה של כלי שאב"י.

ועוד טעם יש לומר שאין בעשיית נטל"פ איסור משום גזירת כלי שאב"י, עי' בפמ"ג שפ"ד פה-כא שהביא ד' הש"ך והפר"ח הק' מ"ט נתקשו הראשונים היאך הגעילו כלי מדין והרי יכלו להגעיל ע"י דברים הפוגמים את הבלוע[[1]](#footnote-2), והוסיף בפמ"ג דמדאורייתא לית ביה איסור ואף דמדרבנן אסור משום גזירת כלי שאב"י מ"מ כלי מדין בדאורייתא איירי.

ובהג' רעק"א כתב שאי"צ לזה והכא אפי' גזירה דרבנן ליכא ודוקא היכא שנפגם ע"י משך זמן אבל היכא שנפגם ע"י מעשה של האדם שנתן בו דבר פגום ל"ש בו גזירת כלי שאב"י אטו נטל"ש, ודבריו שלא כד' האו"ה.

ולפי"ז צ"ל טעמו של הרשב"א שאין עושין נטל"פ לכתחילה שאינו משום גזירת כלי שאב"י רק איסור חדש שלא לעשות נטל"פ לכתחילה, וצ"ב יסוד הדין ומקורו, ויתבאר לקמן [ומ"מ אכתי ד' הפמ"ג מיושבים מהשגת רעק"א שהרי לכה"פ יש איסור לעשות נטל"פ לכתחילה וגם הוא איסור תורה לשיטת הראב"ד, ויל"ע בדעת רעק"א].

**ד. בד' הרמ"א שאין לחפוף בכלי שמעורב בו בב"ח-**

עוד מקור מצאנו לאסור עשיית נטל"פ לכתחילה, הנה ברמ"א פז-ו כתב שהכלי שעושין בו מים לחפיפת הראש אין להשתמש בו שעושין אותו מאפר שע"ג הכירה [ודוקא לחפוף שרי שאינו נהנה מן הבלוע, ונתבאר במקו"א].

ותמה ע"ז הט"ז צה-טו שהרי מבואר שם בשו"ע שע"י האפר הוי נטל"פ ואין בו איסור ולמה אסר הרמ"א?

ועוד הק' בכו"פ למה לא ייאסר החפיפה שהרי מחמם בו מים ועובר על בישול בב"ח?

וכתב בכו"פ ליישב עפ"י יסודו שם דבב"ח שכבר נאסר לא הותר אף אם נפגם, שיסוד דין נטל"פ הוא משום שלא כדר"א ובב"ח אסורים גם שלא כדר"א, ונתבאר יסודו במקו"א ושהרבה אחרונים חלקו ע"ז.

רק עיקר החשש של הרמ"א שמא נבלע בכלי קודם שנפגם ע"י האפר, ואחר שנאסר מבב"ח תו לא מהני פגימה ע"י האפר, אבל לענין איסור בישול מחדש הרי כיון שהוא פגום אינו נעשה בב"ח כלל.

אבל באחרונים דחו שלשון מהרי"ל שהוא מקור דין זה לא משמע כד' הכו"פ.

ובשו"ת צ"צ-צא כתב לבאר באופ"א דכללא הוא שאין עושין נטל"פ לכתחילה [וה"מ באיסור אכילה אבל באיסור בישול לא גזרו וכש"כ רעק"א בהג' פז-ו דאף דין אין מבטלין איסור לכתחילה לא גזרו באיסור בישול, וע"ע בפתחי תשובה פז-ח בשם חמודי דניאל שאין איסור בישול בב"ח בקדירה שאב"י רק איסור אכילה, וכ"כ בהג' יד אברהם שם].

ומה שהתיר השו"ע בקדירה שקבלה טעם פגום ע"י אפר הוא דוקא בדיעבד שלא להצריכה הגעלה, אבל לכתחילה לא [ובמהרי"ל עצמו מבואר שהצריך הגעלה אבל כתב בצ"צ שלא מן הדין הצריך זה][[2]](#footnote-3).

והיטיב הוכיח בבדה"ש מד' הצ"צ שאינו בא לאסור מטעם גזירת כלי שאב"י שא"כ היה נאסר גם בדיעבד להצריך הגעלה, וע"כ גם הוא מודה שאין לאסור מה"ט שהרי הכא מתחילה נבלע כשהוא פגום ורק הוא גזירה אחרת שאין עושין נטל"פ לכתחילה ובדיעבד אי"צ הגעלה.

הרי מבואר לנו להדיא מד' הצ"צ שמלבד גזירת כלי שאב"י יש איסור נוסף שלא לעשות נטל"פ לכתחילה, וכש"כ לעיל בדעת הרשב"א, אבל מ"מ בדיעבד אי"צ הגעלה בכה"ג [וע"ע בבדה"ש קג-ב בביאורים מה שדן לדחות ראייתו זו][[3]](#footnote-4).

עוד מצאנו בפוסקים שאם יצוייר שהתבשיל יהיה בכלל לכתחילה שפיר ייאסר, עי' ברמ"א צה-ג גבי הדחת הקערות שבכלי שאב"י הכל מותר, אבל מ"מ יש לאסור את המים שבלעו טעם פגום.

וכתב הש"ך סקי"ד הטעם בזה משום דבלוע מאיסור פגום ואף דבעלמא מתירים את האוכל שאני מים שאין בהם הפסד כלל והוי כמו לכתחילה, וכ"כ הט"ז שם.

ומקור דבריהם ברמ"א קכב-ו שאם חימם מים בכלי של עכו"ם אסור ללוש בהן פת דמיקרי לכתחילה הואיל ואכתי לא התחילה הנאתו [ואין הפסד במים].

[וכ"נ באו"ה לד-ו וברמ"א צה-ב שחידשו דבנטל"פ ונ"ט בר נ"ט יחד מותר בדיעבד ולא התירו בפשיטות משום נטל"פ, דאכתי הוא בכלל לכתחילה וכש"כ שם בהג' מהרא"י על האו"ה, ואכ"מ עי' מש"כ בדין נ"ט בר נ"ט לכתחילה].

ולכאו' הדבר מורה דאף שלא גזרו על התבשיל גזירת כלי שאב"י מ"מ יש טעם נוסף לאסור דלכתחילה אין עושין נטל"פ.

מיהו משמע שם ברמ"א והט"ז דמן הדין שרי ואינו אלא חומרא בעלמא, וכנראה משום דבעיקרו מיקרי דיעבד אף בכה"ג, אמנם עיי"ש בהגר"א דימה זה לגמ' ע"ז שאסרו כלי שאב"י.

ע"ע בענין זה בדין דבש דמבואר בשו"ע פא-ח להתיר לאוכלו אף שיש בו רגלי הדבורים ומתערב בו בשעת סינון משום נטל"פ, וכתב בפמ"ג דמ"מ לכתחילה אין לעשות כן משום שאין עושין נטל"פ לכתחילה [ומשום שרגלי הדבורים מעורבים ואוכל אותם אין כאן חשש לכתחילה כש"כ התוס' ע"ז סט. ואכ"מ], ולא עיינתי כה"צ בזה.

**ה. בטעם איסור עשיית נטל"פ לכתחילה-**

אלא שעיקר טעם גזירה זו ומקורה נעלם מאתנו מ"ט אין עושין נטל"פ לכתחילה?

ובפשוטו אזיל הרשב"א כטעמיה דהיתר נטל"פ מבוסס על ביטול ברוב, ואין מבטלין איסור לכתחילה [ולפי"ז אם ביטל במזיד ייאסר כדין אין מבטלין איסור].

ולפי"ז מסתבר שלא רק באופן שהוא פגום כלפי אותו מאכל אסר הרשב"א כגון חומץ בגריסין וכה"ג, שאין הגזירה שמא יתן אותו בדבר שמשביח הטעם, רק הוא משום ביטול איסור לכתחילה, וא"כ אף באופן שהוא פגום ממש בעצמותו ופוגם כל מאכל ג"כ ייאסר לכתחילה לערבו בקדירה.

[אבל לפי"ד האו"ה שהוא גזירה אטו נטל"ש י"ל שלא אסר אלא בדבר שיכול להשביח בדברים אחרים, ועדיין אינו מוכרח דאדרבה ממה שלמד האו"ה כן מכלי שאב"י שהבלע פגום ומ"מ גזרינן אטו היכא שיתן בלע מושבח ה"נ הכא יש לאסור בנותן איסור פגום שמא יתן איסור אחר מושבח].

ובאמת מצאנו מקור לעיקר מהלך זה ברשב"א ורא"ה בתוה"ב (יט.) שהרא"ה הק' על הרשב"א כיון דכלי שאב"י אין טעמו פגום לגמרי ואכתי ראוי לגר הוא א"כ לשיטות שאין מבטלין איסור לכתחילה מדאורייתא ה"נ יהיה אסור לבשל בכלי שאב"י מדאורייתא?

ומכח זה מסיק הרא"ה דטעם שיש בכלי שאב"י נפגם לגמרי וא"ר לגר, ובמה"ב דחה די"ל דמדאורייתא מותר לבטל איסור לכתחילה ורק מדרבנן אסור, ולתי' זה מבואר לפי"ז שמסכים לדעת הרא"ה שיש איסור לבשל בכלי שאב"י משום שמבטל איסור לכתחילה אלא דס"ל שאינו רק מדרבנן[[4]](#footnote-5) [ומסתברא דמודה שאי"ז טעם הגזירה של אב"י וכש"כ מהראשונים], וכ"כ בראב"ן סוף ע"ז לדון בבליעת כלי שאב"י משום אין מבטלין איסור לכתחילה, עיי"ש.

עוד כתב הרשב"א שם שאין איסור לבטל לכתחילה אלא בדבר שראוי לבשלו בפנ"ע, אבל בבליעת כלי שא"א לאוכלה בשום אופן אלא ע"י ביטול אין בו איסור לבטלו לכתחילה, והביאו בכנה"ג הגב"י צט-כב להלכה והו"ד בפמ"ג שפ"ד צט-ז, ונתבאר הטעם במקו"א.

והנה מבואר לנו בד' הרשב"א שיש לאסור נטל"פ משום אין מבטלין איסור לכתחילה, ועוד מבואר ברשב"א שנסתפק אם גם בנטל"פ הבלוע בכלי איתא להאי דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה מדאורייתא עכ"פ.

ועיין לקמן מ"ט לא פי' רוב הראשונים דגזירת כלי שאב"י הוא מה"ט דאין עושין נטל"פ לכתחילה, ועיי"ש שנביא כמה ראשונים שבאמת פי' כן טעם איסור כלי שאב"י.

**ו. כלי שאב"י במזיד אם נאסר, ואם אסור משום ביטול לכתחילה-**

ועפ"י המבואר יש לדון נפק"מ גדולה שאם בישל בכלי שאב"י במזיד או עשה נטל"פ לכתחילה במזיד הרי ייאסר במאכל גם בדיעבד, שהרי הוא ממש כמו שגזרו במבטל איסור לכתחילה שבמזיד נאסר המאכל.

ובאמת בפמ"ג שפ"ד צט-ז (ד"ה יראה לי) כתב שאם עבר ובישל במזיד בכלי שאב"י קנסו את התבשיל כמו בדין אין מבטלין איסור לכתחילה.

והביא שם תשובת בנימין זאב שהתיר בדיעבד, ותמה עליו.

ובהג' רעק"א הביא מהרשב"א בתוה"ב ד-ד (לט.) שהובא בב"י יו"ד-קכב דבדיעבד יש לאסור מטעם דהוי כמבטל איסור לכתחילה, והוא נראה ממש כש"כ דבבישול נטל"פ עובר משום ביטול לכתחילה.

אמנם לקמן נביא מד' רעק"א חולין צז: בדעת הרשב"א שאין בבישול בכלי שאב"י משום ביטול לכתחילה דדמי לכלי שפע [ושם יתבאר לתרץ דלא תיקשי מד' הרשב"א אלו].

אמנם ראיתי דבר חידוש באבנ"ז או"ח שנד-ו שהשו"ע בסי' קכב-ו כתב שאם 'עבר' ובישל מותר, משמע אפי' במזיד, וכתב שכל ד' הרשב"א שאסר בזה הוא לפי שיטתו דנטל"פ בעי ביטול ברוב אבל השו"ע קג-א פסק כהר"ן[[5]](#footnote-6) דנטל"פ אי"צ ביטול, וממילא לא נאסר בדיעבד [ומ"מ בכלי ב"י וודאי ייאסר בדיעבד משום מבטל לכתחילה], והבאמת השו"ע הביא ד' הרשב"א דלכתחילה אסור לומר לעכו"ם כן אבל השמיט מש"כ דבדיעבד נאסר משום קנס.

ושו"ר גם באגרו"מ יו"ד ב-מא דסתימת השו"ע משמע שהתיר גם בעבר ובישל במזיד, והשמיט דינו של הרשב"א שאסר בדיעבד, וגם הר"ן חולין ו. הביא ד' הרשב"א והשמיט דבריו שנאסר בדיעבד [ולפי"ד האבנ"ז הר"ן לשיטתו אזיל דנטל"פ לאו מתורת ביטול הוא][[6]](#footnote-7).

והנה בעיקר הדין דנאסר בדיעבד כ"נ בט"ז קכב-ד שאם מבשל קנסוהו בדיעבד[[7]](#footnote-8), וכ"כ בדרכ"ת קכב-כו בשם חמודי דניאל, וכ"מ בפתחי תשובה קכב-ה שהביא מס' לב"ש להסתפק היאך הדין בבישל עכו"ם מעצמו לצורך ישראל בכלי שאב"י אם נאסר דיעבד.

ובהג' יד אברהם יו"ד-י הוכיח מד' הרא"ש ע"ז לה: דבדיעבד אסור.

אמנם לכאו' י"ל שגם אם נפרש שאינו מתורת ביטול לכתחילה רק גזירה חדשה מ"מ י"ל דקנסוהו בדיעבד דלא כהאבנ"ז, וכ"כ ביד יהודה צט-יב לחלוק על הפמ"ג דאף אם נטל"פ אי"צ ביטול ואין בו משום ביטול לכתחילה מ"מ בדיעבד אסור.

שו"ר בריטב"א ע"ז לג: ז"ל:"דכל שאסרו חכמים לכתחילה אם עשה כן במזיד קנסו אותו כגון המבשל בקדירה שאינה ב"י במזיד שהוא אסור לו", וכתב הריטב"א שם דכ"ז באיסור דרבנן מחמת עצמו אבל להשתמש בצונן שאסרו דלמא ישתמש בחמין מתורת הרחקה אינו אוסר בדיעבד אף במזיד.

ודבריו צ"ב דה"נ כלי שאב"י הוא רק מטעם גזירה שמא ישתמש בן יומו, ויל"ד דגדר הגזירה לעשותו ככלי הבלוע מאיסור.

אבל למש"כ י"ל בפשיטות דהכא מתורת אין מבטלין איסור לכתחילה הוא והוא איסור עצמי.

מיהו דעת הריטב"א ע"ז לט. כהרא"ה רבו דהבלע פגום לגמרי ולא מסתבר שיש בו איסור ביטול לכתחילה, וצ"ע א"כ לפרש כנ"ל.

אמנם באמת גם דעת הרא"ה בזה לא נתבארה לי כה"צ, ולכאו' בבד"ה (לט.) הודה להרשב"א לאסור בדיעבד אף דלשיטתו נטל"פ אי"צ ביטול ברוב ול"ש דין אין מבטלין איסור לכתחילה, מבואר שגם בל"ז יש לאסור בדיעבד.

אבל באמת בבד"ה (לו:) נראה שהסכים להרשב"א שאסור לבטל בלע שאב"י משום אין מבטלין איסור לכתחילה, ומשמע דאף לשיטתו אסור, וצע"ג שהרי נבילה שא"ר לגר היא לדעתו.

**ו. לדעת הר"ן דנטל"פ אי"צ ביטול-**

מיהו כל מהלך זה ניחא לשיטת הרשב"א דנטל"פ בעי ביטול ברוב, אבל לדעת הר"ן דהיתר נטל"פ אי"צ ביטול ברוב ויסודו משום נבילה שא"ר לגר לחוד הרי בפשוטו וודאי לא מצאנו איסור להסריח נבילה, ולכאו' הדין נותן שיחלוק על דינו של הרשב"א ושרי לעשות נטל"פ לכתחילה, וצ"ע [וצ"ע לומר שיסבור כדעת האו"ה שהוא מגזירת כלי שאב"י שהרי בכל הראשונים והר"ן בכללם מבואר לא כן].

ובאמת גם בדעת הרשב"א אינו נוח כ"כ לפרש כן, דאף שבתשובת הרשב"א שהבאנו מתבארים הדברים היטיב לשיטתו, אבל מ"מ בד' הצ"צ רחוק לפרש כן.

שהרי לפי דרך זו נמצא שכל האיסור הוא דוקא בדבר שאינו פגום כ"כ עד שא"ר לגר והוא אסור בעצמותו אלא שבתערובת אינו אוסר ובזה דעת הרשב"א שהוא מתורת ביטול ברוב ושייך לומר בו אין מבטלין איסור לכתחילה.

אבל ד' הצ"צ קאי באפר הכירה ובפשוטו הוא פוגם את המאכל עד שא"ר לגר כלל וכ"מ בכו"פ, ובזה וודאי אי"צ ביטול ברוב ולמה אסר לעשות נטל"פ לכתחילה?

אלא שבאמת אח"כ ראיתי דעיקר האי מילתא שמותר להסריח נבילה מושבחת לאו דפשיטא היא, עיין בפמ"ג מ"ז פד-כד על מש"כ שם השו"ע שמותר לאכול שרץ שרוף לרפואה, ובב"י הביא מהמרדכי דלבריא אסור, אבל המנ"י נקט שאם כבר נשרף השרץ מותר גם לבריא לאוכלו אלא שהמרדכי אסר לכתחילה לשורפו משום דהוי כמבטל איסור לכתחילה.

מבואר דעתו דאף במה שעושה אותו שלא כדר"א או נבילה שא"ר לגר חשיב מבטל איסור לכתחילה.

מיהו באחיעזר ח"ג לג-ה באר הטעם שאסור לכתחילה משום דבריא אחשביה באכילתו, וכ"כ בהג' יד אברהם שם, עיי"ש, ונתבאר עוד בענין נבילה שא"ר לגר לכתחילה.

וע"ע בהג' יד אפרים צט-ה הביא משאילת יעב"ץ ב-קלא שאין לפגום איסור מושבח כדי לעשותו נטל"פ ולערבו[[8]](#footnote-9), אבל הביא מחכ"צ-קא להתיר, ומשמע שאסר גם בא"ר לגר.

וכנראה כן ס"ל להצ"צ דאף בעושה דבר שא"ר לגר יש בו איסור לכתחילה.

אבל ברא"ה בבד"ה (לו:) מבואר שמותר לשרוף ואינו בכלל מבטל איסור לכתחילה, וכן מסיק ערוה"ש צט-כט.

ולפי"ז צ"ע ד' הצ"צ גבי אפר הכירה דה"נ בלא יהיה בו איסור לכתחילה, ורק בד' הרשב"א בתשובה שאינו פגום כ"כ י"ל כן.

ומ"מ לשיטת הר"ן הדר צ"ע מהו האיסור לעשות נטל"פ לכתחילה, והרי מבואר ברא"ה שאין איסור להסריח את הנבילה, וצ"ע, ובפשוטו אין ד' הצ"צ עומדים לדעת הר"ן אלא אם נימא שלא כד' הרא"ה.

וע"כ צ"ל שהאיסור לעשות נטל"פ לכתחילה הוא גזירה חדשה מדרבנן שאין לעשות נטל"פ לכתחילה שמא יעשה נטל"ש אבל לא נודע לנו מה המקור לאיסור זה מגמ' ופוסקים שהרי לאו מטעם גזירת כלי שאב"י הוא.

**ז. טעם שהראשונים לא פי' הגזירה משום עשיית נטל"פ-**

והנה לפי המבואר לנו שיש איסור לפי משנ"ת דמודו הראשונים שאין עושין נטל"פ לכתחילה או משום אין מבטלין איסור לכתחילה או יש להם איזה מקור לגזירה חדשה בזה, צ"ע למה לא רצו לפרש כן טעם הגזירה של כלי שאב"י ויתיישב בזה החילוק בין כלי לתבשיל, ולמה הוצרכו לטעמים אחרים.

ושו"ר במאירי ע"ז עו: ובפסקי רי"ד ע"ז לח: עיי"ש שכתבו דטעם האיסור בכלי שאב"י בשני אופנים, או משום גזירה שמא יבשל בן יומו, או משום דאין מבטלין איסור לכתחילה, ומבואר דפי' גם טעם הגזירה של כלי שאב"י מטעם אין מבטלין איסור לכתחילה.

ובאמת לפי גי' דידן בגמ' ע"ז הרי מבואר להדיא שעיקרו מטעם גזירה אטו כלי ב"י, וכ"פ בשו"ע קכב-א, אבל לפמש"כ לעיל שהראשונים לא גרסו כן בגמ' הרי לשיטתם יל"פ טעם האיסור משום אין מבטלין איסור לכתחילה.

אבל מ"מ דעת רו"ר ל"מ כן, והדרא קושיא לדוכתה.

א. הבאנו לעיל ד' ההג"א דטעם הראשונים שלא פי' כן משום דס"ל דכלי חרס הוי כמו דיעבד.

והנה לפי האמור בדעת הרשב"א שיש לאסור בזה משום אין מבטלין איסור לכתחילה לכאו' א"א לומר כן, דלפי"ז לא מהני היתר של הפסד שאין כאן היתר של דיעבד אלא שכל האיסור הוא מתחילה ואם כבר עשה הרי עבר על האיסור ואין מה לתקן בזה, ומה שיש כאן הפסד לא מהני מידי.

וד' הג"א באו לאפוקי מד' האו"ה והמנ"י שעיקר הגזירה של כלי הוא גזירה חדשה שאין עושין נטל"פ ולא גזרו דיעבד וע"ז נקט דכלי חרס כדיעבד דמי אבל לענין אין מבטלין איסור לכאו' א"א לומר כן.

ובאמת נראה דאי"צ לזה וכמבואר בצ"צ דאף הגעלת כלי שטף מיקרי דיעבד לענין זה ואי"צ להגעילו, ולכך הוכרחו הראשונים לומר דבכלי שאב"י יש גזירה נוספת אף בדיעבד והוצרכו לטעם אחר לחלק בין התבשיל לקדירה.

אח"כ ראיתי שדברינו אינם נכונים, עיין ברשב"א במה"ב (יט.) שהביא קו' הרא"ה למה אין איסור בקדירה שאב"י לכתחילה מדאורייתא שהרי הוא מבטל איסור לכתחילה, וכתב הרשב"א שיש להתירו משום הפסד הקדירה, וכעין דאמרו פסחים כו: גבי תנור ישן יוצן ולא יותץ משום הפסד התנור.

ומבואר בדבריו להדיא שגם אם האיסור הוא משום אין מבטלין איסור לכתחילה יש להתיר משום הפסד הקדירה דהוי כדיעבד, א"כ אכתי איכא למימר ע"ד המנ"י [ומשמע שם דאף אם הוא איסור תורה נמי יש להתיר ע"י הפסד הקדירה, וזה וודאי מוקשה טובא בסברא[[9]](#footnote-10)].

וכ"ש דאכתי תיקשי למשנ"ת בדעת הר"ן דע"כ אית ליה איסור חדש שאין עושין נטל"פ לכתחילה ולמה לא פי הראשונים טעם הגזירה כן.

ב. עוי"ל הטעם דלא ניחא להראשונים בזה משום דס"ל שאין לאסור משום אין מבטלין בבליעת כלי, וכמבואר במה"ב (יט.) שהבאנו לעיל שצידד דאין בו איסור לבטל לכתחילה.

ושו"ר שכבר נתקשה בקו' הנ"ל בחי' רעק"א חולין צז: במערכה-ז (ד"ה נקיטנא) דלשיטת הרשב"א דבעינן דין ביטול בנטל"פ היה לו לפרש טעם האיסור משום ביטול לכתחילה ובגמ' מבואר הטעם משום גזירה.

ועיי"ש דמסיק דנטל"פ דמי לכלי שפע שאין בו איסור ביטול לכתחילה דלעולם יהיה בו שיעור ביטול, וסמך לזה מד' הרשב"א במה"ב הנ"ל, וזה כש"כ.

אמנם בפמ"ג שפ"ד צט-ז פי' כוונת הרשב"א רק למ"ד אין מבטלין איסור מדאורייתא אבל מ"מ אית ביה איסור דרבנן.

אלא דלכאו' ד' רעק"א נסתרים ממה שהבאנו לעיל מהרשב"א בתוה"ב (לט.) שהביא בב"י-קכב שאסר במבשל במזיד משום מבטל איסור לכתחילה.

אבל שו"ר באבנ"ז או"ח שנד-ו הצדיק ד' רעק"א ובאר דלעולם אין בו משום מבטל לכתחילה דהוי ככלי שפע, ומ"מ אחר שגזרו בו אטו כלי ב"י עשאוהו כבליעה של איסור ושוב חזר בו דין מבטל איסור לכתחילה, ולהכי בעינן לגזירה זו וא"ש דרכו של רעק"א, ודו"ק.

אמנם אכתי צ"ע לד' הר"ן שיש איסור חדש שאין עושין נטל"פ לכתחילה למה לא פי' כן טעם הגזירה, וצ"ע.

**ח. עוד בד' הר"ן-**

פסחים ל. קדירות בפסח יישברו, ופירש"י דאזיל כמ"ד נטל"פ אסור.

אבל בתוס' והר"ן פסחים ל. (ח.) דחו דבריו דאף נטל"פ מ"מ לכתחילה אסור [ושיטת רש"י יל"פ דס"ל דהפסד קדירה הוי כדיעבד, א"נ כתב בתו"ר פסחים בשיטתו דאין גזירת נטל"פ אחר פסח שא"א למצוא כלים בני יומן, עיי"ש עוד].

והוסיף הר"ן דאף שיש כאן הפסד קדירה מ"מ לא חשיב כמו דיעבד.

וכבר תמה בחי' אנ"ש שם ממש"כ הר"ן גבי תנור יוצן דאף דזוז"ג אסור לכתחילה מ"מ שבירת התנור הוי כמו דיעבד [וכה"ק בשעה"מ פ"ה חו"מ על התוס' מדבריהם כו:]?

וכתב בשו"ת מהרלב"ח-קכא דשאני תנור שהפסדו מרובה, והוסיף רעק"א דהכי משמע לשון הר"ן ל. להדיא.

ומבואר דעתו דאף גזירה של כלי שאב"י לא גזרו בדיעבד, וגזירה דכלי שאב"י הוא דוקא לכתחילה אלא דבאמת הפסד הקדירה לא חשיב הפסד לכך אף בכלי חרס הצריכוהו לשוברו דלא כהג"א ומנ"י, וכנראה צ"ל דה"נ הפסד התבשיל לא חשיב הפסד ולכך הוצרך הר"ן לומר טעם להיתר התבשיל ולא התירו משום דהפסד הוי דיעבד.

ולדבריו נמצא קולא גדולה תנור או כלי יקר שנאסר מבליעה והוא אב"י אי"צ הגעלה משום הפמ"ר, ועי' בשד"ח ח"ה כללים מערכת נ' לב-א הביא מכמ"פ שסמכו להקל עפי"ז בהפמ"ר[[10]](#footnote-11), אבל רו"ר כנראה לית להו ד' מהרלב"ח שהרי לשיטת התוס' פסחים ל. מבואר דאף קדירה חשיב כהפסד ודיעבד, וכ"ה במה"ב (יט.) וע"כ לדבריהם לית לן קולת מהרלב"ח, עי' בפמ"ג שפ"ד קג-יז ויד יהודה קג-כג ובפתחי תשובה קכב-א וערוה"ש קכב-ב ואגרו"מ יו"ד ג-כז, והכי נקטינן.

[ועי' עוד בתוס' פסחים ד"ה לשהינהו דאף הפסד קדירה הוי קצת כדיעבד, ונפק"מ דהיכא דליכא אלא משהו הקילו לבטל האיסור דהוי כדיעבד, ורק אם בלע איסור מרובה אסרינן משום נטל"פ, וצ"ב צירוף זה].

והנה מבואר מד' הר"ן דע"כ מה דלא ס"ל להראשונים כטעם האו"ה אינו כש"כ ההג"א דס"ל דכלי חרס לא היה צריך לגזור, דאדרבה לדעת הר"ן כלי חרס לאו הפסד מיקרי [וברשב"א במה"ב (יט.) מבואר כהג"א דדימה הפסד כ"ח לתנור].

אלא דמה שלא פי' הר"ן טעם האיסור משום אין עושין נטל"פ לכתחילה והתבשיל חשיב כדיעבד, משום דאדרבה פשיטא ליה דאף התבשיל לא חשיב כמו דיעבד, ויש בזה חידוש גדול דאף שבאמת הוא מצב של דיעבד שכבר נעשה מעשה מ"מ כל שאינו הפסד גמור לאו דיעבד חשיב, ועצ"ע בכ"ז.

ולכאו' מקור גדול יש להביא לשיטת הר"ן שלא גזרו על הכלי היכא דהוי כדיעבד דלא כהמנ"י ותוס' ע"ז, ממה דמבואר בשו"ע קח-ג שמותר לאפות בתנור של עכו"ם במרדה שאפה בה העכו"ם ויש בה איסור אם אינה בת יומא כיון שא"א בענין אחר שהנכרי לא יתן לו לאפות במרדה אחר.

מבואר לכאו' דכל דהוי כדיעבד התירו גם להשתמש בכלי ולא רק את התבשיל ודלא כש"כ במנ"י להוכיח מכלי חרס שלא התירו אף בדיעבד, וצ"ע מזה לפמש"כ התוס' בע"ז שעיקר החילוק הוא בין כלי לתבשיל א"כ ה"נ הכא היאך התירו את הכלי בדיעבד, וכבר נתקשה בזה בבדה"ש ביאורים קח-ג.

וכנראה צל"פ בזה דדוקא גבי כלי חרס שאפשר לו בשאר כלים הרי יש כאן נידון אם להשתמש בכלי חרס זה שנאסר והוי נידון על הכלי ואסור, אבל גבי מרדה שאם לא יאפה במרדה זו לא יוכל לאפות כלל ה"ז כנידון על התבשיל והתירו לו להשתמש בכה"ג, ועצ"ע בסברא זו.

**ט. היתר הגעלה-**

הק' הראשונים בכל הגעלת כלים מה הועילה הגעלה, והרי אח"כ נבלע בחזרה הטעם שנפלט ונבלע בכלי?

וכתבו הראשונים שאין להגעיל אלא או בשישים שהטעם בטל, או אף בפחות משישים אם אב"י.

אלא דיל"ע דאף בכלי שאב"י מ"מ ייאסר משום גזירה דסוגיא ע"ז, וכתב הר"ן קח: וכ"כ הרא"ש בע"ז דכיון שהטעם נפלט מהכלי והוא פגום אף אם אח"כ נבלע בכלי אין בו גזירת אב"י, שעל טעם שפגום מתחילת בליעתו לא גזרו.

וזה מתבאר היטיב לפמש"כ התוס' הטעם שגזרו על התבשיל יותר מהכלי, משום שכשנבלע בכלי היה מושבח אבל בהגעלת כלים הטעם נפלט הרי כשהוא נבלע אח"כ הוא פגום ובכה"ג לא גזרו עליו.

אבל ברא"ש סוף ע"ז ובפרק כ"ש כתב טעמים אחרים למה לא גזרו בהגעלה גזירת נטל"פ, עיי"ש דהגעלה נעשית ע"י המדקדק בו ולא יבוא לטעות משא"כ בישול שמסור לכל בני הבית, ועיי"ש עוד דאף אם יחזור ויבלע אינו אלא דבר מועט והוי נ"ט בר נ"ט [אולי כוונתו דכיון שהותר משום נטל"פ במים הרי הוא כנ"ט בר נ"ט דהיתרא], ועיי"ש בקרב"נ.

וצ"ב שהרי לעיל מיניה בע"ז נקט הטעם שגזרו בכלי ולא בתבשיל משום שנבלע בעודו מושבח וא"כ בהגעלה שנבלע בפגמו למה ייאסר?

[ויתכן שכתב טעם זה לפי טעם השני שנקט שם דבתבשיל ליכא למיגזר אטו בן יומא משא"כ בכלי, ודלא כהתוס'].

ואולי ס"ל דכיון שמתחילה היה מושבח כשנבלע בכלי הרי אף שאח"כ יצא ונבלע שוב חשיב כהמשך של בליעה הראשונה והוא בכלל הגזירה.

ויותר נראה לדון דס"ל להרא"ש שיש איסור נוסף שאין עושין נטל"פ לכתחילה, אלא שלא פי' כן טעם הגזירה כש"כ הג"א דא"כ כלי חרס הוי כדיעבד ושרי, וממילא איסור זה קיים אף בנבלע כשהוא פגום לכה"פ בכלי שטף, ודו"ק[[11]](#footnote-12).

ודעת הראשונים מבואר שאין איסור לעשות נטל"פ לכתחילה בכה"ג והוא כש"כ לעיל דבכלי אין לאסור משום נטל"פ לכתחילה ורק משום גזירה אסרוהו, ומבואר דאף בכלי שטף אין לאסור משום זה וכש"כ לעיל דלא כהג"א דמודו הראשונים בכלי שטף שיש לגזור גם מה"ט.

**י. כלי שבלע דבר פגום-**

והנה כלי בן יומו שנתבשל בו מאכל פגום יל"ע אם יש בו גזירה.

ובפשוטו לדעת התוס' גבי כלי שאב"י וגבי הגעלה שיסוד ההיתר משום שלא גזרו בפגום מעיקרא גם בכלי הרי ה"נ הכא לא גזרו בכה"ג שהרי בתחילת בליעתו כבר היה מותר, וכ"כ בפשיטות בפמ"ג מ"ז קג-ו ופר"ת סק"ז להתיר בזה.

אבל באו"ה נח-ג כתב הטעם להתיר בהגעלה משום התיר משום נ"ט בר נ"ט דהיתרא שע"י ההגעלה הותר, וכש"כ הרא"ש סוף ע"ז ובפסחים, משמע דלית ליה ההיתר שהוא פגום מעיקרו, וכ"כ בהג' ז"ז על האו"ה לא-ט, וחכמ"א נה-ו, ודרכ"ת קג-לח דגזרו אטו בלוע מושבח [ולפמש"כ לעיל גם דעת הרא"ש לאסור בזה משום שהוא מודה ג"כ שיש איסור שאין עושין נטל"פ לכתחילה].

ועיין הג' ברו"ט על כו"פ פז-טו הביא דעת מהרי"ל לאסור בכה"ג דגזרו אטו בישול דבר מושבח כיון שקדירה היא דבר המתקיים גזרו בו טפי מהתבשיל, וכן לשיטת הרא"ש בטעמו השני שגזרו על כלי משום ששכיח בו טעות לכאו' יש לאסור בזה.

[ונפק"מ בכלים שמושחין אותם בשעת עשייתן בשומן איסור שכמה פוסקים רצו להתיר משום שהוא פגום מתחילתו, וכמדומה שראיתי כן ביבי"א, אבל לפי הנ"ל לאו דכו"ע הוא.

מלבד זה אנו חוששים שמא עדיין לא היה פגום בשעת נתינתו על הכלים].

**י. כלי בשר וחלב שאב"י-**

עי' אגרו"מ יו"ד א-מג האריך מאוד ותו"ד, דהנה בבליעת איסור גזרו בן יומו אטו שאינו ב"י, אבל בכלי חרס לענין איסור יי"נ התירו אחר יישון יב"ח, ולא גזרו אטו תוך יב"ח.

והטעם הביא בשם הנובי"ת יו"ד-נא דלא שייך גזירה אלא כשנשאר משהו, אבל ביב"ח כלה כל הלחלוחית ולא שייך לגזור.

והק' שם אגרו"מ א"כ למה גזרו אב"י גבי בב"ח והרי אף למ"ד נטל"פ אסור מותר לבשל בכה"ג שהרי לאו דרך בישול הוא ואין כאן בב"ח כלל ולא שייך בזה גזירה כלל [ויש לחלק בין העניינים כמובן].

ובאמת כ"ה דעת ריטב"א ע"ז סז., חולין צז., בשם הרא"ה בבד"ה (לה.) דקדירה שאב"י מותרת גבי בב"ח, אבל אתא עלה מטעם אחר דכל דהיתרא בלע והוא פוגם שרי בצירוף מה דמסתמא אין בו אלא משהו.

ומקורו מסוגיא פסחים ל. גבי קדירות בפסח ליעבד שלא במינן והק' הראשונים דהא אין מבטלין איסור לכתחילה, וגם הרי נטל"פ אסור לכתחילה?

וכתב דכיון שנשתמש בהיתר נשתמש והשתא פגום הוא ומיקלא קלי איסורא מותר לבשל בו ולבטלו [ורק גבי חמץ משני שמא יבשל במינו ואסור במשהו אבל בב"ח שרי].

וכן דקדק בלשון הברייתא צז. שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב.

ועוד הביא באגרו"מ ד' המ"מ פ"ט הי"א שכתב יש מתירין בקדירה של בשר לבשל בה חלב, ופי' כוונתו דהיינו בכלי שאב"י וכשיטת הרא"ה שלא גזרו גבי בב"ח [ועיי"ש בלח"מ שתמה ע"ד המ"מ מגמ' קיא: להדיא לא כן, ולהנ"ל לק"מ דד' המ"מ רק באב"י].

וע"ע בערוה"ש צג-ג שרצה לפרש בזה ד' הר"מ פט"ו תרומות שכתב דקדירה שבישל בה תרומה לא יבשל בה חולין ואם בישל בנ"ט, ואם שטף הקדירה במים או יין ה"ז מותר לבשל, והראב"ד תמה עליו כיון שבלע בחם היאך יתיר בשטיפה בצונן?

וכתב בערוה"ש דהר"מ איירי באב"י וס"ל דבהיתרא בלע לא גזרו [מיהו במ"מ הנ"ל כתב ששיטת הר"מ לאסור בזה][[12]](#footnote-13).

ומיהו אנן קי"ל בשו"ע צג-א כדעת הרשב"א בתוה"ב שם דאף בכלי בשר וחלב אסרו כן ודחה הראיה מפסחים ל. בע"א, ואכ"מ[[13]](#footnote-14).

אבל חידש באגרו"מ דאף לדידן הוא גזירה מחודשת גבי בב"ח ואינו ככל איסורין, וכתב שאינו איסור על הקדירה ככל איסורין רק על האדם מחמת שהורגל להשתמש בשר וחלב, אבל לא על אחרים [אלא שדן דיתכן שאסרוהו גם למכור לאחרים, עיי"ש], והדברים מחודשים טובא.

[ועפי"ז הבאנו לעיל דנקט דל"ש לאסור בדיעבד].

ועוד כתב באגרו"מ לצדד דהנה בכלי שבלע איסור לא מהני יישון של יב"ח, ודוקא ביי"נ הקילו, והטעם כתב בחכ"צ הו"ד בפתחי תשובה קכב-ג דחיישינן שמא יבוא להתיר גם תוך יב"ח כיון דבדיעבד התבשיל מותר משא"כ ביי"נ דבדיעבד אסור לא גזרו כ"כ.

ועפי"ז חידש החכ"צ דבריו דבחמץ דאב"י אסור בדיעבד [לדעת הרמ"א תמז-י] אחר יב"ח מותר לכתחילה שאין בו חשש שיבוא להתיר בתוך יב"ח.

אבל כתב אגרו"מ דלפי"ד לא שייך לאסור אחר יב"ח כלל שהרי אין בו משהו כלל, ועיי"ש מש"כ ליישב דלפי הנ"ל ל"ש לאסור בכה"ג, וכש"כ הנוב"י, רק יש בזה טעם אחר דל"מ יישון, עיי"ש.

אבל מסיק עפי"ז דדוקא בכלי שבלע איסור או חמץ ל"מ יב"ח אבל בב"ח שפיר יהני יישון יב"ח, והוא חידוש מופלג, וע"ע באגרו"מ יו"ד ג-כז ששנה עיקר דבריו.

**יא. אם צריך להסיר את הקדירה מהאש-**

עיין בדה"ש צג-א מה שהאריך לדון אם הקדירה עומדת על האש ונזכר שבלוע בה איסור שאב"י אם צריך להסירה מן האש מיד, והביא מקול אליהו שצריך להסירה דהוי כמו לכתחילה, ועיי"ש מה שנו"נ בזה.

ובאמת יש להטעים יותר דלפי לטעם התוס' אינו תלוי בלכתחילה ודיעבד רק הוא חילוק בין התבשיל להכלי ואף אם נחשיבו כדיעבד מ"מ יש לאסור את השימוש בכלי, אלא מדמ"מ יש לדון שכבר גמר את השימוש בכלי ואין כאן שימוש נוסף, וצ"ע, ועיין בדה"ש שם מה שהאריך בדין זה.

**יב. הגעלה בתוך כלי שאב"י-**

מבואר בטור יו"ד קכא הו"ד בט"ז שם סק"ב שאין להגעיל בכלי הבלוע מאיסור אלא אם הוא אב"י.

ולכאו' היה מקום לאסור כמו שאסרו רבנן לבשל בכלי שאב"י גזירה אטו ב"י, ה"נ ייאסר להגעיל בו אטו ב"י, ומבואר לכאו' דבכלים לא גזרו כן.

ולכאו' לפי"ז ה"נ מותר לתת כלי בתוך כלי שאב"י ואין לחוש לבליעה מן הכלי.

ונפק"מ דן בזה באגרו"מ ג-כט בשם בנו שיש להתיר מדיח כלים אף אם בלע איסור שהרי אחר מעל"ע הוא פגום ומותר להדיח בו כלים אף בלא הגעלה.

אבל באגרו"מ דחה [ויסוד סברתו ברא"ש פסחים ב-ז הטעם שלא גזרו בהגעלה שלא להגעיל כלי שאב"י אטו ב"י] דלעולם גם בשימוש בכלי שאב"י לתת בו כלי אחר אסרוהו, ודוקא בהגעלה לא החמירו בגזירת כלי שאב"י שהבא להכשיר כלי מדקדק לעשות כדין אבל בבישול שמסור לבני הבית וודאי יש להחמיר אטו שיבוא לעשות כדין, ואינו מוכרח, וגם צ"ע דטעם זה לא הוזכר ברו"ר ומה"ת לומר דכו"ע הוא לענין זה.

**יב. באיסור דרבנן-**

דנו האחרונים אם גזרו על כלי שאב"י גם בבלוע איסור דרבנן, דהנה בט"ז יו"ד קלז-ז מתבאר דעתו דלא גזרו אלא בבלוע איסור תורה אבל בבלוע איסור דרבנן לא גזרו עליו, והטעם משום דכל גזירת כלי שאב"י לפי גי' דידן בגמ' ע"ז הוא משום גזירה שמא יבשל בעודו ב"י, ובאיסור דרבנן הו"ל גזירה לגזירה [אבל לפי טעמים האחרים לאסור משום ביטול איסור לכתחילה ה"נ באיסור דרבנן כן].

ועי' בלשון הרא"ש פסחים ב-ח:"דהתם ראוי לגזור שאם יבשל בו התבשיל אסור מן התורה", משמע קצת דדוקא באיסור תורה גזרו, ועמד ע"ז בערך השולחן יו"ד קלז-ז וכתב שאינו מוכרח.

אבל הרבה אחרונים הוכיחו לא כן, ובפתחי תשובה קכב-ב הביא מהחכ"צ לאסור בזה, והוכיח כן מגמ' קיא: גבי פינכא דר"א דכיון שמלחו בו בשר נאסר ומזה הוכיחו הראשונים גזירת כלי שאב"י, ומשמע דאף באיסור דרבנן גזרו כן שהרי דם שנמלח אין בו איסור תורה דהוי כנתבשל להרבה ראשונים, ומ"מ אסור[[14]](#footnote-15), וכן הוכיח במהרלנ"ח-קסא והביא כן מכנה"ג בשם מהר"י עזריה [ובארו בזה הטעם שהוכיחו הראשונים דוקא מהכא ולא מגמ' ע"ז דמפורש להדיא כן].

וכן מבואר במהריב"ל ג-קג והוכיח כן מתשובת הרשב"א א-קמג דאף בדרבנן אסור וכ"ה ברא"ה בבד"ה (לז:), וכ"נ להלכה בפר"ח או"ח-תצו ובפמ"ג שפ"ד קג-יז ונובי"ת יו"ד-נג, ועי' בדה"ש קג-כז.

וטעם הדבר כתב בחכ"צ דכיון שהוא מצוי להחליף אין בו משום גזירה לגזירה, וכעי"ז מבואר ברמב"ן פסחים ל. עיי"ש.

**יג. שטיפת כלים בכלי שאב"י-**

מבואר בטור יו"ד קכא הו"ד בט"ז שם סק"ב שאין להגעיל בכלי הבלוע מאיסור אלא אם הוא אב"י.

ולכאו' היה מקום לאסור כמו שאסרו רבנן לבשל בכלי שאב"י גזירה אטו ב"י, ה"נ ייאסר להגעיל בו אטו ב"י, ומבואר לכאו' דבכלים לא גזרו כן.

ולכאו' לפי"ז ה"נ מותר לשטוף כלי במדיח כלים שבלע איסור והשתא אב"י, ואין לחוש לבליעה מן הכלי.

ונפק"מ גדולה מזה דן באגרו"מ ג-כט בשם בנו שיש להתיר מדיח כלים אף אם בלע איסור, שהרי אחר מעל"ע הוא פגום ומותר להדיח בו כלים אף בלא הגעלה שאין איסור כלי שאב"י בכה"ג.

אבל באגרו"מ דחה [ויסוד סברתו ברא"ש פסחים ב-ז הטעם שלא גזרו בהגעלה שלא להגעיל כלי שאב"י אטו ב"י] דלעולם גם בשימוש בכלי שאב"י לתת בו כלי אחר אסרוהו, ודוקא בהגעלה לא החמירו בגזירת כלי שאב"י שהבא להכשיר כלי מדקדק לעשות כדין אבל בבישול שמסור לבני הבית וודאי יש להחמיר אטו שיבוא לעשות כדין, ואינו מוכרח, וגם צ"ע דטעם זה לא הוזכר ברו"ר ומה"ת לומר דכו"ע הוא לענין זה.

**יד. אם יש בבישול בכלי משום איסור ביטול לכתחילה-**

ברו"ר פסחים ל. מבואר שיש בבישול בקדירה שאב"י משום איסור ביטול לכתחילה.

וכן מבואר במאירי ופסקי הרי"ד שפי' טעם האיסור של כלי שאב"י משום איסור ביטול לכתחילה.

וכ"ה ברשב"א שהביא בב"י יו"ד-קכב שהמבשל במזיד בכלי שאב"י נאסר דהוי כמבטל איסור לכתחילה.

אמנם לעיל הבאנו ד' רעק"א שפי' ד' הרשב"א דלדעתו בכלי שאב"י הוי כמו כלי שפע שאין בו איסור ביטול לכתחילה, וסמך לזה מהרשב"א במה"ב (יט.), ונתבאר מהאבנ"ז לתרץ דאחר גזירת כלי שאב"י שוב הוי כמבטל איסור לכתחילה.

אמנם באבנ"ז שם צידד דלפי החולקים על הרשב"א וס"ל דנטל"פ אי"צ ביטול זה אינו ולעולם אין כאן משום ביטול איסור לכתחילה [ועפי"ז דן להתיר במבשל במזיד בדיעבד, והבאנו כן גם מהאגרו"מ].

ומ"מ גם לפי"ז ה"מ בכלי שאב"י דדמי לכלי שפע אבל בכלי בן יומו וודאי יש בו משום ביטול לכתחילה.

[אמנם בפמ"ג שפ"ד צט-ז נקט שיש גם בכלי שאב"י משום ביטול לכתחילה, וד' הרשב"א במה"ב הוא רק לשיטת הראב"ד דאין מבטלין הוא איסור תורה בכלי אינו אלא דרבנן].

ובמקו"א הבאנו ד' הב"ח-קכב גבי כלי שפע שלפי דבריו מבואר שאין בקדירה אף בת יומא משום מבטל לכתחילה כיון שאינו מתכוין ובאר הדין של כלי שפע, והוא לכאו' שלא כרו"ר הנ"ל, ולא קי"ל כדבריו.

ועפי"ז נתקשו הראשונים פסחים בקו' הגמ' שם ליעבד שלא במינן הא אין מבטלין איסור לכתחילה?

ועי' ברמב"ן דמיקלא קלי איסורא ואינו בעין ובצירוף שנשתמש בהיתר שרי.

ובבד"ה לרא"ה כתב דכל שנשתמש בהיתר ואב"י שרי לבשל בו.

ובתוס' כתבו דמשום הפסד קדירה מתירים בצירוף שאינו אלא משהו, עיי"ש [ועי' ברמב"ן ובחי' ר"ד מנ"ל שאין בו אלא משהו].

וברשב"א בתוה"ב תי' דכל שאינו אלא משהו וא"י לבוא לידי נתינת טעם אין איסור ביטול לכתחילה [ובתוס' כתבו בשם הר' יוסף דבצירוף שאינו אלא משהו וגם אב"י שרי, ועי' יד אברהם צט-ז דלפי"ז יודו התוס' להלכה דבאב"י יש היתר כלי שפע].

אבל בחי' ר' דוד פסחים ל. מצאתי שצידד שאין איסור ביטול לכתחילה בקדירה כלל, ומה שאסרו לבשל בקדירה שאב"י אינו משום ביטול לכתחילה רק משום שאין עושים נטל"פ לכתחילה, וכ"ז עד שישים שנותן טעם אבל ביותר משישים שאין טעם אלא משום אין מבטלין איסור לכתחילה בזה אין לאסור.

ולפי"ד כתב שמותר להשתמש בכלי לבשל ביותר משישים.

[והוסיף בחי' ר"ד דמ"ש קדירה שבישל בה בשר לא יבשל חלב ואם בישל בנו"ט, אין הכוונה לאסור לו את הבישול עצמו שמותר לבשל ואם ימצא שאין טעם מותר התבשיל, רק שאם ימצא שנו"ט יאסר התבשיל.

ודבריו תמוהים דתיפו"ל שאסור משום חשש איסור בישול בב"ח אם יתן טעם?

ובאמת עי' רעק"א חולין צז. פשיטא ליה שאסור לבשל דקתני היינו ממש איסור, וגבי בב"ח הוא משום איסור בישול וגבי תרומה כתב דצ"ל שהוא משום ביטול לכתחילה, וכ"ז דלא כר"ד.

ונראה מזה דבר חדש דס"ל לר"ד דבקדירה אין איסור בישול, ועי' מש"כ בדין דרך בישול בב"ח].

ע"ע בכל ענין זה במש"כ בענין נבילה שא"ר לגר לכתחילה באורך.

1. ולכאו' י"ל שא"א להשתמש בדבר חריף, ונתבאר במקו"א לענין רוב תשמישו שי"א שאינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-2)
2. אבל בפר"ת צה-ו כתב דאף לכתחילה התיר השו"ע, ולא דמי לקדירה שאב"י שאסורה לכתחילה שהרי הכא מתחילת בליעתו היה פגום דלא כהצ"צ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפי"ז יש לדון טובא בדין מדיח כלים להדיח את כלי בב"ח יחד, דאף אם נימא שהטעם בב"ח נפגם ע"י הסבון מ"מ יש לאסור משום שעושה נטל"פ לכתחילה, ועיין בשו"ת יבי"א ח"י יו"ד-ד עמד בזה אבל דחה ד' הצ"צ מהלכה עפי"ד הפר"ת וחבל אחרונים.

   ועוד יש לדון משום אין מבטלין איסור לכתחילה ועיי"ש ביבי"א שכתב שאינו מתכוין לבטל, עיי"ש, ולפמשי"ת לקמן שיש לדון דיסוד האיסור של הצ"צ הוא משום ביטול איסור לכתחילה הרי יש לדון דגבי מדיח כלים כיון שאינו מתכוין שרי אף לדעת הצ"צ ולא דמי לקדירה שיש בה אפר שדן הצ"צ דהתם הוא נותן בה מים ואינו עוסק בהוצאת הטעם משא"כ במדיח כלים הרי הוא עוסק בהוצאת הטעם ויש בו היתר שאינו מתכוין, וכש"כ רעק"א תשובה-עז חילוק זה, וע"ע בעיקר דין מדיח כלים באגרו"מ יו"ד ב-כח,כט. [↑](#footnote-ref-4)
4. עי' לקמן מד' רעק"א שפי' כוונת הרשב"א דאין בו איסור ביטול כלל, ובפמ"ג שפ"ד צט-ז פי' שאסור מיהת מדרבנן ולקמן יובאו סימוכין לדבריו. [↑](#footnote-ref-5)
5. באבנ"ז כתב שהשו"ע פסק כהרא"ה וזה תימה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובאגרו"מ באר לפי שיטתו דכלי שאב"י אינו איסור בחפצא רק דין על האדם שלא להשתמש בו א"כ ל"ש לאסור דיעבד, ותמה על הרשב"א טובא. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכתב שכל הקנס הוא במי שהקדירה שלו והו"ל למידע. [↑](#footnote-ref-8)
8. עיינתי שם ולפו"ר לא ראיתי הדבר מפורש, אבל באמת הוא מפורש בשאלת יעב"ץ לענין אחר, עי' שו"ע פו-ז אפרוח מביצת טריפה שרי אבל לכתחילה כתב הרמ"א שאסור, ובט"ז וש"ך פי' דלכתחילה נוהגין שלא לאוכלו, עיי"ש שתמהו על מנהג זה שהוא כנגד דינא דגמ' תמורה לא. דאפרוח מטריפה שרי.

   אבל בשאלת יעב"ץ א-קנא [הו"ד בפתחי תשובה] באר דלכתחילה אין להושיב תרנגולת טריפה על ביצה משום שהוא כמבטל איסור לכתחילה שעיקר ההיתר של אפרוח הוא משום שמסריח כמבואר תמורה לא. והוסיף דאפשר שאם עשה כן במזיד אף בדיעבד נאסר כדין מבטל לכתחילה, והיעב"ץ לשיטתו אזיל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובבדה"ש צט-ה פי' בזה שלא אסרו איסור לבטל לכתחילה אלא היכא שמטרתו להתיר את האיסור אבל היכא שהוא בא לימנע מהפסד הקדירה לא אסרוהו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועי' בתשובת רעק"א-מג שהק' ע"ד מהרלב"ח דהא קדירות בפסח יישברו משמע אף בכה"ג שיש לו הרבה קדירות ושוב הו"ל הפמ"ר?

    ומסיק דאף בכה"ג לא חשיב הפמ"ר בזה כיון שכ"א בפנ"ע אין בה הפסד ואינם מצטרפים, והסכים לו ביד יהודה קג-כג [וצ"ע בזרע אמת ב-כה סמך ע"ד מהרלב"ח מכח הפסד של הרבה קדירות].

    והוסיף רעק"א דלא דמי לכל דוכתא של הפמ"ר שמקילים בספיקות דהתם מצרפים כמה קדירות המסופקות להחשיב הפמ"ר משא"כ הכא שהוא קולא מיוחדת של חז"לאין שייכות בין הקדירות לזה.

    באגרו"מ יו"ד מג-ז העיר ע"ד רעק"א מהא דנדה ט: שהפסד טהרות רבים מיקרי הפמ"ר ושעה"ד, וגם בכת"ס יו"ד-ל כתב דד' מהרלב"ח צ"ל שמחלק בין הרבה כלים לתנור אבל כתב שהוא חילוק מחודש. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובזה יל"ד ליישב ד' תשובת הב"ח-קכג, עיי"ש שאם בישל בכלי חמץ שאב"י יש לאסור להשתמש בתבשיל דלא חשיב כדיעבד שהרי יכול להמתין עד אחר הפסח ולאוכלו הוי כמו לכתחילה.

    ולכאו' זה ניחא רק לד' האו"ה דיסוד הגזירה של כלי שאב"י הוא משום לכתחילה, אבל לד' התוס' והרא"ש דיסוד ההיתר של כלי שאב"י הוא משום שלא גזרו על המאכל שפיר יש להתיר גם בכה"ג.

    אלא שהב"ח בתשובה שם כתב כן גם בדעת הרא"ש וכבר תמה עליו בערוה"ש צד-ח היאך יתכן לומר כן בדעת הרא"ש.

    ולפי הנ"ל הרי מודה הרא"ש שיש גזירה נוספת דלכחתילה אסרו נטל"פ וזה גם בתבשיל אלא דבעלמא התבשיל חשיב כמו דיעבד אבל בחמץ בפסח דחשיב לכתחילה יש לאסור. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובכס"מ הביא שהר"מ השיב לחכמי לוניל שלמד כן ממשנה תרומות המערה מכד לכד נוטף ג' טיפין ונותן לתוכו חולין והשמן הנשאר אינו אוסר כ"ש שהטעם הבלוע לא יאסור, וצ"ב רב.

    ובאר בערוה"ש עפי"ד דכשם שמצאנו התם דכיון שיש ס' כנגד הטיפות לא אסרו ולא חשו לאיסור ביטול לכתחילה בהיתרא בלע ה"נ לא חששו לאיסור אב"י בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. הרשב"א הוכיח כשיטתו מפסחים ל: היאך אסרו קדירות בפסח והרי הוא נבלע בעודו היתר ואינו ב"י, ותמה עליו בשו"ת חת"ס-צח,קי, דהא הרשב"א הוא אבי השיטה דחמץ מיקרי איסורא בלע?

    עוד הק' השב יעקב א-לב דהא שיטת הרשב"א דחמץ בפסח אין בו היתר של נטל"פ [ובפשוטו ה"נ לרב אחר הפסח שהוא איסור תורה].

    וכתב בחת"ס שהבין הרשב"א שעיקר טעם הרא"ה לחלק בין היתרא בלע או איסורא בלע, הוא משום שלא החמירו חז"ל באב"י יותר ממ"ד דנטל"פ אסור מדאורייתא, והיכא שהוא סרוח מעיקרו אסור א"כ כל שנבלע בעודו היתר ונפגם הרי הוא סרוח מעיקרא ואין בו איסור.

    וממילא הק' הרשב"א דאף לענין חמץ בפסח לא אכפ"ל דאיסורא בלע מיקרי מ"מ לענין זה ניתר כמו חרכו קודם זמנו מותר אף בפסח ואף בחמץ שרי, וע"ז הוכיח הרשב"א דלא חשיב כסרוח מעיקרא ושפיר גזרו עליו רבנן. [↑](#footnote-ref-14)
14. אמנם בערך השולחן דחה דאני דם שעיקרו דאורייתא, כעין ד' התוס' קיא., אמנם יל"ד דדם בכלי לעולם לאו דאורייתא הוא שהרי אינו נבלע אלא ע"י מליחה ובישול וכבישה [מיהו יש סוברים דדם כבוש אסור מה"ת]. [↑](#footnote-ref-15)