ציונים והערות מלאכות שבת [מלאכות מלבן בונה סותר אוהל צידה קושר אופה בורר זורה דש וצביעה טוחן לש מעבד ממרח גוזז מוחק כותב תופר מעמר]
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

##### הקדמה למלאכת בונה

**דף קב: מתני' - דף קג. מתני'. ותוס' ד"ה האי מאן.**

מתני' 'זה הכלל כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב', ונאמרו בראשונים ד' דרכים לבאר את כללא דמתני'.

רש"י פי' (ד"ה כל העושה) דבא למעוטי שיש מתקיימת כיוצ"ב **ואין מוסיף עליה**, וכן פירש"י לקמיה (דף קג. ד"ה דחק) דכל שעתיד להוסיף על המלאכה אינו חייב אלא א"כ יש שמקיימים כן, והרי"ד (פסקים דף קג. ד"ה זה הכלל) כת' דפירש"י אינו נראה, שלדבריו רק סוף המלאכה מתחייב, אלא פירש הרי"ד דבא למעוטי 'בלבד שאותו כל שהוא שעשה **אינו עתיד לקלקלו**, אלא שהוא רוצה להוסיף עליו וזהו מתקיימת שאינו עתיד לקלקל מה שעשה **שאם לא עשה יפה והוא עומד לקלקלו** ולעשותו לכתחילה אינו חשוב כל מה שעשה כלל' ולפי"ז פי' 'דחק קפיזא' דאף חקיקה כל שהוא חייב, וצ"ע דמדוע לא איתרבויי מ'הבונה כל שהוא חייב'. אולם הרמב"ם כת' (פ"ט משבת הי"ג) 'ואין הצובע חייב עד שיהא צבע המתקיים... **וכל שאין מלאכתו מתקיימת בשבת פטור'**, וכת' המ"מ שמקורו מסוגיין, והיינו דלפי' 'כל העושה ומלאתו מתקיימת בשבת' 'בשבת' לאו א'עושה מלאכה קאי' כדפירש"י (ד"ה בשבת) אלא א'מלאכתו מתיימת' קאי, והוא **כלל בכל מלאכות שבת** כדכת' המ"מ (פי"א משבת הט"ו), וצ"ב גדר הדבר, דמי שעושה מלאכה בסוף השבת כמה זמן צריך שתתקיים מלאכתו. ויעויין בשעה"צ (סי' שג סקס"ח) שהביא דברי תוס' שבעינן מלאכה מתקיימת, ודן האם צריך לעולם, דברמב"ם איתא ליום השבת, אולם ברש"י מבואר לעולם, [ועיין לקמיה סי' שמ סעיף ד ובמה שכתבנו בזה] ובתוס' (דף צד: ד"ה וכי) התירו קליעת נימין משום שעומדת לסתירה, וצ"ב לכמה זמן, עוד צ"ב בכוונת תוס' 'עומדת לסתירה', האם תיסתר מאילה ופשטות שיטת הרמב"ם, או דעומדת לכך שיסתרו אותה בידים.

**פי' הד'** הביא הריטב"א (ד"ה זה הכלל) בשם יש שפי', דאפילו אין מלאכתו מתקיימת אלא לשעה דהיינו לבו ביום חייב, וכענין שאמרו בירושלמי **'בנין לשעה בנין'**. ומבואר בירושלמי (פ"ז ה"ב, ופי"ב ה"א) דהמשכן כיון שסתרו אותו ומובטחין היו שיכנסו לארץ ישראל הוי בנין לשעה, ומוכח דאף לשעה חייב, וא"כ פי' הנ"ל דלא כדברי הרמב"ם, דלרמב"ם היינו באיכות המלאכה שלא תתקיים, ולפי' הזה אף אם הוא איכות לקיימא **אולם דעתו לסותרו, וכדין קושר ע"מ להתירו תוך זמן**. ובדין זה יעויין באו"ש (פ"י משבת הי"ב) דדן אי הבבלי מודה לחידוש הירושלמי ומסיק שכך קיי"ל דבנין לשעה חייב, ולדברי היש שפי' הנ"ל יוצא דמ"מ בעינן שתתקיים בשבת.

**מצדד את האבן**, מבואר דתתא בצידוד בעלמא סגי, ויעויין ברש"י שכת' (ד"ה תתא) דבעינן גם צידוד וגם עפר סביב לסומכה, וברמב"ם (פ"י משבת הי"ח) השמיט דין עפר, וכת' הכס"מ (שם) דהרמ"ך הוסיף דבעינן עפר, ותמה כיצד הרמב"ם השמיט זאת, והאור שמח ביאר דגרס צידודא בעפרא [בב' ולא בו']. ויש לעיין לפי"ז האם להחזיר מרצפת למקומה בלא חיבור, האם חייב או פטור, דהרי טעמא דתתא די בצידוד 'דיש מקיימין כן', ובמרצפת אין מקיימין כן, אולם באבנים במדרכות וכדו' מקיימין כן, וכיצד דיינינן להא.

**השלמה לסוגיית אין בנין בכלים**

בראשונים בדף קב מבואר דאף דקיי"ל אין בנין וסתירה בכלים בנין גמור וסתירה גמורה יש, וכגון כשעושה כלי מתחילתו או ע"י חיזוק ואומנות וכדו'.

בגמ' דף מז. - : מבואר דמטה של פרקים וכדו' אם תוקע חייב, ואם לא פטור, ודבר רפוי מותר, וכת' רש"י דתוקע חייב משום מכה בפטיש דאין בנין בכלים, אולם בריטב"א מבואר דחיובו משום בונה, והיינו שכה"ג חשיב בנין גמור. וכן הוא לכל הראשונים הנ"ל. ונפק"מ בזה אם משום מכה בפטיש או משום בונה, כת' הארח"ש (פ"ח בונה בכלים) לגבי סותר, ולגבי היכא שלא גומר את הכל.

והביא הב"י דברי המ"מ דרפוי ואינו רפוי נמי אסור, וכן פסק המ"ב (סקמ"ג).

דבר שדרכו להיות מהודק, כת' ההגהות אשרי (על הרא"ש פ"ג סי' כג) דכל דבר שדרכו כל השנה להדקו אסור שמא יהדקו, וכת' הטור דכוס אין דרך להדקו ואסור, אולם הביא הטור דיש אוסרים, והשו"ע סתם כהמתירים והביא די"א לאסור. ונח' בגדר מהודק יעויין בט"ז (סק"ז) ומ"ב (סקמ"ה) דכל דבר שדרכו להדק קצת מה דינו, והכריע המ"ב (סקמ"ו) דלכתחילה יש להחמיר, ולצורך שבת יש לסמוך על המתירים.

ברגים, כת' השער הציון (סקל"ב) דנח' בזה הט"ז דס"ל דאף אם מהדק הוא רק מדרבנן, ולמג"א חיובו מדאורייתא,

אולם לענין מכסה הכלים כת' הט"ז (שם) והמג"א (סקי"ב) דכיסוי שאני, וכת' המג"א דטעמא משום דאין עשויין לקיום אלא לפותחן ולסוגרם תמיד, וצ"ע היתר זה דהרי עכשיו הוא בנין גמור, והגר"ז כת' (סעיף כא) דכל שהוא לשעה מותר, אולם החזו"א (סימן נ סק"ט) כת' דההיתר הוא דוקא בכיסוי הכלים נאמר דין זה דאין בזה בנין גמור שלא נהיה כדבר אחד שהרי ע"ד לפתוח אותו והוא נשאר כדין כיסוי. וצ"ע לדברי הגר"ז דהרי מטה של פרסיים כך הייתה בנויה ע"ד לפרקה ובמיוחד לכך עשו אותה בצורה כזו, וכעי"ז הק' החזו"א מקנה של סיידים, וכת' רש"י (ד"ה קנה) שכשהיה צריך היה מאריך וכשלא היה מקצר, ומבואר להדיא דדרך הוא.

**לגו:** והסברא להתיר היא דכל הדין שיש בנין בתקיעה היינו משום שכה"ג חשיב בנין גמור, ולכאורה דבר שכל מטרתו אינה שיהיה בנוי אלא בעצם הבניה והסתירה, אולם לא יצרו אותו כדי שיהיה בנוי, וגם כשהוא בנוי השימוש הוא להראות את הבניה בזה, ולא מצינו מי שמשתמש בכלי כזה, א"כ לכאורה ליכא להחשיבו בנין גמור, משא"כ מיטה של טרסיים וכל כיוצ"ב השימוש היה כשהוא בנוי. שש"כ פט"ז אות יט אוסר לגו וקליקס, ובהערה נז בשם הגרשז"א מתיר עד גיל בר מצוה. חוט שני עמ' רנ אות ה' מסתפק בזה, הגריש"א (הלכות שבת בשבת ח"ב עמ' נ הערה 80) מיקל עד גיל חינוך. ובארח"ש (פ"ח הערה פו) הביא דהגרנ"ק מתיר, והגרשז"א מחמיר לכתחילה מדין חינוך, ואם משחקים מעצמם מותר.

##### מלאכת בונה

**סעיף א**

**גמ' קמו. מתני' שובר – דף קמז. רש"י ד"ה שובר, תוד"ה שובר ותוס' עירובין דף לד: ד"ה אמאי, רשב"א ד"ה מתני'**

**מתני' שובר אדם את החבית, ויש בראשונים ד' דרכים בביאור ההיתר:**

**דרך א'** רש"י כת' (ד"ה שובר) דטעם ההיתר משום מקלקל, והק' הרשב"א (ד"ה מתני') דהרי מקלקל אסור, ותי' דמשום צורך שבת מותר [וכת' הריטב"א (ד"ה מתני') דלא משמע כך בלשונו דרש"י]. אך הק' דאם משום מקלקל א"כ כיצד הק' הגמ' בביצה (דף לג:) מסוגיין לגבי קיסם, והרי התם מתקן והכא מקלקל. ובתוס' רי"ד (ד"ה שובר) כת' דכל המקלקלין שפטורים ואסורים היינו כשאין צורך בקילקול, משא"כ הכא שצריך את הגרוגרת. ויעויין בביאוה"ל (ד"ה אסור) מש"כ בזה.

**דרך ב'** בביאור ההיתר, כת' תוס' (ד"ה שובר) דהכא במוסתקי איירי, והיינו כלי גרוע ומשו"ה ליכא למיגזר שמא יכוון לעשות כלי, וכ"כ הרא"ש. והק' הרשב"א כמה קו' על פי' זה.

**דרך ג'** כת' הרשב"א דלעולם קיי"ל כדברי הגמ' בביצה (דף כב.) ולעיל (דף קכב:) 'אין בנין וסתירה בכלים, אולם מה שאיתא בעירובין (דף לד:) התם איירי במגדל גדול דהוה כמו אהל ושייך בו בנין וסתירה, אולם במגדל קטן אין בו בנין כלל. והביא הרשב"א דכ"כ רש"י (עירובין לה. ד"ה ומתני') וברש"י משמע החילוק אם הוא מ' סאה או פחות מכך. [ובחידושי הר"ן (ד"ה מתני' ודף סא: מדה"ר ד"ה מתני) חיבר פירש"י דמקלקל מותר לצורך שבת, אולם דווקא בכלי קטן יעויי"ש, אולם יעויין במג"א (סק"א) דס"ל דפליג הר"ן על דברי רש"י]. וכת' הריטב"א דדוחק לחלק בכך, אלא חילק כעי"ז דכל מגדל של עץ כיון שנעשה דרך בנין ושבריו עומדים לתקן חשיבא סתירה ע"מ לבנות, משא"כ חבית שאין לה חזרה ואפילו גדולה מותר. ומה נחשב גדול, כת' הרשב"א בעירובין (דף לד: ד"ה גמ' הכא) דאף יותר ממ' סאה חשיב קטן, ולפי"ז דווקא כלי דדמי לאוהל ממש אסור, ויעויין בתוס' רי"ד (דף לה. ד"ה פיסקא) שהאריך בזה.

[והראשונים הנ"ל כת' דמה שאיתא אין בנין וסתירה בכלים, כת' תוס' (לעיל דף קב: ד"ה האי) והרא"ש (עירובין פ"ג סי' ה) שבנין גמור וסתירה גמורה שייכא בכלים, ודווקא כעין החזרת מנורה ומנורה של חוליות וכדו', אבל כשעושה כל הכלי או תיקון גמור חייב, והוכיחו כן מדברי הגמ' לעיל (דף קב:) 'האי מאן דעייל שופתא בקופינא דמרא חייב משם בונה', ויעויין ביראים (סימן רעד) דס"ל דלעולם אין בנין וסתירה בכלים, ובעייל שופתא בקופינא דמרא ג"כ אין איסור בונה יעויי"ש, ושיטת הר"ח (דף קב.) דלשמואל שחייב משום מכה בפטיש טעמא משום שאין בנין בכלים, והכי קיי"ל].

**דרך ד'** כת' הריטב"א דטעם ההיתר משום שאין זה אלא כלאחר יד שאין דרך בנ"א לעשות כן, והתירו זאת בכל שאינו מתכוין מפני שיעשה עין יפה לאורחים ולצורך שבת,

**נפק"מ מכל הנ"ל** האם יש להתיר לשבור חבית או דבעינן דוקא במוסתקי, דלדעת תוס' והרא"ש ודעימיה דווקא מוסתקי מותר, ולדעת הרשב"א ודעימיה מותר בכל חבית, וי"א גדולה אסור. והנה הרי"ף בסוגיין סתם בזה, וכן הרמב"ם (פרק כ"ג משבת הלכה ב), ודייק מכך הקרבן נתנאל [וכן הצל"ח בביצה שם והשער המלך ומרכבת המשנה (פי"א ה"ז) מראה הפנים על הירושלמי (עירובין כב.)] דס"ל כשיטת הרשב"א דמותר אף בחבית גמורה שאינה מוסתקי, אולם יעויין בשלטה"ג (דף סא: אות א) שהעמיד דברי הרמב"ם במוסתקי ג"כ, אולם לכאורה דבריו אינם מוכרחים, שהוכחתו מדין אין סתירה בכלים, וא"כ אפשר דיתרץ כתי' הראשונים הנ"ל דבעינן בנין גמור, או בגדול, או כדברי הריטב"א. אולם יעויין ברבינו ירוחם (נ"' ח"א דף כט ט"ג) שהביא פי' תוס' וכת' דלא כדבריהם אלא אפילו חבית שלימה מותר, ודייק כן בלשון הרי"ף. וכן האו"ז (ח"ב סימן עח) דחה דברי תוס' [וכן כת' הרבה ראשונים] ומסיק דהכל תלוי במ' סאה, ומוכיח זאת מכמה סוגיות.

**והטוש"ע** פסקו כדברי התוס' והרא"ש. ולכאורה מוכח בדברי הב"י דלא דייק כן בדברי הרי"ף והרמב"ם, דאל"ה היה פוסק כדבריהם. **והגר"א** (סק"ג) פסק כדברי הרשב"א והר"ן דלא בעינן מוסתקי, והחילוק הוא בין גדול לקטן. והביאו המ"ב (סק"ז). [ויעויין בחזו"א (סימן נא אות ו) דכת' דלדעת הגר"א אכתי למוסתקי, דאל"ה אסור משום שמא יכון לפתח יפה, ובסו"ד מסתפק בזה החזו"א דאפשר לחלק בזה].

**היתר מוסתקי:**

דברי תוס' צ"ע, דהקו' היא כיצד מותר לשבור והרי הוי סותר, ומה מועיל לכך מוסתקי, ולשון תוס' והרא"ש הוא דמשו"ה שהוא כלי רעוע ליכא למיחש שמא יתכוין לעשות כלי, ואכתי ק' מה יענו על הקו' מסותר, ויעויין בתוס' עירובין (דף לד: ד"ה ואמאי) לא כת' כך, אלא כת' דבהכי אין איסור סתירה, וכוונתם לכאורה דכלי גרוע אין בו חשיבות סתירה, וכ"כ הרשב"א הריטב"א הרא"ש [עירובין] והמאירי (ביצה דף לג:), ומשמע כך ג"כ בטור (סימן שיד) ובשו"ע, וכ"כ המשנ"ב (סק"ז), ומשמע מדברי הב"י ג"כ שאי לאו דאיירי במוסתקי היה אסור מטעם שחשיב סתירה גמורה בכלים. ובעצם הדבר האם אסור שמא יכוון לפתח, כת' האו"ז (ח"ב סימן עח) דלדידן דקיי"ל כר"ש שאינו מתכוין בשבת מותר, ק' דלעולם ניקו וניגזור שמא יכוון, וע"כ שלא גזרינן הכי, והביאו הד"מ (סק"א). [תוספת שבת (סי' של"ה סק"י) אין ביטול מהיכנו במוסתקי. אולם בשש"כ (פרק כב הערה נד) כת' 'ולענ"ד צ"ע דעכ"פ אף שהוא כלי רעוע שפיר שייך בו סותר ובונה', ולא נתברר כוונתו, אולם מסברא ודאי כך, וכי רש"י שס"ל דאין בנין וסתירה בכלים לא ס"ל דין הגמ' (דף מג. קכח: קנד:) דביטול כלי מהיכנו, ואף דרש"י ס"ל (דף מב: ד"ה כלי) דמשום בונה אתינן עלה [אמנם רש"י (קכח: ד"ה והא) כת' משום סותר] גם בונה אין בכלים, וע"כ דלדין ביטול כלי מהיכנו חמיר טפי, וצ"ע מ"ט, וכן מוכח לשיטת הרשב"א דבכלי קטן אין בנין וסתירה, וכי ביטול כלי מהיכנו הוא דווקא במ' סאה, וכן לשאר הראשונים דרק בחיזוק ואומנות או בעשיית כלי מתחילתו אמרינן בנין, וכי ביטול כלי מהיכנו הוי סתירה או בנין גמורים, וע"כ דהוא איסור דרבנן ואין גדרו כבונה וסותר ממש].

**חותלות:**

'תניא חדא חותלות של גרוגרות ושל תמרים מתיר ומפקיע וחותך' ומבואר בגמ' דאף למ"ד שאסור הוא מטעם הכלי ולא מטעם איסור סתירה, ולפי דברי הראשונים לעיל דכת' טעם ההיתר בחבית צ"ע מדוע הכא מותר, והנה הביא הב"י דברי הכלבו (סי' לא) 'חותלות של תמרים מתיר הקשרים ומפקיע כל החבלים ואפילו בסכין ואפילו גופן של חותלות לפי שכל זה כמו ששובר אגוז או שקדים בשביל האוכל שבהם', וכעי"ז כת' הארחות חיים (שבת קי), וכעי"ז כת' בשו"ע (סעיף ח), וצ"ב.

**והמג"א** (סקי"ג) כת' דמשמע מדברי הכלבו דווקא הני דלאו כלים גמורים אבל כלי גמור פשיטא דאסור וכ"מ בירושלמי, וביאור דבריו דדמי למוסתקי. וכן מבואר בדברי הפרמ"ג דלא בעינן לדברי הירושלמי אלא בעצם ההיתר כת' לעיל גבי מוסתקי, אולם יעויין היטב בדברי הפרמ"ג (שם ובסקי"ד). אולם דברי המג"א שהביא מהירושלמי צע"ג, דבירושלמי איתא (פ"ז ה"ב דף נא:) 'תני ר' הושעי' חוסל של תמרים ופטילייא של תמרים קורע ומתיר. ובלבד שלא יקשור. ואין זו התרה נעשה כשובר את החבית לוכל ממנה גרוגרת'. והנה הירושלמי גופיה מדמה זאת להיתר שבירת חבית, והבין המג"א דא"כ ראיה להיתר מוסתקי, אולם הירושלמי עצמו (עירובין) גבי חבית לא ס"ל היתר מוסתקי כדהביאו תוס' בכמה מקומות, והתירו אף במגדל עץ, וס"ל דאין סתירה בכלים כה"ג, וא"כ להדיא בירושלמי דאפילו כלי גמור שרי. ויעויין באג"מ (אור"ח ח"א סי' קכב ענף ט) שהאריך בביאור היתר חותלות ובדברי הפרמ"ג והמג"א, אולם לא עמד על סתירת הדברים דיהרושלמי ודאי לאו מטעם מוסתקי אתא. ומצאתי אח"כ שהביא מרן הגרח"פ שיינברג זצוק"ל (מוריה קמב - קמד, עמ' קצו) מדברי השביתת השבת (דש עמ' נח) שעמד בזה, והאריך בזה לבאר דיסוד דברי המג"א דלא כדברי האג"מ אלא כפשוטם דדמי למוסתקי, ויעויי"ש (עמ' רו) מה שס"ל גבי קופסאות שימורים דחשיבו כלי בעצם השמירה של האוכל, ומשו"ה לא חשיב עושה כלי כדברי החזו"א ומשו"ה גם לא חשיב תשמיש ארעי, וגם לא חשיב מוסתקי. וכעין דברי התהלה לדוד (סקי"ב).

ובעצם הדבר נראה מקור נוסף להא שההיתר הוא כדין חבית, דהנה תוס' (ד"ה מתיר) והרא"ש (עירובין סי' ה) דחותלות מותר להפקיע דווקא כגון דקטיר במיתנא אולם של עץ ומתכת אסור וה"ה בכל דבר שהוא חזק, אולם האו"ז (שם) פליג וס"ל דאין חילוק בזה ואף עץ ומתכת מותר. ולהנ"ל מוכח דלשיטתם קאי גבי דין שובר אדם חבית, דלדברי תוס' דדוקא במוסתקי, א"כ ה"ה בזה דווקא מיתנא ולא עץ ומתכת, ולאו"ז שמתיר אף בחבית שלמה שאינה מוסתקי ה"ה בזה, וחזינן דההיתר חד הוא.

**קופסאות שימורים**: עיין מה שהבאנו לעיל, ויעויין בחזו"א (סימן נא סקי"א) כף החיים (סקל"ח) ושש"כ (פ"ט אות ג ובהערות שם) ומנח"י (ח"א סי' ע"ז וח"ד סי' פב) וחוט שני (ח"ב פל"ז סק"ב ובהערה שם) הלכות שבת בשבת (ח"א פי"ד אות לג) ארחות רבינו (ח"א עמ' קמז) ארחות שבת (פי"ב הערה ו).

**יסוד הנידונים בזה**, יש לדון מטעם סותר, ובזה יש לדון אם חשיב כלי, שנח' בזה, וכן יש לדון מטעם תיקון שעכשיו ראוי לשימוש, ויש צד להתיר דאולי חשיב מוסתקי, ואולי תלוי אם דרך לזרוק או אם כוונתו לזרוק או אם אין כלל מי ששומר כלי זה, ואפשר לדון מדין חותלות, וכשעושה בדרך קלקול, לכו"ע מותר, אולם י"א [אר"ר] שא"א לצמצם בד"כ בזה.

ויעויין באג"מ (שם ענף י) שלאחר שהאריך שאולי מותר מדינא, מסיים דכ"ז מדינא, אולם למעשה בדור זה צריך להחמיר, ואף לצורך שבת אין להקל, יעויי"ש באיזה אופן היקל.

חוט שני עמ' קמ"ד קורע לפי דברי החזו"א אין בזה, אולם כ"ז כקורע ולא ראוי יותר לשימוש, אך אם ראויה לשימוש עד שיתרוקן המאכל אסור, ויש לעיין דין איגלו לפי"ז. ובארח"ש פי"ב אות אות ח התיר, וביאר (הערה טז) דהכא שהרגילות היא לשתות מיד אין איסור, וצ"ע שהרי כך היא דרך פתיחתו לעולם, וא"כ אולי חשיב פתח נאה, וכן לחזו"א שהוי גוף אטום, הכא חשיב תיקון, וכל ההיתר שמיד זורק, אולם הכא כל מטרת האריזה היא השימוש בצורה כזו, וא"כ אין ההיתר ברור בזה.

איתא בגמ' (דף נ:) שמואל אמר האי סכינא דביני אורבי דצה שלפה והדר דצה שרי ואי לאו אסיר, ובמסקנא הק' הגמ' מדין לפת טמונה וקיי"ל בתיובתא, וברש"י (ד"ה מתיב) דהקו' היא גם על דברי שמואל, וצ"ע מה השייכות בין דברי שמואל ללפת טמונה.

נח' הראשונים בביאור האיסור בסוגיין, דרש"י משמע שהכל מדין הוזזת עפר, ולפי"ז שפיר דחיית הגמ'. אך הרבה ראשונים פליגי [תוס' (לעיל דף מג: ד"ה דכ"ע) רשב"א ועוד ראשונים] דהאיסור משום הרחבת הגומא, והיינו מדין בונה, וכדאיתא בגמ' (דף קב:) דהקודח חייב, ונח' בגמ' רב ושמואל אי העושה נקב חייב משום בונה או משום מכה בפטיש, וכן בדין הקודח כמבואר בגמ' שם. אך הק' הב"י (סוף הסימן) דא"כ מה הקו' מדין לפת על דין בונה. וביאור הדבר ע"פ דברי הגמ' לקמיה (דף קיג.) דמותר לטלטל כובד העליון והתחתון ועמודים לא, וטעמיה משום דקעביד גומות, והק' הגמ' דהרי ממילא קא הויין וכדין לפת, ותי' הגמ' דשאני שדה דלא אתי לאשווי גומות מבית שיבא לאשווי גומות, ומבואר דטעם הדין בלפת משום שעושה גומא, וההיתר הוא כה"ג שממילא קא הווין.

כת' המרדכי (רמז תמ) דאם היה סכין תקוע מע"ש מותר להוציאו ולהכניסו שהרי אינו מתכוין להוסיף והוכיח מדברי שמואל. ומבואר בדבריו שביאר סוגיין משום שאינו מתכוין, ולשמואל רק לאחר שדצה מותר, ולמסקנא אף פעם אחת אינו מתכוין ומותר.

התרומת הדשן (סימן סד) הביא דברי המרדכי, וכת' דא"כ כל היכא שמתכוין אסור, וכת' דבחבית כיון דאין בנין וסתירה בכלים בדבר שאין בו חיזוק ואומנות אין בו משום קודח, ואף שמתקן פיתחא, כיון שמבואר בגמ' דכל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא איסורו מדרבנן, א"כ אפילו אי פס"ר שיתרחב מותר דפס"ר בדרבנן שרי, כדברי המרדכי בפ' הזורק, ומוכיח דדברי המרדכי דאין בזה פס"ר דאל"ה מה מוכיח מדברי שמואל, והו"א דאסור משום גזירה שמא יכוין קמ"ל שמותר, וכה"ג מותר אף בחבית מ' סאה, אולם נהגו העולם ליסור ויש לקיים המנהג, אבל אם תקוע בדבר תלוש מותר.

הב"י כת' דאף דהרי"ף והרא"ש כת' תיובא לשמואל, כוונת המרדכי להוכיח ממסקנת הסוגיא, אולם בדברי התה"ד לא משמע כך, וכוונתו דבגמ' הפירכא לא על שמואל, והיינו משום שהוא משום בונה ולא משום מזיז עפר, [ולפי"ז מבואר שפי' כרש"י], אולם תמה מדוע במסקנא מתיר בתלוש אף בלא דצה, ובריש דבריו משמע שאסור. וכך מסקנת הב"י דאף בלא דצה שרי. ובשו"ע העתיק ההיתר משום שאינו מכוין, והרמ"א פליג דבעינן דצה דפס"ר אסור.

הט"ז (סק"ב) מבאר דכוונת המרדכי להוכיח משמואל, דלשיטתו יש בזה איסור, ואפ"ה כשדצה שרי, אף דכה"ג גם הוי פס"ר ומ"מ מותר שכה"ג לא חשיב מתכוין, וא"כ חזינן שכל שאינו מתכוין מותר, ומעמיד דברי המרדכי בחבית שהנקב הוא לא בשביל תקיעת הסכין, אלא רוצה בנקב בשביל הוצאת היין, אולם בספסל תלוש שרי אף בלא"ה, וס"ל לט"ז שכה"ג שאין רצונו במלאכה כלל אין בזה איסור, וא"כ מותר אף בכותל שרי, אולם כיון שהתה"ד אסור וכן השו"ע והרמ"א לקמיה סעיף יב אסור, אולם במח' השו"ע והרמ"א שהחמיר הרמ"א דווקא שלא הוי פס"ר מתיר הט"ז בצורך גדול אף בלא הוציאן בער"ש.

מג"א (סק"ה) הוכיח דכל כה"ג חשיב מקלקל במלאכה שא"צ לגופה, וכן הוי כלאח"י, ומותר אף בפס"ר, ומותר אף בכותל, ולכך מסיק דודאי מדינא מותר, אלא שהתה"ד נדחק ליישב המנהג לאסור, ובמה שכת' התה"ד שפס"ר בדרבנן שרי, הוכיח מסי' רעז שטז שלז שאסור אף בדרבנן, וכעי"ז כת' הגר"א דהתה"ד עצמו חזר בו בסו"ד, שהרי אסר בפס"ר אף בחבית, ומה שהוכיח משפיכת מים, שאני התם שכל איסורו מדרבנן ולא גזרו כה"ג, ומוכיח מהגמ' שבת קכ: וביצה לו. שאסור פס"ר אף בדרבנן, והגרעק"א הוכיח כן מגמ' סוכה לב. וכך הכרעת המ"ב סקי"א, והביא דרק במקלקל במלאכה שאינה צריכה לגופה וכלאח"י שרי, ולהכי מסיק כהט"ז דמעיקר הדין מותר ואף בכותל, וא"כ אף בפ"ר מותר בחבית שאיסורה רק מדרבנן, יש להקל במקום צורך גדול.

##### בנין אוהל סימן שטו

**סעיף א**

**גמ' דף קכה: פקק החלון – בין כך פוקקין בו, רש"י ותוד"ה הכל, ר"ן דף מט. מדה"ר רא"ש סי' ח רשב"א ד"ה כשאין ריטב"א חדשים ד"ה אמר רבה.**

**הגמ' (דף קכה :)** השוותה דין פקק החלון לתוספת אוהל ארעי, וביאור הדבר דבנין של הפקק יש בו ב' סיבות לפוטרו, א, דאין הוא בנין אלא רק תוספת לבנין שאסור לבנותו ב, שהוא ארעי שהרי פותחים אותו אח"כ, וה"ה אהל עראי לכו"ע אסור לעשותו ונח' בתוספת, ואף שהיא רק ארעי.

**כת' רש"י** (ד"ה שאין) דאיסור אהל הוי דווקא בגג אבל מחיצה לאו אוהל הוא ומותר לפורסה, ומוכיח כן מגמ' עירובין דף צד., והנה איסור עשיית אוהל קבע הוא איסור בונה דאורייתא כדכת' הרמב"ם (פכ"ב משבת הכ"ז) והוסיף דגזרו רבנן שלא לעשות אהל עראי שמא יבוא לעשות אוהל קבע, **וצ"ב לפי"ז מ"ט לחלק בין גג למחיצות**. וצ"ל דפעמים רבות אדם פורס מחיצות לצניעות וכדו' ואין בזה דימיון לאוהל דווקא, אולם גג לצל הוא עיקר האוהל ובו גזרו, וכדאיתא גבי סוכה שהסכך הוא העיקר.

**הראשונים** [תוס' (ד"ה הכל) רשב"א (ד"ה שאין) ושא"ר] פליגי על רש"י וס"ל דאף במחיצות יש דין אהל עראי, אולם הוסיפו דכ"ז במחיצה המתרת אולם בלא"ה [כגון לצניעות] מודו דמותר. וצ"ע מה העדיפות של גג או מחיצה המתרת, ויש לדון לפי"ז במשחקי ילדים שעושים ריבוע ממשחק ונותנים בתוכו דברים האם חשיב שיש בו גג שהרי לא נעשה להאהיל, וכן פשוט שאם יעשה בלא גג, שיכול להפכו והשתא יהיה גג, וא"כ אסור רק היכא שעושה בדווקא גג, ויעויין בארחות שבת (פ"ט אות יג) וצ"ע.

**רש"י הוכיח מגמ' עירובין צד.** וביארו תוס' הוכחת רש"י משם דרק משום טלטול אתינן עלה ולא משום עשיית מחיצה. ודחו תוס' דאפשר דשם הק' הגמ' מדין טלטול, אולם אף בלא"ה היה אסור משום מחיצה מתרת, אולם הרשב"א (עירובין שם ד"ה אהדרינו) כת' דכוונת הגמ' משום מחיצה המתרת, וצ"ע כיצד יפרש דברי הגמ'.

**הוכחות הראשונים דלא כרש"י**: גמ' עירובין מד. גבי עשיית דופן סוכה שנח' בדופן שלישית או רביעית אלם לכו"ע יש איסור עשיית אוהל עראי. ותי' הקרבן נתנאל (אות ק) דרש"י כת' (שם ד"ה בדופן) דבב' מחיצות לא חשיב הסכך קירוי משא"כ בג' דפנות, וכעי"ז כת' בספר מגיני שלמה.

**עוד** הק' דהרי פקק החלון הוא מן הצד [ולהנ"ל לא ק' דהרי הכא עסקינן בקבע, וכעי"ז כת' הריטב"א (ד"ה אמר רבה בר)]. וצ"ע דגם לתוס' ק' והרי גם במחיצה בעינן דווקא מחיצה המתרת, וע"כ צ"ל דסתמא דמחיצות הבית נעשו להתיר.

**עוד** הוכיחו דרש"י מחק הגי' בגמ' סוכה גבי הסדינים, ולשיטתו הקו' כיצד הביאו את הסדינים, וכת' הראשונים דמה ק' והרי אפשר דהביאו דרך מלבוש.

**תוספת** אוהל עראי [למתירים תוספת אוהל עראי] אם היא מתירה הסתפק הפרמ"ג (משב"ז ריש סי' שטו), והוכיח מהראשונים גבי סוכה שיש כבר ב' דפנות ומ"מ אסור, ויעויין בריטב"א חדשים שבזה לא חשיב תוספת כלל אלא הוא עיקר האהל, ויעויין ברמ"א (סעיף א) הביא דאף כה"ג שהיה פרוס טפח אף שבא להתיר, מקורו מדברי המרדכי (רמז שיא) יעויי"ש.

**ובעצם הדבר יש לדון** האם לתוס' היכא שיש מחיצה המתרת האם מותר לעשות גג בשבת, שהרי יש מחיצות וחשיב תוספת, או דגם לתוס' עיקר המחיצה היא הגג, ולא חשיב תוספת.

עיין באבני נזר (אור"ח סי' רכא) דכת' דלתוס' והראשונים דעימיה אין היתר בפרוס טפח, אולם לדברי האור זרוע (הלכות שבת סימן עח בונה ו) והיראים (סי' רעד דף קמ:) מותר.

**עיין בשעה"צ** (סק"ב) דלזמן מרובה הוי אוהל קבע, וצ"ע מה חשיב זמן מרובה. ובשער הציון (סק"ו וסקי"א) כת' כמה ימים. ויעויין בארחות שבת (פ"ט הערה ג) שהביא דברי האחרונים בזה, די"א דאף סוכה חשיב קבע, ויש שרצו להוכיח מפקק החלון שאפילו ל' יום לא חשיב זמן מרובה יעויי"ש. ועיין במ"ב (סק"ו) ושעה"צ (סק"ה) דמחיצה של קבע פעמים שחשיבא עראי ג"כ וכגון שאינה מעכבת את האנשים או שזזה ברוח, [וכעי"ז הסברא במ"ב (סק"ז) שוילון על הקיר לא חשיב מחיצה כלל] ויש לדון האם ה"ה באהל שעושהו להרבה זמן אולם זז ברוח קצת אם חשיב עראי משו"ה.

**הרמב"ם** (פ"ד מיו"ט ה"ד) התיר לעשות מחיצה בפני הנר לתשמיש, ויעויין בשעה"צ (סקי"ג) דדן אם ס"ל כרש"י, או דכל היכא שאפשר באופ"א לא חשיב מתרת. וכעי"ז היתרו של המג"א בפני הנר אם לא בעינן דין נר, ולפי"ז מובן דלענין חמץ בפסח איתא בגמ' דף ו. דאין לעשות מחיצה ביו"ט אלא כופה כלי, וברש"י שם דהטעם משום שכיון שאסור לעשות מחיצה הקילו בכלי ואף שחיישינן שמא יטלנו, וכעי"ז איתא בשו"ע ובנו"כ (סימן תמ סעיף ג) עיי"ש, ובמג"א (סק"ה) כת' דמחיצה בסדין אין לעשות שאפשר לעבור בה, ומבואר דמותר לעשות זאת ביו"ט וכת' המחצה"ש שאין בזה משום מחיצה המתרת, ולהנ"ל כיון דדי בכלי וכל החשש שמא יטלנו א"כ לא בעינן דיני מחיצה, ויעויי"ש בפמ"ג לענין לקשור למטה שג"כ משמע כך, ובשעה"צ שהביאו דמהני היינו שלא ביו"ט עיי"ש.

**כת' המ"ב** (סק"י) דכשעושה מחיצה המתרת בביתו צריך שיקשרנה ג"כ שלא תניד אותה הרוח דאל"ה אין שם מחיצה עלה, ודבר זה במח' שנויה, האם **מחיצה תוך הבית במקום שאין בו רוח, האם צריך שיוכל לעמוד ברוח מצויה שבחוץ**, או כיון שכאן אין רוח לא בעינא להכי, יעויין בביאוה"ל (סימן שסב ד"ה שאינה), וחזו"א (סי' נב סקי"ד).

**סעיף ב**

**גמ' עירובין קב. שלח ליה - ושפיר דמי**. מבואר ב' דינים, א, אם פרוס טפח מותר להמשיך, ב. אם אין בין זה לזה ג"ט מותר.

**בריטב"א** (ד"ה זיל) הביא דתוס' דייקו מרש"י דהטפח הוא בעיגול עצמו, אולם תוס' פליגי דלשון שייר משמע חוץ מהעיגול, וכת' דאפשר גם להלום פירש"י כך. ויעויין ברש"י (ד"ה שיש) שמשמע דהיינו בעיגול, אולם ברש"י (ד"ה כרוך) משמע שהיינו חוץ מהכריכה וצ"ע [והעיר זאת הב"ח, ורמז לזה הגר"א (סקי"ב)]. **ויעוין בט"ז (סק"ג) דהחמיר כרש"י שאין לתת את הכריכה עצמה אם יש בה טפח משום עשיית אוהל**. ויעויין בפרמ"ג שתמה על דבריו. **והאריך בזה השעה"צ** (סק"כ) יעויי"ש, ומשמע דמצדד לחומרא כה"ג דמיחזי כבא לעשות אוהל [ובחזו"א (סימן נב סק"ח ד"ה אסור) תמה על המתירים]. ויעויין ב**חזו"א (שם ד"ה שו"ע) שחידש שאם נותן סדין אחר די בכריכה**, וכל הטעם שאין לסמוך על הכריכה היינו משום שכשפורסה מבטלה וחזינן דלאו לאוהל נתנה. וצ"ע לדבריו מדוע אם נותן סדין אחר ולא היה כך דעתו מער"ש מדוע מותר והרי לא היה כאן אוהל, ואולי צ"ל דהשתא נתברר לן שהיה אוהל וצ"ע.

**כת' תוס'** (ד"ה לא) דהאי דאמרינן לבוד, היינו לקולא, אולם לחומרא לפרוש ב' חוטים תוך לבוד ודאי מותר. והביאם הגרעק"א (גיליון השו"ע סק"א). והסתפק ה**מהרש"א האם מותר לעשות זאת בשבת בב' שלבים**, קודם לפרוס חוטים, ואח"כ לתת עליהם ולהוסיף, וסיים דבגמ' משמע שצריך לעשות בער"ש, **ובתוספת שבת** (סק"ז) תמה על דבריו דהאיסור שם משום בונה שהוא תקיעה, **אולם בלא"ה מותר**, והאריך בכל זה השש"כ (פרק כד הערות לז לח מד) יעויי"ש. **ובחזו"א** (שם) מבואר [גבי דין לפרוס על לבוד ולהמשיך מכאן והלאה] דמצדד בזה שמא רק אוהל העשוי מער"ש מותר להוסיף עליו ולא על אוהל העשוי בשבת אע"פ שנעשה בהיתר, וצ"ב מדוע בעינן מער"ש. [**ויש לעיין** לפי"ז בגגון של עגלה שהיה מער"ש מקופל ומותר לפורסו בשבת מדין כסא טרסקל דלקמיה, האם כה"ג מותר לתת מעל זה את הניילון של העגלה].

**במ"ב** (סקט"ו) מבואר דהעיצים חשיבו אוהל משום דין לבוד, ומשו"ה מותר להמשיך מהם והלאה ג"כ מטעם מוסיף על האוהל, אולם **החזו"א** (סימן נב סק"ח) מפקפק בזה דבגמ' הם ב' דינים א, פרוס טפח, ב, להוסיף על לבוד, ואפשר דכ"א לחודיה קאי, אולם תרוייהו יחד לא אמרינן דלא חשיב אוהל גמור. אולם לכאורה בדברי תוס' הנ"ל משמע כדברי המ"ב ודו"ק.

**כת' החזו"א** (שם סק"י) דפרוס טפח היינו דווקא על כל הרוחב, ובשש"כ (שם הערה לה) כת' דטעמא משום שחשיב שרק גומר ולכך מותר רק היכא שכבר היה מבעו"י, והוסיף דכך מדוייק בביאוה"ל (ד"ה שהיה) [כוונתו דאיתא בביאוה"ל שם שצריך שיהיה ניכר שממשיך את הקיים.

כת' המ"ב (סימן תרל"ז סק"א) דאם **נפל הסכך ביו"ט אף שנפל רק קצת אין להחזירו** והיינו מטעם אוהל, ומקורו מדברי הפתחי עולם בשם השואל ומשיב (מהדורא ד ח"ג סי' כה), וביאר השש"כ (פרק כ"ד הערה קלד) דדוקא סוכה שנתחדש שֶם סוכה חמיר טפי. אמנם בדברי השו"מ משמע הטעם משום שגג מתיר לא מועיל טפח, והיינו דמתיר לחוד הוא חומרא ובגג שהוא גם מתיר לא מועיל טפח, וטעם הדבר דיש ראשונים דס"ל דבמתיר לא מהני פרוס טפח, וטעמא שכלפי המתיר לא מהני הפריסה שהרי עכשיו ניתר, אולם ס"ל למרדכי והרמ"א דלא יהיה חמור מחיצה מתרת מגג, דגג ודאי חמיר ממתיר, ולהכי מותר כה"ג, אולם בגג כשהוא גם מתיר מסתברא שטפח לא מועיל כלפי ההיתר, ובפרמ"ג (אש"א סק"א) מבואר דהטעם לאסור כה"ג דהוא אוהל קבע, ומשמע דאם הוי ארעי מותר, ואף כה"ג שיש טפח, אולם אפשר דכת' כן כדי לחייבו בדאורייתא, וכ"כ בשו"ת מגידות [לבעל הפרמ"ג סי' קט] כת' דכשנפל הסכך לגמרי חשיב אוהל מדאורייתא, משמע שהוא קבע, אולם בסי' תרכ"ו (אש"א סק"ח) מסתפק אם הוי דאורייתא או דרבנן. ודברי הארחות שבת (פ"ט הערה מז) בענין סוכה תמוהים ביותר, דכת' שהמ"ב שהביא דברי השואל ומשיב פליג על השואל ומשיב, ואוסר מטעם הפרמ"ג, וכל קו' היא מנין השוא"מ לקח דין זה, וכי משום זה נחלוק אנן על השו"מ, ומה שהוסיף דכיון דהפרמ"ג התיר, לא זכיתי להבין היכן התיר, שהרי אסר להדיא וצע"ג.

**בגמ'** מבואר דפרוס טפח מותר מטעם דהוי מוסיף על האוהל, ו**משמע דלר"א אסור**, וצ"ע א"כ כיצד התיר הרמ"א לעשות מחיצה המתרת אם פרוס טפח, והרי לכאורה דמיא לדופן שלישית דעד השתא לא היה היתר. ומבואר דלר"א לכאורה דין טפח ודין מחיצה רביעית דמו, אולם לרבנן דתוספת מותרת, היתר טפח מהני טפי וחשיב כאילו כבר עשוי ומותר אף כשהשתא מותר.

**כת' המג"א** (סק"ד) דחשוקין של עץ על עריסה ונותנים עליהם סדין בעינן שיהיה לבוד בינהם או שיהיה עבה טפח. והק' המחצה"ש דהרי מח' אי אמרינן לבוד בכלים, ויעוין בפרמ"ג שתי' **דכה"ג אף בכלים** אמרינן, וכן דן אם אמרינן לבוד להחמיר. ויעויין עוד בתוספת שבת (שם) מש"כ בזה.

**סעיפים ג ד ו ז**

**גמ' ביצה לב: אמר רב יהודה האי מדורתא – דף לג. חביתא פירש"י ותוד"ה מלמטה, ורש"י לג. ד"ה והלכתא ותוד"ה והלכתא רשב"א ד"ה ורש"י.**

**כת' רש"י** (ד"ה האי) דהאיסור הוא משום **אוהל**, וטעם ההיתר משום (ד"ה מלמטה) דמלמטה למעלה **הוי דרך בנין**, משא"כ להיפך, וכ"כ הרי"ף (דף יח.) וכן תוס' (ד"ה מלמטה), וכן פירש"י דף לג לגבי ביעתא קדירה פוריא וחביתא, ויעויין בתוס' פיר"ח בזה. ובר"ן (דף יח. מדה"ר ד"ה האי).

**תוס'** התירו היכא שאין מחיצות אפילו כסדר, וכ"כ הרא"ש (סימן יא), וצ"ב והרי עושה גג, והר"ן (שם) הביא דברי התוספות דכל האיסור כשצריך את האויר שתחתיו [וכ"כ הרשב"א (דף קלח. ד"ה ומורי) אולם התנה שאין כאן ג' מחיצות] ולכך התיר להניח ספר מכאן ומכאן. וכן הביא המאירי (ד"ה וכן קדירה). והרא"ש הק' על הא שכת' דבעי מחיצות מהגמ' בעירובין שבעי כרוך טפח, והרי אין שם מחיצות, ותי' דהכא אינו חשוב, ואין כוונתו לאהל, משא"כ התם דבנין חשוב הוא ומתכוין לאוהל, וצ"ב בכוונתו אינו חשוב. והביאו המג"א (סק"ז), ויעויין בשעה"צ (סקכ"ה) דעיקר הטעם משום שאין כוונתו לאהל. ומשמע דנח' האם תלוי בצריך לאויר או במחיצות, ועיין בביאוה"ל (ד"ה מטות).

**לשון הרא"ש** והטור שיש **ד' מחיצות**, והק' הט"ז (סק"ד) דגבי חביות חזינן דאף ב' אסור, ועיין מ"ב (סקכ"ב), **וברשב"א כת' ג'**, והביאו הביאוה"ל (ד"ה מטה), ועיין בשונה הלכות (סעיף יח) שפסק כך, אולם בשש"כ (פרק כד הערה סה) פליג יעויי"ש.

**כת' רש"י** (דף לג. ד"ה והלכתא) דכ"ז הרי אינו מתכוין לעשות אוהל, ואסור רק לר"י דס"ל דדבר שאינו מתכוין אסור, אולם לר"ש ואנן קיי"ל כר"ש שרי. אולם תוס' (ד"ה והלכתא) פליגי, וברשב"א כת' **דחשיב מתכוין, וצ"ע מדוע**, וברא"ש (סימן יא) כת' דחשיב מתכוין שהרי מתכוין לעשות מה שעושה ועושה דבר הדומה לבנין, ויעויין בביאוה"ל (ד"ה לא יסדר), ועיי"ש ברשב"א עוד מה שהק' על רש"י, ויעויין בשיטמ"ק. ובדברי רש"י דהוא דבר שאינו מתכוין צ"ע דהרי ב**פס"ר אף ר"ש מודה**, ויעויין במג"א (סק"ט) **ובמחצית השקל** שם.

**כת' הט"ז** (סק"ז) דמותר לפרוס מפה על השולחן אף היכא שקצות המפה תלויות [וא"כ גם מחיצות] כיון שא"צ לאויר שתחת השולחן, ועוד כיון שמה שמונח על השולחן מותר א"כ אין איסור גם במחיצות. וצ"ע דהרי היכא שיש מחיצות אפילו א"צ את האויר אסור כדכת' הט"ז (סק"ד).

**מח' האחרונים האם תלוי במחיצות או באויר:** הט"ז (סק"ד) כת' היכא שיש ד' מחיצות וא"צ לאויר וראוי להשתמש באוירו אסור, אולם הא"ר (סק"ו) דמח' הוא בראשונים אם תלוי במחיצות או באויר, ושיטת השו"ע שבעינן דווקא שניהם, [וכ"כ העולת שבת (סק"ט)] ואף שנוטה הא"ר דעיקר ההלכה כשיטת הראשונים דתלוי באויר, מ"מ סיים דאין בידי להחמיר בזה, ועיין א"ר (סימן תקב סקי"ב) וביאוה"ל (ד"ה מיטות), ויעויין במ"ב (סקכ"ב) ושעה"צ (סק"ל), והמ"ב מצדד להחמיר כהט"ז דכשיש מחיצות אסור. ומבואר בראשונים ששולחן לא חשיב צריך לאויר שתחתיו משום שאינו נותן שם את מנעליו, משא"כ כיסא ומיטה, וצ"ע שהרי נותן שם את רגליו, ובזמן חז"ל שישבו על הספות או רצפה אפשר שלא היה צריך [כן תמה המאמ"מ (סק"ו)], אך בעצם אפשר שצריך לאויר חשיב דווקא כשצריך את השימוש באויר שתחתיו כשהוא מכוסה, ואז חשיב שבא לעשות אוהל שרוצה להאהיל, אולם אם נותן שם רגליו או כל דבר אחר שאין לו ענין שיהיה מכוסה לא חשיב צריך לאויר שתחתיו.

**כת' המג"א** (סק"ז) דלכסות את הארובה בגג אסור, וכת' ה**תוספת שבת שכ"ז כשיש ג"ט** בארובה, והפרמ"ג מסתפק בזה, [ולא ביאר מדוע] והמחצית השקל מביא דברי התו"ש, ו**המ"ב (סק"כ) מצדד כהתו"ש** משום שבלא"ה יש מקילים יעויי"ש. וב**חזו"א** (סימן נב סק"ט) העיר דגבי ביצה מבואר בגמ' שם שיש בזה איסור אף שאין בזה ג"ט, אולם כת' דבעצם צ"ע שהרי גובה טפח לכו"ע בעינן וליכא. ויעויי"ש מש"כ לקמיה (סק"י). ולתירוצו אפשר לתרץ גם לשיטת התו"ש. אולם בעצם הדבר החילוק ברור, דע"כ התו"ש והמ"ב איירי כה"ג שהארובה אינה בולטת מהגג וכה"ג אמרינן לבוד מהגג שבצד זה לצד זה, וודאי לא אמרינן לבוד בארובה בפ"ע, והא שכת' המ"ב דלא חשיב תוספת משום שתופס כל המחיצות, כוונתו שאמנם לגבי הגג הכל המשך, אולם כיון שיש מחיצות מלמטה, א"כ ודאי א"א לומר שהוי תוספת אוהל, שלגבי המחיצות הוי אוהל חדש ודו"ק.

**כת' הט"ז** (סק"ו) דהיתר להניח ספרים הוא דווקא כשצריך ללמוד מכולן, ובלא"ה אסור משום בזיון הספרים, ויעויין בט"ז (יור"ד סי' רפב) דכת' דאם הספר התחתון מונח כבר ודאי שרי להניח השני עליו, אולם המג"א (סימן קנד סקי"ד) הביא דברי הט"ז, וכת' דמשמע שמותר וכ"ש כשבא ללמוד, והביא דברי הס"ח (סי' תתצח) דלא יכתוב בקונטרסים על הספר משום שקודם הכתיבה אין בהם קדושה, ומשמע שאחר שכת' מותר, והוסיף הס"ח דאם החמה זורחת ולא יכול ללמוד מותר להניח ספר להיות לצל, אבל שלא לצורך אסור. **והמ"ב (סק"ל) הביא מח' זו, ומכריע להקל כדברי המג"א וכן כת' הח"א** (כלל לא סעיף מח). ויעויין במ"ב (סימן קנד סקל"א) שהביא דברי הח"א דלהשתמש בספר סתם אסור, אולם להגביהו כדי ללמוד בו יש להתיר, וכשהשמש זורחת מתיר רק בשעה"ד כיון שאינו עושה להנאתו. ומבואר בכ"ז בפרמ"ג דמה שכת' השו"ע (יור"ד רפב סעיף יט) דספרי גפ"ת ופוסקים אסור על תנ"ך וכיוצ"ב אסור גם כה"ג שבא בשביל ללמוד, ויש לעיין כשמגן מפני החמה ולומד בספרי פוסקים אם יש איסור להגן בתנ"ך, ומסברא מותר, דרק כשמונח עליו הוי ביזיון.

**סעיף ה**

**גמ' שבת דף קלח. אהלי קבע - לכתחילה, ורש"י**

**רש"י** ד"ה (אבל) כת' דלא מידי עביד אלא ליתובא בעלמא, וכעי"ז כת' (ד"ה ואסלא) דמותר דהא עביד וקאי. ויעויין במאירי (ד"ה אבל מטה) דגדר הדבר דלא פרש על יתדות או כלי ולא עשוי לשם מחיצה, אלא הושבת דבר הזקוף, ומותר לכתחילה. וכת' המג"א (סק"ח) דלפי דברי רש"י מותר לפרוש החופה ולסלקה וה"ה דף הצמוד לכותל. **ונח' האחרונים בביאור שיטת רש"י**, דהנודע ביהודה (תנינא סימן ל) דייק בדברי רש"י דלאו משום אוהל אתי עלה, דאין על זה שם אוהל לשיטתו דאינו מתכוין שרי, וזוהי כוונתו 'דלא מידי עביד אלא ליתובי בעלמא' והיינו שאין כאן אוהל, ומש"כ רש"י לענין כסא טרסקל הוא משום מתקן מנא שעביד וקאי ולענין איסור אוהל לא יועיל היתר זה [ועייין בפרמ"ג שדייק בדברי רש"י דיש בזה ב' טעמים], ולפי"ז ע"כ היתר חופה הוא משום שלא חשיב לאוהל שאינו אלא לכבוד. ועיין תהל"ד (סק"ח), ובאמת הריטב"א (ד"ה אהל) כת' ההיתר דמטה וטרסקל משום שלא צריך לאויר שתחתיו. אולם במג"א משמע דלמד דברי רש"י משום אוהל, ולכאורה מדברי המאירי משמע ג"כ הכי יעויי"ש, דההיתר הוא אחד משום שלא עשה אוהל שהדבר כבר קיים לעולם, **וכן מדוייק בדברי המ"ב (סקכ"ז) 'דהא עביד וקאי מבע"י אלא שפושטו ומיישבו כדי לישב עליו' ושינה דברי המג"א וכת' דעביד וקאי על היתר זה**. ולהדיא בשעה"צ (סקל"ה) דחופה היא לאוהל, ואפ"ה התיר, ובעצם לשון רש"י משמע כך, דלשיטתם הקו' משום אוהל, ותי' דלא בעי לאויר, וברש"י לא כת' כלל כעי"ז אלא דלאו מידי עביד. וכן משמע בגר"ז (סעיף יג). ויעויין בביאוה"ל (ד"ה כסא) שהביא ספיקו דהפרמ"ג לענין כלי שיש בו מ' סאה, וביאר במוסגר דהסתפק לשיטת רש"י אולם לתוס' לא, והיינו שלתוס' התירו משום אוהל, משא"כ לרש"י, וצ"ע דמבואר דהבין דברי רש"י כדברי הנוד"ב, ואפשר דרש"י הראשון הבין כך, משא"כ כסא טרסקל היתרו משום אוהל וכדכת' במ"ב לענין חופה.

**ויעויין בביאוה"ל** (ד"ה לכתחילה) דמטה שלהם אסורה משום שהגג לא היה אלא ע"י פריסה הסדין בשבת, ויעויי"ש שאסר גם משום טירחא, והחזו"א (סימן נא סק"י) כת' דלא מדמים גזירות חז"ל.

**מטריה:** שו"ת נודע ביהודה (תנינא ל) האריך לאסור יעויי"ש, וכן הפרמ"ג (אש"א סק"ח) כת' דמטריה לפי"ז אפשר שצריך לקשור הרצועות וכדו' אפשר דלא דמי לזה לדברי רש"י שהכל כבר עשוי. [וכן הביא הביאוה"ל (ד"ה טפח) שכיון שאח"כ צריך להדק שלא יתמוטט אסור, ותמיהה רבתא על דברי הגרשז"א (שש"כ פכ"ד הע' נה) שהבין בדבריו דהסברא היא דהוי הידוק, ולא זכיתי להבין דבריו]. ובברכ"י (סק"ב) אסר בשם המכתם לדוד סי' א, שע"ת (סימן שא סק"מ). שו"ת חת"ס (אור"ח סי' עב) בית מאיר (סימן שטו) התיר מחמת שפרוס בידי אדם, וצ"ע אדם בדברי שנחשב כאוהל גמור ועומד להגן מפני החמה והגשמים וכך היא צורתו ואין לו דרך אחרת אפשר לומר כך, ביאור הלכה (ד"ה טפח) הביא דברי האחרונים שאסרו, ועיקר טעמייהו כדברי הפרמ"ג, וא"כ לדידן אין טעם לאסור. ועיין בתהל"ד (סקט"ז) דכבר פשיט איסורא, וערוך השולחן (סימן שא סעיף קיג), והחזו"א (סימן נב סק"ו) דחה דברי הנוד"ב, ואסר משום עובדין דחול וגורם פירצה 'והדבר מסור לחכמים לגדור גדר במקום הפרצה וזה יותר חמור מאיסור פרטי ליחיד כי זה גדר לעם כולו ולדורות', ולפי"ז בגגון של עגלה התיר שאין בזה עובדין דחול. ויעויין בשש"כ (פרק כד סעיף טו) דכת' כדברי החזו"א. ויעויין באג"מ (ח"ד סי' קד אות ד) שהחמיר בזה שיהיה טפח. ויעויין בהלכות שבת בשבת (ח"ב פרק יז הערה 13) שהאריך בזה.

**סוגית כילה**

**גמ' שבת קלח. תני רמי בר יחזקאל – רמיא.**

**שיטת רש"י:** ד"ה טלית כת' דהיינו טלית פרוסה על ד' יתידות לישן תחתיה ועושה גם את הכתלים. וצ"ע שהרי עושה את האהל מלמעלה ללמטה, ואולי כה"ג הוי דרך ויעויין לקמיה.

**היתר כרך עליה חוט:** כת' רש"י (ד"ה חוט) דכה"ג חשיב **מוסיף על אהל עראי**, וצ"ע שהרי אין כאן כלום ומדוע חשיב מוסיף, וכת' הרא"ש (סימן ב) דמשום שכרוך חוט חשיב כאילו פרוסה טפח מבעו"י, וביאר הדבר **המ"ב** (סקל"ז) 'והטעם דכיון דע"י החוטין קל למושכה בהן הוי כאלו היתה **הטלית פרוסה מכבר טפח** מע"ש והוי רק מוסיף על אהל עראי ושרי'. ומ"מ חשיב פחות מפרוס טפח, דכת' המג"א (סקט"ו) **דעשוי להתיר אין היתר בחוט**, ואף שהרמ"א התיר בפרוס טפח, אולם התו"ש מתיר, ויעו' במ"ב (ל"ט). **וביאור דברי המג"א יעויי"ש בפרמ"ג** שמותר רק כשאין טפח והוא רק להיכר, משא"כ היכא דהוי כאהל גמור דהיינו להתיר.

**שיטת הרי"ף:** כת' (דף נו:) דטלית היינו קשורה בין ב' כתלים ומגעת לארץ ונכנס בין שני קצוותיה ויש שם, ואין טפח בגגה ולפיכך הוי אהל עראי ופטור. וביאור הדבר דב' כתלים משוכים ממזרח למערב וקושר עליהם טלית באמצעם במקום אחד מצפון לדרום והטלית מתוחה למעלה ומתקפלת לארץ ושם ישן. והק' **הרא"ש** דאם אין טפח מותר לכתחילה הוי ומדוע אסור. **והרמב"ם** (פכ"ב משבת הכ"ט) כת' כדברי הרי"ף.

**וצ"ע כיצד אמרינן דחייב והרי רק בקבע** חייב, ונח' בזה **הפרמ"ג והמ"ב**, דהפרמ"ג (משב"ז סק"ח ואש"א סק"י) כת' דלא נח' הרי"ף והרא"ש אלא רק אם כילה חשיבא קבע, ולכו"ע אף באין טפח אסור בקבע, ובארעי אסור רק טפח, וכילת חתנים קילא משום שמתוקנת, והביא דהלבוש ביאר מח' דלרי"ף הכל תלוי בטפח, ופליג הפרמ"ג, אולם **המ"ב** עושה פשרה בזה, דבשיטת הרמב"ם ביאר דחיוב רק באוהל קבע, אך לדברי הרי"ף חייב אף עראי, **וטעם הדבר הביא השעה"צ** (סקל"ט) דברי **הנוב"י** (שם) דהיכא שעושה **גם המחיצות חשיב קבע** אף כשעושה לארעי יעויי"ש, ודיוק המ"ב בשיטת הרמב"ם היא מכך שסתם שאוהל שלא קבוע פטור, ולא התנה שאין בו טפח. ויעויין בביאוה"ל (ד"ה כל) דמבאר דלא כהפרמ"ג, ומסיים '**והיינו בענין אהל עראי בפחות מטפח'**, וכוונתו דלגבי דברי הפרמ"ג שהחמיר דרש"י מודה בקבע פחות מטפח, מסכים לכך המ"ב והביאו להדיא (סקל"ה).

**צ"ע לשיטתם מדוע מותר כילה** לעיל משום שאין בה טפח והרי כה"ג אסור, ולשון הרמב"ם (הלכה ל) והעתיקו השו"ע (סעיף יא) 'הואיל והיא מתוקנת לכך', [וכ"כ הר"ן (דף נו: ד"ה כילת) בשיטת הרי"ף], וכת' המג"א (סקט"ז) הלב"ש והמ"ב (סקמ"א) דמשו"ה מותר, ו**צ"ב מהו ההיתר** בזה. אולם **לפי"ז צ"ע** דהב"י כת' דהרי"ף השמיט דין זה, ותמה הר"ן מדוע, ותי' הב"י דסמך על דין טלית, ולפי"ז דין זה לא נזכר כלל בטלית.

**כת' תוס'** (ד"ה כרך) וכן הביא הרשב"א (ד"ה טלית) בשם הרי"ף [לפנינו לא מצאתי] דהיתר חוט ומשיחה היינו **דווקא כששייר טפח**, והק' הרשב"א ד**א"כ למה בעי חוט**, והביא דפי' מורי הרב ד**אפילו בלא טפח מותר**, וכן הביא הר"ן (ד"ה כרך) בשם רבינו יונה, וכן מבואר ברא"ש (שם) והריטב"א.

**השו"ע** (סעיף ח י) פסק כדברי הרי"ף והרמב"ם, ויעויין במ"ב (סקל"ה) שהביא דברי החולקים, ודברי הפרמ"ג דכשעשוי לכמה ימים מודים לשיטת הרי"ף דחשיב קבע [ויעויין לעיל (סעיף א) מש"כ בזה האם כמה ימים חשיב קבע]. ו**במ"ב לא מבואר כיצד מכריע** בזה, אולם יעויין במ"ב (סקל"ט) שכת' דלשו"ע אסור מחיצה ואף שאינה להתיר [דהרי אין גג טפח, וא"כ אין חילוק אף אם אין גג כלל] והמ"ב כת' דמדברי הרמ"א לעיל סעיף א' משמע שמותר וכך מכריע המ"ב, **ומשמע שפסק כדברי רש"י** והרא"ש. **אולם עיין בשעה"צ (סקמ"ט)** שכת' על דינא דצריך שתהיה מתוקנת לכך, דהואיל והשו"ע סתם כך כמה פעמים כשיטת הרי"ף אין לזוז מזה **וצ"ע.** **ונראה לומר דמחיצה בלא גג כלל קילא טפי שאין עליה צורת גג**, ור"ח מחמיר בזה וכדלקמיה, ובזה מיקל המ"ב דפסק כך הרמ"א **לעיל דרק מתרת אסור, אולם היכא שיש צורת גג אסור**.

**כת' השו"ע** (סעיף י) טלית שיש בה חוט מותר לפורסה וה"ה פרוכת, ומקורו **מדברי הרמב"ם** (הלכה כט) והביא **המ"מ טעם היתר פרוכת משום דכת' רש"י** דאין אהל אלא גג או להתיר, ו**צ"ע** מה מביא המ"מ ביאור **רש"י על שיטת הרמב"ם** דס"ל דאסור מחיצה, וע"כ ההיתר לשיטת הרמב"ם משום שיש בה חוט, **וביותר צ"ע דהמג"א (סקט"ו) כת' דלאו דוקא כשיש חוטין**, ועיין במחצה"ש שר"ל שהיינו במחיצה המתרת, **ותמוה,** ועיין בפרמ"ג וצע"ג. ו**באמת המ"ב** (סקל"ט) כת' דייק דשיטת הר"ח שבעי חוט, ושיטת הרמב"ם כשיטת ר"ח וכך פסק השו"ע. **ורמז השעה"צ (סקמ"ז) לקו'** הנ"ל וכן תמה המרכבת המשנה (על הרמב"ם שם) על דברי המ"מ. ו**אולי היה אפשר** לומר ד**פרוכת אין לה צורת גג כלל משא"כ טלית שיש בה גג כלשהו אולם פחות מטפח**, וכה"ג שאין כלל גג ס"ל למג"א להתיר וזוהי כוונתו שכת' 'משום דאין אהל אלא העשוי כעין גג', אולם לא מצאתי מקור לומר כן, ולא רמז לדין זה, **אולם אי נימא הכי נפלאים דברי המ"מ, דהביא סברת רש"י דאין אוהל אלא גג, ואמנם הרמב"ם מחמיר אף בפחות מטפח, אולם לגבי היכא שאין גג מודה הרמב"ם לרש"י, ולכך הביא סברת רש"י**. ואם כנים הדברים לכאורה מחיצה בלבד מותרת, ולר"ח אסור גם בזה, והמ"ב מצדד שגם הרמב"ם כך ס"ל, אולם להלכה מיקל בזה המ"ב וכדלעיל.

**והנה בשיטת הרמב"ם גופיה** יעויין במג"א (סק"ג) דהוכיח שיטתו דמחיצה בפני הספרים מותרת, וכת' השעה"צ (סקי"ג) דלא חשיב מתרת משו"ה, וצ"ע דהרי אפילו מחיצה בעלמא אסור כמבואר כאן, והעיר זאת הפרמ"ג (אש"א שם) בדברי הרמב"ם. **ואולי יש לחדש** דכל האיסור היכא שעושה זאת בתורת מחיצה, אולם היכא שבא רק בתורת כיסוי קיל, ודוחק.

**בגמ'** 'ולא נחית מפוריא טפח', וכת' רש"י (ד"ה אבל) דהמטה נעשית גג לטפח שהוא מחיצה, ו**צריך לבאר** והרי את הגג לא עשה בשבת, ו**ע"כ שכיון שעושה את הכילה למעלה חשיב שעשה גג** קצת לגבי זה שאסור. וכת' **הר"ן בשם הרשב"א** דמיטה דידן שפרס רק סדין על המטה עצמה מותר, ולהנ"ל מבואר דלא עשה גג כלל, ועיין **בט"ז** לעיל (סק"ז) שכת' כעי"ז לגבי מפת שולחן. **אולם לשון הרמב"ם והשו"ע** (סעיף יא) דמשולשלת מעל המיטה טפח, ועיין **במ"ב** (סקמ"ב) דלפי"ז טעמא משום שזה **חשיב מחיצה והשאר חשיב גג**, ו**צע"ג שהרי אין כאן גג** כלל וכמעט ואין שיפועה [שהרי אין בגג טפח ולא בתוך ג"ט], ו**צריך לומר** דיש בשיפוע טפח לאחר ג"ט עד הטפח וא"כ אסור משום שחשיב גג, וכדברי הטור **'ואין בשיפועה טפח'**, אך בב"י ביאר דהרמב"ם פליג על תנאי זה, **וצ"ע** אם אפשר לומר שכה"ג מודה שהרי יש מחיצה ופליג רק כשאין מחיצה. **עוד צ"ע בדברי הב"י שביאר דהרי"ף** השמיט דין זה סמך על דין טלית, ואף שלא כת' דין שלא נחית טפח, דוחק הב"י לומר דממילא שמעינן לה וכת' הב"י כדברי רש"י בשיטת הרי"ף וצ"ע דהרי ס"ל כרמב"ם, וא"כ אפשר שהרי"ף פליג על דין זה וצ"ע.

**סעיף יג**

**גמ' שבת קלט: מסננין - אכוליה כובא אסור.**

**כת' רש"י** שטפח אסור משום שהוא שיעור אוהל, ואפלגא מותר דלאו אוהל הוא, והרמב"ם (פכ"ב משבת הלל"ג) כת' כדברי רש"י דטעמא משום אוהל, והק' תוס' בביצה (דף לג. ד"ה מלמטה [לב:]) דהרי המחיצות היו עשויות כבר, ותי' דהכובא **רחבה יותר מדאי** ונעשה כאהל, והרשב"א (בסוגיין ד"ה הא) הביא קו' תוס' 'וכי בכסויי הכלים יש משום אהל' וכת' הריטב"א (ד"ה אמר) דזה א"א ואין נוהגים כן וא"כ יהיה אסור אף לכסות, והק' [הרשב"א והריטב"א] על תי' תוס' דא"כ היה לגמ' לפרושי כמה יהא רחב שיהא אסור וכמה קצר ויהיה מותר ונתת דבריך לשיעורין, ואפילו כיסוי קרקעות שנראה יותר כאהל התירו, ועוד א"כ מ"ט מותר חצי והרי באהל גמור אין היתר כזה ולהכי פי' הרשב"א דלאו משום אהל אתינן עלה.

**ובטעם ההיתר לכסות רק חציה לרש"י דאסור משום אוהל,** כת' המאירי (ד"ה מטלית) כת' דאם נותן על חצי או משאיר קצת **אין איסור דלאו דרך אוהל** הוא. ובפי' ר' פרחיה (ד"ה ובלבד) כת' הביא דיש שפי' כולא היינו שלא עשו כלום מבעו"י, וחציה היינו שהתחילו חציה מבעו"י. ובפרמ"ג (משב"ז סקי"א) כת' ד**פלגא לא הואיל כלום דאכתי יפול בה**, וביאור הדבר ע"פ דברי המגיני שלמה והק"נ לעיל דכל אוהל לפי מה שהוא ראוי יעויי"ש. והחזו"א כת' דביאור רחבה הרבה שכה"ג שהמחיצות רחוקות כשמכסה אותם חשיב מקרבם זה לזו, ולפי"ז ביאר החו"ש (פל"ו סקט"ו) דאם לא מכסה כולה ליכא למימר הכי.

**ויעויין בגרעק"א** (גיליון ד"ה ע"פ חבית) דהביא ד**חשיב צריך את האויר**, ודווקא ביין שצריך אויר שיהיה ריחו נודף משא"כ שמן ודבש וכן הביא השע"ת (סקכ"א). **והמ"ב השמיט זאת, ומשמע דפליג** על כך מהא שכת' (סקמ"ח) לאסור לתת שולחן על חביות והתם אינו צריך את האויר, ואפשר דזה לשיטתו לעיל (סקכ"ב) ד**מחמיר כדברי הט"ז שכל שיש בו ד' מחיצות** אף שאין צריך לאויר אסור. וכן מבואר להדיא באו"ז (סי' ע"ח אות יא) דאף **שאר משקין** אסור. וכן כת' המ"ב (סקמ"ט) **חבית של מים**.

**ופסקו הטוש"ע (סעיף יג) כפי' רש"י,** וכת' הט"ז (סקי"א) שצ"ע דלדברי תוס' דבעינן כובא רחבה מדוע סתם הטור חבית דמשמע כל חבית, עוד הק' על תוס' דמה שיעור יש לרוחב הכלי, ולהכי תי' דכה"ג חשיב כעושה גם המחיצות, שעד השתא המחיצות אינם ראויית לתשמיש יין שהרי יכול ליפול לתוכו, וע"י נתינת המכסה חשיב כעושה גג ומחיצות יחד. והא"ר (סקי"ד) תי' דברי הט"ז דבזמן הש"ס השיעורים של הכלים היו שווים וידעו מה חשיב רחב. וכ"כ התו"ש (סקכ"ה), אך כת' דאכתי על הפוסקים שהביאו דין זה ק'. **ויעויין בגמ'** שבת קו: דדין ביבר קטן תלוי בכתלים ובתוס' שם ד"ה היכא, ומ"מ **הביא הרמב"ם** (פ"י משבת ה"כ) דין זה.

**והב"ח** כת' שאני גיגית שמטלטלין אותה ממקום למקום חשיב כעושה גג ומחיצות. והא"ר (סקי"ד) הק' דא"כ אף כשעושה כולה אפשר לחלק אם הוזיזה ממקום למקום אחר או לאו.

**עוד כת' הט"ז** דלא אסרו אלא בכסוי שאינו מיוחד לכך ככובא שנוטל בגד מעלמא משא"כ כסוי המיוחד לא מיחזי כאהל, וכת' הא"ר דאף שנראה לסמוך על דבריהם דהרי הרבה ראשונים פליגי על תוס', וכדאי הם לסמוך עליהם. והביא דברי השכנה"ג (הגהב"י סק"ג) דנוהגים להקל בכל זה דאין אוהל בלא מחיצות ולא מטלטלין ממקום למקום, והנח להם לישראל, אולם תמה הא"ר דהרי בחבית יין אף לרשב"א אסור משום דמיחזי כמשמרת. אולם **בדברי המג"א והמ"ב** משמע שאסרו אף באינו מיוחד לכך.

**והמ"ב** (סקמ"ח) פסק כדברי תוס' והביא דברי המג"א דה"ה תיבה רחבה אסור לכסותה אם הכיסוי לא קבוע בצירים, והוסיף שאם הוזיז את החבית או התיבה אפילו בלא רחבה אסור שהרי עשה עכשיו גם המחיצות, ולפי"ז כל הסירים שלנו אסורים אם הוזיזם ממקומם, ואף אם אין רחבם ג"ט לא אמרינן לבוד וכדכת' לעיל, ואם יהיה פחות מטפח יועיל [כמו בקבוקים] משום שהרי הפקק מיוחד לכך, ואף הראשונים שאוסרים פחות מטפח, היכא שמתוקן לכך מותר כדאיתא שם. אולם החזו"א (סי' נב סוסק"י) כת' דאף כשהוזיז לא חשיב עשיית מחיצות. וצ"ע בביאור דינא דסעיף ד' דמטה אסור לכסותה ולסלקה הכיסוי, והרי התם המחיצות עשויות, ולא נזכר שעשאם בשבת או שסתרם, ולדברי המ"ב שפיר, ולדברי החזו"א צ"ע.

**כת' הגר"ז** (סי"ט) דה"ה אסור להוריד מכסה כלי רחב משום סתירה. וצ"ע מדוע לא אמרינן כן בכלי שאינו רחב, שהרי סתירת הגג ודאי חשיב סתירה אף כשלא עושה מחיצות, ויעויין בשער הציון (סקל"א), אולם צ"ע א"כ בקו' הראשונים דהוכיחו דין כלי רחב מהא שאיתא בגמ' דמחזירים כלי ע"ג כירה, ולפי"ז אסור להסיר כלי מכירה, ויעויין באבני נזר (או"ח סי רכג סקי"א). והנה בדין כילה (סעיף יב) כת' הרשב"א בשם רבינו יונה 'דבאדם אחד הוי כעשיית אהל שקושר וחוזר וקושר כדרך בנין שבונה מעט מעט אבל בשני בני אדם שפורסין תחלה ואחר כך נותנין על גבי קינופות אין זה כבנין שאין דרך בנין לעשותו כולו בבת אחת', ואולי מסיר כלי דמי יותר לכך ואין זה דרך בנין, משא"כ לתת כיסוי שעושה אוהל, ועיין בספר הלכות שבת בשבת (פי"ז הערה 54) שמאריך לתרץ זאת. **עוד יש לתרץ** דהנה כת' השעה"צ (סקכ"ז) דאין לסתום הארובה, ואף שהמחיצות עשוייות מבעו"י, אפשר כיון דמכוון לסתום עדיף טפי מקדירה ע"פ כירה, וסברא זו רמז המג"א עכ"ד, ומבואר דאף שמדין קדירה הוכיחו הראשונים דין זה, מ"מ לאו כללא הוא, אלא שמוכח מהתם דהיכא שלא עושה המחיצות מותר, אולם אם מכוון להדיא לאוהל אסור, ואפשר דחילוק זה הוא גם לענין סתירה, דהיכא שמוריד הסדין מהמיטה כיון שמיטה מחשבינן לה [כשיש מחיצות] לצריך לאויר שתחתיו ובא לסתור זאת חמיר טפי מהורדת קדירה מכירה, ואף שלענין לתת השוו דין מיטה לכירה, לענין סתירה שסותר כל האוהל חמיר טפי היכא שמכוון לסתירה וכנ"ל.

**המ"ב** (סקמ"ח) הביא דברי הח"א ד**מגירת שולחן אסור** להחזיר, ובשעה"צ (סקנ"ו) הביא דברי הקיצוש"ע שהק' והרי קודם עשה את הגג ואח"כ את המחיצות, ותי' השעה"צ דהרי הרי עשה כסדר ואין בזה שינוי. אך אכתי צ"ע שהרי עושה **רק המחיצות ולא עושה גג** כלל בשבת. **והחזו"א** (סי' נב סקי"ד) פליג על דין הח"א משו"ה. **ואפשר לומר דהרי אהל** חשיב כשצריך לאויר שתחתיו, וא"כ כ"ז שלא משתמש כלל באויר, לא חשיב גג, וא"כ **השתא עושה גם את הגג לאהל**, וכעין דברי המגיני שלמה לעיל, וכן מבואר קצת בט"ז (סקי"א) [לענין כלי שא"א להשתמש בתוכו משום שיפול לתוכו דברים, וא"כ כשעושה את הגג חשיב עושה גם המחיצות]. ולפי"ז **מגירה תוך ארון ודאי מותר שהרי הגג כבר חשיב** גג קודם ולא עשה גג, ודלא כדכת' בשש"כ (פכ"ד הערה פט).

**שיעור רחבה הרבה:** יש פוסקים שרצו להוכיח שהרי סתם חבית מבואר דאינה רחבה כ"כ וכן תיבה, וכן בתוס' ביצה מבואר דסתם מטה לא חשיבא רחבה, וא"כ בעינן כלי רחב יותר ממטה רגילה. אולם שמעתי ממו"ר הגרחפ"ש שלא דמי וכל כלי לפי מה שהוא דומה לאוהל, ו**סיר רחב מאד כמו סיר ציבורי גדול חשיב רחב** ולא שייך לדון לפי רוחב מטה, וכעי"ז מבואר בדברי החזו"א (דינים והנהגות פי"ג כב) דחשש ש**כיסוי בית הכסא חשיב רחב** כשאין צירים.

**כת' הגרשז"א** (שש"כ פכ"ד הערה עב) דאם **יש לו בית אחיזה** מותר, וכדין כיסוי בור ודות. **אולם מקו' הראשונים הנ"ל** על דברי תוס' מכיסוי בור ודות משמע שאפילו כה"ג שיש לו בית אחיזה מ"מ הכא אסור. וכעי"ז לכאורה נסתרים דברי הגר"ז שם שכת' להתיר דאף שלא בעינן דווקא כיסוי שאינו מיוחד [כדברי הט"ז] מ"מ כלי שמתוקן לכך ותיקונה מוכיח שהיא עומדת לכך לא נראה כאהל משא"כ שמכסה בבגד אף שמיוחד לכך מ"מ אין בו תיקון המוכיח כן יעויי"ש, אולם להנ"ל מדברי הראשונים משמע דאף בית אחיזה אסור, וא"כ ק"ו בהא.

**מסקנת הדברים לענין סיר** אם הוא רחב אסור בכל אופן, והמ"ב (סקמ"ט) כת' דנכון להחמיר כשיטת רש"י והנוהגים להקל אין למחות בידם, ואם הוזיז את הסיר אסור בכ"א. **ומ"מ יש בזה כמה צירופים להקל**, א, דיש ראשונים שמתירים הכל, והמ"ב כת' דהסומך עליהו אין למחות בידם, ב, שיטת הט"ז ודעמיה דדווקא כיסוי שאינו מיוחד לכך, ג, שיטת הגר"ז שכלי שמיוחד רק לכך מותר, ד, שיטת הגרשז"א דבית אחיזה מתיר. ה, דברי הגרעק"א דדווקא שצריך לאויר שתחתיו כגון יין, ו, שיטת החזו"א שהוזזת קדירה לא חשיבא כבנית מחיצות. ואף שבכל הנ"ל עיקר ההלכה לא כך, ודאי דמי שנוהג כך יש לו על מי לסמוך, ויש פתרון לתת קודם המכסה או לא לכסות את כל הכלי או לכסותו במקום שהיה ואח"כ להעבירו למקום אחר.

##### מלאכת צידה

**סעיף א**

**מתני' דף קו. רבי יהודה – גמ' קו: כל היכא דליכא עוקצי**

**כת'** רש"י (ד"ה הצד) דאם הכניסו לבית לא חשיב צידה שיוצא דרך חלונות, ויעויין בפני יהושע (ביצה דף כג: ד"ה והא) [שביאר דרש"י פי' כך לפי ההו"א שלאו בציפור דרור איירי והטעם משום חלונות יעויי"ש] וברש"ש מש"כ בדברי רש"י, והב"ח (ד"ה ואיכא) ביאר דהגמ' אזלא לשיטת חכמים, אולם לר"י הכל תלוי אם יכול לברוח, וצ"ע דבגמ' מבואר דבית דמתני' לאו משום שיכול לברוח אלא במקורה עיין בפרמ"ג (משב"ז סק"א), ועיין בט"ז (סק"א) מש"כ בזה.

**כת' הטור והשו"ע** דאם צד למקום שאינו ניצוד בו פטור, והיינו שאפילו שאינה צידה מ"מ אסור מדרבנן, וצ"ע אם אף שהכניסו ל**עיר מוקפת חומה** חשיב צידה מדרבנן, או שכה"ג לא צידה כלל היא וצ"ע גדר הדבר, וכת' החו"ש (ח"א פטו סק"ב) דגדר הדבר **כ"ז שמרגיש שהצבי נמצא בשליטתו** אסור מדרבנן, אולם פחות מכך מותר. והוסיף שם דלקרב הצידה אסור מדרבנן, וא"כ אם נמצא במקום גדול שאסור מדרבנן ומכניסו למקום קטן יותר אף שאכתי אינו ניצוד מדאורייתא, מ"מ אסור מדרבנן.

**חד שחיה**, כת' המ"ב (סק"ד) דהיינו ריצה אחת שאינו צריך לינפש קודם שיגיענו, כת' בחו"ש (שם סק"א) דהיינו באדם בינוני שיודע לצוד בכוחות בינוניים, ודן בדין אדם שהוא גדול בכוחו האם כלפיו חשיב צידה. ומוסיף דחד שחיה היינו בלא תחבולות אלא בפעולה אחת.

**כת' המ"ב** (סק"ה) 'ובזמן הקור שיש צער צינה או צער אחר כתב הח"א (כלל ל סעיף ב) דמותר לנעול אם אין כונתו רק להציל מן הקור ואינו רוצה כלל בצידת הצפור כיון דאין בו צידה דאורייתא אף על גב דהוי פסיק רישיה בדרבנן אבל בשאר חיה ועוף דשייך בו צידה דאורייתא בבית אסור אף על גב שאינו מכוין כלל דהוי פסיק רישיה', ומבואר **דפס"ר באיסור דרבנן מותר במקום צער**.

**סעיף ב**

**גמ' דף קו: ת"ר הצד**

**בגמ'** סומא וישן חייב חיגר זקן וחולה פטור, והחילוק אם עבידי לרבויי או לא, ובדין חולה יש סתירה אם יש איסור צידה ותי' הגמ' הא בחולה מחמת אישתא הא מחמת אובצנא. והוסיפו הראשונים ד**קטן דינו כזקן** [רמב"ם (פ"י משבת הכ"ד) והמאירי (ד"ה הצד) ע"פ דברי הירושלמי (פי"ד ה"א) ועיין במ"ב (סק"ח)].

**מהו עבידי לרבויי:** וביאר רש"י (ד"ה סומא) דעבידי לרבויי היינו שכשמרגישין יד אדם נשמטין, אולם הר"ן [מיוחסות] (ד"ה הני) פי' דרבויי לשון מארב, דהיינו בסומא וישן צריך הצייד לארוב להם משא"כ בחולה וזקן. וכן מבואר בפי' ר"ח והערוך (ערך דב).

**מח' הראשונים האם אישתא חייב ואובצנא פטור או להיפך וטעם הדברים:** כת' רש"י דחולה מחמת אובצנא אין צידה שהוא עייף ואינו יכול לזוז ממקומו ונצוד ועומד הוא, אולם מחמת אישתא חייב, וביאור הפסקי רי"ד דאם חולה מחמת קדחת, מ"מ מתחזק ובורח הוא, אולם אם היה עייף שרדפו אחריו עד שאינו יכול לזוז פטור. ובעצם הדין הרמב"ם והרי"ף והרא"ש השמיטוהו, [והדרישה (סק"א) כת' דהטור השמיט דין זה דאין דרכו לחלק בין החייב לפטור ובב"ח (ד"ה צד צבי) תי' באופ"א בדברי הטור אולם תמה מדוע השמיט זאת הרי"ף, ועיין בט"ז (סק"ב) ובפרמ"ג (שם)], וכת' המאירי (ד"ה הצד) דאין הפרש בחולה מחמת מה הוא חולה לעולם פטור, אולם ברמב"ם (הכ"א) מבואר להיפך דס"ל דלעולם חולה חייב וכדין ישן. וכ"כ הר"ח (ד"ה הצד צבי) כת' דחולה מחמת אובצנא פטור דלא בעי רבויי. אולם המגיד משנה (הלכה כא) כת' בשם הר"ח דפי' להיפך דאובצנא שהיו עייפים מחמת כלב או דבר אחר חייב, והן הן דברי הרמב"ם בדין המשלח את הכלבים, וצ"ע בדבריו שבר"ח לפנינו איתא להיפך, וכן צ"ע מהיכא דייק כך בשיטת הרמב"ם, והרי ברמב"ם סתם שכל חולה חייב, וסתמא דחולה היינו מחמת אישתא ולא מחמת עייפות. אולם כדבריו דייק הב"י (ד"ה צד צבי) דהרמב"ם ס"ל דאובצנא חייב. ונראה מדבריהם דחולה סתם היינו מחמת אישתא ובזה סתם הרמב"ם שפטור, אולם עייפות זהו דין הרמב"ם במשסה את הכלב שחייב.

**שיטת השו"ע**: נח' האחרונים בשיטתו אם ס"ל כרש"י או כר"ח, הט"ז (סק"ב) כת' דחולה דומיא דזקן, והיינו שאינו יכול להישמט מחמת עייפות, וכת' הפרמ"ג (שם) דדברי המ"מ תמוהים דהרי בשיסה את הכלבים איירי כה"ג שהיה יכול לרוץ ועייפו אולם עייפות אימא דפטור, ולהכי פסק השו"ע כרש"י, וסמך חולה לזקן, אבל הרמב"ם (הכ"ד) סמכו לחיגר, משמע אישתא דהיינו שיכול לילך קצת. אולם הגר"א (סק"ד) כת' דהשו"ע פי' כדברי הר"ח והרמב"ם דאובצנא חייב וכדין המשסה שכת' הרמ"א. וכן כת' הביאור הלכה (ד"ה או חולה).

**כת' הערוך** (ערך אש) דאישתא עדיין יכול לרוץ אולם אובצנא אינו יכול לרוץ, ופי' אחר להיפך דאישתא היינו חולה ממש ואינו יכול לרוץ, אולם אובצנא דהיינו שנטרח הקיבה ונצטנן יכול לרוץ. והנה לדברי רש"י מבואר דפטור היינו כשאינו יכול לרוץ כלל [אובצנא], ואם יכול לרוץ חייב [אישתא] וכפי' הראשון, וצ"ע אם הר"ח והרמב"ם יפרשו כפי' השני. וכת' הביאוה"ל (שם) דאפשר דהר"ח מודה לרש"י כשעייף כ"כ שאינו יכול לזוז כ"כ, ומחלק הר"ח אם יכול לזוז קצת חייב, משא"כ חולה, ובב"י משמע דאיירי בכל גווני ותמה הביאוה"ל מ"ש מחיגר וזקן, והביא דכן משמע בא"ר ובמחצה"ש ובנ"א, והוכיח הביאוה"ל דלא תלי בעובר לאחר זמן מדין חגבים בשעת הטל.

**מסקנת הדברים:** אם הבע"ח לא יכול לזוז כלל אסור מדרבנן, ואפשר דיש שיטות שחייב, ואם יכול לזוז מעט כגון זקן או חולה י"א דפטור וי"א דחייב, וצ"ע גדר הדבר ביכול לזוז מעט, וכת' המ"ב (סק"ז) דהיינו שלעולם יכול להגיעו בשחיה אחת. [ודייק כן מהפרמ"ג (משב"ז סק"ב) שכת' דהרי"ף השמיט דין זה דסמך על מחוסר צידה, ומוכח דמחוסר צידה וזקן וחולה היינו הך, וא"כ השיעור הוא שחיה אחת, אולם צ"ע דהכא פטור אבל אסור (ביאוה"ל ד"ה אין במינו) ודבר שנמצא בתוך מקום מחוסר צידה מותר כלקמן סעיף יב, וע"כ לחלק בין דבר שכבר ניצוד בער"ש או ממילא, לבין דבר שלא ניצוד אך בעצם אין לו חירות כ"כ שכה"ג דמי לצידה ואסור מדרבנן, וא"כ הדרא קו' לדוכתא מדוע השמיט זאת הרי"ף].

**דין בע"ח איטי:** והנה במתני' לקמן (קז.) דשאר שרצים הצדן לצורך חייב, וכת' רש"י (ד"ה ושאר) דהיינו תולעת נחשים ועקרבים, וחזינן דתולעת יש בה צידה מדאורייתא, וכ"כ הרע"ב (פ"ח מ"א ד"ה ושאר) ורבינו ירוחם (נתיב י"ב ח"י דף פ ע"ג) דשאר שרצים היינו תולעת וחלזונות ועקרבים. ומשמע דאף מיני בע"ח שאינם יודעים לברוח ובכל מקום שהם אפשר לתופשם מחמת איטיותם, מ"מ יש בהם צידה מדאורייתא, וביאור הדבר מסברא דזוהי החירות שיש להם ואם האדם לא יראה אותם או לא יתפשם כעת יברחו למקום שלא ימצאם, והא שהולכים לאט לא מגרע כלום, וכדין חיוב באדם מהיר יותר מהם שלא נימא דאין בהם צידה, ועיין בתורת המלאכות (צד סק"ק) שהביא כן בשם הגרנ"ק, וע"ע בארחות שבת (פי"ד הע' כא). אולם בשש"כ (פכ"ז אות מד) דבע"ח שחולה זקן וקטן אסור מדרבנן, (אות מה) אולם בע"ח שבנקל אפשר לקחתם ואין דרכם לברוח כגון נמלה וצד לא שייך איסור צידה אף מדרבנן [אך אסור משום מוקצה], ועיי"ש בהערה (קנד) מה שביאר בזה וצ"ע בדבריו. ומקור דבריו בתוס' רי"ד (חגיגה יא) שכת' וז"ל 'ואם זה הוא החומט מאי צידה שייכא בי' שהוא ניצוד ועומד ואינו יכול לזוז כ"א מעט ביותר'. ואולי אפשר לחלק בין בע"ח שלא זזים כלל או מעט ממש שגם במשך זמן רב לא יכולים לברוח, משא"כ צד וכדו' שאם אדם לא יתפשם, תוך זמן לא רב יברחו למקום אחר וצ"ע.

**דין משסה כלב:** כת' הרמב"ם (שם הכ"ב) 'המשלח כלבים כדי שיצודו צבאים וארנבים וכיוצא בהן וברח הצבי מפני הכלב והיה הוא רודף אחר הצבי או שעמד בפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו הרי זה תולדת הצד וחייב, וכן העושה כדרך הזו בעופות', והרמ"א (סעיף ב) הביא דין זה דהמשסה כלב אחר חיה בשבת חייב, ודייק המג"א (סק"ד) מדברי הרמב"ם דדווקא כשהוא עצמו עשה מעשה חייב, ומה שהביא הכלבו [שהוא מקור דברי הרמ"א] שהוי צידה אף בלא מעשה היינו לאיסורא בעלמא, וכן דייק המעשה רקח (שם) בדברי הרמב"ם. וכת' המ"ב (סק"י) דטעם הרמב"ם משום שכך דרך הציידים, וביאר בשעה"צ (סקי"ג) דמשו"ה לא חשיב שנים שעשאוה וכמסייע בעלמא [ועיין בפי' בני בנימין על הרמב"ם שם שהק' כך]. ועיין בביאור הלכה (ד"ה הוי צידה) מה שכת' בכוונת הרמ"א. ומה שכת' בסו"ד מדברי התוספתא (פי"ב ה"ב) שצד הראשון ונתנו לשני הראשון חייב והשני פטור, ומשמעות הדברים שהשני פטור אבל אסור אף שלא עשה מעשה צידה כלל, וצ"ל שהוא ממשיך את מעשה הצידה, וצ"ע אם ה"ה מכלב.

**סעיפים ג ד**

**כת' הב"י** ד**דבורים הוי דבר שבמינו ניצוד**, והק' האחרונים דבגמ' ביצה דף לו: מבואר דהוי דבר **שאין במינו ניצוד**, וביאר השעה"צ (סקט"ו) דברי הב"י דמסקנת הגמ' דהוי דבר שבמינו ניצד, ודייק מדברי הגר"א דפליג וס"ל כדברי האחרונים דהוי דבר שאין במינו ניצוד. ועיין בביאוה"ל (ד"ה אין במינו) בדין חגבים. והגדרת הדברים למעשה צ"ע, דהרי דבורים ודאי היו צדים אותם שהיו עושים דבש, ומ"מ מבואר ד**רוב האחרונים** ס"ל כפשטות דברי הגמ' דחשיב אין במינו ניצוד, וצ"ע במיני עופות וחיות בזמנינו לענין זה.

**איתא בגמ'** (לעיל דף מג. וביצה דף לו:) 'פורסין מחצלת על גבי כוורת דבורים בשבת בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים ובלבד שלא יתכוין לצוד', וכת' תוס' (ביצה לו: ד"ה אלא) דרש"י פי' דאם מכסה כל החלונות לר"י אסור ולר"ש שרי, והק' תוס' והרי הוי פס"ר ומודה ר"ש, ולכך ביאר הר"ר משה מאייבר"א דמיירי שיש חור קטן בכוורת אך אינו נראה ולא הוי פס"ר, ולר"י בעי חור גדול שיהא נראה לדבורים. וכן הביא המרדכי (רמז שיח) דאם יש זבובים בתיבה אסור לסוגרה אם לא יניח ריוח גדול שיכולו לצאת, וכן הביא האגור (סי' תעא) בשם בעל התרומות, [וכן הביא הריטב"א (ד"ה כתב) דאסור משום פס"ר בדרבנן ואע"פ שהיא גם מלאכה שאצל"ג ואינו מתכוין ולא אכפת ליה מ"מ אסור] אולם האגור פליג וס"ל דא"צ לדקדק בזה שהרי כשיפתח לתופסם יברחו לו. וכ"כ הטור דדבורים בכוורת איירי שהיא קטנה וניצודים בה, והתם נמי איתא שלא יתכוון, משמע דאם אינו מכוון שרי. אולם הב"י פליג על הטור וס"ל דע"כ איירי בלא פס"ר דאי הכי אסור. ומ"מ כת' הב"י דשאני כוורת דזבובים ניצודין בה אבל זבובים בתיבה לא הוו מקום צידת, א"נ שלא אסר אלא בדבורים שהוי דאורייתא, אבל זבובים שהוי צידה דרבנן שאין במינן ניצוד אפשר להקל, ומ"מ מחמיר הב"י כיון דנפק מפומיה דבעל התרומה. [וחזינן דלדינא החמיר אף בפס"ר בדרבנן וצ"ע מלעיל סי' שיד]. ויעויין בב"ח ובט"ז (סק"ג) ובשאר האחרונים ביאור דברי הטור ובעל התרומות.

**והרמ"א** (סעיף ג) הביא דין זה היכא דהוי פס"ר דאסור, והביא שיטת הטור בשם י"א. וכת' המג"א (סק"ז) דהרמ"א כת' תיבה קטנה, משמע גדולה שאינו יכול לתופסה בחד שחיה מותר, וביאר השעה"צ (סקי"ח) [ומקורו בפרמ"ג (שם)] דאף דהוי איסור דרבנן, מ"מ כיון שהוי דבר שאין במינו ניצוד וא"כ **הוי תרי דרבנן במקום פס"ר ומותר**. ובשעה"צ (שלז סק"ב) הוסיף דכל ההיתר של הרמ"א הוא משום שהוי תרי דרבנן בפס"ר דלא ניחא ליה שרי, ויעויי"ש בדין תרי דרבנן. אולם שם מבואר שלא התיר כ"כ לולי צירוף השיטות שלא גזרינן כלל, וביאור הדבר דאיתא לעיל (סי' שיד סקי"א) שנח' האחרונים בדין פס"ר דלא ניחא ליה בדרבנן, והמ"ב מכריע שרק במקלקל במלאכה שאינה צריכה לגופה ועושה זאת כלאח"י שרי, ואף שסגי לכאורה במלאכה שאצל"ג דהוי תרי דרבנן להתיר, ומוכח דחלוק הדין אם בעצם הדבר לא הוי מלאכה דאורייתא, או שיש היתרים כגון מקלקל כלאח"י וכדו'. ועיין בחזו"א (סימן נב סקט"ו) שג"כ ביאר כן דברי הרמ"א, אולם הוסיף (סימן סא סק"א) דהיתר תרי דרבנן אינו מוכרע ואין לו מקור בגמ' יעויי"ש. ועיין בזה במ"ב (סי' שמ סקי"ז ושעה"צ סקכ"ב) לגבי אכילת עוגה עם אותיות, שכת' דאף דהוי פס"ר בדרבנן, אסור כדאיתא בסי' שטז סעיף ד, והביא דאף דהדגול מרבבה (גיליון המג"א סק"ז) התיר, סמך על כך המ"ב היכא ששובר דרך אכילה, וכת' השעה"צ דבפרמ"ג (שטז אש"א ז) היקל יותר מזה, וכ"ש בכאן שהוי עונג שבת, ומבואר דלא סמך על הדג"מ לחודא, וטעמא כהנ"ל דצירף היתר מקלקל וכלאח"י ובזה לא היקל הפרמ"ג. וכן בהרבה מקומות היכא דהוי מקלקל וכלאח"י שלא התיר אלא כדלעיל בסימן שיד. [ונראה דבד"כ היכא שיכול להגיע לאיסור דאורייתא לא היקל, אולם במקום שאיסורו מדרבנן לא מטעם שינוי וכדו' אלא שבעצם המלאכה אין בזה איסור דאורייתא, אפשר להקל בתרי דרבנן].

**הט"ז** (סק"ז) ביאר דברי הטור דכ**שיפתח יברחו**, אולם הב"ח פליג על דין זה, וכ"כ המג"א (סק"ח) ויעויין במ"ב (סקט"ז) שמחמיר כדברי הב"ח והמג"א. **וצריך לבאר מדוע** מחמירים ואף שהרי ודאי יברחו. ומ"מ אף הט"ז מודה בדבורים שהרי ודאי יכול לתפוס אחד מהם, וחזינן דאף שאינו יכול לתפוס דבורה מסויימת מ"מ חשיב צידה, ועיין בחזו"א (סי' נב שם) דביאר באופ"א החומרא דדבורים, שאף שיפתחם יברחו, מ"מ כשהם בתוך התיבה חשיב צידה שיש בהם שימוש לדבש משא"כ זבובים שאין לו שימוש בתוך התיבה, ומבואר בדבריו שאסור כן אף היכא שאינו מתכוין לדבש ודו"ק.

**ספק פסיק רישא:** כת' הט"ז (שם) שמ"מ אם מפריח את הזבובים שרואה בעיניו שרי דהוי ספק פסיק רישא ושרי, וכת' הביאוה"ל (ד"ה ולכן) דמסברא אפשר להיפך דהרי אם יש כאן זבובים הוי איסור דאורייתא והוי ספק בדאורייתא שהרי הספק הוא אם יש כאן זבובים, משא"כ בספק יעשה חריץ, שהוא תוצאה אחרת מהמעשה כה"ג יש להתיר דאינו מתכוין, משא"כ בענינינו דעצם הנעילה היא ספק מעשה צידה, [ויש לעיין שאפילו אם יש זבובים כיון דאינו מתכוין הוי פס"ר דלא ניחא ליה שאינו אסור אלא מדרבנן [מ"ב ס' שכ סקנ"ג] לענין שבת, א"כ הוי ספק דרבנן]. ומחלק הביאוה"ל בין ספק פס"ר לשעבר דע"ז התיר הט"ז לספק פס"ר דלהבא דאסור וכגון מטה וכסא שספק אם יעשה חריץ וכל כה"ג. ומביא דברמב"ן (מלחמות דף יט:) והמאירי (בסוגיא שם) מבואר כדברי הט"ז, דכת' להתיר בספק שמא כבר היה צרוף מעיקרא. אולם למעשה המ"ב (סקט"ז) סמך על הט"ז רק באיסור דרבנן, וכן משמע בביאוה"ל (ד"ה ויש מקילין), וכ"כ התוספת שבת (סק"ז). והביא דברי הגרעק"א (יור"ד סי' פז הג"ה סעיף ו) דדן בדברי הט"ז יעויי"ש. והנה השערי יושר (שער ג פרק כו אות תרכד) כת' דספק פס"ר הוא ספק דאורייתא לחומרא, והוכיח מדין מכבד דהוי מח' אם הוי פס"ר, וכי אדם יודע יותר מהתנים, אלא ודאי שאסור, ואף שהרמב"ן התיר התם משום שיש כמה ספיקות אצל בנ"א יעוי"ש, אולם לדברי הביאוה"ל שפיר החילוק בין פס"ר להבא לפס"ר לשעבר. וטעם הדין בכ"ז עיין בשביתת השבת (כללי מלאכות שבת ס"ח) ושו"ת מלמד להועיל (אבהע"ז ס' קב). ובספר תורת המלאכות (צידה עמ' קטו) הק' מדוע המ"ב (סי' שיח סק"פ) פסק כדברי הרמב"ן אף לענין דאורייתא, ותי' בשם הגרנ"ק דהתם סמך על ספק פס"ר להבא.

**והנתיבות שלום** (כללי מלאכת מחשבת סי' י אות ו) העיר מדברי הביאור הלכה לקמן (סי' שכ"ו סעיף ט ד"ה בדברים) שהחמיר ברחיצה בדברים שספק אם משירים שער. ואולי יש לחלק בין דברים שידועים לאחרים וא"כ הוי פס"ר רגיל ורק הוא לא יודע, לבין היכא שהמציאות בעצם לא ידועה. ובספר **תורת המלאכות** (צידה עמ' קטו) **תי' באופן פשוט** דהרי התם הוא ספק דאורייתא והמ"ב לא סמך על היתר זה בדאורייתא, ולפי"ז ביאר דברי המ"ב (סימן רנד סקי"ז) בספק האם הגחלים לוחשות, שלא אמרינן ספק פס"ר, משום שהוא לענין דאורייתא.

**ובשו"ע הרב** (קו"א סי' רעז סק"א) כת' דאף לדברי הט"ז כ"ז בשעת הספק בלבד, אולם אם יש לחוש שמא יהיה ודאי אח"כ אסור, וכדוגמת פתיחת דלת בפני נר, חיישינן שמא כשפשט ידו לפתוח היה רוח חזקה, ונמצא שהוי ודאי שיכבה, וה"ה גבי אשוויי גומות כה"ג, [ומה שהו' לו בשו"ע שם, תי' הביאוה"ל (שם ד"ה שמא) דהוי קרוב לפס"ר, ועיין בשעה"צ (סימן שכ סקמ"ט) ובמה שכת' שם בשם העול"ש, ועיי"ע במ"ב (סימן שכח סקקנ"א) ובביאוה"ל שם] ועיין באבני נזר (אור"ח סי' רנא) מה שכת' בזה. והחלקת יואב (סימן ח) הוכיח מהרמ"א (סי' רנט סעיף ז) דספק אם נתבשלו הקדירות ואסור, [וצ"ע דהתם הוי מתכוין ולא פס"ר, ואף אם הוי פס"ר מ"מ ניחא ליה] והאריך להוכיח זאת ונשאר בצ"ע על דברי הרמב"ן.

**כת' המג"א** (סק"ט) להוכיח מדין זבובים שאין במינם ניצודים ומ"מ אסור בפ"ר, וחזינן **דפ"ר אסור אף בדרבנן**, ובפרמ"ג (שם) רוצה לחלק בין פס"ר **דלא ניחא ללא אכפת ליה**, ובביאור הלכה (סי' שכ ד"ה דלא ניחא) הביא דברי תוס' דאף לא איכפת ליה מותר. ובביאור הלכה (סעיף ג ד"ה ויש מקילין) צירף דברי הפרמ"ג להתיר היכא **דלא ניחא ליה**.

**סעיף ה**

**מתני'** (דף קו:) אחד נעל בפני הצבי חייב שנים פטורים, לא יכול אחד ונעלו שנים חייבים, וילפינן לה לעיל (דף צב:) מדכתיב 'ואם נפש אחת תחטא.. בעשותה, עד שתעשה כולה ולא העושה מחצה.

**וביאר רש"י** דאם שניהם יכולים פטורים משום שחשיב שעשה מחצה [רשב"א (דף צג. ד"ה לכך)] **ולאו אורחיה**, אולם (ד"ה זה אינו) כשכל אחד לא יכול לבדו אורחיה בהכי, וכ"כ הר"ן (דף לה: ד"ה חייבין). אולם הריטב"א (ד"ה זה אינו) הביא **ב' ביאורים** בזה, דהר"ם פי' דבזה יכול כ"א **לא עושה בכל כוחו** והוי שנים, אולם כשאינו יכול כ"א עושה בכל כוחו וחשיב כעושה הכל, ואחרים פי' דכל היכא שהמלאכה **תלויה בכ"א מהם אחשביה קרא לכ"א** כאילו עשה הכל.

**ובגמ'** (דף צג.) דזה יכול וזה אינו יכול היכול חייב, דאי זה שאינו יכול מה עביד, אמר ליה ד**קא מסייע בהדיה** אמר ליה **מסייע אין בו ממש**, וכת' רש"י (ד"ה אין בו) דאין בו ממש ומשו"ה לא חשיב מידי ולא מיפטר אידך, ומשמע בדבריו דלר"ה המסייע חייב והיכול פטור, ורק מטעם שמסייע לא חשיב מידי לא יכול להחשיב את היכול לשנים שעשאוה. והנה הק' כל הראשונים וכדלקמיה כיצד הו"א דהיכול גריע ממי שאינו יכול והרי ודאי הוא עיקר המלאכה, ואולי ביאור דברי רש"י לשיטתו דמטעם אורחיה ולאו אורחיה קאתינן עלה, וא"כ אם מסייע יש בו ממש א"כ היכול עשה שלא כדרך שהרי נעזר בסיועו של אחר, והאינו יכול בשבילו זה דרך, אולם אם מסייע אין בו ממש א"כ כאילו אינו וא"כ היכול עשה כדרך.

**ולתרץ** הקו' מה ההו"א דהאינו יכול חייב, כת' תוס' (ד"ה הי מנייהו) דההו"א ששניהם יתחייבו, והבעל המאור (דף לה:) הביא שיטה זו בשם י"א, וביאר טעמם דאל"ה מה ההו"א דמשום שמסייע יש בו ממש הוא יתחייב יותר מן העושה עיקר המלאכה, אולם כת' בעה"מ דהו"א דזה שאינו יכול נותן כל כוחו טפי מהיכול שנותן מקצת כוחו, וקמ"ל שאין בו ממש והיכול עושה הכל. וזהו כביאור הריטב"א הנ"ל שתלוי כמה כוח נותן, ויעויין ברמב"ן (ד"ה הי) דהביא יש מפרשים שרוצים לומר שתרוויהו חייבים, אולם בשם ה"ר משה ב"ר יוסף פי' כדברי המאור, ומסיים הרמב"ן 'וזה לשון הרב שמצאתי בחדושיו ואין הטעם שאמר שאינו יכול חייב שעושה בכל כחו מחוור אלא הטעם בזה אינו יכול וזה אינו יכול שהמלאכה כולה תלויה בכל אחד' [וכטעם הב' דהריטב"א הנ"ל]. והרשב"א (ד"ה הי מנייהו) הביא הדברים אולם הק' מדברי רבי יהודה ור"מ יעויי"ש, ולכך פי' הרשב"א דלרב המנונא שניהם חייבים, ופי' דזה יכול וזה אינו יכול היכול חייב דבדידה קרינן ביה יחיד שעשאה, וכיון שהיכול חייב א"א לפטור את השני משום שנים שעשאוה דא"כ אף היכול ליפטר וכיון שכן מחייבים מיהו משום מסייע, ואמר ליה ר"ח דאין בו ממש ופטור. והריטב"א (ד"ה אמר מר) הביא פי' זה וכת' ואין דעתי נוטה בטעם זה. ופי' דהפטור דשנים שעשאוה הוא רק משום שהם שותפים במלאכה, אולם כ"ז שאינם שווים כ"א עומד לעצמו, וא"כ כ"א עושה מעשה לעצמו.

**כת' תוס'** (דף צג. ד"ה אמר מר) דזה אינו יכול היינו אף אם היה בעל כח הרבה אלא ש**נושא הקורה בכה"ג שאלמלא האחר לא היה נושאה לבדו כגון באצבע** או תופסה בענין שאינו יכול לנושאה כך לבדו, דמה לנו שכוחו גדול, כיון דהשתא אינו יכול לנושאה, ו**כ"כ הרמב"ן** (דף צב: ד"ה זה יכול) דתלוי באחיזה זו שהוא אוחז בה עכשיו וכת' וזה פי' נכון, **וכ"כ הרשב"א** (ד"ה זה יכול) והריטב"א (ד"ה זה יכול). ועיין במהרש"א מה שכת' בזה, ומה שכת' השפ"א דזה א"י וזה א"י חייבים משום דאורחייהו, א"כ כה"ג שיכול אלא שנושא בצורה שאינו יכול, ודאי פטור, ועיי"ש מה שכת' בדברי המהרש"א, דבריו תמוהים, דכי איירי שנושא בשינוי דווקא, וכה"ג נושא כדרך, וצ"ל דכוונתו דכיון שיכול לנשא לבדו בצורה אחרת א"כ עצם זה שנושא ע"י אחר זהו שינוי, וגם זה צ"ע דהרבה פעמים מחמת סיבות רבות עושים כך שכך יותר קל וכדו', וכן מוכח בביאוה"ל (ד"ה אין אחד) דכת' דכה"ג חשיב אינו יכול וחייב.

**מסייע אין בו ממש:** כת' תוס' (ד"ה אמר רב זביד) דכן איתא בביצה (דף כב) לענין חולה שאין בו סכנה שמותר ע"י גוי אף היכא שמסייע, והק' סתירה בשיטת רב זביד, ויעויי"ש מה שתי' בזה. והט"ז (סי' שכח סק"א) הק' סתירת הסוגיות בזה לענין ניקף, וחילק בין מסייע קודם המלאכה שמזמין את שערו להקיפו בזה שמתחיל את המלאכה יש בו ממש משא"כ בסוגיין, ולפי"ז אוסר לקצוץ צפרניים לצורך טבילה בשבת ע"י עכו"ם משום שכה"ג מסייע יש בו ממש. אולם המ"ב (שם סקי"א) הביא שהרבה אחרונים [ש"ך בנקודות הכסף והחמד משה ואליה רבה והחיי אדם וכן מסיק הריטב"א בחידושיו בשם הרמ"ה – שעה"צ סק"ט] פליגי על הט"ז וס"ל שבכל גווני אין בו ממש ומותר. ושם בריטב"א (מכות דף כ: ד"ה במסייע) כת' לחלק בזה בין היכא שמסייע סיוע גדול שמזמין לו עצמו בשערו, משא"כ מסייע קצת שאין בו ממש, והוסיף בשם הרמ"ה שניקף חייב שגם עליו נאמר הלאו, ובעינן שיסייע דאל"ה אינו לוקה שאין בו מעשה, א"כ לענין זה די במעשה כל דהוא. ולפי תי' זה אפשר דאפילו מסייע גדול אין בו ממש. וכן מסיק המ"ב (סימן שמ סק"ג) לענין גזיזת צפרנים ע"י עכו"ם בשבת.

**וצ"ע** שבסוגיין כל הדין נאמר לענין חיובו של היכול, אולם לגבי האינו יכול עצמו כת' המ"ב (סקכ"ב) דלגבי הראשון חשיב מסייע וא"כ רק הראשון עשה הכל, אולם הוא עצמו פטור אבל אסור. והנה המג"א (סק"י) הביא כך בשם הרמב"ם (פ"א משבת הט"ז), וביאר הפרמ"ג (שם) דהרמב"ם סיים והשני אינו חייב כלום, וכת' הרמב"ם (שם הלכה ג ד) דאינו חייב כלום היינו שאין מכין אותו אולם אסור מדרבנן [ובמ"מ (שם ה"ד) כת' שכוונת הרמב"ם שבענינים אלו אין לומר בהם מותר ורשאי, והכס"מ (שם) כת' דאין מותר לכתחילה אבל יש צד איסור בעשייתו אלא שאין מכין אותו ועיי"ש באבן האזל]. וצ"ע א"כ מדוע בענין גוי וכדו' מותר לכתחילה. ואולי לדברי הריטב"א דיש חילוק בין סיוע גדול לקטן, הכא שעושה יחד עמו ממש פטור, משא"כ רק הכשר לגוי, אולם הריטב"א חזר בו מחילוק זה. והנה לשיטת **רש"י דהפטור דלאו אורחיה** אפשר לומר דכל מה שהגמ' החשיבתו למסייע כדי לבאר מדוע השני חייב, אולם הוא ודאי אין בו חיוב כלל, ולא משום דחשיב מסייע, וא"כ **'מסייע' חשיב רק לגבי חיוב השני, אפשר לומר א"כ שפטור אבל אסור**, אולם לשאר הראשונים הגמ' החשיבתו 'מסייע' לענין פטור עצמו, וא"כ **צ"ע שנימא שאסור מדרבנן**.

**כמה פרטים בדין שנים שעשאוה:** המקור חיים [אוצר מפרשים מכון י-ם סי' רסו] דן להתיר מחמר אחר עגלה עם **שני סוסים** מטעם שנים שעשאוה [כה"ג שכל סוס יכול בפ"ע וקשור לעגלה בצורה כזו שיכול לסחוב לבדו] וכל שפטור באדם מותר בבהמה, אולם כת' דפטור שנים שעשאוה הוא **רק לענין שבת, ורק לענין קרבן, אולם לענין לאו** לא ילפינן לה, אולם החת"ס (הגהות השו"ע סי' רסו מהכתב סופר) פליג וכת' דודאי גם בבהמה איכא לפטור זה, אף דבשאר איסורים ליכא, אולם כת' דבד"כ פעמים שאחד הסוסים לא מושך כראוי ואז הוי רק אחד שעשה יעויי"ש. והאור שמח (פ"כ משבת הי"א) כת' ג"כ דאיתא בירושלמי (שבת יא ב) דמושיט אף שהוא שנים חייבים משום שכך היה במשכן, וא"כ ה"ה לענין זה כדכתיב את ארבע העגלות ואת שמונת הבקר. אולם לדבריו מודה בעצם לענין חיובים אחרים דבהמה בשנים שעשאוה. ובהגהות הגרעק"א על הרמב"ם (פ"א הט"ז) דן ג"כ אם פטורים רק מחטאת או גם ממלקות.

ו**בבאר יצחק** (אור"ח סוס"י יד) האריך בדין שנים שעשאוה, ובסו"ד מביא דברי המקו"ח וכת' דיש לו עוד כמה ראיות לדבריו דשנים שעשאוה **אינו אלא פטור מחטאת אולם הוי איסור דאורייתא, וא"כ ע"י ב' גוים הוי רק שבות אחד ואין להתיר וחלילה להקל בזה.** ובציץ אליעזר (ח"ד סי' ד' אות י) כת' לדון דאולי כוונת המקו"ח דבכל איסורי שבת הוי רק מדרבנן, אולם באיסורים שאין בהם קרבן וכאיסור מחמר לא נאמר דין זה, וביד המלך (פ"א משבת הט"ו) מאריך בסוגיית שנים שעשאוה ומביא דברש"י (פסחים פה: ד"ה דעבד) משמע דבכל איסורי התורה איכא פטור זה, ושם (ד"ה ואולם לפי) כת' דבבהמה אין פטור זה, עוד חידש שם שהיכא **שאחד מהם אינו בר חיובא השני חייב** [וכ"כ האבני נזר (אור"ח סי עו) אולם האמרי בינה (דיני שבת לג) הביא דברי המהרי"ט אלגזי (שמחת יו"ט סי נט) שדן בזה, ומוכיח הא"ב מרש"י דפטור **דלאו אורחיה ואין נפק"מ בזה**, ומוכיח כן גם מתוס' יעויי"ש]. ויעויין בשו"ת הרשב"א (ח"א סי' כח) ובח"צ (סי' פב).

**סעיף ו**

**מתני' קו: ישב האחד – דף קז. סוף הפרק**

**רישא** פשיטא דהשני חייב שהוא גמר את הצידה, אולם לא כתוב מה דין הראשון, דבסיפא השני פטור ואמרינן בגמ' דמותר, וא"כ מה דין הראשון ברישא, והנה כת' הר"ן (מיוחסות ד"ה מתני) דהשני חייב שאולולי הוא הצבי היה יכול להמלט, ואע"פ שמהנהו הראשון שאם היה הולך היה הצבי בורח, לא אזלינן אלא אחר שעה של צידה, והראשון פטור, וכעי"ז כת' המאירי, ומשמע שהראשון פטור אבל אסור, ויעויין בתוספתא (פי"ב ה"ג) בחצר עם ב' פתחים ואחד נעל אחד והשני את השני השני חייב והראשון פטור. והשמיט דין זה השו"ע דלכאורה פשוט הוא.

**סיפא דמתני'** מבואר דמותר, וטעמא דהוא לא עשה מעשה צידה, וצ"ע הדמיון לנועל ביתו ובאיזה אופן מיירי, וכת' רש"י (ד"ה ונמצא) דהצבי שהוא ניצוד כבר שמור בתוכו, אולם לא היכי מיירי. ו**ביאר הרמב"ן** (ד"ה הא דתנן) דמיירי שהבית היה סגור והוא נעלו במנעול כדי שלא יוכל לפותחו אדם, ובזה אע"פ שהוסיף שמירה שאין אדם יכול לפותחו מ"מ מותר, וה"ה בישב השני שהוסיף שמירה לענין זה שהראשון ילך, עוד ביאר שהיה הצבי קשור בתוך הבית והבית פתוח, והוא סגר את הבית, אע"פ שנתק הצבי את הקשירה מותר, והוסיף דלפי"ז אין הכוונה דווקא שנועל לשמור ביתו אלא אפילו כוונתו לשמור את הצבי מותר, [וברש"י (ד"ה לנועל) כת' לא כך] וכ"כ הרשב"א (דף קז. ד"ה הא למה) והר"ן (ד"ה הא למה), והריטב"א (ד"ה ה"נ מסתברא) ביאר דמיירי שהיה בצי ניצוד ועומד מבעו"י והוא שומר על הבית, ורצה לילך אין אומרים לו שלא ינעל ביתו לשמור חפציו, דהצבי היה נצוד קודם, וכיון שנועל לשמור חפציו מותר, ה"נ בזה דאע"פ שבא ליצוד, וכת' לחלק בין נועל ביתו שמותר רק אם כוונתו לצורך ביתו מדין ישב על הפתח, וצ"ב בזה דכת' להדיא דההיתר הוא משום דשמירת צידה מותרת, וא"כ מדוע אם נועל לשמירת הצבי אסור, ואפשר דזוהי שיטת רש"י ג"כ.

איתא **בתוספתא** (פי"ב ה"ז) 'ישב אחד על הפתח ונמצא צבי בתוכו אף על פי שמתכוין לישב עד שתחשך פטור מפני שקדמה צדה למחשבה אין לך שחייב אלא המתכוין לצוד אם קדמה צידה למחשבה פטור', הובאה בראשונים, וביאר הרמב"ן דנעל ביתו לשומרו ולא ידע שיש שם צבי, ודמי לנתכוין להגביה תלוש וחתך מחובר דאנוס הוא, ואע"פ שאחר שומר עד הערב מותר, ומסקנא שהכל מותר הואיל וקדמה צידה למחשבה. **וכ"כ הרשב"א.** ובביאוה"ל (ד"ה ישב) דייק שכל יסוד קדמה צידה למחשבה הוא בעשה זאת בהיתר, אולם אם עשה זאת בשוגג אסור, וביאור הדבר שכל ההיתר לשמור אף שהוא המשך מעשה הצידה משום שההתחלה היתה בהיתר.

**אולם היתר גדול מכך איתא בירושלמי** (פרק יג הלכה ו) 'ר' יוסי בי ר' בון בשם רב חינא היה צבי רץ כדרכו ונתכוון לנעול בעדו ונעל בעדו ובעד הצבי מותר. ר' יוסי בי ר' בון בשם רב חונה ראה תינוק מבעבע בנהר ונתכוון להעלותו ולהעלות נחיל של דגים עמו מותר. ר' יוסי בי ר' בון בשם רב חונא היה מפקח בגל ונתכוון להעלות ולהעלות צרור של זהובים עמו מותר', והביאו הרמב"ן, **והרשב"א** פי' דברי הירושלמי שאע"פ דכוונתו לשמור את ביתו וגם לצוד את הצבי מותר, ורק אם כוונתו רק לשמור את הצבי אסור, והריטב"א תמה על היתר זה וכת' דנראה דאין זו שיטת גמ' שלנו. ובקרבן העדה (ד"ה ונתכוין) הביא דהרמב"ן והרשב"א פי' דמתכוין גם וגם ומותר, אולם הפ"מ (ד"ה מותר) ביאר דאיירי דכוונתו רק לשמור את ביתו, ובתינוק ומפקח את הגל איירי אף שכוונתו בשביל שניהם שהתם בפיקוח נפש מותר כל שהוא בדרך אגב, והרידב"ז תמה מדוע לא פי' דברי הירושלמי גם בצידה בשביל פיקוח נפש [לשמור ביתו מליסטים וכיוצ"ב] שכל הדינים בחדא מחתא מחתינהו יעויי"ש. והמ"מ (פ"י משבת הי"ג) **הביא דברי הרשב"א וכת' ואין להקל כ"כ**, וה**ר"ן** (דף לח. ד"ה הא) **תמה מאד על הרשב"א**, וכת' דאף אם אינו מתכוין כל שיודע אסור דהרי הוא בכלל דין דפס"ר אסור, והירושלמי ע"כ איירי שנתכוין לנעול ואח"כ מצא את הצבי נעול בתוכו וחידש הירושלמי שאינו מחוייב לפתוח, ובפיקוח נפש התירו אף שמתכוין והב"י (סוף הסימן ד"ה תנן) הביא דבריהם. ו**השלט"ג** (דף לח. אות ג) כת' דכוונת הרשב"א דאם ב**אותו הפס"ר עושה ג"כ דבר היתר עמו** ויתכוין גם זה מותר, והוסיף דהוא ס"ל דכל מעשה שאפשר לעשות זולת פס"ר אז אפילו עושה בפס"ר שרי אם לא מתכוין לעשות בפס"ר. **וצ"ע בדבריו** בגורר מיטה כסא וספסל שהרי עושה מעשה היתר, ואולי גרירה לא חשיבא מעשה משא"כ נעילת בית, וצ"ב. והא"ר (סקי"ב) הוכיח שלא כדבריו ממיעט ענבי ההדס לאכילה שאיתא בגמ' (סוכה לג) דחשיב פס"ר, וכן בביצה (דף לו) פורס מפני החמה וקאמר דהוי פס"ר, והמג"א (סקי"א) הביא הדברים וסיים ומ"מ אין להקל, והגרעק"א (גיליון על המג"א) כת' דכן משמע ברמ"א שאסר לנעול התיבה אף שעושה גם לשמור הדברים שבתוכה. אולם הפרמ"ג (שם) כת' דהתם אפשר דכוונתו בעיקר בשביל הדבורים. **והמ"ב** (סקכ"ה) **מכריע כשיטת הריטב"א והר"ן דלא כהרשב"א**, וכל שיודע אסור דהוי פס"ר, וכ"ש אם מתכוין לצורך שניהם.

והק' השער הציון (סקל"ג) ע"פ מה שהוכיח בספרו **אהבת חסד** (פ"ז נתיב החסד אות ב) מגמ' פסחים (דף כה:) ד**לא אפשר וקמכוון אסור מדאורייתא**, וכיצד התיר הרשב"א, וכת' דאולי גם הרשב"א מתיר רק כש**עיקר כוונתו בשביל ביתו** ואתי שפיר לישנא דהירושלמי ושם בפסחים מיירי שמכוון בשוה, אולם הפוסקים פליגי על הרשב"א **אף היכא שאין דעתו רק להיתר, אסור**.

**כת' התוס' יו"ט** (פי"ג מ"ז) דהא שמותר אע"פ שהלך הראשון דווקא שהראשון הלך לפנים אל תוך הבית, דאלת"ה היאך אפשר שהשני ימלא מקומו של ראשון מבלי תת תחלה המקום פנוי מאין יושב ואז הצבי אינו ניצוד ונמצא כשהשני חוזר אח"כ וממלא הפתח הוא צודו להצבי ולמה יהיה פטור אלא כדפי'. נ"ל. אולם המג"א (שם) פליג דכי מי שיש לו תרנגולת בתוך ביתו ונפתח הדלת אסור לסגור, אלא ודאי כל היכא שהיה ניצוד כבר שרי, והפרמ"ג (שם) דייק מתוס' (ד"ה למה) כדברי התוס' יו"ט. וכן הביא הא"ר (סקט"ז) ראיה מדברי התוספתא שאם הפתח נפתח וחזר ונעלו חייב, ובעצם דברי המג"א גבי מי שיש לו תרנגולת כת' הא"ר דאין צידה בתרנגולים, ובמה שיש צידה באמת אסור לנעול את ביתו, והחמד משה (סק"ג) תמה על המג"א וכי צבי שפעם אחת ניצוד לעולם לא יהיה בו יותר צידה, וכן הכריע המ"ב (שם). ובעצם שיטת המג"א נראה דלא בא לומר דצבי שפעם אחת ניצוד אין בו צידה יותר, אלא דכשהצבי ניצוד ואח"כ יש חסרון במעשה הצידה ורק סוגר את הדלת, כה"ג אין כאן מעשה צידה כיון שרק מתקן את הצידה שכבר היתה בעבר. וכת' הביאוה"ל (ד"ה והלך לו) בשם הנהר שלום דכל היתרו דהמג"א הוא כה"ג שאינו מכוון, והוסיף הביאוה"ל דאם איירי בצידה דרבנן כגון שהחיה חוזרת בערב [כדלקמיה סעיף יב] או שהבית גדול יותר מחד שחיא מותר לסגור את הדלת [כה"ג שלא מתכוין] שלא גזרו בזה, ומקורו מהפרמ"ג (שם). וצ"ע בזה מנין להתיר כה"ג באיסור דרבנן, והרי מה שהיה ניצוד אין לזה משמעות למעשה. **עוד צ"ע** האם אפשר להתיר גם בדבר שאין במינו ניצוד דאיסורו מדרבנן.

**סעיף ז**

**גמ' סוף פרק האורג ואידך הצד נחש וכו'**

**מקור הדין** במשנה (עדויות פ"ב מ"ה) 'הצד נחש בשבת אם מתעסק בו שלא ישכנו פטור אם לרפואה חייב' והוכיחה הגמ' דמותר לכתחילה ג"כ. ובגמ' לקמן (דף קז:) מוקמינן לה כר"ש דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור, וביאר רש"י (ד"ה הצד) 'הצידה היא המלאכה וזה אינו צריך לצידה אלא שלא תשכנו ואם יודע שתעמוד ולא תזיקנו לא היה צד', וביארו הראשונים [הר"ן (מיוחסות ד"ה אם מתעסק) ריבב"ן ורבינו יהונתן מלוניל (ד"ה אליבא דר"ש)] דמותר לכתחילה שהתירו משום צערא דגופה מלאכה שאינה צריכה לגופה, ובריבב"ן כת' משום נזקא. וכת' רבינו יהונתן דלאו דווקא עקרב שהוא מסוכן יותר מנחש כדחזינן בברכות (דף ל:), והוסיף המאירי (ד"ה מי שנכנס) דאפילו לא היה צד סכנה בנשיכתם מותר, וכן משמע בראשונים הנ"ל דדי בצער הגוף להתיר. והוסיף המ"ב (סקכ"ז) דאפילו אין רצין אחריו מותר, ויעוין במ"ב לקמן (סימן שכח סקקמ"ג) דהיכא דהוא חששא רחוקה לא התירו.

**והנה הרמב"ם** (פ"י משבת הכ"ב) הביא היתר זה, ואף דשיטתו [כדלקמיה סעיף ח] ד**מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב**, וכת' המג"א שהכא מותר משום שהוא מתעסק, ולא נתבארה כוונתו כ"כ, והא"ר (סקי"ח) הביא דהיראים (סי' רעד, עמוד קלח) ובפסקי רקאנטי (סי' קכ"ח) כת' דכל צידה שאינו אלא להבריח ההיזק ממנו מודה ר' יהודה דלא מיקרי צידה, ועיין במחצה"ש שהאריך לבאר יסוד זה **אימתי חשיב מלאכה שאינה צריכה לגופה ואימתי לא חשיב מלאכה כלל**, ועיי"ע בביאוה"ל (ד"ה נחשים, ולקמיה סי' שיט ס"ד ד"ה לאכול) שמבואר בדבריו שעיקר ההיתר שעיקר מטרתו היא **להבריחו ולסלקו ולא לצודו**, ונראה בדבריו שמלאכה שאינה צריכה לגופה היינו שיש לו צורך אחר מהמלאכה, אולם אם הוא נצרך דבר הפוך ממטרת המלאכה זה לא חשיב מלאכה כלל, יעויי"ש מש"כ לענין בורר, וביאור הדבר י"ל שאם צד נחש אולם אינו צריך אותו לעצמו אלא לאיזה צורך כ"ש כה"ג חשיב מלאכה שהיה צדו ורק לא צריך את מטרת המלאכה שהיה שהנחש היה בשליטתו, אולם הכא עוסק בהברחת הנחש, וצורת ההברחה היא ע"י צידה, א"כ אינו עוסק בצידה כלל ולגבי צידה חשיב מתעסק. **וצריך לבאר דבר זה.**

**וביאור הדבר** נראה דבחופר גומא וצריך לעפרה ומכבה משום שחס על השמן, שבהם צורך מלאכת חורש ועשיית פחמים היא ע"י כיבוי והוא רוצה בזה, ורק לא למטרת האיסור שהוא תועלת הקרקע או הפחמים, אולם במפיס מורסא וצד נחש אמנם עושה את הדבר האסור בעצמו, אולם ברצונו היה שלא יצטרך לעשות כלל דבר זה והיה מעדיף לא לעשותו, אולם כדי שיקרה דבר אחר שלא שייך למלאכה ויכול לפעמים לעשות זאת בצורה אחרת ג"כ עושה את המלאכה עצמה, וא"כ בנחש היה מעדיף שלא יבא, ואם אחר שבא אם היה יכול לסלקו מעליו בלא לצודו גם היה טוב, וכיון שכך לגבי הצידה חשיב מתעסק בדבר אחר, משא"כ בחופר גומא שהוא עוסק בעשיית גומא, אולם המטרה היא לא הגומא, ליכא למימר דחשיב מתעסק בדבר אחר. וביתר ביאור, בהסתכלות של בנ"א כשאדם צריך עפר ולוקחו וע"י כך עושה גומא הם רואים אותו חופר גומא, שאדם שצריך עפר עם יש לו תל לוקחו ואם לא עושה גומא או בצורה אחרת, וכן במכבה שחס על השמן, בנ"א אף היודעים מטרתו רואים אותו מכבה כדי לחסוך שמן. אך המפיס מורסא בנ"א רואים אותו מעתסק בהוצאתה ממנו וכן בנחש מתעסק בסילוקו ממנו, וכיון שהדרך היחידה היא כך עושה כך, אולם לא מסתכלים עליו שעושה כך. וכיון שכל הנ"ל ניתן לדו"ד, באמת **רוב הראשונים פליגי** וס"ל דקיי"ל דחשיב מלאכה שאינה צריכה לגופה ומשו"ה מותר, וא"כ פליגי על יסוד זה.

**סעיף ח**

**מתני' דף קז. וגמ' דף קז:**

**החובל חייב,** כת' רש"י (ד"ה והחובל) או דהוי תולדה ד**שוחט**, או דהעור **נצבע וחייב משום צובע**, אולם תוס' (ד"ה שמנה) כת' דעיקר משום **נטילת נשמה**, וכ"כ שאר הראשונים [הרמב"ן ד"ה מתני' הרשב"א ושא"ר] ותמה הרמב"ן על מש"כ רש"י משום צובע דבגמ' חולין מבואר דביצא הדם לחוץ אף בשאר שקצים ורמשים חייב [וכן הק' השלט"ג (דף לח: אות ד)], והביא דבירושלמי (פ"ז ה"ב) איתא כרש"י. וכן מבואר בגמ' דמכה שחייב בה היינו שהדם נצרר תחת העור, ואף שלא יצא חייב משום שלא יחזור בח' שרצים, ועיין בפרמ"ג (משב"ז סק"ה). אולם ברמב"ם (פ"ח ה"ט) כת' דשאר שרצים פטור, והק' המ"מ מהגמ' בחולין יעויי"ש ובב"י (ד"ה ומה שכת'). והמ"מ (שם) ביאר דלשיטת הרמב"ם חובל חייב משום מפרק ועיין במג"א (סקט"ו). והוסיף הרמב"ם דאיירי שצריך את הדם דאל"ה הוי מקלקל, והביא המ"ב (סק"ל) דברי המאירי דבלא"ה אינו מקלקל דדרך בנ"א לעשות כן להחלישם.

**הצדן חייב**, כת' רש"י (ד"ה הצדן וד"ה שלא לצורך) דח' שרצים האמורים בתורה יש במינן ניצוד וחייב, ושאר שרצים אין במינם ניצוד והוי מלאכה שאצל"ג. ותמהו תוס' (ד"ה שלא לצורך) ושאר הראשונים דהרי באין במינו ניצוד אף אם צד לצורך פטור ור"ת מחק זאת. וביארו הראשונים דהיינו כשבמינן ניצוד ומ"מ שאר שרצים אינו צריך אותן והו"ל מלאכה שאצל"ג. וביארו הראשונים (הרמב"ן הרשב"א ושא"ר] דח' שרצים אינם מזיקים וצדים אותן לצורך ולכך חייב, אולם שאר שרצים פעמים מזיקים וצדן שלא יזיקו, ולהכי חילקה המשנה דלצורך חייב ולא לצורך פטור. ומכך נילף לרישא ג"כ שאם לא צריך פטור וכר"ש. והק' תוס' (ד"ה הצדן) מדוע כתיב במתני' דלצורך חייב יותר משאר מלאכות, ותי' דבשאר שרצים סתמא לאו לצורך צדן, ובח' שרצים סתמא לצורך ולהכי סתמא מתני' בהו. וכ"כ הטור דבח' שצרים אף בסתמא חייב, ושאר שרצים שלא לצורך או סתם פטור, ורק כשמכוין לצורך צידה חייב. [השלט"ג (אות ב) הביא לשון הריא"ז דכת' דהרז"ה ס"ל דח' שרצים אף שלא לצורך חייב, אולם פליג עליה וס"ל דכל מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור וכן שיטת רה"ג]. ולפי דברי הגמ' בחולין הוסיפו הטוש"ע דשאר שרצים אינו חייב עד שיצא מהם דם.

הביא המג"א (סקט"ו) **מח' הרמב"ם והראב"ד** בחובל באדם או בבהמת חבירו דרך נקמה, דהרמב"ם (פ"ח ה"ח) כת' דחייב מפני נחת רוחו שהרי נתקררה דעתו ושככה חמתו והרי הוא כמתקן ואע"פ שאינו צריך לדם שהוציא ממנו חייב, והראב"ד (השגות שם) כת' וז"ל 'א"א כמה נפלאים דבריו ומתמיהין אסופותיו שהרי אפילו קריעת בגדיו אם לא להטיל אימה על אנשי ביתו קראוהו עובד ע"ז וכ"ש חובל בחבירו לנקימה'. וכ"כ הרמב"ם (פ"י ה"י) לגבי קורע. והוסיף הפרמ"ג דכל מח' אם לא חשיב מקלקל, אולם אכתי לכו"ע חשיב מלאכה שאצל"ג, וא"כ אף אם צריך כגון למימרא אימתא פטור לראב"ד. ומבואר דהראב"ד מודה לרמב"ם בעצם הדין שחשיב מתקן ואף שאין בדבר כל תיקון אלא תיקון בששכה חמתו, ורק מחמת שעובר איסור דאורייתא ליכא לאחשוביי מתקן. ועיין במרכבת המשנה [חלמעא] שדן מדוע כל מלאכה חשיב מקלקל מחמת איסור שבת, ותי' דיש תיקון בעצם, משא"כ בזה שהתיקון הוא דבר אחר והוא איסור, אולם הק' דדי בכך שיש בזה איסור חובל בשבת. ולמעשה אין בזה נפק"מ למעשה, דהרי פסקינן דמלאכה שאצל"ג פטור, וא"כ אף לרמב"ם פטור, ואף לראב"ד כל המקלקלים פטורים, וא"כ למעשה אסור מדרבנן ואף שהוא מקלקל וגם מלאכה שאצל"ג אסור וכדהוכיח הביאוה"ל (סוד"ה והחובל), ועיין במ"ב (סק"ל).

**מח' הרמב"ם ושאר הראשונים בדין מלאכה שאינה צריכה לגופה**, כת' הרמב"ם (פ"א ה"ז) דחייב, והראב"ד (השגות) הביא דר"ח פליג וס"ל דפטור, וכ"כ הרבה ראשונים, וכת' האליה רבה (סק"כ) דכך ס"ל לרוב הראשונים, והגר"א (סקט"ז) כת' דכל הפוסקים פסקו כר"ש. והשו"ע כאן סתם כשאר הראשונים ובסו"ד הביא דברי הרמב"ם, ולקמן (סימן שמ סעיף א) משמע כהרמב"ם, ועיי"ש בביאוה"ל (ד"ה וחייב) שהאריך בזה.

הק' הגרעק"א (גיליון המג"א סקי"ד ד"ה דהא) דשאר שרצים מדוע לרמב"ם חייב והרי מזיקים ומודה הרמב"ם (סעיף ז) שמותר. והביאור הלכה (ד"ה ולהרמב"ם) דלרמב"ם הרי טעמא משום מתעסק וכלדעיל, א"כ כ"ז שלא מתעסק בלהבריחם אלא לצודם ואף שלא לצורך חייב, ועיי"ש שמדייק כן בלשון הרמב"ם.

**סעיף ט**

**גמ' דף קז: ותניא הצד – מודה. גמ' לעיל דף יב. לא יפלה – אין הורגין את המאכולת דברי ב"ש וב"ה מתירין**

נח' ר"י ור"א אם צד פרעוש חייב, וקיי"ל כר"י דכל דבר שאינו במינו ניצוד פטור אבל אסור. וכת' תוס' (ד"ה הצד) בשם הרב פורת דאם נושך את האדם מותר ליקחנו ולהשליכו מעליו דמשום צער שרי, אבל כשאינו ירא שיישכנו אסור ליטלו אבל יכול להפילו. ומדוייק בדבריהם שאף שאינו נושכו אם ירא שמא ישכנו שרי וכ"כ הרשב"א (ד"ה הצד) דמותר משום שאינו אלא כמתעסק, מידי דהוה אקוץ ברה"ר. וכ"כ הר"ן (ד"ה הצד פרעוש, לח: מדה"ר ד"ה פטור) והתוס' רא"ש (ד"ה הצד). אולם הריטב"א הביא דתוס' התירו כמו שמותר לכפות כלי על נחש, אולם אחרים פי' שאסור אלא א"כ עוקצו ממש ולא דמי שנחש דאיכא חששא דצערא דנפיש טפי, והוסיף דכה"ג אסור להורגו, ואף שהוא מלאכה שאצל"ג מ"מ יכול ליטלו להשליכו.

**והב"י** (ד"ה ומש"כ ודוקא מעל) מדייק לשון תוס' ושאר הראשונים דנח' האם מותר אף כשאינה נושכת ורק ירא שיישכנו, [והביא מהמרדכי דיש שלא היו עושים כן, וביאר הב"י דהיינו מידת חסידות דמידנא שרי]. ויעויין בשעה"צ (סקס"ג) שהביא עוד ראשונים שנח' בזה, ומסקנתו לכתחילה להחמיר, ואין למחות ביד המקילין. ויעויין בט"ז (סק"ח) שהאריך בדיוק לשון הראשונים, ומסקנתו שעיקר ההלכה להקל, אולם מי שיכול להחמיר להפילו בלא נטילה שפיר, ואם לא יטלנו בידו. והוסיף המג"א (סקי"ח) דכ"ז משום שלא יכול לבא לידי היזק אלא רק לידי צער, דלא"ה לא גרע מקוץ כדכת' הראשונים שמותר והתם ודאי רק יכול לבא לידי היזק, ובדברי הגר"א (סקי"ט) מבואר דדעתו להחמיר כדין מפיס מורסא שיש כבר צער.

**מבואר** במ"ב (סקל"ו) ובביאוה"ל (ד"ה ואסור) דמשום צערא לא התירו להרוג. ואף דהוא מלאכה שאצל"ג כת' השעה"צ (סקס"א) מ"מ עיקרו מדאורייתא ולא התירו במקום צער, ורק צידה שהוי אין במינו ניצוד מותר משום צער. וצ"ע מלעיל סעיף ז שהותר מלאכה שאצל"ג במקום היזק, ואפשר לחלק בין היזק להיזק, דנשיכת נחש אף שאין בה סכנה וכמבואר שם במאירי, מ"מ צער גדול מאד הוא, משא"כ הכא, כן מבואר במ"ב (סקמ"ו) לחלק בין נחש ועקרב שנושכים לפרעוש, וצ"ע למה דומה צערה ודבורה, דהיא פחות מנחש ויותר מפרעוש, וכת' הגרשז"א (שולחן שלמה סקי"ח) שלא חשיבא כנחש.

**וחזינן דאיסורים דרבנן מותרים במקום צער**, וכן מצינו לקמן **(סימן שיז סעיף א ברמ"א)** ושם הביא המג"א (סק"ו) דספר הזכרונות אוסר, וז"ל (זכרון ט מלאכה קושר והמתיר) ונראה לענ"ד דיש לדון על מה שכת' [הרמ"א] דבמקום צער לא גזרו, והוא **שאין לומר כן אלא במקומות שחז"ל בעצמם פירשו כן או שיש ראיה ברורה לזה**, דאל"כ בכל דבר מדבריהם יאמרו במקום צער לא גזרו', והגר"א (שם סקי"ז) כת' דמקור דברי הרמ"א בסוגיין, והגר"ז (שם סעיף ב) כת' דמותר במקום צער כיון שי"א שמותר. וה**חוות יאיר** (ריש סי' קסד וסי' קצא) כת' שמקור הדין גבי גונח (סי' שכח סעיף לג) וכת' דלא כל צער התירו אלא צער גדול, וכת' דמה שכת' הרמ"א (סימן שיז) היינו שבית הצוואר או בתי שוקים שנקשרו ואין לו איך לפושטם בלילה, ועיי"ש ש**החמיר לזרוק את הפרעושים אפילו בימות החמה ומעכבים את השינה** [ודלא כדברי הגרנ"ק (תורת המלאכות צידה סקק"ד) שהתיר מחמת שמפריעים לו לישון], ושם (תשובה קצא) **התיר במקום צער הקור** וכדו' יעויי"ש. ויעויי"ש במ"ב (סי' שכ"ח סקק"ט) ש**לא כל צער התירו אלא צער של חולי**, וכעי"ז כת' בביאוה"ל (שם סעיף כח ד"ה כדי). ויעויין עוד בשו"ע (סימן שכח סעיף יז) שהביא כמה שיטות בענין רפואה בשבת, ועיקר ההלכה (שו"ע שם ומ"ב סקנ"ז) שמותר לצורך חולה בכל הגוף כל השבותים רק ע"י שינוי, ואם יש סכנת אבר מותר בלא שינוי, וחזינן שאף **חולי כל הגוף לא התירו אלא שבות ע"י שינוי**, וצ"ע מדין גונח, עוד חזינן שאם לא חולה בכל הגוף גם זה אסור.

**עוד צ"ע** דמפיס מורסא הותר ואף שהוא מלאכה שאצל"ג במקום צער, וא"כ מדוע השעה"צ אסר מלאכה שאצל"ג להרוג, ויעויי"ע במ"ב (סי' שכח סקקי"ג) שהתיר **במקום צער גדול במלאכה שאצל"ג**, וכ"כ (סי' ש"ל סקל"ב) לגבי אשה להקל חלב במקום צער במלאכה שאצל"ג ושם צירף הא שלא הוי כדרך מפרק. ו**לענין כיבוי** כת' הביאוה"ל (סימן רע"ח ד"ה החולה) שמותר דווקא **לצורך רבים** ולא לענין צער יחיד, ועיין במאירי (שבת דף כט:) מה שכת' לחלק בין הפסת מורסה לכיבוי. והדברות משה (סי' כו הערה עג) הביא הרבה מ"מ בזה וכמה צדדים לכאן ולכאן, וכת' דאולי ברפואה החמירו טפי שעצם הגזירה היתה על חולה שיש לו צער. **והיוצא מכל זה דיש בזה אופנים שמותר ואופנים שאסור, ועיקר החילוק כמה צער יש בזה**, דאם הוא כנשיכת נחש וגונח או הפסת מורסא מותר, אולם חולה שצריך כיבוי ופרעוש אסור.

**דין כינים:** בגמ' מבואר דאין איסור בהריגת כינה שאינה פרה ורבה, וכן איתא בגמ' לעיל (דף יב.), ומבואר בגמ' דאין להם ביצים, וביצי כינים היינו מין שנקרא כך,

**תוס'** (דף יב. ד"ה שמא) הביא מהמדרש דרימה אלו כינים שבראש והוכיח דכינים שהתירה הגמ' היינו כינים שבראש, והוכיחו כן מגמ' ברכות (דף נא) ועוד מקומות, וכן כת' הריטב"א ושא"ר, ויעוין בר"ן (דף ה. -:) דהביא מח' הראשונים מהו פרעוש. והשו"ע הכריע דברגות אסור, וכת' המ"ב (סקל"ה) דהיינו השחורה הקופצת, ועיין בתוספת שבת (סקכ"ג) הביא דהנחלת צבי (סק"ט) כת' דהעולם נוהגים להקל דסומכים על הרמב"ן והרשב"א שס"ל דלא זהו פרעוש ומותר להורגו, וכ"כ האליה זוטא (סקי"ד) בשם ס' צידה לדרך ובמ"ב (סקל"ט) כת' ועיין בא"ר מה שכת' בזה, והפרמ"ג (משב"ז סק"ט) כת' לפי"ז להקל לפלות כינים, דכל הטעם משום גזירה, והוא ספק בגזירה.

**מבואר** בגמ' דלפלות כיליו מותר דווקא מולל וזורק, וכת' הרמב"ן (ד"ה הא) דאין צריך להזהר כ"כ שלא יהרוג וכ"כ הרשב"א (ד"ה מדאמרינן) דאם בא להרוג אפילו בשבת מותר וכ"כ הר"ן, אולם **הרא"ש** (סימן כט) כת' דאף דודאי מותר להרוג כינה בשבת, מ"מ מפלה את כליו להסיר מהם פרעושים וכינים אסור לאבא שאול **כינים אטו פרעושים**, וכן דייק מדברי הרמב"ם. והוסיף דנהגו להקל להרוג כינה אפילו במפלה כיליו, וק' מדברי הגמ', ואפשר דאיירי במפלה ראשו דהתם לא גזרינן אטו פרעושים שאינם מצויין בראש. והגר"א (סקכ"ב) **דייק כך מדברי הרי"ף** עיי"ש וכדכת' הרא"ש בריש דבריו. והוסיף הקרבן נתנאל (סק"ג) דטעם האיסור משום שמצוי בבגדיו פרעושים, וכך מבואר בחילוק הרא"ש מראשו לבגדיו, ו**יש לצדד** לפי"ז בזמנינו שאין פרעושים שמותר.

**והשו"ע פסק כדברי הרא"ש**, ובביאוה"ל (ד"ה לא יהרגם) הביא דברי הגר"ח צאנזר ששיטת **הרא"ש יחידאה היא**, וכן הביאו הביאוה"ל בלשון **שבלי הלקט והאו"ז והמאירי הבה"ג והסמ"ג**, ומסיים בדברי הא"ר דע"ז סמכו העולם להקל אולם **ירא שמים יחמיר**. וכת' **המג"א** (סקכ"א) ד**מותר לזורקן למים**, וכן מדוייק בגמ', וכוונתו דבגמ' איתא דרבא שדא להו במיא, והק' הא"ר (סקכ"ט) דאפשר דהתם היה בראשו וכדברי הרא"ש דבראשו מותר, והרי הרא"ש כת' כן על דברי רבה, ואח"כ הביאה הגמ' דברי רבא, וכן הקרבן נתנאל (סק"ד) כת' דחלילה לעשות כן ואיזה תלמיד טועה כת' כן, דמ"ש הריגה בידים מלתתם במים, וכת' התוספת שבת (סקכ"ה) לבאר דברי המג"א דק' מדוע רבא לא הרגם, וע"כ שאוסר אף בראשו ומ"מ למים מתיר, ומוכח דלמים מותר, ועיי"ש מה שכת' בזה, ובפרמ"ג (שם) כת' דכל ההיתר הוא בכינה, ו**כן פסק המ"ב** (סקמ"ב) דכיון ד**הריגה גופא גזירה היא לא גזרו במים**, והיינו כשמפלה בגדיו ורואה שהוציא כינה יזרקנה למים.

**מדוע אין איסור צידה במפלה בגדיו וכדו' בכינים:** בספר תורת המלאכות (שם עמ' קסד) הביא דברי השולחן שלמה (סי' שט"ז סק"כ), אולם ביאר ע"פ דברי הר"ן וז"ל (מיוחסות דף קז: ד"ה ותניא הצד) 'הא בכל שמותר להורגו ואין במינו ניצוד מותר לצוד אותו לכתחילה', וכוונת הר"ן ע"פ היסוד שכת' שם דטעם האיסור לצודו שמא יבא להורגו, וא"כ כינים **שאין איסור להורגם מותר אף לצודם**, וכן הסכים הגרנ"ק.

**הריגת כינים:** הובא בספר פחד יצחק [הר"י למפרונטי] דכת' הר' יהודה בריל ש**לא הולכים אחרי חכמי אומות העולם ומותר להרוג כינים**, אולם המחבר פליג וכת' דלחומרא אמרינן דהרי מח' מי היא הכינה ולכך מחמיר. אולם בספר **מכתב מאליהו** (ח"ד עמ' 355 הערה 4) [הובא בשש"כ פי"ד הערה קנה] כת' שאף שכינים בזמנינו נראים שפרים ורבים, מ"מ **הדין לא משתנה דחז"ל הסבירו את הדינים שקבלו בקבלה**, **ואין הטעם מחייב את הדין אלא הדין מחייב את הטעם**, והוסיף דאפשר דכיון דהביצים לא נראים בעין לא מתחשבים בהם, ונחשבים כיוצאים מחדש מהמקום שגדלים בו [וכעי"ז כת' החזו"א (יור"ד סי' ה' סק"ג) לענין טריפות]. וכן הביא הארחות שבת (פיד הערה מז) דהגרשז"א התיר, והמנחת איש (פי"ח הערה 51) בשם הגרנ"ק להתיר יעויי"ש [אולם בחו"ש (פט"ו סק"ב עמ' קכה) מסתפק בזה]. אולם הובא [ארח"ש] בשם הגריש"א לאסור, אך הוסיף (שם הערה מח) דבמקום צער גדול לקטן אפשר להקל. ויעויין עוד בשו"ת לב חיים (ח"ג סי"ז) שהתיר בלא לדבר על המציאות של זמנינו, ומאריך שם בענין סירוק בשבת למי שיש לו הרבה כינים וצער.

**סעיף י**

**מתני' דף קכא. וגמ' קכא: ועל עקרב – שבקוהו**

**נח' הראשונים בביאור הגמ',** דרש"י (ד"ה ואנא) כת' דתי' רב יוסף דרצין אחריו היינו דריב"ל דכל המזיקים נהרגים היינו ברצין, וברייתא דדוקא חמשה באין רצין, ותוס' (ד"ה ברצין) הק' לרבא בר רב הונא שאמר שאותן חסידים אין רוח חכמים נוחה מהם, והיינו שמותר, והרי אין רצין אחריו אסור, עוד הק' תוס' עיי"ש, ולהכי ביארו דבברייתא איירי ברצין אחריו, ואליבא דר"י מותר רק בפיקוח נפש, והיינו חמשה אלו ורצין אחריו, וריב"ל כר"ש דשרי לעולם אפילו אין רצין, וקיי"ל דאין להקל אלא בדריסה לפי תומו. ומבואר בראשונים [רמב"ן (ד"ה ברצין)] דלשיטת רש"י הא דאיתא דנחש דורסו לפי תומו, היינו באין רצין אחריו צריך לשנות. והרמב"ן הביא דהבה"ג כת' כתוס' וכן הביא הרשב"א (ד"ה ברצין) דכך ס"ל לראב"ד והרז"ה (דף מה: מדה"ר), ודחה הרמב"ן זאת מלשון הגמ', והביא דהערוך פי' כרש"י, וכן הרי"ף והוסיפו [הרשב"א והריטב"א] להק' דכי הו"א דנחש רודף אחריו אסור להורגו. והרא"ש (סימן יא) פסק כרש"י, וכדברי רוב הראשונים, וכן פסק הרמב"ם (פי"א משבת ה"ד). וכן פסקו הטוש"ע.

והנה הראשונים שפסקו להתיר כשאין רצין כת' דהיינו כר"ש, דכה"ג שאין רצין הוי רק ספק פיקוח נפש ומותר לר"ש אולם לר"י אסור, וכת' הרשב"א דטעם ההיתר דהיזקן מצוי, ומשמע שאין כאן פיקוח נפש ממש, אולם לדברי הרמב"ם שפסק כר"י ומ"מ מתיר ליכא למימר הכי, ולהכי כת' המ"מ (שם) שצ"ל שאף כה"ג הוי פיקוח נפש. ועיי"ש בכס"מ ובלח"מ.

**מח' הראשונים מהו לפי תומו:** לפי הראשונים הנ"ל ההיתר הוא משום שינוי ואף בשאר המזיקים שאין רצין מותר. דרש"י כת' (ד"ה דילמא) ד**כשהוא הולך לתומו ונחש לפניו א"צ לישמט לצד**, אלא דורכו והולך ואם מת ימות, **הואיל ולא נתכוין, ואיסורו מדרבנן ולענין מזיקין לא גזרו**. אך **רוב הראשונים** [רמב"ן רשב"א ר"ן ריטב"א מאירי] פליגי, וס"ל דטעם ההיתר אינו משום שאינו מתכוין, **אלא משום שינוי**, ועיקר דיוק הראשונים מ**לשון הגמ' דורסו** שמשמע שכך עושה לכתחילה, והרשב"א הוסיף דהיינו שמראה עצמו כאילו אינו מתכוין, וכ"כ שאר הראשונים. אולם ברמב"ם משמע כרש"י דכת' 'ואם דרסן לפי תומו בשעת הילוכו והרגן מותר'. ולכאורה הכוונה כיון דפסק כר"י בלאכה שאצל"ג החמיר בזה. אולם **המ"מ** דייק מלשון הרמב"ם דס"ל כשאר הראשונים ואף לשיטתו שפסק כר"י, ו**צ"ע מהיכא דייק כך**, שהרי עיקר סמיכת הראשונים היא על הא שאיתא דורסן, והרמב"ם לא כת' כן. **ועיין במעשה רוקח** שתמה על המ"מ וכת' דאולי דייק לשון הרמב"ם מותר עיי"ש.

**וכת' המג"א** (סקכ"ג) דלשיטת הרמב"ם ע"כ מותר רק בנחש ועקרב שע"פ הרוב הם ממיתים ולכך אף במקום שאין ממיתין מותר מפני חשש סכנת נפשות, אבל בלא"ה אסור, ולכך אסר שממית דאפילו אחד מאלף לא מזיקה. ועיין בפרמ"ג ובביאור הלכה (ד"ה ואפילו) שנח' בכוונת המג"א, דהפרמ"ג הבין דכל דבריו הם לרמב"ם שבעינן סכנה, ולדידן אף שאין סכנה שרי, והביאוה"ל תמה מנ"ל, וכוונתו דהמג"א כת' **למחות בידם**, ומבואר דבזה כו"ע מודו, ואף שלא קיי"ל כהרמב"ם צ"ל דטעם ההיתר דדמיא לפרעוש כדכת' המ"ב (סקמ"ו).

**כת' המ"ב** (סקמ"ח) ד**אסור לדרוס על נמלים אפילו לפי תומו**, ומקורו מהא"ר (סקל"ג) בשם האיסור והיתר (כלל נ"ט סעיף לט). וכה"ג שהולך ורואה לפניו נמלים לכאורה כשדורס עליהם הוי פס"ר, ו**לדידן איסורו מדרבנן וגם מקלקל וכלאח"י ולכאורה לפי הנ"ל צריך להיות מותר**. אולם בפשטות דברי האחרונים משמע שאסור, ועיין בארח"ש (הערה מ"ג) מה שכת' בזה דאולי לא חשיב כלאח"י.

**סעיף יא**

**הנה בגמ' מבואר דמותר לדרוס לפי תומו על הרוק** ואף שיש בזה איסור ממרח, ורש"י לשיטתו הנ"ל כת' דטעם ההיתר משום שאינו מתכוין, אולם לשאר הראשונים מותר אף בלא"ה, אולם הבאנו דטעם ההיתר משום סכנה, וא"כ ליכא להתיר ברוק, וכת' הב"י דאסור ברוק אלא לפי תומו כדברי רש"י, אולם הוסיף שמותר כה"ג שהולך לפי תומו ומתכוין לדרוס, כ"ז שאינו מתכוין למרח. וכן כת' השו"ע דההיתר הוא רק כה"ג שלא מתכוין למרח ויעויין בביאור הגר"א (סקכ"ו) ובביאוה"ל (ד"ה אבל). אמנם מבואר ברש"י (ד"ה רוק) דאף דהוא פס"ר מותר משום מאיסותא, וכת' הר"ן דדמי קצת לגרף של רעי. וכ"כ הט"ז (סק"י). אולם תמוה שהתירו איסור דאורייתא בפס"ר משום מאיסותא. וכת' העולת שבת (סקי"ד) והתוספת שבת (סקל"א) והמ"ב (סק"נ) שהכא אינו פס"ר ולהכי מותר, אולם טעמיה דהתו"ש שאוסר משום שלא חשיב מלאכה שאצל"ג דכת' תוס' (דף מא:) דהיכא שאנן סהדי דניחא ליה חשיב כמתכוין, **וצ"ע** מדוע נצרך לכך, ומשמע דאם הוא מלאכה שאצל"ג ע"י פס"ר מותר במקום מאיסותא, ואפשר דמאיסותא דמיא לצער הנ"ל וצ"ע.

**כת' הדרישה** (סק"ד) והא"ר (סקל"ו) דאסור לילך לשם ולדרוס, וכן פסק המ"ב (סקנ"א). וצ"ע דלכאורה **בב"י ובשו"ע משמע שמותר** כל כה"ג שאינו מתכוין למרח אלא לדרוס וצ"ע מדוע החמירו בזה. ובביאוה"ג שם סיים ועיין ר"ן, והנה הר"ן שם הוכיח שמותר אף בכוונה ודלא כרש"י מדברי הגמ' דאמר להו לא צרכיתהו, ואם כדברי רש"י יצטרכו לחכות שיגיע שם, ולדברי הדרישה לכאורה אכתי ק' דיצטרכו להמתין שיעבור שם אדם דרך הילוכו.

**נח' המג"א** (סקכ"ה) **והא"ר** (סקל"ו) אם ה**אידנא קפדינן ארוק**, והמ"ב (סקנ"א) הכריע כדברי המג"א, אולם צירף (ביאוה"ל ד"ה שרי) דברי הא"ר היכא שהבית מרוצף. ובביה"כ כת' כו"ע שמותר, וכן בליחה היוצאת מן האף והפה מותר.

**כת' המג"א** (סקכ"ד) דמשמע דכל האיסור הוא על הקרקע משום שמשווה גומות, אולם הא שמורח את הרוק עצמו אין איסור, וטעמא משום 'דממרח לא שייך אלא כשכונתו שיתמרח דבר ע"ג חבירו אבל **הכא רוצה שיבלע בקרקע**'. והביאו המ"ב (סקמ"ט). והא"ר (סקל"ה) תמה עליו דרש"י (דף קכא: ד"ה רוק) הר"ן והטור קאמרי דהוי מירוח. ועיין היטב במ"ב (סק"נ) שנראה שבא לתרץ הקו', אך אכתי קצת דוחק בלשון הראשונים דמשמע שיש איסור ממרח. ובעצם דברי המג"א האם יש ללמוד מכך להתיר משחה, כת' בסוגיית ממרח (סוס"י שכ"א) דלא דמי דהכא אין רצונו ברוק כלל אלא שיבלע, משא"כ במשחה שרצונו במריחתה על העור וכך הוא דרך שימושה. ועיין בחזו"א (סימן נב סקט"ז) שכת' **שישליכנה על הפצע ולא ימרחנה**. ויעויין בשש"כ (פל"ג הערה סד) שהאריך בנידון משחה, ומה שהק' הארח"ש (פי"ז הערה כח). [ועיין עוד בזה בשבט הלוי (ח"ד סי' לג, ח"ה סי' לא אות ה) וחו"ש (פרק פ"ט סקל"ח ושעה"צ ס"ק שע"ו) שאוסרים, אולם הדעת תורה (סימן שכח סכ"ו) והמנחת יצחק (ח"ז סי' כ) מתירים, ושמעתי ממו"ר הגרחפ"ש זצוק"ל לאיסור].

**סעיף יב**

**מתני' (דף קז.) חיה ועוף שברשותו הצדן פטור.** כת' רש"י (ד"ה חיה) דטעמא שניצודין ועומדין. ומקורו לכאורה מגמ' ביצה דמשמע שכה"ג לא חשיב מחוסר צידה.

**גמ' ביצה** (דף כד.) איתא דאווזים ותרנגולין הצדן פטור, ונח' בגמ' מ"ט, רבה בר רב הונא ס"ל מטעם ש**באים לכלובן בערב**, וחזר ואמר ש**בעינן גם שמזונותן עליך**, רב מרי ס"ל דתלוי אם **עבידי לרבויי**. וביאר רש"י (ד"ה לכלובן) דבאים בערב טעמא משום שנוח לתפשן שם והרי הם כניצודים ועומדים אף חוץ לכלובן, וטעמא דמזונותן עליך (ד"ה ומזונותן) משום שהוי כבהמה וחשיבי מזומן, וטעמא דרב מרי משום שאף בכלובן נשמטים ממנו ולכך אסור. והרי"ד [פסקים] ביאר כרש"י הא דבאים בערב, והא דמזונותן עליך כת' 'שאינן פורחין ושטין לחוץ להתפרנס משם ומצפין למזונותיך והילכך הם דומין כניצודין', ובתוס' הרי"ד ביאר מ"ט בעינן גם באים בערב וגם מזונותן עליך, **שבעינן שבין ביום ובין בלילה אתה יכול לתופסן**, אבל הא שבערב לחוד יכול לתופסן ונוזונין מעלמא, לא יהא אלא כמוצא קן בשדה אע"פ שהלך בלילה ותופשן חייב משום צד.

**והנה לרב מרי דתלוי אם עבידי לרבויי** היינו למרוד, **צ"ע במה ימרדו**, האם היינו שאף לא יחזרו לערב, או שלא תלוי בזה אלא בעצם זה שעכשיו ימרדו בו.

**הרא"ש** (ביצה פרק ג סימן א) הביא תי' **דבערב חוזרים ומזונותן עליך**, אולם **הר"ן** (דף יג. מדה"ר ד"ה גמ' ה"ד) הביא רק הדין דחוזרים בערב. ו**המ"ב** (סקנ"ג) **כת' כהר"ן**, והביא השעה"צ (סקפ"ב) דכך משמע בתי' דרב מרי וכן הר"ן שארי פוסקים, אכן בראש נזכר תי' דמזונותן עליך, [ומשמע בדבריו דרב מרי מודה להא שחוזר בערב, ולפי"ז מורדים היינו שלא חוזרים בערב, אולם במ"ב (סקנ"ו) משמע שאפילו חוזרים בערב מ"מ כיון שמורדים אסור וצ"ע בזה], ו**במ"ב לקמן** (סימן תצז סקכ"ח) הביא ב' הפי', וכת' השעה"צ (שם סקמ"ח) וז"ל 'העתקנו ב' התירוצים שבגמרא, וכתבו האחרונים ד**צריך להחמיר כשני הפירושים**, ולפי זה אפילו אווזין ותרנגולין דמזונותן עליו אם מרדו ואין נוח לתפסן אסור, וכן יונים אפילו אי אתרמי שהורגלו עם בני אדם ונוח לתפסן, הואיל ואין מזונותן עליו אסור [חמד משה]'. ועיי"ש בביאוה"ל (ד"ה אווזים).

**הרשב"א** (ד"ה חיה) הביא דברי **הירושלמי** (פי"ד ה"א) 'לא אמרו אלא שברשות אדם. הא אם אינן ברשות אדם חייב. א"ר יוסה הדא אמרה שור שמרד הצדו בשבת חייב'. וביארו המפרשים שם [קרבה"ע (ד"ה הא) פ"מ (ד"ה לא)] דבעינן **שיהיו ברשותו שלא ימרדו** וכה"ג חייב חטאת. ובמראה הפנים (שם ד"ה הדא) תמה על הרמב"ם שהשמיט דין זה, וכת' דאולי סמך על דיוק הלשון.

**יוצא א"כ דחיה ועוף שברשותו פטור**, ואם מרדו וכדו' חייב, וכת' ב**הגהות מיימוניות** (פ"י משבת אות ר) דצריך ליזהר שלא לתפוס בשבת סוס ופרה שמרדו בחצר גדולה וכדברי הירושלמי, ואף שלא מרדו ברמב"ם סתם שפטור וא"כ אסור, ואף שיש לדחות מ"מ ראוי להחמיר. **אולם הב"י** (ד"ה תנן) כת' **דכל פטורי שבת פטור אבל אסור בר מהנך תלת**, וכן הביא מדברי הגהות מימוניות, והביא דהמ"מ (שם הלכה כג) הביא ג"כ דברי הירושלמי, ומסיים בדברי ההגהות דאין לתפוס סוס שמרד. ו**הק' האחרונים** [כנה"ג (הגב"י שטה מט) מג"א (סקכ"ו)] דהרי **תלת המקומות שפטור ומותר אין מתני' אחד מהם** וכמבואר בגמ' להדיא, וא"כ ע"כ כדברי ההגהות שפטור ואסור, וכ"כ השלט"ג (על המרדכי דף פא: אות א) שכן איתא בתוספתא שפטור מכלל דאסור, ועיין בכנה"ג מדוע הביא כן מהתוספתא ולא ממתני'. וכן הביא הכנה"ג מספר הזכרונות. וכן איתא בספר האגודה כדלקמיה. ובביאור הגר"א (סקכ"ט) כת' לתרץ דמתני' בשאר חיוב שאסור, והתם בביצה מותר וכדין בהמות וכמבואר בדברי רב מרי דלא עבידי לרבויי. ועיין בביאור הלכה (ד"ה לצוד) שהק' על דבריו.

**ומבואר בשלט"ג** שם עוד דין, דהא דאיתא במתני' חיה ועוף שברשותו שבהם פטור, מ"מ **בהמות כגון פרות ורחלים ושאר בהמות**, אולם חתול מסתברא שלא. והחילוק בזה כת' המ"ב (סקנ"ט) דב**מיני בהמות לא שייך צידה כלל אפילו מדרבנן כי אין עשויין להשמט מתחת יד אדם**, ועיין ב**נשמ"א** (שם אות ב) שהאריך בגדר דין זה, ואולי **יש לדייק דין זה מרש"י ביצה** (ד"ה מזונותן) עיי"ש, ויש לדון לפי"ז האם חיות שלא רק חוזרות בערב אלא הרגילום שאין נשמטים מתחת יד אדם בכלל זה, ובמ"ב (סקנ"ז) הביא מהח"א גבי תרנגולת שאין נשמטת מיד אדם והורגלה בבית שמותר, אולם בביאוה"ל (סוד"ה ויש) כת' בסתם היכא שאינה נשמטת, וטעם הדבר שהוסיף שהורגלה בבית, עיין בשעה"צ (סקפ"ז) שכת' דהכריע כדברי הנשמ"א משום שגם הגר"א מצדד להקל בלא עבידי לרבויי, ולכך היקל כה"ג שלא עבידי לרבויי וחוזרת לבית. ואולי יש לחלק בין מין חיה להיכא שרק חיה מסויימת אינה נשמטת, ואף דודאי היתר דחי ועוף שברשותו היינו אפילו אם במינן לא ברשות בנ"א נינהו וכדכת' המשא"ב, מ"מ לענין מיני בהמות אפשר דבעינן שבמינם אין צידה כלל. ועיין בתורת המלאכות (צידה ס"ק קכב) דהגר"נ קרליץ ס"ל דחתולים וכלבים (ס"ק קי"ח) שהורגלו בבית אין בהם צידה כלל. וכוונתו דאף שהרמ"א שהביא דברי השלט"ג כת' דחתול לא, היינו בחתול רגיל, ולא חתול שהרגילוהו שלא להשמט מתחת יד אדם.

**מח' השו"ע והרמ"א:** השו"ע הכריע כדכת' בב"י דפטור ומותר, והרמ"א כת' דאסור, ו**כת' הביאוה"ל** (ד"ה ויש אומרים) דרוב הראשונים מוכח כדברי הרמ"א, [ובדברי רש"י ביצה (שם ד"ה לכלובן) מבואר שמותר, וז"ל 'הלכך הרי הן כנצודין ועומדים **ומותר** לצודן אפילו חוץ לכלובן'] ולכך הכריע [וכן במ"ב (סקנ"ז)] דנכון להחמיר לכתחילה. ועיין בחזו"א (סימן נב סקט"ז) שכת' דכיון שהוא רק מדרבנן יש להקל ולסמוך על המתירים מפני צעב"ח וחשש הפסד, ואף איסור מוקצה אפשר להקל בשביל זה, אולם אם אפשר לחכות עד הלילה אין להקל כלל.

**עיין באגודה** (שבת דף ק: אות קכ) דתרנגולת שברחה אסור לצודה, אולם **דוחין אותה לבית שרחב הוא ולא נקיט בחד שחיא, ואם תינוקות קטנים או כותים צדים אותה להחזירה אין מוחין להם**, והמג"א (סקכ"ו) הביא דבריו. **וצ"ע בהיתר זה** כיצד מותר לצוד לבית רחב והרי הוי איסור דרבנן, וכן מהו ההיתר ע"י תינוקות או כותים. וכת' הח"א דטעמא דאין כאן צידה דאורייתא והורגלו בבית גם אין בזה צידה דאורייתא ומותר, וצ"ע דאמנם לעיל סעיף ג' כת' השעה"צ (סקי"ח) להתיר בתרי דרבנן, היינו התם בפס"ר ולא בצידה ממש. וכן התיר הח"א לומר לגוי שהוי שבות דשבות, ו**צ"ל דכוונתו שיש כאן הפסד ומותר**, ואולי כוונתו דתרי דרבנן כה"ג חשיב שבות דשבות במקום הפסד **ובצירוף הא שהשו"ע התיר לגמרי**. ואולי זהו ההיתר דקטנים ג"כ וצ"ע בזה. [ועיין בחוות יאיר (סימן קסד) לענין למחות בנשים שצדות, ובפרמ"ג (אש"א סקכ"ו) תמה על דבריו]. אולם המשאת בנימין (סימן ח) כת' דההיתר דהאגודה הוא משום ד**דחיה חשיה צידה כלאח"י** ובצידה דרבנן במקום הפסד הקיל. ואולי **דין מחאה בקטנים דמיא** להא, אולם אסור להגיד לקטנים לעשות כן. ועיין בשע"צ (סי' שלד סקנ"ד) דהאבא מחוייב **מן התורה למחות** בבנו שעושה עבורו מלאכה דאורייתא, ובמלאכה שאצל"ג כת' שם במ"ב (סקס"ה) שג"כ צריך למחות בו, והיינו מדרבנן, וא"כ הכא דאין כאן צידה דאורייתא חיוב מחאה מדרבנן יש כאן, ואולי אין הכוונה בנו דווקא אלא תינוקות סתם, אולם גם בזה לפרמ"ג (סי' שלד אש"א סקכ"ט) אפשר שאין חיוב מחאה בדרבנן, אולם לגרעק"א (גיליון המג"א שם) וכן משמע במ"ב (סקס"ה וסקס"ו) דכשעושה **לצורך הגדול לעולם מוחים בו** ואף שאינו אביו [וכעי"ז איתא לקמן (סי' שסב סקמ"ד)] צ"ב. ועיין **במ"ב (סק"ס) שהוסיף תנאי לזה דגם בתינוקות היינו כה"ג שאין שם שיעור צידה**, וכת' בשעה"צ (סקצ"ד) דכן **מוכח במג"א, וצ"ע בזה, וכוונתו דהכא איירי דלא חוזרים בערב,** וע"כ כוונתו כה"ג שהקטנים מבריחים אותם ולא צדים בידים דא"כ אין נפק"מ לאיזה בית, או שכיון שמצד האדם לא צריך שיתפסו בידים מותר.

**קנה עוף ותרנגולים שלא ישובו בערב:** כת' המשאת בנימין (סימן ח) דאף שבשו"ת מהרש"ל (סימן י) הבין כדברי הב"י בדברי הגהו"מ שמותר, מ"מ מאריך להוכיח דודאי בכלל פטור ואסור הוא, ועיין בנשמ"א שהביא דביראים (סימן רעד) כת' כדברי הגהו"מ ושם הגי' לאסור. ויש לעיין אם לטעמא דהרא"ש שמזונותן עליך מהני הא שקנה אותם ומיום זה ואילך מזונותן עליו, ובפסקי רי"ד שם בביצה כת' 'פי' מזונותן עליך שאינן פורחין ושטין לחוץ להתפרנס משם ומצפין למזונותיך' ומשמע שכה"ג לא. ועיין בביאוה"ל (ד"ה חיה ועוף) מש"כ בדין זה.

##### מלאכת קושר

**גמ' שבת קיא: ואלו קשרים - דף קיב. רב ירמיה הוה קאזיל.**

**הגמ' הק'** על קשר הגמלים, ומבואר דפשיטא לגמ' ד**אינו של קיימא אין בו חיוב**, ולפי"ז מובן מדוע רש"י בדברי ר"מ פי' דהיינו שעושה לקיימא ומ"מ היכא שיכול להתירו פטור, והיינו שכל קשר שאינו של קיימא ודאי אין חיוב, וכעי"ז כת' הריטב"א (ד"ה מתני) דר"מ לא פליג על רבנן אלא מפרש דבריהם [ובכל הראשונים משמע דלא כדבריו בזה] ומספקא לגמ' אם בעינן גם של קיימא וגם שלא יכול להתירו, או די בכך שהוי של קיימא לחייבו. ונראה מדבריו דפי' דמהודק דאיתא בגמ' היינו שיכול לעמוד כך והוי של קיימא, אולם במיוחסות לר"ן מבואר דאינו מהודק גלי בדעתיה שאינו רוצה שיהיה של קיימא.

**בגמ' קיב. גבי מנעל מבואר דיש ג' דרגות, חייב פטור ומותר, ונח' הראשונים בביאור החילוק.**

**שיטת רש"י:** דקשר שקושרין **לעולם חשיב קש"ק וחייב, ופטור היכא שפעמים פותחים** אותו ופעמים אין פותחין אותו, והיכא שפותחים אותו ב**ערב מותר אף לכתחילה**, וכך היא שיטת הרא"ש (סימן א) והריטב"א והר"ן הראבי"ה (סי' רמד) הריא"ז (פט"ו הלכה א אות א) ורוב הראשונים. וכן פסק הרמ"א (סעיף א).

**שיטת הרי"ף והרמב"ם:** כת' הרי"ף (דף מא:) דלחייב בעינן ב' תנאים, א, קש"ק, ב, מעשה אומן, ואם הוא מעשה הדיוט אך קש"ק פטור אבל אסור, ומותר רק היכא דגם אינו של קיימא וגם מעשה הדיוט, וכן כת' הרמב"ם (פ"י משבת ה"א), והוסיף (ה"ב) דאומן שקשר קשר שאינו של קיימא ג"כ פטור אבל אסור, וכעי"ז כת' בפי' המשנה. וכן משמע בפי' ר"ח. וכן פסק השו"ע (סעיף א).

**הרא"ש** הביא שיטת הרי"ף, וכת' ולא נהירא דבקש"ק חייב אף בלא מעשה אומן, ולא פי' מדוע לא נהירא, ואולי כוונתו כדלעיל דבגמ' נזכר רק פטור שאינו של קיימא, ולא נזכר כלל דבעינן מעשה אומן.

**לשיטת רש"י** מבואר דלעולם חייב ומיד מותר וקצת זמן אסור, **וצ"ב כמה זמן הוא זה**, ויעויין בב"י שהביא בראשונים כמה לשונות בזה. ויעויי"ע בדברי הרע"ב (פט"ו מ"ב) שכת' וז"ל 'וכן כל קשר שקושרים אותו לעמוד כך זמן ידוע, לא שיהיה קיים לעולם אין חייבין עליו', ונראה דכוונתו דכל שיש איזה קיצבה של זמן לא חשיב של קיימא, וכ"כ הט"ז (סק"א) דכל שיש קיצבה כל שהיא ואפילו הרבה מאד זמן פטור, ורק כשאין כל קיצבה חייב. עוד נח' הט"ז (שם) דס"ל דתלוי באדם, אולם הביאוה"ל (ד"ה הקושר) מאריך להוכיח דתלוי בדרכם של בנ"א. ולמעשה הא"ר (סק"ב) כת' דהעיקר כשיטה דיום אחד חשיב קיימא, אולם עיין בביאוה"ל (סעיף ד ד"ה שאינם) דהביא סעד גדול להקל במקום הצורך כשיטה שדווקא ז' ימים חשיב של קיימא.

**כל חילוק הזמן** הנ"ל הוא לשיטת רש"י והרא"ש, אולם לשיטת הרי"ף והרמב"ם משמע במ"ב (סק"ה) דאין כל חילוק וכ"ז שאינו לעולם מותר לכתחילה, וכ"כ הפרמ"ג (משב"ז סק"א ואש"א סק"ג). ויעויין בשלטי הגיבורים (דף מא: אות א) דמבואר לא כך. וצ"ע מנלן דין זה, שהרי גם לרש"י לא חשיב של קיימא, וא"כ להדיא שמותר. אמנם בט"ז (סק"א) מבואר דאף לרמב"ם אם הוא יותר מיום אחד חשיב של קיימא, ויותר מכך מבואר בגר"ז (סעיף ב), ויעויין בבית מאיר שנסתפק בזה, וכת' מקור לדברים הנ"ל.

**מבואר בב"י** דכל הנידון הוא לכמה זמן יקשור ויהיה פטור אבל אסור, אולם לענין חיוב לא ביאר להדיא, אך בדברי רבינו ירוחם שהביא הב"י מבואר דחצי שנה או שנה חייב, אמנם ברש"י משמע דבעינן לעולם, ויעויין בט"ז (סק"א) שכל שיש קצבה לא חשיב לעולם, ובגר"ז (סעיף א) ביאר יותר דכל שאין קוצב אימתי יתירנו אף שאפשר שיתרנו בזמן קרוב מ"מ כיון שלא קצב הוי של קיימא, ויעויי"ש שקיימא קצת שפטור היינו שקוצב זמן שבוע, אולם אם רוב הפעמים אינו פותח שבוע, אולם אפשר שיפתחנו תוך שבוע לא חשיב של קיימא כלל. ובדין דרבנן מבואר בב"י די"א יום אחד וי"א שבוע, אולם בדברי היראים שהביא הב"י וכעי"ז בסוף הסימן מהכלבו דרק קשר שיש צד שיקשרו לעולם בזה יש איסור דרבנן.

**לשיטת הרי"ף והרמב"ם צ"ב מה נקרא קשר של אומן:** כת' הט"ז (סק"א) אם קושרו חזק, והביאוה"ל (שם) כת' דהיינו שלא ניתר מאיליו. אולם השלטי הגיבורים (שם) כת' דהיינו שאינו מהודק, ותמה עליו האבנ"ז (סימן קעט) דהרי בגמ' רק לר"מ הו"א בענין מהודק.

**בגמ' גבי מנעל של רבנן** פטור אבל אסור, רש"י (ד"ה בדרבנן) דפעמים חולצים כך כשהוא קשר שאינו מהודק על הרגל כ"כ, ובשעת הטיט פותחים אותו לגמרי ומהדקים אותו. אולם הריטב"א הביא פי' ר"י דהיינו רבנן משום שעסוקים בתורה כל השבוע ולומדים כל הלילה, לא חולצים מנעלים בלילה וישנים עם נעלים, ורק מליל שבת לליל שבת חולצים את הנעלים.

**בגמ' בדברי ר"מ דמסתפקת גבי עניבה**, הק' תוס' (ד"ה ואלו) מדוע לא פשיטנן לה מדתנן גבי דלי דלר"י אסור עניבה ולר"מ מותר, ועיי"ש מה שתי', וכן הק' הרבה ראשונים, ויעויין במיוחסות לר"ן שהביא תי' רבינו יהונתן וצ"ע בתי'.

**מלאכת מתיר**

**יעויין בתוס' לעיל** (ד"ה הקושר) [וכעי"ז מבואר ברא"ש (פ"ז סי' ב) ולקמיה (סימן ו) מכריע שבעינן ע"מ לקשור] דמסתפק אם צריך מתיר ע"מ לקשור או לא. ודייק מרש"י דחייב אפילו שלא ע"מ לקשור, אבל בר"ח משמע דבעינן ע"מ לקשור. ועיין בתוס' הגרעק"א על המשניות דדן בדברי רש"י בזה אולם בדברי הריטב"א משמע דלא כדבריו. אולם האחרונים דייקו בשיטת הרמב"ם והסמ"ג כדמשמע מרש"י דלא בעינן ע"מ לקשור, ויעויין בביאוה"ל (ד"ה דינו) מה שהכריע בזה.

רש"י לעיל (דף עד:) כת' דמקור הדין דקושר ומתיר מצדי חלזון, שפעמים צריך ליטול חוטין מרשת זו ולהוסיף על זו, מתיר מכאן וקושר מכאן, והיינו שבגמ' ילפינן מצדי חלזון גם קושר וגם מתיר, ובאמת לקושר יש ילפותא נוספת מהיריעות. ובמתני' כת' רש"י (ד"ה ואלו) דמקור קושר הוא מהיריעות, ומקור מתיר (ד"ה כך) מציידי חלזון שנצרכין לפרקין להתיר קשרי רשתות הקיימות כדי לקצרן או להרחיבן. וצ"ע מדוע לא כת' רש"י את הילפותא מחלזון גם על קושר, וכן מדוע שינה מה שכת' התם דמקור הדין מיריעה שמתיר וקושר ביריעה אחרת.

והריטב"א (דף עד: ד"ה דאי) מוכיח דאף מתיר שלא ע"מ לקשור חייב, וכך ביאר שם שיטת רש"י אף בצדי חלזון. והגרעק"א (תוס' למשנה שם) הק' על הרע"ב שכת' מקור דין קושר מיריעות. ונראה דביאור הדבר הוא דכה"ג אפשר דחשיב מתיר ע"מ לקשור שמתיר מכאן ע"מ לתפור כאן, ולהכי פירש"י דקושר הוא לעולם ביריעות, ומתיר הוא כה"ג שכת' בסוגיין שלהדיא לא ע"מ לתפור, ובגמ' שם רק הביאה מקור נוסף לקושר.

**סעיף א**

**קיי"ל דבעינן קש"ק**, והבאנו דהיינו לעולם, או לפחות שיעור חצי שנה, והנה דן המהרי"ל דיסקין (שו"ת מהרי"ל דיסקין קו"א סימן לה) בקשר שקושר אותו לעולם אולם לא משום שצריך אותו לעולם, אלא שצריך אותו לזמן אולם אח"כ אין לו צורך להתירו, האם חשיב קש"ק או לא, וכת' להוכיח מדין שעיר המשתלח שהיו קושרין לו את חוט השני והרי זה לעולם וכיצד היו עושים כן ביוה"כ, אולם הריב"ש (סימן קכב) כת' להדיא לא כך וז"ל 'ואף על פי שאין צריך לו אלא לימי החג, מ"מ, כיון שאינו צריך לאחר החג להתיר הקשר, מבטל ליה התם', ויעויין מה שהאריך בזה בשש"כ (פל"ה הערה סז). ויעויין באיל משולש (מקור השולחן סעיף א אות נד) מה שהוכיח מראיית הריב"ש יעויי"ש. וכן הכפות תמרים (סוכה דף לג ע"ב ד"ה ואמאי ליענביה) כת' דקשר של לולב חשיב קש"ק.

יש לעיין לדברי הביאוה"ל [וכ"כ הבית מאיר (סעיף א) המקור חיים (שיז סעיף א) והתור"ש (סק"א)] שכת' דאזלינן בתר דרך של הקשר ולא בתר האדם הקושר, מה הדין לחומרא, בקשר שדרכו לפתוח ביומו, והוא חושב לקושרו לעולם.

מבואר דקשר אחד אינן כלום ומותר לקושרו אפילו לקיימא, וכת' הפוסקים דהיכא שעומד כך כגון חוטי ברזל וכיוצ"ב אסור, ויש חוששים לחיוב [חו"ש (ח"ב עמ' רכב)]. והדבר צ"ע דלשיטתם לכאורה אפילו כריכה כה"ג או ליפוף אחד שעומד כך יהיה איסור ולא מצינו כן, ועוד דדמי לעניבה שנפתח בקלות ודרך לעשות כן כדי שיכולו לפתוח וצע"ג.

כת' החו"ש (שם) הקושר קשר בחוט אחד היכא שכה"ג אינו מהודק כגון בחבל עבה מותר אבל צריך לידע גבול השיעור דלא מיקרי מהודק.

כת' המ"ב (סי' תרנא סקי"א) שכריכה ובסוף נותן את ראש הכריכה תוך הכריכה כדין עניבה, אולם אם עושה קשר אחד ואח"כ כורך הרי זה כאילו כורך ב' קשרים. ומקורו בדברי הראבי"ה (סימן תרסו) ושאר הראשונים בסוגיא שם.

קשר ע"ג קשר שמחמירים שמא הוא מעשה אומן, כת' החזו"א (סימן נב סקי"ז) דהוא חומרא, ולפיכך אם נעשה כך בטעות יש להתיר, שכה"ג לא נהגו להחמיר. ויש שהוסיפו שכה"ג פעמים הרבה גם יש היתר משום צער, ויעויין במ"ב (סקי"ג) שיש ראשונים שלא ס"ל היתר זה.

**סעיף ב**

**גמ' שבת דף מח. רב חסדא שרא – וא"צ לומר ביו"ט.**

**מבואר ברש"י** דבחדתי אסור משום דהשתא עביד ליה מנא, ועתיקי היינו שהיו בכר זה ונפלו ממנו. וכת' תוס' (ד"ה הא) דאם נתקו חוטי סרבל מותר להכניסם כשהנקב רחב ואין בזה טורח, אך אם יש בזה חשש שיבא לתקוע אסור כדאמרינן לקמן (דף קכב:) לגבי שידה וכדו' דאסור שמא יתקע. וכעי"ז כת' הרא"ש (סימן ה) והוסיף דה"ה היכא שרגילין לקושר קש"ק אסור להחזירן שמא יקשור וכעין הגזירה שמא יתקע. ובריטב"א (ד"ה הא) שכשהנקב רחב לא נראה מלאכה ולא דמי לקני מנורה שאסורים אפילו רפוי שהתם מיחזי טפי כבנין, והכא אם צריך לתקוע ג"כ אסור כדהתם.

והאיסור לתת חדשים שהיינו **תיקון מנא**, כת' המ"ב לקמן (סימן שמ סקל"ג ושעה"צ סקס"ח) דהוי איסור **דאורייתא**, ויעויי"ש בשו"ע (סעיף ח) שכת' דין מוכין. ובעצם הדבר הנה המג"א (סק"ז) והמ"ב (סקט"ז) כת' מנעל חדש, וצ"ע מדוע הוצרכו לומר שגם המנעל חדש, ואולי רק בחדש אפשר לומר תיקון מנא, ובאמת הא"ר (סק"ז) כת' להדיא דגם מנעל ישן אסור להכניס שם שרוך חדש אסור, והעתיקו המ"ב (סקי"ח).

והשו"ע (סעיף ב) פסק דמותר להחזיר ובלבד שלא יקשור, והרמ"א הגיה דווקא כשיכול לעשות כן בלא טורח, ואם לא אסור שמא יקשור. ודברי שניהם קצת תמוהים, דמדוע השמיט השו"ע הדין שמא יקשור, וכן הדין אם הוא רחב או צר, וברמ"א שתלה הדינים האלו שמא יקשור ג"כ תמוה דב' דינים שונים הם. והמ"ב (סק"כ) מסיק דבמקום שרגילים לקשור לעולם אסור, וה"ה במקום שהנקב צר אסור משום טורח. וצריך לבאר האיסור לטרוח בזה. ויעויין במג"א (סק"ט) ובמחצית שם שמבואר שהטעם דהיכא שהוא ע"י טורח חשיב תיקון מנא, ובגר"ז (סעיף ה) ביאר דכשנקב צר וצריך טורח אין זה כמחזיר אלא כנותן בתחילה. **ולפי כל זה היכא שאין איסור משום תיקון מנא וכלקמיה אין בזה גם איסור טורח**. ויעויין בלבוש (סעיף ב) שכת' דאם יש טורח ודאי יקשור שאינו רוצה לטרוח שוב.

והנה מקור דברי השו"ע הם ברמב"ם שכת' (פ"י משבת ה"ד) דמותר להחזיר ובלבד שלא יקשור, וכת' שם המ"מ דמקור הדין בתוספתא (פי"ב הי"ד), וכעי"ז איתא בירושלמי (פט"ו ה"ב). אולם אכתי צ"ע מדוע השמיט השו"ע כל הסוגיא. ואולי סמך על דין מוכין שנפלו מן הכר שפסק לקמן (סימן שמ סעיף ח).

**נראה לדייק** דברי הרא"ש והריטב"א דכל האיסור הוא גזירה היכא שיכול לבא לידי איסור דאורייתא דקש"ק, וא"כ לרמב"ם ולרי"ף האיסור רק היכא שהדרך לקשור קש"ק והוא מעשה אומן. וכ"כ העולת שבת (סקי"ג) המאמ"מ (סק"ז) והנה"ש (סק"ג). וזהו ביאור דברי השו"ע שלא הביא גזירה זו, וכדכת' בב"י (ד"ה רצועות) דלא גזרינן אלא היכא דדרך לקשור קש"ק, וס"ל לשו"ע שלא חיישינן בהכי שאין דרך לקשור קש"ק מעשה אומן.

**מבואר דהאיסור בחדתי** הוא משום תיקון מנא, והוסיף המ"ב (סקט"ז) דהיינו משום ש**מבטלו שם**, וכת' דא"כ כ"ז דווקא בדבר שנשאר שם, אבל דבר העשוי להכניס ולהוציא כמו **חגורה בזמנינו שמוציאים כל כביסה מותר**. אולם שרוך בנעלים אסור, ורק שרוך שהיה בנעל זו מותר. ויעויין באיל משולש (פ"י אות ו) שהביא כמה **עיצות למי שיצא שרוך הנעלים**, א. להשחיל את השרוך הקרוע בחורים העליונים בלבד, ב. לענוב את השרוך [הישן] ואח"כ להכניסו, ג. י"א שמותר לתת שרוך בצבע אחר, ושם בהערה (כ) כת' דאולי גם באותו צבע מותר כה"ג שמכניסו בצורה שאין דרך להשאירו שם כגון רק בחורים העליונים. ויעויין בפמ"ג (משב"ז סק"ח) שמשמע ג"כ שתלוי האם דרך לבטלו שם או לא. וכעי"ז כת' להדיא הקצות השולחן (סימן קמו בדה"ש סוסק"ג).

**סעיף ג**

**גמ' שבת מח. מתירים בית וכו' ובגמ' אמר ר"י אמר רב הפותח – דף מח: אינו חיבור.**

ברש"י מבואר דמתירים היינו שדרך הכובסים לקשור, ולפתוח האיסור הוא שעושה כן לכתחילה וטעמא משום מכה בפטיש שהשתא קמשוי ליה מנא והיינו גמר מלאכה. ויעויין בריטב"א (ד"ה הפותח) שתמה על רש"י, דאי כפי' מה מתמה רב כהנא דהדבר פשוט שחייב ואין אפשר שלא. ויעויי"ש בריטב"א שביאר סוגיין באופן אחר קצת בשם ר"ת.

וביאר המאירי את החילוק בין לפתוח ולהתיר, דלפתוח מותר כיון שכבר נפתח כמה פעמים, אולם אם לא נפתח עדיין הוי מכה בפטיש, והק' משובר אדם את החבית עצמה, ותי' דהתם איתא שלא מכוין לעשות כלי, והכא מכוין לעשות כלי.

והביאו הראשונים דברי רבינו אברהם בן הרמב"ם, שהביא ביאור אביו בסוגיין, וכת' דאם חותך מן הבגד בשבל כדי שיכנס בו הצואר פשיטא דחייב, אלא דרך החייטים כשגומרים את הבגד מושיב את החתיכה של בית הצואר במקומה ותופרה ארעי שם כדי שיהיה ניכר שהוא חדש, והו"א דכיון שהוא ארעי פטור, קמ"ל דחייב, והק' ממגופה, ותי' דהכא הוי חיבור יפה שכך דרך החייטים יעויי"ש.

וחידש רבינו ירוחם (חלק יד נתיב יב) דלא רק לפתחו לכתחילה אלא אפילו אחר שפתח וקשרו בחוטים ג"כ אסור או שתפרו כדרך האומנים בגמר המלאכה. והביאו הרמ"א, ויעויין בביאוה"ג (סקכ"א) שהביא מקור לכך מדין מגופה, שלולי שלא חשיב חיבור אסור אף שלא הוי פתיחה לכתחילה. והביאו האחרונים דברי הריטב"א (מכות דף ג:) שכת' דאף מה שעושים הכובסים [דהיינו אחר שהבגד כבר היה בשימוש] חייב משום מתקן מנא.

והביא הב"י דרבינו יואל מתיר, וטעמיה דלאו להתקיים עביד, וכ"כ הראבי"ה, וריב"א אוסר, וכת' הב"י דאין להקל בפני ע"ה, וכ"ז כשאינו פותח מעיקרא שבזה ודאי מכה בפטיש הוא, ורק כשחזר ותפרו שאיסורו משום מתיר פליגי, ויעויין בראבי"ה שמפרש זה משום תופר ומתיר, וכת' דגם לא הוי חיבור גמור ודמי למגופה.

הרמ"א פסק דין זה על ניתוק או חיתוך של זוג מנעלים התפורים יחד, ומשמע שס"ל כדברי רבינו ירוחם שכה"ג חיובו מצד מכה בפטיש ואין לחלק בזה. וחילוק הדבר דזוג מנעלים לכאורה ליכא למימר דחייב משום מכה בפטיש, דהכא הנעלים גמורות ורק מחוברות אחת לחברתה, משא"כ בבית הצואר שבעצם כיון שחשיב חיבור הבגד עוד לא גמור, ולפי"ז ה"ה זוג גרביים תפורות וכל כה"ג מותר לא בפני ע"ה. ומצאתי דכעי"ז כת' התהל"ד (סוס"ק ט). ומה שכת' באיל משולש (מקור השולחן סעיף ג הערה סג) דדן האם מותר כה"ג שהגרביים תפורות מצד לצד שכה"ג א"א ללובשם, אולם להנ"ל נראה דודאי מותר, דלא משנה בצורת הבגד, וגם בנעלים תפורות שא"א לילך בהם לא אמרינן הכי.

ונח' האחרונים בביאור היסוד די"א דבעינן לקיימא. דבדברי התהל"ד מבואר דאין זה כלל במלאכת תופר, אלא דמתיר דבר כעי"ז לא חשיב מלאכה שהדבר לא נעשה לקיום, אולם מי שתופר אף באינו לקיימא חייב. ונפק"מ בטיטולים אם יש בזה משום תופר, ובתחילה כשפותח הוי לקיימא עד שיבא בעה"ב [יעויין מ"ב (סקכ"א)], ואח"כ הוי לא לקיימא, אולם להנ"ל אין כאן מקום להתיר משו"ה. אולם יש שביארו דגם מלאכת תופר בעינן לקיימא דווקא.

**סעיף ד**

**מתני' שבת קיג. קושרין – קשירה היא**

**מבואר דגזרינן חבל דגרדי** [דצריך לו ואינו מבטלו – רש"י] אטו חבל דעלמא שדרך לבבטלו שם והוי קש"ק, וכת' תוס' (ד"ה התם) דבגמ' לקמיה מבואר דחבל דגרדי לא גזרינן, ותי' בב' אופנים, או דרב הכריע דלא גזרינן וכדברי רבי יהודה, או דהכא שלא מצוי שיקשור קש"ק לא גזרינן גרדי. וכת' הב"י דהטור מסיק כתי' הא', והיינו דלהלכה לא גזרינן כלל, אבל הרמב"ם (פ"י משבת ה"ג) פליג, מדסתם שכל חבל אסור, וכ"כ המ"מ שם, וע"כ דס"ל כתי' הב' דתוס', וכן דעת רבינו ירוחם. והנה השו"ע (סעיף ד) כת' כלשון הרמב"ם דחבל אסור, ולכאורה מבואר דמכריע כהרמב"ם דגזרינן גם בחבל גרדי, וכ"כ המג"א (סקי"ג), ועיין בא"ר (סקי"ב) והביאו הבאר היטב (סקי"א) פליג, ולכאורה פליגי על שיטת השו"ע, ויעויין בביאוה"ל (ד"ה אבל).

**הנה** לפי כל המבואר לעיל דלשו"ע שפסק כהרמב"ם דווקא קש"ק ומעשה אומן אסור מדאורייתא, א"כ הכא גזרינן רק היכא שדרך לקשור בחבל רגיל קש"ק ומעשה אומן, וכ"כ העולת שבת (סקי"ח), אולם המג"א (סקי"ב) פליג, וכת' דמצינו הרבה כיוצ"ב, וכת' המחצ"ה שכוונתו שהרי לשיטתו **הוי גזירה לגזירה**, וכת' המג"א דמצינו שגוזרים גם כה"ג, וכת' הפרמ"ג דהיינו כה"ג שהיא גזירה קרובה. וכן מבואר מדברי השו"ע דכת' זמן מרובה, ועיין מה שנכתוב בזה.

**כת' הראשונים** [רשב"א ריטב"א ור"ן] בשם תוספות דמתני' איירי ב**דליים שקבועים בבור**, אבל שלנו שאינם קבועים אפילו חבל רגיל כיון שאינו קש"ק מותר. וכן מבואר בשו"ע, וכת' המג"א (סקי"ד) דכ"ז כיון שאינו עשוי לעמוד שם זמן מרובה. והוסיף עיין סעיף א. וכוונתו דלא בעינן קש"ק לעולם, אלא אפילו קשר לזמן מרובה שהוא אסור מדרבנן ג"כ אסור, וכה"ג יהיה אסור גם של גרדי וכדלעיל שגזרו אפילו כה"ג שאסור מדרבנן. ועיין במחצה"ש מש"כ בזה [ומבואר בדבריו דלרמב"ם אפילו זמן מרובה אין בזה איסור דרבנן], וכת' הביאוה"ל (ד"ה שאינם), דלפי"ז לדברי הראשונים דביום אחד מקרי של קיימא אסור בסוגיין, אולם בראשונים מבואר לשון זמן מרובה, וכן העתיק השו"ע, ומסיים הביאוה"ל 'ומזה **סעד גדול להקל במקום הצורך דאפילו יותר מיום** אחד לא מקרי של קיימא כלל עדיין'. ויעויין במחצה"ש שדייק מכך שהרמ"א לא הגיה כאן דווקא בדליים שלא קשורים אף יום אחד.

**סעיף ה**

**בגמ'** (דף קיג.) נח' חכמים ורבי יהודה אם עניבה חשיבה קשר או לא, ואמנם במח' חכמים ור"י לענין חבל יש שפסקו כר"י, לענין עניבה פסקו כל הראשונים כחכמים, והוסיף הריטב"א (ד"ה אלא) דלעיל במשנה מבואר דלר"מ מותר עניבה והק' מדוע הגמ' התם לא פשטה מסוגיין, דהרי סתמא ר"מ, ויעויי"ש מה שתי', ולהנ"ל אפשר דכיון שמסקינן שכך ההלכה, ולעיל אין הלכה כר"מ לא ניחא להו לאוקמיה כר"מ.

**וטעם הדבר לא מבואר להדיא**, ובספר איל משולש (תבנית השולחן סעיף ה הערה ט) כת' ג' טעמים, א, כיון שקושר בצורה שיוכל לפתוח בקלות א"כ מוכח שעומד לפתוח ולסגור, וא"כ דמי לכפתור וכדו' שלא הוי חיבור כלל, ב, כיון שבקלות נפתח אין ע"ש שם חיבור, ובגמ' לר"מ משום שיכול בידו אחת לפתוח מותר, ואף דלא קיי"ל כך, כה"ג שאין צריך טורח כלל גם רבנן מודו, ג, כיון שניתרת בקלות לא חשיב אצל בנ"א כקש"ק.

**וע"פ כל הטעמים הנ"ל** לכאורה עניבה [שתולים על הצואר] שהקשר נפתח לגמרי ע"י משיכה בצד אחד, אין בזה שום חשיבות של קשר ומותר אף לעולם, ורק עניבה שלא תפתח כך, יש לדון. אמנם בשולחן שלמה (סימן שיז אות יב ב) מחמיר בזה, והטעם שבתחילה הוי כעין קשר. אולם מסברא לא דמי להא, דהרי קשר וע"ג עניבה ע"י משיכה העניבה תפתח והקשר ישאר, והכא לא ישאר כלום, ובתחילה אינו קושר אלא כעין כריכה. וכן הביא באיל משולש (שם הערה סז) בשם הגרנ"ק והגר"מ פיינשטיין להתיר אף לעולם.

ויעויין מה שהבאנו לעיל דברי המ"ב (סימן תרנ"א) שקשר אחד וע"ג כריכה דינו כקשר וע"ג עניבה, וכריכה לחוד חשיב כעניבה לחוד.

**והוסיף הרמ"א** דמותר אף אם עשה קשר אחד ואח"כ ענב, וכת' הגר"א דטעמיה דקשר אחד אינו כלום, והיינו דכיון שהקשר לא חשיב מאומה, א"כ לא מעלה ולא מוריד, אמנם הט"ז (סק"ז) והמג"א (סקט"ו) ושאר האחרונים פליגי וס"ל דדוקא ליומו מותר, וכ"כ המ"ב (סקכ"ט) דהטעם שאסור לזמן מועט ב' קשרים שמא חשיבי מעשה אומן, וכה"ג ודאי לא מעשה אומן, [ולפי הנ"ל חזינן שכריכה ע"ג קשר דמי לב' קשרים, ובסוגיא שם מבואר דאמנם קשר אחד אינו כלום, מ"מ הכריכה מחשיבתו ואף שכריכה לחודא גם כן כלום היא, וא"כ מבואר כדברי האחרונים הנ"ל ודלא כהגר"א, דהעניבה היא מחשיבה את הקשר] וצ"ע מדוע התיר המ"ב רק ליום אחד ולא אף ז' ימים. והוסיף הביאוה"ל (ד"ה עניבה) דעניבה מותר אף לעולם ואפילו מהודקת יפה.

##### סימן שיח מלאכת בישול [ומעשה שבת]

**סעיף א - מעשה שבת**

**מח' ר"מ ור"י ור' יוחנן הסנדלר בחולין טו.** ב"ק עא., ונח' הראשונים בפי' דברי הגמ' בחולין כיצד פסקינן להלכה בזה, ויש בזה **ג' שיטות,**

**שיטת התוס'** (חולין ד"ה מורי) דמדאיתא בגמ' שרב מורי **כר"מ** משמע שכך הלכה.

**אולם שיטת רוב הראשונים כר"י**, עיין ברמב"ן (ד"ה ולענין) שהביא בשם רב אחא משבחא והבה"ג שפסקו כר"י, והוכיח כן, וכן פסק הרי"ף (שבת דף יז.) והעיטור (שם) דפלוגתא בדרבנן להקל, וכ"כ הרמב"ם (פ"ו משבת הלכה כג) ובעל המאור (שבת שם). וכת' הר"ן (דף יז. ד"ה ואחרים) דטעמיה דאנן ג"כ נפישי ע"ה גבן וכ"כ הרמב"ן. [ועיין בביאור הגר"א (סוסק"א) דכת' תוס' (ביצה דף ו. ד"ה והאידנא) שאנן בני תורה.

**הרא"ש** (ב"ק פ"ז סי' ו) הביא דברי הרי"ף שפסק כר"י, ותמה על דבריו דמנלן דלא פסקינן כר"י בן נורי, וכן תמה שבגמ' בחולין משמע שהלכה כר"מ ולא כר"י. אולם הב"י (ד"ה ולענין המתבשל) שמטין דברי הרא"ש כהרי"ף, וצ"ע שהטור לא כת' כן, ורק הביא השיטות.

אולם הפסקי רי"ד (ב"ק שם) פסק **כר"י בן נורי** מדאיפלגו אמוראי בדבריו, ואף שבגמ' חולין מבואר דרב ס"ל לא כך, מ"מ כיון שבתראי ס"ל כריב"נ הכי הלכתא. וכן הביא הריטב"א (כתובות דף לד. ד"ה מ"ט) דכן פסק רב האי גאון, אולם הריטב"א כת' דאף שפלוגתא דאמוראי בב"ק אליבא דריב"נ אזלו, אולם מ"מ אין הלכה כמותו דמי לנו גדול מרב, וכן הביא העיטור (שער ב הלכות שחיטה דף כב ע"ג) שבירושלמי משמע דפסקינן כריב"נ, וכ"כ רב שרירא גאון,

**השו"ע** (סעיף א) פסק כר"י, אולם הגר"א (סק"א) פסק כר"מ. והמ"ב (סק"ז) כת' דבמקום הצורך יש לסמוך על שיטת הגר"א בבשול **בשוגג** וצ"ע מדוע דווקא בשוגג. ולענין **מלאכה דרבנן** עיין בפרמ"ג (משב"ז סק"א) שכת' דדינו כאיסור דאורייתא, והביאור הלכה (ד"ה המבשל) דחה דבריו והביא דהגר"א והח"א כת' דבדרבנן יש להקל, וכן משמע שהכריע במ"ב (סק"ג). והיינו שבמלאכה דרבנן בשוגג מותר מיד לכו"ע ובמזיד עיין בביאור הלכה. וכ"כ המ"ב (סי' שלט סקכ"ה) בהפריש מעשר בשבת, שבמזיד אסור עד מוצ"ש ובשוגג מותר מיד, וכת' השעה"צ (סקכ"ה) כהגר"א, ובמזיד כת' המ"ב רק עד מוצ"ש, ובשעה"צ כת' דהמג"א דימה למבשל שאסור לו אף במוצ"ש אולם ברמב"ם מבואר רק עד מוצ"ש ואף שמסברא לא מצינו חילוק בזה, מ"מ אין להחמיר שבלא"ה אפילו בדאורייתא מיקל הגר"א ובדרבנן ודאי יש להקל.

**כת' המג"א** (סק"א) דברשב"א (ח"א סי' קעה) משמע **שהקדירה אסורה**, ועיי"ש שדן הרשב"א לענין הקדירה ומתיר משום שאפילו התבשיל עצמו מותר עיי"ש, ומשמע שבלאו הני טעמי היה אסור הקדירה. וכ"כ הא"ז (סק"א) העולת שבת (סק"ב) השבות יעקב (ח"ב סימן כא) והיד אהרן (הגה"ט שיטה יז) [והוסיף דהמבשל לחולה בכל גווני מותר] והגר"ז (סעיף א) והתוספת שבת (סק"א), אולם המטה יהודה (סק"א) כת' דכל דבריו רק לריב"נ, [אולם לכאורה צדקו דברי המג"א, דאם כדבריו מדוע הוצרך הרשב"א להאריך שהתבשיל מותר, הול"ל דפסקינן דלא כיב"נ וא"כ אין איסור לעולם בקדירה] וכן בספר תורת שבת (סק"א) דדבר הנאסר רק מחמת קנסא איסורו רק בעין, ועיין בכתב סופר (סימן נ') ג"כ תמה על המג"א וסומך דלא כדבריו היכא שבר בישל. **והמ"ב (סק"ד) פסק כדברי המג"א**. אולם עיין בפרי מגדים (סי' רנג אש"א סקל"ט) שאין לגזור אטו בן יומו כדין חמץ שאינו מצוי בן יומו, וא"כ כל האיסור הוא בכלי מתכות או בן יומו [אולם לכאורה שנא מפסח דהתם ליכא כלל בן יומו שחמץ לאחר הפסח מותר משא"כ הכא אסור בסוף שבת, וכן אם יבשל את התבשיל שהתבשל בשבת שוב בקדירה שכה"ג נותן טעם לשבח **וצ"ע**], והדע"ת (ד"ה אסור לו לעולם) ג"כ מצדד שבסוגיין מותר.

**איתא ברמ"א** (יור"ד סי' קב סעיף ד) דמבשל בשבת שאסור לו עולמית ולאחרים מותר במוצ"ש אם נתערב לא חשיב דבר שיש לו מתירים שהרי לו עצמו אין לו מתירים אלא א"כ הותר למי שנאסר. וכת' המג"א (סק"ב) להוכיח שאם נתערב בשבת אסור לכו"ע משום שבמוצ"ש מותר לאחרים וחשיב דברי שיש לו מתירים, ורק אם נתערב לאחר השבת שאז כבר אין איסור לאחרים, אז חשיב דבר שאין לו מתירים, והחוות דעת (שם ביאורים ח) פליג וס"ל דלו עצמו מותר, אולם לאחרים הוי דבר שיש לו מתירים, והרבה אחרונים הביאו דברי המג"א, והמ"ב (סק"ה) הביא מח' זו, ומשמע קצת שנוטה יותר כדברי החוו"ד, וכת' המ"ב דלכו"ע לאחרים ודאי הוי דבר שיש לו מתירים, אולם אין זה מוסכם, דעיין בחת"ס (גיליון על המג"א סק"ב) דמתיר לתרוייהו, וכן התוספת שבת (סק"ב) והמאמר מרדכי (סק"א).

**בדין אומר מותר ועושה ע"פ הוראת חכם שטעה:** קיי"ל דאומר מותר חשיב שוגג, והביא כן הביאור הלכה (סעיף יח ד"ה שנמצא) וכ"כ בשעה"צ (סימן רנט סקכ"ד). והנה כת' המג"א (סק"ג) בשם הרד"ך (בית כו ח"ה) דכל שעשה ע"פ הוראת חכם מקרי שוגג. וכן הביא הכנה"ג (הגה"ט ריש הסימן). ואלם נראה דלא כל המקרים בכלל זה. ועיקר החילוק הוא שכ"ז דווקא כשעשה ע"פ הוראת חכם, אולם כשעשה ע"פ הוראת אדם שאינו חכם אפשר דחשיב מזיד, אולם צ"ב מדוע גרע ממי שלא ידע הדין.

**מקור הדין הוא בתרומת הדשן** (סימן רטז) שכת' דחשיב שוגג דווקא עם הארץ שלא ידע הדין, או אדם שלא ידע את המציאות שגורמת את הדין, אולם מי שידע דכה"ג אסור, אולם טעה בטעם וסברא בדבר שראוי להסתפק בו וטעה בדבר הלכה בזה, חשיב מזיד. וטעם הדבר מבואר דכיון שיודע שיש בזה איסור ורק חשב שאפשר לסמוך על סברות לחילוק, חשיב מזיד. ונראה כמה פרטים בזה ויבואר יותר גדר הדבר. כת' בשו"ת צמח צדק [קרומכל] (סימן מ) דמי שעשה ע"פ הלומדים שהורו לו כך חשיב מזיד, דבעי לשאול בעל הוראה מפורסם שיהא ראוי לסמוך עליו, ודייק מדברי תשובת מיימוני שצריך לשאול גדול הדור דווקא ולא ללמדן יודע ספק שלא נהירין ליה שבילין דהוראה, ואע"פ שהוא מוסמך הכל יודעים שאין דינים אלו [של אבן העזר] מסורים לכל כשאר דיני איסור והיתר. והובאו הדברים בפתחי תשובה (סימן צט סק"ה). ויעויין ברמ"א (אבן העזר סימן יג סעיף י) מה שכת' שם, ובחלקת מחוקק שם (סק"ח) הביא דברי התה"ד ומכריע שכה"ג שטעה בדין לא מקילים כלל, וכעי"ז הביא הבית שמואל שם (סקט"ז) שכה"ג הוי מזיד. והביא הפתחי תשובה (שם סקי"א) בשם הנודב"י (סי' כה) שאם הורה חכם להתיר, והם עשו שלא היתר נוסף שלא ע"פ הוראת החכם חשיב מזיד כיון שידעו שיש בזה נידון איסור, עוד הביא דברי החת"ס (ח"ג אבן העזר א סימן קמו) בשם הבית מאיר דע"ה דנתלה בהוראת חכם דינו כשוגג, אולם צריך בירור מי הורה לו כן ומ"ט סמך עליו ולא שאל החכם שבעירו שכל הוראותיו ע"פ דאל"ה קיטור קחזינא הכא. עוד הוסיף הגר"ז (סימן תקכז סעיף יד) שמי שאינו יודע ההלכה הרי זה אנוס בטעותו וחשיב כגון שוגג, אולם הם הוא ת"ח ונתעלמה ממנו הלכה או שלא למד אותה מעולם הרי זה פושע 'ששגגת תלמוד עולה זדון'.

**ומבואר מכ"ז שמי שסומך על מי שאינו ראוי לענות על שאלה זו, ויודע שיש כאן צד איסור בדבר, כה"ג חשיב מזיד**, וכן באותו אדם שפסק לעצמו חשיב מזיד, אולם אם שאל אדם הראוי להוראה באותו הדין חשיב שוגג.

**דין עשה מלאכה בביה"ש ובזמן תוספת שבת:** הפמ"ג (הובא במ"ב סימן רסא סק"ו) אוסר בדיעבד כאילו עשאה בשבת עצמה, ובביאוה"ל (שם ד"ה ואין מדליקין) הביא דהתוספת שבת (שיח סק"ב) מסתפק בזה כיון שאינו אלא עשה ואף בביה"ש שהוא רק שבות, והפמ"ג הביא ראיה להחמיר בביה"ש, אולם בזמן תוספת שבת יש להקל, והוסיף הביאוה"ל שבביה"ש יש ספק אימתי הזמן, וא"כ אף לאחר השקיעה אפשר להנות כהכלל דכל דבר שיש מתירים לכתחילה אינו אסור בדיעבד וכדלקמיה.

**המוציא מרשות לרשות**: יעויין בחק יעקב (סימן תנד סק"ה) דמשווה זאת לשאר המלאכות ומשמע שאסור עיי"ש וכעי"ז מבואר שם בפר"ח (סק"ד). ובפמ"ג (שם משב"ז סק"ד) כת' דאם הוא דרבנן משמע שאסור רק עד הערב, ואם מדאורייתא משמע שמסכים עם דברי הח"י. אולם החיי אדם (כלל ט סעיף יא) כת' דכל האיסור בדיעבד הוא בדבר שנעשה בגוף החפץ, אולם בהוצאה שלא נשתנה בשוגג מותר מיד, ובמזיד אסור לכו"ע עד מוצ"ש מיד, אולם מ"מ יש להחמיר בכל האיסורים מדאורייתא כמו במבשל. וביאר בנשמ"א (שם סק"ט) דכן מבואר בשו"ע לקמן (סימן תה) ובראשונים בסוגיא שם, ועיי"ש שיש ג' דרכים בראשונים, דהרמב"ן (עירובין דף מא: ד"ה וזו שאמרו) כת' דכל שלא נהנה מותר והיינו כשחזרו למקומם, אולם אם נהנה כגון שאוכלן ברה"ר אסור, וכ"כ הרשב"א (שם ד"ה אמר רב פפא), אולם הריטב"א (ד"ה אמר רב פפא) בשם רבינו יונה שלא אסרו אלא דבר שיש בו מעשה ונעשה תיקון בגופו, והנשמ"א אזיל בדרך הריטב"א, אולם הביאוה"ל (סימן תה ד"ה מ"ט אנוסים) אזיל בדרכו של הרמב"ן, וא"כ אף שיש מקילים צידד הביאוה"ל (שיח ד"ה אחת) כדברי הח"א להחמיר אף בהוצאה.

**דין מלאכת שבת במקום שיש מח' אם אסור:** כת' המג"א (לקמן סי' שכג סקי"א) לענין מי שטבל כלי בשבת שכת' הרמב"ם שלא ישתמש בהם, אולם אפשר שיש להקל בדיעבד מאחר שיש מתירים לכתחילה. וביאר המחצה"ש דניהו דמחמירים כהאוסרים, מ"מ כ"ז היינו דווקא לענין לכתחילה. וכת' הפמ"ג (שם) שמשמע דבכל פלוגתא דרבוותא כעין המבשל בכלי שני וכדו' בדיעבד מותר. וכ"כ הפמ"ג (סימן שיח אש"א סק"י) דכל ספק פלוגתא דיעבד מותר דאמרינן בזה ספק דרבנן לקולא. והביאו המ"ב (סק"ב) אולם הק' שהמג"א (סי' שיח סקל"ב) אוסר אף דיעבד ואף שהתם יש מתירים וצע"ק. עוד צ"ע מדברי הפמ"ג (משב"ז סק"ג) שמצדד לאסור בדיעבד בבישול אחר בישול במצטמק ורע לו אף שיש מתירים, ומחמיר משום דבר שיש לו מתירים למוצ"ש עיי"ש, אולם המ"ב בכל המקומות סתם שבמח' מותר ולא חש לזה עיין במ"ב (סקכ"ז) וביאוה"ל שם ולקמיה (סעיף י' ביאוה"ל ד"ה אסור). ועיין בזה בארחות שבת (פרק כה הערה סט) שהביא דברי הזית רענן (ח"ב סי' ה) בספק מעשה שבת קיל, וכן כת' הקובץ תשובות (ח"ב סי' כד) דהק' מדברי המ"ב (סי' שכה סקמ"ז) שבספק מחמירים אף שהוא דרבנן משום שיש לו מתירים, שאיסור של יהודי שהוא קנס לא אסרו בספק. וגדר הדבר נראה שלא קנסו היכא שיש צד שמותר לכתחילה.

**ולגבי בורר בדיעבד** כת' הפרמ"ג (סי' שיט אש"א סק"א) דאם בירר בדיעבד אסור דנהנה ממלאכת שבת, והביאו הביאוה"ל (ריש סי' שיט ד"ה הבורר), ועיי"ש בפמ"ג מה שדן האם נאסר עולמית. ועיי"ע במ"ב (סימן שכ"א סקמ"ה) כת' דמי שחתך דק דק אסור אף דיעבד ויעויין באוצרות השבת (בירורי הלכה עמ' תפה) שהביא דברי הגרחפ"ש שביאר שאף שיש מתירים וקיי"ל דכל שיש מח' מותר בדיעבד, הכא אסור שכך היא הכרעה גמורה.

**מעשה שבת ע"י קטן,** כת' המג"א (סי' שכה סקכ"ב) דהעולת שבת מתיר בחש"ו, אולם המג"א פליג וחילק בין עשה לדעת עצמו שאין בזה גזירה כלל, לבין שעושה ע"ד הגדול שאסור והוסיף הפמ"ג שחמיר טפי מגדול ואסור אף בכדי שיעשו, וכן פסק הביאוה"ל (שם ד"ה א"י). ומשמע קצת בדברי המג"א שכשעשה לצורך עצמו אין בזה איסור כלל, וצ"ע האם מותר גם לקטן עצמו. והביאו בשם הגרח"ק *(עם מקדשי שביעי ח"א פרק ב' הע' 67) שמסתמא לקטן כשעושה ע"ד עצמו יש לזה דין שוגג, וכ"כ בשם הגריש"א (מאור השבת ח"א עמ' שלו). [ואפשר שאין כוונתו בקטן שלא אכפת לו מדיני התורה, אלא בקטן דידן].*

**דין מומר:** כת' המג"א (סק"ב) דבישראל לא נאסר בכדי שיעשו, דלטעם רש"י שהאיסור שלא יהנה לא גזרו בישראל דלא שכיח, ולטעם הראשונים שמא יבא להגיד לו ישראל לא ישמע לו. עוד הוסיף דביור"ד (סימן צט סעיף ה) איתא דהמבטל איסור לכתחילה אסור בדיעבד אף למי שנעשה בשבילו כמו העושה עצמו, והק' הב"י (ד"ה ומ"ש רבינו בשם הרמב"ם) דאסור אף לאחרים מטעם שלא יהנה ויבא לעשות פעם אחרת, ואף שאין אדם חוטא ולא לו, מ"מ איסור מבטל איסור לכתחילה קיל לאינשי ויבא לעשותו, או שמא יבא להגיד לעכו"ם לעשות עבורו. ולפי"ז כת' המג"א שהכא לענין שבת שאיסורו חמור אמרינן דאין אדם חוטא ולא לו, ולא יגיד לגוי שהרי גם אם גוי יעשה אסור. וכת' הפמ"ג (סי' שכה אש"א סקכ"ב) דמומר שעשה לצורך ישראל אסור כדי שיעשו שהרי יבא להגיד לו, ולפי ב' הטעמים שהביא הב"י מדוע מי שעושים עבורו לא נחשב כמו העושה, אם משום שאיסור חמור לא יבא להגיד, א"כ הכא לענין לפני עור יש להסתפק, ולטעם שלא יהנה מאיסור שבת בדבר השכיח, הכא שכיח הוא. והוסיף דמומר שבישל מעצמו לצורך ישראל אסור לעולם, דבזה לא שייך אין אדם חוטא ולא לו.

**ולפי"ז כל המפעלים בזמנינו שעובדים בשבת** עבור ישראל ועובדים שם ישראל רח"ל כיון שעושים עבור כל ישראל לכאורה אסור לכולם עולמית, וכ"כ הכתב סופר (אור"ח סי' נ) והקהילות יעקב (ח"ב סימן ז) ששכיח שיעשו עבורו וכן אין בהם את הסברא שאין אדם חוטא ולא לו. ובייחוד כה"ג שעושה כדי להרויח ואם יקנה ממנו א"כ גורם לו להמשיך ולחלל שבת, וכה"ג גם חשיב 'לו' שהרי עשה זאת כדי להרויח, ואם מרוויח חשיב לו. ועיין ביש"ש (חולין פ"ז סי' נט) מה שחידש דכ"ז דווקא כשעושה לצורך ישראל ונוח לו בזה, והביא דבריו דהמהרש"ל בט"ז (סימן צט סק"י) ועיי"ש בפרמ"ג שיש עוד אחרונים דס"ל כך, אולם הגרעק"א שם (סק"ו) הביא דהריב"ש (סימן תצח) מבואר דלא כדבריו.

**הוספת מים:** עיין במנח"ש (קמא ריש סי' ה) שכת' דאם נתן מים כיון שנתבטלו קודם שנתבשלו לא חיישינן לחומרא דדבר שיש לו מתירים, אולם לכאורה במג"א (סקל"א) לגבי מלח דלא חשיב דשיל"מ כיון שנתבטל קודם שנאסר, ומוסיף המג"א ואינו מתבשל מיד דבעי בישולא כבשרא דתורא, ומקורו מדברי שבלי הלקט (סימן פו) ודו"ק בדבריו דלולי סברא זו לא אמרינן הכי, וכת' הביאוה"ל (סעיף ט ד"ה ואם) דיש להסתפק לענין תבלין האם אמרינן סברא זו ונשאר בצ"ע בזה. וכוונתו שהרי תבלין ג"כ אינו מתבשל מיד. ומשמע שכ"ז בדבר שצריך בישול גמור אולם במים שמתערבים מיד וברגע שנתחממו ליד סולדת כבר נאסרו לכאורה ליכא למימר סברא זו, ועיין בשעה"צ (סקקי"א) שכת' מעין סברא זו על מים ומשמע שלא מכריע כן.

**בישול בחמה סעיף ג**

**מתני' לח:**

הגמ' מוכיחה מהברייתא כל שבא בחמין מלפני השבת וכו' שגלגל חייב חטאת, וכת' רש"י (ד"ה שהדחתו) דמדקרי ליה גמר מלאכתו ש"מ זהו בישולו וחייב. וצ"ע בלשונו שהרי לכאורה פשטות ספיקא דהש"ס הוא האם תולדות האור חייב, וקמ"ל שאף במדיח במים חמים שהם תולדות האור חייב, ומה השייכות דזהו בישולו, וכת' החת"ס (ד"ה איבעי) שמשמע ברש"י שהאיבעיא היא האם בישול כזה שלא בישול גמור חייב, ולפי"ז שפיר רש"י במתני' (ד"ה בשביל) שכת' דגלגל היינו בישול קצת. אולם הוכיח מהרמב"ם שהספק הוא לגבי תולדות האור, ומה שהק' דאולי מדרבנן, צ"ע שהרי רש"י תי' זאת. והחזו"א (סימן נב סקי"ט) כת' כדברי החת"ס, דאם הבעיא דגמ' על תולדות האור, א"כ אין פשיטות שהרי אפשר שהוי גמר מלאכתן אולם מנין שחייב עיי"ש. אמנם הר"ן (דף יח. מדה"ר ד"ה איבעיא) כת' להדיא דהאיבעיא והפשיטות הם על דין תולדות האור. וכן מבואר בגר"א (סי' רנג סקס"א).

ועיין בביאור הלכה לקמיה (סעיף ד ד"ה והדחתן) שכת' להוכיח דאיסורו משום מבשל ודלא כהפמ"ג (אש"א סקט"ז) שיש מכה בפטיש באוכלין, והק' מבישול בחמה, ועיי"ש שדחה דברי הנשמ"א שכת' דכיון שהיה ראוי קודם אין כאן מכב"פ, ובעצם דבריו דהנשמ"א צ"ע דמכה בפטיש שייך אף אם ראוי קודם כיון שהשתא מכינו לאכילה. אולם יש מק' מהירושלמי (פ"ז ה"ב) דמשמע שאף באוכלין יש משום מכב"פ, אולם יש אחרונים שהוכיחו שפליגי הבבלי והירושלמי בזה. ועיין באבן האזל (פכ"ב ה"ח) ושביתת השבת (פתיחה) וקהילות יעקב (סי' מא) ואג"מ (אור"ח ח"ג סי' נב) דמצדד כדברי הביאוה"ל, אולם מביא דאכתי הוא קצת ספק לדינא דיש אחרונים שאסרו בזה.

**כת' רש"י** (ד"ה דשרי) דטעם ההיתר בבישול בחמה הוא **'דאין דרך בישולו בכך**, וחמה באור לא מיחלפא דליגזר הא אטו הא'. וצ"ע אם במשך הדורות תשתנה המציאות האם כה"ג יהיה חיוב. עוד צ"ע האם הא שבזמנינו יש דודי שמש וכדלקמיה די"א דהוי בישול בחמה לא עושה זאת לדרך. וכת' האג"מ (אור"ח ח"ג סימן נב) דאין כוונת רש"י מצד שינוי אלא שמשו"ה לא ילפינן מחמה, והוסיף דלפי"ז בישול במיקרוגל יש בו חיוב ג"כ. ועיי"ע בנודב"י (תניינא יור"ד סי' מג) ואבני נזר (יור"ד סי' פח) מה שכת' בביאור בישול בחמה. ומשמע בכל זה שאינו רק שינוי מדרך, אלא לא חשיב בישול כה"ג, והיינו שאינו דרך בישול, א"כ לא על בישול כזה התורה דברה, ולכך י"א דגם לענין בשר בחלב ושאר דיני התורה לא חשיב בישול.

כת' רש"י (ד"ה אטו) דהטעם שאסרו תולדות חמה, משום דמאן דחזי סבר דתולדות האור, וכת' המהרש"ל (שו"ת סי' סא) דמוכח בגמ' דכ"ז בדבר שדומה ויבא להחליף, אולם בגג רותח וכיוצ"ב מותר שלא יבא להחליף, אולם המג"א (סק"י) כת' דאינו מוכרח, וכן הכריע המ"ב (סק"כ), ועיין בחידושי הראמ"ה (ד"ה רש"י אטו) דכת' דכיון דגזור לא פלוג, ועיי"ש מה שהוסיף בזה.

כת' הגרעק"א (סק"ה) דמוכח בגמ' דתולדות חמה אפילו בדיעבד אסור, ומ"מ אפשר דלאחר שבת מותר אף למבשל עצמו [והביאו המ"ב (סקי"ח)], וצ"ע דאם אסור מדוע מותר במוצ"ש. והנה בעצם הדין איסורו מדרבנן, והכריע הביאוה"ל לעיל דבדרבנן לא קנסו שוגג אטו מזיד, וא"כ ע"כ הכא במזיד קאתי להתיר במוצ"ש וצ"ע מדוע, והנה הפמ"ג (אש"א סק"ט) כת' דבתולדות האור אסור בדיעבד, ובתולדות חמה דייק מלקמיה (סימן שכו ג) שאסור כתולדות האור. אולם באמת עיי"ש שאסרו זאת רק לענין שבת עצמה. ואפשר שטעם הדבר שאיסור דרבנן אסור אף במוצ"ש, אולם היכא שהוי רק גזירה שמא, בזה הקילו במוצ"ש, ומקור הדבר מהא שאיתא בגמ' [שהיא מקור השו"ע שם] שאסרו זאת בדיעבד, ומדוע הוצרכו לכך, ע"כ שהיה הו"א להקל בזה טפי.

כת' הרמב"ם (פ"ט ה"ו) המתיך אחד ממיני.... כללו של דבר בין שריפה גוף קשה באש או שהק' גוף רך הרי זה חייב משום מבשל. והביאו המג"א (סק"י) והמ"ב (סק"א). והק' המג"א דהרמב"ם סותר דברי עצמו בפי"ב שהמחמם ברזל כדי לצרפו חייב משום מבעיר, וכת' המחצה"ש שהלח"מ שם תי' דתרתי איתניהו ביה בתחילה נעשה רך וחייב משום מבשל ואח"כ נעשה גחלת וחייב משום מבעיר. והביאו השעה"צ (סק"א). דרך נוספת כת' הנשמ"א (כלל כ סק"א) דאם עושה כדי לצרפו דאין כוונתו כלל להתיכו אלא לחזקו חייב משום מבעיר, ואם כוונתו לרכך חייב משום מבשל, וכעי"ז כת' החזו"א (סימן נ סק"ט) דהכוונה בזה משנה את שורש המלאכה, עוד הוסיף שאין בזה אין בישול אחר בישול דלא דמי לאוכל בזה שהרי פסק הבישול ושבה המתכת לטבעה הראשון לגמרי. [ועיי"ש מה שכת' לענין מדליק מנורה שיש בו משום בישול וכן משום בונה]. וצ"ע האם הלח"מ פליג על דבריהם שתלוי בכוונה, עוד י"ל דכל הכוונה מהני להחשיבו למבעיר ולא למצרף, אולם להתיר אפשר שלא אמרינן הכי. וכ"כ התהלה לדוד (סקל"ג) שבזה אף במתיך אחר מתיך אסור שאין הפעולה הראשונה ניכרת בו כלל.

**וכת' הפוסקים** דמשום הכי יש להתיר **בכוס חד פעמית וכדו' לתת מים רותחים** אע"פ שמתרכך, משום שאינו מכוין כה"ג מותר, עיין בשבט הלוי (ח"ח סי' נז) ושולחן שלמה (הערה ו) שכת' דבד"כ לא מגיע לריכוך שאפשר לעשות צורות וכן תלוי בכוונתו ואם לא חפץ חסר בעיקר המלאכה. וכעי"ז כת' החו"ש (ח"ב פכט עמ' קנז) דאין כוונתו ואין חשיבות ואין השינוי ניכר, אולם הוסיף דאם נשתנתה צורת הכוס אסור. וצ"ע בכל זה שלדברי הלח"מ הרי אסור אף באינו מתכוין, אולם שאר הטעמים הנ"ל להתיר יש, ועוד כת' בספר הלכות שבת בשבת (פ"ח הערה 23) בשם הגריש"א שאין איסור לרכך דבר רך.

**כת' השואל ומשיב** (מהדורה תליתאה ח"ב סי' כ) שראה בספר אחד שאוסר לעשות צנימים בשבת וכן לתת צנימים בתוך מרק, וכת' השו"מ דיש לאסור מטעם ריכוך דבר קשה ולהיפך, אולם אפשר שכ"ז דווקא בדבר קשה מטבעו כמתכת, אולם לחם שהוא רך ורק נתקשה אין בזה איסור, אולם מצינו ממרח שעוה וזפת שאינם קשים בטבעם ומ"מ חשבו הרמב"ם למרפה וצ"ע. וכת' **הדע"ת** (סעיף ה) דמותר כמו שמותר לפרר לחם דאין טחינה אחר טחינה א"כ מרפה שפיר דמתחילה היה קמח [ודבריו צע"ג מה השייכות זה לזה], ובשו"ת רב פעלים (ח"ב סי' נב) כת' דכה"ג אינו אלא דרך אכילה ומותר, אולם אוסר מצד מכה בפטיש אם לא היה ראוי לאכילה או במקשה שחייב משום מכב"פ [ועיין לעיל האם יש מכב"פ באוכלין]. והביא הנשמ"א (שם סק"ו) בשם הכלבו (סימן לא) דדונג וח‏‏‏‏‏‏‏‎‏‏‎‎‏לב אסור, ושמן מותר ואפילו נקפה בקור שאין תחילת ברייתו לכך, וכעי"ז **כת' הכלכלת שבת** (מלאכות אות יא האופה) דשעוה חמאה חלב וזפת וכל דבר שהוא קפוי בטבע אסור, ושמן מותר. וצ"ע מדוע ס"ל דחמאה בטבע מוקשה, ועיין בשש"כ (פ"א הער קצח) מה שכת' בזה. ובספר הלכות שבת בשבת (שם הערה 25) כת' בשם הגריש"א דאין מרכך **באוכלין**, אולם בדברי **הכלבו מבואר** לכאורה דלא כדבריו אלא דאף בשמן הו"א דיש איסור ריכוך, ודוחק לומר דדווקא כשלא בא לאוכלו, וכן בדברי כלכלת השבת ושאר האחרונים הנ"ל. ולפי"ז יש לדון ב**נותן חלה על מיחם וכדו' ומתקשה קצת**, ולכאורה לכו"ע יש לאסור אם הוא פס"ר שהרי הוא איסור דאורייתא.

**והנה הפמ"ג** (אש"א סקל"ז) כת' דמתיך שעוה ועופרת חייב ואם אינו מתכוין ואינו פס"ר מותר. ואוסר **אף באין יד סולדת**. וחזינן דמרפה או מק' אף שאינו בחום מותר, אולם בשש"כ (שם) כת' בשם הגרשז"א דאפשר דכוונת הפרמ"ג שהחום הוא יד סולדת אולם הדבר עצמו לא מגיע ליד סולדת [ודוחק], ועיין בספר אפיקי איל (עמ' פו) שאוסר כה"ג אף במרק קר שזהו בישולו. ובשש"כ (שם הערה ריג) בשם הגרשז"א מביא כמה צירופים להקל בכלי שני שאין היד סולדת בו או כלי שלישי אף שהיד סולדת בו עיי"ש. אולם שם (אות עא) מתיר לתת חלה על המיחם, וכת' (הערה ריד) דאינו מתקשה ע"ג המכסה, ומשמע שאם מתק' אסור.

וצ"ע בכל הנ"ל **מדוע לא אסור לתת מלח וסוכר ואבקות הנמסות בתבשיל ורק משום נולד, ומדוע לא חשיב מרכך דבר קשה, ונראה שכל דבר שמתרכך אפילו בקר אין בו איסור וכדברי הביאוה"ל לקמיה גבי תיקון קלי הבישול, אולם בפמ"ג מבואר לא כך וצ"ע.**

**מ"ב (סק"א)** יש בישול ב**מים שאף שראוים משתבחים**. ועיין בשעה"צ (ס"ק קיד) שברמב"ם (פ"ט ה"ג) מבואר דכה"ג שאין צריך בישול כלל פטור, וכת' דהיינו דבר שאינו משתבח כלל עיי"ש [וכן מבואר להדיא ברמב"ם שם (ה"א) דמבשל מים חייב, ועיין שו"ת מהרש"ם (ח"ג סימן קסה) מה שכת' בזה], וכת' המ"מ דמקורו מגמ' דף מ לענין שמן. וכת' דפירות אף שטובים חיים חייב מדאורייתא דלא כהברכ"י. ומדכת' הרמב"ם פטור משמע שאסור מדרבנן. והאו"ז (שבת סב) כת' בשם ריב"א דיין אין בו בישול ומותר לבשלו בשבת, אולם מביא שחזר בו, וכת' הפמ"ג (משב"ז סק"ו) דמה שכת' הרמב"ם דבר שאי"צ בישול כלל, אין אנו בקיאין איזו הוא, אולם דבר ששייך בו בישול אף שמגע לענין ברכה בשבת חייב חטאת דמ"מ מבשל הוא אם רוצה וניחא ליה בהכי, ואם לא ניחא ליה הוי מקלקל ופטור, והאג"ט (אופה סקי"ט אות ח) דייק מהגמ' דאם אינו נותן על האש ממש או בתולדות האור מותר לכתחילה בדבר שאין בו בישול עיי"ש. וכן כת' הכלכלת השבת (כללי הטמנה ובישולי שבת אות א) דהוי איסור דאורייתא בפירות וכיוצ"ב שמשתבחים. אולם הגרעק"א (סי' רנד) כת' דלבשל פירות הוי רק איסור דרבנן דחשיבו בכלל דבר שאין צריך בישול.

**בענין דוד שמש:** כת' החוט שני (ח"ב פכ"ט סק"ו עמ' קסב) דהוי כתולדות חמה כיון שצריך עוד אמצעי ולולי הוא לא היה מתבשל ועיי"ש שהוסיף שאם יש גם בוליר קרוב הדבר לבא גם לידי חיוב חטאת. ושם בשעה"צ (סקצ"ד) שברזים שמסתובבים יש חיוב לסגור את ברז המים החמים או למנוע את ההטיה. ועיין בשו"ש (סקי"ג וי"ד) מה שכת' בזה דס"ל דכה"ג שמוציא מים קרים ונכנסים מים חמים חשיב כח ראשון, אולם עיין בשש"כ (פ"א אות נא והערות שם) שמשמע לא כך, אך במנח"ש (תניינא סימן לג) כת' דכה"ג הוי כח ראשון ולא גרמא. וכעי"ז כת' בספר שבות יצחק (דיני דוד שמש פ"י אות א). אולם האור לציון (ח"ב פל ב) כת' להתיר בתולדות חמה משום שהוי דרבנן והוצאת המים החמים הוי כוחו והכנסת מים קרים הוי גרמא והוי תרי דרבנן דאינו מתכוין ומותר, **[ויש להעיר שהמים שבצינור המים החמים הם קרים ואותם מחמת בכוחו ממש]** והוסיף שם שגם בצינור הוא כלי שני ואינו מבשל, ואף שמחובר לדוד נקרא כלי שני. ובשבט הלוי (ח"א סי' צד) דן שם על מי שהתיר מחמת שכה"ג אין לגזור אטו תולדות האור שאין בזה תולדות האור שכולם יודעים שהוא חמה וכדין גג, והוכיח לו שלמעשה המג"א ועוד אוסרים זאת, ובייחוד ששכיח הוא. ויש להוסיף שכיון שיש בוליר א"כ מצוי הוא מאד והוי גזירה קרובה יותר מאשר שמא יבא במקום אחר, ואף שאין לו בוליר מ"מ אכתי בכלל גזירת הגמ' הוא. ומכריע להחמיר. וההר צבי (סימן קפח) מיקל משום שהוי גרמא וז"ל 'כי בכח ראשון יוצאים תחילה המים החמים ובמקומם נכנסים מים קרים', וא"כ הוי תרי דרבנן, ואף שגרמא בבישול אסרו כ"ז לגבי לתת על גבי האש, וגם גרמא בפס"ר האבני נזר קצ"ה מיקל עכ"ד, ועיין בציץ אליעזר (חז סי' יט, ח"ח יד) ובמנחת יצחק (ח"ד סי' מד).

**ועיין בכ"ז בביאור הלכה** (סימן רנב סעיף ה ד"ה להשמעת) מה שכת' בדין בידקא דמיא, דאם פותח את המים על החיטים חייב לכו"ע דמיד מתחיל להטחן והוא עושה מעשה ממש, והיינו המים שהם כח ראשון וודאי יועילו לטחון כגרוגרת. ולפי דבריו פשטות גם הכא חשיב כח ראשון שהרי נכנס מיד, והגדרת הדבר היא שהמים נשענים על המסגרת, וכשמסיר מונע חשיב כעושה מלאכה במים, אולם המים השניים הם חשיבו שאינם נשענים על המגרת אלא על המים הראשונים, וא"כ הוי תוצאה של תוצאה, והיינו שהסיר המונע של המים הראשונים וזה מעשה שלו, והמים השנים נגרמים מכך שעשה פעולה במים הראשונים וחשיב גרמא, ובדוד כשהוא מלא ויש מים קרים בצינור, לא נכנסים לתוכו משום שהוא מלא והם המונע, וא"כ כה"ג שמסיר את המונע מים נכנסים והוי מעשה ממש, ואמנם לא עושה במים שעומדים ליד הצינור מ"מ אין הבדל בזה כלפי המים שמסיר מונע. וכן יש לדון במים שבתוך צינור המים החמים וכדלעיל, ומבואר בפוסקים שלא חשיב כלי שני שמחובר לכלי ראשון ממש.

**בישול אחר בישול סעיף ד**

**עיין בגר"א ובביאוה"ל ובב"י שיטות הרבה ראשונים בזה. ועיקר השיטות רש"י (דף לד. ד"ה משחשיכה), וברמב"ם (פ"ט משבת ה"ג) רא"ש (פ"ג סי' יא) ורשב"א (דף לט. ד"ה גמ' כל שבא).**

**שיטת הרא"ש**: עיין בטור וב"י שהק' מדוע הטור שינה מהרא"ש ועיי"ש שהטור פליג על הרא"ש, אולם כל האחרונים דחו דבריו דהטור לא פליג על אביו הרא"ש וביותר שלא הזכיר זאת, וחילקו בין דאורייתא לדרבנן עיין בב"ח ובדרישה ובט"ז (סק"ד).

**שיטת רבינו ירוחם**: כת' רבינו ירוחם (נתיב יב דף סט עג) 'כל דבר שנצטנן אפילו מבושל כל צרכו ויש בו רוטב ומצטמק ויפה לו יש בו משום בישול', והיינו דאף אי אמרינן דדבר שנצטנן והוא לח יש בו משום בישול, מ"מ כ"ז בדבר שמצטמק ויפה לו, והדבר צ"ע שהרי כשנתקרר שוב הוי בישול בעצם ומה השייכות למצטמק ויפה לו. והתק' בזה כבר הב"ח (ד"ה ולענין הלכה) שכל ענין מצטמק הוא ענין לחזרה ולא לבישול, ועיי"ש מה שתי' בזה לשיטתו בביאור דברי רי"ו. וכת' החזו"א (סימן לז יב ד"ה ס"ד) דרי"ו ס"ל דבלח אין טעם שכשמצטנן בטל הבישול הראשון, אלא שבמצטמק ויפה לו ההבדל בין חם לקר חשיב שינוי צורה עיי"ש. ופשטות דבריו דשאר הראשונים ס"ל דכשנצטנן פקע הבישול וא"כ אין כל נפק"מ. עוד אפשר לבאר דס"ל לרי"ו דהבישול פוקע, ומ"מ בדבר שאחר בישולו ההצטמקות רעה לו, ואף לאחר שנצטנן נשאר כך, חזינן שבו הבישול לא פוקע, שהרי הגיע לשיא תיקונו, בזה אין בישול אחר בישול, ורק בדבר שיש מה להוסיף בו בישול אמרינן דדמי לדבר שלא נתבשל. ויסוד להנ"ל עיין במאמ"מ (סק"ו). ועיין באג"ט (אופה סקי"א אות ה ו) שהוכיח שם **שבמים אף לרי"ו יש בישול אחר בישול** אף שהם מצטמק ורע לו, והוכיח זאת מדברי רבינו יונה עצמו [שבשמו כת' רי"ו חידוש זה] עיי"ש.

ובעצם הדבר האם ה**בישול בלח הוא החימום או הבישול עצמו**, מביאים להק' בשם רה"י הגר"ח שמואלביץ זצ"ל דאם הוא עצם הבישול א"כ חימום מים לרחיצה הוי מלאכה שאצל"ג שהרי צריך רק את החימום, אולם מצד שני צ"ע שאם רק חימום א"כ מ"ש כלי ראשון מכלי שני, וכן מהגמ' גבי שמן (דף מ) דהו"א שאין בו בישול, ואם הוא רק חימום צ"ע וכי חימום אין בו. ועיין בפמ"ג (סימן רנג משב"ז סקי"ג) שכת' וז"ל 'דעיקר הבישול הוא שמצטמק', וע"פ זה ביאר דברי הט"ז (סק"ד) בביאור דברי רי"ו, שמלאכת מחשבת אסרה תורה, וכה"ג שהצימוק רק לו אינו מלאכת מחשבת, ולפי"ז ביאר שאזלינן בתר רוב התבשיל עיי"ש. ובלשון המ"ב (סקכ"ט) משמע שלא רק חימום אלא הבישול פוקע. ובתהלה לדוד (סקל"ג) כת' דביבש שנשתנה גופו והדבר ניכר אבל בלח אין ניכר רק כשהוא חם, ולהכי הוי כלא נתבשל כלל, ולפי"ז מבאר דינא דהרמ"א דלא נצטנן כלל דאכתי ניכר. [ועיין בזה בפמ"ג רנג סקי"ג וא"א שיח סקל"ט שהוי רק מנהג]. וכעי"ז כת' המנח"ח (מצוה לב מוסך השבת אות יא ד"ה והנה) דאין פעולת הבישול בלח ניכרת.

**ועיין בשו"ע** (סעיף ד) ש**השמיט דברי רי"ו**, אולם הרמ"א הביאו, והשו"ע לקמיה (סעיף ח) העתיק דברי רי"ו, וכת' המג"א (סקי"ג) והב"ח פסק כסברא ראשונה ועיין סעיף ח. וכוונתו דשם השו"ע הביא דברי רי"ו, ושם הק' המג"א (סקכ"ז) דבס"ד סתם דלא כוותיה, וסיים ואפשר דסמך על מ"ש כאן. ועיין בפמ"ג, והמאמ"מ (סק"ו) כת' דדעת השו"ע כרי"ו עיי"ש, והתוספת שבת (סקל"ב) תמה על המג"א דלא נהירא דאם ס"ל למחבר כרי"ו ה"ל לכתוב דינא בס"ד שהוא עיקר הדין, ועוד מ"ט הגיה הרמ"א בלשון י"א שמשמע פלוגתא, [מיהו בזה י"ל שהכי אורחא] אלא השו"ע בעי לומר שאסור לד"ה והביא לשון רי"ו שבזה אסור אף לרי"ו משא"כ ברע לו דמותר לדידה וזה פשוט וברור. וקצת משמע הכי בפמ"ג (אש"א סקי"ג) שבס"ד החמיר לדינא, והתם רק בא לאסור לכו"ע, והמ"ב (סקכ"ה) הביא דהב"ח פליג על השו"ע וכן משמע בגר"א, וכת' השעה"צ (סקל"ו) דהגר"א הוכיח מהגמ' דלא דכרי"ו [לא ידעתי למה כוונת השעה"צ], ועיין בביאוה"ג (סקי"א) דהוכיח שהשו"ע (סימן רנז ס"ז) כת' דלא כרי"ו. והמ"ב (סקס"ב) כת' דסעיף ח' הוא לשון רי"ו והכרענו לדינא [עיין לעיל ונילף מהו לשון הכרעה בשיטת המ"ב] כהב"ח, ואפשר דגם השו"ע ס"ל כמו שסתם בסעיף ד, ורק לישנא דרי"ו נקיט ואזיל. ועיין בט"ז (סק"ד) שתי' שיטת רי"ו, ובפמ"ג (רנג שם) מה שביאר בדברי הט"ז.

**כלי שני: המ"ב (סקכ"ג)** הביא להקל בבישול אחר בישול בלח צונן בכ"ש, ומקורו לכאורה מהא"ר (סקי"ב) הפמ"ג (משב"ז סקט"ו) ובנתיבות השלום שהביא לקמיה, אולם בספר כלכלת השבת (אות א לקראת הסוף) אוסר אפילו בכלי שני. והנה הא"ר (שם) כת' להקל בצירוף שיטת הרמב"ם וא"כ צ"ע האם המ"ב כוונתו להקל גם לפוסקים כשיטת השו"ע, וכת' הצי"א (חלק יט סי' יד אות ד) שבמ"ב לא כת' בשם הא"ר ונראה שמיקל לכו"ע, ואף בדברי הא"ר אפשר לומר כן, וכעי"ז כת' המנחת יצחק (ח"ה סימן קכז אות ד) כת' דאף למי שחושש לשיטת השו"ע יש להקל, אולם לדידן מותר לכתחילה [משמע שם שדייק לשון 'יש להקל' שאין הדבר לכתחילה, וע"ז כת' שלדידן הוא לכתחילה, ובאמת מוכח במ"ב (סקל"ט במוסגר) שהיקל כן לכתחילה], אולם עיין במאור השבת (סי' ה סקט"ז) בשם הגריש"א שהחמיר בזה. ויש שרוצים לומר שמה שהמ"ב (סוסקל"ט) כת' שיותר טוב שהעסנעס יהיה חם, וצ"ע מה חסר בעיצה שכת' קודם לזה, היינו משום שגם בכ"ש יש להקל אולם אין זה לכתחילה, אולם הבאנו דהמנח"י כת' דהוי לכתחילה, וכדמדוייק במ"ב גופיה במוסגר. ושמעתי לבאר שכת' כן לחוש לח"א משום **יד נכוית** ויעויין בזה לקמיה.

**מה נקרא לח:** רבינו ירוחם (שם) כת' בתו"ד 'כל שרובו רוטב וצונן' ומשמע שבעינן דוקא רוב רוטב, כת' המנחת כהן (ח"ב שער ב פרק ב אות ד) וז"ל שאפילו יש מעט שומן או מרק... נידון לדבר יבש, ונראה שכל שהרוב הוא דבר יבש או שיש בו קצת קוטב לא שייך שם בישול' ודייק מלשון רי"ו הנ"ל, ומסיים וכך מסתבר שאל"ה נתת דבריך לשיעורין. ועיין בפמ"ג (שם, ושם אש"א סקמ"א) שביאר יסוד זה ע"פ דברי הט"ז שלא הוי מלאכת מחשבת, ועיין באגל"ט (אופה סקנ"ה אות ד) שתלוי בדעתו על הרוב, וטעמא דעיקר ההלכה שאין בישול אחר בישול, וכה"ג מצרפים בפס"ר שאין דעתו, **וצ"ע** שמדבריהם אינו אלא על מיעוט ממש, אולם ודאי דדעת האדם גם על מה שהוא אחוזים ניכרים בתבשיל ולאו דוקא על רובו. עוד י"א שברבינו ירוחם לפנינו לא כת' כך אלא 'כל שיש בו רוטב וצונן', ובב"י היה גירסאות כאלו, אולם תי' זאת כלשון רי"ו לפנינו, וא"כ אין מקור כלל להקל בזה. [ובעצם סברא זו, תלוי בזה דין מטרנה דייסא ממתיקים למיניהם בכה"ג שעיקרם מבושלים ויש בהם דבר שאינו מבושל, ומשמע שלמתירים אפשר שמותר, אולם יותר נראה שכה"ג ודאי דעת האדם על כל המרכיבים שצריך אותם, וא"כ אף למתירים אסור, ואפשר שאם הם דברים שהצורך בהם הוא צדדי מאד יש להקל וכגון במלח שיש בו חומר שלא ידבק, ועיין בארחות שבת (פ"א הערה קכד) בשם הגרנ"ק כעי"ז, ועוד הוסיפו שאינו ראוי לאכילה כלל. ובספר (שש"כ פ"א אות סא) ס"ל דכל שיש בו רכיב שאינו מבושל אסור, ועיי"ש סוגי המאכלים].

ובאמת **הרבה אחרונים פליגי**, דהפמ"ג גופיה נראה שלא סמך על כך לדינא דכת' (משב"ז סקט"ו) ז"ל 'והוריקו המים שלא נשאר כלום, י"ל ביבש אין בישול אחר בישול' ומבואר דבעינן שלא ישאר כלום [וכן נראה שיטת המ"ב (סקל"ב) ולגבי תה (סקל"ט) ושעה"צ (סק"ס)], וכ"כ הגר"ז (סעיף יא) 'שאין בו רוטב כלל' ובפסקי הסידור (הלכתא רבתא לשבתא) כת' 'לכן צריך ליזהר במאד שלא להחם בשר או עופות צלוים או מבושלים אם יתחמם המוהל הנמחה מהם עד שהיד סולדת בו משום איסור סקילה וכרת ח"ו'. וכן הא"ר (סקי"א) כת' על דברי המנחת כהן 'וצ"ע'. ולשון החת"ס (אור"ח ח"א סי' עד) 'יבש לגמרי ואין בו שום לחלוחית מים קרים', והפתחי תשובה (סעיף ה) כת' 'אבל אם יש בהקאפע לחלוחית מים קרים אסור', וכן החמירו פוסקי זמנינו עיין בשו"ת אג"מ (אור"ח ח"ד סי' עד בישול אות ז) הביא דברי הפמ"ג בכמה מקומות בענין זה, ונוטה להחמיר, וכת' דבשעה"ד הגדול אולי יש להתיר, והארחות שבת (פ"א אות כב) החמיר בזה בשם גדולי הוראה כל שיש כמות רוטב העומדת לעצמה, וכן החמיר שם הגר"ש וואזנר (מכתבים סוף הספר אות א) עיי"ש, וכעי"ז כת' במאור השבת מכתבי הגרשז"א (א אות ב) שאם הורק השמן חשיב יבש. וכמשעות השעה"צ (סק"ס) שכל שהריקו המים חשיב יבש. [ולפי"ז נראה **באטריות שהתבשלו והם יבש** ויש עליהם מעט לחלוחית מים משטיפתם במים שלא נתבשלו כלל, מ"מ מותר לרוב הפוסקים ולא בעינן דוקא בבישול אחר בישול אלא שכה"ג חשיב יבש, ולחת"ס בעינן שלא יהיה אפילו לחלוחית].

ובענין **דבר סמיך** קצת, עיין באג"מ (שם אות ה) שכת' לענין קטשופ שלא תלוי בדין אוכל ומשקה לטומאה, אלא דאם הוא זב או עומד ומדובק יחד אף בלא כלי המעמידן עיי"ש שנוטה לפי"ז שהוי דבר לח, אולם במאור השבת (שם אות א) היקל בזה, ובשם הגריש"א (שם סי' ו הערה יז) ג"כ היקל בזה. ואמר הגרי"ג בשם הגרחפ"ש זצוק"ל שמותר דלא שייך לענין דבר אוכל ומשקה לענין ברכות ושאר מקומות, אלא דווקא דבר שהוא לח לגמרי חשיב דבר לח.

**הביאוה"ל** (ד"ה יש בו) דבביאור הגר"א לעיל (סימן רנג סקס"א) משמע שלא הכריע בזה, מש"כ הגר"א שמבאר שיטת הרשב"א ומת' מקושיות הרא"ש ונראה שמצדד קצת כשיטה זו, וכן לקמיה (שיח סקמ"ו) מבאר שיטת המקילים, ולכאורה נראה שאין ברור כהמחמירים [עיין בביאוה"ל (סי' שמ ד"ה וחייב) שפעמים הגר"א מראה מקום לשיטה זה ולשיטה זו] אולם לא הכריע כהמקילים.

**שיטת המ"ב** בכל המקומות להקל, ועיין במ"ב (סוסקל"ט) שמשמע שאם אינו צונן אין להחמיר בעירוי מכלי ראשון ובשעה"צ (סקס"ה) כת' דיש לחוש לצביעה לכתחילה, ומבואר שלא חשש לזה כלל, אולם אפשר שכוונתו שאינו צונן דהוי יד סולדת ואינו מוכרח, ועיין במ"ב לעיל (סימן רנג סקפ"ד) ובשעה"צ (שם סקע"ט) שלכתחילה יש להחמיר בזה, ואפשר שטעמא משום שהמג"א שהוא מחמיר לכתחילה ס"ל דאם נצטנן אסור מדאורייתא ולהכי חשש לזה לפי דברי השו"ע שיש לחוש שאחד יהיה צונן, אולם לשאר האחרונים שס"ל שאף אם נצטנן לגמרי אין בו אלא חומרא לכתחילה, לא בעינן למיחש לזה, **וא"כ אפשר שאין כוונת המ"ב להחמיר אלא לחוש שיהיה צונן לגמרי** [ומשמע קצת שהמ"ב ס"ל כדברי המג"א שאם נצטנן לגמרי אסור מדאורייתא ויעויין בזה לקמיה].

**כת' הפמ"ג** (אש"א סקי"ב) דבכלי **שני חשיב נצטנן** אף אם יד סולדת בו ואסור להחזירו, והאריך בזה הפמ"ג בהרבה מקומות, עיין בראש יוסף (שבת דף לח: ד"ה בעי) ופמ"ג (רנג אש"א סק"כ וסקל"ו, משב"ז סקי"ג). ולא הביא מקור לזה אלא מסברא דכלי שני שאינו מבשל א"כ יש בו משום בישול כשמחזירו, והביאו הביאוה"ל (ד"ה אם נצטנן). ונפק"מ לשיטת השו"ע, ולהנ"ל יצא חומרא גדולה וכגון כשנותן מרק לתוך צלחת [כה"ג שהמצקת חשיבא כלי ראשון שנתחממה] אין לתת פעם שניה, שהרי עושה עירוי על כלי שני שחשיב נצטנן, וכן כשיש גוש א"כ לעולם הגוש מבשל את המרק שנצטנן ועוד הרבה אופנים בזה.

**והנה מקור הדברים הוא ברבינו יונה** (ב"ב דף יט) והביאוהו הראשונים (ר"ן שבת דף כב. מדה"ר) נימוק"י (ב"ב דף י.) וחלק מדבריו הובאו בב"י (סי' רנג), וז"ל דהר"ן (שם) 'והרב ר' יונה ז"ל כתב בלשון הזה ומכשלה גדולה תחת יד קצת העם שטומנין קומקום של מים חמין ליתן לתוך הקדרה בשבת כשהתבשיל מצטמק ופעמים שהאחד אין יד סולדת בו והאחר יד סולדת בו ומתבשל זה בזה ונמצאו מבשלין בשבת ואפילו אם שניהם יד סולדת בהם איכא מאן דאמר בירושלמי עירוי אינה ככלי ראשון וכשמערין המים **לאלתר שיצאו מן הכלי אף על פי שהן רותחין פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל ומתבשלין בתוך כלי ראשון** ומים מבושלין אם פסקה רתיחתן יש בהן משום בישול'. ולכאורה לדבריו לא מועיל דברי הפמ"ג דפינה ממיחם למיחם היינו שהמיחם השני הוא ג"כ כלי ראשון, שהרי באויר כבר חשיב כלי שני וצ"ע כיצד יעמיד סוגיית פינה ממיחם, [ואולי איירי למ"ד עירוי ככ"ר], ועיין בחזו"א (סי' לז אות יג ד"ה במ"ב) שהק' כן על הר"ן, וכת' שאף שאפשר דהתם ביבש, כל כה"ג הו"ל לגמ' לפרש, ונשאר בצ"ע, ודו"ק דהחזו"א הק' על הר"י גופיה שחידש שאף באויר הוי כלי שני, אולם אי לא אמרינן הכי אלא רק כשמגיע לכ"ש חשיב כ"ש שפיר פינה ממיחם וכדברי הפמ"ג שאיירי במיחם כ"ר, וא"כ אין כאן קו' על הפמ"ג כלל. אולם בעצם הדבר הנימוק"י והב"י ושאר האחרונים שהביאו דברי ר"י הביאו רק החשש שאולי אחד י"ס והשני לא, ומשמע שלא חששו לזה וצ"ע. וכן נראה **בפוסקי זמנינו שנוטים להקל בזה** אף לשיטת השו"ע. וכדברי האגלי טל (השמטות בסוף הספר סוף השמטה השלישית ד"ה ובשעדיין) דהשו"ע לא הביא דעת ר"י.

**מסקנת הדין שלבשל עד כמאב"ד חייב** לכו"ע ומכאן ואילך מח', ויש לעיין מאיזה טעם אסור לבשל עד פחות ממאכב"ד, והאם חייב כה"ג שבישל ממאכל בן דורסאי אבל לא גמר את הבישול לגמרי אם חייב או לא וגדר הדבר. והנה כת' **הראש יוסף** (דף לח: ד"ה דע כי) שמי ש**מבשל עד פחות מבן דורסאי אסור מדין חצי שיעור**, ולכאורה כוונתו דהוי דאורייתא, [ועצם הדין שאסור מבואר כן בשו"ע שאם לא נתבשל אין לשרותו ואף שאינו מתבשל, וכן מבואר בהרבה מקומות], וכ"כ **החזו"א** (סימן נ אות ט ד"ה ויש לעי') שאם הביאו ליד סולדת יש בו משום בישול ואפשר דאסור מן התורה מדין חצי שיעור. ומשמע שאם חיממו אבל פחות מיד סולדת אין בזה איסור כלל. והנה לגבי מרכך דבר קשה שחייב משום מבשל צ"ע אם יש בזה איסור קודם שריכך, והחזו"א הנ"ל מבואר שאף כה"ג אפשר דאסור מדין חצי שיעור, אולם באחרונים לא משמע כך, דיעויין לקמיה במג"א (סקל"ז) ומ"ב (סקצ"א) שמבואר דעופרת וכדו' כל זמן שלא הגיע לריכוך מותר לעשות כן [אם לא חישיינן שישארו שם ויגיע לריכוך. וכעי"ז מצינו גבי פת דכת' הביאוה"ל (סעיף ו ד"ה ויכול) שפת מותר לחממה אף לשיעור יד סולדת אם לא יכולה להגיע לקרימת פנים. וא"כ אפשר שהגדר שאם מגיע לחום שיכול במשך הרבה זמן לבשל בחום זה חשיב התחלת בישול, אולם דבר שע"י יד סולדת לא יתבשל כלל מותר, וכן משמע בדין מלח לקמיה (סעיף ט) שאם הוא לא יכול להתבשל בכלי ראשון שלא על האש מותר ואף שמתחמם לי"ס, **וצ"ע.** ובעצם דברי הראש יוסף והחזו"א עיין באבן האזל (פכ"ב ה"ח) שפליג ש**אין ח"ש בדבר שלא עשה שום בישול** אלא כשבישל פחות מגרוגרת, ועיי"ש מה שכת' דאסור מטעם תיקון אוכלין, ויעויין לקמיה מש"כ בדבריו.

**ולענין אחר מאכל בן דורסאי** כת' בחי' ר"מ קזיס [נפטר בשנת שע"ז תלמיד הרמ"ע מפאנו] (שבת פ"ג ד"ה ואומר שלענין) ביאר דלדברי האומרים שאחר מכב"ד אין בישול גדר הדבר שחיוב בישול הוא לקחת דבר חי ולבשלו, ולרמב"ם ודעימיה שאף אח"כ יש בישול עד שיבשל לגמרי, ולאח"מ אף שמצטמק ויפ"ל אין בישול, והוסיף 'ונראה שלדעת הרמב"ם משנתבשל כמאב"ד כל שמוסיף על בישולו מעט **תוספת הניכר** אע"פ שאינו גומר בישולו לגמרי **חייב**'. וכעי"ז כת' המנח"ש (חב סי' ו אות ב ד"ה ולכן נראה), ועיי"ש מה שהוכיח מדין מקרב בישולו ומגיס. ויעויין באגלי טל (אופה ז וסק"י) שכת' דדעת רוב הפוסקים דאחר מכב"ד יש בישול רק מדרבנן. ודלא כדברי המ"ב (סקכ"ו).

**כת' האליה רבה** (סקי"ז) דהמג"א כת' (סקט"ז) דאין צלי אחר צלי, אולם צ"ע מדברי הלבוש (סעיף ד) שלחמם ע"ג האש אסור מדרבנן, ודוחק לומר דאיירי בלח, אך י"ל דהמג"א איירי אצל האש במקום שי"ס, אול ע"ג האש ממש מודה דאסור. והנה הלבוש לא ביאר מ"ט אסור, ואפשר שטעמא משום חזרה, אולם משמעות הא"ר היא שהוא מדין בישול [שהק' על המג"א דאין צלי אחר צלי, ואי מדין חזרה מאי שייטא להכא, וכן כת' דאולי דווקא לח עיי"ש, ובזה ודאי מטעם בישול אתינן עלה, וכת' השעה"צ (סקמ"ו) דס"ל לא"ר דהיינו דיש בישול אחר בישול אף בדבר יבש, כה"ג שנותן על האש. והנה לעיל (סימן רנג סעיף ה) מבואר שמותר לתת תבשיל על הקדירה בשבת, וכת' שם האחרונים דאו דאיירי לשיטות שאין בישול אחר בישול ואף בדבר לח, או דאיירי בדבר יבש, וחזינן שכה"ג לא חשיב על האש אף לדברי הא"ר, ומבואר דדווקא על האש עצמה אסור, וצ"ע החילוק בזה לגבי איסור בישול. והנה השעה"צ (סקצ"ה) הביא דמלח [שנתבשל וחשיב יבש] מותר ליתנו בכ"ר שאינו כעל האש, אבל על האש אסור, והיינו מפני שנראה כמבשל, וצ"ע אם כוונתו לדין נתינה לכתחילה מדין חזרה והיינו דמיחזי כמבשל, או משום בישול אחר בישול כדכת' בסוגיין.

**כל דבר שבא בחמין** מותר להדיחו, הק' תוס' (דף לט. ד"ה כל שבא) למ"ד עירוי ככ"ר מ"ט מותר, וע"כ דאיירי בכ"ש, וא"כ מ"ט אסור לשרותו, ותי' דאף בכ"ש אסור משום **מיחזי כמבשל** [ו**עירוי אף שדינו ככ"ר, מיחזי אין** כאן] ואף שאיתא לקמיה (דף מב:, וסעיף ט) שמותר לתת תבשיל לתוך קערה, התם מפני שהן עשויין למתק את הקדירה לא מיחזי כמבשל, א"נ מותר אף לשרותו והא שנקט מדיחין לאשמועינן סיפא דבקולייס אסור אפילו בזה. ועיין במ"ב (סקל"ד), וכת' המג"א (סקט"ו) דבצל דינו כתבלין דעביד לטעמא, אולם הט"ז (סק"ח) והא"ר (סקי"ח) אוסרים, וטעמא משום שהם בכלל קלי הבישול עיי"ש. [ועיין במחצה"ש ובתוספת שבת (סקכ"ו) ושעה"צ (סקס"ט) האם פליגי המג"א והט"ז]. ועיין בחזו"א (סימן נב סקי"ט ד"ה ונראה) דכת' לענין לימון שמותר בכלי שני שדינו כתבלין, עוד כת' הפמ"ג (אש"א סקל"ב) דמים בכ"ש מותר [כמבואר בגמ'] ולא מיחזי משום שמתערבין יפה. **ויש לעיין לפי כל זה האם קפה שחור תה וכל כיוצ"ב אסור מצד מיחזי, דאמנם ניתנים לטעם, אולם ודאי הם עיקר התבשיל** כאן ובעינן לבשל אותם, ועיין במ"ב (סקל"ט) דכת' 'עלי הטיי"א.. כלי שני ג"כ אסור כדקי"ל בסעיף זה דדבר שלא בא בחמין מלפני השבת אין שורין בשבת אפילו בכ"ש וכ"ש לפי מה שמבואר בסעיף זה דיש דברים רכים קלי הבישול', ומבואר שאף אם לא הוי קלי הבישול אוסר בכ"ש משום שדבר שלא בא בחמין, וזה איסורו מחמת שמיחזי, ומבואר דלא חשיב תבלין. וכ"כ להדיא בגינת וורדים (כלל ג' סימן ב) שהבין דברי תוס' דתבלין היינו טפל, ובקפה ותה שאין בו תערובת דברים אחרים אסור. ועיין באו"ז (שבת סב) וז"ל 'ופר"ת דהכא אסור משום דמיחזי כעין בישול ודילמ' אתי למיעבד אף בכלי ראשון אבל גבי תבלין אין נראה בישול אלא משום מתוקי טעמא דפעמים רגילין ליתן תבלין בתבשיל צונן למתקו וליתן בו ריח טוב', [ועיין בתוס' הגרעק"א (פכ"ב מ"ב) שכבר לבאר טעמא דתוס' שאין מיחזי בתבלין משום שתבלין קיל לענין בישול, אולם מדברי האו"ז והאחרונים הנ"ל מבואר לא כן] ותה וקפה [לא נמס שהוא מבושל] אין **דרך** לתתם בצונן. [ועיי"ע במ"ב (סקכ"ג) שאין בישול אחר בישול בכ"ש משום שהוא חומרא, ומשמע שגם מיחזי אין כאן]. ובעצם הדין עיין בתוספת שבת (סקכ"ה) והגינת וורדים (כלל ג סי' ג ו ח) והאג"ט (אופה סעיף טז אות לד סק"ז) ועוד אחרונים שהקילו דלא כתוס' וס"ל דאין איסור דמיחזי כמבשל. אולם רוב האחרונים החמירו בזה כשיטת המ"ב. ועיי"ע במנחת ברוך [בלעסקי נפטר תרסג] (סימן יב) שס"ל דתה כתבלין לענין זה.

**כת' הב"י** דברש"י (דף קמה: ד"ה כל שבא) משמע שרק אם נתבשל לגמרי קודם השבת מותר לשרותו, ולא נתבאר אם די במאכב"ד [ועיין ברש"י (דף לט. ד"ה כל שבא)], ובתוס' (שם ד"ה כל) כת' דווקא שנתבשל לגמרי, וכן מבואר ברי"ו, אולם ברמב"ם (פרק כב ה"ח) מבואר דכל שנשרה בחמין מותר, ועיי"ש מה שביאר בזה, והק' הד"מ (סק"ג) דהב"י לעיל (ד"ה אבל הרמב"ם) דייק מדברי הרמב"ם (פ"ט ה"ג) להיפך, ונטה להתיר רק לאחר שנתבשל כמאב"ד, אולם לרמב"ם אף כה"ג חייב כל שלא נתבשל כ"צ. וצ"ע בזה. ובעצם הדבר הרי"ף (דף סא. - :) כת' דתרנגולתא דרבי אבא היינו דבר מלוח ביותר וכשמבקשים לאוכלה שורים אותה, וכ"כ רבינו חננאל (דף קמה: ד"ה מתני) והרא"ש (פכ"ב סי' ה), ולכאורה כוונתם שהוק' לגמ' מדוע מותר לתת דבר שנשרה בער"ש והרי לא נתבשל לגמרי, ותי' הגמ' דתרנגולתא דרבי אבא והיא בשריה מתבשלת לגמרי, וא"כ להדיא דכ"ז שלא נתבשל לגמרי אסור, וכ"כ המ"מ (פ"ט ה"ג) בשיטת הרמב"ם, ואף הרמב"ם גופיה בפיהמ"ש כת' שהוי דבר שנתבשל לגמרי, ובאמת הראש יוסף (דף לט. ד"ה גמ' כל) כת' דאף הרמב"ם ס"ל כדברי הרי"ף, ודבר שנשרה היינו בתרנגולתא דרבי אבא, והאבן האזל (פכ"ב) כת' דכל איסור שריה הוא משום תיקון אוכלין [ולשיטתו לעיל שאין בזה ח"ש] וא"כ כה"ג שנתן בער"ש שוב ליכא תיקון. ולכאורה הדברים דחוקים, שהרי כשנותן בשר במים חמים בכלי ראשון אין בזה תיקון כלל ולא ראויים תו לאכילה. ועיין בגינת וורדים (כלל ג פרק ב) שכת' ג"כ הכי בפי' דברי הרמב"ם ודוחה דברי הב"י. וכן בשו"ע (סעיף ד) התיר רק אם נתבשל לגמרי בער"ש. ויעויין לקמיה [בענין בישול תה] האם מותר עירוי אחר עירוי וכ"ש אחר כ"ש וכיוצ"ב.

**כת' הפרדס** [(לרש"י דף לח:) מובא בב"י] דמליח הישן היינו בשר מלוח הרבה ולא נאכל בלא הדחה בחמין, אולם טרית מותר לרחוץ בקרים כרחיצת כלים, ואינו גמר מלאכה משום שנאכל גם כך, והק' הב"י דאי הכי מדוע בחמין אסור. וכת' המג"א (סקט"ז) דאין להדיח דבר מליח אם אין יכולים לאוכלו בלא"ה וחייב, והט"ז (סק"ה) כת' דמותר לרחוץ הערינ"ג בצונן אפילו מלוח הרבה וכדברי הפרדס. וביאר המחצה"ש שהמג"א ס"ל כקו' הב"י, וא"כ מותר אפילו בחמין אם ראוי לאכול כך, אולם הט"ז ס"ל כדברי הפרדס והתיר רק בצונן. והפמ"ג (אש"א טז) דס"ל דחיובו משום מכב"פ הק' דמדוע אסור דווקא בחמין והרי אף בצונן יש לאסור משו"ה, ולא דמי להדחת כלים דמ"מ ראוי ע"י הדחק למי שאינו איסטניס. ובאמת כדבריו משמע בפרדס דדימה להדחה והתיר רק משום שאפשר בלא"ה, אולם יעויין לקמן (סימן שכג סעיפים ז ח) ושם במ"ב (סקל"ז) שאף היכא שאסור לשתות מהכוס מותר להדיחה, וטעמא שהכלי בעצם ראוי רק מלוכלך ולא הוי תיקון בגוף הדבר להחשיבו גמר הדבר ומכב"פ. והנה הביאוה"ל (ד"ה היא גמר) דייק דכ"ז שאין היד סולדת צריך להתיר, וצ"ע מדוע כל האחרונים לא הזכירו היתר רק בצונן, ונשאר הביאוה"ל בצ"ע למעשה, והיינו שקלי הבישול שפחות מי"ס זהו תיקונם צ"ע למעשה אם אפשר להתיר. ולכאורה ביאור הטעם לאסור הוא כמו שמצינו דכ"ש אינו מבשל, ומ"מ בקלי הבישול אסור, ה"ה פחות מי"ס שאינו מבשל, בקלי הבישול אסור, משא"כ בצונן ממש, ולא נתבאר גדרו, ולכאורה כ"ז שאינו פושר צונן מקרי. [ולפי"ז אפשר שהפמ"ג שהבאנו לעיל בענין ריכוך דאסר אף בפחות מי"ס, אפשר שכוונתו כהנ"ל דיש קלי הבישול ויש קלי הריכוך, אולם בצונן אפשר דאין צד להתיר ודלא כדכת' שם]. והערוך השולחן (סעיף כז) התיר אפילו בפושרין ואסר רק יותר מי"ס. ועיין בזה בשש"כ (פ"א הערה קצא) ומש"כ שם שכה"ג אסור אף בכלי שלישי. ועיין בשבות יצחק (בישול עמ' רמז\ח) מש"כ בזה שאם נתן קודם לתוך מים צוננים [פחות מחום הרוק] מותר שאין קלי הבישול בנוזלי, אולם כ"ז באבקת חלב וכדו', אולם בדייסא אוסר שם אף בכה"ג בשם הגריש"א משום שלא נמסים לגמרי.

**בענין דק ורך, תה ותבלין:** כת' הביאוה"ל (ד"ה וקולייס) דכל דבר דק ורך ביותר חשיב קלי הבישול, ומקורו מדברי הרמב"ם שכת' (פ"ט משבת ה"ב) שקולייס הוא דג דק ורך ביותר, ומשמע שמבאר מדוע חשיב קלי הבישול, וכעי"ז כת' המ"ב (סקל"ט) לענין עלי תה שאסור מצד קלי הבישול, אולם הפמ"ג (סי' שכה משב"ז סקי"א) כת' להדיא שבכ"ש מותר על ט"ע וקאווי, וכן לעיל (סימן רנג אש"א סקמ"א) משמע שרק בכ"ר אסור, ומבואר דס"ל דלא חשיב קלי הבישול. ועיין בערוך השולחן (סעיף כח) דפשיטא ליה שתה וקפה וקקאו הם בכלל קלי הבישול שעינינו רואות שמתבשלים אף בכ"ש. והנה לקמיה מבואר שתבלין אין איסור בכ"ש משום דמיחזי כמבשל, ומצד בישול מבואר שאינם קלי הבישול, אולם מסתברא דלדברי הביאוה"ל הם דקים ורכים ביותר ועיננו הרואות שמבשלים בקלות מחמת זאת, וכ"כ בשש"כ (פ"א הערה קעד) שהם קלי הבישול, וכעין דברי הט"ז (סקי"ד) שבצל מפני שהוא חריף הוא ממהר להתבשל. ועיין בארח"ש (הערה עז) שפקפק בזה.

**בענין תה:** המ"ב (סקל"ט) מביא עיצה ע"י עירוי מער"ש מכלי ראשון ולייבש ובשבת שוב לערות, החסרון בזה, א. פמ"ג (סי' רנג אש"א סקמ"א) שאולי העירוי לא הגיע להכל, ובמ"ב כת' לערב היטב מתחת העירוי, [ועיין בתרומת הדשן (סימן קפא) שכ"ז שלא נפסק העירוי גם המים שבכלי חשיבי עירוי], אולם נראה בשעה"צ (סקס"ג) שלא פשיטא ליה, וכן כת' שעה"צ (סקנ"ט) 'תועלת **קצת** להסיר תלונת הפמ"ג'. ב. כת' הגינת ורדים (כלל ג סי' ב) דימה כל דבר שנותן צבע וטעם למים והוא עצמו לא נאכל לדין סמנים, שאף לאחר שנתבשל כיון שמוציא עדיין טעם וצבע יש בו משום בישול, אולם החת"ס (אור"ח סימן עד) כת' שלא דמי, שהסממנים אין בהם כלל חשיבות בישול, אלא רק בצבע שמוציאים וא"כ כ"ז שיוצא הוי בישול, משא"כ בקפה שהוא עצמו נתקן הא שמוציא טעם לא גרע כהרבה מאכלים שאף אחר שראויים לאכילה מ"מ אם ימשיך לבשלם יצא טעם וצבע, אולם כת' הפתחי תשובה (סעיף ה) שכ"ז לענין קפה, אולם לענין תה שלא אוכלים אותו אכתי האיסור במקומו עומד. ג, לעיל הבאנו ששריה אחר שריה אסורה, וא"כ אף אם עירוי ככ"ר אכתי עירוי אחר עירוי מי התיר שהרי העירוי לא מבשל לגמרי אף את הקליפה, ונראה בשעה"צ (סקס"ג) שזוהי עיקר טענתו, [**מדכת' ס"ס שלכאורה לא מועיל לב' החסרונות האחרים]. וכעי"ז כת' התהלה לדוד (סקי"ט)** שדבר שנשרה מער"ש בכ"ש ואפילו עירוי מכ"ר אין לתת בכ"ש וכ"ש שאין לערות מכ"ר, ואף בדבר שנשרה מער"ש בכ"ר על האש אין לערות מכ"ר אם לא שהעלה רתיחה. וצ"ע כה"ג שנתבשל ולא לגמרי כגון בתה לדברי הפתחי תשובה שעדיין נותן צבע וטעם, האם אסור לערות מכ"ר שהרי אכתי יש בו בישול, או שכיון שנשרה והעלה רתיחה אמרינן שעירוי לא יועיל יותר, ועיננו הרואות יוכיחו שאסור, **וצ"ע בזה.**

**סעיף ה**

**נח' הראשונים בדין בישול אחר אפיה ולהיפך,** עיין בב"י (ד"ה וכת' ה"ר אליעזר) שהביא מח' זו. ויש בזה ג' שיטות, היראים ס"ל שיש בישול אחר אפיה ולהיפך, ואסר אף בכ"ש, וטעמא שכה"ג מתבשל אף בכ"ש, הטור פליג על החומרא בכ"ש, והראבי"ה פליג וס"ל שאין בישול אחר אפיה כלל. והשו"ע כת' 'יש מי שאומר דדבר שנאפה או נצלה אם בשלו אח"כ במשקה יש בו משום בישול, ואסור ליתן פת אפילו בכלי שני שהיד סולדת בו, ויש מתירין. הגה: בכלי שני ויש מקילין אפילו בכלי ראשון ונהגו ליזהר לכתחלה שלא ליתן פת אפילו בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בו. ונח' האחרונים בביאור דברי השו"ע, דהרמ"א משמע שלמד שהשיטה השניה שהביא השו"ע היא שיטת הטור, וא"כ השמיט השו"ע את שיטת הראבי"ה, וכ"כ הט"ז (סק"ז) והגר"א (סקי"ח וסקי"ט) ומ"ב (סקמ"ד), והנה המג"א (סקי"ט) כת' דאף לדברי הטור שאין בישול בכ"ש מ"מ אסור מצד מיחזי, וע"כ שהטור ס"ל כתי' השני של תוס' דאין איסור מצד מיחזי וסיים המג"א 'וכ"מ דעת השו"ע ויש להחמיר', ונח' הפמ"ג והמחצה"ש בביאור דבריו, דהמחצה"ש מבאר דדעת השו"ע שאסר דווקא פת, משמע שבשאר הדברים מותר, וע"כ שאין מיחזי לשיטתו, ומ"מ יש להחמיר מצד מיחזי, אולם הפמ"ג ביאר דהשיטה הב' בשו"ע היא שיטת הראבי"ה, וא"כ ק' מדוע לא הביא השו"ע שיטת הטור, וע"כ מטעם שאף אם אין בישול מ"מ אסור משום מיחזי, ולהכי יש להחמיר. והבאר הגולה (סק"כ) כת' ג"כ שהשיטה השניה היא דברי הראבי"ה. [ולענין האם **קפה שחור שעבר קליה חשיב בישול אחר אפיה**, יעויין בפמ"ג (סימן רנג אש"א סקמ"א) שכת' שגם **אחר האפיה אסור שאינו תיקון גמור**].

**צליה אחר אפיה ולהיפך**: בפמ"ג (משב"ז סק"ז) מבואר שאסור וז"ל 'דמ"מ צליה אחר אפיה נמי מבטל'. אולם השלט"ג (דף סא. אות ג) דכמו שמותר אפיה אחר אפיה ה"ה צליה אחר אפיה, וכ"כ המחצית השק"ל (סקי"ז) והכלכלת השבת (כללי הטמנה ובישולי שבת אות א) הגר"ז (סעיף יג) כת' להדיא שאפיה וצליה חד הוא ואין אפיה אחר צליה ולהיפך. **וקצת משמע כך בדברי המג"א** (סקי"ז) שהתיר לתת אצל האש גם צלי וגם אפוי, ומשמע שזה חשיב אפיה עיי"ש.

**בישול אחר אפיה אחר בישול:** כת' הפמ"ג (אש"א סקי"ז) דאם בשלו ואח"כ צלאו מער"ש אף שהצליה מבטלת את הבישול, לאו לגמרי מתבטלת אלא מתווספת בו ג"כ צליה, והשתא הדבר גם צלוי וגם מבושל, וא"כ מותר לבשלו או לצלותו בשבת. אולם הביאוה"ל (ד"ה יש מי שאומר) פליג שאינו מוכרח דהשם השני בודאי קיים וא"כ חשיב בישול אחר צלי, ומ"מ מותר לעשות כמו הדבר האחרון שפעולה האחרונה נקבע בו יותר. ו**נפק"מ מכל זה** בקפה נס שפעמים שהוא מבושל ואח"כ אפוי, והיינו שמייבשים אותו בחום, ואם זה מוגדר אפיה א"כ לדברי הביאוה"ל אסור לבשלו בשבת, אולם נראה שכה"ג בכלי שלישי אין להחמיר וכלקמיה.

**דין קלי הבישול:** לעיל בסעיף ד' מבואר דקולייס וכדו' אסור אף בכ"ש, וכת' הסמ"ג (לאוין סה) דאין אנו בקיאים בדברים הקלין להתבשל וראוי להחמיר בכולן. ומקורו מדברי היראים (סימן רעד), והטור ס"ל דפת לא חשיבא קלי הבישול, ולגבי מלח יעוין לקמיה (סעיף ט). והט"ז (סק"ז) כת' דטעם החומרא בפת משום שהיא רכה, וכ"כ (סק"ח) דבשאר דברים שמחמירים משום שמא הם רכים, ומקורו לכאורה מלשון הסמ"ג 'חזינן דיש דברים המתבשלים בכלי שני ואין אנו בקיאין **ברכין וקשין**', משמע שהכל תלוי ברך, והמג"א (סקי"ח) סתם שהכל אסור, אולם המחצה"ש (סקי"ט) כת' דכוונתו דווקא דברים רכים, אולם לקמיה (סימן תמז סוסק"ט) סתם דיש להחמיר בכל הדברים. והמ"ב (סקמ"ב) שאין אנו בקיאים ומחמירים בכל הדברים, ובשעה"צ (סקס"ח) שהכל חוץ ממים ושמן בכלל זה [ולעיל סעיף יא לכאורה חזינן שפעמים אף מים מתבשלים בכ"ש עיי"ש]. והחזו"א (סימן נב סקי"ח) דאין להחמיר אלא בפת המבואר בסמ"ג שהוא אפיו ונוח להתבשל אבל לא בשאר דבר, חוץ (סקי"ט) מביצה עיי"ש שהוכיח כן מהגמ', וצ"ע מדברי הסמ"ג שאיתא דמחמירים בהכל, וכת' החו"ש (ח"ב עמ' קפד) דביראים מבואר להדיא כדברי המג"א והמ"ב [להזהר בכל דבר] 'ואילו היה מרן החזו"א רואה את דברי היראים במקורם ודאי שהיה חושש להם'. ועיין בשו"ת אז נדברו (חי"ב סי' יט) שכת' כמה דינים בזה, וס"ל דבשר ודאי לא חשיב ק"ה, שהרי גבי קולייס המשנה הדגישה, משמע ששאר מיני בשר אינם בכלל, ולימון החמיר שהוא ק"ה, ותה ודאי הוא ק"ה, וחלב וביצים הביא מהכף החיים והתפארת ישראל שהם ק"ה [ועיין במנח"י (ח"ה סי' קכז אות ה) שבגר"ז ובפמ"ג (סקט"ו) משמע להקל], וא"כ אין לתתם לתוך קפה י"ס אף בכ"ש, ומפוסטר לא חשיב בישול, אולם בזמנינו שכולם שותים כך חשיב מבושל. ושאר משקין דינם כמים.

**כלי שלישי:** כת' הפמ"ג (משב"ז סקט"ו וסקי"ז) שלכאורה אין לחלק בין כלי שני לשלישי ורביעי וכ"ז שהי"ס יש להחמיר וכך משמע מסתימת הפוסקים, אולם המג"א (סימן תמז סק"ט) כת' דאף שהרמ"א שם כת' להחמיר בכ"ש, בעירוי מכלי שני יש להקל, וא"כ כת' הפמ"ג דכ"ש כלי שלישי. ועיי"ש במחה"ש דשבת חמירא מפסח לענין זה, ואולי אפשר לומר לדבריו דלהכי היקל המג"א אולם לענין שבת יש להחמיר, אולם בעצם מוכח שיש חילוק בין כלי שני לשלישי. וכת' הפמ"ג (אש"א סקל"ה) והביאו הגרעק"א (גיליון השו"ע סעיף ה) והמ"ב (סקמ"ז) דיש להקל בתה וכדו' בכלי שלישי. והנה הב"י לקמיה גבי ספל ואמבטיה (ד"ה ומה שכת' רבינו אבל ספל) מבאר דברי הטור שהו"א לאסור ספל שהוא כלי שלישי וגזרינן אטו כלי שני, וקמ"ל שאפילו כלי שני שרי, אולם הב"ח (ד"ה ומ"ש אבל ספל) כת' דאם כדבריו מה קו' הגמ' דאפשר לומר דיש רחיצה גם בכלי רביעי, אלא ע"כ דכלי שני שלישי ורביעי לכולם דין כלי שני להם.

**אולם ביראים** (סימן רעד) **גופיה איתא להדיא להחמיר** בהכל, וז"ל 'הלכך יזהר אדם שלא להכניס בשבת **שום דבר בכלי שני ואף בכלי שלישי** שהיד סולדת בו שאין אנו בקיאים בדברים רכים וקשים מי הוא מתבשל בכלי שני ומי הוא שאינו מתבשל', וצ"ע על המקילים בזה. ואפשר דס"ל דשאר הראשונים שאסרו רק כלי שני משמע שלא ס"ל הכי, והנה תוס' (דף לט. ד"ה כל שבא) למ"ד דעירוי ככ"ר, כת' דבקולייס אסור אף בעירוי מכלי שני, וצ"ע על המג"א (סימן תמז) שמתיר בעירוי מכ"ש, אף לדידן דפסקינן (סעיף י) דעירוי ככ"ר. וכ"כ החזו"א (סי' נב סוסקי"ט) שלא מצינו מקור לחלק בין שני לשלישי ועיי"ש מה שסיים דהיכא שהוא רק חומרא מה שנהגו נהגו.

**ויש לדקדק במ"ב** שהביא פעמיים את ההיתר דכלי שלישי, פעם ראשונה (סקמ"ה) כשתמה על המנהג להכין חמין מרגלי בהמה, שלפחות יעשו שיהיה כלי שלישי, ופעם שניה הנ"ל, וכת' זאת על דברי הרמ"א שלמעשה נהגו ליזהר לכתחילה שלא לתת פת אפילו בכלי שני, וצ"ע מדוע לא כת' כן לעיל (סקמ"ב) בעיקר חומרת ק"ה שאסור בכלי שני, או לעיל על דין מליח הישן וקולייס. ומשמע קצת שהביא זאת רק על שאר הדברים ש**רק מספק אנו מחמירים** שהם קלי הבישול, **אולם גבי תה לא כת' כן** [דלא כהפמ"ג שהתיר גם בתה, ולשיטתו שהבאנו דבריו לעיל בענין דק ורך, דס"ל דלא חשיבו קלי הבישול], והיינו שבדבר **שמדינא הוא ק"ה לא הביא המ"ב הקולא דכלי שלישי**. [ועיין בדברי חכמים (תשובה 359) שכת' בשם הגרחפ"ש זצוק"ל להחמיר בכלי שלישי]. וכן מבואר בשש"כ (פ"א אות סג) שהחמיר בכלי שלישי רק בתה ביצה ודבר מלוח הרבה, וכ"כ הארח"ש (פ"א אות מא) וכ"כ לענין קפה (אות מו), ולענין קפה נס עיי"ש (אות מז).

**ועיין בשביתת השבת** (מבשל אות ע) דכת' דבשם החת"ס דאנו רגילים להחמיר בכל הכלים אפילו כלי שלישי כ"ז שהיס"ב, ולפי"ז מחמיר בשם הכלכלת שבת גבי חלב לתוך משקה קפה שהוא בכ"ש שהי"ס שאנו רואים שחלב הוא מקלי הבישול. אולם בהלכות (אות כ) כת' דכ"ש מבשל ק"ה, ואין אנו בקיאים יש להחמיר בכלי שני, והמדקדקים נזהרים אפילו בכלי שלישי כ"ז שהיס"ב כדעת היראים. וכ"כ הערוך השולחן (סעיף כח) לענין תה שעינינו הרואות שמבשל אף בכלי שלישי. ובשו"ת אז נדברו (שם) כת' דאף שהיראים אסר וכן הביא השביתת השבת בשם החת"ס, מ"מ לעת הצורך אפשר לסמוך על המ"ב. אולם יד נכוית אסור, ומאד יש ליזהר שאין אנו בקיאים בהבדל בזה. והאג"מ (ח"ד סי' ע"ד בישול אות ד) דכלי שלישי נוהגים להקל, ושם (אות טו) לענין תה דלא מצינו לאסור בכלי שלישי, ולענין קפה נס וסוכר (שם אות טז) מתיר מדינא, ומסיים שהוא עצמו מחמיר לעשותם בכלי שלישי.

**בענין יד נכוית: מקור האיסור** הוא ברמב"ם (מעשר פ"ג הט"ו) 'אינו מתבשל בכלי שני, ואם היה חם ביותר כדי שיכוי את היד.. מפני שהוא מבשל', ויעוין ברדב"ז שם שהביא ב' דרכים בדברי הרמב"ם, ועיקר הדבר שיש לחלק בין מעשר לשבת, וכ"כ הגינת וורדים (כלל ג' סי' ג ד"ה ומה) והחזו"א (מעשות סי' ד סקי"ח) מכך שבגמ' שבת כללא כייל דכ"ש אינו מבשל.

**שיעור יד נכוית:** ועיין ב**יד יהודה** (סי' ק"ה הארוך סק"ט ד"ה עוד כת' הב"י) וז"ל 'דביס"ב אינו נכוה מיד מהמים זולת כשמחזיק זמן מה הוא נכוה, וזהו שפרש"י נמשכת לאחוריה מדאגה שלא תכוה, היינו תיכף שנותן בו היד מושכו משם מדאגה שלא יכוה אם יחזיק זמן מה, משא"כ גבי **נכוה הוא מיד'**, אולם החזו"א (סי' נב סקי"ט) כת' ש**קשה לשער בין י"ס לנכוית**, וכ"כ בשו"ת אז נדברו (שם), ולכאורה טעמם משום שאף במים שמעלים רתיכה אם יכניס ויוציא מיד ממש לא יכוה, וצ"ל שיש איזה שיעור בזה, ומ"מ גם בי"ס יש צד שיכוה, וא"כ אין אנו יודעים השיעור בזה. אולם הוסיף האז נדברו (ח"א סי לו) ש**אם אפשר להחזיק את היד תוך המים כמה שניות יש להקל שודאי אינו בכלל יד נכוית**. וכעי"ז כת' המנח"י כדלקמיה.

**האם צריך למעשה להחמיר ביד נכוית ובאיזה אופן: כת'** **הח"א** (כלל כ סעיף ד) דאף בכלי שני אם הוא רותח כ"כ עד שהיד נכוית בו נ"ל דלכו"ע מבשל, והביאו המ"ב (סקמ"ח) וכן בביאוה"ל (סימן שיט ס"ה ד"ה חייב), וכת' החזו"א (סי' נב סקי"ט) דכת' דהבבלי פליג ע"ז ומ"מ **קשה להקל** באיסור שבת, ולפי"ז נפל בבירא היתר כלי שני... מיהו **מעיקר הדין נראה דאין איסור בכ"ש אפילו יד נכוית** כיון שלא הזכירו זה הפוסקים הרי"ף והר"מ והרא"ש וטוש"ע. **וכעי"ז כת' בספר הלכות שבת בשבת (פ"ח הערה 71)** שהאריך להוכיח שמעיקר הדין אין כך ההלכה, אולם מ"מ מחמיר והביא בשם הגריש"א 'דדינא דהחיי"א הוא בתורת חומרא דמדינא משמע משאר פוסקים דמותר, ולכתחילה בדאפשר יש להחמיר בזה'. ועיין בשש"כ (הערה קעה) שהביא הרבה פוסקים שמקילים בזה. וכעי"ז כת' השבט הלוי (ח"ז סי' מב אות א). וכת' שרק ממש רותח יש להחמיר.

**כלי שלישי שיד נכוית בו: יעויין בחזו"א (שם)** שכת' לענין כלי שלישי לא מצינו מקור לחלק בין שני לשלישי, ולהח"א אסור ביד נכוית, ומיהו כיון שאינו אלא חומרא במה שנהגו נהגו, ועל הרוב אין כלי שלישי י"ס לכן הקילו. אולם האז נדברו (שם) מחמיר בזה, והוסיף שיש ליזהר בזה מאד כי אין אנו בקיאים בהבדל בין י"ס ליד נכוית. וכן יעוין בספר עם מקדשי שביעי (ח"א פ"א הערה 35) בשם הגרנ"ק והגרח"ק שלשיטת המ"ב נראה להחמיר אף בכלי שלישי אם היד נכוית בו, אולם החזו"א מתיר. וכן השבט הלוי (שם) מיקל בכלי שלישי.

**דברים שודאי לא קלי הבישול:** לכאורה כיון שהוי ככ"ר יש להחמיר גם במים ושמן וכיוצ"ב, וכן הביא בספר עם מקדשי שביעי (ח"א פ"א הערה 32) בשם הגרנ"ק והגרח"ק שמחמירים גם לענין מים ביד נכוית.

**לענין בישול אחר בישול:** כת' המ"ב (סקכ"ג) שבכ"ש אין להחמיר בישול אחר בישול, ויש להסתפק לענין יד נכוית, וכת' בשו"ת מנחת שלמה (ח"ב סי' לג אות כב) דאם נימא שהרמ"א הכריע שמותר ורק לכתחילה החמיר בנתקרר לגמרי אין לחוש לזה, אולם אם נימא שחיישינן שבכה"ג פקע שם מבושל ממנו והוי ספק דאורייתא לכאורה יש להחמיר ביד נכוית, וכ"כ המנח"י (ח"ה סי' קכז אות ד). אולם המ"ב כת' כן על שיטת השו"ע, ומשמע כוונתו שאף לשו"ע יש להתיר כה"ג, שכ"ש מעיקר הדין לא מבשל ולא החמירו בבישול אחר בישול, וא"כ אפשר שגם ביד נכוית אפשר להקל, וכ"כ בספר שבות יצחק (עמ' רעא) והארחות שבת (פ"א הערה קמ) שצידדו להקל בזה, ודייק הארח"ש שלענין תה לא כת' זאת המ"ב. ולכאורה יש להוסיף שהמ"ב הביא דין זה רק דרך אגב על קלי הבישול, ומדוע לא כת' כן על עיקר הדין שמותר בכלי שני, ומשמע שבעיקר הדין מקילים בזה.

**סעיף ו**

**איתא בגמ' (דף נא:) מניחים מיחם ע"ג מיחם**.. ולא בשביל שיחמו אלא בשביל שיהיו משומרים. ויעויין בראשונים כמה גי' בזה. וכת' בחידושי הר"ן (ד"ה מניחים) דאף שאסור להטמין בשבת, אבל להניח כלי חם ע"ג כלי חם כדי שיעמדו בחמימותן מותר. ולא נתבאר מה השייכות להטמנה שהו"א שגם הכא יאסר, והנה בתוספתא (פ"ד הי"ד) איתא 'טומנים מיחם על גבי מיחם וכו' כלשון הגמ' שלנו, ומשמע שמותר אפילו בדרך הטמנה, וצ"ע מדוע מותר להטמין והרי אין טומנים בשבת ואפילו באינו מוסיף הבל. והא שבסוגיא איירי מחמת הטמנה, משמע כן קצת בדברי רש"י (ד"ה קדירה) שכת' שאם מוספת הבלא אסור, ומשמע שמדין מוסיף הבל דהטמנה אתינן עלה, וביותר מדוייק כך בלשון הריבב"ן (ד"ה מיחם) שכת' דטעם ההיתר משום שאינו מוסיף הבל, וכ"מ בדברי ר' פרחיה (ד"ה מניחים), ובתוס' רא"ש (ד"ה מניחים) הביא דברי התוספתא הנ"ל על הגמ', ומעמיד דאיירי בער"ש שחשיב מוסיף הבל, ותמה דהרי כיון שהתחתון מותר מדוע העליון יהיה אסור, וע"כ דאיירי אף בשבת, ואין זה כמטמין בשבת כיון שמשים מיחם ע"ג מיחם. וצ"ע מה מתיר זה שמשים מיחם ע"ג מיחם את ההטמנה. וכ"כ הרשב"א (לעיל דף מח. ד"ה אבל מורי) בשם רבינו יונה שאיירי בענין הטמנה והוכיח זאת מהא דכת' זאת בתוך סוגיית הטמנה, ועוד הוכיח כן מהתוספתא הנ"ל יעויי"ש.

**ויעויין בגמ' (דף מח.)** דהעבד נתן כוזא אפומא דקומקומא וגער בו רבה, ואמר לו ר"ז מ"ש ממיחם ע"ג מיחם, ותי' התם מעמיד החום והכא מוליד חום, והק' תוס' (ד"ה מ"ש) שהרי כך איתא בברייתא להדיא ומה ההו"א דר"ז, ויעויי"ש. אולם רש"י (ד"ה מ"ש) כת' להדיא שהקו' מהברייתא דידן. ויעויין ברמב"ן (ד"ה וההוא) ובשאר הראשונים מש"כ בזה. וברשב"א (ד"ה אמר ליה) מעמיד כרש"י וכת' דיש הרבה שהמק' ידע רק תחילת הברייתא. והוסיף הרשב"א (ד"ה אבל מורי) והר"ן (דף כב. מדה"ר ד"ה ומקשו) שביאור הגמ' הוא שאיירי בהטמנה והקומקום היה מוטמן מבעו"י, והעבד הוסיף את הכוזא להטמנה, וכדאיתא מיחם ע"ג מיחם דבהטמנה איירי, וטעם ההיתר כדאיתא שמותר לגלותו ולכסותו, וא"כ גילה את הקומקום והטמין גם את הכוזא, ואמר לו רבה שכל ההיתר בחם. ונראה בדבריהם שטעם האיסור בקר משום שמוסיף הבל.

והטור כת' שאיירי בענין הטמנה, ואסור לתת תבשיל קר אם יכול להתחמם משום מבשל, ולהכי אם הוא חם או שלא יכול להתבשל [או שיהיה נולד] מותר. ומבואר דס"ל דלא חשיב מוסיף הבל, אלא מטעם בישול אתינן עלה כשהוא קר. ומבואר דס"ל דבלא טעם בישול אין נפק"מ אם קר או חם לענין הטמנה, וצ"ע מדברי הראשונים הנ"ל שאם קר אסור מצד הטמנה. עוד צ"ע מדברי הטור לעיל (סימן רנח) ששם כת' שאם הוא קר אסור משום מוליד חום. ומבואר בב"י (סי' רנח) שביאר שכוונת הטור מוליד חום היינו דווקא י"ס [מדברי הטור בסי' שיח] ואל"ה שרי כמו שמותר לתת כנגד המדורה אם לא יתחמם כך, וע"כ שאין איסור מוליד חום אלא א"כ מגיע לי"ס, ועיי"ש בב"י שהביא כמה ראשונים דס"ל הכי, ולפי"ז לכאורה אין איסור מוליד חום אלא מבשל וקצ"ע מדוע הטור השתמש בלשון זו. ובכ"א מבואר דלמדו הב"י והמגיד משנה (פ"ד ה"ו) שמוליד חום בהטמנה ובסמיכה לאש שווים ורק כשמגיע לי"ס אסור והיינו משום בישול. ועיין בב"ח (סימן רנח) שביאר דודאי יש מקרים שאסור משום בישול והטור סתם רק הדינים לענין הטמנה ובא לחדש שלא חשיב הטמנה כמוסיף הבל או כשלא יוליד חום.

אולם המ"ב (שם סק"ב) אזיל בדרך הגר"א שאם לוקח דבר קר בדרך הטמנה אסור אף כשלא יבוא לידי י"ס משום מוליד חום, ועיי"ש בביאוה"ל (ד"ה שאין) ובשעה"צ (סק"ד). והנה הגר"א (סק"א) הוכיח זאת מהר"ן הנ"ל בשם רבינו יונה שבהטמנה מיירי, ולכאורה לדבריו איסור מוליד חום היינו כוונת דברי הר"ן שאם הוא קר אסור דהוי כמוסיף הבל. והיינו שכל שמוציא חום חדש דמיא למוסיף הבל שאסרו בדרך הטמנה. אולם כיון שלא הוי מוסיף הבל ממש שהרי מצטנן והולך, אסרו רק בשבת, וצ"ע א"כ מדוע אסרו מחמת זה ולא מחמת הטמנה בדבר שאין מוסיף הבל, וביאור הדבר פשוט שהרי בסוגיין מבואר שמותר להטמין על הקדירה העליונה, וא"כ כל האיסור מחמת שדמי למוסיף הבל. והיינו שאם לא מוליד חום [כגון שמה שמוסיף הוא גם חם] א"כ כיון שמוסיף להטמנה קיימת לא אסרו, והכא אסרו אף כה"ג.

והמ"ב (סקנ"א) כת' דטעם ההיתר 'כיון דעיקר ההטמנה היה מבעו"י לצורך הקדרה דזה מותר ולכן אם נתגלתה הקדרה דמותר לכסותה מותר לכסות דרך אגב גם הכלי שיש בו הדבר חם' [ועיין בשעה"צ (סקע"ד וע"ה) מה שכת' כהנ"ל בביאור הר"ן והתוספתא]. וביאור הדבר נראה שאיסור הטמנה הוא משום שמא יטמין ברמץ ויחתה, וא"כ כל שממשיך את ההטמנה שהייתה כה"ג לא גזרו, ונתחדש שאף שמוסיף להטמנה, כ"ז שהוא דרך אגב שמגלה ומכסה שניהם מותר, [אולם **להוסיף מתחת ההטמנה בלא לגלות ולכסות דרך אגב אסור**], אולם לכאורה **אין כוונתו דווקא שנתגלתה ממילא, שהרי אף בלא"ה מותר וכדכת' הראשונים** [הרשב"א והר"ן] להדיא, אלא נקט לשון הגמ' נתגלתה, ולעיל איתא **דלאו דווקא הוא**. וכ"כ הגרשז"א (שולחן שלמה סקל"א אות ג), אולם אפשר שכ"ז כה"ג שהסיר בשביל הסיר התחתון ודרך אגב מוסיף, אולם אם עיקר פעולתו בשביל הדבר שלמעלה יש לאסור. [ומסתברא ג"כ שכיון שכל ההיתר הוא מפני שיש כאן הטמנה וכיון שמוסיף רק דרך אגב לא נראה כמטמין ואמרינן דעיקר ההטמנה היא מה שהטמין בער"ש, א"כ ודאי דהיכא שיש לו **סיר על האש ומוטמן בשמיכות מלעלה,** ואף שכה"ג מוסיף הבל הוא (סימן רנז סעיף ח) מ"מ עושה זאת בדרך של הטמנה במקצת [לשיטת הרמ"א (סי' רנג סעיף א) שמתיר הטמנה במקצת] שלא חשיבא הטמנה, **ורוצה להוסיף בשבת בדרך אגב, ומה שמוסיף על הסיר הוא מוטמן כולו, א"כ ודאי אסור** שכה"ג הוא ממש מוסיף הבל, וליכא למימר שעיקר ההטמנה מתיייחסת לסיר, שהרי הסיר אין לו דין הטמנה, וא"כ כל ההטמנה מתייחסת לזה, ולפי"ז אסור לעשות זאת גם מער"ש].

**ונפק"מ בזה בדין הטמנת דבר יבש מבושל מבעו"י קר ע"ג המיחם**, שלשיטת הב"י שלמד בטור שהיינו משום בישול, וס"ל דלא חשיב מוסיף הבל, וא"כ כיון שרק מוסיף על ההטמנה מותר, א"כ מותר אף אם נותן קר כ"ז שלא עובר על בישול, אולם לשיטת הגר"א והמ"ב אסור אפילו קר יבש, שהרי מוליד חום, שלשיטתם אינו משום בישול, ומה שהטמנה דרך אגב התירה רק להטמין בשבת באינו מוסיף הבל [שכה"ג חשיב אינו מוסיף הבל וכדלעיל בשיטת הטור וכן מבואר ברמב"ם (פ"ד ה"ו)] אולם להוליד חום לא התירו, וכדכת' הראשונים שקר אסור שנראה כמוסיף הבל וכהנ"ל.

ויעויין במג"א (סקכ"ג) דכת' דדבר שאינו חם שאסר השו"ע היינו בלח ולא ביבש וכדכתי' בסעיף ח, וכת' הפמ"ג (שם) שביאר שהשו"ע אסר משום בישול [וכלשון הטור והשו"ע בסוגיין, וכשיטת הב"י] ויבש שרי שאין בו בישול, ולשיטתם הרי דמי לסמוך למדורה וכדלעיל, ומשמע שאזיל המג"א בשיטת הב"י. והנה המ"ב (סקנ"ג) כת' דבדבר יבשל מותר וכמו בסעיף ח, ומקורו (שעה"צ סקע"ח) במג"א הנ"ל וצ"ע שלכאורה סותר שיטתו, ונראה שהיינו שהוסיף בשעה"צ 'ומיירי בלי הטמנה דבהטמנה אסור' והיינו משום מוליד חום וכהנ"ל. **ויש לכאורה אופן לעשות זאת בשבת בדרך היתר לכו"ע** שיתן את המאכל על הקדירה בזמן שהיא אינה מכוסה ואחר שיגיע לי"ס יוכל גם לכסותה משום שגילה את ההטמנה בשבת מותר להחזירה, וכה"ג הוי דרך אגב בתבשיל חם.

ויעויין ב**חזו"א** (סימן לז סקי"ז) שתמה על המ"ב שאין כוונת הראשונים להתיר הטמנה דרך אגב. ודברי החזו"א צ"ע, שהרי הרשב"א להדיא כת' שבסוגיית מיחם ע"ג מיחם איירי בהטמנה ולא בשהייה וכ"כ שאר הראשונים כלדעיל, וע"כ לבאר גם הכא משום הטמנה, ומה שכת' במוסגר שלאו משום מוסיף הבל אלא משום שכה"ג הוי כטומן את החמין, צ"ע שברשב"א ובר"ן כת' משום מוסיף הבל.

**כת' הט"ז** (סק"י) דהק' כיצד מותר לטוח פניו בבצק **והרי ממרח**, ותי' דעושה זאת **באופן שאין בו משום מירוח**, אולם במג"א (סקכ"ב) מבואר דס"ל דאין ב**בצק משום מירוח**, והק' התוספת שבת (סקכ"ז) דודאי בבצק יש בו מירוח, וביאר המחצה"ש שכוונת המג"א דיש מירוח רק ע"י שפשוף, אולם גזרינן שמא ישפשף, **ובבצק שאין דרכו אלא למרח ולא לשפשף מותר**. והמ"ב (סקנ"ב) הביא המח'.

**כת' הט"ז** (סק"ט) שדבר חם אף שאינו מבושל אין איסור בשמירת חומו, והביא המ"ב (סק"נ) שהרבה אחרונים פליגי שכה"ג יש לחוש שיתוסף בו מעט בישול, ועיין בשעה"צ (סקע"ג) שהביא שהרבה אוסרים זאת, אולם בר"ן משמע כדברי הט"ז, והחזו"א (סימן לז סקט"ז) כת' דגם לר"ן כה"ג אסור. ויעויין לעיל במג"א (סימן רנז סקי"ג) ומה שתמה עליו הביאוה"ל (שם ד"ה גורם) כעין הכא ששומר חום חייב משום בישול.

**סעיפים ז ח**

**השו"ע הביא** מח' האם על קדירה מליאה מותר לתת בשבת, דיש מתירים ויש אוסרים, ויעויין בט"ז (סקי"א) שביאר שיטת המתירים דכה"ג **דמי לסמיכה**, והמ"ב (סקנ"ה) כת' דטעמא דכה"ג **איכא היכרא טובא**, ולקמיה (סקנ"ט) הוסיף שכה"ג עדיף מכירה גו"ק ש**הכא אין דרך בישול בכך**. ויעויין לעיל בביאוה"ל (סימן רנג ד"ה ויזהר) שהק' סתירה בין דין קדירה ריקנית שאסור לתת לכתחילה בשבת מקדירה מלאה, וביאר החילוק שעל **קדירה מליאה לא חשיב כלל כעומד ע"ג הכירה** ולהכי מותר אף לכתחילה בשבת, משא"כ בקדירה ריקנית שרק סותם חום הכירה דמי רק לגו"ק שאסור ליתן בשבת. [ועיי"ש במ"ב (סקפ"א) שהתיר בעו"א לתת בשבת ע"י מעזיבה וגם יתן שם היכר] וביאור דבריו שבקדירה ריקנית הבישול מתייחס רק למה שניתן למעלה ורק חשיב כגו"ק, משא"כ **בקדירה מליאה הבישול מתייחס את הקדירה הראשונה, ואל השניה אינו מתייחס כלל**, וביותר שכל הטעם שמחזי כמבשל או שיבא לחתות, וכה"ג שאין צורת בישול שהרי לא מבשל על האש כלל כהנ"ל, וכן לא יבוא לחתות שהרי האש מתייחסת רק אל הקדירה המליאה, ולא יבא בשביל הקדירה העליונה לחתות מתחת התחתונה. ולפי זה **פשיטא שאין להתיר בפלטה חשמלית** ואף שא"א לחתות בה לתת בשבת, שהרי בזה הבישול מתייחס לקדירה הזו, וג"כ מיחזי כמבשל שהרבה פעמים נותנים תבשיל רותח שאינו מבושל שם, וע"י הוא מתבשל. ועיי"ע בחידושי בתרא (סימן רנג מ"ב סקכ"ג) דהגרחפ"ש זצוק"ל ג"כ פליג וס"ל דאין היתר בפלטה אלא להחזיר ולא לתת לכתחילה.

והנה המג"א (סקכ"ו) ס"ל ד**סעיף ז וסעיף ח' ב' דינים הם**, והחילוק הוא שלענין **צלי הקיל** בס"ח אבל **מבושל החמיר** בס"ז, דגזרינן **שמא יתן כשהוא קר**, אבל צלי הרי אין גזירה שמא יבשל. ויעוין לעיל (סימן רנג סקל"ב) ע"פ השו"ע שם (סעיף ד) דגזרינן כעי"ז. וכעי"ז מבואר בלבוש (סעיפים ז ח), [והמג"א התיר ע"י חזרה, ובלבוש משמע שאף חזרה אסור דהוי על האש ממש יעויין בפמ"ג (שם)]. ועיין במחצה"ש (שם) עוד חילוק בזה ע"פ הגי' בגמ' שחילקו בין קדירה למיחם יעויי"ש. אולם **שאר האחרונים פליגי וס"ל דדין דב' הסעיפים חד הוא, והשו"ע הכריע בשניהם להקל**, וכן הכריע המ"ב (סקנ"ז) שהכל חד הוא, ועיין בתוספת שבת (סקל"א) שכת' כעי"ז. ועיי"ש בשעה"צ (סקפ"ג) דהאחרונים חלקו על המג"א, ומ"מ גם המג"א הכריע להקל גם בסעיף ז וא"כ אין נפק"מ בזה להלכה. ובאמת **צ"ע מדוע המ"ב** לא פסק כהמג"א, והרי לעיל (סימן רנג סעיף ד) ובמ"ב (שם סקפ"ד) ש**חיישינן שמא לא יהיה חם** ויעבור על בישול, ומ"ש הכא, ובאמת צ"ע גם לדברי המג"א גופיה שכאן מכריע להקל, ויעוין במחצה"ש שמשמע בדבריו שמשום ההיכר שלא נותן על האש מה"ט לא גזרינן, וא"כ שפיר דהכא לא גזרינן משא"כ התם.

**סעיף ט**

**דין בישול מלח ובשר:** **גמ' שבת דף מב: סבר ר"י – מתני'.**

**גבי מלח** ב' לישנות, לל"ק ס"ל כר"י דמלח לחומרא והיינו שהוא ק"ה, ואף בכ"ש אסור, ול"ב הוא כבשר ואפילו בכ"ר לא בשלה, וכת' רש"י (ד"ה דבכלי) דהיינו כ"ר שלא על האש, ועיין בחידושי הר"ן (ד"ה גמ' מלח) שביאר הל"ק שס"ל שמלח הפשרה זהו בישולה וא"כ אף בכ"ש. ולענין הלכה פסקו הרי"ף (דף כ.) כל"ב, וכ"כ הרמב"ם (פכ"ב ה"ו) הרא"ש (סימן יז) והרבה ראשונים, אולם תוס' (ד"ה והיינו) כת' שאמנם הלכה כל"ב, והמחמיר כל"ק שלא ליתן מלח בכ"ש כ"ז שהי"ס תע"ב, והריטב"א (ד"ה ולענין פסק) הביא שר"ת ורבי' מחמירים מדינא כל"ק. ומסיים שראוי להחמיר. וכת' המרדכי (רמז שח) שהרי"ף פסק כל"ק [וצ"ע, והגהות מהר"ם (סק"ד) כת' דגירסת המרדכי בגמ' מהופכת, ועיין בכנה"ג אות ז], והוסיף וז"ל 'וה"ר **דן אמר לי דממלח שלנו דמתקנין אותו ע"י בישול אין לחוש** כדתניא **כל שבא בחמין** לפני השבת כו' **ומ"מ המחמיר תע"ב שלא ליתן מלח אפילו בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בו הואיל ואיכא איסור דאורייתא בבישול**'. והד"מ (סק"ד) הביא דבריו. וכת' בהגהות הבגדי ישע (אות יב) 'דהחמיר תע"ב כו קאי אמלח שלהם ולא אצלנו והאי מ"מ לישנא דתוספות דהתם'. והיינו שאף שהביא שהמחמיר תע"ב היינו במלח שלהם וכדברי תוס', אולם במלח שלנו לב' הלישנות הוא לקולא שהרי הוא מבושל וא"כ אין ענין להחמיר. אולם בלשון הד"מ לא נראה כן. ולכאורה כן משמע באגודה (פ"ג אות סב) וז"ל '**פסקו רוב הגאונים הילכתא כי האי לישנא...** ומותר לתת מלח אפי' בכלי ראשון. **והמחמיר שלא ליתן מלח בקערה כל זמן שהיד סולדת בשבת תבא עליו ברכה** והרבי דן אומר דמלח שלנו דמתקנים אותו ע"י בישול אין לחוש דתנינא כל שבא בחמין וכו'. **וטוב להחמיר שלא ליתן מלח אפי' בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בשבת'. ומבואר שחזר וכת' להחמיר שוב אחר שהביא דברי הרבי דן ודלא כהבגד"י. וכ"כ** התפארת שמואל (על הרא"ש סימן יז אות כא), **ויעוין בהגהות הגרעק"א (מג"א סקל"א).**

כת' המג"א (סקל"א) כדברי רבי דן שמותר לתת מלח שלנו שהוא מבושל, וכ"כ התפאר"י (אות כא), וכת' התוספת שבת (סוסקל"ט) דלא מפיהם אנו חיים, דכבר כת' כן המרדכי, וסיים דהמחמיר תע"ב, והביא דברי הפ"מ (סימן כד) שגם סוכר מותר משום שמבשלים אותו קודם. והוסיף המחצה"ש שהמג"א סיים 'ועיין מש"כ סי"ו' וכוונתו שהרי אף בישול אחר בישול אסור בלח, וכת' לעיי"ש (סק"מ) שכת' שאזלינן בתר השתא ומלח א"כ חשיב יבש ואף שבסוף נעשה יבש, ואולי מהאי סברא כת' המרדכי להחמיר, דסברא זו אינו ברורה כ"כ, אולם לדברי המג"א שם אין להחמיר כלל. וכעי"ז כת' הפנים מאירות (ח"א סי' פד). ויעויי"ש מה שהבאנו בזה די"א שכה"ג לכו"ע הוי דבר לח שכל דברי המג"א שם הם לענין שומן שלא נימוח מיד, אולם מלח וסוכר שנמסים מיד חשיבו דבר לח.

והביא המחזיק ברכה (סק"ג) בשם שו"ת זרע אמת (סימן לט) שלכתחילה יש להחמיר ולתת בכ"ש, והביאו השע"ת (סקכ"ח), ויעויין בשו"ת זרע אמת שטעמו שאמנם מבשלים את הסוכר אולם נראה קצת דמה שעושים בסוכר מתחילתו אינו בישול אלא כעין אפיה וא"כ הוה כבישול אחר אפיה דאסור להרבה פוסקים, ועוד שלא נגמר עשייתו בזה שאין דרך לאוכלו בעין כך אלא מחוי, וכה"ג אסור לגמור בישולו. והמ"ב (סקע"א) כת' דמותר סוכר ומלח שלנו, אולם יש מפקפקים בזה **וטוב ליזהר מכ"ר לכתחילה**. וכת' בשעה"צ (סקצ"ו) עיין שע"ת וחידושי הגרעק"א, וכוונתו שהגרעק"א החמיר מצד שהמרדכי והאגודה סיימו וטוב להחמיר, [אולם לא ידעינן מדוע] והשע"ת הביא דברי הזרע אמת להחמיר. והנה האג"מ (ח"ד סימן עד בישול אות טז) תמה על הזר"א שהרי אפשר לאכול את הסוכר בעין ורק מחמת שאין רוצים לאכול דבר מתוק הרבה, ואולי נסתפק הזר"א שמא אינו מבושל או שלא ידוע לבנ"א שהוא מבושל, ומ"מ במה שידוע לבנ"א מותר, וכן בסוכר כמדומני שנוהגים להתיר כפמ"א וכן משמע מהמ"ב, ומסיים איברא אני לעצמי מחמיר ליתן בכלי שלישי אבל לדינא אין להחמיר עכ"ד, ומה שכת' וכן משמע במ"ב צ"ע.

**והנה המציאות בזמנינו** כת' הארחות שבת (פ"ח סעיף מט הערה קכג [דפו"ח]) 'יש מפעלים המבשלים את המלח בשעת הייצור, ויש מפעלים שאינם מבשלים אותו, גם במפעלים שאינם מבשלים את המלח עובר המלח ייבוש בתנור כחצי שעה בחום גבוה..ובזמנינו רוב המלח המשווק בארץ ישראל **אינו עובר בישול רק ייבוש בתנור**'. וכעי"ז הביא האז נדברו (ח"ט סי יג) והחשוקי חמד (דף מב: ד"ה כבישרא). ומסתפק הארח"ש האם כה"ג שבקלות מתבשל אפשר שלכו"ע לא דמי לבישרא דתורא וכדין פת שאמרינן שכיון שאפו אותה דמיא לק"ה. אולם **לכאורה ביאור השיטות שמלח תיקונו אינו** הפשרו, ובזה צריך **בישול דווקא על האש**, וא"כ אין לחלק בזה, ועיין בר"ן שם.

**ועיין בחוט שני** (ח"ב עמ' קפז) שכת' שטעם המחמירים הוא כהבנת המחצה"ש שמלח וסוכר חשיבו דבר לח, ומשו"ה החמיר המ"ב בכ"ר דווקא, שהיינו שלא חשש שהם ק"ה אלא שהם דבר לח שאיסורו רק בכ"ר, אולם כת' שכ"ז בסוכר, אולם מלח שלל"ב [שהמחמיר כמותה תע"ב] חשיב ק"ה אסור אף בכ"ש, וא"כ מלח אם לא נתבשל יש להחמיר בכ"ש ג"כ. וא"כ לדברי החו"ש **יש להחמיר במלח אף בכ"ש וכ"ש בדבר גוש**. ולכאורה כלי שלישי אין להחמיר שהרי עיקר ההלכה שאינו מק"ה. וסוכר כת' כל הפוסקים שהוא מבושל וא"כ יש מקום להחמיר רק בכ"ר.

ועיין בשש"כ (פ"א אות סא) שאבקת שוקו קפה נמס תה נמס מבושלים אמנם כיון שמשתנה אופן יצורם מזמן לזמן יש לוודא וכו', ושם בהערה (קפב) כת' דסכרין ומיני ממתיקים לפי עדות מומחים מבושלים, אולם במדריך הכשרות של בד"ץ העד"ח כת' שיש בהם רכיבים שאינם מבושלים וא"כ יש להחמיר, עוד כת' (הערה קפה\*) בשם המדריך כשרות שם דקפה נמס עם טעמים יש לחוש וכן במלבין קפה, וכן במטרנה יתכן שמוסיפים ויטאמינים שאינם מבושלים. ובארחות שבת (סעיף פו) כת' שקפה נמס הוא מבושל ושם (הערה קעח) שעובר אח"כ כעין אפיה וא"כ יש להחמיר מצד בישול אחר אפיה אחר בישול, אולם הביא שבספר מאור השבת (ח"ג אות מב ב) בשם הגרשז"א שהתיר משום שלא החמיר הביאוה"ל אלא כשמתרכך וכדו' ולא קפה שנמס לגמרי, אולם שם (הערה עו) בשם הגריש"א להחמיר בכלי שלישי מחמת זה, ועיי"ע במאור השבת (ח"א סי' ה' סעי' ל'). ויעויין לקמיה בשם החזו"א שאפיה אחר בישול שלא הופכת את הדבר לאפוי לא חשיב אפיה.

**כת' השעה"צ** (סקצ"ה) שעל האש אסור מדרבנן מפני שנראה כמבשל, [ע"ז אזיל השעה"צ ודלא כהמתקנים שהיינו על לקמיה, והרבה מספרי זמנינו כת' שהגי' כלפנינו ואין לתקן], ועיין לעיל (סעיף ד ד"ה כת' הא"ר) מה שהבאנו בזה מהשעה"צ (סקמ"ו), והנה שם כת' מדין חזרה ואו שעל האש יש בא"ב, וכנראה כוונתו מיחזי כמבשל והיינו שהוא בא"ב, אולם צ"ע מדוע השמיט דין חזרה, ואפשר ש**אין איסור חזרה על מלח שניתן בתבשיל**, שהרי איסור חזרה הוא או דמיחזי כמבשל ואו שמא יחתה, וודאי לא יבוא לחתות בשביל המלח שבתוכו, וכן לא מיחזי כמבשל על דבר מועט בתבשיל שאינו ניכר כלל. והנה בשעה"צ (סק"ק) שכת' שאסור ליתן על האש וכנ"ל, ולכאורה אם עובר איסור חזרה מדוע מותר בדיעבד ועיין מה שכת' בזה (סוגיית מעשה שבת בדבר שיש בו גם איסור בישול וגם איסור חזרה) שהיכא שיש גם איסור בישול וגם איסור חזרה כה"ג שמותר איסור בישול אסור משום חזרה, וע"כ **שכה"ג אין בזה חזרה כלל ודו"ק**.

**כת' השעה"צ (סקצ"ח)** 'עיין ט"ז בסוף הדיבור לשיטתו, ונפקא מיניה גם לענינינו, ונראה דאפילו במזיד אין להחמיר יותר, עיין לעיל בריש הסימן בדעת הגר"א ובמה שכתבנו בביאור הלכה שם', וביאור דבריו י"ל שהט"ז כת' שלדידה דס"ל דלא חשיב זגוז"ג א"כ אסור רק בשבת, וצ"ע מדוע מותר במוצ"ש, וע"כ שהכא קיל, וטעמא משום שדבר שעביד לטעמא שלא בטיל היינו מדרבנן, וא"כ דיינינן כאיסור דרבנן שכת' הביאוה"ל (סעיף א ד"ה המבשל) שאף בדרבנן ובמזיד אין לאסור יותר משבת עצמה. וכ"כ בספר מאור השבת (סי' ג אות מ\*) ועיי"ש שהביא מח' האם עביד לטעמא הוא מדאורייתא או מדרבנן. **ושיטת המ"ב בזה יעויין לקמן** (סימן תמ"ב סקכ"ז) שכת' להדיא **דהוי מדרבנן**, ובשעה"צ (שם סקמ"ח) כת' דכן הוא לדעת רוב הפוסקים.

**בישול בשר:** כת' הרא"ש (סימן יז) דמסוגיין מבואר דבשר שור מותר אף בכ"ר, ומיהו אם הוא מליח ישן אפשר שאסור דממהר להתבשל, ואפילו נמלח מחדש אסור שהלחלוחית והדם והמלח שבו מתבשלים, וכת' הטור שאסור אף בשר משום הלחלוחית, וכ"כ הקרבן נתנאל (אות כ) שלהרא"ש אף בשר שאינו מלוח אסור מצד הלחלוחית, ונקט דם בגלל שבלא"ה אסור אף בחול משום איסור דם. ועיין בב"ח שהאריך מאד בזה, והביא שיטת רי"ו בדברי הרא"ש, ומ"מ מסיק להחמיר כהטור.

אולם השו"ע כת' דיש מי שאוסר לתת בשר מלוח ואפילו של שור, והגיה הרמ"א שאף בלא מלח אסור. ומשמע מכך שהשו"ע התיר ורק מלוח אסר וצ"ע מדוע. והט"ז (סקי"ג) כת' דאף השו"ע יכול לסבור כך דלחלוחית פשיטא דמבשל, אלא אם אין בו לחלוחית כגון שהוא יבש, ובזה אסור רק מחמת המלח, ולכך הרמ"א לא כת' לשון פלוגתא עיי"ש. אולם המג"א (סק"ל) כת' דפשט דעת השו"ע דדווקא במלוח אסור שמסייע בבישול, אולם הכריע המג"א כדברי הב"ח כשיטת הרמ"א וכמדוייק בטור. ועיין במ"ב (סק"ע) ושעה"צ (סקצ"ג). [יש להוסיף שי"א שבשר שור הוא מוקצה, עיין בשו"ע (סימן שח סעיף לא) ומ"ב (סקקכ"ה).

**כת' המג"א** (סקכ"ח) בשם הירושלמי שעשו הרחקה לכ"ר ואפילו אין י"ס בו אסור, ועיין בפמ"ג דהיינו כשהוא על האש ואין ומ"מ אין בו איסור חזרה, ועיין בש"ך (סימן קה סק"ה) וא"ר (סקכ"ג) ומחצה"ש ופר"ח (יור"ד סי' סח סקי"א) וגר"א (סקכ"ו) ושעה"צ (סקפ"ט) שרוב האחרונים פליגי על המג"א, וס"ל דכוונת הירושלמי אחרת יעויי"ש.

ביאוה"ל ד"ה ואם עבר עיין לעיל סוף סעיף א.

**סעיף י**

**תוס' (דף מב: ד"ה אבל).** מח' ר"ת והרשב"ם, **ר"ת ס"ל ככ"ר ורשב"ם ככ"ש**, הובאו הדברים בתוס' כאן, ובתוס' ע"ז (דף עד: ד"ה דרש) וזבחים (דף צה: ד"ה עירה) רא"ש (סימן טז) ובשאר הראשונים ובריטב"א (ד"ה אבל נותן) כת' דהרמב"ן ס"ל כרשב"ם. **וכמה חילוקים יש בזה**. דבסוגיין כת' תוס' דאין לדייק דמרישא משמע שהוי ככ"ש ומסיפא ככ"ר, אולם בתוס' זבחים ובספר הישר (סימן רמג) ובריטב"א (ד"ה אבל נותן) כת' דרשב"ם דייק מרישא, וס"ל דסיפא אגב רישא, ור"ת דייק מסיפא, וס"ל דרישא אגב מתני' דלעיל קתני לה.

**האם ר"ת ס"ל דהוי ככ"ר לגמרי או רק כדי קליפה:** בתוס' בסוגיין בריש דבריהם הביאו דהוי ככ"ר, ואח"כ כת' ונראה דרק קליפה מבשל, ובתוס' בע"ז מבואר דרבינו ברוך מכריע כך מדין תתאה גבר שמבשל כדי קליפה, ובתוס' זבחים משמע שס"ל לר"ת רק כ"ק, וכן מבואר בריטב"א (ד"ה אבל נותן) וכן מסקנת פסקי תוס' (אות קסד וקסו), אולם בספר הישר (שם) סתמא קתני דהוי ככ"ר וכן משמע שם (סימן רנ), אולם בדברי הר"ן (ד"ה מתני) שהביא שיטת ר"ת דהוי ככ"ר, ומביא כמה ראיות לזה, והא שתתאה גבר היינו כשנפסק הקילוח, ולכך אין לערות בשבת מכ"ר על תרנגולת שמבשל את הדם. [אולם לענין הגעלה לא מהני דבעינן כבולעו]. ומשמע בדבריו דר"ת ס"ל **דמבשל ממש ולא רק כ"ק** [מדאסר את הדם וכן מדלא חילק בין קליפה ליותר לתרץ מדין תתאה, והוצרך לחלק בין הופסק העירוי]. וכן דייק בדבריו האגלי טל (אופה אות לא). ועיין בקרבן נתנאל (אות ח) שהוכיח בשיטת ר"ת **דאוסר כולו ולא רק כ"ק**, ועיי"ע בש"ך (סי' קה סק"ה) דס"ל בשיטת ר"ת כ"ק, אולם המהרש"ל (סימן סב) סובר שמבשל לגמרי.

והנה הבאנו לעיל דברי **רבינו יונה** ועיי"ש שמבואר בדבריו **דמיד שיצא מהכ"ר תו לא חשיב ככ"ר.** וע"כ **לא ס"ל מדין תתאה** יעויי"ש.

**והשו"ע** פסק בסתמא דעירוי אסור ולא ביאר אם אוסר הכל או רק כ"ק, אולם ביור"ד (סימן סח סעיף י) כת' שאם עירה אוסר רק קליפה. וכן משמע בביאור הגר"א (סקל"ב) [ועיין בביאור הגר"א (יור"ד סימן סח סקכ"ז ליקוט) מה שכת' בעצם סוגיית עירוי].

**האם דוקא כשהעירוי על האוכל עצמו חשיב עירוי או אף כשהוא תוך הכלי:** יעויין בגרעק"א (שו"ע ד"ה ולערות) שהביא מח' בזה, דהאיסור והיתר (הארוך שער לד סימן כא) כת' שכל שהעירוי לא נוגע מיד באוכל לא חשיב עירוי לענין שבת ומותר לשפוך בצידן, אולם הפמ"ג (שפ"ד סימן צה סקי"ח ד"ה סוף דבר) שלענין שבת כ"ז שלא נפסק הקילוח חשיב עירוי ואף שאינו נותן ממש על האוכל. והנה מקור הדברים בזה הוא בתרומת הדשן (סימן קפא) שכת' שכל שלא נפסק הקילוח אף שהעירוי נזחל ונמשך למקום אחר חשיב עירוי, והרמ"א (יור"ד סי' צב סעיף ז) פסק כדבריו. והחוות דעת (סימן צב ביאורים סקכ"ג) כת' דלכאורה האיסור והיתר פליג על התרוה"ד, וכת' דנראה דרק לענין שלא מתקרר בגלל הטיפה שאחריה, אולם לבשל כו"ע מודו שכל שאין לו דפנות דכ"ר אינו מבשל עיי"ש.

**כת' המג"א** (סקל"ב) שאם עירה הקליפה אסורה בדיעבד דהא ר"ת דייק כן מהמשנה. ובעצם הדבר בדיוק מהמשנה עיין מה שכת' לעיל, אולם צ"ע מדוע אסור בדיעבד, והבאנו לעיל [סעיף א דין מלאכת שבת במח' שיש מח'] שהפמ"ג (אש"א סק"י) התק' בזה, והביאו המ"ב (סק"ב), ובלשון המג"א נראה שהכא טעמיה משום שקליפה אסורה ודאי ואין לצרף השיטה שמתירה משום שיש ראיה ממתני' וכה"ג לא מקילים בדיעבד. ועיין בראש יוסף (דף לט. ד"ה והוי) כת' דעירוי ספק הוא והולכין בו לחומרא, וכעי"ז כת' בפמ"ג (משב"ז סקט"ז), אולם לקמן כת' (סימן תנא משב"ז סק"ט) שעירוי אוסר אף בדיעבד ומ"מ האי ספק עירוי אין לעשות ממנו ספק לקולא... אלמא לא הוה ספק, וצ"ע.

**עירוי על כוס שנשאר בה מעט מים**: [**עירוי על מים יעויין לקמיה סעיף יא וי"ב]** כת' האג"מ (ח"ד סי' עד בישול אות יט) לערות מכ"ר על כוס ריקה שיש בה טיפי מים, שמעיקר הדין הוי **פס"ר דלא ניחא ליה** [שיש רק מעט מים] ואפשר **שפחות משיעור אין להחמיר** אולם כת' (ח"א סי' צג) שיש לאסור, אולם כשנתבשלו כבר שרוב הפוסקים מתירים אין להחמיר אם לא שהם הרבה מים, והשבט הלוי (ח"ז סי' מב אות ב) כת' דדרכו להקל אחר הכאת הכוס שהוציאו עיקר הלחות, עיי"ש. והארחות שבת (פ"א הערה קנו) הביא להקל בשם הגרשז"א, אולם הביא (הערה קנז) דגרשז"א לעצמו החמיר, והביא שם שכל החומרא היא כדברי האג"מ שלא נתבשל עדיין, וכ"כ בשם הגרח"ק (עם מקדשי שביעי ח"א פ"ב הערה י). ועיי"ע במאור השבת (ח"א הערה כט) מש"כ בשם הגריש"א. והביאו בשם ה**חזו"א להחמיר בזה** [דינים והנהגות (פי"ב אות יד) מעשה איש (ח"ז עמ' קמד) הביא כמה פסקים בלשון החזו"א מספר גנזי שערי ציון, שהחזו"א ענה על זה שצריך להשגיח על זה שלא יהיה טיפות, הלכות שבת בשבת (פ"ח הערה 54) בשם הגר"ש קרליץ, ומאור השבת (ח"ד עמ' תקי"א ד"ה וידי"נ) בשם ר' נטע ציינווירט ששאל את החזו"א ואמר לו להחמיר אולם אמר לו שאינו צריך למחות במקילים], ועיי"ש בארח"ש שגם החזו"א לא החמיר אלא כה"ג שלא נתבשל. ועיין בהלכות שבת בשבת (שם) שהביא דכ"כ השביתת השבת (פתיחה למבשל סעיף לב) שצריך להחמיר וכן נהג בעל פני הארי החי. והביא שם **סברא שבעינן חשיבות לאסור** עיי"ש. והחו"ש (ח"ב עמ' קסג) כת' שבין אם המים נתבשלו ובין אם לא יש לנגב דהוי פס"ר, אולם אם יש **רק לחות אין בזה איסור כלל שאין בזה חשיבות בישול**. ובדברי חכמים (תשובה 374) בשם הגרחפ"ש זצוק"ל שנהגו להקל בזה, אבל טוב להחמיר, וכן הביא מעשה רב מהגר"א קוטלר שהקפיד בזה.

**כלי שעירוי לתוכו מכ"ר שעומד על האש:** כת' רש"י (דף מ: ד"ה בכלי) שהאמבטי חשיב כ"ר, וטעמא שהחמין נמשכים מן המעיין חשש ככ"ר. וכת' הפמ"ג (אש"א סקל"ג) שמוכח מרש"י שכיון שבשעת המשיכה של המים היה כ"ר א"כ אף אחר שנפסק כן הוא, וכעי"ז כת' בראש יוסף (דף מ: ד"ה מ"ש רש"י) שכה"ג לא חשיב עירוי אלא כ"ר ממש. והביאו בשם החזו"א [טעמא דקרא (סוף הספר הנהגות החזו"א אות יא) שחשש החזו"א לזה שהוי ככ"ר, ארחות רבינו (ח"א עמ' קמט אות קפח) בשם הגר"ש קרליץ שיש לכוס דין כלי ראשון וכ"מ ברש"י], אולם החו"ש (שם עמ' קע"ג דין קילוח הנמשך מכ"ר- עמ' קעו) האריך בסוגיא זו וצדד להתיר והביא שהחזו"א חשש לזה ואפשר שהוא רק בתורת חומרא. ועיין בשש"כ (פ"א הערה קמ) שדן בזה ומנח"ש (ח"ב סי' ז) מה שביאר שיטת החזו"א. ועיי"ע בקובץ ישורון (טז עמ שג עד שנא) דו"ד בזה.

אולם הרבה הקילו בזה עם מקדשי שביעי (ח"ב עמ' קסה אות י [פסקי הגרמ"פ מתלמידו הרבבות אפרים]) כת' שלא חשש לזה, ובשבות יצחק (בישול עמ' קכב) דלא חשיב כ"ר וכדמשמע בתוס', ובספר הלכות שבת בשבת (פ"ח סעיף לו) דיש מי שאוסר ושאר הפוסקים מקילים, והמנהג להקל והמחמיר תע"ב. ובשש"כ (פ"א סעיף מו) כת' שצינור שמחובר חשיב כ"ר אם עדיין חם,

**סעיפים יא - יג**

גמ' שבת מב. אבל נותן – מתני'.

שיטת רש"י דהחילוק תלוי בדין תתאה גבר, ולשתיה לא חם כ"כ ומשמע שאפילו כ"ר מותר, וספל שהוא כלי שני כיון שהוא לרחיצה י"א שהוא אסור ויש מתירים.

**תוס' בשם ר"ת** פליג ולא משום תתאה, אלא שחמין לתוך צונן משמע שהחמין הם מיעוט וכן להיפך, וכ"ז בכ"ר, ולב"ש גזרי אפילו כ"ש, ואמבטי אסור בכ"ש שחם כ"כ הרואה סבור שהוא כ"ר וגזרינן, ולמסקנא דספל אינו כאמבטי א"כ ר"ש כב"ה ולתוך הכוס אזיל כב"ה וכרשב"מ,

**הרשב"א** (ד"ה אלא נראה) ביאר דהכא בכ"ש והטעם שאסור לתת לתוכו לב"ש משום שגזרו אטו כ"ר, וב"ה מתירים דכ"ש אינו מבשל, וחמים לתוך צונן לעולם אינם באים אלא להפשר, ובאמבטי צונן לתוך חמין אסור שהרי מחממן הרבה וא"א לבוא לידי הפשר אלא לידי בישול ואפילו נתן לתוכו הרבה מאד צוננים אסור, וכ"ז אפילו בכ"ש, ולמסקנא ספל אינו כן שאינו חם כ"כ, ולהכי מגיע רק לידי הפשר, ואף שחזינן שהמים אחרי העירוב הם י"ס, מ"מ אינו מחמת הצונן אלא מחמת הראשונים שלא נצטננו. והוסיף הר"ן (דף כ. מדה"ר ד"ה ולא צונן) שלתת לתוכו **מים צוננין אפילו הרבה באמבטי אסור שמתוך שמקפידים על חומו אסרו בו אפילו הפשר**. והמ"ב (סקע"ז) כת' שאף שהאחרונים כת' דדוקא מועטים אסור, בכלי ראשון יש לחוש לשיטת הר"ן והרי"ו שס"ל דאפילו כה"ג אסור, [ובכ"ש התיר משום [שעה"צ (סקק"ה)] שיש לצרף השיטות שכל איסור אמבטי הוא בכ"ר]. ומבואר דכל האיסור הוא באמבטי, אולם בכ"ר דעלמא כל שהצוננים מרובים אין לחוש.

**נח' הראשונים כיצד פסקינן למעשה בזה**, הרי"ף (דף כ.) דהלכתא כב"ה, וביאר הרא"ש (סימן טו) דטעמא דהרי"ף דפסק להקל מדייק כן בגמ' מדאיצטריך לאב הונא למימר חזינא ליה לרבא דלא קפיד אספל עיי"ש, אולם הביא הרא"ש דאפשר לבאר הגמ' דהלכה כרשב"מ. והרמב"ם (פכ"ה ה"ה) אסר אמבטי שהרי מחממן הרבה לתת לתוכה אולם ממנה מותר, ומשמע שפסק כהרי"ף, ועיין בב"י שהאריך לבאר דברי הרמב"ם. ולשיטתו איירי בכ"ר דווקא ואף שאף בלא אמבטי אסור בכ"ר, לישנא דברייתא נקט, אולם הגר"א (סקל"ד) שהרמב"ם מודה שאיירי בכ"ש ומ"מ אסור כיון שהם לרחיצה, והיינו מדנקט הרמב"ם 'שהרי מחממן הרבה', והוסיף לדייק מלשון השו"ע סעיף יב שהתיר במיחם כ"ש לתת ממנו ולתוכו והוא שלא יהיה בכ"ר, ומשמע שבכ"ר אסור אף לתת מתוכו, וא"כ מדוע באמבטי מותר והרי אמבטי אפשר דחמיר טפי וודאי שלא קיל, וע"כ שאמבטי איירי בכ"ש. והנה בסעיף יא השו"ע לא ביאר באיזה כלי איירי, והרמ"א הוסיף בכ"ש, ולגר"א גם השו"ע מודה בזה, ואף שבב"י ביאר לשון הרמב"ם שהביאו בשו"ע [כדכת' הגר"א (סקל"ג)] שאיירי בכ"ר. ולהכי השמיט השו"ע דין כ"ר בסעיף יא. ועיין בעולת שבת (סקל"ב) שג"כ כת' בשיטת הרמב"ם דהוי כ"ש, וע"כ גם דעת השו"ע כן, אולם הביא לפרש בעו"א דברי הרמב"ם והשו"ע. ועיי"ע בט"ז (סקי"ח) איך שביאר שיטת הרמב"ם. והנחלת צבי (סקי"א) האריך מאד בשיטות הראשונים בזה, ומסקנתו דכל הראשונים התירו בכ"ש.

**מסקנת הסוגיא דספל אין בו איסור כלל**, ורק אמבטי, וטעמא דאמבטי משום שלרחיצה אסור, **והטור אסר אף בספל**, והת' בזה הב"י, וכת' דחשש שאין אנו יודעים חילוק הכלים בין ספל לאמבטי, וברמזים שג"כ כת' וספר דינו כאמבטי כ' דט"ס וצ"ל וספל אינו כאמבטי. אולם הב"ח ביאר דהטור ס"ל כך לאסור ולאו מטעם זה עיי"ש. וכן הט"ז (סקי"ז) תמה מאד על הב"י ועיי"ש מה שביאר בדברי הטור.

**המג"א (סקל"ה)** אוסר לתת גוש בשר לתוך מים קרים שמבשל כדי קליפה, והביאו הא"ר (סקכ"ח) התוספת שבת (סוסקמ"א) והגר"ז (סעיף כ), וכת' הגרעק"א (גיליון שם) עיין בחוות דעת (יור"ד סי' צ"א ביאורים סק"ה) שכת' דהרי מים לעולם מתערבים וכת' דאפשר לומר דהיינו שמעט מים נבלעים בבשר והם מתבשלים עיי"ש. ועיין בפמ"ג יור"ד (סימן ס"ח הדין השלישי ד"ה ויש לחקור) שתמה מאד על המג"א. ובפמ"ג כאן שלח לשם ונשאר בצ"ע לדינא, ובהגהות הבית מאיר (על המג"א) ג"כ תמה על דבריו. והמ"ב (סקע"ח) הביא דברי המג"א. ועיין במחצה"ש שהאריך לבאר שבעינן לסברת מתערבים ובלא"ה אמרינן אדמיקר מבשל. ובכ"א מוכח מהמג"א שהחמיר משום דבר גוש, שהרי אפילו אם נתנו מכ"ר הכא חשיב עירוי שנפסק הקילוח [וכמו שהק' על המג"א בבית מאיר (ד"ה תו מסיים)], ואפילו בזה אסר כה"ג. עוד נראה שבדברי הרשב"א והר"ן דלקמיה משמע שרק מים במים מותר אולם מים בגוש אסור וכדברי המג"א ודו"ק, ואף שהכא לא חשיב עירוי מ"מ משום גוש חשיב עירוי. ולפי הנ"ל יש לעיין ב**ביצה רותחת שלכאורה לדברי המג"א אין לתתה בתוך ספל מים** קרים לקררה, אולם לדברי החוו"ד מותר, ו**לשוטפה תחת מים** לכאורה ג"כ אסור, אולם יעויין בשעה"צ (סקקי"א) שכת' שלעולם הרי לא מתבשל מיד, ולדבריו אפשר שכה"ג הרי המים מיד נשפכים ובאים מים אחרים וכו' וא"כ לעולם לא מתבשל, אולם השעה"צ לא התיר משום הסברא הנ"ל, **ואולי בצירוף החולקים על המג"א, והא שלדברי החוו"ד מותר יש להתיר כה"ג.** [בעצם דבר גוש עיין באחרונים שמבואר שגוש בתוך מים לא חשיב גוש, יעויין בפמ"ג (סי' רנ"ג אש"א סקל"ב) והפתחי תשובה (יור"ד סי' צ"ד סק"ז) בשם הסולת למנחה (כלל כג) שהביא דברי התורת האשם (כלל כג) שכת' כן, וכעי"ז כת' המהרש"ם (ח"א סי' רטז)].

**כת' הרשב"א** (ד"ה אלא נראה) שבמים אין **דין עירוי שהרי מיד הם מתערבים** וכ"כ הר"ן (ד"ה ת"ר), וכ"כ המג"א (סקל"ה) ושאר האחרונים.והוסיף המג"א שכל ההיתר אפילו מכ"ר **היינו שהצוננים מרובים**, ועיי"ש בפמ"ג, אולם **הט"ז (סקי"ח) כת' דכ"ז לשיטת הרמב"ם, אולם בטור משמע שאף אם אינם מרובים שריא**, ודייק השעה"צ (סקק"ו) מדברי הגר"א (סקל"ח) דבעי דווקא מרובים עיי"ש. ובמ"ב (סקע"ח) מבואר שמחמיר בזה. אולם עיין בביאוה"ל (ד"ה שבזה) דכ"ז בכ"ר, אולם בכ"ש הט"ז מתיר, אולם הפמ"ג מפקפק בדעת הטור בזה. ועיין עוד בביאוה"ל (ד"ה אבל נותן) שהתיר בכל האופנים בכה"ג שאחר העירוב המים **פחות מי"ס** עיי"ש. **ומבואר בכל זה שהרשב"א והר"ן** ס"ל שמים במים לעולם אין דין עירוי משום שמתערבים, אולם המ"ב (סקע"ח) כת' 'אבל הכא שאני שמתערבין החמין עם הצונן ומתבטל חמימותן כיון שהצונן מרובים', והיינו **שמים במים חשיב עירוי, ורק משום שמתקררים לא אסרינן משום עירוי**, ונראה שלא בעינן דווקא שלא יהיה י"ס אלא כל שמרובין ומתקרר לא דמי לכ"ר ומותר [דאם פחות מי"ס הביאוה"ל מתיר בכל גווני ודו"ק]. ומקור כ"ז בבית מאיר שהובא בביאוה"ל לקמיה (ד"ה והוא שלא) שס"ל בביאור דברי תוס' שפליגי על הרשב"א והר"ן ורק כה"ג מותר. וכן חזינן במ"ב לעיל (סוף סקל"ט) שכת' 'אבל אסור לערות עליהם מכ"ר וכדלעיל בס"ד' והיינו על דבר שנתבשל מער"ש [העסנעס] או חלב, וחזינן שעירוי כה"ג שהמים החמים הם מרובים אסור. ולולי דבריו היה נראה להתיר עירוי על העסנעס, שהרי **בישול אחר בישול** יש מתירים, שהרי כל טעם הב"מ להחמיר משום שהוא דאורייתא וכה"ג לא אמרינן הכי, **אולם יעויין בבית מאיר עצמו שאוסר בזה**, ואפשר שיש להוכיח מכאן וכמו שהבאנו בכמה מקומות **דס"ל כדברי המג"א** שבישול אחר בישול בנצטנן לגמרי הוי דאורייתא.

**כת' הפמ"ג** (אש"א סקל"ב וסקל"ד) ד**אין** **מיחזי כמבשל במים** רק בגוש, וטעמא משום שמתערב עיי"ש, אמנם התוספת שבת (סקמ"ו) כת'וטעמא שמותר לתת כוס מים בתוך מיחם כ"ש, משום שמפסיק הכלי וכה"ג לא מיחזי כמבשל, ולתת בתוך כ"ש שמבואר בסוגיין שמותר, ביאר התוס"ש שהכא כוונתו לקרר ולהכי לא נראה כמבשל. והביאו הגרעק"א בתוספותיו (פכ"ב מ"ב) [ועיין במהרש"א (דף לט תוד"ה כל)]. ובספר אוצרות השבת (סימן יב אות ב) רוצה לדייק בדברי המ"ב לעיל גבי תה ובסוגיין כדברי המהרש"א, אולם אין דבריו מוכרחין כלל, שהמ"ב לעיל (סקל"ט) התיר דווקא חלב שנתבשל משום שס"ל דחלב הוא ק"ה [כמו שהבאנו לעיל ד"ה דין קלי הבישול] והתמצית התה בין כך מבושלת ולא התנה כך להדיא.

**כת' הביאור הלכה** (ד"ה אמבטי) דמיירי שרוצה לרחוץ פניו ידיו ורגליו במים שבאמבטי שמותר שהרי הוחמו בער"ש, וצ"ע וכי בשביל מה רוצה לתת שם מים קרים, ומשמע כדי לרחוץ אחר שיצנן מעט את חומם, וצ"ע מדברי השעה"צ (סימן שכט סק"ח) שהביא **מח' מג"א וגר"א האם מים שהופשו בשבת מותר לרחוץ בהם פניו ידיו ורגליו**, ובשעה"צ (שם סק"ט) משמע ש**נוקט להחמיר**. ואולי מכאן מוכח שכה"ג שרק **נותן בתוכם מים לקררם לא חשיב הופשרו בשבת, שהרי רק בא לקרר**, וכל הגזירה היתה שיבא לחמם ונח' אם כשחימם רק להפשר הוא בכלל הגזירה, והכא שרק מקרר אפשר שמותר לכו"ע, **וצ"ע בזה.** ועיין בזה בגרעק"א דרו"ח (דף מ: ד"ה גמ', וקשה) שהתק' כיצד מותר והרי הופשרו בשבת, ובאג"ט (אופה הערה סו) דן מטעם פס"ר, והשבה"ש (מבשל הערה קכז) הק' על דביו, ובשש"כ (פי"ד הערה טו) הביא לבאר כעין מה שכת' מדברי הביאוה"ל, והביא שהתהל"ד (סי' שכו סק"י) ג"כ מתיר בזה ודייק כן מדברי רה"ג. ועיי"ע בארחות שבת (פרק כא אות ו והערה טו טז) שג"כ מתיר בזה והביא הרבה מהנ"ל.

**דין מצקת: כת' המ"ב (סקמ"ה)** 'לכל הפחות ישאב בכף מן הקדירה כדי שתהיה הקערה כלי שלישי', אולם בסוגיין (סקפ"ז) 'אבל אם שואב בכלי ריקן מתוך כלי ראשון י"א דדינו ככלי ראשון ובפרט אם משהה הכלי ריקן בתוכו עד שמעלה רתיחה ודאי מקרי כ"ר [אחרונים]'. ומקור הדברים הביא הט"ז (יור"ד סי' צב סק"י) בשם המהרי"ל (הלכות הגעלה אות ז) דאם ישאוב בכלי הוי ליה כ"ש, אולם אם שוהה בתוך הכ"ר בעוד שהוא מעלין המים רותחין שפיר מיקרי גם הוא כ"ר. והט"ז הק' כמה קו' על דבריו דודאי חשיב כ"ר כל ששהה תוך הכ"ר, שהרי בעודו תוך הכ"ר נידון ככ"ר ומה אישתני, ועוד הוכיח מסוגיין שלתת תוך כ"ר הוי כ"ר, וכן מסברא שהרי דפנותיה חמין ולתוס' טעמא דכ"ש אין דופנותיה חמין, אולם הביא שבתוס' (ע"ז דף לג: ד"ה קינסא) דיש משימים קערה תוך מחבת שעל האש עד שהרתיחות עולות תוך הקערה ובאותה קערה מגעילין, ובזה מסופק ר"י אם חשיב כ"ר וכת' להחמיר, וברא"ש (שם סימן כב) משמע שמיקל בזה, אולם הרמ"א (סי' תנא) משמע שפסק לחומרא, ומסיק הט"ז להחמיר כתוס'. והמג"א (סימן תנ"ב סק"ט) הביא דברי הט"ז ופסק כדברי מהרי"ל שאם שוהה עד שמעלים רתחיתן חשיב כ"ר. וכ"כ התוספת שבת (סקמ"ו), וזוהי שיטת המ"ב הנ"ל (סקפ"ז), ומה שכת' לעיל צ"ל שמחה שם ביד העושים כן ורצה שלפחות יהיה להם על מי לסמוך, אולם בעיקר הדין החמיר בזה. [וכ"כ הפוסקים לבאר סתירת המ"ב, עיין עוד במנחת יצחק (ח"ה סי' קכז אות ג) שכת' שכיון שהביא הט"ז שהוי מח' בראשונים, א"כ יש להחמיר, אולם שם בצירוף שיש מתירים אף בכ"ר היקל, ובשו"ת אז נדברו (ח"ה סי' נב אות ד) כת' כעין הנ"ל, ובדברי חכמים (תשובה 372) כת' בשם הגרחפ"ש דלכתחילה דינו ככ"ר ורק בדיעבד התירו המ"ב שדינו ככ"ש. והחו"ש (***ח"ב*** פרק כ"ט שעה"צ ס"ק קנ"ט) ג"כ כת' כעי"ז שהמ"ב היקל רק בתור לימוד זכות]. והחזו"א (סימן קכב סק"ג ד"ה סדר כלי הסעודה) כת' לחלק בין אם שאבו כשהכ"ר היה על האש או לא, וצ"ע מהיכן לקח זאת, ואולי ס"ל דזהו הרתיחה שמעלה וצ"ע. ויעויין בשש"כ (פ"א הערה קנח) שדייק מדברי השביתת השבת (בישול סעיף כא) שחשיב ככלי שממנו שואב, והיינו שאף מצקת תוך כ"ש חשיב כ"ש ולא כלי שלישי.

**סעיף יד**

**גמ' דף מ: ת"ר מביא אדם – וש"מ הפשרו זהו בישולו**.

**נח' הראשונים בביאור הסוגיא**. **רש"י** (ד"ה לא שיחמו, ד"ה לא בשביל) כת' שהיינו שנותן במקום חם, אולם לא משאיר שם עד שיהיה י"ס אלא לוקח קודם, והמ"מ כת' דכן היא שיטת הרמב"ם (פכ"ב ה"ד) דסתם שלא יחמו ולא התנה במקום שלא יחמו, וכ"כ הב"י, [ועיין באבן האזל (שם) שהאריך מאד בזה ומסקנתו דאף לדברי רש"י והרמב"ם כשהגיע להפשר אין להשאירו שמא יבא לידי י"ס, אולם עיין בביאור הלכה (ד"ה להפיג) שהתיר בזה בשם תוס'] וכת' המ"מ דכן משמע ברמב"ן (ד"ה ובלבד). וכת' הרשב"א (ד"ה מביא) דלשון הגמ' משמע כרש"י. והק' הרשב"א על רש"י מהגמ' גבי נותן למיחם שהעמידו במרובים, ומדוע לא העמידו שלוקח קודם, ותי' או שבזה דרך להשאיר וגזרו משא"כ בצד האש שדרך ג"כ רק להפשיר, או דהגמ' אורחא דמילתא נקט. עוד הק' הרשב"א והר"ן (דף יט. מדה"ר ד"ה ת"ר מביא) מהגי' בג' 'הפשרו לאו זהו בישולו' ואף שרש"י אינו גורס כן, מ"מ הגי' הזו היא הנכונה. עוד הוכיח הר"ן דלא כרש"י מהסוגיא דאנח כוזא אפומא דקומקומא, וקצת צ"ע מהיכי מוכח מהתם כן.

**ולכך פי' כל הראשונים** [תוס' (דף מח. ד"ה מ"ש) תוספות ישנים (על הגיליון דף לז: אות ב) הרשב"א (שם) הר"ן (שם ובמיוחסות) הרא"ש (סימן י) ועוד ראשונים] שכוונת הגמ' שמעמיד במקום שאפילו יהי שם כל היום כולו לא יתחמם לי"ס, אולם בלא"ה גזרינן שמא ישכח וישהה שם ויבא לידי בישול. וכן פסק השו"ע.

ומבואר ברשב"א (שם) שאף בחמי טבריה בכ"ר גזרו שמא ישאיר שם, ואף שחמי טבריה **אסור רק מדרבנן מ"מ כל מאי דתקון רבנן כעין דאורייתא** תקון, וכן דייק הגרעק"א (גיליון השו"ע) מדברי הר"ן. אולם הביא דבתוס' (שם) דדוקא על גבי האור גזרינן הכי עיי"ש. והנה **הרמ"א הוסיף דה"ה בפירות** ושאר דברים הנאכלים חיים, והבאנו לעיל (סעיף ג, מ"ב סק"א) שהשעה"צ (סקקי"ד) כת' דכה"ג הוי איסור דאורייתא, ולרוב האחרונים הוי איסור דאורייתא, אולם הגרעק"א (סימן רנד) ס"ל דפירות הוי רק איסור דרבנן, וא"כ **לשיטתו מוכח ברמ"א שפסק גזירה זו אף בדרבנן**.

**כת' המג"א** (סקל"ז) דאפשר שמותר ליתן דבר שאם ישאירנו שם ישרף וכדו', **דלא ניחא ליה בהכי והוי דבר שאין מתכוין**, והא"ר (סקל"ד) העתיק דבריו בלשון 'מותר', וכן התוספת שבת (סקמ"ז), והוסיף התוס"ש שיש טעם נוסף להתיר שהרי עיקר הגזירה שמא ישכח, וכה"ג ודאי לא ישכח והביאו הפמ"ג (שם). והמ"ב (סקצ"א) התיר בזה מב' הטעמים הנ"ל ועיין בשעה"צ (סקקט"ז). ובדברי המג"א והאחרונים שכת' שחשיב אינו מתכוין צריך ביאור שהרי אם הוי פס"ר מה מהני שלא מתכוין, ואם לא הוי פס"ר מדוע אם ניחא ליה אסור. ויעוין בפמ"ג (שם) שמבואר שלא חשיב פס"ר. אולם ביאור בדבר בעצם הדבר שאדם שעושה מעשה שהתוצאה של המעשה היא איסור דאורייתא, וכוונתו אח"כ לעשות מעשה אחר לגרום שלא יהיה איסור בסופו, אינו שייך כלל לנידון פס"ר שחשיב מעשה גמור, ואם בסוף יתבשל חייב מדאורייתא, אולם כת' המג"א כיון שדעתו שהתוצאה לא תקרה ולא נוח לו, לא חשיב מלאכת מחשבת, שהרי הבישול לא נוח לו, אולם אם הוא נוח לו אף שכוונתו להסירו חשיב איסור דאורייתא גמור ולא פס"ר.

**השו"ע** מתיר בכה"ג שאין איסור בישול כנגד המדורה, ועיין במ"ב (סקצ"ב וסקצ"ד) ש**נח' הרשב"א והרא"ש, האם די כשנותן סמוך למדורה, או רק כשמרחיק קצת** לא חיישינן שיבוא לחתות יש היכר. ודו"ק בלשון המ"ב ששיטת הרשב"א שדי **כנגד שמשו"ה אין מיחזי**, אולם הרא"ש מצריך **להרחיק משום חשש חיתוי**, וצ"ע האם הרשב"א פליג על חשש זה. ובמ"ב נראה דעתו בזה לחומרא. ועיין עוד במ"ב (סקצ"ד) שהביא שיטת השע"ש שהחמיר תוך התנור, והח"א (כלל כ סעיף יד) שהחמיר אף כשנותן קדירה ריקנית שכן דרך בישול ואין היכר, אולם המ"ב כת' דיש להקל כה"ג שנותן קדירה, ומקורו מדלעיל (סימן רנג סקפ"א) בשם המהרי"ל שכה"ג מותר אף לתת לכתחילה. וכ"כ המ"ב לעיל (סקמ"א) ושם הלשון שמותר לכתחילה.

**סעיף טו**

**ביאור שיטת הרמ"א להקל כ"ז שלא נצטנן לגמרי: כת' הרמ"א** דיש מקילים אף בלח ואפילו אם נצטנן, ונהגו להקל בזה אם לא נצטנן לגמרי וכמו שכת' לעיל סי' רנג. וכוונתו למה שכת' שם (סעיף ה) 'אמנם אם לא נצטנן כ"כ, שעדיין ראויים לאכול, אם חממו אותו האינם יהודים, מותרין לאכול' [והיינו התם ע"י גוי שמותר אם מותר גם ע"י עכו"ם]. ועיין במחצית השקל (סקל"ט) שביאר דברי הרמ"א דאף בצונן לגמרי מותר, וטעם שבעינן שלא נצטנן לגמרי היינו משום שאל"ה אסור משום חזרה [לדברי המג"א לעיל (סימן רנג סקל"ו) והגר"א שם פליג עיין בביאוה"ל (שם ד"ה ובלבד)], אולם המ"ב (סקצ"ט) ביאר שהמנהג לסמוך על המתירים רק כשלא נצטנן, ומשמע שהוא משום בישול, וכן מבואר במג"א (סימן רנג סקי"ט) שאם נצטנן הוי בישול [אמנם המחצה"ש שם ביאר שהיינו משום חזרה, אולם בלשון המג"א שם לא משמע כן] וכ"כ להדיא שם (סקל"ב). והדבר צ"ב דלא מצינו שיעור שלא נצטנן לגמרי לענין בישול. וכן צ"ב שיעור החום הנ"ל.

**ומצינו ב' דרכים בזה: דרך א' שלמחמירים אסור אף כה"ג, ולמקילים מותר אף צונן לגמרי [כלומר שאין שיטה כזו מדינא] ורק נהגו להחמיר כשיטה זו כה"ג שהוא צונן לגמרי.** והנה שיטת הפמ"ג בסוגיין (אש"א סקל"ט) ביאר דלמקילים מותר אף בצונן לגמרי, והמחמירים אוסרים כשפחות מי"ס, והרמ"א הכריע לא מדינא, אלא נהגו להקל, וכעי"ז כת' לעיל (סימן רנג משב"ז סקי"ג ד"ה ואמנם) ושם (אש"א סקי"ט וסקל"ז), אולם לכאורה סותר דבריו שם (אש"א סקכ"ט) שכת' שעיקר הדין אין בישול בלח, ומשו"ה מקילים אם חם קצת אף שאין י"ס ובנצטנן לגמרי מחמירים משום **דנראה כמבשל**. [עוד הוסיף הפמ"ג בסוגיין דאם הוא נצטנן עד שאינו ראוי לאכול אסור דנראה כתיקון קצת]. ומבואר דעיקר שיטתו שחיישינן מדינא לשיטות שאסור ורק מנהג להקל, וא"כ כשהדבר פחות מי"ס חיישינן מדאורייתא כמבואר שם, וביארו התהלה לדוד (סקל"ג) הטעם פשוט דכל שלא נצטנן לגמרי עדיין פעולת הבישול ניכרת בו ואין בישול אחר בישול. וכעי"ז כת' האגלי טל (השמטות לאופה). ומקור שיטה זו **במג"א (סימן רנג סקל"ז)** ועיי"ש בפמ"ג ומחצה"ש ש**אם נצטנן לגמרי הוי איסור דאורייתא**. וכן משמע בגר"ז (סימן שיח סעיף ט) שאם הצטנן לגמרי אסור אפילו בדיעבד. וקצת משמע כן בדברי הגעק"א (גיליון השו"ע סימן רנג) שכת' דאם נצטנן וחזר ונתחמם לחום זה אין להקל, וטעמא 'כשלא נצטנן לגמרי מבשולו דלא פקע שם בשול ממנה, אבל בנצטנן לגמרי דאזדא שם הבשול **ממנו** אם אח"כ הורתחו מעט הוי **דבר חדש ואסור לגמור בשולם**'.

**דרך ב', כמבואר בפמ"ג הנ"ל (סקכ"ט) שנקטינן שעיקר הדין אין בישול אחר בישול אף בצונן, ומ"מ מחמירים אם נצטנן לגמרי.** ומקור הדברים במנחת כהן (שער ב' פרק ב) 'זהו משום שאלו המקילים סומכים על דעת הפוסקים שמתירים אפילו אם נצטנן לגמרי', והביאו האג"ט (אופה סקי"ד, ובסעיף נה סק"ד), וכן ס"ל לחזו"א (סימן לז סקי"ג) דמעיקר הדין אין שום מקום לחלק בזה, וע"כ שעיקר לדינא שמותר, ורק מפני שלא יבואו להקל בחי שלא נתבשל לא נהגו להקל בצונן שאין חמימותו ניכרת. וכ"כ האג"מ (אור"ח ח"ד סימן עד בישול אות ב) וכן מבואר בשבט הלוי (ח"ה סימן לא אות א). ועיין במנחת שלמה (ח"ב סימן לד אות ) ובשש"כ (פ"א הערה קלא) שהביא כן.

**ושיטת המ"ב בזה:** הבאנו לעיל (סעיף יא ד"ה כת' הרשב"א) לדייק בדברי הבית מאיר [שהביאו הביאוה"ל] כשיטת המג"א, וכן מהמ"ב לעיל (סימן רנג סקפ"ד) [עיין לעיל (סעיף ד ד"ה שיטת המ"ב)] שאסר לתת דבר שלא נצטנן בכ"ר שמא יהיה צונן, ולכאורה אם הוי חומרא בעלמא לא גזרינן כן, ומקור הגזירה שם היא המג"א ולשיטתו ניחא ומשמע שאף המ"ב ס"ל הכי. וכן דייקו לקמיה (סעיף יז) מדברי המ"ב (סקק"ח) כך עיי"ש. ועיין במ"ב (סקצ"ט) דכת' 'המנהג להקל בזה דסומכין בזה איש מקילים כ"ז שלא נצטנן לגמרי', ואפשר לדייק בדבריו אלו לכאן ולכאן ודו"ק.

**ושיעור החום בזה** יש הרבה לשונות באחרונים, עיין בגר"ז (שם) ובאג"ט (אופה סעיף ח) שביתת השבת (סעיף יא) אג"מ (שם) אז נדברו (ח"י סי' ז אות ה). ועיין בחזו"א (שם) שפושר ודאי לא חשיב נצטנן. וגדר הדבר שבנ"א אדם מגדירים את האוכל כך שבעיניהם לא נצטנן וחמימותו נכרת ונאכל כחם קצת. ועיין באגודה (פ"ג אות נה) שהטמינו ע"י גוי חמין ואסרו התבשיל והתירו הבשר, וטעמא שהיה ראוי לאכול צונן משא"כ התבשיל, והתם היינו לענין הנאה מעמשה עכו"ם, ואפשר שאף בענינינו שונה בין תבשיל לתבשיל וצ"ע בזה.

והנה הבאנו דברי **הגרעק"א שם נצטנן ונתחמם אינו** בכלל זה [וכ"כ התהלה לדוד (סקי"ז)], וצ"ע האם הוי לשיטתו דכה"ג לא פקע הבישול, אולם לשיטות שרק נהגו כה"ג להחמיר אפשר שה"ה כה"ג, אולם החזו"א (שם) כת' כן אף לשיטתו הנ"ל, וטעמא 'דלא הותר בזה דבזמן שהן צוננין בשבת קבלנו עלינו להחמיר', ומבואר שפיר לביאורו הנ"ל שמחמירים שמא יבואו להקל בחי.

עוד מצינו קולא **ע"י עכו"ם**, שהביא הביאוה"ל לעיל (סימן רנג ד"ה להחם) וז"ל 'ובברכי יוסף מצאתי בשם אחד מן האחרונים שמצדד אפילו בדבר שיש בו מרק להקל להחם ע"י א"י אם נצטנן אם אינו נותן ע"ג האש או הכירה ממש שסומך על הפוסקים שסוברים דאין בשול אחר בשול אפילו אם נצטנן **וצ"ע אם יש לסמוך ע"ז** דמסימן זה לא משמע כן **אך אם הוא לצורך שבת ואין לו עצה אחרת אפשר** דיש לסמוך על זה', והחזו"א (סימן לז סקכ"א ד"ה ונראה) היקל בזה בשופי, ונראה דמח' תלויה בהנ"ל, דלחזו"א שעיקר ההלכה שמותר ודאי ע"י גוי מותר, אולם למ"ב אין להקל בזה אלא בשעת הדחק.

**דין מיחם עם צינורית:** פוסקי זמנינו נדרשו לשאלה זו שהמים בצינורית אינם רותחים וכשפותח את הברז מערב את המים שבצינורית עם המים שבמיחם. אז נדברו (ח"ט סימן יד) מנחת יצחק (ח"י סימן כח) אוצרות השבת קונטרס בענין זה (עמודים תקכג - תקלב) ארחות שבת (פ"ב הקדמה לסעיף כז אות ג. ואות ל) מנחת שלמה (ח"ב סימן לד אות כג) שבות יצחק (ח"ב עמ' קמב) שלמי יהודה פ"ב הערה ס) הלכות שבת בשבת (פרק ח הערה קיז) מאור השבת (ח"ד סימן יד) עיי"ש.

הנה **בענין המציאות** בזה כנראה יש הרבה סוגים, וכל ספר כת' שיעור אחר בזה, האז נדברו (שם) כת' בתחילה שיש רק 42 מעלות, ואח"כ כת' שיש אף חמישים מעלות, ובאוצרות השבת שם הביא מהגר"י הלפרין [ראש מכון הטכנולוגי] שאין לסמוך על המדידות בזה, כי אין לדמות מיחם למיחם מאחר שתלוי בדברים רבים כגון מידת הקירבה של הזכוכית למיחם מידת עובי הזכוכית וגודלו גובה המים וטמפרטורת החדר וכו' כך שאין לקבוע מסמרות בענין זה.

**כמה סיבות להיתר** כת' הפוסקים בזה, דהרי בצינורית יש מעט מאד מים, וא"כ ודאי חשיב פס"ר דלא אכפת ליה שאין דעתו ע"ז [ומה שיש שפקפקו על זה שאולי ניחא ליה דבריהם צע"ג, דודאי אין דעת האדם על מעט כ"כ מים, ומי שדעתו ע"ז אולי לדידיה יהיה אסור] וא"כ הוי רק איסור דרבנן, ויש להקל בזה כשיעור י"ס הקטן. עוד יש שהקילו כיון שמים מתערבים א"כ כל המים נתבשלו כבר, וא"כ אין בישול אחר בישול, ואף לשיטות שמחמירות בענין י"ס שהוא חום גבוה, וא"כ אפשר שהמים נצטננו יותר מזה, לרמ"א מותר אף כה"ג. עוד יש שכת' שחשיב גרמא, והוסיף הגרשז"א שאפשר דהוי ספק גרמא, כיון שאפשר שמים חמים, וקשה לאדם לבדוק את המציאות וכנ"ל ולהכי חשיב ספק גרמא. וביאור הדבר נראה, שמציאות שבתחילה יורדים המים לכוס קצת מהצינורית והרבה מהמיחם, וא"כ בזה לכאורה הוי בישול בכ"ש שאין לחוש במים, ואמנם מתערבים כבר בעירוי, אך גם עירוי להנ"ל אין להרבה ראשונים, ומה שמתערב בתוך הצינור צ"ע אם כה"ג חשיב כ"ר, [ובכ"א אין כאן שהיה חדשה כדכת' הא"נ שהכל כלי אחד, וביותר למה שנביא לקמיה שאין כה"ג שהיה], ומה שאח"כ נכנסים מים קרים, הוי גרמא.

ויעויין במנחת יצחק (שם) שדן בזה ומסיק כיון שי"א שבישול במים הוא עד שיעלה אבעבועות א"כ כה"ג המים מתבשלים והוי חשש דאורייתא.

**ונראה דודאי** אם נותן מים חמים מער"ש א"כ כל המים נתבשלו והוי בישול אחר בישול כ"ז שלא נצטנן, ואף כשנותן מים קרים, כדכת' הארח"ש שאחר שעה המים מתערבים, והדבר פשוט שכל מים שמחוברים מתערבים תוך זמן, ואף **הרוצה להחמיר יכול לפתוח ולסגור מיד את הברז בער"ש כמה פעמים, וע"י כך ודאי כל המים מתערבים**. והנה נראה שעיקר ההלכה שמותר לתת מים שנתבשלו בער"ש ולא נצטננו לגמרי ואף לתתם לכ"ר על האש יש להתיר, שמצד חזרה יש ב' סיבות לאסור, מצד שמא יחתה ומיחזי, ושמא יחתה הבאנו לעיל (סעיף ט ד"ה כת' השעה"צ סקצ"ה) שאין על חלק מהתבשיל [ואולי אם נותן הרבה מאד מים יש חשש בזה] ואף מיחזי אין במים כדכת' הפמ"ג, ועל חלק קטן מהתבשיל ג"כ כדלעיל, אולם אפשר לחלק בין כ"ש לכ"ר, שכ"ש המיחזי הוא שנותן תוך הכלי וכה"ג שמתערב אין כאן מיחזי, אולם בכ"ר שהמיחזי הוא שמתעסק ונותן דברים על האש, אפשר אף כה"ג יש [וראיה ליסוד זה היא כמבואר בשו"ע (סימן רנג סעיף ד) שמותר לתת דבר מוטמן תוך כ"ר מצד איסור חזרה עיי"ש]. אולם בצינורית ודאי ליכא למיחש בכ"ז כדין מלח שם, וא"כ כיון שהתבשל ודאי מותר.

**בישול מים:** כת' הר"ן (מיוחסות דף לז: ד"ה עקר) 'ומים נמי דוקא בהוחמו כ"כ שחסרו קצת דחשיבי כמבושלין, דאי לא לגבי דידהו חשיב כמבשל', ומבואר דלדבריו מים כ"ז שלא מבעבעים ומתחסרים קצת אכתי לא נגמר בישולם. אולם עיין במאירי (דף מ: ד"ה מביא אדם) שכת' 'שהמים יש בהם בישול גמור ביד סולדת כל שנתבשלו כן מאתמול אין בהם בישול', ומבואר דכ"ז שהגיע לי"ס נגמר בישולם. ובפנ"י (דף מא. ד"ה במשנה המיחם) משמע דלא כהמאירי, וכן השביתת השבת (מבשל באר רחובות סוסקי"ד) הביא דברי הר"ן, וכן משמע קצת בדברי הראש יוסף (דף לו: ד"ה ב"ש) וז"ל 'ומ"ש רש"י ז"ל דלא צריכי לבשולי.. במים חמין שהוחמו כל צרכן מצטמק ורע לו'. ויעויין בגר"ז (סימן רנד סעיף יד) שכת' לגבי דין שהיה דמים יש בהם חצי בישול והיינו חצי חימום לפי מנהגנו וכ"כ המ"ב (סימן רנט כללא דמילתא), וכת' התהלה לדוד (סימן שיח סקי"ז) שכ"ז לענין שהיה שחצי ממה שרוצה לחמם חשיב בישול, אולם לענין בישול ביד סולדת סגי [ולהיפך ממה שכת' בשמו הארח"ש (פ"א הערה ל)]. ואולי ביאור שיטת המאירי היא שמים איסורם משום שע"י החימום עומדים לרחציה, ועיין בשו"ת להורות נתן (ח"ו סימן יג) שהוכיח זאת מדברי הרמב"ם לענין שיעור כמות המים לבישול ומעוד מקומות, וא"כ די בי"ס. אולם לכאורה זה אינו כדחזינן בסוגיית אמבטי שמים לרחיצה חמין הרבה יותר מבישול וודאי הרבה יותר מי"ס.

**סעיף טז**

מח' הראשונים הובאה לקמן (סימן שכ סעיף ט), והשו"ע שם פסק שמותר כמו בסוגיין, אולם שם כת' 'אם הניחם בחמה או כנגד המדורה והופשו מותר', ובסוגיין התיר כן לכתחילה. והמ"ב (שם סקל"ה) כת' דבאמת ה"ה שמותר לכתחילה, והגרעק"א (גיליון השו"ע שם) תמה מדוע השו"ע כת' בלשון זה. ויעויין באגלי טל (דש לו סקי"א) מה שכת' בדברי השו"ע.

ב**ספר התרומה** (שבת סי' רלה) כת' דאסור משום נולד, וכן אסור לתת פשטידא בימי החורף בצד האש לחממה ביום השבת לפי שהשמנונית שיש בה נקרש ונעשה עב וקפוי ועתה נמחה ונעשה צלול והוי נולד. והרמב"ן (דף קמג: ד"ה הא דאמר) כת' דהא פירות העומדין לאכילה מותר לסוחטם בשבת, וביאר הר"ן (דף כד. מדה"ר) דא"כ ה"ה שומן כיון דלעולם אוכל הוא מדוע אסור לרסקו ומ"ש מפירות הנ"ל, וכת' הר"ן דאין זו קו' דשומן כ"ז שלא קרש הוא זב וצלול הוא ודרכו בכך אף כשקרש כפירות העומדין למשקין דמו. וביאור דבריו דכיון שדרכו של השומן לאוכלו כשהוא זב וצלול אף שגם כה"ג חשיב אוכל מ"מ חשיב כפירות העומדים לסחיטה. וצ"ע בביאור הדבר שאי אכתי חשיב אוכל א"כ מה נולד כאן. ויעויין בפמ"ג (אש"א סק"מ ד"ה והוי יודע) שמבואר בדבריו ששלג וברד לעולם תורת משקין עליהם ושומן לעולם תורת אוכל עליו, ולהכי לא הוי נולד, ומשו"ה התיר השו"ע, וצ"ל דכוונתו דטעמא שהתירו כשלא עושה מעשה בידים היינו דוקא כשאין נולד ממש, ומ"מ אף כה"ג אם עושה בידים אסרו, ופירות העומדים לאכילה כיון שאין דרך לסוחטם למשקה, כיון שאין דרך שימושם בדרך זו אין כאן חשיבות כלל שנולד משהו. ועיין בשש"כ (פ"א הערה קכג) שהגרשז"א ס"ל דרוטב דגים אף שהמחצית השקל (סקמ"ב) אסור להפשירו, מ"מ בזמנינו יש להתיר שרגילים לאוכלו כשהוא קרוש וגם רגילים שלא להפשירו וגם שציר דגים חשיב אוכל בין כשהוא קרוש ובין כשהוא נימוח ולהכי מותר. ודבריו צ"ע שמשמע שהבין בדעת הר"ן דדוקא כה"ג שדרך לאוכלן רק כשהם צלולים, ולא נזכר כן בר"ן, וכן לא בעינן להכי מסברא לאסור, אלא רק שדרך גם לאכלו צלול ושאני מפירות העומדים לאכילה בלבד. וכוונתו היתה גם על דגים הנקראים 'געפילטעפיש' שהתם אין דרך לחממם ולהמיס את הרוטב, אולם בהרבה סוגי דגים מבושלים שעיקר אכילתם חמים ודאי כך עיקר הדרך וא"כ מנלן להתיר. ובשש"כ (פ"י הערה כד) שהוסיף לבאר ששומן אין נאכל כלל כשהוא קרוש, ורק יחד עם הפשטידא נאכל כך. אולם אף לדבריו הניחא בדגים הנ"ל אולם בדגים שעיקרם נאכלים חמים יהיה אסור. [וביותר כמבואר לקמיה דרוטב אסור מדינא]. ובמנחת שלמה (ביצה דף ג. ד"ה איסור נולד בחלב הנחלב) ביאר סוגיא זו, וביאר דפירות שהמשקה נמצא בתוכן אין כאן נולד לענין איסור בדיעבד משום נולד, אולם שומן וקרח שהם עצמם נשתנו אסור, ובערוך השולחן (סימן שכ סכ"ג) הק' דהרי אין נולד בשבת, וכת' דהכא חשיב נולד גמור. אולם נראה דלא בעינן להכי, אלא הכא הנולד הוא משום גזירת אין מרסקין, שגזרו שאסור לעשות נולד בשבת, אף שמדין נולד אין כאן, שאין כאן דבר שלא היה בעולם, מ"מ חשיב תיקון בדבר שאסור, ולבעל התרומה אסור אף דיעבד כה"ג, אולם ודאי דלא שייך לסוגיית נולד ביו"ט. [ואמר הגרי"ג בשם מו"ר הגרחפ"ש זצוק"ל שכל דין נולד הוא בדבר **שמשתנה שמו כמו מים וקרח, אולם חַ‎לַב ששמו עליו גם קפוא מותר**, עוד דייק מלעיל (מ"ב סקל"ג וסקל"ד) שאף שנימוח אינו חשיב דבר לח ולא נולד, ואימתי חשיב נולד, כלשון המ"ב (סקק"ב) **שהשתא הוא 'זך וצלול',** וא"כ לעשות משקה לברד או מה שישאר כמו מוס וכדו' אין איסור].

**דין רוטב: כת' הפמ"ג** (שם) שנולד אין בשלג ברד ושומן, ש**שלג וברד היו משקין ונשארו משקין ושומן היה אוכל ונשאר אוכל**, [ואף שבעל התרומה אוסר, כבר כת' שאין זה נולד דמפרק, אלא נולד שהוא תיקון הדבר שנותן לו צורת שימוש חדשה אף ששמו לא נשתנה] אולם **רוטב קרוש הוי נולד ואסור לכו"ע**. [ועיין לקמיה לענין בישול ברוטב]. ומקור הדברים במשנה טהרות (פ"ג מ"א) הרוטב דאם הוא טופח הרי הוא משקה ואם קרוש אוכל [עיי"ש בר"ש וברע"ב] ונפסק ברמב"ם (פ"ט מטומאת אוכלין ה"ב), ועיין בכף החיים (סקקס"א) שהביא דברי הפמ"ג, וכת' [בשם המנחת פיתים] דלפי"ז ביאור דברי הרמ"א דהרוטב לא נקרש ורק השומן נקרש [וכן מדוייק לשון הגר"ז (סעיף כז)], דאי הרוטב נקרש לכו"ע אסור, ועיי"ש שדייק כך מלשון הרמ"א. ולפי"ז רוטב דגים אינו ענין כלל לדין שומן, אלא איסורו גמור מצד נולד לכו"ע שהיה אוכל ונהיה משקה, ועיין בתפארת ישראל (שם יכין א) שרוטב היינו של בשר או דגים או שום מאכל. ואמנם המחצה"ש כת' דין רוטב דגים על דין שומן, אך אינו מוכח שפליג על הפמ"ג אלא כוונתו שהכא ודאי יש להיזהר. ויעויין בבית מאיר שכת' להתיר בדגים המטוגנים בחמאה ע"פ הר"ן שחמאה הרי נאכלת כשהיא קרושה, אולם האג"ל (דש סקל"ז) כת' דדבריו תמוהין דהרי חמאה היא מז' משקין ולכו"ע אסור לעשות מאוכל משקה.

**דין דבש וחלב:** כת' הפמ"ג (שם) דה"ה דבש כשהוא קרוש הוי אוכל ונימוח הוי משקה, ולפי הנ"ל להמיסו הוי איסור נולד לכו"ע, ולגבי חלב כשהוא קרוש הוא אוכל רק בחישב עליו ונימוח משקה. והנה לעולם חלב קפוא לא מחשיבים זאת לאוכל, אולם לכאורה גלידה חלבית נקרא אחשביה לאוכל, וא"כ כשנימוח אסור לכו"ע, ועיין בשש"כ (פ"י סעיף ח) שמותר להפשיר גלידה [ובהערה (סקכ"ו) במקום שלא יגיע לי"ס משום בישול, ויעויין לעיל באלונטית שלא חיישינן שישאר שם אין גזירת הפשר, ולכאורה ה"ה בזה ורק אם יגיע לי"ס אסור] ולהנ"ל כ"ז כשאינה חלבית. ובספר מאור השבת (סימן יג סעיף כג) שלתת שקית חלב בתוך מים חמים לכו"ע אסור, שהרי לא מתערב.

**האם יש איסור בישול באיפנדא:** הב"י (ד"ה ואסור ליתן) הביא דברי המרדכי (רמז של) שאף כשאין נולד יש ליזהר שלא יהיה י"ס, וכת' הב"י דהבעל התרומה אוסר אף פחות מי"ס משום נולד, ואם מגיע לי"ס ודאי אסור מצד בישול. אולם בשו"ע כת' 'מותר ליתן אינפאנדה כנגד האש במקום שהיד סולדת וכו'. וצ"ע היאך מותר והרי מבשל. וכת' הלבוש (סעיף טז) דט"ס הוא ויש לגרוס 'במקום שאין הי"ס', והט"ז (סק"כ) חידש שכל דבר שכה"ג אינו בישול גמור אף שמגיע לי"ס אולם לא מתבשל כשהוא על ידו או שאינו בעין וכה"ג הוי כעין שינוי ומותר והשו"ע חזר בו מדבריו בב"י. והמג"א (סק"מ) כת' דכיון שכבר נתבשל חשיב בישול אחר בישול בדבר יבש, שכל דבר שהוא יבש אף שאח"כ חוזר ונימוח יש לו דין יבש. ולדברי המג"א צ"ל ג"כ שהשו"ע חזר בו ממה שהחמיר בזה בב"י. אך מקור דברי המג"א הם במנחת כהן (שער ג פרק ב) שביאר כן דברי השו"ע, והוסיף שם לבאר דהב"י אזיל על שמן, שהוא לא נתבשל משא"כ שומן עיי"ש. וביאור טעם הדבר צ"ע, ועיין במנח"ש (ח"ב עמ' לה) שמשמע כעין גרמא, אולם צ"ב בסברא דהרי הדבר אסור מדאורייתא, וע"כ צ"ל שכה"ג מדאורייתא אין כאן בישול, שבדבר לח הבישול פקע, וכה"ג הבישול אינו פוקע.

**שיטות האחרונים בזה: והחמד משה** (סק"ט) כת' דדבר הנקרש לשעתו ודאי חשיב דבר לח, [וביאר דהמרדכי התיר שאפשר שאין בישול אחר בישול בלח, וחש לאוסרים, אולם לדבריו ק' בדברי השו"ע, וע"כ ס"ל כלבוש לתקן הגי'], וכ"כ בשו"ת **מהר"ם שיק** (אור"ח סימן קלב אות ג) וכדברי הלבוש, והק' מדוע לא חשיב בישול מצד ריכוך דבר קשה, ועיין לעיל שהבאנו שכה"ג לא חשיב דבר קשה. אולם ה**תוספת שבת (סקנ"א) כת' דחשיב דבר יבש. וכ"כ הגר"ז** (סעיף כז) [אולם יש מעירים שחזר בו בפסקי הסידור (הלכתא רבתא לשבתא) שכת' שאם אם חוזר ונימוח קצת יש בלחלוחית המחוי בישול ויש לחוזר לאיסור סקילה וכרת]. והח"א (כלל כ סעיף ז) הביא המח' ולא הכריע, ועיי"ש בנשמ"א (אות ו) מש"כ בזה. וב**רעק"א** (גיליון סימן רנג מג"א סקמ"א) **ביאר דברי המג"א** 'כשנמוחו אצל האש הוא קרוש ואח"כ כשנימוח אינו עושה דבר' [ועיי"ש שהוסיף שאם שופך מים חמים אין לומר כן משום השפיכה השניה, וביאר שבזה אפשר להקל שהוא כבר התחמם, והבישול לא פקע כשנתקשר שהוא יבש]. **והמ"ב (סק"ק) הכריע** כדברי המג"א, וכת' בשעה"צ (סקקכ"ב) 'מגן אברהם ומנחת כהן ודרישה ותוספת שבת ומאמר מרדכי והגר"ז, דלא כלבוש וט"ז'. ועיין לעיל בדין מלח וסוכר, שהבאנו שהמ"ב הביא להחמיר כה"ג בכ"ר, ובארנו שם **ששאני דבר שנימוח מיד מדין שומן** עיי"ש. ושמעתי מהגרי"ג לבאר שהכא אין רצונו דווקא בלח אלא לאכול, והתם במלח וסוכר רצונו שיהיה לח ולהכי נידון כלח.

וכת' הפמ"ג (סקמ"א) דרוטב יש בו משום בישול, ולא דמי לשומן שאוכלא הוא, וצ"ע בזה דאפשר דאין זה מוכח. וכוונתו שברוטב אף שהוא קרוש יש בו בישול אף לדברי המג"א, והחילוק לכאורה הוא דהנה יש לדון **במים קפואים** האם יש בהם איסור בישול, שהרי השתא דבר יבש הוא, ולכאורה דבר **פשוט שדנים לפי המציאות הרגילה** של הדבר בחום רגיל, ודבר שע"י קירורו נהיה יבש חשיב לח, ודבר שרק בחימומו נהיה לח חשיב יבש. ואם כסברת הגרעק"א ודאי כך הוא, אולם נראה דאף בלא"ה הדבר לא נידון כמות שהוא אלא כמו שרגיל להיות, וא"כ רוטב שמתקרש רק בקור חשיב דבר לח. אולם בכלכלת השבת (כללי הטמנה ובישולי שבת) שגם רוטב חשיב דבר יבש.

**הכרעת הרמ"א** במח' האם יש נולד, **דנהגו להחמיר** כדברי בעל התרומה, אולם **במקום צורך יש להקל**. והמג"א (סקמ"ב) התיר **בדיעבד** דחשיב כצורך [ועיין במ"ב (סקק"ז)], וצ"ע מה נחשב צורך, ובלבוש (שם) כת' 'מיהו **במקום אורחין וכהאי גוונא'**.

**כת' המג"א** (סקמ"ב) לתת קודם ההיסק מותר בצירוף המתירים לכתחילה, אולם אין להקל בפני ע"ה ויעשה ע"י עכו"ם יעויי"ש, והביאו המ"ב (סקק"ו). וכך הביא התוספת שבת (סקנ"ג). והחמד משה (סקי"א) תמה דלמתירים ודאי מותר, ולאוסרים אין חילוק בזה, וכעי"ז תמה הפמ"ג (שם). **וחזינן מהא שיש איסור כה"ג שנותן ואח"כ מסיקים אף באיסור דרבנן דנולד.**

**דין סופלה שוקולד.** הנה יש לדון האם מותר לחמם סופלה על גבי קדירה וכיוצ"ב שאין בזה איסור נתינה לכתחילה, מצד איסור נולד, דהנה לכאורה הוי אפיה אחר אפיה שאין בזה איסור, אולם יש סוגים שנמסים מהחום ונעשים לחים.

**סעיף יז**

**כת' השו"ע** אסור ליתן צונן [על המיחם] אפילו להפשיר כל שהמיחם חם כ"כ וכו'. וכת' המ"ב (סקק"ח) לפי מה דמסיק הרמ"א לעיל בסט"ו בהג"ה יש להקל בזה אם היה דבר מבושל ולא נצטנן לגמרי. ונראה שכוונתו לבאר כך בשו"ע, שהשו"ע כת' לשון 'צונן' ולעיל סעיף יג ויד כת' לשון לתת מים ושאר משקין, [וכלשון הגמ' 'קיתון של מים] ומ"ש הכא, אלא שאיירי על דבר שהיה חם ונצטנן, ומ"מ ס"ל לשו"ע שאף שיש מתירים שאין בישול אחר בישול כה"ג מ"מ ס"ל לשו"ע דיש בזה גזירת הפשר, [ועיין ברשב"א ובריטב"א שמשמע בדבריהם הכי, שהתירו רק בישול אחר בישול בדבר יבש עיי"ש. ועיין בערוך השולחן (סעיף נז) שנראה בדבריו דדייק לשון צונן, וביאר שם דהיינו דבר יבש, אולם קצ"ע שבשו"ע כת' שאם ישאיר יעבור על בישול, וכה"ג יעבור על אפיה, ואמר הגרי"ג שמו"ר הגרחפ"ש זצוק"ל דייק כך בלשון השו"ע שצונן משמע לח שנצטנן, והוכיח מזה שאם נותן כה"ג **על המיחם ויתחמם לי"ס חשיב כ"ר אף שאינו על האש**, וכה"ג חמיר ממצקת אף שלא נמצא תוך הכלי ממש, וטעם הדבר שנתחמם מאד]. וע"ז כת' המ"ב שלרמ"א אף שהוא חם קצת סגי לזה, ומבואר דאם נצטנן לגמרי אף הרמ"א מודה שאסור. [וקצת משמע כן בעצם דברי השו"ע שכת' צונן, והרי אם איירי בדבר שאינו מבושל אפילו חם אסור לתתו, ואם הוא מבושל ויבש מותר לתתו לכו"ע, וע"כ איירי בנתבשל ונצטנן].

**ואם כנים הדברים חזינן ב' חידושים** בדבר, א, מדברי השו"ע שסתם על צונן והיינו מים, חזינן **שאף בדבר שמצטמק ורע לו יש בישול אחר בישול**, ודלא כדברי רבינו ירוחם המובא לעיל ס"ד, ועיי"ש מה שכת' בזה. ב, מדברי המ"ב **דלא כהסוברים ששיטת הרמ"א שעיקר ההלכה שמותר אף נצטנן לגמרי** ורק נוהגים להחמיר כשהוא צונן לגמרי, דאי הכי תמוה לומר שגזרינן בזה גזירת הפשר בדבר שמותר מעיקר הדין.

**סעיף יח - מגיס**

**מקור דין מגיס** הוא בתוספתא (פי"א ה"ה) 'אחד נותן.. ובא אחד והגיס כולן חייבין, אחת נותן.. ובא אחד והגיס שנים האחרונין חייבין', ובגמ' ביצה (דף לד.) מובא דין זה. וכן בגמ' (דף יח:) מבואר שאסור להגיס. ונח' הראשונים מאיזה מלאכה מתחייב המגיס, רש"י (ביצה שם ד"ה כולן, שבת שם ד"ה מגיס) דמגיס חייב משום מבשל, וכ"כ המאירי (ביצה שם ד"ה היה שבת), אמנם תוס' (ד"ה דילמא) כת' דבגמ' שם חייב משום צובע, וכת' הרמב"ן (ד"ה הא דאמרינן) דדברי רש"י דאסור משום מבשל אינו מחוור דא"כ נאסור לתת תבשיל שמא יגיס, וי"מ משום צובע, ומיהו גבי בישול ג"כ חייב משום בישול, ותי' דלא חיישינן משום בישול שלא מצוי כ"כ כמו בצובע, והוסיף חידוש שמגיס חייב רק בהגסה ראשונה שכה"ג אינו מתבשל מהרה אלא בהגסה זו. והרשב"א (ד"ה ומהא) כת' ג"כ דמגיס חייב רק בהגסה ראשונה, והוסיף דאחר שהתבשיל נתבשל כמאב"ד אין בו שוב משום בישול ואין איסור הגסה [וכ"כ הר"ן (דף ו: מדה"ר ד"ה ומדאמר)], ומ"מ מבואר בדבריו שיש איסור הגסה אף כשאינו על האש, וכן הביא הריטב"א (ד"ה ויש שסוברין), אולם פליג דכ"ז דווקא לענין צבע, משא"כ לענין בישול דאורייתא דווקא על האש וקודם שיגיע למאכב"ד, ומדרבנן אסור אפילו לאחר בישול בעודה על האש. ועיין ברא"ש (פ"ג סימן יא) דס"ל דאחר שיעור כמאב"ד תו אין בו משום מגיס.

**והנה** לכל הראשונים הנ"ל שחייב משום מבשל צ"ע הרי מבשל חייב רק כשהגיע למאכב"ד, וכה"ג הרי לא הגיע בזה לשיעור זה. ומבואר ברמב"ן הרשב"א והמאירי **דחייב משום מקרב בישולו**. ויעויין בריטב"א שבועות (דף יז: ד"ה והא קמ"ל) שנסתפק האם מקרב בישול בשבת חייב. אולם בסוגיין לכאורה ע"כ ס"ל כדברי הרמב"ן וא"כ ס"ל דחייב כה"ג. וביותר מבואר להדיא בר"ן (ע"ז דף טו. - : מדה"ר ד"ה גמרו) דכל ההיתר בקירוב הוא לענין ע"ז ולא למילי אחרינא דבזה ודאי קרוב בישול מילתא היא. וכן כת' המאירי (דף עג. ד"ה א' הזורע) 'וכל שממהר לאפות או לבשל כגון בולל ומגיס בקדירה או משים כסוי של קדרה על הקדירה חייב משום מבשל'. ויעויין בשו"ע לעיל (סימן רנז סעיף ד) שכת' כן להדיא שאסור להוסיף על ההטמנה כשהקדירה אינה מבושלת משום שגורם לה להתבשל, וכת' הגר"א (סקי"ז) דמקורו מדין מגיס. ובשו"ת הרמ"א (סימן קב) כת' כמו"כ דאסור להוסיף או לחזור ולכסותו כ"ז שממהר בישולו.

**אימתי אסור להגיס:** כת' הרמב"ן (שם) והרשב"א (שם) שכל איסור מגיס הוא בהגסה ראשונה קודם מאכב"ד, והמ"מ (פ"ט משבת ה"ד) כת' כן בשם יש מי שכת', וסיים 'כל שאין בבשולו חיוב אין בהגסתו ר"ל שאין חיוב בהגסת מבושל כ"צ'. אולם הכלבו (סימן לא) דאין לתת מים בתוך הקדירה שצמקה משום שכשנותנות מים תוך הקדירה נוהגות לערב ולהגיס בקדירה כדי לערב את המים יפה וקיי"ל דמגיס חייב משום מבשל **אפילו בקדירה מבושלת, כ"ז שהיא על האש,** והביאו הב"י (סימן רנג ד"ה כת' בנימוק"י). והרמב"ם (פ"ג משבת הי"א) כת' דאין להכניס מגריפה [מזלג] לקדירה בשבת מפני שמגיס ונמצא כמבשל בשבת, וכת' ההג"מ (אות ו) שהרמב"ם פליג על בעל התרומה שכת' שכיון שמבושל כ"צ אין איסור לקחת בשבת, ומבואר בדברי ההג"מ שס"ל שהרמב"ם אוסר מגיס אף במבושל כ"צ. ועיין בחזו"א (סימן לז סקט"ו) שהביא דבמ"מ מבואר דאף לרמב"ם אם נתבשל כ"צ אין בו משום הגסה, אולם לכלבו אף כה"ג חייב, ומ"מ רוב הראשונים מקילים בזה, אולם בהגסה ממש יש להחמיר משום שלרמב"ם הוי דאורייתא אף בבישול כ"צ על האש, אולם להוציא בכף א"צ להחמיר אולם לקחת בכף אף שהרמב"ם אוסר כ"ז מדרבנן כדמשמע בלשונו שם 'אסור' 'ונמצא כמבשל' אמנם המ"ב כת' להחמיר בזה, ונראה דברוצה להשאיר הקדירה שאם יסלקונו לא יוכל להחזיר ואין לו תקנה אפשר להקל. והנה השעה"צ (סקקמ"ח) תמה בדברי הכלבו הרי לאחר שנתבשל אין בו משום בישול ומדוע חייב מדאורייתא וכי עדיף מבישול ממש, ויעויין בשעה"צ (סקקל"ו) שהוכיח בדברי הכלבו שחייב כה"ג חטאת אף במבושל כ"צ, אולם הוסיף (סקקל"ז) שבהוצאת הכף לכו"ע הוי רק מדרבנן. ויש שכת' [תפארת שמואל (פ"ג סקט"ז)] גזירה שמא לא יהיה מבושל כ"צ, ולדבריו איסורו רק מדרבנן, ובשביתת השבת (מבשל באר רחובות סקפ"א) ביאר ע"פ דברי הר"ן דאיסור מגיס משום שכך דרך הצבעים, וכן דרך המבשלים כדי שלא יחרך, [אולם לפי"ז דווקא הגסה ממש שכך דרך], עוד כת' שיש בתבשיל מיני גריסין וקמחים שע"י התדבקותם יחד אין מבשלים יפה, וההגסה מערבת אותם וע"י כך שולט החום בהם ומתבשלים ובזה יכול לבא לידי חיוב [אולם לפי"ז במים וכדו' ליכא הגסה לכו"ע במבושל כ"צ ויעויין לקמיה] וכעין דבריו כת' האג"מ (ח"ד סי' עד בישול אות ט) שאיכא קרטין שלא נתבשלו וראויין לאכול אגב רוב הקדירה. ויעויין בפמ"ג לקמיה.

**ויעוין** בפמ"ג (סי' רנב משב"ז סק"א) דנסתפק האם לדעת ההג"מ בשיטת הרמב"ם תחיבת הכף היא מגיס ממש ואסור מן התורה, ואף **שבישול אין הגסה פועלת יותר**, או מדרבנן עכ"פ והוי כמבשל, ושם כת' דכה"ג לא מגיס הוא אלא גזירה שמא יגיס. אולם לשון השעה"צ הוא 'כעין הגסה', ולשון הכלבו שם 'מפני שמגיס בה' ומשמע ג"כ שלאו משום גזירה היא, ויעויין ברדב"ז (ח"ג סימן תיא) שכת' דכה"ג כיון שמבושל כ"צ איסורו מדרבנן ומותר בכף משום שאינו מתכוין [והוסיף המרכבת המשנה (שם הי"א) ביאר מדוע לא הוי פס"ר, אולם ביאור דבריו במח' היא], אולם א"כ לדברי הכלבו שאיסורו מדאורייתא אין היתר בזה.

**הגסה במים:** בדברי המקור חיים (קיצור הלכות רי"ס רנב וסי' שי"ח סעיף יח) מבואר **דאף במים יש איסור מגיס**, אולם האבני נזר (ח"א סימן נט אות ה) הביא 'שמעתי בשם הרב הגאון מקוטנא זצ"ל דבמים אין איסור הגסה', ויעויין היטב בתשובתו שם משמע שיש לו כמה צירופים להתיר, ובסו"ד הביא ההיתר הנ"ל בלשון 'גם', ומשמע שלא פשיטא ליה הכי. אולם מו"ר הגרחפ"ש זצוק"ל (דברי חכמים ת' 367) כת' דאין איסור הגסה במים אף לשיטת הכלבו. וכ"כ האג"מ (שם אות יד) דסברת הרה"ג מקוטנא נכונה, וביותר לטעם הנ"ל שיש דברים שלא נתבשלו, ואף לדברי התפר"ש שם כה"ג ליכא למטעי שהרי רואים שהוא רותח, ויעויין באבני נזר צירוף נוסף לענין מים שכת' האג"ט (מבשל סקנ"ג) בשם התוס' ישנים שבמצטמק ור"ל אין איסור, ואף שהשו"ע אוסר, **מ"מ לענין לקחת בכף שיש מתירים ודאי יש לסמוך** כה"ג. ויעויי"ע בחו"ש (עמ' קצז) שאף מרק מותר [ובזה אין צירוף של דברי האג"ט שהרי הוא מצטמק וי"ל] אולם במאור השבת (ח"ב מכתבי הגרשז"א מכ' לב אות א) אוסר במרק כשהוא על האש. ולהנ"ל השעה"צ **כת' דאיסורו רק מדרבנן, ורוב הפוסקים מתירים זאת**, [י"א רק הגסה ראשונה, וי"א רק הגסה ממש, וי"א במבושל כמאכב"ד אין הגסה, וי"א במבושל כ"צ אין איסור, וי"א שבמצטמק ור"ל אין הגסה] וא"כ **לכאורה יש להתיר זאת**.

**כיסוי קדירה מבושלת כ"צ**: כת' השביתת השבת (שם) שיש לאסור כמו בהגסה, וכ"כ האג"מ (שם אות י) דאמנם מכל הסברות הנ"ל יש להתיר, אולם משום דברי התאר"ש שמא יעשה כן בקדירה שאינה מבושל כ"צ יש לאסור גם בזה. אמנם בשו"ע לעיל (שם) אסר רק כה"ג שאינה מבושלת כ"צ, ודוחק לחלק בין כיסוי על הקדירה לכיסוי הקדירה, ולגזור גזירה חדשה מנלן, דדי לן במה שחידש התפאר"ש בביאור דברי הראשונים, אולם גזירה זו לא מצינו, ואף דברי התפא"ש הוכחנו שהכלבו ס"ל דהוי מדאורייתא ודלא כדבריו וכן פשטות דברי המ"מ בשיטת הרמב"ם. ועיי"ע בקצות השולחן (סימן קכד בדי השולחן סק"י) ומאור השבת (שם מכ' יב אות א) בשש"כ (פ"א הערה מו) ובחו"ש (שם) שהתירו זאת מכמה טעמים, וכן הביא בספר שבת במטבח (ארטסקרול פרק א' הע' כ"ב ד"ה וכן) בשם מו"ר הגרחפ"ש זצוק"ל. ועיי"ש בשש"כ **לענין שפיכת מים האם יש לחוש משום מגיס**, ונשאר שם בצ"ע אם אפשר להתיר לערות בנחת, ויעויין בכלבו שאסר משום שאז בד"כ מערבות [ולא בגלל שהשפיכה מערבת, וא"כ אף אם שופך כה"ג שהשפיכה לא מערבת אסור], וא"כ גם כה"ג יש לאסור, **ונראה דלכתחילה יש להסיר מן האש ואז לשפוך**. וכן כת' בשם הגריש"א (שבות יצחק, שהייה, פי"ז אות ג).

**הגסה ביבש:** כת' הפמ"ג (סי' רנג אש"א סקל"ב) 'וב**אין רוטב, רק יבש גוש, איני יודע** אם שייך מגיס ביבש לגמרי שהופך בכף וממעכן, דאפשר דווקא בלח צלול שייך מגיס', ויעויין בשבות יצחק (עמ' תכט) מאור השבת (ח"ב סי' י הערה ע"ב ד"ה ולמעשה, עמ' תקט"ז הע' ד) בשם הגריש"א לצדד להתיר בזה. ויעויין באבן ישראל (מאור השבת ח"ב שם והערה ו) חושש להחמיר אף לחתוך קוגל על האש לכתחילה, אם לא שהקדירה כבידה, ועיי"ש בשם הגרשז"א. ולכאורה בזה לכו"ע אין להחמיר בהוצאה בכף, שעיקר הדין מסופק, וכה"ג אין בזה שום דמיון למגיס.

**סעיף יט**

**כת' המ"ב** (סקקי"ח) דשפוד שנצלה במדורה אף אחר **שהעביר את השפוד חשיב כ"ר**, אולם אם הניח **ע"ג קערה חשיב כ"ש** אף הוי דבר גוש שיש מחמירים בזה. ומקורו מהט"ז (סקכ"ד) ומג"א (סקמ"ה), אולם החזו"א (סימן קכד ריש פרק כיצד צולין ד"ה עו א) כת' דצלי שעל האש שהוסר מעל האש והונח בכ"ש דינו ככ"ר אף למקילים בדבר גוש עיי"ש טעמו.

**דין מיחם שיש בו גוף חימום:** כת' המ"ב (סוסקקי"ח) 'כלי בישול שלנו שקורין סאמאווא"ר שהוקם מע"ש אסור ליטול ממנו מים בשבת כשאינו גרוף מן הגחלים [כ"כ בספר תוספת ירושלים לעיל בסימן רנ"ג ע"ש שהביא זה בשם ירושלמי דקאמר שם דמוליאר שאינו גרוף אין שותין ממנו בשבת הטעם מפני שהוא עשוי פרקים הוא מתיירא שמא יתאכל פירוקו והוא מוסיף מים] ולפ"ז יש ליזהר כשישב לשתות מן הכלי בישול שלנו קודם שקיעה ובאמצע קידש עליו היום שלא לשתות ממנו עוד'. ויעויין בירושלמי שם (פ"ג סוף ה"ג) שביאר הקרבן העדה (ד"ה מפני) שהמוליאר נעשה מחתיכות נחושת ומחובר בבדיל ועופרת חיישינן שמא יתן מים בתוכו אף בשבת כדי שלא יתאכל ויותך הדבר המדבקו ע"י האש', ומבואר דאיכא גזירה שמא מחמת שבהול על ממונו שהולך להינזק יתן מים ויעבור על איסור בישול דאורייתא. **ולפי"ז כת' הפוסקים לדון במיחם דידן דיש בתוכו גוף חימום** [שאם מונח על האש בלבד, א"כ אין לחוש שאם יגמר המים אף אם יהיה חשש שישרף, לא יתן בתוכו מים אלא יסירנו משם] האם מותר לקחת ממנו מים או שיש לחשוש שמא יוסיף מים שלא ישרף. ורוב הפוסקים כת' להתיר כה"ג שהברז נמצא מעל הגוף חימום כך שישאר מעט מים ולא ישרף, אולם אסרו משו"ה לאחר שנשאר מעט מים לעקם את הדוד ולקחת את המים למטה וכן להוציא ע"י מצקת וכה"ג, שבאופן זה איכא למיחש להנ"ל. עיין בשש"כ (פ"א אות מו והערה קלט) וארחות שבת (פ"ב דין השימוש במיחם לבישול מים בשבת הקדמה לסעיף כז אות ה, ואות לא). וכעי"ז כת' בשו"ת אז נדברו (ח"ז סימן כא) שאין לחוש כלל, והאג"מ (ח"ד סי' עד אות כא) שפשוט שבשלנו ליכא למיחש כלל. ויעויין עוד בשו"ת מהרש"ם (ח"ג סימן קסה) שפליג על עצם דינא דהתוספת ירושלים, וס"ל דהבבלי פליג בזה על הירושלמי מכך שלא הובא דין זה בבבלי, אולם האור שמח (פרק כ"ב הי"ד) די"ל שגם הבבלי מודה לזה.

אולם החו"ש (ח"ב עמ' קי"ד ד"ה ונראה ושם שעה"צ סקמ"ה) החמיר בזה, וטעמו שמעט המים שישנם למטה לא מספיקים אלא לכמה שעות ולא ליום שלם, וגם יש שמטים ומוציאים את המים הנ"ל ולכך הוי בכלל הגזירה, וכעי"ז כת' בספר הלכות שבת בשבת (פרק ה אות כו וסוף הערה 42) שאף שצידד בעצם הדין להתיר, מ"מ ראוי לכתחילה לא להשתמש במיחם זה, והביא כן בשם הגריש"א. ועיי"ע במנח"י (ח"ו סימן כא) מש"כ בזה. ועיין בספ**ר תורת המלאכות (ח"ב אופה סקקפ"ח) שהאריך בסוגיא זו** ורוב המרא"מ הנ"ל מדבריו שם. ויעויין בארחות שבת שם שכת' שאם יש במיחם **שסתום ביטחון שאם יתחמם יותר מדאי מנתק את החשמל וא"כ אין חשש שישרף מותר** לעולם, אולם אם קרוב למצב זה אסור לגרום לזה ע"כ. אולם נראה פשוט שאין לגזור שמא יגרום לכך, שכל הגזירה היא שיבא לאיסור דאורייתא בידים.

##### מלאכת בורר

**גמ' שבת דף עד. ת"ר היו לפניו – דף עד: והטוחן.**

**רש"י** גרס היו לפניו **מיני אוכלין**, אולם תוס' (ד"ה היו) גר' **שני** מיני אוכלין, ויעויין בריטב"א חדשים שכת' דלרש"י היינו שהוא מין אוכל מעורב עם פסולת, ולתוס' שבורר אוכל מאוכל, וצ"ע האם לרש"י ליכא בורר אוכל מאוכל, יעויין בפנ"י בשפ"א ובראש יוסף מש"כ בזה. ובמה שכת' תוס' דהיינו מטעם שמה שלא רוצה חשיב פסולת, יעויין בראש יוסף ובביאוה"ל (ד"ה היו) דלפי"ז היכא שבורר ב' מינים ושניהם לאחר זמן א"א לומר שאחד מינייהו פסולת ולדברי תוס' צ"ב, וכת' דאולי לרמב"ם אף דלא חשיב פסולת אסור, ותלוי בזה מח' השו"ע והרמ"א סעיף ג ויעויין לקמיה.

**בורר ומניח** – כת' תוס' (ד"ה בורר ומניח) דהיינו לצורך אחרים, ובבאר היטב סק"ב הביא שיטת המהר"י אבועלפיה דלצורך אחרים אין היתר, והמהריט"ץ פליג על דבריו, ובביאוה"ל (ד"ה כדי) כת' דאף לצורך בהמה מותר. ולכאורה מוכח דלא כמהר"י אובעלפיה מדברי הגמ' לקמיה בסוף העמוד יעויי"ש [וכן דחה דבריו המהריט"ץ]. עוד מבואר דלא כדבריו בירושלמי המובא בתוס' ולקמיה, דבורר לצורך אורחין חייב ואם לאלתר מותר יעויי"ש וצע"ג.

**אמר עולא לבו ביום מותר ולמחר חייב חטאת**. צריך לבאר מהו ההיתר לבו ביום, ובתוס' (ד"ה והתניא) מבואר דההיתר דמיא להיתר דלאלתר לקמיה בגמ', וא"כ בנפה וכברה אסור, [ויעויין בפנ"י (ד"ה מ"ק אמר עולא) דפי' דעולא פליג על ר"ח דהק' וכי מותר לבשל, אלא ס"ל דההיתר דמי לדברי הגמ' דלאלתר מותר, וטעמא משום שאין זה דרך בורר]. אולם הריטב"א (ד"ה וה"ק) כת' דאפילו בנפה וכברה מותר לצורך אותו היום. ולריטב"א ע"כ אין טעם ההיתר כהיתר דלאלתר, שהוא לכאורה משום שחשיב דרך אכילה וכדלקמיה, דא"כ אין היתר בנפה וכברה לצורך אותו יום, וצ"ב לדברי הריטב"א מהו גדר ההיתר בזה.

**אלא אמר ר"ח פחות מכשיעור מותר וכשיעור חייב חטאת**, **מתקיף ר"י וכי מותר לאפות פחות מכשיעור.** וכת' רש"י דהקו' משום דחצי שיעור אסור מדאורייתא, וצ"ב לפי"ז מה הבין ר"ח בהיתר פחות מכשיעור. והנה תוס' (ד"ה וכי מותר) כת' דטעם ההיתר משום דהוי דרך אכילה, וכ"כ הרמב"ן (ד"ה וכי מותר) הריטב"א ובתוס"ר, ולדבריהם ליכא למימר דאסור מטעם ח"ש, והוסיף הרמב"ן דר"י שהק' ס"ל דכל בורר לאוצר בורר קימעא קימעא עד שמצטרף לשיעור גדול. וכ"כ הר"ן (ד"ה מתקיף) דלהכי ס"ל לר"י דהוי דרך ברירה, וצ"ע בלשון ר"י דמה הקו' מאופה. [ובמיוחסות לר"ן כת' דר"ח לאו לפרוקי הקו' הנ"ל אתיא יעוי"ש].

והנה הרמב"ן והר"ן הנ"ל ביארו מ"ט לא הוי דרך ברירה 'שאין דרך ברירה בכך אלא כאוכל ומצא פסולת בחתיכה שהוא אוכל, ומפריש פסולת מתוך אוכל הוא שמותר', וצ"ע מנלן באמת שמותר בהכי, והניחא לקמן בדברי אביי דהתיר כל בורר לאלתר שפיר, אולם קודם שהתירה הגמ' לאלתר מה הוכיחו הראשונים מאוכל מיד לפחות מכשיעור, דאי עסקינן דהוי לאלתר, צ"ע דא"כ אף יותר מכשיעור מותר. ובביאוה"ל (ד"ה ס"ד ד"ה הבורר) כת' בדברי הרמב"ן דהיינו בורר ואוכל מיד ממש וזה מותר לכו"ע, ולפי"ז שפיר דדמיא לפחות מכשיעור, ויעויין בחזו"א מש"כ בזה.

[בשיטת רש"י דמטעם ח"ש אתינן עלה, חזינן דאף באיסורי אכילה אמרינן כן, וכן איתא בעוד ראשונים בסוגיין, אולם יעויין בח"צ (סימן פו) כת' לא כך, ויעויין בחת"ס ושפ"א ופמ"ג (משב"ז סק"ב) בדין זה].

**אלא אמר ר"י ביד מותר בקנון ותמחוי אסור בנפה וכברה חייב**. לכאורה יש כאן מח' בראשונים בהיתר לברור ביד, דרש"י (ד"ה פטור) כת' דבקנון ותמחוי אינו חייב דכלאחר יד הוא, ומ"מ אסור דדמי לבורר, ומבואר דביד מותר דכשלאחר יד ולא דמי לבורר, אולם בריטב"א (ד"ה אלא אמר ר"י) איתא דכל ההיתר כשבורר בידו הוא דווקא כשעושה **לצורך מיד**. ולכאורה ברש"י משמע לא כן, וכ"כ להדיא השבלי הלקט (סימן צב).

עוד נח' הראשונים בזה, דרש"י כת' דקנון אסור דדמי לנפה, אולם ברמב"ם (פכ"א משבת הי"ז) כת' דאסור שמא יבא לברור בנפה. [ואפשר דזוהי כוונת רש"י דדמי ויבא לידי כך וצ"ע]. וצ"ע לפי הטעמים הנ"ל האם בורר בקנון לאוצר האם חייב או רק אסור, ויעויין ברמב"ן דמבואר דחייב, ובר"ן מבואר דנסתפק בזה, ויעויין באג"ט (סק"א אות ב) מש"כ בענין זה, ודייק שיטת הרמב"ם דלעולם בקנון אין חיוב חטאת. [צ"ע דרש"י לעיל במתני' במלאכת בורר כת' וז"ל בורר פסולת בידיו, וחזינן דביד חייב].

**מתקיף לה ר"ה מידי קנון קתני**. כת' רש"י (ד"ה מידי) דה"ה דפריך מידי נפה וכברה קתני אלא חדא מינייהו נקט, וכ"כ הרמב"ן (ד"ה והא דאמר). אולם תוס' (מתקיף) דהקו' היא דכיון דיש כאן ג' חילוקי כלים היה צריך לכת' להדיא דין קנון ותמחוי. וכן פי' הריטב"א. ויעוין במהרש"א מה שכת' על דברי תוס'.

בדין **תמחוי** צ"ע שבכל הש"ס תמחוי היינו כעין סיר, ומה בורר בכלי יש כאן, ויש לדמות זאת להרבה כלים בזמנינו, וצ"ב גדר הדבר.

**אלא אמר רב המנונא בורר אוכל מתוך פסולת, אולם פסולת מתוך אוכל חייב חטאת**. וכת' רש"י (ד"ה אוכל) דלאו דרך ברירה היא, וכן מבואר בתוס', דהק' מהגמ' לקמיה (דף קלח) דאיתא דדרך בורר הוא אוכל מתוך פסולת, ותי' דהתם שהרוב פסולת כך הדרך, ולפי"ז כה"ג יהיה מותר לברור רק פסולת מתוך אוכל. אולם הרמב"ן פליג וכת' דודאי בשבת אף כה"ג מותר רק אוכל מתוך פסולת, ואף דתרוויהו דרך ברירה הם בשבת בהיתרא טרחינן ולא באיסורא, ומוסיף דמי שבירר הפסולת כיון שאין דעתו לאכול מה שבירר נעשה כבורר לאוצר וחייב, ומדוייק בדבריו דעיקר הברירה מתייחסת למה שמוציא.

ובעצם קו' תוס' איתא בראשונים עוד תי', דבריטב"א (ד"ה אבל פסולת) הביא עוד דיש אומרים דהתם אין הכוונה נוטל דהיינו לוקח בידו, אלא מפריש אוכל מתוך פסולת, [ויעויין בר"ן (דף לב. מדה"ר) שתי' בעו"א], והריטב"א מתרץ דהתם לאו לאלתר, ובזה אף באוכל מתוך פסולת היינו דרך, והכא לאלתר נראה כלוקח מה שאוכל לתוך פיו, ולדבריו לאו משום שלאו דרך הוא אלא משום דדרך אכילה היא כשהוא לאלתר. ובמיוחסות לר"ן הוסיף דהיינו בידו ולאלתר.

**אלא אמר אביי בורר לאלתר, אולם לבו ביום נעשה כבורר לאוצר וחייב**. וכת' רש"י דטעם ההיתר לאלתר הוא שאין זה דרך בוררין, וכוונתו דדרך בוררין הוא לאוצר. יעויין בריטב"א שהביא מח' בראשונים אי איירי אף בפסולת מתוך אוכל דלאלתר מותר, או דרק באוכל מתוך פסולת מותר לאלתר. ויעויי"ע במיוחסות לר"ן מש"כ בזה.

**גדר זמן לאלתר** הביאו הראשונים דברי רבינו חננאל דכת' להוכיח מדברי הירושלמי דכת' דבמתניתא איתא דבורר ואוכל בורר ומניח **על השולחן**, ומוקמינן לה שהיו אורחין אוכלין ראשונה ראשונה, ומבואר דכל שכ"ז שיושב **על השולחן** היינו לאלתר. ויעויי"ש בפי' קרבן העדה ובפני משה. וברבינו יהונתן כת' (דף לב. מדה"ר) דלאלתר היינו שנותן לתוך פיו או להניח על השולחן ע"מ לאוכלם **מיד קודם שיזוז מעל השולחן** שאיזה זה דרך בוררין לאוצר להצניע, וכעי"ז כת' הר"ן בשם הרא"ה ד**באותו מעמד חשיב לאלתר**. וכעי"ז כת' המאירי (ד"ה זה שביארנו).

**היו לפניו ב' מיני אוכלין ובירר רב אשי מתני פטור רבי ירמיה מתני חייב**, מבואר ברמב"ן דנח' רב אשי ורב ירמיה לדינא בבורר, ולמאי דמוקמינן לה בקנון ותמחוי, א"כ לרב אשי ס"ל דלעולם בקנון אין חיוב, ולרב אשי כשבורר לבו ביום חייב אף בקנון, ויעויין מה שהבאנו לעיל על דברי רב יוסף דנח' בדין זה הראשונים. אולם הביא הרמב"ן פי' ר"ח דפי' אחרת את מח'.

**כי אתא רב דימי שדא קמייהו.. ולא ידענא אם משום דסבר אוכל מתוך פסולת אסור.** כת' הריטב"א (ד"ה ולא ידענא) דיש מפרשים דלא ידענא 'אשיטוח קמיירי' והיינו שאף השתא שטח ולא ברר, משום שאף אוכל מתוך פסולת אסור, וכת' הריטב"א דליתא דהרי אוכל מתוך פסולת לאלתר ודאי מותר, אלא הפי' כדכת' רש"י דלא ידענא מדוע לא עשה כך קודם, וכן פי' תוס' והתוס"ר (ד"ה ולא ידענא). אולם יעויין במיוחסות לר"ן (ד"ה ולא ידענא) דמשמע דס"ל דאף לאלתר אסור.

ויעויין במהר"ם (ד"ה ושדא) דכת' לפרש מש"כ רש"י דבשיטוח נפרש האוכל דהשתא גם להם אין בורר דנפרדים זה מזה, וס"ל דאף אוכל מתוך פסולת לאלתר אסור, והק' מרש"י הנ"ל דכת' דהוי לאחר זמן, ותי' המהר"ם דכך ס"ל בדברי רב אשי, אולם רב ביבי אפשר דס"ל דאף לאלתר אסור. ולדבריו מתורצת קו' המהרש"א יעויי"ש. ובעצם דבריהם האם כששוטח ונפרש מותר אח"כ להפריד זה מזה יעויין לקמיה בסוגיית אין שולין את הכרשינים אם מותר לעשות כה"ג. ואולי ע"י ב' אנשים לכו"ע שרי.

ובעצם צ"ב דמשמע בגמ' דמה שסבר פסולת מתוך אוכל לא מוסכם, וכן בגמ' בהמשך הו"א דחזקיה סבר דאוכל מתוך פסולת אסור ודחתה הגמ'. ולפי"ז אפילו לאחר זמן מותר, וצ"ב בזה. [וכעי"ז דייק הביאוה"ל (סעיף ד' ד"ה מתוך) בדברי תוס'].

**למסקנת הסוגיא באיזה אופן מותר לברור**, כת' הריטב"א (ד"ה אמרוה) דמותר רק לברור לשעתו בידו אוכל מתוך פסולת כדברי אביי ורבא. והיינו דפסקינן לכל האוקימתות לחומרא, ומשמע דבלא אחת מהם יש חיוב חטאת. וכ"כ הר"ן (ד"ה היו לפניו), ובב"י הביא מכמה ראשונים דכל שבורר פסולת מתוך אוכל אפילו בידו לאלתר חייב. וכן מבואר בשו"ע סעיפים א ב ד.

**הקדמה בגדרי ההיתר לברור אוכל בידו לאלתר**

**היתר דלאלתר ואימתי חשיב לאלתר**

**השו"ע** סעיף א' פסק דווקא לאלתר והוסיף הרמ"א דכל מה שבורר **לצורך הסעודה שמיסב מיד** מקרי לאלתר, ובב"י העמיד בזה מח' דדייק ברבינו ירוחם דסעודה הבאה מותר דחשיב לאלתר, ולמרדכי אחר שעה חייב, ויעויי"ש מש"כ בשיטת הרמב"ם בזה. ויעיין באגלי טל (בורר ה סק"ט) דדחה דברי הב"י. ובביאור הלכה (ד"ה וכל מה) הביא דברי התוספת ירושלים שמדייק מהירושלמי דרק לאלתר ממש שרי, והביאוה"ל פליג.

**מקור הדברים** שמותר אפילו לא מיד ממש, יעויין בט"ז (סק"א) ולב"ש (סק"ב), וצ"ע בזה. ו**בביאור הגר"א** (סק"ג) כת' דבגמ' מבואר דלאלתר מותר, וא"כ מדוע איתא דרק לבו ביום אסור, ומבואר בדמשק אליעזר דכוונתו דהול"ל לאלתר מותר ואל"ה אסור.

**שיעור הזמן:** יעויין מש"כ לעיל בסוגית הגמ' בשם ר"ח ושאר הראשונים בזה. וכת' המאירי (ביצה דף יד:) וז"ל 'אבל להניח לאחר שעה אף לבו ביום', וכן הלשון בהגהות מרדכי (הקדמה לפ"ז) בשם הראב"ן. ויעויין באג"ט (שם) שהאריך לדייק לשונות הראשונים הנ"ל, ומסיק להוכיח דלאלתר היינו שעה, אולם שעתיים ויותר הוי ספק, ולסעודה הבאה חייב. ובפרמ"ג (אש"א סק"ו) 'כל מיד שדעתו להיסב בסמוך לה אפשר שפיר דמי', ועי' מחה"ש (סק"ו). ויעויין במ"ב (סי' שכא סקמ"ה) דקודם יציאת ביה"כ אסור, ושעה או שתים קודם הסעודה קרוב הדבר שחייבים, ובבא"ח (שנה שניה פרשת בשלח) כת' דלאחר שעה חשיב בורר, ואם בורר לסעודה שמתחיל בה אחת פחות משעה מותר. והאג"מ (ח"ד סי' עד בורר יג) כת' דאין הכוונה שעה בזמן דווקא, אלא הזמן שדרך הוא לאשה זו שמסדרת האוכלין לסעודה וקודם לזה אפילו שעה קטנה אסור.

ובמ"ב (סק"ו) הביא לבאר דברי הרמ"א שמותר לברר אף לאחרים, דאחד יכול לברור בעד כל בני הסעודה דדרך אכילה היא ואפילו אינו אוכל עמהם. וכן יעויין במ"ב (סי' תרי"א סק"ז) שכת' דרק בשעה שדרך בנ"א לתקן מאכלם בחול וניכר שלצוך לילה מותר, ובשעה"צ (שם סק"ט) כת' דמשו"ה מותר גם איסור בורר, וכ"ז כשיש לו הרבה לברור מעכשיו, אולם אם אינו צריך לכ"כ הרבה זמן בודאי יש לו לאחר הדבר עד סמוך ממש. ויעויין בספר נחלת אליהו [דושניצר] (עמ' שיח אות סג) ששאל את החזו"א מטבח ציבורי שאוכלים הרבה אנשים וצריך זמן רב, והשיב החזו"א דאין זה נקרא סמוך דאין הכנה לאדם אחד שייכת לאדם השני, ולא התיר רק חצי שעה סמוך לסעודה. ואפשר דהחזו"א לא פליג בזה אלא דמטבח ציבורי אין כ"כ קשר שנימא דהוי דרך אכילה [וכך משמע בלשונו שם], אולם בביתו וכדו' מותר אפילו הרבה זמן. ובחו"ש (פכ"ה עמ' עז) הוסיף דמה שכת' החזו"א חצי שעה היינו כשיש צורך בכ"כ הרבה זמן ובלא"ה אסור,

**טעם ההיתר:** הבאנו לעיל דברי הרמב"ן דכת' דכשאוכל ממש ודאי מותר, וכן כת' הרבה אחרונים דא"א לאכול בלא לברור, ויעויין בביאוה"ל (סעיף ד ד"ה הבורר) מש"כ בזה, ולכאורה בסעודה גדולה כדברי ר"ח ליכא למימר הכי. וכת' ר"ח (דף עד:) וז"ל 'מ"ט דמלאכת מחשבת אמרה תורה והאי לאו מלאכת מחשבת היא דלא קא מכוון במלאכה אלא לאכילה בלבד', והנה בגמ' מבואר דלבו ביום נעשה כבורר לאוצר, וצ"ע מדוע בעינן שיעשה כבורר לאוצר, וכן הוא הלשון בהרבה ראשונים ואחרונים, ומבואר כך בטור דבהגדרת בורר כת' לאוצר, ואח"כ הוסיף דבו ביום נעשה כך, ואפשר דרק לאוצר חשיב תיקון גמור ומלאכת מחשבת, אולם נתחדש דכל לבו ביום אף שאין זה לאוצר ולא תיקון גמור וצריך להיות מותר, מ"מ חייב חטאת דנעשה כבורר לאוצר ואכ"מ. וא"כ כל שסמוך לסעודה דלא דמי כלל לאוצר שפיר מותר, ויעויין בחזו"א (סי' סא) דכת' דאף במכין סמוך לסעודה לאו בורר הוא אלא נטפל לאכילתו. ויעויי"ע בביאור הלכה (ד"ה מתוך אוכל) דכת' בתו"ד דכל לאלתר לא הוי כבורר אלא כמתקן אוכלא.

**בדין כשלא אוכל לאלתר, ומ"מ צריך אותו לאלתר לצורך אכילה.** האג"ט (בורר ה אות ט) הק' בדין בורר לאלתר כיצד מותר בקטנית והרי אינה נאכלת חיה וצריך בישול, והוכיח מכך שלא בעינן לאלתר ממש יעויי"ש. ומבואר מדבריו דכל כה"ג שנצרך בישול קירור או שכך נותן טעם טוב וכדו' אסור רק אם הוא סמוך לסעודה, וכעי"ז מוכח בשו"ת רב פעלים (שם ד"ה והנה), וכן הביא האיל משולש (פ"ח אות כו ואות כ"ו\* והערות שם) הביא לאסור בשם הגרח"ק והגרנ"ק והגריש"א ורק מה שדרך לעשות כן מיידי כגון לחמם לתינוק בקבוק שדרך לחמם מעט להביא לו מותר, אולם בלאו הכי אסור. וכעי"ז הביא (שם אות כז) לאסור לצורך אחר שנצרך לתת לו עכשיו אולם השני יאכל את זה לאחר זמן וכה"ג, וכן איתא להדיא באור שמח (פכ"ג משבת הט"ז) דכת' לגבי שנותן לכהן דלא חשיב לאלתר אם לא אוכלים אצלו מיד. ואמנם בשם הגרשז"א מובא להיתר, יעויין בשש"כ בכמה דינים בזה, אמנם יעויין במאור השבת מש"כ בזה (ח"א מכתב ח או א) לענין הא שבשש"כ התיר לצורך טעם טוב ולקרר ולהפיג צינתו, וכת' להתיר דהוי דרך אכילה וכמו הרבה אנשים, אולם הוסיף דאם יכל להכין מאתמול אף אם לא ידע אסור דאין זה דרך אכילה ולפי"ז ישתנו כל הדינים הנ"ל. ויעויין בחשב סופר (סימן ה). [ויעויין בעבודת הקודש (בית מועד שער א סימן ז אות מ) שכת' לגבי טוחן לאלתר ביו"ט 'הפורס ירקות דק דק לאכול לאלתר או לבשל לאלתר ביום טוב מותר, ואם להניח לבו ביום אסור', ומשמע שע"ד לבשל חשיב לאלתר, ודבריו שם צ"ע].

**היתר דפסולת מתוך אוכל**

כת' תוס' דהיכא שהפסולת מרובה מותר להוציא רק את הפסולת, דרק זהו שינוי, והבאנו לעיל דרוב הראשונים פליגי, ולשיטתם דאין בזה שינוי לכאורה ע"כ גדר ההיתר הוא דהוי דרך אכילה, ויעויין לעיל מה שהבאנו מהרמב"ן. ויעויין בח"א (כלל טז סי' א ב וג' ובנ"א שם) דחושש למעשה לשיטת תוס'. אולם הביאוה"ל (ד"ה הבורר) דייק מהשו"ע והרמ"א שלא חיישינן להכי. [ויש שכת' לחשוש לזה לכתחילה, והביאו דכ"כ המחנה ישראל], ומה שכת' הב"ח לאסור משום מוקצה יעויין בא"ר (סק"ח) ופרמ"ג (משב"ז סק"ג) שדחו זאת.

[ובעצם הדבר לשיטתם יש שרוצים לומר דכשמוציא את האוכל מתוך הפסולת בסוף התיקון לעולם הפסולת מרובה ואסור, ונראה שאין איסור בזה, ולא מצינו לאחד מהאחרונים שכת' כן ולכאורה כמעט לעולם כך הוא והיה לאחרונים להעיר בזה, ונראה דהכל חשיב מעשה אחד ולהכי לעולם מותר, ועוד בב' מיני אוכל לתוס' דהמין השני חשיב פסולת, מצוי מאד דהמין השני הוא הרוב, ולא מצינו מי שאסר כן למעשה.]

**הביאוה"ל** (סעיף ד ד"ה מתוך) הביא להוכיח מהרבה ראשונים שאם בורר את ה**פסולת אף לאלתר ובידו חייב חטאת**, וכ"כ בשעה"צ (סק"א) דכך הוא לרוב הפוסקים.

**כת' המ"ב** (הקדמה) דכשבורר בנפה אם האוכל נשאר בנפה והפסולת נופלת חשיב אוכל מתוך פסולת, וכן להיפך. והדבר צ"ב דלפי"ז מנפה קמח והפסולת נשאר בנפה חשיב פסולת מתוך אוכל, ויעויין במ"ב (סקנ"ה) שכת' שכששופך יין מתוך החבית ונשאר הפסולת בחבית חשיב בידו ואוכל מתוך פסולת, וצריך לבאר החילוק בזה. והנה בגמ' (דף קלח.) דמשמר לרבה מתרינן ביה משום בורר, וטעמא דמה דרכו של בורר נוטל אוכל מתוך פסולת, ובעצם הדבר הק' הראשונים דהרי בגמ' מבואר דדרך בורר לקחת פסולת, ונאמרו ב' דרכים, י"א דהתם לאו לענין מה מוציא מתוך מה, אלא לענין שמפריד זה מזה, אולם תוס' בסוגיין (ד"ה בורר) כת' דהתם בפסולת מרובה. ולדברי תוס' מבואר דמשמרת חשיב אוכל מתוך פסולת, ולכאורה דמי לנפה, ולדברי המ"ב חשיב פסולת מתוך אוכל. וכן מבואר בסעיף טו לגבי סינון ביצה יעויי"ש במ"ב (סקנ"ח) דחשיב אוכל מתוך פסולת. וביאור הדבר נראה דכשעושה פעולה רק באחד מהם, חשיב שאותו הוא מוציא, וזה הדין בשופך יין (סקנ"ה), וכשמנפה קמח עושה פעולה בשניהם, ולהכי צ"ב מה חשיב שמוציא מתוך מה, וכת' המ"ב דאזלינן בתר מה שנשאר בידו, ובמשמרת ששניהם לא בידו אזלינן בתר מה שמופרד והיינו היין שנשפך למטה ודו"ק. [והעירו לפי כל זה דבקנון שהאוכל נשפך יוצא א"כ דהוי פסולת מתוך אוכל, ומ"מ נפסק להלכה דאין חיוב בזה, וצ"ב האם קנון גרוע מידו, או דמה שנפסק בקנון היינו דווקא באוכל מתוך פסולת ולאו כה"ג ודוחק.].

**ב' מיני אוכלים** הבאנו לעיל מח' הראשונים בזה אם גורסים, אולם השו"ע פסק שיש בזה חיוב ברירה. ובהגדרת האיסור בכה"ג נח' הראשונים, דבתוס' מבואר דהיינו מטעם דמה שלא רוצה הוי פסולת, ומשמע דאם ליכא למימר הכי מותר, ונפק"מ להיכא שאינה רוצה את שניהם עכשיו יעויין בביאוה"ל (ד"ה היו לפניו), וכעי"ז כת' (סוף ד"ה ומניח במוסגר) דאפשר דלפי תוס' לאחר זמן מותר ודו"ק. אולם בדברי הרמב"ם מבואר דאף בלא"ה אסור, ובהגדרת האיסור לשיטתו יעויין בביאור הלכה (שם ושם) מה שביאר בזה, ונפק"מ למעשה עוד יעויין בסעיף ג ושם יבואר.

**פסולת מפסולת:** לקמיה יבואר דין בורר במין אחד, וכששניהם אוכל כת' רש"י (דף קמ. ד"ה לפי) דמותר משו"ה לברור החלמון מהחלבון ויעוין בפרמ"ג (משב"ז סקי"ג), ובביאור הלכה (ד"ה היו) ביאר גדר הדבר 'לפיכך אין שייך ע"ז שם בורר שאין מתקנם ע"י ברירתו לאכילה לעולם', ולפי"ז ה"ה בב' מיני פסולת, וכן משמע בדברי המחצה"ש (סק"ג) וכדלקמיה [אולם בדברי הריטב"א לקמיה בסוגיית תורמוס [הובא שם] משמע שפסולת מפסולת אסור]. ויעויין בחזו"א (סי' נג ד"ה ברזא) דדבר ההולך לאיבוד אין עליו שם בורר. ולפי"ז ה"ה כשיש לפניו פסולת, ומוציא חלק ממנה הקדוש בקדושת שביעית ע"מ לזורקו לפח שמיטה, אולם הפוסקים דנו לאיסור בזה וצ"ב. ועיין חוט שני (ח"ב פכ"ה עמ' פד) דדן בזה מכמה אנפי להתיר, ומצדד אולי לאיסור משום שמחשיב זאת לאוכל משום שיש לו מטרה בזה, ולהנ"ל לכאורה ליכא למימר הכי, ומסיים דלמעשה צ"ע. וכעי"ז מובא בקובץ מבית לוי בשם הגרש"ו.

**היתר דבידו**

**טעם ההיתר: במ"ב** מבואר (הקדמה) דקנון ותמחוי הם כלים שאין דרך לברור בהם, (סק"ב) והוי ברירה כלאחר יד, ולהכי פטור אבל אסור, [ועיין לעיל מה שהבאנו בסוגיית הגמ' בזה] ולקמיה במ"ב (סקנ"ה) מבואר דכששופך מהכלי וע"י ידו עושה שלא תישפך הפסולת חשיב ברירה בידו ולא בכלי. ולקמיה יבואר דין ברירה בסכו"ם האם חשיב בכלי או בידו.

**דין ח"ש. יעויין** בביאוה"ל (ד"ה בקנון) דאפילו **חצי שיעור** אסור בקנון ותמחוי. ובעצם הדבר צריך לברר כיצד נמדד השיעור האם כמה אוכל יש כאן או כמה פסולת יש כאן, ואולי תלוי בהגדרת מלאכת בורר ויבואר לקמיה (סעיף ג).

**כלי** שמטרתו לברור, אולם **דרכו לברור לצורך מיד**, מבואר בח"א (כלל טז אות ט) דבתיון וכדו' אפשר דחייב, ויעויין בשש"כ (פ"ג הערה קמ) מש"כ בזה. [ובעצם דין תיון יעויין בחזו"א (סימן נג ד"ה ומן האמור) דחשיב ברירה ביד והאריכו בזה הפוסקים], וטעם האיסור בכלי שדרכו מיד, לכאורה פשוט דהרי בכלי אף מיד אסור, ואמנם עיקר דרך ברירה לאוצר, אולם בכלי לא בעינן שיעשה כבורר לאוצר, אמנם ברמב"ן (ד"ה והתניא) מבואר דגם בזה בעינן שיעשה כבורר לאוצר, וא"כ אפשר דיש להתיר בזה.

**קנון ותמחוי:** כת' המ"ב (סק"ט) דלבו ביום בקנון ותמחוי חייב, וכ"כ הצל"ח (ביצה יד:), אולם יש שרוצים לדייק ברמב"ם דקנון שהוא שינוי לעולם אין בו חיוב, ויש לדון אם פסולת מתוך אוכל חייב בקנון, ולעיל העירו שבקנון בד"כ הוי פסולת מתוך אוכל.

**סעיף א**

**בורר בדיעבד:** כת' הפרמ"ג (אש"א סק"א) דאם בירר בדיעבד אסור דנהנה ממלאכת שבת, והביאו הביאוה"ל (ד"ה הבורר), והוסיף הפרמ"ג דכל זה באוכל ופסולת, אולם בב' מיני אוכל דאפשר לאכול כך צ"ע. ונראה דכוונתו דאף לשיטת תוס' [דהרמ"א לקמיה (סעיף ג) מחמיר כשיטתם] אפשר דמותר משום דיכול להנות בלא"ה. וצ"ע מדוע השמיט זאת הביאוה"ל. והוסיף הפרמ"ג להסתפק שם כשברר במזיד דבשאר מלאכות נאסר לעולם, מטעם דהיה יכול לעשות בדרך היתר יעויי"ש, ועיין בביאוה"ל שהביא דברי הגר"א להקל בשוגג בדיעבד, [ולעיל (סי' שיח סק"ז) סמך ע"כ בשעת הדחק]. ויעויי"ע בפרמ"ג (משב"ז סוסק"ג) מש"כ בזה. ויש להוסיף דלקמיה (סעיף ג) מבואר די"א דבב' מינים נשתנה דין לאלתר, ואפילו לאחר סעודת הבוקר בשביל סעודת הערב שרי, וא"כ כה"ג בדיעבד ודאי שרי, דקיי"ל כל שיש בו פלוגתא לכתחילה, בדיעבד שרי - מ"ב (סי' שיח סק"ב), [וצ"ע א"כ מדוע לא צירף הפרמ"ג שיטת רש"י דאין ברירה בב' מינים, ואפשר דלשיטתו בראש יוסף רש"י מודה לתוס', וצ"ע לחולקים שם, ואולי להכי השמיט זאת הביאוה"ל]. וכן כל כה"ג שיש בו מח' לכתחילה בבורר בדיעבד יש להתיר.

**בדין בורר לסעודה ונשאר. כת' הטור** [הובא במ"ב (סק"ה)] דאם בורר לצורך הסעודה וכוונתו שישאר לסעודה אח"כ חייב, והוסיף המ"ב דאם נשאר ממילא מותר. וכת' השעה"צ (סק"ה) דכת' הפרמ"ג דאם בירר לצורך לאלתר ונמלך אין חיוב חטאת, מ"מ לא אריך למעבד הכי, אולם השעה"צ תמה קצת מדין צידה (סימן שטז סעיף ה ביאוה"ל ד"ה חייב). ויעויין בלשון הב"י 'וכן אם בורר קודם סעודה צריך לאכלם בתוך הסעודה הראשונה **ואם השהה מהם עד אחר שעמד מסעודתו** לא מיקרי לאלתר וחייב', וכעי"ז הלשון בלבוש (סעיף ב) 'ולא יברור אלא מה שצריכין לאותה סעודה שלא ישיירו, ואם ישיירו הרי עשה אב מלאכה'. ובמלבושי יו"ט (סק"ג) תמה דהרי עשה בהיתר, והביאו הא"ר (סק"ד). ויש שרוצים לומר דכוונת הפרמ"ג דליכא למימר דהוי דרך אכילה שהרי לא אכל בסוף, אולם למבואר לעיל דאין זה מלאכת מחשבת וודאי לא דמי לאוצר תמוהים דבריהם. ועוד מוכח לא כך, מדברי השפ"א (דף עד ד"ה ת"ר) שכת' דמי שבורר הבא בידו, האוכל אוכל והפסולת משליך מותר, [ויעויין בשביתת השבת (בורר ג וב"ר אות י)], וכן פסק השש"כ (פ"ג ס"ז, והערה יא) לענין מי שבא לקחת אוכל ובטעות לקח את הפסולת שאין בזה איסור ברירה, ובכ"ז אין כאן דרך אכילה ומ"מ מותר דאין זה דרך ברירה.

**ואם** ברר לבו ביום ו**רוצה לתקן האיסור ולאכול מיד**, לכאורה פשוט ד**חייב ולא מתקן בזה** דלא הוי דרך אכילה אלא ברירה לאוצר ואח"כ לוקח מהאוצר ואוכל, ובד"כ יש בזה איסור נוסף **שהדבר הנברר נאסר באכילה**. ויעויין בשו"ת רב פעלים (אור"ח סימן יב) שהאריך בזה ומסיק דחייב.

**הרמ"א** התיר כל מה שצריך לסעודה. ויש לעיין מה חשיב צריך, וכגון שיש אורחים ולכבדם צריך להגיש הרבה אף שלא יאכלו הכל. ובביאוה"ל (ד"ה כדי) התיר לברור לצורך בהמה ועופות, ואולי לא גרע מכך. **וכן לכאורה הדין בבורר חלה מהמקפיא בשביל שיהיה לו לחם משנה** ואין רצונו ודעתו לאוכלה, שלכאורה מותר כיון שזה זהו שימוש, וה"ה כל כיוצ"ב.

**כת' המג"א** (סק"ג) דכשהפסולת ראויה לאכילה **ע"י הדחק** ואינה פסולת גמורה **מותר מדאורייתא ורק אסור מדרבנן**. ומקורו מלקמן סי' תרי"א (סק"ב) בשם המ"מ. אולם הא"ר (סק"ה) פליג ונוטה להתיר, אולם מביא דהשל"ג כת' דנהגו לברור מער"ש, ובמלבושי יו"ט כת' דהחמיר בזה תע"ב. ויעויין במחצה"ש שכת' דאולי לענין יוה"כ כיון שגם הירק אסור באכילה גם הוא חשיב פסולת [ומשמע מדבריו דמותר לברור פסולת מפסולת]. והמ"ב (סק"ז) פסק כדברי המג"א.

**סעיף ג**

**היו לפניו ב' מינים בורר אחת מאחד ומניח לאכול מיד.** זהו לשון השו"ע, ומקורו מלשון הרמב"ם (פ"ח הי"ג), והוסיף הרמ"א דבורר אחד ומניח השני, וכת' המג"א (סק"ד) דכוונתו כדברי תוס' דאותו שאינו רוצה חשיב פסולת ומותר לברור רק את מה שרוצה עכשיו, ובביאוה"ל (ד"ה ומניח) שמצדד שהשו"ע והרמב"ם פליגי וס"ל דמותר לברור אף את המין שאינו רוצה, ולמעשה חושש הביאוה"ל באיסור דאורייתא לדברי הרמ"א. ובעצם הדבר יש טעם נוסף לברור דווקא המין שרוצה לאכול ואף אם לא נימא דהמין השני חשיב פסולת, והוא כדברי הרמב"ן לעיל שרק כה"ג חשיב דרך אכילה שאוכל מה שנוטל, וכעי"ז משמע ביראים (סימן רעד) שגם בב' מיני אוכלים צריך לקחת דווקא מה שרוצה לאכול, דרק משו"ה חשיב דרך אכילה.

ובביאוה"ל (ד"ה היו לפניו) הביא דברי הפרמ"ג דאם את שניהם צריך לאחר זמן בב' מינים יש להסתפק בזה, [ולקמיה (משב"ז יב) משמע שפשיטא ליה להתיר גבי ביצה] ודייק הביאוה"ל מדברי הרמב"ם דאסור, ולכאורה כוונתו למח' הרמב"ם ותוס' הנ"ל. ויעויין בראש יוסף שכת' כדברי הביאוה"ל. ויעויין בדברי האגלי טל (זורה סק"א אות ב) שמוכיח כהגדרת הביאוה"ל בשיטת הרמב"ם מדברי הירושלמי, והתוספתא. וכ"כ החזון יחזקאל על התוספתא הנ"ל (שבת פרק י"ז ה"ו).

**בהגדרת מלאכת בורר אי הוי מלשאצל"ג.**

**כת' בעל המאור** (דף לז: מדה"ר) דכל המלאכות צריכים לגופן חוץ מזורה ובורר, דעיקר מלאכתן לדחות הפסולת וחייב ואף שאצל"ג. אמנם **הרמב"ן** בחידושיו (דף קו.) כת' 'דמילה ודאי מלאכה הצריכה לגופה היא שהוא צריך שיהא אדם זה מהול... וכן הזורה והבורר ..כולן דומות למילה', ויעויין מש"כ בביאור הלכה (ד"ה לאכול מיד) בשם **הישועות יעקב** ומה שחידש בזה הביאוה"ל. ועיין בארחות שבת (מילואים סימן ד) שהאריך לבאר דברי הביאוה"ל.

**הגדרת ב' מינים**

**כת' התרומת הדשן** (סימן נז) דבמין אחד ליכא איסור ברירה, אמנם **ב' מיני דגים** הוכיח דחשיב ב' מינים לענין זה. וכן פסק הרמ"א דבמין אחד אין איסור לברור חתיכות גדולות מתוך קטנות וכדו'. עוד התיר התה"ד שם לברור מב' המינים יחד כ"ז שאינו בורר מין אחד מחבירו, והביאו הרמ"א. [והוכיח מכך המהרש"ג (ח"א סי' לז) דבורר יש אף בדבר שאינו גידול"ק].

אמנם הט"ז (סק"ב) פליג על התה"ד וס"ל דב' מינים יש ברירה **וכ"ש במין אחד**. אולם המ"ב (סקט"ו) הביא בשם האחרונים דפליגי על הט"ז וכך נוטה דעת המ"ב.

**כת'** האחרונים (מג"א סק"ה וש"א) דבמין אחד שחלק ממנו נקדח בבישול וכיוצ"ב חשיב כפסולת [ואם אינו פסולת לגמרי הוי רק איסור דרבנן וכדלעיל בענין עלים מעופשים]. והמ"ב הוסיף דה"ה בחתיכות דג מדג חי ודג מת. ובפרמ"ג (משב"ז סק"ב) הביא דבמג"א (סי' תקד סק"ט) כת' דאסור לברור מתוך קמח מצות חתיכות גדולות יותר, ואפשר דהטעם [אפילו אי לא ס"ל כהט"ז] דהחתיכות אינם ראויות לעשותם קנידלעך. וחזינן דב' שימושים חשיב ב' מינים, ולפי"ז ה"ה בבגד של גדול ושל קטן וכל כיוצ"ב, ויעויין בפסוקים שהאריכו בזה. **עוד** כת' הפרמ"ג דתפוחים חמוצים ומתוקים יש להסתפק אם הוי ב' מינים [כך הביא המ"ב, והוסיף דאם אינם ראויים ודאי פסולת הוי] והוסיף הפרמ"ג דאם שונא חמוצים הוי פסולת לדידיה, **וצ"ע אם כל כה"ג כששונא באותו המין ממש אי הוי פסולת**, וכן שונא קצת יהיה פסולת מדרבנן.

**הביא** המ"ב דברי הח"א ד**בשר צלי ומבושל** הוי ב' מינים, וכ"ש ב' מיני עופות, ונח' פוסקי זמנינו ב**שוק וירך וכדו'**. [יעויין באיל משולש פ"ג אות ז והערה יז והוסיף שם דכבד ושוק הוי ב' מינים, והסברא דמשמש כב' סוגי מאכלים שונים, ומאור השבת ח"ג מכתבי הגרשז"א מ אות ג]. וכן משמע מדברי הפוסקים דאם מתובל באופן שונה שנחשב אצל אנשים לסוג אחר, דמי למבושל וצלי שחשיבי ב' מינים. **ובפרמ"ג** (אש"א סק"ה) דכל שחלוק **בשמו או בטעמו** לענין שהחיינו ה"ה לענין זה. וצ"ע ב**סוכריות ב' צבעים** ששוים בטעמם שאין כאן טעם ולא שם שונה.

**איסור והיתר האם חשיב ב' מינים** כת' הר"ן (שבת דף ס. : מדה"ר ד"ה אמר רב יהודה) מביא מח' לגבי חליבת עז אי חשיב בורר אוכל מתוך פסולת, והמתירים ס"ל דהעז היא ג"כ אוכל, ואיסורא הוא דרביע עילויה לא מיקרי פסולת. ויעויין במג"א (סי' תק סקי"ב) ופר"ח (שם סק"ו). ונח' בזה הרבה אחרונים יעויין בשש"כ הערה קיב שהביא הרבה אחרונים בזה. ונפק"מ כגון פירות ערלה וכל כיוצ"ב. ובדין מצות שבורות שאינם ראויות ללחם משנה החו"ש (עמ' עא עב) מתיר, וכן הביא האיל משולש (פ"ג הערה יד), אולם בשש"כ (פ"ג סעיף ל) בשם הגרשז"א אסר.

**גדר תערובת**

**כת' התרומת הדשן** (שם) 'דב' מינים ש**ניכרים בהפרדתם** מסברא אין בהם ברירה, אולם הוסיף וז"ל 'אפס הואיל וכ' בסמ"ג, דהבורר פסולת מתוך האוכל, ואפי' בורר לאלתר חייב חטאת, אין לחלק ולהקל בלא ראיה ברורה'. וכן הרמ"א פסק כך לחומרא. ובמ"ב (סקי"ד) מבואר דכ"ז כשכל מין אינו מסודר לעצמו, וצ"ע גדר הדברים, יעויין בפוסקים שהאריכו בזה. [ולגבי אוכל מתוך משקה יעויין לקמיה בדין זבוב בתוך משקה]. וצ"ע בדברים הנמצאים על שולחן אימתי חשיב תערובת וכן במשחקים המפוזרים בחדר.

**ובביאוה"ל** שם כת' דכשאינן מעורבים אלא **מונחים אחת על חבירו** לא חשיב תערובת [יעויי"ש היטב באיזה אופן התיר זאת הביאוה"ל] ויעויין לקמיה בדין קילוף פירות. ויעויין ביאור דברי הביאוה"ל ודין ספרי נביאים וברירתם בציץ אליעזר (חי"ב סי' לה).

**מסקנת דברי הביאוה"ל (ד"ה לאכול):** דההיתר שכת' בתחילה דשכבות בב' מינים חשיב מלאכה שאינה צריכה לגופה והוסיף דמשו"ה הו"א שאינו מעורב כלל וא"כ ודאי מותר, משמע בביאוה"ל דלא קיי"ל הכי, ואף שכת' 'ואפילו אם תדחוק' דמשמע דעיקר ס"ל שמותר משו"ה, מ"מ לא התיר מחמת זאת במסקנא, וכן במ"ב לא העתיק היתר זה, וא"כ נשאר רק ההיתר שכת' אח"כ דכה"ג בב' מינים בשכבות כשמעוניין רק לסלק המין שלמעלה, ובזה נח' האחרונים, דלשיטות שבצידה לא חשיב מלאכה כלל מותר גם בבורר כה"ג בפשיטות, ולשיטות דהתם חשיב מלאכה שאינה צריכה לגופה, הכא מותר לסלק המפריע, משום שכה"ג דהוי איסור דרבנן וניכרים לעצמם הב' מינים, והתה"ד התיר כשניכרים, ורק באיסור דאורייתא החמיר. וא"כ ההיתר הוא מש"כ במ"ב (סקט"ו) דמסלק כל הבגדים להגיע לבגדו דהוי ב' מינים ומטרתו רק לסלק המפריע, וכעי"ז **בב' מיני אוכלים מותר לסלק וכשיגיע למין שרוצה לכאורה מותר לטלו אפילו לא לאלתר**, וטעמא דלא חשיב מעורב לכו"ע ורק המינים שמתחת חשיב מעורבים, ולסלקם מותר אפילו לא לאלתר וכהנ"ל. וכן כת' השש"כ (פ"ג הערה י).

ויש להסתפק בעטיפת סוכריה וכדו', דלכאורה מותר להוריד את העטיפה לאלתר משום שמותר לקלף וכדברי הביאוה"ל (שכ"א שם) דא"א בלא"ה, אולם כשאינו עושה לאלתר, צ"ע אם חשיב מלאכה הצריכה לגופה, שלכאורה אין תיקון בסוכריה בלא העטיפה, או שבכ"א חשיב פסולת. ובעצם דין זה, יעויין בשש"כ (פ"ג סעיף מג והערה קכח) שכת' בשם הגרשז"א דעטיפה אין בה בורר אלא במוציא מתוך כיסו, ואם דבוק הוי בורר, אולם באיל משולש (פי"ב אות יד) כת' דלעולם עטיפה אין בה דין בורר.

**כת' הפרמ"ג** (משב"ז סוסק"ב) ד**ב' מינים הניכרים** [אף שלמעשה אסור לבוררם כמבואר שם] אין נאסרים בדיעבד, דהתה"ד מסברא רצה להתיר, והחמיר משום לתא דאורייתא, וא"כ **בדיעבד דהוא איסור דרבנן מותר**.

**כת' השו"ע** 'ואם בירר והניח לאחר זמן אפי' לבו ביום, כגון שבירר שחרית לאכול בין הערבים, חייב'. וכת' המג"א (סק"ו) דכוונת השו"ע לפסוק כדכת' בב"י לדייק בדברי הרמב"ם, דגבי אוכל ופסולת רק לאלתר ממש מותר וכדלעיל, אולם בב' מינים נשתנה הגדרת לאלתר, ואף לאחר סעודת הבוקר בשביל סעודת הערב שפיר. ובב"י תמה מנין לקח חילוק זה הרמב"ם. **אולם לא נתבאר טעם חילוק זה**. ואולי לפי המבואר בביאוה"ל לעיל (ד"ה לאכול מיד) דגם בב' מינים חשיב תיקון, כ"ז כשדמי לאוצר, אולם כשמכין לסעודה הראשונה שיאכל [אף שיאכלנה עוד הרבה שעות] לא דמי למיון כלל, אולם לפני הסעודה הראשונה דדמי קצת למיון שהוא לאחר זמן בזה דמי לאוצר וחייב. והביאוה"ל (ד"ה שבירר) הביא כמה אחרונים פליגי על חילוק זה, ומכריע דיש ליזהר בזה דנוגע באיסור דאורייתא.

**כת' הט"ז** (סק"ב) דלשיטתו דאסור אף במין אחד מותר רק כשבורר **סתם מן הבא בידו** לא בדרך ברירה, והגדרת הדבר הוא, דכשבורר במין אחד משהו מסויים מפני כל טעם שיהיה, חשיב ברירה לשיטת הט"ז אף במין אחד, אולם אם לוקח סתם מה שיוצא בידו, כיון שאינו בורר דבר מסויים, לא דמי לבורר כלל. ולפי"ז יש לדון בבורר ב' מינים שלוקח סתם מה שבא בידו, ואח"כ מניח כ"א במקומו אם מותר או לא, והפוסקים התירו כה"ג שבורר מה שבא לידו, ואם מה שעלה בידו אינו צריך מניחו שם עד שיוצא מה שצריך יעויין איל משולש (פ"ו אות ל' והערה צז). וכן יש לדון באדם שבורר מין ממין, אולם לא משום תיקון וכדו', אלא שעושה כן מסיבה צדדית. ודוגמא לזאת עיין חוט שני (עמוד עד) שהתיר למסובים על השולחן שבסוף הסעודה כ"א יוריד מהשולחן מין אחד, וטעמא משום שאין מטרה לברור אלא עושים כך בשביל תועלת הסילוק מהשולחן. וכן התיר שם לקחת דבר מהשולחן [אף היכא שחשיב מעורב] כדי ליתן במקום שנמצא בו דבר אחר, מהטעם הנ"ל.

**סעיף ד**

**כת' הרמ"א** דאפילו אוכל מרובה ויש יותר טורח לא יברור אלא אוכל מתוך פסולת, וכמבואר לעיל טעמא דלא פסקינן כתוס' בזה, ואף שאין שינוי בזה מותר.

**כת' הביאור הלכה** (ד"ה הבורר) דנח' המהרי"א והמהריט"ץ בבורר בשעת האכילה, דמהרי"א מיקל ומהריט"ץ אוסר, והביא בזה מח' בראשונים, [ובביאוה"ל (ד"ה מתוך) כת' דאין למחות ביד הנוהגים להקל בזה דיש להם על מי לסמוך], ויעויין בחזו"א (סימן נד סק"א) שס"ל דכל מה שהתירו הראשונים דווקא בשעה שאוכל ממש. והוסיף (שם סק"ב) להסתפק בהא דאסור לכו"ע לברור פסולת מתוך אוכל, אם זהו דווקא במופרדים זה מזה שאמרינן שיקח את האוכל, אבל כשמחוברים זה לזה אין קפידא אם מחזיק את האוכל ומושך את הפסולת ומסיים וצ"ע, ולקמיה (סק"ה) נראה שלא התיר זאת.

**ברירת עצמות מהאוכל**

**הביאור הלכה** (ד"ה מתוך) כת' להתיר להוציא את העצמות מהדגים לאלתר, וטעמא דדמי לקליפה שמותר, ואמנם התם הוא שומר, אולם אין זה עיקר הטעם, וכ"ז שהוא גוף אחד אין שם פסולת חל עליו אלא תיקון אוכלא, [יעויין בביאוה"ל לקמן (סוס"י שכ"א ד"ה לקלוף) שכת' טעם אחר להתיר בקילוף]. ומצרף גם שיש שיטות דלאלתר מותר אף פסולת מתוך אוכל. ונטיית דברי הביאוה"ל נראה דאין זה היתר גמור אלא בתור זכות שאין למחות ביד הנוהגים להקל. ויעויין בביאוה"ל (ד"ה חייב) דעצמות שיש בהם מח חשיבא כב' מינים לגבי הדג עצמו.

וכת' דכ"ז בעצמות מחוברות לאוכל, ובלא"ה חייב, וכת' **עיצה שימצוץ בפיו** מעט מכל עצם קודם שמשליכו דשוב אין שם פסולת עליו. ויעויין באיל משולש (פי"ד הערה י) שהביא מח' הפוסקים האם החזו"א פליג וס"ל דכל שאינו רוצה בזה אסור כיון שכוונתו לתקן. ונראה דכ"ז בדבר שאין עיקר שימושו לזה, אולם בדבר שכך שימושו אלא אינו צריך את השימוש כעת או שיש לו אחר, גם החזו"א מודה להתיר, כיון שלמעשה משתמש בו כדרכו.

**יש מקשים** על דברי הביאוה"ל הנ"ל מדין תורמוס, דחזינן שאם נקרא פסולת, לא מהני מה שרוצה בו, [ואף החזו"א מודה בזה, אולם פליג משום שעיקר רצונו בתיקון הדבר], וצע"ג. ויעויין בשש"כ (פ"ג הערה יד) מש"כ בזה. ויעויין בבא"ח (שנה שניה בשלח יד) דכת' דאפשר לקחת פמ"א בשביל בהמה, ואף היכא שרצונו גם בתיקון המאכל, וק' על דבריו ג"כ מתורמוס, ויעויין שם בשש"כ שאוסר כה"ג.

**עוד כת'** בפשיטות שעצמות לחות לא חשיבי פסולת, דראויים ג"כ לאכילה, וכוונתו דאף שעכשיו זורקם לא חשיבי משו"ה לפסולת, דאף לאחר שמפרידם חוזר ואוכלם. ולכאורה היכא שבד"כ לא אוכל אותם ולא מצוי שיחזור ויאכלם, יהיה אסור מדרבנן, וכדלעיל שראוי קצת. ולפי"ז אולי אפשר גם לצרף דברי התה"ד בכה"ג שניכר, וצ"ע אם במחובר אפשר לומר כן. ובעצם ההיתר יעויין בחזו"א (שם סק"ג) שפליג וס"ל דודאי חשיב פסולת כה"ג.

**החזו"א** (שם) פליג על הביאוה"ל, וכת' דההיתר הוא רק להכניס הכל לפיו ומשם להוציא את הפסולת. וכן לקחת את הבשר מעל העצם ביד או במזלג אין בו שום נדנוד איסור, ואם מחזיק שניהם מסתפק, ומיקל במושך האוכל מן הפסולת. ובמסקנת הדברים למעשה יעויין בשש"כ (פ"ג סעיפים יב – טו והערות שם ובהערה כח), ובשאר הפוסקים.

**סוגיית תורמוס וסעיף ה**

**גמ' עד. חזקיה אמר - דף עד: וכפסולת מתוך אוכל דמי, ופירש"י וחידושי הריטב"א.**

**טוש"ע סעיף ה, אגלי טל בורר סקי"ד.**

רש"י פי' ג' פירושים, **א**, דהאוכל נקרא פסולת מתוך שהוא רך ומסרח, ואף שהוא אוכל מחמירים להחשב כבורר פמ"א. **ב**, דמעורבים תורמוסין מתוך שאר מינים גרועים שמעורבים, והתורמוסים חשיבו פסולת משום שעד שלא ישלוק אכתי יסריחו. והריטב"א הוסיף דהמינין הגרועים הם סוג תורמוסין אחרים, ולפי רש"י שניהם חשיבו פסולת, ואין לו תקנה לבוררם, אולם במיוחסות לר"ן משמע כפשטות רש"י דשאר המינים הנ"ל הם חשיבו אוכל, והתרומוסין פסולת, והביא דכן פי' הרא"ה. **ג**, דהתרומוסין כשנוטלם מתמעכים וחשיבו פסולת.

ובפי' הראשון משמע דכוונת רש"י היא על ברירת התורמוס שנוטל בידו דחשיב פסולת משאר התורמוסים דחשיבו אוכל, וטעמא דתורמוס חשיב גם אוכל וגם פסולת, אולם לכאורה הוי מין אחד, ובגמ' מבואר דהברירה היא שבורר מתוך פסולת שלהם. ואולי כוונת רש"י דכיון דכ"ז שהוא מעורב עם הפסולת גם האוכל חשיב פסולת, וע"י ברירתו מהפסולת מתקנו, דמי לבורר שע"י הברירה מתקן האוכל, וכיון שכך הדרך לתקן גם בלא לאכול, חשיב דרך ברירה וכנוטל פמ"א, אולם אי חשיב אוכל ודאי מותר, אולם כיון שחשיב פסולת החמירו להחשב נוטל פמ"א.

ובפי' הג', אפשר לבאר דדרך אכילת התורמוסין היא ע"י נטילת הפסולת, ואז אפשר לאכול את האוכל אפילו שהוא רך, אולם כשנוטל את התורמוס מתוך הפסולת כה"ג אין דרך משום שמתמעך ונמאס, וא"כ מה שנוטל הוא פסולת והשאר הוא אוכל שיכול להשאירו ולאחר שבת להוציא את הפסולת ולאכול.

והר"ן (דף לב. מדה"ר ד"ה אמר חזקיה) כת' דכיון שהוא שלוק הרבה אם לא יקחנו יסריח והפסולת לא מסריחה, ולהכי חשיב פמ"א. ולכאורה פי' זה הוא דלא כהפי' הנ"ל.

והנה הק' **הראמ"ה** (תוד"ה היו) דלתוס' בשם ר"ח שבארו דב' מינים מה שאינו רוצה חשיב פסולת ומה שרוצה חשיב אוכל, מדוע לא אמרינן הכי בתורמוס, ויעויי"ש מה שתי'. ולכאורה קו' ק' רק לחלק מהפי' הנ"ל ודו"ק.

**והרמב"ם** (פ"ח משבת הי"ג) כת' דהפסולת ממתקת את הפרי כששולקים אותם יחדיו, ונמצא כבורר פמ"א. ופי' זאת המ"ב (סקי"ט) 'ומבלעדי זה התורמוס מר מאד וחשיב כפסולת והפסולת אינו מר כ"כ ע"כ חשיב התורמוס כפסולת מתוך אוכל'.

**ובעצם** הדין כת' **הטור דתורמוס שלנו** שאין דרכו בכך מותר לבוררו מתוך הפסולת שלו.

וצ"ע בכל הנ"ל דמדוע חשיב פסולת אף שראוי, וגרע טפי מדברי המג"א בעלים מעופשים שכת' דכיון שראויים קצת הוי ברירה רק מדרבנן.

ויעויין **באגלי טל** (סקי"ד) שהאריך בביאור הסוגיא וגדר ברירת פסולת מתוך אוכל, ושם (אות ד) ביאר באופן חדש דגדר ההיתר באמ"פ לאלתר דכה"ג הברירה והאכילה דבר אחד והכל דרך אכילה, אולם פמ"א א"א לומר כן, ולפי"ז תורמוסין דאי לא שקלי להו מיסרח, וא"כ אפילו אם לא היה רוצה לאוכלן היה מוציאם, בהא הברירה והאכילה ב' דברים הם, ומסיים 'ולדעתי פי' זה מקובל יותר מכל הפרושים שנאמרו בזה שכולם קשים בעיני כתורמוס, אך מה אעשה שלא ראיתי לאחד מהראשונים שיפרשו כן'.

**בדרישה** (סק"ב) הק' מסוגיא זו על התוס' והטור דס"ל דאין דין באמ"פ דווקא אלא מה שהוא שינוי, וא"כ מה אכפ"ל דהתורמוס כפסולת, ויעויי"ש מה שביאר בזה דעסקינן באוכל מרובה וכיוןש האוכל מקרי פסולת מקרי פסולת מרובה, ובטלים האוכלים לגבי ואסור משום מוקצה, אולם בדרו"ח לגרעק"א (ד"ה שם גמרא לימא) הק' דבגמ' איתא חייב, ומשום מוקצה ליתא חיוב.

**סעיפים ו ז**

**טוש"ע וב"י ומ"ב [סעיף זה הוא דין דש ולא שייך כ"כ לבורר] ודין קנון ותמחוי נתבאר לעיל בסוגיית הגמ'**

מבואר במ"ב (סקכ"ב) **ושער הציון (סקט"ו)** דכשמפרק את השיבולים מקליפתם אין כאן איסור בורר **משום שנשאר עדיין פסולת**, [וצ"ל דלקמיה בשריית כרשינין אף שהאיסור הוא ההפרדה של הקליפה, התם האיסור הוא שמציף את הקליפות וחשיב בורר]. אולם כשמולל ומפריד הוי בורר ומותר רק לאלתר וכדין קילוף.

**סעיף ח**

**מתני' דף קמ. אין שולין את הכרשינין, ופירש"י.**

ברי"ף וברא"ש גרסי אין **שורין**, ויעויין בקרבן נתנאל אות י. והב"ח סק"ה ג"כ גרס בטור אין **שולין** וכעי"ז כת' הט"ז (סק"ה). ויעויין בדרישה (סק"ד) דהוכיח דכך היא הגי'. וברש"י מוכח כשיטתם וכן פי' הטור והשו"ע דהאיסור הוא להציף עליהם מים בכלי, **וצ"ע איזה בורר יש כאן**.

ועיין מג"א (סק"ט) דמשמע דכל כה"ג אסור. ועיין פרמ"ג (משב"ז סק"ה ואש"א סק"ט), והפי' שתרוויהו אסורים, היינו **או שע"י השרייה נפרד הפסולת המחוברת לאוכל, או אף שאינם מחוברים ורק מעורבים וע"י השרייה מתפרדים זה מזה**. והוסיף שם דבטור כת' כבורר ורש"י כת' בורר, ואפשר דכוונת הטור דאין כאן חיוב חטאת משום דכלאחר יד הוא. אולם הביאוה"ל (ד"ה דהו"ל) מוכיח **דהוי איסור תורה**, ויעוי"ע באגלי טל (סקט"ו וסקט"ז). ומבואר באחרונים דאיסור **שריית הכרשינין הוא אפילו לאלתר**, יעויין בפרישה (סק"ז) שכת' דבעינן שינוי וליכא, והפרמ"ג (משב"ז סק"ה) כת' דטעמא **דחשיב פמ"א**, ויעויין היטב בפרמ"ג דכת' **דכל שעושה מעשה בתרוויהו חשיב פמ"א**, וצ"ב מדוע.

[ובעצם האיסור יעויין בשער הציון (סקכ"א) שכת' דמכך שהלא העתיק זאת הרמב"ם, משמע דס"ל דטעם האיסור לאו משום בורר].

**דין שטיחת סכו"ם**

ובגדר האיסור למפרשים דהיינו שליה, ואף שהדברים מופרדים קצת זה מזה, נראה דהשרייה והשלייה יחד חשיבו מלאכה שזהו הדרך כה"ג לתקן את האוכל מתוך הפסולת.

ולפי"ז יש לדון במה שנתבאר בפוסקים שרוצים **להתיר ברירת סכו"ם, ע"י שטיחה של כל הסכו"ם שע"י כך נפרדים אחד מחבירו ואח"כ להוציא כל מין שהרי הם מופרדים**, ועצם השטיחה לחוד מותרת לכאורה שאינו בורר מין ממין אלא מרחיק את כולם אחד מחבירו, וכמבואר בגמ' ששטח קמייהו, [ויעויין במה שהבאנו בסוגיא שם], ואפשר דתרוייהו יחד לאדם אחד אסור, ויעויין בזה באגרות משה (ח"ד סי' עד בורר אות יא) שהתיר את השטיחה בעצמה, ובשש"כ (פ"ג הערה ו) התיר ע"י ב' בנ"א והוסיף במוסגר ואולי אפילו ע"י אדם אחד, ובאיל משולש (פ"ט אות כה) הביא מח' בזה, והביא **דיש שחששו לאיסור דאורייתא** בכה"ג שפעמים כך הדרך יעויי"ש.

**דין שטיפת פירות וירקות**

**כת' המ"ב** (סקכ"ט) דה"ה תפוחי אדמה וכל כה"ג לא יתן עליהם מים להסיר האבק והעפר מעליהם. ומבואר דאסור **לשטוף ירקות משום בורר**, והק' האחרונים **מ"ש משטיפת כלים** שמבואר בגמ' (שבת קיח.) להדיא שמותר. וביארו דהכלים הם כלי טוב ומתוקן אולם מלוכלך, משא"כ ה**פרי חשיב מקולקל בעצם** ודו"ק. ותלוי בזה דין שטיפת ירק שהתלכלך אחר גידולו האם חשיב מקולקל או לא. ויעויי"ע בחו"ב (פי"ד סקט"ז).

**ויש מתירים שטיפת הפירות תחת מים לצורך לאלתר ויש אוסרים**, וטעם האוסרים דהוי פמ"א, וכדין כרשינין שאסור אפילו לאלתר, וצ"ע מ"ש מדין קילוף שא"א באופ"א ולהכי מותר וכדכת' הביאוה"ל (סי' שכ"א ד"ה לקלוף), ויעויין באיל משולש פט"ו הערה י"ב מש"כ בזה. והפוסקים הוכיחו מכמה סוגיות שמותר לשטוף לאלתר, יעויין בארח"ש (פ"ג הערה קכט). ובכ"ז צ"ב מה החילוק בין זה לשריית הכרשינין. ובעצם הדבר אפשר לומר דקילוף לעולם הוא דרך אכילה שהקליפה היא שומר לפרי, ובד"כ אין קילוף לאוצר, משא"כ בשטיפת לכלוך. ובכל הנ"ל לכאורה במ"ב מבואר להדיא שאסור, ויש שרצו לומר דהמ"ב עסיק כשיש הרבה תפו"א ורק כה"ג חשיב ברירה שהפסולת מעורבת, משא"כ ששוטף רק אחד, [ולשיטתם לכאורה לשטוף הרבה ודאי אסור], אולם לכאורה אם מותר לשטוף אחד מטעם שלא חשיב קלקול, גם בהרבה לא חשיב קלקול, וודאי מותר להשרות כלים רבים יחד.

**וכ"ז** כשהפירות מלוכלים שאינם ראויים לאכילה לרוב העולם, אולם אם רוב העולם יכולים לאוכלם כמות שם מותר כדלקמיה (סעיף י). וצ"ע לפי"ז דין שריית חסה ושטיפתה מהתולעים, [ויעויין בשש"כ (פ"ג אות מ) שאסר זאת משום נטילת נשמה]. ובעצם ענין שטיפת פירות יעויין חוט שני (עמ' ע) ואגרות משה (ח"א סי' קכה).

**סעיף ט**

**מתני' קלז: ובגמ' קלח. איבעיא להו שימר - אוכל מלמטה. מתני' דף קלט:**

הק' הרשב"א (ד"ה איבעיא) למסקנת הגמ' דשימר חייב חטאת, א"כ מ"ט אף לרבנן מותר לתת לתלויה ביו"ט דהרי בורר גמור אסור אף ביו"ט.

ב**מח' רבה ורב זירא** משום מאי מתרינן ביה, רש"י כת' (משום וד"ה וכוותי) דלכו"ע דמי למרקד, ונח' אם דמי **גם לבורר**, וכ"כ הר"ן (דף נו: מדה"ר ד"ה משום מרקד). אולם בפי' ר"ח כת' שמרקד ובורר שני מלאכות דומות הם, ונח' אם חשיב התראה, **ואליבא דרבה אם התרו בו משום מרקד פטור**, וכ"כ תוס' לעיל (דף עג: ד"ה משום זורע). ובריטב"א (ד"ה מה דרכו) הביא ב' השיטות הנ"ל.

הרמב"ם (פ"ח משבת הי"א) כת' 'וכן הבורר שמרים מתוך המשקין הרי זה **תולדת בורר או תולדת מרקד** וחייב, שהזורה והבורר והמרקד דומין עניניהם זה לזה', ונראה ברמב"ם דהמח' היא בעצם המלאכה, אולם בתוס' הנ"ל מבואר דכל המח' היא משום מה מתרינן ביה **שלא יראה כמלעיג עליו**, ובתוס' רי"ד גרס בגמ' משמר משום מאי מחייב. וכת' המעשה רוקח דברמב"ם מבואר דס"ל כרש"י, מכך שהרמב"ם פסק תרוייהו, וע"כ דפסק כמ"ד משום בורר וכרש"י דהיינו אף משום בורר וגם משום מרקד. ובביאור הלכה (ד"ה משמרת) כת' דגדר החילוק בזה בין בורר למרקד, דב**מרקד עושה פעולה בשניהם ובבורר עושה פעולה רק באחד מהם**.

כת' הטור ד**אסור** ליתן שמרים במשמרת משום בורר, ובב"י כת' דהטור ס"ל **דחייב**, אולם העתיק לשון רבא ולא חש בספר הטור לפרט החייב והפטור, ויעויין בב"ח, וכן הק' הקרבן נתנאל (פ"כ אות ג). ובפרמ"ג (משב"ז סוסק"ו) כת' חילוק דאם משוום בורר, בידו ובסודר אפשר דמותר, משא"כ משום מרקד, וצ"ב.

מתני' ונותנים מים ע"ג השמרים בשביל שיצולו, ובפי' הדבר יעויין ברש"י ובמאירי ובשא"ר, ובמ"ב (סקל"ג). והחזו"א (סימן נג ד"ה ואם משמרת, ואפילו) התיר סינון מים בברז ואע"פ שבמסננת עצמה יש הרבה חול, מ"מ מים נותן וזה מה שיוצא, ועוד אפשר דאין החול מתערב כלל. ולפי"ז אף במכשיר לסינון מים, אף שהמים שוהים שם במקום מלוכלך מותר, וצ"ע בדין זה אם שוהים שם זמן רב, דהנה לענין נתינת המים על השמרים כת' המאירי דשוהה שם שלש שעות או ארבע יעויי"ש.

[באור שמח (שם) כת' בהגדרת מלאכת בורר דבעינן ב' תנאים א' דהדברים בלולים יחד, וב' דמשתמש בהם כשהם בלולים יחד, ולפי"ז מחדש ד**אין בורר בכלים**, וכת' דמה שכת' המחברים דגם בכלים איכא ברירה טעו בזה, דאין בורר לא בכלים ולא בבגדים, דלא משתמשים בהם כשהם בלולים, והמ"ב לעיל פליג, ויעויין בט"ז (סקי"ב) דרצה לומר דבורר נאמר רק באוכלים, והוכיח לא כך מדברי הגמ' האי מאן דעביד חביתא דמוכח ברש"י שגם בכלים יש בורר עיי"ש, ויעויין בערוך השולחן (סעיפים ז – ט) מש"כ בזה. חידוש נוסף כת' המהרש"ג (שו"ת ח"א סי' לז) דכל דבר שלאחר שבוררים אותו הדרך לחזור ולערבו אין בזה בורר, ולפי"ז מתיר בגדים וספרים שלא מצינו שאבותינו שאסרו כך, אף שהמסגרת השולחן אוסר. והאריך בהיתרים הללו בציץ אליעזר (חי"ב סימן לה)].

**שיעור ברירה**

מבואר ברש"י (ד"ה פחות מכשיעור) וכ"כ הרמב"ם (שם) דשיעור בורר הוא **כגרוגרת**, והמגיד משנה כת' דמקורו מדברי הגמ' (דף צה) מחבץ משום בורר, ובברייתא שם דהמחבץ שיעורו כגרוגרת, ופלא דלא הביא המ"מ דברי התוספתא (פ"ט הי"ט) דאיתא להדיא כך, וכן בירושלמי איתא דהנוטל גרוגרת חייב. והצפנת פענח (שם) פליג על המ"מ דהרי גם מגבן מבואר שם דשיעורו כגורגרת ואף שחייב משום בונה ובונה שיעורו כ"ש, [ובתוספתא שם מבואר דהיינו לאכילה, אולם לבהמה ולצבוע שיעורם אחר וצ"ע]. **וצ"ב כיצד מודדים גרוגרת, האם בפסולת או באוכל**, וכן צ"ע בב' מיני אוכלין [דאפשר דלתוס' דהמין השני חשיב פסולת, נקרא שתיקן רק את האוכל ובו נמדד הגרוגרת, אולם לרמב"ם אפשר דתרוייהו מצטרפים], והנה בירושלמי שם משמע שנוטל גרוגרת, וסתם בורר הוא מוציא פסולת, ונראה קצת דהשיעור בפסולת, אולם לביאור הפ"מ שם מבואר דהשיעור הוא **בשניהם יחד**, וכ"כ הישועות יעקב (סק"א). ובפרמ"ג (משב"ז סקי"ג) כת' להדיא דהשיעור הוא **באוכל הנברר וכ"כ המנחת חינוך** (מצוה לב הזורה ד"ה ועבשו"ע).

עוד מבואר שם ב**ירושלמי דאם יש הרבה פסולת, כ"ז שלא הוציא את כולה אינו מתחייב**, וטעמא כת' הפ"מ ד**אינו מתקנו כלום**, והביא הביאוה"ל לקמן (סימן שמ ד"ה ומלקט) [וכת' ועיין מש"כ סי' שי"ט], [ויעויין לעיל בביאור הלכה (סימן שב ד"ה ומלקט) שהביא לענין מכה בפטיש שאין צריך את כל המלאכה אלא אפילו משהו ממנה], וכת' האגלי טל (מלאכת זורה אות ה) דכ"ז שיטת הירושלמי, אולם ל**בבלי חייב חטאת** אף שאינו בורר את הכל ויעויי"ש מה שביאר גדר הדבר. אולם קצת צ"ע מדברי השער הציון (סקט"ו) דמשמע כדברי הירושלמי. ויעויין בערוך השולחן (סעיף ד) דכת' ד**גם לירושלמי אינו חייב אולם אסור**, ובפרמ"ג (שם) כת' לדון בזה מסברא דיליה ולא הביא הירושלמי ומצדד ג"כ **שאסור מדרבנן**. [ובנחלת אליהו [דושניצר] (אות מד) הביא מהחזו"א דהוי **חצי שיעור באיכות ואסור מן התורה**].

**סעיף י**

**גמ' שבת קלט: אמר זעירי – בין הגיתות שנו, וגמ' שבת קט. אמר זעירי**

**טעם ההיתר** מבואר ברש"י (ד"ה בין הגיתות) **דאין כאן תיקון דבלאו הכי מישתתי**, ומקורו בגמ' לעיל דף קט. דכיון שמשתתי הכי לא מידי קעביד. ולענין בין הגיתות מבואר ברמב"ם (פ"ח הי"ד) טעם נוסף והוא שכל זמן שהוא תוסס עדיין לא נפרשו השמרים מן היין יפה יפה ו**כל היין כגוף אחד** הוא. [ובמאירי משמע לכאורה טעם שלישי, דכת' (ד"ה נותן) **דעכירות דיין חדש אינה קלקול** יעויי"ש]. ולכאורה נפק"מ בלכלוך שנפל מבחוץ דלרש"י כה"ג שרובם שותים מותר ולרמב"ם אסור, עוד נפק"מ יין מגיתו לאחר זמן בין הגיתות, דלרמב"ם מותר ולרש"י אסור. והשו"ע העתיק לשון 'יין מגיתו' וא"כ לכאורה ס"ל בזה כהרמב"ם.

**הר"ן** (ד"ה מתני' מסננים) כת' למסקנא ג' חילוקים בדין זה, דאם **רוב** לא מקפידים מותר אפילו למשמרת, יין שאפשר לשתותו אבל רוב לא שותים כך מותר ע"י שינוי בסודר וכדו', ועכור לגמרי אסור. והב"ח (ד"ה ויין או מים) דייק ברש"י שאין כאן תיקון, דבעינן **שכולם ישתו** כך, דרק כה"ג אפשר לומר דאין תיקון כלל, ולא די במה שרובם שותים כך, ובמ"ב (סקל"ד) סתם כר"ן, והביא שיטת הב"ח בשם יש מחמירים, וכן לקמיה (סקל"ה) ובביאוה"ל (ד"ה הואיל) משמע **דנקט כהר"ן לקולא**. וכן כת' הא"ר (סקט"ו) ועוד הרבה אחרונים. והביא הביאוה"ל (ד"ה הואיל) דברי הפרמ"ג (משב"ז סק"ו) דאפשר דאיסטניס לא בטלה דעתו, ולו עצמו אסור לברור, דחשיב תיקון.

**שיטת הרמב"ם**, ע"פ המבואר בב"י מותר רק בצירוף ב' תנאים, א, שצלול לרוב בנ"א, ב, בסודר. וטעמא שאסור צלול במשמרת, כת' הב"י כיון שבמשמרת אפשר לבא לידי חיוב חטאת, אולם המ"ב (סקמ"א) הביא דבאו"ז (הלכות שבת סי' נט) מבואר דיש בזה משום עובדין דחול [וראיה לשיטתו, דבגמ' מבואר דבסודר ג"כ לא יעשה גומא, וכת' רש"י (ד"ה שלא יעשה) טעמא משום עובדין דחול, ובריטב"א דהוי עובדין דחול דדמי למשמר, ונפסק בשו"ע סעיף יא, והעתיק המ"ב (סקמ"ו) טעם זה, וא"כ ק"ו במשמרת]. וטעמא שאסור יין עכור בסודרים כת' הב"י גזירה אטו משמרת. ולפי הרמב"ם משמרת דגמ' ע"כ בסודר, ונתק' בזה האחרונים מדוע דחק לשון הגמ'.

**השו"ע** העתיק דברי הראשונים בסתמא, והוסיף דלהרמב"ם הדין כנ"ל, ונראה דעיקר ד**לא כהרמב"ם, וכן הכריע המ"ב** (סקמ"א). והנה לפי"ז יש היתר נוסף ביין עכור קצת אף דרוב בנ"א אינם שותים אותו מ"מ בסודר מותר, וכ"כ המ"ב (סק"מ), אולם למעשה בזה כת' המ"ב (סקמ"ב) ד**טוב לחוש לרמב"ם בעכור קצת**, ויעויי"ש בשעה"צ (סקל"ד).

**טעם ההיתר בסודר** מבואר בראשונים שהוא מטעם **שינוי**, והנה הרשב"א (ד"ה ומסננין) כת' דיין עכור אף בסודר שמשנה אסור דהוא בורר גמור, אולם כיון **שאפשר למישתייה הכי אין כאן בורר וכיון שמשני קצת ע"י סודר** שרי. ונראה דגדר ההיתר דלאו בורר גמור הוא, ורק דמי לבורר, ומשו"ה ע"י שינוי שרי. וכן מבואר בר"ן (ד"ה מתני) דכיון שאיכא אינשי דשתו לה מ"מ כיון דלאו אורח ארעא למישתינהו כלל בעינן שינוי. וכת' התהלה לדוד (סקי"ח) דלפי"ז ב**עלים מעופשים קצת דאיכא ברירה רק מדרבנן מותר בקנון ותמחוי** עיי"ש.

**כת' הב"י** (ד"ה ויין) דנראה מרש"י דכת' במתני' דמסננין את היין בסודרין **מפני הקמחין**, [וברש"י על הרי"ף (דף נז:) מפני הקסמין], ומדוייק דכיון שיש בו קמחין חשיב עכור ומשו"ה מותר רק ע"י סודרין. והביא הד"מ (סק"ד) מהסמ"ג (לאוין סה) דאע"פ שיש בו קסמין שרי אף במשמרת כיון שראוי לשתותו בלא"ה.

**כת' המג"א** (סק"י) על מה שהתיר הרמ"א בקיסמין שמשתתי הכי אפילו במשמרת דה"ה אם יש בו קמחים, ומקורו מתניא וכ"כ רש"י. וכת' הפרמ"ג (שם) המחצה"ש התוספת שבת (סקי"ט) הגרעק"א (גיליון שם) והלב"ש (סקכ"ד) דטעות הציון של המג"א על ההיתר במשמרת, אלא רק בסודר שרי וכדכת' רש"י הנ"ל המובא בב"י.

**אולם המ"ב** (סקל"ה) העתיק דברי המג"א גם על משמרת, והאריך בביאוה"ל (קיסמין) להוכיח דמותר אף בקמחין דמסברא אין חילוק בזה. והביא **מחידושי הר"ן** [מיוחסות (ד"ה ומסננין)] ומהתניא ומהכלבו דמוכח הכי, וכת' דרש"י לרבותא נקט סודר משום חשש סחיטה, וכ"ז מבואר בר"ן שם. **וכדברי הביאוה"ל מוכח בפרישה** (סק"ט). וכ"כ **האגל"ט** (מרקד סק"ו)

**כת' הב"י** (סוף הסימן ד"ה כת' הרמב"ם) מהשב"ל בשם הרי"ד (ד"ה פיס') דמותר לסנן יינומלין בשבת, וטעמא דהדבר והבשמים שמעורבים בו אינם פסולת, ואינו מססנן אלא כדי ש**יהיה דק וצלול ולא עב**. ולא כת' האם עב היינו שראוי לשתיה או לא, והנה הביאוה"ל (ד"ה ויין) הביא דברי הט"ז (סק"י) להתיר לסנן חומץ **עב כ"ז שראוי לשתיה כך**, ונראה דה"ה ביינומלין וכל כיוצ"ב. ולפי"ז לכאורה **מרק ירקות שרוצה לשתותו ומסנן הירקות כדי שלא יהיה עב ויוכל לשתותו**, אמנם אין הירקות פסולת אצלו שמוציאם רק מחמת שרוצה לשתות, דמותר לעשות כן ואף במסננת. ויעויין לקמיה דיש אוסרים דחשיב ב' מינים.

**דברי הפוסקים דלא נאמר היתר זה אלא ביין וכיוצ"ב ולא בכל דבר שחשיב ב' מינים**

**כת' האגלי טל** (בורר ס"ד) 'הי' בו פסולת מיעוט, שרוב בני אדם אין מקפידין עליו, מותר לברור האוכל מתוך הפסולת אבל לא יברור הפסולת מתוך האוכל, וקרוב בעיני שהוא חייב'. וצ"ב דהרי כיון שרוב בנ"א שותים כך צריך להיות מותר לכתחילה. והאג"ט במקו"א חידש יסוד דלא נאמר דין זה רק בדבר אחד משא"כ היכא שהפסולת חשיבא בפ"ע ורק נתערבה שם, והוא חידוש דיין עם קמחים חשיב דבר אחד כיון שהיין נספג בהם, וביותר דבלבוש (סעיף טז) דכל ההיתר הוא היכא שיכול לשתותו כך משא"כ כשיש תולעים שאינו יכול לשתותו, משמע דבלאו האי טעמא היה מותר, וכן בט"ז (סק"ט) התיר לסנן יין ממה שנפל לתוכו. ובעצם **הסברא צע"ג דהרי טעם ההיתר מבואר בגמ' (דף קט.) דראוי בלאו הכי ולא חשיב תיקון, וא"כ מה אכפ"ל בזה.**

אולם כדבריו מבואר בהרבה פוסקים, דהתהלה לדוד (סקט"ו) הק' על הדין דמה גרע מב' מינים, ובשביתת השבת (מרקד סקי"א) תי' דהקסמין בטלים לגבי המשקה וכאילו אין שם פסולת כלל, ולא דמי כלל לב' מינים, וגם מחבץ אף שאפשר לאכול כך מ"מ מי שרוצה לעשות גבינה מקפיד, משא"כ קסמין. **ונראה גדר הדבר דכל שלא מקפיד בו מחמת איכות הדבר בעצמו מותר**, [והיינו יין שאף שיש בו קסמין היין עדיין טוב, ואף המיעוט שמקפידים, אינם מקפידים מפני שאין רצונם בקיסמים אלא מקפידים שאין זה יין טוב], **אולם כל שמקפידים מחמת שאינו רוצה במין השני אסור,** [וכגון מרק עם אטריות, שאף אם רוב העולם אוכלים כך, המיעוט שמקפידים, לא מקפידים מחמת שאין המרק מספיק טוב, אלא שאינם רוצים במים השני] דכה"ג הוי ב' מינים וחשיב בורר ותיקון ודו"ק.

וכן כת' **האג"מ** (אור"ח ד עד בורר א ב ג) דאף ב**אוכל ושתיה מאותו מין** כגון מרק ירקות **חשיבו ב' מינים** ואסור למי שמקפיד [אולם בשבה"ש (מרקד אות כו) התיר מרק מירקות ולביבות דהם מין אחד לענין ברכה וראויים כך], אולם **מיץ תפוזים מהחתיכות** או גרעינים קטנים שיכול לשתות כך מותר משו"ה, ועיין בשש"כ (פ"ג הערה קעג) שמאריך בשם **הגרשז"א** ומסיק לאיסור דחשיב ב' מינים, וכעי"ז כת' החו"ב (סי' יד אות ח) ואסר לפי"ז באוכלין שמעורב מעט פסולת שאין מקפידים מ"מ אסור, ועוד כת' דכל ההיתר דווקא כשאין מקפידים על הפסולת מחמת מיעוטה, אולם אם לא מקפידים מפני שהיא ראויה ע"י הדחק ג"כ אסור כב' מינים, ולפי כל הנ"ל אסר האיל משולש (פ"ב סעיף יא, פט"ז סעיף כב) לסנן אטריות ממרק [וכעי"ז כת' **בחו"ש** (פכ"ה סוסקי"א)], בצל מסלט, שומשום מחלה, שמן מטונה, רוטב מאפונה, מיץ מזיתים, ותה מהעלים, וכל כיוצ"ב. ויעויי"ע ב**איל משולש** (פי"ב סעיף ו) דאוסר לקלף תפוחים, וביאר (הערה כא) דמיעוט ניכר שדרכם של בנ"א אסור **וצע"ג בזה דמשמע מהראשונים הנ"ל דאסור כשיש רוב בנ"א שנמנעים [יעויין בר"ן** (דף נז: מדה"ר ד"ה נותן) **וכן איתא בהרבה מפרשים]**. עוד אסר שם קילוף **מלפפון**, וטעמו שרוב בנ"א מקלפים, ולכאורה זאת היתה המציאות אז, אולם **בימינו רוב בנ"א לא מקלפים בד"כ ולפי"ז מותר** וצ"ע בזה.

**ונראה דמים מלבן** וגבינה אמנם כו"ע אוכלים כך מ"מ אסור, דהרי כת' ההגדרה מצד איכות הדבר, והכא כ"ז שלא התערבו המים חשיבו דבר אחר, וה"ה בשמן בטונה וכל כיוצ"ב.

**סעיף יא**

מבואר בגמ' דבסודר לא יעשה גומא, וכת' רש"י טעמא משום עובדין דחול, ורבינו פרחיה ביאר 'ובלבד שלא יעשה גומא. פירוש שנראה כמשמרת. וגזרינן סודר שיש בו גומא אטו משמרת'.

עוד כת' רש"י טעמא שמא יבא לידי סחיטה, ובשבת של מי דן מדוע הוצרך רש"י לטעם זה, ועוד דאין חשש סחיטה אלא במים [ויעויין בב"ח (ד"ה ומ"ש צריך) מש"כ בזה], וכת' דטעמא דעובדין דחול ק' דהרי מאי קעביד, דמטעם בורר מותר. ולפי דברי רבינו פרחיה שפיר דחסר בשינוי, אולם לשא"ר קצת צ"ע, ואולי כוונתם ג"כ להכי דהאיסור משום דאין בזה שינוי מספיק דדמי לבורר בחול. ויעויין בר"ן (ד"ה ובלבד) דמבואר דמטעם שינוי אתינן עלה, ובשאר הראשונים בסוגיא לקמיה דכפיפה מצרית, משמע דכשעושה גומא חסר בשינוי והיינו כהנ"ל וכן משמע בדברי הריטב"א (ד"ה אמר רב שימי). ובזה יש לבאר לשון השו"ע שכת' משום שינוי, וע"ז כת' המ"ב (סקמ"ו) משום עובדין דחול.

**סעיף יב**

במתני' שם 'ומסננין את היין בסודרין ובכפיפה מצרית' ובגמ' 'אמר רב חייא בר אשי אמר רב ובלבד שלא יגביה מקרקעיתו של כלי טפח. וכת' רש"י דהאיסור משום **עשיית אהל דשיעורו בטפח** שמגביהו מ**קרקעית הכלי התחתון**, וכ"כ ר"ח הרמב"ם (פכ"ב משבת הל"ג) המאירי (ד"ה והתנאי) הרי"ד והטור, והק' רבינו יונה [הובא ברשב"א ובר"ן ובמ"מ (פכ"ב משבת הל"ג)] דא"כ אפילו בסודר אסור משום אוהל, ויש שתי' [הובא בריטב"א] דבאמת גם בסודר יש איסור עשיית אוהל, ונקט כפיפה וה"ה לסודר, ובט"ז (סקי"א) כת' דכת' כן דווקא בכפיפה שבד"כ מכסה את כל הכלי דאל"ה תיפול יעויי"ש. ורבינו יונה והריטב"א כת' דאין בכל זה איסור עשיית אהל אפילו בכפיפה דהרי במלאכתו הוא עוסק, וטעמא **משום שינוי כעין האיסור בעשיית גומא דבעי היכר**. וכ"כ עוד ראשונים, וכן פסק השו"ע.

**נפק"מ** בין הטעמים הנ"ל הוא כה"ג שלא מכסה את כל הכלי, שמטעם אוהל אין כאן ומטעם שינוי אסור, אולם עיין במ"ב (סקמ"ט) שכת' דכה"ג אפשר דגם שינוי יש כאן, וכן מבואר להדיא בחידושי הר"ן בשם הראב"ד. נפק"מ נוספת אם נתן בער"ש ואין כאן טפח אם מותר, יעויין בביאוה"ל (ד"ה ויזהר).

רש"י כת' מקרקעית כלי התחתון, וכ"כ שא"ר, וע"כ כך הוא הפי' דבהכי יש אוהל, והטור כת' משולי הכלי וכן העתיק השו"ע. ושוליים היינו תחתית הכלי. והנה בשו"ע לעיל (סי' שטו סעיף יג) כת' דלטעם אוהל יש להגביה טפח **מהמשקה שבתוך הכלי, וצ"ע** אם ה"ה לענין שינוי.

**סעיף יג**

בגמ' שם אמר רב פפא לא ניהדק איניש צינייתא בפומיה דכוזני דחביתא משום דמיחזי כמשמרת. וכת' רש"י (ד"ה לא ניהדק) דכה"ג **אין לך מסננת גדולה** מזו, אולם הרמב"ן (ד"ה לא ליהדק) כת' כלשון הגמ' דמיחזי כמשמרת, דאע"ג ד**לאו משמרת ממש היא** שהרי עוברין בה השמנים, כיון דיש קסמין דלא עברי **דמי למשמרת**, וכ"כ הר"ן (דף נז: מדה"ר ד"ה לא ליהדק).

והשו"ע העתיק כדברי **רש"י דאין לך מסננת גדולה מזה – ביאור הגר"א** (סק"כ). ויעוייין במג"א (סקי"ד) מה שהק' על דברי השו"ע, ובמחצה"ש מה שבאר דבריו. ויעויין במ"ב (סקנ"ב) מה שפי' בדברי השו"ע.

כת' הר"ן (שם, וד"ה לא) בשם הראב"ד דאם **לא מהדק את הקיסמין מותר**, וטעמא דדמי לפלגא דכובא דהתיר הראב"ד ד**לאו אורחיה,** וה"ה בזה **בלא הידוק לאו אורחיה הוא** ומותר. והטור השמיט דין בחזקה, אולם השו"ע העתיק זאת, ויעויין בביאוה"ל (ד"ה בחזקה).

**סעיף יד**

**גמ' (דף קלט:)** 'דבי רב פפא שאפו שיכרא ממנא למנא אמר ליה רב אחא מדיפתי לרבינא האיכא ניצוצות ניצוצות לבי רב פפא לא חשיבי', וברש"י מבואר דבקו' הגמ' הבינה דהני ניצוצות שיוצאות מתוך הפסולת מוכיחות שבורר הוא, ותי' הגמ' דכיון דמשליכן מותר, ובתחילה ניכר דלאו בורר הוא. ובר"ן (דף נז: - נח. מדה"ר) כת' דתחילת שפייתן כשאין הפסולת ניכר לאו בורר הוא. וכת' הפרמ"ג (אש"א סקט"ו) דברש"י על הרי"ף שם כת' כהר"ן ורש"י הנ"ל ט"ס. וכוונתו לכאורה דמש"כ רש"י דלא שייך לומר ניכר דלאו בורר הוא, אלא דאינו בורר כיון שלא ניכר.

מבואר בדין זה דהיין שבחבית למעלה אין בו דין בורר ורק השמרים שלמטה חשיבו בורר, וטעמא ד**אינו מעורב עמהם דהרי היין למעלה והם למטה**, ויעויין לקמיה (סעיף טז) בדין זה.

**רש"י** כת' דהאיסור הוא דהניצוצות מוכיחות שהוא בורר, וכן העתיק השו"ע, וצ"ע בכוונתו. והנה העתיק הרמ"א דברי הרוקח שהביא הב"י דמותר להגביה את החבית כדי לשפוך את היין, ובגליון המג"א על השו"ע מבואר דהחידוש הוא דאין בזה חשש אשוויי גומות יעויי"ש. אולם במ"ב (סקנ"ו) מבואר דמשום בורר קאתי עלה, דכה"ג מוציא **גם יין מתוך השמרים, ומ"מ מותר**, וכוונתו דכיון שלא ניכר ברירתו כ"ז שלא יוצא רק ניצוצות שבזה מוכח שהוא בורר מותר, וכן משמע באו"ז (שבת נט) שהעתיק לשון רש"י 'משליך הם ופסולתם לחוץ ותחילת שפייתן מן הפסולת ניכר דלאו בורר הוא ע"כ'. וצ"ב בזה.

המג"א (סקט"ו) בהו"א הבין דטעם האיסור שחשיב בורר בכלי, ומוכיח מסעיף יג ד**חשיב בידו ולא כלי**, ולהכי כת' דטעם האיסור שעושה כך לצורך אחר זמן, ויעויין בח"א (כלל טז סעיף ט) שמדוייק דחשיב כלי, אולם השעה"צ (סקמ"ד וסקמ"ט) **הכריע דלא כח"א**.

וא"כ מבואר דמה שמוציא מהחבית הוא הדבר הנברר ולהכי חשיב אמ"פ, וא"כ ה"ה לשפוך מרק ולהשאיר את הירקות וכל כה"ג, **וצ"ע אם משתמש במכסה הסיר וכדו' האם חשיב בכלי או לא**. ויעויין באיל משולש (פ"ז אות לו והערה קג) שפשיטא ליה דחשיב כלי. וצ"ע אם לפי הגדרת האג"מ דסכו"ם שאפשר לברור היטב בידו ובורר בסכו"ם כדי שלא יתלכלך וכדו', האם מותר הכא או לא. ויעויי"ע בשש"כ (פ"ג הערה קעז) ובהלכות שבת בשבת (פ"ט אות ה) שכת' לאסור בזה, אולם התיר ע"י במצקת ומצמידה לדופן הקדירה. ובארחות שבת (פ"ג אות עה) מביא מח' במכסה הסיר, ובמצקת ג"כ הביא מח' בזה.

**המג"א** (שם) מסיים דאפשר דשומן הצף למעלה אין בו ברירה דהאי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי, ועיין היטב בדברי הפמר"ג והמצה"ש שנח' **האם ס"ל דכל שהוא שכבות אחת מעל השני** ס"ל למג"א דאפשר דלאו בורר הוא, או שדווקא כה"ג חשיב משו"ה מין אחד. ויעויין לקמיה בדין מחבץ.

כת' המג"א (שם) והעתיקו המ"ב (סקנ"ה) דאסור לשפוך שומן שנמצא מעל הרוטב אפילו בידו משום שהשומן הוא פסולת שאינו רוצה לאוכלו. וכעי"ז כת' המ"ב (סקס"ב) לגבי לקלוט שומן מעל החלב. **וצ"ב מדוע לא חשיב תערובת שכבות שהתיר לעיל הביאוה"ל אפילו פמ"א, ועוד צ"ב אם דמי לקילוף שפעמים גם כאן א"א בענין אחר**. ונראה דשאני מהתם דהרי הכא חשיב דבר אחד משא"כ ב' דברים שונים שאין שייכות ביניהם שמונחים אחד על חבירו.

**סעיף טו**

**מתני'** (דף קלט:) 'ונותנין ביצה במסננת של חרדל', וב**גמ'** (קמ.) טעמא לפי שאין עושין אותה אלא לגוון. ובפירש"י על המשנה הביא ב' פירושים, [ויעויין בדברי הרמב"ם בפי' המשנה דפי' באופ"א, ובהלכות כת' ג"כ כעין הפי' השני דרש"י], ובגמ' אזיל לפי הפי' הראשון, וכת' דההיתר הוא ד**אידי ואידי אוכל הוא**, וכן מסיק הרשב"א (ד"ה ונותנים) דטעמא דאין כאן פסולת שהכל ראוי הוא, וכ"כ הריטב"א (ד"ה נותנים) והר"ן (מיוחסות ד"ה נותנים) הוסיף 'דלא מיקרי בורר כיון דהחלבון נמי ראוי הוא לאותה אכילה אלא שהעשירים אינן קפדין על החלבון כיון שהמאכל יותר יפה בשאין בה אלא חלמון לבד'. וכדבריהם איתא בטור. והמג"א (סוסקט"ז) פי' דהו"א דהחלבון נקרא פסולת שאינו ראוי לאכילה השתא, משא"כ החלמון שמעורב עם החרדל מתוקן, ותי' הגמ' דשניהם אוכל דאינו אלא לגוון ושניהם ראויים כך לאכילה.

**בשיטה** לא נודע למי [ילקוט מפרשים המאור] הק' ומה בכך ששניהם אוכל והרי **בב' מינים** ג"כ יש ברירה, ותי' ד**חשיב כמין אחד**. וכעי"ז הק' הדרישה (סק"ז) ויעויי"ש מה שתי'. **וצ"ע** א"כ לדברי הט"ז לעיל דגם במין אחד יש ברירה מה ית' מסוגיין. והט"ז (סקי"ב) כת' דלהיפך מכאן ראיה לשיטתו דחשיב מין אחד וטעם ההיתר **משום שאין כאן פסולת**, וכוונתו דלמד כתוס' דהמין שלא רוצה חשיב פסולת, וה"ה במין אחד החלק שלא רוצה חשיב פסולת, וא"כ הכא אין פסולת. ובאמת כן פי' להדיא הלבוש (סעיף טו) דחלמון וחלבון ב' מינים הם וטעמא שאין כאן בורר כהנ"ל. וכן כת' הב"ח (ד"ה מסננת), והוסיף לבאר מדוע החלבון לא חשיב פסולת גמור אף שנשאר עם הפסולת של החרדל. **וצ"ע** דלפי זה לדברי הרמב"ם לעיל דבב' מינים האיסור הוא אף כשאחד לא נחשב פסולת, א"כ מדוע מותר כך, ואולי להכי לא פי' כך הרמב"ם, אולם צ"ע לשיטת השו"ע שפסק (סעיף ג) כהרמב"ם. וע"כ שית' כדברי השיטה הנ"ל.

**ונפק"מ בזה** בדין **ביצה מבושלת [קשה]** למי שרוצה רק את החלבון או החלמון לאכילה, לפי האחרונים הנ"ל דחשיב ב' מינים ודאי **אסור**, ולשיטה לא נודע למי והט"ז [וכן מסיק המג"א [מובא בהמשך] והעול"ש והערוה"ש (סעיף לח)] אפשר **דמותר וצ"ע**. והמ"ב (סקנ"ח) מכריע להחמיר דהוי ב' מינים [ולהנ"ל מוכח בשו"ע שנוקט דהוי מין אחד], אולם באיל משולש (פ"ב הע' פו) הביא בשם הגריש"א **דביצה מבושלת חשיב מין אחד לכו"ע** [ולהנ"ל (סעיף ג) אם שונא את אחד מהם אפ"ה אפשר דאסור]. [ויעויי"ע נפק"מ בפרמ"ג (משב"ז) לביטול איסור מין בשאינו מינו].

**והמג"א** (סקט"ז) כת' להדיא דלאכילה ביצה חיה הוי בורר, והק' והרי מין אחד ליכא בורר, והוכיח דחשיב ב' מינים, אולם הק' מדברי המ"מ (סק"ה) דהק' דמחבץ ומשמר חייב משום בורר ואף שהם מין אחד, ותי' משום שהם דברים לחים, והיינו דכה"ג שמעורבים ממש איכא בורר אף במין אחד, וא"כ הכא כ"א עומד לעצמו ואין בו איסור, [וזוהי כוונתו סוס"ק טו דהאי לחודיה קאי, ופי' המחצה"ש דכה"ג חשיב מין אחד שאין בו ברירה], אולם **צע"ג מדברי המאירי** [וכ"כ רבינו פרחיה] דכת' דבסוגיין איירי ב**ביצה טרופה** [ולכאורה מוכח כך, דאל"ה גם החלמון לא היה יוצא מהמשמרת] **וא"כ מעורבת היא**. וצ"ע לפי הפרמ"ג לעיל דכל שחלוק בשמו או טעמו חשיב ב' מינים, ונראה דשאני הכא שב**חפצא שניהם חלק מהביצה**, משא"כ בשאר מינים ודו"ק.

הפרמ"ג (משב"ז סקי"ב) כת' דהיכי שבורר שניהם לאח"ז מותר ואף בשביל אכילה [וכדבריו לעיל משב"ז סק"ב], והביאוה"ל לעיל (סעיף ג ד"ה היו) פליג, דדווקא בביצה שעושה לא לאכילה א"כ אין כאן תיקון כלל ולהכי מותר, אולם כשבורר ב' מינים לאכילה לאח"ז, מתקן שניהם ובורר גמור הוא. ולהנ"ל נראה שהפרמ"ג ס"ל דטעם האיסור הכא שאחד חשיב פסולת, וא"כ כ"ז ששניהם לאו פסולת מותר, אולם הביאוה"ל ס"ל דהכא המינים לא מקולקלים אחד ע"י השני ומשו"ה אין כאן איסור, אולם בב' מיני אוכלים עצם הברירה והמיון לאח"ז תיקון הוא. ולפי"ז יודה גם הביאוה"ל להתיר בביצה לצורך אכילה כששניהם לאח"ז וצ"ע.

לעיל הבאנו דבאחרונים מבואר **דפסולת מפסולת מותר**, אולם בדברי **הריטב"א בסוגיית תורמוס מבואר שאסור** דז"ל שם (ד"ה ופרקינן) 'וכל אחד מן המינין חשיב פסולת... ולפיכך אין תקנה לברור אותם בשבת'. ולפי המבואר **נראה דכו"ע מודו שמותר**, וכדחזינן בסוגיין, דאין כאן שום תיקון, ולתוס' פשיטא, ואפילו לרמב"ם לא עשה כלום, וא"כ תורמוס שאני שבעצם אוכל הוא אלא רק נחשב כפסולת לענין האיסור, אולם בעצם יש חשיבות לפעולתו, משא"כ בפסולת לעולם אין חשיבות בזה ולהכי מותר לכו"ע.

**סעיף טז**

מקור הדין בת' הרא"ש (כלל כב סי' ט) מובאת בב"י, וטעם הדין דאין כאן תיקון, אלא כשאוכל או שותה ממש אין זה מעין מלאכה. ובט"ז (סקי"ג) והגר"א (סקכ"ב) מבואר דדמי למציצת פירות שהתיר הרמ"א (סי' שכ ס"א). ושם בט"ז (שכ סק"ב) כת' דכמו שאין כה"ג איסור בוורר, כמו"כ אין איסור דש, ולכך תמה על הרמ"א שהביא שם שיטת האוסרים בזה, וכאן סתם השו"ע להתיר, ויעויין בפרמ"ג שם דכת' דאף דדש אסור לאלתר משא"כ בורר, מ"מ הכא אינו מדין לאלתר אלא לאו מלאכה היא, וא"כ ה"ה בדש [ודלא כתוספת שבת (שכ סק"ו) שכת' לחלק בין בורר לדש דבורר דרך קודם ולכך הכא לא חשיב דרך משא"כ בדש]. ולפי"ז נראה דמתורצת קו' הפרמ"ג (שיט משב"ז סקי"ג) דהק' דהרי בורר פמ"א אסור אף לאלתר, ומדוע הכא מותר ודו"ק. ובהגדרת ההיתר מבואר לעיל בביאוה"ל (סעיף ד ד"ה הבורר) דהרא"ש ס"ל דמה שעוצר ע"י פיו או דבר אחר בשעת השתיה אין זה מעין מלאכה, וכת' דלפי"ז בורר ממש בשעת אכילה הוי מלאכה לשיטת הרא"ש, ויעויי"ש שהביא בזה מח'. ויעויי"ש מש"כ בזה. ולפי הגדרת הביאוה"ל שם לכאורה יש להתיר לשתות מרק ע"י קש וכדו' ואף שבזה גורם שלא יצא בקש אלא מרק ולא הגושים, שהרי אין זה מעין מלאכת בורר, וכ"כ האיל משולש (פ"ז אות לט ובהערות) עיי"ש [ועיי"ש (פז אות לח) לעניןקש שיש בתחתיתו מסננת שיש שחששו בזה לחטאת ויש שהתירו].

**מח' הט"ז והמריט"ץ אף זבוב במשקה חשיב תערובת**

כת' הט"ז (שם) דכשזבוב נופל לכוס לא יוצא הזבוב דהוי פמ"א, אלא יקח מן המשקה קצת עמהם. ומבואר בדבריו ב' דינים, דזבוב כה"ג הוי תערובת ואסור לבוררה, ועוד דאף דהוא פמ"א אם לוקח יחד עם הפסולת מעט אוכל מותר. והעתיק המ"ב סקס"א את ההיתר לקחת אוכל ופסולת מתוך פסולת, וכ"כ לעיל (סקנ"ה). ויעויין בפרמ"ג מש"כ בזה. וכדברי המ"ב משמע בא"ר (סקכ"ד).

והנה האיסור לקחת את הזבוז לדברי הט"ז לאו דבר מוסכם הוא, דבתשובות ה**מהריט"ץ** (סימן ר"ג) [כעין הדברים הנ"ל כת' בקצרה ושלח לדמשק ויש אחרונים שהיה להם רק דברים אלו ומשו"ה הבינו אחרת את דבריו] וז"ל: אמנם הטעם שנראה לע"ד להתיר בצירעה.. דהא בלח שייך משמר וביבש בורר, אבל אין בורר בלח ואין משמר ביבש, והרי זה שמסיר את הצירעה מהיין הלח אין דרך ברירה בלח וכו'.. אבל אם בירר בלח שהוא כ"ד שבורר בידו הצירעה מהיין הלח אין דרך ברירה בכך' עכ"ל. ומבואר דעתו להתיר דיבש מלח אין בו בורר, וכעי"ז הביא דבריו הבאה"ט (סק"ב), והבית מאיר (סעיף ג) תמה על הט"ז שלא ירד לחלק בין ברירה יבש ללח, ומאריך להוכיח זאת דכל דבר שנראה לעין אין שום מקום להחמיר וכת' דראה גדולים מסירים יתונים מהכוס בשבת וטעמם משו"ה. והיד אהרן (הגהב"י ד"ה ע"ג שיטה כא) כת' על היתר המהריט"ץ דהוא דחוק ומגומגם, ומכריע כהט"ז דאין היתר אלא כשיקח עמו מעט משקה. וה**מ"ב (סקס"א) והביאוה"ל (ד"ה אלא) מכריע כדברי הט"ז**.

**דבר גוש גדול במשקה האם חשיב תערובת**

וכת' הפוסקים דכ"ז בזבוב וכה"ג שהוא **דבר קטן, וה"ה בכל כיוצ"ב דהיינו תירס אפונה וזיתים** וכדו' שמעורבים במשקים, אולם **דברים גדולים כגון מלפפון חמוץ וביצה במים** וכיוצ"ב מותר גם לט"ז, ומקור הדברים בשביתת השבת (בורר סעיף י"א), ויש שרוצים לומר ע"פ החזו"א דלקמיה, דכל דבר שאינו חלק חשיב מעורב בסדקיו כדין צרעה בין כנפיה, ויש מתירים, עיין איל משולש (פ"ו סעיף פא והערה רעא וערב). ולכאורה כשה**מים עכורים וצריך לחפש אחר הדבר** אפשר דכה"ג לכו"ע חשיב בורר וצ"ע.

**ברירת פסולת עם מעט מהאוכל**

ועל ההיתר לקחת עם משקה כת' **החזו"א** (ריש סי' נג) דאין היתר כזה, דכיון ד**עיקר כוונתו מוכחת על המשקה** הנשאר מה מועיל שלוקח מעט אוכל כיון שמתקן את הפסולת. וביאר דטעם המהריט"ץ כמבואר בשו"ע לעיל (סעיף יד) דה**יין לא חשיב מעורב עם השמרים שלמטה**, וה"ה בזה הצרעה שהתיר המהריט"ץ להוציא עם מעט משקה, טעמא דה**צרעה מעורבת רק עם המשקה שטופח על גביו ובין סנפיריו**, ולהכי אם מוציא עם עוד משקה מותר. אולם גם לחזו"א יש היתר, דכת' (סי' נד סק"ג) דאם אוכל את האוכל שמוציא יחד עם הפסולת מותר שהפסולת בטלה לאוכל.

ויעויין בכל זה בשש"כ (פ"ג אות יט, הערות מ מא) כמה חידושים בזה, דסמך על היתרו של המ"ב יחד עם משקה והביא הרבה אחרונים כך, אולם בהערה (מ) הביא דהגר"ז חשש לדאורייתא בזה, וע"י שפיכת הרבה משקה ויחד עם זה ישפך הזבוב מתיר, ומחמיר בהרבה זבובים שמקלקלים את כל המשקה.

**סעיף יז**

גמ' שבת (דף צה.) מחבץ כגרגוגרת חייב חטאת, מחבץ חייב משום בורר. ופירש"י (ד"ה המחבץ) ב' פירושים בזה, או מעמיד חלב בקיבה, ול"נ עושה כלי כמין גבי ונותן הקפוי בתוכו, ומי החלב שהן נסיובי נוטפים. והנה לפי' השני שפיר הוי בורר, אולם לפ' הראשון לכאורה לא דמי לבורר, ומבואר במאירי שהאיסור הוא שמפריש הקום מן החלב, ויעויי"ש מש"כ על הפי' השני. ויעויי"ע בפסקי רי"ד שם. והרמב"ם (פ"ז משבת ה"ו) כת' כפי' הראשון של רש"י, ופי' כדברי המאירי. ויעויי"ע ברמב"ם פכ"א הי"ז מש"כ כעין זה. ועיין במחהצ"ש (סקי"ח) מה שכת' על ביאורו השני של רש"י.

והמפרש בשו"ע פי' **באופ"א.** והפרמ"ג (אש"א סקי"ח) תמה בביאור הנ"ל דמחבץ היינו דווקא בלח, ועוד תמה דאם מוציא החלב את בזה איסור בורר דמין אחד הוא ועיין בפרמ"ג (אש"א סקט"ז). **אולם המ"ב** (סקס"ב) הביא מהמג"א (סי' תקי סקי"ג) דאם מוציא את החמאה הוי בורר.ובביאוה"ל (ד"ה המחבץ) דהדין אמת דכ"כ הריב"ש (סי' קכ"א), אמנם שם הפי' שמעמיד שומן החלב ונעשה חמאה, ודין זה נפסק לקמיה ברמ"א (סי' תקי סעיף ה), ולא שמוציא את החמאה אח"כ.

##### מלאכת זורה במים ורוק

**כת' הרמ"א** 'הרוקק ברוח בשבת והרוח מפזר הרוק, חייב משום זורה'. ומקורו בירושלמי (שבת פ"ז ה"ב) 'רקק והפריחתו הרוח חייב משום זורה', והביאו האו"ז (סי' נ"ט) ומהרי"ל. אולם הגרעק"א (גיליון כאן) הביא דברי המהריק"ש שכת' ד**לא ראינו מי שחשש בזה** כיון שאינו מתכוין כ"ש שאין דרך זריקה בכך, והביאו המ"ב (סקס"ז). וכ"כ העץ חיים דאין שבזה אפילו איסור. וכ"כ הברכ"י (סק"ח). ויעויין בהגהות בית מאיר כאן.

והנה **הגרעק"א** (שו"ת מהדו"ק סי כ) [והביאו הביאוה"ל (ד"ה מפזר)] כת' לענין שופך מים מהחלון והרוח מפזרתו, והתיר מכמה טעמים, דהירושלמי דלא כבבלי, מדכל הראשונים לא הביאו דין זה, ובגמ' היינו זורה היינו בורר וכו', ולירושלמי יש נפק"מ, אלא ע"כ **ס"ל לבבלי דגם זורה הוא רק באוכל ופסולת**, [וכעי"ז הוכיח הנשמ"א (כלל טו אות א) דהבבלי ס"ל דלא כהרמ"א]. עוד מוכיח מכמה מקומות להקל, ומוסיף דלכאורה י"ל דאין זורה אלא בגידולי קרקע, והירושלמי לשיטתו דאדם חשיב קרקע משא"כ בסתם מים, ותמה א"כ על הרמ"א דהרי פסקינן לא כך. ובזה יישב מדוע הרמ"א לא הביא את המשך הירושלמי דכל דבר שהרוח מפריחתו אסור, שזה משמע אפילו לא בגד"ק, והבבלי פליג, והרמ"א העתיק הירושלמי, אולם ודאי אין בזה חיוב חטאת אפילו ברוק, אבל במים לא חשש אפילו הרמ"א, ואם אינו פס"ר ודאי מותר, ואפילו אם הוי פס"ר הוי רק איסור דרבנן ויש לסמוך על כל הנ"ל ולהתיר. וכעי"ז יש להוסיף שהרי הוי פס"ר דלא ניחא ליה באיסור דרבנן דמלאכה שאינה צריכה לגופה, דאף שזורה אפשר דחשיב צריכה לגופה וכדברי הביאוה"ל לעיל דהוי תיקון, הכא ליכא למימר הכי. אמנם בספריי אפשר דניחא ליה ואולי אף מתכוין, אולם בד"כ אינו משתמש ברוח, ובירושלמי מבואר דכל האיסור כשהרוח מסייעתו. **ונראה להוסיף** דלהבנת הרמ"א בירושלמי הכוונה היא שהרוח מפזרת, אולם אם הוא מפוזר קודם לכן, וכל השימוש ברוח הוא להוליך את הטיפות לכל החדר אין בזה משום זורה ודו"ק. וכן מסיק המנח"י (ח"ו סי' כ"ו) דאין לאסור ספריי מטעם זורה.

וכן האגלי טל (זורה אות א סק"ד) כת' דע"כ הבבלי פליג משו"ה דהיינו דווקא באוכל ופסולת, והוכיח שם דשיטת הירושלמי דזורה היא אפילו לא באוכל ופסולת, ולכך השמיטו זאת כל הפוסקים. וכת' (זורה סעיף ו) דהאו"ז והפוסקים הביאו זאת לחומרא בעלמא.

ויעויין בביאוה"ל (ד"ה מפזר) שהביא דברי האלפי מנשה שרוצה **לפרש דברי הירושלמי משום הוצאה**, וכעי"ז כת' הערוה"ש (סעיף מב). ובמהריק"ש הגי' ג"כ משום זורק, וכת' דלאו דרק זריקה היא. **והביאוה"ל מסיים והוא נכון**. והנה בפי' דברי הירושלמי יש ב' ביאורים, דהקרבן העדה כת' דהאיסור מצד דהרוח מחלקת לחלקים קטנים וא"כ ע"כ כוונת הירושלמי משום זורה, אולם בפ"מ שם ביאר מצד שהרוח מסייעתו, ולכאורה אינו מצד שמפזרת דאכתי אין כאן מלאכה. וראיה לדבריהם מהמשך דברי הירושלמי 'וכל דבר שהוא מחוסר לרוח חייב משום זורה', [ויעויין בקרה"ע מה שדחק בזה] ופשטות דברי הירושלמי וכ"כ הפ"מ דכל דבר שנעשה ע"י הרוח ובלי הרוח לא היה נעשה ה"ז חייב משום זורה, ובזה ודאי בעינן שיהיה מלאכה אחרת, וא"כ ה"ה ברוק, ודו"ק.

ויעויין במ"ב (סי' תמו סק"ו) ובשעה"צ (סק"ז) התיר **לפזר חמץ לרוח**. ובשעה"צ כת' דהמג"א (שם סק"ב) חש לרמ"א בזריקת חמץ, אמנם במאור מבואר דמותר. ובכ"א התם הוי מתכיון לכך וחמיר טפי וכל הוי גידו"ק.

##### מלאכת דש

**גמ' שבת דף קמג: במתני' אין סוחטין עד סוף מתני', גמ' אין סוחטין – וסבר רבי יהודה סתם, דף קמד. אשכחן ר' יהודה – קמד: תנן התם. רש"י, ותוד"ה ה"נ כיון. רי"ף דף ס. נמצא עכשיו הכלל וכו' ורא"ש סי' ב.**

**ב' טעמים לאיסור המשקים שיצאו בדיעבד: רש"י כת'** (ד"ה ר"י אומר, וד"ה ואם למשקין) דהעומד למשקים המשקים היוצאים אסורים משום **גזירה שמא יסחוט** משא"כ בעומד לאוכלין דלא ניחא ליה במה שזבו, וכן פ' הר"ן (דף ס. מדה"ר). אולם הרמב"ן (ד"ה הא דאמר) פי' באופ"א ד**עומד למשקים היוצא מהם חשיב משקה והוי נולד** ואסור, ועומד לאוכלים **הוי אוכל וחשיב אוכלא דאיפרת** ומותר. וכן הביא הריטב"א (ד"ה אין סוחטין) ורבינו גרשום (חולין דף יד:). ויעויין במאירי (ביצה דף ב.).

והנה הרשב"א (קמד: ד"ה הכא נמי [הראשון]) הק' למסקנא טעמא דאסור משום שאחשביה, וא"כ מ"ט דרבנן דאסרי אפילו כשלא אחשביה, ותי' דכיון שיש קצת שסוחטין איכא למיגזר שמא יסחוט ג"כ, וברש"י (ד"ה מודה) כת' טעמא דזיתים אסור משום דניחא ליה במשקה, ובחולין הוסיף רש"י (דף יד: ד"ה מודה) דמשו"ה יבא לסחוט. ולכאורה לשיטת הרמב"ן דטעם האיסור משום דהוי נולד צ"ע מאי טעמייהו דרבנן דאסרי אף העומד לאוכלין, והרי אוכלא דאיפרת מותר. ובריטב"א (דף קמג, ד"ה ואם יצאו) תי' או משום גזירה אטו משקין, או דחיישינן דילמא מימליך בהו כיון דזמנין דסחטי להו, ותי' זה תי' גם המאירי (ד"ה המשנה השניה). ואולי משו"ה לא ניחא ליה לרש"י בפי', דהוא חידוש גדול לגזור אטו איסור נולד, משא"כ לרש"י דגזרינן אטו איסור דאורייתא.

כת' הרי"ף (דף ס.) דבתותים ורימונים הלכה כר"י דאמר דאם לאוכלים היוצא מהם מותר. והרא"ש (סימן ב) כת' דאסורים לעולם כר"י, ובקרבן נתנאל (אות ו) גרס כהרי"ף.

למסקנת הסוגיא בתותים ורימונים מח' ובשאר פירות מותר. **ונח' הראשונים האם מותר אף לסוחטם למשקה, או דאפילו שאר משקין אין היתר אלא כשסוחטן למתק הפרי**. דכת' רש"י (קמד: ד"ה כרב חסדא) דבשאר פירות נמי ההיתר הוא רק **כשסוחטם למתק**, אולם למשקים כיון שמחשיבם אסור, וכ"כ תוס' (ד"ה ה"נ). אולם הרמב"ן (ד"ה תרדין) פליג **וס"ל דאף לצורך משקה מותר**, כיון דאין שום אדם שסוחטן למשקין אע"פ שזה החשיבם בטלה דעתו ולהכי מותר, ודווקא בתותים כיון שיש מיעוט שסוחטין והוא נהג כמנהגם אסור, ודייק כן בדברי הרי"ף, וכן מבואר בדברי הרמב"ם (פכ"א משבת הי"ב) וברא"ש שמותר אף לצורך מימיהם. וכ"כ הרשב"א (ד"ה הכא נמי [השני]) וביאר הדיוק מהרי"ף מדסתם כברייתא דסוחטין בפגיעין. וכ"כ הריטב"א (ד"ה אלא הכא) ויעויי"ש בטעם הדבר. וכ"כ הר"ן (ד"ה הכא נמי).

**רש"י** מתני' ד"ה הוה **מפרק תולדה דדש**, וכ"מ ברמב"ם פ"ח ה"י, אולם רש"י בחולין יד: ד"ה סחיטה כת' **דהוי אב**. וכת' האג"ט (פתיחה סקט"ו בהג"ה) דכוונתו דהוי דאורייתא אבל ודאי הוי תולדה.

בגמ' בי מנשיא בטלה דעתם, ויעויין תוס' לעיל (דף צב: ד"ה ואת"ל) דמבואר דבי מנשיא בטלה דעתם אע"ג **דלכל העולם אם היה להם רמונים הרבה היו סוחטין**, אולם ערביא דחד מקום הוא אמרינן דאם לכל העולם היה להם כך גם היו עושים, וכן משמע ברשב"א (ד"ה מי דמי).

**סעיף א**

**טור ב"י שו"ע ונו"כ**

מבואר בטור ד**פסק כרש"י** הנ"ל דטעם איסור המשקין בדיעבד משום שמא יסחוט, ופסק כשאר ה**ראשונים דמותר אף לסחוט לכתחילה** שאר פירות.

**הב"י** הביא דברי הגהות סמ"ק שס"ל כרש"י שמותר רק למתק, ויעויין בב"ח מה שכת' בזה.

**הק' הרשב"א והאחרונים, לשיטת הראשונים הנ"ל דס"ל דאף למשקה מותר, מהגמ' דהרי אחשביה למשקה וכיצד מותר. ונאמרו בזה ד' דרכים.**

א. **הרשב"א** תי' (ד"ה הא דאמר) דרב פפא לא פליג על טעמא דאחשבינהו, דתותים סתמא לאו למשקה ומ"מ כשסחטן אחשבינהו והוי משקה כיון דאיכא קצת בנ"א דסוחטים כבי מנשיא, משא"כ פגעין דאין דרכן לסחוט בטלה דעתו והוי אוכל, וכן מבואר בדברי **הרמב"ן והריטב"א**. וכוונת דבריו לכאורה דאם רק אותו אדם סוחט אין בזה איסור, אולם כיון שיש עוד מעט בנ"א כאלו אף שמצד הדין אמרינן כה"ג בטלה דעתו, מ"מ כיון דאחשבינהו הוי משקה ואסור. ויעויין בב"ח (ד"ה כת' ב"י וא"ת) דכת' דאף שבפגעין לא אמרינן הכי דהרי איכא רק לטעם אחשבינהו בלא שיש עוד בנ"א שעושים כך ומשו"ה מותר בשבת, מ"מ ס"ל לרב חסדא שאסור לגבי מקוה פסול מהתורה. ו**המג"א** (סק"א) כת' תי' הראשונים הנ"ל מדעת עצמו. [וביאור דברי לקמיה].ויעוין באג"ט (דש כט) דמבאר יסוד זה ע"פ דברי תוס' (עירובין כח. ד"ה ובבל) דבי מנשיא היה להם הרבה רימונים ואם היה כן לכל העולם ג"כ היו סוחטין ומ"מ בטלה דעתם דמיעוט הם, ועפ"ז ביאר דהטעם שכל העולם לא סוחטים משום שאין להם הרבה, ועדיף להם לאכול, וא"כ הכא שכבר נסחט וא"א לאכול ודאי נוח להם במשקים וחשיבו כבי מנשיא ודו"ק. ויעויי"ש שהאריך בסוגיא זו.

ב. תי' **הב"י** דלמסקנא קיי"ל כרב פפא, וא"כ אין הטעם משו"ה כלל אלא מטעם שבי מנשיא היינו שיש הרבה בנ"א כמותו וא"כ הוי דרך ולהכי לא בטלה דעתם וא"כ אפילו בלא אחשבינהו אסור. ותמהו הדרישה (סק"א) הט"ז (סק"א) דהב"י חידש מדיליה תי' חדש שלא נזכר בגמ', ויעויין בדרישה מש"כ בזה. ויעויין לקמיה בדברי המג"א דדחה דברי הב"י. ויעויין ב**אג"ט** (דש כט) שכת' דתי' הב"י תמוה.

ג. **הט"ז** (סק"א) כת' לבאר דאף ההיתר לסחוט הוא רק משום שאפשר שסוחט למתק, ואמרינן סתמא דבשאר פירות למתק בא, משא"כ בתותים ששווים הם אין היתר לסחוט. ואפשר דלדבריו בזמנינו שאין סוחטין למתק, לעולם יהיה אסור וצ"ע.וכת' האג"ט (שם) דלא משמע בדברי האחרונים כדברי הט"ז.

ד. **הגר"א** (סק"ב) ביאר דבברייתא נח' תנאים, ת"ק ס"ל דתותים מותר דכך דרך רוב העולם, ותנא השני ס"ל דרק משום שכך עושים בי מנשיא, ונפק"מ בשאר פירות שאין סוחטין רוב העולם רק כעין בי מנשיא, ולמעשה פסקינן כת"ק, וא"כ תותים מותר משום שכך רוב העולם ושאר פירות אפילו אם דרך כבי מנשיא אסור.

**ונפק"מ** בין השיטות הנ"ל, היכא שסחט בשוגג וכדו' דלא אחשבינהו למשקין, דלרשב"א דווקא היכא שאחשבינהו אסור, משא"כ היכא שלא נתכוין לכך מותר, אולם לב"י אסור אף בלא אחשבינהו. ולגר"א ג"כ לא בעינן שיחשבינהו. ולט"ז הכל אסור רק כשאפשר שבא למתק. **ונראה דאף הרשב"א והמג"א מודו דהיכא דיש הרבה בנ"א לא בעינן לטעמא שאחשבינהו ואסור**.

ויעויין בשש"כ (פ"ה אות יב והערה מט) שהתיר לאכול אשכולית אף דהוי פס"ר שיסחט, דהוי כלאח"י וא"כ הוי תרי דרבנן וכה"ג מותר, ובהלכות שבת בשבת (שם אות כו והערה 45 - 46) מתיר מצד אחר דהוי משקה הבא לתוך אוכל, [ומה שהתיר בפס"ר משום דלא אחשבינהו, ליכא למימר הכי וכהנ"ל] ומקורו מכלכלת שבת (דש) ומהגריש"א, וכן מבואר בארח"ש (פ"ד הערה מג) אולם כת' דחותך ויוצא מיץ אם צריך לדחוק את הסכין יש לחשוש לסחיטה. אולם החוט שני (פרק כד סק"ג דינים העולים ג) אוסר בזה, מטעם שפס"ר ואינו הולך לאיבוד ודעת בנ"א לאכול גם את המין היוצא. ובדין המשקים שיוצאים לאיבוד מבואר בסעיף יח דפס"ר כה"ג מותר. אולם בזו"ע ליכא למימר הכי.

**הכרעת הביאוה"ל במח' הראשונים הנ"ל:** ויעויין **בביאוה"ל** (ד"ה מותר) דהביא מח' רש"י ושאר הראשונים, ומסקנתו **דרוב הראשונים מתירים** לסחוט אפילו לצורך משקין, **ואין לחוש לדעת המחמירים**, אם לא במקום שנהגו להחמיר [ודלא כהט"ז].

**דין הפירות שיש מקומות שסוחטין ויש שלא**

**הרמ"א כת'** דאם במקום אחד סוחטים דינו כתותים, ודייק המג"א (סק"א) דרק באותו מקום אסור, והק' דהרי מקורו בב"י, והב"י להדיא אסר בכל מקום.

**ביאור דברי המג"א הנ"ל ומח' עם הב"י והרמ"א:** כת' המג"א דדברי הב"י תמוהים, דהב"י ס"ל דלמסקנא קיי"ל כרב פפא ולאו מטעם דאחשבינהו, אלא שיש הרבה בנ"א וכדין ערביא, והנה תוס' (קמד: ד"ה מי) הק' על דברי הגמ' דדמי לערביא, והרי כ"ז לר"א, אולם לרבנן דווקא בערביא אסור, ותי' תוס' דפריך טפי בגמ', ובאמת היה יכול להק' כך, וא"כ הק' המג"א דלדברי הב"י דדמי לערביא להלכה אינו נכון דהשו"ע עצמו (יור"ד סי' רצו סעיף יד) פסק כרבנן דאסור רק בערביא. ולכך נייד המג"א מפי' הב"י דחשיב מקום, אלא הדרינן לדין דהוי חד גברא, ועוד הק' המג"א דברמב"ם מבואר דטעם האיסור דמקצת עושין כך ולא דחשיב מקום, והרי"ף ג"כ הביא דטעם הדבר משום בי מנשיא, והעתיק ג"כ דברי ר"ח שכת' אחשבינהו, וע"כ לאו מטעם מקום אתינה עלה דא"כ לא בעינן לדברי ר"ח. וא"כ הק' מ"ט מותר והרי בטלה דעתו, ואף שהכא אמרינן דאם היה לכל העולם היו סוחטים, מ"מ מבואר דאף כה"ג בחד גברא בטלה דעתו. וחידש המג"א דקיי"ל כר"ח מטעם אחשבינהו, ואמנם טעם זה לחוד לא מהני, ולכך כת' הברייתא דטעם ההיתר משום בי מנשיא, והיינו שכיון שהוא החשיב זאת וקצת עושים כן אסור, [והיינו כדברי הראשונים הנ"ל, וחידושי הרשב"א שבת יצאו לאור בשנת ת"פ ולא היו לפני הב"י הב"ח והמג"א (נפטר תמג), וחידושי הרמב"ן יצאו בשנת תקצז], וא"כ מסיק המג"א דלא כהב"י ודלא כהרמ"א, אלא בעינן קצת בנ"א ואחשבינהו, ועוד דאם היה לכל העולם ג"כ היו סוחטים, ולכך התיר המג"א כל הפירות, חוץ מאגסים שאפשר דאם היה לכל העולם גם היו סוחטים.

**מסקנת הדינים בזה:** לב"י טעם האיסור משום ש**מקום אחד** אסור לכל העולם, והיינו כה"ג ששאר בנ"א אם היה להם היו סוחטין, לרמ"א אף כה"ג רק לאותו מקום אסור, למג"א טעם האיסור משום שאחשבינהו ויש קצת בנ"א שעושים כן.

**מח' המג"א והביאוה"ל בדין מקום שסוחטים ושאר מקומות אף אם היה להם לא היו סוחטים:** ומוכח מדברי המג"א דאם יש מקום לא בעינן שאחשבינהו, אולם אסור רק לאותו מקום, וכ"ז דווקא כה"ג שגם שאר העולם היו עושים כן אם היה להם, ואל"ה מותר אף להם. והביאוה"ל (ד"ה ובמקום) פליג וס"ל דכה"ג לא גרע דהרי אחשבינהו. וכוונת הביאוה"ל דאמנם בעינן לב' הטעמים, אולם כה"ג שיש אחשבינהו לא בעינן שאף בשאר מקומות, שהרי אחשבינהו אוסר בעצם, ורק אמרינן דבטלה דעתו, ואם לא בטלה דעתו שהרי הם מקום, א"כ אחשבינהו אוסר, וכל הטעם שבעינן שגם לשאר המקומות הוא במח' ר"א ורבנן דלא טעם אחשבינהו, או לר"א בשביל לאסור לכל העולם, עוד דייק הביאוה"ל דהרשב"א והריטב"א פליגי בעצם הדין יעויי"ש. אולם החזו"א (סי' נה סק"ט) תמה על הביאוה"ל. ונראה דלפי הנ"ל כוונת הביאוה"ל דבמקום אחד לא בעינן לטעמא דאחשבינהו, ובקצת בנ"א בעינן להנ"ל, וא"כ הבין הביאוה"ל דאם יש מקום, מצרפינן טעמא דאחשבינהו, ואף שמקום כהנ"ל לא חשיב, כ"ז משום שהם משונים משאר העולם, אולם הכא שאחשבינהו סגי בעצם לחודיה, מהני לכל הפחות שלהם יהיה אסור דא"א לבטל דעת מקום שלם. וכן הערוך השולחן (סעיף יב) כת' כדברי הביאוה"ל.

**עוד ב' חידושים כת' המג"א**

**א,** פירות שסוחטים במקום אחד בלבד אולם **מוליכים את המיץ שלהם לשאר מקומות אסור**.

**ב,** דהיכא שנהגו להחמיר כרש"י שמותר רק למתק כך צריך לנהוג, אולם אם סוחט בשביל לטבל את המאכל שרי וכמבואר בב"י בשם שבה"ל והרא"ש. ובשבלי הלקט מבואר טעם ההיתר דדמי למיתוק דכו"ע ידעי דלמתק אוכלא עביד ולא לצורך משקה. וכת' הפרמ"ג דכה"ג מותר רק בתותים ושאר פירות, אולם בזו"ע אסור [ורק לתוך מאכל שרי] מדרבנן שהרואה יאמר למשקה, ושאר פירות ידוע דלטבל. ובמ"ב (סק"ח) העתיק שאסור בזו"ע, ובשעה"צ (סקי"א) כת' פרמ"ג ופשוט. וכ"כ הגר"ז (סעיף ו) והתהלה לדוד (סק"ג) דלצורך אוכל מדינא חשיב אוכל, ורק מדרבנן אסור משום הרואה.

ומקור כל הנ"ל מדברי רש"י (קמד: ד"ה לתוך, וד"ה אבל) דכת' לבאר מדוע לקדירה מותר ולקערה אסור וז"ל 'לתוך הקדרה - של תבשיל לתקנו, דמוכחא מילתא דלאו למשקה בעי ליה, אלא לאוכל, ואין זה דרך פריקתו, והוי כמפריד אוכל מאוכל. אבל לא לתוך הקערה - דזמנין דלמשקה קאי, ואף על גב דבקערה לא שתי איניש - לא מוכחא מילתא, ואיכא איסור. ומדוייק בדבריו ג' דינים, א, דטעם ההיתר לקדירה לאו דווקא שבא לתוך אוכל, אלא משום שמוכח דחשיב אוכל, ב, דבקערה אף שבד"כ לא שותים אין זו ראיה ואסור, ג, כת' רש"י 'ואיכא איסור' ולכאורה כוונתו דהוא רק איסור דרבנן דאל"ה מה הוצרך לזה. ויעויין בשו"ת הרדב"ז (סי' תרפו) דדייק כעי"ז ברש"י, והוסיף דכ"ז שאין דעתו להדיא לאוכל אלא בסתמא חייב. אולם האג"ט (דש יח) הביא די"א דאסור מדרבנן וי"א דחייב, וכת' (הערה יח) דכך משמע ברי"ד דכת' דטעם האיסור בקערה משום שאין שם אוכלין, ואע"פ שדעתו לתת לתוך אוכל, מ"מ כיון שעומד בעינו אסור, ומשמע דזהו טעם האיסור, וא"כ כה"ג ודאי אסור, ומדייק האג"ט דלדבריו איכא חיוב. [ובעצם שיטת רש"י יעויין בביאוה"ל לקמיה (סעיף ד ד"ה לתוך) שהביא דברי המאירי ומט"י דכוונתו לאסור בקדירה אף שיש בה אוכל, ומשום שלא ניכר, אולם מוכיח שם משאר הראשונים לא כך].

**כ"ז לגבי שאר פירות ולא בתותים ורימונים:** דלקמן (משב"ז סק"ה) כת' דכשסוחט לקערה ריקה ע"ד לתת אח"כ לתוך אוכלין אסור משו"ה שלא ניכר, ואסר אף בתותים ורימונים, וכן הביא המ"ב (סקי"ח) בשם הדרישה דיש בזה חיוב חטאת, ובשעה"צ (סקכ"ג) הביא דאח"כ מצא דברי הרדב"ז הנ"ל דרק איסור דרבנן יש בזה, וכ"כ הפרמ"ג וכת' דגם בתותים אסור. ויעויין במקור דברי המג"א דהביא שבה"ל והרא"ש, דתרווייהו כת' כן על פגעין, וכוונתם לשיטת רש"י שאף שאר פירות אסור, משום שאחשבינהו, הכא מותר דלצורך אוכל הוא. ויעויין במשנ"ב (סימן תק"ה סק"ג) לגבי **חליבה אסור אף שאח"כ יתן** לתוך אוכל.

**דין פירות שסוחטין רק לרפואה: מבואר בב"י** דאם הא שנוהגים לסחוט הוא בשביל **רפואה לא חשיב משקה** משו"ה, והגר"א ס"ל דמשו"ה הא שהיו סוחטין תפוחין לא חשיב משקה, ועיין בביאור הלכה (ד"ה דינו) דתמה על הגר"א מנין שכ"כ הרבה היו סוחטין ורק לרפואה.

**דין פירות בזמנינו שדרך לסוחטם**. ישנם פירות בזמנינו שדרך הרבה מאד בנ"א לסוחטם, והביא בספר הלכות שבת בשבת (ח"א פיא הע' 23) דדינם כדין זיתים וענבים לענין זה דהמשקין אסורים אף בעומדין לאכילה, [והאם לסוחטם הוי דאורייתא או דרבנן יעויי"ש ולקמיה]. אולם הארחות שבת (פ"ד הערה מג) מיקל בזה.

[דין לימונים שהביא הב"י יעויין לקמיה בסעיף ו].

**דין סחיטה בפה**

בב"י הביא בזה מח' בראשונים, ו**נראה דדעתו להקל**, והרמ"א הביא מח' זו. וכת' הט"ז (סק"ב ולעיל שיט סקי"ג) והגר"א (שיט סקכ"ב) **דדין זה דמי לדברי הרא"ש שפסק השו"ע לעיל (שיט סעיף טז) דמותר לשתות ע"י מפה בשבת** ולא חשיב בורר כה"ג שעוצר ע"י פיו ולא קודם לאכילה, ולפי"ז תמה הט"ז מדוע התם לא פליג הרמ"א ומשמע שמסכים להיתר והכא הביא מח' בזה, והתוספת שבת (סק"ו) כת' לחלק בין בורר לדש, דבורר דרך קודם האכילה ולכך מותר כה"ג, אולם דש חשיב דרך, וגם הא"ר (סק"ג) כת' דאפשר לחלק בין בורר לדש, אולם הפרמ"ג (משב"ז סק"ב) כת' דלא כדבריו דהרי טעם ההיתר דלא חשיב מלאכה כלל, אולם בפרמ"ג שם תמה מדוע מותר והרי פמ"א אסור אף לאלתר, ו**לדבריו כאן אינה מלאכה כלל**, וביותר מוכח כן דהרי התם ע"י כלי וכה"ג אסור אף לאלתר.

ונראה לומר דכוונת הרמ"א דדמי לדלעיל ומשו"ה מותר הכא, אולם מ"מ יש אוסרים מטעם אחר, דכת' המ"ב (סקי"ב) דס"ל ד**לא גריע דבר זה מיונק** מן הבהמה דגם שם הוא שינוי ואעפ"כ אסרו חכמים. **מבואר ב' חידושים בדבריו**, א, דמדין דש בעצם מותר, ורק משום דדמי ליונק אסור, ב, דלכאורה לא יהיה הנידון חמור מהראיה, וא"כ הוא רק איסור דרבנן, ואף דבהגה"מ [שהוא מקור האיסור] מצדד לחטאת, מ"מ להלכה לא פסקינן הכי [חוץ מהטעם שבשלקות פסקינן דלא כר"ח וא"כ לעולם הוא דרבנן]. **ולפי"ז השו"ע שהשמיט דין זה סמך על דבריו לעיל שמותר וכדמצדד בב"י.**

**כת' המג"א** (סק"ב) דהמתירים ס"ל דחמיר מיניקת בהמה, שהתם דרכו בכך כדאיתא סי' שכ"ח סל"ג. ודבריו צ"ב מב' אנפי, א, דהרי התם לרפואה, ולרפואה כת' הב"י דלא מחשיב משקה וכן פסק הרמ"א, ב, אם דרכו בכך מדוע אסור רק מדרבנן, ויעויין בפרמ"ג דכת' דחשיב רק קצת דרך, ולפי"ז מיושבת קו' זו, והוסיף דכל איסורו משום דהוי כלאח"י ולהכי לחולה התירו, ורק לבריא אסרו מדרבנן. ועל הקו' הראשונה אולי אפשר דלענין לאחשוביה משקה, רפואה לאו משקה חשיב, אולם לענין לאחשוביה דרך קצת שפיר.

כת' הב"ח בשם רש"ל **להחמיר אף בכבשים ושלקות דקרוב לחטאת**, וכוונתו דשלקות חמיר טפי מענבים, משום שכבר היה משקה, והיינו שענבים אף דלעולם חמירי מ"מ לאחשוביה משקה השתא בפיו א"א, אולם דבר שכבר היה משקה ורק כשנמצא בתוך האוכל חשיב אוכל, א"כ ברגע שיוצא מהאוכל חוזר דינו, וא"כ אפשר דגם בפיו חשיב משקה, ויעויין במג"א (סק"ד) שמדייק מהרמ"א לא כך.

**הדין למעשה בזה**: כת' הא"ר (סק"ג) ד**ירא שמים יחמיר בענבים ובשאר פירות ושלקות אין להחמיר**, והביאו **המ"ב** (סקי"ב). והוסיף המ"ב דאם נותן את **הענבים בתוך פיו** ומוצץ המשקה ומשליך החרצנים לחוץ לכו"ע דרך מאכל ומותר, ומדייק כך מהפרמ"ג (משב"ז סק"ב). **ונראה** כוונת המ"ב דלפי הנ"ל ד**טעם האיסור רק משום דדמי ליניקה, הכא לא דמי** כלל ולהכי מותר.

**סעיפים ב ג**

**גמ' שבת דף קמה: זיתים וענבים שריסקן - קמ"ל, רש"י דף יח. ד"ה שטוענים.**

**מבואר** ברש"י לעיל ובראשונים בסוגיין דטעם ההיתר **דכיון דאין בזה איסור דאורייתא דמפרק משו"ה לא גזרו על המשקין היוצאים**, ולכאורה טעמא משום דהוי גזירה לגזירה, **וצ"ע מ"ש מתותים ורימונים,** וצ"ל דבתותים דדמיא לזיתים אסרו, והכא לא דמי. ויעויין בראש יוסף (כדלקמיה) ותי' כעי"ז דתותים ורימונים הוי גזירה קרובה.

**מח' הפוסקים אימתי מותרים המשקים, האם כל שנתרסק הזיתים מער"ש מותר, או דבעינן דווקא שנידוכו ג"כ מער"ש, והאם מותר בכה"ג לסחוט לכתחילה:**

כת' הטור בשם בעל התרומות דענבים שבועטים במקלות אין זה נתרסקו ואסור היין היוצא מהם, והשו"ע השמיט דין זה, ולעיל כת' (רנב סעיף ה) דכשנתרסק מותר, ויעויין במ"ב (שם סקמ"ג) וביאוה"ל (ד"ה מותר) דה**שו"ע פליג על בעל התרומות**, וס"ל דבעיטה הוי ריסוק ומותר, ויעויי"ש בב"י (סימן רנב ד"ה ודעת רבינו) דביאור דברי הטור **דס"ל דמותר אף בידים אם נידוך, ואם לא אסור אף המשקין היוצאים, וכן הכריע הביאור הלכה (שכא סעיף יט ד"ה ואם) דמותר לשיטת הטור אף לגמור בידים, ומקור הדין בא"ר (רנב סק"ה).** והוסיף הא"ר דכן ע"י טעינת קורה צריך שיהיו מרוסקים קודם הטעינה דאז תחשב הטעינה כדיכה. **וכן מסיק הביאוה"ל** (שכ סעיף ב ד"ה שנתרסקו). ושיטת השו"ע לפי"ז דלקמיה (שכא סעיף יט) כת' דבעינן דיכה דווקא, ואילו לעיל (סימן רנב סעיף ה) כת' דדי בריסוק, סותר עצמו, וכת' הביאוה"ל (רנ"ב ד"ה מותר) דכוונת השו"ע דלסחוט לכתחילה מותר רק בנידוך, ומשקים היוצאים די בסחיטה להתירם, ואילו לא"ר והמ"ב בנידוך מותר אף לכתחילה, וא"כ אין כל חידוש בדין זה דמשקים היוצאים. **וצ"ע מדוע א"כ הביא המ"ב דברי רש"י** דטעם ההיתר דאין בזה איסור דאורייתא, ולא כת' דמותר אף לכתחילה. ויעויין בזה בט"ז (רנב סק"ו) ובב"ח שם, והא"ר (סקט"ז) כת' דבאמת מותר אף בידים, ומה שכת' הטור שמשקין היוצאים מותרים היינו לאשמועינן דכל שלא נתרסקו אף היוצאים אסורים. וכך נראה שיטת המ"ב, ומה שכת' שם (סקמ"ג) דאסור לכתחילה, היינו בשיטת השו"ע, אולם בביאוה"ל מתיר אף לכתחילה. וביאור השיטות נמצא בראש יוסף (שבת יט. ד"ה והנה כפי) דלרמב"ם והרי"ף כל היכא דליכא חיוב חטאת המשקים מותרים, ולטור אף כה"ג אסורים המשקים יעויי"ש. ויעויי"ע בחמד משה (רנב סק"ט), והנה"ש (סק"ג) כת' כדברי הא"ר והביאוה"ל שמותר אף לכתחילה ואשמועינן דאם לא אפילו המשקין אסורין.

**דין נוסף** הביא הטור דאף כה"ג שיש בסחיטה איסור דאורייתא, מ"מ **אם היין יוצא לתוך יין שיצא בער"ש, מותר** לשתותו שהרי בטל ביין המותר. והביא הב"י דכת' הסמ"ג (לאוין סה) דכיון שהיה שם יין כל שיוצא מעט מעט מתערב ומתבטל, **כיון שמעולם לא היה שם יין עליו**, ואל"ה היה אסור שהרי דבר שיש לו מתירים אפילו באלף לא בטיל. והפרמ"ג (משב"ז סק"ג) הוכיח דבעינן בזה ביטול בשישים, וכן הביא המ"ב (סקי"ד) דכל מעט שיוצא יש כנגדו שישים. והוסיף המ"ב דאם קודם שמתערב יש זמן שהיין ניכר אסור. ולפי"ז **כל איסור דמעשה שבת אם כשחל חלות איסורו היה מעורב עם דבר המותר, אין בו איסור**, ויעויין במנח"ש (ח"א סי' ה אות ה ד"ה גם לענ"ד דה"ה) שכת' דלפי הנ"ל אם נתן ענבים בתוך יין בשבת וסחטן בידיו בתוך היין, היין מותר משו"ה.

**ובעצם הדין** כת' כך הרמ"א (יור"ד סי' ק"ב סעיף ד) דכל איסור שלא היה ניכר קודם שנתערב מותר, והעיר הרעק"א (ד"ה כל איסור) דלדברי תוס' (ב"ק סט ד"ה כל) והר"ן (נדרים נח. ד"ה אבל לאכילה) אפילו כה"ג אסור. אולם השער המלך (פ"ה מיו"ט ה"כ) חילק בזה בין איסור דאורייתא שאסור, לאיסור דרבנן שמותר, אולם באחרונים לא משמע כך.

ולפי"ז התיר הב"ח דלפי"ז אפילו נתנו ענבים שלמים בשבת ביין ונתבקעו ויצא יין מותר, והט"ז (סק"ג) תמה דא"כ מותר לכתחילה לתת בשבת, וודאי אסור מדרבנן דהוי סוחט כלאח"י [והא"ר (סק"ה) כת' דלא הוי אפילו כלאח"י אלא מעצמו], וא"כ גם המשקין אסורים, ובפרמ"ג ביאר דכיון שאסור לכתחילה נאסרו הענבים כדין מבשל בדיעבד, וכיון שהענבים ניכרים היוצא מהם נאסר ולא בטל אפילו באלף. וצ"ע בדבריהם שהרי הענבים עצמם אין טעם לאוסרם, אלא רק לאחר שיצא היין, וכשיצא כבר בטל, וצ"ע.

**והמג"א** (סק"ה) והמ"ב (סקי"ד) הביאו דברי הב"ח, **והמ"ב מתיר אפילו לכתחילה** וכדדייק הט"ז בדברי הב"ח דלענין זה דמי לנתינת שלג וכלקמיה (סעיף ט). ויעויי"ש במ"ב (סקל"ד) שהביא ב' טעמים בהיתר לתת שלג, או משום שלא חשיב מעשה, או שבטל במים, ולפי"ז צ"ל דהכא גם לא חשיב מעשה שהוא נותן בתוך היין ומתבקע מאיליו.

**סעיפים ד ה**

**גמ' שבת קמד: אמר רב יהודה אמר שמואל סוחט אדם – קמה. לצחצחו קמיפלגי. תוד"ה חולב**

**דין סחיטת זו"ע לתוך אוכל:** כת' הרי"ף (דף ס. ס:) די"א דההיתר לסחוט לתוך קדירה עם אוכל איירי ביו"ט, דאל"ה הרי המשקין היוצאים מזו"ע אסורים אף בדיעבד, וי"א דאיירי בשבת ומה שאיתא דמשקין אסורין בדיעבד היינו כשסחטם לתוך הקערה. ויעויין בקרבן נתנאל (אות מ) שהק' דאי אסור בשבת משום סחיטה מהו ההיתר ביו"ט ונדחק שם לת', ואולי אפשר לתרץ דביו"ט מותר כעין דברי הרמב"ן לקמיה דלאו דרך דישה הוא אלא אכילה. אולם הרי"ף בסו"ד נוטה כשיטה השניה דאף בשבת מותר, וכן מבואר ברא"ש (סימן ג).

**דין חולב לתוך אוכל:** מבואר בדברי הרי"ף דמותר דווקא ביו"ט, וטעמא מבואר בתוס' (ד"ה חולב) דס"ל לר"ת דביו"ט בהמה חזי לאכילה וחשיבא אוכל, משא"כ בשבת דלא חזיא לשחיטה הבהמה היא כפסולת וכשחולב נוטל אוכל מן פסולת. וזו"ע שריא משום שאפשר לאוכלם כך.

אולם הרמב"ן (ד"ה הא דאמרינן) דייק דבסוגיא משמע דאיירי בשבת, ותי' קו' התוס' דאפשר דכיון דשרי לגויים ולחולה חשיב אוכל, וכדין בשר חי דודאי תורת אוכל עליו בשבת, דאין איסור שבת עושה את הבהמה אוכל או פסולת [ויעויי"ש ובשא"ר מה שכת' מדוע לא אסור מטעם מוקצה]. וכ"כ הרשב"א (ד"ה הא דדייק) והריטב"א (ד"ה אמר רב חסדא). ובריטב"א מבואר דהם ב' טעמים א' דאיסור שבת לא מחשיב פסולת, ב' שראוי לגוי וחולה, אולם ברמב"ן משמע דטעם אחד הוא, וכן משמע קצת ברשב"א. אולם הרשב"א (קמה. ד"ה ולחלוב) דאף שנראה להתיר אף בשבת לתוך אוכל, מ"מ הגאונים אסרו ולהם שומעים הלכה למעשה.

**למעשה הטור והשו"ע השמיטו** את דברי הראשונים שהתירו לחלוב אף בשבת לתוך אוכל, וכת' כך רק לענין יו"ט (סימן תקה).

**שיטת ר"ת דמה שאסור באכילה חשיב פסולת ולשונות הראשונים אם חייב משום בורר או דש:** כת' תוס' (שם) דכיון שאסור באכילה בשבת חשיב פסולת וא"כ מוציא אמ"פ. ובהרבה ראשונים מבואר דא"כ חיובו משום בורר, יעויין ברשב"א (ד"ה הא דדייק) רמב"ן (סוד"ה ועוד) ריטב"א (שם) ר"ן (ד"ה ויש מן) טור [בוסר] סמ"ק (סי' רפב) ריב"ש (סי' קכא). אולם בתוס' הלשון 'כמו דש חשיבא' אולם המהרש"א נוטה שכוונת תוס' משום בורר, וביותר מבואר כך להדיא באו"ז (ח"ב סי' נח) וז"ל 'והוי כמו דש שמפרק את האוכל מתוך הקש'. ויעויין באבן העוזר (על הש"ס כאן) דכת' דכו"ע מדין דש אתינן עלה, [ויעויי"ע בהגהות הבית מאיר שכת' דאם הוי משום בורר ודאי מותר, וכן מבואר בר"ן, ומה שכת' בדברי תוס'] וכ"כ חידושי רבי עזריאל (מג"א סק"ז) [מובא במפרשים מכת"י על השו"ע מהדורת פרידמן]. אולם בט"ז (סק"ד) התיר לאלתר, ומבואר דמטעם בורר אתינן עלה, וכ"כ העול"ש, אולם המג"א (סק"ז) פליג, ויעויין במ"ב (סק"כ) וביאור הלכה (ד"ה לאכול).

**ויעויין** בביאור הגר"א (סי' תק"ה סק"א) דמוכיח מתוס' דהוא **מטעם דש**, וכ"כ הגרעק"א (על המג"א שם סק"א) ויעויי"ש במ"ב (הקדמה לסי' תק"ה ושעה"צ סק"א).

**נפק"מ** **בכ"ז:** דלענין יו"ט דש אסור, אולם במלאכת בורר יש היתרים יעויי"ש סי' תקי סעיף ב.

**צ"ע לפי הראשונים הנ"ל דהוא מדין בורר**, א"כ מה מועיל שראוי לגויים וגרע מב' מינים [והעיר זאת האבה"ע], וע"כ צ"ל דחשיב מין אחד, וא"כ אי לאו דחשיב פסולת מותר, ולדברי הט"ז צ"ע.

**דין סחיטת לכלי לצורך נתינה אח"כ לתוך אוכל:** כת' המ"ב (סקי"ח) שההיתר לסחוט לתוך אוכל היינו דווקא לתוך אוכל ממש אולם אם רק אח"כ יתנו לתוך אוכל חייב, והוסיף בשעה"צ שמצא דהרדב"ז כת' דרק איסורא יש בזה, והביא דברי הפרמ"ג לאסור בתותים ורימונים, ולעיל (סק"ח) התיר בפגעין ואסר בזו"ע.

ומקור כל הנ"ל מדברי רש"י (קמד: ד"ה לתוך, וד"ה אבל). ויעויין בשו"ת הרדב"ז (סי' תרפו) מה שדייק מדברי רש"י, והוסיף דכ"ז שאין דעתו להדיא לאוכל אלא בסתמא חייב. אולם האג"ט (דש יח) הביא די"א דאסור מדרבנן וי"א דחייב, וכת' (הערה יח) דכך משמע ברי"ד דכת' דטעם האיסור בקערה משום שאין שם אוכלין, ואע"פ שדעתו לתת לתוך אוכל, מ"מ כיון שעומד בעינו אסור, ומשמע דזהו טעם האיסור, וא"כ כה"ג ודאי אסור, ומדייק האג"ט דלדבריו איכא חיוב.

ובעצם שיטת רש"י יעויין בביאוה"ל (ד"ה לתוך) שהביא דברי המאירי ומט"י דכוונתו לאסור בקדירה אף שיש בה אוכל, ומשום שלא ניכר, אולם מוכיח שם משאר הראשונים לא כך. ומה שכת' הביאוה"ל די"א שהבינו ברש"י אחרת, יעויין בב"י שכת' הכי.

**שיטת הרמב"ם דחולב לאוכל פטור:** המג"א (סי' ש"ה סקי"ב) ומ"ב (שם סקע"א) הביאו דברי הרמב"ם (פ"ח משבת ה"י) דחולב לתוך אוכל פטור אבל אסור מדרבנן. וצע"ג מנין הרמב"ם כת' דהוא פטור, דלראשונים הנ"ל מותר לכתחילה, ולתוס' והרי"ף הוי חיוב, ואם הוא בורר ודאי חייב שאינו ראוי לגמרי, ואף משום דש לכאורה חייב, ויעויין באגל"ט (דש סקי"ז אות נד נה) הק' כך ותי' דכיון דבשבת אפשר לשחטו ע"י שנים שעשאוה א"כ לא הוי פסולת אלא מדרבנן, ויעויי"ש שכת' מדוע בורר לא חשיב פסולת שהרי למעשה אצלו זה פסולת.

**בכל הראשונים הנ"ל [רמב"ן רשב"א ר"ן ריטב"א] נתבאר טעמא דהחלב לא חשיב מוצקה:** יעויי"ש היטב בדבריהם בטעם הדבר. והנה המג"א והמ"ב הנ"ל הוסיפו דהוי מוקצה, וצ"ע בזה דהרי הראשונים הנ"ל ס"ל דלא הוי מוקצה. ואולי **י"ל לדברי הרשב"א** דטעמא דלא הוי מוקצה שהרי בלא איסור יכול לבא, א"כ הכא בלא איסור א"א לחלוב ודו"ק.

**שיטת הרמב"ן ועוד ראשונים דאף דאסור ביו"ט דישה, מ"מ לתוך אוכל מותר:** מבואר ברמב"ן דכל שבא לתוך אוכל מותר, וטעמא לכאורה דאיסור דש אסור ביו"ט משום שהוא מלאכת קרקע, והכא שעושה לתוך אוכל ממש לאו מלאכת קרקע. ולשיטתו מותר אף בבהמה שאינה עומדת לאכילה, ועיי"ש במ"ב (סוף ההקדמה וסק"ג) דסמך על שיטה זו כשאין לו מה יאכל, ועיי"ש בשער הציון (סק"ג וסק"ה). ויעויין בחזו"א (סי' מד) שדן מטעם מוקצה. וצע"ג בכל הנ"ל דמבואר להדיא בראשונים שאין בזה איסור מוקצה מכמה טעמים יעויין בחידושי הרשב"א באריכות.

**דין בוסר: השו"ע הביא מח' אם בוסר אסור, ושיטת ר"י שמותר ושאני מחולב, ולא נתבאר להדיא מ"ט והרי דמי לחולב:** וכת' האחרונים דלפי הנ"ל דטעמא משום בורר א"כ מותר לאלתר, אולם המג"א אוסר דלא הוי דרך אכילה, וכת' הפרמ"ג (הקדמה לסי' שכ) דדמי לנפה וכברה ובסק"ה כת' דמי לנפה וקנון, ובהקדמה הק' מדוע אין כאן איסור דאורייתא, ויעויי"ש מה שביאר, ומבואר דפשיטא להו דאין זה דרך אכילה, וכעין דברי המ"ב שא"א באופן אחר,

**מסקנת הדברים לענין בוסר:** כת' המ"ב (סקכ"א) להחמיר, ובשעה"צ (סקכ"ה) מדייק לשון השו"ע כאיזה שיטה נוטה. ובמ"ב לקמיה (סי' ק"ה סקי"ב) סתם שאסור בוסר ושם כת' דבביאוה"ל כאן הכריע לאסור אפילו כשעושה לאלתר.

**לענין בוסר מדוע סחיטת לימון לא הוי בורר שהרי הלימון הוא פסולת שאינו נאכל כמות שהוא**, יעויין בחת"ס (שו"ת ח"א אור"ח סי' קפא) שהק' דלכאורה אף לימון אסור לסוחטו משו"ה, ובשו"ת רב פעלים (ח"ד סי' ג) חילק אם ראוי קצת או לא יעויי"ש.

**סעיף ו**

**השו"ע** התיר לסחוט לימונים, וטעם ההיתר כת' הב"י בשם הרא"ש (כלל כב סי' ב) דמותר משום שאין דרך לסחוט לימונים לצורך משקה אלא לצורך אוכל והוי בכלל שאר פירות, וכת' הביאוה"ל (ד"ה לסחוט) דכוונת הרא"ש והשו"ע היא להתיר אפילו לצורך משקה, כיון שאין דרך לסחוט למקה אלא לאוכל. והביא הב"י דבמצרים נהגו לסחוט לצורך משקה עם סוכה ומים ולא מיחו בידם, ולדברי הרא"ש אסור, וכת' ב' היתרים בזה, א, דאין איסור אלא **כשהמנהג לשתות** את מי הפרי בלא תערובות, ב, דכשדרך הפרי הזה לסחטו לתוך משקה אחר שרי. והביא דברי השבה"ל שהיא מח' אם מותר לסחוט לימונים, די"א שאסור דדרך הוא, וי"א שמותר דאין בזה דרך. וכוונת הב"י בתי' השני, דאף דלסחוט לתוך משקה אסור ודווקא לתוך אוכל, מ"מ מין שלא סוחטין אותו אלא בכה"ג אין שם משקה על היוצא, דלעולם סוחטין לדבר שכבר חשיב משקה, וא"כ לא החשיבו זאת למשקה.

**בב' הטעמים שכת' הב"י איזה מהם עיקר:** המג"א (סק"ח) כת' דאפילו אם סוחטין לצורך משקין מותר מטעם שאין דרך לשתותו לבדו [תי' א' דהב"י והשמיט תי' ב]. ובדברי הב"י גופא כת' לאסור למצוץ קני סוכר [בהו"א קודם שהביא השיטות שלתוך פיו מותר], וצ"ע דלפי הטעם הראשון הרי רוב דרך הסוכר הוא לערבו בדברים אחרים, וע"כ דהטעם השני הוא עיקר, ובטעם הראשון לחודיה לא סגי, וצ"ע.

**והמ"ב (סקכ"ב) הביא ב' הטעמים של הב"י**, והוסיף דלפי"ז בזמן הזה דדרך למלאות חביות למאות לשתות עם פאנש צ"ע אם מותר דהרי סוחטים לכלים בפ"ע [וחזינן שהטעם השני עיקר וצ"ע, ואולי כוונת הב"י והמ"ב דבעי לב' הטעמים יחד] ולכך יסחוט על סוכר. והוסיף בביאוה"ל דאף שהר"ח מחמיר לסחוט על אוכל, מ"מ הכא אין להחמיר משום תי' הראשון של הב"י. ויעויין בגר"ז (סעיף י) שהביא רק התי' דאין שותים לבדו. ובתוספת שבת (סקי"ב) הביא ב' הטעמים, והערוך השולחן (סעיף יז) התיר מחמת הא שסוחטין לצורך אוכל או לערבו עם משקה [תי' א' דהב"י וכדברי המג"א]. [ויעויין בח"א שכת' על סברות הב"י דמאן יאמר לן לחלק בסברות בלא ראיות בספק דאורייתא].

**דברי הפוסקים להתיר מחמת שעיקרו לטבל, ובדין זמנינו שהדרך הרבה למשקה:** הרדב"ז (שו"ת הרדב"ז ח"א סי' י) כת' להתיר לסחוט לימונים כדברי הרא"ש, ואף שלכאורה המציאות דדמי לתותים ורימונים מ"מ אפשר דעיקר הסחיטה היא לצורך טיבול האוכל ולא חשיב משקה. אולם הנשמ"א (כלל יד אות ד) כת' דבזמן הזה ידוע דסוחטין לצורך משקה פאנש ולימאנאדע, וא"כ אסור, וכ"כ המ"ב.

המציאות בזמנינו לכאורה דרוב הלימונים נסחטים לצורך טיבול אוכל, אולם יש שסוחטים זאת לצורך משקה. אמנם לכאורה רוב הלימונים נסחטים לא לתוך האוכל ממש אלא למשקה ואח"כ ניתנים לטבל, והנה הבאנו שכה"ג רק בפגעין מותר אולם בתותים אסור, וצ"ע האם משו"ה חשיב שרוב למשקה. ונראה דלדרישה דהוא חיוב חטאת מבואר דהוא משקה בעצם וא"כ אפשר דמשו"ה חשיב רוב משקה, אולם לרדב"ז דהוא רק משום מראית העין ליכא למימר הכי.

**האם מועיל לסחוט לימון לתוך סוכר:** כת' הרדב"ז שם דאם **סוחט הלימון על סוכר מותר** דהוא משקה הבא לאוכל ושרי, וכוונתו לכאורה כשכל המיץ של הלימון נספג בסוכר. והח"א התיר כך רק בדוחק יעויי"ש מדוע לא התיר כך לכתחילה דחש לסחיטת כבשים, והמ"ב (סקכ"ב) התיר זאת, ובשער הציון (סקכ"ז) פליג על מה שפקפק בזה הח"א. ויעויי"ש בדברי הרדב"ז שהתיר **להדיא אפילו שעושה כך ע"ד לתת אח"כ את הסוכר למים**. אולם **החזו"א** (סי' נו סק"ז) כת' דהיתר זה כשרוצה לאכול את הסוכר כך, אולם **אם דעתו לתת אח"כ לתוך מים אסור** דדעתו למשקה חשיב משקה קודם שנבלע בסוכר, ואפשר דאף שיוצא ממש לסוכר אסור כיון שסוחט למשקה ורק אם יאכל רוב הלימון אפשר דשרי. ובסברת המתירים נראה דמשקה הבא לאוכל חשיב אוכל לא משום המטרה, אלא משום שנמצא בתוך אוכל, והזמן לפני שנספג מ"מ כיון שהשתא הוא לאוכל חשיב אוכל.

**סעיפים ז ח**

**גמ' קמה. אמר רב זירא - זיתים וענבים בלבד**

**נח' הראשונים בביאור דברי רב שכבשים למימיהם פטור אבל אסור:** רש"י (ד"ה פטור) פי' דכיון שהמשקה לא גדל בתוכן פטור, ואסור אטו זו"ע, אולם הראשונים [תוד"ה כבשים, רשב"א ריטב"א ור"ן (ד"ה למימיהם)] פליגי והוכיחו דאף בבגד יש חיוב בסחיטה, וה"ה כבשים, ופי' דטעמא דרב לשיטתו דדוקא זו"ע חייב. ותוס' דחו דאפשר דהתם רבא קאמר לה דס"ל כר' יוחנן.

**יוצא א"כ דנח' הראשונים בזה**, דל**רש"י** כל שהמשקה לא גדל בתוכו ואף בבגד לעולם אין חיוב משום דש, **ולשא"ר בבגד חייב**, וכבשים פטור, דפירות שאני, דדווקא זו"ע דדרכם בכך, ולכאורה צ"ל דלשיטתם בגד חייב דדרך לסחוט בגדים. ובעולת שבת (סק"כ) מבואר דקיי"ל כשאר הראשונים, וכעי"ז כת' שם (סק"ל), אולם **המג"א (סקי"א) כת' דקיי"ל כרש"י**, והא דהוכיחו הראשונים מדינא דסעיף טז, התם הוא פס"ר ואסור אף בדרבנן.

**בהיתר לסחוט כבשים ושלקות לגופן**: שיטת רש"י (ד"ה לגופו) דמותר משום דלא מפרק הוא דלא צריך למשקה, ועיין במג"א (סק"ט) והמ"ב (סקכ"ד) שביאר מדוע בזו"ע אין היתר זה, וצ"ע לרש"י לעיל דתותים לגופן ג"כ אסור משום שמא יבא לסחוט כיון שיש שסוחטין, ואולי כבשים לענין זה חשיבי כפגעין וצ"ע. [ובמ"ב (סקכ"ט) משמע דדמי לפגעים, ומ"מ **חמיר טפי שאסור לגופן משום דיש שם משקה על הנסחט כיון שהיה עליו כבר שם משקה קודם שנבלע**] ויעויין בעול"ש (סק"כ) דהק' להיפך מדוע שאר פירות מותר וכבשים אסור, וכת' שצ"ל בדוחק דכבשים כתותים ורימונים. ויעויין בכ"ז בביאוה"ל (ד"ה ולר"ח) שכת' ב' הביאורים הנ"ל. וכן בסעיף ח גבי דג למימיו שאסור, כמבואר בגמ' דדמי לכבשים, כת' המ"ב (סקל"א) כהנ"ל ועיי"ש במג"א (סקי"ב). ועייין בנשמת אדם (כלל יד אות ב) מה שכת' בכל זה.

**אולם אכתי צ"ע דאף שא"צ למשקה מדוע מותר ולא הוי לפחות מלאכשצ"ל:** ועיין תוס' לעיל (דף עג: ד"ה וצריך) דאף אי מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב, הכא לאו מלאכה היא כלל שאין דרך דישה בכך, אולם בתוס' כתובות (דף ו. ד"ה האי) כת' דטעמא דהוי כמו אוכלא דאיפרת ואין שם משקה עליו, והדבר צ"ע דהרי המשקה בא מבחוץ, וע"כ צ"ל דפליגי על טעם זה וס"ל שכשנבלע בבגד בטל ממנו שם משקה. ובמג"א (סק"ט) והמ"ב (סקכ"ד) משמע כדברי תוס' לעיל.

**מח' ר"ח ושא"ר בפסק ההלכה במח' רב שמואל ור"י:** רבינו חננאל כת' דבגמ' לעיל מבואר דלתוך אוכל מותר וכן הדין בחולב, אולם כ"ז דלא כשיטת ר' יוחנן בסוגיין דס"ל דכל שסוחט למימיהם אפילו כבשים ושלקות חייב, ולא חילק קערה לקדירה, ויעויין ברי"ף (דף ס: - סא.) שמאריך לדחות דברי ר"ח, וכן בתוס' (ד"ה ור"י) דחו ראיותיו, וברא"ש (סי' ד) כת' דהלכה דלא כר' יוחנן דהרי רב ושמואל ס"ל דאין חיוב חטאת בזה וכדמסייע מתניא דברי רב מנשה, ובשלקות הלכה כשמואל ור"י ודלא כרב. [מבואר בראשונים הנ"ל דטעמא דאזלינן בתר תרי מתלת, ויעויין בביאור הגר"א שכת' (סקט"ז) דקיי"ל כשמואל דהוא מילתא מציעתא] וכן פסק הרשב"א (ד"ה ולענין כבשים) והר"ן (ד"ה ולענין), כן פסק הרמב"ם (פכ"א משבת הי"ג). אולם הרא"ש (שו"ת כלל כב סי' א) הביא מח' ר"ח והרי"ף, ומסיים 'ומי יכניס ראשו בין ההרים, והמחמיר תבא עליו ברכה'. וכת' המ"ב (סק"ל) דהשו"ע (סעיף ז) סתם כדברי הרי"ף דכך ס"ל לרוב הראשונים והכי קיי"ל ומ"מ העתיק דברי ר"ח, לומר דטור להחמיר והמחמיר תע"ב כדברי הרא"ש.

והביאוה"ל (ד"ה ולר"ח) כת' דכל מה שכל הראשונים ס"ל דלא כר"ח היינו לענין לסחוט לתוך אוכל, אולם לענין הא שיש חיוב חטאת בכבשים ושלקות הרבה ראשונים [או"ז (שבת נח) רוקח (שבת סי' קכד) יראים (סימן רעד), ומה שהביא מהרשב"א **צ"ע דברשב"א לפנינו** מבואר גם בזה דאין חיוב חטאת] ס"ל כדבריו.

**סעיף ט**

**גמ' שבת דף נא: ואין מרזקין עד סוף הפרק**

מבואר דאסור לרסק שלג וברד משום שיוצאים מים. ומבואר **בראשונים ג' טעמים** לאיסור בזה. **א. רש"י** כת' (ד"ה כדי) ד**מוליד בשבת ודמי למלאכה** שבורא המים. **ב. בספר התרומה** (סימן רלה) כת' דטעם הדבר משום נולד. **ג. הרשב"א** (ד"ה ולי נראה) כת' דהאיסור הוא משום סחיטה, **וכן משמע ברמב"ם** (פכ"א משבת הי"ג) דהביא דין זה אחר שהביא דין כבשים ושלקות.

**שיטת רש"י** כת' הריטב"א (ד"ה אין מרסקין) דטעם הדבר שאין אסור משום סחיטה, שהיה משקה ונשאר משקה, וחשיב **משקה דאיפרת**. והרשב"א בביאור האיסור משום סחיטה כת' דכיון דלא **דמי לשאר פירות שהרי השלג והברד עומדין למימיהן**, ודמי לפירות העומדים למשקין, ולהכי אסור, ואף שמים הם מתחילתם עד סופם, מ"מ כשהם בפ"ע החמירו, אולם כשעושה כך לתוך הכוס התירו.

**שיטת בעל התרומה:** הראשונים הביאו דברי בעל התרומה שטעם האיסור משום נולד, אולם ברא"ש (פ"ד סי' יג) כת' דטעם בעל התרומות משום מוליד. ובביאור הגר"א לעיל (סי' שיח סקמ"ט) מבואר דס"ל דשיטת רש"י ג"כ כדברי בעל התרומה, ויעויי"ש בדמש"א ובסוגיין בביאוה"ג (שכ סק"כ) שכת' דההיתר בחמה היינו לרשב"א, וצ"ע מדוע לרש"י דווקא לתוך הכוס מותר, ומבואר דס"ל לגר"א דלרש"י טעם האיסור הוא שמוליד דבר שנולד, ומשו"ה לתוך הכוס אף אם נימא דחשיב מוליד, מ"מ כיון שהנולד לא ניכר וממילא קאתי מותר, ולהכי כשנותן בחמה לרש"י אסור דיש כאן נולד ואף שאינו בידים ממש אסור [וקצ"ע דרש"י בהיתר לתוך הכוס כת' דממילא קאתי, ומשמע דמשו"ה יש להתיר אף אם היה ניכר]. אולם הב"י (סי' שיח) כת' להדיא דרש"י ס"ל דלא כבעל התרומה.

בגמ' מבואר דלתוך הכוס מותר, ורש"י לשיטתו כת' (ד"ה אבל) דלתוך הכוס מותר אע"פ שנימוח מאיליו, היינו שס"ל לרש"י דההיתר משום שממילא קמתעביד. וכת' הריטב"א (ד"ה אין מרסקין) מהתוספתא (פ"א הט"ו) דאיתא דמותר אף לרסק לתוך הכוס [ויעויין לעיל מדוע התיר הרשב"א לתך הכוס אפילו בידים]. ולשיטת בעל התרומה דהאיסור משום נולד, הק' הראשונים מדוע א"כ מותר לתוך הכוס, וכת' הב"י דטעם ההיתר משום ש**מתבטל במשקין שבתוך הכוס [וכן מבואר בספר התרומה להדיא]**. ולשיטת שאר הראשונים דמשום סחיטה אתינן עלה, לתוך משקין מותר שלא ניכר האיסור, ויעויין בזה לעיל במג"א (סק"ה) ובהמ"ב (סקי"ד), דהתיר לפי"ז לתת ענבים בתוך יין בשבת שמבטל האיסור. והתירו הראשונים ע"פ התוספתא הנ"ל לרסק אפילו בידים לתוך הכוס, וכ"כ הר"ן (מיוחסות ד"ה אין) בשם הרא"ה, וכן משמע ברמב"ם שם שהעתיק לשון התוספתא.

אולם **השו"ע** העתיק לשון הגמ' **'נותן הוא'** ולא כת' כלשון הרמב"ם, והמג"א (סקי"ג) והמ"ב (סקל"ד) הביאו דברי הראשונים הנ"ל ש**התירו אפילו בידים**, ויעויין ב**שער הציון לעיל** (סימן שיח סקקמ"ו) כת' בשם הא"ר דאמנם לדברי המג"א הנ"ל מותר, אולם **טוב להחמיר לכתחילה** דמשמע מהשו"ע הנ"ל דצריך להחמיר בזה. [וכן משמע קצת בביאוה"ל לקמיה (ד"ה יזהר), ובמ"ב (סקמ"א) ויעויי"ש במש"כ בזה] ולכאורה כוונתו שלמעשה להתיר בעינן ב' תנאים, א, דלא עושה מעשה בידים, וב' דלתוך הכוס דווקא שמתערב. וצ"ע בנותן 'איגלו' בתוך מים לקררם, שאמנם לא עושה מעשה בידים אולם מ"מ אינו מתערב, שלכאורה יהיה אסור. ולאכול איגלו למצוץ את המשקה דינו כדין מציצת פירות שמחמירנן רק בזו"ע וכדלעיל, וא"כ הכא דכל איסורו מדרבנן שרי, ולרסק בפיו לכאורה ליכא היתר זה.

**כת' הרמב"ן (ד"ה והא)** דמותר לתת **שלג וברד כנגד המדורה** או כנגד החמה, דממילא קאתו, ולכאורה דין זה אפשר דגם לרש"י לא חשיב מעשה אלא ממילא, ולדברי בעל התרומה לכאורה אין נפק"מ בזה ואסור אף כה"ג.

**לתת בחמה:** השו"ע מתיר, ויעויין במג"א (סקי"ד) ומ"ב (סקל"ה) דלפי דברי ה**רמ"א לעיל (סי' שיח סעיף טז) יש להחמיר בזה**, משום שמחמירים כדברי בעל התרומה. והגרעק"א (גיליון השו"ע) הק' מ"ט כת' השו"ע להתיר בדיעבד כשכבר נתן בחמה, ולא כת' הדין לכתחילה שמותר לתת בחמה. **וצ"ע בזה** האם לחולקים על ספר התרומה וס"ל דאין בזה משום נולד, האם מותר לכתחילה, ולדברי הגר"א הנ"ל דלרש"י אין לתת בחמה, אפשר דכ"ז לכתחילה ובדיעבד מותר.

והנה בדברי בעל התרומה מבואר דלתוך הכוס מותר משום דהוי גרמא בעלמא ואינו ניכר, אולם לתת כנגד החמה או האש אסור, ומבואר דבעינן מעשה לחממו ממש כדי להחשיבו בידים ומוליד, וא"כ לכאורה פשוט דלהוציא **מהמקפיא לאויר החדר** אין בזה איסור, וביותר לדברי הגר"א דס"ל דרש"י והתרומה שיטה אחת היא, ורש"י להדיא כת' דבתוך הכוס אינו בידים, ומ"מ ס"ל לגר"א שאסור בחמה, ומבואר דחמה חשיב בידים, וא"כ באויר החדר אינו חמור יותר מלתוך הכוס ומותר. וכן הביא בספר (שבת במטבח פי"ג הערה ז) בשם מו"ר הגרחפ"ש.

רש"י ד"ה (ואין מרזקין) כת' 'משברין ל**חתיכות קטנות'**, ודייק הב"י דלחתוך לחתיכות גדולות מותר ולקמיה יבואר. וכן בשו"ע העתיק לשון זו 'לשברם לחתיכות דקות' יעויין במ"ב (סקל"ב).

**סעיף י**

**מקור הדין** בטור בשם הראבי"ה (שבת סי' רט) שהובא במרדכי (סימן שלא) וכ"כ בשבלי הלקט. והוסיף הראבי"ה 'וגדולה מזו אמרו בפרק חבית גבי חבית דמתיז ראשה בסייף ותנן ש**ובר אדם את החבית'**, וביאור הדבר דהתם מותר דאין סתירה כזו חשיבה סתירה בכלים. והנה המג"א (סקט"ו) כת' דלפי"ז ב**נהר או באר אסור**, כלומר דחשיב **בנין בקרקע**. אולם התוספת שבת (סקכ"ד) הוכיח מהראשונים הנ"ל (סעיף ט) דקרח חשיב משקה, וא"כ לא חשיב מחובר לקרקע. ויעויין במחצה"ש מה שדייק בדברי המרדכי בזה. ויעויין עוד בא"ר (סקט"ו) שהוכיח מהלבוש כעי"ז דלא חשיב חיבור, ויעויין בפרמ"ג מש"כ בזה. והמ"ב (סקל"ו) מביא דהרבה אחרונים מקילים אף במחובר לקרקע, ומכריע דלצורך שבת יש להקל. ובשעה"צ (סקל"ט) דייק מדברי הגר"א דהשמיט הראיה משבירת חבית, וטעמא דס"ל לגר"א דלרווחא דמילתא כת' המרדכי ראיה זו, אולם בעצם אין בזה בנין וסתירה כלל וכדכת' המאמ"מ.

**בב"י כת'** דמותר לחתוך לחתיכות גדולות, ומדייק זאת מהא שמותר לשבר קרח כדי ליטול המים שתחתיו, וכת' **ד' טעמים** להתיר, א, שאין מרסק בשביל שיזובו המים, ב, המים שזבים כה"ג מעטים הם ולא חשובים, ג, אינו מתכוין, ד, המים הולכים לאיבוד.

**והט"ז** (סק"ז) התיר שבירת קרח ע"פ ב' ההיתרים האחרונים. וכן המ"ב (סקל"ב). ובענינינו הגר"א בביאורו העתיק רק את ההיתר הראשון, וכן המ"ב (סקל"ו).

נפק"מ: אם כטעם האחרון, א"כ היכא שלא הולך לאיבוד כגון באר שאין בו הרבה מים ואולי אף חשיב מתכוין, וכעי"ז **כשהוא בתוך בקבוק ושובר הקרח למעלה כדי להגיע למים שמתחת**, שלא הולך לאיבוד, ומסתמא גם ניחא ליה בזה אף כה"ג שאינו מתכוין. **ויעויין באור זרוע** (שבת סימן ס) שכת' דאיירי כשיש ברד בתוך כלי, ומדוייק דהתם הרי **אינו הולך לאיבוד ומ"מ מותר**.

**והטעם** הראשון דהב"י מבואר לכאורה בגמ' להדיא דרק כשעושה בשביל כך אסור, וצ"ע מדוע. ולפי שיטת רש"י דה**איסור הוא משום מוליד, אפשר דכיון דאינו מלאכה ממש אלא דמי קצת למלאכה, אין חשיבות לזה כשאינו בא להוליד**, ואולי זהו הביאור גם בטעם הב'. ולשיטת הרשב"א צ"ע בזה. ויעויין בשו"ת מהר"ח אור זרוע (סימן פג) שכת' [בביאור דברי בעל התרומה] וז"ל 'וההיא דסוגיא במה טומנין דנותן הוא לתוך הכוס...וא"כ אינו מתכוין שיהא נמס ונמחה. כלומר שאינו חפץ לשתות מי השלג והברד אלא לצנן מה שבכוס ובקערה. ואע"פ שפס"ר הוא שא"א שלא יהא נמחה ונמס. הוי פסיק רישיה דלא ניחא ליה. אלא במקום מצוה להתענג בשבת הוי במקום מצוה'.

**האם מותר להקפיא מים:** בשו"ת **דובב מישרים** (ח"א סי' נה) דן האם מותר להקפיא מים, וכת' דלבעל התרומה לכאורה יש כאן נולד, ולדברי הראשונים אין כאן איסור. אולם הוכיח דטעם הרמב"ן משום שמבואר בגמ' נדה (דף יז.) דשלג אינו משקה ואינו אוכל, ואם חשב עליו למשקה חשיב משקה, וא"כ כל דברי הרמב"ן כשחשב עליו למשקה מותר, אולם כשמקפיא אינו חושב עליו למשקה וא"כ אינו משקה ואסור [וצ"ע מדוע לא חשיב שחושב עליו למשקה לאח"מ, שהרי עיקר מטרתו היא שיהיה משקה]. אולם בשמירת שבת כהלכתה (פרק י הערה יד) האריך בזה ומצדד להתיר, ומביא שם כמה אחרונים שהתירו וכמה אחרונים שאסרו בזה, ומכריע לכתחילה להימנע מכך. **וכ"ז לגבי משקין, אולם לגבי אוכלין** **אין בזה שום איסור** שהרי אוכל הוא ואוכל נשאר.

**סעיף יא**

**כת' הראשונים** [תוס' (ד"ה אין) ריטב"א תוס' רא"ש ושא"ר] דלא ירחוץ ידיו בשלג שיש בהם ברד ומרסקו.

והלשון בתוס' **'דא"א שלא ירסק'** ומבואר דהוי פס"ר, וכ"כ להדיא בפי' ר' יחזקיהו ממגדיבורג, ולכאורה הוי פס"ר באיסור דרבנן ואסור, ויעויין בתוס' דכת' דיש ליזהר לא לעשות כן **וכל הזהיר תע"ב**, וצ"ע מדוע לא כת' שאסור, כהרבה ראשונים שכת' שאסור, יעויין בריטב"א במרדכי (רמז רלה) בספר התרומה (רלה) ספר המנהגים מחז"ו (הל' שבת סי' כז). וביאור דברי תוס' כת' הגינת ורדים (אור"ח כלל ג' סימן יד) דכיון דהולכים לאיבוד אין כאן כ"כ נולד, וגם מתערב עם המים, ומשו"ה רק אינה משנת חכמים, אולם הממעך כדי להוציא מים עובר על איסור.

**השו"ע הוסיף** דאם יטול **יזהר בכך**, והיינו שבלא כך הוי פס"ר, אולם אם יזהר אינו פס"ר ומותר, וכן מדוייק בלשון התוס"ר שכת' דכת' דיש ליזהר כשנוטל ידיו שלא ירסק ודו"ק. וכת' המ"ב (סקל"ז) בשם השלחן עצי שיטים שמיקל בזה אך שיזהר שלא ירסקם, וכוונתו דאף שגם השו"ע מודה לכך, מ"מ סתם השו"ע דלכתחילה לא יטול, אולם השע"ש (סי' ג דש אות ח) מיקל אף לכתחילה דיכול ליזהר בזה. אולם ב**תוס' הנ"ל משמע דא"א** שלא ירסק. וטעמא דהשע"ש שצירף דברי המג"א דלקמיה.

**כת'** המג"א (סקט"ז) דלפי מה שמבואר לעיל ס"ט שרי, וביארו הפרמ"ג והמחצה"ש דכוונתו דהשו"ע לשיטתו דאף לתוך מים אם מרסק בידים אסור שפיר, אולם למתירים שם לתוך מים כיון שמרסק בידים גם הכא שרי. **אולם הריטב"א מתיר אפילו לרסק בידים, ומ"מ כת' דין זה**, וכן הביאור הלכה (ד"ה יזהר) כת' דאין להקל בזה דהעתיקו דין זה כמה וכמה ראשונים. ויש להוסיף דגם לעיל הבאנו שהמ"ב לא מתיר לרסק בידים לתוך מים.

**סעיף יב**

**מקור הדין** בספר התרומה שם שכת' כן לענין שפשוף כלי במלח משום שהמלח נימוח והוי נולד, והטור כאן העתיקו לענין שפשוף ידים במלח, ויעויין בב"י סוס"י שכג ובד"מ סי' שכו סק"א. וכעי"ז כת' הטור לקמן (סימן שכח) שאסור לסוך בחלב, וכת' הב"י דטעמא דהוי דומיא דריסוק שלג וברד יעויי"ש. **והנה לעיל הבאנו ג' ביאורים באיסור ריסוק שלג**, והכא טעמא משום נולד כדברי בעל התרומה, ו**צ"ע האם אסור גם משום סחיטה** כדברי הרשב"א שם, דשם כת' הרשב"א דשלג וברד עומדים למימהם, **ולכאורה א"כ מלח לאו בכלל זה**, ו**צ"ע מדוע א"כ פסק השו"ע** כאן ולקמן (שכח סעיף כב) לאיסור כדברי בעל התרומה, ולעיל סי' שי"ח פליג על בעל התרומה. ואולי ס"ל בזה כדברי רש"י וצ"ע.

**והפרמ"ג** (משב"ז סק"ט) כת' דלרש"י שבורא המים אסור ה"ה הכא [ואולי יש לדקדק בזה בלשון השו"ע שכת' יש ליזהר, והיינו שרק מטעם מוליד יש בזה, והוי רק פס"ר, ויש בזה כמה קולות כמבואר בב"י בענין שבירת קרח וכלקמיה]. והביא דכ"כ הלבוש (סעיף יד). והלבוש הוסיף ועי' סי' שיח סעיף טז, **והא"ר** (שם סקי"ז) כת' דכוונתו דלמאן דמתיר שם ה"ה כאן, וכן בשל"ג משמע כך, אך צ"ע מ"ש משלג שמרסק בידים אסור, ולרמב"ן דשלג הוי משקה, א"כ מלח הוי אוכל ומותר עכ"ד דהא"ר. **ולדבריו צ"ע בדברי השו"ע**. ויעויין במ"ב [כדלקמיה בענין סבון] (סימן שכו סק"ל) שהביא בשם השל"ג כעין זה, דלטעם דסחיטת פירות הכא מותר, ויעויין בר"ן (דף כד. מדה"ר) שכת' דשומן דמי לסחיטת פירות אף שהוא אוכל.

**הט"ז** לקמן (סי' שכו סק"ג) הק' מדין גיבול שמותר לשפשף בידיו מורסן ואף שמגבל מותר משום דהוי כלאח"י, והק' הט"ז דא"כ גם במלח הוי כלאח"י ומוליד קיל מלש, ותי' דהכא ניחא ליה בזה שנימוחים משא"כ התם. ו**לכאורה צ"ע א"כ מדוע אסור ליטול ידים בברד דלעיל סעיף יא שהתם לכאורה לא הוי ניחא ליה בזה**.

**הט"ז** (סק"ט) מדייק דמותר להשליך מים במלח [כשליכא איסור משום מעבד] ואח"כ ליטול ידיו. וכוונתו דכיון דדמי לשלג, א"כ כשנותן לתוך הכוס ונימוח מאיליו אין בו איסור. וכן פסק המ"ב (סקל"ח). וצ"ע האם מותר גם לערבם בתוך הכוס כדי שימוחו או לא, וכן בסוכר וכל כה"ג.

**סברות הפוסקים להתיר:**

**הח"א** (כלל יד סעיף יא) מתיר בסוכר משום ש**לעולם אוכל הוא**. ודבריו צ"ע, דקודם שנמס שפיר הוי אוכל, אולם אחר שנמס לכאורה ודאי משקה הוא, וא"כ דמי למלח, ואי נימא דכוונתו דגם השתא אוכל הוא [וצע"ג מדוע] צ"ע מ"ש ממלח שפסק השו"ע לאיסור.

**הרבה אחרונים** התירו משום שפסקו כשיטה ש**מותר אף בידים**, כ"כ השביתת השבת (מלאכת דש בבא"ר סקנ"ו) אז נדברו (ח"י סי' י) יעויי"ש. [והוכיח שם שכך היא שיטת המ"ב, ומה שהחמיר בשעה"צ לעיל, כוונתו דווקא התם משום שניכר]. ויעויין בפנים מאירות (ח"א סי' פד) שהתיר משום שמתערב מיד, ואולי ס"ל להלכה ג"כ כשיטות שמותר אף בידים ממש. ויעויין במקור חיים (קיצור הלכות סעיף ט ד"ה אבל) דהתיר בצועקר, ומשמע שההיתר הוא שלא חשיב בידים עיי"ש.

**הרב פעלים** (ח"ג סי' יד) ס"ל דחשיב בידים, ומיקל לצורך אורחים לסמוך על השיטות שמותר בידים, **והכף החיים** (סק"ס) כת' דאם לא ממחה בידים אלא רק **מנענעו לכאן ולכאן לא חשיב בידים ומותר**.

**הערוך השולחן** (סעיף כד) כת' דלתוך הכוס ממש לכו"ע מותר, אולם בב"י משמע דטעם האוסרים הוא משום שרק מאיליו מותר, וכפשטות דברי רש"י, וא"כ לכאורה אין מקום לכך, ויעויין בא"נ שם שכת' כעין דברי העוה"ש.

בשו"ת ציץ אליעזר (חלק ו סימן לד) האריך בזה וכת' (אות כא) דכיון **שמתחיל לימס בנתינתו במים ואח"כ רק ממשיך את ההמסה** יש להקל יעויי"ש. [אולם לשיטתו לכאורה אין לתת מים חמים על סוכר שהרי זה חשיב בידים כדמוכח בסעיף יד. אולם הפרמ"ג (שיח משב"ז סקט"ו) מתיר לתת מים חמים על סוכר]. וכעין סברת הצי"א כת' האגרות משה (ח"ד סי' עד לא א) וז"ל 'מסתבר שמותר כמו שימת סוכר ועיקר ההיתר הוא כנתינת שלג למים וסיוע שלו בהעירוב אין לאסור'.

אולם במו"ק (סי' שיח ד"ה כיוצא) דן לאסור לשפוך מים חמים על סוכר, וכת' דאין למחות ביד המקילים, יעויי"ש מדוע. ובשו"ת לב חיים (חאו"ח ח"ב סי' קצ"ב) כת' דעירוב נקרא מעשה בידים ואסור, **והחזו"א** [ספר אמרי יושר בהנהגות החזו"א, ארחות רבינו ח"ג עמ' רמה אות פג] **החמיר בזה לא לערב**. אולם יעויין בספר כללים בהלכות שבת (תשע"ד דש עמ' תלה) הביא תשובת הגרנ"ק דהחזו"א לא השתמש בסוכר כלל, ולעצם הענין מתיר כי הסוכר נמס עם המים ואין כאן יצירת מים.

ויעויין בספר הלכות שבת בשבת (דש הערה 69) שמיקל שלא חשיב ריסוק בסוכר שלנו, והביא כך בשם הגריש"א, **וצ"ע דלכאורה חשיב בידים ולא מאיליו**. ובארחות שבת (פ"ד הערה פה) הביא סברא מחודשת בשם הפחד יצחק להתיר יעויי"ש. ולכאורה כל האחרונים הנ"ל פליגי על סברא זו. ובשש"כ (פ"י הערה ו).

**סעיפים יג יד**

**בטור** מבואר דפשיטא לראשונים דדריסה על שלג אין בה כל חשש. ומשו"ה ס"ל לר"ם מרוטנבורק (תשבץ קטן סי דה) דה"ה מ"ר, והרא"ש ס"ל דמ"ר **הוי ודאי שימוח**, משא"כ בדריסה. וכת' המהרש"ל (הגהות לטור הובא בב"ח) דכת' הטור לקמן (סי' שכו) דלא יחמם ידיו כשידיו רטובות שמבשל המים, וכת' המהרש"ל דהתם הרי אינו מתכוין, ומ"מ חשיב ליה **פס"ר ואסור**, וה"נ במ"ר [ויעויין בא"ר (סקי"ד) שדחה ראיה זו]. ולכאורה מבואר מכ"ז דכו"ע מודו בטעם הדין דדריסה מותר דאינו מתכוין לכך וכיון **דאינו פס"ר מותר**. ותמוה א"כ דהט"ז (סק"י) כת' דאע"ג דהוי פס"ר מ"מ לא גזרו בזה כיון דא"א ליזהר בזה. וצע"ג בדבריו מתרי אנפי, א, דבראשונים מבואר דאינו פס"ר, ב, מנין ליה ההיתר דא"א ליזהר בזה, ובעצם גדר זה צריך לבאר **האם משום הכי לא גזרו בזה כלל ואפילו אם יש היכי תימצי ליזהר מותר, או דאם יכול ליזהר בזה צריך לעשות כן**, ולכאורה אם אמרינן הכי, פשטות דברי הפוסקים שלא חילקו בזה, משמע דלא ס"ל כהט"ז. ויעויין בט"ז (סקי"א) דמבואר להדיא דפליג על דברי הראשונים. והלבוש (סעיף יא יב) כת' כטור דדריסה אינה פס"ר ולהכי שרי, משא"כ במ"ר.

והנה **הגר"א** כת' דדין זה דמי לסעיף י, והתם הבאנו כמה טעמים להיתר שבירת קרח, והגר"א שם התיר מטעם שאינו מתכוין שיזובו מימיו, וגם לדברי הגר"א לאו מטעם דלא פס"ר הוא, דאף אם יהיה פס"ר יהיה מותר משו"ה. ולכאורה כל הד' טעמים שכת' הב"י להתיר בשבירת קרח קיימים גם הכא. וא"כ צ"ע מדוע הב"י בשו"ע לא הכריע ומשמע שיש מקום להחמיר כדברי הרא"ש, והרי אף בפס"ר מותר מחמת הנ"ל **וצע"ג.**

**אמנם באמת הדבר צ"ע על כל הסעיפים הנ"ל, בדין רחיצת ידים שהאיסור משום פס"ר, ובאיסור לשפשף ידיו במלח, וצריך לבאר.**

ומהדין הנ"ל דחימום ידיו צ"ע על דברי הב"י שמתיר מצד אינו מתכוין והתם אוסר, וע"כ שכוונת הב"י בצירוף כל הטעמים הנ"ל, וא"כ מבואר דהכא שאינו מתכוין שיזובו מימיו ודאי מותר, אולם התם דהוא מדין בישול, לא מצינו היתר זה, והיינו כדכת' התם דמוליד כשאינו בא להוליד לא חשיב מלאכה כלל, משא"כ גבי בישול.

**המג"א** (סקי"ז) כת' דטעמא דהרא"ש לאסור משום שעביד מעשה, ומשו"ה לא חשיב כנותן לתוך הכוס, [וכעי"ז כת' לעיל (סימן רנג סקמ"א) דמערה מים חמים על שומן חשיב מוליד בידים] ומדוייק בדבריו דחשיב מתערב עם המים שנמצאים שם, ובמציאות קצת צ"ע בזה, והוסיף המחצה"ש שא"כ לדברי הראשונים שאף בידים מותר לתוך הכוס ה"ה בסוגיין מותר מ"ר. ואולי להכי פסק השו"ע שם [כדדייק המג"א שם] דבידים אסור, **דחזינן הכא שפשיטא לרא"ש דבידים אסור**. עוד צ"ע דהמג"א לשיטתו הדבר צריך להיות מותר, דהתם פסק כראשונים הנ"ל, ומדוע לא כת' כן המג"א דלפי הנ"ל יש להתיר וכדכת' המג"א (סקט"ז). אולם בעצם הדבר הלבוש (סעיף יב) כת' דטעמא דהר"ם מרוטנבורג דלא חשיב בידים אלא מכוחו וכמו נותן שלג לתוך כוס. ולדבריו לכאורה ע"כ הרא"ש ס"ל כדברי המג"א, וצ"ע א"כ במה פליגי.

**הדין למעשה:** כת' המ"ב (סקמ"א) דהט"ז מיקל, [והיינו דפליג על הראשונים כהנ"ל דההיתר משום שא"א ליזהר בזה], וכן הא"ר (סקי"ד) מיקל אם לא שאפשר להחמיר בלא טורח. והאליה זוטא (סק"ח) דכת' דהרש"ל ב"ח ושל"ה הסכימו כדברי הרא"ש, [כוונתו דהמהרש"ל הוכיח כדברי הרא"ש וכהנ"ל, והב"ח הביא דבריו, והשל"ה (פרק נר מצוה סק"ע) הביא דברי הרא"ש].

**יעויין בשש"כ** (פכ"ה סעיף י והערה נג) שהתיר **לפזר מלח על שלג כדי שימס**, משום שבעיקר הדין הט"ז והא"ר מקילים וכהנ"ל, והכא לצורך רבים ודאי מותר יעויי"ש. וצ"ע בדבריו, דהט"ז לא מתיר בזה, דכל מה שהתיר הט"ז הוא משום שא"א ליזהר בזה, ולכאורה לא שייך היתר זה. אולם אפשר **מצד אחר להתיר אם יש קצת מים ומתערב דלא חשיב בידים**, ויעויין מש"כ בזה הארח"ש (פ"ה הערה צד), ומש"כ להתיר משום סכנה, לאו כל אנפי שווין.

##### דין סבון

כת' הד"מ (שכ"ו סק"א) דהתרומה (שם) אסר לרחוץ הידים במלח מפני שנימוח והוי נולד [והיינו התרומה שפסק השו"ע סעיף יב] וכ"ש לרחוץ עם בורית, וכן מבואר לקמן דאסור לסוך בחלב. וכך פסק הרמ"א שם (סעיף י), וכת' המג"א (סקי"א) דהשל"ג (דף כד: מדה"ר אות ג) כת' דיש מתירים. וביאור דבריו שם דכת' דלדברי התרומה ודאי אסור, אולם למ"ד דמשום סחיטת משקין אסור א"כ שומן וחלב לעולם אוכל הוא, והוסיף סברא דלא דמי לפירות העומדין למשקין דווקא גבי ברד ושלג שייך למיגזר לפי שהן עומדין למשקין.

ויעויין בביאור הגר"א שם (סקי"ח) שכת' כן גם על מלח. ויעויין במ"ב (סק"ל) שהביא שיטה זו, והוסיף דבבורית רכה יש איסור ממחק כדין שעוה בסימן שיד סעיף יא. [והגר"א שם משמע שמתיר לגמרי ומוכיח כן מהתוספתא, וצ"ע מה יענה על דין נולד]. ובשביתת השבת (דש אות סא) הביא דברי הגר"א, והוסיף הרבה אחרונים שמחמירים בזה, והמעש"ר שמחמיר בזה משום ממחק.

והגינת ורדים (אור"ח כלל ג סי' יד) התיר משום ב' טעמים, א, דמתערב במים ב, פס"ר באיסור דרבנן שרי. ושני ההיתרים הנ"ל נסתרים מדברי השו"ע בסוגיין כדלעיל שמבואר דבפס"ר ואף כשמתערב קצת כמו נוטל ידיו יש ליזהר שלא יהיה פס"ר. ויש שהביאו דבתשו' הרמב"ם (ירושלים תרצ"ד סי' קלט) כ' וז"ל 'ורחיצת הידים בבורית מכל מה שלא ישיר השער הכרחי מותר'. ואיני יודע איזו ראיה זו, שגדולה מזו איתא בתוספתא (ביצה פ"ד ה"י) והביאה הב"י (סימן שכג) 'תני אין מדיחין את הכלים בנתר ביום טוב אבל מדיחין אותם במלח ובמורסן בשבת ואין צריך לומר ביום טוב' והב"י הק' שהרי אסור במלח וכדפסק התרומה והשו"ע (שכ סי"ב), ותי' דצ"ל דמדיח היינו רק שטיפה ודמי לנותן בתוך הכוס, וחופף היינו כמרסק ואסור, [ויעויין בביאור הגר"א שם שלא ניחא ליה בתי' זה] וא"כ זוהי כוונת הרמב"ם רחיצת ידים בבורית, והיינו שאינו פס"ר שיהיה נולד. ומה שהביאו האחרונים הנ"ל להתיר לראשונים דרק משום סחיטת פירות, בב"י בסוגיין וכן העתיק המ"ב וכן הוכחנו מסעיף יב דשיטת השו"ע לאסור גם כדברי רש"י משום מוליד, וא"כ גם הכא אסור. [וכן מסיקים הבא"ח (ש"ש פר' יתרו אות טו) וטעמו שבד"כ יש רק רטיבות ואין שם ממש מים, ובקצות השלחן (ח"ו סי' קכז, בדה"ש אות יג), ובשו"ת ארץ צבי (סי' ע)].

וכ"ז בסבון קשיח, ובסבון נוזלי כת' המ"ב דיש בו משום ממרח, והיינו כשהוא סמיך. ומצד נולד שמוליד קצף כת' הקצות השולחן (סי' קמו בדה"ש סוס"ק לב) שהקצף אין בו ממש, אולם נראה שאפילו אם היה בו ממש יש מקום להקל שהרי נולד ומוליד מצינו כשהיה אוכל ועשאו משקה, אולם בעצם נולד בשבת אין בו איסור, ובקצף לא דמי לכל הנ"ל. ומצד ממרח יעויין בחו"ש (פי"ד סק"ב) שאם הוא קצת עבה יש להחמיר [והתיר שם לדלל את הסבון בשבת], ובארחות שבת (ח"א פי"ז הערה מ) נוטים להקל אפילו בסמיך, ועיקר ראייתם היא שבשמן עבה מבואר במ"ב (סי' שיד סקמ"ה) דגזרינן אטו שעוה ואסור לסתום בו חבית, וחזינן שבו עצמו אין איסור ממרח אלא שמא יבא לסתום בשעוה, והוכיחו מדברי הרמ"א הנ"ל שאסור בחלב משום נולד ולא אסור משום ממרח, מוכח שאין בזה ממרח. והדבר צע"ג שהכא הרי החלב הוא אוכל ומשו"ה יש בו איסור נולד, ודמי לבורית וסבון קשיח שאין בו ממרח, אולם הכא שהוא משחה ודאי אסור משום ממרח. אולם מה שמבואר בסי' שיד דכל שהוא נוזלי אין בו משום ממרח, ורק דבר שסמיך מאד יש בו ממרח, ובכזו בורית המ"ב אסר. ושיעור הדבר נראה דכל איסור ממרח הוא משום ממחק [רש"י קמו.] וממחק היינו שנותן צורה חלקה לעור, וה"ה לשאר דברים, והב"י (סי' שיד ד"ה אסור ליתן שעוה) כת' דבשמן עב אין ממרח משום שאין מרוחו ניכר כ"כ, **וא"כ כל דבר שמחמת שהוא נוזלי א"א לעשות בו שום צורה שהיא, ודאי מותר.** ויעויין באגרות משה (אור"ח ח"א סי' קיג) שכת' להחמיר בזה משום שהוא מתפשט ומשום ממחק דלא כשמן ושא"ר שמשו"ה אין בהם משום ממרח.

**סעיף טו**

**גמ' שבת דף מח. הדר חזייה – הכא קפיד עילויה**

**מ"ש מפרונקא**, נח' הראשונים היכן מצינו דפרונקא מותר, דרש"י כת' דפורסין אותו בשבת, וכוונתו לכאורה דממעשים בכל יום, ותוס' (ד"ה מ"ש) הביאו פי' ר"ח דמבואר לקמן (דף קלט:) דמותר לפרוס ע"פ חבית יין אם לאו משום איסור אוהל, וכ"כ הרבה ראשונים, ויעויין בריטב"א (ד"ה ומ"ש). ויעויין במאירי מש"כ לחלק בין סוגיין לסוגיא דהתם מדין אוהל ומדין סחיטה.

**הכא קפיד**, דייק הר"ן (ד"ה מ"ש) דלרש"י פי' הגמ' הוא דבגד שעשוי לכך לא אתי לידי סחיטה משא"כ בסודר של ראש שאינו מיוחד לכך שיבא לסחוט, אולם ר"ת חילק בין יין שמן או שכר דסחיטה לא מועילה שישאר מלוכלך דלא חיישינן, לנשרה בתוך יין שמועילה הסחיטה שחיישינן.

כת' הריטב"א (ד"ה לסוף) ורבינו יהונתן (דף כב. מדה"ר) דאיסור **סחיטה כאן הוא משום ליבון**. והוסיף רבינו יהונתן דאין כאן משום דש וז"ל 'ותרי גוני סחיטה הם, סחיטת הפירות להוציא מהן משקין, תולדה דדש הוא. **וסחיטת הבגדים [דאין] המשקה נבלע בתוכו אלא על ידי מקרה הוי תולדה דמלבן'.** ולכאורה כוונתו כרש"י דבבגדים ליכא סחיטה דדש, דכת' רש"י (דף קמה. ד"ה פטור) שמשקה שלא גדל בתוך הדבר אין בו סחיטה דדש מדאורייתא, וכת' תוס' (שם ד"ה כבשים) דלרש"י בסחיטת בגדים אין איסור מדאורייתא דדש. וכעי"ז דייק הב"י (ד"ה הסוחט) בשיטת הרמב"ם דסתם סחיטת פירות משום דש, וסחיטת בגדים משום מלבן, ומ"מ כת' זאת הטור כאן דשם סחיטה חד. ולכאורה לשיטת תוס' דאיכא גם איסור סחיטה דאורייתא משום דש אסור גם משו"ה.

רש"י כת' דפרונקא היינו בגד העשוי לפרוס על הגיגית, וכעי"ז כת' שאר הראשונים והרמב"ם, ויעויין בב"י שדייק מרבינו ירוחם דכל בגד שאין לובשים אותו אין בו חשש סחיטה, וכת' הב"י ד**כדברי רש"י עיקר**.

יעויין במרדכי (סי' תמב) דכת' בשם רא"מ (יראים (השלם) סי' רעד קלו.) [הובא בב"י ובב"ח] דכל דבר **השרוי במים אסור לטלטלו** גזירה שמא יסחוט. והוא שאותו דבר השרוי דבר מקפיד על מימיו.

**בגמ' מבואר** דהוכיחו משום שהניח הכלי על הבגד, וכן לשון הראשונים שאסור לפרוס ולתת על הבגד כלי [יעויין בר"ח ובמאירי], וכן פסק השו"ע, ותמה הגרעק"א (גיליון) דלראשונים הנ"ל הקו' מהגמ' לקמן ושם לא מדובר כשנתן כלי, וכן הרמב"ם (פכ"ב משבת הט"ו) כת 'דאסור לכסות חבית בבגד שאין מוכן שמא יסחוט. **והמ"ב (סקמ"ב) כת' דהתם איירי כשהחבית ריקנית** וכל האיסור משום הכלי, אולם אם החבית מלאה אסור אף בלא כלי ויעוייין בשעה"צ (סקמ"ה).

ובעוד אופן מבואר בספר הישר (חידושים רפג) דכשמניח על את הכלי למעלה מכביד עליו ונשרה במים, וכן ביאר הנהר שלום (סק"ח).

**סעיף טז**

**גמ' שבת דף קמא. ואמר רבא לא ליהדוק איניש אודרא בפומא דשישא דילמא אתי לידי סחיטה,**

משמע ברש"י (ד"ה אודרא) דאיירי במוכין שבד"כ סותמים בהם את הפך, וכ"כ להדיא המאירי (ד"ה לא יהדק), ולפי הנ"ל צ"ע דהרי כה"ג אין חשש סחיטה, ועוד צ"ע מדוע רק להדק אסור. והנה הריטב"א (ד"ה לא) כת' דהאיסור כאן משום מפרק כיון דלא אזיל לאיבוד, וכיון דאורחיה בהכי חיישינן. וצ"ע מדוע כת' משום מפרק ולא משום מלבן, עוד צ"ע בכוונת דבריו 'אורחיה בהכי'.

השו"ע שינה לשון הגמ' וכת' 'אסור להדק מוכין בפי פך שיש בו משקין, **משום סחיטה'**, וצ"ע מדוע לא כת' כדכת' בסעיף לעיל 'שמא יבא לידי סחיטה' וכלישנא דגמ' כאן. ויעוין בפרמ"ג (אש"א סקי"ח).

**ויש בזה כמה דרכים באחרונים, ועפ"ז מתורצת גם הקו' מדוע דווקא להדק אסור:**

1. במחצית השקל (סקי"ח) מבואר דהכא משום מלבן אתינן עלה, ומחמת הקו' הנ"ל דהרי איירי בבגד מיוחד לכך, משו"ה כת' השו"ע דאיירי בפס"ר וכה"ג אף במיוחד לכך אסור, וכעי"ז מבואר במ"ב (סקמ"ד), ובשעה"צ (סקמ"ז) דייק כן מדברי הרמב"ם והשו"ע.
2. עוד אפשר לבאר ע"פ דברי המרדכי (רמז תכד) דפי' דבסוגיין האיסור משום דש, ואיירי כשצריך למשקין ולא הולכין לאיבוד, ואיירי בשמן ויין שאין בהם משום ליבון, והוסיף דלא שייך לגזור שמא יבא לידי סחיטה דאין ריוח גדול בזה ואין רגילות לסוחטו, וא"כ כל האיסור משום פס"ר דע"י ההידוק יסחט. ויעויין בשעה"צ (סקמ"ט) דבגמ' משמע דהאיסור 'שמא יבא' ולא משום פס"ר, ויעויי"ש מה שתי'. ולהנ"ל הדברים מוכרחים מדכת' הגמ' דדוקא להדק אסור. ויעוייין בספר הישר (חידושים רפג) דמבואר בגמ' דאינו פס"ר, אלא דכשמהדק איכא למיחש דילמא יהדקו יפה יפה ויבא לסחוט.
3. עוד מבואר בעולת שבת (סקל"ב) דביאר דהשו"ע דכת' 'פך שיש בו משקין' משמע שאיירי בכל המשקין ואף היכא שאין בו איסור מלבן, וע"כ משום דש, וא"כ צ"ע דהרי כשהולך לאיבוד אסור רק מדרבנן, ואם כוונתו דאיירי דלא הולך לאיבוד הול"ל כך להדיא, וכת' העול"ש דכיון דקרוב הדבר הוי כפס"ר ואסור אף בדרבנן.
4. יעויין במג"א לעיל (סקי"א) דמבואר דהכא אין איסור דאורייתא דדש כשיטת רש"י, ורק משום פס"ר בדרבנן [דדש] אסור.

**סעיף יז**

**מתני' שבת דף קמג. 'ספוג אם יש לו עור בית אחיזה מקנחין בו ואם לאו אין מקנחין בו'. ובגמ' ספוג – בפס"ר ולא ימות. רש"י ותוד"ה (ואם לאו) פסקי הרי"ד, רמב"ם פכ"ב משבת הט"ו והשגות שם**

מבואר בגמ' דטעם האיסור דכשאין בו בית אחיזה הוי פס"ר שיסחוט ואסור לכו"ע, וכת' רש"י (ד"ה אין) דכשאוחז בספוג עצמו נסחט, והיינו שכיש בית אחיזה ואוחז בו, אינו פס"ר שיסחט. וכן משמע ברבינו חננאל ובשאר הראשונים [ריבב"ן מאירי ר"ן רבינו יהונתן], וכן משמע ברמב"ם (פכ"ב משבת הט"ו), ו**צ"ע על הטוש"ע** שכת' דבלא בית אחיזה אסור **גזירה שמא יסחוט**. ויעויין במג"א (סקי"ט) שהק' כן והוסיף עוד להק' דאין כאן גזירה שהרי הספוג עשוי לכך, אמנם בספר הישר (שם) כת' 'דמתכוון האדם לסוחטן וקפיד עלייהו על שאינו נסחט כגון גבי ספוג שרוצה בסחיטתו כדי לספוג משקין אחרים', וצ"ע לפי"ז בשאר סמרטוטין שאף שלא מקפידים עליהם, מ"מ סוחטים אותם כדי לספוג עוד משקין. ויעויין בא"ר (סקי"ט) שכת' לתרץ קו' המג"א שהרי עשוי לכך, דכיון שנסחט אף בלא רצונו אסור, והדבר צ"ע דהרי הטוש"ע שינוי וכת' דהוא רק גזירה שמא יסחוט. ובביאור הגר"א כת' דט"ס היא בטוש"ע. **אולם לכאורה בשו"ע (סימן שלה סעיף א) לא משמע כך.**

פי' נוסף בסוגיין כת' **הראב"ד** (השגות פכ"ב משבת הט"ו) וז"ל ואין מקנחין בספוג אלא אם כן יש לו בית אחיזה שלא יסחוט. א"א הצרפתים (עי' רש"י שבת קמג ד"ה אין מקנחים) מפרשים כן וקשיא לי כי יש לו בית אחיזה מאי הוי, אי אפשר לקנוח בלא סחיטה, ואני אומר כיון שיש לו בית אחיזה הוה ליה כצלוחית מלאה מים שמריק ממנה מים אבל כשאין לו בית אחיזה הוה ליה כבגד ואסור לסחטו'. **וצ"ע מה יענו שאר הראשונים על קו' הראב"ד**, וצ"ל דלדבריהם רק קינוח בנחת ממש מותר וצ"ע. ויעויין בקובץ על יד על הרמב"ם שם דכת' דכיון דכוונתו לקנח ואפשר למיעבד לאט לאט בענין שאין בו פס"ר, ואסור מדרבנן שמא יתכוין לסחוט, **ותי' בזה הקו' לעיל מדוע כת' הטוש"ע שמא יבא לסחוט.** ובשיטת הראב"ד יעויין במג"א (שם) שחילק בין ספוג לאלטונית. ובעצם מח' הראב"ד והרמב"ם יעויין בדרישה (סק"ב). והלבוש (סעיף יז) מפרש כדברי הראב"ד, ובי' דאינו דומה כה"ג לסחיטה שכן הוא דרכו.

**כת' תוס'** (ד"ה ואם לאו) דיש גורסים דחכ"א דאף בלא בית אחיזה מקנחים בו, וק' מהגמ' דהוי פס"ר ומ"ט שיהיה מותר, אולם הפסקי רי"ד (ד"ה ספוג) גרס לה, ופי' דמותר וז"ל 'משום דקסברי **אין תורת סחיטה בספוג, דתורת סחיטה יש בענבים וזיתים וכיוצא בהן לסוחטן ולהוציא מהן משקין שהיא תולדה דדש, ותורת סחיטה יש נמי בבגדי', והיא תולדה דמכבס שהוא חפץ בליבונן, אבל הספוג אין בו לא זה ולא זה, משום מפרק אינו חייב שאין המשקין מגופו כמו הפירות שתהא סחיטתו תולדה דדש, ולליבונו נמי אינו צריך שתהא תולדה דמכבס, והילכך מותר לקנח בו, ואין בו משום סוחט'**. ויעויי"ש. ויעויין בא"ר (סקי"ט) שביאר דבספוג נגוב אין כאן פס"ר ולפי"ז העמיד דברי חכמים.

ובעצם הדין דהרי"ד, כת' כן בספר התרומה (סימן רמד) דאין בו איסור ליבון דאין מתלבן בכך דעדיין יש בו ריח ומראה, ויעויי"ש מה שביאר בסוגיין, וס"ל דאיסורו משום דש מדרבנן שהרי הולך לאיבוד, וכעי"ז מבואר בספר הישר (חידושים רפ"ג) כת' דהאיסור משום דש [דלא כהרמב"ם הנ"ל].

**יעויין בר"ן ובמאירי** שהתירו בספוג יבש אף שאין לו בית אחיזה דחשיב כלי, ולא גזרינן נגון אטו שאינו נגוב. ובביאוה"ל (ד"ה ספוג) הביא דא"ר והתו"ש מחמירים משום לא פלוג, ודייק מרש"י (ד"ה נוטל) דלא כדבריהם, ומסיים וצ"ע לדינא.

**סעיף יח**

**גמ' שבת קיא האי מסוכרייתא, וגמ' כתובות ו. ובראשונים שם ושם**

**מח' הערוך ושאר הראשונים אם פס"ר דלא ניחא ליה מותר או אסור.**

**שיטת הערוך**, ערוך (ערך פסק) כת' דרבי שמעון ס"ל דאינו מתכוין פטור, אולם אם ודאי יהיה חשיב כמתכוין, ואפילו אם ודאי יהיה אם לא ניחא ליה מותר, והוכיח כן מדין הדס שממעט ענביו אם יש לו אחר, ומדין מילה שאף אם יש בהרת מותר, ואיתא (דף קלג) דאם יש אדם אחר שאינו אביו יעשה הוא, ומדינא דסוגיין, ומוכח מכ"ז דלא ניחא ליה מותר.

אולם **הרבה ראשונים** פליגי וס"ל דאף בלא ניחא ליה אסור. יעויין ברמב"ן (סוגיין) ר"ן (דף מא: מדה"ר ד"ה אבל) ר"ן (ד"ה האי מסוכרייתא) תוס' כתובות (דף ו. ד"ה האי מסוכרייתא), ורמב"ן (כתובות שם) ורשב"א (כתובות שם) ושיטמ"ק (שם). ותוס' (קג. ד"ה לא צריכא) תוס"ר (שם ד"ה באגם). ויעויין בראשונים דלקמיה וכ"כ הרשב"א שם דמדאורייתא ס"ל כערוך, ורק מדרבנן אסור כיון דהוי פס"ר. ויעויין בב"י שהביא שיטת שאר הראשונים בזה.

**הראיות שהובאו בראשונים לשיטת הערוך ודחייתם**

1. הדס (סוכה לג:) דמותר למעט ענביו אם יש לו אחר. וכת' הרמב"ן דדמי לממעט הדס בפסח, דאין בזה תיקון בעצם אלא למי שנצרך, ותוס' כתובות תי' דמצוה שאני, עוד תי' דכיון שיש לו אחר, לא הוי פס"ר דאולי לא יצטרך לה. והר"ן כתובות כת' דאין כאן אלא איסור דרבנן דתיקון מנא, וכשלא נהנה שרי.
2. מקציצת בהרת (דף קלג:) כת' הר"ן דכ"ז להו"א יעויי"ש בסוגית הגמ'.
3. כלאים (דף כט:) דאם לא להנאה מותר, כת' הרמב"ן דכל איסורו הוא להלביש להנאה.
4. תולש בשדה חבירו שמותר (דף קג.). כת' הרמב"ן הוי מלאכשצ"ל ופטור משו"ה. וכעי"ז מבואר בתוס' כתובות שם דפס"ר דלא ניחא ליה הוי איסור מדרבנן וכדין מלאכשאצ"ל, ובר"ן כתובות כת' דתלישה אינה מלאכה בעצם אלא משום יפוי, וכ"ז שלא אכפת ליה אין כאן יפוי כלל.
5. מזלף מים על האישים (זבחים צא:), כת' תוס' דמצוה שאני, והרשב"א כת' דאפשר דמזלף טיפים דלא הוי פס"ר,
6. עששיות של ברזל שהיו מחממים לכה"ג (יומא דף לד:), ואף שהוא מצרף, הר"ן (דף מא. מדה"ר) כת' דכ"ז להו"א, ולמסקנא מטעם דמילתא דרבנן היא, אולם הרשב"א דחה זאת.

**הראיות דלא כערוך**, [מובאים בתוס' שם]

1. גמ' שבת קז. מפיס מורסא אם לעשות פה חייב ולהוציא ליחה פטור, ומשום צערא מותר, ואל"ה אסור והרי לא ניחא ליה, והרשב"א דחה ראיה זו דמשום צערא לא מתירים רפואה, אלא טעמא מטעם שאינו מתכוין ולא ניחא ליה.
2. מחט של יד ליטול בה קוץ שרי משום צערא, ואל"ה אסור אף שלא ניחא ליה. והרשב"א כת' כהנ"ל.
3. יעויין ברשב"א שמביא ראיה מדין ספוג (דף קמג) דפס"ר אסור כשאין לו בית אחיזה ואף שהוי פס"ר דלא ניחא ליה ודלא כהערוך, ודחה הרשב"א דחשיב ניחא ליה שצריך לקנח ולנקות [ויעויין לעיל דנסחט בין אצבעותיו, ואולי זה לא חשיב ניחא ליה].

**נח' הראשונים בדין הסחיטה דמסוכרייתא, האם אסור משום ליבון או משום מפרק, ובאיזה אופן אסור.** יעויין בספר התרומה סימן רמד שהביא את השיטות בזה. ונאמרו בזה ג' טעמים:

**תוס' כתובות שם** כת' דכל מה שגזרו שמא יבא לסחוט היינו משום מלבן, והכא אף שאינו כן אלא רק מפרק והוי פס"ר דלא ניחא ליה ואסור מדרבנן. והק' מכבשים, ותי' דהתם אוכלא דאיפרת.

**שיטת הר"ן** בסוגיין ובכתובות דמלבן ליכא, ומפרק ליכא אלא כשצריך למימיו, וא"כ הכא רק מדרבנן, ואף שכבשים לגופן מותר, הכא במשקין שדרך סחיטה בהן אסור מדרבנן. וכעי"ז כת' הרמב"ן ועוד ראשונים.

**ר"ת בספר הישר** (חידושים רפג) דהיינו משום בונה, וספר התרומה מביא די"א משום שיש כלי תחתיו לקבל את היין.

ובכ"ז יעויין לעיל שהבאנו דנח' רש"י ותוס' אם יש סחיטה בבגדים מדאורייתא משום דש, דלרש"י כ"ז שהמשקה בא מבחוץ אין בזה משום דש דאורייתא אלא רק איסור דרבנן, ולתוס' אפשר דהוי איסור דאורייתא.

ויעויין בריטב"א כתובות שם דכת' 'דכל דאזיל לאיבוד בדבר הנסחט שאינו גדולי קרקע אין בו משום סחיטה כלל ואפי' מדרבנן'. וכעי"ז מבואר ברמב"ן בסוגיין.

**דין סחיטה בנייר**

כת' האגר"מ (אור"ח ח"ב סי' ע) מבואר דבנייר מותר, דחשיב הולך לאיבוד משום שלא צריך משקין, וכן אין דרך לסוחטו. וצ"ע מדוע חשיב לאיבוד. ואולי ס"ל דכיון דכל מפרק ענינו הוא לפרק משקה מאוכל, כה"ג שלא בא ליצר משקה אלא רק לנקות, אינו בכלל המלאכה, וכעין שכת' הראשונים בהיתר לגופן. ויעויין בשש"כ (פי"ד הערה צט) דמצדד כן דחשיב לאיבוד משו"ה, ומה שפקפק בזה. ויעויין בזה בשו"ת הר צבי (ח"א סי' קצ) ובההרי בשדה הע' 1 שמצדד שכה"ג חשיב לאיבוד.

**מגבונים לחים**

שמירת שבת כהלכתה (פרק יד אות לז והערה צט), מאור השבת (ח"ב פניני המאור מכתב כא א – ג), חוט שני (פרק לג עמ' רט רי), ארחות שבת (ח"א בירורי הלכה סי' ז), תורת המלאכות (מלבן) יעויי"ש בתשו' הגרח"פ שיינברג, שו"ת מנחת אשר (ח"א) ס"ל דאין כאן אף פס"ר.

**יש לדון במגבונים מכמה אנפי:** דלרש"י כל משקה שבא מבחוץ הוי רק מדרבנן, ולעיל הוכחנו דכ"כ המג"א (סקי"א). אם הוי פס"ר שיסחט נוזלים שספוגים תוך המגבון. אם חשיב ניחא ליה. אם חשיב הולך לאיבוד. לפי פסק הרמב"ם (פ"ח ה"ז) דאין דישה אלא בגידול"ק א"כ הוי רק דרבנן, והוי פס"ר בדרבנן, ואם יש מספיק נוזלים הוי פס"ר דלא ניחא ליה כלאח"י בדרבנן, וכן יש לדון אם יסחטם היטב מער"ש, האם מותר לכו"ע או לא. [יעויין בריטב"א שבת (דף נ:) בגדר הולך לאיבוד, ובריטב"א כתובות הנ"ל דבדרבנן מותר כשהולך לאיבוד, וספר התרומה (שם) גבי ספוג שמנקה ולא חשיב אלא לאיבוד אך שצריך לו].

**סעיפים יט כ**

**בית יוסף כת' בשבלי הלקט – סוף הסימן.**

הביא הב"י דברי שבה"ל בשם היראים שכת' דאין צביעה באוכלין, אולם יש ליזהר כשאוכל תותים וכדו' לא לגעת בבגדיו דהוי תולדת צובע וכן בדם היוצא מן המכה. והביא הד"מ (סק"ב) בשם האו"ז (שבת סי' סג). אולם האגור כת' דאין איסור צביעה בבגדים דרך ליכלוך [כדאיתא לענין ליבון], והביא הד"מ דאביו בשם ר' אברהם מינץ כת' ד**אסור לערב יין אדום ולבן משום צובע**, ודלא כיראים.

והנה בגמ' דף עה: איתא '**שוחט משום מאי חייב רב אמר משום צובע** ושמואל אמר משום נטילת נשמה', וכת' רש"י (ד"ה משום צובע) **דצובע את הבשר** והוי אב מלאכה. וכת' ה**רי"ד דמדוע חייב משום צובע ואמאי לא נימא אין צביעה באוכלין** כדאמרינן אין דישה אלא בגדו"ק, ותי' דגדול"ק חשיבי, משא"כ כל המטלטלין דינן שוה ואין לחלק בין אוכל לשאר מטלטלין, וכן מצינו דיש מעבד באוכלין.

ויעויין בשו"ת חכם צבי (סימן צב) שכת' דהרמב"ם לא פסק טעם צביעה בשחיטה, ואפשר דרב ס"ל משום **דלא ראוי עדיין לאכילה ולא חשיב צביעה באוכלין**, וכת' האבני נזר (סימן קעג אות ב) דכוונתו דאסור לאוכלו עם הדם. ויעויין באור שמח (שבת פרק כב) דהדם עצמו אסור באכילה ובו יש איסור צביעה.

**והאו"ז** (שבת סג) כת' דצובע את **העור**, וכן הוא ביראים שם, ולפי"ז לא חשיב אוכלין, ויעויין בביאוה"ל. ובאבנ"ז (שם אות ג) פי' מדוע רש"י לא ניחא ליה בזה. ויעויי"ע בחת"ס בחידושיו שם.

**והחיי אדם** (כלל כד אות ה) תמה על השו"ע דכיון שדרך לצבוע בכרכום מדוע מותר, ובנשמ"א (שם אות ג) האריך בזה יעויי"ש.

**כת' הרדב"ז** (ח"ד סי' קלא) דהיראים אסור משום פס"ר דצביעת בגדיו, אולם חומרא יתירה היא דאין זה דרך צביעה אלא דרך לכלוך, תדע שהרי אינו צובע כל הבגד אלא נעשה כתמים כתמים **והוי תלת לטיבותא [מקלקל פס"ר ואין דרך**]. והביאו המג"א (סקכ"ד), אולם מחמיר משום שאף בליבון יש מחמירים בזה. אולם צ"ע מה יענה על התלת לטיבותא. ובאמת הא"ר (סקכ"ד) תמה על המג"א דהרי מבואר **באגור דמותר מה"ט דפס"ר דלא ניחא ליה ולא דרך מותר**, ואף לעיל בליבון מותר מעיקר הדין. וכן הביא הגרעק"א דהחכ"צ הקל בזה. **וכן מצדד המ"ב (סקנ"ט) להקל כדא"א ליזהר בזה**.

**כת' הפרמ"ג** (אש"א סקכ"ה) דאם עושה כן לצבוע המשקה כדי למכרו חייב. והמ"ב (סקנ"ו) כת' דיש בזה גם עובדין דחול. והוסיף המ"ב דליתן יין אדום בתוך יין לבן מותר אע"פ שמתאדם, אולם לפי דברי הנשמת אדם נכון למנוע מזה, [וכ"כ המקור חיים (קיצור הלכות סי"ט) דצ"ע להתיר בזה] ותמה הארח"ש (פ"ז הערה א והערה ה) דהנש"א אסר רק לסוחרים. אולם יעויי"ש בנשמ"א דכת' בסו"ד דתלוי בדרך, שאם דרך ונוח לו בצביעה חושש מחטאת, ולפי"ז אפשר דזוהי כוונת המ"ב דכה"ג הוי דרך לא רק לסוחרים ולכך יש להימנע מכך, [ואולי זוהי כוונת ר' אברהם מינץ להחמיר בזה כמובא בד"מ, אף שמודה דאין צביעה באוכלין]. ובכ"א המ"ב אוסר רק בכוונה, [וצ"ע אם לעשות פטל וכדו' לילדים שכוונתו גם לצבע, ואולי א"ז דרך רק בשביל הצבע], ולכך **לתת קפה ותה מותר משו"ה**, ויעויין בשער הציון לעיל (סי' שיח סקס"ד) מסיק דאין צביעה באוכלין ומבואר דה"ה משקין, ושם (סקכ"ה) כת' דלכתחילה במקום דאפשר יצא **גם דעת החוששים לצביעה**. ובחו"ש (פי"ט סק"ג) הביא שהחזו"א אמר שאילולי שהיערות דבש הרעיש והוכיח ע"ז לא היה מחמיר, אלא כיון שהוכיח ע"ז א"א להתעלם מכך. ויעויין בהלכות שבת בשבת (ח"א פי"ד הערה 58 בשם הגריש"א) דבעשיית פטל שרוצה את הצבע יש להחמיר לפי הח"א הנ"ל. ולדברי השעה"צ הנ"ל יש להפוך את הסדר ולתת את הפטל תוך המים. אולם השש"כ (פרק יא הערה קנח) התיר עשיית פטל בשם הגרשז"א יעויי"ש. [ויעויי"ע בשש"כ (פרק כ"ה הערה סה) שאסר לערב חומר צובע במים כשצריך את הצביעה דווקא].

**כת' המחנ"ש** (תנינא לג) דיש להימנע לתת **חומר צובע באסלה**. ויש להוסיף לפי הנ"ל [בדין שוחט שכת' דאם כך לא ראוי לאכילה לא חשיב אוכלין] דהמים אינם ראויים לשתיה יחד עם הסבון [ויעויין בשש"כ (פ"ג הערה נח) שכת' לגבי מי חיטוי כעי"ז]. ולדברי המ"ב בשם הח"א אפשר דהוי גם דרך וכוונה ואסור משו"ה. ועיי"ע בארחות שבת (פט"ו אות סד ובהערות) שהחמיר בזה, וס"ל דחשיב כוחו וצביעה גמורה, והיקל במקום כבוד הבריות לטלטל אף בידים, אם א"א בגופו שמותר לכתחילה. אך במנח"ש שם הביא כמה צדדים להתיר, דמה שנעשה ע"ד לשופכם תוך זמן קצת יתכן שמדאורייתא אין זה חשיב כמתקיים, ואפשר דחשיב פס"ר דלא ניחא ליה, אך כת' דמי יימא שגם בני ביתו לא עושים בשביל המראה, וכת' דלכאורה חשיב רק ככח כוחו או גרמא, אך המים הראשונים הוי כוחו, וקשה להקל בזה ולכך סיים 'שרצוי מאד להמנע מזה בשבת'. ולפי דבריו מי שלא יכול ויש בזה משום כבוד הבריות [עיין מ"ב (סי' שכב סקי"ד)] וכה"ג שאינו מתכוין בשביל המראה שהוי כוחו באיסור פס"ר דלא ניחא ליה אפשר דיש להקל בצירוף שאינו מתקיים והוי תרי דרבנן. ואולי אם יתן חתיכת טישו וכדו' על המכשיר שהמים לא יוכלו לבא לשם ואף שמיד ישטף תו לא הוי כח ראשון שהרי הכח הראשון רק מסיר את הטישו והוי כח כוחו וקיל טפי.

ואח"כ מצאתי דהמשנה הלכות (חט"ו סימן צ"ז) מצדד בעיקר הדין להקל משום שעיקרו לאו לצבע נעשה, אך לכתחילה החמיר, ואם נמצא שם משום כבוד הבריות התיר, וכעי"ז הביא בספר תורת המלאכות בשם הגרנ"ק (הוספות אות מו) דרק לכתחילה יש ליזהר בזה, אום אם שכח וכדו' יש להקל משום כבוד הבריות, ואין להעדיף איסור טלטול מוקצה בידים, וכן הביא במאור השבת (ח"ד עמ' תקפ"ה) בשם הגריש"א דאם אינו יכול להוציאו כלאח"י יש להקל משום כבוד הבריות. ויותר מכך יש מתירים לכתחילה יעויין בספר רשומי אהרן (ח"ב אור"ח סי' שכ אות א) שהביא בשם הגרמ"פ להתיר בעצם הדין וכ"כ הצי"א (חי"ד סימן מז) [והביא כמה צדדים להתיר, ושם איירי על חומר שנמצא תוך הניגרא, אך ב' הצדדים בריש הדברים להתיר אמורים בכ"א] והאור לציון (ח"א סי' כט, ח"ב פמ"ז אות כג).

**בגמ' מבואר** דשוחט חייב משום צובע דניחא ליה בזה, ומבואר דאם לא ניחא ליה מותר, וצ"ע מדוע מותר והרי הוי פס"ר דלא ניחא ליה, ומוכח דכה"ג לא חשיב צביעה כלל, ומכך הוכיח הגר"ז (קונט"א סי' שב) דכל מה שאסר השו"ע בבגד היינו כה"ג שהבגד הזה דרך לצובעו, אולם בשאר בגדים לא, והוכיח כן ממוך שהתקינה לנידותה, ויעויין באבנ"ז (או"ח קעה) דדן בזה. וכעי"ז כת' הגרח"פ שיינברג זצוק"ל (חידושי בתרא סוס"י שכח) לגבי דברים חד פעמים וכדו' דאין דרך לצובעם. ועי' בחו"ש נדה (סימן קצו סעיף ה אות ט"ז עמ' רמ"ז ושעה"צ סקע"ט) טעם להתיר עד בדיקה. עוד כת' החו"ש (שבת פרק יט סק"ב) דלנקות לכלוך ע"י מפה לבנה מותר דאין ע"ז שם צבע משא"כ מי פירות דם וכדו'.

**כת' המג"א** (סקכ"ה) דגופו אין בו איסור צביעה דאין דרך בזה, ולא דמי לסי' שג סעיף כה דאשה דרכה בכך, ויעויין במ"ב (סקנ"ח) דמשמע דגם באשה בעינן שיהיה דרך כך להתנאות. ויעויין בשער הציון לעיל (שג סקס"ה) דאף אשה מותר דאין דרך רק שפתיה, ובחו"ש (ח"א פי"ט סק"א עוד פרטי דינים אות ד) כת' דכשדרך כך לאשה יש לדון בזה. אולם הארח"ש (פט"ו הערה פו) כת' דכה"ג אין דרך ומותר.

**סחיטה בשער**

**שבת קכח, ב דת"ר ואם היתה צריכה לשמן - משנינן.**

כת' רש"י (ד"ה מביאה) דאיירי ברה"ר דיש בזה איסור דאורייתא ועבדינן בשינוי, ועל קו' הגמ' פירש"י (ד"ה תיפוק) דלמה לא מביאה בכלי כדי לא לחלל את השבת, ה"נ מחללת שבת. ומבואר דבהו"א סחיטה בשער דאורייתא, [וכ"כ להדיא הריטב"א (ד"ה ותיפוק)], וצ"ע לשיטת רש"י (דף קמה.) דלעולם כל משקה הבא מבחוץ אין בו איסור דאורייתא.

**מ"ט אין סחיטה בשער,** כת' רש"י (ד"ה אין סחיטה) דהוא קשה ואינו בולע, וכ"כ כל הראשונים, והריבב"ן (ד"ה אין איסור) כת' דלא דמי לסחיטת זו"ע. וצ"ע לפי הביאורים הנ"ל מ"ט דמ"ד יש סחיטה בשער. ויעויין לקמיה בדברי הקצות השולחן.

הק' הרשב"א דאי אמרינן דאין סחיטה בשער מ"ט בידה עדיף ואם לא בשערה, והרי שער שינוי טפי, ותי' הר"ן (ד"ה אין סחיטה) דשייך למיגזר מדרבנן משום סחיטה אטו מידי דבר סחיטה הוא, וכעי"ז כת' במיוחסות לר"ן (ד"ה גמ' אין סחיטה) דמיחזי כסחיטה ובדין הוא לגזור עטו סחיטה, אלא משום פק"נ התירו, ומשו"ה עדיף טפי בידה. [ויעויין בפי' רבינו יהונתן דכת' דאין בזה אפילו איסור דרבנן].

יעויין ברי"ף (דף נא:) וברא"ש (סימן ה) דהביאו דברי רבה ורב יוסף וכן דברי רב אשי, ומשמע דלא פסיקא הלכתא בזה, ומיבעי למיחש לרב אשי, וצ"ע אם הוי מדאורייתא או מדרבנן. והרמב"ם (פ"ט משבת הי"א) כת' 'ואין סחיטה בשער וה"ה לעור שאין חייבין על סחיטתו'. וכת' המ"מ דאין חיוב אבל איסורא איכא, וכת' המרכבת המשנה דפסק הרמב"ם כרב אשי. והנה (פ"ב משבת הי"א) פסק הרמב"ם דמביאה בשערה היינו בכלי בשערה, וכת' הכס"מ דרב אשי לא פליג על רבה ורב יוסף, ולכו"ע אין איסור דאורייתא, ומ"מ איסור דרבנן יש בזה. וכ"כ הב"י (סימן של). וכן פסק המ"ב (שם סק"ז) והוסיף המ"ב (סי' שכ סקנ"ה) דמשו"ה הטובל בשבת יזהר שלא יסחוט שערו לנגבו. וכ"ז דלא כרבינו יהונתן הנ"ל וכן משמע ברש"י שאינו בולע. ויעויין בביאוה"ל (סימן שב סעיף ט ד"ה אסור).

אמנם הב"י עצמו סותר דבריו ביורה דעה (סימן קצט) דהביא דברי הכלבו והראב"ד דתמהו על טבילה בשבת משום איסור סחיטה, וכת' הב"י דחששא דסחיטה אינה כלום שהרי אין סחיטה בשער יעויי"ש. ויעויין באג"מ (אור"ח ח"א סימן קלג) מה שתי' דברי הב"י דהוא פס"ר באיסור דרבנן והולך לאיבוד ומשו"ה מותר. ומדברי האחרונים הנ"ל שפסקו ליזהר אחר טבילה חזינן לא כך. ולכאורה היה אפשר לתרץ דכיון דהוא רק איסור דרבנן לא אמרינן גזירה לגזירה, ויטבול ויזהר שלא יסחוט, אולם יעויין במיוחסות לר"ן שהביא בשם הרא"ה להוכיח דאין סחיטה בשבת מהא שמותר לטבול בשבת, אולם הרא"ה כוונתו דאין בזה איסור דאורייתא אולם איסור דרבנן אפשר דיש בזה, ויעויין שם בר"ן שכת' דשמן אפשר שיש סחיטה שנדבק לשערות משא"כ במים, ומשו"ה מותר לטבול בשבת.

ויעויין בשש"כ (פי"ד הערה א) אם מותר לרחוץ פניו או דבעי למיחש משום סחיטה. ויעויי"ש (פי"ד אות כ"ב והערות שם) בדין ניגוב שערות. ובאג"מ (אור"ח ח"א סי' קיב) אסר לנקות במברשת שיניים רטובה מחשש סחיטה, ויעויין בשש"כ (פי"ב הערה מה מו) בזה. ובקצות השולחן (סימן קלג בבהב"ש אות ח) ביאר דסחיטה בשער אסורה מחמת המים שבין השערות.

**וצ"ע** לפי המבואר **בסעיף יח היכא דיש בית אחיזה** והולך לאיבוד היכא שכל איסורו מדרבנן והוא רק פס"ר דלא ניחא ליה אם מותר לכתחילה או לא.

##### מעבד

**סימן שכא סעיף ב**

**מתני' שבת קח. אין עושין הילמי בשבת וכו', ובגמ' עד ומלח לכתחילה.**

**משום איזה מלאכה אסור לעשות מי מלח מרובים: א.** רש"י כת' דהאיסור הוא משום מעבד, וכן כת' רוב הראשונים, והא דאיתא לעיל (דף עה:) דאין עיבוד באוכלין כת' הראשונים שם שהיינו מדאורייתא, אולם מדרבנן יש איסור מעבד אף באוכלין ויעויין לקמיה סעיף ה. וכשיטת רש"י פסק הטוש"ע (סעיף ב).

**ב. שיטת הרמב"ם** (פכ"ב משבת ה"י) דאיסורו **משום בישול**, יעויין בלשונו שכת' טעם האיסור '**מפני שנראה כעושה מלאכה ממלאכת התבשיל',** ויעויין בתוס' יו"ט (פי"ד מ"ב) שביאר שיטת הרמב"ם מדוע לא ס"ל כן משום עיבוד, וכעי"ז כת' האו"ש על הרמב"ם. וצ"ב לפי"ז מה החילוק בין מרובים למועטים. ויעויין בשו"ע (סעיף ג) שהביא טעם זה, **וצ"ע מדוע לגבי מי מלח העתיק כרש"י ולגבי כבשים העתיק כרמב"ם**. ועמד בזה הפרמ"ג (משב"ז סק"ג) ויעויי"ש מש"כ בזה.

**ג. בירושלמי** (פרק יד) איתא דהילמי צריכה אומן. מי מלח אין צריכה אומן'. וכת' שם בפי' מראה הפנים שס"ל כרמב"ם. אולם הצפנת פענח כת' דכוונת הירושלמי משום מכה בפטיש.

**טעם ההיתר במועטים והאם מותר הרבה לצורך תבשיל:** מבואר במאירי דטעם האיסור דעושה כך כדי ליתן שם אוכלים להתקיים זמן רב, ובטור איתא דהאיסור הוא שעושה הרבה כדי לתת לתוך כבשים, שכיון שעושהו להתקיים דמו לעיבוד, ומעט לתת לתוך תבשיל מותר. ולא נתבאר בדבריהם מהו עיקר האיסור, האם לעשות הרבה כפשטא דלשון הגמ', או לעשות כדי לתת לתוך כבשים שנראה כמעבד וצ"ע. ויעויין בפרמ"ג (אש"א סק"ד). ויעויין במ"ב (סק"ט) שהביא מח' בזה האם מותר לעשות הרבה כדי לתת לתוך הרבה תבשילין, ודייק במאירי שצריך שיהיה ניכר ולהכי אסור, וכך מצדד המ"ב.

**שיעור מעט: כת' הר"ן (דף לט.)** 'מי מלח מועטין לצורך טבול אותה סעודה שרי', אולם **המאירי** כת' 'שאדם מרגיש בהם שאינם נעשות אלא לצורך השבת' ומשמע שאפילו לכל השבת מותר, וכן דייק הא"ר (סק"ג) מדברי הרמב"ם והרבה ראשונים. אולם המג"א (סק"ד) והעול"ש (סק"א) פסקו כהר"ן. **והמ"ב (סקי"א) הכריע כדברי הא"ר** ויעויי"ש בשעה"צ (סקי"א). ובביאוה"ל (ד"ה אבל). [ותמוה מדוע החמיר בזה הארח"ש (פ"ז אות יב)]**.**

**האם נתינת שמן מתירה אפילו מרובין:** במתני' ר' יוסי אוסר אפילו מועט ומתיר ע"י נתינת שמן, ובגמ' מבואר דאם נותן שמן ואח"כ מלח או שמן ואח"כ מים מותר, וכל האיסור כשנותן מים ומלח תחילה ואח"כ שמן, וכת' רש"י (ד"ה ואלו הן) דטעם האיסור דבשעה שנתן מים ומלח נראה כמעבד ולא מועיל מה שמוסיף אח"כ שמן [ויעויין טעם נוסף במאירי]. וטעם ההיתר בנתינת שמן כת' רש"י דהשמן מעכב שאין המלח מתערב יפה עם המים, ומתיש את כחו מהיות מי מלח עזין, וביאור הדבר איתא במאירי שכשאינם עזים אינם ראוים לעיבוד. **וצ"ע** שהרי אסור לעשות מי מלח אפילו לא עזים, ועזים אסור אפילו מועט. והריטב"א כת' דטעם ההיתר משום שינוי.

ולכאורה מדברי רבי יוסי אפשר למילף לדברי ת"ק, דמרובין דאסור, אם יתן שמן תחילה יהיה מותר, ותמה העול"ש (סק"א) מדוע השמיט זאת השו"ע. וכת' הא"ר (שם) דרבנן ס"ל דנתינת שמן אינה מתירה כלל, וכן דייק מדברי הראשונים. ובאמת יעויין בריטב"א דפשיטא ליה דר"י מתיר בנתינת שמן רק במועטים. ויעויין מג"א (סק"ד) מש"כ בזה, ונח' בכוונתו התוספת שבת והפמר"ג (אש"א סק"ד) דס"ל דשמן מועיל וכוונת המג"א דאם נותן שמן לבסוף לא מועיל, והמחצית השקל פי' דלמג"א לא מועיל נתינת שמן. והמ"ב (סק"י) הביא שיטת המקילים.

**סעיפים ג - ה**

**גמ' שבת קח: תני רבי יהודה בר חביבא – מטבלינא.**

ברש"י מבואר דהחילוק הוא שאם עושה שכמה ביחד חשיב עיבוד, אולם בשעת אכילה מותר, וכן מבואר להדיא במיוחסות לר"ן (ד"ה מלחי) דבשעת אכילה ההיתר הוא למלוח דווקא אחד אחד. וכן משמע בדברי רבינו יהונתן (ד"ה אין) שכת' דבההוא פורתא לא מקרי תיקון. והנה השו"ע העתיק טעמא דהרמב"ם, והיינו שאינו כובש ממש אלא נראה ככובש וכובש אסור משום בישול, ולפי"ז התיר הב"ח אחד אחד אפילו הרבה זמן, אולם המג"א (סק"ו) פליג דלדברי רש"י הרי יש כאן תיקון. ויעויין בפרמ"ג (משב"ז סק"ד) דכת' דאף לטעמא דהרמב"ם דהוא בישול, מותר בדבר שאין דרך לכבוש. [ויעויין בפרישה (סק"ד) כת' דכובש חייב משום מבשל, וצ"ע דבלשון הרמב"ם לא משמע כך]. **וצ"ע אם** מותר ליתן ירק שבא רק לתבלין בתוך כבישה, שאין דרכו לכבוש לצורך עצמו, והכבישה לא מועילה לו. **ונראה** דאף אי נימא שמותר, **לצורך מחר אסור**, דהרי אף ביצה שאין דרך אסור כה"ג.

**התרומת הדשן** (ח"א סימן נה) הביא דאחד הגדולים כת' דאם נותן מלח על הרבה חתיכות וזורקם ומנערם כדבר שעושין לדגים במליחתם אסור, אולם בדרך טיבול מותר, אולם התה"ד מדייק לא כך, אולם מתיר התה"ד אחת אחת ואפילו שלא אוכלם מיד כ"ז שעושה כך מיד בסעודה. והביאו הב"י. אולם הב"ח דייק לא כך בשיטת רש"י ויעויי"ש. ויעויין בט"ז (סק"א) ובמ"ב (סקי"ד) מש"כ בזה. והשו"ע (סעיף ד) פסק כדברי התה"ד.

**יעויין בריטב"א** (ד"ה מימלח) דכת' דמה שנהגו למלוח בשר צלי להצניעו מותר, **דאין מתכוין להשביחו אלא כדי שלא יפסד**, ולא אסרו אלא כשמתקן ומשבח. וכן כת' במיוחסות לר"ן. ויעוין **במ"ב (סקכ"א) שהתיר כעי"ז למלוח בשר** שלא יתקלקל, אולם בשע"ת (סק"ט) בשם הפנים מאירות מחמיר בזה כשעושה כך כדי שיקבל את המלח יותר.

בגמ' איכא פלוגתא **גבי ביצה** האם יש בה עיבוד, וכת' הרי"ף והרא"ש דקיי"ל דאין בביצה איסור, ולא מבואר בראשונים טעם הדבר, וכת' הלבוש (סעיף ד) ד**טעם ההיתר** דאין דרך לכובשם, והמג"א (סק"ה) כת' דאין העיבוד מועיל להם כ"כ, ודייק כן מהגמ' דאמר רב נחמן דהיה מולח פוגלא דאמר אפסודי קא מפסדינא ליה, וחזינן דבעינן שיהיה תיקון בדבר. ויעויין במחצית השקל דמבאר דאף היכא שלא מפסיד אלא שאינו מתקן כ"כ. והפרמ"ג תמה דאפשר דבהו"א ס"ל דכיון דמפסיד אין דרך בנ"א לעשות כן, ולכאורה צ"ל דאין כוונת המג"א להוכיח מכך דלא כהלבוש, אלא להוכיח דהיכא שמפסידו אין איסור. והמ"ב (סקי"ח) פסק ב' הטעמים. והרבה נפק"מ יש בזה. ומשמע בפרמ"ג דטעם אין דרך הוא לשיטת הרמב"ם וטעם שאין מועיל לשיטת רש"י, וא"כ לכאורה לדידן דפסקינן כתרוייהו בעינן שגם לא יהיה דרך וגם לא יועיל, אולם במ"ב (סקי"ג) משמע דאם אין דרך מותר. ונראה דטעם אין דרך מועיל לכו"ע וכדהוכיח המג"א מהגמ' דאם אין דרך מותר, וי"ל.

**בסעיף ה' אסר השו"ע אפילו ביצה להניחה**, ומבואר בנו"כ דטעם האיסור דלהניחה אסור, ונח' האחרונים לכמה זמן חשיב להניחה, והמ"ב (סקכ"א) **מכריע דרק לאחר שבת מותר**. וטעם הדבר נראה דהשו"ע סתם דביצה מותר, והיינו שבעצם הדבר מותר ורק כשמניחה, והיינו שעושה כן להצניע אסור, ולסעודה הבאה לא חשיב הצנעה. ומבואר בגמ' להדיא (דף עה:) דעיקר עיבוד הוא לאורחא, והיינו שמתקן את הדבר לאורך זמן, ולסעודה הבאה אינו עיבוד אלא צורת אכילה. ומה שיש מקשים דאי לצורך חול אסור מצד מכין, י"ל דאיירי כשעושה קצת לצורך שבת ג"כ, עוד נראה דמבואר במ"ב לקמיה (סקל"ז) דדבר הראוי לאכילה ביומו אין בו משום מכין, וכת' המג"א (סק"ז) והגר"ז (סעיף ו) דאין ניכר שטורח לחל שיתכן שיאכלם היום, וא"כ ה"ה בזה.

**דין חומץ** מבואר לעיל דאם מערבים יחד חומץ ומלח דינו כדי מי מלח, ודינו לענין נתינת ירקות בתוכו, הנה מבואר בט"ז (סק"ג) דאין לתת יין או שאר משקין לחומץ כדי לגם הם יהיו חומץ דהוי ככובש כבשים, וחזינן דגם חומץ חשיב כבישה, וכת' ע"ז הפרמ"ג דה"ה דאין ליתן ירק חי לחומץ חזק כשיעור שיתן על האור וירתיח [ויעויי"ש מה הדין בזה לשיטת רש"י והטור], ומצד שני כת' הט"ז (סק"א) דאם נותן מלח על צנון ומיד שופך שם חומץ ומינים אחרים ל"ד לעיבוד, כיון שאין מניחים אותו עם המלח להזיע. ואולי כ"ז לרמב"ם אולם לרש"י מותר, והנה בעינן שיהיה דרך לכובשם, ולפי"ז אפשר דבעינן דרך לכובשם בחומץ דווקא. **ואולי זהו תי' הסתירה** בדברי הט"ז, דודאי אף חומץ כובש בדבר שדרכו בכך, אולם כל היכא שלא נותן להרבה זמן דרק מיחזי ככובש או כמעבד, כ"ז שעושה זאת ביחד עם דברים אחרים שכך אין דרך עיבוד אין בזה איסור דלא נראה כאיסור.

בענין **סוכר** כת' הפוסקים לדמות זאת לדין מליחת בשר ע"י סוכר, די"א דמועיל [מנח"ח סוף מצוה קיט, עיקרי הד"ט או"ח סי' יד אות לו ומסגרת השולחן יו"ד סי' סט סכ"א]. והוסיף הכף החיים (סקי"ד) בשם ספר יסוד יוסף דאין **להכין הילמי מסוכר**. והדבר צע"ג, דאיסור הילמי משום דמיחזי לעשות מורייס, דהרי עסקינן במעט דלא נראה ככובש כבשים, ואין עושין מורייס ע"י סוכר. ובעצם נראה דסוכר אף אם מועיל למליחת בשר, לענינינו מותר, דלרמב"ם לא דמי לכבשים דהרי אין דרך לכבוש ע"י סוכר, וכן בעיבוד אין דרך לעבד ע"י סוכר, ועיבוד ממש לא הוי שאינו מקשה כמלח. ולכאורה פשוט דלא גרע מדבר דאין דרך לעבד, דאין דרך לעבד פירות בצורה כזו.

**נתינת שמן:** המג"א סק"ד כת' דאין מועיל, אולם בסק"ו וסק"ז כת' דאם שם מלח על ירקות ומיד נותן שם שמן מבטל את המליחות ולא הוי מעבד, וצ"ע, והפרמ"ג (אש"א סק"ז) כת' דאפשר דיש לחלק בזה בין מי מלח לכבשים ממש, וצ"ע דלכאורה מי מלח קילו טפי, דאין כאן עיבוד כלל אלא שבד"כ מטרתם לתת לתוך הכבשים, משא"כ הכא שנותן ממש לתוך הכבשים. ונראה דכוונת הפרמ"ג דכשיש מים ג"כ והוי כבישה ממש לא מועיל נתינת שמן בסוף, אולם כשלא נתן מים, השמן מבטל את המלח, וטעם הדבר נראה דמלח לחודא לא הוי כבישה ממש, אולם כשנותן הרבה או משאיר להזיע אסור משום מעבד או דדמי לכבשים, ולהכי כשנותן שמן מפקיע החריפות ומותר, אולם במי מלח שכל מטרתם לכבישה, א"כ כ"ז שלא נתן שמן אסור, שהשתא מיחזי כמעבד, דהרי זהו כל טעם איסור עשיית הילמי.

**השבות יעקב** (ח"ב סימן יב) מביא דברי המג"א דאסור לכבוש מלפפונים, וכת' דדמי לדברים שאין דרך לכובשם, **דאין דרך לכבוש חתיכות מלפפונים**, ורק שלמים בקליפה הדרך לכבוש. ועל פי זה יש להתיר כל דבר שחתוך בצורה שאין דרך לכובשו בצורה זו.

##### מלאכת טוחן

**גמ' שבת עד: והטוחן א"ר האי מאן דפרים סילקא חייב משום טוחן, אמר רב מנשה האי מאן דסלית סילתי חייב משום טוחן.**

**רש"י** (ד"ה דפרים סילקא) ביאר דהיינו שחותך לחתיכות קטנות, וכעי"ז הביא האו"ז משמיה דהערוך, אולם **הרי"ף (דף לב.) הר"ח והרא"ש (סימן ה) ס"ל דהיינו שיוצא קמח** ע"י שמפרק נימי העץ, והוסיף הרא"ש 'ומה שפרש"י דפרים סילקא שמחתך ירקות דק דק פירוש תמוה הוא דבר שהוא אוכל ומחתך אותו דק דק אין שייך ביה טחינה עכ"ל'.

ובפי' המשנה לרמב"ם מבואר כרש"י, דכת' (פ"ז) וז"ל 'וענין הטחינה הוא כתיתת החלק הגדול ועשייתו חלקים קטנים ולפיכך חתוך הירקות בשבת או נסירת עץ לקבל הנסורת שלו או טחינת שפיית חתיכת מתכת לקחת טחינתו או כריתת עצים לשריפה **כל זה תולדות טוחן**' עכ"ל. וכן כת' המ"מ (פרק ז' הלכה ד') שכל שדומה בדמיון גמור אלא שחלוק הנפעלים כהזורע והנוטע וכן אם חלוק איכות הפעולה כגון חורש וחופר הם אבות מלאכה, שאם נחלק בהן נחלק במיני הזרעים ובמיני הכלים וכו', "אבל בשאין שם אלא קצת דמיון כגון המחתך את הירק שאינו דומה לטחינה רק בהעשות מגוף אחד גופים רבים אע"פ שהטחינה משנה הגוף הראשון לגמרי ואין החתוך כן זו היא תולדה". והרמב"ם (פכ"א משבת הי"ח) והטור **פסקו דלחתוך הירק דק אסור שדומה לטוחן**.

**סעיף ז**

**גמ' שבת דף קמא.** אמר רב יהודה הני פלפלי מידק חדא חדא בקתא דסכינא שרי תרתי אסיר רבא אמר כיון דמשני אפילו טובא נמי.

יעויין בב"י שהביא שיטות הראשונים דפליגי האם דין זה נאמר בשבת או ביו"ט, וטעם מח' האם יש להתיר כה"ג בשבת וכדכת' רש"י (ד"ה חדא) דלאו טוחן הוא **אלא כלאחר יד**, ובגמ' דלרבא מותר משום דמשנה ומותר אפילו הרבה, וברש"י (ד"ה דקמשני) דהשינוי שלא עושה כך ברחיים ובמדוכה, וי"א דאף כה"ג אסור ורק ביו"ט התירו, והכריעו רוב הראשונים דקיי"ל דאף בשבת מותר וכרבא **דכשמשנה מותר אפילו הרבה**. ויעויין ברמב"ן (ד"ה הא) שמביא ראיה מגמ' ביצה (דף כג.) ומהתוספתא (פרק ט"ו הי"ג) דבשינוי מותר. ויעויין במחצית השקל (סק"ט) דביאר כוונת המג"א דבקתא דסכינא **חשיב שינוי גמור** [וכן למעש"ר שם ע"י תרי שינויים וכדלקמיה] **דאל"ה הרי שינוי וכלאח"י אסור מדרבנן** וכדכת' הב"י בשם השבה"ל. ויעויין באג"ט (טוחן כח) דדייק דמדוך עץ הוי שינוי קצת [כדאיתא ברש"י בביצה] אולם ברמב"ן מבואר דהוי שינוי, ולהכי בקתא דסכינא חשיב שינוי גמור, והק' שם מדברי האב"ע (במדבר יא ח) דאת המן כתתו במדוך אבן או עץ, וחזינן דהוי דרך, ויעויי"ש באג"ט מה שחילק בזה בין טחינה דקה שבעינן כלי טוב או לא.

**ומכל הנ"ל צע"ג דברי המג"א** (סקי"ב) דדייק מדברי הגמ' (דף קלג) דאסור לטחון בפה מה שלא אוכל, וטעמא דאף דהוי שינוי מ"מ אסור מדרבנן, והעתיקו המ"ב (סקל"ו). ותמוה **דבפיו ודאי שינוי גמור הוא יותר מקתא דסכינא**. ואולי אפשר לומר כיון דבדרך אכילה לעולם טוחנים, חשיב דרך, ודוחק.

**והוסיף הרמב"ם** (שם הלכה כ) דכ"ז **בקערה** אולם במכתשת חייב. ויעויין בשו"ת הריב"ש (סימן קפד) דה"ה בכל כלי שמיוחד לטחינה חייב. והבין הב"י דכוונת הרמב"ם **דבעינן תרי שינויים**, וכן משמע לשון השו"ע, אולם **המג"א (סק"ט) והמע"ר תמהו מנין זאת** דבגמ' משמע דדי בשינויי דקתא דסכינא. **והמג"א מסיק משו"ה דמותר אפילו בקערה לחודא** יעוייין בדבריו, ולכאורה בדברי האגור (סימן תפח) שהביא הב"י משמע כדבריו, דכת' שם בקתא דסכינא או בשולי הקדרה, אולם המעש"ר פליג וס"ל דהרמב"ם דייק מהגמ' דבעינן שינוי גמור דווקא. ובא"ר (סקי"א) ביאר דבגמ' סתמא נקט דכשעושה בגב הסכין מסתמא עושה בקערה. ובט"ז (סק"ז) ג"כ משמע דבעינן תרי שינויים דווקא, ובביאה"ג ביאר דבמלח די בשינוי אחד, אולם בפלפלין חמיר טפי ובעינן תרי שינויים**, וכן מכריע המ"ב (סקכ"ה)**. אולם מה שחילק הגר"א ממלח בשאר האחרונים לא נזכר חילוק זה, וכן מחמיר המ"ב (סקכ"ח) ויעויי"ש בשעה"צ (סקל"ב). והנה **המ"ב** (סקכ"ה) כת' ד**טעם איסור במכתשת הוא משום עובדין דחול, ואינו מטעם ב' שינויים כלל**, וע"כ דשינוי קתא דסכינא שינוי גדול הוא, וכמשמעות דברי שבלי הלקט שהביא הב"י.

**כת' העול"ש** (סק"ו) דמשמע מהרמב"ם (שם) דההיתר ע"י קתא דסכינא דווקא לצורך לאכול [היינו לאכול באותה סעודה, אולם הפרמ"ג (משב"ז סק"ז) פליג ודייק מדברי השו"ע דלצורך כל השבת מותר, וכן הכריע המ"ב (סקכ"ד) וכת' בשעה"צ (סקכ"ז) וז"ל 'פרי מגדים. ועיין שבת קמ"ה ע"א לענין כבשים דמוכח כדבריו'. וכוונתו לכאורה דאיתא שם דכבשים לגופן, מותר דווקא לשבת ולא למוצ"ש, והיינו שכל מלאכה אף היכא שעושה בצורה המותרת כגון בשינוי או מפרק לא לצורך מימיו, התירו ע"י שינוי לכתחילה, אולם כ"ז לצורך שבת ודו"ק. [והאג"ט (טוחן סעיף יד) כת' כדברי העול"ש, והוסיף (סק"ל אות ה) שרק כה"ג חשיב שינוי גמור {כמבואר בגמ' דחדא חדא הוי שינוי}. אולם לפי מה שהבאנו לעיל מבואר ברי"ד דגם בלא"ה חשיב שינוי גמור]. ויעויין בהג"מ (פכ"א משבת אות י) שפסק דלסחוט ברזא לצורך גופן מותר רק כשאין לו יין אחר משו"ה, וכ"כ היראים (סימן רעד במלאכת הדש). אולם האו"ז (שבת אות נט) פליג.

[**מוליד ריח** יעויין בשש"כ (פכ"ב הערה קנט ד"ה אף יש איסור) שהאריך באיסור זה בכל אופניו].

**סעיף ח**

**כת' הכלבו** דמלח חמור לענין זה ולא די בשינוי דקתא דסכינא, כיון שכך דרכו בחול ע"ג השולחן, אולם **האגור** מתיר, וכן הביא המ"מ (פכ"א משבת ה"כ.) מהתוספתא (פט"ו הי"ג) דמותר בקתא דסכינא או בעץ הפרור [עץ שמגיסין בו הקדירות – רמב"ם פי' המשנה]. וכן פסק השו"ע (סעיף ח). וכן הביא הגר"א ממתני' ביצה (פ"א משנה ז). והנה שם **איתא דבמדוך של עץ** הוא שינוי, אולם מבואר בכל המפרשים שם שהיינו שינוי מועט וביו"ט סגי בזה, וא"כ לענין שבת איסור דרבנן ודאי יש בזה דלא הוי שינוי גדול וכלדעיל.

**הרמ"א** התיר **מלח שנטחן כבר משום טוחן אחר טוחן** וכלדקמיה (סעיף יב), וכת' העול"ש (סק"ט) דמשמע ברמ"א שהתיר רק ע"י סכין **אולם במדוך אסור, וכת' דמשום מראית עין נגעו בה**, והובא במ"ב (סק"ל). ולפי"ז **פומפיה** שעומדת לטחינה [כמבואר בסעיף י] וכל כיוצ"ב אסור, ויעויין באג"מ (אור"ח ח"ד סי' ע"ד טוחן אות ד) ש**כלי חותך ביצים אין בזה איסור מטעם הנ"ל דרק פורס**[[1]](#footnote-1), ויעויין בשש"כ (פ"ו סעיף ג) שהתיר מטעם שהוא כלי סעודה, ויש לדון לפי"ז **בסלייסר**.

**עוד כת' המ"ב** דסוכר שלנו ג"כ מותר כה"ג דכבר טחון הוא ומקורו בפרמ"ג (משב"ז סוס"ק י'). וכוונת הרמ"א והפרמ"ג היא ב**מלח שנהיה גוש** [יעויין בד"מ (סק"א)] וכיון שכבר טחנו אותו מותר וכן בסוכר היינו **קוביית סוכר**, אולם לקחת מלח גס שלנו או סוכר שלנו ולטחון אותם לאבקת סוכר וכדו' אסור, דהרי לא נטחן כך לעולם. אולם **גלולה** וכיוצ"ב מותר לטוחנם שהרי היו אבקה ונדבקו. [ובאג"ט (טוחן ס"ה וסקט"ו) דדן דאם נטחן בע"ש מותר לטחנו אף יותר קטן, וטעמו כעין בישול אחר בישול שי"א שאם נתבשל כמאכ"ד תו אין בישול, אולם מסברא צ"ע, וכן השביתת השבת (סעיף ג) כת' דחייב]. ויעויין בכ"ז במ"ב (סי' תק"ד סק"ה) שחילק בזה.

**האם מלח חשיב גידול"ק:** מבואר לקמיה (סעיף ט) דאין טחינה אלא בגידול"ק, וא"כ מלח צ"ע אם חשיב גידול"ק [תלוי בסוגי המלח], אולם **הגר"ז** (סעיף יב) כת' דמלח דאינו ראוי לאכילה בפ"ע, נידון כתבלין שהוי גידול"ק.

**סעיף ט**

**טחינה בגידו"ק:** כת' תוס' (דף עד: ד"ה האי) דאין טחינה אלא בסילקא אבל בשאר אוכלין שרי, וכ"כ בתוס"ר שם. אמנם מצינו ראשונים שכת' שיש טחינה בפירות וכיוצ"ב, וכת' התרומת הדשן (סימן נו) דלכו"ע אין טחינה אלא בגידול"ק וכמו שמצינו בעימור ועוד מלאכות. ויעויין בשלטי הגיבורים (עד:) מש"כ בזה לענין בשר האם חשיב גידול"ק, אולם האג"ט (סקי"ז אות ז) תמה שבתוס' מבואר שבשר לא חשיב גידול"ק לענין מלאכות שבת. ויעויין בתוספת שבת (סקי"ז) שהביא שיטות הראשונים בזה. [**ויעויין בזה לקמיה סעיף יב]**.

**והוסיף התה"ד** דכ"ז בסתמא, אולם לחתוך **בשר לצורך עופות אסור הואיל ואין יכולין לאוכלן בלא"ה, וכל ההיתר באוכלין שאפשר לאכול אף בלא"ה**, ואמנם אף אדם שאינו יכול ללעוס בשר מבושל מותר לטחון, התם משום שאזלינן בתר רובא דעלמא, ועוד יש לאסור מצד איסור שווייה אוכלא לצורך בהמה ומשום מטרח באוכלין לצורך בהמה.

**והשו"ע** (סעיף ט) פסק להתיר **טחינת בשר מבושל**, וכת' הט"ז (סק"ח) דטעמו כדברי תה"ד הנ"ל, וכן מבואר בגר"א [ויעויין בבאה"ג (אות מ) הביא דמקור השו"ע בתוס' דאין בזה איסור טוחן], והמג"א (סק"י) הוסיף דברי התה"ד דאין טחינה אלא בגידול"ק. [וצ"ע בדין בשר שבזמנינו דרך גם לטחון בשר חי, האם חשיב במינו יש טחינה ויהיה אסור].

**הרמ"א** פסק כדברי התה"ד דאסור לטחון לצורך עופות, **אולם הביא רק את הטעם דאשווי אוכלא**, וכת' לעיין בסימן שכד, וכת' הט"ז (סק"י) דמוכח משם דאין בזה איסור זה, וכעי"ז כת' הגר"א, אולם המ"ב (סקל"ה) הביא דהמג"א חילק דהתם איירי כשאינו חותך דק דק. ובעצם הדבר ביאר הביאוה"ל (ד"ה דהואיל) **דכוונת הרמ"א כפשטות דברי התרומת הדשן דעיקר הטעם לאסור משום טוחן**, והיינו משום שא"א לאוכלו בלא"ה, דרך לטחון אף באוכלין שאינן גידול"ק ואסור, וכת' הביאוה"ל דכך מבואר במג"א ובא"ר, אולם לשון דקמשויה אוכל אינו מדוקדק כ"כ. ויעויין **בד"מ** (הארוך סקי"ב) שה**עתיק רק טעם זה דהת"ד דאיסורו משום טוחן**. ויעויין במחצה"ש (סקי"א) דנפק"מ אם הוי משום טוחן או משום שווייה אוכלא, דאם משום **טוחן אסור מדאורייתא**, משא"כ איסור שווייה אוכלא מדרבנן הוא.

**כת' העול"ש** (סקי"ג) דדבר שאינו ראוי לאכילה שאסר התה"ד היינו שאינו ראוי כלל, אולם אם **ראוי ע"י הדחק אין איסור**, אולם הוא כת' כן משום איסור שוויה אוכלא, אולם לפי הנ"ל שהאיסור הוא **משום טוחן** אפשר לחלק, וכת' הפרמ"ג (אש"א סקי"א) והביאו הביאוה"ל (ד"ה ואינן) דצע"ק בזה. אולם לכאורה במג"א (סקי"ב) והובא במ"ב (סקל"ו) משמע שגבינה כיון שאפשר ללעוס בקושי לא חשיב טוחן וצ"ע [ויעוין לקמיה (סעיף י) אם איסורו משום טוחן או שוויה אוכלא או עובדין דחול].

**סעיף י**

**כת' הריב"ש** (סימן קפד) לענין גרוד גבינה [קשה] בכלי שמיוחד לטחינה [פומפיה], והביא **ב' טעמים לאסור**, **א,** דחייב משום טוחן דבכלי המיוחד לטחינה לא מצינו היתר אפילו לאלתר, וכנפה וכברה לענין בורר, וכדכת' הרמב"ם דבמכתשת חייב. **ב,** משום עובדין דחול, דבכלי לעולם אסור וכדמוכח גבי פלפלין, וא"כ אפילו ביו"ט אסור, ואף שכלי זה אינו מיוחד אלא לטחון לשעתו מ"מ נראה שאפילו ביו"ט צריך לעשות שינוי, ובשבת אסור בלי ספק.

וצ"ב איסור זה מב' אנפי.

1. דהרי מבואר דאין טחינה אלא בגידול"ק, ולהכי מותר לטחון בשר, וא"כ גבינה כ"ש שאינה גידול"ק ומדוע אסור לטוחנה.
2. דגבינה נעשתה מחלב, ולכאורה חשיב טוחן אחר טוחן, שהרי היה טחון ונדבק, וקיי"ל (סעיף יב) דאין טוחן אחר טוחן.

והנה **קו' זו דגבינה לא הוי גידול"ק** הק' העול"ש (סקי"ד). והנה על הריב"ש גופא לא ק' מהכי דכת' הריב"ש (סימן קכא) דבשר הוי גידול"ק לענין שבת, וא"כ לשיטתו אסור בשר וגבינה, אולם ק' על השו"ע שהעתיק דין זה. וכת' העול"ש שאפשר **שהשו"ע שאסר בזה משום עובדין דחול** וכטעמו השני של הריב"ש. וכן נראה כוונת הא"ר (סקי"ד) דתמה על העול"ש והרי איירי בכלי, ונראה דכוונתו ג"כ לומר דהשו"ע אסר מטעם עובדין דחול. וכן דייק המחצה"ש (סקי"ב) בדברי המג"א דהאיסור הוא מטעם עובדין דחול. וכן ביאר הפרמ"ג (אש"א סקי"ב) [אולם מטעם אחר וכדלקמיה, ומה שדייק בדברי המג"א דאסור משום טוחן דכת' המג"א דלועסו בקושי, נראה דאפשר לדחות דבאמת המג"א ס"ל משום עובדין דחול, אולם בא לתרץ מדוע אין בזה טוחן וכדברי הלבוש וכדלקמיה ודו"ק]. ו**כן מדוייק בלשון המ"ב** (סקל"ו) ולקמיה (סקמ"ה).

ולהנ"ל [דהטעם משום עובדין דחול] הק' התוספת שבת (סקי"ט) דא"כ ק' על הרמ"א שמודה כאן לדברי השו"ע, ולקמיה (סי' תקד ס"ג) התיר ביו"ט גבינה, והרי לטעם עובדין דחול אסר הריב"ש אף ביו"ט בלא שינוי. והתו"ש כת' דאולי צירף השו"ע ב' טעמים, די"א דבהמה חשיבא גידו"ק, וגם י"א דיש לאסור משום עובדין דחול, ואף שכל טעם לחודיה יש להתיר, צירפם השו"ע לאיסור. אולם נראה ד**מדוייק בדברי הריב"ש דמחלק בין פומפיה למכתשת, דהיא דרך רק לשעתו**, ולהכי התיר ע"י שינוי קצת, והם **הם דברי הרמ"א** שם, ויעויי"ש במג"א (סק"ז) דמשמע כהנ"ל.

**הלבוש** (סעיף י) כת' דאסור גבינה משום שמתקנו לאוכל, והק' התו"ש (שם) דלא מצינו איסור שוויא אוכלא באדם יעויי"ש. אולם לפי דברי הביאוה"ל לעיל (סעיף ט) דכשמתקנו לאוכל חשיב טוחן אף בדבר שאין דרך וביאר בזה דברי התרוה"ד, א"כ אפשר דזוהי כוונת הלבוש, **ואולי כיוון לתרץ בזה הקו' הנ"ל דאינו גידול"ק, ותי' הלבוש דדמי לבשר לעופות ודו"ק**. [והא דאסור דווקא בכלי, מבואר בריב"ש משום שלאתר מותר, וא"כ בסכין לאלתר מותר, אמנם במג"א ובמ"ב מבואר דבסכין מותר אף לא לאלתר, אמנם הם כת' דאין בזה איסור משום דראוי ע"י הדחק, ואפשר **דבזה נח' הלבוש והמג"א מה הדין בראוי ע"י הדחק**, ויעויין מה שכתבנו בזה לעיל סעיף ט].

**מבואר א"כ בכ"ז: דרוב האחרונים ביארו דהשו"ע אסר מטעמא דעובדין דחול, ולדברי הלבוש איסורו משום טוחן וכהנ"ל.**

**מדוע לא הוי טוחן אחר טוחן**: כך הק' הפרמ"ג (אש"א סקי"ב) ויעויי"ש. אולם יעויין בביאוה"ל לקמיה (סעיף יב ד"ה לפרר לחם) דאף בדבר טחון אין היתר ע"י כלי. והנה הפרמ"ג כת' דע"כ מטעם עובדין דחול [ואפשר דזוהי כוונת הביאוה"ל ג"כ] אולם הריב"ש אסר מטעם טוחן ג"כ וצ"ע. ואולי אפשר לומר ע"פ דברי האחרונים לקמיה [יעויין בחזו"א (סי' נז ד"ה ענין)] דאף בדבר טחון אך לא ניכרת טחינתו כלל, וכגון בברזל שהומס וחזר ונתחבר שנתבטלה טחינה הראשונה לגמרי, אסור, ואולי גבינה קשה דמיא לזה וצ"ע בזה.

**סעיף יב**

**גודל החתיכות**

תוס' (דף קיד ד"ה אלא) כת' דדווקא חתיכות דקות מאד יש טוחן, משא"כ בחתיכות גדולות. וכת' היראים (סימן רעד) וז"ל **'ושיעור דקיקותם ופרירותם לא ידעתי לברר'**, אולם רבינו חננאל (דף עד:) כת' דאין איסור טוחן אלא כעין כתישה ולא כעין חיתוך, וכ"כ הערוך (ערך פרם ל' א), ויעויין באו"ז (שבת ס) דכת' דלפי הר"ח והערוך דווקא דק דק אסור. ולפי"ז כך היא גם שיטת הרמב"ם שכת' דק דק. [ויעויין ברבינו מנוח (פ"א משביתת עשור ה"ג) שכת' דירקות שלא מתבשלים בלא שיחתכם אף חתיכות גדולות חייב משום טוחן]. ויעויין בב"י שיחד עם שאר צירופים לא מתיר בסתמא אלא כת' 'ומ"מ נכון הדבר להזהיר שיחתכום לחתיכות גדולות קצת וכל כהאי גוונא נראה דלית ביה בית מיחוש לדברי הכל'.

**שיעור גודלם למעשה: הביאוה"ל (ד"ה המחתך) הביא דברי היראים הנ"ל, ומבואר בב"י ובמ"ב דסלט ירקות קטן אסור לעשות, וכת' המ"ב דאסור אף בדיעבד** [ויעויין באוצרות השבת (בירורי הלכה עמ' תפה) שהביא דברי הגרחפ"ש שביאר שאף שיש מתירים וקיי"ל (מ"ב שיח סק"ב) דכל שיש מח' מותר בדיעבד, הכא אסור שכך היא הכרעה גמורה].

ויעויין בשש"כ (פ"ו הערה ו) דכת' דבעצים השיעור גדול יותר כיון שבכך ראויים, משא"כ פירות כ"ז שצריך אח"כ עוד טחינה בשיניים אין בזה חיוב אלא רק בדק. וכת' האג"מ (ח"ד סי' עד טוחן אות ג) דדוקא לאורך ולרוחב דק אסור, משא"כ אם ברוחב דק ובאורך ארוך אין בזה טוחן אלא בעצים יעויי"ש. אולם הארח"ש (פ"ה אות ד והערה יב) הביא בשם הגריש"א דאסור לחתוך רצועות דקות. [אולם (שם אות ג) התיר לחתוך לפרוסות]. והחוט שני (ח"ב סק"ג) כת' ג"כ דחלוק הדין בין אוכלין לעצים, אולם כת' דלא תלוי אם צריך עדיין חתיכה בשיניים, אלא כל שמכשירו לאכילה כחתיכות קטנות אסור. ולמעשה לכאורה **כל שלא נקרא בלשון בנ"א קטן [כל דבר לפי מה שהוא]** אין להחמיר, דרוב הראשונים כת' דק דק, ומבואר בר"ח דהיינו כעין כתישה, והב"י כת' דכ"ז שגדול אפילו קצת מותר לכתחילה. **אולם הב"י צירף גם שעושה לאלתר**, וא"כ משמע דכוונתו ד**בלא"ה בעינן גדול ממש**, וכן דייק הביאוה"ל (ד"ה המחתך).

**טוחן אחר טוחן**

כת' הראשונים [הגה"מ (פכ"א משב הי"ח אות ע) סמ"ג (לאוין סה אות ט) ר"ן (דף לב. ד"ה אמר רב פפא) מרדכי (סי' שסה)] בשם רשב"ם דמותר לפרר לחם, וטעמא שכבר נטחן, **ואין טוחן אחר טוחן**. וכן הביא הרמ"א. והק' הגרעק"א מדברי השו"ע (סימן שב סעיף ז) דאין לטחון רגבי עפר, והרי הוי טא"ט. ויעויין בחזו"א (סי' נז ד"ה ענין)] דענין אין טא"ט הוא לא כדין אין בישול אחר בישול שמשמעו כיון שכבר נתבשל, אלא הכא לאו דווקא שנטחן כבר אלא משום שחיבור בנ"א לא חשיב חיבור, ויעויין בארח"ש (שם הערה לה) שהאריך לבאר דברי החזו"א. וכת' השש"כ (שם הערה כז) דלדברי החזו"א מתו' קו' הגרעק"א. וכן מתרוצת הקו' ממתיך ברזל. ויעויין בחו"ש שביאר ביאור חדש בכל זה. ובספר טל אורות (מלאכת טוחן) כת' דהכא החיבור הוא ע"י שמים.

**ויעויין בפרמ"ג** (משב"ז סק"י) שתלה דין טא"ט במה שהוא בתולדה כך, והוסיף דהטוחן לבינה אין חייב משום טוחן, דנשרפה בכבשן ואין בתולדה, אבל **הטוחן רגב עפר הוה טוחן**, דבמשכן סמנים נמי הכין הוא שיש מהם כאבנים באדמה עכ"ל. ובראש יוסף (ביצה דף יד. ד"ה בפירש"י) וז"ל '**אין טחינה דדוקא דבר שגידולו במקובץ לא קיבוץ מלאכתיי'**.

**הרשב"א** נשאל על טחינת לחם, ולא התיר מחמת היתר זה שאין טא"ט, וכת' הח"א (כלל יד סעיף ד) ובנשמ"א (סק"ג) דיש ליזהר בזה. אמנם שאר אחרונים לא הזכירו זאת. ולגבי **שוקולד** בשש"כ (פ"ו סעיף יא) מתיר משו"ה, אולם הארח"ש (שם סעיף כא) אוסר משום דברי החזו"א הנ"ל.

**לאלתר**

כת' הרשב"א (שו"ת הרשב"א ח"ד סי' עה) דאין איסור טוחן כשאוכל לאלתר כעין דין בורר, וטעמא שלא אסרו על אדם לאכול מאכלו חתיכות גדולות או קטנות. והר"ן הביא דבריו, וכת' הב"י דמשמע דליכא מאן דפליג עליה. אולם המג"א (סקט"ו) הביא דהשלט"ג (דף עד:) פקפק בזה, וכן דייק מדברי הב"י דלא סמך על היתר זה לכתחילה אלא בצירוף חתיכות גדולות קצת, **ושיעור לאלתר** כת' המג"א דאסור לעשות עד יציאת ביה"כ וכדין בורר. וקו' השלטה"ג על הרשב"א דכי הותרה מלאכה אם יש בו צורך לאלתר, וברירה שאני דדרך אכילה בכך ולא הוי בורר, כת' המג"א לעיל (סימן שכ סק"ז) דכיון שכך דרך אכילה מותר יעויי"ש במחצית השקל. ועיין בחזו"א (סימן סא סק"א) שאכילה התמידית היא דרך ברירה וטחינה משא"כ שאר מלאכות.

**והנה החזו"א** (סימן נז ד"ה ואמנם) הוכיח מהתוספתא דאין מרסקין לפני הזקנים, דמשמע דאף לאלתר אסור, וכת' דע"כ דחלוק דין ריסוק מדין לחתוך לקטן, דריסור לעולם אסור. אמנם **האג"מ** (שם אות ב) האריך להוכיח דכל הפוסקים לא ס"ל הכי, ונקטו לשון לפני זקנים לאו דווקא שבאים לאכול, ומסיק דאין לאסור בזה, אלא שאולי לבע"נ ראוי להחמיר שלא לעשות דק דק.

ויעויי"ש בדברי החזו"א שהביא צד לחלק דלפני זקנים שכולם לא יכולים לאכול אסור, ולפי"ז אוסר למעך בננות אפילו לאלתר, והתיר ע"י קתא דסכינא או קתא דכף ומזלג**. והאג"מ** שם כת' דבבנות אין כלל איסור טוחן דלא משתנה בטחינתו כלל אלא רק נהיה רך יותר [וכן כת' התהל"ד (השמטות לסי' רנב)]. ומ"מ מסיק שאם אפשר **להחמיר כשיטת החזו"א יחמיר**, ודן שם האם אפשר להתיר ע"י כף עצמה שגם חשיב שינוי, ובשש"כ (שם הערה כא) כת' דעדיף ע"י הכף שחשיב שינוי טפי, אך אוסר שם בעצם הדין ריסוק בננה.

**כת' האגלי טל** (טוחן סעיף יא) שאין היתר לאלתר **דווקא בדברי מאכל אולם בשמים כדי שיהיה ריחו נודף אפילו לאלתר אסור**, ובאות כז הביא שה**ברכי יוסף** (סי' שכא) בשם תשובת בית יהודה הביא שמותר, מ"מ אסור משום שאין דרך הרחה דווקא לחתוך בשעת ההרחה משא"כ גבי אכילה, ומוכיח מביצה (דף ז:) שכותב אסור אף לאלתר לכסות, וכן מדין לועס בשיניו ונותן על המילה (מג"א שכא סקי"ב) ואף שנותן תיכף עיי"ש. [ולדברי החזו"א ב' הראיות נדחו שהרי בכותש אין היתר דלאלתר].

**במה מצינו איסור טוחן**

**בגמ'** דף עד: איתא **סילקא**, תוס' (ד"ה האי) דוקא סילקא ושאר אוכלין לא, ויעוין בתוס"ר שכ' דבסילקא אורחיה בהכי [וכן מבואר בתה"ד]. והב"י דייק מתוס' (דף קיד: ד"ה אלא) שהק' על קניבת ירק ומהראשונים שכת' גבי פת אין טא"ט שלא רק סילקא. ויעויין ברמב"ם (פכ"א הי"ח) ירק לבשלו חייב, וכעי"ז (פ"ז ה"ה) ומשמע דכל ירקות לבישול, והוסיף הב"י דאפילו נאכל חי אם חתך לצורך בישול חייב, ואם אוכל חי מותר, ודוחה דאפשר דאיסור דרבנן איכא.

**כת' התה"ד** (סי' נו) דבשר מבושל וכדו' מותר, דאינו גידו"ק וכדלעיל, וכת' הפרמ"ג (משב"ז סק"י) דמדרבנן אסור אף באינו גידו"ק, וכ"כ הגרעק"א (ח"א סי' כ). ר"ן [מיוחסות] בשם הרא"ה דוקא סילקא שמחוסר הכשר אחר דהיינו בישול משא"כ כל דבר הראוי לאכילה כך, וכ"כ בעל התרומה לענין בצל ומדייק כך מהירושלמי, וכן הביא המאירי (ד"ה המחתך) בשם י"מ, והריטב"א (ד"ה האי) בשם ר"י, והוסיף דכן הורה רבינו [הרא"ה] בשם רבינו הגדול [הרמב"ן]. וכ"כ הכס"מ (פ"ז ה"ה) בשם הרמ"ך, ובמעש"ר כת' דזו כוונת הרמב"ם, וכ"כ הראש יוסף ועוד אחרונים בשיטת הרמב"ם.

הבאנו דהב"י דייק בתוס' (דף קיד: ד"ה אלא) דלא רק סילקא, ויעויין בזה במנח"ח שכת' דתוס' כאן חזרו בהם מדבריהם לעיל דף עד, ויעויין ביראים (סימן רעד) דסתם שכל פירות אסור, וכן הוא בעוד ראשונים.

**הכרעת הטוש"ע** דכל ירק יש בו משום טוחן. וכת' המ"ב (סקל"ח) דמשמע דאפילו ירק שראוי לאוכלו חי חייב משום טוחן. [ויעויין מה שהבאנו לעיל (סעיף ט) בזה שכ"ז בגידול"ק]. והנה **המג"א** (סקי"ד) פי' דברי הרמ"א דמצד הדין **אין כאן טוחן ורק בזקנים שאינם יכולים לאכול** בצירוף השיטות שיש טחינה בזה אסור, ובלא"ה מותר לחתוך דק דק ירקות לפני מי שיכול לאכול כך, ו**הביאוה"ל (ד"ה לפני) פליג** וס"ל דהרמ"א אורחיה נקט, ויעויי"ש שהוכיח כן, והוכיח דכך שיטת הגר"א ג"כ. והוסיף הביאוה"ל דלכו"ע דבר שיש בו תיקון בטחינתו [כגון סלט ירקות] אסור. **ולפי"ז קטן שיכול לאכול מאכל כמות שהוא, אולם עדיף לטחון לו, למג"א מותר ולביאוה"ל אסור, ואם עושה כן לאלתר יש מתירים לכתחילה** [הלכות שבת בשבת אות כ, והערה 48 ו50].

**פירות מבושלים**

**כת' הפוסקים** דאין טחינה בפרי וירק מבושלים שנתרככו מאד ע"י בישולם ומקור הדין לקמיה בסעיף כא ויעויי"ש שכל ההיתר כשחשיב כבר מרוסק, ובעינן בישול גמור שחסר רק מעט ריסוק ויעויין באג"מ (שם אות ה) שכת' דהיינו שנסדקו וניפוחו ע"י הבישול, ובשש"כ (שם הערה כב), ומותר בכ"ז אף בלא שינוי אולם לא בכלי שעומד לכך וכדלעיל משום עובדין דחול.

**וכעי"ז** מתיר השש"כ (שם אות ז והערה יט) לרסק אבוקדו ובננה רכים מאד, שאם אוחז בצד אחד לא נמשך עמו הצד השני, וצע"ג דברי האח"ש בזה יעויין בהלכות שבת בשבת (טוחן הערה 40).

##### מלאכת לש

**גמ' שבת קנה: מהלקטין לתרנגונים – קנו. ולית חילא בידיה למיסר**

**מידי דלאו בר גיבול**, הריטב"א (ד"ה דילמא ע"כ) כת' דתלוי בדרך העולם ללוש.

**פי' דברי הגמ' לפרק**, רש"י כת' דהיינו לקחת מבהמה אחת ולתת לפני אחר, וכן הביא תוס' (ד"ה מהו) בשם הערוך, אולם ר"י ושאר הראשונים פי' דהיינו לפרק מכלי לכלי וע"י מתגבל [ויעויין בריטב"א מדוע הוצרך רש"י לפרש כך ולא ניחא ליה בפ' שאר הראשונים]. ולכאורה לדבריהם בגמ' מבואר להדיא שמותר גם בזה, דאיתא משמיה דאביי שתי וערב, והא לא מערב שפיר, אמר רב יהודה מנערו לכלי, ופי' הראשונים דאין הכוונה שמנער את הכלי, אלא שמנער אותו לכלי אחר וע"י כך מתערב, [אמנם בספר התרומה (שם) פי' דהיינו מנער את הכלי עצמו] וא"כ להדיא שמותר כה"ג, ומבואר בר"ן (דף סז: ד"ה מהו) דהיינו הך.

כת' הרי"ף (דף סז:) ד**קיי"ל כרבי יוסי ב"ר יהודה**. וכ"כ הרא"ש (סימן ג). וכ"כ הרבה ראשונים, אולם **ספר התרומה (סי' רכ) כת' דהלכה כרבי מחבירו**, וכ"כ הסמ"ג (לאוין סה אות י) והסמ"ק (סימן רפב). וכדבריהם פסק הריטב"א (דף יח. ד"ה מידי) אולם סותר דבריו בסוגיין דפסק כריב"י, ויעויין בביאוה"ל (סימן שכד ד"ה אין) דהאריך בשיטות הראשונים בזה.

**בגמ' מהו לגבל מהו לפרק**, והבאנו דרוב הראשונים פי' זאת לענין גיבול, והרי"ף הביא דין זה, וכת' המאור דלא היה לרי"ף להביא דין זה, דכ"ז לשיטת רבי ולא קיי"ל כוותיה. **והרמב"ן** (מלחמות שם ובחידושיו ד"ה גובלין) כת' דלאדם מותר אפילו גיבול גמור כשמגבל קצת, ולשוורים מותר רק כ"ז שלא מגבל לגמרי, ולתרנגולין אסור גם כך משום שאין צריכים גיבול שלם, וא"כ זה חשיב גיבול גמור, והגמ' אזלא על שוורים, אולם **הר"ן** (שם) תמה על הרמב"ן מנין חילוק זה.

**כת' הריטב"א** (ד"ה היכי) דדברי רב חסדא דמשני ע"י כך שמגבל מעט, ודברי רב ייבא דמגבל שתי וערב ומנער **לא פליגי אהדדי, אלא אם די לו במעט יעשה כך ע"י גיבול גמור, ואל"ה ישנה בצורת הגיבול**. עוד כת' דהא דאפילו ב**רכה בעינן שינוי** בסדר הנתינה **אליבא דת"ק היא** ולא אליבא דהלכה, אולם כת' ד**אפשר דאפילו לדברי ריב"י** בעינן שינוי כל שהוא והוא שינוי סדר הנתינה. וע"כ דשינוי כל שהוא הוי, דהרי לריב"י נתינת מים מותרת, ורק הגיבול עצמו אסור, וא"כ מה מועיל שינוי בנתינת המים, **וע"כ דכל שמשנה מעט די**. וברמב"ם (פכ"א הלכה ל"ג) מבואר דלהלכה כריב"י רכה מותר ע"י שינוי, והיינו כהצד השני של הריטב"א וכן פסק השו"ע, והוסיף המ"מ דאפילו עבה מותר ע"י שינוי זה יעויי"ש, ויעויין בחזו"א מש"כ בזה. וכבר האריך לתמוה על הב"י התוספת שבת (סקכ"ז) יעויי"ש, וכן במחצית השקל (סקי"ז) כת' דדבריו מרפסין איגרא.

**שתי וערב,** כת' רש"י (ד"ה שתי) 'פעם אחת מוליך המקל שתי, ופעם אחת ערב'. ובספר התרומה כת' מותר להוליך המקל פעם אחת שתי ופעם אחת ערב, ומשמע דיותר מפעם אחת אין היתר, אמנם אפשר דהכוונה כיון שעושה אחד כך ואחד אחרת מותר, ויעויין בביאוה"ל (סי' שכד ד"ה ומעביר) דס"ל דאפילו הרבה פעמים מותר.

**שינוי מעט**, יעויין בביאוה"ל דמאריך בזה כיצד היכא דאסור מדאורייתא מותר ע"י שינוי כזה, והאם מותר גם בדבר שבר גיבול הוא או לא. אולם פשטות הראשונים דזהו שינוי, וכדברי הגמ' לגבי טוחן שמותר ע"י שינוי דחדא חדא. ובפסקי הרי"ד כת' דשינוי זה מועיל רק בדרבנן, אולם כת' טעמא משום שלרבי דלא מועיל שינוי דהרי בנתינת מים כבר אסור ובזה לא שינה. ובביאור הלכה אזיל בדרך היתר דאין זה מלאכה אלא תיקון אוכלא, ובאמת בריטב"א (ד"ה ואמרינן) כת' דמגבל מעט מעט ואוכל לשעתו, ומשמע כעי"ז דאין זה סתם שינוי, אלא או דרך אכילה או תיקון אוכלא.

**ובעצם** הדבר המג"א (סקי"ז) כת' דכ"ז בדרבנן אולם בדאורייתא לא מועיל שינוי דמעט מעט, ויעויין בפרמ"ג דלתוס' דקלי חשיב בר גיבול, א"כ איסורו מדאורייתא ואפ"ה מועיל שינוי זה.

**הרמב"ם כת'** דכל ההיתר דרכה ע"י שינוי הסדר, הוא **בשתיתא**, ופי' דשתיתא אינו קלי, וכן פסק השו"ע, והיינו דלא מועיל בקמח קלי דבר זה, וצ"ע מה החילוק בסברא, והנה **כת' המג"א** (סקי"ט) דהרמב"ם לשיטתו דאין גיבול בעפר ולא בחול ולא במורסן, אולם **הראב"ד** ס"ל דלהיפך בדברים שאינן בר גיבול חייב אף בנתינת המים. ומבואר בדברי המג"א דדווקא בשתיתא מותר ע"י שינוי דדמי לחול, ובחול אינו בר גיבול, והיינו לשיטת הרמב"ם דכל איסורו שמא יבא לגבל קמח, וכה"ג דלא דמי אלא לחול אין איסור, ולפי"ז זה הטעם דבקלי לא מועיל דדמי לקמח. וצ"ל לפי"ז דה"ה מורסן, אף שלרמב"ם חשיב אינו בר גיבול, מ"מ דמי לקמח ואסור. ובעצם הדבר מבואר בשער הציון (סקס"ג) משמע שהרבה אחרונים פליגי על השו"ע וס"ל דאף בקלי ושתיתא מועיל שינוי זה.

**בתוס'** לעיל מבואר דקלי ומורסן ושתיתא הם בר גיבול, משא"כ אפר [לפי הבנת הפרמ"ג הובא בביאוה"ל (ד"ה שמא)]. ולפי"ז אף בדבר דבר גיבול מותר ע"י שינוי זה, ולדבריהם בהם יש גם חיוב חטאת, ואפ"ה מועיל שינוי זה ברכה. ויעויין בט"ז (סקי"ב) שהאריך דלפי"ז דוקא בשתיתא דהיא בר גיבול מועיל רכה ושינוי, אולם בדבר שהוא לאו בר גיבול שע"י הנתינת מים מתחייב, א"כ לא מועיל, ולהכי פסק דבחרדל דלאו בר גיבול לא מועיל, וכן לפי הרמב"ם לא דמי לשתיתא אלא לקלי וא"כ אין בו היתר זה.

**ובעצם ההבנה לדברי תוס'**, יעויין בב"י (סימן שכד) שביאר שיטת תוס' בזה והביא דכעי"ז כת' תוס' ביצה, ולדבריהם ה"ה מורסן דאף שאינו בר גיבול כדמשמע מהגמ' בסוגיין, וא"כ אף בנתינת מים אסור ובגמ' מבואר דמותר, וביאר דהיינו דהחומרא דנתינת מים היא מדרבנן, וכמו דקמח אסור נתינת מים מדרבנן שמא יבא לגבל, ה"ה בלאו בר גיבול משום שנתינת מים זהו גיבולו, אולם כ"ז כשאין צורך, אולם לצורך היום לתרנגולים לא גזרו רבנן. וכעי"ז מבואר בשעה"צ (סקס"א) וכיוצ"ב מבואר במ"ב (סקנ"ז) דנתינת מים בקמח לכו"ע אסורה מדרבנן, ויעויי"ש בפרמ"ג.

**הט"ז** (סקי"א) למד מדברי הרמב"ם שחילק בין שתית לקלי, דה"ה קמח מצות שעושין קניידלך אין בזה היתר דרכה ע"י שינוי, ואף שדומה לשתיתא, מ"מ לא ידוע השינוי. אולם **בב"י הביא דברי התה"ד** (סימן נג) דכת' דאף לדידן דבחול אין לנו מנהג קבוע איזה מהם ליתן תחילה מ"מ סגי בהאי שינוי. אולם מסברא צ"ע דכיצד אמרינן דחשיב שינוי כשלא משנה. והא"ר (סק"כ) מצדד כדברי התה"ד, והביא דברי החק יעקב (סימן תעג סקכ"ו) דכת' דדברי הט"ז אינם מוכרחים, ויעויין **במ"ב** (סקנ"ז) ש**מכריע דטוב להחמיר** לעשות שינוי גם בלישה.

**המג"א** (סקי"ט) אסר להשתין על טיט, והיינו דהוא בר גיבול, וא"כ האיסור הוא רק לרבי, והיינו כשיטת הרמ"א, אולם לפי"ז בדבר שאינו בר גיבול לתוס' הנ"ל חמיר טפי ולכו"ע אסור. עוד טעם משמע בפרמ"ג וכ"כ המ"ב (סקנ"ז) דכוונתו אפילו לריב"י דמ"מ נתינת מים לחודה ג"כ אסור מדרבנן [ויעויין בשעה"צ (סקס"א) שביאר אימתי אסור מדרבנן, ובעצם הדבר כך מבואר בב"י הנ"ל בביאור דברי תוס' יעויי"ש] והוי פס"ר באיסור דרבנן. ולפי"ז בדבר שאינו בר גיבול קיל טפי. והביא המ"ב דברי הבית מאיר להקל בפ"ר בדרבנן היכא דלא ניחא ליה [ויעויין לקמיה אימתי חשיב לא ניחא ליה] **וצ"ע בזה**, ויעויי"ש שכת' דכמו שמותר אמירה לעכום בפ"ר, גם הכא, וביותר דיש מתירם אף בשלג, והערוך מתיר פ"ר דלא ניחא ליה, וא"כ **אין להחמיר במקום הצורך**. ואולי דמי לדלעיל דהר"מ מרוטנבורג היקל להשתין משום שא"א ליזהר בזה. ויעויין במחצה"ש שצירף גם שיטת ריב"י דנתינת מים לחודה אין בה איסור כלל.

**כת' הח"א** (כלל יט סעיף ד) דה"ה כשמכסה מ"ר בחול כשינת מעט יהיה כמו לישה, ויתן הרבה ואז לא ניכר הלישה. וצ"ע בהיתר לא ניכר, וכן צ"ע דגם כשמשתין יש שם הרבה חול, ועוד צריך לבאר דברי השעה"צ (סק"ע) דס"ל דזה חשיב ניחא ליה משום שרוצה שיבלע, ולפי"ז ה"ה במשתין היינו שמשתין ב**מקום שלא אכפת לו שלא יבלע**, משא"כ כשמכסה ניכר שרוצה שיבלע.

##### מלאכת ממרח - ממחק

**כת' המרדכי** (רמז שסב) דמאכל תפוחים מותר להחליק בשבת, ש**אין עיבוד באוכלין**, ואמנם אפשר דמדרבנן יש עיבוד, ומ"מ יש להתיר משום **דנאכלות כמו שהן בלא חליקה והמחמיר תע"ב**. וכך פסק **הרמ"א (סעיף יט),** וכת' הגר"א (סקכ"ה) דמקור ההיתר דנאכל כמו שהוא, מגמ' שבת (דף קט.) דדבר שראוי לשתות בלא"ה אין בו איסור בורר, והיינו שעיבוד היינו תיקון, וכ"ז שאין צריך תיקון אין בו איסור. אך חזינן דלא דמי להא כ"כ, דהרי התם מותר אף באיסור דאורייתא, והכא המרדכי אף באיסור דרבנן לא מתיר לגמרי מחמת זה ומסיק דתע"ב, **וצ"ע חילוק הדבר.**

לכאורה לדברי המרדכי מי שיש לו אבוקדו קשה, שאינו ראוי כ"כ לאכילה כמו שהוא, וע"י המירוח נעשה ראוי, יש בזה איסור דרבנן. ואולי כה"ג יש איסור טוחן.

**המג"א** (סקכ"ט) מתיר למרוח תפוחים על פת היכא ש**מטרתו שיגיעו גם למקום שאין בו תפוחים**, וביאר הביאוה"ל (ד"ה תע"ב) שכיון שהמרדכי הרי בעצם הדין ס"ל **דיש כאן רק איסור דרבנן, וגם בזה יש טעם להתיר, ורק המחמיר תע"ב, וכה"ג כשלא מתכוין** יש להתיר וכדכת' הגהות הסמ"ק (סימן רפב הערה יח) דאין מטרתו כלל למירוח. ולפי"ז יש לדון בצלחת שיש בו **סלט חומוס וכדו' ורוצה להחליק ליופי**, לכאורה לפי"ז המחמיר תע"ב, **כיון שזוהי מטרתו,** וה"ה בכל כיוצ"ב.

**ולפי זה אין להתיר מחמת היתר זו למרוח משחה** על גוף האדם, שהרי יש בזה איסור דאורייתא דממרח, ואין גם את הסברא דהמרדכי דראוי בלא"ה, והיינו דסיים הביאוה"ל ד'אין ממרח באוכלין' היינו דוקא כשמטרת המירוח הוא תיקון האוכלין, אולם כשעושה כך ל**תיקון דבר אחר אסור מדאורייתא**. ולפי"ז ה"ה בממרח **משחת נעלים** יש בזה ממחק דאורייתא ואין להתיר משו"ה, ויעויין במ"ב (סי' שכז סקט"ז). ולפי"ז מי שמורח מרגרינה על מחבת או תבנית אפיה, שכה"ג עיקר מטרתו לתקן את הדבר השני, יש בזה איסור דאורייתא, ואין להתיר מחמת הא וצ"ע אם חשיב תיקון בעצם הדבר או שרק רצונו שיהיה שם כדי שלא ידבק, ועיין בשש"כ (פי"א אות לה) וצ"ע.

ולפי"ז אפשר להוסיף דאין להתיר משום מה שכת' המג"א לגבי רוק, הביאו המ"ב (סימן שטז סקמ"ט) שאין **איסור ממרח כשמורח רוק על האדמה משום שרוצה שיבלע ולא שיהיה מרוח** יעויי"ש, ולפי הנ"ל כל היתר זה הוא התם שאין כאן מלאכת מירוח בעצם כלל שהרי אין רצונו לתקן את הרוק, אלא להיפך שיבלע באדמה, משא"כ במשחה שכך הוא דרך שימושה לתיקון האדם או הנעלים, וא"כ יש בזה איסור דאורייתא, ואין להתיר מחמת סברא זו. ומתורצות בזה כמה קו', יעויין בשש"כ (פל"ג הערה סד) שהאריך בנידון משחה, ומה שהק' הארח"ש (פי"ז הערה כח).

**סעיפים א ב [סי' שכח סעיף לא]**

**גמ' שבת דף צד: מתני' הנוטל – ומצערות אותו**

**במתני' חכמים** ס"ל דאין חיוב בנוטל צפרניו בידיו אלא **איסור מדרבנן**, ומבואר בגמ' דכלי חייב, ומשמע שבמתני' אין חיוב **משום שינוי**, והיינו דחשיב שלא כדרך וכלשון **רש"י** (ד"ה מח' ביד). ובביאוה"ל (ד"ה יבלת) הוכיח מגמ' בכורות (דף כה.) דאם דרך ביד חייב, ולפי"ז כת' ד**כל היכא שדרך בידו** אף בציצין שפי' רובן ומצערות אותו **אסור**.

**וכת' תוס'** (ד"ה אבל בכלי) דמתני' כ**רבי יהודה במחייב במלאכה שאצל"ג**, ופי' הדבר דלעולם גזיזה אינו צריך את הצפרנים אלא את היפוי, ולדברי תוס' לעולם להלכה פטור אף בכלי, ובידים הוי תרי דרבנן. **אולם הריטב"א** (ד"ה והא דאמרינן) **והר"ן** (מיוחסות ד"ה מחלוקת ביד) כת' דהכא אין החיוב משום קוצר דהוא עוקר דבר מגידולו, שהרי אינו צריך את הדבר וקוצר בעינן צריך לעצים, וע"כ משום גוזז, ואף שאינו צריך מ"מ דמיא לגוזז את השלח אף שכוונתו שישאר העור בלא שער כדי שיהיה ראוי לעיבוד, וכ"כ **הריב"ש** (סי' שצד ד"ה עוד אמרת) וז"ל 'אבל בנטילת שער, וצפרנים... גזיזה היתה במשכן שלא לצורך הצמר והשער רק לצורך העור כגון בעורות תחשים, וע"כ חייב כל שהוא לצורך גופו, אף על פי שאינו צריך לשער, ומלאכה הצריכה לגופה היא, ודמי לחופר גומא וצריך לגומא, חייב, אף על פי שאינו צריך לעפרה' [והיכא היה במשכן גוזז עיין בקרבן נתנאל (פ"י אות ט) וסד"ט (סימן קצח סקל"ט) ונה"ש (סק"א) ונשמ"א (כלל כא סק"ג)]. **והביאוה"ל** (ד"ה חייב) האריך לבאר שיטת הטוש"ע בזה, והוכיח כן בשיטת הרבה ראשונים דס"ל ג"כ דבגוזז כה"ג חשיב מלאכה הצריכה לגופה, אולם היכא שגוזז בשביל חציצה מודה דחשיב מלאכה שאצל"ג עיי"ש. וכן המג"א (סי' שג סקכ"ב) הביא דברי הריב"ש, אולם בסוגיין (סק"ג) כת' כתוס', ובענין צפרנים (סק"א) כת' דלמ"ד מלאכה שאצל"ג פטור הב"ע שצריך את הצפרנים, ועיין במחצה"ש שביאר מדוע לא ניחא ליה למימר דהשו"ע ס"ל כהריב"ש, אולם לעיל (סי' שכח סקכ"ה) כת' המחצה"ש דס"ל כריב"ש. ובביאור הגר"א (סק"ב) כת' דהכא הוי מלאכה שאצל"ג. והפרמ"ג (סי' שכח אש"א סקכ"ה) כת' דהשו"ע ס"ל כהריב"ש.

עיין **ברמב"ן** (דף קו. ד"ה ואין) וז"ל 'ואין אני אומר כן דמילה ודאי **מלאכה הצריכה לגופה** היא שהוא צריך שיהא אדם זה מהול, **ומה דומה לזה הנוטל צפרניו בכלי וכן שפמו (צ"ד ב') שהוא חייב משום תולדה דגוזז ואף על פי שאינו צריך לגוף הצפרנים והשיער מלאכה הצריכה לגופה נקראת,** וכן הזורה והבורר... וכבר רמזתי **לגוזז** ונוטל שערו וצפרנו בין לתקן גופו וליפות עצמו ובין לצורך השער והגיזה **כולן מלאכה הצריכה לגופה הוא מפני שהכל דבר אחד והנטילה היא המלאכה** וכו'' עכ"ל. והאמרי בינה (סימן לב ד"ה והנה בגוזז) כת' דכוונתו כהריב"ש וכ"כ הדבר אברהם (ח"א סי' כד סק"ו), אך הגהות הגרא"ז (אות ג) דייק דלאו מטעמא דהריב"ש נקט לה, אלא דהנטילה עצמה היא המלאכה וצ"ב, ועיין בקהילות יעקב (סימן מט) שביאר זאת באריכות. ועיין עוד בסד"ט (סימן קצח סקל"ט ד"ה ולא ידעתי). ועיי"ע ברמב"ן בכורות (דף יח: ד"ה ועוד איכא) שכת' דמסיר נוצות בשביל שחיטה חשיב מלאכה שאצל"ג, ומבואר שגם לרמב"ן היכי שהוי רק להסרת מניעים חשיב מלאכה שאצל"ג, אולם קצ"ע בדבריו מש"כ להוכיח ממתני', דהרי במתני' איתא חייב.

**כיצד קיי"ל במתני' להלכה:** כת' הראשונים [רמב"ם (פ"ט משבת הלכה ח) הגהות מימניות (שם אות ד) רע"ב (פ"י מ"ו ד"ה וחכמים) וטור] דקיי"ל כחכמים [וכך פשטות הרי"ף והרא"ש שלא כת' כמי הלכה, ומשמע שאזלינן בתר הכלל דהלכה כרבים, דאם הלכה כר"א הול"ל להדיא], אולם הר"ן (דף לו. מדה"ר ד"ה אבל) הביא בשם ר"ח דהלכה כר"א, ואף שיש שפסקו כחכמים מ"ד כר"א טפי עדיך דאיסור דאורייתא הוא ולחומרא עבדינן. והנה בר"ח לפנינו איתא ממש כלשונו שהובא בר"ן אולם לענין פוקסת עיי"ש. וכת' הביאוה"ל (ד"ה בין ביד) שתמה על הר"ן והוכיח דברא"ש (פ"ז סי' ו) מוכח בשיטת ר"ח דקיי"ל כחכמים וכן נמצא בלשון הר"ח, ומסיים דכנראה לא היה לפני הר"ן פי' ר"ח רק איזה קיצור שהועתק בטעות.

**דין פירשו רובן [שו"ע סי' שכח סעיף לא]:** בגמ' מבואר דצפורן שפירשה רובה וכן ציצית מותר בידו, והיינו כשפירשו כלפי מעלה ומצערות אותו. וכת' הרמב"ם (שם ה"ט) דאם לא מצערות אותו לעולם אסור, והיינו שבעינן ב' תנאים להתיר, ועיין ברש"י (ד"ה כלפי) שמשמע שכלפי מעלה כה"ג מצערות טפי, ובטור (סימן שכח) מבואר דנח' בזה רש"י והרמב"ם.

**נח' הראשונים מהו כלפי מעלה,** רש"י (ד"ה כלפי) כת' לצד הצפורן, ובתוס' (ד"ה והוא) בשם ר"ת כלפי הגוף. ועיין בתוס' מה שהוכיחו, אולם הגר"א (סי' שכח סקנ"ד) הוכיח כרש"י. ומבואר בטור שכל הדין דכלפי מעלה היינו בציצין, וכן העתיק השו"ע, וכת' הפרמ"ג (משב"ז סקכ"ג) כת' דרוב ציצין אינו יודע מה הוא, ועיין במ"ב (סקצ"ה). והנה טעם ההיתר כת' רש"י (ד"ה שפירשו רובן) משום שקרובין לינתק, והוסיף המ"ב (סקצ"ו) דכתלושין דמיא, ולפי"ז כל שהציצין עומדים לינתק מותר. וכת' התוס' רא"ש (ד"ה כלפי) הטור והשו"ע (סעיף לא) דצריך לחוש לפי' רש"י ולפי' תוס', וכת' המ"ב (סקצ"ט) דלפי"ז אפילו רובן אסור, ובפרמ"ג (שם) כת' דמצינו כה"ג שפי' רוב בב' הצדדים. ועיי"ע בשו"ת שבט הלוי (ח"ה סי' לט אות ד) שדימה שן מדולדלת לציפורן וציצין. ועיין באבני נזר (אור"ח סי' קלא אות ה) שדן אם יש בהוצאת שן איסור גוזז [ועיי"ש שכת' הרבה דינים במלאכת גוזז] ובמ"ב (סי' שכח סקי"ב) כת' דהוצאת שן אסורה מדאורייתא משום חובל, ובביאוה"ל (דם ד"ה ומצטער) דן אם יש בזה איסור חובל מדאורייתא, ומשמע א"כ שאין בזה איסור גוזז מדאורייתא.

**מח' האחרונים בשכחה ליטול הצפרנים בשבת:** נח' הראשונים האם צפרניים גדולות חוצצות לטבילה, דהמרדכי (מקואות תשלז) בשם הראבי"ה בשם הגאונים דלא חוצצות, והראב"ן (סי' שכו) ס"ל דחוצצת, ובדברי הרמ"א (יור"ד קצח סעיף כ) דייק הש"ך דחשש לראב"ן, אולם הרבה אחרונים פליגי. אולם **לכו"ע יש איסור אם יש טיט תחת הציפורן**, ו**נח' בששכחה מה תעשה**, הט"ז (שם סקכ"א) היקל רק בשמשה, ועיין בש"ך (סקכ"ה) בסד"ט [(סקל"ט) ולקמיה (סימן קצט סוסק"מ)] וחכמת אדם (כלל קיט יד), ובנקודות הכסף (א) כת' להקל ע"י גוי משום שבות דשבות במקום מצוה, משום דלראב"ן הוי חציצה, ודן שם מצד מלאכה שאצל"ג [והיינו שלכו"ע כשעושה לצורך טבילה לא חשיב לגופה] והחכם צבי (סימן פב) מאריך לאסור, ובסד"ט (שם) דוחה דבריו ומסיים ומי שמורה כהט"ז לנקל ניטב אין מזניחים אותו, אולם המג"א (הקדמה לסי' ש"מ) מסיק ע"י עכו"ם ביד ואם א"א אפילו ע"י כלי, ומצדד שלא להתיר ע"י ניקור, וכת' הסד"ט דבניקור ציפורן אחת אפשר לסמוך על הט"ז. ובמ"ב (סק"ג) מכריע כדברי המג"א, [והשמיט דברי המג"א דלא יעשה ביד דא"א ליטול יפה] ועיין בביאוה"ל (ד"ה וחייב שהאריך בזה), וטעמא משום שחשיב דרבנן משום שלא צריכה לגופה, וצ"ע האם כה"ג שציפורן אחת בלבד לא קצצה וודאי מתיפה בכך אם חשיב צריכה לגופה, והביאוה"ל והשעה"צ (סק"ג) כת' דברגלים אפשר ע"י ניקור בגוי, וטעם החילוק משום שברגלים פחות מקפידים, ומוכח במ"ב דלא חש לשיטת הראב"ן הנ"ל.

**דין סירוק שערות (סימן שג סעיף כז)**

**מתני' נזיר** (דף מב.) 'נזיר חופף ומפספס אבל לא סורק' ובגמ' דכר"ש איירי דבר שאינו מתכוין מותר, וסורק אסור 'כל הסורק להסיר נימין מדולדלות מתכוין'. ונח' הראשונים בביאור הדבר, דהמפרש (שם ד"ה להשיר) כת' דכיון דמתכוין הוה ליה **דבר שמתכוין ואסור**, וכן מבואר בתוס' (ד"ה אבל לא) ובשיטה לחכמי איוורא (ד"ה מתני). אולם רש"י בשבת (דף פא: ד"ה אבל לא) כת' דטעם האיסור משום ש**הוי פס"ר שינשרו הנימין** הנ"ל ומודה ר"ש בפס"ר, וכ"כ הרא"ש (נזיר שם ד"ה אבל) והובא בשיטמ"ק שם וכ"כ הרע"ב (פ"ו מ"ג ד"ה אבל) והאגודה (סימן יא). וצ"ע בדבריהם האם גרסו אחרת בגמ' שהרי להדיא איתא בגמ' 'מתכוין' או שפי' כן בלשון הגמ'. והנה רש"י שבת (דף נ: ד"ה אבל) כת' מטעם פס"ר, והק' הריטב"א (שם ד"ה נזיר) דבגמ' התם מבואר משום מתכוין אלמא דלאו משום פס"ר הוא, ותי' דהא דקאמר **כל הסורק ע"כ להסיר מתכיון דלא סגיא בלא"ה ואפילו אינו מתכוין הרי הוא כמתכוין גמור**. [ועיין בתוס' (דף נ: ד"ה אבל) והרשב"א (שם ד"ה והא) שהביאו לשון הגמ' בנזיר]. וביאור דבריו ע"פ היסוד שמבואר בראשונים שפס"ר טעמא דחשיב מתכוין, עיין ברש"י (סוכה דף לג: ד"ה והא מודי) וז"ל '**דכיון דאי אפשר שלא תמות כמתכוין חשיב ליה'**, וכ"כ ר"ח (שבת קלג. ד"ה מודה) והדברים ארוכים ואכ"מ, וא"כ אין הכוונה שמתכוין בפועל, אלא דחשיב כמתכוין. וכן משמע בדברי משמרות כהונה (שם ד"ה כל) שפי' כדבריהם בלשון הגמ', כלומר דמודה ר"ש בפ"ר וטעמא שמודה ר"ש בפס"ר משום כיון דהוי כמתכוין כיון דמוכרח ליעשות. והקרן אורה (ד"ה משנה נזיר) כת' דכיון שנזיר להסיר ערבובי שער זה מזה, מפני כך הוי פס"ר להסרת שער אף שאינו מתכוין לכך. ובחידושי הגרי"ז (שם אות א) הביא בשם הגר"ח דכוונת הגמ' לומר דהוי פס"ר דניחא ליה, דאל"ה פטור. ולשיטת הראשונים דהוי מתכוין מדוע נצרכו לזה והרי הוי פס"ר, כת' השפ"א (שם ד"ה בגמ' אמר) כת' דס"ל דר"ש לא מודה בפס"ר ולהכי בעי לומר שמתכוין, ועיי"ש מה שביאר בזה.

**והריב"ש** (סימן שצד) האריך בענין זה, והק' על רש"י שס"ל מטעם פס"ר מגמ' נזיר, ותי' דכל סירוק מתכוין בשביל כך, והיינו שודאי פס"ר הוא, והוכיח בגמ' נזיר דטעם פס"ר אתינן עלה, והוכיח שהוא פס"ר שישרו שתי שערות, ומוכיח שם שאם לאדם זה הוי פס"ר אסור לו אף שלאחרים אינו פס"ר, ומוכיח דהוי **פס"ר דניחא ליה** ואף לערוך אסור. והוסיף דהפוסקים כת' לאיסור, רב אחא משבחא [שדבריו מקובלים כאלו נכתבו בתלמוד] והשאילתות (אחר"מ) שאסור אפילו בליל טבילה אלא סורקת מבעו"י, וכן ספר המצוות לר"מ מקוצי וספר התרומה. והוסיף ד**אף טלטול המסרק אסור** דהוי ככלי שמלאכתו לאיסור, ורק כלי העשוי משערות חזיר שאין בו השרת שער או דלא הוי פס"ר.

**והב"י** (סימן שג ד"ה ומשמע מדבריהם) כת' דהוי פס"ר דניחא ליה, דכיון שהוא רוצה להשוות שערו שיהא חלק ויפה ואי אפשר להשוותו אלא אם כן ישיר קצת שערות **הוי פסיק רישיה דניחא ליה**, ודייק כך בראשונים, והוסיף להוכיח מכך שאסרו לצורך טבילה סירוק שערות ומסיים וזו ראיה שאין עליה תשובה. והביא דברי הריב"ש הנ"ל כדבריו. וכן הביא המג"א (סקכ"ב) דכיון שהוא רוצה בהפרדת השערות אסור אף לערוך, וביאר הגרעק"א (גיליון על המג"א) דמשו"ה חשיב פס"ר דניחא ליה, וכ"כ השעה"צ (סקע"ד).

**והשו"ע** (סעיף כז) אסור משום פס"ר ו**אף במסרק משער חזיר**, אולם המג"א (סקכ"ב) תמה עליו מדברי הריב"ש דכה"ג לאו פס"ר הוא. [ולמעשה **אין כאן מח' וצריך לדעת המציאות, אם הוי פס"ר או לא**, ומשמע במ"ב (סקפ"ז) שכל סירוק שהוא הוי פס"ר, ו**רק תיקון מעט אפשר שאינו פס"ר**, אולם **אפשר שמסרק שהשערות שלו רחוקות אחת מהשניה** אין כאן פס"ר]. והנה הב"י ושאר הפוסקים הנ"ל כולם סתמו לאיסור משום פס"ר דניחא ליה, ולא משכחת להו להתיר משום שאיסורו רק מדרבנן, משמע **שאיסורו מן התורה**, וכמו שהוכיח הריב"ש שלא חשיב מלאכה שאצל"ג, ומבואר דאף שה**נימין מדולדלין לא דמי לציפורן שפי' רובה** וציצין שפי', ואף שטעם ההיתר משום שכל העומד ליתלש, משמע שצריך שיהיה בפועל שהרוב יתלש ואמרינן שכיון שעומד ליתלש דיינינן לרוב כנתלש כולו, משא"כ נימין המדולדלין שלא פי' רובן, ורק עומדות ליפול לא אמרינן כן, וכן משמע באיסור הסתכלות במראה (סימן שב סעיף יג) שמא יסיר נימין המדולדלין, ואם נימא דאיסורו מדרבנן תמוה דהוי גזירה לגזירה וכדת' הרשב"א (דף קמט. ד"ה ואין דעת) לענין האם גזרינן כלי אטו כלי באיסור הסתכלות במראה, וכן משמע **בריבב"ן (שם ד"ה אין רואין) דכת' דיסיר השערות ויעבור על תולדה דגוזז. וכן הביא המ"ב** (סקפ"ה), וכן סתם לעיל (סימן רס סק"א) ד**איסור סירוק מדאורייתא**. אולם **האגלי טל** (גוזז יד) כת' להתיר משו"ה, עוד כת' דדמי לתולש, ורק מדרבנן אסור, ומשו"ה בטבילת מצוה מותר אם לא סירקה מער"ש אבל לכתחילה לא. ותי' שם הקו' ממראה עיי"ש.

**עוד יש לדון** באיסור זה, האם הוי מדאורייתא דהרי **לא גוזז בכלי**, שמסרק לאו כלי שעומד לגזוז בו, אולם לכאורה כיון שבגמ' איתא דכל הסורק כן, **לכאורה הוי דרך וחייב**, וכדברי הביאוה"ל (שמ ד"ה יבלת). עוד יש לדון אם חשיב מלאכה שאינה צריכה לגופה, אולם כשמסרק בשביל להתייפות ודאי לדברי הריב"ש והרמב"ן לעיל **חשיב צריכה לגופה**, אולם **נפק"מ לצורך טבילה**, והנה הביאוה"ל (שמ ד"ה וחייב) הביא דצפרנים לצורך טבילה חשיב אינה צריכה לגופה אף לריב"ש וטעמא דאין צריך את היפוי, ולפי"ז ה"ה בזה הרי לא עושה בשביל היפוי אלא בשביל חציצה, ואמנם ע"י יהודי אין להתיר אפילו לצורך מצוה וכדין צפרנים שלא מתירים ע"י יהודי, **אולם ע"י עכו"ם יש להתיר לפי"ז וצ"ע בזה**, ויעויין בספר אוצרות הטהרה (פ"ו הערה צה) בשם **גדולי המורים יש לדחות הטבילה**, ואם יש חשש מכשול יש להתיר ע"י פספוס באצבעות, ואם מסובכות השערות ולא מועיל פספוס, תדחה. וכ"כ החוט שני (עמ' שלג סעיף ג עמ' תלד סעיף ג) לדחות הטבילה. [אולם בסירוק רגיל וכגון קטן שיש לו כינים בראש ורוצה לסרקו במסרק סמיך, כה"ג הוי פס"ר דניחא ליה, ולכאורה גם הוי מלאכה הצריכה לגופה, שהרי כדי לסרק צריך לפתוח הקשרים וכה"ג הוי יפוי, אך אפשר אינו מתכוין, אולם הוי פס"ר דניחא ליה באיסור דאורייתא, אך צ"ע אם אפשר שגם כה"ג חשיב מלאכה שאצל"ג].

**כת' המ"ב** (סקפ"ז) שמתקן מעט מותר בכלי העשוי משער חזיר, אולם נהגו שיהיה הכלי מיוחד לשבת, וכוונתו דהוא **מסרק רגיל אולם מיוחד לשבת**, והביא בשעה"צ (סקע"ח) דהמאמר מרדכי הצריך יותר מכך שיהיה כלי קטן **שאינו עומד לסריקת שערות**, [וכן דייק בדבריו האג"מ (ח"ב סי' עח)]. ומשמע שסתם במ"ב דלא כמאמ"מ, והאג"מ (שם) היקל אם קשה להשיג כלי כזה.

**סירוק פאה נכרית:** עיין בשש"כ (פי"ד אות נב) שכת' נכון להימנע מסריקת פאה נכרית, ושם בעהרה (קלו) הביא כמה מקורות לזה, אגל"ט (גוזז סעיף י) באר יצחק (אור"ח סוס"י טו) מנחת שבת (סימן פ סקקי"ז) קצוה"ש (סי' קמג בדה"ש סק"ו), והנה האג"ט לא ביאר טעם האיסור, והמנחת שבת וכן הקצוה"ש אסרו מטעם פס"ר, ועוד שאולי הוי פס"ר לנתק הקשרים, ודן שם להתיר מטעם מקלקל באיסור דרבנן יעויי"ש. ועיין בקצוה"ש (סימן קמו סקכ"א עמ' מא) שדן בדברי האג"ט ונוטה שאין בזה איסור. והביא השש"כ שהגרשז"א תלה זאת באיסור שבירת מכבדות (סימן שלז). ועיין בקצוה"ש שם שאם הפאה במצב שא"א ללובשה קודם הסירוק חשיב מתקן מנא. ובספר דברי חכמים (תשובה 339) כת' דמו"ר הגרחפ"ש זצוק"ל וכן בשם האג"מ להתיר שלא הוי פס"ר.

**והנה המציאות לכאורה בזמנינו שאינו פס"ר**, וודאי לא פס"ר לנתק הקשרים, ושערה שנתנתקה אין בזה שום איסור, אך אפשר שאם לא סירקה זמן רב מאד הוי פס"ר, ואולי יש גם איזה קשר שפס"ר שכשיסרקו ינתקו השערות, אולם הוי **ספק פס"ר באיסור דרבנן שמותר** כדלעיל סי' שטז **ולהכי ודאי מותר**. ומה שהביא ממכבדות שאסר הרמ"א (שלז סעיף ב) כת' המ"ב (סקי"ד) מטעם סותר כלי ואף שמקלקל, אסור לכתחילה, ובביאוה"ל (ד"ה שלא) הביא שהברכ"י ובית מאיר מפקפקים בזה וכן המאמ"מ, ומ"מ אוסר מטעם מיחזי כעובדא דחול וכמזלזל בשבת, וכ"כ החזו"א (סי' נ סק"ה) שאינו כסותר שהרי כל צורת הכלי קיימת, אלא אסור רק מטעם זילותא. ואם הוי כדברי הביאוה"ל ודאי אין בזה איסור פס"ר באיסור זילותא דשבתא, אולם מטעם סותר אפשר ששערה שנקשרה אין סתירה לנתקה שלא חשיב קלקול אלא יפוי כדכת' שם, ואם זה קלקול הוי פס"ר דלא ניחא ליה באיסור דרבנן, אך אולי חשיב ניחא ליה כדברי הריב"ש.

ומה שהצריך שם [בשש"כ] כלי מיוחד אפשר שכל האיסור הוא כה"ג שאפשר להגיע לאיסור דאורייתא, אולם בפאה לא, ואף שהמסרק אפשר שהוא מוקצה וכדברי הריב"ש וכן פסק הגרחפ"ש (חידושי בתרא) שהוא כלי שמלאתו לאיסור, מ"מ מותר לצורך גופו ומקומו כשאין לו אחר, וה"ה הכא.

**מלאכת מוחק (סעיף ג)**

**גמ' שבת דף עה: ת"ר כתב – במוחק מבכותב. רא"ש סימן ט, תוס' רא"ש ד"ה מחק ר"ן [מיוחסות] ד"ה ויש במקומה**

**רש"י** (ד"ה כתב) מבואר דאות אחת פטור משום שלא היה במשכן, ומחיקה (ד"ה מחק) היה במשכן באות אחת אולם אין זה מלאכה חשובה וכו', וצ"ב מ"ט לא חשיב מלאכה חשובה שהרי יש תיקון לכתוב אות אחת, והא שצריך שתים משום שלא היה במשכן. והנה **הרא"ש** (סימן ט) כת' דבאמת הוה ליה להתחייב אף באות אחת, אולם אין ראוי להתחייב על מחשבת כתיבה יותר מכתיבה עצמה, וכת' שלכאורה דווקא במוחק אות, אולם **במוחק טשטוש פטור** שלא היה במשכן, אולם **בתוספתא** (פי"ב) איתא דחייב, ועיי"ש מה שתי' שהכל **תלוי במחשבת הכתיבה**. ועיין בתוס"ר (ד"ה מחק) מש"כ בזה. ויסוד הדברים שתלוי במחשבת הכתיבה כת' בר"ן (דף לב: מדה"ר ד"ה מחק), והמאירי (ד"ה הכותב) הוסיף 'שהמחיקה אין חיובה אלא ע"ד הכתיבה העתידה לבא', והא דחייב על טשטוש ג"כ, כת' הפסקי רי"ד (ד"ה והכותב), ויש לעיין לפי"ז במוחק שתי אותיות ויש בהם מקום לכתוב רק אות אחת האם פטור לדבריו, ותלוי בדברי הר"ן לקמיה שאזלינן בתר הכתב שהיה.

**כת' הטור** (סימן שמ) [לפי גי' הב"ח] המוחק טשטוש דיו שעל הקלף ויש במקומו לכתוב ב' אותיות חייב, וכת' **הב"ח** (ד"ה הכותב) דכוונתו כדברי הרא"ש הנ"ל, והיינו שמוחק טשטוש חייב כשיש בזה שיעור ב' אותיות, והוסיף לפי"ז ש**אם נפל שעוה על ב' אותיות וגררו חייב**, והפרמ"ג (משב"ז סק"א) תמה **דאין כאן לא מוחק ולא כותב**, ורק איסורא אפשר שיש בזה. ועיין בשבות יעקב (ח"ב סי' ד) דתמה על הב"ח מדין תפילין שחשיב כסידרן, ובביאוה"ל (ד"ה שעל הקלף) מה שתי' שיטת הב"ח.

**כת' הפרמ"ג** (אש"א סק"ז) דמחיקה שיש בה תיקון כגון שכתוב שחייב ומחק וכיוצ"ב חייב [והיינו אף באות אחת], ובמתני' איירי שעצם המחיקה אין בה תיקון, ורק בטשטוש בעינן ב' אותיות, והביאור הלכה (ד"ה המוחק) הביא כמה ראיות לדבר זה, כדין קורע כשיש תיקון שחייב, וכן מלשון התוספתא שאיתא להדיא המוחק ע"מ לתקן, וכן מדין סותר עיי"ש. **וצ"ע לפי דברי הרא"ש הנ"ל** שהעיקר הוא מחשבת הכתיבה א"כ לא דמי לשאר המלאכות, ויסוד הדברים **האם בעינן במלאכות הנ"ל 'ע"מ' בשביל שלא יהיה מקלקל, או שהמלאכה נקראת ע"ש ה'ע"מ'**, וא"כ בזה **שונה סותר וקורע ממוחק לדברי הרא"ש**. ומשמע מדבריהם שיש ב**מוחק ב' גדרים**, **מוחק בעצם המחיקה**, ובזה דווקא כשמוחק אותיות חייב וכמו ההו"א דהרא"ש, ובזה כל שיש תיקון חייב, **וגדר נוסף שמכשיר מקום לכתיבה**, ובזה בעינן הכשרה לב' אותיות כדין כותב, ובזה חייב אף בטשטוש וכדברי הפרמ"ג (משב"ז סק"א) דלקח טבלה שחורה וליבנה כדי שיוכל לכתוב וכדו' חייב אם יש מקום לכתוב ב' אותיות.

**כת' הר"ן [מיוחסות] (ד"ה ויש במקומה)** [בשם הרשב"א] דאות גדולה היינו באותו הכתב ובאותה שפה וע"מ לכתוב ב' אותיות היינו בינוניות ואותה האות שכת' [ועיין במנח"ח (מוסך השבת לה) שדן איזה גודל אות צריך ולא הביא דברי הר"ן], **וצ"ב האם פליג על דברי הרא"ש** הנ"ל שהכל תלוי במחשבת הכתיבה. עוד צ"ב דלכאורה טשטוש חייב כל שיכול לכתוב ב' יודין, וא"כ יוצא שאות גריע מטשטוש, אך אפשר שכשמוחק אות ע"מ לכתוב קטן יותר אין זה תיקון חשוב ודו"ק.

**כת' החיי אדם** (ח"א כלל מ סעיף ח) 'מי שנתפחמו ידיו משחרות קדרה וכיוצא בו בשבת... מותר ליטול ידיו, ובלבד שלא ינגבם, דהוי כמוחק, רק ימתין עד שיתנגבו ממילא', ובנשמת אדם (שם אות ב) כת' דכה"ג הוי מוחק שלא ע"מ לכתוב ואיסורו מדרבנן [עיי"ש שהוכיח שכה"ג חשיב כתיבה על בשרו בדבר המתקיים] וכשמנגבם פס"ר שימחק ואסור אף בדרבנן, וקצ"ע דהוי פס"ר בדרבנן כלאח"י, ואפשר דחשיב מקלקל לגבי הכתיבה, שהרי בעינן ע"מ לכתוב, וכה"ג חשיב קלקול. וכעין דבריו איתא במנחת שבת (סימן פ אות קצט) בשם העיקרי דינים (אור"ח סי' י"ד אות ע) עיי"ש. עוד נראה דכל מה שחידש הרא"ש דגם בטשטוש יש איסור מוחק, היינו משום הכשרת הכתיבה, וא"כ אפשר שאין בזה איסור דרבנן דמוחק שלא ע"מ, ורק במחיקת אותיות יש איסור, ואולי אף במקום העומד לכתיבה נימא הכי אולם בידיו מסברא אין איסור בזה **וצ"ע.** אח"כ מצאתי דהחו"ש (ח"א עמ' קס) כת' כעי"ז להתיר בזה עיי"ש. וכן הדעת תורה (סעיף ג') כת' דודאי מותר לאדם לרחוץ ידיו מלכלוך, וכת' דלא גזרו באינו מתקיים שלא ע"מ לכתוב כה"ג. ובפתחי תשובה (אור"ח סי' קסא ס"ב) תמה על הח"א היכא מצינו מחיקה על דבר שאינו אלא טינוף, והקצות השלחן (סי' קמד בדה"ש סק"י) שלא מצינו שאם נפל טשטוש דיו או צבע על שלחן שיהא אסור לקנחו משום מוחק, וע"כ מותר שאין הדרך לכתוב ואינו מכשיר מקום לכתיבה, ומנחת שלמה (תניינא סימן לד).

**מוחק צבע:** אסור לצבוע בשבת, ויש להסתפק האם **יש איסור מחיקת צביעה** היכא שאינו לא כתיבה ולא רשימה אלא צבע, ו**נפק"מ להסרת איפור** בשבת. ומדברי הח"א שנסתפק על מחיקה שלא ע"מ לכתוב וכו' משמע קצת שלאו מצד הצבע בעלמא נקט לה, וכת' הארחות שבת (פט"ו אות נט) שמותר להסיר איפור, והוסיף בהערה (פה) שלא מצינו במלאכת צובע איסור למחוק, והביא דכן דעת הגרנ"ק להקל בזה, והביא שבקונטרס אהל שרה (פ"ד ס"ד הערה י"א) בשם הגרשז"א שחשש לאסור בזה, ועיין בשש"כ (פי"ד אות סג והערה קסז\*). **אולם הראוני שהיד אהרן** (ח"ב סוף אור"ח סוס"י שכ) **מסתפק בזה**, שהשו"ע כת' יש ליזהר כשידיו מלוכלות במי תותים לא לגעת בבגדיו, ודייק שלא אסר מחמת מחיקת התותים מהיד, אולם כת' שהשו"ע דייק לומר שנוגע ולא מקנח, והיינו שנשאר בשניהם עיי"ש. ובכ"א למעשה יש לצרף שבד"כ חשיב אינו מתקיים [לרשב"א ודאי, ואף לשיטות שהביא השעה"צ לעיל בד"כ לא מתקיים יום אחד] וברושם התיר השו"ע באינו מתקיים, ובביאוה"ל שם כת' דיש אומרים שיש להחמיר, והשו"ע שיטתו שלא החמירו דרבנן באינו מתקיים ברושם, והכא אפשר שלשיטת היד אהרן הוי דאורייתא של מלאכת מחיקה, אמנם אכתי הוא מדרבנן משום מקלקל.

**האם צריך מחשבה לכתוב**: עיין בלשון המאירי הנ"ל שמשמע שבעינן כך, ובשפת אמת (ד"ה בגמ' ת"ר) דן בזה במוחק מקום הראוי לב' אותיות וחשב לכת' רק אות אחת ועיי"ש מה שהסתפק בזה. ועיין במ"ב (סקי"ג) מש"כ בזה.

**שעוה ע"ג ספר:** הרא"ש הביא את התוספתא שאיתא שאם נפל דיו על ספר ומחקו שעוה על הפנקס ומחקו אם יש במקומו כדי לכתוב שתי אותיות חייב, והוסיף הב"ח דלכך צריך ליזהר שנוטף שעוה על הספר שאם יסלקו באות אחת פטור ובשנים חייב. והשבות יעקב (ח"ב סי' ד) כת' דודאי ס"ת שנפל עליו שעוה פסול, אולם מותר לגגרו בשבת, וכל דברי התוספתא הם בפנקס שמכשיר מקום הכתיבה, משא"כ בזה. והביא הביאוה"ל (ד"ה שעל) להוכיח מתפילין שלא נפסלו כה"ג משם שלא כסדרן, אולם הביאוה"ל מסיק שאין להקל נגד הב"ח ושאר האחרונים עיי"ש. והגרעק"א אסר מצד מתקן מנא. **ומ"מ** משמע שהמח' היא גבי שעוה שהדבר נדבק ממש לקלף, אולם ב**לכלוכים ע"ג הדף אין בזה איסור, ורק מה שנדבק** שאפשר לומר שתיקן משהו בכתב עצמו מותר, דאל"ה אסור לאכול דבר מלוכלך בצלחת שיש בה ציור או כתיבה.

**דין אכילת עוגה שיש עליה אותיות:** כת' המרדכי (סימן שסט [הובא בב"י]) והאגודה (פ"ז סי' קב) על אכילה עוגיות שיש עליהם אותיות ותיבות איך אוכלים, וכת' דהוי דרבנן ולא מצווים להפרישם, והוסיף האגודה [הביאו המג"א (סק"ה)] דאני הרגלתי לכתוב בדבש מעורב במעט מים דהוה מי פירות ולא הוי מוחק. והרוקח (רצו) האריך בביאור המנהג לאכול העוגות בשבועות שהיה כתוב עליהם. והרמ"א (סעיף ג) דאסור לשבר העוגה והשמיט דין קטנים, וכת' הגר"א (סק"ה) דהוי פס"ר באיסור דרבנן [ואולי לפי"ז יש לבאר מדוע השמיט זאת השו"ע, אך יש בזה כמה סתירות ואכ"מ], ועיין בזה בט"ז (סק"ב) תמה דהרי דרך אכילה מותר כבורר וטוחן, ואם האיסור משום שהיה מתחילה ע"ד זה אסור אף לקטנים, וביאור דבריו נראה דס"ל דמותר לתנו לתינוק אף שחשיב ספיה משום שהוי פס"ר, **ודבר שהוא פס"ר לא חשיב ספיה**, ואם כן דרך אכילה מותר כבורר. אולם הק' הפרמ"ג (שם) דדוקא בורר וטוחן שהתם אין דרך בורר וטוחן כך משא"כ גבי מחיקת אותיות שכלפי המחיקה הוי דרך מחיקה, וכעי"ז הק' החזו"א (סימן סא סק"א) עיי"ש יסוד ההיתר בבורר וטוחן דרך אכילה. וכת' המחצה"ש להק' שלקמן כת' המג"א (שמג סק"ג) שכה"ג דחשיב ספיה, אולם לדברי הר"ן והרשב"א שם [עיין בביאוה"ל (סימן שמג ד"ה מד"ס)] דספיה לצורך הקטן באיסור דרבנן שרי, ה"ה הכא, אולם שם השו"ע אסר זאת, והכא המ"ב (סקי"ד) סתם שמותר אף לתת לתינוק, ועיין בגר"ז (שמג סעיף י) שפי' ההיתר כאן דכל האיסור הוא במאכלות אסורות, אולם בחפץ שיכול לעשות מלאכה מותר וכגון בעוגה, והק' התהל"ד (שמג סק"ב) דבמג"א (לעיל שא סקל"ה) לא משמע כך, ואולם להנ"ל נראה לומר **דס"ל כדברי הט"ז שלא חשיב ספיה וכהנ"ל [ואולי זוהי כוונת הגר"ז ג"כ בדבריו 'כיון שמתכוין הוא להנאת עצמו']. ואפשר שצירף כמה סברות בזה** דהר"ן והרשב"א מתירים, והוי כמה דרבנן דדבר שאינו מתקיים על דבר שאינו מתקיים, ואף שלגדולים אסרו, בזה צירף שקטן הוי רק חיוב דרבנן לא לספות לו, וכה"ג לא גזרו.

**האגודה התיר במי פירות**, והק' המג"א (סק"ה) דהרי רישומו ניכר. וכת' הא"ר (סק"ז) 'דאף שניכר לפי שעה מ"מ אין מתקיים, ואין איסורו אלא דרבנן כדלקמן, וכיון שאין מכוין ליכתוב שרי', וצ"ע בהיתר זה, והפרמ"ג (שם) כת' דהוי תלתא דרבנן ואפשר שהקילו בזה, והח"א (כלל לח אות ד) כת' דהוי דבר שאינו מתקיים על דבר שאינו מתקיים, וכת' הפרמ"ג שהוי ג' שבותים אפשר שלא גזרו כה"ג שלא מתכוין, והוסיף הח"א ואע"ג שבכ"א אסור משום כבוד עונג שבת לא גזרינן. וכן הכריע המ"ב (סקט"ו).

**מסקנת דין עוגה:** המג"א הביא דברי הר"ש הלוי (סימן כו) שהתיר כל שהוא מהעוגה עצמה ומסיים וצ"ע, ועיין בפרמ"ג (משב"ז סק"ב) שכת' דכה"ג 'יש להקל קצת'. והדגול מרבבה (גיליון המג"א סק"ו) הוכיח מסריקין המצויירים שודאי כל שהוא מהעוגה עצמה מותר, והמ"ב העתיק (סקט"ו) כהר"ש, כיון שכך כת' האחרונים [כנסת הגדולה (הגהב"י) א"ר (סק"ז) מו"ק (שמ) והוכיח מדין לחם הפנים ועוד אחרונים]. והחזו"א כת' דאפשר דפת מצויירת לא חשיב שם צורה אלא צורת הפת, ובארח"ש (פט"ו הערה לו) הביא דהגרנ"ק והגרח"ק כת' דלדעת החזו"א כתיבה אסור ודווקא ציור מותר, ובארחות רבינו (ח"א עמ' קסז) כת' בענין הביסקויטים עם אותיות דהחזו"א החמיר אפילו כה"ג להכניסם כולם לפיו. ובאמת בפוסקים לא מצאנו ביאור ההיתר דהר"ש הלוי, ואפשר שכוונתם כהחזו"א אולם אף באותיות ס"ל הכי, ואם נימא שהאותיות שקועות דווקא אפשר דכשאוכל את הדבר שעליו נכתב אין כאן מוחק.

**והוסיף הדג"מ** שאף כשהאותיות מדבר אחר מותר דאם פס"ר בדרבנן מותר גם הכא שלא ע"מ לכתוב, ואפילו אם אסור, מ"מ היכא שגם מקלקל וכלאח"י גם המג"א מתיר, ומכ"ש הכא שבפיו דרך אכילה, והא שאסר מהר"ם היה בעוגות שעשו כדי שיאכלו התנוקות לסגולה להתחכם וא"כ חשיב מתכוין ומתקן. והכרעת המ"ב (סקי"ז) דיש לסמוך על הדג"מ כששובר בדרך אכילה, ובשעה"צ הביא דהרי בפס"ר בתרי דרבנן היקל הפרמ"ג לעיל, והכא משום עונג שבת ודאי מותר, ועיין **בחזו"א** (סימן סא סק"א) מה שכת' על הגד"מ שאמנם הוי תרי דרבנן אך אינו מוכרע שעוגה לא חשיב מתקיים [דלא כהפרמ"ג והח"א] ואף שהוא כלאח"י היתר תרי דרבנן לא מבואר להדיא בגמ' ואינו מוכרע, [ועיין בספר עם מקדשי שביעי (ח"א תשובות הגרח"ק אות קכד) שהחזו"א אמר שזה רק חומרא]. וצ"ע האם החזו"א התיר כה"ג שודאי הוי דבר שאינו מתקיים וכגון דברים רכים. והנה בעצם הדבר י"א דה**סברא להתיר דאין שם מחיקה כשאוכל ומכלה את הדבר בעצמו יחד עם האותיות**, דאין כאן הכשרת מקום כתיבה ולא מחיקה של האותיות אלא כילוי הדבר. [לענין חתיכה בין האותיות והרחקה וכיוצ"ב עיין לקמיה בדין פתיחת ספר]. והמהרש"ג (ח"ב סי' מא) מתיר ג"כ עוגה מחמת שלא ע"ד להתקיים כדין תנור טח בטיט, וכן כדין אין צביעה באוכלין אין כותב באוכלין.

**בענין מוחק בסיגריות:** הקיצור שלחן ערוך (סימן צח סעיף לב) כת' לאסור משום האותיות מחמת איסור מחיקה, ועיין בפמ"ג (תקי"ד אש"א סק"ד) שכת' מוחק ג"כ, והכתב סופר (אור"ח סי' סו) הביא דבריו, ואפשר דכוונתם שמכין את הסיגריות עיי"ש היטב, אולם הדעת תורה (סי' תקי"ד סעיף א) מתיר וכן המהרש"ג (ח"ב סי' מא סוף אות ב) [מטעם שכשלא נשאר היכן לכתוב אין בזה איסור, וזאת כעין דברי האור שמח (פרק כ"ג משבת ה"ב) דשורף לא חשיב מוחק, ועיין בזה בשש"כ (פי"ג הערה לג) דהביא השיטות בזה והגרשז"א התיר. ועיין עוד בשו"ת מנחת שלמה (תנייא סי' לד) מש"כ בזה. ומה שהק' מהביאוה"ל שאין כאן ע"מ, אפשר דדוקא התם דאין בחבל לעולם תופר אמרינן הכי, משא"כ בזה שרק ברגע זה אין לא אמרינן כן.

**דין פתיחת ספר: הלבוש** (סעיף ד) כת' דהספרים שכתוב בראשי הדפים אותיות או תיבות אסור לפותחן וקרוב אני לומר שחייב חטאת. אולם בשו"ת **הרמ"א** (סימן קי"ט) מתיר, והוכיח מדין פנקס בגמ' בדין כותב שמשמע שאין איסור בקריבה והרחקה, וכן הוכיח מדין אות אחת בטבריה שאיתא שם כעי"ז, וכן הוכיח מקרשי המשכן שרש"י כת' שמוחק היה שהיה טעות, ולמה לא כת' שמצמידים הקרשים עיי"ש. והא"ר (סק"ח) הביא דהתיר מחמת שאין דרך מחיקה בכך, וכן השכה"ג (הגב"י) בשם הרבה גדולים להתיר וכן נוהגים, וכ"כ הר"ש הלוי (סימן כו) הפרישה (סק"א) הט"ז (סק"ב) חוות יאיר (סימן טז) והמו"ק. ועיין בשעה"צ (סקכ"ד) שהביא עוד אחרונים בזה. אולם המג"א (סק"ו) מכריע כדברי הלבוש דראיות הרמ"א אינם מוכרחות. וכ"כ המאמר מרדכי (סק"ה) דיש ליזהר בזה. **ומסקנת המ"ב (סקי"ז) כשיטת הרמ"א וכן המנהג, ומ"מ נכון להחמיר כשיש לו ספר אחר**. ובשעה"צ (סקכ"ה) שלכתחילה לא יעשו אותיות על חודי הדפים. **והחזו"א** (שם ד"ה ובאותיות) כת' לחלק בין איסור כותב ומוחק לבונה, ומצדד להתיר מחמת שאינו מתקיים ומקלקל לגבי הכתב ולא ע"מ לכתוב שאין תיקון בכתיבה השניה, והוי תרי דרבנן במקום פס"ר, ומסיים ומ"מ ראוי להחמיר. ואפשר שכוונתו מדבריו לעיל דפס"ר בתרי דרבנן אינו מוכרע. אולם כל ההיתר הנ"ל הוא רק בפתיחת הספר, אולם בסגירתו הוי תיקון ולא בעינן ע"מ לכתוב שהרי כותב הוא, ורק היתר שאינו מתקיים יש כאן. ועיין בארחות רבינו (שם) שהחזו"א החמיר לעצמו מאד בזה ואפילו בזקנותו, ואפילו כשהיה רק איזה צורות שם, אך לא מחה בלומדים בספר כזה. ובחו"ש (ח"א עמ' קסג) כת' דאם יש **רק איזה נקודות וכדו'** אין להחמיר בזה [וכ"כ השש"כ (פרק כח הערה ח) בשם הגרשז"א]. אולם הוסיף החו"ש (שער הציון סקל"ד) ש**שקית של טישו** שהפתח באמצע האותיות יש להקפיד שלא לפתוח בשבת ולסגור. ולכאורה אין כוונתו אלא כשהם צמודים זה לזה ממש, אולם הרבה פעמים מתרחקים מעט ואין בזה חשיבות כתיבה ומחיקה ומותר. עוד הביא החו"ש שם דדף קרוע באמצע הספר יש להקפיד בו שלא להצמיד אחד לשני שהוי כותב. אולם האגרות משה (יור"ד ח"ב סי' עה) כת' דלכו"ע מותר דרוב האותיות כבר קיימות אף בלא החיבור, אך כשיש אותיות שא"א לקוראם בלא"ה אסור לכו"ע.

**לענין משחק פזל** וכיוצ"ב: עיין בשמירת שבת (פרק טז אות כד) אוסר אם בתוך מסגרת או מתחברים זה לזה כפזל, ובלא"ה מותר, בשם הגרשז"א, והוסיף בהערה (סו) שאין למחות בקטנים. וכ"כ האג"מ (אור"ח ח"א סימן קלה) כת' דלהעמיד אחד ליד השני מותר, אולם כשיש חיבור אסור. וצ"ע האם פזל לשיטתו נקרא חיבור. ויש לעיין בזה לקמיה בענין צירוף אותיות על פרוכת. ומ"מ מצד אחד דמי לפרוכת יותר דמחבר ורוצה לעשות את התמונה והכתב לשלמים, אולם ב**פרוכת הוי בד"כ כתב קבוע משא"כ בזה, ולפי"ז כל ההיתרים של הרמ"א נמצאים כאן שחשיב רק קירוב** [משא"כ בפרוכת שקובע אותם לזמן מרובה בד"כ] וא"כ עיקר ההלכה שמותר ורק כשיש משחק אחר יש להחמיר ועדיין צ"ע בזה.

**מלאכת כותב (סעיפים ד ה)**

**מתני' דף קג. הכותב – גמ' דף קג: וזדון מלאכות**

**מתני' דף קד: הכותב – דף קה. וחכמים פוטרים**

**שתי אותיות,** תוס' לעיל (דף עג ד"ה העושה) מדוע איתא במתני' השיעור, ובמגן אבות כת' דאתי למימר דאות אחת לא חשיבא חצי שיעור, ועיין בקר"א ובשפ"א שם מש"כ בזה, ובביאוה"ל (סעיף א ד"ה על ב) שכת' דיש בזה חצי שיעור ומק' מכל הסוגיות שכת' שפטור על אות במקום אחד ואות אחרת במקום אחר, ועיי"ש מה שתי' בזה.

**שתי אותיות משם אחד:** כת' רש"י (ד"ה משם אחד) שתיהן אלפין, וצ"ע מדברי הגמ' דא"א דאאזרך איכא בינייהו, וכת' הביאוה"ל (ד"ה במשקין) דלרש"י כל המח' בגמ' היא היכא שנתכוין לכתוב מילה גדולה וכת' א"א מתוך אאזרך, אולם א"א סתם חייב, והרמב"ם (פי"א משבת ה"י) כת' דאות כפולה פעמיים כגון שש תת חייב, ודייק המ"מ שדווקא כה"ג שיש משמעות, ולעיל (פ"א משבת ה"ח) שכל שעשה מלאכה אף שחשב אחרת חייב, ומשמע שס"ל שא"א אף לא מתוך מילה גדולה פטור, ודייק הביאוה"ל דהרי"ף והרא"ש שהביאו רק מתני' ס"ל כרש"י. אמנם בר"ן (מיוחסות ד"ה א"ר יהודה) דת"ק ס"ל דשש תת חייב, ור"י ס"ל דווקא שם משמעון, ולדבריו אין ראיה מהרי"ף והרא"ש. והמאירי (ד"ה בין בשם אחד) פי' כרש"י, אולם כת' דבגמ' נח' בזה, והרמב"ם פסק לקולא, והרי"ף והרא"ש נראה שחייב כסתם מתני', וכעי"ז כת' המאורות (ד"ה הכותב שתי) דדעת הרמב"ם שפטור ודעת הרי"ף שחייב. ועיין בתוס' הגרעק"א (משניות פי"ב מ"ג) מה שהק' בזה, ובשפ"א (ד"ה שם במשנה).

**שתי סמניות,** כת' רש"י (ד"ה משתי) דהיינו אחת בדיו ואחת בסיקרא, וכת' הרשב"א (ד"ה משני) והריטב"א (ד"ה הכותב) שק' לומר כך במתני', והביאו פי' רה"ג שהם סימנים כגון נונין הפוכים. וכעי"ז כת' הפי' המשניות לרמב"ם דהכוונה שכותבים בנ"א א' לסימן אחד ב' לסימן שתים. אולם התוי"ט הק' על שיטת הרמב"ם.

**בכל לשון חייב,** וברש"י (ד"ה בכל לשון) 'כל כתבים וגופן של כל אומה ואומה', אולם האו"ז (סי' עו) כת' דווקא אשורית ויונית, ועיין ברמ"א (סי' שו סעיף יא), ובמג"א (שמ סק"י) ופמ"ג ונוב"י (אור"ח סי' לג) וביאור הלכה (שו ד"ה בכתב) שהאריך לדחות שיטה זו.

**בשמאל,** בנשמ"א (כלל לז אות ב) דן אם **בחיבור אותיות לפרוכת יש פטור בשמאל**, ובא"ר (סקי"א) הסתפק לגבי **מוחק בשמאל.**

**אטר,** הק' הר"ן (ד"ה גמרא א"ר ירמי') דמ"ט לא בטלה דעתו, ותי' דאמרינן כן רק באדם שיכול לעשות כמו אחרים ומשנה, משא"כ באטר שלא יכול. ובשפ"א הק' דא"כ שולט בשתי ידיו פטור.

**שולט בשתי ידיו,** כת' הריטב"א (ד"ה בשולט) דפשיטא, וקמ"ל שאע"פ שרוב מלאכות עושה באחת מ"מ כיון ששולט אף בשניה וכותב בה לפעמים חייב.

**רושם,** ברמב"ם [פי' המשנה(פי"ב מ"ג)] מבואר דהם ב' אבות, ונפק"מ לב' העלמות דכותב ורושם, והמאירי כת' דלר' יוסי רושם הוא אב מלאכה שכל עצמה של כתיבה לא יצא אלא מרשום, ומשמע קצת שרק זה אב מלאכה, ובמסקנא כת' המאירי שחייב על רושם אולם מטעם תולדת כותב. ועיין בתפארת ישראל (יכין כו) דרושם אפילו שלא הסכימה עליו שום אומה אלא בדה זאת מעצמו חייב.

כת' רע"ב **אין הלכה כרב יוסי**, והרי"ף (דף לז:) [גבי כותב בשמאלו] וכן הרא"ש (פי"ב סי' ב) הביא רק דברי אביי דאיירי בשולט בשתי ידיו, ומשמע דלא ס"ל כר"י, וכן משמע ברמב"ם (פי"א משבת הי"ד) שכת' דבשמאל פטור. אולם כת' להדיא (שם הי"ז) שאף על רושם חייב [ובאו"ש (שם) דן אם חייב על רושם בשמאלו, האם אזלינן בזה אחר האב או לא], וכן במאירי הנ"ל מבואר שחייב. ועיין בפרשנים על הרמב"ם שיש שפי' דלא שייך לר"י, אלא מדין ציור, אולם במ"מ כת' דהיינו רושם דר"י. ויעויין בזה בסעיף ה' דברי האחרונים בזה.

**נתכוין לכתוב ח' וכת' ב' ז:** תוס' (ד"ה נתכוין) העמיד מתני' שנתכוין לכתוב ב' אותיות איזה שיהיו דנתכוין לדבר איסור וגם נעשית מחשבתו, וכן פי' הרשב"א (ד"ה תנא) והריטב"א (ד"ה נתכוין) וכעי"ז כת' הר"ן (מיוחסות ד"ה נתכוין) והתוס"ר (ד"ה נתכוין), אולם הרמב"ן (ד"ה הא דאמרינן) כת' דאינו נכון, אלא פי' הדבר 'שאני הכא דבכל מקום השתים נתכוין לכתוב אותה האחת אבל התם לא נתכוין לזרוק חוץ למקום השתים'. ועיין במאירי (דף קה. ד"ה נתכוון).

**הא דבעי זיוני:** נח' הראשונים בביאור הדבר, האם הכוונה ל**אותיות שצריכים זיון או שתלוי ברצונו**, בספר התרומה (סימן קיד) כת' דתלוי ברצונו, אולם הביא שיטת הריב"א דבלא זיונים פטור בשבת, וכן הביא המרדכי (גיטין רמז שיד), והריטב"א (ד"ה הא דבעי) ג"כ הוכיח דתלוי ברצונו. והאריך **בסוגיא זו הגרעק"א** (שו"ת מהדו"ק סי' כא) ו**הקהילות יעקב** (סימן מח). והקה"י הק' מה החילוק משם משמעון, ותי' דבזה ה'שם' שלם וכך משתמשים בו משא"כ בלא זיונים, אולם הק' מחק קפיזא בקבא, ויש לתרץ דהתם גם אם חוקק הרבה הקפיזא מושלם בפ"ע משא"כ אות בלא זיון שרצונו שיהיה זיון השתא האות עצמה חסרה.

**סעיף ד**

**איתא** בספר המנהגים (מהר"ש מנוישטט סי' תכא) בשם מה"ר זקל אביו **שכתיבה באויר אסור**, כגון בנ"א כשיושבים על גבי השולחן שמוליכין באצבען לכאן ולכאן כעין כתיבה. ואמר לי מה"ר שלום שכמה פעמים חשב על זה, ונראה לו שהטעם משום **שמאמן את ידיו** ע"כ. והתרומת הדשן (סי' סג) פליג, ודייק מהאו"ז דלא יכתוב במשקין ע"ג השולחן וכן באפר נגוב או משקין, ומבואר דווקא כה"ג שיש איזה רושם ניכר, אולם בלא"ה אין איסור בזה. והגר"א (סק"ז) דייק כן מדינא דסעיף ה דכל שאין רישומו ניכר כלל מותר לכתחילה. וכן פסק הרמ"א. והחזו"א (עם מקדשי שביעי ח"ב תשובות הגרח"ק פ"ט אות נד) החמיר בזה לכתחילה כדברי בעל המנהגים. ולכאורה כ"ז כשעושה בצורה של אותיות שכך כותבים, אולם בצורות שמנהג בנ"א לרמוז בהם על אותיות ואף אם עושה צורת אותיות ממש אולם לא בצורה שכותב לכאורה אין בזה איסור של מאמן את ידיו.

**כמה זמן מתקיים:** ברשב"א (דף קטו: ד"ה הא) כת' 'דמיקיימי קצת עד שדרכן של בני אדם לכתוב בהן דברים שאינן עשויין לקיימן לעולם אלא זמן אחד כספרי הזכרונות וכיוצא בהן והלכך לענין שבת מלאכת מחשבת היא', וכן דייק הביאוה"ל (ד"ה במשקין) מדברי תוס' (שם ד"ה אבל הכא), ולפי"ז אסר הביאוה"ל בעיפרון. אמנם בשער הציון לעיל (סימן שג סקס"ח) הביא דברמב"ם מבואר דתלוי אם מתקיים בשבת, וברש"י משמע מתקיים תמיד, ולא הכריע בזה, אולם בביאוה"ל בסוגיין משמע שמכריע כשיטת רש"י. וכן הוכיח המנחת שלמה (סימן צא סקי"א), ועיין בחו"ש (פ"כ סק"א) מש"כ בזה.

**האם אוכלים חשיבו דבר המתקיים:** הפמ"ג (אש"א סק"ה) והח"א (כלל לח אות ד) כת' דעוגה לא חשיב דבר המתקיים, אולם הביאוה"ל (שם) כת' דחשיב אוכל, וכן דייק בדברי המרדכי שם שלא צירף שחשיב דבר שאין מתקיים, ובאמת המ"ב והדג"מ שם לא כת' דהוי דבר שאין מתקיים, והחזו"א (סי' סא סק"א) נסתפק בזה.

**הליכה עם נעלים שעושות צורת או אותיות:** לפעמים לא הוי פס"ר או ספק פס"ר ומותר, ואם הוי פס"ר הוי דבר שאינו מתקיים על דבר שאינו מתכיון ופס"ר דלא ניחא ליה כלאח"י, ולפי הכללים הנ"ל מותר כה"ג, והחו"ש (סוף פרק כ) והארח"ש (פרק טו הערה נג) שלא חשיב מלאכה כלל. ועיין קה"י (סי' מו) דמאריך ביסוד הדבר היכי חשיב שלא הוי מלאכה כלל.

**השלימה לספר:** כת' רש"י (דף קד: ד"ה והשלימה) 'אות אחרונה של אחת מעשרים וארבעה ספרים'. וצ"ע האם בדווקא הוא שרק בזה יש חשיבות לדבר שלם שבלי אות אחת פסול, או בכל ספר דינא הכי, ובמנח"ח (מוסף השבת לד אות א) כת' דבגמ' סתמא קתני' וכן מדקתני ארג חוט והשלים לבגד, וכן דייק בדברי הרמב"ם, אלם ברש"י משמע דווקא, וביאר דדווקא בהו חסרון אות גורע השלימות, משא"כ בשאר ספרים, ואף כשלא כת' בקלף חייב בתנ"ך. ובביאור הלכה (ד"ה במשקין) הוכיח דלאו דווקא בסוף הספר אלא ה"ה באמצע.

**עוד כת'** שם המנ"ח דחייב גם משום מכה בפטיש. אמנם במאירי (ד"ה אע"פ) כת' דאין חיוב מכב"פ אלא רק לאחר שנסתיימה המלאכה עיי"ש. והשפת אמת (ד"ה גמ' והשלימה) הק' על המאירי ממנפח כלי זכוכית וגבי תנורא לעיל (דף עד:) ונשאר בצע"ג לדינא. [ולגבי תנור התם הוי לאחר סיום המלאכה].

**ב' אותיות בב' מקומות:** מבואר דב' דפי פנקס אם אין נהגים פטור, אולם הרמב"ם (פי"א משבת הי"ב) כת' דגויל פטור, ודייק המ"מ דפנקס כיון שהוא רך מתקפל ולא חשיב מחוסר מעשה, וכת' דמקור הרמב"ם מדברי הירושלמי, ועיין בשעה"צ (סקמ"ב וסקמ"ה) מש"כ בזה דלרש"י משמע שאפילו כה"ג פטור, ובשו"ת חת"ס (אור"ח סי' צ ד"ה הנה) כת' דמקומו מגמ' מנחות (דף נז.) לענין צלית בשר שמצטרפים ב' מקומות עיי"ש.

**ב' אותיות אחת מעל השניה:** כת' הביאוה"ל (שם) שמדברי הירושלמי (פי"ב ה"ה) מבואר שהוא כתב ע"ג כתב, ועיי"ש בדברי הפ"מ (ד"ה מהו) ובקרבה"ע (ד"ה חד) הביא ב' פירושים בזה, אולם הוכיח הביאוה"ל דהבבלי פליג.

**חיבור אותיות לפרוכת:** כת' המג"א (סק"י) [והביאו הא"ר (סק"י)] דאסור לחבר אותיות של כסף לפרוכת וכיוצ"ב דהוי כעין כותב והוכיח כן מגמ' גיטין, והק' התוספת שבת (סקי"ד) שהרי התם מבואר להיפך שלא נקרא כתב, ותי' דהתם מחובר בצדדים והכא גם באמצע, אולם סיים שהמג"א סתם במקום שהיה לו לפרש, והמחצה"ש כת' דאין סברא לחלק בין ב' חיבורים לג', אלא התם טעמא משום דהוי כאותיות פורחות באויר וכדין נותן גט והניר שלו, אולם לגבי שבת הוי כתב, ואינו מוכרח ולכך סיים המג"א אפשר דאסור. והנשמ"א הק' ג"כ, ודייק מרש"י שהיינו שלא קבוע, ואם קבוע הוי כתב, אולם הק' דאותיות קיימות שאני ודמי לחק תוכות, וכת' דאולי לענין שבת אכתי לא חשיב כתיבה, ולכך היקל הח"א (כלל לז סעיף ו) כשמחברם בב' נקבים ולא יתקיים וגם יעשה בשמאל. והמ"ב (סקכ"ב) סתם לאיסור כדברי המג"א, וכת' ועיין בח"א, ומשמע שמצדד להתיר בשמאלו כשאינו מחובר ולא יתקיים. וכעין הנ"ל כת' המו"ק (סוף הסימן) [והובא במחז"ב (סק"ח)] 'סדור אותיות של דפוס ופרוק חבורם, נ"ל פשוט שחייב עליו משום כותב ובונה, ומוחק וסותר'. אולם התפא"י (פי"ב הלכתא גבירתא) כת' 'הזעטצער [מסדר אותיות] משום בונה' ומשמע שמשום כותב ליתא. ועיין בכ"ז בשו"ת חלקת יעקב (סימן קסה) מש"כ בזה לענין מנעולים. ומ"מ יותר לפי דברי התוס"ש והנשמ"א מסתברא טפי כהתפא"י שהרי אין כאן חיבור גמור [ואם יש אסור לכו"ע], ועיין באג"מ (ח"א אור"ח סי' קלה) שג"כ תמה קצת על המג"א, אולם לדינא מחמיר, וכ"ז כשמחברם. ועיין בזה לעיל מה **שהבאנו לענין פזל**, שמצד דין חיבור אותיות אפשר שגם התם חשיב חיבור, ויותר נראה שאינו חיבור, שהרי התוס"ש והנשמ"א כת' דב' תפירות לא חשיב חיבור גמור, ובעינן דווקא חיבור גמור, ובפזל ליכא חיבור גמור, וכן יש להתיר שם מצד שעומד להיפתח ולהתפרק וכדברי הרמ"א לענין ספר, ודלא כפרוכת שעומדת להרבה זמן, ולכך עיקר נראה שמותר, ועיי"ש שיש מהפוסקים שמצדדים לאיסור. ועיין בחוט שני (עמ' קנז) שהסתפק לענין אותיות המתחברות ע"י מגנט האם חשיב חיבור, ובספר שולחן שלמה (סקל"ה) החמיר בזה.

**שרטוט:** בגמ' לעיל (דף עה:) מולח ומעבד היינו הך, ר"י ור"ל אפיק חד מינייהו ועייל שירטוט, וכן הרמב"ם (פ"ז משבת ה"א) הוציא מולח וכת' שרטוט [עיי"ש במ"מ ובמעש"ר ובמרכבת המשנה (חעלמא)], ופסק (פיא הי"ז) דיני שרטוט, והביאם המ"ב (סקכ"ב), [ועיין בשעה"צ (סקנ"ד) דהביא מח' רש"י והרמב"ם האם האב הוא בעור לכתיבה או לחתוך], ולפי"ז צ"ע כיצד הביאו האחרונים עיין במ"ב (סימן רעד סק"ה) לרשום על החלה בשבת לדעת היכן לחתוך, ומדוע לא הוי משרטט דאורייתא, וכת' בשש"כ (פרק יא סעיף טו) 'אין איסור שירטוט וחיתוך באוכלין' ובהערה (מח) רש"י כת' דדרך הרצענין שבאים לחתוך משמע שהיא הכנה למחתך וכן ברמב"ם י"א הי"ז, וכעי"ז כת' בשולחן שלמה (סימן שמ יג ד) שכה"ג לא הוי שרטוט ושרי לענין שרטוט בתפוז היכן לחתוך. והנה בעצם הסברא בתפוז אינו שרטוט היכן לרשום, אלא שהוא תחילת החיתוך עצמו, אולם בחלה בשבת אינו כן. וחידוש השש"כ הוא חידוש גדול ובעי עוד מקור לכך. ועיין בערוך השולחן (סימן שכא סכ"ח) שכת' שדינא דסעיף ה' לעשות שריטה בקלף הוי משרטט, ואם אינו מתקיים אינה מלאכה, אולם בנייר הוא מתקיים וזהו אב מלאכה, ולכאורה חזינן שאף בלא לכתוב אלא לשרטט לזיכרון הוי משרטט. ועיין עוד בשבט הלוי (ח"א סי' קיב) שדייק ברמב"ם ששרטוט אף אחר הכתיבה חייב.

**דין נשפך דיו וכדו' על כתב:** איתא בתוספתא (פי"א הי"א) 'נפלה דיו על גבי ספר ומחקה שעוה על גבי פנקס ומחקו אם יש במקומה כדי לכתוב שתי אותות חייב' והביא הרא"ש (פ"ז סימן ט) התוספתא והיא מקור דין השו"ע דשעוה שנפלה. והוסיף המ"ב (סקי"ג) דה"ה שאר דבר לח אל ילחכנו בלשונו ואל ירחצנו במים מפני שמוחק, וביאר בשעה"צ (סקי"ח) דלשון מחיקה הוא בלח ומ"מ שייך מחיקה ולא הוי ככיסוי מלמעלה. ולפי"ז לכאורה כל לכלוך שנפל על מקום כתב אפילו לח יהיה אסור להסירו. אולם נראה שלא בכל מקום אמרינן הכי אלא דווקא בדיו וכדו', דהנה כת' הביאוה"ל (ד"ה שעל) במח' האחרונים האם בשעוה יש איסור ואף שלגבי כתי' סת"ם חשיב כסדרן, דדווקא פנקס שהיו טחין אותו בשעה ועי"ז מתדבק זה בזה היטב, משא"כ כשנוטף שעוה על קלף וכדו' אינו נדבק כ"כ וכמונח בקופסא הוא, אולם הביאוה"ל פליג דמ"מ חשיב מחוק, ונראה דכל דבר שב**עיני בנ"א נראה כלכלוך חיצוני אין בו איסור ודווקא דיו שהוא ממין כתיבה וכיוצ"ב וה"ה כל דבר שנדבק ממש** כשעוה וכיוצ"ב שכשמורידם לפעמים יורדים יחד עם מעט ניר וכדו' אסור, ובלא"ה מותר, ויסוד הדברים מבואר באחרונים, עיין במנחת שבת (סי' פ סקקצ"ח) קצות השולחן (סימן קמד בדה"ש א) מאור השבת (ח"ד מכתבי הגרשז"א נב הערה סג) וארחות שבת (פט"ו הערה נב).

**מלאכת תופר**

**בגמ' (דף עד:) שתי תפירות, והא לא קיימא,** אמר רבב"ח אמר"י והוא שקשרן. ו**נח' הראשונים באיזה קשירה מיירי ועל מה חייב**. דהרמב"ן (ד"ה והוא) כת' **דלא קשירה ממש הוא**, דא"כ תיפוק ליה משום קושר, ואם לחייבו שתים אין זו מלאכה בעצמה, אלא ע"כ שמרכיבן זע"ז כעין קשר, וכ"כ הראשונים [ר"ן ד"ה אמר רבב"ח) ר"ן על הרי"ף (דף לב: ד"ה שקשרן) והגהות מרדכי (רמז תסא)] בשם ר' אליעזר ממיץ [יראים (סימן רעד)] שהב"ע שקשר רק קשר אחד, ומכאן מוכח שקשר אחד אינו חיוב. וצ"ע אם מה שכת' הרמב"ן והריטב"א בשם הרא"ה שהרכיבן זע"ז האם מיירי בקשר אחד ומכאן ראיה שקשר אחד אינו מלאכה, או שמיירי באופן שאינו קשירה כלל. ועיין בספר יצחק ירנן (על הרמב"ם פ"י ה"ט) ובקהלת יעקב (רמב"ם שם) שכת' דכה"ג הוי פותל חבלים ובירושלמי מבואר שחייב ומנין לומר שהבבלי פליג. ולכאורה אפשר שאינו פותל ממש רק קצת וכה"ג לא חשיב פותל.

**אולם הרבה ראשונים ס"ל דאף כשקושר קש"ק חייב הכא תרתי** ובהכא מיירי מתני', עיין בר"י מלוניל (דף לב: ד"ה והמותח) שחייב תרתי, וכ"כ הרע"ב (פ"ז מ"ב), ויש ראשונים שכת' דמיירי בב' האופנים, אם קשר שאינו של קיימא חייב אחד ואם קש"ק חייב תרתי, עיין בפסקי רי"ד (ד"ה והתופר) ותוס' רי"ד (ד"ה אמר רבי יוחנן) ראבי"ה (סי' רו) ואו"ז (שבת סי' סז). וכן **כת' המ"ב (סקכ"ז),** והביא (שעה"צ סקס"א) דכ"כ הרמ"ך [הובא בכס"מ (פ"ט משבת ה"י)] בשם ה**ירושלמי (פ"ז ה"ב) שחייב גם משום קושר**.

**ועל קושית הרא"ם דא"כ חייב משום קושר**, מצינו כמה תי' בראשונים, הריטב"א הביא ב' תי', **א,** שכיון שאין הקשירה רק להעמיד התפירה לא חשבינן ליה אלא משום תופר, [ועיין בקהלת יעקב (שם) מה שכת' על תי' זה] **ב,** שמיירי שקשרן ע"מ להתיר אח"כ דמשום קשירה ליכא אבל משום תפירה איכא כיון שהיא מתקיימת עכשיו [הטל אורות (האחרון פ"ז עמ' רסב רס"ג) הביא בדברי הריטב"א שהוי קשר ע"מ להתיר, דמשמע שתופר חייב אף כה"ג]. ובשו"ת מהר"ח או"ז (סימן רטו) הק' כן מדוע לא נתרץ שמיירי ע"מ להתיר, וכת' דע"כ דכה"ג גם משום תופר אינו חייב. עוד מבואר בקרבן נתנאל, שהנה המהרש"א (מהדו"ב ד"ה דף עד: גמ' והוא שקשר) הק' על הרע"ב מדברי תוס' (דף עה. ד"ה שוחט) שכת' דמה שכת' הגמ' דשוחט חייב משום צובע, מיירי בשוחט דעלמא, ובמתני' ודאי אינו אלא משום נטילת נשמה דצובע תנן בהדיא במתני', [וכוונת המהרש"א שמבואר בתוס' שמלאכה במתני' א"א שתתחייב משום מלאכה אחרת שא"כ כבר כתובה מלאכה השניה], ותי' הק"נ (אות ס) שכוונת תוס' דבגמ' התם הק' למ"ד משום צובע ומשום נטילת נשמה לא חייב, וע"ז כת' תוס' דאם על מתני' איירי הו"ל להק' טפי שאין ל"ט מלאכות, אולם למסקנא אפשר שחייב שתים. ועיין עוד בב"י (סימן שיז ד"ה כת' הר"ן בפרק כלל גדול), ובתוס' יו"ט (פרק ז מ"ב). עוד תי' מבואר בדברי ירמיהו (על הרמב"ם שם) שלשיטת הרמב"ם דדווקא בקשר שהוא מעשה אומן חייב, צ"ל שהכא לא קשר מעשה אומן, **ועיין ברמ"א** (סי' שיז סעיף א) ש**ב' קשרים חיישינן שהוא מעשה אומן** [ועיין במה שכת' שם] ואולי מכל הראשונים הנ"ל שלא כת' כן לשיטת הרי"ף והרמב"ם שהכא אינו מעשה אומן **מוכח כדברי הרמ"א וצ"ע**.

**חידוש הרמב"ם בג' תפירות:** כת' הרמב"ם (פ"י משבת ה"ט) 'אבל אם תפר יתר על שתי תפירות אף על פי שלא קשר חייב שהרי מתקיימת התפירה', וצ"ע מנין דין זה, ויש שכת' שהוא פשוט וכלשון הרמב"ם שכה"ג מתקיים הוא, ואולי כוונתו כעין דברי הרמב"ן הנ"ל, ועיין בשו"ת חת"ס (אור"ח סי' א) שכת' דבא לת' קו' התוס' יו"ט מגמ' שבת (דף עד:) דעביד חלתא דחייב משום תופר, והרי לא קשר, וע"כ מיירי שתפר יותר מב' תפירות, ורק במתני' שאיתא ב' תפירות בלבד בזה בעי קשירה. ועיי"ש מה שדן על דברי המג"א (סימן יא סקי"ג) בדין ציצית שאם עושה ב' נקבים ועושה ב' קשרים סותר עצמו דהוי ב' תכיפות דדי בקשר אחד.

**תופר שלא מתקיים:** כת' רש"י (ד"ה והוא) דלא מתקיים לאו מלאכה היא, והבין הק"נ (אות נ) שמ"מ איסורא דרבנן איכא, וצ"ע מהיכן דייק זאת. ויש לעיין כה"ג שהתפירה מתקיימת אולם דעתו להתירה האם יש בזה היתר כדין קושר ע"מ להתיר שאין בו איסור קושר, וכת' הרמ"א (סי' שי"ז סעיף ג) ד'אסור לנתן זוג מנעלים תפורים אע"ג שהתפירה אינה של קיימא **דאין חילוק בתפירה בין של קימא לאינה ש"ק** [הגמ"ר פ' במה טומנין] **ויש מתירים בתפירה שאינה ש"ק** ואין להתיר בפני ע"ה', ומסיום דבריו שרק בפני ע"ה אין להתיר משמע שדעתו להתיר בזה. אמנם התהלה לדוד (סק"ו) כת' דהרמ"א היקל רק לגבי קורע שלא ע"מ לתפור אבל לתפור אפילו שאינו של קיימא לא התיר הרמ"א, וכעי"ז כת' המנח"י (ח"ח סי' לא) והארח"ש (פי"א הע' מג). ועיין בשש"כ (פט"ו הערה רלז במוסגר) שכת' דבד"מ סק"ב משמע שגם בתפירה הקילו. ועיין באבני נזר (אור"ח סי' קפ אות ח) שתי' כעין דברי הריטב"א לעיל שעושה ע"מ להתיר, וכת' דהתפירה עצמה חשיבא לקיימא שמתיר ואז ממשיך לתפור עיי"ש. ועיי"ש מש"כ בזה (אות ח – י). ועיין בזה לקמיה בדין בגדים שיש בהם מחטים.

**סעיפים ו ז**

**גמ' עה.** אמר רב זוטרא בר טוביה אמר רב המותח חוט של תפירה בשבת חייב חטאת. ועיין ברש"י (ד"ה המותח) שצייר באיזה אופן מיירי, ודייקו הראשונים [ר"י מלוניל (שם) ומיוחסות לר"ן (ד"ה אמר רב)] דמשמע ש**אע"פ שלא קשר חייב**, ואף שמבואר לעיל שבלאו הכי פטור שאינו מתקיים, הכא מתקיים, ומביאים ש**י"א דמיירי שקשר**, וכן הביא הב"י (ד"ה חוט) לדייק מדברי הגהות מרדכי, וצ"ע מהיכא דייק כן.

**שיטת הרמב"ם** (שם) שהמותח חייב מפני שהוא מצרכי התפירה. וכעי"ז כת' ר' פרחיה (ד"ה אמר מר זוטרא) שכמו שהמגיס בקדירה חייב משום מבשל שההגסה מצרכי הבישול, ה"נ מצרכי התפירה הוא ועיין באו"ש (הי"א). וכוונתם שהרי תופר הוא חיבור ב' חוטים או תכיפות של חוטים וכדו', אולם בזה לא עושה מעי"ז, ומ"מ חשיב תופר משום שצורך התפירה היא. ועיין בב"י (ד"ה חוט של תפירה) מש"כ בזה. ובא"ר (סקי"ד) תמה על דבריו.

**כת' הראשונים** [ריבב"ן (ד"ה המותח) הגהות מרדכי (רמז תסא) מיוחסות לר"ן (ד"ה אמר רב) פסקי רי"ד (ד"ה אמר רב) ראבי"ה (שם) ואו"ז (שם)] דאף שאיתא בגמ' שכה"ג חייב, מ"מ **בגד שדרך להרחיב ולקצר כמו שעושים במפתחי החלוק או בתי ידים וכדו' מותר**, והחילוק הוא שבסוגיין לא עשוי להיפתח ולהיסגר אלא להתפר בלא פירוד ועתה כשנפרד ומהדקו להתקיים ה"ל כתופר מעיקר וחייב, אולם מותח החוט בבגד שעשוי להדק ולהרחיב אין בזה איסור תופר כלל.

**אולם רבינו פרץ** (הגהות הסמ"ק רפב אות טז) למד מדינא דסוגיין **דה"ה דאסור חוט של בתי ידים**, ומ"מ **מתיר אם יש נקב רחב ומתוקן בתפירה** בעיגול סביב הנקב. והטור הביא דבריו. וכן מבואר במרדכי (רמז שסח) ועיין בב"י (שם).

**וכת' הד"מ** (סק"ב) דבהגהות מרדכי והראבי"ה התירו, אמנם הב"י הביא שאסור, אמנם נהגו להקל כדברי ההגהות וכן כת' לעיל. ומשמע שהבין הד"מ שנח' בזה הראשונים הנ"ל, שהיה אפשר לומר שגם הראשונים שהתירו כוונתם רק כה"ג שיש תפירה וכדו' מסביב. ומה שכת' שכן כת' לעיל, כוונתו לסי' שיז סעיף ג' ברמ"א שהביא דברי הב"י (שם ד"ה זוג) שהביא מח' המרדכי שאסור לנתק זוג נעלים התפורים זה לזה, ורבינו יואל והראבי"ה משם רשב"ם התירו שלא עומד להתקיים, ומסיים הב"י ואין להקל בפני ע"ה, ומבואר בד"מ ששם הכריע להקל [ורק בפני ע"ה יש להחמיר שלא יבא להקל יותר]. והנה שם הקולא היא משום שלא עומד להתקיים ולאו לחיבור נעשה. ולכאורה לא דמי לסוגיין. וצ"ע בכוונת הרמ"א. וי"ל שאם תפר גמור שלא לקיימא מותר, ק"ו כה"ג שמותר אף שאין תפירה מסביב שהרי אינו לקיימא. [אולם לכאורה הכא מותר אף אם עומד להרבה זמן, שהרי נעשה לכך, וכה"ג שיש תפירה מסביב כו"ע מודו שמותר, ולא כת' שרק לזמן קטן, אלא כיון שבעצם עומד להיפתח ולהיסגר לא תלוי בזמן. אמנם הביא הב"י דברי היראים שאם נמלך לפעמים לעולם אסור, והביאו המג"א (סקי"ב) והמ"ב (סקכ"ט), אולם נראה שכ"ז אם כך הוא לעולם, אולם בלא"ה אין בזה שיעור זמן, וצ"ע. ולפי דין זה שלעולם אסור, **ביטנת בגד שמתחברת ע"י רוכסן וכן כובע כנ"ל, אם משאירו לעולם** אסור, וכ"כ החו"ש (שם עמ' קלד) והשבט הלוי (ח"ג סי' נא וח"ח סי' סא), והשבה"ל ביאר שרוכסן דמי טפי לתופר עיי"ש, אולם השש"כ (פרק טו סעיף עח) כת' שמותר, וביאר (הערה רמו) בשם הגרשז"א שמותר אף להרבה זמן כדין כפתור, וכעי"ז הביא הארח"ש (פי"א אות ז ח) אולם צ"ע שהרי הב"י והמג"א והמ"ב אסרו אף כה"ג שהחורים רכבים ומתוקנים כ"ז שעושה לעולם אף שמוכח שעומד לפתיחה, וצ"ל שס"ל שכה"ג עדיף טפי וצ"ע].

**וכת' הקרבן נתנאל** (אות נ) 'פירש"י וכיון דלא קיימא לאו מלאכה היא, משמע דעיקר קו' הש"ס דלא הוי אב מלאכה אבל פטור אבל אסור הוא, ולכך תמה אני מאין נוהגים העולם שתוחבין עם מחט שקורין שטעקנאדל בל"א הקרייז עם המלבוש שקורין שופצע בל"א הא הוי שתי תכיפות, וכן הנשים וכו' עכ"ל. ולא הזכיר שכל הראשונים הנ"ל כת' להתיר זאת לכתחילה מטעמא הנ"ל. ואולי כוונתו שהשו"ע הכריע לאיסור כדברי ר"פ, ובלבוש שהיה בזמנם לא היה תפירות מסביב, ועיין בביאור הגר"א (סק"ח) שכת' עיי' תוס' לעיל דף מח. ד"ה הא, דכת' שם 'אם הנקב רחב ויכול להכניסם בלא טורח שרי', ונראה שאם הנקב רחב היינו תנאי א, ועוד בעי שיהיה בלא טורח והיינו שתפור מסביב. ועיין בחזו"א (סימן קנו ד"ה דברי הק"נ) דתמה ג"כ על דברי הק"נ. אולם כת' דמדלא הגיה הרמ"א על השו"ע כאן, משמע שקיי"ל כהאוסרים, אולם כ"ז בחוט בלא שינוי, אולם במחט שחזותו מוכחת עליו שאין זה אלא הידוק לפי שעה אין מ"ד שאוסר וכן עמא דבר ואין להחמיר כלל וכלל עכ"ד דהחזו"א.

**והגרעק"א** (גיליון המג"א סקי"א) ו**המ"ב** (סקכ"ז) הביאו דברי הק"נ, והביא הגרעק"א שכ"כ בשו"ת גינת ורדים (כלל ג סימן יז וי"ט) באריכות, אולם **החזו"א** (שם) כת' דגם הק"נ לא בא לאסור שהרי נהגו להתיר והיה גאונים אדירים עומדים בפרץ בזמנו וגם כל העם היו יראי חטא, ורק תמה על המנהג, וכעי"ז כת' האג"מ (ח"ב סימן פד), והוסיף שגם הק"נ לא בא להחמיר בחיבור דייפערס [סיכות ביטחון] שחיברו בהם חיתולי תינוקות וכדו' ודאי מותר. אולם השש"כ (פרק טו אות עד) כת' דלכתחילה לא יתחוב רק פעם אחת, וביאר (הערה רלט) לחוש לדברי הק"נ, ושם בהערה (רלז) האריך להביא השיטות בזה והרבה צדדים להתיר, אולם מסיק שכ"ז כדי ללמד זכות ולא להתיר למעשה. והחו"ש (פי"ז עמ' קלו) כת' דאף לדברי החזו"א אין היתר אלא בדרך עראי. [ולענין הידוק במהדק סיכות, עיין בשש"כ (פרק כ"ח הערה יט והערה כ) מש"כ בזה, ובחו"ש (פי"ז עמ' קלו) מבואר שאסור, ולכאורה כך הסברא נוטה שאין כאן כלל סברת הראשונים שעומד לפתוח ולסגור].

**שקיות אשפה שיש בהם חוט הנמשך ומהדק ראשם לסגירה:** לכאורה לפי הנ"ל אפשר שאסור שהרי אינו תפור מסביב וכדו', אולם החו"ש (שם עמ' קלד) האריך ביסוד הדבר וכת' להתיר, דכל דבר שלא בא לתת לו צורה חדשה וכדו' אינו אסור. ולשיטתו אף אם עושה כן לעולם מותר לכאורה.

**טיטולים:** טיטולים הנדבקים ע"י דבק [ואם ע"י סקוטש ודאי מותרים, אולם לעולם אסור – חו"ש (שם עמ' קלה)] יש לעיין אם כיון שצורת ההדבקה מוכיחה שעומד להיפתח ולהיסגר דמי לדברי הראשונים הנ"ל שמותר, או שהדבקה לעולם אסורה. דעת החו"ש (שם עמ' קלז) שמותר, ומ"מ טוב להדביקם ע"ג הסרט מער"ש שיוקבע שעומד לפתוח ולסגור, וכן מתיר הארח"ש (שם אות לו) ובהערה (מח) בשם הגרש"ז אויערבעך הגר"ש וואזנר, והגרנ"ק, אולם מביאים (הערה מט) שהגריש"א אוסר. והוסיף החו"ש (שם) והארח"ש (אות לו ג) שכשמסירים את הטיטול ומשליכים אותו אין להדביק, כיון שנעשה לקבע, והנה הבאנו לעיל (סימן שיז סעיף א) מח' האחרונים אם קשר לעולם אך אינו צריך אותו לעולם, והבאנו שם שהריב"ש אוסר זאת וכן הכפות תמרים, וא"כ הכא הוי לקיימא, וביותר שאין כאן את ההיתר שעומד להיפתח ולהיסגר וכדברי הב"י והמג"א הנ"ל. ולפי"ז **גם בטיטול עם סקוטש אין לסוגרו כשכשליכו שהרי עושה זאת לעולם**. והוסיף החו"ש (שם עמ' קלה) שניילון נצמד שנדבק מעט על עצמו אינו חשוב תפירה כלל.

**להשלמת מלאכת תופר נביא דין הדבקה המובא לקמיה סעיף יד:**

**כת' הרמב"ם** (פ"י משבת הי"א) 'המדבק ניירות או עורות בקולן של סופרים וכיוצא בו הרי זה תולדת תופר וחייב', וכן פסק השו"ע (סעיף יד). ונתחדש בזה שה**דבקה של דבר חשיבא תפירה**, וצ"ב הגדרת האיסור, ומדוע כל בונה שמדביק לבנים ע"י טיט וכל כיוצ"ב מדוע לא יתחייב משום תופר. עוד הוסיף הביאוה"ל (ד"ה ה"ז תולדת) דענין תופר הוא לקחת ב' דברים ולחבר אותם לאחד, ואין נפק"מ אם תופר בחוט או ע"י דיבוק, והוסיף דה"ה **כשמדבק עץ לעץ ע"י דבק כנהוג ג"כ שם תופר** עליו, והוכיח כן מהגמ' (דף עד:). והדבר חידוש גדול דלפי"ז בונה בית גדול מעיצים ומחברם ע"י דבק חשיב תופר ולא בונה, וכן כל כלי עץ שמתקנו הוי תופר. ולולי דבריו היה אפש"ל דדווקא בדבר רך שייך תופר ובדבר קשה שייך בונה, וכעי"ז **כת' המנחת חינוך** (מוסך השבת סוף אות כד הקורע) ד**לא שייך תופר וקורע רק בדברים הרכין או עורות כי במשכן** הי' ירועות וכדו' אולם כשתופרים פורצלן ל"ש תופר רק עושה כלי. אולם אפשר דלדברי הביאוה"ל החילוק הוא אם בונה בנין או כלי וכדו' דדמי למלאכת בונה, או שמדביק בלבד ואינו דומה לבנין כלל, שבזה חשיב תופר, ובכ"א אפשר דדבר רך ע"ג דבר קשה אין בזה איסור תופר, וכן האריכו הפוסקים עיין בשש"כ (פ"ט הערה פה) והארחות שבת (פי"א הערה י) וראה שם כמה חידושים בזה. והנה המ"ב לקמן (סימן תקמה סק"ב) כת' דס"ת שהיה חסר תפירה בעמודים שיש בזה משום תופר, ואפשר שכוונתו בין העמודים של כתיבת הס"ת וכמו שפשטות דברי הפרמ"ג שהם מקור דבריו, ואף אם נימא שתופר היריעות לעמודים, אפשר שעיקר התפירה מתחייסת לעור שהוא העיקר, וכן בכל גווני שיש דבר רך ע"ג קשה אזלינן בתר עיקר הדבר.

**ובשיעור ההדבקה** עיין בביאוה"ל (ד"ה וחייב מש"כ בזה.

**סעיף ח עיין לעיל סי' שיז סעיף ב**

**מלאכת מעמר**

**סעיפים ט י**

**גמ' דף עג:** 'והמעמר אמר רבא האי מאן דכניף מילחא ממלחתא חייב משום מעמר אביי אמר אין עימור אלא בגידולי קרקע', וכת' רש"י (ד"ה משום) דדמי למאסף בשבלין.

**דברי הראשונים שדוקא במקום גידולו אסור:** וכת' תוס' בביצה (דף לא. ד"ה מן הקרפף) דלא שייך עמור אלא במקום שגדילים שם כדמוכח בסוגין, וצ"ע היכן מוכח כן בסוגיין וצ"ל דכוונתו מדוע אסרו דווקא כשאוסף 'ממלחתא', [וכן הוכיח הר"ן בביצה (דף יט. מדה"ר ד"ה ומ"מ), וכת' הריטב"א (בסוגיין ד"ה אביי) דמעמר שייך או במקום גדולו או מעיקר תחילת מקום לקיטתו, ולהכי בסוגיין ס"ל לרבא דחייב משום שהוא מקום גידולו, אבל בקרפף שהתירו בביצה התם לאו מקום גידולו הוא, וכ"כ הסמ"ג (לאוין סה אות ד), והמאירי (ד"ה חריצים) כת' דבביתו מותר לעמר ורק במקום שקצר אסור. עוד הוכיח הר"ן מסוגיא שם בביצה דלא אסרו משום מעמר אלמא דוקא במקום גידולו, וכן הביא הגר"א (סק"ט).

**חידוש התוס' רי"ד דאין עימור אחר עימור:** והתוס' רי"ד (ד"ה והמעמר) הוסיף דאין עימור אלא בשעת לקיטתו מהקרקע, אולם אם ליקט וחזרו ונתפזרו אין זה מעמר. ועיין בגמ' לקמן (דף קמג:) שיש בהתפזרו פירות איסור משום עובדין דחול, ונפסק לעיל (סימן שלה סעיף ה).

**נפסק דדווקא בגידול"ק ומ"מ אסור באינו גידול"ק:** ובדברי המאירי נראה שפסק בסוגיין כדברי רבא שחייב, אולם הביא דגדולי המחברים כת' שאין עמור אלא בגידו"ק ופטור אבל אסור. וצ"ע היכן מצינו בסוגיין פטור אבל אסור. והרא"ש (פ"ז סימן ג) כת' דהלכה כאביי. וכן פסק הרמב"ם (פ"ח משבת ה"ה), והטור (סימן שמ) כת' דאסור לקבץ מלח ממשרפות המלח שדומה למעמר וכן אסור לקבץ כל דבר במקום גידולו, ומבואר דס"ל דהוא איסור, וכת' הב"י (ד"ה אסור) דאמנם קיי"ל כאביי, מ"מ משמע לטור דלא פליג אביי אלא אי חייב או רק אסור, ונכון הוא שלא לחלק כ"כ בין אביי לרבא. ועיין בקרבן נתנאל (אות ה) דתמה על הב"י דדוחק הוא, וכת' דמסתפק הרא"ש אי הלכתא כרבה או כאביי דמצד אחד הלכתא כבתראי משו"ה אינו חייב אבל איסור מיהא איכא, ובתפארת שמואל (אות ו) כת' דברא"ש מבואר דאביי ורבא פליגי, וברי"ף משמע דלא פליגי וצ"ע, ואולי כוונתו מדלא פסק הרי"ף אלא רק העתיק המח'. ועיין בהגהות הגרי"פ (אות א) שהביא הרבה סתירות בפסקי הרא"ש בזה.

**דין אסיפת פירות ושאר דברים ממקום גידולו שחייב חטאת:** כת' הפרמ"ג (אש"א סקט"ו) והמ"ב (סקל"ז) דמה שהוסיף השו"ע וה"ה כל דבר ממקום גידולו אסור, יש בזה גם חיוב חטאת, וכת' המ"ב דטעמא דכת' אסור היינו לומר שאם לאו במקום גידולו מותר לכתחילה. והוסיף במקום גינות שאסור לקחת פירות ואפילו מעט ששיעור מעמר קטן מאד, וכת' האג"ט (מעמר ג) והערוך השולחן (סעיף ב) שכל שלוקח ב' פירות חייב משום מעמר. והאג"ט הסתפק שם האם יש עימור בכמה מינים שונים עיי"ש. וכת' הערוך השולחן (סעיף ג) שמלאכת עימור שייכא כ"ז שלא נאפה ולא התבשל ולא נטחן שעדיין הם כנקצרים וכנתלשים, אולם אח"כ אין איסור עימור, וכי אסור להניח כמה לחמים למקום אחד [ועיין תהלה לדוד (סק"ח) שמסתפק בזה]. עוד כת' האג"ט (סעיף ו) שביצים מהלול חשיב ממקום גידולו. ועיין באו"ז (ח"ב סי' נז) הוכיח מדין ביצים דאסור דאף שלא בגידו"ק אסור, וא"כ לשיטות שרק בגידול"ק אסור מותר לאסוף ביצים, ולפי"ז במקום גידולם של הביצים אסור מדרבנן.

**דין קיבוץ דבילה (סעיף י) ומח' האחרונים אם גם בבית אסור:** כת' השו"ע (סעיף י) המקבץ דבילה ועשה ממנה עיגול הרי זה תולדת מעמר וחייב, וכת' המג"א (סקט"ז) בשם הכס"מ (פ"ח משבת ה"ו) שגם הכא כל האיסור הוא במקום גידולו, וכ"כ הא"ר (סקי"ט). אולם כמה אחרונים פליגי וס"ל דבזה אף בבית אסור, עיין בפמ"ג (אש"א סקי"ז) שנוטה שחייב ונשאר בצ"ע, וכת' המעשה רוקח (פ"ח ה"ו) דאף בבית אסור, וטעמא משום שדווק אערימות וכדו' שדרך עימורו הוא במקום גידולו אמרינן דווקא שם אסור, אולם בדבילה שדרך אף בבית או באוצר שלהם חייב גם שם, ועיי"ש כמה שיעור המלאכה בקיבוץ לעיגול [אולם המנ"ח (מעמר ג) והקצוה"ש (סי' קמו סקמ"ט) פליגי]. ובמרכבת המשנה (אלפנדרי) כת' דיש להק' מדוע הרמב"ם לא חילק דדוקא במקום גידולו, וכן הוכיח הנחל איתן (שם) שודאי אף בבית חייב, וגם הח"א (כלל יג סעיף ג) כת' כן, והאריך לבאר זאת בנשמ"א (שם אות א), וכן מביא במ"ב (סקל"ח) [ועיי"ע בגר"ז (סעיף טו), ובספר אוהל מועד (שער השבת דרך ד נתיב ו) הביא בשם הרמב"ם דגם בבית אסור]. ויוצא א"כ דטעם המעש"ר דתלוי בדרך, ולנשמ"א תלוי אם קושר את האגודה שאסור אף בבית, ונפק"מ לקשירת ירקות בבית.

**האם יש קיבוץ אחר קיבוץ:** עוד יש להסתפק האם דין קיבוץ דבילה הוא כדין עימור רגיל, וא"כ לדברי התוס' רי"ד הנ"ל שאם ליקט וחזר ונתפזרו אין זה מעמר, האם כה"ג שליקט ואח"כ דיבק, או אף כשדיבק ואח"כ נתפזרו, האם כה"ג יש איסור או לאו, וטעם החילוק הוא שאפשר שבתולדת מעמר שהיא קיבוץ זה הרי גם בבית וזה דרך גם לאחר שליקט, והאיל משולש (מעמר פ"ה אות ז והערה כא) כת' להחמיר בזה, אולם הארח"ש (פי"ח הערה קכה) פקפק בזה.

**סעיף יא עיין לעיל סי' שיט סעיף יז.**

**סעיף יב עיין לעיל שכא מלאכת לש**

**הנה לעיל שם** איתא שבנתינת המים בדבר שבר גיבול מח' בין תנאים בדין נתינת מים, ואם לאו בר גיבול מח' ראשונים האם נתינת מים חייב, והכא **סתם השו"ע לחומרא, ומקור הדין בגמ' זבחים** (דף צד:) דחייב, וטעמא משום ש**אית להו רירי וקעביד לישא**, וכת' רש"י (ד"ה הנך) דיוצא מהם רירים ומדבקי אהדדי, והק' העולת שבת (סימן שכא סקכ"ג) על הרמב"ם (פ"ח משבת הט"ז) שפסק דין זה דא"כ כ"ש קמח שנדבק טפי, וכת' הפרמ"ג (שם משב"ז סקי"ב) דקו' חזקה היא, ואפשר ד**זרע פשתן הדיבוק שיכול ליקח בידיו ונעשית גוש** משא"כ בקמח שכ"ש שאינו לש אין דיבוקו עולה יפה. [ועיין מג"א (שלו סקי"ב) וקרן אורה (זבחים שם)].

**דין דייסות נמסות מיד:** וכת' החזו"א (סימן נח סק"ט) דאפשר לפרש ב' פי' בזה, או דרירי מחבר להו טפי מקמח בלא גיבול, א"נ הכא לא מיחסר גיבול שאין דרכן בגיבול, והוסיף שאפילו ברכה והיינו שנותן מים מרובים חייב כיון שהן נדבקים זב"ז טפי עיי"ש. ולפי"ז דנו **הפוסקים בדייסות נמסות** שדי בנתינת מים לכך שידבקו אהדדי האם חייב בנתינת מים לכו"ע והאם יהיה אסור אף ברכה לדברי החזו"א. ועיין באג"מ (ח"ד סי' ע"ד לש אות יב) שכת' דאבקה נמסה של תפו"א אסור בכל אופן, אולם בלילה רכה בפודינג מותר בנותן מים אח"כ ולערב בשינוי אולם עבה אסור. ובשש"כ (פ"ח אות ל) מדמה **כל האבקות הנמסות לכך שיש בהו לישה ולפי החזו"א (הערה קא) אסור אפילו ברכה**, ולא כת' אם מותר ע"י שינוי, ובשו"ת שבט הלוי (ח"ז סי' קה וח"ט סי' עג) האריך בנידון זה ומצדד שדומה לסוגיין **ויש בו חשש חיוב**, ולהכי לעשות רכה כלל שאפשר ולשנות בסדר ולא לטרוף בכח אלא בנחת, ומשמע שאם היו מים עכורים בלבד מותר אולם לא ברירא אם הוי בכלל זה, ועיין בספר כללים (לש עמ' שכט תשובות הגריש"א ב) דהתיר **הגריש"א בלילה רכה**, וכת' דלא דומה למה שאוסר החזו"א, והוסיף שלא מבורר מהי סיבת האיסור כי לא ידוע המציאות של זרע פשתן. ועיין עוד בשש"כ (שם הערה סט) ''דכיון שגם תחילת מעשהו הוא רק לשחוק ולהמיס ולא לגבל, ואף שהוא רוצה שיבלעו המים בתוך האבקה מ"מ הואיל ובשעה שהיא עבה לא חזי לאכילה, והבלילה היא רק כדי להמיס אפשר דהבלילה הו"ל כעין פ"ר דלא ניח"ל, וגם הואיל וניכר לכל שהוא מתקן אוכל לעשותו משקה ולא לגיבול, מסתבר דשפיר שרי עבור תינוק בכל גוונא'. ומשמע שכה"ג שודאי עושה כדי שלא יהיה גיבול אלא מים עכורים וכיוצ"ב או בלילה רכה ועושה שינוים אין לחוש שבתחילה יש גושים או כעין זה. **עוד נראה** דכת' האחרונים [שביתת השבת (הקדמה למלאכת לש סק"ו) ועי' פרמ"ג (סימן שכא משב"ז סקי"ב)] שאף שבנתינת מים מחמירים כדברי בעל התרומה, אם נותן דבר עב שבנתינתו אינו מתערב לא בעינן להחמיר, ועיין ארחות שבת (הערה מו) מש"כ בזה, ולענינינו לכאורה יש להתיר כה"ג לתת דייסא בתוך מחית פירות וכדו' שכה"ג לא מתערב, ואח"כ לערב בשינוי, אולם יש לעיין שכה"ג פעמים שהלישה עבה, אולם פעמים שלא מחמת הדייסא אלא מחמת הפירות, והאם כה"ג הוי בלילה עבה שאין מועיל בה שינוי. אולם מ"מ מותר כה"ג שא"א לעשותה מער"ש [עיין שעה"צ (סי' שכא סקפ"ד)] או לצורך תינוק [עיין חזו"א סי' נח סק"ח ד"ה כשכותשין] שמותר ע"י שינוי, ואי אמרינן שבנתינה יש חיוב חטאת אין היתר בזה, אולם להנ"ל לכאורה מותר כה"ג.

1. יעויי"ש שהאריך בגדר איסור עובדין דחול בהרבה סוגיות, ובענין זה האריך הכלכלת השבת (כללי ל"ט מלאכות אות א ד"ה אמנם) והמאור השבת (ח"א מכתבי הגרשז"א ב ב). [↑](#footnote-ref-1)