ב_מ א ב - נכתב ע_פ שיעורי הרב גרשון אידלשטיין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

מסכת בבא מציעא

**פרק ראשון - שנים אוחזין**

**דף ב' ע"א**

**מתני'. זה אומר אני מצאתיה וזה אומר אני מצאתיה וכו' זה ישבע וכו'.** עי' רא"ש סימן א' שכתב דמיירי במקום שהיא של מוצאה כגון בעיר שרובה עכו"ם, ועי' ב"ח יו"ד סימן קמ"ו (מובא בש"ך שם ס"ק א') דמבואר בדבריו דאף אבידת עכו"ם לא זכה בה המוצא קודם יאוש, ועי' בחידושי הגרש"ש ב"ק סימן ל"ט אות א' מש"כ בזה, ולכאו' מהרא"ש כאן מוכח דזכה בה המוצא, וי"ל דהרא"ש מיירי לאחר יאוש והא דהוצרך לאוקמי בעיר שרובה עכו"ם הוא משום דלהכי מתיאש, ועי' בחידושי הגרש"ש הנ"ל ד"ה אמנם יש להקשות, מש"כ בזה. ועי' ביאור הלכה סימן תקפ"ו סעיף ג' ד"ה והוא שלא נתכוין לזכות, שכתב דגם הב"ח מודה דאבידת עכו"ם זכה בה המוצא ואפילו קודם יאוש.

**מתני'. בזמן שהם מודים או שיש להן עדים חולקין בלא שבועה.** עי' רש"ש שפירש דכל אחד הביא עדים שכולה שלו, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז. ועי' שער המשפט סימן קל"ח ס"ק ד' שפירש דיש עדים ששניהם הגביהו בבת אחת, ועיי"ש שהקשה דהא לדבריהם עדי שקר הם דכל אחד טוען כולה שלי, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע נתיה"מ סימן כ' ס"ק א'.

**בענין רוב בשניהם מוחזקים** - עי' תרומת הדשן סימן שי"ד שכתב דאזלינן בתר רובא בשניהם מוחזקים, דלענין שתעמוד החזקה של ממון כנגד הרוב לדחותו בעינן חזקה גמורה ואלימתא.

**בענין חזקת מרא קמא בשניהם מוחזקים** - עי' שב שמעתתא שמעתא ד' פרק יג-טו שהוכיח דאף בשניהם מוחזקים מוקמינן בחזקת מרא קמא, ועיי"ש עוד מש"כ בדעת הש"ך בזה.

**תוד"ה ויחלוקו, תימה דמאי שנא מההיא דארבא דאמר כל דאלים גבר.** עי' רא"ש סימן א' מה שביאר בדין כל דאלים גבר, ועי' רא"ש ב"ב פרק ג' סימן כ"ב שכתב דכל מי שגבר ידו בפעם ראשונה היא שלו עד שיביא חברו ראיה ואין השני יכול לחזור ולתפוס ממנו, דלא מסתבר שיתקנו חכמים שיהיו כל ימיהם במריבה ומחלוקת היום יגבר זה ולמחר חבירו, ועי' תוס' לקמן ו. ד"ה והא הכא, שכתבו "דאפילו גבר האחד אם יכול השני לחזור ולתוקפה ממנו זוכה".

**בא"ד. וי"ל דאוחזין שאני דחשיב כאילו כל אחד יש לו בה בודאי החצי וכו'.** תירוץ התוס' יש לבאר בשני אופנים **א.** דבאוחזין לא שייך לומר כל דאלים גבר וכמו שביאר הרא"ש סימן א' עיי"ש, ומשו"ה חולקין. **ב.** דאוחזין זה סיבה לחלוק משום דאנן סהדי דמאי דתפיס האי דידיה הוא, ועי' אבן האזל פרק ט' מהלכות טוען ונטען הלכה ז' מש"כ בזה.

**בא"ד. דאנן סהדי דמאי דתפיס האי דידיה הוא וכן במנה שלישי וכו'.** קשה דא"כ בסיפא דזה אומר כולה שלי וזה אומר חציה שלי נמי יחלוקו כיון דאיכא אנן סהדי, ועוד קשה דבמנה שלישי ליכא אנן סהדי ומאי מהני דהמוחזק תופס בחזקת שניהם, ולכאו' י"ל בכוונת התוס' דכיון דבעלמא כל מוחזק אנן סהדי שהוא שלו, משו"ה תקנו חכמים בשניהם מוחזקים דיחלוקו, וכן משמע ברא"ש סימן א', ועי' רש"י לקמן ח. ד"ה ממשנה יתירה וכו' "והוה ליה ממון המוטל בספק וחולקין". ועי' שטמ"ק לקמן עמוד ב' ד"ה וז"ל הריצב"ש ז"ל, שכתב "הכא נמי דתרווייהו תפסי בה וכל אחד מוחזק בחציה הוה לן למימר שיטול כל אחד חציה שהוא מוחזק בו ואין צריך לישבע וכו' ואע"פ שכל אחד מוחזק בחציה ומטעם זה חולקין", משמע דמדינא חולקין ולא מתקנת חכמים, ועי' קרית ספר סוף פרק ט' מהלכות טוען ונטען שכתב "שנים מוחזקים בדבר אחד מן התורה חולקין ושבועה מתקנת חכמים".

**בא"ד. וכן במנה שלישי דמדמי בגמרא לטלית חשיב ההוא שהנפקד תופס בחזקת שניהם וכו'.** עי' נתיה"מ סימן ס"ה ס"ק ו' שהקשה דא"כ אמאי במצא שטר בין שטרותיו יהא מונח (עי' לקמן כ. במשנה) הא הנפקד תופס בחזקת שניהם והוה ליה למימר יחלוקו.

**שם.** צ"ע דלכאו' אינו תופס אלא בשביל הבעלים האמיתי, ועי' קהלות יעקב סימן א' ד"ה ונראה ליישב, שביאר דמיירי שהפקידו בכרך אחד ומשו"ה נשתעבד מתחילה לשניהם יחד.

**עי'** קובץ שיעורים ח"ב סימן ט' אות ו' שמסתפק בשנים אוחזין האם כל אחד מקרי מוחזק בכולה או שאינו מוחזק אלא בחציה.

**תוד"ה וזה נוטל רביע, וא"ת יהא נאמן דחציה שלו מיגו דאי בעי אמר כולה שלי.** עי' נמוקי יוסף ובחידושי הר"ן שתירצו דאין זה מיגו לפי שאינו מעיז פניו לומר כולה שלי, ועי' בחידושי הר"ן לקמן קטז. ד"ה יכול לטעון, שכתב דאף היכא דאינו מעיז הוי מיגו אלא שצריך שבועה וצ"ע מ"ש הכא. וע"ע במרדכי סימן רט"ז ובחידושי הרמב"ן מה שתירצו על קושית התוס'.

**בא"ד. ומפרש ריב"ם דמיגו להוציא לא אמרינן.** וכן תירץ הרמב"ן, ועי' רמב"ן ב"ב לד: ד"ה זה אומר, שכתב דבשנים אוחזין בטלית ברי ושמא ברי עדיף דכיון דליכא לחד מנייהו חזקה דממונא לא חשיב מוציא, וצ"ב מ"ש גבי מיגו דחשיב מיגו להוציא. וע"ע קובץ שיעורים ח"ב סימן ט' אות ו' מה שהקשה על דברי הרמב"ן.

**בא"ד. ורב יוסף אית ליה וכו' ולכך אינו מיגו אפילו להחזיק כגון בעובדא קמייתא.** עי' תוס' ב"ב לב: ד"ה אמאי, שכתבו בשם ריב"ם דאף בעובדא קמייתא חשיב מיגו להוציא, וטעמא דרב יוסף משום דמיגו להוציא לא אמרינן.

**בא"ד. וא"ת ונימא דאין ספק מוציא מידי ודאי דהאומר כולה שלי יש לו בה בודאי חציה וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה והאומר חציה שלי, בשם גליון (עמוד 4 טור א') שהקשה דהא הכא נגד הודאי יש מיגו לספק, ועיי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה דבראיה בעלמא לא קני, והא דאמרינן בפרק הבית והעליה הבטה בהפקר קני היינו שעשה מעשה כל דהו.** עי' נחלת דודשתירץ דהבטה היינו שמביט עליו לשומרו והכא מיירי בראיה בעלמא, ועי' רש"י עה"ת במדבר כ"א ח' שמבאר החילוק בין הבטה לראיה.

**רש"י ד"ה במקח וממכר וכו' אבל זה אומר אני ארגתיה וזה אומר אני ארגתיה לא יחלוקו דודאי חד מנייהו רמאי הוא וכו'.** וכ"כ הריא"ז הובא בשלטי הגיבורים דף א. מדפי הרי"ף ועי' נמוקי יוסף, וע"עתוס' ב"ב לד: ד"ה ההוא ארבא, אבל התוס' בעמוד ב' ד"ה אי תנא מציאה, והרא"ש בסימן א' כתבו דלרבנן אפילו בודאי רמאי יחלוקו היכא דהחלוקה יכולה להיות אמת, ועי' רמב"ן במשנה שמביא יש אומרים דלרבנן היכא דאיכא ודאי רמאי אמרינן כל דאלים גבר.

**שם.** ולפי"ז צ"ל דרבנן ורבי יוסי (לקמן ג.) פליגי רק אי קנסינן לרמאי גם במה שודאי שלו, אבל במה שהוא ספק מודו רבנן דקנסינן.

**שם.** עי' פני יהושע לקמן ז. ד"ה בגמרא, שהקשה דא"כ אמאי בשנים אדוקים בשטר יחלוקו הא ודאי חד מנייהו רמאי, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' שטמ"ק לקמן עמוד ב' סוף ד"ה וז"ל הרשב"א ז"ל, וע"ע בית הלוי ח"ג סימן ל"ב אות ג'. ועי' בשטמ"ק ד"ה וז"ל גליון תוס', שכתב דרש"י הכא הוא לר' יוסי (לקמן ג.) וההיא דשנים אדוקים בשטר לא אתיא כר' יוסי, וכ"כ בשטמ"ק לקמן עמוד ב' ד"ה והא דתניא שנים אדוקים בשטר, בשם הרא"ש, ועי' בפני יהושע הנ"ל מש"כ בזה, וע"ע בשטמ"ק לקמן ז. ד"ה ולית ליה, שכתב דבשנים אדוקים בשטר ליכא ודאי רמאי.

**דף ב' ע"ב**

**רש"י ד"ה ולחזי זוזי ממאן נקט וכו' ואע"ג דמסיים בד"א שמקחו בידו אבל אין מקחו בידו אינו נאמן**. עי' רי"ף מה שתירץ ע"ז, ועי' רא"ש סימן ב' מה שהקשה על דבריו.

**בא"ד. אבל היכא דלא קיבל דמים אלא מחד מידכר דכיר ליה.** עי' רא"ש סימן ב' שהקשה דכשאין מקחו בידו אמאי מהימן טפי מאיניש דעלמא כיון שנסתלק מן המקח וקיבל מעותיו.

**תוד"ה ולחזי זוזי ממאן נקט וכו' אותו שהמוכר מסייעו יפטר משבועה.** עי' רא"ש סימן ג' שהביא דעת המהר"ם מרוטנבורג דעד המסייע פוטר גם משבועה דאורייתא, אבל הרמב"ן במלחמות כתב דדוקא משבועת התקנה כמשנתינו פוטר עד המסייע ולא משבועה דאורייתא, ועי' בחידושי הר"ן ובנמוקי יוסף שכתבו דאפילו נאמר דאינו פוטר משבועה דאורייתא הני מילי משבועת מודה במקצת או משבועת השומרים, אבל משבועת עד אחד ודאי פוטר, עיי"ש הטעם. וע"ע לקמן מה שצוין בזה.

**בא"ד. ואידך ישבע שבועה דאורייתא.** עי' בחידושי רעק"א שכתב דמשמע שגם מזה יש קושיא דמשמעות המשנה דשבועות שניהם שוין ושניהם דרבנן, ועיי"ש שהקשה דהא בזה אומר כולה שלי וזה אומר חציה שלי האומר חציה שלי חייב שבועה דאורייתא משום מודה במקצת (ועי' בקטע הבא).

**שם.** עי' קצוה"ח סימן רכ"ב ס"ק ב' שכתב דמהמשנה מוכח דאין זה שבועה דאורייתא, דאם היה חייב לישבע מדאורייתא לא היה נוטל אלא רביע כשנשבע שאין לו בה פחות מחציה, דכל זמן שלא נשבע להכחיש העד הרי העד כשנים וא"כ על החצי שלא נשבע הרי הוא כשנים ובחצי השני חולקים, ועי' נתיה"מ שם ס"ק ג' שחולק ע"ז.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ע"ג ס"ק ב' שהוכיח מכאן דאע"פ שאינו כופר אלא בגוף החפץ ולא בדמים מ"מ חשיב כפירת ממון לענין חיוב שבועה, ועיי"ש מה שביאר בזה.

**בא"ד. ור"י מפרש דנשאל להם ממי קבל המוכר המעות שאין אנו חושדין אותן לשקר בזה וכו'.** והא דאינו נאמן לומר שנתרצה לו במיגו דהיה יכול לומר שנתן דמים, כתב הרא"ש בסימן ב' משום דהוי כמיגו במקום עדים דאנן סהדי דלאותו שנתן לו המעות נתרצה.

**עי'** כתב וחותם סימן ג' שנסתפק אי עד המסייע הוי כמו שנשבע כבר או כמו שאין מחויב שבועה, ונפק"מ לענין גלגול שבועה עיי"ש, ועי' בהגהות רעק"א בשו"ע חו"מ סימן צ"ד סעיף ה' שכתב דעד המסייע פוטר גם את הגלגול.

**בענין עד המסייע בשבועת עד אחד. -** עי' רא"ש סימן ג' שהביא ראיות המהר"ם מרוטנבורג שעד המסייע פוטר משבועה, ומבואר מדבריו דאי נימא דעד המסייע אינו פוטר משבועה דאורייתא, אינו פוטר אף משבועת עד אחד, ועי' בחידושי הר"ן שהקשה ע"ז דהא עד אחד בהכחשה לאו כלום הוא וממילא נפטר משבועה, ואע"ג דבבאו בזה אחר זה הראשון נאמן ולא השני, היינו דוקא כשכבר נעשה מעשה על פי עדותו של ראשון והכא כל זמן שלא נשבע לא חשיב נעשה מעשה, ועי' שטמ"ק ד"ה ועוד הביא ראיה וכו' וכתב עליו הרשב"ץ ז"ל וכו' (עמוד 14 טור ב'), שכתב דכיון דבי"ד חייבוהו שבועה חשיב נעשה מעשה, ועיי"ש מה שתירץ עוד על קושית הר"ן, ועי' ש"ך סימן פ"ז ס"ק ט"ו שהוכיח דאף היכא דלא נעשה מעשה על פי הראשון אמרינן דהרי הוא כשנים, וע"ע בהגהות אמרי ברוך שם. ועי' ש"ש שמעתא ו' פרק כ"א ד"ה אמנם לענ"ד, שכתב דעד המחייב שבועה אינו בתורת הכחשה כלל ואפילו באו בבת אחת אין השני נאמן ולפי"ז ניחא, וע"ע בקובץ שיעורים ח"ב בקובץ שמועות אות א' ד"ה בש"ש. - עוד מבואר בדברי המהר"ם מרוטנבורג דלמאי דקיי"ל דעד המסייע פוטר אף משבועה דאורייתא, אם עד אחד חייב שבועה ובא ע"א והכחישו פוטר השני משבועה, וקשה דהא כל מקום שהאמינה תורה עד אחד הרי הוא כשנים (עי' יבמות פח:) ואיך יכול ע"א להכחישו, ועי' ש"ך סימן פ"ז ס"ק ט"ו שכתב דכיון דקיי"ל דעד המסייע פוטר א"כ השני שבא לפטור נמי נאמן ואף הוא כשנים, ועי' קצוה"ח שם ס"ק ח' ובש"ש שמעתא ו' פרק כ-כא מש"כ בזה. ועי' מחנה אפרים הלכות עדות סימן כ"א שהקשה על הש"ך דהא השני מיד כשמעיד מוכחש הוא מהראשון ואיך אפ"ל דהוא כשנים. וע"ע בחידושי ר"ח הלוי פ"ט מהלכות רוצח ושמירת נפש הלכה י"ד מה שביאר בדינא דכל מקום שהאמינה תורה עד אחד הרי הוא כשנים.

**עי'** רמב"ן במלחמות שהוכיח דעד המסייע אינו פוטר משבועה דאורייתא מהא דשומר שמסר לשומר חייב משום דאמר ליה את מהימנת לי בשבועה היאך לא מהימן לי בשבועה (עי' לקמן לו:) ואמאי חייב יפטרנו השומר השני בעדותו משבועתו שהוא חייב, ועי' רא"ש סימן ג' שתירץ דכיון דאין הראשון יכול לישבע נתחייב לו ממון ואין עד אחד פוטר מחיוב ממון, ועי' ש"ך סימן פ"ז ס"ק ט"ז שפסק דהיכא דנתחייב לשלם מחמת שאינו יכול לישבע אין עד המסייע פוטרו, ועי' בקצוה"ח שם ס"ק ט' שכתב דמקורו הוא מדברי הרא"ש, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, ועל כן כתב דהרא"ש מיירי רק בשומר שמסר לשומר דחיובו משום דהו"ל איני יודע אם פרעתיך, אבל היכא דחיובו משום שאינו יכול לישבע מהני עד המסייע לפוטרו, ועי' בשטמ"ק ד"ה ועוד הביא ראיה וכו' וכתב עליו הרשב"ץ ז"ל וכו' (עמוד 14 טור ב'), שכתב דהמחויב לשלם מחמת שאינו יכול לישבע עד המסייע פוטרו, ועי' בחידושי הר"ן שתירץ כתירוץ הרא"ש ומשמע מדבריו דכל המשלם מחמת שאינו יכול לישבע אין עד המסייע פוטרו. ועי' קהלות יעקב סימן סימן ב' אות ב' ד"ה ולזאת קרוב לומר, מה שתירץ על קושית הקצוה"ח.

**עי'** בפלפולא חריפתא אות ס' שהקשה על ראית הרמב"ן משומר שמסר לשומר (הובא בקטע הקודם) דהא השומר השני נוגע בעדותו ומשו"ה אינו יכול לפטור את הראשון משבועה, ולכאו' י"ל דנקבל עדותו רק לגבי השומר הראשון ולא לפטור את עצמו דפלגינן נאמנות כדאשכחן ברא"ש מכות פ"ק סימן יג-יד.

**עי'** רא"ש סימן ג' שהביא ראית המהר"ם מרוטנבורג דעד המסייע פוטר משבועה מדגמר רבי חייא (לקמן ד.) דעדים מחייבין שבועה מפיו ועד אחד, ואמאי לא פריך מה לפיו ועד אחד שאינן בהכחשה בכיוצא בהן, אלא על כרחך עד אחד פוטר מן השבועה כשם שהוא מחייב שבועה, ועי' בחידושי רעק"א שהקשה דאכתי איכא למיפרך מה לפיו ועד אחד שכן אינן בהזמה בכיוצא בהן, דאם בא עד אחד להזים ואומר עמי היית אינו נאמן מדין עד המסייע כיון דאינו מסייע לזה לפטרו דאף לדבריו אפשר שהמעשה אמת, ועי' בקובץ שיעורים ח"ב בקובץ שמועות אות ב' מה שתירץ ע"ז.

**עי'** רא"ש סימן ג' שהביא ראית ה"ר יונה דעד המסייע אינו פוטר משבועה, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' בהגהות הגר"א שם אות א' שתירץ על פי המרדכי שכתב דבשבועה שע"י מיגו לא מהני עד המסייע לפטור, וכן פסק הרמ"א סימן פ"ז סוף סעיף ו'.

**עי'** קצוה"ח סימן פ"ז ס"ק י' שדן במי שנתחייב שבועה על קרקעות על ידי גלגול, אי מהני עד המסייע לפוטרו, די"ל דכמו שאין עד אחד מחייב שבועה על קרקעות ה"נ אינו פוטר דעד אחד בקרקע לא מהימן, ועי' אבי עזרי רביעאה פרק א' מהלכות טוען ונטען ה"א שתמה דהא מה שאין ע"א מחייב שבועה על קרקע אין זה משום שאינו נאמן אלא משום שאין נשבעין על הקרקעות, אבל כשחייב שבועה על ידי גלגול ודאי דע"א נאמן לפטור.

**עי'** שו"ת רעק"א ח"א סימן קע"ח ד"ה יפה תמה, שהביא תשו' מיימוני שכתב דבנסכא דרבי אבא (ב"ב לג:) אין שכנגדו מחויב שבועה, משום שהעד מסייעו, ותמה ע"ז הגרע"א דהא העד מעיד רק שהוא חטף אבל אינו מסייע לטענתו דלאו דידיה חטף. ועי' בשטמ"ק ד"ה ועוד הביא ראיה וכו' וכתב עליו הרשב"ץ ז"ל וכו' (עמוד 14 טור ב'), שכתב דבנסכא דרבי אבא אם החוטף יביא עד אחד שיעיד כדבריו יפטר משבועה, וקשה דהא הוא צריך לישבע שלא חטף ועל זה אין ע"א, ומוכח מכל זה דכל היכא דלדברי העד פטור מן הממון פוטרו משבועה על ממון זה.

**עי'**  ש"ך סימן פ"ז ס"ק ט"ו שכתב בשם התרומת הדשן שגם עד אחד בהכחשה פוטר משבועה, והש"ך חולק ע"ז, עיי"ש טעמו. ועי' בקצוה"ח שם סוף ס"ק ח' שהקשה בשם אחיו דהא קיי"ל דעד אחד בהכחשה לאו כלום הוא, ועי' בש"ש שמעתא ו' פרק כ"א ד"ה ויתיישב בזה, מה שתירץ על קושיתו.

**רש"י ד"ה עליו הראיה בעדים ואי לא לא גבי מידי והכא חולקין.** עי' שטמ"ק ד"ה וז"ל הריצב"ש ז"ל (עמוד 20 טור א'), שכתב דמדברי רש"י מבואר דהקושיא היא אמאי חולקין, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז וע"כ פירש דהקושיא היא שיחלוקו בלא שבועה כיון שכל אחד מוחזק בחציה, וכן פירש הרשב"א.

**דף ג' ע"א**

**בגמ'. התם דודאי האי מנה דחד מינייהו אמרי רבנן יהא מונח עד שיבא אליהו.** עי' רמב"ן לעיל ב. במשנה שפירש אמאי לא אמרינן כל דאלים גבר.

**בגמ'. תני ר' חייא מנה לי בידך וכו' והעדים מעידים אותו שיש לו חמישים זוז וכו' וישבע על השאר.** עי' בחידושי הר"ן שהקשה דהא חמישים שמעידים בהם עדים שיעבוד קרקעות נינהו והוה ליה כהודה בקרקעות וכפר בכלים דפטור (עי' לקמן ד:), ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. ותנא תונא שנים אוחזין בטלית וכו' והא הכא כיון דתפיס אנן סהדי דמאי דתפיס האי דידיה הוא ומאי דתפיס האי דידיה הוא וקתני ישבע.** עי' ש"ך סימן ע"ה ס"ק י"ט שהוכיח מכאן דהיכא דנתחייב לשלם על פי פסק בי"ד, לא גרע מהעדאת עדים וחייב שבועת התורה על השאר, ודוקא היכא דהבי"ד יודעים בבירור שחייב לו אבל היכא שנתחייב מחמת שאינו יכול לישבע אינו חייב לישבע על השאר, ועי' קצוה"ח שם ס"ק א-ב מש"כ בזה.

**בגמ'. חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בע"ח.** עי' בחידושי הר"ן שהקשה דמבואר בב"ב לו. דמיגו דהעזה נמי הוי מיגו, ותירץ דמיגו גרוע הוא ומהני לממון ולא לאפטורי משבועה, וכ"כ הרשב"א, ועי' בעליות דרבינו יונה ב"ב קכח: ד"ה ואם תאמר, שביאר דבשביל להפטר מממון אדם מעיז ומשו"ה הוי מיגו, אבל בשביל להפטר משבועה לא יעיז, ועי' קובץ שיעורים ח"ב סימן ג' אות כב-כג מה שביאר עוד בתירוץ הר"ן והרשב"א, וע"ע קובץ שיעורים ב"ב אות תכ"ז.

**תוד"ה מפני מה אמרה תורה וכו' פי' יהא נאמן במיגו דאי בעי כופר הכל.** עי' ר"ן שבועות דף כו. מדפי הרי"ף בסוף העמוד, שהוכיח מכאן דאמרינן מיגו לאפטורי משבועה, ועי' תומים סימן פ"ב קיצור כללי מיגו ס"ק קי"ג מש"כ בזה.

**בא"ד. דהא איצטריך במקום שהוא אינו תובע כלום ואינו יודע והעד מעיד שהוא גנב או שאביו הלוה לו.** עי' מהר"ץ חיות מה שהקשה בשם הגאון ר' משולם איגרא, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע בחידושי רעק"א מה שתירץ ע"ז.

**דף ג' ע"ב**

**רש"י ד"ה והאי בכוליה בעי דלודי וכו' וכ"ת מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא ולא נרמי עליה שבועתא.** עי' בחידושי רעק"א ד"ה בא"ד, שכתב דכיון דחמיר ליה ממון כמו שבועה, בכפירה לחוד איכא גם כן חזקה שלא יגזול ונאמן בזה כמו בשבועה.

**רש"י ד"ה דליכא למימר הכי, שהרי כפר בכולו ונימא מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא.** עי' רמב"ן רשב"א ור"ן שהקשו דא"כ מאי קמ"ל הק"ו דכיון דחשוד הוא היאך יועיל ק"ו שלא לחושדו, ועי' בריטב"א החדשים מש"כ בזה.

**תוד"ה בכוליה בעי דלודי ליה וכו' ואין לומר דהיינו מדרבנן לפי שראו שהיתה שבועה חמורה עליהם וכו' וכן בנסכא דרבי אבא וכו'.** עי' בחידושי רעק"א ד"ה יעויין בתוס', שהקשה דהא חייב שבועה מדאורייתא אלא דאינו יכול לישבע משום מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא, וא"כ כשראו חכמים ששבועה חמורה עליהם חזרה השבועה למקומה להיות שבועה דאורייתא.

**בא"ד. לפי שראו שהיתה שבועה חמורה עליהם.** עי' בית הלוי ח"ג סימן ל"ז אות ד' שכתב דכוונת התוס' דראו חכמים שהוקל בעיניהם איסור גזל יותר מאיסור שבועה, וכמש"כ התוס' בכתובות יח: ד"ה ובכולי.

**בא"ד. דהא לקמן מייתי מרב נחמן דמשביעין אותו שלש שבועות וכו'.** עי' בית הלוי ח"ג סימן ל"ז אות ד' מה שתירץ על קושיא זו.

**בגמ'. והא הודאת בעל דין כמאה עדים דמי.** עי' קצוה"ח סימן ל"ד ס"ק ד' שהביא דעת מהריב"ל דהודאת בעל דין מהני משום דהויא התחייבות, ועיי"ש שהוכיח מסוגיין דאין זה התחייבות אלא נאמנות.

**בגמ'. ומה פיו שאין מחייבו קנס.** עי' קצוה"ח סימן א' ס"ק ו' שהוכיח מכאן דבקנס אין נאמנות של הודאת בעל דין ואפילו היכא דלא מיפטר משום מודה בקנס.

**תוד"ה מה לפיו שכן מחייבו קרבן תאמר בעדים וכו' פי' שכן מחייבו קרבן אפילו העדים מכחישין אותו וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה והקשו, (עמוד 27 טור ב') שהקשה איך יכולים הכהנים להקריבו הרי העדים אומרים שזה חולין בעזרה, ועיי"ש מה שתירץ.

**בא"ד. דאי אין העדים מכחישין אותו היכי קאמר תאמר בעדים וכו' עדים נמי מחייבין אותו קרבן אם אינו מכחישן.** עי' בחידושי הר"ן שתירץ דמ"מ פריך שפיר דהעדים אין מחייבין אותו אלא בסיוע של פיו בהודאה א"נ בשתיקה משום דכהודאה דמיא, ועי' רשב"א, ועי' בריטב"א החדשים שכתב ע"ז "וליתא, דמילתא דאיהו לא ידע קושטא דמילתא אין כאן הודאה".

**בא"ד. א"כ חשיבי עדים מפיו שכן חייבוהו קרבן אפילו מכחישן והוא לא מחייב עצמו קרבן אם היו מכחישין אותו.** עי' רמב"ן שכתב "ושמא אף לר"מ פיו ועדים שוים, שניהם מחייבין אותו ושניהם אין פוטרין אותו".

**תוד"ה מה אם ירצה לומר מזיד הייתי וכו' וא"ת והיאך נאמן לומר מזיד הייתי הא אין אדם משים עצמו רשע.** עי' בחידושי הרמב"ן מה שתירץ על קושית התוס', וע"ע בהגהות אשר"י ב"ק פרק ט' סימן י"ח, וע"ע בחידושי רעק"א כתובות יח: ד"ה וחשבתי, מש"כ בשם הגרש"א.

**בגמ'. אלא מה לפיו שכן מחייבו אשם, אשם היינו קרבן.** עי' רמב"ן רשב"א ור"ן שביארו דילפינן מ"והתודה" דההודאה היא המחייבתו באשם, ועיי"ש שהקשו דא"כ לר"מ נמי היאך מתחייב אשם על פי עדים, ועיי"ש מה שתירצו, (ועי' בקטע הבא), וע"ע אור שמח פרק ז' מהלכות גזילה ואבידה הלכה ח' (מובא להלן).

**שם.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דאכתי קס"ד דמוקי ר"מ קרא דכתיב "והתודה", גבי חומש, ומהדרינן דרבי חייא סבר דחומש נמי מחייבו ר"מ על פי עדים מק"ו, ועיי"ש שהקשה למסקנא לר"מ "והתודה" מאי אהני לן, ועיי"ש מה שתירץ (ועי' בקטע הבא).

**תוד"ה אשם היינו קרבן וכו' וההיא סוגיא דהתם דסבר דלר"מ עדים לא מחייבי אשם משום דגבי אשם כתיב והתודה לא סבר כסוגיא דהכא דאשם היינו קרבן.** עי' אור שמח פרק ז' מהלכות גזילה ואבידה הלכה ח' שכתב די"ל דר"מ נמי מודה דאינו חייב חומש ואשם עד שיודה, וסוגיא דהכא מיירי שהעדים מעידים שנשבע לשקר והודה, ובהא פליגי ר"מ ורבנן.

**דף ד' ע"א**

**בגמ'. מה לעד אחד שכן על מה שמעיד הוא נשבע וכו' פיו יוכיח וכו' הצד השוה שבהן וכו'.** עי' רמב"ן ור"ן שכתבו דיש שהוכיחו מכאן דאין שבועת עד אחד באה אלא בטענת ברי כדאמרינן הצד השוה שבהן שעל ידי טענה הן באין, וזה שלא כדברי הרי"ף ז"ל, ועיי"ש מה שתירצו.

**שם.** עי' רמב"ן רשב"א ר"ן וריטב"א החדשים שכתבו דלגירסא זו למסקנא ילפינן מפיו ועד אחד ולא מגלגול שבועה, ועיי"ש שהביאו גירסא אחרת דלפי"ז למסקנא ילפינן מפיו וגלגול שבועה דעד אחד, ועי' בית הלוי ח"ג סימן ל"ח אות ב' שכתב דיש בזה נפק"מ לדינא לענין מתוך שאינו יכול לישבע משלם.

**תוד"ה עד אחד יוכיח שישנו בהכחשה ובהזמה וכו' כי מה שהעד אינו משלם כשהוא מוזם אינו חומרא אלא לפי שבעדותו אינו מחייבו ממון.** עי' קצוה"ח סימן ל"ח ס"ק ה' שדן היכא דעד אחד מחייב ממון כגון ע"י מתוך שאינו יכול לישבע משלם, האם יהיה כאשר זמם או דבעד אחד אין כאשר זמם כלל דקרא דכאשר זמם בשני עדים כתיב, ועיי"ש שכתב דמהתוס' כאן משמע דיש כאשר זמם בעד אחד היכא דמחייב ממון, וכן מבואר לכאו' ברמב"ם פרק כ"א מהלכות עדות הלכה ה', ועי' חזו"א אבהע"ז סימן י"ח אות ב' שמביא גירסא אחרת ברמב"ם שם ולפי"ז אין ראיה, ועיי"ש שדחה הראיה מדברי התוס'.

**רש"י ד"ה תאמר בעדים, שמאחר שכפר הכל והם העידו על החמישים הוחזק כפרן ולא נאמר נאמינהו על השבועה.** עי' ריטב"א החדשים מה שביאר בדברי רש"י, וע"ע שטמ"ק ד"ה מה להצד השוה, מש"כ בשם הרמ"ה.

**בגמ'. ורב ששת אמר הילך פטור.** עי' שטמ"ק ד"ה ורב ששת, שהקשה דאם כן כל מודה במקצת יפטר במיגו דהיה יכול לומר פרוטה אני חייב לך והילך, ועיי"ש מה שתירץ.

**רש"י ד"ה והילך, לא הוצאתים והם שלך בכל מקום שהם.** עי' בחידושי הר"ן שכתב דמשמע דאי אמר הילך מעות אחרים תחתיהן לאו הילך הוא, ולפי"ז הילך שייך רק בפקדון ולא במלוה, ועיי"ש שמביא בשם הגאונים דהילך שייך בין במלוה ובין בפקדון, במלוה אם המעות בידו והוא מזומן לתת לתובע, ובפקדון כל היכא דמודה ליה אע"פ שאינו מזומן בידו אלא עומד באגם, ועי' בהגהות אשר"י סימן ה' שנקט בדעת רש"י דגם במלוה שייך הילך היכא דמחזיר לו אותן מעות עצמן שהלוהו, וע"ע בריטב"א החדשים.

**דף ד' ע"ב**

**רש"י ד"ה אינו אלא כמשיב אבידה וכו' וחכמים פטרו את המשיב אבידה מן השבועה.** עי' תוס' הרא"ש מה שהקשה ע"ז וע"כ פירש דפטור מטעם מיגו שהיה יכול לומר שתים, ובדעת רש"י י"ל דס"ל דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, (עי' ר"ן שבועות כו. מדפי הרי"ף).

**בגמ'. ושאני הכא דקא מסייע ליה שטרא**. עי' נמוקי יוסף שהביא מחלוקת אי הוי כעדים גמורים ופטור אף משבועת היסת, או דלא מהני אלא לשבועה דאורייתא ולא לשבועת היסת.

**שם.** עי' בהגהות רעק"א בשו"ע סימן פ"ח סעיף ל"ב שהקשה אמאי לא העתיקו הראשונים להלכה את הסברא של מסייע ליה שטרא, דיש בזה נפק"מ אף למאי דקיי"ל הילך פטור.

**בגמ'. א"נ משום דהוה ליה שטר שיעבוד קרקעות ואין נשבעין על כפירת שיעבוד קרקעות.** צ"ב דהא עיקר תביעתו הוא ממון וא"כ הוה ליה כתבעו כלים וקרקעות והודה במקצת כלים דנשבע אף על הקרקעות, ועי' אבני מילואים סימן צ"ו ס"ק ח' ובנחלת דוד על תוד"ה אין נשבעין, שכתבו דכיון דעיקר סמיכת המלוה אינה אלא על הקרקעות ולא על המטלטלין חשיב תביעת קרקעות והודאת קרקעות.

**שם.** עי' ר"י מגאש ב"ב קכח: ד"ה ואפילו לר"ע, שכתב דכיון דהני חמש דקא טעין מלוה איתניהו במשמע שטרא, הא דקא כפר ביה לוה מהני חמש הוה ליה כפירת שיעבוד קרקעות, וצ"ע דבסוגיין מבואר דכל שהוא מודה ביותר משתים לא חשיב שיעבוד קרקעות, ועי' שטמ"ק כתובות פרק ב' דף טו: ד"ה וז"ל הרשב"א ז"ל, שכתב דהירושלמי פליג בזה אסוגיא דידן.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות טוען ונטען הלכה ד' שפסק דאין מודה במקצת חייב עד שיודה בדבר שאפשר לו שיכפור, אבל המודה במלוה בשטר וכופר במלוה על פה אין זה מודה במקצת, שהרי השטר לא תועיל כפירתו בו והרי כל נכסיו משועבדים בו ואפילו כפר בו היה חייב לשלם, ועי' בחידושי הר"ן ובנמוקי יוסף שהקשו דבגמ' מבואר דפטור רק משום שמסייע ליה שטרא או משום כפירת שיעבוד קרקעות ולא אמרינן דפטור משום שאינו יכול לכפור בו, ועיי"ש מה שתירצו, וע"ע בלח"מ שם מהדורא ב' מה שביאר בדעת הרמב"ם.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ט"ז מהלכות אישות הלכה כ"ה שפסק דאשה שאומרת בתולה נישאתי וכתובתי מאתים והבעל אומר בעולה נשאת ואין לה אלא מנה, הבעל נשבע משום מודה במקצת, והשיג עליו הראב"ד שם דהא כפירת שיעבוד קרקעות הוא, ועי' מגיד משנה שם שכתב דקושית הראב"ד היא משום דכתובה אינה נגבית אלא מן הקרקע, אבל אחר שתקנו הגאונים דנגבית אף מן המטלטלין אין זה כפירת שיעבוד קרקעות, ועי' לח"מ שם שהקשה עליו דהא בסוגיין מבואר דכל שטר חשיב שיעבוד קרקעות אע"פ שבעל חוב גובה גם מן המטלטלין, ועי' אבני מילואים סימן צ"ו ס"ק ח' מה שביאר בדברי המ"מ, וע"ע בנחלת דוד ד"ה ומתוך, ובדרוש וחידוש מערכה י"ב אות י"ב מש"כ בזה. וע"ע במשנה למלך שם.

**תוד"ה אין נשבעין על כפירת שיעבוד קרקעות, וא"ת למ"ד בפרק גט פשוט שיעבודא דאורייתא וכו'.** עי' רמב"ן שבועות לז: מה שתירץ על קושית התוס', ועי' רא"ש שבועות פרק ה' סימן ג' שחולק עליו, ועי' נחלת דוד כאן מה שביאר בדברי הרמב"ן, וכ"כ בתוס' רעק"א שבועות פרק ה' משנה א'.

**בא"ד. וי"ל שמחל לו השיעבוד או שאין לו כלל קרקעות אפילו משעבדי.** עי' בגידולי תרומה שער ז' ח"ב אות י"ד שהקשה מהא דסלעים דינרין דמבואר בגמ' דבשתים הוי כפירת שיעבוד קרקעות וע"כ מיירי בדאית ליה קרקע ולא מחל השיעבוד, וא"כ אמאי בשלש נשבע לרשב"א הא הוה ליה כפירת שיעבוד קרקעות.

**בא"ד. דאי אית ליה בני חרי אפילו יש עליו עדים פטור.** מבואר דהפקעת השיעבוד במלוה על פה למ"ד שיעבודא דאורייתא הוא רק בשעת המכירה, ועי' מש"כ בזה בתוס' רעק"א שבועות פרק ה' משנה א', וכן יש להוכיח מהא דפסק הטור סימן ק"ד דמלוה על פה מוקדמת קודמת למלוה על פה מאוחרת, עי' ב"י שם אות י"ד, וכן מוכח מהא דפסק הטור סימן ק"ז דיתומים שמכרו קרקעות אביהם ובעל חוב אינו יכול לגבות מהם משום דהוא מלוה על פה או שמכרום לגוי, חייבים משום מזיק שיעבודו של חברו.

**בגמ'. הא קמ"ל הודה במקצת כלים חייב אף על הקרקעות.** עי' רמב"ם פרק ה' מהלכות טוען ונטען ה"ג שכתב "מתוך שהוא חייב שבועה על מקצת הכלים שכפר בהן נשבע אף על הקרקעות שטענו עמהן שהכל טענה אחת היא", ומשמע מדבריו דכיון שהכל טענה אחת גם השבועה היא אחת, ועי' דרישה סימן רכ"ג אות ב' שכתב דיש נפק"מ בין גלגול שבועה בטענה אחת לגלגול שבועה בשתי טענות.

**בגמ'. זוקקין הנכסים שאין להם אחריות את הנכסים שיש להם אחריות לישבע עליהם.** עי' רא"ש סימן ד' ונמוקי יוסף דף ב. מדפי הרי"ף ד"ה מגלגול שבועה, שהוכיחו דמגלגלין שבועה אע"פ שאין התובע טוען שיגלגלו עליו לישבע, ועי' אור שמח פ"א מהלכות טוען ונטען הלכה י"ב מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה דומיא דכלים וקרקעות, שכלים שהודה עליהם מונחים לפנינו וא"ל הילך.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דלא היה צריך לכך דכיון דהדרי בעין הא כתב רש"י לעיל עמוד א' ד"ה והילך, דאין צריך שיהיו מונחים לפנינו.

**דף ה' ע"א**

**בגמ'. איצטריך קרא היכא דחפר בה בורות שיחין ומערות.** עי' בחידושי הר"ן ובנמוקי יוסף שכתבו דמהכא משמע דכל תביעה הבאה מחמת קרקע אע"פ שעכשיו דמים הוא תובע ולא קרקע הרי היא כתביעת קרקע ואין נשבעין עליה, ועי' רמב"ם פרק ה' מהלכות טוען ונטען הלכה ב' שפסק דאם תבעו שתי מערות חפרת והוא אומר לא חפרתי אלא אחת נשבע היסת, וכתב הראב"ד שם דהיינו דוקא כשתבעו למלאות החפירות אבל אם תבעו לשלם פחתו הרי הוא כשאר תביעות ממון, וכן פירש בשטמ"ק ד"ה והראב"ד ז"ל כתב, דבתירוץ הגמ' מיירי שתבעו למלאות לו החפירות, ועי' מגיד משנה שם שהקשה דהא אין ביד התובע להכריח לנתבע למלאות לו החפירות, ועי' חזו"א חו"מ ב"ק סימן ו' אות ג' ד"ה ויש לעי', מה שביאר בדברי הראב"ד, וע"ע ש"ך סימן צ"ה ס"ק י"ח ובנתיה"מ שם ס"ק ו' ובחזו"א הנ"ל ד"ה אח"כ ראיתי, מש"כ בזה. ועי' שטמ"ק ב"ק מט: בסוף ד"ה וז"ל תלמיד הר"ף ז"ל, שכתב דהתובע יכול לכוף הנתבע למלאות לו החפירות. - ועי' בראב"ד שם שהביא ראיה לדבריו מחובל באדם, ועי' מגיד משנה שם שתירץ דדוקא עבד הוקש לקרקע ולא בן חורין, ועי' משנה למלך שם מה שהקשה ע"ז, וע"ע ש"ך הנ"ל מש"כ בזה. וע"ע בקצוה"ח שם ס"ק ח' מש"כ על דברי הראב"ד ומה שהקשה על הרמב"ם, ועי' בחידושי ר"ח הלוי שם מה שתירץ על קושיתו.

**בגמ'. ארבעה שומרין צריכין כפירה במקצת והודאה במקצת.** עי' שטמ"ק ד"ה וז"ל תלמיד הר"ף ז"ל, שהקשה דא"כ אמאי כתב רחמנא שבועה בשומרין הא יכול להשביעו על ידי גלגול, ועיי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה והודה בשעורים פטור, אף מן השעורים.** עי' רא"ש ב"ק פרק ג' סימן טו-טז שביאר אמאי פטור מן השעורים.

**שם.** צ"ב כיון דפטור מדמי שעורים אמאי איצטריך קרא לרבנן לפטור משבועה הא אין כאן הודאה כלל, ועי' תוס' שבועות מ. ד"ה והודה לו, ובתוס' ב"ק לה: ד"ה לימא, שכתבו בתירוץ אחד, דאף לר"ג פטור מדמי שעורים ואפ"ה חשיב ליה הודאה, ועי' בית הלוי ח"ג סימן מ"א ד"ה והנה, שביאר אמאי חשיב ליה הודאה.

**בגמ'. שכנגדו קאמינא**. עי' נמוקי יוסף דף ג. מדפי הרי"ף שהקשה אמאי נשבע ונוטל ניחוש דילמא נאנסו, ועיי"ש שהוכיח מזה דכל האומר להד"מ כאומר לא נאנסו דמי, ועי' בשו"ת רעק"א ח"א סימן קמ"ט מש"כ בזה.

**בגמ'. השתא נמי דליתא לדר' חייא נחייביה מדרב נחמן.** עי' ביאור הגר"א סימן פ"ז ס"ק מ"ו (הובא במהר"ץ חיות) שהקשה דהא קושיא זו קשה גם לס"ד דאיהו משתבע, ותירץ דמיירי שכבר נשבע היסת והקושיא רק משום שהוא חשוד ואין שבועתו כלום, ועיי"ש מה שביאר לפי"ז בקושית הגמ' ותיפוק ליה דהוה ליה רועה.

**תוד"ה אי איתא לדרבי חייא וכו' ושמא י"ל אחרי שלמד וכו' מעתה אין לחלק בין מלוה לפקדון.** עי' שטמ"ק לעיל ד. ד"ה מה להצד השוה, שכתב בשם הרמ"ה דכל היכא דעל ידי העדאת עדים הוחזק כפרן לא מתחייב שבועה, ועיי"ש מה שתירץ על קושית התוס'.

**תוד"ה שכנגדו קאמינא וכו' אבל הכא הוא ברצון ישבע אם נניחנו ולכך לא ישלם.** עי' תוס' ב"ק קח. ד"ה ותרי, שכתבו דחשוד על השבועה אינו פסול אלא מדרבנן ומדאורייתא שבועתו שבועה.

**תוד"ה אין לך בידי פטור וכו' ואי טעין איני יודע בכל ישבע שאינו יודע.** עי' קצוה"ח סימן ע"ה ס"ק י"ז שכתב דמדאורייתא ליכא שבועה באומר איני יודע דשבועת התורה אינה אלא בטוען ברי.

**דף ה' ע"ב**

**תוד"ה ותקנתא לתקנתא, ומתוך שאינו יכול לישבע משלם לא שייך הכא כדפרישית.** עי' מהר"ם מה שביאר בדברי התוס', וכפירושו השני מוכח לכאו' בתוס' כתובות יח: ד"ה ובכולי, שכתבו דמהכא משמע דלא אמרינן מתוך שאינו יכול לישבע משלם בשבועה דרבנן.

**בגמ'. לא אמרינן מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא דאי לא תימא הכי האי דאמר רחמנא מודה מקצת הטענה ישבע וכו'.** עי' תוס' ב"ק קח. ד"ה ותרי, שכתבו דחשוד על השבועה אינו פסול אלא מדרבנן אבל מדאורייתא שבועתו שבועה, ועי' קצוה"ח סימן צ"ב ס"ק א' שהקשה דא"כ מה הראיה מדאמר רחמנא הא מדאורייתא שבועתו שבועה, ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. אלא הא דאמר רב הונא משביעין אותו שבועה שאינה ברשותו.** עי' קצוה"ח סימן ע"ג ס"ק ב' שכתב דאע"פ שהכופר בגוף החפץ ולא בדמים נמי חשיב כפירת ממון לענין שבועה הכא אינו חייב שבועה אלא מדרבנן, עיי"ש הטעם.

**בגמ'. והא קא עבר על לאו דלא תחמוד.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות גזילה ואבידה הלכה ט' שפסק דאין לוקין על לאו זה מפני שאין בו מעשה, והראב"ד שם השיג עליו דהא יש בו מעשה בנטילת החפץ, על כן פירש דאין לוקין על לאו זה מפני שניתן לתשלומין, ועי' מגיד משנה שם שביאר דעת הרמב"ם.

**בגמ'. לא תחמוד לאינשי בלא דמי משמע להו.** עי' מהרש"א שהוכיח מתוס' דכן הוא האמת דהיכא דיהיב דמי אינו עובר משום לא תחמוד, וכ"כ התוס' בסנהדרין כה: ד"ה מעיקרא. אבל הרמב"ם בפרק א' מהלכות גזילה ואבידה ה"ט פסק דאפילו יהיב דמי עובר משום לא תחמוד, ודעת הראב"ד שם דהיינו דוקא היכא דלא נתרצה המוכר, ועי' מגיד משנה שם.

**דף ו' ע"א**

**תוד"ה שבועה שלא שלחתי בה יד וכו' אי נמי שלא שלחתי בה יד אינו נשבע אלא על ידי גלגול שבועה שלא פשעתי בה.** עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות שאלה ופקדון הלכה א' דמבואר בדבריו דעיקר השבועה היא שנגנב, ומגלגלין עליו שבועה שלא פשע בה ושלא שלח בה יד, ועי' מגיד משנה ולח"מ שם.

**בא"ד. ושבועה שלא שלחתי בה יד מפרש ר"ת שלא אכלה.** עי' מהרש"א שפירש דכיון דאינה בפנינו הוי דבר הדומה שאכלה ולכך מגלגלין אותה.

**שם.** צ"ב דלכאו' שלא אכלה הוא בכלל שלא פשעתי, ועי' קצוה"ח סימן קפ"ז ס"ק א' דס"ל דשלא פשעתי כולל גם שלא הזיק, אמנם הנתיה"מ שם ס"ק ב' כתב דשלא פשעתי לא כולל שלא הזיק.

**בגמ'. אביי אמר חיישינן שמא מלוה ישנה יש לו עליו.** עי' רי"ף דף ד. מדפי הרי"ף שהביא תירוצו של אביי, ועי' רא"ש סימן ט' שכתב דלדינא אין נפק"מ בין אביי לר' יוחנן, ועי' נמוקי יוסף דף ב: מדפי הרי"ף שכתב דנפק"מ היכא דמחל לו על כל מלוה ישנה שיש לו עליו, וע"ע בריטב"א החדשים.

**שם.** עי' נמוקי יוסף דף ב: מדפי הרי"ף שהקשה דא"כ אמאי אינו טוען שתופס משום מלוה ישנה ונאמן במיגו דלקוח הוא בידי, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' בעל המאור דף ד. מדפי הרי"ף שהוכיח מזה דאינו נאמן לטעון שתופס משום מלוה ישנה, ועי' רמב"ן במלחמות שם מש"כ בזה. ועי' ש"ש שמעתא ד' פרק ט"ו מה שתירץ עוד על קושית הנמוקי יוסף.

**תוד"ה ספק מלוה ישנה יש לו עליו וכו' אבל בגזלן ודאי וכופר בפקדון אין להכשיר מטעם שמא ספק מלוה ישנה יש לו עליו.** עי' קצוה"ח סימן צ"ב ס"ק ד'.

**בגמ'.** **בעי ר' זירא תקפה אחד בפנינו מהו.** עי' רא"ש סימן י"א שכתב דבעיין לא איפשיטא וכיון דלא איפשיטא לא מפקינן מיד התוקף.

**שם.** עי' נמוקי יוסף שכתב דאם השני חזר ותקפה מן הראשון אע"פ שהראשון צווח מתחילה ועד סוף חולקין, וכן פסק הרמב"ם בפרק ט' מהלכות טוען ונטען הלכה י"ב, והראב"ד שם השיג ע"ז וכן הטור סימן קל"ח, ועי' מגיד משנה שם, וע"ע ב"ח שם אות ז' ד"ה כתב הרמב"ם.

**בגמ'.** **ואי דקא צווח מאי הוה ליה למעבד.** עי' רמב"ן שהוכיח מכאן דבכל ספק ממונא דקיי"ל המוציא מחבירו עליו הראיה לא מהני תפיסה, והיכא שדין הממון הוא יחלוקו מספק מהני תפיסה, וכ"כ הנמוקי יוסף וכ"כ בחידושי הר"ן לקמן עמוד ב', ועי' רמב"ן שהקשה דא"כ אמאי כשתקפה בפנינו וצווח מוציאין מידו הא אין זה מוחזק יותר מזה, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע שטמ"ק כתובות טז: ד"ה זימנין דתפסה מאתים, ובד"ה וז"ל הרמב"ם ז"ל. - ועי' בקונטרס הספיקות כלל ח' אות ה' שהביא דעת המשנה למלך דהא דמהני תפיסה היכא שדין הממון הוא יחלוקו ה"מ במטלטלין אבל בקרקע לא מהני תפיסה, ועיי"ש שחולק עליו וס"ל דרק נגד חזקת מרא קמא לא מהני תפיסה בקרקע.

**רש"י ד"ה תקפה אחד וכו' קודם שנשבעו.** עי' קצוה"ח סימן קל"ח ס"ק ב' שביאר דס"ל לרש"י דאין זה הודאה על הממון אלא דהוה ליה כאומר הריני משלם ואיני נשבע ומשו"ה דוקא קודם שנשבעו, ועיי"ש שכתב עוד נפק"מ לדינא בזה, והא דקרי ליה הודאה עי' רשב"ם ב"ב קכח. ד"ה אינו יכול, דמבואר דכה"ג נמי מדין הודאת בעל דין הוא.

**בגמ'.** **אבל היתה טלית יוצאת מתחת ידו של אחד מהם המוציא מחבירו עליו הראיה.** עי' רמ"א סימן קל"ח סעיף ו' שכתב די"א דהיכא דשתק אפילו מביא אח"כ עדים שהיא שלו לא מהני ליה דהודאת בעל דין כמאה עדים דמי, ועי' בביאור הגר"א שם ס"ק ט"ו שכתב דהיינו דוקא בשתק מתחילה ועד סוף אבל בשתק ולבסוף צווח ודאי נאמן בראיה כמש"כ בברייתא "עליו הראיה", וע"ע קצוה"ח שם ס"ק ב'.

**בגמ'.** **והאי אמר בדמי אגרתי ניהליה דאמרינן ליה וכו'.** עי' רמב"ן שכתב דאם אמר מיתקף תקפה מנאי נאמן, עיי"ש הטעם, וכ"כ הרשב"א הר"ן והנמוקי יוסף, אבל הרמב"ם בפרק ט' מהלכות טוען ונטען הלכה י"ג פסק דאפילו אמר מיתקף תקפה מנאי אינו נאמן, ועי' בהגהות הגר"א על הרא"ש אות ה' מש"כ בזה.

**שם.** עי' רמ"א סימן קל"ח סעיף ח' שפסק דאם אמר שכרתיה לו בפני פלוני ופלוני והלכו למדינת הים נאמן במיגו שהיה אומר חטפה ממני (עי' בקטע הקודם), ועי' קצוה"ח סימן פ"ב ס"ק ט' שהקשה דהא הוי מיגו להוציא, ועיי"ש מה שתירץ, וכעי"ז כתב בנתיה"מ סימן צ' ס"ק ט', אבל התוס' לקמן קטז. סוף ד"ה דהא רבא, ובב"ב נב: סוף ד"ה דברים, כתבו דבדברים העשויין להשאיל ולהשכיר נמי הוי מיגו להוציא, וע"ע בשטמ"ק ד"ה דאמרינן להו.

**תוד"ה הקדישה בלא תקפה מהו וכו' ולא דמי לגזל וכו' דכיון דאודי ליה הוי כפקדון וכו'.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דאע"ג דבשעת אמירה אכתי לא הודה לו, ידו והקדשו באין כאחת. וע"ע בריטב"א החדשים לקמן ז. ד"ה מאי הוי עלה. וע"ע בעליות דרבינו יונה ב"ב מג. ד"ה ומעידים.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן רי"א ס"ק ג' ובאבני מילואים סימן כ"ח ס"ק י"ג שהוכיחו מכאן דדעת התוס' דגזלן שהודה ורוצה להחזיר הו"ל כפקדון ויכולים הבעלים להקדישו, וכדעת הבעל המאור ב"ק יח. מדפי הרי"ף, ודלא כהרמב"ן במלחמות שם, וכן הוכיח בהגהות רעק"א בשו"ע יו"ד סימן רנ"ח סעיף ז'. ועי' בקצוה"ח שם מה שביאר בספק הגמ' לדעת הרמב"ן. ועי' אמרי משה סימן ל"ד אות ח' ובדברי יחזקאל סימן נ"ד אות א' שכתבו דהכא גם הרמב"ן מודה כיון דלית ליה קניני גזילה, וכ"כ באבי עזרי פרק כ"ב מהלכות מכירה הלכה ט' ד"ה והנה אם הגזלן, וע"ע לקמן ז. בגליון הש"ס, ובמה שצוין שם.

**בא"ד.** **או דילמא הקדש לא הוי כתקיפה דלמה יצווח בשביל דבריו.** עי' מהר"ם שי"ף שהקשה דא"כ אמאי קאמר "מה ביתו ברשותו וכו'" הא לצד זה אינו יכול להקדיש משום שאינו שלו, ועי' במהדורא בתרא מה שתירץ ע"ז, וכן מבואר בחולין קלט. ובערכין כא. ובתמורה ט. כט: וע"ע תרומת הכרי סימן קל"ח סעיף ו' מה שתירץ על קושית המהר"ם שי"ף.

**תוד"ה והא הכא דכי תקפה כהן וכו' וי"ל במכירי כהונה.** עי' רש"י גיטין ל. ד"ה במכירי כהונה, שכתב "כיון דמלתא דפשיטא היא דלדידהו יהיב להו אסחי להו שאר כהני דעתייהו והוה כמאן דמטו לידייהו דהני", וע"ע תוס' ב"ב קכג: ד"ה הכא, מה שביארו בדין מכירי כהונה, ועי' קהלות יעקב ב"ב סימן ל"ז מה שביאר בדבריהם. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות ק"ט שהקשה דביאור התוס' לכאו' לא שייך בספק בכור. וע"ע רשב"ם ב"ב שם ד"ה במכירי כהונה.

**בא"ד.** **א"נ אינו יכול לתובעו רק טובת הנאה שיש לו בו למ"ד טובת הנאה ממון.** עי' רמב"ם פרק י"ב מהלכות תרומות הלכה ט"ו שכתב דכהן שנטל מתנות כהונה שלא מדעת הבעלים זכה בהן שאין לבעלים בהן אלא טובת הנאה וטובת הנאה אינה ממון.

**דף ו' ע"ב**

**בגמ'.** **והא הכא דאמר תקפו כהן אין מוציאין אותו מידו.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות בכורות הלכה ו' שפסק דתקפו כהן אין מוציאין אותו מידו, ועי' כס"מ שם שהקשה אמאי לא פסק כרבה ורב חנניה דמסייע להו ברייתא, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע בשו"ת הרשב"א ח"א סימן שי"א מה שביאר בדעת הרמב"ם. ועי' קונטרס הספיקות כלל ב' אות א' שכתב דכל הראשונים והאחרונים פסקו דמוציאין אותו מידו, ולא מצאנו מי שיחלוק בדבר זולת הרמב"ם, והראב"ד דשתיק ליה, והב"י שפסק כהרמב"ם. (ועי' בקטע הבא, וע"ע מה שצוין לעיל עמוד א' בגמ' ואי דקא צווח וכו').

**בגמ'.** **לעולם אימא לך תקפו כהן מוציאין אותו מידו.** עי' רא"ש סימן י"ג שהביא ראיה דהכי קיי"ל מהא דמרחץ (עי' לקמן קב:), ועי' בתפארת שמואל שם אות ד' ובתקפו כהן סימן מ"ד מ"ה מה שהקשו על ראיתו, ועי' נתיה"מ סימן כ"ה דיני תפיסה כלל ג' מש"כ בזה.

**עי'** קונטרס הספיקות כלל א' אות ח' שדן בכל ספק ממונא דקיי"ל המוציא מחבירו עליו הראיה אם קדש הנתבע אשה בהאי ספק ממונא או כשתפס התובע וקידש בו מה דין הקידושין הללו, והכריע דהיכא דלא מהני תפיסה, קידושי המוחזק הם קידושי ודאי והשני שתפס אין בקידושיו חשש קידושין כלל, והיכא דמהני תפיסה, קידושי שניהם קידושי ספק נינהו, (ועי' בקטע הבא).

**עי'** בחידושי רעק"א ד"ה עוד יש לדון, שהקשה דבכל ספק קידושין כיון דצריכה להחזיר הכסף מספק אין כאן כסף קידושין כלל, ועי' חזו"א אבהע"ז סימן ל"ט אות ג' שכתב דאע"פ שאנו מוציאין ממנה מ"מ אם האמת דהוו קידושין שפיר זכתה בכסף, וכ"כ בשערי ישר שער ה' פרק ז-ח, וע"ע קהלות יעקב סימן י"א.

**תוד"ה פוטר ממונו בממון כהן וכו' והא דאמרינן בפ"ב דכתובות שנים החתומים על השטר וכו'.** עי' רמב"ן שתירץ דכיון דתרי ותרי ספיקא דאורייתא לא אמרינן אוקי ממונא בחזקת מרא קמא ומהני תפיסה, דהא אף לענין איסור לא מוקמינן אחזקה בתרי ותרי, וע"ע בחידושי הר"ן ובנמוקי יוסף, ועי' בקונטרס הספיקות כלל ב' אות ד' שכתב דהתוס' לא תירצו כן משום דס"ל דתרי ותרי ספיקא דרבנן הוא.

**שם.** עי' תוס' כתובות כ. ד"ה ואוקי ממונא, שתירצו דהיכא שטוען ברי מהני תפיסה, וכ"כ הרא"ש כאן סימן י"ג, ועי' קונטרס הספיקות כלל ב' אות ב' ג' ד' שהביא דעת כמה ראשונים שחולקים ע"ז.

**בא"ד.** **צ"ל שתפס קודם שבאו עדים לפסול השטר דהיינו קודם שנולד הספק.** עי' קונטרס הספיקות כלל ג' אות א' שהביא דעת כמה ראשונים דפליגי ע"ז וס"ל דתפיסה קודם שנולד הספק לא מהני.

**שם.** עי' קונטרס הספיקות כלל ג' אות ו' שכתב דתפיסה קודם שנולד הספק לא מהני אלא היכא שנולד הספק לגריעותא דהתופס כגון הכא דאילו לא נולד הספק היה השטר בחזקת כשר, אבל היכא דנולד הספק לטיבותא דהתופס לא מהני תפיסה קודם שנולד הספק, ועיי"ש שהביא דעת כמה אחרונים שחולקים ע"ז.

**תוד"ה קפץ כולן פטורין, תימה דלבטל ברובא וליחייבו כולהו במעשר.** עי' שו"ת עונג יו"ט סימן ד' שדן אי מהני ביטול ברוב גם להשיג מעלת המבטל או דמהני רק להסיר חסרון המתבטל, ועי' מנח"ח מצוה י' אות א' [סוף אות ו' במהדו"ח], ולפי"ז י"ל דהכא נמי לא יתחדש חיוב במעשר על ידי ביטול ברוב.

**שם.** עי' תוס' הרא"ש שכתב דאע"ג דאיכא רוב מ"מ לא מיקרי עשירי ודאי, ועי' ש"ש שמעתא ב' פרק ט"ו ד"ה ולכן נראה, מה שביאר בזה. ועי' בחידושי רעק"א ד"ה עוד יש לחלק, שהקשה דאם כן איך משכח"ל עשירי ודאי דילמא טריפה היא, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' ש"ש שמעתתא ב' פרק ד' ד"ה אמנם לענ"ד, שכתב דהיכא דליכא ריעותא לא נחתינן לספיקא, וסמכינן ארובא אף להוציא ממון, וא"כ י"ל דברוב בלא ריעותא אף להתוס' הרא"ש חשיב עשירי ודאי, וע"ע בש"ש שם פרק ט"ו ד"ה והא דכתבנו, שכתב דבכל רובא דליתא קמן חשיב ודאי אף להתוס' הרא"ש.

**דף ז' ע"א**

**תוד"ה מפריש עליהן עשרה שיין, תימה דבפ"ק דבכורות אמרינן דשה אחד פוטר כמה פטרי חמורים ומה צריך עשרה שיים.** עי' תוס' בכורות ד: ד"ה ופודה, שהביאו דעת רש"י דאחר שפדה ספק פטר חמור על שה אינו חוזר ופודה עליו, וע"ע תוס' שם יא. ד"ה שהיו, ועי' שערי ישר שער ה' פרק ז' ד"ה אמנם ראוי לבאר ענין פדיון זה וכו', מה שביאר בדעת רש"י.

**בגמ'. ופשטה מהא דאמר רב נחמן כל ממון שאין יכול להוציאו בדיינין הקדישו אינו קדוש.** עי' ריטב"א החדשים שביאר מה פשטה הגמ', וע"ע ריטב"א החדשים לעיל ו. ד"ה את"ל, שביאר מה היתה סברת הגמ' בהו"א.

**בגמ'. מי סברת במסותא מטלטלין עסקינן במסותא מקרקעי עסקינן דכי יכול להוציאה בדיינין ברשותיה קיימא.** עי' בגליון הש"ס, ועי' אחיעזר ח"ג סימן ל"ח ד"ה ובעיקר, שתירץ דבמטלטלין חשיב אינו ברשותו אע"פ שאין לגזלן קניני גזילה כיון דאינו ברשות הנגזל בפועל, וכן תירץ בקובץ שיעורים ב"ק אות ט' ובחזו"א חו"מ ב"ק סימן ט"ז אות ט' ד"ה הגרע"א, ועי' אבי עזרי פרק כ"ב מהלכות מכירה הלכה ט' ד"ה הנה כתב, שהוכיח מדברי הרמב"ם שם דאבידה ג"כ נקראת אינו ברשותו, וע"ע מה שצוין לעיל ו. בתוד"ה הקדישה.

**בגמ'. שנים אדוקים בטלית זה נוטל עד מקום שידו מגעת וזה נוטל עד מקום שידו מגעת.** עי' רמב"ם פרק ט' מהלכות טוען ונטען ה"ז שפסק דשנים שהיו אוחזין בכלי חולקין, ולא הזכיר דכל אחד נוטל עד מקום שידו מגעת, ובהלכה ט' שם גבי טלית כתב דכל אחד נוטל עד מקום שידו מגעת, ועי' מגיד משנה בהלכה ז' שם שכתב דיש בדין הטלית חילוקים ומשו"ה כתב הרמב"ם בהלכה ז' "כלי", ועי' לח"מ שם שכתב דמשמע מדבריו דבכלי לא אמרינן נוטל עד מקום שידו מגעת, ולא ידעתי מה החילוק בין כלי לטלית, ואפילו בשטר אמרינן (לקמן עמוד ב') דנוטל עד מקום שידו מגעת, ועי' אור שמח שם שביאר החילוק בין טלית לכלי.

**שם.** עי' פני יהושע ד"ה בגמרא, שכתב דאפילו ר' יוסי (עי' לעיל ג.) דס"ל דהיכא דאיכא ודאי רמאי לא אמרינן יחלוקו מודה דנוטל עד מקום שידו מגעת, דלהוציא ממון מיד המוחזק לא אמרינן יהא מונח.

**רש"י ד"ה בכרכשתא, בגרדין שבשני ראשין.** עי' רא"ש סימן י"ג שכתב "פירוש בשפת הבגד שאין ביד אחד ג' על ג' שיהא דבר חשוב לומר שיטלנו קודם חלוקה".

**בגמ'. ש"מ האי סודרא כיון דתפיס ביה שלש על שלש קרינן ביה ונתן לרעהו.** עי' רמב"ם פרק ה' מהלכות מכירה ה"ז שכתב דה"ה אם אחז פחות משלש והיה יכול לנתוק כל הכלי מיד המקנה קנה, ועי' מגיד משנה ולח"מ שם, וכן פסק בשו"ע סימן קצ"ה סעיף ד', ועי' לקמן ט. "ר' אבהו אמר וכו' הואיל ויכול לנתקה ולהביאה אצלו והא דר' אבהו ברותא היא וכו'" ומבואר דיכול לנתקה לא מהני לקנין, ועי' ש"ך שם ס"ק ו' מה שתירץ ע"ז.

**בגמ'. דכמאן דפסיק דמי.** עי' שטמ"ק לקמן מו. ד"ה וכתב תלמיד הר"פ, דמבואר בדבריו דהא דאמרינן כמאן דפסיק דמי הוא דוקא היכא שיכול לפוסקו.

**בגמ'. ומ"ש מדרב חסדא דאמר רב חסדא וכו'.** והא דלא פריך הכי אברייתא דרב תחליפא י"ל דנהי דחשיב מוחזק בכה"ג מ"מ לא מהני לקנין, וכמש"כ בקצוה"ח סימן ר"ב ס"ק ז' גבי חצר שאינה משתמרת דחשיב מוחזק אע"ג דלא מהני לקנין, עיי"ש הטעם, אבל רב משרשיא חידש דאף לקנין מהני ומשו"ה מקשה מ"ש מדרב חסדא.

**בגמ'. ת"ר שנים אדוקין בשטר וכו' רשב"ג אומר יחלוקו**. צ"ע אמאי גובה הא ליכא הכא ראיה דשטרך בידי מאי בעי, ועי' חזו"א חו"מ ליקוטים סימן ה' אות ז' מה שביאר בזה. וע"ע תוס' לקמן יג: ד"ה הא קאמר, שכתבו דשטר שנפל ודינו שלא יחזיר דאתרע בנפילה, אם מצאו המלוה בעצמו גובה בו כיון שבא לידו בהיתר, וכן מבואר ברמב"ם פרק י"ח מהלכות גזילה ואבידה הלכה י"ד, ואע"ג דחיישינן למזויף וליכא ראיה מהשטר, ולפמש"כ החזו"א אתי שפיר.

**בגמ'. ולית ליה מתני' שנים אוחזין וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה מודה בשטר שכתבו, שכתב דלא הוה מצי לשנויי דס"ל לרבי כרבי יוסי (לקמן עמוד ב') דלא חיישינן לפירעון, דמ"מ מכח תפיסה שגם הלוה אדוק בו יש להחזיק בו את הלוה כמו כן, וע"ע בריטב"א החדשים מש"כ בזה.

**בגמ'. מאי טעמא חספא בעלמא הוא, מאן קא משוי ליה להאי שטרא לוה הא קאמר דפריע.** עי' בית הלוי ח"ג סימן מ"ב אות ג' שהקשה דהא הכא לית ליה מיגו דעדיף לו לטעון פרוע כדי שאם יקיימוהו ישלם רק חצי משא"כ אם יטען מזויף ויקיימוהו יצטרך לשלם הכל, ואינו יכול אח"כ לטעון פרוע דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע חזו"א חו"מ ליקוטים סימן כ' לדף ז. מה שתירץ על קושיתו.

**בגמ'. רשב"ג סבר מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו.** עי' תוס' כתובות יט. ד"ה מודה, שהקשו אמאי לא מהימן במיגו דמזויף, ותירצו דירא לומר מזויף פן יכחישוהו, עוד כתבו בשם רש"י דקיום שטרות דרבנן ודוקא היכא דטעין מזויף הצריכוהו קיום ולא בשאר טענות, ועי' קובץ שיעורים ב"ב אות תכ"ו ובאבן האזל פרק י"ד מהלכות מלוה ולוה הלכה י"ד ד"ה והנראה, שכתבו דשני התירוצים צריכים זה לזה. ועי' שטמ"ק כאן ד"ה אין צריך לקיימו, שהביא רק את התירוץ השני, וע"ע קובץ שיעורים ח"ב סימן ג' אות ב-ה מה שביאר בתירוץ השני, וע"ע שו"ת חת"ס חו"מ סימן צ"ח ד"ה אומר אני, מש"כ בזה.

**דף ז' ע"ב**

**רש"י ד"ה ורבי יוסי לא חייש לפירעון, דמאן דמהדרי ליה שטר פרוע לאלתר זהיר ביה לקורעו ולא משהי ליה.** וכן הוא בגמ' לקמן טז: ולכאו' אין זה אנן סהדי, דהא פרוע במיגו דמזויף נאמן ולא הוי מיגו נגד עדים, וא"כ אמאי מהני להוציא ממון, ועי' תוס' חולין צו. ד"ה פלניא, שכתבו דאע"ג דלא מהני סימנים להוציא ממון מ"מ מהני להחזיר שטר חוב כיון שאין אחד מהם מוחזק בו, וממילא גובה בו, וה"נ י"ל דהוי כסימנים דלא מהני להוציא ממון ומהני להחזיר השטר וממילא גובה בו, והטעם שגובה בו צ"ל כמש"כ התוס' לקמן יג: ד"ה הא קאמר, דכל היכא דהמלוה הוחזק בשטר בהיתר גובה בו, והביאור בזה כמש"כ החזו"א חו"מ ליקוטים סימן ה' אות ז' דעיקרו של שטר אינו מדין ראיה ועדות אלא שמחזיק את החוב והלוה חשוב מוציא, וע"ע בשיעורי הגרש"ר ח"ב לקמן יב: אות ו'.

**בגמ'. אין הבעל מודה לא יחזיר לא לזה ולא לזה.** עי' תוס' לקמן יז. ד"ה הטוען, שהקשו אמאי לא יחזיר הא כשאין הכתובה בידה נמי אינו נאמן לומר פרעתי דהטוען אחר מעשה בי"ד לא אמר כלום, ועיי"ש מה שתירצו, ועי' בדרוש וחידוש מערכה י"ג אות א' ד"ה והנה, מה שהקשה על תירוצם, ועי' בנתיה"מ סימן מ"א ס"ק י"א מש"כ בזה.

**בגמ'. ר' יוסי אומר עודה תחת בעלה יחזיר לאשה.** עי' בחידושי הר"ן ובנמוקי יוסף שכתבו דדוקא בכתובה לא חיישינן לפירעון בעודה תחת בעלה, אבל בשטר חוב שנפל חיישינן לפירעון אפילו בתוך זמנו, עיי"ש הטעם, ועי' רמב"ם פרק י"ד מהלכות מלוה ולוה הלכה י"ג ובפרק כ"ג הי"א שפסק דבשטר חוב שאבד אפילו תוך זמנו חיישינן לפירעון, והראב"ד שם השיג עליו דמאחר דהוא תוך זמנו אמאי לא יגבה, ועי' ש"ך סימן מ"א ס"ק י"ט שהקשה על הראב"ד מכתובה דלרבנן לא יחזיר אע"ג דתוך זמנו הוא, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' נתיה"מ שם ס"ק י"א.

**רש"י ד"ה שטרא דאית ביה זמן וכו' ואי משום חתימת עדים וכו' הא אית ליה לרשב"ג מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו.** עי' מהר"ם שי"ף ד"ה וראיתי, שהקשה בשם התורת חיים איך מהני הודאתו לגבי הלקוחות הא הוה ליה חב לאחריני, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' בביאור שם אות ט', וע"ע אור שמח פרק י"ז מהלכות מלוה ולוה ה"ט מש"כ בזה.

**דף ח' ע"א**

**בגמ'. זאת אומרת המגביה מציאה לחברו קנה חברו.** עי' בחידושי הגרש"ר סימן י"ד שכתב בשם הגרש"ש דיש ב' עניני שליחות, **א.** שליחות למעשה, דמעשה הנעשה על ידי שליח בצווי המשלח מתייחס למשלח. **ב.** שליחות לקנינים, שעל ידי השליחות מקבל השליח כח לקנות עם מעשה קנין דידיה עבור המשלח. ועיי"ש שביאר אמאי לא סגי לקנינים בשליחות מעשה.

**בגמ'. דאי סלקא דעתך לא קנה חברו תיעשה זו כמי שמונחת ע"ג קרקע וזו כמי שמונחת ע"ג קרקע ולא יקנה לא זה ולא זה.** עי' שטמ"ק ד"ה תעשה לזה, ובד"ה וז"ל תוספי תוספות להרא"ש, שהביא דעת הראב"ד דאם הגביהו אותה כדי שאם יניח האחד תיעקר מן הקרקע קונה כל אחד בהגבהתו, ועיי"ש מה שהקשו ע"ז.

**רש"י ד"ה זאת אומרת וכו' וכשמגביה מגביה לדעת שיקנה בה חבירו חציה.** עי' בחידושי הריטב"א (הישנים) שכתב דמיירי שאינו מתכוין לזכות לחבירו.

**בגמ'. מיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה.** עי' בחידושי הריטב"א (הישנים) שכתב דיש ג' אופנים במיגו דזכי לנפשיה **א.** מתוך שרוצה לזכות לעצמו. **ב.** מתוך שזוכה ממש לעצמו. **ג.** מתוך שהיה יכול לזכות לעצמו.

**שם.** עי' טור סימן ק"ה שפסק דהתופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים לא מהני, ואם הוא חייב גם לתופס מהני אע"פ שלא תפס לצורך עצמו דמיגו דאי בעי זכי לנפשיה זכי נמי לחבריה. ועי' ב"ח שם שכתב דהיינו דוקא כשתפס כשיעור חובו אבל יותר ממה שחייב לתופס אינו יכול לתפוס, וכ"כ הסמ"ע שם ס"ק ג', אבל הב"י שם כתב דאפילו יותר ממה שחייב לתופס יכול לתפוס, וכן פסק הש"ך שם ס"ק ב', והוכיח כן מהגמ' כאן, ועי' קצוה"ח שם ס"ק ב', ועי' נתיה"מ שם ס"ק ג' שדחה ראיות הש"ך והקצוה"ח, וע"ע אור שמח פרק כ' מהלכות מלוה ולוה הלכה ב' מש"כ בזה.

**בגמ'. תדע שאילו אמר לשלוחו צא וגנוב לי וגנב פטור.** עי' שטמ"ק ד"ה תדע, שכתב דלמ"ד המגביה מציאה לחבירו קנה חבירו הכא גם השליח וגם המשלח פטורין מן הכפל, אבל למ"ד לא קנה חבירו השליח חייב.

**בגמ'. ושותפין שגנבו חייבין מאי טעמא לאו משום דאמרינן מיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה.** עי' קצוה"ח סימן שמ"ח סוף ס"ק ג' שכתב דלא מהני מיגו דזכי לנפשיה אלא בקנין, אבל היכא דהחיוב הוא על המעשה לא מהני מיגו דזכי לנפשיה.

**שם.** עי' רש"ש שכתב דלפי"ז משכח"ל בור של שני שותפין כגון דכרה עבורו ועבור חבירו, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, ולפמש"כ הקצוה"ח סימן שמ"ח ס"ק ג' (הובא בקטע הקודם) ניחא דבבור החיוב הוא על מעשה הכריה.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א לקמן י: ד"ה ובאמת לא הבנתי, שהקשה דהא זכיה מטעם שליחות היא ואין שליח לדבר עבירה ומאי מהני מיגו דזכי לנפשיה, וכי נימא היכא דזכי לנפשיה מצי לזכות לקטן ולהיות שלוחו.

**תוד"ה ושותפין שגנבו, פי' בקונטרס וכו' אלא שותפין שגנבו שהגביהו שניהם.** עי' קצוה"ח סימן שמ"ח ס"ק ג' שהקשה דהא גם בהגביהו שניהם הוא משום מיגו דזכי לנפשיה, וא"כ אפילו הגביה אחד לדעתו ולדעת חברו נימא מיגו דזכי לנפשיה. ועי' נתיה"מ סימן ק"ה ס"ק ג' שתירץ דלא אמרינן מיגו דזכי לנפשיה אלא היכא דאם לא יזכה לחבירו בהגבהה זו גם הוא לא יזכה, ומשו"ה במגביה לדעתו ולדעת חבירו לא אמרינן מיגו דזכי לנפשיה. ועי' ריטב"א החדשים שתירץ כתירוץ התוס', ולקמן י. ד"ה ר"נ, כתב דאם הגביה מציאה לדעתו ולדעת חבירו קנו שניהם משום מיגו דזכי לנפשיה. ועי' אמרי משה סימן ל"ג אות י"ב מה שביאר בדברי התוס', ולפי דבריו א"ש דברי הריטב"א דדוקא בגניבה בעינן הגביהו שניהם ולא במציאה.

**בגמ'. אלא אימא מתוך שלא קנה פקח לא קנה חרש.** עי' בחידושי הר"ן שהקשה דהא גם לרמי בר חמא הדין כן ומאי קאמר השתא דאמרינן מיגו, ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. אלא מהא היו שנים רוכבין על גבי בהמה הא תו למה לי אלא ממשנה יתירה וכו'.** עי' קצוה"ח סימן רס"ט ס"ק ב' שמסתפק בחרש ופקח שמשכו האם שניהם לא קנו כמו בהגבהה, או דדוקא בהגבהה הדין כן אבל במשיכה כל אחד קנה במשיכתו, ועיי"ש מה שהוכיח מסוגיין, ועי' תוס' רי"ד דמבואר מדבריו דבמשיכה כל אחד קנה במשיכתו, ועי' ריטב"א החדשים לעיל גבי שותפין שגנבו שכתב דמיירי שמשכו שניהם את הגניבה, ומבואר דמשיכה כהגבהה, וע"ע בגליון הש"ס לקמן עמוד ב' על תוס' ד"ה או דלמא, דמבואר מדבריו דבמשיכה כל אחד קנה במשיכתו.

**דף ח' ע"ב**

**בגמ'. אלא רכוב במקום מנהיג איבעיא ליה מאי רכוב עדיף דהא תפיס בה או דלמא מנהיג עדיף דאזלא מחמתיה.** עי' תוס' ד"ה רכוב עדיף, מה שביארו בספק הגמ', ועי' ריטב"א החדשים שפירש דהספק הוא דילמא חד מנייהו מבטל כח חבירו שלא תלך מחמתו, ולא ידעינן הי מנייהו מעכב על חבירו דלהוי עדיף טפי, וע"ע בחידושי הר"ן.

**תוד"ה מנהיג לחודיה מי איכא מאן דאמר לא קנה, אע"ג דלר"ש אית ליה בפ"ק דקידושין וכו'.** עי' בחידושי הר"ן מה שתירץ ע"ז, וכן תירצו הריטב"א החדשים והתוס' הרא"ש, ועי' מהר"ם שי"ף.

**תוד"ה רכוב הוא דלא קני ומתני' דאחד רכוב דחי לקמן במנהיג ברגליו.** עי' מהרש"א שכתב דמשנים רוכבין לא קשיא להו משום די"ל דשניהם קרוין מוחזקין אע"פ שאין זה קנין, אבל באחד רכוב ואחד מנהיג אי רכוב לחודיה לא קני לא הוי מוחזק לגבי מנהיג דלחודיה קני, ועי' מהר"ם שי"ף מש"כ בזה.

**תוד"ה רכוב עדיף דתפיס בה וכו' וצ"ל דתפיס בה ואזלא נמי מעט מחמתיה וכו' א"כ מה פושט בסמוך מיושב דפטור וכו'**. עי' רש"י לעיל עמוד א' ד"ה דרכוב קני, שכתב דקונה אע"פ שאינה זזה ממקומה, ועי' רש"ש שם, ועי' בית הלוי ח"ג סימן מ"ג מה שביאר בדעת רש"י.

**תוד"ה או דלמא מנהיג עדיף וכו' דאפילו לא קני מיקרי מוחזק וכו'.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דאם רכוב במקום מנהיג חד מינייהו לא קנה, אותו שאין ראוי לקנות לא מיקרי מוחזק לגבי חבירו אלא כמאן דמסריך בה סרוכי דלאו כלום הוא, ועיי"ש מה שתירץ על קושית התוס'.

**בא"ד. דאי אפילו לחודיה לא קני סברא הוא דאפילו מוחזק נמי לא הוי.** עי' קצוה"ח סימן ר"ב ס"ק ז' שכתב גבי חצר שאינה משתמרת דחשיב מוחזק אע"ג דלא מהני לקנין, ויש לחלק בין חצר שאינה משתמרת לרכוב. ועי' מהרש"א בתוד"ה רכוב הוא, שכתב דדוקא במקום מנהיג לא מיקרי רכוב מוחזק, אבל רכוב לחודיה מיקרי מוחזק אע"ג דרכוב לא קני. - ועי' קובץ שיעורים ב"ב אות ש"ג שכתב דמדברי רבינו יונה מבואר דלא כהקצוה"ח.

**בגמ'. ומדאפיך שמואל ותני וחכמים פוטרין את היושב בקרון שמע מינה רכוב לחודיה לא קני.** עי' רמב"ם פרק י"ז מהלכות גזילה ואבידה הלכה ז' שפסק דרוכב קנה, ועי' מגיד משנה שם שפירש דהיינו אפילו בלא מנהיג ברגליו, ועי' כסף משנה שם, ועי' פני יהושע ד"ה שם בגמרא, שהוכיח כן מהא דפסק הרמב"ם בפרק ט' מהלכות כלאים הלכה ט' שהיושב בקרון סופג את הארבעים. ועי' בחידושי הר"ן ט. ד"ה ולענין פסק הלכה, שכתב דכן דעת הרי"ף ומשום הכי השמיט כל דברי הגמ' ולא כתב אלא המשנה כצורתה. אבל הרא"ש בסימן ט"ז כתב דכיון דשמואל סבר דרכוב לא קני, ולא אשכחן מאן דפליג עליה וכל מאי דפריך ליה שני ליה, מסתברא דהלכה כותיה.

**בגמ'. מני אילימא ר"מ השתא יושב קני רכוב מיבעי.** עי' בחידושי הריטב"א (הישנים) שהקשה דילמא קמ"ל דאף במקום מנהיג קנה, ועיי"ש מה שתירץ.

**דף ט' ע"א**

**בגמ'. איכא חד צד דלא קני איכא דאמרי משיכה בחמור ואיכא דאמרי הנהגה בגמל.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה אמאי השמיט הרי"ף דין זה הא הרי"ף פוסק דרכוב קני (עי' בקטע הקודם) וא"כ בהכרח צ"ל דאיכא חד צד דלא קני, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע ב"י סימן קצ"ז אות ד' מש"כ בזה.

**שם.** עי' רא"ש סימן י"ז שכתב דאע"ג דסוגיא דגמרא אליבא דמ"ד רכוב קני מ"מ סברת הגמרא אמת היא דאין בהמה נקנית אלא כמו שרגילים בהנהגתה, ואף למ"ד רכוב לא קני איכא חד צד דלא קני, אבל הטור סימן קצ"ז הביא דעת הרמ"ה שפסק דגמל וחמור שניהם נקנין בין במשיכה בין בהנהגה, ועי' ב"י שם אות ד' שפירש דס"ל דרכוב לא קני והגמ' קאי רק למ"ד רכוב קני, ועיי"ש מה שפירש עוד בדעת הרמ"ה.

**שם.** עי' רמב"ם פרק י"ז מהלכות גזילה ואבידה הלכה ה' שפסק דמשיכה והנהגה קנו בין בגמל בין בחמור, ואם היה אחד מושך ואחד מנהיג בחמור קנו שניהם ובגמל המושך קנה ולא המנהיג, ועי' מגיד משנה וכס"מ שם שפירשו דהרמב"ם מפרש דאיכא חד צד דלא קני היינו כשאחד מושך ואחד מנהיג אבל כל אחד לבד קנה, ופסק כמ"ד הנהגה בגמל.

**שם.** עי' רא"ש סימן י"ז שכתב דמספק במציאה והפקר קנו שניהם דהזוכה הוא המוחזק ואין להוציא ממנו מספק, וכן פסק הרא"ש לקמן סימן כ"ד גבי משוך בהמה זו לקנות כלים שעליה, ועי' פלפולא חריפתא שם אות ז' שהקשה מהא דפסק הרא"ש בב"ב פרק ג' סימן ס' גבי ספק אם קנה בחזקה, דאם בא אחר ועשה ודאי חזקה מוקמינן ליה בידיה ולא מחזקינן ליה ברשות קמא מספק, ועי' תקפו כהן סימן י"ט אות ג' שתירץ דהכא איכא תפיסה משא"כ התם, ועי' בקונטרס הספיקות כלל ח' אות א' שהקשה דהכא נמי ליכא תפיסה, משום דבתפיסה בעינן קנין שמועיל במכר ומתנה ואי לאו הכי לאו שמה תפיסה, ועיי"ש בסוף אות ב' מש"כ בדעת הרא"ש, ועי' קצוה"ח סימן ר"ב ס"ק ז' שהוכיח דתפיסה שאינה ראויה לקנין נמי הוי תפיסה.

**שם.** עי' רא"ש סימן י"ז שכתב דמספק במכר ובמתנה לא קני חד מנייהו דאוקי ממונא בחזקת מרא קמא, ועי' קצוה"ח סימן ר"ב סוף ס"ק ז' שהקשה דהא הוי תפיסה ברשות, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע בקונטרס הספיקות כלל ח' אות ב'.

**רש"י ד"ה ש"מ רכוב קני וכו' וכיון דשלא במקום מנהיג קני כוליה במקום מנהיג פלגי.** עי' מהרש"א שהקשה מי הכריחו לזה דלמא פריך לרב יהודה דפשיט רכוב מיושב, ועוד דהא לעיל אע"ג דס"ל דרכוב לחודיה קני מספקא ליה דלמא במקום מנהיג לא קני, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' בתוס' הרא"ש מה שביאר בדעת רש"י, וע"ע קצוה"ח סימן רס"ט סוף ס"ק ב', ובבית הלוי ח"ג סימן מ"ג מה שביארו בדעת רש"י.

**בגמ'. אלא מעתה הגביה ארנקי בשבת שאין דרכן של בני אדם להגביה ארנקי בשבת הכי נמי דלא קני.** עי' מהר"ץ חיות שהקשה דהתם לא קנה משום דקיי"ל "כל מלתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני" ואפילו באיסור דרבנן אמרינן הכי, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע בשו"ת רעק"א ח"א סימן קע"ד ד"ה וגם מההיא, מש"כ בזה.

**דף ט' ע"ב**

**בגמ'. ואי רשות הרבים הוא קני.** עי' בחידושי רעק"א בעמוד א' ד"ה בש"ע, שהקשה דהא רכוב הוא מטעם משיכה דאזלא מחמתיה, וא"כ אמאי קנה ברשות הרבים הא משיכה אינה קונה ברה"ר אלא בסימטא, וכן הקשה בקצוה"ח סימן קצ"ז ס"ק ב', ועי' נתיה"מ שם מה שתירץ ע"ז. וע"ע מאירי שכתב "ואע"פ שמשיכה אינה קונה ברה"ר רכיבה בהנהגה יותר הוא על משיכה וקונה אף ברשות הרבים".

**בגמ'. בעי ר' אלעזר האומר לחבירו משוך בהמה זו לקנות כלים שעליה מהו.** עי' תוס'. ועי' רשב"א שכתב דהא דנקט בהמה ולא נקט כלי היינו משום דמספקא ליה נמי אם קונה את הבהמה במשיכה כה"ג, כיון דמיירי בכפותה ואין דרכן של בעלי חיים לגררן חיים כפותין אלא להנהיגם ברגליהם, ועיי"ש שהקשה ע"ז דא"כ פשיטא דלא קני כדאמרינן (לעיל עמוד א') גבי הנהגה בגמל ומשיכה בחמור דאיכא חד צד דלא קני לפי שאין דרכן בכך, ועיי"ש מה שתירץ.

**שם.** עי' בחידושי הר"ן שכתב דבעיא דר' אלעזר לא איפשיטא וכיון שכן אם משך בכה"ג לא מפקינן מיניה דהוי תפיסה ברשות, ועיי"ש שהביא די"א דאין זה תפיסה ומפקינן מיניה, ועיי"ש מה שהקשה על דבריהם, ועי' בקונטרס הספיקות כלל ח' אות ב' מה שביאר בדבריהם, ועי' בקצוה"ח סימן ר"ב אות ז'. ועי' בחידושי רעק"א מה שהקשה על דעת הר"ן. - והרא"ש בסימן כ"ד כתב דמספק במקח וממכר לא קנה דאוקי ממונא בחזקת מרא קמא, ועי' קצוה"ח סימן ר"ב סוף ס"ק ז' שביאר אמאי לא הוי תפיסה ברשות, וע"ע בקונטרס הספיקות הנ"ל.

**שם.** עי' רא"ש סימן כ"ד שכתב דכיון דבעיין לא איפשיטא אם אמר במציאה והפקר אני מושך בהמה זו לקנותה ואת הכלים שעליה קנה, דהוא מוחזק מספק, ועי' ב"ח סימן ר"ב אות ט' שכתב דהדבר פשוט דה"ה אם אמר אני מושך בהמה זו לקנות כלים שעליה נמי קנה, אע"פ שלא קנה הבהמה, ועי' בהגהות הגר"א על הרא"ש שם אות ב' ובפלפולא חריפתא שם אות ו' מש"כ בזה, ועי' קצוה"ח סימן ר"ב ס"ק ז' שכתב דדוקא היכא דקונה גם את הבהמה כתב הרא"ש דקנה, עיי"ש הטעם. - וע"ע מה שצוין על דברי הרא"ש לעיל עמוד א' בגמ' איכא חד צד דלא קני וכו'.

**תוד"ה משוך בהמה זו וקני כלים שעליה וכו' מבעיא ליה כיון דמשיכת הבהמה שהולכת מעצמה לא שייכא בכלים לא יקנה הכלים.** עי' רא"ש סימן כ"ג שכתב דאע"ג דבכפותה איירי מ"מ סתם קניית הבהמה על ידי הילוך, ועי' בחידושי רעק"א ד"ה וקשה, שהקשה דא"כ מנלן למסקנא דהספק הוא אף באינה כפותה דלמא באינה כפותה פשיטא דלא קני כיון שאין המשיכות שוות והספק הוא רק בכפותה.

**בא"ד. משמע מטעם משיכה אינה קונה לפי שהוא בכליו של מוכר וכו' אלא התם י"ל משום דלא א"ל קני וכו'.** עי' ריטב"א החדשים שהביא י"א דמשיכה בכליו של מוכר לא קנה.

**בא"ד. א"כ במשוך נמי אמאי מספקא ליה כיון שהשאילה לו הרי היא כאילו היא שלו עד לאחר הקנין ויקנה מטעם חצר.** מבואר דאע"פ שלא השאילה לו אלא לקנין הוי חצרו, ועי' בריטב"א החדשים שכתב דדוקא היכא דמושאל לו להשתמש בו הוי כשלו, אבל הכא שאינו מושאל לו אלא לקנין מספקא לן, וע"ע תוס' ב"ב עט: סוף ד"ה אימור, ורשב"א פירש וכו'.

**בגמ'. אמר רבא אי אמר ליה קני בהמה וקני כלים מי קני חצר מהלכת היא וכו' והלכתא בכפותה.** עי' ש"ך סימן ר"ב ס"ק ג' וסימן קצ"ח ס"ק ז' שכתב דאין חצר קונה אלא היכא שהיתה חצרו קודם הקנין אבל אם קונה חצר ומה שבתוכה בבת אחת לא מהני, ועי' בחידושי רעק"א ד"ה מה דהקשה, שהקשה דהכא מבואר דיכול לקנות הבהמה והכלים שעליה מדין חצר, ועיי"ש מה שתירץ, ומה שביאר בדברי הש"ך. וע"ע לקמן יא: מה שצוין בזה.

**בגמ'. א"ל רבינא לרב אשי אלא מעתה היתה מהלכת ברה"ר וזרק לה גט לתוך חיקה או לתוך קלתה הכא נמי דלא מגרשה.** עי' שטמ"ק ד"ה אלא מעתה, שהקשה בשם הראב"ד דתיפוק ליה משום ארבע אמות דידה, ותירץ דאין ארבע אמות קונות אלא בעומד ולא במהלך, וע"ע שם בד"ה וכתוב בתוספי תוספות להרא"ש, שחולק ע"ז, ועיי"ש מה שתירץ על קושית הראב"ד.

**בגמ'. א"ל קלתה מינח נייחא ואיהי דקא מסגיא מתותה.** עי' שטמ"ק ד"ה אלא מעתה, שהקשה בשם הראב"ד דהא קיי"ל דכליו של אדם אינם קונים לו ברה"ר, ותירץ דמיירי בסימטא, ועי' רשב"א ור"ן מה שתירצו על קושיתו.

**רש"י ד"ה מי שליקט את הפאה, אדם בעלמא שאינו בעל שדה דאי בבעל שדה לא אמר רבי אליעזר זכה וכו'**. עי' תוס' הרא"ש שכתב דכיון דס"ל לרבי אליעזר דאמרינן תרי מיגו, אף בבעל השדה זכה מיגו דאי בעי מפקר להאי שדה ושוב אינו מוזהר עליה, ועיי"ש מה שביאר בדברי רש"י, ועי' ריטב"א החדשים מש"כ בזה, ועי' בתוס' רעק"א פאה פרק ד' משנה ט' אות מ"ג שהקשה דכיון דבשעת הקצירה היה שלו ונאסר לו ליטול לא מועיל מה שמפקיר אח"כ, וע"ע בתוספות אנשי שם שם, ועי' קהלות יעקב סימן י"ד שביאר במה נחלקו רש"י והרא"ש.

**שם.** עי' בחידושי הר"ן שכתב דבירושלמי פירשו אפילו בבעל השדה דמיגו דזכי בפאה דעלמא לנפשיה זכי נמי בהאי פאה לחבריה, ועי' ריטב"א החדשים, ועי' קהלות יעקב סימן י"ד אות ב' מה שביאר בזה.

**דף י' ע"א**

**בגמ'. המגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו.** עי' שטמ"ק לקמן יב. ד"ה וכתב בגליון בתוס', שכתב דהא דחצר קונה מציאה מטעם יד הוא ולא מטעם שליחות דהא שליח לא קני במציאה למ"ד המגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו, אבל למ"ד המגביה מציאה לחבירו קנה חבירו חצר קונה במציאה מטעם שליחות, ואע"פ שבחצר לא שייך מיגו דזכי לנפשיה, ועי' בחידושי רעק"א ד"ה והנה יש לפקפק. וע"ע מה שצוין בזה לקמן יב. על רש"י ד"ה גבי מתנה.

**בגמ'. והתופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים לא קנה.** עי' רא"ש סימן כ"ז שכתב בשם הרי"ף דאף במקום שאינו חב לאחרים לא מהני תפיסה אלא היכא דאיכא פסידא לבעל חוב, ותקנה הוא שהתקינו אבל מדינא לא מהני משום דהלוה יכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, ומשו"ה חולק ע"ז וס"ל דמהני מדינא ואינו יכול לומר לאו בעל דברים דידי את, עיי"ש הטעם. ועי' ריטב"א גיטין יא: ד"ה ש"מ מדרבנן, שכתב בשם רבו דלא מהני תופס לבעל חוב אלא היכא דשויא שליח אבל לא שויא שליח לא מהני אפילו אין חב לאחרים דיכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז.

**שם.** עי' רא"ש סימן כ"ז שכתב בשם ר"ח דאפוטרופוס שתפס קנה דיד בעלים הוא, וכן פסק בשו"ע סימן ק"ה סעיף א', ועי' בביאור הגר"א שם ס"ק ג' דמדמי לה לפועל, ועי' מרדכי גיטין אות שכ"ח (מובא לקמן).

**רש"י ד"ה לא קנה וכו' מאחר שלא עשאו אותו הנושה שליח לתפוס.** עי' תוס' גיטין יא: ד"ה התופס, שהקשו דהא אפילו לא עשאו שליח שלוחו הוא דזכייה מטעם שליחות, ובדעת רש"י י"ל דס"ל דזכייה לאו מטעם שליחות, עי' קצוה"ח סימן ק"ה ס"ק א'.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ק"ה ס"ק ג' שכתב די"ל דכוונת רש"י כיון שלא עשאו "הלוה" שליח דגם הלוה נקרא נושה, אבל אם המלוה עשאו שליח גם רש"י מודה דלא מהני.

**שם.** עי' ש"ך סימן ק"ה ס"ק א' שכתב דהא דמהני שליח לדעת רש"י היינו דוקא כששכרו משום דהוי כפועל דידו כיד בעל הבית אבל בחנם גם רש"י מודה דלא מהני, ועי' מרדכי גיטין אות שכ"ח שמסתפק אם יד פועל כיד בעה"ב לתפוס חוב, ועי' תומים שם ונתיה"מ שם ס"ק ב', וע"ע בחידושי רעק"א ד"ה ובזה מיושב. ועי' תומים שם שהקשה מה הבדל יש אם עובד לו בשכר או בחנם מה מעלה ומה מוריד זה לגבי אחרים, וכן הקשה בנחלת דוד, ובחידושי רעק"א ד"ה ובזה נתיישב לי. וע"ע בקרבן נתנאל גיטין פ"ק סימן י"ג אות ד' מה שכתב על דברי הש"ך.

**תוד"ה רב נחמן ורב חסדא וכו' תימה דבשלהי משילין וכו' ומשמע דלרב נחמן קנה חברו.** עי' ר"ח שכתב דהדר ביה רב נחמן, ועי' בחידושי הר"ן שפירש דהדר ביה מהא דס"ל קנה חבירו.

**בא"ד.** **ורש"י גרס התם וכו' ורב ששת סבר דקנה הממלא דכיון דלא קנה חבירו הוא קנה.** עי' תוס' הרא"ש שכתב דאין להקשות לרב ששת מהא דתנן "אם משנתנה לו אמר אני זכיתי בה תחילה לא אמר כלום" דשאני הכא דאפילו זכה בה המגביה הרי נתנה לו במתנה, וכמו שפירש רש"י במשנה, ועיי"ש מה שהקשה עוד על פירוש רש"י.

**בא"ד. ועוד אומר ר"ת דשפיר גרסינן חבירו וכו' כיון דלא קנה חבירו אלא מטעם דזכי לנפשיה וכו'**. עי' בחידושי הר"ן שכתב דלפירוש ר"ת אפשר דכי אמרינן כרגלי הממלא היינו אף כרגלי הממלא ולחומרא, ועיי"ש שכתב דמהתוס' משמע לא כך.

**תוד"ה תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים לא קני וכו' אפילו עשאו שליח.** עי' פני יהושע כתובות פד: ד"ה בד"ה את תופס לבע"ח, שכתב דהא דלא מהני שליח הוא משום דאין שליח לדבר עבירה, ועי' בקצוה"ח סימן ק"ה סוף ס"ק א' מה שהקשה ע"ז. - וע"ע בחידושי רעק"א ד"ה ואף דיש ראיה, ובנתיה"מ שם ס"ק ב'.

**בגמ'. אמר ליה שאני פועל דידו כיד בעל הבית הוא.** עי' אור שמח פרק ט' מהלכות שכירות הלכה י"א מה שביאר בזה. ועי' נתיה"מ סימן קפ"ח ס"ק א'.

**שם.** עי' מחנה אפרים הלכות שלוחין ושותפין סימן י"א שכתב דאפילו נתכוין לזכות במציאה לעצמו הוי של בעה"ב.

**תוד"ה כי לי בני ישראל עבדים, נ"ל דמ"מ מותר אדם להשכיר עצמו, דדוקא עבד עברי וכו' ואינו יוצא קודם זמנו אלא בשטר שחרור וכו'.** עי' רש"ש שהקשה דהא עבד עברי יוצא בגרעון כסף בעל כרחו של אדון, והא דפועל יכול לחזור בו ילפינן מגרעון כסף דעבד עברי, ועי' קצוה"ח סימן של"ג ס"ק ו', וע"ע מחנה אפרים הלכות שכירות פועלים סימן א'. ולכאו' י"ל דכוונת התוס' לאפוקי דלא מהני מחילה כיון דגופו קנוי (עי' קידושין טז. אלא שטר שחרור למה לי וכו' אמר רבא וכו') משא"כ בפועל דאין גופו קנוי אינו עובר משום עבדי הם, ועי' קובץ שיעורים ב"ב אות נ"ח שכתב בשם תשו' מהר"ם בר ברוך דבפועל נמי לא מהני מחילה (עי' שו"ת הרשב"א ח"א סימן תתע"ג). ועי' במחנה אפרים הנ"ל שהביא דעת התוס' בקידושין יז. ד"ה חלה שלש, דפועל אין גופו קנוי, ולפי"ז י"ל דמהני מחילה בפועל.

**בגמ'. המגביה מציאה לחבירו קנה חבירו.** עי' סמ"ע סימן רס"ט ס"ק א' שכתב דמיירי שאמר בשעה שהגביה שמגביה עבור חבירו, והש"ך שם כתב דאפילו לא אמר כלום אם מודה שהיתה כוונתו לכך קנה חבירו. ועי' קצוה"ח שם שכתב דנראין דברי הסמ"ע דקיי"ל דברים שבלב אינם דברים. ועי' נתיה"מ שם שכתב דאישתמיטתיה דברי הרשב"א בקידושין נ. שכתב דדברים שבלב שאינם סותרים לפיו הוו דברים.

**תוד"ה אמר ר' יוחנן המגביה מציאה לחבירו קנה חבירו, ואע"ג דאית ליה לר"י וכו' תופס לבע"ח לא קני וכו'.** עי' רמב"ן שתירץ דרבי יוחנן סבר דמציאה לא הוי חב לאחריני, עי"ש הטעם. ועי' בחידושי הר"ן שכתב דיש נפק"מ לדינא בין תירוץ התוס' לתירוץ הרמב"ן.

**תוד"ה ולא אמר זכי לי, וא"ת דבפ"ק דגיטין קאמר ר' יוחנן כל האומר תנו כאומר זכו.** עי' שטמ"ק ד"ה והרא"ש, שתירץ דהכא לא הוי תן כזכי משום דהרוכב אינו רוצה שידע המהלך שהיא מציאה שלא יזכה בה לעצמו ומשו"ה אמר לו "תנה לי" ולא היה בדעתו ל"זכה". ועי' קצוה"ח סימן ער"ה ס"ק ג' שכתב דאם אמר לו "הגבה לי" אע"פ שהשליח לא ידע שהיא מציאה קונה המשלח בהגבהתו, ועי' בחידושי הגרש"ש סימן י"ב שתמה ע"ז.

**בגמ'. ארבע אמות של אדם קונות לו בכל מקום.** עי' ר"ן גיטין מ: מדפי הרי"ף ד"ה היכי דמי, שהקשה איך מהני ארבע אמות בגט הא לכו"ע אינן קונות דבר תורה, ותירץ דכיון שתקנו רבנן הרי הקנום לו ועשאום כחצרו והפקר בי"ד הפקר, ועי' ריטב"א גיטין עח. ד"ה אמר רב, שתירץ דכל המקדש אדעתא דרבנן מקדש.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א ד"ה מה דנסתפק, שדן להפוסקים דבמתנה ומכר לא תקנו ד' אמות (עי' בקטע הבא) היכא דנפלה מציאה בשעת המכר לד' אמותיו האם זכה גם במכר כיון דהוי חצרו מחמת המציאה.

**רש"י ד"ה קונות לו, אם יש סביבותיו דבר הפקר.** משמע דדוקא בהפקר תקנו ד' אמות, וכן משמע בתוס' סוף ד"ה ארבע, ועי' נמוקי יוסף שכתב דמהירושלמי משמע דאף במכר ומתנה תקנו, ועיי"ש שהקשה דאם כן למה הוצרכו לתקן משיכה ומסירה בסימטא יקנה בד' אמות, ועיי"ש מה שתירץ, וכ"כ הר"ן והרשב"א. ועי' קצוה"ח סימן ר' ס"ק ד' מש"כ בזה.

**תוד"ה ארבע אמות קונות לו בכל מקום וכו' וי"ל דבגניבה לא תקינו רבנן דקני וכו' ולרב ששת דאמר בסמוך דברה"ר לא תקינו ארבע אמות אתי שפיר**. וכ"כ הרא"ש סימן כ"ח, ועי' בפלפולא חריפתא שם אות פ' שהקשה דהא הרא"ש פסק דאין ארבע אמות קונות ברה"ר וא"כ אמאי הוצרך לומר דבגניבה לא תיקנו רבנן, ועי' ש"ך סימן רמ"ג ס"ק ט' שתירץ דנפק"מ לסימטא ולצידי רה"ר, ועי' קצוה"ח שם ס"ק י' מש"כ בזה.

**בגמ'. כיון דנפל גלי דעתיה דבנפילה ניחא ליה דנקני בארבע אמות לא ניחא ליה דנקני.** עי' נמוקי יוסף שכתב דמהני משום דארבע אמות תקנת חכמים היא והוה ליה כאומר אי אפשי בתקנת חכמים, ולפי"ז בקנין דאורייתא לא מהני גלי דעתיה, וכן כתב הר"ן בשם י"א, ובשם הרשב"א כתב דאף בקנין דאורייתא מהני גלי דעתיה, ועי' ר"י מגאש ב"ב עו. ד"ה והא דאמרינן, שכתב דמהני גלי דעתיה במסירה, ובשם הרא"ה כתב הר"ן דלהלכה אף בקנין דרבנן לא מהני גלי דעתיה, וכן פסק הרמ"א סימן רס"ח סעיף א'. - ועי' ר"ן שם שכתב בשם הרשב"א חד טעמא דמהני גלי דעתיה בקנין דאורייתא משום דהוה ליה כעודר בנכסי הגר וכסבור שלו הוא דלא קנה (עי' יבמות נב:), וצ"ב דהא קנין ד' אמות משום חצר הוא וחצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו (עי' לקמן יא.), ועי' תוס' ב"ב נד. ד"ה אדעתא, שכתבו דהיכא שיודע שהחפץ בחצרו ואינו מתכוין לקנות לא קני, ולפי"ז ניחא. - ועי' בחידושי רעק"א ד"ה שוב ראיתי. שביאר לדעת החולקים על הרשב"א מאי שנא מעודר בנכסי הגר. - ועי' בחידושי רעק"א ד"ה הרמ"א, וד"ה ובאמת, שכתב דאם רץ ליפול על המציאה וקודם שנפל בא אחר והחזיק בה, קנה האחר אף לדעת הרא"ה, עיי"ש הטעם.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דא"כ אמאי קתני במתניתין בא אחר "והחזיק בה" הא אפילו לא החזיק אלא שנכנס לתוך ד' אמות קנה, דכיון דהראשון לא ניחא ליה דנקני ואין לו זכות בהם ממילא הם קנויים לשני, ועיי"ש מה שתירץ.

**דף י' ע"ב**

**בגמ'. ברשות הרבים דקא דחקי רבים לא תקינו רבנן.** עי' רשב"א בעמוד א' ד"ה הא דאמר, ובגיטין עח. ד"ה ארבע אמות שלה, שכתב בתירוץ אחד דבגט תקנו אף ברה"ר משום עיגונא, וע' בפלפולא חריפתא אות ע' שכתב דאף בקידושין תקנו דלא רצו לחלק בין גיטין לקידושין כיון דרחמנא אקשינהו בויצאה והיתה. אבל התוס' בגיטין עח: ד"ה רבי יוחנן, כתבו דאף בגט לא תקנו ברה"ר, וכ"כ ברשב"א הנ"ל בתירוץ אחד. - ועי' בחידושי רעק"א בעמוד א' ד"ה על קושית, שהקשה דהרמב"ם בפרק ה' מהלכות גירושין הלכה ט"ו פסק דאם קדם הבעל לתוך ד' אמות אינה מגורשת, והא ברה"ר לא תקנו ד' אמות אלא לדידה משום עיגונא ולא לבעל, ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. ומר סבר חצר משום שליחות אתרבאי.** עי' בחידושי הגר"ח על הש"ס סימן קמ"ט ד"ה והנה לשיטת רש"י, מה שביאר בגדר שליחות בחצר, וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן י"ד אות ז' ח' מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה גגו חצרו וקרפיפו מנין, שאם נכנסה שם ונעל בפניה לגונבה שהוא חייב.** עי' קצוה"ח סימן שמ"ח ס"ק ב' שכתב דמשמע שאם נכנסה מעצמה לרשותו ונתכוין לקנותה לגוזלה לא מתחייב, אע"ג דבמציאה כהאי גוונא קני אפ"ה בגניבה וגזילה אינו קונה במחשבה עד שיעשה מעשה, וכן מבואר לכאו' בתוס' ב"ק סה. ד"ה אין לי, ועי' אבן האזל פרק ב' מהלכות גניבה הלכה ט"ז ד"ה איברא דרש"י, שכתב דבתוס' משמע דלא סגי בנעל בפניה משום דבעינן שיעשה מעשה בגוף הגניבה. ועי' אמרי משה סימן ל"ב אות ב' שהוכיח דדוקא גנב להתחייב כפל בעינן מעשה אבל גזלן להתחייב באונסין נעשה גם בלא מעשה.

**רש"י ד"ה בר חיובא הוא וכו' דאמרינן ליה דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין.** עי' סמ"ע סימן קפ"ב ס"ק ב' שכתב דהסברא דאין שליח לדבר עבירה היא משום שיכול המשלח לומר סברתי דלא ישמע לי לעשותו, דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, ועי' בחידושי רעק"א שביאר באופן אחר, ועיי"ש מה שהקשה על הסמ"ע, וע"ע פני יהושע קידושין מב: ד"ה גמרא, ובחתם סופר כתובות לד. ד"ה השוחט, מש"כ בזה.

**בגמ'. אלא מעתה האומר לאשה ועבד צאו גנבו לי דלאו בני חיובא נינהו.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה מה בכך דאינם בני חיובא לשלם, הא עוברים על לאו דגזילה ומצד זה מקרו בני חיובא כמו בעבירה דעלמא.

**תוד"ה אשה ועבד בני חיובא נינהו, וא"ת והתנן וכו' וי"ל דהתם משום דלאו בני שליחות נינהו.** עי' ריטב"א החדשים שתירץ דשאני התם שלא אמר להם להזיק, וצ"ב דהא לאו בני שליחות נינהו, וכמש"כ התוס', ועי' בחידושי הגרש"ר סימן י"ד אות ב' שהוכיח מזה דבשליחות למעשה דכל השליחות אינה אלא לענין שהמעשה יתייחס למשלח אף עכו"ם וחרש שוטה וקטן בני שליחות. ועי' לקמן צ. "אבעיא להו מהו שיאמר אדם לנכרי חסום פרתי וכו'", ומבואר דאף בשליחות דמעשה אין שליחות לעכו"ם וצ"ע, וכן מבואר לכאו' מהא דאמירה לעכו"ם בשבת שבות, ועי' שו"ת חת"ס או"ח סימן פ"ד מש"כ בזה. וע"ע רשב"א ב"ק נא. ד"ה אין שליח, ובמחנה אפרים הלכות שלוחין ושותפין סימן י"א דמבואר בדבריהם דאף בשליחות דמעשה אין שליחות לעכו"ם. ועי' בנתיה"מ סימן קפ"ב ס"ק א' מה שביאר בדעת הריטב"א.

**בגמ'. רב סמא אמר וכו' היכא דאי בעי עביד אי בעי לא עביד אבל חצר דבעל כורחיה מותיב בה מיחייב שולחו**. עי' נמוקי יוסף שכתב דקטן שאינו מבחין בין צרור לאגוז הוי כחצר לחייב שולחו דהא לא שייך למימר ביה אי בעי לא עביד, ועי' ש"ך סימן קפ"ב סוף ס"ק א' שהקשה דהא קטן לאו בר שליחות הוא, ועי' נתיה"מ שם מה שביאר בדעת הנמוקי יוסף, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן י"ד אות ג' שהוכיח מזה דשליחות דמעשה יש גם לקטן (ועי' בקטע הקודם).

**שם.** עי' רא"ש סימן ל' שכתב בשם הרמ"ה דהלכה כרב סמא, דכיון דאמרה קמיה דרבינא משמיה דרב אויא ושתיק רבינא וקבלה אלמא הדר ביה, (עי' גליון הש"ס, וע"ע ש"ך סימן קפ"ב ס"ק א') וכ"כ בחידושי הר"ן ובנמוקי יוסף, והרמ"א ריש סימן קפ"ב פסק כרבינא. ועי' ריטב"א החדשים שכתב דרבינא ורב סמא לא פליגי אלא מר נקט חדא טעמא ומר נקט אידך טעמא.

**תוד"ה אי בעי לא עביד, וא"ת והא דתנן היה מושכו ויוצא וכו'.** עי' שטמ"ק בשם גליון שביאר אמאי הקשו רק ללישנא דאי בעי עביד ולא לרבינא.

**בא"ד. וי"ל כיון שאין השומר יודע שהוא גנוב הו"ל כחצר דבע"כ מותיב ביה.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דאף אם השליח שוגג אין שליח לדבר עבירה.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן שמ"ח סוף ס"ק ד' שהוכיח דאין שליח לדבר עבירה אף היכא דהשליח שוגג מהא דאמרינן בב"ק לב: "מתיב רבא הוסיף לו רצועה אחת ומת הרי זה גולה על ידו וכו' דטעה דיינא גופיה", ואע"פ שהוא שליח הבי"ד ושוגג הוא אפילו הכי גולה, ועי' נתיה"מ שם ובדבר אברהם ח"א סימן כ' אות א' שדחו ראיתו.

**שם.** עי' טורי אבן חגיגה י: ד"ה וכי זה חוטא, ובהגהות אמרי ברוך שם.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ער"ה ס"ק ג' שהקשה דכיון שאין השומר יודע שהוא גנוב לא נתכוין לקנותו ואמאי חייב הגנב הא אין כאן קנין, וכן הקשה בשטמ"ק ב"ק עט. ד"ה תקנו משיכה בשומרים, בשם הראב"ד. ועי' בקצוה"ח שם מה שהוכיח מזה, ועי' בחידושי הגרש"ש סימן י"ב מה שהקשה על דבריו.

**תוד"ה דאמר לישראל קדש לי אשה גרושה, וא"ת ואפילו אמר לכהן נמי וי"ל דכהן מקרי בר חיובא וכו'.** עי' רמב"ן רשב"א ר"ן וריטב"א (הישנים) שכתבו דה"ה כהן שאמר לכהן. ועי' תוס' הרא"ש ד"ה הני נמי, שביאר סברת התוס'.

**בא"ד. וי"ל דכי בעל אח"כ לוקה אף על הקידושין.** עי' בחידושי הר"ן שהקשה דהא התראת ספק היא, ותירץ דנקט למ"ד שמה התראה, ועי' תוס' הרא"ש שכתב דהאי דקאמר מיחייב שולחן לאו מלקות קאמר אלא איסור לא יקח.

**בא"ד. א"נ י"ל דאף לרבא נפק"מ דאי יש שליחות חלין הקידושין ואי אין שליחות אין חלין הקידושין.** עי' תוס' הרא"ש שכתב דלפי התירוץ הראשון אף אי אין שליחות חלין הקידושין, וכ"כ בשטמ"ק ד"ה דאמר לישראל, בשם תלמיד הר"פ, ובשם התוס' שאנץ, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן י"ד אות ו' מה שביאר בזה, ועי' בחידושי רעק"א ד"ה ונראה, שכתב דיותר נראה דשני התירוצים לא פליגי לדינא, אלא דבתירוץ הראשון ניחא להו לומר דהנפק"מ לענין מלקות מלשון הגמ' מיחייב שולחו, אבל לדינא ס"ל דמעשה השליחות בטל, ועי' קהלות יעקב סימן ט"ז שהביא השיטות בזה. וע"ע קצוה"ח סימן קפ"ב ס"ק ב' ד"ה והנה ראיתי.

**תוד"ה אקפי לי קטן, וה"ה דהוה מצי למימר אקפי לי גדול.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דהא בגדול היא עוברת בלפני עור דמכשלת להניקף, ולגבי לפני עור מקרי בר חיובא, ועיי"ש מש"כ בזה.

**דף י"א ע"א**

דקטנה משום יד איתרבאי, וקטן אין לו חצר דחצר דגברא משום שליחות איתרבאי. ועי' מנחת חינוך מצוה שמ"ז בקומץ המנחה ד"ה עוד שם [במהדו"ח מצוה שמ"ז אות ג' ד"ה והנה נסתפקתי], שדן בזרק גט שחרור לחצר של עבדו בעל כרחו והעבד עומד בצידו האם אינו משוחרר משום דחצר דגברא משום שליחות איתרבאי ושליחות לא שייך בעל כרחו, או דילמא עבד שאני דיליף לה לה מאשה.

**תוד"ה ילפינן מציאה מגט, האי ילפינן הוי מדרבנן וכו'.** עי' בחידושי הר"ן שכתב דילפינן דאית ליה יד וחצר מדאורייתא, ועיי"ש מה שתירץ על קושית התוס'.

**תוד"ה זכתה לו, נראה אע"ג דלא אמר זכתה לי דזכתה לו וכו' ועוד דאמר ריב"ח חצרו של אדם וכו'.** עי' בחידושי הר"ן שכתב דבדוקא תני "ואמר זכתה לי שדי", דבחצר שאינה משתמרת צריך שיאמר זכתה לי כדי שתהא משתמרת אבל בלא אמירה אינה קונה אפילו עומד בצד שדהו.

**בגמ'. והוא שעומד בצד שדהו.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דהיינו בצד החצר ואפילו חוצה לו, ודלא כיש מי שפירש דבעינן שיהא עומד בתוך החצר, ועי' מגיד משנה פרק י"ז מהלכות גזילה ואבידה הלכה ח', ובשו"ע סימן ר' סעיף א', וברמ"א שם, ועי' נתיה"מ שם ס"ק ג' מה שביאר בדעת הסוברים דבעינן שיהא עומד בתוך החצר.

**בגמ'. חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו.** עי' בהגהות אשר"י לקמן פרק ב' סימן ט' ד"ה כתב רבינו, דמבואר דשלא מדעתו כלל אף בחצר לא קונה.

**בענין שכחת בעה"ב ופועלים.** - עי' תורת זרעים פאה פרק ה' משנה ז'.

**בגמ'. זכור ולבסוף שכוח אין שכחה מאי טעמא דכיון דקאי גבה הויא ליה חצרו וזכתה ליה.** עי' בחידושי הר"ן שביאר מאי שנא מכל שכחה דלא אמרינן דזכתה לו חצרו.

**דף י"א ע"ב**

**בגמ'. ומקומו מושכר לו וכי רבי יהושע ורבי עקיבא בצד שדהו של רבן גמליאל היו עומדין**. עי' ש"ך סימן ר"ב ס"ק ג' וסימן קצ"ח ס"ק ז' שכתב דאין חצר קונה אלא היכא דהיתה חצרו קודם הקנין אבל אם קונה חצר ומה שבתוכה בבת אחת לא מהני. ועי' קצוה"ח סימן קצ"ח ס"ק ב' שהקשה דהכא ר"ג הקנה להם החצר והמעשר בבת אחת, ועי' חזו"א חו"מ ב"ק סימן ג' אות י"ד מה שביאר בדברי הש"ך, ומה שתירץ לפי"ז על קושית הקצוה"ח, וע"ע בחידושי רעק"א לעיל ט: ד"ה מה דהקשה.

**תוד"ה מקומו מושכר לו וכו' וי"ל דשאלה ושכירות אינה נקנית בחליפין.** עי' רא"ש סוף סימן ל"א שכתב דאין ראיה מכאן דאכתי תקשה אמאי לא הקנה להם הקרקע בחליפין לזמן, ועיי"ש מה שתירץ על קושית התוס'. ועי' תוס' ערכין כט: סוף ד"ה ולא ידענא, שכתבו דאף מתנה על מנת להחזיר אינה נקנית בחליפין, דכל דבר החוזר לבעלים אינו נקנה בחליפין משום דהוה כמו טובת הנאה דאמרינן דאינה ממון לקנות בחליפין.

**תוד"ה וכי בצד שדהו של ר"ג היו עומדין וכו' וא"ת שלהי השואל וכו' והלא השואל משתמש בחצר.** עי' שטמ"ק לקמן קב. שכתב בשם הראב"ד דמיירי שהחצר אינה שכורה לשוכר אלא ליציאה וביאה ולא להעמיד לתוכה שוורים. ועי' רמב"ם פרק ו' מהלכות שכירות הלכה ה' שכתב דחצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו אע"פ שהיא שכורה ביד אחרים, והראב"ד שם השיג עליו, ועי' שטמ"ק לקמן קב. ד"ה ולענין פסק, שפירש בשם הרמ"ך דהרמב"ם מיירי בחצר שאינה שכורה לו אלא ליציאה וביאה, אבל הראב"ד והמגיד משנה שם פירשו דהרמב"ם מיירי בחצר השכורה לגמרי לשוכר, וכן פירש המאירי לקמן קב. - ועי' במאירי שם שכתב דאין להקשות לדעת הרמב"ם מהא דשוכר את מקומו, דדעת אחרת מקנה אותן שאני, עיי"ש הטעם, ועי' נתיה"מ בפתיחה לסימן ר' ד"ה ובענין חצר המושכר, מה שכתב בזה, וע"ע ש"ך סימן שי"ג ס"ק א' - ועי' ש"ך שם שהוכיח מהתוס' כאן כדעת הרמב"ם, ועי' בביאור הגר"א שם ס"ק ז', ובחידושי רעק"א ד"ה והנה כבוד חביבי, שדחו ראיתו.

**בגמ'. הכא נמי טובת הנאה אינה ממון לקנות על גבי קרקע.** עי' רש"י. ועי' קצוה"ח סימן ער"ה ס"ק א' שכתב דקנין אגב מהני אף בהפקר והקשה ע"ז מהכא, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' נתיה"מ שם שחולק עליו.

**בענין ירושה בטובת הנאה.** - עי' רמ"א סימן רע"ו סעיף ו' ובש"ך שם ס"ק ד' ובקצוה"ח ונתיה"מ שם.

**בגמ'. ולא היא מתנות כהונה נתינה כתיבה בהו וכו'.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דלמסקנא טובת הנאה ממון ומשו"ה נקנה באגב, ועי' רש"י ד"ה ולא היא, ועי' שטמ"ק שפירש בדבריו דהגמ' דוחה רק שאין ראיה אבל קושטא היא דטובת הנאה אינה ממון להקנות בחליפין. ועי' רמב"ם פרק ב' מהלכות גניבה ה"ה ובפרק ה' מהלכות אישות ה"ו ובפרק י"ב מהלכות תרומות הט"ו שפסק דטובת הנאה אינה ממון, ואפ"ה פסק בפרק י"א מהלכות מעשר שני הי"א דמעשר נקנה באגב, ומבואר דאף למ"ד טובת הנאה אינה ממון מ"מ הישראל חשוב מקנה, ועי' קהלות יעקב סימן י"ז ובחידושי הגרש"ש סימן ט"ו מה שביארו בזה, ומה שביארו בסברת רבא, וע"ע לקמן מה שצוין בדעת המרדכי בזה. ועי' שטמ"ק ד"ה טובת הנאה אינה ממון, שכתב דאף למ"ד טובת הנאה ממון סבר רבא דאינה נקנית באגב.

**בגמ'. חליפין דרך מקח וממכר הוא נתינה אגב מקרקע נתינה אלימתא היא.** עי' ריטב"א החדשים שהקשה דכיון דנתקבלו שכר זה מזה הוה ליה דרך מקח וממכר אף באגב, ועיי"ש מה שתירץ. ועי' דברי יחזקאל סימן מ"ד אות ז' ד"ה ויסוד, מש"כ בגדר קנין אגב.

**רש"י ד"ה נתינה כתיבא בהו וכו' לפיכך אסור להקנותן בסודר וכו' ונראה זה כמוכרן לו.** משמע דהוא איסור דרבנן, וכן משמע לשון הרמב"ם בפרק י"א מהלכות מעשר שני הלכה י"א.

**בגמ'. רב פפא אמר דעת אחרת מקנה אותן שאני.** עי' מרדכי סימן רמ"א שכתב דחשיב דעת אחרת מקנה משום שמקנה להם גם את החצר, אבל היכא דלא מקנה אלא את המעשר אין זה דעת אחרת מקנה כיון דקיי"ל טובת הנאה אינה ממון. עוד כתב שם דאם נתן מתנות כהונה בתנאי, לא מהני תנאה מידי כיון דטובת הנאה אינה ממון. ומבואר דס"ל דכיון דטובת הנאה אינה ממון אין הישראל חשוב מקנה, ועי' לעיל מה שצוין בדעת הרמב"ם בזה.

**שם.** עי' רא"ש סימן ל"א שפסק כרב פפא, ועיי"ש מש"כ בדעת הרי"ף בזה, והרמב"ם בפרק ד' מהלכות זכיה ומתנה הלכה ח-ט פסק דלא כר"פ, וכן פסק בשו"ע סימן רמ"ג סעיף כ-כא. ועי' בחידושי רעק"א לקמן יב. ד"ה והנה הרמב"ם, שהקשה דבפרק י"ז מהלכות גזילה ואבידה הלכה י"א פסק הרמב"ם דבמתנה קנה אע"פ שרץ אחריהן ואינו מגיען, וכן פסק בשו"ע סימן רס"ח סעיף ד', ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. א"ל רב שימי בר אשי לרב פפא הרי גט דדעת אחרת מקנה אותה וכו'.** עי' בחידושי הר"ן שהקשה דהא בגט אפילו בחצר המשתמרת בעינן עומדת בצד ביתה, ותירץ דהוה מצי למימר ולטעמיך, וכ"כ הרמב"ן הרשב"א והריטב"א החדשים.

**דף י"ב ע"א**

**בגמ'. חצר איתרבאי משום יד ולא גרעה משליחות וכו' גבי מתנה וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה חצר משום יד, שכתב בשם ה"ר פרץ דהא דבמתנה מהני חצר שאינה משתמרת הוא משום דבמתנה אינה משתמרת כמשתמרת דמי דלעולם היא משתמרת למקבל משא"כ במציאה, וכ"כ שם בד"ה וז"ל הריצב"ש האי חצר משום יד, ועי' רא"ש סימן ל"א שכתב דבמתנה מהני משום דשמירת הנותן חשובה לו כשמירתו, ועי' קצוה"ח סימן ר' ס"ק ב' מש"כ בזה. וע"ע שטמ"ק ד"ה ודעת גליון תוס'.

**שם.** עי' בחידושי הר"ן שכתב דחצר המשתמרת מהני במציאה מטעם יד ואפילו אינו עומד בצד שדהו. ועי' רא"ש סימן ל"א שכתב דחצר שאינה משתמרת מהני במציאה מטעם יד היכא דעומד בצד שדהו. ועי' בחידושי רעק"א לעיל יא. ד"ה בנמוק"י, שהקשה דהא קיי"ל דלא ילפינן קטן מקטנה ורק באשה חצר מטעם יד ולא באיש, ועי' בפלפולא חריפתא על הרא"ש שם אות ב' מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה גבי מתנה דזכות הוא לו וכו' ומיהו גבי מציאה כי ליתיה גבה דלא נפקא זכייתה משום יד ליכא לרבויי משליחות וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה חצר משום יד אתרבאי, שהקשה בשם ה"ר פרץ דהא טעמא דזכין שייך אף במציאה למ"ד המגביה מציאה לחברו קנה חברו, וכ"כ הרא"ש סימן ל"א דחצר המשתמרת קונה במציאה אפילו אין עומד בצד שדהו דזכין לאדם שלא בפניו מטעם שליחות, וכ"כ בשטמ"ק ד"ה וכתוב בגליון בתוס' וז"ל ויש חילוק וכו'. ועי' בחידושי הר"ן שתירץ דלא שייך בחצר מיגו דזכי ומשו"ה לא מהני מדין זכין (ועי' בקטע הבא), וע"ע בחידושי רעק"א לעיל י. ד"ה והנה יש לפקפק, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן י"ד אות ז' מה שביאר בדעת הרא"ש ורבינו פרץ.

**שם**. עי' בחידושי הר"ן שכתב דבמציאה לא מהני חצר מטעם שליחות לפי שאי אפשר לזכות לחבירו מתורת שליחות אלא אם כן עושה שליחותו של בעל הממון, והיכא דליכא דעת מקנה אין כאן בעל ממון שיהא זה שלוחו (ועי' בקטע הקודם). ועי' קצוה"ח סימן קפ"ב ס"ק ב' ד"ה והנה ראיתי. ועי' קהלות יעקב סימן ט"ז אות י', ובשיעורי הגרש"ר גיטין אות קצ"ד, ובחידושי הגרש"ר כאן סימן י"ד אות ז' ד"ה אולם, מה שביארו בדין שלוחו של בעל הממון.

**תוד"ה ויצא בפתח אחר, ל"ג ואפקריה דהא חשיב ליה דעת אחרת מקנה אותו דמייתי ראיה ממתנה וכו'.** עי' רש"י שפירש דהפקירו, ועי' רמב"ן רשב"א ור"ן שכתבו דס"ל דכל הפקר שהוא מדעת הבעלים כדעת אחרת מקנה אותן דמי. ועי' משנה למלך פרק כ"ט מהלכות מכירה הלכה י"א שכתב דלפי"ז לדעת הראשונים דקטן זוכה מן התורה היכא דדעת אחרת מקנה, ה"ה בהפקר זוכה מן התורה.

**שם.** עי' ריטב"א החדשים שתירץ דהספק היה בין בהפקר בין במתנה והגמ' הביאה ראיה שבהפקר לאו כמונח דמי ובמתנה כמונח דמי, ועי' ריטב"א (הישנים). - ועי' שטמ"ק ד"ה וז"ל הריצב"ש ז"ל פירש"י ז"ל וכו', ובסוף ד"ה וז"ל הרשב"א ז"ל, שכתב דלגבי אויר שאין סופו לנוח לא שייך לחלק בין דעת אחרת מקנה לאין דעת אחרת מקנה.

**בגמ'. במתנה אע"פ שרץ אחריהן ואין מגיען.** עי' שטמ"ק ד"ה רץ אחריהן, שפירש בשם הראב"ד דאין מגיען בתוך שדהו אבל יכול להגיען בחוץ.

**שם.** עי' רמב"ם פרק י"ז מהלכות גזילה ואבידה הלכה י"א שפסק דהיינו דוקא בצבי שבור או גוזלות שלא פרחו אבל בצבי רץ כדרכו או גוזלות מפריחין אף במתנה לא קנה, ועי' מגיד משנה שם.

**בגמ'. שאני מתגלגל דכמונח דמי.** עי' רא"ש סימן ל"ב שכתב דבעיא דרבא לא איפשיטא הלכך במתנה מוקמינן לה בחזקת מרא קמא ובהפקר בעל הבית מוחזק מספק ואם החזיק בה אחר מוציאין מידו, והר"ן כתב דמספק בהפקר כל הקודם בו זכה, ועי' ריטב"א החדשים שכתב דלענין הפקר איפשיטא דלאו כמונח דמי. - וע"ע מה שצוין על דברי הרא"ש לעיל ט. בגמ' איכא חד צד דלא קני וכו'.

**שם.** עי' שו"ע סימן רמ"ג סעיף כ"ד שפסק כדעת הרא"ש (הובא בקטע הקודם), ועי' ש"ך שם ס"ק י"ד שהקשה דהא דעת השו"ע דבספיקא דדינא מהני תפיסה וא"כ אמאי הכא פסק דמוציאין מהתופס, ועי' קונטרס הספיקות כלל ח' אות ד' מה שביאר בדעת השו"ע.

**בגמ'. למימרא דסבר שמואל קטן לית ליה זכייה לנפשיה מדאורייתא.** עי' ריטב"א החדשים שפירש דאם היה לו זכייה מדאורייתא אין די בטעם דמריצה אצל אביו לזכות לאב מציאתו של קטן, ועי' פני יהושע מש"כ בזה.

**תוד"ה אי אמרת בשלמא דאורייתא וכו' וא"ת ונימא לעולם זכי לנפשיה מדרבנן וכו' וי"ל דמדרבנן אין סברא וכו'.** עי' תוס' הרא"ש שכתב דהקושיא אינה קושיא והתירוץ אינו תירוץ, עיי"ש הטעם.

**תוד"ה ואבוה עשיר הוא, לאו דוקא עשיר אלא כלומר וכו'.** עי' תוס' הרא"ש שכתב "פי' תורת עשיר יש לו באותה שדה". ועי' קה"י סימן י"ד ד"ה והנראה, מה שביאר בדבריו.

**שם.** עי' ר"ח שפירש דעשיר ממש קאמר (עי' שטמ"ק ד"ה למחצה).

**דף י"ב ע"ב**

**בגמ'. אלא גדול וסמוך על שולחן אביו זהו קטן.** עי' מרדכי סימן רמ"א שכתב דאסור ליתן מעשר עני לבן גדול הסמוך על שולחן אביו אם אביו עשיר. ועי' מחנה אפרים הלכות זכיה ומתנה סימן ב' ד"ה וראיתי, מה שהקשה ע"ז.

**שם.** עי' בחידושי הר"ן שכתב דאיכא מ"ד דקטן שנתן לו אביו מתנה לא זכה דאין לו יד לזכות לעצמו, וכן בגדול הסמוך על שולחן אביו. והקשה ע"ז דגדול לא גרע מאשתו דקיי"ל דקנתה אע"פ שידה כיד בעלה ממש.

**תוד"ה רבי יוחנן אמר לא גדול גדול ממש וכו' ולר"י דאמר לא גדול גדול ממש ה"ה דגבי עירוב נמי וכו' וגדול סמוך על שולחן אביו אינו זוכה.** עי' רשב"א ור"ן שכתבו דהכא משום איבה הוא וכשהאב מזכה לאחרים משלו על ידו ליכא איבה.

**בא"ד. ובתו אפילו נערה ואינה סמוכה על שולחן אביה מציאתה לאביה משום איבה.** עי' מאירי ב"ק פז: ד"ה וחכמי הראשונים (הובא בשטמ"ק שם), שהקשה דמן התורה מציאתה לאביה משום דמקיש בתו לאמה (עי' כתובות מז.) מה אמה מציאתה לרבה אף בת מציאתה לאביה, ותירץ דאין זה אלא אסמכתא. ועי' הפלאה כתובות מג. ד"ה ונראה, שכתב דהא דאמרינן דמציאתה לאביה משום איבה היינו בהגביהה עם מלאכתה. וע"ע קובץ הערות סימן ל"ח אות ו' ז' מה שתירץ ע"ז.

**בגמ'. הכא בעבד נוקב מרגליות עסקינן.** עי' ר"ח שכתב "ומשני ר' יוחנן בקונה עבד נוקב מרגליות וכו' דלאו עשה עמי מלאכה הוא אלא במלאכה זו בלבד לפיכך לא נשתעבד לאדונו אלא באותה מלאכה בלבד", וצ"ע היכן מצינו עבד עברי למלאכה אחת.

**תוד"ה במגביה מציאה עם מלאכתו, וא"ת הא דתניא וכו' וי"ל דהתם ודאי צריך להעמיד בנוקבת מרגליות.** עי' המקנה קידושין טז: ד"ה ענק אמה העבריה.

**תוד"ה מאי בעיא גביה, דהיא נמי אינה יכולה למכור עצמה אחרי כן.** עי' רמב"ן שמות כ"א ד' דמבואר דאשה גדולה יכולה למכור עצמה, ועי' משנה למלך פרק א' מהלכות עבדים ה"ב שהקשה עליו מהכא, ועי' רמב"ן בדפו"ח (תוקן עפ"י דפוס ליסבון רמ"ט) דמבואר דהרמב"ן מיירי רק להו"א דהמכילתא, וא"כ י"ל דלמסקנא הרמב"ן נמי מודה דאינה מוכרת את עצמה.

**בגמ'. גירשה פשיטא הכא במאי עסקינן וכו'.** עי' רי"ף שהביא ירושלמי דמי שגירש את אשתו ולא נתן לה כתובתה חייב במזונותיה עד שיתן לה פרוטה אחרונה, וכתב דכיון דבגמ' דילן לא אוקמוה בהכי אלמא פליגא עליה. ועי' ר"ח. ועי' רא"ש סימן ל"ד ובחידושי הר"ן שהביאו דעת בעל העיטור שחולק על הרי"ף.

**בגמ'. אילימא כשחייב מודה כי יש בהן אחריות נכסים אמאי לא יחזיר הא מודה.** קשה מאי מהני הודאתו לחוב ללקוחות, ועי' קובץ שיעורים ח"ב סימן ג' עוד בדיני מיגו אות ט' י' ובאות י"ג ד"ה מהשמטות, ובב"ב אות תרנ"ב מש"כ בזה, וע"ע בשיעורי הגרש"ר ח"ב אות ו' מה שתירץ ע"ז, וע"ע שם אות ג'. ועי' ריטב"א החדשים שכתב דיש שפירש דקושית הגמ' היא שיחזיר לטרוף לקוחות מכאן ולהבא בלבד דהא אי בעי משעבד נפשיה מכאן ולהבא, וצ"ב לפי"ז מה תירצה הגמ', ועי' ריטב"א החדשים בתירוץ הגמ' מה שביאר בזה.

**בגמ'. אי הכי כל שטרי דאתו לקמן ניחוש להו הכי.** עי' רמב"ם פרק י"ח מהלכות גזילה ואבידה הלכה י"ד שפסק דכל השטרות הנמצאות שדינן שלא יחזיר אם החזיר גובה בהן, ועי' רשב"א שכתב דהרמב"ם דקדק כן מלשון המשנה דקתני "לא יחזיר" ולא קתני "הרי זה פסול", ועיי"ש שהקשה לפי"ז מאי מקשה הגמ' הא אפילו בהחזיר לא חיישינן וכ"ש היכא דהשטר בידו של מלוה מתחילה ועד סוף, ועיי"ש מה שתירץ. וכן יש להקשות לכאו' לדעת התוס' לקמן יג: ד"ה הא קאמר, שכתבו דהיכא דהמלוה עצמו מצאו גובה בו. וע"ע באבן האזל שם מה שתירץ על קושית הרשב"א.

**דף י"ג ע"א**

רש"י ד"ה בשטרי הקנאה, שהקנה לו נכסיו מהיום בין ילוה בין לא ילוה יגבה מהן לאותו זמן מהיום. עי' רא"ש סימן ל"ו שכתב בשם הרי"ף דשטרי הקנאה היינו שטר שיש בו קנין, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, וע"כ פירש כרש"י.

**שם**. עי' רא"ש סוף סימן ל"ו שפירש דדבר תימה הוא שאדם ישעבד נכסיו קודם הלואה ומחמת זה הקול יוצא משעת כתיבה.

**שם**. עי' נתיה"מ סימן ל"ט סוף ס"ק י"ד שכתב דאין הכוונה שאין צריך להלוות לו כלל, רק כונתו דהוא זכה תיכף בהשיעבוד נכסים ועל המלוה נעשה ההלואה כחוב מלוה על פה שמחוייב ליתן לו מעות ההלואה שהבטיח לו, (בנתיה"מ הנדפס בשו"ע כתוב בתוספת ביאור).

**שם.** עי' נמוקי יוסף שהביא מחלוקת ראשונים בהא דאמרינן דבשטרי הקנאה אע"פ שלא לוה קנה, האם זה דוקא היכא דמטא שטרא לידיה דמלוה או דאפילו לא מטא שטרא לידיה קנה.

**רש"י ד"ה כי ליכא מלוה בהדיה, ונותן מעות בפניהם.** עי' רמב"ם פרק כ"ג מהלכות מלוה ולוה ה"ה שכתב "עד שיהיה המלוה עמו ויתן השטר ביד המלוה בפנינו", ועי' נמוקי יוסף שכתב דס"ל דסגי במסירת השטר ואין צריך נתינת המעות בפניהם וכן דעת הרי"ף. ועי' ר"ן לקמן עמוד ב' ד"ה ולענין פלוגתייהו (מובא בנמוקי יוסף הנ"ל), שכתב דלפי"ז יכולין לכתוב אף אם אין המלוה בפנינו ובלבד שיזכו עדים למלוה ושיעמוד השטר בידם מאותה שעה ואילך בשביל המלוה. וע"ע בריטב"א החדשים מש"כ בזה.

**בגמ'. אביי אמר עדיו בחתומיו זכין לו.** עי' תוס' לקמן כ. ד"ה שובר, שכתבו דתקנת חכמים היא, ועיי"ש הטעם שתקנו.

**בגמ'. דחייש לפרעון ולקנוניא.** עי' קצוה"ח סימן ל"ט ס"ק ה' שהקשה אמאי גבי ערב אמרינן דאם הודה הלוה שלא פרע גובה מן הערב ולא חיישינן לקנוניא, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' נתיה"מ שם ס"ק י' מה שהקשה על תירוצו ומה שתירץ על קושיתו, ועי' משובב שם.

**בגמ'. ולשמואל דאמר לא חיישינן לפרעון ולקנוניא.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דבאומר שטר אמנה הוא זה אף לשמואל חיישינן דילמא עביד קנוניא על בעלי חובותיו שלא יגבו מאותן שחייבים לו, דדוקא לפרעון ולקנוניא דלקוחות שיעשה כן לגבות מהם שלא כדין לא הוה חייש שמואל.

**בגמ'. אומר היה ר"מ שטר חוב שאין בו אחריות נכסים אין גובה לא ממשעבדי ולא מבני חרי.** עי' בחידושי הר"ן ובריטב"א החדשים שפירשו דכיון דאין בו שיעבוד נכסים אינו עושה מעשה שטר ומפיהם ולא מפי כתבם הוא. ועי' תוס' לקמן עמוד ב' ד"ה דברי הכל, שפירשו דכיון שמחל השיעבוד מחל גם הקרן.

**דף י"ג ע"ב**

**תוד"ה הא קאמר לא היו דברים מעולם וכו' וקשה דאפילו יש בו אחריות אמאי לא יחזיר וכו'.** עי' נמוקי יוסף דף ו. מדפי הרי"ף שכתב דאפילו אם יקיימנו לא יחזיר דטענינן ללקוחות דילמא כתב ללות ולא לוה.

**בא"ד. דאפילו לא נטעון להם מזויף הוא נטעון להם פרוע וכו' ולכך גם להם טענינן החזרתי אע"ג דלא טענינן להו נאנסו.** עי' רמב"ן במלחמות ב"ב לז. מדפי הרי"ף שכתב דאדרבא מהתם מוכח דטענינן להו נאנסו, דהא אין נאמנות טענת החזרתי אלא מחמת טענת נאנסו ואי לא טענינן להו נאנסו אף החזרתי אי אפשר לטעון להם, (ועי' בקטע הבא).

**שם.** עי' קובץ שיעורים ח"ב סימן ג' עוד בדיני מיגו אות ד-ה שהוכיח מכאן דבמיגו יש לו את כח הנאמנות של הטענה האחרת, ומשו"ה אע"ג דלא שייך הכא מה לו לשקר שייך מיגו, ועיי"ש באות ו-ז מש"כ בדעת הרמב"ן (הובא בקטע הקודם).

**בא"ד. ועוד דעל כרחך טענינן להו מזויף או פרוע דאל"כ לא שבקת חיי לכל בריה וכו'.** עי' תוס' כתובות צב: ד"ה דינא הוא, שכתבו דכיון דמדאורייתא אין צריך שום שטר קיום אף מדרבנן לא הצריכו קיום אלא בטענת ברי.

**בא"ד. משמע אם המלוה מצאו גובה כיון שבא לידו בהיתר.** עי' רמב"ם פרק י"ח מהלכות גזילה ואבידה הלכה י"ד שכתב דאפילו מצאו אחר והחזירו למלוה גובה בו, והראב"ד שם חולק ע"ז. ועי' אבן האזל שם שביאר דעת הרמב"ם, וע"ע במילואים והשמטות (נדפס בסוף אבן האזל שופטים עמ' 82) מש"כ בזה, וע"ע בשיעורי הגרש"ר ח"ב לדף יב: אות ו' ד"ה ובאמת. - ועי' מגיד משנה שם שכתב דהרמב"ם הוציא דין זה מדאמר במתני' (לעיל יב:) "לא יחזיר" דמשמע לכתחילה ולא אמר "הרי זה פסול", וכ"כ הרשב"א לעיל יב: ד"ה אי הכי, ועי' נמוקי יוסף דף ו. מדפי הרי"ף שדחה הראיה. - ועי' שו"ע סימן ס"ה סעיף ט"ז שכתב דיש מי שאומר דאפילו גבו בו בית דין ואח"כ נודע בעדים שנפל מחזירין בי"ד ומוציאין מהמלוה ללוה, ועי' ביאור הגר"א שם ס"ק נ"א שכתב דס"ל כמ"ד תקפו כהן מוציאין מידו.

**שם**. עי' תוס' חולין צו. ד"ה פלניא, שכתבו דאע"ג דלא מהני סימנים להוציא ממון מ"מ מהני להחזיר שטר חוב שאין אחד מהם מוחזק, והא דגובה בו צ"ל כמש"כ התוס' כאן דכל היכא דהמלוה הוחזק בשטר בהיתר גובה בו, (ועי' בקטע הקודם מה שצוין בדעת הרמב"ם). - ועי' קצוה"ח סימן ס"ה ס"ק ט' שהקשה מאי מהני הסימן הא כיון דנפל איתרע דכיון דלא נזהר לשמרו מסתמא פרוע הוא, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע שטמ"ק לקמן כ. ד"ה או אגודה של שטרות.

**בא"ד. וי"ל דאין זה מיגו דטוב לו לומר פרעתי שלא יכחישנו שום אדם מלומר מזויף וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה עוד כתבו בתוס' ומיהו מלוה עצמו, שהקשה דהא למ"ד מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו נאמן לומר פרוע במיגו דמזויף (עי' לעיל ז.), ועיי"ש מה שתירץ.

**דף י"ד ע"א**

**בגמ'. מ"ט דרבנן סברי אחריות טעות סופר הוא.** עי' רשב"א קידושין יג: ד"ה מלוה (הא') שכתב בדעת רש"י דאפי' למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא היכא דשיעבד בפירוש חל השיעבוד מדאורייתא. והקשה דא"כ כל מלוה בשטר אמאי אין שיעבוד מדאורייתא הא קיי"ל אחריות טעות סופר הוא והו"ל כשיעבדו בפירוש, ולכאו' י"ל בדעת רש"י דאחריות טעות סופר היינו דאין ראיה שמחל על השיעבוד וממילא משתעבד, אבל אין אומדנא שדעתו לשעבד, ואפשר דזהו תירוצו של הרשב"א עיי"ש.

**בגמ'. אבל בשטר מקח וממכר לא דעביד אינש דזבין ארעא ליומיה.** עי' רא"ש ב"ב פרק ג' סימן ל"ח שכתב דהיינו דוקא היכא דכתב שטר ולא פירש בו אחריות דאימור כך היה התנאי ביניהם, אבל אם מכר בעדים חייב באחריות אפילו לא נתחייב בפירוש, דאדעתא דמקבל עליו אחריות הוא דזבין מניה דלא שדי אינש זוזי בכדי. ועי' נתיה"מ סימן רכ"ה ס"ק ב' שהקשה דאם כן אמאי אמר שמואל דצריך לימלך.

**עי'** ב"ב מא: "והאמר רב המוכר שדהו בעדים וכו'", דמבואר דאף מוכר בלא שטר יכול להשתעבד ולקבל עליו אחריות, וצ"ע איך חל השיעבוד הא אין ע"ז קנין, ועי' תומים סימן קט"ז ס"ק ה' שכתב דהשיעבוד חל ע"י המעות. ועי' טור סימן רמ"ג אות י' שכתב בשם הר"ר יונה דאף במתנה יכול להתחייב באחריות ע"י החזקה, ועי' בכתב וחותם סימן ז' מה שהקשה ע"ז, ועי' בתומים הנ"ל.

**תוד"ה דינא הוא דאתי ראובן, תימה מאי נפק"מ דהא כל מה שיוכל לטעון ראובן טוען שמעון וכו'.** עי' רא"ש סימן ל"ח ונמוקי יוסף מה שתירצו ע"ז.

**בא"ד. ואין לומר דנ"מ אם יש לבע"ח עדים שקרובים לראובן ורחוקים לשמעון, דאי טעין נמי שמעון הם פסולים וכו'.** עי' תוס' כתובות צב: ד"ה דינא הוא, שכתבו דבמכר שלא באחריות עדים הקרובים לראובן כשרים, דאפילו ראובן עצמו אינו נפסל לעדות משום תרעומת. ואע"פ שהוא בע"ד צ"ל דזה רק לענין זכות טענה.

**בא"ד. ומה"ט נמי אין לומר דנ"מ אם יש לשמעון עדים שהם קרובים לו ורחוקים לראובן, דכי נמי טוען ראובן פסולים וכו'**. עי' ריטב"א החדשים שכתב דיש שכתבו דבכה"ג אם טוען ראובן הם כשרים, דדוקא קרובי הערב פסולים משום דערב שייך בשיעבודא, אבל הכא אין הלוקח שייך בשיעבודא, ואע"ג דבעדותם מיתוקמא ארעא בידא דלוקח, פירעון מילתא אחריתי היא. ומבואר דס"ל דקרוב לנוגע כשר לעדות, וכן מבואר בשו"ת הרשב"א ח"ב סימן פ"א (הובא בקובץ שיעורים ב"ב אות קפ"ח), וכ"כ המחנה אפרים הלכות עדות סימן א'. ובדעת התוס' י"ל דס"ל דקרוב לנוגע פסול. ועי' מהרש"א ומהר"ם שי"ף כתובות צב: על תוד"ה דינא, דמבואר בדבריהם דקרוב לנוגע פסול.

**שם.** עי' ריטב"א החדשים (הובא בקטע הקודם) ומבואר מדבריו דהא דראובן בע"ד היינו שיכול לטעון שידונו על עיקר חיובו.

**בא"ד. וי"ל דנ"מ אם אמר שמעון אין לי עדים ואין לי ראיה וכו'.** עי' שער המשפט סימן כ' ס"ק ב' שהקשה דהא אחר שהודה שאין לו עדים הו"ל הודאת בע"ד שהעדים שיבואו פסולים הם ומאי מהני שראובן מביאם, ולכאו' י"ל דהודה רק על עדים שהוא יביא ולא על עדים שראובן יביא.

**בא"ד. א"נ כגון שבעל חוב חייב שבועה דאורייתא לראובן והשתא יגלגל עליו שבועה שלא פרע.** עי' קצוה"ח סימן צ"ד ס"ק א' שנסתפק אם מגלגלין שבועת הנוטלין, ובסימן רכ"ו ס"ק א' כתב דמדברי התוס' כאן משמע דמגלגלין, ודוחה את זה.

**בגמ'. ואמר אביי ראובן שמכר שדה לשמעון שלא באחריות.** עי' יד רמ"ה ב"ב פרק ג' אות קנ"ו שכתב דמיירי בסתמא דלא פריש ליה אחריות ולא פריש ליה נמי דלא קביל עליה אחריות, ושלא באחריות דקאמר היינו דלא כתב ליה אחריות.

**שם.** עי' תוס' כתובות צג. ד"ה איכא דאמרי, שכתבו דלהאי לישנא באחריות יכול לחזור בו אף לאחר שהחזיק דהואיל ובאחריות זבין אית לן למימר שאין בדעתו לקנות אלא נכסים משופין מכל ערעור.

**בגמ'. ויצאו עליה עסיקין.** עי' רש"י ב"ק ט. ד"ה עסיקין, שפירש "עוררין לומר שלנו היא", ועי' רא"ש שם סימן ה' שפירש דמיירי שטוען שדה זו גזלה ראובן ממני או יש לי חוב על ראובן.

**תוד"ה עד שלא החזיק בה וכו' וקאמר עד שלא החזיק בה וכו' יכול לחזור בו.** עי' תוס' כתובות צג. ד"ה ומאימת, שכתבו דדעתו לחזור בו אם יצאו עליה עסיקין, ומשמע דהוא מדין תנאי, ועי' נמוקי יוסף שכתב דמתורת מקח טעות הוא שאין לך מום גדול מזה שקודם שנשתמש בה יצאו עליה מערערים, וכ"כ הרמב"ם בפרק י"ט מהלכות מכירה הלכה ב'.

**בא"ד. וא"ת כשהחזיק בה אמאי אינו יכול לחזור בו וכו'.** עי' תוס' ב"ק ט. ד"ה משהחזיק, שתירצו דמיירי בהוזלו. ועי' קצוה"ח סימן קט"ז ס"ק ב' שהוכיח מהתוס' שם כדעת הב"י דבלקח באחריות והוזלה הקרקע או הוקרה אחר המכירה קודם הטירפא משלם המוכר כשעת היוקר, ודלא כהמגיד משנה והש"ך, ועי' בפתחי תשובה ובשער המשפט שם ס"ק א' שכתבו דהמגיד משנה והש"ך מיירו בטריפת בעל חוב, והגמ' כאן מיירי בטריפת נגזל ובהא כו"ע מודו כיון דהוי מקח טעות, ועי' רא"ש ב"ק סימן ה' (הובא לעיל) שכתב דהגמ' מיירי גם בטריפת בעל חוב.

**בא"ד.** **לימא ליה שקול ארעא בזוזך אפילו אית ליה זוזי לפי המפרשים דאפילו אית ליה זוזי מצי מסלק ליה לבע"ח בשאר דברים.** עי' בחידושי רעק"א ד"ה והנה בתוס', שהקשה דהא היכא דאית ליה פסידא לכו"ע יכול לסלקו בקרקע, ועיי"ש מה שהוכיח מזה.

**דף י"ד ע"ב**

**רש"י ד"ה ויש לו שבח וכו' וא"ת הנגזל יתן השבח וכו' כגון שגזלה משובחת והכסיפה ביד הגזלן.** עי' בחידושי הר"ן שהקשה דכיון דהלוקח השביח יטול השבח מהנגזל והנגזל יתבע מהגזלן, ועל כן פירש דמיירי בשבח דממילא או בשבח יתר על היציאה דהנגזל נותן לו את היציאה ומה שהוא יתר על היציאה שקיל מגזלן. ועי' סמ"ע סימן שע"ג ס"ק ג' מה שביאר בדעת רש"י.

**בגמ'. אין מוציאין וכו' ולמזון האשה והבנות מנכסים משועבדים מפני תיקון העולם.** עי' רמב"ם פרק י"ח מהלכות אישות הלכה י"ד שפסק דאין דין קדימה במזון האשה שאין דין קדימה במטלטלין, ועי' מגיד משנה שם. והראב"ד שם כתב דאפילו ניזונות מן הקרקע אין דין קדימה לפי שאין חיוב המזונות אלא לאחר מותו וחל החיוב לכולם בבת אחת, ובמגיד משנה שם הקשה עליו מאי שנא מכתובה דיש דין קדימה אע"פ שאינה נגבית אלא משעת מיתה. ועוד קשה דהכא מבואר דבלא תיקון העולם היו גובים ממשועבדים. ועי' אבני מילואים סימן צ"ג ס"ק כ"ז מה שביאר בדעת הראב"ד.

**בגמ'. והאמר שמואל בעל חוב גובה את השבח.** עי' רא"ש סימן ל"ט שכתב דהא דגובה הבעל חוב שבח שהשביח הלוקח הוא משום דחשיב כאילו קנאו מוכר ומכרו ללוקח וחל שיעבוד המלוה ע"ז כשהיה ביד המוכר.

**רש"י ד"ה לאכילת פירות וכו' מי אית ליה לבע"ח פירות גמורין המחוברין בקרקע ואינן צריכין לקרקע כלום שיכול לטורפן.** עי' תוס' סנהדרין טו. ד"ה בענבים, שכתבו דגבי בעל חוב כו"ע מודו דהעומד ליבצר כבצור דמי כיון דלא סמכא דעתיה.

**רש"י ד"ה בגוזל ונגזל, וכגון שגזלה עם פירותיה ומכרה.** קשה דאם כן הפירות נמי קרן הם ואמאי אינו גובה ממשעבדי.

**תוד"ה תריץ נמי בבע"ח וכו' וא"ת אדרבא לוכח מהכא דלא משתעבד וכו' דאין לומר דאחר שטרף בע"ח וכו'.** עי' תוס' ב"ב קנז: ד"ה גובה, מה שתירצו ע"ז. ועי' מהרש"א שם שכתב דכוונתם כאין לומר דהכא, ובהגהות הב"ח שם אות ח' פירש דכוונת התוס' שם דאין הלוקח יכול לדחות הבעל חוב מעיקר השיעבוד לדאיקני, וכ"כ הב"ח סימן קט"ו סוף אות ב'. ועי' מהרש"ל כאן ובב"ב שם. וע"ע בקצוה"ח סימן קט"ו ס"ק ד'.

**בא"ד. אך קשה אמאי דחיק לדחויי בפרק מי שמת הא מני ר"מ היא יעמיד כשעשאו אפותיקי וכו'.** עי' מהרש"א מה שנתקשה בזה, ועי' חזו"א חו"מ ליקוטים סימן כ' מה שתירץ ע"ז.

**דף ט"ו ע"א**

**בגמ'. הכא במאי עסקינן כשעמד בדין והדר זבין.** עי' תוס' ב"ב קעה: סוף ד"ה לא מן היורשין, שביארו אמאי מהני עמד בדין לגבות ממשועבדים.

**שם.** עי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קל"ב ד"ה אמנם, שכתב דמסוגיא דב"ק קד: משמע להדיא דבעמד בדין גובה מדאורייתא מיתמי אף למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא, וע"ע בכתב וחותם סימן ט"ז מש"כ בזה.

**שם.** עי' ריטב"א החדשים שהקשה דהא בעמד בדין יכול לטעון פרעתי (עי' לקמן יז.) וא"כ היאך הוא טורף לקוחות, ואפילו גזלן מודה ניחוש לקנוניא, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' רא"ש לקמן סימן מ"ב שתירץ דמיירי שידוע שלא פרע או שהוא מודה, וכ"כ הטור סימן ל"ט אות י' בשם התוס'. ועי' ב"ח שם שכתב דהודאת הלוה מהני רק לגבי לקוחות שקנו לאחר ההודאה, ועי' ש"ך סימן ע"ט ס"ק ל' שהביא דעת הסמ"ע דההודאה מהני למפרע משעת פסק דין, ועיי"ש שהקשה ע"ז וחולק ע"ז וס"ל כהב"ח.

**בגמ'. גופא אמר שמואל בע"ח גובה את השבח.** עי' רא"ש סימן לח-לט ונמוקי יוסף מה שביארו בזה.

**שם.** עי' רא"ש סימן ל"ט שכתב דמסקינן בב"ב דנוטל רק חצי השבח, משום דהא דהמלוה גובה שבח שהשביח הלוקח הוא תקנת חכמים דחשיב כאילו קנאו המוכר וחזר ומכרו ללוקח, וא"כ שיעבוד המלוה ושיעבוד הלוקח חלו בבת אחת ומשו"ה חולקין. - ועי' נמוקי יוסף שכתב דהיינו דוקא בשבח שהשביח לוקח אבל בשבח דממילא גובה המלוה הכל, עיי"ש הטעם, וכן פסק הרמב"ם בפרק כ"א מהלכות מלוה ולוה הלכה א', ועי' טור סימן קט"ו אות ג' שכתב דהרא"ש לא חילק בזה. - ועי' קצוה"ח סימן קט"ז ס"ק א' שכתב דבנתיקרה אף לדעת הרא"ש והטור גובה המלוה הכל, עיי"ש הטעם.

**שם.** עי' נמוקי יוסף שכתב דהיינו דוקא שבח שהשביח לוקח בחיי מוכר אבל שבח שהשביח לוקח לאחר מיתת המוכר אין המלוה גובה, עיי"ש הטעם.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן קט"ו ס"ק ג' שכתב דראובן שלוה משמעון בניסן ומכר השדה ללוי באייר וחזר ראובן ולוה מיהודה בסיון ובתמוז בא השבח, אין השבח משתעבד אלא לשמעון שלוה קודם מכירת השדה ולא ליהודה שלוה אחר מכירת השדה, ואע"פ שלוה קודם שבא השבח, עיי"ש הטעם.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן קט"ו ס"ק א'.

**בגמ'. אלא מעתה מתנה דלא כתיב ליה הכי ה"נ דלא טריף שבחא א"ל אין.** עי' רי"ף שכתב דהיינו דוקא שבח שהשביח מקבל, אבל שבחא דממילא גובה אף ממקבל מתנה, והרא"ש בסוף סימן ל"ח חולק ע"ז.

**שם.** עי' רמ"א סימן קט"ו סעיף ג' שפסק דלוקח שפירש בהדיא שאין לו אחריות על המוכר דינו כמקבל מתנה.

**תוד"ה בע"ח גובה את השבח, נראה דגבי אפילו מן השבח שהשביחו יתומים וכו' משום דכרעיה דאבוהון נינהו.** עי' תוס' בכורות נב. ד"ה והאמר שמואל, שכתבו דתקנת חכמים הוא משום נעילת דלת.

**בא"ד. ופריך בגמ' והאמר שמואל בעל חוב גובה את השבח ומשני מקולי כתובה שנו כאן.** עי' אבני מלואים סימן ק' ס"ק ד' שהקשה דהא מדינא נמי אין גובין לכתובה מן השבח דלא דמי לשאר חוב, עיי"ש הטעם.

**בא"ד. והתם משבח יתומים מיירי דאי משבח לקוחות וכו' והלא מגוף הקרקע נמי לא טרפי.** עי' רא"ש סימן ל"ט שכתב דאין בעל חוב גובה שבחא דיתמי, ושאני חוב דמזון הבנות שעיקר חיובו על היתומים הלכך הוה שקיל משבחא אי לאו משום דתנאי כתובה ככתובה. ועי' אבני מלואים סימן צ"ג ס"ק כ"ז.

**בגמ'. גובה את הקרן מנכסים משועבדים.** עי' ש"ך סימן קט"ו ס"ק י"ב שהקשה דמשמע שגובה את כל הקרן ממשועבדים, ולמש"כ הפוסקים דהבע"ח גובה חצי השבח א"כ כבר גבה שיעור חצי השבח וצריך לנכות מהקרן כשיעור הזה ויגבה כל השבח מן המשוחררים, ועי' קצוה"ח שם ס"ק ה' מש"כ בזה.

**דף ט"ו ע"ב**

**בגמ'. הניחא למ"ד אי אית ליה זוזי ללוקח לא מצי מסלק ליה לבעל חוב שפיר וכו'.** עי' קצוה"ח סימן קט"ו ס"ק ד' ד"ה אמנם בעיקר סברת הב"ח, שהקשה דהא היכא דיש ללוקח שתי שדות משועבדות לכו"ע יכול ליתן מחצית בשדה זו ומחצית בשדה זו כיון דשתיהם משועבדות לו, וא"כ אף למ"ד דלא מצי מסלק בזוזי תיקשי דכיון דהשבח נמי משועבד יכול לסלקו בשבח לכו"ע, והוכיח מזה כדעת הב"ח (סימן קט"ו סוף אות ב') דאי אפשר לדחות מעיקר השיעבוד לדאיקני, ועיי"ש מה שדחה, ועי' בשיעורי הגרש"ר ח"א אות רי"ג מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה והא מעשים בכל יום וכו' ומגבי לבעל חוב וכו' כל זמן שצריכין לקרקע.** עי' רי"ף דף ח: מדפי הרי"ף שפסק דדוקא פירות תלושין אין בעל חוב גובה אבל מחוברין אפילו הגיעו ליבצר ולהינטל על הכתף גובה, ודעת בעל המאור דף ז. מדפי הרי"ף דאף פירות הצריכין לקרקע אין בעל חוב גובה.

**תוד"ה הא דלא מסיק אלא שיעור ארעא, תימה כיון דלא מסיק אלא שיעור ארעא אמאי נוטל שבח היתר על היציאה.** עי' בהגהות הגר"א, וכ"כ בשטמ"ק ד"ה הכא במאי עסקינן, בשם תלמיד הר"ף, וכ"כ בריטב"א החדשים.

**שם.** עי' תוס' הרא"ש שפירש דמסיק ביה שיעור ארעא ושבח היתר על היציאה, ושיעור היציאה לא מסיק ביה.

**תוד"ה כגון דשוייא אפותיקי, השתא מצי איירי וכו' ואפ"ה כיון דשוייא אפותיקי צריך ליתן היציאה וכו' דהא אם אביהם השביח גובה הכל.** והא דאינו נותן היציאה כשאביהם השביח כתב הרא"ש בסימן ל"ט משום דאביהם יכול לסלקו בזוזי אף באפותיקי.

**בגמ'. הכיר בה שאינו שלו ולקחה אמר רב מעות יש לו שבח אין לו.** עי' רי"ף שפירש הטעם שאין לו שבח דכיון שהכיר בה שאינו שלו הוו זוזי גבי מוכר כי מלוה ואי שקיל מיניה שבחא הוה ליה כנוטל שכר מעותיו דהיינו ריבית, ועי' שטמ"ק שהביא תשובת הרי"ף ומבואר בדבריו דאף כשקיבל עליו אחריות אין לו שבח, (עי' תוד"ה מעות).

**שם.** עי' רי"ף שכתב דהיינו דוקא שבח דממילא אבל שבח הבא מחמת הוצאה יש לו, ועי' בעל המאור שם ד"ה וכל, ובמלחמות שם, וברא"ש סוף סימן ל"ט.

**בגמ'. אדם יודע שקרקע אין לו וגמר ונתן לשום פקדון.** עי' נמוקי יוסף דף ח: מדפי הרי"ף שכתב דמותר לו להשתמש בהם דעל דעת שיוציאם נתנם לו ומשו"ה אם נאנסו חייב באחריותן. וע"ע רא"ש סימן ל"ט.

**בגמ'. אחריות טעות סופר הוא בין בשטרי הלואה בין בשטרי מקח וממכר.** עי' רמב"ם פרק ט' מהלכות גזילה ואבידה הלכה ו' ובהשגות הראב"ד שם, ועי' מגיד משנה שם שכתב בדעת הראב"ד דהיכא דלא קיבל אחריות כלל חייב באחריות הקרן ולא בשבח ואם קיבל אחריות בסתם אף השבח בכלל, ודעת הרמב"ם דאף בלא קיבל אחריות כלל חייב אף באחריות השבח.

**בגמ'. אמר ליה מה מכר לו ראשון לשני כל זכות שתבא לידו מאי טעמא מר זוטרא אמר וכו'.** עי' רמב"ן ורשב"א שפירשו דכשלקח הגזלן לצורכו של לוקח לקח ונעשה כשלוחו. ועי' בחידושי הר"ן כאן ולקמן טז. ד"ה מכדי לוקח, ובנמוקי יוסף שפירשו דהגזלן קונה את זה לעצמו וחוזר ומקנה ללוקח, והקנין חל ע"י ההנאה דחשוב כדמים.

**דף ט"ז ע"א**

**רש"י ד"ה זבנה אורתה, אם קודם שלקח מן הבעלים חזר ומכרה לאיש אחר וכו'.** עי' הגהות הגר"א, ועי' נמוקי יוסף שפירש בשם הראב"ד דכיון דזבנה או אורתה מיד כשלקחה איגלאי מילתא שלא נתכוין לאוקמה קמי לוקח. וע"ע בשטמ"ק ד"ה וה"ר יהוסף הלוי, שכתב דמיירי דוקא כשזבנה או אורתה או יהבה במתנה תכף סמוך לקנייתה בכדי שנאמר שלא נתחדשה לו חרטה.

**בגמ'. יהבה נהליה במתנה פליגי בה רב אחא ורבינא חד אמר מתנה כירושה דהא ממילא וחד אמר מתנה כמכר וכו'.** עי' רא"ש סימן מ' שפסק דהלכתא כרבינא לקולא ולא מפקינן ממונא מחזקת הגזלן, ועי' פלפולא חריפתא שם אות ת'. ועי' נמוקי יוסף שכתב דאע"ג דתפיס לה לוקח, תפיסה בקרקעות לאו כלום היא. וכן פסק הרשב"א, וצ"ע דלדעת הרמב"ן והרשב"א (הובא לעיל טו:) היכא דהגזלן רוצה להעמידה ביד לוקח הוה ליה כשלוחו של לוקח ולא היתה של הגזלן מעולם ואמאי חשיב מוחזק, ועי' רשב"א שכתב דעל הלוקח להביא ראיה דהוה ליה "כעין" מוציא מחבירו. - והרמב"ם בפרק ט' מהלכות גזילה ואבידה הלכה י"ג פסק דמתנה כמכר, ועי' מגיד משנה שם שכתב "ורבינו פסק כמכר ואולי משום דמסתבר טעמא דמ"ד כמכר לדעתו ז"ל", ועי' כסף משנה שם שכתב דטעמו משום שהלוקח מוחזק בקרקע ובטענה כל דהו מוקמינן לה בידיה, וכ"כ הטור סימן שע"ד אות ד' בשם הרמ"ה. ועי' ב"ח שם ובבאר הגולה שם אות י' ובביאור הגר"א שם אות ה', וע"ע בית הלוי ח"א סימן ח' מש"כ בדעת הרמב"ם.

**שם.** עי' טורי אבן מגילה כו: ד"ה מתנה, שהקשה דהתם נמי פליגי רב אחא ורבינא אי מתנה כמכר או לא וקיי"ל דבכל התורה רבינא לקולא ורב אחא לחומרא (עי' חולין צג:) וא"כ תרוייהו החליפו שיטתם דהכא לקולא היינו מתנה לאו כמכר (עי' בקטע הקודם) והתם לקולא היינו מתנה כמכר, ועי' רש"ש כאן מה שתירץ על קושיתו, ועי' בית הלוי ח"א סימן ח' מש"כ בזה.

**בגמ'. מתקיף לה רמי בר חמא מכדי האי לוקח במאי קני להאי ארעא בהאי שטרא וכו'.** עי' בחידושי הר"ן מה שביאר בזה, ועי' רשב"א מה שהקשה ע"ז ועל כן פירש דקאי על גבי איהו בחובו, ועיי"ש מה שביאר לפי"ז בתירוץ הגמ', וע"ע רשב"א לעיל טו: ד"ה אמר מר זוטרא.

**בגמ'. א"ל רבא תהא במאמינו בההוא הנאה דלא קאמר ליה מידי וכו'.** עי' ר"ח שכתב "פירוש בההוא הנאה וכו' גמר ומקנה ליה והוא דמחזיק בה", ועי' ריטב"א החדשים, שכתב "דכיון שהלוקח עומד בתוכה ונועל וגודר ופורץ ומתקן בה הרי הוא קונה אותו בחזקה" ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ואפילו אי נימא דמיירי בלא הכיר בה הלוקח שהיא גזולה (עי' תוס' לעיל טו: ד"ה חזר ולקחה), י"ל דס"ל כדעת הראב"ד שהביא הרשב"א ב"ב מא. דהיכא דאיכא דעת אחרת מקנה מהני חזקה אף בסבור שהוא שלו.

**תוד"ה בההיא הנאה דקא סמיך וכו' דהויא כאילו א"ל שדה זו תהא קנויה לך לכשאקחנה.** עי' מהרש"א מהר"ם ופני יהושע שכתבו דאע"ג דקיי"ל אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם הכא מהני משום דסמכא דעתיה טפי. ועי' שטמ"ק ב"ב קמב: ד"ה הואיל, שכתב בשם תוס' הרא"ש דהא דאין אדם מקנה לדבר שלא בא לעולם הוא משום דלא גמר ומקנה ומשום הכי היכא דגמר ומקנה מהני, ולפי"ז י"ל דה"ה הכא, ועי' קובץ שיעורים ב"ב אות רע"ו מש"כ בטעמא דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם. וע"ע בשטמ"ק ד"ה וז"ל גליון תוס'.

**רש"י ד"ה הא גברא והא תיובתא וכו' דקתני לא אמר כלום ולכשיירש לא קנה לוקח וכו'.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דהקשו בתוס' דמירושה ליכא לאותוביה דהא אמרינן לעיל דכל היכא דנפלה ליה בירושה לא קנה לוקח, לכך פירשו דהקושיא היא רק ממה שתעלה מצודתי היום מכור לך, ועיי"ש מה שביאר בדעת רש"י, וכ"כ בחידושי הרשב"א והר"ן.

**תוד"ה קנויה לך מעכשיו וכו' וי"ל דנ"מ אם נקרע השטר או שאבד קודם שלקחה זה דקני כיון דאמר מעכשיו.** צ"ב מאי מהני מעכשיו הא הקנין אינו יכול לחול למפרע כיון דהוי דבר שלא בא לעולם, ועי' קובץ שיעורים כתובות אות רצ"ג ובחזו"א אבהע"ז סימן ע"א אות כ"ז מה שביארו בזה. - ועי' בחזו"א שם שכתב דדוקא בדבר שלא בא לעולם מהני מעכשיו אבל בדבר שבא לעולם לא שייך זה, ועי' נמוקי יוסף דף ט: מדפי הרי"ף דמבואר בדבריו דאף בדבר שבא לעולם מהני מעכשיו.

**שם.** וכ"כ הרשב"א והנמוקי יוסף. ועי' רמב"ן קידושין סג. ד"ה לכשאקחך, שכתב דמעכשיו לא מהני היכא דנקרע השטר, והא דבעינן מעכשיו הוא בשביל שלא יוכל לחזור בו קודם שלקחה, ועי' רשב"א שם שתמה עליו, ועי' בחידושי הר"ן גיטין מה. ד"ה לכשאקחך, מש"כ בזה. ועי' ריטב"א החדשים מה שתירץ על קושית התוס'. ועי' חזו"א אבהע"ז סימן ע"א אות כ"ז.

**שם.** עי' שער המלך פרק כ"ב מהלכות מכירה הלכה ה' שכתב בדעת הרשב"א דאם אמר מעכשיו בדבר שלא בא לעולם אפילו מת הנותן קודם שבא לעולם קנה, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, ועי' קובץ שיעורים ב"ב אות תצ"ו שכתב דתלמיד טועה כתב כן לתלות בוקי סריקי בהרשב"א, וע"ע חזו"א אבהע"ז סימן ע"א אות כ"ז.

**דף ט"ז ע"ב**

**בגמ'. אמר רבא מסתברא מילתא דרב בשדה סתם אבל בשדה זו לא מי יימר דמזבין לה ניהליה.** עי' שטמ"ק ד"ה אמר רבא, שפירש בשם הריצב"ש דרבא ס"ל דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם והא דמהני בשדה סתם הוא משום דבידו לקנותו.

**בגמ'. אלא אמר רבא וכו' א"נ למכתב שטרא אחרינא עילויה וכו' אימור אישתמוטי קא משתמיט ליה וכו'**. עי' רמב"ן וריטב"א החדשים שכתבו דבשטר חלטאתא בחזרת השטר לא חזרה שומתו, וכיון דאפילו אי מהדר ליה שטר חלטאתא צריך לכתוב לו שטר מכירה משו"ה לא שייך אישתמוטי, אבל בהלואה סגי בחזרת השטר וכיון שכן שפיר משתמיט ליה עד שיבקש שטר החוב, אבל בחידושי הר"ן ובנמוקי יוסף כתבו דבשטר חלטאתא בחזרת השטר חזרה שומתו, ועיי"ש מה שביארו בתירוץ הגמ'.

**תוד"ה ומשום דהוחזק כפרן תו לא פרע כלל, ואע"ג דאמרינן וכו' הכא דנפל שאני דמוכחא מילתא וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה לא כל מעשה בי"ד, שכתב בשם הראב"ד דמיירי הכא שהוחזק כפרן בעסק אחר אבל בהוחזק כפרן לאותו ממון לא חיישינן לפירעון אע"פ שנפל, ועי' רשב"א. ועי' בהשגות הראב"ד פרק י"ד מהלכות מלוה ולוה הלכה י"ג שכתב דבתוך זמנו לא חיישינן לפירעון אע"פ שנפל, וע"ע נתיה"מ סימן מ"א ס"ק י"א. - וע"ע מה שצוין לקמן יז. בגמ' אירכס כתובתה.

**דף י"ז ע"א**

**בגמ'. הוחזק כפרן לאותו ממון.** עי' כסף משנה פרק י"ד מהלכות מלוה ולוה הלכה י-יא שכתב בשם הרשב"א דהא דהוחזק כפרן אינו נאמן הוא משום דאיכא חזקה דאחר שהוחזק כפרן אינו פורע אלא בעדים ומשום הכי אינו נאמן לומר שפרע בלא עדים. ועי' בחידושי הגרש"ר סימן י"ב אות ד' שכתב בדעת כמה ראשונים טעם אחר בהא דהוחזק כפרן אינו נאמן.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ע"ט ס"ק ה' שהקשה אמאי גזלן נאמן לומר החזרתי הגזילה מאי שנא מהוחזק כפרן לאותו ממון, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחידושי הרמב"ן ב"ב לג: [בדפו"ח לד.] שהביא י"א דגזלן אינו נאמן לטעון החזרתי, והרמב"ן שם חולק ע"ז וס"ל דנאמן לומר החזרתי, וע"ע בספר התרומות שער מ"ט חלק י"ב אות ג' מש"כ בזה.

**שם.** עי' שער המשפט סימן ק"ח ס"ק ח' שהוכיח מדברי הרמ"א דהיינו דוקא כשבא לגבות מהלוה, אבל אם בא לגבות מיורשיו טענינן להו שמא פרע.

**שם.** עי' בעל המאור לעיל א. מדפי הרי"ף ד"ה וליתיה, שכתב די"א דדוקא בפקדון הוחזק כפרן אבל במלוה אמרינן דאישתמוטי קא משתמיט, ועיי"ש שחולק ע"ז.

**רש"י ד"ה והעדים מעידים אותו שלא פרע, בפנינו תבעו לפרוע לו ע"פ בי"ד ולא פרעו וכו'.** עי' רא"ש סימן מ"ב שהקשה דילמא אישתמוטי קמשתמיט עד שיהיה לו מעות, ועל כן פירש שאמרו לו העדים עמנו היית באותה שעה שאתה אומר שפרעת וידענו שלא פרעת אז.

**רש"י ד"ה הוחזק כפרן לאותו ממון, שאין נאמן עוד עליו לומר החזרתי ופרעתי.** עי' רא"ש סימן מ"ב שכתב דכאן לא פירש רש"י דשכנגדו נשבע ונוטל (עי' לעיל ד"ה אינו נאמן) משום דמסתבר ליה שיטול בלא שבועה, ועיי"ש שפירש מאי שנא מחשוד. ועי' נמוקי יוסף שכתב דבמקצת פי' רש"י כתוב דהכא נמי שכנגדו נשבע ונוטל וכ"כ רבינו סעדיה ז"ל, אבל הרז"ה ז"ל כתב דנוטל בלא שבועה, ועי' בעל המאור לעיל א. מדפי הרי"ף ד"ה וליתיה. וע"ע רמב"ם פרק ו' מהלכות טוען ונטען הלכה ג' ובמגיד משנה ובלחם משנה שם, ובביאור הגר"א סימן ע"ט ס"ק ה'.

**בגמ'. אירכס כתובתה א"ל להד"מ וכו' א"ל הוחזקת כפרן לאותה איצטלא.** עי' שטמ"ק לעיל טז: בסוף העמוד, שהקשה מכאן על מש"כ התוס' שם ד"ה ומשום, דבאיתרע בנפילה חיישינן לפירעון אפילו בהוחזק כפרן, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' קצוה"ח סימן ס"ה ס"ק ה' מה שתירץ ע"ז.

**בגמ'. א"ר אבין א"ר אלעא א"ר יוחנן היה חייב לחברו שבועה ואמר נשבעתי וכו' הוחזק כפרן לאותה שבועה.** עי' רי"ף שכתב דשמעינן מהכא דהיכא דלא הוחזק כפרן נאמן לומר נשבעתי. ועי' נמוקי יוסף שם שכתב דהיינו דוקא בנשבעין ונפטרין אבל בנשבעין ונוטלין אינו נוטל אלא בראיה גמורה שנשבע, וכ"כ הרמב"ן, ועי' שטמ"ק ד"ה והראב"ד כתב. (ועי' בקטע הבא).

**שם.** עי' רא"ש סוף סימן מ"ב שכתב בשם רב האי שאם היה חייב שבועה דאורייתא ואמר נשבעתי ישבע שבועת היסת, אבל אם היה חייב שבועה דרבנן ואמר נשבעתי לא ישבע דתקנתא לתקנתא לא עבדינן, ועי' ריטב"א החדשים שכתב דאחרים כתבו דאף בשבועה דאורייתא אינו חייב לישבע היסת דשבועת היסת לא נתקנה אלא על כפירת ממון ממש ולא על כפירת שבועה, ועי' רמב"ן. ועי' קצוה"ח סימן פ"ז ס"ק כ"ה וסימן צ"א ס"ק ז' מה שביאר בדברי רב האי. וע"ע מרדכי סימן רנ"ב ורמב"ם פרק ז' מהלכות טוען ונטען הלכה ה' ובכסף משנה שם, ובלחם משנה שם סוף הלכה ו'.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן פ"ז ס"ק כ"ו שדן היכא דלא הוחזק כפרן האם נאמן לטעון מחלת לי השבועה.

**בגמ'. אבל חייב עצמו שבועה נאמן עביד איניש דמקרי ואמר.** עי' שטמ"ק שהקשה בשם תוספי תוספות להרא"ש דהא יכול לחזור בו ואם כן מה הגמ' דנה אם הוא נאמן, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע שם מש"כ בשם הראב"ד.

**שם.** עי' לחם משנה פרק ז' מהלכות טוען ונטען ה"ו שהקשה לפירוש הרא"ש בסימן מ"ב (הובא לעיל) דמיירי שהעדים מעידים שלא פרע באותה שעה שאומר שפרע, וה"נ מעידים שלא נשבע באותה שעה שאומר שנשבע, אם כן מאי נפק"מ אם בית דין חייבוהו השבועה או שהוא חייב עצמו הא הוחזק כפרן בטענתו, ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. לפריעה בת יומא לא חיישינן.** עי' ר"ח שכתב דרובא דעלמא לא פרעי ביומיה ומיעוטא הוא דפרעי ביומיה ולמיעוטא לא חיישינן.

**בגמ'. שטר שלוה בו ופרעו אינו חוזר ולוה בו שכבר נמחל שיעבודו.** עי' סמ"ע וקצוה"ח סימן מ"ח ס"ק א' ובש"ך שם ס"ק ב' שדנו האם אין זה שטר כלל אף לענין בני חורין או דרק ממשועבדים אינו גובה בו, ועי' רמב"ם פרק י"ד מהלכות מלוה ולוה הלכה ז' שכתב דנעשה כחרס, ועי' שו"ת הריב"ש סימן שפ"ב שהוכיח מלשון הרמב"ם דאף לענין בני חורין אין זה שטר, ועי' נתיה"מ שם ס"ק א'. וע"ע רש"י ד"ה שכבר נמחל שיעבודו וכו' וטורף לקוחות וכו', ועי' פלפולא חריפתא סימן מ"ג אות ג'.

**תוד"ה רב כהנא אמר כשחייב מודה, תימה א"כ למה נקט הנפק במילתא דר"י וי"ל דנקטיה משום דיוקא וכו'.** עי' רמב"ם פרק י"ח מהלכות גזילה ואבידה הלכה ב' שפסק דאם אינו מקויים לא יחזיר שמא כתב ללות ולא לוה. ועי' שטמ"ק ד"ה בשחייב מודה, שתמה ע"ז דכיון דחייב מודה הנפק למה לי, ועיי"ש בד"ה וכתוב בגליון, מש"כ בשם ה"ר יהונתן, ועי' ריטב"א (הישנים) מה שתירץ ע"ז, ועי' קצוה"ח סימן ס"ה ס"ק ח' ונתיה"מ שם ס"ק ט"ו.

**תוד"ה הטוען אחר מעשה בי"ד לא אמר כלום וכו' דר' שבתאי ערב היה אבל בעל שמא לא היה נאמן.** עי' ר"ן לקמן עמוד ב' ד"ה ולענין תוספת, שכתב דאם היה הבעל חייב אף הערב חייב, וכ"כ הרמב"ן, ועי' נתיה"מ סימן ל"ט ס"ק י' שכתב דערב מתחייב על דעת שכשיתחייב הלוה בבי"ד ולא יהיה לו לשלם יתחייב הערב.

**בא"ד. ואין ראיה נמי מדתני לעיל מצא כתובה לא יחזיר וכו'.** עי' ריטב"א החדשים מה שתירץ אמאי התם נאמן לומר פרעתי.

**בא"ד. דלגבי מנה ומאתים נמי מפסיד דהא נאמן לומר פרעתי מנה מיגו דאי בעי אמר אלמנה נשאתיך וכו'.** עי' דרוש וחידוש מערכה י"ג אות א' ד"ה והנה, שהקשה דהא השתא הכתובה לפנינו וידעינן שהיא אשתו ונשאה בתולה, ואנן מחזיקין דאינו פרוע, וא"כ למה מסייעין בידו לכפור בשקר ולהאמינו במיגו ואין מחזירין לה את הכתובה, ועי' נתיה"מ סימן מ"א ס"ק י"א מש"כ בזה.

**בא"ד. וי"ל דהתם מיירי במזונות דלשעבר ולא דלהבא.** עי' ריטב"א החדשים שפירש דבלשעבר נאמנים משום דחזקה לא משהי להו ואי אפשר לתת לה בכל יום מזונות בעדים.

**דף י"ז ע"ב**

**בגמ'. לא אמר כלום מאי טעמא כל מעשה בית דין כמאן דנקיט שטרא בידיה דמי.** עי' אבנ"מ סימן ק' ס"ק ט' שכתב דהא דאינו נאמן לטעון פרעתי אע"ג דאיתרע בנפילה הוא משום דמעשה בי"ד כמאן דנקיט שטרא בידיה, וא"כ שטרו בידו והוה ליה כמצאו המלוה בעצמו דגובה בו (עי' תוס' לעיל יג: ד"ה הא קאמר), וע"ע שם סימן קי"א ס"ק י'.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א לקמן כ. ד"ה גם בלא"ה, שדן היכא דמכרה כתובתה האם הלוקח ג"כ גובה בלא שטר או דלגבי הלוקח לא הוי תנאי בי"ד והוי רק בעל חוב בעלמא ואינו יכול לגבות בלא שטר.

**תוד"ה לא אמר כלום וכו' אלא אפילו במקום שכותבין כתובה ואינה מוציאה הכתובה אינו נאמן לומר פרעתי אפילו אם היא מודה שהכתובה היא בידה.** עי' רמב"ם פרק כ"ג מהלכות מלוה ולוה הלכה ט"ז שפסק דאם אמר המלוה אבד לי השטר יכתוב לו שובר ויפרע לו כל חובו, ואם טען הלוה טענת ודאי שהשטר ביד המלוה הורו רבותי שישבע המלוה היסת שאבד השטר ואח"כ יפרע חובו ויכתוב שובר, ועי' מגיד משנה שם שכתב דאע"פ שאין ניירו של שטר שוה פרוטה מ"מ מחמת ראיה שבו אפילו לאחר שנכתב שובר יתן בו הלוה יותר מפרוטה, ולכך צריך המלוה לישבע היסת, ועי' ש"ך סימן נ"ד ס"ק ד' וקצוה"ח שם ס"ק א' מש"כ בזה. וע"ע נתיה"מ שם ס"ק ב'.

**תוד"ה הוציאה גט ואין עמו כתובה גובה כתובתה וכו' וי"ל דטענו חיטין והודה לו בשעורין פטור אף מן השעורין.** עי' קצוה"ח סימן פ"ח ס"ק י' שהקשה לדעת הסוברים דפטור מדמי שעורים משום הודאת בעל דין (עי' רא"ש ב"ק פרק ג' סימן טו-טז) הא הכא ממה נפשך חייב או כתובה או שאר כסות ועונה ומאי מהני הודאת בע"ד, ועיי"ש מה שתירץ, ועיי"ש מה שביאר לפי"ז בהמשך התוס'.

**בא"ד. וא"ת והיכי מצי אמר לא גירשתיך הא איהי מהימנא דאמר רב המנונא אשה שאמרה לבעלה גירשתני נאמנת.** עי' רמב"ם פרק ט"ז מהלכות אישות הלכה כ"ו שפסק דאשה שאמרה לבעלה גירשתני גובה עיקר כתובה ולא תוספת, ועי' מגיד משנה שם מה שביאר בזה, ועי' ראב"ד שם שהשיג ע"ז וכתב דאינה גובה כלל.

**תוד"ה מן האירוסין מנא ליה דאית לה כתובה וכו' ומ"מ אמת הוא דארוסה יש לה כתובה אפילו לא כתב לה וכו'.** עי' רמב"ם פרק י' מהלכות אישות הלכה י"א שפסק דארוסה אין לה כתובה אלא אם כן כתב לה.

**דף י"ח ע"א**

**רש"י ד"ה ולא מטמאה לו וכו' שמצוה להתעסק בשבעה מתי מצוה האמורים בפרשה וכו'.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות אבל הלכה ו' שפסק דרק כהנים זכרים שהוזהרו על הטומאה מצווין בזה אבל כהנות שלא הוזהרו על הטומאה אינן מצוות להתטמא לקרובים, ועי' ראב"ד שם שהקשה ע"ז מכאן דמבואר דדוקא ארוסה אינה מטמאה לו הא נשואה מטמאה לו, ועי' כסף משנה ולחם משנה שם מש"כ בזה. ועי' טורי אבן ר"ה טז. ד"ה חייב אדם, מה שהקשה על הרמב"ם, ועי' בהגהות אמרי ברוך שם. וע"ע מנחת חינוך מצוה רס"ד אות א' [כ"ג במהדו"ח] מה שהקשה על הרמב"ם.

**תוד"ה הא אמר תנו נותנין וכו' אבל לא נמלך לכתחילה מלגרשה וגרשה מחזירין לה הגט לראיה אפי' אינו שלה.** עי' תוס' גיטין ד. ד"ה מודה, שכתבו דאע"פ שהדבר אמת אין לעשות אלא בעדות כשר, וצ"ע, ועי' תוס' לקמן כ: ד"ה איסורא, שכתבו דהכא החשש הוא רק מדרבנן, וא"כ י"ל דהתוס' בגיטין מיירי רק בפסול דאורייתא.

**תוד"ה והוא שהוחזקו וכו' וי"ל כיון שאנו יודעין שזה אבד גט כאן אין לחוש שגם האחר איבד כיון שאין שיירות מצויות.** עי' ש"ש שמעתתא ז' פרק כ' ד"ה אמנם, שהקשה דאם כן מוצא אבידה במקום שאין שיירות מצויות וידוע שזה אבד אבידה נמי יחזירו לו.

**בא"ד. ושמעתין אתיא כר"א דלר"מ כיון שהוחזק שני יוסף בן שמעון אין הגט כשר עד שיהא מוכיח מתוכו שהוא של זה.** עי' רמב"ן וריטב"א גיטין כד. ד"ה אלא, שכתבו דאף לרבי מאיר לא בעינן מוכיח מתוכו, וכ"כ בחידושי הר"ן שם.

**דף י"ח ע"ב**

**בגמ'. קתני מיהת בזמן שהבעל מודה יחזיר לאשה ואפילו לזמן מרובה.** עי' שטמ"ק שהקשה בשם גליון דנימא שאני הכא דהוי ספק ספיקא להתירא דשמא כבר גרשה, ותירץ (בתירוץ השני) דאין זה ספק דהעמד אשה בחזקתה שלא נתגרשה, ועי' ש"ש שמעתתא א' פרק י"ח ד"ה אמנם, שכתב בשם הרשב"א דמהני ספק ספיקא נגד חזקת איסור והכא לכאו' מוכח דלא מהני, ועיי"ש מה שביאר בדברי הרשב"א.

**בגמ'. איכא דאמרי אע"ג דלא הוחזקו לא נהדר ופליגא דרבה.** עי' רא"ש סימן מ"ה שכתב דכ"ש היכא דהוחזקו אע"פ שאין שיירות מצויות דלא יחזיר.

**שם.** עי' רא"ש סימן מ"ה שכתב דכיון דלא איפסיקא בה הלכתא בהדיא עבדינן לחומרא כלישנא בתרא דר' זירא, וכן כתב הרי"ף. ועי' בעל המאור יבמות דף מג. מדפי הרי"ף שהקשה דהרי"ף שם פסק דאף בשיירות מצויות אם לא הוחזקו לא חיישינן. ועי' בחידושי הרמב"ן גיטין כז: ד"ה ר' ירמיה, ובחידושי הר"ן שם מה שתירצו על קושיתו, וע"ע ברא"ש גיטין פרק ג' סוף סימן ג' מש"כ בדעת הרי"ף.

**תוד"ה ואפילו לזמן מרובה וכו' אבל הכא שאומר שכבר גרשה מזמן הכתוב בגט כמו שאינו נאמן למפרע כך אינו נאמן להבא.** עי' ב"ב קלד: שנחלקו בגמ' בבעל שאמר גרשתי לשעבר אי פלגינן דיבורא ונאמן להבא. ועי' מהר"ם שי"ף גיטין כז: על תוד"ה בזמן שהבעל מודה, שכתב דתירוץ התוס' הוא רק למ"ד דלא פלגינן דיבורא, ועי' בחידושי רעק"א כאן ד"ה ובכוונת תירוצם, [עי' בכתב וחותם] שכתב דתירוץ התוס' הוא לכו"ע דהכא לא שייך פלגינן דיבורא.

**בגמ'. ודוקא בצד אות פלונית אבל נקב בעלמא לא רב אשי מספקא ליה סימנים אי דאורייתא אי דרבנן.** עי' ש"ש שמעתתא ז' פרק כ"ג שדן אי מהני סימנים דרבנן באיסור דאורייתא כשהחשש הוא רק מדרבנן, ועיי"ש בד"ה עוד הביא בפני יהושע מה שהוכיח מהגמ' כאן, וע"ע בשו"ת רעק"א ח"א סימן ק"ז ד"ה ומ"מ יסוד הזה, מש"כ בזה.

**דף י"ט ע"א**

**בגמ'. אי משום טביעות עינא אהדרוה ניהלי ודוקא צורבא מדרבנן אבל איניש דעלמא לא.** עי' קובץ הערות סימן ע"ז אות ג-ה שהקשה דהא אין דבר שבערוה פחות משנים ובמקום דבעינן שני עדים כשרים לא מהני כלל צורבא מדרבנן, ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. הניחא למ"ד כיון שנתן עיניו לגרשה שוב אין לבעל פירות.** עי' תוס' רי"ד גיטין יז: שכתב דטעמו משום דעדיו בחתומיו זכין לה בפירות, וקשה דכיון שלא זכו לה בגט לגירושין דהא חוב הוא לה איך יכולין לזכות לה בפירות.

**בגמ'. כי אתיא למיטרף אמרינן לה אייתי ראיה אימת מטא גיטא לידך.** עי' שו"ע סימן מ"ג סעיף א' שכתב דבשטר שאין בו זמן יש מי שאומר שאם קנה הלוקח אחר שראו העדים השטר כתוב וחתום טורף מהם, ועי' ש"ך שם ס"ק ב' שהסכים לדעה זו והביא ראיה לזה מהכא, ועי' נתיה"מ שם ס"ק א' מה שהקשה ע"ז בשם התומים. וע"ע בריטב"א החדשים ד"ה ומ"ש משטרי חוב.

**תוד"ה אימת מטא גיטא לידך, בשאר גיטין לא אמרינן כן דמסתמא ביום שנכתב נמסר אבל זה דנפל אתרע.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דכל אשה הבאה לטרוף לקוחות אמרינן לה אייתי ראיה אימת מטא גיטא לידך, וכן דעת רש"י גיטין יז: ד"ה עד שעת נתינה.

**בגמ'. ואזל עבדא וקנה נכסים מניסן ועד תשרי ואזיל הרב וזבנינהו ומפיק ליה לשחרור דכתב בניסן וקא טריף לקוחות שלא כדין.** עי' רשב"א וריטב"א החדשים שכתבו דהוה מצי למימר דניחוש דילמא מכר את העבד בין ניסן לתשרי ואח"כ נתן לו השטר שחרור, ועי' בחידושי רעק"א שכתב דאע"פ שהעבד מוחזק בעצמו ואף אם לא יחזירו לו השטר יהיה נאמן לגבי הלקוחות שהוא משוחרר, מ"מ יש נפק"מ דכל זמן שלא מחזירים לו הלקוחות יטרחו לחזור אחר ראיה, ועיי"ש מה שביאר לפי"ז בתירוץ הגמ', ועי' בחידושי הגרש"ר סימן כ' אות ד' מה שהקשה ע"ז ומה שביאר בדברי הרשב"א. - ועי' קצוה"ח סימן רמ"א ס"ק ג' ד"ה אמנם, שכתב דהא דהעבד מוחזק בעצמו היינו דוקא לגבי הלקוחות אבל לגבי האדון לא חשיב מוחזק.

**רש"י ד"ה מהיום ולאחר מיתה, גוף הקרקע קנוי לו מן היום וכו' והפירות אינו אוכל כל ימי חייו אלא לאחר מיתה.** עי' שו"ת רעק"א ח"ב סימן פ"ח ד"ה אבן העזר, מש"כ בגדר הקנין דגוף מהיום ופירות לאחר מיתה.

**שם.** עי' בחידושי הר"ן מה שהקשה על פירוש רש"י ועל כן פירש כר"ת שמקנה לו מהיום אם לא יחזור בו עד לאחר מיתה, ועי' ריטב"א החדשים.

**דף י"ט ע"ב**

**תוד"ה ברייתא בבריא דלמא כתבה להאי ולא יהביה ליה, היינו דלא כאביי דלדידיה אמאי לא נהדר וכו'.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דיש מי שפירש דאפילו לאביי אם חזר בו קודם שיגיע שטר לידו אין עדיו בחתומיו זוכין לו למפרע, והכא איכא למיחש דילמא הדר ביה מהאי קודם שיגיע שטר לידו, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'. אין האשה מודה לא יחזיר לא לזה ולא לזה.** עי' חלקת מחוקק ובית שמואל סימן ק"י ס"ק ו' שכתבו דהכתובה בחזקתה וטורפת מהלקוחות אלא דלא קרעינן השובר שמא יבואו עדים ויעידו שהשובר טוב הוא ותתרע הכתובה, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן כ' אות ב' שכתב דדעת הט"ז והדרישה דאע"פ שאין מחזירין את השובר מ"מ ספק פרוע הוא ואינה גובה את הכתובה, ועי' פתחי תשובה חו"מ סימן ס"ה אות ט'. וצ"ע לדעת הט"ז והדרישה מאי מקשה וליחוש דלמא כתבה וכו' הא גם כשאין מחזירין את השובר מפסידין הלקוחות, ועי' בחידושי רעק"א לעיל עמוד א' ד"ה גמ' ואזל עבדא, שפירש דכל זמן שאין מחזירין יטרחו הלקוחות לחזור אחר ראיה. וע"ע בחידושי רעק"א ברמב"ם [מהדורת פרנקל] פרק י"ח מהלכות גזילה ואבידה הלכה י"ד.

**בגמ'. וליחוש דילמא כתבה ליתן בניסן ולא נתנה עד תשרי ואזלה זבנתה לכתובתה בטובת הנאה וכו'.** עי' מהר"ם שי"ף שהקשה דהא גם אם לא יחזירו יכולה לכתוב לו היום בכתב ידה התקבלתי בלא עדים התקבלתי ולהקדים הזמן, ויאמר הבעל ללקוחות תביאו ראיה שקדמתם, ועיי"ש מה שתירץ.

**דף כ' ע"א**

**בגמ'. שמע מינה איתא לדשמואל.** עי' רא"ש סימן מ"ח שכתב דנאמנת לומר פרוע משום דמה לה לשקר כיון דיכולה למחול, והקשה ע"ז דהא כשמוחלת צריכה לשלם ללקוחות כמה שהכתובה שוה כשהיא גרושה, וכשמחזירין השובר אינה משלמת אלא דמים מועטין שקבלה מן הלקוחות, ועיי"ש מה שתירץ. - עוד כתב הרא"ש די"מ דאין זה מטעם מיגו אלא דכיון שיכולה למחול כל לגבי בעלה ודאי מחלה ולא תמצא מי שיקנה כתובתה ולמילתא דלא שכיחא לא חיישינן. - ועי' נמוקי יוסף שפירש דכיון דקא מודה דפריעא היא זו היא מחילתה. ועי' ריטב"א החדשים שפירש דכי היכי דיכולה למחול יכולה לומר עליו שהוא פרוע, וע"ע במשובב נתיבות סימן ס"ב ס"ק י"ב.

**בגמ'. דאמר שמואל המוכר שטר חוב לחברו וחזר ומחלו מחול.** עי' רמב"ם פרק ו' מהלכות מכירה הלכה י"ב שכתב דהא דמהני מחילה הוא משום דמכירת שטרות דרבנן. ועי' ריטב"א החדשים כאן וברשב"א ב"ב קמז: ד"ה אלא, שהביאו דעת ר"ת דאפילו אי מכירת שטרות דאורייתא מהני מחילה משום שאינו מוכר אלא שיעבוד נכסים וכשמוחל על השיעבוד הגוף פקע שיעבוד הנכסים. ועי' רשב"א שם שהקשה דאם כן אמאי במת הלוה לא פקע שיעבוד הנכסים, ועי' ר"ן כתובות מד: מדפי הרי"ף מש"כ בזה. - ועי' אור שמח פרק ו' מהלכות מכירה הלכה י"ב ד"ה אמנם נתבונן עוד, שדן לדעת ר"ת אם מהני מחילה היכא דמת הלוה כיון דליכא שיעבוד הגוף.

**תוד"ה ש"מ איתא לדשמואל, וא"ת וניחוש שמא מכרה במעמד שלשתן שאינה יכולה למחול.** עי' רמב"ן קידושין מח. ד"ה במלוה על פה, שכתב דאף אם מכר במעמד שלשתן יכול למחול, וע"ע רשב"א גיטין יג: ד"ה ולענין מוכר חוב.

**רש"י ד"ה בששטר כתובה יוצא מתחת ידה וכו' שאילו מכרתה היתה מוסרת הכתובה ביד הלוקח.** עי' רא"ש סוף סימן מ"ח שפירש משום דשטר חוב אינו נקנה אלא בכתיבה ומסירה ועיי"ש שהקשה דניחוש דילמא אקנייה אגב קרקע ונשארה כתובתה בידה (עי' רמב"ם פ"ו מהלכות מכירה הי"ד ומ"מ שם), ועיי"ש מה שתירץ, ועיי"ש בסימן מ"ט שכתב בשם רב האי גאון ובשם ר"ח דשטר חוב אינו נקנה אגב קרקע, וע"ע בחידושי הר"ן מש"כ בזה. ועי' ריטב"א החדשים מה שביאר בתירוץ הגמ'.

**בגמ'. ועוד שובר בזמנו טריף אביי לטעמיה דאמר עדיו בחתומיו זכין לו.** עי' ריטב"א החדשים שכתב דמיירי בשובר שהוא כעין שטר מקנה שאומר לו חוב פלוני מחול לך בשטר זה ולא בסתם שובר שהוא לראיה.

**שם.** עי' רא"ש סימן מ"ט שכתב בשם הרי"ף דבשובר זכה המלוה בשעת חתימה אפילו לא יבא השטר לידו לעולם, ועי' תומים סימן ס"ה ס"ק כ"ט ד"ה והנה, שהקשה דא"כ לא יוכל המלוה לכתוב שובר קודם פירעון דבשעת החתימה יפקע שיעבודו של הלוה, ועיי"ש מה שהקשה עוד ע"ז, ותירץ דהמחילה היא בתנאי שיפרע לבסוף או שימחול לו. ועי' קהלות יעקב סימן כ"ב. - ועי' רא"ש שם שכתב דההכרח לזה הוא משום דס"ל דבמתנה ומכר לא אמרינן עדיו בחתומיו זכין לו אם מכר את הקרקע לאחר בין חתימת השטר למסירתו, ועי' קהלות יעקב סימן כ"ב ד"ה והנא בטעמא, מה שביאר בדין זה. ועי' טור סוף סימן ל"ט שפסק דבשובר לא בעינן מטא לידיה, ופסק דבמתנה ומכר עדיו בחתומיו זכין לו אפילו אם מכר לאחר בין חתימת השטר למסירתו, ועי' דרישה שם שהקשה ע"ז מדברי הרא"ש.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א גיטין יג. ד"ה בא"ד בכוונת התוס', שנסתפק בהא דמהני עדיו בחתומיו זכין לו בגט שחרור היכא דמטא לידיה לבסוף, אם אמר לעבד טול גיטך מעל גבי קרקע אי חשיב מטא לידיה או דבעינן מטא לידיה כדיני נתינת גט, וע"ע בגליון מהרש"א על הרי"ף דף ו. [מדפי הרי"ף] ד"ה שם.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן קפ"ח ס"ק ב' שהקשה למ"ד עדיו בחתומיו זכין לו היכא דשלח גט שחרור לעבדו ומת המשלח אמאי אין נותנין לו הא היכא דמטא שטרא לידיה לבסוף זכה למפרע משעת חתימה, ועי' אור שמח פרק כ"ג מהלכות מלוה ולוה הלכה ה' ד"ה אולם, מה שתירץ על קושיתו.

**שם**. עי' רא"ש סימן מ"ט שדן אי הלכה כאביי, ועי' טור סוף סימן ל"ט אות כ"ג.

**שם**. עי' אור שמח פרק כ"ג מהלכות מלוה ולוה הלכה ה'.

**תוד"ה שובר בזמנו טורף וכו' ונראה שתקנת חכמים היא שזוכה משעת חתימה.** עי' מהרש"א שכתב דהיינו דוקא לר"א דס"ל עידי מסירה כרתי אבל לר"מ דס"ל עידי חתימה כרתי מדינא הוא, ועי' מהר"ם שי"ף.

**בא"ד. וא"ת וניחוש דלמא זבנה כתובה ביום שנכתב השובר וכו'.** עי' מהר"ם שי"ף שכתב דבכל שטר חוב אין להקשות הכי דהתם הלוקח מוחזק משא"כ הכא דהבעל מוחזק.

**מתני'. מצא בחפיסה או בדלוסקמא תכריך של שטרות או אגודה של שטרות הרי זה יחזיר**. עי' שטמ"ק ד"ה או אגודה, שהקשה דהא איתרע בנפילה ואמאי יחזיר, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' רא"ש סימן נ"א, וע"ע קצוה"ח סימן ס"ה ס"ק ט' מש"כ בזה.

**שם.** עי' שטמ"ק ד"ה וכתב הרמ"ך, שדן מה הדין היכא דשניהם אומרים סימנים, וצ"ב מאי שנא מהא דאמרינן לקמן כח. "סימנין וסימנין יניח".

**מתני'. מצא שטר בין שטרותיו ואינו יודע מה טיבו יהא מונח עד שיבא אליהו.** עי' נתיה"מ סימן ס"ה ס"ק ו' שהקשה דהא הנפקד תופס בחזקת שניהם וא"כ והוה ליה למימר יחלוקו כדאמרינן לעיל ב. גבי שנים אוחזין בטלית (ועיי"ש בתוד"ה ויחלוקו).

**שם.** עי' רא"ש סימן נ"ב שכתב "וראיתי מפרש שכתב דאפילו שניהם מודים לא יוציאם מידו אלא קרוע דחיישינן לקנוניא" והקשה ע"ז דלא חיישינן לקנוניא אלא היכא דאיתרע בנפילה.

**בגמ'. מאי שטרי בירורין הכא תרגמו שטרי טענתא.** עי' נמוקי יוסף שפירש דקודם שנכתב יכול לחזור בו מפטור לפטור כגון אם אמר לא לויתי יכול לומר לויתי ופרעתי, ומשנכתבו אינן רשאין לחזור. ועי' קצוה"ח סימן פ' ס"ק ג' מה שביאר בדין חוזר מפטור לפטור.

**דף כ' ע"ב**

**תוד"ה איסורא מממונא, וא"ת טפי אנן מחמירין בממונא דהא אין אנו הולכין בממון אחר הרוב וכו'.** עי' בחידושי רעק"א ד"ה וגם, שהקשה דהא מזה מוכח רק דחזקת ממון אלים מאיסורא אבל בשטר הנמצא שאין אדם מוחזק בו י"ל דקיל יותר מאיסורא. - עוד הקשה דהא בממון תקנו חכמים סימנים ובאיסור לא מהני, וא"כ י"ל לענין חשש דשני יוסף בן שמעון דהוי כסימנים דמהני רק בממון, וכן הקשה בש"ש שמעתתא ז' פרק כ', ועיי"ש מש"כ בזה.

**בא"ד. ובאיסורא אזלינן בתר רובא אפילו היכא דאיכא חזקה דאיסורא כנגד הרוב ולא חיישינן שמא במקום נקב קא שחיט.** עי' חוות דעת סימן ק"י בקונטרס בית הספק ד"ה בס"ק כ"ז, שכתב דהיכא דמעשה השחיטה נעשה כהלכתה אלא דיש ספק אם יש נקב בוושט דאז לא מהני בה השחיטה לא שייך בזה חזקת שאינה זבוחה, עיי"ש הטעם, ועי' בית הלוי ח"ב סימן כ"א סוף אות י"ב שהקשה דבתוס' כאן מבואר דגם בכה"ג יש חזקה.

**בא"ד. וי"ל דמ"מ באשת איש החמירו דמים שאין להם סוף לא תנשא לכתחילה אע"פ שרובם מתים.** עי' רמב"ם פרק ז' מהלכות נחלות הלכה ג' שכתב דבממון לא החמירו במים שאין להם סוף, ועי' בית הלוי ח"ב סימן ח' אות ח' שכתב דכן מוכח ג"כ מדברי התוס' כאן.

**בגמ'. מר אמר משום לתאי דידי פקע ומר אמר משום לתאי דידי פקע.** עי' מהרש"א בחידושי אגדות מה שביאר בזה.

**בגמ' הכא נמי שטרי מכריז.** עי' רא"ש סימן נ"ב שכתב דהלה נותן סימן במנין, והא דבעינן תכריך ואגודה הוא משום דבלא זה הוא מתייאש דשמא לא נפול אהדדי ולא יוכל ליתן סימן במנין, ועי' תוס' הרא"ש, ועי' קצוה"ח סימן ס"ה ס"ק י' מה שהקשה ע"ז.

**פרק שני - אלו מציאות**

**דף כ"א ע"א**

**תוד"ה אלו מציאות שלו וכו' וא"ת כריכות אי דרך נפילה וכו' הא מתייאש שסבור ברה"ר נפיל.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דעדיפא הוה להו להקשות בדרך ממה נפשך דאם אינו מתייאש מספק דסבור שמא ברשות היחיד נפיל א"כ ברשות הרבים אמאי הרי אלו שלו, הא לא נתייאשו הבעלים, ועיי"ש מש"כ בזה.

**בגמ'.** **בעי רב ירמיה חצי קב בשתי אמות מהו וכו' קביים בשמונה אמות מהו וכו' קב שומשין בארבע אמות מהו וכו'.** עי' רא"ש סוף סימן א' שכתב דכיון דלא איפשיטא ספיקא דאורייתא לחומרא וחייב להכריז, ועי' רמב"ם פרק ט"ו מהלכות גזילה ואבידה הלכה י"ב שפסק דמספק לא יטול ואם נטל אינו חייב להכריז, וכן פסק בשו"ע סימן ר"ס סעיף ז', ועי' ביאור הגר"א שם ס"ק כ"ד.

**דף כ"א ע"ב**

**עי'** נתיה"מ סימן רס"ב ס"ק ג' שכתב דיאוש לא נפיק מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, ומה"ט כתב דאם נתייאש מאבידה וכלה היאוש קודם דאתי לרשות זוכה אינו צריך לחזור ולזכות בו, רק כיון שראהו תיכף זכה בו ואין שום אדם יכול לזכות בזה, ועי' תרומת הכרי שם מש"כ בזה, וע"ע בקצוה"ח סימן ת"ו סוף ס"ק א', ועי' חזו"א חו"מ ב"ק סימן י"ח אות ג' שכתב על דברי הנתיה"מ "ולא נראה כן כלל" ואדרבא אף מ"ד בהפקר דלא נפיק מרשותיה עד דאתי לרשות זוכה (עי' נדרים מג.) מודה ביאוש דפקע בעלותו מיד כשנתייאש, ועיי"ש מה שביאר בזה, ועיי"ש עוד באות א'. - ועי' בנתיה"מ שם דמבואר בדבריו דזוטו של ים יש לו דין הפקר גמור ופקע בעלותו אפילו לא אתי לרשות זוכה, ועי' בתרומת הכרי שם ד"ה והנראה לי, שכתב דבזוטו של ים ודאי לא נפיק מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה.

**בגמ'.** **יאוש שלא מדעת אביי אמר לא הוי יאוש ורבא אמר הוי יאוש.** עי' קצוה"ח סימן רס"ב ס"ק א' שכתב בשם הב"י והט"ז דאע"ג דקיי"ל כאביי דלא הוי יאוש, מ"מ במידי דמצוה היכא דגלי דעתיה השתא אמרינן דהכי הוה דעתיה מעיקרא, ולפי"ז כתב דמי ששכח מחמת אונס לבטל חמצו בערב פסח קודם שש שעות ונזכר לאחר שש, אמרינן מעיקרא ניחא ליה אלא דשכח ולא ידע, וסיים "אמנם חלילה להקל בזה כיון דמדברי הפוסקים באו"ח לא משמע הכין", ועי' תוס' פסחים ד: ד"ה מדאורייתא, שפירשו דביטול היינו הפקר, ולפי"ז לכאו' אפילו אי נימא דיאוש שלא מדעת הוי יאוש מ"מ בביטול ודאי לא מהני הא דאם היה יודע היה מפקיר, דבפועל לא הפקיר ואינו נעשה הפקר מאליו.

**בגמ'.** **בדבר שיש בו סימן כולי עלמא לא פליגי וכו' דכי אתא לידיה באיסורא הוא דאתא לידיה.** עי' רמב"ן במלחמות לקמן יד: מדפי הרי"ף, שכתב דכיון שנטלה בתורת אבידה ידו כיד הבעלים ושומר שכר שלהם הוא הלכך אינה נקנית ביאוש הואיל וישנה ברשות הבעלים, אבל הגביה אבידה על מנת לגוזלה ואח"כ נתיאשו הבעלים קני לה ביאוש כדין מוצא מציאה לאחר יאוש, וע"ע בריטב"א החדשים כאן. ועי' קצוה"ח סימן רנ"ט ס"ק א' מש"כ בדין יאוש ברשותו. ועי' נמוקי יוסף לקמן יד. מדפי הרי"ף ד"ה בתר קתא, שכתב דאבידה שבאה לחצירו קודם יאוש אע"פ שלא נודע לו אלא לאחר יאוש אינו זוכה בה דלא עדיפא חצירו מידו, והתם לכאו' אינו שומר של הבעלים דהא לא ידע שהאבידה בחצירו, ועי' אמרי משה סימן ל"ז מש"כ בזה. - ועי' באמרי משה שם אות ב-ג שכתב דדעת התוס' ב"ק סו. ד"ה הכא נמי, דהא דלא קני היכא דבאיסורא אתי לידיה הוא משום דכבר נתחייב בהשבה, ודלא כהרמב"ן, ועי' בחידושי רעק"א ד"ה והנה בעיקר, ובחזו"א חו"מ ב"ק סימן י"ח אות א' ד"ה שם, מש"כ בדעת התוס' ב"ק.

**בגמ'.** **בזוטו של ים ובשלוליתו של נהר אע"ג דאית ביה סימן רחמנא שרייה.** עי' רמב"ם פרק י"א מהלכות גזילה ואבידה הלכה י' שכתב דהמוצא אבידה בזוטו של ים ובשלוליתו של נהר הרי היא של מוצאה דודאי נתייאשו הבעלים ממנה, וע"ע שם פרק ו' הלכה א-ב, וכן מבואר לכאו' ברש"י ב"ק סו. ד"ה מוצא אבידה, ועי' שטמ"ק ב"ק שם שהקשה בשם הרא"ש דעל כרחך אין הטעם משום יאוש דהא אפילו עומד וצווח שאינו מתייאש מותרת מגזירת הכתוב, ועי' שטמ"ק לקמן כז. שהקשה בשם הרמב"ן דהא יאוש שלא מדעת הוא ולא הוי יאוש אלא ע"כ גזירת הכתוב הוא, וע"ע בשטמ"ק כאן מש"כ בשם שיטה, ועי' דבר אברהם ח"ב סימן ט"ז אות ג' ובאמרי משה סימן ל"א אות ח' מש"כ בזה.

**בגמ'.** **הכא במכנשתא דבי דרי עסקינן דאבידה מדעת היא.** עי' רמב"ם פרק י"א מהלכות גזילה ואבידה הלכה י"א שפסק דהמאבד ממונו לדעת אע"פ שאסור לרואה דבר זה ליטול לעצמו מ"מ אינו זקוק להחזיר, ועי' טור סימן רס"א שכתב ע"ז "ואין נראה כן דאבידה מדעת הוי הפקר" ועי' ב"י שם שכתב על דברי הטור "ולאו מלתא היא דמשום שאינו חושש לפקח על נכסיו לא נאמר שהפקירם", ועי' ש"ך שם ס"ק ג' שכתב דאין כוונת הטור להשיג מסברא אלא דבש"ס מוכח דאבידה מדעת הוי הפקר, כגון הכא דקרי לה אבידה מדעת אע"ג דהוי הפקר, ועי' דרישה שם שכתב דהכא לא דמי לדברי הרמב"ם, עיי"ש הטעם, וע"ע קצוה"ח שם ס"ק א'. - ועי' ב"ח שם מה שהקשה על הטור, ועי' ש"ך שם ס"ק ג'. - וע"ע רא"ש ב"ק פרק ב' סימן ט"ז שכתב גבי זרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל "ורש"י פירש שזרקו בעל הכלי וכו' ולא נהירא דמילתא דפשיטא היא דפטור המשבר דאבידה מדעת היא".

**שם.** עי' רמב"ם פרק ט"ו מהלכות גזילה ואבידה הלכה ח' שפסק מצא פירות מפוזרין דרך הנחה לא יגע בהן דרך נפילה הרי אלו שלו, ועי' טור סימן רס"ב שהקשה דהא בגמ' מוקי למתניתין דוקא במכנשתא דבי דרי הא לאו הכי אסורין מפני שלא ידעו הבעלים שנפלו, שיתייאשו מהן, ועי' ב"י שם שתירץ דלבתר דשנינן אגב יוקרייהו וחשיבותייהו וכו' אין צריך לאוקמי במכנשתא דבי דרי דהני נמי יקירי וחשיבי, וכ"כ הרמב"ן והנמוקי יוסף לעיל עמוד א', ועי' דרישה שם מש"כ בדעת הטור.

**בגמ'.** **ת"ש מעות מפוזרות הרי אלו שלו אמאי הא לא ידע דנפל מיניה התם נמי כדרבי יצחק וכו'.** עי' מגיד משנה פרק י"ד מהלכות גזילה ואבידה הלכה ה' שכתב דנראה מכאן דכל דבר שיש לחוש שאין הבעלים יודעים עדיין מנפילתו אסור מספק, ועי' רא"ש לעיל סוף סימן א' שכתב גבי ספק אבידה דאזלינן לחומרא וחייב להכריז, ועי' כסף משנה פרק ט"ו מהלכות גזילה ואבידה הלכה א' שכתב בדעת הרמב"ם דקושית הגמ' היא רק שאסור לו לטלם מספק אבל אם עבר ונטלם זכה בהם, עיי"ש הטעם.

**בגמ'.** **מאימתי כל אדם מותרין בלקט משילכו בה הנמושות וכו'.** עי' בתוס' רעק"א פאה פרק ח' משנה א' אות ל"ח שהקשה אמאי אין בעל השדה זוכה בלקט בקנין חצר דקונה שלא מדעתו, ועי' רש"ש שם שתירץ דכיון דבא לחצירו קודם יאוש אינו יכול לזכות בו, ועי' חזו"א חו"מ ב"ק סימן י"ח אות ד' ד"ה בתורע"א שדחה דברי הרש"ש, וכעין סברתו כתב בקצוה"ח סימן רס"א ס"ק א' גבי מכנשתא דבי דרי.

**בגמ'.** **ואמאי נהי דעניים דהכא מייאשי איכא עניים בדוכתא אחרינא דלא מייאשי.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות מתנות עניים הלכה י-יא דמבואר בדבריו דהא דכל אדם מותרין בלקט הוא משום דכתיב "לעני ולגר תעזוב אותם ולא לעורבים ולעטלפים" וכדאמרינן בחולין קלד: וקשה דהכא מבואר דהוא משום יאוש עניים, ועי' תורת זרעים פאה פרק ח' משנה א' ד"ה ונראה, ובקובץ שיעורים ח"ב סימן י"ז מש"כ בזה.

**בגמ'.** **אמרי כיון דאיכא עניים הכא הנך מעיקרא איאושי מיאש ואמרי עניים דהתם מלקטי ליה.** עי' ריטב"א החדשים שהקשה דאם כן עניים שבאו ממקום אחר אמאי מותרים בלקט, ותירץ דכל דאתי מקמי נמושות ראיה הוא דלא איאש מעיקרא.

**דף כ"ב ע"א**

**בגמ'.** **וכן ירדן שנטל מזה ונתן לזה וכו'.** עי' רש"י. ועי' שטמ"ק ד"ה וכן ירדן, שהביא דבירושלמי פירש דדוקא נקט ירדן דמיירי לענין קדושת ארץ ישראל שהירדן מפסיק בין ארץ ישראל לארץ העמים, ואם נטל הירדן מארץ העמים והרחיב גבול ארץ ישראל מה שנתן נתן, וכן להיפך.

**בגמ'.** **דאי ס"ד דלא שוויה שליח מי הויא תרומתו תרומה והא אתם גם אתם אמר רחמנא וכו'.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דכיון דהשתא אמרינן דמעיקרא נמי היה ניחא ליה מהני מטעם זכין לאדם שלא בפניו, ותירץ דילפינן מאתם גם אתם דבעינן שידע בשעה שנעשה שליח דזכות הוא וניחא ליה, וכ"כ בתרומת הדשן סוף סימן קפ"ח, (ועי' בקטע הבא).

**שם.** עי' רשב"א נדרים לו: ד"ה הא דאיבעיא להו, מה שהקשה על ספק הגמ' שם, ומבואר מדבריו בפשטות דילפינן מאתם גם אתם דליכא דין זכין בתרומה, ועי' קצוה"ח סימן רמ"ג ס"ק ח' שביאר דכוונת הרשב"א דזכין לאדם אמרינן אבל זכין מאדם לא אמרינן, ועי' שיעורי הגרש"ר סימן ט"ז אות ו', וע"ע חזו"א אבהע"ז סימן מ"ט אות י' מה שהקשה על הקצוה"ח, ועיי"ש מה שביאר בדברי הרשב"א.

**שם.** עי' רמב"ן גיטין סו. ד"ה הא דתנן, שכתב דבתרומה אין צריך שליחות, וגילוי דעתא נמי מהני כדאמרינן הכא "אם נמצאו יפות מהן תרומתו תרומה, ועי' ר"ן שם לב: מדפי הרי"ף, שהקשה דהא בגמ' דחי דמיירי דוקא בשעשאו שליח, ועי' בחידושי רעק"א כאן מה שביאר בדעת הרמב"ן.

**בגמ'.** **כגון דשוויה שליח ואמר ליה זיל תרום ולא אמר ליה תרום מהני וסתמיה דבעל הבית כי תרום מבינונית הוא תרום וכו' אם נמצאו יפות מהן תרומתו תרומה.** לכאו' קשה דהא הוי דברים שבלב כיון דסתמיה דבעל הבית מבינונית הוא תרום, ולדעת הרשב"א קידושין נ. דדברים שבלב שאינם סותרים לפה הוו דברים ניחא, אבל בשאר ראשונים שם שלא כתבו כן משמע דלא ס"ל הכי, וי"ל עפ"י מש"כ החזו"א אבהע"ז סימן קמ"ח לדף נ. ד"ה נראה, דהיכא דאיכא אומדנא דמוכח שנותן בתנאי כגון מתנת שכיב מרע ואמר שבדעתו היה ליתן בלא תנאי אין זה דברים שבלב, והכא נמי כיון שלא אומר לתרום מבינונית אלא דזה דעתו בסתמא, אם אומר שאין זה דעתו אין זה דברים שבלב.

**תוד"ה מר זוטרא לא אכל וכו' דאין לומר דהיה סומך שיתרצה מרי בר איסק כשידע, דהלכה כאביי, ואע"ג דהשתא ניחא ליה מעיקרא לא הוה ניחא ליה.** עי' ש"ך סימן שנ"ח ס"ק א' שכתב די"ל דהכא גם לאביי שרי, דדוקא ביאוש דגם אח"כ כשמתייאש אינו מתיאש אלא משום שאינו יודע היכן הוא ובעל כרחו הוא מתיאש משו"ה כל זמן שלא נתיאש אסור, אבל הכא שידוע שיתרצה אם כן אינו מקפיד ע"ז והשתא נמי בהתירא אתי לידיה.

**שם.** משמע דלרבא שרי לאכול היכא שיודע שיתרצה אח"כ כשיבא, וכ"כ בריטב"א החדשים, ועי' רמב"ן קידושין נב: סוף ד"ה לא אמרו, מש"כ בדעת רש"י ומבואר מדבריו דלרבא היכא שיודע שיתרצה הבעלים כשיבא יכול אף לקנות את הפירות ולקדש בהן אשה, וכן מבואר בתוס' ר"י הזקן שם, ועי' שיעורי הגרש"ר סימן ז' אות ג' שכתב דיש מזה ראיה למש"כ הגרש"ש בשערי ישר שער ז' פרק י"ב ד"ה ואין להקשות, דהיכא שהבעלים נותן רשות לקנות מהני קנין מצד הקונה.