מראי מקומות בדין גונב מן הגנב אם חייב תשלומי קרן לבעלים ואם הוי בכלל גזלן בעזרת השם יתברך
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / שלהי ב_ק - הרב אלימלך וינברג

בס"ד

**מראי מקומות בדין גונב מן הגנבאי הוי בכלל גזלן ואם חייב תשלומי קרן לבעלים**

גונב מן הגנב אינו משלם תשלומי כפל כדתנן **בב"ק דף ס"ב:,** ועי' **בפירש"י שם בד"ה אין הגונב** דילפינן לה מדכתיב וגונב מבית האיש ולא מבית הגנב, **ובב"ק דף ס"ט:** אי' בגמ' דטעם פטורו כלפי הבעלים הוא משום דהוי הגניבה 'אינו ברשותו', ובפשטות הביאור, דכל ש'אינו ברשותו' אינו בכלל 'מבית האיש' [דלא הוי דומיא ד'ביתו' אלא כשהוא 'ברשותו' כמבואר בגמ' שם לר' יוחנן], וממילא נתמעט דפטור אף כלפי הבעלים כיון דלא הוי הגניבה 'מבית האיש'.

ודנו האחרונים האיך דינו של גונב מן הגנב לגבי חיוב תשלומי 'קרן' לבעלים אם יש לחייבו משום גנב וגזלן [נידון זה הוא בין לגבי 'חיוב תשלומין' כשאין הגזילה בעין ובין לגבי 'חיוב השבה' כשהיא בעין, וכן אי הוי בכלל גנב וגזלן לגבי 'איסור' לא תגזול, וכן אי הוי בכלל גנב וגזלן לגבי 'קניני גזילה'.

**דין לוקח מן הגנב לגבי איסור לא תגזול [מחמת הגזילה מהבעלים]**

**בשו"ת הריב"ש סימן רס"ו בד"ה וכן אין לבטל הקדושין** כתב לגבי חולק עם הגנב דאינו נפסל לעדות כיון שהוא עצמו לא גנב, ואפי' האומר לשלוחו צא וגנוב לי והלך וגנב עבורו ונתן השליח למשלח את הגניבה אינו נפסל לעדות משום דאין שליח ךדבר עבירה עיי"ש, ונפסק דין זה **ברמ"א חו"מ סימן ל"ד ס"ז,** **ובתומים סימן ל"ד סק"ה** תמה על דין זה, דמה לי שהחולק עם הגנב לא עשה את מעשה הגניבה מהבעלים והרי אף כופר בפקדון שלא עשה מעשה גניבה מהבעלים הוי בכלל גזלן והוא פסול לעדות, ועיי"ש מה שנדחק שד' הריב"ש איירי רק באופן מסויים כשהחזיר הגניבה ע"י כפיה או כשקנאו אחר יאוש בש"ר, **ובקצוה"ח שם סק"ג** תמה על דבריו וכ' שאין להם שום משמעות בד' הריב"ש והרמ"א, והעלה הקצוה"ח בטעמו של הריב"ש, דלא דמי כלל גונב מן הגנב לכופר בפקדון, דגונב מן הגנב שגניבתו היתה כשאין הגניבה ברשות בעלים אינו מתחייב על גניבתו, והא דממעטינן גונב מן הגנב מקרא ד'וגונב מבית האיש' דאינו מתחייב כפל הוא הדין דאינו חייב בקרן משום גניבה, וגדולה מזו ס"ל לרמב"ח **בב"ק דף קי"א:** דגוזל בא אחר וכלו אפילו לפני יאןוש הרי הוא פטור, וכ' **בתוס' שם בד"ה גזל** דס"ל דכיון דאין הגזילה ברשותיה דמאריה שהרי אינו יכול להקדישו אינו יכול לתבוע את האוכלו, ואף דאנן קיי"ל כרב חסדא דאם אכלו אחר לפני יאוש הרי הוא חייב לבעלים היינו רק משום חיוב מזיק, אבל אילו לא אכלו [ונאנס] אין הבעלים יכול לתובעו משום גנב וגזלן כיון שלא היתה הגזילה מרשותו אינו מתחייב עליה דנתמעט מקרא דוגונב מבית האיש דאינו נחשב גזלן כלל אף לגבי חיוב קרן, והוכיח הקצוה"ח כדבריו מהא דקיי"ל דבגזל חביתא דחמרא מעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ד' משלם זוזא ואמאי אינו נעשה גנב מחדש כשמגביה הגניבה ברשותו אחר ששוה ד' ויתחייב ד', ובע"כ דכיון שכבר החפץ גנוב אצלו ואינו ברשותו של הבעלים אינו מתחייב עליו משום גניבה אפילו לגבי חיוב קרן עיי"ש.

**ובנתיבות המשפט שם** הסכים לעיקר דינו של הקצוה"ח דעל גניבה ולקיחה בעלמא אין הגנב השני מתחייב בחיובי קרן משום גנב וגזלן וגם אינו בכלל איסור גזל ואינו נפסל לעדות וזהו טעמם של **הריב"ש והרמ"א הנ"ל,** אך כתב שאם עשה הגנב השני שנוי בחפץ ומחמת כן קנאו ע"י השנוי עובר על זה באיסור גזילה, וביאר בזה לפי דרכו סוגיית הגמ' **בתמורה דף ד: ודף ו.**, ובהמשך דבריו הוסיף עוד דאם הגזלן השני נשתמש בו נעשה שואל שלא מדעת והוי גזלן של בעלים, 'דדוקא כשלא שימש רק דעיכבו בידו דלא הוסיף על גזילה של ראשון שייך לומר דלא הוי גזלן של בעלים דאינו נעשה קנין במה דעיכבו בידו, אבל אם שימש דהוסיף על גזילה של ראשון ודאי דנעשה גזלן', והוכיח כדבריו מד' **התוס' בכתובות ל: בד"ה אי דלא מצי לאהדורי** [ובענין ראייתו ית' להלן בעזה"י].

והאחרונים הק' ע"ד הנתיבות מהא דתנן **בב"ק דף ס"ב:** דהטובח אחר הגנב אינו משלם תשלומי דו"ה, והרי דפטור גונב מן הגנב איכא אף כשטבח והוסיף בכניבתו לעשות שנוי ולהפקיע הממון מהבעלים, וכתבו ליישב, דהנתיבות חלוק על הקצות בטעם ובגדר פטורו של גונב מן הגנב מחיוב קרן, דהקצוה"ח כתב בהדיא דהוא בכלל המיעוט שנתמעט מקרא דוגונב מבית האיש-ולא מבית הגנב, ילפינן מינה דגנב שני שלא היתה גניבתו מרשות הבעלים אינו נעשה כלל גנב וגזלן אף לא לגבי חיוב קרן ואיסור לא תגזול, אכן הנתיבות סובר דה'מיעוט' הוא רק לגבי חיוב כפל ולא לגבי חיוב קרן ואיסור גזילה, אלחא ד'מסברא' אמרינן דאם הגנב השני לא הוסיף כלום בגניבתו להוציא הדבר ולהפקיעו מהבעלים אינו נעשה כלל גנב וגזלן לא לאיסורא ולא לחיוב קרן, אכן אם הוסיף הגנב השני בגניבתו מתחלק הדבר, דלענין חיוב קרן ואיסור לא תגזול הרי הוא נעשה גזלן, אבל לגבי חיוב כפל עדיין הוא בכלל המיעוט דוגונב מבית האיש ולא מבית הגנב, כן ביאר בדעת הנתיבות **באמרי משה סימן ל"ב סק"ו** וכ"כ עוד אחרונים.

נמצא מבואר, דעת התומים דגונב מן הגנב או חולק עימו הוי גזלן לענין איסור לא תגזול ונפסל לעדות על שמעכב ממון חבירו ת"י, ודעת הקצוה"ח דאינו נעשה גזלן לא לחיוב קרן ולא לאיסור גזילה ממיעוטא דוגונב מבית האיש ולא מבית הגנב, דנתמעט מהאי קרא דאינו נעשה גזלן כלל כשגזל שלא מרשות בעלים, ואפילו הוסיף בגניבתו אינו נעשה גזלן כלל מכוח מיעוטא דקרא, ואי טבח אין חיובו אלא מדין מזיק, ודעת הנתיבות דמיעוטא דקרא אינו אלא לגבי חיוב כפל, אבל כשלא הוסיף בגניבתו כלום אינו גזלן 'מסברא', אבל כשהוסיף בגניבתו הרי הוא גזלן לגבי איסור גזילה וחיוב קרן אבל פטור מכפל ממיעוטא דקרא.

\*\*\*\*\*\*\*\*\*

איכא מ"ד דיאוש כדי בגזילה לא קני, והכי קיי"ל לפי דעת רוב הראשונים, **ובב"ק דף ס"ו.** מבואר הטעם דלא דמי לאבידה שמועיל בה היאוש, דאבידה בהתירא אתא לידיה וגזילה באיסורא אתא לידיה, אמנם היכא דאיכא 'יאוש ושנוי רשות' קונה לכו"ע כדאי' **בב"ק ס"ח. ובב"ב מ"ד. ובסוכה ל:,** ובטעם דמהני יאוש ושנוי רשות לקנות למד **בקצות החושן סימן שנ"ג סק"ב** מדברי **התוס' בסוכה ל: בד"ה וקרקע אינה נגזלת** דאחר שנוי רשות כבר ליכא עיקר הטעם דיאוש כדי לא קני, דהא טעמא דיאוש כדי לא קני הוא משום דבאיסורא אתא לידיה וללוקח מהגזלן אחר יאוש כבר בהתירא אתא לידיה והוי כאבידה, וכ"מ בהדיא בד' **הרמב"ן במלחמות ה' בב"ק פרק הגוזל דף מ"א. מדפי הרי"ף בד"ה ומה שכתב עוד בסה"ד** עיי"ש,וכ"כ מפורש **בתוס' רבינו פרץ ב"ק דף ס"ח. בד"ה סיפא** 'דטעמא ודאי דאהני בעלמא שנוי רשות עם יאוש משום דבהתירא אתא לידיה דומיא דאבידה כיון דהיאוש קדים לשנוי רשות'.

והנה **בב"ק קט"ו.** קאמר רב זביד דנחלקו רב משמיה דר' חייא עם ר' יוחנן משמיה דרב ינאי בדין 'שנוי רשות ואח"כ יאוש' דלרב קני ולר' יוחנן לא קני, [ומיהו אידך אמוראי מפרשי התם פלוגתייהו בענין אחר עיי"ש], ולהלכה נח' הראשונים, דדעת **התוס' בב"ק ס"ז: בד"ה בדף ס"ז. אמר עולא** בסוף הדיבור דשנוי רשות ואח"כ יאוש לא קני וכ"כ **בפסקי הרא"ש בב"ק פ"י סימן י"ח** וכ"כ **בתוס' רבינו פרץ הנ"ל,** אמנם **הרמב"ם בפ"ה מגניבה הלכה ג'** פסק דשנוי רשות ואח"כ יאוש קונה.

והנה בפירוש הא דאמרינן דיאוש כדי לא קני בגזילה משום 'דבאיסורא אתא לידיה' כתבו **התוס' בב"ק דף ס"ו. בד"ה הכא נמי כיון דמייאש** דהטעם 'הואיל וכבר נתחייב בהשבה', **ובחידושי הר"ן ב"מ דף כ"ו: בד"ה ואע"ג דאהדריה בסה"ד** מבואר דהטעם משום עצם האיסור והעבירה שעבר בשעת הגזילה שזה מונע ממנו לקנות ע"י היאוש עיי"ש, והנה לפי זה נמצא לכאורה, דהא דפליגי אמוראי והראשונים בפסק ההלכה בדין שנוי רשות ואח"כ יאוש אי קני או לא קני, דדעת הסוברים דלא קני היינו משום דבכה"ג אצל הלוקח 'באיסורא אתא לידיה' דהיינו דהלוקח מהגזלן לפני יאוש עבר על איסור לא תגזול ונתחייב בהשבה והוי כגזלן עצמו דאינו קונה ביאוש מה"ט, ודעת הסוברים דקני היינו משום דסברי דאף הלוקח לפני יאוש לא באיסורא אתא לידיה, משום דהלוקח מן הגנב אפי' לפני יאוש אינו עובר באיסור גזילה ולא נתחייב בהשבה, ועי' **בתוס' רבינו פרץ הנ"ל** שכ"כ בהדיא דלפי טעם הנ"ל דמהני יאוש וש"ר לקנות משום דאצל הלוקח בהתירא אתא לידיה 'אבל כיון שקדם השנוי רשות ליאוש ונמצא דאתא לידיה באיסורא הלכך לא מהני כלל שנוי רשות לקנות', וכן נקט **בקצות החושן הנ"ל ובחידושי הגרעק"א ב"ק דף ס"ו.** דהיינו טעמא דמ"ד שנוי רשות ואח"כ יאוש לא קני משום דאצל הלוקח לפני יאוש באיסורא אתא לידיה, ועיי"ש בקצוה"ח ובחי' הגרעק"א שהוסיפו לבאר עוד יותר, דהמ"ד דסבר דשנוי רשות ואח"כ יאוש קני היינו משום דסבר דדין יאוש ושנוי רשות הוא גדר קנין מחודש המועיל לקנות אף לגזלן עצמו ודימוהו לקנין שנוי מעשה עיי"ש דהאריכו בזה ואכ"מ.

והנה לפי זה מפורש לכאו' בד' רבינו פרץ והגרעק"א והקצוה"ח, דהלוקח מהגזלן לפני יאוש עבר בלא תגזול ונתחייב בהשבה ולהכי אי אתא לידיה לפני יאוש נחשב באיסורא אתא לידיה אינו קונה ביאוש שבא אח"כ, וזה ראיה ברורה לכאו' לד' **התומים בסי' ל"ד הנ"ל** דהלוקח מהגזלן עובר בלא תגזול ונפסל לעדות, דאילו לד' **הקצוה"ח והנתיבות בסי' ל"ד הנ"ל** דאינו עובר בלא תגזול א"כ אמאי לא קני בשנוי רשות ואח"כ יאוש לפי דעת התוס' והרא"ש ורבינו פרץ, והא טעמא דבאיסורא אתא לידיה היינו מפני שכבר נתחייב בהשבה כמ"ש **התוס' בדף ס"ו. הנ"ל** או משום שעבר על איסור גזילה בלקיחתו כמבואר בד' **הר"ן בב"מ דף כ"ו: הנ"ל** ואי לא עבר הלוקח מהגזלן באיסור גזילה ולא נתחייב בהשבה למה לא יקנה ביאוש שבא אחר לקיחתו, וכבר עמד על זה **בחזון איש חו"מ ב"ק סימן ט"ז סק"ז** והעלה מכוח זה שלא כד' הקצות והנתיבות אלא דהלוקח מהגזלן הוא עצמו נעשה גזלן לענין איסור גזילה וחיוב השבה ותשלומין עיי"ש.

ואמנם יעוי' בל' **הרמב"ן במלחמות בפרק הגוזל הנ"ל** שכתב לדחות דעת הסוברים דהיכא דאיכא יאוש בהדי שנוי מעשה קטן מהני לקנות לגזלן עצמו, ודחה הרמב"ן: 'דהא לא מהני יאוש אלא היכא דבהתירא אתא לידיה אבל היכא דבאיסורא אתא לידיה לא מהני למ"ד יאוש כדי לא קני, ואפילו בהדי שנוי רשות, **דשנוי רשות ואח"כ יאוש לא קני דכיון דבההיא שעתא דאתא לידיה עדיין רשות בעלים עליו, כל שכן לגזלן עצמו דאתא לידיה באיסורא דלא קני, ואפילו מאן דפליג בהא מודה בהא'**, ומבואר בדבריו לכאו' בהדיא, דבאמת הלוקח לפני יאוש לא אתא לידיה 'באיסורא' **אלא כיון דאתא לידיה כשעדיין 'רשות בעלים עליו'** לא קני אפילו בהצטרפות יאוש וש"ר וכ"ש הגזלן עצמו **דבאיסורא אתא לידיה** דאינו קונה אפילו ע"י הצטרפות, וע"ז מסיק הרמב"ן 'ואפילו מאן דפליג בהא מודה בהא[[1]](#footnote-1), והיינו דהרמב"ן מפרש דהמח' אי מהני שנוי רשות ואח"כ יאוש או לא מהני, דלכולי עלמא אצל הלוקח לפני יאוש לא אמרינן ד'באיסורא אתא לידיה', והיינו לכאו' דסבר כשי' **הקצות והנתיבות בסי' ל"ד הנ"ל** דהלוקח מהגזלן אינו עובר בלא תגזוןל ואינו מתחייב בהשבה, אלא דמ"ד דשנוי רשות ואח"כ יאוש לא קני היינו משום דלדידיה כל דאתא לעדיה הגזילה כשהיא עדיין 'ברשות בעלים' אינו קונה אותה ביאוש שבא אח"כ אפילו היכא דלא אתא לידיה 'באיסורא', וד' הרמב"ן הם לכאו' ראיה עצומה לשי' הקצות והנתיבות הנ"ל, ואמנם **בתוס' רבינו פרץ הנ"ל** מפורש בהדיא דטעמא דלא מהני שנוי רשות חאח"כ יאוש הוא משום דאף אצל הלוקח לפני יאוש 'באיסורא אתא לידיה' וזה בהדיא שלא כד' הקצות והנתיבות הנ"ל, ונמצא מבואר מח' הראשונים מפורשת בנידון הלוקח מהגזלן לפני יאוש אם עובר בלא תגזול ונתחייב בהשבה ו'באיסורא אתא לידיה' או לא.

\*\*\*\*\*\*\*\*

**בשו"ע או"ח סימן תרמ"ט סעי' א' בשם יש מי שאומר** 'דלא מיפסל גזול וגנוב אלא לגנב ולגזלן עצמו, אבל לאחרים כשר בשאר הימים חוץ מיום ראשון', **ובמגן אברהם שם סק"ג** כתב 'צ"ל דמיירי לפני יאוש, דלאחר יאוש הא קנייה ביאוש ושנוי רשות ושלכם קרינן ביה [ויוצא בו אפילו ביום ראשון].....אלא מיירי אפילו לפני יאוש **ואפילו הכי לאחרים לא הוי מצוה הבאה בעבירה',** ולכאורה מפורש בדברים הללו דהלוקח מהגזלן אפילו לפני יאוש אינו עובר בלא תגזול ולהכי לא הוי לדידיה 'מצוה הבאה בעבירה', ואע"פ שאינו קונה הגזילה ולהכי ביום הראשון דבעינן ביה 'לכם' אינו יוצא בו, מ"מ כיון שלא בא לידו 'בעבירה' יוצא בו בשאר הימים, וזה לכאו' ראיה ברורה וניצחת.

אמנם **בלבוש שם ס"ב** העמיד הדברים דוקא לאחר יאוש דכיון דקני ליה ביאוש וש"ר לא הוי מצהב"ע אבל אי אתא לידיה לפני יאוש אף לאחרים פסול משום מצהב"ע [וביאר בדברים מחודשים מאוד הא דמ"מ אינו יוצא בו ביום הראשון אפי' כשקנאו ביאוש וש"ר עיי"ש ואכ"מ], ועי' עוד **בשו"ע הרב שם ס"ו** שג"כ העמיד הדין של השו"ע דוקא לאחר יאוש דלפני יאוש אף אצל הלוקח פסול משום מצהב"ע, [וביאר דאיירי כשבא ליד הלוקח בשאלה או במתנה ע"מ להחזיר דאינו נחשב 'שנוי רשות' ולהכי אינו יוצא בו ביום הראשון דבעינן ביה לכם עיי"ש], ולפי דבריהם מבואר לכאו' שלא כד' הקצות הנ"ל אלא דהלוקח מהגזלן לפני יאוש הוא עצמו עובר באיסור גזילה ולהכי אינו יוצא בו אף בשאר הימים משום מצוה הבאה 'בעבירה', אכן לפי פשטות ד' השו"ע כדבי' הג"א הנ"ל מבואר להיפך.

\*\*\*\*\*\*\*

**ברמב"ם פ"ה מגזילה הלכה א'** 'אסור לקנות דבר הגזול מהגזלן ואסור לסעדו על שנויו כדי שיקנהו **שכל העושה דברים אלו וכיוצ"ב מחזק ידי עוברי עבירה ועובר על לפני עיור לא תתן מכשול',** וכן הוא **ברמב"ם פ"ה מגניבה ה"א** 'אסור לקנות מן הגנב החפץ שגנב **ועוון גדול הוא שהרי מחזיק ידי עוברי עבירה וגורם לו לגנוב גניבות אחרות',** וכן הוא **בשו"ע חו"מ סי' שנ"א ס"א-ב** לגבי גניבה **וסי' שס"ט ס"א-ב** לגבי גזילה.

ולכאו' ד' הרמב"ם והשו"ע מפורשיפ כד' הקצות והנתיבות דהלוקח מהגזלן אינו עובר בלא תגזול ואין איסורו אלא משום מסייע ידי עוברי עבירה ומשום לפני עיור לא תתן מכשול**,** וכן הוכיח **בקהלות יעקב בבא בתרא סימן כ"ח בד"ה אולם לענ"ד** דבד' הרמב"ם הללו מפורש דאין איסור לא תגזול על הלוקח מהגזלן, [ויש לדחוק דבה' גניבה דאיירי לגבי גנב איירי בפשטות לאחר יאוש כדקיי"ל דסתם גניבה יאוש בעלים ודוקא בכה"ג הוא דאינו עובר בלא תגזול ואין איסורו אלא משום מסייע ידי עוברי עבירה, ובהלכות גזילה דאיירי לגבי גזילה דבסתמא אינו יאוש בעלים מתחלקים דברי הרמב"ם, דמש"כ תחילה דאסור לקנות דבר הגזול הוא מצד עיקר איסור גזילה דהלוקח מהגזלן לפני יאוש עובר בלא תגזול, ואח"כ כב עוד דאסור לסייעו לקנות בשנוי ורק ע"ז קאי המשך דבריו דאיסורו רק משום מסייע ידי עוברי עבירה ומשום לפני עיור, ואמנם פשטות הדברים אינו כן אלא כד' הקה"י דמפורש ברמב"ם דהלוקח מהגזלן אפי' לפני יאוש אינו עובר בלא תגזול].

**דין לוקח מן הגנב לגבי חיוב תשלומי קרן לבעלים**

**בקצוה"ח ונתיבות המשפט בסי' ל"ד הנ"ל** כתבו בהדיא דהחולק עם הגנב אינו נעשה גזלן לענין חיוב תשלומי קרן, לדעת הקצות אפילו הוסיף על הגניבה ע"י טביחה וכיוצ"ב הרי הוא בכלל המיעוט דממעטינן 'וגונב מבית האיש-ולא מבית הגנב' שנתמעט אף לגבי חיוב תשלומי קרן, ולדעת הנתיבות דוקא כשלא הוסיף על הגניבה כלום אינו חייב בתשלומי קרן מסברא, אבל כשהוסיף על הגניבה בזה שקנאה בשנוי או בזה שנשתמש בה הרי הוא חייב בתשלומי קרן.

ודעת כמה מגדולי האחרונים דלא כהקצות והנתיבות אלא דגונב מן הגנב חייב בתשלומי קרן מצד גנב או גזלן, עי' **בדברי משפט סימן ל"ד סק"ב ד"ה ולפע"ד ובאור שמח גניבה פ"ג ה"ב ד"ה ולכאורה ובאמרי משה סימן ל"ב סקל"ד ובדברי יחזקאל סימן נ"ט אות ג' ובחזו"א ב"ק סימן ט"ז סק"ז.**

וכד' החולקים על הקצות והנתיבות מפורשים הדברים בהדיא **בתוס' רי"ד ב"ק דקי"א:** שכ' וז"ל: ושנוי יש בין גנב לגזלן, דאלו גזלן שני דמשלם לבעלים ולא מצי למימר לאו בעל דברים דידי את, כדאמר רב חסדא רצה מזה גובה רצה מזה גובה, ואילו גנב שני שגנב מבית הבעלים אינו משלם כפל לבעלים הראשונים, ואע"ג דכל היכא דקאי ברשותיה דמריה קאי, מפני שאינו ברשותו של בעלים ואינו יכול להקדישו, דבעינן דומיא דביתו, וגם גנב נמי כתב ביה מבית האיש ואין זה בית האיש ולא מבית הגנב כיון שאינו יכול להקדישו, ומכאן נסתייע רבי יוחנן לעיל בפרק מרובה ואמר האי סתמא אשכח ר' יוחנן, דבשלמא לגנב ראשון לא משלם דכתיב מבית האיש ולא מבית הגנב, אלא לבעלים לישלם, אלא לאו שמע מינה זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו, פי', שכמו שלגבי הקדש לא מוקמינן ליה ברשות הבעלים ה"נ לגבי גנב לא מוקמינן ליה ברשותיה שישלם גנב שני כפל, דכי היכי דלגבי הקדש כתב בית הכא נמי לגבי גנב כתב בית, וגונב מבית האיש ואין זה בית האיש, אבל לענין גזלן לא כתב בית, הילכך אעפ"י שאינו בביתו ואינו יכול להקדישו כיון דיכול לכופו בדין ולהוציאו מידו ואפילו אם מכרו כל היכא דקאי ברשותא דמריה וגזלן שני חייב לשלם לבעלים ולא מצי למידחייה ולמימר ליה לאו בעל דברים דידי את, עכ"ל, ומפורשים דבריו בהדיא, דכל הפטור של גונב מן הגנב אינו אלא לענין חיובי 'גנב' היינו לגבי חיוב כפל, דעל זה הוא שנתמעט מקרא דוגונב מבית האיש ולא מבית הבעלים שכבר נגנב לו הגניבה, דאין זה 'בית האיש' כיון דהוי ליה אינו ברשותו של הבעלים מכוח הגניבה הראשונה, אבל לגבי חיוב 'גזלן' היינו חיוב קרן, בזה לא נאמר בקרא דבעינן שיהיה הגניבה 'מבית האיש' כדי לחייבו בקרן, אלא דכל מיהא שהגזילה הוי בדבר שהוא שלו הרי הגזלן השני חייב בקרן דגזילה לבעלים הראשונים, וזהו דינא דרב חסדא דקאמר רצה מזה גובה רצה מזה גובה, היינו לענין חיובי 'גזלן' דאף הגזלן השני מתחייב בתשלומי קרן לבעלים הראשונים, והדברים מפורשים ומבוארים.

וכך מבוארים הדברים **בקרית ספר להמבי"ט ז"ל פ"ו מהלכות גניבה** וז"ל: נראה, דמן התורה אסור לקנות שום גניבה דבר הידוע שהוא גנוב פחות משויו וקודם מיאוש לעכבו בידו, וכו', ואפשר דילפינן הא מילתא מדאמרינן הגונב מהגנב פטור מכפל כדילפינן לעיל מן וגונב מבית האיש, הא קרן חייב לבעלים, דאם ידע שדבר זה שגנב היה גנוב ולא אייאש מריה אינו חייב קרן לגנב שהיה גנוב איתו שהרי אינו שלו, וא"כ מה שלוקח מן הגנב בפחות הוי נמי דבעלים, וכו', עכ"ל, **ובספר אור שמח** שם כ' דמבואר בדבריו דגונב מן הגנב פטור רק מתשלומי כפל וע"ז קאי המיעוט דוגונב מבית האיש, אבל בתשלומי קרן חייב אף אם נאנסה הגניבה, דכלפי תשלומי קרן לא קאי המיעוט דוגונב מבית האיש, [ועיי"ש בהמשך דבריו וצ"ע].

\*\*\*\*\*\*\*

ובאבן האזל שם הוכיח בראיה ברורה מדברי **הרמב"ם ז"ל שכ' בהלכות גניבה פ"ב הלכה ט"ז** דגונב מן הגנב אינו מתחייב בתשלומי קרן דגזילה ממ"ש שם וז"ל: הגונב ברשות הבעלים, הואיל והגניבה עדיין היא ברשותם פטור מן הכפל, וכן אם טבח או מכר שם ברשותם פטור, ואם הגביה הגניבה נתחייב משום גונב אעפ"י שלא הוציאה עדיין מרשות הבעלים, כיצד, גנב טלה מן הדיר והיה מושכו ויוצא ומת ברשות הבעלים פטור, הגביהו או הוציאו מרשות בעלים ומת חייב, נתנו שם בבית הבעלים לבכורות בנו או לבעל חובו או לשומר חינם ולשואל נושא שכר והשוכר, והיה מושכו זה שניתן לו ומת פטור השומר, הגביהו או שהוציאו מרשות בעלים 'ומת' חייב השומר או הבעל חוב שניתן לו 'מפני שעדיין לא הוציאו הגנב מרשות בעליו', עכ"ל, והנה בסיפא דד' רבינו דאיירי בזה לענין 'מת' הטלה, מפורש בזה דאיירי לענין חיוב אונסין וחיוב קרן, דאי איירי לענין חיוב כפל אין בזה שום נפק"מ אם הוא מת או שהוא חי, ולפי זה בסוף דבריו שכ' שאם הגביהו השומר או שהוציאו מרשות בעלים 'ומת' חייב השומר 'מפני שעדיין לא הוציאו הגנב מרשות בעלים', לפי זה הרי מפורש בדבריו בהדיא, דאילו כן הוציאו כבר הגנב מרשות בעלים לא היה מתחייב שומר שהוא הגנב השני אף בחיוב קרן על מה ש'מת', והרי מפורש בהדיא דהגונב אחר שיצאה מגניבה מרשות בעלים על ידי גנב ראשון פטור מתשלומי קרן כלפי הבעלים, וראיה זו הביא באבן האזל ע"ד הרמב"ם שם והוא ראיה ברורה.

\*\*\*\*\*\*\*\*

וכן מפורש לכאו' **בתוס' ב"ק קי"א: בד"ה גזל ולא נתייאשו הבעלים** בהא דאמרו בגמ' שם דהגוזל ובא אחר ואכלו רצה מזה גובה רצה מזה גובה, וכ' התוס' דלאחר יאוש הרי הוא פטור אפילו באופן שאילו היה בעין היה חייב להחזירו כיון שלקחו לפני יאוש מ"מ פטור על אכילתו שלאחר היאוש עיי"ש, ומבואר בהדיא בדבריהם דאין לחייבו על הלקיחה עצמה שלקחו לפני יאוש חיוב קרן משום גזלן, דאי יש לחייבו ע"ז משום גזלן א"כ הרי כבר נתחייב חיוב קרן מחמת הלקיחה שלפני היאוש ואיך יפטר עי"כ שאכלו אחר היאוש, ובע"כ דהלקיחה עצמה אפילו לפני יאוש אינה מחייבת כלל וכל חיובו הוא רק על האכחךלה שלאחר יאוש, וזה ראיה עצומה לד' הקצות והנתיבות, ועי' ועי' **באור שמח פ"ב מגזו"א ה"ג ד"ה ובהא דפסק רבינו** שדחה דהתם לא ידע השני שהוא גזילה ולכן אין לחייבו אלא על אכילתו מדין נהנה ולא על לקיחתו מדין גזלן, וזה אם גזילה בשוגג אינו גזילה לחייבו באונסין, ועי' **באמרי משה סימן ל"ד סקי"ד** מש"כ לדחות הראיה מד' התוס', וע"ע **בחזו"א הנ"ל** מש"כ בזה.

\*\*\*\*\*\*

**בטור חו"מ סימן שמ"ח אות י"א** הביא ד' **שו"ת הרא"ש כלל ס"ד אות א'** כ' בהדיא דהא דר"ח בגזל ולא נתייאשו הבעלים 'כשהשני גזלן מהראשון....הו"ל כאילו גזלן מהבעלים' ומתחייב באונסין עיי"ש, ומפורש בהדיא בדבריו דלא כהקצות והנתיבות, וכן הוכיחו מדבריו **בדברי יחזקאל הנ"ל ובאבן האזל פ"א מגניבה הלכה י"ד ד"ה אלא דבעיקר היסוד** עיי"ש.

אלא דיעוי' ברא"ש שם שכ' מפורש שבאופן שהשני סייע לראשון לגונבם ולא נתכוין לגונבם לעצמו, אז אמרינן דמיד כשהגביהם הראשון קנאם אפי' הם ברשות הבעלים [לאונסין] 'וכיון שנתחייבה בהגבהתן תו לא מיחייב שמעון במה שסייע להוליכן', ומפורש בדבריו, דאעפ"י שהמסייע לגנב לגנוב נעשה הוא עצמו גנב ובאופן שלא קנאם הראשון להתחייב נתחייב הוא, מיהו כשכבר נתחייב בו הראשון אינו מתחייב הוא משום גזלן, ותמוה דאי סובר הרא"ש דהגונב מן הגנב חייב באונסין, וס"ל ג"כ דהמסייע לגנוב נעשה הוא עצמו גנב, למה כשמסייע לגנב שכבר נתחייב אינו מתחייב, ועי' מש"כ בזה **באבן האזל שם.**

\*\*\*\*\*\*\*\*

וכך מבואר בפשטות גם מדברי **רש"י ז"ל בב"ק דף ס"ח.א.** דגונב מן הגנב אינו חייב באונסין דתניא התם בגמ': **גנב ובא אחר וגנבו, הראשון משלם תשלומי כפל והשני אינו משלם אלא קרן בלבד,** עכ"ד הברייתא, וכ' שם בפירש"י ז"ל: **ושני אינו משלם אלא קרן 'לגנב ראשון', דכתיב וגונב מבית האיש,** עכ"ל, הנה מפורש כאן בדברי רש"י ז"ל חידוש עצום, דהגנב השני יש לו חיוב קרן כלפי גנב ראשון, ואמנם חידוש זה תימה הוא למה יתחייב לגנב ראשון שאינו בעליו כלל, אבל עכ"פ מזה שהוכרח רש"י ז"ל לפרש כן הברייתא ולא פירש דהכוונה שהשני אינו חייב אלא קרן הכוונה בזה כלפי הבעלים הראשונים, הרי מוכרח ומפורש בזה דאין חיוב קרן מהגנב השני כלפי הבעלים הראשונים, דהגונב מן הגנב פטור אף מקרן, ולכן פירש"י ז"ל בהכרח דהא דתניא דחייב קרן היינו כלפי הגנב הראשון.

וכך פירשו גם **התוס' בב"ק דף ס"ט.א. ד"ה כל שלקטו** בא"ד, וז"ל: דנהי דנגזל אין יכול לתבוע מן המחזיק בה אחר יאוש, כדאמרינן בהגוזל בתרא דדוקא גזל ולא נתייאשו הבעלים רצה מזה גובה רצה מזה גובה, אבל אחר יאוש אין יכול לגבות כלום מן השני, מכל מקום כיון שכל אדם אסור להחזיק בה כיון שהיא צריכה לגזלן ליפטר מן הנגזל, ואם כבר זכה בה אחר לכל הפחות חייב לשלם דמים לגזלן, כדאמר לעיל דאפילו למ"ד יאוש לא קני חייב גנב שני לשלם קרן לגנב ראשון, עכ"ל, ומפורש בדבריהם בהדיא דפירשו כפירש"י ז"ל דהא דתניא דהגונב מן הגנב חייב בתשלומי קרן הכוונה בזה תשלומי קרן לגנב ראשון, ולכאורה הכרח התוס' לפרש כן הוא משום דאינהו לשיטתם אזלי למש"כ בהדיא בדקי"א: הנ"ל דאין חיוב קרן לבעלים הראשונים על הלוקח מהגנב, ולכן בהכרח דהא דתניא דגונב מן הגנב משלם תשלומי קרן היינו לגנב ראשון.

\*\*\*\*\*\*\*

**בשיטמ"ק ב"ק צ"ז.א. ד"ה ולענין פסק בשם הרמ"ה** כ' לגבי חיוב תשלומי השתמשות לבעלים בחפץ גזול, דכי היכי דגוזל ובא אחר ואכלו רמ"ג ורמ"ג 'וכאן דגזליה מרשות בעלים דמי לאחיובי ליה קרן' הכ"נ לענין ההשתמשות כמאן דשקלה מרשות בעלים דמי עיי"ש, ומפורש דחיובו בקרן מדין גזלן, [ומיהו להנתיבות אינו סתירה ודו"ק].

בס"ד

**המשך מראי מקומות בדין גונב מן הגנב**

**בכתובות דף ל:** בדין אוכל תרומה של חבירו, דלרבה"ק דס"ל דאיכא דין קלב"מ בחיי"כ הוא פטור מתשלומין, ומקשינן ע"ז הא מדאגבהיה קנייה ומתחייב בנפשו לא הוי עד שעת הבליעה, ומשנינן כשתחב לו חבירו בבית הבליעה, ומקשינן אי דמצי אהדורי ניהדר אי דלא מצי אהדורי אמאי חייב, ומשנינן דמצי אהדורי ע"י הדחק, **ובפירש"י בד"ה אבעי ליה לאהדורה** 'וכי לא אהדרה מההיא שעתא **איהו מזיק לה** דראשון לאו מידי עבד ולא נתחייב לכהן כלום'.

**ובפירש"י שם בד"ה ואי לא מצי לאהדורה** 'אמאי חייב מיתה אנוס הוא', **ובתוס' שם בד"ה ואי דלא מצי לאהדורה בשם ר"י** הק' על רש"י, דאמאי לא מוקמי' לה בשתחב לו חבירו מרצונו למקום דלא מצי אהדורה דממילא הוא חייב מיתה, אבל ממון אינו מתחייב אלא אהנאתו שנעשית בשעת הנאת גרונו ומעיו במקום דלא מצי אהדורה ונפטר משום קלב"מ, ולכן פירש **ר"י** דקו' הגמ' דאי דלא מצי אהדורה אמאי חייב ממון [וחידשו דאין חיוב משום 'נהנה' כשנהנה מדבר אבוד דלא מצי לאהדורה והוא כמי שאינו בעולם], **ובשם ריצב"א** כתבו ליישב ד' רש"י, דבע"כ לא מצי איירי כשתחב לו חבירו מרצונו דבכה"ג נתחייב ממון לפני שנתחייב מיתה ד'מיד כשמשים בפיו ולא אהדרה קנאה מיד להתחייב באונסין ואין באין כאחד', ועיי"ש בהמשך דבריהם.

והנה בכה"ג שהראשון נטל ממון חבירו ותוחבו לחבירו בבית הבליעה הרי הראשון נעשה עליו גזלן בנטילתו, ומ"מ כתב ריצב"א דאם ץוחבו לחבירו ברצונו השני קנאה להתחייב באונסין מיד כשהוא אצלו בבית הבליעה, ולכאורה מפורש בד' הריצב"א דלוקח מן הגנב חייב באונסין כדין גזלן ודלא כהקצות והנתיבות בסימן ל"ד, וזו היה קשה ל**נתיבות המשפט בסי' ל"ד סק"ה,** וכתב לחדש דאי"כ לוקח מהגזלן אינו נעשה גזלן היינו דוקא כשלא שימש דלא הוסיף על גזילה של ראשון אבל אם שימש דהוסיף על גזילה של ראשון ודאי דנעשה גזלן, וראיה מד' התוס' הנ"ל דכתבו דכשתחב לו מרצונו מעד כשמשים בפיו ולא אהדרה קנאה מיד להתחייב באונסין, ולכאו' מוכח מד' תוס' דהשני נעשה גזלן בקנין גזילה, אך דאפשר לומר מחמת דמחזיק בפיו ונהנה ממנו הוי כמשתמש, עכ"פ מוכח דאם שימש נעשה גזלן מחדש וקונה אפי' להתחייב באונסין'**,** [וכוונתו דאף לפני שבולעו ונהנה ממנו בפועל עצם החזקתו בפיו בשביל לבולעו כבר נחשב שימוש בגזילה ומתחייב על ידה באונסין].

והנה מה דנקיט הנתיבות בפשיטות דבכה"ג נעשה הראשון גזלן והשני הוא כלוקח מהגזלן, הנה **בפירש"י הנ"ל בד"ה אבעי ליה לאהדורה** מפורש שלא כדבריו שהרי כתב דראשון לא נתחייב לכהן כלום, ובאמת **בחידושי הגרעק"א שם** תמה ע"ד רש"י אמאי לא נעשה הראשון גזלן, וכתב דבאמת נעשה הראשון גזלן ומ"מ השני מתחייב כדין גוזל ובא אחר ואכלוף וכן מפורש באמת **בתוס' שם בשם ר"י** שדימה את השני לגוזל ובא אחר ואכלו עיי"ש, ובדעת רש"י צ"ל דהכא לא הוי הראשון גזלן דכיון דהשני מצי אהדורה ומצווה לאהדורה ואמרינן ביה דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין אין לקיחת השני נחשבת כגזילה, ועיין **בחידושי רבי חיים מטעלז בכתובות שם בענין עקירה צורך הנחה** שכתב דלכאו' מוכח מד' הריצב"א שחולק על הר"י וסובר כד' רש"י דהראשון לא נעשה גזלן, שהרי כתב בהמשך דבריו דאף שהראשון אוחז בכוש נעשה השני גזלן ו'לכל הפחות קונה מחצה כדין שנים שהגביהו מציאה', והיינו דאע"ג דהכא הוי דבר עבירה ולא שייכא דינא דהמגביה מציאה לחבירו קנה חבירו מכל מקום כששניהם הגביהו ביחד אמרינן 'מיגו דזכי לנשפיה זכי נמי לחבריה' ומהני אף בדבר עבירה כמבואר **בב"מ דף ח.,** ואי נימא דהראשון כבר נעשה גזלן להתחייב באונסין מיד בלקיחתו ע"מ ליתן לחבירו א"כ איך שייך לומר שאח"כ כשתוחב בפיו של חבירו יהיה נעשה עוד הפעם גזלן ביחד עם חבירו ונימא ביה מיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה עיי"ש בדבריו.

והנה בד' **ר"י בתוס' בכתובות שם** מבואר שחולק על עיקר ד' הריצב"א וסובר דאף כשתוחב לו חבירו ברצונו אין לדון לחייב השני על עצם מה שהאוכל בתוך פיו דנימא דקנאו בקנין לענין אונסין, וכל מה שיש לדון לחייבו הוא רק על הנאתו אחר שכבר בלעו ומדין נהנה [וע"ז חידש הר"י דבכה"ג אין לחייבו מדין נהנה כיון שכבר החפץ אבוד מהעולם בעת הנאתו עיי"ש], וכ' **בחידושי ר' חיים מטעלז שם** דלפי זה אדרבה מד' התוס' הללו יהיה ראיה גמורה דברי הקצוה"ח דגונב מן הגנב אינו חייב מדין גנב וגזלן, שהרי לשיטת ר"י דסבר דהראשון נעשה גזלן הרי הוא סובר באמת שהשני אינו נעשה גזלן בעצם הדבר שהטכל בתוך פיו, והיינו לכאו' כשיטת הקצוה"ח דלוקח מהגנב אינו חייב בקרן לבעלים, ואילו הריצב"א שסובר שהשני נעשה גזלן הרי לכאו' מוכרח שסובר שהראשון אינו נעשה גזלן בעצם לקיחתו [וכשיטת רש"י הנ"ל] ולכן אין השני כגונב מן הגנב, ואמנם **הנתיבות הנ"ל** הבין בפשיטות דאף להריצב"א נעשה הראשון גזלן בעצם לקיחתו ולכן הוכיח מהכא דגונב מן הגנב כשהוסיף בגזילתו להשתמש בה נעשה גזלן להתחייב באונסין וכנ"ל.

והנה בשיטת ר"י דס"ל דאין בשני נעשה גזלן בעצם הדבר שהגזילה בתוך פיו, יש לפרש טעמו משום דס"ל כשיטת הקצוה"ח דלוקח מהגנב אינו נעשה גזלן להתחייב באונסין, אכן **בחידושי הגרעק"א במס' פסחים מערכה ב'** כתב טעם אחר בשיטת ר"ידכיון שאינו מונח בפיו אלא 'באויר פיו' בכה"ג אינו קונה בקנין חצר כשראשו ביד חבירו בכוש או בידו, וכל הדין דאף השני קונה אף כשהראשון יכול לנתקו אינו אלא כשמונח ביד או בחצר חבירו ממש ולא כשהוא באוויר החצר עיי"ש הטעם, ומבואר שהגרעק"א הבין דאף א"י מודה דאילו השני היה עושה קנין גזילה כראוי היה נעשה השני גזלן אע"פ שהראשון כבר נעשה גזלן להתחייב באונסין [כמפורש בד' ר"י וכנ"ל].

**ובקובץ שיעורים כתובות אות צ"ח** ביאר בשיטת ר"י דס"ל כמ"ש **בקצוה"ח סימן שמ"ח סק"ב** לחדש דאין גזלן נעשה גזלן להתחייב בחיובי גזילה אלא כשנעשה 'מעשה גזילה', אבל ב'קנין גזילה' ללא 'מעשה גזילה' אינו חייב אפילו בקרן, והוכיח כן מד' **רש"י בב"מ י: בד"ה גגו חצירו וקרפיפו** שכתב בהא דאמרינן בגמ' שם דחצר קונה בגניבה היינו היכא ש'נעל בפניה', ולמד מזה הקצוה"ח דלא מהני קנין חצר לחוד לחייבו אפילו בחיוב קרן היכא דלא עשה 'מעשה גניבה' בזה שנעל בפניה, וכן למדו האחרונים בד' **תוס' בב"ק ס"ה. בד"ה אין לי אלא בידו** שכתבו דחיבו של הגנב כשנכנס לחצירו הוא כש'הכישה במקל' לתוך חצירו עיי"ש, ופירש הקובץ שיעןרים דזהו טעמו של הר"י הכא דאין השני נעשה גזלן בעצם הדבר שהוא בתוך פיו טפילו כשתחב לו הראשון מרצונו משום שלא עשה השני 'מעשה גזילה', ואמנם בד' הריצב"א כ' בקוב"ש שם דבע"כ חולק על הקצוה"ח הנ"ל וסובר דלהתחייב קרן מהני אף ללא 'מעשה גזילה' אלא עצם 'קנין הגזילה' מועיל לחייבו בקרן, ואף בד' **רש"י בב"מ י: ותוס' בב"ק הנ"ל** יש אחרונים שכתבו דהא דבעינן 'מעשה גניבה' היינו דוקא להיותו 'גנב' ולהתחייב 'כפל' דכלפי זה איירי הברייתא בב"מ שם, אבל להתחייב קרן מדין גזלן מהני אף בקנין גזילה בלא מעשה גזילה.

בס"ד

**המשך מראי מקומות בדין גונב מן הגנבוהתחלת סוגיית 'תברה או שתיה'
בטעם הדין במעיקרא שויא ד' ולבסוף זוזא ואיתבר ממילא דמשלם זוזאולא אמרינן דנעשה עוד פעם גזלן כשהוקר החפץ**

**בקצות החושן סימן ל"ד סק"ג** הוכיח כשיטתו דלוקח או גונב מן הגנב אינו חייב תשלומי קרן לבעלים מדין גזלן 'תדע, דהא אפילו גזלן ראשון אינו חייב לשלם אלא כשעת גזילה, ואי גזל חביתא דחמרא דמעיקרא שויא זוזי ולבסוף שויא ד' תברה או שתיה משלם ד' איתבר ממילא משלם זןזא, ולא סגי דאגבה לחביתא בתר דשויא ד', ועוד דהא בחצירו היא וכל שעתא ושעתא גזליה ואמאי אינו משלם ד', אלא על כרחך כיון דכבר גזליה ואינו ברשותיה דהגזל תו לא מחייב משום גזילה אלא בתורת מזיק', **ובנתיבות המשפט שם סק"ה** הביא את דברי הקצוה"ח וראייתו והסכים דמוכח מזה דאף אחר שלקח מהגזלן בהגבהה לחוד אינו נעשה גזלן, והנה הבאנו לעיל מה דמוכח מדברי כמה ראשונים ואחרונים דסברי דלוקח או גונב מהגנב חייב בתשלומי קרן לבעלים משום גזלן, וצריך ישוב לשיטתם למה בגזל והקורה הגזילה ונשברה אינו משלם אלא כדמעיקרא, ואמאי לא נימא דהגזלן עצמו נעשה עוד פעם גזלן כשהוקרה הגזילה ולחייב כשעת היוקר וכקו' הקצוה"ח והנתיבות.

ומצינו ע"ז כמה דרכים בד' האחרונים.

**[א]: באמרי משה סימן ל"ב סק"א** כתב ליישב עפי"ד **הקצוה"ח בסי' שמ"ח סק"ב** שלמד מד' **רש"י בב"מ דף י: בד"ה גגו** דאין מתחייב משום גזלן ע"י 'קנין' לחוד אא"כ עשה 'מעשה גניבה', ולכן פירש"י שם בהא דאמרינן בגמ' שם דחצר מהני בגנב לחייבו דהיינו כשנכנסה לחצירו 'ונעל בפניה', ובי' הקצוה"ח דבלא נעל אינו מתחייב משום קנין החצר כיון שלא עשה 'מעשה גניבה', וכן הוכיחו האחרונים מד' **התוס' בב"ק דף ס"ה. בד"ה אין לי אלא בידו** שכתבו בהך דינא דגנב מתחייב כשהגניבה בחצירו דהיינו 'כשהכישה לחצירו' וביארו כנ"ל דבעינן שהכישה לחצירו כדי שיהיה 'מעשה גניבה', **ובקצוה"ח שם** למד דאף לגבי חיוב קרן משום גזלן אינו מתחייב ללא 'מעשה גזילה', ולפי זה ביאר **באמרי משה שם** דהגנב עצמו אף שהגניבה אצלו בחציו ואפילו הגביה אותה אחר שכבר גזלה מ"מ ליכא אלא 'קנין גזילה' ולא 'מעשה גזילה' ולכן אינו מתחייב משום גזילה חדשה כשהוקרה הגזילה, ומשא"כ כשגזלה אחר ועשה 'מעשה גזילה' יש לחייבו מדין גזלן.

אמנם **באמרי משה שם סק"ב** דחה את עיקר יסודו של הקצוה"ח בסימן שמ"ח הנ"ל, מהא דמבואר **בב"ק דף ק"ו** דכופר בפקדון נעשה גזלן וחייב באונסין, והרי הכופר בפקדון לא עשה שום 'מעשה גזילה' מלבד עצם רצונו לקנותו וליטלו לעצמו, ומ"מ הוא חייב משום גזלן, ולכן העלה שלא כהקצוה"ח דכל דברי **רש"י בב"מ ותוס' בב"ק הנ"ל** דכדי לחייבו משום גנב בעינן דוקא 'מעשה גניבה' ולא סגי ב'קנין גניבה' היינו דוקא כדי לחייבו כפל משום גנב, אבל חיוב קרן של גנב וגזלן איכא בעצם קנין הגזילה אף ללא מעשה גזילה, וכן הוכיח **בקובץ שיעורים כתובות אות צ"ח** מד' **התוס' בכתובות דף ל: בד"ה ואי דלא מצי לאהדורה בשם ריצב"א** דס"ל דבתחב לו חבירו אוכלין בבית הבליעה מרצונו מתחייב מיד כשנכנס לפיו וקנאו בקנין גזילה משום גזלן אע"פ שלא עשה שום 'מעשה גזילה', ולפי"ז הדק"ל דאי גונב או לוקח מהגנב חייב מדין גזלן אמאי הגזלן עצמו אינו מתחייב משום גזלן חדש על אותו החפץ אחר שהוקר.

**[ב]:** **באמרי משה שם סק"ב ובחידושי הגר"ח מטעלז כתובות בענין עקירה צורך הנחה** כתבו לדחות הוכחת הקצוה"ח הנ"ל, דבאותו הגזלן עצמו אינו מתחייב על אותו חפץ עוד פעם משום גזילה אחר שהוקרה, דאף אי עשהנ קנין גזילה ע"י הגבהה או חצר אבל מ"מ הרי לא הוסיף שום דבר בגזילתו השניה לא כלפי ההוצאה מהבעלים הראשונים ולא כלפי ההכנסה לרשות הגזלן, [דבשלמא באדם אחר הלוקח או הגונב מהגנב, אף שלא הוסיף בגניבתו הפקעה מרשות הבעלים כיון שכבר הופקע ע"י הגזלן הראשון אבל הוסיף בגזילתו להכניסו לרשות הגזלן החדש, אבל באותו גזלן עצמו לא נוסף כלום בגזילתו לא כלפי הפקעה מהראשון ולא כלפי הכנסה לרשותו].

ואמנם **בנתיבות המשפט סימן ל"ד סק"ה** טען מחמת טענה זו 'שלא הוסיף כלום בגזילתו' דאף אדם אחר שלקח מהגזלן לא נתחייב בהגבהה בעלמא כיון שלא הוסיף כלום בגזילתו [אם לא שקנאה השני בשנוי או שהוסיף להשתמש בה וכמו שהובאו דבריו לעיל], אכן בדעת האחרונים [והראשונים] דסברי דיש לחייב גונב מהגנב בחיוב קרן כלפי הבעלים י"ל דסברי כמבואר בפנים דיש לחייב הגזלן 'על הכנסתו לרשותו' אף כשלא הוציא מרשות הבעלים, ועי' **בעבודה זרה דף ע"א:** דפרכינן אמ"ד דסבר דמשיכה בעכו"ם אינה קונה מהא דבן נח נהרג על פחות משוה פרוטה, ואי אינו קונה במשיכה אמאי נהרג, ועי' **בתוס' שם בד"ה ואי ס"ד** שכתבו 'דודאי אי גזל שוה פרוטה דהוי ממונא לגבי ישראל וחיסרו אית לן למימר כדפרי' [דאף דלא מהני לקנות קנין גמור מהני לחייב בחיובי גזלן עיי"ש], אבל פחות משוה פרוטה שלא חיסר הישראל וגם ממון העכו"ם לא נתרבה שהרי לא קנאה משו"ה פריך אמאי נהרג', ומפורש בד' התוס', דיש ב' אופנים לחייב הגזלן, א. על 'חיסור ממון הנגזל', ב. על רבוי ממון הגזלן אפילו אי לא חיסר אצל הנגזל, ולפי זה בגונב מהגנב נדחית טענת הנתיבות דאף דלא הוסיף בגזילתו מצד 'חיסור הבעלים' אבל הוסיף בגזילתו בזה שריבה את ממונו, אבל באותו גזלן עצמו לא שייך לומר שיחזור ויהיה גזלן עוד פעם כשהוקר החפץ כיון שלא הוסיף כלום בגזילתו לא כלפי חיסור הבעלים ולא כלפי רבוי ממון הגזלן.

**ובחידושי הגר"ח מטעלז שם** כתב שבע"כ צריך לומר כן, דאי נימא כהקצוה"ח דהטעם דאותו גזלן עצמו אינו חוזר להיות עוד צפעם גזלן כשהוקר החפץ משום שעכשיו החפץ אינו ברשות הבעלים וממעטינן מקרא דוגונב מבית האיש ולא מבית הגנב דאינו נעשה גזלן וגנב כשגונב שלא מרשות הבעלים, א"כ הדין נותן דלצנועין וריש לקיש דסברי **בב"ק ס"ח: ס"ט. ס"ט:** דלא איכפ"ל במה ד'אינו ברשותו' והגונב מהגנב לשיטתם חייב תשלומי כפל כמפורש בגמ' שם א"כ אף באותו גזלן עצמו יתחייב כשהוקר החפץ לשלם כדהשתא משום דהוי גזילה חדשה כשהחפץ בחצירו או כשהגביהו אח"כ, והא משנה ערוכה היא דכל הגזלנין משלמים כשעת הגזילה, ובגמ' **בב"ק ס"ט:** לא משכחינן שום סתמא דמתני' דסבר כר' יוחנן אלא במשנה דגונב מהגנב פטור מכפל, ומוכרח מזה דאף לצנועין ור"ל אותו גזלן עצמו אינו חוזר להיות עוד פעם גזלן, ובע"כ דהטעם הוא כנ"ל.

**[ג]: בחזון איש חו"מ ב"ק סימן ט"ז סק"ז** כתב, דאף דגונב או לוקח מהגנב חייב קרן לבעלים [כמו שהוכיח שם] אותו גזלן עצמו אינו חוזר להיות גזלן פעם שניה אחר שהוקר החפץ, דהוא זכות של 'קניני גזילה' של הגזלן שאינו מתחייב להשיבה אלא כשעת הגזילה הראשונה, וכמו דמבואר **בב"ק צ"ז.** שהגזלן שנשתמש בגזילה אינו חייב שכר שימוש ואפילו בחפץ שחייבים על שימושו אם אינו גזלן עליו כשהוא גזלן הוא פטור, הוא הדין שאין לחייבו על מה שחוזר לגזול את אותו החפץ עצמו עיי"ש.

**בטעם החיוב בתברה או שתיה דמשלם כדהשתא**

**בקצות החושן סימן ל"ד סק"ג** כתב לפי דרכו דאין לחייב משום גזילה כשאין הגזילה ברשות הבעלים, דהא דנתמעט מקרא דוגונב מבית האיש ולא מבית הגנב הוא מויעוט גם מתשלומי קרן דאין לחייב משום גניבה על הגנב שלא מרשות בעלים, דהא דבמעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ד' דמשלם ד', דחיובו הוא מדין 'מזיק' ולא מדין 'גזלן' עיי"ש.

אכן **בנתיבות המשפט שם סק"ה** חולק על דבריו וכתב דאף כשנודה לדבריו דבהגבהת השני לחוד אינו נעשה גזלן, אבל אם תברה דעשה 'שנוי' בגזילה וקנאה בשנוי זה ודאי דיש לחייבו מטעם גזלן, דהוי השתא 'גזילה חדשה' בזה שהפקיע הממון מרשות הבעלים, וציין לדברי **רש"י בב"ק דף ס"ה. בד"ה תברה** שכתב 'וההיא שעתא דתברה **הוא דקא גזיל לה'** ומפורש דחיובו על השבירה הוא מתורת 'גזלן', ומבאר הנתיבות דכיון שהוסיף השני בגזילתו להפקיע את בעלותו של הבעלים יש לחייבו מדין גזלן עיי"ש.

ופלא שהנתיבות מציין לדברי רש"י גרידא, שהרי רש"י שם העתיק את לשון **הגמ' בב"מ מ"ג.** שמפורש שם בהדיא: 'כיון דאי איתא הדרא למרא בעינא **ההיא שעתא דקא שתי לה או תבר לה קגזיל מיניה ותנן כל הגזלנין משלמין כשעת הגזילה',** ומפורש לכאו' בהדיא בגמ' דיש לחייב את השובר מדין גזלן.

ואמנם יעויין **בחידושי הר"ן בב"מ שם בד"ה איתבר ממילא** שכתב 'ומיהו תברה או שתיה משלם ארבעה, דכיון דאיהו עבד בידים **השתא מזיק ליה** דאי איתא בעינא הדרא', וכן הוא **בנימוקי יוסף שם** ומפורש לכאו' בדבריהם דחיובו מדין 'מיק' וכהקצוה"ח.

וכן מבואר לכאורה **ברמב"ן במלחמות ה' בסנהדרין דף ע"ב.** שכתב בדין בא במחתרת וגנב את הכלים ושבר הכלים חוץ למחתרת שהוא חייב על שבירתם 'כיון שלא קנאו משעה ראשונה ועל אותה שעה אתה פוטרו אם שבר לאחר זמן אמאי פטור, הרי על שבירה זו אתה מחייב כדאמרינן במאן דגזל חביתא דחמרא במס' בבא קמא ומציעא, והכא נמי כיון שנפטר ממיתה **ועכשיו הוא שובר כליו של חבירו אמאי פטור',** ומשמעות דבריו ברורה דחיובו על שבירת הכלים חוץ למחתרת הוא מדין 'שובר כליו של חבירו' דהיינו מדין מזיק ומדמה לה הרמב"ן לדין תברה או שתיה דמשלם ד' ומפורש לכאו' דחיוב תברה או שתיה הוא מדין מזיק, וצע"ג על הרמב"ן הר"ן והנימוקי יוסף האיך יפרנסו ד' הגמ' בב"מ דמפורש התם בהדיא דחיוב תברה או שתיה הוא מדין גזלן.

\*\*\*\*\*\*\*\*\*

**ובאפיקי ים סימן כ"א אות ז'** הק' ע"ד הקצוה"ח דסבר דחיוב תברה או שתיה הוא משום מזיק, מהא דמבואר **בב"ק ס"ה.** דבמעיקרא שויא זוזא ולבסוף ד' ו'טבח' משלם קרן כדהשתא, והרי הטביחה אינה הפסד כל הבהמה בתורת 'מזיק' דהא איירינן הכא בשחיטה כשרה [דאל"כ אינו מתחייב בה תשלומי דו"ה], וההפסד בזה בתורת 'מזיק' הוא רק הפחת שפחתה השחיטה ולד' הקצוה"ח ראוי שלא יתחייב אלא הפסד זה, וזה דלא כפשטות ד' הגמ' דחייב בכל שווי הבהמה כדהשתא ע"י טביחתו, וכן הק' **בגידולי שמואל בב"ק שם** והוכיח מזה דלא כהקצוה"ח.

ואמנם **בחזון איש סימן ז' סק"ד** נקיט לענין תברה או שתיה כהקצוה"ח [ואעפ"י שלגבי גונב מהגנב סובר דהשני חייב קרן מדין גנב, ס"ל דבאותו גנב עצמו מיגרע גרע דאינו יכול להעשות עוד הפעם גנב אחר שכבר קנאה בקניני גזילה מתחילה משא"כ באחר, ועי' **בגידולי שמואל שם** שהביא סברת חילוק זה בשם **האור שמח פ"ג מגניבה**], וכ' דבאמת לא יתחייב מדין מזיק רק כשווי הפחת שפחתה השחיטה, ועל שאר הבהמה שקנאה בשנוי לא יתחייב רק כשעת הגניבה עיי"ש.

.

1. [ואמנם **בחידושי רבי נחום פ' מרובה אות קי"ב** הביא ד' **הרמב"ן במלחמות בסוכה דף כ"ט:** שמפורש בדבריו דאף אחר הלוקח מהגזלן אחר יאוש עובר באיסור, שבי' שם הרמב"ן להא דהמקדיש אחר יאוש פסול למצוה משום מהב"ע וביאר הרמב"ן 'דהא אפי' בהדיוט דינא הכי שהגוזל ונתייאשו הבעלים אסור ליקח ממנו אע"פ שהוא קונה ביאוש וש"ר...הלכך הקדיש בהמה גזולה אינה קריבה ואינה מכפרת שהרי אסור ליקח ממנו', והוכיח מזה הגר"נ דהוא איסורא דאורייתא משום לא תגזול ולהכי מיפסיל משום מהב"ע, וזה סותר ד' הרמב"ן בב"ק דהלוקח אחר יאוש נחשב 'בהתירא אתא לידיה' וכש"כ כשלוקח לפני יאוש דעובר בלא תגזול, ועי' מה שבי' בזה הגר"נ שם]. [↑](#footnote-ref-1)