מראי מקומת וסדר הסוגיות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / תערובות / רוב

# סוגיא דרוב וקבוע

**א. זבחים ע"ג. ונמשוך – ע"ג: אמר רבא [ועיין רשב"א ע"ז ע"ד: ד"ה ואי קשיא, ועיין בגליון השטמ"ק בשם המהר"ם ובשו"ת הרשב"א סימן תש"ל בד"ה וברא"ש פ' גיד הנשה סימן ל"ז ]**

**ב. חולין צ"ה. ת"ש ט' חנויות - ת"ש מצא [רשב"א ור"ן שם]**

**ג. נזיר י"א: א"ר יצחק – י"ב. אמר רבא [רמב"ן גיטין ס"ד. ובתוס' שם]**

**ד. כתובות ט"ו. כי הא – ט"ו: אם רוב נכרים [ועיין ריטב"א שם בדין ביטול ובחידושי הרא"ה ובקובץ שיעורים שם]**

**ה. סנהדרין ע"ט. מ"ט דר"ש – בשלמא [יד רמ"ה שם ובשמ"ק כתובות ט"ו. ד"ה פרט לזורק ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג שע"ח]**

**ו. יומא פ"ד: א"ר יוסף – פ"ה. מי שנפל**

**ז. תוס' זבחים ע: ע"א. ד"ה אפילו, תוס' סנהדרין ע"ט: פ. בד"ה בשור, פ: בד"ה הנסקלין [ועין תוס"ר סנהדרין פ:]**

**ח. סימן ק"י ס"ג ד' ה' ו' ז' [סוף הסימן בב"י]**

**ט. או"ח שכ"ט ס"ב [ועיין רמב"ם פ"ב משבת ובפט"ו מאיסו"ב הכ"ו ועיין חידושי הגר"ח סטענצל אריכות בדעת הרמב"ם]**

**תוה"ב ש"ד כ"ט: - ל:, י"ב: י"ג. כ"ד. [בבד"ה ובמשמ"ה] ובקצר כ"ד: י"ד:, שו"ת הרשב"א שכ"ה, שו"ת הרא"ש כלל ב' תשובה י"ז ובמיוחסות סימן קפ"א**

**בגדרי קבוע יש אריכות בבינת אדם שער הקבוע, ובשערי יושר ש"ד [ובחידושיו על כתובות סימן ט"ו], ובבית מאיר סימן ק"י, חזו"א יור"ד סימן ל"ז, ועיין ש"ש ש"ד פי"ז ואילך**

**כדאי להתחיל הסוגיא בזבחים וחולין צ"ה. ולהתחיל בדין ביטול בקבוע וקבוע שאינו ניכר**

**זבחים ע"ג:**

**[גדרי נייד שמפקיע קבוע ילמד אי"ה עוד הפעם בדברי הפוסקים אבל כדאי לעמוד על עיקרי הדברים]**

**א. מגיסא אסורה – עיין שטמ"ק אות ג' וברא"ש בחולין סימן ל"ז מה שלמדו מסוגין [ובעיקר הצד שיש חסרון כשחזרו ונצטרפו עיין לשון רש"י איסורא ברובא איתה אמנם בלשון הרא"ש וכן במיוחסות סימן קפ"ב מצד שהדרו לקביעותן] [ענין זה ילמד אי"ה עוד הפעם בסוגיא דנזיר]**

**ב. תוד"ה ונכבשינהו – עיין שטמ"ק אות א' ועיין חק נתן בביאור התוס' ובתוס' פסחים ט: ד"ה לקח ובמהרש"א שם [ועיין יד יהודה סימן ס"ט סקס"ג אות ט"ז בד"ה מיהו וכן הוא בחזו"א ח"ח סימן קמ"ב] ועיין שו"ת הרא"ש כ' י"ז בד"ה וכל ובתוס' שאנץ בפסחים וכן הוא בר"ש בטהרות פ"ה מ"ב**

**ג. גזירה שמא יקח מהקבוע – עיין רא"ש חולין סימן כ' כ"א ובתוס' ע: ע"א. ובתוס' סנהדרין פ. וברשב"א בתוה"ב כ"ט: ואילך [ענין זה ילמד אי"ה במהשך]**

**ד. בהא דאפילו דכולם נדו צריך פריש – חידושי הגר"ח סטענצל יומא בדין רוב בפיקו"נ בד"ה והנה בגמ' זבחים [עיקר יסודו מובא בק"ש בכתובות ע"ש] ויש לדון עוד מצד סברת תוס' זבחים ע"א.**

**ה. ניכבשינהו דננידי – למה אין חיסרון של אין מבטלין איסור לכתחילה עיין בינת אדם שער הקבוע סוף אות כ"ג**

**ו. מגיסא אסורה – צ"ע למה לאחר שחיטה לא חל ביטול ברוב עיין מטה יהונתן ק"י ס"ב ועיין חזו"א סק"ג בד"ה איתא בסופו**

### בדין ביטול בקבוע ובדין קבוע שאינו ניכר

**ה. בהא דכל ביטול ברוב אין חיסרון של קבוע – בפשוטו מצאנו בזה שני שיטות א. שאינו ניכר זה לא קבוע עיין תוס' בסוגין בד"ה אלא ועיין תוס' בחולין צ"ה. בד"ה ספקו ובתוס' בנזיר י"ב. בד"ה נזיר ובתוס' גיטין ס"ד. ד"ה אסור ובתוס"ר סנהדרין פ. בד"ה וברשב"א ע"ז ע"ד. ד"ה ואי קשיא ומקורו מסה"ת סימן נ"א וכן הוא בדבריו במיוחסות סימן קפ"א ועיין פר"ח סקי"ג מה שהביא מספר הכריתות לגבי נחל איתן**

**שיטה שניה שחלוק ביטול מכל דפריש – רא"ש ור"ן בחולין וברמב"ן שם רשב"א בתוה"ב י"ד. מנחות כ"ג. תוס' ד"ה שחוטה ובשטמ"ק אות ט' וביאור שיטתם עיין בית מאיר בקונטרס הקבוע בתחילתו שהאריך בזה וביד יהודה סקי"א בד"ה הדרך השני וע"ש מה שהביא לבאר למה בדיינים אין חיסרון של קבוע ו. לראשונים שקבוע שאינו ניכר לא חשיב קבוע למה מבואר בסוגין שאסור – בינת אדם כלל א' ב' שמדרבנן אסור ועיין שפ"ד סקי"ד בד"ה והנה התוס' ועיין שערי יושר ש"ד פ"י, עיין סה"ת סימן נ"א הובא ברשב"א ע"ז ע"ד: ד"ה ואי קשיא ועיין היטב במיוחסות סימן קפ"א בד"ה וא"ת**

**ו,ב. בהא דבגמ' בנזיר לא הוי קבוע מדרבנן – עיין שערי יושר פ"י שהאריך בזה ועיין חזו"א אבן העזר ס"ז סק"ב בד"ה במלחמות במוסגר**

**ז. בדין היתר שלא בטל האם הוי קבוע – חזו"א יור"ד ר"ב סק"א [ועיין היטב חזו"א אהלות סימן כ"ד סק"ד]**

**ח. ביאור הרשב"א תוה"ב י"ז. שחמץ בפסח אסור ביבש מצד קבוע – יד יהודה ק"ג סוף סק"ב [ועיין בינת אדם שער הקבוע סק"א ובשערי יושר ש"ד פ"י]**

**ט. בעיקר קושית הראשונים עיין שערי יושר ש"ד פ"י בתחילתו מה שהוכיח מזה לגדר דין קבוע [ענין זה ילמד אי"ה בהמשך]**

**י. תוס' זבחים ע"א. בסופם ובסנהדרין פ: בד"ה הנסקלין בקושית הריב"א – הא דלא דנו מצד ביטול עיין פלתי סקי"ב וצ"ב נידון התוס' ולמה לא הוי קבוע שאינו ניכר עיין תוס"ר בסנהדרין ובבינת אדם ב' [ובביאור סברתם שכיון שודאי לא נכון אין דין רוב עיין ק"ש כתובות אות ל"ט וילמד עוד הפעם אי"ה בהמשך]**

### נזיר י"ב. [ובדין פירש שחזר ונהיה קבוע]

**י"א. תוד"ה אסור – עיין רמב"ן גיטין ס"ד. שנקט שזה מעיקר הדין ולא קנס ועיין שפ"ד סימן ק"י סקי"ד בד"ה והנה התוס'**

**י"ב. הדרא לניחותא - האם מדובר על האשה המתקדשת או על מי שקידש השליח עיין במפרש ובתוס' בד"ה בשוקא ובפירוש הרא"ש ועיין תוס' כתובות ט"ו. בד"ה דלמא ועיין בינת אדם אות י"ט ועיין שערי יושר ש"ד פ"א בד"ה וכן יש להוכיח עד סופו מה שדן מזה לגדרי קבוע [ועיין חידושי הגרש"ש כתובות סט"ו בתחילתו שהדברים כתובים יותר ברור] ועיין ק"ש אות מ' מה שהביא מהגר"ח [ועיין חידושי הגר"ט כתובות סימן ל']**

**י"ג. האם הסברא של הדרא לניחותא כי משתנה הפסק או שלא חשיב ניד – עיין תוס' כתובות ט"ו. הנ"ל וברשב"א ביצה ג: ד"ה כלן ועיין בינת אדם אות י"ט ועיין קובץ שיעורים אות ל"ו מה שדן שהרי מבואר בסוגין שמגיסא אסורה ובמה שהביא מהגר"ח ויש לעיין מהרא"ש בחולין סימן ל"ז במה שלמד ממגיסא אסורה לביטול [ועיין בחידושי הגר"ח סטענצל ביומא בדין רוב בפיקו"נ בד"ה והנה בגמ'] ועיין גמ' יבמות ט"ז: ובתוס' בד"ה בדוכתא ועיין בכור שור חולין ק. ועיין שערי יושר ש"ד פ"ה בד"ה ובהא שביאר למה לדון על זמן קידושי השליח**

**נ"ב. לאחר זה ילמד אי"ה סוגיא כתובות ט"ו. וגדרי קבוע ולאחר זה דין נתפזרו כולם ברשב"א וטושו"ע סימן ק"י [סוגיא דיומא הוא מכלל דברי הפוסקים שם]**

### זבחים ע"ג:

א] הגמ' דנה שניכבשינהו דנינידו ונימא כל דפריש מרובא פריש עיין תוס'

שהביאו להקשות דהרי מבואר בגמ' בפסחים שנטל עכבר לפנינו חשיב לקח מהקבוע וא"כ מה יעזור שינודו הרי הישראל רואה את הפרישה ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים

א. עיין תוס' בסוגין בתחילתם וכן הוא בסה"ת סימן נ"א שהכונה שלא יסתכלו כשזה פורש אלא לאחר שזה פרש יקחו אותם ומבואר לפ"ז חידוש גדול שאפילו שהספק כבר היה בתערובת ולא נתחדש כאן ספק חדש בכל אופן עוזר מה שהוא מצא הבהמה מחוץ לתערובת ועיין תוס' בפסחים שבאמת הקשו שכאן כיון שהספק נולד כבר קודם חשיב תמיד שהספק נולד במקום הקביעות ע"ש ובמהרש"א וצ"ל שכל שיש סיבה להסתפק מצד עכשיו זה מספיק סיבה לדון פריש

ב. עיין תוס' שאנץ בפסחים ובר"ש בטהרות פ"ה מ"ב ובשו"ת הרא"ש כלל כ' ת' י"ז בד"ה וכל מה, שכתבו שכונת הגמ' שקודם כל יעשו שכולם ינידו לצאת וזה מאבד תורת קבוע וכה"ג גם אם לוקח אחד מהתערובת אין לו שם קבוע דהרי רואה שנפרש מדבר לא קבוע ועיין ביאור הגר"א ק"י ס"ו שדיק מהרא"ש שגם אם כולם יחד אבל עצם זה שנתעוררו לצאת חשיב שהם כבר לא קבועים ועיין חק נתן שנקט שתוס' בסופם נתכונוו לביאור זה דהינו שצ"ל א"נ והנה שאר הראשונים שהקשו יתכן שלמדו שאין זה כונת הגמ' ויתכן שנקטו שכיון שהם עדין יחד אפילו שנתעוררו לצאת חשיבי עדין קבועים והנה דעת הרשב"א שנתפזרו כולם חשיב נידי ומותר אפלו בפנינו עיין ל. ובכל אופן הקשה הקושיא בסוגין

ג. עיין שטמ"ק אות א' וכן הוא בתוס' בפסחים ט. שכיון שכאן הרי זה קבוע שאינו ניכר דהינו שמדאוריתא זה לא קבוע אלא רק מדרבנן לכן כה"ג אפילו בפירש בפנינו כל שזה הגיע ליד האדם לאחר הפרישה ולא שלקח מהקבוע כה"ג דנים שזה פירש והוסיפו שיתכן שרק כאן גוזרים שמא יקח מהקבוע כיון שכאן מעיקר הדין מותר אפילו אם רואה שזה פירש [ועיין חידושי הגרש"ש בכתובות בסוף הסימן מה שביאר בכונתם]

ד. עיין ר"ן בחולין צ"ה. שכתב שבאמת מדאוריתא גם בפירש לפנינו חשיב נמצא ולא חשיב קבוע וא"ש קושית הגמ' שניכבשינהו דנינידי ורק על זה יש גזירה שמא יקח מהקבוע דהינו שכיון שרואה שהוא פורש אם יהיה מותר כה"ג הוא יבוא לקחת מהקבוע בעצמו וכתב שלפ"ז הגמ' בפסחים שבא עכבר לפנינו ולקח שזה אסור אין זה מדאוריתא אלא רק מצד הגמ' שיש גזירה שמא יקח מהקבוע

ב] הגמ' אומרת גזירה שמא יבואו עשרה כהנים בבת אחת ויקריבו והגמ' שואלת הרי לאחר שזה הותר זה לא חוזר ונאסר והגמ' עונה שהחשש שיקחו בבת אחת ודוחה שאי אפשר לצמצם והנה מבואר בגמ' שכל שהיה פרישה בבת אחת של עשר זה אסור ובטעם הדבר בלשון רש"י מבואר שזה מצד שיש הלכה של איסורא ברובה איתיה דהינו שכל שיש פרישה על רוב בבת אחת דנים על הכל ביחד ויש כאן הכרעה של איסור וזה כיסוד הגמ' ע"ד. שאם פרשו ששים לצד אחד אמרינן שהאיסור שם וזה דלא כראשונים שהגמ' בע"ב חולקת על יסוד זה אמנם בלשון הרא"ש בחולין סימן ל"ז וכן בשו"ת הרשב"א סימן תש"ל מבואר שאז החיסרון שזה חזר לקביעות ובפשוטו הכונה שמדובר שכל העשר פירשו יחד וכה"ג חשיב שזה חזר לקביעותו ועל זה הגמ' חידשה שזה לא חוזר ונאסר ואם זה מראש פרש בכזו צורה לא חשיב פירש שהרי האיסור פירש יחד אם ההיתר והנה צ"ע אם זה כל העשר הרי יש כאן ודאי אחד שלא כדין וצ"ל שדנים כל כהם בנפרד ולא דנים שהמזבח זה כמו אדם אחד אמנם למה דנקט הגר"א סימן קי"א דהמזבח זה כמו אדם אחד צ"ע ובהכרח כביאור הראשון ואולי מדובר גם רק ברוב אלא שא"כ לכאורא לא חשיב שזה חזר לקביעותו

והנה עיין שטמ"ק אות ג' וכן הוא ברא"ש בחולין סימן ל"ז שדנו האם תערובת יבש ביבש שנתבטל וחזרו ובישלו יחד שלגבי תערובת של לח בלח אין סיבה להתיר ובכל אופן התירו שכיון שזה נתבטל זה לא חוזר ונאסר והוכיחו דבר זה מסוגין שלאחר שפירש זה לא חוזר ונאסר והנה המשמעות הפשוטה שגם בסוגין מותר לאכול הכל יחד וזה תימא שהרי כאן אין היתר נהפך לאיסור וודאי שהכל יחד שיש כאן אחד איסור זה אסור ויתכן שלמדו שכל שחל היתר על כל אחד מצד כל דפריש ממילא חל ביטול ולכן דימו דבר זה לתערובת של יבש ביבש אמנם בפשוטו יש מקום לומר שכאן ודאי שהכל יחד אסור ורק רוב מותר או שכל כהן זה נחשב נידון לעצמו רק שמבואר בגמ' יסוד שכל היתר שחל לא צריך שסיבת ההיתר יהיה כל הזמן וכמו כאן שעכשיו אין סיבה להכרעת הרוב כי זה קבוע ובכל אופן כיון שזה הותר זה נשאר בהיתרו ה"ה לגבי ביטול אפילו שביחס לתערובת של לח בלח אין סיבת ביטול אבל כל שכבר חל ביטול לא צריך שכל הזמן סיבת הביטול תהיה קימת וצ"ע בזה

ג] מבואר בגמ' שיש גזירה שמא יקח מהקבוע והקשו הראשונים למה בכל נמצא ביד עכו"ם החתיכה מותרת ולמה שלא יהיה כאן גזירה שמא יקח מהקבוע ועיין רא"ש סימן כ"א שהביא מהשאלתות וכן הוא בתוה"ב לרשב"א ובר"ן ורמב"ן בחולין שכתבו שרק איפה שהוא עושה פעולה שינדו בזה יש הגזירה שגם יקח מהקבוע אבל אם זה פירש מעצמו בזה אין את הגזירה ופשטות לשון הרשב"א שגם אם יעשה פעולה שינדו הכל יש את הגזירה אמנם הרא"ש ובתוס' לעיל ע. הקשו שא"כ למה ימותו כולם יחכו שיפרשו מעצמם ולכן ביאר הרא"ש שכל שזה לא ניכר יש הגזירה שמא יקח כי לא לוקח ודאי איסור אבל בתשעה חנויות כיון שניכר מה היתר ומה האיסור ובזה אין חשש שאדם יקח את האיסור או שלא יברר מה ההיתר ומה האיסור ועיין תוס' לעיל וכן הביא ברא"ש עוד לחלק שרק בקדשים ובע"ז גזרו שמא יקח ולא בחולין והמקור להחמיר בע"ז שהוקשה להם בטבעת שפירשה למה אין ההיתר של פירש והרשב"א דחה שמדובר שפירש בפנינו והנה התוס' הביאו שבדרוסה שנתערבה אפשר להתיר כל אחד מצד רוב ועיין לשון הרא"ש וכן בהגהות אשר"י שכל הנידון אם זה פירש לבד אמנם תוס' הביאו שגם אם יעשה פעולה שינידו כולם אין הגזירה אלא בקדשים ובע"ז ועיין שפ"ד סקל"ו שהאריך בהבאת השיטות

והנה הרשב"א כתב שאם לא ידעו שיש טריפה בין החנויות ורק לאחר שפרש נתברר שהיה טריפה בין החנויות כיון שהספק נולד לאחר הפרישה יש כאן ההיתר של רוב אמנם כתב שלדעת ר"י כיון שגם בפירש לבד יש הגזירה שמא יקח מהקבוע כל שלא יודעים איפה האיסור א"כ גם כאן זה אסור אמנם בשו"ת הרא"ש מבואר שכיון שזה פרש קודם שידעו מהאיסור כה"ג אין את הגזירה ועיין אחרונים שכתבו שסתימת הרשב"א משמע שאפילו אם קנו הכל זה מותר והנה ברא"ש סימן כ"א מבואר שגם כשעושה שינדו שנים האחרונים אסורים וכאן משמע שהכל מותר ודנו או שהרשב"א חולק על הדין שהשנים האחרונים אסורים או שכאן שזה פרש קודם ידיעת הספק זה עדיף והנה בעיקר דין הרא"ש ששנים האחרונים אסורים צ"ב למה שלא ניחס את פרישתם מהשאר ויש לבאר שזה דין דרבנן שלא יחול פסק שודאי לא נכון ויתכן שגדר ההיתר של רוב שתולים שזה היתר ולכן כיון שהוכרע שזה ההיתר על כל אחד ממילא האחרונים אסורים ולפ"ז יתכן שכאן היה פרישה על הכל ועכשיו נולד הספק חל ההיתר שכל אחד זה פרש מהרוב אמנם מדובר שלא אותו אדם קנה את הכל וצ"ע בזה

ד] עיין לעיל אות א' דיש ראשונים שביארו שכונת סוגין דיעשו שכולם ינידו ובכל אופן מבואר שצריך לעשות שיהיה פרישה וצ"ע כיון שהם נידו א"כ זה כבר לא קבוע וא"כ זה נהיה מותר ואפילו שאחרי זה הם חוזרים ונקבעים אבל הרי מבואר בגמ' שכיון שזה הותר זה לא חוזר ונאסר ובפשוטו יש לבאר שכל שלא היה שום פרישה לא חל שום היתר עד כמה שהכל פירש או מצד שזה תרתי דסתרי עיין ק"ש בכתובות אות ל"ט ויתכן עוד שכיון שאין כאן העמדה על אחד יותר מהשני חשיב שהנידון על כולם יחד וכיון שיש בתוכם איסור או כיון שאיסורא ברובא איתה לא יחול כאן שום היתר ובפשוטו זה סברת תוס' ע"א. שנסקלין בנשרפין ללא נידי לא חל כאן הכרעה של רוב ובחידושי הגר"ח סטענצל ביומא בדין פקו"נ אחר הרוב כתב שיש שני דיני רוב יש רוב בתור נידון על החתיכה וכמו אם לא היה חיסרון של קבוע ויש רוב של פרישה שכל שזה פרש שיך להעמיד רוב על הפרישה וכתב שהרוב שעל החתיכה בזה בהדר לקביעותו זה חוזר ונאסר דכל רגע הנידון מצד עכשיו משא"כ ברוב על הפרישה אפשר גם לאחר שזה חזר להעמיד הרוב מה פרש ולהתירו ובזה אמרינן שכל שזה הותר זה לא חוזר ונאסר והנה לפ"ז אין הסברא שהיתר לא חזור ונאסר אלא שסיבת ההיתר קימת וזה דלא כרא"ש שהוכיח מסוגין לדין ביטול דיבש ביבש

### בדין ביטול בקבוע

ה] עיין תוס' חולין צ"ה. ועוד ראשונים שהקשו איך מועיל ביטול ברוב הרי האיסור קבוע תוך התערובת וא"כ אין כאן רוב דהינו שדימו שכמו שבקבוע אין דין כל דפריש גם אין דין ביטול ברוב ועיין שערי יושר פ"י בתחילתו שהוכיח מזה שהגדר שהצדדים כמו חצי חצי שאם זה רק הלכה שדבר שהוא בקביעותו לא נאמר עליו הלכה של רוב א"כ מהיכי תיתי לדמות שכמו שאין דין של כל דפריש גם אין הלכה של ביטול הרי זה שני הלכות נפרדות והנה לכאורא מצאנו כמה ישובים בראשונים על שאלה זו עיין בר"ן בחולין וברא"ש שם ובתוה"ב י"ד: [ובפשוטו זה כונת השטמ"ק מנחת כ"ג. אות ט וברמב"ן חולין צ"ה.] שכתבו שבניכר לא שיך ביטול ושם יש דין של קבוע משא"כ באינו ניכר יש דין ביטול וה"ה במקום שזה חשוב ולא בטל חשיב קבוע ובפשוטו כונתם כמבואר ביד יהודה סקי"א באריכות וכן נקט הבית מאיר שחלוק דין ביטול מדין כל דפריש שלגבי ביטול דהינו שהנידון שהמיעוט יתבטל ברוב בזה אפילו שזה קבוע הוא מתבטל משא"כ לגבי כל דפריש ששם הנידון לתלות שהוא ההיתר בזה אמרינן לדינא דקבוע ועיין יד יהודה בד"ה ודרך זה שהביא מהרוקח ועוד ראשונים שהקשו למה הולכים בדינים אחרי רוב הרי זה קבוע ותירצו שכאן הרי ניכר מי מתיר ומי האוסר רק רוצים לקבוע האמת כאחד מהם ובזה אין חיסרון של קבוע וכונתם כנ"ל שרק אם הנידון לתלות שזה היתר יש חיסרון של קבוע וע"ש עוד תירוץ שהדיבור הוא פריש והכונה שהוא לא היה מעולם במקום הקביעות

ו] והנה בלשון הרא"ש א"ש הנ"ל אמנם בלשון הרשב"א והר"ן הדבר דחוק שהאריכו שכיון שזה בטל הוא לא קבוע הרי עיקר התשובה שביחס לדין ביטול אין דין קבוע ומשמע קצת מלשונם שנשארו שגם ביחס לדין ביטול יש חסרון של קבוע רק שכתבו שכל שהדבר מצד עצמו צריך להיות בטל דהינו שהוא חשוב כדבר לא חשוב בתערובת ממילא זה עצמו מפקיע ממנו שם קבוע וכל שרבנן אמרו שהוא חשוב בתערובת והוא לא בטל ממילא במצב זה יש לו דין קבוע והנה מבואר בשטמ"ק מנחות כ"ג. אות ט' שמין במינו שלא בטל חשיב קבוע ויתכן שזה גם לנ"ל שכיון שזה אותו מין הוא חשוב בתערובת ועיין חזו"א סימן ר"ב סק"א שדן שבהיתר שלא בטל באיסור בזה כיון שהוא לא חשוב ורק שאין דין ביטול על היתר בזה הוא לא יחשב קבוע ויועיל כל דפריש והוא כסברא הנ"ל ולפ"ז בהא דחידשו האחרונים שביטול לא מחיל דינים אבל זה לא יחשב קבוע וממילא יועיל להפריש אחד ולהתיר וצ"ע שהעונג יו"ט דן לאסור ואולי שם שהנידון להשתמש אם כולם יחד

והנה לפ"ז בדשיל"מ או איסורי משהו שזה לא בטל לכאורא לא שיך לומר כאן קבוע שהרי כאן זה באמת בטל וטפל רק שלא נתחדש כאן דין ביטול ויתכן שכאן כמו שרבנן אמרו שלא עוזר ביטול גם לא עוזר כל דפריש מהמקום שהוחזק איסור וכמבואר בר"ן ביצה ג. שדן שדשיל"מ לא יועיל רוב וחילק רק שכאן זה איקבע איסורא א"כ גם בכל דפריש ממקום שיש ודאי איסור יש סברא זו והנה הרשב"א תוה"ב י"ז.: כתב שבדברים שאוסרים יותר משישים ודאי שזה גם ביבש ולגבי חמץ שזה אוסר במשהו כתב שיש עוד טעם לאסור מצד קבוע ודבריו צ"ע כמו שתמה בשערי יושר ש"ד פ"י הרי עד כמה שיש כאן דין ביטול זה לא קבוע כמו כל ביטול [ועיין בינת אדם שער הקבוע סימן כ"ב] ובפשוטו הביאור כמבואר ביד יהודה סימן ק"ג סק"ב בד"ה והנה שהרשב"א שם הקדים שאין סברא לחלק בין ביטול של לח לביטול של יבש דהינו שאין סיבה שיהיה כאן דין ביטול רק שיש לדון שכאן יש סברא להקל דכל אחד אפשר לתלות שהוא ההיתר ועל זה כתב הרשב"א שהרי זה קבוע אמנם זה לא מתאים אם הנ"ל ועוד צ"ב למה הרשב"א כתב את זה רק על חמץ בפסח ולא על כל הדברים שצריך יותר משישים וצ"ע בעומק כוונתו

ז] אמנם מצאנו ראשונים שהעמידו יסוד שהסיבה שבתערובת אין לדון שזה קבוע מצד שקבוע שאינו ניכר זה לא קבוע כן הוא בלשון התוס' זבחים ע"ג: ובתוס' גיטין ס"ד. ובנזיר י"ב. וכן הוא בתוס"ר סנהדרין פ: ובסה"ת סימן נ"א הובא ברשב"א ע"ז ע"ד. ד"ה ואי קשיא ובריטב"א כתובות ט"ו. ובמיוחסות סימן קפ"א ועיין בית מאיר שדן לדחוק בדבריהם שכונתם שכל שזה לא ניכר יש ביטול משא"כ אם זה ניכר אמנם בתוס"ר סנהדרין מפורש לא כך וכן בנידון התוס' בנזיר בשליח שקידש ולא יודע למי שדנו שזה קבוע ותירצו שזה אינו ניכר בפשוטו לא שייך שם לדון ביטול ברוב דאין באדם ביטול ברוב וכמבואר בתוס' סנהדרין פ. לגבי נסקלין בנשרפים שלא דנו מצד דין ביטול כמבואר בפלתי סימן ק"י סקי"ב ועיין פר"ח שנקט כנ"ל שקבוע שאינו ניכר זה לא קבוע והביא כן בשם ספר הכריתות שהוקשה לו שנחשוש אולי יש נחל איתן וזה קבוע ותירץ שזה אינו ניכר [דהינו שנקט שאין בזה ביטול ברוב וצ"ל מצד שכל שטח זה ספק מצד עצמו]

והנה לפ"ז צ"ע מה שהגמ' מתרצת על דבר חשוב שזה קבוע הרי זה אינו ניכר ועיין בינת אדם סימן א' ובשערי יושר ש"ד פ"י דביארו דמדרבנן כל דבר שהוא חשוב אפילו שאינו ניכר הוי קבוע ובלשון הבינת אדם משמע עוד שכל דבר שאמרו שהוא לא בטל גדר הדין שהוא נחשב קבוע וממילא הוא לא בטל אמנם תוס' בנזיר הרי דנו להתיר מעיקר הדין בשליח שקידש ולא יודע למי ומבואר שגם מדרבנן זה לא קבוע וכבר תמה בזה הבית מאיר ועוד אחרונים ורק אם נדחוק שבאדם דלא שיך ביטול ברוב לא היה סיבה להגדיר שהוא נחשב קבוע עוד צ"ע שבלשון ספר הכירתו לגבי נחל איתן משמע שזה לא קוב עואין סיבה לאסור ולא שמדרבנן זה קבוע וכאן לא גזרו

אמנם המעיין בלשון סה"ת והרשב"א יראה שהקשו שהגמ' שהוה ליה קבוע זה לאו דוקא שהרי אין דין קבוע באינו ניכר אלא כתבו שכונת הגמ' כיון שזה חשוב ומשמע שיש כאן עוד דבר שנידון כמחצה על מחצה מחמת חשיבותו ולפ"ז גם אם ינודו כולם לא יעזור כל דפריש בפנינו שיש כאן דין חדש שזה כמחצה על מחצה וכן מבואר בתוס' בחולין שכתבו שלשון הגמ' לאו דוקא אלא שעדין צ"ע שא"כ זה סיבה גם לאסור באשה שנתקדשה וכנ"ל אמנם המעין בשו"ת הרשב"א במיוחסות סימן קפ"א בד"ה וא"ת שנראה שביאר שכונת הגמ' שכיון שיש כאן תערובת שיש בה ודאי איסור לא שיך פסק של כל דפריש שכיון שיש כאן ודאי איסור דהינו שכמו שבכל דפריש בפנינו זה נחשב שהספק נולד במקום הקביעות והרי זה כמחצה על מחצה כך לגבי הכרעת כל דפריש כל שזה ודאי איסור לא שיך עליו הכרעת הרוב ואין זה דומה לכל כל דפריש ללא קבוע דשם שזה ניכר מה מותר ומה אסור והנידון רק עליו לא שייך סברא זו ולפ"ז יתכן שלגבי אשה שנתקדשה כיון שאין הוא רוצה לקדש את כל הנשים שבעולם לא חשיב שיש נידון על הכל וממילא יכול לחול כל דפריש וכדביאר הגרש"ש וצ"ע

ח] והנה עיין תוס' זבחים ע"א. ובסנהדרין פ: [ובחולין י"א:] שהקשו על הא דמבואר דנסקלין בנשרפין נידונים בקל למה שלא ניזל בתר רוב והנה בפשוטו לא דנו מצד ביטול ברוב וכדביאר בפלתי סקימן ק"י סקי"ב שלא שיך ביטול ברוב באדם רק שדנו שבכל אופן יש כאן דין כל דפריש ותירצו שלש תירוצים א. שזה קבוע והנה צ"ב שזה הרי תירוץ פשוט ובפשוטו מצד שזה קבוע שאינו ניכר אמנם צ"ע הרי מדרבנן ודאי שיש דין קבוע כמבואר בסוגין לגבי דבר חשוב אמנם אם נימא שבאדם זה אחרת וכנ"ל א"ש אמנם יתכן שפשיטא להו שהדין קבוע דרבנן זה לגבי דיני איסור והיתר ולא לגבי פסק בי"ד בנפשות [ובש"ש ש"ד פכ"א נקט שתירוץ התוס' שזה קבוע הכונה מדרבנן] והנה צ"ע א"כ מה כתבו שזה קבוע הרי זה אינו ניכר אמנם עיין תוס"ר בסנהדרין שכתבו שכיון שהוא יודע זה מחסר באינו ניכר ומשמע שנסתפק בזה דהינו שביחס לבי"ד שעושים הפסק לא חשיב ידיעה אמנם יתכן שכיון שהחלות פסק זה על הנידון והוא יודע זה מספיק כדי שיחשב ניכר שזה לא קבוע

ב. עוד תירצו שכל מה שהולכים אחרי רוב בדיני נפשות זה רק כשהנידון האם חייב מיתה או לא אבל כאן שודאי חייב מיתה רק השאלה איזה מיתה בזה לא הולכים אחרי רוב ותירצו עוד שלא הולכים אחרי רוב לחיב את אותו אחד שהוא ודאי שלא כדינו וחזרו והקשו שנעשה כל דפריש ותירצו שבזה יש שמא יקח מהקבוע ועוד תירצו שלא עושים פעולה לחייבם והנה צ"ב סברתם שכיון שזה ודאי לא נכון לא שיך ללכת אחר הרוב ועיין ק"ש כתובות אות ל"ט שביאר שכיון שזה תרתי דסתרי לא שיך כזה הכרעה אלא שהקשה למה אם יפריש זה יעזור ותירץ דהרי מבואר ברא"ש ששנים אחרונים באמת אסורים א"כ אין כאן פסק של תרתי דסתרי דהרי פסק זה הוא לא על כולם אמנם לכאורא יש לבאר שכל שלוקח אחד ומעמיד עליו בנפרד ממילא אין זה סיבה לפסוק על כולם אמנם לכאורא יש מקום לבאר שכל שלא היה פרישה על אחד והנידון על הכל אין זה רק חיסרון של תרתי דסתרי אלא שכיון שהרוב גם מודה שיש מיעוט כל שהנידון על הכל יחד אין כאן סיבה להכרעה כלל

### סוגיא דנזיר י"ב.

א] מבואר בגמ' ששליח שקידש אשה ולא יודעים את מי קידש ומת השליח המשלח אסור בכל הנשים שבעולם שמא הם קרובות אשתו ועיין תוס' שכתבו שסתם אשה אין לחשוש שהיא אשת איש מצד שלגבי עצמה היא נאמנת אבל לא לגבי להתיר את קרובתה ובפשוטו הסברא שבאמת אין לה נאמנות רק שאם מוכנה להתקדש זה ראיה שהיא לא א"א ולכן כתב הר"ן בגיטין שאם היא נתקדשה שזה ראיה שהיא לא מקודשת זה גם מתיר לקרבותה להתקדש ומשמע מתוס' שגם בקטנה האב נאמן לומר למי קדשה או שלא קדשה אמנם בקטנה שמת אביה קשה שנחשוש אולי היא מקודשת ותירצו שסוגין זה רק מצד קנס אבל מעיקר הדין מותר או מצד שחזקה שליח עושה שליחותו זה רק לחומרא עוד כתבו שמעיקר הדין יש כאן רוב ולא הוי קבוע כיון שזה קבוע שאינו ניכר וכל סוגין זה מצד קנס וקנסו רק את המשלח והנה האחרונים תמהו הרי מדרבנן ודאי שדבר חשוב הוי קבוע ועיין חזו"א אבן העזר סימן ז' סק"ב שרק בבהמה שהיא גוף האיסור החשיבו לקבוע אבל כאן שהאשה רק גורמת לאיסור אין חומרא זו אמנם לראשונים שהנידון על הקרובה לא שייך סברא זו ועיין שערי יושר פי"ב שהאריך לבאר שכל הסיבה תמיד שזה אסור מצד שהנידון על כולם יחד והרי אחד ודאי אסור משא"כ בנשים יש סברא מיוחדת שהנידון לא על כולם כי לא רוצה לישא את כולם וצ"ע

אמנם הרמב"ן חולק ונקט שסוגין זה מעיקר הדין וכתב שכל הנשים מותרות מצד שיש להם חזקה וכן יש להם נאמנות אבל לגבי הקרובות לא יכולה לסמוך על החזקה של הקרובה שלה ובאמת אם היא תאמר שהיא לא מקודשת היא תהיה נאמנת גם להתיר את הקרובה שלה וכל הגמ' זה כל זמן שלא שאלו את הקרובה שלה ועיין ר"ן שחלק שזה דבר בערוה ואין סיבה שהיא תהיה נאמנת

ב] הגמ' שואלת מקן שפרחה ומחלקת שצפור זה ניד משא"כ אשה אחרי זה הגמ' דנה שאולי מצא האשה בשוק וקדשה וא"כ היא ניד והגמ' עונה שהיא הדרא לניחותא משא"כ עוף ועיין שטמ"ק בסופו שהביא מרש"י שאשה חוזרת לביתה הראשון משא"כ עוף אינו חוזר לביתו הראשון ותמה שלא משנה אם חוזרת לבית אחר או לאותו בית אלא עיקר הסברא דהיא חוזרת לקביעות משא"כ עוף לא חשיב קבוע כלל [וענין זה ילמד אי"ה בהמשך] והנה בעיקר הנידון בגמ' נחלקו הראשונים על מי מדובר דתוס' בכתובות וכן ברא"ש בנזיר ביארו שהנידון על האשה שקידש השליח ולפ"ז לכאורא מבואר שספק קבוע מותר וכמבואר ברשב"א וריטב"א קידושין ע"ג. אם לא דנימא שכאן שזה נידון דרבנן הקילו בזה ועיין תוס' בכתובות שהקשו דהרי מבואר בגמ' בכתובות שאשה שנבעלה ולא יודעים אם לכשר או פסול שאם הבועל הלך עליה זה נחשב פריש אפילו שהנידון על אדם וכתבו לחלק שבאמת בזמן שהוא פורש הוא פריש אבל בזמן שהוא קבוע הוא קבוע ולכן שם שהנידון על רגע הביאה הוא חשיב פריש אבל כאן שהנידון גם על זמן שחורת לביתה זה קבוע דהינו דבקושיתם למדו שכונת הגמ' זה שאדם בעצמותו לא נחשב פריש ובתירוצם למדו שהכונה שבזמן שחוזר לקביעותו הוא קבוע

ג] והנה בפשוטו לפ"ז מבואר שאפילו דבר שהיה פריש וחזר ונהיה קבוע הוא חוזר ונאסר ועיין בינת אדם אות י"ט שהקשה שהרי הגמ' אומרת מגיסא אסורה דהינו שאם זה הותר זה לא חוזר ונאסר [ובקובץ שיעורים אות ל"ו הוסיף שודאי שחתיכת בשר שפירשה וחזרה לקביעותה הראשון לחנות לא תחזור ותאסר] וע"ש שהביא מהפר"ח שהוכיח מסוגין שקבוע שנד הכל יחד וחזר לקביעות זה חוזר להיות קבוע דהינו שכיון שבזמן שזה נד היה הכל יחד ולא חל פסק ממילא אם זה חוזר ונקבע הוא קבוע וביאר הבינת אדם שלמד שכאן נחשב שכל הנידון הוא בזמן שמקדש הקרובה וכיון שאז היא קבועה ועכשיו נולד הנידון לכן אפילו שזה היה בתחילה לא קבוע זה חוזר לדין קבוע ולפ"ז אם בזמן הקידושין היא לא תהיה בביתה באמת לא יהיה חיסרון עכ"ד ודבריו צ"ע שהרי מפורש בלשון הרא"ש שהשאלה מצד זמן הביאה דהינו שגם אם בזמן הקידושין היא היתה פריש אבל היא תאסר מצד זמן הביאה וביותר דהרי בשאלת הגמ' מבואר שספק קבוע מותר וכמבואר ברא"ש וא"כ גם בזמן הקידושין זה ספק ובהכרח שהכונה שכיון שהנידון על כל ימי חייהם בזה ודאי יהיה פעם שהיא קבועה ותחזור ותאסר ומבואר שגם שאפילו שחל היתר הוא חוזר ונאסר ועוד שיהיה אפשר לדאוג שבזמן הקידושין הקרובה לא תהיה בביתה וצ"ע ועיין לקמן

ד] והנה דעת תוס' בנזיר והמפרש שם שהנידון בגמ' על הערוה דהינו שרוב הנשים הם לא ערוה ולפ"ז כונת הגמ' שאם הוא מוצא אותה בשוק היא פירש ואחרי זה כשחוזרת לביתה זה הדרא לקביעותה ועיין בינת אדם שא"כ מפורש שאפילו שחל היתר זה חוזר ונאסר וצ"ע מהגמ' של מגיסא אסורה וכתב שבהכרח לומר שלמדו שכונת הגמ' שאשה חשיב בחפצא שהיא לא נייד וממילא גם כשהיא בשוק נחשב קבועה ולכן זה לא דומה למגיסא דשם שחל תורת פריש זה לא חוזר ונאסר אבל כאן זה סברא שמראש לא חל תורת פריש ועיקר הסברא מפורש כן ברשב"א ביצה ג: בשם הר"ש ע"ש אלא שא"כ צ"ע מה זה שונה מהגמ' בכתובות לגבי בועל שזה נחשב פריש ועיין בינת אדם שביאר שבלשון הראשונים מדויק שכל סברת הגמ' באשה שכל כבודה בת מלך פנימה וממילא השתיכותה לבית [ולפ"ז בפשוטו היום זה לא שייך] משא"כ באיש ועיין תורת הראשונים על הנזיר שהביא כן בשם הראב"ן [עמוד רפ"ט] ועיין בינת אדם שהקשה שלפ"ז הדין של אדם שפירש בגמ' ביומא זה רק באיש ולכן כתב שזה רק סברא ביחס לקידושין שה לצורך ביאה והיא לא תיבעל בשוק אמנם בראב"ן מבואר שהקשה מהגמ' של שתוקי ולנ"ל אין לחלק בין איש לאשה אלא שכל הסברא רק ביחס לסוגיתינו שהנידון על קידושין וכן עיקר סברתו צ"ע אמנם יש לחלק שבגמ' ביומא מדובר שהיו נמצאים במקום שזה לא ביתם ובזה לא שיך לומר הדרא לניחותא שזה רק קביעות זמנית וצ"ע ומדברי הראב"ן שם גם מבואר שעיקר הסברא שזה לא חשיב פריש כלל מצד דאדם בעצמותו לא חשיב פריש

ה] ולכאורא גם אם נימא שהביאור כמבואר ברשב"א בשם הר"ש שלא חשיב פירש יש לחלק שכל סברת הגמ' שאשה הדרא לניחותא זה ביחס לסוגין שהנידון על אשה זו לא רק על רגע זה אלא על כל ימי חייה א"כ ביחס לנידון הכללי של תמיד דנים שהיא קבועה כיון שיש כאן צד פרישה וצד קביעות משא"כ בגמ' בכתובות שהנידון רק על רגע הביאה דרק אז הוא אוסר אותה ביחס לזה דנים שהוא פריש ובזה גם מיושב הגמ' ביומא ששם כל הנידון על רגע זה ועיין חידושי הגר"נ פרצוביץ יבמות אות רצ"ב שכתב לחלק עוד שבגמ' בכתובות הרי גם אם ידוע לנו כל בני העיר מי כשר ומי פסול ורק הנידון מי עכשיו בא על אשה זו א"כ אין הנידון כלל לקבוע את מציאות האדם אלא רק ביחס למעשה זה על ידי מי נעשה בזה כיון שעכשיו הוא פריש חשיב פריש משא"כ בגמ' בנזיר שהנידון על המתקדשת עכשיו א"כ כיון שהנידון לפסוק מי אשה זו כה"ג חסר בפרישותה כיון שחוזרת לקביעותה

ו] והנה הגמ' ביבמות ט"ז: אומרת שעכו"ם שקידש בזמן הזה חוששים אולי הוא מעשרת השבטים וביאר רש"י שאפילו שרוב העול הם עכו"ם אבל חשיב קבוע והקשו התוס' שאם הוא הולך אליה מרובא פריש וכתב הנ"ל שכאן כיון שהנידון לקבוע עכו"ם זה האם הוא ישראל או עכו"ם זה דומה לגמ' בנזיר שאומרים שאדם לא חשיב פריש משא"כ בגמ' בכתובות שהאנשים ידועים ורק הנידון מי עשה מעשה זה אמנם למה שחילקנו כה"ג הנידון רק על רגע הקידושין האם עכשיו חל קידושין או לא ובזה חשיב פריש וכמבואר בתוס'

ז] והנה בעיקר הקושיא על תוס' בכתובות דכאן חזינן שאפילו שהיה פסק של קבוע בכל אופן זה משתנה ובגיסא מבואר שכיון שזה ניתר הוא לא חוזר ונאסר עיין ק"ש שהביא מהגר"ח וכן הוא בסטענצל על יומא שהנה אם לא היה דין של קבוע וגם דבר שהספק נולד במקום הקביעות היה מותר דהינו שהולכים אחרי רוב בפשוטו הכונה שכיון שיש כאן רוב חתיכות היתר אומרים שחתיכה זו היא מהרוב ונתחדש שקבוע זה כמחצה ואין כאן הכרעה של רוב אמנם בפירש שזה לא קבוע חוזר ההכרעה של רוב אמנם יש לדון שבפרישות אפשר להעמיד עוד רוב ביחס למעשה הפרישה דהינו שהיה כאן פרישה ולא יודעים מה פרש ומכריעים דמעשה הפרישה היה מהרוב ולפ"ז כתב לחלק לגבי הדין של מגיסא אסורה דביחס לנידון מה החתיכה בזה אפילו שחל הכרעה של היתר אבל בחזרה לקביעותה בטל הפסק אבל אם נבוא לדון מצד הספק השני מה היה מעשה הפרישה זה לא חוזר ומתבטל והסברא לחלק דהנידון מה זה הוא אותו נידון כל הזמן ואין סיבה להעמיד הנידון של קודם על רגע זה משא"כ הנידון של מה פירש זה נידון על רגע זה ולא שיך להעמיד נידון זה על אחרי זה ולפ"ז חידש שהסברא של אדם שהוא לא נייד הכוונה שממילא לא שיך לדון שיש כאן פרישה שהוא עומד לחזור אבל כרגע הוא ודאי שלא במקום קביעותו ולכן שיך לדון בו רוב של מה הוא ולפ"ז מיושב הגמ' של מגיסא אסורה ששם הנידון מצד כל דפריש בזה הפסק נשאר אבל רק כאן באדם זה חוזר ונאסר ובזה ביאר מה דמבואר בראשונים על הגמ' בזבחים שבנידי כולם צריך עדין לקחת אחד מהתערובת להתירו ושנים האחרונים אסורים דבזמן שהם זזים אפילו שזה לא קבוע וחל הכרעה של רוב על כל אחד אבל אין כאן רוב על הפרישה אלא רק על מה זה ובזה הרי בהדר לקביעותו זה נאסר ורק אם היה פרישה זה לא חוזר ונאסר עכ"ד

והנה עיקר חידושו שיש שני רוב הוא מחודש דמנ"ל גזה"כ זה שמעמידים נידון על מעשה הפרישה הרי הנידון מה החתיכה ואם יש גזה"כ לדון כזה רוב מהיכי תייתי שאדם שהוא חוזר אין המציאות של הפרישה שאפשר להעמיד נידון זה וצ"ע ובעיקר הביאור בגמ' שהכונה מגיסה אסורה לא מצד שכיון שחל פסק זה לא חוזר ומשתנה אלא שסיבת הפסק נשאר קיים זה נסתר מהרא"ש שלמד מסוגין לביטול ברוב שכיון שזה התבטל זה לא חוזר ונאסר דהינו שגם אם סיבת הפסק לא קיים אבל הפסק כבר חל ולגר"ח אדרבא מהגמ' בנזיר באמת רואים שפסק שחל משתנה רק שכאן אין סיבה לשינוי הפסק

ח] ובעיקר הקושיא על התוס' בכתובות שהכונה שבזמן הפרישה הוא היתר וכחוזר הוא נאסר מהגמ' של מגיסא אסורה יש לחלק עוד שבגמ' בנזיר הוא חוזר לקביעותו הראשון וכמו שדייק שם השטמ"ק מרש"י משא"כ בגמ' בזבחים אין השורים חוזרים לקביעותם הראשון אלא חוזרים ונקבעים במקום אחר ובזה יש יותר סיבה לומר שסיבת הפסק קימת [ובעיקר הגדר של חוזר לקביעות ילמד ענן זה בהמשך אי"ה] עוד היה מקום לומר שדבר שעומד לחזור לקביעותו בזה מראש ההיתר חל בצורה מוגבלת משא"כ דבר שלא עומד לחזור לקביעותו ההיתר חל לגמרי ללא הגבלה וממילא כה"ג זה לא חוזר ונאסר

ט] עיין שערי יושר ש"ד פ"א שכתב לחקור בגדר הדין קבוע האם הכונה שזה תלוי בצדדי הספק שכל שצדדי הספק קבועים חשיב קבוע ולפ"ז נקט שהגדר שהמיעוט מפקיע מהרוב חשיבות רוב ולפ"ז גם אם הנידון יהיה על דבר שפריש אבל כל שהצדדים הם קבועים חשיב שיש כאן מחצה על מחצה או שההבדל אם הנידון על דבר בקביעותו או על דבר שלא בקביעותו והנפק"מ בנתערבו שני חתיכות הראיות להתכבד בתערובת ואחד נחתך דאם צריך שהדבר הנידון יהיה קבוע א"כ כאן הדבר הנידון הוא לא בקביעותו אבל אם נימא שהקובע זה צדדי הספק דהינו שכל שיש מיעוט קבוע זה מבטל את חשיבות הרוב ממילא כאן כיון שנשאר חתיכה אחת אסורה זה מפקיע את חשיבות הרוב וממילא גם ביחס לחתיכה שהיא לא קבועה זה לא סיבה לביטול והביא מהרשב"א שזה בטל וביאר שזה סברא בתקנה של ראויה להתכבד שכל שהנידון הוא לא ראוי להתכבד לא נתחדש הדין שזה לא בטל

י] וע"ש שכתב דבפשוטו בזה נחלקו הראשונים בסוגין דלתוס' בכתובות דדנים על האשה שהשליח מקדש חזינן שזה תלוי בצדדי הספק דאפילו שהדבר שעליו דנים הוא לא קבוע אבל כיון שצדדי הספק קבועים זה אסור אמנם תוס' בנזיר נקטו שהולכים לפי הדבר שעליו הנידון אפילו שצדדי הספק קבועים וכתב לדחות דתוס' בנזיר נקטו שמעמידים הנידון מתוך הנשים בעולם מי מותרת ומי אסורה וממילא ביחס לנידון זה גם צדדי הספק נחשב שהם לא קבועים ע"ש שהאריך

אמנם בפשוטו גם אם נימא שצריך שהדבר הנידון הוא קבוע אבל הרי זה ודאי שבנבעלה והנידון האם היא כשרה או פסולה לא אומרים שכיון שהיא לא קבועה ממילא אין כאן דין קבוע דכיון שהנידון שלה תלוי במציאות של הבעל דנים לפי הבועל ורק בחתיכת בשר שהחנויות זה לא סיבת האיסור אלא רק סיבת ההכרעה בזה יתכן שצריך שהדבר שהוא האיסור הוא יהיה קבוע [והאריך בזה הגרנ"ט כתובות סימן ל' ובבית אפרים אבן העזר סימן ד' בד"ה ואולם] וא"כ כאן לתוס' שדנים שהצדדים זה האשה שהשליח קידש א"כ ודאי שהקבוע תלוי בזה כי הוא הנידון ובתור תולדה ממנו דנים על הערוה וז"ב

י"א] ובעיקר חידושו שזה הלכה שכל שיש מיעוט קבוע זה מבטל את כח הרוב כן הוא קצת בלשון הרא"ש כאן שכיון שהנשים זה כמחצה על מחצה ממילא כאילו רוב העולם ערוה עליו אמנם בפשוטו הגדר רק שכל שהמיעוט קבוע יש לו חשיבות וממילא אין כאן הכרעה של רוב ולא שזה מבטל את הרוב וממילא זה רק סברא ביחס למיעוט הקבוע אבל כל שהנידון על חתיכה שפרשה והיא לא קבועה או על חתיכה שחתכו אותה והיא נחשבת לא קבועה ביחס אליה שהמיעוט הוא לא סיבה לאסור אותה ממילא הרוב יכול להכריע ודבר זה ילמד אי"ה היטב בסוגיא דכתובות

**סנהדרין ע"ט.**

י"ב] מבואר בגמ' שמקור דין קבוע הוא מזורק אבן לחבורת בני אדם ויש בהם תשעה ישראל ועכו"ם אחד שאם הולכים אחרי הרוב חייב מיתה ואם הוי קבוע אינו חייב מיתה ובביאור הגמ' הרמ"ה בסנהדרין ביאר שמצד הכוונה כיון שיודע שיכול לפגוע בישראל לא חסר בדין כונה ובדין התראה למיתה אלא שמדובר שלא יודעים אם הרג ישראל או עכו"ם ולפ"ז מבואר שהולכים בנפשות אחר הרוב גם במקום שיש צד שבאמת האדם לא חייב מיתה וכן מבואר בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן שע"ח שלמד מסוגין שהולכים בנפשות אחר הרוב אמנם בתוס' וברש"י מבואר שמדובר שיודעים שהרג ישראל ויתכן שבזה באמת אם היה ספק לא הולכים בנפשות אחרי הרוב וכמבואר בהשגות הראב"ד פט"ו מאיסו"ב הכ"ז רק שהנידון האם חשיב שיש כאן כונה להריגת ישראל ועיין שטמ"ק בכתובות וכן משמע בתוס' שמדובר שזורק חץ לתוך חבורת האנשים ולא יודע אם זה יפגע בישראל או בעכו"ם ואם היה מועיל הכרעת הרוב א"כ כיון שיש כאן הכרעה שמעשה זה יפגע בישראל חשיב ודאי מעשה הריגת ישראל משא"כ אם זה מחצה על מחצה שבזה אין הכרעה שמעשה זה יהרוג אדם אין לחייב על זה מיתה ועיין תוס' שהחיסרון מצד דין התראה אמנם עיין שטמ"ק שם שכתב שמרש"י משמע שמדובר באופן אחר ובפשוטו הכונה שמתכוין לאדם מסוים והנידון האם הוא ישראל או עכו"ם דאם יש לנו הכרעה שזה ישראל חשיב כונה להריגת ישראל ואם זה ספק חסר בכונה להריגת ישראל ועדין צ"ב לשון רש"י שיכול לומר שלא נתכוין לישראל הרי הנידון בהגדרת המעשה והנה עיין תוס' שהקשו שלר"ש לא משכחת ליה קבוע דהרי צריך שיתכוין למישהו מסוים והעמידו כגון שמכוין לאדם מסוים בתערובת רק שלא ידוע אם אדם זה הוא ישראל או עכו"ם שאם יש הכרעת רוב הוא חייב ואם אין הכרעת רוב כה"ג הוא פטור

י"ג] והנה בעיקר הפטור בסוגין עיין תוס' לגבי מחצה על מחצה שלמ"ד התראת ספק לא שמה התראה ודאי פטור והקשו שלמ"ד חייב למה כאן פטור הרי יש צד שמעשהו זה מעשה רציחה ואפשר להתרות בו שאם זה יהרוג ישראל הוא חייב וחידשו שרק בהכה זה וחזר והכה זה שיודע ודאי שיצא מעשה עבירה תחת ידו חשיב התראת ספק לחייב אבל כאן שלא ברור שיצא עבירה תחת ידו בזה לא שמה התראה אמנם מבואר בגמ' שזה מצד שספק נפשות להקל דהינו שאם הינו דנים לחומרא דהינו שזה מעשה איסור בגדר ודאי לא היה חסר בשם התראה ורק כיון שספק נפשות להקל דנים שאין כאן ודאי מעשה איסור וממלא חסר בהתראה אמנם בלשון רש"י משמע שיסוד החיסרון מצד שיש כאן דין נוסף של כונה להריגת אדם וחסר בכונה זו ורק ביש רוב חשיב שיש כאן כונה להריגת ישראל ועיין רש"י בסנהדרין במשנה שביאר שנתכוין להרוג בהמה והרג אדם זה מצד פטור של התראת ספק דהינו שיודע שיש צד שיפגע בישראל ומתרים בו שאולי זה יפגע בישראל ופטור שכיון שזה לא ברור חסר בהתראה וצ"ב למה זה קשור בדין ספק נפשות להקל וצ"ע בזה

והנה בעיקר החידוש של תוס' שכה"ג לכו"ע התראה ספק לא שמה התראה עיין תוס' יבמות פ. לגבי סריס דמבואר בדבריהם איפכא שבמקום שודאי יתברר שיעשה עבירה לכו"ע שמה התראה ובתוס' בנדה לגבי ספק גדול מבואר שזה שנוי באותו מחלוקת ולדבריהם צ"ל שבסוגין או שמדובר כרמ"ה או כמדויק ברש"י שיש כאן הלכה לכוין להריגת ישראל וכשיש רוב חשיב כונה להריגת ישראל ועל זה עוזר קבוע

י"ד] והנה עיין שערי יושר ש"ד פ"ו שהקשה לשיטת תוס' שהנידון על מי יפגע החץ א"כ יש כאן רוב אפשרויות שיפגע בישראל וכה"ג זה כמו פריש וזה לשיטתו שתמיד יש מושג של רוב פרישה שביחס לנידון של האפשרויות לא חשיב קבוע וע"ש ובחידושיו שביאר שחשיב הספק לא במי זה יפגע אלא שהאדם שיפגע בו מיהו ובזה יש כאן קבוע וצ"ע בזה אמנם בפשוטו מבואר מזה שגם ביחס לרוב ששל פרישה כל שהנידון על הדבר במקומו חשיב קבוע שהנידון על פרישה של דבר בקביעותו

ט"ו] עיין רש"י סנהדרין שכתב על כל קבוע כמחצה על מחצה שדן אולי זה כרוב וכתב שאין מקור מהפסוק אלא שזה חצי וצ"ע מה שיך לומר שזה כרוב הרי גם הצד השני קבוע ועיין שערי יושר ש"ד פ"א וכן ביד יהודה ק"י סוף סקט"ז שכתבו שכוונתו במקרה שהאיסור קבוע וההיתר לא קבוע ופרש אחד שכה"ג היה מקום לדון שצד האיסור קבוע וחשיב כרוב ועיין שערי יושר שאם יסוד הדין קבוע שכל שהספק על דבר קבוע חשיב כמחצה א"כ לא משנה מה צדדי הספק אלא הכל תלוי בדברי הנידון האם הוא קבוע או לא ומה שיך לדון שזה כרוב אלא בהכרח שיסוד הדין קבוע זה על צדדי הספק וממילא אם צד האיסור קבוע וצד ההיתר פריש זה היה אסור ומצד שהצד הקבוע הוא סיבה להכריע שזה כמהו אמנם יתכן שזה רק באופן דהגמ' כגון שהעכו"ם קבוע והישראל ניד דהינו שיש צד שפגע בקבוע אבל בפירש אחד שהדבר שעליו הנידון הוא לא קבוע בזה לא איכפת לן שצדדי הספק קבועים כיון שהמיעוט הקבוע הוא לא זה שסיבה לאסור את החתיכה שפירשה דהינו שכל הסברא של קבוע שעד כמה שהחתיכה אסורה אז פוגעים בצד איסור קבוע בזה אי אפשר להכריע כרוב ודו"ק בזה

# סוגיא דכתובות ט"ו. [מהמשנה עד גופא ללא תוס' ד"ה כמאן]

**סימן ק"י ס"ג**

**א. בהא דהבועל שלא בביתו לא חשיב קבוע – חזו"א אבן העזר סימן ז' אות ב' והאריך בזה היד יהודה סקכ"ג [ועיין מרדכי סוף חולין [י.] לגבי ספק לקט]**

**ב. אי דאזלא לגביה – בהא דמבואר שכה"ג זה קבוע לגבי הולד – ועיין ש"ש פי"ז ואילך מה שהביא מהנודע ביהודה והבית מאיר ועיין הפלאה ט"ו. ד"ה והנה שדן סברא זו גם לגבי האשה ועיין בית אפרים סימן ד' בד"ה ואולם ובד"ה ולפמ"ש לישב קושיתם וכן הוא בגרנ"ט כתובות סימן ל' [ועיין קהלת יעקב אבן העזר סוף סימן ו'] ובביאור דעת הש"ש עיין בית אפרים בד"ה ולפמ"ש בגרנ"ט**

**ב,ב. בהא דמוצא מציאה חשיב פריש אפילו שהבעלים קבועים – שערי יושר פ"ח בד"ה והנה יש לעיין ועיין בית אפרים סימן ה' בד"ה ולפ"ז מיושב [ועיין תוס' שאנץ כתובות ט"ו.]**

**ג. תוד"ה דלמא – עיין בית מאיר סימן ק"י ס"ג מה שתמה שכל חתיכת בשר שנמצא אצל עכו"ם בביתו תאסרו ע"ש מה שישב ועיין יד יהודה בפירוש הקצר סקכ"א ועיין רמ"א סוף ס"ו לגבי ביצה ובבית מאיר ועיין חזו"א ל"ז סקי"ח ובשערי יושר ש"ד סוף פ"ב [ובגרנ"ט ובית אפרים הנ"ל]**

**ד. מה נחשב פירש – פ"ת סק"ד בשם החת"ס ועיין בינת אדם אות ט'**

**ה. בביאור האופן בזורק אבן – עיין רמ"ה בסנהדרין ועיין תוס' בב"ק ובסנהדרין ועיין שטמ"ק כאן שהביא האפשריות**

**ו. עיין רש"י בסנהדרין ע"ט. שדן שקבוע עדיף מרוב – עיין שערי יושר ש"ד פ"א וכן הוא ביד יהודה ק"י סס"ק ט"ז**

**ז. עיין שפ"ד סקי"ד אריכות בגדרי קבוע ועיין שערי יושר ש"ד פי"ב מה שהאריך בדבריו [ועין יבין דעת לגבי חזקה מה שיש לדון הרמב"ן גיטין ס"ד]**

**ח. בהא דבנמצא הלך אחר הרוב אפילו שצדדי הספק קבועים – ק"ש כתובות אות מ', יד יהודה ק"י סקי"א בד"ה דהנה, שערי יושר ש"ד פ"ב' ג' [והאריך בזה גם בחידושיו על כתובות]**

**ט. בהא דרובא דליתא קמן אין חסרון של קבוע – שו"ת רעק"א מהדו"ת ק"ג סקי"א ועיין שער"י פי"ב מה שהביא מהשטמ"ק בכתובות לגבי רוב מצוים אצל שחיטה**

**י. האם הרוב הוא רוב חניות או רוב בשר – עיין פתחי תשובה סק"ב מה שהביא מהבית אפרים סימן מ' וע"ש שהאריך ובבית מאיר ס"ג ובחוות דעת סק"ג בתחילתו ובבינת אדם אות ט"ז וביד יהודה סקי"ב ובחזו"א ל"ז כ"ד [ובשערי יושר ש"ד פ"ט] שהאריכו בזה**

**י"א .החילוק בין נמצא ביד עכו"ם לנמצא ביד ישראל – עיין חידושי הר"ן פסחים ט: [וכן הוא ברא"ה סוף פ"ק דכתובות] ועיין ש"ש ש"ד פי"ח ועיין קצוה"ח רצ"ב סק"ב ובנתה"מ סקי"ז ועיין שפ"ד סקי"ח ובק"ש ח"ב חולין אות מ"ד בשם הגר"ח [ובשערי יושר פ"ג] ועיין אות הבאה ובשו"ת הרשב"א סימן תתס"ג**

**י"ב. בדין נמצא ביד מומר – עיין חזו"א ל"ז י"ג ובסקכ"ה, וביור"ד ר"ב סק"ד**

**י"ב,ב. בדין פירש קודם חלות האיסור - שפ"ד סקל"ז בסופו [ועיין בית שלמה ח"ב קע"ה לגבי בשר בחלב ועיין גמ' פסחים ט: לגבי עכבר ובחידשי ת"ס בד"ה אמנם]**

**י"ג. בדין בהמה שחציה פירשה – עיין ש"ש ש"ד פ"ד ובחזו"א ל"ז י"ז ובפתחי תשובה**

**י"ד. בדברי הרא"ש ששנים האחרונים אסורים האם זה מדאוריתא – קובץ הערות כ"ז סק"ה**

**ט"ו. מה מצטרף לרוב - עיין רעק"א במשנה בכתובות וברש"ש**

**ט"ז. בדין נולד הספק לאחר שפירש ונקבע בכמה מקומות – חוו"ד ק"י סק"ה חזו"א ל"ז י"ז ד"ה הא [ועיין חזו"א ח"ח סימן קמ"ב שהאריך החזו"א בביאור הסברא]**

**י"ז. פרשו חתיכה מכל חנות האם יחול ביטול – יד יהודה ק"י סקי"א בשם ר"ת בספר הישר תרצ"ה בסופו**

כתובות ט"ו.

א] מבואר בגמ' לגבי אשה שנאנסה ולא יודעים האם מכשר או פסול דאם רוב העיר כשרים שאם היא הלכה אליו חשיב קבוע ואם הוא הלך אליה חשיב פירש וכתבו תוס' דדוקא אם הלכה לביתם אבל בעיר חשיב פריש כמו לגבי בשר שאפילו שזה נמצא ליד החניות חשיב פריש וכן בתינוק הנמצא אפילו שהוא בעיר חשיב פריש דהינו שלתוס' היה צד לומר שאדם שהולך בעיר חשיב כל העיר כמקום קביעותו והוכיחו מתינוק שנמצא שלא דנים שכל העיר זה מקום קביעותו ולא היה אפשר ללכת אחרי רוב וכן חתיכת בשר לא דנים שהמקום שליד החנויות זה מקום קביעותו וממילא הוי קבוע ולכן גם לגבי הבועל לא חשיב שזה מקום קביעותו והוי קבוע והנה מבואר מתוס' שאם מקום זה היה נחשב מקום הקביעות כה"ג היה כאן את ההלכה של כמחצה על מחצה דהינו שההבדל האם זה נחשב נמצא או שזה נחשב לקח מתי נולד הספק בזמן שיש לו דין קבוע או בזמן שיש לו דין פריש

והנה הגרש"ש פ"א האריך לבאר שהדין קבוע זה על צדדי הספק והוקשה לו בפ"ב למה בחתיכה שפירשה הולכים אחרי הרוב הרי עדין צדדי הספק קבועים וממילא זה כחצי חצי ותירץ שעד כמה שיש נידון של פרישה דהינו שהנידון על מעשה הפרישה במה זה נעשה ויש לנו רוב אפשרויות של היתר בזה לא שייך לומר קבוע דהרי האפשרויות זה מציאות באויר והרי במציאות יש רוב אפשרויות של היתר ורק לכן כל דפריש מותר וכתב שלפ"ז גם אם הדבר שעליו הנידון הוא יהיה קבוע אבל כיון שצדדי הספק הם לא קבועים דהרי הצדדים זה האפשרויות זה יהיה מותר ובזה ביאר המבואר ברמ"א ס"ו דאם יש כמה תרנגולות ואחת טריפה ונולד ביצה ולא יודעים ממי היא נולדה שיש כל דפריש והרי החצר זה ביתה אמנם לנ"ל א"ש שכאן שהנידון מאיפה פירשה הביצה שזה נידון של פרישה בזה לא איכפת לי שהביצה קבועה כי צדדי הספק זה אפשרויות שהם לא קבועים אמנם דבריו נסתרים מתוס' כאן שדנו שאם המקום שבין החנוית היה נחשב קבוע זה היה אוסר וכן אם כל העיר היה נחשב כמקומם זה היה קבוע ולא היו דנים שיש פרישה והנידון מי פרש ובהכרח שגם עד כמה שהנידון על פרישה שייך בזה קבוע וכל ההבדל האם הספק נעמד במקום הקביעות או שלא במקום הקביעות [וע"ש מה שדחק בדברי התוס'] ובאמת הבית מאיר הקשה על הדין של ביצה שהרי החצר זה מקומה וכתב שצ"ל שזה לא נחשב ביתה וצ"ב הטעם

ב] והנה מבואר בסוגין דבאזלה היאי לגביה הוי ליה קבוע ועיין ש"ש ש"ד פי"ז שהביא מהנודע ביהודה שכתב שלכאורא הולד חשיב פירש ולמה שיאסר וכתב שמדובר שהאמא נמצאת לפנינו וכיון שכלפיה חשיב קבוע ממילא גם לגבי הולד דנים שהוא כמוה אבל באמת אם היא מתה שהנידון רק על הולד חשיב פירש ועיין ש"ש שהביא שהבית מאיר הקשה שהרי הולד נמצא בביתו וחשיב קבוע כמבואר בתוס' שאם הוא היה בביתו חשיב קבוע ולכאורא כונתו שעד כמה שהוא הנידון א"כ הרי הוא קבוע בביתו ולא שיך ללכת בו אחרי הרוב ותמה עליו הש"ש דכל כוונת התוס' אם התינוק בביתו א"כ הוא לא פירש כלל אבל כאן שהוא פירש ונקבע במקום אחר ודאי שזה לא סיבה להאסר וע"ש שכתב שדברי הנוב"י נכונים אבל לא מטעמו דהינו שהאמא זה נחשב לקח על הולד וממילא זה נחשב לקח מהקבוע ולכן אם האמא לפנינו כיון שהיא הסתפקה כבר בלקיחה מי האב ממילא חשיב שנולד הספק במקום הקביעות אבל אם האם אינה לפנינו דהינו שמתה ממילא יש לדון שהיא ידעה מי הבועל ואצלה לא נולד הספק וכל הספק נולד עכשיו שמתה וממילא זה נחשב שנולד הספק בנמצא וכדבריו נקט ההפלאה ט"ו. אלא שכתב שזה רק שייך אם האמא היא גם מסופקת אבל אם האמא אומרת ברי רק שלא נאמנת וכמפורש בתוס' וברמב"ם א"כ כל הספק נולד לנו רק על הולד שהוא פירש ממקום הקביעות וצ"ע למה לא צדק הנודע ביהודה בטענתו [ובעיקר הסברא שהאמא זה לקח עיין לקמן שצ"ע שכלפיה אין כאן נידון]

ג] ועיין חידושי הגרנ"ט סימן ל' ובבית אפרים חלק אבן העזר סימן ה' שכתבו דהנה בתשע צפרדעים ושרץ אחד שכיון שזה קבוע הדין שברה"י טמא וברה"ר טהור צ"ע הרי האדם שנוגע הוא לא במקום הקביעות וכן לכאורא באשה שנבעלת היא לא במקום קביעותה דהרי היא לא בביתה אלא ודאי כיון שכל הרוב כאן הוא בדבר הנוגע מהו א"כ הדין רוב וקבוע הוא בשרצים והצפרדעים וכן לגבי האשה הנבעלת כל הרוב זה מי הבועל והדין רוב וקבוע זה בדבר שבו הרוב ולכן גם לגבי הולד כיון שכל הספק מי האב ממילא ודאי לא משנה איפה הולד ואין זה דומה כלל לחתיכת בשר שפירשה מהחנות דשם הרי סיבת איסורה זה היא בעצמה וממילא כל שהיא לא קבועה ממילא כיון שגם עד כמה שהיא האיסור היא לא בקביעותה לכן אין בזה מעלת קבוע ועיין בית אפרים שהביא דוגמא כגון שיש שלש סכינים אחד פגום ושנים לא פגומים שחשיבי קבוע ושחטו בה בהמה שהיא שלא במקום קביעותה דודאי שחשיב קבוע אפילו שבפועל הדבר שעליו דנים הוא לא חשיב קבוע והנה מבואר במשנה במכשירין שמצא בה בשר אם רוב טבחי ישראל מותר ולכאורא הכונה כי הבשר פירש והנה כאן הצדדין זה מי השוחט ועיין בינת אדם שער הקבוע אות ט"ז שגם בלא ידוע ששחטו באותו יום יש רוב זה וצ"ע והיה מקום לדחוק שכל הדין רוב מצד שתולים שרוב הבשר שפירש לרחוב זה מהישראל ובפוטו הוא מוכרח לשיטות שהולכים בתר רוב בשר שא"כ צריך לברר שלא היה רוב בשר וצ"ע והנה מבואר לגבי אבידה שברוב עכו"ם מותר וברוב ישראל תולים שזה מישראל ולנ"ל אין הכונה כי האבידה זה פריש אלא שהרי זה נאבד מאנשים שפרשו לרחוב וכן נקט החזו"א

ד] אלא שצ"ע מביצה דמבואר שחשיב פריש ועיין חזו"א סימן ל"ז סקי"ח שתמה מה שונה הביצה מזרע האב שלא חשיב פריש ועיין בית אפרים שכתב לחלק שביצה הרי כשהיה בתוך האמא היתה אסורה כחלק מהאמה וסיבת איסורה מצד שהיא חלק מהדבר האסור א"כ זה כמו שפירשה חתיכה מהבהמה האסורה שכל שיש רוב חשיב נמצא והנה באופן שיודעים מי האסורה ומי המותרת א"כ הרוב אומר שזה הגיע מהמותרת אמנם באופן שלא יודעים אם לא יודעים ממי היא פירשה א"כ א"ש אבל אם יודעים ממי היא פירשה רק שבמקום התרנגולים לא יודעים מי מותרת ומי אסורה א"כ זה תלוי בנידון האחרונים בכה"ג שפרש חציה מבהמה שאסורה מצד ספק טריפה ועיין כו"פחזו:א שדנו שאם ביצה זה לא דבר חשוב ממילא יחול עליה ביטול כמו חתיכה הראויה להתכבד שחלה נהיה אינה ראוי להתכבד

ה] ובדעת הנודע ביהודה ע"ש בבית אפרים שביאר שנקט שדנים את הזרע שהוא עצמו הנידון שהוא כחלק מאדם פסול או כחלק מאדם כשר וממילא זה כמו ביצה שיש נידון מאיפה זה פירש ולכאורא הדבר מחודש ובפרט בספק אולי הבועל אדם כשר רק שהוא קרוב ובהפלאה מבואר שנקט שסברתו זה גם לגבי האם האמא כשרה או פסולה ושם הרי ודאי שכל הפוסל שבה זה מצד מעשה הביאה של הפסול וכל הנידון רק עליה וכל הצדדים זה רק הבועל ובדבריו משמע שכל שהיא נמצאת במקום הקבוע ושם חל הספק חשיב שהספק חל במקום הקביעות וכל שהנידון התחיל לאחר שהדבר שעליו דנים הוא לא יחד אם הקבוע חשיב שהספק חל שלא במקום הקביעות וצ"ע ועיין קהלה יעקב סוף סימן ו'

ו] וע"ש בבית אפרים שהביא להקשות מהמג"א סימן רצ"ח לגבי עיר שרואה אור מרחוק שרוצה לברך בורא מאורי האש שאם רוב ישראל מותר והרי זה קבוע וכתב המג"א שהאור הוא פירש וצ"ע הרי כאן הנידון מה האש וצ"ל שהכונה שהאש בעצמה אסורה וכלפי האש זה פריש עוד הקשה מהמרדכי שכתב שסנהדרין זה לא קבוע כי הדיבור פורש הרי הצדדים זה בדינים אמנם לכאורא כונת המרדכי שכל הדיבורים פורשים וזה סוג דבר לא קבוע

ז] והנה לגבי תינוק הנמצא מבואר בגמ' שהולכים אחרי רוב ועיין גרנ"ט שביאר ששם הכונה שיש הרבה תינוקות בעיר והרוב לא מצד הבתים הקימים דאם הנידון היה מצד הבתים באמת כיון שהם קבועים לא משנה שהתינוק פירש דזה כמו בהלכה היא אליו אלא הכוונה שיש בעיר רוב תינוקות כשרים ומיעוט פסולים ועכשיו מוצאים תינוק ולא יודעים מי הושלך כשר או פסול ובזה הולכים אחרי הרוב אלא שבזה יש לעין דהרי אם היה רק ילד אחד בעיר ולא יודעים מאיזה משפחה הוא נולד כה"ג כיון שההורים קבועים ודאי שזה היה קבוע א"כ עכשיו שיש גם ספק מצד התינוקות שיש כאן למה זה סיבה להתיר ומשמע שכל שיש העמדה של רוב על התינוק בעצמו דנים עליו בעצמו והנה לגבי הגמ' בנזיר יש ראשונים שכתבו שהדין רוב זה על האשה שהשליח קידש דהינו כיון שהיא שורש הספק זה כמו בשרצים וסכינים כנ"ל אמנם יש ראשונים שדנים מצד הערוה דהינו שכיון שאפשר להעמיד נידון על הערוה ממילא מעמידים הנידון על זה ושם יש רוב וצ"ע סברת הראשונים שדנים על המתקדשת ולא על הערוה מה זה שונה מאסופי

ח] מבואר בגמ' שבשר הנמצא אצל עכו"ם מותר עיין בית מאיר סימן ק"י ס"ג שהקשה הרי עכשיו החתיכת בשר קבועה במקומה ולמה שזה לא יחשב קבוע וכמבואר בתוס' לגבי הבשר שבין החנויות שאם זה היה קבוע זה היה אסור [ולכן גם דן לגבי שתוקי שאם מצד שהוא פריש אין להתיר כי הוא קבוע בביתו] והנה הבית מאיר לא הקשה מכל בשר הנמצא ברחוב שכשיבוא לבית זה יאסר דשם כיון שחל על זה היתר הוא לא חוזר ונאסר רק שבבשר שנמצא ביד עכו"ם נקט ששם הספק לא נולד לנו אלא עכשיו והרי עכשיו הוא קבוע וע"ש בבית מאיר שכתב לישב שכל התוס' זה רק אם החתיכה קבועה במקומה הראשון אבל כאן מה שלאחר הפרישה היא נקבעה במקום אחר כה"ג זה לא חשיב קבוע ולא ביאר הסברא בזה ועיין יד יהודה קצר סקכ"א ובארוך סקכ"ג ד"ה גם ברור שכתב שברגע שזה פירש כיון שכלפי שמיא יש ספק אפילו שלא התעורר לנו הספק חל כאן ההיתר של פריש דהינו שאפילו שלגבי ביטול ברוב קי"ל שכל שלא נודע התערובת לא חל ההיתר של ביטול ברוב אבל לגבי ההכרעה של כל דפריש בזה חל ההיתר אפילו אם לא נודע עדין הספק

ט] ועיין חוו"ד סק"ה [והאריך בביאור דבריו החזו"א במכתבו לגרא"ז] הודפס בח"ח סימן קמ"ב שכתב שבמקרה שיש שלש בהמות ויש ספק מי הטריפה כגון שמצאו שאחד מהם הריאה נקובה דמבואר בפוסקים שאם נודע הספק לאחר שבהמה אחת פירשה לבית אחר שכה"ג חשיב פריש שכל זה אם התערובת של הריאות הם היו קודם הפרישה אבל אם קודם הפרישה ידעו כל ריאה לאיפה זה שייך ורק לאחר שהבהמה פרשה לבית אחר נוצר הספק כה"ג חשיב קבוע דהספק חל לאחר שזה קבוע ואין דין שכולם יהיו קבועים יחד אלא חשיב הקביעות יחד בכל מקום הבהמות וכמו שלשה נשים בשלשה בתים וכן הוא בחזו"א ל"ז י"ז ד"ה הא

י] אמנם כבר כתבנו שיש כאן חידוש שחל הכרעה קודם שנודע הספק ולכאורא יש מקום לבאר שכיון שכל המושג קבוע הכונה שצד האיסור הוא קבוע אבל כל שלא היה כאן איסור ודאי לא חשיב קבוע והנה בכל קביעות שהדבר עליו הנידון הוא בכלל הקביעות הראשונה א"כ עד כמה שהספק נולד במקום הקביעות חשיב שצד האיסור הוא קבוע כיון שעד כמה שהוא אסור הוא איסור קבוע דהרי ודאי היה קבוע כאן איסור אבל בפירש החתיכה למקום אחר הרי אפילו שהיא קבועה אבל לא חשיב שיש כאן איסור קבוע דהינו שבמקום שהוא נקבע לעצמו אין כאן איסור קבוע אמנם יש לדון שנראה את כל החתיכות כקביעות אחת אמנם במקום שהחניות ידועות ורק הספק ביחס לחתיכה א"כ אין שום קשר בינו לאיסור שיש בחנות ורק אם זה הקביעות הראשונה חשיב שזה צד האיסור קבוע אמנם בתערובת שלא ידוע האיסור ופרש אחד כה"ג לכאורא לא שיך סברא זו דהרי עכשיו יש ספק על כל הקבועים מי זה האיסור אמנם יתכן שכיון שהידיעה שיש ודאי איסור כבר היתה במצב הראשון א"כ מצד המצב של עכשיו הוא לא קבוע וביחס למצב הקודם יש רוב ויתכן עוד שכיון ששיך לדון על עיקר קביעותו שהוא היתר ולא נקבע כאן איסור לכן זה עדיף וצ"ע

י"א] מבואר בסוגין דאדם בשוק חשיב שהוא לא קבוע ואפילו כשהוא עומד וצ"ע למה בדין זורק אבן על עשרה אנשים חשיב קבוע הרי הם לא בביתם ועיין חזו"א אבן העזר סימן ז' סק"א שכל שהאיסור ניכר בהיתר ולא מצד ידיעה קודמת בזה חשיב קבוע בכל מצב אבל כשאנשים בביתם שכל הקביעות מצד הידיעה שיש כאן איסור אבל לא שרואים את כולם יחד בזה צריך דוקא בביתם ועיין יד יהודה סקכ"ג שהאריך בזה

י"ב] מבואר בגמ' שבלקח ישראל חשיב שהספק נולד במקום הקביעות אמנם בנמצא ביד עכו"ם חשיב נולד הספק שלא במקום הקביעות וצ"ב החילוק ועיין ש"ש ש"ד פי"ח שההבדל הוא מצד שלעכו"ם אין בזה נפק"מ לכן נחשב שהספק לא נולד אצלו ועיין קצוה"ח סימן רצ"ב סק"ב שלגבי גזל שגם לו יש נפק"מ חשיב שהספק נולד במקום התערובת וכן נקט הגליון מהרש"א סימן ק"י ברעק"א חולין צ"ה. שבאבר מן החי שזה נוהג בעכו"ם חשיב שהספק נולד אצלו ובש"ש ביאר שבאשה שזנתה חשיב שהספק נולד אצלה אבל אם היא מתה חשיב שהספק נולד אצל הבן וצ"ע הרי כאן אין לה שום נפק"מ ומה פתאום שזה יחשב שהספק נולד אצלה והנה אם זה שפירש הוא יודע ודאי לא חשיב שהספק נולד אצלו וכן הוא ברא"ה סוף פ"ק דכתובות ובר"ן פסחים ט: שכל מה שבנמצא זה מותר מצד שתולים שהישראל שקנה שם לב איפה הוא קנה אבל ללא זה אפילו שישראל זה הוא לא בפנינו חשיב שנולד הספק במקום הקביעות ובש"ש לגבי אשה שזינתה הרי מהיכי תיתי שידעה ומשמע שכל שאדם זה שידע הוא לא לפנינו חשיב שעדין לא נולד הספק במקום הקביעות ודלא כמשמעות הרא"ה והר"ן הנ"ל דהינו שאין הסברא כי הורע הספק אלא שאין כאן מספק חדש וכה"ג ג חשיב שיש מספק חדש וצ"ע

י"ג] אמנם עיין ק"ש חולין אות מ"ד וכן משמע בשפ"ד סקי"ח שאפילו אם נחשב שנולד הספק אצל עכו"ם אבל כל שאין לו נאמנת לספר על הספק לא מתיחסים ללידת הספק שאצלו ולכן ביאר בפמ"ג שקטן חריף שיש לו נאמנות חשיב שנולד הספק במקום התערובת וכן האריך בשערי יושר ש"ד פ"ג אמנם החזו"א והיד יהודה והאחרונים הנ"ל פשיטא להו שכל שיש לו נפק"מ וחשיב שנולד אצלו ספק זה סברא שהוכרע שזה קבעו ולא יעזור מה שעכשיו מסתפק בפריש והנה החזו"א הסתפק שמומר שלא יודע מאיזה חנות קנה כגון שהוא אורח אבל כיון שזה לא איכפת לו זה עצמו סיבה שיחשב שלא נולד אצלו הספק והניח בצ"ע ויש לעיין בלקח כגון להאכיל לבהמתו שלא איכפת לו אם זה כשר או טריפה וידע מאיפה קנה ואחרי זה שכח האם חשיב שנולד הספק שלא במקום הקביעות ועוד יש לדון שאפילו אם לא ידע אבל לצורך שהיה צריך אין לו שום נפק"מ לא חשיב נולד ספק במקום הקביעות וצ"ע

י"ד] עיין פר"ח שהביא נידון בפירשה חצי בהמה ממקום הקביעות ונולד הספק שיש שכתבו שכיון שהוכרע על החצי שפירש שמותר ממילא מכריעים על הכל ויש שנקטו שאדרבא זה חוכא לחלק הבהמה לשנים ומה שקבוע אין סיבה להתיר ולכן לא מתירים כלל והפר"ח כתב שכך הוא הדין שמה שפירש מותר ומה שנשאר במקומו אסור ועיין ש"ש ש"ד פ"ג שכתב שכיון שקי"ל שחזקת האם מהני לבת א"כ גם כאן כיון שהוכרע חלק אחד ממילא זה מכריע את החלק השני והאחרונים תמהו דבתוס' מבואר שזה מצד חזקת אבהתה דהינו שחשיב שגם לולד יש חזקה ובק"ש אות מ' כתב עוד שאם הגדר שקבוע זה כמחצה דהינו שחשיב שאין שם רוב אבל אם היה שם רוב היה מועיל שיך לדון כנ"ל אבל אם הגדר שבאמת זה מיעוט רק לא עוזר לו הכרעה של רוב א"כ זה לא דומה שבבת שמועיל לה חזקה א"כ דנים שהחזקה של האם זה כאילו בבת אבל כאן שבחצי הקבוע לא עוזר רוב מה פתאום שיעזור ההכרעה של הרוב בחצי שפרש הרי הכרעה זו לא עוזרת אצלו ועיין חמדת שלמה סימןו' סק"ג ד' שדן שכיון שהגדר של קבוע שזה צד איסור אלים ולכן רוב לא מכריעו א"כ יתכן לדון שכאן שחצי קבוע זה מגדיר שהכל זה צד איסור אלים [ויתכן איפכא] ע"ש ובחזו"א ובעיקר הנידון בגדר הדין מחצה על מחצה בזה תלוי הנידון האם מועיל קרוב במקום קבוע או חזקה שאם זה כמחצה על מחצה א"כ לגבי קבוע או חזקה זה לא חיסרון אמנם אם הגדר שלא מועיל כנגד רוב א"כ יתכן שגם כנגד חזקה או קרוב זה לא יועיל

ט"ו] מבואר בגמ' שלגבי בשר הנמצא הולכים אחר רוב ודנו האחרונים האם הולכים לפי רוב החנויות וכלשון השו"ע או לפי הרוב בשר ועיין בית אפרים סימן מ' שכתב שזה ודאי שאם יש תשע חניות מוכרות כשר ואחד טרף ויודעים שיצא מכל אחד אותו כמות בשר היום א"כ אין משמעות למה שנשאר וצריך לדון מצד רוב הבשר ואם יודעים שכל הבשר יצא א"כ כיון שיש היום רוב בשר בחוץ של טריפה ודאי שזה אסור וכן הוא בחזו"א סקכ"ד ועיין יד יהודה סקט"ז שדן שזה לא תלוי ברוב הבשר אלא ברוב הקונים שכל קונה זה סיבת נפילה אבל לא משנה כמה בשר יש אצלו ועיין בית אפרים שהביא משו"ת הר"ן סימן י' לגבי גנב שגנב אבנים שמה שלאחד יש יותר זה לא סיבה לרוב דכאן כל הפרישה מחמת לקיחה של בן אדם ובזה יש שני צדדים אבל בעלי חיים שפורשים כיון שכל בעל חי זה סיבה לפרישה ודאי שזה קובע הרוב ולכן מבואר בב"ב ששני שובכות הולכים אחר הרוב לגבי גוזל הנמצא

ט"ז] אמנם עיין חזו"א ל"ז כ"ג שבמקום שצדדי הספק זה החנויות כגון שאין לנו ידיעה מצד כמות הבשר שיצא ויתכן שרק בהמה אחת יצאה היום רק שיש עשר אפשרויות בזה ודאי מסתבר שהולכים לפי רוב חנויות אמנם דן שיש צד לפי רוב הבשר וצ"ע למה מה שיש יותר בשר בחנות זה יותר סיבה לתלות שיצא משם והבינת אדם סט"ז נקט שהולכים תמיד לפי רוב הבשר והוכיח ממשנה בשקלים שכתוב שמעות הנמצאים אם זה קרוב לשופר של נדבה זה לנדבה וכתב הרע"ב שאם יש רוב באחד זה עדיף מקרוב והנה יש שם ששה לנדבה ובכל אופן הרוב הכסף קובע אמנם יתכן ששם הספק שהנפילה היתה בזמן הבאת הכסף וממילא זה כמו רוב בשר בחוץ אבל אם הספק מחמת נפילה מהקופה יתכן שהולכים לפי רוב השופרות והבינת אדם סט"ז הביא להוכיח מהחוות דעת סימן ס"ג שמציאה ברוב ישראל חיב להחזיר הרי רוב העשירים זה עכו"ם ובהכרח שהקובע רוב האנשים ודחה הבינת אדם וכי כל כספם מגיע לרה"ר הרי שם הנידון מי האדם שפירש מביתו ובנמצאים ברחוב רובם ישראל ועיין חזו"א שהביא מתוס' ב"מ כ"ו במעות שנמצאו לפני סוחרי בהמה שהולכים לפי הקונים וביארו התוס' אפילו שהכסף מגיע למוכר אבל רוב זה הלוקחים וחזינן שכיון שהם סיבת הנפילה לכן הולכים לפי החנויות ולכוארא גם בפירש היום רוב בשר אבל אם ראו העכו"ם שזה בידו א"כ הספק איפה הוא קנה ואין זה קשור לבשר שיצא היום מהחניות וצ"ע ועין שערי יושר פ"ט שגם אם ישצד שלא היה בשר בחנות בכל אופן זה מצטרף לרוב כי זה צדדי הספק אמנם בפשוטו כה"ג לא שיךפריש כי צדי הספק קבועים אמנם בפשוטו כה"ג לא חשיב שעל הבשר יש צד ספק קבוע וככל הנתבאר לעיל שכאן שהוא סיבת האיסור אין נחשב קבוע אלא אם הבשר האסור קבוע

י"ז] מבואר במשנה בכתובות שאם רוב העיר משיאים לכהונה מותרת ועיין רעק"א דמשמע שאם יש מאה אנשים בעיר ונ"א משיאין לכהונה זה מספיק והקשה הרי הכהן יודע שהוא לא הבועל וא"כ כלפיו אין רוב ועיין רש"ש שגם מי שאינו בכלל הספק מצטרף לרוב שהרי בגוזל הנמצא בין השובכות זה ודאי רק אחד יצא לחוץ ובכל אופן כל אלו שנמצאים בפנים שיודעים שהם לא מכלל הספק בכל אופן מצטרפים לרוב ובהכרח שכיון שמראש כל אלו יכול לצאת מהם ויש הסתברות שזה יצא מהרוב ממילא גם אם אחד יודעים שזה לא ממנו הוא מכלל הרוב אמנם יתכן שכאן שיודע בעצמו מראש שהוא לא בכלל הספק ודאי צדקו דברי רעק"א ועיין רש"ש שמכח זה חידש שגם אם יש שני חנויות ובאחד יש ארבעים כשרות מרובעים ועשר משולשים ובשניה יש עשרים נבילה משולשים ומצאו חתיכה משולשת חשיב שיש רוב שזה כשר אפילו שביחס למציאה של משולש המרובעים לא מכלל הספק ע"ש וצ"ע עומק הסברות בזה וגם דבריו רק אם הולכים לפי רוב בשר

י"ח] עיין כו"פ שדן האם במקום שזה קבוע והבשר קרוב לחנות מסוימת האם זה עוזר וכתב שכמו שרוב לא עוזר בקבוע כך קרוב לא עוזר דהינו שלמד שאין גדר הדין כגרש"ש שזה כמו חצי חצי וע"ש שהוכיח דבר זה משליח שקידש ולמה שלא נתלה שקידש מעירו אלא בהכרח שזה לא עוזר כנגד קבוע

ועיין שפ"ד סקי"ח שדן לגבי ס"ס ובלשנו מבואר שזה ודאי שלא עוזר רובא דליתא קמן במקום קבוע ותמה הגרש"ש הרי כל רוב בהמות לא טרפות הם קבועות אמנם הביאור פשוט שכונת הפמ"ג שצריך שצד האיסור קבוע וכאן שהחתיכה קבועה אין זה בגדר שצד האיסור קבוע שאם היא לא אסורה לא חשיב שיש כאן איסור ועיקר הסברא מבואר ברעק"א תנינא סימן ק"ג סקי"א שכל הדין קבוע על דבר שסיבת הספק בגלל איסור שקבוע לפני וכל כונת הפמ"ג כגון בשני חניות ויש רובא דליתא קמן לומר שפרש מהחנות של ההיתר שבזה שיש כאן קבוע לא יעזור רובא דליתא קמן וע"ש שדן לגבי חזקה ותמה הגרש"ש הרי ודאי שאשה קבועה בביתה יש לה חזקה אמנם גם שם הביאור שאין צד איסור קבוע אלא כונתו כגון שיש תשע סכינים טובים ואחד לא ויש בהמה אם חזקת איסור ויש ספק במה שחטו אותה שלא נכריע חזקת איסור כיון שיש כאן קבוע סכין טוב לפנינו וע"ש בפמ"ג שהביא ראיה עצומה מהראשונים שספק טומאה ברה"ר זה רק מצד חזקה דמבואר בכל אופן שהולכים בתר זה ובהכרח שרק רוב לא עוזר אבל חזקה עוזר ויש מקום מסברא לחלק דרוב יסודו מצד שהוא צד אלים מהמיעטו משא"כ חזקה הוא דין הכרעה בספיקות ולא מצד נטיה לצד אחד ובזה א"ש החילוק בין קרוב שלא מועיל נגד קובע לחזקה שמועיל נגד קבוע

י"ט] עיין יד יהודה סקי"ג וכן בסימן ע' סקי"א [עמוד קצ"ב] ד"ה שוב שהביא מר"ת בספר הישר [סימן תרצ"ה] שאם יש עשר חנויות ולקח מכל אחד מהקבוע אפילו שיש אצלו ודאי שיעור ביטול בכל אופן זה אסור מדאוריתא והנה היה אפשר לומר שזה מצד שהספק לא מחמת התערובת אמנם מפורש בדבריו שטעם האיסור הואיל ואיתסר וכן כתב שנפלו ונתפצעו מותר מצד שזה רק קבוע דרבנן ושם הרי הספק מחמת התערובת ובהכרח הביאור שגם לגבי ביטול יש חסרון של קבוע רק שתמיד כיון שזה בטל ממילא לא חשיב קבוע אבל כאן שהספק נולד במקום הקביעות כשהיה ניכר חשיב שזה קבוע ולא מועיל בזה ביטול ברוב אמנם כבר הביא היד יהודה בסימן ק"י שבפמ"ג ובפ"ת מבואר לא כך וכן בחזו"א ל"ז סקי"ב מבואר שחל ביטול ובעיקר דברי ר"ת מבואר דלא כאחרונים שחידשו שכל שהספק לא מחמת התערובת אן בזה ביטול ויבואר בהמשך

כ] עיין דברי חיים ח"ב סימן נ"ג שאם ישראל שולח עכו"ם לקנות דבר כין שזה נעשה על פיו זה נחשב כאילו הישראל לקח והסברא צ"ע הרי למעשה לא נולד הספק עד לאחר שפרש אמנם בטוט"ד להגרש"ק ח"ב סי"ד ד"ה הנה חלק עליו וכן בחזו"א ל"ז אות ט"ו פשיטא ליה שמותר **כדאי ללמוד עכשיו טור ב"י ס"ג ד' ה' ו' י' ולאחר זה ללמוד ביאור המחלוקת הטור והרשב"א עיין ב"ח ס"ו ובש"ך סקי"ד י"ז כ"ט ובט"ז סק"ג [ועיין דגול מרבבה בגליון ועיין ש"ך ק"ט סק"ח ובגליון הדגול מרבבה שם] ועיין פר"ח שחלק על הש"ך ובחזו"א ל"ז כ"א ובעיקר מחלוקת הרשב"א והרא"ה עיין פר"ח [ועיין שערי יושר ש"ד פ"ה בד"ה והר"ן בפ' גיד הנשה שהעמיד מחלוקת בין הרשב"א לר"ן]**

**כדאי ללמוד שו"ת הרא"ש כלל כ' י"ז הודפס בחוברת ובשו"ת הרשב"א סימן קפ"א שהובא בב"י סוף הסימן הודפס בחוברת [העיקר זה תחילתו סופו] ובביאור הסברא שאין ביטול עיין חו"ד סק"ה ועיין בדבריו סימן ק"א סק"ה שיסד שספק שלא מחמת התערובת אין בזה ביטול ועיין באבן האזל פ"ד מאיסורי מזבח ובהתכתבות החזו"א עמו הובא ח"ח סימן קמ"ב והאריכו ביסוד זה השערי יושר ש"ג פ"ה [ועין בדבריו ש"ד פ"ב בד"ה אבל בסופו מה שדן בזה לענין הנידון שפרשה חצי בהמה] וביד יהודה סימן ס"ט סקס"ג בד"ה ועיין ובד"ה ומה שנ"ל, ועיין סימן ע' סקי"א [עמוד קצ"ג] בד"ה והנה בדברי ר"ת מה שהביא בשם ר"ת, ובביאור התשובות הרשב"א עיין עוד בבינת אדם אות י"א י"ב ובשערי יושר ש"ג פ"ו שחידשו שצריך שיהיה ביחד ועל דרך זה הוא בשו"ת הגר"ז סימן י"ח**

**לאחר זה יש ללמוד השו"ע כסדר**

### בפרטי דיני קבוע

א] עיין תוה"ב ל. דמבואר ברשב"א שכל שלקח מהמקולין ובשעה שלקח לא היה ידוע שיש טריפה ורק אחרי זה התברר שהיה שם טריפה חשיב שהספק נולד שלא במקום הקביעות ויש כאן ההיתר של כל דפריש והנה הרא"ה השיג על הרשב"א שבמקרה שעכשיו התברר באיזה חנות הטריפה רק שהוא לא יודע מאיפה קנה כה"ג חשיב קבוע למפרע דהינו שכיון שהספק עכשיו על הזמן שקנה מאיפה קנה ואז כבר זה היה אסור חשיב לקח מהקבוע ועיין חוו"ד ופר"ח שאם זוכר מאיזה חנות לקח רק שלא יודעים באיזה חנות הטריפה כה"ג גם הרא"ה מודה וזה גם אם נימא שכה"ג חשיב קבוע גם באינה ראויה להתכבד וצ"ב הסברא לחלק אמנם מבואר בש"ך שאם נתערב חתיכות הראוית להתכבד כיון שרק מדרבנן זה לא בטל כה"ג ודאי שהרא"ה מודה ועיין בית מאיר שתמה שכיון שכעין דאוריתא תקון א"כ עד כמה שזה לא בטל והוי קבוע למפרע למה שהרא"ה יחלוק והאחרונים הביאו מהר"ן שמפורש שגם בחניות ידועות כל שלא ידעו עדין הספק לא חשיב קבוע אמנם לכאורא בלשון הר"ן מבואר טעם אחר מצד שלא חל הדין קבוע רק אם נולד הספק דהינו שאפילו שהספק למפרע על זמן הלקיחה אבל עדין אז התערובת לא נחשבת כמחצה על מחצה וברשב"א משמע שחשיב שהספק נולד עכשיו וזה לא במקום הקביעות ובעיקר הנידון האחרונים נקטו שהרשב"א חולק על הרא"ה תמיד ופסקו כמותו עיין יד יהודה סוף סקי"א ובפר"ח ובבינת אדם י"א

ב] עיין טור שהביא מהרשב"א שבנודע שיש טריפה במקולין החתיכות שאינם ראויות להתכבד בטלות ורק מצד שמא יתירו גם את הראויות להתכבד לכן נהגו לאסור הכל והטור הקשה שלכאורא כאן זה אסור מעיקר הדין מצד קבוע ועיין ב"י שתמה דהרי מדובר שיש כאן תערובת שלא ידוע מה החתיכה האסורה ויש כאן דין ביטול רגיל ומה זה ענין לקבוע ועיין בב"ח שכתב שמדובר ששחטו שלש בהמות ולכן חנות הגיע בהמה ואחרי זה מצאו שאחד מהמעים טריפה ולא יודעים באיזה חנות הטריפה וכה"ג חשיב קבוע ובב"ח מבואר שנקט שזה קבוע מדאוריתא שכיון שכל חנות עומדת לעצמה אפילו שלא יודעים איפה האסורה חשיב קבוע מדאוריתא ובפרישה מבואר שזה רק כמו קבוע מדרבנן דהינו שכל קבוע שאינו ניכר מדרבנן חשיב קבוע וכאן כל חנות עומדת לעצמה זה סברא שתחשב קבוע רק שזה דרבנן כי זה לא ניכר והפר"ח כתב שזה קבוע שאינו ניכר וממילא לא חשיב קבוע כלל

והנה עיקר דבריהם למה אין כל דפריש אמנם צ"ע למה שלא יחול כאן ביטול ברוב ובפר"ח משמע שהבין שזה עצמו הנידון שעד כמה שיש דין קבוע זה עצמו הסיבה שלא יתבטל ולכן כיון שהכריע שזה קבוע שאינו ניכר ולא חשיב קבוע זה מתבטל אמנם בשערי יושר ש"ג פ"ו ובבינת אדם פי"ב ובכו"פ ביארו שביטול ברוב זה רק אם זה במקום אחד אבל כאן שזה בכמה חניות אין מושג של ביטול ברוב שזה כמו שני מגורות ורק שיש כאן נידון מצד כל דפריש ועל זה חידוש שחשיב קבוע אמנם כבר הכריעו האחרונים שבתערובת של יבש ביבש לא צריך שיהיו במקום אחד ועיין חוו"ד שהעמיד שמדובר שרוב בשר היה של איסור ורק מיעוט של היתר רק שהיה רוב חניות של היתר והולכים לפי רוב חניות וכה"ג שאין דין ביטול חידשו האחרונים שחשיב קבוע ע"ש

והנה בשו"ת הרשב"א סימן רפ"א מבואר שבכ"ג שלא יודעים מי הטריפה יש הבדל אם הספק נולד קודם שהעלו אותם למגדל או לאחר שהעלו אותם למגדל וצ"ע מה ההבדל ולמה שעכשיו לא יחול ביטול ברוב או כל דפריש והבינת אדם ביאר לשיטתו שכל שזה בשני מקומות לא שייך ביטול ברוב וכונתו שלאחר שהעלו למגדל מיד היו מוכרים אותו וממילא לא שייך לצרף את כל הבתים כדי לבטלם אמנם אם נימא דלא כנ"ל צ"ע כוונתו ועיין אבן האזל פ"ד מאיסורי מזבח שיצא לחדש שכל שיש שלש בהמות ומכירים כל אחד ועכשיו נתערבו המעים ולא יודעים מי טריפה כה"ג לא שייך ביטול ברוב דהרי גם אם היה כבש אחד היה ספק א"כ הספק היום לא בגלל תערובת הגופים וכה"ג לא שייך ביטול דכל הדין ביטול אם הדין שחל על הרוב מכח המיעוט אבל כאן יש סיבת ספק מצד עצמו אמנם כתב שכל זה אם הכבשים ניכרים אבל אם גם התערבו דכה"ג הרי גם אם היה ידוע מי טרפה הרי עכשיו הם התערבו ולא יודעים כל חתיכה מי היא ממילא כה"ג זה היה בטל ובזה ביאר כונת הרשב"א שאם העלום למגדל והכונה שכל אחד ניכר לעצמו ועיין חזו"א ח"ח סימן קמ"ב שתמה בזה שאם יש סברא שאם הספק לא מחמת התערובת אין ביטול מה הבדל אם מכיר השור או לא מכיר

ובעיקר היסוד הנ"ל עיין חוו"ד שהקשה בגמ' בפסחים שחמשה שנתערבו עורות פסחים זה בזה ונמצא אחד מהם על מום שלא יכולים להביא פסח שני ולהתנות בגלל שהחזה ושוק של כל אחד לא יוכל להאכל לכהנים שמא זה פסח וצ"ע למה שזה לא יתבטל ברוב אלא בהכרח שכה"ג כיון שגם אם היו שוחטים אחד היה ספק לא שייך ביטול ברוב והנה החוו"ד שם הביא להקשות שגם בנמצא מום באחד מהם למה הם לא בטלים ברוב ועיין שערי יושר שתמה שגם על זה יעזור אותה תשובה שגם אם נשאר בהמה אחת יש ספק האם היא בעלת מום או לא וצ"ע והנה עדין צ"ע למה שלא נימא שם כל דפריש והאבן האזל כתב שסברא הנ"ל זה גם לגבי כל דפריש שכיון שכל אחד יש ספק מחמת עצמו לא שייך כל דפריש ובשערי יושר ביאר שכיון שכאן מצד רוב זה סיבה להתיר את כולם ואין סיבה להתיר אחד יותר מהשני לא שייך פסק רוב וצ"ע שלמה שלא נעשה כל דפריש וחוץ משנים האחרונים יהיו מותרים והרי בגמ' מבואר שהכל אסור וצ"ע

ועיין יד יהודה סימן ס"ט סקס"ב אות ב' שהביא היסוד הנ"ל בשם הפמ"ג וכתב שיש שדימו לחלב שנגע באחד משלש חתיכות דהש"ך נקט ששיך ביטול ולנ"ל לא שיך בזה ביטול אמנם ע"ש שדחה שכאן הרי אם היה חתיכה אחת לא היה ספק כך שכל הספק מחמת התערובת וע"ש שהביא השאלה במחליף עשרה כבשים נגד תשעה כבשים וכלב שהתשעה אסורים ולמה לא נימא ביטול ברוב ובפשוטו יש לתרץ כנ"ל שכאן יש ספק על כל אחד אמנם כתב שכאן כיון שאם אל היה רק אחד לא היה הספק לא שייך הסברא הנ"ל וע"ש מה שכתב אמנם האמרי בינה סימן י"ז כתב שלסברת החוו"ד מיושב הקושיא הנ"ל

והנה עיין יד יהודה סימן ע' סקי"א בד"ה והנה בדברי שהביא מר"ת בספר הישר שאם יש שלש חניות אחד מוכר נבילה ושנים כשרה ולקח חתיכה מאחת שזה אסור מצד קבוע וכן לקח משלשתם כה"ג כולם אסורות ואין כאן ביטול וביאר שם היד יהודה שזה מצד סברא הנ"ל שכיון שכל אחד יש עליו ספק מצד עצמו מה שבמקרה יש כאן שלש חתיכות ויודעים שרק אחד נבילה זה לא סיבה להתירם אמנם המעיין בלשונו משמע שסברתו מצד שכה"ג חשיב שנולד הספק במקום הקביעות וממילא גם כלפי ביטול ברוב יש חיסרון של קבוע וע"ש שחילק בין קבוע דאוריתא או קבוע דרבנן ואם זה סברא שאין כאן ביטול לא שיך לחלק שבקבוע דרבנן זה אחרת

והנה בעיקר הנידון הנ"ל עיין ש"ך סימן ק"ט לגבי שלש בהמות משלש סוגים ואחד טריפה ולא יודעים מי שיש ביטול והדגול מרבה הקשה מה זה שונה מהב"ח דמבואר שכל שכל חנות עומדת לעצמה חשיב קבוע וא"כ גם בבהמות זה כך ואולי חתיכה קטנה אפילו שניכר כל אחד זה לא סיבה אמנם מבואר כאן דלא כשערי יושר וכבר הקשה כן הוא בעצמו ש"ג פ"ה ועיין שו"ת הגר"ז סימן י"ח שכבר הקשה שאם יש מושג של קבוע כי כל אחד עומד לעצמו א"כ בשלשה מינים שכל אחד ניכר לעצמו ודאי שחשיב קבוע וזה סיבה שלא יתבטל ועיין רעק"א ביצה י. שהקשה במת שעומד לצאת מהפתח ולא יודעים מאיזה פתח שכל הפתחים טמאי שהקשה למה שלא נימא ביטול ברוב ע"ש ומבואר שאפילו שגם אם היה כלי רק בפתח אחד זה היה בכלל הספק בכל אופן שייך ביטול

ובעיקר הביאור בשו"ת הרשב"א החוו"ד ביאר שכונתו שאם העלו אחד קודם שהוציאו המעים מהבהמה א"כ לא חשיב שיש כאן עדין ספק ולכן לא חל כאן פרישה וברגע שחלק נמצא בעליה חל הקבוע על שני המקומות יחד וכן נקט החזו"א

**כדאי ללמוד עכשיו טור ב"י ס"ג ד' ה' ו' י' ולאחר זה ללמוד ביאור המחלוקת הטור והרשב"א עיין ב"ח ס"ו ובש"ך סקי"ד י"ז כ"ט ובט"ז סק"ג [ועיין דגול מרבבה בגליון ועיין ש"ך ק"ט סק"ח ובגליון הדגול מרבבה שם] ובעיקר מחלוקת הרשב"א והרא"ה עיין פר"ח [ועיין שערי יושר ש"ד פ"ה]**

**סעיף ג' ובביאור מחלוקת הטור והרשב"א**

**א. בדין נודע התערובת לאחר פרישה – עיין תוה"ב ובד"ה כ"ט: כ"ד. ועיין ש"ך סקי"ד ועיין חוו"ד בביאור כונת הש"ך ועיין פר"ח סקי"ג ועיין חזו"א ל"ז י"ט מה שישב טענת הבית מאיר, ועיין שערי יושר ש"ד פ"ה בד"ה והר"ן מה שביאר במחלוקת הרשב"א והר"ן**

**ב. בביאור מחלוקת הטור והרשב"א - עיין ב"י ובמה שישב הדרכי משה סק"ו ובב"ח סק"ו ועיין ש"ך סקי"ד י"ז כ"ט שדן בחידוש הב"ח ובעיקר סברתו עיין גר"ז בתשובה סימן י"ח וכן מבואר בפר"ח שזה מצד קבוע וכן ביאר הבית מאיר בתחילתו ובבינת אדם אות ב' ועיין בית מאיר בהמשך הדברים שביאר שזה מצד שאין ביטול אם זה שלא במקום אחד וכן הוא בבינת אדם בסופו ועיין ש"ך ק"ט סק"ח ובמה שהקשה עליו הדגול מרבבה שסותר משנתו ועיין פר"ח שחלק על הש"ך ובחזו"א ל"ז כ"א**

**ג. בעיקר הדין ביטול בנתערבו המעים דהינו ספק שלא מחמת התערובת – עיין אבן האזל פ"ד מאיסורי מזבח ובסוף ההשמטות שחידש שזה גם לגבי כל דפריש ויסוד דבריו בחוו"ד ק"א סק"ה [ועיין התכתבות החזו"א ח"ח סימן קמ"ב באריכות] והאריכו ביסוד זה השערי יושר ש"ג פ"ה וביד יהודה סימן ס"ט סקס"ג בד"ה ועיין ובד"ה ומה שנ"ל, ועיין סימן ע' סקי"א [עמוד קצ"ג] בד"ה והנה בדברי ר"ת מה שהביא בשם ר"ת,**

**ד. בעיקר היסוד הנ"ל יש לדון משו"ת הרא"ש כ' י"ז ועיין שערי יושר שם בד"ה ומש"כ ועיין שו"ת הרשב"א במיוחסות סימן קפ"א ובביאור דבריו עיין באבן האזלה נ"ל ובשערי יושר סוף פ"ה ובבינת אדם את י"א י"ב ועיין בבית מאיר ובחוו"ד סק"ה והאריך בזה החזו"א במכתב**

**ה. ביאור הט"ז סק"ה בדעת הטור שלא שיך חתיכה חציה איסור – עיין חוו"ד סק"ז עיין יד יהודה סקכ"ה ועיין בדבריו סימן ק"א סקי"ז ועיין שערי יושר ש"ד פ"א בד"ה ועל פי**

**סעיף ד'**

**ה. בישוב קושית הש"ך סקכ"ב עיין יד יהודה סקי"ח [עיקר ענין זה הוא בס"ח]**

**סעיף ה' ו'**

**ו. שיטות הראשונים בדין גזירה שמא יקח מהקבוע - עיין תוס' בסנהדרין פ: ובזבחים ע: ועיין רא"ש בחולין סימן ל"ז וברשב"א בתוה"ב ל. [ועיין שפ"ד סקל"ו וביד יהודה סק"ל שסיכמו השיטות]**

**ז. ביאור ישוב הרמ"א על סתירת הטור – עיין ש"ך ועיין יד יהודה סק"ל בד"ה מעתה [ועיין ביאור הגר"א סקי"ז ובחזו"א סקט"ז] ועיין חוו"ד סק"ח**

**ח. ביסוד הדין דשתים האחרונים אסורים – עיין רא"ש פ' אותו ואת בנו אות ה' הובא בטור סימן ט"ז וסוף סימן נ"ז, יד יהודה סקכ"ב ועיין שערי יושר ש"ג פ"ה בד"ה ונלענ"ד ועיין בינת אדם אות ז' מה שהביא מהבית מאיר ועיין קובץ הערות כ"ז סק"ה**

**ט. האם יש מי שחולק על נדו כולם – עיין יד יהודה סקל"א וסקי"א בד"ה ובזה**

**י. בדין פרשו ארבעים לצד אחד האם חל היתר על הארבעים ובביאור כונת הגמ' זבחים ע"ד. – רשב"א תוה"ב י"ב: י"ג. ובבד"ה ובמשמ"ב שם ועיין כ"ד. בארוך ובקצר כ"ד: ח:, ועיין בארוך ל. ועיין פר"ח סקכ"ו שהקשה סתירה בדברי הרשב"א ובשו"ת הרשב"א סימן שכ"ה [הודפס בחוברת] ועיין ב"י בסעיף ח' [והאריך בזה היד יהודה סקל"ב] ועיין בית מאיר שדן שכל הרשב"א זה בספק**

**י. בביאור סברת הרא"ה י"ג. [כ"ד.] שפירשו ארבעים אסורים - עיין בינת אדם אות כ"ח ובמ"ז סק"י באמצעו וביד יהודה ק"א סקי"ז בד"ה גם ובסימן ק"י סקל"ב**

**י"א. האם בהלכו כל אחד לצד אחר זה היה בפנינו - עיין היטב חזו"א ל"ז סק"ה מה שנקט בדעת הרשב"א ועיין במשמרת הבית י"ג.**

**י"ב. בדין נתפזרו כולם האם שנים אחרונים מותרים – פר"ח בינת אדם אות ו' ז' חזו"א ל"ז סק"ד ה' יד יהודה סקכ"ב [ועיקר הדיוק מלשון הרשב"א בתוה"ב ל. י"ב: ועיין ביאור הגר"א סקי"ז שביאר למה לא מספיק מעקרו וצריך נתפזרו ובחזו"א סקט"ז]**

**י"ג. בדין לקחו קודם שנודע התערובת לגבי שתים אחרונים – כו"פ בשם דרכי נועם והאריך בזה היד יהדה סקכ"ב**

**י"ד. בדין נתפזרו כולם וחזרו ונקבעו לגבי שתים האחרונים – עיין ש"ך סקל"ו בישוב קושית הב"ח ועיין פר"ח סקכ"ח ובחוו"ד סק"ח ועיין בינת אדם י"ח**

**ט"ו. בדין פרשו חצי לצד אחד – ש"ך סקל"ד פר"ח סקל"ז עיין יד יהודה סקכ"ט שהאריך בזה ועיין בינת אדם ל"א ועיין תבואות שור חולין ק.**

**ט"ז. בדין מיעוט שנשאר קבוע ופירשו רוב – בינת אדם ל"ב**

**. בהא דלא מספיק שנדו שלש - יבין דעת סק"י ועיין חזו"א ל"ז י"ב בד"ה חזר ובאן העזר ל"א א' בד"ה היו במוסגר [ועיין שערי יושר סוף שער ד' שגם דן בטענה זו]**

**י"ז. סוגיא דיומא פ"ד: - רא"ש ור"ן ורמב"ן שם ועיין שיטת הרמב"ם הלכות שבת והלכות איסורי ביאה פט"ו הכ"ו ועיין חידושי הגר"ח סטענצל ובשערי יושר סוף ש"ד ובחזו"א סקט"ז בביאור שיטת התוס' ועיין תחילת הסימן מה שלמד מדברי המ"מ ועיין בדבריו סקי"ב ועיין ביאור הגר"א סקי"ז**

**י"ח. ביאור תוס' ביומא – חזו"א סימן ל"ז סקט"ז יד יהודה סקכ"ג בד"ה שלא**

**י"ט. בדין האיסור והיתר שהובא במג"א סימן שכ"ט שרק ביצאו בזה אחרי זה פקעה הקביעות – בינת אדם אות מ"א ח' יד יהודה סקכ"ג בד"ה והנה**

**כ. ביסוד דין איסורא ברובא איתיה – עיין גמ' זבחים ע"ד. ע"ד: ובשטמ"ק שם ועיין יד יהודה ק"א סקי"ז שהאריך בזה ובבינת אדם סקל"ב ועיין ב"י סימן ק"ז בשם הר"ש ומה שהקשה הפר"ח והכו"פ וע"ש בביאור הגר"א ובדבריו סימן ק"י סק"י בסופו בישוב הסתירה ובביאור דבריו עיין חזו"א סקי"א ועיין ט"ז ק"א סקי"ד בשם השערי דורא ובביארו כונתו עיין בינת אדם כלל ל"ב מ' ועיין שו"ת גאוני בתראי סימן ו' אריכות האם קי"ל למסקנא איסורא ברובה איתיה**

**סעיף ה' ו'**

א] הגמ' בזבחים שואלת בשור הנסקל שנתערב בקדשים למה כולם אסורים הרי ניכבשינהו דננידי ונימא כל דפריש מרובא פריש והגמ' עונה שיש גזירה שמא יקח מהקבוע והנה מצאנו כמה שיטות בראשונים מתי יש גזירה זו והנה דעת הרשב"א שכל הגזירה רק במקום שהוא גרם להיתר אבל כל שמעצמה פרשה בהמה שלא בפנינו לא מצאנו על זה גזירה ובפשוטו אם הוא יגרום שכולם ינדו ולא יהיה כאן קבוע כיון שזה על ידי מעשהו הוא גם בכלל הגזירה וכמבואר בשפ"ד סקל"ו שדיק כן מלשון הרשב"א אמנם דעת הר"י הובא ברשב"א בתוה"ב ל. וברא"ש בחולין שגם בפירש מאליו אסור מצד גזירה שאם נתיר כה"ג יבוא לקחת מהקבוע והנה בפשוטו לשיטתו גם אם כולם ינודו ולא יהיה כאן קבוע אבל רבנן אסרו שמא הם יעמדו ויהיו קבועים ויקח מהם אמנם בביארו הגר"א סק"ז בסופו כתב שבזה שמאליהם כולם נדו אין הגזירה

והנה תוס' בזבחים ע: ובסנהדרין פ. הביאו מר"ת שכל שזאב דרס בהמה יש להתיר על ידי ניכבשינהו דננידי והתוס' הקשו מקדשים שגוזרים וכתבו חולין לא גזרו עוד הקשו מטבעת של ע"ז שפירשה שהיא אסורה והרשב"א דחה שפירשה לפנינו מהקביעות אמנם לתוס' זה היה דחוק לכן הוכיחו שכאן גזרו והגר"א כתב שבע"ז החמירו ומקורו מהמרדכי אמנם תוס' כתבו שרק בבעלי חיים שיכול לעשות ניבכישנהו דננידי לא גזרו אבל בדבר דומם וודאי גזרו גם בחולין והנה ר"ת סתם דבריו ומשמע שאפשר לעשות ניכבשינהו גם בפנינו ויתכן שזה כדעת תוס' בפסחים ט: וכן הביא היד יהודה סק"ל מהאשכול שבקבוע דרבנן גם בפירש בפנינו מותר אמנם עיין בהגהות אשרי בחולין שהעמיד שודאי כונתו בפירש שלא בפנינו וכמו שהעמידו הראשונים את קושית הגמ' בזבחים

ב] והנה הטור סתר משנתו שבסימן ק"י כתב שהלכה כר"י דהינו שגם בפירש מאליו אסור ולא רק בקדשים ובסימן נ"ז לגבי דרוסה ובסימן ט"ז לגבי אותו ואת בנו כתב שיעשה ניכבשינהו דננידי וכל הפורשים מותרים חוץ משנים האחרונים והנה דבריו גם דלא כרשב"א אלא כמו שתוס' הביאו את ר"ת שרק בקדשים גזרו שמא יקח מהקבוע ולא בחולין והנה סתירה זו קימת גם ברא"ש שלגבי אותו ואת בנו כתב כנ"ל ועיין אחרונים שישבו ששם כיון שזה מותר למחרת והא לא בהול לא גזרו שמא יקח מהקבוע אמנם על הטור שהעתיק בדרוסה קשה והב"י דחק שכונתו שם לסמ"ג ולא שהוא סובר כך ויש שכתבו ששם יש לצרף את שיטת ר"ת שספק דרוסה שנתערב הוא מותר מצד ס"ס

ג] אמנם עיין ד"מ סק"ד וכן הוא בתורת חטאת סימן מ"ג שכאן מדובר שעושה שהכל ינוד ולא יהיה כאן קבוע וממילא בזה לא שייך הגזירה שמא יקח מהקבוע דהרי אין כאן קבוע דהינו דכל מה דמצאנו שאסור במקום שיש קבוע אפילו אם זה נד מעצמו כי עדין שייך שיקח מהקבוע אבל כאן הרי לא שייך שיקח מהקבוע ועיין ביאור הגר"א שתמה על זה שא"כ שגם בקדשים יעשו כך ולמה ימותו כולם והרי ר"י לא ס"ל לחלק בין קדשים לחולין [ועין ט"ז שכתב שלגבי זה גם הוא מודה שיש חילוק בין קדשים לחולין] עוד צ"ע דהרי מבואר בלשון הטור דשתים האחרונים אסורים דהינו שלא מוזכר שעשה שיפרשו כולם אלא רק שינודו והקשה הב"ח א"כ עדין יש הגזירה שמא יקח השתים האחרונים ועיין יד יהודה סק"ל שכאן שלא שיך כל דפריש אדם מבין הבדל משא"כ ההלכה של קבוע זה אדם לא מבין

ד] והנה הב"ח הקשה שאם נתפזרו כולם למה שתים האחרונים אסורים והש"ך העמיד שחזרו לקביעותם ובכל אופן קבוע שנעקר לא חוזר לו תורת קבוע וממילא לא שייך הגזירה והפר"ח תמה עליו בתוקף שודאי שקבוע שהיה ניד וחזר להיות קבוע הוא נחשב קבוע כמבואר בגמ' בנזיר אמנם בפשטו הרמ"א לא העמיד שעשה שהכל ינוד וחל היתר על הכל אלא רק עושה שזה יזוז ולא יהיה קבוע וממילא יכול לחול פרישה ולא חשיב פרישה מהקבוע אבל לגבי שתים האחרונים אין סיבה להתיר וכן מבואר בביאור הגר"א אלא שנקט שרק לרא"ש יש כזה מושג דלרשב"א שהכל התפזר חל היתר על הכל אמנם בש"ך מבואר שהעמיד שהכל התפזר והפר"ח נקט שא"כ חל היתר על הכל וגם שתים אחרונים וכן נקט הב"ח בקושיתו אמנם הש"ך נקט שכה"ג שלא היה פרישה מיוחדת על כל אחד צריך להחיל היתר על כל אחד ואם זה חזר ונקבע נשאר שיכול להפריש אבל שתים אחרונים אסורים וכל זה צ"ע ועיין ביאור הגר"א סוף סקי"ז שזה ודאי שבחזרו ונקבעו נאסרים כולם ועיין חוו"ד סק"ח

ה] מבואר בגמ' זבחים ע"ד. שאם היה תערובת של מאה טבעות ויש בהם אחד איסור ופירשו ארבעים למקום אחד אין אוסרות אבל אם פירשו שישים למקום אחד אוסרות והנה בפשטות זה ודאי שכל זמן שהארבעים עומדים לבד זה אסור ורק הכונה שנפל כל הארבעים לתוך עוד תערובת ולכן זה מותר כי זה כמו שני תערובות אמנם אם נפל שישים למקום אחד כיון שאיסורא ברובה איתיה חשיב שיש כאן ודאי איסור וממילא זה כמו תערובת אחת ועיין רשב"א בתוה"ב ל. שהביא להוכיח מהא דהארבעים עצמם אסורים שגם בפירש שלא לפנינו יש הגזירה שמא יקח מהקבוע ודחה הרשב"א ששם מדובר בפירש לפנינו אבל באמת בפירש שלא בפנינו הארבעים מותרים

ו] אמנם עיין בדבריו י"ב: שכתב שאם פרשו ארבעים למקום אחד הם מותרים ואם פרשו שישים כיון שאיסורא ברובה איתיה הם אסורים דהיינו שהעמיד הגמ' באמת בפירשו שלא בפנינו ולכן הארבעים מותרים כי זה מיעוט אלא דנתחדש בגמ' שבפירשו שישים שלא בפנינו אין להתיר מצד כל דפריש כיון שאיסורא ברובה איתיה ויש כאן הכרעה שהאיסור נמצא תוך השישים ועיין בתורת הבית הקצר כ"ד: שכתב שאם פרשו שלשים לצד אחד ועשרים לצד אחד העשרים מותרים והשלושים אסורים וגם אם נפלו לעוד תערובת חשיב שיש כאן ודאי איסור וכן הוא בדבריו ח: והנה בתה"ב הקצר יש חידוש שאפילו ששניהם פרשו בכל אופן דנים שהמיעוט מותר מצד כל דפריש והרוב אסור [אמנם בארוך משמע שגרס בגמ' שרק השישים פרשו או רק הארבעים פרשו] ועיין חזו"א ל"ז ה' שכתב שבפירשו שניהם ברגע ששניהם נקבעו הכל אסור ורק אם השישים נקבעו והארבעים במצב פרישה יש מקום להתירם והעמיד השאילתות שפרשו שלא בבת אחת שברגע שהשישים חוזרים ונעמדים הכל קבוע ובזמן פרישת הארבעים הם מותרים אמנם היה מקום לומר דברגע שהכל פורש באמת שייך לדון שהארבעים פרשו וגם השישים פרשו ורק שכיון שאיסורא ברובה איתיה ממילא על השישים אין סיבה להתיר וממילא יכול לחול היתר על הארבעים אמנם עיין יד יהודה סימן ק"א סקי"ז שהאריך שיתכן שהדין של איסורא ברובא איתיה זה רק לחומרא אמנם עיין במשמרת הבית י"ג. שמדובר שהכל בפנינו אבל כיון שכולם נדו אין החיסרון של בפננו וזה דלא כחזו"א ולפ"ז מה שדחה הר"ש שזה לא בפנינו זה אם נעמיד שלא הכל נעקר

ז] והנה בעיקר דברי הרשב"א שבמקום אחד ביאר הגמ' בפירש לפנינו והנידון ביחס לתערובת ובמקום אחד ביאר שהכוונה שחל היתר על הארבעים עיין ב"י ס"ח ועיין פר"ח סקכ"ו שהעמיד שהוא ביאר שזה על החתיכות עצמם ובדף ל ישב אפילו להבנת הר"ש אמנם עיין יד יהודה שדן שבגמ' עצמה בתחילה שדנה רק על פירש אחד מהשישים או מהארבעים שם ודאי מדובר בפירש לפנינו אבל למסקנת הסוגיא מדובר על הארבעים עצמם ובפירש שלא בפנינו או שהכל נד בבת אחת שכה"ג כתב הרשב"א שאין חיסרון של לקח מהקבוע ע"ש

ועיין בד"ה שם שכתב שכה"ג שפרשו ארבעים לא חל היתר מצד שזה רק כמו חלוקת תערובת ועיין מ"ז סק"י שנקט שזה מצד שזה חלוקה של כמות גדולה וצ"ע מה ההבדל אם פרש אחד או ארבעים ומה השיעור שזה נחשב עדין פרישה ומה השיעור שזה חלוקת התערובת אמנם עיין יד יהודה ק"א סקי"ז שביאר שכוונתו שכיון ששניהם פרשו א"כ אין סיבה שיחול הכרעה דוקא על המועט אלא חשיב פרישה על הכל וכיון שעל הכל לא יכול לחול ההיתר ממילא לא חל כלל ולפ"ז אם באמת רק ארבעים יפרשו יחול היתר אם זה שלא בפנינו וכדמשמע בדבריו שהודה לרשב"א ששלא בפניו זה מותר ועיין ביאור הגר"א סוף סקי"ז שכתב שהגמ' שהארבעים אסורים מצד שזה חזר לקביעותו דהינו שנקט שבפרישה של ארבעים ושישים היה כאן עקירה של הקביעות אבל עדין לא חל היתר וכל שזה נקבע ממילא חשיב שחזר הכל לקביעותו וזה לכאורא כרא"ה הנ"ל וצ"ע

ח] עיין רא"ש פ' אותו ואת בנו שכתב שבנכבשינהו דננידי ויוציא אחד אחד ששנים האחרונים אסורים וצ"ב טעמו של דבר ועיין ב"י שכתב שהוא פשוט שאין כאן כל דפריש דהינו שכל ההיתר חל על ידי הפרישה מהתערובת וכל שלא נשאר רוב בתערובת נגד הפורש אין כאן סיבה להתיר וצ"ב למה אי אפשר את האחרון להתיר בתור שהוא פורש משאר התערובת ועיין קובץ הערות ל"ז ה' שהביא לדון מהגר"ח שבאמת זה רק דין דרבנן וכדין באו להישאל בבת אחת וכן משמע קצת בבית מאיר שהוא בבינת אדם סימן ז' אמנם בב"י הנ"ל מבואר שזה סברא וזה מעיקר הדין וכן הוא בפר"ח ויתכן לדון שזה סברא שכיון שבתחילה פירש אחד והוכרע שזה היתר וכיון שהוכרע על כל הפורשים שזה היתר ממילא חשיב שהאיסור נשאר בתערובת [וצ"ע וכי אם יאכל מה שנשאר לוקה] אמנם עיין שערי יושר ש"ג פ"ה בד"ה ונלענ"ד שביאר שכל שאין נידון על פרישה מתוך התערובת אלא סתם בתור הכרעה של רוב א"כ כיון שהנידון על כולם וביחס לכולם הרי יש כאן ודאי אחד איסור א"כ לא שייך כאן הכרעת רוב דהרוב הרי מודה שיש כאן אחד אסור

ט] והנה מבואר ברשב"א ל. וכן י"ב: שאם נתפזרו כולם אפילו אם זה בפנינו ממילא נעקרה כל הקביעות ומותר ומשמעות הרשב"א שהכל מותר וכן נקטו הפר"ח והש"ך סקל"ו ועיין יד יהודה סקכ"ב שהביא שרוב האחרונים נקטו כך במשמעות הרשב"א וצ"ע למה ששנים האחרונים יהיו מותרים והנה בשו"ת הרא"ש וכן הוא בר"ש בטהרות שביארו שכונת הגמ' ניכבשינהו דננידי ונימא כל דפריש שהכוונה שלאחר שכולם נדים והם לא קבועים עדין צריך לקחת אחד אחד ושיחול כל דפריש א"כ עד כמה שרק על ידי שלוקח השורים א"כ ודאי קשה שבשנים האחרונים לא שיך כל דפריש וכנ"ל אמנם יתכן שכאן כונת הרשב"א שהכל התפזר בבת אחת וממילא כיון שכל אחד נפרד לעצמו זה עצמו נחשב כמעשה פרישה ביחס לכולם וממילא אין כאן שנים האחרונים אלא באותו רגע חל ההיתר על כולם אלא שעדין מסברא אדרבא עד כמה שרוצים שיחול ההיתר על כולם בבת אחת אי אפשר דהרי אחד ודאי אסור ועיין יד יהודה סקכ"ב שהביא ראיה לזה מהגמ' שדנה שאם עשרה כהנים יקחו בבת אחת זה אסור דהיינו שכל שרוצים שיחול בבת אחת היתר על הכל זה ודאי אינו ובבינת אדם אות ז' הביא מהבית מאיר לישב או שכל הדין של שתים האחרונים זה רק לאדם אחד אבל לשני בני אדם כל אחד יכול לומר שהוא פרש מהרוב וע"ש שכתב לישב עוד שכל הדין של שנים האחרונים זה בנשארו במקום הקביעות והנידון שעכשיו יפרשו אבל כל שמראש כל הקביעות נעקר בבת אחת בזה שיך כל דפריש אפילו על שנים האחרונים שאין שום סיבה לדון שהם האחרונים וצ"ע אמנם התבואות שור והחזו"א נקטו שבאמת לא שיך שיחול היתר על כולם ובאמת שנים האחרונים אסורים ובחוו"ד סק"ח ביאר שבגמ של עשרה כהנים החיסרון שזה בבת אחת אבל ללא זה אין חיסרון לאחר שזה נעקר

י] והנה מבואר בראשונים שאם עדין לא נודע שיש טריפה וקנו מהמקולין כל מה שקנו קודם חשיב שזה נולד הספק שלא במקום הקביעות ויש כאן ההיתר שלכל דפריש ועיין כו"פ שהביא מהדרכי נועם ששנים אחרונים אסורים ואם לא יודעים מי הם השנים האחרונים ממילא יש כאן תערובת של שתי חתיכות אסורות ועד כמה שלא יכול לחול ביטול כי זה בשני בתים או כי זה חתיכה הראויה להתכבד ממילא הכל יהיה אסור אמנם הכו"פ והפמ"ג והחוו"ד חלקו ונקטו שכמו שברשב"א הנ"ל מבואר שכל שנתפזרו כולם הכל מותר ה"ה כאן והנה כאן צ"ע יותר שהרי יש מקום לדון שלא חל כל דפריש רק לאחר שנודע הספק א"כ אם כבר קנו הכל א"כ ברגע הידיעה צריך לחול היתר על הכל והרי זה ודאי לא נכון ורק אם נימא שההיתר של כל דפריש חל גם ללא ידיעה יש מקום לדון שיש כאן זמני פרישה שונים וצ"ע בכל זה והתבואות שור כתב שאם מכרו מכל הבהמות דהינו שמעורב בשוק גם שתים האחרונים באמת הכל אסור

י"א] מבואר ברשב"א שאם פרשו רוב בבת אחת כיון שאיסורא ברובה איתיה אין על זה כל דפריש ועיין ש"ך סקל"ד שכתב שגם אם זה חצי זה אסור וצ"ע טעם הדבר שכל שאין כאן הכרעה שזה בפנים א"כ יש כאן כל דפריש מרובא פריש ועיין פר"ח סקל"ז שביאר שזה כמו שנים האחרונים שלא שיך לומר שזה פרש מהרוב ועיין יד יהודה סקכ"ט שפשיטא ליה שלא שיך סברא זו דהרי הנידון רק על אחד מהם וביחס לאחד יש כאן רוב ורק שאם יש פרישה של הרוב א"כ יש כאן הכרעה שהרוב שם אבל כל שאין שם רוב אין סיבה שלא נתיר והנה הש"ך הביא לזה כמה ראיות אמנם בכל הדוגמאות מדובר שהכל פרש רק לכל צד חצי ובזה עד כמה שאין רוב בחלק ממילא לא שייך להתיר את הכל אבל אם חצי נשאר בקביעותו שעליו הרי אין סיבת היתר רק על החצי שפרש ממילא אין סיבה שלא להתירו ועיין יד יהודה שהאריך בזה והניח בצ"ע

י"ב] בלשון הרשב"א מבואר שרק בנתפזרו כולם שפקע תורת קבוע מועיל מה שלוקח כל אחד וחל כל דפריש או שחל בבת אחת כל דפריש על כולם אמנם עיין יבין דעת סק"י שהקשה קושיא עצומה שברגע שפרשו שלש אפילו בפנינו והם ניים ממילא אם אחד פורש מהם צריך להתיר דממ"נ אם האיסור לא נמצא בין השלש א"כ הוא מותר ואם האיסור הוא בין השלש א"כ הם נידים ולא הוי קבוע ומה איכפת לי שאתמול היו קבועים והרי זה כמו שנדו כולם ועיין חזו"א סקי"ג בד"ה חזר שביאר שכיון שנשאר אחד קבוע זה כאילו כולם קבועים [ועיין אבן העזר ל"א א' ד"ה היו דמשמע קצת שזה רק דין דרבנן] וצ"ב הסברא אמנם יתכן לבאר שכל שנלקח מהקבוע כיון שדנים אותו כקבוע ממילא חשיב צד איסור חשוב וממילא כל השלשה שיצאו מהקבוע חשיבי כקבועים וממילא לא שיך כאן הכרעה של רוב וצ"ע בזה

י"ג] יש לעיין בלא נודע התערובת והיה פרישה והנידון על חתיכות שאינה ראויה להתכבד ומשמע שהכל מותר ובפשוטו מצד ביטול ולכן גם מה שנשאר בחניות מותר ולבינת אדם שצריך שיהיה הכל באותו מקום באמת צ"ע למה חל ביטול ועיין שו"ת הגר"ז שתמה בזה אמנם לכאורא יש לדון שכיון דמה שפירש יש עליו כל דפריש וא"כ הוא מותר א"כ הנידון רק ביחס לנשארים ושם אין סיבה לדין ביטול ברוב כי הם שנים וצ"ל שיון שגם אם אחד יאכל את שני הנותרים לא ילקה דלא חשיב ודאי זה מספיק סיבה לביטול אמנם יש להקשות לאחרונ שכל הדין ביטל יסודו דללא זה צריך לנהוג בהיתר כמו האיסור שכאן הרי זה לא כך

**סוגיא דיומא פ"ד:**

א] הגמ' מחלקת בין פרשו כולם לפרשו מקצתן והנה רש"י ביאר שהכונה שאם פרשו רק חלק לחצר אחרת דהינו שבחצר האחרת לא היה ודאי האיסור כה"ג אלזינן אחרי רוב אמנם אם כולם הלכו לחצר אחרת אפילו שעכשיו הם לא קבועים וממילא אם נופל על אחד מהם צריך להיות הכרעה של רוב בכל אופן כיון שהוחזק במקום זה ישראל לא הולכים אחרי רוב ועיין תוס' שנקטו שבכה"ג כיון שכולם באו לחצר זה ודאי שהם קבועים שם ולכן העמידו שכולם יצאו מהחצר ונשאר שם אחד דהינו שאם כולם יצאו מהחצר הראשונה ונשאר אחד זה ודאי שיש לו דין קבוע אבל כאן שבחצר השניה הם לא קבועים וכמו שביאר החזו"א שהם רק עברו שם כדי לצאת בזה כל שחלק יצאו לא חשיב שזה קבוע ודבריהם צ"ב דעד כמה שאחד פרש זה לא קבוע למה אם אחד נמצא שם זה כן קבוע ועיין חזו"א סקט"ז שכתב שכונתם רק לחדש שגם כה"ג שכולם יצאו וישאר אחד מחללים שבת ואין זה במשמעות לשון התוס'

ב] והנה מבואר בגמ' בהמשך שתינוק הנמצא שמואל ס"ל שאפילו עיר שכולה עכו"ם לא הלכו בפיקו"נ אחר הרוב וצ"ע שכאן זה כמו פרשו מקצתם דהרי במקום זה לא היה קבוע כלל ישראל ועיין רמב"ן שיש שלמדו מזה ששמואל באמת ס"ל דלא כר' יונן ולפ"ז באמת כבר אין מקור לחילוק הגמ' בין פרשו כולם או מקצתם אלא תמיד הולכים אחרי הרוב ככל דיני פריש בתורה אמנם ע"ש שדחה שהרי תמיד יש ישראל בשוק וממילא חשיב שהוחזק במקום זה ישראל ואפילו שהם בשוק לא בתור קביעות אמנם בפיקו"נ הרי כל שהוחזק כאן ישראל מחללים עליו שבת והנה בשערי יושר סוף ש"ד ביאר שגדר החומרא בפיקו"נ שכאן צריך גם רוב של פרישה וגם רוב של מה הדבר ולכן בפריש מקצתיהו העמיד שמדובר שפרשו כמה ויש כאן את שני סוגי הרוב ורק כה"ג רש"י כתב לא לחלל ואין זה במשמעות הדברים אמנם לכאורא זה נסתר מהרמב"ן דהרי באופן זה אפילו שהוחזק ישראל ברחוב אבל יש כאן רוב של פרישה גם כן ובכל אופן מבואר שמחללים עליו שבת

ג] אמנם עיין רא"ש שביאר איפכא שאם יש קבוע ואחד פירש אפילו שיש לו דין פריש בכל אופן כיון שהקביעות נשארה במקומה מחללים עליו שבת אבל אם כולם נעקרו לצאת דפקע מהם דין קבוע ופירש אחד מהם לא מחללים עליו שבת ועיין ר"ן שהרי"ף גרס ופריש חד לחצר אחרת דהינו שכה"ג מחללים והנה צ"ע למה בנעקרו לצאת דוקא אם אחד מהם יצא לחצר אחרת הרי אפילו אם אחד נפל עליו במקום כולם אבל כיון שאין כאן קבוע ממילא יש כאן דין רוב ובאמת שכ ביאר בריטב"א בכתובות ט"ו ואולי זה ודאי שכאן לא סומכים על רוב אלא על כל דפריש רק רוצים שיפרוש מדבר לא קבוע וצ"ע ואולי ההוה נקט והנה כן מבואר ברמב"ם והנה בדבריו מבואר בפט"ו מאיסו"ב שתינוק הנמצא בעיר אם רובם עכו"ם לא מחללים עליו שבת וצ"ע שלמה כאן זה לא נחשב שכולם קבועים בביתם ויש כאן אחד שפירש שמבואר בסוגין שמחללים ועיין מ"מ שכיון שיש הרבה אנשים בעיר חשיב שפריש כולם וצ"ע הרי הנידון על התינוק בעיר זה ודאי של פרישה מהבתים ומה מועיל שיש עוד רוב בעיר וצ"ע ובכפות תמרים ביאר שכיון שיתכן שהתינוק ממישהו מחוץ לעיר כה"ג אין את החומרא של פיקו"נ שהקבוע במקומו ובחידושי הגר"ח ביאר שאדם שהוא בר דעת וממילא לא שייך כל דפריש ורק שייך הכרעת הרוב וכיון שמתי שחזור למקומו יתבטל ההכרעה ממילא מדין נפשות מחשבים גם המצב שיחזור וחשיב שיש כאן סיבה לפקח עלי את הגל משא"כ בתינוק שהוא לא בר דעת שייך לדון מצד כל דפריש ורוב זה נשאר תמיד ע"ש והנה הראשונים כולם חלקו על הרמב"ם וכן פסק הרמ"א אבן העזר סימן ד' שתינוק הנמצא אפילו רוב עכו"ם מחללים עליו שבת

ד] והנה הבה"ל סימן שכ"ט הביא מהריטב"א בכתובות ט"ו: שכל הדין שפירשו מקצתן מחללים זה רק בדעתם לחזור וצ"ע שתינוק הנמצא לכאורא זה לא דעתו לחזור והרי מבואר בגמ' שמחללים אם לא דנימא שפרישו מתיחס לבית שממנו פורש והוריו עדין נמצאים שם אמנם בפשוטו הא דחשיב פריש כי דנים על התינוק וצ"ע

ה] והנה מבואר שבפריש מקצתיהו כה"ג מחללים רק מצד שבפיקו"נ לא הולכים אחרי הרוב והקשה המ"מ למה זה לא קבוע כמו כל לקח מהקבוע ותירץ שכיון שכל הספק לא התחיל רק ברגע הנפילה ממילא הרי זה כמו נמצא והנה צ"ב קושיתו אולי מדובר בפירש שלא בפנינו ובפשוטו מצד שמשמע שמדובר גם בפירש לפנינו ועיין חזו"א ל"ז סק"ב וצ"ב אמנם צ"ב למה לגבי עכבר שלקח חמץ אפילו שהנידון שם ביחס לבדיקת חמץ שזה רק כשנכנס לבית ובכל אופן חשיב שנולד במקום הקביעות וצ"ל ששם מראש צריך להיזהר שלא יכנס חמץ משא"כ כאן מהיכי תיתי שיפול מפולת והנה השפ"ד סקל"ז בסו"ד נסתפק בפירש קודם זמן האיסור אולי חשיב שנולד הספק שלא בקביעות ובפשוטו מהגמ' של עכבר רואים שגם קודם פסח חשיב שנולד בקביעות אמנם יתכן שזה סברא רק לגבי בדיקת חמץ שזה קודם פסח ובפשוטו כיון שחמץ שמו עליו חשיב שכבר עכשיו יש נידון וכן לגבי חלב כיון שעכשיו יש לו איסור אכילה אם בשר אמנם לגבי קונם אם עדין לא עשה הקונם בזה יתכן שהנידון מתחיל בזמן הקונם ואם אז הוא פריש חשיב נמצא

ו] ועיין בהשגות הראב"ד פ"ב מהלכות שבת שביאר אחרת שאם פרשו כולם ומהם פרש אחד כיון שהוא פרש ממקום שיש ודאי ישראל מחללים אבל אם פרשו מקצת ומהם פרש אחד כה"ג מחללים והנה משמעות לשונו שמדובר שכולם נעקרו ובכל אופן רק בשני פרישות מותר אבל אם הראשונים לא נעקרו כה"ג אפילו שמקצת פרשו ומהם פירש אחד מחללים שכיון שהקביעות נשאר במקומו ודלא כיבין דעת בסוגיא הקודמת שכה"ג כיון ששלש נעקרו ובהם עצמו יש רוב ממילא ממ"נ חשיב שאין כאן קבוע

והנה להלכה השו"ע העתיק כביאור הרי"ף והרא"ש דהינו שבפירש אחד מרוב קבוע מחללים אמנם אם הם לא קבועים ופירש אחד מהם לא מחללים ועיין בה"ל שהביא שלרש"י גם אם כולם נדו והם יחד ונפל מפולת על אחד מהם מחללים ולרמב"ם אין מקור לזה וכתב שאולי גם לשו"ע כה"ג מחללים וקצת משמע כן מהא דביארו שמדובר דוקא שאחד פירש ולא שנפל במצב זה שהם ביחד ועיין ריטב"א בכתובות

ז] בהא דמבואר בסוגין דפריש כולהו דהינו שנעקרו לצאת חשיבי ניידי אין כאן קבוע בפשוטו מבואר מכאן שכל שהקבוצה במצב נייד לא חשיבי קבוע וכן הוא פשטות הגמ' כתובות ט"ו. שסיעה בעיר אפילו שיש כאן קבוצה שיש בינהם אחד פסול אבל כיון שהם לא קבועים במקומם אין להם דין קבוע ועיין חזו"א סק"א שה"ה אם יש חניות מהלכות וקנה מאחד מהם חשיב שאין כאן קביעות אמנם עיין מג"א שכ"ט שהביא מהאיסור והיתר שמדובר שנעקרו בזה אחר זה אבל בבת אחת חשיבי קבוע ועיין בינת אדם אות ח' מה שביאר בזה וביד יהודה סקכ"ג בד"ה והנה שכתב שסתימת הרמב"ם לא כך וכן עיקר הדבר שיצאו בזה אחר זה צ"ב עד כמה שהם ביחד הרי לא היה כאן נידון קודם שנפל עליהם הגל ולא שיך לומר שכבר הוכרע

### איסורא ברובא איתיה

ח] מבואר בגמ' זבחים ע"ד. שאם היה תערובת של מאה ופרשו ארבעים למקום אחד ושישים למקום אחר אמרינן שאיסורא ברובא איתיה ולכן אם יפלו השישים לתוך תערובת אחרת לא יחשב שיש כאן ס"ס ולענין הארבעים דעת הר"ש שהם אסורים אפילו בפירשו שלא בפנינו גזירה שמא יקח מהקבוע והרשב"א במקום אחד העמיד בפירש לפנינו ובמקום אחד כתב שבאמת הארבעים מותרים לגמרי ולא רק אם הם יפלו לתערובת והנה מבואר כאן שיש דין הכרעה של איסורא ברובא איתיה שלכן זה לא נחשב אפילו ספק דהינו שזה לא רק סברא שלגבי זה אין את הכרעת הרוב וזה נשאר באיסורו והנה הגמ' בע"ב אומרת שאם היה חבית שנתערבה במאה וחמישים חביות ונפתחו מאה בכל אופן החמישים אסורים ולא אומרים שאיסורא ברובה איתיה ועיין שטמ"ק שסוגיא זו דלא כרב בע"א וכן הוא בראב"ד פ"ז מע"ז דהיינו שאם יש הכרעה של איסורא ברובה איתיה תולים שהאיסור תוך המאה ושם יש ביטול וממילא החמישים מותרים ובראב"ד מבואר שגם שמואל חולק על רב וצ"ב שהרי שמואל לא ס"ל ס"ס וצ"ל שנקט שכאן הארבעים כולם מותרים ומה ששמואל לא התירם מצד שאין הכרעה של ברובא איתיה ממילא אין עדיפות להכריע להתיר את הארבעים יותר מהשישים

ט] אמנם הרמב"ם פסק את שני המימרות ובפשוטו הביאור כמבואר בפלתי סימן ק"ז ובגר"א סימן ק"ז סק"ד שכל הדין איסורא ברובא איתיה זה רק לחומרא אבל לא לקולא ובפשוטו שזהו רק דין דרבנן והאריך בזה היד יהודה ק"א סקי"ז ובפר"ח סימן ק"ז כתב לחלק בין אם המיעט נשאר בקביעותו שכה"ג מדובר בגמ' בחביות שבזה לא שייך להכריע שאיסורא ברובה איתיה מצד שהנשאר הוא קבוע שהוא כמחצה על מחצה לבין אם ארבעים פרשו שהם הותרו שבזה יש הכרעה גמורה שהאיסור ברוב והנה מבואר בסימן ק"ז שאם עירו דגים מהקדירה לקערה ונמצא שרץ לא חוששים שהשרץ היה אם מעט דגים למעלה כשלא היה שישים כנגדו מצד שאיסורא ברובה איתיה דהינו שתולים שזה עבר אם הרוב והקשו הפר"ח והכו"פ והגר"א שהרי מבואר בגמ' שלא אומרים לקולא איסורא ברובה איתיה ועיין ביאור הגר"א ק"י סק"י בסופו שכתב ששם כיון שלא נודע עדין התערובת ממילא כל הנידון חל כשנודע שהיה שרץ ועכשיו יש נידון איך זה עבר בזה הרי מבואר בר"ן שלא חל קבוע וממילא דנים שזה ברוב דהיינו שכל הגמ' זה בחביות זה כפר"ח מצד שהיה כאן קבוע אבל כאן שלא שיך לדון מצד קבוע ממילא אפשר להתיר מצד איסורא ברובא ועיין חזו"א סק"י ועיין חוו"ד סימן ק"ז שתמה מה שייך איסורא ברובה איתיה הרי עבר דג דג וכל פעם זה היה קצת אמנם בפשוטו שם הרי הדג ניכר ולא חל עליו שום היתר וממילא כל ההכרעה זה כלפי מה היה וכה"ג כיון שעכשיו יש רוב אדרבא נוקטים כהכרעה זו ועיין יד יהודה ק"ז סק"א בד"ה עוד דרך

י] והנה בעיקר הדין המבואר בגמ' שבנפתחו מאה חביות המיעוט מותרות עיין ט"ז ק"א סקי"ד שהביא מהשערי דורא שהקשה הרי איסורא ברובה איתיה וא"כ למה שבאמת לא נתיר את המיעוט וע"ש מה שתירץ ובפשוטו כונתו שכיון שפתחו בזה אחר זה חשיב שפירש אחד אחד וממילא יש כאן הסברא של מגיסא אסורה ועיין בשו"ת גאוני בתרא סימן ז' הובא בבינת אדם אות ל"ב שנקט שבאמת אם יפתחו רוב בבת אחת באמת המאה יהיו אסורים וע"ש שתמה שאפילו שכה"ג זה ברוב אבל חל ביטול ובפשוטו לדבריו באמת כה"ג החמישים יהיו מותרים אמנם לכאורא כיון שכאן החמישים האחרים קבועים כה"ג לא שיך איסורא ברובא איתיה אפילו נפתחו בבת אחת ועיין בינת אדם אות ל"ג שדן לבאר שבאמת כונת השערי דורא שכיון שהמיעוט קבוע בזה אין הכלל של איסורא ברובה איתיה ע"ש ולפ"ז כתב לדון שבלקח מקביעות אפילו רוב חל על זה היתר וכן נקט בפרי תואר אמנם בראבי"ה סימן תט"ו בפסחים מפורש שבלקח אפילו חצי לא חל ההיתר

י"א] והנה בפשוטו גם בלקח מהקביעות לא מכריעים איסורא ברובה איתיה להתיר המיעוט אבל גם הרוב לא מותר בכה"ג אמנם עיין בינת אדם סימן ל"ב שהביא שבשו"ת גאוני בתראי סימן ו' נסתפק בזה המהר"ם והרב יהושוע העשיל דן שלמסקנא אין מושג של איסורא ברובה איתיה דאל"כ בכל נולד הספק לאחר הפרישה יש לחשוש שלקחו בבת אחת הרוב וכתב לדון לחלק שבלקח קודם שנודע כה"ג אין הכלל של איסורא ברבה איתיה וצ"ב החילוק אמנם הקשה שעדין בכל עכו"ם שלקח חתיכה נגזור אטו שלקחו תשעה עכו"ם בבת אחת אלא בהכרח שלמסקנא אין כזה גזירה וע"ש שכתב לדון שלמסקנא גם ביקחו בבת אחת אין בזה חיסרון אלא על כל אחד יש ההיתר של רוב אמנם הוכיח מהשערי דורא הנ"ל שכה"ג זה אסור והבינת אדם תמך בסברא שבנשאר קבוע אין הכלל של איסורא ברובה איתיה והנה בפשוטו בגמ' של שמא יבאו עשרה כהנים בבת אחת מבואר שיש כזה חיסרון וכתב לדחות ששם הכונה שיפרוש הכל עוד כתב ששם יתכן שנפקע כל הקביעות עוד כתב שיש ראשונים שמשמע שלא גרסו אאל שמא יבאו עשרה כהנים ויקחו מהקבוע ע"ש אמנם הביא מתוס' בע"ז מ"ט מפורש שגם בלקחו מהקבוע יש איסורא ברובה איתיה לגבי ס"ס וכן מבואר בר"ש בסימן ק"ז אמנם שם כיון שזה קודם שנולד הספק יתכן שאין בזה הכלל של לקח מהקבוע וכנ"ל