סימן ח__1
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

סימן ח'

שעורים על הדף ד ע"א ע"ב[[1]](#footnote-2)

ענף א'

ד ע"א תושב ושכיר לא יאכל בו. תושב זה קנוי קנין עולם שכיר זה קנוי קנין שנים.

1. קנוי קנין עולם וקנין שנים פרש"י זה העבד הנרצע וקנין שנים זה הנמכר לשש. יל"ע אמאי מקריא קנין עולם והרי הוא קנין שנים עד היובל. רש"י עה"ת שמות כא ועבדו לעולם חמישים שנה קרוי עולם. וברמב"ן שם הביא ממכלתא דיליף מהאי קרא דעבדו לעולם רבי אומר בא וראה שאין עולם אלא חמישים שנה.
2. אכן יעוין אבנ"ז שצב שהקשה ז"ל: קשה לי מאי שנא קנוי קנין שנים או קנוי קנין עולם הא אינו קנוי אלא עד היובל ומה לי קנוי לזמן מרובה או לזמן מועט, ובהדיא אמרינן בהשולח (מ"ח ע"א) דלוקח שדה בזמן שהיובל נוהג חשוב רק קנין פירות
   1. וי"ל לדעת התוס' רי"ד [כא ע"ב] נרצע אינו יוצא בגרעון כסף ע"כ חמור מקנוי קנין שנים:
   2. עוי"ל דהנה בפרק השולח [שם] דביובל ראשון חשוב קנין הגוף, וא"כ הוה אמינא דאוכל בתרומה ביובל ראשון ע"כ אצטריך קרא דאינו אוכל, והא דאינו אוכל באמת משום דאין לו בו קנין איסור ועיין בתוס' ריש פרק הערל: ומכאן ק"ל לדעת הריטב"א [טז ע"א] דס"ל דיש לו בו קנין איסור מה שמותר בשפחה כנענית וביובל ראשון דחשוב קנין עולם מאי טעמא באמת אינו אוכל, שו"ר באבני מלואים בתשו' [סי' י"ז] שעמד בזה, ותירץ משום דהוא לזמן והוא רק קנין פירות ולא נזכר מזה דביובל ראשון חשוב קנין הגוף:
   3. עוד נראה לפענ"ד דהכא בנרצע אף ביובל שני חשוב קנין הגוף, דהנה בפ"ק דר"ה [ט ע"ב] איפסקא הלכתא שלשתן מעכבות בו, וא"כ לכאורה קשה מאי טעמא יחשב קנין לזמן שהרי אם לא יעשו השלשה דברים יהי' שלו לעולם, רק בבא יובל ותקעו ב"ד בשופר היובל מפקיע, וצ"ל דכיון דסמכא דעתי' דמוכר שתחזיר אליו ביובל לא גמר והקנה רק עד אותו זמן, ואפילו מתרמי שלא יעשו השלשה דברים תהי' השדה למוכר כיון דסמכא דעתי' דמוכר שעשו ב"ד השלשה דברים ותחזור אליו השדה לא גמר והקנה, וע"כ ביובל ראשון דלא סמכא דעתי' דמוכר שתחזור אליו השדה וגמר והקנה שאם לא יעשו השלשה דברים תהי' השדה להלוקח, ע"כ חשוב באמת קנין הגוף, וזה במוכר שדה, אבל בנרצע שאמר אהבתי את אדוני ואינו מוכר עצמו בדמים גמר והקנה עצמו לעולם [ועוד דכיון דנקנה ברציעה והוא קנין בגופו ואי אפשר ע"י שליח לא מהני תנאי שלו שיהי' רק לזמן וצ"ע בזה] וע"כ אם לא יעשו ב"ד השלשה דברים לא יצא חפשי, וחשוב קנין הגוף:
   4. שו"ר בס' ברוך טעם [בסוגי' דקנין פירות] שפירש החילוק בין יובל ראשון ליובל שני קצת כמ"ש, דאומדנא דמוכח שאילו הי' יודע שלא יעשו ב"ד היובל הי' מתנה שאינו מוכר רק עד אותו זמן כיון שסמכה דעת שניהם שלוקח רק עד אותו זמן, וגם הלוקח הי' מתרצה בזה, כיון שאף מתחילה נתרצה לקנות רק עד היובל, שהרי לא עלה על דעתו שלא יעשו ב"ד היובל, וכיון דמטעם אומדנא אתינן עלה א"כ בנרצע דצריך להיות נרצע בעצמו לא מהני אומדנא כמו תנאי, וכן בחליצה דאומר לו חלוץ לה ובכך אתה כונסה לא מהני ואלו אמרו לו עקור זיקתך ממנה והיא נשאת לך דרך נשואין מהני אף על גב דחליצת טעות הוא, ועל כרחין כמו דתנאי לא מהני לבטל המעשה כמו כן לא מהני טעות, וה"ה הכא דטעה שיצא ביובל, ועל כן שפיר חשוב קנין הגוף, וזה ברור: עכ"ל.

ענף ב'

אמר אביי לא נצרכה אלא לבגר דאיילונית

1. אמר אביי לא נצרכה אלא לבגר דאילונית. בתו' יבמוות דף פ ע"א מבואר דאם הגיעו סימנים לאחר שתים עשרה אין מונים את הששה חודשים אלא משנת יב ואילך ולא לאחר מכן ולפ"ז לכאורה שייך אף בלא אילונית שלא תהיה נערות אלא בוגרת. ונראה ליישב, דל"ק כלל. דאף דבי"ב נעשית נערה ולא בוגרת משום שעדין ההתבגרות שלה איטית. אבל במביאה סימנים לאחר מכן הרי היא נעשית נערה ובוגרת כאחד דהרי יש סימנים של נערות אלא שאין הפסק בין הנערות לבגרות וזה לא אכפ"ל כלל ואין צד שלא תצא.ורק בבוגרת שאין אצלה סימני נערות בזה הנדון דלא תצא.
2. אמר אביי לא נצרכה אלא לבגר דאילונית סד"א בנערות תיפוק בבגרות לא תיפוק. קמ"ל. מתקיף לה מר בר"ר אשי, ולאו ק"ו הוא, ומה סימנין שאין מוציאין מרשות אב מוציאין מרשות אדון בגרות שמוציאה מרשות אב אינו דין שתוציא מרשות אדון. ע"כ יל"ע מאי ס"ד דבבגרות לא תיפוק. והרי מה שהיא יוצאה מרשות אדון בנערות היינו דכל זכות האדון הוא בהיותה קטנה וכשפקע ממנה הקטנות יוצאת מהאדון וא"כ מאי ס"ד דבבגרות לא תצא מרשות אדון סוף סוף לאו קטנה היא. וחזינן לא כן דהנערות היא המוציאה מרשות אדון. והנה יש לחקור האם האדון מתחילה זוכה בה רק עד שעת הנערות או שהוא זוכה לשש אלא שהנערות היא מוציאה מרשות אדון. ולכאורה מסוגיין היא ראיה ברורה שהסימנים הם מוציאים ולא שהוא זכה בה רק בשנות הקטנות. ולהכי אמרינן דבעינן קרא שאף בגרות מוציאה. אלא דמר בר"א מתקיף לה דנעביד ק"ו דסמיני בגרות מוציאין ממה שהם מוציאים מרשות אב. ואף בכאן יש לעיין דחזינן דאף בגרות שברשות אב הוא דין מוציא ולא שאינה ברשותו אלא בשנות הנערות והקטנות דא"כ איך אפשר לעשות ק"ו. דהרי בגרות אינה מוציאה מרשות אב שתוציא מרשות אדון. ולכאורה הדברים ברורים.
3. הקשו התוס' וא"ת מיתת אב תוכיח שמוציאה מרשות אב ואינה מוציאה מרשות אדון. יל"ע שהרי לכאורה מיתת אב אינה מוציאה אלא דכיון שנסתלק האב אין לה בעלים והרי היא ברשותה. אלא דיש לומר דלולי יציאה היו הבנים יורשים אותה, והרי יש כאן יציאה של מיתת אב. ועדין ישל לעיין דמה הצד שיוציא מרשות אדון דאפשר להוכיח מזה לפרכא. והרי בשלמא דרים שבגוף הנערה סד"א דתוציא מרשות אדון אבל מאי שייטיה מיתת האב שיוציא מרשות אדון ואף אין זה תירוץ התוס' דבתירוץ רק פרכינן דאין לפרוך ממיתת האב דלא משתנה הגוף משא"כ בגרות עיין רבי עקיבא איגר מסכת קידושין דף ד עמוד א תד"ה בגרות וכו' וא"ת מיתת האב תוכיח. ק"ל דהק"ו היא על שינוי הגוף שיפעל כסימנ' משא"כ מיתת אב דל"ש כל זה ואיך יפעול מיתת האב לאדון דהוא תרי גופי' וסימני' ובוגרת הוי באותו גוף וצ"ע.
4. בגרות מוציאה מרשות אב רש"י פירש דלא אשכחן דזכי רחמנא אלא נערות ותוס' לעיל כתבו דילפינן לה מהפר"נ. ומה שרש"י לא פירש כתוס משום דהוא ממונא מאיסורא. ומה שתוס' לא פירשו כרש"י יש לומר דלא אשכחן אינה טענה. וביותר יש לומר דכיון דחזינן דזיכתה תורה אף נערות שכבר יש לה יד ודעת הרי מכאן היה מקום ללמוד דאף בשעת בגרות זיכתה לו תורה.
5. כתב רש"י שיוצאה כשיהיו לה עשרים שנה דהם ימי בגרותה. עיין יבמות פ ע"א שנחלקו רב ושמואל בסריס שלא הביא סמיני נערות ובהגיעו לגיל עשרים מתברר שהוא סריס האם נעשה סריס למפרע מגיל י"ג או לא. והקשה הראב"ד דאם נעשית גדולה למפרע לא משכח"ל שימכור את בתו באופן שתצא בבגרות, דאם מוכר אותה בגיל ט"ו, הרי כיון שנעשתה למפרע גדולה מתברר שאין כאן מכירה כלל ואין כאן יציאה בבגרות. ואם מוכר אותה קודם לגיל יב הרי יוצאה בשש לפני כן. והרמב"ן כתב דל"ק כלל דמוכר אותה בגיל י או יא ויצאה לאחר שש וכיון שהתברר שהיא גדלה כבר בגיל יב עליו להחזיר את המע"י של כל השנים הללו.
6. וצע"ג שיטת הראב"ד מה הוקשה לו. ולכאורה צ"ל דלא מצב הבגרות מוציאים אותה אלא סימני הבגרות, וזו אע"פ שנעשתה בוגרת מגיל יב שנה אבל זה בלא סימנים ואין זה מוציא. ולהכי אם מכר אותה קודם יב אף שהתברר שהיא בוגרת מגי יב אינה יוצאה בזה. אלא בסמני בגרות והם גיל כ אכן אכתי יל"ע דא"כ אף האב יכול למכור אותה לאחר מכן ומה הוקשה לו לראב"ד וחזינן דלענין מכר של האב, הרי כיון שהיא בוגרת שוב אינו יכול למוכרה. אבל לענין יציאה מרשות אדון הרי אינה יוצאת מרשות אדון אלא בסימני בגרות ולא בבגרות בעצם. וצ"ב מה החילוק.
7. ואם נימא דהא דבגרות מוציאה מרשות אב הוא דלא מצינו זכיה אלא בנערות, הרי אין כאן דין שהבגרות היא מוציא, אלא שאינה ברשותו אלא בעודה נערה. וא"כ זה ודאי לא תליא בסמנים. ולעומת זאת היציאה מרשות אדון הם דין מוציא. וזה לא נתחדש אלא בסימנים ממש. כסמני נערות. אלא דילפינן דסמני בגרות עדיפים מסמיני נערות. אבל לתוס' שהבגרות אף היא מוציא מרשות אב שיש מקור לזה מהפר"נ, הרי שוב אין לחלק ולהכי כתב הרמב"ן שאף יוצאת מרשות אדון בבגרות אף בלא סימנים כלל.
8. אכן עיקר הדבר דהדבר תלוי בסמנים ולא בנערות ובגרות בעצם הוא חדוש גדול. והגרא"ל הוכיח כן משיטת תוס' יבמות פ דמבואר מדבריהם דקטנה שהביאה סימנים לאחר יב ומחצה נעשית מיד בוגרת דהדין ששה חודשים הוא רק למביאה סימני נערות בגיל שתים עשרה. ולפ"ז לכאורה תקשי דהא אין בה מצב של נערות אלא בגרות ואמאי לא משני הכי הגמ' דבהא שייכא יציאה דבגרות. והוכיח מזה דלעולם הסמני נערות הם המוציאים ולהכי אף כה"ג שאינה נערה מ"מ יש לה סמני נערות והם המוציאים

ענף ג'

ד' ע"ב

**ותנא מייתי לה מהכי. וכו' והלא דין הוא, ומה אמה עבריה שאינה נקנית בביאה נקנית בכסף זו שנקנית בביאה אינו דין שתקנה בכסף. יבמה תוכיח שנקנית בביאה ואינה נקנית בכסף מה ליבמה שכן אינה נקנית בשטר**. נראה לפרש דכיון דחזינן דאינה נקנית אף בשטר חזינן דביבמה צריך קנין ביאה דייקא. וא"כ אין להוכיח ממה שאינה נקנית בכסף. [ובאמת איכא טעמא דבעינן דייקא ביאה משום דכל ענין היבום הוא הקמת שם]. שו"ר תה"ל שכיונתי קצת לדעת הרמב"ן ז"ל: ותו קשיא לי הא דאמרינן מה ליבמה שכן אינה נקנית בשטר והא מ"מ ק"ו פריכא הוא הואיל ומצינו מקום שקונה בה ביאה ואין כסף קונה בו, דהא אנן לאו מיבמה גמרינן מידי אלא שהיא מוכחת על הכסף שאינו חמור יותר מן ביאה אע"פ שקונה באמה העבריה, ואיכא למימר ה"ק הואיל ואינה נקנית בשטר שקונה בכל מקום אין מביאין ראיה מן היבמה דשאני התם דאינה צריכה אלא ביאה שעושה נישואין בה: עכ" אכן הוא פירש דטעמא דצריך ביאה משום שעושה נשואין ואילו כסף ושטר אין עושין אלא אירוסין והא לא צריכא ביבמה. ומש"כ מצאתי כן בתוס' בסוף העמוד דעיקר מצותה להקים שם להכי נקנית יותר בביאה

**מעיקרא דדינא פריכא. מה לאמה עבריה שכן יוצאה בכסף תאמר בזו שאינה יוצאה בכסף.** נחלקו רש"י ותוס' בפירוש זה, רש"י כתב דכיון דיוצאה בכסף הרי זה טעם שתיקנה בכסף. דהואיל וכסף חשוב לפדותה חשוב נמי לקנותה. אבל תוס' פירשו דהוא פרכא בעלמא דאין ללמוד מאמה דחזינן שיש בה קנינים שאין באשה וממילא אף שאר קנינים אין ללמוד ממנה. ולכן כתבו דה"ה איכא למיפרך מה לאמה עבריה שכן יוצאה בסימנים ובשש ויובל. ולרש"י הא לא חשיבא פרכא דאפשר דאין לפרוך ממה שאינה קונה א"ע בסימנים או שש ויובל שאף בקנינים שאני.

[וחזינן בתוס' דשש יובל וסימנים הוא מוציא דאם אינה קנויה אלא עד היובל או עד השש מאי פרכא כלל ולעיל הבאנו את דברי האבנ"ז דחילק בזה בין יובל לשש. ואילו כאן תוס' הזכירו את שתיהם בתורת יציאה]

**תוד"ה מעיקרא** הקשה ר"י מאורליינש דנילף לאשה בהיקש ממאה עבריה בהיקשא דאם אחרת יקח לו דהוקשה אשה לאמה. וי"ל דאי מהיקש לחוד ה"א דלא סגי אלא בשתי פרוטות. והיינו כמבואר לקמן בדעת ב"ש דלהכי הצריכו דינר משום דבעינן שבאמה יהיו שתי פרוטות. [ועין רש"י שם שכתב דטעמא דב"ש דיליף קידושי אשה מקדושי יעוד ולא פירש משום הקשא. ועיין] ועיין מהרש"א לקמן יב שהקשה דאמאי לא כתבו התוס' דיצטרכו דינר ועיין.

ומהרש"א כאן הוקשה לו אמאי אם ילפינן בק"ו לא אמרינן דלבעי שתי פרוטות ותירץ דמפריך ק"ו דלשתי פרוטות אין צורך בק"ו ודי בהיקש. אכן יש ליישב דאם משום ק"ו לא הוה ילפינן שתי פרוטות דבאמה השתי פרוטות אינן תנאי בקנין אלא שצריך שיהא ראוי לגרעון וטעם זה לא שייך באשה משא"כ אם הוא ילפותא דהיקש הרי אין לומדים את עיקר הדבר אלא את הדבר כמות שהוא.

וכתבו התוס' בשם ר"נ כיון דלא ידענו אמה עבריה אלא מכח יציאתה להכי אין ללמוד בהקיש ונראה דהוא דוקא בהיקש משום דשם אופן הלימוד הוא דזה כזה. משא"כ אם הוא מכח ק"ו הרי סוף דבר ילפינן הקנין מקנין ותו לא ודוק וזה מסייע ללמוד אף בתחילת התוס' באופן זה דלא כרש"א.

ענף ד'

בביאור הס"ד של הגמ' דהיכא דיהבה איהי לדידיה וקידשתו הוו קידושין – בשיטת רש"י ותוס'.

ואי כתב רחמנא ויצאה חנם הו"א היכא דיהבה איהי לדידיה וקידשתו הוו קידושין. כתב רחמנה כי יקח ולא כי תקח. פרש"י וקדשתו דאמרה ליה התקדש לי. היינו דלא פירש אני מקודשת לך אלא כפשטות לשון הגמ' דהיא קידשה אותו. היינו דאמרה לו התקדש לי. להוו קידושין. דכיון דכסף עביד אישות מה לי כסף דיליה מה לי כסף דילה.

מבואר ברש"י כמה חדושים גדולים.

1. דס"ד דשייך שהיא תקדש אותו ע"י שאומרת לו התקדש לי.
2. הוקשה לרש"י הלא בעלמא הכסף ניתן ע"י הקונה ולא ע"י המקנה. ופירש דכסף דהכא עביד אישות ואין נפ"מ אם כסף דיליה או כסף דילה.

בתוס' הקשו כמה קושיות.

1. באיש אינו נופל לשון קידושין שאין נאסר בכך על שאר נשים
2. יהבה לדידיה היכי משכח"ל והרי הכסף של האב.

ולכן פירשו התוס' דלעולם הוא נותן והיא אומרת הרי אני מקודשת לך והנדון בנתן הוא ואמרה היא. ועוד כתבו התוס' דהא פשיטא דבבביאה בעינן כי יקח וכל הנדון אם אף בכסף בעינן כי יקח. וצ"ב רב, אמאי בביאה אין די שהיא תאמר הרי אני מקודשת לך. ועוד בשטר מאי. ועיין תורא"ש דאף בשטר פשיטא. ואף זה צ"ב רב. עוד יש לעיין לתוס' והלא בעיא היא לקמן בנתן הוא ואמרה היא מה דינו.

בשיטת רש"י.

1. תוס' הקשו הרי לא נאסר בשאר נשים והיינו לענין לשון מקודשת. ולכאורה הקושיא היא בכל לשון קידושין ואף לשון קנין שהרי אינו קנוי לה מידי.
2. הנה לרש"י היה מקום לומר דס"ד דיש חלות חדשה של קידושין שהוא מיוחד וקנוי לה. ולא מסתברא מילתא כלל וכלל.
3. ולע"ד היה נראה לומר, דהנה אם קידושין הם קנין כפשוטו שהוא קונה אותה לרשותו ודאי קשה מאד להבין איך שייך לעשות שהיא תקדש אותו. והרי היא אינה קונה אותו, אבל אם קידושין הוא מהות חדשה של אישות ביניהם הרי שיש להגדיר זאת דמהות קידושין הוא שהיא אשתו של זה והוא בעלה של זו. היינו יש מושג חדש בתורה של איש ואשתו. והיינו דקודם מ"ת כמבואר ברמב"ם לא היה קשר של אישות בין איש לאשה, ועתה נתחדש בתורה קשר של אישות שהוא מקדש אותה לו. והרי הם איש ואשה. והנה היה מקום להבין שכל החלות היא באשה, ובבעל לא חל שום חלות. אכן הרי היא אשתו של זה והיינו דהם בעל ואשה, ובמה שהיא מיוחדת לו אין זה רק חלות בה, אלא הוא חלות בין שתיהם, והרי חזינן דיש לבעל דינים מיוחדים כלפי אשתו, והיה ניתן לראותם כדינים בעלמא של מחויבוית של אדם לחבירו, אלא שיש לו מחויבות מסוימת כלפי חבר זה, אולם כנראה דהם מחויבות של בעל כלפי אשתו, היינו דאף בו יש משמעות של אישות שביניהם. דהוא בעלה של אשה זו. ואף דאינו יוצר איסור כלפי נשים אחרות, ושייך שיהיו לאדם כמה נשים, הרי אין זה אלא שבעל לאשה יכול להיות כמה אישויות שונות. ולא משום שבבעל אין שום חלות של אישות.
4. ולפ"ז כשהאשה אומרת התקדש לי, הרי היא פועלת את החלות של האישות שתבוא מצידה וייעשה אישות ביניהם ע"י העמדת האיש כבעלה של זו, והתוצאה מכך תהיה שהיא אשתו של פלוני והיא אסורה לכל העולם והרי ייוצר אישות רגילה אלא שאופן החלות חל באופן שונה,
5. והן אמת שלשון התקדש לי הוא קשה כיון דכולו לשון איסור, וזה מה שהקשו התוס'. וצ"ע. ואולי יש לומר בדעת רש"י באופן מחודש דהנה התוס' לעיל כתבו דפשטא דמילתא דלשון זה הוא יחוד לבעלה. ונתבאר שם בתוס' דחז"ל אמרו שלשון מקודשת עדיפה משום שיש בה לשון איסור לכל העולם, אולם אפשר דלשון קידושין מצד עצמו יכול להתפרש רק באופן של יחוד ואולי לשון זה שייך בבעל, דאף שאינו נאסר ומופרש מכל העולם אולם הוא מיוחד לה, דהיינו להיות בעלה.
6. עוד יש לעיין הרי בכמה דוכתי מפורש דאשה נקני לבעלה והיא המקנה והוא הקונה, [עיין ט ע"ב בעינן דעת מקנה היינו האשה שנקנית לבעל. וכן רש"י מד קידושין דמדעתה דבעינן דעת מקנה. ועיין ז ע"א בההיא הנאה גמרה ומקניא נפשה. ומו ע"א ומקרבא הנייתה גמרה ומקניא נפשה] ואולי יש לומר בדוחק, דהקנין שבכאן אינו קנין כפשוטו שקונה אותה אלא שהיא מיוחדת לו וכיון שהאיסור לכל העולם והיחוד אליו הוא בה, לכן היא מוגדרת כמקנה שהרי היא שוללת את זכויותיה להנשא לאחר, ובזה יש כאן נתינה שלה וקבלה שלו, ובזה בענין דעת מקנה לפעול ד"ז אבל לעולם ס"ד דאשה יכולה לפעול חלות זו ע"י שמקדשת אותו היינו שהוא נעשה בעלה וממילא היא אשתו, והחלות תיפעל בדרך שונה אולם היא אותה חלות קידושין.
7. ובענין נתינת הכסף רש"י כתב דעבד אישות וכו'. ולכאורה מבואר מזה דכסף זה אינו כסף שיווי ותמורה אלא כסף קנין בעלמא. זו לכאורה ראיה אלימתא.ז"ל פני יהושע "ואף שרש"י ז"ל כתב דסד"א מה לי כסף דידיה מה לי כסף דידה זה יותר תימה דלא אשכחן כה"ג בכל הקנינים אלא דוקא הקונה נותן להמקנה והא האשה היא המקנית עצמה והאיש הוא הקונה".
8. ענין אחר לקמן ה ע"ב אמרינן דס"ד דאם נתנה כסף ואמרה הרי אני מקודשת לך ואמאי שינה וכה"ק פנ"י ותירץ ע"ש. ועיין רשב"א לקמן ה ע"ב שהביא מרש"י דהתם הדרשה מכי יקח ולא כי תלקח. והכא הדרשה מפורש ברש"י כי תקח אשה לאיש. ולפ"ז מבוארים הדברים היטב, דהתם הנדון שהיא תקיח את עצמה ולהכי פרש"י הרי אני מקודשת לך. והכא הנדון שהיא תקח אותו, היינו שהיא תקדש אותו ולהכי ילפינן מכי יקח ולא כי תקח.
9. תוס' פירשו דאף בסוגיין איירי שאומרת הרי אני מקודשת לך. עוד כתבו התסו' דיהבה לדידיה לאו דוקא שהרי אביה מקבל הקידושין אלא רוצה לומר ואמרה. בפשטות כונתם דכיון דאביה מקבל הקידושין לא שייך שהיא תקדש דקדושין אלו אביה לא יקבל הכסף. וזכותו לעכב זאת. ולכן פרשו דאיירי שהבעל נותן אלא היא אומרת. וצ"ע הא לקמן מבע"ל נתן הוא ואמרה היא מהו. ואיך פשיט"ל הכא.
10. עוד יל"ע דעיין בתורא"ש שיישב הך קושיא דכל הקרא דהכסף לאב הוא באופן שהבעל נותן הכסף דהויא לאב ולא לדידה. אבל באופן שהיא מקדשת מאן יימא דלא הוו קידושין. וצ"ע אמאי לא ני"ל לתוס' בהך שינויא.
11. ובראשונים תירצו באופנים אחרים האחד, דיש כסף לאדון אחר ניתן לדרוש אף כלפי הבעל. דבאופן זה הכסף יהיה לאדון אחר היינו הבעל. והשני, דהבעל יתן את הכסף קידושין לאב לאחר שקיבלו. והוא חדוש גדול עין מאירי שכתב כן משמיה דגדולי המפרשים. וא"י מיהו. אולי הראב"ד.
12. עכ"פ דברי התוס' צ"ב. עוד יל"ע בדברי התוס' הבאים שכתבו דבביאה כי קיח ולא כי תקח אבל בכסף סד"א דאף כי תקח מהניו צ"ע אמאי פשיטא דבביאה כי יקח טפי. ובשלמא אם הנדון על המעשה חשיב מעשה דיליה אבל אם הנדון על הדבור הרי אמאי פשיטא טפי. ועיין פנ"י שתמה כן.
13. ויש מקום לחדש ולומר דאין כונת תוס' כלל שהבעל נות והיא אומרת. אלא כונת התוס' שהאב נותן דכיון דהוא מקבל הקידושין הרי הוא אף נותן הקידשוין דהוא המקנה והוא פועל את חלות הקידושין ולא היא. ולפ"ז הכל א"ש. האחד דאין ספק לקמן והשנית דלא תירץ כדתירצו התורא"ש וש"ר דאפשר לפרש את הפסוק על שתיהם וכיו"ב וג"כ אמאי פשיטא בביאה טיפ כי יקח החשיב מעשה דיליה משא"כ כסף יש לומר דלעולם אין דין בכי יקח ומהני אף שהיא תתן את הכסף.
14. אכן בתוס' אכתי צ"ע משטר, דמהי"ת שם שאב נותן או אשה נותנת. ולכאורה צ"ל דהוקשו אהדדי. ובאמת הוה מוקמינן קרא לביאה אבל בכסף ושטר לא, ואף זה צ"ע אמאי בעינן כי יקח ואמאי לא נילוף בהיקש, ואם אין ללמוד הדק"ל לענין שטר. ובאמת בתורא"ש מפורש דאף שטר הו הפשיט"ל כביאה וצ"ע אמאי שטר פשיטא ומ"ש מכסף.

מהדורא בתרא בענין רש"י ותוס'

הנה רש"י פירש דסד"א דכסף עביד אישות מ"ל כסף דיליה מ"ל כסף דילה. וזה ברור שאין כונת רש"י שיהיה חלות קידושין חדש שהוא מקודש לה, דע"ז לא היה אומר דמסברא הוא כן וז"ב כשמש בצהרים. ולכן ברור שאותה חלות של קידושין ייעשה בכסף דילה. והוא צ"ע טובא מכמה אנפי.

1. הרי הא ודאי דקרא דויצאה חנם איירי על קידושי כסף שהבעל נותן לאב, דהא ילפינן שהאב מקבל את הכסף, א"כ מנא לן למימר דיועיל אף כסף דילה.
2. כיון דהאב זוכה בכסף מהי"ת לעשות קידושין שלא יהא זכאי בכסף.
3. כיון דהאב הוא המקדש, איך יכולה היא לעשות קידושין והרי האב הוא המקדש.

הנה קושיא ראשונה בא רש"י ליישב דמה לי כסף דיליה מה לי כסף דילה. וכן מפורש בתורא"ש שבא ליישב קושיא זו ויישב כדברי רש"י ז"ל.

קושיא שניה, צ"ל דכל מאי דזכיי ליה רחמנא הוא אם יש כסף אבל באופן שהיא נותנת את הכסף דאין לה כסף אינו זכאי לכסף זה.

קושיא שלישית קושיא גדולה היא. וי"ל בפשיטות דאה"נ רש"י איירי באופן שהיא בוגרת או שהיא יתומה אבל באמת לפום הך ס"ד יכשהיא תחת רשות אביה הרי הוא יתן את הכסף ויאמר וכו'. וז"ב.

אכן עיקר הדבר צ"ע בתרתי.

1. מאי לשון קידושין שאומרת התקדש לי בכסף זה, והרי אינו מתקדש לה אלא היא מתקדשת לו וכבר כתבתי דלא שייך לומר דהוא אופן חדש של אישות.
2. מאי מהני כסף קנין שהמקנה נותן לקונה. והנה בזה י"א דבקידושין הוא כסף קנין בעלמא ולא כסף שיווי. אכן יש כמה גמרות שכל ענין הכסף הוא כי הכי דגמרה ומקניא נפשה. עיין לקמן דף ז ומו וביותר דבסוגיא לקמן ילפינן חופה הצד השוה שקונין בעלמא וקונין כאן. הרי דיש שייכות בין קנין כסף דעלמא לקנין כסף דהכא.

ונראה דהנה קנין אישות כבר נתבאר דיש מקום לומר דכולו ענינו יחוד והפרשה מכל העולם. אכן יש לומר באופן שונה קצת דענינו שהיא נעשית אשתו והוא בעלה. דהיינו דיש אישות ביניהם. ומבואר בגמ' דלשון קדיושין הוא יחוד והפרשה, אולם אפשר דהוא דבר נוסף או שהוא תוצאה מהאישות, אולם קנין אישות הוא האישות שיש ביניהם.

והנה כסף דעביד אישות, היינו כסף שיווי, דנותן לה כסף על מה שהיא נעשית לאשתו, דאף זה כסף שווי. וחשיבא האשה מקנה, אולם אף הבעל נעשה לבעלה של אשה זו, ואף הוא חלק מהאישות, ואיך דבר זה נעשה בכסף שהוא נותן, וצ"ל דנתחדש שבנתינת הכסף יש מצדו גמר וקני, ואף גמר ומקני, דהוא בנתינת הכסף לאשה עבור שיוויה יש גמרו"ד מצדו שנותן את הכסף. ויש לומר דאף איפכא שהיא נותנת לו עבור הבעלות שהוא נעשה בעלה של אשה זו, היא נותנת כסף שווי, דהאישות שהוא נותן לה היא שוה כסף והיא משלמת לו עבור זה, ויש גמריו"ד אף מצידה בעצם הנתינה של הכסף

בדעת תוס'

1. חולקים על רש"י דהיא אומרת הרי אני מקודשת לך.
2. הוקשה להם דהרי האב מקבל קידושין, ואיך שייך לומר דהיא תתן הקידושין ותירצו להפנ"י דאיירי שהאב מקבל והבעל נותן והיא אומרת. וצ"ע דהא ספק הוא לקמן בנתן הוא ואמרה היא.
3. בעצמות יוסף תירץ דלקמן הוא נדון בדרבנן ומה"ת ודאי אינן קידושין והמקור הוא מכאן. ועיין ב"מ שכתב דהוא מקור לרי"ף שפירש לקמן דכל הנדון לקמן הוא בדרבנן.
4. בקו"ש תירץ דהתם הנדון דחשיבא אמירה דיליה משתיקתו. והכא הנדון דתועיל אמירה דילה. אלא דהוקשה לו דאכתי כיון דיכול להועיל משום אמירה דיליה היכי ממעטינן מקרא דכי יקח.
5. תוס' לאחר מכן הקשו מאי בעינן קרא דכסף כסף משדה עפרון נילף מכי יקח שהכל ייעשה על ידו. ותירצו דהו"א דקרא על ביאה. וצ"ע לענין אמירה מאי נפ"מ . וכתב החזו"א דבביאה הוא מעשה של שתיהם ובזה פשיטא דבעינן עכ"פ דבור דיליה אבל בכסף דהוא נותן בזה סד"א דדי באמירה דילה.
6. ועיין תורא"ש שכתב וי"ל דהוה מוקמינן קרא דכי יקח בשאר קניינים כמו שטר וביאה ולאו להך דרשא אבל השתא דגמרינן קיחה קיחה משדה עפרון דאשה נקנית בכסף אם אינו ענין לגופו דשמעינן ליה מויצאה חנם תנהו ענין לענין זה שהוא יתן הקידושין. עכ"ל. והנה פשיט"ל אף בשטר. והנה להרא"ש משמע דהיא נותנת הכסף ובזה פשיטא בביאה דחשיב מעשה דיליה וממילא אף אמירה דיליה. ובשטר צ"ל משום היקשה דויצאה והיתה שהבעל נותן את השטר.
7. ולתוס' תקשי שטר מנא לן ואולי ס"ל דאין דין דבור בשטר.
8. י"ל באופן אחר לגמרי דלעולם איירי שהאב נותן והיא אומרת. בזה אמרינן דמהני אמירה דילה. והיינו דאף דההקנאה נעשית ע"י האב מ"מ הדבור יועיל אף דבור שלה. דהחלות חלה בה. דהדבור בא לפרש את המע"ק ובזה מהני אף דבור שלה, ובזה צ"ע. אכן לפ"ז א"ש הא דלקמן מבע"ל בנתן הוא וואמרה היא, וא"ש דבביאה פשיטא דהוא אומר דמעשה דיליה הוא. ובשטר, צ"ל דהוא משום ההיקש.
9. וא"ש לפ"ז אמאי לא תירצו התוס' כדתרצו הראשונים דקרא דכסף דיליה הוא באופן שהבעל נותן את הכסף אכן לפ"ז א"ש דהוקשה כיוןש הוא בעלים על הקידושין איך יכולה היא לתת הקידושין ולא האב.

1. לצערי, לא זכיתי להספיק לכתוב מחדש ולמען לא יחסרו שעורים הללו, העתקתי את אשר כתבתי כהכנה לשעורים. [↑](#footnote-ref-2)