שביעית שיעור 13
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בסייעתא דשמיא, שיעורי שביעית, תמוז תשפ"ב, שיעור 13

**שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בדין תנאי דלא תשמטנו שביעית**

# תנאי דע"מ שלא תשמטני, לר"מ ולר"י

בגמ' מכות (ג' ב') אמר רב יהודה אמר שמואל האומר לחבירו ע"מ שלא תשמטני שביעית שביעית משמטת, ומסיק דמודה שמואל דמתנה עמשכ"ב תנאו בטל, וחלוק כשאומר ע"מ שלא תשמטני בשביעית (דאין שביעית משמטתו) לע"מ שלא תשמטני שביעית (דשביעית משמטתו).

ובב"מ (נ"א א') פליגי רו"ש באומר לחבירו ע"מ שאין בו אונאה אי חשיב מתנה עמשכ"ב, ובעו לאוקמא פלוגתתם בפלוגתת ר"מ ור"י במקדש אישה ע"מ שאין לה שאר כסות ועונה, דלר"מ תנאו בטל, ולר"י בדבר שבממון תנאו קיים, ודחי דרב קאמר אפי' לר"י דדוקא התם (בקידושין) ידעה וקמחלא ומשא"כ באונאה דמי ידע דמחיל, ושמואל קאמר אפי' לר"מ דדוקא התם (בקידושין) דודאי עקר ומשא"כ באונאה דלא ודאי עקר.

והגמ' (שם) פריך מברייתא דקתני ע"מ שאין לך עלי אונאה תנאו קיים, וקאמר אביי דמחוורתא רב דאמר כר"מ (והברייתא דתנאו קיים כר"י) ושמואל כר"י, רבא אמר כאן בסתם כאן במפרש וכדתניא דמוכר לחבירו בסתם ע"מ שאין בו אונאה תנאו בטל, ובמפרש מוכר ללוקח יודע אני שיש בו אונאה ע"מ שאין בו אונאה תנאו קיים.

ובראשונים פליגי למסקנת הגמ' בדעת שמואל, ברמב"ן (ב"מ שם) דייק ממילתא דאביי דהדרינן בן וס"ל דשמואל אתי רק כר"י[[1]](#footnote-1), אך בתוס' (שם) הביאו בשם ריב"ן דשמואל יעמיד את הברייתא דבסתם תנאו בטל בגוונא שלא התנה מידי, אך במתנה ע"מ שאין לך עלי אונאה לכו"ע תנאו קיים, וס"ל בדעת רבא דאף למסקנא ס"ל לשמואל דבלא ודאי עקר מהני תנאי אף לר"מ.

ולשיטתם כתבו התוס' (שם, ובמכות ג' ב') בדעת שמואל דמהני תנאי דע"מ שלא תשמטנו שביעית, דהוא משום דשביעית חשיב לאו ודאי עקר, דאפשר שיפרע לו קודם השביעית, אכן הרמב"ן נקט דשביעית חשיב ודאי עוקר, ופי' לפי"ד דשמואל אתי כר"י דתנאי שבממון מהני.

וביאור דעת הרמב"ן דחשיב ודאי עקר (אף שאפשר שיפרע לו קודם השביעית, וכמש"כ התוס'), י"ל ע"פ מש"כ רבינו בחיי (דברים, ט"ו ב') דתנאי דלא ישמיטנו שביעית משמע שלא יהא דין שמיטה בהלואתו ולאו כל כמיניה, ומשא"כ בע"מ שלא תשמטני בשביעית דהכוונה שהלוה מוחל הפקעת מצות שביעית בשעת ההלואה, עיי"ש, ומבואר בדבריו דכבר בשעת ההלואה חל דין בהלואה שתיפקע בשביעית, וא"כ כשמתנה שלא יחול דין זה הוא ודאי עוקר מצות התורה ואפי' יפרע לו קודם השביעית.

והתוס' והרמב"ן אזלי לטעמייהו, בסוגיא בכתובות (פ"ד א') דאמרי' בגמ' דאי ס"ל לרב דירושת בעל מה"ת לא מהני תנאי דמקדשה ע"מ שלא יירשנה משום דחשיב מעמשכ"ב, ופי' תוס' (שם, ובמכות שם) דרב לשיטתו דכשלא ידע ומחיל לא מהני תנאי שבממון, והתם נמי הבעל לא ידע למחול דסבר שאולי הוא ימות קודם, אבל הרמב"ן (שם) דחה דבריהם דודאי תנאי דירושה חשיב דידע ומחיל (דנחית להאי דעתא שאם תמות לא יירשנה, ולא דמי לאונאה דסבר הלוקח שאין בו אונאה כלל), ובע"כ דלמסקנא ס"ל לרב כר"מ דאף תנאי שבממון לא מהני נגד התורה, עיי"ש[[2]](#footnote-2).

# טעם שיטת ר"י דבדבר שבממון תנאו קיים

## שיטת הרשב"א

בעיקר שיטת ר"י דבדבר שבממון תנאו קיים, פי' רש"י (ב"מ נ"א א') דכיון שממון ניתן למחילה הרי מחלה, ומשמעות דבריו דטעם שמועיל לר"י אי"ז מדין תנאי אלא משום שמוחלת[[3]](#footnote-3), אלא שלפי"ז צ"ב הפלוגתא בין ר"מ לר"י, דהא ודאי דאף לר"מ מהני מחילה, וברשב"א (כתובות נ"ו א') כתב, דר"מ סבר דע"מ שאין לך עלי דין שאר וכסות קאמר וע"כ יש לה עליו דין שאר וכסות דהכתוב חייבו (וכן באומר ע"מ שאין לך עלי אונאה כאומר שאין לך עלי דין אונאה), ור"י סבר דלאו דין שאר ודין אונאה קאמר אלא מחילת ממון יש כאן כלומר שתמחול לי ממון האונאה שיש לך עלי או שתמחול לי ממון השאר והכסות שיש לך עלי וממון ניתן הוא למחילה (והר"ז כאומר לחבירו קרע את כסותי והפטר דמחילת ממון יש כאן וקיים, אבל אלו אמר לו קרע את כסותי על מנת שאין לך עלי דין נזקין תנאו בטל דע"כ הכתוב רמיא עליה דין נזק), עיי"ש.

ובקצוה"ח (סי' ר"ט סקי"א) הביא מהמל"מ (אישות, פ"ו ה"י) שפי' כוונת הרשב"א דפלוגתת ר"מ ור"י היא בלשון התנאי, שלר"י מפרשים את כוונתו למחילה ולא לתנאי, ור"מ פליג דכיון שהוציאו בל' תנאי ולא בל' מחילה אין כאן רק תנאי ולא מחילה וחשיב מתנה עמשכ"ב.

אמנם בחזו"א (אבהע"ז סי' נ"ו סקט"ו) תמה ע"ז מאוד (דמצינו שנח' ר"מ ור"י אף באומרת ל' התקבלתי, וכן במתנה ש"ח להיות כשואל, אף שלא נאמר שם לשונות של תנאי כלל) והכריח דאף לרשב"א הוא מועיל מדין תנאי שתמחול ולא רק מחילה גרידתא[[4]](#footnote-4), וכוונת התנאי שיחולו קידושין רק אם תמחול על זכותה בקידושין שיחול חיוב שאר וכסות, דדעת ר"י שאי"ז נחשב מתנה עמשכ"ב דהא בידה למחול, ור"מ פליג דכיון שמתנה בשעת חלות החיוב שהוא לא יחול דמי לעוקר דין התורה שקבעה שקידושין כן מחילים חיוב שכזה.

וניחא לפי"ז מש"כ במחנה אפרים (מכירה, דיני אונאה, סי' ט"ו) והנתיבות (סי' רכ"ז) שכתבו דבתנאי שלעתיד, וכגון שמקדשה ע"מ שלאחר הנישואין תמחול לו על השאר וכסות, דודאי מהני אף לר"מ, והיינו, דר"מ פליג רק כשמתנה על שעת חלות החיוב שתמחול לו בשביל שלא יחול דין חיוב, דס"ל דבכה"ג חשיב מתנה עמשכ"ב.

## שיטת הרמב"ן

בקצוה"ח (שם) דקדק דהרמב"ן (ב"ב קכ"ו א') חולק על הרשב"א, וס"ל דאי"ז תנאי של מחילה כלל, אלא הוא תנאי גמור שלא יחולו הקידושין אם יחול ג"כ חיוב דשאר וכסות, ומשו"ה ס"ל לר"מ דל"מ דהוא מתנה עמשכ"ב לעקור דין התורה שקבעה שבקידושין חל חיוב שאר וכסות, ור"י סבר דבדבר שבממון אי"ז נחשב עוקר דבר מה"ת, שלא אמרה תורה שיתחייב אלא ברצונו של זה (דהא יכול למחול לו) וא"כ אין כאן קידושין לחצאין כלל.

## שיטת התוס'

ובתוס' (כתובות נ"ו ב') הקשו, לדעת ר"מ דל"מ תנאי דשאר וכסות א"כ ה"ה דלא יוכל לומר לחבירו קרע כסותי והיפטר, ותי' בתרתי, א' בשם ר' אלחנן תי' דמודה ר"מ באומר קרע כסותי ע"מ שאמחול לך דלא חשיב מתנה עמשכ"ב, ורק באופן שאומר בל' תנאי שיקרע בלא שיחול דין מזיק ל"מ, ב' דרק בקידושין שאומר ע"מ שאין שאר וכסות חשיב עקירת ד"ת דאין קידושין שאין בהם חיוב שאר וכסות וא"כ חשיב דעושה אישות לחצאין, ומשא"כ בקרע כסותי דליכא למימר הכי, עיי"ש.

ומתבאר, דב' תי' התוס' הם פלוגתת הרמב"ן והרשב"א הנ"ל, דתי' א' ס"ל כדעת הרמב"ן דתנאי דשאר וכסות הוא מדין תנאי, ולפיכך ס"ל לר"מ דל"מ, אך במחילה גרידא שלא בתנאי מודו כו"ע דמהני, אך תי' ב' ס"ל כדעת הרשב"א (וכביאור החזו"א הנ"ל) דהוא תנאי דמחילה ואפ"ה ס"ל לר"מ דלא מהני משום דדמי לאישות לחצאין, אך בניזקין דמי לתנאי מחילה לעתיד דאין כאן שום עקירה כיון שזכותה למחול לו.

# החיסרון בלא ידע ומחיל

והנה, בגמ' (ב"מ, וכנ"ל) אמרי' דלרב כל מה שאמר ר"י דמועיל תנאי בדבר שבממון הוא רק כשידע ומחיל, אך בע"מ שאין לך עלי אונאה דלא ידע ומחיל לא מהני.

ובקצוה"ח (שם, ובסי' רכ"ז סק"ט) העיר, דזה ניחא רק לשיטת הרשב"א (הנ"ל) דהוי תנאי שתמחול, דא"כ בלא ידע ומחיל אינו מוחל ולא הועיל התנאי, אך לשיטת הרמב"ן שהוא תנאי גמור שנעשה ע"י המקדש לחוד וא"צ מחילת האישה בפועל, א"כ דאפי' כשלא יודע שצריך למחול ג"כ יועיל (דסגי במה שאם היה רוצה היה יכול למחול), שהתנאי נעשה עי המקדש לחוד וא"צ מחילת האישה, וא"כ למה אמרו בגמ' דבאונאה לא מועיל משום דלא ידע ומחיל.

ותי' בקצוה"ח, דבכה"ג דלא ידע שצריך למחול חשיב מחילה בטעות, דודאי כל שהלוקח לא הסכים למקח כזה שאין בו דין אונאה חשיב מקח טעות, ולא דמי לקידושין שהאישה יודעת שצריכה למחול ואדעתא דהכי הסכימה לקבל קידושיה שהם יהיו קידושין שאין בהם דין שאר וכסות.

וכבר איתא כן ברמב"ן (בכתובות, שם) גופיה, ופי' דמה שאמרו דבלא ידע ומחיל לא מהני אי"ז מדין מתנה עמשכ"ב כלל, ואפי' בשאר תנאים דעלמא כל שהלוקח לא הסכים לקיום התנאי לא מהני, דאף שמצד המוכח הוא יכול לעשות תנאי בלי הלוקח, מ"מ בלי הסכמת הלוקח לתנאי הוי מק"ט ובטל מקח, עיי"ש.

ובקצוה"ח (שם) פי' לפי"ד דבע"מ שאין לך עלי אונאה ונמצא שיש בו אונאה, דאף שיכול הלוקח לתבוע הונאתו (דקימ"ל כרב דיש לו עליו אונאה) מ"מ המקח בטל כיון שהתנאי לא נתקיים, ובנתיבות (סי' רכ"ז) חולק ע"ד, דאין המקח בטל, דכוונת הגמ' דבלא ידע ומחיל א"א לפרש את דבריו מצד מחילה אלא מצד תנאי, והדר דינא דחשיב מתנה עמשכ"ב דתנאו בטל ומעשה קיים.

ולפי המתבאר, פלוגתת הקצוה"ח והנתיבות תלויה במח' הרמב"ן והרשב"א, דלרמב"ן דהוא תנאי גמור א"כ לא צריך כלל את מחילת הלוקח, ובע"כ דמה שלא מועיל בלא ידע ומחיל אי"ז מצד שלא מועיל התנאי אלא רק משום דהוי מקח טעות, וא"כ הלוקח יכול לתבוע הונאתו ושוב יתבטל המקח מחמת שלא נתקיים התנאי, וכדעת הקצוה"ח, אולם לפי הרשב"א דבידע ומחיל הוי תנאי שתמחול, אך בלא ידע ומחיל בע"כ הוא תנאי עמשכ"ב, ותנאי בטל ומעשה קיים, וכדעת הנתיבות.

## לדידן מוכח כסברת הרשב"א

אכן, דלדרכו של הרמב"ן שבלא ידע ומחיל לא מהני אי"ז מצד מתנה עמשכ"ב אלא מצד מק"ט, תיקשי מהגמ' בכתובות (פ"ד א') דאמרו דלרב מתנה ע"מ שלא יירשנה לא מהני מצד מתנה עמשכ"ב, ולא משום דהוי מק"ט, אמנם הרמב"ן לשיטתו (וכנ"ל) דלמסקנא נקטינן דרב ס"ל כר"מ דאפי' בידע ומחיל ל"מ תנאי מצד שהוא מתנה עמשכ"ב, ובע"מ שלא יירשנה חשיב ידע ומחיל ואפ"ה לא מהני תנאי מצד שהוא מתנה עמשכ"ב.

ולפי"ז, לדידן דקימ"ל כר"י דבדבר שבממון תנאו קיים, וכן קיימ"ל כרב דע"מ שאין לך עלי אונאה תנאו בטל, בע"כ דס"ל כדעת התוס' (לעיל) דאף למסקנא נקטינן דרב אתי אליביה דר"י וס"ל דבדבר שבממון תנאו קיים היכי שידע ומחיל, וא"כ בתנאי דע"מ שלא יירשנה דס"ל לרב דל"מ הוא רק משום דחשיב לא ידע ומחיל (וכמש"כ תוס' בסוגיא שם, וכנ"ל), ואעפ"כ מבואר בגמ' דבכה"ג לא מהני משום דחשיב מתנה עמשכ"ב, וש"מ דבלא ידע ומחיל אי"ז מדין מק"ט רק מדין מתנה עמשכ"ב, ודלא כהקצוה"ח.

ובע"כ דקימ"ל לדינא כרשב"א דרק תנאי שתמחול מהני, ולפיכך בלא ידע ומחיל דהוי תנאי גמור שלא יחול דין התורה לא מהני, וה"נ בירושה הוי תנאי עמשכ"ב דתנאו בטל, ומוכרח כדינו של הנתיבות דאף בלא ידע ומחיל לא בטל מקח, ולא חשיב מקח טעות כלל, וצ"ע.

## יישוב שיטת הקצוה"ח

ובאמת, שהרמב"ן (ב"ב, וכנ"ל) כבר כתב בתי' דרבא (בגמ' בב"מ) שמחלק בין סתם למפרש, דלשמואל כל המח' של ר"מ ור"י הוא במפרש (יודע אני שאין בו הונאה) אך בסתם (ע"מ שאין בו הונאה) לכו"ע לא מהני, ולפי"ז נמצא בדעת שמואל דלר"י מהני תנאי בדבר שבממון רק כשידע ומחיל, ולר"מ אפי' כשידע ומחיל לא מהני תנאי, ורב פוסק כר"מ.

ולפי"ז ניחא שפיר, שבתנאי דע"מ שלא יירשנה (דחשיב ידע ומחיל, וכמש"כ הרמב"ן) לרב לא מהני ולשמואל מהני, וא"כ ניחא הגמ' בכתובות דאמרי' דלרב חשיב מתנה עמשכ"ב, אך לדינא דקימ"ל כר"י דבדבר שבממון תנאו קיים ה"ה דמתנה ע"מ שלא יירשנה ג"כ מהני (וכ"פ הרי"ף והרמב"ם פכ"ג מאישות ה"ה), ורק בהונאה שלא ידע ומחיל לא מהני אא"כ מפרש, ומ"מ, אף כשלא ידע ומחיל דלא מהני מדין תנאי, ס"ל לרמב"ן דהמקח בטל מצד מק"ט, וכ"פ הקצוה"ח[[5]](#footnote-5).

# תנאי דע"מ שלא תשמטני בשביעית

## אי מתנה להתחייב חוב חדש

ובעיקר התנאי דע"מ שלא תשמטני בשביעית, עי' ברמב"ם (שמיטה, פ"ט ה"י) דנמצא זה חייב עצמו בממון שלא חייבתו תורה שהוא חייב בהא דמהני תנאי בשביעית, ומשמעות דבריו דבאמת התנאי לא מועיל והחוב נשמט, רק דהוא מתחייב כנגד זה בחוב חדש.

אלא שתמהו האחרונים דא"כ כשם ששביעית משמטת את החוב עצמו ה"נ שישתמט את החוב להתחייב, ובשלמא אם שביעית משמטת רק חובות דהלואה (וכשיטת תוס' כתובות נ"ה א' ועו"ר) ניחא, אך לשיטת הרמב"ם בהקפת חנות מבואר דאפי' שאר חובות נשמטים (זולתי בהקפת חנות שאין דרך לתבוע מיד) תיקשי דאף חוב זה ישמט.

ובקה"י (שביעית סי' כ"ד) תי' שההתחייבות היא לפרוע לאחר שישמט החוב הראשון, וא"כ זמנו ליפרע רק לאחר שביעית ודמי למלוה לי' שנים, דקימ"ל דאין שביעית משמטתו[[6]](#footnote-6).

והנה בקצוה"ח (סי' ס"ז סק"ג) תמה בכל מלוה לי' שנים (דאיכא למד"א דמשמט, וי"א דלא משמט מגזיה"כ דלא קרינן לא יגוש) למה לא חשיב כתנאי שלא תשמטני שביעית שלא ישתמט, ופי' דשמואל לשיטתו (בב"מ נ"א ב') דע"מ שאין אונאה מהני אף לר"מ משום דלא ודאי עקר, וה"ה תנאי דבשביעית דמהני רק משום שלא ודאי עקר, וכמש"כ התוס' (מכות וב"מ, שם), וא"כ במלוה לי' שנים דודאי עקר לא מהני תנאי לדעת שמואל, ומשו"ה דן אי נשמט[[7]](#footnote-7).

והוסיף לפי"ד, דלדידן דקימ"ל באונאה כרב דזה תלוי רק בידע ומחיל, א"כ מה שפוסקים בשביעית דמהני הוא משום דחשיב דידע ומחיל דמודה רב דמהני[[8]](#footnote-8), וא"כ אף במלוה לי' שנים (דחשיב כמתנה שלא ישמט בשביעית, וידע ומחיל) לא ישמט (וא"צ להגיע לחידושא דלא קרינן ביה לא יגוש), ושלפי"ז ניחא שיטת הרי"ף שלא הביא דין דמלוה לי' שנים כלל, כיון דלדידן (דקימ"ל כרב) אין שום תוספת חידוש בדין מלוה לי' שנים טפי ממלוה ע"מ שלא תשמטנו שביעית דידע ומחיל, עיי"ש.

ולפי"ד הקצוה"ח נמצא דמלוה לי' שנים דמהני שלא ישמט הוא מכח הדין דמתנה ע"מ שלא תשמטנו, אכן לפי הקה"י הנ"ל הוא איפכא, דמה שמועיל הדין של מתנה ע"מ שלא תשמטנו דהיינו התחייבות חדשה הוא רק משום דמלוה לי' שנים לא משמט, וה"נ ההתחייבות החדשה היא כהלואה לי' שנים, וכנ"ל.

## אי חשיב מחילה על זכותו שלא ישמט

בחזו"א (שם) דקדק בסו"ד הרמב"ם שסיים דמהני תנאי דשלא תשמטני בשביעית דכל תנאי שבממון תנאו קיים, דמשמע שהוא מדין תנאי ולא התחייבות חדשה, והכריח מזה דמהני תנאי אף לשביעית, דהתורה זיכתה לטובת הלוה שחובו ישתמט בשביעית, ושפיר מצי הלוה למחול על זכותו זו שהחוב לא ישמט, עיי"ש.

וע"ע ברע"א (פאה, פ"ו מי"א) שפי' דהוא תנאי שמתנה המלוה עם הלוה שאם תרצה להשמיטני יהיה המעות למפרע רק דרך פקדון (דאין שביעית משמטת פקדונות), והוסיף עוד, דאולי אי"ז בדרך תנאי רק בדרך שיור, שאין רוצה להלוות לו רק בזכיה זו שלא ישמטנו בשביעית, והלוה קיבל עליו כן ומסתלק מזכותו שישמט החוב (וכיוצ"ב באונאה שאין מוכר רק בזכות זו שלא יהיה אונאה).

ושלפי"ז לא יצטרכו משפטי התנאים כלל, אך העיר דבתוס' (כתובות נ"ו א', וכ"ה ברמב"ן ב"מ שם, ובכתובות פ"ג) מפורש דבעי' דוקא משפטי התנאים, וש"מ דהוא מדין תנאי גמור ולא מדין סילוק, והניח בצע"ג, ועי' בחי' הגרשש"ק (כתובות, סי' מ"ט, שער"י ש"ז פט"ז) שפי' דהתוס' ס"ל דהוא עושה קידושין גמורים, וכנגד זה מתנה שאם יחול חיוב דשאר וכסות יפקעו הקידושין, וא"כ כיון שאם יחול חיוב של שאר וכסות יתבטלו הקידושין ואף חיוב השאר וכסות יתבטל, לפיכך מעיקרא א"א לחול חיוב דשאר וכסות (וכדקימ"ל דכל חלות שאם תחול היא תתבטל דמעיקרא לא חלה), וכ"כ בשיעורי הגרש"ר (מכות ג' ב', עמ' קס"ט).

# מסקנת הדברים

1. רב ושמואל נח' אי מהני תנאי דע"מ שאין בו אונאה, ונח' הראשונים אם למסקנת הגמ' זה תלוי במח' ר"מ ור"י (כשיטת הרמב"ן) או דלרב מהני תנאי בממון רק בידע ומחיל, ולשמואל מהני תנאי עמשכ"ב כשלא ודאי עקר, ולדינא דקימ"ל כר"י דבדבר שבממון מהני, וכרב דע"מ שאין אונאה לא מהני, מוכח כצד ב'.
2. בשיטת ר"י דבדבר שבממון תנאו קיים, לרשב"א הוא מצד מחילה, והיינו שמתנה איתה ע"מ שתמחול, ולרמב"ן הוא מצד תנאי גמור שלא יחול דין שאר וכסות, וכן נח' בזה ב' תי' התוס' בכתובות.
3. בלא ידע ומחיל, לרשב"א שוב אינו מוחל וא"כ הוי תנאי עמשכ"ב, אך לרמב"ן א"צ את מחילתו אך מ"מ המקח בטל דחשיב מקח טעות, ובקצוה"ח ס"ל כרמב"ן ובנתיבות כרשב"א, ובגמ' בכתובות מבואר דהוא מתנה עמשכ"ב, ולשיטת הרמב"ן והקצוה"ח צ"ל דהוא רק לשיטת רב (דס"ל כר"מ) ולדידן קימ"ל כשמואל (שפסק כר"י) ואפ"ה בלא ידע ומחיל לא מהני מצד מק"ט.
4. תנאי דע"מ שלא תשמטני בשביעית, י"א דהוא התחייבות חדשה, וי"א דהוא מחילת הלוה על זכותו שישמט החוב, וי"א דהוא תנאי שאם ישמט לבסוף יהיו המעות פיקדון מעיקרא.
5. רע"א העיר דיועיל תנאי דע"מ שאין אונאה ושביעית מדין שיור וסילוק, ושלפי"ז לא יצטרכו משפטי התנאים, אך שבתוס' ורמב"ן מפורש שלא כדבריו, וביאור הגרשש"ק לפי"ד דהתנאי מועיל שלא יחול דין שאר וכסות אך הקידושין חלים.

1. ובדעת רבא (שם) שחילק בין סתם למפרש, עיי"ש ברמב"ן דיתכן שרב ס"ל לחלק בין סתם למפרש (ולפי"ז שמואל ס"ל דאפי' בסתם מהני) או ששמואל איירי במפרש (ופסק כר"י). [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש לתמוה לפי"ז על מש"כ הגר"ח (מכירה, פי"ג) בדעת הרמב"ם באונאה דס"ל כרמב"ן, דהא לפי"ד הרמב"ן מוכרח דרב כר"מ, והרמב"ם גופיה פסק כר"י דבדבר שבממון תנאו קיים, ועי' להלן הערה 5 ישוב ע"ז. [↑](#footnote-ref-2)
3. אך עי' בקצוה"ח (סי' ר"ט סקי"א) שדייק מרש"י בכתובות (פ"ג ב') דלר"י בדבר שבממון אינו מטעם מחילה (ושלא כדעת הרשב"א). [↑](#footnote-ref-3)
4. וכן משמע בתוס' מכות (ג' ב') בשם רשב"ם דבכה"ג הוא תנאי שתמחול. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולפי"ז ניחא ג"כ כוונת הגר"ח (וכנ"ל הערה 2) בדעת הרמב"ם דס"ל כרמב"ן, והיינו, דקימ"ל כשמואל דבדבר שבממון תנאו קיים, אך דוקא בידע ומחיל, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
6. וצ"ע דא"כ להך לישנא דשמואל דמלוה לי' שנים כן נשמט א"כ ה"ה דמשמטת את ההתחייבות החדשה, ואיך מהני תנאי דע"מ שלא תשמטני בשביעית, ובדר"א (ביה"ל, שמיטה, פ"ט ה"י) הקשה עוד, דא"כ אם לא פרעו עד שהגיע שביעית אחרת ישמט, ותי' דמתנה עימו שיתחייב כל פעם לאחר שביעית כשנפקע החוב הקודם, אבל נראה שעכשיו מתחייב שאם לא ישולם עד שמיטה הבאה יתחייב מחדש (ואע"פ שצריך קנין כסף להתחייבות, מוכח מחיוב ריבית במלוה לעכו"ם שכסף יכול לחייב יותר מהסכום שנתן). [↑](#footnote-ref-6)
7. והוא תמוה דאף לשמואל מה שבודאי עקר לא מהני הוא רק לדעת ר"מ אך לר"י מהני אף בודאי עקר, וא"כ להלכה דס"ל כר"י דמהני. [↑](#footnote-ref-7)
8. ותי' לפי"ז את קו' הלח"מ (מכירה) בסתירת דברי הרמב"ם דבע"מ שאין אונאה נקט דלא מהני תנאי ובע"מ שלא תשמטני שביעית מהני תנאי, ופי' דס"ל דשביעית חשיב ידע ומחיל, דמהני ביה תנאה אפי' לרב. [↑](#footnote-ref-8)