78 ב_ קופות ד - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק מטות כ' תמוז תשע"ד

**א**

א] יבמות דפ"ב., וסבר ר' יוחנן תרומה בזה"ז דאורייתא, והתניא ב' קופות א' של חולין וא' של תרומה ולפניהם ב' סאין א' של חולין וא' של תרומה ונפלו אלו בתוך אלו הרי אלו מותרים, שאני אומר תרומה לתוך תרומה נפלה וחולין בתוך חולין נפלו, ואמר ר"ל והוא שרבו חולין על התרומה, ור' יוחנן אמר אע"פ שלא רבו חולין על התרומה וכו'.

ובחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, אלא דאכתי קשיא לי, דכיון דבקופות מוחלקות סגי לן ברבויא מיהא לכו"ע ואפילו בלא רבויא לר' יוחנן, א"כ ליטרא קציעות שנדרסה על פי הכד ויש כאן ב' כדין לבד ואין ידוע איזו היא, תעלה, דכשאני אצל זו אני אומר על פי האחרת נדרסה וכשאני אצל השניה אני אומר לא בזו אלא בשניה וזיל הכא לקולא וזיל הכא לקולא, ואנן לאו הכי תנן, דתנן הדורס ליטרא קציעות ע"פ הכד ואין ידוע איזו היא ר"א אומר רואין אותן כאלו הן פרודות התחתונות מעלות את העליונות, ר' יהושע אומר לא תעלה עד שיהא שם ק' כדין, עכ"ל, וכן הק' הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב.

ונתחדש בד' הרשב"א, דאף דבדורס ליטרא קציעות ע"פ הכד, איירי כשהפומין ניכרים לעצמן וליכא תערובת כלל באותו הכד, דמה"ט לא שרי ר' יהושע אלא בשיש שם ק' כדין, מ"מ מצינו להתיר בזה משום שאני אומר, ועמש"נ ב? דהגם דלא שרינן משום שאני אומר אלא בדאיכא מחצה חולין, מ"מ שפיר קשיא לי' להרשב"א דנימא התם שאני אומר, כיון דאיכא פום א' דהיתר, והו"ל כמחצה חולין, ועמש"נ שם עוד בזה.

וצ"ע בזה, דבכה"ג לכאו' הו"ל ככל תערובת דחד בחד, דאסורה אף באיסור דרבנן.

ולכאו' נראה מזה, דהנה הרשב"א לעיל כתב לישב לקושייתו דגם ב' קופות חשיבי כחד כלי, ומ"מ כיון שקופות מחולקות הן סגי ברבויא או במחצה, ומבו' מזה, דאם הו"ל תערובת אחת ממש, לא נימא שאני אומר, אף אם יש באותו הכלי חולין ותרומה, וספק אם נתערב בחולין או בתרומה, ורק משום דהוו קופות מחולקות הוא דחשבינן להו כב' תערובות, וע"כ אמרינן בזה שאני אומר, - ומבו' עכ"פ לפ"ז דשם התערובת נקבע לפי המקומות, וכל דהוו במקומות חלוקין חשבינן לה כב' תערובות, ומה"ט הוא דאמרינן שאני אומר, והיינו דאם הוי תערובת אחת, אין לומר שאני אומר, כיון דודאי יש כאן איסור, ורק אם ספק אם יש כאן איסור, הוא דאמרינן שאני אומר.

ולפ"ז י"ל, דזהו גם הא דקשיא לי' להרשב"א שיהא מותר בזה משום שאני אומר, משום דכל כד הוי כמקום לעצמו, וע"כ שפיר י"ל בזה שאני אומר.

ועד"ז מצינו בד' הרשב"א בביצה, שהק' בפומין דהיאך הן מתבטלין, וצ"ע דמ"ש מכל תערובת דיבש ביבש, ועי' יד יהודה סימן קי"א דהוא משום דביטול בק' שאני דבעינן שיהא במקום א', ועי' יד יהודה סימן ע' (צט.) שנראה שפירש בע"א, וצ"ע, ועכ"פ מבו' דכל דהוו בכדין חלוקים ה"ז חולקם ולא חשבינן להו כתערובת אחת ממש.

והנה הי' מקום לפרש בד' הרשב"א בביצה, דהוא רק משום דאין הספק כ"כ מכח התערובת, דלא איירי שידע מתחילה היכן דרס את התרומה, ואח"כ שכח, אלא איירי דמתחילה לא השגיח היכן דרס את התרומה, וזהו דקשיא לי' שלא יהא בזה ביטול, ועפי"ז הי' מקום לפרש כן גם בד' הרשב"א הכא, דרק מה"ט הוא דס"ל דמצינו למימר בזה שאני אומר.

אך הנה במתניתין תרומות ספ"ד מבו' דגם באגודות שנתערבו, בעינן להחידוש דמצרפין ב' קופות, עיי"ש, והרי דאף בספק מכח התערובת, י"ל דאין מצטרפין.

וי"ל דהוא משום דהו"ל כב' תערובת, דתערובת אחת היא בתוך האגודה, ותערובת שני' היא שנתערבה האגודה בין האגודות, אך בד' הרשב"א הרי אי"ז כן, ומהא דמדמינן הכל זל"ז, נראה דהכל חד דינא הוא, דלכאו' אין מקום לומר דאיכא תרי גווני דל"מ בלא דין צירוף, חדא, בב' תערובות, ועוד בספק שאינו מכח התערובת, ובתרוייהו בעינן לדין צירוף, דזה רחוק מאד.

וביותר ילה"ע ממה שהביא הר"ש שם מירושלמי דאיכא למ"ד דאף קישוא שנתערב עם הקישואים אחרים אינו בטל, והתם הו"ל ספק מכח התערובת, והוי תערובת אחת, ובע"כ דכללא הוא בביטול בק', דבעינן שיהא הכל יחד, ובזה הוא שנחלקו, - וע"כ נקט הרשב"א בפומין דלא חשיב כתערובת אחת.

אך צ"ע, דא"כ תיקשי לי' להרשב"א מחבילי תלתן וכו' דהן בטלין, - אך באמת לפי הנ"ל ילה"ע מ"ט איירי מתניתין בספ"ד באגודה שחצי' אסורה, ולא איירי באגודה אסורה שנתערבה בשאר האגודות.

ונראה מזה, דלעולם הוו כל האגודות כתערובת אחת, וכל הא דלא חשבינן לה כתערובת אחת, הוא רק משום דיש באגודה זו מחצה היתר, וע"כ הוי מקום לעצמו, וצ"ע אם יש מקום לומר כן.

עיקר מש"נ לדקדק מד' הרשב"א דכל דהוי בקופה אחת, אין להתיר, העירוני לישב לפ"ז הא דתנן בתרומות פ"ד מי"א דאם אין יודע אם בלולות הן עולות בק"א, ומ' דכל דליכא ק"א אסרינן אף להתחתונות, ותיקשי דכיון שאין ידוע אם נתערב כלל בהן, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וי"ל דאיירי כשיודע שנבלל אח"כ ואין יודע באלו מהן, ולפי הנ"ל ניחא, דבכה"ג דודאי יש במקום זה תרומה, ואין ידוע היכן, הו"ל ככל תערובת דלא שרינן בזה משום ספק דרבנן לקולא.

ויש להוסיף, דהנה אף אי נימא דבכה"ג א"א לבא מדינא דספיקא דרבנן לקולא דעלמא, כיון דהוי כספק דתערובת, כיון שעכשיו הספק הוא היכן התרומה, מ"מ לכאו' יש להתיר לזה משום שאני אומר, שהרי מה שלמעלה אסור בודאי, ויש לתלות שנשתייר שם כל התרומה, ובע"כ כנ"ל דבכד אחד לא אמרינן שאני אומר, וכאשר כ"ה מבו' בל' הרשב"א, וכנ"ל.

בדינא דהש"ך דבב' חתיכות שנפלה אחת מהן לקדירת היתר יש להתיר אף בדליכא רוב דומיא דמדוכות, מ' דאיירי אף בשהחתיכה השני' לפנינו ואין ניכרת, וצ"ע דא"כ הו"ל תערובת גמורה, והיאך נתיר בזה, ומצאתי שכבר עמד בזה הבית מאיר, ועיי"ש שכתב דבכה"ג גם לדעת הרא"ה אין להתיר בלא רוב או מחצה, דכל הא דשרינן לדעתו, הוא רק בשקופה אחת היא של תרומה, שאין דנים עלי', אך כל דהספק הוא על ב' החתיכות, אין מקום להתיר בזה, עיי"ש בדבריו.

אך צ"ע דלפ"ז מהיכ"ת להתיר כשיש מחצה, הרי עד כאן לא למדנו להתיר במחצה, אלא בשהקדירה השני' היא תרומה, שאין דנים עלי', אך הכא הרי דנים על ב' החתיכות והו"ל ספק דתערובת.

ולפמש"נ יש מקום לדון, דכה"ג לא חשיב כתערובת, כיון דהוו במקומות חלוקים, וע"כ שפיר יש להתיר בזה, והיינו דכל מש"כ הרשב"א דצריך רוב או מחצה, הוא רק משום דיש נפילה ודאית, אך כל דאין נפילה ודאית, והו"ל כספק על, שפיר שרינן משום ספק דרבנן.

אך אכתי אי"ז מתישב, שהרי מ"מ יש לאסור בזה משום דינא דב' שבילין, כיון דהוי הספק על ב' החתיכות, וחדא מינייהו ודאי אסורה.

ובע"כ בדעת הש"ך שהתיר בזה חד מתרתי, או דאיירי כשהתחיכה השני' אינה לפנינו ואין דנים עלי', וע"כ ל"ה כספק דתערובת, ועי' יד יהודה שדן לפרש כן בד' הרשב"א, - ולפ"ז י"ל, דגם הרשב"א שהתיר בדאיכא מחצה, הוא רק בכה"ג, אך אם החתיכה השני' לפנינו ואינה ידועה, אין להתיר אף בדאיכא מחצה, דהו"ל תערובת גמורה, ול"ש בזה שאני אומר כלל, - וניחא לפ"ז משה"ק הש"ך, משום דפשיט"ל דהרשב"א איירי בכה"ג דאין החתיכה השני' לפנינו, דאל"כ ל"ה מתיר אף במחצה, אך בלא"ה י"ל דהש"ך הק', משום דמשמעות הדברים דהרשב"א למד לדין זה מההיא דמדוכות, וכמש"כ הב"י, והתם הרי כל הנידון הוא רק על מה שנתן בתוך הקדירה.

וי"ל עוד, דכיון דהוא בא לאסור את ההיתר שבקדירה, ע"כ הו"ל כספק בפנ"ע, ואין לאסור בזה מדינא דב' שבילין, אך עכ"פ ודאי לפ"ז דאין להתיר אלא בשיש מעט היתר בקדירה, אך כל שאין בה היתר כלל, ודאי דאין מקום להתיר, דאף דנימא דכיון שהיא בתוך הקדירה, לא חשיב כתערובת, הרי מ"מ יש לאסור בזה מכח דינא דב' שבילין, ומ"ט התיר בזה הש"ך, ובע"כ דכיון דיש בזה היתר, ע"כ הו"ל כספק בפנ"ע, אך אכתי הדברים מחודשים, וטפי נראה כדרך קמא, דאיירי שהחתיכה השני' אינה קיימת לפנינו, אך הדברים באו סתומים בד' הש"ך והאחרונים.

בדינא דהש"ך בב' חתיכות שנתערבו ואח"כ נפלה א' מהן לאחת מן הקופות דאסור, ואם נפלו שתיהן לב' הקופות מותר, בפשוטו הי' נראה שהחילוק בזה הוא, דכל שנפלו שתיהן, כיון דכבר אין דנים על אחת מהן, תו יש להתיר, והגם דבב' חתיכות שנתערבו ונפלה אחת לים, כתב הש"ך בכללי ס"ס דאין השני' ניתרת, מ"מ הכא דהוי כספק חדש, כיון שבאנו לאסור את ההיתר, וע"כ כל שאין נידון על השני', יש להתיר את הקופה דההיתר.

ולפ"ז אין דין זה בדוקא כשנפל א' לתוך איסור וא' לתוך היתר, אלא ה"נ הוא כשנאבד א' ונפל השני לקופה דהיתר, דעכשיו הו"ל ספק חדש, ובספק זה אזלינן לקולא.

אך הנה בד' הפמ"ג שם מבו', דאף אם נפלו לב' קופות דהיתר, ג"כ הי' לנו להתיר, ואך דבכה"ג כיון דבע"כ יש לדון על שניהם, יש לאסור מדינא דב' שבילין, עיי"ש.

ומבו' לפ"ז, דעיקר החילוק הוא בין נפל א' מהן, להיכא שנפלו שניהן, דהיכא שנפל א' מהן, הוי הספק על מה שנפל מהו, וכיון שכבר נקבעה חתיכה זו כאיסור ודאי, אין להתירה, ומשא"כ היכא שנפלו שניהן, וידענו שנפלה חתיכת האיסור וחתיכת היתר, הוי שם הספק להיכן נפלה חתיכת האיסור ולהיכן נפלה חתיכת ההיתר, וזה מחודש מאד.

הפר"ח בכללי ס"ס כתב דבתערובת דחד בחד ונפלה א' לים מותר, ובסימן קי"א כתב דאם נפלה אחת מהן לקופה האסורה, מותרת השני', וצ"ע דמ"ש ממש"א דאם נפלו לאחת מב' קופות, ואח"כ נאסרה אחת מהן, דאין השני' מותרת, כיון שכבר הוחזק באיסור, ומצאתי בעזה"י שכבר עמד ע"ז הבית מאיר בסימן קי"א בשם בנו.

עוד צ"ע בד' הפר"ח שכתב דכה"ג שרי אף לדעת הרשב"א, וצ"ע שהרי לדעת הרשב"א בעינן רוב או מחצה דהיתר, והכא ליכא כלל היתר, ובד' הפר"ח והיד"י שם מבו' דהוא משום דדוקא אם איכא נפילה ודאית, הוא דהצריך הרשב"א רוב או מחצה, ומשא"כ הכא דליכא נפילה ודאית.

ועי' יד יהודה בקצר סק"א דכל דאיכא מחצה שרי אף דהחתיכה שנפלה ניכרת, וזה לטעמי' דהא דלא שרינן בזה משום ספיקא דרבנן הוא משום ההיתר שנאסר, עיי"ש בדבריו, וע"כ כל שההיתר אינו נאסר, תו גם החתיכה מותרת, וצ"ע.

ועי' דרישה שהביא הפמ"ג מש"ז ב', ומבו' דאף שהחתיכות ניכרות שרינן כשיש רוב או מחצה, שהרי כיון שידוע שההיתר הוא החתיכה הגדולה, נמצא דאין ביטול ברוב על החתיכה הקטנה, והפמ"ג שם כתב דהרוטב אינו מצטרף, וזה צע"ג, דממ"נ, אם הנידון להתיר משום דאין אוסר את ההיתר, וכמש"נ מד' היד יהודה, א"כ מ"ט לא יצטרף הרוטב, הרי בלא"ה אין ספק על החתיכות.

ועיקר מה שנקטו דאיירי אף כשהחתיכה ניכרת, צ"ע, דהרי מש"א דאף באיסור דאורייתא שרי בדאיכא רוב, ודאי דהוא רק כשאי"ז ניכר, וגם לס"ד לדעת רש"י דר' יוחנן שרי אף בלא שאני אומר, ודאי דהוא רק משום דאי"ז ניכר, וא"כ מהיכ"ת נימא דהא דשרינן באיסור דרבנן, הוא אף כשה"ז ניכר, וצע"ג.

יש לדקדק הרבה בל' הרשב"א שכתב דלא אמרינן שאני אומר, אלא כשא"צ "לשיעורים", ואם צריכים "לשיעורים" לא אמרינן שאני אומר.

ועיקר הך מילתא דעיקר מכוון הרשב"א בתירוצו הוא לחלק בין היכא דאיכא נפילה ודאית להיכא דליכא נפילה ודאית, ואין כונתו משום דהוי ספק דתערובת, העירוני דיש להוכיח כן, שהרי בגונא דסאה אחת שנפלה לתוך אחת מן הקופות, ליכא תערובת כלל, שהרי הקופה דהתרומה ידוע לנו שכולה תרומה היא, וכל הספק הוא אם בקופה דהחולין יש סאה דתרומה, וליכא תערובת כלל, והניחא בב' סאין י"ל, דאף שאין אנו דנים על הקופה דהתרומה, דבלא"ה היא אסורה, מ"מ הוי זה ספק דתערובת, דיש סאה חולין וסאה תרומה שנתערבו, אך בסאה אחת, הרי ליכא תערובת כלל, ובע"כ דמכוון הרשב"א, דכיון דאיכא ודאי נפילה וספק להיכן נפל, חמיר טפי, ולא שרינן בזה משום ספיקא דרבנן, וצ"ע בזה.

צע"ג בד' הריטב"א שכתב דהכא דמי לב' בנ"א כיון דאחד מהן תרומה, וזה שלא כד' הרשב"א, ומה הוצרך לזה, הרי הכא ליכא שיעור ביטול, ומה יועיל אם נדונם כשל אדם א'.

וגם עיקר משה"ק הריטב"א מתחילה לדעת ר"ל, מהא דב' קופות מעלין זא"ז אף דליכא שאני אומר, וכ"ש דיש להתיר בכה"ג, ומה ענין זל"ז, דהתם הרי הן מצטרפין יחד ואיכא בהן ק', ומה ענין זה לדהכא.

והריטב"א שם כתב דהא דמצרפין ב' קופות, הוא רק בתרומה בזה"ז דרבנן ובדאיכא רבויא, - וכ"ה בירושלמי בדין עיגולים דבעינן שיהא בכל עיגול רוב, ופסקה הרמב"ם בפי"ד מתרומות ה"ז, - אך צע"ג דמ"ש מהיכא דדרסה על פי העיגול, דאם יש ק' כדין יעלו, ואף דליכא בכל כד תערובת דחולין, ומ"ט הכא בעינן שיהא בכל א' רוב, - וכנראה צ"ל, דכיון דהוי ב' תערובות, לא התירו לצרף אלא בשיש בכל א' רוב, וזה מקור למש"נ לעיל לדון לחלק בין תערובת א' לב' תערובות.

צ"ע בטעמא דמ"ד דתאנים שחורות ולבנות אינם מצטרפות, אף כשאין ידוע איזו תאנה נפלה שם, - וי"ל דהוא משום דהו"ל כב' תערובות, דספק א' הוא איזו תאנה נפלה שם, וספק השני הוא איזו מן התאנים היא, - ועד"ז יש להסתפק טעמא דמ"ד דאם ידע ושכח אינם מצטרפין, והיינו משום דבכה"ג שהי' ידע מתחילה, חשבינן לה כב' ספיקות.

ויל"ע אם בב' מינים ממש מודו כו"ע דאין מצטרפין.

אך באמת בב' מינים יש מקום לדון בזה מטעם אחר, שהרי מינו ואינו מינו אין מצטרפין לבטל לתרומה, והיינו או משום דלא שוו בשיעורייהו, או דדינא הוא דאינם מצטרפין ב' מינים, או עכ"פ מינו ואינו מינו, וכמש"כ בחי' הגר"ח בדעת הרמב"ם, ולפ"ז י"ל דמה"ט א"א לצרף חטים ושעורים, - אך יש מקום לדון, דהכא דכל מה שב' המינים מצטרפין לביטול, הוא משום הספק שמא הוא ממינם, דאם הי' ידוע דאינו ממינם, ל"ה עליהן ספק כלל, י"ל דה"ה מצטרפין.

ועד"ז נתעוררתי לדון לדעת ר"י דמין במינו לא בטל, אם היו ב' מינים מעורבין ונתערב שם איסור ממין א' מהם, ואין ידוע מאיזה מין, אם אמרינן דהמין השני מבטלו, כיון שהוא בא לאסרו, ואם סגי בזה ברוב כנגד האיסור, או דבעינן שיהיו ג' מינים, ולד' החזו"א דביטול ביבש הוא מדינא דכל דפריש, לכאו' יש להצריך שיהיו ג' מינים, דאם איכא ב' מינים הוי ספק השקול, אם הוא מהמין שיש בו איסור או מהמין שאין בו איסור, וליכא רוב כלל, וצ"ע בזה.

לפ"ד הריטב"א דהא דבעינן רבי' לר"ל הוא גזירה אטו דאורייתא, ניחא הא דבשאר דוכתי ל"ב רבי'. - ועיקר ד' הריטב"א צ"ע, דטעמו אינו אלא בהא דר"ל בעי רבי', אך תיקשי דמ"ט לא שרי ר' יוחנן אלא בדאיכא מחצה, וגם תיקשי, דמה הועילו במה שהצריכו רבי', הרי אי"ז מועיל בדאורייתא במבשא"מ.

מד' הרשב"א שהביא ממדוכות, מוכח דהתלי' היא שתולין קלקלה במקולקל, וע"כ בב' מדוכות ליכא תלי' כלל, וכמש"כ היד יהודה בסק"ו, - אך צ"ע, שהרי הרשב"א בס"ד ודאי ס"ל דל"ב להא דתולין קלקלה במקולקל, וצ"ל דמ"מ הוא צריך לתלות בקדירה השני', כיון שיש נידון גם עלי', יש בידו לתלות בה, אך במדוכות הו"ל ספק דרבנן גמור שהרי אין נידון כלל על המדוכות עצמן שהן ידועות.

בד' תוס' הרא"ש ותו"י ביבמות דפ"ב. מפורש דבסאה אחת דאיכא חזקה, שרינן אף בדאורייתא, וכן נראה גם בד' תור"פ בפסחים ד"י., עיי"ש, וזה דלא כמשמעות התוס' שם והר"ש בתרומות פ"ז דלא שרינן אלא באיסור דרבנן, וכמש"כ היד יהודה בסימן ק"ה סק"ג.

ולהני קמאי דבסאה אחת דאיכא חזקה שרי אף בדאורייתא, הרי בע"כ דהא דבבתים לא שרינן משום חזקה אם לא ביטל, הוא או משום דדמי לב' סאין וכמש"כ המהרש"א, אך זה צ"ע כמו שעמדו האחרונים, וכ"ה מפורש בד' הר"ש בתרומות פ"ז דאף דבב' סאין אין חזקה, מ"מ בב' צבורין וב' בתים איכא חזקה, או משום דעל דין ביטול ליכא חזקה כלל, וכמבו' כן בתוס' הרשב"א.

נחלקו האחרונים בסימן ק"צ סכ"ה אם שרינן משום שאני אומר גם בנידון דאורייתא דאיכא חזקת היתר, דהט"ז שם נקט דיש להתיר גם בזה, ולמד לזה מב' שבילין, והש"ך בנקוה"כ שם נחלק ע"ז, ועי' סד"ט שם שכתב דלמש"כ התוס' בכ"ד דבב' שבילין ליכא להתירא דספק טומאה ברה"ר אלא הוי ההיתר משום חזקה, מוכח כד' הט"ז, - ומצאנו הדברים מפורשים כן בתור"פ בפסחים שם, שהוכיח מההיא דב' שבילין דאף בדאורייתא שרינן משום החזקה, והק' ע"ז מהא דבקופות לא שרי אלא בתרומה דרבנן, וכתב דהוא משום דהתם איתרע החזקה דהחולין נמי מעורבין הן, וכנראה כונתו כד' התוס' ודעימייהו דכיון דודאי נתערב סאה אחת, והספק עלי' אם היא חולין או תרומה, איתרע החזקה.

והנה לא הק' התור"פ מהא דבחמץ לא שרינן אם לא ביטל, ונראה דהוא משום דס"ל דעל דין ביטול דאורייתא ליכא חקה כלל, וכנ"ל.

והנה הט"ז בסימן תל"ט כתב דיש להתיר בב' בתים וכו' אף כשלא ביטל משום דשרינן בכה"ג אף בדאורייתא, אך כתב דכיון שבידו להתיר בקל, לא התירו בזה, וקשיא ע"ז דלהדיא אמרינן התם בב' צבורין וב' בתים דאין להתיר אלא בבדיקת חמץ דרבנן, - וצ"ל בדעתו כד' המהרש"א, דבב' צבורין וכו' ליכא חזקה, וע"כ בזה ודאי דאין להתיר בדאורייתא, אך בצבור א' דאיכא חזקת בדוק, וס"ל כד' התוס' דחזקת בדוק מהניא אף לגבי דין ביטול דאורייתא, שפיר יש להתיר אף בדאורייתא.

ונמצא לפ"ז, דאף שהט"ז נחלק ע"ד הב"ח שכתב דלא שרינן בב' בתים בדוקין אלא בצבור א' ולא בב' צבורים, מ"מ מש"כ הט"ז לדון להתיר אף בשלא ביטל, הוא רק בצבור א', וצ"ע.

לפ"ד הרשב"א נראה דכל הסוגיא בנדה ד"ס., הוא רק התם, דהאיסור הוא משום הפרשה דב' שבילין, אך הכא דהוי דין בפנ"ע, ובעינן לדינא דשאני אומר, אשר פירש הרשב"א דהוא משום דליכא נפ"מ בזה כלל וכו', הרי דבזה בעינן בדוקא דליכא נפ"מ, וכל דאיכא נפ"מ ליכא להך דינא, ודו"ק.

אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי הרשב"א כתב התם, דהא דתולין וכו', הוא דומיא דקופות, והרי דחד דינא הוא.

וכפי הנראה צ"ל דבאמת ב' ענינים הם, דבאמת בקופות יש לאסור משום תרי טעמי, חדא, משום דהוי ספק דתערובת, וע"ז בעינן לדינא דשאני אומר, ועוד, משום דהו"ל כבאו לישאל בב"א, ובעינן לב' התירים, דעל ספק דתערובת, איכא להתירא דשאני אומר, ועל באו לישאל בב"א, איכא להתירא דתולין קלקלה במקולקל, ודו"ק.

והנה הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד יט: הק' ע"ד התוס' והרמב"ן, דבבעלת כתם ל"ש בא לישאל, וצ"ע, דבסוגיין הביא ד' הרמב"ן דהוא משום באו לישאל, וכתב דבתרומה מהני אף דבאו לישאל בב"א, ומבו' בדבריו דגם בתרומה חשיב כבאו לישאל בב"א, ועוד הוצרך להוכיח כן מסוגיא דנדה, ולכאו' זה דלא כדבריו דהתם, אך נראה לפמש"כ הסד"ט והיד"י, דכל קו' הרשב"א הוא רק לדעת התוס' דתולה בעלמא, וע"כ כל שאין נידון על בעלת הכתם, אין תולין בה כלל, ודו"ק.

בד' הרשב"א שלא פירש מ"ש מב' שבילין, נראה דהוא משום דמעולם לא דן בזה, דפשיט"ל דהכא ל"ד לב' שבילין משום דהוי ספיקא דתערובת, ואך דקשיא לי' דנימא שאני אומר גם בשניהם היתר, וע"ז כתב דל"ש בזה שאני אומר, ובשם הרמב"ן כתב דלעולם שייך בזה שאני אומר, ואך דהוי תרתי דסתרי ומדינא דשני שבילים, וע"ז הוא שהק', ודו"ק היטב, ושו"ר שכ"ה בחזו"א סימן ל"ט, עיי"ש.

אך אי"ז מתישב עם ד' הרמב"ן בנדה שפירש דהוא מדינא דתולין קלקלה במקולקל, ולפ"ז ודאי דל"ש שאני אומר בב' בנ"א, - וצ"ל דכל מה שהוצרכו לתולין קלקלה, הוא רק משום דהו"ל כבאו לישאל בב"א, - אך נמצא לפ"ז, דהרמב"ן לא בא לישב מ"ט לא אמרינן "שאני אומר" בב' היתר, דדינא ד"שאני אומר" לדעת הרמב"ן הוא דתולין קלקלה במקולקל, וזה ל"ש כלל בב' היתר, אלא הרמב"ן בא לישב מ"ט כלל בעינן לשאני אומר, תיפו"ל דהו"ל כספק דרבנן ולקולא, וע"ז הוא שכתב דאיירי בבאו לישאל בב"א, - והיינו דהרשב"א הרי הק' דהו"ל כספק דרבנן, ותירץ דהוי ספק דתערובת, וע"ז מהני שאני אומר, אך אם ע"ז מהני שאני אומר, הרי דהי' לנו להתיר גם בשניהם היתר, - וע"ז כתב הרמב"ן דהא דבעינן הכא לשאני אומר הוא משום דהו"ל כבאו לישאל בב"א, ודו"ק.

לפמש"נ ניחא הקו' מסוגיא דפסחים, ובפשוטו צ"ל דהתם הוא נידון אחר, וי"ל דאין ראויים להצטרף, וגם י"ל דרק הכא בעינן לרבויא וכד' החוו"ד, וצ"ע דא"כ מה מייתינן מהכא, - ולפמש"נ ניחא, דהרי גם בקופות איכא ב' ענינים, חדא דהוי ספק דתערובת, ועוד, דומיא דב' שבילים, ועל ב' הדברים מהני שאני אומר, וב' דיני שאני אומר הם, וכמש"נ, - וע"כ שפיר מייתינן מהכא דתולין קלקלה במקולקל, דזהו דינא דשאני אומר, ודו"ק, אך בסימן א' נת' להעיר ע"ז מד' הרשב"א שכתב גם בבתים להא דעל הבית שאינו בדוק ל"ב לביטול.

בדינא דהירושלמי ספ"ד מבו' דאף שכבר תלינו בקדירה האסורה, מ"מ כל שחזרה להתירה תו אין תולין בה, אך לפי הפנ"מ שם מבו' להיפך, וגיר' פר"ח דשניהם מצטרפין לבטל, וצ"ב הטעם, ועי' פרמ"ג, וגיר' הגר"א דאין מצטרפין דא"כ עולה בק"נ.

ועפי"ז נמצא, בהא דתולה בספרה ולא טבלה, דאם תטבול אח"כ תחזור השני' לאיסורה, ועד"ז הוא כשאחת איסורה לזמן כחמץ ואחת מותרת, דאחר הפסח תחזור לאיסורה, וזה דבר חדש.

וגם צ"ע, דהמל"מ ועוד מרבוותא דנו דתולין גם במי שטבלה ביום ז' כיון דאסורה לשמש, ואף דבלילה תחזור להתירה, ולא אמרינן דתחזור הראשונה לאיסורה.

שוב העירוני דיש מקום לומר בזה דהדבר חלוק, דכל הא דהיא חוזרת לאיסורה, הוא רק אם עכשיו אין מקום לתלות בהקדירה השני' אף למפרע, וע"כ כל שבשעתה היתה אסורה עדיין קיימת התלי', ורק בגונא שלא היתה הקופה אסורה מחמת עצמה אלא משום התערובת, הרי דכל שנתבטל אח"כ איסור התרומה, תו א"א לתלות בה גם למפרע, ודמי להיכא שהוכרה התרומה הראשונה שנפלה, די"ל דבטלה התלי', ודו"ק היטב.

והנה עוד יל"ד בזה, דהפמ"ג הק' דהדברים סותרים זל"ז, דמחד גיסא בטבל אסרינן משום דיש לו היתר, ומאידך בזבה שלא טבלה שרינן אף דיש להן היתר, ויש מקום לחלק, דבזבה הוי הכל חדא טומאה, ומשא"כ בטבל דהוי איסור אחר.

ובעיקר הדברים צ"ע, דהרמב"ן והר"ן בנדה והרשב"א בתוה"ב כתבו דתולין קלקלה במקולקל, ומדמו לה לקופות, וצ"ע דקופות הרי אי"ז משום דתולין קלקלה במקולקל, שהרי דן הרשב"א דנימא כן גם בב' קדירות דהיתר, וכתב רק דאין תולין אלא כשאינו אוסר את השני', אך אין נראה דהוא מדינא דתולין קלקלה במקולקל.

ובאמת צ"ע בד' הרשב"א דמדמי להו, ולכאו' לדעתו הרי בע"כ דב' דינים הם, דהכא לא שרינן אף בב' בנ"א, והכא לכאו' כל טעם האיסור הוא משום שבאו לישאל בב"א, ואף לדעת הרשב"א שאסר אף כשלא באו לישאל בב"א, עי' סד"ט סימן ק"צ סכ"ה בסופו שכתב דלעולם חשיב כבאו לישאל בב"א, ועיי"ש שהשיג לפ"ז ע"ד הט"ז שם.

ומבו' מכ"ז כמש"נ לעיל, דיש כאן ב' נידונים, חדא משום דודאי נפל איסור לשם, ועוד, דהו"ל כב' שבילין, וע"ז יש ב' התירים, דעל ב' שבילין הוי ההיתר משום דתולין קלקלה במקולקל, ועל הא דודאי נפל שם איסור, הוי ההיתר משום שאני אומר, ובדינא דשאני אומר דן הרשב"א דנימא כן גם בהיתר, וע"ז כתב דרק כשאין נפ"מ, אך בטל דיש נפ"מ אסור, דאף דבדינא דתולין קלקלה במקולקל, י"ל דטבל חשיב כמקולקל, אך בהך דינא דשאני אומר, הוא רק כשאין אוסרו כלל.

בעיקר ד' הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב שהביא מקור לד' הרמב"ן דבקופה של חולין ושל תרומה שרינן אף כשבאו לישאל בב"א, עיי"ש, צ"ע, דמ"ש בזה באו לישאל בב"א, הרי אין נידון כלל על התרומה.

אך באמת מצינו דכוותה בדעת הרמב"ן והר"ן בנדה ד"ס. דלדעת רבי מטמאינן אף בטמא וטהור שהלכו בב' שבילין, ואף דליכא נפ"מ כלל על הטמא, משום דלית לי' להא דתולין קלקלה במקולקל, והיינו רק כשבאו לישאל בב"א, וצ"ע מ"ש בזה הא דבאו לישאל בב"א, ועי' חידוד הלכות שם שהק' בע"א, דהא דבאו לישאל בב"א הוא משום חוכא ואיטלולא, וזה ל"ש התם, דליכא נידון על הטמא, ויש להוסיף, דהתם לכאו' אמרינן שבע לי' טומאה, ונמצא שאינו נטמא כלל, והיינו דבמקומות אחרים י"ל, דאף דליכא נפ"מ בזה, מ"מ יש טעם נוסף לאסור, אך התם הרי אי"ז טעם כלל לאסור.

ועי' ר"ן שם שהוכיח מהתם דהא דאסרינן בב' שבילין הוא מדרבנן, דאם הוא מדאורייתא ל"ה אמרינן בזה שאני אומר, ומבו' דהי' מקום לומר דבאו לישאל בב"א הוא מדאורייתא, וכנראה היינו דבכה"ג אין הספק אם הלך בשביל הטמא, אלא הוי הספק מי הלך בשביל הטמא, ובספק זה לא מקילינן בספק טומאה ברה"ר, - ונתחדש עוד בד' הר"ן, דגם כלפי דינא דאורייתא דבאו לישאל בב"א, היינו אף כשאחד מהן טמא וליכא נפ"מ עליו, והיינו משום דהעמדת הספק היא אחרת.

ובאמת דגם בסוגיית הגמ' בפסחים, דבב' בתים שא' אינו בדוק שרי דומיא דקופות, ובב' בתים ששניהם בדוקים שרי בבאו לישאל בזאח"ז דומיא דב' שבילין, ובפשוטו מבו' דאף דגם בב' בתים בדוקים שרינן, מ"מ כשאחד אינו בדוק ובאו לישאל בב"א הי' לנו לאסור, וע"ז בעינן לאתויי מההיא דקופות, והרי דגם בכה"ג חשיב כבאו לישאל בב"א והי' מקום לאסור, ובעינן לדינא דקופות דתולין קלקלה במקולקל, - אך יש לדחות, דמתחילה אמרינן דבאחד אינו בדוק ודאי שרי, ואח"כ אמרינן דגם בב' בדוקין שרי מדינא דב' שבילין, וי"ל עוד, לדעת הב"ח ודעימי' דבב' בתים בדוקים לא שרי אלא בצבור אחד ולא בב' צבורים.

ובעיקר הדברים, עי' רשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד יט: שהק' ע"ד חכמים הצרפתים דהא דבג' נשים שנמצא כתם כולן אסורות, הוא בבאו לישאל בב"א, והק' דא"כ מ"ט אין תולין כתם בכתם, הרי בעלת הכתם אינה באה לישאל, ולכאו' זה כמש"נ להקשות, אך בד' הרשב"א גופי' בכ"ד מוכח לא כן, וכנ"ל, - וכנראה דהתם שאני, שהרי דעת חכמי הצרפתים הא דכל אחת מותרת כשבאו לישאל בזאח"ז, אי"ז משום שתולין בחברתה, אלא משום שתולין בעלמא, וכמש"כ הסד"ט והיד"י, ואך דא"א לטהר את כולן, דהוי תרתי דסתרי, וכמו שפירשו הסד"ט והיד"י, וע"כ היינו רק כשאנו דנים עליהן, ואכתי צ"ע.

בירושלמי דהיו לפניו כ' תאנים וכו' עיי"ש בגיר' הגר"א, ומבו' דאף דהו"ל תערובת, מ"מ כל שנפלו מקצתן לתוך היתר, אינם אוסרין, והיינו או כהפר"ח, או כמש"כ החוו"ד והיד יהודה דספק דימוע שאני, ואם נפלו כולן דמי לב' שבילין, וזה כד' הפר"ח דהא דתנן דנפלה שני' אינה מדמעת, הוא רק כשנאכלה הראשונה, או שהוא של ב' בנ"א, אך לד' החוו"ד והיד"י צ"ע.

בתשו' הגרע"א סימן קס"א כתב דדינא דשאני אומר הוא משום דאין דנים ע"ז, והדר הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וצ"ע מסוגיית הגמ' בנדה דמבו' דהוא משום דתולין קלקלה במקולקל, ואף אם איכא נפ"מ בזה, ועי' צמח דוד שם שעמד בזה דלכאו' ד' הגרע"א תלויים בהפלוגתא בסוגיא דנדה.

הבית מאיר בקונט' בעניני קבוע בתחילתו נקט, דדינא דאין ב' מגורות מצטרפין, הוא גם בביטול ברוב, ונקט עוד, דכיון שכתבו הראשונים דלגבי דאורייתא אין מצטרפין אף ב' קופות, ה"ה בביטול ברוב אין מצטרפין ב' קופות, וזה חידוש, דבפשוטו הי' מקום לפרש ד' הרא"ה, דלגבי ביטול בס' א"א לצרף ב' קופות, משום דאיכא טעמא, ולאו כללא הוא דבדינא דאורייתא אין מצרפין, וגם דבד' הרשב"א נראה דפליג ע"ז, - והק' ע"ז מהא דחביות פתוחות דאיכא ביטול, עיי"ש, וכתב דלדעת הרמב"ם ניחא, דלדידי' ל"ב שיהיו מעורבין, אלא סגי במה שהן במקום אחד, וזה כמש"נ במק"א בדעת הרמב"ם, ונת' עוד דזהו גם טעמא דהרשב"א שנחלק על הר"ש, וכמבו' כן בל' הרשב"א דעיקר חידושו של הר"ש הוא דבעינן שיהיו עומדין "להתערב יחד".

ויש להוסיף, דהבינת אדם נקט דגם לדעת הר"ש אם הוו במקום א' ה"ה מבטלין זא"ז אף דהוו של ב' בנ"א, וכנראה למד לזה מהא דב' מגורות מצטרפות, - אך בד' הרשב"א מ' להדיא דלד' הר"ש לעולם אין ב' בנ"א מצטרפין, וכ"ה מבו' מקושייתו על הר"ש, עיי"ש, - והא דב' מגורות מצטרפין, מצינו בפי' הרא"ש שכתב דהוא משום דמגורות שהן בבית א', ה"ה עתידין להתערב, עיי"ש.

בביאור הגר"א סימן קי"א סוסקי"ט מבו' בפשוטו דגם ביבש ביבש בעינן שיהיו במקום א', וכדעת הבינת אדם והבית מאיר, וזהו שהצריכו בירושלמי בעיגולי דבילה שיהא רוב, אך צע"ג, שהרי בפומין דשרינן כשיש ק' פומין, בע"כ דאיירי בדליכא רוב, דאל"כ מ"ט בעינן ק' פומין, וכ"ה בד' הרמב"ם בפי"ד מתרומות ה"ו ז', שלא הצריך שיהא רוב, רק בדרסה בתוך העיגול, אך בדרסה ע"פ העיגול ואיכא ק' פומין א"צ לזה, אך עי' בשטמ"ק ביצה ד"ד. שנראה שפירש דגם בזה איירי בדאיכא רוב, וצע"ג.

וע"כ שמא יל"פ ד' הגר"א, דבב' קופות הו"ל כב' תערובת, דאיכא תערובת באותה הקופה, ואיכא תערובת דב' קופות, ובזה לא שרינן אלא אם בתערובת זו דבתוך הקופה איכא רוב, ובאמת בל' הגר"א מ' דבעינן בזה לדין תלי', וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכל הא דמצרפין ב' קופות, הוא רק משום דבכל קופה איכא תלי' אין האיסור בה, - ועד"ז יל"פ גם ד' הש"ך שם סקי"ז דמבו' דגם ביבש ביבש ברוב אין מצטרפין, ועמדו ע"ז הפמ"ג והחוו"ד, ולפי הנ"ל י"ל דרק בכה"ג דב' תערובות, הוא דבעינן לדין צירוף, ובד' הש"ך הוא מתישב טפי, שהרי איירי בדליכא אלא ב' קופות, ובזה י"ל דכל דליכא בכל קופה רוב, נמצא דליכא רוב לא בהספק בתוך הקופה, ולא בהספק באיזה קופה, אך בד' הגר"א ע"פ הירושלמי בעיגולין, מבו' דאף דבהעיגולין איכא רוב כנגד אותו העיגול, לא סגי בהכי, ובעינן שבאותו עיגול יהא רוב כנגד התרומה, וצ"ע עוד בזה.

בעיקר הדין המבו' הכא דלביטול בעינן שיהיו יחד, עי' יד יהודה שהאריך דאי"ז בביטול ברוב, דבזה ודאי ליכא נפ"מ בזה, ורק במקומות שנתנו חכמים שיעור לביטול כדי שיאבד בעוצם מיעוטו, יש מקום להצריך בזה.

אך הנה ראה זה מצאתי בתוס' ר"פ הכהן ותוס' רבינו טודרוס בנזיר דכ"ו. שעמדו התם דמ"ט אין דמי החטאת בטלין בשאר הדמים, וכתבו דהוא משום שאינם יחד, עי' בדבריהם, ומבו' בדבריהם דגם בביטול ברוב יש להצריך שיהיו יחד, וצ"ע בזה.