סי_ צח א
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

סימן צח'

סעיף א'

הקדמה

קי"ל שבכל התורה כולה מין במינו ברוב, מין בשאינו מינו בנותן טעם, דבמין בשאינו מינו טעם כעיקר משא"כ מין במינו, וכל זה בתערובת לח בלח שנותן טעם, אבל ביבש ביבש שאינו נותן טעם בטל ברוב מן התורה, אלא שרבנן הצריכו ששים ובפשוטו היינו משום שמא יבא לבשלו, ומין במינו בלח בלח גזרו רבנן אטו מין בשאינו מינו ולכן לעולם צריך ששים, אבל ביבש ביבש לא גזרו רבנן, זולת לדעת הרמב"ם פרק טו' מאכ"א הל' ד' (הביאו הב"י בסי' ק"ט) שגם ביבש ביבש מין במינו צריך ששים מדרבנן.

ונחלקו רבותינו אי טעם כעיקר דאורייתא או דרבנן, ונפק"מ בספק, ובשו"ע נקט שהוא דאורייתא שהרי חילק בין ספק ששים במין במינן שמותר, לספק ששים במין בשאינו מינו שאסור.

ובדין נותן טעם מבואר בגמ' דמהני טעימת קפילא, ואם הוא תרומה וכד' דמותר לכהן יטעמנו כהן, אבל אם הוא דבר של איסור יטעמנו לגוי קפילא, ונחלקו הראשונים אם צריך דוקא אומן או שכל גוי נאמן ובטעם הנאמנות יבואר לקמן.

ובעיקר היתר תערובת ע"י טעימת קפילא נאמרו בראשונים ד' שיטות, שיטת רש"י שלעולם בעינן ששים, וגם אחרי ששים צריך טעימת קפילא[[1]](#footnote-1), שיטת הרמב"ם שהכל תלוי בקפילא בין להקל בין להחמיר, אלא שאם שאין קפילא שרי בששים לחוד, שיטת הרמב"ן שהיכא שידעינן כמה נתערב כגון בתערובת לח בלח, צריך ששים דוקא, אבל היכא דלא ידעינן כמה הפליטה בזה מהני טעימת קפילא, משום שע"י טעימת הקפילא אפשר לדעת אם נתערב פחות מששים או יותר מששים, שיטת הרשב"א שתרווייהו מהני טעימא בלי קפילא קפילא בלי טעימא, וכל שיש ששים אין צריך כלל להטעימו לקפילא גם אם יש קפילא.

בדעת השו"ע נחלקו הש"ך והגר"א, הש"ך נקט שפסק לגמרי כהרמב"ם שלעולם צריך טעימת קפילא, אבל הגר"א נקט שהשו"ע פסק כשיטת הרשב"א דקפילא מהני לקולא, ועיין ברמ"א שהאידנא לא נהגו לסמוך אקפילא, ונמצא שלפי הש"ך יש כאן קולא שאין צריך גם להחמיר להטעים לקפילא, אבל לפי הגר"א הכל לחומרא.

והנה בין לפי הש"ך בין לפי הגר"א ק' שהרי עכ"פ פחות מששים לכו"ע מהני קפילא, ולקמן סי' ק' ס"ג פסק השו"ע שאין בגידין בנותן טעם, ומ"מ אם נימוח בתוך הקדירה צריך ששים לבטלו, ולפי מה שפסק כאן השו"ע דמהני טעימת קפילא ולא בעינן ששים למה לא נימא כמו כן בגיד שברובא בטיל שהרי אינו נותן טעם ולמה גרע מטעימת קפילא, כן הק' במנחת כהן הובא במטה יהונתן לקמן סי' ק', והוסיף שנהי נמי שבמין במינו גזרו רבנן אטו מינו, היינו משום שבאינו מינו כי האי גונא נותן טעם, אבל בגיד שלא שייך בו נתינת טעם לא יגזרו אטו אינו מינו, ותי' מטה יהונתן שגם בגיד יש טעם אלא שאינו חשוב להטעים אחרים, אבל הוא עצמו שנימוח שייך בו נתינת טעם ע"ש, אלא שלפ"ז ה"ה שבגיד מהני טעימת קפילא לקבוע אם יש בו טעם גיד או לא, ועיין הערה[[2]](#footnote-2).

שו"ע

חָלב או חֵלב

איסור שנתערב בהיתר מין בשאינו מינו כגון חלב שנתערב בבשר יטעמנו גוי אם אומר שאין בו טעם חלב ע"כ, כ' הט"ז והש"ך שהך חלב היינו חלב עם צירי וא"כ מוכח מזה שבשר וחלב אין טעמם שוה, אלא שבראב"ן מבואר שטעמם שוה וכ' הש"ך שע"כ מיירי בבשר שמן שאז טעמו כחלב, אבל בביאור הגר"א הביא מהר"ן שבשר וחלב הוה מין במינו, אלא שהביא שם ראיות מדיני שמא ולא מדיני טעמא ועיין באריכות ביד אברהם.

במה חשיב נתינת טעם

**שם** אם אומר שאין בו טעם חלב ע"כ, משמע שצריך שיטעם טעם החֵלב עצמו, אבל אם רק טועם שטעם הבשר השתנה לא חשיב טעם ומותר, ועיין בעה"מ פסחים יג: שכתב להדיא שכי האי גונא לא חשיב טעם כעיקר, וע"ע חי' ר' חיים הלוי פי"ד מאכ"א הל' ו' שנראה שנקט בפשיטות שצריך להרגיש הטעם עצמו, אלא שנסתפק שם בשני איסורים שנצטרפו יחד ויצא מהם טעם חדש אם אוסרים יחד ע"ש, וע"ע ברמב"ן ע"ז סו. שמבואר שאם נצטרפו כמה איסורים יחד למתק את הקדירה חשיב נתינת טעם, אלא שהתם נמי היינו משום שמרגיש את האיסורים עצמן ולא משום שעשו שינוי בקדירה ואכמ"ל.

טעם קלוש מאד

ואם נרגש טעם קלוש מאד עיין שו"ת חת"ס יו"ד סי' פז' שכתב שכל שיש לו שום שינוי בעולם ואפי' כלשהוא הוה טעמא ע"ש, אלא שגם שם הכוונה שהטעם עצמו נרגש בכלשהו ולא מה שגרם לשינוי בטעם הבשר, וע"ע נו"ב או"ח מהד"ת סי' ס"ז, שהביא דעת הפרי תואר שאם הוא רק שינוי טעם כלשהו לא חשיב טעם כעיקר, וחלק עליו שלעולם חשיב טעם כעיקר דאין חילוק בין רב למעט.

טעימה בלשונו ובדברי הט"ז.

**יטעמנו** גוי ע"כ, כ' הדרישה שמזה מוכח שאסור לישראל לטעום בלשונו, ובט"ז ס"ק ב' הק' שבסי' מב' מבואר שמותר לישראל לטעום בלשונו במקום ספק איסור, והש"ך שם נקט שדוקא במרה מותר משום שטועם טעם מר משא"כ שאר איסורים, ולכן כ' הט"ז שהכא לא מהני טעימה דבעינן אכילה גמורה כדי להרגיש הטעם.

והך טעימא בלשונו מבואר בפמ"ג דהיינו שאינו מכניסו כלל לתוך פיו, אבל אם מכניס לתוך פיו אף שאינו בולע אפשר שהוא איסור תורה, אבל בריב"ש מבואר שגם כי האי גונא אינו אלא מדרבנן, ואפשר שגם לפי הפמ"ג טעימא בלשונו אינו אלא דרבנן, והכא לא מהני דבעינן אכילה שיש בו בליעה כדי לטעום את המאכל.

וכ' הט"ז שלגבי תענית מבואר שמותר לטעום בלשונו, ובזה חלוק תענית מאיסורים, ועיין פמ"ג שביאר כוונתו דבתענית שרי לכיחה בלשונו משא"כ בודאי איסור, אבל להכניס לתוך פיו אפי' בתענית ציבור אסור.

וע"ע בפלתי שנקט שטעימא בלשונו אינו אלא איסור מדרבנן, אבל מ"מ בעינן למיטעמיה לקפילא משום שאסור לטעום בלשונו לבד, ולזה מהני נאמנות קפילא כיון שכל הנידון הוא רק לגבי איסור דרבנן ע"ש.

קושיא גדולה על הדרישה והפלתי

לכאו' יש להקשות לשיטת הפוסקים דמהני טעימא בלשונו ומ"מ אסור לטעום מדרבנן, א"כ לפי הרמב"ם והשו"ע אליבא דהש"ך שגם אם יש ששים כל שיש קפילא צריך להטעימו לקפילא, א"כ גם כשיש ששים אכתי לעולם יצטרך קודם לטעום בלשונו שהרי אין בו איסור מן התורה, דלא גרע מהיכא שיש קפילא שצריך להטעימו לקפילא, וא"כ מאי נפק"מ בדין ששים מן התורה הא לעולם צריך קודם האכילה לטעום בלשונו, בשלמא לשיטת הט"ז שאין הטעם נרגש אלא באכילה גמורה, א"כ ע"כ האכילה הראשונה הותרה, ואפשר שכיון שנקבע בו היתר אכילה שוב לא פקע גם אם מרגיש משהו טעם, אבל לפי הפלתי צ"ע טובא.

מסל"ת

וצריך שלא ידע שסומכין עליו ע"כ, והיינו משום שק' האיך גוי נאמן במידי דאיסורא דאורייתא, ולכן כ' השו"ע שההיתר משום שהוא מסיח לפי תומו, אלא שהק' הט"ז והש"ך דלהדיא אמרינן בפרק הגוזל בתרא (קי"ד) שאין מסיח לפי תומו נאמן אלא לעדות אשה בלבד, וא"כ ק' למה הכא גוי נאמן, ונאמרו בזה כמה דרכים.

שיטת התוס' דוקא אומן נאמן

דעת התוס' חולין צז. שדוקא קפילא אומן נאמן משום דחזקה שלא מרע אמונותיה והוה הוכחה שאומר אמת, אבל סתם גוי אינו נאמן, אבל השו"ע פסק להדיא שאפי' סתם גוי נאמן וא"כ עדיין ק' כנ"ל.

שיטת הרא"ש

עיין בטור שהביא שיטה דתרווייהו בעינן מסיח לפי תומו ואומן דחזקה לא מרע אומנותיה וכ"כ הרא"ש ע"ש, ועיין ב"י שכתב מדברי הרא"ש אין הכרע שצריך אומן דוקא, ובט"ז תמה שהרי להדיא כ' הרא"ש נחתום, ובעיקר הדבר תמה הש"ך שאם הוא אומן שלא מרע אומנותיה למה צריך מסיח לפי תומו וביותר מזה כ' בשם מחותנו הר"ר גרשון שמסיח לפי תומו מגרע בהוכחה של אומן לא מרע אומנותיה ע"ש, ועיין פמ"ג שהק' שלהדיא נקט התרומת הדשן דתרתי בעי, וע"כ גם במסיח לפי תומו לא מרע אומנותיה.

והנה בט"ז כ' שהכא חשיב מסיח לפי תומו כל שאינו יודע שסומכים עליו לענין איסור והיתר, ואף שאמרו לו ששנים המרו זה את זה ע"ש, וא"כ לפ"ז שפיר שייך מסיח לפי תומו גם ביחד עם הא דאומן לא מרע אומנותיה, ועיין בזה בפמ"ג הנ"ל.

טעם כעיקר דרבנן

**בט"ז** ס"ק ב' תי' שהשו"ע סבירא ליה כמ"ד טעם כעיקר דרבנן, או שעכ"פ לענין זה סמך ארש"י והרמב"ם שטעם כעיקר דרבנן, ועיין פמ"ג פתיחה לבשר בחלב שהק' שאכתי ק' שהשו"ע פסק לענין חלב שנפל בקדירה של בשר דמהני טעימה, והתם לכו"ע הוה דאורייתא ע"ש.

ביאור דברי הט"ז

**עוד** כ' שם הט"ז ליישב דברי הגמ' בב"ק שרק בדבר שצריך עדות אין מסיח לפי תומו נאמן, משא"כ באיסורים שאין צריך עדות, ועיין חוו"ד שכוונתו שכל דבר שאין צריך קבלת עדות בבי"ד נאמן אפי' מסיח לפי תומו, חוץ מעדות אשה[[3]](#footnote-3), והיינו שנקט שעדות אשה צריך קבלת עדות בבי"ד, וכן הוא בשו"ת הגרעק"א פסקים אהע"ז סי' קכ"ג, אלא שהגרעק"א נקט שאין צריך עדות בבי"ד אלא שיתקבל העדות בבי"ד, אבל בחזו"א אהע"ז סי' כ' תמה מנ"ל שצריך קבלת עדות בבי"ד הא גם מסיח לפי תומו נאמן ע"ש.

אלא שהט"ז הניח בקושיא בדברי השו"ע שהרי לענין בכור פסק שאין מסיח לפי תומו נאמן, והיינו משום שהוא מידי דאורייתא, וא"כ מוכח דלא כנ"ל.

איתחזק איסורא

**בש"ך** כ' ליישב שדוקא במקום שאיתחזק איסורא לא מהני מסל"ת משא"כ הכא, אלא שהק' ע"ז מאי מק' הגמ' שם משבויה הא התם לא איתחזק איסורא, ועיין פמ"ג שתי' דכיון שאיכא רוב שפרוצים בעריות לא גרע מאיתחזק איסורא.

עבידא לאיגלויי

**והש"ך** כ' שטעם הנאמנות משום שאיכא למיקם עלה דמילתא, שהרי יכול ליתן לקפילא אחר לטעום ע"ש, וציין לדברי הריב"ש סי' תל"ג, וכדבריו כתב הגר"א ס"ק ב' אלא שכ' משום מילתא דעבידא לאיגלויי לא משקר איניש, והביא מקורות לזה, והנה במקורות שהביא הגר"א הוא לענין מילתא דעבידא לאיגלויי לחוד, וא"כ ק' למה הכא בעינן גם מסיח לפי תומו, הא בעבידא לאיגלויי לחוד סגי, ובאמת בביאור הגר"א ס"ק ה' כ' בדעת הרמב"ם שכל גוי נאמן ואפי' באינו מסיח לפי תומו משום שהוא מילתא דעבידא לאיגלויי, וא"כ למה באמת לי המחבר צריך דוקא צירוף של מסל"ת.

וביותר ק' שהגר"א ציין להא דחולין סג: שלוקחים ביצים מן הגויים, ושם ברש"י משום שהוא מילתא דעבידא לאיגלויי ע"ש, וא"כ מבואר להדיא שאפשר לסמוך ע"ז גם בלי מסל"ת, והשו"ע פסק בסי' פו' ס"א כהרמב"ם שאין הגוי נאמן בביצים וכתב' הגר"א ששם לא הוה עבידא לאיגלויי כל כך, אבל הרמ"א פסק להקל לסמוך על גוי משום שהוא עבידא לאיגלויי, וא"כ צ"ע מדוע הכא צריך גם מסל"ת.

בש"ך כתב ג"כ כהגר"א אלא שבתחילה כתב שהריב"ש לא דיבר רק בדברים שהם נידון לענין דרבנן וא"כ למה לענין עבידא לאיגלויי מהני אפי' לדאורייתא וצ"ע

חזקת היתר

**עוד** תי' כ' הערוך השלחן שהכא נאמן משום שאיתחזק התירא, ובמקום חזקת היתר נאמן גוי מסיח לפי תומו ע"ש.

אומן מסיח לפי תומו

**כ'** הש"ך ס"ק בשם מחותנו הר"ר גרשון שיש לומר שאומן שמסיח לפי תומו הפסיד ההוכחה שלא מרע אומנותיה, שהרי אינו מתכוין כלל להמ שאומר, ועיין פמ"ג שפ"ד ס"ק ב' שהש"ך למסקנא שנקט שעיקר ההיתר במסל"ת הוא בצירוף איכא למיקם עלה דמילתא סתר למה שאמר הר"ר גרשון ע"ש, אבל למה שנתבאר שהכוונה למילתא דעבידא לאיגלויי לכאורה אין זה סותר כלל, שדוקא בהא דחזקה לא מרע אומנותיה התם איכא למימר שכיון שמסיח לפי תומו ואינו עוסק באומנותו אינו חושש להרע אומנותו, אבל דין מילתא דעבידא לאיגלוי לא משקר אינשי אינו ענין כלל לדיבור בכוונה אלא כל דבר אפי' סיפורי דברים בעלמא אין דרך אדם לשקר להדיא כשאח"כ יתברר שקרו ברבים.

חי' הט"ז בדין מסל"ת

**בט"ז** ס"ק ב' כתב לחדש שמה שצריך כאן מסיח לפי תומו היינו רק שלא ידע שסומכים עליו לענין איסור והיתר, אבל אם אומרים לו ששני בני אדם המרו זה את זה, אין בזה חסרון וחשיב עדיין מסיח לפי תומו ע"ש, ולכאו' יש לדון בעיקר נאמנות מסיח לפי תומו, דאפשר לומר שמצד נאמנות עד אחד לא גרע גוי בשאר פסולים, אלא שבמכוון להעיד הרי הוא מכוון לשקר, וכל שמסיח לפי תומו אינו מכוון להעיד וממילא ליכא חשש משקר ונאמן, ומאידך אפשר לומר שגוי אינו נאמן כלל, רק שכשמסיח לפי תומו הוה בגדר הוכחה כמו שמע תינוקות מספרים שודאי אין זה אלא בגדר הוכחה שמספרים דברים כהוויתן, ולכאו' אי נימא כהצד השני אין מקום לדברי הט"ז דודאי כל שאין זה מסיח לפי תומו גמור אין כאן שום הוכחה, והט"ז ע"כ נקט כהצד הראשון, ועיין ריטב"א סוף יבמות שכתב להדיא שהוא גדר של הוכחה ע"ש.

קפילא דוקא או לאו דוקא

**כתב** הב"י שלפי הרמב"ם שכל גוי נאמן מה שנקטה הגמ' קפילא לאו דוקא, או שהגוי קרוי קפילא על שם הפעולה שעושה ע"ש, אבל בביאור הגר"א ס"ק ה' כ' בשם שו"ת ריב"ש שקפילא ל"ד אלא משום שהוא בקי בהכרת הטעם ע"ש, ובריב"ש נראה קצת שהוא מעיקר הדין אלא שצ"ע שהרי כתב שהוא לאו דוקא, ועוד שבס"ק א' הוכיח הגר"א שלא בעינן קפילא דוקא שהרי לגבי תרומה כהן נאמן אף שאינו בקי בטעם ע"ש, וא"כ צ"ע כוונת הריב"ש, ואולי הכוונה שא"א לסמוך על כל גוי סתם, דבעינן שעכ"פ יהא ידוע שמבין בטעמים וצ"ע.

רמ"א

להל' אין לסמוך על גוי

**כתב** הרמ"א ואין נוהגין לסמוך אגוי ומשערים הכל בששים ע"כ, וכ' הגרעק"א לא ידעתו טעם נכון לזה, ואפשר משום שאנן מחמרינן שצריך מסיח לפי תומו, וגם שיהא אומן שאפשר להתיר מטעם שלא מרע אומנותיה, וכיון שהדברים סותרים א"א להתיר ע"ש, והק' בהגהות חשק שלמה שבמטה יהונתן שאי משום הא היה אפשר להיתר ע"י שתי גוים שהאחד יהא מסיח לפי תומו, והאחד יהא אומן ע"ש, וע"ע מה שנתבאר לעיל שבפמ"ג כ' שעיקר סברת הר"ר גרשון אינו מוכרח דאפשר שגם במסיח לפי תומו שייך לא מרע אומנותיה כמבואר בראשונים.

והגרעק"א כ' עוד שאפשר שהטעם משום שחיישינן לשיטת רש"י שלעולם צריך ששים וכן נקט החוו"ד, אלא שא"כ גם על ישראל אין לנו לסמוך, ובש"ך מבואר שעל טעימת ישראל אפשר לסמוך גם לפי הרמ"א, אלא שבש"ך עצמו לקמן ס"ק כט' מבואר שהיכא שהוא איסור דרבנן ויש ששים כגון בדברים שעומדים לטעם שנותנים טעם אפי' אחרי ששים מהני טעימת גוי מסל"ת ע"ש, והיינו דמאחר שיש כבר ששים שוב אין לנו להחמיר שלא להאמין לגוי שהרי יש ששים, ומבואר שכל הטעם להחמיר הוא משום שחיישינן לדעת רש"י, אלא שעכ"פ קשה טובא קושיית הגרעק"א למה אפשר לסמוך על ישראל הא עכ"פ בעינן ששים.

נאמנות ישראל

**ובעיקר** מה שנקט הש"ך שאפשר לסמוך אטעימת ישראל, עיין פתחי תשובה בשם בכור שור שאין לסמוך אטעימת ישראל כיון שאין אנו בקיאין בטעמים וכן נקט יד יהודה, ועיין לעיל סי' צ"ו' בש"ך ס"ק ה' שכל זה רק בדיעבד אבל לכתחילה לא סמכינן אטעימת ישראל ע"ש.

1. כמבואר ברש"י שדוקא שבדקנוה ואין בו טעם, אבל אם אין קפילא לעולם סמכינן אששים גם לרש"י כנראה מדברי רש"י שכל שליכא למיקם אטעמא בששים, אלא שרש"י נקט דומא של מין במינן, אבל בגמ' מבואר שליכא קפילא ומין במינן דין אחד להם. [↑](#footnote-ref-1)
2. הנה במגילת ספר וכן בבדי השלחן כ' ליישב דברי הרמב"ם באופן אחר, דהנה ברמב"ם פט"ו הל' ב' מבואר שהדין ביטול בששים במין במינו שגזרו ביה רבנן אינו הלכה אטו אינו מינו, אלא שהוא דין מדרבנן להצריך ביטול בששים דוקא כדי שיבטל בעוצם מיעוטו, ולכאו' ק' לפ"ז דנראה שגם עיקר דין ביטול בששים במין בשאינו מינו הוא מדין ביטול בעוצם מיעוטו, וא"כ למה מהני טעימא הא מ"מ אכתי לא בטלה האיסור בעוצם מיעוטו, וע"כ צ"ל שעצן זה שטועמו ואין בו טעם הוא עצמו חשיב ביטול בעוצם מיעוטו כיון שאין בו די לתת טעם בקדירה.

   וממילא מיושב היטב שכל זה דוקא במין בשאינו מינו שמה שאינו נותן טעם הוא משום דבטלה בעוצם מיעוט, משא"כ בגיד שהטעם שאינו נותן טעם הוא משום שאין בגידים בנותן טעם א"כ אין כאן הוכחה לעוצם מיעוטו ולכן אינה בטילה, ולה"ה והוא הטעם במין במינו שצריך ששים דוקא, דאף שאינו נותן טעם אבל עכ"פ אין זה מחמת עוצם מיעוטו אלא מחמת שאין בכחו לתת טעם ולכן צריך ששים דוקא כמו מין במינו.

   אלא שלפ"ז כל מה שצריך ששים היינו מדרבנן שהרי זה סברא בדרבנן גרידא, אבל מדאורייתא גם גיד אינו צריך ששים דלא גרע ממין בשאינו מינו, שהרי גם מין במינו אינו נותן טעם מחמת שאין בכחו לתת טעם ואעפ"כ בטל חד בתרי, וא"כ ה"ה בגיד כי האיסור שלו הוא רק מדרבנן, אבל לפי סברת המטה יהונתן הרי זה סברא בדאורייתא דחשיב כמין בשאינו מינו בנתערב גופו ולכן צריך ששים כדי לבטל הטעם (והיינו אי נימא שגם באין בו כזית בכדי אכילת פרס אסור מדאורייתא לפי הרמב"ם כדין חצי שיעור).

   אלא שעיקר דרך זה ברמב"ם צ"ע גדול, דהנה ברמב"ם פט"ו הל' ל' מבואר שבין בב"ח בין יין נסך וכלאי הכרם שנתערבו במין בשאינו מינו, מהני טעימא להתיר התערובת, ואם אין שם גוי משערים כל אחד כפי שיעורו ששים או מאה או מאתים ע"ש, ושם בגליון הגרעק"א הביא משו"ת יד אליהו שתמה דמאחר שמבואר ברמב"ם דמהני טעימא גם ביין נסך וכד', למה צריך יותר מששים הא בששים כבר אין טעם ע"ש, ויש שתי' ע"פ מה מה שנקט הגר"ח פט"ו מתרומות הל' ט' שגם אחרי ששים יש עדיין טעם אלא שבטל כדין ביטול איסורים, שכך הוא ההלכה ששים מבטל איסור טעם, (וכן מבואר בש"ך ס"ק כט' שאפי' במילתא דעבידא לטעמא בטל בששים מן בתורה אף שמורגש היטב אחר ששים, אבל לפי הר"ן אסור מן התורה עיין גליון מהרש"א לס"ק ד', וע"ע מנחת כהן ח"א סוף פ"ה שכתב כן להדיא שגם אחרי ששים יש עדיין נתינת טעם אלא שהתורה התירתו), וא"כ בתרומה החמירו יותר שצריך לבטלו במאה וכן בכלאים עד מאתים, וזהו על דרך מה שנתבאר לעיל שלפי הרמב"ם עיקר דין ביטול האיסור בששים הוא ביטול בעוצם מיעוטו.

   אלא שק' טובא לומר כן, דהנה עיקר מה שצריך טעימת קפילא גם במקום שיש ביטול בששים, ואם אין קפילא אין צריך ששים צ"ב דממנ"פ אם הטעם בטל בששים כבר בטלה ואם אינו בטל מה מהני היכא שאין קפילא, וביארו בזה שהוא משום שהוא מדין איכא לברורי שכל שאפשר לטעום לא מסכינן ארוב, ככל דין רוב שכל שאיכא לברורי מבררינן והכי נמי הכא, אלא שכל זה אי נימא שאין טעם אחרי ששים, אבל אי נימא דבאמת יש טעם גם אחרי ששים א"כ מה מהני טעימת קפילא הא לעולם יטעום גם אחרי ששים, ואי נימא שיכול להרגיש אם הטעם בטל בששים, אטו בתרומה וכלאים יכול הוא להבחין בדקדוק אם הגיע לביטול של מאה או מאתים, וע"כ בכל טעימת קפילא ליכא טעם כלל ולהכי חשיב איכא לברורי, וא"כ קשה טובא מה ענין מאה ומאתים של תרומה כמו שהק' הגרעק"א, ועוד שאי נימא שלעולם נשאר בו טעם אחרי ששים רק שהוא בטל בששים, והרי בטעימת קפילא א"א לעמוד על אותו ביטול, א"כ ה"ה האדם עצמו כשיאכלנו מיד יאסר עליו שהרי טועם בו טעם איסור, ומה מהני ליה מה שהאיסור בטיל בששים.

   וע"כ צ"ל שלפי הרמב"ם דין ששים ומאה ומאתים אינו גדר של ביטול הטעם, אלא הוא בגדר הלך אחר הרוב, דהיינו שכשיש ששים כנגדו יש לנו לנקוט שכבר בטלה הטעם מהקדירה ולכן שרי באכילה, ובתרומה החמירו יותר לחשוש עד מאה ורק כשיש מאה כנגד האיסור אפשר לנקוט שהאיסור כבר בטלה לה ואינה נותנת טעם בהיתר, וה"ה בכלאים הכרם יש לנו לחשוש עד מאתים, אבל לעולם עצם ביטול הטעם איו מדיני ביטול, ואה"נ כן הוא הדין גם בכל האיסורים שאם אחרי הביטול טועמו ומרגיש בו טעם איסור ודאי אסורא היא באכילה, אלא שאין לנו לחשוש שיש בו טעם איסור, וא"כ מיושב היטב קושיית הגרעק"א שכל הדין ששים אינו אלא תלייה שכבר אין בו טעם איסור, דיש אופנים שיש בו טעם גם אחרי ששים, וכן צ"ל לפי רש"י שהרי גם רש"י מודה שאם אין קפילא שרי בששים, אף שאם יש בו טעם אחרי ששים אסור, וא"כ למה לא חיישינן שיטעום בו טעם איסור, וע"כ כנ"ל.

   ולפ"ז הכל תלוי בעצם הדבר אם יש בו טעם או שאין בו טעם, וכל שאין בו טעם ודאי מותרת היא, וגם מה ששיערו חכמים במין במינו היינו שכי האי גונא הוה שיעור מועט שכבר אינו נותן טעם וממילא אינו ראוי לאסור גם במין במינו, אבל עכ"פ גיד שאינו נותן טעם כלל אין טעם לסור את הקדירה באכילה כיון שאין בו טעם, וע"כ צ"ל כמו שנקט המטה יהונתן שהטעם שצריך ששים הוא משום שגם בגיד יש טעם וכנ"ל.

   ויש להוסיף שע"כ כל הדין ששים לפי הרמב"ם הוא שלא חיישינן שנותן טעם, שהרי אי נימא שהוא הלכה של ביטול, א"כ איך אפשר לומר שכשיש קפילא צריך להטעימו לקפילא מדין כל היכא דאיכא לברורי מבררינן, דכל זה שייך בדין הלך אחר הרוב, אבל בדין ביטול ברוב לא מצאנו שצריך לברר, וע"כ כל עיקר דין ששים היינו שבזה אפשר לסמוך ולנקוט שכבר אינו נותן טעם. [↑](#footnote-ref-2)
3. אלא שלכאו' צ"ב שהרי התם ג"כ כל הפסולים נאמנים וא"כ מה גרע מסיח לפי תומו גוי שאינו נאמן ורק בעדות אשה הקילו, ונראה בביאור הדבר שכל שצריך עדות צריך דוקא אמירה בכוונה ומסיח לפי תומו לא חשיב עדות כלל ולכן בכל מקום שצריך עדות שמקובל בבי"ד לא שייך להתיר מסיח לפי תומו, אלא שמה שהתירו מסיח לפי תומו באשה יש להסתפק אם הוא בגדר עדות או בגדר הוכחה בעלמא וא"כ לכאו' לא צריך בי"ד, עיין בריטב"א יבמות קכא: שם מבואר שאין זה מדין עדות כלל, וע"ש בציונים מה שציין בנידון הנ"ל. [↑](#footnote-ref-3)