7. עשה מצוה ולא בירך האם מותר וראוי להפקיע המצוה וגדר דין ברכת המצוות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### י"ט אלול פ"א – נאמר שב"ק פ' כי תבוא בית מדרש הגדול נווה יעקב

# עשה מצוה ללא ברכה האם מותר וראוי להפקיע המצוה כדי לברך ובגדר ברכת המצוות

### ביאור הספק בעשה מצוה ולא בירך האם יפקיע המצוה

א] יש לעיין בעשה מצוה ללא ברכה האם ראוי לגרום שיתחייב בברכה או האם הוי גורם ברכה שאינה צריכה ויש לדון בכמה אופנים בהפריש תרו"מ ללא ברכה האם ראוי להישאל או בעשה עירובי תחומין וחצרות ותבשילין ללא ברכה האם ראוי לאוכלם וממילא יתחיב מחדש ויוכל לברך [אם נימא שאין לברך רק בשעת העשיה] או בהדליק נר שבת ללא ברכה לשיטות שלא מברך על מה שזה דולק וכן בקבע מזוזה ולא בירך האם ראוי שיוריד המזוזה ויברך ויתכן שיש לחלק בין המקרים וכדלקמן

והנה כל אדם מותר לו לעשות מצוה או לאכול אפילו שגורם חיוב ברכה אמנם הביאור שאין שום חסרון בזה שעושה דבר הנצרך לו וממילא זה מחיב ברכה וכל האיסור במקום שעושה דבר שלא משיג בו כלום אלא שצריך לברך עוד פעם ובזה אדם צריך להשתדל שכל שיכול להשיג את אותה מטרה ללא ברכה שלא יעשה בצורה שזה יחייב אותו בברכה והנה באופנים הנ"ל הרי את הדבר שאותו צריך הרי יש לו שהרי הפריש תרו"מ והאוכל מתוקן וכן קיים מצות הדלקת נר שבת ויוצא שכל מה שעושה עכשיו זה יצירה של חיוב ברכה וזה בכלל האיסור גורם ברכה שאינה צריכה אמנם יש לדון שכאן הרי היה חייב בברכה ורוצה לתקן מה שלא בירך וממילא יש לו צורך במה שעושה כגון בתרו"מ שנשאל על זה רק שממילא מתחיב בברכה ובזה אין חיסרון אמנם יתכן שכאן זה גרע שבמקום שאוכל או עושה מצוה שם יש לו צורך בעשיה של הדבר שמחיב את הברכה אבל כאן הרי אין לו צורך בדבר שמחיב את הברכה שזה קיום המצוה רק יש לו צורך חיצוני להישאל ויתכן שגם זה בכלל ביזוי הברכה

ויסוד לחילוק זה דהנה מבואר ברא"ש שמותר לחלק את סעודת שבת לשתים כדי שיאכל סעודה ג' לתיאבון אפילו שגורם ברכה של ברכה ראשונה וברכת המזון נוסף אמנם דעת המג"א שאסור לגרום בשבת לברכות נוספות בשביל קיום מצות מאה ברכות ועיין נזירות שמשון שתמה מה החילוק שכיון שכדי לקים מצות אכילת סעודת שבת לתיאבון חשיב צורך ממילא גם קיום מצות מאה ברכות שזה חיוב לא פחות הוא גם צורך אמנם החילוק כנ"ל שבסעודת שבת הכונה שיש לו צורך לאכול את האכילה כאכילה נפרדת וממילא יש חיוב ברכה ובזה לא הוי גורם ברכה שאינה צריכה וכמו במי שאוכל כדי לברך אבל במקום שכל מטרתו לברך אפילו שיש לו ענין לברך אבל זה עצמו יסוד האיסור של גורם ברכה שאינה צריכה

אמנם יש מקום לבאר שכאן ודאי לא הוי גורם ברכה שאינה צריכה דהנה הבאינו לעיל אחת הדוגמאות כגון שהפריש תרו"מ ללא ברכה ורוצה להישאל כדי לתקן האיסור מה שלא בירך ועיין דרך אמונה שנקט מסברא שהוי גורם ברכה שאינה צריכה וציין למנחת יצחק ח"ט סקי"ח שהביא דהקה"י נקט שהוי גורם ברכה שאינה צריכה ובעל האבי עזרי נקט שלא הוי גורם ברכה שאינה צריכה אמנם עיין ספר זכר טוב סימן ט' אות י"ג שכתב לדון שכאן לא ירויח כלום בזה שישאל דהנה כתב החת"ס הובא בפתחי תשובה סימן שכ"ג דמי שנשאל על תרו"מ לא הוי ברכה לבטלה כיון שזהו הדין של תרומה שאפשר להישאל ונקט הנ"ל שהכוונה שיש כאן מחיב ודאי של ברכה גם אם נשאל בסוף ולפ"ז לא יועיל כלום במה שנשאל ולא יתקן את מה שלא בירך קודם ויוצא שכל מה שנשאל זה רק כדי שיוכל לברך וזה הוי ממש גורם ברכה שאינה צריכה שהרי זה ודאי שאדם שהפריש אם ברכה ורוצה להישאל כדי לברך עוד פעם הוי גורם ברכה שאינה צריכה עכ"ד [והעירו שגם לחת"ס הרי ודאי שגם קיום המצוה מחיב ברכה כמו כל מצוה וא"כ מצד החיוב הזה שביטל יש ענין להישאל אמנם אין הדבר מוכרח דלמעשה יש רק חיוב ברכה אחד ולא קימו ומה שיש פחות סיבה לברכה אין בזה שום תיקון ועדין צ"ב פרט זה] אמנם יש לדון שלא כדבריו אלא שגם לחת"ס יש ענין שישאל וכדלקמן

### בגדר חיוב ברכת המצוות

ב] דהנה בעיקר דין ברכת המצוות בפשוטו זה כמו ברכת הנהנין שכמו שמי שאוכל ההנאה שבדבר מחיב אותו להודות להקב"ה כך קבעו חז"ל שמי שזוכה לקים מצוה צריך להודות להקב"ה על קיום המצוה אמנם יש משמעות בהרבה מקומות שיסוד הדין ברכת המצוות העמידו את זה כהידור בקיום המצוה דהינו שהמצוה נעשית יותר בהידור בזה שבירכו את הקב"ה על קיומה ויתכן שזה ודאי שסיבת החיוב ברכה זה כמו ברכת הנהנין אבל גדר הדין הוא כנ"ל ונביא כמה משמעויות לזה

א. עיין רש"י פ' כי תבוא שביאר כוונת הפסוק לא עברתי ממצותיך ולא שכחתי שהכוונה שלא שכח מלברך עליו ועיין חזו"א דמאי ס"ב סק"ה שדבר זה מעכב בוידוי מעשרות והדבר צ"ב וכי אם לא בירך ברכת שהכל זה מעכב בוידוי המעשרות א"כ מה שלא בירך על המעשרות זה איסור צדדי שנתחיב להודות להקב"ה ולא הודה ומה פתאום שזה יעכב בוידוי מעשרות ומה זה ענין לוידוי על דיני המעשרות ומטו משמיה דהגרי"ז שהוכיח מכאן שיסוד הדין ברכת המצות זה תוקן כחלק מקיום המצוה ולכן כל שלא בירך חסר בקיום פרטי מצות מעשר [אמנם עיין דרך אמונה פי"א ממע"ש סקצ"ז שהביא מהריטב"א שזה הולך על ברכת המזון של האכילה] ועיין תוס"ר ברכות ט"ו. דדייק מהגמ' שם שאם היה ברכת המצות דאוריתא זה היה מעכב בהפרשה וודאי שטעם העיכוב שחסר בצורת קיום מצות ההפרשה ובפשוטו גם אם זה מדרבנן זה כך [אמנם העירוני שהרי ברכת המצות זה דרבנן ועיין רעק"א ברכות ט"ו. שהביא מהצל"ח שהכונה שיש חיוב להודות אבל לא בגדרי ברכה ובפשוטו זה ודאי מדין הודאה על המצוה ובפשוטו כונת רש"י שהיום שיש דין ברכת המצות בזה מתקים דין התורה אבל הדין עיכוב זה מחמת החיוב דאוריתא ומבואר דלא כנ"ל אמנם עיין רעק"א הנ"ל שהדין עובר לעשיתן אם היה ברכה דאוריתא זה היה מעכב ויתכן כנ"ל]

ב. מבואר במשנה שערום לא יתרום כיון שלא יכול לברך והנה בפשוטו הכונה שכיון שיש חיוב ברכה ולא מקים את חיובו ממילא אסור לו לתרום כיון שמבטל חיוב דרבנן וצ"ע למה זה לא כמו מי שלובש ציצית במצב שלא יכול להטיל ציצית שמבואר במרדכי שאין בזה איסור כיון שהוא לא מבטל המצוה אלא בין כה הוא לא יכול לקים המצוה אמנם לנ"ל א"ש שכאן שזה צורה בקיום המצוה א"כ ודאי מן הראוי שההפרשה תעשה בצורה שיברכו עליה ובאמת יתכן שאילם שלא יכול לברך מותר לו לאכול אפילו שלא יוכל לברך ברכה אחרונה כיון שהוא אנוס אין בזה איסור וכמרדכי הנ"ל [אמנם בברכה ראשונה שזה איסור לאכול ללא ברכה בזה ודאי צריך למצוא מי שיוציא אותו וראוי שלא יאכל אם אין לו מי שיוציא אותו]

ג. בפשוטו הדין ערום לא יתרום זה רק עד כמה שחייב ברכה לא יעשה המצוה ללא ברכה אבל אם עושה המצוה בצורה שבאמת לא צריך לברך בזה אין שום ענין שלא יקים המצוה אמנם עיין ט"ז יור"ד סימן ק"כ שלא יטבול כלים על ידי עכו"ם מצד ערום לא יתרום וכן הוא בבית מאיר שם ומבואר שיש כאן חיוב לעשות המצוה בצורה שיוכל לברך ולא רק שאסור לבטל הברכה כשחייב בה וכן הוא בשעה"צ [הלכות בדיקת חמץ תל"ג סק"ה] שאין לבדוק בדיקת חמץ בליל י"ג שכיון שלא יכול לברך יש כאן החסרון של ערום לא יתרום וכן נקט לגבי בגד ציצית [סי"א ס"ו בבה"ל בד"ה לעשותן] שביש לו חוטים גזולים שקנה אותם שלא יכול לברך מצד בוצע בירך שיש בזה החיסרון של ערום לא יתרום וכן בסימן תרמ"ג שער הציון ד' הביא מהב"ח שאי אפשר לברך לישב בסוכה על אכילה בעמידה וכתב השער הציון שחיב לשבת כדי שיכול לברך שהרי ערום לא יתרום וכן בסימן תרס"ט חידש הט"ז שמי שאוכל לאחר שקיבל על עצמו שמיני עצרת לא יכול לברך לישב בסוכה וכתב שלפ"ז אסור לאכול בסוכה כי ערום לא יתרום והנה הדבר צ"ב שעד כמה שהחיוב ברכת המצוות זה חיוב הודאה א"כ כל שמצד גדרי ברכה אין כאן חיוב הודאה מה שייך לומר שיש ענין שיקים המצוה בצורה שחייב בברכה אמנם לנ"ל א"ש שיסוד הדין שחז"ל רצו שהמצוה תעשה אם ברכה ולכן גם מחובת האדם לעשות המצוה בצורה שיש בה ברכה [אמנם לענין מצוה הבאה בעבירה יתכן שנקט שיש חיוב ברכה רק שלא יכול לברך ולענין בדיקת חמץ צ"ע שכתב שאם משאיר חדר אחד זה עוזר הרי על חלק לא בירך ולענין סוכה לפ"ז נתחדש שעדיף לא לעשות מצוה מאשר לעשותה בצורה של בדיעבד ואולי שם הגדר שהוא חייב בברכה רק שלא יכול וצ"ע]

ד. נחלקו הראשונים האם נשים מברכות על מ"ע שהזמן גרמא ויסוד מחלוקתם האם יכולות להגיד וציונו והנה בפשוטו עד כמה שיכולות לברך יש להם חיוב לברך שהרי ודאי שיש להם סיבה להודות להקב"ה שמקימות מצוה אמנם עיין ברכי יוסף תקפ"ט סק"ב שכתב שמשמעות כל הראשונים שכל הנידון האם יכולות לברך ולא האם חיבות לברך וצ"ב הסברא בזה ולנ"ל א"ש שכיון שגדר הדין ברכת המצות שהוא כחלק מקיום המצוה ממילא כל שהוא פטור מהמצוה הוא פטור מהברכה ולכן גם אם עושה את המצוה לא חייב לברך ובפמ"ג סימן קכ"ד חידש שגם לא חיבים לענות אמן על ברכתם וזה צ"ב שלגבי העונה מה משנה האם הברכה היא חובה או רשות

ה. עיין גמ' פסחים קט"ו: דמבואר שיש מ"ד שמצה לפני כל אחד ואחד וביאר ר"י שכיון שמברך ברכת המצות לכן ראוי שלא יהיה שום הפסק בין הברכה למצוה וצ"ב מה זה שונה מכל ברכת הנהנין ולנ"ל א"ש ששם שזה סתם חיוב הודאה לא איכפת לן אבל כאן שיש ענין שזה כחלק מהמצוה ראוי יותר להסמיך את זה למצוה

ו. עיין תר"י ברכות י"ב: מדפי הרי"ף שאם עושה מצוה מספק דאוריתא צריך לברך וביאר הטעם שכל שעושה המצוה צריך לעשות אותה כתיקונה וצ"ב מה ענין הברכה לעשית המצוה כתיקונה [והיה מקום לבאר שדין הברכה תוצאה מדין המצוה אמנם הנ"ל כתב שזה מצד קיום המצוה כתיקונה] ולנ"ל א"ש שיסוד דין ברכת המצות שזה כחלק מקיום המצוה והידור בקיום המצוה וכן בתרוה"ד [סימן רס"ט הובא בש"ך סימן ש"ה] כתב שאין לעשות פדיון הבן קודם שבת שיחול בשבת כיון שמפסידים הברכה ועדיף לעשות המצוה בהידור מאשר זריזין מקדימין ומבואר שזה הידור בקיום המצוה

עיין נוב"י הלכות שחיטה שביאר את הלכות א"י שהשוחט שלא בירך שחיטתו נבילה מצד חסרון הברכה ועיין ביאור הגר"א סימן תפ"ט שדן שבעשה המצוה ולא בירך שייך לחזור המצוה כדי לברך ולמד דבר זה מסימן ס" ס"ב ומבואר שזה הידור במצוה אמנם דבריו צ"ב [ועיין תשפ"ג 5 מה שכתבנו בדין מצוה שאינה מחויבת ללא ברכה]

### ביאור הסברא דיש ענין להישאל ושלא הוי גורם ברכה שאינה צריכה ובדין נטל ידים ולא בירך

ג] והנה לאחר כל הנ"ל נראה שגם אם על ידי שנשאל לא מתקן את מה שלא בירך כי יש עליו חיוב ברכה בכל אופן יש כאן ענין להישאל שההפרשה תהיה הפרשה אם ברכה כיון שיסוד הדין ברכה הוא הידור בקיום המצוה ולכאורא יש בזה נפק"מ דנראה שאם ישאל על זה אפילו שהיה חיב לברך ולא בירך אבל יוכל להתודות וידוי מעשרות דשם כל הדין וידוי מחמת ההפרשה שלא כדין וכיון שההפרשה שתיקנה את הכרי היא כדין ממילא יש לו רק איסור שלא בירך כמו על אכילת האוכל וזה לא מעכב בוידוי מעשרות וז"ב ובאמת שיתכן שזה גם הסברא שלא הוי ברכה שאינה צריכה דכל מה דמצאנו שאם עושה דבר לגרום לברך הוי גורם ברכה שאינה צריכה אפילו שיש לו ענין לברך זה מצד שאין בזה ענין אלא מה שמשבח את הקב"ה אבל כאן שזה הידור בדין הפרשה בזה יתכן שזה כמו סעודת שבת שאם עושה לצורך הידור בסעודת שבת לא הוי גורם ברכה שאינה צריכה

והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם הוי גורם ברכה שאינה צריכה הנה יש לדון גם לגבי נט"י בנטל ידיו ודיבר ולא בירך עדין דבפשוטו אין לו לברך האם יטמא ידיו ועל ידי זה יבטל הנטילה ויוכל ליטול בברכה והנה עיין שיעור הקודם דהבאינו מהריטב"א שכה"ג לא הוי ברכה לבטלה וביארנו דבפשוטו זה מצד שהוי מעשה מצוה גמור ולפ"ז אין שום ענין לבטל הנטילה דהרי היה כאן נטילה גמורה שכבר נעשתה בדיעבד שהרי לא בירך עליה ואין שום ענין עכשיו לעשות המצוה עוד הפעם דהרי תמיד הברכה זה על מעשה הנטילה ולא על המצב שידיו נטולות ולכן פשיטא שמי שטבל כליו ולא בירך אין ענין שיקנה הכלים לעכו"ם כדי שיטבול חזרה אם ברכה או מי שקבע מעקה דמבואר במנח"ח סימן תקפ"ו שאין מצוה במה שיש מעקה אלא במעשה הקביעה א"כ הברכה הוא רק על מעשה הקביעה וכיון שלא בירך אין ענין לקבוע מחדש ולברך

אמנם אם נימא שבאמת אם לא אוכל מתברר למפרע שלא היה כאן נטילה של מצוה ורק שלא חשיב ברכה לבטלה א"כ יש מקום לדון שראוי שיטמא ידיו מצד שעל ידי זה עוקר את איסורו וכן מצד שזה יהיה קיום מצוה אם ברכה וכנ"ל וכן לגבי עירובי חצרות או תחומין או תבשילין זה ודאי שיש כאן סיבה שלא יהיה ברכה שאינה צריכה מצד שיש כאן הידור שזה יהיה מעשה מצוה אם ברכה ויתכן שגם עד כמה שלא משתמש אם מה שעשה זה מברר למפרע שזה לא חייב ברכה עיין שיעור הקודם שהארכנו בסברות בזה האם בכלל שיך כאן את סברת הריטב"א וכן האם זה נשאר שהוא לא בסדר מה שלא בירך ודו"ק בזה

### בדין קבע מזוזה ולא בירך

ד] והנה יש לדון בקבע מזוזה ולא בירך האם ראוי שיוריד המזוזה ויברך והנה יש דיעות שיכול עדין לברך שכיון שקיום המצוה מחמת המעשה קיים זה סיבה שיכול לברך וכמו בציצית ותפילין [כן הוא ברעק"א תנינא י"ג ובכת"ס יור"ד סימן קל"ט ובפשוטו כן מבואר במג"א סימן כ"א] אמנם בפשוטו זה לא דומה דשם המצב העכשוי הוא מחיב ברכה משא"כ כאן רק המעשה קביעה מחיב ברכה וכל שלא בירך עליו לא יכול לברך וכן הובא בספר הליקוטים על הרמב"ם פי"א מברכות בשם תשובה ר' אברהם בן הרמב"ם [ועיין פמ"ג תל"ב שנקט שנר חנוכה אם לא בירך בשעת ההדלקה לא יברך אחרי ובפשוטו הוא מסברא הנ"ל] והנה לכאורא מסברא פשוטה כיון שעל המעשה הקודם עבר איסור ולא יכול לתקן ועל ההמשך אין תקנת ברכה א"כ אין שום ענין להוריד והוי גורם ברכה שאינה צריכה וכמו לגבי טבילת כלים שבלא בירך אין ענין להקנות לעכו"ם ולחזור ולקנות או במעקה אם המצוה רק במעשה הקביעה דודאי שאין ענין להוריד ולחזור ולקבוע אמנם יתכן שזה ודאי שהתקנת ברכה זה לא רק על המעשה קביעה אלא על גם על קיום המצוה רק שאין לברך אלא בעשיתו וא"כ יש ענין שיוריד ויברך כדי שיהיה כאן ברכה על קיום המצוה ובפרט לנ"ל שהתקנת ברכה הוא הידור בקיום המצוה א"כ ראוי שיהיה ברכה על קיום המצוה ויתכן עוד שעד כמה שעכשיו יוכל לברך זה ברכה גם על הקיום הקודם וכמו כל מברך באמצע המצוה

והנה מבואר בגמ' במנחות ל"ו. דאם השכים קודם אור היום ומניח תפילין כשיגיע אור היום ימשמש ויברך והנה להלכה נפסק שגם ללא מישמוש יכול לברך דעצם מה שהוא לבוש חשיב מעשה אמנם ע"ש תוס' בד"ה וכשיגיע שנקטו שרק אם ממשמש יכול לברך ולכן דנו שבלבש ציצית קודם אור היום והגיע היום יצטרך מישמוש כדי לברך ודנו שכאן אין שום מעשה במישמוש כי אין מצוה למשמש ולכן כתבו שכדי לברך צריך להוריד הטלית ולחזור ולהלבישו וכן נקט המרדכי הלכות תפילין אות נ"ו והנה מבואר בדבריהם שאפילו שנקטו שציצית ותפילין לא מברכים אלא על מעשה הנחה ולבישה בכל אופן בלא בירך יש ענין שיוריד ויברך ולא הוי גורם ברכה שאינה צריכה והביאור כנ"ל שהברכה היא לא רק על מעשה ההנחה אלא גם על הקיום שבלבישה ויש ענין שיהיה על זה ברכה ולא הוי גורם ברכה שאינה צריכה [ומצאתי ראיה זו בשו"ת אגרו"מ יור"ד סימן קע"ט]

אמנם נראה שאין זה דומה כלל דגם לתוס' שנקטו שצריך מעשה בלבישת ציצית ובתפילין אבל יתכן שזה ודאי מודים לשאר הראשונים שהברכה היא על המציאות שהוא לבוש וזה מחיב לברכה רק יש הלכה במעשה הברכה שיהיה כאן מעשה ולכן לא הוי גורם ברכה שאינה צריכה דהרי הוא חייב ברכה משא"כ במזוזה שם שאין שום מעשה בקיום המצוה יתכן שזה בכלל לא סיבה לברכה והברכה היא רק על מעשה הקביעה וממילא כיון שכבר קבע ולא בירך ועכשיו אין שום מחיב אין שום סיבה להוריד ולברך ועיקר החילוק מבואר בח' הגר"ח סטענציל בברכות שהרי שליח הקובע מזוזה מברך ומי שמלביש ציצית לחברו הוא לא מברך וביאר החילוק שבציצית ותפילין הברכה היא על המציאות שהוא לבוש משא"כ במזוזה התקנת ברכה זה לא על המזוזה בפתחו אלא על מעשה הקביעה

והנה יש לדון גם במקרה שכשקבע המזוזה עדין לא גר בה ובאמת לא היה צריך לברך ועכשיו בא לגור ולא יכול לברך כיון שעכשיו אין מעשה ובפרט אם מישהו אחר קבע המזוזה האם יש ענין להוריד המזוזה כדי שיהיה ברכה על קיום המצוה או שאין ענין וזה תלוי בנ"ל שאם גדר הדין כמו ציצית שהמצב שזה קבוע מחיב ברכה רק שצריך מעשה א"כ וודאי צריך להוריד ולברך כמו בציצית ותפילין אבל אם נימא כנ"ל שכאן הברכה היא רק על מעשה הקביעות א"כ אין לו לברך

והנה בפשוטו גם במזוזה הברכה זה על קיום המצוה רק שחז"ל תיקנו שהברכה תהיה במעשה הקביעה אמנם עדין יתכן שזה חלוק מתפילין וציצית דשם המצב של הקיום מחיב ברכה על ידי עשית מעשה משא"כ כאן הקיום לבד לא מחיב ורק כשעושים מעשה לצורך הקיום זה מחיב ברכה ויתכן שזה גם סברא לחלק שכאן שעכשיו הוא במצב שלא מחיב ברכה הוי גורם ברכה שאינה צריכה

והנה רעק"א בתשובה סימן ט' דן שמי שיצא מביתו לא מקיים מצוה בזמן שהוא לא נמצא וממילא הוא צריך לברך כשחוזר אמנם הביא מהברכי יוסף שלא מברכים אלא על מעשה וכיון שאין כאן מעשה חדש לכן לא מברך וצ"ע אבל למה שלא יוריד המזוזה ויברך ובפשוטו מבואר שעד כמה שללא מעשה אין תקנת ברכה אין כאן סיבה להוריד ויתכן דהוי גורם ברכה שאינה צריכה ויתכן שיש כאן הפסד של רגע של קיום מצוה וזה גם סיבה לא להוריד אמנם יתכן שס"ל כמבואר בש"ך שכל שקבע ללא ברכה גם אם מוריד ומחזיר לא מברך כיון שזה לא נחשב מעשה חדש אמנם לא משמע שרעק"א שם נקט כך דהרי דן שאפילו ללא מעשה כלל צריך לברך ובפשוטו מדברי התוס' במנחות הנ"ל מבואר דלא כש"ך

ויש מקום לחלק שאם היה צריך לברך בזמן קביעת המזוזה א"כ מה שלא בירך זה נחשב שיש חסרון בקיום המצוה מה שזה ללא ברכה שהרי היה חייב בזה מתחילתו וזה סיבה להוריד ולקבוע ולברך משא"כ אם לא היה קביעה כלל כגון באופן דרעק"א או שקנה דירה אם מזוזה בזה אין שום ענין להוריד המזוזה ולקובעה וכמדומה שכן המנהג וצ"ע בזה

### רשימות

**תמוז פ"ג:** ראיתי לדון בהניח עירובי תבשילין ולא בריך ומה דמבואר במ"ב שלא יכול לברך האם יבטל הע,ת על ידי שיקנה לחברו או יאכלו כדי שיוכל לברך או שהוי ברכה לבטלה ויש לדון במקום שעשה איסור ולא בירך ויש לדון במקום שלא עשה איסור אלא שהתכונן לעשות רק הדלקת הנר ואחרי זה החליט לבשל דכה"ג הוא לא היה לא בסדר אמנם יש צד שהיה צריך לברך ולא בירך ובמאמר מרדכי תרכ"ז כתב שבמניח ע"ת לכמו יו:ט שזה ספק יאכל העירוב ויוכל לברך ומבואר שם שאין בזה ברכה שאינה צריכה מצד שהרי יש לו ספק שאולי הוא צרי לברל ומבואר שללא זה יש ברכה שא"צ