מראי מקומות בענין אין הולכין בממון אחר הרוב בעזרת השם יתברך 
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / re (4)

בעזרת השם יתברך

**קונטרסמראי מקומות בענין
'אין הולכין בממון אחר הרוב'**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלא': 052-76888672

**נערך בעזרת השם יתברך בחודש שבט תשע"חעבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם ב"ר אהרן אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון הרב שלמה שליט"א**

**בעזרת השם יתברך**

**בטעם ובגדר דין אין הולכין בממון אחר הרוב**

**[א]: בב"ב צ"ב.ב.** ושמואל אמר לך כי אזלי' בתר רובא באיסורא אבל בממונא לא, עיי"ש, **ובב"ק מ"ו.א.** זה כלל גדול בדין הממע"ה, ל"ל למימר זה כלל גדול בדין וכו' לכי הא דאיתמר המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן וכו', **ובחידושי הראב"ד מ"ו.ב. ד"ה למה לי קרא סברא הוא** הק' ודילמא קרא [ד'מי בעל דברים יגש אליהם-יגיש ראיה אליהם] איצטריך היכא דקאי רובא לאפיה דמוחזק, ותי' דתינח לרבנן אלא לסומכוס מאי איכא למימר עיי"ש, ולכאו' מפורש בדבריו דלרבנן דאין הולכים בממון אחר הרוב דין הממע"ה נלמד מקרא דמי בעל דברים, ועי' **בפירש"י גיטין מ"ח.ב. ד"ה המוציא מחבירו עליו הראיה ש**כ' 'דאורייתא היא בב"ק מי בעל דברים יגש אליהם יגיש ראיה אליהם', **ובפני יהושע ע"ד רש"י שם** כ' דאעפ"י דמסקינן בב"ק למה לי קרא סברא וכו', זה למ"ד הולכין בממון אחר הרוב דלמ"ד אין הולכין איצטריך לזה ילפותא מקרא, וזה כד' הראב"ד.

[ב]: **בשיטמ"ק ב"ב צ"ב.א. ד"ה הרי זה מקח טעות בשם תוס' הרא"ש בשם רבינו מאיר** הק' מ"ט דרב אמאי לא אמר סמוך מיעוטא דזבני לשחיטה והו"ל פלגא ופלגא ונמי המעע"ה, ותירץ 'דסבר רב' דכל חזקה שנשנית לפעמים וכו' לא חשיבא חזקה', ולכאו' מפורש בדבריו ד'שמואל סבר' דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא ואז אמרינן הממע"ה, וזה הטעם דאין הולכין בממון הרוב.

וכן מבואר בפשטות **בתוס' ב"ק כ"ז.ב. ד"ה קמ"ל דאין הולכין בממון אחר הרוב בסה"ד** שכ' 'אבל גבי שאר ממון דאיכא מיעוט וחזקה לא אזלי' בתר רובא' ועיי"ש.

ושמעינן בזה בד' תוס' והתוס' הרא"ש, דגדר 'חזקת ממון' הוא מגדרי חזקה ככל החזקות באיסורין, ושייך לדון בזה הכלל דסמוך מיעוטא לחזקה כמו בכל החזקות, ואעפ"י שבהאי דינא דמוכר שור לחבירו ונמצא נגחן דקאמר ביה שמואל דא"ה בממון אחר הרוב הנידון הוא למיזל בתר רובא להוציא מיד המוכר המעות ששילם לו הלוקח, והמוכר הוא רק 'מוחזק' ואין לו 'חזקת מרא קמא' ומ"מ הוא נידון בדיני 'חזקות' ודו"ק.

והנה בהאי דינא ד'סמוך מיעוטא לחזקה' אי אמרינן ליה [מה"ת] אליבא זדרבנן נח' הראשונים ז"ל, עי' **קדושין פ.א.** בתינוק המטפח בצד העיסה ורוב תינוקות מטפחין ומיעוט אין מטפחין דלר' מאיר אמרינן סמוך מיעוטא דאין מטפחין לחזקת טהרה וטהור מספק משום דתינוק אי"ב דעת לישאל, ולרבנן אמרינן רובא וחזקה רובא עדיף עיי"ש, ומפורש לכאו' דלרבנן לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה אלא רובא עדיף, ועי' **יבמות קי"ט.א.** דתנן אשה שהלך בעלה וצרתה למדנה"י לא תנשא ולא תתייבם, ובגמ' שם דמתני' כר"מ דחייש למיעוטא דלרבנן אזלי' בתר רוב נשים מתעברות ויולדות ומותרת לשוק עיי"ש, אמנם **בחידושי הרמב"ן שם בשם רב האי גאון ז"ל** דרבא מוקי למתני' לכו"ע 'דע"כ לא אזלי רבנן בתר רובא אלא היכא דליכא חזקה כנגדו אבל היכא דאיכא חזקה סמכי' מיעוטא לחזקה והו"ל כפלגא ופלגא ולא שרינן לה', ועיי"ש שכ' בבי' הגמ' בקדושין הנ"ל דס"ל לרבנן דרובא עדיף 'הכי קאמרי מיעוטא לא חשיב כולי האי לצרופי גבי חזקה לטהר אלא עדיין הרוב מכריע וטמא ומ"מ חוששין לו ואין עושין בו מעשה וכדאמרי' התם בעשרה יוחסין לא זו היא חזקה ששורפין עליה את התרומה...אלמא לא עשו רובא דאיכא חזקה בהדיה כודאי אלא סומכין מיעוטא לחזקה לספק את הרוב ולתלות בו בכל מקום', ושיטה זו הובאה גם **בחידושי הרשב"א ביבמות שם בד"ה והאי אוקימתא דרבא בשם הרמב"ן ובחידושי הריטב"א ביבמות שם בד"ה אלא אמר רבא בשם תוס' וכל המפרשים ורב האי ורבינו אלפס ובחידושי הריטב"א בקדושין פ.א. בשם הרא"ה** עיי"ש, ומד' הרמב"ן משמע בהדיא דין סמוך מיעוטא לחזקה לרבנן דינא דאורייתא הוא, וכן הוכיח **בשער המלך פ"ג מהלכות יבום הט"ז** מד' **הרשב"א במשמרת הבית [דף ז.ב. מדפי הספר]** שהק' על שיטה זו מהא דבעינן למילף **בחולין י"א.א.** דאזלי' בתר רובא מפרה אדומה והא התם איכא חזקת טומאה ונימא סמוך מיעוטא לחזקה ועיי"ש מה שתי', ומוכרח דס"ל דמה"ת סמכינן מיעוטא לחזקה דאל"כ לק"מ מהא דבעי' למילף מה"ת, ולכאורה ד' **תוס' הרא"ש בשם רבינו מאיר הנ"ל והתוס' בב"ק הנ"ל** דהא דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא מטעם 'סמוך מיעוטא לחזקה' הוא כשיטה זו, ועי' **רי"ט אלגזי על הלכות בכורות להרמב"ן פ"ג דבכורות אות מ'** שהסמיך ד' תוס' הרא"ש הנ"ל לד' הראשונים הנ"ל, אלא שיש לעיין ממ"ש **התוס' בכורות כ.א. ד"ה ואיבעית אימא וכ.ב. ד"ה חלב פוטר בשם ר"ת והרא"ש בפ"ב דבכורות סימן ב' בשם ר"ת** דדין סמוך מיעוטא לחזקה לרבנן דר"מ אינו אלא דחיישינן לחומרא ולכאו' היינו מדרבנן, ולכאו' הא דאין הולכין בממון אחר הרוב דינא דאורייתא הוא, וצ"ע.

**ובשב שמעתתא ש"ד פכ"ז** הק' על התוס' בב"ק הנ"ל דהא בכה"ת קיי"ל דרובא וחזקה רובא עדיף, ותי' דהא דבעלמא רובא עדיף מחזקה היינו משום דהרוב הוא השתא לפנינו אבל חזקה אינו אלא דמעיקרא היה כך, ולכן חזקת ממון שהוא ג"כ מוחזק עכשיו בממון הוי כמו רוב עיי"ש, וכ"כ **בקצוה"ח סימן ר"פ סק"ב** עיי"ש.

[ג]: **בתרומת הדשן סימן שמ"ט** כ' 'דהא דקיי"ל אין הולכין בממון אחר הרוב היכא דאיכא חזקת ממון נגד הרוב, אע"ג דבשאר דוכתי אמרינן רובא וחזקה רובא עדיף, שאני חזקת ממון דאית בה טעמא הממע"ה ורובא לא מיקרי ראיה', [ומקושייתו משמע ג"כ דיש בדין חזקת ממון גדר של 'חזקה' כמו באיסורין אלא שהק' ע"ז דרובא עדיף ודו"ק], ומשמע לכאו' מתירוצו דהא דא"ה בממון אחר הרוב אינו מטעם 'חזקה' שיש בממון אלא משום דין אחר ד'המוציא מחבירו עליו הראיה', ואולי כוונתו כשי' **הראב"ד הנ"ל והפנ"י בדעת רש"י הנ"ל** [אות א'] דדין הממע"ה לשמואל דס"ל דא"ה בממון אחר הרוב נלמד מקרא דמי בעל דברים יגש אליהם וזהו דין הממע"ה שמונע מהרוב להוציא ממון.

אמנם מצינו **בשיטמ"ק ב"ק מ"ו.ב. ד"ה מי בעל דברים** וכו' **סברא הוא** וכו' **בשם רבינו יהונתן** שכ' בהדיא דמכוח הסברא דמאן דכאיב וכו' אין הולכין בממון אחר הרוב ועיי"ש מה שבי' ודבריו צ"ב רב.

[ד]: **בתוס' סנהדרין ס"ח.ב. ד"ה דיני ממונות** הק' בהא דאין הולכין בממון אחר הרוב מהא דבנפשות הולכין אחר הרוב כמבואר **בסנהדרין ס"ט.א.** ואמאי לא נילף דיני ממונות בק"ו מדיני נפשות, כמו לגבי רוב בדיינין דילפינן דיני ממונות בק"ו מדיני נפשות כמבואר **בסנהדרין ס"ח.ב.** והנה **התוס' בב"ק כ"ז.ב. ד"ה קמ"ל** תירצו ד'גבי שאר ממון דאיכא מיעוט וחזקה לא אזלינן בתר רובא' והיינו דהא דא"ה בממון אחר הרוב הוא מכוח 'חזקת ממון' וזה לא שייך אלא בממון ולא בנפשות, אמנם התוס' בסנהדרין שם לא חילקו בין ממון לנפשות [ומכוח קושייתם חידשו דב'רוב מעליא' דאזלינן בתריה בדיני נפשות אזלינן בתריה אף בדיני ממונות עיי"ש], וכד' התוס' בסנהדרין כ' **בתוס' הר"ש משאנץ כתובות ט"ז.א. ד"ה וכיון דרוב נשים** עיי"ש.

ועי' **ברשב"ם ב"ב דף נ.ב. ד"ה שניהם ישנן** שכ' דהא דספק נפשות להקל הוא מקרא דושפטו העדה וכו', **ובתוס' שם ד"ה וספק נפשות להקל** הק' על דבריו 'דבלא"ה נמי לא קטלי מספיקא דאפילו ממונא לא מפקי' מספיקא', ועי' **בקובץ שיעורים ב"ב אות רכ"ג** שכ' דשיטתם בב"ב הוא כשיטתם בסנהדרין, דלשיטתם בב"ק אין דמיון ממון לנפשות דבממון יש חזקת ממון משא"כ בנפשות.

ולכאו' צ"ל בשיטת **התוס' בסנהדרין ובב"ב והתוס' שנץ בכתובות הנ"ל** דס"ל כמש"כ **בשב שמעתתא שמעתתא ד' פ"ח ד"ה אמנם לענ"ד** 'דבדיני נפשות ודיני ממונות לא אזלינן כלל בתר רובא ודוקא עפ"י שנים עדים יקום דבר ולא רוב ולא חזקה', ועי' **בב"ב צ"ג.א.** דמדמינן בגמ' המח' בדין גמל האוחר בין הגמלים אי מהני להוציא ממון למח' אי הולכין בממון אחר הרוב [ודחינן דדילמא רוב עדיף מחזקה או חזקה עדיף מרובא], ועי' **בשבועות ל"ד.א.** דמדמינן הא דרבנן דר' אחא דלא אזלי בתר חזקה בדין גמל האוחר לעובדא דר"ש בן שטח דלא אזלינן בדיני נפשות בתר אומדנא, ובדברי רשב"ש מפורש דהא דלא אזלי' בתר אומדנא בנפשות הוא מקרא דעפ"י שנים עדים יומת המת, ולכאו' מבואר לפי זה דגם דינא דאין הולכים אחר הרוב הוא מהאי קרא ודו"ק, ועי' עוד **ברשב"א כתובות י"א.א. סד"ה ותמיה לי אשמעתתין** שכ' 'דעולם אין מוציאין ממון אלא בראיה ברורה ותדע לך דע"א נאמן באיסורין ובממון אין פחות משנים', ודו"ק.  ועי' עוד **בגיטין פ"ט.א.** דאין מוציאין אשה מתחת בעלה בקול וברגל"ד וילפי' לה מגז"ש דבר דבר מממון 'מה להלן דבר ברור אף כאן דבר ברור', ודו"ק.

**בסברות מח' רב ושמואל אי הולכין בממון אחר הרוב**

**[א]: בשיטה מקובצת ב"מ צ"ב.ב. ד"ה רב אמר בשם הרא"ם** כ' בטעמיה דרב דאע"ג דזוזי בחזקת מוכר נינהו לא אמרינן בהא הממע"ה, דאילו היה המוכר טוען ברי בודאי לשחיטה מכרתיו לך מוקמינן ליה ברשותיה עד דמייתי לוקח ראיה דהא ברשותיה נינהו, אבל הכא דמסתמא הו"ל מילתא המוכר הוא שמא [שאינו יודע מה היה בדעת הלוקח] עיי"ש, ומפורש בדבריו דרב פליג רק במוחזק בטענת שמא אבל במוחזק בטענת ברי מודה דאמרינן הממע"ה.

וכ"מ לכאו' **בתוס' ב"ב צ"ב.א. ד"ה וליחזי בשם ר"ת ז"ל** שכ' לפרש בהא דאי' **בב"ק דכ"ז.א.** דק"ל דמתני' דהיינו כד היינו חבית דאפילו רובא קרו לכדא כדא ולחביתא חביתא אין הולכין בממון אחר הרוב ומפרש ר"ת [בפי' האחרון] דקאי אפי' אליבא דרב משום דהתם מודה רב לפי שיכול המוכר לומר קים לי בנפשאי שאני מן המיעוט דקרו לכדא חביתא עיי"ש, וכ"מ **בתוס' ב"ק כ"ז.א. ד"ה המניח בשם ר"ת** וכ"כ **בתוס' רבינו פרץ שם כ"ז.ב. ד"ה קמ"ל** [ועיי"ש שביאר דהתם שהוא נפק"מ גם לגבי המוכר הוא תלוי גם בדעת המוכר ויכול לומר ברי לי משא"כ לגבי מוכר ונמצא נגחן שהוא תלוי רק בדעת הלוקח המוכר הוא שמא].

**והפנ"י בליקוטים על ב"ב** תמה ע"ד ר"ת מהא דפרכינן בסוגיין על רב מהא דרוב נשים בתולות נשאות ולא אזלינן בתר רובא להוציא כתובתה מאתיים, ואם רב מודה כשטוען המוחזק ברי מאי קשיא והא הבעל טוען ברי שנשאה אלמנה כמפורש **בכתובות ט"ז.א.** דאיירי בברי וברי עיי"ש, וכן הקשה **בחידושי הגרעק"א ב"ק ר"פ המניח ד"ה קמ"ל,** [ועיי"ש שכ' די"ל בכוונת התוס' דרק בצירוף זה שהלוקח המוציא הוא שמא והמוכר המוחזק הוא ברי בזה הוא דמודה לרב דאין הולכין אחר הרוב, וכ"כ **בחידושי בית מאיר בב"ק שם**].

ובאמת כבר עמד ע"ז **בשיטמ"ק ב"ב צ"ב.ב. ד"ה טעמא בשם הרא"ם** ותי' בתי' הראשון דכיון דרוב נשים בתולות נשאות הוי טענת הבעל כטענת שמא כמבואר **בכתובות ט"ז.א.** ודבריו צ"ע דא"כ גם כשהמוכר הוא ברי נימא דמכוח הרוב נעשית טענתו כטענת שמא, עוד תי' **הרא"ם שם** דאיירי כשתובע ליתמי שטענתם הוא שמא עיי"ש, ודבריו צע"ג דהא מפורש בהדיא **בכתובות שם** דאיירי בברי וברי ולכן מודה בזה ר"ג, [דאם הבעל שמא ס"ל לר"ג דמהני חזקת הגוף להוציא ממון עיי"ש].

[ב]: **בתוס' בכורות דף כ.א. ד"ה ור' יהושע** כתבו דלא קאמר רב דאזלינן בממונא בתר רובא אלא כשהלוקח יכול לומר קים לי בנפשאי שאני מן הרוב, אבל כשהתובע הוא שמא מודה רב דלא אזלי' בתר רובא, ולכן כשיש ספק אי הולד בכור או חיישינן לטינוף ואינו בכור אע"ג דאיכא רובא דאינן מטנפות לא יהבינן לבכור לכהן אפי' אליבא דרב דאיכא חזקה דממונא דעדיפא והממע"ה עיי"ש, וכ"כ **הרא"ש בבכורות פ"ג סוף סימן א'** עיי"ש [ועוד חילוק כ' **התוס' והרא"ש שם** דרק בממון שיש לו תובעין ס"ל לרב דאזלי' בתר רובא אבל בבכור שאין לו תובעין מודה רב דהממע"ה עיי"ש].

**ובחידושי הגרעק"א שם** תמה ע"ד התוס' והרא"ש דא"כ מאי פרכינן בסוגיין בב"ב על רב ממתני' דהיא אומרת בתולה והוא אומר אלמנה והרי התם האשה היא ברי.

[ג]: **בשיטמ"ק ב"ב צ"ב.א. בד"ה הרי זה מקח טעות בשם תוס' הרא"ש בשם רבינו מאיר** הק' על רב אמאי לא נימא סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא והממע"ה, ותי' 'דסבר רב דכל חזקה שנשנית דלפעמים זה מוחזק ולפעמים זה מוחזק לא חשיבא חזקה דמעיקרא היה הלוקח מוחזק ועכשיו המוכר', וצ"ב כוונתו, ולכאו' ר"ל דלרב אינו נחשב 'חזקה דממונא' אלא כשהוא גם 'מרא קמא', אבל כשהוא ביד הלוקח שאינו מר"ק ומעיקרא היה ביד המוכר אינו נחשב 'חזקה דממונא'.

ודבריו צע"ג דא"כ מאי פרכינן בסוגיין על רב מהא דרוב נשים בתולות נישאות, ומהא דרוב פרות מתעברות ויולדות, ומדין גמל האוחר בין הגמלים, והא בכל הני גווני איירי כשבא הרוב לגבות ממון מהבעלים שהוא מוחזק גמור ובזה מודה רב לפי דבריו, [ואולי נימא דס"ל להרא"ש כד' **הפנ"י בכתובות ע"ו** הובא **בנתיבות המשפט סימן רכ"ג** דכלפי גביית חוב ממון אין המוחזק נחשב 'מרא קמא' ודו"ק].

ועוד יש לעיין בד' הרא"ש, דלדבריו בשם רבינו מאיר דלא פליג רב אלא משום דחזקת המוכר במעות היא גרועה, א"כ למה לא תירץ בפ"ג דבכורות דכשבא הכהן להוציא הבכור מהישראל מכוח הרוב אינו יכול להוציא לפי שחזקת הישראל חזקה מעליא היא שהרי הישראל הוא ג"כ מר"ק, וצ"ע.

[ד]: **בכריתי ופלתי סימן ס"ג ס"א** הביא ד' **השיטמ"ק בב"מ ו.ב. ד"ה קפץ אחד מן המנויין בשם הרא"ש** שכ' דאף היכא דאיכא למיזל בתר רובא מ"מ אינו נחשב אלא בגדר 'ספק' ולהכי לא מהני רוב לחייב במעשר בהמה משום דבעינן 'עשירי ודאי' ורוב אינו 'ודאי' עיי"ש, וכ' הפליתי לבאר לפי"ז מה שנח' רב ושמואל **ביומא פ"ד ובכתובות ט"ו** אי הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, דרב ס"ל דרוב הוי 'ודאי' ולהכי מהני בפיקו"נ, ושמואל ס"ל דהוי 'ספק' ולהכי ל"מ בפיקו"נ עיי"ש.

**בשיטת התוס' בסנהדרין לחלק בין 'רוב מעליא' ל'רוב גרוע'
ובשיטת המחלקים בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן**

**[א]: בתוס' סנהדרין ג.ב. בד"ה דיני ממונות** הק' בהא דמבואר בגמ' שם דילפי' ליליך אחר רוב דיינים בממון בק"ו מנפשות, והק' דהא אין הולכין בממון אחר הרוב ובנפשות אזלינן בתר רובא אפי' ברובא דליתיה קמן, וכמבואר **בסנהדרין ס"ט.א.** דבכל דוכתא אזלי' בנפשות בתר רובא, לענין רוב נשים לט' יילדן [לגבי בן סורר ומורה דאינו נחשב 'ראוי להיות אב' לפוטרו מדין בסו"מ עד שיהיה בן י"ג שנים וג' חדשים, דמשעה שהעובר שלו ראוי להיות ניכר הוי 'ראוי להיות אב, והעובר ניכר בשליש ימיו, והנך דיילדן לז' העובר כבר ניכר בב' חדשים ושליש החודש, ולא חיישינן להאי מיעוטא אלא אזלי' בתר רובא לדודונו כבסו"מ עד י"ג וג' חדשים עיי"ש], ולענין רובא דאינשי טעו בעיבורא דירחי [ולכן אפילו לא כייונו העדים עדותן ביום אחד הורגים על פיהם], ולענין רוב נשים אינן איילוניות [ולכן בת ג' שנים ויום אחד שנתקדשה מומתין עליה, ולא חיישינן שמא איילונית היא ולא חלו הקדושין משום דאדעתא דהכי לא קדיש עיי"ש], וכ' התוס' 'וצ"ל דרובא לרדייא לא חשיב כי הנך רובא הילכך לא סמכינן אהך רובא בדיני ממונות', ולא נתפרש בד' התוס' מאי גריעותא דהאי רובא דלרדייא יותר מהנך רובי דגבי דיני נפשות, וגם צריך לבאר לפי דבריהם לכל סוגיית הגמ' **בב"ב צ"ב וצ"ג** דמדמינן למח' רב ושמואל אי הולכין בממון אחר הרוב כמה אופני רוב, רוב נשים בתולות נישאות, רוב העבדים גנבים, רוב פרות מתעברות ויולדות, חזקה דגמל האוחר בין הגמלים, ורובא דאינשי או רוב הפירות הנלקחים אי הוי לזריעה או למאכל עיי"ש, ולכאו' לפ"ד התוס' צ"ל בכל הנך אופנים דהוי 'רוב גרוע' וצ"ב.

ומצינו כמה דרכים בביאור ד' התוס'.

[א]: **בב"ח חו"מ סימן רל"ב סכ"א** כ' דגריעות הרובא ןלרדייא הוא משום דכנגד אדם אחד שקונה מאה שוורים לרדיא איכא עשרה בני אדם שקונים שור אחד לאכילה, והיינו דהרוב לוקחים מתנגד לרוב השוורים הנקנין לרדיא, ודימה להא דאמרינן **בב"ב דף צ"ג** בפלוגתא דפליגי במוכר זרעוני גינה ולא צמחו דרובא לזריעה זבני, ומסקינן התם דרוב הלוקחים הם הוא לאכילה ורוב הזרע הנלקח הוא לזריעה עיי"ש.

**ובקונטרס הספיקות כלל ו' אות א'** תמה על דבריו, דא"כ מאי מדמינן בסוגיין להנך רובי דרוב נשים בתולות נישאות ורוב פרות מתעברות ויולדות, והרי בהנך רובי ליכא להאי גריעותא שיש רוב אחר המכחיש לזה הרוב, ועוד תמה על דבריו, דהא בעינן למימר בסוף הסוגיא דרב ושמואל פליגי במח' רבנן ור' יוסי אי אזלינן בתר רובא דזריעה להוציא המעות מיד המוכר אם זרען ולא צמחו, ומסקינן דהתם פליגי אי אזלי' בתר רובא דאינשי או בתר רובא דזריעה עיי"ש, ולפי"ד הב"ח הרי גם לפי המסקנא היינו פלוגתא דרב ושמואל דפליגי רק בכהא"ג שרוב הנלקחים מכחיש לרוב הלוקחים, עיי"ש.

**ובשב שמעתתא ש"ד פ"ז** כ' ליישב לד' הב"ח [וגם לפי פירוש עצמו, עי להלן], דאה"נ הקו' מהא דרוב נשים בתולות נישאות ומהא דרוב פרות מתעברות ויולדות הוא גם לשמואל כיון דהתם 'רובא מעלייא הוי' ששמואל מודה בזה, וכ"כ **בעל המאור כתובות ט"ז.א.** לפי דרכו דהקו' מהא דרוב נשים בתולות נישאות היא גם לשמואל, דהתם איכא 'רובא וחזקה' ואף שמואל מודה בכהא"ג דמוציאין ממון עיי"ש, ומיהו **בתוס' כתובות ט"ז.א. ד"ה כיון דרוב נשים** מפורש דקו' זו היא רק לרב, וכ' דאכתי לא נתיישב דמיון הגמ' לפלוגתא דרב אחא ורבנן אי חזקה הוי כרובא, והרי ב'חזקה' ליכא שום ריעותא עיי"ש.

[ב]: **בשב שמעתתא שם ש"ו** כ' לבאר ד' התוס' בגריעות הרובא לרדיא זבני, לפמ"ש **הרמב"ן במלחמות פ"ב דקדושין [דף נ.ב. דף כ"ב.א. מדפי הרי"ף]** בדין חוששין לסבלנות אע"ג דהוי מיעוטא וכ' דאי"ז שייך לפלוגתא דר' מאיר ורבנן אי חיישינן למיעוטא 'דהתם רוב חיוב וטבע הוא ואי אפשר אלא כן, אבל כאן אינו אלא מנהג ופעמים הרבה שאדם נוהג כמנהג המיעוט לפיכך במקום איסור א"א החמירו לחוש', וכ"כ **הריטב"א בקדושין דף נ.ב.** עיי"ש, וכ' הש"ש דהכ"נ רובא דלרדיא אינו אלא 'רוב במנהג' שהוא גרוע יותר, ולגריעות זו נתכוונו התוס' עיי"ש, וכ' לפי דרכו דלשי' התוס' בסנהדרין הקו' מהא דרוב נשים בתולות נישאות ומהא דרוב פרות מתעברות ויולדות הוא גם לרב, והק' ע"ז מדמיון הגמ' לפלוגתא דר' אחא ורבנן, וכנ"ל אות א'.

[ג]: ואנהרינהו לעיינין אחד מגדולי בעלי התוס' **בתוס' הר"ש משאנץ כתובות ט"ז.א. בד"ה וכיון דרוב נשים בתולות נישאות** שהביא לקו' התוס' הנ"ל **בשם ריב"ם** דאמאי לא אזלינן בממון אחר הרוב והא אף בנפשות דחמירי מממון אזלינן בתר רובא, ותי' 'אלא ודאי צ"ל דרובא דפליגי בו רב ושמואל גרוע כגון ההוא דריש המוכר פירות פי' משום דההוא גברא זבין להכא ולהכא', והיינו דבגברא דזבין להכא ולהכא אין לשייכו כל כך לרוב העולם כיון דהוא עצמו לוקח לשניהם, ודבריו צ"ב דממנ"פ, אם אין לשייכו לרוב העולם ליכא בזה דין רוב כלל, ומה שייך לומר דיש בזה דין רוב דאזלינן בתריה באיסורא ורק בממונא להוציא מהמוחזק אינו מועיל, ועי' **בחידושי הרשב"א ב"ב צ"ב.ב. ד"ה דאיכא לאשתלומי בשם הראב"ד** שתמה כן דכיון דהאי גברא זבין להכא ולהכי כי רובא דעלמא לרידייא זבני מאי הוי והא איהו לאו מרובא הוי, ותי' 'דגברא דזבין להאי ולהאי ולא ידיע זביני במאי הוי רב אזיל בתר רובא דעלמא דהאי נמי חמהאי רוב הוי', וצ"ב מה תירץ, ועכ"פ בד' הר"ש משנץ מבואר דבכהא"ג יש דין רוב אבל הוא 'רוב גרוע' וצ"ב.

**והר"ש משאנץ שם** כ' דהא דפרכינן אדרב מהא דרוב נשים בתולות נישאות ומשמע דלשמואל ניחא, משום דהתם איכא כנגד רוב זה הרוב הנישאות בתולות יש להם קול וזו אין לה קול ואיתרע לה רובא, ואמנם זה גופא מה דמתרץ הגמ' אליבא דרב, ומבאר דאף בהו"א ידענו להאי טעמא אלא דסברנו דמ"מ נשאר על הרוב נשים בתולות נישאות תורת רוב אלא שהוא רוב גרוע ודמי לפלוגתייהו, וע"ז משנינן שהוא מגרע לגמרי הרוב עיי"ש.

**והר"ש משנץ שם** בהמשך דבריו כ' 'וההוא דגנב או קוביוסטוס ורוב פרות מתעברות ויולדות ורובא לזריעה זבני כולהו רוב גרוע נינהו ולא אזיל שמואל בתר רובא היכא דאיכא חזקה (דממונא) דמכחשא להו', והנה לא ביאר לנו רבינו מה הגריעות שיש ברובות הללו, וצ"ע.

ועיקר שיטה זו של התוס' בסנהדרין הנ"ל והתוס' שנץ הנ"ל צריכה ביאור רב, היכן מצינו בתורה שני הלכות של 'הלך אחר הרוב', והרי הכל נלמד ממקור אחד מקרא ד'אחרי רבים להטות' דמזה נלמדים כל דיני רוב בין רובא דאיתיה קמן ובין רובא דליתא קמן כמבואר **בפירש"י חולין י"ב.א. ד"ה פסח** בפירוש השני, ובפי' הראשון כ' **רש"י שם** דמקרא דאחרי רבים להטות נלמד רק רובא דאיתא קמן ודליתיה קמן נלמד מהלמ"ס עיי"ש, ועכ"פ הדין דאזלינן בתר רובא דליתיה מן הוא דין אחד הנלמד מקרא או מהלכה, ומה שייך לומר שיש בזה שני דרגות בדאורייתא, א. 'רוב מעלייא' דאזלינן בתריה אף בממון ונפשות, ב. 'רוב גרוע' דלא אזלינן בתריה אלא באיסורא ולא בממון ונפשות.

ועוד יש לבאר לפי שיטה זו שדימו ממון ונפשות, והנה הא דאין הולכין בממון אחר הרוב מבואר **בב"ק מ"ו.ב.** דהוא משום דין 'המוציא מחבירו עליו הראיה', ויש לעיין אם בנפשות כשהנידון אם חייב מיתה יש לנידון דין 'מוחזק' ו'חזקה דממונא' למנוע מלדון ע"י הרוב, ועי' **רשב"ם ב"ב דף נ.ב. ד"ה** שכ' דהא דספק נפשות להקל נלמד מקרא דושפטו העדה והצילו העדה, **ובתוס' שם ד"ה וספק** כ' על דבריו 'דבלאו הכי נמי לא קטלי מספיקא דאפילו ממונא לא מפקינן מספיקא', ולכאו' יסוד מחלקותם הוא בנידון זה אם יש בנשות לנידון תורת 'מוחזק' בגופו, ודו"ק, ובד' **הר"ש משאנץ הנ"ל** שכ' דלא אזיל שמואל בתר רוב גרוע 'משום דאיכא חזקה דמכחשא להו' מוכרח לכאו' דס"ל דאף בנפשות יש לנידון 'חזקה' על גופו כמו בממון ודו"ק.

**ובשב שמעתתא ש"ד פ"ח ד"ה אמנם לענ"ד נראה** כ' לבאר שיטה זו 'דבדיני נפשות ובדיני ממונות לא אזלינן כלל בתר רובא, ודוקא עפ"י שנים עדים יקום דבר, ולא רוב ולא חזקה', ולדבריו דין א"ה בממון אחר הרוב אינו משום 'חזקת ממון' המנגד לרוב, אלא משום הגזה"כ ד'עפ"י שנים עדים יקום דבר' הממעט רוב וחזקה, [ועי' לעיל 'בטעם ובגדר אין הולכין בממון אחר הרוב' אות ד' מה שהבאנו ראיות לד' הש"ש].

**[ב]: במרדכי כתובות סימן ש"ח בתשובת רבינו מרדכי** כ' לגבי אשה שמת בעלה בלא בנים מלבד ולד שמת בתוך ל' ותובעת כתובתה, אמרינן דכיון דרוב נשים ולד מעליא יילדן נחשב שהגיע זמנה ליטול הכתובה ואינה זקוקה ליבם, וכ' 'דרובא דנשים ולד מעלייא יילדן שכיח טובא ומהני אפי' להוציא ממון למ"ד אין הולכין בממון אחר הרוב', ומשמע שם מבריו דהמיעוט בזה אינו מצוי כלל ולכן הוי 'רוב מעלייא' דאזלינן בתריה אף בממון [עיי"ש שדימה לדין מים שאין להם סוף דלא מחמרינן בזה בדיעבד כשנשאת לאחר ולא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקת א"א כיון דהמיעוט אינו מצוי כלל עיי"ש].

אמנם צ"ע מה שהוכיח המרדכי כדבריו מהא דאי' **בכתובות ט"ו.א.** לענין אסופי דברוב ישראל דיינינן ליה כישראל להחזיר לו אבידתו, ולא אמרינן בזה אין הולכין בממון אחר הרוב, וע"כ משום דרוב מעלייא הוי, וצ"ע למה שמה הוי רוב מעלייא, ומנא ליה דאיירי כשהגויים הם מיעוט קטן ביותר, והלא סתמא אמרינן דאם רוב ישראל ישראל להחזיר לו אבידתו, ולכאו' מכרח דכוונתו, דהתם הוי 'רובא דאיתא קמן', ורוב זה לעולם הוי 'רוב מעליא', שהרי ברוב זה לא אמרינן 'סמוך מיעוטא לחזקה' כמש"כ **בפירש"י קידושין דף פ.א.** ומאזלינן בתר האי רובא בממון, למד המרדכי דהוא הדין אף ברובא דליתא קמן, אם המיעוט אינו מצוי ולא אמרינן ביה סמוך מיעוטא לחזקה, ה"ה דאזלינן ביה בממונא בתר רובא, ודו"ק.

**והמרדכי שם** מסיק 'והכ"נ אמרינן בפרק המוכר פירות', וצ"ב כוונתו, ואולי כוונתו למסקנת הגמ' **בב"ב צ"ג.א.** דאפי' רבי אלא דאזיל בממון בתר 'חזקה' לא אזיל בתר רובא, **וברשב"ם שם** מבואר משום דהחזקה 'איתא קמן' והרוב 'ליתיה קמן' ודו"ק, [וכ"כ **בתה"ד סימן שי"ד בהגה"ה** בדעת רש"ם הנ"ל שכוונתו לחלק בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתיה קמן עיי"ש.

אמנם **בתרומת הדשן סימן שי"ד** הביא ד' **המרדכי שילהי פ"ק דכתובות בשם ר"י** שהק' אהאי דינא דאסופי אמאי הולכין בו אחר הרוב והא א"ה בממון אחר הרוב, ותי' דהמוצא אין לו חזקת ממון הואיל ובא לידו שלא מדעת בעל האבידה עיי"ש, ומוכרח דס"ל דאף ב'רובא דאיתא קמן' דומייא דהתם לא אזלינן בתר רובא להוציא מהמוחזק עיי"ש, וכן הוא מוכרח מד' **התוס' והתוס' הרא"ש והרמב"ן והרשב"א והרא"ה והריטב"א** בכתובות שם שכולם הק' שם אהאי דינא דאסופי אמאי הולכין בו אחר הרוב והא א"ה בממון אחר הרוב, ותי' דליכא התם חזקת ממון לענין רוב עיי"ש, ומוכרח מד' כולם דאף ברובא דאיתיה קמן לא אזלינן בממונא בתר רובא.

**בדין רוב בצירוף חזקה, ורוב בצירוף ברי ושמא,
ורוב בצירוף הודעת הדמים, אי מהני להוציא ממון
[א]: בדין רוב בהדי חזקה להוציא ממון**

**[א]: בכתובות ט"ז.א.** פרכי' אמתני' דהיא אומרת בתולה נשאתני והוא אומר אלמנה נשאתיך כתובתה מנה, ואמאי לא אזלי' בתר רוב נשים בתולות נישאות, **ובתוס' שם ד"ה כיון** כתבו דהקו' רק לרב דס"ל דא"ה בממון אחר הרוב, וכ"כ **בתוס' הרא"ש שם ובחידושי הרשב"א שם ובחידושי הריטב"א שם.**

**ובתוס' ישנים עה"ג שם ובתוס' רי"ד עה"ג שם** כ' דהקו' אף לשמואל דכיון דאית לה נמי חזקת בתולה מהני רובא בהדי חזקה להוצטיא ממון אף לשמואל עיי"ש, וכ"כ **בבעל המאור שם [דף ה.ב. מדפי הרי"ף בד"ה וכיון]** דקו' הגמ' אף לשמואל משום דרובא וחזקה מהני להוציא ממון, ומדמה להא דאי' **בכתובות די"ב.ב.** לרבן גמליאל דקיי"ל כוותיה דחזקה בהדי ברי ושמא מהני להוציא ממון עיי"ש.

**והרמב"ן במלחמות שם** הסכים לעיקר הדין דרוב בהדי חזקה מהני להוציא ממון והביא שכן מבואר **בירושלמי רפ"ב דכתובות,** אבל כ' דלגבי הנידון אי נשאת בתולה או אלמנה אין לה חזקה דגופא 'שאין האשה עומדת בחזקת שלא נשאת מעולם' ואין בזה אלא רוב גרידא דרוב נשים בתולות נישאות, ולכן כ' דהקו' רק לרב, והוכיח כן מד' הגמ' **בב"ב צ"ב.ב.** דפלרכינן מהך מתני' על רב ומבואר דלשמואל ניחא עיי"ש, והנה ד' הרמב"ן צע"ג דהא מפורש **בכתובות ט"ז.א.** שרצו לתלות האי דינא בפלוגתא דר"ג ור"י, ואי אין לאשה חזקה דגופא שאינה בתולה מה זה ענין לדר"ג, ווכן תמה על הרמב"ן **בפנ"י בכתובות שם על תוד"ה וכיון** עיי"ש, ואולי מפרש הרמב"ן דסוגיא זו סברה דטעמא דר"ג משום ברי ושמא ולא משום חזקת הגוף [כדבעי' למימר בהו"א **בכתובות י"ב.ב.** עיי"ש], ואמנם **בפירש"י כתובות ט"ז.א. ד"ה הבעל מהימן וד"ה היא נאמנת** מפורש דגבי האי דינא דהיא אומרת בתולה נשאתני איכא חזקה דגופה לומר שנשאת בעודה בתולה ולכן הוא דבעינן לדמויי לה לדר"ג עיי"ש, ומפורש בדבריו דלא כהרמב"ן, ועי' **תוס' כתובות ע"ו.א. ד"ה רישא** שהוכיחו מד' הגמ' בכתובות ט"ז.א. הנ"ל דלר"ג לא מהני חזקת הגוף להוציא אלא בהדי ברי ושמא עיי"ש, וכ"מ **בתוס' הרשב"א שם ד"ה רישא ובתוס' הרא"ש שם ד"ה רישא** עיישה"ט, ולפי זה מוכרח מד' התוס' והתוס' הרא"ש בכתובות ט"ז.א. דאפילו כשיש רוב בהדי חזקה לא מהני להוציא ממון לשמואל, ודו"ק.

[ב]: **בבכורות כ.א.** אמרינן דר' יהושע סבר דחיישינן לטינוף לפטור מבכורה, **ובתוס' שם ד"ה ורבי יהושע** הקשו דהא בכהא"ג דאיכא רובא וחזקה דהבהמה בחזקת שלא ילדה לכו"ע לא חיישינן למיעוטא, ותירצו דר"י איירי לענין שלא ליתן הבכור לכהן דכיון דאין הולכין בממון אחר הרוב לא יהבינן לכהן מכוח הרוב עיי"ש, ולכאו' מפורש בהדיא בד' התוס' דאפילו רוב בהדי חזקה לא מהני לאפוקי ממונא.

וכ"מ **ברא"ש פ"ב דבכורות סוף סימן א'** שכ' שם דאפילו למאן דלא חייש למיעוטא דמטנפות היינו לענין איסורא אבל אין נותנין אותו לכהן משום דאין הולכין בממון אחר הרוב, **והרא"ש שם בסימן ב' בשם ר"ת** דלענין בכורה יש לבהמה 'חזקת שלא ילדה' [ומה"ט מחמרינן לחוש למיעוט משום דסמכינן מיעוטא לחזקה לחומרא עיי"ש], והרי מבואר בד' הרא"ש דרובא בהדי חזקת שלא ילדה לא מהני להוציא ממון.

[ג]: **בתוס' הרשב"א ובתוס' הרא"ש כתובות כ"ט.א. ד"ה ועל הכותית** הקשו בהא דכותית יש לה קנס ותיקשי לרבא דס"ל דפסול כותית משום דעבד ושפחה נתערבו בהם א"כ אמאי יש להם קנס ונימא לה אייתי ראיה דלאו שפחה את ושקול, וכ"ת דאזלינן בתר רובא הניחא לרב אלא לשמואל דס"ל א"ה בממון אחר הרוב מא"ל, ותי' דמוקמינן לה אחזקת אבהתהא שהיו כותיים עיי"ש, ולכאו' מבואר בדבריהם דרוב בהדי חזקה מהני להוציא ממון גם לשמואל, [ולפי זה יהיה סתירה למה שהוכחנו לעיל אות א' בדעת תוס' הרשב"א והרא"ש דלא מהני רוב בהדי חזקה להוציא ממון], אמנם יעוי' **בתוס' שם ד"ה ועל הכותית** שג"כ הק' ותי' כן, ובקושייתם הוסיפו להקשות גם לרב דאי אזיל איהו לגבה הו"ל קבוע שהוא כמחצה על מחצה וע"ז תירצו דמוקמינן לה בחזקת אבתהא עיי"ש, וזה ודאי קשה איך חזקה לחודה מהני להוציא ממון, ובע"כ שיש שם איזה טעם ואי"ז שייך לנידו"ד].

[ד]: ועי' **בתוס' ב"מ ק.א. ד"ה הא מני ובתוס' הרא"ש שם ובחידושי הראב"ד ב"ק מ"ו.ב. ד"ה אמר אביי ובתוס' שם ד"ה מידע ידעי ובחידושי הרשב"א שם ד"ה מידע ידעת** שמבואר בדברי כולם דבכהא"ג דשור שנגח יש 'חזקת מעוברת' [ולכן מודה סומכוס בכהא"ג שהחזקה מסייעת למוחזק עיי"ש], וכן מבואר **בתוס' רי"ד כתובות י"ב.ב.** [עיי"ש שהק' לר"ג אמאי לא מצטרף חזקת מעוברת בהדי ברי ושמא לאפוקי ממונא], ולפי זהיש לתמוה לסוברים דרובא וחזקה מהני להוציא ממון, דא"כ מאי מקשינן **בב"ב צ"ג.א.** על רב ממתני' דשור שנגח את הפרה אמאי לא אזלינן בתר רוב פרות מתעברות ויולדות, ולשיטתם קשה גם לשמואל דהא איכא רובא בהדי חזקת מעוברת ולמה לא יועיל להוציא, ואמנם לשיטת **הבעל המאור והתוס' ישנים והתוס' רי"ד** שהבאנו לעיל דס"ל דהקו' בכתובות מהא דרוב נשים בתולות נישאות הוא גם לשמואל, ולפי"ז אף בסוגיין דמקשינן אדרב מהך דינא הוא באמת קו' גם לשמואל, ולפי"ז י"ל דאף הקו' מהא דרוב פרות מתעברות יולדות הוא אף לשמואל, אבל לשיטת **הרמב"ן במלחמות הנ"ל** שהכריח מסוגיין דמקשינן מהא דרוב נשים בתולות נישאות על רב דמוכרח מזה דלשמואל לא קשיא, ולכן פירש דגבי הנידון אם היא בתולה או אלמנה ליכא חזקת הגוף וכנ"ל, ותימה דיקשה גבי רוב פרות מתעברות ויולדות דאיכא בזה חזקת מעוברת, וא"כ למה מקשינן רק לשמואל והא אף לרב קשיא, ואולי הרמב"ן חולק על כל הראשונים הנ"ל וסובר דאין לדון 'חזקת מעוברת', ואולי מפני שהיא עשויה להשתנות, וצ"ע.

**[ב]: בדין רוב בהדי ברי ושמא להוציא ממון**

**בב"ב צ"ב** בפלוגתא דרב ושמואל בדין מוכר שור לחבירו ונמצא נגחן, דקאמר שמואל דאע"ג דרובא לרידיא זבני א"ה בממון אחר הרוב, איירי בפשטות כשיש גם 'ברי ושמא' לסייע ללוקח להוציא המעות מהמוכר, שהרי הלוקח ברי שלקח לרדיא והמקח טעות וחוזרות המעות והמוכר שמא שהרי אינו יודע למה קנה הלוקח, ומבואר מזה לכאו' בהדיא דרוב לא מהני להוציא ממון גם בהדי ברי ושמא.

**ובפני יהושע בקונטרס אחרון כתובות אות ל"ט** תמה ע"ז דלמאי דמבואר **בכתובות י"ב.ב.** דלרבן גמליאל דקיי"ל כוותיה מהני חזקת הגוף בהדי ברי ושמא להוציא ממון, וא"כ אמאי לא מהני רוב בהדי ברי ושמא להוציא והא רובא וחזקה רובא עדיף.

ומצינו כמה דרכים בישוב קו' זו.

[א]: עי' **תוס' כתובות י"ב.ב. ד"ה ושמואל** שהק' על מה דקס"ד בגמ' שם דשמואל ס"ל ברי ושמא ברי עדיף והק' התוס' מהא דאי' **בב"ק מ"ו.א.** דקאמר שמואל זה כלל גדול בדין דהממע"ה ואפי' ניזק אומר ברי ומזיק אומר שמא, ותי' התוס' דהשתא ס"ל לגמ' כהאי נמי בגמ' שם דהכלל גדול בדין קאתי להא דשמואל דא"ה בממון אחר הרוב עיי"ש, וכ"ה **בתוס' הרשב"א שם ובתוס' הרא"ש שם,** ועיי"ש בתוס' בסוף דבריהם שהק' מהא דמבואר בסו"פ המניח דלרבנן אמרינן הממע"ה גם בניזק אומר ברי ומזיק אומר שמא 'ושמואל סבר כרבנן כדמוכח במוכר שור לחבירו', ועי' **מהר"מ שיף ע"ד התוס' שם** שכ' דמעצם דינא דשמואל אין להוכיח דאמרינן הממע"ה אפי' במקום ברי ושמא דליכא התם ברי ושמא כלל עיי"ש, **ובביאור על מהר"ם שיף אות ה' בשם ההפלאה** שהק' ע"ז דהא אף במוכר שור לחבירו הלוקח ברי והמוכר שמא, ותי' ההפלאה דמה שחשב הלוקח בליבו לא מהני מידי דדברים שבלב אינם דברים ולכן אין כאן טענת ברי של הלוקח עיי"ש, וכ"כ **בפני יהושע בקונטרס אחרון כתובות אות ל"ט** **ובחמדת שלמה כתובות ט"ז.א.** באריכות עיי"ש, [ותי' זה צ"ע, דהא בהדיא מבואר בגמ' **בב"ק מ"ו.ב.** דטעמא דשמואל בהאי דינא משום 'המוציא מחבירו עליו הראיה' וכ"מ בד' כל הראשונים ז"ל, ואי אמרינן דאין ללוקח טענת ברי משום דהו"ל לפרושי והיינו שפי' אם באמת קנה לרדיא הוי דברים שבלב א"כ הרי אין כאן ספק כלל, וצע"ג].

[ב]: **בביאור על מהר"ם שיף כתובות י"ב הנ"ל** כ' לבאר לפ"ד **התוס' בכתובות ע"ו.ב. ד"ה [בדע"ו.א] על בעל החמור בשם ריב"א** דהמוכר יש לו 'טענה וודאית' שטוען אם איתא דלרדייא בעית לה הוה לך לפרושי עיי"ש, וכ' דזה נחשב כ'טענת ברי' של המוכר עיי"ש, וכ"כ **הפנ"י בכתובות ע"ו.א. על רש"י ד"ה וחדא ובדף ע"ו.ב. על תוס' ד"ה כל שנולד** דהא דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא דוקא כשיש למוחזק טענת ברי עיי"ש, ובע"כ כהתוס' הנ"ל דנחשב שיש למוכר 'טענה ודאית' מטעם הנ"ל.

אמנם **בתוס' ב"ק כ"ז.א. ד"ה ואיכא נמי בשם ר"ת ובב"ב דף צ"ב.א. ד"ה וליחזי בשם ר"ת** מפורש לכאו' דטענת המוכר נחשבת טענת שמא דאינו יכול לומר ללוקח קים לי שאתה מן המיעוט עיי"ש, וכ"כ **בחידושי הגרעק"א ע"ד התוס' שם** עיי"ש, ולפי"ז מוכרח שחולק ר"ת על סברת ריב"א הנ"ל, והדק"ל.

[ג]: **בתוס' רי"ד כתובות י"ב.ב.** הק' אהא דר"ג דס"ל דמהני חזקה דגופא בהדי ברי ושמא להוציא ממון, מהא דבשור שנגח את הפרה ס"ל לרבנן דהממע"ה ואעפ"י דאיכא חזקה דגופא שהפרה בחזקת מעוברת ומ"מ פטרינן אפי' ניזק אומר ברי ומזיק אומר שמא, ותירץ, דלא חייב ר"ג אלא גבי כתובת אשה שעד שנתעורר הספק מחזקינן לה בחזקת חיוב כתובתה וע"ז הוא דמהני חזקת הגוף בהדי ברי ושמא להעמיד החיוב במקומו גם אחר הספק, אבל בהא דשור שנגח דבעינן 'לחדש חיוב' על המזיק ל"מ בזה חזקת הגוף בהדי בו"ש לחדש החעיוב עיי"ש, ולפי דבריו קו' הפנ"י הנ"ל מעיקרא ליתא, דהכא כשבא הלוקח להוציא המעות מיד המוכר אינו בא להחזיק מה שהיה מוחזק עד עכשיו דאדרבה הרי עד עכשיו היה מוחזק למקח והמעות של מוכר, ובכהא"ג לא מהני להוציא ע"י רוב בהדי ברי ושמא כמו דל"מ בכהא"ג להוציא ע"י חזקה וברי ושמא, [ומיהו ד' התורי"ד הם חידוש עצום ולא נזכר כדבריו בד' שאר הראשונים, ועי' **בעל המאור כתובות ט"ז.א.** שכ' ללמוד דמהני רוב נשים בתולות נישאות בהדי חזקת הגוף שהיתה בתולה להוציא ממון מהא דמהני חזקת הגוף בהדי ברי ושמא להוציא ממון עיי"ש, ומפורש בדבריו שלא כהתורי"ד אלא אף כשהנידון לחדש חיוב כתובתה מאתיים היה מועיל חזקה בהדי ברי ושמא להוציא, ודו"ק].

[ד]: **הפני יהושע בקונ"א בכתובות שם ובפנ"י כתובות כתובות ע"ו.ב. על תוד"ה כל שנולד** כ' די"ל דהחזקה כשהיא בפנ"ע אינה גרועה יותר מרוב, ואדרבה עדיפא מיניה להוציא ממון ע"י החזקה בהדי ברי ושמא משא"כ ברוב, ורק כשהרוב והחזקה מנגדים זל"ז הרוב עדיף משום דהחזקה מדרבה על מה שהיה בעבר ויכולה להשתנות והרוב מדבר על מה שהוא עכשיו עיי"ש.

[ה]: **בחזון איש אהע"ז סימן פ"ב סקי"ב** כ' דהא דס"ל לר"ג ד'חזקת הגוף' מועיל להוציא ממון היינו רק בחזקת הגוף דעדיפא מכל החזקות [כמבואר **בתוס' כתובות ע"ה.ב. ד"ה ספק טמא ובר"ש נגעים פ"ד מי"א** עיקר דבר זה דחזקה"ג עדיפא משאר חזקות עיי"ש], ולהכי מועלת להוציא ממון ועדיפא גם מרוב דאינו מועיל להוציא ממון עיי"ש.

**[ג]: בדין רוב בהדי הודעת הדמים להוציא ממון**

**בב"ב צ"ב.א.** פרכינן 'וליחזי דמי היכי נינהו', **ובתוס' שם ד"ה וליחזי** תבו דאפילו לרבנן דס"ל **בב"ב ע"ז.ב.** דאין הדמים ראיה, הם מודים 'דיש לדמים ראיה לסייע לרוב או לחזקה עיי"ש, והיינו דאף לשמואל דס"ל דא"ה בממון אחר הרוב, אם יש סיוע מהודעת הדמים מהני להוציא, ואעפ"י דרוב לחודיה לא מהני להוציא והודעת הדמים לחודה אינה מועלת להוציא, בצירוף שני הדברים מהני להוציא, וכ"מ **בתוס' ב"ק מ"ו.א. ד"ה וניחזי בשם ריב"ם וברמב"ן ב"ב ס"א.ב. בשם איכא מ"ד** 'שאם הם דמי רידייא הרי דמים ורובא מסייעי ללוקח ובהא אפילו רבנן מודו שהדמים ראיה'.

**ובשיטמ"ק ב"ק כ"ז.ב. בשם רבינו ישעיה** הביא פירוש זה דמהני רובא בהדי דמים מודיעים להוציא **בשם ר"י ב"ר מרדכי,** והוא השיג על דבריו 'ולשון התלמוד משמע שא"ה בממון אחר הרוב בשום ענין ואפילו דמים מסייעין לו', ועיי"ש מש"כ לפרש בענין זה **בשם ר"ת ז"ל** וכ' שם לפרש בד' הגמ' לפי פירושו 'קמ"ל דא"ה בממון אחר הרוב ואפילו הדמים מסייעין לרוב דחזקה עדיפא הכא מרוב וראיית דמים', [ועי' עוד **ברשב"ם ובר"י מיגש וברמב"ן ורשב"א ב"ב צ"ב.א. וברמב"ן ב"ב ס"א.ב. וברשב"א ב"ב ע"ז.ב. בשם הראב"ד ובשם הר"י מיגש** מש"כ עוד דרכים ליישב בדינא דהדמים מודיעים, ודו"ק בדבריהם ללמוד אי ס"ל כשיטת ריב"ם דמהני רוב בהדי דמים מודיעים להוציא או דס"ל כשיטת ר"ת דלא מהני].

**בדברי התוס' בב"ק במה שחילקו בין רוב דיינים לשאר רובובשיטתם בדין רוב בממון ורוב בנפשות**

**בתוס' ב"ק כ"ז.ב. בד"ה קמ"ל** הק' בהא דקיי"ל דאין הולכין בממון אחר הרוב, ואמאי לא ילפינן בק"ו מדיני נפשות דאזלי' בהו בתר רובא וכמבואר **בסנהדרין דף ס"ט,** וכמו דילפינן **בסנהדרין דף ג.ב.** לענין רוב בדיינים דאזלי' בתרייהו בדיני ממונות בק"ו מדיני נפשות, והכ"נ נימא אף לגבי שאר רוב, ואף ברובא דליתא קמן דאזלי' בתריה בד"נ כמבואר בסנהדרין שם, ותי' התוס' 'דהתם גבי דיינים שאני דחשיב מיעוט דידהו כמי שאינו, וליכא למימר התם אוקי ממונא בחזקת מריה דהא ב"ד מפקי מיניה, אבל גבי שאר ממון דאיכא מיעוט וחזקה לא אזלי' בתר רובא'.

וד' התוס' צריכים ביאור, גם במה שחילקו בין 'רוב בדיינים' לשאר דיני הרוב ומאי נפק"מ בינייהו, וביותר אינו מובן דהא עיקר דין הלך אחר הרוב נלמד מרוב בדיינים וכמבואר **בחולין י"א.א.** וגם שלא נתבאר לכאו' בדבריהם החילוק בין דיני נפשות דאזלי' בהו בתר כל רוב משא"כ בדי"מ ואמאי לא נילף לד"מ בק"ו מד"נ, וכמו שהקשו בקושייתם, ומה תי' ע"ז.

ומצינו כמה דרכים בדברי רבותינו האחרונים ז"ל בביאור תירוצם ודבריהם.

[א]: **בסוף ספר גט פשוט למוהר"מ חביב ז"ל [כלל א']** כ' בבי' ד' התוס', שחילוקם הוא בין רוב דיינים שהמיעוט חייב לבטל דעתו להרוב, וכדחזינן שהמורה נגד ב"ד נעשה זקן ממרא, וממילא אינו נחשב שהוצאת הממון הוא ע"י 'רוב' אלא 'כל הדיינים' מפקי מיניה, וזה כוונת התוס' דליכא למימר אוקי ממונא בחזקת מריה 'דהא ב"ד מפקי מיניה' היינו שכל הב"ד ביחד מוציא ממנו, וממילא לא מצי הנידון למימר קים לי כהמיעוט, משא"כ בשאר רוב אם נבוא להוציא עפ"י הרוב יכול הנידון לומר קים לי כהמיעוט, ולפי דרכו ביאר דאף בדיני נפשות באמת לא אזלינן בתר רובא אם באנו לדון עפ"י הרוב עצמו, ורק לגבי עדים שמכחישים עצמם על יום אחד דבזה אמרינן דרובא דאינשי טעו בעיבורא דירחי כמבואר **בסנהדרין ס"ט.א. הנ"ל**, דאחרי שקבענו שהעדים טועים שוב אין הוצאת הממון מכוח הרוב אלא מכוח העדים עיי"ש, **ובקונטרס הספיקות כלל ו' אות ג'** הק' על דבריו, דהאי דינא דהמיעוט צריך לבטל עצמו לגבי הרוב נאמר רק בב"ד הגדול של ע"א שאמרה תורה ע"ז שאם דיין מורה נגד הרוב נעשה זקן ממרא, אבל בשאר דינים הננעשים בב"ד של כ"ג מא לימא לן שהמיעוט צריך לבטל דעתו להרוב, ועוד הק' על דבריו, דלדבריו דהדין נעשה עפ"י כל הדיינים משום שהמיעוט חייב לבטל דעתו להרוב א"כ איך ילפינן מהכא לבעלמא דאזלינן בתר רובא עיי"ש.

**ובקונטרס הספיקות שם** תמה עוד על דבריו, דהניחא ברוב דיינים י"ל כן דאחרי שהמיעוט חייב לבטל דעתו אינו נחשב הוצאת הממון עפ"י הרוב, אבל ברובא דאינשי טעו בעיבורא דירחי הרי איכא מיעוט דלא טעו ולפי המיעוט הזה אין עדים כלל להוציא ממנו ואמאי לא מצי למימר קים לי כהמיעוט.

ועוד יש לתמוה על דבריו דהא **בסנהדרין ס"ט.א. הנ"ל** מבואר בעוד ב' אופנים דאזלי' בד"נ בתר רובא, לענין בן סורר שעד שיגיע לי"ג שנה וג' חדשים אכתי נעשה בן סורר לפי שלפי רוב נשים לט' יילדן אין העובר ממנו ראוי להיות ניכר עד ג' חדשים שאז הוא 'ראוי להיות אב' ולא חיישינן למיעוטא דיילדן לז' והעובר כבר ראוי להיות ניכר בב' חדשים ושליש, אלא אזלי' בתר רובא בדיני נפשות, והתם אין הרוב על הב"ד או על העדים, ועוד מבואר שם אופן דאזלי' בתר רובא בד"נ בקטנה שקידשה אביה שמבת ג' שנים ויום אחד ממותין על ידה ואעפ"י שעד שגדלה לא נתברר שאינה איילונית מ"מ אזלינן בתר רובא שרוב נשים אינם איילוניות וקטלינן הבא עליה עיי"ש, ואף באופן זה אין הרוב על הב"ד או על העדים אלא על הדבר הנידון.

**ובקונטרס הספיקות שם אות ב'** הק' על דבריו [שנקט דבתר סתם רובא שאינו על הב"ד או על העדים לא אזלי' אף בדיני נפשות], מהא דבעינן למילף **בחולין י"א.א.** דין הלך אחר הרוב מדכתיב ומכה אביו יומת ודילמא לאו אביו הוא, והרי דאזלינן בתר רובא שהוא על הדבר הנידון עצמו אף בדיני נפשות, ותי' ע"ז **בשם אחיו בעל הקצוה"ח והש"ש** דשאני התם דעפ"י הרוב הוחזק הדבר הנידון 'קודם המעשה' שנוגע לדיני נפשות שעפ"י הרוב הוחזק שהוא אביו וממילא הוא נידון כאביו אף כשנוגע אח"כ לדיני נפשות כיון שכבר הוחזק לאביו, אבל אילו בא הרוב להכריע מתחילה בדיני נפשות לא אזלי' בהו בתר רובא, ומדמה למש"כ **הרמב"ם בפט"ז מסנהדריו ה"ו** דאעפ"י דלמלקות בעינן שני עדים האיסור עצמו מוחזק עפ"י עד אחד ושוב מלקים על חלב שהוחזק על פיו עיי"ש, ולפי דבריו יש ליישב גם בהא דאי' **בסנהדרין ס"ט.א. הנ"ל** דאזלי' בתר רוב נשים אינן איילוניות להרוג הבא עליה, די"ל דעפ"י רוב זה מחזיקין לה מתחילה כאשת איש לענין איסורא, ואחר שהוחזק עפ"י הרוב גם הורגים ע"ז, וכ"כ ליישב **בשב שמעתתא ש"ד פ"ח** וכ' ג"כ ליישב לפי זה הא דגבי בן סורר אזלינן בתר רובא, דהוא ג"כ נחשב 'רוב שקודם המעשה' דראשית דבר קובעים עפ"י הרוב שעדיין יש עליו שם של 'בן' שעדיין 'אינו ראוי להיות אב' ושוב אחר שעשה מעשה בן סורר ומורה ממיתין אותו עיי"ש.

**ובקונטרס הספיקות שם אות ג'** הק' עוד על דבריו [שנקט דבתר סתם רובא שאינו על הב"ד או על העדים לא אזלי' אף בדיני נפשוות] מהא דאי' **בכתובות ט"ו.א.** בדין זורק אבן לגו ט' ישראלים וכנעני אחד דלא אזלינן בתר רובא לחייבו מיתה אלא אמרינן כל קבוע כמחצה על מחצה דמי, ומבואר דאי לאו דינא דקבוע היינו הולכים אחר הרוב בדיני נפשות, והתם הרי הרוב הוא כלפי הנידון עצמו וגם לא הוחזק הרוב קודם המעשה ומ"מ אזלי' ביה בתר רובא בדיני נפשות.

[ב]: **בקונטרס הספיקות שם** העלה בביאור ד' התוס', דאין כוונתם לחלק בין ה'רוב' שבדיינים לשאר אופני 'רוב', אלא כוונתם לתרץ דבדיני ממונות בעלמא איכא 'חזקת ממון' המנגד להרוב ואמרינן בזה 'סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא' ולהכי אין מוציאין מה'מוחזק' עפ"י הרוב, וזה שייך בספק בעלמא שיש בו רוב, לגבי דיינים המוציאים ממנו ויש ספק עם מי האמת לא שייך דין 'מוחזק' דספק של דיינים הוי כספק של תרי ותרי למ"ד ספיקא דאורייתא דלא אזלי' ביה בתר 'חזקה' והכ"נ בספק של דיינים נגד דיינים אחרים לא אזלינן בתר דין 'מוחזק' ושפיר מהני הרוב להכריע, [ויש חידוש גדול בדבריו, דכשנידון כספיקא דאורייתא ו'חזקה' אינה מועלת להכריע מ"מ 'רוב' מועיל שפיר להכריע, **ובתשו' הגרעק"א** נסתפק לומר להיפך, דאף אי תו"ת ספיקא דרבנן ו'חזקה' מועלת בספק זה, 'רוב' שענינו 'בירור הדבר' לא מהני לכו"ע בספק כהא"ג של תו"ת, ודו"ק].

ועיקר כוונת הקונה"ס בביאור ד' התוס', דמסקנתם דבדיני נפשות אזלינן בכל ענין בתר רובא, וכמבואר **בסנהדרין ס"ט הנ"ל** וכמו שהוא הוכיח מהא דאי' **בחולין י"א.א. הנ"ל ובכתובות ט"ו.א. הנ"ל** דאזלי' בתר רובא בדיני נפשות, ודיני ממונות שאני משום דאיכא למימר בהו 'אוקי ממונא בחזקת מאריה' ולהכי לא אזלי' בהו בתר רובא, והיינו שנקט הקונה"ס דבדיני נפשות אין לנידון תורת 'מוחזק' על גופו ולכן שפיר מהני בזה רוב כיון שאינו להוציא מהמוחזק, ואף בדיני ממונות גופא מועיל הרוב כשאינו להוציא מהמוחזק כמבואר **בב"ב כ"ג.ב. ובתוס' שם ד"ה חוץ לחמישים וברמב"ן שם,** ולכן לגבי רוב דיינים של"ש לדון בזה דין 'מוחזק' ילפי' שפיר ק"ו רוב בממון מרוב בנפשות, אבל בשאר רוב בממון כשבא להוציא מ'מוחזק' לא מהני משום דאיכא 'מיעוט וחזקה' ואמרי' בזה 'סמוך מיעוטא לחזקה'.

ויש להעיר על דבריו ממש"כ **התוס' בב"ב נ.ב. ד"ה וספק נפשות להקל** שכתבו 'לא קטלי מספיקא דאפי' ממונא לא מפקי' מספיקא', וכ' לחלוק עמש"כ **הרשב"ם שם בד"ה שניהם** דהא דספק נפשות להקל הוא מקרא דושפטו העדה והצילו העדה, ומפורש בד' התוס' דשייך דין 'מוחזק' לגבי נפשות שהאדם מוחזק בגופו, וכן מצינו בהדיא **בתוס' הרשב"א כתובות ט"ז.א. בד"ה וכיון דרוב נשים** שהשוה הא דאין הולכים בממון אחר הרוב לנפשות, וכ' דברובא דלא אזלי' ביה בממונא [רוב גרוע] אף בנפשות לא אזלי' בתר רובא, ובסוף דבריו מסיק 'ולא אזיל שמואל בתר רובא היכא דאיכא חזקה דמכחשא להו', ומפורש בדבריו דדין 'מוחזק' הוא המבטל דין רוב [גרוע] בממון, ומוכרח מדבריו דאף בנפשות יש דין 'מוחזק' והוא המבטל תורת רוב [גרוע] בנפשות, ודו"ק, ועי' **בקובץ שיעורים ב"ב אות רכ"ג** שכ' בדעת **התוס' בסנהדרין ג.ב. ד"ה דיני ממונות** שסוברים דשוה רוב בממון לרוב בנפשות, דס"ל כדעת תוס' בב"ב הנ"ל שיש תורת 'מוחזק' אף בנפשות, ועי' **שב שמעתתא פ"ח בשם אחיו מוהר"ר יהודה כהנא [הקונטרס הספיקות]** שתמה ע"ד התוס' בב"ק הנ"ל דהא אף בנפשות יש לנידון חזקה שהוא מוחזק בגופו, ולכאו' זה שלא כדבריו בספק קונטרס הספיקות הנ"ל, ודו"ק.

[ג]: **בחידושי הגר"ח על הש"ס סימן רכ"ט** כ' בביאור ד' התוס', דבדין רוב שנאמר ב'אחרי רבים להטות' שני דינים נאמרו בזה, א. דין 'ביטול ברוב' ו'רובו ככולו', וכמבואר **בפירש"י ביצה ג.ב. ד"ה אפילו וב"מ נ"ג.א. ד"ה דאורייתא וחולין צ"ח.ב. ד"ה מדאורייתא,** דדין 'ביטול ברוב' נלמד מקרא ד'אחרי רבים להטות', ב. דין 'הלך אחר הרוב' כמו בט' חנויות וכיוצ"ב ואף דין זה נלמד מקרא דאחרי רבים להטות וכמבואר **בחולין י"א.א.** עיי"ש, וביאר הגר"ח דבע"כ יש בסנהדרין דין 'רובו ככולו' ו'ביטול ברוב' דהא בעינן שהדין יהיה ע"י 'בית דין' שלם, ומכוח 'רוב בית דין' לחוד אא"פ לעשות את הדין, ובע"כ דהמיעוט 'נתבטל' לרוב ויש הכרעת 'כל הבית דין', אמנם עדיין צריך גם לדין 'הלך אחר הרוב' דלפני שנתבררה ההלכה שהיא כהרוב אין הב"ד יכולים לעשות מעשה ב"ד שלא כהאמת, ולכן בע"כ צריך לברר הספק איך ההלכה מכוח דינא ד'הלך אחר הרוב', ואחר שנתברר הספק שוב נעשית הוצאת הממון לא ע"י הרוב לחוד אלא מכוח הב"ד כולו ואינו נחשב הוצאת ממון ע"י בירור הרוב עיי"ש, ויסוד הדברים כ' ג"כ **בשו"ת הרי"מ זיע"א ד"ה ובזה כשדנין** עיי"ש, [וכבר העירו על דבריהם הקדושים שדין 'רובו ככולו' נלמד **בנזיר מ"ב.א.** ממקור אחר עיי"ש].

ולכאו' אף לפי דבריהם צריך ליסוד הש"ש הנ"ל דכשהרוב נידון מתחילה שלא להוצאת ממון וכבר הוחזק מהני גם להוציא ממון, דאל"כ לא הועילו כל הדברים ליישב הקו', דסו"ס זה שיש כאן 'מעשה ב"ד' הוא רק מכוח ההכרעה של 'הלך אחר הרוב' שזהו האמת, ולמה לא יוכל הנידון לומר קים לי כהמיעוט וממילא אין כאן 'מעשה בית דין' כלל, ובע"כ דכיון שכבר הוכרע לפני הוצאת הממון שזהו האמת והדיינים של הרוב מקבלים תורת 'בית דין שלם' שוב מהני להוציא הממון עפ"י הבית דין השלם דעכשיו אין הוצאת הממון ע"י הרוב אלא ע"י הב"ד השלם ודו"ק.

**בשיטת הרשב"ם בפירוש הסוגיאובשיטת רש"י בדין רוב כשאינו להוציא ממון**

**בדין אסופי שנמצא בעיר שרובה ישראל או עכו"םלגבי הוצאת ממון ולגבי נפשותובדין רוב שהוחזק קודם המעשה לממון ולנפשות**

**בגדרי 'חזקה דממונא' ו'אוקי ממונא בחזקת מריה'**