קידוש יד רעב א-ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעא עד רעג - קידוש

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות קידוש

##### **או"ח סימן רעב סעיף א - ה**

##### **שיעור יד**

### [סעיף א] אין מקדשין על יין שריחו רע אף על גב דריחיה וטעמיה חמרא.

## יין שריחו רע

וטעם הפסול הוא משום הקריבהו נא לפחתך כמבואר במשנ"ב (ס"ק א), ובמשנ"ב שם הביא שאפילו בדיעבד אם קידש משמע מדברי הרמב"ן שהובא בבית יוסף שלא יצא ידי חובתו. ובביאור הלכה (ד"ה אין מקדשין) כתב דיש לעיין מדוע הוא נפסל אפילו בדיעבד הלוא אם שחט בהמה כחושה לקרבן יש בזה פסול משום הקריבהו נא לפחתך כמבואר ברש"י במנחות (סד, א ד"ה אפילו) ושם הוא פסול רק לכתחילה, ועל כרחך צ"ל דאף שהאיסור הוא משום הקריבהו נא לפחתך פעמים שדין זה הוא לעיכובא ופעמים שהוא רק לכתחילה.

[ועל פי זה נראה שיש ליישב דברי רש"י בריש פרק ג' בסוכה (כט, ב) שכתב הטעם שלולב היבש פסול דבעינן מצוה מהודרת משום זה אלי ואנוהו, ובתוס' שם (ד"ה לולב) הקשו דדין זה של זה אלי ואנוהו הוא רק לכתחילה אך אינו מעכב בדיעבד כמו שמוכח שאת המצוה לאגוד את הלולב ילפינן מזה קלי ואנוהו ואינו לעיכובא ע"ש, ולפי הנ"ל יש ליישב דאפש"ל כמו כאן שדין שנלמד מאותו פסוק, ופעמים שהוא רק לכתחילה ופעמים שהוא מעכב אפילו בדיעבד.]

**[המשך סעיף א] ולא על יין מגולה אפילו האידנא דלא קפדינן אגילוי.**

## יין מגולה בזמנינו

הנה קיי"ל ביורה דעה (סימן קטז סעיף א) דמשקים שנתגלו אסרום חכמים דחיישינן שמא נחש הטיל בהם ארס, אך בזמנינו שאין נחשים מצויין בינינו מותר, ומכל מקום הכא לענין קידוש החמירו שאין לקדש על יין מגולה. ובמשנ"ב (ס"ק ג) ביאר דהטעם לאסור אף שלא מצויין אצלינו נחשים, הוא משום הקריבהו נא לפחתך כיון שכשהיין מגולה נמר טעמו וריחו, ולכן כתב שאם לא נמר טעמו וריחו אין להקפיד בזה ויכול לקדש על אותו היין.

אמנם בביאור הגר"א כאן כתב שמקור דברי השו"ע כדעת ר' נחמיה (סוכה נ, א) שאמר שאפילו אם העביר את היין במסננת אסורה משום גילוי, ומבואר שם הטעם משום הקריבהו נא לפחתך, וא"כ ה"ה בזמנינו שאף שלא מצוי ארס יש בזה משום הקריבהו נא לפחתך.

אך יש לעיין דלכאורה נראה דהטעם שר' נחמיה אסר לשתות את היין אפילו אם הוא מסונן במסננת הוא משום דחיישינן שהיה ארס ביין והוא הוציאו במסננת, ודבר זה מחשיבו כבזוי ואסור משום הקריבהו נא לפחתך, וא"כ במקום שאין נחשים כלל ומעולם לא היה ארס ביין מנא לן שזה נחשב כלא ראוי לפוסלו משום הקריבהו נא לפחתך.

אכן בפרי מגדים (משבצו"ז ס"ק א) משמע דנקט דהטעם של ר' נחמיה אינו משום שיין שהוצא ממנו הארס הוא בזוי, אלא דכיון שיש חשש רחוק מאוד שמא נשאר בו ארס אף לאחר שעבר במסננת, מקפידים הבני מלכים שלא לשתות ממנו, וכתב שם דזה הטעם שאף האידנא לא מקדשים על יין מגולה, כיון שיש צד רחוק שיש בו ארס ובני מלכים נמנעים מלשתותו, ולכן אין מקדשין עליו אף בזמה"ז משום הקריבהו נא לפחתך.

והנה יש להקשות היאך מקילים לשתות כוס שני של ד' כוסות הרי מוזגים את הכוס קודם ההגדה וכל משך זמן אמירת ההגדה הכוס מגולה, ובשלמא לדעת הגר"א הנ"ל שהאיסור הוא רק משום חשש ארס של נחש, נראה דאין לחוש שהרי כל המסובים ראו שלא התקרב נחש לכוסו ואין איסור בדבר כלל, אך לפי מה שהבאנו דמבואר במשנ"ב שיש בזה גם חשש כי נמר טעמו וריחו צ"ע היאך התירו לכתחילה לברך על כוס זו ולצאת בה ידי חובת ד' כוסות, וביותר צ"ע לפי המבואר בקיצור שו"ע (סימן עז סעיף ה) שאם היה היין מגולה במשך איזה שעות הוא פסול לקידוש אפילו בדיעבד, וא"כ צ"ע איך יוצא ידי חובת ד' כוסות בכוס זה שהיה מגולה, וצ"ל דשיעור זמן זה חשיב כשהיה מועטת שאין להקפיד בזה כמבואר במשנ"ב (שם). וכ"כ בקצות השולחן (בדי השולחן סימן מו ס"ק ב).

[**סעיף ב] יין מגיתו מקדשין עליו וסוחט אדם אשכול של ענבים ואומר עליו קידוש היום.**

## קידוש על מיץ ענבים

ובמשנ"ב (ס"ק ה) כתב דמכל מקום מצוה מן המובחר ביין ישן שעבר עליו ארבעים יום. ומה שמבואר בשו"ע דסוחט אדם אשכול של ענבים ומקדש עליו היינו דווקא אם אחר הסחיטה הוא סינן את דבלא"ה הוי כיין לפני המשכה, וקיי"ל ביורה דעה (סימן קכג סעיף יז) לעניין איסור במגע גוי דלא חשיב יין עד שמסיר מהיין את החרצנים והזגים.

ובעיקר דברי השו"ע מבואר דאף יין שאינו מגיע לכדי תסיסה ואינו משכר, אפשר לעשות עליו קידוש, ובפשטות לפי זה ה"ה שאפשר לעשות קידוש על מיץ הנעשה מענבים סחוטים. אמנם כתבו הפוסקים דיש סברא להחמיר שלא לקדש במיץ ענבים בזמנינו, משום דבאמת צריך לשתות יין המשכר והמשמח וכמבואר בגמרא בברכות (לה, ב) דמשום כך קבעו לו ברכה בפני עצמה, אלא שכשסוחט אשכול של ענבים יכול לעשות עליו קידוש כיון שסופו להגיע לידי תסיסה ואז הוא יהיה יין המשמח, אך במיץ ענבים המצוי בזמנינו מערבים חומר מיוחד המונע את תסיסת המיץ [הנקרא 'ביסופליט'], וא"כ המיץ ענבים אינו עומד להיעשות יין, ואינו כשר לקידוש. וכך היא דעת הגריש"א (מובא בשבות יצחק על הלכות פסח פרק יא). אכן דעת הגרש"ז בשו"ת מנחת שלמה (חלק א סימן ד) שאפשר לקדש על מיץ ענבים דכיון שבשעת הסחיטה היה ראוי לתסוס ולהיעשות יין חל עליו שם יין הכשר לקידוש. ויש להוסיף עוד דכמו"כ יכול לאחר מכן להוסיף חומרים הגורמים לתסיסה, וא"כ עדיין שם יין עליו.אכן יש מיץ ענבים בזמנינו הנעשה ללא החומר שמונע תסיסה, ועל מיץ זה לכו"ע אפשר לקדש ולברך בורא פרי הגפן.

**[סעיף ג] מקדשין על יין שבפי החבית אף על פי שיש בו קמחין וכו' ועל יין מתוק וכו'.**

## יין מתוק

ולקמן (סעיף ח) הביא המחבר שיש אומרים שאין מקדשים על יין שיש בו דבש, וזה דעת הרמב"ם (פרק כט משבת הלכה יד) כמבואר שם. וכוונת המחבר כאן שמקדשין על יין מתוק היינו אם הוא מתוק מחמת הפירות עצמם, דבזה אף לדעת הרמב"ם כשר, ובמשנ"ב כתב שה"ה במתוק מחמת השמש. ועיין בביאור הלכה שהביא צד שיין מתוק מחמת עצמו פסול אפילו בדיעבד, אך הביא בר"ן וברשב"ם מבואר דהיינו דווקא אם הוא חלש ביותר.

## 'יין רמב"ם'

והנה יש שהחמירו לשתות יין הנקרא 'יין רמב"ם', דהיינו יין שלא מוסיפין לו סוכר כלל למתיקותו, אלא מביאים זן מיוחד של ענבים המתוקים מאוד ועושים מהם יין, ולפי מה שמתבאר אף שכך עדיף לדעת הרמב"ם, הרי שיש לחוש שזה יין שמתוק מחמת עצמו, ולדעת כמה ראשונים אם הוא חלש ביותר הרי זה פסול לקידוש אפילו בדיעבד. אמנם שמעתי שעושי היין אומרים שאין המתיקות מחמת החמה, ולא מחמת מתיקות היין, אלא שהיין נשאר בטעמו בתהליך התסיסה, ולפי זה ביינות כאלו אין חשש כלל.

ולגבי יין שמוסיפים לו סוכר אחר שמסיימים את כל תהליך הכנתו, נראה שאין זה לכתחילה לקדש עליו כיון שזה כמו שמוסיף דבר אחר ליין, וניכר הדבר שהסוכר אינו מטעם היין כלל.

## להקפיד על יין אדום בקידוש ובברכת נישואין

**[סעיף ד] מקדשין על יין לבן והרמב"ן פוסלו לקידוש אפילו בדיעבד, ומנהג העולם כסברא ראשונה.** ובמשנ"ב (ס"ק י) כתב דלכולי עלמא מצוה לכתחילה לחזר אחר יין אדום.

ודין זה ילפינן בפסחים (קח, ב) מקרא ד'אל תרא יין כי יתאדם' דצריך שיהיה בכוס טעם ומראה. ונראה פשוט דהיינו ביין שאדום מחמת עצמו אך אם מאדימים את היין על ידי דבר אחר לא חשיב כיין אדום.

ובגמרא שם מיירי לגבי ד' כוסות, ובשו"ע כאן מבואר דכן הדין גם לגבי קידוש שעדיף לעשותו על יין אדום. ונראה שהוא הדין בכל כוס של ברכה, ויש להעיר על מה שנוהגים בברכת האירוסין והנישואין להביא יין לבן כדי שלא יתלכלכו החתן והכלה, דלכתחילה עדיף לברך על כוס של יין אדום.

**[סעיף ה] יין חי אפילו אם הוא חזק דדרי על חד תלת מיא מקדשין עליו ומכל מקום יותר טוב למוזגו ובלבד שיהא מזוג כראוי. הגה: ויינות שלנו יותר טובים הם בלא מזיגה.**

## דיני מזיגת היין

ובשו"ע לעיל (סימן רד סעיף ה) איתא ששמרי יין מברכים עליהם בפה"ג, ואם נתן בהם מים אם נתן שלוש מדות ומצא ארבעה הוה ליה כיין מזוג ומברך עליו בורא פרי הגפן, ואם מצא פחות ברכתו שהכל, וסיים שם השו"ע דיינות שלנו שאינן חזקים כל כך אפילו רמא תלתא ואתא ארבעה אינו מברך עליו בפה"ג, ונראה שמשערים לפי דרך המזיגה באותו מקום. וברמ"א שם כתב ובלבד שלא יהא היין אחד מששה במים כי אז הוא ודאי בטל. ומבואר דדעת הרמ"א שאפשר למזוג מים פי ששה מהיין ועדיין נחשב יין ומברך עליו בורא פרי הגפן. ובמשנ"ב (שם ס"ק כט) ביאר שאין מחלוקת בין המחבר לרמ"א אלא שיש לחלק דבשו"ע מיירי ביין הבא משמרים ובזה אפשר לערב רק עד פי שלוש מכמות היין, אך בסתם יין העשוי מענבים יכול לערב מים אפילו פי ששה מהיין, וזו כוונת הרמ"א דיכול לערב עד שיהיה היין אחד מששה במים. וכך מבואר בביאור הגר"א שם, וכ"כ התהילה לדוד (שם ס"ק ג), ולפי דבריהם מש"כ השו"ע דבזמנינו אין למזוג אפילו על פי שלוש היינו דווקא ביין הנעשה משמרים אך סתם יין אפשר למזוג עד פי ששה אף בזמנינו ובלבד שישאר בו טעם יין.

אמנם הכף החיים (שם ס"ק לג) נקט שנחלקו השו"ע והרמ"א בדבר דדעת השו"ע שאפשר למזוג רק עד פי שלוש, אך לדעת הרמ"א אפשר למזוג עד פי ששה, ולפי דברי הכף החיים הרי כתב השו"ע דיינות שלנו אין להוסיף אפילו פי שלוש, א"כ בזמנינו אין להוסיף על היין אפילו פי שלושה, אלא רק כשיעור שנוהגים למזוג במקום זה.

## שיעור המזיגה ביינות שלנו

ולמעשה ביינות שלנו אפשר למזוג את היין כפי עד שיעור מזיגה, אמנם לא התבאר להדיא מהו שיעור זה, דנראה שדנים שיעור זה לפי הרגילות של אנשים השותים יין, ובזמנינו הם אינם מוזגים כלל.

והנה מבואר בפרי מגדים (סימן רד א"א ס"ק טז) דלכו"ע יכול להוסיף עד חצי מים דבזה ודאי כיון שיש רוב יין אזלינן בתר רוב ומברכים עליו בורא פרי הגפן. ובשו"ת שבט הלוי (חלק י סימן מב אות ט) כתב שכל יין נמדד לפי חריפותו, ויש סוגי יינות שאפשר להוסיף עליהם אפילו עד פי ששה מים. אכן ידוע בשם החזו"א (ארחות רבינו חלק ג עמוד רכא) שהורה שמותר לתת על היין עד תוספת שליש מים.

ונראה לבאר את סברת החזו"א שיש להתיר להוסיף שליש מים, דהנה נתבאר דלדעת הרמ"א אפשר לערב עד אחד על ששה, אמנם זה נאמר ביין שלהם שהיו רגילים לערב על חד שלוש [וכמבואר בשו"ע כאן], ובאותם יינות כשהיו מוסיפים עליו פי ששה היה זה הוספה של שתים יותר מהרגילות, ולפי זה ביין שלנו שהוא חלש ואין מערבין בו מים הרי הוא כמו יין שכבר מזגו בו על חד שלוש [דהיינו כמו יין מזוג שיש בו רק רבע יין] וא"כ ביין כזה אפשר להוסיף רק שליש, שעל ידי זה יוצא שהוא כמו יין שפעם היה בו על חד ששה.

[ואגב יש להעיר דבאמת צ"ע היאך אמרינן שבזמניהם היה היין כל כך חריף, דהיינו פי ארבעה מהיינות שלנו, שהרי המציאות היא שחיידקי התסיסה מתים באחוז מסויים של אלכוהול, ולמעשה לא ניתן להגיע לאחוז אלכוהול הגבוה מ-15% בערך, והיאך יתכן שעל היינות שלהם היו מוסיפין פי שלוש והיה עדיין חריף כמו יין שלנו, ואולי השתנו בזה הטבעים, וצ"ע.]

ולמעשה נראה שיש להקל עד למזוג את היין שלנו עד שליש מים, אמנם זה דווקא ביינות שאינם מעורבים במים, אך אם כבר מעורבים לא יוסיף עליהם מים, אם אינו יודע כמה עירבו בהם כבר. ושמענו שבכשרות של הבד"ץ 'העדה החרדית' אמרו שהם מקילין כדברי הפמ"ג שאפשר לערב הרבה מים אם נשאר יותר מרוב יין, וא"כ ביינות שלהם צריך להיזהר שלא לערב בזה עוד מים כלל דיתכן שעל ידי שיוסיף מים יעשה שם רוב מים.

## מזיגה במיץ ענבים

ולגבי מזיגה במיץ ענבים הנה בעבר היו מייצרים מיץ ענבים משוחזר שהיו מעט ענבים, והיו מוסיפים עליהם מים ונתנו הענבים טעם במים, ובזה דנו הפוסקים שאינו כשר לקידוש, שהרי מוסיף מים יותר משש כנגד היין, אך יש שהקלו שבזה אפשר להוסיף אפילו יותר מפי ששה כי היין יותר מרוכז, ודבר זה אינו מצוי כ"כ בימינו.

אכן מיץ ענבים של זמנינו העשוי מענבים, י"א שאף בזה יכולים לערב חצי מים אם ישאר טעם המיץ ענבים, וכך מטו משמיה דהחזו"א (חוט שני פרק פה ס"ק יג), אמנם בארחות רבינו (חלק ג עמוד רכא) כתב שדעת החזו"א שמותר לערב רק עד שליש מים [וכמו שנתבאר לעיל לגבי יין]. אך ידוע שהגריש"א חשש שבמיץ ענבים אין לערב אפילו מעט מים, ואם מוסיף אפילו מעט מים ברכתו שהכל ואינו יוצא בו חובת קידוש, אמנם שמענו מהגריש"א דמה שמתערב מעט מים בתהליך הייצור דיש להתיר משום שכל כך מעט מים לא אוסר.

ולערב יין במיץ ענבים בוודאי שרי, ואפילו אם יש יין שמעורב עם מים ומוסיף עליו מיץ ענבים נראה שהוא ג"כ טוב כיון שהכל כשר לקידוש, ויש לצדד דאפילו לפי השיטות שהחמירו לא לקדש על מיץ ענבים, מכל מקום הכא יש סברא להקל טפי כיון שאחר שמערבים את המיץ ענבים עם היין נעשה המיץ ענבים ראוי לתסיסה [וכבר נתבאר לעיל דטעם המחמירים שלא לקדש על מיץ ענבים הוא משום דלא בא לכלל תסיסה]. ומה שמייצרים יין דל כהל ששמענו שמערבים בהם מיץ ענבים נראה דאפשר לקדש עליו וכנ"ל, אכן אם רוצה לקיים את המצוה לכתחילה ולקדש דווקא יין צריך שישאר בזה טעם יין.

**הדינים העולים:**

1. אין מקדשין על יין שריחו רע ובמשנ"ב כתב דמעכב בדיעבד.
2. יין מגולה לא נאסר בזמנינו אך פסול לקידוש, ולכתיחלה צריך להחמיר גם בזמן מועט של שיעור גילוי [כמפורש במשנה תרומות פ"ח מ"ד], ובדיעבד נאסר רק אם נמר ריחו.
3. אם היין מגולה במשך כל ההגדה יוצא בו לכתחילה וע"כ שבזמן כזה לא נמר טעמו, ומשום גילוי אין איסור כיון שיש שם אנשים.
4. נחלקו האחרונים אם אפשר לקדש על מיץ ענבים שלא יכול לבוא לידי תסיסה.
5. יין מתוק מחמת עצמו כשר ואם הוא מתוק מאוד י"א שהוא פסול אפילו בדיעבד, ואם מתוק ע"י סוכר הרמב"ם אוסר.
6. יש להקפיד על יין אדום בקידוש וכן בכל כוס של ברכה.
7. יין העשוי משמרים אפשר לערב בו עד על חד תלת, ויין סתם אפשר לערב על חד ששה כ"כ המשנ"ב. אמנם הכף החיים נקט שלדעת השו"ע לעולם אין לערב אלא חד על תלת.
8. ביינות שלנו אין צריך לערב כלל, ויכול לערב מים אם נשאר הרוב יין, כ"כ הפמ"ג, והחזו"א היקל עד שליש מים.
9. לערב מים במיץ ענבים י"א שאפשר עד שליש אם נשאר בזה הטעם, אך הגריש"א חשש שלא לערב בזה כלל.