עגונות - הרב אריה לייב רביץ
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

**בס"ד**

**מראה מקומות**

**עניני עגונות**

**מסכת יבמות**

**פרקים האשה רבה, האשה שלום, האשה בתרא**

**[PHONE_REMOVED]**

בס"ד

**בדיני הקנסות במתני' - בענין רשות בי"ד**

**דף פז:**

א. "האשה שהלך בעלה למדינת הים ובאו ואמרו לה מת בעליך וניסת ואח"כ בא בעלה תצא מזה ומזה". ומבואר במתני' ג' פרטי דינים - א. דאסורה לראשון ולשני. ב. דצריכה גט מראשון ושני. ג. דהולד ממזר מזה ומזה, ויש לבאר ליסוד הנך דינים.

**א.** בביאור הטעם דתצא מראשון מצאנו ב' טעמים - א. ברש"י כתב "כשאר אשת איש שזינתה דהך לאו אנוסה היא ואף על גב דהימנוהו רבנן לעד אחד באשה משום עיגונא טעמא מאי משום דהיא גופא דייקא עד דידעה בקושטא ומינסבא והא דלא דייקא קנסי לה". ומתחילת דבריו משמע דאיכא הכא לדין סוטה כיון דל"ח אנוסה, וכן משמע בגמ' בדף יא א' דקרי' לה 'סוטה דרבנן', אכן מסו"ד משמע דהויא מדין קנס, וכן מפורש ברש"י בדף יא א' ד"ה ואת, ויל"ע בסתירת דבריו [וע"ע בריטב"א דהחמירו עליה לעשותה מזידה, ולפי"ז יש ליישב נמי לסתירת דברי רש"י, ועיי'.]

ולקמן בדף צד מבואר במתני' דאי הלכה אשתו למדה"י ונשא את אחותה ולאחמ"כ חזרה אשתו שרי ליה להחזיר את אשתו, ומקשי' שם בגמ' מ"ש מאשתו, ומשני' "אשתו דבמזיד אסירא מדאוריי' בשוגג גזרו בה רבנן אחות אשה דבמזיד לא אסירא מדאורייתא בשוגג לא גזרו בה רבנן". ולכאו' נראה דבהא גופא דייני' דדינא דסוטה אינו שייך לגבי אחו"א.

ב. בגמ' מבואר דהא דבעיא גט משני היינו מטעמא דחיישי' דסברי אינשי דהויא אשת השני ויוצאה בלא גט, ולפי"ז י"ל דמחמת אותה גזירה אסרי' לראשון להחזיר דסברי דהויא מחזיר גרושתו משנישאת, וכן מבואר ברש"י בגיטין פ' ב'.

וע"ע בגמ' בדף צה ב' בפלוגתא דר' יוסי ורבנן לגבי אשת גיסו דנראה מדברי רש"י שם דפליגי ר"י ורבנן ביסוד האיסור דאשת ראשון.

**ב.** מבואר עוד במתני' דצריכה גט אף מהשני, ובגמ' לקמן פח ב' מקשי' אמאי צרכיה גט משני והרי הויא זנות בעלמא, ומשני' "אמר רב הונא גזירה שמא יאמרו גירש זה ונשא זה ונמצאת אשת איש יוצאה בלא גט". והדרי' ומקשי' ע"ז, ולמסקנא אמרי' "קנסוה רבנן סיפא נמי ליקנסוה רישא דעבדא איסורא קנסוה סיפא דלא עבדא איסורא לא קנסוה רבנן". ונחלקו הראשונים בביאו"ד הגמ', דברש"י כתב "קנסוה רבנן - ולא תלינן לקולא". והיינו דאף דמעיקר הדין בעי' לחוש לקולא דסברי אינשי דהויא קידושי טעות וכמבואר שם בגמ' מ"מ קנסו רבנן לחוש אף לצד רחוק, וכן מבואר שם ברא"ש.

אכן ברי"ף גרס בתי' הגמ' 'אלא' ודייקו הראשונים מדבריו דס"ל דלמסקנא לא בעי' להך סברא אלא אסרי' מחמת קנס גרידא, ובביאור הטעם דקנסי' כתבו הריטב"א והנמו"י ב' ביאורים - א. לעגן אותה שלא תנשא בלא גט. ב. לברר איסורו של ראשון[[1]](#footnote-1).

וברא"ש הק' ע"ד הרי"ף מדברי הגמ' בדף צד ב' דאמרי' דבאשת אח או אחו"א אי"צ גט משני כיון דל"ש הך גזירה, ולדברי הרי"ף למסקנא לא אסרי' מחמת גזירה, וכן נתקשה בריטב"א שם לשיטתו, וע"כ כתב דלעולם לא קנסי' בסתמא אלא בדאיכא סניפין מחמת הגזירה דגירש זה[[2]](#footnote-2).

**ג.** מבואר במתני' דהולד ממזר מזה ומזה, ובביאור הטעם דהויא ממזר מהראשון מצאנו ב' שיטות בראשונים, דבתוס' בדף מט ב' הביאו בשם ר"ח דהויא מחמת דין סוטה, ועפי"ז כתבו דבכל סוטה איכא לדין ממזר מדרבנן, ודחו התוס' לראייתו דהכא אסרי' משום קנס בעלמא.

- דנו הראשונים בגוונא דכבר היתה נתינת גט האם הויא הולד ממזר מהראשון ומהשני, ומצאנו בהא כמה שיטות - א. בתוס' במתני' כתבו דלגבי הראשון פשיטא דהולד ממזר לעולם, [ועיי' בתו"י השלם דביאר דגט דשני לא מעלה ולא מוריד כיון דהויא גט מדרבנן גרידא], ולגבי השני נמי מסתברא דהולד ממזר בכל גווני, וכן מבוארר בתוס' לקמן צב א' בד"ה אבל דכתבו בתו"ד 'דכי היכי דקנסוה גבי בעל ה"נ קנסי לה לגבי בועל דאפילו אחר שמת בעלה או גירשה אסור בה והולד ממזר ממנו'.

[הכי משמע מפשטות לשונם וכן מפורש בתו"י, וכן נקטו גדולי האחרונים בשיטתם (עיי' בפרישה בסי' ד' סק"כ, ובט"ז שם סק"ט, ובחלקת מחוקק שם סקי"ז, אכן יעויין בב"ח שם בסק"ח, ובבית שמואל סקכ"ז דנקטו דאף לשיטת התוס' לגבי הראשון לא אסרי' לאחר גירושי השני, ועיי"ש בב"ש במה דביאר לדברי התוס'.]

**"ניסת על פי ב"ד תצא ופטורה מן הקרבן לא ניסת על פי ב"ד תצא וחייבת בקרבן".**

מבואר במתני' דבע"א חשיב דנישאת ברשות בי"ד, ודנו הפוס' בב' נדונים לגבי עדות ע"א - א. האם בעי' לעולם עדות בבי"ד או דאף אי ע"א פוגע באשה ומעיד לה דמת בעלה מותרת להנשא, דבחלקת מחוקק (ס"ק ע"ח) נקט דאי"צ התרה דבי"ד אלא הויא כשאר איסורים דסגי בהוראת חכם, [וכן משמע ברש"י בשבועות ל' ב' ד"ה אבל], ובבית שמואל כתב דחשיב כדין ובעי' היתר בי"ד, וכן הוכיח הגר"א בס"ק קלא משיטת התוס'.

ב. ועוד דנו כעי"ז האם בעי' קבלת עדות בבי"ד, דבח"מ נקט עפי"ד דאי"צ קבלת עדות בבי"ד, וכן נראה[[3]](#footnote-3) בגמ' לקמן דמשיאין עפ"י בת קול וכן בגוי המסיח לפי תומו אף דל"ש התם קבלת עדות, ובב"ש פליג דכיון דהויא דין בעי' קבלת עדות בבי"ד, וברע"א (קמא קכ"ג) כתב דאף דודאי בעי' קבלת עדות בבי"ד מ"מ לא בעי' להוראת בי"ד.

[ומצאנו לפלוגתא זו מקורות בדברי הראשונים, דבשו"ת הרשב"א המיוחסות לרמב"ן (קיט) כתב דע"כ בעי' לרשות בי"ד, ובר"ן בשו"ת (מז) כתב "דכל היכא שנשאת אף על פי שלא התירוה ב"ד כיון שנעשה מעשה על פי העד הראשון הרי הוא כשנים ואין דבריו של אחד במקום שנים".

ובבית שמואל הוכיח כשיטתו מדברי הגמ' לקמן בדף קכב ב' דפליגי תנאי האם בעי' דרישה וחקירה וא"כ מבואר דחשיב דין, ועיי' במראות הצובאות (סעי' לט) דדחה דאף במקום דאי"ז דין וסגי בהתרת חכם מ"מ בעי' לדרישה וחקירה, וכן מוכח מיניה וביה דהרי בב' עדים נמי מבואר התם דבעי' לדרישה וחקירה אף דהתם ודאי לא בעי' לבי"ד.

ובחלקת מחוקק הוכיח לאידך גיסא, דהרי כל הטען דבעי' לקבלת עדות בבי"ד היינו מטעמא דבעי' דישמעו מפי העדים, וא"כ הכא דאף עד מפי עד כשר א"כ ודאי לא בעי' לבי"ד, וברע"א (שם) דחה לראייתו דאף דעד מפי עד כשר מ"מ הא ודאי בעי' דתתקבל העדות בבי"ד, והא דאמרי' דבעי' קבלת העדות מטעמא דעד מפי עד פסול היינו מטעמא דבלא"ה סגי דיעיד בפני עדים והם יעידו בפני בי"ד.

ובעיקר ענין זה עיי' בחזו"א כז ח' דהאריך לבאר ליסוד הענין דבעי' לבי"ד.

**דין ע"א בעדות אשה ודייקא ומינסבא**

**ב.** מבואר בגמ' דבתחילה נקטי' דנאמנות ע"א באשה הויא מחמת הדין בעלמא דע"א נאמן, ודנו הראשונים האם לס"ד ס"ל דע"א נאמן מדאוריתא או מדרבנן, ובשיטת רש"י בדף פח א' דייקו הראשונים דס"ל דלס"ד היה נאמן מדאוריתא, וכן הוא מפורש בתוס' ד"ה מכלל, [ואזלו לשיטתם דלס"ד הבינה הגמ' דליכא לדין 'אין דבר שבערוה פחות משנים'], וכן רהיטת לשון הגמ' דאמרי' 'אלא סברא הוא מידי' וכו', ומשמע דעד השתא לא עסקי' לגבי שאר איסורין אלא לגבי עדות אשה.

אכן ברשב"א ובריטב"א העמידו כמה קו' על שיטה זו - א. דא"כ אמאי מפלגי' במתני' בין ע"א לב' עדים והרי בתרוויהו איכא נאמנות מדאוריתא. ב. דהרי קיי"ל בכל דוכתא דאין דבר שבערוה פחות משנים. ג. ועוד דלאחר דפרכי' מהך דינא דאין דבר שבערוה פחות משנים אמאי הדרי' ומקשי' מקונמות והקדשות, וע"כ פי' דלעולם אף לס"ד דס"ל דליכא נאמנות מדאוריתא ומ"מ נקטי' דלא תקנו רבנן בסתמא אלא דומיא דעדות באיסורין, וע"ז מקשי' בהמשך הגמ' דכיון דאיכא תרתי לרעותא דאיתחזק ודבר שבערוה לא מסתבר דיתקנו רבנן.

**ג.** "מתוך חומר שהחמרת עליה' מבואר בגמ' בכולי סוגיין דאיכא ג' טעמים להתיר עדות אשה - א. בסוגיין מבואר דמתוך חומר שהחמרת עליה, ובצירוף הך סברא דמשום עיגונא אקילו בה רבנן. ב. דייקא ומינסבא וכמבואר בגמ' לעיל בדף כה א', וכן בדף צג ב', קטו א', קטז ב'. ג. מילתא דעבידא לאיגלויי, ובגמ' בכמה מקומות מבע"ל מה עיקר הנאמנות דע"א האם משום דייקא ומינסבא או משום מילתא דעבדיא לאיגלויי, ועיי"ש בתוס' דנתקשו מאי קמבע"ל דפשיטא דעקיר הטעם משום דייקא ומינסבא, ועיי"ש במה דתי'.

- בעיקר הך נאמנות דע"א נחלקו הראשונים האם מהני הך עדות מדרבנן או מדאוריתא, ורוב הראשונים נקטו דהויא מדרבנן ועפי"ז הק' איך עקרו רבנן לדין דאוריתא, ומצאנו בזה כמה דרכים א. בתוס' בסוגיין כתבו דכיון שהדבר דומה הגון יש כח בידם לעקור[[4]](#footnote-4), וכ"כ בדף פט ב' ד"ה כיון, ובנזיר מג ב'.

וביסוד העקירה בפשטות הויא על גוף האיסור או הקידושין, אכן בחזו"א (כב, ג) כתב דהיינו לגבי הך דינא ד'עפ"י שנים עדים יקום דבר', וז"ל "דמתחילה נתנה תורה על דעת חכמים להכריע מה נקרא ידיעה ועד להתיר אשת איש". ועיי"ש דהאריך בביאור ענין זה, וכ"כ ביש"ש בסוגיין.

ב. בריטב"א בסוגיין הביא בשם י"מ דאפקיענהו רבנן לקידושין הראשונים, וכ"כ ברשב"א בכתובות ג' א'.

וכן נראה ברש"י בשבת קמה ב', וכן נקט הש"ש ש"ז פ"א בשיטתו, אכן בעיקר שיטתו נתקשו האחרונים דסתר משנתו, דבדף פח ב' ד"ה הרי דימה דין ע"א בעדות מיתה לסוטה וא"כ משמע דבתרוויהו מהני מדאוריתא, וכן דייק בערול"נ שם, ועיי' בעונג יו"ט (קלא) דכתב דכ"מ דהוצרך רש"י בשבת לדין אפקיענהו היינו בנאמצנות דעד מפי עד משא"כ בע"א בעלמא אית ליה נאמנות מדאוריתא.

ובריטב"א הק' על שיטה זו מהא דאמרי' במתני' דאחיו של ראשון חולץ מה"ת ואחיו של שני חולץ מדרבנן ולשיטה זו הול"ל להיפוך, וכעי"ז יש להק' מהא דאמרי' בדף פט ב' דמשני הויא ממזר גמור ושרי בממזרת ומראשון הויא ממזר מדרבנן ואסור בממזרת, ולדבריהם הול"ל אפיכא, וברשב"א בכתובות דתמה עוד דא"כ אמאי אמרי' דתצא מזה ומזה והרי כבר פקעו קידושי ראשון, וע"כ כתב דהא ודאי דכ"מ דהפקיעו היינו בצירוף הך סברא דדיקא ומינסבא והלכך אי איגלאי מילתא דלא דייקה או דשיקר העד ליכא להפקעה, וכ"כ במאירי בסוגיין, וכן העמיד בשב שמעתתא ש"ז פ"א.

אכן לפי"ז יש לתמוה דא"כ איך שרי' לה להנשא דניחוש שמא משקר העד וממילא ליכא לאפקיענהו ונמצא דאכתי אסורה, ועיי' בהפלאה דעמד בזה (בס' נתיבות לשבת סי' יז סעי' ג') וכתב דכיון דלפי הצד דמת נתבטלו הקידושין למפרע א"כ נמצא דאינו מעיד כנגד חזקה וממילא איכא נאמנות אף לע"א[[5]](#footnote-5).

ובאחרונים (עיי' ישרש יעקב, חזו"א כב א') נתקשו עוד מהא דאמרי' במתני' לקמן קטז ב' דנוטלת כתובתה ע"י עדות העד, ואי נימא דכ"מ דסמכי' עליה היינו מדין אפקיענהו א"כ איך נוטלת כתובה והרי נמצא דלא היתה מקודשת, ועוד הק' מהא דאמרי' התם דנתייבמה האחין נכנסים לנחלה, ואי נימא דפקיענהו א"כ איך שייך דין יבום, ועוד הק' מהא דאמרי' 'התרתם ערוה החמורה לא נתיר ממון הקל', ואי נימא דבעי' לאפקיענהו א"כ ל"ח התרת ערוה.

ועיי' בזה בשערי חיים בגיטין (סי' מא) דכתב דאיכא ג' צדדים בנדון זה - א. דמת הבעל. ב. דהוא חי ועתיד לחזור. ג. דהוא חי ולא עתיד לחזור, וכ"מ דאפקיענהו היינו לפי הצד דהוא חי ולא עתיד לחזור, דאי כבר מת לא בעי' לאפקיענהו ושריא ממילא, ואי לבסוף חזר מפורש במתני' דכל הדרכים האלו בה וכמו דנתקשו הראשונים, וא"כ ע"כ דכ"מ דאפקיענהו היינו לפי הצד דחי ולבסוף לא יחזור, ומ"מ אנן נקטי' בפשיטות דמת כיון דבע"א לא חיישי' דמשקר (וכ"כ הקצוה"ח בסי' ל' סק"ט בשם הרשב"א), ורק לא מצי' להתירה בלא אפקיענהו כיון דאין דשב"ע פחות משנים, ורק לאחר דאמרי' דאפקיענהו ממילא ליכא צד למיחש דלא כוותיה ושפיר מצי' להתירה, ו וממילא לגבי נחלה ויבום וכדו' חשבי' דמת הבעל ושפיר הויא אשתו.

בס"ד

**ביסוד הנאמנות דע"א בעדות אשה - ענין דייקא ומיסנבא**

**דף פז: - פח.**

**א. הערות בדברי הגמ'.**

**א. "אלמא עד אחד נאמן ותנן נמי הוחזקו להיות משיאין עד מפי עד ואשה מפי אשה ואשה מפי עבד ומפי שפחה אלמא עד אחד מהימן" וכו'**

מבואר בגמ' דבתחילה נקטי' דנאמנות ע"א באשה הויא מחמת הדין בעלמא דע"א נאמן באיסורים, ודנו הראשונים האם לס"ד ס"ל דע"א נאמן מדאוריתא או מדרבנן, ובשיטת רש"י בדף פח א' דייקו הראשונים דס"ל דלס"ד היה נאמן מדאוריתא, וכן הוא מפורש בתוס' ד"ה מכלל, [ואזלו לשיטתם דלס"ד הבינה הגמ' דליכא לדין 'אין דבר שבערוה פחות משנים'], וכן רהיטת לשון הגמ' דאמרי' 'אלא סברא הוא מידי' וכו', ומשמע דעד השתא לא עסקי' לגבי שאר איסורין אלא לגבי עדות אשה.

אכן ברשב"א ובריטב"א העמידו כמה קו' על שיטה זו - א. דא"כ אמאי מפלגי' במתני' בין ע"א לב' עדים לגבי נישאת ברשות והרי בתרוויהו איכא נאמנות מדאוריתא. ב. דהרי קיי"ל בכל דוכתא דאין דבר שבערוה פחות משנים. ג. ועוד דלאחר דפרכי' מהך דינא דאין דבר שבערוה פחות משנים אמאי הדרי' ומקשי' מקונמות והקדשות, וע"כ פי' דלעולם אף לס"ד דס"ל דליכא נאמנות מדאוריתא ומ"מ נקטי' דלא תקנו רבנן בסתמא אלא דומיא דעדות באיסורין, וע"ז מקשי' בהמשך הגמ' דכיון דאיכא תרתי לרעותא דאיתחזק ודבר שבערוה לא מסתבר דיתקנו רבנן.

**ב. "אלמא עד אחד מהימן מדאורייתא מנא לן".**

והנה לקמן נחלקו רש"י ותוס' במקור לנאמנות ע"א, דרש"י כתב דהיינו מטעאמ דאין לך אדם וכו', ובתוס' כתבו דילפי' מנדה, והא דהשתא מקשי' מנ"ל בפשטות הויא מטעמא דבעי' לאשכוחי מקור דנאמן אף כנגד איתחזק איסורא, וכבר נתקשו האחרונים אמאי לגבי קרבן חשיב כנגד איתחזק, ובקובץ הערות (סז, א) ביאר דאיכא חזקה על הגברא דפטור מקרבן, אכן כבר נתקשה בזה מדברי הראשונים בקידושין דכתבו דע"א כנגד חזקת היתר נאמן כיון דליכא לדין 'איתחזק היתירא' וא"כ ה"נ ל"ח כנגד איתחזק.

**ג. "דתניא או הודע אליו חטאתו וכו' היכי דמי אילימא דאתו תרי ולא קא מכחיש להו קרא למה לי אלא לאו חד וכי לא קא מכחיש ליה מהימן ש"מ עד אחד נאמן וממאי דמשום דמהימן דלמא משום דקא שתיק ושתיקה כהודאה דמיא תדע דקתני סיפא אמרו שנים אכלת חלב". וכו'.**

בגמ' בכריתות איפלגו ב' לישני בביאור שיטת רבנן האם מטעמא דמתרצי' דיבוריה ואמרי' דלא אכל שוגג אלא מזיד, או דאדם נאמן על עצמו יותר ממאה איש, ונחלקו הראשונים האם סוגיין אזלא לל"ק או לל"ב, דבתוס' נקטו דסוגיין אזלא ללישנא דמתרצי', והא דהוכיחה הגמ' מעדים דהויא מחמת שתיקה כהודאה היינו מטעמא דבלא"ה ל"ש לחייבו כלל קרבן כיון דאין העדים יודעים דאכל בשוגג, והא דלא פי' התוס' כהך לישנא דאדם נאמן ע"ע כתב השטמ"ק בכריתות דבגוונא דאומר איני יודע ל"ש הך סברא דאדם נאמן ע"ע וא"כ אפש"ל דע"א נאמן בלא שתיקה כהודאה ול"ש להוכיח להך מילתא.

[ונחלקו האחרונים בשיטת התוס' בגוונא דעדים מחייבים אותו קרבן ואיהו אומר דאינו יודע, דבקרן אורה כתב דלא מחיביי' ליה, וכן נראה מדברי התוהרא"ש והתוס' ישנים, אכן בקובה"ע (סז, ב) נתקשה טובא בדבריהם והוכיח ממתני' מיניה וביה דאמרי' דדוקא דאומר לא אכלתי לא מחייבי' ליה ומשמע דאי אומר איני יודע חייב, ועיי"ש עוד במה דהאריך להק' ע"ד.]

אכן ברמב"ן פי' דסוגיין אזלא ללישנא דאדם נאמן ע"ע, וטעם הך דינא משום דכתיב או הודע אליו ולכך לעולם לא מחייבי' ליה אלא עפ"י ידיעתו, וכן פי' בשא"ר, ועיי"ש דנתקשו דא"כ אף בכה"ג דאומר איני יודע לא נחייבו כיון דלית ליה ידיעה, וכתב הרמב"ן דבב' עדים צריך לסמוך על דבריהם וממילא חשיב דאית ליה ידיעה מחמתם.

ועיי' בקובץ הערות (סז ג) דנתקשה דא"כ אף בע"א נימא הכי ואיך מוכחי' דשתיקה כהודאה, והוכיח מהכא יסוד גדול דבב' עדים חשיב ידיעה משא"כ בע"א אף במקום דמיהמנן ליה מ"מ לא מיקרי' ידיעה וע"כ דלא מתקיים הך דינא דאו הודע אליו, וכ"כ בחזו"א נט יד.

**ד. "מי דמי התם לא איתחזק איסורא הכא איתחזק איסורא דאשת איש ואין דבר שבערוה פחות משנים".**

בביאור קו' הגמ' נחלקו הראשונים, דברמב"ן כתב דמקשי' ב' קו' חדא משום איתחזק ועוד משום דבשב"ע, דלעולם אין נאמן ע"א בדשב"ע אף בלא איתחזק, וכ"כ הראשונים בגיטין ב' ב', אכן בתוס' בגיטין שם כתבו דהויא קו' אחת דלגבי איתחזק מספק"ל לקמן האם ע"א נאמן, ובשב שמעתתא (ו, ג) הביא בשם ההגהו' מיימו' לאידך גיסא דבדבשב"ע ע"א נאמן במקום דאי"ז כנגד איתחזק, ולכך הויא קו' אחת, וכן דייק ברע"א (קכד) מדברי התוס' בגיטין, ועיי"ש באריכו"ד.

**ב. פלוגתת הראשונים האם למסקנת הגמ' נאמן הע"א מדאוריתא או מדרבנן.**

**"אמר ר' זירא מתוך חומר שהחמרת עליה בסופה הקלת עליה בתחלה לא ליחמיר ולא ליקיל משום עיגונא אקילו בה רבנן".**

- בעיקר הא דמהימנן לע"א בעדות אשה יעויין בגמ' לקמן צג ב' קטו א' קטז ב' דמבע"ל האם עיקר ההיתר מחמת דייקא ומינסבא או מטעמא מילתא דעבדיא לאיגלויי, ונחלקו הראשונים בביאור הספק, דשיטת התוס' בדף צג ב' דלעולם בעי' לטעמא דדייקא ומינסבא וכל הספק היינו מהא עיקר הטעם, והוכיחו להא מעיקר הטעם המבואר בגמ' ד'מתוך חומר דהחמרת עליה בסופה' והיינו דינא דדיקא ומינסבא, וכן נראה ברש"י בסוגיין, אכן בריטב"א בדף קיז א' נראה דבהא גופא הגמ' דנה ולפי הצד דמילתא עבידא לאיגלויי לא בעי' לדייקא ומינסבא, ויש לבאר לשיטתם לדברי הגמ' ד'מתוך חומר' וכו', ובריטב"א בגיטין ב' ב' נראה לאידך גיסא דעיקר הטעם משום מילתא דעבידא לאיגלויי ומספק"ל האם בעי' לצירוף דדיקא, וביואר עוד קלמן.

- בעיקר הך נאמנות דע"א נחלקו הראשונים האם מהני הך עדות מדרבנן או מדאוריתא, דשיטת התוס' בסוגיין ולקמן בדף פט ב', וכן בנזיר מג ב', ובשבועות לא א' דמהני עדותו רק מדרבנן, וכ"כ במאירי בסוגיין, וברשב"א בכתובות ג' א', ובריב"ש בסי' קנה, וכן משמע מפשטות לשון הגמ' דאמרי' 'הקלת עליה בתחילתה', וכן אמרי' ד'משום עיגונא אקילו ביה רבנן'.

אכן בריטב"א ובנמו"י הביאו בשם הרא"ה דמהני עדותו מדאוריתא, וכ"כ בריטב"א בגיטין ב' ב' בשם הרמב"ן, וכן שיטת התשב"ץ ח"א סי' פב, וכן נראה בתוס' ישנים בסוגיין.

וכן הביאו האחרונים (עיי' נוב"י אהע"ז קמא לג) מקור מדברי הספרי בפר' שופטים דאיתא התם "לא יקום עד אחד באיש וגו' אם סופנו לרבות אשה מה ת"ל איש לעון הוא אינו קם אבל קם הוא באשה להשיאה". ומשמע דמהני מדאוריתא.

ובשיטת רש"י מצאנו סתירה בזה, דבשבת בדף קמה ב' נראה דמהני רק מדרבנן ובעי' לדין אפקיענהו, וכן מבואר בדבריו בדף צב א' ד"ה תדע[[6]](#footnote-6), וכןנקט הש"ש ש"ז פ"א בשיטתו, אכן בעיקר שיטתו נתקשו האחרונים דסתר משנתו, דבדף פח ב' ד"ה הרי דימה דין ע"א בעדות מיתה לסוטה וא"כ משמע דבתרוויהו מהני מדאוריתא, וכן דייק בערול"נ שם, וכן דייק העונג יו"ט (קלא) מדברי רש"י שם ד"ה דפנו דבעי לאוקמי לקרא לגבי ע"א בעדות אשה דמוכח דס"ל דמהני עדותו דאוריתא[[7]](#footnote-7).

**ג. ביאור שיטת הראשונים דמהני מדרבנן.**

בעיקר הך צד דמהני מדרבנן נתקשו הראשונים איך יש כח ביד רבנן לעקור דבר מה"ת, ומצאנו בזה כמה דרכים - א. בתוס' בסוגיין כתבו דכיון שהדבר דומה הגון יש כח בידם לעקור[[8]](#footnote-8), וכ"כ בדף פט ב' ד"ה כיון, ובנזיר מג ב'.

וביסוד העקירה בפשטות הויא על גוף האיסור או הקידושין, אכן בחזו"א (כב, ג) כתב דהיינו לגבי הך דינא ד'עפ"י שנים עדים יקום דבר', וז"ל "דמתחילה נתנה תורה על דעת חכמים להכריע מה נקרא ידיעה ועד להתיר אשת איש". ועיי"ש דהאריך בביאור ענין זה, וכ"כ ביש"ש בסוגיין.

**ב.** בריטב"א בסוגיין הביא בשם י"מ דאפקיענהו רבנן לקידושין הראשונים, וכן מבואר ברש"י בשבת קמה ב', וכ"כ ברשב"א בכתובות ג' א'.

**ענין אפקיענהו בעדות אשה**

וכבר נתקשו רבוותא (עיי' רשב"א בכתובות, ריטב"א בסוגיין, ש"ש ש"ז פ"א, ישרש יעקב, חזו"א כב א') טובא בשיטה זו - א. ברשב"א בכתובות הק' מהא דאמרי' בגמ' דממזר מן השני הויא ממזר גמור, ולכאו' הול"ל איפכא. ב. וכן הק' מעקיר הדין דתצא מזה ומזה דכיון דאפקיענהו רבנן לקידושין אמאי תצא מהשני. ג. בריטב"א הק' על שיטה זו מהא דאמרי' במתני' דאחיו של ראשון חולץ מה"ת ואחיו של שני חולץ מדרבנן ולשיטה זו הול"ל להיפוך. ד. בשב שמעתתא (ז, א) הק' מהא דאמרי' דמתני' דאיכא לחיוב קרבן. ה. דאמרי' במתני' לקמן קטז ב' דנוטלת כתובתה ע"י עדות העד, ואי נימא דכ"מ דסמכי' עליה היינו מדין אפקיענהו א"כ איך נוטלת כתובה והרי נמצא דלא היתה מקודשת. ו. ועוד אמרי' התם דנתייבמה האחין נכנסים לנחלה, ואי נימא דאפקיענהו א"כ איך שייך דין יבום ז. ועוד אמרי' במתני' לקמן קטז ב' 'התרתם ערוה החמורה לא נתיר ממון הקל', ואי נימא דבעי' לאפקיענהו א"כ ל"ח התרת ערוה.

וע"כ פי' הראשונים דאיכא הכא הפקעה על צד, ומצאנו בראשונים ב' נוסחאות בזה - א. ברשב"א בכתובות כתב ד"מ דאפקיענהו היינו מטעמא דסמכי' על הדייקא ומינסבא, והלכך אי לבסוף אתא הבעל והתברר דלא דייקה לגבי זה לא אפקיענהו, אכן כבר נתקשו דא"כ מה אהני האפקיענהו כיון דאכתי איכא צד דהוא חי ולא יחזור ואיך שרי' לה.

ב. בדברי המאירי נראה וכ"כ בש"ש דלעולם אפקיענהו אף לפי הצד דהוא חי וכ"מ דלא אפקיענהו היינו לפי הצד דהוא חי ויתברר הכי לבסוף, משא"כ אי לעולם לא יחזור לא אפקיענהו.

ועיי' בשערי חיים בגיטין (מא) דהוסיף דכל האפקיענהו הויא רק למצב דהוא חי, דאל"כ איך נוטלת כתובתה ע"י העד והרי כ"מ דמהימנן ליה היינו מכח אפקיענהו וא"כ נמצא דליתנהו לקידושין הראשונים[[9]](#footnote-9), וע"כ דלפי הצד דהוא מת לא בעי' לאפקיענהו ושרי' לה ממילא.

אכן אכתי יש לתמוה דכיון דאיכא צד דהוא חי ויבוא לבסוף איך נאמן הע"א, ומצאנו בזה ב' דרכים - א. בס' נתיבות לשבת לבעל ההפלאה (סי' יז סעי' ג') כתב דכיון דאיכא צד דאפקיענהו רבנן ולא חלו הקידושין מעולם א"כ נמצא דאין הע"א כנגד איתחזק איסורא, ואף דהויא דבשב"ע מ"מ איכא מהראשונים דסברי דאף בדבשב"ע כ"מ דע"א אינו נאמן היינו באיתחזק איסורא[[10]](#footnote-10).

ב. בשערי חיים שם כתב דלעולם לא חשדי' לע"א דמשקר (וכ"כ הקצוה"ח בסי' ל' סק"ט בשם הרשב"א, וע"ע בתוהרא"ש בגיטין י' ב'), ומ"מ מחמת ההל' דאין דבר שבערוה פחות משנים לא מצי' להתירה בלא עדות כשירה, ולגבי זה אהני דינא דאפקיענהו לבטל לצד דהוא חי[[11]](#footnote-11).

- בעיקר שיטת הראשונים דנאמן מדרבנן בעלמא יש להעמיד ב' קו' - א. בריטב"א הק' מהא דמדמי' בגמ' לדינא דעולא דכ"מ שהאמינה תורה, וא"כ משמע דהויא נאמנות מדאוריתא, ועיי' בריטב"א בכתובות כב' ב' דכתב דצ"ל דתקון רבנן כעין דאוריתא.

ב. בנוב"י (ז, א) הוכיח דהנה אמרי' בגמ' בשבועות לב ב' "הכל מודים בע"א במיתה שהוא חייב". ולכאו' יש להק' מהא דאיתא התם במתני' דשבועת העדות אינה נוהגת אלא באנשים והרי לגבי עד מיתה אשה נמי מהימנא, וע"כ צ"ל דהתם בעי' לאשכוחי נאמנות מדאוריתא, וממילא דוקא ע"א נאמן מה"ת משא"כ אשה אינה נאמנת אלא מדרבנן, ועכ"פ הא מיהת חזי' דע"א נאמן מדאוריתא, ועיי' בשב שמעתתא (ש"ז פ"א) דהאריך בקו' זו.

**ד. שיטת הראשונים דנאמן מה"ת.**

בביאור שיטת הראשונים דמהני מדאוריתא מצאנו ג' דרכים **- א.** בריטב"א בסוגיין כתב דכיון דאיכא פרסום גדול ואנן סהדי לכך ודאי מהינן ליה ומהני עדותו מדאוריתא[[12]](#footnote-12) [[13]](#footnote-13), וכעי"ז כתב בריטב"א בנדרים צא א' "ואם האמינה תורה מי שאמרה מת בעלי משום דמילתא דעבידא לאיגלויי והוי מילתא דפומבי וכאילו אנו כולנו מעידים בדבר ואין בכאן מי שיכחישנה".

[ועיקר הענין דמילתא דעבידא לאיגלויי נאמן ע"א מצאנו בגמ' בר"ה כב ב' לגבי קידוש החודש, (ועיי"ש בטורי אבן דהסתפק האם הויא מה"ת או דמרבנן), ובגמ' בבכורות לו א' לגבי בכור, ועיי' בזה ברמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין שמועה דכתב "ולענין שמועות מסתברא לן דבשמועה דעד אחד ואפילו בעד מפי עד ואפילו גוי מסיח לפי תומו מתאבלין, דמילתא דעבידא לאיגלויי היא ולא משקרי בה אינשי, כדאמרינן גבי קדוש החדש דעד אחד מהימן מאי טעמא כל מילתא דעבידא לאיגלויי לא משקרי בה אינשי כדאיתא בפ' אם אינן מכירין (ר"ה כ"ב ב'), והכי נמי אמרינן בפרק האשה רבה (יבמות צ"ג ב') גבי עד אחד ביבמה לשוק. וראיה לדבר ממעשה דר' חייא דלעיל דהימניה לרב דמתו אחיו ואחותו ונהג עליהם יום אחד של שמועה רחוקה ואף על גב דהוא יחיד וקרוב ולא אסהיד בדרך עדות אלא ברמיזה בעלמא, אלמא בכי האי גונא לא בעינן עדות גמורה, וזה הכלל כל עדות שמשיאין האשה על פיו קרובים מתאבלין עליו".

ויעויין בנוב"י (מב) דנתקשה דכיון דהויא מילתא דעבדיא לאיגלויי א"כ אמאי בעי' לצירוף דדייקא ומינסבא, ועיי"ש דביאר דכיון דאי"ז ברירא דיתגלה הענין דשמא לא יבוא לכך הסמכיו לסברא דדייקא ומינסבא]

**ב.** בריטב"א בגיטין ב' ב' כתב בשם הרמב"ן "אבל ההיא דהתם אינו אלא גילוי מלתא בעלמא שאנו צריכין לדעת אם מת בעלה וכל שנראה שאינו משקר נאמן". ומשמע מדבריו ביאור אחר דבגילוי מילתא אית ליה נאמנות[[14]](#footnote-14).

וכ"כ ברא"ה בבדק הבית (בית רביעי שער ראשון), וז"ל "ומסיח לפי תומו דנכרי אינו מעלה ולא מוריד באיסורין אלא בעדות אשה בלבד, והתם בלאו הכי נאמן מן הדין דלאו עדות הוא אלא גלויי מילתא בעלמא הוא, אלא דלחומר' בעו רבנן מסי' לפי תומו ודוקא בההיא בלחוד. ומיהו האי דאוקמיה רבנן אדינא להימוניה משום חומר שהחמרת בסופה אבל בתורת עדות לעולם אינו נאמן. ומיהו להחמיר נאמן כל היכא דסמכא דעתה דקושטא קאמר כדמוכח בקדושין בההיא דאמרינן אשתו זינתה בעד אחד (ס"ו, א')".

**ג.** ברע"א בתשובה (קכד) הביא לדברי הנתה"מ דביאר באופ"א עפ"י שיטת הראשונים (ועיי' לעיל) דבדבשב"ע בלא איתחזק ע"א נאמן, וממילא י"ל דחזקה אשה דייקא ומינסבא מרעא לחזקת אשת איש וכמבואר דברי התוס' בדף פח ב' וממילא שפיר נאמן הע"א מעיקר הדין, ועיי"ש ברע"א דכתב לו דאף הוא ר"ל הכי אכן בכל רבותינו חזי' דלא הסכימו לטעם זה

- בעיקר שיטת הראשונים דע"א נאמן מדאוריתא העמידו האחרונים כמה קו' - א. אמאי לא מהימנן ליה לגבי נחלה, וכן לגבי כתובה בעי' לטעם מחודש דמדרש כתובה[[15]](#footnote-15) [[16]](#footnote-16). ב. אמאי בעי' לרשות בי"ד וכבר נתקשו בזה בריב"ש בסי' קנה, וברשב"א בריש הסוגיא. ג. דבמתני' לקמן קיח א' מבואר דאינה נאמנת לגבי צרתה כלל וממילא יכולה להמשיך ולאכול בתרומה, ואי נימא דאית לה נאמנות מדאוריתא אמאי לא אהני הך עדות אפי' להעמיד ספיקא בעלמא. ד. וכן הק' הריב"ש אי אמרי' דנאמנת מטעמא דהויא מילתא דעבידא לאיגלויי א"כ מאי מספק"ל לקמן האם בעי' לדייקא ומינסבא, וע"ע בחזו"א (כא, ב) דהאריך להק' על שיטה זו.

**שיטת הרמב"ם**

- בשיטת הרמב"ם נתחבטו רבוותא טובא, דיעויין בדבריו בפי"ג מהל' גירושין (הכ"ט) דכתב "אל יקשה בעיניך שהתירו חכמים הערוה החמורה בעדות אשה או עבד או שפחה או גוי המשיח לפי תומו ועד מפי עד ומפי הכתב ובלא דרישה וחקירה כמו שבארנו, שלא הקפידה תורה על העדת שני עדים ושאר משפטי העדות אלא בדבר שאין אתה יכול לעמוד על בריו אלא מפי העדים ובעדותן כגון שהעידו שזה הרג את זה או הלוה את זה. אבל דבר שאפשר לעמוד על בריו שלא מפי העד הזה ואין העד יכול להשמט אם אין הדבר אמת כגון זה שהעיד שמת פלוני, לא הקפידה תורה עליו, שדבר רחוק הוא שיעיד בו העד בשקר, לפיכך הקלו חכמים בדבר זה והאמינו בו עד אחד מפי שפחה ומן הכתב ובלא דרישה וחקירה כדי שלא ישארו בנות ישראל עגונות". ולכאו' סתרי דבריו מיניה וביה, דבתחילה כתב ד'התירו חכמים' ומשמע דהויא מדרבנן, וכן משמע מסו"ד דכתב 'לפיכך הקלו חכמים', ובתו"ד כתב 'שלא הקפידה תורה' ומשמע דהויא דין דאוריתא.

ונחלקו בזה הראשונים, דדעת הריב"ש (קנה) והלח"מ שם דשיטת הרמב"ם דהויא דרבנן, והא דכתב 'שלא הקפידה תורה' אתא לבאר אמאי ל"ח עקירת דבר מה"ת, וכן מבואר ברמב"ם בפ"ה מהל' עדות ה"ב דכתב "בשני מקומות האמינה תורה עד אחד, בסוטה שלא תשתה מי מרים ובעגלה ערופה שלא תערף כמו שביארנו, וכן מדבריהן בעדות אשה שיעיד לה שמת בעלה". ומבואר דנאמן רק מדרבנן, אכן דעת המהרי"ק (סוף שורש ל) והתשב"ץ (פב) דנאמן מה"ת כיון דבכ"מ דהויא גילוי מילתא בעלמא מהימנן לע"א, וכמבואר בגמ' לעיל לגבי אשתמודיענהו, וכן נראה בדברי הרמב"ם בפ"ד מהל' יבום וחליתה הל"א דאיירי התם לגבי נאמנות דאוריתא, וכתב דכיון דהויא מילתא דעבידא לאיגלויי נאמן וכמבואר הכא, עיי' בשו"ת הריב"ש (שם) דדן בארוכה בשיטת הרמב"ם, והביא הרבה ראיות לב' הצדדים.

ובתשב"ץ שם חילק דבע"א המעיד ודאי מהני מה"ת[[17]](#footnote-17), וכ"מ דהוצרך הרמב"ם לדין דרבנן היינו בעד מפי עד[[18]](#footnote-18), וכן העמיד בארוכה בנוב"י (קמא לג) בנוס"א דבעד כשר מהני מה"ת ובעד פסול מהני רק מדרבנן, ועיי"ש דכתב עפי"ז דעד כשר מהני אף להורדת נחלה, וכ"מ דפליגי ב"ש וב"ה לקמן היינו בנישאת עפ"י עצמה וכמדוקדק התם במתני'.

**ה. ביסוד הצירוף דע"א עם דייקא ומינסבא.**

מבואר בגמ' דמצרפי' לנאמנות העד בהדי הך חזקה דדייקא ומינסבא, ונחלקו האחרונים ביסוד הצירוף בין הע"א לדייקא, דרוב האחרונים (עיי' רע"א בתשובה קכה, ובנתה"מ בתשובה הובא ברע"א שם, נוב"י קמא סי' כ''ז וסי' ל''ג וסי' מ''ג, עונג יו"ט קלא) דלעולם לא סמכי' על האנ"ס דדייקא ומינסבא אלא דמחמת זה לא חיישי' דהע"א משקר כיון דיודע דתדקדק האשה האם דובר אמת ועיקר ההיתר הויא מכח העד, וכן משמע מרהיטת הגמ' לקמן דאמרי' דאיכא לדינא ד'כ"מ שהאמינה תורה' ונראה דמסכי' על העד, [וביותר חזי' התם דמפלגי' בין עד כשר לעד פסול.]

והוכיחו להא מכמה קו' - א. דאי לא נימא הכי אלא בעי' לאנ"ס דדקדקה א"כ לא הוה שרי' לה אלא לאחר דהלכה ונישאת ואי זינתה בינתיים תהיה חייבת מיתה ואי"ז מסתבר, ועיי' ברע"א (שו"ת קמא, קכה) דהוכיח מדברי התוס' בב"ב לב א' דכתבו שם דענין דייקא ומינסבא שייך רק ע"י טענת ברי וא"כ ע"כ דההיתר נגמר מיד בשעת עדות העד דאל"כ לעולם לא נתיר לאשה דטוענת שמא ואי"ז מסתבר[[19]](#footnote-19), אכן יעויין בחזו"א (כ, ט) דדחה לדבריו דליכא ראייה מדברי התוס', ועיי"ש דביאר לדבריהם באופ"א, והוכיח ממקו"א דההיתר נגמר מיד.

ב. בעונג יו"ט (קלא) הק' מקטנה ושוטה דל"ש התם לדייקא ומינסבא דא"כ איך שרי' לה להנשא, ואין לומר דאיה"נ ולא שרי' לה דהרי אמרי' בגמ' בדף קטז ב' "תניא אמרו לו לרבי יהודה לדבריך פקחת תנשא שוטה לא תנשא אלא אחת זו ואחת זו תנשא". ומפורש דאף שוטה יכולה להנשא, ועיי"ש עוד דהק' מגדולה דאינה יודעת כלום דודאי שרי' לה להנשא.

ג. ועוד הק' הנוב"י דהרי שרי' לה להנשא מיד אף דלית לה שהות זמן לדקדק.

ומכח קו' אלו ביארו כנ"ל דלא בעי' לדייקא בפועל אלא דכיון דשייך דתדקדק ממילא חושש העד ואינו משקר[[20]](#footnote-20).

- אכן כבר נתקשו האחרונים בזה (עיי' בחזו"א כ' ט') - א. מדינא דמסיח לפי תומו דמבואר בגמ' לקמן דנאמן אף דהתם ל"ש לסמוך על הנאמנות דידיה[[21]](#footnote-21), וע"כ חזי' דאיכא אנ"ס בעצם מחמת הדייקא ומינסבא, וכן תמה בחמד"ש יז יג, ועיי' בנוב"י (מב) דהוכיח מהכא דדינא דמסיח לפי תומו אינו מחמת דייקא ומינסבא אלא דאיכא סתמא דאי מסל"ת אינו משקר, אכן יעויין בנמו"י בדף קכא א' וברמב"ן שם במלחמות דכתבו להדיא דהתם איכא נמי לדייקא ומינסבא.

ב. דבגמ' לעיל (דף כה א') איתא "טעמא דממדינת הים דעליה קסמכינן אבל מא"י דלאו עליה קסמכינן ישא את אשתו והא מת דלאו עליה קסמכינן דאמר מר אשה דייקא ומינסבא וקתני לא ישא את אשתו". ומשמע דה"נ לא סמכי' על העד אלא על הדייקא.

ג. ברש"י דבף צב א' ד"ה מאי טעמא כתב דאי איגלאי דלא דייקה האשה הויא טעות בי"ד, ואי נימא דעיקר ההיתר לא הויא מכח הדייקא א"כ אמאי חשיב דדייקא.

ומדברי כמה ראשונים יש להוכיח דלא כהנ"ל אלא דעיקר ההיתר הויא מחמת האנ"ס[[22]](#footnote-22) - א. בתוס' ישנים בסוגיין נתקשו בקו' התוס' איך מצו רבנן לעקור דבר מה"ת, ועיי"ש בדבריו דנראה דעיקר מה דשרי' לה היינו מכח האנ"ס דדייקא ומינסבא.

ב. ברשב"א בדף קטו א' ובמאירי שם כתבו להדיא דהא דבעי' לדייקא ומינסבא היינו מטעמא דחשדי' דהעד משקר ולא בעי' לסמוך עליו אלא על האנ"ס גרידא.

וע"ע היטב בדברי הריטב"א בסוגיין דנראה דצירף לב' הענינים.

בס"ד

**בענין תרי ותרי - דייקא ומינסבא (ב)**

**דף פח.- פח: - [כתובות כב: - ב"ב לב.]**

"אמר רב לא שנו אלא שניסת בעד אחד אבל ניסת על פי שני עדים לא תצא וכו' לא צריכא דאתו בי תרי ואמרי אנן הוינן בהדיה מכי נפק ועד השתא ואתון הוא דלא ידעיתו ליה".

**א. בדברי התוס' ד"ה אתא.**

כתבו התוס' בתי' "דלגבי דבר הנראה וידוע לכל לא היה אומר רב אבל בשני עדים לא תצא". ונחלקו האחרונים בביאו"ד - א. בש"ך בסי' מ"ו (סקס"ו) כתב דהויא סברא לגבי תרי כמאה דכיון דהויא דבר הידוע לכל לא בעי' לדין עדות וממילא ל"ש הך כללא דתרי כמאה, וכ"כ שם בנתה"מ.

אכן בדברי התוס' בכתובות (כב א') מפורש דלא כהנ"ל דכתבו "וע"ק לר"י דקאמר אי ערער דפגם משפחה גלוי מילתא בעלמא הוא ופי' הקונט' דדבר העשוי ליגלות הוא שיבדקו עד שיתברר הדבר וזהו תימה איך יתברר הדבר לעולם כיון שאלו ב' אומרים שהוא עבד אין כל העולם יכולים להכחישן דתרי כמאה". ומבואר דאף בדבר הנראה לכל אמרי' תרי כמאה.

ב. בנוב"י (קמא סה) דייק מלשון התוס' דעיקר דבריהם אתו על הך דינא אי ניסת לא תצא, וביאר דלעולם שפיר מהני עדותם אף בכה"ג, ומ"מ איכא רעותא בעדות, והלכך הול"ל דתצא, [וביאוה"ד עפי"מ דכתבו התוס' בע"ב דמעיקר הדין הול"ל דתצא כיון דמוקי' לה בחזקת א"א, וכ"מ דבעלמא לא מוקמי' אחזקה היינו מחמת החזקה דדייקא ומינסבא דעומדת כנגדה, וממילא הכא דאיכא רעותא בעדות ל"ח הך חזקה לעמוד כנגדה], ועיי"ש במה דהוסיף להק' מדינא דבא הרוג ברגליו דלא אמרי' דתרי כמאה[[23]](#footnote-23).

**ב. פלוגתת הראשונים לגבי אומרת ברי.**

"סוף סוף תרי ותרי נינהו והבא עליה באשם תלוי קאי אמר רב ששת כגון שניסת לאחד מעדיה היא גופה באשם תלוי קיימא באומרת ברי לי".

בביאור הא דאמרי' דאומרת ברי לי מצאנו פלוגתא בראשונים, דברש"י כתב "ברי לי - כגון ע"י סימנים ואשם תלוי אינו בא אלא על מי שלבו נוקפו". ומבואר דליכא הכא לטענת ברי ברורה, והויא סברא במסוים לגבי אשם תלוי, וביותר כתב רש"י בכתובות כב ב' דלית לה אפי' סימנים ומ"מ אין ליבה נוקפה, וכבר תמהו בדבריו כל הראשונים דאף דלא מיחייבא אשם תלוי מ"מ אמאי לא תצא מחמת הספק.

ובגרי"ז בנזיר (כג א') יישב בזה דס"ל לרש"י כדעת הרמב"ם דספק דאוריתא מהתורה לקולא[[24]](#footnote-24), וכ"מ דאיכא דין לחומרא היינו במקום אשם תלוי, והלכך אי לא מחייבי' לה באשם תלוי ממילא מחמת הספק גרידא אזלי' לקולא, ועיי"ש דדייק להך מילתא מדברי הגמ' דמקשי' 'באשם תלוי קיימא' ולכאו' צ"ב אמאי לא מקשי' בפשיטות דנימא ספק דאוריתא לחומרא, וע"כ דמחמת הספק גרידא אזלי' לקולא וכל קו' הגמ' הויא מחמת הדין אשם תלוי[[25]](#footnote-25).

- בראשונים נתקשו עוד אמאי לא פי' רש"י כפשוטו דיודעת בברי דמת בעלה, וביארו דס"ל דבכה"ג לא בעיא לעדים דהרי קיי"ל דאי אומרת מת בעלי תנשא, ויעויי"ש דפליגי על רש"י דלעולם איירי דטוענת ברי, והא דאינה נאמנת בטענתה ביארו בב' אופנים - א. בריטב"א כתב דכיון דאיכא עדים דמסייעי לה אמרה בדדמי ואינה מדייקת. ב. בר"ן בכתובות שם כתב דכיון דאיכא עדים כנגדה לא מהני טענתה.

ודברי רש"י תמוהים טובא דכיון דעיקר נאמנות האשה הויא מחמת עדות א"כ מה מהני עדותה במקום תרי ותרי, ולכאו' חזי' מדבריו דס"ל דאין האשה עצמה נאמנת בתורת עדות אלא הויא תקנה מחודשת להאמינה[[26]](#footnote-26).

אכן בחוט המשולש (ח"א סי' י') הוכיח מהכא דאי הבע"ד עצמו טוען בברי דמותר נאמן אף לגבי אחרים דחשבי' דאיתחזק בהיתרא, וכן נקט הפנ"י בכתובות כב ב'[[27]](#footnote-27), וצ"ע.

**ג. בדברי התוס'.**

**- "ולרב נחמן נמי דמפרש טעמא דרב משום דב' חתיכות איקבע איסוריה ה"נ איקבע איסורא שהיא בחזקת אשת איש".**

באחרונים העירו דכיון דכתבו בהמשך דבריהם דאהני חזקה דדייקא ומינסבא להרע לחזקת אשת איש א"כ אמאי חשיב דאיקבע איסורא, ועיי' בבית מאיר (צלעות הבית ח') דביאר דענין איקבע איסורא לא בעי' לחזקת אשת איש אלא סגי בהא דהיתה מקודם אשת איש, ועיי"ש עוד באריכו"ד.

**- "וא"ת למאי דאסיקנן בפ' ד' אחין (לעיל דף לא.) דתרי ותרי ספיקא דרבנן ומוקמי לה אחזקה אמאי נקט אשם תלוי אפי' חטאת איכא דאוקמה בחזקת אשת איש ועוד מאי קא משני בניסת לא' מעדיה היכי שבקינן ליה הא מיחייב מיתת ב"ד דאוקמה אחזקה".**

ובמהרש"א יישב על קו' הב' דכ"מ דאזלי' בתר חזקה היינו אי טוען שמא משא"כ במקום דאומר בברי דליכא לאיסור לא אזלי' בתר חזקה, ועיי"ש דהוכיח להך מילתא מדברי התוס' בדף צג ב' לגבי ע"א ביבמה דהתם ליכא לדייקה ומ"מ אמרי' דמהימנן לה[[28]](#footnote-28).

ועיקר היסוד כבר כתב הפנ"י בכתובות כב' ב', ועיי"ש דביאר באריכות דלא נאמרה הנהגת החזקה אלא למי שמסופק בדבר[[29]](#footnote-29), והוכיח להא מדברי הרשב"א בקידושין בדף סו א' והר"ן בכתובות כב ב', דיישבו על קו' התוס' דאיה"נ ולמ"ד תו"ת ספיקא דרבנן הו"ל לאקשויי דבחטאת קאי ומ"מ המקשה נקט אשם לרווחא דמילתא, ולכאו' יש לתמוה דאכתי לא נתיישב הקו' הב' בתוס' למסקנת הגמ' מאי מהני הא דניסת לאחר מעדיה, וע"כ צ"ל דכיון דבמסקנא איירי באומרת ברי ממילא ל"ש כלל לאקשויי לקו' התוס' כיון דבמקום ברי לא אזלי' בתר חזקה[[30]](#footnote-30).

[אכן יעויין בשער המלך (פי"ב מהל' גירושין ה"ו) דדחה לראייה מדברי הראשונים דלמסקנת הגמ' נקטי' דאי אומרת ברי לא מפקי' אשה מבעלה במקום תו"ת אף אי הויא ספק דאוריתא.]

- בעיקר מה דמבואר בראשונים דשרי' לה ע"י הטענת ברי נתקשו האחרונים אמאי שרי' לבניה ולא הוו ממזרים כיון דלגבייהו לא מהני ברי דידהו, [ובאמת יעויין במאירי בדף צב א' ד"ה אמר המאירי דכתב דהבנים הוו ספק ממזרים, אכן בשו"ע בסי' קנב סעי' ג' משמע דאין הולד ממזר[[31]](#footnote-31)], וברע"א בתשובה (קיא) דן דשמא מהני נאמנות דיכיר במקום תו"ת, ודחה דלעולם לא מהני נאמנות כנגד עדים, וע"ע בקרן אורה ובבית מאיר בסי' קנב דנתקשו בזה.

**- "ואר"י דמה שאשה דייקא ומינסבא מרעא ליה לחזקה ובשנים אומרים נתגרשה דבסמוך נמי דייקא לפי שיראה שיבואו עדים ויזימו עדיה או יפסלו אותם בגזלנותא ולהכי לא מוקמינן לה אחזקה".**

- במהרש"א הק' ע"ד דהרי איירי הכא בב' עדים ול"ש התם ענין דייקא ומינסבא כיון דליכא חומר בסופה, וכבר נתקשו בזה בתוס' בב"ב לב א'[[32]](#footnote-32), וכתבו דמ"מ השתא יהיה עליה חומר אם תמשיך לעמוד תחת בעלה, ובקרני ראם ביאר דאכתי נתקשה המהרש"א דהכא ל"ש סברת התוס' בב"ב כיון דאף לפום עדות הכת השניה הבעל איתיה לפנינו וודאי לא יבוא וממילא אינה חוששת ומדייקת.

- בתוס' בב"ב שם הק' לפי הס"ד בגמ' דאינה טוענת ברי א"כ ליכא לחזקה דדיקא ומינסבא והדרא קו' לדוכתה, ויישבו דאיה"נ והמקשה הק' למ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא, ובביאור הא דנקטו דבעי' לטענת ברי נחלקו האחרונים דברע"א (קכה) כתב דהויא סברא בדייקא דכ"מ דשייך למימר דמדייקת היינו אי טוענת בברי דמת בעלה, וכ"כ בבית שמואל קנב סק"ה[[33]](#footnote-33), ובחזו"א (כ, ט) דלעולם דייקא ומינסבא שייך אף בטענת שמא וכוונתם דאי טוענת שמא ונישאת רק עפ"י העדים א"כ ליכא חומר בסופה כיון דאי יבוא הבעל יהיה שרי לה לחזור.

והנה בתוס' בסוגיין לא הזכירו לקו זו ונראה מדבריהם דבתי' יישבו אף לקו' הראשונה דהמקשה הק' בדוקא על אשם ולא על חטאת, וכן הוא בתוס' בכתובות כב ב', ויל"ע במאי פליגי על התוס' בב"ב, ועיי' בפנ"י בכתובות דעמד בזה.

- בעיקר הא דכתבו התוס' דמהני חזקה דדיקא ומינסבא למעבד רעותא בחזקת אשת איש נתקשו האחרונים דהרי הך חזקה הויא מדין בירור ולא אמרי' לבירורים במקום תרי ותרי וכמבואר בתוס' לגבי מגו[[34]](#footnote-34), ובשערי ישר (ש"א פי"ח) כתב דלעולם לא מהני בירור במקום תו"ת ואהני הכא רק להפקיע לחזקה דמעיקרא, ועיי"ש במה דביאר, וכן ביאר באריכות בשערי חיים בכתובות סי' סח, ובקוב"ש (ב"ב קלא) ביאר באופ"א דכ"מ דאזלי' בתר חזקה היינו אי ב' הצדדים שקולים קמן משא"כ אי בצד אחד איכא לדייקא ומינסבא אי"ז ספק השקול ולא אזלי' בתר חזקה.

**ד. ביאור שיטת ר' מנחם ב"ר יוסי.**

בביאור שיטת רמבר"י דמחלק האם נישאת קודם שבאו עדים או לאחמ"כ מצאנו ב' דרכים - א. בשו"ת חכם צבי (סי' ב') הביא בשם ר' אברהם ברוידא דהויא סברא דרבנן דקנסי' לה ע"ז דנישאת כנגד העדים, וכן הביא בפנ"י בכתובות כב ב', והק' ע"ז ב' קו' - א. דהרי מבואר בסוגיין דמוקמי' בחד תי' להך קרא דוקדשתו אליבא דרמבר"י בגוונא דנישאת לאחר דבאו עדים וא"כ מפורש דהויא דין דאוריתא. ב. דבגמ' בב"ב לא ב' אמרי' דכ"מ דבנישאת ולאחמ"כ באו עדים לא תצא היינו משום זילותא דבי דינא, וא"כ חזי' לאידך גיסא דאדרבה מעיקר הדין צריכה לצאת אף בנישאת קודם שבאו עדים.

ב. באופ"א ביאר שם, וכ"כ בפנ"י דס"ל לרמבר"י דלעולם לא מהני חזקה דייקא ומינסבא כנגד החזקת א"א ולכך תצא[[35]](#footnote-35), ומ"מ אי נישאת קודם שבאו עדים כיון דנישאת בהיתר ממילא יוצאת מחזקת אשת איש[[36]](#footnote-36), והוכיח להא מיניה וביה דהרי אי נישאת קודם שבאו עדים ל"ש הך חזקה דדיקא ומינסבא כיון דנישאת בלא דיוק, וע"כ דבכה"ג לא בעי' לחזקה כיון דממילא נפקא מחזקת אשת איש.

- באחרונים נתקשו סתירה בסוגיות הגמ', דבסוגיין מבואר דבתרי ותרי תצא מדאוריתא וכדילפ' לה מקרא דוקדשתו, ומאידך בסוגיא בב"ב מבואר דהא דלא מפקי' לה בנישאת קודם שבאו עדים היינו משום זילותא דבי"ד ואי הויא דין דאוריתא פשיטא דלא מהני הך סברא דזילותא דלא תצא, ומצאנו בזה ב' דרכים - א. בפנ"י כתב עפי"ד דאיכא חילוק בדין דאוריתא בין נישאת קודם שבאו עדים דבטלה החזקת אשת איש לנישאת לאחר שבאו עדים דהויא כנגד חזקה, והא דבעי' בגמ' בב"ב לסברא דזילותא היינו מטעמא דאף דשריא מדאוריתא מ"מ איכא סברא לאוסרה מדרבנן כדין כל תו"ת, וע"ז אמרי' דכיון דאיכא זילותא לא אסרי' לה מדרבנן.

ב. ברע"א (קיא) הק' ע"ד הפנ"י מדברי התוס' שם דנתקשו אמאי בעי' לנישאת ולא סגי בהתירוה להנשא, וא"כ מוכח דאין ההיתר מחמת דבטלה החזקת אשת איש דא"כ בעי' לנישואין ממש, וע"כ ביאר דאיכא פלוגתת הסוגיות האם תו"ת ספיקא דאוריתא ולא אזלי' בתר חזקה וממילא מהני הטענת ברי או תו"ת ספיקא דרבנן ולא מהני טענתה כנגד החזקה.

**ה. הערות בדברי הגמ'.**

"מתיב רבא מנין שאם לא רצה דפנו ת"ל וקדשתו בעל כרחו היכי דמי אילימא דלא ניסת לאחד מעדיה ולא קאמרה ברי לי צריכא למימר דדפנו אלא לאו דניסת לאחד מעדיה וקאמרה ברי לי".

א. ועיי' ברש"י דכתב דקשיא לרב, והק' הרע"א (שו"ת סי' קל) אמאי קשיא לרב והרי הויא סתירה בין הברייתות גופייהו, ועוד דהרי רב סבר כת"ק ומאי קושיא לשיטתו, ועיי"ש במה דביאר[[37]](#footnote-37).

ב. ועוד הק' הרע"א שם דהרי מבואר בתוס' דכ"מ דלא אזלי' בתר חזקה היינו מחמת הך חזקה כנגד דדייקא ומינסבא, וא"כ אי"ז שייך הכא דהרי לפי דברי בכיתות' ה ודאי מת ורק פליגי אימתי מתי וכמבואר ברש"י וא"כ לעולם ליכא חומר בסופה, ועיי"ש דחידש דהכא כיון דלדברי ב' הכיתות מת א"כ איכא רעותא בעצם בחזקת אשת איש ולא בעי' לרעותא דדייקא ומינסבא לבטל לחזקה.

ג. בעיקר דין דפנו עיי' בקובץ הערות (כא, יז) דביאר דכ"מ דבעלמא אין בי"ד חייבין להפרישה במקום דטוענת ברי היינו מטעמא דהחיוב הפרשה אתיא תוצאה מדין האשה עצמה, משא"כ בכהן ילפי' מקרא דוקדשתו דאיכא חיוב בפנ"ע להפריש לכהן ואי"ז תוצאה מהאיסור דידיה.

בס"ד

**סוגיא דכ"מ שהאמינה תורה**

**חלק א' סוגיא בדף פז ב' - א. ביסוד דינא דכ"מ שהאמינה תורה -** חידושי רבינו חיים הלוי הל' רוצח, חזו"א כט, א, זכרון שמואל סי' מא. **ב. היכן אמרי' לדינא דכל מקום.** ריטב"א ונמו"י בסוגיין, ריטב"א כתובות כב ב', ש"ך יור"ד סי' קכז סקי"ד, שב שמעתתא ש"ו פ"כ עד סוף שמעתתא ו', 'חידושי הגר"ח הל' רוצח, ברכ"ש גיטין סי' א' ב'. **ג. הערות בדברי הגמ'.** רש"י, ריטב"א, נמו"י, רמב"ם פי"ב מגירושין ה"כ, ומג"מ שם. **ד. חילוקי הדינים בין עד כשר לעד פסול.** רמב"ן וריטב"א קיז ב', רמב"ם הל' גירושין פי"ב הי"ט - כב, רמב"ם הל' רוצח פ"ט הי"ג - הי"ז, מג"מ ולח"מ שם, שב שמעתתא ש"ז פ"א, חידושי הגר"ח הל' רוצח (ג' מקומות), חידושי הגר"ח הל' עדות, חזו"א אהע"ז כט א'.

**חלק ב' סוגיא בדף קיז ב' - דין ע"א בהכחשה, דינא דעולא האם איירי בזא"ז או אף בב"א, (סוגיא בסוטה), ענין חד כנגד תרי, דין נמצא אחד מהן קרוב או פסול.**

**"אמר שמואל לא שנו אלא שלא מכחשתו אבל מכחשתו לא תצא במאי עסקינן אילימא בבי תרי כי מכחשתא ליה מאי הוי אלא בחד טעמא דמכחשתו הא שתקה תצא והאמר עולא כל מקום שהאמינה תורה עד אחד הרי כאן שנים ואין דבריו של אחד במקום שנים".**

**א. ביסוד דינא דכ"מ שהאמינה תורה.**

מבואר בדברי עולא דלאחר דהעיד הראשון אף דאתא לאחמ"כ עד אינו נאמן להכחישו כיון דנאמן כתרי, וביסוד הך דינא יעויין בגר"ח בהל' רוצח דהעמיד בזה ב' ביאורים - א. בפשוטו אמרי' דנתנה תורה נאמנות לע"א כתרי, וכדחזי' דמהימנן ליה בדבשב"ע אף דאין דבשב"ע פחות משנים, ולשני דלא אתא להתיר אלא לאסור ליכא נאמנות.

ב. ובאופ"א ביאר, דהנה יש להק' אמאי בעי' כלל להך דינא דכ"מ והרי בלא"ה לעד השני לית ליה כלל נאמנות כיון דלגבי לאסור אשה ליכא נאמנות לע"א[[38]](#footnote-38), וע"כ חזי' מהכא יסוד דאף דלית ליה נאמנות על גוף המעשה מ"מ מצי למעבד הכחשה לעד הראשון, ולגבי זה אמרי' דהראשון נאמן כתרי וליכא לדין הכחשה, והוכיח הגר"ח ליסוד זה מהא דאיכא צד דשייך דינא דעולא אף בבת אחת, ולכאו' יש לתמוה אמאי נאמין רק לאחד כתרי ולא לשני, וע"כ דהיינו מטעמא דהשני לית ליה נאמנות בעצם אלא לגבי הכחשה גרידא.

ועיי"ש דהוסיף, דלפי"ז כ"מ דשייך דינא דכ"מ היינו במקום דליכא לשני נאמנות משא"כ באיסורין וכדו' דהשני נאמן כמו הראשון ל"ש עיקר דינא דכל מקום, ועפי"ז ביאר שם באריכות לדברי הרמב"ם לגבי חד כנגד תרי.

ג. ובחזו"א (כט, א) ביאר באופ"א דלעולם ליכא נאמנות לעד עצמו כתרי אלא דאמרי' דלאחר דנתקבלה העדות בבי"ד חשיב דאיתחזק לפנינו להיתר ואין כח לעד לשנות את המוחזק לפנינו, ועיי"ש דביאר לפי"ז כמה ענינים בסוגיין[[39]](#footnote-39).

ויש לדון בכ"ז בנדון הראשונים האם אמרי' להך דינא בעדות איסורים או בעד פסול, ויבואר לקמן.

- והנה בפשטות מחמת דינא דעולא אמרי' דאי אתא השני לאחמ"כ אינו נאמן כלל וכרהיטת לשון הגמ' דאין דבריו של אחד במקום שניים, וכן נקטו כל הראשונים,א כן מצאנו שיטה תמוהה בדברי ההשלמה הובא בשטמ"ק בכתובות דף כב ב' דכתב דכ"מ דשרי' לה היינו באומרת ברי ונישאת לאחד מעדיה, וכב רתמהו בדבריו דהרי אמרי' דבגמ' דאין דבריו של אחד במקום שנים.

ובגרש"ר (עיי' בחי' לב"מ סי' ג', ובזכרון שמואל סי' מא) ביאר לדבריו עפי"ד הגר"ח דבכ"מ דאיכא נאמנות לשני ל"ש דינא דכל מקום, וממילא י"ל דס"ל להשלמה דע"א נאמן בדבשב"ע בלא איתחזק והלכך שפיר איכא נאמנות לשני ובלא דטוענת האשה ברי לא תנשא, והא דאמרי' בגמ' להך סברא דאין דבריו של אחד במקום שנים היינו דבלא"ה הו"ל הראשון ע"א בהכחשה דלא מהימנן ליה כלל, ועיי"ש באריכו"ד.

**ב. היכן אמרי' לדינא דכל מקום.**

הנה עיקר דברי עולא מצאנו בגמ' בג' מקומות - א. בסוגיין לגבי עדות אשה. ב. לגבי דין סוטה, וכמבואר בגמ' בסוטה לא א'. ג. לגבי עגלה ערופה דאיכא נאמנות לע"א למימר דיודע מיהו ההורג, ואמרי' בגמ' בסוטה מז ב' דאיכא לדין כל מקום.

ודנו הראשונים בשאר מקומות דאיכא נאמנות לע"א האם אמרי' לכל מקום, ונאמרו בזה ג' צדדים, (ועיי' בזה בש"ך יור"ד סי' קכז סקי"ד דהעמיד לכל השיטות).

**א.** דבכ"מ דנאמן ע"א הויא כשנים ואף לגבי איסורים, וכן מבואר ברא"ש בפ' הניזקין, ובריטב"א בכתובות כב ב' ועיי"ש דכתב דהכי משמע פשטא דלישנא דעולא, וכ"כ בתוס' בכריתות יא ב' לגבי ע"א בקרבן, וכ"פ בשו"ע ביור"ד סי' א' לגבי שוחט דנאמן להעיד על שחיטתו אף כנגד עד[[40]](#footnote-40) המכחישו.

**ב.** דרק בדבשב"ע דבעיקרא דמילתא בעי' תרי לכך אמרי' דהאמינו לו כתרי, משא"כ במקום דמעיקר הדין בעי' רק לע"א בכה"ג לא האמינוהו כתרי, וכ"כ בריטב"א ובנמו"י בסוגיין, וכ"כ במהרש"ל בחולין סי' ט' ובב"ח בסו"ס א', וכן נקט בגר"ח בהל' רוצח בדעת הרמב"ם.

**ג.** בש"ך כתב דרך אמצעית דבכ"מ דנאמן מה"ת אמרי' דנאמן כתרי, משא"כ במקום דלית ליה נאמנות מפורשת מה"ת אלא מסברא כאיסורים וכדו' לא מהימנן ליה כתרי[[41]](#footnote-41).

**דין כל מקום באיסורין**

**-** בעיקר שיטת הראשונים דלא אמרי' לדינא דכל מקום באיסורין העמידו האחרונים ב' צדדים (עיי' בחי' הגר"ח בהל' רוצח, ובברכ"ש בגיטין סי' ב') - א. בדברי הריטב"א משמע דרק בדבשב"ע דמעיקר הדין בעי' תרי העמידו לנאמנות העד כתרי, משא"כ באיסורין וכדו' דמעקיר הדין לא בעי' לתרי לא העמידו לנאמנות כתרי, ולפי"ז יש להכריח דאף בעדים פסולים וכדו' איכא לדין כל מקום דאל"ה א"כ יהיה מוכח דלא בעי' להאמין לעד כתרי[[42]](#footnote-42).

ב. דלעולם העד הראשון נאמן כתרי ומ"מ השני אית ליה נמי נאמנות כתרי, וכ"מ דאמרי' לדינא דכ"מ היינו במקום דהשני לית ליה נאמנות בעצם ואתא רק להכחיש לעד, ועיי"ש בגר"ח דהוכיח לביאור זה משיטת הרמב"ם דס"ל דבעדים פסולים לא אמרי' לכל מקום וע"כ דס"ל כהנ"ל.

[ונפק"מ בזה למה דהסתפק בדגול מרבבה (יור"ד סי' א') בגוונא דהעד השני אינו מעיד על המעשה אלא מזים לראשון האם יהיה לדין כל מקום, דלפי הסברא השניה הכא שפיר נימא לכל מקום כיון דלשני ליכא נאמנות כתרי].

ובשב שמעתתא (ש"ו פכ"ג) תמה על הריטב"א אמאי הוצרך לחילוק זה בין דבשב"ע לאיסורין ולא כתב בפשיטות כדברי האחרונים דדבשב"ע ליכא נאמנות לעד השני וממילא מהימנן לראשון, משא"כ באיסורין דהשני נאמן כמו הראשון, ועיי' בזכרון שמואל (סי' מא) דיישב דהנה הק' המחנ"א איך שייך למימר דבאיסורין השני נמי נאמן כתרי והרי כיון דהראשון אית ליה נאמנות כתרי ממילא השני מוכחש מתחילת עדותו ואין מקבלים כלל לדבריו, וא"כ י"ל דבקו' זו נתקשה הריטב"א וע"כ הוצרך למימר דאף הראשון ל"ח כתרי[[43]](#footnote-43) [[44]](#footnote-44).

- בביאור שיטת הראשונים דאף באיסורין איכא לדין כל מקום ולא אמרי' דהשני נמי נאמן כתרי ביאר ברע"א (תנינא כו) דביאר דלאחר דהעיד הראשון חשיב דאיתחזק כדברי העד וממילא אין נאמן השני כנגד איתחזק, (ועיי' בברכ"ש בריש גיטין במה דביאר לדבריו), וכעי"ז כתב בקצוה"ח בסי' פז סק"ח, והוסיף בזה הגרש"ר דמ"מ בעי' לדינא דכ"מ כיון דבלא"ה היה העד הראשון מוכחש מחמת השני והיתה עדותו בטילה, ומ"מ לא סגי בהך מילתא כיון דאף לשני איכא נאמנות כתרי ולכך בעי' להך סברא דאינו נאמן כנגד איתחזק.

- והנה בעיקר שיטת הראשונים דבאיסורין לא אמרי' לדינא דכל מקום נתקשו האחרונים מב' גמ' **א.** בש"ך הק' מהגמ' בסוטה לגבי עגלה ערופה דאמרי' לדינא דכל מקום אף דהתם מעיקר הדין לא בעי' תרי, וביישוב קו' זו מצאנו כמה דרכים באחרונים - א. בשב שמעתתא (ש"ו פכ"א) יישב דכיון דהויא נדון דקרבן לא נאמן ע"א אלא בעי' לתרי[[45]](#footnote-45).

ב. ובש"ש שם יישב עוד עפ"י הביאור הב' דנקטו האחרונים דבאיסורין לא אמרי' לדינא דכ"מ כיון דאף השני אית ליה נאמנות כתרי, וממילא י"ל דכ"מ דאיכא בעלמא נאמנות לע"א באיסורין היינו אי מעיד על גוף החתיכה, משא"כ לגבי עגלה ערופה דאינו מעיד על גוף המעשה אלא ע"ז דהעד השני לא ראה את ההורג בכה"ג לית ליה נאמנות ובעי' לב' עדים, וכעי"ז הביא בברכ"ש בגיטין (סי' ב') בשם ר' מאיר שמחה, ועיי"ש דדן דשמא לגבי עגלה ערופה ל"ח עדות הכחשה כיון דעיקר הקרבן אתיא ע"ז דלא ראו את הרוצח וא"כ אי מעיד דאינו ראה נמצא דמעיד על גוף הענין דליכא לחיוב קרבן.

ג. בקרן אורה פז ב' יישב דדינא דעגלה ערופה הויא כדיני נפשות ומעיקר הדין בעי' לתרי, ועיי' בדבר אברהם (ח"ג סי' ד בהע') דכתב כעי"ז דלעדות דעגלה ערופה בעי' עדות דמהניא להרוג את הרוצח ולכך חשיב כדיני נפשות.

**ב.** בחזו"א (נט, כג) הק' מהגמ' בקידושין בדף סג ב' דאמרי' התם במתני' דאי אומר 'קידשתי את בתי ואיני יודע למי קדשתיה ובא אחד ואמר אני קדשתיה נאמן', ואמרי' התם בגמ' דאי לאחר דנישאת בא אחד והכחישו אינו נאמן להוציאה, וע"כ דהיינו מחמת הך דינא דכ"מ, וא"כ מפורש דאף במקום דבעיקרא דמילתא איכא נאמנות לע"א מ"מ אמרי' לדין כל מקום, ועיי"ש דחידש דכיון דבעיקר הדין הויא דבשב"ע הלכך לעולם חשיב כתרי.

- בעיקר הך נדון הנה ידועים דברי הרמב"ם בפט"ז מהל' סנהדרין ד'האיסור עצמו בעד אחד יוחזק' ולכך לוקים על פי ע"א, ויעויין באחיעזר (ו, ב) דביאור הענין הויא מחמת דינא דעולא דמהימנן ליה כתרי, וכן נקט בגרש"ר בב"מ בדף כז א', אכן יעויין בגר"ח בספרו בהל' רוצח דהוכיח בדעת הרמב"ם דס"ל דבאסיורין ליכא לדין כל מקום, וע"כ צ"ל דהך דינא אינו שייך לכל מקום.

**דין כל מקום בשבועה**

דנו האחרונים האם לגבי ע"א המחייב שבועה אמרי' לדינא דכל מקום, והוכיחו להא מדברי הרא"ש בריש ב"מ דדן לגבי עד המסייע האם פוטר משבועה, והביא בשם המהר"ם להוכיח דאינו פוטר מהא דאמרי' בגמ' דעדים מחייבים אותו שבועה גמרי' מפיו וע"א, ואי נימא דעד המסייע אינו פוטר א"כ לפרוך דמה לעדים שכן כיצא בהם פוטר מהשבועה, משא"כ בע"א דלעולם אין ע"א כנגדו יכול לפטור מהשבועה, וכבר נתקשה שם הר"ן איך הוכיח הרא"ש מהתם לדין עד המסייע והרי התם הו"ל ע"א בהכחשה, וע"כ חזי' מדבריו דבלא דין עד המסייע הו"א דאיכא לדין כל מקום, ומ"מ כתב דע"י דין עד המסייע מצי לפטור משבועת ע"א אף דהראשון כתרי, והיינו מטעמא דהשני נמי חשיב כתרי, וא"כ חזי' לפי"ז דבאיסורין דאיכא לשני נמי נאמנות נאמן השני להכחיש לראשון, ונתקשו האחרונים דסתר הרא"ש משנתו למש"כ בגיטין דליכא באיסורין לדין כל מקום.

וכעי"ז הק' בש"ש (ש"ו פ"כ) ובקצוה"ח (פז סק"ח) סתירה בדברי הש"ך דבסי' פ"ז סקט"ו כתב בפשיטות דלגבי שבועה לא אמרי' לדינא דכל מקום, אף דבסי' קיז פסק דבכ"מ דמפורש נאמנותו בתורה אמרי' לכל מקום, וכן הק' בקצוה"ח בסי' פז סק"ח, ועיי"ש בש"ש במה דיישב בקו' זו.

אכן יעויין בנמו"י בריש ב"מ (א' ב') דנקט בפשיטות דאיכא לדין כל מקום אף לגבי ע"א בשבועה, וכ"כ בחי' הר"ן בדף ב' ב' באריכות, ומ"מ כתב דלא משכח"ל הך דינא כיון דכ"ז דלא נשבע ממש ל"ח דנתקבלה עדותו וחשיב כבאו בב"א.

**ג. הערות בדברי הגמ'.**

**"הכא במאי עסקינן - בפסולי עדות, וכדר' נחמיה; דתניא, ר' נחמיה אומר: כל מקום שהאמינה תורה עד אחד - הלך אחר רוב דעות, ועשו שתי נשים באיש אחד כשני אנשים באיש אחד".**

מבואר בגמ' בל"ק דלשיטת ר' נחמיה בעד אחד ליכא תורת עדות וממילא אי אתו ב' עדים פסולים עדיפי מהע"א, והא דבגוונא דהאשה מכחישה אין הע"א נאמן מצאנו פלוגתא בראשונים, דברש"י כתב דלעולם אין נאמנים עדים פסולים כנגד הכחשת הבע"ד, ועי' בקובץ הערות (סג ג') דתמה דכיון דהכשרים נאמנים כפסולים א"כ אמאי מפלגי' לגבי הכחשת העד, וביאר דרק בב' עדים חשיב דאיכא ידיעה בעי לסמוך על דבריהם משא"כ בע"א, אכן בריטב"א מבואר דהויא כתרי ותרי.

ויל"ע אמאי מיאן רש"י בפי', ועיי' בזה במהר"י בן לב (ח"ג סי' ד') דכתב דס"ל לרש"י דאין האשה טוענת ברי בבירור דיודעת דמת אלא דהגברא דקאי קמן אי"ז בעלה ולכך אין בכוחה להצטרף לרוב דעות, וע"ע במשנת ר' אהרן בכתובות דכתב דכיון דהכא ליכא לספק דתו"ת א"כ אסורה בודאי לא מהני הך ברי דאין ליבי נוקפי, ועיי"ש באריכו"ד.

- וע"ע בדברי רש"י במש"כ דיצאה מחזקתה עפ"י העד הראשון, ולכאו' היינו כשיטת הריב"ב דהביאו התוס' בכתובות כו' ב', אכן לא נתבאר בדבריו בפירוש אמאי הוצרך להך מילתא[[46]](#footnote-46).

**ואיבעית אימא: כל היכא דאתא עד אחד כשר מעיקרא - אפילו מאה נשים כעד אחד דמיין, הכא במאי עסקינן - כגון דאתיא אשה מעיקרא, ותרצה לדר' נחמיה הכי, ר' נחמיה אומר: כל מקום שהאמינה תורה עד אחד - הלך אחר רוב דעות, ועשו שתי נשים באשה אחת כשני אנשים באיש אחד, אבל שתי נשים באיש אחד - כפלגא ופלגא דמי".**

ונחלקו הראשונים בדינא דשתי נשים באיש אחד דאמרי' בגמ' דהו"ל פלגא ופלגא, דברש"י כתב דאמרי' לדינא דעולא וממילא נאמן הראשון לגמרי כיון דחשיב כשנים, [וצ"ב לשון הגמ' 'פלגא ופלגא'], אמנם בשיטת הרמב"ם בפי"ב ה"כ דייקו הראשונים דהו"ל ספק וכ"מ דלא תצא היינו מחמת הברי דידה[[47]](#footnote-47).

ויעויין בנמו"י דהק' על שיטתם דהרי מבואר בגמ' דאי אתיא אשה מעיקרא ולאחמ"כ אתו ב' נשים והיא מכחשת לא תצא, ואי נימא דשרי' לה רק מכח ברי ונישאת לאחר מעדיה א"כ התם דכל העדים הוו נשים וממילא ודאי בעלה אינו יודע אמאי לא תצא[[48]](#footnote-48), אכן יעויין היטב בלשון הריטב"א דלא גרס בדברי הגמ' אשה אלא פסולי עדות.

[ובעיקר שיטת הרמב"ם יעויין בדבריו בפ"א מהל' סוטה הי"ח דנראה מדבריו דאי עד כשר אתא מתחילה ולאחמ"כ אתו ב' פסולים אמרי' לדינא דכ"מ, וכן מבואר בדבריו בפ"ט מהל' רוצח הט"ו לגבי דינא דעגלה ערופה דאי עד כשר אומר דראה ההורג וב' פסולים מכחישים אותו אין עורפין, ועיי' במהרח"ש בקונטרס עיגונא (ד"ה אמנם לפירוש הרמב"ן) דעמד בזה וכתב דע"כ צ"ל דאיכא חילוק בין דין דאוריתא לדין דרבנן, וכ"מ דס"ל לרמב"ם דהויא ספק היינו בעדות אשה דהויא מדרבנן, משא"כ בסוטה ובעגלה ערופה דנאמן מדאוריתא ממילא חשיב כתרי אף כנגד פסולים.]

**ד. חילוקי הדינים בין עד כשר לעד פסול.**

מצאנו בסוגיין בכמה מקומות בדברי הגמ' והראשונים דחילקו בין עד כשר לעד פסול, וכמו דיבואר להלן, ובביאור החילוק כתב הש"ש (ש"ז פ"א) דעד כשר נאמן בתורת עדות, ועד פסול אינו נאמן בתורת עדות אלא 'בתורת אומדנא ודעה', וכן העמיד באריכות בגר"ח בהל' רוצח, והוכיח להא מב' מקומות - א. מדברי הגמ' בשבועות בדף לב דמבואר דאיכא לדין קרבן שבועת העדות אף בע"א בסוטה, וא"כ ע"כ דאית ליה תורת עדות. ב. דברמב"ם בפכ"א מהל' עדות כתב דשייך דין הזמה אף בע"א בטומאה וחייב לשלם את דמי הכתובה, וכ"ז היינו דוקא בעד כשר משא"כ בעד פסול פשיטא דלא יהיה לקרבן[[49]](#footnote-49) ולדין הזמה.

**דין רוב דעות**

**א.** מבואר בגמ' דמפלגי' לגבי דינא דרוב דעות בין עד כשר לעד פסול, דבעד כשר הו"ל כפלגא ופלגא, ובביאור החילוק מצאנו כמה דרכים באחרונים - א. בשב שמעתתא (ש"ז פ"א) ביאר עפי"ד דעד כשר נאמן בתורת עדות ולכך לא אזלי' ביה בתר רובא, משא"כ בעד פסול דאינו נאמן אלא בתורת דעה ולגבי זה אזלי' בתר רוב דעות, וכ"כ בגר"ח בהל' עדות באריכות, ועיי"ש דהעמיד כמה צדדים ביסוד הדין דתרי כמאה אמאי לא אזלי' בתר רובא בעדות.

וע"ע בדברי הגר"ח שם וכן בהל' רוצח בכמה מקומות וכן בהל' גירושין דנתקשה בביאור הל"ק אמאי סמכי' על הרוב דעות כנגד העד, וביאר לפלוגתתם בכמה אופנים.

ב. באופ"א ביארו האחרונים (עיי' בזה במהרח"ש בקונטרס עיגונא) דעד כשר אית ליה אלימות יותר מב' עדים פסולים, וכן מוכרח לשיטת הראשונים דאף בעד פסול אמרי' לכל מקום, (ועיי' לקמן), וע"כ דלא אמרי' כסברת הש"ש והגר"ח.

ג. בחזו"א (כט, א) ביאר בזה עפי"ד דלעולם לאחר עדות העד אין דנים על עיקר המעשה אלא על הכחשת המעשה, והלכך רוב דעות לא מהני אלא לברר לעצם המעשה ולא להכחיש את העד.

ונפק"מ בין ביאורים אלו יעויין ברע"א בגליון על השו"ע (יז, מט) דהסתפק בגוונא דאיכא עד כשר דאומר מת בעלה כנגד עד כשר והאשה נמי אומרת דמת האם מצטרפת האשה לרוב דעות וממילא תנשא לכתחילה או דליכא צירוף דרוב דעות לבטל לעד כשר, ולכאו' תליא בהנ"ל, דאי נימא דלא מהני רוב דעות במקום עדות א"כ ה"ה הכא לא יהני, משא"כ אי אמרי' דע"א כוחו שווה לרוב דעות א"כ הכא דאיכא תוספת דעד מצי להכחישו.

- ודנו עוד הראשונים בגוונא דבאו בבת אחת עד כשר וב' פסולים, ונחלקו בהא הרמב"ם והראב"ד, דברמב"ם בפ"ט מהל' רוצח הט"ז מבואר דהויא ספק, ובראב"ד שם פליג דאזלי' בתר הרוב דעות, ובביאו"ד מצאנו כמה דרכים - א. בגר"ח בהל' רוצח כתב (בסו"ד) דלעולם בעלמא הויא ספק, וכ"מ דהתם לא אזלי' בתר העד כשר היינו מטעמא דהעד אינו מעיד על גוף המשעה אלא דלא ראה השני ולגבי זה לית ליה נאמנות מתורת עדות. ב. בחזו"א (כט, א) כתב דלעולם לשיטת הראב"ד אזלי' בתר רוב דעות יותר מעד כשר, וכ"מ דבעלמא אמרי' דעד כשר אלים מרוב דעות היינו דלאחר דנתקבלה עדות העד אין דנים על גוף המעשה אלא על הכחשת העד ולגבי זה לא מהני רוב דעות.

**דין כל מקום בעדים פסולים**

**ב.** נחלקו הראשונים האם אמרי' לדינא דכ"מ שהאמינה תורה בעדים פסולים, דבראשונים (רמב"ן, ריטב"א) בדף קיח א' נקטו דכיון דמהימנן בעד מיתה אף לעדים פסולים ממילא ודאי דאמרי' לכל מקום, ואי אתא עד פסול לאחר העד פסול אין השני נאמן, אכן ברמב"ם בפ"ט מהל' רוצח כתב דאף דמהימנן אף לעדים פסולים מ"מ אינם נאמנים כתרי, וכבר השיג שם הראב"ד ע"ד[[50]](#footnote-50).

ובביאור שיטת הרמב"ם[[51]](#footnote-51) יעויין בגר"ח בהל' רוצח דביאר עפ"י הנ"ל דעד כשר נאמן בתורת עדות ורק בכה"ג שייך דינא דכל מקום, משא"כ בעד פסול דאינו נאמן אלא בתורת נאמנות בעלמא ל"ש הך דינא.

- בעיקר שיטת הרמב"ם נחלקו רבוותא האם בעדות אשה נמי לא אמרי' לכל מקום בעדים פסולים, דיעויין בלח"מ שם דנקט דלגבי עדות אשה אף הרמב"ם מודה דאמרי' לדין כל מקום בכל גווני, וכ"כ במהרח"ש בקונטרס עיגונא (עמ' קכח ד"ה ועתה), ובחזו"א כט ב', [וביארו בזה דכיון דהכא מעיקר הדין בעי שניים א"כ ע"כ בעי' להאמין לאשה כתרי וכעין סברת הריטב"א בסוגיין], אכן יעויין בגר"ח בהל' גירושין דנקט דאף לגבי עדות אשה לא אמרי' לכל מקום.

- בעיקר שיטת הראשונים דאמרי' לכל מקום אף בעדים פסולים יעויי"ש בראשונים דהוסיפו דמ"מ באשה עצמה ודאי ליכא לדיו כל מקום, ועיי"ש בריטב"א דביאר דאמירה דידיה לאו מתורת עדות ולכך לא האמינו לה במקום הכחשה, ודנו האחרונים בגוונא דאתא עד פסול כנגדה האם אמרי' לכל מקום, דבמראות הצובאות ס"ק קמב נקט דבכה"ג ודאי אמרי' לכל מקום, ועיי"ש דהוכיח להך מילתא, וכן נראה בלשון הריטב"א

**דין עד כשר כנגד אשה**

**ג.** כתב הרמב"ם בפי"ב מהל' גירושין הכ"א "אשה אומרת מת או היא שאמרה מת בעלי ואחר כך בא עד כשר ואמר לא מת הרי זו לא תנשא ואם נשאת תצא". ומבואר בדבריו ב' חידושים - א. דבאשה ליכא לדין כל מקום. ב. דאף דאתיא האיש לאחר האשה מ"מ נאמן להכחישה לגמרי ואף אי נשאת תצא, ועיי' במג"מ שכתב דמקור דבריו מהל"ב בסוגיין דהורע כח אשה לגבי ע"א ובעי' חב' נשים וממילא כתב דעד כשר מהני להכחיש את האשה, ודבריו צ"ב, וכן יל"ע לפי"מ דנקטו האחרונים (ועיי' לעיל) דלגבי עדות אשה אף בעדים פוסלים אמרי' לכל מקום וא"כ אמאי לא נאמין לאשה כתרי, ועוד יש לתמוה במש"כ שם המג"מ דאי איכא ב' נשים לא נאמן הע"א להכחישם, וצ"ב מה חילוק איכא בין אשה אחת לב' נשים[[52]](#footnote-52).

ובביאוה"ד כתב הגר"ח בהל' רוצח (פ"ט הט"ו ד"ה אבל) עפי"ד בכ"מ דאיכא חילוק בין עדות עד כשר לעד פסול, וממילא אף אי נימא דאיכא לדין כל מקום באשה מ"מ היינו רק אי אתיא כנגד אשה אחרת משא"כ אי אתיא כנגד עד דנאמן מתורת עדות ואלימא עדותו יותר מהעד פסול בכה"ג ל"ש הך דינא דכל מקום[[53]](#footnote-53), ועפי"ז ביאר לדברי המג"מ דב' נשים אלימי עדותם יותר מהעד הכשר[[54]](#footnote-54) וכיון דליכא אלימות בדבריו הלכך שפיר אמרי' לדיאנ דכל מקום, ועיי"ש עוד באריכו"ד.

[אכן יעויין בגר"ח בהל' גירושין דנקט דלעולם ליכא אלימות לעד כשר אלא הויא פלגא ופלגא, והא דבעד כשר לא אזלי' בתר רוב דעות אי"ז מטעם אלימותו אלא דאיכא גזה"כ בעדות דלא אזלי' בה בתר רובא, ועיי"ש דנתקשה דא"כ אמאי הזכיר הרמב"ם דוקא לעד כשר המכחיש ולא כתב לעד פסול, וביאר באופן מחודש דבעדות אשה ליכא נאמנות לעד דאומר לא מת, ולכך אינה יכולה להכחיש לאשה הראשונה].

בס"ד

**סוגיא דכל מקום - חלק ב'**

**סוגיית הגמ' בדף קיז ב' - דין ע"א בהכחשה**

"מתני'. עד אומר מת, ונשאת, ובא אחד ואמר לא מת - הרי זו לא תצא. עד אומר מת ושנים אומרים לא מת, אף על פי שנשאת - תצא. שנים אומרים מת ועד אומר לא מת, אף על פי שלא נשאת תנשא".

**א. ביאור קו' הגמ'.**

ובגמ' איתא "טעמא דנשאת הא לא נשאת לא תנשא והאמר עולא כ"מ שהאמינה תורה עד אחד הרי כאן שנים ואין דבריו של אחד במקום שנים". וכו'.

ומבואר בגמ' דמקשי' מדינא דעולא דכיון דאיכא לדין כל מקום א"כ אמאי לא תנשא, ובאחרונים נתקשו אמאי לא מקשי' מדינא דמתני' מיניה וביה דהרי אמרי' ברישא דאי איכא ע"א בהכחשה לא תצא, וע"כ דהיינו מטעמא דבאו בזא"ז וא"כ מוכח לדינא דעולא ואמאי לא תנשא, וכעי"ז יש להק' אמאי בעי' כלל לחידוש דעולא דהרי מפורש במתני' דאי נישאת לא תצא, ובשלמא לדעת הראשונים (ועיי' לקמן) דבע"א בהכחשה מהני נישאת לאחר מעדיה א"כ אפשר לדחוק דאיירי הכא בנישאת לאחד מעדיה, אכן לדעת הראשונים דלא מהני נישאת לאחר מעדיה[[55]](#footnote-55) א"כ ע"כ מוכח מהא דאמרי' במתני' דלא תצא לדינא דעולא.

ובקרן אורה חילק דאי כבר נישאת לא בעי' לדינא דעולא, וכ"מ דחידש עולא היינו דסגי בהא דהתירוה להנשא, ועיי"ש דביאר לחילוק זה בב' אופנים, והוסיף שם דאף לשיטת הרמב"ם דעד כשר אלים מעד פסול כ"ז היינו בלא נישאת מש"כ לאחר דנישאת לא מצי לבטל לעדותו, וכן חילק במראות הצובאות (קמב), אכן הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בדף פח ב' דמקשי' דדינא דמכחשתו הויא סתירה לדברי עולא, ולכאו' התם איירי בנישאת וא"כ הול"ל להק' ממתני', והניח בקו'.

- בעיקר קו' הגמ' הק' המראות הצובאות (קמב) דהנה נחלקו הראשונים האם בעד פסול אמרי' לדינא דעולא, ולכאו' יל"ע להנך שיטות דליכא לדינא דעולא א"כ אמאי לא משני' דהכא איירי בפסולי עדות ולכך לא תנשא לכתחילה, ועיי"ש דהוכיח מכח הך קו' דלא כההנך שיטות אלא דלעולם אמרי' לדינא דכל מקום.

**ב. ביאור הענין דתרי נגד חד אינם נאמנים.**

**"עד אומר מת. פשיטא, דאין דבריו של אחד במקום שנים".**

מבואר בגמ' דעכ"פ לגבי עדות אשה אי אתו תרי לאחר הע"א אמרי' דאין דבריו של אחד במקום שניים, ויש לבאר ליסוד ענין אמאי אינו נאמן כנגד תרי, ועיי' בזה היטב בלשון הריטב"א לעיל ונראה מדבריו דכ"מ דאמרי' לדינא דכ"מ היינו לגבי זה דלא יהיה נאמן אחד אחריו, ומ"מ לגבי תרי אכתי חשיב אחד במקום שניים.

וע"ע בתרומת הכרי בסי' לא בהגה"ה דביאר דבמקום דאתו ב' עדים איגלאי מילתא דכל קבלתו היתה בטעות וממילא בטל הך דינא דכ"מ[[56]](#footnote-56), וכעי"ז כתב בחזו"א בריש סי' כ"ט דכתב דעפי"ד דכ"מ דאין ע"א נאמן היינו דלאחר דהוחזק לן הדין ממילא אין נאמן ע"א לבטל לדין, משא"כ בב' עדים אית להו כח לבטל אף לדין דכבר הוחזק.

*-* בעיקר מה דמבואר בגמ' דאי אתו ב' עדים כשרים נאמנים לבטל לדברי הע"א, בדברי הרמב"ם מצאנו דחילק בזה, דיעויין בדבריו בפ"ט מהל' רוצח הי"ד דכתב דהויא תרי ותרי, ונחלקו האחרונים בביאו"ד, דבגר"ח בספרו כתב דכ"ד הרמב"ם הוו רק בעדות מיוחדת דלגבי זה מצי הע"א הלכחיש לכל עד ועד בפנ"ע, אכן בפשטות נקטו הנו"כ דס"ל לרמב"ם דהויא תו"ת, וכן מבואר במאירי שם בסוטה[[57]](#footnote-57), והא דלגבי עדות אשה אמרי' דאין דבריו של אחד במקום שניים כבר חילקו בתוס' בד"ה לא צריכא בין עדות דנאמן ע"א מדאוריתא לעדות אשה דנאמן רק מדרבנן[[58]](#footnote-58), ויש לבאר ליסוד החילוק[[59]](#footnote-59).

וכדברי הרמב"ם דע"א במקום שניים הויא תרי ותרי מצאנו בדברי התוס' ד"ה לא צריכא, ומפשטות דבריהם נראה דהויא הו"א בעלמא, אכן בחי' הגר"ח בהל' רוצח נקט דכ"מ דשותה היינו מטעמא דהויא תרי ותרי[[60]](#footnote-60), וכ"כ בבית יוסף בסי' קעח[[61]](#footnote-61).

**ג. האם דינא דעולא איירי רק בזא"ז או אף בב"א.**

- הק' בתוס' "קשה לר"י דבפרק ב' דכתובות (דף כב: ושם) גבי מילתיה דרבי יוחנן דשנים אומרים מת כו' משמע דמילתיה דעולא איירי בדיעבד אבל לכתחלה מודה דלא תנשא משום דרב אסי הסר ממך עקשות פה". ובב"ח (אות כד) דייק מדברי התוס' דדס"ל דהך דינא דלכתחילה לא תנשא משום לזות שפתיים הויא איסורא[[62]](#footnote-62), אכן ברא"ש ובטור כתבו דאי"ז אלא עצה טובא בעלמא, ולדבריהם ל"ש לפרש ללשון המשנה דלכתחילה לא תנשא משום לזות שפתיים, ומיושב קו' התוס'[[63]](#footnote-63).

ובדברי הרמב"ם בפי"ב מהל' גירושין מצאנו דהשמיט כלל להך דינא דלזות שפתיים, ועיי"ש בנו"כ דהאריכו בביאו"ד, אכן בביאור הגר"א כתב דהוקשה לו קו' התוס' דידן, ולכך נקט דסוגיין פליגא על הך טעמא, ופסק' הכי להל'.

- "ור"י אומר דפריך משום דמשמע ליה הא לא נשאת לא תנשא מדאורייתא מדקאמר תצא ולא קתני הולד ממזר ועוד מדקתני סיפא עד אחד אומר מת ועד אחד אומר לא מת לא תנשא משמע דהיינו בבת אחת ואי מדרבנן אפילו בזה אחר זה נמי". ודבריהם תמוהים ביותר דאיך מוכחי' מהא דלא קתני ממזר דאסורה מדאוריתא והרי אדרבה יותר ראוי להחשיבו ממזר אי אסורה מדאוריתא, ועיי' במהרש"א ובמהר"ם דתמהו טובא בזה.

ובמהרש"א פי' לדבריהם באופן מחודש יעויי"ש, ומדבריו נפק"ל ב' חידושים -א. דלמסקנא בב"א לא תנשא אלא מדרבנן ובזא"ז ליכא איסור אפי' מדרבנן אלא הויא עצה טובא בעלמא.

ב. דאי איכא חד כשר במקום ב' עדים כשרים או פסול כנגד ב' פסולים אף דאמרי' דאין דבריו של אחד במקום שניים מ"מ לא בטלו דבריו לגמרי והויא ספק ולכך אין הולד ממזר, וכבר תמהו האחרונים (עיי' בקרן אורה, ובפתחי תשובה ס"ק קמז במה דהביא מדברי הבית מאיר, ובמראות הצובאות קמד, ובחזו"א כט יא), ועיי"ש בדבריהם במה דביארו לדברי התוס'.

- ובהמשך דבריהם נתקשו התוס' סתירת הסוגיות האם דינא דעולא איירי רק בזא"ז או אף בב"א, ויישבו בב' אופנים - א. דלעולם איכא להך דינא רק בזא"ז. ב. דאיכא חילוק דאי נאמן מדאוריתא אמרי' להך דינא אף בבאו בב"א, ובעדות אשה דאינו נאמן אלא מדרבנן בכה"ג בעי' דוקא בזא"ז.

ועיקר מה דנקטו התוס' דאיכא חילוק בין דין דאוריתא לדין דרבנן מצאנו בדברי הבית שמואל (ס"ק ק"ט) אליבא דהל' דדינא דעולא איירי דוקא בזא"ז מ"מ מפלגי' דבעדות דאוריתא סגי בהא דהעיד לאחר חבירו, ובעדות דרבנן בעי' דתתקבל עדותו בבי"ד, וכן מוכח מדברי הרמב"ם, דבפי"ב מהל' גירושין הי"ח לגבי עדות אשה כתב דבעי' להתירוה להנשא, אכן בפ"א מהל' סוטה הט"ז כתב דאף דלא פסקו בי"ד מ"מ אמרי' לדינא דכ"מ, וכ"כ בפ"ט מהל' רוצח הי"ג, וע"ע במראות הצובאות (קמד) דדן באריכות בהך מילתא[[64]](#footnote-64).

- עיי' בשו"ת הר"ן סי' מ"ז (הובא בנו"כ על השו"ע בסעי' לט) דדן שם בגוונא דנישאת שלא עפ"י בי"ד האם חשיב בזא"ז או דלעולם בע'י להיתר בי"ד, ונקט שם דסגי בהא דנישאת, ולפי"ז מחמת ב' ענינים חלוקים חשיב בזא"ז, אכן יעויין בשו''ת הרשב''א המיוחסות סי' קי''ט דמבואר שם בדבריו דרק כשבאה לפני ב''ד וקיבלה רשות להנשא הרי הוא כב', וכן הוכיח בבית שמואל מסוגיין דמקשי' על דינא דעולא מהא דקתני במתני' 'נישאת' והל"ל לשנויי דאיירי דנישאת בלא רשות בי"ד, ועיי' בביאור הגר"א בס"ק ק"ל דדחה דסתמא איירי בנישאת ברשות בי"ד.

**ד. דין ע"א בהכחשה.**

נחלקו הראשונים בדין ע"א בהכחשה, דשיטת הרמב"ם בפי"ב מהל' גירושין דהויא כדינא דתו"ת דאי נישאת לאחר מעדיה לא תצא, ובראשונים בסוגיין חלקו דע"א בהכחשה כמאן דליתיה ולא מהני הברי דידה, וכ"כ בשו"ת הרא"ש (נא, ה), ובשו"ע בסעי' לז הביא לב' השיטות.

- בביאור פלוגתת הראשונים מצאנו ב' דרכים - א. בתרוה"כ בסי' לא נקט דעיקר הא דמהני הכא ברי דידה כנגד החזקת א"א היינו כדברי הרשב"א בקידושין דאיכא כח ביד הבע"ד לטעון ברי כנגד החזקה כיון דלית ליה ספק, ומ"מ כ"מ דמהני ברי דבע"ד היינו אי איכא ספק לפנינו משא"כ בדליכא ספק כלל לא מהני ברי דאל"ה לא יהיה שייך כלל עונש בי"ד דלעולם יטען ברי[[65]](#footnote-65), ולגבי זה פליגי הראשונים האם האם ע"א בהכחשה הויא כב' כיתי עדים וממילא מהני הברי דידה, או דאיכא חילוק דבב' עדים דהאמינתם תורה לא בטל כוחם אף במקום דאיכא כת המכחישתם, משא"כ בע"א כל כוחו הויא בהא דאיהו טוען ברי וליכא אחר המכחישו, משא"כ אי אית ליה הכחשה אינו נאמן כלל, וכיון דחשיב דליכא ספק כלל ממילא לא מהני הברי דידה[[66]](#footnote-66).

ב. בקה"י (כתובות סי' כה) ביאר דלעולם אף לשיטת הרמב"ם אמרי' דע"א בהכחשה כמאן דליתיה ומ"מ ס"ל דמהני ברי כנגד חזקה, ואף דבמקום דליכא ספק כלל לא מהני ברי כנגד חזקה מ"מ הכא בעצם ע"א נאמן ורק אית ליה הכחשה חשיב דאיכא לדררא ומהני בכה"ג טענת ברי, ובהא גופא פליגי הראשונים דרק במקום תו"ת דלא בטל כח העדים מהני הברי דידיה.

- ובדברי הרא"ש בשו"ת (נא, ה) נראה ביאור אחר בזה, דכתב שם "דאוקי חד לגבי חד ואתתא בחזקת אשת איש. ואפי' למ"ד ב' אומרים מת וב' אומרים לא מת אם נשאת לא' מעדיה לא תצא שאני התם דאיכא תרי סהדי דמפקי לה מחזקת אשת איש, אבל הכא דליכא אלא חד סהדא מודה". וננה לא הזכיר הרא"ש כלל להך סברא דע"א בהכחשה לאו כלום, אלא עיקר החילוק הויא דבתו"ת לא מוקמי' לה אחזקה ולכך מהני ברי משא"כ בחד וחד, ודבריו צ"ב דהרי קיי"ל דתו"ת ספיקא דרבנן ואזלי' בתר חזקה, ועיי' בזה בזכרון שמואל בסי' מא במה דביאר לדבריו[[67]](#footnote-67), וע"ע באבי עזרי בהל' גירושין דהאריך בביאו"ד.

**בדברי הרמב"ן**

- כתב הרמב"ן "וסמך לדבר מהא דאמרינן בפרק האשה שנתארמלה (כ"ב ב') אמר ר' יוחנן שנים אומרים מת ושנים אומרים לא מת הרי זו לא תנשא ואם נשאת לא תצא וכו' מדמוקמינן בהך דוחקא ולא מתרצינן לה כאידך דתני התם בעד אחד ובשנשאת לעד ואומרת ברי לי וגבי גירושין לא הימנוה, ש"מ דאפי' גבי מיתה לעולם תצא דעד אחד בהכחשה לאו כלום". ויעויין בגר"א בס"ק קכא דהק' על דבריו בזה"ל "ודבריו אינן מובנים דהיאך יכול לאוקמיה בכה"ג א"כ בנתגרשה נמי כמ"ש בבריית' שם ת"ר שנים".

ודברי הגר"א תמוהים ביותר דלכאו' כ"מ דמהני ע"א בהכחשה היינו לגבי מיתה דאיכא נאמנות לע"א משא"כ לגבי גירושין דע"א אינו נאמן ודאי אמרי' לכו"ע דלאו כלום הוא, וכבר נתקשה בזה בחזו"א (כט, ז), ולכאו' חזי' מדבריו (וכן העמיד באבי עזרי) דעיקר ההיתר לשיטת הרמב"ם הויא מחמת הברי דידה וס"ל דאף במקום דליכא ספק כלל מהני ברי כנגד חזקה[[68]](#footnote-68), וכן העמיד בפנ"י בכתובות כב' ב'.

אכן יעויין בנחל איתן (עמ' מח) דיישב לדברי הגר"א באופ"א, דהנה כבר דייקו הראשונים שם דאיירי בגוונא דלא ידעי' לחזקת א"א אלא עפי"ד העדים וכלשון הגמ' 'תרוויהו בא"א קא מסהדי', ועפי"ז הק' הרמב"ן איך שייך להחזיקה כא"א עפי"ד והרי חד מינייהו ודאי משקר, ויישב דאיה"נ ואיירי דאף האשה מודה ומחזיקה עצמה באשת איש, והא דאינה נאמנת במגו והפשא"ס היינו מחמת דאינה מעיזה כנגד עדים, ועכ"פ לפי"ז י"ל דכיון דלא הויא חזקה גמורה הלכך אהני ברי כנגד זה[[69]](#footnote-69), ועיי"ש עוד דהאריך ביסוד זה.

- ועוד כתב הרמב"ן "אבל מצאתי בירושלמי כדברי הרב ז"ל עד אחד אומר מת ונשאת ובא אחר ואמר לא מת הרי זו לא תצא מפני שאמר משנשאת הא אם אמר עד שלא נשאת ונשאת תצא, אמר ר' יוחנן זו דברי ר' מנחם בר' יוסי אבל דברי חכמים בין שאמר משנשאת בין שאמר עד שלא נשאת לא תנשא ואם נשאת לא תצא". ובביאור ראייתו עיי' בריטב"א דהוסיף דע"כ איירי בבת אחת, דבזא"ז אף לכתחילה תנשא מחמת דינא דעולא, ודבריו צ"ב דהרי בגמ' בכתובות אמרי' דאף לדברי עולא לא תנשא לכתחילה משום לזות שפתיים, ולכאו' מוכח מדברי הראשונים דלא נקטי' הכי להל', וכן יעויין ברמב"ם ובשו"ע דלא הביאו להך דינא, ועיי' בכס"מ בפי"ב מגירושין הל' יח ד[[70]](#footnote-70)ביאר דכל סברת הגמ' הויא לשיטת אביי גרידא, ולדברי רבא שם לא בעי' להך סברא.

- ודחה הרמב"ן "ושמא עד שלא נשאת דקאמר כגון משהתירוה לינשא ולית להו דעולא". ובפשטות כוונתו דלעולם איירי בזא"ז והא דלא תנשא לכתחילה היינו מטעמא דלית להו לעולא, ודבריו צ"ב דא"כ יקשה אמאי לא תצא, ועיי' בריטב"א דנראה מדבריו דלגבי דיעבד ס"ל כעולא וכ"מ דפליג הירושלמי על עולא היינו לגבי לכתחילה, והדברים צ"ב, ועיי' בחזו"א כב ח.

ובעיק"ד תמהו האחרונים (מראות הצובאות ס"ק קמח, חזו"א כט, ח, אבי עזרי גירושין ב' ט') דכיון דלית להו דעולא א"כ מאי מהני הא דהויא בזא"ז דמ"מ הויא ע"א בהכחשה, ועיי"ש במראות הצובאות דהוכיח מהכא דכ"מ דנקטו הראשונים דע"א בהכחשה כמאן דליתיה היינו בבאו בב"א, משא"כ בזא"ז אף אי לית לן לדינא דעולא מ"מ לא אמרי' דלאו כלום אלא דכיון דנתקבלה עדותו לא בטלה אף ע"י הכחשה[[71]](#footnote-71), וכ"כ שם באבי עזרי.

וכן יש להוכיח מהגמ' בדף פח ב', דהנה בפשטות לדברי הראשונים דע"א בהכחשה לאו כלום ה"ה בדאיכא ב' פסולים כנגד ב' פסולים, ולכאו' יש להק' מדברי הגמ' שם דמבואר דאי מכחשתו לא תצא, וביארו הראשונים דחשיב תרי ותרי ומהני אי טוענת ברי ונישאת לאחר מעדיה, מאיא מהני ברי דידה דהרי הכא נקטו דבע"א בהכחשה לא מהני ברי, וע"כ צ"ל דכיון דהויא בזא"ז[[72]](#footnote-72) לכו"ע מהני ברי דידה[[73]](#footnote-73).

**צירוף האשה לרוב דעות**

- בעיקר נדון הראשונים הק' האחרונים דכיון דלעולם איירי דטוענת האשה ברי א"כ תיפו"ל מטעמא דאיכא רוב דעות להיתר ויהני להכחיש לעד דפוסל, וכן יקשה לדעת הרמב"ם אמאי בעי' דנישאת לאחר מעדיה דבלא"ה נתירה מחמת רוב דעות, ואין לומר דאשה אינה מצטרפת לרוב דעות דהרי לדברי הראשונים מפורש הכי בגמ' בדף פח ב' לגבי דינא דמכחשתו.

ונאמרו בזה כמה תי' - א. בלח"מ (פי"ב מהל' גירושין ה"כ) יישב בדעת הרמב"ם דס"ל דאינה טוענת ברי בבירור אלא דאין לבה נוקפה ולכך אינה מצטרפת לרוב דעות[[74]](#footnote-74), אכן אי"ז מעלה ארוכה בדברי הראשונים דס"ל דאיירי בטענת ברי ממש.

ב. ברע"א בשו"ע (סקמ"ט) הוכיח מהכא דאי איכא עד כשר כנגד עד כשר לא מהני עד פסול להחשב כרוב דעות ולבטל לעד כשר, וכעי"ז כתב בחזו"א (כט, ט), ולפי"ז בעד פסול כנג דעד פסול לא יהני ברי דידה.

ג. בחזו"א שם כתב דכ"מ דמבואר בגמ' בדף פח דהאשה מצטרפת לרוב דעות היינו אי טוענת ברי קודם הנישואין השתא מהני להצטרף לעד, אכן בדברי הראשונים איירי דטוענת ברי לאחר הנישואין וכיון דכבר הוכחשו העדים לא מצרפי' לדבריה להחשב כרוב דעות, ועיי"ש בדבריו.

**קו' האחרונים ע"ד הראשונים**

- בעיקר דברי הראשונים דע"א בהכחשה כמאן דליתיה הק' המחנ"א (עדות ח') מהא דקתני במתני' בטהרות דאיתא התם דאי עד אומר נטמא ועד אומר לא נטמא הויא ספק טומאה ברה"י וטמא, ועוד הק' מהא אמרי' בכריתות דאי ע"א אומר אכלת חלב וע"א אומר דלא אכל מביא אשם תלוי , ואי לא הויא כלל ספק אמאי מביא אשם תלוי, וכן הק' בתרוה"כ סי' לא, ובשב שמעתתא ש"ו פכ"ג.

ובאחרונים יישבו בזה בכמה אופנים א. בשב שמעתתא שם יישב על מתנ'י בטהרות דאיירי התם בגוונא דכבר היה הספק קודם העדים, אכן כבר הק' האחרונים דבדברי הרא"ש שם מפורש דלא כדבריו.

ב. בחי' ר' אריה ליב (סי' פא) יישב דכ"מ דנקטו הראשונים דע"א בהכחשה כמאן דליתיה היינו אי בעי' לתורת ודאי ולכך אמרי' דאי איכא הכחשה לעד לא שמעי' כלל לעדותו, משא"כ היכא דסגי בהא דהעד מעמיד לספק הלכך לא מהני עדות העד המכחישו לבטל לעדות הספק דמעמיד בדבריו, והלכך לגבי ספק טומאה ברה"י ואשם תלוי דסגי בהעמדת ספק מהני אף ע"א בהכחשה.

ג. בקה"י שם יישב עפי"ד דאף הרמב"ן מודה דע"א בהכחשה אי"ז כמאן דליתיה לגמרי אלא דאיכא ספק ומ"מ לא דלא מהני ברי כנגד חזקה אלא בדאיכא ב' עדים כדבריו, וממילא לק"מ מהתם.

ד. בזכרון שמואל בסי' מא יישב דכ"מ דכתבו הראשונים דע"א בהכחשה לאו כלום היינו דוקא בדבר בערוה דמעיקר הדין אין ע"א נאמן ולגבי זה כתבו הראשונים דאף דהאמינוהו חכמים מ"מ לא תקנו רבנן במקום הכחשה, משא"כ באיסורין דמעיקר הדין ע"א נאמן בהא הויא כב' עדים דאינם מתבטלים בהכחשה[[75]](#footnote-75), וממילא מיושב שפיר מע"א אומר אכלת חלב ומספק טומאה דהתם מעיקר הדין אית ליה נאמנות.

- ועוד נתקשו האחרונים ע"ד הרמב"ם מהגמ' בקידושין סה ב' דאיא התם "ותסברא עד אחד בהכחשה מי מהימן". והתם מבואר דלא מהני אף לאשויי ספיקא, ועיי"ש במחנ"א דיישב דכיון דאיכא הכחשה של הבע"ד גרע טפי ולא משווי אפי' ספיקא[[76]](#footnote-76).

**ד. סיכום דיני הכחשות עדים.**

**א. עד כשר.**

א. כנגד עד כשר - בבאו בזא"ז - דינא דעולא דאמרי' כ"מ שהאמינה תורה ונאמן הראשון כשניים, ומ"מ לכתחילה לא תנשא משום לזות שפתיים וכמבואר בגמ' בכתובות כב ב', אכן ברמב"ם לא העתיק להך דינא ונראה מדבריו דאף לכתחילה תנשא.

בבאו בב"א - נחלקו הראשונים בגוונא דטוענת ברי ונישאת לאחר מעדיה, דדעת הרמב"ם דלא תצא, ודעת הראשונים דע"א בהכחשה לאו כלום ותצא.

ב. כנגד ב' עדים כשרים - לגבי עדות אשה מבואר בגמ' דאין דבריו של אחד במקום שניים, ולגבי עגלה ערופה מבואר ברמב"ם בפ"ט מהל' רוצח דהויא תרי ותרי, ונחלקו האחרונים בכוונתו האם ס"ל דבעדות דאוריתא הו"ל תו"ת, וכן מבואר בתוס' בדף קיז ב' לגבי סוטה (עכ"פ בהו"א), ובמאירי בסוטה לא ב', או דאיירי בעדות מיוחדת.

ג. כנגד עד פסול - בבאו בב"א - לדעת הרמב"ן ושא"ר לקמן בפשטות הו"ל ע"א בהכחשה, וכן הביאו הראשונים מדברי הירושלמי, ולדעת הרמב"ם אלים העד הכשר בודאי, (וכ"כ בפתחי תשובה ס"ק ק"נ).

בבאו בזא"ז - אי אתא עד כשר בתחילה אמרי' לדין כל מקום, ולדעת הראשונים לא תנשא לכתחילה ולדעת הרמב"ם תנשא לכתחילה, ואי אתא העד פסול בתחילה לדעת הרמב"ן ושא"ר אמרי' לדין כל מקום ונאמן העד פסול כתרי, ובדעת הרמב"ם נחלקו רבוותא, דבמג"מ כתב דהעד כשר אלים בודאי, וכן משמע מלשונו דלא הביא לדיאנ דנישאת לאחר מעדיה, אכן בגר"ח בהל' גירושין נקט דהויא ספק.

ד. כנגד ב' פסולים - לל"ק בגמ' אלימי העדים פסולים, ולל"ב מבואר בגמ' דהו"ל פלגא ופלגא, ונחלקו הראשונים, דלשיטת רש"י בבאו בב"א הו"ל ספק, ובזא"ז איכא לדינא דעולא, ולשיטת שא"ר בפשטות לעולם הו"ל פלגא ופלגא ורק אי טוענת ברי ונישאת לאחר מעדיה לא תצא, אכן יעויין בראב"ד בהל' רוצח דכתב דאלימי העדים פסולים בבאו הם תחלה (בבאו בב"א), ובדעת הרמב"ם נתחבטו רבוותא, ועיי' לעיל.

ובגוונא דהיא מכחישה – לדעת רש"י לעולם מיהמנן לע"א ולל"ק מטעמא דהיא נאמנת להכחיש לעדים פסולים, ולל"ב מחמת הדין כל מקום, ולדעת הראשונים לב' הלשינות הו"ל תרי ותרי ומהני בנישאת לאחד מעדיה.

ה. כנגד עד כשר ופסול - עיי' ברע"א בשו"ע (סעי' לז) דהסתפק בהך מילתא, וע"ע בחזו"א כט סקי"ב.

**ב. עד פסול.**

א. כנגד עד כשר – עיי' לעיל.

ב. כנגד עד פסול – בבאו בזא"ז – לשיטת הראשונים אמרי' לדין כל מקום, וכ"כ הראב"ד בהל' רוצח, ולשיטת הרמב"ם לגבי סוטה וע"ע לא אמרי' לדין כ"מ והו"ל ע"א בהכחשה, ולגבי עדות אשה נחלקו רבוותא ועיי' לעיל.

בבאו בב"א - בפשטות תליא בפלוגתת הראשונים לעיל האם בע"א בהכחשה מהני ברי, אכן ברע"א כתב דהכא לכו"ע מהני ברי כיון דהאשה מצטרפת לרוב דעות.

ג. כנגד ב' כשרים – ודאי אלימי הכשרים ואמרי' דאין דבריו של אחד במקום שניים.

ד. כנגד ב' פסולים – בטלה עדותו ואזלי' בתר רוב דעות בין בב"א ובין בזא"ז.

**ג. ב' פסולים.**

א. כנגד עד כשר - בבאו בב"א - בפשטות תליא בב' הלישנות בגמ' לגבי רוב דעות כנגד עד כשר, ועיי' לעיל, אכן יעויין בראב"ד בהל' רוצח דנראה מדבריו דאלימי הפסולים.

בבאו בזא"ז - לדעת הראשונים אמרי' לכ"מ, וכן מבואר בראב"ד בהל' רוצח הל' טז, ולדעת הרמב"ם עיי' במג"מ דכתב דבהא מודה דאמרי' לכ"מ, אכן במראות הצובאות (קנו) הביא מדברי המרדכי דאף בכה"ג אמרי' דאי נישאת תצא.

ב. כנגד ב' עדים כשרים - אזלי' בתר הכשרים, ולשיטת הרמב"ם לגבי ע"ע הו"ל תו"ת.

ג. כנגד עד פסול – אזלי' בתרייהו בודאי דהו"ל רוב דעות.

ד. כנגד ב' פסולים – בפשטות הו"ל ע"א בהכחשה ותליא בפלוגתת הראשונים לעיל האם מהני נישאת לאחד מעדיה.

**ד. אשה עצמה.**

א. כנגד עד כשר - בראשונים לקמן מבואר דאף דבעד פסול איכא לדין כל מקום מ"מ באשה עצמה לא אמרי' לדין כל מקום, והלכך לדעת הרמב"ם לעולם אלים העד כשר, ולדעת הראשונים אי באו בב"א או העד כשר לאחר העד פסול הו"ל ע"א בהכחשה, אכן בשו"ע סעי' ל"ח הביא די"א דאף באשה עצמה אמרי' לכ"מ, וכן נראה בראשונים בדף קיח א' דנקטו בדעת רש"י.

ב. כנגד עד פסול – בפשטות הויא ע"א בהכחשה אף אי אתיא מקודם, אכן יעויין במראות הצובאות דנטק דלגיב עד פסול לכו"ע אמרי' לכל מקום אי אתיא בתחילה, וצ"ב.

ג. כנגד ב' פסולים – בפשטות אינה נאמנת, וכ"כ בבית יעקב בכתובות כב ב', ואף דכתב רש"י בדף פח ב' דאין נאמנות לב' פסולים כנגד האשה מ"מ אינה נאמנת כנגד החזקה אלא"כ אתיא עד כשר, אכן יעויין בבית שמואל (ס"ק קט"ז) דכתב דכ"מ דהוצרך רש"י לצירוף דעד כשר היינו מטעמא דאינה יודעת בבירור דמת אלא דאי"ז בעלה, משא"כ אי יודעת בבירור לא בעי' לעד.

ד. כנגד ב' פסולים בצירוף עד כשר – לשיטת רש"י לעולם נאמנת לל"ק מטעמא דאין עדים פסולים נאמנים כנגד טענת ברי, ולל"ב מחמת הדין כל מקום, ולדברי הראשונים הו"ל תרי ותרי ומהני אי נישאת לאחר מעדיה.

**ה. ב' עדים כשרים כנגד ג' כשרים -** בשו"ע פסק דאמרי' תרי כמאה, אכן יעויי"ש בגר"א דכתב דדעת רש"י דלא אמרי' תרי כמאה אלא אזלי' בתר הג'.

בס"ד

**פ' האשה שלום - בענין נאמנות אשה במלחמה**

**דף קיד: - קטו.**

**א. ביסוד הנאמנות דאשה עצמה.**

**ב. בענין חשש בדדמי.**

**ג. דין רעבון וקברתיו.**

**ד. דין מפולת.**

**ה. דין החזיקה מלחמה בעולם.**

**ו. מעשה דההוא גברא.**

"האשה שהלכה היא ובעלה למדינת הים שלום בינו לבינה ושלום בעולם ובאה ואמרה מת בעלי תנשא מת בעלי תתייבם". וכו'.

**א. ביסוד הנאמנות דאשה עצמה.**

מבואר במתני' דאיכא נאמנות אף לאשה עצמה לומר מת בעלי, ודנו האחרונים ביסוד הנאמנות האם הויא כדין ע"א דאומר מת בעלי או דאיכא נאמנות מסוימת לאשה עצמה.

והביאו האחרונים (עיי' נוב"י קמא מה, חלקת יואב אהע"ז כט), כמה מקורות להא דהויא נאמנות בפנ"ע - א. דחזי' דמתני' לקמן דהויא ב' תקנות חלוקות, דבדף קטז ב' מבואר דבימי ב"ש וב"ה תקנו להאמין לאשה עצמה, ומאידך בדף קכב א' איתא דאיכא תקנה מאוחרת להאמין לע"א, ואף בתקנה זו פליגי תנאי, וא"כ חזי' דאף דהאמינו לאשה עצמה מ"מ לא האמינו לע"א, (וע"ע בערול"נ בדף קכב א' דהביא להך מילתא כמה ראיות).

וכן מבואר בדברי הירושלמי בפ' ט"ו דאיתא התם "לא סוף דבר כמשנה האחרונה שעד אחד מתירה. ואפילו כמשנה הראשונה שאין עד אחד מתירה היא מותרת עצמה. מה בינה לעד אחד. עד אחד חשוד לקללה והיא אינה חשודה לקלקל את עצמה". ומבואר דבאשה עצמה איכא טעם חדש לנאמנות דאינה מקלקלת על עצמה, וכ"כ ברמב"ם בפי"ב מהל' גירושין הל' טו, ועיי"ש דחילק בטעם הנאמנות בין אשה עצמה לע"א.

ב. דבדברי הראשונים בדף פח ב' וכן בכתובות כב ב' מצאנו דדנו אמאי לא יהיה לנאמנות דאשה עצמה אף במקום תו"ת, וא"כ ע"כ חזי' דאינה נאמנת מדין ע"א דאל"כ ל"ש להאמינה יותר מע"א.

ג. דמבואר בראשונים בדף קיז ב' דאף דבעד פסול אמרי' לדין כל מקום מ"מ באשה עצמה ליכא להך דינא.

ד. ברמ"א בסעי' מג כתב דאף דשוטה פסול לעדות אשה מ"מ האשה עצמה יכולה להעיד אף דהיא שוטה, [ומקור דברי הרמ"א הויא מסוגיית הגמ' לקמן (קטז ב') דמקשי' על דברי ר' יהודה דמתני' "לדבריך פקחת תנשא שוטה לא תנשא אלא אחת זו ואחת זו תנשא". ועיי' בקובה"ע (עז, י) דהביא לפלוגתתת ראשונים האם כוונת הגמ' לשוטה ממש או רק בשוטה שאינה בקיאה בדרך ארץ, ובדברי הרמ"א חזי' דנקט דכוונת הגמ' לשוטה ממש], וכן יעויי"ש ברע"א בגליון דהסתפק דאף דקטן פסול לעדות אשה מ"מ קטנה יכולה להעיד על עצמה.

וכן הביא החלקת יואב שם מדברי הרדב"ז (וכ"כ בפתחי תשובה בס"ק קנח) דכתב דאף דגזלן דאוריתא פסול לעדות אשה מ"מ האשה עצמה כשירה.

**ב. בענין חשש בדדמי.**

**"אמר רבא מאי טעמא דמלחמה משום דאמרה בדדמי סלקא דעתא בכל הני דאיקטול הוא פליט". וכו'.**

בביאו"ד הגמ' נחלקו הראשונים, דבדברי רש"י מבואר דאיירי דלא יצאה למלחמה והא דסבורה שמת היינו מטעמא דרוב ההולכים במלחמה מתו, וכיון דאומרת בדדמי לא מהימנן לה, אכן ברמב"ם בפי"ב מהל' גירושין פי' דאיירי דקיימא במלחמה והא דאומרת דמת היינו מטעמא דההולכים לפיו ולאחריו מתו[[77]](#footnote-77), ולדבריהם יתפרשו דברי הגמ' 'נטרא עד דחזיא' בב' אופנים האם ממתנת עד דיחזור או דאינה סומכת ע"ז דאף הוא מת כמו כל האנשים הסובבים.

- מבואר בגמ' דנחלקו ב' הלישנות מהו עיקר הטעם דאומרת בדדמי ונפק"מ בגוונא דשלום בעולם, ונתקשו האחרונים אמאי הוצרך רבא לטעם הראשון כיון דבמתני' מפורש דאף בכה"ג אינה נאמנת, ובביה"ל (סי' ט' אות ח') דכתב דרבא הסתפק בטעם זה האם אמרי' דבגוונא דשלום בינו לבינה חוששת שמא יחזור, וכתב שם עוד דאיכא נפק"מ בין ב' הטעמים האם אסורה מה"ת או מדרבנן, דלפי הטעם הראשון אסורה מדאוריתא, משא"כ לפי הטעם הב' כיון דהויא מיעוטא דמיעוטא דיחיה הלכך אינה אסורה אלא מדרבנן[[78]](#footnote-78), ולפי"ז לטעם הב' יהיה ע"א נאמן מה"ת, ועיי"ש עוד באריכו"ד.

- והנה מפשטות הגמ' נראה דפסקי' כל"ב, אכן יעויין ברמב"ם דנראה מדבריו דפסק כל"ק[[79]](#footnote-79), ועיי' בחזו"א (כח, ו) דביאר עיקר הטעם הויא הטעם הראשון וכ"מ דאמרי' בגמ' לטעם הב' היינו הפרזת דברים בעלמא, ועיי"ש עוד דביאר דבעי' לטעם הראשון לגוונא דאינה במלחמה והבעל במלחמה דאינה נאמנת.

[וע"ע בחזו"א שם דהוסיף דלגבי גוף מעשה דרמו ליה ברומחא ודאי נאמנת, ולפי"ז כתב דאי ידעי' ע"י הך מעשה דודאי מת שפיר שרי' לה עפ"י דבריה.]

- בעיקר הך חשש בדדמי נחלקו הראשונים (והביאם הביה"ל ח"ג סי' ט' אות י') האם אסורה אף בדיעבד, דבמרדכי כתב דהויא כדינא דמים שאין להם סוף דאי נישאת לא תצא, ובריב"ש (שעט) פליג דודאי תצא, וכ"כ בשו"ת הר"ן סי' ג'., וכ"פ ברמב"ם ובשו"ע להל'.

ודנו עוד הראשונים האם אסורה מדאוריתא או מדרבנן, דבריב"ש שם נראה דאסורה מדאוריתא ואף דרובם למיתה מ"מ איכא ב' חזקות כנגד חזקת חיים וחזקת אשת איש, ובתרי חזקות לכו"ע אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, אכן בשיטת הרמב"ם דייקו האחרונים דאסורה רק מדרבנן, דלגבי הספיקות בגמ' בהחזיקה מלחמה וכן בע"א במלחמה כתב דלכתחילה לא תנשא ואי נישאת לא תצא וא"כ חזי' דאינה אסורה מדאוריתא[[80]](#footnote-80), וכן מבואר ברמב"ם בפ"ז מהל' נחלות ה"ג, ועיי' במראות הצובאות (קלב) ובבית הלוי שם דהאריכו בהך מילתא.

**ג. בדין רעבון וקברתיו.**

**"הדר אמר רבא רעבון גריעה ממלחמה דאילו מלחמה כי אמרה מת בעלי במלחמה הוא דלא מהימנא הא מת על מטתו מהימנא ואילו גבי רעבון עד דאמרה מת וקברתיו".**

בביאור חילוק הגמ' בין רעבון למלחמה מצאנו ב' שיטות בראשונים, דדעת הרשב"א והריטב"א דלעולם לא חיישי' דמשקר אלא דבדדמי, והא דמפלגי' בין מלחמה לרעבון היינו דבמת על מיטתו אינו במלחמה, משא"כ ברעבון אף במת על מטתו אכתי חיישי' לבדדמי, ועיי"ש דהביאו ב' שיטות בגוונא דאומרת מת על מיטתו במלחמה האם חיישי' דאומרת בדדמי מחמת דרמו ליה ברומחא או דלעולם לא חיישי' אלא בגוונא דהיתה מוכרחת לברוח, ולפי"ז לא הויא גריעותא בעצם ברעבון יותר ממלחמה.

אכן בדברי רש"י נראה ביאור אחר, דכתב "דאילו במלחמה סברה שמא ברח וניצל אבל ברעב היא סבורה איך יחיה". ונראה בדבריו דברעבון חיישי' דמשקרת והלכך אינה נאמנת לומר מת על מטתו, משא"כ במלחמה לא חיישי' לשקר כיון דחוששת דיחזור ויהיה עליה חומר בסופה, ולפי"ז מדוקדק שפיר הא דאמרי' דרעבון גריעה ממלחמה.

ונפק"מ בגוונא דאומרת דמת על מיטתו שלא מחמת רעבון, דלשיטת הראשונים תהיה נאמנת כיון דליכא לחשש בדדמי, ולשיטת רש"י לא תהיה נאמנת דחיישי' דמשקרת, ועיי' בזה בבית שמואל בס"ק קמו, וע"ע במראות הצובאות בס"ק קפו.

ובאחרונים תמהו על שיטת רש"י - א. דא"כ אמאי ברעבון אומרת קברתיו נאמנת והרי חיישי' לשקר, ועיי' במהרש"ל דכתב דכיון דעדות זו אינה שייכת לגוף המיתה הלכך לא חייש' דמשקרת, ובביה"ל כתב דודאי אינו מעיז למימר על אדם חי דקברו דהויא הפלגה גדולה, וע"ע בחזו"א כו יג.

ב. דלכאו' כל סברתו לגבי מלחמה שייכא רק לפי הטעם הראשון בדברי רבא משא"כ לטעם הב' דרמו ליה ברומחא א"כ ודאי דאינה חוששת דיחזור, ועיי' בביה"ל דביאר עפי"ד לעיל דלפי הטעם השני נאמנת מדאוריתא וממילא בכה"ג לא חיישי' לשקר.

- בעיקר מה דמבואר בגמ' דנאמנת לומר דמת על מיטתו נתקשו באחרונים (אבני נזר קו, חידושי הרי"ם) דכיון דשורש הנאמנות דאשה עצמה הויא מחמת דייקא ומינסבא דחוששת דיחזור א"כ הכא דאף אי רמו ליה רומחא ולא מת בטוחה דלא יחזור איך מהימנן לה דמת על מיטתו, ועיי' באבנ"ז דכתב עפי"ד הביה"ל דאי רמו לה רומחא פקע מינה החזקת א"א וכיון דנאמנת מדאוריתא לא בעי' לדייקא ומינסבא[[81]](#footnote-81), אכן אכתי יקשה מדינא דרעבון דנאמנת לומר דקברתיו והתם לא פקעה החזקת א"א וא"כ אמאי לא ניחוש דמשקרת, וצ"ע.

**שיטת הרמב"ם**

- והנה בפשטות נראה בגמ' דאי אומרת מת במלחמה וקברתיו נאמנת, אמנם ברמב"ם כתב דאי אומרת מת במלחמה לעולם אינה נאמנת אף אי אומרת דקברתיו, וכל החילוק בין מלחמה לרעבון היינו באומרת מת על מיטתו דבמלחמה נאמנת, ובנו"כ שם (עיי' מג"מ וכס"מ) העמידו כמה תמיהות על שיטתו - א. דמבואר בגמ' דעיקר מה דאינה נאמנת היינו משום חשש בדדמי וא"כ אמאי לא תהיה נאמנת לומר דקברתיו ומהיכן הוציא הרמב"ם דאיכא לחשש שקר. ב. דא"כ במת על מיטתו אמאי נאמנת ולא חיישי' דמשקרת. ג. דלכאו' איכא ק"ו דאי במקום דאינה נאמנת לומר מת על מיטתו מ"מ נאמנת לומר קברתיו ק"ו דבמקום דנאמנת לומר מת על מיטתו דתהיה נאמנת לומר קברתיו. ד. דא"כ מאי גריעותא איכא ברעבון יותר ממלחמה, ועיי' במג"מ במה דביאר בזה.

וביישוב שיטתו מצאנו ג' דרכים - א. בכס"מ שם הביא בשם הרא"ם דכיון דאין דרכה של אשה לקבור את בעלה במלחמה הלכך בכה"ג איכא דררא דמשקרת, ועיי"ש עוד בכס"מ דיישב עפי"ז לכל הד' קו'. ב. בלבוש כתב דכיון דבהולה לברוח הלכך חיישי' דטעתה וקברה אדם דומה וממילא איכא חשש בדדמי אף באומרת קברתיו. ג. בבית שמואל בס"ק קמו כתב דכיון דבטוחה דמת חיישי' דמשקרת לומר דקברתיו.

ונפק"מ במת במפולת וכדו' ואומרת קברתיו, דלטעם הא' והב' תהיה נאמנת ולטעם הג' לא תהיה נאמנת, וכ"כ בב"ש, והק' שם ע"ז דא"כ אמאי ברעבון נאמנת באומרת קברתיו והרי כיון דבטוחה דמת חיישי' דמשקרת.

- באחרונים דנו בגוונא דאומרת דמת במלחמה ושלא מחמת המלחמה, דבבית שמואל (קמח) דייק מלשון הרמ"א דאינה נאמנת, אכן ביש"ש (פט"ו סי' ב') כתב דודאי נאמנת.

**ד. בדין מפולת.**

**"מפולת הרי הוא כמלחמה דאמרה בדדמי".** וכתב רש"י "שנפל הבית עליו או בא רוח סערה והיה מפיל כל בתי העיר". ועיי' במאירי (קטו א') דנתקשה לטעם הראשון דהרי מבואר בראשונים לעיל דהא דאומרת בדדמי היינו מטעמא דבורחת מאימת המלחמה ולכך לא ראתה דמת וא"כ אי"ז שייך במפולת, וע"כ כתב כפי' השני דכל בתי העיר נופלים והויא כמלחמה.

- דנו האחרונים האם במפולת נאמנת לומר 'קברתיו', דבמג"מ כתב דאינה נאמנת וכשיטת הרמב"ם לגבי מלחמה, ובבית שמואל (קנו) כתב דתליא בטעמים דלעיל בשיטת הרמב"ם אמאי אינה נאנמת לומר קברתיו דאי נימא דהויא רק מחמת סברא דאין דרכה של אשה לקובור במלחמה א"כ אי"ז שייך במפולת.

**ה. בענין החזיקה מלחמה בעולם.**

**"איבעיא להו החזיקה היא מלחמה בעולם מהו מי אמרינן מה לה לשקר דאי בעיא אמרה שלום בעולם או דלמא כיון דאיחזקה אמרה בדדמי ולא אתי מה לי לשקר ומרע חזקתיה".**

- עיי' ברש"י דנתקשה אמאי לא מוכחי' ממתני' דבגוונא דשלום בעולם נאמנת לומר מת במלחמה, וע"כ דאמרי' מגו, ויישב דמתני' איירי דאמרה מת סתמא וכו', ומבואר מדבריו דבזמן דמלחמה בעולם ואורמת מת בסתמא אמרי' דכוונתה למת במלחמה ואינה נאמנת, אכן ברמב"ם כתב דאומרת בפירוש דמת במלחמה, ודייק הב"ח דפליג ע"ד רש"י וס"ל דאי אומרת מת בסתמא נאמנת, ובבית שמואל (סקקמ"ה) דחה לדיוקו עיי"ש.

ומבואר בדברי רש"י דאי אומר מת בסתמא אין שואלים אותו איך מת, אכן יעויין ברמב"ם בפי"ג הט"ו דכתב דשואלין לעד היאך מת ולכאו' הויא דלא כדברי רש"י, אמנם בפתחי תשובה סקל"ד הביא מדברי הבית מאיר (סעי' ה') דבאשה עצמה כיון דאינה נאמנת מתורת עדות הלכך לכו"ע אין שואלין אותה, וע"ע במראות הצובאות (קעה) דהאריך בענין זה, וחילק דודאי אף לאשה עצמה שואלין לסיבת המיתה דחיישי' שמא לא מת ורק סברה דמת, ומ"מ אי אומרת דמת בודאי אין שואלין אותה האם מת במלחמה או על מיטתו אלא"כ איכא מלחמה בעולם דבהא איכא דררא דלא תהיה נאמנת.

**דברי הראשונים בענין מגו בדדמי**

- בראשונים נתקשו דכיון דעיקר החשש דאומרת בדדמי א"כ איך שייך בהא נאמנות דמגו, ובתוס' הוסיפו להוכיח דל"ש מגו מהא דאינה נאמנת במגו דאמרה מת על מיטתו, ומצאנו בהא כמה תי' בראשונים - א. בתוס' כתבו בתחי"ד דאין כוונת הגמ' למגו אלא דכיון דאינה מוכרחת לומר דהיה במלחמה ומ"מ אמרה א"כ חזי' דדייקא כולי האי וממילא לא חיישי' לדדמי, [אכן יעויין בתוס' בע"א דנתקשו בהא דאמרי' דנאמן במגו כנגד חזקה מהסוגיא בב"ב ונראה מדבריהם דהויא מגו ממש].

ובהמשך דבריהם כתבו דלעולם שייך למימר מגו אף בדדמי, והא דבמלחמה אינה נאמנת במגו דמת על מיטתו היינו מטעמא דידוע בעולם דהיה מלחמה ויראה לומר דמת על מיטתו, ובאחרונים תמהו אמאי הוצרכו להך סברא והרי כב רחילקו מקודם שפיר, ובישרש יעקב כתב דכוונתם ליישב תי' נוסף[[82]](#footnote-82), ובתומים (כללי מגו אות מא) כתב דעיקר תי' היינו כמו שכתבו בתחילה דבעי' להא דדיקא ומינסבא, ומ"מ נתקשו דאף במתני' שייך למימר דדייקא כיון דיכלה לומר דמת סתם, וע"ז כתבו דכיון דיראה לומר הלכך אי"ז הוכחה דדייקא, וכעי"ז כתב בבית מאיר בסוף סעי' מח.

ג. ברמב"ן כתב דהכא שאני דהויא מגו דאי בעי שתיק, וע"ע בדברי התומים (כללי מגו נט) דכתב דאף דלא אמרי' מגו בדדמי מ"מ מגו דאי בעי שתיק אמרי', ובנתה"מ (כללי מגו יז) פליג ע"ד.

ד. וע"ע בדברי הרשב"א והריטב"א דכתבו דאי"ז מגו ממש אלא דכיון דיכולה לשתוק א"כ אי אמרה חזי' דבתום לבבה אמרה כן[[83]](#footnote-83), ודבריהם צ"ב.

ה. ובריטב"א פי' עוד דלעולם לא בעי' למגו לעצם הנאמנות אלא דכיון דאין ידוע לכל דיש מלחמה בעולם הלכך נראין דברי שקר ולכך בעי' למגו[[84]](#footnote-84).

- בתוס' נתקשו עוד אמאי לא אמרי' מגו דאי בעיא אמרה מת על מטתו, ויישבו דמת אטו נהגר לא אמרי', ובאחרונים תמהוע "ד דא"כ איך הויכחו לעיל ממתנ'י דאמרי' מגו בדדמי ולא חילקו כנ"ל, ועיי' במהרש"א ובמהר"ם דכתבו בב' אופנים, וע"ע בבית הלוי (ח' א') דכתב דלשיטת רש"י א"ש קו' התוס'.

- בב"ח (כט) הק' לשיטת הרמב"ם דאינה נאמנת לומר דקברתיו במלחמה אמאי לא תהיה נאמנת במגו דמת על מיטתו כיון דהכא ליכא לסברא דבדדמי אלא דחיישי' לשקר, ועיי"ש דיישב עפ"י סברת הרא"ם דאיכא לחזקה דאין האשה קוברת את בעלה במלחמה ולכך חשיב מגו כנגד חזקה, ועוד תי' עפי"מד כתבו התוס' דיראה לומר דמת על מיטתו וממילא ל"ש מגו.

ובב"ח שם הק' עוד בגוונא דהחזיקה מלחמה אמאי לא תהיה נאמנת לומר קברתיו במגו, ובבית שמואל (ס"ק קמה) כתב דאיה"נ ונאמנת, ועפי"ז יישב לקו' רש"י ממתני', דאפשר דהתם איירי דאמרה בפירוש 'וקברתיו' ולכך ברישא דשלום בעולם נאמנת במגו[[85]](#footnote-85).

**ו. מעשה דההוא גברא.**

**"ההוא גברא דבשילהי הלוליה איתלי נורא בי גנני וכו' סבר רב חייא בר אבין למימר היינו עישינו עלינו בית עישינו עלינו מערה אמר רבא מי דמי התם לא קאמרה חזו גבראי חזו גבראי ועוד גברא חרוכא דשדי ופסתא דידא דשדיא" וכו'.**

נחלקו הראשונים בביאור המקרה, (ועיי' בביה"ל ח"ג סי"ד ובחזו"א כה סק"ז דהעמידו להך פלוגתא), דברש"י כתב דהחרוך עצמו היה שלם בשתי ידיו וידעי' דפיסת היד של גברא אחר, והנדון הכא האם הבעל נשרף או לאידך גיסא דהבעל ברח מחמת כיסופא והגברא דמציל נשרף, והא דמ"מ שרי' כתב בב"ח (שו"ת ישנות סי' עב) דאיכא תרי טעמי חדא דזהו חשש רחוק דהאדם המציל נשרף והבעל דכבר היה בתוך האש ניצל, ועוד דאין ספק איש אחר דנכנס מוציא מידי ודאי הבעל דהיה שם.

ובאחרונים נתקשו דלפי"ז הא דאשכחו לפיסת היד הויא סיבה להחמיר דלכך ידעי' דהיה גברא אחר ובלא"ה לא הוה מספק"ל כלל, וא"כ יקשה אמאי הזכיר רבא להך מילתא, ובביה"ל כתב דאף דאשכחן רק לפיסת היד מ"מ איכא למיתלי דכל גופו נשרף ולא נשאר אלא פיסת היד, ואדרבה מכח זה דמצאנו לפיסת היד חזי' דשלטה בו האש ממילא איכא סיבה לתלות דנשרף כל גופו, ואי לא הוה חזי' ליד החרוכה הוה תלי' דההרוך הוא אדם אחר והבעל עצמו ניצל, משא"כ לאחר דחזי' דאף הגברא דניצל שלטה בו האש הלכך איכא יותר סברא לאסור.

ובריטב"א פי' דידעי' ודאי דפיסת היד של הבעל וכן הגברא החרוך היה בלא יד, ולכך התיר רבא, ומ"מ רחב"א הסתפק האם אכתי איכא להסתפק שמא לחרוך גם נשרפה היד והא אדם אחר והבעל ערק לעלמא, וכן מוכח בדברי הרשב"א בדף קכא א' ד"ה מתני' במה דהוכיח מסוגיין, ולדברי רש"י ל"ש להוכיח מהכא.

**"ופסתא דידא דשדיא נורא איתליא ואתיליד ביה מומא ומחמת כיסופא אזל וערק לעלמא".** ונראה מדברי הגמ' דלולא הך סברא דכיסופא הוה שייך להתיר לאשה מחמת הך סברא דדודאי לא הוה ערק לעלמא, ועיי' בשו"ת הב"ח (סי' עב) דהביא סברא זו להתיר בשם הר"ר קאפיל כץ, ופליג שם ע"ד וז"ל "דאנה מצא סברא זו להתיר אשה מטעם זה ומי יודע מה שיש בלב כל איש ואיש ושמא היה לו שנאה כבושה על אשתו ובניו וכשמצא מקום להמלט נמלט א"נ שמא נשבה ע"י ליסטים והוליכוהו למדינה אחרת".

וביישוב דברי הגמ' כתב החת"ס (ח"ג סז) "ואולי דקדק הש"ס נפיל נורא בי' גננא בשלהי הילולא כתי' כי יקח איש אשה חדשה וגו' נקי יהי' לביתו שנה א' ושימח את אשתו אשר לקח וא"כ לא נחשדו בני ישראל לערוק בתוך ימי הילולא היכי דלא הרגשנו שום קטטה ביניהם והוא בכלל שארית ישראל לא יעשו עולה".

בס"ד

**בענין עד אחד במלחמה**

**דף קטו.**

**א. שיטות הראשונים בביאור ספק הגמ'.**

**ב. בביאור ראיית הגמ' ממעשה בשני תלמידי חכמים.**

**ג. ביאור דחיית הגמ'.**

**ד. דברי התוס' ד"ה וקאמרי.**

**ה. נדון הראשונים האם איכא פשיטות לספק.**

**ו. האם בב' עדים חיישי' דאומרים בדדמי.**

"איבעיא להו עד אחד במלחמה מהו טעמא דעד אחד מהימן משום דמילתא דעבידא לאיגלויי הוא לא משקר ה"נ לא משקר או דלמא טעמא דעד אחד משום דהיא גופא דייקא ומינסבא והכא [כיון דזימנין דסניא ליה] לא דייקא ומינסבא".

**א. שיטות הראשונים בביאור ספק הגמ'.**

בביאור ספק הגמ' מצאנו ג' שיטות עיקריות בראשונים - א. דמבע"ל האם העד אומר בדדמי, ומספק"ל רק באומר מת סתמא משא"כ בקברתיו דואי נאמן, וכן הוא שיטת רש"י והבעה"מ.

ב. דלעולם לא חיישי' דהעד אומר בדדמי, ומספק"ל האם חיישי' דמשקר כיון דליכא לדייקא ומיסנבא, ולפי"ז מבע"ל בין בקברתיו ובין במת סתמא, וכ"כ ברמב"ן ובשאר ראשונים, וכן הוא בפשטות שיטת התוס'.

ג. דלעולם ודאי חיישי' דהעד אומר בדדמי ולכך במת סתמא לא מבע"ל, וכ"מ דמספק"ל היינו באומר קברתיו האם חיישי' דמשקר, וכן הוא בפשטות שיטת הרי"ף.

והאריכו האחרונים (עיי' ביאור הגר"א סקק"ז, מראות הצובאות קלג, רע"א שו"ת קז, בית הלוי ח"ג סי' ט', חזו"א סי' כו) לבאר לכל שיטה ושיטה, וכמו דיבואר להלן.

**א.** **שיטת רש"י והבעל המאור.**

בדברי רש"י מבואר דמספק"ל האם מהימנן לע"א ולא חיישי' דאומר בדדמי כיון דהויא מילתא דעבידא לאיגלויי[[86]](#footnote-86) או דחיישי' אף בעד דאומר בדדמי, וכ"כ בבעה"מ, ולפי"ז בפשטות בגוונא דאומר העד 'קברתיו' ודאי יהיה נאמן[[87]](#footnote-87), [ובבעה"מ הכריח להך מילתא דכיון דחזי' דהאשה עצמה נאמנת באמירת קברתיו כ"ש דע"א יהיה נאמן[[88]](#footnote-88), ועיי' ברשב"א דדן באריכות האם ע"א נאמן יותר מהאשה].

ויש להעמיד כמה קו' על שיטת רש"י - **א.** דא"כ מה מהני הך סברא דמילתא דעבידא לאיגלויי ולכך אינו משקר והרי אכתי איכא למיחש דאומר בדדמי, [וע"ע בפסקי רי"ד דהק' דהרי באשה עצמה נמי איכא לסברא דמילתא דעבידא לאיגלויי ומ"מ חיישי' דאמרה בדדמי וא"כ מ"ש הכא, ועיי"ש בתי'].

**ב.** דא"כ אמאי אמרי' בצד השני דלא דייקא ומינסבא דתיפו"ל דבלא"ה אינו נאמן מחמת דאומר בדדמי[[89]](#footnote-89), וכן הק' הרמב"ן, ועיי' בתוהרא"ש דיישב דלפי הצד הב' בגמ' עיקר הנאמנות דע"א הויא מחמת הדיוק של האשה ובעי' לצירוף בעלמא של העד ולכך לא חיישי' דאומר בדדמי.

ובבית הלוי (ח"ג סי' ט') ביאר עפ"י ב' יסודות - א. דעיקר הענין דדייקא ומינסבא אי"ז ראייה בפנ"ע אלא דעי"ז חושש העד לשקר, (ועיקר היסוד כבר העמיד ברע"א בשו"ת קכה). ב. דאף במקום דאומר בדדמי אכתי איכא מקצת שקר בדבריו וכדחזי' בגמ' דמהני מגו ע"ז, ולפי"ז יש לבאר דמספק"ל בגמ' האם סגי בהך סברא דמילתא דעבידא לאיגלויי דלכך ירא לומר שקר וממילא אינו אומר בדדמי, או דבעי' לצירוף דדיקא ומינסבא, והכא ליכא לדייקא וממילא אומר בדדמי, [ומדוקדק שפיר הא דהוסיף רש"י דתרוויהו אמרי בדדמי], וכעי"ז כתב בחזו"א.

**ג.** ועוד יש להק' דהרי עיקר הך ספק מבע"ל בגמ' בעוד ב' מקומות לגבי קטטה ויבמה, והתם ל"ש הך חשש בדדמי[[90]](#footnote-90), וע"כ דעיקר הספק הויא האם בעי' לנאמנות העד לצירוף דדייקא ומינסבא, וא"כ אמאי הכא הוצרך רש"י להוסיף לחשש בדדמי ולא כתב בפשיטות דחיישי' העד משקר, וכן יש להק' מיניה וביה דהרי אמרי' בגמ' בצד הב' דעיקר הנאמנות דע"א הויא מחמת דייקא וכיון דהכא ליכא לדייקא ל"ש כלל להאמין לע"א ולא בעי' להך סברא דבדדמי.

ובביה"ל שם יישב בב' אופנים - א. דייסד שם באריכות דלאחר דידעי' דרמו ליה ברומחא ורובם אזלו למיתה ממילא נאמן ע"א מן התורה כיון דליכא לחזקת אשת איש, ועפי"ז כתב דהכא לא חיישי' דלא תדייק כלל אלא דתדקדק עד דשמעה דרמו ליה ברומחא, והשתא כבר נאמן ע"א מן התורה ולא בעי' כלל לצמירוף דדיקא ומינסבא, והלכך הוצרך רש"י למימר דאיכא חשש חדש דאומר בדדמי ולכך אף דמעיקר הדין נאמן מן התורה מ"מ הכא אינו נאמן כיון דאומר בדדמי[[91]](#footnote-91).

ב. ובאופ"א ביאר דאף דעיקר הנאמנות הויא משום דייקא מ"מ הא פשיט"ל דשרי' לה להנשא אף אי ידעי' דלא דייקה וכגון בקטנה או דטוענת שמא וכדו' וע"כ דלא פלוג רבנן בתקנתם, והוקשה לרש"י אמאי במלחמה לא אמרי' דהויא כמו קטנה, והלכך הוצרך להך סברא דבדדמי, ועיי"ש דנתקשה דא"כ אמאי בקטטה ויבמה לא שרי' אף דליכא לחשש בדדמי דנימא לא פלוג, וביאר דאף התם איכא סברות לא להאמינה, יעויי"ש.

**ב. שיטת הרמב"ן ותוס'.**

ברמב"ן (בחי' ובמלחמות) פי' דאף דבאשה חיישי' לבדדמי מ"מ בע"א לא חיישי' כיון דמה לו להכניס עצמו בצרה וודאי דובר אמת משא"כ באשה דרוצה להתיר עצמה[[92]](#footnote-92), וכ"מ דמספק"ל היינו לגבי חשש משקר, האם לא חיישי' דהעד משקר כיון דהויא מילתא דעבידא לאיגלויי, או דלעיקר נאמנות העד בעי' לצירוף דדיקא ומינסבא, והכא ליכא לדייקא כיון דסומכת על העד[[93]](#footnote-93), והויא כשאר הספיקות לגבי יבמה ומלחמה, ולפי"ז מספק"ל אף באומר 'קברתיו'.

- ובדעת התוס' נתחבטו רבוותא טובא, דמפשטות דבריהם משמע כדברי הרמב"ן דליכא ספק האם אומר העד בדדמי וכ"מ דמספק"ל האם משקר העד, וכן ביארו בבית שמואל בס"ק קמג, וברע"א, ובגר"א, ובביה"ל ושאר אחרונים.

אכן במראות הצובאות ובמהרש"א (ע"ד התוס' בהמשך העמ') נקטו דס"ל כשיטת רש"י וכ"מ דכתבו היינו דמבע"ל אף בחשש משקר.

ויסוד הנדון בזה, דהנה מצאנו סתירה בדבריהם מיניה וביה, דבתחילה כתבו דהא דלא חיישי' דהעד אומר בדדמי היינו מטעמא דהויא מילתא דעבידא לאיגלויי, ומשמע דבלא"ה חיישי' אף דהעד אומר בדדמי, ומאידך בסו"ד משמע דלעולם לא חיישי' דהעד אומר בדדמי, ובמראות הצובאות פי' מכח קו' זו דלעולם אף לשיטת התוס' איכא חשש בדדמי אף לגבי העד, וכ"מ דלא חיישי' לבדדמי היינו מחמת דהויא מילתא דעבידא לאיגלויי, ובצד השני אמרי' דלא סגי בהא דהויא מילתא דעבידא לאיגלויי, והא דהוסיפו להא דליכא דייקא ומינסבא היינו לרבותא דמלבד החשש בדדמי איכא למיחש הכא אף לשקר, ובביה"ל יישב לסתירת דבריהם באופ"א, ויבואר לקמן.

ועוד נתקשו האחרונים סתירה מדברי התוס' בהמשך הסוגיא לגבי שני ת"ח, וכן בע"ב לגבי טביעות עין, ויבואר לקמן.

- ובעיקר מה דכתבו הראשונים דאין האשה מדייקת יעויין בבית הלוי דהעמיד דמצאנו פלוגתא בלשונם האם אין האשה מדייקת כלל אלא כיון דאמר לה העד דמת במלחמה סומכת על העד, וכן נראה מלשון התוס' והרמב"ן והרשב"א, או דנימא דודאי מדייקת האם רמו ליה רומחא, ומ"מ לאחר דשמעה דרמו ליה רומחא שוב אינה מדייקת יותר האם מת לבסוף, וכן נראה בלשון הריטב"א[[94]](#footnote-94), ונפק"מ בזה האם במקום דנאמן העד מדאוריתא נמי חיישי' דאומר בדדמי, דלשיטת הראשונים דאינה מדייקת כלל א"כ נאמן ע"א רק מדרבנן, משא"כ לשיטת הריטב"א נאמן מה"ת.

**ג. שיטת הרי"ף.**

עיי' היטב בדברי הרי"ף ופליגי רבוותא בשיטתו, דבראשונים בסוגיין נקטו דכל ספק הגמ' היינו באומר קברתיו האם חיישי' דמשקר, משא"כ במת סתמא ודאי אינו נאמן כיון דחיישי' דאומר בדדמי ואף בב' עדים חיישי' להך מילתא ואינם נאמנים, וכן העמיד בריב"ש בסי' שעט, ועיי' בגר"א (ס"ק קז) דהוכיח כדבריו מלשון הגמ' דאמרי' דאינו נאמן כיון דליכא לדייקא ולא אמרי' בפשיטות מחמת חשש בדדמי, ועוד דהו"ל לספוקי אף בב' עדים, וע"כ חזי' דלא מבע"ל לגבי חשש בדדמי אלא לגבי חשש משקר.

[ועיי' בריב"ש בסי' שעט דכתב דבמת סתמא אסורה אף בדיעבד כיון דלא מבע"ל בהא, אכן בבית שמואל בס"ק קמג כתב דאף לשיטתו לא תצא כיון דהויא חששא בעלמא כמים שאיל"ס, וכן מבואר בדברי הרמב"ם].

אכן יעויין במג"מ בהל' י"ט, ובלח"מ (ד"ה ראיתי) דנקטו דהרי"ף ס"ל כשיטת הבעה"מ דבקברתיו ודאי נאמן כיון דלא חיישי' דמשקר, וכל הספק הכא היינו בלא קברתיו, וכן הביא הלח"מ שם מדברי הר"ן בתשובה דנראה דנקט בדעת הרי"ף.

**ב. ביאור ראיית הגמ' ממעשה בשני תלמידי חכמים.**

**"ת"ש מעשה בשני תלמידי חכמים שהיו באין עם אבא יוסי בן סימאי בספינה וטבעה והשיא רבי נשותיהן ע"פ נשים והא מים כמלחמה דמו ונשים אפי' מאה כעד א' דמו וקתני השיא".**

ביאור הוכחת הגמ' תליא בדברי הראשונים לעיל, דלשיטת הרמב"ן מוכחי' דלא חיישי' דהעד משקר, ולשיטת רש"י והבעה"מ בעי' להוכיח דלא חיישי' דהעד אומר בדדמי, ועיי' ברע"א (תשובה קז) דנתקשה דכיון דנאמן להעיד דטבע במים שאיל"ס א"כ מ"ש בהא חשש בדדמי, וביאר דבמים שיש להם סוף בעי' דיעמוד העד בשיעור של עד שתצא נפשו, ולס"ד דגמ' דשרי' אף במים שאיל"ס א"כ אף התם בעי' דימתין בשיעור של תצא נפשו, ולכך שפיר שייך חשש בדדמי דלא המתין כשיעור הראוי.

וכעי"ז נתקשו האחרונים בדברי הרמב"ם בפי"ג מהל' גירושין הי"ט דכתב דאף באומר העד דטבע בים הגדול אינו נאמן אלא באומר קברתיו, דהרי התם ליכא לחשש בדדמי אלא דחיישי' שמא יצא ממקום אחר כיון דהויא מים שאין להם סוף וא"כ אמאי בעי' לאמירת קברתיו.

ומצאנו בהא כמה דרכים - א. ברע"א שם כתב עפי"ד דחיישי' שמא לא שהה בשיעור של עד שתצא נפשו, ועיי"ש דכתב דלפי"ז לא בעי' לאמירת קברתיו אלא סגי דמעיד דיצא מהימים והכירו.

ב. בחלקת מחוקק (ס"ק ס"ב) כתב דאיכא חשש דכסבור שהוא הבעל ובאמת אינו הבעל אלא גברא אחר, ולפי"ז כתב נמי דלא בעי' לקברתיו ממש.

ג. בנודע ביהודה (כח) ביאר דחיישי' שמא לא מת ממש וכסבור שמת ולכך בעי' לקברתיו ממש, וכ"כ בריב"ש בסי' שעח, ועיי' בפתחי תשובה (קלח) דנתקשה דהרי כתבו הראשונים לעיל דאי אין האשה חוששת לעמוד שם כשעת מלחמה לא חיישי' דאומר בדדמי וא"כ אמאי הכא חיישי' דלא יכיר שמת, ועיי"ש דחילק בין אשה לעד דאינו ממתין עד שתצא נפשו.

אכן יש לבאר עפי"ז אמאי כתב הרמב"ם להנך חששות דוקא בים הגדול, דלכאו' אף במים שיש להם סוף בעי' דיעיד קברתיו, ועיי' בזה במראות הצובאות קלב.

- בביאור הס"ד לדמות מים למלחמה כתבו בתוס' "השתא סלקא דעתך שראו הנשים שטבעו אבל לא ראו שהעלום המים ולכך אמרו בדדמי". ולפי הגי' לפנינו מבואר דס"ל דחיישי' דהעדים אמרו בדדמי, ובאחרונים תמהו בסתירת דבריהם דהרי לעיל כתבו דלעולם לא חיישי' בע"א דאומר בדדמי וכ"ש בב' עדים, ובמראה"צ (קלג) הוכיח מכח קו' זו דלעולם אף לשיטת התוס' חיישי' דהעד אומר בדדמי, ועיי' לעיל.

ובגר"א (סוף ס"ק סז) וברע"א (תשובה קז) גרסו בתוס' 'ולכך אמרה בדדמי', וכן הוא בתוהרא"ש, ובתוס' ישנים, ולפי"ז א"ש, אכן כבר הק' הביה"ל על גי' זו אמאי הוצרכו התוס' למימר דאמרה בדדמי מחמת שלא ראו שהעלום ולא כתבו בפשיטות דסומכת על העד.

[וברע"א יישב על קו' זו עפי"ד הלח"מ דאי אומרים לה דהעלוהו מהמים ודאי מדייקת האשה, וכ"כ בקרני ראם, והביאו כן בשם המרדכי, ויבואר לקמן].

ובביה"ל יישב לדברי התוס' (אות ד' וה') והקדים דאיכא לב' אופנים דאמירת בדדמי, דבגמ' לעיל לגבי מלחמה דרמו ליה ברומחא וכדו' משקרת ואומרת דמת אף דלא ראתה למיתה אלא דסבורה שמת, ולגבי זה כתבו בתוס' דלא חיישי' דהע"א אומר בדדמי דמסכי' עליה דלא משקר, משא"כ לגבי מים שאין להם סוף בעי' דהעד יעיד דעמד סמוך למים בשיעור זמן שתצא נפשו של הטובע ושיעור זה תלוי באומדן דעתו של הרואה והלכך אף דאומר דמת וודאי אינו משקר כיון דסבור הכי מ"מ אנן חיישי' דלא עמד בשיעור זמן הראוי ובאמת לא מת.

והוסיף שם לבאר דהא דלא פי' התוס' כפשוטו דחיישי' דהעדים משקרים כיון דליכא לדייקא, דהיינו מטעמא דאיירי דאית להו מגו דאי בעו אמרי דמתו סתם והויא כהחזיקה מלחמה בעולם ולכך ודאי דמיהמנן להו ול"ש למיפשט לספיקא דידן, והלכך הוצרכו לפרש דעיקר החשש הויא מחמת דאמרו בדדמי, ועיי"ש עוד דהאריך טובא בביאור דברי התוס'.

- בעיקר הוכחת הגמ' יעויין ברשב"א דתמה לשיטת הרי"ף דכ"מ דמספק"ל היינו באמירת קברתיו א"כ איך פשטי' מהכא כיון דאמרי דמת סתמא, ועיי"ש דדחה דפרכי' מכל שכן דאי בסתמא נאמן כ"ש בקברתיו[[95]](#footnote-95), ועוד הק' הרשב"א על דברי הרי"ף דנקט דחיישי' לבדדמי אף בב' עדים דא"כ אמאי בעי' בגמ' למימר דשני נשים כעד אחד דמיין[[96]](#footnote-96), וכן הק' הרא"ש[[97]](#footnote-97).

וברע"א (ד"ה ובזה נסתלק) יישב בפשיטות דהכא כ"מ דאיכא למיחש דאמרי בדדמי היינו אי לא שהו עד שתצא נפשו, וא"כ לשיטת הרי"ף צ"ל דאיירי דאומרים דשהו עד שתצא נפשו וממילא ליכא לחשש בדדמי, וכ"מ דחיישי' היינו דמשקרי, וממילא ה"ה נמי דכל הך חששא הויא רק בע"א ולא בב' עדים, ועיי"ש דתמה טובא על הרשב"א איך עלה בדעתו הלוכיח כנגד הרי"ף, ויישב שם באריכות.

**ג. ביאור דחיית הגמ'.**

**"ותסברא מים שאין להם סוף נינהו ומים שאין להם סוף אשתו אסורה אלא ה"ד דאמרי אסקינהו קמן וחזינהו לאלתר וקאמרי סימנין דלאו עלייהו סמכינן אלא אסימנים".**

בביאור תי' הגמ' מצאנו בפשטות פלוגתא בראשונים **- א.** שיטת רש"י ותוס' דעיקר תי' הגמ' היינו דאין עדותם על הטביעה אלא על ההעלאה וממילא אי"ז שייך למלחמה, ולאחמ"כ ביארה הגמ' איך שרי' לאשה זו, וע"ז אמרי' דאיכא טביעות עין וסימנים.

והא דלא סגי בטביעות עין גרידא נחלקו רש"י ותוס', דברש"י כתב דהמים משנים צורת הפנים, ובתוס' הק' ע"ד מהגמ' לקמן, [ועיי' במראות הצובאות דיישב דאף דמעיקר הדין סמכי' ע"ז מ"מ אכתי איכא לחשש בדדמי].

ובתוס' פי' בב' אופנים **- א.** דבטביעות עין גרידא אמרי בדדמי ועיקר מה דסמכי' היינו על הסימנים כיון דאיירי בסימנים מובהקים או דסימנין דאוריתא, ובאחרונים נתקשו דהרי לעיל כתבו דבע"א לא חיישי' דאומר בדדמי.

ומצאנו בזה ב' דרכים - א. במראות הצובאות הוכיח מהכא כשיטתו לעיל דאף לדברי התוס' חיישי' דהעד אומר בדדמי, וכ"כ בביה"ל עפי"ד לעיל דאי טועה בדמיונו חיישי' אף דהעד אומר בדדמי.

ב. ברע"א (קז) יישב "דטב"ע בקל משקר להעין וחיישינן בזה יותר לבדדמי". [ונפק"מ בין ב' הדרכים אי פשטי' דע"א במלחמה נאמן האם בעי' לטביעות עין, דלדרכם של הביה"ל והמראות הצובאות לא בעי' לסימנים, משא"כ לדברי הרע"א הא דבע'י לסימנים אי"ז שייך לנדון הסוגיא וממילא לפי ב' הצדדים בעי' לסימנים].

ועיי"ש ברע"א הוסיף להק' על דבריהם דאמאי הוכרחו למימר להך סברא ולא כתבו בפשיטות דכיון דלא אמרי סימנים א"כ אין האשה מדייקת וממילא ל"ש לסמוך על העד, ועיי"ש בסו"ד דיישב כעין דברי הביה"ל דבגוונא דהעלוהו מהמים כבר ליכא לחזקת אשת איש ונאמן ע"א מה"ת וממילא לא בעי' לצירוף דדייקא, ועיי"ש דכתב תי' נוסף.

**ב.** ובתי' השני כתבו דאיירי בסימן בינוני ולא סמכי' על סימנים גרידא כיון דסימנים לאו דאוריתא אלא על טביעות עין בצירוף סימנים[[98]](#footnote-98).

ובמהרש"א תמה לדבריהם הכא אמאי הוצרכו למימר לעיל דאיירי דראו הטביעה ולא העלום ולא כתבו בפשיטות דאיירי דראו בטביעות עין ולא היה להם סימנים ולכך חיישי' דאמרו בדדמי ואינם נאמנים, ועיי"ש דיישב בג' אופנים, ועיי' בגר"א בסוף ס"ק קז דתמה על המהרש"א דהרי לשיטת התוס' לעולם לא חיישי' דהעד אומר בדדמי אלא דע"י דלא מדייקת חיישי' דמשקר, וא"כ בגוונא דמעידים דהעלוהו מהימים ממילא מדייקת האם מת, ולכך הוצרכו התוס' למימר דבס"ד הבינה הגמ' דראו רק את הטביעה, ומדברי המהרש"א מוכח לכאו' כדברי המראות הצובאות דנקט דאף לשיטת התוס' חיישי' דהעד אומר בדדמי, ועיי' בזה בקרני ראם.

**ב.** בראשונים כתבו באופ"א דעיקר תי' הגמ' דאיירי דאמרו העדים סימנים מובהקים במקום המוצנע ולכך ידעי' ודאי דמת.

ובריטב"א כתב באופ"א דידעי' ע"פ עדים דנפל הך גברא למים ולא ידעי' האם ניצול או מת, ולגבי זה מהני עדות הנשים, ודבריו צ"ב דאמאי לגבי זה לא ניחוש דמשקרי, ועיי' בבית הלוי (אות ט) דביאר עפ"י דרכו דלאחר דידעו את הטביעה ממילא נאמן ע"א מדאוריתא ולכך לא בעי' לדייקא דידה.

- בביאור דחיית הגמ' אמאי לא דמו מים למלחמה נתקשו האחרונים, דבשלמא לשיטת רש"י דעיקר החשש היינו בדדמי א"כ א"ש דכיון דהעלוהו ל"ש בדדמי, ולדברי הראשונים ג"כ א"ש דכיון דאמרו סימנים במקום המוצנע הלכך לא חיישי' דמשקרי וסמכי' בעיקר על הסימנים, אמנם לשיטת התוס' יקשה איך סמכי' על טביעות עין או על הסימנים והרי איכא למימר דמשקרי[[99]](#footnote-99), וכן הק' במג"מ, ובלח"מ, ובבית שמואל (ס"ק קמג).

ובלחם משנה יישב דלאחר דידעי' דהעלוהו אינה אומרת בדדמי ומדייקת וממילא לא חיישי' דמשקר, וכ"כ במרדכי בשם ר"י, ועיי' ברע"א דקילס לתי' זה.

- בעיקר תי' הגמ' נתקשו האחרונים דכיון דסמכי' על הסימנים א"כ אמאי בעי' למימר דהעלוהו לאלתר, ועיי' בבית שמואל (ס"ק פג) דכתב מכח קו' זו דבאמת הויא ב' תי' חלוקים וכ"מ דאמרי' דהעלוהו לאלתר היינו לפי הצד דסמכי' על הטביעות עין, וכן מפורש בדברי המרדכי בשם ר"י, ובביה"ל הוסיף דאף לדברי התוס' דביארו דלא סמכי' על טביעות עין היינו רק לתי' השני בגמ' משא"כ לתי' הא' ודאי סמכי' על טביעות עין ולא חיישי' דמשקר.

אכן ברע"א (ד"ה ולפי"ז יסתער) כתב דודאי לדברי התוס' ל"ש למימר דהויא ב' תי' דהרי ביארו דל"ש לסמוך על טביעות עין, וע"כ צ"ל דס"ל דאיכא סימנים דלא סמכי' עלייהו לאלתר.

**ד. דברי התוס' ד"ה וקאמרי.**

בתוס' נתקשו איך משיאים נשים בעלמא עפ"י סימנים, ויישבו בשם ר"ח דאיכא חילוק האם נשחתה צורת הפנים, ועיי' ברא"ש דהוסיף דבגוונא דלא נשחתה צורת הפנים יכול להעיד אפי' לאחר כמה ימים.

וברא"ש הביא בשם ר"י לחלק דכ"מ דבעי' לסימנין היינו בעדים דראו את הטביעה ולכך חיישי' דאמרו בדדמי משא"כ בעדים דלא ראו הטביעה סגי בטביעות עין, [ועיי' ברע"א דהסתפק האם לשיטתו בגוונא דלא ראו הטביעה בעי' דיכרו לאלתר או אפי' לאחר זמן.]

והנה בגמ' לקמן בדף קכ א' בעובדא דדיגלת מבואר דהתירו עפ"י עדות העד אף בטביעות עין גרידא, ויש לבאר מ"ש מסוגיין דבעי' לסימנין, ולשיטת הר"ח צ"ל דלא נשחתה צורת הפנים, ולשיטת ר"י צ"ל דלא ראו את הטביעה, אכן נתקשו האחרונים דהרי כבר כתב הרא"ש דאי דאי לא נשחתה צורת הפנים יכול להעיד אפי' לאחר כמה ימים וא"כ אמאי התם אמרי' דבעי' לאלתר, ועיי' בנוב"י סי' כח דהאריך בזה, וצ"ע.

ובטור כתב להל' דבגוונא דראה העד אינו נאמן אלא ע"י סימנין ולאלתר, ואי לא ראה דליכא לחשש בדמי נאמן ע"י טביעות עין ואף לאחר זמן, ועיי"ש דהוסיף דבעי' דיראנו שלם בכל גופו, משא"כ אי אינו שלם לא סמכי' על טביעות עין אלא בעי' לסימנים, וע"ע ברמ"א בסע'י כח ובנו"כ שם דהאריכו טובא בדין זה[[100]](#footnote-100).

**ה. נדון הראשונים האם איכא פשיטות לספק.**

הנה בגמ' לפנינו לא מצאנו פשיטות על הספק, ונחלקו הראשונים האם הויא בעיא דלא איפשטא, דברי"ף כתב דאיכא פשיטות לספק מהגמ' לקמן בדף קכא א' לגבי מעשה דדיגלת דחזי' דסמכי' על ע"א במים שאין להם סוף[[101]](#footnote-101), וה"ה דמהימנן לע"א במלחמה וכמבואר בגמ' ד'מים כמלחמה'[[102]](#footnote-102), ובבעה"מ דחה דהתם לא ראו הטביעה אלא לאחר דהעלו ובכה"ג ל"ש חשש בדדמי, וכן הסכים הרא"ש, וע"ע ברמב"ן ובנמו"י דהאריכו להוכיח מגמ' לקמן דע"א נאמן אף במלחמה.

- בעיקר מה דהוכיח הרי"ף ממעשה דדיגלת יש לתמוה בתרתי - א. דהרי לדרכו של הרי"ף כל ספק הגמ' היינו באומר קברתיו וא"כ איך הוכיח ממעשה דדיגלת, ובריב"ש בסי' שעח כתב דלא בעי' קברתיו ממש אלא כל דראוהו מתנדנד חשיב כמו קברתיו, אכן יעויין בלח"מ ד"ה ומכל דהביא מכמה ראשונים דס"ל דבמים לא בעי' קברתיו, ועיי"ש דדייק להא מלשון הגמ', ולפי"ז א"ש.

ב. בלח"מ תמה דא"כ לדבריו יקשה טובא מאי משני' בגמ' על מעשה דשני ת"ח דאסקינהו קמן דאכתי ניחוש דמשקרי, ול"ש למימר כדברי התוס' דאי העלוהו מהמים לא חיישי' לבדדמי ומדייקת האשה דא"כ ליכא הוכחה כלל ממעשה דדיגלת, ועיי"ש דחידש (ד"ה וליישב) דאיכא ד' דרגות בענין חשש בדמי וביאר להוכחת הרי"ף באופן מחודש, וע"ע בדברי הגר"א בליקוט[[103]](#footnote-103).

**-** והנה בראב"ד כתב דלמסקנא פשטי' דע"א נאמן בין במת סתמא ובין באומר קברתיו, והוכיח להא ממעשה דחסא בגמ' לקמן קכא ב', וברא"ש דחה לראייתו דשאני התם דל"ש למימר בדדמי כיון דעומד ורואה כל סביבות המערה, ובאחרונים (רע"א ובביה"ל אות י', והביא הביה"ל לקו' זו בשם הריב"ש בסי' שעח) תמהו דהרי בסוגיין מפורש דאיכא חשש בדדמי במים, וע"כ דהיינו מטעמא דחיישי' דלא המתין העד עד שתצא נפשו, וא"כ מה הק' הרא"ש ע"ד הראב"ד, ועיי' ברע"א דכתב דע"כ בעי' לחלק בין מים שיש להם סוף דממתין עד שתצא נפשו, למים שאין להם סוף דאינו ממתין, ועיי"ש במה דביאר להך מילתא.

אכן בראשונים הביאו לשיטת ר"ח דהויא בעיא דלא איפשטא ומספק לא תנשא ואי נשאת תצא כיון דספק דאוריתא לחומרא.

**שיטת הרמב"ם**

ברמב"ם בפי"ג מהל' גירושין הי"ט כתב דבקברתיו נאמן, ובלא קברתיו לכתחילה לא תנשא ואי נשאת לא תצא, וע"ע בדבריו דכתב כעי"ז לגבי משאיל"ס דאי נשאת לא תצא, ובביאו"ד נחלקו רבוותא, ונאמרו בזה ג' שיטות - א. במג"מ כתב דס"ל דספק הגמ' הויא בלא אמר קברתיו משא"כ בקברתיו ודאי נאמן, וס"ל דהויא בעיא דלא איפשטא.

ב. בבית שמואל פי' לאידך גיסא דכל הספק בגמ' היינו באומר קברתיו ובהא ס"ל לרמב"ם דפשטי' לספק, משא"כ באומר מת סתמא לא מספק"ל ופשיטא דאינו נאמן, ומ"מ כיון דהויא חשש גרידא הלכך אמרי' דאי נשאת לא תצא.

ג. בגר"א פי' באופן ג' דמספק"ל בין באומר קברתיו ובין בלא קברתיו, וכ"כ במג"מ באופן הב', ופשטי' דבקברתיו נאמן ובלא קברתיו אכתי מספק"ל, ועיי' בגר"א בס"ק קנ דהכריח לזה דהרי בסימנים הויא כאומר קברתיו ומהא דבעי' לסימנים משמע דבלא"ה איכא צד דאינו נאמן, ומ"מ פשטי' מההיא דדיגלת.

[ועצם שיטת הרמב"ם צ"ב דהרי הרמב"ם פסק בכ"מ (פי"ב הט"ו, סוף הל' גירושין) דעיקר הנאמנות דע"א הויא משום מילתא דעבידא לאיגלויי וא"כ אמאי הכא פסק דאיכא ספק, ועיי' בנוב"י ובביה"ל ריש סי' ט' דכתב דלפי ב' הצדדים עיקר מה דאינו משקר היינו מטעמא דעתיד להתברר ורק מספק"ל אמאי עתיד להתברר האם בעצם או דהדיוק דידה יברר הדבר, ועיי' בזה עוד בלח"מ שם באריכות].

**ו. האם בב' עדים חיישי' דאומרים בדדמי.**

נחלקו הראשונים האם הך חשש בדדמי הויא אף בב' עדים, דברי"ף כתב דאף בב' עדים לא מיהמנן להו באומרים מת סתמא[[104]](#footnote-104), ובראשונים דהק' ע"ד בתרתי - א. מהא דמבע"ל בע"א במלחמה ולא נקטי' לב' עדים. ב. ממעשה דשני ת"ח דהוצרכה הגמ' להך סברא דשני נשים כע"א ומשמע דבלא"ה פשיטא דנאמנים, אכן ב' קו' אלו ל"ק לפי הרי"ף דהרי לדבריו כל הספק בגוונא דחשש משקר וא"כ ע"כ דהכא איירי דלא אומרים בדדמי ולכך שפיר בעי' למימר דהויא כע"א.

ובעיקר מה דנקטו הראשונים דבב' עדים לא חיישי' דאומרים בדדמי חקרו האחרונים (עיי' בזה במשנת ר' אהרן שו"ת סי' נ5ב אות טז) האם הויא מחמת דכיון דסמכה תורה על ב' עדים ממילא לא חיישי' דאמרו בדדמי וכן נראה מלשונות הראשונים, או דנימא דב' אינשי לא חיישי' דיאמרו בדדמי[[105]](#footnote-105), ונפק"מ בב' עדים פסולים, וכבר פליגי בזה רבוותא, דבבית שמואל בס"ק קנב כתב דדוקא בב' עדים כשרים לא חיישי' לבדדמי, אכן במבי"ט בח"ב סי' מט כתב דאף בעדים פסולים לא חיישי', ועיי' בנוב"י בסי' כח דהאריך בנדון זה.

ובבית שמואל שם הוסיף דלא בעי' דיעידו העדים בבי"ד אלא אף אי איכא עד דמעיד דשמע מפי כשרים נמי לא חיישי' דאמרו בדדמי, ובנוב"י שם פליג דכ"ז דלא העידו בבי"ד לית להו תורת עדות וחיישי' דאמרו בדדמי.

- ובהא דחיישי' דע"א אומר בדדמי עיי' בביה"ל דהאריך לבאר דאף במקום דנאמן העד מדאוריתא כיון דליכא לחזקת אשת איש מ"מ חיישי' דאומר בדדמי, (וכ"כ הרע"א בשו"ת קז) ועיי"ש דנתקשה דכיון דנאמן מדאוריתא א"כ אמאי חלוק מב' עדים, אכן יעויין בשו"ת הב"ח (חדשות נט) דכתב דכ"מ דחיישי' דאומר בדדמי היינו אי נאמן רק מדרבנן[[106]](#footnote-106).

- ודנו עוד הראשונים האם גוי המסיח לפי תומו אינו נאמן לומר מת במלחמה, ועיי' בהגהו' אשר"י בסוגיין דההביא בזה ב' שיטות, וכן הביא ברמ"א ב' שיטות להל', ומדברי הרמב"ן דהוכיח מדינא דשישים בנ"א מוכח דנקט דאף בגוי איכא לחשש בדדמי, ועיי' בביה"ל (אות ג') דתמה טובא ביסוד הסברא אמאי במסל"ת יהיה להך חסרון, וע"ע באחיעזר (ח"ג סי' כד אות ג') דדן באריכות האם במסל"ת בעי' לצירוף דדיקא ומינסבא.

בס"ד

**בענין תליית הספק בידוע - סוגיא דשומשמי ותרי יצחק**

**דף קטו: - קטז.**

**ענין סימנים בעדות אשה מקומו בפ' האשה בתרא, ויבואר שם בהרחבה.**

**ענין סימנים להוציא ממון מבואר בהרחבה בכמה סוגיות בגמ' ובראשונים, ואין כאן מקומו, והזכרנו הענין בקצרה.**

**א. הקדמה בענין תלייה.**

**ב. ביאור דמיון הגמ' בין שומשמי לשני ת"ח.**

**ג. דין סימנים להוציא ממון.**

**ד. שיטת התוס' בביאור סוגיין.**

**ה. שיטת הרי"ף.**

**ו. ביסוד דינא דכאן נמצא כאן היה בסוגיין.**

"ההוא גברא דאפקיד שומשמי גבי חבריה וכו' סבר רב חסדא למימר היינו שני תלמידי חכמים ולא אמרינן הנך אזלו לעלמא והני אחריני נינהו". וכו'

**א. הקדמה בענין תלייה. [לשלימות הענין יש ללמוד לגפ"ת עד סוף הסוגיא של יצחק ריש גלותא].**

בגמ' בפסחים י' א' איפלגו רבי ורשב"ג לגבי קבר שנמצא האם אמרי' קבר שאבד הוא קבר שנמצא, או דלא תלי' באותו קבר ותבדק כל השדה כולה, וביאור הך סברא דתלייה יעויין בחזו"א אהע"ז (א, א) דביאר דלעולם בדאיכא ספק תלי' בדבר הידוע, ועיי"ש דדימה לדינא דבא על ארוסתו בבית חמיו דתלי' לעולם בביאה הידוע, ועיי' לקמן דנחלקו האחרונים האם מהני הך סברא זו אף לפשוט לספק השקול, או דרק בכה"ג דנולד הספק מחמת רעותא מהני דין תלייה לבטל לרעותא.

והביאה הגמ' להך דינא בעוד ב' מקומות - א. בגמ' שם לגבי דין בדיקת חמץ בגוונא דהכניס עכבר ככר לבית הבדוק ולאחמ"כ מצא את הכיכר האם מחייבי' בבדיקה לכל הבית. ב. בגמ' בבכורות כה ב' לגבי בעל מום דשנתערב בבכורות ומצאו בעל מום האם מחייבי' בדיקה או דתלי' דהוא שאבד, ולהל' לגבי טומאה ובכור לא מצאנו להדיא בפוס' האם פסקי' כרבי או כרשב"ג, ולגבי בדיקת חמץ פסקו הרמב"ם והשו"ע דאזלי' לקולא, ולא נתבאר בדבריהם האם הויא מטעמא דבדיקת חמץ דרבנן ולכך אזלי' לקולא או דפסקי' לגמרי כשיטת רבי דקבר שנמצא הוא קבר שאבד, ועיי' בנוב"י (מו) דהוכיח שם מדברי המג"מ והבעה"מ והראב"ד דס"ל דאף בדאוריתא פסקי' כשיטת רבי.

ודנו הפוס' האם שייך להתיר מחמת זה עגונה, דיעויין בתשובת המבי"ט והביאו הש"ש (ז, יז) דדן לגבי אחד שהלך בדרך ולאחמ"כ מצאו שם הרוג ואין מכירין אותו האם מתירים לאשתו, ובשו"ת שב יעקב כתב דשייך להתיר מחמת סברא דקבר שאבד הוא קבר שנמצא, ועיי"ש דצידד להתיר, וכן נקט בנוב"י בסי' מו, ועיי"ש דדן להך מילתא אף לגבי צלוב שנמצא במקום הצליבה.

אכן באחרונים כתבו לחילק דהכא ל"ש להתיר מחמץ הך סברא וביארו בכמה אופנים - א. בשב שמעתתא כתב דהתם מעיקרא ליכא ספק על השדה אלא אית לה חזקת טהרה, וכ"מ דאיכא לספק היינו מחמת אבידת הקבר ולגבי זה שפיר אמרי' לדין תלייה דקבר שנמצא הוא קבר שאבד והדרה החזקה למקומה, משא"כ הכא דבעצם איכא לספק השקול האם גברא זה מת או חי ולגבי זה ל"ש להכריע מכח דין תלייה[[107]](#footnote-107), ועיי' בקהלת יעקב סי' יז סעי' י"ח דהסכים לדבריו[[108]](#footnote-108).

ב. ועוד חילק דכ"מ דשייך דינא דקבר שנמצא היינו אי אבד קבר ונמצא קבר משא"כ הכא דאבד חי ונמצא מת בכה"ג דלא נמצא כמו שאבד ל"ש הך דינא[[109]](#footnote-109), ועיי"ש דסייע להא מהגמ' בפסחים לגבי ככר ונמצא פירורין[[110]](#footnote-110).

ג. בנוב"י כתב דשאני התם דלגברא איכא חזקת טהרה, משא"כ הכא דקיימא בחזקת אשת איש, ולפי"ז לא שרי' אלא בדיעבד דכבר הלך בשדה, וכן נראה בלשון הגמ', אכן בשו"ת הרי"מ פליג (אה"ע סי' י') דהתם נמי אף דהגברא קאי בחזקת טהרה מ"מ השדה עומדת בחזקת טומאה, ולעולם דייני' על שורש הספק דהויא בשדה ולגבי זה איכא לחזקת טומאה, וע"ע בנוב"י דנתקשה בזה מדינא דבדיקת חמץ דהתם נמי ליכא לחזקה.

ד. בעונג יו"ט (קכד) דחה באופ"א דהתם ידעי' ודאי דהיה שם קבר ואי בעי' למימר דאי"ז הקבר שאבד ע"כ בעי' למימר דהיו שם ב' קברים, וע"ז שפיר איכא למה"ת, משא"כ הכא דאית לן צד דהך גברא כבר הלך למקום אחר ע"ז לא אמרי' להך סברא, ועיי"ש דהוכיח להך מילתא מגט שאבד ונמצא דאי איכא לשיירות מצויות לא מהדרי' לשליח ולא אמרי' דהגט שאבד הוא הגט שנמצא, וע"כ דחיישי' דהגט עבר למקום אחר ע"י הילוך הרבים וא"כ ה"ה לגבי הבעל דאבד.

- ובאחרונים (עיי' בכ"ז בנוב"י מו מז, ובקהלת יעקב יז יח, שב שמעתתא ש"ז פי"ח, יט, חזו"א סי' כה) דנו לגבי כמה סוגיות במכילתין האם שייך להתיר מחמת הך סברא - א. בגמ' בדף קטו א' מייתי' למעשה דההוא גברא דבשלהי הלוליה איתלי נורא, ודייני' התם האם תלי' דהבעל דהיה שם הוא שנמצא או דהויא גברא אחר, ולכאו' יש להק' אמאי לא שרי' מחמת הך סברא, דתלייה, ובנוב"י יישב דכיון דחזי' לפסתא דידא הלכך ידעי' דודאי היה גברא אחר, אכן אכתי יל"ע לשיטות הראשונים דביארו דידעי' דהפסתא דידא הוא של הבעל.

וכבר פליגי בהא רבוותא דיעויין ברשב"א ובריטב"א בדף קכא א' דהוכיחו מהכא דלא תלי' במי שאבד, אכן בבית שמואל (ס"ק קס) הביא מדברי הרמ"ה דבעלמא ודאי תלי' בבעל שנשרף, ורק התם דידעי' דהפסתא דידא אינה של הבעל חיישי' דאתא גברא אחר.

ב. בגמ' בדף קטו א' לגבי מעשה דשני ת"ח, דמבואר בגמ' דהתיר רבי רק מחמת הסימנים, ולכאו' יש להק' דרבי לשיטתו דאמרי' קבר שאבד הוא קבר שנמצא אמאי לא התיר מחמת הך סברא, ובנוב"י (מז) יישב דשאני התם דהיו כמה אנשים דטבעו בספינה ולכך ל"ש דין תלייה, אכן במראוה"צ (סו) הוכיח מדברי הרשב"א דלא כדבריו דהרי הוכיח מהכא דלא תלי' במי שאבד, ואי נימא דהיו עוד אנשים א"כ ל"ש להוכיח מידי, וע"ע לקמן.

ג. בגמ' בדף קטו ב' לגבי יצחק ריש גלותא, דדנו הראשונים האם שרי' ליה מחמת הך סברא דכאן נמצא כאן היה.

ד. במתני' בדף קכא א' איתא "ושוב מעשה בעסיא באחד ששלשלוהו לים ולא עלתה בידם אלא רגלו אמרו חכמים מן הארכובה ולמעלה תנשא מן הארכובה ולמטה לא תנשא". ויעויי"ש ברשב"א דכתב דאיירי בגוונא דקשרוהו ברגליו ושלשלוהו משא"כ אי השליכוהו בים ולאחמ"כ עלה בידם אחד מאבריו אין משיאין דחיישי' שמא אבר זה של אדם אחר, ועיי"ש ברשב"א דהוכיח להך מילתא ממעשה דההוא גברא וכן משני ת"ח, וכ"פ בשו"ע בסעי' לב, ונתקשו האחרונים אמאי לא שרי' מחמת הך סברא דקבר שאבד הוא קבר שנמצא, ובנוב"י שם יישב עפי"ד דאנ"ס דכמה אנשים טבעו בים וממילא ל"ש הך סברא.

ה. בגמ' שם אמרי' "נפל לגוב אריות - אין מעידין עליו". וכ"פ בשו"ע בסעי' כט, ודנו הפוס' בגוונא דמצאו שם עצמות, דבבית שמואל (סקצ"א) הביא מדברי הב"ח דכתב דבכה"ג ודאי תלי' שמת, ופליג שם דאיכא למיחש דשמא עצמות אלו של אדם אחר, ובהא נמי יש לבאר אמאי לא אמרי' קבר שאבד הוא קבר שנמצא.

**ב. ביאור דמיון הגמ' בין שומשמי לשני ת"ח.**

"ההוא גברא דאפקיד שומשמי גבי חבריה וכו' סבר רב חסדא למימר היינו שני תלמידי חכמים ולא אמרינן הנך אזלו לעלמא והני אחריני נינהו".

מבואר בגמ' בתחילה דמדמי' דינא דשומשמין לדינא דשני ת"ח, ומפשטות דברי הגמ' נראה דמעיקרא ס"ל דאף הא דהתירו לנשותיהן היינו מחמת דין תלייה ואמרי' דלא מסתברא דהנך אזלו וכו', וע"ז דחי' דהתם הויא היתר אחר מחמת סימנין וממילא אי"ז שייך לשומשמין, (וכן העמיד בנפש חיה (אה"ע סי' ח' ועיי"ש באריכו"ד).

אכן יעויין בדברי רש"י דנראה מדבריו דאף לפי הס"ד איירי דאיכא סימנין, ויש לבאר לדבריו מאי מדמי' לשומשי, וכן מה הצירוף דאיכא בין הסימנים להך סברא דתלייה, ועיי' בחזו"א (כה, ו) דביאר דלס"ד בגמ' עיקר ההיתר הויא משום דין תלייה ומ"מ הכא שאני מקבר כיון דידעי' דהיו עוד אנשים בספינה וכן שכיח טביעה של גברי אחריני[[111]](#footnote-111), ולכך בעי' אף לצירוף דסימנים, וע"ז דחי' דלעולם עיקר ההיתר הויא משום סימנים וממילא ל"ש להוכיח לשומשמי.

- בהמשך הגמ' דייני' האם חיישי' שמא פינן, ובביאור הך נדון עיי' בחזו"א (כה, ה, ו) דכתב דאי"ז תליא בפלוגתא דרבי ורשב"ג, דאף לשיטת רשב"ג דלא אמרי' קבר שאבד הוא קבר שנמצא היינו דוקא התם דאין שייכות בין קבר אחד לשני ואף דמצאו לקבר אחד אי"ז ראייה דליכא קבר אחר, משא"כ הכא דודאי בעי' למירמ דהוו שומשמין אחרים ולכך לא חיישי', וכן לאידך גיסא י"ל דהתם ליכא גרילות דיהיה עוד קבר משא"כ הכא דדרך בעה"ב לפנות לשומשמין לכך אף לקבי חיישי'.

**ג. דין סימנים להוציא ממון.**

מבואר בגמ' בפשטות דמהני סימנים לאפוקי ממונא[[112]](#footnote-112), וכ"מ דהכא לא מצי לאפוקי היינו מטעמא דליכא סימן בשומשמי, וכן מצאנו בגמ' בב"מ בדף ע' א' לגבי דהבא פריכא, וכן מבואר בגמ' בכתובות פה ב' לגבי כסא דכספא, ונחלקו בזה הראשונים, דבתוס' בסוגיין כתבו דמהני סימן להוציא ממון (אלא"כ אית ליה מגו), וכ"כ התוס' בכ"מ, וכ"כ ברבינו יונה בב"ב קכח א'.

אמנם בתוס' בחולין צו א' משמע דלא מהני סימנים לאפוקי ממונא, ונחלקו האחרונים בשיטתם, דבנוב"י (נא) כתב דכ"ד הוו רק בסימן בינוני, משא"כ בסימן מובהק ודאי מהני אף לאפוקי ממונא, אכן בקצוה"ח (רנט, ב) נקט דלא מהני כלל סימן לאפוקי ממונא, וכן נראה בדברי הריטב"א בסוגיין ובכתובות, ויעויי"ש דתמה מסוגיא דידן דחזי' דמהני סימנים לאפוקי ממונא, ויישב דכיון דהפקיד אצלו בעדים וידעי' דאתא החפץ לידו בתורת פקדון והשתא נמי ראו לחפץ בידו הלכך מהני סימנים דעי"ז מסתברא דהויא אותו חפץ ומהני לאפוקי ממונא, משא"כ במקום דליכא עדי פקדון ודאי לא מפקי' ממון ע"י סימנים.

- ובראשונים נתקשו עוד בסוגיין אמאי אינו נאמן במגו דלקוח, ויישבו בזה בב' אופנים - א. בתוס' בסוגיין כתבו דאיירי דאיכא עדים דהפקיד אצלו וממילא ליכא למגו, וכ"כ ברב"י בב"ב.

ב. בתוס' בב"מ כתבו דכיון דסימנים הויא ראייה גמורה הלכך לא מהני מגו כנגד זה דהויא מגו כנגד עדים, וכ"כ ברב"י בב"ב.

ובאחרונים נתקשו בסתירת דברי התוס', ובש"ך בסי' רצז כתב דאיכא ג' דרגות בענין זה - א. אי איכא סימן מובהק גמור נאמן לאפוקי ממונא ואף דאית למוחזק מגו. ב. בסימן בינוני נאמן לאפוקי ממונא רק בדליכא מגו למוחזק. ג. בסימן גרוע לא מצי כלל לאפוקי ממונא, ועפי"ז כתב דבסוגיין איירי בסימן בינוני ולכך ס"ל לתוס' דמהני מגו, ובסוגיא בב"ב איירי בסימן מובהק ובהא כתבו דלא מהני מגו.

ובנתה"מ (רצז) הק' ע"ד, דכיון דקיי"ל דסימן שאינו מובהק לא מהני מה"ת אלא מדרבנן א"כ איך יתכן דיהני לאפוקי ממונא במקום דליכא מגו והרי הויא תקנה מסוימת לגבי אבידה[[113]](#footnote-113), וע"כ כתב דודאי לא מהני סימנים אלא לחייבו להוציא לממון שתחת ידו דעי"ז יוכלו העדים לראות ולהכיר בטביעות עין, ועיי"ש דיישב לסתירת דברי התוס' באופ"א.

- בביאור פלוגתת רב יימר ורב אשי האם סמכי' על סימנים יעויין ברב"י בב"ב דנראה מדבריו ב' צדדים בזה - א. דכ"מ דמהני סימנים לאפוקי ממונא היינו בסימן מובהק, ופליגי האם מנין חשיב סימן מובהק. ב. ועוד ביאר דאיירי הכא דהיו עדים דהפקיד אצלו וממילא כל טענתו היתה דהחזיר לו והנך אחריני נינהו, ולגבי זה פליגי אמוראי האם מהני אף סימן שאינו מובהק[[114]](#footnote-114).

**תוד"ה וכן**

- עיי' בדבריהם דכתבו לגבי הגמ' בכתובות דלא סגי בראייה זו דלא אמיד ובעי' לצירוף דסימנים, וכ"כ בכתובות, ובביאור הצירוף ביאר שם הרא"ש (וכ"כ בנתה"מ בסי' רצז) דכ"מ דמהני הסברא דלא אמיד היינו לגבי טענת לקוח, ואכתי איכא למיחש שמא מצאו, וע"ז אמרי' לסברא דסימנים, ועיי"ש עוד במהרש"א, ובתוס' שם פי' עוד בשם הרשב"א דביאר דמחמת הטענה דלא אמיד תלי' דאי"ז של חסא, ומ"מ בעי' סימנים לתת לתובע, ומדבריו נפק"ל דמהני סימנים לחוד לאפוקי מהיתומים.

**תוד"ה אתרמויי**

- עיי' בדבריהם דהק' סתירה האם מנין הויא סימן, וחילקו בין ב' עניני הסימנים, ובתוהרא"ש ובריטב"א חילקו בין סימנים לאפוקי ממונא לאבידה[[115]](#footnote-115), וצ"ב בדעת התוס' דלא נחתו לחילוק זה, ולכאו' משמע מדבריהם דאף סימן בינוני מהני לאפוקי ממונא וכדברי הש"ך, ובמראות הצובאות (סה) כתב דדבריהם אזלו הכא למ"ד סימנין דאוריתא, משא"כ למאי דקיי"ל דסימנין דרבנן ודאי בעי' לסימנים מובהקים.

**"יצחק ריש גלותא בר אחתיה דרב ביבי הוה קאזיל מקורטבא לאספמיא ושכיב שלחו מהתם יצחק ריש גלותא בר אחתיה דרב ביבי הוה קאזיל מקורטבא לאספמיא ושכיב מי חיישינן לתרי יצחק או לא אביי אמר חיישינן רבא אמר לא חיישינן".**

**ד. שיטת התוס' בביאור סוגיין.**

בעיקר נדון הסוגיא מצאנו פלוגתא גדולה בראשונים, דברש"י ובתוס' נראה דנדון הגמ' הכא הויא כסוגיית הגמ' בגיטין כז ב' ובב"מ יח ב' האם חיישי' לשני יוסף בן שמעון וכן האם חיישי' לשני שוירי, אכן ברמב"ן ובשא"ר כתבו דהכא איכא נדון אחר כלל דכאן נמצא כאן היה, וכמו דיבואר להלן.

דהנה בגמ' בגיטין ובב"מ דייני' בגט הנמצא על שם יוסף בן שמעון, האם חיישי' שמא יוסף בן שמעון אחר כתבו, והעמידו הראשונים דנאמרו בזה ד' חילוקי דינים - א. בגוונא דשיירות מצויות והוחזקו שני יוסף בן שמעון לכו"ע חיישי'. ב. בגוונא דאין שיירות מצויות ולא הוחזקו דאיכא תרתי לטיבותא לכו"ע לא חיישי'. ג. בגוונא דשיירות מצויות ולא הוחזקו פליגי רבה ורב זירא, [ובהא דחיישי' לשיטת רב זירא פליגי הראשונים בגיטין האם חיישי' רק לב' יוסף בן שמעון באותה העיר או דממילא חיישי' לכל העולם, ועיי"ש ברמב"ן דהביא דפליגי בזה רש"י והראב"ד]. ד. בגוונא דהוחזקו ואין שיירות מצויות פליגי נמי רבה ורב זירא, ובדעת רבא בסוגיין פליגי המהרש"א והטור, ויבואר לקמן.

ובביאור הפלוגתא בסוגיין כתב רש"י (ד"ה שכיחי) דאיירי בלא הוחזקו, ובתוס' הוסיפו דאיירי בשיירות מצויות, ופליגי אביי ורבא בפלוגתא דרבה ורב זירא, והוכיחו להא התוס' מהא דחייש רבא לקמן לגמלא פרחא אף דאיירי התם דאין שיירות מצויות, ולא נתבאר בדבריהם בפי' מה"ת דאיירי התם דאין שיירות מצויות, ובאחרונים ביארו (עיי' מהרח"ש) דאי איירי בשיירות מצויות ודאי הוה מצריך אביי בדיקה וכדאמרי' בגמ' בגיטין דחיישי' לשני שוירי.

**פלוגתת המהרש"א והטור**

ובמהרש"א הק' דא"כ אמאי לא הוכיחו מהתם דאף בהוחזקו ואין שיירות מצויות חיישי' דהרי איירי התם בדליכא שיירות מצויות, ויישב דס"ל דאי הוחזקו ליכא מעליותא כלל בהא דשיירות מצויות, דכ"מ דבעי' לשיירות מצויות היינו דעי"ז חיישי' לעוד יצחק ואי ממילא הוחזקו ליכא מעליותא בשיירות, ולפי"ז נמצא דרבא הכא פליג על דברי רבה בגיטין דהתם ס"ל דבעי' לתרתי לרעותא, והכא ס"ל לרבא דסגי בהא דהוחזקו.

אכן יעויין במהרח"ש דכתב דליכא בהא פלוגתא, דיעויין בתוס' בגיטין (ד"ה כאן) דהק' על דברי רבא אמאי בהוחזקו בגוונא דאין השיירות מצויות מהדרי' דניחוש שמא נפל מאחר, ויישבו דכיון דידעי' דודאי נפל מהך גברא ואין השיירות מצויות לא חיישי' דנפל מגברא אחר, וא"כ כ"ז שייך רק לגבי גט ולא לגבי מיתה, וכ"כ במראות הצובאות.

אמנם בטור כתב דרבא ס"ל כשיטת רבה לגמרי ולשיטתו נמי אי אין שיירות מצויות לא חיישי' אף דהוחזקו, וכ"כ ברא"ש בגיטין, ובריטב"א שם, ובאחרונים נתקשו אמאי לא נחתו הראשונים לסברת התוס' בגיטין ובב"מ דכיון דהוחזקו תרי יצחק ליכא נפק"מ האם השיירות מצויות, ומצאנו בהא כמה דרכים - א. בט"ז (סקכ"ב) כתב דאיירי דידעי' דבעלה הלך מקרטובא, ולכך לא חיישי' דאף גברא אחר דשמו יצחק יצא נמי מקרטובא והלך באותה הדרך. ב. בבית שמואל (סקנ"ו) כתב בשם הב"ח דידעי' דיצחק אחד הלך מיד ויצחק השני הלך לפנינ כמה ימים, ולכך לא חיישי' דהגברא השני חזר ויצא מיד, ועיי"ש דנתקשה מ"ש מהך חשש דגמלא פרחא.

- בתוס' בב"מ יח ב' (ד"ה נפק) הק' לשיטת אביי דחיישי' לתרי יצחק יקשה ממתני' דכל מעשה בי"ד הרי זה יחזיר, ויישבו בב' אופנים - א. דאיירי דאישתכח חוץ לבי"ד דאין השיירות מצויות. ב. דכיון דשואל הך גברא את הגט דנאבד לו לא חיישי' דנפל אף מגברא אחר משא"כ במיתה דאי"ז שייך, ובמראות הצובאות (סז) תמה דקו' ותי' הויא ממש קו' הגמ' ותי', ועיי"ש עוד דהעמיד כמה קו' ע"ד התוס', ויעויין עוד בתוס' בגיטין כז א' (ד"ה כל) דהק' לקו' זו בנוס"א, ויש לבאר ליסוד החילוק בין הקו'.

ויעויי"ש במראוה"צ דביאר דהתוס' בב"מ נקטו בפשיטות דאביי איירי בגוונא דאיכא תרתי לטיבותא דלא הוחזקו וכן אין שיירות מצויות, וראייתם מהא דלא חייש אביי לשני שוירי בעובדא דענן, וא"כ ע"כ איירי דאין שיירות מצויות ולא הוחזקו, וע"ז הק' דא"כ תקשה לי ממתני' דכל מעשה בי"ד דחזי' דשייך להחזיר, וע"ז יישבו דכ"מ דסגי בחדא לרעותא היינו דוקא לגבי גט, וחילקו בב' אופנים, או מטעמא דהתם ידעי' דאיבד שם גיטו משא"כ הכא דלא ידעי' כלל דיצחק עבר בדרך זו ולכך יש להסתפק ביצחק אחר כמוהו[[116]](#footnote-116), או מטעמא דהתם שואל הגט ולכך לא חיישי' לגברא אחר.

**מעשה דאנדרולינאי**

**- "דההוא גיטא דאשתכח בנהרדעא וכתיב בצד קלוניא מתא אנא אנדרולינאי נהרדעא פטרית ותרכית ית פלונית אנתתי ושלחה אבוה דשמואל לקמיה דרבי יהודה נשיאה ושלח ליה תיבדק נהרדעא כולה ורבא אמר אם איתא יבדק כל העולם מיבעי ליה" וכו'.**

בביאור ראיית אביי מהך מעשה, הנה לשיטת התוס' עיקר פלוגתייהו הויא בשייורת מצויות ולא הוחזקו, ולפי"ז יל"ע דא"כ מהו הנדון הכא דהרי כתוב בשטר מפורש דאתא הך גברא מנהרדעא, וא"כ מאי איכפ"ל דשיירות מצויות, ועיי' ברמב"ן ובריטב"א דכתבו דאיירי דאיכא עיר נהרדעא ומדינה נהרדעא, ודייני' האם בעי' לחוש לאנדרולאי אחד דהיה במדינת נהרדעא, ויסוד פלוגתת אביי ורבא יעויין ברמב"ן במלחמות דביאר דאיירי הכא דלא הוחזק גברא אחר בשם זה, ומ"מ בנהרדעא עצמה איכא לשיירות מצויות, ולכך ס"ל לאביי דבדקי' לכל נהרדעא ולא בעי' לבדוק לכל העולם כיון דמכל העולם לנהרדעא ליכא לשיירות מצויות, וע"ז רבא פליג דודאי היה שיירות מצויות אף מהעולם לנהרדעא וממילא היה צריך לבדוק לכל העולם, אלא ע"כ דאי לא הוחזקו לא חיישי'.

- ובמראות הצובאות (סט) הביא עוד ביאור בסוגיין בשם הראב"ד, דלעולם לא פליגי אביי ורבא הכא בפלוגתא דרבה ורב זירא בגיטין ובב"מ, דהתם ס"ל דודאי לא חיישי' ליוסף בן שמעון באותה העיר כיון דלא הוחזקו אלא דייני' האם חיישי' ליוסף בן שמעון מעיר אחרת וכמבואר בגמ' דאמרי' 'חיישי' לשני שוירי', משא"כ הכא פליגי אביי ורבא האם חיישי' ליצחק אחר באותה העיר, ולפי"ז א"ש הא דהוכיח אביי מעובדא דאנדרולינאי, דאיירי דהיה גברא אחד בשם זה בנהרדעא העיר, וס"ל לאביי דמ"מ בעי' בדיקה, וע"ז השיב רבא דא"כ הו"ל לבדוק את כל העולם.

**מעשה דענן**

**- "ההוא גיטא דאשתכח בסורא וכתיב ביה הכי בסורא מתא אנא ענן בר חייא נהרדעא וכו' אמר אביי אף לדידי דאמינא חיישינן הכא לא חיישינן דהא קאמרי סהדי דבנהרדעא הוה מאי בעא בסורא אמר רבא אף לדידי דלא חיישינן הכא חיישינן דלמא בגמלא פרחא אזל אי נמי בקפיצה".**

- בביאור הא דבדקו לכל נהרדעא יעויין ברשב"א ובנמו"י דפי' דאיירי דידעו דאיכא לב' ענן ואף דידעי' דהענן השני ודאי לא היה שם מ"מ איכא דין בדיקה, ובמראות הצובאות נתקשה דכיון דחיישי' רק לענן השני ולגביו ידעי' דלא היה שם א"כ אמאי יהיה לדין בדיקה, ועיי"ש דביאר דאזיל הרשב"א לשיטתו בגיטין דס"ל דבכ"מ דהוחזק יוסף בן שמעון לא חיישי' דוקא לאותו יוסף בן שמעון אלא אף ליוסף בן שמעון אחר[[117]](#footnote-117).

- עיי' במהרש"א לעיל דכתב דאיירי הכא בגוונא דאין שיירות מצויות, ולא נתבאר בדבריו בפי' מהיכן הוכיח דאיירי דאין השיירות מצויות, ומצאנו בזה כמה ביאורים, דבמהרח"ש ובמראוה"צ ביארו דאל"ה אמאי לשיטת אביי לא בדקו לכל העולם כולו, וע"כ הוכיח דאף במקום דאין שיירות מצויות חיישי' אי הוחזקו[[118]](#footnote-118), ועיי' במראוה"צ (סז) דתמה דשמא מיירי דהיו שיירות מצויות בנהרדעא עצמה ומ"מ מארץ אחרת לנהרדעא לא היו מצויות וכמבואר בדברי הרמב"ן לגבי מעשה דאנדרולינאי, וע"כ ביאר דמהא דחייש רבא לגמלא פרחאף בגוונא דאין שיירות מצויות.

- בעיקר מה דהוכיחו התוס' מהכא דחייש רבא בהוחזקו הק' האחרונים דיש לחלק טובא דהתם איירי דידוע דיצחק נפק מביתו וכמבואר שם בראשונים ולכך לא חישיי' דנפק גברא אחר, משא"כ הכא דלא ידעי' כלל דענן עבר שם ודאי חיישי' אף בכה"ג, ויעויין במראוה"צ שם דיישב עפי"ד דכיון דחייש רבא אף לגמלא פרחא א"כ ודאי חייש רבא אף בידעי' דנפק יצחק מביתו[[119]](#footnote-119).

**ה. שיטת הרי"ף.**

ברי"ף בסוגיין פסק כשיטת רבא דבחדא לרעותא לא חיישי', ובראשונים תמהו דסתר משנתו דבגיטין פסק כשיטת רב זירא דבעי' לתרתי לטיבותא, ומצאנו בזה כמה דרכים בראשונים - א. ברא"ש בגיטין כתב דמשום עיגונא הקילו דלא לחוש לחדא לרעותא, וכעי"ז כתב בבעל המאור בסוגיין דשאני הכא דדייקא ומינסבא ומתוך חומר שהחמרת עליה וכו', וברמב"ן בגיטין הק' ע"ז דהרי מפורש בגמ' דאף לגבי גט פליגי אביי ורבא.

ב. ברמב"ן ובמאירי בגיטין כתבו דהכא איירי בשמות מופלגין כגון ריש גלותא וכדו' דבכה"ג לא חיישי' לאחר אלא בתרתי לרעותא, ועיי"ש ברמב"ן דדחה דבדורות הראשונים ודאי היה שכיח, ובראב"ד שם כתב כעי"ז דריש גלותא אינו אלא בבבל ולכך חשיב כאילו אין השיירות מצויות.

ובראשונים בסוגיין כתבו מכח קו זו דסוגיא דהכא אינה שייכת כלל לסוגיא בגיטין, אלא הכא איירי דידעי' דיצא יצחק מקורטובא ולכך לשיטת רבא אמרי' דכאן נמצא כאן היה, משא"כ התם איירי בגט הנמצא ונאבד מיד השליח וממילא הויא ספק השקול, וע"ז בעי' לתרתי לטיבותא, ולפי"ז עיקר פלוגתת אביי הויא על הך דינא, וע"ז מייתי ראייה מדינא דשמואל דאמרי' תבדר כל נהרדעא ולאו דוקא מקום כתיבת הגט, ועיי' בראשונים דביארו לכל השו"ט בגמ' עפי"ז.

ועיי' בראשונים דהוסיפו לבאר דאף בדינא דשני ת"ח ושומשמי עיקר הנדון האם חיישי' שמא פינה הויא בהך מילתא גופא האם אמרי' לסברא דכנכ"ה, וא"ש מה דהסמיכה הגמ' לב' הדינים.

- עיי' בשו"ע בסעי' י"ח דהביא ב' שיטות האם סגי דיודעים את שמו או דבעי' לידע את שם עירו, וכתב שם הגר"א דתליא הך פלוגתא בנדון הראשונים, דאי שרי' מחמת כנכ"ה א"כ ע"כ בעי' להכיר לשם עירו, משא"כ אי לא חיישי' ליוסף בן שמעון אחר כיון דלא הוחזקו א"כ סגי בידיעת שמו.

ועיי"ש עוד ברמ"א דהביא עוד פלוגתא האם בעי' להזכיר לשם אביו או דסגי בהזכרת שמו, ובביאור הפלוגתא האריך שם בחלקת מחוקק יעויי"ש, ובחזו"א (צז, כב) ביאר "והא דמחלקינן בין הזכיר שם אכיו ללא הזכיר, אינו משוס ששמו לבד הוששין דאיכא שנים בעולם, ושמו ושם אביו אין חוששין לשנים, דודאי אי אפשר להתיר ולסמוך דליכא יב״ש בעולם, אלא טעמא דכיון דידוע לנו יב״ש אחד הנאבד, ולפנינו יכ״ש מת בלתי ידוע, ואין אנו יודעין אחר בשם יב״ש, מדין החזקות לתלות כו המאורע ומדין חזקת כ״נ כ״ה, והוא אחד מענפי החזקות שיש לן להחזיק את הידוע ושלא לחוש להתחדשות, וכשאמרינן שזהו יכ״ש הנאכד אנו ממעטין את החידוש, וכשנאמר שזה אחר אנו מחדשין שב׳ יב״ש נאבדו, וכל שאינו בדרך הרגיל כנוהג שבעולם מתגדל החידוש, ומתחזק דין החזקה, שלא לחוש להמתחדש ואחרי שב׳ נאבדין ישתוו בשמותוהן ושמות אביהן, הוא יותר מחודש מתחזק דין החזקה שלא לחוש לזה, אבל ההשתוות בשמותיהן לבד הוא מיעוט החידוש, ומתרפה החזקה וחוששין לשני".

- בשב שמעתתא (פרק כ') הביא מדברי החכם צבי דכתב דבמקום דנמצא מת ביער ולא הוחזקו ואין שיירות מצויות שרי' בצירוף סימן בינוני[[120]](#footnote-120), וביאר דהויא כמו יוסף בן שמעון דידעי' לשמו ושם חשיב כיסמן בינוני ואי לא הוחזקו אוין שיירות מצויות סמכי' ע"ז ה"נ בסימן בינוני, ועיי"ש דהוכיח להך מילתא מדברי השו"ת הרא"ש לגבי מכלוף בן מילול דנקט דשמו של אדם חשיב סימן בינוני, ועיי' בש"ש פי"ט ופ"כ דהאריך בדבריו, וכן האריכו האחרונים טובא בדבריו ובדברי הרא"ש.

**ו. ביסוד דינא דכאן נמצא כאן היה בסוגיין.**

מבואר בדברי הראשונים דעיקר ההיתר בדינא דיצחק הויא מחמת 'כאן נמצא כאן היה', ויש לבאר ליסוד ההיתר, ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א.** בדברי הראשונים נראה דהיינו הך דינא דכנכ"ה המבואר בגמ' בהמדיר לגבי ממון ברשות הבעל דאמרי' בגמ' דאף דמצאנו למומין ואיכא לחסר לפניך מ"מ אי"ז עביד רעותא בחזקת הגוף כיון דתלי' למומין ברשות הבעל ואמרי' כאן נמצא כאן היה[[121]](#footnote-121), [וענין זה תמוה ביותר דמ"ש הכא הך דינא דכאן נמצא כאן היה התלוי ברשויות, וביותר יש להק' דהרי דימו הראשונים הך דינא דכנכ"ה לשומשמי ולשני ת"ח והתם ודאי ל"ש דינא דכנכ"ה כיון דכל האנשים דעלו היו במקום זה, וצ"ע.]

ועפי"ז נתקשו הראשונים דהכא פסקי' כשיטת רבא דאמרי' כנכ"ה, ובסוגיא בהמדיר פסקי' כשיטת רב אשי דלא אמרי' לכנכ"ה, ויישבו הראשונים דאיכא חילוק בין ממון לאיסור, ועיי' ברשב"א דהוכיח להא מדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, וחזי' דבעלמא סמכי' על כנכ"ה, [ובמראות הצובאות (עה) הק' ע"ד דכיון דס"ל דהך היתר הויא בכה"ת וכמו דהביא מדינא דכל הטומאות א"כ אמאי הוצרך לומר דמשום עיגונא אקילו, ויישב דל"ש להוכיח מדינא דכל הטומאות כיון דהתם ליכא לחזקת טהרה משא"כ הכא דאיכא לחזקת אשת איש].

ובנוב"י תמה על תי' דהרי חזי' דטפי מחמרי' בעיגונא יותר מממון דהרי בחשש שאלה וסימנין מחמרי' לגבי עיגונא יותר מלגבי ממון, ועיי"ש דכתב דכל סברת הנמו"י דממון חמיר היינו במקום דמפקי' ממון מחזקתיה, משא"כ בסימנים ל"ח להוציא ממון מחזקתו, [וכן מדוקדק בלשון הנמו"י והריטב"א, אכן ברשב"א נראה דבכל מילי דממונא מחמירים יותר][[122]](#footnote-122).

ובשב שמעתתא הק' עליו בתרתי - א. דבסוגיא בהמדיר מוכח דלשיטת רב אשי לא אמרי' לדינא דכנכ"ה אף להחזיק ממון.

ב. דברמב"ן גופיה מפורש דדימה דין ממון לאיסור דהרי נתקשה מדינא דשומשמין[[123]](#footnote-123), ובקהלת יעקב תמה דהרי הא גופא הויא תי' הרמב"ן שם דמפלגי' בין ממון לאיסור[[124]](#footnote-124), ועיי' בזה בחזו"א כה, ה.

**ב.** בשב שמעתתא העמיד דאיכא לב' עניני כנכ"ה, דהא דאמרי' בגמ' בהמדיר היינו במקום דאיכא ספק על המומין האם נולדו ברשות הבעל או האב ולגבי זה אמרי' כנכ"ה ותלי' דנולדו ברשות הבעל, ולגבי זה פסקי' הל' כרב אשי דלא אמרי' כנכ"ה, ואיכא לדין אחר דכנכ"ה דאי נמצא באותו מקום ממש אמרי' כנכ"ה ותלי' דלא בא ממקום אחר, ויסוה"ד מצאנו ברמב"ן בב"ב כג א' בסוגיא דרוב וקרוב דכתב דבגוונא דהוא קרוב ומקומו ממש לכו"ע אזלי' בתר קרוב ואמרי' כנכ"ה, ובכה"ג הויא דין ודאי ומהני לכו"ע אף בממון, וה"ה הכא כיון דמקומו של יצחק בקורטובא וידעי' דיצא משם הלכך אמרי' דכאן נמצא כאן היה ולא תלי' ביצחק אחר, ועיי"ש דהאריך ביסוד זה.

ובקהלת יעקב (יז, יח) האריך לתמוה על הש"ש דכ"ז שייך רק לגבי יצחק אכן לגבי שומשמי אי"ז שייך כיון דאי"ז מקומם, ועוד דברמב"ן בב"ב לא התיר אלא מחמת דהוא מצוי והכא אי"ז שייך, וע"ע בחזו"א כה י דתמה טובא על דמיון הש"ש לדברי הרמב"ן בב"ב.

**ג.** בשב שמעתתא הביא ביאור אחר בשם המהר"י וויל דשרי' מחמת סברא חדשה דאין ספק מוציא מידי ודאי, דכיון דידעי' בודאי דיצא יצחק מקורטובא, ומספק"ל האם יצא אף יצחק אחר לגבי זה אמרי' דאין ספק מוציא מידי ודאי, וכ"כ בקהלת יעקב שם, ובש"ש האריך לחלוק עליו דכיון דשיירות מצויות ל"ח כספק אלא כודאי דעברו שם בנ"א, ועיי"ש באריכו"ד.

בס"ד

**בסוגיא דקטטה**

**דף קטז. - קטז:**

**א. ביאור קו' הגמ' מדינא דרב המנונא.**

**ב. פלוגתא דאמוראי ביסוד דין קטטה.**

**ג. בדין בעלה מומר.**

**ד. בעיית הגמ' לגבי ע"א בקטטה.**

"היכי דמי קטטה בינו לבינה אמר רב יהודה אמר שמואל באומרת לבעלה גרשיני כולהו נמי אמרו הכי אלא באומרת לבעלה גירשתני וליהמנה מדרב המנונא וכו' באומרת גירשתני בפני פלוני ופלוני ושאילנא ואמרו לא היו דברים מעולם".

**א. ביאור קו' הגמ' מדינא דרב המנונא.**

בעיקר דינא דרב המנונא מצאנו ג' שיטות בראשונים - א. רוב הראשונים בסוגיין ובכתובות נקטו דיכולה להנשא לכתחילה וכן נוטלת כתובתה.

ב. בראב"ד בפט"ז מהל' אישות הכ"ו כתב דודאי אינה יכולה להנשא לכתחילה דא"כ לא הנחת בת לאברהם אבינו[[125]](#footnote-125), וברמ"א בסי' יז סעי' ב' הביא לב' השיטות הנ"ל.

ג. בריטב"א בנדרים צא א' כתב דודאי לא סמכי' על דיבור האשה להתיר לאיסור ערוה החמורה, ולא אמרו אלא במת בעלי כיון דהויא מילתא דעבידא לאיגלוי, והלכך אינה יכולה כלל להנשא ואף אי נשאת תצא, וכ"מ דאהני דינא דרב המנונא היינו דמפקי' לה מתחת בעלה.

ובראשונים בסוגיין הוכיחו מקו' הגמ' דיכולה להנשא לכתחילה ודלא כהראב"ד דאל"ה מאי מקשי', ועיי' בריטב"א דדחה דממתני' משמע דאינה נאמנת לגמרי ואף אין תופס קידושין לאחר.

ובבית הלוי יישב באופ"א עפ"י שיטתו בכולי שמעתתין דבכ"מ דלא חיישי' מדאוריתא לא בעי' לצירוף דדייקא, וממילא י"ל דאף לשיטת הראשונים דאסורה להנשא לכתחילה מדאוריתא ודאי שריא לגמרי, ולכך מקשי' שפיר דמאי מספק"ל כלל והרי לא בעי' לדיוק דידה[[126]](#footnote-126).

- בעיקר קו' הגמ' הק' המהרי"ק בשורש ע"ב אמאי לא מוקמי' בפשיטות בגוונא דאומרת גירשתני שלא בפני בעלה או בתובעת כתובתה דבכה"ג לא נאמר דינא דרב המנונא, ויישב שם דע"כ דכ"מ דחשיב קטטה היינו אי הוחזקה עפ"י עדים דמשקרת, ולכך ע"כ בעי' לאוקמיה בגוונא דאומרת גירשתני בפני פו"פ, וכן מצאנו בדברי הבית שמואל דכתב דבזמן הזה דלא שרי' עפ"י אמירת גירשתני כיון דסתם נשים מעיזות מ"מ ל"ח קטטה[[127]](#footnote-127).

ובבית מאיר וברע"א תמהו דהרי בגמ' מבואר דכ"מ דבעי' לאוקמיה בגוונא דהוכחשה ע"י עדים היינו מחמת הקו' דנהמניה מדרב המנונא, וא"כ חזי' להדיא דבעצם חשיב קטטה אף בלא הכחשת עדים, ועיי' שם היטב בדברי המהרי"ק דיישב לקו' זו, וכתב דאף לס"ד בגמ' איירי בהוכחשה ע"י עדים, ומ"מ ס"ל דל"ח הוכחשה דכיון דאינה נאמנת באמירה זו א"כ איכא לסברא דמילתא דלא רמיא עליה דאיניש לאו אדעתיה, ועיי"ש באריכו"ד.

ובמראות הצובאות (קעא) הוכיח מהכא דלעולם ל"ח קטטה אלא בהוחזקה להעיז פניה כנגד בעל, ועיי"ש דהוכיח להא מיניה וביה דהרי כל הנשים לא מהימנן להו לגבי גירושין ומ"מ אית להו נאמנות לגבי מיתה, וא"כ יקשה אמאי אי חזי' דמשקרא לגבי הגירושין לית לה נאמנות לגבי מיתה, וע"כ דשלא בפניו איה"נ דאף אי חזי' דמשקרא מ"מ אינה נפסלת להעיד על המיתה והויא כשאר נשים, משא"כ אי יצאה מחזקת שאר נשים ע"י דהעיזה פניה בכה"ג חשדי' אף דתשקר על המיתה.

**ב. פלוגתא דאמוראי ביסוד דין קטטה.**

"מ"ט דקטטה רב חנינא אמר משום דמשקרא רב שימי בר אשי אמר משום דאמרה בדדמי מאי בינייהו איכא בינייהו דארגיל הוא קטטה".

- בביאור הך צד דמשקרא כתב רש"י "מרוב שנאה מתכוונת לאסור עצמה עליו". ומבואר דאיכא סיבה למימר דתשקר, ותמה הרע"א אמאי הוצרך לטעם זה ולא כתב בפשיטות דכיון דשונאת אותו לא איכפ"ל להאסר עליו וממילא ליכא לסברא דחומר בסופה, ובטל כל הטעם דדייקא ומינסבא, והוכיח מקו' זו דהא דנאסרת על הבעיל השני נמי חשיב חומר בסופה, ועיי"ש דהאריך טובא בנדון זה.

אכן יעויין במהרי"ק בשורש ע"ב דכתב בפשיטות דכיון דשורש הנאמנות הויא מחמת חזקה דדיקא ומינסבא והכא איכא רעותא בחזקה דהרי חזי' דמשקרת ממילא ליכא סיבה להאמינה.

ובביה"ל (אות ב') כתב דאיכא נפק"מ בין הביאורים בגוונא דמדאוריתא לא חיישי' דהבעל חי, וכ"מ דבעי' לנאמנות היינו מדרבנן, דלדברי המהרי"ק בכה"ג תהיה נאמנת כיוןד לא בעי' לדייקא, משא"כ לדברי רש"י דאיכא סיבה למימר דמשקרת א"כ אף בדרבנן לא תהיה נאמנת.

- בביאור הנפק"מ בארגיל הוא קטטה מצאנו פלוגתא בראשונים, דבתוס' כתבו דלמ"ד משום דמשקרא הכא לא חיישי', ולמ"ד בדדמי בקטטה מועטת חיישי'.

אכן בדברי הרמב"ם נראה לכאו' ביאור אחר, דהנה יעויין בדבריו בפי"ג מהל' גירושין ה"א דכתב דבגוונא דהאשה אומרת גירשתני אינה נאמנת, והזכיר רק לטעם דמשקרא, וכן לא הזכיר כלל לגוונא דארגיל הוא קטטה, ובאחרונים נתקשו דכיון דרב שימי אזיל לחומרא דאינה נאמנת אף בארגיל הוא קטטה א"כ אמאי לא הכיר הרמב"ם לשיטתו עכ"פ לענין חומרא, ועיי"ש במג"מ.

ובכס"מ הביא מדברי הרא"ם דביאר דהרמב"ם פי' לסוגיית הגמ' להיפוך משיטת התוס' לגבי ארגיל הוא קטטה, דלמ"ד דמשקרא אינה נאמנת דכיון דס"ל דחיישי' דמשקרת כיון דחזי' דשיקרה לומר דגרשתני בפני פלוני ופלוני א"כ חזי' דרוצה להשמט ממנו וממילא חשדי' לה אף בגוונא דארגיל הוא קטטה, משא"כ למ"ד דאמרה בדדמי וס"ל דאף דשיקרה פעם אחת מ"מ לא חיישי' דחוזרת ומשקרת, ומ"מ איכא לחשש חדש דאמרה בדדמי הך חששא לא הויא אלא בקטטה דידה ולא בקטטה דידיה, ולפי"ז אדרבה הך טעם דשקר הויא לחומרא והלכך פסק הרמב"ם כטעם זה[[128]](#footnote-128).

[והנה ברא"ם כתב דהא דחיישי' דהאשה משרת היינו מטעמא דחזי' דרוצה להשמט ממנו, ועיי' ברע"א דנתקשה אמאי הוצרך לטעם זה והרי בעלמא כ"מ דמהימנן לאשה היינו מטעמא דדייקא ומינסבא כיון דאיכא חומר בסופה, וא"כ הכא דחזי' דלא איכפ"ל בחומר בסופה דהרי אומרת גירשתני ויכול להתברר הענין ע"י דיבואו עדים ויכחישוה ממילא לא נאמינה על המיתה, ועיי"ש דהאריך טובא בקו' זו, ולבסוף כתב בדוחק דמלשון הגמ' משמע דעיקר מה דאינה נאמנת היינו מחמת הקטטה, ולא בסמא מחמת דחזי' דשיקרה.]

- בראשונים נתקשו אמאי לא אמרי' נפק"מ בגוונא דאומרת קברתיו דל"ש החשש בדדמי, ועיי' בזה ברשב"א ובריטב"א, ובמהרש"א הביא מדברי הרא"ם דנקט דבכה"ג דמדמה שמת ממילא משקרת אף לומר קברתיו, ועיי' ברע"א דהוסיף בזה ביאור דאף דלגבי רעבון חזי' דנאמנת לומר קברתיו ולא אמרי' כסברא זו היינו מטעמא דכיון דחזי' דמשקרת לומר גירשתני והתם איכא נמי לחומר בסופה ומ"מ חזי' דלא איכפ"ל כיון דסבורה דלא יתגלה הדבר וא"כ ה"ה היכא דאומרת קברתיו לא מהימנן לה דהרי היא סבורה דודאי מת ולא יחזור.

[ודנו האחרונים לשיטת הרמב"ם דבמלחמה אינה נאמנת לומר קברתיו האם בקטטה נמי לא תהיה נאמנת, דבגר"א בס"ק קמו כתב דמהכא איכא מקור לשיטת הרמב"ם דאינה נאמנת לומר קברתיו במלחמה, אכן בנוב"י כתב דכ"מ דבמלחמה אינה נאמנת היינו מטעמא דאיכא רגליים לדבר דאינה קוברת את בעלה במלחמה וא"כ בקטטה שפיר תהיה נאמנת.]

- ומדבריהם מוכח דלשיטת רב שימי לעולם לא חיישי' דמשקרת אלא רק לאמירת בדדמי והלכך בקברתיו נאמנת, אכן מדברי התוס' יש להוכיח דלא כהנ"ל, דבתוס' הק' אמאי בארגיל הוא קטטה מהימנן לה לשיטת רב שימי והרי חזי' דמשקרת לומר גירשתני, ותמה המהרש"א אמאי העמידו קו' זו רק לגבי ארגיל הוא קטטה ולא הק' על עיקר דברי הגמ' דבעי' לחשש בדדמי ולא חיישי' לשקר[[129]](#footnote-129), והוכיח מהכא דנקטו התוס' דרב שימי לא פליג על הך טעם דשקר אלא בא להוסיף דאיכא אף לטעם דבדדמי, ולפי"ז ל"ש לומר כדברי הראשונים דאיכא נפק"מ לגבי קברתיו.

[וברע"א תמה ע"ד המהרש"א לעיל דהביא בשם הרא"ם דאינה נאמנת לומר קברתיו דלשיטתו לא הוצרך להא כיון דבארגילה היא קטטה חיישי' דמשקרת לכו"ע ופשיטא דאינה נאמנת, ובארגיל הוא כיון דכל החשש היינו בדדמי איכא למימר דלכו"ע נאמנת, ולכך ל"ש למימר בגמ' נפק"מ לגבי קברתיו, ובמראוה"צ (קעב) יישב דל"ש למימר כהך מילתא דלכו"ע חיישי' לשקר דיקשה הא גופא מנלן דדלמא אדרבה לאידך גיאס דמאן דס"ל דמשקרא מודה לחשש בדדמי ובעי להוסיף דאינה נאמנת אף בקברתיו, אכן לאחר דחזי' מדברי הרא"ם דלעולם לא תהיה נאמנת בקברתיו א"כ ליכא הוספה כלל בטעם דמשקרא, וא"כ ע"כ אמרי' לאידך גיסא דהמ"ד בדדמי מוסיף על מ"ד דמשקרא].

**ג. בדין בעלה מומר.**

ברמ"א בסעי' מ"ח כתב דאי נשתמד בעלה הויא כדינא דקטטה ואינה נאמנת, ומקור הדברים מצאנו בשלטי גיבורים בשם הרי"ד, והק' שם השט"ג ע"ד "ולי נראה שלא אמרו אינה נאמנת בקטטה אלא כשהרגילה היא הקטטה על ידי גירושין כמו שביארנו שגילת' דעתה שאינה חפצה בו. אבל אם נשתמד ומרד בה או שהיה בעלה ליסטים וכופר בעיקר הרי זו נאמנת עליו ואין מחזיקין אותה כמשקרת". ובביאור קו' עיי' בגר"א בסקקמ"ו דהעמיד דנתקשה בב' קו' - א. דמדברי הרמ"א משמע דבכה"ג אינה נאמנת אף אי לא אמרה גירשתני, ויש להק' דהרי אמרי' בגמ' דקטטה הויא דוקא אי אומרת גירשתני.

ב. דהרי איירי דארגיל הוא קטטה ולא מצאנו בדברי הרמב"ם והשו"ע דבכה"ג אינה נאמנת, ועיי' בבית שמואל דכתב דמ"מ פסק הרמ"א לחומרא דאף בכה"ג אינה נאמנת, ועיי"ש דמה שייב לב' קו' אלו.

וע"ע בבית שמואל דכתב דהי"א ס"ל כשיטת הרמב"ם דבארגיל הוא חיישי' דמשקרת ודלא כשיטת התוס', וביארו האחרונים לדבריו דס"ל דמפשטות דברי הרמ"א משמע דבמומר אינה נאמנת אף בקברתיו, וא"כ ע"כ דחיישי' דמשקרא אף דאיירי בארגיל הוא קטטה.

אכן כבר תמהו הרע"א והמראוה"צ דכ"מ דכתב הרמב"ם דאינה נאמנת בקברתיו היינו בהוחזקה משקרת, משא"כ במומר דלא אמרה גירשתני מה"ת דלא תהיה נאמנת, ויעויי"ש דביארו דס"ל להנך ראשונים דהא ודאי דעיקר הדין קטטה לא הויא מחמת דהוחזקה שקרנית אלא דגילתה דעתה דאינה חפיצה בו, וכן הא מיהת פשיטא דבבעלה מומר אנ"ס דאינה חפיצה בו, וכ"מ דפליגי היינו בפי' דברי הגמ' דאחזיק הוא, דלשיטת המז"ה היינו במקום דהוא התחיל בקטטה והיא לא גילתה כלל דאינה חפיצה בו, והלכך במומר דאיכא אנ"ס דאינה חפיצה חשיב ארגילה היא וחיישי' לשקר ולכך אינה נאמנת אף בקברתיו, והריא"ז פליג דבכ"מ דהוא התחיל בקטטה חשיב ארגיל איהו ואף דלאחמ"כ ידעי' דאינה חפיצה מ"מ כ"ז דלא הוחזקה משקרת לא חיישי' אלא לבדדמי וממילא נאמנת בקברתיו.

ולפי"ז נפק"ל דבפי' דברי הגמ' 'אחזיק איהו' נחלקו הראשונים דלדעת התוס' איירי דאמרה לאחמ"כ גירשתני, ולדעת הנך ראשונים לא אמרה מידי, ועיי"ש באחרונים דנתקשו דא"כ אמאי פסק הרמ"א דלא כשיטת התוס', וע"כ ביארו שם באופ"א, יעויי"ש.

**ד. בעיית הגמ' לגבי ע"א בקטטה.**

"איבעיא להו עד אחד בקטטה מהו מ"ט דעד אחד מהימן משום דמילתא דעבידא לאיגלויי לא משקר הכא נמי לא משקר או דלמא טעמא דעד אחד מהימן משום דהיא דייקא ומינסבא והכא כיון דאית ליה קטטה לא דייקא ומינסבא תיקו".

מבואר בגמ' דהויא בעיא דלא איפשטא, ומ"מ כתבו הראשונים דכיון דספק זה הויא כספק הגמ' לגבי מלחמה והתם פשטי' דנאמן העד מחמת הסברא דמילתא דעבידא לאיגלויי א"כ ה"ה הכא איכא פשיטות לספק.

אכן ברי"ף וברמב"ם כתבו דהויא בעיא דלא איפשטא, ונתקשו הראשונים מ"ש מבעיא דע"א במלחמה דפשטי' לספק, ועוד נתקשו בדברי הרמב"ם דכתב "בא עד אחד והעיד לה שמת בעלה לא תנשא שמא היא שכרה אותו ואם נשאת לא תצא שהרי יש לה עד". ומבואר דהעמיד טעם חדש בהא דאין ע"א נאמן, ולכאו' יש לתמוה אמאי הוצרך לבדות טעם חדש שלא הוזכר בגמ'.

ועיי' בכס"מ דהביא בשם הרא"ם דכתב דקו' אחת מתורצת בחבירתה, דכיון דס"ל לרמב"ם דנפשט הספק דע"א במלחמה, ממילא נתקשה אמאי מספק"ל לגבי קטטה, וע"כ כתב דאיכא טעם חדש שלא להאמינו כיון דחיישי' דשכרה אותו, וכעי"ז מצאנו ברמב"ן במלחמות בסוגיא דע"א במלחמה.

ומ"מ אכתי נתקשו האחרונים דהרי בגמ' מפורש דאי טען הנאמנות דע"א הויא מחמת מילתא דעבידא לאיגלויי מהימנן ליה אף במקום קטטה ואיך כתב הרמב"ם דאף לטעם זה אינו נאמן, ובביה"ל יישב בזה בב' אופנים - א. דכ"מ דמספק"ל בגמ' היינו לשיטת רב שימי דחיישי' רק לבדדמי, וע"ז אמרי' דאי עיקר נאמנות העד מחמת מילתא דעבידא לאיגלויי לא חיישי' בע"א, אכן הרמב"ם פסק כדברי רב חנינא דחיישי' דמשקרא וע"ז כתב דממילא חיישי' אף דשוכרת לעד[[130]](#footnote-130), אמנם ברי"ף חזי' להדיא דלא כהביאור הנ"ל דהרי הביא לספק הגמ'.

ב. ובאופ"א ביאר עפ"י שיטתו בכ"מ דעיקר הענין דדייקא אי"ז טעם בפנ"ע אלא דעי"ז חושש העד לשקר, והוקשה לרמב"ם דאף דבזמן הקטטה אין האשה מדייקת מ"מ הויא רק ספק ולב האדם מתהפך מזמן לזמן וא"כ ודאי לא יסמןך העד ע"ז דהשתא עומדת בקטטה, וע"כ הוצרך לומר דאיכא טעם חדש דהאשה שוכרת את העד ולכך משקר.

בס"ד

**בענין מדרש כתובה**

**דף קיז.**

"בית שמאי אומרים תנשא ותטול כתובתה בית הלל אומרים תנשא ולא תטול כתובתה אמרו להם בית שמאי התרתם ערוה חמורה ולא נתיר ממון הקל אמרו להם בית הלל מצינו שאין האחין נכנסין לנחלה על פיה אמרו להם בית שמאי והלא מספר כתובה נלמוד שהוא כותב לה שאם תנשאי לאחר תטלי מה שכתוב ליכי וחזרו בית הלל להורות כדברי ב"ש".

**א. פלוגתת ב"ש וב"ה האם דרשי' ק"ו.**

ביסוד המו"מ בין ב"ש לב"ה[[131]](#footnote-131) לגבי הק"ו יעויין בתשב"ץ בסי' ע"ו דביאר באופן מחודש, דכיון דשורש ההיתר הויא מחמת דייקא ומינסבא הלכך ס"ל לב"ה דאי"ז גורם בירור גמור לבי"ד אלא דאמרי' דכיון דהויא נדון של האשה בעצמה הלכך שבקי' לה להנשא וסמכי' ע"ז דלא תנשא בלא דתברר לעצמה, ואף אחר דרוצה לישא אותה שבקי' ליה כיון דאינו חושש בעצמו, משא"כ לגבי דיני ממון דהויא נדון דבי"ד כיון דבעי' לאפוקי ממונא מחד לחבריה הלכך לא מהני הך היתר דדייקא ומינסבא, ועיי"ש עוד דביאר באריכות לסברת ב"ש במאי פליגי[[132]](#footnote-132).

- בביאור הדין דאין האחין נכנסין לנחלה על פיה נחלקו הראשונים האם הויא דין דוקא באשה עצמה או אף בע"א, דבדברי התוס' ד"ה 'שאין' מבואר דהויא אף בע"א, ולכך נתקשו מהסוגיא בהמפקיד, וכ"כ בריב"ש (קנה, קפא, קפב) דלא מהני הך סברא דמילתא דעבידא לאיגלויי לגבי ממון, (וכ"כ בקצוה"ח לט, א, וע"ע ברמ"א בסו"ס ל'), אכן בתשב"ץ (סי' פב) ובנוב"י (לג) כתבו דע"א בעלמא ודאי מהני לאפוקי ממונא כיון דמהני עדותו מה"ת מחמת הך סברא דמילתא דעבידא לאיגלויי, וכ"מ דפליגי הכא היינו לגבי האשה עצמה כיון דהויא עדות דבע"ד ולא מהני מה"ת.

- "וחזרו בית הלל להורות כדברי ב"ש". ביסוד החזרה דב"ה יעויין בתוס' דנסתפקו האם הויא מחמת הך סברא דמדרש כתובה או מכח הק"ו, ומצאנו בזה כמה נפק"מ - א. בפשטות נקטו הראשונים וכן העמיד בריטב"א בסוגייין דכ"מ דאיכא למדרש כתובה היינו לגבי עיקר הכתובה ולא לגבי התוספת, ולפי"ז איכא נפק"מ האם גובה את התוספת, וכ"כ בבית שמואל בס"ק קכ"ט דלשיטת התוס' דהדרו ב"ה מחמת הק"ו ממילא גובה אף תוספת.

וכן יש להוכיח משיטת הרמב"ם, דלגבי אומרת גירשתני דגובה כתובה משום מדרש כתובה כתב בפט"ז מהל' אישות הכ"ו דאינה גובה אלא עיקר, [ובראב"ד שם השיג ע"ד], ומאידך לגבי אומרת בת בעלי נראה בסתימת דבריו בהל' לא דגובה בין לעיקר בין לתוספת, וע"כ דהכא אינה גובה מחמת מדרש כתובה אלא מכח הק"[[133]](#footnote-133)ו.

ב. דנו הראשונים במים שאין להם סוף דדינא הוא דלכתחילה לא תנשא האם גובה כתובה, דבשו"ע בסעי' לה הביא י"א דאף דאסורה לחנשא מ"מ גובה כתובה, וכ"כ במרדכי, וברשב"א בשו"ת, אכן בראב"ד בפ"ז מהל' נחלות ה"ג פליג דאינה גובה כתובה, וכ"כ שם המג"מ בשיטת הרמב"ם, ועיי' ברע"א בגליון על השו"ע דהוסיף דתוספת כתובה לכו"ע גובה, וכן האחין נכנסין לנחלה כיון דמדאוריתא מחזקי' דודאי מת, וכ"מ דאינה גובה כתובה היינו מטעמא דכיון דאסורה להנשא אמרי' מדרש כתובה לחומרא וא"כ אי"ז שייך לגבי תוספת ונחלה.

ועכ"פ לכאו' כל נדון זה הויא רק לפי הצד דגביית הכתובה הויא משום מדרש כתובה, משא"כ אי נימא דגובה מכח הק"ו א"כ ודאי דאף במים שאיל"ס גובה כתובתה.

ג. ברא"ש במו"ק פ"ג סי' לב כתב דמתאבלין עפ"י עדות אשה וע"א, וכ"פ בשו"ע (יור"ד שצז א), וכתב שם הגר"א דהיינו מחמת הק"ו דהתרתם ערוה החמורה, ותמה הרע"א דלפי הצד דהדרו ב"ה רק מכח המדרש כתבוה א"כ אי"ז שייך לגבי אבילות.

**ב. בענין מדרש כתובה.**

ביסוד דין מדרש כתובה מצאנו ג' ביאורים באחרונים - **א.** בקרבן נתנאל בגיטין (פ"א סי' ח אות נ') כתב דהויא מדין בימניה, וקיבל עליו מתחילה דמאמין לכל מי שיברר שהוא מת, וכן העמיד במראות הצובאות באות קסה, ועיי"ש בקרב"נ דכתב דממילא לא מהני מדרש כתובה לגבות מלקוחות, אכן במראות הצובאות דחק דאיכא תקנ"ח לגבות מלקוחות.

אכן יש לתמוה ע"ד מדברי הגמ' דאמרי' דהיבם יורש את אחיו דדרשי' מדרש תורה, ואי נימא דכ"מ דגובה את הכתובה היינו מדין הימניה א"כ אי"ז שייך כלל לגבי ירושת יבם.

**ב.** באבנ"מ (ק סק"ג) כתב דחשבי' דאיכא תנאי מתחילה דזמן הפרעון יהיה בשעת ההיתר נישואין, ועיי"ש דהוכיח להך מילתא מדברי הריטב"א בקידושין סה, דדן שם האם בגביית כתובה מהבעל נמי אין גובים אלא קרקע או דהויא דין רק לגבי יתומים, והוכיח הריטב"א מהגמ' בשבועות לב ב' דאמרי' דמהא דעד מיתה מחויב קרבן שבועת העדות ש"מ דמשביע עדי קרקע חייב, ומוכח דאף בגבייה מהבעל אין גובים אלא קרקע, ותמה האבנ"מ דהרי התם כיון דאתא עד מיתה הויא גבייה מהיתומים ולא מהבעל, וע"כ חזי' דלעולם לא מהימנן ליה בבירור דמת הבעל ומ"מ מחייבי' ליה בכתובה כיון דהגיע הזמן, ולכך שפיר חשיב גבייה מהבעל.

וכדבריו מצאנו במל"מ בפט"ו מהל' מלו"ל ה"ו, וכ"כ ברע"א בכתובות בדף קז א, וז"ל "ורק לענין כתובה ות"כ יהבינן לה משום מדרש כתובה והיינו דלו יהא דקמי שמיא גליא דעודנו חי מ"מ הגיע זמן פרעון כתובה דכיון דהב"ד מתירין אותה קרינן בה לכשתנשא לאחר".

ובאחרונים תמהו על דבריו (עיי' בקובץ הערות כא, ובחי' הגרש"ר בכתובות סי' יז) - א. בגוף מה דהוכיח מהריטב"א יל"ע דכיון דלדברי העד ודאי לא היה דין לגבות ממטלטלין דהרי מעיד שמת ונפלו הנכסים לפני היתומים א"כ כל תוכן עדותו הויא לחייבם קרקע, וא"כ אף דאנן לא מהימנן ליה ושמעי' לעדותו רק לגבי ההיתר נישואין מ"מ ודאי ל"ש לחייבו לקרבן שבועה על כבישת עדותו.

ב. ועוד יש להוכיח מדברי הגמ' שם בשבועות דאמרי' דעד מיתה חייב קרבן שבועת העדות ע"ז דהפסיד לאשה כתובה, ואי נימא דמחמת עדותו עצמה אין גובים לכתובה אלא דעי"ז בגרמא נקתיים התנאי א"כ ודאי לא יהיה לחיוב קרבן שבועה.

ג. בטור בסי' ק' כתב דאשה המעידה בעצמה על מיתת הבעל ואתיא לגבות כתובה צריכה להשבע דמת, ולדברי האבנ"מ יש לתמוה מה מקום לשבועה זו כיון דלא בעי' לידיעה על המיתה כדי לחייב בכתובה.

ד. וכן יל"ע לדבריו מהא דאמרי' בגמ' דאיכא לדין ירושת יבם ומדמי' למדרש כתובה, ולדבריו ל"ש לדמות כלל כיון דהכא הויא מדין תנאי.

**ג.** בקובץ הערות שם כתב דאמרי' לפלגי' נאמנות, ומ"מ כ"מ דשייך הך דינא היינו במקום דהוו ב' דינים התלוים זב"ז, משא"כ אי הויא תולדה ל"ש לחלק, ולפי"ז כתב דבהא מפלגי' בין נחלה לכתובה, דלגבי ההיתר נישואין האמינוהו רבנן, וממילא בכתובה דמחמת דין מדרש כתובה הויא תולדה מההיתר נישואין ממילא ע"כ מהימנן ליה, משא"כ נחלה דאי"ז תוצאה אלא דין התלוי במיתה בכה"ג אמרי' פלגי' נאמנות ואינו נאמן לגבי זה על המיתה[[134]](#footnote-134).

- בעיקר דין מדרש כתובה דנו הראשונים האם גובה אף מלקוחות, ובשו"ת הרשב"א (ח"א סי' אלף קעא) נקט דודאי גובה אף מלקוחות, ועיי"ש דהאריך להוכיח להך מילתא, וכן מצאנו בדברי הראשונים בגיטין דאמרי' התם דאם יש עליו עוריין יתקיים בחותמיו, ודנו שם האם הך עוריין היינו הבעל או הלקוחות, ועיי"ש ברא"ש דנראה מדבריו (וכן העמיד שם בקרב"נ) דלעולם אין גובים מדרש כתובה מלקוחות.

**ג. דינא דרב נחמן.**

"אמר רב נחמן באת לבית דין ואמרה מת בעלי התירוני להנשא מתירין אותה להנשא ונותנין לה כתובתה תנו לי כתובתי אף להנשא אין מתירין אותה מאי טעמא אדעתא דכתובה אתאי".

בביאור הך דינא כתב רש"י "ובאפוקי ממונא סהדי בעינן". ומפשטות דבריו נראה (וכן נקט בש"ש ש"ז פ"ז) דכיון דתובעת את הכתובה א"כ חשבי' דעיקר הנדון דאיכא לפנינו היינו על ממון וממילא בהך נדון ודאי בעי' לב' עדים, ולפי"ז כתב שם בש"ש לגבי נוגע דאף במקום דאומר בפירוש דרוצה ליטול שכר עבור העדות מ"מ כיון דבעיקרו בא להתיר לאשה מהימנן ליה ולא איכפ"ל בנגיעה דידיה.

ובריטב"א הק' על פירושו דמ"מ נאמינו על הנישואין גרידא,[וקו' צ"ב טובא], וע"כ ביאר בב' אופנים - א. דכיון דבעי' לסברא דעיגונא הלכך אי אתיא בעיקר על הכתובה ל"ש הך טעמא דעיגונא. ב. עוד ביאר דכיון דסמכי' על הדיוק דידה הלכך לגבי כתובה ל"ש להאמינה דמה"ת דתדייק ותנשא[[135]](#footnote-135), [ולדבריו נמצא דכל סברת רש"י היינו אמאי אינה נאמנת לגבי הכתובה, ואכתי בעי' להנך ביאורים לבאר אמאי לא שריא להנשא, והיינו דלא כדברי הש"ש.]

ובהמשך הגמ' מבע"ל תבעה לתרוויהו, ויל"ע לשיטת הריטב"א אמאי לא שרי' לה להנשא, ויעויין במהרח"ש דכתב דלעולם לא מבע"ל לגבי ההיתר נישואין ופשיטא דשריא, וכל הנדון הכא היינו לגבי הכתובה.

ובדברי הרמב"ם נראה ביאור אחר דכתב בפט"ז מהל' אישות הל"א "באה ואמרה מת בעלי תנו לי כתובתי, אף להנשא אין מתירין אותה שעל עסקי הכתובה באה והרי זה בחזקת שלא מת ואין דעתה להנשא אלא ליטול כתובה מחיים בלבד". וממה דהוסיף הרמב"ם דה"ז בחזקת שלא מת משמע דאיכא רעותא בטענה וחשדי' לה בשקר.

ובמראות הצובאות (קסז) תמה דאי חשדי' לה בשקר א"כ אמאי לא תהיה נאמנת במגו דלא היתה מזכירה לכתובה, ויישב דכ"מ דשייך מגו היינו במקום דטוען טענה גרועה ולא לטענה הטובה ולכך חזי' דאינו משקר, משא"כ הכא אמרי' ממנ"פ דאי יודעת דלא יהיה לה היתר ע"י הך תביעה א"כ אמאי באמת תובעת לכתובה ואיא ינה יודעת א"כ ל"ש מגו.

- עיי' בריטב"א דכתב דה"ה לגבי ע"א אם האשה עצמה מביאתו לבי"ד ותובעת את הכתובה אינה נאמנת, וכ"פ ברמ"א בסעי' מג, וכבר נתקשה הבית יוסף בשיטה זו דכיון דהעד מעיד מאי איכפ"ל ברצון האשה, ויעויין היטב בדברי הריטב"א ונראה בדבריו ב' דרכים בביאור הענין, ובביאו"ד מצאנו ב' שיטות באחרונים - א. במהרח"ש בקונטרס עיגונא ביאר דבפי' הא' נקט הריטב"א כשיטת רש"י דהא דאמרי' דאדעתה דכתובה אתאי היינו דעי"ז הויא נדון דממון ובעי' ב' עדים וממילא לא מהני ע"א, ובפי' הב' נקט כשיטת הרמב"ם דאינה נאמנת מחמת חימוד ממון וכיון דבעי' לצירוף דדייקא דידה הלכך הכא דאינה מדייקת אינו נאמן, וכן נראה מדברי הבית שמואל בס"ק קלב, [וע"ע בחלקת מחוקק סקפ"ה דדייק מדברי הריטב"א דדוקא אי הביאה את העד, והיינו כמו שכתב הרמב"ם לגבי קטטה דחיישי' דשכרה אותו ה"נ הכא].

ב. ובמראות הצובאות (קסו) תמה על דבריו דהרי לעיל ס"ל לריטב"א דנפשט הספק לגבי ע"א במלחמה ולא משגחי' בדיוק דידה וא"כ אמאי הכא כתב דע"א אינו נאמן, וע"כ ביאר דלעולם פשיט"ל לריטב"א כדברי רש"י דהכא בעי' לב' עדים והלכך אין ע"א נאמן, והא דסיים בסו"ד היינו לשיטתו לעיל דע"א נאמן מה"ת כב' עדים וא"כ נתקשה אמאי הכא לא יהיה נאמן, וע"ז כתב דמ"מ בעי' לצירוף דעיגונא וכמו דביאר לעיל והכא ליכא לעיגון.

- בעיקר דברי הריטב"א תמה בשב שמעתתא (ש"ז פ"ז) דדבריו נסתרים מהגמ' בשבועות בדף לב ב' דאמרי' התם דאי משביעה האשה את העד דיעיד שמת כדי דתקבל לכתובה חשיב עד ממון ומיחייב קרבן שבועה, ולכאו' לשיטת הריטב"א לא משכח"ל הך דינא כיון דאי מביאתו להעיד לגבי הכתובה ממילא אינו נאמן, ועיי' בזה ברווחא שמעתתא דיישב בכמה אופנים.

**ד. שיטת הרמב"ם בבעיות הגמ'.**

"איבעיא להו התירוני להנשא ותנו לי כתובתי מהו כיון דאמרה כתובתה אדעתא דכתובה אתאי או דלמא כל מילי דאית ליה לאיניש אמר להו לבי דינא [ואת"ל כל מילי דאית ליה לאיניש אמר להו לבי דינא] תנו לי כתובתי והתירוני להנשא מהו הכא ודאי אדעתא דכתובה אתאי או דלמא הואיל דלא ידעה במאי משתריא תיקו".

ברמב"ם בפט"ז מהל' אישות הל"א פסק בספק הראשון בגמ' דנאמנת לגמרי אף לגבי הכתובה, [ובמג"מ שם ביאר דגרס בגמ' 'את"ל' וממילא אזיל לשיטתו בכ"מ דהל' כאת"ל], ובספק השני בגמ' פסק דמותרת להנשא ואין נותנים לה כתובה, ודבריו תמוהים דכיון דקיימי' בתיקו א"כ אמאי מותרת להנשא.

ומצאנו בהא כמה דרכים - א. בכס"מ שם ביאר דכיון דמעיקר הדין נאמנת והויא רק ספק דרבנן הלכך אזלי' לקולא, ודבריו תמוהים דהרי הכא הויא ספק על עיקר הנאמנות ואמאי חשיב ספק דרבנן, ועוד דהרי לגבי קטטה ומלחמה כתב הרמב"ם דלכתחילה תנשא ואיך כתב הכא דיכולה להנשא לכתחילה, וכן תמה בבית שמואל בס"ק קלא.

ובגר"א (סקק"מ) תמה עוד דאי אמרי' דכיון דהויא ספק דרבנן לכך שרי' לה להנשא א"כ אמאי לא תקבל לכתובה מחמת מדרש כתובה.

ב. בבית שמואל שם ביאר דהרמב"ם ס"ל דכל נדון הגמ' הויא לגבי הכתובה גרידא ולא לגבי ההיתר נישואין, דחיישי' שמא אין דעתה להנשא אלא לקבל למעות, ולפי"ז כתב דלאחר דהלכה ונישאת שוה יהבי' לה לכתובה. וכעי"ז כתב בט"ז בסקנ"ט.

ג. ובגר"א גרס בדברי הרמב"ם והשו"ע דאין מתירין לה להנשא, ויל"ע לפי"ז אמאי מהני תפיסה על הכתובה, וחזי' מדבריו דדין הכתובה תליא אף במיתה וכיון דאיכא צד דמתה לכך מהני תפיסה, אכן אכתי יקשה מ"ש ממשאיל"ס דס"ל דכיון דמדרבנן אסורה לית ליה כתובה, וצ"ע.

בס"ד

**בסוגיא דחמש נשים**

**דף קיז. - קיח.**

"הכל נאמנין להעידה חוץ מחמותה ובת חמותה וצרתה ויבמתה ובת בעלה מה בין גט למיתה שהכתב מוכיח".

**א. נדוני האחרונים בענין חמש נשים.**

בגדר העדות דחמש נשים דנו האחרונים בכמה נדונים - א. במל"מ (פי"ב מהל' גירושין הט"ז ד"ה נסתפקתי) הסתפק האם ביטלו חכמים לגמרי לעדות דידהו ואינם נאמנות כלל, או דרק לחומרא חששו להאמינם, ועיי"ש דכתב כמה נפק"מ בזה, ולכאו' פליגי בהך מילתא ר"ע ור"ט לקמן במתני' לגבי עדות דצרה האם אוכלת בתרומה, וכן להל' נחלקו הרמב"ם והראב"ד האם פסקי' הל' כר"ט או כר"ע, ויבואר עוד לקמן.

ב. בגוונא דמסל"ת האם יהיה נאמנות לחמש נשים, דיעויי"ש במל"מ דנקט בפשיטות דאף בכה"ג אינם נאמנות, ועיי"ש במגיה דדן בהך מילתא, והביא עוד כמה אחרונים דנקטו כדבריו, והוכיחו להא מהגמ' לקמן בדף קכב א', וע"ע במראות הצובאות (טו) דדחה לכל ראיות האחרונים.

ג. בגוונא דידעי' דטבע במשאיל"ס דמדאוריתא מותרת להנשא, ורבנן חששו למילתא האם נאמנות החמש נשים להעיד דראו שמת, ועיי"ש במל"מ דנסתפק טובא בענין זה, ולבסוף הסיק דעכ"פ בגוונא דמסל"ת במים שאיל"ס ודאי יהיו נאמנות, ובמראות הצובאות (כד) נתקשה דהרי לגבי גט חזי' דכ"מ דנאמנות החמש נשים היינו מטעמא דהכתב מוכיח, וא"כ מוכח דאף דכ"מ דצריך לאמירת בפני נכתב היינו מדרבנן מ"מ לית להו נאמנות, ועיי"ש דדחה דהתם עיקר הדין קיום היינו מחמת חשש מזויף דבכה"ג הגט פסול מדאוריתא, משא"כ הכא דלעולם לא חיישי' למיתה אלא מדרבנן, ועיי' בזה עוד בחזו"א כב ו'.נ

ד. בגוונא דאיכא ע"א המתיר, ואתו החמש נשים להכחיש האם נאמנות למהוי ע"א בהכחשה, ויעויין במראוה"צ (כד) דנקט בפשיטות דאינם נאמנות כלל, וע"ע בנוב"י (תנינא סד) דדן בהא באריכות.

- בעיקר הדין דחמש נשים אינם נאמנות הסתפק הרע"א האם עיקר הטעם היינו מפני דאית להו ענין לקלקל אותם כיון דעי"ז לא יהיה להו צער, או דחיישי' דמחמת נקמה בעלמא יעידו כנגדם אף דלא יהיה להו ריווח מחמת העדות, ולבסוף הסיק דאיכא לב' הטעמים, ועיי"ש דדן באריכות בהך מילתא.

**ב. בנדון המל"מ האם חמש נשים אינם נאמנות כלל, ובפלוגתת ר"ט ור"ע.**

**"האשה שהלכה היא ובעלה למדינת הים ובאה ואמרה מת בעלי תנשא ותטול כתובתה וצרתה אסורה היתה בת ישראל לכהן תאכל בתרומה דברי רבי טרפון רבי עקיבא אומר אין זו דרך מוציאתו מידי עבירה עד שתהא אסורה לינשא ואסורה מלאכול בתרומה".**

מבואר במתני' דאף דהאשה נאמנת לגבי עצמה מ"מ אינה נאמנת לגבי צרה כיון דחשודה לקלקל, ובירושלמי נתקשה דא"כ השתא דמהימנן לאשה לגבי עצמה ממילא נאמינה לגבי הצרה, ויישב דאדרבה אי נאמינה על צרתה א"כ ממילא הדר החשש קלקול למקומו ולא תהיה נאמנת על עצמה, והלכך אמרי' דנאמנת על עצמה ולא על צרתה.

בביאור פלוגתת ר"ע ור"ט מצאנו ב' ביאורים באחרונים **- א.** במל"מ (ועיי' לעיל) נסתפק ביסוה"ד דאינם נאמנות האם הויא מטעם חשש בעלמא או דהויא פסול בעיקר עדותם כיון דמחזקי' לה כודאי משקרות, [וכן נקט בשב שמעתתא, ועיי"ש דהוכיח להך מילתא מהא דאינם נאמנות למעבד הכחשה[[136]](#footnote-136)], ועיי"ש דתלה להא בפלוגתא דר"ע ור"ט במתני', דלשיטת ר"ט מחזקי' לה כודאי משקרת, וכן נראה בלשון רש"י ד"ה צערא, וכ"כ ברע"א בריש סי' פו, ולשיטת ר"ע הויא חשש בעלמא וממילא צרתה אסורה לאכול בתרומה[[137]](#footnote-137), וכן נראה מדברי המאירי דביאר לדעת ר"ע "דסתם צרה דלא מהימנא חששא בעלמא היא ולהחמיר בה".

אכן יעויין במנחת חינוך (שסה) דפליג דלעולם ליכא צד דודאי משקרות ומ"מ אף דהויא ספיקא בעלמא שרי להו לאכול בתרומה כיון דמוקמי' לה אחזקתה, [ויל"ע לפי"ז במאי פליג ר"ע.].

ובביאור הך צד דאינם נאמנות כלל מצאנו כמה דרכים, דיעויין בש"ש (ש"ז פ"ד) דביאר דכיון דעיקר הנאמנות דע"א בעדות אשה הויא נאמנות מחודשת מדרבנן מחמת עיגונא הלכך במקום דאיכא ספק על הנאמנות דידהו לא תיקנו כלל להאמינם, וכן נקט במראוה"צ באות קסח, אכן בחזו"א (כב, ה) דנקט דהויא סברא אף בעדות דאוריתא, וז"ל "וענין עדות הוא מחוקי התורה להתנהג עפ"י העדות ואין אנו אחראין להרהר אחר העדות באמיתת הענין וכפסלה תורה העדות אין לנו מורה על אמיתת הענין ונשאר בלתי ידיעה".

**ב.** בשב שמעתתא ביאר לשיטת ר"ע בג' אופנים - א. דכיון דאיכא הכא לתרתי דסתרי דל"ש למימר דאחת מהנשים תאכל בתרומה והשניה לא תאכל הלכך חייש ר"ע לחומרא דלא תאכל, וכן מבואר בדברי התוהרא"ש, ויבואר עוד לקמן.

ב. עפי"ד הירושלמי דנתקשה דלאחר דמהימנן לה לגבי עצמה אמאי לא תאסר צרתה מאכילת תרומה, ותי' דאי מהימנן לה ממילא תהיה חשודה לשקר ולקלקל את צרתה, וכל תי' זה שייך רק לגבי ההיתר נישואין, משא"כ לגבי אכילת תרומה ודאי ליכא חשש דתקלקל את חבירתה דלא תאכל בתרומה, והלכך מפלגי' לנאמנות ולגבי זה מהימנן לה אף לצרתה.

ג., דכ"מ דאינה נאמנת לצרתה היינו בדבשב"ע דמעיקר הדין בעי' ב' עדים, ותיקנו רבנן להאמינה והלכך לא מהימנן לה כלל במקום דאיכא לחשש שקר, משא"כ בתרומה דהויא מילתא דאיסורא ממילא מהימנן לה מעיקר הדין כיון דלא ברירא דמשקרת[[138]](#footnote-138).

ונפק"מ בכל הדרכים הנ"ל - א. בגוונא דבת כהן נשואה לישראל האם חוזרת לאכול בתרומה מחמת עדות צרתה, דלדברי הש"ש דלעולם לגבי תרומה אית לה נאמנות א"כ ה"ה דנאמנת להחזירה לבית אביה, אכן לדרכו של המל"מ דהויא חשש בעלמא א"כ ה"ה בהיפוך דלא תהיה נאמנת לגמרי.

ב. בגוונא דמעידה רק על צרתה, דלפי הטעמם הנ"ל אל תהיה נאמנת, אכן לפי הטעם הראשון בש"ש שפיר תהיה נאמנת כיון דליכא לתרתי דסתרי.

וכדברי הש"ש יש להוכיח מדברי התוהרא"ש בסוגיין דחידש חידוש גדול דאף לשיטת ר"ע דאסורה לאכול בתרומה מ"מ אם זינתה עונשים אותה בחנק ומחזי' לה כאשת איש גמורה, וחזי' דלא הויא ספיקא בעלמא כדברי המל"מ אלא איכא סברא במסוים לגבי אכילת תרומה.

**שיטת הרמב"ם לגבי אכילת תרומה ועדות סוטה**

- בשיטת הרמב"ם דפסק דאינה נאמנת כלל ביאר הש"ש דכיון דעיקר עדותה הויא בדבשב"ע הלכך אף דאיכא נפק"מ לגבי איסור מ"מ אינה נאמנת כלל ולא אמרי' לפלגי' נאמנות, ועיי"ש דהוכיח להך מילתא מדברי הר"ן בסנהדרין דכתב דע"א אינו נאמן לומר דמעות אלו של מעשר שני אף דהויא מילתא דאיסורא כיון דמעשר שני ממון גובה וחשיב דמעיד על מילי דממונא, ולכאו' יל"ע אמאי לא נחלק עדותו ונאמינו רק על האיסור, וע"כ חזי' דבמקום דבעקיר העדות אינו נאמן ממילא לא מהימנן ליה כלל, וכן העמיד בחזו"א

ובשערי ישר (ו, י) תמה על דבריו דודאי דאמרי' פלגי' נאמנות בכה"ג ולא דמי לדברי הר"ן, דהכא עיקר הנדון הוא האם מת בעלה ומחמת זה נפק"ל כמה דינים דאכילת תרומה והיתר נישואין ונחלה וכו', וכמו דמפלגי' בין נחלה להיתר נישואין ה"ה דשייך לחלק בין היתר נישואין לאכילת תרומה, משא"כ במעשר שני האסיור והממון אינם ב' נדונים אלא תליין זב"ז דעיקר הדין מעשר שני הויא בין ממון ובין איסור, ולכך כתב הר"ן דל"ש לחלק בזה.

וע"כ כתב דאף לפסול מתרומה לא הויא מילתא דאיסורין כיון דמעיד 'עדות באיש' לכך בעי' שניים וכדאמרי' בגמ' בקידושין לגבי בן גרושה ובן חלוצה, וכ"מ דאמרי' דע"א נאמן בתרומה היינו במקום דכבר נאמן על הנישואין ולכך איכא ק"ו להאמינו אף לגבי תרומה.

- ברמב"ם בפ"א מהל' סוטה הט"ו כתב דחמש נשים נאמנות להעיד עלסוטה שנטמאת ונאסרת על בעלה, ומ"מ אינה מפסדת כתובתה, ובמל"מ תמה דהרמב"ם לשיטתו דהנך חמש נשים אינם נאמנות כלל אמאי פסק דנאמנות לגבי סוטה, ומצאנו כמה ביאורים בשיטתו - א. בש"ש שם ביאר עפ"י שיטתו דכ"מ דאינם נאמנות כלל היינו בגוונא דעיקר עדותם הויא מדרבנן, משא"כ לגבי סוטה דאית להו נאמנות מדאוריתא ודאי נאמנות להחמיר, וכ"כ ברע"א בסוטה לא א' ד"ה וראיתי, ועיי"ש דחידש ביותר דאית להו נאמנות בתורת ודאי וממילא לוקה פ"י עדותם[[139]](#footnote-139).

ב. במנחת חינוך ביאר עפ"י שיטתו דאף לשיטת הרמב"ם לא אמרי' דאינם נאמנות לגמרי אלא דמספק מוקמי' מוקמי' לא אחזקתה ואוכלת בתרומה, וא"כ התם דע"י הקינוי וסתירה איתרע חזקתה ממילא נאמנות לאוסרה, [ודבריו צ"ב דאי אינם נאמנות רק מחמת ספק א"כ אמאי לא ישתו, וצ"ע].

**ג. נדון התוס' האם אוכלת בתרומה דאוריתא.**

"מספקא לר"י אי דוקא בתרומה דרבנן אי נמי בתרומה דאורייתא דאוקמה אחזקה דדייקא ומינסבא ועל צרתה אין להאמינה ואוקמה אחזקת אשת איש מידי דהוה אשני שבילין". ומבואר דהסתפקו התוס' האם הא דאינה נאמנת לגבי צרתה הויא דין דרבנן גרידא או סברא דאוריתא, ובדעת הרמב"ם נקטו האחרונים בפשיטות דמדסתם ולא חילק משמע דאוכלת אף בתרומה דאוריתא[[140]](#footnote-140).

ובש"ש (ז, ב) תמה על שיטתם אמאי יכולה לאכול בתרומה דאוריתא והרי לגבי זה ליכא חשש דתקלקל אותה, וביאר דחזקה דדייקא ומינסבא לא הויא חזקה גמורה וכדחזי' דאין מורידים לנחלה על פיה, וכ"מ דסמכי' על חזקה זו היינו להקל משום עיגונא והלכך לגבי לאוסרה באכילת תרומה לא סמכי' ע"ז אלא מוקמי' לה אחזקתה.

ובחזו"א (כב, ה) נתקשה דהרי כתבו התוס' לעיל דאהני חזקה דדייקא ומינסבא למעבד רעותא בחזקת אשת איש, וא"כ איך יכולה לאכול בתרומה דאוריתא כיון דלית לה חזקה, ועיי"ש דחידש דחזקה דידה לא מהני לגבי צרתה אף דהויא חזקה מסברא.

- ובהמשך דבריהם כתבו "מיהו איכא הכא חדא דעביד איסורא ממ"נ ובכי האי גוונא לא ילפינן מסוטה". ובאחרונים תמהו טובא על דבריהם דהרי בב' שבילין נמי איכא חד דעביד איסורא, ועיי' ברע"א דשינה לגי' בדברי התוס', ואדרבה כתבו דאף דכל אחת עבדה איסורא ולא ילפי' בכה"ג מסוטה מ"מ שייך להעמיד לכ"א על חזקתה דומיא דב' שבילין, אכן יעויין בתוהרא"ש דמפורש דלא כדבריהם דהרי ביאר בסברא זו לדברי ר"ע.

ובשב שמעתתא יישב דכ"מ דבב' שבילין שייך לאוקמי לכ"א על חזקתו היינו מטעמא דליכא התם להוראה ודאית אלא מטהרי' להו מספק, משא"כ הכא דאיכא הוראה ודאית דמותרת להנשא בכה"ג לא ממי' למילף מסוטה, ויש להוסיף עוד דכבר נתקשה בבית אפרים דהרי הכא לא בעי' למעבד הוראה ודאית על תרוויהו אלא דמספק אינה אוכלת בתרומה, וע"כ חזי' דס"ל דאי איכא הוראת ודאית על אחת ל"ש להסתפק על השנייה.

- בעיקר הך נדון דאכילת תרומה נחלקו האחרונים האם ע"א המעיד על בת כהן הנישאת לישראל דמת בעלה נאמן להאכילה בתרומה, דבערוך לנר נקט דכמו דאין מורידין לנחלה ה"ה דאינו נאמן לגבי תרומה, אכן יעויין ברדב"ז בפ"ט מהל' תרומות ה"ג דנקט דודאי נאמן מחמת הק"וד התרתם ערוה החמורה.

בס"ד

**בסוגיא דחמש נשים**

**דף קיז. - קיח.**

"הכל נאמנין להעידה חוץ מחמותה ובת חמותה וצרתה ויבמתה ובת בעלה מה בין גט למיתה שהכתב מוכיח".

**א. נדוני האחרונים בענין חמש נשים.**

בגדר העדות דחמש נשים דנו האחרונים בכמה נדונים - א. במל"מ (פי"ב מהל' גירושין הט"ז ד"ה נסתפקתי) הסתפק האם ביטלו חכמים לגמרי לעדות דידהו ואינם נאמנות כלל, או דרק לחומרא חששו להאמינם, ועיי"ש דכתב כמה נפק"מ בזה, ולכאו' פליגי בהך מילתא ר"ע ור"ט לקמן במתני' לגבי עדות דצרה האם אוכלת בתרומה, וכן להל' נחלקו הרמב"ם והראב"ד האם פסקי' הל' כר"ט או כר"ע, ויבואר עוד לקמן.

ב. בגוונא דמסל"ת האם יהיה נאמנות לחמש נשים, דיעויי"ש במל"מ דנקט בפשיטות דאף בכה"ג אינם נאמנות, ועיי"ש במגיה דדן בהך מילתא, והביא עוד כמה אחרונים דנקטו כדבריו, והוכיחו להא מהגמ' לקמן בדף קכב א', וע"ע במראות הצובאות (טו) דדחה לכל ראיות האחרונים.

ג. בגוונא דידעי' דטבע במשאיל"ס דמדאוריתא מותרת להנשא, ורבנן חששו למילתא האם נאמנות החמש נשים להעיד דראו שמת, ועיי"ש במל"מ דנסתפק טובא בענין זה, ולבסוף הסיק דעכ"פ בגוונא דמסל"ת במים שאיל"ס ודאי יהיו נאמנות, ובמראות הצובאות (כד) נתקשה דהרי לגבי גט חזי' דכ"מ דנאמנות החמש נשים היינו מטעמא דהכתב מוכיח, וא"כ מוכח דאף דכ"מ דצריך לאמירת בפני נכתב היינו מדרבנן מ"מ לית להו נאמנות, ועיי"ש דדחה דהתם עיקר הדין קיום היינו מחמת חשש מזויף דבכה"ג הגט פסול מדאוריתא, משא"כ הכא דלעולם לא חיישי' למיתה אלא מדרבנן, ועיי' בזה עוד בחזו"א כב ו'.נ

ד. בגוונא דאיכא ע"א המתיר, ואתו החמש נשים להכחיש האם נאמנות למהוי ע"א בהכחשה, ויעויין במראוה"צ (כד) דנקט בפשיטות דאינם נאמנות כלל, וע"ע בנוב"י (תנינא סד) דדן בהא באריכות.

- בעיקר הדין דחמש נשים אינם נאמנות הסתפק הרע"א האם עיקר הטעם היינו מפני דאית להו ענין לקלקל אותם כיון דעי"ז לא יהיה להו צער, או דחיישי' דמחמת נקמה בעלמא יעידו כנגדם אף דלא יהיה להו ריווח מחמת העדות, ולבסוף הסיק דאיכא לב' הטעמים, ועיי"ש דדן באריכות בהך מילתא.

**ב. בנדון המל"מ האם חמש נשים אינם נאמנות כלל, ובפלוגתת ר"ט ור"ע.**

**"האשה שהלכה היא ובעלה למדינת הים ובאה ואמרה מת בעלי תנשא ותטול כתובתה וצרתה אסורה היתה בת ישראל לכהן תאכל בתרומה דברי רבי טרפון רבי עקיבא אומר אין זו דרך מוציאתו מידי עבירה עד שתהא אסורה לינשא ואסורה מלאכול בתרומה".**

מבואר במתני' דאף דהאשה נאמנת לגבי עצמה מ"מ אינה נאמנת לגבי צרה כיון דחשודה לקלקל, ובירושלמי נתקשה דא"כ השתא דמהימנן לאשה לגבי עצמה ממילא נאמינה לגבי הצרה, ויישב דאדרבה אי נאמינה על צרתה א"כ ממילא הדר החשש קלקול למקומו ולא תהיה נאמנת על עצמה, והלכך אמרי' דנאמנת על עצמה ולא על צרתה.

בביאור פלוגתת ר"ע ור"ט מצאנו ב' ביאורים באחרונים **- א.** במל"מ (ועיי' לעיל) נסתפק ביסוה"ד דאינם נאמנות האם הויא מטעם חשש בעלמא או דהויא פסול בעיקר עדותם כיון דמחזקי' לה כודאי משקרות, [וכן נקט בשב שמעתתא, ועיי"ש דהוכיח להך מילתא מהא דאינם נאמנות למעבד הכחשה[[141]](#footnote-141)], ועיי"ש דתלה להא בפלוגתא דר"ע ור"ט במתני', דלשיטת ר"ט מחזקי' לה כודאי משקרת, וכן נראה בלשון רש"י ד"ה צערא, וכ"כ ברע"א בריש סי' פו, ולשיטת ר"ע הויא חשש בעלמא וממילא צרתה אסורה לאכול בתרומה[[142]](#footnote-142), וכן נראה מדברי המאירי דביאר לדעת ר"ע "דסתם צרה דלא מהימנא חששא בעלמא היא ולהחמיר בה".

אכן יעויין במנחת חינוך (שסה) דפליג דלעולם ליכא צד דודאי משקרות ומ"מ אף דהויא ספיקא בעלמא שרי להו לאכול בתרומה כיון דמוקמי' לה אחזקתה, [ויל"ע לפי"ז במאי פליג ר"ע.].

ובביאור הך צד דאינם נאמנות כלל מצאנו כמה דרכים, דיעויין בש"ש (ש"ז פ"ד) דביאר דכיון דעיקר הנאמנות דע"א בעדות אשה הויא נאמנות מחודשת מדרבנן מחמת עיגונא הלכך במקום דאיכא ספק על הנאמנות דידהו לא תיקנו כלל להאמינם, וכן נקט במראוה"צ באות קסח, אכן בחזו"א (כב, ה) דנקט דהויא סברא אף בעדות דאוריתא, וז"ל "וענין עדות הוא מחוקי התורה להתנהג עפ"י העדות ואין אנו אחראין להרהר אחר העדות באמיתת הענין וכפסלה תורה העדות אין לנו מורה על אמיתת הענין ונשאר בלתי ידיעה".

**ב.** בשב שמעתתא ביאר לשיטת ר"ע בג' אופנים - א. דכיון דאיכא הכא לתרתי דסתרי דל"ש למימר דאחת מהנשים תאכל בתרומה והשניה לא תאכל הלכך חייש ר"ע לחומרא דלא תאכל, וכן מבואר בדברי התוהרא"ש, ויבואר עוד לקמן.

ב. עפי"ד הירושלמי דנתקשה דלאחר דמהימנן לה לגבי עצמה אמאי לא תאסר צרתה מאכילת תרומה, ותי' דאי מהימנן לה ממילא תהיה חשודה לשקר ולקלקל את צרתה, וכל תי' זה שייך רק לגבי ההיתר נישואין, משא"כ לגבי אכילת תרומה ודאי ליכא חשש דתקלקל את חבירתה דלא תאכל בתרומה, והלכך מפלגי' לנאמנות ולגבי זה מהימנן לה אף לצרתה.

ג., דכ"מ דאינה נאמנת לצרתה היינו בדבשב"ע דמעיקר הדין בעי' ב' עדים, ותיקנו רבנן להאמינה והלכך לא מהימנן לה כלל במקום דאיכא לחשש שקר, משא"כ בתרומה דהויא מילתא דאיסורא ממילא מהימנן לה מעיקר הדין כיון דלא ברירא דמשקרת[[143]](#footnote-143).

ונפק"מ בכל הדרכים הנ"ל - א. בגוונא דבת כהן נשואה לישראל האם חוזרת לאכול בתרומה מחמת עדות צרתה, דלדברי הש"ש דלעולם לגבי תרומה אית לה נאמנות א"כ ה"ה דנאמנת להחזירה לבית אביה, אכן לדרכו של המל"מ דהויא חשש בעלמא א"כ ה"ה בהיפוך דלא תהיה נאמנת לגמרי.

ב. בגוונא דמעידה רק על צרתה, דלפי הטעמם הנ"ל אל תהיה נאמנת, אכן לפי הטעם הראשון בש"ש שפיר תהיה נאמנת כיון דליכא לתרתי דסתרי.

וכדברי הש"ש יש להוכיח מדברי התוהרא"ש בסוגיין דחידש חידוש גדול דאף לשיטת ר"ע דאסורה לאכול בתרומה מ"מ אם זינתה עונשים אותה בחנק ומחזי' לה כאשת איש גמורה, וחזי' דלא הויא ספיקא בעלמא כדברי המל"מ אלא איכא סברא במסוים לגבי אכילת תרומה.

**שיטת הרמב"ם לגבי אכילת תרומה ועדות סוטה**

- בשיטת הרמב"ם דפסק דאינה נאמנת כלל ביאר הש"ש דכיון דעיקר עדותה הויא בדבשב"ע הלכך אף דאיכא נפק"מ לגבי איסור מ"מ אינה נאמנת כלל ולא אמרי' לפלגי' נאמנות, ועיי"ש דהוכיח להך מילתא מדברי הר"ן בסנהדרין דכתב דע"א אינו נאמן לומר דמעות אלו של מעשר שני אף דהויא מילתא דאיסורא כיון דמעשר שני ממון גובה וחשיב דמעיד על מילי דממונא, ולכאו' יל"ע אמאי לא נחלק עדותו ונאמינו רק על האיסור, וע"כ חזי' דבמקום דבעקיר העדות אינו נאמן ממילא לא מהימנן ליה כלל, וכן העמיד בחזו"א

ובשערי ישר (ו, י) תמה על דבריו דודאי דאמרי' פלגי' נאמנות בכה"ג ולא דמי לדברי הר"ן, דהכא עיקר הנדון הוא האם מת בעלה ומחמת זה נפק"ל כמה דינים דאכילת תרומה והיתר נישואין ונחלה וכו', וכמו דמפלגי' בין נחלה להיתר נישואין ה"ה דשייך לחלק בין היתר נישואין לאכילת תרומה, משא"כ במעשר שני האסיור והממון אינם ב' נדונים אלא תליין זב"ז דעיקר הדין מעשר שני הויא בין ממון ובין איסור, ולכך כתב הר"ן דל"ש לחלק בזה.

וע"כ כתב דאף לפסול מתרומה לא הויא מילתא דאיסורין כיון דמעיד 'עדות באיש' לכך בעי' שניים וכדאמרי' בגמ' בקידושין לגבי בן גרושה ובן חלוצה, וכ"מ דאמרי' דע"א נאמן בתרומה היינו במקום דכבר נאמן על הנישואין ולכך איכא ק"ו להאמינו אף לגבי תרומה.

- ברמב"ם בפ"א מהל' סוטה הט"ו כתב דחמש נשים נאמנות להעיד עלסוטה שנטמאת ונאסרת על בעלה, ומ"מ אינה מפסדת כתובתה, ובמל"מ תמה דהרמב"ם לשיטתו דהנך חמש נשים אינם נאמנות כלל אמאי פסק דנאמנות לגבי סוטה, ומצאנו כמה ביאורים בשיטתו - א. בש"ש שם ביאר עפ"י שיטתו דכ"מ דאינם נאמנות כלל היינו בגוונא דעיקר עדותם הויא מדרבנן, משא"כ לגבי סוטה דאית להו נאמנות מדאוריתא ודאי נאמנות להחמיר, וכ"כ ברע"א בסוטה לא א' ד"ה וראיתי, ועיי"ש דחידש ביותר דאית להו נאמנות בתורת ודאי וממילא לוקה פ"י עדותם[[144]](#footnote-144).

ב. במנחת חינוך ביאר עפ"י שיטתו דאף לשיטת הרמב"ם לא אמרי' דאינם נאמנות לגמרי אלא דמספק מוקמי' מוקמי' לא אחזקתה ואוכלת בתרומה, וא"כ התם דע"י הקינוי וסתירה איתרע חזקתה ממילא נאמנות לאוסרה, [ודבריו צ"ב דאי אינם נאמנות רק מחמת ספק א"כ אמאי לא ישתו, וצ"ע].

**ג. נדון התוס' האם אוכלת בתרומה דאוריתא.**

"מספקא לר"י אי דוקא בתרומה דרבנן אי נמי בתרומה דאורייתא דאוקמה אחזקה דדייקא ומינסבא ועל צרתה אין להאמינה ואוקמה אחזקת אשת איש מידי דהוה אשני שבילין". ומבואר דהסתפקו התוס' האם הא דאינה נאמנת לגבי צרתה הויא דין דרבנן גרידא או סברא דאוריתא, ובדעת הרמב"ם נקטו האחרונים בפשיטות דמדסתם ולא חילק משמע דאוכלת אף בתרומה דאוריתא[[145]](#footnote-145).

ובש"ש (ז, ב) תמה על שיטתם אמאי יכולה לאכול בתרומה דאוריתא והרי לגבי זה ליכא חשש דתקלקל אותה, וביאר דחזקה דדייקא ומינסבא לא הויא חזקה גמורה וכדחזי' דאין מורידים לנחלה על פיה, וכ"מ דסמכי' על חזקה זו היינו להקל משום עיגונא והלכך לגבי לאוסרה באכילת תרומה לא סמכי' ע"ז אלא מוקמי' לה אחזקתה.

ובחזו"א (כב, ה) נתקשה דהרי כתבו התוס' לעיל דאהני חזקה דדייקא ומינסבא למעבד רעותא בחזקת אשת איש, וא"כ איך יכולה לאכול בתרומה דאוריתא כיון דלית לה חזקה, ועיי"ש דחידש דחזקה דידה לא מהני לגבי צרתה אף דהויא חזקה מסברא.

- ובהמשך דבריהם כתבו "מיהו איכא הכא חדא דעביד איסורא ממ"נ ובכי האי גוונא לא ילפינן מסוטה". ובאחרונים תמהו טובא על דבריהם דהרי בב' שבילין נמי איכא חד דעביד איסורא, ועיי' ברע"א דשינה לגי' בדברי התוס', ואדרבה כתבו דאף דכל אחת עבדה איסורא ולא ילפי' בכה"ג מסוטה מ"מ שייך להעמיד לכ"א על חזקתה דומיא דב' שבילין, אכן יעויין בתוהרא"ש דמפורש דלא כדבריהם דהרי ביאר בסברא זו לדברי ר"ע.

ובשב שמעתתא יישב דכ"מ דבב' שבילין שייך לאוקמי לכ"א על חזקתו היינו מטעמא דליכא התם להוראה ודאית אלא מטהרי' להו מספק, משא"כ הכא דאיכא הוראה ודאית דמותרת להנשא בכה"ג לא ממי' למילף מסוטה, ויש להוסיף עוד דכבר נתקשה בבית אפרים דהרי הכא לא בעי' למעבד הוראה ודאית על תרוויהו אלא דמספק אינה אוכלת בתרומה, וע"כ חזי' דס"ל דאי איכא הוראת ודאית על אחת ל"ש להסתפק על השנייה.

- בעיקר הך נדון דאכילת תרומה נחלקו האחרונים האם ע"א המעיד על בת כהן הנישאת לישראל דמת בעלה נאמן להאכילה בתרומה, דבערוך לנר נקט דכמו דאין מורידין לנחלה ה"ה דאינו נאמן לגבי תרומה, אכן יעויין ברדב"ז בפ"ט מהל' תרומות ה"ג דנקט דודאי נאמן מחמת הק"וד התרתם ערוה החמורה.

בס"ד

**סוגיא דסימנים (ב)- ענין חיישינן לשאלה**

**דף קכ:**

"ולהך לישנא דאמר רבא סימנין דאורייתא הא קתני אף על פי שיש סימנין בגופו ובכליו גופו דארוך וגוץ כליו דחיישינן לשאלה".

**א. נדון האחרונים האם למ"ד סימנין לאו דאוריתא חיישי' לשאלה.**

מבואר בגמ' דלמ"ד סימנים דאוריתא חיישי' לשאלה, ודנו האחרונים למ"ד סימנים דרבנן האם איכא לחשש שאלה, ונפק"מ בזה בגוונא דאיכא סימן מובהק בכליו וסימן בינוני בגופו, האם שרי' ממנ"פ דאי סימנים דאוריתא סמכי' על הסימן שבגופו, ואי סימנים דרבנן סמכי' על הסימן מובהק שבכליו כיון דבכה"ג לא חיישי' לשאלה, ובש"ש (פכ"ב) הביא מדברי המהר"ל דלא חיישי' לשאלה, וכמבואר מדברי התוס' דלהך תי' דחיוורי וסומקי לא חיישי' לשאלה כיון דליכא הכרח להך חששא ה"ה למ"ד סימנים דרבנן.

[וכן הוכיחו האחרונים (עיי' נוב"י קמא לב) מדברי הגמ' בב"מ דמשני' למ"ד סימנין דאוריתא על מתני' דסימנין בגופו וכליו דחיישי' לשאלה, והדר מקשי' "אי חיישינן לשאלה חמור בסימני אוכף היכי מהדרינן". ונראה מדברי הגמ' דפרכי' רק למ"ד סימנין דאוריתא, וא"כ מוכח דלמ"ד סימנים דרבנן לא חיישי' לשאלה[[146]](#footnote-146).]

ובבית שמואל (סקס"ט) פליג על דבריו דלמ"ד סימנין דרבנן ובעי' לסימן מובהק א"כ כ"ש דחיישי' לשאלה[[147]](#footnote-147), [וכן הוכיח החזו"א (כה, ח) דהרי מבואר בגמ' דלמ"ד סימנים דאוריתא חיישי' לשאלה, וא"כ מוכח דסימנין עדיפא מראית בגדים א"כ כ"ש למ"ד סימנין לאו דאוריתא] וכ"מ דכתבו התוס' דבלא ראייה לא חיישי' לשאלה היינו למ"ד סימנים דאוריתא, משא"כ למ"ד סמנין דרבנן דבעי' לסימן מובהק ביותר בכה"ג ודאי חיישי' לשאלה.

ועיי"ש דהוסיף לחדש דאף בארנקי וטבעת דאמרי' בגמ' דלא מושלי אינשי היינו דוקא למ"ד סימנין דאוריתא משא"כ למ"ד סימנים דרבנן חיישי' אף בהנך כלים לשאלה, וכ"פ בבית יוסף, והביא דכ"כ הריטב"א ורב"י.

ובאחרונים נתקשו בשיטה זו טובא דהרי בגמ' בב"מ מקשי' "תא שמע חמור בסימני אוכף אימא בעדי אוכף". ולכאו' יל"ע דמאי יהני עדי אוכף כיון דאכתי חיישי' לשאלה, ואף דאוכף לא משאלי אינשי מ"מ אינהו ס"ל דלמ"ד סימנין דרבנן חיישי' אף בכה"ג[[148]](#footnote-148).

ויישבו בזה בכמה אופנים - א. בכת"ס תי' דכ"מ דחיישי' לשאלה היינו בצירוף הך סברא דסימנים לא הוו ראייה גמורה ואיכא לחשש שקר, משא"כ התם דאיירי בעדים בכה"ג ודאי לא חיישי' לשאלה[[149]](#footnote-149).

וכעי"ז כתב בנוב"י (נא) דבמקום דמכירים בטביעות עין לכלים לא חיישי' לשאלה, ועיי"ש דביאר דכיון דחשש שאלה הויא חשש רחוק, וכן הא דלא סמכי' על סימן הויא מחמת חשש רחוק הלכך מצטרפים ב' הענינים דלא נחשוש.

ובאחרונים העמידו בזה כמה קו' - א. בנוב"י הק' דא"כ מאי מקשי' בגמ' למ"ד סימנים דאוריתא איך מהדרי' חמור בסימני אוכף דלכאו' י"ל בפשיטות דאיירי בעדים ולכך לא חיישי' לשאלה. ב. ברע"א (קז) הק' דבדברי השו"ע מוכח לא כן, דבסי' קלב לגבי גט דאבד כתב "שמצאו בכלי שהי' בו הגט, ויש לו סי' או טב"ע בכלי, ויודע שלא השאילו לאחר". ומבואר דאף בגוונא דאיכא לטביעות עין חיישי' לשאלה ולכך הוצרך למימר דיודע דלא השאילו לאחר, ועיי"ש עוד דהק' דמדברי הב"ש מוכח דלא כהנ"ל.

ב. ברע"א (קמא קז) הביא מדברי החכ"צ דכתב דאף אי חיישי' לשאלה היינו דוקא דרבים משא"כ לשאלה דיחיד לא חיישי', ואי ידעי' דחפץ מסוים של גברא ורק מספק"ל האם השאיל לפלוני לא חיישי', ולפי"ז י"ל דאיירי בגוונא דאיכא סימן אמצעי בחמור וכ"מ דאיכא לחשש שאלה היינו למאן דאית ליה חמור כעין החמור דיליה וכיון דהויא שאלה דיחיד הלכך לא חיישי'.

ג. בקצוה"ח בתשובה (הובא בס' אבני מילואים בסוף ח"א) כתב דאף במקום דאיכא חשש שאלה מ"מ הויא בדרגת סימנים בינונים וכדחזי' דמפלגי' בהו בין סימנים דאוריתא ולאו דאוריתא, וכבר כתבו האחרונים דאף למ"ד סימנים לאו דאוריתא מ"מ בדאיכא ב' סימנים בינונים מצטרפים להחשב סימן מובהק, וא"כ ה"ה היכא דאיכא סימן מובהק בכלי וסימן בינוני בגופו מהני למ"ד סימנים דרבנן, וא"כ יש ליישב שפיר דחמור בסימני אוכף איירי דאיכא סימן אמצעי בגוף, ולכך מהני לכו"ע[[150]](#footnote-150), ועיי"ש עוד דהאריך ביסוד זה ויישב לכמה קו'.

**ב. קו' הנוב"י אמאי לא נימא חזקה משיא"ש.**

ידועה קו' הנוב"י (קמא לז, מג, נא) אמאי איכא לחשש שאלה ולא אמרי' לחזקה מה שתחת יד אדם שלו, [ובעיקר מה דהניח הנוב"י דאיכא ל'חזקה' מה שתחת יד אדם שלו יעויין במל"מ בפ"א מהל' מלו"ל דפליג דליכא כלל לחזקה משיא"ש ולא נתפרשה כלל בגמ', וכעי"ז כתב בחת"ס בסי' פ'.

ומצאנו ביישוב קו' זו כמה תי' - א. בנוב"י יישב דכנגד הך חזקה איכא לחזקת אשת איש וחזקת חיים[[151]](#footnote-151), ולפי"ז כתב דהיכא דאיכא רעותא בחזקת אשת איש שפיר אזלי' בתר חזקה משאי"ש, והא דלגבי אבידה חיישי' לשאלה ולא אמרי' לחזקה משיא"ש אף דליכא חזקה כנגד היינו מטעמא דהתם החמור תועה בדרך וליכא בהא למוחזקות[[152]](#footnote-152), ועיי"ש עוד (בסי' לז) דנתקשה דחזקה משיא"ס אלימא על חזקת אשת איש וכחזי' דלא מהני מגו כנגד זה וכמבואר ברמ"א בסי' צט סעי' ג', משא"כ בחזקת אשת איש דמהני מגו וכמבואר בגיטין סד, וע"כ חידש דלעולם לא חיישי' לשאלה אלא בכלים העשוים להשאיל ולהשכיר דבהו ליכא לחזקה משיא"ש[[153]](#footnote-153) [[154]](#footnote-154).

ב. בגרש"ר בב"מ (סי' נה) יישב עפי"ד הגרנ"ט דנקט דחזקה משיא"ש אינה חזקה דמהניא מתד עצמה אלא דמעוררת ספק בחזקת מ"ק וממילא מוקמי' לחפץ בחזקת המוחזק, וכעי"ז כתב בחזו"א (כה, ח) "אלא שחמשיא"ש אינו מחזקות המבררות אלא דין הוא בממון דחשיב עי"ז מוחזק ושכנגדו חשיב מוציא אבל ל"ש חזקה שאין כלים ברשות בעלים אחרים בשאלה גם בממון".

ג. בקהלת יעקב סעי' כה יישב עפי"מ דכתבו התוס' בב"מ ח' ב' דבעי' לתפיסה הראויה לקנין, והלכך הכא דכבר מת ואינו ראוי לקנות ל"ח חזקה, ובחזו"א הק' על דבריו דהרי אין הנדון על השתא אלא על שעה קודם המיתה ובכה"ג שפיר שייך חזקה.

ד. במראות הצובאות (פט) כתב עפ"י יסוד האבני נזר דלא מהני הך חזקה אלא להכריע לגבי הבגדים גופייהו, משא"כ לברר מחמתם מיהו הגברא הלובשם לא מהני החזקה.

**ג. הערות בסוגיין.**

**א.** עיי' ברש"י ד"ה מצאו קשור דביאר לקו' הגמ' "יש לחוש שמא השאילו לאחר וקשר בו גט זה והחזירו לזה ושכח בו את הגט". ומבואר דעיקר החשש הויא דהשואל הניח הגט ושכח את הגט והחזירו, ובאחרונים נתקשו אמאי לא פי' רש"י כפשוטו דאיירי דנפל מן השואל, וכן פי' רש"י להדיא בב"מ, ועיי' באחיעזר (א, טו) דיישב עפי"ד הקצוה"ח דאיכא לב' נדונים בדין סימנים, והלכך שינה רש"י פי', דהכא דלא חשדי' ליה דמשקר א"כ אי טוען בםירוש דאבד מיניה הגט ע"כ בעי' למימר דהחזיר לו השואל את הכיס עם הגט ונאבד מן המשאיל, משא"כ בב"מ דאיכא אף לחשש שקר, בהא י"ל דאף דאיהו טוען דאיבד את הגט מ"מ לא מהימנן ליה ואמרי' דשמא רק השליח איבד, ועיי"ש עוד באריכו"ד.

**ב.** הק' בתוס' אמאי במצא פירות בכלי לא חיישי' לשאלה, וחילקו בין ממון לאיסור, וכ"כ בראשונים בב"מ, ועיי"ש דהוסיפו להק' איך מחזירים כל אבידה בעולם דניחוש לשאלה, וברשב"א וברמב"ן יישבו דבעלמא ל"ש הך חששא כיון דממנ"פ אי המשאיל אומר את הסימן אמאי לא נהדר ליה כיון דהויא דידיה, ואי השואל אומר לסימן מהיכן ידע דנאבד החפץ, וכ"מ דמקשי' היינו בחמור בסימני אוכף דבכה"ג חיישי' דהשאיל את האוכף ועי"ז נוטל לחמור דלאו דידיה, אכן בריטב"א כתב דאף באבידה בעלמא שייך הך חששא דאבד מהשואל ושילם למשאיל ולאחמ"כ אתא המשאיל ונוטל את החפץ מהמוצא, ומ"מ לא חיישי' לשאלה מדרבנן.

**ג.** בראשונים בב"מ הק' אמאי לא חיישי' למכירה, ויישבו בג' אופנים - א. כנ"ל דמנא ידע המוכר דאיבד הלוקח החפץ. ב. דמוקמי' לה בחזקת מרא קמא. ג. דהויא מידי דלא קאי למכירה, ויש לדון עפי"ז אמאי הכא לא חיישי' למכירה אף בכלים דאין עשויין להשאיל דהתי' הא' ל"ש הכא, וצ"ע.

**ד.** דנו הראשונים להל' האם חיישי' לשאלה, דבתוס' בסוגיין בד"ה אבע"א כתבו דלפי התי' הב' לית לן מקור להא דחיישי' לשאלה, וכן בד"ה כליו כתבו דלמסקנא לא חיישי' לשאלה אף לענין איסור, וכן מצאנו בכמה ראשונים (עיי' ריטב"א ונמו"י, וחי' הר"ן בב"מ) דכתבו דהל' כל"ב וממילא לא חיישי' לשאלה.

אכן יעויין בבית יוסף דכתב דדברים אלו לאו דסמכא אינון כיון דברי"ף וברמב"ם פסקו דחיישי' לשאלה, [וכבר תמהו עליו האחרונים (עיי' ש"ך חו"מ סה כו, ובגר"א יז פג) דהנה עיקר ראייתו מהרי"ף והרמב"ם היינו מהא דהביאו למתני' דאין מעידין על כליו, ולכאו' יש לדחות בפשיטות דאיירי התם בסימנים בינונים דומיא דגופו ולכך אין מעידים למ"ד סימנים לאו דאוריתא], וכן מפורש ברא"ש (כלל נא אות ו' והובא בטור בסי' קיח).

**ה.** עיי' בבית שמואל (סקס"ט) דכתב דאף דבב"מ אמרי' דאי מצא כלי ובסמוך לו פירות חייב להכריז על הפירות דתלי' דאתו מן הכלי מ"מ לגבי מת לא מהני ואף אי מוצא לצידו ארנקי מ"מ אי"ז מוכיח על המת ואין לדמות הדינים, ולא ביאר הב"ש בפירוש מהו יסוד החילוק, וכבר תמהו בזה הקצוה"ח והנתה"מ בסי' רסב וברע"א בסי' קז.

ומצאנו בזה כמה ביאורים - א. ברע"א כתב דעיקר הסברא דסמיכות לא הויא אלא כסימן בינוני והלכך לגבי אבידה מהני הך סימן משא"כ לגבי התרת אשה דמחמרי' דיסמנין לאו דאוריתא.

ב. בנתה"מ שם (סק"ו) כתב דכ"מ דאמרי' לסברא דסמיכות היינו בצירוף הא דהמאבד טוען דהיו הפירות בכלי ולא חשדי' ליה בשקר, משא"כ הכא דלית לן כלל ידיעה דאיכא שייכותבין הגברא לארנקי לא מהני הך סברא דסמיכות לברר על הגברא.

ג. ועוד ביאר הנתה"מ דאיכא חילוק בין ממון לאיסור וכמו שכתבו התוס' בב"מ כ' ב', וע"ע בהגהו' ברוך טעם על הקצוה"ח דהוסיף עוד כמה ביאורים.

בס"ד

**סוגיא דמים שאין להם סוף**

**דף קכא. - קכא:**

**א. בדין מים שיש להם סוף.**

**ב. בדין מים שאין להם סוף בגוונא שלא שהה עד שתצא נפשו.**

**ג. ביסוד הדין דמים שאין להם סוף.**

**ד. דין משאיל"ס בשאר איסורים ולגבי ממון.**

**ה. סוגיית הגמ' בגיטין לגבי ספינה שאבדה בים ובדברי הריב"ש.**

**ו. בדין צורבא מרבנן ותרי רובי.**

"תנו רבנן נפל למים בין שיש להם סוף בין שאין להם סוף אשתו אסורה דברי רבי מאיר וחכ"א מים שיש להם סוף אשתו מותרת ושאין להם סוף אשתו אסורה".

**א. בדין מים שיש להם סוף.**

בעיקר דינא דמים שיש להם סוף דאשתו מותרת מבואר בפשטות במתני' וכ"פ בשו"ע בסעי' לב דהיינו דוקא בשהו בשיעור של עד שתצא נפשו, ולא נתבאר בפירוש בדברי הגמ' השיעור הנ"ל, ומצאנו בהא כמה שיטות, דבריב"ש (שעה) כתב דהיינו ג' שעות, (ועיי' במהרח"ש דהסתפק האם תחילת שעה ג' או סוף שעה), וראייתו ממעשה דבתו של נחוניא חופר שיחין דהמתין לה ג' שעות[[155]](#footnote-155), ובריטב"א בע"ב (ד"ה מאי) כתב דהיינו שעה אחת[[156]](#footnote-156), וכ"כ במהרי"ט בסי' כו, וע"ע ברע"א תנינא מז דהביא לכל השיטות בזה, ועיי"ש דהביא לעוד שיטה דסגי בב' שעות[[157]](#footnote-157).

- דנו האחרונים בגוונא דלא שהו עד שתצא נפשו דאסורה להנשא לכתחילה האם בדיעבד תצא, ויעויין בביה"ל (ג, יא) דהוכיח מדברי הראשונים דבכה"ג אף אי נשאת תצא, והוסיף שם דאף לשיטות הראשונים דס"ל דבמשאיל"ס לא תצא אף אי לא שהה עד שתצא נפשו מ"מ הכא תצא, (וכן הביא שם מדברי הרד"ך), וביאר דאף דבמשאיל"ס איכא צד דאי נשאת לא תצא היינו מטעמא דהצלתו רחוקה משא"כ הכא דקרוב לשפת הנהר הלכך הצלתו מצויה וממילא הויא ספיקא דאוריתא ואף בדיעבד תצא.

**ב. בדין מים שאין להם סוף בגוונא שלא שהה עד שתצא נפשו.**

מבואר בהמשך הגמ' דבדינא דמשאיל"ס אמרי' דבדיעבד אי נשאת לא תצא, ונחלקו הראשונים האם הך דינא הויא רק בגוונא דשהה עד שתצא נפשו ובלא"ה אף אי נשאת תצא, או דמ"מ מותרת בדיעבד, (עיי' ברע"א תנינא מז ובביה"ל ג' יא דהביאו לכל השיטות בזה), דבשו"ת הרשב"א המיוחסות לרמב"ן סי' קכח (והביאו הבית יוסף בד"ה ניסת על ידי) כתב דדוקא אי שהה עד שתצא נפשו לא תצא[[158]](#footnote-158), אכן בשו"ת ר' בצלאל אשכנזי הוכיח מדברי הרמב"ם בפיה"מ לא כך, דבמתני' בגיטין אמרי' דספינה שאבדה בים נותנין עליהם חומרי חיים חומרי מתים, וכתב שם רש"י דהיינו ספינה שטבעה, וברמב"ם ובר"ח פי' באופ"א דהיינו דלא נשאר עוגן ומשוטות, ומשמע מדבריהם דאי טבעה ממש אמרי' דודאי מתו אף דלא שהו עד שתצא נפשו, וכ"כ בפנ"י שם בדעת הרמב"ם[[159]](#footnote-159), וביאר הרע"א דכ"מ דבעי' דישהה עד שתצא נפשו היינו חומרא דרבנן ולכך בדיעבד לא תצא.

- ביסוד הדין דשהה עד שתצא נפשו עיי' בביה"ל דהסתפק האם בעי' דהמעיד יביט עד מקום דיכול לשוט בג' שעות האלו או דסגי במה דרואה דלא עלה באותו מקום, ועיי' ברש"י בדף קכ ב' (ד"ה מן הארכובה) דנראה מדבריו כהצד הראשון דחיישי' דעלה מצד אחר, וממילא לא מהני הא דשהה עד שתצא נפשו כיון דכבר עלה במקום אחר.

אכן יעויין בחוט המשולש חלק א' סי' ו' דכתב דודאי לא בעי' דיבט בכל מקום עד שיעור דיכול לצאת בכל הג' שעות, והוסיף "לפ"ז היה יוצא לנו חומרא גדולה לענין להתירה בדיעבד בטביעות הנהרות שאין העין שולט בהם הרבה מחמת שהלכו ארחות עקלקלות שלא נוכל להתירה רק אם היה כעין מחיצה של בני אדם ברחוק עד פרסה שיוכלו לראותו אם יצא אבל חומרא זו לא נמצא בשום פוסק". וביאר שם דבכה"ג ודאי הויא מיעוטא דמיעוטא, וכ"כ במראוה"צ קלז.

**ג. ביסוד ההיתר דמים שאין להם סוף.**

מבואר במתני' דבמשאיל"ס אמרי' דלכתחילה לא תנשא ובגמ' אמרי' דמ"מ בדיעבד לא תצא, ויש לבאר לשורש הנך דינים[[160]](#footnote-160), ומצאנו בזה ג' דרכים בדברי התוס' **- א.** בתוס' בדף לו ב' (ד"ה הא) וברא"ש שם כתבו דאף דבעלמא לא חיישי' למיעוט מ"מ הכא דהויא מיעוט דמצוי לכו"ע חיישי' למיעוטא, וכ"כ בתוס' בע"ז מ' ב', ובביאו"ד כתב הדגול מרבבה יור"ד סי' טו דכ"מ דפליגי רבנן עלר"מ דלא אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה היינו מטעמא דמיעוטא כמאן דליתא, משא"כ במיעוט המצוי אף לשיטתם אמרי' דמיעוטא כמאן דאיתא דמי וממילא אמרי' סמוך.

ולא נתבאר בדבריהם אמאי לא החמירו אף בדיעבד, ועיי' במרדכי בריש פירקין דכתב דמשום עיגונא אקילו ביה רבנן, [ובמראוה"צ (נח) הק' על דבריו דהרי בגמ' בבכורות אמרי' דבתחילתה לא הקילו, ויישב דכ"מ דכתב ר"ת דאמרי' סמוך מיעוטא לחזקה לחומרא היינו מדרבנן והלכך בכה"ג הקילו אף בתחילה משום עיגונא], וכ"כ הריב"ש.

**ב.** בתוס' בבכורות כ' ב' כתבו דלעולם חיישי' למיעוט במקום דאיכא חזקה דשייך למימר סמוך מיעוטא לחזקה[[161]](#footnote-161), וכ"כ שם ברא"ש, והוסיפו שם דהא דלא החמירו בדיעבד היינו מטעמא דהויא מיעוטא דמיעוטא[[162]](#footnote-162).

וכ"כ הריב"ש בסי' שעט, ולא מטעמיה דר"ת אלא דס"ל דהכא איכא תרי חזקות (חזקת חיים וחזקת אשת איש[[163]](#footnote-163)) כנגד הרוב ובכה"ג לכו"ע לא אזלי' בתר רובא[[164]](#footnote-164), ונפק"מ בין התוס' לריב"ש כתב הרע"א (קמא קח, קצח, ותנינא קג) דלדברי הריב"ש אסורה מה"ת משא"כ לדעת התוס' הויא איסור דרבנן גרידא, ועיי"ש דדן באריכות בהך מילתא האם לדברי הריב"ש אסורה מה"ת או מדרבנן.

**ג.** בדברי התוס' בב"מ כ' ב' נראה ביאור חדש, דכתבו "דמ"מ באשת איש החמירו דמים שאין להם סוף לא תנשא לכתחילה אף על פי שרובם מתים". ומבואר מדברהים דהויא דין מסוים לגיב אשת איש דלא אזלי' בתר רובא[[165]](#footnote-165), והיינו כדברי הגמ' בבכורות דכ"מ דהקילו בעיגונא היינו בסופה ולא בתחילתה, וכן מבואר ברע"א בגליון הש"ס בדף קכא ב', והוכיח להא מדברי הגמ' שם, וכ"כ בביאור הגר"א ס"ק קטז.

[ובביה"ל נתקשה טובא בסתירת דברי הראשונים דבף לו כתבו התוס' והרא"ש דמים שאין להם סוף הויא מיעוט המצוי ולכך החמירו לכתחילה, ומאידך בבכורות כתבו דהויא מיעוטא דמיעוטא, ועיי"ש דביאר באריכות דאיכא לב' ענינים דלא סתרי זל"ז דמחד י"ל דהויא מיעוטא דמיעוטא כיון דלגבי הרוב ודאי חשיב מיעוט פורתא, ומ"מ מצוי בעולם הך מיעוט ולכך חשיב מיעוט המצוי[[166]](#footnote-166).]

**דין גוסס דרובן למיתה**

- דנו האחרונים בכ"מ דאיכא רוב להתיר האם דמי למשאיל"ס ואמרי' דאי נשאת לא תצא או לא, ונפק"מ בזה לגבי גוסס דרובן למיתה, ומצאנו בהא בפשטות פלוגתא בדברי התוס', דלעיל בדף לו ב' דימו דינו למשאיל"ס, וכתבו דהחמירו כיון דהויא מיעוט המצוי, ומשמע דבדיעבד לא תצא, אכן בבכורות כתבו "וגוסס נמי לא אזלינן ביה בתר רובא להעיד עליו להשיא את אשתו". ונחלקו האחרונים בכוונת דבריהם, דבמהרש"א ובשטמ"ק שם פי' דאזלי על דבריהם לעיל דאמרי' לחומרא סמוך מיעוטא לחזקה, ולפי"ז חזי' דס"ל דאף בדיעבד תצא, אכן בבית מאיר ובחוט המשולש (סי' ח') פי' דכוונת התוס' למימר דבגוסס לא תצא כיון דהויא מיעוט דלא שכיח דומיא דמשאיל"ס.

וע"ע בדברי הריב"ש בתשובה (שעט) דכתב דכל היכא דקתני 'אין מעידין' היינו אפי' בדיעבד, וממילא בדינא דגוסס דקתני דמתני' לעיל דאין מעידין עד שתצא נפשו אמרי' דאי נישאת תצא, ועיי"ש דהוכיח להך מילתא מגוף דברי הגמ' לעיל, אכן בבית שמואל (סקק"ב) הוכיח מדברי הבית יוסף דאף בהנך דקתני אין מעידין אמרי' דבדיעבד לא תצא.

**ד. דין משאיל"ס בשאר איסורים ולגבי ממון.**

בעיקר הא דהחמירו חכמים במשאיל"ס הסתפקו האחרונים האם הויא חומרא במסוים לגבי איסור אשת איש, או דהחמירו אף בשאר איסורים[[167]](#footnote-167), ונפק"מ לגבי יבמה לשוק האם חיישי' דהיבם חי[[168]](#footnote-168), ולכאו' תליא בשיטות הראשונים עליל ביסוד החומרא דמשאיל"ס, ובביה"ל הוכיח להך מילתא מדברי התוס' בדף לו ב' דדימו דינא דנפל לדין משאיל"ס, וא"כ מוכח דהך דינא הויא אף בשאר איסורים, ומ"מ בלשון הרמב"ם בהל' נחלות משמע דהויא חומרא באיסור כרת בדוקא.

והנה בגמ' בע"ב אמרי' "ההוא דהוה קאמר ואזיל מאן איכא בי חסא טבע חסא אמר רב נחמן האלקים אכלו כוורי לחסא". ובהגהו' מרדכי הק' דכיון דמחמרי' במשאיל"ס לכתחילה א"כ איך נשבע ר"נ, וברע"א שם בגלה"ש הוכיח מהכא דכל הך חומרא הויא לגבי אשת איש גרידא, וכעי"ז כתב שם במרדכי, אכן אכתי יש להק' לשיטת התוס' דבמיעוט המצוי מחמרי', וביותר יקשה לשיטת המרדכי דבעלמא מחמרי' אף בדיעבד ורק הכא הקילו משום עיגונא, ועיי' בביה"ל (ג, יא) דדחק דאין כוונת הגמ' לשבועה אלא אמר בלשון צער.

- ולגבי ממון הנה ידועים דברי הרמב"ם בפ"ז מהל' נחלות דכתב דבמשאיל"ס יורדים לנחלה כיון דלא החמירו אלא לגבי איסור כרת, וכ"כ בשו"ע בסעי' לה בשם י"א דגובה כתובה[[169]](#footnote-169), ונתקשו האחרונים דכיון דהויא רובא בעלמא א"כ איך מפקי' ממונא והרי לא אזלי' בממון בתר רובא, ומצאנו בזה כמה דרכים - א. בגר"א בס"ק קט"ז כתב דברובא דשכיח אף דמואל מודה דאזלי' בתר רובא, ועיי"ש דהוכיח להך מילתא מדינא דרוב ישראל. ב. בתשב"ץ (ח"א סי' פ) האריך טובא בדעת הרמב"ם והעלה בזה כמה צדדים, ובתחילה כתב דהכא אי"ז רוב אלא חזקה דודאי אזלי למיתה. ג. במראוה"צ (פו) כתב דהכא דהויאר וב אלים מצי' לאפוקי ממונא, וכעין מה שכתבו התוס' בסנהדרין ג' ב'. ד. בחזו"א (לא, י) כתב דהכא ליכא למזוחק כיון דממנ"פ לא הויא של היורשים.

**ה. סוגיית הגמ' בגיטין לגבי ספינה שאבדה בים ובדברי הריב"ש.**

איתא בגיטין כח ב' "שלשה דברים אמר רבי אלעזר בן פרטא לפני חכמים וקיימו את דבריו וכו' אבל עיר שכבשה כרקום וספינה שאבדה בים והיוצא ליהרג נותנין עליהן חומרי חיים וחומרי מתים". ויעויין בריב"ש בסי' שעט דהוכיח מדברי הגמ' שם דבכה"ג אמרי' דאף אי נשאת תצא[[170]](#footnote-170), [וכן הוכיח בחוט המשולש מדברי הגמ' בב"ב קנג ב' דמייתי' מהכא דאיכא חומרא בכה"ג אף לגבי דין ממון, ואי נימא דהויא דין מסוים דלכתחיה מחמירים גלבי איסור אשת איש א"כ איך מדמי' לדיני ממונות, וע"כ דהכא הויא מעיקר הדין].

ובראשונים נתקשו דהרי בגמ' בב"ב קנג ב' אמרי' דספינה שטבעה רובן לאבד וא"כ אמאי לא ניזל בתר רובא, ועוד יל"ע דאף אי נימא דהויא דין לכתחילה גרידא כדין משאיל"ס מ"מ אמאי אמרי' במתני' דאסורה לאכול בתרומה והרי כתבו התוס' דהויא חומרא במסוים לגבי אשת איש.

ומצאנו בהא ג' דרכים**- א.** ברמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דלא איירי דטבעה ממש אלא דהיתה בלא מלחים ומשוטים ורק עומדת להטבע ולכך הויא ספיקא בעלמא.

**ב.** בריב"ש שם כתב דהכא לא ראו את הטביעה ממש של הבעל אלא רק את הספינה שטובעת בים ובכה"ג הויא רובא בעלמא, (וכ"כ ברשב"א במיוחסות סי' קכח) והוסיף שם דאף דבעלמא אזלי' בתר רובא מ"מ הכא לא אזלי' בתר רובא כיון דאיכא תרי חזקות, ועיי' לעיל אריכות דבבריו.

ובמראוה"צ (קלד) הק' על דבריו מגוף דברי הגמ' שם דמקשי' על דינא דמתני' "מיתיבי כל מקום שיעמדו שנים ויאמרו מעידין אנו את איש פלוני שנגמר דינו בבית דינו של פלוני ופלוני ופלוני עדיו הרי זה יהרג". ולכאו' התם ליכא תרי חזקות כיון דעיקר הנדון היינו האם חייב מיתה ולכא כגנד זה כלל חזקה.

**ג.** בחוט המשולש שם ביאר לדינא דמתני' באופ"א דהך רוב דספינה אינו רוב גמור, וכעין מה שכתבו הראשונים בכל מקום לגבי רוב תינוקות מטפחים דאינו רוב גמור ובמקום חזקה הו"ל פלגא ופלגא, אכן יעויין בחזו"א לא י' נקט דהויא דין דרבנן גרידא דומיא דמשאיל"ס, ועיי"ש דדחה לראיית הגר"ח מהסוגיא בב"ב.

**ו. בדין צורבא מרבנן ותרי רובי.**

"אמר רב אשי הא דאמרו רבנן מים שאין להם סוף אשתו אסורה הני מילי באיניש דעלמא אבל צורבא מרבנן לא אי דסליק קלא אית ליה ולא היא לא שנא איניש דעלמא ולא שנא צורבא מרבנן דיעבד אין לכתחלה לא".

ומבואר בגמ' דדייני' האם שרי' בצורבא מרבנן מחמת הך סברא דקלא אית ליה למילתא, וביסוד הנדון לכאו' תליא בשיטות לעיל, דלשיטת התוס' דהחמירו מטעם מיעוט המצוי א"כ יש לבאר שפיר דלכך איכא ס"ד להתיר בצורבא מרבנן, אכן יקשה דא"כ אמאי לעולם אסרי', ולדעת התוס' בבכורות דהחמירו בכ"מ למימר סמוך מיעוטא לחזקה א"ש הא דמחמרי' ומ"מ יקשה אמאי איכא צד להתיר.

**-** עיי' בתוס' דכתב דאף דבצורבא מרבנן איכא רוב מ"מ לא שרי' והוכיחו להא מדינא דגוסס, ודבריהם תמוהים דאמאי הוצרכו להוכיח מדין גוסס ולא הוכיחו מגוף דינא דמשאיל"ס, ובמראוה"צ ביאר דלגבי משאיל"ס איכא למימר דהויא מיעוט המצוי ולכך לא אזלי' בתריה, משא"כ בצורבא מרבנן כיון דהויא תרי רובי הלכך ודאי אי"ז מיעוט המצוי, ולכך הוכיחו מדינא דגוסס דהתם הויא מיעוט שאין מצוי, ועוד ביאר שם (סקנ"ח) באופ"א דכל המעליותא דמיעוט המצוי היינו דבכה"ג אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, ולפי"ז בגוסס לעולם ל"ש למימר סמוך כיון דהאשה דייקא ומינסבא ומהני למעבד רעותא בחזקת אשת איש וכמבואר בתוס', משא"כ במשאיל"ס כיון דשומעת שטבע שוב אינה מדייקת וכדאמרי' בגמ' לעיל לגבי ע"א במלחמה.

**דין תרי רובי**

**-** דנו הפוס' במים שאיל"ס בצירוף תרי רובי האם שרי'[[171]](#footnote-171), ויעויין בפתחי תשובה בס"ק קלג דדן בהא בארוכה לגבי גוסס שנפל למשאיל"ס, והביא מעשה מהגר"ח מוואלזין לגבי אדם שנפל מגובה רב למים שאיל"ס והתיר הגר"ח מטעמא דתרי רובי [מחמת הנפילה ומחמת הטביעה], והק' עליו מדברי התוס' בסוגיין (ד"ה ולא היא) דכתבו דאף דאיכא בצירוף הך רוב דמשאיל"ס אף רוב דצורבא מרבנן מ"מ לא שרי' לה, ובחזו"א (לא, ז) חילק דהתם איכא תרי רובי על גוף המיתה, משא"כ הכא איכא רוב אחד על המיתה ואיכא עוד רוב על ידיעת המיתה, ובכה"ג ליכא למעליותא דתרי רובי, [ומ"מ סיים שם דאין לנו לחדש מה שלא נזכר בדברי הגמ' ואין לחלק בין חד רובא לתרי רובי].

**דין אבד זכרו**

- עיי' בתרומת הדשן (פסקים קלט) דדן לגבי אדם מפורסם דאבד זכרו כמה שנים, וכתב דדמיא לדין צורבא מרבנן, וחידש שם דאף דאמרי' בגמ' דלכתחילה לא שרי' מ"מ בדיעבד ודאי לא תצא, וברדב"ז (ח"א תקכו, והביאו הפתחי תשובה בסקע"ז) פליג על דבריו דודאי לא אזלי' בתר רובא להתיר אשה אפי' בדיעבד וכ"מ דאמרי' בגמ' דשרי' בצורבא מרבנן היינו במשאיל"ס דהויא מיעוטא דמיעוטא, וכן מוכח מדינא דגוסס דאמרי' דאף בדיעבד תצא אף דרובן למיתה, ובמראוה"צ (נח) כתב דאיה"נ ואף בגוסס אמרי' דבדיעבד לא תצא, וע"ע בחזו"א לא ז דדן בזה בארוכה.

- עיי' במרדכי דהביא בשם תשובת ר"א מורדון דדייק מהא דאמרי' דבמשאיל"ס אשתו אסורה ולא אמרי' 'אסורה לעולם' משמע דסמכו על החכמים שבכל דור האם יראו עלילה להתיר, והוסיף " והאריך מאד למצוא עלילה להתיר אשה שנתעגנה ארבע שנים כי נטבע בעלה וחזקות מוכיחות שנטבע כי הכלים אשר אתו בספינה נמצאו על שפת הים". ובמרדכי שם פליג, וכן יעויין בבית יוסף (יז, לב) דהאריך בדין זה, וכתב לבסוף "ודברי רבי אליעזר אין להם על מה שיסמוכו וכל הגס לבו בהוראה להתיר אשה על פי אותה תשובה עתיד ליתן את הדין לכן שומר נפשו ירחק ממנה".

בס"ד

**סוגיא דמסיח לפי תומו - חלק א'**

**דף קכא:**

**א. דין קטן המסיח לפי תומו.**

**ב. צורת הדיבור דמסל"ת.**

**ג. היכן אמרינן למסל"ת - סוגיית הגמ' בב"ק.**

**ד. גדר הענין דמסל"ת האם הויא מדין עדות או נאמנות בעלמא.**

**ה. נדון הראשונים האם מסל"ת אלים מעד פסול או לאידך גיסא ודין מסל"ת מפי מסל"ת.**

**ו. נדון האחרונים האם בעי' לצירוף דדייקא במסל"ת.**

**ז. נדונים במסל"ת.**

**ח. סוגיית הגמ' בגיטין לגבי יוצא ליהרג.**

"אפילו שמע מן הנשים אומרות מת איש פלוני דיו ר' יהודה אומר אפי' שמע מן התינוקות אומרים הרי אנו הולכין לספוד ולקבור את איש פלוני בין שהוא מתכוין ובין שאינו מתכוין ר' יהודה בן בבא אומר בישראל אף על פי שהוא מתכוין ובעובד כוכבים אם היה מתכוין אין עדותו עדות".

**א. דין קטן המסיח לפי תומו.**

**"ר' יהודה אומר אפי' שמע מן התינוקות אומרים הרי אנו הולכין לספוד ולקבור את איש פלוני".** ובגמ' אמרי' "ודלמא לא אזלי אמר רב יהודה אמר שמואל דקאמרי הרינו באין מלספוד ומלקבור את איש פלוני ודלמא קמצא בעלמא שכיב ליה ואסיקו ליה על שמיה דקאמרי כן וכן רבנן הוו התם כן וכן ספדני הוו התם". ובפשטות מבואר בגמ' דחיישי' לב' חששות לגבי קטן חדא דדלמא לא אזל, וכן דלמא קמצא הוה, ולכך בעי' לאותו סיפור דברים.

ודנו הפוס' בגוונא דאומר מת פלוני בלא סיפור מעשה האם נאמן ולא בעי' להך מילתא אלא בגוואנ דמספר דמת ולכך חיישי' דאינו מדייק כה"צ משא"כ אי אומר להדיא דמת לא בעי' להך מילתא, ופליגי בהא רבוותא, דברמב"ם בפירוש המשניות נראה דלעולם אינו נאמן אלא בהך סיפור דברים[[172]](#footnote-172), (וכן דייק היש"ש בסי' יד).

וכן דייקו האחרונים מדברי הרמב"ם בפי"ח מהל' גירושין, דסתר דבריו מיניה וביה, דבהל' ח' כתב "כבר אמרנו שעד מפי עד כשר לעדות אשה, במה דברים אמורים ששמע מפי בן דעת שמת פלוני כגון עבד או שפחה, אבל אם שמע מפי שוטה או קטן אינו מעיד ואין סומכין על דבריהם". ומבואר דלקטן ליכא נאמנות, ובהל' ט' כתב "שמע מן התינוקות שהן אומרין עכשיו באנו מהספד פלוני כך וכך ספדנין היו שם ופלוני החכם ופלוני עלה אחר מטתו כך וכך עשו במטתו הרי זה מעיד מפיהן על פי הדברים האלו וכיוצא בהן ומשיאין את אשתו". וצ"ב מה חילוק איכא בין הל' ח' להל' ט', ולפי"ז א"ש דאתא למימר דאין הקטן נאמן אלא בסיפור דברים.

אכן בדברי הטור משמע בפשטות דאי אומרים להדיא דמת פלוני בלא סיפור דברים נאמנים, ועיי' בבית יוסף ובפרישה שם דהאריכו בשיטתו.

- **"בין שהוא מתכוין ובין שאינו מתכוין".** ובפשטות מבואר במתני' דאף קטן דמכוון לעדות ואינו מסל"ת מהימנן ליה, וכן נראה בדברי המאירי, וכ"פ בטור להל' "בין כיונו לשם עדות בין כיונו שלא לשם עדות משיאין את אשתו". ובב"ח תמה על דבריו דודאי לא מהימנן לקטן אלא במסיח לפי תומו, וכן מפורש ברש"י בב"ק קיד ב', וע"כ דחק שם ללשון הטור דהכוונה על העדים המעידים מפי הקטן, אכן בט"ז סק"ט הוכיח דלא כדבריו, והעמיד שם דשיטת הטור דלגבי עיגונא כמו דהאמינו לכל הפסולים ה"ה דהאמינו לקטן,

וע"ע באור זרוע (תרצז) דהביא דפליגי בהך מילתא הראב"ן והראבי"ה, דלשיטת הראב"ן אין נאמן קטן אלא במסל"ת ולא במתכוון להעיד, וכן אינו נאמן אלא לאלתר, (וכ"פ ברמ"א להל'), ולדעת הראבי"ה נאמן אפי' במתכוון להעיד וכן נאמן אף לאחר זמן, ועיי"ש בכל הראיות לשיטתם.

**ב. צורת הדיבור דמסל"ת.**

מצאנו בראשונים דדנו בכמה אופנים בצורת הסיפור של המסל"ת וכמו שיבואר להלן.

**אמירת מת בלא סיפור דברים**

**א.** מבואר במתני דחשיב מסל"ת בגוונא דאומרת דמת דרך סיפור דברים, ונחלקו הראשונים בגוונא דאומר דמת פלוני בלא סיפור דברים האם חשיב מסל"ת כיון דמ"מ לא אתא לבי"ד ולא בעי' דיהיה הוכחה דאינו מעיד אלא כ"ז דלא חזי' להדיא דכוונתו להעיד מהימנן ליה, וכ"כ הריב"ש בסי' שעז ובסי' שפ, או לאידך גיסא דבעי' דיהיה הוכחה גמורה דאין כוונתו להעיד ולכך לא מהימנן ליה אלא באומר מת בהדי סיפור דברים, וכ"כ הר"ן בשו"ת סי' ג'[[173]](#footnote-173), וברמ"א בסע'י יד הביא לב' השיטות.

וכן דייקו הראשונים מרהיטת לשון הרמב"ם בפי"ג מהל' גירושין הי"א דכתב "כבר אמרנו שהגוי שהשיח לפי תומו משיאין על פיו, כיצד היה הגוי משיח ואומר אוי לפלוני שמת כמה היה נאה וכמה טובה עשה עמי". ונראה דחשיב מסל"ת רק ע"י סיפור דברים, ועיי' בריב"ש במה דדחק בדבריו.

והנה בגמ' אמרי' "אמר רב יהודה אמר שמואל לא שנו אלא שנתכוין להתיר אבל נתכוין להעיד עדותו עדות היכי ידעינן אמר רב יוסף בא לבית דין ואמר איש פלוני מת השיאו את אשתו זהו נתכוין להתיר מת סתם זהו נתכוין לעדות". ומשמע בגמ' דכ"מ דאינו נאמן באומר מת פלוני היינו בגוונא דמעיד בבי"ד ובלא"ה שפיר חשיב מסל"ת וכדברי הריב"ש, ובמראוה"צ (מו) דחה דאף בבי"ד שייך דינא דמסל"ת, ועיקר החילוק הויא האם אמר בסיפור דברים דבהא נאמן אף בבי"ד או דאמר בסתמא דמת פלוני דאינו נאמן אף חוץ לבי"ד, ועיי"ש דהאריך דלחות לכל ראיות הריב"ש.

**שאילת עכו"ם לעכו"ם**

**ב.** מבואר בגמ' דאי שואלים לעכו"ם ואומר דרך תשובה אינו נאמן[[174]](#footnote-174), ודנו הפוס' האם כ"ז היינו בישראל השואלו דיודע דאית ליה ענין בעדותו משא"כ בעכו"ם השואלו נאמן או דמ"מ אינו נאמן, ובבית יוסף הביא דפליגי בהא הראשונים דבתרומת הדשן סי' רלט כתב דנאמן, ובר"ן בתשובה סי' ג' מבואר דאינו נאמן, [ועיי"ש היטב בשו"ת הר"ן דדן באריכות לגבי עכו"ם דהשיב לשופט השואלו, וכתב שם דל"ח מסל"ת כיון דשואלים אותו ואינו אומר בסתמא, ומהכא הוכיח הבית יוסף דס"ל דאף בשאלת עכו"ם ל"ח מסל"ת, וכ"כ ביש"ש בסי' יט, אכן בבית שמואל בסקמ"ח תמה על דברי הרמ"א דפסק בסתמא לקולא ולא הזכיר לדעת החולקים, וע"כ כתב דאף לדברי הר"ן בעלמא ודאי נאמן, וכ"מ דכתב דאינו נאמן היינו בשאילת השופט דשואלו להדיא לשם עדות].

**אמירת קברתיו**

**ג.** דנו הראשונים בכל מסל"ת דאומר דמת פלוני האם בעי' נמי לאמירת קברתיו[[175]](#footnote-175), ומצאנו בהא הרבה סתירות בכל המעשים בסוגיית הגמ', דאיכא גווני הזכירה הגמ' לאמירת קברתיו, ואיכא גווני דלא הזכירה הגמ', ומצאנו בהא פלוגתא בראשונים, דברשב"א כתב דלא בעי' לאמירת קברתיו דלא מצאנו דבמיתה בעלמא איכא לחשש בדדמי והא דהזכירה הגמ' לאמירת קברתיו הויא לאו דוקא, אכן יעויין ברמב"ם בפי"ג מהל' גירושין הכ"ו דכתב דבעי' בדוקא דיאמר קברתיו.

וביישוב סתירות הגמ' מצאנו כמה דרכים - א. במג"מ כתב האם מזכיר את שמו של המת דבהא לא סעי' לאמירת קברתיו, משא"כ אי לא מזכיר את שמו ואנן ידעי' עפי"ד מיהו המת סגי בהך קולא ומ"מ בעי' דיאמר בבירור דמת וקברו, וכן הביא בכס"מ בשם הר"ן והריב"ש, [ובר"ן חילק בנוס"א קצת דאי מכירו לא בעי' לאמירת קברתיו, ואי לא מכירו חיישי' יותר דאומר בדדמי ולכך ע"כ בעי' דיאמר קברתיו.] ב. בכס"מ שם חילק בין ישראל לגוי. ג. ועיי"ש עוד בכס"מ דהביא בשם הרא"ם דחילק האם שייך אומדן דעת וכגון בהולכין בדרך. ד. בריטב"א כתב דאי מכריז הגוי מעצמו בהא לא בעי' לאמירת קברתיו כיון דמעייל נפשיה לאכרוזי משא"כ במסל"ת בעי' דיאמר קברתיו, [וע"ע במגיה לריטב"א דהאריך בענין זה, והביא לכל התי' באריכות].

**ג. היכן אמרינן למסל"ת - סוגיית הגמ' בב"ק.**

עיי' היטב בסוגיית הגמ' בב"ק קיד ב' דהעמידה שם הגמ' באריכות דכ"מ דמהימנן למסל"ת היינו במקום דלא בעי' לדין עדות מדאוריתא אלא מדרבנן או בעדות אשה דאקילו ביה רבנן, ודנו הפוס' בגוונא דבעי' עדות מדאוריתא ומ"מ לא בעי' לב' עדים אלא סגי בע"א והיינו באיסורין וכדו' האם מהימנן למסל"ת, ומדברי הגמ' שם נראה דאינו נאמן דמקשי' מתרומה, ומשני' בתרומה דרבנן, וכן מקשי' משבויה ומשני' דבשבויה הקילו, והתם לא בעי' לדין עדות אלא סגי בע"א ומ"מ נקטי' דמסל"ת אינו נאמן.

אכן יעויין בט"ז ביור"ד בריש סי' צח דהוכיח מדברי השו"ע שם דנאמן אף באיסור בשר בחלב[[176]](#footnote-176), וכן הוכיח בתרומת הדשן (פסקים קל) מדברי הרשב"א והרא"ש, [ומ"מ הסיק דלהל' ודאי אינו נאמן וכמבואר בטוש"ע בסי' שטז לגבי בכור דלא מהימנן ליה], וביישוב דברי הגמ' בב"ק כתב החוות דעת (ביאורים סי' צח) דאיכא חילוק דבכ"מ דבעי' עדות בבי"ד לא מהימנן למסל"ת כיון דלית ליה תורת עדות אלא נאמנות גרידא, והלכך בעדות אשה וכן בתרומה ושבויה דאף דנאמן ע"א מ"מ בעי' בהו עדות בפני בי"ד הלכך לא מהני מסל"ת, משא"כ בשאר איסורין דלא בעי' כלל עדות בבי"ד ודאי מהני אף עדות ע"א.

**-** והנה מבואר בגמ' בב"ק דמדמי' דינא דמסל"ת בנחיל של דבורים לדין מסל"ת בעדות אשה, ויש לתמוה דהרי אמרי' התם בריש הסוגיא "אשה וקטן בני עדות נינהו אמר רב יהודה אמר שמואל הכא במאי עסקינן כגון שהיו בעלים מרדפין אחריהם ואשה וקטן מסיחין לפי תומם ואומר מכאן יצא נחיל זה". וכתב רש"י "מרדפין אחריהם קודם דיבור הקטן דרגלים לדבר דשלו הם". ומבואר דכ"מ דמהימנן להו היינו בצירוף רדיפת הבעלים, וכן מפורש בריטב"א בכתובות כח א', וא"כ יקשה איך מדמי' לעדות אשה דמהימנן להו בלא שום עדות, ועמד בהא ביש"ש שם, ודחק דהא דבעי' לרדיפת הבעלים אי"ז לעיקר הנאמנות אלא דעי"ז אית לן ידיעה דהבעלים התייאשו, אכן כבר תמה בש"ש (ש"ז פ"י) דבדברי רש"י לא משמע כלל כדבריו, וע"כ ביאר דה"נ איכא צירוף דדייקא מינסבא וחשיב כמו רידוף הבעלים[[177]](#footnote-177), וע"ע בפנ"י שם דכתב דכיון דהויא מילי דממונא אף דהויא ממון רק מדרבנן מ"מ בעי' לצירוף דרדיפת הבעלים[[178]](#footnote-178).

- דנו הראשונים בגוונא דהקרובים הוציאו קול בעיר דלא מוצאים לגברא פלוני ולאחמ"כ אתא נכרי ואומר לפי תומו דמת האם נאמן או דכיון דהוציאו קול חשיב כמו דשואלים אותו ואינו נאמן, ובגהו' מיימו' (הל' נשים סי' ט'), ובתרומת הדשן קסא כתבו דנאמן כיון דלא שאלו אותו להדיא, ובמהרי"ק (קכא) הוכיח כדבריהם מסוגיית הגמ' בב"ק דחזי' דאף דהיו הבעלים מרדפים מ"מ חשיב מסל"ת[[179]](#footnote-179), אכן יעויין ביש"ש בב"ק (סי' כח) כתב בפשיטות דבכה"ג ל"ח מסל"ת וע"כ דאיירי התם דהקטן לא יודע מרדיפת הבעלים, וכבר תמה בש"ש (פ"ח) על דבריו איך נשמט מיניה דברי הראשונים.

**ד. גדר הענין דמסל"ת האם הויא מדין עדות או נאמנות בעלמא.**

בעיקר דינא דמסל"ת יש לדון האם נאמן מתורת עדות וכיון דחזי' דלא משקר שוב אית ליה תורת עדות, או דהויא נאמנות מחודשת, ושורש הנדון בזה ביסוד הפסול דעכו"ם לעדות, ובהקדם דהנה פליגי הראשונים ביסוה"ד דעכו"ם פסול לעדות האם הויא מה"ת או מדרבנן, ויעויין בתוס' בב"ק ובתוהרא"ש בגיטין ט' ב' דהביאו בשם רש"י דפסול רק מדרבנן, וכ"כ המרדכי בגיטין בסי' שכ"ד בשם רבינו יקר ובהג' אשר"י בשם ספר החכמה, אכן בתוס' ובתוהרא"ש שם פליגי דודאי פסול מה"ת, וכן מבואר בשו"ת הרשב"א (מיוחסות סי' קכח), ועיי"ש דהעמיד דאיכא לב' הפסולים, ועפי"ז ביאר לדברי הגמ' אמאי אינם נאמנים במתכוונים להעיד[[180]](#footnote-180).

ולכאו' לשיטת הראשונים דאינו פסול אלא מדרבנן א"כ פשיטא דעיקר פסולו מחמת חשש שקר, ואכתי יש לדון אי פסולו מדאוריתא האם הויא מחמת חשש משקר או דאית ליה פסול הגוף, ועיי' בתשב"ץ בסי' עח[[181]](#footnote-181) דהביא לכל השיטות בענין זה.

ולפי"ז יש לדון בדינא דמסל"ת דאי אמרי' דכל הפסול דעכו"ם הויא מחמת חשש משקר א"כ שפיר אמרי' דבעכו"ם כיון דאינו מתכוון להעיד לא חשדי' ליה בשקר וממילא אית ליה תורת עדות, משא"כ אי אית ליה פסול הגוף א"כ מסתברא דאף במסל"ת לית ליה תורת עדות אלא הויא נאמנות מחודשת, וכ"כ בריטב"א ובנמו"י בסוגיין.

ונפק"מ בזה לגבי דינא דמסל"ת דיסודו דבכה"ג ידעי' דלא משקר האם אית ליה תורת עדות או לא, ויעויין בריטב"א ובנמו"י בסוגיין דכתבו דלית ליה תורת עדות[[182]](#footnote-182) [ומ"מ ןודאי דמהני עדותו מה"ת וכמבואר בריטב"א בפ' האשה רבה], וע"ע בשו"ת הרשב"א מיוחסות קכח דכתב דעיקר הגריעותא דאיכא בעכו"ם יותר משאר פסולי עדות היינו דחשדי' ליה דמשקר וא"כ יש לבאר שפיר לפי"ז לדינא דמסל"ת.]

ומצאנו בהא כמה נפק"מ **- א. דינא דעולא** - נחלקו הראשונים בגוונא דמסל"ת אומר שמת ולאחמ"כ אתא מסל"ת אחר ואומר שלא מת האם מהימנן לראשון כתרי, או דהויא ע"א בהכחשה, דברשב"א במיוחסות (קכח) כתב דאף בהא איכא לדינא דעולא ואין השני נאמן, וכן הביא במרדכי בפ' האשה רבה (אות צג) בש"ם הר"ר דוד, ופליג שם על דבריו וכתב דודאי הויא ע"א בהכחשה[[183]](#footnote-183), וכ"פ ברמ"א בסע'י לז וכמו שביארו שם בנו"כ.

ובעיקר הך ענינא יעויין בראשונים דדנו בגוונא דאתא מסל"ת אחד והכשיר ולאחמ"כ אתו תרי עכו"ם מסל"ת ואומרים דלא מת האם אזלי' בהא בתר רוב דעות[[184]](#footnote-184) [[185]](#footnote-185), וברשב"א שם הסתפק בזה והעלה ב' צדדים דלא יהיו נאמנים - א. דכיון דכבר נתקבל הראשון והאמינוהו כתרי ממילא אין מבטלים לדבריו בשיחה בעלמא. ב. דל"ח הכחשה אלא בבית דין ואי אתו לבי"ד שוב אין מקבלים לדבריהם כיון דמתכוונים להעיד.

**ב. מסל"ת מפי הכתב -** עיי' במג"מ בפי"ג מהל' גירושין הכ"ח דדייק מדברי הרמב"ם דאינו נאמן מפי הכתב אף דישראל נאמן, ובלבוש ביאר דתרי קולי לא עבדי', ולכאו' מוכח מדבריו דנאמן מתורת עדות ולכך חשיב תרי קולי, ובבית יוסף אות יא פליג דכיון דממילא אינו נאמן מדין עדות א"כ מה"ת לחלק בין מסל"ת לעדות גמור**.**

**ג. כיון שהגיד.** עיי' בבית יוסף בדיני מסל"ת סי' ד'' דאיכא להל' דכיון שהגיד ושוב לא מהימנן ליה, אכן יעויין במהרי"ט בח"א סי' נב דכתב "אבל עכו"ם זה שאין בו תורת עדות אלא מתוך סיחתו לפי תומו אנו מתירין אותה לא שייך משנחקרה עדותו וכל שסתר או הוסיף לפי תמו לא אזלינן בתר דבריו הראשוני' דמאי חזית דסמכת אהני סמוך אהני".

**ה. נדון הראשונים האם מסל"ת אלים מעד פסול או לאידך גיסא ודין מסל"ת מפי מסל"ת.**

נחלקו הראשונים איזו עדות אלימא טפי האם נכרי המסל"ת כיון דידעי' דלא משקר, או עדות ע"א ואשה, [והאריכו בנדוח זה האחרונים עיי' מראוה"צ אות ס' ובחי' ר' מאיר שמחה בסוגיין], ונפק"מ בגוונא דמסל"ת מפי מסל"ת האם נאמן דומיא דע"א דהכשירו עד מפי עד או דכיון דגריעא טפי אינו נאמן אלא אי מעיד בעצמו[[186]](#footnote-186), דבתרומת הדשן (רלט) כתב דמסל"ת עדיף, וכ"כ המהרי"ק בשורש קכא[[187]](#footnote-187), וכ"פ בשו"ע בסעי' טז, אכן בריב"ש (שעז) כתב דמסל"ת חידוש הוא ואין לך בו אלא חידושו.

[והנה דברי הריב"ש שם תמוהים מיניה וביה דבתחילה כתב דאין לך בו אלא חידושו והבו דלא לוסיף עלה ולכך לא מהימנן ליה בעד מפי עד, ולבסוף כתב סברא חדשה דאין המסל"ת יודע האם הראשון התכוון להעיד או דמסל"ת, ועיי'].

ומצאנו להא כמה הוכחות - א. במעשה דפונדקית במתני' בדף קכב א' אמרי' "... ולא תהא כהנת כפונדקית אמר להו לכשתהא כפונדקית נאמנת הפונדקית הוציאה להם מקלו ותרמילו וספר תורה שהיה בידו". ומבואר במתני' דאף דמהימנן למסל"ת מ"מ לא מהימנן לאשה עצמה, ועיי' בחי' ר' מאיר שמחה דדחה דעיקר טעמו דר"ע דפוסל בעד פסול היינו מטעמא דחושד דמשקר כדי לקלקלו (וכן מבואר בירושלמי) והלכך לגבי זה ודאי מסל"ת עדיף טפי.

ב. בתוס' בדף קכב ב' הק' "וא"ת מאי מייתו רבנן ראיה מן הפונדקית דהא מסיחה לפי תומה היתה". ומבואר דנקטו בפשיטות דמסל"ת עדיף טפי.

ומאידך מצאנו בכמה מקומות דע"א אלים טפי - א. מהא דאמרי' בגמ' בב"ק דאינו נאמן אלא במילי דרבנן, וכן לגבי איסורים דע"א נאמן נמי אמרי' לעיל דמסל"ת אינו נאמן.

ב. דלגבי שבויה כתב הרא"ש בתשובה לב ה' דאף דאשה נאמנת מ"מ עכו"ם מסל"ת אינו נאמן, וכ"מ דאמרי' בגמ' בב"ק דנאמן היינו שפחה גרידא.

ג. בלישנא דמתני' אמרי' "אפילו שמע מן הנשים". משמע דהויא רבותא דאף מסל"ת נאמן וודאי אשה עדיפא טפי.

ד. בדברי הרמב"ם חזי' דמסל"ת בעי' למימר קברתיו משא"כ באשה בעלמא דאי"צ לומר אלא רק בשבויה.

ה. בתוס' בדף קטו ב' כתבו "פי' רבינו חננאל ש"מ דאשה ועד אחד בספינה שטבעה ואמרו מת לא מהני וכל שכן עובד כוכבים אפי' מסיח לפי תומו". ומבואר דאשה אלימא טפי, וכן מבואר ברמב"ן במלחמות בסוגיא דע"א דמלחמה דכתב "אף על פי כן האמינו עובד כוכבים לפי תומו ולא יהא עובד כוכבים לפי תומו יפה מישראל כשר בא להעיד". עכ''ל. ובתרוה"ד דחה דהתם איירי באשת המת או בע"א כשר ואינהו ודאי עדיפי ממסל"ת, משא"כ בעד פסול אמרי' דמסל"ת עדיף, ובחי' ר' מאיר שמחה יישב בזה דשאני התם דאיכא חשש בדדמי ולגבי זה ודאי מסל"ת דאינו מתכוון להעיד גרע טפי[[188]](#footnote-188).

**ו. נדון האחרונים האם בעי' לצירוף דדייקא במסל"ת.**

בעיקר דינא דמסל"ת דנו האחרונים האם בעי' לצירוף דדייקא ומינסבא כדי להאמינו[[189]](#footnote-189) ונפק"מ בקטטה, מלחמה, ויבמה האם נאמן, ולכאו' תליא נדון זה בעיקר הענין דדייקא האם הויא סברא בפנ"ע או דעי"ז ירא העד לשקר וכב רנדו בהא האחרונים בכמה מקומות בארוכה וא"כ הא ודאי ל"ש לגבי מסל"ת, ופליגי בהא האחרונים דבנוב"י בסי' מב כתב דאיה"נ ובמסל"ת לא בעי' לדייקא, אכן יעויין בפתחי תשובה בסוף סקי"ג דהביא מדברי החמד"ש דהוכיח דלא כדברי האחרונים מהא דעכו"ם נאמן במסל"ת אף דודאי בעי' התם לדייקא.

ובדברי הראשונים בכמה מקומות מצאנו דאף במסל"ת בעי' לצירוף דדייקא (וכן העמיד באחיעזר חלק ג' סי' כד סק"ג) - א. ברמב"ן בסוגיא דע"א במלחמה הוכיח מממעשה דשישים בנ"א דחיז' דע"א נאמן אף במלחמה, ולכאו' יש לדחות דהתם הויא מסל"ת דלא בעי' לדייקא וע"כ חזי' דלא חילק בהא הרמב"ן, וכן יעויי"ש בסו"ד הרמב"ן דכתב דש"מ דע"א ואשה לא מהימני בספינה וכ"ש מסל"ת, וא"כ חזי' דאף במסל"ת בעי' לדייקא.

ב. בשו"ת הרא"ש (הובא לעיל) דן לגבי מסל"ת בשבויה, והביא משתשובצת רב םלטוי גאון דכתב דאי לאיסור כרת נאמן כ"ש לאיסור לאו, וברא"ש שם דחה "וקל וחומר של גאון פריכא הוא, דאשה עצמה תוכיח דנאמנת לומר מת בעלה שתנשא ואינה נאמנת לומר דטהורה אני כשיש עידי שבויה. וכן ע"פ בת קול. (יבמות קכב) משיאין מה שאין כן בשבויה, אלא חכמים ז"ל סומכין על אשה דדייקא ומינסבא מתוך חומר שהחמרת עליה בסופה וכו'". ומבואר דאיכא לטעם דדייקא אף לגבי מסל"ת.

ג. בתשב"ץ בסי' עח דן באריכות ביסוד הנאמנות דמסל"ת וכתב בתו"ד "ומ"ה מכשרינן בעדות אשה מסל"ת דכיון שאינו מתכוין להעיד יש רגלים לדבר שאינו מעיד שקר ועם סמך דאיהי דייק' טפי אבתריה ומשכחא דקושטא אמר מנסבי' לה זהו עיקר דבריהם בזה".

ועיי' בזה בש"ש ש"ז פ"ט דחילק בין מסל"ת גמור דלא בעי' לצירוף דדיקא ומינסבא למסל"ת שאינו גמור וכגון במעשה דפונדקית דבהא ודאי בעי' לצירוף דדייקא, ויבואר עוד לקמן.

**ז. נדונים במסל"ת.**

**דינא דמסל"ת לחומרא**

א. דנו הראשונים האם כל נאמנותו דמסל"ת הויא לקולא או דנאמן אף לחומרא, ויסוד הנדון בזה היינו מהא דאמרי' בגמ' בדף קכב א' "עובד כוכבים שהיה מוכר פירות בשוק ואמר פירות הללו של ערלה הן של עזיקה הן של נטע רבעי הן לא אמר כלום לא נתכוון אלא להשביח מקחו". ומשמע בגמ' דכ"מ דאינו נאמן היינו מטעמא דאומר להשביח את מקחו ובלא"ה היה נאמן אף להחמיר.

וכבר פליגי בהא רבוותא דברשב"א בשו"ת (א, קיח) כתב דודאי אינו נאמן להחמיר, ועיי"ש דהאריך להוכיח להך מילתא, והא דבעי' להך סברא דהשבחת מקחו היינו דבלא"ה אית ליה נאמנות מחודשת כיון דמקחו בידו, וכ"כצ במרדכי בסי' צג שן ר' דוד, ועיי' בזה באריכות בביארו הגר"א בס"ק קכה דהביא לכל השיטות בזה.

[ויל"ע בזה לדברי הרמב"ן דכתב דכ"מ דמסל"ת נאמן היינו בצירוף דדיקא וא"כ ודאי אינו נאמן להחמיר].

**צרה במסל"ת**

ב. נחלקו האחרונים האם צרה נאמנת במסל"ת, דבבית שמואל בסקי"ג כתב דאינה נאמנת והוכיח להא מהגמ' לקמן יעויי"ש, ובשבות יעקב א צט פליג דאי"ז ראייה של כלום דודאי בצרה אינה נאמנת בלא סיפור דברים כיון דשונאת אותה ואית לה ענין לשקר.

ועוד דנו הראשונים בפסולי עדות דאוריתא דמדינא פסלי' להו לעודת אשה האם מכשרי' להו במסל"ת, דברי"ף וברא"ש כתבו דנאמנים, וכ"פ בשו"ע בסעי' ג', אכן בבית יוסף אות ג' כתב דיש חולקים, וכן הביא בשלט"ג בשם התורי"ד.

**ח. סוגיית הגמ' בגיטין לגבי יוצא ליהרג.**

עיי' בראשונים בסוגיין דהביאו לסוגיא בגיטין לגבי יוצא להרג, והנה איתא התם ב' לישנות לגבי יוצא ליהרג אימתי מעידין על אשתו, האם בבי"ד של ישראל אין מעידים עליו שמא ימצאו לו זכות אבל בבי"ד של עכו"ם מעידיגן עליו, או לאידך גיסא דבבי"ד של עכו"ם אין מעידין כיון דמקבלי שוחדא משא"כ בבי"ד של ישראל דכיון דגמיר דינא לקטלא שוב לא חזו ליה זכותא, ונחלקו הראשונים להל' דברא"ש ובריטב"א וברשב"א כתבו דכיון דלא ברירא כמאן הל' הלכך בתרוויהו אין מעידין אליו, וכ"פ בטור בשם הרמ"ה, אכן ברמב"ם בפ"ו מהל' גירושין הביא רק לדינא דבי"ד של עכו"ם דאין מעידים ומשמע דבבי"ד של ישראל שפיר מעידין עליו.

[ובדעת השו"ע מצאנו מבוכה בהך מילתא, דבסי' קמא פסק כדברי הרמב"ם דרק בבי"ד של עכו"ם נקטי' דמת, ומאידך בסי' יז סתם ולא חילק האם עכו"ם או ישראל, ובפשטות פסק לחומרא כב' הצדדים, וע"ע בדרישה בסו"ס קמא, ולדברי החלקת מחוקק נמי א"ש.]

ובעיקר דבריהם יל"ע איך מעידין להשיא את אשתו דאף דרובן למיתה מ"מ היכי מהני יותר ממשאיל"ס, ובאמת יעויין בחלקת מחוקק (סקס"ו) דכתב דלא איירי הכא לגבי להשיא את אשתו אלא לגבי אכילת תרומה וכדו', והוכיח להא מדינא דצלוב דאין משיאין את אשתו, ובבית שמואל (סקק"ח) פליג על דבריו דודאי איירי הכא בכל ענין, וכן מבואר בדברי הרשב"א והריטב"א בסוגיין,[[190]](#footnote-190) ועיי' בחזו"א לא ט במה דנתקשה בדברי הח"מ, ועיי"ש במה דביאר .

בס"ד

**ענין א' - חלק ב' סוגיא מסל"ת - מעשה דפונדקית**

**ענין ב' - דין עד מפי עד**

**ענין ג' - דרישה וחקירה בעדות אשה**

**ענין ד' - מפי כתבם בעדות אשה**

**דף קכב. - קכב:**

מתני' "אמרו לו מעשה בבני לוי שהלכו לצוער עיר התמרים וחלה אחד מהם והביאוהו בפונדק ובחזרתם אמרו לפונדקית איה חברנו נומית להם מת וקברתיו והשיאו את אשתו ולא תהא כהנת כפונדקית אמר להו לכשתהא כפונדקית נאמנת הפונדקית הוציאה להם מקלו ותרמילו וספר תורה שהיה בידו".

**א. ביאור פלוגתת ר"ע ורבנן בדינא דפונדקית.**

ומבואר בגמ' דעיקר טענת ר"ע הויא מטעמא דהפונדקית היתה מסל"ת, ולא נתבאר בדברי הגמ' בפירוש מהו יסוד הפלוגתא בין ר"ע לרבנן, ובתוס' נתקשו בשיטת רבנן איך הוכיחו מדינא דמסל"ת, ויישבו דהתם לא הויא מסל"ת גמור, ונראה מדבריהם דפליגי ר"ע ורבנן בגוף הענין דפונדקית האם הויא מסל"ת גמור או מסל"ת שאינו גמור, ובאחרונים נתקשו טובא בדבריהם מה משמעות איכא למסל"ת שאינו גמור, וכן מהו שורש הפלוגתא בין ר"ע לרבנן, ומצאנו כמה ביאורים בדבריהם.

**א.** במהר"ם ביאר (וכן הוא בהרחבה בשו"ת מהר"ם לובלין סי' קי) דפליגי ר"ע ורבנן בביאור המעשה דפונדקית, דלשיטת רבנן כיון דרק בכתה בתחילה הלכך חשיב מסל"ת שאינו גמור, ועיקר הנאמנות דידה הויא מחמת האומדנא דמקלו ותרמילו, ומ"מ ס"ל בפשיטות דכ"מ דמהני הנך הוכחות היינו אי בעלמא אית לה תורת עדות ולכך ע"י הך אומדנא חשבי' לה כדין עדות בעלמא, ולכך הוכיחו דאית לה דין עדות, ור"ע פליג דהתם הויא מסל"ת גמור ולכך ל"ש להוכיח לעדות בעלמא.

ובשב שמעתתא (פרק ט') הק' על דבריו מלשונו של ר"ע דהזכיר למקלו ותרמילו, ואי נימא דאף רבנן מודים דהנאמנות התם הויא מחמת המקלו ותרמילו א"כ אמאי הוצרך להזכיר להך מילתא, ועוד יעויין במראוה"צ דהק' דמי שקל בפלס לחששות אלו ומה"ת לדמות זל"ז.

**ב.** בשו"ת צמח צדק (והביאו בש"ש שם) ביאר דלעולם לשיטת רבנן האמינו לה בתורת עדות גמורה, ואף דבעלמא לית לה תורת עדות מ"מ עיקר הפסול דידה הויא מחמת חשש משקר הלכך הכא דחזי' ע"י האומדנא דאינה משקרת וממילא אית לה נאמנות גמורה ושפיר הוכיחו רבנן[[191]](#footnote-191), וע"ז דחה ר"ע דהתם נאמנת מדין מסל"ת ול"ש להוכיח לעדות.

ולדבריו נמצא דלשיטת רבנן עכו"ם כשר לעדות אשה אף בלא מסל"ת, וכן העמיד בגר"א בסקס"ו דס"ל לרבנן כת"ק דר"י בן בתירא במתני' דמכשר בעכו"ם אף במתכוון להעיד[[192]](#footnote-192).

**ג.** בשב שמעתתא ביאר דלעולם אף לשיטת רבנן נאמנת מדין מסל"ת, ומ"מ האמינו אף למסל"ת כיון דאיכא לצירוף דדייקא ומינסבא, וס"ל לרבנן דכמו דהאמינו למקצת מסל"ת ע"י צירוף דדייקא ומינסבא ה"ה דיהיה לה נאמנות דעדות ע"י דיוק דידה, ור"ע פליג דהויא מסל"ת גמור בצירוף ההוכחה דמקלו ותרמילו וממילא ל"ש להוכיח לעדות, ועיי"ש עוד באריכו"ד.

- ע"ע בדברי התוס' במה דהביאו מהירושלמי, ועיי' במהר"ם דנתקשה טובא בדברי התוס' האם אזלי אליבא דר"ע או אליבא דרבנן, דממנ"פ יקשה אי אזזלי אליבא דרבנן א"כ אמאי כתבו דלא גרע מעד אחד והרי אדרבה אתו להוכיח לדין ע"א מהכא, ואי נימא דאזלו אליבא דר"ע א"כ הויא ממש מסל"ת, ועיי"ש בצמה דביאר, ובעיקר דברי הירושלמי עיי' במרדכי באות פז במה דהביא מדבריו, וע"ע בש"ש בפי"א ופי"ב דהאריך טובא בביאו"ד.

**ב. בדין שאלה במסל"ת.**

כתב הרי"ף דמסוגיין משמע דבכ"מ דהתחיל העכו"ם להיות מסל"ת אף דלאחמ"כ שואלין אותו ומברר דבריו מ"מ לא נפיק מכלל מסל"ת, והוסיפו הראשונים דה"ה להיפוך דלעולם אזלי' בתר תחילת דבריו.

ודנו הפוס' לפי"ז בגוונא דשאלו מתחילה ולאחר זמן רב אמר במסל"ת האם מהני או דלעולם פקע מיניה הנאמנות, ובחלקת מחוקק סק"ל כתב דלא מהני, ותמה בביאור הטעם דכי מפני דפעם אחת השיב לשאלה שוב לא יהיה נאמן לעולם, (וכן תמה בבית שמואל סקמ"א), [ובפתחי תשובה שם סקס"ז חילק דאי שאלו מתחילה ולא השיב מידי ורק לאחמ"כ אמר ל"ח מסל"ת, משא"כ אי כבר מתחילה השיב ולאחר זמן היה גם מסל"ת בכה"ג נאמן, ובמהר"י בן לב (ג, עו) חילק עוד דאי מתחילה נתכוון להעיד נאמן לאח"ז, משא"כ אי נתכוון להתיר דאית לן דררא דמשקר אינו נאמן לעולם].

וע"ע בש"ש (יא, יב) דדן בהא בארוכה, וכתב דלפי"ד דלעולם לא סמכי' על מסל"ת לחוד אלא הויא בצירוף דייקא א"כ כמו דמהני מסל"ת שאינו גמור בתחילה בצירוף הוכחה ה"ה דמהני מסל"ת שאינו גמור בסף בצירוף הוכחה.

- בעיקר הא דל"ח מסל"ת ע"י שאלה נחלקו הראשונים (ועיי' בחזו"א בסי' כד, ב ג דהעמיד לפלוגתתם) האם עיקר הטעם הויא דכיון דמרגיש ע"י השאלה דאית להו נפק"מ לגבי היתר האשה ממילא רוצה לשקר, וכן מבואר בתרומת הדשן רלט דכתב "מ"מ נראה דהיינו כששואלין אותו ישראלים תו לא חשיב מסל"ת משום דמרגיש שיש להם נפקותא בדבר ומשקר, אבל אם שואל אותו נכרי שלא בפני ישראל והוא משיב חשיב שפיר מסל"ת". או דאמרי' דעיקר הנאמנות דמסל"ת הויא מטעמא דבסתמא לא אזיל ובודה מליבו משא"כ אי שואלים אותו חשדי' ליה דמשקר, וכן מבואר בריב"ש.

ונפק"מ בזה - א. בגוונא דהגוי שואל אותו, דבתרוה"ד מבואר דל"ח מסל"ת, אכן יעויין במהרי"ק בשורש קכא דנראה מדבריו דבכה"ג נמי חשיב מסל"ת. ב. בגוונא דיצא קול דמחפשים לפלוני, ועיי' בזה בשו"ת מיימו' (סי' ט') דכתב דבכה"ג חשיב מסל"ת[[193]](#footnote-193), ומוכח כהצד הב', וכן הוכיח שם בחזו"א, וע"ע בריב"ש בסי' שעז וש"פ דנראה מדבריו דדן בהך מילתא.

- עיי' בפתחי תשובה יור"ד שט"ז ג' דכתב דבשאר איסורים מהני אפי' אי שאלוהו תחילה ולא חיישי' להך מילתא אלא בעדות אשה גרידא, ועיי' בש"ך (סט מג) דחילק האם יודע ממנהג ישראל דבהא חשדי' ליה דמשקר לגוונא דאינו יודע דאף אי שאלוהו מהני.

**ג. בענין עד מפי עד - ענין קבלת הרמב"ן.**

**"והוחזקו להיות משיאין עד מפי עד מפי עבד מפי אשה מפי שפחה".**

עיי' בסוגיא בשבועות לב' ב' דאיתא התם "הכל מודים בעד מיתה שהוא פטור דאמר לה לדידה ולא אמר להו לבית דין דתנן האשה שאמרה מת בעלי תנשא מת בעלי תתיבם". ובפשטות נראה בגמ' דהאשה נאמנת יותר מהעד ולכך ליכא נפק"מ בעדותו וממילא אינו חייב קרבן שבועה.

ובביאו"ד הגמ' נחלקו הראשונים, דהנה ידועים דברי הרמב"ן דכתב דקיבל דבכ"מ דעד מעיד מפי עד ולאחמ"כ אתא העד הראשון והכחיש לעדותו נאמן יותר מהראשון, והוכיח להך מילתא מהגמ' בכתובות עב א' לגבי אשה שאמרה חכם טיהר לי את הכתם ולאחמ"כ שאלוהו ואישתכח שיקרא דנאמן החכם יותר מינה, וה"ה לגבי עד מפי עד כיון דעיקר מה דסמכי' היינו על העד הראשון הלכך נאמן להכחיש לעד השני.

ועפי"ז נתקשה הרמב"ן אמאי ליכא לכפירה והרי שפיר מצי לחזור ולהעיד ולהכחיש לאשה, ויישב שם דמ"מ היא גרמה לעצמה כיון דיכלה למימר בסתמא דמת בעלה ואמרה הכי בשם פלוני, וכ"כ שם בר"ן.

ובאחרונים נתקשו טובא בביאור תי' דמאי איכפ"ל דהיא הפסידה על עצמה דמ"מ אמאי לא יהיה לחיוב קרבן שבועה, ויעויין בחזו"א (כט, יח) ביאר לתי' הרמב"ן בזה"ל "שאין קרבן שבועת העדות אלא בחוטא בכבישת העדות אבל הכא אינו מפסידה כלום בכבישת עדותו אלא מפסידה באמירתו שהוא העדאת עדות שקר ולא ע"ז אמרה תורה דין קרבן".

ובברכ"ש (יבמות סי' יא) יישב באופ"א דאף דאיכא נפק"מ בעדותו ומצי להכחיש לאשה מ"מ כיון דכבר אמר לדידה א"כ קיים להגדה דידיה והשתא הויא כב' כיתי עדים דלא מחייבי' לכת אחת בקרבן שבועה כיון דקיימא שניה, ועיי"ש עוד דתלה לסברא זו בעיקר העדות דע"א האם הויא בתורת עדות או בתורת הוכחה, דאי הויא הוכחה בעלמא א"כ מיד דאמר לאשה כבר נגמרה עדותו משא"כ אי נאמן מתורת עדות א"כ כ"ז דלא נתקבלה עדותו בבי"ד ל"ח דנגמרה עדותו, ועפי"ז ביאר לדברי הרמב"ם מה שלא פסק כדברי הגמ'.

[וכדברי הרמב"ן הוכיח המהרח"ש מגוף דברי הגמ' דאמרי' דאיכא חידוש דפטור מקרבן שבועה, ואי נימא דלעולם העד השני נאמן יותר א"כ ודאי דפטור מהקרבן דהרי ממילא לא מהימנן ליה, ובש"ש (ז, ג) דחה די"ל דהחידוש הוא אף דמדאוריתא ליכא כלל לדין עד מפי עד וא"כ שפיר מצי להייד בבי"ד ולהכחיש לאשה מ"מ כיון דמדרבנןלא מהימנן ליה הלכך לא מיחייב בקרבן.]

- אכן יעויין בבית יוסף (דיני מסל"ת סי' ד') דהוכיח מדברי הגמ' דלא כהרמב"ן אלא לעולם מהימנן לעד השני, וכתב ביותר דאף דהעד הראשון כשר לעדות והעד השני פסול לעדות ואשה מ"מ מהימנן לעד השני וכדמוכח התם דהעד השני הויא אשה ומעידה על עצמה ומ"מ מהימנן לה טפי, וכ"כ בשלט"ג ביבמות (מב ב' מדפי הרי"ף)[[194]](#footnote-194), ובאחרונים (רע"א קיג, מראוה"צ עז) נתקשו טובא בדבריו איך כתב כנגד כל הראשונים שם, ובמראוה"צ כתב דע"כ צ"ל דתלמיד טועה כתבו.

- עיי' בריטב"א בשבועות לב' ב' דהביא תי' בשם רש"י דהא דחשיב כפירת דברים היינו מטעמא דיכולה ללכת לבי"ד אחר ולהיות נאמנת, והק' שם אין יכולה ללכת לבי"ד אחר והרי תשקר בדבריה[[195]](#footnote-195), ותי' דכיון דתקנו דאי"צ הגדה בבי"ד א"כ כיון דמעיד בפני האשה חשיב דעבד הגדה קמי בי"ד וממילא לא מצי לחזור ולהעיד כיון דאין חוזר ומגיד ומ"מ אי אזל לבי"ד שפיר מצי להכחישה, ודבריו שם צ"ב טובא, ועיי'.

**דין קבלת הרמב"ן**

מבואר בדברי הרמב"ן דמהימנן לראשון כב' עדים ומהני אף לגבי ממון, אכן ברא"ש בפ' המדיר דפליג דלגבי הוצאת ממון ודאי לא עדיף יותר מינה, וכתב דסברא הוא דאיך יפקיעו ממונא ע"י עד אחד, ומ"מ לגבי איסור שפיר מהימנן ליה, וכ"כ שם בקרב"נ.

ובט"ז (יור"ד קפה, ג) הוסיף דאף לדברי הרא"ש בעי' למימר דהראשון נאמן יותר משהני דלא"כ לא יהיה נאמן כלל ואף בתורת הכחשה כיון דהשני כבר התקבל ואיכא לדין כ"מ שהאמינה תורה, ונפק"מ דאי אתא עד אחר ומעיד דהחכם אסר לה אינו נאמן כלל.

[ובעיקר דברי הרא"ש כבר נתקשו דסתר משנתו דבשבועות הביא לדברי הרמב"ן והסכים על ידו, ועיי' בבית שמואל קטז ד דכתב דפסק הרא"ש כהרמב"ן מסברא ולא מכח ראייה, וס"ל כוותיה לגבי איסור גרידא].

- בעיקר דברי הרמב"ן נתקשו האחרונים אמאי הוצרך לדין המחודש דעד מפי עד נאמן הראשון להכחיש דתיפו"ל דאיכא הכא לדין ע"א בהכחשה, וביותר הק' הרע"א דהרי קיי"ל דעד כשר אלים טפי מעד פסול וא"כ כיון דהראשון היה עד כשר ודאי נאמן כנגד האשה עצמה, וכן יש להק' לדברי הבית יוסף דהוכיח מדברי הגמ' דהעד הראשון נאמן טפי דתיפו"ל דבלא"ה הויא ע"א בהכחשה, ובחלקת מחוקק (סקי"ז) יישב בזה דאיירי לאחר דהתירוה להנשא[[196]](#footnote-196) ואיכא לדין כל מקום וממילא לא הוה מהני הכחשת הראשון ולכך בעי' לקבלת הרמב"ן[[197]](#footnote-197), [ובקהלת יעקב (יז, ח) פליג דלאחר דהתירוה להנשא אף לפי קבלת הרמב"ן אין הראשון נאמן להכחיש.]

ובאחרונים (רע"א, ש"ש, מראוה"צ לא) נתקשו בדבריו דהרי בראשונים לעיל כתבו דלגבי האשה עצמה ליכא לדין כל מקום ואף לאחר דהתירוה להנשא מהני הכחשה, ועוד הק' הש"ש דאף אי נימא דאיירי לאחר דהתירוה להנשא מ"מ יקשה דהרי לכתחילה לא תנשא וכבר כתבו הראשונים דבכ"מ דלכתחילה לא תנשא לית לה כתובה דאמרי' מדרש כתובה לחומרא, וממילא ל"ח כפיר.

ב. בש"ש חידש בזה דכיון דהיא אומרת עדות מפי העד הראשון א"כ אינו נאמן יותר אף להכחיש דהו"ל כדינא דחוזר ומגיד.

ג. במראוה"צ כתב דלא אמרו הראשונים דמהני להכחיש את האשה אלא בעד כשר ולא בעד פסול, וממילא א"ש דבעי' לקבלת הרמב"ן בגוונא דעד פסול, אכן ברע"א דנתקשה דלא הואיל מידי בתי' דל"ש למירמ דהסוגיא התם מיירי בעד פסול כיון דבכה"ג לא מחייבי' ליה קרבן שבועה כיון דלא קרי' ביה 'והוא עד'.

ד. באבי עזרי בפכ"ד מהל' אישות כתב באופ"א דכל החיוב דקרבן שבועה היינו אי מצי להעיד וכובש עדותו, משא"כ הכא דעיקר התביעה דידיה היינו דיבוא וישקר וכיחשי לאשה ולגבי זה ליכא תביעת קרבן, והלכך בעי' למימר דנאמו הראשון לגמרי ומסלק עדותו הראשונה וממילא לגבי זה שפיר מחייבי' ליה קרבן שבועה.

- דנו האחרונים לשיטת הרמב"ן בגוונא דמעיד עד כשר בשם עד פסול ולאחמ"כ מכחישו העד פסול האם אף בכה"ג איכא לקבלת הרמב"ן, ובחלקת מחוקק (סקי"ז) כתב דאי מעיד מפי שפחה ודאי אין נאמנת השפחה להכחיש את העד, וכ"ש דאי ב' עדים מעידים מפי ע"א דאינו נאמן להכחישם, ובמראוה"צ לא דפליג עליה מסברא דכיון דהויא חידוש מסוים לגבי עד מפי עד א"כ מה"ת לחלק בין שפחה לעד דעלמא דלא מצאנו חילוק בינייהו לגבי הכחשה, וע"ע ברע"א בסי' קיג במוסגר במש"כ בביאו"ד החלקת מחוקק.

**ד. בגדר הדין דעד מפי עד.**

בגדר הך דינא דעד מפי עד דנו האחרונים (עיי' חמד"ש אהע"ז טו לו) האם חשיב דהעד השני מעיד בפני בי"ד ותוכן עדותו הויא לספר על עדות הראשון או דנימא דאית ליה כח להעמיד לעדות הראשון וחשיב דאף הראשון עביד הגדה קמי בי"ד ולא נגמרה עדותו כ"ז דלא העיד השני משמיה.

ולכאו' פליגי בהא רבוותא, דהנה בשו"ע בסעי' מא פסק (ומקור דבריו משו"ת הר"ן סי' מז) דאי אתו ב' עדים כשרים ואומרים דשמעו מפי' עדים אחרים דמת פלוני ולאחמ"כ אתא עד כשר ואומר דשמע מפלוני דלא מת הרי היא מותרת כיון דאזלי' בתר רוב דעות ואף דהוו עדים כשרים מ"מ כיון דאינם מעידים בעצמם הלכך חשיבי כעד פסול,, ונחלקו שם החלקת מחוקק והבית שמואל בגוונא דאחד מעיד דשמע מפי מאה ואחד מעיד דשמע מפי אחד האם אזלי' בתר רוב דעות או דלעולם אזלי' בתר העדות לפנינו וממילא הויא כחד, ולכאו' שורש פלוגתתם היינו בהנ"ל ביסוד דינא דעד מפי עד מי חשיב המעיד.

[ומ"מ כו"ע מודו דאי שנים העידו מפי אחד ואחד העיד מפי אחד שווים הם, והיינו דאף אי נימא דמעמיד לעדות העד הראשון מ"מ כיון דהשתא אתא קמן רק ע"א ל"ש להחשיבו כתרי, וע"ע בנוב"י בסי' נז בתשובה מבן המחבר דכתב דבגוונא דאיכא לפנינו תרי כנגד חד אף דכ"א מעיד מפי שניים מ"מ אזלי' בתר התרי לפנינו, דעדיף לן למימר דהיחיד שקרן ולא שמע מםפי נשיים ולא ששניים משקרים.]

- נחלקו האחרונים לגבי עדות אשה האם בעי' קבלת עדות בבי"ד, (ועיי' במה שהארכנו בזה בריש האשה רבה), דבחלקת מחוקק כתב דלא בעי' בי"ד ובבית שמואל פליג דואדי בע'י בי"ד, וברע"א (קכג) תמה לשיטת הח"מ דלא בעי' בי"ד דא"כ אמאי בעי' לחידוש דעד מפי עד דתיפו"ל דמיד דהעיד הראשון נגמרה עדותו וממילא השתא חשיב כמאן דמעיד על עדות שנתקבלה בבי"ד דל"ח עד מפי עד.

**ה. בענין דרישה וחקירה בעדות אשה.**

**"תנאי היא דתניא אין בודקין עדי נשים בדרישה וחקירה דברי ר"ע רבי טרפון אומר בודקין וכו' ובמאי קמיפלגי מר סבר כיון דאיכא כתובה למשקל כדיני ממונות דמי ומר סבר כיון דקא שרינן אשת איש לעלמא כדיני נפשות דמי".**

ובראשונים נתקשו בדברי הגמ', ומצאנו ב' נוסחאות בקו', דברמב"ן וברשב"א הק' דמאי איכפ"ל דאיכא לדיני ממונות דמ"מ איכא נמי לדיני נפשות, ובריטב"א הק' דהרי עיקר הנדון הוא לגבי להתירה לשוק והך מילתא חשיבא דיני נפשות וענין הממונות הויא תוצאה בעלמא.

ויישבו בזה בכמה אופנים - א. ברמב"ן כתב דאמרי' להיפוך דלגבי ממון ודאי לא בעי' דו"ח והלכך ע"כ בעי' להתירה חהנשא דהרי הויא בחדא מחתא בהדי ההיתר אשת איש, וממילא שרי' אף לדיני נפשות.

ב. ועוד יישב הרמב"ן דדייני' הכא על עיקר התקנה דמדאוריתא בכל הדינים בעי' לדרישה וחקירה, ואתו רבנן ותקנו דלגבי ממון לא נבעי לדו"ח ודייני' השתא למי דומה היתר אשת איש לדיני נפשות כיון דעיקרו עניני נפשות או לדיני ממונות כיון דהשתא אין דינים דיני נפשות, וכ"כ ברשב"א ובריטב"א.

ובקרן אורה נתקשה בתי' זה דמשמע הכא דבזמן הבית דדנו דיני נפשות שפיר בעי' דו"ח לכו"ע, והרי בברייתא ס"ל לב"ה דמשיאין עפ"י בת קול אף דהיו בזמן הבית.

ג. בריטב"א כתב בשם רבו דלעולם מדאוריתא לא בעי' דרישה וחקירה בעדות נשים כיון דלא ילפי' להך מילתא מדיני ממונות, ומאידך לגבי כתובה בעי' דו"ח מעיקר הדין כיון דלית בהו נעילת דלת, ומ"מ בעלמא אמרי' דלא פלוג ולכך לא בעי' לדו"ח[[198]](#footnote-198), אכן הכא פליגי האם מכיון דמעיקר הדין אף בכתובה בעי' לדו"ח רק אמרי' ללא פלוג הלכך הכא דאיכא אף לדיני נפשות לא אמרי' ללא פלוג או דאמרי' לאידך גיסא דכיון דמעיקר הדין בכתובה נמי בעי' לדו"ח וכן בדיני נפשות הלכך אף דבעדות אשה לא בעי' לדו"ח מ"מ אגב הכתובה בעי' לדו"ח[[199]](#footnote-199).

**שיטת הרמב"ם בביאור הא דלא בעי' לדו"ח בעדות אשה**

**-** עיי' ברמב"ם בפי"ג מהל' גירושין הכ"ח דכתב "ואין בודקין עידי אשה בדרישה וחקירה, שלא אמרו חכמים בדבר להחמיר אלא להקל משום התרת עגונה". ומבואר בדבריו טעם חדש אמאי לא בעי' לדו"ח, וכבר נתקשו הראשונים מהיכן הוציא הרמב"ם להך טעמא, וברשב"א דחק בזה דכאף לדברי הגמ' כ"מ דהקילו משום צד ממון היינו מחמת עיגונא ובלא"ה שפיר הוה מחמרי' מחמת הצד נפשות.

ומצאנו בזה כמה דרכים - א. באחרונים (עיי' מראוה"צ עח, ערול"נ, קרן אורה) יישבו בזה באופ"א דכ"מ דפליגי בגמ' היינו קודם דתקנו דעד מפי עד יהיה נאמן דממילא חשיב עדות גמורה משא"כ לאחר דתיקנו דלא בעי' דעות גמורה ממילא לכו"ע אל בעי' לדו"ח וזהו מש"כ הרמב"ם, וכן הוא מפורש בדברי המאירי.

ב. בדברי הגר"א מצאנו ביאור אחר, דיעויין בשו"ע בסעי' כא דכתב דאסור לדרוש ולחקור הרבה בעדות נשים, וכתב שם הגר"א דהיינו משום עיגונא, וע"ז אזלו דברי הרמב"ם דהוצרך לטעם דעיגונא[[200]](#footnote-200).

[ועיי' בזה עוד בשע"י (ו, ו) דנתקשה דמ"מ אמאי השמיט הרמב"ם לטעם הגמ', ועיי"ש דביאר דאיכא לב' ענינים דדו"ח חד במקום דבעי' עדות וחדא במקום דסגי בבירור גרידא, והלכך איכא למירמ דכ"מ דלא בעי' דו"ח היינו בב' עדים כשרים דבהא כ"מ דבעי' לדו"ח היינו מדין עדות ולגבי זה אמרי' דלא בעי' בעדות אשה, משא"כ בעדים פסולים דנאמנים בתורת הוכחה בעלמא בכה"ג נבעי לדו"ח להעמדת ההוכחה, והלכך כתב הרמב"ם להך טעמא דעיגונא].

- בעיקר הך נדון דדו"ח יעויין בבית שמואל דהוכיח מהכא דבעי' בי"ד לקבלת העדות והויא דין גמור, [ועיי"ש דנתקשה דא"כ איך מכשרי' לעד מפי עד, וכתב דהיכא דאפשר אפשר], ובהגהו' על הט"ז דחה דאיכא חילוק בין קבלך העדות עצמה להוראה, ואף דלגבי קבלת העדות בע'י בי"ד, מ"מ ההוראת בי"ד עצמה הויא כשאר הןוראות דאיסור והיתר ולא בעי' בהו לבי"ד.

**ו. בענין עדות מפי הכתב.**

בירושלמי בשילהי מכילתין פליגי אמוראי האם מהני עדות אשה מפי הכתב, ועיי"ש דהוכיח לב' הצדדים, ויעויין ברי"ף וברא"ש דהביאו לדברי הירושלמי כצורתם ולא הכריעו בהך מילתא, ומ"מ כתבו הראשונים בסוגיין דברי"ף בגיטין הכריע להך מילתא וכתב דמשיאין עפ"י הכתב בעדות אשה, ועיי' בטור דנראה סתירה דבבריו מיניה ובה דבתחילה כתב דליכא הכרעה בדברי הירושלמי הלכך אזלי' לחומרא, ולאחמ"כ הביא לסוגיא בגיטין דשפיר מצי להעיד מפי הכתב, וצ"ב יסוד החילוק.

ויעויין בבית שמואל סקכ"ז דחילק בין כותב לזכרון לכותב לעדות, דכל דברי הירושלמי הוו רק בכותב לזכרון ולא לשם עדות, משא"כ הסוגיא בגיטין איירי בגוונא דכוונתו להעיד וע"ז אמרי' דמהני אף מפי הכתב כיון דאיכא קולא בעדות אשה, ויסוה"ד הוכיח שם מדברי ההגה' מיימו' יעויי"ש.

1. ועיי' ביש"ש (פ"י סי' ו') דדן דלפי"ז בגוונא דמת הראשון לא תבעי גט מהשני כיון דל"ש האי טעמא, וכתב דזהו חידוש גדול דלא מצאנו בגמ', וכן יעויין ברמב"ן בדף צא ב' דהביא מהתוספתא דמבואר להדיא דאף במת צריכה גט משני. [↑](#footnote-ref-1)
2. ונחלקו האחרונים בדעת הרא"ש דבעי' לתרתי האם הויא רק לגבי הגט או אף לגבי האיסור, דבבית שמואל (טו, כג) כתב דבבמקום דל"ש הגזירה אינה אסורה כלל לראשון, אכן בבית מאיר (קנט, ד) פליג דכל פלוגתתם הויא לגבי הגט מראשון ולא לגבי עצם האיסור. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכן הוכיח בחזו"א כ יב. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויש שפי' בשיטתם דל"ח כלל עקירה, אכן מלשונם לקמן ובנזיר משמע דשפיר חשיב עקירה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויל"ע בדבריו דהרי בגמ' לעיל אמרי' דאי ע"א מעיד דנשאל על ההקדש חשיב דמעיד כנגד חזקה אף דלדבריו ליכא לחזקה וא"כ ה"ה הכא, ואולי י"ל דהתם איכא סתמא לפנינו דהויא הקדש משא"כ הכא דבסתמא מת הבעל, וע"ע בחי' ר' שלמה בגיטין סי' ג' דחילק דלגבי ע"א כנגד איתחזק אי לדבריו ליכא חזקה כנגדו נאמן, משא"כ לגבי דבשב"ע לעולם אינו נאמן, ועיי"ש בביאור הענין. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיי' בזה במי נפתוח דנקט דהא דפליגי רבא ור"נ לקמן האם חשיב הוראת או טעות הויא בהך מילתא גופא האם ע"א נאמן מה"ת או מדרבנן, דאי נאמן מה"ת ודאי ל"ח הוראה, ואי אינו נאמן אלא מדרבנן חשיב טעות, ועפי"ז יישב לסתירת דברי רש"י, דהתם אזיל רק לחד מ"ד. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועיי' בעונג יו"ט (שם) דכתב דכ"מ דהוצרך רש"י בשבת לדין אפקיענהו היינו בנאמנות דעד מפי עד משא"כ בע"א בעלמא אית ליה נאמנות מדאוריתא, וכ"כ במי נפתוח. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויש שפי' בשיטתם דל"ח כלל עקירה, אכן מלשונם לקמן ובנזיר משמע דשפיר חשיב עקירה, וכן בשבועות לא א' כתבו להדיא דמהני עדותו רק מדרבנן. [↑](#footnote-ref-8)
9. ויש שפי' (עיי' חזון יחזקאל על התוספתא ד ד) דאף דהפקיעו רבנן לקידושין דאוריתא מ"מ תקנו קידושין מדבריהם ומחמת זה חייבת כתובה. [↑](#footnote-ref-9)
10. וכבר הק' ע"ד מדברי הגמ' לעיל לגבי טבל וקונמות דמבואר דאף דלדברי העד לא היה הקדש למפרע מ"מ חשיב עדות כנגד איתחזק, ואולי יש לחלק בין עדות כנגד איתחזק איסורא דעיקר ענינה דאינו נאמן לחדש כנגד הפשטות ולגבי זה לא יהני אף אי לדבריו ליכא לחזקה, לעדות בדבשב"ע דהתם הא דבעי' לאיתחזק היינו מטעמא דבלא"ה ל"ח דמעיד בדבשב"ע והלכך אי לדבריו ליכא לאיתחזק נמי נאמן, ועיי'. [↑](#footnote-ref-10)
11. אכן אכתי צ"ב דהרי איכא צד דהוא חי ויבוא לבסוף וא"כ איך מתקיים הך דינא ד'אין דהבשב"ע פחות משנים'. [↑](#footnote-ref-11)
12. ומבואר מדבריו דבמקום דאיכא אנ"ס דאין העד משקר סמכי' על ע"א ולא בעי' לב' עדים, וכעי"ז מצאנו בשיטת אביי בקידושין סו א' דבשתיקה כהודאה נאמן העד, וכבר כתבו התוס' בסוגיין דאי"ז הודאה ממש אלא רגליים לדבר דאין העד משקר, והיינו כדברי התוהרא"ש בגיטין י' ב' דכ"מ דלא סמכי' על ע"א הויא מחמת חשש משקר, וצ"ע ממשה ואהרן אמאי אינם נאמנים בתורת ע"א. [↑](#footnote-ref-12)
13. וע"ע בתשב"ץ (א, פג) דביאר לענין דיקא ומינסבא בזה"ל "וכ"ז אינו אלא מדבריהם אבל מ"מ אלו הוה אפשר למימר בממון ה"ט דדייקותא ה"נ דיינינן בהאי סהדותא דבכמה דוכתי אשכחן דדייני' בממון באומדן דעתא כדאי' בפ' מי שמת (קמ"ו ע"ב) ובפרק אף על פי (נ"ד ע"ב) וסמכינן בחד סהדא ובאשה וקרוב לאורעי שטרא ולאפוכי שבועתא כדאי' בפ' הכותב (פ"ה ע"א) והכשירו עדי עכו"ם בערכאות משום חזקה לא מרעי נפשיהו כדאי' בפ"ק דגטין (יו"ד ע"ב) ובהני מילי ליכא גזרת מלך אלא לידע האמת בכל אותו צד שאפשר מבלי שום חשש שקרא הילכך כיון שבממון איתה להאי קולא אי מקילינן הכי באשה משום עגונא עם צרוף טעמים אחרים אינו תמה". [↑](#footnote-ref-13)
14. ועיי' ברע"א בשו"ת (קכד) דדן לומר דיהני עדותו מדאוריתא כיון דחזקה אשה דייקא ומינסבא מרעא לחזקת א"א, וכמבואר בתוס' בדף פח ב', ממילא אין עדותו כנגד החזקה ושפיר אית ליה נאמנות. [↑](#footnote-ref-14)
15. ובשיטת הרמב"ם נקטו האחרונים (ועיי' לעיל) דכ"מ דאינו נאמן היינו בעד פסול או בעד מפי עד, אכן בדברי הריטב"א ל"ש למימר הכי דא"כ אכתי תקשה קו' איך הפקיעו רבנן לדאוריתא. [↑](#footnote-ref-15)
16. אכן יעויין בקצוה"ח בסי' לט דכתב דמילתא ועבידא לאיגלויי לא מהני להוציא ממון וא"ש דלכך אין הע"א נאמן לגבי נחלה. [↑](#footnote-ref-16)
17. והנה בתוס' בחולין צו א' כתבו דבגוונא דנישאת עפ"י ע"א ולאחמ"כ זינתה לא קטלי' לה, וביארו "דלא לכל דבר מהימנינן ליה דאין האחין יורדים לנחלה על פיו וגם צרתה אסורה". ויש לדון לשיטה זו דמיהמנן ליה מדאוריתא האם יהיה נאמן אף לקטלא. [↑](#footnote-ref-17)
18. ולפי"ז יש ליישב לרוב קו' האחרונים על השיטות דע"א מהני מדאוריתא ועיי' לעיל, אכן בדברי הריטב"א יש להכריח דלא כדבריהם דהרי עיקר הריטב"א הויא איך שרי' לה מדרבנן כנגד הדאוריתא, ואי נימא דלעולם [↑](#footnote-ref-18)
19. וכן בגמ' לגבי תו"ת מוקמי' 'באומרת ברי' ומשמע דבלא"ה שרי' לה אף בטוענת שמא, וכן יש להכריח מיניה וביה דאי איירי דהאשה טוענת ברי א"כ אל בע'י לעדות העד דהרי בלא"ה האשה עצמה נאמנת לומר מת בעלי. [↑](#footnote-ref-19)
20. ועיי' בעונג יו"ט שם דביאר בנוס"א דלעולם לא בעי' כלל לדייקא אלא דבעיקר הדין מהימנן לע"א כיון דאין אדם חוטא ולא לו, ורק בדבשב"ע חיישי' דמשקר מחמת האשה דשכרתו להעיד וכדו', וע"ז אמרי' לסברא דדייקא ומינסבא וא"כ ודאי אינו משקר מחמת האשה. [↑](#footnote-ref-20)
21. אכן יעויין בהגהו' אשר"י בגיטין פ"א ס"י דהביא בשם ס' החכמה דאף עכו"ם כשרים לעדות וכ"מ דלא מהימנן להו היינו מחמת דחשי' להו בשקר, וכן הביא בתוהרא"ש שם ט' ב' בשם רש"י, וכ"כ במרדכי בשם רבינו יקר, ולפי"ז א"ש הך דינא דמסיח לפי תומו, והדברים מחודשים טובא. [↑](#footnote-ref-21)
22. ויל"ע אי נימא דשרי' מכח אנ"ס גרידא א"כ אמאי בעי' לקבלת עדות בבי"ד, וכן אמאי עדת מפי הכתב פסולה וכדו'. [↑](#footnote-ref-22)
23. ואולי י"ל דהתם עיקר העדות הויא על הרוצח ולא על הנרצח וכיון דאי"ז מגוף העדות הלכך לכך לא אמרי' בזה תרי כמאה. [↑](#footnote-ref-23)
24. אכן יעויין בשב שמעתתא (ש"א פ"ה) דהוכיח מדברי רש"י בסוגיין בד"ה היכי דמי דס"ל סד"א מהתורה לחומרא, דהרי כתב לגבי הך קרא דוקדשתו דכייפי' ליה אפי' באיסור ספק, וכן הוכיחו המהרי"ט והפנ"י מדברי רש"י בקידושין. [↑](#footnote-ref-24)
25. וחזי' דנקט דהא דבמקום אשם תלוי אזלי' לחומרא אי"ז סימן בעלמא דהויא ספק חמור אלא דמדיני האשם תלוי דבמקום איקבע איסורא ניזל לחומרא, והלכך אי לא מיחייב באשם ממילא אזלי' לקולא, וע"ע ברש"י בכתובות דכתב להך דאין לבו נוקפו אף לגבי העד, ולכאו' יל"ע דהרי העד עצמו ודאי טוען ברי ממש ואמאי הוצרך להך סברא דאין לבו נוקפו, ולדברי הגרי"ז א"ש דע"י דאין לבו נוקפו פקע דין הספק. [↑](#footnote-ref-25)
26. וכבר פליגי הראשונים בדף קיח א' האם לגבי האשה עצמה אמרי' לדין כ"מ שהאמינה תורה, ובראשונים כתבו דגרעא נאמנות האשה יותר מע"א וא"כ פשיטא דלא תהיה נאמנת במקום תו"ת יותר מע"א, אכן ברש"י שם מבואר דאף באשה אמרי' להך דינא. [↑](#footnote-ref-26)
27. ועיי' באבי עזרי בפי"ח מהל' איסו"ב ה"א ד"ה אולם דהעמיד ליסוד זה באריכות. [↑](#footnote-ref-27)
28. אכן יעויין בתוס' בכתובות כו ב' דנתקשו זבה וכתבו דאיכא למקצת דייקא דמרעא לחזקת אשת איש. [↑](#footnote-ref-28)
29. והנה בדברי הפנ"י מבואר דבכל ספק לא אזלי' בתר חזקה אי טעין ברי, אכן בקונטרס הספיקות (ב, ה) כתב בפשיטות דלא אמרי' להך סברא אלא במקום תו"ת דאיכא ספק קמן משא"כ בדליכא ספק לא מהני טענה דידיה, וכ"כ בחזו"א אה"ע ב' כג. [↑](#footnote-ref-29)
30. וכן יש להכריח בדברי הריטב"א דנקט דליכא לדייקא במקום ב' עדים וא"כ ע"כ דלא נקט כתי' התוס', ויקשה אמאי לא אזלי' בתר חזקה, וע"כ צ"ל כהנ"ל. [↑](#footnote-ref-30)
31. ועיי"ש בפתחי תשובה דהאריך בענין זה. [↑](#footnote-ref-31)
32. ובעיקר קו' התוס' עיי' ברע"א בב"ב לב א' דנתקשה דהרי כ"מ דאמרי' דבב' עדים ליכא חומר בסופה היינו לשיטת ר"ש משא"כ לשיטת רבנן דהל' כוותייהו אף בב' עדים איכא לחומר בסופה וא"כ מה הק', [↑](#footnote-ref-32)
33. ועיי"ש דכתב דמדברי הרמב"ם מוכח דאף בלא טענת ברי איכא לחזקה דדיקא ומינסבא.; [↑](#footnote-ref-33)
34. וכן העמיד בשב שמעתתא ש"ו פכ"ב לענין רוב. [↑](#footnote-ref-34)
35. ויל"ע דאי כל פלוגתייהו הויא לגבי הדייקא ומינסבא יקשה איך בעי' לאוקמי לקרא דוקדשתו אליבא דרמבר"י והרי עיקר הך חזקה דדייקא מהני רק מדרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
36. וכעין סברא זו מצאנו בתוס' בכתובות כו ב', ועיי"ש באחרונים דדנו האם איכא ראייה מדברי התוס' לענין זה. [↑](#footnote-ref-36)
37. ותו"ד דהנה מבואר בתוס' דהא דלא אזל'י בתר חזקה היינו מטעמא דאיכא לדייקא ומינסבא דעביד רעותא, ולכאו' תי' תליא בפלוגתייהו דר"ש ורבנן האם בב' עדים מותרת לחזור לו או אסורה דאי מותרת לחזור ל"ש דייקא ומינסבא, וא"כ בלא דברי רב ל"ש לאקשויי דאיכא למימר דברייתא אחת אזלה לת"ק והשנייה אזלה לר"ש, אכן רב גופיה פסק כר"ש דבב' עדים מותרת לחזור לו וא"כ ל"ש דייקא ומינסבא ומ"מ אמרי' בשיטת ת"ק דלא תצא וא"כ שפיר יקשה מהברייתא דדפנו. [↑](#footnote-ref-37)
38. אכן יש לדון בקו' זו לפי שיטת הראשונים דבדבשב"ע בלא איתחזק ע"א נאמן, וא"כ אי מעיד דאכתי קיימא בחזקת אשת איש יהיה נאמנות אף לע"א, ועיי'. [↑](#footnote-ref-38)
39. והנה לפי"ד נמצא דהך ענינא דכ"מ לא הויא כלל הל' בעדות, ויל"ע במה דדנו הראשונים האם אמרי' לכ"מ אף בפוסלי עדות דמאי נפק"מ, וכן יש לדון אמאי באיסורין לא יהיה לדין כ"מ. [↑](#footnote-ref-39)
40. והנה בדברי השו"ע לא מצאנו להדיא דהשחיטה כשירה מחמת דינא דכל מקום אלא כתב 'עד אחד בהכחשה לאו כלום', ובש"ך ביאר דכוונתו דכיון דנאמן הראשון כתרי ממילא השני הו"ל ע"א בהכחשה ואינו נאמן, אכן לשון השו"ע תמוה טובא, ועיי' במראות הצובאות דעמד בזה (בדין ע"א נאמן באיסורין אות ח')

    כ"כ במהרי"ק בסי' קלג והביאו הש"ך שם, אכן בב"ח פליג על דין השו"ע דלא אמרי' לדינא דכל מקום וממילא השחיטה פסולה. [↑](#footnote-ref-40)
41. ויל"ע להנך שיטות דילפי' לע"א נאמן באיסורין מקרא דוספרה לה האם לדברי הש"ך יהיה לדינא דכל מקום, ומצאנו בזה פלוגתא בין רש"י לתוס' בגיטין ג' א', דברש"י שם כתב (ד"ה דאי) דבגוונא דאיכא ערעור הבעל אמרי' 'אוקי חד בהדי חד', ובתוס' שם פליגי דלא מהני ערעור הבעל אלא הויא לעז בעלמא, וביאר הריטב"א דכיון דהאמינו לראשון א"כ איכא לדין כל מקום ונאמן כתרי ולכך לא מהני עדות השני, וחזי' לכאו' דאזלי רש"י ותוס' לשיטתייהו, דרש"י ס"ל דילפי' לע"א מסברא ולכך ליכא לדין כל מקום, והתוס' ס"ל דילפי' מקרא דוספרה לה וממילא איכא לדין כל מקום, ובשיטת הריטב"א יש לתמוה דסתר משנתו למש"כ הכא דלא אמרי' לידן כל מקום אלא בדבשב"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
42. אמנם יש לתמוה דהרי הריטב"א גופיה ס"ל דאף דבעדים פסולים אמרי' לכל מקום מ"מ באשה עצמה ליכא לדין כל מקום אף דנאמנת לומר מת בעלי, וא"כ חזי' דאף דאין העד נאמן כתרי מ"מ שייך להאמינו בדבשב"ע ויקשה א"כ מה"ת דבעלמא נאמן כתרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
43. אכן אכתי יש להעמיד לקו' זו לשיטות הראשונים לקמן דע"א בהכחשה לאו כלום וא"כ אף אי ל"ח כשניים מ"מ ליכא משמעות כלל לדבריו, ובגרש"ר ביאר שם דבאיסורין לא אמרי' דע"א בהכחשה ל"ח מידי, ועיי"ש דביאר לענין זה בב' אופנים. [↑](#footnote-ref-43)
44. ועיי"ש דיישב עוד עפי"ד הגר"ח דנקט דאף בדינא דכל מקום לא מהימנן לראשון כתרי אלא אמרי' דהשני אינו נאמן להכחיש עדותו וממילא לא בטלה עדות השני מעיקרא. [↑](#footnote-ref-44)
45. וכן מבואר בספרי (פר' שופטים פיסקא קפח) "לא יקום עד אחד באיש, אין לי אלא לדיני נפשות לדיני ממונות מנין תלמוד לומר לכל עון, לקרבנות מנין תלמוד לומר ולכל חטאת למכות מנין תלמוד לומר בכל חטא אשר יחטא". ומבואר בדברי הש"ש דנקט דהך קרא אתי בין לחייב ובין לפטור, אכן בקובץ הערות בסי' סג כתב דקרא אתי רק לגבי לחייב דאמרי' דל"ח ידיעה. [↑](#footnote-ref-45)
46. ונראה מדבריו דכיון דליכא הכא לספק דתו"ת אמרי' מכח החזקה דמה"ת להסתפק וממילא לא מהני ברי כנגד החזקה. [↑](#footnote-ref-46)
47. אכן יעויי"ש במג"מ דדחק לדברי הרמב"ם דס"ל כשיטת רש"י, וביאו"ד הרמב"ם לפי הראשונים צ"ל דכ"מ דנתחדש הך דינא דכל מקום היינו אי אתא השני בכח של עדות משא"כ הכא דאתי' להאמינו מכח ידיעה דרוב דעות ולא מכח נאמנות לא נאמר הך הל', וע"ע לקמן. [↑](#footnote-ref-47)
48. והנה לשון הנמו"י לפנינו משובש, ופליגי האחרונים בשיטתו דיעויין בהגהו' שם מהר"ן שפירא דכתב דס"ל לנמו"י כדעת המג"מ בדעת הרמב"ם, אכן בחלקת מחוקק בסקע"ב כתב דס"ל כשיטת הריטב"א. [↑](#footnote-ref-48)
49. אכן יעויין ברע"א בתשובה סי' קעט דביאר דהא דליכא בעד פסול לקרבן שבועה היינו מטעמא דלאו בר עדות בשום מקום ולא קרי' ביה 'והוא עד', וממילא ל"ש להוכיח מהתם דאיכא חילקו לגבי עדות אשה בין כשר לפסול, ועיי' בזה בחי' הגרש"ר בסנהדרין יח א'. [↑](#footnote-ref-49)
50. ובעיקר שיטת הרמב"ם עיי' בקרן אורה בדף קיז ב' דהאריך טובא בראיות ותמיהות בדבריו. [↑](#footnote-ref-50)
51. וע"ע בחי' הגר"ח עהש"ס בסוטה דביאר באופ"א דבאיסורין ליכא לדין חוזר ומגיד וממילא לעולם ל"ח דנגמרה עדותו ול"ש דינא דכל מקום. [↑](#footnote-ref-51)
52. ועיי' בזה בדברי הגר"א בס"ק קכח במה דביאר לדברי הרמב"ם, ודבריו שם צ"ב טובא. [↑](#footnote-ref-52)
53. וע"ע ברע"א בשות בסי' קיג (ד"ה איברא) דכתב דעד כשר לעולם חשיב כשניים לגבי פסול ואף אי באו בב"א מהימנן לעד הכשר. [↑](#footnote-ref-53)
54. אכן יש לתמוה בזה מדברי הרמב"ם בהל' רוצח דכתב דב' נשים שווים לע"א, וצ"ל דשאני עדות אשה דאף בפסולים אמרי' לכל מקום, ועיי' לעיל. [↑](#footnote-ref-54)
55. אכן יש לדחות דאף לדברי הראשונים דע"א בהכחשה כמאן דליתיה היינו דוקא בבאו בב"א משא"כ בזא"ז אף בלא דינא דעולא לא הויא כאמן דליתיה, ועיי' לקמן. [↑](#footnote-ref-55)
56. ויל"ע לפי"ז אמאי בעדים פסולים נמי אמרי' לל"ב דבטל הך דינא דכ"מ אף דאינם נאמנים יותר מהעד הכשר אלא הויא פלגא ופלגא [↑](#footnote-ref-56)
57. וז"ל "ואם עד אחד כשר אומר נטמאת ושנים אומרים אף לאחר זמן לא נטמאת הרי זו שותה שהרי אף על פי שהאמינה תורה את הראשון כשנים מ"מ שנים ושנים הם". [↑](#footnote-ref-57)
58. וע"ע באחיעזר בסי' ו' דנתקשה מדברי הרמב"ם דס"ל דע"א נאמן בעדות אשה מדאוריתא [↑](#footnote-ref-58)
59. והנה עצם החילוק בין דאוריתא לדרבנן הוכיחו עוד האחרונים בשיטת הרמב"ם לגבי דינא דרוב דעות, דבהל' גירושין מבואר בפשטות ברמב"ם (לפי"מ דנקטו הראשונים) דהויא פלגא ופלגא בין בזא"ז ובין בב"א, ומאידך בהל' סוטה ובהל' רוצח מבואר דאמרי' לדינא דכ"מ, ועיי' במראות הצובאות דחילק בין עדות דאוריתא לעדות דרבנן, דבעדות אשה דהויא רק מדרבנן מהני רוב דעות לבטל לדין כל מקום, וכן מצאנו עוד דחילקו התוס' לגבי בב"א, דבדאוריתא אמרי' לכ"מ אף בב"א ובדרבנן אמרי' רק בזא"ז, ובפשטות נראה מכ"ז דבדאוריתא אית לעד נאמנות כתרי, ובדרבנן כל דינא דעולא היינו דאין השני נאמן להכחישו, אכן לפי"ז יקשה איך מייתי' מדינא דעולא בדאוריתא לדין דרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
60. ובעיקר דין שתייה במקום תרי ותרי עיי' בתרומת הכרי בסי' לא דהאריך בהך מילתא. [↑](#footnote-ref-60)
61. וז"ל "פשוט הוא דאע"ג דכל מקום שהאמינה תורה עד אחד הרי כאן שנים מכל מקום כי אתו תרי ומכחשי ליה הוי ליה כתרי ותרי והדרא לספיקה והיתה שותה". [↑](#footnote-ref-61)
62. אכן יעויין במהרש"א דכתב דבהמשך דבריהם בתי' ר"י נקטו דאי"ז איסור אלא עצה טובה בעלמא. [↑](#footnote-ref-62)
63. ודבריהם צ"ב דהרי בגמ' בכתובות נמי אמרי' דלכתחילה לא תנשא ומפרשי' דהיינו משום לזות שפתיים, וא"כ אמאי ל"ש לפרש בהכי לדינא דמתני', ועיי' במראות הצובאות (קמד) דעמד בזה. [↑](#footnote-ref-63)
64. ועיי"ש דהביא דפליגי הראשונים בהך מילתא האם באו בזא"ז ולא התירוה חשיב בב"א או בזא"ז. [↑](#footnote-ref-64)
65. ועיי"ש דהאריך ביסוד זה ודלא כדברי הפנ"י דנקט דלעולם מהני ברי של הבע"ד אף במקום דליכא ספק. [↑](#footnote-ref-65)
66. ועיי' בתורה"כ דכתב בנוס"א דב' עדים נאמנים בכ"מ, משא"כ ע"א דאינו נאמן אלא במקומות מסוימים כיון דהויא נאמנות מחודשת איכא למימר דאינו נאמן אלא בדלית ליה הכחשה, ויש לדון עפי"ז בע"א לגבי שבועה בגוונא דאית ליה הכחשה, ועיי' בזה בחי' הגרש"ר בב"מ סי' ג' סק"ה. [↑](#footnote-ref-66)
67. ותו"ד דאיכא לב' עניני חזקות, חזקה המכרעת וחזקת הנהגה, ובתו"ת אף אי ניאמ דהויא ספיקא דרבנן מ"מ כיון דאיכא ב' עדים לפנינו ל"ש להכריע כנגדם מכח החזקה אלא הויא הנגה בעלמא, ולגבי זה שפיר אמרי' כסברת הפנ"י דמהני ברי דבע"ד כנגד החזקה. [↑](#footnote-ref-67)
68. ועיי"ש באבי עזרי דהפליג לחדש דאף הרמב"ן מודה דלגבי גירושין מהני ברי דתרוויהו כנגד החזקה, וכ"מ דפליג היינו לגבי עד מיתה דכיון דאיכא נאמנות לעד לומר דלא מת הבעל הלכך איכא עדות כנגד הברי דידהו וממילא אינם נאמנים בהך טענה. [↑](#footnote-ref-68)
69. ובאופ"א י"ל דהנה יעויין בשטמ"ק שם בדף כג א' בשם רבינו יונה דכתב דכיון דלא ידעי' לחזקת אשת איש אלא על פי העדים הלכך אית לעד הפשא"ס וכ"מ דמ"מ אינו נאמן היינו מטעמא דאיכא אחר המכחישו, וכיון דמעיקר הדין נאמן אף על הגירושין הלכך דמי שפיר לעד מיתה ותליא בפלוגתת הראשונים לגבי ע"א בהכחשה. [↑](#footnote-ref-69)
70. ועיי"ש במראות הצובאות דביאר להך מילתא עפי"ד הרא"ש דנקט דהא דע"א בהכחשה לאו כלום היינו מחמת החזקת א"א, וא"כ אי כבר נישאת עפ"י העד הראשון ממילא יצאה מחזקת א"א. [↑](#footnote-ref-70)
71. ויל"ע אמאי לא נימא לגבי העד השני דכמאן דליתיה דמי דהרי איהו מוכחש מעיקרו, וא"כ אמאי מבואר בירושלמי דאי נישאת תצא, וע"כ צ"ל דמ"מ מהני למעבד הכחשה. [↑](#footnote-ref-71)
72. אכן יש לתמוה בזה דמדברי הראשונים דנקטו דליתא התם לדינא דעולא נראה דחשיב בב"א כיון דהרוב דעות ביטלו לעדות הכשר ורק לאחמ"כ הצטרפה האשה, וכיון דחשיב בב"א א"כ הדר יקשה אמאי מהני טענת ברי, ואולי יש לחלק בין דין בב"א דעולא לדין בב"א בע"א בהכחשה, ועיי'. [↑](#footnote-ref-72)
73. אכן יעויין במג"מ פי"ב ה"כ דכתב בדעת הרמב"ן דע"כ ס"ל כדעת רש"י דאמרי' לכל מקום ולא מהני בתורת תרי ותרי דהרי לשיטתו לא מהני בכה"ג טענת ברי, וא"כ מוכח דלא חילק בין בב"א לבזא"ז. [↑](#footnote-ref-73)
74. ובעיקר דעת הרמב"ם עיי' במראות הצובאות ס"ק קמה דהאריך בשיטתו דודאי ס"ל דאיירי דאומרת ברי ממש ודלא כדברי הלח"מ, ועיי"ש דהאריך ביישוב קו' זו אמאי לא תצטרף האשה לרוב דעות. [↑](#footnote-ref-74)
75. אכן יעויין ברמ"א ביור"ד בסי' קכז סעי' א' דנראה מדבריו דאף לגבי איסורין איכא להך דינא דע"א בהכחשה, ועיי"ש בש"ך דהאריך בביאו"ד. [↑](#footnote-ref-75)
76. וע"ע בזכרון שמואל (מא) דנתקשה אמאי לא סייע הרמב"ן לשיטתו מהסוגיא בקידושין, ועיי"ש דדן דשמא הויא כאיסורין דלכו"ע חשיב ספק וממילא ע"כ צ"ל אף לשיטת הראשונים דהכחששת בע"ד גרע טפי ולכך לא הוכיחו הראשונים מהתם. [↑](#footnote-ref-76)
77. ולפי"ז אי איהי עצמה לא קיימא במלחמה נאמנת, וכ"כ הביא בחזו"א (כח, ו) מדברי הפנ"י, ועיי"ש במה דפליג ע"ד. [↑](#footnote-ref-77)
78. ויש להוסיף בזה דאף דאנן לא ידעי' דרמו ליה רומחא וא"כ לדידן איכא לחזקת א"א גמורה מ"מ כיון דממנ"פ ליכא לחזקה או מחמת דמת או דרמו ליה רומחא הלכך שייך להאמינה. [↑](#footnote-ref-78)
79. וע"ע ברמב"ם בפירוש המשניות דהביא רק לפי' הב'. [↑](#footnote-ref-79)
80. והא דמ"מ אמרי' דאי נישאת תצא ולא הויא כמים שאין להם סוף דאי נישאת לא תצא היינו מטעמא דהתם הויא מיעוט שאינו מצוי משא"כ הכא דהויא מעוט המצוי. [↑](#footnote-ref-80)
81. ויל"ע לשיטת הרמב"ם דפסק לטעם הראשון האם בכה"ג פקע החזקת א"א. [↑](#footnote-ref-81)
82. וכן הוכיח שם מהמשך דברי התוס' דנתקשו מהגמ' בשבועות, והעמידו קו' רק לצד בגמ' דלא אמרי' מגו, ואי נימא דכ"מ דאמרי' מגו היינו מחמת דחזי' דדייקה א"כ אי"ז שייך בגמ' בשבועות ואמאי לא הק' לב' הצדדים, וע"כ דיישבו תי' נוסף דודאי אמרי' מגו בדדמי, וע"ז העמידו לקו' מהגמ' בשבועות. [↑](#footnote-ref-82)
83. והנה יעויין בדבריהם דיישבו לסוגיא בכתובות לגבי לא נחבאתי ולא נטמאתי, אכן יעויין ברשב"א דלאחמ"כ הוסיף להק' מהגמ' בב"ב לגבי אין אדם פורע תוך זמנו, ודבריו צ"ב דכיון דכבר כתב דהכא לא הויא מדין מגו אמאי הדר והק' מהתם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
84. ויש לתמוה דא"כ הצד דלא נאמנת היינו מטעמא דלא אמרי' מגו כנגד חזקה דליכא מלחמה בעולם, אמנם בגמ' מבואר דהיינו מחמת חשש בדדמי. [↑](#footnote-ref-84)
85. ובמראות הצובאות (קעה) הק' ע"ד מהא דאמרי' בריש דברי הגמ' 'תנא שלום בעולם' ופי' בתוס' דהוקשה לגמ' אמאי בעי' למיתני שלום בעולם כיוןד הכי הואי סתמא דמילתא, ולדבריו דאיירי דאיכא מלחמה בעולם והרי הוחזקה מלחמה זו עפ"י דבריה א"כ שפיר בעי' לכתוב בפירוש דשלום בעולם. [↑](#footnote-ref-85)
86. ואף דבעי' לצירוף דדיקא ומינסבא והכא ליכא לדייקא כיון דהאשה אומרת בדדמי עיי' בחזו"א (כו, א) דביאר דאף דחיישי' דאומרת בדדמי אכתי איכא מקצת דיוק, וממילא אף דלא סגי להאמין לאשה עצמה מ"מ לצרף לנאמנות העד שפיר אמרי' דסגי בהך מקצת דיוק. [↑](#footnote-ref-86)
87. וכ"כ בבית שמואל בס"ק קמג, ובגר"א בס"ק קז, אכן יעויין במראות הצובאות (קלג) דנראה דחילק בין רש"י לבעה"מ, ולשיטת רש"י אף באומר קברתיו לא יהיה נאמן, וכן נראה בריטב"א בסוגיין דדימה שיטת רש"י לשיטת התוס', ועיי'. [↑](#footnote-ref-87)
88. ודבריו תמוהים דמאי ראייה איכא מאשה לעד, דהרי באשה עיקר החשש הוא בדדמי ולכך אי אומרת קברתיו חזי' מדבריה דמדקדקת, משא"כ בע"א עיקר החשש דהאשה לא תדקדק אחר דברי העד וממילא ל"ש לסמוך עליה וא"כ מה יהני הא דאומר קברתיו, ועיי'. [↑](#footnote-ref-88)
89. ועיי' בלח"מ בהל' י"ט דנרראה מדבריו דכ"מ דבעלמא בעי' לסברא דדיקא ומינסבא היינו מטעמא דחיישי' דאף בשעת שלום העד אומר קצת בדדמי ולכך בעי' לצירוף דדיקא ומינסבא. [↑](#footnote-ref-89)
90. ועיי' במראות הצובאות שם דנסתפק שמא אף במקום דשלום שייך חשש בדדמי שמא ראתה אותו במקום סכנה וכיון דהוו בקטטה או דסניא ליה אינה מדקדקת במיתה. [↑](#footnote-ref-90)
91. ועיי"ש דנתקשה דא"כ חזי' דאף במקום דנאמן ע"א מה"ת מ"מ חיישי' דאומר בדדמי ויקשה מ"ש מב' עדים דמהימנן להו ולא חיישי' דאמרו בדדמי. [↑](#footnote-ref-91)
92. ובמאירי כתב בנוס"א "באשה שדעתה קלה ונשענת על דמיונה". [↑](#footnote-ref-92)
93. ועיי' בביה"ל (אות ג) דדן דכל סברא זו שייכא רק בעד גמור משא"כ בנכרי דמסל"ת ודאי אינה סומכת על דבריו ומדייקת וא"כ יהיה נאמן אף במלחמה, אכן בראשונים חזי' דלא כחילוק זה דיעויי"ש דהוכיחו ממעהש דשישים בנ"א לקמן דנפשט הספק אף דאיירי התם במסל"ת. [↑](#footnote-ref-93)
94. ועיי' בזה היטב בלשון הריטב"א דחילק בין ב' הדרכים האם אין האשה מדקדקת כלל או דרק לאחר דידעה דרמו ליה דרומחא אינה מדקדקת, ויש לבאר אמאי חילק בזה. [↑](#footnote-ref-94)
95. ועיי' בלח"מ (ד"ה ראיתי) דיישב דהמקשה נמי ידע דאיירי דאסקינהו ורק ס"ד דלא ידעו ע"י סימנים ולכך דמי למלחמה, וע"ז השיב לו המתרץ דכיון דממילא מוקמ'י ליה באוקימתא א"כ אפש"ל דאיירי דאיכא סימנים. [↑](#footnote-ref-95)
96. והיינו המשך לדבריו דכתב דמוכחי' מכ"ש דאי בסתמא נאמן ה"ה בקברתיו, וע"ז הק' דא"כ אפשר להוכיח אף לב' עדים ולא בעי' למימר דב' נשים כע"א דמיין. [↑](#footnote-ref-96)
97. והנה יעויין ברא"ש דהק' רק לקו' הב' של הרשב"א ולא הק' מעיק"ד הגמ' וכקו' הא' ברשב"א, ולכאו' חזי' דס,ל דאף לשיטת הרי"ף במים לא בעי' קברתיו וכ"כ השואל בריב"ש בסי' שע"ט, ועיי' לקמן. [↑](#footnote-ref-97)
98. ועיי' בביה"ל דהוסיף שם דכ"מ דכתבו התוס' דבעי' לצירוף היינו לפי הצד דע"א במלחמה אינו נאמן משא"כ אי פשטי' דנאמן ודאי מהני טביעות עין לחוד, ומש"כ התוס' בשם ר"ח דבעי' לסמינים היינו לשיטתו דהויא בעיא דלא איפשטא. [↑](#footnote-ref-98)
99. ואין לומר דלשיטת התוס' איירי דאמרו סימנים במקום המוצנע דא"כ אמאי הוצרכו להאריך ולבאר אמאי לא סמכי' על טביעות עין ולא כתבו בפשיטות דבלא"ה חיישי' דמשקרי. [↑](#footnote-ref-99)
100. ועיי"ש בנו"כ (פרישה דרישה, חלקת מחוקק סקנ"ה) דדנו האם כ"מ דבעי' לסימנין היינו בראה לאחר זמן או אף בראה לאלתר, וכ"כ ברמ"א בסעי' כח. [↑](#footnote-ref-100)
101. ועיי' ברע"א דתמה מאי ראייה איכא מהתם דדלמא לא ידעי' כלל דהך גברא טבע, ולכך אינה אומרת בדדמי וממילא שפיר שייכא הך סברא דדיקא ומינסבא, ועיי"ש בתי'. [↑](#footnote-ref-101)
102. ע"ע היטב בלשון הרי"ף דנראה מדבריו דהא דבעי' ע"א דיכיר במים שאין להם סוף היינו מטעמא דבלא"ה איכא לחשש בדדמי כדינא דע"א במלחמה, ותמה הרע"א דאמאי הוצרך להך מילתא והרי בלא"ה בעי' עדות גמורה כיון דחיישי' דיצא ממקום אחר, ועיי"ש דתי' בג' אופנים. [↑](#footnote-ref-102)
103. והנה יעויין ברמ"א בסעי' נ' דכתב דבע"א במלחמה אי מעיד דנהרג ולאחמ"כ מעיד דהכירו מהני, ועיי"ש בגר"א דכתב דמקורו מסוגיא דידן דסגי בטביעות עין, וחזי' דנקט דאף דבעי' לאמירת קברתיו מ"מ הכרה נמי מהני כאמירת קברתיו. [↑](#footnote-ref-103)
104. ודבריו תמוהים דכיון דמבואר בגמ' דאהני מגו דעי"ז לא חיישי' דאומר בדדמי א"כ איך יתכן דאלים המגו יותר מב' עדים. [↑](#footnote-ref-104)
105. ועיי' בזה בשו"ת זכרון יהודה לר"י בן הרא"ש בסי' צב דכתב "ומסתברא דב' עדים נאמנין במלחמה דתרי דבאי להעיד דייקו ומסהדו דאי חד מינהו אמר בדדמי חברי' מחזירו דאפי' אשה קמיבעיא לי' אי מהימנא במקום מה לי לשקר ואין לך מה לי לשקר במקום עדים דעדים מהימני טפי". [↑](#footnote-ref-105)
106. וז"ל "וטעמא נ"ל דבע"א דאינו נאמן בכל התורה לכל עון ולכל חטאת הלכך אף על פי דהוחזקו להיות משיאין ע"פ עד א' הם אמרו דנאמן ע"א והם אמרו דבמלחמה דאיכא למיחש לבדדמי אינו נאמן אבל בשני עדים דנאמנים בכל התורה כולה ולא חיישינן דאמרי בדדמי דכל חד וחד מסתפי מחברי' דיהא מכחישו היאך אתה מעיד שמת וודאי הלא לא עמדנו עליו עד שימות או שמא לא הוכה מכת נפש וכיוצא בזה דכל חד וחד מדכיר אחברי' והלכך אם שנים מעידים בכל התורה כולה בבירור גמור לא חיישינן דאמרי בדדמי". [↑](#footnote-ref-106)
107. כ"כ בשואל ומשיב (תליתאה, א רב) אכן יעויין היטב בלשון הש"ש דנראה מדבריו נוסח אחר, דלגבי שדה בעצם לא חיישי' לעוד קבר וכל החשש הויא מחמת אבידת הקבר ולגבי זה שפיר אמרי' לסברא דקבר שאבד הוא קבר שנמצא, משא"כ איכא ספק השקול האם איכא עוד גברא דהלך בדרך זו וכיון דהכי שפיר חיישי' לעוד אינשי, וע"ע בנוב"י בסי' מו דנראה דהשיג כדברי הש"ש, וע"ע בחמד"ש (לא) דהוכיח להך סברא מאבידה דבעי' לדין מקום סימן, ולכאו' אמאי לא נימא דמחיזירם למוצא מכיון דידעי' דאיבד שם ונימא קבר שנמצא הוא קבר שאבד, וע"כ דהתם הויא מילתא דשכיחא דנאבדים חפצים משא"כ הכא דאבידת הקבר לא שכיחא. [↑](#footnote-ref-107)
108. ויש לחלק עוד דהתם ידעי' ודאי שאבד קבר בשדה זו ולכך לאחר דמצאו לקבר תלי' דהוא הקבר שאבד, משא"כ הכא דלא ידעי' כלל דאבד באותה דרך דשמא הלך לדרכו, ועיי' בזה בשו"ת דברי חיים ח"ב סי' סא. [↑](#footnote-ref-108)
109. ובהמשך דבריו כתב הש"ש דבגוונא דצלוב שפיר שייך להתיר מחמת הך סברא אף דאשכחוהו מת כיון דרוב הנתלין אזלי למיתה, ולכאו' נראה מדבריו דהא דבמת ליכא סברא דקבר שאבד הויא בתורת רעותא בעלמא, משא"כ אי נימא דליכא כלל לדין תלייה אי לא נמצא כמו שאבד א"כ לא יהני לזה רוב, ועיי'. [↑](#footnote-ref-109)
110. אכן יעויי"ש היטב בדברי הגמ' דלגבי עכבר אמרי' לסברא זו מחמת דאין דרכו של עכבר לפרר ומשמע דאדרבה בלא"ה שפיר הו"א להך סברא דקבר שאבד, ומאידך יש להוכיח מהמשך דברי הגמ' דאמרי' לגבי תינוק דדרכו לפרר ומשמע דבלא"ה לא הו"א להך סברא, וקשיא רישא לסיפא, ועיי'. [↑](#footnote-ref-110)
111. ובמראות הצובאות (סו) הוכיח מהרשב"א לקמן כדברי הנפש חיה דהרי כתב דהכא שרי' מחמת דין תלייה, וא"כ מוכח דס"ל דלא היו עוד אנשים בספינה וממילא לא בעי' נמי לסימנים. [↑](#footnote-ref-111)
112. ועיי' בביאור הגר"א בריש סי' טו דנראה מדבריו דהא דמהני סימנים לאפוקי ממונא אי"ז מחמת הראייה דאיכא בסימנים אלא דעי"ז איכא לדיין אומדן דעת דמצי לפסוק עפי"ז. [↑](#footnote-ref-112)
113. וכן הק' במראות הצובאות (סה), ועיי"ש דכתב דודאי דאף לדברי הש"ך לא איירי בסימן בינוני אלא בסימן מובהק ומ"מ זימנין מתרמי. [↑](#footnote-ref-113)
114. ודבריו צ"ב דכמו האופן הראשון לא משמע כלל בגמ' דהרי דייני' האם חיישי' שמא פינן, אכן לפי האופן הב' י"ל דכיון דכ"מ דסמכי' על סימנים שאינם מובהקים היינו מחמת דראו דהפקיד אצלו לכך דייני' האם חיישי' שמא פינן וממילא אין מקום לסמוך על סימנים שאינם מובהקים. [↑](#footnote-ref-114)
115. ויל"ע לדבריהם אין מדמי' דינא דשומשמין לשני ת"ח והרי יש לחלק דאפוקי ממונא חמיר, וצ"ל דס"ל דהיתר אשה חמיר כדינא דאפוקי ממונא, וכן מבואר בתוס' בב"מ כ' ב', ועיי"ש דהוכיחו להא מדינא דמים שאין להם סוף, ויבואר עוד לקמן. [↑](#footnote-ref-115)
116. ועיי"ש דהעמיד דלפי"ז התוס' בסוגיין ודאי פליגי על דבריהם בב"מ, דהרי חילקו האם שיירות מצויות או לא, ואי נימא דלא ידעי' כלל דיצחק עבר שם א"כ מאי נפק"מ האם איכא שיירות מצויות. [↑](#footnote-ref-116)
117. אכן אכתי יל"ע לשיטת רבא דלא חייש ליוסף בן שמעון אחר א"כ אמאי הצרכיו בדיקה לכל נהרדעא. [↑](#footnote-ref-117)
118. ואף דכבר כתבו האחרונים דבגט לכו"ע לא חיישי' וכמבואר בגמ' בגיטין מ"מ יש לחלק דהתם ידעי' ממי אבד ולכך לא חישיי' לגברא אחר, משא"כ הכא דלא ידעי' מיהו המאבד. [↑](#footnote-ref-118)
119. ובבית שמואל (סקנ"ו) הק' לדעת הטור דס"ל דאי אין שיירות מצויות לא חיישי' אף בהוחזקו דכיון דחייש רבא לגמלא פרחא א"כ כ"ש דיש לחוש אף באין שיירות מצויות, ועיי"ש דדחק דלגבי גט החמירו כיון דיכול לכתוב גט חדש. [↑](#footnote-ref-119)
120. ונחלקו האחרונים בשיטתו האם בעי' לתרתי לרעותא, דבמראוה"צ (סד) כתב דכ"מ דהצריך החכ"צ לתרתי לרעותא היינו לשיטת הרמב"ן דס"ל דאף בעיגונא בעי' לתרתי לרעותא, משא"כ לשיטת הרא"ש דבעיגונא סגי בחדא לרעותא ה"נ סגי בסימן בינוני ולא הוחזקו, אכן בחמד"ש (לא) פליג דהכא ודאי בע'י תרתי לרעותא כיון דבסימן בינוני מספק"ל בהרבה אנשים ול"ד ליוסף בן שמעון, והוכיח להא מדברי השו"ע לגבי אחד שהעלוהו מהמים דכתב דבעי' דיהיה סימן מובהק ברגל, והרי ים הויא כמקום דאין השיירות מצויות וא"כ אמאי לא סגי בסימן בינוני, וע"כ חזי' דבעי' לתרתי לרעותא. [↑](#footnote-ref-120)
121. והנה מפשטות הסוגיא שם נראה דכ"מ דמהני דינא דכנכ"ה היינו לבטל לרעותא דאמרי' דהא דחזי' למומין השתא אי"ז עביד רעותא כיון דמייחסים את לידת המומין לרשות, אכן מדברי הראשונים בסוגיין נראה דאי"ז רק ביטול לרעותא אלא דאיכא סיבה חיובית לתלות דשייך את המומין למקום, וכן נקט שם כמה אחרונים ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-121)
122. ועיקר הך נדון האם ממון חמור מאיסור אשת איש מצאנו כמה סתירות, דהנה בגמ' בב"מ כ' ב' אמרי' 'היכי פשיט מר איסורא מממונא' וכבר דייקו שם התוס' דמוכח דאיסור אשת איש יותר חמור מממון, ונתקשו שם דהרי בממון אין הולכין אחר הרוב, ויישבו שם בב' אופנים, ובתי' הראשון כתבו דבאשת איש מחממרי' טפי מממון כדחזי' לגבי דין מים שאין להם סוף, והויא היפוך מסברת הנוב"י.

     ומצאנו עוד בריב"ש (שפ"ה) לגבי חשש מזויף דכתב דאי חיישי' לזיוף בדיני ממונות כ"ש בגט כיון דאף לגבי אשה חשיב דמפקי' לה מחזקתה, [↑](#footnote-ref-122)
123. אכן בהא י"ל דקו' הרמב"ן הויא בשיטת רבא גופיה דס"ל דחיישי' שמא פינה, אף דס"ל דאמרי' כנכ"ה אף להוציא ממון. [↑](#footnote-ref-123)
124. אכן יעויין ברמב"ן בכתובות בספר הזכות דף מג ב' דמבואר דאף לגבי שני יוסף בן שמעון המוציאין שט"ח על אחרים נמי אמרי' להך סברא דכנכ"ה. [↑](#footnote-ref-124)
125. ובאחרונים תמהו דהרי עיקר דינא דרב המנונא הויא מחמת חזקה דאין אשה מעיזה פניה בפני בעלה, וא"כ ודאי דאי"ז דרך נשים ואמאי כתב דלא הנחת בת לאברהם אבינו, ועיי' בגרש"ש בשע"י (ג, ג) דכתב דלא הויא חזקה גמורה אלא כעין רוב כיון דודאי איכא מיעוט נשים שמעיזות, ולכך אי"ז מהני לאפוקי כתובה כיון דאין הולכין בממון אחר הרוב, וע"ז הק' הראב"ד דכיון דאי"ז בירור גמור א"כ חיישי' דכל אשה תעבד הכי כדי להרוויח כתובתה. [↑](#footnote-ref-125)
126. אכן לכאו' תי' אלו אינם מיישבים לשיטת הריטב"א בנדרים דנקט דאינה נאמנת כלל, וא"כ מאי מקשי' בגמ' 'וליהמנה מדרב המנונא', ועיי' בריטב"א בכתובות במה דיישב בזה. [↑](#footnote-ref-126)
127. וברע"א שם תמה על דבריו דממנ"פ אי שיקרה באמירת גירשתני א"כ אמאי תהיה נאמנת ואי לא שיקרה א"כ אינה צריכה כלל להיתר דהרי כבר מותרת ועומדת. [↑](#footnote-ref-127)
128. ובחזו"א (ל, א) ביאר לדברי הרמב"ם באופ"א דס"ל כשיטת התוס' דבארגיל איהו חיישי רק לשיטת רב שימי, ועוד ס"ל דבארגיל איהו לא בעי' דאמרה גירשתני, ולפי"ז נפק"ל דפליגי הנך אמוראי האם בעי' לאמירה זו, ושמואל דס"ל לעיל דבעי' לאמירת גירשתני ע"כ דהויא כשיטת רב חנינא דחיישי' דמשקרא, והלכך שפיר פסק הרמב"ם כשיטתו כיון דשמואל ס"ל כוותיה, וממילא א"ש הא דלא הביא הרמב"ם לדינא דארגיל איהו כיון דס"ל דבכה"ג ל"ח קטטה. [↑](#footnote-ref-128)
129. ובביה"ל (אות ג') יישב באופ"א דלעיל לא הו"מ לאקשויי כיון דאיכא למימר דאף דמשקרת לומר גירשתני מ"מ לא חזי' דעבדה מעשה עפ"י שקר זה, משא"כ למ"ד דס"ל דעיקר הטעם דאינה נאמנת היינו מחמת שקר וא"כ חזי' דחיישי' להך מילתא ויקשה טובא אמאי לא חיישי' בארגיל הוא. [↑](#footnote-ref-129)
130. ולפי"ז צ"ל דרב שימי פליג לגמרי על הטעם דשקר ודלא כדברי המהרש"א. [↑](#footnote-ref-130)
131. בעיקר הק"ו דב"ש יל"ע לפי"מ דכתבו הראשונים לעיל בסוגיא דכנכ"ה דאפוקי ממונא חמיר מהיתר עגונה וא"כ איך עבדי' ק"ו מזל"ז. [↑](#footnote-ref-131)
132. ודבריו מחודשים טובא דאיך בי"ד שרו לה להנשא כיון דלא ידעי האם מותרת להנשא, ועוד דהרי מבואר במתני' לעיל דחשיב הוראת בי"ד וכיון דבי"ד בעצמם לא ברירא להו ההיתר אמאי חשיב הוראת בי"ד. [↑](#footnote-ref-132)
133. אכן יעויין בלשון הרמב"ם דכתב "ומתנאי הכתובה שאם תנשא לאחר אחר מותו תטול מה שכתב לה בכתובתה". ומשמע להדיא דהויא מחמת דין מדרש כתובה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-133)
134. והנה כבר דנו בגדר ירושת יבם האם הויא מדין ירושת אח וחידה תורה דרק הוא חשיב אח, או דהויא דין מחודש של ירושה, ולכאו' מסוגיין חזי' ע"כ דהויא דין מחודש, דאל"כ כיון דלגבי נחלה מחזקי' ליה דחי ודאי לא יירש היבם. [↑](#footnote-ref-134)
135. ועיי' בחלקת מחוקק (סקפ"ד) דכתב דמ"מ בכה"ג דקדמה ונישאת לא מפקי' לה דחזי' דהיה דעתה להנשא. [↑](#footnote-ref-135)
136. וחזי' מדבריו דלא כדברי הגר"ח דאף במקום דאין העד נאמן מ"מ מצי למעבד הכחשה אלא דבעי' נאמנות אף להכחשה, והיינו כדברי הרשב"א בשו"ת המיוחסות לרמב"ן (סי' קיט) דס"ל דאיכא נאמנות לע"א אף להעיד דלא מת. [↑](#footnote-ref-136)
137. ועיי' במשנת ר' אהרן (שו"ת סי' נא) דנתקשה דכל עד דאית עליה חשש משקר ואיכא פקפוק בעדותו אינו נאמן כלל ולא מצאנו דיהיה עד נאמן לחצאין, וביאר עפי"ד הירושלמי דבעצם השתא אית לה נאמנות גמורה ומ"מ ל"ש להאמינה לגבי צרתה כיון דאי תהיה נאמנת שוב ל"ש להאמינה אף לגבי צרתה הלכך ל"ח חסרון בגוף העדות, ועיי"ש עוד דהאריך בביאו"ד המל"מ. [↑](#footnote-ref-137)
138. ולפי"ז חזי' דנקט דע"א נאמן לאסור אף כנגד איתחזק היתירא, או דנימא דמחמת הדייקא ומינסבא אמרי' דאיכא רעותא בחזקת היתר. [↑](#footnote-ref-138)
139. ועיי"ש דנתקשה דא"כ אמאי כתב הרמב"ם דאינה מפסדת הכתובה והרי נאמנות בתורת ודאי, וחידש שם דתיקנו רבנן דלא יהיו נאמנות לגבי הכתובה כדי דלא יפסידוה והפקר בי"ד הפקר. [↑](#footnote-ref-139)
140. אכן במראוה"צ (קסח) הוכיח דדעת הרמב"ם דאינה אוכלת בתרומה דאוריתא. [↑](#footnote-ref-140)
141. וחזי' מדבריו דלא כדברי הגר"ח דאף במקום דאין העד נאמן מ"מ מצי למעבד הכחשה אלא דבעי' נאמנות אף להכחשה, והיינו כדברי הרשב"א בשו"ת המיוחסות לרמב"ן (סי' קיט) דס"ל דאיכא נאמנות לע"א אף להעיד דלא מת. [↑](#footnote-ref-141)
142. ועיי' במשנת ר' אהרן (שו"ת סי' נא) דנתקשה דכל עד דאית עליה חשש משקר ואיכא פקפוק בעדותו אינו נאמן כלל ולא מצאנו דיהיה עד נאמן לחצאין, וביאר עפי"ד הירושלמי דבעצם השתא אית לה נאמנות גמורה ומ"מ ל"ש להאמינה לגבי צרתה כיון דאי תהיה נאמנת שוב ל"ש להאמינה אף לגבי צרתה הלכך ל"ח חסרון בגוף העדות, ועיי"ש עוד דהאריך בביאו"ד המל"מ. [↑](#footnote-ref-142)
143. ולפי"ז חזי' דנקט דע"א נאמן לאסור אף כנגד איתחזק היתירא, או דנימא דמחמת הדייקא ומינסבא אמרי' דאיכא רעותא בחזקת היתר. [↑](#footnote-ref-143)
144. ועיי"ש דנתקשה דא"כ אמאי כתב הרמב"ם דאינה מפסדת הכתובה והרי נאמנות בתורת ודאי, וחידש שם דתיקנו רבנן דלא יהיו נאמנות לגבי הכתובה כדי דלא יפסידוה והפקר בי"ד הפקר. [↑](#footnote-ref-144)
145. אכן במראוה"צ (קסח) הוכיח דדעת הרמב"ם דאינה אוכלת בתרומה דאוריתא. [↑](#footnote-ref-145)
146. ועיי"ש דהוסיף דאין לדחות דקו' זו הויא קו' בפנ"ע לכו"ע, דמוכח שם בגמ' מיניה וביה דכל קו' זו הויא בדוקא למ"ד סימנין דאוריתא. [↑](#footnote-ref-146)
147. וסברתו צ"ב דהרי עיקר מה דסימנין לאו דאוריתא היינו או מחמת חשש שקר או דאיתרומיי איתרמי ומ"ש הנך סברות לחשש שאלה. [↑](#footnote-ref-147)
148. וכן יש להק' מיניה וביה בסוגיא שם דהרי אכתי לא ידעי' להך תי' דאוכף לא משאלי אינשי וא"כ מאי מהני הך תי' ד'עדי אוכף'. [↑](#footnote-ref-148)
149. אכן יעויין בשו"ת חינוך בית יהודה סי' קלא דהביא לדברי הבית שמואל בתשובה דכתב להדיא דאף בעדים חיישי' לשאלה. [↑](#footnote-ref-149)
150. ומ"מ כתב שם דכ"ז דוקא בכלים שאין עשוים להשאיל, משא"כ בכלים העשוים להשאיל אף סימן בינוני לא מהני כיון דמחמת החשש שאלה נחית הסימן דרגה וחשיב כסימן גרוע. [↑](#footnote-ref-150)
151. ועיי"ש דהוסיף דהא דחיישי' באבידה אף דליכא חזקה כנגד היינו מטעמא [↑](#footnote-ref-151)
152. ובמראוה"צ (פט) הק' על דבריו דהרי הכא מצאנו מת מוטל לפנינו ולית ליה מוחזקות, וע"כ דאזלי' לפי שעה קודם המיתה דהיא השעה המסופקת וא"כ ה"נ ניזל בתר השעה דקודם האבידה, [↑](#footnote-ref-152)
153. ולפי"ז יש ליישב שפיר לקו' הראשונים לגבי חשש מכירה דבכה"ג שפיר שייך חזקה משיא"ש. [↑](#footnote-ref-153)
154. ובמראוה"צ שם הק' על דבריו דכ"מ דאמרי' דבכלים העשוים להשאיל ולהשכיר ליכא לחזקה היינו במקום דאיכא מ"ק משא"כ הכא. [↑](#footnote-ref-154)
155. ובאחרונים דחו דהתם לא נפלה ממש למים והיתה יכולה לאחוז בזיזין וחפירות וכדו'. [↑](#footnote-ref-155)
156. ובפתחי תשובה כתב דלפי"ז צ"ל דבמעשה דנחוניא לא היה ממש ג' שעות אלא שעה קלה, וכעין מה שכתבו התוס' בסוטה ט' ב' לגבי מרים. [↑](#footnote-ref-156)
157. ובקהלת יעקב כתב דלא פליגי, ובכה"ג דידוע דהיה ראשו בתוך המים ודאי אין יכול לחיות ג' שעות, והריב"ש מיירי דלא חזי' לראשו בתוך המים, ועיי' ברע"א (קט) דדן בדבריו. [↑](#footnote-ref-157)
158. ועיי' בבית הלוי דכתב דהאחרונים הוכיחו מדברי הרמב"ם דס"ל דדינא דמשאיל"ס הויא מדאוריתא, מ"מ אין זה הכרח דשפיר י"ל דאף בחשש דרבנן אמרי' דאי נשאת תצא, וע"ע ברע"א דדן בשיטתם האם ס"ל דאסורה מדאוריתא או מדרבנן. [↑](#footnote-ref-158)
159. ובמהרח"ש דחה דאתו למימר רבותא דאף בכה"ג איכא לחומרי חיים וחומרי מתים. [↑](#footnote-ref-159)
160. ובעיקר מה דאמרי' דבמשאיל"ס אזלי' בתר רובא יל"ע מהו שורש הך רובא, דהרי אי"ז רובא דאיתיה קמן וכן אי"ז רובא דליתיה קמן, דהרי כבר ידוע דרובא דליתיה קמן היינו דוקא רוב בטבע העולם (וכן העמיד הרשב"א בקידושין נ' ב') משא"כ הכא ליכא רוב בטבע העולם דאין מזדמן להם דף של ספינה אלא דבפועל רוב הנטבעים לא נזדמן להם דף של ספינה ובכה"ג ל"ח רובא, (ועיי' בזה בחזו"א לא ב), ואולי י"ל דעיקר הרוב היינו דרוב הטובעים בים מתים, ורק איכא הצלה דדף של ספינה דמבטל לרוה, וכיון דבפועל רובם אינם נאחזים בדף של ספינה א"כ הדר הרוב למקומו, ועיי'. [↑](#footnote-ref-160)
161. ובמראוה"צ (קט) הוסיף דאף דכתבו התוס' לעיל דדייקא ומינסבא עביד רעותא בחזקת אשת איש מ"מ הכא ליכא לדייקא וכדאמרי' בגמ' לעיל דמים כמלחמה דאין האשה מדייקת, [↑](#footnote-ref-161)
162. ולפי"ז אף לר"מ דס"ל דבעלמא אמרי' סמוך מיעוט לחזקה מ"מ הכא לא מחמרי', וכן יש להוכיח דהרי מתני' בריש פירקין אתיא אליבא דר"מ וא"כ מסתברא דאף מתני' דהכא אזלא לשיטתו. [↑](#footnote-ref-162)
163. ובנוב"י (מג) השיג על דבריו דל"ח דאיכא תרי חזקות דכיון דכ"מ דמחזקי' לה באשת איש היינו מחמת דבעלה חי, וכיון דתרוויהו הוו מחמת יסוד אחד לא חשיבי תרי חזקות. [↑](#footnote-ref-163)
164. בעיקר יסודו העמידו האחרונים כמה קו' עיי' ברע"א קמא קצח, נוב"י מג, בית הלוי ב' ח', חזו"א נשים פ' ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-164)
165. ויש להסתפק האם לשיטתם הויא הכא מיעוט גמור כמו בכל רוב בעלמא ומ"מ החמירו לגבי אשת איש, או דהויא מיעוטא דמיעוטא ומ"מ החמירו לגבי אשת איש, ולכאו' יש להוכיח מהא דמורידים לנחלה במשאיל"ס ואי נימא דהויא רוב בעלמא א"כ אמאי לא נימא דאין הולכין בממון אחר הרוב, ואולי התם ל"ח דהיורשים מוחזקים, וכבר האריכו בזה ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-165)
166. ויש להוסיף בזה ביאור דחלוקים דברי התוס' בב המקומות, דבבכורות איירי לגבי דינא דסמוך מיעוטא לחזקה, ולגבי זה כתבו שפיר דכיון דלגבי הרוב הויא מיעוטא למיעוטא א"כ אף אי נימא סמוך מ"מ לא הויא פלגא ופלגא, משא"כ לעיל איירי האם יש כח בידו של הרוב לבטל למיעוט לגמרי, ולגבי זה כתבו שפיר דאי הויא מיעוט המצוי חיישי' לאותו מיעוט, ועיי' [↑](#footnote-ref-166)
167. ועיי' בזה בנוב"י תנינא סו. [↑](#footnote-ref-167)
168. ולכאו' יש להוכיח מריש פירקין דאזלי' בתר רובא לגבי יבמה לשוק ולא חיישי' למיעוט כדין משאיל"ס. [↑](#footnote-ref-168)
169. אכן יעויי"ש בראב"ד שם בהשגו' כתב דאינה גובה כתובה כיון דאין יכולה להנשא ואמרי' מדרש כתובה לחומרא, [↑](#footnote-ref-169)
170. אכן בתוי"ט שם כתב דהויא דין לכתחילה גרידא כדין משאיל"ס. [↑](#footnote-ref-170)
171. ולכאו' יסוד הנדון בזה הויא בגדר החומרא דמים שאיל"ס האם חיישי' אף לצד רחוק וממילא לא יהני בהא תרי רובי, או דהויא סברא דלא סמכי' על רוב וממילא י"ל דבתרי רובי שפיר שרי' לה, וע"ע בחת"ס (אה"ע ח"א סי' סה) דכתב עפי"ד הריב"ש דהא דמחמרי' במשאיל"ס היינו מטעאמ דהויא רוב כנגד תרי חזקות, וא"כ בדאיכא תרי רובי שפיר אזלי' בתרייהו אף כנגד תרי חזקות. [↑](#footnote-ref-171)
172. ובבית יוסף דייק כדבריו מהא דפלגינהו תמנא דמתני' לב' בבות, ובנשים קתני דאומרות מת פלוני גרידא ובקטנים אומרים סיפור דברים, משמע דאין הקטנים נאמנים באמירת מת פלוני לחוד, ובמראוה"צ תמה ע"ד דהרי הויא ב' תנאים חלוקים במתני', ואיך שייך לדייקי מחד לחבריה. [↑](#footnote-ref-172)
173. וז"ל "ולענין מה שאמרת אי גוי שבא לפנינו ואמר מסל"ת איש פלוני מת לבד, אם נאמר שהוא מכוין להעיד כל זמן שלא יקדים דברים אחרים דומיא דמאן איכא בי חסא או חבל על פלוני ודומיהן, אין ספק בזה שכל מי שמתכוין להעיד אומר אותו דבר (לנגדו) [לבדו] לפי שאין כוונתו בדרך ספור דברים, ומי שהוא אומר מסל"ת אינו אומר אותו דבר בפני עצמו אלא בקשר ענין לפניו או לאחריו וכל שלא אמר כן אינו אומר כמספר דברים אלא כרוצה להודיע אותו דבר לבדו ואינו נאמן, וכולהו עובדי דגמרא הכי איתנהו והכי מוכחי". [↑](#footnote-ref-173)
174. ודנו הפוס' בגוונא דבתחילה שאלו אותו ולאחמ"כ אמר מצעצמו האם אזל'י לעולם בתר תחילת דבריו, ויבואר לקמן במעשה דפונדקית. [↑](#footnote-ref-174)
175. וע"ע במרדכי רמז צ דדן לגבי מסל"ת במלחמה האם בעי' לאמירת קברתיו או דלמא דבמסל"ת ל"ש כלל ענין בדדמי, ועיי"ש באריכו"ד. [↑](#footnote-ref-175)
176. וע"ע בריטב"א בכתובות כה ב' דכתב "אבל לענין תרומה שהאמינה בו תורה עד אחד אין זו מדין עדות ממש אלא מדין בירור וכשם שהאמינו בו מסיח לפי תומו הילכך שייך ביה מגו". ומבואר דדימה דינא דע"א נאמן באיסורין לדין מסל"ת, וא"כ משמע דמהימנן ליה אף באיסורין בעלמא. [↑](#footnote-ref-176)
177. ומבואר בדבריו דאף בדינא דמסל"ת בעי' לצירוף דדייקא ומינסבא ויבואר לקמן עיקר הנדון בזה. [↑](#footnote-ref-177)
178. ויש לדון האם חשיב בכה"ג הוצאת ממון ועיי' בזה בשיעורי ר' שמואל בב"מ דף יט א' דהאריך בדברי הגמ' שם. [↑](#footnote-ref-178)
179. והנה יעויי"ש בדברי רש"י דנראה דהא דבעי' לבעלים מרדפין היינו דעי"ז איכא רגליים לדבר, ונראה דלא כהמהרי"ק דהרי לדבריו הא דנקטי' דהבעלים מרדפין היינו למירמ חידוש דאפ"ה נאמן, ולדברי רש"י אדרבה עיקר הנאמנות הויא מחמת זה, וכן הוכיח בשו"ת מהר"י בן לב ח"א סי' ב'. [↑](#footnote-ref-179)
180. וז"ל "ואינם דומים לשאר פסולי עדות. לפי ששאר פסולים בנשים ובעבדים ושפחות וקרובים, אפילו במתכוונים להעיד ולהתיר הרי אלו נאמנים מפני שאין אנו חושדין אותם שמשקרים אלא שבשאר עדיות אינן נאמנים מפני גזירת הכתוב שפסלם. וכדאמרי' אטו משה ואהרן משום דלא מהימני הוא, והלכך כשאחד מעיד תחילה שמת, ושנים כיוצא בו מעידין אחר כך שלא מת, אנו סומכים על דברי השנים ומניחין האחד כדרך שאנו עושין בעדות הכשרים. שאין דבריו של אחד במקום שנים כלום. אבל בכותי לאו מחמת פסול עדות בלבד אנו פוסלין אותו אלא אפילו מחמת שאנו מחזיקים אותן כשקרנים ומעידים דבר שאינו. כדכתיב אשר פיהם דבר שוא. ומפני כך אמרו שאין הכותי נאמן אלא במסיח לפי תומו. אבל במתכוין להעיד אינו נאמן כלל". [↑](#footnote-ref-180)
181. והנה יעויי"ש דהביא דאיכא מרבוותא דסברי דכל הפסול הויא מטעם חשש משקר והלכך במסל"ת דליכא להך חשש שפיר מכשרי' ליה, ופליג שם על דבריהם דודאי אית ליה פסול מעקיר הדין כיון דחשיב רשע, ודבריו צ"ב דכיון דכל הפסול הויא משום רשעות א"כ אמאי לא יהני בהא הך סברא דמסל"ת דידעי' דלא משקר, [↑](#footnote-ref-181)
182. ויש להוסיף דהא ברירא דאף לדברי הריטב"א הויא נאמנות מדאוריתא וכדחזי' מדברי בריש סוגיין דלעולם ל"ש להעמיד נאמנות מחודשת בדרבנן בדבר שבעורה, ומ"מ אי"ז סתירה דשפיר י"ל דמהני הך אנ"ס מדאוריתא. [↑](#footnote-ref-182)
183. וע"ע בדבריו באות פט. [↑](#footnote-ref-183)
184. ויעויין במהרח"ש דכתב דאי הויא להיפוך דב' מסל"ת אומרים דמת וחד מסל"ת אומר דלא מת ודאי שרי' לה להנשא ואזלי' בתר רוב דעות. [↑](#footnote-ref-184)
185. וע"ע בהגהו' מרדכי בכתובות אות שו דכתב דאף בב' מסל"ת כנגד עד כשר אזלי' בתר רוב דעות, ועיי"ש באריכו"ד. [↑](#footnote-ref-185)
186. ובעיקר הך נדון יל"ע דידועים דברי הרע"א כתב דמהא דבעי' לחידוש דעד מםי עד כשר ע"כ חזי' דאיכא דין להעיד לפני בי"ד, וא"כ יל"ע לגבי מסל"ת דליכא להך דינא א"כ מה"ת דיהיה פסול. [↑](#footnote-ref-186)
187. ועיי' היטב בדברי המהרי"ק שם ודבריו מוקשים מיניה וביה בכמה סתירות, עויי' בחת"ס אהע"ז ח"ב סי' קלא דביאר באריכות לכל דבריו. [↑](#footnote-ref-187)
188. אכן במרדכי לגבי ע"א במלחמה כתב דלגבי מסל"ת לא חיישי' כלל דאומר בדדמי, ועיי"ש ברמ"ש דחילק דאי איכא חשש דלא מת ממש בהא ודאי אמרי' דמסל"ת עדיף דלא היה אומר דמת אלא"כ ראה דמת ממש, משא"כ אי לא ידע'י האם זהו הבעל בהא מהימנן יותר לעד. [↑](#footnote-ref-188)
189. וע"ע בלשון הריטב"א דנראה מדבריו דכ"מ דבעי' למתוך חומר שהחמרת עליה בסופה היינו לחשש שמא שכרה אותו. [↑](#footnote-ref-189)
190. והנה יעויין בלשון הריטב"א דכתב דהויא ספיקא דאוריתא, ועיי' בדבר אברהם ג' טו דכתב דאין נראה מסתבר דפליגי ב' הלישנות האם הרוב הכי או הכי אלא ודאי תרוויהו סברי דרובם למיתה ופליגי רק לגבי חשש דרבנן איזה רוב אלים טפי, ובדעת הריטב"א צ"ל דס"ל כהריב"ש דהתם הויא דאוריתא כיון דאמרי' סמוך מיעוטא לשני חזקות, אכן יעויין בחזו"א דנקט דודאי אף לדברי הריב"ש לא הויא אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-190)
191. [וכעי"ז כתב במהרי"ק קכא, ומ"מ כתב דאי"ז מטעמא דעכו"ם כשר להעיד אלא דאף במקום דאינו מתכוון להעיד ולהתיר נאמן דאין לך מסל"ת גדול מזה'.] [↑](#footnote-ref-191)
192. אכן יש לתמוה בזה דלפי"ז כיון דקיי"ל כרבנן דר"ע א"כ עכו"ם יהיה נאמן אף להעיד, אכן יעויין ברמ"א בסעי' לז דפסק דעכו"ם דאינו מסל"ת אינו נאמן כלל, וכתב שם הגר"א דקיי"ל כריב"ב, ולכאו' אי נימא דעיקר פלוגתתם דר"ע ורבנן הכא הויא בדין מסל"ת א"כ כיון דקיי"ל כרבנן שפיר יהיה נאמן אף בנתכוון לעדות. [↑](#footnote-ref-192)
193. וז"ל "ושנסתפקתם מאחר שהקרובים הוציאו קול בכל העיירות שמסביב דדמי קצת לאיה חברנו (יבמות קכב ב), לא דמי דהתם קא שיילי ליה בהדיא, אבל הכא דלא שיילי להאי גוי גופיה מיקרי שפיר מסיח לפי תומו אף על גב דידע שמחפשים אותו, דאל"כ היכי מהימנינן לשום גוי מסיח לפי תומו בעדות אשה שהלך בעלה למדינת הים נימא דילמא משקר ולפי שיודע שהלך בעלה למדינת הים וא"א לה להנשא עד שיעידו לה שמת אומר כן כדי לקלקלה, אלא ודאי לא פלוג רבנן בין גוי המכיר בדת יהודית ויודע שישיאוה על פיו ובין גוי שאינו מכיר, אלא סמכינן אכל עדות גוי שבשעה שבא לפנינו הוא מסיח לפי תומו מאליו". וכו'. [↑](#footnote-ref-193)
194. ועיי"ש בקונטרס הראיות לריא"ז דנתקשה אמאי לא יהיה לדין ע"א בהכחשה, ויישב דאיירי הכא דכבר הלכה לבי"ד והתירוה להנשא ובכה"ג אף בעלמא ליכא לדין ע"א בהכחשה. [↑](#footnote-ref-194)
195. וקו' צ"ב דהרי היא בעצמה יודעת דכך אמר לה העד ואמאי אסורה ללכת לבי"ד אחר. [↑](#footnote-ref-195)
196. ויל"ע דלאחר דהתירוה להנשא לצורך מה השביעה את העד דמה תועלת אית לה בעדותו. [↑](#footnote-ref-196)
197. ובמראוה"צ לא הוכיח כדבריו מהרא"ש בגיטין דיכול לחהכחיש אף לאחר דהותרה. [↑](#footnote-ref-197)
198. ומבואר דפשיט"ל דמחמת דיני נפשות גופייהו לא היו מחייבים דו"ח ורק מטעמא דאף בממון עצמו אי"ז ברירא, וכן מבואר מדבריו דפלוגתתם הויא אף בזמן הבית] [↑](#footnote-ref-198)
199. ודבריו צ"ב דמשמע הכא דעקיר מה דבעי' לדו"ח בעדות אשה היינו מחמת התכובה דבעי' בה דו"ח מדאוריתא, אכן יעויי"ש בהמשך דבריו דנתקשה מדינא דארוסה דלית לה כתובה ואמאי לא בעי' דו"ח, ויישב דלא פלוג, ולכאו' צ"ב אמאי הוצרך להך מילתא דתיפו"ל דהתם לית כתובה וממילא ודאי לא בעי' לדו"ח, וע"כ צ"ל דמחמת הדיני נפשות גופייהו נמי בעי' לדו"ח, ועיי"ש בהגהו' דהאריך בהך מילתא. [↑](#footnote-ref-199)
200. אכן יל"ע דיעויי"ש ברמב"ם בהל' לאחמ"כ דכתב "אל יקשה בעיניך שהתירו חכמים הערוה החמורה בעדות אשה או עבד או שפחה או גוי המשיח לפי תומו ועד מפי עד ומפי הכתב ובלא דרישה וחקירה כמו שבארנו". ומפורש דעצם הא דלא בעי' דו"ח הויא מחמת עיגונא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-200)