כיבוד טז רמב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור טז'**

**הדינים הנידונים:**

* אם שרי לחלוץ מנעלים לרבו, ואם שייך נראה כעבד בזמנינו.
* דין הקבלת פני רבו, ולוויה לרבו.
* כבוד רבו דרבו.
* אשת חבר.
* מדבר עם רבו בנוכח או בלשון רבים.
* כיצד ינהג אם רואה רבו עושה איסור.
* לומר דבר בשם אומרו.

*יורה דעה*

*סי' רמב, יט-כד*

**כבוד רבו ות"ח**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

**[סעי' יט]** כל מלאכות שהעבד עושה לרבו תלמיד עושה לרבו, ואם הוא במקום שאין מכירין אותו ואין לו תפילין בראשו, וחושש שמא יאמרו עליו שהוא עבד, אינו נועל לו מנעל ולא חולצו.

## אם כשנראה כעבד יש איסור לסייע לרבו

והיינו מלאכות שרגיל לעשות עבד כנעני, ולכן אינו מתיר מנעלו במקום שאין מכירים אותו, שלא יאמרו שהוא עבד. ובמגן אברהם (סי' לח ס"ק יד) משמע שבמקום שנראה כעבד יש איסור לחלוץ מנעל לרבו, אכן בבאר שבע (שו"ת סי' יא) משמע שאם רוצה לשמש רבו מותר, רק שאין זה חיוב, דכתב שם לבאר מה שמצינו שרבי יוחנן בכמה מקומות בש"ס אמר מאן דמתרגם לי וכו' מובילנא מאניה לבית המרחץ, ולא מצינו לאחד מהאמוראים האחרים שאמר כן, וביאר שרבי יוחנן היה עלול לנזילות לכך לא היה מניח תפילין, ואמר שמי שילמדו אותו דבר יחשיבו כרבו מובהק, ובא לומר שאף שאין לו תפילין ואינו מחוייב לשמשו בהובלת בגדיו לבית המרחץ, שהוא כהתרת מנעלים שהוא מעשה המיוחד לעבד כנעני [כמבואר ברמב"ם הל' עבדים פ"א ה"ז שעבד עברי אינו מוליך כליו לבית המרחץ], מכל מקום אמר רבי יוחנן שמי שיבאר לו אותו דבר,הוא מקבל על עצמו לעשות אף מה שאינו מחוייב. ומבואר שאם רוצה לשמש רבו לפנים משורת הדין אף כשאין לו תפילין שרי.

## כשגם רבו אינו מניח תפילין

ועי' במג"א (שם) שכתב שדוקא כשיש לרבו תפילין והוא אין לו תפילין, אז דומה לעבד ואינו משמש לרבו, אבל אם גם רבו אינו מניח תפילין אין חשש זה, שלא יאמרו שהוא עבד מחמת שאין לו תפילין, שהרי גם רבו אינו מניח תפילין.

## אם שייך חשש דנראה כעבד בזה"ז

ובשבט הלוי (ח"ב סי' קיג) כתב דלכאורה לא שייך דין זה בזמנינו, מאחר דאין עבדים כנענים שכיחי בינינו כלל, ואם כן אינו נראה לאחרים כעבד. מיהו יל"ד בעבודות שרגילים שעושים כן עובדים זרים, אולי שייך חשש זה שלא יראה כמותם.

ועכ"פ נראה שכל דין זה שייך בבריא, שהיה בזמנם רגילות משום חשיבות וכבוד, שהעבד היה מנעילו וחולץ מנעלו, אבל באדם חולה שרגילות הוא שמסייעים אותו ללבוש או להסיר בגדים וכדומה, ואין זה מחמת שהוא כאדון על מי שמסייע לו, אלא עושים כן מחמת שקשה לו לעשות כן לבדו, בזה אין נראה שיש בזה חשש.

[סעיף כ] כל המונע תלמידו מלשמשו מונע ממנו חסד ופורק ממנו יראת שמים. וכל תלמיד שמזלזל דבר מכל כבוד רבו, גורם לשכינה שתסתלק מישראל.

## שמחוייב ליתן לתלמידו לשמשו

היינו שיש שאין רוצים שיעשו בשבילם, כמבואר בגמרא (ברכות י.) ששמואל לא היה רוצה להשתמש באחרים, ואלישע היה משתמש באחרים, והם שתי מידות, ועכ"פ גם מי שאינו רוצה שישמשוהו אם הוא תלמידו צריך להניח לו שישמשו.

## הקבלת פני רבו - מתי זמן חיובו

שמזלזל דבר מכל כבוד רבו. מצינו דינים שיש בהם משום כבוד רבו ויל"ד אם מחוייב גם בזמנינו לקיימם. דיש דין שחייב אדם להקביל פני רבו. והנה הרמב"ם (הל' ת"ת פ"ה ה"ז) כתב שחייב אדם להקביל פני רבו ברגל, ומשמע שהוא דוקא ברגל. ובאחרונים תמהו על זה שבגמרא (סוכה כז: ור"ה טז:) איתא 'אמר רבי יצחק חייב אדם להקביל פני רבו ברגל שנאמר מדוע את הולכת אליו היום לא חדש ולא שבת מכלל דבחדש ושבת איבעי לה למיזל'. והוא דבר תימה, שרבי יצחק התחיל בזה שחייב דוקא ברגל, וסיים שחייב בחדש ושבת, ולמה לא למד מזה שחייב להקביל פני רבו בחדש ושבת. ובגמרא היה אפש"ל שלמד בכ"ש, שאם חייב בחודש ושבת ה"ה ברגל, אבל על הרמב"ם קשה למה כתב שחייב רק ברגל.

ובמג"א (סי' שא סק"ז) כתב לתרץ שברגל הוא חיוב להקביל פני רבו, אבל בחדש ושבת אינו חיוב אלא רק רשות.

והנודע ביהודה (או"ח תניינא סי' צד) כתב ליישב שאי אפשר לחייב אדם להקביל פני רבו יותר מברגל, שהרי מבואר בגמרא שלא יקום מפני רבו אלא שחרית וערבית, שלא יהא כבודו מרובה משל שכינה, וא"כ ה"נ אי אפשר לחייבו להקביל פני רבו יותר מחיוב הקבלת השכינה, וכיון שאין עולים למקום השכינה אלא בג' רגלים, ה"נ ברבו אין חיוב להקביל פניו אלא בג' רגלים, שלא יהא כבודו מרובה משל שכינה.

## אם בזמן הזה גם חייבים בהקבלת פני רבו

ועל פי זה כתב שבזה"ז שאין חיוב לעלות לרגל, שוב אין חיוב להקביל פני רבו כלל [ובזה ביאר למה השו"ע השמיט דין זה, דהרמב"ם הביא דין זה כיון שדרכו בכל מקום להביא דינים דלעתיד לבא, אבל בשו"ע לא כתב אלא הדינים הנוגעים לזמן הזה].

אלא דצ"ע למעשה דעי' בביאור הלכה (סי' שא ס"ד) שהביא מהריטב"א (בר"ה שם) ליישב בדרך אחר, שהדבר תלוי היכן מקום התלמיד, שאם הוא סמוך לרבו חייב להקביל פניו בכל יום [כדאיתא בחגיגה ה:], ואם הוא קצת רחוק צריך להקביל פניו בשבת ובחדש, ואם הוא רחוק ממנו צריך עכ"פ להקביל פניו ברגל, ולזה רבי יצחק נקט שחייב להקביל פניו ברגל שבזה כולם חייבים. ואם כן לדבריו אין חילוק בין זמן שבית המקדש קיים לזה"ז, וגם לדברי המג"א מוכח שיש דין הקבלת פני רבו גם בזמן הזה.

אלא שלעניין מעשה נראה שאין חיוב לעשות כן אף לדעת המג"א והמשנ"ב, דבמהרי"ל דיסקין (קו"א סי' נד) שסובר שייך בזה מחילה, ומסתבר שסתם רבו מוחל על זה [ואף שנתבאר לעיל (שיעור טו) שבהל' פסח מוכח שבסתם רבו אינו מוחל, מ"מ בעניין זה נראה שרבו מוחל, וכמ"ש הסמ"ע חו"מ סי' תכז סקי"א].

## שצריך גם לבא לרבו כדי ללמוד ממנו

מיהו מלבד החיוב להקביל פני רבו מדין כבודו, מצינו גם דין להקביל פני רבו ללמוד ממנו, ועי' משנ"ב בהלכות תשעה באב (סי' תקנד ס"ק כג) גבי מה שכתב השו"ע שאם הולך להקביל פני רבו בתשעה באב עובר עד צווארו במים ואינו חושש, ולכאורה הרי לא שייך תשעה באב לא בחדש ולא בשבת וא"כ מה שייך הקבלת פני רבו ביום זה, וביאר המשנ"ב דאף שאין חיוב להקביל פני רבו בחול, מ"מ מצוה איכא שמא ישמע ממנו דבר הלכה, ולפי מה שכתב הביאור הלכה בסי' ש"א [הובא לעיל] בשם הריטב"א שתלמיד קרוב צריך לבא בכל יום, משמע שכל הדין להקביל פני רבו הוא כדי לשמוע ממנו דבר הלכה, אכן גם דין זה אינו לא רשות ולא חובה כמו שכתב המשנ"ב, ונמצא שבזה"ז ליכא חיוב להקביל פני רבו.

## דין לוויה

ויש עוד דין ללוות את רבו, כמבואר בגמרא בסוטה (מו:) מהו שיעור לוויה: הרב לתלמיד עד עיבורה של עיר, חבר לחבר עד תחום שבת, תלמיד לרב עד פרסה וברבו מובהק שלשה פרסאות. וכן פסק הרמב"ם בהלכות אבל (פי"ד ה"ג). אלא שכבר כתב הסמ"ע (חו"מ סי' תכז ס"ק יא) דבזמן הזה אי"צ ללוות את רבו עד פרסה, מפני שהם מוחלים על כבודם, ויש לילך עמו או עם חברו עד השער, או לכל הפחות ד' אמות.

[סעיף כא] אין חולקין כבוד לתלמיד בפני רבו, אלא אם כן רבו חולק לו כבוד. **הגה: ואפילו תלמידו של התלמיד או בנו של התלמיד אין להם לעמוד לפני הרב נגד רבו או אבי התלמיד, אלא אם כן הרב חולק לו כבוד, ודוקא אם הרב הוא גם כן רבו של זה היושב לפניו.**

## כשהוא כבוד לרב שמכבדים התלמיד

וכתבו הט"ז (ס"ק יד) והש"ך (ס"ק לט) בשם רבינו שמחה, שאם זה כבוד לרב שמכבדים את תלמידו, אז חולקים לו כבוד אף אם רבו אינו מכבדו.

## דעת השארית יוסף דכבוד רבו דרבו גדול מרבו אף בלא לימדו

וברמ"א כתב שמה שאין מכבד את רבו במקום רבו של רבו, זה דוקא כשרבו של רבו הוא גם הרב של התלמיד, ובלא זה מחוייב הוא לכבד את רבו. והש"ך (ס"ק מ) כתב בשם השארית יוסף (סי' יט) שאם למד ממנו קצת אז לא יכבד את רבו כלל בפני רבו דרבו, ואם לא למד ממנו כלל אז מחוייב הוא לכבד את רבו, אבל מ"מ כבוד רבו דרבו גדול מכבוד רבו. וביאר השארית יוסף טעמו, שכמו שמצינו שאדם חייב בכבוד אביו יותר מכבוד אמו כיון שאתה ואמך חייבים בכבודו, ה"נ חייב בכבוד רבו של רבו יותר מרבו שהרי שניהם חייבים בכבודו. והוסיף השארית יוסף שאין להקשות מהא שאין אדם חייב בכבוד אבי אביו, דאין זה דומה, שהרי אין חיוב כבוד לאבי אביו, ולא שייך לומר אתה ואביך חייבים בכבודו, אבל תלמיד התלמיד חייב בכבוד רבו של רבו, וממילא שייך לומר אתה ורבך חייבים בכבודו, ולכך כבוד רבו של רבו גדול מכבוד רבו.

## לדעת הרמ"א כשלא למדו אין כבוד רבו דרבו עדיף

אכן בנחלת צבי שברמ"א נראה דלא כהשארית יוסף, וכשלא למד מרבו דרבו אינו מחוייב לכבדו יותר מרבו, ודחה דברי השארית יוסף, דדוקא באביו ואמו ששניהם שווים בכבודם, בזה אמרו שכבוד אביו קודם מחמת הסברא שאתה ואמך חייבים בכבודו, אבל במקום שאין חיובם שווה אין אנו מחייבים אותו בכבוד יותר מחמת סברא זו. וכתב שלדעת הרמ"א מוכרח הוא, שהרי הרמ"א ס"ל שחייב אדם בכבוד אבי אביו [כמבואר לעיל סי' רמ סעי' כד, ודלא כדעת השארית יוסף שאינו חייב בכבודו כלל], ואעפ"כ אין אומרים שכבוד אבי אביו גדול משל אביו.

## כבוד אשת חבר

ודין אשת חבר, כתב הט"ז (ס"ק יד) בשם התוספות (שבועות ל: ד"ה והאמר) שנסתפקו אם חייב לכבדה גם לאחר מיתת בעלה הת"ח, והביא מתשובת מהר"ם מעיל צדק שמוכח שיש חיוב לכבדה גם לאחר מות בעלה אא"כ ניסת לעם הארץ.

והנה ברא"ש (שבועות פ"ד ס"ה) משמע שכל החיוב לעמוד בפני אשת חבר אינו מן התורה, אבל בתוספות (שם) משמע שהוא מן התורה. ויש שכתבו (כן דעת הרמב"ן שבועות שם והר"ן בשבועות יד. מדפי הרי"ף) שבחייו חייבים לעמוד מפניה מן התורה ולאחר מיתה אינו אלא מדרבנן.

## כשמדבר עם רבו אם מדבר בלשון נוכח או בלשון רבים

עוד כתב הט"ז (שם) בשם מהרש"ל שאם מדבר עם רבו אי"צ בכל פעם לומר מר, ואם לפעמים אומר בלשון אתה אין בכך כלום, ועי' בערוך השולחן (סעי' לח) שכתב שבימים קדמונים היו מדברים עם הרב בלשון נוכח 'שלום עליך רבי', אבל כהיום רגילים שמדברים לאדם נכבד בלשון רבים, ואומרים שלום עליכם, וא"כ כל שכן לרבו צריך לפנות בלשון רבים, אבל באביו אין מדברים אלא בלשון נוכח, ולא יאמר בלשון רבים, ע"כ.

[סעיף כב] ראה רבו עובר על דברי תורה, אומר לו למדתני רבינו כך וכך. **הגה: ואם רצה לעבור רק על איסור דרבנן, אפילו הכי צריך למחות בידו. הרואה רבו עושה מעשה ויש לו להקשות על זה, אם הוא איסור דאורייתא יקשה לו קודם המעשה, ואם הוא איסור דרבנן יניחו לעשות המעשה ואח"כ יקשה לו, הואיל ואינו יודע ודאי שעובר אלא שיש לו להקשות על זה.**

## כשמעיר לרבו ואינו מקשיב לו

מבואר בשו"ע שצריך שיאמר לו דרך כבוד למדתני רבינו כך וכך, וצ"ע דלעניין כלאים בשוק כתב בשו"ע (יו"ד סי' שג ס"א) שאם רואה את רבו מהלך בשוק עם כלאים קופץ לו וקורעו מעליו מיד [וכדאיתא בגמרא ברכות יט:], וחזינן שאינו אומר לו, אלא עושה מעשה לפשוט ממנו את הכלאים. וכתב הש"ך (שם סק"א) דבמקום חילול ה' אין חולקים כבוד לרב, ועיי"ש בבית הלל שכתב שבאמת לכתחילה אומר לו דרך כבוד, אבל אם אינו משגיח בו אז פושטו ממנו אפילו בשוק.

## כשהוא מסופק אם רבו עושה מעשה האסור

ובדין שכתב הרמ"א שכשאינו ודאי שהוא עובר, אז באיסור דרבנן יניחנו לעשות מעשה ואח"כ יקשה לו. מקור הדין בגמרא בעירובין (סז:), שאמר רב יהודה, בדאורייתא מותבינן תיובתא והדר עבדינן מעשה, בדרבנן עבדינן מעשה והדר מותבינן תיובתא. והיינו במקום שאינו יודע בודאי שהוא עובר איסור, אלא שיש לו קושיא שנראה לו הדבר כאסור, ולכך בדרבנן ימתין עד לאחר מעשה שמא יש לרבו טעם ליישב מעשיו. אלא שהש"ך (ס"ק מב) הביא שהתרומת הדשן (סי' מג) פקפק בזה, דאפשר שכל הגמרא מיירי כשהורה הלכה למעשה, אבל אם רואה רבו 'עושה' איזה מעשה, יש לו לחשוב שמא רבו שכח ההלכה או לא שם לב לאיסור, ולמה לא יאמר לו. אלא דמ"מ מסיק הש"ך כהרמ"א, שבודאי דרבנן וספק דאורייתא ימחה, ובספק דרבנן לא ימחה.

[סעיף כג] כל זמן שמזכיר שמועה בפניו, אומר לו כך למדתני רבינו.

## אם אומר למדתני רבינו כשלא למד כן מרבו

ולשון הלבוש 'וכל זמן שמזכיר שמועה בפניו **ששמעה ממנו** יאמר לו כך לימדתנו רבינו', ומוכח שהבין שכל דין זה לומר לימדתנו רבינו זה דוקא כששמעה ממנו. אלא שהגר"א (ס"ק נט) הביא שבכמה מקומות בש"ס חזינן שאמר לו לימדתנו רבינו אע"פ שלא למדה ממנו [ואין ברור שהוא חיוב לומר כן כשלא שמע ממנו, אבל עכ"פ יש בזה דרך כבוד אם אומר כך], עיי"ש מה שהביא ממו"ק (ט.) שהעיר רשב"י לרבי יונתן בן עסמיי ורבי יהודה בן גרים למה חזרו ליפטר ממנו בבוקר, ואמרו לו למדתנו רבינו שאם לן צריך לחזור ליפטר ממנו, ובודאי לא שמעו כן מרשב"י שא"כ למה העיר להם קודם לכן. ועוד הביא הגר"א מסנהדרין (קא.) שאמר רבי עקיבא לרבי אליעזר למדתנו רבינו, והזכיר לו פסוק בקהלת, ובודאי בשביל זה לא הוצרך לרבי אליעזר, ועל כרחך אומר כן אף כשלא למד ממנו.

ולכאורה יש להבין איך שייך לומר כן, והרי יש בזה דבר שקר, שאומר למדתנו רבינו והוא לא למדו. ונראה שכיון שרבו לימדו תורה, והוא מכוון את תלמידיו כיצד ללמוד ולהבין את התורה, ממילא כל דבר שהתלמיד לומד, יש לרבו חלק בזה שהרי הוא למדו כיצד ללמוד, ושייך לומר שהוא תלמוד שלימדו רבו.

[סעי' כד] לא יאמר דבר שלא שמע מרבו, עד שיזכיר שם אומרו.

## מתי צריך להזכיר כשאומר בשם רבו

אבל דבר ששמע מרבו אינו צריך לומר שהוא מרבו, שבסתם כל דבר שהוא אומר שמע מרבו [וכמו שמבואר בגמרא יבמות צו:]. וכתב הב"ח [אות ז, והביאוהו הט"ז ס"ק טו והש"ך ס"ק מג] שאם למד מפי שנים, צריך לומר בשם אומרו, שהרי אין יודעים ממי שמע דבר זה. והוסיף הש"ך (שם) שבזה"ז שכשאדם אומר חידוש, רגילים שהוא אומר כן מעצמו, ממילא הדין משתנה, ולעולם צריך להזכיר את רבו כשאומר דבר משמו.

## באיסור להזכיר בשם עצמו דבר ששמע מאחרים

ועוד כתב הש"ך, דמ"מ ודאי דאסור לומר בסתם וכ"ש משם עצמו דבר ששמע מאחרים, דהוי מתעטף בטלית שאינו שלו. ומביאים בשם השל"ה (מסכת שבועות נר מצוה ד"ה ר' מאיר אומר) שהוא איסור גזל, וכן גם משמע בש"ך. והשל"ה שם כתב שהוא יותר מגזל ממון, כי נפש הוא חובל כי נשמות ישראל והתורה אחד [ויעוי' בש"ך חו"מ סי' רצב שכתב שמותר לגנוב דברי תורה, ומיירי שם במי שקיבל ספר בפקדון, והתיק שם גם מתוספתא ב"ק יעוי"ש]. ועי' במג"א סי' קנו (סק"ב) שכתב שכל שאינו אומר דבר בשם אומרו עובר בלאו, ולא נודע מקורו של המג"א [וע"ע במשנה באבות פ"ו מ"ו שהאומר דבר בשם אומרו מביא גאולה לעולם]. ובגמרא בנזיר (נו:) איתא שאם רבו שמע מרבו והוא מרבו, אי"צ להזכיר כולם, ודי להזכיר הראשון שאמר כן והאחרון ששמע ממנו, ואי"צ להזכיר כל השמות.

ונראה שאם רבו מראה לו מקום באיזה ספר ואינו חידוש של רבו, אז אי"צ להזכיר בשם רבו, דאי"ז אלא ידיעה, וכן ידוע בשם החזו"א. וכן הדין אם ראה באיזה ספר שהוא מציין לאיזה הלכה, שאי"צ להזכיר אותו ספר, אלא יכול לציין שכן היא ההלכה, ואי"צ לומר כיצד נסתייע לידע היכן היא אותה הלכה.