יג
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / סוכה פ_ק מדף ט - הרב יחזקאל זילבר

**אמר ר"ג אמר רב האי אפקותו וכו'**. [בעיקר דברי רב נראה שהחי' דאף שטעם גזירת חבילין שייך גם הכא, שפעמים וכו', וא"כ מה איכפת לן שאין לו שם אגד, מ"מ קמ"ל שרבנן לא גזרו אלא על שם חבילה אגודה]. דאגד ביד"ש לאו שמיה אגד, דאף שהם מחוברין אינו נחשב אגודה של קנים, דחבילה לא הוי אלא בדברים הפרודים שנתחברו ולא אגוד ביד"ש, [ועי' בר"ח שפי' דהחסרון שהוא אגוד מעיקרא, כלומר ברייתן כך היא]. והק' הראשנים בעה"מ והראב"ד והר"ן הרי מבואר במתני' דפרה, דאזוב דפרה שיש בו ג' קלחין, מפסגו ואוגדו, פסגו ולא אגדו אגדו ולא פסגו לא פסגו ולא אגדו כשר, [ודעת בעה"מ דאגד של אזוב דפרה מעכב, והא דתנן פסגו ולא אגדו כשר, אין הכוונה שנפרד לגמרי, אלא שלא פסגו לגמרי אלא שנפסק ומעורה במקצת, דאל"כ אינו כשר, ומ"מ ס"ל לבעה"מ דאגד מעכב כמו שאגד בלולב מעכב לר"י, וכקו' תוס' בסמוך]. והק' בעה"מ אי אגד ביד"ש לאו שמיה אגד ובעינן אגד, איך מהני כשלא פסגו ולא אגדו, הרי בעינן לקיחה של ג' קלחים באגודה לעיכובא, ואף שהם ג' קליחם מ"מ הרי אינם אגודים, [דאחד פסול כמבואר בבריתא בסמוך], ותי' דמדינא אין ה"נ אגד ביד"ש שמיה אגד וחשיב שלוקח ג' קלחים אגודים, ורק לגבי חבילין הגזירה היא רק כעין אוצר דהוי אגד בידי אדם ועי' בר"ן. ונמצא דלדבריו אגד ביד"ש לאו שמיה אגד הוא הל' מיוחדת בגזירת חבילין. והק' עליו בריטב"א דאם אגד דאזוב ואגד דסוכה אינם שווים, מה הביאו בגמ' ראיה שאגד דאזוב סגי בג' וה"נ אגד דסוכה הוי בב' או בג', הא בסוכה הקלו טפי מפרה. אמנם הראב"ד נחלק בזה וס"ל דדין אגודה באזוב דפרה אינו לעיכובא, ואי לא אגדו כשר, ולכך פסגו ולא אגדו כשר, [ור"י דאמר גבי לולב לעיכובא, היינו משום דנפקא ליה מצות אגודה מזה קלי ואנוהו, ואתיא קיחה קיחה לעיכובא ע"ש], ומ"מ לדבריו לא אגדו ולא פסגו כשר, כיון שהוא אגוד ביד"ש ולא שמיה אגד לכך חשיב לקיחה של ג' קלחים, ונמצא שהכלל שאמרו שאגד ביד"ש לאו שמיה אגד הוא כלל בכל התורה.

עוד אמרו דאע"ג דהדר אגיד להו אגד בחד וכו', ופרש"י דהוי דבר יחידי וכו'. ויש לבאר דברי הגמ' בב' אופנים, א' לשון הריטב"א 'פי' אגד בדבר שהוא אחד ואגוד בעצמו כמאן דליתא דמי, ולא שמיה אגד', והביאור בזה, דאף שאגד ביד"ש לאו שמיה אגד ואינו נחשב 'אגודה', מ"מ סו"ס הרי במציאות הם מחוברין ולאגוד דבר שהוא מחובר אינו אגד, דאגד לא הוי אלא בדברים המופרדים. ויש לפרש באופ"א דאגד ביד"ש מחשיב את החבילה כדבר אחד ולכך אינו אגודה, ולכך אף שיחזור ויאגדו אינו אגד דדבר יחידי אינו אגודה, דאגודה לא הוי אלא לאגוד כמה דברים יחד ולא לקשור דבר יחיד. ונפק"מ איך להחשיב את מנין הקנים של הדקל, דאם כוונת הגמ' שהם מחוברין ולכך לאו שמיה אגד, א"כ י"ל שאם היה בדקל עשרים קנים והוסיף להם חמשה קנים, שפיר הוי אגודה מעליא, שכלפי מנין הדקל אף שהוא מחובר מ"מ אית לה עשרים קנים וכיון שהוסיף על המחובר חמשה הרי אית ליה כ"ה קנים שהוא מנין שיעור חבילה כמבואר בירושלמי. אבל אם עיקר חי' הגמ' דכיון שאגד ביד"ש לאו שמיה אגד הרי הם חשובים כדבר אחד, א"כ חסר לן בשיעור קנים לחבילה.

ובאמת שהרא"ש הק' דמבואר בירושלמי דחבילה אינה פחותה מכ"ה קנים, ואילו בסוגין חזינן דאמר ר"ח אגד בשלשה הוי אגד בשנים מח', הרי שיש אגד פחות מכ"ה. ותי' הרא"ש דאיירי באפקותא דדיקלא שיש בו קנים הרבה דהוי כמו חבילה, ולזה צירף עוד ב' וכדו' וע"י כך הוי אגד. הרי דאף שיש כאן אגד ביד"ש לא חסר במנין הקנים אלא חסר במעשה האגד, שהרי מחוברים הם, והנידון בגמ' בסמוך הוא כלפי שם אגודה אם בב' או בג'. והראב"ד שהשיג על הרמ' פ"ה הי"א שפסק כירושלמי דבעינן כ"ה, והק' דבסוגיין מבואר דאפי' אגד בג' הוי אגד, הרי שלמד דכונת הגמ' דאגד ביד"ש מחשיב את כל הדקל כדבר אחד.

והדברים מפורשים בראב"ד, שהק' בהשגות אחר שנח' על הבעה"מ כתב 'ואנן הכי מקשינן כיון דאמרי' הכא דאגד ביד"ש בחד הוא, לא פסגו אמאי כשר, והא לדברי הכל הזאת אזוב בקלח אחד פסול, וזו היא קו' ודאי'. והיינו דק"ל דכיון דאמרינן שאגד ביד"ש מחשיב את הדקל לדבר אחד, וכחד חשיב, א"כ איך מהני לא פסגו הלא הוא קלח אחד, ואחד פסול לאגודה. הרי להדיא בדברי הראב"ד שאגד ביד"ש מחשיב את הקלחים כדבר אחד, ונראה פשוט דבעה"מ לא הוי ק"ל קו' הראב"ד, דכוונת הגמ' שכיון שהם מחוברים אין עליהם שם אגודה, אבל כלפי מנין הקנים שפיר הוי מנין, ולכך אף שלא פסגו ואין עליו שם אגד, מ"מ מנין ג' קליחם לא חסר לו.

**והנה הריטב"א** הק' איך מהני כשלא פסגו ולא אגדו, הרי אגד ביד"ש לאו שמיה אגד וכקו' בעה"מ, ובעה"מ תי' דאף שאגד מעכב באזוב, מ"מ לגבי אזוב אגד ביד"ש שמיה אגד. ובריטב"א תי' שאגד כלל לא מעכב, ולכך מהני כשלא פסגו ולא אגדו וכעי"ז בתוס' בסמוך. ועוד כתב על דרך הרא"ה שהק' לעיל יא: דחזינן במתני' דאף שלא אגדו בדיעבד כשר, ומאידך ר"י דסבר דלולב צריך אגד הוא מעכב. וכקו' התוס'. ותי' הרא"ה דאיכא ב' מיני אגד אגד חוט ואגד יד, ובאמת איה"נ בין אזוב דפרה ובין בלולב אגד בחוט אינו מעכב, ורק לכתחילה צריך אגד חוט, אבל כ"ז הוא רק כשיש אגד ביד, ואגד יד שמיה אגד כדכתיב 'והיו בידו לאגודה אחת', ובאגד דאזוב לעולם איכא אגודה בידו, ומח' ר"י ורבנן האם אפשר ליטול המינים בזה אח"ז, [ועי' בתוס' לקמן שנח' בזה וס"ל שלרבנן א"א ליקח בזא"ז] אבל אם נוטלם בידו שפיר הוי אגודה גם אליבא דר"י. ולפי"ז כתב דאף שאגד ביד"ש לאו שמיה אגד, ולא פסגו ולא אגדו, מ"מ מתקיים שפיר דין אגודה כיון שהם אגודים בידו בשעת הזאה. ושמעתי להעיר בזה. דהרי בגמ' אמרו ואע"ג דהדר אגיד ליה, אגד בחד לאו שמיה אגד, דהיינו דאפי' אם יחזור ויאגד בחוט לא הוי אגודה. וא"כ איך כתב שלא פסגו ולא אגדו כשר היינו מחמת האגד יד, וכי איך מהני אגד יד במקום שלא מהני אגד חוט. וצ"ע. [ואולי י"ל דאגד של קשירה שיסודו משום חיבור, א"א לעשות על דבר שהוא כבר מחובר, אבל אגד יד שנחשב אגודה מחמת היד, מהני אפי' בדבר שהוא מחובר. ועי']. ומ"מ לשי' הראב"ד שכוונת הגמ' שאי אגד ביד"ש לאו שמיה אגד הרי הוא כחד, לא מהני תי' הריטב"א, שהרי לא יעזור אגודה של יד בדבר שהוא אחד, כמו שלא עוזר אגודה של חוט בדבר שהוא אחד.

**אמר ר"ח אמר רבינא וכו'** הני מרריתא דאגמא וכו', ועולה בסוגין דבכדי לצאת יח"צ מרור צריך לקחת ירק ששם מרור עליו, ולא שיש לו שם לווי, וכ"ש אם אין לו שם מרור כלל. אלא שנח' אביי ורבא אי מרריתא דאגמא אין עליו שם לווי מחמת שלא נשתנה שמו קודם מת"ת או ששמו מרור סתם, ורק נקרא כן דמשתכח באגם. והק' רע"א הלא לא בעינן כלל לאכול מרור דוקא, אלא כל ירק מר יוצא בו, שהרי במתני' איתא חמשה מינים וכו' בתמכא וא"כ מה איכפת לן שיש לו שם לווי. ועי' ברש"ש מה שהביא בשם המג"א תעג בסוף הדברים כתב דכל הה' דברים בשעת מתן תורה היו בכלל שם מרור, אבל בירק מר סתם לא מהני ע"ש.

**אמר ר"ח אגד שלש** שמיה אגד אגד בב' מח' וכו'. קס"ד 'מדשיריו שנים תחילתו נמי שנים' וכו', וסברא זו נדחה במסקנא דאף שתחילה לא מהני שנים מ"מ בשיריו מהני [ומרש"י נראה דשיירים כשרים לכתחילה]. וצ"ב לסק"ד מדוע הוא נחשב 'כשירים' הרי תחילתו נמי בשנים. ועוד חזינן למסקנא דלר"י שאגודה היא בג' הדין שירים הוא בב', ואילו לרבנן ששיעור אגודה היא בב' דין השירים הוא בא'. הרי נח' בתרתי מהו דין אגודה מהו דין שירים.

ונראה דמעיקרא ס"ד דאי ליכא שם אגודה על ב' ליכא למימר ששירים בשנים כשר, דסו"ס אין לו שם אגודה ואיך כשר, דע"ז לא מועיל שהוא 'שירים' דסו"ס אין בו שיעור. אלא ע"כ שגם לב' יש דין אגודה, והא דחשיב שירים היינו כלפי המצוה, דכיון שיש מצוה לקחת ג', אם נפל אחד וכו' הרי הם חשובים כשירים כלפי המצוה של ג', ונחשב כאילו לקח ג'. אבל מ"מ חזינן שגם ב' הרי הם אגודה. וזהו דאמרינן 'מדשיריו שנים תחילתו נמי שנים', דאילו לא היה לב' שם אגודה לא הוי מהני שהוא שיירים. ומסקינן דלעולם אין שם אגודה אלא בג' כמבואר בברייתא, והא דשירים כשר, היינו משום דכיון שחל שם אגודה עליהם כשהיו ג', ושיריו שנים מהני מחמת שהם שירים של אגודה, אבל לעולם אין אגודה פחותה מג'. ובזה נח' ר"י ורבנן בדין שירים, דלר"י שאגודה היא בג' שירים נמי שם אגודה עליהם דזה דין שירים, אבל לרבנן שאגודה היא בב' אחד שהוא שירים נמי כשר שעדין שם אגודה עליו.

והק' רע"א לא זכיתי להבין וכו'. מה הראיה מרבנן שאגד בב' שמיה אגודה, הרי לא אגדו כלל נמי כשר בדיעבד, שהרי לא אגדו ולא פסקו נמי כשר, הרי שלא מעכב האגד, וא"כ הא דמכשרין רבנן בב' לאו משום שאגודה בב' היא אלא שבדיעבד לא בעינן אגודה כלל. ובאמת שתוס' הק' אמאי כשר בלא אגודה הרי ילפינן קיחה קיחה וכו'. יהיה איך שיהי' וכו' והניח בצ"ע.

והנה לדעתו של רע"א במה נח' ר"י ורבנן, הרי מבואר בברייתא מח' האם מהני תחילתו בב', דלר"י לא מהני ולרבנן מהני, וגם לרבנן מבואר בברייתא דתחילתו בא' לא מהני, ובלא רע"א הנידון הוא בשם אגודה ונח' מהו אגודה, דלר"י אין שם אגודה אלא על ג' ולרבנן גם בב'. אבל לדעתו של רע"א שלא בעינן כלל דין אגודה מה המקור לר"י שב' לא מהני ולרבנן שא' לא מהני. [וביותר רע"א העמיד קו' על רבנן, אבל באמת דכמו שאין ראיה מרבנן ה"נ ליכא ראיה מר"י]. ועוד קשה דאפי' אי נימא כדעתו של רע"א שלא נח' בדין אגודה אלא בשיעור הצריך לאזוב בכמה, מ"מ הרי מבואר בסוגין שנח' גם בדין שיירים האם בב' או א', וצ"ב איך הוא מקבל שם של שירים, בשלמא אם צריך שם אגודה, י"ל ששירים של אגודה נמי מהני, אבל אם אין דין אגודה אלא הוא שיעור הצריך לאזוב, איך מהני שירים הרי אין בו שיעור, 'ושירים' של מה הוא. וצ"ע.

והנה הובא לעיל מח' ראשנים בסוגין האם אגד באזוב פרה הוא לעיכובא. ודעת הריטב"א שאינו לעיכובא. וביאר הריטב"א 'אלא ודאי דרבנן לא גמרי ג"ש לענין שיהא אגד מעכב, אלא לענין שיהא לולב ואזוב פרה ראוי לאגד הן בשלשה הן בשנים, והיינו דפליגי רבנן ור"י באזוב דפרה תחילתו בכמה, ומאי דתלי תלמודא במלתא באגד, לאו משום דאגד מעכב, דא"כ אמאי פסגו ולא אגדו אמאי כשר, אלא לומר שצריך שיהא ראוי לאגד מן התורה'. הרי להדיא שאף שאין אגד מעכב מ"מ ראוי לאגד בעינן, ובזה נח' ר"י ורבנן מהו שיעור של ראוי לאגד, דלרבנן שיעור אגד הוא בב' ולר"י אגד הוא בג' דוקא.

**יב:**

**דרש מריימר וכו'**. ואע"ג דאגדן וכו' ופרש"י ואין בהם משום גזירת אוצר דכל ימות השנה לפי שאין דרך להצניעם באגדם. לכאו' משמע מל' רש"י שאף שהוא מסכך בהם כשהם חבילין לא גזרו בהם, כיון שאין דרך להצניעם באגדם, הלכך ליכא למיגזר משום שפעמים וכו'. אבל אפש"ל באופ"א דל' הגמ' 'ולמנינא בעלמא הוא דאגדן', הרי דעיקר הטעם משום שאין אגודתם לצורך טלטול אלא למנין לפיכך לא גזרו בהם.

אמר ר"א צריפי דאורבני וכו' והא אגידי מתתאי וכו'. כל אגד שאינו עשוי לטלטלו לאו שמיה אגד, ופרש"י 'שאם אתה מטלטלו הוא ניתק מאליו, הרי שנח' ר"פ ור"ה האם צריך להתיר את הקשר התחתון, או שאין צריך שהרי אם אתה מטלטלו הוא ניתק., ולכך אינו נחשב אגוד. ומצינו בפסקי הרי"ד שפי' באופ"א שר"ה דאמר אפי' תימא דלא שרי להו קאי אפי' על הקשר העליון, דכל גזירת חבילין הוי רק על אגודה שעומדת להטלטל ממקום למקום, אבל בדבר שנקשר בשביל שיחזיק מעמד אין עליו שם חבילה. ולפי"ז כתב שזהו הטעם דמתני' לקמן שמחצלת הקנים כשרה, אף שהיא חבילה מ"מ כיון שאינה עשויה לטלטול אינה בכלל גזירת חבילה.

ופסק הרמב"ם פ"ה הל' י-יא חבילות קטנות שאגדו אותן למנין מסככין בהו, וכל אגד שאינו עשוי לטלטו אינו אגד. ובטור הביא תרכט (טז) וכן חבילה שאין קושרין אותה אלא למכרה במנין, ומיד כשיקננה הקונה יתירנה אינה חבילה, ולא הביא הדין דכל אגד העשוי לטלטלו. ועמד בזה הב"י. ובט"ז סקט"ז הק' כן גם על הרי"ף והרא"ש. וביאר הט"ז דהוא ק"ו דאם אגד המתקיים שדרך הקונה להתירו כשר לסיוך, ק"ו כשהקשר גרוע שהרי ניתק מאליו דכשר לסיכוך.

**אמר ר"א אמר שמואל ירקות שאמרו וכו'.** עי' רש"י ותוס' שנקטו דהא דאין חוצצין ואין מסככין בהו מדרבנן הוא משום דלכי יבשי וכו', והיינו אפי' בעודן לחין שהם אוהל מעליא, וכמו דחזינן שמבואין את הטומאה הרי דמדאורייתא חשובים אוהל, אפ"ה רבנן גזרו עליהם אפי' בעודן לחין שלא יחצצו ולא יסככו בהם דילמא סמכי עליהו וכו'. [עוד מדוקדק ברש"י דבעודן לחין הוי אוהל מה"ת, משמע שאם יבשי אפי' לפני שנפלו כבר אין להם דין אוהל מה"ת, והגזירה היא על עודו לחין, וכן משמע מרש"י שכ' מביאין את הטומאה בעודן לחין]. ועוד כתב רש"י ואין מסככין בהו אף שהוי סכ"פ ופסולים מה"ת משום דמקבלין טומאה. מ"מ החידוש הוא שפוסלין מדרבנן מדין אויר בג"ט. דהיינו שנידון לחומרא. ובמאירי נח' ע"ז וגרס 'ואין מביאין את הטומאה' וכן דייק מהרמב"ם וכ"כ בפסקי הרי"ד, [וכן כתב בריטב"א אחר שהביא דברי רש"י, ואית דמפרש דגרסי' אין מביאין, דכולהו מדינא נינהו, ולא מדרבנן, דכיון דלאו בני קיימא נינהו לשבעת ימים מהשתא חשיבי כמאן דלתניהו. ואין כוונתו לדין סוכה הראויה לשבעה כמבואר בסמוך בשם הרש"ש, שהרי דברי הריטב"א קאי גם לגבי אוהל דטומאה, אלא כוונתו שאין לו דין אוהל דכמאן דלתניהו דמי. והא דכתב שיעור שבעת ימים נראה שקאי רק על סוכה, דאם הוא עומד ליפול לאחר ז' לא איכפת לן שהרי הסתיים דיורי הסוכה, אבל לענין טומאה מה ענין שבעת ימים, וצ"ל דלענין טומאה איכא שיעור אחר. ועי' במאירי].

ונפק"מ במש"כ רע"א בשו"ע תרכט סי"ד, דאמרינן בגמ' דב"ט פס"כ וב"ט אויר אין מצטרפין לפסול הסוכה, ומה הדין בב"ט סכ"פ וב"ט ירקות הללו שממהרים להתיבש שנדונים כאויר כתב רע"א שמצטרפין, שהרי סו"ס שם סכ"פ עליו כיון דמקבלי טומאה, כמו שפרש"י אלא שמחמירין עליהו שנדונין גם כאויר, וזה רק לחומרא ולא לקולא. ודין זה רק לרש"י אבל למאירי שהוא מה"ת הרי דינו כאויר גם לחומרא וגם לקולא. כמו"כ נפק"מ האם ישינים תחתיו, דדעת התוס' לקמן שאויר ג' ישינים תחתיו אבל סכ"פ ד"ט אין ישינים, ולענין ירקות הללו האם ישינים תחתיהם לרש"י שהוא רק לחומרא אבל לקולא דינו כסכ"פ ואין ישנים, אבל למאירי הוא נידון כאויר ממש ולא כסכ"פ.

והנה כתב הרמ"א תרל לא יעשה הדפנות מדבר המתיבש תוך ז' ולא יהא בו שיעור מחיצה. ועי' בביאור הגר"א דדברי הרמ"א לגבי דפנות הם כמו דאמרינן בתרכט לענין סכך. וכמו דלענין אוהל גזרו שגם בעודן לחין נידונין כאויר, ה"נ גם לעניין שיעור מחיצה בדבר שעומד להתמעט משיעורו גזרו עליו. ונראה להוסיף בזה, שהרי מבואר בסוגין שדנינן ליה כאויר שפוסל בג"ט, ולכאו' בין באצמע ובין בצד, [ובשלמא באצמע החילוק בין סכ"פ ולאויר הוא כמה השיעור המחלק את הסוכה], אבל מן הצד הרי אמרינן דופן עקומה ד"א, ואפ"ה אויר פוסל בג"ט, ונמצא שאם סיכך בירקות הללו ג"ט סמוך לדפנות, דנינן לסוכה כדפנות מרוחקות ג"ט ופסול, ואם נימא שגזירה שגזרו כחמים הוא רק בסכך ולא בדפנות, מדוע הוא פוסל מן הצד בג"ט, למה לא נדונו כדופן הסוכה ונימא דופן עקומה, אלא ע"כ שגזרו רבנן בדבר העומד להתיבש גם בדפנות.

וכתב הר"ן ומהא שמעינן דכל דבר העשוי להתיבש בתוך ז' עד שתהא חמתה מרובה אף מעכשיו הוא פסול. ונקט הרש"ש שכוונתו מדאורייתא וכמבואר לקמן כג מח' ר"מ ור"י בעושה סוכתו ע"ג בהמה אי חשיב הראויה לשבעה, דר"מ מכשיר דמדאו' היא ראויה ורק רבנן גזרו, משמע דסוכה שאינה ראויה מה"ת לשבעה פסולה לכו"ע. ובדרך זה כתב נמי בפרמ"ג. ועי' בשער הציון תרכט סקנ"ה.

אך מדברי הגמ' מבואר שהפסול הוא אחר, דאמריני' לכי יבשי וכו' כמאן דלתניהו, הרי שעיקר החסרון הוא על דין אוהל שבו, ולא שאינה ראויה לסוכה, וצ"ב מדוע לא אמרי' שאינה ראויה לשבעה.

**סיכוך בדבר המקבל טומאה**

יש לחקור בפסול דבר המקבל טומאה, האם זה גופא שהוא ראוי לקבל טומאה זה שם הפסול שהוא סכך המקבל טומאה, או שהוא בגדר סימן מה הם הדברים הראוים לסיכוך, כל דבר שאינו מקבל טומאה, ולא שעצם זה שהוא גופא ראוי לקבל טומאה זה הפסול. ונפק"מ בדבר שהוא ממין המקבל טומאה, אבל עכשיו אינו מקב"ט, כיון אוכלין שלא הוכשרו, או דבר שאין בו שיעור לקבלת טומאה.

והדברים מפורשים בתוס'. דמבואר בסוגין דירקות הללו אין חוצצין, ופרש"י שהוא מדרבנן אבל מה"ת הוא חוצץ, וכתב רש"י הטעם דאינו מקב"ט דאינו ראוי למאכל אדם, ובתוס' הק' ע"ז הרי מבואר לענין מעשר שהוא ראוי לאוכלין, ולכך כתבו טעם אחר דודאי ראוי למאכל הוא, אלא איירי באופן שלא הוכשר, וכדתנן וכו' שאוכלין שלא הוכשרו הרי הם טוהורים וחוצצין וכו'. וע"ז מבואר בסוגין שירקות הללו [שלא הוכשרו] אין פוסלין בסיכוך כאויר וביאר לן ברש"י שלא רק שהם סכ"פ [שהרי הם אוכלין שמקבלין טומאה], אלא החי' שהם נידונים כאויר, הרי לן שאוכלין אף קודם שהוכשרו אין מסככין בהו דהוי דבר המק"ט, אלא דירקות הללו דנינן להו כאויר לחומרא.

אך עדין לא נתברר אם הוא מדרבנן או מה"ת. ברש"ש כאן הביא בשם רע"א בשם הג"ו שאוכלין שלא הוכשרו פסולין לסיכוך, וכתב הרש"ש שהוא מדרבנן, ועל דרך התוס' לעיל באניצי פשתן שהם קרובים לקבל טומאה. וכן נקט בבכור"י תרכט סקט"ז לדגי פחות משיעור לקב"ט. אך בתורי"ד כאן כתב בפירוש שהוא מה"ת 'וכל האוכלין פסולין לסיכוך ואע"פ שלא הוכשרו, דפסולת גורן ויקב אמר רחמנא, ולא גורן עצמו ויקב עצמו, ואע"פ שלא הוכשרו'. וכן כתב הרמב"ן ב"ב יט: ליישב קו' תוס' בסוגין ד"ה אם דא"א לסכך הבית בזרעים אף שמבטלם, 'דאפי' זרעים שסיכך בהן טהרו מלקב"ט, מ"מ פסולין דדומיא דפסולת גורן ויקב בעינן דלא חזו לקבל טומאה'. הרי לן דלענין סיכוך גם קודם שהוכשר הוי מין המקב"ט דשם אוכל עליו. [ועי' ברש"י עה"ת פר' שמיני שכ' שאוכל שלא הוכשר אינו מקב"ט 'שלא ירד שם אוכל עליהו קודם שהוכשרו', שמשמע שחסר בשם אוכל והוי כמו שלא נגמרה מלאכתו, וצ"ע].

אך באמת צ"ב מדוע לענין חציצה מפני הטומאה כתבו התוס' שאם לא הוכשר הוא חוצץ, ולא חשיב כדבר המקב"ט, ואמאי לא נימא כמו לענין סיכוך דהוא דבר הראוי לקב"ט אינו חוצץ. ועי' בקה"י ועוד.

וצ"ל דלגבי חציצה הא דדבר המקב"ט אינו חוצץ, הוא משום שהוא עצמו מקבל טומאה, ולכך אינו יכול לחוץ בפני הטומאה, וא"כ כ"ז שלא הוכשר אמרינן דכיון שלא נטמא הרי הוא חוצץ, אבל לגבי סיכוך התורה אמרה שמין הראוי לקב"ט אינו מין הראוי לסיכוך ולכך אף שלא הוכשר אין מסככין בו.

**אם פסולת מרובה על האוכל כשרה**. ובהמשך הגמ' מיירי שהיו מקבלין טומאה אלא שבססן, או בהתיר אגדן או בגורן. הרי דדבר שהיה מקב"ט אם בטלו כשר. וכן נקטו התוס' שהק' מבית שסככו טהרו, הרי דאף שהיה דבר המקב"ט מ"מ כיון שעכשיו אינו מקב"ט כשר לסיכוך. ולכאו' יל"ע הרי אמרינן לקמן טז. שסככה בבלאי כלים פסולה, דהואיל ומתחילה היו מקב"ט. ועמדו בזה בהג' דברי נחמיה' [שבסוף הגמ'] והנה לדעת הרמ' פ"ה ה"ב שפי' שהגזירה היא שמא יסכך בשברים שעדין לא טהרו, לא קשה מידי דכל הגזירה היא על שברים, ולא כשהוא ביטל את הדבר עצמו. ועוד אפש"ל דכל הגזירה היא רק בדבר שהוא שיירים של דבר המקב"ט, דאף שהיום אין הוא מקב"ט מ"מ הוא שיירים של מקב"ט ופסול, אבל בדבר שהוא עצמו היה אוכל ועכשיו הוא בית או ידות שעד עכשיו היו ידות לאוכלין ועכשיו שוב אין הם ידות, הרי דהדבר עצמו נשתנה שאינו אוכל ואינו ידות, בזה אין גזירה דאין הוא שיירים של מקב"ט דדבר אחר הוא.

**והק' התוס'** הלא בית שסככו בזרעים טהרו וכן הק' הרמב"ן בב"ב יט. ונקטו האחרו' דכמו שבית שסככו באוכלין טהרו משום שאינו עומד לאוכל, פקע ממנו שם אוכל, לכאו' ה"נ בית שסככו בכלים נמי טהרו, שהרי בטל ממנו שם כלי, וא"כ אמאי לא הק' התוס' קו' על מתני' דלעיל יא. דאין מסככין בדבר המקב"ט, הלא כשסככו טהרו.

**ותי' התוס'** ויש לחלק בין בית לסוכה, דסוכה לא בטיל דעביד דסתר לה אחר החג. וביטול לא הוי רק בביטול עולמית. ועי' באחרו' שהעירו מסוגי' דלעיל ג: ד. האם ביטול של כלים לז' ימים סגי עי' בראשנים שם שנחלקו בזה, ונראה דלא דמי דהתם הנידון למעט חלל, בזה נח' הראשנים האם ביטול לז' מים סגי, אבל כאן בשביל לטהר האוכל צריך לבטל ממנו שם האוכל, ואם הוא עומד לאכילה לאחר ז' עדין שם אוכל עליו. ועי'.

**ועוד תי'** התוס' א"נ בעינן שלא מקבל טומאה בשעת סיכוך, משות תולמ"ה, וכדברי התוס' מצינו גם ברמב"ן ב"ב שם שכ' 'ואיכא למימר שהני התם כיון שהוא מקב"ט בשעה שסיכך, מסכך בדבר שמקב"ט הוא, אע"פ שסכך זה מטהרו'. ודבריהם צ"ב דאפי' אם נימא דתולמ"ה היינו שצריך עשיה בכשרות ולא עשיה בפסול, וכמו שכ' רש"י לעיל 'סוכות תעשה וכו' תהא ראויה לסוכה', מ"מ הרי סוכה זו היא עשויה בהכשר, ומה איכפת לי שקודם שהיתה סוכה היה האוכל מקב"ט, סו"ס משעת בריאת הסוכה היא סוכה הראויה, דלא היה מעולם שם פסול על הסוכה. ומ"מ נראה מדבריהם שנקטו שתעשה בהכשר היינו לעשות סוכה בסכך כשר ולא בפסול. וצ"ע.

**עוד תי' הרמב"ן** שם 'א"נ כיון דאיכא אוכל מרובה על הפסולת, אע"ג דבטליה מעיקרא כגון שסיכך בהן וטהר, פסול דדומיא דפסולת גורן ויקב בעינן דלא חזו לקבל טומאה'. דהיינו דבעינן דבר שלא היה ראוי לקב"ט כמו פסולת גורן, ולא דבר שהיה ראוי לקב"ט מעיקרא, ולכאו' צ"ע דא"כ אמאי בעינן לקמן גזירה על בלאי כלים, תפ"ל דלא הוי דומיא דפסולת גורן ויקב, שהרי היו ראוים לקב"ט, ואפי' אם נימא דלרמב"ן ההיא סוגיא דבלאי בגדים הוי מה"ת משום דלא הוי פסולת גורן, [ודלא כרש"י שם שכ' שהוא גזירה דרבנן] אמאי לא הביא ראיה משם. וביותר קשה הרי אמרינן להדיא בסוגיין דידות שבססן כשרות, בין בססן בגורן ובין התיר אגדן, הרי דדבר שהיה ראוי לקבל טומאה אם עכשיו אינו מקב"ט הרי הוא כשר לסיכוך. וצ"ע.