יד (א) - בדין ראוה מדברת, - ובביאור יסוד הפלוגתא דר_ג ור_י
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ה' כ"ב שבט תשע"ד

**א**

א] כתובות די"ג., מאי מדברת, זעירי אמר נסתרה, רב אסי אמר נבעלה וכו', א"ל רב פפא לאביי, לזעירי דאמר מאי מדברת נסתרה וא"ר יהושע לא מהימנא, האמר רב מלקין על היחוד ואין אוסרין על היחוד לימא דלא כר"י, אפי' תימא ר' יהושע מעלה עשו ביוחסין.

וכתבו התוס', ז"ל, ואין אוסרין על היחוד לימא דלא כר' יהושע, תימה לרשב"א דלזעירי דאמר נסתרה איירי כגון דמודה היא שנבעלה, דאי אמרה לא נבעלתי א"כ הוי ספק ספיקא דמכשיר ר' יהושע וכו', לכך נראה דפריך לזעירי דבספיקא חדא אסרינן לה, והא יחוד דאשת איש דספיקא חדא היא ואין אוסרים על היחוד, עכ"ל.

ב] אך הרמב"ן והרשב"א לקמן די"ד. כתבו דלזעירי ה"ה אסורה אף אם אומרת לא נבעלתי, ולא חשיב כספק ספיקא משום דאין אפוטרופוס לעריות, וזה דפריך מהא דאין אוסרין על היחוד, והרי דאינה נאסרת ביחוד בעלמא, וכן פירשו הרא"ה והריטב"א בסוגיין.[[1]](#footnote-2)

ואמנם ילה"ע, דמנ"ל להגמ' הך מילתא דלזעירי ה"ה אסורה אף כשאומרת לא נבעלתי, ודילמא אינה אסורה אלא כשאומרת לכשר נבעלתי, - אך הישוב לזה מבו' בד' הרא"ה, דמהא דכשאומרת לכשר נבעלתי אינה נאמנת, בע"כ דגם כשאומרת לא נבעלתי אינה נאמנת, דאל"כ הרי הי' לנו להאמינה כשאומרת לכשר נבעלתי, במיגו דלא נבעלתי.

ג] והנה בפירש"י כתב, ז"ל, ואין אוסרין אשה על בעלה בשביל "יחוד בעלמא", לימא דלא כר' יהושע "דמשום יחוד מחזיק לה בנבעלת", עכ"ל, ומשמעות דבריו דמפרש כד' הרמב"ן ודעימי' דיחוד איחוד פריך, דלזעירי ה"ה נאסרת ביחוד בעלמא והרי דמשום יחוד מחזיקין לה בנבעלת, וע"ז פריך מהא דאין אוסרין על היחוד והרי דמשום יחוד לא מחזקינן לה בנבעלת.

ובאבנ"ז אהע"ז סימן ט"ו עמד בזה, דלרש"י לטעמי' לקמן דט"ז. דר' יהושע לית לי' מיגו כלל, משום דדילמא לא אסקה אדעתה, ורק אם לא תבעו ה"ה נאמן, א"כ הרי שפיר י"ל דאף לזעירי אינה נאסרת אלא כשאומרת לכשר נבעלתי, והא דאינה נאמנת במיגו דלא נבעלתי, הוא משום דר' יהושע לית לי' מיגו, עיי"ש בדבריו.

ד] עוד צ"ע בזה, דהנה בפירש"י לקמן בהא דהשיבו לו לר' יהושע דל"ד מדברת לשבוי', לזו יש עדים ולזו אין לה עדים, ופירש"י, ז"ל, ולזו אין עדים שנבעלה שלא ראוה אלא מדברת, ומיגו דאי בעיא אמרה לא נבעלתי כי אמרה נמי לכשר נבעלתי מהימנא, עכ"ל, ובחי' הרמב"ן לקמן די"ד. למד מד' רש"י אלו דס"ל דאף לדעת ר' יהושע ה"ה נאמנת לומר לא נבעלתי, וכ"כ הרא"ה ורבינו קרשקש בסוגיין בדעתו.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז קשיא דמאי פריך לזעירי מההיא דאין אוסרין על היחוד דחזינן דמשום יחוד לא מחזקינן לה בנבעלת, הרי מודה זעירי דאם אמרה לא נבעלתי נאמנת, ואינה אסורה אלא כשאמרה לכשר נבעלתי, והיאך שמעינן מינה דמשום יחוד מחזקינן לה בנבעלת.

ה] והנה בפירש"י לקמן פירש בהא דהשיב ר' יהושע דמדברת היינו שבוי' משום דאין אפוטרופוס לעריות, ז"ל, מדברת היינו שבוי', מה מדברת אין לה עדים אף שבוי' אין לה עדים בבעילה ואתם מחזיקים אותה כנבעלה וכו', אין אפוטרופוס לעריות, אין אתם יכולים להיות לה אפוטרופוס לומר לא נבעלה, עכ"ל.

וצ"ע דלפ"מ שפירש"י דאף לר' יהושע ה"ה נאמנת לומר לא נבעלתי, וזהו שהשיבו לו דכיון דה"ה נאמנת לומר נבעלתי, אף היא נאמנת לומר לכשר נבעלתי במיגו דלא נבעלתי, א"כ מה השיב ר' יהושע דמדברת הויא כשבוי' משום דאין אפוטרופוס לעריות, הרי כיון דל"מ זה שלא תהא נאמנת כשטוענת לא נבעלתי, תו יש להאמינה בטענת לכשר נבעלתי במיגו דלא נבעלתי, - והתוס' שם פירשו דכיון דאין אפוטרופוס לעריות ה"ה יראה לומר לא נבעלתי, וע"כ לית לה מיגו, אך בד' רש"י לא נזכר לזה, וכל כי האי הו"ל לפרושי.

ו] עוד ילה"ע קצת בד' רש"י, במש"כ בד"ה נסתרה, ז"ל, ואע"פ שלא ראוה שנבעלה נפסלה לכהונה לר' יהושע כדלקמן דמעלה עשו ביוחסין, וסתם ולא פירש דהוא רק משום דמודה דנבעלה, וכאשר כ"ה לד' רש"י דלקמן, - וגם לא פירש דטעמא דרב אסי דפליג דאף דמודה דנבעלה ה"ה נאמנת, הוא במיגו דלא נבעלתי, כמש"כ התוס' בסוגיין, וכאשר כ"כ לקמן דהא דבאומרת לכשר נבעלתי נאמנת הוא במיגו דלא נבעלתי, - וגם בהא דמייתי מדר' יהושע דאוסרין על היחוד, סתם וכתב דהיינו דלר' יהושע משום יחוד מחזיק לה בנבעלת, ולא פירש דהוא משום דאם אינו מחזיק לה בנבעלת, ה"ה נאמנת במיגו דלא נבעלתי.

**ב**

ז] והנה במש"כ התוס' דהא דמודה ר' יהושע דאם אומרת לא נבעלתי נאמנת הוא משום ספק ספיקא, מבו' בדבריהם בד"ה השבתנו, דהוא אף ברוב פסולין, עייש"ה.

ובחי' הגרע"א תמה ע"ד התוס' בזה, דמ"ט היא נאמנת אף בכה"ג דאיכא רוב פסולין, הרי בכה"ג ליכא ספק ספיקא, דהספק אם כשר הוא או פסול איכא כנגדו רוב, והתוס' לעיל ד"ט. כתבו דספק דאיכא כנגדו רוב אינו מצטרף לספק ספיקא, והניח בצע"ג, - ועי' גם בפנ"י שעמד בכעי"ז.[[3]](#footnote-4)

ח] והנה אמנם יש שפירשו בד' התוס', דלעולם הא דמודה ר' יהושע דאם אמרה לא נבעלתי נאמנת, אי"ז משום ספק ספיקא, אלא הוא משום דספיקא דיחוד ל"ה ספק גמור לאסרה, ומש"כ התוס' דהוי זה ספק ספיקא, אי"ז אלא להוכיח דודאי אי"ז בכלל מש"א ר' יהושע דאינה נאמנת, ואחר דבע"כ היא נאמנת בכך, תו י"ל דאף אם ליכא ספק ספיקא ה"ה נאמנת.

אך באמת אין לומר כן, שהרי לפ"ד התוס' הא דפריך מההיא דאין אוסרין על היחוד, הוא דאם בספיקא חדא אסרינן לה, א"כ מ"ט ביחוד דאשת איש דספיקא חדא הוא אין אוסרין על היחוד, וע"ז משני דמעלה עשו ביוחסין, דדוקא ביוחסין אסרינן לה בספיקא חדא, וכתבו התוס' דלפ"ז הא דאין אוסרין על היחוד איירי באשת איש, או איירי בפנוי' ולענין אנוסת אביו, - ומבו' להדיא לפ"ז, דאף במקום דליכא אלא חדא ספיקא כגון באשת איש או בכגון אנוסת אביו, כל הא דלא אסרינן לה, הוא רק משום דלי"ב משום מעלת יוחסין, אך במקום דאיכא למעלת יוחסין, ה"ה אסורה אף בספיקא דיחוד, וכבר הוכיח כן הגרע"א במהדו"ת סו"ס נ"ב,[[4]](#footnote-5) ועי' גם בפנ"י שכתב כן בדעת התוס'.

**ג**

ט] והנה לקמן בסוגיין מייתינן להא דתניא דאמר להם ר' יהושע אי אתם מודים בשבוי' שנשבית ויש לה עדים שנשבית והיא אומרת טהורה אני שאינה נאמנת, אמרו לו אבל, ומה הפרש יש בין זו לזו, לזו יש עדים ולזו אין לה עדים, ומפרשינן לה, דהכי קמהדרי לי', השבתנו על המעוברת מה תשיבנו על המדברת, ופירש"י, ז"ל, השבתנו על המעוברת תשובה גמורה ונצחת, עכ"ל, ובחי' הריטב"א הק' ע"ז, דא"כ כבר חזר בו ר"ג והא חזינן אמוראי דפסקי כר"ג ועבדי כותי', והתוס' וש"ר כתבו דהכי קמהדרי לי', דלדידן ניחא משום דאשה מזנה ובודקת ומזנה ול"ד לשבוי', אלא לדידך דלית לך הך סברא, תינח מעוברת וכו'.

ובתוס' הרא"ש הביא בשם הר"ש שפירש בזה, ז"ל, דה"ק לדידן ניחא דאלים לן ברי דאפילו בחד ספיקא מכשרינן, אבל לדידך דלא אלים לך ברי השבתנו על המעוברת מה תשיבנו על המדברת, דאפילו לדידך דלא אלים לך ברי הו"ל לאכשורי במדברת, עכ"ל.

י] והדברים צ"ב רב, דמאי מהני הא דאלים לן ברי, הרי אכתי יש ללמוד מעוברת משבוי', דכ"ה דבשבוי' אינה נאמנת אף דאלים לן ברי, ה"נ מעוברת אינה נאמנת אף דאלים לן ברי, - ואי דנימא מאיזה טעם דבשבוי' איכא רגל"ד טפי לפסלה, וע"כ אינה נאמנת בברי, א"כ מה מדמי ר' יהושע מעוברת לשבוי'.

**ד**

יא] ונראה לישב, ובהקדם, דהנה בעיקר דינא דר' יהושע דאינה נאמנת ולא מוקמינן לה בחזקת כשרות, כתבו התוס' לקמן דע"ה: דהוא משום דמעלה עשו ביוחסין, והריטב"א שם כתב דכיון דנסתרה רגל"ד שלא בדקה ובטלה חזקת גופה,[[5]](#footnote-6) ובחי' הגרע"א בסוגיין נקט דכל הא דלא אזלינן בתר חזקה, הוא רק משום דאיתרע חזקתה, וע"כ בספיקא דאפקרה דלא איתרע חזקתה, מודה ר' יהושע דה"ה נאמנת, וכנראה דבריו קיימי גם לדעת התוס' דהא דל"מ חזקה הוא משום מעלה ביוחסין, דגדר המעלה ביוחסין דלא אזלינן בתר החזקה, הוא משום דאיתרע החזקה.

ובדעת ר"ג דפליג וס"ל דנאמנת, מבו' דמודה ביסוד הדין דלא מכשרינן לה מכח החזקה, ורק אם טוענת ברי ה"ה נאמנת, והרי דמודה לעיקר דינא דר' יהושע דא"א להכשירה מכח החזקה משום דאיתרע החזקה, וע"כ ל"מ החזקה משום מעלת יוחסין או דאינה מועלת מדינא, ואך דס"ל דכל דטוענת ברי ה"ה נאמנת, ובפשוטו ג"ז הוא בצירוף החזקה, וכמש"א בסוגיין דמה"ט איכא למ"ד דלא מכשיר בבתה, משום דלית לה חזקת כשרות, וגם למ"ד דמכשיר בבתה, כתבו הראשונים דהוא משום דחזקת האם מהני לבת.

יב] ואמנם יש להסתפק בביאור יסוד הפלוגתא בזה, אם פלוגתייהו היא בכח הברי, דר"ג אלים לי' ברי, וע"כ ס"ל דאף דאין להכשירה מכח החזקה דאיתרעא, מ"מ מהני הברי להכשירה, ויל"פ דהוא משום דברי בצירוף חזקה דאיתרע מהני, וי"ל דהוא משום דהברי מהני להעמיד החזקה ולחשבה כחזקה גמורה, ור' יהושע לא אלים לי' ברי, וע"כ כיון דאיתרעא החזקה, א"א להכשירה מכח הברי.

או דפלוגתייהו היא בכח החזקה, דכו"ע מודו דאלים ברי, וכל דאיכא ברי וחזקה ה"ה נאמנת, ואך דר' יהושע ס"ל דכיון דאיתרע החזקה לאו כלום היא, וע"כ ל"מ הברי בצירוף החזקה להכשירה, ור"ג ס"ל דאף דאיתרע החזקה וא"א להכשירה מכח החזקה בפנ"ע, אכתי עיקר החזקה קיימת, וע"כ כל דאיכא טענת ברי המסייעת לחזקה, ה"ה נאמנת.

יג] ומצינו שנחלקו בזה הראשונים ז"ל, דהנה בנדה די"ט. מייתינן לפלוגתא דר' יהושע ורבנן בספק בהרת קדמה ספק שער לבן טמא, דר' יהושע מטהר ורבנן מטמאין, ובתוס' הרא"ש שם כתב, ז"ל, הק' ר"ת מ"ט דת"ק דמטמא בספיקא, נוקי גברא אחזקתי' וכו', ועוד רבנן דפליגי עלי' דר' יהושע מאן ניהו ר"ג ור"א דאשכחן דפליגי עלי' לענין חזקות בפ"ק דכתובות "גבי ראוה מעוברת" וגבי משארסתני נאנסתי,[[6]](#footnote-7) ואמרינן עלה בפ' המדיר וכו' כי לא אזיל ר' יהושע בתר חזקה דגופא היכא דאיכא חזקה דממונא, אבל ליכא חזקה דממונא אזיל בתר חזקה דגופא וכו', והשתא י"ל התם דאיכא חזקה דממונא דמרעא לחזקה דגופא אזיל ר"א בתר חזקה דגופא, הכא דליכא דמרע לי' לא כ"ש, עכ"ל.

ובפי' הר"ש בנגעים פ"ד מי"א הק' כעי"ז, וכתב ע"ז, ז"ל, מיהו בזה י"ל דטעמייהו התם משום דאלים להו ברי כדאמרי' בפ"ק דכתובות דר"ג ור"א דפליגי עלי' אלים להו ברי שהאשה טוענת ברי אבל הבעל אינו יודע, עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

יד] ולמדנו מזה דפליגי קמאי בביאור יסוד הפלוגתא דר"ג ור' יהושע, דדעת הרא"ש דפלוגתייהו בראוה מעוברת היא בדיני חזקות, והיינו דלא פליגי ר"ג ור' יהושע בכח הברי, אלא דר"ג ס"ל דאף דאיתרע החזקה, אינה בטלה לגמרי, וע"כ כל שנצטרף לה טענת ברי ה"ה נאמנת להכשיר עצמה, ור' יהושע ס"ל דכיון דאיתרע החזקה ה"ה בטלה לגמרי, ול"מ הברי להצטרף להחזקה ולהכשירה, וברי בפנ"ע לכו"ע אינו מועיל להכשירה, וכדחזינן ממ"ד דפוסל בבתה, וכנ"ל.

אך דעת הר"ש דפלוגתייהו היא בכח הברי, והיינו דלעולם בדיני חזקות מודה ר"ג לר' יהושע דכל דאיתרע החזקה אינה מועלת, ואך דאלים לי' ברי, וע"כ ס"ל דכל שטוענת ברי מהניא הטענת ברי להכשירה, ור' יהושע לא אלים לי' ברי, וע"כ כיון דאיתרע החזקה, לא מצינו להכשירה מכח טענתה.

טו] ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא, להני קמאי שכתבו דהא דלא אזיל ר' יהושע הכא בתר חזקה דגופא עכ"פ במעוברת, הוא מדינא משום דאיתרע החזקה, וע"כ אף אם משום מעלת יוחסין אין מוציאין אותה מבעלה, מ"מ במעוברת מוציאין אותה מבעלה.

ולפ"ז יש להסתפק לדעת ר"ג דאינה נאמנת אלא בטוענת ברי, אם הא דכשאינה טוענת ברי לא מכשרינן לה מכח החזקה, הוא מדינא משום דאיתרע החזקה, או אי"ז אלא משום מעלה ביוחסין, ונפ"מ אם כשאינה טוענת ברי מוציאין אותה מבעלה, - וכמדומה דהוא תלוי בהנ"ל, דלדעת הרא"ש דעיקר הפלוגתא דר"ג ור' יהושע הויא בדיני חזקות, הרי דאף דר' יהושע ס"ל דמדינא אין החזקה מועלת, מ"מ מסתברא מילתא דלר"ג אי"ז אלא משום מעלת יוחסין, אך לדעת הר"ש דפלוגתא דר"ג ור' יהושע הויא בכח הברי, ולא נחלקו כלל בדיני חזקות, הרי דכל שאינה טוענת ברי, מודה ר"ג לר' יהושע דה"ה אסורה מדינא ולא מוקמינן לה אחזקתה.

**ה**

טז] ובד' הראשונים במכילתין בכ"ד מבו' שדעתם כדעת הרא"ש בזה, - דהנה בחי' הריטב"א לקמן דט"ו: כתב, ז"ל, ואיכא למידק טובא אשמעתין דמאי פרכינן מההיא דתינוק דשאני התם דלית לי' חזקה דכשרות משא"כ בתינוקת דאית לה חזקה דכשרות, ונ"ל דקושיין למ"ד דכל שנבעלה אבדה חזקתה וכסברא דר' יהושע, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הריטב"א, דהך דינא דכל שנבעלה אבדה חזקתה, הוא רק לדעת ר' יהושע, אך לדעת ר"ג אף שנבעלה לא אבדה חזקתה, והנה הרי התם איירי בשאינה טוענת ברי, ומבו' מזה, דאף כשאינה טוענת ברי פליגי ר"ג ור' יהושע, דלר"ג לא אבדה חזקתה, והא דלא מכשרינן לה אלא בטוענת ברי, הוא משום מעלת יוחסין, ולר' יהושע אבדה חזקתה, והרי דעיקר פלוגתא דר"ג ור' יהושע היא בדיני חזקות.

יז] עוד יש ללמוד כן ממש"כ רש"י לקמן די"ד:, במש"א התם דאי ר"ג אפילו ברוב פסולין נמי מכשר, ופירש"י, ז"ל, דאית לי' העמד אשה על חזקתה, עכ"ל, ומבו' להדיא דיסוד דינא דר"ג, דבזה נחלק על ר' יהושע, הוא דאית לי' העמד אשה על חזקתה, ובזה הוא שנחלק על ר' יהושע.

וכ"נ גם מד' רש"י לקמן די"ד., ז"ל, מי אמר רבי יהושע אינה נאמנת, אלמא לא מוקמינן לה אחזקה, עכ"ל, והרי דיסוד דינא דר' יהושע הוא דלא מוקמינן לה אחזקה, ובזה הוא שנחלק על ר"ג.

יח] וכן נראה למש"כ התוס' לקמן דל"ו. ודע"ו. דפלוגתא דר"ג ור' יהושע במשארסתני נאנסתי היא אף בטענת שמא, דר"ג ס"ל דכיון דלא איתרע חזקת רשות האב, מועלת חזקת הגוף להוציא ממון, עיי"ש.

והנה לפ"ז נמצא, דפלוגתא דר"ג ור' יהושע במתניתין דמשארסתני נאנסתי, הויא בדיני חזקות, - וכיון דבגמ' לעיל די"ב: מדמינן לפלוגתא דר"ג ור' יהושע במשארסתני נאנסתי, לפלוגתייהו בראוה מדברת ומעוברת, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן די"ד: ד"ה כמאן, דחדא פלוגתא היא, הרי בע"כ דגם פלוגתייהו בראוה מדברת ומעוברת הויא בדיני חזקות,[[8]](#footnote-9) אך עדיין צריך לפרש הא דשייכי הפלוגתות זל"ז, דהתם הרי פליגי בחזקה דלא איתרע כלל, אם מהניא כנגד חזקת ממון, והכא פליגי בחזקה דאיתרע אם מועלת ביוחסין, ואכמ"ל.

**ו**

יט] ונראה פשוט, דמש"כ התוס' הרא"ש בשם הר"ש דלר"ג ניחא דל"ד מעוברת לשבוי' משום דאלים לי' ברי, הוא לטעמי' דס"ל דעיקר הפלוגתא דר"ג ור' יהושע היא בכח טענת ברי, דלר"ג אלים לי' ברי, ולר' יהושע לא אלים לי' ברי.

ואשר זהו שכתב הר"ש, דכל הא דמדמה ר' יהושע מעוברת לשבוי', היינו רק לטעמי' דלית לי' דה"ה נאמנת בטענת ברי, ואך דמ"מ הי' לנו לומר דאף מעוברת כשרה משום דמוקמינן לה אחזקתה, עכ"פ אם טוענת ברי דה"ז מקליש להריעותא, וע"ז הוא דמייתי משבוי' דפסולה ולא מוקמינן לה אחזקתה משום דאיתרעא, וה"נ במעוברת לא מוקמינן לה אחזקתה, - וכ"ז הוא לר' יהושע לטעמי' דאינה נאמנת כלל בטענת ברי, אך לדעת ר"ג דאלים לי' ברי וה"ה נאמנת בטענתה, אין ללמוד מעוברת משבוי', דהגם דשבוי' אינה נאמנת בטענתה, מ"מ שפיר י"ל דמעוברת נאמנת בטענתה.

כ] ואמנם צ"ע, דממ"נ אם בשבוי' איכא רגל"ד טפי ממעוברת, וע"כ אינה נאמנת בטענתה, ול"ד למעוברת דנאמנת, א"כ גם לגבי הנידון אם מועלת החזקה משום דאיתרעא, מאי מייתי ר' יהושע משבוי' למעוברת, הרי בשבוי' איכא רגל"ד טפי.

אך נראה הביאור הזה, דכאשר באנו לדון דלא תועיל החזקה משום דאיתרעא, הרי ודאי דבמעוברת איתרע החזקה טפי משבוי', וכמש"כ רש"י דבמעוברת אין לך פרוץ גדול מזה, והיינו משום דבמעוברת דודאי נבעלה, יש כאן מעשה ודאי דמרע לחזקתה, ומשא"כ בשבוי' דאי"ז ודאי דנבעלה, ויתכן דלא נעשה בה מעשה כלל.

ומשא"כ כאשר באנו לדון להאמינה בטענת ברי, הרי דבזה גרע דין שבוי' מדין מעוברת, דבשבוי' דרגל"ד דנבעלה, והוי הברי כנגד רגל"ד, אינה נאמנת בטענתה, אך במעוברת הרי ליכא רגל"ד כנגד טענתה, דאף ברוב פסולין, הרי כיון דאיכא נמי כשרים, ליכא רגל"ד שלא כדברי' שהבועל כשר הוא, וע"כ היא נאמנת בטענתה, ודו"ק.

כא] ואמנם כ"ז ניחא להר"ש לטעמי' דפלוגתא דר"ג ור' יהושע היא בכח טענת הברי, אך לדעת ש"ר דפלוגתא דר"ג ור' יהושע היא בדיני חזקות, אם אף דאיתרע החזקה לא בטלה לגמרי וכל דמסייע לה ברי ה"ה נאמנת או דה"ה בטלה לגמרי, הרי דכיון דמדמה ר' יהושע מעוברת לשבוי' דבטלה חזקתה, אין לומר דטעמא דר"ג דפליג הוא משום דאלים לי' ברי, - והיינו, דהרי להני קמאי אף ר' יהושע אלים לי' ברי, ואך דס"ל דמעוברת דמיא לשבוי' דאיתרע חזקתה, ואם לא נחלק ר"ג בהך מילתא דמעוברת דמיא לשבוי' דאיתרע חזקתה, הי' בדין דכ"ה דבשבוי' איתרע חזקתה לגמרי, ומכח זה אינה נאמנת בטענתה, ה"נ במעוברת איתרע חזקתה לגמרי, ולא תהא נאמנת בטענתה.[[9]](#footnote-10)

**ז**

כב] והנה לקמן די"ד. אמרינן דר"ג אלים לי' ברי דאפי' בחד ספיקא נמי מכשיר וכו', ור' יהושע אלים לי' חד ספיקא דאפי' בברי נמי פסיל, וקיל לי' ספק ספיקא דאפי' בשמא נמי מכשיר.

והנה בביאור מש"א דר"ג אלים לי' ברי דאפי' בחד ספיקא נמי מכשיר, ור' יהושע אלים לי' חד ספיקא דאפי' בברי נמי פסיל, הוא תלוי בפלוגתת קמאי הנ"ל, דלדעת הר"ש היינו, דר"ג דאלים לי' ברי, ע"כ מכשיר אפי' בחד ספיקא, ור' יהושע דלא אלים לי' ברי, ע"כ אינו מכשיר בחד ספיקא, ומש"א דאלים לי' חד ספיקא, אי"ז טעם הא דפליג על ר"ג, אלא הוא טעם הא דלא מכשיר משום החזקת כשרות, ור"ג מודה לו בזה, ואך דאלים לי' ברי, וע"כ ה"ה נאמנת בטענתה.

אך לדעת רש"י ותוס' ודעימייהו היינו, דר"ג דלא אלים לי' חד ספיקא, ול"מ חד ספיקא לבטל החזקה לגמרי, ע"כ מהני טענת ברי דידה להכשירה, ומש"א דאלים לי' ברי, אי"ז טעם הא דפליג על ר' יהושע, אלא דאחר דס"ל דל"מ חד ספיקא לבטל החזקה לגמרי, ע"כ אלים לי' ברי וה"ה נאמנת בטענתה, ור' יהושע אלים לי' חד ספיקא, וה"ה מועיל לבטל החזקה לגמרי, וע"כ ל"מ טענת ברי דידה להכשירה.

כג] ולפ"ז י"ל בדעת רש"י ותוס', דבהא דבמקום ספק ספיקא מכשר ר' יהושע, תרתי איתנייהו בה, חדא, דכל דאיכא ספק ספיקא ה"ז מועיל להתירה, ועוד, דאף במקום דלא מצינו למיתי עלה משום התירא דספק ספיקא, מ"מ כל שהיא טוענת ברי ה"ה נאמנת, - דהרי מודה ר' יהושע לר"ג דמן הדין ה"ה נאמנת בטענת ברי, וכל הא דס"ל דאינה נאמנת, הוא רק במקום חד ספיקא דאלים חד ספיקא לאורועי להחזקה לגמרי, אך במקום ספק ספיקא דלא אלים לאורועי להחזקה לגמרי, הדר דינא דכל שאומרת ברי ה"ה נאמנת.

ודוגמא לדבר נראה, במשה"ק הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א ע"ד הסוברים דספק א' בגוף וספק א' בתערובת ל"מ, מההיא דאלמנת עיסה דחשיב כספק ספיקא, עיי"ש, ונראה דכל הקו' בזה היא רק כשטוענת שמא, דבעינן בזה להתירא דספק ספיקא, אך כל שטוענת ברי, שפיר יש להאמינה אף אם הוי זה ספק א' בגוף וספק א' בתערובת, דהגם דליכא בזה להתירא דספק ספיקא, מ"מ חד ספיקא מיהא לא הוי, ובכה"ג מודה ר' יהושע דה"ה נאמנת בטענת ברי.

כד] ולפ"ז נראה לדון במש"כ התוס' דכל שטוענת לא נבעלתי ה"ה נאמנת משום דאיכא ספק ספיקא, אשר צ"ע דבגונא דאיכא רוב פסולין דהוכרע הספק אם הוא כשר או פוסל, הרי ליכא אלא חד ספיקא, ומ"ט היא נאמנת.

ולפמש"נ נראה די"ל, דהגם דהתירא דספק ספיקא ליכא בכה"ג, מ"מ אי"ז בכלל חד ספיקא, כיון דאיכא ספק נוסף, דהגם דיש ע"ז הכרעה דרוב, מ"מ יש ע"ז תורת ספק, ובזה מודה ר' יהושע דה"ה נאמנת בטענת ברי, וע"כ כל שאמרה לא נבעלתי ה"ה נאמנת, ואה"נ כל הא דמכשרינן לה הוא רק בטענת ברי ולא בטענת שמא, הגם דלר' יהושע קיל לי' ספק ספיקא דאפי' בטענת שמא נמי מכשיר, וכ"ה משמעות ל' התוס' בע"ב.

**ח**

כה] ולפ"ז נראה לדון בדעת רש"י, דהא דס"ל דמודה ר' יהושע דאם אמרה לא נבעלתי ה"ה נאמנת, לאו היינו דהוי זה ספק ספיקא מעליא המועיל להתירה אף בטענת שמא, דלעולם כיון דאין אפוטרופוס לעריות אי"ז ספק ספיקא מעליא, וכמש"כ הראשונים, וי"ל דהוא משום התקנ"ח דשבוי' דמחזקינן לה כבעולה, ואך דמ"מ כיון דאין הדבר ברור שנבעלה, כבר אי"ז בכלל חדא ספיקא, וכל שהיא טוענת בברי שלא נבעלה, ה"ה נאמנת.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דס"ל לר' יהושע דכל שאומרת לכשר נבעלתי, אינה נאמנת במיגו דלא נבעלתי, דר' יהושע לטעמי' דלית לי' מיגו, ולדעת רש"י הוא אף במיגו גמור, משום דדילמא לא אסקה אדעתה, - וע"כ אף שאם טענה לא נבעלתי ה"ה נאמנת, מ"מ כיון דבעינן לטענתה, וכל שאינה טוענת לא מכשרינן לה, ע"כ דמי להיכא דהלה תובעו, דאינו נאמן במיגו.

והדברים מבוארים כן בד' הרמב"ן לקמן די"ד., דלהצד דמודה ר' יהושע דאם אמרה לא נבעלתי נאמנת, הא דאם אמרה לכשר נבעלתי אינה נאמנת במיגו דלא נבעלתי, הוא משום דר' יהושע לית לי' מיגו, עיי"ש.

כו] ובזה נראה לפרש מה שהשיבו לו לר' יהושע דמדברת ל"ד לשבוי' כיון דאין לה עדים, והיינו דכיון דאין לה עדים ולא מחזקינן לה בנבעלה, ע"כ אף אם אינה טוענת כלום מכשרינן לה, וע"כ אף אם הודתה שנבעלה ואומרת לכשר נבעלתי, ה"ה נאמנת במיגו, דהו"ל כהיכא דאין הלה תובעו דמודה ר' יהושע דה"ה נאמן במיגו.

וע"ז השיב ר' יהושע, דמדברת דמיא לשבוי' משום דאין אפוטרופוס לעריות, והיינו דמכח זה מחזקינן לה בנבעלה, ולא מכשרינן לה אלא כשטוענת לא נבעלתי, וכיון דבעינן לטענתה, ע"כ לא מהימנינן לה כשטוענת לכשר נבעלתי במיגו דלא נבעלתי, דר' יהושע לטעמי' דלית לי' מיגו.

**ט**

כז] והנה אמנם יש מקום לדון בזה, דאף דנימא דמדברת ל"ד לשבוי' וה"ה כשרה אף אם אינה טוענת כלום, מ"מ ל"ד להיכא דאין הלה תובעו דמודה ר' יהושע דהוא נאמן במיגו.

דהנה בטעם הא דכשהלה תובעו אינו נאמן במיגו וכשאין הלה תובעו נאמן, פירש"י לקמן דט"ז., ז"ל, גבי שדה אין שור שחוט לפניך שיעלה על לב בעליו לתבוע מי שחטו, כלומר אם שתק זה לא היו לו עוררים, הלכך אי לאו דדבר פשוט הוא שלקחה הימנו ל"ה אומר לו של אביך היתה, הלכך אמרי' מגו, אבל גבי לא מצא לה בתולים שור שחוט לפניך, בתולים שלא מצא לה הם הסיתוהו לבא לבי"ד, ואע"פ שיש לה להשיב טענה טובה מזו לא אמרינן מגו דדלמא לא אסקה אדעתה א"נ איערומי קא מערמא, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דכל הא דכשאין הלה תובעו מודה ר' יהושע דה"ה נאמן במיגו, אי"ז משום דבכה"ג הו"ל מיגו דאי בעי שתיק דעדיף טפי, אלא היינו משום דבכה"ג ל"ה צריך לבא לבי"ד כלל, וע"כ אמרינן דאי לאו דדבר פשוט הוא שלקחה הימנו ל"ה אומר לו של אביך היתה, ומשא"כ כשהלה תובעו ומכח זה הוצרך לבא לבי"ד, לא אמרינן מיגו, דדילמא לא אסיק אדעתי'.

ולפ"ז יש משום לדון, דאף דנימא דמדברת כשרה אף כשאינה טוענת כלום, מ"מ כיון ששואלין אותה מה טיבו של איש זה, וכדתנן במתניתין, דמי להיכא דהלה תובעו, דלדעת ר' יהושע אינו נאמן במיגו.

כח] אך נראה, דאף אי נימא דמדברת ל"ד להיכא דל"ה צריך לבא לבי"ד כלל, מ"מ שפיר דמי דין מדברת לדינא דאין הלה תובעו, - דהאמנם אם ל"ה בידה אלא או לטעון לא נבעלתי, או לטעון לכשר נבעלתי, י"ל דאין להאמינה במיגו, דדילמא לא אסקה אדעתה דבידה לטעון לא נבעלתי, - אך באמת הרי אף כשטוענת היא דאיש פלוני כשר הוא, א"צ להודות שנבעלה, ובידה לומר דאיש פלוני כשר הוא ולא להשיב כלל אם נבעלה, וע"כ כל שהודתה שנבעלה, ואומרת דכשר הוא, הוי כהיכא דאין הלה תובעו, וה"ה נאמנת במיגו.

**י**

כט] ולפ"ז נראה לפרש היטב, מה שלא הזכיר רש"י בפלוגתא דזעירי ורב אסי, דהטעם להאמינה בטענת לכשר נבעלתי הוא משום מיגו, - וגם בהא דמייתי מדר' יהושע דאוסרין על היחוד, לא פירש דהיינו משום דאם דאינה מחזיק לה בנבעלת, היתה נאמנת בטענת לכשר נבעלתי במיגו דלא נבעלתי, כמבו' כן בד' רש"י לקמן.

והטעם בזה, דבמשנתינו שאמרו לה מה טיבו של איש זה ואמרה איש פלוני וכהן הוא, לא נתפרש כלל שהודתה שנבעלה לו, אלא השיבה על מה ששאלוה דמה טיבו של איש זה, דהוא איש פלוני וכהן הוא, אך לא הודתה כלל שנבעלה,[[10]](#footnote-11) וזהו דס"ל לרב אסי דאם לא ראוה אלא שנסתרה עמו, היתה כשרה אף לדעת ר' יהושע, כיון דלא ידעינן כלל שנבעלה, ומודה ר' יהושע דמשום יחוד לא מחזקינן לה בנבעלת, - ונמצא דבכה"ג א"צ כלל לדין מיגו, אלא אף בלא מיגו יש להכשירה, כיון שלא נתברר לנו כלל שנבעלה, ומשום יחוד לא מחזקינן לה בנבעלת.

וזהו דפרכינן על זעירי דס"ל דמדברת היינו נסתרה, ואמר ר' יהושע לא מהימנא, ואף שלא הודתה כלל שנבעלה, ה"ה נפסלת, והרי דמשום יחוד מחזקינן לה בנבעלת, והגם דאם טענה לא נבעלתי ה"ה נאמנת, מ"מ כל שלא טענה שלא נבעלה, מחזקינן לה בנבעלת, וזהו שסתם רש"י בהא דלזעירי ה"ה נפסלת, ולא פירש דהוא משום דמודה דנבעלה, דבאמת אף כשאינה מודה שנבעלה ה"ה נפסלת, ורק כשטוענת לא נבעלתי נאמנת, וע"ז פריך מהא דאין אוסרין על היחוד, וחזינן דמשום יחוד לא מחזקינן לה בנבעלת, וליכא לשנויי דהתם איירי בשטוענת ברי, דמלבד דלישנא משמע דאינה נאסרת אף כשאינה טוענת, וכמש"כ הראשונים, גם אף אם טוענת ברי אין לנו להתירה, כיון דליכא אלא חד ספיקא, וכמדומה דהדברים מכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.[[11]](#footnote-12)

**יא**

ל] בעיקר מש"נ בביאור ד' רש"י, הנה שמעתי מהגרא"א לפרש בזה בע"א, והוא, דהנה בפשוטו כשלא ראינו שנבעלה ובאה לבי"ד ואומרת לכשר נבעלתי, א"צ בזה למיגו והפש"א, שהרי אין בדברי' שום דררא שנבעלה לפסול, וה"ז כאילו לא אמרה לנו כלום, ויש לדמותו למש"כ התוס' לקמן דכ"ב. דבאומר את בתי נתתי לאיש הזה ל"ב לדין הפש"א, ואכמ"ל, ולפ"ז י"ל, דלדעת רב אסי דמשום יחוד אין אנו מסתפקים כלל שזינתה, וכמש"כ כן התוס' בסוטה דכ"ח:, וע"כ חשיב כדיברה בשוק עם פלוני, ואמרה נבעלתי לו וכשר הוא, דל"ב בזה למיגו והפש"א, אך לדעת זעירי דמשום יחוד מחזקינן לה כנבעלת, ע"כ כשאומרת לכשר נבעלתי, בעינן בזה למיגו, ור' יהושע לטעמי' דלית לי' מיגו.

ומש"כ רש"י לקמן דהא דנאמנת כשאומרת לכשר נבעלתי הוא משום מיגו, היינו לדעת זעירי, דלדידי' יחוד הוי דררא המספקת לזנות אף לדעת ר"ג, וע"כ כל שאומרת שנבעלה, תו איכא לפנינו דררא שנבעלה לפסול, ובעינן בזה לנאמנות דמיגו, עכ"ד.

לא] אמנם יש לפקפק בזה מכמה טעמים, חדא, דבד' המהר"ם שי"ף ע"ד התוס' לקמן די"ד: מפורש דאף כשלא ראינו שנסתרה, ואומרת לכשר נבעלתי, אינה נאמנת אלא במיגו, וכ"נ קצת בל' התוס' שם.

ועוד, דהכא שראינו שנסתרה עם אדם מסוים ואומרת נבעלתי לו וכשר הוא, נראה דודאי בעינן למיגו, דכיון שאומרת שנבעלה לאדם זה, תו יש לנו להסתפק שמא פסול הוא, וכל הא דלא פסלינן לה הוא רק משום דמהימנינן לה במה שאומרת דכשר הוא, וע"כ בעינן בזה למיגו, - והגע עצמך, הרי שבאו עדים ואמרו שאדם זה פסול הוא, הרי ודאי דתהא פסולה, ולא נימא דליכא הודאה דידה כלל, - ול"ד להיכא דלא נסתרה כלל ואומרת נבעלתי לפלוני כשר, דאף אם יבואו עדים ויעידו שלא נבעלה לו, לא תהא פסולה, כיון דכל הודאתה שנבעלה, היא לאדם זה, וכל שלא נבעלה לו, אין לנו לחוש שנבעלה לאחר.

וגם בעיקר ד"ז, דאף דלרב אסי יחוד ל"ה דררא ומספק כלל על זנות, אך לדעת זעירי הוי זה דררא המספקת על זנות גם לדעת ר"ג, וע"כ אינה נאמנת כשאומרת לכשר נבעלתי אלא במיגו, כמדומה דזה נסתר מל' רש"י, שפירש הכא דלזעירי משום יחוד "מחזיק לה בנבעלת", ובע"ב פירש דר' יהושע מייתי דכ"ה דשבוי' "מחזיקין אותה כנבעלה", ה"נ במדברת, והרי דלדעת ר"ג אין מחזיקין את המדברת כנבעלה, וא"כ אי נימא דלדעת רב אסי דבמדברת אין מחזיקין אותה כנבעלה, ל"ב למיגו, הי' בדין דלדעת ר"ג לא ניבעי בזה למיגו אף לדעת זעירי.

1. וצ"ע בזה בד' הרמב"ן לעיל ד"ט., ז"ל, והא דאמרינן לא צריכא באשת כהן, הקשו בתוס' התם נמי תרי ספיקי נינהו שמא תחתיו ושמא אינו תחתיו ואת"ל תחתיו שמא מוכ"ע, ולפי דעתי שאין קושיא זו לאשת כהן, שאפילו אינה תחתיו חוששין לה שמא מפסול נבעלה, ובודאי דלר"ג דקיל ליה שמא ואסר אפילו בס"ס זו לגבי הבעל ספק ושמא היא ואסורה, אלא אפי' לר' יהושע אסורה, "שהרי מדברת ונסתרה אסורה משום דשמא נבעלה ושמא פסול הי'", וכ"ש זו שיש בה דרכים לפסול שמא תחתיו ואת"ל קודם לכן שמא מפסול, עכ"ל, וצ"ע דלמש"כ הרמב"ן בסוגיין הא דמדברת אסורה ולא שרינן לה משום ס"ס, הוא משום דאין אפוטרופוס לעריות וחשיב כודאי נבעלה, והיאך למד הרמב"ן מזה לאסור במוצא פ"פ, משום דיש בזה צדדים לאסור, אף דיש בזה ס"ס, דשמא מוכ"ע היא, ואת"ל דרוסת איש, שמא לאו תחתיו ומכשר.

   והנה אמנם י"ל בביאור ד' הרמב"ן, דכיון דלהצד דנבעלה איכא ס"ס לאסור, אי"ז מצטרף לס"ס, וע"ד שכתבו התוס' לעיל ד"ט:, אך צ"ע מאי מייתי הרמב"ן מהא דאסרינן במדברת, ועוד צ"ע בזה, דבד' הרמב"ן לעיל די"ב. שלא תירץ כד' התוס' לעיל ד"ט:, נראה דס"ל דאף ספק שיש ס"ס כנגדו מצטרף לס"ס, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם צ"ב מנא להו הך מילתא, הרי אף אי נימא דלר' יהושע אינה נאמנת אף כשאומרת לא נבעלתי, מ"מ התם דאיירי באומרת נבעלתי לכשר, הא דנאמנת לדעת ר"ג אף להצד דמעוברת אינה נאמנת, הוא במיגו דלא נבעלתי, וזהו שפירש כן רש"י, - אך כמדומה דמכוון הראשונים הוא, דאם פליגי ר"ג ור"י אף כשאומרת לא נבעלתי, הו"ל לרש"י לפרושי למש"א דלזו אין עדים, דכשאומרת לא נבעלתי נאמנת, וכיון דנאמנת לומר לא נבעלתי נאמנת לומר נבעלתי לכשר במיגו, וממה שלא הזכיר רש"י להא דנאמנת לומר לא נבעלתי, נראה דהא הוה מילתא דפשיטא וכו"ע מודו בה, ולא נחלקו אלא אם נאמנת לומר לכשר נבעלתי

   עוד ילה"ע בזה, דשמא באמת אינה נאמנת לומר לא נבעלתי, ומש"כ רש"י דמיגו דאמרה לא נבעלתי, היינו דהו"ל מיגו דטענה מעלייתא, וכמו שפירשו הראשונים לסוגיית הגמ' לקמן רפ"ב, - אך נראה דאין מקום לפרש כן לד' רש"י, שהרי לדעת ר"ג ודאי דהיא נאמנת לומר לא נבעלתי, ואית לה מיגו גמור דלא נבעלתי, וא"כ ודאי מכוון רש"י הוא למיגו גמור. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובס' קהלת יעקב סימן תצ"ז ס"ד כתב לישב, דבמקום שב' הספיקות מסייעין זל"ז נגד הרוב עדיף הס"ס מהרוב, וע"כ הכא דהספק שלא נבעלה והספק שמא כשר הוא מסייעין זל"ז שלא הי' פסול עצלה, חשוב כרוב של"ה פסול אצלה.

   ובסימן תצ"ח ס"ג כתב לישב, דכל גריעותא דספק שיש כנגדו רוב, הוא רק בהספק הראשון, ומש"כ התוס' לעיל דאינו מצטרף לס"ס, הוא משום דבעינן ס"ס המתהפך, אך הכא דבע"כ צריך להתחיל בספיקא דנבעלה, שפיר מצטרף הספק דשמא כשר הוא אף דאיכא רוב כנגדו.

   והי' מקום לדון עוד, דכל הא דספק שיש כנגדו רוב אינו מצטרף לס"ס, הוא רק ברובא דליתא קמן, ולא ברובא דאיתא קמן, וזה למש"כ הגרע"א בסוגיין דרובא דאיתא קמן הוי גזה"כ במקום ספק לתלות כן, עיי"ש, אך אי"ז מתישב, דבד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם מבו' דהא דאינו מצטרף לס"ס, הוא משום דמיעוטא כמאן דליתא, ודינא דמיעוטא כמאן דליתא מוכח מכ"ד דהוא אף ברובא דאיתא קמן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם בד' תוס' ישנים ותוס' הרא"ש בסוגיין מבו' דלפ"מ דמשני דמעלה עשו ביוחסין, אין נפסלת אלא כשמודה שנבעלה ואומרת לכשר נבעלתי, אך כל שאינה מודה שנבעלה אינה נפסלת אף בדליכא אלא חדא ספיקא, וכ"ה מבו' בד' התוס' בקידושין דפ"א., וכבר עמד ע"ז הגרע"א בתשו' שם, ופירש כן לד' החלקת מחוקק סימן כ"ב סק"ב, עיי"ש, ?ועמש"נ בסימן י"ז (א) לפ"ז בדעת הטור בסימן כ"ב?. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובד' הרמב"ן והרשב"א והרא"ה לקמן די"ד. מבו' דבמעוברת אין טעמא דר' יהושע משום מעלה ביוחסין, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, ובע"כ היינו דעכ"פ במעוברת איתרע חזקתה, וע"כ מדינא לא אזלינן בתרה, ואמנם מסתברא מילתא דאי"ז אלא מדרבנן, אך הוי זה דין גמור, ואי"ז מעלת יוחסין בעלמא. [↑](#footnote-ref-6)
6. צ"ב, דמ"ט נימא דמשום דבחד דוכתא פליגי ר"ג ור"א עלי' בדיני חזקות ומאלימים כח החזקה טפי מיני', י"ל דרבנן דפליגי הכא עלי' ומגרעים כח החזקה, הם ר"ג ור"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובחי' הגרע"א במערכה לקמן דע"ה: אות ל"א כתב לפ"ד הר"ש לישב משה"ק המהרש"א שם, במש"כ התוס' דפלוגתא דת"ק ור' יהושע בספק בהרת קדמה, הוא בשנזקק לטומאה, והק' המהרש"א דהו"ל סברא דר"ג הפוכה מסברת ר"י, דלר"ג חזקה דגופא עדיף מחזקת ממון ולא עדיף חזקת הגוף מחזקת הטומאה, דמה"ט ספק טמא משום דאזלינן בתר חזקת טומאה, ולר' יהושע אדרבה חזקת ממון עדיף מחזקת הגוף וחזקת טומאה לא עדיפא מחזקת הגוף, וכתב הגרע"א די"ל דלעולם לר' יהושע אלים חזקה טפי, וטעמא דר"ג דמשארסתני נאנסתי נאמנת אף כנגד חזקת ממון, הוא משום דאלים לי' ברי. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה אמנם יש מקום לדחות למש"נ במק"א לדון, דהא דלר"ג כשאומרת משארסתני נאנסתי נאמנת משום דלא איתרע רשות האב, כ"ז הוא לגבי הספק שמא זינתה לאו תחתיו, אך לגבי הספק שמא זינתה תחתיו ברצון, כל הא דנאמנת הוא משום דאלים לי' ברי, וכאשר כ"נ בד' תוס' לקמן די"ד. ובד' הרא"ש בפירקין סימן י"ח, א- ולפ"ז י"ל דלעולם עיקר הפלוגתא דר"ג ור' יהושע בראוה מדברת ומעוברת היא בכח טענת הברי, ואך דגם בההיא דמשארסתני נאנסתי נאמנת לר"ג הוא רק משום דאלים לי' ברי, דאל"כ היתה מפסדת כתובתה משום חשש זנות ברצון, - אך אכתי אי"ז מתישב דמ"מ עיקר פלוגתא דר"ג ור' יהושע התם, אם היא מפסדת כתובתה משום הספק שזינתה לאו תחתיו, וא"כ אי"ז ענין לפלוגתייהו הכא דפליגי בכח טענת הברי. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואין לומר, דאף דמודה ר"ג לר' יהושע דמעוברת איתרע חזקתה כשבוי', מ"מ ה"ה נאמנת מכח דטוענת ברי, והא דבשבוי' אינה נאמנת בטענתה, הוא משום דהויא טענתה כנגד הרגל"ד דשבוי', - שהרי כיון דר' יהושע מודה לכח טענת הברי, הרי דמהא דמדמי ר' יהושע מעוברת לשבוי', בע"כ דאין לחלק בכח טענת הברי בין שבוי' למעוברת, וכיון שהודו לו בזה דמעוברת דמיא לשבוי', הרי דכ"ה דשבוי' אינה נאמנת בטענתה, ה"נ בדין דמעוברת לא תהא נאמנת בטענתה.

   ויש להוסיף בזה, דטעמא דר' יהושע דמדמי מעוברת לשבוי', וס"ל דאין לחלק בכח טענת הברי בין שבוי' למעוברת, הוא משום דחזינן דגם בשבוי' מהני עדות ע"א להתירה, אף שהוא מוכחש מהרגל"ד דשבוי', וה"נ בדין דתועיל טענת ברי להתירה, וכל הא דל"מ טענתה להתירה, הוא רק משום דאיתרע חזקתה לגמרי ובטלה לה, וכל דליכא לכח החזקה, ל"מ טענת ברי כלל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואמנם לקמן דט"ז. אמרינן דמיגו דאי בעיא אמרה לא נבעלתי "וקאמרה נבעלתי" מהימנא, ומבו' דאיירי מתניתין במודה שנבעלה, ועמד ע"ז באבנ"ז אהע"ז סימן ט"ו, - אך נראה די"ל דלישנא דאמרה נבעלתי ל"ד הוא, ועיקר מכוון הגמ' דלא טענה לא נבעלתי, וממילא מחזקינן לה בנבעלת, והויא כאומרת נבעלתי. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובאמת די"ל עוד עד"ז גם בלא כל מש"נ, והיינו די"ל דאם ביחוד לא מחזקינן לה בנבעלת, ה"ה מותרת אף כשאינה טוענת כלום משום ספק ספיקא, אך אם מחזקינן לה בנבעלת, הרי דכל הא דחשבינן לה כספק ספיקא, הוא רק כשהיא טוענת לא נבעלתי, דה"ז מועיל לעורר ספק, וזה ע"ד ד' הרמב"ן לעיל די"ב., דאף דמוכ"ע לא שכיחא ואי"ז מצטרף לספק ספיקא, מ"מ כל שטוענת מוכ"ע אני ה"ז מועיל לספקינו בכך, וה"ז מצטרף לספק ספיקא, - וגם לפ"ז ניחא מש"נ, דזהו שנחלקו אם מעוברת דמיא לשבוי', דאם מעוברת ל"ד לשבוי' ולא מחזקינן לה בנבעלת ואף אם אינה טוענת כלום לא פסלינן לה, הרי דאף אם מודה שנבעלה, הו"ל כאין הלה תובעו דה"ה נאמנת במיגו, ומשא"כ אם מעוברת דמיא לשבוי' ומחזקינן לה כנבעלת, הרי דהגם דאם טוענת לא נבעלתי ה"ז מועיל לאשוויי ספק ספיקא, מ"מ כל שמודה שנבעלה אינה נאמנת במיגו לר' יהושע דלית לי' מיגו, - וזהו גם הא דס"ל לרב אסי דמדברת אינה נפסלת אף בלא מיגו, דכיון דס"ל דלא מחזקינן לה בנבעלת, ואיכא ספק ספיקא מעליא, הרי דבמשנתינו דאומרת איש פלוני וכהן הוא ולא הודתה שנבעלה, לא פסלינן לה, אך לזעירי דמשום יחוד מחזקינן לה בנבעלת, ע"כ אף שלא הודתה שנבעלה, מ"מ כ"ז שלא טענה שלא נבעלה, לא חשיב זה כספק ספיקא, וע"כ לא מכשרינן לה. [↑](#footnote-ref-12)