35 פסול רשע ב - בדין רשע דמלקות ורשע דחמס
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' י"ז שבט תשע"ג

**א**

א] בד' הרמב"ם בפ"י מעדות מבו', דגם לפ"מ דקי"ל כאביי דרשע דלאו דחמס פסול, מ"מ איכא תרי גווני בפסול רשע, חדא, הוא מי שעבר עבירה שחייבין עלי' מלקות או מיתת בי"ד, והוי בכלל רשע כדכתיב והי' אם בן הכות הרשע, וכתיב אשר הוא רשע למות, והב', הוא רשע דחמס, דאף שאינן בני מלקות ה"ה פסולין הואיל ולוקחין ממון שאינו שלהם בחמס, והאריך בזה המהרי"ק בשורש קכ"ו, עיי"ש.

והנה בד' הרמב"ם שם מבו', דעד זומם בעדות ממון, אין פסולו אלא משום רשע דחמס, והיינו משום דאינו לוקה על עדות זו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, וכן נקט מהרי"ק שם.

ולפ"ז נראה, דמהא דמדמי הגמ' בסוגיין דין אוכל נבילות להכעיס, לפלוגתא דר"מ ור"י בדין עד זומם בדיני ממונות, מבו' דאף פסולא דרשע דלאו דחמס הוא משום חשש משקר, דאי נימא דפסולא דרשע דלאו דחמס הוא מגזה"כ, א"כ הרי אף לדעת ר' יוסי דס"ל דעד זומם דממון כשר לדיני נפשות משום דאינו חשוד ע"ז, י"ל דהיינו דוקא בעד זומם דאינו רשע דמלקות, אך באוכל נבילות שהוא רשע דמלקות, ה"ה פסול.

ב] ואמנם אכתי צ"ע בזה, דאף דבין רשע דמלקות ובין רשע דחמס פסולם הוא משום חשש משקר, הרי הא מיהא דחלוקין הן בטעם הא דחיישינן בהו לשקר, דברשע דמלקות הוא מכח עבירת המלקות, וברשע דחמס הוא מכח עבירת החמס, וא"כ מאי מדמי הגמ' דין אוכל נבילות להכעיס לדין עד זומם דדיני ממונות, הרי י"ל דגם אם ברשע דחמס דממון לא חיישינן שישקר בדיני נפשות, מ"מ ברשע דמלקות חיישינן שישקר אף במידי דרע לבריות.

ג] ונראה לישב, ובהקדם, דהנה בקובה"ע סימן כ"ב סק"ג כתב, דאי נימא דפסול רשע הוא משום חשש משקר, הרי דמי שאכל בשר טלה וכסבור שהוא בשר חזיר, אף דאינו רשע, מ"מ כיון דהוא חשוד לשקר ה"ה פסול לעדות, עכ"ד.

אמנם הדברים צ"ע רב, דהנה כתב הרמב"ם פי"ב מעדות ה"ב, ז"ל, כל מי שנתחייב מלקות בין שעשה תשובה בין שלקה בבי"ד חוזר לכשרותו, עכ"ל, ומבו' דכל שלקה בבי"ד ה"ה חוזר לכשרותו אף שלא עשה תשובה, וכן דקדק המהרלב"ח בקונט' הסמיכה, עיי"ש, והרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין יליף לה ממש"א ונקלה אחיך וכו' כיון שנקלה ה"ה אחיך.[[1]](#footnote-2)

ונלמד מזה, דאף דפסולא דרשע הוא משום חשש משקר, מ"מ אינו פסול אלא כשיש עליו תורת רשע, אך כשאין עליו תורת רשע, אף דיש בו לחשש משקר זה, מ"מ עדותו כשרה.?ועי' משכן העדות דמה"ט ל"ד לרשע דחמס דהחזיר הממון דעדיין הוא פסול?.

ולפ"ז הרי הדבר פשוט, דמי שאכל בשר טלה וסבור שהוא בשר חזיר, אינו פסול לעדות, דאף דיש בו להחשש משקר, מ"מ כיון שאינו רשע, עדותו כשרה, דלא גרע האוכל בשר טלה וסבור שהוא בשר חזיר, ממי שאכל בשר חזיר ולקה, דעדותו כשרה, ומצאתי בס' ישועות ישראל סימן ל"ד סק"ב שכתב כן.

ד] ובטעמא דמילתא נראה, דאף דבהני גווני הוא חשוד לשקר, מ"מ אינו נפסל מכח זה לעדות ומתרי טעמי, חדא דהרי קי"ל דהחשוד לדבר א' אינו חשוד לדבר אחר ובעדות הוא דפסול משום דכתיב אל תשת רשע עד, וכמש"כ התוס' בבכורות דל"ו. והרא"ש שם, וע"כ כל שאין עליו תורת רשע אינו פסול לעדות, - ועוד דאף לדעת ר"מ דהחשוד לדבר א' חשוד לכל התורה, או אף לדידן דהוא חשוד לדבר הקל ממנו, מ"מ אין לפסלו מכח זה לעדות, דהתורה האמינה לעדים.

ואשר ע"כ לא פסלינן לעדות, אלא בדהוי בכלל רשע, דבכה"ג פסלתו התורה לעדות כדכתיב אל תשת רשע עד, וגזה"כ הוא דכל שהוא רשע ומכח הרֶשע הוא חשוד לשקר, ה"ה פסול לעדות, אך כל שאינו רשע, הרי דהגם דבפועל הוא חשוד לשקר דומיא דרשע, אינו פסול לעדות.

ה] ולפ"ז נראה, דהא דהעובר על ל"ת שיש בו מלקות פסול לעדות, והעובר על ל"ת שאין בו מלקות ואינו בכלל חמס אינו פסול לעדות, אי"ז משום דהעובר על ל"ת שיש בו מלקות חשוד טפי לשקר, דלעולם לענין חשד שקר ליכא נפ"מ בזה, אלא הטעם בזה הוא, דהעובר על ל"ת שיש בו מלקות דהוי בכלל רשע, וה"ה חשוד לשקר מכח רשעו, ה"ה פסול לעדות, והעובר על ל"ת שאין בו מלקות דאינו בכלל רשע, הרי דהגם דהוא חשוד לשקר, אינו פסול לעדות.

ועד"ז נראה גם בהא דהעובר על איסור דחמס ה"ה פסול אף שאין בו מלקות, דאי"ז משום דהעובר על איסור דחמס חשוד טפי לשקר, אלא הוא משום דבעבירה דחמס חשבינן לי' כרשע לענין עדות, וכיון דמכח רשעו הוא חשוד לשקר ה"ה פסול, ומשא"כ בעבירה דלאו דחמס דלא חשבינן לי' כרשע לענין עדות, הרי דהגם דהוא חשוד לשקר, אינו פסול לעדות.

ונראה ראי' גדולה לזה, ממשמעות ד' הרמב"ם בפ"י מעדות ה"ד דפסולא דהמלוה והלוה ברבית הוא משום רשע דחמס, עיי"ש, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין במהדו"ב, ובמהרי"ק שורש קכ"ו פירש הטעם בזה, ז"ל, ואע"ג דלוה בריבית פסול לעדות אע"ג שאין לוקח ממון שאין שלו, נלע"ד דכיון שעבירת לקיחת הממון דמלוה על יד הלוה נעשית וא"א מבלעדו חשיב עד חמס, עכ"ל, ונראה דהוא ע"פ המבו' בכ"ד דאיסורא דלוה הוא מכח איסורא דמלוה, ואכמ"ל.

והנה אי נימא דהא דרשע דחמס פסול לעדות, הוא משום דרשע דחמס חשוד טפי להעיד שקר, משום שהוא רע לבריות, הרי דאף דאיסורא דלוה ברבית הוא חד איסורא עם איסורא דהמלוה, מ"מ כיון שהלוה עצמו לא לקח ממון חבירו, הרי אינו חשוד להעיד שקר יותר משאר עוברי עבירה, וא"כ מ"ט הוא פסול לעדות.

ובע"כ מד' הרמב"ם, דהא דרשע דחמס פסול לעדות, הוא משום דאיסורא דחמס חמיר טפי והעובר ע"ז חשיב כרשע לענין עדות, וע"כ כיון דאיסורא דהלוה ברבית הוא חד איסורא עם איסורא דהמלוה, חשיב כרשע דחמס, וה"ה פסול לעדות.[[2]](#footnote-3)

? ויש להוסיף, דאף דאינו רע לבריות, מ"מ הוא פסול גם לדעת רבא, שהרי בעובר מחמת חימוד ממון ל"ב שיהא רע לבריות, ונמצא דפסולו מיוסד על תרתי, חדא דהוא רשע דחמס, ותו דהוא עובר מחמת חימוד ממון ומכח זה הוא חשוד לעבור גם על איסור דרע לבריות. - ולפ"ז לכאו' דין עדים החתומין על שטר דרבית תלי בפלוגתא דאביי ורבא, אך הב"י והגר"א כתבו לא כן, וצ"ע.

ולפ"ז נראה דאיכא תרי גווני דחשיב כרשע, חדא כשעבר על לאו שיש בו מלקות, שהתורה חשבתו לרשע, ועוד, כשעבר על איסור חמס, אך בזה לחוד לא סגי, דבעינן שיהא רֶשע שמכחו הוא חשוד לשקר, ובזה הוא שנחלקו אם חשיד מקילתא לחמירתא.

יש להוסיף, ד' התוס' בבכורות דל"ו. והרא"ש שם, דאף דקי"ל כאביי דאוכל נבילות להכעיס חשוד להעיד עדות שקר, והיינו כר"מ, מ"מ לא קי"ל כר"מ בהא דהחשוד לדבר א' חשוד לכל התורה, דדוקא לענין עדות הוא פסול דכתיב אל תשת רשע עד, ובד' התוס' בעירובין דס"ט. יל"ע אם חולקים ע"ז, ודו"ק.

ונראה בביאורו, דבאמת דרגת החשד דהוא חשוד לכל התורה לא סגי בה שלא להאמינו, ואך דגזה"כ הוא לענין עדות, שלא האמינה תורה למי שחשוד לשקר מחמת רֶשע, אף אם לא סגי בחשד זה בפנ"ע.

ומאידך י"ל, דגם לדעת ר"מ גופי' דהוא חשוד לכל התורה, מ"מ לעדות אינו פסול אלא משום שעבר על איסור והוי רשע, שהרי כל שלקה ה"ה כשר, אף דלכאו' אכתי הו"ל חשוד לכל התורה, והיינו משום דהתורה האמינתו לעד, ומה לי שאנו חושדין אותו.

ועכ"פ כיון דנת' דודאי הוי זה פסול התורה, ניחא הא דאיכא בזה לדין תחילתו בפסלות, ול"ד לפסול נוגע די"א דלי"ב לדין תחילתו בפסלות, דהתם הרי ליכא קרא לפסלו, וסברא הוא דא"א להאמינו, ומשא"כ ברשע דהוא פסול התורה שלא נתנה לו נאמנות משום שמחמת רשעו הוא חשוד לשקר.

יש לדמות מש"נ, להא דס"ד דקרוב פסול משום חשש משקר, ומ"מ מי שאינו קרוב, אף דיש לו חשש שקר זה עצמו, והוא קרוב בלבו לבע"ד זה יותר מקרוביו, מ"מ יהא פסול, ולא הוכיחו בגמ' דהוא מגזה"כ אלא ממשה ואהרן, דאין קורבתם גורמת להם לשקר, וזה ע"ד שנת' מד' המרדכי דאם אין רשעותם גורמת להן לשקר, אינם פסולין, - וה"נ ברשע דכוותה, דלא פסלה תורה לכל מי שיש לו חשד שקר, אלא למי שמחמת רשעו יש לחוש שמשקר.

לדעת ש"ר דבחימוד ממון ל"ב מלקות, מבו' דלא כמש"נ לדון דיש ב' שמות דרשע, - שהרי בחימוד ממון ל"ה טפי רשע, ובע"כ דהא דבעינן "חמס", הוא משום דחשוד טפי לשקר, וע"ז מהני גם חימוד ממון, - ולפ"ז צ"ע דימוי הגמ', אשר נת' לישב בזה לפ"ד הרמב"ם, אך לדעת ש"ר לא א"ש.

ושו"ר כן בישועו"י סימן ל"ד סק"ב בתו"ד, אך עיי"ש שכתב דמ"מ מיקרי חשוד לאותו דבר, והביא כן מיו"ד סימן קי"ט, - ויש להוסיף, דדעת כמה מקמאי דלשבועה הוא כשר, דרק לעדות פסלה תורה רשע, והיינו דאי"ז חשד גמור, אלא דכה"ג לא האמינתו תורה, ול"ד לחשוד על הדבר, דהוא חשד גמור, ואף לשבועה הוא פסול, ועי' תוס' בד"ט: ורא"ש דבכה"ג לא מכשרינן משום דיצרו תוקפו, וע"כ י"ל דרק כשהוא חשוד בחשד מועט זה מחמת רֶשע, הוא דפסלתו תורה.

בד' הרמב"ם בחמסן, נראה דאי"ז משום לקיחת הממון לעצמו, שהרי עד זומם אינו לוקח לעצמו כלום, - וגם הלוה ברבית, אף דאיסורו הוא מכלל איסור המלוה וכמש"כ מהרי"ק, וממילא דחשיב כאיסור דלקיחת ממון, מ"מ ודאי לי"ב לקיחה לעצמו, אלא היינו דהעובר על איסור דהפסד לחבירו, ה"ה פסול לעדות, והלוה ברבית ג"כ איסורו הוא מכלל איסור הפסד לחבירו.

והנה בד' רבא מבו' דהכשרא דאוכל נבילות להכעיס הוא משום שאינו רע לבריות, ועפי"ז כתב בחי' הר"ן דאם עובר על חייבי כריתות ה"ה פסול אף אם אינו רע לבריות, ונחלקו אם אמרינן דאינו חשוד משום דיצרו תקפו. - ולפ"ז נראה פשוט דלעדות דקידוה"ח ה"ה פסול, משום דגם בעדות זו אינו רע לבריות.

ועד"ז פשוט, דלדעת ר' יוסי דעד זומם דממון כשר להעיד על נפשות, כ"ז הוא לחיוב נפשות, אך לפטור מנפשות ה"ה פסול להעיד, שהרי הוא חשוד להעיד שקר, ואך משום חומר נפשות אינו חשוד, אך לפטור מנפשות פשיטא דהוא חשוד. - ומאידך המעיד לפטור מנפשות ונמצא שקרן, ה"ה כשר לדעת רבא להעיד אף בעדות ממון, משום דל"ה רע לבריות, וזה דבר חדש.

ולפ"ז תיקשי, דלדעת רבא מ"ט לוה ברבית פסול, הרי הגם דאיסורו איסור חמס הוא, מ"מ הרי אינו רע לבריות.

והפשוט בזה, דהרי חזינן דאוכל נבילות לתאבון פסול, ותיקשי דהרי אינו רע לבריות, והמנ"ח והחזו"א נקטו מכח זה דרשע דחמס שאני, וה"ה פסול אף דאינו רע לבריות, אך זה נסתר מסוגיית הגמ' דלהדיא דלדעת ר' יוסי גזלנים כשרים לעדות נפשות, ומה"ט ס"ד להרוג את בר חמא ע"פ עדות הגזלנים, וגם זהו שהוכיח ר"פ ממתניתין דר"ה דסתם לן תנא כר"מ. - ובע"כ מזה דודאי גם ברשע דחמס בעינן שיהא רע לבריות, ואך דחימוד ממון הוי כרע לבריות, דכפין ואכיל וכו', וע"כ אינו משגיח בהפסד ממון דהבריות, אך אינו חשוד לנפשות.

ונמצא לפ"ז, דהא דאוכל נבילות לתאבון פסול אף שאינו רע לבריות, אי"ז שייך להא דהוא חייב מלקות, דהמלקות הוא טעם לחשבו רשע, אך הרי מלבד תורת רשע בעינן שיהא חשוד, ובזה נתחדש דכל שעובר מחמת חימוד ממון ה"ה חשוד להפסיד ממון הבריות.

ולפ"ז נראה דמה"ט לוה ברבית פסול, דהגם דאינו רע לבריות, מ"מ כיון דעובר מחמת חימוד ממון ה"ה חשוד להפסיד ממון לבריות, ואף שאין בו מלקות, אך הרי יש עליו תורת רשע משום שעבר על איסור דחמס, וכל שיש עליו תורת רשע, וגם עבר מחמת חימוד ממון, ה"ה פסול, וז"ב.

ועפי"ז הי' נראה, דדין עדים החותמין על שטר דרבית, תליא בפלוגתא דאביי ורבא, דלדעת רבא ודאי דהם כשרים, כיון שלא עברו מחמת חימוד ממון, ואף שאיסורם הוא מכלל איסור המלוה, אך כיון דל"ה רע לבריות ה"ה כשרים, ומשא"כ לדעת אביי דל"ב רע לבריות, הרי ממילא הואיל ואיסורם הוא מכלל איסור המלוה, ה"ה פסולין.

אך בביאור הגר"א כתב לא כן בדעת הרמב"ם, אלא אין העדים נפסלין אף לפ"מ דקי"ל כאביי, - ונ' בדעתו דל"ד איסורא דהעדים לאיסורא דהלוה, וצ"ע בזה.

בד' הנימו"י מבו' דרשע דלאו דחמס אין פסולו משום חשש משקר, וזהו שכתב דה"ה כשר לעדות אשה, והיינו דמה"ט ל"ד לגזלן דפסול לעדות אשה, וצ"ע רב ממש"כ לעיל מינה להכשיר בבא על הערוה משום דיצרו תקפו, וגם צ"ע מד' שאר קמאי דמבו' לא כן, וכנ"ל.

ו] במש"כ ראב"ן לחלק בין מועל בשבועה לבין גזלן, דבמועל בשבועה ל"מ לקבלו עליו ולהאמינו ובגזלן מצי לקבלו עליו ולהאמינו, יש להאריך בזה.

דהנה התוס' בשבועות דמ"ו: כתבו, ז"ל, ואפי' שבועת שוא, הק' ר"ת דבפרק ז"ב אמרינן משומד אוכל נבילות להכעיס, אביי אמר פסול ורבא אמר כשר רשע דחמס בעינן, ופריך מדתניא אל תשת רשע עד אלו הגזלנים ומועלין בשבועה מאי לאו א' שבועת שוא וא' שבועת ממון, אלמא ל"ב רשע דחמס וכו', והשתא אמאי לא פריך ממתני' דפסל בהדיא נשבע לשוא לשבועה ולא פליג שום תנא וה"ה דיפסל לעדות, וי"ל דהתם גבי עדות מכשרינן נשבע לשוא כיון דלא הוי רשע דחמס, אבל הכא שהוא כבר רע לבריות אם הוא משקר וכופר ממון, וכבר משנשבע לשוא הוי רע לשמים, הלכך הוי פסול לשבועה, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס', דכל הא דהנשבע לשקר פסול לשבועה, הוא רק משום דהוא רשע, וזהו דקשיא להו דלדעת רבא דמשומד להכעיס כשר לעדות, מ"ט פסלינן מי שנשבע שבועת שוא לשבועה.[[3]](#footnote-4)

אמנם מד' ראב"ן נ' ללמוד ישוב אחר לקו' התוס', דהא דהנשבע לשקר פסול לשבועה, אי"ז כלל משום תורת רשע שעליו, אלא הוא משום דה"ה חשוד על הדבר, וכל שהוא חשוד על הדבר אינו נאמן בו, וע"כ אף לדעת רבא דמשומד להכעיס כשר לעדות ולשבועה, כ"ז הוא כד אתינן לפסלו משום תורת רשע שעליו, אך כל דאתינן לפסלו משום שהוא חשוד על השבועה עצמה, ודאי דהוא פסול אף בשנשבע שבועת שוא.

ובד' ראב"ן למדנו עוד, דחלוק הוא גדר פסול חשוד על הדבר, מגדר פסול רשע, דפסול חשוד על הדבר היינו דאין עדותו ושבועתו כלום, וע"כ ל"מ לקבלו עליו, אך פסול רשע הוא פסול שפסלתו תורה שאינו נאמן, ובזה מצי לקבלו עליו, ולמד ראב"ן לדין זה מהא דתנן דחשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו, וכפי הנראה קשיא לי' שהרי אף בשאינו חשוד על אותו דבר ה"ה פסול לעדות, וע"ז הוא שפירש דבחשוד על הדבר לא מעידו אף בשקיבלו עליו.

ז] ומצינו כן גם בד' הריא"ז בקונט' הראיות שבועות דמ"ו: שכתב בדין מי שעבר על שבועה שלהבא, שאינו חשוד על שבועה לשעבר להוציא שקר מפיו, וכמו שפירש"י שם, וכתב הריא"ז דדינו לשבועה תליא בפלוגתת אביי ורבא במשומד להכעיס, דלאביי הוא פסול לשבועה ולרבא הוא כשר, עכ"ד, והיינו דאם העובר על שבועה דלהבא הוא חשוד "על השבועה", ה"ה פסול גם לדעת רבא, ואך משום דאינו חשוד על שבועה לשעבר דחמירא לי', ואתינן עלה משום תורת רשע שעליו, הרי דזה תליא בפלוגתת אביי ורבא בדין משומד להכעיס.

ועד"ז יש ללמוד גם מד' הריב"ש סימן רס"ו, ז"ל, ואפי' לדעת רש"י ז"ל שפירש שם דאיכא למימר בקושטא אשתבע שדעתו לקיימה ואפילו עבר עלי' שכפאו יצרו אינו חשוד בכך על השבועה לשעבר להוציא שקר מפיו, אפשר לומר דדוקא לגבי השבועה הוא דאינו חשוד, דאע"פ שעבר ועשה מה שנשבע עליו שלא לעשותו, אינו חשוד לישבע בשקר לשעבר ולהוציא מפיו שבועה לשקר בשעת שבועתו, אבל מ"מ לעדות שהוא בלא שבועה נראה שפסול, שהרי עבר על דברי תורה ואמרי' בפרק זה בורר עני מרי ארבעים בכתפי' וכשר וכו', עכ"ל.

ובגל' הגרע"א סימן ל"ד למד מד' הריב"ש, דרשע האוכל נבילות כשר לשבועה, שהרי העובר על שבועה דלהבא פסול לעדות מצד דדמי לעובר שאר עבירה, וכיון דכשר לשבועה נשמע דעובר כשר לשבועה, ולא מצינו מפורש דפסול לשבועה זולת גזלן וכדו' דחשוד לאותו דבר בזה אפי' בשבועה אינו נאמן, או דחשוד על השבועה דפסול גם עתה לשבועה, אבל חשוד לעבירה אחרת לא מצינו דפסול, עכ"ד.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז הרי מבו' להדיא, דהא דהנשבע שבועת שוא פסול לשבועה, הוא משום שהוא חשוד על השבועה עצמה, וע"כ ודאי לא תלי בפלוגתא דאביי ורבא, והרי לענין שבועה מודה אביי דרשע כשר לשבועה, ומ"מ הנשבע לשקר פסול לשבועה, משום שהוא חשוד על השבועה עצמה.

ח] והנה בד' הרשב"א ח"א סימן ת"ל וסימן תרפ"ז נקטו האחרונים, דכל הא דחשוד פסול לשבועה, הוא רק משום דהוי כחשוד לאותו דבר, ועפי"ז כתב התבו"ש סימן ב' סקי"ב דאוכל נבילות להכעיס כשר לשבועה לכו"ע, ועי' גם בבית מאיר אהע"ז סו"ס קט"ו ונחל יצחק צ"ב אות ג' ענף ד'.[[5]](#footnote-6)

אמנם מד' הרשב"א סימן תתקס"ד נ' להדיא לא כן, שהרי נקט שם לדעת רש"י דהעובר על שבועה להבא, כשר אף לעדות, והנה אי נימא דלדעתו אוכל נבילות להכעיס כשר לשבועה, הרי בע"כ דהא דנשבע שבועת ביטוי פסול, הוא משום דה"ה חשוד על אותו דבר, ולפ"ז הרי אין מקור מד' רש"י להכשיר עובר על שבועה להבא לעדות, שלא מצינו בד' רש"י אלא דהעובר על שבועה להבא, אינו חשוד "על שבועה", כיון שלא יצאה שבועה מפיו לשקר, וע"כ ל"ה כחשוד לאותו דבר, אך ודאי דהוי רשע ופסול לעדות. - וממה שלמד הרשב"א עדות משבועה, מבו' דרשע פסול אף לשבועה, ובע"כ דהא דהעובר על שבועה להבא כשר לשבועה, הוא משום דלא שמיע לי' לאינשי דהוי זה איסור גמור, וכמש"כ כן הסמ"ע בסימן צ"ב, וזהו שלמד מינה הרשב"א דה"ה כשר לעדות, וצ"ע סתירת ד' הרשב"א.

ושמא יש מקום לומר, דהגם דמה"ת ס"ל להרשב"א דלא מיפסל לשבועה רק אם הוא חשוד גמור על השבועה, ול"ד לעדות דפסלתו תורה אף כשהוא חשוד על דבר אחר, מ"מ מדרבנן דימו עדות לשבועה, וכדחזינן דמעיקרא לא הק' הרשב"א רק למ"ד דאמרי' מיגו דחשיד, והיינו משום דלאידך מ"ד י"ל דאינו פסול אלא מדרבנן, ולפ"ז יהא הדין דאוכל נבילות להכעיס פסול מדרבנן, וע"כ שפיר הוכיח הרשב"א מד' רש"י דהוא כשר אף לעדות.

אך לכאו' אי"ז מתישב, דהיכן מצינו שדימו חכמים שבועה לעדות, הרי לא מצינו מפורש שנפסל רק מי שנשבע לשקר או מי שחשוד על ממון, וכיון דהני מדאורייתא פסולין, מהיכ"ת דפסלו חכמים גם אוכל נבילות להכעיס, וצ"ע בזה.

ט] ויש להעיר, שד' ראב"ן אינם כד' הרשב"א בח"ג וכד' הריב"ש, שבד' הרשב"א והריב"ש מבו' דהא דגזלן פסול לשבועה הוא משום דהוי כחשוד לאותו דבר, וע"כ ס"ל דאוכל נבילות כשר לשבועה, אך בד' ראב"ן מבו' דרק מי שנשבע לשקר הוא דהוי כחשוד לאותו דבר, אך גזלן לא חשיב כחשוד לאותו דבר, והא דמיפסל לשבועה הוא כפסול רשע לעדות, ולדעתו אף אוכל נבילות פסול לשבועה.

?יש לעורר בעיקר מש"נ לישב קו' התוס' לפ"ד ראב"ן וריא"ז, דלכאו' בסוגיא דסנהדרין מבו' דגם דין עד זומם תלי בפלוגתת אביי ורבא, ולרבא אין עד זומם פסול לשאר עדיות, אלא משום דהוא רע לשמים ולבריות, אך אם אינו אלא רע לשמים אינו פסול, והרי דגם בחשוד לאותו דבר לא פסלינן אם אינו חשוד אלא באופן דאינו רע לבריות, וא"כ תיקשי דמ"ט החשוד על השבועה פסול לדעת רבא, הרי אינו רע לבריות, וכמשה"ק התוס', ואין לומר דחשוד על אותו דבר שאני, שהרי חזינן דבמעיד עדות שקר בעינן שיהא רע לבריות, וצ"ע כעת. - ושמא י"ל, דמשום חשוד על הדבר, ודאי ל"ה חשוד לעדות נפשות, שלא נחשד אלא לעדות ממון, ואין לנו לפסלו אלא משום תורת רשע שעליו, ובזה הוא שנחלקו אם מקילתא לחמירתא אמרינן או לא אמרינן, וזה ע"ד דחזינן דחשוד על שבועה דלהבא אינו חשוד על שבועה דלשעבר, ואפ"ה לענין פסולא דרשע אמרינן דהוא חשוד ע"ז, והרי דלדין חשוד לאותו דבר בעינן שיהא חשוד טפי, ומלהבא לשעבר אינו חשוד, וע"כ י"ל דה"נ מעדות ממון לעדות נפשות אינו חשוד, - אך צ"ע דהו"ל סברות הפוכות, דמחד גיסא חזינן דלדין חשוד על הדבר בעינן חשד טפי, וע"כ מלהבא לשעבר אינו חשוד, הגם דמדין רשע ה"ה חשוד, ומאידך חזינן דהגם דלדעת רבא כל שאינו רע לבריות אינו חשוד, מ"מ אם הוא חשוד על השבועה עצמה ה"ה חשוד גם על שבועה דלשעבר, הגם דהוי גם רע לבריות - ואולי י"ל, דלענין חשוד לאותו דבר, ל"ב שיהא החשד מחמת הרֶשע, וע"כ הוא חשוד גם לשבועה לשעבר, ואף דהוי רע לבריות, הרי בלא"ה הוא רע לבריות, וכמש"כ התוס', אך לענין פסול רשע, בעינן שיהא החשד מחמת הרֶשע, וכיון דהרֶשע דילי' הוא רק רֶשע דרע לשמים, אין לפסלו מכח זה לשבועה לשעבר, דהו"ל רע לבריות, ואך דבלא"ה הוא רע לבריות, אך הרי משו"ז אין לפסלו כלל, - ובזה יתבאר עיקר טעם החולקים על תי' התוס', ודו"ק היטב, - ובעיקר ענין זה, שו"ר מש"כ בס' ישועות ישראל סימן ל"ד סק"ב, עיי"ש, - אור לי"ד שבט תשע"ג.

עי' מהרלב"ח בקונט' הסמיכה שדקדק מד' הרמב"ם דכל שלקה חוזר לכשרותו אף שלא עשה תשובה, וכ"כ מהריל"ד סימן ל"ח סקכ"ה כג., וזה מתפרש עפמש"נ, דכל שלקה כבר אין תורת רשע עליו, וכל שאינו רשע, ה"ה כשר לעדות, אף דהוא חשוד באותו חשד, ולמש"נ לעיל גם ר"מ מודה לזה, דאף דהוא חשוד לכל התורה, מ"מ לעדות האמינתו תורה, ורק אם הוא רשע, ה"ה פסול לעדות.

וגם מד' ראב"ן מבו' כן, שכתב דקבלת פסולין ל"מ אלא בשאינו חשוד ע"ז, והנה קבלת פסולין מהניא גם לדעת ר"מ, אף דאיהו ס"ל דהוא חשוד לכל התורה, ואי"ז פסול מסוים לגבי עדות, אך היינו דמ"מ אינו פסול אלא מגזה"כ, ול"ד לחשוד לאותו דבר דאין ע"ז תורת עדות כלל.

ועפי"ז יל"ד במש"כ הסמ"ע סימן ל"ד סקע"א לחלק בין רשע דחמס שהחזיר הממון, לבין רשע דמלקות שלקה, דלכאו' דוקא ברשע דמלקות שלקה דבעינן לתורת רשע שעליו, הרי דכיון שלקה ה"ה כאחיך, ומשא"כ ברשע דחמס, דתורת רשע שעליו הוא משום חמסנותו, לא מצינו דכשהחזיר הממון פקע תורת רשע מיני', - ושמא זה עצמו מה שבא הסמ"ע לפרש, מ"ט לא אמרינן דכיון שהחזיר הממון פקע תורת רשע מיני'.

ולכאו' נראה למש"נ דאין ד' הישועו"י מוכרחים, די"ל דלעדות לא פסלינן משום חשוד בעלמא, אלא אם הוי בכלל רשע דקרא.

ונ' מקור נאמן לזה מפי' התוס' ד"ט: והרא"ש דהא דנרבע פסול לרבא הוא משום דהוי חשוד על הדבר, והרא"ש הק' ע"ז דלישנא דרשע הוא מ' דפסול לכל עדיות, ולכאו' קשיא טפי, שהרי לפ"ז אין פסולו כלל מדינא דאל תשת רשע עד, שהרי ל"ב שיהא רשע דמלקות וכו', - ובע"כ כמש"נ, דכל פסולו הוא אם הוי רשע, ואך דבעינן שיהא חשוד לשקר מכח רשעו, וע"כ דעת רבא דמומר להכעיס כשר אף דהוא רשע, ובזה הוא דאמרינן דאם הוא חשוד על הדבר, ונמצא דהוא חשוד לשקר מכח רשעו, ה"ה פסול, אך אם נתכוין וכו' ואינו רשע, אינו פסול, וזה דבר חדש.

בד' בעה"ע מבו' דרשע דעריות חשיב ג"כ כרשע דחמס, משום דעריות הם חמס, ומבו' דעבירת חמס חמירא, ואי"ז משום דחשוד טפי על ממון, - ולפ"ז י"ל כן גם בדעת הרמב"ם, וניחא הא דהלוה חשיב ג"כ כרשע דחמס, דהוא שותף באיסור דחמס, ודו"ק.

ובמש"נ דעיקר ענין החמס להרמב"ם הוא הפסד ממון חבירו, אי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דגם אוכלי דבר אחר פסולם משום חמס, והרי דתורת חמס הוא בלקיחת הממון, - ולפ"ז בע"כ דהא דעדים זוממין חשיבי כחמס, הוא משום שהן שותפין בלקיחת הממון, - ועדים זוממין דבן גרושה וכו' באמת לא חשיבי כחמס כמבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, אלא פסולם הוא משום דחייבין מלקות, וכמש"כ הרמב"ם שם להדיא.

לד' הרמב"ם דעד זומם פסולו משום חמס, ורשע דמלקות פסולו משום אל תשת רשע עד, תיקשי דמאי מדמי הגמ' זל"ז, ובע"כ דב' הפסולין הוא משום חשש משקר, דאי נימא דפסול רשע אינו משום חשש משקר, הרי שפיר י"ל דגם לר' יוסי הוא פסול, ולא מכשיר ר' יוסי אלא בעד זומם, דל"ה בכלל רשע ופסולו הוא משום חמס, כמבו' בד' הרמב"ם.

ובאמת מעיקר ד' הרמב"ם דלוה ברבית נמי פסולו משום חמס, מבו' דלא כדרך זו, דהרי לוה ברבית אינו חשוד לשקר טפי מעובר על איסורים אחרים משום חימוד ממון, ובע"כ דהגריעותא דחמס הוא משום דהוי עבירה חמורה, ועי' נוב"י דעבירת חמס חושבתו לרשע, וא"כ אין טעם לחלק בין רשע דחמס לרשע דלאו דחמס.

עי' משכן העדות דטעם הא דחייבי מלקיות שלקו ל"ה רשעים, וברשע דחמס ל"מ, הוא משום דרק במלקות אמרינן דכיון שלקה ה"ה כאחיך, וכאשר כ"ה להדיא בפיהמ"ש, ומשא"כ ברשע דחמס, - וזה דלא כהסמ"ע שחילק ביניהם בע"א, - וד' המשכן העדות מתישבים היטב כמש"נ.

ה. מוכח מדינא דכמי שנחקרה, דנתכוין לעשות איסור ולא עשה אינו נפסל, וע"כ כ"ז שלא נתקבל השטר בבי"ד לא מיפסל, אלא משום דכמי שנחקרה, אך י"ל דהתם עדיף דידע מתחילה שהוא כן.

ו. בד' הקובה"ע בנתכוין לאכול, י"ל דל"ק מד' הרמב"ם במי שלקה, דהרמב"ם איירי ברשע דמלקות, וי"ל דזה הוי מגזה"כ.

ח. ממקבלי צדקה מן הגויים שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוי כלקיחת ממון, מבו' דהפסול בלקיחת ממון, אי"ז משום דהוא רע לבריות, אלא הוא משום דעבירה דלקיחת ממון חמירא, - וצ"ע שהרי בגמ' מבו' דהוא משום רע לבריות.

ט. ל' תוס' תוס' הרא"ש ריטב"א ונימו"י ביבמות, דרשע דחמס היינו שהוא רע לשמים ורע לבריות, ומבו' דזה עיקר השם דרשע דחמס, ולפ"ז זהו שכתבו הראשונים דחימוד ממון דמי לרשע דחמס, דל"ה ממש רשע דחמס, אלא כיון דעובר משום חימוד ממון יעבור ג"כ על רע לבריות. - וכ"ה גם בל' הנימו"י בסנהדרין בדין לוה ברבית, דל"ה רשע דחמס דלא מיקרי רשע דחמס אלא כשהוא רע לבריות, ואפ"ה הוא פסול, עיי"ש.

אך בל' רש"י בדכ"ה. נראה דעיקר הפסול דרשע דחמס, הוא משום דעובר על ל"ת משום חימוד ממון, ועי' גם בל' הרמ"ה בדכ"ז. דגזלנים ומלוי ברבית יש בהן חימוד ממון, ודמי לאוכל נבילות לתאבון, וצ"ע דלכאו' בגזלנים ומלוי ברבית דהם רע לבריות ל"ב שיהא בהן חימוד ממון. - ונראה לישב היטב, דבגזלן דליכא מלקות בעינן שיהא חימוד ממון, ואם לא כן אינו נפסל, דכל מש"א רבא דטעם הכשרו הוא משום דל"ה רע לבריות, הוא רק בשיש בו מלקות, אך כל שאין בו מלקות בעינן בע"כ להחימוד ממון, וז"ב בעזה"י, ולפ"ז במלוה ברבית שכתב הרמ"ה בדכ"ד: דיש בו מלקות, ל"ב באמת שיהא בו חימוד ממון.

י. מאירי דכ"ה., אע"פ שמאחר שאינו נוטל ממון היה לנו לומר שאין זה רשע דחמס מ"מ חמוד ממון מביאו לעבירה וכל שחמוד ממון מכשילו רשע דחמס הוא, עכ"ל.

יב. ל' הרמב"ם בפ"ב מטוען ה"י, דלא סגי בתשובה לחוד, אלא בעינן שילקה ויעשה תשובה, ועי' ב"ח סימן ל"ד שנקט כן, וצ"ע.

יג. בס' משכן העדות הק' מ"ט אמרינן בגמ' דעד זומם למפרע נפסל דאל תשת רשע עד, ולא אמרינן דהוא משום חשוד לאותו דבר, ולמש"נ י"ל.

יד. עיקר מש"נ בדעת הרמב"ם, לכאו' זה ניחא רק לדעת הרמב"ם דבעינן עבירה דלקיחת ממון, אך לדעת ש"ר דכל העובר מחמת חימוד ממון פסול אף שאין בו מלקות, אף דאי"ז טפי רֶשע, לכאו' בע"כ דבאמת איכא תרי גווני דפסול, חדא, דהוא רשע גמור, ובכה"ג הוא פסול אף דקליש החשש שיעיד שקר, והב' היכא שעובר מחמת חימוד ממון דיש חשש טפי שיעיד שקר, ובכה"ג הוא פסול אף דאינו רשע גמור. - ולפ"ז הרי דלדעתם אין מקור דגם כשהוא חשוד גמור בעינן שיהא עליו תורת רשע, ואין מקור למש"נ דגם לדעת ר"מ דחשוד לכל התורה כולה, מ"מ לעדות הי' כשר אלמלי דינא דרשע פסול לעדות.

ועפי"ז תיקשי לדעתם בסוגיית הגמ', דממ"נ אם עד זומם דלי"ב חימוד ממון אין פסולו אלא משום רשע דמלקות, א"כ הרי י"ל דבזה פליגי ר"מ ור' יוסי, ומהיכ"ת דפליגי גם בגזלן, ואם עד זומם דהוא רע לבריות פסול אף דאינו רשע דמלקות, א"כ מהיכ"ת דדין רשע דמלקות תלי בפלוגתייהו, - ובע"כ דלגבי הנידון אם חשדינן מקילתא לחמירתא תליא זב"ז, וצ"ע.

טז. שמעתי להוכיח דאי"ז ספק בעלמא שמא שקר הוא, מהא דאיכא חזקת כשרות על העדים, ונראה דהוי זה פסול בגופם, וכן מהא דבעינן ב' עדים לפסול אדם לעדות.

יט. מהא דחובל שו"פ להמהרי"ט ועדים זוממין דממון אין נפסלין, אלא אם הוו בכלל רשע דחמס, מוכח דהא דבעינן לאו דמלקות אי"ז משום שהוא חשוד טפי, אלא משום דיש עליו תורת רשע עי"ז.

וכ"ה מבו' ממש"כ הפמ"ג דבמקום דאיכא כרת וליכא מלקות ה"ה כשר לעדות, אף דהוא חמור טפי, עי' ר"ן דמה"ט מודה רבא דהבא על הערוה יש לפסלו אף דאינו רשע דרע לבריות, - וכ"ה מבו' ממה שהוצרך הרמב"ם לפרש דבחייבי מיתות קראם הכתוב רשעים, ובלא זה היו כשרים, והוו עדיפי מחייבי מלקיות.

כא. ז"ל הרי"ף בתשו' סימן קס"ד, רואים אם אלו העדים מוזהרין שאין נשבעין בכל עת אלא על שעה שהיא צריכה לשבועה וכשנשבעין אין נשבעים לשקר עדותן עדות הילכך חוקרים אותם מתי שמעו חזן שנשבע לשקר אם קודם זמן [ההוא] עשה תשובה זו הרי תשובה [גמורה] והוא כשר ואם לאחר שעשה תשובה שמעו הרי זה פסול לעדות ואם אלו העדים אינם מוזהרים בשבועה אלא נשבעים לשקר אין עדותן עדות, עכ"ל, ונ' דבדוקא התנה שהם זהירים על השבועה ואין נשבעין לשקר, דאם נשבעין לשקר הם חשודין על אותו דבר, וצ"ע דבלא"ה הרי הוו רשעים, וכנראה צ"ל דאין האיסור ידוע כ"כ ולא חשיבי כרשעים, אך מ"מ על שבועה עצמה אינם נאמנים, משום דהוו חשודים לאותו דבר, וזה דלא כמש"נ דכל פסולא דחשוד לאותו דבר הוא רק משום תורת רשע שעליו.

כב. עוד יש להביא מהא דמיפסלי אף לשבועה לדעת הרמב"ם ודעימי', ובע"כ דהוי זה חשש משקר.

כג. עי' פת"ש סימן ל"ד סק"א אם הפסול מחמת רשע רשאי להעיד.

כד. בד' הנוב"י בביאור ד' הריא"ז דבקידש בפני גזלן קידושיו קידושין, דהוא משום דאם לא תזוז ידינו מתוך ידו וידוע שלא לקח שוחד, עדותו כשרה. - ולפ"ז י"ל דזהו דהו"ל ספק עדות, - וי"ל לפ"ז דזהו החילוק להתומים והנתיה"מ שכתבו דהרשע עצמו כשר להעיד, אשר צ"ע שהרי אסור להעיד יחד עם רשע. - ויותר נראה דלדעתם הא דאסור להעיד עם רשע איירי כשאינו יודע שהרשע מעיד אמת, וגם הם מודים דמי שאינו יודע ה"ה פסול לו בודאי.

?ויש להוכיח ממכות דפסול משום רשע פוסל בקאו"פ אף דהשתא לא שקיל שוחד, ולנתיה"מ ניחא?

סמ"ע ל"ד סקט"ז דגם אם לא עבר, ולכאו' דמי לנתכוין וכו' ועלה בידו, וצ"ע.

מרים יד על חבירו, לכאו' כיון דנקרא רשע הי' לנו לפסלו, ומ"ט בעינן מלקות.

בדין הכאה שיש בה שו"פ, נחלקו הב"י בתשו' סימן ב' והמהרי"ט אם חשיב כלאו דמלקות, ולכאו' ראי' לזה מעדים זוממין דמבו' בד' הרמב"ם דלא חשיב כלאו דמלקות, אף דהא דאינו לוקה הוא משום דהוא חייב בתשלומין, ולכאו' דמי להכאה שו"פ.

אמרי ברוך ס"ד דמזיק וחובל חשיב כלאו דחמס, עיי"ש.

מהרי"ק קכ"ו דתקנת הקהילות אינו פוסל דליכא מלקות, והרי דלא אמרינן דמדרבנן כל איסור פוסל.

ממה שהוצרכו בחתם בשקר על שטר לדינא דכמי שנחקרה, ומכח זה הוא פסול, מבו' לכאו' דהמתכוין לעשות איסור ולא עשה אינו נפסל לעדות.

רמב"ם בהל' טונ"ט נראה דלא סגי במה שלקה, אלא בעינן גם תשובה וגם מלקות.

המקור לומר דהא דבעינן מלקות אי"ז משום דחשוד טפי לשקר, אלא משום דבעינן שיהא עליו "שם רשע", הם, מהא דחובל שו"פ כשר לדעת מהרי"ט, ומהא דעד זומם דממון אינו פסול אלא משום דהוי בכלל רשע דחמס, ומהא דבחייבי כריתות בעינן למה שיש בהן מלקות, וכן ממה שהוצרך הרמב"ם בחייבי מיתות לקרא דאשר הוא רשע למות.

למש"נ במק"א בדעת כמה מקמאי דלדעת רבא לא קאי קרא אלא על רשע דחמס, יש מקום לישב ד' הראשונים בר"ה, דבע"כ דהא דפסל רבא באוכל נבילות לתאבון אינו אלא מדרבנן, דמדאורייתא הרי אינו בכלל רשע, דרשע דמלקות לא חשיב כרשע.

בד' הרי"ף בתשו' ד' בילגורי סימן י' מפורש דמלוה ברבית אית בי' מלקות וע"כ הוא פסול לעדות, ובסו"ד כתב דבלאו הניתק לעשה אינו פסול לעדות, ומבו' לפ"ז דרבית ל"ה לאו הניתק לעשה, וצ"ע בזה. - גם מ' מדבריו, דאילו ל"ה רבית לאו שיש בו מלקות ל"ה נפסל, הגם דעביד לי' מחמת חימוד ממון, וזה כד' המהרי"ק, וצ"ל לפ"ז דס"ל דרבית לא חשיב כאיסור דחמס, כיון דמדעתי' יהיב לי', וע"כ אינו נפסל אלא משום דיש בו מלקות, ושמא יש מקום לדחוק דד' הרי"ף קיימי על הלוה ברבית, ובזה שפיר כתב דהוא חייב מלקות, ובזה גם בעינן לחיוב המלקות דאין איסורו משום לקיחת הממון, ולא ס"ל כד' הרמב"ם דאיסורו תליא באיסורא דמלוה, - והרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דאף הלוה אינו לוקה, משום דאיסורו הוי בתולדה מאיסור המלוה, ודו"ק.

ז"ל הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"ל וסימן תרפ"ז, ואפי' חשוד לעברה דלא משמע להו לאינשי שהוא אסור כשר הוא לכל. וכאותה שאמרו בריש פ"ק דמציעא לא תחמוד לאינשי בלא דמי משמע להו. וכדגרסינן תו בפרק זה בורר בהנהו דקברי מיתא ביום טוב ראשון וסבר רב הונא בריה דרב יהושע לאכשורינהו. וא"ל רב פפא והא רשעים נינהו. ואהדר ליה סברי מצוה קא עבדי. ואף על גב דאקשי ליה רב פפא והא משמתי' להו וקי"ל כרב פפא דפסלינהו מכל מקום שמעינן מינה דכל היכא דלא משמע להו דאיכא איסור' ולא משמתי' אינן נפסלין, עכ"ל, ומבו' בדבריו דפלוגתת ר"פ ור"ה ברי' דר' יהושע ל"ה אם מכשירין לעדות בגונא דלא משמע לי' איסורא, אלא פליגי אם תלינן דלא משמע להו איסורא או לא, וזה דלא כמשמעות ד' הרא"ש.

בתשו' הריב"ש סימן י"ד כתב, דהאנוסין אין נפסלין לעדות, משום דהעובר באונס אינו חייב מלקות, וע"כ ל"ה רשע דמלקות, ולפ"ז בדין דאם עובר מחמת חימוד ממון יהא פסול לעדות אף שעבר באונס, ואך דבפשוטו לא משכח"ל, דממ"נ אם עבר מחמת האונס, הרי לא עבר מחמת חימוד ממון.

והריב"ש שם הוכיח דבעינן מלקות ממש"א מ' בכתפי' בכשר, וכ"ה גם בתשו' הרשב"א הקית סימן קי"א, עיי"ש.

הראב"ד בכתוב שם בסוגיין חידש דחשוד על העריות אינו נפסל בפעם א' או ב', אלא בשהי' רגיל בכך, - וכנראה היינו משום דאינו פסול מדינא, רק מכח החשד, - ועי' בתשו' הגרע"א דנקט ג"כ כן, עייש"ה.

1. אמנם בתשוה"ג הרכבי סימן פ"ח כתב, ז"ל, ואמרך כי מקושיית רב ששת ארבעין בכתפיה וכשר מוכח כי מי שחייב מלקות אינו פסול אלא כ"ז שחיוב המלקות נשאר עליו, אבל כיון שלקה ניטלה ממנו הפסלות וכו', הנה כוונת מ' בכתפי' אינה כמו שחשבת, אלא כוונתו מי שעבר עבירה שחייב עליה מלקות יהא כשר, ואין הדבר תלוי בקבלת המלקות ובהנחתן אלא הדבר תלוי בתשובה כמו שאמרו עד שיחזרו בהן חזרה גמורה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וסמך לזה יש להביא, ממש"כ בעה"ע אות קבלת עדות נז., דהבא על הערוה חשיב כרשע דחמס, משום דדבר ערוה מיקרי חמס כדכתיב כי מלאה הארץ חמס מפניהם, עיי"ש, והרי דהא דרשע דחמס פסול לעדות, אי"ז במסוים בלוקח ממון חבירו, אלא כל דהוי בכלל חמס חשיב כרשע לענין עדות, - וע"כ י"ל דה"נ הא דהלוקח ממון חבירו פסול לעדות, אי"ז משום דהוא חשוד טפי לשקר, אלא הוא משום דהוא בכלל רשע דחמס, וחשבתו תורה כרשע לענין עדות. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובד' ר"ח סנהדרין דכ"ז. מבו' דבאמת ממתני' דהנשבע שבועת שוא הוי חשוד על השבועה, הוי ראי' לאביי דאוכל נבילות להכעיס פסול לעדות, עיי"ש, ועי' עוד בחי' הר"ן סנהדרין דכ"ז. מש"כ בישוב קו' התוס' בע"א קצת ממש"כ התוס', ובדברי משפט סימן ל"ד סק"א כתב נפ"מ בזה בדין נשבעין ונוטלין, דלדעת התוס' מי שנשבע שבועת שוא לא משבעינן לי' אף לישבע וליטול, ולדעת הר"ן משבעינן לי' לישבע וליטול, כיון דהא דמשביעין בנוטלין אי"ז משום אישתמוטי, ויל"ד בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' עוד בד' הר"י מיגש בשטמ"ק ב"מ ד"ו. שנקט דלא כל הפסול לעדות פסול לשבועה, וכופר בפיקדון פסול לעדות ואינו פסול לשבועה, עיי"ש, ומתישב בדבריו קו' התוס' בב"מ ד"ה: מהא דהחמסנין פסולין לעדות ולא אמרי' דבלא דמי משמע להו, אך יש שפירשו בדבריו שכונתו בפסול חשוד מדאורייתא, אך מדרבנן ודאי דפסול, וכמבו' כן בב"ק דק"ה: דהכופר בפיקדון פסול לשבועה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם הי' מקום לפרש שכל ד' הרשב"א שם הם רק במיגו דחשיד, ובזה הי' מתישב מש"כ הרשב"א אח"כ דבשבועה דאורייתא "נראה" דשכנגדו נשבע ונוטל, אשר ל' נראה צ"ב.

   אך האחרונים נקטו לא כן בד' הרשב"א, ופירשו דמש"כ הרשב"א להקשות רק למ"ד דאמרי' מיגו דחשיד אממונא, הוא משום דלאידך מ"ד י"ל דהגם דחשוד על דבר א' אינו חשוד על השבועה, מ"מ פסלוהו חכמים לשבועה כ"ה דהוא פסול לעדות, אך למ"ד דמיגו דחשיד, דמבו' דהוא פסול מה"ת לשבועה, הוצרך הרשב"א לפרש דהוא משום דחשיב זה כחשוד לאותו דבר. [↑](#footnote-ref-6)