ביצה פ_ק - כולל פונוביז
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה

**בס"ד**

**צורתא דשמעתתא**

**ציונים ומראי מקומות**

**ביצה פ"ק**

**מהדורה זמנית- לא מוגה כלל**

**ניסן תשפ"א**

**ניתן להשיג:**

**קרלנשטיין**

**[PHONE_REMOVED]**

**ביצה שנולדה ביו"ט**

**מ"ט דב"ש מוקצה הוא**

בפשטות מבואר דעצם זה שהתרנגולת מוקצה הוא טעם לאיסור הביצה, והיינו שגם היא נכללת בהמוקצה, ומקשה הר"ן (דף א. ד"ה ואיכא) דלקמן (דף ב:) הקשו שבת דעלמא תשתרי, והרי בשבת כל תרנגולת היא מוקצה.

**ר"ן-** ומתרץ הר"ן דכבר מתחילה כוונת הגמ' משום נולד[[1]](#footnote-1), אבל משום מוקצה ליתא, דהגם שהיא עצמה מוקצה אבל הביצה אינה מוקצה, דבעצם היא אוכל ורק ארי הוא דרביע עליה, ולכן רק היא נאסרת משא"כ ביצתה שלא נאסרה מעולם שריא, ומוכיח כן, דאשכחן (שבת דף קמד:) דחלב עז לא נאסר מצד מוקצה על אף שהעז ודאי מוקצה בשבת.

**רמב"ן-** הרמב"ן במלחמות (דף יא. בתו"ד ואני סובר עוד בפי' אותה שיטה וכו') וכן בחולין (דף טו. ד"ה אבל שוחט) מייסד דדבר הראוי לאכילה ועומד לאכילה רק מנוע מחמת איסור שבת, כל שלא דחייא בידים אינו מוקצה אלא כלפי אופן שעובר על האיסור, כגון התרנגולת עצמה שאסורה גם אם נשחטה, אבל מה שיבוא בהיתר כלפי זה אינו מוקצה כלל.

ומבאר (שם) שזה הטעם שהקשו שבת דעלמא תשתרי, דהביצה אינה מוקצה גם בשבת, עיי"ש בכל דבריו. וכ"כ הרמב"ן שבת (דף קמד: ד"ה ולרבינו) והו"ד בר"ן (שבת ר"פ חבית דף ס: בדפי הרי"ף ד"ה ואחרים חולקין).

ולפי"ד מתפרשת הגמ' כפשוטו משום מוקצה, דבעומדת לגדל באמת הביצה בכלל המוקצה של התרנגולת, ורק בעומדת לאכילה ורק אסורה באיסור שבת, בזה איכא ליסודו שהמוקצה הוא רק לאופן שעובר על האיסור ולא על הביצה והחלב וכנ"ל[[2]](#footnote-2).

**רשב"א-** הרשב"א (דף ב: ד"ה והא דאקשינן שבת בעלמא תשתרי) מביא די"מ דקושית הגמ' היא אליבא דר"ש דלית ליה מוקצה, וכן מביא גם הרמב"ן בפי' חבית שם, וכ"כ הראב"ד (בהשגות על הבעה"מ אות ד'). ועוד מביא הרשב"א דברי הרמב"ן בארוכה ומתקשה ע"ז, עיי"ש.

**ר"ת-** כתב ר"ת (ספר הישר סי' שע"ד) וכן מביא הרשב"א בסו"ד דאיירי בדאית ליה חולה בתוך ביתו, וכן מביא גם הבעה"מ.

**בעה"מ-** הבעה"מ מבאר ע"פ שיטתו שבאמת אין הביצה מוקצה גם בשבת כיון דדעתיה עלויה, וכמו חלב עז, ורק בביצים העומדים לגדל אפרוחין אמרו שהם מוקצה עיי"ש.

**עז העומדת לחליבה-** הב"י (סי' תק"ה) כתב דלרמב"ן שרי החלב גם בעז העומדת לחליבה, ובמג"א (שם ס"ק ג') תמה ופליג, ומבארו המחצה"ש והיד אפרים ורע"א (שם) דעז לחליבה הוי כתרנגולת לגדל ביצים, דאינו מוקצה מחמת האיסור אלא מצד עצמו, ובזה גם לרמב"ן שפיר נאסר גם הביצה והחלב, וכמו שמוכח בגמ' דידן. ועי' באגלי טל (דש ס"ק י"ז אות ע"ה) מה שדן ליישב דעת הב"י.

**רשב"א-** אכן הרשב"א (עבודת הקודש שער א' פ"ג) מביא די"א דחלב עז באמת אסור משום מוקצה, עיי"ש. אלא דיקשה לשיטתם מ"ש מביצה דסוגין, ועי' באגלי טל (דש ס"ק י"ז אות פד'- פה') מש"כ בזה.

**הא דבעומדת לגדל חשיב נולד**

פי' בגמ' דבעומדת לגדל חשיבא הביצה נולד, ויל"ד אי מה דחשיב נולד הוא מחמת השינוי שנעשה מלא אוכל לאוכל, או מחמת שנחשב שגוף הביצה לא היתה בעולם וכעת באה לעולם.

**תוס'-** עי' תוס' (ד"ה קא) שמקשה דלהדיא בר"ש שמתיר נולד, ומתרץ דהכא חשיב נולד טפי שלא היה בעולם. ומבואר שהנולד הוא שבאה לעולם ולא מצד שינוי הייעוד. ויל"ע לפ"ז מה מהני עומדת לאכילה הא למעשה לא היתה בעולם, ועי' לקמן.

**אור זרוע ור"ן-** רש"י (ד"ה קא סלקא) מפרש דהא דנולד גרע ממוקצה, הוא מחמת שנולד לא הוה ידע דנהוי דעתו עלויה. ובאור זרוע (ריש הלכו' יו"ט סי' שכ"ט) מפרש דלפ"ז גם בעומדת לאכילה חשיבא הביצה נולד דעכ"פ אין דעתו עלויה, מביא דהריב"א תמה על פרש"י, דא"כ בתחילה שהקשו דאי עומדת לאכילה מ"ט דב"ה הול"ל משום נולד, עיי"ש[[3]](#footnote-3).

וע"כ מפרש דנולד היינו בנעשה ראוי לדבר שלא היה ראוי לו בתחילה, כגון בעומדת לגדל שבמעי התרנגולת לא היתה ראויה לאכילה, משא"כ בעומדת לאכילה שגם במעי התרנגולת היתה עומדת לאכילה, עיי"ש. והיינו שמפרש הנולד בשינוי מלא אוכל לאוכל ודלא כתוס'[[4]](#footnote-4). וע"ע בהמשך דבריו ויל"ע.

ועי' עוד בר"ן (דף א. ד"ה ואיכא) שכתב ג"כ 'דתרנגולת עומדת לגדל ביצים יצתה מתורת אוכל לגמרי, וביצה שלה אע"פ שהוא אוכל גמור, ואפי' חשב לאכלה מע"ש, ע"כ נולד הוא ומיתסר, דהשתא הוא דמשוי אוכל'. ומשמע דהנולד הוא מה שנהפך לאוכל.

**עגל הנולד מעומדת לגדל-** בפשטות דין עגל כדין ביצה וחשיב נולד ואסור, אכן עי' במג"א (סי' תצ"ח ס"ק ח') שמביא מהיש"ש שהתיר, ובטעמו תמהו רע"א והדגול מרבבה, עיי"ש. ובמ"ב (שם ס"ק כ"ח) כתב לבאר 'כיון שהלידה לא עשתה שינוי בגופו כלל שהרי אף קודם לידתו היה ראוי לאכילה כמו אחר שנולד', ויש להבין חילוקו מאי שנא מביצה[[5]](#footnote-5).

**מדוע ביצה חשיבה נולד הא מ"ש מצואת קטן ונהרות המושכין**

איתא בגמ' (שבת דף קכא:) דצואת קטן אינה נולד, דהוי כנהרות המושכין, ופרש"י (ד"ה נהרות המושכין) דאע"ג שמאתמול לא הוי הני קמן, כיון שאורחייהו בהכי דעתיה עילייהו. ותמה הרמב"ן (שם) דא"כ אמאי ביצה חשיבא נולד הא עבידי דאתי ודעתיה עלויה.

**תירוץ א' ברמב"ן ריטב"א ורשב"א-** מתרץ הרמב"ן 'וקושין לאו קושיא היא, דכיון שגופה של תרנגולת אסורה הפורש ממנה אסור, דכיון דאגידה בגופה כגופה דמיא, ואילו שחטה ומצא ביצה במעיה מי לא אסירא השתא נמי אסורא, שאין לידתה מתירתה ביו"ט שא"כ בטלת תורת מוקצה', וכן מביא הריטב"א (שם) 'דביצה שאני דכיון דאגידא באימה כגופה דמיא וא"א לעשות לה הכן בפנ"ע'. וכ"כ הרשב"א (שם)[[6]](#footnote-6).

**תירוץ ב' רמב"ן ותוס' רי"ד-** עוד מתרץ הרמב"ן דביצה לא עבידא דאתי דדלמא לא תטיל ביו"ט עיי"ש. וכ"כ בתוס' רי"ד (ד"ה אוכלא) דביצה לא חשיב עבידי דאתי כיון שלא בכל יום מטלת עיי"ש. ובהמשך (ד"ה ואלא) כתב לפ"ז דחלב מעז מוקצה באמת שרי, דחלב חשיב עבידי דאתו ודעתיה עלייהו, עיי"ש[[7]](#footnote-7).

**גירסת הרי"ף-** עוד מביאים הרמב"ן ודעימיה, דהרי"ף לא גרס לה כלל בגמ' שם, וא"כ א"ש ההיא דביצה, עיי"ש.

**בעה"מ-** הבעה"מ (ביצה דף ב.) כתב דכל מה שביצה חשיבא נולד הוא בביצה המיועדת לגדל אפרוחין, אבל בעומדת לאכילה אינה נולד כדאשכחן בצואת קטן. אכן הרמב"ן (שם) מביא פי' זה ותמה דבסוגין מוכח שהוא תלוי למה עומדת בתרנגולת ולא למה עומדים הביצים, עיי"ש.

**תוס'-** עי' בתוס' (שבת דף יט: ד"ה שמן) מחלק דבנולד שאינו בעולם לא מהני דעתיה עלייהו ורק במעיינות שהיו בעולם ורק לא לפנינו וכן בצואת קטן שהיה כבר במעיו, ומבאר דלכן בסחיטת זיתים לא מהני דעתו, עיי"ש[[8]](#footnote-8). ואי נימא דביצה חשיבא נולד גמור כשמן סחיטה א"ש דלכן לא מהני דעתו[[9]](#footnote-9).

**היתר ביצת תרנגולת העומדת לאכילה**

לכאו' הניחא כלפי מה שפי' בתחילה שהאיסור בעומדת לגדל משום מוקצה, א"ש דבעומדת לאכילה אינה מוקצה, אבל למאי דמסקינן שהוא משום נולד, א"כ מדוע בעומדת לאכילה אינו נולד. עוד יש לברר דבגמ' אמרו טעם דאוכלא דאיפרת הוא, ויל"ע אי זהו טעם כלפי הנולד של עומדת לגדל, או שגם בלא"ה נזקקים לזה[[10]](#footnote-10).

**לשיטת האו"ז-** לביאור האו"ז הנ"ל דהנולד הוא שינוי השימוש מלגדל לאכילה, א"כ בעומדת לאכילה לא שייך נולד זה כלל וא"ש דשרי, אלא שא"כ יקשה אדרבא, דאמאי נזקקו לטעמא שאוכלא דאיפרת[[11]](#footnote-11).

**לשיטת תוס'-** אכן לתוס' דהוי נולד מחמת שאינו בעולם וכמיא בעיבי, א"כ יקשה מדוע באמת בעומדת לאכילה אינו נולד, הא למעשה אינה בעולם. וצ"ל ע"כ דאוכלא דאיפרת הוא טעם כלפי זה[[12]](#footnote-12). ובאמת בתוס' מוסיף טעם דאי בעי שחיט לה, עי' ביאורו לקמן.

**אי מהני אוכלא דאיפרת בנולד של מיא בעיבי-** כתבו תוס' (עירובין דף מו. ד"ה כל) דגם בנולד של בלוע כמיא בעיבי, ג"כ מהני טעמא דאוכלא דאיפרת, וי"ל לכאו' דזהו רק לשיטתו הנ"ל, אבל לאו"ז י"ל דלא אשכחן האי טעמא כלפי נולד שאינו בעולם.

**ביצה שלא נגמרה מאתמול אי חשיבא נולד**

יל"ד דביצה שלא נגמרה אתמול תהוי נולד גמור, לא מצד יציאתה מאמה אלא מצד שכל יצירתה חדשה.

**תוס' רי"ד-** ועי' בתוס' רי"ד הנ"ל שנראה שבאמת כל היתר ביצה הוא רק בנשלמה מאתמול[[13]](#footnote-13).

**ר"ן-** אכן בר"ן (דף א. בדפי הרי"ף ד"ה ואוקמא) איתא דבנשלמה בשבת ליכא משום הכנה דרבה ושרי, ומשמע שגם משום נולד ליכא גם בזה, ובאמת כן מוכח לכאו' מדהתירו חלב עז, אע"פ שחלב ודאי נוצר היום[[14]](#footnote-14).

**רע"א-** אלא דרע"א (דף לז: ד"ה ובאמת) באמת תמיה מדוע חלב לא חשיב נולד הא לא היה בעולם כלל וגם לא במעיה, וצ"ע.

**הגר"ז-** ועי' בהגר"ז (סי' ש"ה סוף סעי' ל"ב) שמבאר דהחלב שמתווסף נטפל לבהמה וחשיב אוכל כחלק ממנה, ושוב הוי אוכלא דאיפרת, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' ה"ה ביצה שלא נגמרה מאתמול[[15]](#footnote-15).

**אוכלא דאיפרת**

בחולין (דף יד:) אמרו טעמא דאוכלא דאיפרת על בהמה שנשחטה מדוע אינו נולד, והתם אינו בלוע וגם אינו שינוי שימוש וחזינן שאעפ"כ היה נחשב נולד בלא האי טעמא.

**פרש"י והר"ן-** פרש"י דאוכלא דאיפרת היינו אוכל שנפרד, ובר"ן (דף ב. בדפי הרי"ף) מוסיף 'ואין לאוסרו משום נולד דהא חזי האי פלגא למאי דהוה חזי כוליה'.

**שיטת תוס' באוכלא דאיפרת**

תוס' (ד"ה אוכלא) מוסיף טעם 'ואי בעי שחיט לה ואכיל כל שבגוה', ויל"ע מדוע נזקק לזה ולא פי' כפשוטו כרש"י. ובאמת יל"ד אי הכל תלוי באי בעי שחיט או שהוא רק כתוספת טעם וכדלהלן.

**מהרש"א ומהרמ"ש-** מקשה המהרש"א דאי משום אי בעי שחיט, א"כ מהו שאמרו דאפי' למאן דלית ליה מוקצה אית ליה נולד ואסור, הא כיון דלית ליה מוקצה והתרנגולת מותרת, א"כ אי בעי שחיט לה ואכיל ושוב לא יהיה נחשב נולד.

ומבאר המהרש"א, דעכ"פ כיון שנולדה הביצה מדבר המוקצה חשיב נולד. ומבאר המהר"ם שיף לעיל (ד"ה עוד שם, קס"ד אפילו) דמ"מ לאו אוכלא הוא דאינו מיועד לאכילה, ומה שאינו מוקצה הוא מחמת שדעתיה עלויה, וע"כ אינו אוכלא דאיפרת[[16]](#footnote-16).

**פמ"ג-** כתב בראש יוסף (על תד"ה אוכלא) דלתוס' שההיתר משום אי בעי שחיט, א"כ בנולדה בשבת מתרנגולת העומדת לאכילה יהיה אסור, ומקשה מדלקמן (דף ב:) שאמרו דבשבת דעלמא תשתרי שמשם הוכיח הר"ן והרמב"ן לעיל שביצה לא חשיבא נולד גם בשבת. וכ"כ בפמ"ג (סי' שכ"ב משב"ז ס"ק א').

וביותר איתא בפמ"ג (פתיחה להלכ' יו"ט ח"ב אות ט') שכתב לדון דבבהמה דחד וולד דחד חשיב נולד גם בעומדת לאכילה, דלא שייך אי בעי שחיט כיון שאין בעל הולד יכול לשחוט את בהמת חברו.

ומבואר שנקט בתוס' דהא דאינו נולד תלוי באי בעי שחיט בפועל, ולכאו' אינו מתאים עם דברי המהרש"א הנ"ל שכתב שגם ביכול לשחוט חשיב נולד אם אינו 'אוכל', ומה שהוכיח המהרש"א מהגמ' יפרש הפמ"ג כצל"ח דלקמן, וי"ל.

**מג"א-** הנה המג"א (סי' תק"ה ס"ק א') כתב דלמאן דשרי מוקצה מותר חלב גם מעז העומדת לגדל, כיון דאי בעי שחיט לה[[17]](#footnote-17), ותמה המחצה"ש (שם בסו"ד) וכן רע"א והנתיב חייים (שם) הא הוי עכ"פ נולד וכמש"כ המהרש"א הנ"ל. ובא"ר באמת חלק מחמת כן על המג"א. עי' במ"ב (שם בהקדמה) ובשעה"צ (שם ס"ק א'). ולכאו' י"ל דהמג"א באמת לא נקט כמהרש"א אלא כפמ"ג והצל"ח דלקמן.

ובנתיב חיים (שם) מתרץ דדברי המהרש"א הם רק למאי דקס"ד, וכ"כ בקרבן נתנאל (סי' א' אות' א') עיי"ש. וכ"כ בבית מאיר (סי' תק"ה). אלא דלכאו' היכן יש מו"מ בגמ' בסברא זו, ועי' לקמן שהובא דברי הבית מאיר והפנ"י שפי' שבזה גופא הדר בו ר"נ, עיי"ש.

**בהמת עכו"ם-** כתב המג"א (שם ס"ק ג' בסו"ד) דבהמת עכו"ם שריא גם באינה עומדת לאכילה, ומבאר במחצה"ש שם שהוא מצד שאין מוקצה לעכו"ם, והמג"א לשיטתו הנ"ל (ס"ק א') דכשאין מוקצה שרי כיון שאי בעי שחיט לה.

אמנם עי' בחת"ס (גליון שו"ע שם) שדן דגם למהרש"א גוי שאני, דרק 'של ישראל דשייך מוקצה אע"ג דמוקצה מותר מ"מ נולד ממנו אסור, אבל בשל גוי דלא שייך מוקצה מותר אפי' הנולד ממנו', אלא שמביא משמעות הר"ן דהעיקר תלוי במה שעומד לחליבה, עיי"ש. ויש להבין דבריו.

**תוס' רי"ד-** התוס' רי"ד (ד"ה אוכלא) מקשה מאי פשיטא ליה דשרי הא ביצה הויא נולד, ומתרץ דכיון שהביצה כבר נגמרה מאתמול 'וכיון דהיא עומדת לאכילה ויכול לשחטה, אילו היה שוחטה לא היה אוכל ביצה שבמעי', השתא נמי אוכל דאיפרת הוא'. עיי"ש. ונראה מקושיתו דטעמא דאוכלא דאפרת כפשוטו אינו מספיק טעם להתיר הנולד, וע"ז מוסיף בתירוצו האי בעי שחיט, עיי"ש.

**אפי' מאן דשרי מוקצה בנולד אסר - אי מה דחשיב נולד תלוי בזה שהתרנגולת מוקצה**

יש להבין דאה"נ גם מאן דשרי מוקצה אוסר נולד, אבל אמאי חשיב נולד הא בתרנגולת עצמה אינה מוקצה ומותרת, וביותר למש"כ תוס' (ד"ה אוכלא) דתלוי אי בעי שחיט ואכיל לה, דה"נ יכול לשחוט האם.

**מהרש"א ומהר"ם שיף-** כתב המהרש"א (על תד"ה אוכלא) דעכ"פ כיון שנולדה הביצה מדבר המוקצה חשיב נולד. ומבאר המהר"ם שיף (ד"ה עוד שם, קס"ד אפילו) דמ"מ לאו אוכלא הוא דאינו מיועד לאכילה, ומה שאינו מוקצה הוא מחמת שדעתיה עלויה, וע"כ אינו אוכלא דאיפרת.

**צל"ח וקרנ"ר-** אכן הצל"ח (ד"ה קס"ד אפי' וכו' בנולד אסור) מיישב דסברי דהתרנגולת מוקצה לכו"ע, כיון שמוקצה של בע"ח חמירי, כמש"כ תוס' (ד"ה דלמא), וע"כ שפיר חשיב נולד. ואע"פ שמוכח בגמ' דתרנגולת לגדל אינה חשובה כבע"ח וכמש"כ המהרש"א על תוס' שם, מבאר הצל"ח דבזה גופא המו"מ, עיי"ש. ועוד כתב דבזה גופא הדר ר"נ דלא חשיב כמוקצה דבע"ח וממילא לא חשיב נולד, עיי"ש, והיינו שמפרש כבית מאיר והפנ"י דלקמן.

וע"ע בקרני ראם על המהרש"א (תד"ה דלמא) שכתב ג"כ דבעצם התרנגולת חשיבא בע"ח והויא מוקצה לכו"ע, עיי"ש בכל דבריו.

**רשב"א-** עי' ברשב"א (ד"ה גמ' קס"ד) שכתב דמה שאמרו מאן דשרי מוקצה בנולד אסור, היינו 'בנולד דמוקצה, הא בנולד דעלמא אוכלא דאיפרת הוא', ויל"ד אי כוונתו כמהרש"א.

**פנ"י ובית מאיר וקרב"נ-** וע"ע לקמן שיובא דעת הפנ"י והבית מאיר שפי' הכא כמהרש"א, אבל נקטו דבזה גופא הדרו בהו ואמרו מאן דלית ליה מוקצה לית ליה נולד, דהיינו, דכיון שאינו מוקצה גם לא נחשב נולד. וכן מתבאר בדברי הקרב"נ וכדהובא לעיל.

**אמר רב נחמן דלית ליה מוקצה לית ליה נולד**

תוס' (ד"ה קא) מחלק דבנולד גמור מודה ר"ש, וקשה הא ר"נ מסיק דמאן דלית ליה מוקצה לית ליה נולד, ולכאו' היינו דהדרי בזה גופא שגם בנולד גמור שרי ר"ש, אלא דא"כ יקשה ממיא בעיבי שהוכיח תוס' דמודה בהו ר"ש.

**מהרש"ל ומהרש"א-** כתב המהרש"ל דר"נ סבר דביצה אינה נולד גמור כל כך כמיא בעיבי, וכן עי' מהרש"א. וכ"כ הפורת יוסף ובפמ"ג (פתיחה להלכות יו"ט). ונמצא לפ"ז דג' דרגות איכא.

**בית מאיר ופנ"י-** אכן הבית מאיר (סי' תק"ה ד"ה כתב המג"א בהמה) כתב שהוא דחוק וע"כ מפרש דבאמת גם למסקנא חשיב נולד שמודה בו ר"ש, ומה שמסיק ר"נ הכוונה שהכא אינו נולד כלל כיון שהתרנגולת מותרת ואי בעי שחיט וכקושית המהרש"א על תוס' הנ"ל. עיי"ש שמבאר עפ"ז דברי המג"א הנ"ל.

וכן עי' בפנ"י (דף ב: ד"ה בגמ' במאי אוקימתא) שמאריך טובא לפרש דמה שאמרו דלית ליה מוקצה לית ליה נולד, אין הכוונה שמתיר נולד אלא זה גופא לחלוק על סברת המהרש"א דכיון שאין היא מוקצה שוב אין הביצה נחשבת נולד. עיי"ש בארוכה.

ועי' לעיל שנתבאר כן גם בדברי הקרב"נ בדעת המג"א. וכן גם הצל"ח הנ"ל מפרש כפ' זה בר"נ, שאינו חשיב נולד ולא שנולד מותר, עיי"ש.

**איסור טלטול בביצה - האסור באכילה אי אסור ממילא בטלטול**

תניא לקמן (דף ג:) דלב"ה הביצה אסורה אף בטלטול, ויל"ע דהניחא אי משום נולד, אבל לשאר טעמים הא טעם האיסור הוא לאסור באכילה ואמאי אסור גם בטלטול. ושמא באמת הברייתא משום נולד אבל לשאר טעמים יהיה באמת מותר, ומצינו שדנו ונחלקו בזה, וכדלהלן.

**רא"ש-** הרא"ש סוף מכלתין (פ"ד סוף סי' י"ד) כתב דגם אי משום משקין שזבו אסור אף בטלטול, ומוכיח כן מדאמרו (דף ד.) גבי אושפזיכיה דרב אדא בר אהבה שאסור בטלטול וקאי התם אליבא רבי יוחנן שמפרש (דף ג.) משום משקין שזבו. אלא שלא מבאר הטעם.

וע"ע בקרבן נתנאל (שם אות צ') שמוכיח עוד דבגמ' (דף ג:) הביאו האי ברייתא והקשו מהסיפא על הסוברים משום פירות הנושרין ומשקין שזבו, ומשמע שהרישא שאסרה בטלטול ניחא לכו"ע. עיי"ש.

**רמב"ם-** הרמב"ם בפהמ"ש אחר שמפרש המשנה משום הכנה דרב כתב 'ודע כי כל מה שנאסר באכילה ביו"ט אסור לטלטלו ממקום למקום'. אלא שאינו מבאר הטעם.

**טעם הראב"ד-** וכ"כ הראב"ד (השגות על הבעה"מ אות ה') דאסור אף בטלטול, ומבאר הטעם, דמשקין שזבו נמי אסורין בטלטול שמא ישתה מהם, וה"נ ביצה שמא יבא לאוכלה. עיי"ש.

**טעם הרי"ף ורשב"א-** הרי"ף (דף ב.) כתב ג"כ דהביצה אסורה אף בטלטול, ולקמן (דף יג: בדפי הרי"ף) מבואר לזה טעם אחר, דכתב שם דכל האסור באכילה כיון דלא חזי לאכילה מוקצה הוא, וכן הביא הרא"ש (פ"ג סי' ב'). וכ"כ הרשב"א (עבוה"ק שער ה' פ"ד אות א') שכל שהוא אסור לכל מוקצה גמור הוא ואסור לטלטלו. והו"ד בהגר"א (סי' תמ"ו סעי' א') וכתב שם דלכן חמץ האסור בהנאה אסור גם בטלטול, וכמו טבל ועוד עיי"ש.

**ים של שלמה-** היש"ש (סי' ה') מביא דברי רי"ף והרא"ש שאסרו בטלטול, וכתב דהרי"ף לשיטתו הנ"ל שהאסור באכילה נעשה מוקצה, וא"כ לחולקים עליו בזה יהיה שרי. אלא שמסיק דבביצה לכו"ע אסור דאין לחלק מביצה של תרנגולת העומדת לגדל ביצים שהיא ודאי מוקצה. ועיקר שיטתו לחלוק על הרי"ף והרא"ש, עי' ביש"ש לקמן (פ"ג סי' ט') הו"ד במג"א (סי' תקט"ו ס"ק ב').

במג"א (סי' תקי"ג ס"ק א') מביא טעם זה דהיש"ש לאסור בטלטול משום לא פלוג. ומסיים המג"א 'ועי' מש"כ לקמן', ומבארו המחצה"ש דהיינו דלמאי דמסיק המג"א לקמן (סי' תקט"ו ס"ק ב') כרי"ף והרא"ש, שוב אי"צ לסברת היש"ש.

**שיטת תוס'-** תוס' (שבת דף מה: ד"ה דאית) פליג לכאו' על כל הני ראשונים, דכתב דלטעם משום משקין שזבו באמת אינו אסור אלא באכילה ולא בטלטול. ובדבריו מוכח נמי דלא סבר הכלל הנ"ל של הרי"ף והרשב"א, אלא שייך שיהיה אסור אכילה ומותר בטלטול. והו"ד בחת"ס (שו"ע סי' תקט"ו על המג"א ס"ק ב').

ועיקר הדבר שאיסור אכילה אינו מחייב בממילא איסור טלטול, מבואר לכאו' גם בתוס' בסוגין (ד"ה ביצה) שדן שיהיה אסור באכילה ולא בטלטול.

אלא דקשה מסוגין דמוכח שגם לשאר טעמים אסור אף בטלטול, ועי' בפנ"י וברע"א שעמדו בזה וכתבו ליישב והו"ד לקמן.

**פני יהושע-** הפנ"י (בסוגין) מתקשה ג"כ בארוכה ככל הנ"ל, דלשאר טעמים מדוע שייאסר בטלטול, אלא דמוכיח מאושפזיכיה דרב אדא בר אהבה (דף ד.) דהרי דעת ראב"א (שבת דף כ"ח) דגבי קב בבקעת דנולד מותר, וע"כ האיסור בביצה משום שאר טעמים ואעפ"כ אוסר גם בטלטול.

ובפנ"י (שבת דף מה: תד"ה דאית ביה ביצה) תמה על תוס' הנ"ל שמתיר בטלטול למ"ד משום משקין שזבו מהוכחה זו מראב"א, וכתב לדון שאין כוונת תוס' שם שהביצה עצמה מותרת בטלטול אלא רק כלפי הקינה שתחתיה, דאי איסורה רק מחמת דלא חזיא אינה אוסרת את הקינה, עיי"ש.

עוד מביא הפנ"י (ביצה דף ב. ד"ה אח"ז) טעם היש"ש דלא פלוג ומתקשה דזהו רק למאן דאית ליה נולד ובעומדת לגדל אסורה לטלטל מדינא, אבל אי גם בעומדת לגדל שרי נולד, א"כ כל האיסור הוא רק משום משקין שזבו ושאר טעמים, וא"כ לא שייך לא פלוג.

**רע"א-** רע"א מחלק דאה"נ האסור באכילה נעשה כעצים ואבנים ואסור גם בטלטול, וע"כ אוכלין שאינן ראויין לאכילה מוקצים גם מטלטול לכו"ע, אלא דבכגון ביצה אינו אלא לר"י ולא לר"ש, ומשום, דהביצה ראויה לתשמיש לסמוך בה כרעי המיטה כמבואר בברייתא (דף ג:), ורק הוי תשמיש רחוק ולר"י היא מוקצה. ועפ"ז כתב ליישב הקושיא על תוס' הנ"ל מסוגין, די"ל סוגין כר"י ולכן אסור אף בטלטול, משא"כ דברי תוס' שם הם לר"ש וכמדוקדק בלשונו שם.

עוד כתב רע"א (ד"ה אמנם) דדעת תוס' בדף ב. דהאיסור טלטול גם לר"ש, וע"כ שהוא בכלל הגזרה של משקין שזבו. ומבאר דהכרח תוס' הוא דאי משום מוקצה א"כ מה הקשו לקמן (דף ג:) אמאי ספיקו אסור, הא כתב התו"י (שם) דבמוקצה ניחא לגמ' דספקו אסור, וא"כ אי כל האסור משום משקין שזבו נעשה ממילא מוקצה, א"כ ספקו הוא ספק מוקצה, עיי"ש[[18]](#footnote-18).

וע"ע בשבת (דף מב: תד"ה ואין) ובמהרש"א שם, ובמה שתמה בגליון הש"ס שם דהאסור באכילה אסור ממילא גם בטלטול עיי"ש.

**בשיטת רב דמוקצה אסור באכילה ומותר בטלטול-** איתא בגמ' (שבת דף קכח.) דרב במוקצה לאכילה פסק כר"י דאסור ובטלטול פסק כר"ש דשרי, ותמה בחת"ס שם (דף קכח. ד"ה במוקצה) הא כיון שאסור באכילה ייאסר ממילא בטלטול כיון שהוא כצרורות ועפר.

ומתרץ דרב מדינא פסק כר"ש ורק החמיר כר"י, והאסור מחמת חומרא לא נחשב כצרורות ועפר, עיי"ש. וכ"כ גם בחת"ס ביצה (פתיחה למהדו"ת).

**איסור נגיעה בביצה-** איתא בשו"ע (סי' תקי"ג) דהביצה אסורה אף בנגיעה, ואע"ג שמוקצה אינו אסור אלא בטלטול ולא בנגיעה, עי' במ"מ הו"ד במ"ב (שם ס"ק ב') דביצה שאני שהיא דבר המתגלגל וחיישינן שאם יגע בה ינענע אותה. ובדעת הרמ"א בזה, עי' במג"א והגר"א שדנו אי באמת פליג ומתיר נגיעה, עי' במ"ב ובשעה"צ שם.

וכתב החת"ס (פתיחה למהדו"ב ד"ה ע"כ נעל"ד) דכל זה רק אי משום מוקצה, אבל לטעם הראב"ד הנ"ל שגזרו שמא יאכל, א"כ שפיר י"ל שהנגיעה עצמה בכלל האיסור שמא יאכל.

**נטילה לשימוש אי דינה כשימוש או כטלטול-** המהרש"א לקמן (דף לג. ד"ה אין סומכין) כתב דטלטול לשימוש דינו כשימוש ולכן לרב שאסר שימוש והתיר טלטול יהיה אסור לטלטל לצורך שימוש.

והקשה ידידי רי"ש דבתוס' הכא (ד"ה ביצה) מבואר לכאו' לא כן, דמוביא מהגמ' לקמן (דף ד.) שאסרו ביצה גם בטלטול והרי בגמ' שם איירי בנוטל לשימוש לסמוך כרעי המיטה וכיוצ"ב, וכן בהמשך כתב תוס' דע"כ ב"ש איירי גם בטלטול דהא אין אכילה בלא טלטול, ולפי המהרש"א מה הראיה על טלטול גרידא מטלטול לאכילה שדינו כאכילה. וצ"ע.

בס"ד

**דף ב:**

**תד"ה אין מבקעין - מיגו דאיתקצאי בח"כ**

**בסואר של קורות דהוי מוקצה מחמת ח"כ-** משמע שכל סואר של קורות הוא ח"כ, וכן משמע ברשב"א (דף לא. ד"ה אין מבקעין). אכן בבעה"מ כתב רק דהוה מצי לאוקמיה בעצים חשובים כארזי ואשוחי שהם ח"כ, וכ"כ במאירי (ד"ה וכן אסור) דארזי ואשוחי הם מוקצה מחמת ח"כ כדאמרו בשבת (דף קנז.)[[19]](#footnote-19).

**לא מייתי מרישא וכו'-** כתב תוס' והראשונים דממוקצה מחמת ח"כ ליכא ראיה לר"י דהא מודה ר"ש בח"כ. ותמה רע"א הא דבר המוקצה מחמת ח"כ שישנהו באמצע שבת לייעוד אחר, בעצם פקעה הקצאתו ואינו אסור אלא מדין מיגו דאיתקצאי, וא"כ שפיר תלוי בר"י ור"ש.

וכן הוא ברע"א בשו"ע (ריש סי' ש"ח) שדן להתיר לר"ש סכין של מילה שנמלך עליו באמצע שבת שלא ישמש עוד למילה, אלא שמביא שבתוס' דידן מבואר לא כן. וצע"ג. אלא שממשיך שאולי כיון שנחית לח"כ במעשה לא מהני מחשבה לשנותו אלא במעשה, וגם אם יחשוב כן בחול, עיי"ש. וע"ע במש"כ רע"א על המג"א (סי' ש"ח ס"ק י"ט).

בתהלה לדוד (סי' ש"ח אות ז') כתב דכל ח"כ חשיב דחייה בידים, ואמרינן מיגו דאיתקצאי גם לר"ש, ומבאר כן גם בדברי המג"א הנ"ל. וכ"כ גם במהדורא בתרא (סי' ס"ג, נדפס במהדורה החדשה בס"ק י'), ולפ"ז מיושבת קושית רע"א.

**אלא מייתי מסיפא דלא מן הקורה שנשברה-** משמע לכאו' האי קורה הקבועה בבית אינה ח"כ, דאל"כ מה עדיף להוכיח מהסיפא, אלא דא"כ אמאי היא מוקצה, וצ"ל מחמת שאסור ליטלה משום איסור סתירה, עי' במ"ב (סי' תק"א ס"ק ב').

וברמב"ם (פ"ב מיו"ט הי"ב) כתב דאיסורו משום נולד, ומבאר במ"ב (שם) 'דמעיקרא קורה והויא ככלי והשתא עצים בעלמא', ומוסיף דלפ"ז אסור גם לרמ"א שמתיר מוקצה ביו"ט, כיון שמודה בנולד.

אכן בתוס' שבת (דף קנו: ד"ה והא) כתב דקורה שנשברה היתה מוקצה קודם לכן גם לר"ש כיון שהיא ח"כ, ולכאו' אינו מתאים עם תוס' דידן. ויל"ע.

ועי' בתהלה לדוד (מהדו"ב הנ"ל) שעמד בזה, ומתקשה על דבריו הנ"ל שח"כ חשיב דחייה בידים, דא"כ קורה שנשברה אמאי ניתרת הא בעודה קבועה הויא ח"כ[[20]](#footnote-20), וע"כ דן דבאמת בסיפא איירי בקורה שאינה ח"כ עיי"ש.

**וא"ת והא ר"ש אינו מתיר אלא ביושב ומצפה וכו'-** מבואר בתוס' שבקורה בריאה אסור לר"ש ורק ברעועה שרי, ועי' בית מאיר (סי' תק"א סעי' א' ד"ה אך) שדן אי קורה בריאה חשיב דחייה בידיים, ונ"מ לשיטות שלא אסר ר"ש אלא בדחייה בידיים.

**החילוק בין שבת ליו"ט לענין מוקצה ונולד**

**רבי סתם בשבת כר"ש וביו"ט כר"י-** מבאר הרמב"ן (במלחמות בסו"ד) וכן הרשב"א, דודאי ר"ש ור"י עצמם לא חילקו בזה וכן שאר תנאים, ורק רבי פסק לעיקר כר"ש אלא שביו"ט החמיר כר"י מהטעם שאמרו דלא ליתי לזלזולי . ועי' עוד בראב"ד (בהשגות על הבעה"מ אות ה') שפי' באופ"א.

**אתי לזלזולי-** כתב הר"ח שהחשש שיזלזלו הוא מחמת שיו"ט מותר במלאכת אוכל נפש, ואם יהיה מותר גם מוקצה יבואו לזלזל.

וע"ע במל"מ (פ"א מיו"ט הי"ז) דהקשה דאשכחן (יבמות דף קי"ב) שאמרו איפכא דשבת שהיא בסקילה גזרו בה רבנן וביו"ט דאיסור לאו לא גזרו, עיי"ש בארוכה.

**שיטות הראשונים להלכה בשבת וביו"ט-** הרי"ף (סוף מכילתין) פסק כר"נ דסוגין דמוקצה מותר בשבת ואסור ביו"ט, והביאו הרא"ש (שם) וכן דעת הרמב"ם.

אכן הבה"ג ור"ת (הו"ד ברא"ש שם) סברי דהלכה כר"ש אף ביו"ט, ורק דעת ר"ת דנולד אסור, ובסו"ד מביא הרא"ש מהר"ח שמוסיף שאף מוקצה מחמת איסור אסור ביו"ט מלבד נולד, עיי"ש. והובאו כל השיטות בטור (סי' תצ"ה). בשו"ע (שם סעי' ד') פסק כרי"ף והרמ"א מביא דעת החולקים עיי"ש.

**שיטת הבהע"מ-** הבעה"מ (בסוגין) תמה דאשכחן לקמן (דף יח:) גבי טבילת אדם שבשבת שרי משום דלא מחזי כמתקן אלא נראה כמיקר, וביום הכיפורים שלא שייך מיקר היה ראוי לאסור, אלא דאעפ"כ התירו גם ביוה"כ, משום דאמרינן מי איכא מידי שבשבת מותר וביוה"כ אסור. וה"נ הכא מי איכא מידי שבשבת מותר וביו"ט אסור.

וע"כ מחדש דבאמת כל מה שמותר ביו"ט הוא רק מוקצה כזה שבשבת הוא אסור בלא"ה מצד מלאכה שיש בו, וכגון שחיטה וחליבה, אבל מוקצה שאין בו מלאכה שרי גם ביו"ט.

**הרמב"ן-** הרמב"ן במלחמות תמיה על הבעה"מ מכמה דינים שמותר בשבת ואסור ביו"ט, כגון מסיקין בשברי כלים ושפוד שצלה בו בשר, ובהמשך מביא עוד וכן הוא גם בר"ן (על הרי"ף שם בסו"ד) דאשכחן דמניחין נר ע"ג דקל בשבת ולא ביו"ט (שבת דף מה.).

ומקשה עוד, דגם אי נימא דא"א לחלק, הא מחמת כן עדיף לאסור בשניהם, והא דאשכחן ביוה"כ שהתירו בשניהם, מבאר הרמב"ן בהמשך דהתם השבת תדירה ולא רצו לבטל כמה טבילות של מצוה בשביל יום אחד, ועוד מוסיף בהמשך דבריו, דיותר תמוה מה שיוצא לפי הבעה"מ שחלוק יו"ט עצמו בין מוקצה למוקצה כשאין טעם לחלק בניהם.

ועל עיקר הקושיא דמי איכא מידי מיישב הרמב"ן, דהכא הוא משום דלא ליתי לזלזולי ביו"ט, משא"כ שבת ויוה"כ קדושתם שווה ולא אתי לזלזולי. ומוסיף לבאר עוד, דביו"ט דשרי מלאכת אוכל נפש יש חשש שימתין להכין בו ביום ויבא לידי מלאכות האסורות, משא"כ בשבת שאסור אפי' אוכל נפש ליכא חשש זה.

**ראב"ד-** בראב"ד (השגות על הבעה"מ אות ה') כתב על קושית הבעה"מ דמאי קשיא ליה, דלמא ר"נ לא סבר לסברת מי איכא מידי.

**ביצה הא יכול לגומעה חיה-** קשה על הבעה"מ מדוע ביצה אסורה ביו"ט, הא יכול בשבת לגומעה חיה, וכתב השיטת ריב"ב 'אע"פ שהביצה אפשר לגומעה חיה, מ"מ דרך הנאתה ע"י בישול הוא שהוא מעשה האסור בשבת'. ובפשטות משמע לפ"ז דאה"נ בשבת שרי לגומעה וביו"ט לא, ורק לא נחשב שהחמירו ביו"ט טפי, כיון שבעיקר דרך הנאתו הם שוים.

אכן כדבריו כן נמצא בבעה"מ גופיה לקמן (דף ג:) ושם מוסיף דכיון שאסור לגומעה ביו"ט שוב אסרו גם בשבת לגמעה חיה ושאר שימושים[[21]](#footnote-21).

ברע"א (ד"ה במאי אוקמתיה) מביא דברי הבעה"מ אלו, ומקשה דא"כ מה הקשו ולפלגי בתרנגולת, הא להאמור הרי נאמר בביצה חידוש שא"א ללמדו מתרנגולת.

**מוקצה ביו"ט שחל בשבת-** יל"ד ביו"ט שחל בשבת האם יהיה מותר מוקצה כיון שביו"ט זה ליכא חשש זלזול, או שלא פלוג ביו"ט, ובאור שמח (פ"ב משבת ה"ט) כתב בפשיטות דאסור משום לא פלוג, עיי"ש. וכן מתבאר מתוך דברי הגר"א (סי' תקי"ח סעי' ה') גבי ר"ה שחל בשבת עיי"ש.

אלא שמוסיף האו"ש (שם) שדבר שמותר ביו"ט ורק בשבת הוא מוקצה, א"כ יהיה מותר ממ"נ, דמצד היו"ט אינו מוקצה כלל ובשבת שרי מוקצה, וכגון השוחט לחולה שנחלה בשבת שיהיה מותר לבריא גם ביו"ט שחל בשבת. עיי"ש.

**הכנה דרבה**

רבה מחדש דין הכנה בדבר דממילא, ובשבת שאחר יו"ט אסורה הביצה כיון שנגמרה והוכנה ביו"ט. ויש לברר אי הוי דין בשבת שטעונה שיכינו לה מחול, או שהוא דין ביו"ט שאין ראוי שהכנות ייעשו בו. ומצינו בזה פלוגתת הראשונים.

**רש"י-** פרש"י דרבה שאסר הכנה שאינה בידים ממש, לטעמיה דאמר בפסחים (דף מז:) מוקצה דאורייתא. ובגדר הדין פרש"י (ד"ה והכינו) דאחשביה רחמנא לסעודת שבת שיזמיננה מבעוד יום ובחול, וכן בהמשך (ד"ה ואין יו"ט) מפרש 'ובעיא סעודתו הזמנה והזמנתו בחול'.

בפשטות מבואר[[22]](#footnote-22) דנקט שדין הכנה דרבה הוא מלתא דמוקצה, דנאמר ששבת בעי הכנה מבעו"י, ורק התווסף לרבה דהאי הכנה בעי שתהא דוקא בחול ולא ביו"ט[[23]](#footnote-23).

ולפ"ז הא דביצה שנולדה באחד בשבת מותרת אע"פ שהוכנה בשבת הוא פשוט, דבחול אין דין הכנה, וכ"כ רש"י (ד"ה ואין יו"ט) ד'סעודת חול לא חשיבא ולא שייכא בה הזמנה וכו' דסעודת חול לא אצרכה רחמנא זימון מבעו"י דלא שייך בה מוקצה'.

**הרשב"א ובעה"מ-** הרשב"א מקשה על רש"י דאי סעודת שבת בעי הכנה מבעו"י ובחול, א"כ גם אם היום גמרה לה יהיה אסור, ובעירובין אמרו שבת מכינה לעצמה ולרש"י אמאי הא בעי הכנה מבעו"י ובחול. וע"ע בתוס' (עירובין דף לח: ד"ה אמר) שמביא פרש"י וכתב ולא נהירא.

הרשב"א (ד"ה רבה לטעמיה) מוסיף להקשות על רש"י, וכן אפי' בשבת גרידא ויו"ט גרידא תיתסר משום מוקצה, דמאי שנא יו"ט אחר השבת, עיי"ש. לכאו' צ"ב הא בזה לא חסר בהכנה בחול, וצ"ל שקושיתו היא דהלידה עצמה ג,כ חשיבא הכנה, עי' תוס' לקמן (דף ד. ד"ה אלא) ובמה שצוין שם בארוכה.

ובשטמ"ק (ד"ה וא"ת) באמת מיישב דהלידה אינה נולד דאוכלא דאיפרת ולא חשיב הכנה, וכל נידון הסוגיא הוא רק על הנולד של גמר הווצרות הביצה וזה תמיד מאתמול, ולא שייך ביו"ט ובשבת גרידא, עיי"ש.

ע"כ מפרש הרשב"א דסעודת שבת חשובה ובעי הכנה, ושוב אינו בדין שיזמין משבת ליו"ט ולהיפך, אבל הם לעצמן שפיר מכינים, וסעודת חול לא חשיב ולא שייך ביה הזמנה[[24]](#footnote-24).

וכ"כ הבעה"מ שאין בדבר סרך מוקצה, אלא שאין מותר בשבת דבר שנברא ביו"ט מאתמול, דגזה"כ היא בהכנה הבאה מיום קדוש לחברו, אבל בהכנה הבאה בו ביום ליכא איסור, כדאמרינן בעירובין (דף לח:) שבת מכינה לעצמה, ומזה מוכח שאינו משום מוקצה, דהרי אין שבת ויו"ט מכינין לעצמן שום מוקצה שבעולם.

**שטמ"ק-** השטמ"ק מביא קושית הרשב"א הנ"ל דלרש"י גם בגמרה האידנא תיאסר, וכתב ליישב דאה"נ גם ביומיה אסור ורק אין היכי מצי שתגמר ותהא נולדת באותו יום, ומה שאמרו מאתמול גמרה לה הוא לאפוקי שלא מלפני ב' ימים, שא"כ כבר היה מוכן בחול והיה שרי.

והא דאמרו בעירובין להדיא שבת מכינה לעצמה, מתרץ השטמ"ק (ד"ה ובהאי) 'דשאני התם דאזמין ליה לסעודתייהו דעירוב מבעוד יום, וקנין שביתתו הוה ליה ממילא, וכו''[[25]](#footnote-25).

**רבה לטעמיה-** לרש"י הוא לטעמיה בדין, שסובר מוקצה דאורייתא, אבל לרשב"א ודעימיה מהו לטעמיה, ומבאר הרשב"א דרבה לטעמיה במה שמוקים לקרא בהכנה דממילא, ולא רק בהכנה בידים לומר שיכינו היום בכדי שלא יעשו מלאכה בשבת, כדפי' שאר אמוראי. ועי' במהר"ם שמפרש גם ברש"י כמו הרשב"א עיי"ש.

ועל רש"י הקשו תוס' והרשב"א הנ"ל וכן הר"ן, הא רבה הדר ביה כמבואר בסוגיא בפסחים שם. ועי' בשטמ"ק (ד"ה וכן הקשה) שמיישב דרק הדר ביה מהאוקימתא ולא מהדין עיי"ש.

בר"ן (דף א. בדפי הרי"ף ד"ה רבה) מבאר בשיטת רש"י, 'וכיון דמוקצה דאורייתא אלמא הכנה דממילא חשיבא, דהא מאי דאסיר משתרי ע"י הכנה, וכיון שחשיב כולי האי שפיר מידריש קרא דוהכינו להכנה דביצה דממילא, ולא מוקמינן לה בהכנה דבידים בלחוד, זה דרך פרש"י'[[26]](#footnote-26).

**הכנה של אפיה ובישול**

**תוס'-** תוס' (ד"ה והיה) מקשה דאי הכנה דאורייתא היאך מבשלין ואופין מיו"ט לשבת, ומתרץ דכלפי הדאורייתא איכא הואיל וכלפי הדרבנן עירובי תבשילין.

עוד מתרץ דהתיקון של אפיה ובישול לא שייך ביה הכנה, דאינו מחוסר רק תיקון בעלמא, ורק גמר ביצה שהוא דבר חדש שלא היתה בעולם ולא היתה ראויה כלל. וכ"כ תוס' עירובין (דף לח. ד"ה משום) בשם הריצב"א.

**מהר"ם-** ותמה המהר"ם מה מקשה תוס', הא זוהי קושית הגמ' (פסחים דף מו:) ושם תירצו אליבא לרבה מדין הואיל ולר"ח מצד שצרכי שבת נעשים ביו"ט. ומבאר המהר"ם שקושית תוס' היא למאן דלית ליה הואיל וגם לא סבר כר"ח שצרכי שבת נעשים ביו"ט.

**קהלת יעקב וחתם סופר-** הקהלת יעקב (לבעל הנתיבוה"מ, או"ח סי' תקכ"ז) מקשה על המהר"ם דא"כ בגמ' שם מוכח דלא כתירוץ תוס' מדנזקקה לתרץ באופ"א.

וע"כ מפרש דב' עניינים הם, דבגמ' דנו מצד איסור מלאכה ביו"ט, משא"כ תוס' מקשה מצד הכנה דרבה, ומש"כ תוס' דאי אמרינן הואיל א"ש כוונתו דהואיל מהני גם להכנה דרבה דהוי כמו שמכין היו"ט ליו"ט עצמו. וכ"כ גם החת"ס (בשו"ע סי' תקכ"ז) על דברי המג"א שהקשה על תוס' מהגמ' הנ"ל.

אלא דבביאור על המהרמ"ש (אות ג') מקשה, דמה שמתיר לר"ח את המלאכה מיו"ט לשבת יתיר גם את ההכנה, עיי"ש בכל דבריו. וכעי"ז מפרש הקה"י בקושית הרמב"ן, הו"ד לקמן.

**אית ליה הואיל-** מבואר דמהני טעמא דהואיל להתיר הכנה דרבה, דהוי כעושה ליו"ט והרי יו"ט מכין לעצמו וכמש"כ הקהלת יעקב הנ"ל. והקשה הר"ן (דף א: ד"ה ואידך שני י"ט) דא"כ בטלת איסור הכנה, ומתרץ דנ"מ בגוונא שאין הואיל וכגון ביצה שנולדה בשבת ונגמרה ביו"ט דלא שייך בזה הואיל.

וכתב האפיקי ים (ח"ב סי' ט"ז) דלתי' זה בתוס' דמה שאין הכנה הוא מצד הואיל, א"כ אם עבר ובישל במקום שליכא הואיל, מלבד מה שעבר איסור במעשה הבישול, עוד יהיה הדבר אסור באכילה מדין הכנה דרבה כמו ביצה. עיי"ש בארוכה בכל הענין.

**ואפי' לדידן כו'-** המהרש"ל מפרש דמש"כ תוס' ואפי' לדידן הכוונה בימינו שלא שכיחי אורחין וליכא הואיל. אכן המהר"ם מפרש דלדידן היינו לר"ח דפליג על הואיל, וכן פי' האחרונים הנ"ל. וכן מבואר בר"ן שהו"ד בסמוך.

ומה שנטה המהרש"ל מזה פי' הביאור על המהרמ"ש (אות ג') דלא ניחא ליה שיאמר תוס' 'לדידן' דמשמע דאנן סברי דלא אמרינן הואיל, עיי"ש.

והנה לפ' המהר"ם ודעימיה עולה דגם ר"ח דלית ליה הואיל שייך שיסבור איסור הכנה דרבה, אכן הרמב"ן (מלחמות פסחים שם דף טו. בדפי הרי"ף) כתב דע"כ ר"ח לא סבר דין הכנה כיון שאמר צרכי שבת נעשים ביו"ט והיינו אפי' ביידים, כ"ש הכנה דממילא. והו"ד בר"ן (שם דף יד: בדפי הרי"ף ד"ה איתמר)

וכתב הר"ן דהוא דלא כתוס' ביצה שכתבו דאע"פ שהכנה דממילא אסורה הכנה בידים אפשר דשריא, ואין טעמם מחוור, עיי"ש. ועי' בארוכה ברבינו דוד שם.

לכאו' ברמב"ן והר"ן מוכח דלאו ב' עניינים הם ודלא כקהלת יעקב והחת"ס הנ"ל, אכן בקה"י (סי' א') מבאר דגם לדבריהם א"ש טענת הרמב"ן, דאי הקפידה תורה שלא יכין יו"ט לשבת הכנה דממילא איך יתכן שיהיה שרי לעשות בידים מיו"ט לשבת.

ועי' מש"כ בזה עוד תוספת ביאור ע"פ מה שדן אי איסור הכנה הוא רק איסור אכילה או גם איסור על המעשה הכנה, עיי"ש, ועי' בנידון זה בארוכה באפיקי ים (ח"ב סי' ט"ז).

**אגודה-** עי' באגודה (סי' ג') שכתב 'א"נ דוקא הכנה כי האי דאסור ביו"ט כגון ביצה שנולדה אינה מכינה לשבת, אבל אפיה ובישול דמותרת ביו"ט גם מותר מן התורה לעשות מיו"ט לשבת'. ולכאו' הוא כלל אחר מתוס'.

וכן עי' במרדכי (סי' תרס"ח) שתירץ קושית תוס', דלא שייך איסור הכנה אלא בדבר שאינו ראוי להנות בו היום[[27]](#footnote-27).

**עירוב תבשילין אי מתיר הכנה דרבנן-** כתבו בתוס' דע"ת לא מהני כיון שהוא מדרבנן ומבואר דהכנה דרבנן כן ניתרת ע"י ע"ת. ותמה הקה"י (סי' א' אות ב') דא"כ ביצה שנולדה ביו"ט שאסורה בשבת לקמן (דף ד.) ולדעת חלק מהראשונים הוא מדרבנן, אמאי לא יהיה ניתר ע"י הע"ת.

ומביא דהאו"ז (הלכ' יו"ט סי' שמ"ג אות ט') מבאר בזה, דאיתא התם דאם הניח ע"ת יכול לערב ביו"ט עירובי חצירות לשבת אבל עירובי תחומין לא, ומשום שלא מהני ע"ת אלא לדבר שמותר לעשותו ליו"ט עצמו, וממשיך דמהאי טעמא לא מהני ע"ת להתיר ביצה שנולדה ביו"ט לאוכלה בשבת, כיון שליו"ט עצמו היא אסורה. עיי"ש.

**שחט ומצא ביצה במעי תרנגולת**

**רבינו אפרים-** הרא"ש (סי' א') והבעה"מ מביאים דעת רבינו אפרים דאה"נ ביו"ט שאחר השבת אסורה הביצה שבמעי התרנגולת, והברייתא איירי ביו"ט דעלמא.

והקשו הרמב"ן ועוד ראשונים דא"כ אמאי לא אמרו גזרה אטו מצא ביו"ט שאחר השבת, ועוד דאי ביו"ט דעלמא איירי א"כ מה הקשו דנגזור הא הוי גזרה לגזרה. ועי' ברע"א שמיישב קושיות הראשונים בארוכה.

**תוס' ורשב"א-** אכן התוס' (ד"ה מילתא) פליג דבאמת מותר גם ביו"ט שאחר השבת, ואע"פ שאולי גמרה לה מאתמול, 'מאחר שלא נולדה ע"י כך לא חשיב גמר ובירושלמי פליג בהא'. ומפרש היפה עינים דהיינו שבירושלמי פליגי מדוע לא חשיב גמר.

וברשב"א מביא הירושלמי 'דכל שלא נולדה אין גמר של אמש הכנה גמורה, לפי שלא נגמרה לגדל אפרוחים אלא בלידה, ואף לאכילה נמי אינה חשובה לגמרי כי אם בלידה כדאיתא בירושלמי וכו'. והיינו שרק גמר שבא מכוחו ביצה מושלמת חשיב, וכדמסיים הרשב"א 'כשנולד נמצא גמרו של אמש גמר גמור והכנתו הכנה גמורה'[[28]](#footnote-28), ורק פליגי מהי השלימות אי בטעם או ביכולת לגדל אפרוחין

**בעה"מ ור"ן-** הבעה"מ (דף ב: בדפי הרי"ף) מביא דברי רבינו אפרים וחולק עליו דשריא ומבאר הטעם 'כי ביצים במעי תרנגולת כאחד מאבריה הם ואינם נאסרות אפי' ביו"ט שאחר השבת'. וכ"כ הר"ן (דף א: בדפי הרי"ף ד"ה ומדפרכינן). והיינו שההכנה של הגמר חשובה בזה שמכחה נוצר למחר בריה בפנ"ע.

וכן מפרש הר"ן (שם) בירושלמי הנ"ל, דמה שאמרו שאינו דומה טעם אכילתה מבפנים לטעם אכילתה מבחוץ, היינו שכל זמן שהיא בפנים אינה נעשית בריה לעצמה הלכך לא חשיבא ההיא הכנה כלל.

הרמב"ן במלחמות מקשה על הבעה"מ דלקמן (דף ו:) אמרו שביצים שנמצאו במעי תרנגולת מותר לאכלן בחלב, אלמא אינם כאחד מאיבריה. ובר"ן מתרץ דמה שמותר לאכלן בחלב היינו שאין תורת בשר עליהן, אבל לענין הכנה חשיבא כגדולי התרנגולת עצמה דלא מתסרי משום הכנה.

**רא"ש-** ברא"ש (סי' א') מבאר 'דלא מיקריא הכנה אם לא שנגמרה הביצה היום ע"י הכנה שמאתמול, ובמעי אמה לא נגמרה עד שתצא לאויר העולם'. ובקרב"נ (אות ב') מבארו כדברי הר"ן הנ"ל, עיי"ש ולכאו' יל"ד דכוונתו כתוס' והרשב"א.

**רמב"ן-** הרמב"ן במלחמות מבאר ההיתר באופ"א, דרק כשבלי ההכנה דאתמול לא היה נהנה היום חשיב הכנה ואסור, וכגון ביצה שלולי גמר של אתמול לא יצא היום, משא"כ במצאה במעי תרנגולת שאנו זכינו בה ביו"ט ולא הביאה לידינו הכנת שבת. והו"ד בר"ן (דף א: ד"ה ומדפרכינן).

ויש להבין הא מה שנגמרה הכין אותה לאכילה, ומה איכפת לן שיצאה על ידינו ולא מעצמה, וצ"ל שהרמב"ן מפרש דההכנה דסוגין אינה גמר לאכילה אלא גמר ליציאה, וע"כ רק כשלבסוף יצאה ע"י גמר זה נחשב שהשתמש בהכנה משא"כ בשוחט.

וכן מבואר בחי' בן הרמב"ן שכתב 'ואע"פ שגדלה אין הגודל כלום כיון שלא הביאה לידו, שהרי כל הבהמות והעופות גדלין הם בכל יום ואין גדולן אוסרן מיו"ט לשבת'.

אכן שאר ראשונים לכאו' פליגי בזה על הרמב"ן, וכמש"כ הר"ן (דף א. סד"ה ואוקמא) דאה"נ סתם גידול לא חשיב אבל בביצה הוי גמר גידול, 'דלא חשיבא הכנה אלא כי גמרה מפני שאז מתחדשת בריה חדשה לגמרי'

**לשיטת רש"י-** בשטמ"ק אחר שכתב דלרש"י ה"ה בגמרה ביומיה אסור, הקשה דא"כ בשוחט ביו"ט שאחר השבת ממ"נ אסור, ומתרץ דרש"י יסבור כרבינו אפרים דאה"נ אסור, עיי"ש[[29]](#footnote-29). אלא דברש"י לפנינו להדיא (ד"ה והתניא) דגם ביו"ט שאחר השבת שרי, וצ"ע.

בס"ד

**הכנה דרבה - המשך הסוגיא**

**נולדה בזה אסורה בזה - הכנה של לידה**

**תירוץ קמא בתוס'-** בגמ' לקמן (דף ד.) רב אמר נולדה בזה אסורה בזה ופי' שהוא משום הכנה דרבה, ומקשה תוס' (שם ד"ה אלא) הא נגמרה מאתמול, ומתרץ דגם הלידה חשיבא הכנה.

והא דלידה חשיבא הכנה, עי' ברבינו פרץ (דף ד.) שכתב 'וי״ל דמכל מקום איכא הכנה לענין אפרוחים, דבעודה במעי אמה אינה ראויה לגדל אפרוח עד שתצא לחוץ, ואם כן איכא הכנה'. וכן איתא בחי' בן הרמב"ן (ד"ה ורבי יוחנן לית ליה הכנה דרב).

אמנם הרמב"ן מלחמות (דף ב: בדפי הרי"ף) לשונו היא 'שהלידה כמו כן נקראת הכנה דמחמת לידתה אנו נהנין בה', ומשמע דעצם מה שאנו מקבלין אותה זהו על ידי הלידה וזוהי הכנתה[[30]](#footnote-30).

**תירוץ בתרא בתוס'-** עוד מתרץ שכיון שלמעשה אם נולדה ביו"ט אסורה, שוב כשנולדה קודם בשבת אם תהיה מותרת ייחשב הכנה משבת ליו"ט.

וע"ע בתוס' לקמן (דף ל: סד"ה עד) שכתב דהאסור בראשון חשיב הכנה לשני, ועי' הערה[[31]](#footnote-31). ובחזו"א (סי' מ"ט ס"ק י"ד) מתקשה דהרבה דברים מוקצים בשבת ומותרים ביו"ט, ומתרץ דרק במוקצה דמצוה שבעצם היתרו הוא באמצע השבת, בזה נחשב שהשבת התירה ליו"ט, עיי"ש.

**רא"ש-** ביש"ש (סי' ג') מוכיח מדברי הרא"ש בסי' ז' שסובר כתי' קמא בתוס'[[32]](#footnote-32), ועי' בקרב"נ (סי' ז' אות פ') שהביא דבריו ודן בהם.

ועי' עוד בקרבן נתנאל (סי' א' אות ז') שנקט ברא"ש דהוי הכנה מדאורייתא והיינו כתי' ראשון בתוס', ובאפיקי ים (ח"ב סי' י"ח אות א') דן לפרש דברי הרא"ש באופ"א, עיי"ש.

**רמב"ן-** הרמב"ן במלחמות (דף ב: בדפי הרי"ף סד"ה ועוד) הקשה דגם אי לידה חשיבא הכנה, הא שבת מכינה לעצמה וא"כ הוכנה לעצמה וממילא מותרת גם למחר ביו"ט, וע"כ פי' דאה"נ הוי רק מדרבנן, דאחר שאסרו ביצה שנולדה בשבת דעלמא, שוב הויא הכנת הלידה בשבת הכנה רק ליו"ט שהרי לעצמה אסורה, ושוב חשיבה הכנה משבת ליו"ט ואסורה.

**ר"ן-** הר"ן (דף א: ד"ה דרב) כתב ג"כ דהוי הכנה מדרבנן, וביש"ש (סי' ג') כתב דהוא כתי' ב' בתוס', וכ"כ המהרש"א. אכן בבית מאיר (סי' תק"ז סעי' ב') תמה הא כוונת הר"ן כהרמב"ן דגם לתי' קמא הוא רק מדרבנן וכנ"ל, וכן משמעות כל דבריו.

**אי לתירוץ ראשון בתוס' הוי הכנה מדאורייתא-** בפשטות משמע דלתי' קמא הוא הכנה מדאורייתא, וכן מתבאר ביש"ש ובמהרש"א הנ"ל, אלא דהרמב"ן הנ"ל פליג ומשום דמדאורייתא הוא הכנה ליומא ושרי. וכן עי' במג"א (סי' תקי"ג ס"ק ח') שמביא מהיש"ש (סי' ג') שלתירוץ קמא בתוס' הוי הכנה דאורייתא, והקשה המג"א מהרמב"ן הנ"ל.

אלא דעי' בקרב"נ (סי' א' אות ז') שמיישב טענת הרמב"ן דכיון שנעשתה ההכנה ביום ראשון והוא לא נשתמש בו עד יום שני, חשיב הכנה מראשון לשני. והו"ד בשעה"צ (סי' תקי"ג ס"ק ט"ז), ועוד מביא שם שגם דעת המאירי דהוי הכנה דאורייתא, וכן פשטות הסוגיא בעירובין עיי"ש. ועי' בארוכה באפיקי ים (ח"ב סי' י"ח אות א').

וקשה הא מבואר בתוס' לעיל (דף ב: ד"ה והיה) דע"י הואיל חשיב הכנה ליומא, ואע"פ שלא נשתמש בו עד למחר בשבת.

ועי' בראש יוסף (דף ד. תד"ה אלא) שדן דאפשר דכל שאסור מדרבנן א"א להחשיב ההכנה ליומא ואסור מדאורייתא, והיינו שהדרבנן כלפי הדאורייתא נחשב עכ"פ כעיכוב בבפועל וא"א לייחס ההכנה ליום זה.

**חינוך-** כתב החינוך (מ' רח"צ) דלא משכחת הכנה מדאורייתא אלא בביצה שנולדה ביו"ט אחר השבת ולהיפך, ומבאר המג"א (סי' תקי"ג ס"ק ח' בסו"ד) דהוא מחמת טענת הרמב"ן הנ"ל, דשאר הכנות הוו ביום הראשון ליומא וממילא שרו גם בשני.

**אור זרוע-** האו"ז (סי' ש"ל) מתרץ קושית תוס' דאיירי בנולדה מעומדת לגדל שמאתמול לא הוכנה אגב אמה, 'וכי נולדה בשבת ליכא למימר הוכנה, דזימון שבת ליכא'.

עוד מתרץ האו"ז דרב סבר שביצה לא נגמרת מאתמול אלא היום גמרה לה, ולכן אסורה משום הכנה משבת ליו"ט, עיי"ש. ובאפיקי ים (שם) האריך לתמוה דא"כ אמאי אסרו ביצה שנולדה ביו"ט אחר השבת הא ביום שנולדה הכינה לעצמה ושריא, עיי"ש בארוכה.

**דעת רש"י בזה-** הרשב"א לעיל (דף ב: ד"ה רבה לטעמיה) מקשה על רש"י דיו"ט דעלמא יהיה אסור, והיינו ע"כ הכנה דלידה, ובשטמ"ק (שם ד"ה וא"ת) מיישב דרש"י סבר דהלידה אינה הכנה כיון שחשיב אוכלא דאיפרת, עיי"ש. הרי מבואר דשיטת רש"י דלידה אינה הכנה כלל. וקשה א"כ אמאי נולדה בזה אסורה בזה. וע"כ צ"ל כתי' קמא דהאו"ז. ועוד יש לדון אי לתי' שני דתוס' א"ש.

**לידת עגל**

יש לדון בעגל הנולד בשבת אי שרי לשחטו ביו"ט שאחריו לרב שאמר (דף ד.) לגבי ביצה נולדה בזה אסורה בזה.

**רא"ש-** כתב הרא"ש (סי' ז') דלידת עגל אינה הכנה ושונה מלידת ביצה, דביצה ע"י הלידה נתחדש בה היכולת לגדל אפרוח וגם טובה יותר לאכול משא"כ עגל ראוי לכל דבר במעי אמו כמו בחוץ. והיינו שגם בלא הלידה היה יכול לאוכלו ביו"ט ע"י שחיטת אמו נמצא שהלידה לא הכינתו, משא"כ ביצה[[33]](#footnote-33).

**ר"ן ורשב"א-** הר"ן (דף ב: ד"ה הלכך) מביא דעת האוסרים עגל שנולד בשבת לשוחטו ביו"ט שלאחריו, דכיון שבשבת אסור משום מוקצה נמצאת הכנתו ליו"ט. אלא שיש מתירים שהרי יכול גם בשבת לשוחטו לחולה וכיוצ"ב. וכן מביא הרשב"א (דף ד: ד"ה ואתמול). והיינו דעי"ז חשיב הכנה ליומא.

ומבאר רע"א (סי' תצ"ח על המג"א ס"ק י"א) דהיינו מחמת שאם יישחט לחולה יהיה מותר גם לבריא באומצא, דאי מצד החולה חשיב הכנה ליומא א"כ ה"ה באפרוח[[34]](#footnote-34).

**טעם פלוגתתם-** הא דהר"ן לא פי' כהרא"ש, עי' ברע"א (סי' תצ"ח על המג"א ס"ק י"א) שמבאר דהוא סבר שמה שיכול ע"י שחיטה לא מגרע מלהחשיב הלידה להכנה דלמעשה הלידה הכינתו, עיי"ש. והא דהרא"ש לא פי' כהר"ן, י"ל דסבר כשיטה ראשונה בר"ן, דהכנה לחולה לא חשיבא שכבר הוכן ליומא[[35]](#footnote-35).

**טור ב"י-** הטור (סי' תצ"ח) מביא דעת רבינו אפרים שנולדה בשבת אסורה ביו"ט שלאחריו, והרא"ש פליג ומתיר. ומבאר הב"י דהגם שהרא"ש איירי ביו"ט גופיה שפיר למד הטור שה"ה ביו"ט שאחר השבת, דהוא ג"כ תלוי באותו נידון אי חשיב הכנה. ובאפיקי ים (ח"ב סי' י"ח אות ה') הקשה דאי איירי הרא"ש ביו"ט דעלמא כדפי' הב"י, א"כ מה הוקשה לו שיהיה הכנה, הא יו"ט מכין לעצמו עיי"ש.

**נ"מ בפלוגתתם-** המג"א (סי' תצ"ח ס"ק י"א) מביא ב' טעמים אלו להתיר דהרא"ש ודהר"ן, וכתב רע"א (שם) דנ"מ בעגל שנולד מתרנגולת העומדת לגדל, דבזה לרא"ש יהיה אסור, שהרי לולי שנולד לא היה לו היתר ע"י שחיטה דעומדת לגדל מוקצית היא ביו"ט, משא"כ להר"ן כשנולדה בשבת היה הכנה ליומא לחולה ומותרת ביו"ט.

**תיפוק ליה מצד הכנה שגמרה מאתמול-** הראשונים הנ"ל דנו על הכנה בעגל מצד הלידה, ואכתי יש לברר מדוע לית ביה הכנה של גמר מאתמול כמו בביצה, ועי' ברשב"א (דף ו. ד"ה הא דאמרינן) שהקשה כן וכתב דאה"נ אין מותר אלא למ"ד שיולדת למקוטעין, עיי"ש.

**נולד ביו"ט מה דינו לשבת שלמחרת-** כתב הר"ן (שם בסו"ד) דבנולד ביו"ט לכו"ע שרי בשבת שלאחריו, דהא יכל לשחטו ביו"ט ונמצא שהיו"ט הכין לעצמו וממילא הותר לשבת. אלא דלכאו' זהו כסברת הרמב"ן הנ"ל גבי ביצה, וא"כ לדברי הקרב"נ ודעימיה שתוס' פליג ע"ז, א"כ לכאו' ה"ה הכא. ויל"ע.

**לידת אפרוח**

**דעת ה"ר יחיאל-** אפרוח שבקע מהביצה בשבת האם אי שרי ביו"ט שלאחריו, כתב הטור (סוף סי' תקי"ג) בשם ה"ר יחיאל דאסור, שהרי בעודו בביצה לא היה ראוי לכלום. עיי"ש.

**אי לשיטתו הוי הכנה דאורייתא-** בפשטות מתפרש דכוונתו דאינו כלידת עגל שכתב הרא"ש דאינו הכנה מחמת שכבר היה ראוי. ובט"ז (סי' תקי"ג ס"ק י"א) כתב עוד דגם עדיף מביצה שנחלקו תירוצי התוס' (דף ד.) אי חשיב הכנה, והכא לכו"ע חשיב הכנה, דביצה יכול לאוכלה במעי אמה משא"כ אפרוח בעודו בקליפתו אינו ראוי לכלום, עיי"ש. ולפ"ז הוי הכנה דאורייתא וכ"כ הט"ז (שם)[[36]](#footnote-36).

אכן היש"ש (סוף סי' י"ז) כתב דגם ה"ר יחיאל לא אסר אלא מדרבנן כהר"ן דבסמוך, עי' לקמן שיובא הכריחו, עיי"ש. וכ"כ הב"ח דהוא רק מדרבנן, עיי"ש.

**ר"ן ורשב"א-** הר"ן (דף א: ד"ה לפיכך) מביא איסור אפרוח שנולד בשבת דאסור לאוכלו ביו"ט משום הכנה, אלא שכתב הטעם שחשיב הכנה כיון שביומא אסור משום מוקצה, וכ"כ הרשב"א (דף ד: ד"ה ואתמול). וכתב המג"א (סי' תקי"ג ס"ק ט"ו) דלפ"ז אינו אלא הכנה מדרבנן.

**אסור גם לדעת המתירים בעגל-** מבואר בר"ן מדקאמר לגבי עגל 'ויש חולקין בזה', משמע שרק בעגל פליגי המתירים משום שראוי בשבת עצמה בדאית ליה חולה, אבל באפרוח מודו דאסור.

ומבאר המחצית השקל (שם) דרק בעגל שמוכן אגב אמו ורק משום איסור שחיטה אסור, בזה אם יישחט לחולה שרי לבריא משא"כ באפרוח שהוא נולד גמור גם אם יהיה חולה אסור עכ"פ לבריא. אלא דעי' לקמן [גבי עצים שנשרו מן הדקל] שהובאו דברי המג"א ומה שתמהו ע"ז הקהלת יעקב והבית מאיר.

**קושית הב"י והיש"ש ודברי הט"ז-** בב"י תמה על ה"ר יחיאל דבגמ' (דף ו.) לא דנו באפרוח אלא מצד מוקצה ונולד ולא מצד הכנה, ובט"ז (שם) תמה על תמיהתו דבגמ' איירי בנולד ביו"ט דעלמא והכא איירי בנולד בשבת אי שרי לאוכלו היו"ט.

וביש"ש (סוף סי' י"ז) הקשה עוד דאי חשיב הכנה מדאוריייתא א"כ גם בזה יגזרו ביו"ט דעלמא ושבת דעלמא וכמו בביצה, וא"כ אמאי לא דנו בגמ' אלא מצד מוקצה ונולד ולא מצד הכנה[[37]](#footnote-37). וע"כ פליג דלידת אפרוח אינו הכנה טפי מלידת עגל מאחר שהאפרוח כבר בעולם, עיי"ש.

ובט"ז (שם) מתרץ דהגם שהוא מדאורייתא אעפ"כ הכא לא גזרו ביו"ט דעלמא, דרק בביצה גזרו נולדה ביו"ט אטו נולדה ביו"ט שאחר השבת, משא"כ הכא לא שייך לגזור נולדה ביו"ט אטו נולדה בשבת, דלא אשכחן גזרה כזו מיום ליום, עיי"ש.

וע"ע במהרש"א (דף ד. תד"ה) שנקט כיש"ש דיש גם בכה"ג גזרה על יו"ט ושבת דעלמא. וע"ע בזה לקמן לגבי שיירי פתילות.

**נולד ביו"ט אי אסור בשבת לדעת ה"ר יחיאל-** בט"ז (שם) כתב דלדעת ה"ר יחיאל אסור בין בנולד בשבת לאוכלו ביו"ט ובין בנולד ביו"ט לאוכלו בשבת.

ובאפיקי ים (ח"ב סי' י"ח אות ב' ד"ה אכן צ"ע לי) הקשה דבנולד ביו"ט מנא ליה שלא סבר לסברת הרמב"ן ודעימיה גבי ביצה (הו"ד לעיל) דבכה"ג הוי מכין לעצמו ושוב שרי למחר בשבת, עיי"ש.

ועי' במאמר מרדכי (סי' תק"ז ס"ק ו' וכן בסי' תקי"ג ס"ק ח') הו"ד בשעה"צ (שם ס"ק ט"ז) שכתב דהרבינו יחיאל סבר כתי' ראשון של תוס' דהוי בכה"ג הכנה מדאורייתא, והיינו כהט"ז.

**עצים שנשרו מן הדקל**

איתא בגמ' (דף ד:) דעצים שנשרו מן הדקל בשבת אסור להסיק בהן ביו"ט שלמחרת משום הכנה, ורק הוסיפו טעם גם למאן דפליג על הכנה. וכ"כ הרי"ף והרא"ש (סי' ב') דאסורים משום הכנה.

**הר"ר יחיאל-** כתב הטור (סי' תק"ז) דהר"ר יחיאל נקט דהוא הכנה מדאורייתא וע"כ גם בנשרו לתוך התנור בשבת אסור להסיקן ביו"ט, גם לא ע"י להרבות עליהם ולבטלן, דאין מבטלין איסור דאורייתא[[38]](#footnote-38). וכ"כ השו"ע (שם סעי' ב') עי' בט"ז (שם ס"ק ג').

**יש"ש-** וכ"כ היש"ש (סי' ז') דהוי הכנה דאורייתא, והו"ד במג"א (שם ס"ק ד') דסבר דהוי הכנה גמורה. ולקמן (סוף סי' י"ז) כתב היש"ש דגם לדבריו שלידת אפרוח אינה הכנה דאורייתא, אעפ"כ עצים שנשרו מן הדקל הוו הכנה דאורייתא, משום 'דהיום באו מן המחובר ועכשיו נתלשו והוי הכנה ממש'.

ובקרבן נתנאל (סי' ז' אות פ') מבאר ההכנה בעצים 'שעי"כ ראוי להדלקה מה שלא היה ראוי בהיותו מחובר על הדקל'. בזה חלוק מלידת עגל שסבר הרא"ש שאינה הכנה.

**מג"א וב"ח-** אכן המג"א (שם ס"ק ד') כתב 'דלא הוי הכנה ממש, מ"מ הוי כעין הכנה דאורייתא ואין מבטלין איסור דאורייתא'. וכ"כ הב"ח דהוי רק דרבנן, עיי"ש[[39]](#footnote-39). וכן מוכח דעת החינוך (הו"ד לעיל לגבי ביצה שנולדה בשבת) שכתב שאין הכנה דאורייתא אלא בביצה שנולדה ביו"ט שאחר השבת ולהיפך.

עוד מוסיף המג"א, דלפי מש"כ הר"ן גבי עגל דיש מתירים כיון שהיה מוכן גם לשבת עצמה בדאיכא חולה, א"כ ה"ה הכא עי' במחצית השקל (שם).

**בית מאיר-** אכן הבית מאיר (סי' תק"ז) כתב על דברי המג"א הנ"ל שהוא רק כעין דאורייתא, 'וא"י טעמו'. עוד כתב הבית מאיר דגם למש"כ הרמב"ן גבי לידת ביצה דאינו הכנה מדאורייתא כיון שהכין ליומא, הכא שבשבת אסורים העצים להסיקם מדאורייתא לא הכין ליומא כלל אלא ליו"ט ומודה דהוי דאורייתא.

ועי' בהגר"א (סי' תק"ז סעי' ב') שכתב דלפי הר"ן ה"נ הוי רק מדרבנן דהא ביומא אינה אסורה אלא מדרבנן, עיי"ש. ויל"ד במה פליגי.

**קהלת יעקב ובית מאיר-** מש"כ המג"א עפ"ד הר"ן דלמתירים בעגל ה"ה הכא, תמה הקהלת יעקב (סי' תק"ז) דכל דברי הר"ן הם רק בעגל שאם ישחוט לחולה יהיה מותר גם לבריא כמבואר בסי' שי"ח כיון שהעגל מוכן אגב אביו ורק איסור שחיטה הוא דרביע עליה, משא"כ בעצים, דאל"כ א"כ ביצה שנולדה בשבת ג"כ תהיה מותרת ביו"ט כיון שאם היה חולה היה מותר לאוכלה בשבת, עיי"ש. וכן תמה בבית מאיר (שם).

וכסברא זו איתא גם במחצית השקל (הו"ד לעיל) לגבי אפרוח, דמדייק שהר"ן לא אמר אלא בעגל, מדקאמר דיש מתירים 'בזה' דהיינו בעגל ולא בשאר דברים, וכן איתא ברע"א (סי' תקי"ג הו"ד לעיל), שכל הסברא היא רק שבדאיכא חולה יהיה מותר גם לבריא.

**אפיקי ים-** האפיקי ים (ח"ב סי' י"ח אות ג') מקשה על המג"א, דמבואר בדבריו דלהר"ן ליכא הכנה דאורייתא אבל מדרבנן עכ"פ חשיב הכנה, והרי לדעת המתירים בעגל מחמת חולה הרי הוא מותר לגמרי, עיי"ש מה שמיישב[[40]](#footnote-40).

עוד מדייק מהרשב"א (דף ד: ד"ה מאתמול) והר"ן הנ"ל (דף א: ד"ה הלכך) דהוא רק מדרבנן מדדימו לזה פירות הנושרין, עיי"ש. והיינו לכאו' כהגר"א הנ"ל. וי"ל.

**ביו"ט דעלמא-** כתב המג"א (סי' תק"א ס"ק ט"ז) דבעצים שנשרו גם אי איכא הכנה אבל רק ביו"ט שאחר השבת, אבל לא גזרו גם ביו"ט דעלמא ושבת דעלמא, עיי"ש הטעם והו"ד לקמן לגבי שיירי פתילות, ומוכיח כן מדהוצרכו לאוסרן מצד שמא יעלה ויתלוש.

**פירות הנושרין**

**רשב"א ור"ן-** כתב הרשב"א (דף ד: ד"ה מאתמול) והר"ן (דף א: ד"ה הלכך) דפירות הנושרים בשבת אסורים ביו"ט משום הכנה כיון שבשבת הם אסורים, א"כ נמצאת הכנתם ליו"ט.

**תוס' והגהות אושרי-** וכ"כ תוס' (עירובין דף מ. סד"ה אי) דדבר הנלקט והניצוד יש לאסור בשבת ויו"ט משום הכנה. וכ"כ בהגהות אושרי (סי' ב') בשם או"ז.

**יש"ש ומג"א-** אכן היש"ש (סי' ז') כתב דבפירות לא שייך הכנה כלל, דכבר ראויין קודם לכן ורק האיסור גורם שלא יכל לתלוש, אכן באינן נאכלין חיים כלל וכן בדגים שניצודו בשבת חשיב שפיר הכנה, אלא שמסיים שכל זה להלכה ולא למעשה, עיי"ש.

ובמג"א (סי' תקט"ו ס"ק ח') כתב שלדעת היש"ש בפירות שאין נאכלין חיים הוי הכנה דאורייתא כמו בעצים שנשרו מן הדקל, משא"כ בדגים הניצודים הוי רק הכנה מדרבנן עיי"ש. וע"ע בכל זה בארוכה באפיקי ים (ח"ב סי' י"ח אות ד').

**שיירי פתילות ולפידים**

איתא בירושלמי (פ"א ה"א) שיורי פתילה שכבו בשבת מהו להדליק בהן היו"ט, רב ורבי חנינא אוסרין ורבי יוחנן מתיר. ומבאר רב חסדא דהנידון לאסור מצד קדושה אחת עיי"ש.

**רא"ש-** כתב הרא"ש (סוף סי' א') דמבואר בזה שמצד הכנה ליכא בכה"ג ולכן לא דנו אלא מצד קדושה אחת. והטעם מבאר הקרב"נ (אות מ') דכיון שהפתילות בעולם הוי כמו אפיה ובישול, והוא מהמרדכי (סוף סי' תרמ"ד).

**בעה"ת-** אכן ממשיך הרא"ש דהבעה"ת כתב דיש לאסור מצד הכנה, ור"ח שפי' שם מצד קדושה אחת הוא לשיטתו שלא סבר הכנה, אבל לדידן יהיה אסור מצד הכנה, עיי"ש. ומבאר דההכנה היא בזה 'שיותר טובות להדליק כשהודלקו כבר וכבו'. וכן מביא גם המרדכי (סי' תרמ"ד) בארוכה עיי"ש. וכן פסק הטור (סי' סוף תק"א). וע"ע בתוס' עירובין (דף מ. סד"ה אי משכחת לה).

**אי שרי להדליק בצד השני של הפתילה-** התרוה"ד (סי' פ"א) דן דכיון שכל ההכנה היא מה שע"י שנדלקו ונכבו ראויין להדלקה יותר, א"כ כ"ז בבא להדליק באותו הצד של הפתילה שכבר דלקה, משא"כ אי בא להדליק בצד השני.

אלא שדן דאפשר שגזרינן אטו הצד השני, וממשיך די"ל שזה תלוי בנידון אי הוי הכנה דאורייתא או דרבנן כדמובא בסמוך, דאי דאורייתא גזרינן אטו ואי מדרבנן לא, עיי"ש בהגה"ה. ועוד כתב דאי אסור מכל צד שוב אסור גם בטלטול עיי"ש בכל דבריו. והו"ד במג"א (סי' תק"א סוף ס"ק ט"ו)

**אי הוי הכנה דאורייתא או דרבנן-** עוד דן התרוה"ד (שם) אי הוי הכנה מדאורייתא או רק מדרבנן, וכתב דמסתבר שרק דרבנן, דהרי יש חולקים שכלל לא חשיב הכנה, עיי"ש.

עוד מוכיח שהוא רק מדרבנן, מסיום דברי הרא"ש שהתיר להרבות ולבטל, וזה הרי לא שרי אלא בדבר שאסור רק מדרבנן, אלא שדוחה דדברי הרא"ש קאי רק על ב' ימי ר"ה או יו"ט שני, דבהם הוא ודאי רק מדרבנן. עיי"ש.

**ב"י דרכ"מ ומג"א-** מקשה הב"י (סי' תק"א) דאי אית בהו הכנה א"כ שיהיה אסור גם ביו"ט לחודיה ושבת לחודיה כמו בביצה, ובדרכי משה (שם אות ג') מיישב דכיון דהכנה גרועה היא שהרי יש שמתירים אותה לגמרי, ע"כ די לנו לאוסרה במקום של עיקר ההכנה דהיינו ביו"ט ושבת, ולא ביו"ט עצמו שהוא רק גזרה אטו.

ובמג"א (סי' תק"א ס"ק ט"ז) מיישב דהכא לא שייכא הגזרה לאסור יו"ט בלחוד אטו יו"ט שאחר השבת, דבביצה שניהם נולדו ביו"ט, משא"כ הכא לא יטעו בין מה שכבה היום לבין מה שכבה אתמול בשבת, דבין שבת ליו"ט לא טעו אנשי. וכתב עוד דכן הוא גם בעצים שנשרו מן הדקל[[41]](#footnote-41).

**שיירי השמן-** ביש"ש (סי' ג') מביא דבירושלמי איירי גם בשיירי שמן ותמה מדוע לא הזכירו הרא"ש, וכ"ת שבזה לא שייך כלל טעמא דהכנה, א"כ מזה יהיה מוכח שהטעם של כל האי דינא הוא באמת רק משום קדושה אחת ולא משום הכנה. וכתב דע"כ האוסרים יסברו שגם בשיירי שמן יש הכנה דדולק טפי אם כבר דלק וכבה, עיי"ש.

**ב' יו"ט דר"ה-** הרא"ש כתב דלבעה"ת ה"ה דאסור בב' יו"ט של ר"ה להדליק בשני פתילות שכבו בראשון[[42]](#footnote-42). וקשה הא הוי הכנה ליומא דביו"ט כשכבו הוכן לעצמו. ולכאו' הוא תלוי בפלוגתת התוס' (דף ד.) בתירוצו הראשון והרמב"ן שם, וכדהובא לעיל שם.

ועי' בב"ח (סי' תק"א) שעמד בזה ומחלק עיי"ש. וביש"ש (סי' ג') כתב דאה"נ דין זה הוא דלא כסברת הנ"ל שכתב דמה שמותר בראשון לית ביה משום הכנה לשני, וכתב הגר"ז (סי' תק"א קו"א ס"ק ב') דלפ"ז לדידן דקיי"ל כהרמב"ן והר"ן ה"ה יהיה מותר בב' ימי ר"ה, והרא"ש וסה"ת שאסרו הם משום שסברו כתוס' הנ"ל בתירוץ הראשון עיי"ש.

**ביו"ט ולאחריו שבת-** כתב ברבינו פרץ 'ונראה דירושלמי לא אסר רק שבת ויו״ט, אבל ביו״ט ושבת שרי, דאי אפשר שלא ידלק מבעוד יום ונהנה מהן ביו״ט גופיה ויום טוב מכין לעצמו'. וצ"ע מדוע המרדכי ועוד ראשונים לא חילקו כן, דהמרדכי בסו"ד מזכיר מנהג הנשים בין בשבת קודם יו"ט ובין יו"ט קודם שבת.

**הכנה דאפיה ובישול אי תלוי בהנ"ל**

**תוס'-** בתוס' (ד"ה והיה) מבואר ב' שיטות אי אפיה ובישול חשיבי הכנה, או שלא שייך ביה הכנה, דאינו מחוסר רק תיקון בעלמא, וכ"כ תוס' עירובין (דף לח. ד"ה משום) בשם הריצב"א.

**לדינא-** המג"א (ריש סי' תקכ"ז) כתב דכיון שפסקינן הואיל, שוב אין מקור לתי' ב' דתוס' וא"כ שפיר איכא איסור באפיה ובישול. ובביאוה"ל (שם) כתב דתי' ב' בתוס' שהוא מדברי הריצב"א הוא יחידאה.

וכן איתא במג"א (סי' שי"ח ס"ק ב') דהמבשל בשבת אסור ביו"ט משום הכנה, ובפמ"ג (שם ס"ק ב') מדמה לעצים שנשרו מן הדקל (סי' תק"ז) ומביא דשם דנו הט"ז והמג"א אי הוי הכנה מדאורייתא או מדרבנן (הו"ד לעיל) וה"ה הכא. וכן כתב המג"א גם לגבי הכנה מיוה"כ לשבת (סי' תרכ"ד ס"ק ז').

**אי תלוי בנידון של שיירי פתילות-** ומקשה התהלה לדוד (סי' שי"ח ס"ק ד') הא הרמ"א (סי' תק"א) פסק כהמרדכי בפתילות דשרי, והמרדכי (סוף סי' תרמ"ד) כתב בטעם ההיתר דכיון שהם בעולם הוי כאפיה ובישול שאינו הכנה, וא"כ לרמ"א יהיה מותר גם באפיה ובישול ואמאי אסר המג"א. ובאמת הגר"ז (סי' שי"ח סעי' ג') מדמה לדין פתילות עיי"ש.

וצ"ל ע"כ דהמרדכי לא אמר אלא דאם מותר באפיה ובישול ה"ה בפתילות, אבל אה"נ גם לדידן שאפיה ובישול חשיבי הכנה יש לחלק דאכתי פתילות גרע, ומשום שבבישול עכ"פ משנה מחי למבושל, וכמצינו שמדמה המג"א הנ"ל (סי' תרכ"ד) דלא גרע מדבר הניצוד ונתלש דחשיב הכנה והיינו דין פירות הנושרין הנ"ל, משא"כ בפתילות אינו משתנה כלל. ויל"ע.

אלא דאכתי יל"ע להיפך, לדעת האוסרים בפתילות מדוע אפיה ובישול שרי, אי מצד הואיל ה"נ בפתילות, ואי מצד שלא חשיב הכנה גם זה נימא בפתילות, וי"ל.

**תמיהה בדעת המג"א-** בפשטות לפי מש"כ המג"א הנ"ל (סי' תקכ"ז) היינו שגם יש איסור הכנה ואם בישל ייאסר המאכל, וכן מבואר בדבריו הנ"ל (סי' שי"ח וסי' תרכ"ד). וקשה דבמג"א (סי' תק"א ס"ק ט"ז) כתב דכל מה שאוסרים הוא רק לבשל ולאפות אבל המאכל לא נאסר, דהיינו שרק המעשה מלאכה אסור אבל דין הכנה דרבה לאסור המאכל ליכא. וצ"ע.

בס"ד

**דף ג.**

**קצירה ביו"ט אי אסורה מדאורייתא**

בפשטות מדגזרו שמא יתלוש גם ביו"ט חזינן שקצירה אסורה ביו"ט מן התורה, וקשה הא אוכ"נ הותר ביו"ט, ומצינו בזה פלוגתת הראשונים וכדלהלן.

**אי קצירה רק מדרבנן אמאי גזרו ביו"ט שמא יתלוש-** הפנ"י (שם) מבאר דהא דגזרו גם ביו"ט הוא משום דיו"ט ושבת חדא מילתא היא, וכמש"כ תוס' לקמן (דף יח. ד"ה גזירה).

וכ"כ רע"א (דף כד. ד"ה ונעל"ד) ועוד מוסיף דאפשר שיש גזרה גם ביו"ט, דשמא יקצור הרבה לצורך חול, עיי"ש[[43]](#footnote-43). וברשב"א (שבת דף צה. סד"ה שגג) כתב עוד דשמא יתלוש סמוך לחשיכה.

**דעת רש"י-** פרש"י (ד"ה ויתלוש) דהוי איסורא דאורייתא דהיינו קוצר שהוא אב מלאכה, ובפשטות משמע דהיינו בין בשבת ובין ביו"ט, דהרי בתרוויהו גזרו שמא יתלוש.

וכן מבואר ברש"י (דף כג: ד"ה אין צדין) דפי' לגבי צידה דלא הותרה ביו"ט דאפשר מעיו"ט, וא"כ ה"ה קצירה. ובפשטות דבריו הם חילוק בדאורייתא וכמבואר בתוס' וברא"ש שם, אכן בר"ן (שם) דן דאפשר שכוונתו רק מדרבנן אלא שמקשה על זה עיי"ש.

והנה הראשונים הנ"ל פי' ברש"י כפשוטו דתלוי אם אפשר מבעו"י, ותמהו שכלל זה הוא רק במכשירין, וכן מביא השעה"צ (סי' תצ"ה ס"ק י"ב) מרש"י. אכן בחת"ס (דף ב: ד"ה משום) מפרש שאינו תלוי אי יכול מעיו"ט אלא בסוג המלאכה אי דרכה להעשות ליומה או לימים רבים עיי"ש. והיינו כעין דברי הרמב"ן דלקמן, וכ"כ גם בקהלת יעקב (סי' תצ"ה סעי' ב') שכוונת רש"י היא כהרמב"ן.

אכן הפנ"י (דף ב: רש"י ד"ה רב יוסף) מביא מהמגיני שלמה שמדייק ברש"י שכתב פירות הנושרין מן האילן 'בשבת', דמשמע שרק בשבת הוא דאורייתא. ולקמן (דף כג:) כתב הפנ"י דלפ"ז ע"כ דברי רש"י שם הם רק מדרבנן, עיי"ש. אלא שתמה דברש"י עירובין (דף לט: ד"ה פסק) כתב להדיא דצידת צבי ביו"ט מדאורייתא היא.

ועי' בחת"ס (ד"ה משום) שדוחה הדיוק הנ"ל מרש"י, דמש"כ רש"י 'בשבת' היינו משום שהגזרה של פירות הנושרין נאמרה לגבי שבת, במעשה דאנשי יריחו (פסחים דף נו.).

**דעת תוס'-** תוס' (סד"ה גזרה) מקשה כנ"ל מדוע ליכא היתר אוכ"נ, ומבאר הפנ"י דמקשה זאת כהמשך לדבריו, דהיה אפ"ל דאה"נ קצירה שרי ביו"ט ורק גזרו שמא יתלוש לצורך חול, אכן אחר שביאר תוס' שהחשש רק שמא בעוד בכפו יבלענה והיינו שיאכל מיד ביו"ט, ע"כ מקשה דזה ראוי להיות מותר דהוא אוכ"נ[[44]](#footnote-44).

תוס' מביא די"א שתלוי אי יכול עשותה מעיו"ט, ודוחה דחילוק זה מצינו רק במכשירין ולא באוכ"נ עצמו. ועי' בתוס' לקמן (דף כג: ד"ה אין צדין) והרא"ש (שם) שמפרשים ברש"י שדעתו כי"א הנ"ל ומקשים כנ"ל. ועי' בתוס' מגילה (דף ז: ד"ה כאן) מש"כ ליישב לדיעה זו.

ע"כ מביא תוס' מר"נ מקינון דקצירה אסורה מדאורייתא, ומביא מהירושלמי דלפינן שלא הותר אלא מלישה ואילך.

**תוס' בשבת ר"ן-** אכן מביא רע"א דתוס' בשבת פליג דהוי מדרבנן, דאיתא בשבת (דף צה.) דהרודה חלות דבש חייב משום קוצר דברי ר"א, ותמה תוס' (שם ד"ה והרודה) הא הוי אוכ"נ, ומתרץ דהיינו בסמוך לחשיכה דאינו לצורך יו"ט וליכא הואיל, א"נ בדבש שאינו ראוי לאכילה או איסוה"נ.

ומבואר דסבר דבאמת קצירה מותרת מן התורה. וכ"כ גם תוס' לקמן (דף כא. ד"ה הואיל). ועוד מתרץ הרשב"א (שם) לדיעה זו די"ל דמש"כ שם לוקה לא קאי על רודה חלות דבש עיי"ש. וע"ע בארוכה גם בר"ן (ר"פ אין צדין) שנוקט דהוא רק מדרבנן

**רמב"ם-** עי' ברמב"ם (פ"א מיו"ט ה"ה – ה"ח) ומבואר שם דסבר דהוי מדרבנן, וכ"כ המ"מ (שם). וכ"כ גם הר"ן הנ"ל בסו"ד דלרמב"ם הוא רק מדרבנן.

**רשב"א ורמב"ן-** הרשב"א (שבת שם) נוקט דאסור מדאורייתא ומביא דברי הירושלמי הנ"ל דקוצר לא הותר, וכ"כ הרמב"ן (מלחמות רפ"ג דביצה).

אלא שבביאור הענין כתבו באופ"א, וז"ל הרמב"ן 'אלא הוו יודעים שלא כל המלאכות הותרו ביו"ט, אלא הכשר המאכלים לאכלן כגון אפיה ובישול וכיוצא בה, אבל לצוד בע"ח שאינן ברשותו של אדם וכן לעקור דבר מגידולו כגון קצירה ותולדותיה, אלו וכיוצ"ב אסורין הן, ובכלל מלאכת עבודה[[45]](#footnote-45). א"נ כמו שמפורש בירושלמי מניין שאין טוחנין וכו', שלא התירה תורה אלא ביו"ט אלא מלאכות של יומן כגון שחיטה אפיה ובישול, אבל אלו תיקון הן, ודרך בני אדם לתקן מהם לימים הרבה, אמרה תורה יתקן כדרכו מחול ליו"ט שלא יתקן מיו"ט לימים הרבה של חול וכו', עיי"ש בארוכה.

**מ"מ-** עי' במ"מ (פ"א מיו"ט ה"ה) שכתב דהכלל הוא דלאכת עבודה היינו כל מה שדרך העבד לעשות לאדוניו ואין רוב בנ"א עושין אותן לעצמן אלא שוכרין אחרין לעשותן וכו', אבל כל מלאכה שדרך רוב בנ"א לעשותה כל אחד בביתו לעצמו לא הוזהרנו וכו', עיי"ש בטעם הדבר.

**להלכה-** בשו"ע (סי' תצ"ה סעי' ב') פסק דהוי מדרבנן, ועייש במ"ב שמביא הדיעות שדאורייתא.

**שחיקת פלפלין-** בר"ן (ר"פ אי"צ) מקשה דאי אין היתר אלא מלישה ואילך א"כ טחינה אסורה ואמאי שרי שחיקת פלפלין, ועי' ברמב"ן הנ"ל שמיישב ע"פ דרכו, והביאו גם הר"ן (שם).

**איסור פירות הנושרין משום שמא יעלה ויתלוש או משום מוקצה**

הכא איתא דאיסור פירות הנושרין משום גזירה שמא יעלה ויתלוש, ומאידך לקמן (דף כד:) הביאו לה בסוגית ספק מוכן ומשמע שאיסורה משום מוקצה וכדפרש"י שם דמיגו דאיתקצאי וכו', וקשה מה צריך לב' הטעמים[[46]](#footnote-46).

**תוס'-** תוס' (ד"ה גזירה) דן בתחילה דהכא לר"ש דלית ליה מוקצה והתם לר"י, ומבאר רע"א (ד"ה רש"י) דלפ"ז הגזרה היא רק לר"ש, דלר"י לא נמנו ואסרו כיון שבלא"ה אסור, וא"כ ביצה העומדת לאכילה תהיה מותרת דלא שייך בה מוקצה וגזירה ליכא. אלא שמוסיף, דלסוברים בשבת כר"ש וביו"ט כר"י כיון שגזרו בשבת אסור גם ביו"ט, עיי"ש.

תוס' מביא מרש"י (שם ד"ה אם יש באותו המין) דהמוקצה שם הוא גם לר"ש דחשיב דחייה בידים מדלא ליקטן, וא"כ שוב קשה.

וע"כ מפרש תוס' דהכא איירי בגוונא שאינו מוקצה, דפירות שבחצרו הוו מוכן לעורבים, והא דלא סגי בגזירה שמא יתלוש מפרש דאיירי התם בדבר שקשה לתלוש ולא חיישינן שיתלוש כיון שייזכר בנתיים, ועוד מתרץ דכל החשש הוא רק בפירות וענבים שמתאוה להם ובעודו בכפו יבלענו, אבל בשאר דברים ייזכר. עי' במהרש"א.

**רשב"א-** הרשב"א חולין (דף יד. ד"ה מחתכין) מביא דבאמת תרתי איתנייהו משום מוקצה ומשום גזרה, ומקשה אמאי לא אמרו בסוגין הטעם משום מוקצה ובזה לא חשיב גזרה לגזרה, ומתרץ דאינו מוקצה אטו מוקצה לא גזרינן עיי"ש.

**רע"א-** ברע"א (ד"ה רש"י) דן ליישב קושית תוס', די"ל דלולי הגזירה שמא יתלוש לא היה מוקצה לר"ש, דהוי יושב ומצפה שיתלש, ורק אחר דגזרו וגם אם ייתלש יהיה אסור, שוב הוי גם מוקצה וכמש"כ רש"י הנ"ל שם.

והא דאמר שם הטעם של מוקצה ולא אמרו הגזרה, מבאר רע"א דהתם גבי נכרי שהביא דורון הוי ספק, וא"כ הוא ספק דרבנן ושרי, ורק כיון שהוא מוקצה אסור דבמוקצה אסור גם בספק כמש"כ בתו"י (דף ג:) הו"ד לקמן שם, עיי"ש.

**פנ"י-** הפנ"י מקשה על קושית תוס', דהתם איירי בהביא עכו"ם ובזה לא שייך גזרה שמא יעלה ויתלוש מכמה טעמים, עיי"ש. ועוד מקשה דנקטו מוקצה דאוסר גם מטלטול משא"כ הגזרה, וע"ע בכל דבריו. אלא דעי' בפנ"י גופיה (ריש מכלתין) שהוכיח דגם אי איסורו מצד הגזרה אסור בטלטול, וכן דעת כל הראשונים, הו"ד לעיל ריש מכילתין.

**מוכן לעורבין**

**אי מהני גם לר"י או רק לר"ש-** פליגי בגמ' (פסחים דף מו:) אי מוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, ובתוס' כאן נקט דהוי מוכן לאדם, ובשפ"א (ד"ה בתוס') מתקשה דשם משמע שמסקינן דאינו מוכן וא"כ מה קאמר תוס'. ודן דכוונת תוס' רק לר"ש, דהמוכן לכלבים כבר אינו כגרוגרות וצימוקין, משא"כ לר"י, עיי"ש.

וכ"כ הפנ"י בפשיטות (ד"ה בתוס') דכל תי' התוס' הוא רק לר"ש אבל לר"י לית ליה הא סברא כדאמרו בפרק מקום שנהגו, עיי"ש.

**אי גם בעומד לאדם-** תוס' חולין (דף טו: ד"ה כגון) כתב דהעומד לאדם אע"ג דלא חזיא לאדם הוי מוקצה ולא מהני מה שראוי לכלבים, ומקשה רע"א (שם ד"ה יש לעיין) דמדברי תוס' הכא מבואר לכאו' לא כן.

ודן לחלק דדברי תוס' הכא הם רק לר"ש משא"כ לר"י, עיי"ש. עוד מחלק דהתם בדלעת מחמת שמיועדת לאדם באמת אינו נותנה לכלבים, משא"כ פירות האילן העורבים אוכלים אותן מעצמן.

**אי רק ביושב ומצפה-** תוס' מתרץ ועוד י"ל דלא שייך מוכן לעורבין אלא בפירות האילן שהוא יושב ומצפה שינשרו, ומפרש המהרש"א דהיינו דביושב ומצפה אמרינן מוכן לעורבין. אכן המהרש"ל כתב דהוא תי' בפנ"ע, דבאמת לא אמרינן מוכן לעורבין אלא דלא הוי מוקצה כיון שיושב ומצפה. וע"ע במהר"ם.

וכ"כ הפנ"י דלר"ש ודאי סגי ביושב ומצפה בלא מוכן לעורבין, ומוסיף דכן הוא בתוס' שבת (דף קכב. ד"ה איני) דהם ב' תירוצים נפרדים, מוכן לעורבין ויושב ומצפה, עיי"ש. ועי' ברשב"א (ד"ה אמר לה אביי) שכתבם ג"כ כב' תירוצים נפרדים.

המהרש"א מקשה על המהרש"ל דבגמ' פסחים הנ"ל מבואר שלא התירו אלא מצד מוכן לכלבים, ומתרץ הפנ"י דהתם לר"י משא"כ תוס' לר"ש סגי ביושב ומצפה.

**דף ג:**

**אין מטלטלין וכו' ולא לסמוך בה כרעי המטה**

**רשב"א-** הרשב"א (שבת דף כט.) כתב 'שלא אסרו אלא לטלטלו או לאכלו ואפילו להשתמש בו בידים כגון הדלקה או לסמוך בו כרעי המטה ואפי' במקומו שאינו מזיזו ומטלטלו', עיי"ש, הרי מבואר שאסר להשתמש במוקצה לסמוך בו כרעי המטה, הגם שאינו מטלטלו בשימושו.

**ר"ן ורמב"ן-** אמנם הר"ן (שבת דף יא: בדפי הרי"ף) מביא מהרמב"ן דשרי לישב על האבנים בלא לטלטלם, וכ"כ המג"א (סי' ש"ח ס"ק מ"א). ועי' רע"א (סי' שכ"ה על המג"א ס"ק ט') שמקשה על המג"א מהרשב"א הנ"ל, אלא שבר"ן הנ"ל מבואר כמג"א.

**הגר"ז וקה"י-** מקשה הגר"ז (סי' תק"ט קו"א ס"ק ג') על הרשב"א דבברייתא דידן משמע שרק אסור לטלטל בכדי לסמוך אבל הסמיכה עצמה שריא, עיי"ש. וכן הקשה בקה"י (סוף ס' ד'), עיי"ש בכל דבריו על דין הרשב"א.

וכעי"ז מקשה הגר"ז (סי' תק"ז קו"א סוף ס"ק ד') גם על דברי המג"א שאסר בהכנה דרבה הנאה הבאה מאליה, ומקשה הגר"ז הא לא אסרו אלא טלטול לסמוך אבל לסמוך בלחוד שרי. עיי"ש

**בשלמא לרבה הוי ספיקא דאורייתא**

**דעת הרמב"ם שהכנה טבעית מדרבנן וקשה מסוגין-** מבואר דהכנה בביצה אסורה מדאורייתא לרבה, וקשה על דעת הרמב"ם (פהמ"ש) דהכנה טבעית שלא ע"י מעשה אינה אלא מדרבנן. וכן תמה בביאוה"ל (סי' שכ"ב סעי' א' ד"ה ביצה).

וכתב החת"ס (דף ב: ד"ה ומשום הכנה) ליישב דכיון שהכנה ע"י מעשה הוא מדאורייתא, שפיר החמירו בספיקם גם בהכנה טבעית. עיי"ש.

וע"ע בביאור על המהרם שי"ף (אות ד') שמיישב דדברי הרמב"ם הם רק למסקנת הסוגיא, דרק אחר שאמר רב אשי שגם אי מדרבנן ספקו אסור, הדרינן לסברא שהוא רק מדרבנן. עיי"ש.

**הא שבת דעלמא ויו"ט דעלמא אינם אלא מדרבנן-** מבאר הרשב"א, דהגם שביו"ט דעלמא ושבת דעלמא הוא מדרבנן, אעפ"כ לרבה איכא לאוקמיה ביו"ט שאחר השבת, עיי"ש. משמע שבאמת הספק לחומרא הוא רק ביו"ט שאחר השבת. וכ"כ המהרש"א.

בחת"ס (דף ב: ד"ה ומשום הכנה) כתב דכיון שביו"ט אחר השבת הוא מדאורייתא וספקו אסור שוב גם מה שגזרו אטו ביו"ט ושבת דעלמא ניחא לומר שגזרו שספקו אסור. וכ"כ רע"א (ד"ה בשלמא לרבה) דכיון שביו"ט אחר השבת הוי דאורייתא חשיב עיקרו דאוריתא וספקו אסור גם ביו"ט ושבת דעלמא. וע"ע ברש"ש.

**ספק מוקצה**

**תו"י-** בתו"י (הו"ד גם במהרש"א) מקשה אמאי לא הקשו גם לר"נ שפי' משום מוקצה דהוי ספק דרבנן, מתרץ דמוקצה חמיר והוה כעין דאורייתא וספקו אסור, וכדאשכחן לקמן (דף כד) דספק מוכן אסור.

אלא שעי' ברע"א (דף ד: ד"ה ויש לדחות) שדן דאפשר דזהו רק טעם לגבי שיחמירו בספקו בדשיל"מ[[47]](#footnote-47), אבל באין לו מתירין היה באמת לקולא, עיי"ש בכל דבריו ובמה שדן לפ"ז נ"מ בתרומת פירות דרבנן.

**רשב"א-** הרשב"א מתרץ דר"נ אדחייא, ועוד דאיכא למימר דהברייתא סברה מוקצה דאורייתא כרבה (פסחים דף מז:). ומבואר דפליג דספק מוקצה לקולא.

וכן הוא להדיא בעבודת הקודש (בית מועד ריש שער החמישי) שכתב דספק מוקצה לקולא כיון שהוא מדברי סופרים, אלא שמוסיף דבמקום שיכול לבא לידי דאורייתא כן החמירו, כגון ספק ניצוד, עיי"ש.

**רע"א ופנ"י-** רע"א (דף כד. ד"ה ספק מוכן אסור) מקשה דלמסקנא שאמר רב אשי (דף ד.) דספק מוקצה אסור מדין דבר שיש לו מתירין, א"כ אין מקור שיש דין נוסף שספק מוקצה אסור, וכן דן הפנ"י בסוגין (ד"ה בשלמא לרבה), ונ"מ בדבר המתקלקל למחר שאינו דשיל"מ

אלא שדן רע"א (שם) דלגבי טלטול לא נחשב יש לו מתירין, ולזה מהני הא דספק מוקצה לחומרא לאוסרו טלטול, עיי"ש. ועי' מה שיצוין לקמן בנידון זה אי טלטול נאסר בספק מוקצה שאיסורו מדין דשיל"מ.

**מ"מ-** המ"מ (פ"ב מי"ט ה"ו) מביא דברי הרשב"א שספק מוקצה שרי, ותמה הא בסוגיא דר"פ אין צדין משמע שכל ספק מוכן אסור, ועוד דמאי שנא מספק ביצה דסוגין שהוא לחומרא וכדפסק הרשב"א גופיה בעבוה"ק (ש"ד). ע"כ כתב המ"מ דכל ספק מוקצה ונולד לחומרא, ובטעם הדבר כתב או מצד דבר שיש לו מתירים, או שרצו חכמים להחמיר בספק זה, עיי"ש.

ועי' בבית מאיר (סי' תצ"ז סעי' ג') שמיישב ההיא דביצה לדעת הרשב"א, דדברי רב אשי הם רק בביצה, עיי"ש הטעם, אלא דעי' ברשב"א (דף י: ד"ה הא איכא חד דמערב) שכתב ג"כ דבדבר שיש לו מתירים ספקו אסור גם בדרבנן כדברי רב אשי דלקמן (דף ד.), וקשה כקושית המ"מ, והכא לא מהני תי' הבי"מ.

**קרני ראם-** עי' בקרני ראם על המהרש"א שמתרץ הא דלא הקשו לר"נ, דבאמת לר"נ אסור מספק כיון דאיכא חזקה דהשתא הוא דילדה. [והא דלר"י ור"י ליכא חזקה זו, עי' בסמוך].

**לרב יוסף ורב יצחק הוי ספק דרבנן ולקולא**

איתא בברייתא דביצה ספיקא אסור, וס"ד דהיינו ספק נולדה בי"ט ספק בחול, ומקשינן דא"כ לרב יוסף ורב יצחק שהאיסור מצד פירות הנושרין ומשקין שזבו הא הוי גזרה דרבנן וספיקא דרבנן לקולא. ויל"ד אמאי לא נימא חזקה דהשתא היא דילדה.

**צל"ח-** הצל"ח (דף ד. ד"ה וראיתי במרדכי) מביא מדברי המרדכי (ר"פ אין צדין) דביצה שנולדה ספק ביו"ט ספק בחול איכא חזקה שלא נולדה עד היום[[48]](#footnote-48), ומקשה הצל"ח דא"כ מטעם זה לא יהיה ספק לקולא, לדעת הש"ך (כללי ס"ס סי' כ') דבמקום חזקה לא אמרינן ספק דרבנן לקולא, ויהיה מוכח כפר"ח שחולק שם. עיי"ש מה שכתב בזה.

**קרני ראם-** כתב הקרנ"ר דאה"נ איכא חזקה אבל יש כנגדה חזקת היתר. ורק לר"נ באמת אסורה מדין חזקה וכנ"ל, ומשום דבתרנגולת העומדת לגדל אין לביצה חזקת היתר, דהא במעי אמה היתה אסורה, עיי"ש.

**נתערבה באלף כולם אסורות**

**תוס'-** תוס' (ד"ה ואחרות) מביא דעת ר"ת דאיירי בנתערב האיסור עצמו, אבל בנתערב ספק איסור הוי ספק ספיקא ושרי. עיי"ש. ומבואר דס"ס שרי גם בדבר שיש לו מתירין, עי' מה שיצוין בזה לקמן (דף ד.).

**הרשב"א-** אכן הרשב"א (ד"ה נתערבה באלף) כתב דבכה"ג לא אמרינן ס"ס, כיון שהוא ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובות, ומשום ד'אבל הכא מה תאמר שמא לא זו היא הביצה שנפלה כאן ואת"ל זו היא גופא שריא, והלא מתחילתה אסרתה והיאך תחזור ותתירוה אחרי שהספק בגופא ממש'. וכ"כ גם בתורת הבית (ב"ד ש"ב) וכן הוא בשו"ע (סי' ק"י סעי' ט').

וממשיך להקשות מאי שנא מההיא דפתח פתוח (כתובות דף ט.) שדנים ס"ס אע"פ שאינו בתערובות, ומתרץ 'דהתם שאני שאי אפשר לה לדון לפניך אלא בשתי ספקות, ואי אתה יכול להחמיר עליה ולומר היאך תתיר וכבר אסרתה כמו שאתה אומר בזו שהיא ספק חול ספק של י"ט שמיד עמדה עלינו באיסור ואח"כ נתערבה באחרים ונתוסף בתערובת ספק זה השני'.

ונחלקו הב"י והדרכ"מ (יו"ד סי' נ"ז) אי דברי הרשב"א הם רק בנודע הספק בגוף לפני שנתערב וכבר חל עליה שם איסור, או גם בנודעו ב' הספיקות יחד. הו"ד בט"ז (סי' ק"י ס"ק י"ב). עיי"ש שמאריך בזה.

בס"ד

**דבר שיש לו מתירין**

**הטעם שלא בטל**

**רש"י-** פרש"י (דף ג: ד"ה שיש לו מתירין) 'שיכול לאוכלו אחר יו"ט בהיתר גמור[[49]](#footnote-49)', ובהמשך (ד"ה אפילו באלף) כתב 'אחמור רבנן הואיל ויש לו מתירין לאחר זמן, לא יאכלנו באיסור ע"י ביטול'.

**לא יאכלנו באיסור-** אמאי חשיב יאכלנו באיסור הא נתבטל וניתר, וכתב בפליתי (יו"ד סי' ק' סס"ק א') 'ואף שאיסור נתבטל בהיתר מ"מ שם איסור לא זז ועדיין טמון, והראיה דשיל"מ דאמרינן עד שתאכלנה באיסור וכו', ש"מ דעוד איסור טמון דאל"כ מה שייך תאכלנה באיסור'.

וכ"כ בארוכה בקוב"ש (קובץ שמועות ב"מ אות כ' וחולין אות ל"ו, וע"ע קובה"ע סי' ל"ג אות ח' וסי' ע"א אות ז') דגם בביטול סיבת האיסור עדיין קיימת, עיי"ש בכל דבריו[[50]](#footnote-50).

**ר"ן-** אכן הר"ן (נדרים דף נב.) כתב דדשיל"מ לא בטיל רק במין במינו, ומבאר הטעם, דכל מה דפליגי רבנן על ר"י וסברי שמין במינו בטיל, הוא מחמת שמחולקין הם באיסור והיתר, ובזה אמרו דכשיש לו מתירין אינו חלוק מן ההיתר לגמרי שהרי אף הוא סופו להיות היתר, נמצא שהם שוין גם במין וגם בדין, עי' שם בארוכה בכל דבריו.

**במתקלקל אם ימתין-** כתב הר"ן (דף ב: בדפי הרי"ף ד"ה כל) וכ"כ הרשב"א (דף ד.) דכל דין דשיל"מ הוא רק כשלא יתקלקל אם ימתין, אבל בדבר שמתקלקל מותר מיד, הו"ד בשו"ע (יו"ד סי' ק"ב סעי' ד'). ויל"ע היאך מתיישב עם שיטתו הנ"ל, שמציין לה בריש דבריו שם. עי' בחת"ס שהו"ד לקמן.

**במין שאינו מינו-** הר"ן הנ"ל מוכיח דלא אמרינן ביה דשיל"מ, ומבאר ע"פ דרכו. אכן התורת החטאת (כלל ג' דין ו') כתב לבאר באופ"א (הו"ד בט"ז יו"ד סי' ק"ב ס"ק ה' ובש"ך שם ס"ק ד') 'וכל שנתערב שלא במינו אין ההיתר נקרא על הדבר האסור אלא ע"ש דבר שנתערב בו והוי כמי שאין לו מתירין'. וכעי"ז איתא בתוס' רא"ש (ב"מ דף נג.) 'כיון שנתערב שלא במינו וליכא נותן טעם אין שמו עליו ובטל אע"פ שיש לו מתירין'[[51]](#footnote-51).

**דשיל"מ בספק דרבנן**

רב אשי אמר לעולם ספק יו"ט ספק חול, הוה ליה דבר שיש לו מתירין וכל שבר שיש לו מתירין אפי' בדרבנן אינו בטל, ופרש"י (ד"ה אפי' בדרבנן) דכי היכי דבביטולה מחמירין מהאי טעמא בספיקא נמי מחמירין מהאי טעמא. מבואר דדין דשיל"מ אינו רק בביטול אלא גם בספק דרבנן שבעלמא לקולא.

**מה חידש רב אשי-** בפשטות עיקר חידושו הוא שגם בספק אמרינן דשיל"מ, וכ"כ בחת"ס (דף ג: ד"ה ספיקא דרבנן) דגם המקשן ידע דינא דדשיל"מ מדלא הקשה מהסיפא שלא בטיל, ורק לא סבר הא דמהני גם לאסור מספק. וכ"כ הלח"מ הו"ד בסמוך.

ועי' במהר"י אבוהב (ביצה דף ג:) שכתב לבאר ב' גדרים בספק דרבנן לקולא, אי הוי היתר גמור או דין קולא מספק, עיי"ש, ומפרש דבזה פליגי אי שייך דינא דדשיל"מ בספק דרבנן, עיי"ש.

אלא דתמה רע"א (דף ד: ד"ה ויש לדחות) דאי חידוש ר"א הוא שספק כביטול א"כ העיקר חסר מן הספר, דר"א רק אמר דאמרינן דשיל"מ גם בדרבנן. וע"כ כתב רע"א דגם המקשן ידע שהוא גם דין שספק לחומרא, אלא שסבר שכל דין דשיל"מ הוא בדאורייתא ולא בדרבנן, וע"ז חידש ר"א שדין דשיל"מ הוא גם בדרבנן וממילא גם בספק דרבנן יהיה בכלל הדין. וע"ע בדברי רע"א בסמוך בדעת הרמב"ם.

וכן משמע בגמ' לקמן (דף ד:) דאיירי בביטול בדרבנן והקשו מדרב אשי, משמע שחידושא דרב אשי הוא עיקר הדבר שנאמר דשיל"מ במידי דרבנן וגן לגבי ביטול.

**רמב"ם-** הרמב"ם (פ"א ה"כ) הביא דין דשיל"מ לא בטל, והשמיט הא דספק אסור, וכתב המ"מ שלא נצרך לכותבה משום שאם לא בטל פשיטא דספקה אסורה. ותמה הלח"מ הא דעת המקשן דספקו מותר הגם שלא בטיל כדמוכח בסיפא, ורק ר"א חידש כן וא"כ אינו פשיטא והיאך השמיטו הרמב"ם.

וכתב רע"א (פסחים דף כט: ד"ה וביותר) כדבריו הנ"ל, דגם המקשן דימה ספק לביטול ורק פליגי אי דינא דדשיל"מ הוא רק בדאורייתא או גם בדרבנן, ולפ"ז קושית המקשן היא גם מהסיפא דמדוע לא בטל, עיי"ש.

**היאך מתפרש דברי ר"א לדעת הר"ן-** תמה הפנ"י (דף ד. ד"ה רב אשי) דמכאן תימה על הר"ן הנ"ל, דדבריו שייכי רק בביטול ולא בספק דרבנן.

ועמד בזה גם ברע"א (עירובין דף מה: ד"ה ואך באמת) ודן דבאמת ספקו אסור הוא מטעם רש"י, ורק ביטול שהוא היתר ודאי בעינן לדברי הר"ן. אלא דתמיה, דא"כ היאך אמר ר"א דלא בטיל ונכלל בזה שספקו אסור, הא לא דמי זה לזה, עיי"ש.

ובחתם סופר (דף ג: ד"ה ספיקא דרבנן) מבאר דטעם התקנה כרש"י מ"מ בביטול לא החמירו אלא בצירוף דברי הר"ן, עיי"ש. וכ"כ גם בפסחים (דף כט:) ובשו"ת (יו"ד סי' ר"נ). ומבאר עפ"ז הא דהובא לעיל דגם להר"ן כל שיתקלקל אם ימתין שרי, עיי"ש.

ובקובץ שיעורים (ביצה אות ד') כתב דמודה הר"ן שטעם התקנה היה כרש"י ורק אסמכוה רבנן לגזרתם על דין מין במינו לא בטיל[[52]](#footnote-52), עיי"ש.

**ספק עירוב-** בגמ' עירובין (דף מה:) אמרו דעירובין הוה ליה ספק דדבריהם ולקולא, ומקשה תוס' (שם ד"ה איבעית) הא הוה דבר שיש לו מתירין דאמר ר"א שספקו אסור, מתרץ דאעפ"כ בעירוב הקילו. ותמה רע"א (שם) הא גם בעירובין הדין שדשיל"מ לא בטיל כדאיתא בביצה (דף ל"ט) גבי מים ומלח, וא"כ היאך מתחלק שלגבי ספק יהיה לקולא. עיי"ש מה שמיישב ע"פ מה שמחדש לקבל דברי הר"ן במקצת.

המרדכי (ר"פ אין צדין אות תרפ"ה) מתרץ קושית תוס' דלא אמרו בדשיל"מ ספקו אסור אלא בביצה שיש לה חזקה שלא נולדה, משא"כ בתחומין דליכא חזקה, עיי"ש[[53]](#footnote-53). ועי' בהגר"א או"ח (סי' שכ"ה ס' ז') שמביא דברי תוס' ודברי המרדכי.

**דשיל"מ במקום רוב או חזקה ובמקום ספק ספיקא ובספיקא דדינא**

**במקום רוב-** כתב הר"ן (דף ג: בדפי רי"ף ד"ה ודוקא ודף טז. ד"ה ת"ר) דאזלינן בתר רוב אפי' בדשיל"מ, והא דנתערב אפי' באלף לא בטיל מבאר הר"ן דהתם אתחזיק איסורא [דהיינו דאיכא ודאי איסור] משא"כ ברוב דעלמא. והו"ד במל"מ (פ"ז ממעילה ה"ו) עיי"ש שמוכיח בזה.

אכן במג"א (סי' תקי"ג ס"ק י"ג) גבי נכרי שהביא ביצים מביא מהיש"ש דלא מהני רוב בדשיל"מ, והביאו הפמ"ג (פתיחה להל' יו"ט פ"ב אות כ"ח) כתב לחלק דזהו ברובא דליתא אבל ברובא דאיתא מהני לכו"ע. ועוד דן שם אי ליש"ש דלא מהני רוב ע"כ ה"ה בס"ס או שס"ס עדיף. ובצל"ח (פסחים דף ז. ד"ה ובגוף הדבר) הקשה מדוע בגוונא דהמג"א לא חשיב רוב דפריש ויהני גם בדשיל"מ, עיי"ש.

ועי' ברע"א (על המג"א שם) שמוכיח דמהני כל דפריש בדשיל"מ, מדמהני רוב לגבי אותו ואת בנו (יו"ד סוף סי' ט"ז) אע"פ שיש לו מתירים, עיי"ש. וע"ע מה שצוין בכ"ז לקמן (דף ז:).

**במקום חזקה-** בצל"ח (פסחים דף ז. ד"ה אלא דאכתי) כתב דחזקה לא מהני בדשיל"מ גם אי רוב מהני, 'אבל בתר חזקה דלא אלים לא אזלינן כלל בדבר שיש לו מתירין'. והוכיחו כן מדברי תוס' והראשונים לעיל (דף ב:) שהקשו לגבי שחט ומצא ביצים גמורות דשמא מאתמול גמרה לה, ולכאו' הא איכא חזקה שהיום גמרה, וע"כ מצד דשיל"מ.

וע"ע בצל"ח (פסחים דף יז.) הו"ד בפתחי תשובה (יו"ד סי' ק"י ס"' י"א) דבספק דרבנן שבדשיל"מ אסור, אם יש גם חזקת היתר לא מחמירים.

ועי' ברע"א (סי' ש"ח על המג"א ס"ק י"ז) שכתב 'ומ"מ צ"ע אם מהני חזקה בדשיל"מ להסוברים דרוב לא מהני', עיי"ש. ומשמע לכאו' דאי רוב מהני א"כ ה"ה חזקה, ועוד דגם אם רוב לא מהני לא פשיטא ליה דה"ה חזקה, ויל"ע.

**במקום ספק ספיקא-** כתב הר"ן (דף ב: בדפי הרי"ף ד"ה כל) מיהו במקום ספק ספיקא בדאורייתא א"נ אפי' בדרבנן צריכא עיונא אי אזלינן בה לקולא או לא. ולקמן (רי"פ אין צדין דף יג. ד"ה אמר שמואל) מביא הר"ן מהר"א מלוניל שהתיר ספק מוכן ביו"ט שני, וביאר הר"ן דהוי ספק ספיקא בדרבנן דשרי הגם שיש לו מתירין. וכ"כ בשו"ע (סי' תצ"ז סעי' ד') ועיי"ש במג"א.

הרמ"א (סי' ק"י סעי' ח') מביא די"א דלא מהני ס"ס בדשיל"מ, ומסיים דטוב להחמיר אם לא לצורך. ובט"ז (שם ס"ק י"א) מביא דברי הר"ן הנ"ל שהתיר בדרבנן, ובנקוה"כ (שם) פליג דכוונת הר"ן להקל גם בדאורייתא, שהרי בתחילה נסתפק בשניהם כאחד וא"כ גם מה שפשט הוא גם בדאורייתא, עיי"ש.

הרשב"א (ביצה ג:) מוכיח דדעת ר"ת דס"ס מהני אפי' במקום שהוא דשיל"מ, מדהתיר בנתערבה באחרות במקום ס"ס הגם שאמרו דהוא דשיל"מ, ומבאר הטעם, 'דכל שהוא בס"ס התר גמור משוינן ליה וכו', וממשיך לבאר מ"ש מספק דרבנן שמחמירין בדשיל"מ, עיי"ש בכל דבריו

**בספיקא דדינא-** כתב הפר"ח (או"ח סי' תצ"ז ס"ק ג') מקשה מכמה פלוגתות במוקצה שאמרו הראשונים דנקטינן לקולא, ואמאי הא הוי דשיל"מ, וכתב דבספיקא דדינא בדרבנן שנאמר בשל סופרים הליך אחר המיקל, לא נאמר דין ישל"מ ומותר.

וברע"א (ערובין דף לח: ד"ה והנה) מביא דברי הבית מאיר שמחלק דהוא רק בספק בפלוגתא, דהא דבשל סופרים הלך אחר המיקל הוא הכרעה, משא"כ בספק באבעיא עיי"ש, אבל רע"א מוכיח שם מהר"ן דגם בספק אבעיא ליכא דין דישל"מ, וכ"כ גם בשו"ת (סי' ס"ה ד"ה ואף). ועי' ברע"א לעיל (דף ב. ד"ה ואפשר לומר) שדן להוכיח דלר כפר"ח עיי"ש.

ותמה הפמ"ג (פתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות כ"ז) הא בכל דוכתין חמיר ספיקא דדינא מספק במציאות ומ"ש הכא.

**נידונים בדין דשיל"מ**

**ספק שיכול להתברר-** מבואר בגמ' דספק טריפה לא חשיב שיש לו מתירין, ובפשטות אפשר לפרש דהיינו שנולדה מתרנגולת שהיא ספק טריפה. וברשב"א (הו"ד בטור יו"ד סי' ק"ב) מבאר הטעם בדין זה, דאע"פ שהספק יכול להתברר ע"י שהתרנגולת תחיה י"ב חודש, אעפ"כ כיון שאין ההיתר ודאי שיבא לא חשיב יש לו מתירין[[54]](#footnote-54).

ובשו"ת צמח צדק (סי' ס"ט) מביא מחתנו (העבודת הגרשוני) שהקשה הא דשיל"מ היינו שמה שאסור יהיה מותר, אבל בספק טריפה לא ישתנה אלא רק יתברר, וא"כ ממ"נ, אם היא טריפה תשאר אסורה ואין לו מתירין, ואם אינה טריפה אז מדוע שלא יהיה מותר כבר כעת.

וכן מביא הפליתי (סי' ק"ב ס"ק ד') מדברי האו"ה (כלל כ"ה דין י"ח) שהנאסר מחמת תיקו לא חשיב ישל"מ מכח שכשיבא אליהו שמא יתירנו, דאם יתירנו יתברר שלא נאסר מעולם, עיי"ש.

והשיב הצ"צ דכיון שגם אם האמת שהיא מותרת, אם אוכלה בעודה בספק עובר איסור של ספק דאורייתא לחומרא, ובאיקבע איסורא גם חייב ע"ז אשם תלוי, ולא אמרינן שלמפרע לא עבר כלום, א"כ האי איסור יש לו מתירין כשיתברר שהוא היתר עיי"ש בכל דבריו בארוכה[[55]](#footnote-55).

ובפליתי (סי' ק"ב ס"ק ד') תמה עליו, דאיך יתכן שלכשיידע שאסור יהיה מותר וכעת שרק ספק אסור יהיה אסור. אלא שבהמשך (ד"ה אמנם) מתרץ עפ"ד הר"ן הנ"ל, דכיון שמצפים שמא יהיה מותר, אין לו 'שם' איסור עיי"ש בכל דבריו, ומה שעולה מדבריו היאך מפרש דברי הר"ן עיי"ש.

**ב' איסורים שאחד מהם דשיל"מ-** כתב הצמח צדק (סי' ס"ט) דחפץ אחד שיש בו ב' איסורים שהאחד ישל"מ והשני לא, וכגון ביצת טריפה שנולדה ביו"ט שנתערבה, אינה בטלה דעכ"פ האיסור שיש לו מתירים אינו בטל, וכל מה שאפשר לעשות בהיתר עבדינן, דטעמו של רש"י קיים כאן, עיי"ש. והו"ד בפמ"ג (בפתיחה להל' תערובות ח"ג פ"ב ד"ה דשיל"מ).

וכ"כ החוו"ד (סי' ק"ב ס"ק ח') דודאי נבלה מוקצה שנתערבה ביו"ט דעכ"פ האיסור מוקצה יש לו מתירים. וע"ע בשו"ת רע"א (ח"א סי' ס"ה) שהביא דברי הצ"צ ומוכיח מהרמב"ם כדבריו, עיי"ש. ובדעת המג"א בזה עי' בסמוך.

וכתב הפמ"ג (שם) דכל זה הוא לרש"י דעכ"פ איכא עד שתאכלנו על האי איסור, אבל לר"ן בטל דהגם שמצד האיסור יו"ט ליכא ביטול, אבל מכח האיסור טריפה הוא כאינו מינו ובטל, עיי"ש[[56]](#footnote-56).

אכן התפארת למשה (יו"ד סי' ק"ב ד"ה בטור) כתב דבכה"ג כיון שצריכים לביטול לחד איסור ממילא בטל גם השני[[57]](#footnote-57), והו"ד ברע"א (פסחים דף כט: ד"ה עוד נ"ל) ומוכיח רע"א מהרמב"ם כהצ"צ עיי"ש.

**כשלאיש אחד יש מתירים ולשני לא-** עי' מג"א (סי' שי"ח ס"ק ב') כתב דבהוי דשיל"מ לאחד אינו בטל גם לאחרים, וכגון מה שנאסר לו לעולם ולאחרים עד מוצש"ק, ומוכיח כן מביכורים שנתערבו שאסורים לזרים מחמת שלכן לא בטלי כיחון שיש לו מתירים בירושלים, ובחוו"ד (שם) דוחה דהתם גם לזר יש איסור של חוץ לירושלים שהוא ישל"מ, והיינו כשיטתו הנ"ל בב' איסורים. ויל"ד אי מהמג"א מוכח דפליג בב' איסורים.

נולד בתערובת בדשיל"מ- כתב האיסור והיתר (כלל כ"ה דין כ') דכל שתחילת ביאתו לעולם הוא בתערובת לית ביה דינא דדבר שיש לו מתירין לא בטיל, וכ"כ במרדכי (ספ"ק דשבת), והביאם הרמ"א (ס' ק"ב ס"ד). וברע"א (שם) מוכיח מתוס' והר"ן דפליגי עיי"ש.

**בחוזר לאיסורו אחר זמן אי חשיב יש לו מתירים**

יל"ד אי דברי החוזר לאיסורו לאחר זמן כגון חמץ בפסח שניתר אחר הפסח ויחזור וייאסר לשנה הבאה, האם חשיב דשיל"מ. דלכאו' איכא טעמא דעד שתאכלנו וכו', כיון שיכול לאוכלו שלא בפסח.

**רמב"ם-** דעת הרמב"ם (פט"ו ממאכלות אסורות ה"ט) דחמץ חשיב דשיל"מ, וכ"כ הרשב"א בסוגין (דף ד.) וכ"כ הרמב"ן (מלחמות פסחים דף כט:) הו"ד גם בר"ן שם.

**הר"ר חיים-** אמנם המרדכי (פסחים שם רמז תקע"ג) מביא מהר"ר חיים דחמץ בפסח לא נחשב שיש לו מתירין כיון שיחזור לשנה הבאה לאיסורו. והובאו ב' שיטות אלו ברמ"א (יו"ד ס' ק"ב ס' ד'). ומבאר החת"ס (שו"ת יו"ד סי' ר"נ) דדברי הר"ח מיוסדים על דברי הר"ן נדרים (דף נב.) הנ"ל, וכל שחוזר לאיסורו לא נחשב כהיתר בהיתר.

**לגבי דין דשיל"מ בספק דרבנן-** החת"ס (שם) כתב דבספק דרבנן מודה הר"ח דאע"פ שחוזר לאיסורו נחשב ישל"מ, דבספק הרי ליכא לטעם הר"ן וע"כ דשם היא מצד עד שתאכלנו וכו' וכדהובא לעיל. וכ"כ רע"א (סי' ל"ח בהשמטה).

אלא שהנודע ביהודה (או"ח סי' ל') מביא דעת הר"ח גם לגבי ספק דרבנן דבחוזר לאיסורו לא הוי דשיל"מ. וכן מוכיח הר"ש ענגיל (הו"ד בהערות על הנוב"י) מהמרדכי ריש ביצה (לפנינו הוא בגליון בחדושי אנשי שם בשם מהר"ם) שכתב לגבי איסור חדש בחו"ל בספיקא דיומא, דחשיב דשיל"מ, ומביא בשם רי"ט (לפנינו ר"פ) דחדש הרי הוא כחמץ דהרי חוזר לאיסורו בשנה הבאה. ומבואר להדיא דנקט כללא דהר"ח גם על ספק ולא רק בביטול.

**באיסור נולד ואיסור חדש-** המרדכי הנ"ל מביא דחדש חשיב חוזר לאיסורו, ותמה הפרי חדש (יו"ד ס' ק"ב ס"ק א') דהרי נולד ג"כ הדרי לאיסורן בשבת הבאה, וע"כ כיון דהאי ביצה לא תחזור ותיאסר לא חשיב חוזר לאיסורו, וה"נ בחדש. ובאבני מילואים (שו"ת סי' ה') מיישב דבביצה הספק אימתי נולדה וספק זה לא יאסור כלום לשבת הבאה, אבל בחדש הספק הוא ספיקא דיומא והוא עצמו ישוב לשנה הבאה, עיי"ש וצ"ב.

**תחומין-** הפר"ח (שם) מקשה על הר"ר חיים מהגמ' ביצה (דף לט.) גבי מים ומלח של אחד שנתערבו בעיסה של אחר, ואמרו דהוי דשיל"מ, ואמאי הא לשבת הבאה יחזרו ויאסרו באיסור תחומין. ומתרץ האבנ"מ (שם) דהתם לא באו לבטל עצם האיסור תחומין אלא שלא יהא תחומן כרגלי ראובן, וזה לא יחזור לשבת הבאה.

ומוסיף עוד, דהתם לשבת הבאה כשיקבע דין השביתה של המים והמלח, יהיה תחומן אותו התחום של העיסה שהרי כעת הם של בעל העיסה, ולא יהיה בפועל דין ביטול, וכל שלא יהיה בו עוד תורת ביטול זה לא מקרי חוזר לאיסורו. עיי"ש.

**אי בטלטול ושימוש איכא דינא דישל"מ**

**ש"ך-** כתב הש"ך (יו"ד סי' ק"ב ס"ק ח') דכלים שנתערבו לא ישתמש בהם עד למחר שיהיו נטל"פ, כיון שהוא דשיל"מ שיכול להשתמש למחר. ועמד בזה רע"א (עירובין דף לח. ד"ה והנה היה מקום) דלכאו' לא שייך בשימושים טעמא דעד שתאכלנו וכו', שהרי יכול להשתמש גם היום וגם מחר[[58]](#footnote-58).

**פנ"י ורע"א-** כתב הפנ"י לקמן (דף כד: ד"ה בגמ' הא גופא קשיא) הו"ד ברע"א (שם) דלכאו' י"ל דלענין טלטול מוקצה לא אמרינן דהוי דשיל"מ, ומבאר רע"א דהוא כסברא הנ"ל, דמה מהני שיכול לטלטל מחר, הא הוא יכול לטלטל גם היום וגם מחר.

אלא שמוכיח הפנ"י לא כן, מדאסרו בסוגין מדין דשיל"מ ומשמע שאסור בכל האמור בברייתא וגם בטלטול. וברע"א (בסוגרים) מביא שם ליישב דכיון שהביצה אסורה באכילה מדין דשיל"מ שוב נעשית מוקצה ולכן אסורה לטלטל, עיי"ש מה שדן בזה[[59]](#footnote-59).

**צל"ח-** עי' בצל"ח (פסחים דף ט: על רש"י ד"ה תשע צבורין) שכתב כסברא זו דלא שייך עד שתאכלנו וכו' בהנאה שאינה של כילוי כגון ריח וטלטול, וכ"כ גם בנודע ביהודה (אבהע"ז תנינא סי' ל"ח ד"ה ואחר)[[60]](#footnote-60).

ובסוגין (דף ד. בסוף דברי בן המחבר) כתב בנו דכ"ז לטעם רש"י אבל להר"ן שפיר אסור גם בזה, ומפלפל לפ"ז בסוגין, עיי"ש בכל דבריו.

**נשחטה הובררה דלאכילה**

מבואר דסתם תרנגולת עומדת בספק, ועל ידי שאוכלה מברר שעומדת לאכילה. ואשכחן כה"ג בחולין (דף יד.) לגבי בהמה, דהקשה אביי דלר"י היאך מותר לשחוט בהמה ביו"ט הא מוקצה היא, ותירצו דנשחטה הובררה דלאכילה עומדת. ותלו שם בגמ' האי הובררה בדין ברירה.

**שטמ"ק-** כתב השטמ"ק דכיון שאמרו בגמ' דתליא בברירה, א"כ אי מוקצה דאורייתא יהיה אסור, ורק אי מוקצה דרבנן שרי.

**אמאי לא נימא בזה דשיל"מ-** הנה לקמן (דף לח.) אמרו דבדאורייתא ליכא ברירה ובדרבנן איכא, ובפשטות הוא מספק, וכ"כ הר"ן (גיטין דף יב: בדפי הרי"ף סד"ה וכולם), וקשה דא"כ הכא שהוא דשיל"מ יהיה אסור. אכן היש"ש (ב"ק סי' ל"ה) כתב דהוי הכרעה בודאי שבדרבנן יש ברירה, וכתב החזון יחזקאל (ריש תוספתא דביצה) דמכאן מוכח כדעתו.

ועי' בשעה"מ (פ"ג מגירושין ה"ד) וברע"א (שם בהגהה) דפליגי אי האי ספק חשיב ספק במציאות או ספיקא דדינא, ואי חשיב ספיקא דדינא, א"ש דבספיקא דדינא לא אמרינן דשיל"מ כדהובא לעיל. עי' בס' פני יו"ט בארוכה.

**מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר**

**תוס'-** תוס' (ד"ה נימא) מקשה דתיפוק ליה מצד מיגו שאיתקצאי, ומתרץ דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי כשאיסורו מחמת יום שעבר, ובפשטות היינו מחמת שבאמת בתחילת היום כבר היה מותר, ורק מספק שמא הוא עדיין היום שעבר לכן היה אסור בפועל. ועי' בסמוך מה שתמה רע"א לפ"ז.

בקובץ שיעורים (אות ו') מקשה מדלקמן (דף לא:) גבי בית שנפחת שמבואר שדבר היתר שמעוכב בפועל מלקחתו הוי מוקצה, ורק מחמת שרק דרבנן שרי כדפרש"י שם, וא"כ ה"נ הא למעשה מעוכב כל הבין השמשות. ועוד מקשה דייחשב גמרו בידי אדם, ועיי"ש מה שמתרץ.

**ריטב"א-** הריטב"א (סוכה דף מו: ד"ה ) פליג על האי כללא ומיישב קושית תוס' מסוגין עיי"ש בכל דבריו, וכן במה שמבאר שיטתו.

**בסוכה ואתרוג-** ממשיך תוס' להקשות מנויי סוכה, ומחלק דמחמת מצוה שאני דאי איתרמי ליה סעודה יאכל בה, ובסוכה (דף י: ד"ה עד) מחלק לפ"ז דכ"ז בסוכה אבל באתרוג שכבר יצא בו לא.

ומבאר החזו"א (סי' מ"ט ס"ק י"ג) דבסוכה גם בתחילת היום החדש הוא מוקצה למצוה, כיון שמחמת הספק הוא זקוק לה למצוותו, דאע"פ שהישיבה היא ספק אבל ההקצאה היא וודאית עיי"ש.

**הרשב"א והר"ן-** הרשב"א (ד"ה רב אית ליה) כתב כתוס', אלא שמה שהקשה תוס' מסוכה מתרץ דמוקצה דמצוה החמירו בו חכמים, וכ"כ הר"ן (דף ב. בדפי הרי"ף ד"ה ומינה) דאיכא למימר דמוקצה למצוותו חמיר טפי, ומבואר דפליגי על חילוק תוס', עי' פמ"ג (פתיחה ליו"ט ח"ש אות י"ט ואות כ"ב).

עוד הקשו הרשב"א והר"ן מההיא דהפריש ז' אתרוגים (סוכה דף ל:) שאמרו דבכל אחד יוצא ואוכלו לאלתר, ומתרץ הר"ן דהוי כמתנה שאינו מקצה אלא למצוותו בלבד, וברשב"א מתרץ דכיון שאין אתרוג ניטל בלילה לא הוקצה בלילה אלא ביום ואינו מוקצה בין השמשות. עיי"ש

**באיסור בכדי שייעשו-** מקשה רע"א (סי' תקט"ו ריש סעי' א') דכשאסור בכדי שייעשו, שוב יהיה אסור בכל היום מדין מיגו, דהרי בזה איסורו בתחילת היום החדש, ותמה על השו"ע (שם) שפסק דאחר בכדי שייעשו מותר. עיי"ש. וצ"ע. ועי' בריטב"א (עירובין (דף לט: ד"ה ההוא בר טביא) שכתב על בכדי שיעשו דחשיב מוקצה מחמת יום שעבר, ובאמת צ"ב וכדתמה רע"א.

**שבת אחר יוה"כ ושאחר פסח-** רע"א (שו"ת סוף סי' ה') מוכיח דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעהר דאל"ה שבת שאחר יוה"כ יהיה אסור לאכול כיון שהאוכל מוקצה מחמת היוה"כ, וכן שבת שאחר הפסח ייאסר לאכול חמץ, עיי"ש.

וע"ע בבית הלוי (ח"ג סי נ"ד ד"ה ולכאורה) שמקשה דאי נימא מיגו מחמת יום שעבר, א"כ כל יו"ט שאחר השבת יהיה אסור בכל מה שהיה אסור בשבת כגון עצים ובהמה, עיי"ש.

**כתנאי נולדה בשבת וכו'**

**רשב"א- -** מבואר דת"ק לא סבירא ליה הכנה דרבה, אלא שכתב הרשב"א לעיל (דף ג: ד"ה אלא לרב יוסף) דמודה ת"ק להכנה דרבה ורק בנולדה בזה כיון שמותרת ליומא מדינא על כן אין כאן הכנה ומדינא שריא, והא שאמרו כתנאי אינו לגמרי כרבי יוחנן דלר"י לית ליה הכנה כלל, עיי"ש.

**חי' בן הרמב"ן-** אמנם בחי' בן הרמב"ן כתב דת"ק פליג לגמרי על רבה וכדרבי יוחנן,

**מהו לאטווינהו האידנא**

בגמ' מבואר שלרבי יוחנן דלית ליה הכנה בעצם מותר לצלות ביה שנולדה ביו"ט לצורך שבת, ורק אסור מדרבנן כדין ביצה שנולדה ביו"ט, וקשה הא כיון שאסור ליומו ליכא הואיל, ושוב אסור מצד עצם המלאכה גם לרבי יוחנן.

**צל"ח וקוב"ש-** כתב הצל"ח דסבר כר"ח דצרכי שבת נעשים ביו"ט, וכ"כ הקוב"ש (אות ה') והחזו"א (סי' מ"ט סוף ס"ק ט"ו). אלא שהקשה הצל"ח דא"כ מדוע אסרו הטלטול, הא טלטול לצורך אוכ"נ שרי, וכיון דסבר צרכי שבת נעשים ביו"ט א"כ ה"ה דשרי טלטול לצורך יו"ט, וכן הקשה בקוב"ש.

ומתרץ הצל"ח ע"פ דברי המג"א ששימוש אסור במוקצה ביו"ט, עיי"ש בכל דבריו[[61]](#footnote-61). ועוד דן דשמא רק לשמחת יו"ט התירו מוקצה משא"כ שבת, אלא שדן דבשבת איכא עונג, עיי"ש.

**חתם סופר-** בחת"ס מביא התי' הנ"ל דסברי כר"ח, והקשו ע"ז דהא רש"י (פסחים דף מו: ד"ה מדאורייתא) כתב דטעמיה דר"ח משום קדושה אחת, והכא הרי פליגי ע"ז. וע"כ מתרץ דהוא מדין מתוך, ומציין לשיטתו בדין זה עיי"ש.

**חזו"א-** עוד כתב החזו"א (שם) דסבר שכיון שביו"ט גופא שרי מדאורייתא איכא הואיל, ובצל"ח (שם) פליג דכיון שאסור מדרבנן שוב ליכא הואיל מדאורייתא.

ומצינו פלוגתא בנידון זה דהשאגת אריה (סי' ס"ד) כתב דהמותר מדאורייתא דנים בו הואיל, ורע"א (סי' ה') פליג דהאסור מדרבנן לית ביה הואיל כלל.

אכן אכתי כל זה כלפי הדאורייתא, אבל אכתי הרי אסור מדרבנן, ועכ"פ מדרבנן ליכא הואיל, וצ"ל דלזה מהני עירוב תבשילין,[[62]](#footnote-62).

בס"ד

**עצים שנשרו מן הדקל**

**טעם איסורם**

**רי"ף ורא"ש-** כתב הרי"ף (דף ב.) דאיסור עצים שנשרו מן הדקל הוא 'משום דהוו להו נולד ואסרי להו רבנן שמא יעלה ויתלוש', וכ"כ הרא"ש (סי' ב').

**מג"א ומחצית השקל-** המג"א (סי' תק"ז ס"ק ד') כתב דמשמע דחד טעמא הוא, ומבאר המחצית השקל דלר"ש אינו אסור משום נולד אלא שמא יתלוש, ומש"כ נולד הוא לבאר מדוע רק בנתלשו בשבת גזרו ולא גם בנתלשו מע"ש, וע"ז מבאר דרק בנולד היום יטעה שמותר גם לתוש עיי"ש.

**נתיב חיים-** אכן בנתיב חיים (שם) כתב די"ל דב' טעמים הם, אלא דא"כ אמאי בעי לתרוויהו, ומפרש דביושב ומצפה אינו נולד, ואסור משום שמא יתלוש, עיי"ש, וכ"כ גם בקרבן נתנאל (שם אות ר').

**חת"ס-** וכ"כ גם החת"ס (ד"ה ואל תשיבני ביצה) דהוו ב' טעמים נפרדים, וצריכי, דענף מחובר לגמרי הוי נולד אבל שמא יתלוש ליכא כמש"כ תוס' לעיל (דף ג. ד"ה גזרה) דבעי מרא וחצינא, וענף שכבר נפשח מבעו"י מהאילן לא חשיב נולד, אלא שבזה יש חשש שמא יתלוש עיי"ש.

**משום הכנה-** כתבו הרי"ף הרא"ש דלרבה איסורו משום הכנה, ולפ"ז אפשר שהוא מדאורייתא ויהיה אסור לבטלם, עי' שו"ע 0סי' תק"ז סעי' ב') ובמג"א (שם ס"ק ד'), ועי' מה שצוין בזה בארוכה לעיל בסוגית הכנה דרבה.

**והא קמהפך באיסורא – איסור הנאה במוקצה**

**אמאי לא הקשו מאיסור תשמיש והנאה במוקצה-** פרש"י כשמוליכן בתנור מזוית לזוית, מבואר שקושית הגמ' היא מאיסור טלטול ויל"ע אמאי לא הקשו דהיאך נהנה מהם הא איכא איסור שימוש במוקצה.

וברשב"א (שבת דף כט. ד"ה קא מהפך) מוכיח מזה דליכא במוקצה איסור הנאה אלא איסור שימוש, 'שלא אסרו אלא לטלטלו או לאכלו ואפי' להשתמש בו בידים כגון הדלקה', משא"כ בגוונא שם שמדליק בכלי שלם ורק אח"כ נעשה שבר כלי ונאסר, שאינו אלא נהנה ממוקצה ושרי עיי"ש. ויל"ד אי בסוגין ג"כ א"ש[[63]](#footnote-63).

וכן איתא בתוס' (ע"ז דף סו: ד"ה אמר) דמוקצה מותר בהנאה ולכן גם אי יש שבח עצים בפת לא נאסרת הפת שנאפתה בעצי מוקצה, עיי"ש. והו"ד במג"א (סי' שכ"ה ס"ק ט'). אלא שמקשה המג"א דא"כ אמאי אסור לבשל בעצי מוקצה (פסחים דף מז:), ומציין לדבריו בסי' תק"ז (ס"ק ג'), ולכאו' כוונתו דשם מפרש שאה"נ כל האיסור מצד הטלטול, אלא דעי' במחצית השקל (סי' תק"ז שם) עיי"ש. וע"ע בבית הלוי (ח"א סי' י"ב).

**כי קמהפך בהתירא קא מהפך**

**רש"י-** בפשטות הוא מדין ביטול וכדהמשיכו לשאול דאין מבטלין איסור לכתחילה, וכן פרש"י (ד"ה בהתירא) שהאיסור בטל ברוב.

וכעין סוגין איתא גם בשבת (דף כט.) גבי מסיקין בכלים, שהקשו הא כיון דאדליק פורתא נעשו שברי כלים והיאך מהפך בהם, ותירצו דמרבה עליהם עצים מוכנים. ופרש"י שם (ד"ה מרבה) דהיינו שע"י שמרבה מבטלן ברוב, וכדמפרש בסוגין וכנ"ל.

**אי איירי רק באינו ניכר-** כתב הרשב"א (ד"ה והא קא מהפך) דמסתברא דדוקא דאינו מכיר את עצי האיסור, דאין ביטול בדבר הניכר לעין.

אכן היש"ש (סי' ז') הו"ד במג"א (סי' תק"ז ס"ק ב') כתב דהכא מקלינן גם בניכר כיון דמיקלי קלי איסורא. וכן מדייק הביאוה"ל (סי' תק"ז סעי' ב' ד"ה שלא) מדברי הרא"ש (סוף סעי' א') גבי לפידים שכתב שמרבה עליהם עצים ומבטלן, הגם שהם ניכרים בין העצים.

**רשב"א בשבת-** אמנם הרשב"א שם (דף כט. ד"ה מרבה עליהם עצים) כתב 'דלא מתורת ביטול נגעו בה, דכל דבר שהוא בעין וניכר בשעת תשמישו אינו בטל, אלא הכא אי"צ לבטל אלא צריך רוב כדי שלא יראה כמטלטל את האיסור אלא כמטלטל בהיתר, וכי מטלטל בשבר כלי הו"ל טלטול מן הצד'.

והיינו דעיקר ההיתר משום טלטול מן הצד, ורק צריך רוב בכדי שלא ייראה כמטלטל את האיסור. אלא דצ"ע דסותר לדבריו בסוגין.

**חת"ס-** ומבאר החת"ס (שבת שם ד"ה דעבד) דהתם איירי בכלי שנפל ובד"כ ניכר[[64]](#footnote-64), ולכן פי' משום טלטול מן הצד, והכא איירי בעצים שנפלו שלא כ"כ ניכר ויבא לטלטלם להדיא ולכן נזקק לביטול. עיי"ש[[65]](#footnote-65).

**קוב"ש וזכרון שמואל-** אכן בקוב"ש (אות ז') פי' דדברי הרשב"א שם הם גם לבאר בסוגין, ותמיה א"כ מה המשיכו להקשות דאין מבטלין ודשיל"מ,

ובזכרון שמואל (סי' כ"ד אות ג') מיישב דהמשך הגמ' היא כלפי איסור השתמשות במוקצה, דע"ז לא שייך מן הצד אלא שזה באמת אינו ניכר ומטעם ביטול וע"ז הקשו דאין מבטלין ודשלי"מ, עיי"ש בכל דבריו. וע"ע באפיקי ים (סי' כ"ג).

**הא דלא הקשו שם דאין מבטלין איסור לכתחילה ודשיל"מ כבסוגין-** קשה מדוע שם לא המשיכו להקשות כמו בסוגין דאין מבטלין איסור לכתחילה וכן דהוי דשיל"מ ולא בטל, וכתב החת"ס (שם) דלדברי הרשב"א הנ"ל דהתם אינו מדין ביטול א"ש[[66]](#footnote-66), אכן לרש"י קשה.

ועי' במג"א (סי' תק"ז ס"ק א') שמבאר דמרבה לפני שאדליק פורתא ועדיין הם שלמים והוו היתר, עיי"ש[[67]](#footnote-67). וכ"כ החת"ס (שבת שם), ומוסיף, דשוב לא שייך דשיל"מ, דאחר שאדליק ונאסר כבר לא יישאר למחר אלא הולך ונשרף.

**אבל בדרבנן מבטלין**

**תוס' והרשב"א-** כתב תוס' (ד"ה ותנן) דרק בעיקרו דרבנן מבטלין, אבל באיסור דאורייתא אין מבטלין ואם ביטל במזיד אסור. וכ"כ תוס' פסחים (דף ל. ד"ה לשהינהו), אלא שמוסיף עוד גוונא שמבטלין, עיי"ש. וכ"כ הרשב"א (תוה"ב בית ד' שער ג') הו"ד בטור (יו"ד סי' צ"ט).

**רא"ש והרא"ה-** אכן הרא"ש (ס' ב') כתב דכל מה שמבטלין הוא רק הכא מחמת הסברא של מקלי קלי איסורא, וביש"ש (סי' ז') כתב דהוא נגד כל המחברים ועי' בקרבן נתנאל (אות פ') שמביא שדעת המהר"ם מרוטנבורג כהרא"ש, שאסר לבטל לכתחילה שמן של נר חנוכה ומחלק מסוגין דהכא מקלי קלי איסורא והו"ד בטור (סי' תרע"ז).

**להלכה-** הטור יו"ד (יו"ד סי' צ"ט ו') מביא ב' הדיעות, דעת הרא"ש ודעת הרשב"א דפליג, ובשו"ע (שם סעי' ו') פסק כתוס' והרשב"א והרמ"א פסק כהרא"ש.

ותמה הט"ז (ס"ק י"ב) הא בהלכות חנוכה (סי' תרע"ז) פסק השו"ע כמהר"ם מרוטנבורג הנ"ל ששיטתו כהרא"ש והכא פסק כרשב"א, וצ"ע. וע"ע ברע"א (ח"א סי' ל"ח בהשמטה) שדן ליישב.

ובמג"א (סי' תרע"ז ס"ק י"ב) כתב לחלק דנר חנוכה חשיב דשיל"מ כיון שלשנה הבאה בחנוכה יכול להדליק בו. ובלבושי שרד (שם) תמה הא לנר חנוכה הוא מותר גם כעת והאיסור שאותו בא לבטל הוא לשאר שימושים, ולזה הרי אין לו מתירין, ועוד לא בטיל כל, עיי"ש. ועי' במחצית השקל שמבאר בארוכה. וע"ע בפמ"ג (שם וביו"ד סי' צ"ט משב"ז ס"ק י"ב סוף דבר וכו').

**רמב"ם-** הרמב"ם (פט"ו ממאכלות אסורות הלכה כה-כז) כתב דאין מבטלין בדאורייתא אבל בדרבנן כגון בשר עוף בחלב מבטלין. וכתב הב"י (יו"ד סי' צ"ט סעי' ו') דהרמב"ם פליג על תוס' דהא בשר עוף בחלב חשיב לתוס' יש לו עיקר מן התורה וכמו תרומת פירות, אלא שמביא מהגהות מרדכי שמודה הרמב"ם בחצי שיעור שאין מבטלין כדמביא תוס' מהגמ' חולין עיי"ש.

**אי שרי רק להרבות אחר שכבר נתערב-** עי' בר"ן (דף ב. ד"ה ועצים שנשרו) די"א דרק כשכבר נתערב ורק בא להרבות שרי, אבל לערב מתחילה לא. וכן דן הרשב"א בסוגין (ד"ה אבל בדרבנן). וע"ע בתוה"ב הנ"ל שהובא בטור (שם) שדן לחלק לגבי זה בין כל דרבנן לבין תרומת וחלת חו"ל עיי"ש.

וכ"כ במג"א (סי' תק"ז ס"ק א') ומדייק כן מדקתני לתוך התנור משמע דווקא בכה"ג שבד"כ יש שם כבר עצים עיי"ש. ובשעה"צ (שם ס"ק י"ז) מביאו ודן בזה.

אכן ברשב"א (שם) כתב א"נ כיון שמקלא קלי איסורא מהני גם בלא נתערב. וכן מוכיח הביאוה"ל (שם ד"ה שלא) מדברי הרא"ש (סיף סי' א') גבי לפידים שכבו שכתב שמרבה עליהן ומבטלן והתם לא נפלו לתנור.

**מקלי קלי איסורא**

**לגבי איזה דינים נאמר-** בגמ' אמרו מקלי קלי לענין דשיל"מ, אכן ברא"ש (הו"ד לעיל) כתב כן גם כלפי אין מבטלין איסור לכתחילה, וביש"ש (הו"ד לעיל) כתב כן גם כלפי עיקר הביטול, דבמקלי קלי מהני ביטול גם כשהאיסור ניכר.

עוד מצינו בתרוה"ד (סוף סי' נ"ד) הו"ד במג"א (סי' שכ"ג ס"ק י"ד) דאע"פ שאין מבטלין בשבת דהוי תיקון, אעפ"כ היכא דמקלי קלי לא חשיב תיקון כלל, והו"ד בקרבן נתנאל בסוגין (סי' ב' אות פ').

**מה נחשב מקלי קלי**

**בישול וחימום-** בגמ' קאי על אפיה בתנור דבזה נהנה אחר שנעשו גחלים, ובפשטות י"ל דלבשל או להתחמם אסור דזה הנאה לפני שמקלי קלי. וכ"כ המג"א (סי' תק"ז ס"ק ג').

וכתב במ"ב (סי' תק"ז ס"ק ח') דכ"ז להדליק לצורך זה אבל אם הדליק לצורך אפיית פת שוב יכול גם להניח קדרה לבשל או לחמם גופו דהוי הנאה הבאה מאליה דשריא במוקצה.

אלא דדן המג"א (שם) וכן מביא המ"ב (שם) דיש מקילין, דגם בישול וחימום חשיב מקלי קלי, כיון שעיקר הנאת הבישול היא בשעת אכילה שהחום כבר מופרד מהעצים, וכן בחימום ההנאה היא מהחום

**לאורה-** כתב המ"ב (שם) דגם לשיטת המקילין הנ"ל מודו דלאורה אסור דהנאתו לפני הכילוי וכ"כ במהר"ם מרוטנבורג (הו"ד בטור סי' תרע"ז) עיי"ש.

אכן עי' ברוקח (הו"ד בב"י סי' תקי"ד ד"ה בהג"מ) שהתיר גם לערב שמן לאורה כדין סוגין וע"כ דגם זה חשיב מקלי קלי, והביאו הגר"ז (סי' תק"ז קו"א ס"ק ג') עיי"ש היאך מבארו.

**ביטול בטעם-** כתב הרמ"א (יו"ד סי' ק"ב) דטעם בטל גם ביש לו מתירין, עיי"ש, והגר"א (שם ס"ק י"ג) מבאר הטעם משום מקלי קלי כבסוגין, והיינו שפי' מקלי קלי על כל דבר שאינו בעין.

**דשיל"מ בנולד בתערובת-** ע"ע במרדכי (ספ"ק דשבת) הו"ד ברמ"א (יו"ד ס' ק"ב ס"ד) שכתב דנולד בתערובת לא אמרינן דשיל"מ, ומדמה למקלי קלי שכל שאין האיסור בעין לא אמרינן דשיל"מ, עיי"ש.

**אי הנידון כלפי הנאה, שימוש, טלטול**

**פמ"ג-** תמה הפמ"ג (יו"ד סי' צ"ט משב"ז ס"ק י"ב ד"ה ומדי) דהניחא הא דשרי להשתמש אבל היאך מתיר לטלטל הא בשעה שמטלטל אכתי לא מקלי איסורא, וכתב דאי נימא דטלטול לא חשיב יש לו מתירין א"ש[[68]](#footnote-68). עיי"ש. אלא דאכתי קשה בדברי הרא"ש והיש"ש הנ"ל שאמרו מקלי קלי על עיקר הביטול, ויקשה היאך מתיר הטלטול.

ובהמשך (ד"ה גם דברי המג"א) מקשה הפמ"ג דאי מוקצה מותר בהנאה א"כ מה צריך לטעם של מקלי קלי. וצ"ע. וע"ע במג"א (סי' תק"ז ס"ק ג').

**ביאור הלכה-** הביאוה"ל (סי' תק"ז סי' ב' ד"ה מרבה) מיישב דכיון דשרי להנות מצד מקלי קלי שוב אינם מוקצה ומותרים גם בטלטול, אלא שמקשה דא"כ שוב יהיה מותר לעשות בהם שאר תשמיש שאינו מקלי קלי כגון לאורה, עיי"ש.

**חמד משה-** עי' בשעה"צ (סי' תק"ז ס"ק כ"ז) שמביא די"א דאה"נ לא שרי להפך אלא אחר שנעשו גחלים, אלא שכתב שמשמעות הפוסקים להתיר מיד, ואפי' קודם שהדליקם.

**זכרון שמואל-** במה שהקשה הפמ"ג מטלטול, כתב בזכרון שמואל (סי' כ"ד אות ד') דלפי הרשב"א בשבת הנ"ל א"ש, דכלפי הטלטול ההיתר באמת מצד מן הצד וכל הביטול בסוגין על האיסור שימוש.

ומה שהקשה דהנאה שריא בלא"ה, כתב (שם) ליישב דאה"נ ההנאה שריא אבל הנידון על האיסור השתמשות[[69]](#footnote-69). ומוסיף, דא"כ חזינן דגם ההשתמשות נחשבת מקלי קלי, עיי"ש. ויל"ע. וע"ע באפיקי ים (סי' כ"ג)[[70]](#footnote-70).

בס"ד

**קדושה אחת או ב' קדושות ביו"ט ובר"ה**

**ביצה שנולדה בשני יו"ט של גלויות**

פליגי רב ורב אסי בביצה שנולדה ביו"ט ראשון אי שריא ביו"ט שני, רב מתיר כיון שעשאוה מספק וע"כ ממ"נ שריא, ורב אסי אוסר משום דסבר דקדושה אחת היא.

**קדושה אחת-** פרש"י (ד"ה לימא קסבר רב אסי) שחכמים קבעום, ועוד כתב שהטילום עליהם כחומר יום ארוך, וכנגד זה מפרש בשיטת רב, דהם מעצמם עשאוהו, ועוד דהוא רק מספק. ובהמשך (ד"ה ספוקי מספקא ליה) מפרש דהא בהא תליא, דאי חק חכמים הוא א"כ הרי הוא כיום ארוך, ואי עשאום מאיליהן אינו אלא מספק. וכן הוא בכל המשך דברי רש"י.

**מ"ש משבת ויו"ט-** לעיל (דף ד.) אמרו דשבת ויו"ט הוו ב' קדושות, וכן הוא בעירובין (דף לח:), ויל"ע בדעת רב אסי לו יהא דאינו עשיה מספק אלא חכמים תקנו אבל במה הוא אחת טפי משבת ויו"ט. וברש"י הנ"ל נראה דהוי תקנה להחשיבו כיום אחד ארוך, עי' בכל דבריו בסוגין.

וכ"כ בתוס' רי"ד (שו"ת הרי"ד סי' ע"ו ) הו"ד גם באור זרוע (סי' ק"מ) דמקשה מ"ש ר"ה שהוא קדושה אחת משבת ויו"ט, ומתרץ 'אבל שני ימים טובים של ר"ה כלום אתה יכול לומר שיהא זה קדוש לעצמו וזה קדוש לעצמו, יום אחד הוא ר"ה ולא שני ימים, הילכך כשהחמירו חכמים ואמרו ששניהם קודש לא שיהיו חלוקים זה מזה אלא כיומא אריכא דמו שיום השני נמשך ונגרר אחר יום ראשון'.

אכן י"ל עוד, דרק שבת ויו"ט שב' מיני קדושות הם לכן אינם כיום אחד, משא"כ ב' ימים טובים ששוים בקדושתם, דעי' ברמב"ם (פ"ח מערובין ה"י) שכתב דשבת ויוה"כ 'יראה לי שהן כיום אחד וקדושה אחת הם', וכ"כ הרשב"א (הו"ד במ"מ שם), ומבאר המ"מ 'הטעם שכיון שכל שאסור בשבת אסור ביוה"כ דין הוא שיהו קדושה אחת'. והיינו שכל שוים הסמוכים הוו קדושה אחת, וה"נ י"ל הכא.

וכן איתא בירושלמי (עירובין פ"ג ה"ט) למאן דסבר דב' ימי ר"ה קדושה אחת ומ"ש משבת ויו"ט, ומבאר 'תמן יו"ט אצל שבת כחול אצל שבת ברם הכא שניהן שווין', ועי' בקרן אורה (ערובין דף לט. על תד"ה ומודים חכמים) שמביא מדברי הירושלמי אלו כהרמב"ם הנ"ל דשבת ויוה"כ קדושה אחת.

**רב אסי מבדיל מיו"ט לחבריה**

**מה בירך-** פרש"י (ד"ה והא רב אסי מבדיל) דהיה מברך המבדיל בין קודש לחול, אכן בשטמ"ק כתב דכוונתו רק לפתיחת הברכה אבל בחתימה חתם בין קודש לקודש או בין קודש חמור לקודש הקל, דאי יחתום בין קודש לחול אתי לזלזולי ביה עיי"ש.

**רב אסי ספוקי מספקא ליה-** השטמ"ק מביא מהריטב"א שהקשה היאך מברך מספק, ומתרץ שבאמצע התפילה היה מבדיל וחותם בברכת יו"ט. א"נ כיון דהבדלה דאורייתא מברך מספק, עיי"ש. ובפמ"ג (סי' רצ"ו א"א סוס"ק י"א) מביאו וכתב דזהו דלא כמו שהביא המג"א (סי' רע"ו סוס"ק א') מהמ"מ דאפי' למ"ד קידוש והבדלה בשבת מדאורייתא, ביו"ט הוא מדרבנן. וע"ע בחת"ס דהוא ידע ודאי שהראשון הוא היו"ט וחייב בהבדלה עיי"ש בכל דבריו.

**הא דאנן לא מבדילין-** בקובץ שיעורים (אות ח') תמה דאנן דנקטינן בודאי שהוא ב' קדושות אמאי לא מבדלינן, ודן דמהני ההבדלה דלמחר, ובהמשך (אות י') מביא שכן מביא הרמ"ה מהרשב"א בעל התוס'. אלא שדן (אות ח') היאך מהני ביו"ט הבדלה למחרת, עיי"ש בכל דבריו.

שוב נמצא ברשב"א (ד"ה והשתא) שהקשה כן ומתרץ דאנן חיישינן לזלזולי, עיי"ש.

**האידנא דידעינן בקביעותא דירחא**

רש"י- פרש"י (ד"ה והא רב אסי וד"ה ספוקי מספקא) דהכל תלוי אי בקיאין או לא, ובקיאות היינו ע"פ חשבון כמש"כ רש"י (ד"ה קים לן), ומשמע דאי בקי מהני גם בזמן שהיו מקדשים ע"פ הראיה.

**מנ"ח וחזו"א-** ותמה המנ"ח (מצוה ש"א אות א') והחזו"א (ס"ק ק"ל ס"ק א') דמה מהני בקיאין, הא בזמנם עדיין היו מקדשין בבי"ד שבא"י ע"פ הראיה, וכמש"כ הרמב"ם (פ"ה מקידוש החודש ה"ג). ובחזו"א (שם ס"ק ב') מייסד דהבקיאים יכולים לנהוג ע"פ החשבון הגם שבא"י קידשו ע"פ ראיה, עיי"ש בכל דבריו.

**חת"ס-** בחת"ס (ד"ה והאידנא) מפרש דודאי החדש חל ע"פ הראיה אלא שע"י שבקיאין בחשבון יודעים מתי בי"ד קבעו, דרובא דרובא שהיו מקדשים כפי החשבון, עיי"ש בכל דבריו.

**ריטב"א פסחים-** וכן מבואר בריטב"א (פסחים דף נא:) דהבקי בחשבון מותר לו לעשות כחשבונו גם בזמנם, אלא ששם מבואר שבכה"ג באמת נוהג רק יום אחד, וכל גזרת מנהג אבותיכם היא בזמן הזה, עיי"ש. ועי' בתוס' שם (דף נא: ד"ה כגון).

**ריטב"א סוכה ובשטמ"ק-** אכן השטמ"ק מביא מהריטב"א דבאמת קאי על הזמן של אחר שתקנו לקדש ע"פ חשבון, וכ"כ הריטב"א סוכה (דף מג. ד"ה ופריק כדתנן). עיי"ש.

**הזהרו במנהג אבותיכם**

**תוס' והרמב"ם-** משמע שיו"ט שני אינו אלא מנהג, וכן מבואר בתוס' (סוכה דף מד: ד"ה כאן) שמוכיח מהא דמברכין ביו"ט שני דיש ברכה על מנהג, עיי"ש. וכן מוכיח הגרי"ז (פי"א מברכות הט"ז) מהרמב"ם בכמה דוכתין.

**ר"ן-** אכן הר"ן (שם דף כב. בדפי הרי"ף ד"ה אתמר) פליג וכתב דיו"ט שני הוה תקנה קבועה מדרבנן לאותן שנהגו כן שינהגו כן עיי"ש. וע"ע בריטב"א (סוכה דף מג.).

**יו"ט שני בזמנינו**

**דעת הרמב"ם-** כתב הרמב"ם (פ"ו מיו"ט הי"ד) דאע"פ שהלכה שיו"ט שני ספק ויכול להניח עירוב ולהתנות, כל זה בזמן שהיה בי"ד והיו כל ישראל עושין אותו מספק, אבל כהיום שמקדשין ע"פ חשבון אין היו"ט שני משום ספק אלא מנהג בלבד, וממילא א"א להתנות. ומבאר המ"מ דבזמנינו הראשון הוא ודאי יו"ט והיאך יערב ויתנה עליו שמא הוא חול.

**קושית הר"ן-** ובר"ן (דף ט: בדפי הרי"ף) תמה הא רבא כבר היה בקי ואעפ"כ אמר לעשות תנאי, וכתבו האחרונים דלמש"כ הרמב"ם (פ"ה מקידוש החודש ה"ג) דעד ימי אביי ורבא עוד היו מקדשין ע"פ הראיה לא קשה. אלא דעי' בצל"ח (דף ו. ד"ה אמר רבא) דהיינו עד ימי אביי ורבא ולא עד בכלל, ולפ"ז באמת קשה.

**קושית הלח"מ וביאורו-** ותמה הלח"מ הא לעיל (פ"א הכ"ד) פסק הרמב"ם כרב דנולדה בזה מותרת בזה, ואי כמש"כ הכא דהוי ודאי, א"כ אמאי לא אסר ביצה מדין הכנה כמו משבת ליו"ט, ומתרץ באמת אינו ודאי יו"ט אלא דהיכא שצריך להתנות א"א להתנות בשקר, שהרי בזמנינו יודע שהראשון קודש והשני הוא החול, עיי"ש.

**חזו"א-** בחזו"א (גליונות על הגר"ח שם) מביא הלח"מ ומוסיף לבאר דכיון שיודע שהראשון קודש ע"כ מה שעושה ביום הראשון יודע שאינו כלום ומה שעושה ביום השני עושהו בודאי ולא בספק שהרי יודע שהוא החול, וע"כ אסור.

**הגר"ח-** בחי' הגר"ח על הרמב"ם (שם) מיישב דביצה שאיסורא משום הכנה, דהוי דין מכח ב' הימים יחדיו, כלפי זה נידון כספק, משא"כ תנאי שהוא נידון נפרד על חלות הפרשה ועירוב ביום ראשון וכן ביום השני, בזה כל יום נידון כודאי, ולכה"פ היום הראשון שהוא באמת היו"ט נידון כודאי כמש"כ המ"מ הנ"ל, עיי"ש בכל דבריו.

**מרכבת המשנה-** המרכה"מ מחדש בדעת הרמב"ם ליישב קושית הלח"מ, דכיון שהכנה דרבה אסמכוה אקרא, ובדאורייתא לא שייך ב' יו"ט סמוכים, ע"כ לא נאסר מדין הכנה מיו"ט ליו"ט.

**דעת הר"ן-** אכן הר"ן (דף יג. בדפי הרי"ף ד"ה גמ') כתב דהמנהג לא חמור ממה שהיה בזמנם ונידון כספק[[71]](#footnote-71), ולכן מהני תנאי, וכתב מטעם זה דספק מוכן מותר ביו"ט שני מדין ספק ספיקא, עיי"ש. וכ"כ בשו"ע (סי' תצ"ז סעי' ד').

ועי' במ"ב שהביא דעת האוסרין ספק מוכן, ומבאר טעמם דכיון דאנן בקיאין ורק מקיימין מנהג אבותינו, ע"כ הוי כיו"ט ודאי מדרבנן, עיי"ש[[72]](#footnote-72).

**ראב"ן וחינוך-** דעת הראב"ן דבאמת כיום ביצה אסורה כדין קדושה אחת, הו"ד בהגהות מימוני (פ"א מיו"ט אות פ') ובב"י (סי' תקי"ג) וכתב הטעם דגזרו אטו ב' ימי ר"ה.

אכן בחת"ס (ד"ה והאידנא) מבאר שיטה זו משום דהאידנא שאין ספק ורק מנהג אבותינו, מודה רב שהוא קדושה אחת, ואיתא סברא זו בשטמ"ק בשם הריטב"א (דף ו.), וכן מביא החינוך (מצוה ש"א בשם מפרשים), עיי"ש[[73]](#footnote-73).

**שני ימים טובים של ר"ה**

**פלוגתת תנאי ואמוראי אי הוי קדושה אחת**

דעת רב ושמואל דנולדה בזה אסורה בזה, דאינו מספק אלא עשאוהו ודאי גם בבי"ד באופן שבאו עדים מן המנחה ולמעלה, ובעירובין (דף לט.) פליגי בה תנאי דרב יהודה סבר ב' קדושות ורבי יוסי סבר קדושה אחת. וביארו בגמ' (שם) טעמיה דרבי יוסי כדפי' הכא ברב ושמואל, ורבי יהודה סבר דהתם הוא כי היכי דלא אתי לזלזולי ביה.

**הטעם לקדושה אחת-** כתב החזו"א (סי' קל"א ס"ק ד') דגם לשיטתו הטעם משום זלזולי, אלא סבר שמחמת כן קבעוה לקדושה אחת, עיי"ש.

אכן עי' בריטב"א (שם ד"ה באו עדים) שכתב 'אלא שרוצין להחמיר בו דכיון שהתחילו בו על דעת שיהא יו"ט מן התורה שיבואו עדים קודם המנחה וגם שורת הדין מן התורה שיכולין לקדשו, הניחוהו בקדושתו כאילו הוא [יו"ט] ועשאוהו עם השני כיומא אריכא'.

וע"ע בתוס' רי"ד (שו"ת הרי"ד סי' ע"ו ) הו"ד גם באור זרוע (סי' ק"מ) דמקשה מ"ש ר"ה שהוא קדושה אחת משבת ויו"ט, ומתרץ 'אבל שני ימים טובים של ר"ה כלום אתה יכול לומר שיהא זה קדוש לעצמו וזה קדוש לעצמו, יום אחד הוא ר"ה ולא שני ימים, הילכך כשהחמירו חכמים ואמרו ששניהם קודש לא שיהיו חלוקים זה מזה אלא כיומא אריכא דמו שיום השני נמשך ונגרר אחר יום ראשון'.

**ר"ה ושבת ויו"ט מי עדיף-** איתא בעירובין (דף לט.) דמודים חכמים הסוברים דשבת ויו"ט קדושה אחת, דבב' ימי ר"ה הם ב' קדושות, ומקשה תוס' (שם ד"ה מודים) דהוי סברא הפוכה ממאי דקיי"ל דשבת ויו"ט ב' קדושות כדאמר רב (לעיל דף ד. ובעירובין דף לח:) הלכה כד' זקנים, ובר"ה הלכה כרב שאמר בסוגין דהוא קדושה אחת.

ועי' באו"ז הנ"ל (סי' ק"מ) שמאריך ליישב דב' נידונים הם, דבר"ה הנידון הוא האם הוי רק מספק ואחד מהם חול או ששניהם ודאי יו"ט, וא"כ אי הוי רק ספק פשיטא דגרע משבת ויו"ט שהם ב' ימי קודש, וזוהי סברת חכמים שם, ומאידך אי הוי תקנה ודאית אפשר שעדיף משבת ויו"ט כיון שתקנוהו כיום אחד ארוך וכדברי הרי"ד הנ"ל. משא"כ שבת ויו"ט שהם ב' ימי קודש נפרדים סמוכים ובזה הנידון האם בכה"ג חשיב כיום אחד ארוך או לא, עיי"ש.

**אחר תקנת ריב"ז**

רבה בסוגין פליג דמתקנת ריב"ז אינו אלא מספק וע"כ נולדה בזה מותרת בזה כמו בכל בי' ימים טובים. ובדעת החולקים נאמרו כמה שיטות בגמ' וכדלהלן.

**רב ושמואל-** בדעת רב ושמואל אמרו בגמ' (דף ה.) דאע"פ שביטלה ריב"ז זהו לבני א"י משא"כ בני חו"ל, ופרש"י דבני חו"ל שממשיכים לעשות ב' ימים, הוא באותו גדר שהיה אז גם לבני א"י דהיינו שאינו מספק.

**רב יוסף-** רב יוסף (שם) פליג מטעם שאין התקנה בטלה, כיון שצריך בי"ד גדול בחכמה ומנין, וריב"ז לא נמנה על הביצה אלא על קבלת העדות.

ותמה אביי הא דין הביצה תלוי בקבלת העדות בממילא. ובדעת רב יוסף מבאר הרשב"א (ד"ה א"ל אביי) דריב"ז נמנה על באו מהמנחה ולמעלה, אבל כשלא באו ביום ראשון שנוהגים ב' ימים זה נשאר בתקנה הראשונה, עיי"ש.

**רב אדא ורב שלמון-** רב אדא ורב שלמון (דף ה:) אמרו מטעם דמהרה יבנה בית המקדש, וע"כ אסרוהו גם היום, ואינו כעדות שמסורה לזריזים משא"כ ביצה לכל מסורה.

**רבא-** רבא (שם) אמר מטעם שגם ריב"ז מודה שקדושה אחת, עי' לקמן בארוכה.

**הא לן והא להו**

רב ושמואל מחלקים דהיכא שבאמת השתנה ע"י תקנת ריב"ז והיינו להו, התם גם אם נוהגים ב' ימים הוא רק מספק, משא"כ לן שעדיין נוהגים תמיד ב' ימים, שפיר נשאר כגדר הקודם שהוא קדושה אחת.

**על היכן נאמר הא להו-** פרש"י דהא להו היינו בני א"י, וכן נקט תוס' ומקשה מדרבי יוסי, עיי"ש. אכן הבעה"מ (דף ב: בדפי הרי"ף ד"ה ל"ק) כתב דהא להו היינו במקום הוועד ששם היו מקדשין אבל שאר א"י היא כמו בני בבל, שהרי גם הם לא היו יודעים אי קידשו בי"ד את החודש או לא.

ובפנ"י באמת תמה על תוס' מה הקשה מדרב יוסי, הא שלא במקום הוועד הוא כמו בבל, שהרי לא היו יודעים אי קידשו או לא. ובחזו"א (סי' קל"א ס"ק ה') מיישב שכיון שבבית הועד היה ב' קדושות וכל א"י ראויה לבית הועד לא קבעו חכמים חומרת קדושה אחת בא"י. וכעי"ז איתא בחי' הרא"ה.

**דעת רבה-** בפשטות משמע שרבה פליג ומתיר גם לבני בבל, אלא שהתוס' עירובין (דף לט. ד"ה אי) מקשה היאך יפרש רבה את המשנה (שם) שרבי יוסי אסר ביצה בבי' ימי ר"ה, וע"כ כתב דמודה רבה למה שחילקו הא לן והא להו, ומה שהתיר הוא רק לבני א"י.

אכן לשיטת הבעה"מ לא מתיישב כן, דוכי רבה איירי רק בבית הועד, ועי' ברמב"ן (מלחמות דף ג. בדפי הרי"ף) בתו"ד שכתב דרבה סבר דרבי יוסי סבר שבכל שני ימים טובים של גלויות הוי קדושה אחת ולכן אינו להלכה, ועי' בחזו"א (סי' קל"א ס"ק ב') בארוכה בכל זה

**כל דבר שבמנין וכו'**

**הא דריב"ז ביטל-** כתב הרמב"ם (פ"ב מממרים ה"ב) דבעינן בי"ד גדול בחכמה ומנין גם אם בטל טעם התקנה, והקשה הראב"ד (שם) א"כ היאך ביטל ריב"ז התקנה[[74]](#footnote-74), ע"כ שכשבטל הטעם יכולים לבטל גם בבי"ד קטן.

ובדעת הרמב"ם כתב הכס"מ (שם) דסבר שריב"ז היה גדול בחכמה עיי"ש בארוכה. וע"ע בלח"מ (שם). בקובץ שיעורים (אות י"ג) מיישב דריב"ז לא ביטל עולמית אלא רק לשעה, וכדחזינן בגמ' (דף ה:) שכשיבנה ביהמ"ק תחזור התקנה מאליה, וביטול לשעה אי"צ בי"ד גדול, עיי"ש.

**יו"ט שני של גלויות-** הכס"מ (שם) מקשה על הרמב"ם היאך דנו לעיל (דף ד:) להפסיק לנהוג יו"ט שני בלי בי"ד גדול, ומתרץ דדנו מדוע המתקנים לא אמרו שלא ננהג ב' ימים, א"נ קים להו שהמתקנים עצמם הגבילו התקנה שאם יקדשו ע"פ חשבון לא יעשו ב' ימים, עיי"ש.

ובקובץ שיעורים (אות י"ד) תמה הא קאי למ"ד ב' קדושות, ולשיטתו לא היתה איזה תקנה אלא עשאוהו מספק[[75]](#footnote-75), וא"כ כל שהפסיק הספק אי"צ מנין אלא ממילא עושים רק אחד.

**בקבוע לו זמן-** בתוס' מביא די"א שגם בתקנה לזמן צריך מנין אחר לבטלו ומוכיחים מסוגין, ותוס' פליג דכל שהוא לזמן ועבר הזמן בטל ממילא. ועי' ברש"י סנהדרין (דף נט: ד"ה לכל דבר שבמנין) שכתב כי"א ובתוס' שם (ד"ה לכל) מביא שחזר בו.

וברשב"א (ד"ה וכל דבר) מביא מתוס' בשם רש"י כמסקנת התו' דבקבוע זמן אי"צ מנין להתירו, אלא דבהמשך (דף ה: ד"ה מכדי) מקשה מרש"י דמשמע שגם בקבוע זמן צריך מנין עיי"ש.

**רבא אמר וכו' מי לא מודה ריב"ז**

**רש"י-** רש"י (ד"ה מי לא מודה) גרס 'שאם באו', ומפרש דהיינו בגוונא שקיבלו מהמנחה ולמעלה שהראשון הוא המקודש ואעפ"כ נהגו איסור בשני וע"כ הוא כתקנה ולא מספק. וכ"כ הרשב"א.

ובתוס' (ד"ה מי) מקשה מנלן שאינו מספק, ובסו"ד כתב ליישב פרש"י ובמהרש"א והמהר"ם תמהו בדבריו, עיי"ש. ועי' רמב"ן הו"ד במהרש"א (על תד"ה מי) דכמו שקודם החורבן היה קדושה אחת גם באופן שהשני הוא היו"ט ודאי, ה"נ אחר החורבן הוי קדושה אחת אע"פ שהראשון הוא יו"ט ודאי, עיי"ש.

**תוס'-** תוס' (ד"ה מי) גרס כהר"ח 'שאם לא באו', אלא שמקשה דבכה"ג שלא באו עד יום ל"א הוי ב' ימים מספק, וע"כ מפרש שישנו זמן סמוך לחשכה שכבר א"א לקבל העדות ואעפ"כ מלאכה אסורה, וע"כ שקדושה אחת.

**הרמב"ם-** הרמב"ם (פ"ה מקידוש החודש ה"ח) כתב דכיון שגם במקום הועד היו עושין ב' ימים באופן שלא באו עד יום ל"א, ע"כ התקינו שיהו עושין אותו ב' ימים גם בא"י, והיינו דגרס כהר"ח 'שאם לא באו'.

אלא שלכאו' קשה עליו קושית תוס' הנ"ל, ועי' בסו"ד התוס' ומ"מ יש ליישב וכו', ובמהר"ם שם גרס דקאי על גי' ר"ח ובא תוס' ליישב משה"ק על הר"ח. ועי' במרכבת המשנה (ספ"א מיו"ט) דהרמב"ם סבר דגם בזמנם היו נוהגין ודאי קודש גם בלא באו כלל עיי"ש.

**ב' ימי ר"ה בזמנינו**

**הרי"ף-** הרי"ף (דף ג. בדפי הריף) כתב דמרבא שמעינן שגם בא"י צריך לעשות בי' ימים ר"ה.

**הבעה"מ-** הבעה"מ מקשה על הרי"ף הא כל דברי רבא הם בזמן שמקדשין ע"פ הראיה משא"כ בזמנינו שיש חשבון נעשית כל א"י כמו בית הועד שבאו עדים שאין עושין אלא יום אחד. ומביא שכ"כ רבינו אפרים, וכן מביא הרמב"ן במלחמות בשמו.

**רמב"ן-** בדעת הרי"ף מבאר הרמב"ן, דגם במקום הוועד אי באו ביום ל"א הביצה אסורה כיון שאשתקד אי באו מן המנחה נהגו קדושה אחת, וע"כ היה תקנה קבועה של קדושה אחת, וכיון שהתקנה מתחילה היתה בגדר קדושה אחת ולא ספק, לכן גם כשמקדשים ע"פ חשבון וליכא ספק נשאר שנוהגין ב' הימים כקדושה אחת.

ובדעת רבינו אפרים מבאר שנקט דגם בזמנם הוי רק ספק קדושה אחת שמא באו מן המנחה ולמעלה, וע"כ כהיום שאין כזה ספק שוב ליכא אלא יום אחד.

ובסו"ד כתב הרמב"ן טעם נוסף משום הזהרו במנהג אבותיכם.

**הרשב"א והרא"ש-** הרשב"א מביא טענת רבינו אפרים והבעה"מ דהיום הוא כמו מקום הועד ומסכים עמה, אלא שבהמשך מקשה דאי כדבריהם א"כ גם בחו"ל נימא שיעשו יום אחד דנעשית כל הארץ כמקום שהגיעו השלוחין.

ולדינא מסכים הרשב"א עם הרי"ף מהטעם שאמרו לעיל (דף ד:) זמנין דגזרה מלכות ואתי לאקלקולי, וכ"כ הרא"ש (סוף סי' ד'), והיינו כטעם שני דהרמב"ן הנ"ל.

**תוס' והר"ן-** תוס' (סוכה דף מד: ד"ה כאן) כתב דיו"ט שני של ר"ה הוי תקנתא ולכן שפיר מברך עליו, דחמיר משאר יו"ט שני של גלויות שאינו אלא מנהג כדאמרו הזהרו במנהג אבותיכם. ומבואר דנקט שהוא תקנה כמש"כ הרמב"ן בתחילת דבריו ולא שרק מנהג אבותינו.

ובאמת הר"ן (שם) תמה על תוס' כן דבזמנינו גם ר"ה הוא רק מכח מנהג אבותינו, עיי"ש. והיינו כדברי הרמב"ן בסו"ד וכמש"כ הרשב"א והרא"ש.

**בבאו עדים ביום ל"א האם הוי קדושה אחת**

הנה עיקר הא דהוה קדושה אחת הוא מכח היכא שבאו מן המנחה ולמעלה, אבל בבאו ביום ל"א מה שנהגו שניהם קודש הוא בפשטות רק מספק, אלא שאפשר שמאחר שכבר תקנו קדושה אחת בכל גווני הוא כן, וכדלהלן.

**רש"י-** רש"י (דף ו. ד"ה דלמא מעברי) כתב כגון שלא באו עד יום שלשים ואחד, ומשמע שהוא משום קדושה אחת, ומקשה המהרש"א הא זה עשו מספק גם קודם שתקנו שלא לקבל עדים מן המנחה, וע"כ דוחק שכוונת רש"י בבאו ביום ראשון מן המנחה ולא קבלו אותם עד ליום ל"א, עיי"ש. וכן תמה המהר"ם (ד"ה בגמ' נהרדעי) וגרס ברש"י עיי"ש.

ובמהר"ם שי"ף (שם) מתרץ דכיון שאם באו סמוך לחשיכה לא מקבלים אותן ומקדשים את יום ל"א ואעפ"כ הראשון אסור מתקנה והוי קדושה אחת, א"כ ה"ה בלא באו כלל עד ל"א הוא ג"כ קדושה אחת, עיי"ש, וכ"כ גם בתוס' (דף ה: ד"ה מי) עיי"ש[[76]](#footnote-76).

**הר"ח והרמב"ם-** אמנם בגי' הר"ח והרמב"ם בדברי רבא 'שאם לא באו', מבואר דאם לא באו עד ל"א הוי קדושה אחת. ובדעת הראב"ד עי' להלן מה שדן השער המלך ומש"כ הגר"א.

**רמב"ן ורבינו אפרים-** עי' לעיל גבי ב' ימי ר"ה בזמנינו, דלכאו' הרמב"ן ורבינו אפרים פליגי בנידון זה אי ביום הל"א היה קדושה אחת או שרק בבאו מן המנחה ולמעלה.

**תוס'-** אכן לתוס' שפי' בהאי גי' דהיינו בבאו סמוך לחשיכה שוב אין ראיה, אלא דעי' במהרש"א והמהר"ם שפי' שגם לתוס' שתחילת הדבר בבאו סמוך לחשיכה, אבל שוב גם בבאו בל"א הוא בגדר קדושה אחת, וכ"כ המהר"ם שי"ף (שם)

**רשב"א-** ברשב"א (דף ה: ד"ה א"ל אביי) שהו"ד לעיל, כתב ביישוב קושית אביי על רב יוסף דנשאר קדושה אחת בלא באו עד ל"א, עיי"ש. הרי שגם באו בל"א הוא בגדר קדושה אחת, עכ"פ אחר שבבאו מן המנחה עשאוהו קדושה אחת.

**גאון יעקב-** וכן איתא בגאון יעקב (עירובין דף לט. ד"ה גמרא) דקדושה אחת היינו ל"ש באו מן המנחה ל"ש באו ביום ל"א, דכבר תקנו בגדר קדושה אחת, עיי"ש. וע"ע בסמוך

**האם הוה קדושה אחת רק לחומרא או גם לקולא**

עיקר הא דר"ה קדושה אחת נאמר לגבי לחומרא, שלא מהני תנאי בעירוב ובהפרשת תרו"מ, וכן לאסור בשני ביצה שנולדה בראשון, ויש לדון אי מהני גם לקולא וכדלהלן.

**רמב"ם ורשב"א-** הרמב"ם (פ"ח מעירובין ה"ח) כתב דהמניח עירוב בר"ה לב' הימים סגי שיהיה קיים בתחילת יום הראשון ואי"צ שיהיה קיים בתחילת יום השני, ובמ"מ מוכיח כן מהסוגיא, ומביא שכן דעת הרשב"א עיי"ש. וכן הוא בשו"ע (סי' תט"ז סעי' ב') עי' מג"א ומ"ב שם.

**ראב"ד-** אכן הראב"ד (שם) פליג דלחומרא אמרו שהן קדושה אחת ולא לקולא וע"כ צריך שיהיה העירוב קיים גם בתחילת היום השני.

**גאון יעקב-** בגאון יעקב (עירובין דף לט. ד"ה גמרא) מקשה היאך מהני לרמב"ם גם לקולא הא לא הוי קדושה אחת אלא בבאו מן המנחה ולמעלה, ומתרץ דגם אי באו לאחר מכן ג"כ הוי קדושה אחת, ואי משום שמא באו ביום ל' לפני מנחה, הא א"כ השני חול ואינו צריך עירוב עיי"ש, וכ"כ השער המלך (שם)[[77]](#footnote-77).

**ביאור שיטת הראב"ד-** בשער המלך (שם) דן לבאר בדעת הראב"ד דפליג בזה גופא וסבר דמה שדנו קדושה אחת הוא רק בבאו מן המנחה ולמעלה, וא"כ אינו אלא ספק קדושה אחת שמא באו מן המנחה, ולכן הוא רק לחומרא[[78]](#footnote-78). ומיישב לפ"ז קושית המ"מ על הראב"ד. וכן איתא בהגר"א (סי' תק"ג על המג"א ס"ק א')[[79]](#footnote-79).

אלא שבהמשך (סד"ה ולדעת) מוכיח שמודה הראב"ד לרמב"ם שגם בבאו בל"א הוא קדושה אחת, וע"כ מפרש דהראב"ד סבר שעיקר מה שתיקנו קדושה אחת הוא רק לחומרא ולא לקולא, וכדפי' המ"מ בדבריו, וכ"כ בגאון יעקב שם.

**שבת ויוה"כ-** ע"ע במג"א (תרכ"ד ס"ק ז') שדן במש"כ הרמב"ם ששבת ויוה"כ קדושה אחת הם, האם הוא רק לחומרא או גם לקולא ונ"מ אי איכא איסור משום הכנה דרבה מראשון לשני. וברע"א (שם) תמה דברמב"ם (פ"ח מעירובין ה"י) משמע שהם קדוש אחת כמו ב' ימי ר"ה שבהם הרי דעת הרמב"ם שהם קדושה אחת גם לקולא.

עכ"פ חזינן במג"א שדן לחומרא ולא לקולא גם בשבת ויוה"כ שהם קודש ודאי וליכא בהם איזה ספק, וע"כ שפי' בראב"ד כמ"מ ודלא כהגר"א והשעה"מ הנ"ל שהוא במסוים בר"ה שכל הקדושה אחת היא מחמת ספק באו מן המנחה ולמעלה.

**רש"י-** בגמ' פסחים (דף מו:) אמרו דלר"ח צרכי שבת נעשים ביו"ט, ופרש"י שם (ד"ה מדאוריתא צרכי שבת) 'ושבת ויו"ט חדא קדושה היא דתרוויהו שבת איקרי וכי היכי דמותר לבשל לבו ביום מותר לבשל למחר'. מבואר ברש"י דצרכי שבת נעשים ביו"ט הוא מחמת דהוו קדושה אחת ומהני אף לקולא להתיר מלאכה. וי"ל[[80]](#footnote-80).

**בישול מיום ראשון לשני**

**שו"ע וט"ז והגר"א-** כתב השו"ע (סי' תק"ג סעי' א') דאסור לבשל מיו"ט לחבריה ואפי' בב' ימי ר"ה, וכתב הט"ז (שם ס"ק א') דאע"ג שהוא כיומא אריכתא ה"מ לחומרא ולא לקולא, וכתב הגר"א דזהו כהראב"ד אבל לרמב"ם שרי.

**מג"א-** אכן המג"א (שם ס"ק א') תמה דבהלכות עירובין פסק השו"ע כרמב"ם לקולא וא"כ אמאי אסר הכא, וע"כ כתב דמודה הרמב"ם בזה שאסור, כיון שבאמת ראשון עיקר ואסור לבשל ממנו לחול משא"כ לענין עירוב אי הראשון עיקר א"כ השני חול ואינו צריך עירוב[[81]](#footnote-81).

ומבאר המחצית השקל, דבזמנם היה באמת קדושה אחת גם לקולא ורק בזמנינו שע"פ חשבון ובודאי הראשון קודש והשני חול, מחמת כן אסור לבשל אע"פ שעושים ב' ימים מחמת מנהג אבותינו, ומחלק לפ"ז משאר יו"ט שני של גלויות, עיי"ש.

**גאון יעקב ושער המלך-** לפי מש"כ הגאון יעקב (הו"ד לעיל) דגם לרמב"ם אינו קדושה אחת לכל הצדדים, דאי באו ביום ל' אינו קדושה אחת, ורק בעירוב שרי כיון שלצד זה השני חול, א"כ יהיה אסור לבשל בראשון לשני גם לרמב"ם, וכ"כ השער המלך (פ"ח מעירובין ה"ח).

**ביאור הלכה-** בביאוה"ל (שם) תמה על הגר"א היאך שרי לבשל להרמב"ם, דמה יתיר לחלל יו"ט דאורייתא לצורך היום השני, ודן דאה"נ הוא רק בגוונא שיש הואיל ואינו אסור אלא מדרבנן, וכלפי הדרבנן הם אמרו והם אמרו, אלא שכתב דלפ"ז יהיה באמת אסור סמוך לשקיעה באופן דליכא הואיל, עיי"ש.

**קדושה אחת דר"ה לענין הכנה דרבה**

**שיטת הספר התרומות-** הרא"ש (סוף סי' א') מביא מהבעל התרומות שפתילות שכבו ביום ראשון דר"ה אסורות בשני משום הכנה, והביאו הטור (סוף סי' תק"א).

**דרכ"מ-** בדרכ"מ (שם אות ג') מתקשה הא הוי קדושה אחת, ומבאר 'אע"ג דכיומא אריכתא דמי דוקא להחמיר אמרו כן ולא להקל, א"כ אפ"ל אע"ג דחשבינן ר"ה כיומא אריכתא לומר דב' ימים בודאי אסורין כשבת ויו"ט זה אחר זה ולא כב' יו"ט של גלויות, מ"מ נחשבים כב' ימים לאסור להכין מאחד לחברו, אבל לעשותו כיום אחד ממש לא עשו אותו דאז הוי אמרינן להקל כיומא אריכא דמי'. ודו"ק בכל לשונו.

**מהרי"ל ורע"א-** אלא שהדרישה (שם אות ד') מביא שהמהרי"ל תמה, הא אי הוי ב' קדושות כשאר יו"ט של גלויות לא שייך הכנה, ואי קדושה אחת ג"כ לא שייך הכנה לאותו יום וכמו שבכבו ביו"ט בשחרית מותרים להדליק בצהרים. עיי"ש.

וכן תמה רע"א (נדפס סוף סי' ת"ק) מה שייך הכא לחומרא ולא לקולא, הא עד כמה שאינו קדושה אחת הוי ספק חול כשאר יו"ט ולא שייך הכנה.

ועוד מקשה רע"א הא השו"ע פסק כדעת הרמב"ם דאמרינן קדושה אחת גם להקל, ומה שלבשל אסור הוא כמש"כ המג"א הנ"ל (סי' תק"ג ס"ק א') וזה לא אוסר הכנה, וא"כ מ"ש הכא.

**יש"ש-** היש"ש (סי' ג') מבאר ע"ד הדרכ"מ, דקדושה אחת נאמר לחומרא ולא לקולא, ומוסיף דאינו כב' יו"ט של גלויות שאינו אלא ספק, דהא הכא בר"ה שניהם קדושים והוי כמו שבת ויו"ט שיש איסור הכנה, עיי"ש. ועל דברי המהרי"ל הנ"ל מקשה והו"ד בדרישה (שם), מה מדמה לשחרית וצהרים, הא ודאי באותו יום לא שייך הכנה אבל הכא הוא ב' ימים.

**מהר"י ברונא-** בשו"ת מהר"י ברונא (סי' רע"ז) מיישב דינא דסה"ת כהנ"ל, דמוכיח שאינו יום אחד ממש מדמברכים שהחיינו ביום השני וכן מדתוקעין גם ביום שני, 'אם כן לאו ממש חד יומא הוא, אלא משוינא ליה בשתי קדושות ולא בדרך ספיקא דיו"ט של גלויות'.

**שיטת הרשב"א-** הרשב"א בעבודת הקודש (ש"ה פ"ד) בדין ביצה שנולדה בר"ה, כתב דהא דנולדה בזה אסירא בזה הוא משום שהם 'כקדושה אחת הן וכיום ארוך הן, שכן ביצה שנולדה ביו"ט אסורה ביומה', ולא כתב דהוי הכנה גמורה מדאורייתא מיום ליום וכסה"ת, ומשמע דפליג וסבר דליכא איסור הכנה בב' ימי ר"ה. וכן משמע גם ברמב"ם (פ"א מיו"ט הכ"ד)[[82]](#footnote-82).

**קדושה אחת דשבת ויו"ט לענין הכנה דרבה**

**מג"א ורע"א-** במג"א (סי' תרכ"ד ס"ק ז') דן אי איכא איסור הכנה מיוה"כ לשבת, וכתב 'ואע"ג דס"ל דיוה"כ ושבת קדושה אחת הן, מ"מ להקל לא אמרינן כך, ואפשר דס"ל דאפילו להקל הוי קדושה אחת'. הרי מבואר דנקט בפשיטות דאי קדושה אחת ליכא איסור הכנה ורק דן אי נאמר גם לקולא או לא. וכן מבואר ברע"א (שם).

וכן הוא להדיא ברע"א (דף טז: ד"ה ואולם) בתו"ד בפלגתא דתנאי בשבת ויו"ט, שכתב 'דאם חדא קדושה לא שייך טעמיה דהכנה דמכין לעצמו'[[83]](#footnote-83).

**גאון יעקב-** אכן בגאון יעקב (עירובין דף לח: ד"ה אמר) כתב דדברי רבה שאמר משום הכנה הם גם למאן דסבר קדושה אחת. ומוכיח כן מדדן אביי (שם) לפרש משום הכנה גם אליבא דרבנן דספוקי מספקי להו אי הוי קדושה אחת[[84]](#footnote-84), ועוד דוכי הא דמוקים רבה למתני' דריש ביצה הוא דלא כחכמים שם, עיי"ש.

**יש"ש ודרכ"מ-** וכן נראה גם בדברי היש"ש והדרכ"מ הנ"ל שנקטו בפשיטות שעד כמה שב' ימי ר"ה ייחשבו כמו שבת ויו"ט, א"ש שיהיה בהם איסור הכנה מיום הראשון לשני, והיינו דנקטו דלמ"ד דשבת ויו"ט קדושה אחת איכא איסור הכנה מזה לזה[[85]](#footnote-85).

**ריטב"א-** בריטב"א (סוכה דף מו.) כתב 'כשבת וי"ט שנולדה בזה אסורה בזה, ועליה אמרו שהם קדושה אחת, כי האיסור של בין השמשו' אוסרו לכל י"ט שלא היה לו הכן ביום חול, ולא שהיו קדושה אחת ממש וזה נראה נכון'.

ומבואר דנקט שקדושה אחת שנאמרה בשבת ויו"ט אינה שנעשו ליום אחד, אלא רק שהמיגו דאיתקצאי שחל בתחילת היום הראשון אוסר לשני הימים. ולפ"ז ודאי שאיסור הכנה שפיר יהיה[[86]](#footnote-86).

**דינים נוספים בקדושה אחת דר"ה בשונה משאר יו"ט**

הנה לגבי כמה דינים מצינו שחלוק יום שני דר"ה משאר יו"ט שני, ובפשטות הוא מחמת שיו"ט שני ספק ור"ה ודאי, אבל אפשר שהוא רק מחמת שר"ה הוא יומא אריכתא וכדלקמן.

**מיכחל עיניה-** לקמן דף כב. מבואר שביו"ט שני שרי למיכחל עיניה אבל ביעום שני דר"ה לא.

**אבילות דיום ראשון-** ברמב"ם (פ"י מאבל ה"י ) כתב דאבילות יום ראשון דאוריתא דוחה יו"ט שני דרבנן, אבל יום שני דר"ה אינה דוחה כיון ששניהם כיום ארוך הם. ועי' בכס"מ שם שמביא דהרמב"ן פליג על הרמב"ם דעכ"פ מדרבנן הוא, ובדעת הרמב"ם מבאר הכס"מ 'ורבינו סובר דכיון דכיומא אריכתא נינהו הוי כאילו גם יום שני חשיב דאוריתא'. ומשמע דהוא מחמת שחשיב כיום אחד ארוך.

ועי' באבי עזרי (פ"ו מיו"ט הי"א ד"ה והנה) שמפרש ברמב"ם שמה שמתיר בשאר יו"ט של גלויות הוא מחמת שהוא רק ספק יו"ט, וכלפי זה מחלק הרמב"ם דר"ה הוא יו"ט ודאי ולכן אינו נדחה. עיי"ש בארוכה. אלא דבכס"מ לא משמע כן כ"כ. וצ"ע[[87]](#footnote-87).

**מילה שלא בזמנה-** הרמב"ם (פ"א ממילה הט"ו) כתב דמילה שלא בזמנה דוחה את היו"ט שני אבל לא יום שני דר"ה[[88]](#footnote-88), ומבואר דר"ה שונה משאר יו"ט שני לגבי שאין מילה שלא בזמנה דוחה אותו.

ומקשה הנודע ביהודה (ח"א או"ח סי' ל' ד"ה ובגוף) 'דמה סברא יש להקל בשאר ימים טובים יותר מר"ה מה שאינו תלוי ביומא אריכתא'. ומביא דברי הפהמ"ש שכתב (שם) 'ועוד עיקר אצלנו כי שני ימים טובים של ר"ה בלבד שהן קדושה אחת ועוד יתבאר במקומות שהן כיום אחד נתנו'. ומבואר שהיומא אריכתא הוא טעם החילוק, אלא שמסיים הנו"ב ונלע"ד צ"ע[[89]](#footnote-89).

**היאך מקילים ביו"ט שני הא הוי ספק דאורייתא**

**צל"ח-** הצל"ח (דף ו. ד"ה אמר רבא) מקשה היאך קוברים מת ע"י ישראל ביו"ט שני, הא הוי ספק דאורייתא, ומתרץ שרבא היה אחר שכבר קידשו ע"פ חשבון ואינו אלא מנהג אבותיכם בידכם.

ומוסיף דמש"כ הרמב"ם שהיו מקדשים ע"פ הראיה עד ימי אביי ורבא, היינו עד ימיהם ולא עד בכלל. וכן מבואר בר"ן (דף : בדפי הרי"ף) בקושייתו על הרמב"ם מרבא.

אכן בחזו"א (סי' ק"ל ס"ק א') מוכיח מבגמ' בר"ה (דף כא.) שבימי רבא קידשו ע"פ הראיה דהיה יושב בתענית ב' ימים ופעם אחת אישתכח כותיה מה שלא שייך ע"פ חשבון.

**טורי אבן-** בטורי אבן (ר"ה דף יט:) מתרץ דלגבי מת סומכים על הרוב שאין אלול מעובר והיו"ט דאורייתא הוא הראשון, עיי"ש. אלא דאכתי לא מיישב על שאר חדשים.

ועי' לעיל שהובא דברי החת"ס שהבקיאין בחשבון בזמנם היו יכולים לסמוך על הרוב שהקידוש יהיה כמו החשבון וא"כ אפ"ל שרבא איירי בבקיאין.

**נהרדעי אמרי אף בביצה**

**מהר"ם-** נהרדעי מתירים ביצה שנולדה כיון שלא היה אלול מעובר, ומבאר המהר"ם דכיון שבא"י לא נהג בפועל יומא אריכתא, שהרי לא אירע שבאו עדים מן המנחה ועיברו, א"כ לא נתקיימה התקנה ואין צריך להמשיך אותה.

ושאר אמוראי סברי שכיון שבחו"ל נהגו ב' ימים מחמת חשש שמא כן עיברו ונהגו זאת בגדר קדושה אחת, ע"כ גם כיום ממשיכים אותה ההנהגה.

**תוס' בעירובין-** אמנם תוס' (עירובין דף לט. סד"ה אי אתם) כתב דנהרדעי סברי שגם בזמנם רק בא"י אי עיברו היה קדושה אחת, משא"כ בחו"ל אע"פ שנהגו ב' ימים הא רק בגדר ספק דאזלינן בתר רוב שנים שאינם מעוברות עיי"ש. וע"ע ברש"י ר"ה (דף יח. ד"ה על אלול) ובתוס' (שם) ויל"ע.

בס"ד

**אפרוח שנולד ביו"ט**

**רב אמר אסור**

**תוס'-** תוס' (ד"ה הואיל) מקשה הא שמואל ורבי יוחנן סברי כר"ש דלית ליה מוקצה, ומתרץ דלדברי ר"י קאמרי, א"נ אפרוח דמי לגרוגרות וצימוקים.

**רשב"א-** ברשב"א כתב דביו"ט סברי כר"י כדלעיל (דף ב'). ועוד מביא תי' תוס' דהוי כגרוגרות וצימוקין ומוסיף עוד דאית ביה נמי משום חסרון כיס, דחיישי ליה דלא ליפסיד.

**רש"י ופנ"י -** ברש"י (ד"ה הואיל) כתב דאיסורו משום מוקצה, ובהמשך (ד"ה לכלבים) כתב דהוי נולד. וע"ע בפנ"י (ד"ה אתמר) שדן לפרש שאיסורו משום נולד דוקא, עיי"ש מש"כ לפ"ז. וכן דן ר"י איבשיץ בס' בינה לעתים, דהנידון על נולד, וכל סברת מתיר עצמו לשחיטה היא רק כלפי נולד, והו"ד לקמן.

**אי אסורין משום משקין שזבו-** עוד כתב הרשב"א, דליכא למימר דאיסורו משום משקין שזבו או פירות הנושרין, דכיון שבע"ח נינהו לא טעי בהו ולא גזרינן בהו משום הני גזרות. וכן איתא ברמב"ן במלחמות.

וכ"כ בתוס' (דף ו: ד"ה עגל) לפי' המהר"ם שם דבבע"ח ליכא משום משקין שזבו ופירות הנושרין, ועי' במהר"ם שי"ף (שם) שמפרש הטעם שבאמת ליכא גזרה באופ"א מהרשב"א הנ"ל[[90]](#footnote-90).

**הואיל ומתיר עצמו בשחיטה**

**רש"י ומאירי-** פרש"י (ד"ה הואיל) 'הואיל ומתיר עצמו בלידתו להיות נשחט, מה שלא היה לפני לידתו, אף מוקצה התיר את עצמו בלידתו, דמגו דאתקן להא אתקן להא'.

וכ"כ המאירי (ד"ה שמועה) דהכוונה מה שקודם לידה היה אסור משום שרץ ובלידה מתחדש שיכול להיות ניתר בשחיטה. ועי' בסמוך מש"כ לפי דבריהם.

**פנ"י-** בפנ"י (ד"ה אתמר אפרוח) הקשה 'מלתא דאקשאי בה כמה עידנין, דמה נתינת טעם הוא זה, אדרבה עיקר ענין מוקצה הוא כיון שלא היה ראוי מאתמול זה גורם האיסור ומה מגו הוא זה'.

וע"כ דן לפרש באופ"א מרש"י ותוס', דהוי נתינת טעם שלא חשיב נולד, כיון שנשאר אסור עד השחיטה, עיי"ש בכל דבריו.

**רש"ש-** עי' ברש"ש שמציין לדינא דהואיל ואישתרי אשתרי (יבמות דף ח.)

**צבי שניצוד ומדבריות שבאו לישוב-** הירושלמי (דף א:) מביא האי טעמא גם על עגל 'עגל שנולד בי"ט מותר שהוא מתיר עצמו לשחיטה', ומקשה 'רבי זעירא בעי מעתה מדברית תהא מותרת שהיא מתרת עצמה בשחיטה צביה תהא מותרת שהיא מתרת עצמה בשחיטה'.

וברשב"א (ד"ה עגל) תי' דמדבריות היה להם היתר שחיטה ורק לא היו בישוב, וכן צביה. וכן בבעה"מ מתרץ 'ולא דמי למדבריות, דהתם אין היתר שחיטה בא להן בו ביום'.

**אור שמח-** האור שמח (פ"ב מיו"ט ה"ג מד"ה ודע דבאפרוח) מחדש לבאר ע"פ מה שמיסד דדבר שאינו בעולם ונולד בשבת אינו מוקצה, דרק מה שבעולם שייך בו הקצאה, עיי"ש בכל דבריו, ועפ"ז כתב דאפרוח שנולד מאתמול היה דומם והיום הוא חי, ודמי לבריה חדשה שלא היתה מקודם ולא שייך בה הקצאה, עיי"ש בכל דבריו.

ועפ"ז מיישב קושית הירושלמי הנ"ל ממדבריות וצבי שניצוד, דהתם כבר היו בעולם והוקצו, ומבאר דהירושלמי ודאי לא פי' כותיה, דהא אמר גם על עגל שנולד שמתיר עצמו בשחיטה, אע"פ שהוא כבר בעולם.

**ר"י איבשיץ-** ר"י אייבשיץ בס' בינה לעתים (פ"ב מיו"ט ה"א) מפרש דהרמב"ם והרי"ף לא פסקו היתרא דמתיר עצמו בשחיטה, משום ד'ודאי דהאי סברא אינו מועיל כלל להתיר איסור מוקצה, דא"כ בהמה העומדת לגדל וולדות יהיה מותרת ביו"ט, וכן מדבריות דקיי"ל אין שוחטין מדבריות, אלא שהם אזלי לשיטתייהו דלית להו איסור מוקצה כלל, רק באפרוח היה ס"ד לאסור אפי' לר"ש דהוי כמו מיא בעיבי דהוי נולד ואסור, דיוצא מגדר דומם לגדר חי, ולזה קאמר שפיר הואיל ומתיר עצמו לשחיטה, וא"כ האי שינוי למעליותא הוא דעי"כ נולד לו היתר שחיטה, ואין זה בכלל בגדר הנולד דהא עי"ז הוא נגרם לו היתר שחיטה, אבל למאן דאית ליה מוקצה אין זה כלל מספיק להתירו'.

ולפ"ז לא קשה ממדבריות כלל דהתם הדין שניתר בשחיטה כבר קיים בו, וע"כ שכל מי שהקשה ממדבריות וכדלקמן נקט דהכוונה מה שמתיר עצמו מאיסור אבר מן החי, וכדמביא המאירי שם ביאור זה אלא שדוחהו.

**לרש"י והמאירי-** לרש"י והמאירי הנ"ל לא קשה ממדבריות כלל, דהתם הדין שניתר בשחיטה כבר קיים בו, וכ"כ במאירי הו"ד לקמן, וע"כ דכל מי שהקשה ממדבריות פי' מתיר עצמו לשחיטה באופ"א מהם, ובמאירי מביא פירוש דהכוונה מה שמתיר עצמו מאיסור אבר מן החי, אלא שדוחהו, עיי"ש.

**אי מתיר איסור משקין שזבו או הכנה דרבה**

**אי מתיר משקין שזבו-** ברמב"ן במלחמות פי' בתחילה דאיסורא דאפרוח לר"י ושמואל הוא משום משקין שזבו וע"ז נאמר ההיתר של מתיר עצמו בשחיטה, וכן מבואר גם בבעה"מ עיי"ש. וצ"ב לפי כל הביאורים הנ"ל.

אכן למאי דמסיק הרמב"ן והרשב"א דלא שייך בבע"ח גזרת פירות הנושרין ומשקין שזבו כלל, וכן הוא גם בתוס' (דף ו: ד"ה עגל) לפי' המהר"ם וכדלעיל, א"כ שפיר י"ל דמתיר עצמו לשחיטה הוא באמת סברא כדיני מוקצה ונולד ולא שיייך בהני איסורים כלל.

ובאמת דברי רש"י שביאר דמיגו דאיתקן להא איתקן להא, מתפרשים להדיא רק כהסבר כלפי מוקצה ונולד שהוא חסרון תיקון, ולא כלפי מה שאסור משום גזרה כמשקין שזבו וכיוצ"ב.

**אי מתיר הכנה דרבה-** בב"י (סוס"י תקי"ג) מביא דעת רבינו יחיאל שאפרוח שנולד בשבת אסור ביו"ט שלאחריו משום הכנה דרבה, וכתב הב"י דאי נפרש לשיטתו דזהו האיסור לרב, א"כ מה ששמואל ור"י התירו הוא משום שמתיר עצמו בשחיטה מתיר גם את האיסור הכנה, עיי"ש. הרי מבואר שהאי מתיר יכול להתיר גם את איסור הכנה, וצ"ב כנ"ל[[91]](#footnote-91).

אכן כבר ביארו בחידושי הגהות (על הב"י שם) והט"ז (שם) דגם לרבינו יחיאל ביו"ט בלחוד ליכא משום הכנה ודברי רב הם מצד מוקצה ונולד בלחוד, ולדבריהם שפיר י"ל דאין טעמא דמתיר עצמו מהני להכנה דרבה.

**אי שייך האי טעמא בעגל**

רב כהנא ורב אסי הקשו לרב מ"ש מעגל שנולד ביו"ט, ומשמע שלשמואל ניחא, ובפשטות היינו שלדידיה ההיתר בעגל הוא מהטעם שמתיר באפרוח משום שמתיר עצמו בשחיטה, אכן מאידך בברייתא שהביאו שמואל לקמן (דף ו:) אמרו שאפרוח שרי משום מתיר עצמו ועגל משום מוכל אגב אמו.

**בעה"מ-** הבעה"מ כתב דמה שבעגל מודה רב דשרי הוא מחמת דאיכא תרתי, מתיר עצמו בשחיטה ומוכן אגב אמו, וכן בעגל טריפה שאמרו משום שמוכן לכלבים הוא בצירוף הא דמתיר עצמו בשחיטה, אבל מצד מוכן אגב אמו בלחוד לא מתירים, כדאכחן בביצה שנולדה ביו"ט מעומדת לאכילה.

ומבואר שנקט דסברת מתיר עצמו בשחיטה באמת שייכת גם בעגל, ומתקשה ממדבריות ומחלק 'דהתם אין היתר שחיטה בא להן בו ביום כאפרוח'. עיי"ש.

**רמב"ן-** הרמב"ן במלחמות פליג דההיתר בעגל הוא מכח מוכן אגב אמו בלחוד, וביצה שאני שיש בה משום הכנה דרבה משא"כ בעגל שנולד. עיי"ש. אכן נראה מדבריו דלא פליג על עצם הדבר שסברת מתיר עצמו בשחיטה שייכא גם בעגל.

**מאירי-** אכן במאירי (ד"ה ושאר מפרשים) תמה על הבעה"מ דאי תרתי בעינן א"כ אמאי לא הזכירה הברייתא שכרב אלא טעמא דמוכן אגב אמו, וגם בבריתא שכשמואל אמרו חד זה משום מתיר עצמו וזה משום מוכן אגב אמו, משמע שעל כל אחד ההיתר מחד טעמא.

וע"כ פליג (בד"ה ותניא) שאין סברת מתיר עצמו בשחיטה קיימת אלא באפרוח ולא בעגל, וגם שמואל מודה בזה. והטעם מבאר לעיל (סד"ה שמועה), דמתיר עצמו בשחיטה היינו מה שהיה איסור משום שרץ ובלידה התחדש היתר ע"י שחיטה, 'ואיסור מוקצה דומה לו לענין זה שעקר איסורה מקודם לידה', ולא מה ששחיטה מתירתו מאיסור אבר מן החי.

אלא דא"כ מה הקשו ר"כ ור"א על רב דמשמע שלשמואל ור"י ניחא, ומבאר המאירי (ד"ה ושאלו) ומביאו השעה"מ (פ"ב מיו"ט ה"א ד"ה ול"ד נראה ליישב) דאשכחן דעגל שרי ומוכח שישנו היתר מאיזה טעם שיהיה, ומחמתו נתיר גם באפרוח, ודחו דהתם מצד מוכן אגב אמו וזה לא שייך באפרוח.

ומוסיף המאירי, דאין לומר שבעגל ההיתר מצד אוכלא דאיפרת, משום שכל שהוא מחוסר שחיטה אי אתה קורהו אוכלא דאיפרת.

אלא שמקשה המאירי (ד"ה ומ"מ) דמדברי הירושלמי הנ"ל שהקשה ממדבריות וכדהובא ברשב"א הנ"ל, מוכח דהיתר מתיר עצמו בשחיטה שייך גם בעגל, עי' מה שדן לבאר הירושלמי באופ"א.

**מהר"ם שי"ף-** במהרמ"ש (ד"ה גמ' הואיל ומתיר) דן ג"כ כמאירי, ומוכיח מהברייתא דלקמן כהמאירי שבעגל אין ההיתר משום מתיר עצמו בשחיטה, והא דהקשו ר"כ ור"א רק לרב ומשמע שלר"י ושמואל ניחא, מפרש דעיקר הקושיא היא מעגל טריפה שבו באמת מתחדש ההיתר שחיטה בלידה.

אלא שמסיים 'אבל כ"ז אינו עיין במאור הקטן ובמלחמות באורך', והיינו שמדברי הבעה"מ והרמב"ן נראה שכן שייך סברת מתיר עצמו גם בעגל וכנ"ל.

**צל"ח ופנ"י-** עי' בצל"ח (דף ו: ד"ה מ"ט זה מוכן אגב אמו) דכתב ג"כ כמאירי דבעגל לא שייך מתיר עצמו ומדייק ג"כ מהברייתא, וכן איתא בפנ"י.

**שער המלך-** השער המלך (פ"ב מיו"ט ה"א בסו"ד) מקשה דאי לר"י ההיתר בעגל משום מתיר עצמו, א"כ מדוע הטור (סי' תצ"ח סעי' ה') כתב היתר עגל רק בעומדת לאכילה ומשום דמוכן אגב אמו, הרי באפרוח מביא הטור דיש מתירים, וא"כ לשיטתם ה"ה בעגל מותר מצד מתיר עצמו וגם בעומדת לגדל. ומתרץ עפ"ד המאירי הנ"ל דבאמת בעגל גם לשמואל ור"י ההיתר רק מצד מוכן אגב אמו. עיי"ש. ועי' בסמוך מש"כ רע"א.

**רע"א-** רע"א (סי' תצ"ח סעי' ה' ובחי' בסוגין) כתב דהנידון אי שייך מתיר עצמו בעגל, תלוי בספק בחולין (דף עד.) אי בן פקועה ניתר בד' סימנין, דאי ניתר א"כ מה שייך מתיר עצמו הא כבר היה ניתר קודם. וע"כ צ"ל דמה שאמרו שלר"י ניחא והיינו שמתיר בעגל מצד מתיר עצמו בשחיטה, ע"כ היינו דסבר כמ"ד שא"א לשחוט עובר וההיתר שחיטה מתחדש בלידה. ועי' בסמוך מה שמיישב לפ"ז קושית השעה"מ[[92]](#footnote-92).

ומבואר דנקט דלשמואל ור"י טעם ההיתר בעגל הוא מצד מתיר עצמו בשחיטה, ודלא כמאירי הנ"ל. ועוד מבואר שהגם שגם קודם היה ניתר בשחיטת אמו, אעפ"כ כיון שהתחדש שחיטת עצמו חשיב מתיר עצמו בשחיטה.

ועפ"ד מיישב גם קושית השער המלך על הטור, דגם אם לר"י ההיתר בעגל משום מתיר עצמו בשחיטה, כ"ז הוא משום שסבר שאינו ניתר בד' סימנין, אבל לדידן דמספקא לן בזה שוב ליכא היתר אלא משום מוכן אגב אמו.

אלא שמתקשה דאי כהאי מ"ד שניתר בד' סימנין אמאי לא חשיב מוכן, והרי יכול להכניס ידו ולשחוט, ומבאר רע"א או כתי' שני דתוס' (ד"ה וכי) דלכתחילה אסור לשחוט וע"כ אינו מוכן, או דכיון שהוא ספק א"כ למעשה אינו יכול לשחוט והוי מוקצה.

**רדב"ז-** ע"ע בפי' הרדב"ז על הירושלמי שמבאר בארוכה

**אפרוח שנולד בשבת**

**אי חשיב מתיר עצמו בשחיטה-** כתב רע"א (סי' תקי"ג על המג"א ס"ק ט"ו) דגם בנולד בשבת ישנו להיתר של מתיר עצמו בשחיטה, אלא דזה מתיר המוקצה שהיה בו מקודם הלידה, אבל אכתי מוקצה הוא מחמת איסור שאסור כעת לשחטו[[93]](#footnote-93).

אלא שכתב נ"מ שבזה אם ישחטנו לחולה יהיה מותר לבריא, דליכא בכה"ג מיגו דאיתקצאי כיון שעל המוקצה דביהש"מ היה היתר והמוקצה מחמת איסור שחיטה הוא מוקצה לחצי שבת, עיי"ש מה שדן לדחות.

**אי שרי לטלטלו-** עוד מביא רע"א (שם) דהיש"ש התיר לטלטלו בשבת כיון שהתיר עצמו בשחיטה, ופליג רע"א דעכ"פ הוא מוקצה מחמת איסור[[94]](#footnote-94).

**אי אסור ביו"ט שלמחר משום הכנה-** ענייני הכנה דרבה באפרוח ובעגל נתבארו לעיל בסוגית הכנה דרבה

**תד"ה וכי**

**תוס'-** תוס' מקשה דהיה מוכן במעי הטריפה ע"י שישחטנו בעצמו, ומתרץ דאזיל כמ"ד שאינו ניתר בסימניו, א"נ אסור לכתחילה לעשות כן וממילא הוי מוקצה, א"נ איירי בלא כלו לו חדשיו עד היום וע"כ לא היה יכול לשחטו קודם.

**רשב"א-** הרשב"א מתרץ 'דמילתא דלא שכיחא היא ולאו הכנה היא, וא"נ לא ניחא ליה למינקט מילתא דלא שכיחא'.

**רא"ה-** בחי' הרא"ה כתב ג"כ דלא חשיב מוכן בהכי דלאו אורחייהו דאנשי. ועוד מתרץ הרא"ה דלא שרי בשחיטה במעי אמו אלא בכשרה ולא בטריפה.

**כלו חדשיו היום אי חשיב מוקצה מחמת יום שעבר-** מקשה השעה"מ (פ"א מיו"ט הכ"ד) על תי' ג' בתוס' שלא כלו לו חדשיו, הא בכה"ג הוי מוקצה מחמת חיום שעבר, דהרי בתחילת היום כבר מותר וביהש"מ שהיה אסור הוא מחמת ספק היום הקודם.

וכתב רע"א בסוגין ליישב דכיון שלמעשה כל ביהש"מ אם ישחטנו יהיה אסור באכילה מספק לעולם, שוב ממילא אין שחיטתו אוכל נפש ואסורה בודאי, וממילא הוא מוקצה מחמת איסור שאסור לשוחטו.

**כלו לו חדשיו היום אי חשיב מתיר עצמו בשחיטה-** כתב הצל"ח (סד"ה תוס' ד"ה וכי) והו"ד בסמוך, דספק כלו חדשיו שדינו להמתין עד יום השמיני, חשיב יום השמיני מתיר עצמו בשחיטה, עיי"ש. ולכאו' ה"ה בכלו לו חדשיו היום.

**נולד ולא קים לן אי כלו חדשיו**

**מהרש"א ופמ"ג-** כתב המהרש"א דבנולד ולא קים לן אי כלו חדשיו שדינו להמתין עד יום השמיני, אם חל יום השמיני ביו"ט יהיה באמת אסור כל היום, דביהש"מ לא היה חזי.

והו"ד בפמ"ג (סי' תצ"ח משב"ז ס"ק ט'). כ"כ הפמ"ג (שם א"א ס"ק ח') דבהמה ספק טריפה שילדה ביו"ט עי"ז נתברר שהיא אינה טריפה, אסור לשחטה כיון שביהש"מ היתה אסורה.

**צל"ח-** אכן בצל"ח (ד"ה תד"ה וכי) פליג על המהרש"א דהכא מתברר למפרע שהיה מותר, ודן לדמות לבהמה שיש בה שאילת חכם אי טריפה, ונזדמן החכם ביו"ט והתירה, אלא שדן לחלק דהתם לו היה מזדמן חכם מאתמול היתה ניתרת משא"כ הכא. וכ"כ בחת"ס (מהדו"ת).

עוד כתב הצל"ח דיש בכה"ג היתרא דאפרוח לשמואל ור"י, דחשיב מתיר עצמו בשחיטה, עי' מש"כ בזה לעיל בסמוך.

**ישועות יעקב-** המ"ב (שם ס"ק כ"ט) מביא מהישועות יעקב להתיר מטעם אחר, כיון דרוב וולדות וולד מעליא הם ובודאי יגיע לכלל היתר, ע"כ לא חשיב מוקצה, עיי"ש.

**ההלכה**

**רי"ף ובעה"מ-** הרי"ף לא פסק אי כרב אי כשמואל ור"י, ומבאר הבעה"מ דמספקא ליה כיון דהלכה כרב כנגד שמואל אבל מאידך הלכה כר"י כנגד רב. אכן הבעה"מ גופיה פסק כשמואל לקולא כיון שר"כ ור"א סברו כותיה והקשו על רב. וע"ע ברא"ש שהו"ד בסמוך מש"כ בדעת הרי"ף.

**הרמב"ן והר"ח והרמב"ם-** הרמב"ן המלחמות פסק לחומרא כרב, דהא רבה ורב יוסף סברו כן, ומביא שכ"כ הבה"ג ורב אחא משבחא. וכ"כ הר"ח. וכ"כ הרמב"ם (פ"ב מיו"ט ה"א).

**הרא"ש-** הרא"ש מביא השיטות ומסיים דהגאונים פסקו לחומרא וכן דעת הרי"ף דאזלינן לחומרא. ומוכיח מדרבי אלעזר בן יעקב (לקמן דף ו:) שאסר אפרול שלא נתפתחו עיניו, דהוא סבר כרב ומשנת ראב"י קב ונקי.

ותמה בקרבן נתנאל (אות נ') הא עד כאן לא פליגי אלא ביו"ט ומשמע שבחול שרי וע"כ דכו"ע דלא כראב"י, ואי כמש"כ תוס' והבעה"מ דאיירי הכא בנתפתחו עיניו שמודה בזה ראב"י א"כ היאך מוכח מראב"י כרב. ומתרץ דהוכחת הרא"ש היא, דמלשונו של ראב"י שאסור 'אף בחול' מוכח שבשבת יש לאוסרו בלא"ה מצד אחר והיינו כרב.

**אפרוח שנולד בחול**

**רי"ף ור"ן ובעה"מ-** פליגי ראב"י ורבנן (דף ו:) אי אפרוח שנולד שרי מיד או רק אחר שנתפתחו עיניו, וכתב הרי"ף (חולין דף כב: בדפי הרי"ף) דהלכה כרבנן, וכ"כ בשו"ע (יו"ד סי' ט"ו סעי' א').

ומקשה הר"ן (שם ד"ה תניא) הא משנת ראב"י קב ונקי, ומתרץ דרבי יוחנן כרבנן דהא מתיר גם בנולד ביו"ט וע"כ כרבנן וקיי"ל כותיה, וסתמא איירי גם בלא נתפתחו עיניהן, כדמשמע מהברייתא (דף ו:) שעל מה שאסרו ביו"ט הוסיף ראב"י לאסור בחול אלמא בלא נתפתחו איירי. ומוסיף עוד, דגם רב לא פליג אלא ביו"ט אבל בחול מודה דשרי. וכ"כ הבעה"מ בסוגין (בסו"ד) דמדברי כולם מוכח דלא סברי כראב"י.

בפמ"ג (יו"ד סי' ט"ו משב"ז ס"ק א') תמה על הר"ן מה הוכיח מר"י טפי מרב, ודן לבאר, דאפשר שבזה גופא פליג רב על ר"י, דרב סבר כראב"י ולכן לא נחשב מתיר עצמו, כיון שגם אחר הלידה עדיין אסור עד שיתפתחו עיניו. עי' בארוכה בכ"ד. ועי' בצל"ח (דף ו. תד"ה אפרוח ולקמן דף ו: ד"ה אב"י) שדן בסברא זו[[95]](#footnote-95).

**תוס'-** אכן בתוס' ד"ה אפרוח מוקים לסוגין באיתרמי שנתפתחו עיניו היום, דבלא"ה הא קיי"ל כראב"י שאסור אף בחול. ומקשה הצל"ח (דף ו: ד"ה ראב"י) דא"כ מנא ליה לראב"י שת"ק שהתיר ביו"ט התיר גם בנתפתחו עיניו, והיינו כהוכחת הר"ן הנ"ל דמזה מוכח דסתמא איירי גם בנתפתחו ודלא כתוס'. עיי"ש מה שמתרץ.

**רא"ש-** הרא"ש כתב בסוגין דמשנת ראב"י קב ונקי, וכן הביאו משמו בטוב"י (יו"ד שם), אלא שהקשה הט"ז (שם ס"ק א') דהתם מעתיק הרי"ף עי' בנקוה"כ. אכן בקרבן נתנאל (אות ס') כתב דדברי הרא"ש א"ש גם לרי"ף שפסק כרבנן, דמה שמביא מראב"י הוא רק מה שמוכח ממנו על יו"ט וכנ"ל.

בס"ד

**מוכן לאדם מוכן לבהמה - מוכן לבהמה מוכן לאדם**

**עגל הנולד מן הטריפה**

**פרש"י-** פרש"י (ד"ה הטרפה) משום עובר ירך אמו, והיינו דלכאו' הא שחיטת טריפה מוציאה מטומאה ומה שאסורה באכילה הוא בפשטות איסור בפנ"ע מחמת שהיא טריפה, והרי הולד אינו טריפה ומדוע אסור. וע"ז כתב רש"י דירך אמו הוא.

אלא דאכתי הא לא לכל דבר הוא כן, וכדכתב בהגהות מהר"ב רנשבורג דבנולד ניתר שפיר בשחיטת עצמו, דהטרפות לא עוברת לוולד כדביאר תוס' סנהדרין (דף פ: ד"ה עובר) הטעם עיי"ש. ואפי' כשלא נולד דעת רבא ור"ח (חולין דף עה.) דבן פקוע של טריפה ניתר בשחיטת עצמו.

וע"כ דרק כלפי להיות ניתר בשחיטת אמו דנים ירך אמו, וכדפרש"י (חולין שם ד"ה אוסר ושם עה: ד"ה טעון) דלהישחט בשחיטת אמו א"א שהרי הוא כאחד מאיבריה, משא"כ בשחיטת עצמו. ויש להבין זאת וכדלהלן.

**רע"א-** רע"א (יו"ד סי' י"ג ש"ך ס"ק י"א) מבאר, דבמה שאין לו הכשר ע"י שחיטת עצמו הוי כאם ממש, וע"י שחיטת עצמו מובדל מהאם וניתר לעצמו.

**הגרי"ז-** אכן הגרי"ז (במכתב עמ' ע"ט) מבאר באופ"א, דמוכיח מזה שאיסור טריפה אינו איסור בפנ"ע כחלב ודם, אלא הוי דין חסרון היתר שחיטה לענין אכילה, וע"כ לא מהניא השחיטה גם לולד, ולא תימא דכלפי הולד תיחשב שחיטה מעליא, לזה אמר רש"י ירך אמו, דהשחיטה בו הוא אגב אמו ואין בו יותר משחיטתה, עיי"ש.

**מוכן אגב אמו לכלבים**

**ראב"ד-** לקמן (דף כא:) פליגי ר"ע וריה"ג דריה"ג דריש לכם ולא לכלבים ור"ע סבר אפילו נפש בהמה במשמע, ופסק הרי"ף כריה"ג. ומקשה הראב"ד (דף י: בדפי הרי"ף ד"ה מחתכין) הא בסוגין אמרו מוכן אגב אמו לכלבים, אלמא פשיטא להו מילתא דמותר לשוחטה לכלבים והיינו כר"ע.

**רמב"ן ורשב"א-** אכן הרמב"ן (לדף כא: דף יא. בדפי הרי"ף) והרשב"א (בסוגין ד"ה נימא הואיל) כתבו דמוכן לכלבים ליתן להם אותה חי, אבל לשחוט אה"נ אסור כריה"ג. וכ"כ המאירי.

**תוס'-** תוס' (שבת דף קנו: ד"ה רבי) נוקט שבהמה אינה ראויה חיה, דאינו מוצא רראוי לאוכלו חי אלא בעופות וכיוצ"ב, עיי"ש. וא"כ לכאו' יסבור הכא ע"כ כראב"ד, אלא דקשה דשם (דף כא: ד"ה לכם) פסק תוס' כריה"ג וא"כ תקשה ליה קושית הראב"ד.

**תי' שני ברמב"ן-** הרמב"ן במלחמות (שם) מיישב עוד, דמצד מוקצה מחמת איסור לא היה נאסר כעת, דכל שקפץ עליו איסור בע"כ של מכין לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, עיי"ש בכל דבריו בארוכה. וכן כתב כלל זה בשבת (חי' דף קמד.)

**אפיקי ים-** באפיקי ים (ח"ב סי' י"ח אות ה' ד"ה ובענין זה) מקשה על הראב"ד, אי שרי לשחוט האם שוב יכול אח"כ גם לשחוט העגל, א"כ אמאי חשיב העגל בכלל למוקצה, ומתרץ דאה"נ אינו מוקצה אבל חשיב נולד, דעכ"פ כעת עומד לכלבים עם אמו, וכשנולד נעשה אוכל של אדם, והוי נולד עיי"ש.

**ספק טריפה**

**ספק טריפה-** כתב הפמ"ג (סי' תצ"ח סעי' ה') הו"ד בשעה"צ (שם ס"ק כ"ז) דבספק טריפה אסור, דלא מוכן בביהש"מ לא לאדם ולא לכלבים, עיי"ש. והיינו שמספק אינו מוסרו לכלבים עד שיתברר.

**טריפה שאינה ידועה מחיים-** העירני ש"ב ריל"א דבכל טריפות הנודעות רק אחר שחיטה יהיה אסור כנ"ל, דהרי לא היה מוכן לכלבים, וגם לאדם הרי באמת לא היה מוכן, שהרי לא היה ניתר בשחיטת אמו ולא שייך מוכן אגב אמו. ויל"ע.

**הא דבאפרוח לא אמרינן מוכן לכלבים**

**תוס' והרשב"א-** מקשה תוס' (דף ו: ד"ה מוכן) דא"כ אפרוח נמי נתיר מטעם זה, ומתרץ דלא סגי בראוי אלא בעינן גם עומד לזה, ואפרוח אינו עומד להינתן לכלבים. וכ"כ הרשב"א (ד"ה נימא הואיל).

והא דעגל כן עומד להינתן עם אמו לכלבים, מפרש בחכמת מנוח (שם) 'שכיון שספק אם יולד טרם שתמות אמו מתייאש ומקצהו לכלבים, אבל אפרוח ידוע הוא שיולד לרוב'

**רש"י-** אכן רש"י (דף ו. ד"ה לכלבים) כתב דאפרוח אינו עומד לכלבים 'ואף לא היה ראוי', ומפרש בחכמת מנוח (על תוס' הנ"ל) דכוונתו שאין הכלב אוכל ביצה שיש בה אפרוח.

**מוכן לכלבים הוי מוכן לאדם**

**מאירי ורמב"ן-** בגמ' אמרו מוכן לכלבים הוי מוכן לאדם דדעתיה דאיניש אכל מידי דחזי ליה, ומבאר המאירי (ד"ה עגל שנולד מן הטרפה) 'וכל שאדם מכינו בדעתו לצורך בהמתו הוא מרחיב את דעתו שאם יש שם דבר הראוי לו שיהא מוכן לו והוא שאמרו מוכן לבהמה מוכן לאדם'.

וכ"כ הרמב"ן במלחמות (דף יא. בדפי הרי"ף) ומוכן לכלבים אע"פ שאינו ראוי לאדם עכשיו הוי כמוכן לאדם לכשתבא שעה הראויה לו, 'דיש בכלל הכנה דכלבים הכנה לאדם'.

**מ"ש ממוכן לעורבין-** קשה דפסחים (דף נו:) אמרו דמוכן לעורבין אינו מוכן לאדם, והכא מסקינן שמוכן לכלבים כן מוכן לאדם, ומתרץ המאירי (שם) 'אין דעתו של אדם לזון את העורבים כל כך אפילו גדלים בביתו ואין צורך בגדילתם', 'אבל כלביו ושאר בהמותיו אדם צריך להם ודעתו לכל מה שראוי להם ומתרחבת על מה שאפשר שיהא ראוי לו ממנה'[[96]](#footnote-96). ועוד מתרץ 'או שמא לא אמרוה אלא במוקצה מחמת איסור כמו שביארנו שם'. וכ"כ גם בפסחים (דף נו: ד"ה ולענין פסק יראה).

**באינו עומד לכלבים-** כתבו תוס' (ד"ה מוכן) דבאינו עומד לכלבים לא אמרינן מוכן לכלבים מוכן לאדם. וכעי"ז בתוס' (חולין דף טו: סד"ה כגון).

עפ"ז דן המג"א (סי' תצ"ח ס"ק ח') לאסור עגל הבא מן הטריפה בזמנינו, דבזמן הזה אין רגילות ליתן לכלבים. ועי' במ"ב (שם שעה"צ ס"ק כ"ו) דהא"ר ועוד אחרונים כתבו דאין לחלק בזה עייש.

**להלכה-** כתב המאירי (שם) 'ויש חולקים לאסור עגל שנולד מן הטרפה ביו"ט מפני שהם פוסקים שמוכן לבהמה אינו מוכן לאדם וכן נראה דעת גדולי המחברים'. ובפשטות כוונתו לרמב"ם (פ"ב מיו"ט ה"א) שכתב דעגל שרי אם היתה אמו עומדת לאכילה, ומשמע דבטריפה אסור.

אכן במ"מ שם מפרש דלא בא לאפוקי טריפה דהא אמרינן דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, אלא בא לאפוקי רק מעומדת לגדל או לחרישה וכיוצ"ב. וכ"כ המג"א (סי' תצ"ח ס"ק ח') ובמ"ב (שם ס"ק כ"ח).

**ירושלמי-** איתא בירושלמי (דף ב.) דעגל הנולד מן הטרפה ביו"ט מותר, נעשה כדבר מוכן הטמון בדבר שאינו מוכן, ובפשטות הוי טעם בפנ"ע להתיר, וכדמבאר בקרבן העדה שם, דהעגל חשיב מוכן ע"י שיכול להושיט ידו ולשוחטו במעי אמו, והיינו כדהקשה תוס' (ד"ה וכי).

אכן עי' בעבודת הקודש (ש"ה פ"ד) שצירפם לטעם אחד 'ועגל שנולד ביום טוב מן הטריפה מותר שאף הוא מוכן אגב אמו שהרי מוכנת היא לכלבים כשהיא חיה, ולפיכך הרי העגל במעי אמו כדבר המוכן שהוא טמון בתוך דבר שאינו מוכן'. וצ"ב

**מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים**

**לר"ע דצרכי בהמה נעשים ביו"ט-** עי' ברמב"ן (מלחמות דף י: - יא. בדפי הרי"ף) שמבאר דמפלוגתת ר"ע וריה"ג אי צרכי בהמה בכלל אוכל נפש, נפקא לן אי מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, דלר"ע בהמה בכלל נפש וא"כ בכלל ההכנה לצורך אוכ"נ נכלל גם בהמה, 'שהרי דבר זה הוכן סתם לאוכל נפש והראוי בו לאדם לאדם והראוי ממנו לבהמה אף לבהמה', ורק לריה"ג שבהמה אינה בכלל נפש ע"כ אינה בכלל ההכנה, עיי"ש.

**מוכן לאדם לא מוכן לכלבים אי חשיב נולד-** בהמה שאינה מסוכנת שנתנבלה ביו"ט, כתב המג"א (סי' תקי"ח סעי' ו') דלמאן דמתיר מוקצה ביו"ט שרי ליתנה לכלבים, עיי"ש. ומבואר דאינה אלא מוקצה ולא נולד, דהא בנולד מביא הרמ"א (סי' תצ"ה) לאסור ביו"ט.

ובחזו"א (סי' מ"ג ס"ק י') מוכיח כן שאינו נולד, מדהתיר שמואל (שבת דף קנו:) אע"פ ששמואל אוסר בנולד, וע"כ דהכא לא חשיב נולד, ומבאר הטעם, 'דבין חיים למיתה לא מקרי נולד כיון דדרך תשמישו הוא להמיתו, ובין שחוטה לנבילה ליכא פנים חדשות'. עיי"ש.

אכן הגר"ז (שם דין י"א) הו"ד בביאו"ל (שם ד"ה אע"פ) כתב דהכא חשיב נולד, דמעיקרא אינה מוכנת לכלבים והשתא מוכנת לכלבים, וע"כ לפי הרמ"א (סי תצ"ה) שאוסר נולד ביו"ט יהיה אסור.

**דתנן מחתכין את הדלועין וכו'-** תמה רע"א אמאי הקשו מהאי מתני' ופי' תוס' דהוי רק הוכחה מיתור לשון, ולא הקשו ממתני' דמגביהין מעל השולחן את העצמות, דמבואר דאע"פ שראוי לכלבים אעפ"כ אסור, כיון שביהש"מ בעודו מחובר עם הבשר היה בכלל אוכל אדם, וצע"ג.

**מוכן לאדם אי מוכן לבהמה האם יכול להועיל גם בנולד**

**רע"א-** הנה ברע"א הנ"ל מבואר דמוכן לאדם מוכן לבהמה מהני גם במקום נולד, דהא עצמות וקליפין הוו נולד כדאמרו בגמ' (שבת דף כט.), ואעפ"כ נקט רע"א בפשיטות דאי מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים יהיה שרי.

**הגר"ז-** וכן מוכח מהגר"ז הנ"ל שבהמה שנתנבלה הויא נולד, וע"ז אמרו בגמ' דאי מוכן לאדם הוי מוכם לכלבים שרי. אלא שיש לדון לדחות, דאפשר דבגר"ז שכל הנולד הוא ממאכל אדם למאכל בהמה, א"כ אי מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים שוב אינו נולד כלל, דמעיקרא הוא גם אוכלי בהמה, ויל"ע.

**הרמב"ן-** אכן עי' ברמב"ן (דף יא. בדפי הרי"ף) בביאור תירוצא דרב יוסף שם שכתב 'ומפרקינן הואיל וחזי להסקה, שכיון שהוכנו לצורך אדם מוכנין הם אף להסקה שאף היא צורך אוכל נפש'. וממשיך הרמב"ן 'ולא ס"ל לרב יוסף למיסר בהסקה משום שמעיקרא מכסיא והשתא מגלו, אלא ס"ל כיון דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין שרי, ובפ' מה מדליקין נמי לא איפשטא בגמ' וכו'.

מבואר בדבריו דאם יהיה נחשב נולד לא מהני מוכן לזה מוכן לזה, שהרי כתב דאי חשיב נולד מחמת שמעיקרא מכסיא והשתא מגלו, לא יהני לן הא דהוכנו לצורך אדם מוכנין אף להסקה, ומבואר לכאו' דלא כרע"א.

**דעת ת"ק**

הנה דעת ת"ק דמחתכין את הנבלה לפני הבהמה, ויל"ד אי בזה גופא פליג וסבר דמוכן לאדם כן מכן לכלבים, או שמתיר מטעם אחר. ועי' לעיל (דף ב.) שהביאו דסתם לן תנא כר"ש ממתני' דידן דמחתכין את הנבלה, ומבואר דמה שת"ק מתיר הוא מצד דלית ליה מוקצה ונולד כשיטת ר"ש בכל דוכתא[[97]](#footnote-97). ולקמן (דף כז:) נחלקו אמוראי אי מתיר רק במסוכנת או גם בבריאה עיי"ש כל הסוגיא.

**רשב"א-** אכן עי' ברשב"א (חולין דף יד. ד"ה ואת הנבלה) שכתב דלמאן דמתיר גם בבריאה 'קסבר מוכן לאדם מוכן לכלבים', ומשמע לכאו' דר"ש פליג מצד שמוכן לכלבים, וצ"ע דא"כ לא סתם לן תנא כאן כר"ש דמוקצה[[98]](#footnote-98).

**תלמיד הרמב"ן-** בחי' הרמב"ן (שבת דף קנו: ד"ה לפי, והוא מתלמיד הרמב"ן) כתב 'ות"ק דשרי איכא למימר דטעמיה משום דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, אלא דלא צריכינן להכי, שאף במקום שאין הכנה כלל הוא מתיר דהא לית ליה מוקצה כלל'. והיינו שדן בנידון הנ"ל מ"ט דת"ק.

ומבואר כנ"ל, דלר"ש דלית ליה מוקצה שרי גם אי לא מוכן לכלבים. אלא שעל תחילת דבריו קשה מה דן שת"ק סבר מוכן לאדם מוכן לכלבים הא א"כ מה הביאו מזה דסתם לן תנא כר"ש וכנ"ל.

**תד"ה השתא**

**תוס'-** תוס' (ד"ה השתא) מקשה דהכא בשבת אינו מוכן גם לאדם, כיון שהבהמה מוקצית מחמת איסור שחיטה, וכן מקשה תוס' בשבת (דף קנו: ד"ה רבי) ובפסחים (דף מו: ד"ה דתנן). ומתרץ תוס' דאיירי ביו"ט או עכ"פ גם ביו"ט מכח הייתור לשון[[99]](#footnote-99).

**הר"י מקורבי"ל-** הר"י מקורבי"ל מתרץ דהגם שבעודה חיה היתה הבהמה מוקצה, מחמת שעומדת לאדם ולאדם הרי אינה ראויה בשבת, אעפ"כ כיון שבכלל הכנתה מבעו"י נכלל הכנה לכלבים, ע"כ גם כשקידש היום ונסתלקה הכנה לאדם נשאר ההכנה לכלבים.

**תוס' שבת ופסחים-** תוס' שבת (שם) מתרץ דיש דברים שראויים ליתנם חי לכלבים כגון עופות וכיוצ"ב, הלכך אי מוכן לאדם הוי מוכן גם לכלבים שפיר היה יכול ליתנם לכלבים. בחזו"א (סי' מ"א ס"ק ז') הקשה הא סוף סוף אינו מוכן לאדם ולכלבים אינו עומד, ומתרץ דע"כ כוונתם כר"י מקורבי"ל.

וכ"כ תוס' בפסחים (שם) דפתח כעין דברי הר"י מקורבי"ל, וממשיך דאלו היתה עומדת לכלבים כמו שעומדת לאדם היתה מותרת כדנתנבלה, דלגבי כלבים ליבא מוקצה מחמת איסור כי יש דברים שראויים לינתן לכלבים חיים כגון עופות וכיוצ"ב.[[100]](#footnote-100).

**רשב"א-** הרשב"א (ד"ה מתקיף) מביא דיש מי שתירץ דכל שהיא מוכנת מע"ש אע"פ שקפץ עליה איסור שבת בע"כ של מכין אם בא לה שעת הכושר שלא בעבירה הרי היא בהכנתה, עיי"ש. ולכאו' היינו כדברי הרמב"ן המלחמות הנ"ל לגבי עגל הבא מן הטרפה.

**מוכן לאדם מוכן לכלבים אי מהני כעת או רק כלפי אחר שישתנה**

**בר"י מקורבי"ל-** בדברי הר"י מקורבי"ל נראה ודאי דגם אם מוכנה גם לכלבים היינו רק דלאחר שמתה מותרת, אבל בעודה חיה ודאי שבשבת היא מוקצה מחמת איסור, ולא נאמר שכיון שיכול להאכילה לכלבים תהיה מותרת, דכעת היא עומדת לאדם ולאדם א"א בלא שחיטה האסורה בשבת.

**תוס'-** וכן מוכח בתוס' (ד"ה מוכן) שהקשה דנדון באפרוח מוכן לכלבים מוכן לאדם, ואע"פ שודאי ביצת אפרוח היא מוקצה, ואפי' לר"ש כמש"כ תוס' לעיל (דף ו. ד"ה הואי) ובשב (דף מה: ד"ה דאית), וע"כ שכל הנידון הוא כלפי אחר שנולד שלא יהיה חשיב נולד או מיגו שאיתקצאי.

והעירני ידידי רד"פ שכן מוכח בתוס' לעיל (דף ג. ד"ה גזירה) לפי המהרש"א והמהר"ם שם שכתב דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם רק ביושב ומצפה, והרי יושב ומצפה הוא בכל דוכתא טעם כלפי מיגו דאיתקצאי.

**תוס' רי"ד-** וכן הוא גם לשון התוס' רי"ד (דף ב. ד"ה ואלא) 'ומוכן לעורבין הוה מוכן לאדם והועילה לו אותה הדעת שאם ישרו מן האילן בשבת הן מוכנין לאדם', וכן בהמשך (דף ג. ד"ה רב יוסף) כתב 'כיון דחזי לעורבין וכו' מוכנין הן אצל האדם שאם יתלשו הן מותרים לו משום מוקצה'. הרי שלא מהני האי מוכן אלא כלפי אחר שיתלשו שלא יהיה מיגו דאיתקצאי.

**ס' הישר לר"ת-** וכן איתא בס' הישר לר"ת (סי' ז') 'שעל כל דבר שיש לו הכנה אפי' לכלבים, דעתו של אדם לכשיבא לו שעת היתר שיאכלנו ע"י אותה הכנה'. הרי שוכן לכלבים מוכן לאדם הוא כלפי לכשיבא לו שעת היתר שאז יאכלנו ע"י אותה הכנה.

**השוחט ומצא ביצים**

השוחט את התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות מותר לאוכלן בחלב, ופרש"י (ד"ה לאכלה בחלב) דהשתא הוי ביצה ולא בשר, ולקמן (דף ז.) אמרו כן גם לגבי טומאת נבלת עוף טהור דהאוכלה אינו נטמא כיון שאינו בשר נבלה.

**ביצת טריפה-** ביצת טריפה אסורה כדלעיל (דף ג:) והטעם כדאמרו בחולין (דף נח.) מפני שגדלה באיסור. ובשטמ"ק (ב"ק דף מז. ד"ה מ"ט) מוכיח דהוי דאורייתא מדלעיל (דף ג:) אלא שדן לדחות עיי"ש, וכן איתא גם ברמב"ן חולין (דף נח.).

**ביצת נבלה-** תוס' (ד"ה ביצים) מביא דב"ה אסרו ביצת נבלה, ומבאר תוס' דאסרוה אטו ביצת טריפה, אכן תוס' בחולין (שם סד"ה ושוין) דוחה דא"כ נגזור גם בכמה גווני בביצת טריפה עצמה עיי"ש.

עוד מתרץ תוס' דבבשר עוף החלב שהוא דרבנן הקילו, וכ"כ הבה"ג הו"ד בתוס' חולין (שם ד"ה ושוין), ובשם ר"ת מביא תוס' (שם) דאפי' אי עוף בחלב דאורייתא אכתי יש חילוק, דבנבלה שהיא דבר האסור החמירו, משא"כ בשר וחלב שכל אחד לבדו מותר, עיי"ש.

**ביצה שהיא אבר מן החי-** איתא בשו"ע (יו"ד סי' פ"ו סעי' ד') דאם הכה תרנגולת על זנבה והפילה ביצה אם היא מעורה בגידין חשיב אבר מן החי, והקשה הש"ך (סי' פ"ז ס"ק ט') מ"ש מלגבי ביצה בחלב דשרי גם מעורות, וכתב דאי רק בבשר עוף הקילו או לר"ת שמצד שכל אחד לחוד שרי א"כ א"ש דהכא דמי לביצת נבלה.

ועוד כתב דאיסור אבר מן החי שאני, דאי"צ שיהיה 'בשר', אלא כל הפורש מהחי אסור מלבד חלב וביצים שיש ילפותא להתיר, והאי היתר הוא דוקא כשאינם מחוברות בשום דבר ואינן פורשות מן הבשר, משא"כ כל שמעורות אינן בכלל האי היתר וממילא אסורות.

**אי התירו רק בגמורות ומה חשיב גמורות**

**רש"י-** הגירסא לפנינו היא ביצים 'גמורות', וא"כ לא התירו רבנן אלא בגמורות. אלא דקשה דא"כ מה שייך מעורות, ופרש"י (ד"ה ביצים גמורות) דהחלמון לבדו היה גמור ושרי אפי' בלא הקליפה הלבנה, ומביאו תוס' (דף ז. ד"ה ומצא).

**רשב"א-** הטור (יו"ד סי' פ"ז) מביא מהרשב"א דבעינן גמור בחלמון וחלבון, ולא סגי בחלמון לחודיה. וכ"כ בשו"ע (שם סעי' ה').

**רשב"ם-** אמנם הרמב"ן (חולין דף נח.) והשטמ"ק הנ"ל בהמשך (שם) מביאים שיטת רשב"ם דגמורות שהתירו חכמים היינו רק בגמורות ממש בקליפה החיצונה הקשה. עיי"ש. וכן מביא המרדכי (ביצה פ"ק סי' תר"נ) בשם הרשב"ם, וכן מביא הרשב"א בת"ה הו"ד בב"י (יו"ד סי' פ"ז) עיי"ש,

עוד מביא בב"י (שם בהמשך) די"א דבעינן נגמרה הקליפה העליונה אבל סגי בעודה רכה, עיי"ש.

וקשה דהיאך יפרש הרשב"ם מעורות וכדהקשה תוס' הנ"ל. ומפרש הרמב"ן (שם) וכ"כ בדגול מרבבה (שם על הש"ך ס"ק י') דהוא מפרש דרבי יעקב בא להקל, שרק מעורות אסורות אבל באינם מעורות שרי אפי' שאינם גמורות.

**תוס' וריב"ם-** אכן בתוס' הנ"ל מביא גי' בלא תיבת 'גמורות', ולפ"ז עולה דלרבנן שרי אפי' ביצים לא גמורות, ויש לברר מאימתי. וכ"כ בשטמ"ק (ב"ק דף מז.) בשם הריב"ם דלרבנן שרי גם בלא גמורות ואפילו הקטנות. עיי"ש.

**דף ז:**

**היתר קניית ביצים מנכרי - דשיל"מ במקום רוב**

**תוס'-** הקשה תוס' מדוע שרי בספנא מארעא שרי בלא בדקא, הא הוי ספק בדשיל"מ, ומתרץ דגם בספנא מארעא שכיח שיולדת ביום יותר מבלילה.

**ר"ן-** וכתב הר"ן (דף ג: בדפי רי"ף ד"ה ודוקא) דמהא דמעינן דמהני רוב להתיר דשיל"מ, ואע"פ שבתערובת אוסרים דשיל"מ, שאני הכא שלא איתחזיק איסורא, והיינו דאיכא ודאי איסור. והו"ד במל"מ (פ"ז ממעילה ה"ו) עיי"ש שמוכיח בזה.

ולפ"ז כתב הר"ן להתיר לקנות ביצים מן הנכרי ביו"ט כיון שיש רוב שהוא מאתמול. אבל ביו"ט שני של ר"ה שגם אי נולדו מבעו"י אסור כתב לאסור דליכא רוב, אלא שמביא שיש מי שהתיר כיון שרוב ביצים לאו בני יומן, והא דהר"ן לא סבר כן מבאר הצל"ח (דף יף ד"ה שנים) משום דאינו מוסכם שיש כזה רוב, דבסתם מיד שנולדין אוכלין אותם עיי"ש.

**הר"ן לקמן-** בר"ן לקמן (דף טז. ד"ה ת"ר) דן אי אזלינן בתר רוב אפי' בדשיל"מ וחוכך להתיר, ובצל"ח (דף י: ד"ה שנים) עמד בזה דהתם רק חוכך להתיר והכא מתיר בודאי, ודן דהתם איירי בהולך לבית הנכרי דהוי קצת כקבוע, דבכה"ג מסיים הר"ן בסוגין לאסור, עיי"ש.

**דעת היש"ש-** אכן במג"א (סי' תקי"ג ס"ק י"ג) מביא מהיש"ש דלא מהני רוב בדשיל"מ, ורק התיר ביצים מדין מסל"ת, ובצל"ח הנ"ל תמה עליו מהר"ן.

הפמ"ג (פתיחה להל' יו"ט פ"ב אות כ"ח) כתב לחלק בדעת היש"ש, דזהו ברובא דליתא אבל ברובא דאיתא מהני לכו"ע. ועוד דן שם אי ליש"ש דלא מהני רוב ע"כ ה"ה בס"ס או שס"ס עדיף. ובצל"ח (פסחים דף ז. ד"ה ובגוף הדבר) הקשה מדוע בגוונא דהמג"א לא חשיב רוב דפריש ויהני גם בדשיל"מ, עיי"ש.

**המוכח מאותו ואת בנו-** עי' ברע"א (על המג"א שם) שמוכיח דמהני כל דפריש בדשיל"מ, מדמהני רוב לגבי אותו ואת בנו (יו"ד סוף סי' ט"ז) אע"פ שיש לו מתירים, עיי"ש. וכן מוכיח הצל"ח הנ"ל (דף י: ד"ה שנים)

וע"ע מה שצוין לעיל (ד, ד.) בדיני דשיל"מ במקום רוב וחזקה וספק ספיקא ועוד.

בס"ד

**השוחט חיה ועוף ביו"ט**

**כסוי גמר שחיטה**

**רש"י-** לא ישחוט ויכסהפרש"י (ד"ה הא לא קשיא) לא יגמור מעשה השחיטה דהיינו הכסוי, מבואר שהכסוי גמר שחיטה הוא[[101]](#footnote-101).

**רמ"א ומהר"ץ חיות-** ועי' ברמ"א (יו"ד סי' י"ט סעי' ד') שמביא פלוגתת ראשונים אי שרי להפסיק בדיבור בין שחיטה לכסוי, ובט"ז (שם ס"ק ה') מבאר דפליגי אי כסוי גמר שחיטה הוא, ומעיר המהר"ץ חיות (על רש"י הנ"ל) מדוע לא הביאו ראיה מהגמ' דידן.

**ירושלמי-** עוד מביא המהרצ"ח (שם) דבירושלמי איתא דאי שחט שרי לכסות דהמתחיל במצוה אומרים לו מרק, הרי שכסוי חשיב מירוק השחיטה.

**בית הלל אומרים לא ישחוט**

מבואר דהגם שאם שחט יחפור בדקר ויכסה, אעפ"כ אסור לו לשחוט על סמך זה שאחר שישחוט יהיה מותר, ומצינו כמה גווני בדומה לזה, ולדעת הרמב"ן הוא פלוגתת רבה ורב יוסף וכדלקמן.

**רב יוסף אמר, לך חפור שחוט וכסה-** עי' ברמב"ן (מלחמות בסוגין בסו"ד) שמתקשה וכי רבה ור"י פליגי בדעת ב"ש, עי' בתוס' לקמן (דף ט: ד"ה אמר) שמוכיח מזה דמוחלפת השיטה.

ומיישב הרמב"ן דנפקא מפלוגתתם נ"מ גם לב"ה, דלרב יוסף כל מה שאסרו ב"ה הוא רק כשצריך לעשות מלאכה קודם שחיטה, אבל ביש לו עפר לקודם שחיטה יכול לשחוט אע"פ שיודעים שיצטרך אח"כ לחפור, דכי קא שחיט בהתירא קא שחיט וכיון ששחט מודים שיחפור בדקר ויכסה. עיי"ש. והיינו כשיטתו דלקמן. והו"ד ברשב"א לקמן (דף י.) ומוכיח כן גם בדעת הר"ח עיי"ש.

**מילה באין לו מים חמים-** והנה הרמב"ן (שבת דף קלד:) כתב דמותר למול בשבת על סמך שאח"כ יצטרך לעשות מלאכה לחמם מים.

וברשב"א (שם) הקשה מ"ש מדברי ב"ה דסוגין ד'שמעינן מינה דכל דבר שאנו יודעין בתחילת הענין שיבא לידי איסור מלאכה ואפילו דרבנן שאינה ניתרת קודם זמן, תדחה אותה מצוה כדי שלא נבא לבסוף לידי כך, וכ"ש במלאכות דאורייתא'. וכ"כ הרשב"א לקמן (דף ח: ד"ה אתי עשה).

ובדעת הרמב"ן מיישב הר"ן (דף נג. בדפי הרי"ף ד"ה אינו) 'אבל זו של דקר אינה ראיה לפי דעתי לפי שאין שחיטה ביו"ט מצוה קבועה כמילה בשבת'. ובאו"ש (הל' מילה) מישב באופ"א.

**תלישה נוצה לצורך שחיטה-** כתב הרמב"ן והו"ד ברא"ש (בכורות פ"ג סי' ה') דמותר לתלוש נוצה קודם שחיטה ביו"ט משום אוכ"נ, כיון שבלא"ה אחר שחיטה יצטרך לתולשו ואז יהיה שרי משום אוכ"נ, הלכך כיון שניתנה יו"ט לידחות אצל מלאכה זו שרי לגזוז גם קודם שחיטה לצורך אוכ"נ.

וברא"ש (שם) פליג דרק אחר שחיטה שכבר הותרה לאכול וא"א לאוכלה בלא לתלוש, הוי כבישול דשרי, אבל בעוד שלא נשחטה הוי רק מכשירי אוכ"נ וכל שאפשר לעשותו מאתמול אסור, ומוכיח כן מידי דהוי שאם אין לו עפר מוכן לא יחפור בדקר ויכסה אלא ימנע מלשחוט.

ובמג"א (סי' תצ"ח ס"ק כ"ד) מקשה על הרא"ש דא"כ ביש לו עפר לקודם השחיטה יוכל לשחוט ואח"כ יחפור ויכסה, וע"כ טעמא דב"ה דאסור לכתחילה לדחות יו"ט משום זה.

וביד אפרים תמה על המג"א, הא אחר השחיטה אין הכיסוי נצרך לאוכ"נ, וכל הנידון הוא רק מצד המצוה, ורק בלפני שחיטה דן הרא"ש שתיפוק ליה משום מכשירי אוכ"נ, ומזה מוכיח כדבריו, עיי"ש בארוכה. ובקהלת יעקב (שם) הוסיף להקשות דחפירה גם אחר השחיטה אינה אלא מכשירין משא"כ תלישת הנוצה שאחר השחיטה היא אוכ"נ ממש, וע"ע בשער המלך (פ"ג מיו"ט ה"ג).

**חיישינן דלמא ממליך**

**רמב"ן-** קשה הא ב"ש וב"ה לקמן (דף יא.) פליגי אי חיישינן לאמלוכי, וכתב הרמב"ן במלחמות (דף ד. בדפי הרי"ף) דאה"נ לב"ה לא חיישינן ורבה ור"י פליגי אליבא דב"ש, רבה כב"ש ור"י סבר דהכא מודו ב"ש דלא חיישינן כיון ששכיח דלית ליה עפר ואתי לאמנועי משמחת יו"ט, ועוד דסמוך לחפירה שחיטה ולא חיישינן לאימלוכי. עוד כתב הרמב"ן דנפקא מפלוגתתם נ"מ גם אליבא דב"ה, והו"ד לעיל

**רשב"א-** אכן הרשב"א (דף י. ד"ה ב"ש אומרים וכו') כתב להיפך, דע"כ מוחלפת השיטה וב"ה הם המתירים לשחוט, ונמצא פלוגתת רבה ור"י אליבא דב"ה, דר"י כב"ה שלא חיישי, ורבה סבר דהכא מודו ב"ה דחיישינן, ומשום דהתם רק חשש טירחא משא"כ הכא הוי חשש אי ממליך נמצא שטלטל שלא לצורך. עיי"ש.

**פלוגתת ב"ש וב"ה**

**טעם ההיתר לב"ש לכתחילה-** הא דב"ש מתירים לכתחילה, מבואר בגמ' לקמן (דף ט:) דהוא משום שמחת יו"ט, ועי' לקמן פלוגתת הראשונים אי בעו עכ"פ דקר נעוץ.

**טעם ההיתר בשחט לב"ה-** הא דבדיעבד מודו ב"ה דיכסה, כתב המהרש"א (תד"ה ואינו) דהוא משום מצות הכסוי וכמש"כ הירושלמי הו"ד בתוס' (ד"ה אמר) על אפר שהוסק ביו"ט שאחר ששחט שרי לכסות שלא לעקור מצוות כסוי. אבל משום שמחת יו"ט ליכא דהא שרי לאכול בלא כסוי.

אכן המג"א (סי' תצ"ח ס"ק כ"ה) והט"ז (שם ס"ק י"ב) כתבו משום שמחת יו"ט, ותמה הקהלת יעקב (שם) מה שייך שמחת יו"ט אחר שחיטה.

ועי' בקרבן נתנאל (אות ה') שמפרש דהם פי' דמה שמסיים הרא"ש משום שמחת יו"ט קאי גם על מה שהביא שהתירו ב"ה בדיעבד, אבל שפיר יל"פ שקאי רק על מה שמסיים דברי ב"ש שהתירו לכתחילה, וכ"כ הקהלת יעקב (שם) עיי"ש.

**בעינן דקר נעוץ-** אלא שלא התירו מהטעמים הנ"ל בכל גווני וכדאמר ר"י שלא התירו אלא בדקר נעוץ, וטעמו משום מלאכה או משום הכנה או משום שניהם, וכדלקמן.

ופרש"י (ד"ה והא דעביד כתישה) דלולי דברי ר"י היה אפשר לפרש שההיתר משום עשה דוחה ל"ת, והא דבאמת ליכא דחיה עי' בגמ' לקמן (דף ח:)[[102]](#footnote-102).

**הא דב"ה לא מתירים לכתחילה בדקר נעוץ**

**תוס'-** בתוס' (ד"ה ואינו) מתבאר דדקר נעוץ מהני רק להכנה, ואכתי איכא משום מלאכה עכ"פ מדרבנן כדין משאצל"ג.

**רש"י-** רש"י (דף ט: ד"ה אבל התם לא) דטעמיה דב"ה שלא התירו הוא משום דגזרי משום כתישה דלמא זמנין דבעי כתישה. וכ"כ בעבוה"ק (ש"ב פ"ב) שהו"ד בסמוך, בתירוצו השני.

**רשב"א-** הרשב"א בעבוה"ק (ש"ב פ"ב) וכן בחי' (דף ז: ד"ה והוא שיש לו דקר) דב"ה אסרי משום דקסברי דאין הדקר הכנה גמורה, ומבאר הפר"ח (סי' תצ"ח ס"ק י"ד) 'ומ"מ כיון דקרקע עולם הרי אף נעיצת דקר לא הוי הכנה גמורה', והו"ד במ"ב (סי' תצ"ח ס"ק ע"ג)[[103]](#footnote-103).

**נ"מ בעפר תיחוח כולו-** איכא נ"מ בין הטעמים, בעפר תיחוח כולו גם מסביב לגומא, דליכא לטעם תוס' וכ"כ המהר"ם (על תד"ה בעפר), אבל איכא לטעם רש"י והרשב"א, והובא דין זה בארוכה לקמן.

**דקר נעוץ אי משום חפירה או משום הכנה**

הנה בלקיחת עפר לכסוי הדם ישנם ב' נידונים, מצד מלאכה ומצד מוקצה, ויש לברר אי דקר נעוץ משום הכנה ומהני למוקצה או שמחשיב כחפור ומהני למלאכה. עוד יש לברר האם רק ב"ה מצרכי ליה להתיר בדיעבד, או שגם לב"ש לא שרי אלא בדקר נעוץ. ויבואר להלן.

**דעת רש"י-** רש"י (ד"ה והא קעביד) מפרש דדקר נעוץ מהני דכבר חפור ועומד, וכ"כ לקמן (דף ט: ד"ה אבל היכא) דכשאין דקר נעוץ 'איכא צד רמז חפירה'. וכ"כ בדעתו הב"ח (סי' תצ"ח סעי' י"ד ד"ה מותר לשחוט), ומפרש כן גם בדעת ר"ת הו"ד לקמן, וכ"כ הפר"ח (שם ס"ק י"ד).

ובפשטות משמע דלשיטתו אי"צ תיקון למוקצה אלא התירוהו משום מצוות כסוי, וכ"כ הב"ח שם דסבר כר"ת דליכא משום הכנה, וכ"כ הפר"ח (שם).

אכן בשער המלך (פ"ב מיו"ט הי"ח בסו"ד ד"ה ודע דממ"ש) מוכיח דודאי גם לרש"י בעינן תיקון גם למוקצה ומהני ע"י הדקר נעוץ, ומה שפי' כלפי מלאכה הוא משום דכלפי הכנה היה מהני גם הזמנה בפה, עיי"ש. וכעי"ז כתב גם בחי' בית מאיר (דף ח. ד"ה כעת).

**ב"י ודרכ"מ-** הב"י (שם ד"ה וכתב הרא"ש וד|"ה וממ"ש רבינו) נקט בדעת הטור, דדקר נעוץ משום חפירה, אבל משום הכנה אי"צ כלום וכר"ת, וכ"כ הדרכ"מ (שם אות ו') בדעת הסמ"ג והסמ"ק דדקר נעוץ מהני דלא מקרי חפירת גומא אבל לא להכנה. והיינו כרש"י ור"ת וכהפשטות דלעיל.

**דעת תוס' והרשב"א-** תוס' (דף ח. ד"ה ואינו) כתב דדקר נעוץ מהני להכנה. וכ"כ הרשב"א (דף ז: ד"ה והוא שיש) דהוי הכנה אלא שאינה הכנה גמורה עיי"ש. וכן ברשב"א לקמן (דף ט: ד"ה עד כאן לא קאמרי ב"ש) מביא דברי רש"י הנ"ל דמהני לחפירה וחולק ומפרש דמהני להכנה, עיי"ש.

וכ"כ הרשב"א (דף ח" ד"ה אתי עשה) דגם אי המלאכה נדחית מכח עשה דוחה ל"ת בעינן דקר נעוץ משום הכנה דהעמידו דבריהם במקום שב ואל תעשה עיי"ש.

והקשה הב"ח (שם) דאי משום הכנה יהיה סגי בהזמנה בפה, כדאמרו לקמן (דף י.) דלמוקצה סגי שיאמר זה וזה אני נוטל, וכתב דאולי הם סברי דכיון שהוא מוקצה דקרקע עולם בעי מעשה, עיי"ש.

**רשב"א ושער המלך-** הקשה בשער המלך (פ"ב מיו"ט הי"ח ד"ה איברא) על תוס', דאי דקר נעוץ לא מהני אלא להכנה אבל למלאכה בעינן לטעמא דשמחת יו"ט, א"כ מה אמרו לקמן (דף ט:) דממאי דלמא עד כאן לא קאמרי ב"ש אלא בדאיכא דקר נעוץ, ומשמע שם דשוב אי"צ להיתר של שמחת יו"ט.

ומצינו ברשב"א (דף ט: ד"ה עד כאן לא קאמרי) שעמד בזה ומיישב 'י"ל דכיון דאיכא דקר נעוץ חשיבא הכנה גמורה ושרי רבנן בכי הא ביו"ט לגמרי כאילו אין כאן איסור כלל'. ויש להבין דבריו. ומצינו כעי"ז בב"י (ד"ה וממ"ש) שכתב דדקר נעוץ משום חפירה, ואעפ"כ מהני הזמנה בפה, דכשהזמינו לא גזרו ביה כלל. עיי"ש. וצ"ב.

**הנ"מ בין אי משום חפירה או משום הכנה**

**מצא דקר נעוץ ולא הזמינו לכך-** כתב הב"י והב"ח והפר"ח הנ"ל דנ"מ בין הצדדים הנ"ל אי מהני דקר נעוץ שנמצא שם ולא הכינו לכך, שמהני לחפירה ולא למוקצה. עי' מ"ב (שם ס"ק ע"ב).

**כמה דקירות-** כתב הב"ח (סוף סי' תצ"ח) דלטעמא משום חפירה לא שרי אלא דקירה אחת, דלעשות עוד דקירה הוי חפירה מחדש, אכן הב"י (סעי' י"ד ד"ה וממ"ש) כתב דשרי גם כמה דקירות, עיי"ש וזה לכאו' א"ש אי משום הכנה ונימא שדעתו להכין לכמה דקירות עי' מ"ב (שם ס"ק ע"ה). ובשער המלך (פ"ג מיו"ט ה"ב ד"ה והנה מ"ש) מביא מהמאירי דכתב הדיעות בזה.

אלא שתמה השעה"מ (שם בהמשך) על הב"י, דלעיל כתב דדעת הטור דדקר נעוץ משום חפירה, וא"כ היאך כתב דמהני לכמה דקירות, הא אי משום חפירה לא שייך שיועיל לכמה דקירות וצ"ע.

**אי מהני הזמנה בפה-** אי משום הכנה לכאו' ה"ה דמהני הזמנה בפה, וכ"כ הב"י (שם ד"ה והשתא וד"ה וממ"ש), וכ"כ באשל אברהם (בגליון שו"ע שם סעי' י"ד).

וכן נקט הב"ח (שם ד"ה מותר) אלא שמתקשה על תוס' שפי' דדקר נעוץ משום הכנה דאמאי לא סגי בהזמנה, וכתב דאולי סבר דכיון שהוא מוקצה דקרקע עולם בעי מעשה, עיי"ש.

ועי' ברשב"א (דף י. ד"ה ב"ש אומרים וכו') שכתב בתו"ד דלא דמי מוקצה דיונים למוקצה דעפר, ומוכיח כן דהא ביונים סגי באומר מזה ומזה אני נוטל ובעפר לא סגי. הרי שנקט דלא מהני הזמנה בפה ומחלק מיונים, וכשיטתו הנ"ל דדקר נעוץ משום הכנה.

**אי ב"ש מצרכי דקר נעוץ**

**רש"י ור"ת-** ברש"י (דף ח. ד"ה אפילו ודאי נמי) משמע שלב"ש אי"צ דקר נעוץ, וכן משמע מדבריו במשנה (ד"ה מודים) דמביא הדקר נעוץ כטעם למה שמודים ב"ה.

וכן משמע בר"ת שהו"ד בתוס' (דף ט: ד"ה אמר) וברא"ש (סי' ט') שכתב דכיון שמוחלפת השיטה וב"ה המתירים שוב אי"צ שום הכנה. עיי"ש. וכ"כ הדרישה (סי' תצ"ח אות ה') בדעת ר"ת.

אכן הב"ח שם מפרש דתוס' שדעתו שדקר נעוץ משום הכנה כנ"ל, באמת הבין מר"ת שאמר שאי"צ הכנה דדעתו שאי"צ דקר נעוץ. אכן י"ל דר"ת סבר כרש"י הנ"ל דדקר נעוץ משום מלאכה, וא"כ הגם שכתב דליכא משום הכנה אכתי מודה דבעי דקר נעוץ גם לב"ש משום מלאכה. עיי"ש בארוכה

וע"ע בתוס' (דף ח: ד"ה והא) שכתב 'השתא ודאי אין אנו מכסין כב"ה דאסרי אפי' בדיעבד בלא דקר נעוץ', משמע שלב"ש שרי לכה"פ בדיעבד בלא דקר נעוץ, וי"ל.

**תוס' ותוס' רי"ד-** כתב תוס' (דף ח. ד"ה ואינו) דההיתר מלאכה מדרבנן הוא מצד שמחת יו"ט, והדקר נעוץ להכנה. וכתב המהרש"א דזהו לב"ש, דב"ה לא התירו אלא אחר שחיטה ומשום מצוות כסוי, דהא אחר שחיטה ליכא משום שמחת יו"ט דהרי יכול לאוכלו בלא כסוי.

וכתב דלפ"ז מבואר בתוס' דגם לב"ש בעי דקר נעוץ, דלא התירו ב"ש לכתחילה אלא מה שהתירו ב"ה בדיעבד. וכן מבואר בתוס' לקמן (ד"ה ואי) שדן לפרש מה שהקשו לכסיה בדקר נעוץ דקאי אב"ש, וכן כתב תוס' לקמן (דף ט: ד"ה אמר) להדיא לחלוק על ר"ת הנ"ל בארוכה.

וכן דעת התוס' רי"ד (ד"ה אי) דמביא דברי רש"י הנ"ל ותמיה דתרוויהו בחד לישנא אמרו יחפור בדקר ויכסה, וע"כ דברי ר"י קאי אתרוויהו[[104]](#footnote-104).

וע"ע בתוס' (דף ח. ד"ה ואי) דמפרש מה שהקשו ולכסייה בדקר נעוץ דקאי לפי ב"ש, וכ"כ הרשב"א שם, הרי להדיא דגם לב"ש בעי דקר נעוץ[[105]](#footnote-105).

**בהיה עפר תיחוח גם מסביב הגומא**

הקשה תוס' הא בשבת (דף כט.) איתא דבעפר תיחוח לא שייך גומא, ומתרץ דהתם איירי כשגם סביבות הגומא תיחוח והכא כשרק מקום הגומא תיחוח, וכ"כ הרשב"א.

**רשב"א-** אלא שמקשה הרשב"א דא"כ מה הקשו דקעביד גומא מי לא איירי הכא כגוונא דהתם כשהכל תיחוח, ומתרץ דאורחא דמילתא שאין בבית תיחוח כ"כ ולכן הקשו, ואה"נ דה"ה דהוה מצי לאוקמיה בכה"ג.

**מהר"ם-** אכן במהר"ם הקשה כן ומתרץ דבתיחוח גם סביבות הגומא מודו ב"ה דשרי בדקר נעוץ גם לכתחילה, דליכא חשש איסור כלל. עיי"ש.

**שער המלך-** בשער המלך (פ"ב מיו"ט הי"ח ד"ה שם מי שהיה לו דקר נעוץ) מתקשה מדוע הרשב"א לא תי' כמהר"ם, ודן דהרשב"א לשיטתו הנ"ל דטעמיה דב"ה משום שדקר נעוץ אינו הכנה גמורה א"נ גזרינן אטו כתישה גמורה, וא"כ טעם זה שייך גם בתיחוח כולו.

אלא דאכתי מתקשה הא לא אסרו ב"ה אלא בדאיכא תרתי, וכדהובא לקמן בדין אפר שהוסק ביו"ט לקמן, עיי"ש, והיינו כדברי הקרב"נ דבסמוך.

**קרבן נתנאל-** בקרבן נתנאל (סי' ט' אות ח') כתב דבתיחוח גם מסביב שרי גם בלא דקר נעוץ, דכיון דליכא חשש מלאכה אלא רק מוקצה התירו.

**כדר' אבא דאמר חופר גומא ואי"צ אלא לעפרה פטור עליה**

**רש"י-** פרש"י (ד"ה פטור עליה) דהוי מקלקל, והיינו כדאמרו בגמ' שבת (דף עג:) ונקט רש"י דקאי בין בבית ובין בשדה, דגם בשדה הוי מקלקל, וכ"כ הר"ח (שם).

וכתב השטמ"ק (דף ז: ד"ה פטור עליה) דרש"י כתב זאת כטעם שמותר גם מדרבנן, כיון דאיכא תרתי משאצל"ג ומקלקל, ומיושבת קושית תוס' הנ"ל[[106]](#footnote-106). אכן עי' בקרבן נתנאל (סי' י' אות נ') שכתב דשלא במקום מצוה ליכא היתר גם כשהוא גם משאצל"ג וגם מקלקל, עיי"ש.

**תוס'-** אכן בתוס' (ד"ה ואינו) כתב דהוי מלאכה שאי"צ לגופה, ומשמע דסבר דמה שאמרו שם שהוא מקלקל הוא רק בבית אבל בשדה אינו קלקול, וכ"כ הכס"מ (פ"א הי"ז) והמ"מ, וכ"כ תוס' (פסחים דף מז: ד"ה כתישה) שהוא רק בבית ולא בשדה.

**אפר שהוסק ביו"ט ושחט האם שרי לב"ה לכסות - אי ב"ה מצרכי דקר נעוץ רק בתרתי**

**ירושלמי ורא"ש-** כתב הירושלמי דאי שחט שרי לכסות גם באפר שהוסק ביו"ט, הו"ד בתוס' (סד"ה אמר) וברא"ש (סי' י') ובטוש"ע (סי' תצ"ח סעי' ט"ו).

והקשה הרא"ש הא לא התירו ב"ה בעפר אלא בדקר נעוץ ומ"ש אפר, ומתרץ דהתם איכא תרתי, משום מלאכה ומשום הכנה, ולכך הצריכו דקר נעוץ[[107]](#footnote-107), משא"כ באפר שאין אלא משום הכנה. והו"ד במג"א (שם ס"ק כ"ה).

**קרבן נתנאל ויש"ש-** כתב הקרבן נתנאל (סי' ט' אות ח') דבהיה כל העפר תיחוח גם סביב הגומא, שרי בלא דקר נעוץ, דכיון דבכה"ג ליכא חשש מלאכה אלא רק מוקצה, הוי רק חדא ושרי והו"ד לעיל. וכן מביא המג"א (שם) מהיש"ש.

**רע"א-** אלא שמקשה רע"א (על המג"א הנ"ל) מה מהני לן שהדקר נעוץ מכינו שלא יהיה מוקצה כעפר, הא כיון שאינו רשאי ליקח העפר לשום דבר משום איסור עשיית גומא, ממילא הוי מוקצה מחמת איסור, ואכתי איכא תרתי. וצ"ע. ועי' בראש יוסף (דף ח. תד"ה ואינו) מש"כ ליישב.

**פר"ח וביאוה"ל-** הביאוה"ל (שם ד"ה ואם שחט) מקשה על הרא"ש הא גם באפר איכא תרתי, דבגמ' (דף ח:) הקשו מ"ט לאו דקעביד גומא, הרי שגם באפר שייך גומא, וצ"ע. ומצינו בפר"ח (שם ס"ק י"ד ד"ה עוד הקשה) שעמד בזה ומבאר בעצם באפר לא שייך גומא דהוי כולו תיחוח, ומה שהקשו בגמ' היינו שנעמיד אוקימתא שהיה תיחוח רק במקום הגומא, עיי"ש

**דעת תוס'-** כתב המהרש"א (תד"ה ואינו) דכן היא גם דעת תוס' דרק בתרתי בעו דקר נעוץ, ומש"כ תוס' דבעי דקר נעוץ משום הכנה היינו שמחמת כן איכא תרתי, עיי"ש.

אכן עי' במהר"ם (תד"ה בעפר תיחוח) שכתב דלא כקרב"נ הנ"ל אלא גם בתיחוח מסביב בעי עכ"פ דקר נעוץ להכנה, והיינו שפי' בתוס' דלא כהרא"ש אלא לא התירו הכנה בלא דקר נעוץ, וכ"כ בקרב"נ הנ"ל בסו"ד דתוס' פליג על הרא"ש, עי' בתוס' לקמן (דף ט: סד"ה אמר)

וכן מביא הקה"י (סי' ו') מתוס' בכתובות (דף ז) שכתב דהמוצא חמץ ביו"ט אינו שורפו משום מוקצה, ואע"פ שמתבטל מצוות תשביתו, וחזינן שלא התירו מוקצה משום מצווה, וה"נ הכא. עיי"ש בכל דבריו.

**דעת הרמב"ם-** הרמב"ם (פי"ג מיו"ט ה"א) סתם דבאין לו עפר או אפר מוכן גם אם שחט לא יכסה, ומבואר דלא פסק כירושלמי. וכ"כ בדעתו הב"ח (סי' תצ"ח סעי' ט"ו ד"ה ומ"ש ואם שחט) והפר"ח (שם ס"ק ט"ו).

ובטעמו מבאר הפר"ח (שם) דסבר שהבבלי שסתם משמע דפליג על הירושלמי, אכן הב"ח בהמשך (ד"ה שחט בהמה וחיה ונתערבו) מבאר, דהרמב"ם סבר דדברי הירושלמי הם למאן דלית ליה מוקצה ונולד ביו"ט, אבל לדעת האוסרין אסור גם בדיעבד.

וע"ע בשער המלך (פ"ב מיו"ט הי"ח) בארוכה בנידון זה אי מוקצה מותר לצורך מצוה, עיי"ש.

**אמאי אין היתר לשחוט לכתחילה בגוונא הנ"ל שיש לו אפר מוקצה**

**מהרש"א-** תוס' (ד"ה אמר) מביא דברי ר"י דטלטול מוקצה מותר בשביל אוכל נפש ולכן שרי לסלק האפר לצורך לאפות במקומו. וכ"כ גם לקמן (דף כח: ד"ה גריפת, ודף לא: ד"ה אמר). והו"ד ברמ"א (סי' תק"ט סעי' ז').

ומקשה המהרש"א דא"כ אמאי לא התירו לכסות בהוסק ביו"ט משום מוקצה, ומתרץ דהאי טלטול אינו משום אוכ"נ אלא משום הכסוי ולכן אסור בלא שחט. וכ"כ הב"ח (סי' תקי"ח).

**קרני ראם ומג"א-** ותמה הקרנ"ר הא בשחט שרי משום הכסוי כמו שהביא תוס' מהירושלמי ובלא שחט שאסור הרי הוא אוכ"נ שמעכבו מלאכול. וע"כ מתרץ דכסוי אינו טלטול אלא שימוש ולא התירו שימוש במוקצה גם לא לצורך אוכ"נ. והוא מדברי המג"א (סי' תק"ט ס"ק ט"ו) שתמה כן על הב"ח.

ותמה השער המלך (פ"ב מיו"ט הי"ח ד"ה ויש לדקדק) הא כיסוד זה כתב גם המהרש"א גופיה לקמן (דף לג.) גבי אין סומכין את הקדרה בבקעת, ומביאו הדגול מרבבה על המג"א הנ"ל, וא"כ מה הוקשה לו הכא. ובחי' בית מאיר מתרץ דכסוי לא חשיב שימוש כיון שמצוות לאו להנות ניתנו עיי"ש.

**שער המלך-** השער המלך (שם בתחילת הדברים) דן ליישב דלא התירו טלטול מוקצה בהיה יכול מאתמול, וה"נ היה יכול לזמן עפר מאתמול. עיי"ש.

קהלת יעקב- הקהלת יעקב (סי' תק"ט סעי' ז') מתרץ קושית המג"א דכסוי חשיב רק מכשירין ולא הותר לצורך אוכ"נ, עיי"ש שמדמה להוצאה כי האי שאסורה וטלטול משום הוצאה.

**ביאור החילוק בין טלטול לשימוש-** בקהלת יעקב (שם) מבאר עצם החילוק בין טלטול לשימוש, דטלטול איסורו משום הוצאה והרי הוצאה הותרה לצורך יו"ט, משא"כ שימוש איסורו משום הכנה וכמו למ"ד מוקצה דאורייתא בפסחים (דף מז:) וע"ז אין היתר אוכ"נ[[108]](#footnote-108).

אכן הגר"ז (סי' תק"ט סעי' ט"ז) מבאר באופ"א, דטלטול שרי דלא חמור ממלאכה, משא"כ אכילה דהויא כמאכלות אסורות לא התירו, ושוב לא חילקו ואסרו גם כל תשמיש, עיי"ש. וע"ע בזכרון שמואל (סי' כ"ד) מש"כ בכל זה.

**אפר מוקצה או דקר נעוץ מה עדיף**

הנה דעת ב"ה דבשחט שרי בדקר נעוץ משום המצוה, עוד מבואר בירושלמי הנ"ל דבשחט שרי באפר שהוסק ביו"ט אע"פ שהוא מוקצה, ויל"ד ביש לו שניהם מה עדיף, האם יקח הדקר נעוץ וידחה המלאכה או יקח האפר וידחה המוקצה[[109]](#footnote-109).

**כלבו וב"י-** כתב בכלבו בשם רבינו משולם 'אם שחט מותר לכסות באפר כירה שהוסק ביו"ט ולא יכסה בדקר'. והביאו הב"י (סי' תצ"ח סעי' ט"ו) ומבאר דהיינו בלא היה דקר נעוץ אבל אי יש לו דקר נעוץ עדיף מאפר מוקצה, ומוכיח כן מהירושלמי. וכ"כ הרמ"א (שם סעי' ט"ו).

**מג"א הגר"א ופר"ח-** אכן המג"א (שם ס"ק ל"א) והגר"א שם פליגי דודאי איירי הכלבו גם בדקר נעוץ ואעפ"כ עדיף אפר מוקצה, דמוקצה קל ממלאכה, וגם הירושלמי מתפרש כן עיי"ש בכל דבריהם. וכ"כ הפר"ח (שם ס"ק י"ד ד"ה עוד הקשה).

**רשב"א-** ברשב"א בעבוה"ק (ש"ב פ"ב) כתב דאפר שהוסק ביו"ט עדיף מדקר נעוץ, והביאו דבריו בהגר"א והפר"ח הנ"ל.

ומקשה השער המלך (פ"ב מיו"ט הי"ח ד"ה ויש לי מן הקושיא) דחזינן שגם בדקר נעוץ יש חשש מלאכה, וא"כ אמאי לא פי' הרשב"א כתוס' שלכן לא התירו ב"ה לכתחילה והוצרך לפרש דסברי שדקר אינו הכנה גמורה. וע"כ מפרש דמה שעדיף להרשב"א אפר מעפר שיש בו דקר הוא משום שבעפר איכא תרתי כיון שהדקר אינה הכנה גמורה עיי"ש.

**רע"א-** אכן רע"א (שם) מוכיח דדקר נעוץ עדיף, דהרי בכוי מהני דקר נעוץ כדהקשו בגמ' (דף ח.) אבל אפר כירה להדיא שאסור כיון שאינו מוכן לספק ולא אמרינן שידחה המוקצה. וכן מביא מתוס' לקמן (דף ט: ד"ה אמר) שר"ת מפרש דמוחלפת השיטה וב"ה מתירים בדקר נעוץ לכתחילה, אבל במוקצה כתב שם דיפה הא דנהגו לאסור, הרי דדקר נעוץ עדיף. וע"ע בשעה"מ (פ"ב מיוח"ט הי"ח מד"ה ובדברי תוס').

**ההלכה בפלוגתת ב"ש וב"ה**

**ר"ת ובעה"מ-** תוס' (דף ט: ד"ה אמר) מביא מר"ת שמוחלפת השיטה וב"ה מתירים לכתחילה, וכ"כ הבעה"מ, הו"ד בטור (סי' תצ"ח סעי' י"ד).

**רי"ף ורמב"ן-** אכן הרי"ף מפרש בתחילת התוס' דמוחלפת השיטה קאי על אידך מתני', וממילא נשאר שב"ה אוסרים, וכ"כ הרמב"ן במלחמות, והו"ד בטור (סי' תצ"ח סעי' י"ד), וכן פסק בשו"ע (שם).

**ואם ראוי לצלות בו ביצה מותר**

**אמאי שרי לכסות בו-** כתב רש"י (ד"ה מותר) 'ואיידי דחזי להפוכי ביה מידי לצליית ביצה, שקיל ליה נמי ומנח ליה על הדם'[[110]](#footnote-110).

אלא דאיתא לקמן (דף לג.) דאין סומכין את הקדרה בבקעת וכן בדלת, והיינו דבקעת העומדת להסקה אסור להשתמש בה שימושים אחרים, דהויא מוקצה לכל תשמיש לבד מהסקה, ומקשה רע"א (סי' תצ"ח סעי' ט"ו) דה"נ האי אפר 'מה בכך דראוי לצלות בו והוי כמו העצים עצמן, הא העצים היו ג"כ מוקצה לכל דבר, וא"כ מה שברצונינו להשתמש באפר לשאר דברים כדין כלי הוי נולד, וצע"ג'. וכן הקשה בחזו"א (סי' מ"ג ס"ק ה')

ומצינו ברשב"א (דף לג. ד"ה אין סומכין) שעמד בזה, דמתקשה מה הטעם שבקעת אסורה לסמוך הא ראויה לתשמישה להסקה, ומוסיף דכן מבואר באפר שראוי לצלות בו דשרי לכסות. וכתב דמדוחק י"ל דכוונת הגמ' היא שיכול לשום אותו במקום השחיטה ויהיה ראוי לצלות שם הביצה, משא"כ בצד הקדרה והדלת א"א לצלות עיי"ש[[111]](#footnote-111).

**אי שרי לכסות באפר חם-** בפשטות מבואר דשרי לכסות באפר חם, וכ"כ בפסקי תוס' (אות כ"ח) דמותר לכסות דם באפר ולא אמרינן ששורף לדם. ובט"ז (סי' תצ"ח ס"ק ט"ו). וכן מבואר ברשב"א הנ"ל דאיירי שבמקום שמכסה יכול לצלות ביצה.

אמנם במנ"ח (מ' קפ"ז) מבאר דעת האוסרים דכיון דהוא חם ומבשל הדם מבטל ממנו מצוות הכסוי דם שבישלו יצא מתורת דם, וע"כ דן דכוונת הגמ' שיטלנו לאפר בעודו חם וימתין שיתקרר ושרי כיון דהוי עודן בידו[[112]](#footnote-112). ומוכיח עוד דאי מכסה בעודו חם א"כ למ"ד עילאה גבר הוי מבשל ביו"ט שלא לצורך.

**אפר חם שנצטנן וחזר והוחם-** כתב המג"א (סי' תק"ז ס"ק ו') דאם חזר והוחם שרי דאין מוקצה לחצי שבת[[113]](#footnote-113), ובבינה לעתים (פ"ג מיו"ט ה"י) מקשה דא"כ גם בעודו צונן יהיה מותר דגמרו בידי אדם[[114]](#footnote-114), ועי' בשעה"צ (שם ס"ק ל"ב).

**כשאינו יכול לכסות לא ישחוט**

בשו"ע (יו"ד סי' כ"ח סעי' ט"ו) כתב מי שאין לו עפר לכסות לא ישחוט, ומציין הגר"א (שם) דכן מבואר במתני' ביצה (דף ב.) ב"ה אומרים לא ישחוט, וכן בברייתא (דף ח.) גבי כוי, וכן מביא מעוד דוכתין.

ובגליון מהרש"א (שם) מקשה מ"ש מדינא דהמרדכי בציצית (או"ח סי' י"ג) דמי שאינו יכול להטיל ציצית שרי ליה ללבוש הבגד, וה"נ ישחוט ולא יכסה. ועי' קה"י (מנחות סי' כ"ג אות ג') ואבי עזרי (פי"ד משחיטה ה"א) מש"כ בזה ע"פ המבואר דכסוי הוא כגמר השחיטה.

**הכניס עפר לגינתו וחורבתו**

איתא בבריתא הכניס עפר לגנתו ולחורבתו מותר לכסות בו, עוד אמר רבי יהודה מכניס אדם מלא קופתו עפר ועושה בה כל צרכו, וקשה מה הוסיף ר"י פי מהברייתא.

**רש"י-** ברש"י (ד"ה הכניס) כתב דההיתר רק במכניס הרבה, ובדברי ר"י כתב (ד"ה מכניס אדם) דאע"פ שהיא זוטרתי מהני, וכתב תוס' (ד"ה ואמר) דלפ"ז א"ש מה חידש ר"י.

ובעיקר החילוק מבאר הב"י דהיינו בין אם הכניס לגינה וחורבה לבין הכניס לבית, עי' מ"ב (ס"ק פ"א) ובשעה"צ (ס"ק ק"ב). אכן הגר"א מפרש דלצורך גינתו בעי הרבה אבל מכניס סתם סגי במעט, והביאו המ"ב (שם ס"ק פ"א).

**תוס'-** תוס' (ד"ה ואמר) בתי' השני מיישב דבבריתא לא הותר אלא לכסות ובר"י מתיר לכל צרכיו, ומבאר הגר"א (סעי' י"ז) דכוונתו כהרשב"א דבסמוך.

**רשב"א-** הרשב"א בעבוה"ק (ש"ב פ"ב) כתב בדין הכניס עפר לגנתו וחורבתו 'יראה לי שהן כדקר נעוץ ואין סומכין עליהן לשחוט לכתחילה ואם עבר ושחט מכסין בהם', והו"ד בב"י (סי' תצ"ח סעי' י"ז). ומבאר המשנ"ב (סי' תצ"ח ס"ק פ"ד) דאין כאן הכנה גמורה כיון שעיקרו בא לצורך גינתו. משא"כ בדרבי יהודה שרי לכתחילה לכל דבר.

וכתב הגר"א שכן נוטה תרוץ שני דהתוס', ושכן מדוקדק לשון הגמ' דבבריתא כתיב מותר לכסות ורבי יהודה אמר שעושה כל צרכיו.

**הא דאי"צ דקר נעוץ**

**רש"י-** פרש"י (ד"ה והוא שייחד) דבעפר תיחוח קאמר שאינו מחוסר לא חפירה ולא כתישה.

**ב"י-** הב"י (סי' תצ"ח סעי' י"ז) מבאר דלעיל איירי בקרקע עולם ולכן צריך דקר שלא יהיה חפירה, משא"כ הכא שהוא עפר המיטלטל אע"פ שאין דקר נעוץ אין צריך חפירה.

**ט"ז-** בט"ז (שם ס"ק י"ח) כתב דאינו מכיר חילוק בין קרקע עולם למיטלטל, אלא רק דלעיל נוטל מקרקע שווה ונשאר העפר מסביב והי גומא, משא"כ הכא שהכניס ועשה כמו הר וכל שניטל למעלה אין שייכות חפירה.

**מג"א-** כתב המג"א (שם ס"ק ל"ב) דכ"ז אי דקר נעוץ משום חפירה, אבל אי משום הכנה לא קשה כלל, דהכא ההכנה ע"י ההכנסה. עיי"ש.

בס"ד

**דין הכסוי בכוי, בנתערבו חיה ובהמה, ובשחט מעיו"ט**

**מיתיבי וכו'-** מקשה הרשב"א מדוע הקשו מכוי על רבי יהודה ולא על הברייתא דהכניס עפר. ומתרץ דבבריתא אפשר שלא התירה אלא אם שחט, דהלשון מכסין משמע בדיעבד כדאיתא בירושלמי, ולכן א"א להקשות על הרישא דאין שוחטין אותו ביו"ט, משא"כ מדרב יהודה קשה דהוא אמר שעושה כל צרכו.

ועי' לעיל שהובא מהרשב"א בעבוה"ק (ש"ב פ"ב) דהכניס עפר לגנתו וחורבתו דינו כדקר נעוץ ואין סומכין עליהן לשחוט לכתחילה, והו"ד בב"י (סי' תצ"ח סעי' י"ז). ולפ"ז באמת כן הוא כדקאמר הרשב"א הנ"ל דברייתא לא התירה אלא בדיעבד[[115]](#footnote-115).

וע"ע בתוס' (ד"ה ואמר) בתי' השני דבבריתא לא הותר אלא לכסות ובר"י מתיר לכל צרכיו, ולפ"ז ג"כ מיושב, דאי שרי רק לכסות הרי בכוי הוא ספק בהמה, ורק לר"י דשרי לכל צרכו א"כ גם אם הוא בהמה שרי, וכדפרש"י (ד"ה ואם איתא). וכן מתבאר בתוס' (ד"ה אי הכי) שהקושיא על ר"י כיון שהתיר לכל צרכו, וכ"כ בתוס' רי"ד (ד"ה אי הכי).

**ואי איתא לכסייה כדרב יהודה-** לרש"י הקושיא אסיפא בשחט, והקשו מב"ה, לתוס' והרשב"א הקושיא על הרישא אמאי אין שוחטין, ולפ"ז הקושיא מב"ש, או אי מוחלפת השיטה מב"ה.

**ולטעמיך וכו' או בדקר נעוץ-** לכאו' הניחא באפר כירה שבאמת מוכן ומותר לכל דבר, אבל בעפר עם דקר נעוץ הא אינו היתר גמור, וכדחזינן שלא התירו ב"ה לשחוט לכתחילה, וא"כ מנלן לגמ' שמותר גם בספק. ועי' בתוס' (ד"ה ואי) דיש של"ג דקר נעוץ, אלא דהכרחו מטעם אחר.

ואי קאי על לכתחילה לב"ש כתוס' והרשב"א הנ"ל, י"ל דטעמיה דשמחת יו"ט מתיר גם בספק דהרי למעשה אי לא יכסה לא יוכל לשחוט[[116]](#footnote-116). אכן לרש"י דקאי על בדיעבד ולב"ה, הא ההיתר לב"ה הוא מכח המצוה, ומנלן שגם בספק[[117]](#footnote-117).

**דלית ליה אפי' ודאי נמי-** פרש"י (ד"ה אפילו ודאי נמי) דהא לב"ה אפי' בדיעבד בעי דקר נעוץ, ומשמע שלב"ש אי"צ דקר נעוץ, עי' מה שצוין בזה לעיל.

והנה מדבריו אלו משמע שלב"ש ניחא לאוקמיה בדלית ליה, דבודאי שרי ליה לשחוט ולכסות ובספק לא, וחזינן א"כ דבטעמא דשמחת יו"ט עדיף ודאי מספק, ודלא כמש"כ לעיל בדעת תוס' שפי' הקושיא מב"ש.

**אלא אמר רבא וכו'**

**אלא אמר רבא וכו'-** בר"ח גרס אפר כירה מוכן לודאי וכו' מ"ט דלמא אתי למיעבד כתישה, משמע לכאו' שלא גרס קושיא מגומא, וי"ל. וע"ע ברשב"א (ד"ה אלא אמר) שכתב דלא גרסינן כלל אפר כירה ליכא כתישה.

אכן הגירסא שלפנינו היא, שהקשו מאפר כירה וגם שהקשו מגומא, וא"כ חזינן ששייך גומא באפר כירה, ועי' ביאוה"ל (סי' תצ"ח סעי' ט"ו) מה שתמה מזה על הרא"ש שביאר הירושלמי, הו"ד לעיל[[118]](#footnote-118).

ומצינו בפר"ח (שם ס"ק י"ד ד"ה עוד הקשה) שעמד בזה ומבאר בעצם באפר לא שייך גומא דהוי כולו תיחוח, ומה שהקשו בגמ' היינו שנעמיד אוקימתא שהיה תיחוח רק במקום הגומא, עיי"ש

**דלמא עביד כתישה-** פרש"י (ד"ה דלמא) דגרסינן דלמא, וכן מביא הרשב"א משמו, ומפרש הרשב"א (ד"ה והא דאמרינן הכא אתי עשה ) דע"כ רק שמא עביד כתישה, דהא איירי בעפר תיחוח, עיי"ש.

**אתי עשה ודחי-** פרש"י (ד"ה אי נמי) עשה דכסוי, אכן הר"ח כתב דהיינו מצות שמחת יו"ט, ויל"ע לפ"ז מה אמרו בהדי דקכתיש קמכסה, ועי' בהגה"ה על הר"ח שתמה דנראה פשוט כפרש"י ועוד דא"כ גם בספק איכא עשה זה, וי"ל.

וע"ע בהגר"ז (סי' תצ"ח קו"א ס"ק ה') שתמה בארוכה דמצות שמחת יו"ט אינה דוחה עיי"ש כל דבריו.

**אי עשה דוחה אמאי אסרו ב"ה-** מקשה הרשב"א דאי עשה דכסוי דוחה ל"ת א"כ מדוע אסרו ב"ה לכתחילה, ומתרץ דאסור להכניס עצמו לכתחילה לדחייה, ומדמה להא דאין מלין במקום שיזדקק אחר המילה לחלל שבת, והיינו כשיטתו בשבת (דף קלד:) הו"ד לעיל (דף ז:)[[119]](#footnote-119).

**אי עשה דוחה אמאי צריך דקר נעוץ-** עוד מקשה הרשב"א דעכ"פ כששחט אמאי הצריכו ב"ה דקר נעוץ, ומתרץ שהעמידו חכמים דבריהם לבטל בשב ואל תעשה משום איסור מוקצה, עיי"ש.

**מדוע לא ימתין לערב**

**רשב"א-** מקשה הרשב"א מה אמרו עשה דוחה ל"ת, הא אפשר לכסות בערב, ומתרץ דמהכא איכא למשמע דאין מעבירין על המצוות כלל, אלא כיון שא"א עכשיו לקייים שניהם דחי, דאם ימתין אפשר דמיטריד ולא מקיים. וכ"כ בשבת (דף כד:). אכן בתוס' יבמות (דף ה: ד"ה כולה) כתב דאפשר לאחר מכן חשיב אפשר לקיים שניהם, ועי' בקובה"ע (סי' י"א אות ה') מש"כ בזה.

**רא"ש-** כעי"ז הקשה הרא"ש (סי' י"א) דבאין לו עפר מדוע לא ישחוט ויכסה בערב, וכתב דחיישינן שמא יבלע הדם. ויל"ד דלטעם זה שפיר מודה תוס' ביבמות.

**ראבי"ה-** כעי"ז מקשה הראבי"ה הו"ד במרדכי (סי' תרנ"ב בהגה"ה) מדוע יחפור בדקר ויכסה הא יכול לכפות עליו כלי וימתין לערב ויכסה, ומתרץ משום ודחביבה מצה בזמנה ודכותה דייקינן בירושלמי מכוון שהתחיל במצוה אומרים לו מרוק.

**דעתו לודאי ואין דעתו לספק**

**אמר רבא אפר כירה דעתו לודאי ואין דעתו לספק-** פרש"י (ד"ה ואין דעתו) דה"ה ברב יהודה אין דעתו לספק[[120]](#footnote-120). ועי' בתהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק כ"ט בסו"ד) שנקט דה"ה בשאר יחוד, עיי"ש מה שדן לפ"ז. וע"ע בחזו"א (סי' מ"ג ס"ק ו') שהקשה הא דבר המותר שרי לצורך גופו כדאמרו התם על בקעת, עיי"ש מה שדן לבאר.

**נהרבלאי אמרי**

**רשב"א ואו"ז-** כתב הרשב"א דנהרבלאי יתרצו הברייתא משום התרת חלבו, והיינו דמפרש דהם פליגי דמוכן לודאי מוכן לספק, וכן מבואר באו"ז (הו"ד לקמן) שכתב דלהלכה מוכן לודאי הוי מוכן לספק, כיון שבמידי דרבנן אמרינן ספק לקולא והלכה כנהרבלאי.

**רש"י ומאירי-** אכן ברש"י (ד"ה מותר לכסות) כתב דהם סברי דצואה נמי קרוב לודאי, ומשמע שבספק ממש מודו דאסור, וכ"כ לקמן (ד"ה וחד אמר אינה כצואה). וכ"כ המאירי להדיא (ד"ה לענין). ועי' בתוה"ב (ב"א ש"ה משמרת הבית ד"ה ועוד) שכתב בתחילה דפליגי, א"נ דצואה מילתא דשכיחא.

**ההלכה במוכן לודאי אי מוכן לספק**

**רשב"א-** הרשב"א בעבוה"ק (ש"ב) מעתיק ב' הטעמים, משום אינו מוכן לספק ומשום התרת חלבו, וכ"כ במשמרת הבית (ש"א פ"ה) דרמי בריה דרב ייבא רק בא להוסיף טעם ולא לחלוק. ולפ"ז להלכה מוכן לודאי אינו מוכן לספק כרבא וגם במכין סתמא.

**רי"ף ורא"ש ורמב"ם-** אכן הרי"ף והרא"ש והרמב"ם כתבו רק הטעם משום התרת חלבו, ויל"ד אי סברו דבא לחלוק וסבר דהמוכן לודאי מוכן לספק.

**יש"ש-** וכתב היש"ש (סי' כ"ג) והו"ד במג"א (סי' תצ"ח ס"ק ל"ג) דבפי' הברייתא באמת פליגי, אכן בעיקר מימרא דרבא על הכניס לכסות וכו' לא פליגי. וע"כ מחלק דאם הכניס להדיא לודאי כגון לכסוי ציפור אינו מוכן לספק כגון לצואה כמימרא דרבא, אבל בהכין סתם כגוונא דרב יהודה הוי לדינא הכנה גם לספק. ותמה המ"א (שם) מדוע השמיטו הפוסקים הא דבהכין לודאי לא הוכן לספק.

**אור זרוע-** אכן במ"ב (ס"ק פ"ז) ושעה"צ (ס"ק ק"ט) מביא דעת האו"ז (הלכו' כסוי הדם סי' שצ"א) דגם בהכין לודאי מוכן לספק, דבמידי דרבנן ספק לקולא כנהרבלאי. ודן השעה"צ דאפשר שהרי"ף והרא"ש הנ"ל שהשמיטו דברי רבא ג"כ סברו כן.

**גזרה משום התרת חלבו**

**גזרה משום התרת חלבו-** מבאר הרשב"א דמשום חשש חלב שבכרת, דחו העשה דכסוי בשב וא"ת, א"נ סמכו שיכסה בערב ולא מידחי לגמרי, עיי"ש.

**רמב"ם ורשב"א-** כתב הרמב"ם (פ"ג מיו"ט ה"א) דמטעם זה אסור אפילו באפר מוכן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק, וכ"כ בשו"ע (סי' תצ"ח סעי' י"ח).

**רא"ה-** אכן הרא"ה בבדק הבית (תוה"ב ב"א ש"ה ד"ה עוד כתב שוחט לחולה) כתב דרק בדקר נעוץ אסור לכסות בכוי, אבל באפר מוכן שרי, וע,ע במש"כ לקמן גבי תערובת חיה ובהמה.

ובהגר"א (יו"ד סי' כ"ח ס"ק ט"ו) מקשה עליו מסוגין. ועי' בביאוה"ל (שם סד"ה אפי') מש"כ לפ"ז על דברי הרמ"א שם.

**דינא דר"ז - בהמה חיה ועוף שנתערבו**

**רש"י והרמב"ם-** פרש"י (ד"ה אלא אפי') דטעמיה דר"ז משום טירחא, ולא יכסה אפי' באפר כירה, וכן מבאר הב"י (סי' תצ"ח סעי' י"ט) בדעת הרמב"ם (פ"ג מיו"ט ה"ב) שכתב דגם עפר מוכן או אפר לא יכסה אלא בדקירה אחת, דע"כ משום טירחא כרש"י. והגר"א (שם) כתב דכן משמע מדקאמר לא כוי בלבד וכו' משמע שאסור אפי' במוכן כדין כוי.

**טור-** אכן הטור (שם) פליג ומתיר בעפר מוכן אפי' בדקירות הרבה, ומבאר הב"י שהוא סבר שטעם האיסור משום הכנה. עי' גם בט"ז (שם ס"ק כ"א).

**הרא"ה-** בחי' הרא"ה מפרש דר"ז פליג על טעמא דמשום התרת חלבו וסבר כטעם דלעיל דאין מוכן לספק, ונקט דגם כה"ג חשיב ספק ואינו מוכן לו[[121]](#footnote-121). ולפ"ז באפר מוכן יהיה שרי כמו שהוא סובר בכוי בבדק הבית (בתוה"ב ב"א ש"ה ד"ה עוד כתב שוחט לחולה).

**אמאי ליכא משום התרת חלבו-** מדברי כל הראשונים הנ"ל מבואר דבתערובת לא שייך משום התרת חלבו, ועי' בר"י מלוני"ל שמתבאר בדבריו דרק בכוי שניכר שעושה בשבילו יש חשש שיתירו חלבו, משא"כ בתערובת.

**אי בתערובת שרי דקר נעוץ בדקירה אחת**

**ב"י-** הב"י (שם) מפרש בטור שמדייק מהרמב"ם הנ"ל שבדקר נעוץ אסור אפי' בדקירה אחת, דמה שהתירו דקירה אחת הוא באפר מוכן, והטעם כתב הב"י דלא נאמר היתרא דדקר נעוץ אלא כשכל הדם בר כסוי,

אכן הטור לשיטתו הנ"ל פליג ומתיר בדקירה אחת אפי' בדקר נעוץ, דע"ז קאי הגמ', דבאפר מוכן הרי שרי אפי' כמה דקירות. ועי' בדרישה.

**ב"ח-** אמנם הב"ח דן שכוונת הטור דגם לרמב"ם מהני דקר נעוץ בדקירה אחת, דלדקר נעוץ קרי הרמב"ם עפר מוכן והוא בכלל מה שהתיר, עיי"ש.

**באין יכול לכסותו בדקירה אחת האם דקירה אחת עכ"פ שרי**

**טור וב"ח ויש"ש-** משמע דבאין יכול בדקירה אחת לא יכסה בכלל, וכ"כ הטור (שם). ומבאר הב"ח (שם ד"ה ומ"ש רבינו ואם יש לו עפר) דשמא יכסה בדקירה זו דם הבהמה ולא יכסה דם החיה כל עיקר. וכ"כ היש"ש.

**ט"ז-** אכן הט"ז (סי' תצ"ח סוס"ק כ"א) תמה הא סגי לכסות מקצת דמו וא"כ כיון שיש בילה בלח א"כ ע"כ מכסה לכה"פ מקצת דם חיה. ע"כ פליג דבאמת דקירה אחת עכ"פ יכסה.

**קרבן נתנאל-** בקרבן נתנאל (אות ר') מתרץ קושית הט"ז דאיירי בשחט בקצה אחד ושכח היכן, ושפיר יש חשש שלא יכסה החיה כלל.

**הגר"ז-** בגר"ז (שם קו"א ס"ק ו') מתרץ דגם לח בלח אין כל התערובת שווה, ויש חלקים שהדם חיה אין לו מראה דם ואין בו כסוי שם, עיי"ש בארוכה.

**טעם האיסור בכוי לר"ז**

**רש"י-** כתב המהר"ם (ד"ה בגמ' תני ר"ז) דמפרש"י (ד"ה לא כוי) מבואר דלר"ז גם בכוי הוא מטעם טירחא ביו"ט, והיינו שר"ז הוא ביאור חדש בכוי, עיי"ש. ומבאר הט"ז (שם ס"ק כ"א) דמדקאמר ר"ז לא כוי בלבד וכו' משמע שהכל מאותו טעם.

**שאר ראשונים-** אכן שאר ראשונים העתיקו דינא דר"ז ואעפ"כ כתבו בטעם איסור כוי משום התרת חלבו[[122]](#footnote-122), ויל"ע מדוע לא ייאסר בלא"ה מטעם טירחא כמו בתערובות. ומצינו בזה ג' דרכים וכדלהלן.

**השלמה -** השעה"מ (פ"ג מיו"ט ה"ב) מביא מההשלמה דרק תערובת חשיב טירחא כיון שודאי חלק מהטורח הוא שלא במצוה, משא"כ בכוי. וכ"כ הט"ז (סי' שם).

**שער המלך-** עוד מבאר השעה"מ (שם), דרק אחר שחיטה שאינו מעוכב מלאכול אסרו משום טירחא, וע"כ הא דכוי אסור לשחוט הוא משום התרת חלבו. ואפשר שרש"י ג"כ מודה לזה, עיי"ש.

**לחם משנה-** הלח"מ כתב דאה"נ כוי אסור משום טירחא אלא דנ"מ בטעם של התרת חלבו לאסור גם כוי וחיה בדקר אחד, שמשום טירחא ליכא בכה"ג.

**שחט ציפור מעיו"ט**

אמר רבה שחט ציפור מעיו"ט וכו' פרש"י דכיון שהיה יכול מבעו"י לא התירו, ומשום ביטול שמחת יו"ט ליכא דהא יכול לאכול בלא כסוי,

**רשב"א-** וכתב הרשב"א (דף ח: ד"ה אתי עשה) דגם באפר מוכן אסור בכה"ג דחכמים העמידו דבריהם במקום טירחא דשחיטה של אתמול. וכ"כ בעבוה"ק. וכ"כ המ"ב (סי' תצ"ח ס"ק ק"ו).

**רא"ה-** אכן ברא"ה מוקים לה רק בדקר נעוץ אבל אפר מוכן שרי, והביאו השעה"צ (סי' תצ"ח ס"ק קכ"ז) ומבאר דהוא לשיטתו הנ"ל בכל הסוגיא דאיירי רק בדקר נעוץ אבל במוכן שרי.

**מהר"ם וחת"ס-** במהר"ם מקשה מ"ש שחט מעיו"ט מגלגל עיסה מעיו"ט, שפרש"י שהתירו כיון שמותר לגלגל ביו"ט עצמו וה"נ בכסוי אי שחט ביו"ט שרי לכסות. ומבאר דשחט אסור לכתחילה ביו"ט לב"ה, וע"כ אסור גם בשחט מעיו"ט, משא"כ עיסה דשרי ביו"ט לכתחילה. וכתב לפ"ז דבאפר מוכן דשרי ביו"ט לכתחילה, ה"ה דשרי בשחט מעיו"ט, עיי"ש. והיינו כדין הרא"ה מטעם אחר.

אכן בחת"ס מיישב עפ"ד הרמב"ן שהחילוק בין עיסה לכסוי הוא, דבעיסה ההיתר משום שמחת יו"ט משא"כ בכסוי ליכא משום שמחת יו"ט, ולפ"ז גם באפר מוכן אפשר שיהיה אסור. אלא שתוס' (ד"ה גלגל) מקשה ע"ז דהא חלת חו"ל אינה אוסרת באכילה ולא מתבטל משמחת יו"ט, ודן החת"ס ליישב דכיון שבחלת א"י שהיא העיקר לא אסרו שוב לא גזרו גם בחלת חו"ל.

**ר"ח-** כתב הר"ח בדברי רבה 'ופשע ולא כיסהו', והביאו השעה"צ (שם ס"ק קכ"ח) ודן האם הוא דווקא בפשע, ואם כן מה הטעם, ודן לבאר דדעתו שהכסוי מעכב האכילה ודלא כרש"י הנ"ל, וע"כ אם לא פשע שרי משום שמחת יו"ט. וצ"ע[[123]](#footnote-123).

בס"ד

**מתוך שהותרה לצורך הותרה נמי שלא לצורך**

**מקור הדין גדרו וטעמו**

בהאי דינא דמתוך וכו' נתקשו מנלן לחדש כן, ומה הטעם בזה, ומצינו כמה שיטות בראשונים ואחרונים במקור וגדר דין זה, ונ"מ לכמה נידונים ופרטי דינים שיתבארו בהמשך הסוגיא.

**פנ"י ומגיני שלמה-** הפנ"י (ד"ה דאי ב"ה הא אמרינן מתוך) מתקשה מנלן האי דינא דמתוך והיכא רמיזא באורייתא, ומביא מהמגיני שלמה שביאר דילפינן לה מדכתיב אך אשר יעשה לכל נפש, דמשמע פשטא דקרא דאותן המלאכות דשייכי באוכ"נ הוא לבדו ייעשה לכם והותרו לגמרי[[124]](#footnote-124). והיינו דלא נאמר דין היתר בעשיה שהיא אוכ"נ אלא סוג מלאכות של אוכ"נ התירה תורה, והן הותרו לגמרי.

**שיטה ישנה-** וכן מבואר בשטמ"ק (כתובות דף ז.) בשם השיטה ישנה, 'א"ל רב פפי כו' מאי דעתיך מתוך שהותרה חבורה כו' כלומר כל אותן מלאכות שהותרו לצורך אכילה לא היו בכלל לא תעשה והאי דכתב רחמנא אשר יאכל לכל נפש לסימנא בעלמא הוא דכתבוה שכל המלאכות הצריכות לאכילה יהיו מותרות בי"ט ובלבד לצורכי ישראל אבל לא לצורכי עובדי כוכבים'.

ומבואר כמג"ש הנ"ל, דאוכ"נ הוא סימנא מילתא איזה מלאכה הותרה, אבל מי שהותרה הותר לגמרי, ומבואר עוד דאעפ"כ ניחא ליה לומר שלצורך עכו"ם אינו בכלל ההיתר.

**יראים ונשמת אדם-** אכן ביראים (מצוה ש"ד) כתב בדרך אחרת והו"ד במלאכת יו"ט (אות ט') 'ולאו דוקא או״נ התיר הכתוב אלא כל הנאת נפש, וכו', וטעמא דכתיב אשר יאכל לכל נפש ואמרינן בפסחים וכו' לא יאכל אכילה והנאה במשמע, וכו', ומלאכת מצוה מתוך שהיא הנאת נשמה מותרת, וכו', ואסיקנא טעמא וב״ה מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך הנאת הגוף אך שיהי׳ הנאה וצורך הנשמה, פי׳ מתוך וכו׳ מתוך אותו מקרא עצמו שאתה למד היתר הנאת הגוף אתה למד נמי היתר הנאת נשמה וכו' וטעמא דאך אשר יאכל לכל נפש וכו' והנשמה בלא גוף נקראת נפש '.

והיינו דאיכא ילפותא מדכתיב לא יאכל דלאו דוקא אכילה אלא ה"ה שאר הנאות, ואיכא ילפותא מדכתיב נפש דלאו דוקא הנאת הגוף אלא גם הנאת הנשמה כמצוה.

והביאו הנשמת אדם (כלל פ') ומבאר דמה שאמרו מתוך וכו' מתפרש כך, 'ר"ל מתוך אותו פסוק שאתה מתיר לצורך מאותו פסוק גופא מוכח שמותר גם שלא לצורך, אבל אין הכוונה כיון שהתירה התורה לצורך יהיה מותר גם שלא לצורך, דמנא לן'.

ומתקשה המלאכת יו"ט (שם) דא"כ אמאי אכילת גיד בכלל ההיתר, ומבאר דהגם שלא חשיב אוכ"נ כיון שהוא אסור, אבל הנאת גוף עכ"פ מקרי. עיי"ש.

**חינוך-** וכן מתבאר בחינוך (מצוה רח"צ) שכתב 'שאין בכלל היתר אוכ"נ דוקא מה שהו אכילה ושתיה בלבד, אלא אף כל דבר הצריך לו לאדם, בין שהוא דבר של מצוה הצריך לו בו ביום, כגון קטן למולו וס"ת לקרות בו ולולב לצאת בו, ובין שאינו דבר של מצוה אלא צרכי הגוף לבו ביום, כגון רחיצת רגלים בחמין'.

ותמה המנ"ח (שם) מה מבאר שהוא משום צרכי מצוה הא בגמ' אמרו שהוא מדין מתוך, עיי"ש. ומתרץ בתועפות ראם על היראים (שם אות י"ח) והמלאכת יו"ט (אות י') דהחינוך סבר כיראים הנ"ל, דדין מתוך הוא זה גופא שגם צרכי מצוה וצרכי הגוף בכלל ההיתר.

**ראב"ד-** עוד דרך מצינו בשטמ"ק (שם) מביא מהראב"ד 'מיהו האי קושיא מתוך מנא לן ומנין לו להתיר אלא מה שהתירו הכתוב כל שיש בו צורך אכילה ממש, ונראה מדכתיב לכם ומשמע לכל צרכיכם'.

ומוסיף הראב"ד דכ"ז כשא"א לעשות מעיו"ט 'אבל היכא דהוה אפשר ליה מעיקרא לא, דלא עדיף ממכשירי אוכל נפש דממעטינן להו כשאפשר לעשותן מערב יום טוב מדכתיב הוא לבדו'. והשטמ"ק פליג דגם באפשר מבעו"י שרי דרק במכשירין חלוק אם אפשר מבעוד יום. עיי"ש[[125]](#footnote-125).

ומבאר במלאכת יו"ט (אות ט"ו) דהראב"ד לשיטתו שמתוך מתרבה מ'לכם', ע"כ דינו כמכשירין שג"כ נתרבו מ'לכם' ואין מותרין כשאפשר מעיו"ט, עיי"ש. וע"ע ברמב"ן (שבת דף קכד:) שכתב להוכיח דלא אמרינן אפשר מעיו"ט אלא במכשירין ולא באוכ"נ עצמו, עיי"ש. וע"ע במלאכת יו"ט (אות מ"א-מ"ג)

**אור זרוע-** וכן איתא באור זרוע (ח"א שו"ת סי' תשנ"ד דף קי.) שמביא שהקשו לו 'הפלא ופלא מה סברא לומר מתוך וכו' מאין יסוד ומאין רגלים לדבר מילתא בלא טעמא'.

ומבאר האו"ז, דב' עניינים נאמר בדין זה, בצריך לגופו שרי לכתחילה ובאינו צורך אסור אבל אינו לוקה. הא דצריך לגופו שרי מבאר 'ונראה לי שזהו טעם הדבר לא מתוך שהותר זה אלא כלומר כמו שהותר זה הותר זהו, טעם הדבר הוא כר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם ומתיר גם מכשירי אוכ"נ, וכו'. והיינו כהראב"ד הנ"ל.

והא דבאינו צורך כלל עכ"פ אינו לוקה, מבאר שם 'ונ"ל ליתן טעם לדבר, מתוך שהותרה לצורך והוקלש האיסור, הוקלש נמי דאפי' שלא לצורך אין לוקה עליו'. ומדמה לדין הואיל בפסחים (דף מו:) דהתם נמי 'אלמא הואיל והוקלש האיסור היכא דאית ליה אורחין, הוקלש נמי היכא דליה ליה אורחין לא לקי'. עיי"ש בארוכה בכל דבריו, דמתוך והואיל הוו אותו דין שרק פטור ממלקות, ורק פליגי אימתי נאמר אי רק ביכול לעשות בהיתר או בכל שיש אופן של היתר.

**מלאכת יו"ט-** עוד ביאור עי' במלאכת יו"ט (אות ה') שדן לפרש דכיון שאוכ"נ ביו"ט אינו דחויה אלא הותרה, א"כ אמרינן בזה כמו שכתב הראב"ד (בפי' למסכת תמיד פ"א) דבמקום שהוא הותרה אמרינן הואיל ואשתרי אשתרי, והיינו דכשהתירה תורה אין סברא לומר דהכא מותר והכא אסור, עיי"ש.

**קהלת יעקב-** עוד מצינו בדין זה בקהלת יעקב (לבעל המשכנות יעקב, דף כא: ד"ה והנה) מתקשה בעיקר דין מתוך דאם התירה תורה לצורך מדוע שיהיה מותר גם שלא לצורך.

וע"כ מבאר עפ"ד הרמב"ן (עה"ת פ' אמור פכ"ג פ' ז') דביו"ט אסרה תורה רק מלאכת עבודה ומלאכת אוכ"נ אינה מלאכת עבודה, 'ולפ"ז הטעם נכון דאמרינן מתוך וכו', והיינו משום שאין זה בכלל מלאכת עבודה כלל כיון שהוא באוכל נפש אף שאין בו שום צורך, דפי' מלאכת עבודה מלאכה שהיא בעבודת קנין ומהאי טעמא הותרו המלאכות השייכים לאוכל נפש לגמרי'. והיינו שאינו דין היתר לצורך אלא ילפינן שמלאכה כזו אינה בכלל האיסור כלל[[126]](#footnote-126).

**תד"ה השוחט**

**וה"ה דהוה מצי למימר ר"ע היא-** היינו ר"ע דשריפת חמץ (פסחים דף ה.). ותמה הפנ"י, הא לשיטת תוס' לקמן (ד"ה ה"ג) דלא אמרינן מתוך אלא בצורך יו"ט קצת, א"כ י"ל דשריפת חמץ אינה צורך יו"ט כלל וכמו שריפת קדשים, ואע"ג שתוס' כתובות (דף ח. ד"ה מתוך) קאמר דחשיב צורך היום היינו רק במוצא חמץ בפסח משא"כ ר"ע איירי בעיקר מצות תשביתו שיכול לקיימה מאתמול, עיי"ש בכל דבריו.

אכן עי' ברשב"א בסוגין שמבאר בגמ' בפסחים הנ"ל דשריפת חמץ חשיבא צורך היום, הו"ד לקמן.

**אבל שלמי נדבה פטור-** בפנ"י מתקשה הא לקמן (דף יט.) מבואר דב"ש ממעטי עולת ראיה ושלמי נדבה מחד קרא, וא"כ אמאי כתבו התוס' דעולת ראיה חייב לב"ש ושלמי נדבה פטור, עיי"ש.

**וא"ת והא אפי' ב"ה מודו דלוקה-** כתב הבעה"מ והרשב"א דאה"נ סוגין אתיא כמ"ד שנדרים ונדבות קרבים ביו"ט. והיינו דלמאן דאסר אמרינן דאהדריה לאיסורא קמא ודלא כמו שמחלק תוס' בהמשך דבריו.

**וי"ל וכו' וא"כ הוה ליה לאו הבא מכלל עשה-** עי' ברמב"ם (פ"א מיו"ט הט"ו) דהמבשל לגויים או לבהמה פטור מדין הואיל, ובלח"מ הקשה אמאי לא אמר מטעם מתוך, ומבאר דהרמב"ם נקט דאהדריה לאיסורא קמא, אלא דמתקשה א"כ ה"ה בנדרים ונדבות כקושית תוס', דהא תרוויהו מתמעטו מ'לכם', עיי"ש.

בשעה"מ (פ"א מיו"ט ה"ד ד"ה אולם) כתב ג"כ דאהדריה לאיסורא קמא, ובהמשך (ד"ה אמנם) מיישב קושית הלח"מ דהרמב"ם יסבור כבעה"מ הנ"ל.

הפמ"ג (פתיחה ליו"ט ח"א פ"א אות י"ח) דן לחלק בין עכו"ם ובהמה דהלכם מפרש הקרא שאינם בכלל ההיתר, משא"כ נדרים ונדבות שבעצם בכלל ההיתר ורק מיעטו קרא אינו אלא עשה, עיי"ש.

ועי' בביאוה"ל (סי' תקי"ב סעי' א' ד"ה אין) שדן ליישב שבאמת גם לרמב"ם ליכא אלא עשה וכתוס', וגם בעכו"ם ובהמה, ומה שנקט הטעם דהואיל ולא מתוך, הוא מחמת שמונה שם גם המבשל להניח לחול. עיי"ש.

**בעירוב והוצאה קמפלגי**

פרש"י עירובי חצירות והקשה תוס' הא בלאו עירוב שרי להוציא לצורך יו"ט ומתרץ דנ"מ להוצאה שאינה לצורך היום כלל. ויל"ד לדידן דב"ה מתירין מדין מתוך, האם יש עירוב ביו"ט ואסור להוציא שלא לצורך כלל בלא עירוב.

**הרי"ף-** כתב הרי"ף (דף ו. בדפי הרי"ף) קיי"ל דיו"ט צריך עירובי תחומין ואי"צ עירובי חצירות, וכ"כ הרמב"ם (פ"ח מעירובין ה"ד) דביו"ט מותר להוציא מרשות לרשות, עי' במ"מ (פ"א מיו"ט ה"ד). וכן הוא בשו"ע (סי' תקכ"ח סעי' א').

וכתב הר"ן (שם ד"ה וקיימא) דמשמע שאי"צ עירוב כלל גם בטלטול שלא לצורך כלל, ומבאר הטעם דכיון שרוב ההוצאות אין צריכות עירוב אף במיעוטן לא הזקיקו לערב.

**רשב"א-** אכן מביא הר"ן (שם) מהרשב"א דפליג והמוציא שלא לצורך כלל בעי עירובי חצירות ביו"ט. וכן הוא בחי' הרשב"א (ד"ה ומכל מקום). וכ"כ הרמ"א (סי' תקי"ח סוף סעי' א'), עי' במ"ב שם שמביא שתמהו מדוע לא השיג הרמ"א על המחבר הנ"ל (סי' תקכ"ח).

**ריטב"א-** בשטמ"ק בסוגין מביא ריטב"א דבשלא לצורך אסור כהרשב"א, אלא שמוסיף ומחדש דגם עירוב לא מהני, דלא התירו לטלטל בעירוב שלא לצורך היום. עיי"ש. הו"ד בביאוה"ל (סי' תקי"ח סעי' א' ד"ה ואם הניח).

**להלכה-** במ"ב (סי' תקי"ח ס"ק י') מביא מהרש"ל דעיקר ההלכה כמחבר, ומ"מ לכתחילה כשעושה עירוב לכל שבתות השנה שיכוון לכלול גם יו"ט, וכן מביא בסי' תקכ"ח ומוסיף בשעה"צ (שם ס"ק א') דלצורך יו"ט בלחוד אין כדאי לברך כיון שיש דיעות בזה.

**אי אמרינן מתוך שלא לצורך כלל**

**דעת רש"י ודעימיה-** דמתוך מתיר לגמרי ואפי' שלא לצורך כלל, ורק מדרבנן אסור בטירחא שלא לצורך כגון אבנים. וכ"כ הר"ן בדעת הרי"ף (דף ה: ד"ה אבל אבנים). וכ"כ המ"מ (פ"א מיו"ט ה"ד) בדעת הרי"ף והרמב"ם.

**דעת תוס' ודעימיה-** דבעינן עכ"פ צורך יו"ט קצת, אבל שלא לצורך כלל כמו אבנים אסור מן התורה. וכ"כ הרא"ש, וכן דעת הרשב"א בסוגין, וכן הרמב"ן (שבת דף קכד:).

**אי לרש"י אסור עכ"פ מדרבנן**

**ב"י וריא"ז ופנ"י ועוד-** כתב הב"י (סי' תקי"ח סעי' א' ד"ה לענין הלכה) דבפשטות כל שלא לצורך שאסור לתוס' מדאורייתא אסור לרש"י מדרבנן, עיי"ש[[127]](#footnote-127). וכן ריהטת התוס' ברש"י.

וכן איתא בריא"ז (דף ה: בדפי הרי"ף אות ד') דגם בכלים אסור שלא לצורך, וכ"כ הפנ"י בארוכה. וכן מדייק הביאוה"ל (שם ד"ה מתוך) מדברי רש"י (דף יב: ד"ה הבערה ובישול) שרק מן התורה שרי.

**ר"ן ומ"מ-** אלא שממשיך הב"י דמדברי הר"ן נראה דלרש"י מדרבנן נמי שרי, עיי"ש, והיינו דבר"ן (שם) מבואר דרק באבנים אסור מדרבנן, אבל טלטול כלים שרי גם שלא לצורך כלל.

וכן מוכיח הביאוה"ל (שם ד"ה מתוך) מדברי המ"מ הנ"ל שכתב שהרמב"ם סתם ולא פי' האיסור באבנים משום שסמך על מש"כ שכל האסור בטלטול בשבת אסור לטלטלו ביו"ט, מוכח שרק במוקצה אסור משא"כ בכלים, עיי"ש[[128]](#footnote-128).

**להלכה-** עי' בביאוה"ל (שם) וע"ע בשעה"צ (שם ס"ק ו') דהרמ"א סתם לאסור כיון שגם לרש"י אסור עכ"פ מדרבנן, כדעת הרבה פוסקים הנ"ל.

**קושיות הראשונים על שיטת רש"י ויישובם**

**אופה לחול-** תוס' מקשה מאופה לחול דפליגי רבה ור"ח (פסחים דף מו:) אי שרי מצד הואיל ומשמע שלכו"ע ליכא מתוך, וע"כ דבעינן צורך קצת ואופה לחול אינו צורך כלל. וכן הקשו הרא"ש והרשב"א.

וכתב השטמ"ק דלרש"י י"ל דבאמת רבה ור"ח פליגי ולא סברי מתוך, ורק רב יוסף ורבי יוחנן סברו מתוך. וכ"כ האו"ז (ח"א שו"ת סי' תשנ"ד דף קי.) דרבה ור"ח פליגי על מתוך, ומוסיף, דהרי רבה בסוגין מתקיף דפלוגתתם בעירוב והוצאה ולשיטתו הוא[[129]](#footnote-129).

אכן עי' בשעה"מ (פ"א מיו"ט ה"ד ד"ה אמנם) שמביא משיטה להר"ן דגם לרש"י דשרי בעושה ליומיה גם שלא לצורך, אבל לצורך מחר גרע וחייב, ומשום, דמתוך לא עדיף מאוכ"נ עצמו שאינו מותר אלא ליומיה, עיי"ש. וע"ע במלאכת יו"ט (אות מ"ח) שהביאו. וכן הוא לשון הר"ן (דף ה: בדפי הרי"ף ד"ה אבל אבנים) 'כל שאינו מוציא אותם לצורך מחר שרי'. וכ"כ בקרבן נתנאל (סי' י"ח אות ל') דכל ההיתר הוא רק בזמן האכילה משא"כ בעושה למחר.

**לצורך גוי-** בשטמ"ק מיישב דלצורך גוי מיעטו קרא ואסור מגזה"כ, ומוסיף, דכן צ"ל גם למאן דאית ליה הואיל ויקשה דא"כ גם באופה לעכו"ם יהיה מותר וע"כ שמיעטיה קרא, עיי"ש. וכתב האבנ"מ (סוף סי' ב') דלפ"ז גם אם יש לישראל איזה צורך שייעשה האוכ"נ לעכו"ם ג"כ אסור, דצרכי עכו"ם נתמעטו מגזה"כ, והוי כמו שמצינו בצרכי גבוה שהגם שהישראל מקבל ממנו אסור דמשלחן גבוה קזכי, עיי"ש.

ובמ"מ (פ"א מיו"ט הי"ג) מחלק בין הוצאה דשרי אף לצורך גוי לבין אפיה ובישול שאסורה לצורך גוי, עיי"ש. ובביאוה"ל (סי' תקי"ח סעי' א' ד"ה מתוך, בסוגרים) תמה מ"ש בישול ואפיה מהוצאה הא בשניהם איכא לדינא דמתוך, עיי"ש.

**היכן יש הוצאה ביו"ט-** מקשה הרשב"א דלרש"י היאך מצינו עירוב והוצאה ביו"ט, דהיינו, דבגמ' משמע דאי פליגי במתוך אז לכו"ע יש עירוב והוצאה ביו"ט.

ועי' בשטמ"ק שמיישב הכוונה יש הוצאה ביו"ט היינו דלא מיעטיה קרא אלא חשיבא מלאכה גם יו"ט ורק ניתרת מדין מתוך ואה"נ המתוך מתיר לגמרי. ובשיטה להר"ן הנ"ל שהובא בשעה"מ, מוכיח מקושיא זו דבהוצאה לצורך מחר מודה רש"י שחייב, וא"ש דבזה יש הוצאה ביו"ט[[130]](#footnote-130).

**שריפת קדשים-** הרשב"א וכן הרא"ש (סי' י"ח) מקשים מדוע שריפת קדשים אסורה ביו"ט (שבת דף כד:) הא נימא מתוך וכו'.

ועי' בקרבן נתנאל (שם אות ל') שמתרץ דילפינן לה מקרא וגזה"כ היא, ולדעת ר"א מביא מרש"י לקמן (דף כז: ד"ה חלה שנטמאה) דרחמנא אחשביה הלכך אסור, עיי"ש. וכ"כ בנשמת אדם (כלל פ') דרש"י סבר דלכם ולא לגבוה אהדריה לאיסורא קמא, וכמש"כ בדעת הרמב"ם לעיל גבי גוי ובהמה.

**מילה שלא בזמנה-** עוד מקשה הרא"ש (שם) אמאי אסור מילה שלא בזמנה, וכן הוא ברמב"ן (שבת דף קכד:), עי' במלאכת יו"ט (אות מ"ט) בארוכה.

**מוגמר-** הרא"ש (שם) מקשה אמאי מוגמר אסור (כתובות דף ז.) כיון שאינו שוה לכל נפש תיפוק ליה מדין מתוך, ומתרץ הקרבן נתנאל דדבר שאינו רגיל גרע מרגיל שאינו צריך לו.

וכן מאריך הנשמת אדם (כלל צ"ה ס"ק ב') דרש"י סבר דאינו שווה לכל נפש גרע משלא לצורך והרא"ש פליג דשלא לצורך גרע, ומבאר דלשיטתם הם בפירוש דינא דמתוך, עיי"ש בארוכה.

אכן בפנ"י (על תוס' ד"ה ה"ג) מחדש דמודה רש"י ששלא לצורך כלל אסור, מדאינו שווה לכל נפש אסור, ורק פליג על תוס' באבנים וכיוצ"ב, דעכ"פ צריך לאותה הוצאה לצורך מקומו או לישב עליהן, עיי"ש. ומיישב לפ"ז גם הא דאסור לצורך עכו"ם ובהמה וכן שריפת קדשים, עיי"ש.

**לתוס' ודעימיה מה נחשב צורך קצת**

**אי רק צרכי מצוה, ונ"מ לטיול קטן-** הר"ח מפרש קטן דמתני' דהיינו קטן למולו, ומשמע שרק צרכי מצוה חשיבי צורך. וכן מביא ממנו הרמב"ן (שבת דף קכד:)[[131]](#footnote-131).

אכן תוס' (ד"ה ה"ג) פליג דה"ה בהוצאת קטן לטייל דחשיב צורך. וכ"כ הרמב"ן (שם) דהוצאת קטן או אסטניס שריא דהוא לצורך אדם ולהנאתו. וברא"ש כתב דגם כשאינו צורך הקטן אלא צורך האב שרוצה לטייל ואינו יכול להניח הקטן לבדו בבית ג"כ שרי, ועי' בקרב"נ (אות נ').

**טעם ההיתר בס"ת-** בפשטות הוא משום המצוה אכן עי' ברמב"ן (שם) דההיתר אינו מצד המצוה אלא כל מה שמשתמש האדם ביומו מותר לו.

**עולת נדבה-** כתבו תוס' (סד"ה ה"ג) דחשיב צורך קצת שלא יהיה שולחנך מלא ושולחן רבך ריקן. וכ"כ הרא"ש והרשב"א, וכ"כ גם הרמב"ן (שם).

עוד כתב הרמב"ן (שם) 'ולי נראה דהתם מתוך שהותרה לצורך גבוה בעולת ראיה ושלמי חגיגה דאינון צורך היום לגבוה, הותרה נמי שלא לצורך דגבוה דהיינו עולת נדבה דהיא כהנאה להדיוט'.

וכ"כ בחי' בן הרמב"ן, 'אבל הנכון יותר דלא אמרי מתוך שהותרה שחיטה לצורך אכילה הותרה נמי שלא לצורך אכילה אלא דהכי קאמרינן מתוך שהותרה שחיטה לצורך עולת ראיה שהיא חובה הותרה נמי לצורך עולת נדבה אעפ״י שאינה חובה'.

באור זרוע (ח"א שו"ת סי' תשנ"ד דף קי.) מבואר דאה"נ עולת נדבה וגיד הנשה חשיבי שלא לצורך, ואעפ"כ נאמר בהם מתוך כלפי שעכ"פ לא ילקה, דב' ענייני מתוך הם עיי"ש, והו"ד לעיל. ובשטמ"ק הנ"ל (כתובות דף ז.) מיישב ג"כ לשיטתו שבשחיטה שהיא אותו מעשה עצמו שהותר, שרי גם שלא לצורך כלל.

**בישול גיד הנשה-** הקשו תוס' (דף יב: ד"ה הכא) מדוע חשיב צורך קצת הא אסור באכילה, ומתרץ דכיון שהיה בדעתו של זה לאוכלו חשיב צורך יו"ט. והיינו דאוכ"נ לא מיקרי הגם שדעתו לאוכלו אבל צורך קצת עכ"פ מיקרי. וכ"כ הרשב"א. אכן בשטמ"ק מוכיח מזה כשיטת רש"י, וכתב על תי' התוס' והרשב"א שהוא דוחק.

בשטמ"ק הנ"ל כתובות (דף ז. ד"ה וזה שכתב) מחדש דבאותה עשיה עצמה שנאמר ההיתר לצורך, מותר גם שלא לצורך כלל, ורק באופן אחר של המלאכה בעי צורך, הו"ד לעיל בהערה. וכתב לפ"ז דלכן מבשל גיד שרי הגם שנחשב שלא לצורך, כיון שבישול נאמר היתר לצורך, עיי"ש.

**אי עולת נדבה וגיד שרי לכתחילה או שעכ"פ אסור-** בפשטות כיון דחשיבי צורך קצת מותרים לכתחילה, אכן כתב הרשב"א בסוגין, דאפשר שכשאין צורך להדיוט אלא למצוה אסור לכתחילה ומדרבנן, וכן בגיד שאינו צורך היום בהיתר. וכן איתא ברמב"ן (שבת שם) גבי עולת נדבה שגם לב"ה אסור אלא שאין לוקין עליו. וע"ע באו"ז הנ"ל שדעתו שאסור מדאורייתא ורק פטור ממלקות.

**מילה שלא בזמנה-** כתב הרמב"ן (שבת דף קכד:) דמילה בזמנה חשיבא צורך היום, משא"כ מילה שלא בזמנה אינה אלא מצוה גרידא.

**לשרוף חמץ-** בגמ' (פסחים דף ה.) מבואר דמתוך מתיר לשרוף חמץ, ומבאר הרשב"א דחשיב צורך מצות היום כדי שלא יהיה חמץ ברשותו בפסח. וכ"כ תוס' פסחים (דף ה: ד"ה לא) דמה שמבער הוי צורך, וכן עי' בתוס' כתובות (דף ז. ד"ה מתוך).

ולפ"ז הא דאמרו (פסחים דף ו.) דהמוצא חמץ בפסח כופה עליו את הכלי, פי' בתוס' (שם) דהיינו משום מוקצה, וכן מביא הרמ"א (סי' תמ"ו סעי' א').

אכן הרמ"א מביא מהר"ן דגם לשורפו במקומו אסור, ודנו אי רק בביטלו עיי"ש בב"י ובמג"א ובמ"ב. והטעם לאסור עי' במג"א (שם ס"ק ג') דהוי שריפה שלא לצורך יו"ט, ולא אמרינן מתוך כיון שאינו צורך כלל ודמי לשריפת קדשים עיי"ש. וכ"כ בכס"מ (פ"ג מחמץ ה"ח)[[132]](#footnote-132).

אלא דקשה מהגמ' עי' בהגר"א (שם) דבגמ' הוא לס"ד שזמנה ביו"ט, אבל השתא שזמנו בי"ד הוי כדבר שאפשר מעיו"ט, עיי"ש. וע"ע במלאכת יו"ט (אות מ"א- מ"ד) בארוכה.

**לצורך מצוה דרבנן-** בתוס' כתובות הנ"ל כתב בפשיטות דגם מצוה דרבנן חשיבא צורך, ולכן גם בחמץ שביטלו איכא מתוך, עיי"ש. הו"ד בביאוה"ל (סי' תקי"ח סעי' א' ד"ה הצריכים). ובמלאכת יו"ט (אות פ"ט) מוכיח כן מההיתר להוציא ס"ת הגם שהמצוה רק מדרבנן, וי"ל. אכן לרמב"ן הנ"ל שביאר דס"ת אינו משום מצוה אלא משום השימוש ליכא ראיה.

אכן בשאגת אריה (סי' ק"ח) דן לחלוק ע"ז, ומוכיח מדעת החולקים על תוס' ומוקמי לההיא דחמץ בחמץ שביטלו ולכן ליכא מתוך, עיי"ש בארוכה.

**ספק מצוה-** עי' בתוס' (חולין דף פד: ד"ה תקיעת) דאסור להוציא לצורך תקיעת טומטום, ולא חשיב צורך קצת, עי' בשאגת אריה (סי' ק"ז) שתמה בזה הא למעשה חייב לעשותו, וע"ע בהערה[[133]](#footnote-133).

בס"ד

**מתוך שהותרה לצורך וכו' - המשך הסוגיא**

**לתוס' ודעימיה מה נחשב צורך קצת**

**לצורך שלא ייגנב ממונו-** הרא"ש (סי' י"ח) מביא מהירושלמי דלב"ה שרי להוציא מפתח של אוכלין שחושש שלא יגנב, אבל של כלים אסור, ומבאר הר"ן (דף ו. בדפי הרי"ף ד"ה ירושלמי) דכלים שצריך להם ביו"ט דינם באוכלין, ומה שאסרו כלים היינו אותם שאינו צריך להם ביו"ט. וכ"כ בטור (סי' תקי"ח).

ומבואר דעצם החשש שמא יגנב ממונו אינו חשוב צורך, וכ"כ היש"ש (סי' ל"ד) ומוסיף דלא מצינו שהתירו לחלל יו"ט משום הפסד ממון.

אכן בב"י (שם) מביא דבהגהות סמ"ק התיר בכל מפתח גם של מעות שחושש שמא יגנב, דזה גופא חשיב צורך קצת. והביאו הרמ"א (שם סעי' א'). ועי' במ"ב שנכון להחמיר כהרא"ש ודעימיה.

**שחיטת מסוכנת-** הפמ"ג (פתיחה ליו"ט ח"א פ"א אות ח') מקשה דאי הפסד ממונו חשיב צורך א"כ אמאי אסרו לקמן (דף כה.) לשחוט המסוכנת אא"כ יש שהות ביום לאוכלה, הא תיפוק ליה משום הצלת ממונו. וביותר מקשה משם לפרש"י שאי"צ צורך כלל.

ועי' במלאכת יו"ט (אות פ"ז) שדן שרק בהוצאה שהיא מלאכה גרועה מתחשבים עם הפסד ממון כצורך, ומביא מקור לעיקר החילוק מהיש"ש (סי' ל') הו"ד במג"א (סי' תצ"ח ס"ק ג') עיי"ש.

**ספרים-** כתב הרא"ש דשרי להוליך ספרים לביהכנ"ס ואף להחזירן שרי דהתירו סופן משום תחילתן. ונזקק לטעם זה לשיטתו הנ"ל, אבל להסמ"ק שרי בלא"ה דהחשש שמא יגנב חשיב צורך קצת.

ולפי שיטת הרא"ש כתב המ"ב (שם ס"ק ו') דמחזורין שהיו כבר בביהכנ"ס אסור להחזירן לבית דליכא בזה לטעם הנ"ל שהתירו סופן וכו'.

**לצורך קבורה-** כתב הרא"ש (סי' ה') דטלטול והוצאת המת נעשה ע"י ישראל מדינא דמתוך, אכן הרמב"ן (שבת דף קלט: ד"ה והא דאמרינן) הו"ד בר"ן ביצה (דף ג: בדפי הרי"ף ד"ה ודאמרינן) פליג דהוצאת המת היא כהוצאת אבנים דלא חשיב צורך, דמה שהוא מצוה אינו צורך, כדחזינן בשריפת קדשים, ועוד דבעינן שוה לכל נפש והכא ליכא נפש, עיי"ש. וכן מאריך לבאר בתורת האדם (עניין ההוצאה אות כ"ח).

ובקובץ שיעורים (אות כ"ד) מבאר טעם הרא"ש דמצות קבורה היא בו ביום דכתיב תקברנו ביום ההוא, ודמי לשריפת חמץ שאם היה זמנה ביו"ט היה מתוך כדאמרו בגמ' (פסחים דף ה.). ואדרבא דברי הרמב"ן שמדמה לשריפת קדשים צ"ב, ודן דהרמב"ן סובר שזמנו גם כל הלילה, וע"כ יכול לקוברו במוצאי יו"ט. אלא דא"כ ביו"ט שחל בעש"ק שא"א לקוברו בלילה, יודה הרמב"ן דשרי, עיי"ש.

וע"ע במלאכת יו"ט (אות פ"ח) דזהו רק לדעת החינוך שאיכא מצות קבורה ביומו בכל מתים, אבל לשאר ראשונים קשה, וגם לחינוך הא במת מאתמול שכבר אינו יום מיתתו ליכא מצוה עיי"ש בארוכה.

**הנאת הגוף אי רק מדין מתוך או דחשיב אוכל נפש ממש**

יש לדון אי היתרא דאוכל נפש נאמר באכילה בלחוד, אבל שאר הנאות הגוף כרחיצה וכיוצ"ב מותרים רק מדין מתוך, או שכל הנאות הגוף בכלל אוכ"נ, ורק לגבי שאר צרכים כמצוה ועוד נזקקים לדינא דמתוך.

**רמב"ם-** ברמב"ם (פ"א מיו"ט הט"ז) כתב דרחיצה וסיכה הרי הן בכלל אכילה ושתיה, והיינו דבכלל אוכ"נ הם. ועי' בשעה"צ (סי' תקי"א ס"ק ב') שדן שזהו רק ברחיצה וסיכה אבל בשאר דברים מודה הרמב"ם דנזקקים למתוך[[134]](#footnote-134), אכן עי' בפהמ"ש (דף כא:) שכתב כן גם לגבי מבעיר אש לחימום.

**ר"ן ורשב"א-** אכן הר"ן (דף יא. בדפי הרי"ף) מפרש מתני' (דף כא.) דרחיצה, דב"ש וב"ה פליגי בדין מתוך, וכן מבואר ברשב"א (שם דף כא:), והיינו דחימום אינו אלא מדין מתוך[[135]](#footnote-135). וכן מבואר ביראים (מצוה ד"ש) ובחינוך (מצוה רח"צ), שהו"ד לעיל (בריש הסוגיא במקור הדין גדרו וטעמו).

**ב"ח-** כתב הב"ח (סי' תק"א ד"ה כתב הר"ן) דגם אי רחיצת אבר אינה אלא מדין מתוך אבל מדורה לחמם כיון שהחימום הוא לכל גופו חשיב אוכ"נ ממש ושרי בלא דין מתוך, עיי"ש וכ"כ גם להלן (ריש סי' תקי"א).

**בעילה ומוגמר-** הפר"ח (סי' תק"א סוס"ק ב') מוכיח דבכתובות (דף ז.) גבי בעילה מבואר נמי דהנאת הגוף אינה אלא מדין מתוך. עיי"ש. וכן מקשה השער המלך (פ"א ה"ד סד"ה והפר"ח) גם ממה שאמרו שם במוגמר.

ומתרץ השעה"מ דבעילה ומוגמר שאני מרחיצה וחימום, דברחיצה ההנאה באה על גופו וחשיבה כשתיה, ובחימום נהנה מגוף ההבערה שהיא המלאכה[[136]](#footnote-136), משא"כ בבעילה ההנאה אינה מהמלאכה עצמה שהיא החבורה, וגם מוגמר אין ההנאה מההבערה אלא מהריח, עיי"ש.

ובקה"י (סי' י"ז) מיישב דודאי הנאת הגוף מדין מתוך כדאיתא התם, ומה שאמרו הראשונים שהוא בכלל אוכ"נ, הוא משום שפי' דין מתוך כיראים והחינוך דהוי גילוי שהכל בכלל אוכ"נ. עיי"ש עוד.

**ביקוע עצים לחימום ובישול-** כתב הר"ן (דף יז: בדפי הרי"ף ד"ה ומקשו) דביקוע עצים אינו כמכשירין שאסורים באפשר מעיו"ט, אלא חשיב כאוכ"נ עצמו, דנהנה מגוף העצים כשמתחמם מהם, ושוב גם מבקע עצים לבישול שרי משום מתוך.

והביאו הב"י והב"ח (סי תק"א שם) לתמוה בשם המהר"י אבוהב, הא שיטת הר"ן הנ"ל דחימום גופיה אינו אלא מדין מתוך, וא"כ היאך אפשר להתיר עצים לבישול מתוך שהותרו עצים לחימום, הא הוא עצמו לא שרי אלא מדין מתוך. וכן מקשה בפר"ח (שם ס"ק ב').

ובט"ז (שם ס"ק ב') כתב דבאמת שיטת הר"ן דהנאת הגוף הויא אוכ"נ ממש ואי"צ למתוך, ומש"כ בר"ן הנ"ל גבי רחיצה שהוא מדין מתוך, הוא לדעת הראב"ד שפליג בביקוע וסבר דלא חשיב אוכ"נ עצמו, עיי"ש.

אכן עי' במג"א (שם ס"ק ג') שכתב דאינו קשה, דשפיר אמרינן מתוך גם בכה"ג שהוא עצמו אינו אלא מדין מתוך, עיי"ש.

**דעת הרמב"ם באיזה מלאכות נאמר דין מתוך**

כתב הרמב"ם (פ"א מיו"ט ה"ד) 'כל מלאכה שחייב עליה בשבת אם עשה אותה ביו"ט שלא לצורך אכילה לוקה חוץ מן ההוצאה מרשות לרשות וההבערה שמתוך שהותרה וכו', משמע לכאו' דרק בהוצאה והבערה ישנו לדין מתוך.

**דעת המ"מ-** אמנם המ"מ מבאר דודאי מלאכה כזו שהיא מלאכה דאוכ"נ, דהיינו שנעשית באכילה ושתיה כשחיטה ואפיה, ודאי יש בה מתוך, ורק מלאכה כזו שהיא עצמה אינה באוכ"נ כגון כתיבה ואריגה אין בה מתוך, מלבד הוצאה והבערה שלמרות שאינם בעצם מלאכה באוכ"נ אעפ"כ נאמר בהם מתוך, בהוצאה מחמת שהיא עכ"פ גם באוכל ומשקה, ובהבערה הוא מקרא דביום השבת ולא ביו"ט, עיי"ש. ועי' בלח"מ שמבאר הכרחו אלא שמתקשה בזה ודן ליישב עיי"ש[[137]](#footnote-137).

וע"ע במ"מ (פ"א מיו"ט הי"ג) שמחלק בין הוצאה דשרי אף לצורך גוי לבין אפיה ובישול שאסורה לצורך גוי, ומציין המקור מדבריו הנ"ל, וצ"ב כוונתו, ובלח"מ הנ"ל תמה דאדרבא באפיה הוא עיקר ההיתר ואם שם אסור לגוי כ"ש בהוצאה. עיי"ש. וע"ע בביאוה"ל (סי' תקי"ח סעי' א' ד"ה מתוך, בסוגרים).

**דעת הפמ"ג והפר"ח-** אמנם הפמ"ג לעיל (שם אות ז-ח) דן דבאמת דעת הרמב"ם שהסוגיא דביצה לא נפסקה להלכה, ואין אומרים מתוך אלא בהוצאה והבערה. והטעם שרק בהני מבאר הפמ"ג, דהבערה ילפינן מקרא כמש"כ המ"מ, והוצאה משום שאינה בהכנת האוכל אלא מוציא האוכל המוכן כבר לאוכלו, והיא עיקר שמחת יו"ט שהתירה תורה, עיי"ש, אלא דמתקשה מהיכן למדו האי חילוק.

וכ"כ הפר"ח (סי' תצ"ה ס"ק א' ד"ה ולכן נ"ל) אלא שבטעם דהוצאה כתב באופ"א מהפמ"ג, מצד שהוצאה היא מלאכה גרועה, עיי"ש.

**כתיבה ואריגה ובנין לצורך אוכ"נ-** הרמב"ם (שם) בהמשך מחלק בין שחיטה אפיה ולישה לכתיבה אריגה ובנין, ומשמע דכתיבה ואריגה ובנין אסורים גם כשעושה אותם לצורך אכילה דבזה איירי, עי' בלח"מ בריש דבריו, וכ"כ המ"מ הנ"ל.

ותמה הפמ"ג (פתיחה ליו"ט ח"א אות ט') ממגבן שהוא משום בונה ומותר ביו"ט מדאורייתא כמבואר ברמב"ם (פ"ג מיו"ט הי"ב), ודן לחלק דבעושה המעשה באוכל עצמו ממש, שרי אף בבנין וכיוצ"ב. עיי"ש.

**מתוך במלאכת בונה**

**תוס'-** איתא בשבת (דף צה.) דהמגבן חייב משום בונה, ומקשה התוס' (שם ד"ה והרודה) דכיון דשרי לגבן לצורך אוכ"נ שוב יהיה מותר לבנות בית מדין מתוך, ומתרץ דאה"נ אינו אסור אלא מדרבנן משום עובדא דחול.

**רמב"ם-** אכן ברמב"ם הנ"ל (פ"א מיו"ט ה"ד) כתב דבנין אסור, ותמה הב"ח (סי' תצ"ה) והפר"ח (שם) אמאי לא נימא מתוך ויהיה מותר עכ"פ מדאורייתא. עיי"ש.

ועי' בפנ"י (דף כג. ד"ה בגמ' מידי דהוי אבישרא אגומרי) שדן לייסד דלביאור המגיני שלמה במתוך (הו"ד לעיל) י"ל דרק במלאכות שעיקרן לאוכ"נ ורוב האוכל א"א לעשות בלעדן נאמר דינא דמתוך, משא"כ מכבה ובונה וכיוצ"ב, אלא שמוכח מתוס' הנ"ל בבונה שלא סבר כן. עיי"ש. וא"כ עכ"פ בדעת הרמב"ם יש לפרש כן.

**מתוך במלאכת כיבוי**

אשכחן כבוי שהוא אוכ"נ לקמן (דף כג.) בבישרא אגומרי, וכן איתא ברא"ש (פ"ד סי' ח') וברשב"א (עבוה"ק ש"ב ס"ו) דשרי לגרוף את התנור כשא"א לאפות בלא זה דכבוי לצורך אוכ"נ שרי, והביאו המ"מ על הרמב"ם (פ"ג מיו"ט ה"י). וקשה דא"כ אמאי אמרו (דף כב.) שאין מכבין את הנר מפני הדליקה או מפני ד"א הא נימא מתוך.

**תוס' ורא"ש-** תוס' (כתובות דף ז. ד"ה אמר) והרא"ש (ביצה פ"ב סי' י"ט) מקשים כנ"ל דנימא מתוך שהותר כבוי לצורך אוכ"נ בגריפת התנור או שלא תשרף הקדרה, ה"נ יכבה לצורך ד"א, וכמו שהתירו בעילת מצוה מכח מתוך. ותי' דרק בעילת מצוה חשיבא צורך קצת ועוד דכבוי לצורך ד"א הוי כמכשירין, עיי"ש. הרי מבואר דנקטו דשייך מתוך גם בכיבוי.

**רמב"ם-** אמנם ברמב"ם (פ"ד מיו"ט ה"ב) כתב דהמכבה את הנר לוקה, ובטור (סי' תק"ז) כתב דגריפת תנור כשאפשר לאפות בלא"ה אסורה אע"פ שרוצה לגרוף ליפות את הפת, ומבואר דנקטי דלא אמרינן מתוך בכבוי, וכן נראה בתוס' (דף כג. ד"ה על). ומצינו בזה כמה ביאורים וכדלקמן.

**הלחם משנה-** הלח"מ (פ"ג מיו"ט הי"ב) מקשה כנ"ל דכיון דבבישרא אגומרי שרי הכבוי לצורך אוכ"נ כמש"כ הרמב"ם (פ"ד מיו"ט ה"ו), נימא מתוך ונתיר כל כבוי. ומתרץ דבישרא אגומרי הוי כבוי כלאחר יד ומשום הכי לא שייך מתוך, עיי"ש[[138]](#footnote-138).

**אור שמח-** ובאור שמח (פ"א מיו"ט ה"ד ד"ה והנה) כתב דהא דלא אמרינן מתוך בכבוי הוא משום שבבישרא אגומרי אין הכבוי מתקן האוכל אלא שא"א לצלות בלא שיקרה הכבוי, להכי לא אמרינן ביה מתוך, ומביא סברא זו מהמאירי[[139]](#footnote-139).

**פני יהושע-** בפנ"י (דף כג. ד"ה בגמ' מידי דהוי אבישרא אגומרי) דן לייסד דלביאור המגיני שלמה במתוך (הו"ד לעיל) י"ל דרק במלאכות שעיקרן לאוכ"נ ורוב האוכל א"א לעשות בלעדן נאמר דינא דמתוך, משא"כ מכבה ובונה וכיוצ"ב.

**ב"ח-** הב"ח (סי' תק"ז ד"ה ומ"ש ודוקא בתנורים) מביא הרא"ש הנ"ל דגריפת תנור שרי לצורך אוכ"נ, ומקשה על הטור הנ"ל אמאי אסר כבוי ליפות הפת, וכתב דבכבוי לא אמרינן מתוך והו"ד במג"א (שם ס"ק ח').

ומבאר הטעם ע"פ מש"כ תוס' (דף כג. ד"ה על) 'אבל כיבוי דלעולם אינו לצורך תיקון אוכל נפש ודאי אסור', והיינו, דאע"פ דכבוי לצורך אוכ"נ מותר 'מכל מקום אינו דומה להבערה דא"א לתקן האוכל בלא הבערה ולפיכך אמרינן ביה מתוך אבל הכבוי אינו מתקן האוכל נפש דפשיטא דאם לא היה צריך לכבוי היה ג"כ מתקן האוכל ע"י האש ולפיכך אע"פ דאם יש בכבוי צורך אוכ""נ מותר לכבות מ"מ לא אמרינן גביה מתוך'. ועוד כתב דכבוי ליפוי הפת דומה למכשירין עיי"ש. וע"ע בשער המלך (פ"א מיו"ט ה"ד בריש דבריו).

**אוכ"נ ומתוך להתיר איסור תחומין**

**מהרש"א-** מבואר בתוס' (כתובות דף ז. ד"ה מתוך בסו"ד) דהוצאה נחשבת דבר המותר ביו"ט כיון שהותרה לצורך משא"כ תחומין נקרא דבר האסור ביו"ט. ותמה המהרש"א (שם) אמאי לא נימא מתוך להתיר תחומין הא אפי' מלאכה גמורה מתירין.

**קרני ראם וקה"י-** ובקרני ראם (שם) מתרץ דלקרב עצמו למאכל חשיב מכשירין, ומתוך לא מתיר מכשירין כמש"כ תוס' לעיל שם (הובא לעיל). וכתב הקה"י (סי' כ') דלפ"ז להוציא המאכל חוץ לתחומו ולהביאו לאדם לכאו' יהיה מותר, ומקשה על זה מכמה דוכתין, עיי"ש בכ"ד.

**חתם סופר-** החת"ס (סי' קמ"ט) דן דאפשר שגם לקרב המאכל חשיב מכשירין, ועוד מתרץ דלא נאמר כלל היתר אוכ"נ אלא על מלאכות משא"כ תחומין הוא איסור בפנ"ע, עיי"ש.

**האם מתוך מועיל להתיר מכשירין**

לקמן (דף כח:) פליגי תנאי בדין מכשירי אוכ"נ, דת"ק אוסר דממעטינן 'הוא' ולא מכשיריו, ור"י מתיר דדרשינן 'לכם' לכל צרכיכם, אלא שממעט מקרא ד'הוא' כל שאפשר לעשותן מעיו"ט. ויל"ד במלאכות שיש בהם אופן של אוכ"נ האם שוב יהיה מותר גם מכשירין מדין מתוך, וגם בשאפשר מעיו"ט.

**רמב"ן-** ברמב"ן (שבת דף קכד.) כתב דמתוך לא מתיר מכשירין, כדאמרינן בכסוי לצורך ד"א וכן מכשירי מילה בזמנה ולולב ושופר שכולם אסורין ולא אמרינן בהו מתוך.

ומתקשה דא"כ מדוע הוצאת קטן למולו מותרת, הא לגבי היתר מילה בשבת נחשבת הוצאת הקטן למולו רק מכשירי מילה שאינם דוחים את השבת. ומתרץ דכלפי היתרא דאוכ"נ נחשב הוצאת הדבר הנאכל אוכ"נ עצמו, משא"כ במילה שהמילה עצמה בלבד דוחה שבת עיי"ש.

**תוס' ורא"ש-** התוס' (כתובות דף ז. ד"ה אמר) והרא"ש ביצה (פ"ב סי' י"ט) כתבו בתרוץ שני דכבוי לצורך ד"א לא ניתר מדין אוכ"נ כיון שהוא רק מכשירין,

וכתב רע"א (הגהות על השעה"מ פ"א ה"ד נדפס בכו"ח) דכ"ז תוס' לשיטתו דבעינן צורך קצת, דבזה י"ל דבעי שיהיה הצורך בגוף הדבר, דמכח מתוך משוינן הצורך קצת לאוכ"נ גמור ולא יותר, אבל לשיטת רש"י דשרי אפי' שלא לצורך מהיכי תיתי יגרע מכשירין, עיי"ש.

לכאו' תי' ראשון בתוס' פליג דיש מתוך על מכשירין, וכן נקט רע"א (שם), וי"ל.

**ר"ן-** הר"ן (ד, ה. בדפי הרי"ף ד"ה גרסינן) כתב דהולכת סכין לטבח ביו"ט שריא אע"פ שאפשר לעשותה מעיו"ט, כיון שהוצאה באוכ"נ כתיקון אוכ"נ עצמו ולא כמכשירין. עיי"ש. הרי שאם היה כמכשירין לא היה לו היתר מדין מתוך.

וקשה דבר"ן לקמן (דף יז: בדפי הרי"ף ד"ה ומקשו) כתב מתוך על ביקוע עצים לבשל אע"פ שהוא רק מכשירין. וכן תמה ברע"א (שם).

**שער המלך-** השעה"מ (פ"א מיו"ט ה"ד ד"ה עוד) מקשה אמאי לא התירו כתישה לצורך כסוי הדם (לעיל דף ח.) מדין מתוך, וע"כ דלא מהני מתוך על מכשירין, ומבאר הטעם דמכשירין איתמעטו להדיא מקרא, עיי"ש. וע"ע בהגהות מעשה חושב שם (אות ס"ח).

**מלאכת יו"ט חת"ס וקה"י-** עי' במלאכת יו"ט (מאות צ' והילך) בארוכה בנידון זה, ומביא דברי החת"ס (באות צ"ה) שמחלק בין כל המלאכות להוצאה, עיי"ש. וע"ע בקה"י (סי' כ"א) שמאריך בנידון זה.

**מתוך ממכשירין**

**פנ"י-** הפנ"י (ד"ה דאי ב"ה) מקשה דלר"י שמתיר מכשירין א"כ אשכחן בכל המלאכות אופן של היתר, וא"כ שוב נתיר את כולם מדין מתוך, ומתרץ דכיון שלא הותרו מכשירין אלא כשא"א מעיו"ט, א"כ ק"ו שלא דנים בהם מתוך, עיי"ש.

ולקמן (דף כג: ד"ה מידי דהוי) דן ליישב עוד דלא אמרינן מתוך אלא במלאכות שעיקרן לצורך אוכ"נ ורוב האוכ"נ א"א להעשות בלעדיהן, וכמש"כ לגבי כבוי (הו"ד לעיל). אלא שמתוס' (שבת דף צה.) שאמר מתוך על בונה ממגבן מוכיח לא כן, עיי"ש.

**פמ"ג ונשמת אדם-** הפמ"ג (פתיחה ליו"ט פ"א אות י"ג) כתב דאה""נ עבדינן מתוך ממכשירין, אלא דאי ליכא מתוך אלא בהבערה והוצאה וכמו שמיסד לעיל שם (הו"ד לעיל בדעת הרמב"ם) א"כ אין נ"מ בזה.

וכ"כ בנשמת אדם (כלל פ' ד"ה צריכין) דאה"נ אמרינן מתוך אלא דאכתי יש מלאכות שאינן מכשרין כגון אריגה ועיבוד עור ועוד, והם ישארו אסורות ביו"ט, והגם שיחסר לנו מל"ט מלאכות, אין אנו אחראין למנין ל"ט מלאכות ביו"ט.

**מתוך והואיל ביחד**

**שאגת אריה-** השאגת אריה (סי' ק"ח) דן אי שרי להוציא שופר ולולב לצורך המחויב מדרבנן, ודן להתיר מצד הואיל ואי מקלעי אחד שחייב מדאורייתא, אלא שדן דכיון שגם לצורך המחויב מדאורייתא אינו אלא מצד מתוך, א"כ לא אמרינן הואיל, דלא אמרינן הואיל אלא לאוכ"נ עצמו ולא לדבר שמותר רק מצד מתוך, דמתוך והואיל כולי האי לא אמרינן, עיי"ש.

**רע"א וטורי אבן-** אכן רע"א (סי' ה' ד"ה אמנם) דן אי בדבר איסור אמרינן הואיל ואי מקלעי אורחין שיאכלוהו באיסור, והגם שאכילה באיסור אינה אוכ"נ אלא רק מדין מתוך כמבואר בסוגין בגיד הנשה, אעפ"כ מהני הואיל גם על המותר מדין מתוך, דדוחק לומר דתרתי לא אמרינן. וכ"כ הטורי אבן (חגיגה אבנ"מ דף יג.) והביאו רע"א (שם).

וע"ע במלאכת יו"ט (השמטה לאות פ"ט ד"ה ולפמש"כ וד"ה ודע)

בס"ד

**המלאכות המותרות והאסורות ביו"ט**

**דעת רש"י-** רש"י (דף כג: ד"ה אין צדין) מפרש לגבי צידה דלא הותרה ביו"ט משום דאפשר מעיו"ט, וא"כ ה"ה קצירה וכיוצ"ב. ובפשטות דבריו הם חילוק בדאורייתא וכמבואר בתוס' וברא"ש שם, אכן בר"ן (שם) דן דאפשר שכוונתו רק מדרבנן אלא שמקשה על זה עיי"ש. ועי' בפנ"י (דף ב: רש"י ד"ה רב יוסף) שמביא מרש"י (עירובין דף לט: ד"ה פסק) שכתב להדיא דצידת צבי ביו"ט מדאורייתא היא.

והנה תוס' והרא"ש והרמב"ן במלחמות (שם) פי' ברש"י כפשוטו דתלוי אם אפשר מבעו"י[[140]](#footnote-140), ותמהו שכלל זה הוא רק במכשירין, ועי' בתוס' מגילה (דף ז: ד"ה כאן) ובמהרש"א (שם) שמיישב, דבמכשירין תלוי אי אפשר מאתמול וחילוק זה באמת ליתא באוכ"נ עצמו, דבאוכ"נ עצמו תלוי אי מתקלקל מאתמול, עיי"ש[[141]](#footnote-141).

עוד מקשה הרמב"ן, מה יאמר רבינו למי שעלתה מצודתו ריקם אתמול מעיו"ט ונזדמנו לו ביו"ט, וכן בצד מעיו"ט וחוזר לצוד ביו"ט, דצידה זו א"א לו לעשותה מאתמול, עיי"ש.

אכן בחת"ס (דף ב: ד"ה משום) מפרש שאינו תלוי אי יכול מעיו"ט, אלא בסוג המלאכה אי דרכה להעשות ליומה או לימים רבים עיי"ש. והיינו כעין דברי הרמב"ן דלקמן, וכ"כ גם בקהלת יעקב (סי' תצ"ה סעי' ב') שכוונת רש"י היא כהרמב"ן.

**דעת תוס'-** תוס' (דף ג. סד"ה גזרה) תוס' מביא די"א שתלוי אי יכול עשותה מעיו"ט, ודוחה דחילוק זה מצינו רק במכשירין ולא באוכ"נ עצמו. וע"כ מביא תוס' מר"נ מקינון דקצירה אסורה מדאורייתא, ומביא מהירושלמי דלפינן שלא הותר אלא מלישה ואילך.

**תוס' בשבת והר"ן והרמב"ם-** אכן מביא רע"א דתוס' בשבת פליג דהוי מדרבנן, דאיתא בשבת (דף צה.) דהרודה חלות דבש חייב משום קוצר דברי ר"א, ותמה תוס' (שם ד"ה והרודה) הא הוי אוכ"נ, ומתרץ דהיינו בסמוך לחשיכה דאינו לצורך יו"ט וליכא הואיל, א"נ בדבש שאינו ראוי לאכילה או איסוה"נ.

ומבואר דסבר דבאמת קצירה מותרת מן התורה. וכ"כ גם תוס' לקמן (דף כא. ד"ה הואיל). ועוד מתרץ הרשב"א (שם) לדיעה זו די"ל דמש"כ שם לוקה לא קאי על רודה חלות דבש עיי"ש. וע"ע בארוכה גם בר"ן (ר"פ אין צדין) שנוקט דהוא רק מדרבנן

וכן עי' ברמב"ם (פ"א מיו"ט ה"ה - ה"ח) דמבואר דהוי מדרבנן, וכ"כ המ"מ (שם), וכ"כ גם הר"ן הנ"ל בסו"ד דלרמב"ם הוא רק מדרבנן.

**רא"ש-** ברא"ש (פ"ג סי' א') כתב דהוי מדרבנן דגזרו במלאכות שאדם רגיל לעשותם הרבה ביחד משום עובדא דחול, ובדברי הירושלמי שהביא תוס' מפרש דהוא אסמכתא, וכ"כ המהרש"ל (שם סי' א') בדעת הרא"ש.

אכן בקרבן נתנאל (שם אות ב-ג) כתב דדעתו דדאורייתא מדקאמר בהמשך שהצד ביו"ט חייב ולא רק אסור, עיי"ש בכל דבריו.

**רשב"א ורמב"ן-** הרשב"א (שבת דף צה. ובעבוה"ק בית מועד ריש שער א') נוקט דאסור מדאורייתא ומביא דברי הירושלמי הנ"ל דקוצר לא הותר.

וכ"כ הרמב"ן (מלחמות רפ"ג דביצה) ומבאר, 'אלא הוו יודעים שלא כל המלאכות הותרו ביו"ט, אלא הכשר המאכלים לאכלן כגון אפיה ובישול וכיוצא בה, אבל לצוד בע"ח שאינן ברשותו של אדם וכן לעקור דבר מגידולו כגון קצירה ותולדותיה, אלו וכיוצ"ב אסורין הן, ובכלל מלאכת עבודה[[142]](#footnote-142). א"נ כמו שמפורש בירושלמי מניין שאין טוחנין וכו', שלא התירה תורה אלא ביו"ט אלא מלאכות של יומן כגון שחיטה אפיה ובישול, אבל אלו תיקון הן, ודרך בני אדם לתקן מהם לימים הרבה, אמרה תורה יתקן כדרכו מחול ליו"ט שלא יתקן מיו"ט לימים הרבה של חול וכו', עיי"ש בארוכה.

וע"ע ברמב"ן עה"ת (פ' אמור פכ"ג פסוק ז') שכתב, 'אבל פירוש 'מלאכת עבודה' כל מלאכה שאינה לצורך אוכל נפש וכו', ומלאכה שהיא באוכל נפש היא מלאכת הנאה לא מלאכת עבודה, וזה מתבאר בתורה וכו', וכתב רבי חננאל, כל מלאכת עבודה, מגיד שאינו מתיר אלא במלאכת אוכל נפש וכו', פירוש 'מלאכת עבודה' מלאכה המשתמרת לעבודת קנין כגון זריעה וקצירה וחפירה וכיוצא בהם, אבל אוכל נפש אינה מלאכת עבודה'.

**מ"מ-** עי' במ"מ (פ"א מיו"ט ה"ה) שכתב דהכלל הוא דמלאכת עבודה היינו כל מה שדרך העבד לעשות לאדוניו ואין רוב בנ"א עושין אותן לעצמן אלא שוכרין אחרין לעשותן וכו'[[143]](#footnote-143), אבל כל מלאכה שדרך רוב בנ"א לעשותה כל אחד בביתו לעצמו לא הוזהרנו וכו', עיי"ש בטעם הדבר.

**להלכה-** בשו"ע (סי' תצ"ה סעי' ב') פסק דהוי מדרבנן, ועייש במ"ב שמביא הדיעות שדאורייתא. ובאפשר מאתמול מביא הרמ"א (שם סעי' א') דיש מחמירין אפילו באוכ"נ עצמו כאפשר מאתמול, ובמ"ב (שם ס"ק ז') ובשעה"צ (ס"ק ה') כתב דהיינו מדרבנן, מלבד לשיטת תוס' במגילה הנ"ל.

1. ויל"ע הא אי משום נולד אמאי אמרו מוקצה הוא, ועי' בשטמ"ק (ד"ה מאי טעמייהו) שכתב דקרי לנולד מוקצה, שהכל מטעם מוקצה אלא שהנולד הוא יותר מוקצה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' לקמן (מ"ש מצואת קטן ונהרות המושכין) שהובא דעת הרמב"ן (שבת דף קכא:) להדיא שהביצה בכלל המוקצה דאימה ודלא כתי' הר"ן, וא"ש דלשיטתו שתירץ כאן באופ"א. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויל"ע דלכאו' לולי דבריו היה מתפרש, דמש"כ רש"י שאין דעתו עלויה הוא רק כלפי החילוק בין מוקצה לנולד, דע"ז מבאר רש"י דבמוקצה שרי משום דעתיה עלויה משא"כ בנולד, אבל עיקר מה דחשיב נולד זה באמת מחמת שאינו בעולם או שאינו 'אוכל', וא"כ לא שייך כלל בעומדת לאכילה משום דאוכלה הוא דאיפרת. [↑](#footnote-ref-3)
4. אלא דמה יענה על קושית תוס', וצ"ל דהנה מצינו בסוגיא בשבת (דף קכד:) לפי' הריטב"א (שם) דקס"ד דמה שמסיקין בכלים הוא מחמת שלא חשיב נולד, דמעיקרא כלי והשתא כלי, וא"כ אפשר שכעת סברא הגמ' כן. [↑](#footnote-ref-4)
5. וי"ל דביצה בעודה במעי התרנגולת היא כחלק ממנה ובעומדת לגדל היא אינה 'אוכל', משא"כ עגל גם במעי אמו הוא דבר בפנ"ע, וכבר אז שמו הוא 'אוכל', וא"כ ליכא שינוי בלידה. אכן לכאו' כ"ז א"ש רק אי הנולד בסוגין הוא השינוי מלא אוכל לאוכל כמש"כ הר"ן והאו"ז ודלא כמבואר בתוס' וכדלעיל. ועי' מש"כ בזה בשיעור ??? [↑](#footnote-ref-5)
6. ויל"ע דהא בגמ' אסרו מדין נולד ולא מצד שנכלל בהמוקצה, וברמב"ן באמת מביא תחילת הגמ' שהוא משום מוקצה ואולי הוא בדווקא, אלא דא"כ אכתי יקשה מהמסקנא שמשום נולד, ועוד, דהריטב"א והרשב"א להדיא מקשים מנולד ואעפ"כ מביאים תי' זה דהרמב"ן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועי' ברש"י (ד"ה קא סלקא דעתין) שכתב ג"כ דביצה אין דעתו עלויה, אלא שהוא כלפי ענין אחר לחלק ממוקצה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויש להבין מאי שנא שמן שבזית מצואה שבמעי קטן, ועי' בגר"ז (סי' תקי"ח קו"א ס"ק ה') שמבאר דברי תוס' דצואה שאני דאין צריך לגוף האדם, עיי"ש. והיינו דחשיב דבר בפנ"ע ורק מכוסה, ולפ"ז א"ש דשמן מתאחד עם הזית ואינו בפנ"ע כלל. [↑](#footnote-ref-8)
9. עי' מש"כ בזה בשיעור ??? [↑](#footnote-ref-9)
10. דהרי בגמ' אמרו טעמא דאוכלא דאיפרת עוד לפני שנקטו דבעומדת לגדל הוי נולד, ומשמע בפשטות שאינו טעם לאפוקי מהנולד של לגדל, אלא בעומדת לאכילה מצד עצמה בעי לה. וי"ל. [↑](#footnote-ref-10)
11. וע"כ צ"ל דהוא ביאור כלפי שלא נחשיב נולד מצד אחר, והיינו, דהרי למעשה משתנית הביצה בפועל ומתכשרת לאכילה, וע"ז אמרו שאינו שינוי מהותי אלא רק כחיתוך בעלמא, אבל אה"נ מצד השינוי ה'שם' למה עומד, זה פשיטא שרק בלגדל ולא בלאכילה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ויש לבאר דאינו חפץ הבלוע בחפץ אחר, אלא הכל אוכל אחד גדול וכעת פורסו ומתגלה צידו הפנימי. [↑](#footnote-ref-12)
13. וע"ע בשטמ,ק (דף ב:) בדבריו על שיטת רש"י בהכנה דרבה, דנקט ג"כ כתורי"ד דהווצרות הביצה חשיבא נולד. עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
14. ולדעת התוס' רי"ד י"ל דאה"נ הוא נולד אבל אעפ"כ מותר, ומשום דחשיב עבידי דאתו ודעתיה עלייהו, וכמש"כ התוס' רי"ד עצמו בהמשך (ד"ה אלא) שלכן אינו נולד. אכן עי' תוס' (שבת דף יט: "ה שמן) שנקט שבנולד גמור לא מהני עבידי דאתי ודעתיה עלייהו, וא"כ לשיטתו שוב קשה. [↑](#footnote-ref-14)
15. אלא דבדעת התורי"ד שאסר ביצה ואעפ"כ הרי חלב מותר, ע"כ שחלוק חלב מביצה, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. ויל"ד לפ"ז מה נזקק תוס' להא דאי בעי שחיט, עי' מה שנתבאר בשיעור ???. [↑](#footnote-ref-16)
17. וע"ע במג"א (סי' תצ"ח ס"ק ח') לגבי עגל הנולד מבהמה העומדת לגדל, שמביא דברי היש"ש להתיר מכמה טעמים, וקשה מדוע לא כתב המג"א שם כמש"כ הכא לגבי חלב, דלמאן דמתיר מוקצה ממילא הכל שרי. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. ויל"ע הא כיון שכלפי האיסור אכילה שרי מספק שוב לא הוי מוקצה. וצ"ע. וראיתי מציינים שרע"א במקו"א באמת מתרץ כך. [↑](#footnote-ref-18)
19. ובדעת תוס' צ"ל דהתם בסתם עצים שבמוקצה ובזה אינו ח"כ אלא בהני דחשיבי, אבל סואר של קורות המתוקנים לבנין הוו ח"כ בכל עצים. [↑](#footnote-ref-19)
20. ונראה דאי מה שתוס' לא קיבל את טענת רע"א הנ"ל, הוא מחמת שלא מהני מחשבה להוציא מידי מעשה וכמו שדן רע"א בשו"ע הנ"ל, א"כ א"ש, דהכא בקורה שנשברה הוי מעשה, וא"כ גם אם בתחילה היה ח"כ אעפ"כ כעת פקע, ואינו אלא מיגו דאיתקצאי ושפיר תלוי בר"י ור"ש. [↑](#footnote-ref-20)
21. עוד יש להקשות דבשבת אינו אסור מחמת המלאכה אלא השימוש, משא"כ ביו"ט אוסרים גם טלטול, ואולי עיקר הקפידא היא שלא יהיה היתר שימוש בשבת בדבר האסור ביו"ט.

    אכן אכתי יל"ד לדברי הבעה"מ שאחר שאסרוה ביו"ט שוב אסרוה לגמוע ושאר תשמיש גם בשבת, האם ה"ה גם לגבי טלטול יהיה אסור לטלטל גם בשבת מאחר שאסרוה ביו"ט. [↑](#footnote-ref-21)
22. היינו ממש"כ שרבה לטעמיה דסבר מוקצה דאורייתא, וגם מדקאמר שבעי הכנה בחול, ומשמע שהחול הוא מצד הכנה שהיא מדין מוקצה. ולקמן יובא מהמהר"ם שמפרש הלטעמיה ברש"י כרשב"א, וא"כ אין מקור מרש"י דלא כהראשונים, אלא דאכתי נשארה ההוכחה האחרת. [↑](#footnote-ref-22)
23. ויש להבין מה שייך הפרש בין חול לשבת לענין הכנה הא העיקר שמוכן לשבת מאתמול, ועי' בשטמ"ק (ד"ה וא"ת) שכתב בתו"ד על יו"ט שאחר השבת, 'מפני שאותה הכנה שבידי שמים נעשית בשבת, והויא כמאן דליתא שיו"ט צריך הכנה דחול'. ולשונו היא שהכנה בשבת היא כמאן דליתא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-23)
24. והיינו דלרש"י הוא מחמת שבחול אין 'דין' הזמנה, דליכא דין מוקצה וחיוב הכנה, ולרשב"א צ"ל דבחול אין מציאות של הזמנה, דכיון שלא חשיב לא שייך הזמנה. [↑](#footnote-ref-24)
25. אלא דאכתי יש להבין לשיטת רש"י מה בכלל שייך הכנה בעשיית עירוב, עי' בקה"י (סי' א') ובאפיקי ים (ח"ב סי' ט"ז). [↑](#footnote-ref-25)
26. לכאו' מהא דמבאר הר"ן דהלטעמיה הוא רק בחשיבות הכנה דממילא, נראה שלא פי' ברש"י שגדר הדין הוא מדין מוקצה, דא"כ הלטעמיה הוא כפשוטו בדין, וכן נראה גם במהר"ם הנ"ל. ועי' במש"כ לעיל בהערה 4. [↑](#footnote-ref-26)
27. יש שפי' כוונתו מצד הכנה ליומא, ויש להקשות הא כשעושה להדיא לצורך מחר לא חשיב הכנה ליומא, וכדמוכח מהרמב"ן והרשב"א שאמרו הכנה ליומא ואעפ"כ באופה מיו"ט לשבת נזקקו לבאר מדוע מותר, ולרמב"ן ע"ז קאי הסגיא בפסחים שם, וע"כ צ"ל דכוונת המרדכי היא, דדבר שראוי ליומו אין איסור להכינו למחר, דהיינו שאע"פ שההכנה היא למחר אין איסור בכזה דבר, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-27)
28. מבואר שחשיבות הגמר להחשב הכנה, מתלי תלי מה יקרה מכוחו למחר. וכן הוא גם לפי' הבעה"מ והר"ן. [↑](#footnote-ref-28)
29. ובאמת גם בלא"ה קשה דאי דהכנה משום מוקצה, א"כ אין מקום לכל חילוקי הראשונים, דלמעשה השבת הכינה ליו"ט מה שלא היה יכול לעשות בשבת והיה צריך לעשותו מאתמול. [↑](#footnote-ref-29)
30. אמנם נראה דזהו רק לשיטתו וכמבואר בדבריו שם, עי' מש"כ בשיעור ??? [↑](#footnote-ref-30)
31. עי' ביש"ש (סי' ג') שמדמה בין תי' השני דתוס' שמחמת שאסור בשני חשיב שהראשון מכין לו, לבין סברא זו דכיון שאסור בראשון חשיב שמכין לשני, וכתב על שניהם שהיא סברא רעועה להחשיב להכנה מחמת כן, עיי"ש. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-31)
32. מדזנקק לבאר טעם שעגל שנולד בשבת מותר ביו"ט, דלתי' שני דתוס' לא שייך הכנה בלידת עגל כלל, שהרי אי נולד ביו"ט היה מותר, וכדמצינו באמת בהשלמה (הו"ד בס' המכתם הנדפס בקובץ שיטות קמאי דף ד.) שהתיר עגל כיון שגם לו היה נולד ביו"ט היה מותר. [↑](#footnote-ref-32)
33. ברע"א (הו"ד לקמן) משמע שמבאר מצד שבאמת יכול להשיגו ע"י שחיטה ונחשב שאינו זקוק להכנה, אכן יל"ד דהוא טעם שלא להחשיב לידה להכנה כלל, דהלידה אינה שינוי משמעותי כיון שלא משנה הטעם וסתם מה שמוציאו הא יכול באופ"א. ויל"ע.

    אלא דאכתי למעשה בשבת אסורה ושוב ייחשב הכנה ליו"ט, ומוכח לכאו' דהרא"ש לא סבר לה, וא"ש עם מש"כ הקרב"נ שהו"ד לעיל דהרא"ש סבר כתי' קמא בתוס' (דף ד.). [↑](#footnote-ref-33)
34. וכדמובא לקמן מהמחצית השקל לבאר בההיא דאפרוח, עיי"ש. וע"ע לקמן גבי עצים שנשרו מן הדקל שהובא מש"כ המג"א, ומה שתמהו עליו בקהלת יעקב והבית מאיר. [↑](#footnote-ref-34)
35. ועוד אפשר עפ"ד הקרב"נ (סי' א' אות ז' הו"ד לעיל לגבי בביצה שנולדה בזה) דלתי' קמא בתוס' (דף ד.) כל שלמעשה לא השתמש עד למחר נחשב הכנתו למחר ולא אמרינן שכבר הוכן ליומא ושרי וממילא מותר גם בשני. והר"ן לשיטתו שסבר שם כהרמב"ן. [↑](#footnote-ref-35)
36. אלא שדן אי שוב אסרו בזה מדרבנן גם ביו"ט דעלמא ובשבת דעלמא, הו"ד לקמן. [↑](#footnote-ref-36)
37. ואולי זה גם כונת הב"י להקשות. [↑](#footnote-ref-37)
38. והא דבגמ' התירו לבטל הוא רק למאן דלית ליה הכנה ורק אעפ"כ אסר מצד גזרה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-38)
39. ועי' בהמשך דבריו שביאר דהתוספת גידול שגדלו קצת בשבת לית ביה משום הכנה דאורייתא, משמע שנקט שההכנה היא גידול העצים, ולא כמש"כ הקרבן נתנאל שההכנה היא התלישה והעמדתן להסקה, ואולי לכן באמת חולק שהוא רק מדרבנן. [↑](#footnote-ref-39)
40. וי"ל דמודה המג"א שצריך ראוי לבריא, והכא מדאורייתא מותר לבריא ורק מדרבנן לא, וע"כ כתב דהוי הכנה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועי' כעי"ז בט"ז (סי' תקי"ג ס"ק י"א) לגבי אפרוח שנולד הו"ד לעיל. [↑](#footnote-ref-41)
42. הא דלא הותר מחמת שב' ימי ר"ה קדושה אחת הם, עי' בדרכ"מ וביש"ש ויבואר בעזהשי"ת בסוגיא דקדושה אחת לקמן. [↑](#footnote-ref-42)
43. אכן עי' בדברי הפנ"י שהובאו בסמוך, דלמש"כ תוס' א"א לפרש כן [↑](#footnote-ref-43)
44. ומיישב לפ"ז דעת הבה"ג שהתיר סחיטת פירות ביו"ט, ותמהו עליו דא"כ אמאי גזרו שמא יסחוט, ולהאמור א"ש, דהגזרה היא שמא יסחוט הרבה לצורך חול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-44)
45. וע"ע בהגר"א (סי' שכ"א סעי' ט') גבי איזה מלאכות אינם אלא בגידולי קרקע, שכתב שכל שהוא 'מלאכת קרקע' אינה אלא בגידו"ק ובכללם טוחן, הרי שעד טחינה חשיבי המלאכות כמלאכות בקרקע ומכאן והילך כמלאכות באוכל, עי' מה שנתבאר בזה בס' צורתא דשמעתתא שבת (מלאכות סי' ה'). ולפ"ז יש לבאר גם הכא. [↑](#footnote-ref-45)
46. ועי' ברע"א בסמוך דאי אסור משום מוקצה שוב לא שייך גזירה, דלא נמנו וגזרו סתם, וממילא א"א לאסור ביצה, א"כ לפ"ז קושית תוס' אינה רק מה צריך ב' הטעמים אלא מדוע ביצה אסורה. וכן מפרש הפנ"י (ד"ה בתוס'). [↑](#footnote-ref-46)
47. דדן לפרש שם שגם המקשן ידע להא דרב אשי דדשיל"מ מהני גם שיהיה ספקו אסור, ורק סבר שהוא רק בדאורייתא, וכלפי זה קאי תי' התו"י שמוקצה חמיר ונידון כדאורייתא, לענין זה שיהיה בו דינא דדשיל"מ, עיי"ש בכל דבריו. [↑](#footnote-ref-47)
48. ויל"ע אם מתיישב עם יסוד האבנ"ז (יו"ד סי' מש"א) והחזו"א ( יו"ד סי' קט"ו) דליכא חזקה דהשתא הוא דילדה לגבי ספק מילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-48)
49. היתר 'גמור' היינו בלא ביטול, וכן מפרש גם בשו"ת צמח צדק (סי' ס"ט). [ועוד מביא פי' אחר מחתנו, שרש"י בא לאפוקי מגוונא שישנם ב' איסורים וגם אחר שיותר האחד ישאר אסור באיסור אחר, עי' לקמן הנידון בזה, והוא דחה ופי' ברש"י כנ"ל]. [↑](#footnote-ref-49)
50. עיי"ש כמה נ"מ לפ"ז, לענין חוזר ונעור, ושיהני טבילה במקוה בעודם בתערובת, וכן הא דהיוצא ממנה בשעת התערובת ואח"כ נודע נחשב יוצא מן הטמא. [↑](#footnote-ref-50)
51. וע"ע באיסור והיתר (כלל כ"ה דין י"ז) שכתב דה"ה בשאר הדברים שאינם מתבטלים כגון בריה וחתיכה הרא"ל, באינו מינו בטלי. אכן התורת החטאת (כלל ג' דין ו') מביא דברשב"א והב"י מבואר לא כן, וכן פסק ברמ"א (ס"ס ק"א) דחתיכה הרא"ל לא בטלה גם בשאינה מינה. [↑](#footnote-ref-51)
52. וצ"ל דלהחמיר בספק אי"צ גדר, דכשהדין הוא להקל מספק שפיר שייך תקנה לחייב להחמיר, משא"כ ביטול דהוא דין בחיוב להיתר, בזה בעו לאסמכוה ולומר דדמי למין במינו. ויש להוסיף דבר"ן ג"כ משמע שלא בא לבאר עיקר דניא דדשיל"מ אלא רק כטעם מדוע באינו מינו שרי. [↑](#footnote-ref-52)
53. והדברים צ"ב, דכיון שהחזקה לא מכריעה לבדה, א"כ מה מהניא שלכן נדון בזה דין דשיל"מ. [↑](#footnote-ref-53)
54. ועי' בש"ך (סי' ק"ב ס"ק ז') שמקשה מדוע לא הוכיח הרשב"א מסוגין, ובפליתי (שם ס"ק ד' ד"ה והנה הרב הש"ך הקשה) מתרץ דבסוגין יש לפרש דהספק על הביצה מאיזה תרנגולת נולדה וספק זה לא יכול להתברר, ומדייק כן מרש"י (ד"ה לספק טריפה) שכתב 'ספק נולדה מתרנגולת טריפה', עיי"ש בכל דבריו. אלא דעי' בש"ך שלשונו היא דדמאי פריך דלמא איירי בנולדה מספק טריפה, והיינו שנוקים בזה. [↑](#footnote-ref-54)
55. ומבואר בדבריו לכאו' שגם איסור שהוא רק צווי בלחוד בלא חפצא דאיסורא, שייך ביה דינא דדשיל"מ, ובהמשך דבריו מבואר דאזיל עם טעמו של רש"י. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-55)
56. ויל"ע דהחוו"ד (סי' ק"ב ס"ק ב') מביא טעם הר"ן שהוא בט"ז שם וא"כ אמאי נקט כאן בפשיטות שלא בטל. ואולי סבר שגם לר"ן דנים הביטול על כל איסור בפנ"ע, והאיסור שיש לו מתירים אינו יכול להתבטל. [↑](#footnote-ref-56)
57. עיי"ש שמפרש דע"ז קאי דברי הטור (סי' ק"ב) בשם הרשב"א שביצת טריפה אינה חשובה דשיל"מ, דנ"מ לביצת טריפה שנולדה ביו"ט ונתערבה, דע"י שהטריפה אין לה מתירין שוב בטל גם האיסור יו"ט. וכ"כ העבודת הגרשוני שהו"ד בשו"ת צ"צ הנ"ל. [↑](#footnote-ref-57)
58. והיינו שמחשיב שהנידון על הכלי אי שרי להשתמש בו, ולא על הטעם שיפלט אם יאסור המאכל. ויל"ע ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-58)
59. ויל"ד במה פליג הפנ"י על תירוץ זה ועי' בפנ"י ורע"א לעיל דף ב. במה שדנו מדוע ביצה אסורה בטלטול למאן דמפרש שאיסורה מחמת גזרה, וע"ע במה שצוין בזה לעיל (דף ב.) [↑](#footnote-ref-59)
60. וע"ע לקמן (דף ד:) בטעמא דמקלי קלי שהובאו דברי הפמ"ג שהקשה היאך מתיר טלטול , וכתב דאי טלטול לא חשיב יש לו מתירין א"ש, עיי"ש [↑](#footnote-ref-60)
61. ומבואר שדן את הבישול למחר כשימוש במוקצה היום, הגם שרק למחר יאכלנו. [↑](#footnote-ref-61)
62. ומבואר חידוש, דמהני העירוב אע"פ שיש כאן איסור דרבנן מלבד הדרבנן שלא לסמוך על הואיל, וצ"ל לכאו' דעירוב מהני גם לזה, וכמו שנראה בתוס' לעיל (דף ב:) דאי הכנה דרבנן ניחא ליה דמהניא עירוב תבשילין על איסור הכנה, עי' בקה"י (סי' א' אות ב') מש"כ בזה, ויל"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-62)
63. דהרי בסוגין היה מוקצה מתחילה, אלא דמאידך אפשר שיעשה את המעשה הדלקה בעצי ההיתר, אלא שיל"ד אי בכי האי חשיב רק הנאה בעצי האיסור או דחשיב שימוש דהוי כמדליק את כולם. ועי' לקמן שהו"ד הזכרון שמואל שבאמת על זה הקשו בסוגין דאין מבטלין ודהוי דשיל"מ. [↑](#footnote-ref-63)
64. וכ"כ הביאוה"ל (סי' תק"ז סעי' ב' ד"ה שלא) [↑](#footnote-ref-64)
65. וי"ל דזהו מה שמסיים הרשב"א בסוגין דא"א לאפוכי בהיתרא בלחוד בלא איסורא, דא"א להתיר מחמת מן הצד דכיון שאינו ניכר כ"כ יבא לטלטל האיסור בהדיא. [↑](#footnote-ref-65)
66. וזהו לשיטתו הנ"ל, אכן למש"כ הזכרון שמואל הנ"ל אכתי קשה, מדוע לא המשיכו להקשות שם כלפי האיסור שימוש. [↑](#footnote-ref-66)
67. ולפ"ז מתיישב גם הא דאינו דשיל"מ, דהאיסור הוי נולד בתערובת דאיתא בשו"ע (יו"ד סי' ק"ב סעי' ד'), אלא דעי' ברע"א (שם) דתוס' והר"ן פליגי על כלל זה ולדבריהם אכתי קשה. [↑](#footnote-ref-67)
68. עי' הנידון בזה לעיל בסוגית דשיל"מ. [↑](#footnote-ref-68)
69. וא"כ צ"ב על מש"כ המג"א הנ"ל (סי' תק"ז ס"ק ג') דאי שרי בהנאה אינו אסור אלא משום טלטול, ואמאי, הא יהיה עכ"פ אסור מצד השימוש, וביותר דהמג"א גופיה (סי' תק"א ס"ק י"ב) אסר להדליק מוקצה גם בלי לטלטלו וע"כ מצד השימוש, עיי"ש בא"ר. ועי' במחצית השקל דכונתו רק כלפי משה"ק מתוס' פסחים, עיי"ש. וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-69)
70. וע"ע מה שנתבאר בכ"ז בשיעור ?? [↑](#footnote-ref-70)
71. והיינו שהתקנה היתה לנהוג בפועל כפי מה שהיה בימי אבותינו. [↑](#footnote-ref-71)
72. והא דלא מביא ממש"כ הרמב"ם לגבי תנאי ועירוב, לכאו' הוא תלוי בביאורי הרמב"ם הנ"ל. [↑](#footnote-ref-72)
73. עי' מה שנתבאר בזה בשיעור ?? [↑](#footnote-ref-73)
74. הראב"ד מקשה מתקנת ריב"ז בהמשך הסוגיא על עיטור שווקים, אבל לכאו' ה"ה מתקנתו בקידוש החודש וכ"כ הקוב"ש (אות י"ג). [↑](#footnote-ref-74)
75. וכן לשון רש"י בכל הסוגיא הוא שעשאוהו מעצמם. [↑](#footnote-ref-75)
76. וי"ל שכל קושית המהרש"א והמהר"ם אינה אלא שזה לא היה תחילת התקנת של קדושה אחת, וברש"י משמע שהוא תחילת ענין התקנה וע"ז שפיר מקשים. [↑](#footnote-ref-76)
77. ועי' לעיל בדעת רש"י ברבא, דגם בבאו ביום ל' מן המנחה וקיבלם ריב"ז אעפ"כ השני קדוש בקדושה אחת, ומשמע פשטות דסבר שבכל גווני הוא קדושה אחת, אלא שהובא שם שברמב"ם גרס כהר"ח ובשיטתו צ"ל כגאון יעקב.

    אכן גם בדעת רש"י יל"ע, דברש"י (דף ה. סד"ה עד המנחה) כתב 'דשמא אין כאן חול אלא שניהם קודש', ומשמע שאינו ודאי קדושה אחת לכל הצדדים, והרי בבאו ביום ל"א להדיא ברש"י (דף ו. ד"ה דלמא מעברי) שהוא קדושה אחת, וע"כ שהצד חול הוא בבאו ביום ל' לפני המנחה, ויל"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-77)
78. ולפ"ז שהוא רק ספק קדושה אחת, א"כ בזמנינו שיש חשבון לא שייך קדושה אחת דהרי ידוע שהראשון קודש, וע"כ הוא רק מצד מנהג אבותינו כמש"כ הרשב"א והרא"ש והרמב"ן בסו"ד. ובאמת הרמב"ן שהובא לעיל שמבאר ברי"ף דהוי תקנה של קדושה אחת שנשארת גם בזמנינו, ע"כ לכאו' דסבר שהוא קדושה אחת בודאי. [↑](#footnote-ref-78)
79. בכנסת הגדולה (סי' תקי"ג) כתב ספק נולדה ביום ראשון של ר"ה מותרת בשני והביאו המ"ב (שם ס"ק י"ד) אלא שמביא הכנה"ג דעת המחירים וכ"כ הא"ר (סי' ת"ר) והעו"ש שהו"ד במ"ב. וקשה הא ספק ביצה אסור כיון שיש לו מתירין כדלעיל (דף ד.) וכדאיתא בשו"ע לעיל (שם סעי' ב'), וביאר ידידי רא"ק דהוא סבר דקדושה אחת הוא רק סםק וא"כ ספק נולדה הוי ס"ס ונקט דבס"ס לא אמרינן דשיל"מ. וי"ל. [↑](#footnote-ref-79)
80. ואפשר שבקדושה אחת דשבת ויו"ט מודה הראב"ד, ותלוי בפי' הנ"ל בשיטתו, וע"ע מש"כ לדון בזה בשיעור ??? [↑](#footnote-ref-80)
81. וצ"ע מדברי המג"א הנ"ל סי' תרכ"ד שדן לחומרא ולא לקולא, הא הלכה כהרמב"ם [↑](#footnote-ref-81)
82. עי' מה שנתבאר בארוכה בשיעור ?? [↑](#footnote-ref-82)
83. ועי' מה שנתקשינו בזה בשיעור ??? [↑](#footnote-ref-83)
84. וי"ל דלכאו' הרי דברי אביי הם להקשות היאך מניח עירוב ביו"ט לשבת, והרי האי הנחה פי' שם דהיא להכשיר להצד שהם ב' קדושות, ולצד זה ודאי ששייך הכנה, ואכתי מה מוכח שגם לצד השני שקדושה אחת ג"כ שייך הכנה. [↑](#footnote-ref-84)
85. אלא שיש לדחות דכוונתם דהוו כמו שבת ויו"ט למ"ד ב' קדושות, אלא שזה דחוק, דהא ר"ה ודאי נאמר עליו שהוא קדושה אחת, וע"כ יותר מתפרש שכוונתם דהוי כשבת ויו"ט למ"ד קדושה אחת, וכדיתבאר לקמן. וכן הוא לשון הדרכ"מ שכתב 'אע"ג דחשבינן ר"ה כיומא אריכתא לומר דב' ימים בודאי אסורין כשבת ויו"ט זה אחר זה ולא כב' יו"ט של גלויות'. משמע שהוא כיומא אריכתא כשבת ויו"ט והיינו למ"ד קדושה אחת. וי"ל. [↑](#footnote-ref-85)
86. אלא שבעיקר דבריו יל"ע, הא קדושה אחת נאמרה גם לגבי עירוב (עירובין דף לח.), וע"כ שאינו רק סברא במיגו דאיתקצאי. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-86)
87. עי' מש"כ בזה בשיעור ??? [↑](#footnote-ref-87)
88. דכן הוא לשון המשנה (שבת דף קלז.) דבב' ימים של ר"ה שאחר השבת נימול לי"ב, אכן הרא"ש בשו"ת פליג והו"ד בכס"מ (שם) דתנא בא"י קאי שלא היה ב' ימים אלא בר"ה אבל ה"ה שאר יו"ט שני, וכן הוא בשו"ע (יו"ד סי' רס"ו סעי' ח'). [↑](#footnote-ref-88)
89. עי' מש"כ בזה בשיעור ??? [↑](#footnote-ref-89)
90. דכיון שגם אחר הלידה עדיין אסור ליכא למיגזר, וע"ע במהרמ"ש (על תד"ה הואיל) שכתב דאי נפרש ברב שהאיסור משום משקין שזבו, מתפרש טעמיה דמתיר עצמו בשחיטה, דאינו מותר מיד בלידה אלא צריך עוד הכנה, ובכי האי אינו בכלל הגזרה, והיינו כסברא שמפרש בתי' התוס'.

    וע"ע ביש"ש הו"ד במג"א (סי' תצ"ח ס"ק ח') שמפרש דברי התוס' על נולד, וברע"א והדגמ"ר והמחצה"ש תמהו, ועי' בשעה"צ (ס"ק כ"ח). [↑](#footnote-ref-90)
91. וביותר קשה אי לרבינו יחיאל הוי הכנה דאוריתא כמו שנקט הט"ז (שם) ועוד אחרונים, וכדמשמע בפשטות מהב"י מדקאמר שגם בזה גזרינן יו"ט דעלמא אטו יו"ט שאחר השבת, וא"כ קשה, דוכי מתיר עצמו בשחיטה הוי סברא בדאורייתא, ואולי באמת לא התירו שמואל ור"י אלא רק ביו"ט בלחוד שהוא רק גזרה אטו יו"ט שאחר השבת. וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-91)
92. ועוד דן דכיון שאסור לשחוט לכתחילה בפנים כמש"כ תוס' (ד"ה וכי) בתי' השני, לכן חשיב מתיר עצמו, אלא שכתב דזה דוחק, דכיון שמצד הסימנים היה הראוי לשחיטה ורק היה עיכוב צדדי לא נראה שנחשב מתיר עצמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-92)
93. מבואר שנקט דלא אמרינן שכיון שלמעשה אכתי אסור לא חשיב מתיר עצמו, אכן עי' לקמן שהפמ"ג והצל"ח דנו בכעי"ז דלא חשיב מתיר עצמו, אלא דעי' בהערה שם מש"כ לחלק. [↑](#footnote-ref-93)
94. ועי' ביש"ש (סי' י"ז) שמבאר טעמו שהתיר, דמצד מה שאסור לשחוט איסורא הוא דרביע עליה, ומציין לדבריו לעיל סי' ה', דשם כתב שיטתו שהעומד לאכילה ורק אסור, לא נאסר ממילא בטלטול עיי"ש. [↑](#footnote-ref-94)
95. ברע"א הנ"ל לגבי אפרוח שנולד בשבת מוכח לכאו' דפליג על סברתם, אכן אינו דומה כלל, דהתם אסור מצד אחר, משא"כ בראב"י נשאר כשרץ כמבואר לקמן (דף ו:) והוי כקודם לידה. אלא דבפמ"ג כתב כן גם על איסור בהמה קודם שעמדה, ובאמת בצל"ח שם מחלק בין זה לזה. וע"ע בצל"ח שם מה שדן בכ"ז. [↑](#footnote-ref-95)
96. הרי מבואר דיש נ"מ אי דעתו על העורבין או לא כלפי אי מוכן גם לאדם, ולא אמרינן דכיון שלמעשה הוא מוכן לעורבין יהיה ממילא מוכן לאדם. [↑](#footnote-ref-96)
97. ות"ק היינו ר"ש כדאיתא לקמן (דף כז:) בברייתא להדיא דתניא בשם ר"ש. [↑](#footnote-ref-97)
98. ואולי צ"ל דכוונת הרשב"א מוכן לאדם מוכן לכלבים היינו מצד שיטת ר"ש במוקצה, דלר"ש כל דבר מוכן גם למה שאינו עומד לו וה"נ הכא, וקרי ליה הרשב"א בלשון זה שהוא היפך משיטת ר"י שאסר לפי שאינו מן המוכן [↑](#footnote-ref-98)
99. מבואר בתוס' דגם אי מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, א"א להתיר המוקצה מכח המוכנות לכלבים לבדה, אלא רק ע"י שמוכן לאדם שוב ניכלל בזה מוכן לכלבים, והטעם י"ל דעכ"פ ודאי שכעת עומד לאדם ודיני המוקצה מתחשבים רק באדם שעומד לו. ורק כלפי אחר שמתה מהני המוכן לכלבים שלא נדון שהוא נולד. [↑](#footnote-ref-99)
100. אלא דיל"ע בדברי התוס' בשבת, דא"כ העיקר חסר בתירוצם. [↑](#footnote-ref-100)
101. ובפשטות צ"ב מאי שייטא השחיטה לכסוי, אמנם מצינו בקדשים שהשחיטה היא עשיה בדם, עי' תוס' זבחים (דף סח: ודף פד:) דשחיטה חשיבא עבודת דם עיי"ש הנ"מ, וביאור הענין עי' רש"י (זבחים דף יג: ד"ה בשלמא קמץ) ובתוס' יומא (דף מח. ד"ה מי יליף) שפי' דעבודת השחיטה ענינה הוא שמוציא הדם שהוא חלק גבוה מן הבשר, ועפ"ז מבארים הא דדימו קמיצה לשחיטה עיי"ש. וא"כ שפיר חשיב עבודה בדם, אכן כ"ז בקדשים אבל שחיטת חולין בפשטות היא עשיה בבהמה.

     ואולי י"ל דגם שחיטת חולין היא עשיה בדם, וע"כ שפיר שייך שכסוי הדם יהיה כהמשך של השחיטה, דלוקח דם הנפש מהבהמה ומכסהו בעפר. ואולי מיושב גם בלא"ה, ואכמ"ל. וצריך תלמוד במקומו. [↑](#footnote-ref-101)
102. אלא דבב"ש לפי רב יוסף שהתיר גם עפר שקודם שחיטה, הקשה המאירי (ד"ה לענין) דלא שייך כלל לדון דחיה. עיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-102)
103. ויש להבין, דאי אינה הכנה המועלת להוציאו מידי מוקצה א"כ מה תועלת יש בה, ואי מוציאה מידי מוקצה מה חסר עוד. [↑](#footnote-ref-103)
104. וע"ע בחי' בית מאיר שפי' דדברי רבי יהודה דבעי דקר נעוץ רמוז במשנה, מדקתני בדקר, וכי בא לאשמועינן היכי תמצי היאך לחפור. ולדבריו ע"כ גם בב"ש הוא כן. [↑](#footnote-ref-104)
105. אלא דיש לדון בכ"ז, דאפשר שלהתיר לשחוט לכתחילה בעו ב"ש דקר נעוץ, כמו בדיעבד לב"ה, אבל בדיעבד מתירין ב"ש לכסות גם בלא דקר נעוץ, [↑](#footnote-ref-105)
106. אלא דאי ליכא משום מלאכה כלל, אמאי בעי דקר נעוץ, ע"כ משום הכנה, אלא דברש"י מבואר דדקר נעוץ משום מלאכה כדהובא לעיל, וצ"ע. ואולי רמז חפירה עכ"פ איכא. וי"ל. [↑](#footnote-ref-106)
107. ויל"ע לשיטת הרשב"א הנ"לג דגם אחר דקר נעוץ אינו הכנה גמורה, דא"כ אכתי איכא תרתי. [↑](#footnote-ref-107)
108. ומתבאר בדבריו שלפי חילוקו כסוי אינו אלא טלטול, וכן כתב שם על כסוי פשטיד"א באפר חם שאינו אלא טלטול, וצ"ב מדוע. [↑](#footnote-ref-108)
109. ויל"ד האם הנידון רק בעדיפות או דשוב אין לו את ההיתר האחר, ונ"מ אי עבר ועשה ההיתר האחר, ועי' לשון הרמ"א 'עדיף טפי' דמשמע שהא רק עדיפות, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-109)
110. מבואר דהגם שעצים מבשלים ואופים ואפר לא, אעפ"כ כיון שעכ"פ צולה ביצה חשיב אותו שימוש עם בישול.

     ועוד מבואר דאע"פ שבעצם אפר מעצים הוי נולד גמור שמודה בו ר"ש, וכדקאמר תוס' (ד"ה אמר) דמעיקרא עצים והשתא אפר, אעפ"כ לגבי שימוש זה שיש באפר מה יש בעצים, לגבי שימוש זה אינו נולד ושרי. [↑](#footnote-ref-110)
111. מדבריו עולה לכאו' דסגי בלקיחה שלא סותרת הייעוד, ואי"צ לקיחה לצורך הייעוד. ועוד יל"ע דלכאו' ע"י הכסוי מגרע החום ונמצא סותר את השימוש לצליה. [↑](#footnote-ref-111)
112. אלא דלכאו' כיון שבא לכסות הוי משתמש במוקצה ועי' בתוספת שבת (הקדמה לסי' ש"ח) שכתב 'מ"מ להשתמש במוקצה שבידו ודאי אסור דזה הוי כטלטול חדש', אכן החזו"א (סי' מ"ט סוס"ק י"א) מתיר אף תשמיש, ומוכיח מדלעיל (דף מג.) שמותר לסמוך הספסל בבקעת שנטלה לצורך מקומו, עיי"ש. ולפ"ז א"ש דברי המנ"ח. [↑](#footnote-ref-112)
113. ויל"ע מדוע החום הוא סיבה להיתר הא הוי חום חדש שאינו המשך לעמידתו להסקה דמאתמול. וצ"ל דמה שלחמם באפר אינו נולד, אינו מחמת שהחום הזה הוא שיירי החפץ הקודם, אלא שאפר לגבי לחמם בו אינו שונה מעצים לבשל בהם, ולגבי זה אינו נולד דהוי המשך של אותו שימוש, וע"כ גם בחום חדש שרי דאינו נולד לשימוש זה, ויל"ע בדבר זה. [↑](#footnote-ref-113)
114. והיינו דנקט שגמרו בידי אדם שרי מיד ואינו רק טעם שלא יהיה מיגו דאיתקצאי, וכן מוכיח בחזו"א (סי' מ"א ס"ק ט"ז) דכל שגמרו בידי אדם לא הוי מוקצה כלל שהרי קדרה רותחת מותר לטלטלה. וכ"כ בראש יוסף (ביצה דף כז.). אמנם התהלה לדוד (סי' רנ"ט ס"ק י') פליג דבשעה שהקדרות רותחות אסור לטלטלן, עיי"ש ראייתו. ולפ"ז מיושבת קושית הבינה לעתים. [↑](#footnote-ref-114)
115. ויל"ע דהכא נראה ברשב"א שהוא רק דיחוי שא"א להקשות, והתם כתב שבאמת כן הוא. [↑](#footnote-ref-115)
116. ואעפ"כ מבואר בתי' הגמ' דאינו מוכן לספק ומחמת כן אסור ולא התירו המוקצה, עי' רע"א (סי' תצ"ח סעי' ט"ו) שמוכיח מזה שאפר מוקצה חמיר מדקר נעוץ. וע"ע מש"כ בזה בדעת רש"י בסמוך. [↑](#footnote-ref-116)
117. ולכאו' צ"ל ע"כ, שלרש"י היתר דקר נעוץ הוא היתר גמור בלא כח המצוה, או דמהני הכנה בפה כמש"כ הב"ח, או דחשיב הכנה גמורה למוקצה, ומצד מלאכה נימא כמש"כ השטמ"ק בדעתו דכשהוא גם מקלקל וגם משאצל"ג מותר גם מדרבנן, והא דאסור לב"ה לכתחילה הוא גזרה דזמנין דבעי כתישה כמש"כ רש"י לקמן (דף ט:), וי"ל דזהו רק על לכתחילה אבל בדיעבד שרי בכל ענין, ושפיר הקשו דגם בספק.

     אלא דא"כ עולה שלרש"י אין מב"ה מקור שהקילו לצורך המצוה, ויל"ד אי באמת סבר התיר הירושלמי שהביא תוס' (ד"ה אמר) לכסות באפר מוקצה שלא לעקור מצות כסוי. [↑](#footnote-ref-117)
118. ואפשר שגם הרא"ש לא גרס לה, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-118)
119. והנה לרמב"ן שם שהתיר למול שוב יקשה קושית הרשב"א דה"נ יהיה שרי לשחוט, אכן למש"כ בשיעור ?? בביאור שיטתו עולה לן דהכא מודה הרמב"ן דאסור, עי' שם בארוכה. [↑](#footnote-ref-119)
120. ויל"ע מדוע ספק נידון בפנ"ע, ובכסוי היה אפ"ל דמזמין רק ל'שימוש' ואי כוי בהמה נמצא דכסה לריק, אלא שבצואה הספק רק האם יזדקק. ועוד העירני גיסי רא"ג מדוע לא נחשב שימוש ודאי מה שלמעשה חייב לכסות והאפר משמשו לצורכו לקיום חיובו. וע"ע ברש"ש (ד"ה ואזדא רבא לטעמיה ). וצ"ע. [↑](#footnote-ref-120)
121. ויל"ד מדוע רש"י והרמב"ם נזקקו באמת לטעם של טירחא ולא פי' מטעם ספק, ואפשר דלשיטתם שרמי בריה דרב ייבא פליג על הטעם של מוכן לספק, אלא דאכתי יקשה לפי הרשב"א בעבוה"ק הנ"ל שהעתיק ב' הטעמים והיינו שנשאר לדינא שאינו מוכן לספק. וי"ל. [↑](#footnote-ref-121)
122. ולפ"ז מה שאמר לא כוי בלבד וכו' מבאר הט"ז (שם ס"ק כ"א) דמתפרש כך, לא מבעיא בכוי שאסור משום התרת חלבו אלא אפי' בתערובות אסור ומשום טירחא. [↑](#footnote-ref-122)
123. ובס' פני שבת הביא דבראב"ן כתב כלשון הר"ח אע"פ שכתב להדיא כרש"י דשרי לאכול בלא כסוי. [↑](#footnote-ref-123)
124. והיינו מדלא קתני 'אך אוכ"נ יעשה לכם' אלא 'אך אשר יעשה לכל נפש', משמע דקאי על סוג המלאכות אשר יעשו לנפש, שהם מותרות לגמרי, ולא שרק עשיה שהיא אוכ"נ הותרה, וכן מבאר במלאכת יו"ט (אות ב'). [↑](#footnote-ref-124)
125. עוד כתב שם לחדש ולחלק, דשחיטה שמצינו בה עצמה היתר, שריא גם שלא לצורך כלל, ולכן שרי שחיטת נדבה, אבל עשיית חבורה באופן אחר אין היתר אלא כשיש עכ"פ צורך הנאת הגוף, וכן לגבי הבערה, הבישול עצמו שרי גם שלא לצורך כלל ולכן גם בישול גיד הנשה, משא"כ הבערה באופן אחר אין היתר רק בלצורך הנאת הגוף. עיי"ש. וכ"כ בהמשך שם גם לגבי הוצאה, דהוצאת אוכלין שרי גם שלא לצורך אבל הוצאת שאר דברים לא שריא אלא בלצורך הנאת הגוף או מצוה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-125)
126. אכן עי' במלאכת יו"ט (אות ב') דנקט דמה שאינו לצורך יו"ט חשיב 'מלאכת עבודה', ומתקשה א"כ מהו ההיתר דמתוך לפי הרמב"ן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-126)
127. וכן ריהטת רש"י (ד"ה אלא) שכתב שאסרו טירחא של לצורך, משמע בכל דבר, ומה שנקטו אבנים הוא רק דוגמא בעלמא לשלא לצורך וכלשון רש"י 'וכגון אבנים'. וכן משמע מהמשך דבריו שכתב אבל בקטן וס"ת לא גזרו, משמע דרק במידי דלצורך לא גזרו. [↑](#footnote-ref-127)
128. ויל"ע, דבהמשך מביא המ"מ הא דגם בשבת אסור טלטול כלי היתר שלא לצורך. [↑](#footnote-ref-128)
129. ובדעת תוס' ודעימיה עי' ברשב"א (דף כא: ד"ה בית שמאי) דרבה רק דחה דמהכא ליכא למשמע, אבל מודה שפלוגתתם היא בדין מתוך עיי"ש. [↑](#footnote-ref-129)
130. ולפ"ד השטמ"ק הנ"ל שבלצורך גוי מודה רש"י שחייב, ג"כ א"ש, דא"כ איכא הוצאה במוציא לצורך גוי. [↑](#footnote-ref-130)
131. ויל"ע הא ודאי גם להר"ח אשכחן מתוך בצרכי הדיוט כדאמרו במבשל גיד, וע"כ לאו דוקא בצרכי מצוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-131)
132. עי' שם שכתב כן בדעת המ"מ, ויל"ע הא המ"מ כתב דדעת הרמב"ם כרש"י דשרי גם שלא לצורך כלל. [↑](#footnote-ref-132)
133. ועי' לקמן (דף לד.) דדנו אי שרי לשחוט ספק טריפה, וכתב הפר"ח (סי' תצ"ח ס"ק ח') דספק לקולא כיון שמדאורייתא שרי מדינא דמתוך, וכ"כ בקהלת יעקב (שם) וברע"א (או"ח סי' של"א סעי' י'). ומבואר דספק לא חשיב אוכ"נ ואעפ"כ חשיב צורך קצת לדינא דמתוך.

     עוד מבואר דספק חשיב צורך, וקשה מ"ש מספק מצוה, וי"ל דהתם ודאי צריך לאכול ורק ספק אם יספק צרכו, משא"כ כשהצורך עצמו רק ספק. וע"ע במלאכת יו"ט (אות פ"ט) מה שמוכיח מהרמב"ן ועוד, עיי"ש בארוכה. [↑](#footnote-ref-133)
134. וכן דן בנשמת אדם (סי' צ"ה סוס"ק ב') ליישב סתירה ברשב"א, דרק רחיצה חשיבא אוכ"נ, אלא שכתב דזהו היפך סברת הב"ח דלקמן. [↑](#footnote-ref-134)
135. ועי' באמרי בינה (דיני יו"ט י' ב') שמקשה שברשב"א (שבת דף לט: ד"ה ב"ה) וכן בעבוה"ק (ש"ג פ"ה) כתב דהנאת הגוף הרי הוא כאוכ"נ ובכלל מה שנאמר אך אשר יאכל לכל נפש הוא, משמע דחשיב אוכ"נ, עיי"ש. וכן מציין השעה"צ (שם ס"ק ב') משמעות הרשב"א בעבוה"ק. עיי"ש. אכן י"ל דהעיקר בא לומר רק דשרי מדאורייתא ואה"נ מדין מתוך, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-135)
136. והיינו דמהני בחד מתרתי, או שההנאה באה לגופו או שנהנה מגוף המלאכה, ובבעילה ומוגמר ליכא לתרוויהו. וצ"ב מה השייכות בין הני ב' כללים. [↑](#footnote-ref-136)
137. ויל"ע דלפ"ז כל המשך דברי הרמב"ם ושאר מלאכות וכו', לכאו' אינו אלא חזרה על הכלל שאמר בריש דבריו. [↑](#footnote-ref-137)
138. והנה תירוצו הוא רק מבישרא אגומרי אבל אי גריפת תנור מותרת כמש"כ הרא"ש נמצא דשרי גם כבוי בידים לצורך אוכ"נ ושוב יקשה דנימא מתוך. [↑](#footnote-ref-138)
139. עי' במאירי (דף כב. ד"ה וכן) שכתב דכבוי לא ניתר מדין מכשרין כיון שאינו מתקן אלא רק מונע קלקול, ומתקשה מבשרא אגומרי ומבאר דהתם 'לגחלים לוחשות אנו צריכין והכבוי על כרחנו הוא בא אבל כבוי בידים לא הותר הואיל ואין גוף הכבוי מכשיר האוכל לעולם אלא שמונעו מלהתקלקל'. [↑](#footnote-ref-139)
140. וכן מביא השעה"צ (סי' תצ"ה ס"ק י"ב) מרש"י. [↑](#footnote-ref-140)
141. ושמעתי מידידי רי"ל לבאר, דמה שלרש"י אוכ"נ שאפשר מאתמול אסור, אינו מחמת שכיון שיכול מאתמול לא חשיב צורך להתיר מחמתו, אלא מחמת שכל שאינו מתקלקל ויכול להעשות אתמול כמו היום עי"ז לא חשיב 'מלאכת היום', משא"כ במכשרירין הוא באמת מחמת שלא נחשב צורך להתיר.

     והוסיף דנ"מ בהיה יכול להעשות מעשה אתמול שתיעשה המלאכה על ידו ביו"ט, דבאוכ"נ כה"ג כיון שייעשה ביו"ט חשיב מלאכת היום, משא"כ במכשירין כיון שיכול לעשותו בלא להזדקק להיתר לית ליה היתר. [↑](#footnote-ref-141)
142. וע"ע בהגר"א (סי' שכ"א סעי' ט') גבי איזה מלאכות אינם אלא בגידולי קרקע, שכתב שכל שהוא 'מלאכת קרקע' אינה אלא בגידו"ק ובכללם טוחן, הרי שעד טחינה חשיבי המלאכות כמלאכות בקרקע ומכאן והילך כמלאכות באוכל, עי' מה שנתבאר בזה בס' צורתא דשמעתתא שבת (מלאכות סי' ה'). ולפ"ז יש לבאר גם הכא. [↑](#footnote-ref-142)
143. ועי' ברמב"ן עה"ת הנ"ל שמביא מספרי ומפרשו 'כי 'עבודה' אצל רבותינו ז"ל טורח ועמל שאדם עובד בו לאחר, מלשון עבודת עבד וכו', עיי"ש. ולכאו' היינו כמ"מ, וברמב"ן שם מתקשה מזה על ביאורו הנ"ל עיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-143)