36. שילם חוב לאחר שביעית
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### ליל שבת פ' כי תבוא כ' אלול פ"ב – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# בדין שילם חוב לאחר שביעית האם צריך להחזיר ובגדר דין שמיטת כספים

### הדוגמאות שיש לדון בשילם חוב לאחר שביעית האם צריך להחזירו

א] נצטוינו בתורה במצות עשה של שמיטת כספים דהינו דבשנת השמיטה אדם ישמט את כל חובותיו עוד נצטוינו בלאו שלא לגוש דהינו שאסור לאדם לתבוע חובו ומבואר בלשון הרמב"ם והחינוך שכל שתבע את חובו כבר עבר בלאו והנה יש לעיין במי שעבר שביעית ושכח ולא כתב פרוזבול שחובו נשמט ותבע את חברו ושילם לו את חובו האם יש לו חיוב להחזיר לו כיון שבאמת לא היה צריך לשלם לו והוי גזל בידו או שכיון שנתן לו מדעתו בפרעון החוב הוא זכה בזה והדבר יכול לקרוא בהלואה שנעשתה לאחר שכתב הפרוזבול ולא קבע זמן לפרעון שזה נחשב שזמן הפרעון קודם ר"ה או כגון שכתב פרוזבול והתברר שללוה לא היה קרקע וכן הדבר נפק"מ בחילונים שחזרו בתשובה ויש להם הרבה הלואות שגבו לאחר שביעית ללא כתיבת פרוזבול ויש לדון האם כיון שבאמת חברו לא היה צריך לשלם לו א"כ הוי גזל בידו הוא צריך להחזיר לחברו והנה יש לחלק השאלה לכמה אפשרויות

א. והנה בפשוטו במקרה שלקח ממנו את הכסף בע"כ והלוה בכלל לא רצה לתת בפשוטו בזה ודאי שזה גזל שכיון שעל פי דיני התורה אין לו רשות לגבות את זה הוי גזל וודאי חייב לשלם לו את זה וכמבואר בפוסקים קס"א ס"ד לגבי אבק ריבית שאפילו שאינה יוצאה בדינים אבל זה ודאי שאם גבה בע"כ הוי גזל גמור

ב. באנשים שומרי תורה ומצות ושכחו לכתוב פרוזבול ושכח שאין לו לגבות את חובו ובזה יש לדון האם נימא שיש כאן אומדנא דמוכח שלא רוצה לגבות את חובו ולבטל מצות עשה דאוריתא דבפשוטו ודאי שאת העשה הוא עובר בזה שחל כאן גביה של החוב ויש לדון שגם מצד הלאו הוא לא רוצה את הגביה אפילו שעבר בעצם הנגישה גם אם לא היה משלם לו ואת זה לא יכול לתקן אבל יתכן שודאי שבגביית החוב ודאי שיש בזה מעשה עבירה של הלאו והנה עיין אמרי בינה בתשובות שבסוף הספר סימן א' סקי"ד שדן בזה לגבי גביה של ריבית שהמלוה לא ידע שיש בזה איסור ריבית וכתב דהוי מק"ט כיון שאם היה יודע שיש בזה איסור ריבית ודאי לא היה רוצה את זה והביא מתוס' בב"מ קט"ו סוד"ה וחייב שכתבו שמי שעבר ומשכן כלים שאסור למשכן צריך להחזירם כיון שאם היה יודע שאסור ודאי שלא היה ממשכנים [ועל דרך זה הוא במחנ"א ריבית ט"ז] ועיין נתיבות שלום בפתיחה אות ק"ה שהביא בזה אריכות באחרונים דיתכן שזה רק אם באמת זה מצד שמצד הבני אדם זה אומדנא דמוכח שאם היה יודע שיש בזה איסור לא היה משלם אבל אם זה בני אדם שזה לא בגדר אומדנא דמוכח בזה באמת לא מבטלים את עצם העשיה ובפרט באיסור דרבנן וכן הוא פשטות הדברים בכל אבק ריבית שאינה יוצאה בדינים שלא אומרים שהם לא ידעו שזה ריבית ואם הם היו יודעים לא היו נותנים את זה כלל וצ"ע בזה [אמנם עיין לקמן סק"ו דיתכן שאין הבדל באיסור אם חל הגביה או לא וא"כ אין כאן אומדנא דמוכח]

ג. אמנם יש מקרה שהלוה באמת לא רוצה לשלם ואם היה יודע שלא חייב לשלם ודאי לא היה משלם ובזה יש לדון שכל מה שנתן זה רק מצד שבאמת סבר שהוא חייב לתת אבל אם היה יודע שלא חייב לתת ודאי שלא היה נותן ובפשוטו מהדין של אבק ריבית אינה יוצאה בדינים מדובר גם בלא ידע שיש בזה איסור ולא אומרים שעד כמה שלא היה חיב לתת לא היה נותן ועיין מחנ"א ט"ז שחילק בין המקרים האם זה אומדנא דמוכח ועיין נתיבות שלום במבוא אות ק"ה

ד. אמנם יש לדון עוד שגם במקום ששילם מדעתו אבל כיון שהוא שילם את זה בתור שחשב שהוא חייב ולא היה לו דעת נתינה רק בתור החוב שהיה כאן א"כ עכשיו שהתברר שלא היה חוב כלל א"כ אין שום סיבה לזכיה של המלוה שהרי לא נתן לו את זה בתור מתנה אלא בתור פרעון החוב והרי התברר שאין כאן חוב ובפשוטו הנותן לחברו כסף מחמת שהיה חייב והתברר שהוא לא חייב לא זכה בכסף כמבואר במשנה למלך [פ"ח ממלוה ה"א בד"ה מי] ולפ"ז גם חילוני ששילם לחברו כי לא איכפת לו מדיני התורה אבל כיון שנתן את זה בתור תשלום החוב ואין כאן חוב ממילא הכסף גזל בידו אמנם יתכן שכאן שנתן בתור תשלום החוב גם אם אין חוב בחלות חושן משפט אבל זה לא מחסר בנתינה וזה לא סיבה שיחשב שאין כאן נינה מצדו

ה. באמת יש לדון עוד ביהודים שיודעים ששמיטה משמטת ויודעים שבדיני התורה אין כאן חוב ובכל אופן הלוה משלם ובפשוטו כאן שיודע שאין חוב ובכל אופן נותן בזה ודאי המלוה זכה ואין סיבה שיצטרך לשלם אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שהוא נותן את זה בתור שמתיחס שיש חוב והאמת שאין חוב ממילא אין לו שום סיבת זכיה בזה

### בטעם שתשלום ריבית זכה בזה המלוה ובדמיון בין זה לשביעית

ב] והנה לכאורא מצאנו על זה דוגמא דומה בדיני התורה לגבי תשלום ריבית דמבואר בגמ' בב"מ ס"ה. שבשילם ריבית אפילו שיש בזה איסור זכה בזה המלוה רק יש לו חיוב לשלם מצד חיוב של השבת ריבית ובטעם הדבר עיין גמ' פ' הגוזל ומאכיל הנה נחלקו אמוראים בב"ק קי"א: לגבי גזלן שקונה ביאוש ושינוי רשות האם רשות יורש כרשות לוקח והגמ' ורמב"ח מביא לזה ראיה מהא דמלוה דגבה את הריבית שהדין שהיורשים לא צריכים להחזיר חזינן שהם זכו בחפץ ובהכרח מצד שחשיב שינוי רשות והגמ' דוחה דשם יש פסוק שרק הוא צריך להחזיר אבל בנו לא צריך להחזיר ועיין תוס' שהקשו דמה זה קשור לגזל הרי כאן הלוה נתן את הכסף מדעתו למלוה א"כ הוא ודאי זכה בזה רק שצריך לשלם ומה זה קשור לנידון האם זכה בחפץ ותירצו שזה כמו נתינה בטעות שהרי הוא נתן את זה בתור תשלום הריבית ועד כמה שאין חוב הוי גזילה והנה צ"ב לפ"ז תירוץ הגמ' שהפסוק שלבן אין חיוב השבת ריבית זה מצד חיוב חדש אבל עד כמה שיש כאן סברא שלא זכו בחפץ וודאי שהם צריכים להחזיר את זה והאריכו בזה האחרונים והביאור הפשוט [עיין חידושי הגרש"ר קידושין סימן ו' סק"ב] כמבואר במשנה למלך שבדין שכתוב שהבן לא צריך להחזיר כתוב שבריבית יש חוב רק יש איסור לגבותו ואם גבה צריך לשלם וממילא אין סיבה שלא יזכה בזה דהינו שהגמ' נקטה מסברא שאין חוב וממילא לא זכה בחפץ והגמ' מביאה פסוק שיש חוב וממילא זכה בחפץ רק שיש חיוב השבה

אמנם ידוע דעת המהרי"ט ח"ב ס"מ וכן דעת החזו"א שודאי שבריבית אין חוב או מצד שכיון שהתורה אסרה הגביה זה סתירה למציאות של חוב או כדביאר המהרי"ט שזה כמו אם אדם עשה קונם שפוקע בעלותו כיון שבדיני התורה לא יכול לשתמש בזה והנה לפ"ז בהכרח שהגמ' דנה שמכח הדין השבת ריבית הוא לא זוכה והגמ' לומדת מפסוק שזה לא סיבה שלא יהיה זכיה בחפץ אלא זה רק חלות חוב והנה לפ"ז מבואר בהכרח שאפילו שאין חוב בכל אופן כיון שנתן את זה בגלל ההסכם ביניהם לשלם כה"ג הוא זכה בזה כמבואר בח' הגרנ"ט שם וכל הדין שצריך לשלם זה מצד שיש חיוב השבת ריבית וע"ש שרצה להעמיד הדברים בכונת התוס'

והנה יש לדון לגבי שביעית ברגע שמגיע שביעית האם החוב פוקע ואין כאן חוב כלל או שבאמת יש כאן חוב רק יש מצוה שלא לגבות החוב ולשמטו והנה אם נימא שיש חוב א"כ כמו שבריבית חזינן שכיון שיש חוב אפילו שאסור לגבותו אבל עד כמה שמשלם חל כאן הגביה ממילא ה"ה כאן אמנם אם נימא שאין חוב א"כ לאחרונים דשם כל מה שזוכה בחפץ כיון שיש חוב א"כ כאן שאין חוב כיון שנתן לו החפץ בתור החוב ממילא אין כאן זכיה וצריך להחזיר החפץ אמנם לאחרונים שאין חוב ובכל אופן מבואר שהמלוה זכה בחפץ א"כ גם כאן זה כך ולכאורא אין לו דין לשלם בעד זה שרק שם יש פסוק שיש חיוב השבת ריבית אבל כאן שאין פסוק לא צריך להחזיר ועיין מנח"ח מצוה תע"ז סק"ד שכתב וז"ל **ופשוט שהתובע חוב לאחר שמיטה וגובה אותו חוץ ממה שעובר על הלאו והעשה של שביעית עובר על הלאו והעשה של גזל כי הוא אפקעתא דמלכא והחוב נחלט ואינו מגיע לו כלום וצריך להחזיר לו המעות וגובים מנכסיו ואף אם אחרי כך מת גובין מהיורשים כמו כל גזל** עכ"ל ובפשוטו נקט שבריבית יש חוב ולכן חל הגביה אבל כאן שאין חוב ממילא הכסף גזל בידו [ועיין לקמן סק"ו שיש לדון שסברתו מצד אי עביד לא מהני כמבואר בלשונו מצוה פ"ג לגבי שוחד]

### בגדר הדין שמיטת כספים

ג] והנה בעיקר מצות שמיטה ידוע שיטת היראים [קס"ד רע"ח] שבאמת בסוף שנת השביעית לא חל שום הפקעה של החוב אלא שיש מצוה על המלוה לומר ללוה שהוא משמט את החוב ומבואר בדבריו שכל שהמלוה לא אמר שהוא משמט הלוה חיב לשלם רק שיכול לתובעו לבי"ד שיגיד למלוה שהוא משמט את חובו אמנם עיין מרדכי בגיטין שכתב ששמיטת כספים זה אפקעתא דמלכא והלוה לא צריך לשלם למלוה והוסיף דמה שמבואר בגמ' שאם הלוה בא לשלם צריך לומר משמט אני זה כמו בבכור שמצאנו שיש מצוה להקדיש אפילו שזה כבר קדוש דהינו שיש כאן עוד דין הנהגה להביע בפיו שמתיחס לזה כחוב שמוט אבל גם ללא דבריו חל כאן החלות דין שביעית וכן עיין שו"ת הרשב"א [מיוחסות רנ"ו הובא ברמ"א סימן ס"ז] שכתב שמי שנשבע לחברו שיפרע לו את חובו כיון שהגיע שביעית לא צריך לפרוע לקיים שבועתו שכיון שהגיע שביעית פקע החוב וא"כ אין לו דין לשלם שכל השבועה לשלם את החוב ולא לתת מתנה וע"ש שדימה את זה למחל לו את חובו ובפשוטו מבואר שפקע החוב לגמרי ואין כאן חוב כלל וכמו שהבאינו מהמנח"ח לעיל

אמנם אין זה מוכרח דיתכן שבאמת יש כאן חוב כמו בריבית רק כיון שהתורה אמרה שיש מצוה למלוה לשמט חובו וכן אסור לו לגבות החוב ממילא וודאי שפקע הזכות גביה מהחוב ואין חיוב על הלוה לשלם אבל באמת יש חוב ואם משלם בתור החוב יש כאן באמת תשלום החוב ומה שכתב המרדכי שזה כמו להקדיש הבכור הכונה שגם מתי שאומר שמשט אין הכונה שמוחל על החוב אלא הכונה שהוא מתנהג אם החוב כדין שביעית שלא גובהו ויתכן שזה כונת הרשב"א שאין חוב שהשבועה היא לשלם את החוב שהוא חייב לשלם ולא אם אין לו חיוב לשלמו ודוחק וראיתי במ"מ מהגר"נ זילברמן שהביא מספר התרומות מ"ה ו' שדן שמוכר חוב שעבר עליו שביעית חל המכר כיון שאין הונאה לשטרות ותמה בגד"ת שכיון שאין חוב אין כאן מה למכור וודאי שחיב להחזיר המעות ובפשוטו מבואר שנשאר החוב וראיתי מביאים דבשו"ת הרמ"א סימן פ"ט דהלוה לא צריך לשלם מצד שאם הלוה פטור הערב פטור ואם אין חוב פשיטא שלא צריך לשלם [עוד ראיתי מביאים דברשב"א ח"ב סימן שע"ג ביאר שפרוזבול משמט את השבועה הכונה שנשבע לחברו שיפרע החוב וללא פסוק היה צריך לתת לחברו ויאמר משמט אני ויאמר אעפ"כ והפסוק אומר שלא צריך והנה אם אין חיוב כלל לכאורא ודאי שלא צריך לתת דאין קיום השבועה וכנ"ל מהרשב"א אלא בהכרח שיש כאן עדין חוב והיה מקום לומר שחיב לשלם את דרגת החוב שנשאר וקמ"ל ששביעת משמטת וצ"ב עדין שלכאורא יש לדון האם האומדנא גם על רמת חוב זה וצ"ע]

והנה מבואר במשנה שהמחזיר חוב בשביעית יאמר לו משמט אני ואם אומר לא אעפ"כ יכול לקבל ובגמ' גיטין ל"ז מביאה בריתא שיאמר לו שלי הן ובמתנה אני נותן לך והנה בלשון המשנה מבואר שלומדים הדין הנ"ל שנאמר וזה דבר השמיטה שיש כאן דין דיבור ודעת רש"י שהכוונה שללא פסוק אם הלוה מעצמו היה נותן הוא יכול לקחת ולכן צריך פסוק שצריך לומר לו משמט אני ובתוס"ר תמה על זה הרי יש מצוה עשה לשמוט החוב ובפשוטו דעת רש"י שכל המצוה בתור שלא יגבה ולא אם הלוה מעצמו רוצה לתת אמנם שאר הראשונים ביארו שללא פסוק גם אם היה אומר לו אעפ"כ היה אסור לקבל את זה ממנו והפסוק חידש שאם אמר לו משמט אני יכול לקבלו והנה צ"ב עד כמה שנותן לו מתנה למה שיהיה בזה איסור וצ"ל שודאי שאין הכונה שנותן לו מתנה סתם אלא שמשלם לו את החוב בתור מתנה ולא בתור שהוא חייב לשלם וללא פסוק גם זה בכלל האיסור וכמו באיסור לגבות ריבית שגם אם הלוה אומר שיודע שאין חיוב ונותן בתור תשלום החוב לא בתור החיוב שבזה שהוא אסור והתחדש שכל שנותן את זה לא בתור החיוב שבחוב אלא רק מעצמו אין בזה איסור והנה משמעות הגמ' שרק לאחר שאמר משמט אני לך יכול לומר לו אני נותן לך במתנה ומשמע שאם הלוה יגיע מראש ויגיד למלוה אני יודע ששמיטה שימטה את החוב אבל אני נותן לך במתנה זה יהיה אסור והדבר מחודש שרק על ידי אמירה חל ההיתר לשלם החוב אמנם עיין בריטב"א שכתב שבאמת אם מראש יגיד שנותן לו במתנה זה מותר ויתכן שגם לרא"ש זה רק דין דרבנן שיראה שהוא משמט אבל לא שזה מעיקר הדין דאוריתא

והנה מבואר בגמ' דתלי ליה עד שיאמר לו משמט אני והראשונים ביארו שהכונה שתולה את עיניו כמחכה שיאמר לו אעפ"כ אמנם רש"י כתב שיכול להכריחו שיתן לו בתור מתנה והדבר צ"ב שעד כמה שפקע החוב מה פתאום שיהיה כזה הלכה ואפילו שרוח חכמים נוחה הימנו אבל למה שיוכל לכופו על זה ובאמת לשון המשנה המחזיר חוב בשביעית רוח חכמים נוחה הימנו ומשמע שיש כאן החזרת החוב ועיין מאירי שכתב שזה כעין מתנה ועיין ח' הגר"נ פרצוביץ שם ובאילת השחר שכתבו שבאמת הכונה שזה פרעון החוב רק שלא נותן לו את זה מצד חיובו אלא נותן לו מצד שרצונו לשלם החוב דהינו שבאמת השביעית לא מפקיע את הממוני גבך שבחוב אלא זה רק מפקיע את הדין גביה שבחוב אבל יש כאן מציאות של חוב ולכן שיך שישלם את זה ועיין משנה ראשונה שם מה שביאר ובפשוטו רק לכן יש כאן רוח חכמים נוחה הימנו ויתכן נפק"מ לנתה"מ קצ"ט שפרעון חוב לא צריך קנין האם כאן יכול לפרוע חוב על ידי יחוד קרקע והנה בדרך אמונה כתב שמי שמקבל חוב לאחר שביעית צריך לתת מזה מעשר כספים אמנם לנ"ל יתכן שכיון שזה בגדר תשלום החוב לא צריך לתת מעשר כספים [וראיתי לדון האם במוסיף לו דמים יש איסור של ריבית מאוחרת]

והנה לפ"ז גם כאן כמו שבריבית מבואר שהוא זוכה בחפץ וביארו האחרונים דיש חוב רק אסור לגבותו ה"ה כאן כיון שיש מציאות של חוב והא זוכה בזה ולכאורא לפ"ז אין דין להחזיר דבריבית יש מצוה של השבת ריבית אבל כאן שאין מצוה של השבת שביעית באמת גם אין לו חיוב תשלומין ולפ"ז לכאורא כל שאדם שכח שזה שביעית ושילם החוב או חילונים שלא איכפת להם ודאי חל כאן התשלום וכמו שלגבי ריבית מבואר בגמ' שזכה בכסף או מצד שכיון שיש חוב או מצד שגם ללא חוב כל שנותן לו את זה מדעתו כתשלום החוב אפילו שאין חוב כל שאין כאן אומדנא דמוכח שללא החוב לא רוצה לשלם לו חל כאן הזכיה בחפץ

### בטעם שלא לוקים על לא יגוש

ד] והנה עיין חינוך שכתב שלא לוקים על הלאו של לא יגוש כיון שזה לאו שאין בו מעשה ובפשוטו הביאור מצד שנקט שיש איסור בעיקר התביעה וזה בדיבור בעלמא ואין בזה מעשה ודעתו בכמה מקומות [מצוה קי"ג רמ"א] שכל שאפשר לעבור את האיסור ללא מעשה לא לוקים על זה אמנם דעת הרמב"ם לא כך אלא אדרבא כתב המ"מ פי"ג משכירות ה"ב] שכל אפשר לעבור את האיסור על ידי מעשה לוקה גם אם זה ללא מעשה ועיין דרך אמונה שהביא בשם ספרי דבי רב פ' ראה [לבעל החסדי דוד] שביאר שלא לוקה מצד שזה לאו הניתן לתשלומין והנה לכאורא כל זה אם ננקוט כמנח"ח הנ"ל שבאמת אין חוב והכסף גזל בידו והוא חייב להשיב א"ש שזה ניתן לתשלומין [והנה יש כאן חידוש שאפילו שהתשלום הוא לא קשור לאיסור בכל אופן חשיב ניתן לתשלומין ובפשוטו זה מבואר ברמב"ם הלכות שכירות שלא לקוין על לא תלין כיון שזה ניתן לתשלומין שצריך עדין לשלם השכר אפילו שזה לא קשור לאיסור] אבל אם ננקוט כנ"ל שבאמת יש חוב וחל כאן פרעון רק שעבר בזה איסור א"כ הוא לא צריך לשלם וצ"ע [והנה היה מקום לחדש שכיון שרצון התורה שלא יגבה חובו כל שהוא מחזיר את הכסף אפילו שהוא לא חייב מתקן בזה את האיסור אמנם עיין רמב"ם שמכה את חברו לא לוקה כי זה ניתן לתשלומין אבל אם זה פחות משו"פ לוקה ולא אמרינן שזה ניתן לתשלומין כי יכול לשלם את מה שהזיק דהינו שרק אם יש חיוב בפועל חשיב ניתן לתשלומין ובפשוטו כה"ג ודאי לא יצטרך לשלם וצ"ב למה באמת לא לוקה]

### בדין לוה המשלם על דעת שאין חוב

ה] והנה לכאורא גם אם ננקוט כנ"ל שאין חוב אבל במקום שיודע שאין חוב ובכל אופן נותן לו ומצידו מוכן לתת גם אם אין חוב לכאורא כה"ג ודאי שלא צריך להחזיר לו וצ"ע למה כה"ג לא חשיב לאו שיש בו מעשה שלקח הכסף אמנם יתכן שעד כמה שלא נותן בגלל שחייב אלא שיודע שלא חיב ובכל אופן נותן לו כי הוא מבקש וכדו' באמת המלוה לא עובר בזה איסור וזה כמו הגמ' במתנה אני נותן לך וכריטב"א הנ"ל אמנם יש לחלק דכאן נותן מחמת שהמלוה מבקש שיפרע את חובו ומתיחס שיש כאן חוב וצ"ע

ולכאורא יש בזה נפק"מ גדולה באדם שלוה מחילוני ובפשוטו אסור להחזיר לו החוב מצד שמכשילו באיסור גבית חוב שעברה עליו שביעית רק שיש לדון שעדיף שיחזיר לו מדעתו שלא יעבור על הלאו בעצם הבקשה אמנם לנ"ל יכול לתת לו בתור מתנה דהינו שבאמת יודע שלא חייב ובכל אופן רוצה לתת לו ובזה אין איסור וצ"ע

### בדין אי עביד לא מהני בפרעון חוב שעבר עליו שביעית

ו] והנה יש לדון כאן שלא זוכה בכסף מעוד טעם דהנה מבואר בשו"ע סימן ט' שאם אדם נתן שוחד הדין שהדין צריך להחזיר את זה אם הנותן תובע את זה וביארו האחרונים שם שזה מצד שקי"ל כרבא שאי עביד לא מהני ורק בריבית יש פסוק שזוכה אבל כאן אין פסוק עיין שער המפשט סימן ט' ובמנח"ח מצוה פ"ג ולפ"ז לכאורא גם כאן אפילו אם יש חוב אבל מדין אי עביד לא מהני הוא לא יזכה בזה אמנם יש לדון שכאן שהאיסור בעצם הנגישה ולקיחת הכסף ממילא יתכן שאין תוספת איסור בזה שחל הגביה וכה"ג אין סיבה שיהיה אי עביד לא מהני ויתכן שלכן בשכח ושילם לא שיך לדון שאם היה יודע שזה אסור לא היה משלם שגם אם לא יחול התשלום לא יתקן האיסור והנה עיין אמרי בינה דינים ט"ז שדן האם במקרה שהשתמש אם הכסף יש חיוב לשלם שיתכן שכיון שנתן לו מדעתו ומרשה לו להשתמש אפילו שלא זכה אבל לא יתחיב על מה שמכלה את החפץ ולפ"ז במי שגבה חוב שעבר עליו שביעית וע"ש שנחלק בזה אם חכם אחד [והראוני דבשו"ת בנין שלמה חו"מ ס"א כתב דן שם חכם אחד מדין אי עביד לא מהני ע"ש] והנה לגבי שוחד מבואר שרק אם תביעה הוא צריך להחזיר וביארו האחרונים שללא זה זה ראיה שהוא מוחל ויש שביארו מצד שאין חיוב להחזיר ללא תביעה ויתכן שגם כאן זה כך וצ"ע שם עומק הסברות