מ_מ שבת ע_ה ב_ - ע_ט א_, פ_א א_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענינים שונים בשבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**ע"ה ב' -** **כל הכשר להצניע וכו',** בפירש"י לעיל ע"ד א' כתב דהבורר פחות מכשיעור אסור מדאורייתא משום ח"ש, ובפשוטו לפ"ז ה"נ המוציא פחות מכשיעור אסור מדאורייתא, וכ"כ הראבי"ה בסימן רכ"ד, וכתב דמה"ט קיצר בשיעורי הוצאה, וכ"כ ההג"א בר"פ המוצא יין, - אך בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ד דין א' כתב דאין איסורו אלא מדברי סופרים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והר"ן לקמן צ"ד א', וכן משמע בד' הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ט, וכמש"כ בס' קובץ שם.

ובמוציא דבר שאינו כשר להצניע, לכאו' לכו"ע אין איסורו אלא מדרבנן, כיון דאין דבר זה חשוב כלל, ול"ה אף כחצי שיעור, וגם לא חזי לאיצטרופי, וי"ל דע"ז קאי מש"כ בפירש"י (בסוד"ה ומצניעין) דלגבי' לאו מלאכה היא, ומשמע דאי"ז מלאכה כלל ואף לא ח"ש.

החוות יאיר בגליון הרי"ף לב: מדפי הרי"ף צידד דבמעביר ד' אמות ברה"ר חייב בכל דהו, ול"ב שיעור דכשר להצניע, - אמנם הנה בד' הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ט מבו' דגם בהעברת ד' אמות בעינן שיעור, ועי' בס' כתר המלך שם פי"ח הכ"א במש"כ בזה, - אך משמעות דבריו שם דבהוצאה בעינן שיעור "המועיל", ובהעברה ל"ב לזה, ועמד ע"ז התוצאות חיים בסימן ח' במכתב אות ג', וכן משמע קצת בדבריו שם פי"ח ה"א דהשיעורים שנשנו במשנתינו בהוצאה, הוא משום דבעינן שיעור המועיל, ול"ב לזה אלא בהוצאה מרה"י לרה"ר או מרה"ר לרה"י, ולא בהעברה, ושמא יש לפרש הטעם בזה, למש"כ התוצ"ח שם די"ל דבהעברה ל"ב מלאכת מחשבת, וע"כ ל"ב בזה שיעור המועיל, אלא בעינן שיעור כזית כשאר האיסורין, וצ"ע.

**וכל שאינו כשר להצניע וכו' אינו חייב אלא המצניעו,** הפנ"י לקמן צ"א א' כתב דהך דינא דחייב המצניע, אף דהוי פחות מכשיעור לרוב בנ"א, הוא דין מסוים במלאכת הוצאה, דשיעור הוצאה ל"ד לשיעור שאר איסורי שבת, אלא נמסר הדבר לחכמים לכל אחד ואחד לפי החשיבות, וע"כ כל שהצניעו והוא חשוב לדידי', ה"ה חייב על הוצאתו, אך בשאר מלאכות לא יהא חייב בכה"ג, ויתבאר עוד בעזה"י בר"פ המצניע.

**לאפוקי דם נדה,** הריטב"א כתב דהא דאינו חייב משום מוציא טומאה מביתו, כדתנן לקמן צ"ג ב' דהמוציא כזית מן המת וכעדשה מן השרץ חייב, הוא כר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', והיינו דאף דהכא איירי כשההוצאה צריכה לגופה, (דאל"כ אין הפטור משום דאינו כשר להצניע, אלא משום דאין ההוצאה צריכה לגופה), מ"מ כל הא דמחייבינן במוציא כזית מן המת, אף דלי"ב כשיעור הוצאה, הוא כמש"כ בפירש"י לקמן דהוצאה חשובה היא להציל עצמו מן הטומאה, וכ"ז הוא למ"ד דמשאצל"ג חייב עלי', אך למ"ד דפטור עלי', ל"מ הא דהוא מציל עצמו מן הטומאה, לחשבו כהוצאה חשובה, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכתב לישב עוד, דהכא איירי בדם ירוק שאינו מטמא.

והרמב"ם בפי"ח משבת הכ"ב כתב דהמוציא דם הנדה חייב, וסתימת דבריו משמע דהוא אף בדם אדום, ובתשו' חכם צבי החדשות סימן י"ד הק', דהרמב"ם לטעמי' דמשאצל"ג חייב עלי', מ"ט אינו חייב במוציא דם הנדה, וכתב לישב, דהא דהמוציא טומאה חייב, הוא כשהמוציאו מן הבית כדי לטהרו ולפנות הבית, אך הכא מיירי כשאין דעתו וכונתו לפנות הבית, ובכה"ג אינו חייב, ועמש"כ בזה הפרד"ר בסוגיין.

**לאפוקי עצי אשירה,** בפירש"י לקמן צ' א' כתב דאתיא דלא כר' יהודה התם דהמוציא משמשי ע"ז כ"ש חייב שנא' ולא ידבק בידך מאומה מן החרם, וכ"כ התוס' בסוגיין, וכ"כ בפסקי רי"ד, ופירש טעם הפלוגתא בזה, דת"ק ס"ל דכיון דאסירי בהנאה לא חשיבי מידי ולא מיחייב בהוצאתן, ור' יהודה סבר דכי היכי דחשיבי לענין איסורן בכ"ש, חשיבי נמי לענין הוצאת שבת, ואע"ג דלא חזו לי'.

והרמב"ן והר"ן לקמן שם כתבו דהא דמחייב ר' יהודה התם הוא כשמוציאן לשרפן, דכשר להצניע הוא לכך, ואזיל ר' יהודה לטעמי' דמשאצל"ג חייב עלי', והכא איירי כשמוציאו לצורך אחר, דאינו כשר להצניע לכך, והך מילתא דההיא דהתם הוא לר' יהודה לטעמי' דמשאצל"ג חייב עלי', כ"כ גם התוס' לקמן צ"ד א' ד"ה את המת, והבעה"מ לעיל כ"ט ב', - אך התוס' הרא"ש לקמן צ"ד א' כתב דהא דמחייב ר' יהודה התם, אתיא אף כמ"ד דמשאצל"ג פטור עלי', וכגון שמוציאן להשתמש בהן ואינו יודע שהן איסוה"נ, ואף בכה"ג הוא חייב עליהן בכ"ש, הואיל וראויין להצניע לקיים בהם מצות ביעור, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן צ' א', ומבו' דנחלקו בדבר הכשר להצניע לצורך מסוים, אם מכח זה חשיב, וה"ה חייב אף כשהוציאו לצורך אחר, או דאינו חייב אלא כשהוציאו לאותו הצורך שהוא כשר להצניעו לכך, ועמש"כ התורי"ד לקמן שם.

הפרד"ר בסוגיין הק', דאם אתי למעוטי עצי אשירה, א"כ תיקשי בהא דתני בסיפא דכל שאינו כשר להצניע וכו' אינו חייב אלא המצניעו, דאמאי חייב, כיון שאינו ראוי לשום דבר, ועיי"ש מש"כ בזה.

**האי דלא כר"ש,** בפירש"י כתב דקאי על הא דתנן כל הכשר להצניע וכו' דחייב כל אדם על הוצאתו ואפי' אדם עשיר, דהוא כלא כר"ש דלדידי' עשיר שאין דרכו להצניעו ואין אותו שיעור חשוב לו אינו חייב, ומבו' דמודה ר"ש דסתם בנ"א שרגילין להצניעו חייבין עליו אף כשלא הצניעוהו, ורק עשיר שאין דרכו להצניעו פטור, וכ"כ התוס', ומבו' עוד בדבריהם, דמודה ר"ש לסיפא דכל שאינו כשר להצניע וכו' חייב המצניעו, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח לקמן ע"ח א', עיי"ש.

אך בפירש"י לקמן ע"ו ב' ד"ה אלא למצניעיהן כתב דלר"ש אינו חייב בשיעורים אלו אלא כשהצניעו, וכתב לפ"ז דהא דתנן הכא דכל שאינו כשר להצניע וכו' חייב המצניעו, הוא דלא כר"ש, דלר"ש אף המצניע אינו חייב אלא בשיעורא זוטא, וכ"כ הר"ח וש"ר בסוגיין, ועמש"כ עוד בזה בחי' המהר"ל בסוגיין.

**ע"ו א' - לחים כגרוגרת יבשים כמלא פי גדי,** בפירש"י כתב דהא דלחים כגרוגרת, ולא סגי במלא פי גדי, הוא משום דלחים לא חזו לגדי, - אך הריטב"א כתב דאף דחזו אף לגדי, מ"מ כיון דחזו לאדם, משערינן באדם אפי' לקולא, כיון דלדידי' חזו ושכיח טפי, וכמו שאמרו לקמן ע"ח א' דשכיחא ולא שכיחא אזול רבנן בתר דשכיחא ואפי' לקולא.

**דהא חזי לפרה,** בפירש"י כתב דהוא משום דשיעור חשוב הוא, ולכל מי שיוציאנו לא פקע שיעורא בהכי, - וצ"ל דל"ד למוציא משמשי ע"ז לר' יהודה, דדעת הרמב"ן ודעימי' דאם הוציאן להשתמש בהן פטור, משום דאינו כשר להצניע לכך, דהתם אי"ז כשר להצניע כלל להשתמש בו, אך הכא דהתבן כשר להצניע להשתמש בו, אף אם הוציאו להשתמש בו לדבר אחר, חייב.

**אכילה ע"י הדחק לא שמה אכילה,** בשיטה להר"נ כתב דמה"ט אף אם הצניע לכך פטור, דלא חשיב מצניע דבטלה דעתו אצל כל אדם, וכל הא דהמצניע וחזר והוציא חייב, הוא בגונא דמיבעי לי' למצניע למילתא דלמאן דמיבעי לי' כה"ג חזי שפיר, וי"ל דתליא בפלוגתת קמאי אם המצניע לאכילה פחות מכשיעור חייב, ונת' להלן.

הראש יוסף נסתפק באוכלי אדם שהם ע"י הדחק, אם פטור אף לר' אושעיא, דהרי לא מחייב אלא בהוציא בפירוש לפרה אך בסתמא אינו חייב אלא כמלא פי גמל, וה"נ באוכלי אדם ע"י הדחק אינו חייב בסתמא, או דאוכלי אדם חשובין יותר ומסתמא אכילה ע"י הדחק שמה אכילה, ושיעורו בכגרוגרת, ועיי"ש שנסתפק עוד בדבר האסור באכילה, אם אינו חייב בכגרוגרת, או דכיון דראוי לנכרי חייב בכגרוגרת, וכתב עוד דאוכל האסור מדרבנן בגונא דמותר לבטלו ע"י הוספה שיעורו בכגרוגרת, וצ"ב, דכיון דאסור לבטלו בידים, (ורק כשנתערב כבר מותר להוסיף עליו), נמצא דכ"ז שלא נתערב, לא חזי למידי, ומ"ט הוא חייב עליו.

**אבל מצטרפין לקל שבהן,** התוס' בד"ה מפני כתבו דהא דתבן מצטרף לעצמה למלא פי גמל, הוא משום דתבן ג"כ ראוי לגמל, דאף אם אינו ראוי בפנ"ע, שמא אגב העצה הוא ראוי, וכ"כ המאירי, מבו' כל הא דמצטרפין ב' מינים, הוא רק משום דחזו יחד לחד מילתא, אך בלא"ה אין מצטרפין, - ולפ"ז לכאו' אף ב' מינים דשוו בשיעורייהו אין מצטרפין אלא אם חזו לחד מילתא, ומש"כ התוס' שם דעמיר ועלי שום ועלי בצלים לחים מצטרפין זע"ז, הוא משום דס"ל דאף עלי שום ועלי בצלים לחים חזו לבהמה, וזה דלא כמש"כ רש"י דלא חזו לגדי, (דלדעתו לא מצינו דהם ראויים כלל לבהמה), אלא כמש"כ הריטב"א דחזו גם לגדי.

**ותני עלה הבגד והשק וכו' מצטרפין זע"ז,** התוס' כתבו דדוקא בכה"ג הן מצטרפין, אך הבגד והעור, או השק והמפץ אין מצטרפין, - אך התוס' בסוכה י"ז ב' בסו"ד כתבו דמכללא דסיפא משמע דל"ד קתני מתניתין דמצטרפין כסדר ע"ז, וכ"כ בחי' הגר"א בכלים פכ"ז מ"ב, וכ"כ המל"מ בפכ"ד מכלים ה"ד בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש בנגעים רפי"א.

ובטעם הסוברים דאין מצטרפין, כתבו התוס' דהוא משום דאין ראויין להתחבר יחד, ובטלה דעתו אצל כל אדם, וכ"כ הר"ש והרא"ש בכלים שם, - אך התוס' בסוכה שם כתבו דהוא משום דשיעורן רחוקים זמ"ז, והמהרש"א והמהר"ם שם נקטו דהוא טעם אחר ממש"כ התוס' הכא, וכ"כ המל"מ בפכ"ג מכלים ה"ד, אך החזו"א בכלים סימן ל"ב סק"ז כתב לפרש דבריהם ע"ד ד' התוס' הכא, עיי"ש, ואכמ"ל.

**וא"ר שמעון מה טעם הואיל וראיין ליטמא מושב,** התוס' הק' דמ"ט בעינן לטעם זה, הרי כיון דראוי לחברן וחזו למדרס, פשיטא דמצטרפין לטומאת מדרס, דהא אפי' כופת שאור שייחדה לישיבה טמאה מדרס, והחזו"א בכלים סימן ל"ב סק"ד פירש לדבריהם, דרק בטומאת מגע דלא טמאה התורה אלא ז' מינין וכו' ושאר מינין טיהרה תורה, וכשאין שיעור לטמא ממין אחד אלא מב' מינין אין כאן טומאה לא מחמת עור ולא מחמת שק דזיל הכא ליכא שיעורא וזיל הכא ליכא שיעורא, ואף דהוי כלי, מ"מ הוי ככלי שנעשה ממינים הטהורין, ורק אם איכא דין צירוף חשבינן לב' המינים כמין אחד שטימאתו תורה, אבל במדרס שלא יחדה תורה מינין אלא כל המיוחד למדרס טמא, מה לי חד מינא מה לי ב' מינין, נהי דאינו עור ואינו שק אלא כמין חדש אכתי הוא טמא, והא דפרכינן הכא דמ"ט עלי שום ועלי בצלים לחים ויבשים מצטרפין לחיוב הוצאה, אף דלא שוו בשיעוריהו, אף דלגבי הוצאה ג"כ לא ייחדה התורה מינים, אלא כל דבר הראוי חייבין עליו, י"ל דהוא משום דהכא כל מין משמש לעצמו, וע"כ בעינן לדין צירוף, וכל דלא שוו בשיעורייהו לא מצטרפין, (ומשא"כ לענין מדרס, דל"ב כלל לדין צירוף, אלא כיון דהטלאי העשוי משניהם יחד ראוי למדרס יש לו לטמאות מדרס אף דלא שוו בשיעורייהו), - אך בתוס' תלמיד ר"י הזקן משמע לפרש בע"א, דלענין מדרס ל"ב שיהא ע"ז תורת כלי וע"כ פשיטא דמצטרפין, עיי"ש.

הרמב"ם בפיהמ"ש במעילה ספ"ד פירש לדינא דמצטרפין זע"ז, דהוא לענין טומאת מדרס, וכ"ה מבו' בדבריו בפכ"ג מכלים ה"ד, וכ"ה מבו' בפירש"י בסוכה י"ז ב' ד"ה הואיל, ותיקשי לדידהו קו' התוס' דלענין מדרס פשיטא דמצטרפין, - אך כבר עמדו בזה דלק"מ, דרש"י והרמב"ם לטעמייהו דס"ל דרק מינים הנטמאין בשאר טומאות טמאין מדרס, כ"ה בפירש"י לקמן ס"ו א', ובפיהמ"ש להרמב"ם כלים פ"כ מ"ג, וע"כ שפיר בעינן לדין צירוף אף לטומאת מדרס, והתוס' דפליגי ע"ז הוא לטעמייהו דס"ל לקמן פ"ד א' דכל המינים טמאים מדרס.

**ע"ו ב' - ה"נ חזיא לדוגמא,** התוס' בד"ה הואיל כתבו דה"נ הו"מ למינקט דחזו לזרע ולרפואה, אלא דלא בכל דברים שייך בהו זרע ורפואה, והמל"מ בפי"ח משבת הכ"א כתב להוכיח מדבריהם, דהמצניע פחות מכשיעור לאכילה והוציאו פטור, כיון דפחות מכשיעור לא חזי לאכילה, ואין חייב המצניע, אלא כשהצניעו לדבר שהוא ראוי לו, וע"כ בעינן להא דחזיא לדוגמא, ולא מצינו למימר דחזיא לאכילה, ונחלקו בזה הראשונים בר"פ המצניע, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**שכן עני אוכל פתו בעיסה בלוסה,** בפירש"י כתב דמה"ט קרינן בי' לחם הארץ, ומ"מ לענין שבת מידי דחשיב בעינן וסתמייהו דהני לאו אוכל נינהו, - אך בפסקי רי"ד כתב דלגבי שבת דהוא בגרוגרת שהוא דבר מועט לא מצטרפי.

התורי"ד כתב דאם הוציא כגרוגרת מאותו הלחם חייב, אע"פ שהסובין והמורסין מעורבין שם, דכיון דעבדינהו לחם עם הקמח אחשבינהו, וכ"כ הראש יוסף, - והמג"א בסימן תנ"ד סק"ב נקט דאף לגבי מצה מצטרפין הסובין והמורסן לכזית, וכ"כ המ"ב שם סק"ג, ועמש"כ בזה השפ"א בסוגיין.

**המוציא יין בכדי מזיגת הכוס וכו',** הפנ"י הק' דבמיני אוכלין תנן סתמא לעיל דכל האוכלין שיעורן בכגרוגרת, ובמיני משקין תנן שיעורין חלוקין, ואטו במיני אוכלין לא אשכחן כמה מינים דשכיחי נמי לרפואה ויהא חייב אפי' בפחות מכגרוגרת, ובירושלמי אמרו דזהו טעמא דר"ש דכל המשקין ברביעית, דדמי להא דכל האוכלין בכגרוגרת, עיי"ש, וכתב דשאני אוכלין דשיעורא דגרוגרת דידהו הוי מהלמ"מ, וכיון דגזה"כ הוא כהלכתא בלא טעמא אין לחלק בין המינים ומשא"כ במיני משקין אין שיעורן מהלמ"מ, אלא מסרה התורה הדבר לחכמים, וע"כ בזה חלוקין המינים זמ"ז, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, והעירו ע"ז ממש"כ רש"י לעיל בע"א דהא דעלי שום ועלי בצלים לחים כגרוגרת כשיעור מאכל אדם, הוא משום דלא חזו לגדי, (והריטב"א כתב דהוא משום דשכיח טפי לאדם), והרי דאם הוו חזו לגדי הי' שיעורם כמלא פי גדי, אף דהם אוכלי אדם.

**חלב כדי גמיעה,** התוס' כתבו בשם הר"ר פור"ת דהוא מלא לוגמא, וכתבו דלא משמע כן ביומא פ' א', שנחלקו שם בשיעור שתי' ביוהכ"פ אם הוא רביעית או מלא לוגמיו או כמלא לוגמיו או כדי גמיעה, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, - וכתבו להוכיח דהוא פחות מרביעית, מהא דתנן הכא דר"ש אומר כולן ברביעית, והרי דכדי גמיעה הוא פחות מרביעית, - והרמב"ן כתב עוד דא"צ לומר שהוא פחות מכגרוגרת, וכ"כ המאירי וצ"ב דכגרוגרת היא פחותה הרבה מרביעית, ושמא מכוון דבריהם הוא דכשיקרוש יהא פחות מכגרוגרת, וכ"נ בד' השיטה להר"נ, (ועמש"כ הריטב"א בשיעור חלב כשיקרוש), וצ"ע.

ובפסקי ריא"ז כתב דכדי גמיעה הוא שיעור שאדם נותן בפיו בבליעה אחת, וכ"כ הרע"ב, וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם שבדפוסים, אך בפיהמ"ש הנדמ"ח כתב דגמיעה הוא לגימה.

הרמב"ן כתב דמסתברא דכדי גמיעה לאדם בינוני קאמרינן, ולא לעוג מלך הבשן ולא לכל אדם בשלו אלא בשל עולם שמין בבינונית, ואפי' למ"ד דלגבי יוהכ"פ לכל חד וחד בדידי' משערינן, והר"ן הוסיף דהוא משום דשאני לגבי יוהכ"פ דמשום יתובי דעתא הוא, ולכל חד וחד לא אייתבא דעתי' אלא בדידי'.

המאירי כתב די"מ דאף חלב בהמה טמאה שיעורו בכדי גמיעה, והביא מירושלמי דשיעורו כדי לכחול בה עין אחת, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ח משבת ה"ב.

התוס' הק' מהא דתניא לקמן צ"ה א' דהחולב כגרוגרת, ואין חילוק בין מוציא לחולב וכו', והתוס' בפסחים ס"ה א' ד"ה החולב הוסיפו דשיעורי שבת הן שוים לכל המלאכות הוצאה טחינה וקצירה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח משבת הט"ו והט"ז שלמד לשיעורי טחינה ולישה משיעורי הוצאה, וכמש"כ המ"מ שם, וכתבו בשם ר"י דכדי גמיעה נפיש מכגרוגרת, וסתם חלב בכדי גמיעה, והא דתניא דהחולב כגרוגרת הוא בחולב לגבינה דאחשבי', - וצ"ע דלפ"ז הדין נותן דלא יתחייב אלא בשיעור שיהא בו כגרוגרת כשיעשה גבינה, ועמד ע"ז בחי' המהר"ל, עיי"ש, ובד' הריטב"א משמע דאה"נ אינו חייב אלא בשיעור שיהא בו כגרוגרת כשיעשה גבינה, עיי"ש, אך בהמשך ד' התוס' מבו' דלא כן, (ורק בפי' הב' כתבו דכגרוגרת דהמצניע איירי ביבש), וצ"ע.

הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ז כתב בדין חולב ובדין חובל, דאינו חייב עד שיהי' בדם או בחלב שיוציא כגרוגרת, והראב"ד שם השיג, דאין שיעור המשקין כגרוגרת, והלא חלב כדי גמיעה, ושאר המשקין שיעורן חלוקין, והאחרונים תמהו על דבריו, דהרי להדיא תניא דהחולב כגרוגרת, ועמש"כ בזה הפר"ח במים חיים שם, והקרית מלך רב שם, - ובדעת הרמב"ם אין לישב כמש"כ התוס' דאיירי בחולב לגבינה, דא"כ מ"ט סתם בזה, וגם אכתי תיקשי, דבהוצאת דם כתב שם פי"ח ה"ב דשיעורו ברביעית, ומ"ט הכא שיעורו בכגרוגרת.

והכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דאין ללמוד שיעור הוצאת דם או חלב ממקום חיבורם בחי, משיעורם בהוצאה מרשות לרשות, והפר"ח שם הק' מד' הרמב"ם שם פ"ח הט"ו דמבו' שלמד לשיעור טחינה משיעור הוצאה, - והקרית מלך רב שם כתב בדעת הרמב"ם דס"ל כמש"כ התוס' בסו"ד וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והמאירי, דאף דכשהחלב בעין מיחייב בכדי גמיעה, מ"מ חולב אינו חייב אלא בכגרוגרת, דאין אדם טורח לחלוב פחות מכגרוגרת, וצ"ע דלא נתישב בזה מש"כ הרמב"ם דחובל חייב כשיש בדם שהוציא כגרוגרת, ובהוצאה כתב דאינו חייב אלא כשיש בו רביעית, (ושמא יש לדחוק דמש"כ הרמב"ם בחובל וחולב כגרוגרת, היינו אחר שיתייבש, והוא טפי מרביעית).

והנה בחי' המהר"ל כתב בישוב קו' התוס', דבחולב דחייב משום דש, דהיינו שהוא דן את החלב מן הבהמה, הרי דכיון דהבהמה היא אוכל, ע"כ אף שהי' מחשבתו לשתי', מ"מ כיון דכשחולב מן הבהמה שם אוכל עליו עם הבהמה, הוי שיעורו בכגרוגרת, ומשא"כ אחר שיצא מן הבהמה, חשיב משקה ושיעורו כדי גמיעה, ובדעת התוס' ודעימייהו דלא ניח"ל בזה, י"ל דהוא משום דאף בעודו עם הבהמה, כיון דתשמישו הוא להוציאו ולשתותו, הוי שיעורו כשיעור משקה, וי"ל עוד, דכיון דמלאכת החליבה היא בהוצאתו מן הבהמה, בעינן שיהא בו שיעור אחר הוצאתו, ולפ"ז י"ל בדעת הרמב"ם דמה"ט הוא דהחובל שיעורו בכגרוגרת, אף דבהוצאת דם שיעורו ברביעית.

הכס"מ שם כתב, דטעם הא דשיעור חולב וחובל בכגרוגרת, הוא משום דחשיבי אוכל דהא חזו ללפת בהן את הפת, והישועות מלכו שם תמה ע"ז, דהרי דם אסור באכילה, ואינו ראוי ללפת בו את הפת, ועיי"ש שהביא מש"כ הרמב"ם שם פי"ח ה"ב דחלוק שיעור חלב בהמה טמאה משיעור חלב בהמה טהורה, אך י"ל דהוא ראוי לגוי ללפת בו את הפת, וכמו שמצינו כה"ג בד' התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה ועוד, ולקמן צ' ב' ד"ה שמצניעין.

**ר"ש אומר כולן ברביעית,** בפירש"י כתב דהיינו אף היין והחלב והדבש, וכ"כ הרע"ב, ובפי' ריבב"ן כתב דכולן ברביעית היינו אף היין והמים והדבש, והמאירי כתב דהיינו אף היין והחלב והדבש והשמן, והפרד"ר תמה דמ"ט לא חשבו גם שמן ומים, וכתב דבשמן י"ל דכיון דסתמו אינו עומד לשתי' דאזוקי מזקי לי', ועיקרו לסיכה, מודה ר"ש דשיעורו בכדי סיכת קטן, (ול"ד לשאר משקין דעיקרן לשתי'), אך במים דעיקרן לשתי', הדין נותן דלר"ש שיעורן ברביעית, אך בס' שבת של מי כתב ע"ד רש"י דל"ד נקט יין וחלב ודבש, דה"ה מים ושמן, ועמש"כ בזה התפא"י בבועז.

**כדי שימזגנו ויעמוד על רביעית,** התוס' כתבו דאע"ג דאמרינן המקדש אם טעם מלא לוגמיו יצא, י"ל דמלא לוגמא דהתם ל"ד וכו', ועוד י"ל דדוקא מקדש, - ונתחדש בדבריהם בתי' בתרא, דחלוק הוא דין קידוש מדין שאר כוס של ברכה, ומצינו בבעה"ע בהל' מילה שכתב דמה שאמרו דהמקדש אם טעם מלא לוגמיו יצא, הוא דוקא בקידוש, דכתיב בי' זכור זכרהו על היין, וכ"כ הב"י ביו"ד סימן רס"ה בשם הרשב"א, וכ"כ בתשו' ר"י ב"ר יהודה שהביא המחזור ויטרי בסימן תק"ג, אך בתשו' הרא"ש כלל כ"ה סימן א' כתב דאין מקום לחלק בין קידוש לשאר דברים הטעונין כוס, (וכ"כ בחי' רבינו דוד ומהר"ם חלאוה ור"ן בפסחים שם, דבכל כוס של ברכה בעינן שישתה מלא לוגמיו, וכ"כ הטוש"ע באו"ח סימן ק"צ ס"ג), ואכמ"ל.

**ע"ז א' - אמר אביי ב' תשובות בדבר,** נחלקו הראשונים בדעת אביי, **א** בפירש"י מבו' דתשובה קמייתא, היא על הא דקאמר רבא דשיעור מזיגה הוא על חד תלת מיא, ותשובה בתרייתא היא על הא דקאמר דשיעור כוס של ברכה הוא ברביעית, ומכח זה הוא דמתחייב במוציא יין כדי מזיגת הכוס, דכשימזגנו יהא בו רביעית, והתוס' כתבו לדעתו, דמודה אביי דבעינן בכוס של ברכה רובע רביעית יין חי, וזה שיעור חיובא דהוצאה, אך ל"ב רביעית מזוג. - **ב** התוס' כתבו דדעת אביי דכוס של ברכה בעי רביעית יין חי, וזהו שיעור חיובא דהוצאה, והא דתנן כדי מזיגת הכוס, ולא תנן רביעית, הוא משום דכל הא דשיעורו ברביעית הוא רק משום דחזי לכוס של ברכה, אך כל שנפסל לכוס של ברכה, לא סגי ברביעית, דאין מצניעין אותו, כיון דאינו ראוי אלא ע"י מזיגה וצריך תיקון. - **ג** הרמב"ן כתב דיש לפרש דמודה אביי דשיעור כוס של ברכה ברביעית, ואך דפליג וס"ל דלחיובא דהוצאה לא סגי במה שיש בו כדי שימזגנו ויעמוד על רביעית, אלא שיעורו הוא כמו שהאדם עשוי ליתן בכוס של ברכה דהוא קרוב לרביעית וחשיב דאית בי' שיעור שתי' כמלא לוגמיו או יותר מעט בפנ"ע בלא צירוף דמים. - **ד** הרמב"ן מסיק דאביי מודה דשיעור הוצאה הוא בכדי שימזגנו ויעמוד על רביעית, ואך דכ"ז הוא במזיגה דעל חד תרי, דכיון שא"א לשתות יין אלא במזיגה כיוצא בה השתא נמי חשיב לשתיה שכל שעומד למזוג כמזוג דמי, אך במזיגה דעל חד תלת, כיון דאינו עומד למזוג כולי האי, אין המים מצטרפין, וכ"כ הר"ן, ועד"ז כתב הריטב"א.

**תנא יבש בכזית דברי ר' נתן,** הרמב"ם בפי"ח משבת ה"ב פסק כן, ובס' המאורות עמד ע"ד הרי"ף וההשלמה שהשמיטו לזה, וכתב דשמא ס"ל דיחידאה היא, ולרבנן שיעורו כאוכלין שהם בכגרוגרת, וכ"כ בס' הבתים שערי הוצאה שער י"ד די"א דשיעור יין קרוש בכגרוגרת.

**דם נבילה ב"ש מטהרין וב"ה מטמאין,** בפירש"י כתב דהא דמטהרי ב"ש הוא מטומאה חמורה, אבל טומאה קלה דמשקין יש בו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ח מעדיות מ"א ובפ"א משאה"ט ה"ד, ובל' הרמב"ם בהל' שאה"ט שם מבו' דטומאתו היא מדאורייתא, אך ממש"כ בפיהמ"ש שם דאינו מטמא אלא ברביעית, מבו' דאין טומאתו אלא מדרבנן, וע"כ אינו מטמא בכ"ש כשאר משקין טמאים, וצ"ע, - אך התורי"ד כתב דב"ש מטהרין אף מטומאה קלה, דדם נבילה לא חשיב משקה, - ועמש"כ בזה במקד"ד טהרות סימן מ"ג סק"א, ובחזו"א מכשירין סימן ט' סק"ג.

התורי"ד כתב דהא דקאמר ר' יהודה דב"ה מטמאין, חלוקין עליו חביריו, וכדתנן בעדיות פ"ח מ"א דהעיד ריב"ב על דם נבילות שהוא טהור, ומשמעות דבריו דהכי קי"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משאה"ט ה"ד, אך בד' התוס' בסוגיין ובכ"ד מבו' דקי"ל דדם נבילה טמא.

**אף כשטימאו ב"ה לא טימאו אלא בדם שיש בו רביעית, הואיל ויכול לקרוש ולעמוד על כזית,** הראב"ד בעדיות פ"ה מ"א כתב דהוא גזירה דרבנן, דכיון דכשהוא קרוש דומה לבשר, גזרו עליו משום כזית נבילה, וכ"כ בחי' המהר"ל בסוגיין, אך בד' התוס' וש"ר מבו' דהוא דינא דאורייתא.

הריטב"א בריש פירקין הק' במש"כ התוס' דחולב לגבינה שיעורו בכגרוגרת, דלפ"מ שאמרו הכא דרביעית יין או דם שיבש הוי כזית, א"כ כגרוגרת חלב שהוא פחות מרביעית כשנעשה גבינה אין בו שיעור אפי' כזית ואמאי חייב, וכתב דשאני יין ודם שמתייבשין ומצטמקין ואפי' רביעית בלח חוזר לכזית, אבל חלב הוא אינו מתייבש אלא שנקרש ואפי' פחות מכדי גמיעה כשנקרש הוא כזית, - ומבו' בדבריו דמה שאמרו הכא דיין ודם שקרשו עומדין על כזית, היינו כשנתיבשו הנוזלים שבהן, דמה שמשתייר מהן אינו אלא כזית, וכ"כ בתשו' בנין ציון ח"א סימן מ"ט, דבטבע הדם שמעורבים חלקי הדם במים, וכשהוא נקרש שנפרדים חלקי המים ממנו נשאר מרביעית כזית דם והשאר הוא מים, וכ"כ הקה"י בפסחים סימן מ"ג, והך מילתא דקרוש אי"ז הקפאה, אלא שנתייבש ונשתייר בו תמצית היין והדם, כ"ה מבו' בפי' הר"ש באהלות פי"ג מ"ה שכתב דיין קרוש הבא משניר ודם שקרש אינו חוזר ונעשה משקה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' ותו"י ביומא ע"ו א', ותוס' וריטב"א בשבועות כ"ג א' שכתבו דיין קרוש הבא משניר ממחין אותו במים ושותין אותו, - ולפ"ז הרי דבמים שאין בהם דבר אחר מלבד המים, ל"ש כלל הך מילתא דיקרשו ויעמדו על כזית.

אך בפירש"י בברכות מ"א א' ד"ה כדי רביעית מבו' דגם במים שייך הך מילתא, ואך דכיון דקלישי אם יתיבשו לא יהא בהן אפי' כזית, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן קס"ז, וכ"ה מבו' בד' האחרונים בכ"ד שנקטו דעיקר שיעור רביעית בשתי' הוא משום דכשיקרש יעמוד על כזית, עי' בלבוש ומור וקציעה בסימן ק"צ, ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ד בטעם הא דנשבע שלא אוכל הוי שיעור השתי' ברביעית, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בבדה"ב שהבאנו להלן, - וגם בל' רש"י בסוגיין בד"ה על כזית מבו' דכזית יבש שנימוח הוי רביעית, ובס' הבתים שערי בב"ח שער י"א כתב דהמחה את החלב שיעורו ברביעית, משום דכזית אוכל שנימוח נעשה רביעית, וכ"כ הקר"א בנזיר ל"ח ב', וצע"ג.

**אבל בדם דסמיך כזית לא בעי רביעית וכו',** הר"ן בחולין צ"ז ב' כתב בשם הרא"ה דכשמשערין ברוטב של איסור לדין ביטול בס' משערין לכזית ביצה ומחצה של רוטב, שכן שיעורו שאם יקרוש יעמוד על כזית, וכתב הר"ן שלמדה ממה שאמרו הכא דרביעית משקין שקרשו עומדין על כזית, וע"כ כל שהאיסור קרוש, משערין רביעית רוטב לכזית, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בבדה"ב בית ד' שער א' (ה:) שלמדה מהכא, וכ"כ גם בשיטה להר"נ בסוגיין בשם הרא"ש מלוניל, ועיי"ש שכתב דאע"ג דאביי קאמר הכא דאין כל המשקין שוין לד"ז, אפ"ה ס"ל להרא"ה דלא שבקינן מאי דפשיטא לי' לרב יוסף משום ספיקא דאביי, ובזה מתישב משה"ק הט"ז בסימן ק"צ סוסק"ג ע"ד הלבוש שם, ועמש"כ בזה בשיטה להר"נ בסוגיין.

בפירש"י כתב דהא דיבש בכזית משום דמעיקרא הוה בי' רביעית, אף דיין שיעורו ברובע רביעית, הוא משום דיין קרוש לאו בר מזיגה הוא, והתוס' לעיל בסוגיין ד"ה ועוד הקשו, דאם כזית יבש לא חזי למזיגה, מה מהני הא דהי' בו רביעית מתחילה, ומ"ש מגרוגרת שצמקה, ומכח זה פירשו דרב יוסף ס"ל דכוס של ברכה בעי רביעית יין חי, והתורי"ד הביא מירושלמי דר' נתן ס"ל כר"ש דכולן ברביעית, - והמגיני שלמה כתב לישב דשאני גרוגרות שצמקה דנחסר מהגרוגרות במה שצמקה, אבל בכאן לא נחסר כלל אלא שנתייבש ובידו להמחהו וישוב כבראשונה ויהי' רביעית, וכ"כ השפ"א המנ"ח במוסך השבת מלאכת טוחן, - ובדעת התוס' שלא חילקו כן, עמש"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן י"ד, וי"ל עוד דס"ל דיין יבש א"א להמחותו ויהא רביעית, וכמש"נ לעיל מד' הר"ש באהלות פי"ג דאינו חוזר ונעשה משקה, ומד' התוס' בכ"ד דצריך להמחותו במים, (ואף אם הי' חוזר ונעשה משקה, ל"ה בו רביעית, דהא דמעיקרא הי' בו רביעית, הוא בצירוף חלקי המים שביין, וכנ"ל, ורק אם ימחנו במים יהא בו רביעית, ומים בכד ומצטרפין).

התוס' דנו אם דם הוי בכלל בשר, והוכיחו דאינו בכלל בשר ממה שאמרו דכשהותרה נבילה היא וחלבה וגידה הותרו, ולא אמרו דהיא ודמה הותרו, ומבו' בדבריהם דבנבילה בעינן תורת בשר, - והקוב"ש בביצה אות כ"ז עמד בזה ע"ד היראים בסימן ס"ג שכתב דבנבילה ל"ב תורת בשר, דכתיב לא תאכל כל נבילה כל הנאכל בנבילה נאסר, וע"כ הוא דביצת נבילה אסורה, אף דהשוחט את התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות מותר לאכלן בחלב, משום דאינם בכלל בשר, וא"כ מ"ט לא אמרינן היא ודמה הותרו, אך י"ל דרק האוכל שבנבילה הוי בכלל נבילה, אך הדם דמשקה הוא אינו בכלל נבילה.

**ע"ז ב' - קילור כדי לשוף במים,** בפירש"י כתב דהוא כדי לשוף במים לשני עינים, והמאירי נחלק ע"ז, דכל הדברים אחר רגילותם אנו דנים, ואין קילור בא אצל מצד חולי, והרבה מיחושין רגילים בעין אחת שאין חבירו נעשה לו ערב.

**בעי רב אשי כדי שיפה או כדי אחיזה ושיפה, תיקו,** הריטב"א כתב דתיקו ולחומרא, וכ"כ המאירי דסגי בכדי שיפה וא"צ בכדי אחיזה ושיפה, וכן משמע מסתימת ד' הרמב"ם בפי"ח משבת ה"ב, והרמ"ך שם השיג על שלא פירש לדין זה, - וגם באיבעיא דלקמן בשיעור כדי ליתן על הכתית, כתב הרמב"ם שם דסגי כדי ליתן על ראש הכתית, כן פירש המאירי בריש פירקין בדבריו, (אך המרכה"מ פירש לדבריו בע"א), וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, ובפי' רבינו פרחי' בריש פירקין כתב דהוא משום דתיקו דאיסורא לחומרא, וצ"ב דהרי עיקר הנפ"מ בזה הוא לחייבו חטאת, (דהרי אף פחות מכשיעור אסור), והיאך מצינו לחייבו מספק.

**כדי לסוך אבר קטן של קטן בן יומו,** בפירש"י כתב דהיינו כדי לסוך אחר מפרקי אצבע קטנה, וכ"כ הר"ן, והיינו משום דכל פרק שבאצבע הוי אבר, כדתנן באהלות ספ"א, אך הרמב"ם בפי"ח משבת ה"ב כתב דהוא כדי לסוך אצבע קטנה של רגל, וכ"כ הרי"ד, והמאירי במתניתין הביא לב' הדעות בזה, והישועות מלכו בהל' שבת שם העיר ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות פ"ד מ"ו דהוא כדי לסוך אצבע קטנה של יד.

**ע"ח א' - מים כדי לשוף בהן את הקילור,** הרמב"ם בפי"ח משבת ה"ב כתב דטל כדי לשוף את הקילור, ומים כדי לרחוץ פני מדוכה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש

**שכיחא ושכיחא אזול רבנן בתר שכיחא לחומרא,** המל"מ בפי"ח משבת ה"א צידד דאף דבסתמא אזלינן לחומרא בתר שיעורא זוטא, מ"מ אזלינן בתר מחשבתו לקולא, כיון דהשיעור המרובה ג"כ שכיח, ומשא"כ היכא דשכיח ולא שכיח והשיעור המועט הוא שכיח, אף אם הוציא לדבר דלא שכיח, שיעורו כשיעור המועט, וזהו מה שאמרו לעיל ע"ו א' דהמוציא תבן כמלא פי פרה לגמל חייב, ובסו"ד נסתפק בזה, ולכאו' משמעות ד' התוס' והריטב"א בריש פירקין, דלעולם ל"מ מחשבתו להקל, עיי"ש.

**יין שתייתו שכיחא רפואתו לא שכיחא וכו',** בפירש"י כתב דהוא משום דאיכא דעביד בחלב ואיכא דעביד במיא, ונתחדש בזה דאם היו כולן עושין ביין, אף דודאי רוב היין עומד לשתי', דלרפואה אין נצרך אלא מעט יין ואי"ז בכל אדם ובכל זמן, מ"מ חשיב כשכיחא ושכיחא, וכ"ה מבו' גם ממה שאמרו לגבי מים דבגלילא שנו, לפירש"י שם, וממה שאמר רבא דאף בשאר מקומות שכיחא רפואתו, אף דודאי רוב המים עומדים לשתי', (ועמש"נ בזה להלן), וממה שאמרו דדבש אכילתו שכיחא ורפואתו שכיחא, אך דלכאו' ודאי רוב הדבש עומד לאכילה, (וכמש"כ כן המאירי בריש פירקין).

**בגלילא שנו,** בפירש"י כתב דהיינו דהן עניים וכו' ואין שפין אלא במים, והתוס' לעיל מ"ז א' ד"ה בגלילא ובחגיגה כ"ה א' בגלילא שנו הק' ע"ז, דאם ל"ה להם יין לשפות הקילור, א"כ שכיחא שתיית מים טובא, והי' להם לשער בשתי', ובדעת רש"י כתב המגיני שלמה, דלא חשיב כלא שכיחא רק כשאפשר לרפאות בדבר אחר, אך אם א"א בדבר אחר, אף דמשתמשין יותר לזה מלזה, חשיב כשכיחא ושכיחא, וכ"ה מבו' בד' הר"ן בסוגיין, (וצ"ע בד' התוס' דפליגי ע"ז, דלכאו' מסוגיין מוכח כן, וכנ"ל), - והתוס' שם פירשו דבגליל הי' להם רוב יין והיו שותין הכל יין, ורפואת מים הוה שכיחא טפי משתי', - ובפי' ר"ח גריס בדגלילא, ופירש דהיינו מי גליל שהן ידועין שמועילין לעיר בקילור, ומשא"כ שאר מים דשיעורן ברביעית, וכ"כ הערוך בע' גליל.

והרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ח משבת ה"ב כתב דשיעור מים כדי לרחוץ פני מדוכה, ושיעור טל הוא כדי לשוף את הקילור, והמאירי בריש פירקין כתב דמקורו הוא מירושלמי, ותמה ע"ז דבסוגיין מבו' דאיירי בסתם מים, והמ"מ כתב בדעתו דפסק כאביי דלא שיערו במים כדי לשוף את הקילור אלא במי גליל, ולא בשאר מים, וטל דמי למי גליל, וכ"נ בפי' רבינו פרחי' בריש פירקין, ועמש"כ המרכה"מ שם.

**רבא אמר אפי' תימא בשאר מקומות כשמואל וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דמה"ט שכיח דשפין במים, וע"כ משערין ברפואתן לחומרא, והרמב"ן הק' דאכתי הרי שתייתן שכיחא טפי מרפואתן, וכתב דכל הא דשכיחא ולא שכיחא אזלינן בתר שכיחא, היינו רק אם יש דברים אחרים המשמשין לכך, אך כל דרפואתו שכיחא, אע"ג דשתייתן שכיחא טפי, אזול רבנן לחומרא, אע"ג דלא שכיחא כולי האי, ועד"ז כתב הריטב"א.

ובפי' ר"ח כתב לפרש, דמכוון ד' רבא הוא דאין המים סועדין כמיני מאכל, אלא עיקר שתייתן כעין רפואה היא, ולפיכך שיעורן כרפואה, והרמב"ן הוסיף לפרש דהיינו, דאע"פ דאין השתי' אלא ברביעית, כיון דהיא עושה רפואה ופעמים שעושין מהן רפואה לקילור, רפואתן שכיחא, והולכין אחר רפואה קטנה שלהן לחומרא שהיא רפואת הקילור.

**הבמ"ע בתלמיד וכו',** בפירש"י כתב דאתיא כרשב"א דדבר שאין מצניעין כמוהו והוכשר לזה והצניעו נתחייב זה במחשבתו של זה, אך התוס' כתבו דאתיא כרבנן, ואפ"ה הוא חייב, משום דהתלמיד עושה הכל לדעת רבו, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, - ובפי' ר"ח כתב דקאי ע"ד ר"ש דכולן ברביעית, ובזה הוא שאמרו דבתלמיד שאמר לו רבו וכו' אם הוציא הרב דבר שהוא חשוב לכל כשיעורין הללו ה"ה חייב, אף דהוא פחות מרביעית, אך אם הוציא דבר שאינו חשוב לכל ופיחת מן השיעורין הללו, אף דאם הצניעו הוא עצמו הי' חייב, אך כשהצניעו תלמידו ה"ה פטור, ולפ"ז נמצא דלפ"מ דקי"ל דלא כר"ש, ובשיעור החשוב לכל חייב אף כשלא הצניעו, לא משכח"ל להך דינא דתלמיד וכו'.

**שופכין למאי חזו,** התוס' הק' דמ"ט לא פריך הכי אמתניתין, ועמש"כ בזה בחי' המהר"ל, - ובתשו' חכם צבי סימן קי"ח כתב דבמתניתין י"ל דלא חזו למידי, ומ"מ כיון שמוציאן כדי לפנות הבית חייב, והא דשיעורן ברביעית הוא משום דבפחות מרביעית אין דרך אדם להקפיד עליו, אך בברייתא דתניא דמודים חכמים לר"ש, ומבו' דאף לר"ש חייבין על הוצאת שופכין ברביעית, אף דס"ל דמשאצל"ג פטור, וזהו דפריך דלמאי חזו.

ובחי' רמ"ש כתב, דבמכניס שופכין מרה"ר לרה"י ניח"ל הא דחייב ברביעית, משום דהם ראויים לשרות בהן את הטיט, וע"כ לא פריך אלא על דתניא דהמוציא שופכין לרה"ר חייב, ושופכין ברה"ר לא חזו, כדתנן בשלהי ב"מ דאין שורין טיט ברה"ר, וע"ז משני דראויין לגבל בהן את הטיט, דמגבל ברה"ר תיכף ליתן בבנין, עכ"ד, וצ"ע דלכאו' המוציא לרה"ר חייב אף בדבר שתשמישו הוא ברה"י, אם אך הוי ההוצאה צריכה לגופה.

**נייר כדי לכתוב עליו קשר מוכסין והמוציא קשר מוכסין חייב,** התוס' בע"ב ד"ה והמוציא קשר מוכסין כתבו דהא דאיצטריך למיתני דהמוציא קשר מוכסין חייב, אף דכבר תני דנייר כדי לכתוב עליו קשר מוכסין, וכ"ש דהמוציא קשר מוכסין עצמו חייב, הוא לאשמועינן דאפי' כתב על הקלף, אף דקלף שיעורו גדול טפי, וכ"כ התורי"ד בשם ריב"ם, - ועיי"ש שכתב עוד, די"ל דקמ"ל דהמוציא קשר מוכסין חייב אף אחר שהראהו למוכס, וסתם מתניתין כר' יהודה בברייתא, וכ"כ הריטב"א, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ע"ח ב' - קלף כדי לכתוב פרשה קטנה,** בפירש"י כתב דהא דשיעור קלף נפיש משיעור נייר, הוא משום דאיידי דדמיו יקרים לא עבדי מיני' קשרי מוכסין אלא תפילין ומזוזות, וכ"כ התוס' לעיל ע"ז א' סוד"ה ועוד ולקמן ע"ט א' ד"ה כדי דכיון דהוא חשוב אין מצניעין אותו לקשר מוכסין.

והרש"ש והשפ"א הק', דאף דאין עושין מקלף אלא תפילין ומזוזות, מ"מ קלף זה שאין בו כדי לכתוב פרשה קטנה שבתפילין, בע"כ ישתמש בו לדבר אחר, לדעת הסוברים דל"מ תפירה, ומ"ט אינו חייב בכדי קשר מוכסין, - והרש"ש כתב די"ל דאיירי כשעיבדו לשם תפילין, דאסור להשתמש בו לקשר מוכסין, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י ותוס' שפירשו דטעם פטורו הוא משום דלא מצנעי לי' לקשר מוכסין, (והחת"ס לקמן ע"ט ב' עמד בזה דמ"ט לא פירשו דהוא משום שעיבדוהו לשם תפילין, ועיי"ש מש"כ בזה), ואמנם העונג יו"ט בסימן ז' כתב דיש לפרש כן בד' רש"י, דלא עבדי מיני' קשר מוכסין, אלא מעבדין אותו לתפילין, וע"כ לא חזי לקשר מוכסין, וצ"ע.

**שהיא שמע ישראל,** התוי"ט הק' דמ"ט איצטריך לפרש שהיא שמע ישראל, זיל קרי בי רב הוא, וכתב דכיון דד' פרשיות מעכבות זא"ז הי' בדין שלא יתחייב אלא בכדי שיהא לכתוב עליו כל ד' פרשיות, וזהו דתני שהיא שמע ישראל, דכיון דפרשה קטנה היא שמע ישראל יש לשער בה לבד שכן קורין אותה לבד על מיטתו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה הרש"ש.

**רבב כדי לסוך תחת אספוגין קטנה,** בפירש"י כתב דרבב הוא שומן או שמן, והתוס' כתבו דבע"כ אינו שמן, דבשמן תנן בריש פירקין שיעורא אחרינא כדי לסוך בו אבר קטן, - ובתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב בדעת רש"י, דיש לחלוק בין השמנים, דיש עומד לסוך, ויש עומד לסוכו תחת אספוגין, ועמש"כ המגיני שלמה והמרומי שדה.

**רבא אמר ב' אותיות דידן ובית אחיזה דהיינו קשר מוכסין,** בחי' המהר"ל כתב דלאו היינו דלרבא עיקר השיעור אינו בקשר מוכסין אלא בב' אותיות, והא דתנן קשר מוכסין, הוא משום דצריך ב' אותיות ובית אחיזה דהוא כשיעור קשר מוכסין, דא"כ מ"ט נקט תנא קשר מוכסין, והו"ל למיתני ב' אותיות ובית אחיזה, אלא לעולם עיקר השיעור הוא בקשר מוכסין, והא דתניא ב' אותיות, בא לשער קשר מוכסין כסתם אותיות, ובזה הוא דתני דהוא כשיעור ב' אותיות ובית אחיזה, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז הא דמותבינן לרבא מברייתא דנייר מחוק, וכ"נ בתוס' תלמיד ר"י הזקן (בסוד"ה רבא אמר ובד"ה אלא לרבא), עיי"ש, וכ"כ המרומי שדה והשפ"א, ועיי"ש בשפ"א שהביא משיטה להר"נ שנראה שפירש בזה בע"א, ועיי"ש שתמה ע"ז.

**המוציא נייר מחוק ושטר פרוע וכו',** בשיטה להר"נ לקמן בסוגיין כתב דלמ"ד דאסור להשהות שטר פרוע, איירי כשיש בו כשיעור לאחר שנקרע קרע בי"ד, ועד"ז כתב בספר חפץ ה', - והחת"ס כתב דאיירי כשכתב הפירעון ע"ג השטר, דבכה"ג מותר להשהותו, דליכא למיחש למידי, - ועמש"כ בזה המהרש"א, ומש"כ ע"ז בחי' הגרע"א, - ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה.

**רבנן סברי אסור לשהות שטר פרוע,** בפירש"י כתב דהייינו דהמלוה אסור להשהותו, וע"כ לא חזי לי' לצור ע"פ צלוחיתו, והלוה אף דמותר להשהותו מ"מ אינו משהה אותו שמא יבא לידי מלוה ויחזור ויתבענו, - אך הריטב"א כתב בשם תוס' שפירשו דאף לר' יהודה אסור המלוה לשהות שטר פרוע, ופלוגתייהו היא אם אף הלוה אסור להשהות שטר פרוע דחיישינן לקנוניא.

הגרע"א בגהש"ס הק' דהרי חזי לי' למחוק השטר ויהא מותר להשהותו לצור ע"פ צלוחיתו, והרש"ש כתב דכיון דאינו ראוי בלא תיקון אינו חייב עליו, ועד"ז כתב בהגה' הגרא"מ הורוויץ, - אך בתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דהוא משום דטורח הוא לעשות כן ואינו נחשב בכך.

**ת"ק סבר מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו וכו' ומאי וכו' עד שיאמר לוה פרעתי,** התוס' כתבו דמיירי כשיודע שלא יוכל כלל למצוא עדי קיום, דאל"כ הרי אכתי חזי לי' דשמא ימצא עדי קיום, - אך הרמב"ן נסתפק דאף אם הדבר ספק אם ימצא עדים, מ"מ כיון דלא מצא עדים עכשיו, אינו מתחייב משום שמצא ימצא עדים, דמ"מ עכשיו אינו יודע אם הוא דבר הראוי אם לאו, ונתחדש לפ"ז, דאף דבפועל מצניעין אותו מכח הספק, מ"מ לפי הצד דאינו דבר הראוי אינו חייב עליו.

התוס' הק' דמ"ט כשלא אמר הלוה פרעתי חייב, הרי כיון דאין יכול לקיימו אין תועלת בשטר, ועמש"כ המהרש"א והמהר"ם בטעם הא דלא פירשו דחזי לצור ע"פ צלוחיתו, וכתבו בתי' בתרא דמועיל לו השטר לגבות ממשועבדים אם יודה הלוה דאינו מזויף, - והרמב"ן והר"ן כתבו דהיינו לגבות מלקוחות שלקחו ממנו אחר שהודה בבי"ד, דל"מ הודאתו ללקוחות שלקחו ממנו קודם שהודה, וכמש"כ כן הרמב"ן והרשב"א בב"מ ע"ב א' דיש לחוש לקנוניא, והתורי"ד שם כתב דמדינא ל"מ הודאתו ללקוחות שלקחו קודם לכן, דלאו כל כמיני' לחייב אחרים בהודאתו, וכ"כ האו"ש בפי"ז ממלוה ה"ט גם בדעת התוס', - אך בד' המהרש"ל והגה' הב"ח נראה שפירשו בד' התוס' דמהני הודאתו גם ללקוחות שלקחו תחילה, ומשום דלא חייישינן לקנוניא אלא בשטר דאיתרע בנפילה, ועי' בקצוה"ח סימן ק"ו סק"ב שהביא מתשו' מבי"ט ח"ב סימן ח' דמהני הודאת הלוה לגבו מלקוחות שלקחו תחילה, ועיי"ש מש"כ בזה, ואכמ"ל, - והריטב"א כתב דאין הודאתו מועלת אף לגבות מלקוחות דמכאן ולהבא, עיי"ש, וכ"כ הריטב"א בב"מ ע"ב א', ולכאו' הטעם בזה, דהכא מעיקרא אין הודאתו מתקבלת אלא לגבי עיקר החיוב, אך לגבי דין השעבוד מלקוחות דעיקרו הוא נידון דאחריני, אין הודאתו מתקבלת כלל.

התוס' הק' דאף כשטוען הלוה שפרעו, מ"ט אינו חייב, הרי ראוי הוא לצור ע"פ צלוחיתו, ואע"ג דאסור להשהות שטר פרוע, הכא היאך נוציאנו מידו כיון שהוא עומד וצווח שאינו פרוע, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בפנ"י במש"כ על דבריהם, ובתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דאיירי כשאין בו כשיעור לצור ע"פ צלוחיתו, אך התוס' הרא"ש כתב דלא מסתבר לומר כן, דכיון דלרב יוסף איירי כשיש בו כדי לצור ע"פ צלוחיתו, הרי דאי נימא דלאביי לא איירי אלא כשאין בו כדי לצור, הו"ל לפרושי.

**ע"ט א' - בכותבין שובר קמיפלגי,** בפירש"י כתב לפרש דאיירי כשהשטר ביד המלוה, ולר' יהודה דאין כותבין שובר צריך המלוה לשטר להחזירו ללוה, דאם לא יחזירנו לו הוא חוזר ותובע ממנו מה שפרעו, והרמב"ן כתב דנתחדש בזה דלמ"ד דאין כותבין שובר אף אחר שפרעו הוא חייב להחזיר לו מעותיו, ולא אמרינן דכיון דאי"ז אלא חשש בעלמא, הרי דהואיל ופרעו פרעו, והריטב"א כתב דמה"ט הוא דלא ניח"ל לרב אשי באוקימתא דרבא, דס"ל דאף למ"ד דאין כותבין שובר, היינו קודם גוביינא, אך לאחר שפרעו יכתוב לו שובר ולא יחזיר לו המעות.

והרמב"ן הביא בשם הר"ח שפירש בע"א, עיי"ש, ומבו' בדבריו דלפ"ז אין מקור להך דינא, ואף למ"ד דאין כותבין שובר, כל שפרעו א"צ להחזיר לו מעותיו, וכן דעת הר"ן.

התוס' דקדקו מפירש"י דאיירי שעדיין לא נכתב השובר, וכ"נ בד' הרמב"ן וש"ר, ותמהו ע"ז דבכה"ג הרי אכתי הוא צריך להחזירו ללוה כדי שלא יצטרך לכתוב שובר, וע"כ פירשו דאיירי שכבר יש לו שובר, ועמש"כ בזה המהר"ל והמגיני שלמה.

בפירש"י כתב בתו"ד דאסור להשהות שטר פרוע אפי' ע"י שובר, שמא יאבד השובר וזה חוזר וגובה בו, והש"ך בסימן ס"א סקט"ז נסתפק בדין זה, עיי"ש, וכבר עמד השער משפט בסימן נ"ז סק"א ע"ד הש"ך דנתפרש דין זה בד' רש"י הכא.

הרמב"ם בפי"ח משבת הט"ו כתב דהמוציא שטר פרוע שיעורו כדי לכרוך צלוחית וכו', והמ"מ כתב בדעתו דהוא כדעת ת"ק דהמוציא שט"ח משפרעו פטור, והיינו דמודה ת"ק דאם יש בו כדי לכרוך וכו' חייב, ועמש"כ בזה האו"ש והישועות מלכו שם, והחת"ס בסוגיין.

**ושלא לעבדו בכמה, א"ל לא שנא,** הריטב"א כתב דאף דלעיל מפרש דהא דשיעורו כמעובד הוא משום דהוא עומד לעבדו, היינו לפום טעמי' דרבא, אבל רב נחמן לפום סברא דנפשי' פשיטא לי' דלא פלוג רבנן ואף כשאינו עומד לעבדו שיעורו כמעבד, דהא דימנין דטרח בי' לעבדו או לעשות ממנו כיסוי קמיע, והתורי"ד כתב דהא דשיעור עור שאינו מעובד שוה לעור מעובד, הוא משום דראוי לכסות בו קמיע, ובתוס' תלמיד ר"י הזקן פירש דהוא משום דראוי לעבדו לעשות ממנו קמיע, והק' דמ"ט לא אמרינן בזה דאין אדם טורח וכו', וכתב דכיון דקמיע הוא לרפואה, הרבה טורח בדבר מועט להצלת נפשו.

**וכמה שיעורו כדי לכתוב עליו את הגט,** בפירש"י כתב דהוא כשיעור כתיבת הרי את מותרת לכל אדם ושמו ושמה והעדים והזמן, ושיעור זה קטן מכולן, והרמב"ן כתב דאף דבגט בעינן ודין ותורף הגט, מ"מ בשיעור זה סגי לגירושין דאורייתא, וכ"כ הר"ן בדעתו, וצ"ב דהרי אין דרך ליתן גט דאינו כשר אלא מדאורייתא, וא"כ מ"ט סגי בשיעור זה, - אך התוס' וש"ר כתבו דאף אם שיעור גט מרובה, מ"מ כיון דעור דמליח וקמיח חשיב טפי אין מצניעין אותו אלא לכתיבת גט.

הריטב"א והר"ן כתבו דהא דשיעורו כדי לכתוב עליו את הגט, ול"ה בכלל קלף דשיעורו כדי לכתוב פרשה קטנה שבתפילין, הוא משום דכל דלא עפיץ מיקרי עור ולא מיקרי קלף.

**התם בבישולא,** בפירש"י כתב דהיינו בעור לח דאכתי לא חזי לעיבוד, ועי' משה"ק בזה המרומי שדה והשפ"א, ומש"כ בזה בס' שלום יהודה סימן י"ז, - ובפי' ר"ח פירש בע"א, וגם בד' הרמב"ם בפי"ח משבת הי"ד מבו' דמפרש בע"א, ועמש"כ המרכה"מ שם פי"א ה"ה בדעתו.

**ותני עלה הבגד והשק והעור כשיעור לטומאה כך שיעור להוצאה,** התוס' הרא"ש כתב דבבגד ל"ב שיעור שלשה על שלשה להוצאה, וסגי בשלש על שלש דהוא שיעור בגד לטומאת מת, והא דתני "עלה", לא קאי על בגד, אלא על שק ועור ומפץ, אך הרמב"ם בפי"ח משבת הי"ג כתב דשיעור בגד להוצאה הוא שלשה על שלשה, ועמש"כ בזה השפ"א, ומש"כ בתשו' באר יצחק חו"מ סימן ה' ענף ד'.

**ההוא בקורטובלא,** בפירש"י כתב דהיינו עור שבישלו ברותחין, והיינו משום דכבר לא חזי למידי אלא לישיבה, וכ"כ הריטב"א, - אך הרמב"ם בפי"ח משבת הי"ד כתב דעור שנגמר עיבודו שיעורו בחמשה על חמשה, ועמש"כ בדעתו במרכה"מ שם פי"א ה"ה.

**פ"א א' - צרור או אבן כדי לזרוק בעוף, ראב"י אומר כדי לזרוק בבהמה,** בפירש"י כתב דטעמא דראב"י הוא משום דלא טרח אינש למשקל צרור משום עוף להבריחו דבקלא בעלמא דרמי' לי' אזיל לי'.

והרמב"ם בפי"ח משבת הי"א פסק כראב"י דשיעור צרור או אבן הוא כדי לזרוק בבהמה, והתו"ש בסימן של"ח סק"ז הק' ממש"כ הרמב"ם שם פכ"ד ה"ט דהמשמר זרעיו מפני העופות וכו' לא יספק ולא ירקד וכו' גזירה שמא יטול צרור ויזרוק ד' אמות ברה"ר, והרי דדרך לזרוק צרור בעוף, - והיד דוד בסוגיין במהדו"ב כתב לישב, דמודה ראב"י דלפעמים נצרך הצרור לעוף אם אינו נבעת מחמת הקול, אלא דאין אדם טורח להוציא צרור לעוף דע"פ הרוב א"צ לכך, וע"כ לא מיקרי הוצאה לחייב ע"ז, ועד"ז כתבו המרכה"מ והצפנת פענח בפכ"ד שם.

**חפי פותחת טהורין,** בטעם טהרתן מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהחפין הם של עצם ופשוטיהן טמאין, והא דקודם שקבען בפותחת אינם מקב"ט, הוא משום דאינם ראויים לכלום. **ב** התוס' כתבו דהחפין הם של מתכת ופשוטיהן טמאין, ואף קודם שקבען בפותחת הם ראויים קצת ליתנם בפותחת, והא דהן טהורין הוא משום דגולמי כלי מתכות טהורין, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן. **ג** המאירי כתב דהחפין הם של עצם או של עץ, והא דקודם שקבען בפותחת אינם מקב"ט, הוא משום דפשוטי כלי עצם וכלי עץ טהורין.[[1]](#footnote-2)

**קבען בפותחת טמאין,** בפירש"י כתב דטעם טומאתן הוא משום דפשוטי כלי עצם טמאין, ואף שחיברן בפותחת לא אמרינן דמחובר לטהור טהור, דפותחת עצמה יש בה בית קיבול למפתח והיא מקבלת טומאה, והיינו דהפותחת עצמה היא של עץ דפשוטיהן טהורין, וכל הא דהיא מקב"ט, הוא משום דיש בה בית קיבול, - ובחי' הר"ן תמה ע"ז, דלפ"מ שפירש דהפותחת עצמה מקב"ט משום דיש בה בית קיבול, מ"ט הוצרך לפרש דהא דהחפין טמאין הוא משום דכלי עצם פשוטיהן טמאין, הרי אף אם היו פשוטיהן טהורין, מ"מ כיון דקבען בפותחת והם כלי אחד דין הוא שיהיו טמאין,[[2]](#footnote-3) ועמש"כ בזה המהר"ם והמגיני שלמה והחת"ס.

התוס' תמהו על מש"כ רש"י דפשוטי כלי עצם טמאין, דלהדיא תנן בכלים רפ"ב דכלי עצם פשוטיהן טהורין, והמגיני שלמה כתב בדעת רש"י, דהא דתנן התם דפשוטיהן טהורין היינו מדאורייתא, אך מדרבנן הוו כלי עצם ככלי מתכות כמו שאמרו בחולין כ"ה ב' ופשוטיהן טמאין, ול"ד לפשוטי כלי עץ דפשוטיהן טהורין אף מדרבנן, כמבו' בד' רש"י הכא דכל הא דהפותחת מקב"ט הוא משום שיש לה בית קיבול, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומש"כ בישוב שאר קו' התוס'.

התוס' נחלקו על מש"כ רש"י דהפותחת עצמה מקב"ט משום שיש לה בית קיבול ומקבל מפתח, דהא דלא חשיב בית קיבול, שאין המפתח עשוי לטלטל על ידו, והתוס' הרא"ש תמה עוד, מהא דתנן בכלים פי"ג מ"ו שהביאו התוס' דפותחת של מתכת וחפין שלה של עץ טהורה, משום דאזלינן בתר המשמש וחשיב ככלי עץ, ולהדיא דפותחת של עץ חשיבא כפשוטי כלי עץ ואינה מקב"ט, וכן הק' בתשו' הרי"ד סימן ט"ז,[[3]](#footnote-4) ועמש"כ המג"ש לישב בכמה אנפי, ועיי"ש גם במש"כ בטעם הא דל"ד לקב הקיטע דלא חשיב ככלי קיבול.

התוס' כתבו דמתניתין דכלים דאזלינן בתר החפין, אתיא כר' נחמי' דלא אזיל בתר מעמיד אלא בתר תשמיש, והמהר"ם תמה ע"ז, שהרי תנן התם דבטבעת וחותם אזלינן בתר הטבעת, והרי דמתניתין דלא כר' נחמי', ועי' בחזו"א כלים סימן י"ז סק"ג במה שהוסיף להקשות בזה.

ובפי' הר"ש בכלים שם מבו' דבפותחת מודו רבנן דאזלינן בתר החפין, דדוקא בטבעת אזלי בתר המעמיד, משום דהויא הטבעת עיקר והחותם משמש, אך בפותחת החפין חשובין עיקר והפותחת משמשת, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם פ"ד מכלים שפסק דבמפתח אזלינן בתר השינים ובטבעת שיש עלי' חותם אזלינן בתר הטבעת, ועמש"כ לפרש בזה בתשו' גוו"ר או"ח כלל ב' סימן י"ז, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"ו, ובחזו"א כלים סימן י"ז סק"ג, ועיי"ש בחת"ס מש"כ לישב לפ"ז למש"כ התוס' דמתניתין דהתם כר' נחמי', ועד"ז כתב היד דוד במהדו"ק, ואכמ"ל.

**תנא סכוכית כדי לפצוע בה ב' נימין כאחת,** בתוספתא פ"ט תני לה בשם אחרים, ובחס"ד שם כתב דאחרים פליגי אמתניתין דתני דזכוכית כדי לגרור בו ראש הכרכר, - אך במנחת ביכורים ובחזון יחזקאל שם כתבו דאידי ואידי חד שיעורא הוא.

1. וכד' המאירי מבו' גם בתשו' הרי"ד סימן ט"ז בשם כמה מבעלי התוס' שפירשו דאיירי הכא בחפין של עצם או של עץ, והא דכשקבען בפותחת טמאין, הוא משום שהפותחת יש לה בית קיבול והן קבועין בפותחת והוו כלי א', עיי"ש, וכ"ה גם בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין, ולפ"ז הרי דהא דקודם שקבען בפותחת טהורין, הוא משום דפשוטי כלי עץ וכלי עצם טהורין, וכמש"כ המאירי.

   והנה בכלים פי"ג מ"ו תנן דהשן שבפותחת טמאה בפנ"ע, והר"ש שם הק' דזה דלא כדתניא הכא דחפי פותחת טהורין, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ שם בפי' הרע"ב, - אך למש"כ התוס' ודעימייהו דטהרת החפין הוא משום דגולמי כלי מתכות טהורין, וכ"כ גם בתשו' הרי"ד סימן ט"ז, הרי דכל טהרתן הוא קודם שקבען בפותחת, אך אחר שקבען בפותחת ונגמרה מלאכתן, הן טמאין אף בפנ"ע, וכאשר כ"ה להדיא בד' הריטב"א, וזהו דתנן התם דהשן שבפותחת טמאה בפנ"ע, - ולמש"כ המאירי ודעימי' דטהרת החפין הוא משום דפשוטי כלי עצם וכלי עץ טהורין, הרי דהתם דאיירי בשן של מתכת, שפיר היא מקב"ט בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובד' הריטב"א מבו' דמכוון ד' רש"י הוא, דמכח הא דפשוטי כלי עצם טמאים, טמאין החפין אף כשניטלו מן הפותחת, וזה הוא רק משום דפשוטי כלי עצם טמאין, דאי משום דהמחובר לטמא טמא, ל"ה החפין טמאין אלא בעודם מחוברין בפותחת. - ואמנם צ"ע דלכאו' למש"כ רש"י דהחפין בפנ"ע אינם ראויים לכלום, ל"ב לטהרן משום דהוו כגולמי כלים, אלא לאו כלי הם כלל, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' שהק' על פירש"י דפשיטא דהן טהורין, והדין נותן דאף אם כבר קבען בפותחת וניטלו לא יהיו מקב"ט, ומש"כ התוס' דטהרתן הוא משום גולמי כלים, הוא משום שפירשו דאע"פ שלא נקבעו ראויין הם קצת ליתנן בפותחת, אך בד' הריטב"א מבו' שפירש בד' רש"י דמכח הא דאינם ראויין, הו"ל כגולמי כלים, וע"כ כל שקבען בפותחת ונגמרה מלאכתן וניטלו, ה"ה מקב"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שפירש בטעם הא דלא חשיב ככלי קיבול, דהוא משום דלא חשיב כבית קיבול אלא חלל העשוי להכניס בו ולהצניע שם דומיא דשק, אבל זה שיש בפותחת הוא נקב בעלמא ולא יקרא בית קיבול. [↑](#footnote-ref-4)