שביעית פ_ח מ_א
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ח מ"א**

א] **כל המיוחד לאוכל אדם אין עושין ממנו מלוגמא לאדם,** בסוכה ד"מ. ממעטינן לה מדכתיב לאכלה ולא למלוגמא, ומבו' התם דכו"ע דרשי לקרא הכי, ואך דרבנן ממעטי מהך קרא אף משרה וכבוסה, ור' יוסי מרבה משרה וכבוסה מדכתיב לכם לכל צרכיכם וממעט מלוגמא מדכתיב לאכלה, והא דמרבינן כבוסה וממעטינן מלוגמא, הוא משום דכבוסה שוה בכל אדם ומלוגמא אינה שוה בכל אדם, ובד' הר"ש והרא"ש מבו' דאף לדעת רבנן הא דממעטינן מלוגמא אף דהו"ל הנאתו וביעורו שוה הוא משום דאי"ז שוה בכל אדם, וכ"ה להדיא בירושלמי לעיל פ"ז ה"א דהא דאין עושין מלוגמא, הוא משום דאי"ז שוה לכל אדם, ואמנם דהתם לא ממעטינן לה מדכתיב לאכלה, אלא מדכתיב לכם השוה לכולכם, אך בירושלמי בפירקין ממעטינן למלוגמא מדכתיב לאכלה, וצ"ע, - ובירושלמי שם אמרינן דל"ד לורדין ונצר דקדו"ש חלה עליהן, ופירש הגר"א, דמלכם דרשינן הראוי לכלכם, וורדין ונצר שכובשין אותן בשמן לריח אף שאין עושין מהן אלא העשירים, מ"מ ראוי הוא לעניים, אבל מלוגמא אינו ראוי אלא לחולין, ובהע' ברכת מרדכי שם העירו בזה, דהרי מקרא דלכם ממעטינן גם זילוף, ולא אמרינן דראוי הוא לעניים אלא שאינו מצוי להם, עיי"ש.

ב] בפי' הראב"ד בב"ק דק"ב. כתב בטעם איסורא דמלוגמא, ז"ל, ולא למלוגמא, רטי', שהיא הפסד האוכלין, אבל משרה וכביסה חיי נפש הם כדאיתא בנדרים וכו', עכ"ל, עו"כ הראב"ד שם, ז"ל, והא דאמרינן לאכלה ולא לזילוף, אע"ג דאמרינן בעלמא שותין מלוג בסלע ומזלפין מלוג בשתים, דאלמא זילוף חשוב משתי', ה"מ לאדם חשוב ומעונג, אבל לרוב בנ"א הפסד יין הוא, ואמר רחמנא לאכלה ולא להפסד, אבל משרה וכבוסה לאו הפסד הוא דחיי נפש הוא כדאיתא בנדרים לר' יוסי גופי', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דעיקר איסורא דמלוגמא הוא משום דהוי תשמיש גרוע וחשיב כהפסד, וכ"ה בפי' הרש"ס לעיל פ"ז ה"ב, ואך דבדבריו מ' דאיכא תרי טעמי לאסור בזה, חדא, משום הפסד, ועוד משום דאינה אלא לחולין, וצ"ע.

ג] **וכל שאינו מיוחד למאכל אדם עושין ממנו מלוגמא לאדם אבל לא לבהמה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דעושין ממנו מלוגמא לאדם, הוא מדכתיב לכם לאכלה, המיוחד לכם הוא שיהי' לכם לאכילה בלבד וזולתו לאכילה ולמלוגמא, ולא נתפרש בדבריו דמהיכא ילפינן דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה, - והר"ש בפי' בתרא כתב דילפינן לה מדכתיב ולבהמתך וגו' תהי' כל תבואתה לאכול, ולא למלוגמא, וכ"כ הרא"ש, אך הריבמ"צ כתב דלאכול דבהמה לגופי' אתא ולא לדקדק ממנו, וכ"ה הר"ש בפי' קמא, וצ"ע לפ"ז מנ"ל דמאכל בהמה אין עושין ממנו מלוגמא לבהמה.

ולפמש"נ לעיל אות ב' מד' הראב"ד, דאיסורא דמלוגמא הוא משום דהוי תשמיש גרוע והו"ל כהפסד, הרי נראה דגדר הא דילפינן מקרא דמאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא לאדם, הוא משום דכל דאינו מיוחד למאכל אדם אי"ז הפסד לעשות ממנו מלוגמא, וכ"ה בפי' הרש"ס לעיל פ"ז ה"ב, דהא דעושין מלוגמא מאוכלי בהמה הוא משום דסלקי דרגא, וע"כ לא הותר במאכל בהמה אלא לעשות ממנו מלוגמא לאדם, אך אסור לעשות ממנו מלוגמא לבהמה דהו"ל כהפסד, דכ"ה דעשיית מלוגמא לאדם ממאכל אדם הו"ל כהפסד, ה"נ עשיית מלוגמא לבהמה ממאכל בהמה הו"ל כהפסד, - וכ"ה בפי' הרא"ש לקמן פ"ט מ"ז דהא דמאכל בהמה אין עושין ממנו מלוגמא לבהמה הוא משום דהוי הפסד.

?אמנם הי' מקום לפרש, דהא דאין עושין מלוגמא לבהמה, הוא משום דמיני מלוגמא לבהמה אין עליהן קדו"ש, ודמי למש"א בירושלמי דמאכל בהמה אין עושין ממנו צבעים לבהמה, כיון דצבעי בהמה אין עליהן קדו"ש, ואך דצ"ע דכיון דמיני מלוגמא לאדם יש עליהן קדו"ש, מ"ט מיני מלוגמא לבהמה אין עליהן קדו"ש, וי"ל דרק באדם נתרבה כל שהנאתו וביעורו שוה, אך בבהמה לא נתרבה אלא לאכול, ובזה יתבאר גם טעם הא דצבעי בהמה אין עליהן קדו"ש, ועי' בדרך אמונה שפירש בע"א, ומקור לדבריו מד' הרש"ס כאן שכתב בתו"ד, ז"ל, וכמו אוכלין דבהמה לבהמה דבהמה גופה תשמיש דאדם היא, עכ"ל, ועמש"נ בזה להלן אות י"א י"ב.

וגם מש"נ ללמוד מד' הרא"ש דאיסורא דמלוגמא לבהמה הוא משום הפסד, אי"ז מוכרע, די"ל דלעולם עיקר האיסור הוא משום שלא ניתנה שביעית לכך, ואך דס"ל דהאיסור להשתמש בפירות שביעית למה שלא ניתנו, הוא משום דהו"ל כהפסד, וכמש"נ כן לעיל פ"ז מ"א אות י"ח בד' הר"ש לעיל פ"ד מ"ז שכתב דאיסורא דמשרה וכבוסה הוא משום הפסד, עיי"ש, והר"ש שם כלל גם להא דאסור לעשות אפיקטוזין בפירות שביעית, אשר הוא משום דאי"ז שוה לכל נפש ודומיא דמלוגמא, ולמש"נ אין ללמוד מזה דאיסורא דמלוגמא הוא משום הפסד, דכ"ה דבמשרה וכבוסה י"ל דמש"כ הר"ש דהוא הפסד, היינו בתולדה מהא דלא ניתנו פירות שביעית לכך, ה"נ י"ל באפיקטוזין?.

ד] והנה בירושלמי לעיל פ"ז ה"ב אמרינן דהחליף אוכלי אדם באוכלי בהמה אין עושין מהן מלוגמא, ומבו' דאף דאוכלי בהמה אלו מותרין לאכילת בהמה, מ"מ הן אסורין למלוגמא, וצ"ע דאם כל איסורא דמלוגמא הוא משום דהו"ל כהפסד, ומה"ט הוא דאוכלי בהמה עושין מהן מלוגמא דאי"ז הפסד, א"כ באוכלי בהמה אלו שהן מותרין לאכילת בהמה, מ"ט הן אסורין למלוגמא.

וצ"ל בזה, דהגם דעיקר איסורא דמלוגמא הוא משום דהו"ל כהפסד, מ"מ מכח זה כבר לא ניתנו הפירות לתשמיש דמלוגמא, וע"כ אף הדמים אסורין למלוגמא, - וזה ע"ד מש"א התם דהחליף יין בשמן אסור בסיכה, אף דבפשוטו הא דיין אסור בסיכה, הוא משום דהו"ל כהפסד, ואפ"ה אמרינן דאף שהחליפו בשמן וכבר אי"ז הפסד לסוך בו, ה"ז אסור בסיכה, והרי דמכח הא דסיכה ביין הויא כהפסד, לא ניתן היין לסיכה, וע"כ אף שהחליפו בשמן, ה"ה אסור בסיכה, וה"נ הכא דכוותה.

ה] ובזה יל"פ להא דבהחליף אוכלי אדם באוכלי בהמה, ה"ה מותרין לאכילת בהמה ואינם מותרין למלוגמא, אשר צ"ע, דהרי אוכלי אדם אין מאכילין אותן לבהמה ואין עושין מהן מלוגמא, וא"כ מ"ט דמיהן אסורין למלוגמא ואינם אסורין לאכילת בהמה, ולפי הנ"ל נראה, דהגם דהא דאוכלי אדם אין מאכילין אותן לבהמה ואין עושין מהן מלוגמא, הוא משום דחשיבי כהפסד, מ"מ במלוגמא דהוי מין שימוש אחר, הרי דמכח זה דהו"ל כהפסד, לא ניתנו הפירות לכך, וע"כ אף דמיהם אסורין למלוגמא, ומשא"כ באכילת בהמה דהוי ג"כ שימוש דאכילה, ע"כ אף דהו"ל כהפסד, מ"מ לא אמרינן דלא ניתנו הפירות לכך, דכיון שניתנו הפירות לאכילה, הוי כל אכילה בכלל, וע"כ כל שהחליפן באוכלי בהמה, מותר להאכילן לבהמה, - ועד"ז מתפרש גם המבו' בד' הר"ש לעיל פ"ז ה"ב דאוכל אדם שנפסל מאכילת אדם, מותר להאכילו לבהמה ואסור לעשות ממנו מלוגמא.

ו] בחזו"א סימן י"ג סק"ו כתב דמאכל בהמה מותר למשרה וכבוסה, דכיון דהוא מותר אף למלוגמא לאדם, כ"ש דהוא מותר למשרה וכביסה דעדיפי ממלוגמא וכמבו' בסוגיא דסוכה וב"ק, עכ"ד, וצ"ע דלהדיא כתבו הר"ש והרא"ש לקמן פ"ט מ"ז דמאכל בהמה אסור בהסקה, וכ"ה פשטות מתניתין לקמן מי"א, והרי איסורא דהסקה הוא משום דאין הנאתו וביעורו שוה, והרי דלא הותר מאכל בהמה לתשמיש דאין הנאתו וביעורו שוה, - וכבר עמד ע"ז החזו"א שם בתו"ד, וכתב דמשרה וכבוסה עדיפי מהסקה, דבמשרה וכבוסה ה"ה מתבערין דרך הנאתן, אלא שלא נגמרה עדיין הנאתן עד שתגמר השרי' והכביסה, אבל עצי הסקה אין ההסקה רק הכשר ההנאה ולא מקרי שימוש לענין שביעית, ועיי"ש שפירש בזה דעת הרמב"ם דמיני כבוסין חלה עליהן קדו"ש, ול"ד לעצים להסקה דאין קדו"ש חלה עליהן.

ואמנם צ"ע בזה, דאף דנימא דמשרה וכבוסה עדיפי מהסקה, מ"מ כיון דחזינן דאף דהסקה עדיפא ממלוגמא, דלדעת ר' יוסי ממעטינן מלוגמא ולא ממעטינן הסקה, מ"מ מאכל בהמה אסור להסקה אף דהוא מותר למלוגמא, הרי דה"נ י"ל דה"ה אסור אף למשרה וכבוסה, אף דהוא מותר למלוגמא.

ונראה מזה, דאף דס"ל לר' יוסי דעצים להסקה קדו"ש חלה עליהן משום דל"ב הנאתו וביעורו שוה, מ"מ מודה דמאכל אדם אסור ליתנו להסקה, דהסקה הו"ל כהפסד, כיון דאין נהנין מן הפירות עצמן, ול"ד למשרה וכבוסה דלא חשיבי כהפסד, וכל הא דלרבנן אין נותנין פירות שביעית להן הוא משום דאין הנאתן וביעורן שוה, וע"כ הוא דאף מאכל בהמה אסור בהסקה, אף דהוא מותר במלוגמא ובמשרה וכבוסה, דהסקה חשיבא כהפסד אף כלפי מאכל בהמה, כיון שהן נהנין מן הפירות עצמן.

ויש להביא מקור גדול לזה, ממש"כ הרא"ש בפ"ט מ"ז, ז"ל, בשלקטן למאכל בהמה דאסור לשרפם וכו' משום הפסד דגדולה מזו שנינו כל שאינו אוכל מיוחד לאדם עושים ממנו מלוגמא לאדם ולא לבהמה משום הפסד וכ"ש שריפה, עכ"ל, וצ"ע דמאי מייתי מהא דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה דכ"ש שריפה, הרי אדרבה נימא דכ"ה דעושין ממנו מלוגמא לאדם, ה"נ מותר להסיקו לצורך האדם, ועוד, דהרי חזינן דלדעת ר' יוסי אין עושין בפירות שביעית אף מלוגמא לאדם, ומותר להסיקן, והרי דהסקה עדיפא ממלוגמא, ובע"כ מד' הרא"ש, דלכו"ע אין מסיקין בפירות שביעית הראויים לאכילה, משום דהו"ל כהפסד כיון שאין נהנין מן הפירות עצמן, וע"ז הוא שכתב הרא"ש דכיון דאסור לעשות ממנו מלוגמא לבהמה, אף דהויא ההנאה מן הפירות עצמן, ומ"מ חשבינן לה כהפסד ואסור, כ"ש דאסור לשרפן דהו"ל הפסד גמור, ומדוקדק לפ"ז ל' הרא"ש דאסור לשרפו, וכ"ה ל' הר"ש שם, ולכאו' הול"ל דאסור להסיק בהן, ונ' מזה דהאיסור להסיק, הוא משום דחשבינן לה כשריפה בעלמא, (כיון דההנאה היא אחר השריפה), וע"כ הוא דהו"ל כהפסד.

ז] ואמנם בעיקר מש"כ החזו"א דמאכל בהמה מותר למשרה וכבוסה, ולמד לזה מהא דהוא מותר למלוגמא, כבר נת' לעיל פ"ז מ"א אות כ"ד דיש מקום לדון בזה, וזה לפמש"נ לעיל אות ג' דהא דמאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא לאדם הוא משום דעיקר איסורא דמלוגמא הוא משום דהו"ל כהפסד, וכמש"כ הראב"ד, וע"כ במאכל בהמה דאי"ז הפסד לעשות ממנו מלוגמא לאדם, מותר לעשות ממנו מלוגמא, ולפ"ז י"ל דבאיסורא דמשרה וכבוסה דאינו משום דהוי תשמיש גרוע, אלא הוא דין בפנ"ע, דלא ניתנה שביעית להנאות אלו, ע"כ אף מאכל בהמה אסור למשרה וכבוסה, אך מד' הר"ש והרא"ש בפ"ט מ"ז שפירשו דהא דמאכל בהמה אסור לשרפו הוא משום הפסד, (והרא"ש למד לזה מהא דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה), מ' דמותר לעשות ממאכל בהמה דבר שאין הנאתו וביעורו שוה, ורק הסקה הוא דאסור משום דהו"ל כהפסד, וכמש"נ לעיל אות ז'.

ח] ויש לסייע לזה, ממש"א בירושלמי הובא בר"ש וברא"ש דאוכלי בהמה אין עושין מהן צבעים לבהמה, ול"ד להא דאוכלי אדם עושין מהן צבעים לאדם, דשאני צבעי אדם שיש עליהן קדושה, ומשא"כ צבעי בהמה דאין עליהן קדושה, ולפ"ז הרי דלדעת רש"י ודעימי' דדברים העומדין למשרה וכבוסה אין עליהן קדו"ש, הדין נותן דאין נותנין מאכל בהמה למשרה וכבוסה, ול"ד להא דעושין ממנו מלוגמא לאדם, דשאני מלוגמא דקדו"ש חלה על מיני מלוגמא, וכמש"נ להלן אות ט'.

ט] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי, דמיני מלוגמא עושין מהן צבעים לאדם אבל לא לבהמה, ומבו' מזה דמיני מלוגמא חלה עליהן קדו"ש, אמנם בירושלמי לעיל פ"ז ה"א מבו' בפשוטו דליכא קדו"ש על מיני מלוגמא.

והנה בפשוטו הי' נראה, דלדעת רש"י ודעימי' דאין קדו"ש חלה על דברים העומדין למשרה וכביסה, הרי דה"נ אין קדו"ש חלה על דברים העומדין למלוגמא, והירושלמי דמיני מלוגמא יש עליהן קדו"ש, הוא לטעמי' דס"ל לעיל פ"ז ה"א דמיני כבוסין יש עליהן קדו"ש, - אך לפמש"נ לעיל אות ז' דחלוק הוא איסורא דמלוגמא מאיסורא דמשרה וכביסה, דאיסורא דמלוגמא הוא משום דהו"ל כהפסד, ואיסורא דמשרה וכבוסה הוא משום דלא ניתנה שביעית להנאות אלו, הרי י"ל דאף דאין שביעית חלה על דברים העומדין למשרה וכבוסה, משום דאינם ראויים לשימוש דשביעית, מ"מ שביעית חלה על מיני מלוגמא, כיון דאף תשמיש מלוגמא הוי תשמיש דשביעית, ואך דבפירות שביעית הראויים לאכילה לא הותר לעשות מלוגמא דהו"ל כהפסד, אך מיני מלוגמא דעומדין לכך, שפיר חיילא עלייהו קדו"ש.

ובמנחת שלמה תנינא סימן קכ"ג כתב להוכיח דקדו"ש חלה על מיני מלוגמא, מהא דמותר לעשות מלוגמא ממאכל בהמה, ואם ל"ה קדו"ש על מיני מלוגמא, הי' לנו לאסור לעשות מלוגמא ממאכל בהמה, כ"ה דאין עושין ממאכל בהמה צבעים לבהמה משום דאין קדו"ש על צבעי בהמה, עכ"ד, ועמש"נ לעיל אות ח' דמה"ט י"ל דאין עושין ממאכל בהמה משרה וכבוסה, משום דאין קדו"ש חלה על דברים העומדין למשרה וכבוסה, אך בחזו"א סימן י"ד סק"ה נקט דאין קדו"ש חלה על מיני מלוגמא, ועי' קה"י סימן י"ז אות ב' ודרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י ה"י.

י] בעיקר מש"א בירושלמי דצבעי בהמה אין עליהן קדו"ש, ובירושלמי לעיל פ"ז ה"א מוכח לה מברייתא לא נתפרש להדיא דמ"ט אין עליהן קדו"ש ומ"ש מצבעי אדם דיש עליהן קדו"ש, ועי' בפי' הרש"ס מש"כ בזה, וצ"ב, - ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה משמו"י ה"ט כתב לפרש בזה, דהא דאוכלי בהמה יש עליהן קדו"ש, אי"ז משום תשמיש הבהמה, אלא הוא משם דהו"ל הנאת האדם דעי"ז משמנת ואוכל בשרה, ואפי' בהמה טמאה עי"ז מתחזקת ועובדת הרבה, ומשא"כ בצבעי בהמה דאין גוף האדם נהנה מכך, אין עליהן קדו"ש, עיי"ש מש"כ עוד בזה, ועיקר הך מילתא דדינא דאוכלי בהמה הוא משום דהו"ל הנאת האדם, כן מ' גם בד' הרש"ס כאן שכתב בתו"ד ז"ל, וכמו אוכלין דבהמה לבהמה דבהמה גופה תשמיש דאדם היא, עכ"ל, - אך הדברים מחודשים, דבפשוטו הא דאוכלי בהמה יש עליהן קדו"ש, אי"ז משום דהו"ל הנאת האדם, אלא הוא משום תשמיש הבהמה עצמה, וע"כ אף אוכלין העומדין לבהמות של הפקר ושאין לבנ"א צורך בהן, יש עליהן קדו"ש.

ובטעם הא דצבעי בהמה אין עליהן קדו"ש, נראה די"ל בפשיטות, דהנה הא שביעית ניתנה לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה, ילפינן לה בסוכה ד"מ. ובירושלמי לעיל פ"ז ה"א מדכתיב לכם, ונכלל בזה גם דיש קדו"ש על כל דבר שהנאתו וביעורו שוה, וכמו שפירש"י בסוכה שם, - ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא בתשמישי האדם, דנתרבה מקרא דלכם שניתנה השביעית לכל צרכי האדם, אך בתשמישי בהמה דליכא רבויא, לא ניתנה השביעית אלא לאכילה, וכדילפינן לה מדכתיב ולבהמתך וגו' תהי' כל תבואתה לאכול, ולא לשאר תשמישי הבהמה, וע"כ הוא דצבעי בהמה אין עליהן קדו"ש.

יא] ולפ"ז מתפרש בע"א מש"א בירושלמי דהא דאין עושין מאוכלי בהמה צבעים לבהמה, ול"ד להא דאוכלי אדם עושין מהן צבעים לאדם, הוא משום דצבעי אדם אין עליהן קדושה, דלאו היינו דכללא הוא דאין עושין באוכלי בהמה תשמישים שאין קדו"ש חלה מכחם, אלא היינו דכ"ה דצבעי בהמה אין עליהן קדושה, והיינו משום דלא ניתנה שביעית אלא לאכילת בהמה ולא לשאר תשמישי בהמה, הרי דמה"ט גם אין עושין מאוכלי בהמה צבעים לבהמה, משום דלא ניתנה שביעית לכך, - ולפ"ז יל"ד במה שהוכיח המנחת שלמה דקדו"ש חלה על מיני מלוגמא, מהא דמותר לעשות מלוגמא לאדם ממאכל בהמה, ולפמש"נ יש מקום לדון בזה, ודו"ק.

יב] והנה לעיל אות ג' נת' לדון מהיכא ילפינן דאוכלי בהמה אין עושין מהן מלוגמא לבהמה, ולפמש"נ י"ל, דכ"ה דאוכלי בהמה אין עושין מהן צבעים לבהמה, משום דלא ניתנה שביעית לכל תשמישי הבהמה אלא לאכילה, הרי דמה"ט גם אין עושין מהן מלוגמא לבהמה, ומש"כ הריבמ"צ דלאכול לגופי' אתא ולא לדקדק, היינו דהא דכתיב בבהמה לאכול לא אתי למעט דאין עושין ממנו מלוגמא, (דאם הוה ממעטינן מיני' דאין עושין ממנו מלוגמא, אף לא היו עושין ממנו מלוגמא לאדם), אך מ"מ כיון דלא נתפרש בקרא שניתנו פירות שביעית לתשמישי בהמה אלא לאכילה, ע"כ אין עושין מהן מלוגמא לבהמה, - אך למש"כ הרא"ש והר"ש בפי' בתרא דקרא דלאכול אתי למעט דאין עושין מלוגמא לבהמה, מ' דרק מלוגמא לבהמה אין עושין, דומיא דהא דאוכלי אדם אין עושין מהן מלוגמא לאדם, אך שאר תשמישי הבהמה עושין מאוכלי בהמה, וצ"ע בזה.

יג] **חישב עליו אוכל אדם ואוכל בהמה,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דהיינו שחישב עליהן בשעת לקיטתן, ומ' דל"מ מחשבתו אלא בשעת הלקיטה, וכל שלא חישב בשעת הלקיטה אף דחישב אחר הלקיטה, ל"מ מחשבתו, - אך הנה להדיא כתב הריבמ"צ להלן דאף אם ליקטן לעצים וחישב עליהן אח"כ לאוכלין מהני מחשבתו, וכ"ה מבו' בד' הירושלמי דאף אם חישב הלוקח מחשבת אוכלין מהני, ובע"כ דמש"כ הריבמ"צ והר"ש הכא דחישב עליהן בשעת לקיטתן, לא באו אלא למעט דל"מ מחשבה שחישב קודם הלקיטה, - ויותר נראה שפירשו כן משום סיפא דקתני חישב עליו לעצים ה"ה כעצים, והיינו רק כשחישב עליו בשעת לקיטתו, אך אם חישב עליו אחר לקיטתו לעצים, ל"מ זה להפקיע לקדושתו, עכ"פ אם בשעת הלקיטה חישב עליו לאכילה, וכ"נ בד' הרש"ס שפירש להא דחישב עליו בשעת הלקיטה, בהא דתנן דחישב עליו לעצים.

יד] **נותנין עליו חומרי אדם וחומרי בהמה,** הריבמ"צ הביא מירושלמי דנותנין עליו חומרי אדם היינו דקדו"ש חלה עליהן, ונותנין עליו חומרי בהמה היינו דאסור לשלקן, וכ"כ הראב"ד בפ"ז משמו"י הי"ד, עיי"ש, ומבו' בדבריהם דמפרשי למשנתינו דכיון שאינו מיוחד למאכל אדם ולמאכל בהמה אין עליו קדו"ש כלל אא"כ חישב עליו, וזהו דתנן דחשב עליו נותנין עליו חומרי אדם, היינו דעיקר הא שיש לו שביעית, הוא משום דמהניא מחשבתו דנותנין עליו חומרי אדם, ובלא"ה ל"ה עליו קדו"ש כלל, והא דנותנין עליו חומרי בהמה הוא דאסור לשלקן.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ה משמו"י הי"א פירש דחומרי אדם היינו דאין עושין מהן מלוגמא, וכן פירשו הר"ש והרא"ש, וי"ל דמודו ליסוד ד' הריבמ"צ והר"ש דאין עליהן קדו"ש אלא כשחישב עליהן, ועי' חזו"א סימן י"ג סוסק"ז וסקכ"א שנסתפק בזה, ואך דס"ל דהא דכשחישב עליהן חלה עליהן קדו"ש, אי"ז חומרי אדם, שהרי אף משום מחשבתו לבהמה היתה קדו"ש חלה עליהן, ובע"כ דהא דתני דנותנין עליו חומרי אדם הוא דאין עושין מהן מלוגמא, אך לד' התוס' הרא"ש שהבאנו להלן אות ט"ו דאיירי במינים העומדין לאדם ולבהמה ואינם מיוחדים לאחד מהן, ודאי דכל שלא חישב עליהן למידי, יש עליהן קדו"ש, - ובד' הריבמ"צ והראב"ד צ"ב, דמ"ט נכלל הא דקדו"ש חלה עליהן, בהא דנותנין עליהן חומרי אדם, הרי בפשוטו גם משום מחשבתו לבהמה היתה קדו"ש חלה עליהן, וצ"ע בזה.

טו] הרמב"ם בפיהמ"ש במהדו"ק כתב דחומרי בהמה הוא שיהיו כמו מאכל בהמה שאין בהמה אוכלת אותו אלא כ"ז שהוא נמצא אותו המין בשדה וכו', ובפאה"ש סימן כ"ד סקנ"א הק' ע"ז, דהרי אף מאכל אדם אין אוכלין אותו אלא כ"ז שהוא מצוי, ועי' מש"כ בזה במקד"ד סימן נ"ט סק"ב ובחזו"א סימן י"ד סק"ה, - ובמהדו"ב חזר בו הרמב"ם ופירש דחומרי בהמה הוא דאסור לשלקן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י הי"א.

טז] בתוס' הרא"ש בנדה דנ"א. כתב לפרש למשנתינו, ז"ל, דסתמא להאי ולהאי קאי, וה"ק אינו מיוחד לא לאוכל אדם גרידא ולא לאוכל בהמה גרידא, אם חישב עליו לאוכל אדם לבד או לאוכל בהמה נותנין עליו חומרא של זה וחומרא של זה, כלומר הכל לפי מחשבתו, אבל אוכל שסתמו לאדם קאי אין יכול לשנותו לבהמה ע"י מחשבתו, עכ"ל, ומבו' דמפרש למשנתינו דאו או קאמר, דאם חישב עליו לאדם נותנין עליו חומרי אדם, ואם חישב עליו לבהמה נותנין עליו חומרי בהמה, וכן פירש הגר"א בשנו"א הקצר בפי' קמא.

אך בפי' בתרא פירש הגר"א דהיינו דחישב על שניהם ביחד, וכתב דכן עיקר, ובפי' הארוך כתב ללמוד כפי' זה מד' הירושלמי, ובפאה"ש סימן כ"ד סקנ"א כתב ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י הי"א, ז"ל, חשב עליו וכו' לאכילה ה"ה כפירות, למאכל אדם ולמאכל בהמה נותנין עליו חומרי מאכל אדם וכו', עכ"ל, וכיון שכתב ברישא דאם חשב עליו לאכילה ה"ה כפירות, בע"כ דמש"כ עוד דחשב למאכל אדם ולמאכל בהמה, היינו דחישב על שניהם ביחד.

יז] ובהגה' הגראמ"ה כתב דבע"כ לפרש דאו או קתני, דאם איירי בשחישב עליו לאדם ולבהמה, היאך מותר כלל להאכילו לבהמה, הרי הו"ל כמאכל אדם שאין מאכילין אותו לבהמה וכדתניא בתוספתא, וא"כ ודאי דמותר לשלקן, - אך בדעת הרמב"ם והגר"א צ"ל, דאף דחישב עליו לאדם ולבהמה מותר להאכילן לבהמה, דכל הא דמאכל אדם אין מאכילין אותו לבהמה, הוא רק באוכל אדם, אך הכא דחישב עליו לאוכל אדם ולאוכל בהמה ולא חשיב כאוכל אדם, אלא כאוכל אדם ובהמה, מותר להאכילו לבהמה.

אמנם הנה בבית רידב"ז סימן ו' סק"ה כתב דבאמת בגונא דמשנתינו דחישב עליו לאדם ולבהמה, אסור להאכילו לבהמה, עיי"ש, וצ"ע בתרתי, חדא, דא"כ מ"ט אסור לשלקן, כיון דאי"ז עומד כלל לאכילת בהמה, ועוד דא"כ מ"ט הוצרכו הראשונים לפרש להא דתני דנותנין עליו חומרי אדם, לענין דאין עושין ממנו מלוגמא, ולא פירשו דהוא לענין דאסור להאכילו לבהמה, ובע"כ דבכה"ג דחישב עליו לאדם ולבהמה מאכילין אותו לבהמה, וכל הא דנותנין עליו חומרי אדם, הוא רק לענין דאסור לעשות ממנו מלוגמא.

יח] והנה לפמש"נ בדעת הרמב"ם והגר"א דכל דחישב עליו לאדם ולבהמה מותר להאכילו לבהמה, נתחדש בזה, דאף דמותר להאכילו לבהמה מ"מ אסור לעשות ממנו מלוגמא, ולכאו' יש ללמוד מזה דהא דמאכל אדם אין עושין ממנו מלוגמא ומאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא, אי"ז משום דבמאכל אדם הו"ל הפסד לעשות ממנו מלוגמא, ובמאכל בהמה אי"ז הפסד לעשות ממנו מלוגמא, וכמש"נ לעיל אות ג', דא"כ הי' בדין דבחישב למאכל אדם ומאכל בהמה, כיון דמותר להאכילו לבהמה, כבר אי"ז הפסד לעשות ממנו מלוגמא, ובע"כ מזה דהא דמאכל אדם אין עושין ממנו מלוגמא ומאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא, גזה"כ הוא דכל דקדושתו היא בתורת מאכל אדם לא ניתן למלוגמא, וכל דקדושתו היא בתורת מאכל בהמה ה"ז ניתן אף למלוגמא, וע"כ כל שחישב עליו לאדם ולבהמה, דקדושתו היא גם בתורת מאכל אדם, אין עושין ממנו מלוגמא, וצ"ע בזה.

?בעיקר דינא דמתניתין העירוני לד' המ"ב סימן שכ"א סק"ב שכתב דחבילי סיאה שהכניסן סתמא ה"ה עומדין למאכל בהמה, עיי"ש, ולפ"ז יל"ד בפי' מתניתין דהכא.

יט] בהא דתנן דנותנין עליו חומרי בהמה ומפרשינן בירושלמי דהיינו דאסור לשלקן, כתב בחזו"א סימן י"ד סק"ה דהיינו דאסור לשלקן לבהמה דהוי בכלל הפסד, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ג דהא דאסור לשלוק מאכל בהמה הוא משום דהו"ל כדבר חי שאסור לאכלו מבושל, אך אם בא להאכילן לאדם מותר לשלקן, עכ"ד, ולכאו' הוא פשוט כן, שהרי מאכל בהמה מותר אף לעשות ממנו מלוגמא לאדם, וכ"ש שמותר לשלקו ולהאכילו לאדם, - אך צ"ע דא"כ מאי חומרי בהמה דקתני, הרי גם אם הי' מיוחד רק לאדם הי' אסור לשלקו לבהמה, ואדרבה הי' אסור להאכילו כלל לבהמה, וכנראה דהחזו"א שם לטעמי' אזיל, דמפרש למשנתינו דאו או קתני, ופירש לפ"ז, דעיקר חומרי אדם וחומרי דתנן, אינו החומר של בהמה לגבי אדם, אלא החומר הוא של שניהם לגבי עצים דנהגא בהן שביעית, אלא דמפרשינן ללישנא דמתניתין דבאמת החומרא של זה אינו כחומרא של זה, דחשב לאדם אסור מלוגמא ומותר לשלקן וחישב לבהמה מותר מלוגמא ואסור לשלקן, עכ"ד, ולפ"ז שפיר י"ל דזהו דתנן דאם חשב לבהמה ולא חשב לאדם, אסור לשלקן, והיינו דאף אם שולקן בסתמא, ה"ז אסור, כיון דה"ז עומד לאכילת בהמה, והו"ל הפסד, ומשא"כ אם חשב לאדם, מותר לשלקן בסתמא, כיון דה"ז עומד לאכילת אדם ואי"ז הפסד.

אך לפ"מ שפירשו הרמב"ם והגר"א למשנתינו דאיירי בשחישב לשניהם, הרי בע"כ דהא דתני דנותנין עליו חומרי בהמה שאסור לשלקן, היינו דאסור לשלקן אף לאכילת אדם, דאי נימא דהיינו דאסור לשלקן לצורך בהמה, הרי אף אם לא חישב עליו לאכילת בהמה, אסור להאכילן לבהמה, וכ"ה להדיא בפי' הרש"ס, וצ"ב הטעם בזה, ועמש"כ בזה בבית רידב"ז סימן ו' סק"ה ובדרך אמונה בשעה"צ פ"ה משמו"י ס"ק קס"ב.

כ] בקרית ספר פ"ה משמו"י כתב דנראה דהא דכשחישב עליו לאדם ולבהמה נותנין עליו חומרי שניהם, ל"ה מדאורייתא, ונתחדש בדבריו דביסוד הדין כיון שחישב עליו לאדם ולבהמה והוא עומד אף לאכילת בהמה, עושין ממנו מלוגמא, וי"ל דהיינו משום דכל דאין עושין מלוגמא במאכל אדם, הוא רק בדבר המיוחד למאכל אדם, וכמשמעות לישנא דמתניתין, אך כל שאינו מיוחד למאכל אדם, אף שהוא עומד גם לאכילת אדם, עושין ממנו מלוגמא, ומאידך כיון שהוא עומד גם לאכילת אדם מותר לשלקו, ומ' לפ"ז דהא דמדרבנן נותנין עליו חומרי שניהם, היינו דכיון דלא נקבע בדעתו אם ליתנו לאדם או לבהמה, מחמרינן לדונו כחישב עליו לאדם לבד, דאין עושין ממנו מלוגמא, ולדונו כחישב עליו לבהמה לבד, דאסור לשלקו, וצ"ע בזה.

עיקר הך דינא דאוכלי אדם אין נותנין אותם לבהמה, כתב כן הרמב" בפ"ה משמיטה ה"ה, והוא מתוספתא פ"ה הי"ג, ובתו"כ בהר פ"א ה"ז דרשינן לה מקרא, ובפי' הראב"ד והר"ש שם כתבו דהוא משום דהו"ל כהפסד, ועי' בתשו' מהרי"ט ח"א סימן פ"ג שהתיר להאכיל תותין של שביעית לתולעת העושה משי, דעיקר נטיעתם היא לצורך המשי, ולא קרינן בי' לאכלה ולא להפסד, ומבו' בדבריו שם שלא דן כלל מצד האיסור להאכיל מאכל אדם לבהמה, אלא דן משם שהיו תולשים אותם בזמן מוקדם, וה"ז מפסיד את הפרי, עיי"ש, ועי' מנח"ש ח"ב סימן קי"ח שהאריך הרבה בזה.