סימן ו_ ביטול ידות עי מחשבה ומעשה
קטגוריות: ש_ס / סא עוקצין / עוקצין - הרב אהרן שלוש

בגמ' אמרי' הואיל וראויות להופכן בעתר, וכתב הריטב"א וכ"כ החזו"א שסברא זו אינה דין ידות חדש בשביל העתר אלא שמועיל להשאיר שם ידות ולא מתבטל מחמת שאינו עומד לאכילה כיון שיש לו תועלת מסויימת מהידות בשביל להופכן בעתר. וכתב החזו"א שכך מוכרח מהגמ' דהא מיירי לדעת רב מנשיא שהקוצר לסכך אין לו ידות ומבואר שעצם הסברא שראויות להופכן בעתר לא מועילה אלא כשכבר היה לזה דין ידות אבל אם מתחילה ראוי רק לעתר לא מהני.

וכמו"כ כתב החזו"א לגבי הסברא 'כי היכי דלא ליבדרן' שאינו טעם עצמי שנחשב ידות מחמת צורך זה אלא זהו טעם רק להחשיב שלא בטל ממנו שם ידות כיון שעדיין עומד לשימוש שלא ליבדרן.

וצ"ב מה מועיל שיש לזה דין יד לדבר אחר הרי סו"ס כרב ביטלו מתורת יד לגבי האכילה.

והנה בגמ' נחלקו בקוצר לסכך אם יש לו ידות לדעת ר' אבא יש לו ידות ולדעת ר' מנשיא אין לו ידות, ואמרי' בגמד טעמא דר' אבא הואיל וניחא ליה כי היכי דלא ליבדרן, ופרש"י בשביל שהידות ישמרו על הפירות (ויל"ע דהא כתב החזו"א שאין דעתו לאוכלם עולמית וא"כ מה איכפ"ל שהפירו ת יאבדו הרי אינם כשרים לסיכוך ולא עומדים לאכילה), ותוס' פרשו בשביל שהידות לא יאבדו ע"י הרוח וכ"כ הריטב"א בהדיא.

והקשה הרש"ש לתוס' שהרי אי"ז צורך של האוכל שיהיה לו ידות אלא להיפך הוא רוצה שהאוכל ישמש את הידות ופשיטא שלא שייך שהאוכל יהיה יד של הקנים כיון שהקנים עצמם אינם מקבלים טומאה וא"כ מה מועיל שהוא רוצה את החיבור של הידות לאוכלים הרי מצד ידות האוכלים אדרבה לא איכפת ליה שלא יהיה ידות.

והנה מבואר בברייתא שהאוכל לעולם אינו בטל ופסול לסיכוך, וצ"ב מאי שנא האוכל מהידות, והיה מקום לומר בפשיטות שכלפי האוכל לא מהני ליה מחשבה ודוקא לגבי ידות מועיל מחשבה לבטלם. ולמסקנא דמיירי שבססן והוי מעשה ג"כ לא קשה כיון שכלפי האוכל אין כאן מעשה דהוא בסס את הידות ולא את האוכל.

אך יל"ע לד' רש"י שדייק מדבריו התו"ח שהחילוק אינו בין ידות לאוכלים אלא בין אוכלים לכלים ולפי"ז ?לכאו' אף אוכלים בטילי במחשבה ושוב צ"ע מ"ש אוכל מידות.

ועצם סברת הריטב"א, היה נראה לבאר שאוכל הוא מציאות של דבר שעומד לאכילה ולא שייך לבטלו במחשבה אבל ידות כל מה שיש להם שם ידות הוא כשעומדים לשמש את האוכל אבל בשעה שאינם משמשים את האוכל אין להם שם ידות.

ונראה עוד שכל דין ביטול באוכלים וכלים הוא רק כשמייחד את הכלי לשנותו ולעשות ממנו סנדלים אבל כלי שמייחד אותו לשימוש דבר שאינו כלי כגון כלי שעושה בו מעשה לסכך בו אינו מבטל ממנו שם כלי, אלא שבידות התחדש דין ביטול אחר דכיון שכל דינם הוא שעומדים לשמש את האוכל א"כ בשעה שדעתו שלא ישמש את האוכל כבר בטל ואף אם צריך מעשה מ"מ הוא חלוק מכלים ואוכלים שצריך מעשה לייחד אותו להמשך דבר אחר משא"כ ידות סגי במעשה שאינם עומדים לשימוש של ידות.

ונראה לבאר את סברת הריטב"א שכיון שדין הביטול הכא אינו דעת לייחד לדבר אחר אלא דעת על עצם הביטול והוא דין ביטול מחודש, וא"כ י"ל שכל דין ביטול זה הוא כשדעתו שלא יהיה לידות שייכות בכלל לעצם הדבר אבל עד כמה שדעתו שיהיה איזה חיבור לא בטל מזה שם יד.