32. בדין סח בין תפילה לתפילה ובדין ברכה על חצי מצוה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

רוב הדברים מכתבי הגר"ר שמולאביץ שליט"א

שלהי תשרי ע"ה

**בדין סח בין תפילין של יש לשל ראש**

**א]שיטות הראשונים בדין ברכה על תפילין של יד ושל ראש**

**ב]ראיות הראשונים לנידון הנ"ל**

**ג]הכרעת ההלכה וקושית רעק"א**

**ד]בביאור העבירה בסח בין תפילין לתפילין**

**ה]בדין הספק בדיבור באמצע מצוה ובדין ברכה על חצי מצוה**

**ו]בדין סח בין שחיטה לשחיטה**

**ז]בדין שני מצות האם נפטרים בברכה אחת**

**שיטות הראשונים בדין ברכה על תפילין של יד ושל ראש**

א]הגמ' מנחות ל"ה: אומרת אמר רב חסדא סח בין תפילה לתפילה חוזר ומברך והגמ' שואלת דמשמע שאם לא סח אינו חוזר ומברך והא שלח רב חייא בריה דרב הונא משמיה דר' יוחנן על תפלה של יד אומר ברוך אשר קידשנו במצוותיו וציונו להניח תפילין על תפילין של ראש אומר על מצות תפילין אביי ורבא דאמרי תרויהו לא סח מברך אחת סח מברך שתים ע"כ דברי הגמ', ובביאור מסקנת הגמ' נחלקו הראשונים דעת הרי"ף רש"י ורמב"ם ועוד ראשונים שמברך רק ברכה אחת להניח על תפילין של יד ושל ראש ואם סח ביניהם א"כ חשיב שדיבר בין הברכה לתפילין של ראש וממילא צריך לברך וכה"ג תיקנו חז"ל נוסח אחר שזהו על מצות תפילין

אמנם שיטת ר"ת וסיעתו דבעלמא מברכים שני ברכות דהינו להניח על של יד ועל מצות על של ראש ואם סח ביניהם חוזר ומברך על של ראש להניח ועל מצות ובביאור שיטה זו מצאנו שלשה שיטות בראשונים א. שיטת הרא"ש דתפילין של ראש זה סיבה לשני ברכות ולכן כל שסח והברכה להניח לא חלה על של ראש צריך לחזור ולברך ולפ"ז ביש לו רק תפילין של ראש מברך שני ברכות כמבואר בסימן כ"ו [והנה מבואר בתוס' ברכות ס: ובמרדכי בהלכות תפילין שכיון שתפילין של ראש יש בו שין ויש בו ד' בתים לכן רצו שהברכה תאמר על זה במיוחד [ועיין לקמן לענין ברכה על שני מצות] ומה שתיקנו נוסח אחר זה כיון שזה גמר המצוה וצ"ל שכיון שבעלמא יש כבר קודם הברכה של להניח שזה הולך גם על של ראש כבר לא חילקו בזה ותיקנו שתמיד צריך שתי ברכות] ב. ועיין ב"י סימן כ"ו שהביא מספר התרומה דגם ביש לו של יד לבד מברך שני ברכות דהינו שנקט שתיקנו שני ברכות על כל תפילין ותפילין רק שצורת אמירתם להניח על יד ועל מצות על ראש אבל שני הברכות הולכות על שני התפילין [וצ"ב למה תיקנו כאן שני ברכות ובדוחק צ"ל שכל אחד יש לו שלימות המצוה בזה שהוא מונח ביחד אם השני וזה סיבה לשני ברכות וממילא כבר לא חילקו שגם אם מניח תפילין אחד זה סיבה לשני ברכות] ג. ובשם הנימוק"י הביא דביש לו רק תפילן של ראש או של יד מברך רק ברכה אחת ובפשוטו [וכן ביאר בארצות החיים] מצד דס"ל כשיטת הבעל המאור שלהי ר"ה וכן ביארו הר"ן והריטב"א שם דיסוד הדין שיהיה הויה אחת לשניהם ולכן אם דיבר ביניהם ממשמש בשל יד ומניח של ראש ולכן צריך לברך שני ברכות ועיין ארצות החיים סימן כ"ה סק"ב שביאר שכונתו שצריך להזיז של יד ולהחזירם למקומם כדי שיהיה הויה אחת לשניהם וכיון שחוזר ומניח של יד צריך לחזור ולברך וזה כשיטות שאם מוריד על מנת להחזירם צריך לברך אמנם זהו דוחק דלכאורא הדין למשמש זה לא להורידם ממקומם אמנם בחידושי הרשב"א על מנחות מבואר שהכונה שיסוד הסברא שכיון שעכשיו שמניח של ראש יש כאן קיום של ההויה אחת לשניהם וזה תוספת בקיום מצות הנחת של יד שהברכה בתחילה לא חלה על זה כי הפסיק לכן צריך לחזור ולברך [אלא שצ"ב שביחס לקיום המצוה של יד הרי קי"ל ששיחה באמצע מצוה זה לא הפסק ואולי כיון שכאן שיך קיום המצוה ללא החלק השני גרע וצ"ע] ומה שכתב למשמש זה מצד שכך הוא הדין שכל שהתפילין מונחות כבר מהלילה ומברך ביום שצריך לחזור ולמשמש בהם כשהוא מברך

**ראיות הראשונים לנידון הנ"ל**

ב] והנה הראשונים דנו בכמה ראיות האם לברך ברכה אחת או שנים א. והנה עיקר ראיית הרא"ש לברך שני ברכות מהלשון חוזר ומברך ומשמע שאת אותה ברכה חוזר ומברך אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב שהראשונים לא גרסו חוזר ויש לדחוק עוד שהכונה שהרי מראש בירך ברכה שחלה גם על של ראש ועל ידי שדיבר צריך לחזור ולברך על של ראש אבל באמת נוסח הברכה הוא לא אותו דבר עוד כתבו הראשונים להוכיח מהגמ' ברכות ס: שמונה סדר ברכות ואומרת על של יד מברך להניח ועל של ראש על מצות ומשמע שזה כל יום וכן עיין רמב"ן נדה נ"א שהקשה מהירושלמי בשני מקומות דמבואר שעל של יד מברך ברכה אחת ועל של ראש ברכה אחרת וכן הוכיח מספר המכריע לרי"ד אמנם הראשונים דחו שהכונה שאם יש לו של ראש לבד מברך על מצות והגר"א הוסיף לבאר שהתנא בא לסדר את סוגי הברכות שיש עוד הקשה בספר המכריע סימן פ"ז למה הגמ' לא מתרצת הכא במאי עסקינן בדסח עוד הקשו הראשונים שיוצא שחז"ל תיקנו נוסח מיוחד על מצות לאחד שעשה איסור שהוא סח באמצע ועוד קשה שר' יוחנן דיבר בסתמא על אחד שעשה איסור [אמנם עיין ארצות החיים שהאריך דרש"י לשיטתו שביאר שאדרבא מצוה לסוח ולחזור ולברך על של ראש וכל העבירה אם לא חוזר ולברך] אמנם עיין בראשונים שהעמידו מימרא דר' יוחנן באחד שאין לו רק תפילין דראש ולפ"ז א"ש שלא דיבר בעבר איסור וכן א"ש שהגמ' לא אמרה הכא במאי עסקינן בסח דר' יוחנן לא דיבר בסח ועיין ארצות החיים שהאריך בזה ועיין רא"ש שהוקשה לו עוד שכיון שזה לא אותו נוסח ברכה ממילא למה יוצא בברכה של יד גם על של ראש

ומאידך עיין ביאור הגר"א שתמה למה שיברך שני ברכות ולא יצא בברכה אחת על שני התפילין ועיין ארצות החיים שכל זה קשה לבעל המאור שבאמת אם יש לו של ראש לבד מברך רק ברכה אחת א"כ לא היה תקנה של שני ברכות על של ראש א"כ באמת קשה למה שלא יצא בשל יד [אמנם יש מקום לומר שגם לרא"ש כל הדין הוא בתור תוצאה מעיקר הדין שיש דין ברכה מיוחד על של ראש אבל אם מראש לא היה כזה תקנה ודאי לא היה צריך שני ברכות ועיין לעיל מה שהבאינו מתוס' בברכות למה לא רצו שיצא בתפילין של יד על של ראש] והנה יש לומר שכאן כיון שתיקנו נוסח אחר לכן לא יוצא בברכה אחת ואין זה דומה לשני ציציות שזה אותו נוסח ברכה וכן הוא בלשון הרא"ש והמרדכי בקושיתם על רש"י שכיון שזה נוסח ברכה אחר זה לא סיבה שהברכה על תפילין של יד תועיל על של ראש עוד יש מקום לומר שכאן שזה שני מצות שונות שהנחה על של יד זה סוג מצוה אחת ועל של ראש זה מצוה אחרת וכה"ג זה סיבה לשני ברכות אמנם מהגמ' בסוכה הביא שכל שזה אותו נוסח משמע שזה לא חיסרון אמנם יתכן שלרבנן שכל מצוה מחיב ברכה ממילא גם אם זה אותו נוסח זה מחיב ברכה [ועיין בסוף הסימן מה שכתבנו לגבי ברכה על שני מצות] אמנם עיין ביאור הגר"א שהקשה מהדין של תרומות ומעשרות דמבואר ברמב"ם שכל אחד זה מחיב ברכה אבל אם עשה הכל ביחד מברך ברכה אחת להפריש תרומות ומעשרות ויתכן שרק כאן שהלשון מעשרות זה נוסח רבים ויתכן עוד דאם נימא שכל הדין הפרשה מצד תיקון הכרי ואם רוצה לזורקו לא צריך לברך א"כ חשיב שיש כאן חלות אחד של היתר הכרי וזה לא סיבה לברך שני ברכות משא"כ כאן שכל אחד זה מצוה לעצמו

**הכרעת ההלכה וקושית רעק"א**

ג]והנה להלכה השו"ע והגר"א פסקו לברך רק ברכה אחת אמנם הרמ"א פסק להלכה לברך שני ברכות ועיין רעק"א שכתב עיצה לכוין שאם הלכה כרש"י הרי הוא מכוין שלא לפטור את התפילין של ראש בברכה וכה"ג הוא ודאי צריך לברך והנה הוא העמיד קושיתו לדידן דנקטינן שהעיקר כר"ת דבכל אופן שיעשה בכזו צורה לצאת גם שיטת רש"י והנה אם נימא שיש כה"ג איסור ברכה שאינה צריכה לרש"י יש מקום לומר שזה בגדר כסיל בחושך הולך דהינו שבהנהגתו יש תרתי דסתרי דהרי אם חושש לרש"י עושה איסור דברכה שאינה צריכה עוד יש מקום לדון דמה דמברך ברכה אחת כל שלא סח אין הכונה שזה שני מצות רק שפוטר בברכה אחת אלא הגדר שזה מצוה אחת ויתכן שכה"ג לא מועיל לא לכוין וכמו באכילה ששיטת התבואות שור שלא מועיל לא לכוין ורק שאם מדבר הוא מחלק את זה לשנים וכמדויק ברא"ש לענין שחיטה וקצת מקור לזה מהרא"ש שדן האם ברכת כיסוי הדם מועילה על שני כיסוים ולא הוכיח מברכת תפילין שמועילה גם על של ראש דכאן זה כמו שני שחיטות שזה נחשב כמעשה אחד ארוך אמנם בפשוטו מהרבה ראשונים משמע שגם ללא שמדבר זה שני מצות בעצם ורק שאפשר לברך על שני מצות כל זמן שלא דיבר וכן הרי מבואר באו"ז דאם שיחה בשחיטה הוי הפסק גם מועיל לא לכוין כמו שהוכיח בישועות דוד או"ח ולפ"ז ודאי יש מעלה אם יכוין שלא להוציא אמנם יתכן שמה שמברך ברכה באמצע זה מחסר בדין שבין עיניך יהיו שנים שאסור להפסיק בכלום

עוד יש להקשות איפכא דיש שנקטו שמדין ספק יברך רק ברכה אחת כמבואר ברא"ש שכך נהג בתחילתו ולמה שלא יעשה כעצת רעק"א ובפשוטו זה אסור מצד גורם ברכה שאינה צריכה אמנם מבואר בשו"ע סימן קע"ד דכיון דיש דיעות דברכת היין של קודם המזון לא פוטרת יין שבתוך המזון לכן ראוי לכוין בברכתו על היין שזה לא יפטור את שתיתו של תוך הסעודה כך שיוכל לברך תוך הסעודה ומבואר שכה"ג אין חיסרון של ברכה שאינה צריכה ובתבואות שור ביאר שעדיף לעבור ספק איסור דברכה שאינה צריכה מאשר לאכול ללא לברך ולכאורא ה"ה כאן אמנם יתכן שזה רק סברא באיסור לאכול ללא ברכה וזה לא שייך בברכת המצות עוד יתכן לנ"ל שכאן לא עוזר לא לכוין כיון שזה כמצוה אחת עוד יתכן דכל מה דשם אפשר לעבור על האיסור דברכה שאינה צריכה כיון שחשיב שני אכילות רק שיכול לפטור בברכה אחת אבל כאן שחשיב מחיב אחד והופך את זה לשני מחיבים זה גרע והוי כעין ברכה לבטלה וצ"ע הגדרים בזה ובשערי תשובה כתב הסברא שמותר כה"ג דלא חשיב ברכה שאינה צריכה כיון שעושה את זה כי יש לו צד שבין כה צריך לברך סברא זו אמנם מצאנו הרבה מקומות שלא אומרים סברא זו וצ"ב הגדרים בזה עוד יתכן דכיון דיש דין שיהיה הויה אחת א"כ אם מצד גדרי הברכות לא תיקנו ברכה וגורם שיברך זה מחסר בהויה אחת

**בביאור העבירה בסח בין תפילין לתפילין**

ד]מבואר בגמ' דהסח בין תפילין של יד לתפלין דראש עבירה היא בידו וחוזר עליה מעורכי המלחמה ומצאנו כמה שיטות בראשונים מהי העבירה שבזה ונבאר הדברים

א. שיטת רש"י במנחות ובסוטה מ"ד: שהכוונה שאם שח ולא בירך על של ראש עבירה היא בידו שעשה מצוה ללא ברכה וצ"ע למה נקטו דוקא דבר זה ולא כתבו שעשה מצוה ללא ברכה ואולי זה מקרה יותר מצוי אמנם יתכן שתמיד הדין ברכה זה מעלה בקיום המצוה וזה לא סתם עוד חובה וכאן עיקר הסיבה שחוזר מצד העבירה שקשורה לתפילין כמבואר ברא"ש בשם הירושלמי לכן כתבו הדוגמא על תפילין בצורה המצויה

והנה משמעות רש"י שאם יברך אין בזה עבירה ועיין תוס' שהביאו שאדרבא יש בזה מצוה [והנה יש לעין אם עדיף שיברך על שניהם א"כ שיתקנו מראש שהברכה להניח זה רק על של יד וממילא חשיב שמכוין רק על זה וצריך לברך על של ראש ומשמע שמצד גדרי ברכות לא שיך לכוין לא לפטור כל שלא היה הפסק ביניהם דחשיב מצוה אחת כל זמן שלא דיבר ביניהם וזה כדעת התבואות שור וכדביארנו לעיל שהגדר שעל ידי הדיבור זה נהיה שני מצות] ועיין ראשונים שהקשו שלכאורא זה גורם ברכה שאינה צריכה והרי מבואר בגמ' ביומא שביוה"כ הכה"ג קרא בע"פ המוספים ולא מתוך ס"ת אחר מצד שזה גורם ברכה שאינה צריכה חזינן שיש כזה איסור [אמנם עיין חכם צבי סימן כ"ב שדן שזה מחלוקת אמוראים שם וכן בשו"ת רמ"ע מפאנו סימן נ"א אמנם הביאו דבראשונים מבואר שזה לא מחלוקת] ויש מקום לומר דס"ל דרק במקום שיש חובת ברכה אחת והוא גורם שיהיה כאן חובת שני ברכות בזה יש איסור גורם ברכה שאינה צריכה אבל כאן בתפילין יש מקום לומר שזה חובת שני ברכות [ודלא כדביארנו לעיל] רק שיכול לפטור את שני החיובים על ידי ברכה אחת [וכן הוא בלשון הריטב"א בר"ה ובספר המכריע סימן ס"ז] כה"ג לא חשיב גורם ברכה שאינה צריכה דאדרבא מצד עיקר החיוב יש כאן חיוב של שני ברכות אמנם זה סותר למה שביארנו לעיל שלמה לא תיקנו מראש שני ברכות לרש"י מצד שזה מחיב אחד וצ"ע ובארצות החיים סימן כ"ה סק"ב ביאר שכיון שזה נוסח ברכה אחר כה"ג יש ענין לגרום לברך ברכה בפני עצמה כדי לברך על כל אחד את הנוסח המתאים לו

ב. עיין בתוס"ר בסוטה מ"ד: ובר"ן בר"ה דביארו שהעבירה זה מצד גורם ברכה שאינה צריכה אלא שזה צ"ע למה נקטו דוקא דוגמא זו ולא כתבו כל גורם ברכה שאינה צריכה ואם נימא שזה רק כאן כמו דדנו תוס' במנחות לחלק א"ש אמנם הם נקטו שזה איסור תמיד ובפשוטו לכן הראשונים כדלקמן חיפשו טעמים אחרים ולא ביארו מצד ברכה שאינה צריכה וזה לא מצד דלא ס"ל שיש כזה איסור דהרי הוכיחו מהגמ' ביומא שיש כזה איסור אלא דס"ל דמהגמ' מוכח שיש כאן איסור מיוחד במה שדיבר בין תפילין לתפילין ולא מצד גורם ברכה שאינה צריכה

ג. עיין בעל המאור בר"ה הובא בריטב"א ובר"ן שם שכתבו שהעבירה מצד שיש דין שיהיה הויה אחת לשניהם א"כ אם שח ביניהם זה מחסר במעשה הנחה אחד ולכן יש בזה עבירה וע"ש שביארו שזה סברא מיוחדת בתפילין וזה לא שיך בשאר מצות

ד. והנה עיין ברי"ף פ"ד דר"ה שכתב שאם שח בין תקיעות דמיושב לתקיעות דמעומד לא צריך לחזור ולברך כיון שזה מצוה אחת והוכיח מהא דבהלל מותר לענות בין הפרקים ולא צריך לחזור ולברך אמנם כתב שלכתחילה אסור לשוח וכתב שזה כ"ש מתפילין דמבואר בגמ' שעבירה היא בידו וחוזר עליה מעורכי המלחמה והנה ע"ש בר"ן שהקשה מה זה שונה מסעודה שמותר לדבר באמצע אלא בהכרח שבתפילין זה מצד גורם ברכה שאינה צריכה עכ"ד ומבואר בדמיונו לסעודה שהבין שהסברא ברי"ף מצד שכיון שהברכה חלה על כל המצוה ממילא גם במקום שלא צריך לחזור ולברך אבל ראוי שלא לעשות הפסק כדי שזה יחשב יותר שהברכה על כל המצוה וכן מבואר בביאור הגר"א סימן תקצ"ב ובמ"ב שם ועיין בגר"א שהוכיח לסברא זו מהא דבהלל מבואר בגמ' שלכתחילה אסור להשיח ור"ת הוכיח מזה שיש ברכה דהינו שכיון שמברכים ראוי שלא להפסיק וכן ביאר המ"ב בהלכות שופר

אמנם בפשוטו אין זה כונת הרי"ף דהרי הוכיח דבריו מתפילין וכתב שזה כ"ש ושם הרי אין החיסרון כי יש כאן הפסק בין המצוה לברכה דהרי שם הרי יחזור ויברך וא"כ למעשה לא יהיה הפסק בין הברכה למצוה ועוד קשה למה זה כ"ש ובפשוטו מבואר ברי"ף שנקט שיש כאן איסור להפסיק באמצע מצוה ולמד שכמו שבאמצע מצות תפילין אסור להפסיק ה"ה באמצע מצות תקיעת שופר ובזה א"ש מה שכתב שזה כ"ש מתפילין דשם הרי זה שני מצוות רק שבכל אופן יש ענין לעשותם כמצוה אחת כ"ש דבר שזה ממש מצוה אחת שיש בזה איסור להפסיק

ובפשוטו כן מבואר בתרומת הדשן ח"ב סימן ק"ז ע"ש שכתב לענין מניח תפילין בחול המועד שיש שנהגו לא לברך וכתב שבכל אופן לא ישוח בין תפילין של ראש לשל יד דהטעם שעבירה היא בידו זה לא מצד גורם ברכה שאינה צריכה והוכיח דבר זה א. מהרא"ש בר"ה וכונתו דבשופר הרי לא צריך לחזור ולברך ובכל אופן מבואר ברא"ש שיש איסור לשוח באמצע התקיעות ב. מהרא"ש בהלכות תפילין שכתב שחוזר על תפילין יותר מצד מצות תפילין שבזה ואם עונה דבר קדושה אפילו שזה גורם וכו' אבל מצד איסור זה הוא לא חוזר [ובפשוטו אין הכונה מצד שיש דין הויה אחת לשניהם דא"כ מה ההבדל אם זה דבר שבקדושה או שזה סתם דיבור ורק אם זה מצד ההפסק במצוה בזה כל שהוא לדבר מצוה שזה סיבה להפסיק אין בזה איסור] ג.ע"ש שציין לתוס' בחולין פ"ז. וכונתו שכתבו שאין ללמוד איסור גורם ברכה שאינה צריכה מתפילין דיתכן דדוקא שם כי זה מצוה אחת והיה מקום לבאר שכונת תוס' שבמצוה אחת זה יותר גורם ברכה שאינה צריכה אמנם מדברי התרוה"ד מבואר שהבין שכונת התוס' שיש איסור בדבר שהוא מצוה אחת מצד ההפסק שבזה

והנה מבואר מפורש בתרוה"ד שהדין של הרי"ף לגבי שופר זה גם בתפילין כשהוא לא מברך ובהכרח כנ"ל שזה מצד שנתחדש כאן איסור להפסיק באמצע מצוה ועיין בספר המכריע סימן ס"ו שכתב שהרי זה כמפסיק ממשנתו ואמר מה נאה אילן זה ועיין תשובות הרשב"א ח"א סימן רמ"ד הובא בשער הציון תר"צ סקי"ח שכתב שאסור לדבר באמצע מצוה והתחיל בלשונו שברכה שעל המצוה ראוי לא לדבר אמנם סיים והסח גוערין בו כדי שיכוין לבו למצוה ומשמע שזה לא מצד הברכה [אמנם השער הציון הנ"ל ביאר שהחיסרון מצד הברכה]

ועיין ברשב"א פרק כיסוי הדם שדן לבאר החילוק בין תפילין שאסור לדבר לבין שחיטה שמותר דבתפילן שניהם זה מצוה מחויבת עליו משא"כ בשחיטה ומבואר שם שאין החילוק מצד שכאן זה גורם וכו' דהרי דן לבאר גם למה כאן צריך לברך וכאן לא וכן אין לבאר שזה סברא מיוחדת מצד והיו דא"כ זה לא שיך בשחיטה אלא בהכרח שזה סברא שאסור להפסיק באמצע מצוה ולכן כתבו שזה רק בדבר שחיב לעשותו ולא בשחיטה שלא חייב לשחוט עוד

והנה המג"א סימן כ"ה כתב שבחול המועד מותר להפסיק בתפילין לדבר שבקדושה ולמד מהרא"ש בהלכות תפילין דמבואר בדבריו שבדבר שבקדושה אין את העבירה שחוזר וכו' וזה רק אסור מצד גורם ברכה שאינה צריכה וכאן שאין גורם וכו' לכן מותר לענות לדבר שבקדושה ועיין א"ר שחלק על זה ובפשוטו הוא תלוי בטעם האיסור שאם זה מצד והיו וכבעל המאור לעיל א"כ זה גם מצד דבר שבקדושה אבל אם זה דין כללי שזה זלזול להפסיק באמצע מצוה בזה הרי לדבר שבקדושה מותר או מפני השלום והיראה כמבואר בגמ' לגבי להפסיק באמצע הלל

]והנה מה שצ"ע בזה דהרא"ש דן האם יש איסור להפסיק באמצע בדיקת חמץ וכתב שודאי לא צריך לחזור ולברך ורק שלא ראוי להשיח שלא יסיח דעתו מהבדיקה ועיין ט"ז שהקשה למה שלא יאסר מעיקר הדין מצד שזה עבירה כמו בתפילין וכמבואר ברי"ף שלמד לשופר ובאמת בשו"ת הרשב"א ח"א סימן רמ"ד כתב שלאחר שהתחיל המצוה אין להפסיק וכתב כגון שופר הלל מגילה ובדיקת חמץ ואולי ס"ל לרא"ש שכיון שזה מצוה שכל מטרתה זה התוצאה שאין לו חמץ בזה אין איסור בהפסקה ורק במצוה שעצם עשית הדבר זה הענין יש בזה איסור בהפסקתו ויתכן עוד שרק במצוה כעין תפילין או תקיעת שופר שזה כעין קבלת מלכות שמים בזה יש פגם בזה שמפסיק באמצע ולא במצוה כעין בדיקת חמץ או אכילת מצה

אמנם יש לומר שרק במצוה שיש קשר בין חלק לחלק יש איסור לדבר שכיון שהתחיל זה מחיב לגמור וכגון בתפילין שיש ענין לא להפסיק ביניהם או בשופר שסוף התקיעה זה השלמה של החיוב הראשון משא"כ בשני מזוזות בזה אפילו שזה אותה מצוה והוא חייב לעשות ויתכן שלא צריך לברך גם אם דיבר בין מזוזה למזוזה אבל אין קשר בין חיוב אחד לשני ולכן אין סיבה שאם התחיל יהיה אסור להפסיק ולפ"ז יתכן שגם בדיקת חמץ כל חלק וחלק זה חיוב מצד עצמו ומה שהתחיל חלק אחד זה לא סיבה לעשות החלק השני אלא מצד שיש חיוב גם לבדוק שאר מקומות בזה זה לא סיבה שלא ידבר ורק מצד ענין כמבואר בלשון הרא"ש

והנה דנו הראשונים האם צריך לברך על הלל בימים שאין היחיד גומר את ההלל ור"ת הוכיח שאסור לדבר מהא דהגמ' דנה שאסור להפסיק באמצע הלל גם בימים שאין היחיד גומר את ההלל והנה לכאורא כונת ר"ת שכיון שאין סיבה לאסור אלא מצד שמפסיק בין הברכה לסוף המצוה אמנם צ"ע למה דנתבאר שיש איסור להפסיק באמצע מצוה א"כ גם אם אין ברכה אסור להפסיק אמנם עיקר דברי ר"ת קשים דלכאורא בגמ' עצמה מוכח שיסוד האיסור לא רק מצד הברכה א. כמו שהקשה הר"ן דהרי הגמ' מדמה לק"ש ושם האיסור לא קשור לברכה דהרי לא חשיב ברכת המצות וכן בפשוטו אסור גם אם קורא לפני התפילה ב. דמבואר בגמ' שבימים שהיחיד גומר בהם את ההלל יש הבדל בין אמצע הפרק לבין הפרקים ואם האיסור מצד שהברכה בתחילה לא מתיחס להכל מה זה משנה אם מדבר באמצע פרק או בין פרק לפרק אלא בהכרח שיש כאן איסור מצד ההפסק באמצע הלל שזה לא קשור לברכה

אמנם עיין רא"ש שהוסיף בקושיא שאם אין ברכה הרי זה כמו קורא תהלים דהינו שכונת ר"ת שכיון שזה רק מנהג ואין כאן תקנה דרבנן לא שיך לראות את זה כדבר אחד אלא רק עד כמה שיש ברכה על הכל שזה מאגד את זה כדבר אחד וממילא האיסור להפסיק כנ"ל מצד באמצע מצוה ועיין שו"ת פנים מאירות כתב שלראשונים שלא מברכים על הלל ובכל אופן אסור א"כ ה,ה במניח תפילין דר"ת וקורא ק"ש שזה לא חיוב בכל אופן כיון שקורא ק,ש זה בזיון שמפסיק ומבואר כנ"ל אמנם אין דברין מוכרחים דיתכן שהרמב"ם ס"ל שגם ללא ברכה יש כאן חפצא של מנהג שמגדיר שזה דבר אחד ויש על זה חיוב מנהג וזה גם חיוב ששיך בו איסור הפסקה ואין זה דומה לקורא ק"ש ללא שום חיוב

**בדין הספק בדיבור באמצע מצוה ובדין ברכה על חצי מצוה**

]עיין רי"ף שכתב שהשח בין תקיעות דמיושב לתקיעות דמעומד אינו חוזר ומברך ומבואר כאן חידוש שתקיעות דמעומד זה גם קיום מצות שופר שזה מחיב ברכה דהינו שאם לא בירך בתחילת תקיעת שופר יכול ודאי לברך על תקיעות דמיושב רק שחידש שהדיבור לא הוי הפסק ועיין ריטב"א שתמה בזה שלכאורא דין תקיעות דמעומד זה מסדר התפילה ואין זה מחייב ברכה כלל אמנם מדברי הרי"ף חזינן שרבנן הוסיפו דבר זה בתור גמר קיום מצות שופר ושבאמת זה סיבה לברכה

והנה נתחדש ברי"ף בפשוטו שכשיש מצוה אחת ומדבר באמצע קיום המצוה זה לא הפסק ביחס לברכה אמנם היה מקום לומר שזה דוקא כאן שכבר תקע שיעור קיום המצוה והברכה חלה אבל במקום שעדין לא תקע שיעור לעיכובא ועדין לא קים המצוה בזה כל שסח צריך לחזור ולברך ועיין פר"ח סימן ק"מ שכתב שבעולה לתורה ושח קודם שגמר שלשה פסוקים הוי הפסק כיון שכאן הרי עדין לא קרא שיעור שזה סיבה לברכה ובאמת עיין הגהות מימוני פ"ג מלולב שכתב מפורש שכל שסח קודם גמר התקיעות לעיכובא הוא צריך לחזור ולברך ועיין נוב"י קמא סימן מ"א שדן בסברא זו אמנם כתב שברא"ש בחולין מפורש שגם במגילה אם דיבר באמצע לא צריך לחזור ולברך הרי מפורש שגם במצוה שהיא לעיכובא כל שהתחיל המצוה אינו צריך לחזור ולברך ובפשוטו כן מפורש ברי"ף שהביא ראיה מהלל דבגמ' מבואר שאפשר לענות בין הפרקים ולא משמע שצריך לחזור ולברך ובפשוטו הלל הברכה היא על הכל אמנם הנוב"י דן שאם מברכים גם בימים שאין גומרים את ההלל א"כ גם אם יאמר רק חלק זה סיבה לברכה אמנם לכאורא את אותו דיוק של הרי"ף יש מהגמ' במגילה שדנה אם יכול לענות בין הפרקים ולא אומרת שצריך לחזור ולברך ובדעת ההגהות מימוני צ"ל שס"ל שבאמת צריך לחזור ולברך ולא חשיב גורם ברכה שאינה צריכה כיון שיש לו סיבה שמדבר כדי לענות מפני היראה או הכבוד

והנה יש לעיין האם תקנת ברכה נתקן רק על כל המצוה או שגם על חצי מצוה ועיין חידושי הרשב"א מנחות ל"ו. לענין תפילין של יד ושל ראש לרש"י שיש ברכה אחת נקט שהגדר שזה נחשב מצוה אחת והקשה א"כ למה בסח מברך על של ראש הרי על חצי מצוה לא מברכים אמנם כתב שיתכן שמברכים ומשמע שלא פסיקא ליה דבר זה והנה לכאורא מנידון דברי הרי"ף מבואר שאם דיבור היה הפסק היה צריך לברך אמנם יתכן דרק תקיעות דמיושב ומעומד שכל אחד זה קיום דין לעצמו אבל בשני חלקים שזה לעיכובא זה אחרת אמנם מהא דהוכיח מהלל דשם הרי זה לעיכובא בפשוטו בפרט לראשונים שלא מברכים אלא בימים שגומר את ההלל וכן ברא"ש הרי מבואר שגם במגילה אם זה היה הפסק היה צריך לברך על חצי לכאורא מבואר שגם על חצי מצוה אפשר לברך ונפק"מ באוכל כזית ולא בירך בחצי הראשון שיכול לברך על החצי השני [ובפשוטו בזה ודאי יכול לברך דזה לא גרע מניענועים אמנם נפק"מ בחשב לאכול מצה מסוימת ונלקחה מנו וצריך לאכול אחרת] ועיין ראבי"ה מגילה סימן תקנ"ב שבכל דבריו שם מבואר שיש לברך על חצי מצוה

ויש להוכיח כן עוד מהא דמבואר בב"י סימן תרנ"א בשם הראב"ד דבבירך על ארבעת המינים ונמצא הערבה פסולה או שלא היה שם ערבה ולוקח הערבה שצריך לברך עליה והרמ"א הביאו והמג"א כתב שזה רק לדבריו שעל לקיחה נפרדת מברכים על כל מין נפרד אבל לדעת הרמב"ן שם שגם בלוקחן אחד אחרי השני זה נפטר ברכת הלולב גם כאן זה נפטר בברכת הלולב דהינו שנקט שחשיב שדעתו על ערבה רק שזה לא היה בידיו והמ"ב פסק שצריך לברך שחשיב שלא היה דעתו על ערבה זו וכן כתב המחצית השקל דהמג"א מודה דאם היה ערבה רק שהיה פסולה ועכשיו לוקח אחרת בזה ודאי דצריך לחזור ולברך ומבואר שאפילו שכבר בירך על שלש מינים יש חיוב ברכה על המין הרביעי וכאן זה מצוה אחת שמעכבת אחד את השני כמבואר במג"א שלכן נקט שגם דיבור זה לא הפסק כמו באמצע מצוה ועיין שו"ת בנין עולם הובא במ"ב בהלכות שופר דבירך על תקיעת שופר והתחיל לתקוע ולא הצליח והביאו שופר אחר דאפילו דבלא התחיל צריך לברך מצד דינא דתורמוס דברכתו היה על שופר זה ולא על שופר אחר אבל בהתחיל לתקוע לא צריך לחזור לברך על שופר אחר ולכאורא לנ"ל כיון שברכתו היה על שופר זה ולא על שופר אחר צריך לחזור ולברך אם לא שנחדש שכיון שכאן גם הפסק זה לא מפסיק ה"ה גם ללא דעתו כל שהיה לו כונת ברכה על חלק מסוים ממילא הברכה חלה על הכל ונפק"מ בכל זה בהתחיל לקרוא בס"ת ונמצא פסול לאחר פסוק אחד שמוציאם ס"ת אחר לשיטות שכל ס"ת זה מחיב ברכה וכן נפק"מ באכל חצי כזית מצה והחצי השני נעלם והביאו לו אחר שלא היה דעתו לאכלו בתור קיום המצוה שיצטרך לחזור ולברך

[**ניסן ע"ט:** ועיין שו"ע יור"ד סימן רס"ה שבחוזר על ציצין המעכבין את המילה מברך ולכאורא זה רק בגדר חצי מצוה אמנם יתכן שעיקר המצוה זה העשיה שלא יהיה ערל וממילא זה בגדר מצוה שלימה וצ"ע ומבואר שאפילו שבירך בתחילה על כל המצוה חשיב היסח הדעת שצריך לחזור ולברך ועיין גר"ז קו"א סימן תל"ב וראיתי מביאים שהגרי"ז אמר להגר"ר ריכמן מקור לברך על חצי מצוה מתוס' בברכות שבהלל בליל הסדר מברכים פעמים ולכאורא שם כל חלק זה מצוה לעצמה. **אב תש"פ** ועיין תבואות שור סימן י"ט שהביא מהפר"ח שאם לא בירך בתחילת השחיטה יכול לברך כל שלא גמר השחיטה והתבואות שור חלק שאין לברך על חצי מצוה אמנם שם ודאי זה לא גרע מנענועים שזה נחשב שמברך על כל השחיטה]

והנה חידש הרי"ף שכיון שזה מצוה אחת גם אם מדבר באמצע זה לא הפסק וכן במגילה ובכל מצוה אחת גם אם מדבר באמצע לא צריך לחזור ולברך ויש לעיין האם זה רק בדיבור דהינו שכיון שלא מסיח דעתו מהמצוה בזה הדיבור הוא לא הפסק אבל אם יסיח דעתו מהמצוה כה"ג יצטרך לברך כשישלים את החלק השני ועיין ריטב"א בר"ה שכתב על הדין של שמע תשע תקיעות בתשע שעות ביום יצא שמשמע שזה אפילו לכתחילה ואפילו בהסיח דעתו בנתיים ודייק מזה שמותר ואין בזה איסור לדבר ונקט שכה"ג לא צריך לברך אמנם לדעת הרי"ף הרי אסור לדבר ובהכרח ששם זה לא לכתחילה וא"כ יתכן שבאמת גם צריך לברך אמנם מהיכי תיתי לחלוק מסברא על הריטב"א ועיין כל בו הלכות כיסוי הדם שגם כתב שכל דיבור באמצע מצוה לא צריך לחזור ולברך והוכיח משמע תשע תקיעות בתשע שעות ובפשוטו זה גם ראיה על היסח הדעת וכנ"ל מהריטב"א

ועיקר הדבר שברכה חלה על חלק מהמצוה אפילו שזה לאחר הסיח הדעת מבואר ברא"ש שבדיקת חמץ מברכים על ביעור מצד שזה גם על הביעור חמץ וכתבו האחרונים שאם לא בירך על הבדיקה יברך על הביעור והביטול שבסופו דהינו שחלק זה גם מחיב ברכה והרי תמיד אדם יושן באמצע ומבואר שכל שזה מצוה אחת ודעתו לעשות אפילו גדר היסח הדעת גמור לא חשיב הפסק ועיין ספר המכריע סימן כ"ט שכתב להוכיח שספירת העומר כל יום זה מצוה בפני עצמה וגם אם שכח יום אחד לא צריך לברך מהא דמברכים כל יום והיה מספיק לברך ביום הראשון והנה מבואר שעל היום הראשון יכול לברך דהינו שאין חיסרון של חצי מצוה וא"כ למה ביום השני שלא יברך ובהכרח דס"ל שכה"ג חל הברכה על כל הימים אמנם בישוב השיטות שמברכים כל יום יש מקום לדון מצד שגם על חצי מצוה מברכים וכל יום חשיב היסח הדעת

אמנם יש מקום לומר שזה רק באופן שבאמת דעתו לתקוע את התשע תקיעות וכה"ג כל דבר לא חשיב היסח הדעת אבל אם הסיח דעתו מלתקוע כגון שחשב שתקע כבר תשע תקיעות כה"ג ודאי הוי היסח הדעת גמור וצריך לחזור ולברך ויתכן עוד שכה"ג צריך לחזור לתחילת התקיעות ומצד שבאמת מצד עיקר דין המצוה זה צריך להעשות כדבר אחד וכדחזינן שבהפסיק כדי לגמור את כולה והיה אונס שלא יכל לקים המצוה צריך לחזור לראש ועיין בה"ל סימן תר"צ לענין אם דילג תיבה שדן שכשחוזר וקורא צריך לחזור ולברך ולכאורא זה מצד שכבר הסיח דעתו לגמרי מקריאתה כי חשב שכבר גמר [כן ביאר בשונה הלכות ס"ו] ומבואר שכה"ג חשיב היסח הדעת וצ"ע בזה [**אד"א ע"ט:** ועיין סימן ק"מ דמבואר שמי שבירך על התורה וקרא פסוק אחד ואחרי זה הפסיק אפילו הסיח דעתו לגמרי אין לברך אם ממשיך לקרוא והמ"ב הביא חולקים בזה וכתב שאם בירך ברכה אחרונה לאחר שני פסוקים ודאי צריך לברך וצ"ע. **ניסן ע"ט:** ועין לעיל שבמילה מבואר שמברכים על ציצים המעכבים ועין מ"ב סימן תל"ה מחלוקת אחרונים במצא חמץ בביתו בפסח האם מברך על הביעור ושם הסיח דעתו לגמרי ואולי יש לחלק דשם מעיקרא הברכה על הביעור שיש בו היסח הדעת]

והנה מבואר בגמ' בסוכה מ"ו. דנחלקו תנאים האם תפילין מברך בבוקר או שכל שחולצן ומניח מברך ומבואר בגמ' שבסוכה כיון שזה מצוה שבע ימים רצוף מברך פעם אחת בתחילת הסוכות ועיין רשב"א שם שדן בדעת ר' יוחנן שתפילין מברך כל יום אפילו שלילה זמן תפילין אבל זה הפסק גדול ומבואר בכל אופן ששיך שברכה תחול גם אם הסיח הדעת באמצע כל שדעתו לחזור וללבוש ומסתבר שגם שם אם זה היום האחרון של סוכות ולא חשב לשבת בסוכה יותר ולבסוף רוצה לשבת בסוכה שיברך לכו"ע וצ"ע [ולכאורא יש לעיין שלא תמיד הוא אוכל באותה סוכה ומבואר שדנים את כל הסוכות כדבר אחד ולא כל חפצא בנפרד וצ"ע אם זה ראיה לבית מאיר או שזה רק למ"ד שאין מושג של היסח הדעת וצ"ע בזה]

**בדין סח בין שחיטה לשחיטה**

]מבואר בגמ' שסח בין תפילין לתפילין חוזר ומברך ומאידך סח באמצע סעודה אינו מברך וכן סח באמצע מצוה אחת כגון תקיעת שופר הוא לא מברך ודנו הראשונים בחולין בדין סח בין שחיטה לשחיטה האם צריך לברך או לא ויש ראשונים שדימו לתפילין דכמו ששם צריך לחזור ולברך ה"ה כאן אמנם יש שכתבו שכאן זה דומה לסעודה שגם אם מדבר באמצע לא צריך לברך והנה בפשוטו הביאור מה שבתפילין צריך לברך מצד שדנים שזה כמו שני מצות רק שנתחדש שמועיל ברכה אחת על שני מצוות אמנם הרי הדין שאם שח בין ברכה למצוה צריך לברך וכדהוכיחו הראשונים מהדין של טול וברוך ולכן כאן כל ששח קודם עשית המצוה השניה זה כמו שסח בין הברכה למצוה ואין זה כמו ששח באמצע מצוה וכן הוא בלשון המכריע סימן פ"ז ע"ש באריכות וכן הוא בלשונות הר"ן בפסחים והריטב"א בר"ה ולשיטות ששח בין שחיטה לשחיטה לא צריך לברך זה מצד שדנים הכל כדבר אחד ארוך וממילא זה כמו אמצע מצוה או אמצע סעודה שלא צריך לחזור ולברך והאריך בזה בשלום יהודה הוצאה חדשה סימן פ"ז ובישעות דוד אורח חיים בתחילתו

אמנם יש מקום לומר שזה ודאי ששחיטה כל שלא דיבר חשיב מצוה אחת ורק שעל ידי הדיבור זה מתחלק לשני מצוות ובפשוטו כן מדויק ברא"ש שלגבי כיסוי הדם דן האם מועיל ברכה אחת לשני כיסוים אמנם לענין שחיטה מפורש בגמ' שמועיל וכן שם משמע שפשיטא ליה שזה שני מצוות ואם דיבר באמצע צריך לברך ורק לענין שחיטה כתב לדון בזה אמנם צ"ב עדין למה הרא"ש נקט שכיסוי זה ודאי שני מצוות ורק בשחיטה דן שזה רק כמצוה אחת

והנה עיין רשב"א בתשובותיו שכתב שאם ענה קדושה וברכו בין שחיטה לשחיטה לא צריך לברך ומשמעות דבריו אפילו שאם שח שיחת חולין צריך לברך בכל אופן כאן לא צריך לברך וכן הוא בתבואות שור ובפשוטו הביאור כנ"ל שכאן שהנידון להפוך את זה לשני שחיטות צריך דוקא דיבור של חולין ולכן בתפילין של יד ושל ראש אפילו אם עונה לדבר מצוה חשיב הפסק וצריך לחזור ולברך כמבואר ברא"ש בהלכות תפילין [ודלא כמרדכי שהביא מר"ת שלא חשיב הפסק]

והנה הראשונים כתבו שאם סח בין שחיטה לשחיטה וצריך לחזור ולברך ממילא גם צריך לכסות קודם שישחט העוף השני כמו דחזינן לר' יהודה דצריך לכסות עוף ואחרי זה לשחוט החיה ומבואר בלשונם שיסוד הילפותא שצריך לגמור את שחיטה העוף והכיסוי הוא מכלל שחיטתו וגילתה התורה שחיה ועוף זה כשני דברים וממילא ה"ה לרבנן אם הפסיק ביניהם והנה כל זה אם על ידי ההפסק זה חילק את השחיטה אבל אם נימא שזה רק סברא שזה הפסק בין הברכה לשחיטה וכמו בדיבר בין הברכה לשחיטה א"כ מהיהי כתיתי שזה מחלק לשני שחיטות ובפשוטו מבואר ששני שחיטות זה ודאי כמצוה אחת רק שיש כאן מחלק לשנים על ידי דיבורו ולכן זה סברא גם לחיב כיסוי נפרד

והנה היה מקום לומר שגם תפילין זה באמת נחשב כמצוה אחת והדין דיבור מצד שזה מחלק את זה לשני מצוות וכן הוא בלשון הרא"ש בשם ר"ת וכן הביא בספר המכריע סימן פ"ז בשם ר"ת ובזה א"ש שהרא"ש דן לגבי כיסוי הדם אם מועיל ברכה אחת על שני כיסוים ולא הוכיח משחיטה שמועיל ברכה אחת על שני מצוות וצ"ע

והנה בדעת הראשונים שבשחיטה לא צריך לברך צ"ב מה זה שונה מתפילין שכאן דנים את זה כמצוה אחת ובתפילין לא דנים את זה כמצוה אחת ויש מקום לומר שתפילין זה שני סוגי מעשים נפרדים שאחד זה על היד ואחד על הראש וכן זה מציאות אחרת שזה ארבע בתים וזה בית אחד ולכן אפילו שנוסח הברכה שווה אבל זה לא יכול להחשב כמצוה אחת משא"כ בשחיטה שזה אותו מצוה אמנם עיין לשון הרא"ש שתפילין זה מצוה אחת וצ"ב כוונתו ובפשוטו כונתו על דרך הרמב"ן שצריך להניחם כדבר אחד לכן מציאות הדיבור הוא סתירה להמשך ההנחה ולכן חשיב הפסק ועיין רמב"ן שכתב שבתפילין שניהם חובה משא"כ שחיטה אם ירצה ישחוט ואם ירצה לא ישחוט ובפשוטו מבואר שדבר שיש חיוב לעשות בזה מה שמפסיק זה חיסרון ולפ"ז אם קובע שני מזוזות זה יחשב הפסק אמנם עיין ביאור הגר"א סימן ח' שהביא את לשון הרמב"ן בפסחים וביאר שאחד חובה לחברו דהינו שכיון שאחד זה השלמה של השני ויש חובה להניחם כדבר אחד לכן אם מדבר זה הפסק ולפ"ז בשני מצוות של חובה שאין קשר בין אחד לשני שבזה אין איסור לדבר באמת לא יחשב הפסק ועיין בית הלל הלכות מזוזה שכתב שדין שני מזוזות תלוי במחלוקת ראשונים של סח בין שחיטה לשחיטה

והנה לשון הרא"ש שבשחיטה כיון שאי בעי לא שחיט לכן חשיב הפסק ומבואר בלשונו שאם זה היה חובה ודאי לא היה הפסק ובפשוטו הביאור כנ"ל שודאי שזה כמצוה אחת והדיבור מחלק לשנים ולכן כתב שבדבר שזה חובה זה לא מחלק לשתים והנה לענין בדיקת חמץ כתב הרא"ש בשם בעל העיטור שגם אם בודק שני בתים לא צריך לברך על כל בית ובית שזה כמו שחיטה שני בהמות דהינו שנקטו שכל בית זה מצוה לעצמה רק ששני בתים נפטרים בברכה אחת ועיין מהר"ם חלאוה שאם לא חשב על בית אחד הוי כנמלך שמברך על כל כוס וכוס והביא שיש דעות שאם דיבר באמצע הבדיקה צריך לחזור ולברך ותמה הרא"ש שמה זה שונה מאמצע סעודה או מאמצע ישיבת סוכה שגם אם מדבר לא צריך לחזור ולברך וצ"ב למה זה לא דומה לסח בין שחיטה לשחיטה ובהכרח כנ"ל שכאן שזה חובה אין את סברת הרא"ש והנה בפשוטו לרמב"ן כאן כיון שזה חובה הוי הפסק אמנם לנ"ל שרק חובה שאחד קשור לשני כמו תפילין שצריך שיהיה הויה אחד אבל כאן שאין אחד הסיבה של חיוב לגבי השני בזה חשיב ודאי מצוה אחת ולא צריך לחזור ולברך

והנה צ"ב למה הרא"ש הביא ראיה מסוכה ולא מהלל ומגילה ובפשוטו מצד ששם אחד מעכב את השני משא"כ כאן שהחלק הראשון לא צריך את החלק השני ובכל אופן כתב שכיון שזה מצוה אחת לא צריך לחזור ולברך

והנה בעיקר הנידון הנ"ל של סח בין שחיטה לשחיטה עיין ביאור הגר"א סימן ח' שבזה תלוי גם הנידון בשני תינוקות לענין מילה ובשני טליתות וסח ביניהם אמנם עיין יד יהודה שהאריך דאם נימא דבכיסוי כו"ע מודים כדמדויק ברא"ש יתכן שמילה וציצית זה כמו כיסוי הדם וע"ש דנפק"מ דבזה אין את ההלכה שכל שהביא לפניו כל שלא גמר את הראשון לא צריך לחזור ולברך ועיין מה שכתבנו בסוגיא דברכה בסתמא ע"ש ועיין ארצות החיים שם מה שכתב על המג"א שדימה ציצית לשחיטה

]עיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן א' שכתב השואל שמה שהלובש ציצית או תפילין ודיבר באמצע ההנחה לא צריך לברך מצד שכיון שזה הנחה אחת זה לא הפסק ולכן כתב שגם אם דיבר ולבש טלית אחרת לא חשיב הפסק אמנם המהר"ח או"ז שם חלק עליו וכתב שבאמת אין סברא של מצוה ארוכה שבזה אין דין הפסק אלא שבכל הנחה ארוכה לא צריך ברכה אלא תחילת הברכה והשאר בגרירה אבל באמת אם ירצה להניח טלית אחרת ודיבר מההנחה הראשונה לשיטות שסח בין שחיטה לשחיטה צריך לברך ה"ה כאן צריך לברך ולכאורא מסברא היה מקום לומר שודאי שזה סברא שלגבי אותה לבישה הדיבור זה לא הפסק אבל לגבי בגד אחר כיון שיש הפסק בין הברכה לבישה השניה צריך לחזור ולברך אמנם אם נימא שכאן הדיבור צריך לחלק את זה לשני לבישות א"ש שכאן אין הבדל בין הלבישה הראשונה לשניה שביחס לזה אין הדיבור הוא מציאות של הפסקה

מבואר בגמ' שתפילין כל פעם שלבשם צריך לברך ועיין טור סימן ח' שדן שזה רק בנפלו אבל כל שמורידן על דעת ללבושם לא צריך לברך ועיין ב"י שהקשה שהרי לגבי בית הכסא מבואר בגמ' דהוי הפסק וכתב הדרכי משה לישב דשם שלא יכול להניחם בבית הכסא לכן חשיב הפסק אבל במורידם במקום שיכול ללובשם לא חשיב הפסק וכן הכריע הרמ"א אבל הב"י פסק שכל שהורידם חשיב הפסק ועיין מג"א שהקשה הרי על טלית אחרת לא צריך לברך ותירץ ששם כך היה דעתו מעיקרא משא"כ כאן וצ"ע הרי דעתו היה ללבוש הטלית כל הזמן וצ"ל שכיון שלא היה דעתו להוריד חשיב שדעתו רק למעשה לבישה זו ולא ללבישה אחרת וכתב המ"ב דלפ"ז אם כיון להוריד לא צריך לחזור ולברך וכן כתב בבה"ל שזה עיצה יעוצה לכל שמתכונן להחזיר ולכאורא כל זה לדעתו שסח בין טלית לטלית לא מברך אבל אם נימא דסח בין טלית לטלית הוא צריך לברך א"כ כל שדיבר מאז הברכה הראשונה יצטרך לחזור ולברך ואם נימא שבטלית זה דבר אחד ורק הדיבור מחלק בזה יתכן שכל שלא מדבר לאחר שהוריד הטלית זה לא הפסק אמנם כל זה לשו"ע אבל לרמ"א שאם מוריד ומחזיר לא צריך לברך כי רואים את זה כמעשה אחד ארוך א"כ כאן ודאי לא צריך לברך גם אם מדבר שזה כמו שמדבר כשזה מונח עליו

והנה עיין סימן כ"ה בב"י בהניח תפילין והקשר נפסק או שהתפילין ירדו ממקומם קודם שהניח של ראש ומבואר שכה"ג לא צריך לחזור ולברך כן הביא הב"י מהראב"ד ובפשוטו במהרי"ק מבואר לא כך ועיין באחרונים שביארו הראב"ד שכאן שעדין הברכה צריכה לחול על של ראש א"כ גם בנפלו וחוזר ומניח של יד לא הוי הפסק וצ"ע הסברא כיון שבירך רק על ההנחה הראשונה א"כ למה כאן זה אחרת דהרי לא חשב שזה יפול ועיין משכנות יעקב שכתב לדון שיסוד מחלוקת המהרי"ק והראב"ד זה לשיטתם האם של ראש יש לו ברכה בפני עצמה וצ"ע הרי כיון שגם לרש"י זה הולך גם על של ראש אפילו שיש לו ברכה בפני עצמו הברכה עדין צריכה לחול על עוד משהו ומה שצטרך לחזור ולברך וצ"ב

]עיין רא"ש בחולין שכתב שמה שמברך על השחיטה זה לא הפסק לגבי הכיסוי שברכה זה לא הפסק וכמו שיקנה"ז זה לא הפסק וצ"ע שאמן יהא שמיה רבא כתב שזה כן הפסק בין תפילין לתפילין ואם נימא ששם יש דין להסמיכם מצד הויה אחת א"ש אמנם בעיטור שמשם מקור דברי הרא"ש משמע שכל סברתו רק כאן שזה דבר שזה מענין השחיטה רק שס"ל שזה לא דרגא של טול בריך ובזה חידש שדבר שבקדושה זה לא הפסק אבל לא דבר שאינו מענין השחיטה כלל ויקנה"ז כיון שזה שיך לכוס לכן זה לא הפסק אמנם ברא"ש לגבי כיסוי משמע שזה שני מצות ולא הוי כשחיטה ולפ"ז לכאורא זה כדיבר לאחר הברכה קודם המצוה שבזה אמן הוי הפסק אבל לנ"ל שכאן זה חשיב מענין הברכה א"ש וצ"ע בזה

]יש לעין האם בברכה שאחרי שייך הפסק ועיין ריטב"א בברכות י"ד שהביא דיעות שבסח באמצע בדבר שיש ברכה אחרי לא יכול לברך וכתב לדחות שכמו שדיבור באמצע מצוה זה לא חיסרון ביחס לברכה שלפני ה"ה זה לא חיסרון ביחס לברכה של אחרי ובפשוטו משמע שאם ידבר אחרי המצוה קודם הברכה זה לא מועיל ונפק"מ בדברים שהדין לברך לאחר המצוה שגם בזה יש להיזהר לא לדבר קודם הברכה כגון טבילת טמא ויתכן שזה יסוד הנידון בטור סימן תרצ"ב לגבי לדבר במגילה שיש ברכה אחרי שתמה הנודע ביהודה שבגמ' מפורש שבאמצע המגילה אסור לדבר וע"ש בט"ז ובמ"ב שם דן שבדיבר לאחר המגילה לא יכול לברך ומשמע שבאמצע המגילה יכול לברך הברכה שאחרי

**בדין שני מצות האם נפטרים בברכה אחת**

]יש לדון בעושה שני מצוות שיש להם נוסח ברכה אחת האם מברך ברכה אחת או שני ברכות והנה בפשוטו מבואר בגמ' חולין פ"ו: לגבי שני שחיטות שמברך ברכה אחת דהגמ' רק דנה האם הכיסוי הדם הוי הפסק אבל מבואר שללא הפסק ודאי שיוצא בברכה אחת על שני השחיטות אמנם יש לדון שזה רק כאן שחשיב הכל כמעשה אחד ארוך וכמבואר בראשונים שדנו שאפילו דיבור לא הוי הפסק אבל במקום שזה שני דברים נפרדים בזה יתכן שצריך באמת שני ברכות והנה עיין גמ' סוכה מ"ו. דר' יהודה ס"ל שבעושה כמה מצות מברך ברכה אחת על הכל אפילו סוכה לולב וציצית ורבנן חולקים וצריך לברך על כל דבר ובפשוטו כל מחלוקתם רק במקום שזה נוסח ברכה אחר אבל אם זה אותו נוסח לא חולקים וכן הוכיח באו"ז הלכות סיסוי הדם אמנם יש מקום לדון דלרבנן דיש חיוב הודאה על כל מצוה יתכן שממילא זה סברא גם אם הנוסח שוה

ועיין רא"ש שדן בזה לגבי כיסוי הדם דהיינו שנקט ששם כל כיסוי זה חשיב מצוה נפרדת דהינו שכיון שהשחיטה חלוקה אליבא דר' יהודה שלכן צריך לכסות את שחיטת העוף קודם שחיטה החיה זה סברא שגם הכיסוים חשיבי שני מצות נפרדות וא"כ לא יוצא בברכה אחת ונפק"מ גם לדידן כגון שסח בין שחיטה לשחיטה אם נימא דחוזר ומברך שכתבו הראשונים שצריך קודם לכסות השחיטה הראשונה וע"ש שכתב להוכיח מהא דמבואר בתוספתא דעשרה אנשים שעושים מצוה אחת ברכה אחת לכולם ומבואר שברכה אחת מועילה על עשר מצות ובפשוטו ראיתו צ"ע דשם מדין שומע כעונה חשיב כאילו כולם בירכו וצ"ל שס"ל דאם נימא דאדם שעושה עשר מצות צריך עשר ברכות זה גם סברא שבאותה ברכה לא תועיל לעשר מצות של עשר בני אדם

ועיין או"ז ומקורו מבראבי"ה דהביא מכמה ראשונים שנקטו שברכה על שחיטה אחת לא יכול לפטור שחיטה אחרת מחמת שזה גופים מחולקים ורק בכיסוי הדם שהכל בגומא אחת חשיב כמצוה אחת שברכה אחת מועיל לשני כיסוים וע"ש שביאר את הגמ' בחולין שמודה ר' יהודה שאין הכונה שהכיסוי זה לא הפסק לברכת השחיטה אלא שהשחיטה השניה זה לא הפסק בין שני הכיסוים ועיין באור זרוע שכתב מסברא לדון שרק שחיטת חיה ועוף חשיב גופים מחולקים אבל לא שני בהמות או שני חיות [ועיקר הסברא לחלק ביניהם עיין בטור בשם העיטור לגבי ברכה בסתמא האם יכול לשחוט בהמה אחרת] אמנם בסופו הכריע כרא"ש שאפילו שזה שני מצות והוי גופים מחולקים בכל אופן ברכה אחת מועילה לשני מצוות

והנה נחלקו הראשונים לגבי תפילין האם מברכים ברכה אחת או שני ברכות והנה לראשונים שמברכים ברכה אחת יתכן מצד שזה כמצוה אחת ובפרט שהרי צריך שיהיה הויה אחת לשניהם אמנם לראשונים שצריך שני ברכות לכאורא זה מוכיח שכל שזה גופין מחולקים וזה שני מצות צריך שני ברכות אמנם יש מקום לומר שזה רק מחמת שכל אחד יש לו תקנת ברכה שונה וכן משמעות הרא"ש אמנם עיין בחידושי הרשב"א על מנחות ובריטב"א בר"ה דמבואר שיסוד הדבר זה שני מצות ולכן צריך שני ברכות ודנו למה לא תיקנו אותו נוסח אמנם בתוס' ברכות ס: ובמרדכי בהלכות תפילין מבואר שכאן יש סברא מיוחדת שתיקנו ברכה מיוחדת על של ראש כיון שזה יותר חשוב שיש שין וכן זה ד' בתים ע"ש [ועיין באו"ז ובראבי"ה שם דגם משמע שיסוד המחלקות רש"י ור"ת האם חשיב כמצוה אחת או כשני מצות]

וע"ש באו"ז שכתב להוכיח מהא דלגבי שהחינו מבואר בירושלמי שאפשר לברך על מצות סוכה לולב והיו"ט ביחד וא"כ כמו ששהחינו אחד עולה לכמה סיבות ה"ה בברכת המצות ולכאורא היה מקום לחלק ששהחינו שזה על הזמן א"כ חשיב שיש כאן מציאות אחת אם שלש סיבות אבל לגבי ברכת המצות כל מצוה מחייב הודאה בנפרד ובפרט כדחזינן שהברכה נתקנה שזה כחלק מצורת קיום המצוה וצ"ע

וע"ש באו"ז וראבי"ה שכתבו להוכיח דבגופין מחולקין צריך לברך על כל אחד ואחד מהא דמבואר בגמ' יומא דאם כה"ג היה קורא את המפטיר מתוך ס"ת אחר היה מברך שני ברכות ושם הרי היה דעתו מראש לקרוא את שני הקריאות ובכל אופן מבואר שצריך שני ברכות ובהכרח כיון שזה גופין מחולקים לכן צריך שתי ברכות ובאמת עיין ט"ז יור"ד סימן .... שתמה בזה למה כאן צריך שני ברכות וצ"ע

והנה עיין טור יור"ד סימן רס"ה שהביא מהעיטור דבמל שני תינוקות צריך שני ברכות כיון שזה שני חיובים נפרדים ואין זה דומה לשחיטה דשם אפשר לשחוט שני בהמות יחד משא"כ כאן שאי אפשר למול שני תינוקות יחד ולכאורא סברתו ששני שחיטות דנים את זה כמצוה אחת משא"כ שני תינוקות אמנם דעת הרא"ש רשב"א שם וכן האריך בריב"ש שמברכים ברכה אחת והב"י הביא דעת רבינו ירוחם דברכת להכניסו מברכים שני ברכות וצ"ב החילוק [ועיין או"ש הלכות מילה מה שכתב בדין מילת שני תינוקות] ועיין רשב,א דגם בבירך להכניסו על הראשון בכל אופן יכול למול השני ולא הוי להכניסו הפסק כיון שאי בעי מהיל בזמן שהוא מברך ולכאורא כונתו שמצד הפסק כיון שזה חשיב צורך המילה הראשונה א"כ זה לא הפסק אלא שדן שזה יחשב גמר וכמו ברכת המזון ועל זה כתב שכאן כיון שאי בעי וכו' לכן אין כאן גמר שיחשב סילוק וצ"ע

והנה לכאורא מדברי העיטור מבואר שגדר שני שחיטות שנפטר בברכה אחת דזה כמצוה אחת וצ"ע הרי כתב ששח בין שחיטה לשחיטה הוי הפסק כדין שח בין תפילין לתפילין וביאר שזה כסח בין ברכה למצוה וצ"ל דמה ששניהם נפטרים בברכה אחת דדנים שזה כמצוה אחת אמנם לגבי דיני הפסק כיון שהוא דבר נפרד מצד עצמו ממילא כל שביחס אליו יש כאן הפסק אין כאן את המעלה של אמצע מצוה שדיבור לא יחשב הפסק וצ"ע