הוצאה ו-ז סימן שא סעי_ יז-כג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שא - הוצאה

**שיעורי הלכה**

דיני 'יציאה בשבת'

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן שא סעי' יז-כג**

##### **שיעור ו-ז**

**[סעיף יז] חיגר שאינו יכול לילך בלא מקל, מותר לילך בו אפילו אינו קשור בו, אבל אם אפשר לו לילך זולתו, ואינו נוטלו אלא להחזיק עצמו אסור.** **(וחולה שעמד מחליו דינו כחיגר).**

ובמשנ"ב (ס"ק סג) ביאר שהטעם שמותר לחיגר לצאת עם מקל, כשאינו יכול ללכת בלא המקל, הוא משום דהוי כמנעל דידיה. [ואין כוונתו דחשיב ממש כנעל, דהא בוודאי מותר ללכת עם מקל ביום הכיפורים, ואין בזה משום נעילת הסנדל], והיינו שהמקל נטפל לגופו כיון שהוא משמש אותו, ובזה הוא דומה למנעל שמשמש את האדם ואינו נחשב כמשאוי. אמנם באופן שיכול ללכת בלי המקל הוי משאוי גמור, ועיין בביאור הלכה (ד"ה אבל) דאף חייב חטאת.

## לצאת בכסא גלגלים

ובפוסקים דנו האם מותר לצאת לרשות הרבים עם כסא גלגלים, והנה מי שיכול ללכת בעצמו בלא הכסא גלגלים, ורק כשהולך למקומות רחוקים נוסע בכסא גלגלים ודאי דאסור לו לצאת עם הכסא גלגלים, דדמי לחגר שיכול ללכת בלא מקל, שהמקל נחשב כמשאוי גמור, ועוד נראה פשוט דאף אם אינו יכול ללכת כלל בלא כסא גלגלים דאסור לאחר לסחוב אותו דהוי משאוי גמור, אך באופן שהוא מוביל את עצמו לכאורה יש להקל משום דדמי לחגר שהתירו לו לצאת במקל כשאינו יכול ללכת בעצמו. וכן פסק האגרות משה (חלק ד סימן צ).

אמנם המנחת יצחק (חלק ב סימן קיד) חלק דאין להתיר לצאת עם כסא גלגלים אף אם אינו יכול ללכת כלל בלעדיו, ולא דמי למה שהתירו לחגר לצאת עם המקל שלו, דשם המקל נטפל לו מחמת שמשתמש בו, ונעשה כחלק מגופו, אך לא מסתבר שהכסא גלגלים יחשב כחלק מגופו, והוא רק כלי שמשתמש בו כדי ללכת ממקום למקום, וכיון שאינו נעשה כחלק מגופו הוי משאוי גמור. וכן כתב בשו"ת רב פעלים (חלק א או"ח סימן כה) בפשיטות שאסור לצאת עם הכסא גלגלים לרשות הרבים דאינו נטפל לגופו והוי משאוי.

עוד כתב שם סברא נוספת להחמיר שלא יצא בכסא גלגלים דאף אם הכסא מתבטל אצל האיש, אסור לצאת עם הכסא גלגלים מחמת טלטול הגלגלים עצמם, דכיון שאפשר לשלוף את הגלגלים מהכסא, אין הגלגלים מתבטלים אצל האיש, ודמי לדינא דמוכני דמבואר במסכת שבת (מד, ב) דמגירה שנשלפת מהכלי אינה נחשבת ככלי אחד ע"ש.

וסברתם צ"ע קצת דהא מצינו שכל דבר שמשמש את האדם הרי הוא נטפל לו והוא כמו הבגד של האדם שאין בו משום איסור טלטול ולא חשיב משאוי, דקיי"ל במתניתין (שבת צג, ב) המוציא את החי במיטה פטור אף על המיטה, משום שהמיטה טפילה לו, [והטעם שאסור הוא משום דאף שחי נושא את עצמו אסור לטלטלו מדרבנן], וא"כ כאן יש לדון שהכסא גלגלים טפל לאדם. [ואולי יש לחלק דדוקא הנושא ב' דברים שאחד מהם עיקר והשני טפל לו, בזה אנו אומרים שאין מעשה ההוצאה מתיחס לטפל כיון שהטפל בטל לעיקר, אבל הנוסע בכסא גלגלים בעצמו אינו נקרא נושא עצמו, ועל כן זה מתייחס הטלטול שלו רק לכסא הגלגלים ולכן עובר עליו משום איסור הוצאה].

[ומה שהביאו (במשנ"ב מהדורת דרשו) בשם המנחת יצחק שאם יבקש מנכרי לטלטל עמו יש להקל דהוי שתים שעשאוה אינו נכון, דשם דחה סברא זו כיון שכל ההיתר של שניים שעשו הוא דווקא בגוונא שכל אחד יכול לבדו, אך כשמטלטלים ביחד קשה לכוין שיהיה במצב של זה יכול וזה יכול].

ולעניין הלכה צ"ע אם אפשר להקל בזה, דאף שיש סברא לומר שהכסא מתבטל אצל האדם, אפשר דכסא גלגלים שהוא כלי גדול לא מסתבר שיהיה נטפל לאיש וצ"ע לדינא. והרבה מקילין שהגוי מוליכם עם הכסא גלגלים לבית הכנסת, ונראה דבמקום שיש עירוב טוב ורק חושש לכתחילה שלא לטלטל שם יש להקל לצאת עם כסא גלגלים. וכך ידוע שהגריש"א היה מיקל בעצמו לצאת לבית הכנסת ע"י גוי בשבת כשהוא היה בכסא גלגלים, ואף שהוא בעצמו חשש שלא לטלטל באותו מקום, אמנם בזה אפשר שהיקל טפי כיון שכל החשש הוא רק חומרא לחוש שמא אותו מקום נחשב ככרמלית ולכן אין להחמיר כל כך. ואולי יש להקל כמו כל שבות במקום מצוה, דמסתבר שלבוא להתפלל בבית הכנסת חשיב כצורך מצוה.

ויש שהקילו במקום מצוה שהוא יוליך את עצמו בכסא הגלגלים, ואז איסורו רק מדרבנן והקילו משום שבות דשבות [ורק כשמגיע למקום שאינו יכול להוליך את הכסא בעצמו יקחנו הגוי פחות פחות מד' אמות].

## ללכת עם מקל כשיש חשש שיפול

כתב המשנ"ב (ס"ק סה) דאדם שהולך במקום שיש חשש שיפול מחמת שירדו גשמים והמקום משופע ומפחד שמא יפול מותר גם כן לצאת במקל דדמי לחגר. כן כתב הט"ז (ס"ק יב). והנה מקור דברי הט"ז הוא מגמרא בביצה (כה, ב) שהתירו לכתף את הכסא של ילתא, ואף שדבר זה נאסר שם משום עובדין דחול, משום שיש חשש של ביעתותא. והאחרונים (עי פמ"ג שם) הקשו שאינו דומה ששם האיסור הוא רק מדרבנן דהוי עובדין דחול, והכא רוצה להקל בדבר שאסור משום טלטול גמור.

ובספר תוספות שבת (ס" לט) הביא את דברי הט"ז שבמקום שיש קרח וכדומה ואינו יכול ללכת בלא המקל יש להקל ללכת עם המקל, ונראה כוונתו שבכהאי גוונא הוי ממש כחגר. ומשמע שאם יכול ללכת בלא מקל ורק שחושש ללכת בלא מקל אין להקל שילך בלא מקל כיון שיכול ללכת בלא זה.

**[סעיף יח] סומא אסור לו לצאת במקל.**

## יציאת סומא במקל שלו

וביאר המשנ"ב (ס"ק סח) דעצם הליכתו אפשר לו ללכת בלא המקל, ואינו נוטלו אלא ליישר פסיעותיו. וכתב הערוך השולחן (סעיף עב) כתב דאיירי הכא בסומא שכבר מכיר את הדרך, אך אם הסומא אינו מכיר את הדרך שבה רוצה ללכת הרי הוא אינו יכול ללכת בלא מקל ומותר לו לצאת עם המקל דהוי צורך גופו, וכמו שחגר יכול לצאת במקל שלו.

**[סעיף יט] מי שהוא אסור וכבלים (פי' כעין טבעות גדולים שסוגרים בהם הרגלים) ברגליו, מותר לצאת בהם.**

ומבואר דכל דבר שאינו יכול להסירם שרי ללכת עמם כי הם טפלים לו. וכתבו האחרונים (חוט שני (פרק פח ס"ק יב) דכמו כן יש להקל לצאת עם מחט של אינפוזיה כיון שאינו יכול להסיר אותו הרי זה נטפל לו.

**[סעיף כב] יוצאים במוך וספוג שעל המכה לפי שהם מרפאים, הלכך הוי כמו תכשיט, וכן בקליפת שום ובצל או באספלנית ומלוגמא ורטייה שעליה, ואם נפלו מעליה לא יחזירנה וכ"ש שלא יתנם בתחלה, אבל אסור לכרוך חוט או משיחה על המכה לצאת בו, דכיון שאינם מרפאים הוו משוי, אבל באגוד שכורך על הרטייה שלא תפול מעליו, יכול לילך בו וקושרו ומתירו.**

## אם מותר לצאת בדבר שמונע צער

מקור סעיף זה הוא מהתוספתא בשבת וז"ל 'יוצאין במוך ובספוג שעל גבי מכה ובלבד שלא יכרוך עליהן חוט או משיחה וכו'... יוצאין באיגד שעל גבי מכה'. ונחלקו המפרשים בביאור דברי התוספתא האלו.

דהנה טור פירש את דברי התוספתא שעם מוך וספוג שמרפאים את המכה מותר לצאת, אבל עם חוט ומשיחה שאינם מרפאים את המכה אסור לצאת דהוי משאוי, אלא אם כן החוט משמש לכך שלא תפול הרטיה שאז מותר לצאת בו. וכן פסק השו"ע. ולפי דרך זו מבואר שכל דבר שמניחו לשם רפואה מותר לצאת בו, אך חוט ומשיחה שאינם מרפאים את המכה אסור לצאת בהם, ואף שקושרים אותם כדי למנוע צער הוי משאוי כיון שהם אינם מרפאים.

אך במשנ"ב (ס"ק עז) הביא שהגר"א כתב שכל האיסור לצאת בחוט ומשיחה הוא דווקא אם הוא קשור מעל גבי המוך והספוג, אך אם קשור על המכה עצמה מותר לצאת בו כיון שהחוט והמשיחה מועילים שלא תשרט המכה ואף שאינו מרפא אותו שרי. וכעין זה נחלקו לקמן (סעיף כח) שלדעת השו"ע מותר לצאת במטבע רק אם הוא גם מרפא, והביא שם המשנ"ב (ס"ק קח) דלדעת הגר"א אף אם אינו מרפא מותר לצאת בו, וסגי בכך דהוא מציל אותו שלא ינזק מהמכה.

ומחלוקת זו נוגעת למעשה במי שמניח צמר גפן על פצע שיש לו כדי שלא ישתפשף, שלדעת הגר"א מותר לצאת בו, ולדעת השו"ע כיון שאינו מרפא אסור. ונראה במשנ"ב (שם) שנטה להקל בזה כדעת הגר"א.

## לכרוך חוט מעל גבי רטיה

ולכרוך חוט מעל גבי הרטיה הנה בשו"ע מבואר שההיתר הוא רק אם קושר בסמרטוט שהדרך לזורקו אחר כך, כי אז הוא בטל לרטיה, אך אם האו קושר בדבר חשוב אסור לצאת בו. ולדינא נראה שדבר זה תלוי במציאות שאם התחבושת תיפול אם לא יקשור מותר לצאת בו, אך אם תעמוד החבישה בלא החוט אסור לצאת בו.

**[סעיף כג] הבנים יוצאים בזגין (פי' כמין פעמונים קטנים) הארוגים להם בכסותם, אבל אם אינם ארוגים, לא. הגה: ולא מהני הא דמחובר לכסות רק בדבר שדרכו להיות מחובר שם, אבל אם חיבר שם דבר שאין דרכו בכך אסור. ואותן עגולים ירוקים שגזרה המלכות שכל יהודי ישא אחד מהן בכסותו, מותר לצאת בהן אפילו אינו תפור בכסותו רק מחובר שם קצת. וכן מותר לצאת במטפחת שמקנחין בו האף, שקורין פצולי"ט, אם מחובר לכסות.**

## טעם ההיתר לצאת בדבר המחובר בבגדו

ובמג"א (ס"ק לג) ביאר דהטעם שמותר לצאת בדבר המחובר בבגדו ודרכו להיות מחובר שם משום דלא הטריחוהו חכמים לפסוק ולהתגנות. וביאר הפמ"ג שם כוונתו על פי דברי התוס' בשבת (נח, א ד"ה הב"ע) שכתבו דמדינא כל דבר המחובר לבגד אינו נחשב כמשאוי ומותר לצאת בו, אלא שגזרו חז"ל מחובר אטו שאינו מחובר, ורק בדבר שדרכו בכך שאם יוריד את זה בשבת הוא יתגנה התירו חז"ל לצאת במחובר, וכך ביאר המשנ"ב (ס"ק פב).

ובהמשך דבריו הביא המשנ"ב את דברי המרדכי (פרק במה אשה סימן שנ, וזה מקור דברי הרמ"א כאן) שסיים שאפשר שיש בדבר חיוב חטאת דהוי משאוי גמור, והיינו דכל דבר שאין דרכו בכך, אינו חלק מהבגד וחשיב משאוי.

עוד כתב הרמ"א שם שמותר לצאת עם מטפחת שמקנחין בו את האף כשהיא מחוברת לבגד, ובטעם ההיתר בזה נחלקו האחרונים במג"א (ס"ק לד) ביאר דטעם היתר הוא משום שהמטפחת היא דבר לא חשוב והיא מתבטלת אל הבגד, ובביאור הגר"א כתב דכיון שהמטפחת מחוברת לבגד היטב ע"י שתפור היטב לבגד נעשית המטפחת כחלק מהבגד ולכן מותר לטלטלה. ובשעה"צ (ס"ק קג) משמע דמיירי באופן שהיו מחברים את המטפחות רק בכדי שיוכלו לטלטלם בשבת, ולכך סובר המגן אברהם שאף שהמטפחת תפורה היטב לבגד אינה נעשית כחלק מהבגד, וטעם ההיתר הוא רק משום שהמטפחת אינה חשובה, אך לדעת הגר"א אף שמחברים את המטפחת רק בשביל לטלטלה בשבת מתבטלת היא לבגד.

[והנה מצינו ברמ"א לעיל (סעיף יא) שאסור לצאת במפתח של נחושת וברזל אפילו אם הוא מחובר וקבוע בחגורה, ובשלמא לדעת המג"א י"ל דכיון שהמפתח הוא דבר חשוב הוא אינו מתבטל לחגורה ולכן אסור לטלטלו, אך לדעת הגר"א דכל דבר שמחברו באופן קבוע לבגדו נחשב כחלק מהבגד, ואף אם מחברו כדי לטלטלו בשבת, א"כ קשה שגם את המפתח נהגו לחבר לחגורה כדי לצאת בה בשבת. וצ"ל שרק את תפירת המטפחת שהיה דבר מקובל לחבור אז אמרינן שנעשה חלק מהבגד, אך מפתח שהמנהג הוא רק אצל מיעוט אנשים לחברו לחגורה לא נעשה חלק מהבגד. ועדיין צ"ע].

## לצאת עם תוויות המוצמדות לבגד

האחרונים דנו האם מותר לצאת בתוית המוצמדת לבגד שעליה רשום השם של בעל הבגד או סימן אחר אם מותר לצאת בו בשבת, והנה לפי מה שנתבאר לעיל דכל דבר שאינו חשוב בטל לבגד, ודאי יש להקל שתויות אלו בטלות לבגד כיון שאין להם חשיבות. אמנם יש שפירשו לכו"ע יש להקל כיון שיש בדבר צורך לכובע שיוכל בעליו לזהות אותו וכן אם יאבד יוכל המוצא להחזירו. וכמו כן כתב בשו"ת שבט הלוי (חלק ב סימן סא) שיש להקל לצאת עם בגד שיש עליו את השם של החייט או החברה המייצרת את הבגד כי יש צורך לבגד בכך. אלא שאם התוית תלויה בצורה שפוגמת במראה של הבגד שהדרך להסיר את אותה תוית, ודאי אין לצאת בה שהרי היא אינה בטלה לבגד.

וכן נראה דמותר לצאת עם תוית המוצמדת לבגד שחוזר מניקוי יבש שעליו כתוב השם שלו, דכיון שהוא דבר לא חשוב הרי זה מתבטל לבגד. אמנם נראה שאם דעתו להסיר את התוית הרי זה לא חלק מהבגד ויש לחוש דהוי כמשאוי.

## לצאת בבגד שכיסיו תפורים

בספר חוט שני (פרק פח ס"ק יז בפסקי דין אות ב) כתב שכיסים התפורים בבגד ופיהם סתום עדיין דלכאורה אסור לצאת בהם בשבת דכיון שהוא דבר חשוב והוא רוצה לתקנו שיהיה ראוי לשימוש אינו בטל לבגד והוי משאוי. ועוד דן שם לאסור לצאת עם לולאה שבכיס של המכנסיים שמיועדת לסגור את הכיס עם כפתור באופן שהכפתור נתלש מהבגד, כיון שאין שום תועלת בלולאה [אך ע"ש שהסיק שבזה יש להקל משום שהלולאה ראויה מצד עצמה ויש בה רק חסרון צדדי שאין כפתור, ואפשר לחבר את הלולאה עם סיכת ביטחון ע"ש].

ודבריו צ"ע שהרי כיון שצורת הבגד היא עם הלולאה ודאי שזה חלק מן הבגד ואין איסור בטלטולו. וכמו שפשוט הדבר שמותר לצאת עם מכנסיים שיש בהם לולאות להשחיל בהם את החגורה, אף אם אינו לובש באותו הזמן את החגורה, וכן אם אם לובש את חגורתו ובטעות שכח ולא השחיל את חגורתו באחת מן הלולאות, שאף שבאותו הזמן אינו משתמש באותה הלולא פשוט הדבר שמותר לצאת לרשות הרבים, כיון שהלולאות הם חלק מהבגד, וה"נ הלולא שעל ידה סוגרים את הכפתור, וכן הכיס אע"פ שהוא תפור הרי זה כחלק מהצורה של הבגד ואין איסור לצאת בו.

ולא דמי למה שנתבאר במשנ"ב לקמן (ס"ק קנ) שאם נקרעה לולאה מצד אחד אסור לצאת בה, משום דהתם כיון שהדבר עומד לתיקון הרי הוא אינו מתבטל לבגד וחשיב כמשאוי אך כאן הוא כחלק מהבגד [ובאמת ידוע בשם החזו"א (עיין מנחת איש פרק כו אות מ) שאם נקרעה הלולאה באופן שאי אפשר לתקנה, ואין בדעתו לתקנה הרי היא בטילה לבגד ומותר לצאת בה].

## דבר שאינו חשוב מתבטל לבגד

ובעיקר מה שנתבאר במשנ"ב דכל דבר שאינו חשוב מתבטל לבגד ואינו נחשב כמשאוי, הנה מנהג העולם להקל ולצאת עם בוץ שנדבק לנעליו, וכן נהגו שלא להחמיר ולרוקן את מיעוט הפירורים שמצויין בכיסו, משום שזה בטל לבגד ואינו חשוב כמשאוי [אך כשיש כמות גדולה של בוץ בנעלו יש לדון אם יש להקל בזה, ויש מקילין אף בזה משום דדמי למה שהתירו ללכת ברשות הרבים אף שירדו מים על בגדיו (עיין לקמן סעיף מה), כיון שאי אפשר בלאו הכי. ויש עוד סברא להקל כיון שמטלטל שלא כדרך והוא פחות מכשיעור וצ"ע].

**הדינים העולים:**

1. יש להסתפק אם מותר לצאת בכסא גלגלים באופן שהחולה עצמו מוליכו ואינו יכול לצאת בלעדיו, ודעת המנח"י להחמיר ולאג"מ יש להקל.
2. לילך לביהכנ"ס ע"י עכו"ם במקום שהוא חשש לרשות הרבים אין להקל, אבל במקום שהוא ודאי כרמלית יש להקל דהוי כמקום מצוה.
3. לצאת עם מקל במקום שיש חשש שיפול הט"ז מיקל והא"ר מחמיר. ובמקום שיש קרח שא"א בלא זה ודאי יש להקל.
4. סומא שאינו מכיר את הדרך יש להקל שילך עם מקל משום דדמי לחיגר.
5. י"א שאין לצאת עם רטיה אם אינה גורמת לריפוי הפצע, ולדעת הגר"א שרי אפילו אם היא רק מונעת צער, וכן נוטה המשנ"ב.
6. מותר לכרוך חוט או משיחה שלא תפול הרטיה.
7. מותר לצאת במטפחת שמקנחין בהם את האף, והטעם י"א משום שאינו חשוב בטל לבגד, וי"א דמשום שתפור בחזקה שרי.
8. נראה שמותר לצאת עם תוויות המוצמדות לבגד, אא"כ דעתו לתלוש אותם שאז הם אינם נעשות חלק מן הבגד.
9. י"א שאסור לצאת עם בגד שכיסיו תפורים, אך נראה להלכה שאין להחמיר בזה דכך היא צורת הבגד.
10. דבר שאינו חשוב מתבטל לבגד, ולכן מותר לצאת עם מעט בוץ בנעליו.