מ_מ מלאכות יו_ט
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מראי מקומות

**סדר הלימוד**

מלאכות שהותרו לצורך אוכל נפש

רש"י ותוס' וש"ר כג:

מתוך שהותרה לצורך הותרה שלא לצורך

יב. מתניתין - יב: מתניתין

הולכת חלה ומתנות, דישה ביו"ט, וחליבה וסחיטה ביו"ט

יב: מתניתין - יד. מתניתין

טחינה ביו"ט, ודין מלאכת אוכל נפש שאפשר מבעו"י

יד. מתניתין - יד: הבורר קטנית, שבת קלד.

ברירה ביו"ט

יד: הבורר קטנית - ב"ש אומרים, כט: ת"ר אין שונין - הולך אדם

נדרים ונדבות ביו"ט

יט. מתניתין - כא. בעא מיני'

ריבוי בשיעורים, ועיסה שחצי' של נכרי וכו', ועשיית מלאכה לצורך נכרי ובע"ח

יז. ת"ר אין אופין - איבעיא להו, כא. בעא מיני' - כא: מתניתין

חימום מים לצורך רחיצה

כא: מתניתין - כב. עולא איקלע

מסתפק משמן שבנר וכו'

כב. עולא איקלע - בעא מיני'

מתוך בכיבוי, ודין מכשירי אוכל נפש

כב. בעא מיני' - כב: ואין אופין, כח. אין משחיזין - כח: וא"ר יהודה אמר שמואל, לב: מתניתין - ואין מקיפין

עשיית מוגמר, דבר שאינו שוה לכל נפש, בשרא אגומרי

כב: ואין אופין - דרש רב גביהה, כתובות ז. רב זביד - א"ר יעקב, שבת קלד. ת"ר אין מסננין - א"ל אביי

הואיל

פסחים מו. מתניתין - מח. וכמה שיעור עיסה

הערמה

יא: א"ר יהודה - מתניתין, יז: ובלבד שלא יערים

כ"א שבט פ"א

דף מס' 1

**היתר מלאכת אוכל נפש**

**כ"ג ב'** **-** עיקר היתר מלאכת אוכל נפש, נלמד מהא דכתיב בפסח מצרים בפר' בא י"ב ט"ז אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם, ובספרי בפר' פנחס פיסקא קמ"ז תניא כל מלאכת עבודה לא תעשו, מנין להתיר בו אוכל נפש, נאמר כאן מקרא קדש ונאמר להלן מקרא קדש, מה מקרא קדש האמור להלן להתיר בו אוכל נפש, אף מקרא קדש האמור כאן להתיר בו אוכל נפש, והיינו דילפינן פסח דורות מפסח מצרים בגז"ש להתיר בו מלאכת אוכל נפש, - והיראים בסימן ש"ה כתב דמהך גז"ש ילפינן שהותרה מלאכת אוכל נפש גם בשאר ימים טובים שנאמר בהן מקרא קדש, ובתחילת דבריו כתב דילפינן לה מהא דהוקשו כל המועדות זל"ז.

אך הרמב"ן בפר' אמור כ"ג ז' כתב דילפינן להיתר מלאכת אוכל נפש, מהא דכתיב כל מלאכת עבודה לא תעשו, דמלאכת עבודה הוא מלאכה שאינה לצורך אוכל נפש, דמלאכת אוכל נפש היא מלאכת הנאה ולא מלאכת עבודה,[[1]](#footnote-2) וכתב דמה"ט לא הוצרך לפרש להתירא דמלאכת אוכל נפש, רק בחג המצות שאמר תחילה כל מלאכה לא יעשה בהם, אך בשאר ימים טובים יקצר ואמר כל מלאכת עבודה לא תעשו, לאסור כל מלאכה שאינה אוכל נפש ולהודיע שאוכל נפש מותר בהן, והביא כן מפי' ר"ח,[[2]](#footnote-3) וכ"כ הרמב"ן בשבת קי"ז ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ריש שער א' דהתירא דמלאכת אוכל נפש הוא משום דאי"ז מלאכת עבודה, ועד"ז כתב הרמ"ך בפ"א מיו"ט ה"א.[[3]](#footnote-4)

הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט פ"א ס"ד נקט דלפ"ד הרמב"ן ודעימי' דהתירא דמלאכת אוכל נפש הוא משום דאי"ז מלאכת עבודה, אי"ז כלל היתר שהתירה תורה לצורך אוכל נפש, אלא דמלאכת אוכל נפש אינה מלאכה האסורה כלל, ועיי"ש שהק' לפ"ז דמ"ט דמ"ט המבשל לנכרים או לכלבים או מיו"ט לחול לוקה, (בגונא דליכא הואיל), הרי מלאכת אוכל נפש אינה מלאכת עבודה, וכתב דרק מלאכת אוכל נפש לצורך היום ל"ה מלאכת עבודה, - אך כבר עמדו דבכ"ד משמע דביו"ט נאסרו כל המלאכות בכל אופן שהוא, אלא דכיון דמלאכת אוכל נפש היא מלאכת הנאה ואינה מלאכת עבודה, ואינה סתירה גמורה לשביתה האסורה ביו"ט, ע"כ התירתה התורה לצורך אוכל נפש, והאריך בזה בס' יו"ט כהלכתו סימן א', עיי"ש.[[4]](#footnote-5)

בפי' ר"ח בשבת קל"ג ב' ובפסחים פ"ד א' מבו' דהתירא דמלאכת אוכל נפש הוא משום שמחת יו"ט, וכ"כ התוס' בפסחים שם, וכ"כ השאג"א בסימן ק"ב, וכתב דלמ"ד דשמחת יו"ט מצוה, עיקר היתר מלאכת אוכל נפש הוא משום המצוה דשמחת יו"ט, ועמש"כ בזה בס' יו"ט כהלכתו שם.

\*הרא"ש ביומא פ"ח סימן י"ד כתב בשם המהר"ם והוא בתשו' מהר"ם ד"ק סימן ר' דחולה שיש בו סכנה שוחטין לו בשבת ואין מאכילין אותו נבילה, וכתב לדמותו לאוכל נפש ביו"ט דשוחטין ביו"ט דאיכא עשה ול"ת באיסור מלאכה, ואין אוכלין נבילה דאין בה אלא לאו, והיינו דכיון דהתורה התירה מלאכת אוכל נפש ביו"ט הוה לדידן כל אוכל נפש ביו"ט כמו בחול, וה"נ כיון שהתירה תורה פיקו"נ, הוי כל מלאכה שעושה בשבת בשביל חולה שיש בו סכנה כאילו עשאה בחול, - ומבו' דהא דהותרה מלאכת אוכל נפש ביו"ט, הוא היתר שהתירה התורה לצורך אוכל נפש, וזהו דס"ד דאין לנו להתיר מלאכה שהיא בעשה ול"ת, במקום שבידו לאכול נבילה דאי"ז אלא בלאו,[[5]](#footnote-6) והא דאין אומרים כן, הוא משום דמכח צורך אוכל נפש, התירה התורה למלאכת אוכל נפש ביו"ט, (ואי"ז דחי' בעלמא), והו"ל כאילו עשאה בחול.

**בטעם הא דאין צדין ביו"ט**

**אין צדין וכו' ביו"ט,** בטעם הא דצידה אסורה ביו"ט ולא הותרה לצורך אוכל נפש, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דאפשר לצודו מבעו"י, והרמב"ן במלחמות והרא"ש בסימן א' כתבו בדעתו דה"ז אסור מדאורייתא, משום דלא התירה תורה מלאכת אוכל נפש כשאפשר מבעו"י,[[6]](#footnote-7) אך הר"ן נסתפק אם מכוון ד' רש"י הוא דה"ז אסור מדאורייתא, או דאי"ז אסור אלא מדרבנן, והב"ח בסימן תצ"ה צידד בדעת רש"י דאי"ז אסור אלא מדרבנן, וכ"כ המגיני שלמה בסוגיין.[[7]](#footnote-8) - **ב** התוס' לעיל ג' א' ד"ה גזרה כתבו די"א דהוא מגזירה שמא יצוד דגים טמאים. - **ג** התוס' שם כתבו דילפינן לה בירושלמי מדכתיב אך אשר יאכל לכל נפש וסמיך לי' ושמרתם את המצות, דלא הותרו אלא מלאכות שמשימור ואילך דהיינו מלישה ואילך, וכתבו דבירושלמי איכא מיעוט אחר שלא לקצור, מקרא דאך הוא לבדו, והתוס' בסוגיין הוסיפו לפרש דמה"ט אף צידה אסורה, משום דדמיא לקצירה, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ב דהא דלא הותרה צידה וקצירה, הוא משום דלא הותרו מלאכות דקודם לישה כדילפינן בירושלמי. - **ד** הרמב"ן במלחמות כתב דהוא משום דלא הותר אלא הכשר המאכלים לאכלן כגון אפי' ובישול וכיו"ב, אבל צידת בע"ח שאינם ברשות אדם ואסורה, והויא בכלל מלאכת עבודה, ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"א ה"ו, והוסיף לפרש דהוא משום דמסרן הכתוב לחכמים ואסרו צידת בע"ח שאינן ברשותו ושהוא צריך לטרוח ולצוד בחורשים ונמצא בטל משמחת יו"ט, וכ"כ הרשב"א בשבת צ"ה א' די"ל דצידת בע"ח אסורה משום שאינן ברשותו, וי"ל דהוא כדי שלא ילך בחורשין ויצוד ונמצא בטל משמחת יו"ט. - **ה** הרא"ה כתב קצת בע"א, דלא התירה תורה אלא בדברים שהם ברשותו שדרכו של אדם לסמוך עליהן לסעודתו, אך בדברים שאינם ברשותו והוא עושה מלאכה בספק שמא לא תעלה לו ונמצא מתענה אי"ז בכלל אוכל נפש שתענוג בנ"א לסמוך על הספק, וע"כ ביו"ט שחייב להתענג בו ולהרבות בשמחה, לא התירה תורה אלא דבר שברשותו. - **ו** הרא"ש בסימן א' כתב דגזרו חכמים על צידה ביו"ט, דפעמים תעלה במצודתו דגים הרבה ודמי לעובדא דחול, וכ"כ הטור בסימן תצ"ה בשם ר"י. - **ז** הר"ן כתב דאסרו חכמים לצוד לפי שאין דרך לצוד אותם יום יום לפי שאינו סומך על הספק שלא לתקן מאכלו שהרי אינו יודע אם תעלה מצודתו ריקנית, ועיקרה מיום לחבירו.[[8]](#footnote-9) - **ח** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"א מיו"ט ה"ז מבו' דהא דאין צדין דגים מן הביברין הוא משום דהוו מוקצה, והגר"ז בקו"א בסימן תצ"ז סק"א כתב בדעתו דמלאכת צידה הותרה ביו"ט אף מדרבנן,[[9]](#footnote-10) ולא נאסר לצוד דגים אלא משום דהו"ל מוקצה.[[10]](#footnote-11)

במש"כ בפירש"י דהא דצידה אסורה ביו"ט הוא משום דאפשר מערב יו"ט, הק' הרא"ש בסימן א' דלקמן כ"ח ב' מפליג ר' יהודה במכשירין בין אפשר לעשותם מאתמול ובין א"א לעשותם מאתמול, והרי דבאוכל נפש שרי אף כשאפשר לעשותו מאתמול,[[11]](#footnote-12) ורבנן לא פליגי על ר' יהודה באוכל נפש עצמו, ועד"ז הק' התוס' לעיל ג' א' ועוד מקמאי.

ובדעת רש"י מצינו כמה דרכים, **א** התוס' במגילה ז' ב' ד"ה כאן במכשירין כתבו דאף דאוכל נפש לא הותר אלא כשהוא מתקלקל אם עושהו מאתמול, מ"מ במכשירין דלא מתקלקל, יש לחלק בין היכא דאפשר ללא אפשר, והמהרש"א כתב לפרש לדבריהם דמסברא לא הותר אוכל נפש אלא כשהוא מתקלקל אם עושהו מאתמול, אך במכשירין דל"ש בהו מתקלקל ושרי רחמנא, הי' לנו להתיר בכל גוונא, ומקרא דהוא ילפינן לאסור היכא דאפשר לעשותן מאתמול, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג ל"ת ע"ה בשם ר"י, ועד"ז כתב ר"פ בהגהת סמ"ק סימן קצ"ד דלענין אוכל נפש עצמו ל"ב קרא לחלק בין אפשר ללא אפשר, דמסברא נפקא דלא קרינן בי' היתר אשר יאכל לכל נפש היכא דאפשר לעשות מערב יו"ט בלא קלקול כלל, דמשמע יעשה לכם דעשיית יו"ט צריכה לאוכל נפש דהיינו היכא דלא אפשר בלא קלקול קצת, - ולכאו' מכוון הדברים הוא דבאוכל נפש עצמו לא תלי אם בפועל הי' בידו לעשותו מערב יו"ט, אלא אם הוא דבר המתקלקל, דכל שאינו דבר המתקלקל והיא מלאכה הראוי' לעשותה מערב יו"ט ואינה מלאכת יו"ט, דעשיית יו"ט אינה צריכה לאוכל נפש, לא הותר לעשותה ביו"ט,[[12]](#footnote-13) אך במכשירין דל"ש בהו מתקלקל ואפ"ה שרי, אף דאינם מלאכת יו"ט, הי' לנו להתיר אף כשהי' אפשר בפועל לעשותן מערב יו"ט, ומקרא ילפינן לאסור כשהי' בידו בפועל לעשותן מערב יו"ט.[[13]](#footnote-14)

**ב** התוס' הרשב"א בפסחים מ"ו ב' כתב די"ל דרק דלר' יהודה דשרי במכשירין, וממעטינן מקרא דהוא מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, בע"כ דאוכל נפש שרי אף כשאפשר מערב יו"ט, אך לרבנן דכל מכשירין אסורין, אית לן למימר מסברא דלא התירה תורה אלא בדבר דא"א מערב יו"ט.[[14]](#footnote-15)

**ג** התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת צ"ה א' כתב בשם רבו דרבנן אסרו במכשירין מסברא, דאם יהיו מכשירין מותרין הוה דמי לחול ולא מיקרי יו"ט, ומקרא דהוא ילפינן לאסור מלאכת אוכל נפש שאפשר לעשותה מערב יו"ט.

**ד** הראבי"ה בסימן תש"ע כתב דמקרא דהוא ילפינן לאסור כשאפשר לעשותו מערב יו"ט בין באוכל נפש עצמו ובין במכשירין, והא דנקט מכשירין הוא משום דרוב מכשירין אפשר לעשותן מערב יו"ט,[[15]](#footnote-16) ועד"ז כתב האו"ז בהל' פסח סימן רמ"ח דלכו"ע לא הותר אוכל נפש אלא כשא"א לעשותו מערב יו"ט, ונחלקו ר"י ורבנן אם יש למכשירין דין אוכל נפש דשרי כשא"א מערב יו"ט.

**בטעם הא דקצירה אסורה ביו"ט**

התוס' לעיל ג' א' ד"ה גזירה שמא יעלה ויתלוש הוכיחו מהא דגזרינן שמא יעלה ויתלוש, דלא הותרה קצירה ביו"ט, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** לדעת רש"י ודעימי' אסורה קצירה מדאורייתא משום דאפשר מערב יו"ט, ונתבאר לעיל. - **ב** התוס' לעיל שם כתבו ע"פ הירושלמי דממעטינן מקרא דלא הותרו מלאכות דקודם לישה, והיש"ש בפירקין בסימן א' כתב דהיינו דלא הותרה מלאכת אוכל נפש אלא מלישה ואילך שעומד לאכילה מיד, ומשא"כ בתלישה וטחינה דאינה עומדת מיד לאכילה אלא עומדת לימים רבים ולעשות ממנו אוצר. - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב דהוא משום דלא הותר אלא הכשר המאכלים שברשותו לאכלן, אך לעקור דבר מגידולו לא, והא דטחינה והרקדה אסורין, הוא משום דתיקון הן ודרך בנ"א לתקן מהם לימים הרבה, ואמרה תורה יתקן כדרכו מחול ליו"ט, שלא יתקן מיו"ט לימים הרבה של חול,[[16]](#footnote-17) וכ"כ הרשב"א בשבת צ"ה א', ובעבוה"ק שער א' פ"א ה"ו. - **ד** הרא"ה כתב דהוא משום דלא התירו תורה דברים שדרכן לעשותן לזמן מרובה כגון קוצר, ואע"פ שיש תולש ליומו ולשעתו, כיון דרוב קצירה ותלישה לזמן מרובה אחר הרוב הוא ואסור.[[17]](#footnote-18) - **ה** הרא"ש בסימן א' כתב דהוא משום דאדם רגיל לבצור כרמו כאחד ולקצור שדהו כאחד ודמי לעובדא דחול, ועד"ז כתב הטור בסימן תצ"ה בשם ר"י. - **ו** הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ז כתב דה"ז אסור מדרבנן, משום דאפשר לעשותן מערב יו"ט ואין בכך הפסד ולא חיסרון. - **ז** הר"ן כתב דאסרו חכמים המלאכות הנעשות לימים הרבה כקצירה וטחינה וכיו"ב, ואף לקיטת פירות הנפסדין אסרו, לפי שהלכו אחרי רובה של לקיטה שאינה ליומה.[[18]](#footnote-19) - **ח** התוס' הרשב"א בפסחים מ"ו ב' כתב די"ל דתלישה אסורה מדרבנן משום דדמי לעובדא דחול ואיכא זלזול יו"ט, וכ"נ בד' התוס' בשבת צ"ה א' ד"ה והרודה.

\*הר"ן לקמן כ"ח ב' כתב דאף לר' יהודה דשרי במכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, מ"מ אסור לעשות כלי, לפי שא"א להתיר במכשירין יותר מבאוכל נפש עצמו, וע"כ כיון שאסור לטחון ולרקד, משום שלא הותרה מלאכה הנעשית לזמן מרובה, בין אי נימא דהוא מדאורייתא ובין אי נימא דהוא מדרבנן, ה"נ לא הותר עשיית כלי לצורך אוכל נפש, כיון דהוא מלאכה הנעשית לימים הרבה, - אך בד' הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה מבו' דהי' מקום להתיר תפירת בגדים מדינא דמתוך, ונתבאר בדף מס' 2, וצ"ע דמ"ש מכל מלאכת ימים רבים שלא הותרה ביו"ט.

ולכאו' ד"ז תליא בטעם הא דלא הותרה מלאכת ימים רבים, דהרמב"ן במלחמות כתב דהוא כדי שלא יבא לתקן מיו"ט לימים הרבה של חול, וע"כ כ"ז הוא בגונא דדרך המלאכה הוא שעושין הרבה וחלק מעשייתו היא לצורך ימים אחרים, ואין לאסור מכח זה בתפירת בגדים דכל עשייתו היא גם לצורך יום זה, - אך מד' הר"ן מבו' דהא דנאסרה מלאכה ימים רבים, הוא משום דלא הותרה אלא מלאכת יומו שזמן עשייתה הוא ביו"ט, ומשא"כ במלאכת ימים רבים שאין זמן עשייתה ביו"ט, וע"כ אף לא הותר עשיית כלי, הגם דכל עשייתו היא גם לצורך יום זה.

כ"ה שבט פ"א

דף מס' 2

**מתוך שהותרה לצורך הותרה שלא לצורך**

**י"ב א'** **- דאי ב"ה הא אמרי מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך,** בתשו' הרי"ד סימן פ"ב נשאל מהאו"ז דמה סברא לומר מתוך שהותרה הבערה לצורך הותרה שלא לצורך, ומאין יסוד ומאין רגלים למילתא בלא טעמא, וכן הק' השטמ"ק בכתובות ז' א' בשם הראב"ד, ומצינו בזה כמה דרכים, ותליא בזה ביאור יסוד דינא דמתוך, **א** בתשו' הרי"ד שם כתב דילפינן לה מדכתיב לכם לכל צרכיכם, ומזה ילפינן להתיר כל המלאכות שלא לצורך אוכל נפש כל שהם לצורך גופו, ומה שאמרו מתוך שהותרה וכו', היינו דכמו שהותר זה הותר זה, וכ"כ הראב"ד שם.[[19]](#footnote-20) - **ב** היראים בסימן ד"ש כתב דבכלל אשר יאכל לכל נפש נכלל אף הנאה, דבין לחזקי' ובין לר' אבהו כל מקום שנאמר לא יאכל אכילה והנאה במשמע, ומדכתיב לכל נפש ילפינן דהותר גם לצורך הנאה הנשמה, דכל הגוף נקראת נפש כדכתיב שובי נפשי למנוחייכי, וכתיב והיתה נפש אדני צרורה וגו', ומה שאמרו מתוך שהותרה וכו', היינו דמתוך אותו מקרא שנלמד היתר הנאת הגוף נלמד היתר הנאת הנשמה, וכ"ה מבו' בד' השבה"ל בסימן רמ"ג, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א בשבת ל"ט ב' והחינוך במצוה רח"צ דהא דהותרה מלאכה לשאר צרכים, הוא משום דהוא בכלל ההיתר דצרכי אוכל נפש, והמנ"ח שם תמה ע"ז. - **ג** המגיני שלמה בסוגיין כתב דילפינן לה מדכתיב אשר אשר יאכל לכל נפש, דהיינו מלאכה שעושין בה אוכל נפש, ומדנקט קרא המלאכה ולא כתב אך אוכל נפש יעשה לכם, ש"מ שכוונת התורה להתיר המלאכה לגמרי אפי' בלא אכילה, וכ"נ בד' השטמ"ק בכתובות ז' א' בשם שיטה ישנה,[[20]](#footnote-21) ועמש"כ הנשמת אדם בכלל פ' סק"א. - **ד** המור וקציעה בסימן תקצ"ו כתב בתו"ד דהוא משום דהואיל ואידחי אידחי,[[21]](#footnote-22) וכ"כ המלאכת יו"ט באות ה' דהוא ע"ד דינא דהואיל ואישתרי אישתרי.[[22]](#footnote-23)

**אם מכח דין מתוך שרי אף בלא צורך כלל**

בפירש"י ד"ה אלא כתב דמדאורייתא מותר להוציא אבנים מכח דינא דמתוך, אלא דמדרבנן גזרו ע"ז משום דהוי טירחא דלא צריך, ומבו' דמהני דינא דמתוך להתיר אף שלא לצורך כלל,[[23]](#footnote-24) וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן כ"א דמדאורייתא אע"פ שאין לו צורך באותן המלאכות כלל, הותרו לו כאילו הי' חול גמור, ורבנן הוא דגזור בכל מידי שאינו צריך להם כלל כמו אבנים, וכ"כ בפסקי הרי"ד בסוגיין ובפסקי הריא"ז ה"ד דין ו', וכן צידד הר"ן בסוגיין בדעת הרי"ף.[[24]](#footnote-25)

אך התוס' בסוגיין כתבו דלא התירו מדין מתוך אלא היכא דאיכא צורך מקצת שיש צורך יו"ט, אבל שלא לצורך יו"ט כלל אסור מה"ת, וכ"כ הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' וקל"ט ב' ובתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה, והבעה"מ והרשב"א והרא"ה ור"נ בן הרמב"ן והמאירי בסוגיין, והרא"ש בסימן י"ח, והיראים בסימן ד"ש, והסמ"ג עשין ל"ט ולאוין ע"ה, ובתשו' הרי"ד סו"ס פ"ב,[[25]](#footnote-26) ואך דדעת הרי"ד שם דאף דלא אמרינן מתוך להתיר מלאכה שלא לצורך כלל, מ"מ אינו לוקה, כיון דהוקלש האיסור, ונתבאר להלן, והמהר"ם חלאוה בפסחים ו' א' ומ"ו ב', וכ"כ האו"ז בסימן של"ח בשם ר"ח וריב"א ור"ת.[[26]](#footnote-27)

ובדעת הרמב"ם בזה נחלקו רבוותא, דהמ"מ בפ"א מיו"ט ה"ד כתב בדעתו דדין מתוך מהני להתיר אף שלא לצורך כלל, וכ"כ הב"י בסימן תקי"ח ס"א, - אך הפר"ח בסימן תצ"ה ס"א האריך לפרש בדעתו דלא אמרינן מתוך אלא לצורך היום, וכ"כ הקהלת יעקב שם.

**לדעת הסוברים דאמרינן מתוך אף בדליכא צורך כלל, אם ה"ז אסור מדרבנן**

בד' הר"ן להגירסא שלפנינו מבו' דלדעת רש"י ודעימי' דאמרינן מתוך אף בדליכא צורך כלל, ה"ז מותר אף מדרבנן, ומותר להוציא כלים אע"פ שאין בהן צורך ליום כלל, ולא אסרו חכמים אלא באבנים, וכ"כ הפסקי רי"ד דמותר להוציא הכלים אע"פ שא"צ להם,[[27]](#footnote-28) ולא התירו אלא בכלים, אבל אבנים שאינם צריכות לא התירו, וכ"ה מבו' בד' המ"מ בהל' יו"ט שם שפירש כן בדעת הרמב"ם, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"א (ד"ה מתוך), - אך הריא"ז ה"ד דין ו' נחלק ע"ז, דלא התירו חכמים אלא הוצאה הצריכה לו, אך הוצאה שאינה צריכה לו אסורה, וכ"ה בפירש"י שהביאו התוס' בד"ה ה"ג רש"י דגזור רבנן בדבר שאינו צורך יו"ט,[[28]](#footnote-29) וכן משמע בפירש"י לקמן ל"ז א' ד"ה אין מוציאין, וכן הוכיח הביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"א ממש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין סוד"ה הבערה ובישול,[[29]](#footnote-30) וכ"כ הב"י בסימן תקי"ח ס"א בדעתו, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

**כמה גווני דאסור מדאורייתא ולא שרי משום מתוך**

התוס' הוכיחו דלא אמרינן מתוך אלא היכא דאיכא צורך היום, ממה שאמרו בפסחים מ"ו ב' דהאופה מיו"ט לחול לוקה, ולא אמרינן מתוך, ובדעת רש"י ודעימי' מצינו כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד לקמן כ"א א' כתב דרבה ור"ח שנחלקו בין אופה מיו"ט לחול לית להו לדינא דמתוך, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין ה"ד דין ח', וכ"כ השטמ"ק בסוגיין בשם מורו, וכ"כ הפר"ח בסימן תצ"ה ס"א, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן פ"ב לפי דרכו. - **ב** הר"ן כתב בתו"ד דאף דשרי מדין מתוך אף כשאין בו צורך היום, מ"מ כל שהוא לצורך מחר אסור, והשעה"מ בפ"א מיו"ט ה"ד הביא משיטה כת"י בשם הר"ן שהוסיף לפרש דהוא משום דעיקר ההיתר הוא מדין מתוך, וע"כ א"א להתיר יותר ממה שהתירה תורה באוכל נפש, שלא התירו אלא לצורך יומו, וזה נלמד מהא דאין יו"ט מכין לשבת, וכ"ש דאסור להכין מיו"ט לחול, וע"כ אף בהוצאת אבנים אין להתיר יותר מאוכל נפש עצמו, והמוציא אבנים מיו"ט לחול מחייב, והיינו דכיון דנאסר להכין מיו"ט לחול, כ"ש שלא התירה תורה מלאכה ביו"ט כשהוא עושה כן לצורך חול,[[30]](#footnote-31) ובחי' חת"ס בסוגיין כתב דהוא משום דבישול לצורך מחר הו"ל מלאכת עבודה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, והאמרי בינה בדיני יו"ט סימן א' כתב לפרש הטעם בזה בע"א. - **ג** המגיני שלמה כתב דלא הותרו מלאכות אלו אלא בזמן שראויין לעשות בהן אוכל נפש כגון קודם אכילה, דבזה אמרינן דמתוך שהותר לצורך אכילה הותר נמי שלא לצורך,[[31]](#footnote-32) אך באופה מיו"ט לחול שהוא לאחר אכילה ואין המלאכה ראוי' בו ביום כלל לאוכל נפש, לא אמרינן מתוך.[[32]](#footnote-33)

הרא"ש הוכיח דלא אמרינן מתוך אלא היכא דאיכא צורך היום, מהא דלא הותרה שריפת קדשים ביו"ט, וכן הק' הרמב"ן בשבת שם, - ובדעת רש"י מצינו כמה דרכים, **א** המגיני שלמה כתב דאזיל לטעמי' לקמן כ"ז ב' ד"ה חלה שנטמאה דהא דשריפת קדשים אסורה ביו"ט הוא מגזה"כ דאין קדשים טמאים מתבערים ביו"ט, דרחמנא אחשבה להבערתן, והלכך מלאכה היא, וע"כ אין שורפין קדשים, אף היכא דהוי הבערה לצורך, כהדלקה בשמן שריפה, וכ"כ הראש יוסף לקמן שם. - **ב** המגיני שלמה כתב עוד, דשריפת קדשים שהיא צורך גבוה, הו"ל בכלל לכם ולא לגבוה דגזה"כ הוא דאסור, ודמי להא דאסור לעשות מלאכה לצורך נכרים, ונתבאר להלן. - **ג** הפר"ח בסימן תצ"ה ס"א כתב דהגמ' בשבת כ"ה א' דמפרשינן דהא דאין שורפין קדשים ביו"ט, הוא משום דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, אתיא כמאן דלית לי' מתוך,[[33]](#footnote-34) וכבר כ"כ היראים בסימן ד"ש.[[34]](#footnote-35)

הרמב"ן והרא"ש שם הוכיחו עוד, ממה שאמרו בכתובות ז' א' דאסור לעשות מוגמר ביו"ט, ולא שרינן לי' מדין מתוך, משום דאינו שוה לכל נפש, ואם הותר אף שלא לצורך כ"ש דיש להתיר לצורך שאינו שוה בכל נפש, - ובדעת רש"י מצינו כמה דרכים, **א** המגיני שלמה כתב דלא אמרינן מתוך אלא בהבערה שהתורה התירה, כגון הבערת עצים וכיו"ב, אבל לגמר בשמים על האש דלעולם הוא לצורך דבר שאינו שוה לכל נפש, אסרתו התורה. - **ב** למש"כ התוס' בדעת רש"י דמדרבנן אסרו במלאכה שלא לצורך, י"ל דמה"ט הוא דאסור לצורך דבר שאינו שוה לכל נפש, כיון דילפינן מקרא דלא חשיב כצורך אלא כשהוא שוה לכל נפש, (ומה"ט במלאכות דלא אמרינן מתוך, לא הותר אלא לצורך אוכל נפש השוה לכל נפש, וכ"ה מבו' בד' הראש יוסף לקמן כ"ב ב'. - **ג** האמרי בינה בדיני יו"ט סימן א' כתב דרק מלאכה שעושה לצורך היום או שלא לצורך כלל ל"ה בכלל מלאכת עבודה, אך כשעושה לתכלית דבר שאינו לצורך כל נפש, כיון דעושה לתכלית איזה דבר, הרי דכל שאינו שוה לכל נפש אסרתו תורה, - ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל צ"ה סק"ב.

השטמ"ק הק' בשם מורו מהא דממעטינן לכם ולא לנכרים, ואם שרי לעשות מלאכה אף שלא לצורך, מ"ט אסור לצורך נכרים, וכתב לישב, דאע"פ שהתירה התורה שלא לצורך כלל, אפ"ה אסרה לצורך נכרי,[[35]](#footnote-36) וכתב דא"צ ליתן טעם בדבר, הואיל וגלי בי' קרא, וגזה"כ הוא, וכ"כ המגיני שלמה,[[36]](#footnote-37) והקרבן נתנאל בסימן י"ח, וכ"כ השעה"מ בפ"א מיו"ט ה"ד בתו"ד, והביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"א ד"ה מתוך,[[37]](#footnote-38) - ועמש"נ בדף מס' 16 בדעת המ"מ והגר"א בזה.

**בטעם הא דאיכא לדין מתוך בשוחט עולת נדבה**

התוס' הק' לפי דבריהם דלא הותר משום מתוך אלא בדאיכא צורך קצת, דא"כ מ"ט איכא לדין מתוך בשוחט עולת נדבה, והגר"א בסימן תקי"ח ס"א הביא מזה מקור לדעת הסוברים דאמרינן מתוך אף בדליכא צורך כלל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דאיכא נמי שמחת יו"ט שלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך ריקם, וכ"כ הרשב"א והרא"ש בסימן י"ח. - **ב** הבעה"מ כתב דאף דאין בזה צורך להדיוט כלל, מ"מ כיון דהוא מצוה אינו לוקה,[[38]](#footnote-39) ובחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב בשמו דהוא משום דלא יהא שלחנך מלא וכו', וצ"ב דא"כ מ"ט ה"ז אסור. - **ג** הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' כתב דמה שאמרו בזה מתוך, היינו דמתוך שהותרה שחיטת קדשים לצורך גבוה בעולת ראי' ובשלמי חגיגה דהם צורך היום לגבוה, הותרה נמי שלא לצורך דגבוה דהיינו עולת נדבה,[[39]](#footnote-40) וכ"כ הרא"ה[[40]](#footnote-41) ור"נ בן הרמב"ן בסוגיין.[[41]](#footnote-42) - **ד** האו"ז בסימן של"ח כתב דאמרינן מתוך להתיר מלאכה לצורך מצוה, אף דאי"ז מצות היום, ונתבאר להלן. - **ה** בתשו' הרי"ד סימן פ"ב כתב דבב' ענינים נאמר מתוך שהותרה וכו', חדא, דאנו מתירין כל דבר הצריך לגופו לכתחילה אע"פ שאינו צורך אוכל נפש, וילפינן לה מדכתיב לכם לכל צרכיכם, ועוד, דאפי' דבר שאינו צורך לגופו דלכתחילה אסור, מ"מ אם עשה אינו לוקה, דמתוך שהותרה לצורך והוקלש איסור זה, הוקלש נמי דאפי' שלא לצורך אין לוקין עליו, ומה"ט הוא דהשוחט עולת נדבה אינו לוקה.[[42]](#footnote-43)

**בטעם הא דהמבשל גיד הנשה בחלב ואכלו אינו לוקה משום הבערה ובישול**

התוס' בד"ה הכא נמי הק' בהא דהמבשל גיד ואכלו אינו לוקה למאן דאית לי' מתוך, דמה צורך איכא בבישול זה כיון שהוא אסור, וכתבו דכיון דהי' בדעתו של זה לאוכלו היינו צורך יו"ט, ועד"ז כתבו הרמב"ן בשבת קכ"ד ב', והרשב"א והרא"ה בסוגיין, והתוס' בכתובות ז' א' ד"ה מתוך שהותרה הוסיפו לפרש דאע"ג דלא חשיב אוכל נפש משום איסור דרכיב עלי', דמה"ט הוא דלמאן דלית לי' מתוך לוקה משום הבערה ובישול, מ"מ צורך היום הוא כיון דאכיל לי',[[43]](#footnote-44) - אך בתשו' הרי"ד שם סימן פ"ב כתב דבאמת ליכא בזה לדינא דמתוך להתיר לכתחילה, ומ"מ אינו לוקה משום דהוקלש האיסור דאף שלא לצורך אין לוקין עליו, - ועמש"כ בזה הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו' בע"א, וצ"ב.

**אלו צרכים חשיבי כצורך ויש בהן לדינא דמתוך**

בפי' ר"ח פירש דהא דתנן אין מוציאין לא את הקטן, היינו כשמוציאו למולו, וכתב בתו"ד דטעמא דב"ה דשרי הוא משום דיש בהוצאתו צד מצוה, וכ"כ הראב"ן במכילתין, והאו"ז בסימן של"ח,[[44]](#footnote-45) והתוס' בד"ה דילמא כתבו בדעתו דלא הותרה הוצאת הקטן אלא לצורך מצוה, אך אסור להוציאו בשביל טיול, - והתוס' נחלקו ע"ז דמותר להוציאו גם בשביל טיול, וכ"כ התוס' בכתובות ז' א' ד"ה מתוך שהותרה, וכ"כ הרמב"ן בשבת קכ"ד ב', והרשב"א והרא"ה בסוגיין, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ו הל"ג.

בד' התוס' וש"ר מבו' דלא הותרה מלאכה לצורך מצוה מדינא דמתוך, אלא כשהוא צורך היום, וזהו דקשיא להו דמ"ט אמרינן מתוך בשוחט עולת נדבה, וכ"כ הרמב"ן בשבת קכ"ד ב', וכתב דמה"ט לא הותרו שריפת קדשים ומילה שלא בזמנה, וכ"כ הרשב"א שם כ"ד ב', אך האו"ז בסימן של"ח כתב דהותרה הוצאה אף לצורך מצוה שאינה מצות היום, ומותר להוציא גדול למולו,[[45]](#footnote-46) - ובטעם הא דלא הותרה מלאכה לצורך מצוה שאינה מצות היום, מבו' בד' המאירי בשבת כ"ד ב' דהוא משום דליכא צורך כלל בעשייתו היום, דאפשר לעשותו למחר, והו"ל כמלאכה שלא לצורך כלל דאסורה, וכ"נ בד' הרמב"ן שם קכ"ד ב', דמדמי לה למלאכה לצורך מחר, - אך בד' הריטב"א בפסחים ה' ב' מבו' דכל דאין זמן המצוה ביו"ט אלא הי' זמנה קודם יו"ט, לא הותרה מדין מתוך, דבכה"ג לא חשבינן לה כצורך יו"ט.[[46]](#footnote-47)

האו"ז בסימן של"ח כתב דלדעת הסוברים דלא אמרינן מתוך אלא במצוה שהיא חובת היום, לא הותר להוציא ס"ת, אלא כדי לקרוא בו חובת היום, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ג הכ"ב דהוצאת ס"ת הותרה משום שהוא מצות היום,[[47]](#footnote-48) אך הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' כתב דהא דהותר להוציא ס"ת לקרוא בו, הוא משום דהוא תשמיש הרגיל ליומו, - ובחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין כתב דאי"ז משום דהו"ל חובה המוטלת עליו, אלא משום דהוא דבר השוה לכל נפש שדרכן של בנ"א לקרות בספר, והנאה יש להם, וצורך היום הוא.

הרא"ש בסימן ה' כתב דמותר להוציא ביו"ט את המת לקברו, מדינא דמתוך, וכ"כ הראב"ן במו"ק, והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סו"ס ג', - אך הרמב"ן בשבת קל"ט ב' ובתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה כתב דאין להתיר בזה מדין מתוך, דאי"ז צורך היום, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן כ"ב, והר"ן לעיל ו' א',[[48]](#footnote-49) ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 10, - ועמש"כ האבנ"ז בסימן ת"ו, והאמרי בינה בדיני יום טוב סימן א', והקוב"ש באות כ"ד כמה דרכים בטעם הפלוגתא בזה.

הבעה"מ בסוגיין כתב דהא דתנן לקמן י"ד ב' דמשלחין כלים בין תפורין בין שאינם תפורין, אתיא כב"ה דאית להו מתוך, וכ"נ בד' הרמב"ן בשבת קכ"ד ב', - אך הראב"ד בכתוב שם בסוגיין כתב דצורך מלבוש חשיב כצורך אוכל נפש, ושרי אף לב"ש, וכ"כ בחי' המאירי לקמן יד ב'.

והרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה כתב דלא הותרה מלאכה אלא לצורך הנאה דגוף ממש הדומה לאכילה, לאפוקי תפירת בגדים ללובשן וכיו"ב דאי"ז הנאה הנכנסת לגופו של אדם כאכילה, - וצ"ב דא"כ מ"ט הותר שילוח כלים הראויין ללבישה ביו"ט.[[49]](#footnote-50)

**באלו מלאכות איכא לדינא דמתוך**

נחלקו הראשונים באלו מלאכות איכא לדינא דמתוך, **א** התוס' בשבת צ"ה א' סוד"ה והרודה כתבו דאם נפל ביתו ביו"ט מותר מדאורייתא לבנותו, דמתוך שהותר בנין לצורך, דמגבן הוי משום בונה, הותר נמי שלא לצורך, ומבו' דבכל מלאכה דמשכח"ל שתהא לצורך אוכל נפש, איכא לדינא דמתוך, וכ"נ מד' כמה מקמאי שדנו להתיר כיבוי לצורך שאר צרכים, משום דהותר כיבוי לצורך אוכל נפש בגריפת תנור או כדי שלא תשרף הקדירה, או בבשרא אגומרי, (ונתבאר בדף מס' 20), וכן נקטו הב"ח בסימן תצ"ה ס"ב, והפר"ח שם ס"א.

**ב** הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה כתב דהא דלא הותרה תפירת בגדים ללבשן מדינא דמתוך, הוא משום דאי"ז הנאה הנכנסת לגופו של אדם ול"ד לאכילה, ומבו' דאם הי' בזה הנאה הנכנסת לגופו של אדם הי' בזה לדינא דמתוך, אף דבמלאכת תופר לא משכח"ל דתהא לצורך אוכל נפש,[[50]](#footnote-51) ולכאו' הטעם בזה, דאף דל"ב דבפועל תותר המלאכה לצורך אוכ"נ, אלא כיון דדין מלאכה זו שהיא מותרת לצורך אוכ"נ, ואם הוה משכח"ל דתהא התפירה לצורך אוכ"נ היתה מותרת, ע"כ הותרה נמי לשאר צרכים,[[51]](#footnote-52) ובפשוטו כ"ה גם לדעת הראב"ד דהתירא דמתוך הוא משום קרא דלכם לכל צרכיכם, ולדעת היראים דהתירא דמתוך הוא משום דהו"ל בכלל אשר יאכל לכל נפש.

**ג** המאירי בסוגיין כתב דדינא דמתוך הוא בכל המלאכות שהן נעשות תמיד לצורך אכילה, כהבערה ושחיטה ואפי' ובישול, אך בשאר מלאכות לא אמרינן מתוך, והא דאמרינן מתוך בחבורה, הוא משום דהותרה בשחיטה, וכן צידד הפנ"י לקמן כ"ג א',[[52]](#footnote-53) וכ"נ קצת בד' המ"ב בסימן תקי"ח סק"א.

**ד** הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ד כתב דכל מלאכה שחייבין עלי' בשבת אם עשה אותה ביו"ט שלא לצורך אכילה לוקה חוץ מן ההוצאה מרשות לרשות וההבערה, שמתוך שהותרה הוצאה ביו"ט לצורך אכילה הותרה שלא לצורך אכילה, לפיכך וכו', ושאר מלאכות כל שיש בו צורך אכילה מותר כגון שחיטה ואפי' ולישה וכיו"ב, וכל שאין בהן צורך אכילה אסור כגון כתיבה ואריגה ובנין וכיו"ב, ובהשגות הרמ"ך שם פירש לדבריו, דדינא דמתוך הוא רק בהוצאה והבערה, אך בשאר מלאכות לא אמרינן מתוך, ולא הותרו אלא לצורך אכילה,[[53]](#footnote-54) וכ"כ הר"נ בן הרמב"ן והמאירי בסוגיין בדעתו, וכ"כ הפר"ח בסימן תצ"ה ס"א בדעתו,[[54]](#footnote-55) וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"א פ"א ס"ז,[[55]](#footnote-56) והראש יוסף והראשון לציון בסוגיין, והדגמ"ר בסימן תמ"ב ס"א, והקר"א בשבת כ"ד ב',[[56]](#footnote-57) אך בחי' המאירי בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם, דאף דאמרינן מתוך גם בשחיטה ובישול ואפי', מ"מ לא הזכירם הרמב"ם כיון דאין ענינם מצוי אלא לצורך אכילה,[[57]](#footnote-58) וכן נקטו כמה מן האחרונים בדעתו דאמרינן מתוך אף בשאר מלאכות שעיקרם לאכילה, וכן פירשו הלח"מ בפ"א מיו"ט ה"ד והפר"ח בסימן תצ"ה ועוד מרבוותא בדעת המ"מ.[[58]](#footnote-59)

כ"ו שבט פ"א

דף מס' 3

**י"ב א'** **- השוחט עולת נדבה ביו"ט לוקה וכו' מני ב"ש היא וכו',** התוס' הק' דאף לב"ה דאית להו מתוך, מ"ט אינו לוקה, הרי נדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דכיון דהא דאין קרבין ביו"ט הוא מדכתיב לכם ולא לגבוה, הוי לאו הבא מכלל עשה ואין לוקין עליו, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם, וכ"נ בד' הרמב"ן בשבת קכ"ד ב'.[[59]](#footnote-60) - **ב** הבעה"מ כתב דהגמ' הכא אתיא כמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הרא"ה לקמן י"ט א', וכ"ה מבו' בד' הרמ"ך בפ"א מיו"ט הי"ג,[[60]](#footnote-61) ונתחדש בדבריהם דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, אף עולת נדבה קריבה מדאורייתא, ונתבאר בדף מס' 11. - **ג** הרא"ה לקמן שם בפי' קמא כתב דכל הא דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט הוא מדרבנן, אך מדאורייתא הן קרבין מדין מתוך, ונתבאר בדף מס' 11, וע"כ אינו לוקה.

התוס' כתבו דהא דאינו לוקה ע"ז אף דילפינן מקרא דלכם לאסרו ולא אמרינן דאהדרי' לאיסורא קמא, הוא משום דהותרו בהדיא, - והתוס' הרשב"א בפסחים פ"ג ב' כתב בשם ר"י שהוסיף לפרש בזה, דאם הוה כתיב אשר אשר יאכל לכל נפש לכם הוא לבדו יעשה, הוה משמע שלאר הותר אלא מה שהוא לכם, אבל מה שאינו לכם באיסורו קאי ולא הותר מעולם, אך כיון דכתיב אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם, הרי דמיד כשכתב אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה הותרו נדרים ונדבות ע"י מתוך, וכי הדר וכתב לכם חזר ואסרו ואין בהם אלא עשה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבמוגמר איכא מלקות, כיון דנפקא לן מאך אשר יאכל לכל נפש דבר השוה לכל נפש, ומעולם לא נתנתק הלאו ממנו ע"י מתוך.

\*הפרשת דרכים בס' דרך מצוותיך ח"ג כתב עפי"ד התוס' דהמבשל ביו"ט לנכרים או לבהמה אינו לוקה, אף אלמלי הא דאמרינן הואיל ומיקלעי לי' אורחים, משום דהא דאסור לבשל לצורך נכרים ובהמה ילפינן לה לקמן כ"א א' מדכתיב לכם, ואי"ז אלא לאו הבא מכלל עשה, ולא אמרינן דאהדרי' לאיסורא קמא,[[61]](#footnote-62) - ועיי"ש שעמד ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הט"ו דהמבשל ביו"ט לנכרים או לבהמה אינו לוקה משום דאמרינן הואיל, ומשמע דאלמלי הא דאמרינן הואיל הי' לוקה,[[62]](#footnote-63) - וכבר עמד ע"ז הלח"מ בהל' יו"ט שם, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, ועמש"כ המרכה"מ שם לפרש לדבריו.

ובדעת הרמב"ם בזה מצינו כמה דרכים, **א** השעה"מ שם ה"ד כתב ד"ה אמנם כתב דס"ל כמש"כ הבעה"מ ודעימי' דהגמ' הכא אתיא כמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, אך למ"ד דאין קרבין ביו"ט מדכתיב לכם, אמרינן דאהדרי' לאיסורא קמא ולוקה. - **ב** בתשו' אבנ"מ סימן ב' כתב דאה"נ דאף בלא דאמרינן הואיל ל"ה לוקה, ומש"כ הרמב"ם דאינו לוקה משום דאמרינן הואיל, היינו דמה"ט לי"ב איסורא דאורייתא כלל, והביאוה"ל בסימן תקי"ב ס"א ד"ה אין מבשלין כתב דמש"כ הרמב"ם דאלמלי הא דאמרינן הואיל הי' לוקה, קאי על מבשל לצורך חול. - **ג** המרכה"מ שם כתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דלא אמרינן מתוך אלא בהוצאה והבערה, ונתבאר בדף מס' 2, וע"כ הוא דהמבשל לנכרים או לבהמה הי' לוקה אלמלי הא דאמרינן הואיל משום דלא אמרינן מתוך בבישול, - ולכאו' מכוון הדברים, דאף דהא דאסור לבשל לצורך נכרים ובהמה נלמד מכתיב לכם, הרי מינה ילפינן דנפש נכרים ובהמה ל"ה בכלל אשר יאכל לכל נפש, וע"כ הוא לוקה,[[63]](#footnote-64) ומשא"כ בשוחט עולת נדבה דמן הדין הי' להתירה משום מתוך, וגזה"כ הוא דנאסר לעשות מלאכה לצורך גבוה, אף דשייך בזה התירא דמתוך, לי"ב אלא עשה, ולא אמרינן דאהדרי' לאיסורא קמא, - ועד"ז כתב הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"א פ"א סוסי"ח.[[64]](#footnote-65)

התוס' כתבו דהא דקאמר עולת נדבה, אף דלב"ש גם בעולת חובה לוקה, הוא משום דיוקא, - אך הבעה"מ כתב דהכא אתיא כמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, דלדידי' אף לב"ש עולת חובה קריבה מדאורייתא ביו"ט, והא דאינה קריבה הוא מדרבנן גזירה אטו עולת נדבה, - והראב"ד בכתוב שם נחלק ע"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו.

התוס' כתבו דהשוחט שלמי נדבה פטור אף לב"ש, הואיל ויש בהן צורך הדיוט, והפנ"י כתב דהיינו דאף דלב"ש אין שלמי נדבה קרבין ביו"ט וילפינן לה מדכתיב לכם, מ"מ כיון דיש בהן צורך הדיוט ומן הדין הי' להתירם, אלא דילפינן מקרא דלכם לאסרם, לי"ב אלא לאו הבא מכלל עשה, ולא אמרינן בכה"ג דאהדרי' לאיסורא קמא, וע"ד מש"כ התוס' בטעם הא דלב"ה השוחט עולת נדבה אינו לוקה, וכ"ה מבו' בד' התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ"ד ב', עיי"ש.

והפנ"י כתב לפ"ז דמה"ט הוא דשאני השוחט שלמי נדבה דאינו לוקה, מהשוחט עולת חובה דלוקה, אף דילפינן לתרוייהו מקרא דלכם, דשלמי נדבה דיש בהן צורך הדיוט והוו בכלל התירא דאוכל נפש, הרי דאף דילפינן מקרא דלכם לאסרם, לי"ב אלא לאו הבא מכלל עשה, ומשא"כ בעולת חובה דל"ה בכלל התירא דאוכל נפש, אלא דס"ד להתירה מק"ו או מקרא דלד', הרי דאחר דגלי קרא דלכם דאסורה, אמרינן דאהדרי' לאיסורא ולוקה, - ועד"ז כתב הראש יוסף.

**ועירוב והוצאה ליו"ט,** נחלקו הראשונים בדין עירובי חצירות ביו"ט, **א** הרי"ף כתב דאין יו"ט צריך עירובי חצירות ושיתופי מבואות,[[65]](#footnote-66) ומשמע דא"צ עירוב אף לדברים שאינם צורך היום, והר"ן פירש הטעם בזה, דכיון דרוב ההוצאות א"צ עירוב, אף במיעוטן לא הזקיקו לערב ושריין בלא עירוב, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ט, והרמב"ם בפ"ח מעירובין ה"ד, וכ"כ הטושו"ע בסימן תט"ז ס"ה ובסימן תקכ"ח ס"א. - **ב** התוס' כתבו בתו"ד די"ל דגם ביו"ט צריך עירוב להתיר להוציא דברים שאינם לצורך יו"ט כלל, וכ"כ התוס' בכתובות ז' א' ד"ה מתוך, וכ"כ הרשב"א והרא"ה בסוגיין והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ז הל"ו,[[66]](#footnote-67) וכ"כ הרמ"א בסימן תקי"ח ס"א, ועמש"כ המ"ב שם סק"י ובסימן תקכ"ח ס"א. - **ג** השטמ"ק כתב בשם הריטב"א דאסור להוציא מבית לחצר דברים שאין בהן צורך יו"ט, ול"מ עירוב חצירות להתיר לזה, שאין רצון חכמים בזה, והיינו דמה"ט לא תיקנו חכמים עירוב, כיון דכל תועלת העירוב היא לדברים שאין בהן צורך יו"ט, ואין רצון חכמים בכך.

**אלא מעתה ליפלגו באבנים,** בפירש"י כתב דהיינו דאם אין איסור הוצאה ביו"ט אף ליכא איסור טלטול, שלא נאסר טלטול אלא משום הוצאה, ומהא דאיכא איסור טלטול, בע"כ דאיכא איסור הוצאה ביו"ט, אלא דמה"ת הותרה לצורך, ולב"ה מתוך וכו' הותרה אף שלא לצורך כלל, ומדרבנן גזור בטלטול אבנים דהוי טירחא דלא צריך, - והרשב"א הק' ע"ז, דכ"ה דאמרינן דאף דהוצאה מותרת מדאורייתא מדינא דמתוך, מ"מ אסרו חכמים בטלטול אבנים דהוי טירחא דלא צריך, ה"נ י"ל דאף דאין עירוב והוצאה ליו"ט, מ"מ אסרו בהוצאת אבנים משום דהוי טירחא דלא צריך.

והשטמ"ק כתב לישב, דרק אם יש עירוב והוצאה ליו"ט וחשיבא הוצאה מלאכה ביו"ט, אלא שהותרה מכח דינא דמתוך, גזרו חכמים בטירחא דלא צריך, אך למ"ד דאין עירוב והוצאה ביו"ט, ולא מיקריא מלאכה כלל, ל"ה גזרינן בטלטול אבנים ביו"ט אטו הוצאה, ורק משום דיש עירוב והוצאה ביו"ט, הרי דאף דמדאורייתא כל הוצאה מותרת, מ"מ אחר דאסרו חכמים הוצאה שלא לצורך היום, גזרו אף בטלטול אבנים, - ובחי' בית מאיר כתב, דהא דגזרו על טלטול אבנים, הוא משום הוצאה מיו"ט לחול דאסורה מדאורייתא, ונתבאר בדף מס' 2, אך למ"ד דאין עירוב והוצאה ביו"ט, ואין הוצאה האסורה מדאורייתא ביו"ט, ל"ה אסרינן בטלטול אבנים.

כ"ז שבט פ"א

דף מס' 4

**הולכת חלה ומתנות**

**י"ב ב'** **- ב"ש אומרים אין מוליכין חלה ומתנות לכהן ביו"ט,** בפירש"י כתב דאף דהותרה הרמת המתנות שהרי נצטוה להרימן והיאך יאכל שאר הבשר, ואע"פ שאין טובלין וכו' מיהו אם לא יפריש אותן משאר הבשר הרי הוא אוכלן ועובר בעשה, ועד"ז כתב התור"פ, ומבו' דמן הדין יש לאסור להרים המתנות ביו"ט, וכל הא דהותר להרימן הוא משום דאל"כ היאך יאכל שאר הבשר וכו', - אך הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דהא דשרי להרים המתנות אף מבהמה שנשחטה בערב יו"ט, הוא משום דאיכא תרתי, חדא דלא טבלן, ועוד כמפורשות ועומדות הן דניכרין הן קודם הפרשה כלאחר הפרשה, וע"כ כי מפריש להו השתא לאו מידי קעביד, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א ספ"י, והוסיף לפרש דהיינו דמה"ט אין תיקון כלל בהפרשתן, והוסיף עוד, דהוא משום דגם לאחר הפרשתן הן מותרות לזרים, ומבו' דליכא איסור כלל בהרמת המתנות,[[67]](#footnote-68) ועד"ז כתב הפסקי רי"ד דהא דמותר להרים מתנות ביו"ט הוא משום דאין טובלות ולא מיחזי כמתקן.

ולכאו' ד"ז תליא בביאור מה שאמרו לעיל ט' א' דהא דאין מפרישין חלת חו"ל ביו"ט, אף דאוכל והולך ואח"כ מפריש, הוא משום דאם קרא לה שם אסורה לזרים, דבפירש"י שם כתב דכיון דשם תרומה עלי' איתא בכלל אין מגביהין תרו"מ ביו"ט, ולפ"ז י"ל דגם במתנות כיון דדין מתנות כהונה עליהן איתא בכלל אין מגביהין תרו"מ ביו"ט, אלא שהתירו לזה משום דאל"כ היאך יאכל שאר הבשר ביו"ט, - אך הרשב"א שם כתב דמה"ט הוא נראה כמתקן, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בחלת חו"ל, אך במתנות שאין טובלות וגם הן ניכרין קודם הפרשה, ואין בזה סרך תיקון כלל, וגם אין אסורות לזרים, לאו מידי קעביד,[[68]](#footnote-69) - ולמש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם דהא דאין מפרישין חלת חו"ל, הוא משום דאסורה לזרים והו"ל כמקדיש, אין מקום לאסור במתנות דאינם אסורין לזרים ואין בהן קדושה, וא"צ להא דהן ניכרין קודם הפרשה.

בטעמא דב"ש דאין מוליכין חלה ומתנות, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בסוד"ה מתנות כתב דהוא משום גזירה דאין מגביהין אותן, וגיר' הב"ח דאין מגביהין תרומה, ובחי' בית מאיר כתב לפרש דהיינו, דאף דמותר להגביהן ביו"ט, מ"מ כיון דאסור להגבי' תרומה, ומכח זה אסרו אף להוליך תרומה, הוי בכלל גזירה זו אף שלא להוליך חלה ומתנות, ועמש"כ הראש יוסף. - **ב** הפנ"י פירש בד' רש"י דבכלל אין מגביהין תרו"מ נכלל אף דאין נותנין אותן לכהן משום דמיחזי כמו"מ,[[69]](#footnote-70) וע"כ אף דלא אסרו הפרשת חלה ומתנות משום דלא סגי בלא"ה, מ"מ נשארו באיסורן דאין נותנין אותן לכהן. - **ג** התור"פ כתב דהוא משום דהולכתן הויא טירחא דלא צריך, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן של"ח בשם ריב"א, וכ"כ היש"ש בסימן ל"ז בתו"ד בפי' קמא. - **ד** הרשב"א כתב בשם תוס' דהא דאין מוליכין הוא דרך רה"ר, ועיי"ש שתמה ע"ז, ולכאו' לפי דבריהם הא דאין מוליכין הוא משום דלא התירו מלאכת הוצאה בכה"ג, וכ"כ האו"ז בסימן של"ח בדעת רש"י, לפ"מ דגריס בפירש"י דלא התירו לו "הוצאתה", וכ"נ בד' המאירי, וצ"ב.

התוס' כתבו דהא דאין מוליכין ל"ד מוליכין, דה"ה אם יבא הכהן לביתו לא יתנם לו, והביאו כן מירושלמי בדמאי פ"ד, והר"ש בדמאי שם פירש דאתיא כב"ש דאין מוליכין חלה ומתנות, או כמ"ד דאף לב"ה אין מוליכין תרומה, וה"נ אם יבא הכהן לביתו אסור ליתנם לו, ורק היכא שהוא למוד לאכול אצלו מותר ליתן לו, אך לפ"מ דקי"ל דמוליכין תרומה לכהן, מותר ליתנם לכהן אף שאינו למוד אצלו, ובד' הט"ז בסימן תק"ו סוסק"ה והפר"ח שם ס"ג מבו' שפירשו כן בד' התוס', וכ"כ החת"ס והרש"ש.

אך בד' הפסקי תוס' מבו' דד' התוס' קיימי אף אליבא דהלכתא, וכאשר כ"ה משמעות מש"כ התוס' דמה שמתירין ב"ה היינו דוקא כשרגילין לאכול אצלו, וכ"כ המהרש"ל והמהרש"א והמהר"ם, - והיש"ש בסו"ס ל"ז פירש דהיינו דאף דהתירו ב"ה להוליך את התרומה, מ"מ אסור ליתן לכהן שיאכל בביתו של ישראל, כשאינו למוד לאכול אצלו, משום דחיישינן שיסברו העולם שהוא תרם,[[70]](#footnote-71) - אך המהר"ם פירש דהיינו דהא דהתירו ב"ה להוליך את התרומה, היינו ברגיל לאכול אצלו, אך כשאינו רגיל לאכול אצלו אסור להוליך, ואסור אף לאכול אצלו,[[71]](#footnote-72) - ועמש"כ בזה הצל"ח והראש יוסף.

בד' הפסקי תוס' מבו' דהא דאסור לאכול בביתו כשאינו למוד לאכול אצלו, הוא אף במתנות, וכ"כ מבו' בד' היש"ש בסו"ס ל"ז, - אך המאמ"ר בסימן תק"ו סוסק"ה כתב דלמש"כ התוס' בסו"ד דטעם האיסור בזה הוא משום שיסברו העולם שהוא תרם אותם ביו"ט, אין לאסור אלא בתרומה דאינו זכאי בהרמתה, אך בחלה ומתנות דזכאי בהרמתן מותר הכהן לאכול בביתו, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה ולהוליכה אצלו, - ועיי"ש במש"כ עוד בדין זה.

**בין שהורמו מאמש בין שהורמו מהיום,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דאסרינן להוליכן כשהורמו מאמש, הוא משום דהי' לו שהות להוליכן לכהן מבעו"י, וטעמא דתנא דמתניתין דאסר אף כשהורמו מהיום, אף שלא הי' לו שהות להוליכן לכהן, הוא משום דהרואה אומר שמאתמול היו, וכ"כ המאירי.

**לא אם אמרתם בתרומה שכן אינו זכאי בהרמתה,** בטעם הא דאין מוליכין את התרומה משום דאין זכאי בהרמתה, ול"ד לחלה ומתנות דמוליכין, מצינו כמה דרכים, **א** השאילתות בסימן קל"ב כתב דהוא משום דאם יבא ליתן התרומה שהפריש בחול לכהן, יבא להפריש ביו"ט, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י', וכ"כ בחי' המאירי בפי' בתרא. - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דלא התירו להוליך אלא חלה ומתנות, דראויין שיבא להן החיוב ביו"ט, דכיון דהותר להוליך אותן של יו"ט, הותר להוליך אף אותן של ערב יו"ט, ומשא"כ בתרומה דאינו זכאי בהרמתה, ולא הותר כלל להוליכה. - **ג** בד' התוס' בסוד"ה אין מוליכין מבו' דיש לאסור מגזירה שמא יסבור שתרם היום, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דאין מוליכין את התרומה, משום דאין זכאי בהרמתה, וכל שמוליכה לכהן יש לחוש שיסברו שתרם היום, ומשא"כ בחלה ומתנות שהוא זכאי בהרמתן וליכא למיחש למידי.[[72]](#footnote-73)

**שהורמו קתני ולעולם שחיטתן מאמש,** הרשב"א כתב דאף דרבא גופי' ס"ל כאבוה דשמואל דאם גלגל עיסה מערב יו"ט אסור להפרישה ביו"ט, מ"מ במתנות מותר להרימם אף כשנשחטו מערב יו"ט, משום דאיכא תרתי דלא טבלן ועוד דכמופרשות ועומדות הן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' ספ"י, ונתבאר לעיל.[[73]](#footnote-74)

הצל"ח כתב דכיון דאסור להפריש חלה כשגלגל עיסה מערב יו"ט, ואף למאן דשרי, דעת כמה מקמאי דהיינו רק בחלת חו"ל, בע"כ דהא דאסרי ב"ש להוליך חלה לכהן אף כשהורמה היום, היינו אף כשנילושה העיסה היום, - ועיי"ש שהק' דמ"ש ממתנות דכל שנשחטו היום והורמו היום מודו ב"ש דמותר להוליכן לכהן, וכתב דהוא משום דחלה נקראת תרומה, וכיון דאסרו להוליך תרומה, אף הולכת חלה בכלל, ואף שהתירו להפריש חלה כשגלגל עיסה ביו"ט כדי לתקן עיסתו, מ"מ ההולכה לכהן נשאר בכלל הגזירה.

דף מס' 4 ב'

**דישה ביו"ט**

**י"ב ב'** **- מהו לפרוכי ומיכל מינייהו ביו"ט,** בביאור האיבעיא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דמיבע"ל אם הותרה דישה זו ביו"ט כשחיטה ובישול, או דכיון דאפשר מערב יו"ט אסור, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן,[[74]](#footnote-75) ובביאור הצד דשרי, ול"ד לכל מלאכת אוכל נפש דאפשר לעשותה מערב יו"ט דאסורה, וכמש"כ בפירש"י לקמן כ"ג ב', צ"ל דהוא משום דדרך לפרך החרדל סמוך לאכילה, וע"כ י"ל דל"ה כמלאכה שאפשר לעשותה מערב יו"ט. - **ב** בתשו' ספה"י לר"ת סימן צ"ז כתב בתו"ד דהא דמוללין מלילות ביו"ט, הוא משום דאין הנמללות מערב יו"ט טובות כאותן הנמללות ביו"ט, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן בסוגיין בדעת הרי"ף והראב"ד, וכ"כ בחי' המאירי, ולפ"ז לכאו' בזה הוא דמיבע"ל אם כיון דדישה היא מלאכה שאפשר לעשותה מערב יו"ט, לא הותרה ביו"ט, או דכיון דבפירוך חרדל ה"ז מפיג טעם כשעשאו מערב יו"ט, מותר לפרך ביו"ט. - **ג** לדעת הסוברים דמלאכת אוכל נפש הותרה ביו"ט אף כשאפשר מבעו"י, והא דנאסרה דישה ביו"ט, הוא משום דהיא מלאכת ימים רבים, צ"ל דבזה הוא דמיבע"ל אם מכח זה נאסר אף פירוך חרדל, או דכיון דפירוך חרדל אין דרך לעשותו לימים רבים, שרי.

**א"ל מוללין מלילות ומפרכין קטניות ביו"ט,** בפירש"י כתב דהוא משום דדש כלאח"י הוא ואפי' בשבת לאו דאורייתא הוא אלא מדרבנן וביו"ט לא גזור, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן והמאירי, - וצ"ב, דהרי בהא דמיבע"ל אם הותר לפרוך החרדל, פירש"י דהוא דומיא דשחיטה ובישול שהותרו ביו"ט, ולפ"ז יש להתיר אף במלאכה כדרכה, וא"כ מנ"ל לפרש דהא דפשיט דשרי הוא רק משום דהו"ל דישה כלאח"י.

והגר"ז בקו"א בסימן תק"י סק"א כתב לפרש דהא דמיבע"ל אם מותר לפרוך החרדל, הוא כשנוטלו מן השרביט ביד בלא שום שינוי, וכמו שפירש"י דתולדת דישה היא, ומשמע דהוי דישה דאורייתא, וע"ז פשיט דמוללין מלילות ומפרכין קטניות ביו"ט, דלא הותר אלא ע"י שינוי, ומפרכין קטניות היינו כשמפרך השרביטין והזרע נופל מאליו, דהו"ל כלאח"י,[[75]](#footnote-76) אך הנה בחי' המאירי מפורש דגם עיקר האיבעיא איירי בפירוך דהוי דישה כלאח"י, ואינו מלאכה דאורייתא, ולפ"ז הדק"ל.

בעיקר מש"כ בפירש"י דמלילת מלילות הוי דישה כלאח"י, מצינו בד' התורי"ד בשבת קמ"ד א' דפליג ע"ז וכתב דהמולל מלילות בשבת חייב משום דש, וכ"נ בד' הר"ח בשבת ע"ג ב' והערוך בע' דש ובע' זר שפירשו דמנפט הוא המולל שבלים, ועמד ע"ז השעה"צ בסימן שי"ט סקי"א, וכן משמע בד' התוס' לקמן י"ג ב' ד"ה ואם קלף, - והאג"ט במלאכת דש סקכ"ח אות ט' כתב דגם מש"כ רש"י דהו"ל דישה כלאח"י, אי"ז משום דמלילה הויא דישה כלאח"י, אלא הוא לטעמי' לקמן י"ג ב' דלא הותר למלול ביו"ט אלא בשינוי.[[76]](#footnote-77)

לדעת הסוברים דמלילה הויא דישה גמורה, בע"כ דהא דפשיט דמוללין מלילות ביו"ט, הוא משום דדישה זו הותרה ביו"ט, ול"ד לכל דישה האסורה ביו"ט,[[77]](#footnote-78) - ובטעמא דמילתא י"ל בתרי גווני, חדא, דהא דדישה לא הותרה ביו"ט, הוא משום דאפשר לעשותה מבעו"י, ומשא"כ במלילת מלילות דא"א לעשותה מערב יו"ט, דה"ז מפיג טעם, וכמש"כ בספה"י לר"ת ודעימי', - וי"ל עוד, דהא דלא הותרה דישה ביו"ט, הוא משום דהיא מלאכת ימים רבים, ומשא"כ במלילת מלילות דאינה מלאכת ימים רבים, וכ"כ האג"ט דש סקכ"ח אות ה'.[[78]](#footnote-79)

האמרי בינה בדיני יו"ט סו"ס ד' עמד בהא דפשיט דלא הותרה מלילה ביו"ט, אלא משום דהוי דישה כלאח"י, וכמש"כ רש"י והר"ן, דמ"ש משחיקת פלפלין דמותרת משום דאין דרך לעשותה לימים רבים, וכמש"כ הר"ן בר"פ אין צדין, וכתב דצ"ל דלא הותר אלא במין שאין דרך לעשותו לימים רבים, אך בחטין שדרך לעשות בהן דישה לימים רבים, יש לאסור אף במלילה, ולא הותר אלא משום דהו"ל כלאח"י, ועיי"ש שהוכיח כן גם מהא דאסור לינק מן הבהמה ביו"ט, ונתבאר בדף מס' 4 ד'.

\*בעיקר מש"נ אם הותרה דישה ביו"ט בגונא דאין הדרך לעשותו לימים רבים, עמש"כ בס' יו"ט כהלכתו פ"י הערה 2, דבד' הגר"ז בסימן תק"ד ס"ז מבו' דמותר לכתוש הריפות להסיר קליפתן במכתשת קטנה, והיינו משום דבענין זה אין דרך לעשותו לימים רבים, והותרה דישה בכה"ג, וכ"ה מבו' מדעת הסוברים דהותרה חליבה ביו"ט, ונתבאר בדף מס' 4 ד', אך מד' הגר"א בסימן תק"ה שכתב דחליבה אסורה ביו"ט משום מלאכת דש, מבו' דנאסרה כל דישה ביו"ט, אף בגונא דאין דרך לעשותה לימים רבים, וכ"ה מבו' בד' החיי אדם בכלל פ"א ס"ט ובנשמ"א שם סק"ב דאסור לכתוש חטין ושעורים להסיר קליפתן אף במכתשת קטנה, כיון דיש בזה משום דש.[[79]](#footnote-80)

\***למחר מנפח מיד ליד ואוכל,** הרי"ד בספר המכריע סו"ס כ"ג הוכיח מהכא דמותר לברור בידו לאלתר אף פסולת מתוך אוכל, שהרי המנפח על יד ואוכל בורר פסולת מתוך אוכל, שמפריך את הקשין ומניח את גרעיני החטים, ואפ"ה שרי, והרמב"ן בשבת ע"ד א' כתב לישב, דהא דשרי הוא משום דעושה ע"י שינוי ואין דרך ניפוח בכך.

**המולל מלילות מערב יו"ט למחר מנפח וכו' אבל לא בטבלא ולא בנפה ולא בכברה,** בפירש"י כתב דהא דאינו מנפח בטבלא ובנפה ובכברה, הוא משום דאין דרך לעשות בכלים הללו אלא הרבה ומיחזי כמאן דעביד לצורך מחר, ומבו' דמדאורייתא שרי לברור אף בנפה וכברה, דהותרה מלאכת ברירה ביו"ט, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר בדף מס' 8.

**הכניס שבלין לעשות מהן עיסה אוכל מהן עראי,** בפירש"י כתב דהוא משום דכ"ז שלא דשן ומרחן בכרי לא נגמרה מלאכתן לתרומה, ומשמע דכל שמירח אח"כ בבית חייב, אף שהכניסן לבית קודם מירוח, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן בסוגיין בהא דפרכינן דלריבר"י נמי משכח"ל וכו', וכ"כ הרא"ה והריטב"א בסוגיין, והרא"ה בברכות ל"א א', והריטב"א בב"מ פ"ח ב' בשם הרמב"ן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"ו, - אך בפירש"י בכ"ד כתב דכל שהכניס במוץ שלה פטור אף אם מירח אח"כ, והראש יוסף בסוגיין עמד בסתירת דבריו, (וגם הגרע"א בסוגיין תמה ע"ד רש"י הכא),[[80]](#footnote-81) וכן דעת התוס' ורבים מקמאי, - ועמש"כ הדרך אמונה בפ"ג ממעשר סקס"ד בביאור דעות הראשונים בזה.

הרשב"א כתב דמהא דקאמר אוכל מהן עראי, משמע דדוקא אכילת עראי, אבל אכילת קבע אסורה, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בזה התוס' בע"ז מ"א ב' ובמנחות ס"ז ב', והרמב"ן בע"ז שם, ואכמ"ל.

**למללן במלילות רבי מחייב,** בפירש"י כתב דהוא משום דהכנסתן בשבלין היא גמר מלאכתן שאין סופן לבא לידי גורן אחר וזהו גרנן, והרא"ה הוסיף לפרש, דהוא משום דהמלילה היא הכשר אכילה כטחינה בחטים, וע"כ הוי גמר מלאכתן משעת שבלים משיעשה מהן ערימה, והיינו דדמי לכל חטים שגמר מלאכתן הוא במירוח, אף דהן מחוסרין טחינה, והיינו משום דהטחינה היא הכשר אכילה, ואינה מכלל הגמר מלאכה, וה"נ המלילה אינה מכלל הגמר מלאכה.

**וריבר"י פוטר,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהא דפוטר הוא משום דדגנך כתיב והיינו מירוח דאין דגון אלא קיבוץ בכרי, והתוס' כתבו בדעתו דה"ז מותר אף באכילת קבע, ואף אחר שמללן. - **ב** בתשו' ספה"י לר"ת סימן צ"ז כתב דלא פטר ריבר"י אלא קודם שמללן, אך אחר שמללן אסורין אף באכילת עראי, דמלילתן זהו גרנן לתרומה, וכ"כ הרא"ה בסוגיין. - **ג** המהרש"ל בסוגיין פירש בד' התוס' דלריבר"י ה"ז אסור באכילת קבע ומותר באכילת עראי ואף אחר שמללן, והיינו דהמלילה אינה גורן המחייב במעשר, ומ"מ ה"ז אסור באכילת קבע ככל תבואה קודם מירוח דאסורה באכילת קבע.[[81]](#footnote-82)

\***ומפריש על הזרע ואינו מפריש על העץ,** בפירש"י כתב דאע"ג דתלתן טעם עצו ופריו שוה, לא חייבוהו חכמים במעשרות, וכ"כ הר"ש והרא"ש בתרומות פ"י מ"ו, והרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דהוא משום דהתרומה ומע"ש אינם אלא חובת הזרעונים הנאכלים בלבד, - ובטעם הפטור בזה מצינו כמה דרכים, **א** העוללות אפרים בדין ו' כתב דהוא משום דרק פרי העץ חייב בתרו"מ, אך העץ עצמו אינו חייב בתרו"מ, וכ"כ בקונט' הגרי"ז סוכה עמ' 62 דהעץ אינו בכלל פרי, וע"כ אף דחזי לאכילה אינו חייב בתרו"מ, דדין תרו"מ הוא רק בפרי.[[82]](#footnote-83) - **ב** העוללות אפרים שם כתב די"ל עוד, דהוא משום דאין אוכלין אותו כלל וגם לא נטעי לי' אדעתא דהכי, ועד"ז כתב הדרך אמונה בפ"ג מתרומות ס"ק קכ"א דהוא משום דסתמו אינו עומד למאכל אדם. - **ג** המשנה ראשונה בתרומות שם כתב דהוא דאינו ראוי לאכול בעינו אלא ליתן טעם בקדירה, וכל שאינו אוכל פטור ממעשרות, וזה כמש"כ התוס' בנדה נ' א' (ד"ה כל שחייב) דתבלין דאינו ראוי ליאכל בפנ"ע אלא ליתן טעם בקדירה, אינו חייב במעשר.

\***ה"ז כותש וכו',** בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה כותש למה לי מבו' דהא דכותש הוא משום דבעינן להפריש מן הגמור כדכתיב דגנך, ואף דמעשר תלתן דרבנן, כעין דאורייתא תקון, - והמקד"ד בסימן נ"ה סק"ב ד"ה והנה זה הוכיח מזה דהא דאסור לתרום קודם גמר מלאכה אי"ז גמר מלאכה המחייב במעשר, דהרי להך לישנא אסורייתא טבלה, והו"ל כגמר מלאכה לחיוב תרו"מ, ומ"מ לענין שיהא מותר להפריש בעינן דוקא דגן וצריך לכתוש.

**אבל בקטניות ד"ה אסורייתא לא טבלא,** בפירש"י כתב דהוא משום דשאני שבלים שהרבה כונסין אותן למלילות וקליות שהן גרנן, אבל בקטניות סתם הכנסתם למירוח, וע"כ אסורייתא לא טבלא, ועד"ז כתב הרא"ה, - ובחי' המאירי הק' ע"ז דמיני קטניות ודאי דל"ה סתמייהו למירוח טפי מדגן, ולא אף כדגן, וכתב בשם י"מ דטעמא דבקטניות אסורייתא לא טבלא, הוא משום דשאני שבלים דתרומתן מה"ת, ומשא"כ בקטניות דתרומתן מדרבנן אף לאחר מירוחן.

**מעשר ראשון שהקדימו בשבלין שמו טובלו לתרומת מעשר,** בפירש"י כתב דהיינו דשמם מעשר שנקרא עליו טובלו ואוסרו באכילת עראי ובמיתה, ולקמן בסוגיין פירש דילפינן לה מדכתיב והרמותם ממנו מעשר מן המעשר, דמשנקרא מעשר הזקיקם לתרומתו, - אך הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ט כתב דהא דאסור באכילת עראי בכה"ג אינו אלא מדרבנן, ואם אכל מכין אותו מכת מרדות, והמל"מ שם פירש לדעתו, דהיינו דמה שקרא עליו שם מעשר הוי מן הדברים הקובעין למעשר, ודמי לו' דברים הקובעין למעשר דאי"ז אלא מדרבנן, עיי"ש.

**כותש למה לי לימא לי' כ"ה דיהבו לי' הכי יהיבנא לך,** בפירש"י כתב דהיינו דאם איירי בישראל, שפיר תנא כותש, דכתיב דגנך, ורבנן כעין דאורייתא תקון, והיינו משום דבעינן לתרום מן הגמור, אך אם איירי בבן לוי, מ"ט מוטל עליו לעשותו דגן, - ובחי' הגרי"ז בהל' תרומות כתב לפרש בזה, דעיקר הא דבעינן לתרום מן הגמור, הוא משום זכות הכהן, וזכות זו הוא רק אצל הישראל ולא אצל הלוי שאינו מחויב לתת לכהן יותר ממה שנתנו לו, - ועיי"ש שהק' דהרי מלבד הא דבעינן לתרום מן הגמור משום זכות הכהן, גם איכא דין בפנ"ע במעשה ההפרשה דבעינן לתרום מן הגמור, כדחזינן דאף אין תורמין מן הגמור על שאינו גמור, ועיי"ש במש"כ לישב, ואכמ"ל.

**אמר רבא קנסא,** בפירש"י כתב דטעם הקנס הוא על שהקדים וגרם להערים לעבור על ד"ת, שהמשנה סדר המעשרות עובר בלאו מלאתך ודמעך לא תאחר, וכ"כ הרא"ש בתרומות פ"י מ"ו, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות שם ובפ"ג מתרומות הי"ד כתב דקנסוהו משום שלקח את המעשר שבלים והפקיע ממנו תרומה גדולה.

\*מד' רש"י מבו' דאף כשהקדים מעש"ר בשבלים עובר באיסורא דלא תאחר, אף דעדיין לא נתחייב בתרומה גדולה, אך בפירש"י בשבת קכ"ז ב' ד"ה שהקדימו בשבלים כתב, דאינו לוקה כשהקדים מעשר לתרומה, אלא אחר מירוח, והאפיקי ים בח"א סימן מ"ד סק"ב עמד בסתירת ד' רש"י, ועיי"ש מש"כ בזה.[[83]](#footnote-84)

\***בן לוי שנתנו לו שבלים במעשרותיו עושה אותן גורן וכו' כך תרומת מעשר אינה ניטלת אלא מן הגורן ומן היקב,** המל"מ בפ"ג מתרומות הי"ג עמד בזה, דבברייתא משמע דהא דעושה אותן גורן הוא מדינא, דתרומת מעשר אינה ניטלת אלא מן הגורן ומן היקב, וזה דלא כמו שאמרו לעיל דהוא משום קנס, ועיי"ש שכתב דנפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא דהפריש הישראל תרומה גדולה ואח"כ מעשר ראשון בשבלים, אם חייב הלוי לעשות מן המעשר ראשון גורן ואח"כ להפריש ממנו תרומת מעשר, דלמשמעות הברייתא דמדינא צריך להפריש תרומת מעשר מן הגמור, אף בכה"ג צריך להפריש מן הגמור, אך אם הוא משום קנס, הרי דבכה"ג דאין לקנסו, יכול להפריש תרומת מעשר מן השבלים, ולומר לכהן כי היכי דיהבו לי הכי יהיבנא לך, - והצל"ח כתב דצ"ל דמה שאמרו דכשם שתרומה גדולה אינה ניטלת אלא מן הגורן וכו' כך תרומת מעשר, אינו שהם שוים בזה ע"פ הדין, דתרומה גדולה אינה ניטלת מדינא אלא מן הגורן, ותרומת מעשר הוא רק משום קנס.

ובחי' הגרי"ז בהל' תרומות כתב לישב, דלעולם עיקר הדין דגמור הוא גם בתרומת מעשר, דאם הי' בדעת הלוי לכתוש את המעשר, הי' חל אצל הלוי חלות דין חובת גמור בין במעשה ההפרשה ובין לגבי זכות כהן, דאע"ג שנתנו להלוי אינו גמור, מ"מ חל אצל הלוי בעצמו זכות גמור של הכהן, ואין הלוי יכול לומר כי היכי דיהבי לי הכי יהיבנא לך, כיון דדין זכות גמור חל גם לגבי הלוי בעצמו, ורק הכא דהלוי אין בדעתו לכתוש את המעשר, וכל הזכות גמור של הכהן בזה הוא רק מכח לתא דהישראל שנתחייב ליתן מן הגמור, מצי הלוי למימר כי היכי דיהבי לי הכי יהיבנא לך, - ועיי"ש שכתב דהא דמייתינן הכא מהברייתא לענין הא דכותש משום קנסא, אף דבברייתא איירי בגונא דמדינא חייב הלוי לעשות גורן, הוא משום דאלמלי הא דאיכא גם בתרומת מעשר לעיקר הדין דגמור, ל"ה קנסיחנן בזה ליתן לכהן יותר מדינו, ורק משום דמן הדין זכה הכהן בזכות דגמור אצל הישראל, אלא דהלוי אינו מחויב בחיוב זה ליתן יותר ממה שנתנו לו, ע"ז הוא דנאמר הקנס דהלוי מחויב להעמיד להכהן תבואה גמורה כדינו.

**כשם שתרומה גדולה ניטלת באומד,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא נתנה בה התורה שיעור, וע"כ סגי באומד, דאף אם לא נתן כשיעור, הרי חטה אחת פוטרת את כל הכרי, ומשמע להדיא בדבריו, דלעולם מותר לתרום תרומה גדולה במדה ובמשקל ובמנין, והא דניטלת באומד, היינו דסגי באומד וא"צ למדוד, וכ"נ בדבריו בגיטין ל"א א' ובמנחות נ"ד ב', וכ"נ בתשו' רב האי גאון שנד' בתשו' הגאונים החדשות הוצאת אופק סימן קי"ד, וכ"כ הרמב"ן בגיטין שם בשם רבים אומרים, ועי' ריטב"א שם שהאריך לפרש כן,[[84]](#footnote-85) - אך דעת רבים מקמאי דהא דניטלת באומד היינו דאין תורמין במדה ובמשקל ובמנין אלא באומד, וכן הוכיח הרמב"ן בגיטין שם מכ"ד, ועמש"כ הריטב"א שם לישב.

**אי הכי אפי' הקדימו בכרי נמי,** התוס' פירשו דהיינו כשהקדימו בכרי קודם ראיית פני הבית, ונתחדש בדבריהם דהא דמעש"ר שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, הוא רק כשהקדימו קודם מירוח, אך כל שהקדימו אחר מירוח אף קודם ראיית פני הבית, חייב בתרומה גדולה, וכ"כ התוס' בעירובין ל"א ב' ד"ה ומה ראית, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מתרומות הי"ג, כמש"כ המל"מ שם, - אך התוס' הרא"ש בעירובין ל"א ב' כתב דכל שהקדימו קודם ראיית פני הבית פטור מתרומה גדולה, - והתוס' בשבת קכ"ז ב' ד"ה האי אידגן נסתפקו בזה.

בטעם הסוברים דכל שהקדימו אחר מירוח קודם ראיית פני הבית חייב בתרומה גדולה, מבו' בגמ' דהוא משום דאידגן, והתוס' פירשו דהיינו דמה"ט דין הוא שיהא חייב בכל צד, וצ"ב, - ובחי' הגרי"ז בהל' תרומות כתב לפרש בזה, דהיינו משום דאף דחלות שם טבל הוא רק ע"י ראיית פני הבית, מ"מ חיוב המעשר חייל בגמר מלאכה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, וכל שכבר נתחייב בשעת גמר מלאכה ואח"כ הקדים והפריש מעשר ראשון, אינו נפטר מתרומה גדולה שכבר נתחייב בה, - והקוב"ש באות מ"ו כתב לפרש בע"א, דהוא משום דחלוק דין מירוח מדין ראיית פני הבית, דמירוח הוא הגורם החיוב, וראיית פני הבית הוא זמן חלות החיוב בפועל, אבל סיבת החיוב היא ע"י המירוח, דהמירוח גורם שיתחייב בשעת ראיית פני הבית, וע"כ כל שהקדימו אחר מירוח, דכבר איכא לסיבת החיוב בתרו"מ, אינו נפטר מתרומה גדולה.

דף מס' 4 ג'

**קילוף שעורים בשבת**

**י"ג ב'** **- המקלף שעורים וכו',** בפירש"י בד"ה ואוכל פירש דמקלפן מתוך שבולת שלהן, ובדבריו בד"ה וכן לשבת מבו' דהצד לחייב בזה בשבת הוא משום תולדת דישה, - והתוס' הק' ע"ז דא"כ מ"ט מסקינן דבשבת שרי אף לקלף כסי כסי, ומ"ש ממה שאמרו לעיל י"ב ב' דאין מוללין מלילות בשבת, - ובדעת רש"י צ"ל, דהא דשרינן הכא לקלף שעורים מן השבלים, היינו בגונא דה"ז נעשה ע"י מעשה קילוף, ובכה"ג אי"ז בכלל דישה, וכדמפרשינן לקמן בסוגיין דהוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ומשא"כ במולל מלילות דהוא דומיא דדישה.[[85]](#footnote-86)

התוס' כתבו דהכא מיירי שכבר נתלשו מן השבלים ובא לקלף את הקליפה החיצונה, ולכך שרי, ול"ד להא דאסרינן במלילת מלילות, דהיינו כשבא לתלוש מן השבלים שהוא מפרק והוי תולדה דדש, - ומבו' בדבריהם דפירוק השעורים מן השבלים הוי בכלל דש, וקילוף השעורים מקליפתם החיצונה אינה בכלל דש, וכ"כ בס' יחוסי תנו"א ע' ר"י מדיפתי דקילוף שעורים הוא ענין ברירה ולא ענין דישה, וכ"כ המג"א בסימן שי"ט סק"ח,[[86]](#footnote-87) - ובטעם החילוק בין פירוק השעורים מן השבלים לבין קילוף השעורים מקליפתם החיצונה, מצינו כמה דרכים, ונתבאר במ"מ למלאכת דש דף מס' 2, ואכמ"ל.

**מקלפא לי' דביתהו כסי כסי,** בירושלמי בפ' כלל גדול אמרו דהמקלף שומין חייב משום בורר, והביאוהו כמה מקמאי, וכ"כ הרמ"א בסו"ס שכ"א, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח והרמב"ן בשבת ע"ד א' דבקילוף חטין חייב משום בורר, - והביאוה"ל שם הק' ממה שאמרו הכא דמקלפתא לי' דביתהו כסי כסי, וכתב דאין מסתבר לחלק בין קליפת שעורים לקליפת שומין ובצלים, וכתב דצ"ל דמיירי הכא כשדעתו לאכול לאלתר, וע"כ שרי,[[87]](#footnote-88) וכ"נ בפי' ר"ח בשבת ע"ד א', ונתבאר להלן,[[88]](#footnote-89) - ועיי"ש שכתב לדון בדעת הרמב"ם, דלפ"מ דמפרשינן דטעם ההיתר בזה הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, אין ע"ז שם מלאכה כלל, ואך אם דעתו לאכול לאחר זמן שרי, ול"ד לכל בורר פסולת מתוך אוכל, דמיקרי מלאכת מחשבת, דבורר מין אחד מחבירו, ומשא"כ בקילוף דל"ה מלאכת מחשבת, - ועמש"נ להלן בדעת ש"ר דס"ל דכל שקולף לצורך לאחר זמן חייב, ולא פטרינן לי' משום דאי"ז מלאכת מחשבת.

**ואם קילף ונתן לתוך ידו חייב,** בפירש"י כתב דהא דחייב הוא משום דהו"ל אכילת קבע, ומשא"כ במקלף אחת אחת ואוכל דהו"ל אכילת עראי, וכ"נ בד' המאירי, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ט, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם, - אך התוס' כתבו דהא דחייב הוא משום דהו"ל גמר מלאכה, הואיל והוא קולף הרבה ביחד דהיינו דיגונו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א.

ונפ"מ בזה, דלדעת רש"י ודעימי' דחיובו הוא משום דהו"ל אכילת קבע, ה"ז חייב אף כשלא ראה פני הבית ולא נקבע באחד מן הדברים הקובעים למעשר, אך לדעת התוס' ודעימי' דחיובו הוא משום דהו"ל גמר מלאכה, אי"ז חייב במעשר אא"כ ראה פני הבית או נקבע באחד מן הדברים הקובעים, ועמש"נ במ"מ למעשרות פ"ד מ"ה אות א' בהערה להעיר בזה מד' הירושלמי שם, ואכמ"ל.

**המולל מלילות מנפח על יד על יד ואוכל, הריטב"א כתב דהיינו דמנפח מעט מעט, וכמו שפירש"י שם י"ב ב' ללישנא דעל יד על יד, - וזה כמו שאמרו בירושלמי בפ"ק דמעשרות דתניא דבחטין ג' פטור ד' חייב, והרי דלא הותר לנפח בחטין אלא מעט מעט, ואם ניפח ד' חטין חייב.[[89]](#footnote-90)**

**אך גירסת הראשונים בפ"ק דמעשרות מנפח מיד ליד, ועד"ז הוא בנוסח המשנה להרמב"ם מנפה מיד ליד, וכ"נ גירסת הריבמ"צ, וכ"ה בערוך (ע' נף), וכ"כ הרש"ס,[[90]](#footnote-91) - ונחלקו בפירושו, דהרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דהיינו דמנער מיד ליד,[[91]](#footnote-92) - אך הריבמ"ץ והרא"ש שם הביאו למה שאמרו לקמן בסוגיין דכיצד מנפה בידו אחת ובכל כחו, ולדעת רוב קמאי שם היינו דלא הותר לנפח ע"י ניעור מיד ליד, אלא לנפח באותה היד, ונתבאר להלן, וכ"נ בל' הריבמ"צ שפירש להא דתנן דמנפה מיד ליד ואוכל, דהיינו דמנפה לאלתר בידו האחת ואוכל.[[92]](#footnote-93)**

**ואם נפח ונתן לתוך חיקו חייב וכו' וכן לשבת,** הרי"ד בס' המכריע סימן כ"ג כתב ללמוד מהכא דאף הבורר ביד חייב כשהניח לתוך חיקו, ועיי"ש שכתב דאיירי כשהניח בחיקו שלא לצורך אותה הסעודה, דאם הניח לצורך אותה סעודה מותר, כמו שאמרו בשבת ע"ד א', וכ"כ ההשלמה בשבת ע"ד א' דלתוך חיקו היינו דאינו בורר לאלתר אלא לבו ביום,[[93]](#footnote-94) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והר"ן בשבת שם דהוכיחו מהכא דהבורר בידו לבו ביום אסור,[[94]](#footnote-95) ועמש"נ לעיל בהערה לדון לפ"ז במש"כ בחי' המאירי דמותר לקלף שעורים וליתן לתוך חיקו.

**ורישא למעשר אין לשבת לא, מאי איכא מידי דלענין שבת ל"ה גמר מלאכה ולענין מעשר הוי גמר מלאכה,** התוס' והרשב"א והריטב"א הוכיחו מזה **דהא דבכה"ג הוא חייב במעשר, הוא משום גמר מלאכה, וכמו שאמרו דלמעשר הוי גמר מלאכה, ודלא כמו שפירש"י דהוא משום דהו"ל אכילת קבע, - והקה"י בסימן י' כתב בישוב ד' רש"י, דעיקר הא דאכילת קבע אסורה קודם גמר מלאכה, הוא משום דאכילת קבע משויא לי' גמר מלאכה,[[95]](#footnote-96) ושפיר פרכינן דמי איכא מידי דלמעשר הוי גמר מלאכה, ולשבת ל"ה גמר מלאכה, ועמש"נ בזה במ"מ למעשרות פ"ד מ"ה אות ב' - ד', ואכמ"ל.**

**\***ושלא פיקסו משיעמיד ערימה, בפירש"י כתב דהיינו דאם עד שלא פיקסו העמיד מהן ערימה כמין כרי, הוקבעו, - ונתחדש בזה, דאף דעדיין עתיד פיקס שלהן לינטל, למש"כ רש"י לעיל מינה דהוא ניטל מאליו, מ"מ חשבינן להעמדת ערימה כגמר מלאכה, וה"ז מועיל לקבעו למעשר, ושמא הטעם בזה, דהדרך היא שלא להעמיד ערימה עד שינטל פיקס שלהן, וכל שהעמיד ערימה תחילה, ואינו ממתין שינטל הפיקס, אי"ז מעכב בגמר מלאכתן.[[96]](#footnote-97)

והריבמ"צ והר"ש במעשרות פ"א מ"ה פירשו בע"א, דהיינו דפעמים שנמכרים בפיקוסם, ובכה"ג הוי גמר מלאכתם בהעמדת ערימה, - ויש להסתפק לדעתם אם היינו דלעולם אינם נקבעים למעשר אלא בהעמדת ערימה, ואך דכל שהן מחוסרין פיקוס, אינם נקבעים למעשר עד שיפקסו, וכל שאינם מחוסרין פיקוס הם נקבעים למעשר בהעמדת ערימה לחודה, או דבגונא שעושין בהן פיקוס, הם נקבעים למעשר בפיקוס לחודי', ורק בגונא דאינם מחוסרין פיקוס, הם נקבעים למעשר בהעמדת ערימה, ונסתפק בזה החזו"א במעשרות סימן ג' סקי"ט, ועיי"ש שכתב להוכיח מד' הירושלמי דהם נקבעים למעשר בפיקוס לחוד, אף דהן מחוסרין העמדת ערימה, דפיקוס הוא עיקר גמר מלאכתן, (ועמש"נ לדון בזה במ"מ למעשרות שם אות ה' בהערה.[[97]](#footnote-98)

**ואילו גבי שבת העמדת ערימה פטור,** הרמ"ך בפ"ח משבת ה"ו עמד בזה דמ"ט אינו חייב בהעמדת ערימה משום מעמר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמ"ך שם הוכיח מהכא דאין עימור אלא במקום גידולו. - **ב** הריטב"א בסוגיין כתב דהוא משום דדין מעמר אינו אלא במקבץ דברים מפוזרים, וצ"ב.[[98]](#footnote-99) - **ג** בס' המאורות בשבת ע"ג ב' כתב בשם הר"מ דהמעמר חייב אפי' בחצירו, ומה שאמרו הכא דהערמת ערימה בשבת פטור, היינו משום דאינו חייב משום מעמר אלא כשהוא מכוון להשוותו וצריך כיוון באותו עמור, אך המאסף פירות וצברן בלא כיוון מותר, וכ"כ המאירי שם בשם י"מ, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות שער ט' דיש מי שאמר דכ"ז שמתכוין לעמר באיזה מקום שהוא חייב, אבל כשאין מתכוין לעמר כדרך שמעמרים אלא שמעמיד ערימה בלא כיוון פטור, וצ"ב.[[99]](#footnote-100) - **ד** גירסת ר"ח ועוד מקמאי דמה שאמרו דלגבי שבת פטור, לא קאי על הערמת ערימה, אלא על פיקוס, ונתבאר להלן, ולפ"ז ניחא, ועמד ע"ז השביתת השבת מעמר סק"ז.[[100]](#footnote-101)

הריטב"א הק' על גירסא זו, דמאי פריך מהא דבשבת פטור בהעמדת ערימה, הרי אי"ז מאבות מלאכות כלל, וליכא למיפרך אלא ממידי דחשיב מלאכה לענין שבת, דכ"ה דהוי גמר מלאכה לענין מעשר, ה"נ בדין שיהא גמר מלאכה לענין שבת, וכתב לישב דאף זו דומה למירוח ועומד במקום מירוח, וצ"ב, ושמא מכוון דבריו דפריך דכיון דהוי גמר מלאכה לענין מעשר, הדין נותן דיהא בכלל מלאכת מעמר, ועד"ז כתב המרומי שדה, עיי"ש.

בפי' ר"ח גריס דפריך מהא דלענין מעשר הוי פיקוס גמר מלאכה למעשרות, ולגבי שבת שרי, דהא אנן מפקסינן ואכלינן, והרא"ה והריטב"א הביאו לגירסא זו,[[101]](#footnote-102) - והריטב"א כתב דלפ"ז פריך דמ"ט לגבי שבת שרי ולא חשבינן לה (כדיגון ו)כבורר שהוא אב מלאכה.

**ה"נ מלאכת מחשבת אסרה תורה,** בפי' ר"ח בשבת ע"ד א' כתב דטעם הא דהותר לברור לאלתר, הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה והאי לאו מלאכת מחשבת היא, דלא קא מכוון במלאכה אלא לאכילה בלבד, - ומשמעות דבריו שפירש כן למה שאמרו הכא דטעם הא דשרי לקלף שעורים כסי כסי הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, אף דקילוף שעורים הוי בכלל בורר, וכמש"כ הר"ח שם לעיל מינה דבקילוף חטין חייב משום בורר, והיינו דכיון דעושה כן לצורך לאלתר, והו"ל מכלל ההכנה לאכילה, אי"ז מלאכת מחשבת,[[102]](#footnote-103) - ומתישב בזה מה שעמד הביאוה"ל בסו"ס שכ"א על מש"כ הראשונים דהקולף שומין ובצלים חייב משום בורר, דכיון שאמרו הכא דאי"ז מלאכת מחשבת, מ"ט כשעושה כן לצורך לאחר זמן חייב.

וי"ל עוד, דנידון הגמ' הכא הוא מ"ט ליכא בקילוף השעורים משום דש, דכיון דחשיב כגמר מלאכה, הי' לנו לחשבו כדישה, וע"ז הוא דמשני דכיון דמלאכת מחשבת אסרה תורה אי"ז בכלל דישה, ומש"כ התוס' לעיל דלתלוש מן השבלים הוי תולדה דדש, ולקלף מקליפתן החיצונה אי"ז בכלל דש, הוא מכח הא דמלאכת מחשבת אסרה תורה,[[103]](#footnote-104) אך אכתי הוי זה בכלל בורר, דכלפי בורר חשיב שפיר כמלאכת מחשבת, וככל ברירה, והא דשרי, הוא משום דהו"ל בורר לאלתר דשרי, אך כל שמקלף לצורך לאחר זמן, חייב משום בורר.[[104]](#footnote-105)

**מלילת מלילות בשבת וביו"ט**

**כיצד מולל,** בפירש"י כתב דקאי על יו"ט דמוללין מלילות, והא דבעי כיצד מולל, הוא משום דודאי שינוי בעי מעובדא דחול,[[105]](#footnote-106) וכ"כ התוס', וכ"כ הבעה"מ בסוגיין ובשבת קכ"ח א',[[106]](#footnote-107) והרשב"א והפסקי רי"ד והריא"ז בסוגיין, והמאירי לעיל י"ב ב' ובשבת שם, וכ"כ הרמ"א בסימן שי"ט ס"ו בשם יש מחמירין, - אך הרי"ף בשבת שם פירש דקאי על שבת, ואף דבשבת אין מוללין מלילות, הותר למלול ע"י שינוי,[[107]](#footnote-108) אף ביו"ט מותר למלול כדרכו, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ז, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, והרמב"ן במלחמות בסוגיין ובשבת שם, והרא"ה והר"ן בסוגיין, והרשב"א והר"ן בשבת שם, והרא"ש בשבת שם סימן ב', והטוש"ע בסימן שי"ט ס"ו.

בטעמא דהרי"ף ודעימי' דהותר למלול בשבת ע"י שינוי, כתב הגר"ז בסימן שי"ט ס"ט דהוא משום דאף המולל כדרכו אינו אלא מפרק כלאח"י, כמש"כ בפירש"י לעיל י"ב ב', ואינו אסור אלא מדרבנן, וע"י שינוי לא גזרו, וכ"נ בד' הט"ז בסימן תק"י סק"א, וכ"כ האג"ט דש סקכ"ח אות ז' בדעת הרמב"ם, ועיי"ש באות י' במש"כ לפרש בע"א, - אך בד' התורי"ד בשבת קמ"ד א' מבו' דמלילה כדרכה הויא תולדה דדש, ואפ"ה הותרה ע"י שינוי, ומבו' בדבריו דדמי לברירה ביד דהותרה, (והא דברירה ביד הותרה, כתב הפסקי רי"ד בשבת ע"ד ב' דהוא משום דה"ז שינוי גמור),[[108]](#footnote-109) ועמד ע"ז האג"ט שם אות ו', עיי"ש.

בשבת קכ"ח א' תניא חבילי סיאה אזוב וקורנית וכו' ומולל ואוכל וכו' וחכ"א מולל בראשי אצבעותיו ואוכל וכו', ומבו' דהותר למלול בשינוי בשבת, והוכיחו כן הרי"ף שם ועוד מקמאי.

ובדעת רש"י ודעימי' דאסור למלול בשבת אף ע"י שינוי, כתב הבעה"מ בשבת שם דלא התירו למלול בשבת, אלא בחבילי תלתן כגון סיאה וכו', אבל בחבילי תבואה וקטנית לא התירו כלל,[[109]](#footnote-110) וכ"כ ההשלמה בסוגיין, ובחי' המאירי בסוגיין הוסיף לפרש דהיינו דחבילי תלתן כיון דאינם מין קטניות גמור לא חשיבא מלילה דידהו, או משום דאין בהן אוכל חלוק מפסולת, והיינו שאין דרך בנ"א לבררו אלא הבהמה אוכלת הכל ביחד עצו ופריו, ולא שייך בהו תורת מפרק. - והר"ן כתב בשם אחרים, דהתם אינו מולל אלא לרכך את האוכל, וע"כ שרי ע"י שינוי, ומשא"כ הכא דמולל לפרק האוכל מתוך הקשין וה"ז אסור אף ע"י שינוי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ו הל"ג, והמרדכי בסימן תרס"א, וכ"כ המאירי לעיל י"ב ב' די"ל כן, וכ"כ המג"א בסימן שי"ט סק"ח, והמ"ב שם סקכ"ב, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם.[[110]](#footnote-111)

השו"ע בסימן תק"י ס"א כתב דמוללין מלילות ומפרכין קטניות כדרכן, - והמג"א שם סק"א כתב דיש מחמירין למלול בשינוי בראשי אצבעותיו, - והמחה"ש שם כתב דמכוון דבריו, דלמש"כ הרמ"א בסימן שי"ט ס"ו לחוש לדעת רש"י ודעימי' דלא הותר למלול בשבת אף ע"י שינוי, והא דכיצד מולל קאי על יו"ט, הרי דביו"ט לא הותר למלול אלא ע"י שינוי, ומה שלא כתב כן הרמ"א שם, הוא משום דבד' המחבר לא נתפרש להדיא דשרי אף בלא שינוי, וסמך הרמ"א על מש"כ בסימן שי"ט, - אך הפמ"ג שם כתב דאף דהרמ"א הביא יש מחמירין בשבת, אפ"ה שתיק לי' כאן ואודויי אודי להמחבר ביו"ט.[[111]](#footnote-112)

**כיון דמשני אפי' חדא אכולהו,** בד' הרי"ף בשבת קכ"ח א' מבו' דהשינוי הוא דאין מולל בתוך כף ידו אלא בראשי אצבעותיו, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ט ס"ו, והמ"ב שם סקכ"א, - אך הפסקי רי"ד כתב דהשינוי הוא דאינו מולל בב' ידיו זו ע"ג זו, אלא בידו אחת, וכ"כ הריא"ז.

**כיצד מנפח,** בפירש"י כתב דקאי על הא דבשבת מנפח מיד ליד, וכ"כ התוס' בד"ה כיצד מולל דקאי על שבת, דביו"ט הרי שרי לנפח אף בקנון ותמחוי, - ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י לעיל י"ב ב' דגבי שבת גרסינן מיד ליד, וגבי יו"ט גרסינן על יד על יד, דלישנא דמיד ליד היינו ע"י שינוי, אך לישנא דעל יד על יד היינו מעט מעט, כמו שפירש"י לעיל שם.[[112]](#footnote-113)

**מנפח בידו אחת,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** המאירי לעיל י"ב ב' ובשבת קכ"ח א' כתב דהיינו דלא ינפח בשעת הרקתו מיד ליד, אלא ינפח באותה היד, וכ"כ הב"י בסימן שי"ט ס"ז בדעת הרי"ף והרמב"ם, וכתב דלפ"ז מתפרש הא דתניא מיד ליד, דמיד לאותה יד עצמה ינפח. - **ב** הריא"ז כתב דהיינו דלא ינפח בב' ידיו כאחד, אלא מיד לחברתה, והיינו דמותר לנפח ע"י ניעור מיד ליד, ולא נאסר אלא לנפח בב' ידיו יחד.[[113]](#footnote-114) - **ג** הב"י שם כתב בדעת הטור דמותר לנפח אף בב' ידיו, כדתניא דמנפח מיד ליד, והא דאמר ר"א בידו אחת, איידי דאמר רב אדא קשרי אצבעותיו, קאמר איהו ידו אחת, דהיינו בכל ידו לאפוקי ממ"ד דמקשרי אצבעותיו ולמעלה.[[114]](#footnote-115)

\*בפי' ר"ח בשבת ע"ד א' כתב דאם נטל אדם תבואה בידו בתיבנא ובפסולת שיש בה, וניפח בה ברוח פיו ובירר, חשוב הוא כזורה, וכ"כ הערוך בע' זר, - והשביתת השבת זורה סקי"ג הק' דא"כ מ"ט הותר הכא לנפח בידו אחת, הרי הו"ל בכלל מלאכת זורה, וכיון דמנפח פסולת מתוך אוכל, אין להתיר בזה אף לאלתר, וכתב דצ"ל דהכא אינו מנפח ברוח פיו, אלא ע"י ניעור ידו, - ועיי"ש שתמה על מש"כ הערוך בע' נף דמנפה מיד ליד י"א דהיינו דמנפה בפיו שילך הקליפה, ומ"ט שרי הרי הו"ל בכלל זורה.

אמנם הנה מצינו בס' העתים סו"ס רכ"ו וכנראה דהוא ד' ר"ה גאון, שפירש לדין ברירה לאלתר דשריא, וכתב ע"ז, ולענין מנפח שהיא מתולדת זורה אמרינן נמי תנן המקלף שעורים וכו' מנפח בידו אחת ובכל כחו, ולכאו' מכוון דבריו, דאף דהוא תולדת זורה, מ"מ כיון שעושה כן לצורך לאלתר שרי, - והיינו דאף דזורה ברחת לא הותר אף לצורך לאלתר, מ"מ זורה ברוח פיו, דמי לברירה בידו לצורך לאלתר דשרי, ואף דהוא פסולת מתוך אוכל, צ"ל כמש"כ הרמב"ן בשבת שם דכיון דמשני שרי אפי' פסולת מתוך אוכל.

דף מס' 4 ד'

**חליבה ביו"ט**

נחלקו הראשונים בטעם איסור חליבה ביו"ט, **א** הרמב"ן וש"ר בשבת צ"ה א' כתבו דמדאורייתא מותר לחלוב ביו"ט, דהוי מלאכת אוכל נפש, ועיי"ש שכתבו דאף אם אפשר לעשותו מערב יו"ט שרי מדאורייתא, וכ"ש חולב דא"א לעשותו מערב יו"ט,[[115]](#footnote-116) והרמב"ן שם קמ"ד ב' הוסיף לפרש, דאף דאין דשין ביו"ט, וילפינן לה בירושלמי מקרא, ה"מ דישה בעלמא שדרך בנ"א לדוש הרבה ולתקן ממנו לימים הרבה, ומשא"כ בחליבה שדרך לחלוב בכל יום והוא נפסד מיום לחבירו, ועיי"ש שכתב דהא דה"ז אסור מדרבנן, הוא משום נולד או משום משקין שזבו, וכ"כ האו"ז בסימן שכ"ט דאיסור החלב הוא משום נולד, וכיון דאסור החלב משום נולד, אין בחליבה צורך אוכל נפש, וע"כ אסור לחלוב, וכ"כ הט"ז בסימן תק"ה סק"א, והמג"א שם סק"ב.

**ב** בתשו' הרי"ף ח"א סימן שי"ב כתב דלא הותרה חליבה ביו"ט, משום דהיא מלאכת משקין, והביאו הרמב"ן במלחמות ובחי' בשבת קמ"ד ב', וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן קכ"א,[[116]](#footnote-117) - והאבנ"ז בסימן רכ"ו סקי"א ובאג"ט דש סקכ"ד אות ט"ו כתב לפרש בזה דהיינו דכיון דבעוד החלב בדדי הבהמה אין שם משקה עליו, לא הותרה חליבה ביו"ט, דלא הותר ביו"ט רק תיקון אוכלין, ולא לעשות דבר חדש, וע"ד מש"כ הרמב"ן במלחמות בביצה כ"ד ב' בטעם איסור צידה ביו"ט.

**ג** הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"א כתב דחולב לא הותר ביו"ט מדאורייתא, דיש מלאכות שיש בהן צורך אוכל נפש ואסורות ומסרן הכתוב לחכמים והם אמרו שהקוצר וכו' והחולב אסור, ומשמעות דבריו דטעם האיסור בזה הוא משום שלא התירה התורה לתקן ביו"ט מה שדרך בנ"א לתקן מהן הרבה לימים הרבה, ואזיל לטעמי' דס"ל דמלאכה שעיקרה הוא לימים רבים נאסרה אף במינים ובאופן שאין דרך לעשותה לימים רבים, ונתבאר בדף מס' 5 בהערה ובכ"ד, וע"כ אף דאין דרך לחלוב לימים רבים, כמש"כ הרמב"ן בשבת קמ"ד ב', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם צ"ה א' שכתב דחולב א"א מערב יו"ט,[[117]](#footnote-118) מ"מ כיון דדישה הויא מלאכת ימים רבים, אף חליבה שהיא בכלל דישה אסורה.

**ד** בתשו' גאון שנד' בסו"ס שיטה להר"נ שבת כתב דהא דאסור לחלוב ביו"ט לתוך הקערה, היינו משום דלא הותר לחלוב אלא משום אוכל נפש, וצריך לעשות היכר דמשום אוכל נפש דיו"ט קא חליב, וכיון שמנהג כל חולב ואפי' להצניע שלתוך הקערה חולב, צריך לעשות היכר ביו"ט ואין לו לחלוב לכלי ריק אלא לכלי שיש בו אוכל.[[118]](#footnote-119)

\*בד' התוס' בשבת קמ"ד ב' ד"ה חולב אדם מבו' דהא דאסור לחלוב ביו"ט הוא משום איסור מפרק, ועמדו ע"ז הגר"א והגרע"א בסימן תק"ה, (והביאם השעה"צ שם סק"א), וכן נקט הגר"א שם לדינא, - וצ"ב דבד' התוס' שם קמ"א א' ד"ה הני פלפלי מבו' דכל מלאכות דא"א לעשותן מערב יו"ט הותרו ביו"ט, ואף קצירת מוריקא הי' לנו להתיר, אם הי' בזה הפגת טעם, ומ"ט לא הותרה חליבה ביו"ט, אף דא"א לעשותה מערב יו"ט, כמש"כ הרמב"ן במלחמות שם דאם חלב מערב יו"ט למחר מחמיץ ונתקלקל לגמרי, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם צ"ה א' דחליבה א"א מערב יו"ט.

ביבמות קי"ד א' תניא דאבא שאול אומר נוהגין היינו שיונקים מבהמה טהורה ביו"ט, ופריך עלה דהיכי דמי איכא דאיכא סכנה אפי' בשבת נמי, ואי דליכא סכנה אפי' ביו"ט אסור, ומשני דאיירי דאיכא צערא וקסבר מפרק כלאח"י הוא, שבת דאיסור סקילה גזרו רבנן, יו"ט דאיסור לאו לא גזרו בי' רבנן, - והרמב"ן במלחמות בשבת קמ"ד ב' כתב דמה שאמרו דיו"ט דאיסור לאו, אי"ז משום שהחולב ביו"ט לצורך אוכל נפש איסור לאו, דהרי מדאורייתא הותרה חליבה ביו"ט לצורך אוכל נפש, אלא שהמלאכה בעצמה ביו"ט איסור לאו ובשבת איסור כרת.

וצע"ג, דלמש"כ הרמב"ן שם הרי אף מדרבנן הותרה חליבה ביו"ט ולי"ב משום מפרק, וכל הא דחליבה אסורה הוא משום נולד או משקין שזבו, ותו יש בזה משום איסור מלאכה, כיון דאי"ז לצורך אוכל נפש, וא"כ במקום צער דהתירו לינק, ולא אסרו משום נולד ומשקין שזבו,[[119]](#footnote-120) לי"ב משום מפרק כלל, ומ"ט אמרו דכל הא דשרי הוא משום דהו"ל מפרק כלאחר יד ולא גזרו בו רבנן במקום צער.[[120]](#footnote-121)

\*המ"ב בפתיחה לסימן תק"ה כתב דאסור לחלוב בהמה שעומדת לחליבה או לגדל ולדות ביו"ט אפי' דעתו לאכול מיד משום מפרק דהוא תולדה דדש דכיון שאינה עומדת לאכילה יש עלי' שם פסולת ודומה לדש וכו', וכתב עוד, דאסור לחלוב בהמה העומדת לאכילה לתוך קערה משום נולד, ודעת הגר"א דגם בזה עיקר האיסור משום מפרק, - וצ"ב רב, דלפ"מ דאזיל התם דלא הותרה חליבה ביו"ט, וכמש"כ דאסור לחלוב בהמה העומדת לחליבה משום מפרק, הדין נותן דה"נ אסור לחלוב בהמה העומדת לאכילה לתוך קערה, משום מפרק, ומ"ט חילק דבזה אין האיסור אלא משום נולד, ורק לדעת הגר"א "גם בזה" עיקר האיסור משום מפרק.

בעיקר מה שאמרו ביבמות שם דהותר לינק מבהמה טהורה ביו"ט במקום צערא, נחלקו הראשונים אם התירו אף במקום צער רעבון, או לא התירו אלא במקום צער חולי, ואכמ"ל.

והאמרי בינה בדיני יו"ט סו"ס ד' עמד בזה, דמ"ט לא הותר אלא משום צער, ומ"ש מהא דמוללין מלילות ומפרכין קטניות ביו"ט דשרי משום דהוי דישה כלאח"י, וביותר קשיא לדעת הרי"ף ודעימי' דהותר למלול ביו"ט בלא שינוי, (ונתבאר בדף 4 ג'), - והאג"ט דש סקי"ד אות מ"ז - מ"ט כתב דלדעת הרי"ף ניחא, דחליבה דהו"ל מלאכת משקין לי"ב כלל להתירא דמלאכת אוכל נפש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

\*האמרי בינה שם עמד בעיקר הא דאסור לינק מן הבהמה ביו"ט, דאם איסור חליבה ביו"ט הוא משום דהו"ל מלאכת ימים רבים, ל"ה לנו לאסור כשיונק בפיו, דבכה"ג אי"ז כדרך שעושה המלאכה לימים רבים, ודמי לשחיקת פלפלין דמותרת, משום דאי"ז כדרך שעושה המלאכה לימים רבים, וכמש"כ הר"ן לקמן כ"ג ב', - ועיי"ש שהוכיח מזה, דלא הותר אלא במין שאין דרך לעשותו לימים רבים, אך בחלב שדרך לחלוב לימים רבים, ה"ז אסור אף כשאינו עושה בדרך שעושה לימים רבים, ועיי"ש שהוכיח כן גם מהא דלא הותר למלול מלילות ביו"ט, אלא משום דהו"ל כלאח"י, ונתבאר בדף מס' 4 ב'.

**חלב שנחלב ביו"ט אם אסור משום נולד**

הרמב"ן במלחמות ובחי' בשבת קמ"ד ב' כתב דחלב שנחלב ביו"ט לתוך הקערה אסור משום נולד דמעיקרא אוכל והשתא משקה, וכ"כ האו"ז בסימן שכ"ט, והביאו ההג"א בפ"ק סימן א', וכ"כ הט"ז בסימן תק"ה סק"א, והמג"א שם סק"ב.

אך בתשו' הרשב"א ח"ה סימן רכ"ו שהביא הב"י בסימן תק"ה והרמ"א שם מוכח בפשוטו דאין בחלב שנחלב ביו"ט משום נולד, וכמש"כ הגר"א בסימן תק"ה, והגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ו,[[121]](#footnote-122) וכ"ה להדיא בד' הרא"ה בבדה"ב בית ג' שער ז' צג:,[[122]](#footnote-123) וכן האריך הגר"א בסימן תק"ה בסו"ד, וכ"כ הקהלת יעקב שם.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם יש לאסור במשקין שזבו משום נולד, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 27, דדעת התוס' בעירובין מ"ו א' ד"ה כ"ש והרשב"א והר"ן שם, דאין לאסור בהן משום נולד, כיון דמעיקרא נמי אוכל ואוכלא דאיפרת הוא, וכ"כ הרשב"א בחולין י"ד ב' בשם רבינו יונה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת י"ט ב' (ד"ה שמן של בדדין), ולפ"ז ה"נ אין לאסור בחלב שנחלב משום נולד, וכמו שהוכיח הגר"א שם, - אך דעת הרמב"ן והריטב"א בשבת קמ"ג ב' דמשקין היוצאין מפירות העומדין למשקין אסורין משום נולד, דמעיקרא אוכל והשתא משקה, ומשא"כ בפירות העומדין לאוכלין, דאין תורת משקה על היוצא מהן, והו"ל אוכלא דאיפרת, וכ"כ הרמב"ן בחולין י"ד ב', והרא"ה בביצה ב' א', וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק בחולין שם בשם הראב"ד, ולפ"ז ה"נ יש לאסור בחלב שנחלב משום נולד.[[123]](#footnote-124)

**חלב שנחלב ביו"ט אם אסור משום משקין שזבו**

הרמב"ן במלחמות ובחי' בשבת קמ"ד ב' כתב דחלב שנחלב ביו"ט אסור משום משקין שזבו,[[124]](#footnote-125) וכ"כ השבה"ל בסימן רס"א בשם הר"ש משפיירא, וכ"כ היש"ש בפ"ק סימן ב', והפר"ח בסימן תק"ה, והמג"א שם סק"ג, והגר"ז שם ס"ה, והבית מאיר שם, - וכ"כ בהגהת תשב"ץ קטן בסימן מ"א בדין חלב שחלבו נכרי בשבת, והביאוהו הארחות חיים בהל' שבת סימן י"ז והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ה ס"כ.[[125]](#footnote-126)

אך בתשו' הרשב"א ח"ה סימן רכ"ו כתב דנכרי שחלב ביו"ט מותר החלב באכילה, והביאו הב"י בסימן תק"ה והרמ"א שם, ובפשוטו מבו' מדבריו דאין בחלב שנחלב משום משקין שזבו, וכמו שהוכיח בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה', ועי' בבית מאיר שם במש"כ לדחות, ועמש"כ הגרע"א שם באורך לדון בזה,[[126]](#footnote-127) והבני ציון בסימן י"ד הוכיח כן גם מד' הר"ן בשבת קמ"ד ב',[[127]](#footnote-128) ועמש"כ בזה החזו"א בסימן מ"ה סק"ד, - ובטעם הא דלי"ב משום משקין שזבו, כתב הבני ציון שם דהוא למש"כ הרשב"א בשבת קכ"ב א' דבדבר דלא אתי ממילא אלא ע"י מעשה, ליכא משום משקין שזבו.[[128]](#footnote-129)

**חליבת עז העומדת לחליבה ביו"ט לתוך הקדירה**

בשבת קמ"ד ב' א"ר חסדא דמדברי רבינו נלמד חולב אדם עז לתוך הקדירה אבל לא לתוך הקערה, ונחלקו הראשונים אם הוא אף בשבת, או רק ביו"ט, ונתבאר באורך במ"מ למלאכת סוחט דף מס' 4, ונחלקו הראשונים אם הא דחולב אדם עז ביו"ט לתוך הקערה הוא רק בעז העומדת לאכילה, או אף בעז העומדת לחליבה, והובאו הדעות בזה בשעה"צ סימן תק"ה סק"ג, - ועיי"ש שכתב דבדבריהם מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום איסור מוקצה ונולד, אך הגר"א שם כתב דהוא משום דש, דבהמה העומדת לחליבה הו"ל כפסולת, וכ"כ בגל' הגרע"א שם,[[129]](#footnote-130) ובד' הסמ"ג והסמ"ק משמע דהיינו דכל שהיא עומדת לחליבה, הויא הבהמה מוקצה, ומכח זה יש בחליבתה משום בורר, דהו"ל כאוכל מתוך פסולת, - ועמש"נ במ"מ בריש מכילתין דף מס' 1 בטעם פלוגתת רבוותא אם ה"ז אסור משום מוקצה ונולד, ומש"כ בס' יו"ט כהלכתו פ"י הערה 17 באורך בביאור הדעות בזה.

**סחיטה ביו"ט**

הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"א ה"ד כתב דסחיטת פירות להוציא מהן משקין אסורה ביו"ט מדאורייתא, וכ"נ בד' הרמב"ן בשבת קמ"ד ב' וכמש"כ בהגה' הגרא"ז זצ"ל שם, וכ"כ הסמ"ג ל"ת ע"ה בדבר שאינו מתקלקל אם הי' נעשה אתמול, - אך לדעת הסוברים דכל מלאכות הותרו ביו"ט לצורך אוכל נפש מדאורייתא, אף סחיטת פירות אינה אסורה אלא מדרבנן.

בטעם הסוברים דסחיטת פירות אסורה מדאורייתא, מצינו כמה דרכים, **א** בד' הרשב"א בעבוה"ק שם משמע דהוא משום דהוי מלאכת ימים רבים, וכ"כ הגר"ז בסימן תצ"ה ס"ט, וכ"כ בהגה' הגרא"ז זצ"ל על הרמב"ן שם. - **ב** הסמ"ג שם כתב דהוא משום דאפשר לעשותו מערב יו"ט, והוכיח מזה דלא הותרה מלאכת אוכל נפש אלא בדבר המתקלקל אם נעשה אתמול. - **ג** למש"כ בתשו' הרי"ף דהא דחליבה אסורה ביו"ט הוא משום דהויא מלאכת משקין, ונתבאר לעיל, לכאו' מה"ט אף סחיטת פירות אסורה ביו"ט.

הסמ"ג שם הוכיח דסחיטת פירות אסורה מדאורייתא, ממה שאסרו במשקין שזבו ביו"ט מגזירה שמא יסחוט, כמו שאמרו לעיל ג' א', ואם סחיטה עצמה מותרת מדאורייתא ביו"ט, ואינה אסורה אלא מדרבנן גזירה יו"ט אטו שבת, ל"ה אסרינן במשקין שזבו, דהו"ל גזירה לגזירה, - אך לדעת הסוברים דכל מלאכות הותרו ביו"ט מדאורייתא לצורך אוכל נפש, צ"ל דמה שגזרו שמא יסחוט היינו שמא יסחוט סמוך לחשיכה דלא חזי לי' ביו"ט, וכמש"כ כן הרשב"א בשבת צ"ה א' במה שגזרו שמא יעלה ויתלוש, - וי"ל עוד, למש"כ המגיני שלמה לקמן כ"ג ב' והפנ"י לעיל ב' ב' בדעת רש"י דעיקר הגזירה דשמא יעלה ויתלוש ושמא יסחוט היא בשבת, ולא חילקו בזה בין יו"ט לשבת, וכ"כ הפר"ח בסימן תצ"ה ס"ב בסו"ד.

\*הסמ"ג לאוין ס"ה כתב בשם ה"ג קדמוניות דר"י גאון, דמותר למיעבד ביו"ט מידי דמישיתרי ביומי, דדמי לאפי' ובישול שהותרו ביו"ט, ואין לחוש בזה משום סחיטה, והסמ"ג תמה ע"ז דלא הותרה סחיטה ביו"ט, והמג"א בסימן תק"ה סוסק"ג הוסיף לתמוה ממה שאסרו לעיל ג' א' משקין שזבו ביו"ט מגזירה שמא יסחוט, והרי דלא הותרה סחיטה ביו"ט, ועיי"ש שכתב דדוחק לומר דגזרו שמא יסחוט שלא לצורך,[[130]](#footnote-131) ועמש"כ בזה הפנ"י והצל"ח לעיל שם.

ב' אדר פ"א

דף מס' 5

**טחינה ביו"ט**

**י"ד א'** **- ב"ש אומרים וכו',** בעיקר דין מלאכת טוחן ביו"ט נחלקו הראשונים, **א** דעת רש"י לקמן כ"ג ב' דמלאכת אוכל נפש שאפשר לעשותה מערב יו"ט לא הותרה ביו"ט, - ובטעם הא דהותרה טחינת תבלין וכו' ביו"ט, מבו' בד' האו"ז בהל' פסח סימן רמ"ח דהוא משום דא"א לעשותה מערב יו"ט, משום דאין כל הקדירות צריכין תבלין, או משום דמפיגין טעמן, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ד, ועמש"נ להלן בטעם הא דהותרה טחינת מלח במדוך של עץ, ועיי"ש שכתב דטעמא דמ"ד בסוגיין דהותר טחינת תבלין אף בדאפשר מאתמול, הוא משום דעיקר התבלין בשביל התבשיל הוא, והתבשיל א"א מאתמול, וע"כ הותר אף טחינת התבלין.

**ב** התוס' בשבת צ"ה א' סוד"ה והרודה כתבו דהא דנאסרו טחינה והרקדה ביו"ט, הוא משום דהו"ל עובדא דחול, וכ"כ הרא"ש לקמן פ"ג סימן א' דכיון דאדם רגיל לטחון הרבה יחד, דמי לעובדא דחול, - ולפ"ז הא דדיכת תבלין שרי, הוא משום דאין דרך טחינתם לטחון הרבה יחד, וע"כ ל"ה כעובדא דחול.

**ג** הרמב"ן במלחמות לקמן שם כתב דטחינה לא הותרה ביו"ט, משום דלא הותרו אלא מלאכות של יומן, אך טחינה תיקון היא ודרך בנ"א לתקן לימים הרבה, ואמרה תורה יתקן כדרכו מחול ליו"ט, שלא יתקן מיו"ט לימים הרבה של חול, והא דהותר לדוך תבלין וכיו"ב, הוא משום דה"ז מלאכה דיום, והיינו דאף דטחינת חטים וכיו"ב אסורה מדאורייתא משום דדרך לטחנן לימים רבים, מ"מ תבלין וכיו"ב דאין דרך לטחנם לימים רבים, הותר לטחנם ביו"ט.

**ד** הרא"ה לקמן שם כתב דאף דמלאכה דדרכה לעשותה לזמן מרובה, לא הותרה אף במינים שאין דרך לעשותם לזמן מרובה, וע"כ אסור לקצור פירות הנפסדין, מ"מ בטחינה דיש דברים הרבה שהטחינה בהם לזמן מרובה, ויש דברים הרבה שהטחינה בהם ליומו ולשעתו, אסרוה באותה שהיא לזמן מרובה, והתירו באותה שהיא ליומו ולשעתו.

**ה** הר"ן שם כתב דדעת הירושלמי דטחינה אסורה ביו"ט מה"ת, אך דעת גמ' דילן דאינה אסורה אלא מדרבנן, שאסרו מלאכה הנעשית לימים רבים, והא דהותרה שחיקת תבלין וכיו"ב, ולא הלכו אחר רובה של מלאכה, הוא משום דשחיקה זו שהיא ליומה אינה נעשית באותו ענין שהיא נעשית לימים הרבה, שזה במדוך וזה בריחים.

**ו** הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"א כתב דלא הותרה טחינה ביו"ט, משום דדרך בנ"א לטחון לימים הרבה, ובדבריו שם פ"ז ה"מ מבו' דמה"ט נאסרה טחינה אף במינים ובאופן שאין דרך לעשותה לימים רבים, וע"כ אסור לפרוס ירקות דק דק להניח לבו ביום,[[131]](#footnote-132) ולא נתפרש בדבריו דא"כ מ"ט הותרה טחינת תבלין במדוך של אבן, אף דבשבת כה"ג חייבין עליו.[[132]](#footnote-133)

**טחינת תבלין ומלח אם חשיבא כאוכל נפש עצמו או כמכשירין**

הרא"ה כתב דטחינת מלח ותבלין חשיבא כאוכל נפש עצמו, וכ"כ הר"נ בן הרמב"ן והר"ן, והוכיחו כן מהא דהותרה טחינת מלח בשינוי, ומכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט לא הותרו אף בשינוי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ד ב' דמה"ט הותרה טחינת מלח במדוך של עץ, אף דבשבת כה"ג חייבין עליו, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ד,[[133]](#footnote-134) וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 162 ו186, דחשיבי כאוכל נפש עצמו כיון שנהנה מטעמם, וכ"ה מבו' בד' היראים בסימן ד"ש והסמ"ק בסימן קצ"ד והאו"ז בהל' פסח סימן רמ"ח, שפירשו טעם האיסור בטחינת מלח ותבלין כשאפשר מאתמול, דהוא משום דאף אוכל נפש עצמו אסור כשאפשר מבעו"י.

אך הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ח כתב דמכשירי אוכל נפש שיש בהן חיסרון אם נעשו מבערב עושין אותן ביו"ט כמו שחיקת תבלין וכיו"ב, וההגמי"י שם פירש לדבריו דטחינת תבלין ל"ה כאוכל נפש עצמו אלא מכשירין, ולא הותרה אלא לר"י דשרי במכשירין דא"א לעשותן מערב יו"ט, וכ"כ הב"ח בסימן תק"א ס"ג, והגר"א בסימן תק"ט ס"א.[[134]](#footnote-135)

והראב"ד בפ"ד מיו"ט ה"י כתב בתחילת דבריו דטחינת תבלין ומלח הו"ל כמכשירין, והא דהותרה טחינת מלח בשינוי, הוא משום דכל מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט עושין אותן ע"י שינוי, - ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט הותרה טחינת תבלין ומלח אף לרבנן דס"ל דמכשירי אוכל נפש אסורין, וכתב דהוא משום דלא מסרן הכתוב אלא לחכמים, והם אמרו דיש מכשירין שהן כאוכל עצמו והם התבלין והמלח שנכנסים באוכל עצמו, ומכח זה התירו טחינת תבלין כדרכו, וטחינת מלח ע"י שינוי.

**תבלין נדוכין במדוך של עץ והמלח בפך ובעץ הפרור,** בפירש"י כתב דטעם הא דמפלגי ב"ש בין תבלין למלח, הוא כדמפרשינן בגמ' דמלח אפשר מאתמול ותבלין א"א מאתמול, ואך דס"ל דגם בתבלין לא התירו אלא בשינוי זוטא, ובמלח הצריכו שינוי גמור, וכ"כ הרע"ב, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דלב"ש אף תבלין הי' לו לעשותו מערב יו"ט, והא דתבלין נדוכין במדוך של עץ ומלח בפך ובעץ הפרור, הוא משום דתבלין אין דרכן ליכתש אלא במדוך של אבן, וע"כ הותר לדוכן במדוך של עץ דהו"ל שינוי, ומלח פעמים הוא נידוך במדוך של עץ, ואי"ז שינוי מעליא, וכ"כ המאירי.

**טעם הא דנאסר דיכת המלח כדרכו**

**וב"ה אומרים וכו' והמלח במדוך של עץ,** בגמ' מפרשינן דטעם הא דלא הותרה דיכת המלח כדרכו, הוא משום דאפשר מבעו"י, משום דכל הקדירות צריכות מלח, ומשום דאינו מפיג טעמו, ובטעם הא דאסרינן בכה"ג דאפשר מבעו"י, מצינו כמה דרכים, **א** האו"ז בהל' פסח סימן רמ"ח כתב דהוא משום דאף אוכל נפש עצמו אסור מדאורייתא כשאפשר לעשותו מערב יו"ט, וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ד. - **ב** היראים בסימן ד"ש פירש דאף דמדאורייתא הותר אוכל נפש אף כשאפשר מערב יו"ט, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וע"כ לא התירו טחינת מלח אלא ע"י שינוי, וכ"נ בד' הסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד.[[135]](#footnote-136) - **ג** הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ד ב' כתב דאף דמדינא הותר אוכל נפש אף כשאפשר לעשותו מערב יו"ט, מ"מ הטריחו עליו בשינוי מועט משום עובדין דחול, - ועד"ז כתב הרא"ה בסוגיין, דהצריכו שינוי משום דיש בנ"א שדכין מהן הרבה לימים הרבה כדי שיהא מוכן להן, וע"כ נראה כמו שעושה לצורך חול, ועד"ז כתב הרא"ה לקמן ל"א א' בטעם איסור ביקוע עצים, וכ"כ הריטב"א והר"ן,[[136]](#footnote-137) - ועד"ז כתב בחי' ר"נ בן הרמב"ן דכיון דהי' יכול לעשותה מערב יו"ט ודרך הוא שעושין כן שכותשין המלח לכמה ימים, אינה דוחה את יו"ט שיהיו עושין אותו כדרכו אלא ע"י שינוי בלבד. - **ד** בד' הראב"ד בפ"ד מיו"ט ה"י מבו' דהוא משום דדיכת מלח חשיבא כמכשירין, וכיון שאפשר לעשותה מערב יו"ט לא הותרה אלא ע"י שינוי, ואף למש"כ שם בסו"ד דמסרן הכתוב לחכמים ואמרו דיש מכשירין שהן כאוכל נפש עצמו, משמעות דבריו דכיון דמצ"ע הוו כמכשירין, ע"כ לא התירום אלא ע"י שינוי.

הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ד ב' הוכיח דאוכל נפש שרי אף כשאפשר לעשותו מערב יו"ט, מהא דהותר דיכת מלח במדוך של עץ, אף דהוא מלאכה גמורה וכנגדו בשבת חייבין עליו סקילה, - אך הפסקי רי"ד בשבת ע"ד ב' כתב דדיכת מלח במדוך של עץ היא שינוי, ואין חייבין עליו, והביאו השבה"ל בסימן צ"ב, והובא בב"י בסימן שכ"א ס"ז, וכן משמע קצת בד' הר"ן בר"פ אין צדין, דלא הביא אלא מהא דהותרה דיכת מלח בהצלאה, ולא מהא דתנן דמלח נדוך במדוך של עץ,[[137]](#footnote-138) וכן צ"ל לדעת הסוברים דדיכת מלח כדרכו אסורה ביו"ט מדאורייתא משום דאפשר מבעו"י, אף דהוי כאוכל נפש, וכן למש"כ הראב"ד דדיכת מלח חשיבא כמכשירין, דלפ"ז ודאי דכל דאפשר מערב יו"ט ה"ז אסור מדאורייתא.[[138]](#footnote-139)

**אם הותר כל אוכל נפש שאפשר לעשותו מבעו"י ע"י שינוי**

היראים בסימן ד"ש כתב ללמוד מהכא דכל אוכל נפש שאפשר לעשותו מבעו"י שרי ע"י שינוי, דומיא דמלח דשרי ע"י שינוי, אף דאפשר מבעו"י, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, וכ"כ הרמ"א בסימן תצ"ה ס"א, דאם לא עשאו מערב יו"ט ויש בו צורך יו"ט שרי ע"י שינוי,[[139]](#footnote-140) - אך המאירי כתב דהי' בדין שלא לדוך תבלין ומלח ביו"ט כל עיקר, ומה שהתירו ע"י שינוי, הוא משום דא"א לקדירה בלא תבלין ומלח, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תצ"ה ס"א ד"ה ומיהו בדעת האו"ז והמהרי"ל, לפ"מ שפירש הדרכ"מ בדבריהם.[[140]](#footnote-141)

בתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"א מבו', דאף דהתירו ע"י שינוי באוכל נפש שאפשר לעשותו מערב יו"ט, מ"מ לכתחילה אסור להניחו ליו"ט, וכתב דשמא מה"ט לא התירו לרקד ע"י שינוי, דחששו שמא יכוין מלאכתו במועד, וכ"כ הבגדי ישע בסימן תצ"ה למג"א סק"ג דלדעת הסוברים דאוכל נפש שאפשר לעשותו מערב יו"ט אסור מדאורייתא, ודאי דאסור להמתין לכתחילה ליו"ט לעשותו ע"י שינוי, והשעה"צ שם סקי"ב כתב דהיינו דאף דבדיעבד התירו לדוך מלח בשינוי, מ"מ לכתחילה אסור להניחו ליו"ט,[[141]](#footnote-142) - אך בד' היראים בסימן ד"ש והסמ"ג לאוין ע"ה משמע להדיא דלכתחילה הותר לעשות מלאכת אוכל נפש ע"י שינוי בדבר שאפשר לעשותו מערב יו"ט, וכ"כ המג"א בסימן תצ"ה סק"ג, - והביאוה"ל שם ד"ה ומיהו פירש בד' הרמ"א שם, דלכתחילה אסור להניחו ליו"ט, משום דחיישינן לכתחילה לדעת הסוברים דכל שאפשר לעשותו מערב יו"ט אסור לעשותו ביו"ט אף ע"י שינוי, עיי"ש.

\*בד' הסמ"ג לאוין ע"ה משמע דאף קצירה וכיו"ב שנאסרו משום שאפשר לעשותן מערב יו"ט, הותרו ע"י שינוי, וכ"נ בתשו' מהר"ח או"ז ר"ס קצ"ט, וכ"נ גם בד' התוס' בשבת קמ"א א' (ד"ה הני פלפלי) דדמי דין קצירה דתבלין לדין טחינתו, - וזה לטעמייהו דאיסורא דקצירה הוא משום דאפשר לעשותה מערב יו"ט, וע"כ דמי לאיסורא דדיכת מלח, אך לדעת ש"ר דאיסורא דקצירה הוא משום דהיא מלאכת ימים רבים, אף אם אין איסורה אלא מדרבנן, לא מצינו שהותר ע"י שינוי,[[142]](#footnote-143) וכ"כ הגר"ז בסימן תצ"ה ס"ט, והנשמ"א בכלל צ"ג סק"א, והמ"ב בסימן תצ"ה סקי"ג, ובשעה"צ בסימן תק"י סקי"ח.[[143]](#footnote-144)

**בטעם הא דהתירו ע"י שינוי**

בתשו' בית יהודה ח"ב סימן מ"ו בתשו' בעל יד מלאכי ד"ה הספק החמישי הק' דלמש"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ה דטעם הא דאסרו לעשות מלאכה שאפשר לעשותה מערב יו"ט, הוא גזירה שמא יניח מלאכות שאפשר לעשותו מערב יו"ט ליו"ט ונמצא יו"ט כולו הולך בעשיית אותן מלאכות וימנע משמחת יו"ט ולא יהא לו פנאי לאכול ולשתות, ועד"ז כתב במנהגי מהר"ש סימן ל', והביאו המהרי"ל בהל' יו"ט ס"ו, וכ"כ הלבוש בסימן תצ"ה ס"א, והגר"ז שם ס"ז, והמ"ב שם סק"ז, הדין נותן דאין להתיר ע"י שינוי, דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתם, דאכתי לא ימנע מלהניחן לכתחילה ליו"ט, כיון דסו"ס מלאכתן נעשית ביו"ט,[[144]](#footnote-145) והוכיח מזה דבכל אוכל נפש שאפשר מבעו"י, לא הותר ע"י שינוי, עיי"ש.[[145]](#footnote-146)

ובתשו' הבית יהודה שם צו. (ד"ה בא"ד) כתב לישב, הוא משום דע"י שינוי אין פעולת אותה מלאכה נעשית כהוגן ואינה מתוקנת יפה, ובכה"ג ליכא למיגזר שיניח עד יו"ט שיהא פנוי, כיון שאין המלאכה נגמרת בצביונה ובקומתה, ועוד, דע"י שינוי יש לו טורח להמתעסק בה ואינה נעשית בקלות כי כבד ממנו הדבר שעושה אותה שלא כדרכה, וע"כ אין לגזור שיניחנה ליו"ט, דבלא"ה הוא נמנע מכח דאינה נעשית כדרכה ויצא שכרו בהפסידו.

והלבוש בסימן תק"ד ס"א כתב דמה שהצריכו שינוי, הוא כדי שישנה מעובדא דחול ויזכור שהוא יו"ט, ועד"ז כתב הגר"ז שם ס"א דע"י שמשנה מדרך הדיכה בחול, יהי' ניכר שהיום הוא יו"ט, ולא יבואו לזלזל בו בשאר מלאכות.[[146]](#footnote-147)

**כל הקדירות כולן צריכות מלח ואין כל הקדירות צריכות תבלין וכו',** לדעת הסוברים דהא דדיכת מלח בעיא שינוי הוא משום דאפשר מערב יו"ט, הרי דמה"ט הוא דהותרה דיכת תבלין בלא שינוי, משום דא"א מערב יו"ט, - אך לדעת הרא"ה ודעימי' דהא דאסרו בדיכת מלח, הוא משום דנראה כמו שעושה לצורך חול, הא דשרי לדוך תבלין, הוא משום דכל דלא פשע לא הטריחוהו לשנות, וכמש"כ הרא"ה, וכ"כ הר"ן.

\*בפירש"י לקמן כ"ח ב' ד"ה מותר לחדדה כתב בהא דסכין שעמדה מערב יו"ט מותר לחדדה ביו"ט, דאע"ג דמאתמול ומשלשום התחילה לקלקל ולילך, מ"מ ל"ה לי' לאסוקי אדעתי מאתמול, דסבר לא צריכנא, והאו"ז בסימן שנ"ז כתב בשם ריב"א שנחלק ע"ז, דלא מצינו דהותרה מלאכה שאפשר לעשותה מערב יו"ט מכח ה"ט דל"ה לי' לאסוקי אדעתי', והאו"ז כתב ע"ז דמצינו כן הכא דתלי אם ידע מאי קדירה בעי לבשולי.[[147]](#footnote-148)

**איכא בינייהו דידע מה קדירה בעי בשולי,** בד' הרא"ש בסימן כ"א מבו' דהא דאסרינן לל"ק כל דידע מה קדירה בעי בשולי, אף דה"ז מפיג טעם, ולא אמרינן דכיון דהוא מפיג טעם הו"ל כא"א לעשותו מערב יו"ט, הוא משום דאין מתקלקלין כ"כ כשעושה מערב יו"ט, וכתב לפ"ז דמותר לדוך שומין כדרכן, כיון דמתקלקלין ביותר אי עביד לי' מאתמול, - וכ"כ התוס' בשבת קמ"א א' ד"ה הני פלפלין, והוסיפו לפרש דהפגת טעם דתבלין היינו שתש כח התבלין ואינם חדין כ"כ, ויכול לתקן הדבר כשמרבה התבלין, ומשא"כ בהפגת טעם שומין דאין יכול לתקן.[[148]](#footnote-149)

והראש יוסף בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם, ופירש כן בד' הכס"מ בפ"ג מיו"ט הי"ב ובב"י סימן תק"ד ס"א, דטעמא דהך לישנא דלא הותר דיכת תבלין אלא משום דלא ידע מאי קדירה בעי בשולי, הוא משום דס"ל דתבלין אין מפיגין טעמן בנכתשין מערב יו"ט, ולפ"ז כל דמפיג טעם שרי, אף אם ידע מערב יו"ט.

המהרי"ל בהל' יו"ט ס"ז כתב בשם מהר"ש שלא התיר לדוך שקדים ביו"ט, כיון דאפשר לעשותו מערב יו"ט, אף אם קצת מפיג טעמו בלינה, - והיש"ש בסו"ס ל"ט תמה ע"ז, דכל שהוא קצת מפיג טעם סגי בהכי, דלא משמע בסוגיין דבעינן שיהא מפיג טעמו כל עיקר, והביאוהו הט"ז בסימן תק"ד סק"א, והמג"א בסימן תצ"ה סק"ג.

ובטעמא דהמהר"ש י"ל דס"ל כדעת הסוברים דחיישינן להך לישנא דנאסר דיכת תבלין כשידע מאי קדירה בעי לבשולי, אף דהוא מפיג טעם קצת, וה"נ יש לאסור בדיכת שקדים,[[149]](#footnote-150) - אך בד' היש"ש מבו' דאף דס"ל לאסור דיכת תבלין כשידע מאי קדירה בעי לבשולי, מ"מ נקט דכל דמפיג טעם קצת שרי, ושמא הוא כמש"כ התוס' בשבת, דמה שאסרו בדיכת תבלין, הוא משום דיכול לתקן הפגת הטעם כשמרבה התבלין.[[150]](#footnote-151)

**אי נמי במוריקא,** בטעמא דהך לישנא דנאסרה דיכת תבלין שאינו מפיג טעמו, כתב המאירי דהוא משום דמן הסתם קדירת יו"ט אין לספק בה לצורך תבלין, ולפ"ז אף להך לישנא שרי מלאכה שאפשר לעשותה מערב יו"ט, אם לא ידע שיהא צריך לה, ולא אסרו בדיכת תבלין שאינו מפיג טעמו, אלא משום דהו"ל כידע מאי קדירה בעי בשולי.

התוס' בשבת קמ"א א' ד"ה הני פלפלי הק' להך לישנא דשרי דיכת מוריקא משום דאין כל הקדירות צריכות מוריקא, א"כ יהא מותר לקוצרו ולחותכו מן המחובר,[[151]](#footnote-152) - וכתבו לישב, דכל הא דשרי במוריקא מכח הא דאין כל הקדירות צריכות מוריקא, הוא משום דיש בו קצת הפגת טעם, וע"כ קצירתו אסורה, משום דלי"ב הפגת טעם כלל.[[152]](#footnote-153)

ג' אדר פ"א

דף מס' 6

**טחינה ביו"ט (ב)**

**י"ד א'** **- כל הנדוכין נדוכין כדרכן ואפי' מלח,** בטעם הא דשרי אף דיכת מלח כדרכו בזה מצינו כמה דרכים, **א** לדעת הסוברים דטעמא דתנא דמתניתין דאסר בדיכת מלח, הוא משום עובדין דחול וכו', בפשוטו שמואל דשרי בדיכת מלח כדרכו, הוא משום דפליג על עיקר האיסור בזה. - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דאיידי דכל הנידוכין מותרין בלא שינוי, שרינן אפי' מלח, וזה ניחא לדעת הסוברים דאוכל נפש דאפשר מבעו"י אינו אסור אלא מדרבנן. - **ג** בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ד כתב דאף דאוכל נפש שאפשר מערב יו"ט אסור מדאורייתא,[[153]](#footnote-154) מ"מ לדעת שמואל שמא כיון דעיקר התבלין בשביל התבשיל הוא והתבשיל אי אפשר, ע"כ גם התבלין שרי,[[154]](#footnote-155) ועד"ז נראה בד' ההשלמה לקמן כ"ח ב', עייש"ה.

**לא נחלקו ב"ש וב"ה על הנדוכין שנדוכין כדרכן ומלח עמהן,** בטעם ההיתר בזה כתב הרמב"ן במלחמות משום דעיקר איסור דיכת מלח כדרכו, הוא משום דלא לעביד עובדין דחול שלא לצורך, וע"כ היא נדוכת עם שאר הנדוכין, דהואיל ואינו טורח בה בפנ"ע לאו עובדין דחול עביד דלא לצורך,[[155]](#footnote-156) - והמאירי כתב דהוא משום דאין התבלין בטל אצל המלח, אלא אדרבה המלח בטל אצל התבלין.

המאירי כתב דהא דשרי לדוך מלח עם התבלין, היינו כשהוא מעורב עם התבלין, דבכה"ג הוא דה"ז בטל אצל התבלין, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז הל"ז דלא הותר אלא כשדכה בתוך התבלין, וכ"ה גם למש"כ הרמב"ן במלחמות בטעם ההיתר בזה, וכמש"כ הברכ"י בסימן תק"ד ס"ב, - אך המהרש"ל בסוגיין וביש"ש סימן ל"ט כתב דהותר לדוכן בב"א בזאח"ז, וצ"ע.

**לצלי אבל לא לקדירה,** בפירש"י כתב דהיינו דלא התירו אלא לצלי דהיינו דבר מועט, ולא לקדירה דהוא דבר מרובה, וכ"כ בחי' המאירי, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' והרמב"ן במלחמות והראב"ן דהא דאמרי ב"ה לכל דבר, הינו אפי' לקדירה, והשטמ"ק הוסיף לפרש דהוא משום דלא הותר אלא לצלי דסגי במלח מועט ולי"ב טירחא, ומשא"כ לקדירה דאיכא טירחא יתירא, וע"כ אסור אף בשינוי.

אך הרא"ה כתב דהיינו דלא הצריכו ב"ש שינוי, אלא לצלי דסגי במלח מועט ולא מטרחינן לי' אי מצרכינן לי' שינוי, אבל בקדירה דבעי מלח טובא, אי מצרכת לי' שינוי איכא טירחא טובא, וע"כ התירו לו כדרכו, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בשם רש"י, וכתב לסייע לזה, דודאי ר"מ לא בא להחמיר על מתניתין ולאסור לקדירה אף בשינוי.

\***בכל דבר ס"ד,** בפירש"י כתב דהיינו דודאי לא הותר בדבר שאינו ניטל בשבת, וכ"כ התוס' דלא הותר בסיכי זיירי ומזורי דמודה בהו ר"ש, - והשעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ח עמד בזה ממש"כ התוס' לעיל י"א א' ד"ה אין נוטלין דלב"ה שרי לקצב בשר אף בעלי שהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, משום שמחת יו"ט, וא"כ מאי פרכינן הכא דבכל דבר ס"ד, הרי שפיר יש להתיר לדוך מלח אף בכלי שהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, - ועיי"ש שכתב דצ"ל כמש"כ המג"א בסימן תק"ט סקט"ו דלא התירו להשתמש במוקצה לצורך אוכל נפש, דהו"ל כעין אכילתו.

והצל"ח תמה ע"ז, דהרי אף נטילת עלי לקצב עליו בשר, הו"ל שימוש במוקצה, ואפ"ה שרי, וכמש"כ המג"א שם, דהוא משום דתורת כלי עליו, ומ"ט הכא לא התירו לדוך מלח בכלי שהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, ועמש"כ האפריון שלמה על השעה"מ שם בדעת השעה"מ, - ועיי"ש שכתב דצ"ל דהוא משום דאפשר מבעו"י, ובכה"ג לא הותר לטלטל כלי מוקצה להשתמש בו, ואף דהא דהתירו טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש הוא אף כשאפשר מבעו"י, וכמו שהוכיח השעה"מ שם מסוגיית הגמ' לקמן ל"א ב', מ"מ הא דהקילו בכלי לטלטלו להשתמש בו לצורך שמחת יו"ט, הוא רק כשא"א מבעו"י.

**כי דייכת אצלויי אצלי ודוך,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דס"ל כשמואל דמלח נידוכת כדרכה במדוך של אבן, מ"מ שינוי זוטא בעי,[[156]](#footnote-157) ומשמע דמדינא הוא דבעי שינוי זוטא, - אך הרא"ה כתב דמדינא מותר לדוך מלח כדרכו, אלא חומרא בעלמא הוא דעביד למיחש לתנא דמתניתין למעבד שינוי כ"ד, ומה"ט הוא דסגי לי' בהאי שינויא זוטא, וכ"כ הר"ן.[[157]](#footnote-158)

\*הר"ן בר"פ אין צדין כתב דודאי דמלח ומוריקא הנדוכין כדרכן בהצלאה מועטת, הויא מלאכה גמורה, ובשבת חייבין עלי' סקילה, והוכיח מזה דהותרה מלאכת אוכל נפש אף כשאפשר לעשותה מערב יו"ט, - אך בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ד מבו' דאף דלא הותר מדאורייתא מלאכת אוכל נפש כשאפשר לעשותו מערב יו"ט, מ"מ שפיר ניחא הא דמותר לדוך מלח בהצלאה, ולא קשיא לי' אלא בהא דלדעת הרי"ף מותר לדוך תבלין בלא שינוי כלל, אף כשאינו מפיג טעם וידע מאי קדירה בעי לבשולי, ומבו' דהצלאה הוא שינוי גמור ומהני דלי"ב איסור דאורייתא,[[158]](#footnote-159) וכ"נ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"א, וצ"ע.

בד' התוס' והרא"ש בסימן כ"א בשם ר"י, מבו' דאף דקי"ל דגם מלח ל"ב שינוי גמור וסגי בהצלאה, מ"מ טעם הא דשאני מלח משאר תבלין, הוא כמו שאמרו לעיל משום דכל הקדירות צריכות מלח או משום דמלח אין מפיגה טעמה, ומה"ט אף בתבלין בעי שינוי כ"ד, היכא דידע מאי קדירה בעי בישולי, או במוריקא דאינו מפיג טעם, וכ"כ הבעה"מ וההשלמה והריא"ז, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשם ר"ש בעל הלכות, והר"ן בסוגיין והטור בסימן תק"ד בשם התוס', וכ"נ בד' התוס' בשבת קמ"א א' (ד"ה הני פלפלי), וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מיו"ט הי"ב, כמש"כ הכס"מ שם, ובב"י בסימן תק"ד ס"א, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ד, ועפי"ז נחלקו בהכרעת ההלכה בהך פלוגתא בטעם הא דשאני מלח מתבלין, ונתבאר להלן.

אך הרי"ף לא הביא לפלוגתת אמוראי בטעם הא דשאני מלח מתבלין, ומצינו בדעתו כמה דרכים, **א** הרמב"ן במלחמות כתב, דפלוגתא דאמוראי בטעם הא דשאני מלח מתבלין, היא לדעת תנא דמתניתין, אך לפ"מ דקי"ל כהך תנא דל"ב שינוי גמור, הותר דיכת תבלין בלא שינוי כלל, אף אם אין טעמו פג וידע מאי קדירה בעי בשולי, ולא הצריכו הצלאה אלא במלח, מפני שהיא נדוכת יפה יפה בהצלאה, וע"כ בעיא הצלאה משום דלא לעביד עובדין דחול שלא לצורך,[[159]](#footnote-160) וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער א' פ"ז הל"ח. - **ב** הרא"ה כתב דכיון דמדינא שרי ולא הצריכו שינוי כ"ד אלא לחומרא בעלמא ומשום מידת חסידות, ע"כ מאן דבעי למעבד בנפשי' חומרא יתירא כרב הואיל ונפק מפומי', מסתיי' למעבד הכי במלח בלחוד, כיון דל"ה אלא חומרא יתירא בעלמא, אבל בכולהו תבלין מותר כדרכו.[[160]](#footnote-161) - **ג** הר"ן כתב דכיון דמשום חומרא בעלמא עבדי הכי, לא מחמרי אלא במלח דלעולם אית בה תרתי, אבל בחדא מינייהו לא מחמרי, ואף במוריקא וידע מאי קדירה בעי בישולי דאית בה תרתי, אפשר שלא החמירו בו, לכאו' הוא משום שלא החמירו אלא במלח "דלעולם" אית בי' תרתי, ועוד דשאני מלח שהיא נדוכת יפה בהצלאה מפני דקותה, משא"כ בתבלין, והיינו דכיון דהוא חומרא בעלמא, לא החמירו אלא היכא דליכא פסידא כלל בשינוי זה.[[161]](#footnote-162) - **ד** הכס"מ בפ"ג מיו"ט הי"ב ובב"י בסימן תק"ד ס"א כתב בדעת הרי"ף דקי"ל כמ"ד דהא דשאני מלח מתבלין, הוא משום דכל התבלין מפיגין טעמן ומלח אינה מפיגה טעמה, דמאחר שהדבר ניכר לחוש שהוא כן נקטינן כוותי', ומה שלא הזכיר הרי"ף דאף מוריקא בעי שינוי, הוא משום דיש בו קצת הפגת טעם, ואף דלמ"ד דמלח בעי שינויא רבה, ל"ה מדמינן מוריקא לתבלין, כיון שאין הפגת טעמו דומה לשלהם, מ"מ לפ"מ דמסקינן דמלח ל"ב אלא שינוי כ"ד, והרי דשחיקה לא חמירא כולי האי, ע"כ כיון דמוריקא מפיג טעם קצת, אין להשוותו למלח.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דרב הונא ורב חסדא בטעם הא דשאני מלח מתבלין, לדעת הסוברים דפלוגתייהו היא אף לפ"מ דקי"ל דאף במלח סגי בהצלאה, **א** התוס' והרא"ש בסימן כ"א כתבו בשם ר"י דיש לאסור בכל ענין דאזלינן לחומרא, וכ"כ התוס' בשבת קמ"א א' ד"ה הני פלפלי, וכ"כ הבעה"מ וההשלמה והרשב"א והר"ן. - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב בשם הר"ש בעל הלכות דקי"ל דהוא משום דכל התבלין מפיגין טעמן ומלח אינו מפיג טעמו, ופירש דהוא משום דכל מילי דיו"ט בהאי טעמא תליין, וכן צידד המאירי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מיו"ט הי"ב, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ד, וכ"כ הכס"מ בהל' יו"ט שם ובב"י סימן תק"ד ס"א בדעת הרי"ף, וכ"כ השעה"צ בסימן תק"ד סק"י בשם הלכות פסוקות. - **ג** הריא"ז כתב דאין לאסור אלא בכרכום דאינו מפיג טעמו וכשידע מאתמול שהוא צריך לכרכום ביו"ט, וכ"כ הריטב"א בשם י"א דנקטינן לקולא כיון דאין איסור זה אלא מדרבנן, וכ"כ הסמ"ק בסימן קצ"ד.

התוס' וש"ר כתבו דהא דאזלינן לחומרא בפלוגתא דרב הונא ורב חסדא, אע"ג דבשל סופרים הלך אחר המיקל, הוא משום דלכל אחד ואחד יש קולא וחומרא מכל צד, ובביאור דבריהם מצינו כמה דרכים, והובאו בס' ספק דברי סופרים בביאורים ח"א סימן כ"א, **א** הגרע"א במערכה שנד' בעירובין ל"ח א' כתב דהוא משום דאם נפסוק להקל, יבא להקל בב' הצדדים, ויעשה ממ"נ שלא כהוגן, ודמי למש"כ התוס' בכ"ד דאין מתירין בספק ספיקא היכא דהוי תרתי דסתרי.[[162]](#footnote-163) - **ב** הגרע"א שם ובסוגיין כתב דיש לפרש, דהוא משום דהכא ליכא לדינא דספיקא דרבנן לקולא, משום דהוי דשיל"מ, ואך דאכתי הי' לנו להתיר משום דבשל סופרים הלך אחר המיקל, והביא בשם הבית מאיר דהא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, מהני אף בדשיל"מ, משום דהוי הכרעה שהלכה כפלוני, וכאלו פסקו כן בהדיא במקומו דהלכה כפלוני, ותו לא מקרי ספיקא, וכיון דבכל צד איכא קולא וחומרא ואין כאן מיקל, לי"ב לההכרעה דהלך אחר המיקל, ובמערכה שם כתב דרחוק ממרכז האמת להעמיד זה בכוונת התוס'. - **ג** הביה"ל בח"ג סימן א' ענף ט' סק"ג כתב דבספיקא דפלוגתא ל"ש הא דספיקא דרבנן לקולא, וכל הא דמקילינן בזה הוא מכח הא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, וכיון דלכל חד איכא צד להקל וצד להחמיר, ואין זה מיקל יותר מזה, לי"ב להא דהלך אחר המיקל.

בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ד כתב דנהגו העולם כששוחקין פלפלין ביו"ט במדוך של אבן, לעשות שינוי קצת, או דרך הטי' או לדוך מעט מעט, וכתב דשמא הוא משום דמתוך כך הם זכורים שלא לדוך יותר מן הצורך ליו"ט,[[163]](#footnote-164) והביאוהו הארחות חיים בהל' יו"ט ס"ז, והכל בו בסימן נ"ח, וההגמי"י ד"ק בפ"ג מיו"ט הי"ב, וכ"כ הרמ"א בסימן תק"ד ס"א.

והרמ"א בדרכי משה שם כתב דיש לנהוג כן, משום דבזה יוצאין ידי התוס' דמצריכים שינוי, משום דקי"ל לחומרא בפלוגתא דר"ה ור"ח, וכ"כ הגר"א שם דעיקר טעם המנהג הוא משום דעת התוס', וכ"כ בגל' הגרע"א שם, ולמד לזה ממש"כ המג"א בשם היש"ש דא"צ שינוי אא"כ ידע מאתמול שיצטרך תבלין, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקי"א, ובשעה"צ סקי"ח.

ה' אדר פ"א

דף מס' 7

**כתישת חטין במכתשת**

**י"ד א'** **- אין כותשין במכתשת גדולה,** הפסקי רי"ד כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דהוי עובדין דחול, וכ"כ הלבוש בסימן תק"ד ס"ג, והלח"מ בפ"ג מיו"ט ה"ג, והלח"מ שם כתב לדמותו להא דאין טוחנין את הפלפלין ברחיים שלהן, (עמש"נ בזה להלן), וכ"כ המ"ב בסימן תק"ד סקי"ד, - אך בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הע"ד מבו' דה"ז אסור מדאורייתא, משום דהו"ל כטחינת חטין דאסורה.[[164]](#footnote-165)

הפסקי רי"ד והרא"ה כתבו בתו"ד דאף תבלין אין כותשין במכתשת גדולה, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן תשמ"ב, - אך מד' הרמב"ם והראב"ד בפ"ג מיו"ט הי"ג שפירשו דהא דכותשין במכתשת קטנה הוא משום דהוי שינוי, וכ"כ עוד מקמאי, ונתבאר להלן, מבו' דלא נאסר לכתוש במכתשת גדולה אלא חטין, אך תבלין שרי, דכתישת תבלין במכתשת קטנה אינה שינוי כלל דדרכה בכך, וכמש"כ רש"י (בד"ה אבל כותשין בקטנה), וכ"כ התוס' בסו"ד, וכ"כ הפסקי רי"ד בתו"ד, והיינו משום דכתישת חטין הוי עובדין דחול טפי,[[165]](#footnote-166) וכמש"כ השעה"צ בסימן תק"ד סקכ"ו בדעת הרמב"ם, ונתבאר להלן.[[166]](#footnote-167)

**אבל כותשין במכתשת קטנה,** בטעם הא דמותר לכתוש חטין במכתשת קטנה, ול"ד לכל טחינת חטין דאסורה, מצינו כמה דרכים, **א** בד' הרמב"ם בפ"ג מיו"ט הי"ג מבו' דהוא משום דאיסור טחינה ביו"ט, הוא משום דאפשר לעשותו מערב יו"ט ואין בכך הפסד ולא חסרון, וכמש"כ שם פ"א ה"ז, ומשא"כ בכתישת חטין, דאם כותשין אותן מערב יו"ט יש בכך הפסד, ופירש לפ"ז טעם איסורא דמכתשת קטנה לבני א"י, ונתבאר להלן. - **ב** בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הע"ד מבו' דהוא משום דכתישת חטין במכתשת קטנה הו"ל מלאכה כלאח"י. - **ג** לדעת הרמב"ן ודעימי' דלא נאסרה טחינת חטין אלא בגונא שהיא מלאכת ימים רבים, הרי דמה"ט הוא דכתישת חטין מותרת, דאינה מלאכת ימים רבים, וכמש"כ הרמב"ם שם דאם כותשין מערב יו"ט יש בכך הפסד, והרי דהדרך לכתוש ביומו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תק"ד ס"א.[[167]](#footnote-168)

**כי תניא נמי מתניתא מכתשת גדולה תנן,** בפירש"י כתב דלפ"ז הא דאין עושין טיסני הוא אף בקטנה, וכ"כ התוס', ובטעם האיסור בזה פירש"י לעיל דהוא משום שהוא טורח גדול, - אך הרא"ה כתב דאפשר דהוא משום שדרכו בכך שעושין ממנו לימים הרבה.

**רבא אמר הא לן והא להו,**[[168]](#footnote-169)בטעם הא דבא"י אסרינן אף במכתשת קטנה, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דיש להן עבדים דמזלזלין ועושין בגדולה ואומרים בקטנה עשינו, וכ"כ התוס' והר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז והרא"ה והריבב"ן, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"א, והאו"ז בסימן של"ט. - **ב** הרמב"ם בפ"ג מיו"ט הי"א כתב דהוא משום דבני א"י התבואה שלהן טובה היא, ואם כותשין אותה מערב יו"ט אין בכך הפסד, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד, ועמש"נ בזה להלן. - **ג** הראב"ד בהל' יו"ט שם דהוא משום דאנשי בבל עיקר תבשיליהן דייסא שאוכלין בו הלחם,[[169]](#footnote-170) והיו עושין אותה במדוכה במכתשת גדולה, ומכתשת קטנה הויא להם שינוי גדול, ומשא"כ בא"י דדי להם כל הימים בקטנה ואין בה שינוי, וכ"כ ההשלמה בסוגיין בפי' בתרא, והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז הל"ה. - **ד** המאירי כתב די"מ דהוא משום דבא"י חטים שלהם נוחות ליכתש אף בקטנה ואין כאן שינוי.

המ"מ בהל' יו"ט שם כתב בדעת הרי"ף דבכל מקום חוץ מא"י מותר לכתוש במכתשת קטנה, ועיי"ש שכתב דכ"ה לדעת הרמב"ם דטעם איסורא דבני א"י הוא משום דהתבואה שלהן טובה וכו', אך למש"כ הראב"ד דטעם איסורא דבני א"י הוא משום דאין רגילין הרבה בדייסא, הרי כל מקום שאין רגילין הרבה בדייסא הרי הוא כא"י, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם, - ועמש"כ בזה האו"ז בסימן של"ט, והמאירי בסוגיין, ומש"כ בתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן ק"נ, והמ"ב בסימן תק"ד סקט"ז.

הלח"מ שם הק' עוד במש"כ הרמב"ם דטעם איסורא דבני א"י הוא משום דאפשר מבעו"י, דמ"ש ממלח דמותר ע"י שינוי, אע"ג דאפשר לעשותו מבעו"י, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הלח"מ כתב דבמלח הקילו משום דכל הקדירות צריכות מלח,[[170]](#footnote-171) וזה כמש"כ המאירי במתניתין דהי' בדין שלא לדוך תבלין ומלח ביו"ט כל עיקר, ומה שהתירו ע"י שינוי, הוא משום דא"א לקדירה בלא תבלין ומלח, ונתבאר בדף מס' 5. - **ב** הצל"ח בסוגיין כתב למש"כ המ"מ שם פ"א ה"ה דהקילו בתבלין שאין נאכלין בעצמן ואין המכוון בהן אלא לתקן דברים אחרים, וע"כ הוא דהתירו במלח ע"י שינוי כיון דעיקרו לתקן מאכלין אחרים, ומשא"כ בריפות שהם נאכלין בעצמן וע"כ החמירו לאסרן אף ע"י שינוי.[[171]](#footnote-172) - **ג** השעה"צ בסימן תק"ד סקכ"ו כתב דהוא משום דדיכת דייסא הוי טפי עובדין דחול.[[172]](#footnote-173)

הטור בסימן תק"ד כתב דכיון שאין שיעור מפורש מה נקרא גדולה או קטנה, נכון להחמיר לאסור בכל, וכ"כ השו"ע שם ס"ג, - אך הפר"ח שם נחלק ע"ז, דכיון דהתירא דקטנה הוא משום דהוי שינוי, וכמש"כ כמה מקמאי, הרי דכל שאין דרך לכתוש בו הריפות בשאר ימות השנה מרוב קטנותה הו"ל כקטנה, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה וכיון שאין אנו.

בפירש"י כתב דלדעת רבא מתפרש הא דתניא דאין עושין טיסני ואין כותשין במכתשת, דמה טעם קאמר, דאין עושין טיסני משום דאין כותשין במכתשת, ומשמע לפ"ז, דכל הא דאין עושין טיסני אף במכתשת קטנה, הוא בא"י, אך בבבל דכותשין במכתשת קטנה, אף עושין טיסני, וכ"כ הפסקי רי"ד לעיל בסוגיין בתו"ד דבקטנה שרי כל מילי ואפי' טיסני, וכ"נ מד' הרמב"ם בפ"ג מיו"ט הי"ג שלא הביא דאיכא איסור בפנ"ע בעשיית טיסני, - אך בחי' המאירי כתב דאין עושין טיסני אף בקטנה, ושאר כתישות מותר במכתשת קטנה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בביהב"ח, וכ"כ הראש יוסף בדעת הר"ן, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תק"ד ס"ג ד"ה אין כותשין, ובהגה' פתח הדביר לבעה"ע הל' יו"ט מחלוקת י"א סק"ט.

**אייתי לי' דייסא ולא אכל,** הריטב"א כתב דמחמיר על עצמו הי', דמדינא קי"ל כר"מ דהמבשל במזיד יאכל בו ביום לאחרים, - אך הרמב"ן במלחמות בשבת ל"ח א' הוכיח מהכא דקי"ל כר"י דהמבשל במזיד לא יאכל אף לאחרים, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ה דין ה' דאם עברו וכתשו אין אוכלין ממנה ביו"ט, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ב, - ועמש"כ בזה המג"א והפמ"ג והמחה"ש בסימן תק"ד סק"ה, והא"ר שם סק"ח, והשעה"צ שם סק"כ.

**טחינת פלפלין**

בשבת קמ"א א' אמרו דלא הותרה דיכת פלפלין אלא בשינוי, ובפי' ר"ח שם כתב דאיירי ביו"ט, וכ"כ השאילתות בסימן ק"ז, והמחזו"ו בסימן צ"א, ועיי"ש שכתב דהוא משום דאין מפיגין טעמן והו"ל לדוכן מערב יו"ט, וע"כ לא הותר לדוכן אלא בשינוי.

אך התוס' וש"ר שם ובסוגיין כתבו דמיירי בשבת, אך ביו"ט א"צ שינוי, כשאר תבלין, דאף פלפלין מפיגין טעמם, - והתוס' הביאו כן מתוספתא דפלפלין הרי הן כתבלין, והרמב"ן וש"ר שם הוכיחו כן, מהא מהא דתנן לקמן כ"ג א' דאין שוחקין את הפלפלין ברחים שלהן, והרי דרק ברחים אסור.[[173]](#footnote-174)

ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"א כתב לפרש דאיירי התם ביו"ט, דבשבת לא התירו טחינה ע"י שינוי, ועיי"ש שכתב דלהך לישנא דטעם האיסור במלח הוא משום דכל הקדירות צריכות מלח, הרי דזהו דקמ"ל בתוספתא דפלפלין ה"ה כתבלין, ולא אמרינן דכיון דרוב המאכלין טעונין פלפלין, הו"ל כמלח, אך מ"מ כל שידע מבעו"י שצריך פלפלין לא הותר לדוכן אלא בשינוי, ובזה איירי ההיא דשבת, - ולהך לישנא דטעם האיסור במלח הוא משום דאינה מפיגה טעמה, קמ"ל דפלפלין מפיגין טעמן, ומ"מ כל שרוצה לדוך פלפלין כשקדש היום, צריך שינוי, שהרי אם הי' דכן שעה קטנה קודם שקדש היום ל"ה מפיגין טעמן,[[174]](#footnote-175) ובזה איירי ההיא דשבת.

**שחיקת פלפלין ברחים שלהן**

לקמן כ"ג א' תנן דג' דברים ראב"ע מתיר וחכמים אוסרין וכו' ושוחקין את הפלפלים ברחים שלהן, ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' לעיל בסוגיין בד"ה איכא בינייהו כתבו דהוא משום דמחזי כעובדא דחול כשטוחנין ברחיים, וכ"כ התוס' בשבת קמ"א א' ד"ה הני פלפלי, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז לקמן שם, והרשב"א והר"ן בסוגיין, והרא"ש בסימן כ"א, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ד. - **ב** הרמב"ן וש"ר בשבת קמ"א א' כתבו דהוא משום דכששוחק ברחים הוי טוחן, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"א, והמאירי בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ז הל"ז דהוא משום דזו טחינה גמורה היא להם, ונתבאר להלן. - **ג** האו"ז בסימן ס' כתב בשם ר"ת דהוא משום דדומין לרחים של חטין, ועד"ז משמע בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ד, ולכאו' היינו דגזרינן שמא יבואו לטחון חטין ברחים.[[175]](#footnote-176) - **ד** בפי' הר"י מלוניל לקמן שם כתב דהוא משום דהו"ל דרך אומנות גדולה ואין נוהגין כן אלא המלכים, וע"כ אסרי רבנן מפני הטורח, וכ"כ המאירי שם. - **ה** בחי' המאירי שם כתב לפרש עוד, דהוא משום דיש שוחקין בה הרבה על הצריך ונפיש טירחא שלא לצורך יו"ט. - **ו** הראבי"ה בסימן תשמ"ב כתב והביאו הב"ח בסימן תק"ד סוף אות א' דהוא משום שהוא כמבכיר, כדתניא דרחים של פלפלין יש בו משום ג' דברים האמצעי מטמא משום כלי כברה, והיינו שיש בזה משום מרקד, דלא הותר ביו"ט. - **ז** הר"א ב"ר עזריאל בערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 163 כתב דהוא משום דפלפלין אין מפיגין טעמם, וע"כ לא הותר אלא ע"י שינוי.[[176]](#footnote-177)

במש"כ התוס' ודעימייהו דשחיקת פלפלין ברחים שלהן הוי עובדא דחול, כתב בהגה' ר"פ שם, דהוא משום דמיוחד לכך, והביאוהו הארחות חיים בהל' יו"ט ס"ז והכל בו בסימן נ"ח, - אך בתשו' הריב"ש סימן קפ"ד צידד דהוא רק משום דרגילות לשחוק בהן הרבה ביחד וע"כ הוא דדמי לעובדין דחול, וכתב לפ"ז דגרירת גבינה במורג חרוץ ל"ה כעובדין דחול, אף דהוא מיוחד לכך, משום דאין דרך לגרור בו אלא מה שצריך לשעתו, וכ"כ הרמ"א בסימן תק"ד ס"ז.

והמג"א שם כתב לפ"ז, דאסור לגרור חריין בלא שינוי, כיון דדרך לגרר הרבה לב' או ג' ימים, - אך הא"ר שם סק"ט כתב דל"ה עובדא דחול אלא דומיא דרחים שטוחן הרבה מאד, אך בגרירת חריין דאין דרך לגרור אלא לכמה ימים, ל"ה כעובדין דחול,[[177]](#footnote-178) - ועמש"כ בזה החיי אדם בכלל פ"ג ס"ג ובנשמ"א סק"ב, - ומש"כ בס' יו"ט כהלכתו סימן ל' אות א'.

הא"ר בסימן תק"ד סק"ד כתב לפרש במש"כ הרשב"א בעבוה"ק דה"ז אסור משום דהוי טחינה גמורה, דהיינו דה"ז אסור מדאורייתא משום טוחן, וכ"כ החיי אדם בסימן פ"ג ס"א והביאוה"ל בסימן תק"ד ס"א בדעתו, והביאוה"ל כתב דכ"ה גם משמעות ד' הרשב"א בשבת צ"ה א', - ובטעם הא דה"ז אסור מדאורייתא, כתבו החיי אדם והביאוה"ל שם, דהוא משום דהו"ל מלאכת ימים רבים.[[178]](#footnote-179)

אך במש"כ הרמב"ן וש"ר בשבת דהוי טוחן, מבו' בד' הביאוה"ל שם די"ל דלאו היינו דה"ז אסור מדאורייתא משום טוחן, אלא היינו משום דדמי לטחינת חטין ברחים דאסורה, וכמש"כ האו"ז בשם ר"ת, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין.[[179]](#footnote-180)

הרשב"א בסוגיין כתב דאסור לטחון חרדל ברחים, דהו"ל עובדין דחול, וכ"כ הר"ן, והרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ז (הל"ט) כתב לאסור משום דהוא טחינה גמורה, וכ"כ השו"ע בסימן תק"ד ס"א, - והמאירי בסוגיין כתב דכל תבלין אסור לטחנו ברחים שלהן מפני שהוא כטוחן, וכ"נ גם למש"כ הפסקי רי"ד והרא"ה בסוגיין דאסור לטחנם אף במכתשת גדולה, דה"נ אסור ברחים, (וכן משמע קצת בד' הפסקי רי"ד לקמן כ"ג א'), - אך המרדכי בסימן תר"ס ובשבת סימן תל"ג כתב בשם ה"ר יקר דמותר לטחון חרדל ברחים, ועמש"כ היש"ש בסימן מ' בטעמו.

ו' אדר פ"א

דף מס' 8

**מלאכת אוכל נפש שאפשר לעשותה מבעו"י**

בשבת קל"ד א' אמרו דאסור לגבן ביו"ט, ול"ד ללישה, דהתם לא אפשר הכא אפשר,[[180]](#footnote-181) ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** לדעת רש"י לקמן כ"ג ב' ודעימי', היינו משום דמדאורייתא לא הותרה מלאכת אוכל נפש כשאפשר לעשותה מבעו"י. - **ב** הריטב"א בשבת שם כתב דאף דמדאורייתא הותרה מלאכת אוכל נפש אף כשאפשר לעשותה מבעו"י, דרק במכשירין אסרו כשאפשר לעשותן מבעו"י, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וכתב דכן דעת הרמב"ן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם צ"ה א', וההשלמה והמכתם לקמן כ"ח ב'. - **ג** הרמב"ן בשבת צ"ה א' כתב דהוא משום דהו"ל עובדין דחול, ולא התירוהו היכא דאפשר לעשותו מבעו"י, וכ"כ המרדכי בסימן תרפ"א, ועד"ז כתב המג"א בסימן תק"י סקי"א דהו"ל עובדין דחול משום דדרך לעשותו לימים רבים,[[181]](#footnote-182) דומיא דמש"כ הראשונים בטעם איסורא דדיכת מלח, ועד"ז כתב הגר"א בסימן תצ"ה ס"א דלדעת הר"ן בסוגיין הוא משום דדרך לגבן גם לימים רבים, וע"כ אסרו היכא דאפשר מבעו"י, דומיא דהא דאסרו במלח ובתבלין כשאפשר מבעו"י.[[182]](#footnote-183) - **ד** הריטב"א במגילה ז' ב' כתב בשם הרא"ה דאין טעם האיסור משום דאפשר לעשותה מבעו"י, אלא היינו דכיון דגבינה דלאו בת יומא עדיפא, דרכה לעשותה לזמן מרובה, והו"ל מלאכת ימים רבים, ומשא"כ בלישה דהיא מלאכת יומה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"א ה"ד וה"ה דמגבן אסור מדאורייתא משום דהוא מלאכת ימים רבים.

בעיקר דין מלאכת אוכל נפש שאפשר לעשותה מבעו"י אם היא אסורה מדרבנן, מצינו עוד שנחלקו הראשונים בזה, דדעת הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ה דאסרו חכמים בכל מלאכת אוכל נפש דאפשר לעשותה מבעו"י, ושם ה"ו כתב דבהוצאה לא אסרו, כדי להרבות בשמחת יו"ט וכו', וכ"כ היראים בסימן ד"ש, והסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד, וכ"כ ההשלמה והמאורות לקמן כ"ח ב', והר"ן לקמן כ"ט ב' בהא דאין שונין קמח ביו"ט, וכ"כ הרמ"א בסימן תצ"ה ס"א, - אך בד' הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' ובמלחמות לקמן כ"ד ב' מבו' דה"ז מותר אף מדרבנן, ומה"ט הוא דמוליכין סכין אצל טבח ביו"ט,[[183]](#footnote-184) וכ"ה מבו' בד' הרא"ה ור"נ בן הרמב"ן והריטב"א והר"ן בסוגיין, וזהו שהוצרכו לפרש טעמי אחריני באיסור דיכת מלח, וכ"כ הר"נ בן הרמב"ן והר"ן לעיל י"א א', וכ"נ בד' הר"ן לקמן כ"ג ב', וכ"נ בד' השו"ע בסימן תצ"ה ס"א.[[184]](#footnote-185)

**דיכת מלח ועשיית גבינה כשהי' אנוס מלעשותה מבעו"י**

המג"א בסימן תק"י סק"ו כתב דמסתימת משנתינו דאין דכין מלח ביו"ט, משמע דאסור אף אם הי' טרוד בערב יו"ט ול"ה יכול לעשותו, ועפי"ז נחלק ע"ד הב"ח שם, ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בד' השעה"צ שם סקי"ב מבו' דהוא משום דדיכת מלח דרך לעשות כן לימים רבים, דמה"ט הוא דבעי שינוי, וכמש"כ הר"ן, וע"כ אסרוה אף כשהי' אנוס ול"ה בידו לעשותו מבעו"י,[[185]](#footnote-186) ולפ"ז הדין נותן דלדעת רש"י ודעימי' דאיסורא דדיכת מלח הוא משום דאפשר מבעו"י, כל שהי' טרוד בערב יו"ט שרי. - **ב** הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ה כתב דהוא משום דלא חשיב כא"א לעשותו מבעו"י, אלא כשהי' אנוס, ולא סגי במה שהי' טרוד.[[186]](#footnote-187) - **ג** הא"ר שם סק"ו כתב בדעת הב"ח, דהוא משום דמלח כל הקדירות צריכין לה, וע"כ לא חילקו, ולכאו' היינו דכיון דלעולם אפשר לעשותה מבעו"י, לא חילקו להתיר היכא דאדם זה הי' טרוד. - **ד** השלחן עצי שטים במלאכת טוחן כתב דהחמירו טפי בדיכת מלח, משום דעיקר טחינה אסורה מדינא, עיי"ש.

הפמ"ג במש"ז סימן תק"י סק"ו כתב דלדעת הסוברים דאיסורא דמגבן הוא משום דאפשר מבעו"י, הרי דכל דלא הי' בידו לעשותו מבעו"י שרי לגבן ביו"ט,[[187]](#footnote-188) אך לדעת הסוברים דאיסורא דמגבן הוא משום דדרך לעשותו לימים רבים, אף אם ל"ה אפשר לעשותו מבעו"י אסור, וכ"כ החיי אדם בכלל צ"ג ס"א ובנשמ"א שם סק"א, וכ"כ המ"ב שם סקכ"א ובשעה"צ שם סקי"ח, ועד"ז כתב הביאוה"ל שם ס"ג בדין סינון החרדל כשלא הי' אפשר לו לעשותו מבעו"י, ונתבאר בדף מס' 10.

ובד' הנשמ"א שם מבו' דמה"ט דדרך לעשותו לימים רבים, אסור אף ע"י שינוי, דומיא דקצירה דלא הותרה אף ע"י שינוי, אך השעה"צ שם כתב דמד' הגר"א מבו' דיש להתיר ע"י שינוי, דדמי לדיכת מלח דמותרת ע"י שינוי, וכתב דהוא משום דאף שדרך לעשות אותה לימים הרבה, מ"מ לא השוו אותה לקוצר ממש.[[188]](#footnote-189)

**בורר ביו"ט**

בירושלמי בפירקין אמרו מנין שאין בוררין ולא טוחנין וכו' ר"א בשם רשב"ל כל מלאכה לא יעשה בהם עד ושמרתם את המצות וכו', תני חזקי' ופליג אך הוא לבדו הרי אלא מיעוטין שלא יקצור ולא יטחון ולא ירקד ביו"ט, והר"ן בר"פ אין צדין כתב לפרש דאיכא בינייהו ברירה, דלדעת ר"ל לא הותרה ברירה ביו"ט, ולדעת חזקי' הותרה ברירה ביו"ט, וכ"כ הרשב"א בשבת צ"ה א'.

ולדעת תלמודין נחלקו הראשונים, דהרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ה הכ"א והכ"ג כתב דלא הותר לברור ביו"ט, אלא בגונא דאף בשבת ליכא אלא משום שבות, וביו"ט לא גזרו משום צורך אוכל נפש, אך כל שבשבת חייב חטאת, ה"ז אסור אף ביו"ט, וכ"ה מבו' גם בד' רי"ו בנתיב ד' ח"ב שכתב דלא הותר ביו"ט לברור אלא כדי לאכול מיד, אבל לברור ולהניח לסעודה אחרת ואפי' לבו ביום אסור, ומשמעות דבריו דה"ז אסור מדאורייתא, משום דהו"ל מלאכת ימים רבים, וכמש"כ הרשב"א שם פ"א (ה"ד וה"ה) דברירה היא מן המלאכות שלא הותרו ביו"ט, משום דהויא מלאכת ימים רבים.[[189]](#footnote-190)

ואמנם דברי הרשב"א מתישבים לטעמי' דמשמעות דבריו שם דס"ל דאף כשבורר פסולת מתוך אוכל לאלתר פטור, אך לדעת רוב קמאי דהבורר פסולת מתוך אוכל אף לאלתר חייב, ונתבאר במ"מ למלאכת בורר דף מס' 3, בע"כ דהותרה מלאכת בורר ביו"ט, וכמו שהוכיח המ"מ בפ"ג מיו"ט הט"ו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת ע"ד א' ד"ה והתניא חייב דהותר לברור ביו"ט אף להניח לבו ביום, וכ"כ הרא"ה לקמן כ"ג ב' דהותרה ברירה ביו"ט בדברים שהברירה בהן אינה לזמן מרובה,[[190]](#footnote-191) וכתב לדמותו לטחינה שהותרה בדברים שהטחינה בהם ליומו ולשעתו, וכ"כ השטמ"ק לקמן שם בדעת הרמב"ן,[[191]](#footnote-192) ועמש"כ בזה בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן שם, וצ"ב, וכ"כ הרמ"א בסימן תק"י ס"ב דהותר לברור ביו"ט אף להניח לבו ביום.

## מלאכת אוכ"נ שאפשר לעשותה בהיתר

הצל"ח בסוגיין כתב בטעמא דהרשב"א דלא הותר לברור להניח לבו ביום, דהוא משום דבידו להמתין עד שעה שיאכל ויברור לאלתר, וכתב דלפ"ז שפיר מותר לברור לאלתר פסולת מתוך אוכל, אף דבשבת כה"ג חייב.

אך לדעת ש"ר דמותר לברור להניח לבו ביום, מבו' דאף דבידו להמתין ולברור לאלתר, א"צ לעשות כן, - והגר"ז בקו"א בסימן תק"י סוסק"ב כתב לפרש הטעם בזה, דאף דהיכא דאפשר לברור מערב יו"ט אסור לברור ביו"ט, מ"מ כל שא"א לו לברור מערב יו"ט, מותר לברור ביו"ט, אף אם אפשר לברור בלא חילול יו"ט, והיינו דמשום דמלאכת אוכל נפש הותרה לגמרי ביו"ט, ולא מהדרינן כלל אהתירא, אלא דכל שאפשר לעשותה מערב יו"ט אסור מדרבנן, כדי שלא יניח כל המלאכות ליו"ט וימנע משמחת יו"ט, אך כל שא"א לעשות מערב יו"ט דצריך לעשותה ביו"ט, א"צ לעשותה באופן המותר.[[192]](#footnote-193)

**הבורר קטניות ביו"ט ב"ש אומרים בורר אוכל ואוכל,** בטעם הא דלא התירו ב"ש לברור פסולת מתוך אוכל, נחלקו הראשונים, דהרא"ה כתב דהוא משום דאין ראוי לטלטלו, וכ"כ הריטב"א דהוא משום דהפסולת לאו בת טלטול היא, וצ"ל כן לדעת הסוברים דאף בשבת מותר לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר, - אך התוס' בשבת ע"ד א' ד"ה בורר אוכל כתבו דהא דאסרי ב"ש לברור פסולת מתוך אוכל, הוא משום איסור ברירה, דלא התירו לברור כדרכו, וכ"כ הגר"א בסימן שי"ט ס"ד, והר"י מלוניל פירש דהוא משום דהי' לו לברור מערב יו"ט, וכ"כ המאירי.[[193]](#footnote-194)

הריטב"א כתב די"ג בורר אוכל אוכל, והיינו שבורר את האוכל מתוך הפסולת, וי"ג בורר אוכל ואוכל, ולגירסא זו תרתי קאמר, חדא שיברור אוכל מתוך פסולת, משום איסור מוקצה, ועוד שלא יברור אלא למה שצריך לאכול באותה שעה ולא לצורך סעודה אחרת ואפי' לבו ביום, ולפ"ז מבו' דלדעת ב"ש לא הותרה כלל מלאכת ברירה ביו"ט.[[194]](#footnote-195)

**וב"ה אומרים בורר כדרכו,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דשרו ב"ה לברור כדרכו, אף דאפשר לעשותו מערב יו"ט, הוא משום דאוכל נפש עצמו שרי, אף כשאפשר מבעו"י, וכ"כ המאירי.

והט"ז בסימן תק"י סק"ג הק' בתו"ד, דלפ"מ דקי"ל דאף אוכל נפש עצמו אסור מדרבנן כשאפשר מבעו"י, מ"ט שרי לברור ביו"ט,[[195]](#footnote-196) - והגר"ז שם ס"ה ובקו"א סק"ב ובסימן תצ"ה ס"ט כתב דלא הותר לברור כדרכו ביו"ט, אלא כשלא הי' אפשר לו לברור מערב יו"ט, וכ"כ החמד משה שם, ובתשו' זרע אמת ח"ג סימן נ"ב,[[196]](#footnote-197) - אך הנהר שלום שם סק"א כתב דכיון דהא דאסור כשאפשר לעשותו מבעו"י אינו אלא מדרבנן, לא אסרוהו אלא כדרכו בחול דהיינו בנפה וכברה, אך כשבורר בידו דהו"ל שינוי שרי, אף דגם כשבורר בידו פסולת מתוך אוכל או שבורר לבו ביום ה"ז אסור מדאורייתא, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ב ד"ה אם רוצה, והביא דכ"כ השלחן עצי שטים, וכ"כ הקר"א בשבת קל"ז ב'.[[197]](#footnote-198)

הריטב"א כתב דלהגורסים בדברי ב"ש בורר אוכל ואוכל, דלא הותר לברור אלא למה שצריך לאכול באותה שעה, אפשר שיש בכלל דברי ב"ה שבורר כל מה שצריך לבו ביום, וכ"כ המאירי בשם יש מתירין, וכ"כ המ"מ בפ"ג מיו"ט הט"ו, וכ"כ הרמ"א בסימן תק"י ס"ב, - אך הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ה הכ"ג כתב דלא הוברר לברור אלא לצורך לאלתר, אבל כל שבורר להניח דבשבת חייב חטאת, אף ביו"ט אסור, וזה לטעמי' דלא הותרה מלאכת בורר ביו"ט, ונתבאר לעיל, (ועמש"נ שם מש"כ הצל"ח לפרש לדבריו בע"א).

\*לדעת הרשב"א דלא הותר לברור ביו"ט לצורך לאחר זמן, הרי דמהא דמותר לברור קטנית, אף שהיא מחוסרת בישול, בע"כ דאף כה"ג חשיב כברירה לאלתר, וכ"כ המאמ"ר בסימן תק"ו סק"ב במש"כ הרשב"א בש"א ספ"ח דמותר לברור צרור מתוך הקמח בידו, משום דבשבת כה"ג פטור, ואכמ"ל.[[198]](#footnote-199)

**אבל לא בנפה ולא בכברה,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לעיל י"ב ב' ד"ה אבל לא בטבלא כתב דהוא משום דמחזי כמאן דעביד לצורך מחר, דאין דרך לעשות בכלים הללו אלא הרבה, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי והמ"מ בפ"ג מיו"ט הט"ו, וכ"כ הפוסקים בסימן תק"י. - **ב** הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ה הכ"א כתב דהוא משום דה"ז ברירה גמורה האסורה מדאורייתא, ולא הותרה ביו"ט, וזה לטעמי' דלא הותרה מלאכת בורר ביו"ט, ונתבאר לעיל. - **ג** החיי אדם בכלל פ"ב סוס"ב כתב דהוא משום דכן דרך ברירתו בחול, ולא הותרה ברירה כדרכה ביו"ט, ושם ס"ג כתב דמה"ט הוא דאסור לברור צרור מן הקמח ביו"ט, ונתבאר בדף מס' 10, וכ"נ בד' הלח"מ בפ"ג מיו"ט הי"ד בתחילת דבריו, וכ"נ קצת בד' הרשב"א בשבת קל"ח א', ונתבאר בדף מס' 10.

**ר"ג אומר אף מדיח ושולה,** בפי' ר"ח הביא מירושלמי דר"ג פליג על ת"ק וס"ל דלא הותרה מלאכת ברירה ביו"ט,[[199]](#footnote-200) והביאו גם הרשב"א בשבת צ"ה א', והמאירי כתב דלפ"ז ר"ג לחומרא פליג, דלא הותרה ברירה כדרכה, ולא הותר אלא מדיח ושולה,[[200]](#footnote-201) - אך בפי' הר"י מלוניל מבו' דר"ג לקולא פליג, דהותר אף מדיח ושולה, אף דזה לגמרי דרך חול וטורח גדול, ועד"ז כתב הרא"ה דהו"ל עובדין דחול.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"ג, והב"י בסימן תק"י ס"ב כתב דכן נראה דעת הפוסקים שלא הזכירו זה, ופירש דטעמם הוא משום דמשמע דפליג את"ק, והלכתא כת"ק דסתם לן תנא כוותי', - אך ההשלמה כתב דהלכה כר"ג, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ב, ובטעמא דמילתא כתב ההשלמה דהוא משום דמעשה רב, וכ"כ הב"י שם בדעת רי"ו, ועמש"כ היש"ש בסימן מ"ב בטעמא דש"ר דלא ס"ל לה"ט דמעשה רב.

ט' אדר פ"א

דף מס' 9

**ברירת פסולת מתוך אוכל כשהפסולת מרובה**

**י"ד ב'** **- אמר רשב"ג וכו' אבל פסולת מרובה על האוכל דברי הכל נוטל את האוכל ומניח את הפסולת,** בסוגיית הגמ' בשבת קמ"ב ב' משמע, כמש"כ התורי"ד והריטב"א שם, והתוס' שם נ"א ב' (ד"ה אינו נוטל), דתנא דמתניתין פליג וס"ל דלדעת ב"ה אף כשהפסולת מרובה על האוכל שרי ליטול את הפסולת,[[201]](#footnote-202) וכ"ה בתוספתא בפירקין הכ"א דהבורר קטנית ביו"ט, ר' יהודה אומר בש"א אם היו צרורות מרובין על האוכלין בורר את האוכלין ומניח את הצרורות, בה"א בורר אי זה מהן שירצה, והרי דדעת ר' יהודה דלב"ה הותר לברור את הפסולת אף כשהיא מרובה על האוכל,[[202]](#footnote-203) והוא כדעת תנא דמתניתין.[[203]](#footnote-204)

ומשמעות הגמ' שם דטעמא דרשב"ג דאסר לברור את הפסולת כשהפסולת מרובה על האוכל, הוא משום איסור טלטול מוקצה, וכמו שאמרו דבהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, (ומדמינן לה דה"נ נאסר ליטול את האבן מעל פי החבית), - ובטעמא דתנא דמתניתין דשרי ליטול את הפסולת ולי"ב משום טלטול מוקצה, כתב התורי"ד בשבת שם דהוא משום דס"ל דלא נאסר לטלטל האבן וכיו"ב אלא כשהיא בעינה, אבל כשהיא מעורבת עם האוכל וא"א לו לאכול אם לא יבדיל זמ"ז מותר לטלטלו, ועד"ז כתב הרמב"ן שם דהוא משום דפסולת שבאוכלין ניטלת כדי שיהא האוכל מתוקן לאכילה, וכ"כ הריטב"א שם, - וזה מתפרש כמש"כ החזו"א בסימן מ"ז סקט"ו דאוכל המעוכב ע"י מוקצה מותר להפריש המוקצה מהאוכל ולא חשיב טלטול מוקצה אלא תיקון אוכל, ולא גזרו חכמים ע"ז משום מוקצה,[[204]](#footnote-205) ובזה מתפרש גם הא דלדעת רשב"ג מותר ליטול את הפסולת בגונא דהאוכל מרובה על הפסולת, ונתבאר להלן.

אך בתוס' הגרע"א במשנתינו כתב דהא דמותר ליטול את הפסולת אף שהיא מוקצה, הוא משום דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, וכ"כ הגרע"א בשבת שם לדעת רש"י.[[205]](#footnote-206)

**פסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי,** בפירש"י כתב דהיינו דבכה"ג אסור אף לטלטל את האוכל, משום דבטל לגבי הפסולת והו"ל ככולו פסולת ולא חזי, וכ"כ התוס' והרא"ש בסימן כ"ג, וכ"כ התורי"ד, וכ"כ הטור בסימן תק"י, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן שי"ט.

אך הנה בד' התוס' וש"ר בשבת ע"ד א' מבו' דאף כשהפסולת מרובה על האוכל מותר לברור את האוכל, ולא אמרינן דבטל לגבי הפסולת והו"ל ככולו פסולת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מיו"ט הט"ז, והריא"ז בפירקין,[[206]](#footnote-207) ולפ"ז בע"כ דהא דפריך הכא דפסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי, היינו דבכה"ג פשיטא דאסור לברור את הפסולת, וכגירסת הרי"ף פשיטא מי איכא מאן דשרי,[[207]](#footnote-208) וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת קמ"ב ב' ד"ה שאוכל מרובה, עיי"ש,[[208]](#footnote-209) וכ"כ הפסקי רי"ד והרא"ה והריטב"א והר"ן בסוגיין.

ואמנם דביאור הפירכא תליא בפלוגתת הראשונים, דבד' התוס' שם מבו' דהוא משום דכל שהפסולת מרובה על האוכל גם "בטרחא", פשיטא דלא הותר לברור את הפסולת,[[209]](#footnote-210) וכ"כ הרא"ה והריטב"א בסוגיין דפריך דכיון דאיכא תרתי לריעותא דכיון דפסולת מרובה הו"ל כמאן דאיתי' בעיני', ותו דאיכא טרחא יתירא, פשיטא דאסור ליטול את הפסולת, ועד"ז כתב הר"ן, - אך בד' הפסקי רי"ד בסוגיין מבו' דהוא משום דכל דהפסולת מרובה על האוכל גם "בשיעורא", פשיטא דלא הותר לברור את הפסולת, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מיו"ט הט"ז, עיי"ש,[[210]](#footnote-211) והיינו משום דאין להתיר לברור את הפסולת, אלא כשהאוכל מרובה על הפסולת דהפסולת טפילה לאוכל, (וזה ע"ד מש"כ התוס' בשבת שם לדעת רשב"ג, ונתבאר להלן).

\*בעיקר מש"כ בפירש"י ודעימי' דכל שהפסולת מרובה על האוכל אסור אף לטלטל את האוכל, יש להעיר, דלכאו' אחר שיברור האוכל מן הפסולת, כבר ל"ה האוכל מוקצה, ולא מיבעיא לדעת ר"ש דלית לי' מיגו דאיתקצאי, אלא אף לדעת ר"י הו"ל כגמרו בידי אדם, (אי נימא דמהני הא דגמרו בידי אדם אף בגונא דבשעתו הוא מוקצה), וא"כ מ"ט לא הותר לטלטל את האוכל מכח הא דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש,[[211]](#footnote-212) וצ"ע.

**לא צריכא דנפיש בטרחא וזוטר בשיעורא,** בפירש"י ותוס' בסוגיין פירשו דקאי על הפסולת דהיא מרובה על האוכל בטרחא ומועטת ממנו בשיעורא, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן כ"ג, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מיו"ט הט"ז, ובד' הרמב"ן והר"ן בשבת קמ"ב ב'.

וביאור הך שנויא תליא בפלוגתייהו בביאור פירכת הגמ', דלפירש"י ודעימי' דהא דפריך דמי איכא מאן דשרי, היינו משום דכל שהפסולת מרובה על האוכל בטל האוכל לגבי פסולת והו"ל ככולו פסולת ואף האוכל אסור בטלטול, וע"ז הוא דמשני דאיירי כשהאוכל מרובה על הפסולת בשיעורא, וע"כ אינו בטל לגבי הפסולת, ומ"מ כיון דהפסולת מרובה על האוכל בטרחא, לא הותר בכה"ג לברור את הפסולת, - אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דפריך דמי איכא מאן דשרי, היינו דפשיטא דלא הותר לברור את הפסולת, כשהפסולת מרובה עליו ואינה טפילה לו, הרי דע"ז משני דאיירי כשהאוכל מרובה על הפסולת בשיעורא, והפסולת טפילה לו, ואפ"ה כיון דטורח ברירת הפסולת מרובה, לא הותר בכה"ג לברור את הפסולת.

התוס' בשבת שם סוד"ה שאוכל מרובה פירשו דהא דמשני דנפיש בטרחא וזוטר בשיעורא קאי על האוכל, שהוא מרובה מן הפסולת בטרחא ומועט ממנו בשיעורא, ואף דבכה"ג איכא מיעוט בטרחא בברירת הפסולת, מ"מ לדעת רשב"ג לא הותר בכה"ג לברור את הפסולת, והיינו דכל הא דשרי לברור את הפסולת הוא כשהאוכל מרובה עליו, דבכה"ג הוי הפסולת כבטל לגבי האוכל, וע"כ מותר ליטלו מן האוכל ולזרקו, אך כל שהפסולת מרובה על האוכל אינה בטילה לגבי האוכל, ולא הותר ליטלה, וכ"כ הרא"ה והריטב"א בסוגיין, והשיטה להר"נ בשבת שם.

והחזו"א בסימן מ"ז סקט"ו כתב, דמש"כ התוס' דכשהאוכל מרובה על הפסולת הוי הפסולת כבטל לגבי האוכל, אי"ז מענין הביטול של תערובת, שהרי בסוגיית הגמ' בשבת שם דנו עפי"ז להתיר טלטול האבן שעל פי החבית, אף דאין כאן תערובת כלל, אלא הוא משום דאוכל המעוכב ע"י מוקצה מותר להפריש המוקצה מהאוכל ולא חשיב טלטול מוקצה אלא תיקון האוכל, ולפ"ז מתפרש הא דלא שרי אלא כשהאוכל מרובה על הפסולת, דהוא משום דלדעת רשב"ג רק בכה"ג דהפסולת בטילה לאוכל וחזינן לה כפסולת המעכבת את האוכל, הוא דחזינן לנטילת הפסולת כתיקון האוכל, ומשא"כ כשהפסולת מרובה על האוכל ואינה בטילה וטפילה לו, לא חזינן לה כפסולת המעכבת את האוכל, ויש בנטילתה משום טלטול מוקצה.

הר"ן בסוגיין הביא לפלוגתת רבוותא אם הא דמשני דנפיש בטרחא וזוטר בשיעורא קאי על הפסולת או על האוכל, וכתב דאפשר דתרוייהו איתנייהו, - והיינו דלא הותר לברור את הפסולת, אלא כשהאוכל מרובה על הפסולת בשיעורא, דבכה"ג בטל הפסולת לגבי האוכל, וגם הוא מרובה בטרחא, דמיעוטא טרחא עדיף, אך כל שהפסולת מרובה על האוכל בשיעורא או בטרחא, לא הותר לברור את הפסולת, - וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מיו"ט הט"ז,[[212]](#footnote-213) והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ה הכ"ב, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוגיין, שכתב דבכה"ג דפירש"י דהפסולת מרובה על האוכל בטרחא וזוטר בשיעורא, ודאי דאסור, משום דמעוטא טרחא עדיף.

**טעם הא דאסור לברור את הפסולת בדנפיש בטרחא**

לפירש"י ודעימי' דלרשב"ג לא הותר לברור את הפסולת מתוך האוכל כשטורח ברירת הפסולת מרובה, אף שהיא מועטת ממנו בשיעורא, משמע בסוגיית הגמ' בשבת שם דהאיסור בזה הוא משום דלא טרחינן באיסורא, והיינו משום איסור טלטול מוקצה, וכ"ה מבו' מהא דמשני התם דבאבן שע"פ החבית דמי לפסולת מרובה על האוכל, והתם הרי הא דאסור ליטול את האבן הוא משום איסור טלטול מוקצה וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן והרשב"א שם, וכ"נ בפירש"י שם ד"ה דברי הכל, והיינו דלא הותר ברירת הפסולת אף דהוא מוקצה, אלא כשיש בזה מיעוט בטרחא, אך כל דלי"ב מיעוט בטרחא, לא הותר למטרח באיסורא,[[213]](#footnote-214) וכ"נ גם בפירש"י בסוגיין דטעם האיסור בזה הוא משום דלא התירו לברור את הפסולת, אלא משום דמעוטי בטרחא עדיף, וע"כ לא התירו אלא כשטורח האוכל מרובה על של פסולת דיש בזה מיעוט בטרחא.[[214]](#footnote-215)

ובפשוטו הטעם בזה, דלא הקילו להתיר טלטול מוקצה מכח הא דהוא תיקון האוכל, אלא כשיש בזה צורך למעט בטרחא, אך כל דאי"ז ממעט בטרחא, לא התירו לזה, - אך יש מקום לפרש לזה בע"א, דהוא משום דכל הא דחזינן לברירת הפסולת כתיקון האוכל ולי"ב משום טלטול מוקצה, הוא רק משום דזהו האופן הראוי לתיקון האוכל, דברירת הפסולת היא מועטת בטרחא, וע"כ הדרך הראוי' לתיקון האוכל הוא ע"י ברירת הפסולת, אך כל דברירת הפסולת היא מרובה בטרחא ואי"ז הדרך הראוי' לתיקון האוכל, הדר דינא דיש בזה משום טלטול מוקצה, ועמש"נ בהערה ? די"ל נפ"מ בזה בגונא שהאוכל והפסולת שוין בטרחא.[[215]](#footnote-216)

למשמעות סוגיית הגמ' בשבת לפירש"י ודעימי' דהא דאסר רשב"ג לברור את הפסולת כשהיא מרובה על האוכל בטרחא, הוא משום איסור טלטול מוקצה, הדין נותן דכ"ז הוא בפסולת שהיא מוקצה, אך כל שאין הפסולת מוקצה, מותר לברור את הפסולת אף כשהיא מרובה בטרחא, והך מילתא דהכא איירי בפסולת שהוא מוקצה, הוא מבו' כן לפ"מ שפירש"י ותוס' בסוגיין דהא דפריך דפסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי, הוא משום דהוי הכל מוקצה, דבטל האוכל לגבי הפסולת, והרי דאיירי בפסולת שהיא מוקצה,[[216]](#footnote-217) וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בסימן תק"י ס"ב, עיי"ש.[[217]](#footnote-218)

אך הנה ההגמ"י בפ"ג מיו"ט הט"ז כתב דהא דפריך דבפסולת מרובה על האוכל בטרחא פשיטא, היינו דפשיטא דמודו ב"ה בזה, דלמה יטרח טרחא יתירתא בחנם ביו"ט כיון שיכול למעט טרחו בברירת האוכל, ומשמע דהא דבכה"ג בורר את האוכל, אי"ז משום איסור מוקצה, אלא משום איסור טרחא, ולפ"ז אף כשאין הפסולת מוקצה, אם היא מרובה בטרחא, צריך לברור את האוכל, וכן נקט העולת שבת בסימן תק"י סוסק"ב, וכ"כ הט"ז שם סק"ג והמג"א שם סק"ד והמאמ"ר שם סק"ג, ותמהו עפי"ז ע"ד הרמ"א שם, עיי"ש, והביאם המ"ב שם סק"י.

הט"ז שם סק"ב כתב דכל שהאוכל והפסולת שוין בשיעורם והאוכל מרובה בטרחא, אסור לברור האוכל, וצריך לברור הפסולת, וכ"נ בד' המג"א שם סק"ד, וכ"כ הגר"ז שם ס"ד ובקו"א סק"ג, - וכ"ז הוא לטעמייהו דאיסור טרחא שנו כאן, אך אי נימא דהא דאסור לברור את הפסולת כשהוא מרובה בטרחא, הוא משום איסור טלטול מוקצה, הרי דשפיר מותר לברור את האוכל אף כשהוא מרובה בטרחא.[[218]](#footnote-219)

ובפירש"י בשבת שם ד"ה בורר כדרכו כתב דנוטל פסולת ומניח פסולת "אם ירצה", ומבו' בדבריו דאם ירצה מותר לברור את האוכל אף שהוא מרובה בטרחא, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן ק"ו ובאג"ט זורה סימן א' סקי"ב ובהג"ה שם, (וכתב דהוא דלא כמש"כ הט"ז ודעימי'), עיי"ש, - אך כמדומה דאין ללמוד לזה מד' רש"י, שהרי דבריו קיימי ע"ד תנא דמתניתין דאיהו פליג על רשב"ג וס"ל דמותר לברור את הפסולת אף כשהיא מרובה בטרחא, וה"נ מותר לברור את האוכל אף כשהוא מרובה בטרחא, אך לדעת רשב"ג דאסר לברור את הפסולת כשהיא מרובה בטירחא, שפיר י"ל דה"נ אסור לברור את האוכל כשהוא מרובה בטרחא.[[219]](#footnote-220)

**טעם הא דאסור לברור את הפסולת בדנפיש בשיעורא**

לדעת התוס' בשבת ודעימייהו דלא הותר לברור את הפסולת מתוך האוכל כשהפסולת מרובה על האוכל בשיעורא, מבו' בד' התוס' דהוא משום איסור טלטול מוקצה, דבכה"ג דהפסולת מרובה ואינה בטלה לגבי האוכל, יש בזה משום טלטול מוקצה, וכ"כ הרא"ה והריטב"א בסוגיין, והשיטה להר"נ בשבת שם, וכ"נ מסוגיית הגמ' שם דמדמינן לה דה"נ נאסר ליטול את האבן מע"פ החבית, משום דהוי כפסולת מרובה.

אך בד' הכס"מ בפ"ג מיו"ט הט"ז ובב"י בסימן שי"ט ס"ד משמע להדיא דהא דאסרינן לברור את הפסולת כשהיא מרובה על האוכל, הוא משום איסור ברירה, וכ"ה מבו' בד' היש"ש בפירקין בסימן מ"ב, שכתב להתיר באגוזים שנשתברו משום דאין שם מלאכה עליו, והרי דהא דאסרינן בפסולת מרובה הוא משום מלאכת בורר, וכ"ה מבו' בד' הא"ר בסימן תק"י סק"ד,[[220]](#footnote-221) וכ"נ גם מד' הט"ז שם סק"ג והמג"א שם סק"ד, וזהו שכתבו שם לאסור בברירת לוזים ובטנים גם משום דחשיבי הקליפות כפסולת ויש בזה איסור ברירה, והרי דכל שהפסולת מרובה אסור לברור הפסולת מן האוכל משום איסור ברירה,[[221]](#footnote-222) וכ"כ בחי' הר"מ קזיס בשבת ע"ד א',[[222]](#footnote-223) וצ"ע.

\*הרי"ו בנתיב י"ב חלק ח' כתב בדין ברירה בשבת, דלא הותר אלא לברור אוכל מתוך הפסולת, אך פסולת מתוך האוכל אסור אפי' ביד ואפי' לאלתר, ואם האוכל מרובה מן הפסולת בטורח ובשיעור, מותר אפי' לברור פסולת מתוך האוכל, וכתב ללמוד לזה מדינא דהכא, וכתב דדין שבת ויו"ט שוין בזה,[[223]](#footnote-224) - ומשמעות דבריו דהא דלא הותר לברור פסולת מתוך האוכל, הוא משום איסור ברירה, וזהו שהוצרך לחדש דה"ז אסור אפי' ביד ואפי' לאלתר, ואפ"ה כל שהאוכל מרובה מן הפסולת בטורח ובשיעור מותר לברור הפסולת ולי"ב משום ברירה,[[224]](#footnote-225) דהא דמפלגינן בין אוכל מרובה לפסולת מרובה, אי"ז משום איסור טלטול מוקצה, אלא משום איסור ברירה,[[225]](#footnote-226) וצ"ע.

**ברירת פסולת כשהאוכל והפסולת שוין**

למש"כ התוס' בשבת ודעימייהו דהא דלא הותר לברור על הפסולת אלא כשהאוכל מרובה על הפסולת בשיעורא, הוא משום דבכה"ג בטל הפסולת לגבי האוכל, וע"כ לי"ב משום טלטול מוקצה, בפשוטו כל דהאוכל והפסולת שוין בשיעורן, אין הפסולת בטילה לגבי אוכל, ולא הותר ליטול את הפסולת, וכ"נ ממש"כ התוס' בשבת שם דטעם ההיתר כשהאוכל מרובה על הפסולת, הוא משום דהוי פסולת כבטל לגבי "רובו", וכ"כ הראשון לציון והכת"ס בסוגיין.

אך בד' הריטב"א בסוגיין משמע להדיא דהא דבפסולת מרובה על האוכל חשיב הפסולת כמאן דקאי בעיני', ואינו בטל לאוכל, הוא רק משום דהוא מרובה על האוכל, ולולי שהאוכל חשוב ממנו הי' ראוי שיתבטל בו, וע"כ אף אף דהאוכל חשוב ואינו מתבטל, מ"מ גם הפסולת אינה מתבטלת לאוכל, אך כל שהן שוין בטל הפסולת לאוכל שהוא חשוב ממנו, ולפ"ז אף בכה"ג שהן שוין מותר לברור את הפסולת, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ה הכ"ב, והמאירי בביהב"ח בסוגיין, וכ"כ הט"ז בסימן תק"י סק"ב, והגר"ז שם ס"ד, והמ"ב שם סק"ח.

יש להסתפק בגונא דהאוכל והפסולת שוין בטרחא, אם הותר לברור את הפסולת, דלמש"כ בפירש"י והר"ן דהא דכשהאוכל מרובה על הפסולת בטרחא מותר לברור את הפסולת, הוא משום דמיעוטא טרחא עדיף, לכאו' אין להתיר אלא כשהאוכל מרובה על הפסולת בטרחא, אך כל שהן שוין בטרחא אסור לברור את הפסולת, וכ"נ להדיא בד' הפסקי רי"ד בסוגיין דכל הא דהותר ליטול את הפסולת, הוא משום דטוב יותר ליטול הפסולת מתוך האוכל מליטול האוכל משום טרחא יתירה,[[226]](#footnote-227) - אך הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ה הכ"ב, כתב דבכה"ג ששניהם שוין בטורח בורר את האוכל או את הפסולת,[[227]](#footnote-228) וכ"כ המאירי בביהב"ח בסוגיין.

ולדעת העולת שבת והט"ז ודעימייהו דהא דכשהפסולת מרובה על האוכל בטרחא בורר את האוכל, הוא משום איסור טרחא, ונתבאר לעיל, ודאי דבכה"ג שהן שוין בטרחא מותר לברור את הפסולת, וכ"כ הט"ז בסימן תק"י סק"ב והגר"ז שם ס"ד והמ"ב שם סק"ח.

בחי' המאירי בסוגיין צידד דהיכא דהאוכל והפסולת שוין זל"ז, בורר את האוכל, ודלא כמש"כ בביהב"ח דבכה"ג בורר איזה מהן שירצה, - אך משמעות דבריו דכ"ז הוא כשהן שוין בשיעורא ובטרחא, אך כל שהאוכל מרובה בשיעורא או שהוא מרובה בטרחא, מותר לברור את הפסולת.[[228]](#footnote-229)

י' אדר פ"א

דף מס' 10

**הרקדת קמח ביו"ט**

**כ"ט ב'** **- אין שונין קמח ביו"ט, משום ר' פפייס וריב"ב אמרו שונין,** בטעם האיסור לרקד קמח ביו"ט, נחלקו הראשונים, דלדעת רש"י הוא משום דאפשר מערב יו"ט, וכ"כ השאילתות בסימן נ' וסימן ק"ז, והבה"ג בהל' יו"ט, והרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ז, והיראים בסימן ד"ש, והסמ"ג ל"ת ע"ה, והפסקי רי"ד בסוגיין, ונחלקו אם האיסור בזה הוא מדאורייתא או מדרבנן, ונתבאר בדף מס' 1, - אך הרמב"ן במלחמות בריש פירקין כתב דהוא משום שלא התירה תורה ביו"ט אלא מלאכות של יומן, אך הרקדה תיקון היא ודרך בנ"א לתקן לימים הרבה, ואמרה תורה יתקן כדרכו מחול ליו"ט שלא יתקן מיו"ט לימים הרבה של חול, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"א, ועד"ז כתבו הרא"ה והר"ן בריש פירקין דהוא משום דהיא מלאכה הנעשית לימים רבים,[[229]](#footnote-230) ונחלקו אם האיסור בזה הוא מדאורייתא או מדרבנן, ונתבאר בדף מס' 1, - ודעת התוס' לעיל ג' א' ד"ה גזרה ודעימייהו דהוא משום דלא הותרו מלאכות דקודם לישה.

בטעם הפלוגתא אם שונין קמח ביו"ט, ול"ד לכל הרקדה האסור ביו"ט, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י ד"ה שונין וד"ה כ"ש דאסור כתב דטעמא דמ"ד דשונין הוא משום דדבר הנראה הוא שזו היא פעם שני' ואי"ז כמרקד לברור, ול"ה כמרקד שהרי הכל יוצא ואין כאן סובין, ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל, והגר"ז בסימן תק"ו ס"ג הוסיף לפרש דהוא משום דאין איסור במרקד אלא משום שהוא בורר אוכל מתוך הפסולת ע"י נפה או כברה, וכאן הכל יוצא מהנפה ואין שם פסולת, וכ"כ החיי אדם בכלל י"ח ס"ב ובנשמ"א שם סק"א, - ובטעמא דמ"ד דאין שונין כתב הגר"ז שם דהוא משום טירחא ומשום עובדא דחול, ולפ"ז צ"ל דמש"כ בפירש"י דהוא משום דאפשר מערב יו"ט, היינו דמה"ט לא התירו לזה משום צורך אוכל נפש, אך עיקר האיסור בזה, (אף דהכל יוצא ואין כאן סובין), הוא משום טירחא או עובדא דחול.[[230]](#footnote-231)

**ב** הרא"ה כתב דטעמא דמ"ד דשונין הוא משום דרוב בנ"א אין שונין אלא לצורך יומן, ואי"ז מלאכת ימים רבים, וטעמא דמ"ד דאין שונין הוא משום דמחלף במרקד שהיא מלאכת ימים רבים, וכ"כ הר"ן בשם אחרים, והך מילתא דהא דשונין הוא משום דאי"ז מלאכת ימים רבים, כ"כ גם היש"ש בסו"ס כ"ז, והביאו המג"א בסימן תק"ו סק"ד.

**ג** הבה"ג בהל' יו"ט כתב דהא דשונין הוא שמא נפל בו צרור או קיסם, וכ"כ הראב"ן במכילתין, והיראים בסימן ד"ש, והסמ"ג ל"ת ע"ה, ונמצא דאין הכל יוצא ויש בזה משום מרקד,[[231]](#footnote-232) ובטעמא דמ"ד דשרי, משמעות דבריהם דהוא משום דלא חשיב כאפשר לעשותו מערב יו"ט, כיון דצריך לעשות כן סמוך ללישה, כדי שלא יהא בקמח צרור או קיסם, וכ"כ המאירי, וטעמא דמ"ד דאין שונין, כתב המאירי דהוא משום דחשיב דאפשר לעשותו מערב יו"ט.[[232]](#footnote-233)

\*בעיקר מש"נ בד' רש"י דהא דשונין הוא משום דאי"ז בכלל מרקד כיון שהכל יוצא ואין כאן פסולת, וכן פירשו הגר"ז והחיי אדם לדבריו, וכ"כ המחה"ש בסימן תק"ו סק"ד, הנה בד' הר"ן מבו' להדיא שפירש בד' רש"י דמדאורייתא הו"ל בכלל מרקד, וכל הא דלמ"ד דאין שונין אין האיסור בזה אלא מדרבנן, הוא משום דמדאורייתא לא מפלגינן באוכל נפש עצמו בין אפשר ללא אפשר, ולכאו' הוא משום דיש מעט פסולת שיוצאת בהרקדה שני', וע"כ הו"ל בכלל מרקד, וצ"ל לפ"ז דטעמא דמ"ד דשרי הוא משום דדרך לשנות בשעת לישה, ולא חשיב כאפשר מאתמול, - ולפ"ז מתפרש מש"כ בפירש"י דהא דשרי הוא משום דאינו כמרקד, דהוא לפרש טעם הא דלא אסרו בזה משום דמיחזי כמרקד, וכמו שאמר רבינא דיש לאסור בצרור או קיסם משום דמיחזי כבורר, וע"ז הוא שכתב דהוא משום דלא מיחזי כמרקד משום "שנראה" שהכל יוצא ואין כאן סובין,[[233]](#footnote-234) וצ"ע.

הפר"ח בסימן תק"ו סוס"ב כתב דלמש"כ בפירש"י דהא דשונין הוא משום דהכל יוצא ואין כאן סובין, לא הותר לשנות אלא באותה כברה עצמה שרקד בראשונה דהשתא הכל יוצא, אך לרקד פעם שני' בכברה אחרת שמוציאה הקמח וקולטת את הסולת, אסור אפי' ע"י שינוי, דהו"ל כתחילת הרקדה דאסורה, וכ"כ הב"ח שם בדעת הסמ"ג,[[234]](#footnote-235) וכ"כ המ"ב שם סקי"ד, - אך בד' המג"א שם סק"ג מבו' דשרי, ועמד ע"ז המחה"ש שם, ועמש"כ ע"ז השעה"צ שם סקי"ח, אף שהביא שם למש"כ בפירש"י דטעם ההיתר הוא שנראה שהכל יוצא ואין שם סובין,[[235]](#footnote-236) וגם הב"ח שם כתב דבד' רש"י והרא"ש והטור נראה שהתירו בזה, וצ"ע.

**ושוין שאם נפל לתוכן צרור או קיסם ששונין,** בטעם הא דשרי בכה"ג, ול"ד להא דאין שונין, מצינו כמה דרכים, ותליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דאין שונין, **א** למש"כ בפירש"י דהא דאין שונין הוא משום דאפשר לו מאתמול, כתב הר"ן דמה"ט דאם נפל לתוכן צרור או קיסם שונין, משום דלא אפשר מאתמול שביו"ט נפל. - **ב** הרא"ה כתב דהוא משום דהא דאין שונין הוא משום דמחלף במרקד שהיא מלאכה הנעשית לזמן מרובה, ומשא"כ כשנפל צרור או קיסם, דמיחזי ומוכח דהוא לצורך שעה, ותו דלא סגיא בלא"ה ומימנע משמחת יו"ט. - **ג** בד' המכתם בפי' קמא מבו' דהוא משום דהא דאין שונין הוא משום דהוי טרחא דלא צריך, וע"כ כשנפל לתוכו צרור או קיסם שרי משום דהוא טרחא דצריך, וכ"כ הארחות חיים בהל' יו"ט סנ"א והכל בו בסימן נ"ח.

הבית מאיר בסימן תק"ו בתו"ד הק', דמ"ט שרי לשנות בנפה כשנפל לתוכו צרור או קיסם, אף הרי אף ברירה שהותרה ביו"ט, לא הותר לברור בנפה או בכברה, וכדתנן לעיל י"ד ב', - והמ"ב שם סק"ח כתב לישב, דהא דאסור לברור בנפה ובכברה, הוא משום דדרכם לעשות בהן לזמן מרובה, וכמש"כ בפירש"י לעיל י"ב ב' (ד"ה אבל לא בטבלא), ומשא"כ הכא שכבר נברר הקמח מבעו"י ואירע שנפל בו צרור או קיסם, מינכר לכל שהוא לצורך שעה לאפותה ביו"ט, וע"כ הוא דשרי.

**אין שונין קמח ביו"ט אבל נפל צרור או קיסם בורר בידו, א"ל כ"ש דאסור דהו"ל כבורר,** כן גירסת רש"י, ופירש דהיינו דהך תנא ס"ל דאין שונין אף כשנפל צרור או קיסם, ולא הותר אלא לברור הצרור והקיסם בידו, וע"ז פריך רבינא דכ"ש דאסור דמחזי כבורר דהוא אב מלאכה, וכ"ה מבו' בד' המ"מ בפ"ג מיו"ט הי"ד, (ופירש כן בד' הראב"ד שם), ונתבאר להלן.

אך בד' הרא"ה והמאירי מבו' דגרסי אבל נפל צרור או קיסם שונין, א"ל כ"ש דאסור דמיחזי כבורר, ועד"ז גריס השאילתות בסימן נ', והפר"ח בסימן תק"ו ס"ב הביא לגירסא זו, ולפ"ז לא איירי בברירת צרור או קיסם בידו, אלא בהרקדה בנפה, אך ליטלם בידו שרי, וכמש"כ המאירי, - והא דקאמר רבינא דכ"ש דאסור, כתב הרא"ה דהיינו, דלמ"ד דאין שונין משום דמחלף במרקד שהוא לזמן מרובה, כ"ש דאין שונין כשנפל צרור או קיסם דודאי מיחזי כמרקד ומחלף בי', שזה וזה לצורך, ומשא"כ כשלא נפל צרור או קיסם, דלא מחזי כ"כ כמרקד, כיון דאפשר בלא"ה.

**דביתיהו דרב יוסף נהלא קמחא אגבא דמהולתא, א"ל חזי דאנא רפתא מעליא בעי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאמר לה דא"צ לשנות כלל, דקי"ל דשונין קמח ביו"ט, וכ"כ הר"ן. - **ב** הרא"ש בסימן ט"ז כתב בדעת הרי"ף דהיינו דא"צ לעשות שינוי דאגבא דמהולתא לפי שאינו נרקד יפה, אך בעי שינוי דגבא דפתורא, כדאמר רב אשי, ועמש"כ בזה הקרבן נתנאל שם. - **ג** היש"ש בסימן כ"ז כתב בדעת הרי"ף דמודה רב יוסף דבעי שינוי, אלא שהזהיר אותה שלא תעשה באופן אחר ושמא תכבד עלי' המלאכה ולא תשנה הקמח עוד, וע"כ הזהירה דתשנה קמח בהרקדה שני' ע"י שינוי.

**דביתהו דרב אשי נהלא קמחא אגבא דפתורא,** נחלקו הראשונים בביאורו, ובזה תליא פלוגתת קמאי בהכרעת ההלכה אם מותר לשנות בלא שינוי, **א** הר"ן בתחילת דבריו פירש דהיינו דקי"ל כמ"ד דאין שונין, ואפ"ה ע"י שינוי שרי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מיו"ט הי"ד, ובד' הרא"ש בסימן ט"ז. - **ב** הר"ן צידד בדעת הרי"ף דקי"ל כמ"ד דשונין, ומדינא שרי אף בלא שינוי, אלא דדביתהו דרב אשי היתה מחמרת על עצמה, וכ"כ המאירי דמדת חסידות היתה. - **ג** היראים בסימן ד"ש כתב דהיינו דמדינא שרי בלא שינוי, דקי"ל כמ"ד דשונין ביו"ט, אלא שהחמיר רב אשי להצריך שינוי, דלא ליתחזי כעובדין דחול, וכ"נ בד' השאילתות בסימן ק"ז, והבה"ג בהל' יו"ט, והסמ"ג לאוין ע"ה.[[236]](#footnote-237)

**אם הותרה תחילת הרקדה ע"י שינוי**

התוס' כתבו בשם רשב"ם דכ"ה דהותר לשנות ע"י שינוי, ה"נ הותרה תחילת הרקדה ע"י שינוי, ואין לחלק בזה,[[237]](#footnote-238) והרשב"א והר"ן כתבו די"ג כמה מהולתא "רקדן" בנהרדעא, ולגירסא זו מבו' כן דאף תחילת הרקדה הותרכה ע"י שינוי, - אך התוס' צידדו דלא הותרה תחילת הרקדה ע"י שינוי, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז, וכ"כ הרשב"א ללמוד מד' רש"י בד"ה אגבא דפתורא, - והתוס' כתבו דמ"מ יש לסמוך ע"ד רשב"ם להתיר ע"י נכרי תחילת הרקדה ע"י שינוי, וכ"כ הרמ"א בסימן תק"ו ס"ב, והפר"ח שם כתב דכיון דכל קמאי פליגי ע"ד רשב"ם, אין להתיר אף ע"י נכרי, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקט"ז.

\*בתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"א כתב, דהא דלא הותרה הרקדה ע"י שינוי, הוא בשינוי דאגבא דפתורא, דאין שום שינוי נעשה בהרקדה, שכדרכו הוא מרקד, אלא שנופל על השלחן ולא בתוך כלי, אך כל שעושה גוף ההרקדה ע"י שינוי שרי, וזה לטעמי' דכל המלאכות שנאסרו משום דאפשר מערב יו"ט הותרו ע"י שינוי, ולפ"ז נמצא דכל שמרקד באחורי הנפה, ונעשה גוף ההרקדה בשינוי, שרי אף בתחילת הרקדה, - אך בד' ש"ר ובד' הפוסקים בסימן תק"ו מבו' שלא חילקו בזה.

\*בד' הסמ"ג לאוין ע"ה מבו' להדיא דתחילת הרקדה אסורה אף ע"י שינוי, עיי"ש שכתב דהרקדה פעם ראשונה אסורה, ופעם שני' מותרת ובלבד שישנה במקצת, והרי דפעם ראשונה אסורה אך כשמשנה, - וצ"ב דלמש"כ שם דכל מלאכת אוכל נפש מותרת ע"י שינוי אפי' בדבר שאינו מפיג טעמו ואפשר לעשותו מערב יו"ט, ומשמע דגם קצירה וכו' שנאסרו משום דאפשר לעשותן מערב יו"ט, מותרין ע"י שינוי, מ"ט הרקדה ראשונה אינה מותרת ע"י שינוי.

**הכרעת ההלכה אם מותר לשנות בלא שינוי**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דבד' השאילתות בסימן נ' ובסימן ק"ז מבו' דקי"ל דאסור לשנות אלא ע"י שינוי, והיינו משום דס"ל דדעת רב אשי דבעי שינוי, וקי"ל כוותי', וכ"כ הבה"ג בהל' יו"ט, והראבי"ה בסימן תשע"א בשם ר"ח, והרמב"ם בפ"ג מיו"ט הט"ז, והיראים בסימן ד"ש, והרוקח בסימן רצ"ז, והסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד, והרא"ש בסימן ט"ז, והמאורות והמכתם בסוגיין, והטוש"ע בסימן תק"ו ס"ב.

אך הרא"ה והמאירי בסוגיין כתבו דקי"ל דמותר לשנות אף בלא שינוי, והיינו משום דס"ל דמודה רב אשי דמדינא ל"ב שינוי, אלא שהיתה אשתו מחמרת על עצמה משום מידת חסידות, וכ"כ הראב"ד בהל' יו"ט שם, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ב, והרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ח המ"ד, והריא"ז בפירקין ה"ז דין ג' .

**הדין בגוונא שנפל לתוכן צרור או קיסם**

הרמב"ם בהל' יו"ט שם כתב דאם נפל לתוכן צרור או קיסם מותר לשנות בלא שינוי, וכ"כ הרוקח והמאורות והמכתם והרא"ש והטוש"ע שם, - ולכאו' כ"ז הוא לפ"מ שפירשו דקי"ל כמ"ד דאין שונין, ואפ"ה ע"י שינוי שרי, וע"כ בצרור או קיסם דשוין ששונין, שרי אף בלא שינוי, - אך לדעת היראים ודעימי' דקי"ל כמ"ד דשונין, ואפ"ה בעי שינוי, דלא ליתחזי כעובדין דחול, י"ל דהוא אף כשנפל לתוכן צרור או קיסם, וצ"ע.

הראב"ד בהל' יו"ט שם כתב דאף דקי"ל כמ"ד דשונין ושרי אף בלא שינוי, מ"מ אם נפל בו צרור או קיסם אסור, ולא הותר אלא ע"י שינוי, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ז דין ג'.

ובביאור דעת הראב"ד נחלקו רבוותא, דהמ"מ שם פירש דהיינו דאף דמותר לשנות, מ"מ אם נפל בו צרור או קיסם אסור לבררו בידו, והוא נלמד מהא דאמר רבינא דלברור בידו כ"ש דאסור, והיינו דאף למ"ד דמותר לשנות, מ"מ אסור לברור בידו דהוי כבורר, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ח המ"ה בשם יש מי שאומר, וכ"כ הרמ"א בסימן תק"ו ס"ב בשם י"א, וכן פירשו הט"ז שם סק"ג והפר"ח והגר"א שם בד' הראב"ד, - אך המאירי בסוגיין פירש דהיינו דאף דמותר לשנות, מ"מ כל שנפל בו צרור או קיסם אסור לשנות, וזה מתפרש לפי גירסתו דהא דאמר רבינא כ"ש דאסור, קאי על הרקדה בנפה, ונתבאר לעיל, וכ"כ הארחות חיים בהל' יו"ט סנ"א והכל בו בסימן נ"ח, וכ"כ הב"ח בסימן תק"ו אות ג', והבית מאיר שם, וההעמ"ש בסימן נ' סוסק"ג, וכן צידד הנשמ"א בכלל פ"ד סק"א.

בד' הרשב"א בעבוה"ק שם משמע דאף דכשנפל צרור או קיסם מותר לברור ביד, מ"מ אסור לשנות, - והנשמ"א בכלל פ"ד סק"א כתב דאזיל לטעמי' שם פ"ה דס"ל דברירה גמורה לא הותרה כלל ביו"ט, ומה"ט הוא דברירה בנפה וכברה אסורה, וע"כ אף כשנפל צרור או קיסם אסור לשנות בנפה ובכברה, דהו"ל ברירה דאורייתא, ולא הותרה ביו"ט.

הב"י בסימן תק"ו ס"ב הק' ע"ד הרי"ף והרמב"ם והרא"ש שלא כתבו לאסור לברור צרור או קיסם ביד, שהרי רבינא קאמר דכ"ש דאסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הב"י שם כתב דכל הא דס"ל לאסור בברירת צרור או קיסם ביד, הוא משום דס"ד דהא דאין שונין קמח הוא אף ע"י שינוי, וכ"ש דיש לאסור לברור צרור או קיסם ביד, אך לפ"מ דקי"ל דמותר לשנות ע"י שינוי, ה"נ מותר לברור צרור או קיסם ביד. - **ב** הב"י שם צידד דמודו הרי"ף והרמב"ם והרא"ש להך דינא דאסור לברור צרור או קיסם ביד, כמו שאמר רבינא דכ"ש דאסור דמיחזי כבורר, אלא שלא הביאו לזה לגבי הרקדת קמח, משום דאינו ענין להרקדה, וסמכו על מש"כ בדין בורר.[[238]](#footnote-239) - **ג** הרא"ה כתב דהא דקאמר רבינא דכ"ש דאסור, היינו דלהך תנא דאסור לשנות, כ"ש דיש לאסור לשנות כשנפל צרור או קיסם, אך לפ"מ דקי"ל דמותר לשנות, שרי אף כשנפל צרור או קיסם, וכ"כ הגר"א בסימן תק"ו ס"ב בדעת הרשב"א.[[239]](#footnote-240)

**טעם הסוברים דאסור לברור צרור או קיסם בידו ול"ד לכל ברירה בידו דמותרת**

הרשב"א בעבוה"ק ש"א ספ"ח נחלק ע"ד האוסרים ברירת צרור או קיסם בידו, וכתב דדמי לכל ברירה בידו דמותרת, ולא נאסר אלא ברירה בנפה ובכברה, - ובדעת האוסרים ברירת צרור או קיסם בידו, ול"ד לכל ברירה בידו דמותרת, מצינו כמה דרכים, **א** הט"ז בסימן תק"ו סוסק"ג כתב דהוא משום דכשנוטל צרור או קיסם מן הקמח הו"ל כנוטל פסולת מן האוכל, ומשא"כ כשמרקדו שנית נוטל האוכל מתוך הפסולת, וכיון שבידו לרקד וליטול אוכל מתוך הפסולת, לא הותר ליטול פסולת מן האוכל.[[240]](#footnote-241) - **ב** הגר"ז בסימן תק"י ס"ג ובקו"א בסימן תק"ו סק"א פירש דהוא משום דברירת חטים וקמח היא מהמלאכות האסורות ביו"ט, כיון שדרך לבררן הרבה ביחד,[[241]](#footnote-242) ול"ד לברירת קטניות שאין דרך לבור אותן אלא מה שצריך לו מהם,[[242]](#footnote-243) והביאו הביאוה"ל בסימן תק"י ס"ב ד"ה הבורר קטנית ובסימן תק"ד ס"ג ד"ה משום דאין, ובשעה"צ סימן תק"ו סקי"א. - **ג** החיי אדם בכלל פ"ב ס"ג כתב דהוא משום דדרך ברירת צרור מן הקמח בחול היא ביד, ולא הותרה ברירה ביו"ט אלא כשבורר שלא כדרכו, דמה"ט הוא דנאסרה ברירה בנפה ובכברה, כמש"כ החיי אדם שם סוס"ב,[[243]](#footnote-244) והביאו המ"ב בסימן תק"ו סקי"א,[[244]](#footnote-245) ובביאוה"ל בסימן תק"ד ובסימן תק"י שם.[[245]](#footnote-246) **- ד** המחה"ש בסימן תק"ד סק"ט כתב דברירת קמח נאסרה משום דלא הותרו מלאכות דקודם לישה, וזה מתפרש למש"כ השטמ"ק לעיל כ"ג ב' דאיסור מלאכה קודם לישה הוא משום דאינה קרובה לאוכל נפש, כיון דעדיין ה"ז מחוסר לישה ואפי', וע"כ הוא דלא הותרה ברירה דקמח, ול"ד לברירת קטניות דהיא קרובה לאוכל נפש, כיון דאין מחוסרין לישה.

**נתינת יין למשמרת**

בשבת קל"ז ב' תנן דנותנין למשמרת תלוי' ביו"ט,[[246]](#footnote-247) ובגמ' שם קל"ח א' אמרו דלרבנן אם שימר בשבת חייב חטאת, והרשב"א שם הק' דכיון דחייב חטאת, הוי בורר גמור כדרכו, וא"כ היאך היו נותנין לתלוי' ביו"ט, הרי לכו"ע אין בוררין את הקטנית ביו"ט בנפה ובכברה, - ובפשוטו אזיל לטעמי' בעבוה"ק ש"א פ"ה הכ"א והכ"ג דלא הותרה ביו"ט ברירה האסורה מדאורייתא, וזהו שהק' דמ"ט הותר ליתן יין למשמרת, אף דהו"ל ברירה דאורייתא.[[247]](#footnote-248)

אך ממה שהוצרך הרשב"א לפרש דכיון דחייב חטאת "הו"ל בורר כדרכו", ומ"ש מהא דאין בוררין את הקטנית ביו"ט בנפה וכברה, משמע טפי דאין מכוון דבריו דלא הותרה ביו"ט ברירה האסורה מדאורייתא, דא"כ הי' לו להקשות דמ"ט הותר ליתן לתלוי' כיון דחייב חטאת, ומ"ט הוצרך להוסיף דהו"ל בורר כדרכו, אלא היינו דלא הותרה ברירה כדרכה ביו"ט, ומה"ט הוא דאין בוררין בנפה וכברה, וכמש"כ הלח"מ והחיי אדם, וזהו שהק' דמ"ט הותר ליתן יין למשמרת, אף דהו"ל ברירה כדרכה, והוכיח כן דהו"ל ברירה כדרכה, מהא דחייב חטאת, אף דבורר לאלתר,[[248]](#footnote-249) - וקשיא כן גם ע"ד החיי אדם ודעימי' שפירשו דטעם האוסרים לברור צרור מן הקמח, הוא משום דלא הותרה ברירה כדרכה ביו"ט, דמ"ש מהא דנותנין יין למשמרת תלוי' ביו"ט, ושמא י"ל כמש"נ לעיל בהערה עפי"ד הריטב"א דהותר היתר בפנ"ע שהתירו התם כ"ה דלא אתי לאימנועי משמחת יו"ט, וצ"ע.

התוס' בשבת שם ד"ה אבל נותנין כתבו דהא דנותנין לתלוי' ביו"ט, הוא משום דאם הי' עושהו מאתמול ל"ה טוב כ"כ וחזק, וע"כ ל"ד להא דתניא שם קל"ד א' דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, דהתם הוא משום דאם הי' עושהו מאתמול ל"ה מתקלקל, והמג"א בסימן תק"י סק"ט כתב לפ"ז דבגונא דאף אם הי' עושהו מאתמול הי' טוב וחזק, אסור ליתן לתלוי' ביו"ט, וכ"כ המ"ב שם סקי"ז,[[249]](#footnote-250) וכתב בשם הפמ"ג שם באש"א שם, דע"י שינוי שרי בכל גוונא, וכמש"כ הרמ"א בסימן תצ"ה ס"א, דהותרה מלאכה ע"י שינוי, אף כשאפשר לעשותה מערב יו"ט.

**סינון חרדל במסננת שלו**

בשבת קל"ד א' תניא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, ואיירי ביו"ט, ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א שם בתו"ד דהוא משום דאפשר לסננו מבעו"י ולא יפסד, וכל מלאכת אוכל נפש שאפשר לעשותה מערב יו"ט, אסורה מדרבנן, וכ"כ התוס' שם קל"ז ב' ד"ה אבל נותנין דהוא משום דאם הי' עושהו מאתמול ל"ה מתקלקל, וכ"כ הריא"ז שם ה"ב דין ו'. - **ב** הביאוה"ל בסימן תק"י ס"ג ד"ה אין מסננין כתב דלדעת הסוברים דהותרה מלאכת אוכל נפש אף כשאפשר מבעו"י, צ"ל דהא דאין מסננין את החרדל, הוא משום דדרך לעשותו לימים רבים, ועיי"ש שכתב דלפ"ז יש לאסור אף אם ל"ה אפשר לסנן מבעו"י, (וזה כמש"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ו בדין מגבן בגונא דל"ה אפשר לעשותו מבעו"י, דתליא בטעם איסורו, וכ"כ המ"ב שם סקכ"א ובשעה"צ שם סקי"ח, ונתבאר בדף מס' 8). - **ג** הרשב"א בעבוה"ק שער א' ספ"ה כתב דהוא משום דנראה כבורר, וכל שהוא כבורר אסור אפי' ביו"ט כבשבת, והוא לטעמי' דברירה גמורה לא הותרה ביו"ט, (אך צ"ע דהרי משמע דאינו אלא נראה כבורר, ומדאורייתא ל"ה כבורר, ומ"ט לא הותר ביו"ט, וי"ל. - **ד** לדעת החיי אדם דלא הותרה ברירה כדרכה ביו"ט, ונתבאר לעיל, לכאו' מה"ט הוא דאין נותנין את החרדל במסננת, משום דהויא ברירה כדרכה, אך קשיא ע"ז מהא דנותנין לתלוי' ביו"ט, וכנ"ל.

**ברירה בקמח מצה**

במנהגי מהר"ש סימן מ"א כתב דמותר לדוך מצה ביו"ט דאין טחינה אחר טחינה, אך יזהר שלא יברור לזרוק הגדולים דיש איסור בורר באוכלין, והביאו המהרי"ל בהל' יו"ט ס"ח, - והדרכ"מ בסימן תק"ד תמה ע"ז דהרי מותר לברור ביו"ט אף פסולת מתוך האוכל, וכן תמה היש"ש בפ"ק סו"ס מ"ב.

ובביאור ד' המהרי"ל כתב הט"ז בסימן תק"י סק"ג דהוא משום דהי' אפשר לברור מערב יו"ט, ובכה"ג לא הותר לברור ביו"ט,[[250]](#footnote-251) והגר"ז בקו"א בסימן תק"ו סק"א הוסיף לפרש, דאף דטחן המצות ביו"ט, מ"מ חשיב כאפשר מערב יו"ט, משום דהי' אפשר לטחון המצות ולברור מערב יו"ט.

אך המג"א בסימן תק"ד סק"ט כתב דדעת המהרי"ל היא כהאוסרים לברור צרור מתוך הקמח, וה"נ אסור לברור מצה מתוך הקמח, - וביאור הך דינא, תליא במש"נ לעיל בטעם האוסרים לברור צרור מתוך הקמח, דהמחה"ש שם פירש דהוא משום דלא הותרה מלאכה דקודם לישה, ומה"ט נאסר לברור מצה מתוך הקמח, דאע"ג דכבר נילושו המצות ונאפו, מ"מ כיון דע"י גרירה חזר להעשות כקמח, יש לו דין קמח, ויש בו משום ברירה, - והגר"ז בקו"א בסימן תק"ו סק"א כתב דהוא משום דברירת קמח היא מהמלאכות האסורות ביו"ט כיון דדרך לעשותה לימים רבים,[[251]](#footnote-252) - והחיי אדם בכלל פ"ב ס"ג כתב דהוא משום דדרך ברירתו בחול היא ביד, ולא הותרה ברירה ביו"ט אלא כשבורר שלא כדרכו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תק"ד ס"ג ד"ה משום בסו"ד.

**הוצאת זבוב מן הכוס**

הט"ז בסימן תק"ו סוסק"ג כתב דלדעת הראב"ד דאסור לברור צרור מן הקמח, ה"נ כשנופלים זבובים לתוך הכוס, אסור להסיר הזבובים לחוד משם, ועמש"נ במ"מ למלאכת בורר דף מס' 8 פלוגתת האחרונים בדין ברירת זבוב מן הכוס בשבת, והביאו המ"ב שם סקי"ב, - ולכאו' כ"ז הוא למש"כ החיי אדם דטעמא דהראב"ד דאסור לברור צרור מן הקמח הוא משום דדרך ברירתו ביד, וה"נ אסור לברור זבוב מן הכוס כדרכו, אך למש"כ הגר"ז והמחה"ש בטעמא דהראב"ד, אין מקום לאסור בברירת זבוב, ומה"ט לא הביא הגר"ז שם לדין זה, (וגם הפמ"ג במש"ז בסימן שי"ט סקי"ג נקט לדינא להתיר בזה).

**שפיכת שכר שבשולי החבית**

האו"ז בסימן נ"ט כתב דיזהר אדם בשבת "וביו"ט" שלא ישפה מכלי אל כלי כדי להשאיר פסולת הנשארת בשולי הכלי, אלא או ישאיר מן המשקה עם הפסולת שלא יהא הפסולת ניכר או ישפה הפסולת עם המשקה לחוץ, והביאו הריקנאטי בסימן קמ"ג, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן תק"ו סק"ג, דלמש"כ הט"ז דאסור לברור זבוב מן הכוס, ה"נ אסור לשפוך השכר מן השמרים, אלא יניח מעט שכר ע"ג השמרים, והביאו המ"ב שם סקי"ב, - וגם דין זה הוא רק למש"כ החיי אדם דטעמא דהראב"ד הוא משום דלא הותרה ברירה כדרכה ביו"ט, [[252]](#footnote-253) אך לדעת הגר"ז והמחה"ש אין לאסור בזה.[[253]](#footnote-254)

י"ב אדר פ"א

דף מס' 11

**הקרבת עולת ראי' ביו"ט**

**י"ט א'** **- מחלוקת וכו' בעולת ראי' ליקרב,** בהא דעולת ראי' קריבה ביו"ט, יש להסתפק אם הוא משום דחשיבא כצורך היום, וע"ד התירא דמלאכת אוכל נפש, או דהוא משום דילפינן מקרא דהקרבת עולת ראי' דוחה יו"ט, והאריך בזה הגרד"ל שליט"א בקובץ כנסת ישראל, ונד' בסוף חי' הגרד"ל למכילתין, עיי"ש,[[254]](#footnote-255) וכתב דנפ"מ בזה אם הותרו מכשירי ההקרבה, כהוצאת סכין לצורך שחיטת העולת ראי', והוצאת העולת ראי' עצמה.[[255]](#footnote-256)

ובדף מס' 2 בהערה נתבאר ללמוד לזה ממש"כ הרמב"ן ועוד מקמאי דמה שאמרו לעיל י"ב א' דבעולת נדבה אמרינן מתוך, היינו מתוך שהותרה שחיטת קדשים לצורך גבוה בעולת ראי' ובשלמי חגיגה דהם צורך היום לגבוה, הותרה נמי שלא לצורך דגבוה דהיינו עולת נדבה, ובע"כ דהא דהותרה הקרבת עולת ראי' הוא משום דחשיבא כצורך היום וע"ד התירא דמלאכת אוכל נפש, דאם הוא משום דהקרבת עולת ראי' דוחה יו"ט, לכאו' ל"ש בזה דינא דמתוך.[[256]](#footnote-257)

בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה אבל נדרים ונדבות כתב דהא דשאני עולת ראי' דקריבה ביו"ט מנדרים ונדבות דאין קרבין, הוא משום דנדרים ונדבות יכול להביאן לאחר זמן, ומשא"כ בעולת ראי' ושלמי חגיגה דאף דיש להן תשלומין כל ז', שרו בה שמא יאנס ולא יקריבנה בשאר הימים, ותנן עבר הרגל ולא חג אינו חייב באחריותו, ופירש כן בהא דתניא לקמן כ' ב' דהשיבו ב"ה דאף זו קבוע לה דתנן עבר הרגל ולא חג אינו חייב באחריותו,[[257]](#footnote-258) ועמש"כ הקוב"ש באות נ"ג לפרש בזה, וזה מתישב אם הא דעולת ראי' קריבה ביו"ט, הוא משום דחשיבא כצורך היום.

אך בפירש"י בחגיגה ז' ב' ד"ה ביו"ט כתב דשאני עולת ראי' ושלמי חגיגה דקרבין ביו"ט, אע"פ שיש להן תשלומין, הוא משום דעיקר מצותן ביו"ט ראשון, דכתיב וחגותם אותו ביום ראשון משמע,[[258]](#footnote-259) והטו"א שם תמה ע"ז דא"כ מ"ט הן קרבין ביו"ט אחרון, אף דאין עיקר מצותן ביום זה, ועמש"כ המאיר לעולם בח"א סו"ס כ"ו לישב היטב בזה.[[259]](#footnote-260)

**אם יש להתיר הקרבת עולת ראי' לב"ה מדינא דמתוך**

התוס' הק' בהא דמפרשינן דטעמא דב"ה הוא מקרא דחג לד' כל דלד', דתיפו"ל משום דאית להו מתוך, והוי שפיר צורך קצת שלא יאמרו שלחנך מלא וכו', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** כתבו דהא דבעינן להך קרא הוא כדי דלא נילף מקרא דוחגותם חגיגה אין עולה לא.[[260]](#footnote-261) - **ב** הרא"ה כתב דליכא למימר מתוך מהא דהותר לצורך הדיוט דה"נ יהא מותר לצורך גבוה, ומה שאמרו לעיל י"ב א' דלב"ה אין לוקין בהקרבת עולת נדבה מכח דינא דמתוך, היינו אחר שהותרה הקרבת עולת ראי', ומסיק דהיינו רק למ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, עיי"ש. - **ג** בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן כ' ב' כתב דאף דמדאורייתא יש להתיר בזה מדינא דמתוך, מ"מ אכתי ה"ז אסור מדרבנן,[[261]](#footnote-262) וע"כ בעינן לקרא דחג לד', ולכאו' זהו מכוון הרא"ה בסוגיין בתו"ד, (ודלא כמו שהגיהו בדבריו). - **ד** המהרש"א בסוגיין כתב דהוא משום דמיעט קרא לכם ולא לגבוה, וע"כ אין להתיר בזה מדינא דמתוך, דדמי להקרבת נדרים ונדבת, דאף דיש בהן לדינא דמתוך, מ"מ אסרינן להו מקרא דלכם ולא לגבוה, וכמש"כ התוס' לעיל י"ב א', וע"כ בעינן לקרא דחג לד', ועמש"כ האבהעו"ז והפנ"י בטעמא דהתוס' דלא פירשו כן.[[262]](#footnote-263)

**איסור הקרבת עולת ראי' לב"ש**

בד' התוס' לעיל י"ב א' ד"ה השוחט עולת נדבה ובמגילה ה' א' ד"ה עולת ראי' משמע דלב"ש אין עולת ראי' קריבה ביו"ט, אף ביו"ט אחרון דאין לה תשלומין אח"כ, וכ"נ בד' הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם והרא"ה לעיל שם, וכן נקט הטו"א בחגיגה ז' ב', עיי"ש, - אך הצל"ח לעיל שם כתב בדעת רש"י, דכל הא דאין עולת ראי' קריבה לב"ש, הוא רק ביו"ט ראשון, דיש לה תשלומין אח"כ, אך ביו"ט אחרון דאין לה תשלומין אח"כ, מודו ב"ש דעולת ראי' קרבה, - והחכמת מנוח לקמן כ' ב' נסתפק בזה.[[263]](#footnote-264)

נחלקו הראשונים באיסורא דהקרבת עולת ראי' לב"ש, **א** התוס' לעיל שם ובמגילה שם והרא"ה לעיל שם נקטו דלב"ש אף המקריב עולת ראי' לוקה. - **ב** הראב"ד בכתוב שם לעיל שם כתב דאף דלב"ש אין עולת ראי' קריבה מדאורייתא, מ"מ אינו לוקה, דקרא דוחגותם אותו חג לד' חגיגה אין ראי' לא ניתקו לעשה. - **ג** הבעה"מ לעיל שם כתב דתליא בהפלוגתא אם נדרים ונדבות קרבין ביו"ט לב"ה, דלמ"ד דאינם קרבין ביו"ט, הרי דלב"ש אף עולת חובה אינה קריבה ביו"ט מדאורייתא ולוקין על הקרבתה, כדילפינן לה לקמן כ' ב' מקרא דלכם ולא לגבוה, אך למ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, לא פליגי ב"ש אלא בהקרבת עולת נדבה דאינה קריבה מדאורייתא, אך עולת חובה ושלמי נדבה קריבין מדאורייתא,[[264]](#footnote-265) ומדרבנן הוא דאינם קרבין, גזירה עולת ראי' אטו עולת נדבה, ושלמים אטו עולות.[[265]](#footnote-266)

**דב"ש סברי וחגתם אתו חג לד' חגיגה אין עולת ראי' לא,** התוס' כתבו דאף דלקמן כ' ב' תניא דטעמייהו דב"ש הוא מקרא דלכם ולא לגבוה, מ"מ בעינן להך קרא דוחגותם, דלא נרבי מקרא דלד' כל דלד',[[266]](#footnote-267) - אך הרא"ה כתב בתו"ד דטעמא דב"ש הוא מקרא דלכם, וקרא דוחגותם לאו מיעוטא הוא, אלא היינו דבהך קרא דוחגותם אותו לא נתפרש דשרי אלא חגיגה ולא עולת ראי', וע"כ ממעטינן לה מקרא דלכם, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן כ' ב'.[[267]](#footnote-268)

**טעם הא דמודו ב"ש בשלמי חגיגה דקרבין**

בטעם הא דמודו ב"ש דשלמי חגיגה קרבין ביו"ט,[[268]](#footnote-269) פירש"י בד"ה מביאין שלמים דהוא לפי שיש בהן אכילת אדם, אך בד"ה מחלוקת כתב דהוא משום דהן חובת היום, - וזה מתפרש כמש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שקרבין דהא דשלמי חגיגה קרבין ול"ד לעולת ראי' ושלמי נדבה דאין קרבין, הוא משום דאית בהו תרתי להתירא אכילת אדם וזמנו ברגל,[[269]](#footnote-270) ומשא"כ בעולת ראי' ושלמי נדבה דלי"ב אלא חדא להתירא,[[270]](#footnote-271) - וצ"ל דאף דעיקר הא דלא שרינן בשלמי נדבה מכח הא דיש בהן אכילת אדם, הוא משום דכהנים משלחן גבוה קא זכו, וכמו שאמרו לקמן כ"א א', ועמש"נ להלן בביאורו, מ"מ אכתי יש בזה טעם להתיר, וה"ז מועיל להצטרף להתיר בשלמי חגיגה דזמנם ברגל, וצ"ב.[[271]](#footnote-272)

\*בפירש"י בד"ה אבל נדרים ונדבות כתב דהא דשלמי חגיגה ועולת ראי' קרבין אף דיש להן תשלומין כל ז', הוא משום דשמא יאנס וכו', והמהרש"א כתב דבשלמי חגיגה ל"ה צריך לטעם זה, שהרי ב"ש לית להו האי סברא דשמא יאנס, ואפ"ה שרו חגיגה, אלא דנקט חגיגה דמשום ה"ט מרבינן עולת ראי' מלד' ולא נדרים ונדבות, משום דעולת ראי' דומה לשלמי חגיגה דיש לה תשלומין כל ז', וכמש"כ בפירש"י לקמן כ' ב' ד"ה מדאורייתא נמי, דלא מרבינן מקרא דלד' אלא עולות הדומות לחגיגה שזמן קבוע ברגל כמותה, - וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, הרי גם הא דב"ש שרו להקריב שלמי חגיגה, בע"כ דהוא בצירוף הא דשמא יאנס, דאל"כ מ"ש משלמי נדבה דאין קרבין, וכמש"כ כן בפירש"י (ד"ה שקרבין) דהא דשלמי חגיגה קרבין לכו"ע, הוא משום דאית בהו תרתי להתירא אכילת אדם והן זמנן ברגל "ואם יעבור הרגל בטל קרבנו", (וכ"ה גם בפירש"י בד"ה מחלוקת, דטעמא דב"ש דשלמי חגיגה קרבין ביו"ט, הוא משום דהן חובת היום).[[272]](#footnote-273)

**הקרבת נדרים ונדבות ביו"ט**

**אבל נדרים ונדבות דברי הכל אין קרבין ביו"ט,** בפירש"י כתב דהואיל ואין זמנם היום אין קרבין ואפי' שלמים וכ"ש עולות דיכול להביאן לאחר זמן, - ובהא דאף שלמים אין קרבין, אף שהן נאכלין לבעלים, אמרו לקמן כ"א א' דל"ד לבהמה חצי' של נכרי וחצי' של ישראל דמותר לשחטה ביו"ט, דשאני נדרים ונדבות דכהנים כי קא זכו משלחן גבוה קא זכו.

ובביאור טעם זה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן שם כתב דהוא משום דזכיית הכהנים בחזה ושוק והבעלים בשאר הבשר היא כעבד הנוטל פרס מרבו, נמצאת כל השחיטה לשם גבוה, וכ"כ התוס' לקמן כ"ז ב' ד"ה ועל החלה בסו"ד, וכ"כ התוס' בשבת כ"ד ב' ד"ה לפי שאין שורפין ובפסחים מ"ו א' ד"ה לא תקרא,[[273]](#footnote-274) והרמב"ן בשבת כ"ג ב'. - **ב** התוס' לקמן שם כתבו בשם ר"י דהוא משום דאף דיש בהן בהן צורך הדיוט, בטל לי' חלקו אצל חלק גבוה והוי כאילו כולם לגבוה, ועיי"ש משה"ק ע"ז. - **ג** בד' התוס' בפסחים ה' א' ד"ה ואומר כל מלאכה משמע דהוא משום דבשעת שחיטה אינו יכול ליהנות ממנו, ואע"ג דיש לו הנאה ממנו אח"כ אסור, וכתבו דמה"ט אסור לבער חמץ ביו"ט, כיון דבתחילת הבערה אינו יכול ליהנות ממנו, אע"ג דכשישרף ויעשה גחלים מותר בהנאה, ועמש"נ להלן בביאור דבריהם.

התוס' בשבת שם כתבו בשם ר"י, דהא דאין שוחטין נדרים ונדבות ביו"ט, הוא משום דאחר שחיטתן עושין מהן לגבוה, וכתבו לפ"ז דבשריפת תרומה טמאה ליכא למימר דמשלחן גבוה קא זכו, כיון דאין עושין ממנה לגבוה כלום, וכ"כ התוס' הרשב"א בפסחים מ"ו א' והתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת שם בשמו והסה"ת בסימן פ"ג בשמו, והתוס' הרשב"א והסה"ת שם כתבו דהוכיח ר"י דבדבר שאין לגבוה ממנו ליכא למימר דהוא משלחן גבוה, דאל"כ היאך אפיית תרומה וצליית פסח דוחה יו"ט, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ"ד ב' בשם ר"י דכיון דבאפיית תרומה לא אמרינן דמשלחן גבוה קא זכו, כ"ש בתרומה טמאה דהנאתה אחר שריפתה.[[274]](#footnote-275)

ובתשו' אבנ"מ סימן ב' פירש לדבריהם דהיינו דכיון דאחר שחיטתן עושין מהן לגבוה, ע"כ בשעת השחיטה אכתי הוי של גבוה, והוי השחיטה לצורך גבוה, וע"כ ה"ז אסור אף שזוכה הישראל אח"כ, ועיי"ש שפירש עד"ז גם בד' התוס' בפסחים ה' א', ונתבאר להלן, - וי"ל עוד דמכוון דבריהם הוא כמש"כ התוס' לקמן בשם ר"י דהא דאין שוחטין נדרים ונדבות ביו"ט הוא משום דבטל צורך הדיוט אצל צורך גבוה, וע"ז הוא שפירשו דהוא משום דאחר שחיטתן עושין בהן צורך גבוה, דמה"ט חשבינן דשחיטתן מכשירתן לגבוה, ובטל צורך הדיוט אצל צורך גבוה.

בתשו' אבנ"מ סו"ס ב' כתב לפרש לעיקר הא דאסרינן בשחיטת נדרים ונדבות, דהוא משום דחזינן דאף דשחיטה שלא לצורך מותרת משום מתוך, מ"מ שחיטה לצורך גבוה אסורה, דגזה"כ הוא דאסור לעשות מלאכה לגבוה, וע"כ כל ששוחט לגבוה, אע"ג דיש לישראל צורך בו, כיון דבשעת שחיטה הוא לגבוה, הו"ל בכלל הגזה"כ שלא לעשות מלאכה לגבוה, - והיינו דהא דאסרינן שחיטת נדרים ונדבות, אי"ז משום דצורך הבעלים באכילתן אינו צורך הראוי להתיר, אלא הוא משום דכיון דחשבינן דהשחיטה היא לצורך גבוה, ה"ז בכלל האיסור לעשות מלאכה לצורך גבוה, - וכ"נ בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו', עייש"ה.[[275]](#footnote-276)

והך מילתא דהא דאין נדרים ונדבות קרבין משום דמשלחן גבוה קא זכו הוא מכח מיעוטא דלכם ולא לגבוה, הוא מפורש כן בד' רבינו דוד והר"ן בפסחים מ"ז א', וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בפסחים שם לפ"מ שפירש"י שם דנידון הגמ' שם הי' שיהיו שתי הלחם נאפין ביו"ט מכח צורך הדיוט שבהן, אך לפי' התוס' שם אין מקור לזה,[[276]](#footnote-277) וכ"ה מבו' בד' התוס' במגילה ה' א' ד"ה עולת ראי'.[[277]](#footnote-278)

\*המג"א בסימן תק"ז סק"ג הק' למש"כ שם דעצים שנשרו מן הדקל ביו"ט דמרבה עליהן עצים מוכנים ומסיקן, לא הותר ליהנות מהן אלא אחר שנשרפו, דמיקלא קלי איסורא, אך אסור להתחמם בהן בשעת ביעורן או ליהנות לאורן, דא"כ היאך הותר להסיקן ביו"ט, למש"כ התוס' בפסחים דכל דבתחילתו אינו יכול ליהנות בו אסור.[[278]](#footnote-279)

והפמ"ג במש"ז יו"ד סימן צ"ט סקי"ב בתו"ד תמה ע"ז, דמש"כ התוס' דכל שבתחילתו אינו יכול ליהנות בו אסור, היינו דומיא דנדרים ונדבות שעיקרן לגבוה, וה"נ בחמץ דמכוין להשבית, והיינו דבכה"ג הוא דאמרינן דכיון דבתחילתו אינו יכול ליהנות בו, הוי עיקר עשייתו לצורך גבוה ולצורך המצוה, אך כל שעיקרו הוא לצורך הדיוט, לא איכפת לן דבתחילתו אינו ראוי, וכ"כ הדגמ"ר והגרע"א בגל' המג"א שם.[[279]](#footnote-280)

ובתשו' אבנ"מ סימן ב' כתב לפרש לד' התוס', דמה שאינו ראוי בשעת המלאכה, אינו טעם לאסור, וכמש"כ התוס' שם מ"ז א' (ד"ה ואי אמרת), דאף אם עכשיו אינו ראוי כל שיהא ראוי לבו ביום שרי, ומה"ט הוא דשרי לאפות עיסה אף שאינה ראוי' עד שתאפה, ושרי לשחוט בהמתו אף דבשעת שחיטה אינה ראוי',[[280]](#footnote-281) אלא הוא משום דבשעת שחיטה של גבוה נינהו, ואינו כלל לצורך ישראל, ואף דאח"כ יזכה בו משלחן גבוה, מ"מ כיון דבשעת השחיטה אינו שלו, ה"ז אסור, וה"נ הוא בשריפת חמץ, דכיון דהחמץ אסור בהנאה והו"ל כהפקר, הרי דאף שיכול ליהנות מאפרן, מ"מ כיון דבשעת המלאכה אינו של ישראל, ל"ה כמלאכה לצורך ישראל, אף שיזכה בו אח"כ, ומשא"כ כשעושה מלאכה בשל ישראל, אע"ג דלא חזי בשעת מלאכה, מ"מ כל שיהא ראוי לבו ביום שרי.

\*בתשו' שב יעקב סימן כ"א כתב לאסור לשחוט בהמה של נכרי לצורך ישראל שיקח ממנו בשר, וכתב לדמותו להא דאסור לשחוט נדרים ונדבות משום דכהנים משלחן גבוה קא זכו, והיינו משום דבשעת שחיטה אכתי הוא של גבוה, ואח"כ זוכין הכהנים משלחן גבוה, וה"נ אסור לשחוט בהמה של נכרי לצורך ישראל, כיון דבשעת השחיטה אינה של ישראל, והישראל זוכה בה מן הנכרי, - ובתשו' נובי"ק או"ח סימן כ"ט נחלק ע"ז, דשאני בנדרים ונדבות דעיקר השחיטה היא בשביל גבוה, ומשא"כ בשוחט בהמת נכרי לפי שרוצה לקנות מממנו בשר, דעיקר השחיטה היא בשביל ישראל.

ובתשו' אבנ"מ סימן ב' האריך לאסור בזה, דאף דלדעת ריב"א דאיסורא דנדרים ונדבות הוא משום דעיקרו הוא לצורך גבוה, אין לאסור בשחיטת בהמה של נכרי, דאין עיקרו לצורך הנכרי אלא לצורך ישראל, מ"מ למש"כ התוס' בשבת בשם ר"י דאיסורא דנדרים ונדבות הוא משום דאחר שחיטתן עושין מהן לגבוה, היינו דע"כ הוא דמשלחן גבוה קא זכו, ומשא"כ בתרומה טמאה דאין בהן לגבוה כלום, ול"ש בזה הא דמשלחן גבוה קא זכו, ה"נ יש לאסור בשוחט בהמה של נכרי, דכשזוכה הישראל אח"כ משלחן הנכרי קא זכי,[[281]](#footnote-282) - וכתב עוד, דלמש"כ התוס' בפסחים דהא דאין שוחטין נדרים ונדבות ביו"ט, הוא משום דבתחילתן אין יכול ליהנות מהן, ה"נ אסור לשחוט בהמת נכרי, כיון דבשעת שחיטה אין ישראל יכול ליהנות ממנה, דשל נכרי היא, ובשעת שחיטה ל"ה מלאכת ישראל וצרכיו, ול"מ הא דיהא ראוי ליהנות ממנה אח"כ, וזה לפ"מ שפירש שם לד' התוס', ונתבאר לעיל.

**בהא דנדרים ונדבות אין קרבין אם הוא מדאורייתא**

בד' התוס' לעיל י"ב א' ד"ה השוחט עולת נדבה מבו' דלמ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט, הוא מדאורייתא, וילפינן לה מדכתיב לכם ולא לגבוה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בכ"ד, ובד' עוד מקמאי.

אמנם הנה הרא"ה בסוגיין בתחילת דבריו האריך דמדאורייתא אף עולת נדבה קריבה משום מתוך,[[282]](#footnote-283) דמתוך שהותרה הקרבת בחגיגה ועולת ראי' הותרה בנדרים ונדבות, ומדרבנן הוא דאין נדרים ונדבות קרבין, משום דהו"ל לגבי גבוה כדברים של הדיוט שדרכו למנוע עצמו מהן בחול דאסור, כגון להוציא בכסא למי שאין הרבים צריכין, או באלונקי למאן דלא בעית, וה"נ כיון דמילי נינהו דרשות, שהרי בנדר הן באין, ואף אחר שנדר אינו מחויב בדבר לאלתר, אלא לאחר כמה ימים, ה"ז אסור מדרבנן,[[283]](#footnote-284) - אך בסו"ד צידד דהא דנדרים ונדבות אין קרבין הוא מדאורייתא, דאף דשלמי חגיגה ועולת ראי 'קרבין, ל"ש בזה מתוך, דהני חובת הרגל נינהו, אך בנדרים ונדבות ליכא צורך היום כלל, עיי"ש.

**אם לוקין על הקרבת נדרים ונדבות ביו"ט**

התוס' לעיל י"ב א' ד"ה השוחט כתבו דאף למ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט, אין לוקין על הקרבתן, דכיון דהא דאינם קרבין אף דיש להתירם מדינא דמתוך הוא מקרא דלכם ולא לגבוה, הו"ל לאו הבא מכלל עשה ואין לוקין עליו,[[284]](#footnote-285) ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא אמרינן דאהדרי' לאיסורא קמא, ומש"כ התוס' הרשב"א בפסחים פ"ג א', ונתבאר בדף מס' 3, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם לעיל שם, ועד"ז כתבו היחוסי תנו"א בע' ר"י בר אבדימי, והתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ"ד ב', ובתשו' הרי"ד סימן פ"ב כתב דאינו לוקה, מתוך שהותרה לצורך והוקלש איסור זה, - אך הבעה"מ והרשב"א לעיל שם נקטו דלמ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט לוקין על הקרבתן, וכ"כ הרא"ה בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ך בפ"א מיו"ט הי"ג.

**טעמא דמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט**

**מיתיבי אמר ר"ש בן אלעזר וכו',** בטעמא דמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בשבת כ"ד ב' ד"ה לפי שאין שורפין ובפסחים מ"ו א' ד"ה לא תקרא כתבו דהוא משום דס"ל דעיקר שחיטה לצורך אדם, וע"כ יש בזה להתירא דאוכל נפש,[[285]](#footnote-286) וכ"נ בד' הבעה"מ לעיל י"ב א' ובד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ (אות ו') דהא דשלמי נדבה קריבין הוא מהתירא דצורך אוכל נפש, עייש"ה. - **ב** התוס' בפסחים ה' א' סוד"ה ואומר כתבו דילפינן לה מקרא דחג לד' כל דלד',[[286]](#footnote-287) וכ"נ בפירש"י לקמן כ' ב' ד"ה לא תימא, וכ"כ הרא"ה בסוגיין בסו"ד. - **ג** הרמב"ן בשבת כ"ג ב' וכ"ד ב' כתב דהוא משום שלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך ריקן, וזה כדיליף אבא שאול לקמן כ' ב' דמה במקום שכירתך וכו' מקום שכירתך פתוחה אינו דין שכירת רבך פתוחה, וכן בדין שלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך ריקן, (וכ"כ הרא"ה לקמן שם דאבא שאול יליף מינה דאף נדרים ונדבות קרבין). - **ד** בסוגיית הגמ' לעיל י"ב א' מבו' לדעת רוב קמאי דיש להתיר הקרבת נדרים ונדבות ביו"ט מדינא דמתוך,[[287]](#footnote-288) והגרע"א בפסחים ה' א' כתב דלפ"ז י"ל דזהו עיקר טעמא דמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, עיי"ש,[[288]](#footnote-289) ואמנם י"ל דבעינן לקרא דחג לד', כ"ה דלא נילף לאסור בזה מקרא דלכם ולא לגבוה.

**בטעם הא דעולת נדבה אינה קריבה אף למ"ד דנדרים ונדבות קרבין**

**לא נחלקו ב"ש וב"ה על עולה שאינה של יו"ט שאינה קריבה,** בטעם הא דמודו ב"ה דעולת נדבה אינה קריבה, בפשוטו הוא מתפרש למש"כ התוס' בכ"ד דטעמא דמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט הוא משום דס"ל דעיקר שחיטה לצורך אדם, ויש בזה להתירא דאוכל נפש, וע"כ כ"ז הוא בשלמי נדבה, אך עולת נדבה דאינה נאכלת ואין בהקרבתה צורך אוכל נפש אינה קריבה, - ולפ"ז נמצא דהא דאין עולת נדבה קריבה הוא מדאורייתא,[[289]](#footnote-290) וכ"כ האמרי ברוך בהגה' הטו"א בחגיגה ז' ב' לדעת התוס', וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן כ' ב' ד"ה נדרים ונדבות יוכיחו בשם הרשב"ם, דאף למ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, היינו רק בשלמים, אך עולת נדבה אינה קריבה מדאורייתא, וזהו דפרכינן מינה, וכן משמע בד' התוס' בחגיגה ז' ב' ד"ה עולות,[[290]](#footnote-291) וכן נקטו הטו"א שם, והגרע"א בשבת קי"ד ב' ובפסחים ה' א'.

אך הרא"ה בסוגיין הוכיח מסוגיית הגמ' בסנהדרין ל"ו א', דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, אף עולת נדבה קריבה, והא דאמר רשב"א דעולת נדבה אינה קריבה היינו מדרבנן, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן, והוכיח כן גם מסוגיית הגמ' בשבת קי"ד א',[[291]](#footnote-292) וכ"כ התוס' הרשב"א בפסחים פ"ג ב' והתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ"ד ב' בשם ר"י, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בשבת ובפסחים, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ והרשב"א והמאירי לעיל י"ב א', עיי"ש, וכ"כ הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו',[[292]](#footnote-293) וכ"כ האמרי ברוך בהגה' הטו"א בחגיגה ז' ב' בדעת כמה מקמאי, - ולדעתם בע"כ דהא דנדרים ונדבות קרבין מדאורייתא, אי"ז משום דיש בהן צורך אוכל נפש, שהרי אף עולת נדבה שאינה נאכלת להדיוט קריבה, אלא כהטעמים האחרים שנתבארו לעיל, וע"כ אף עולת נדבה קריבה מדאורייתא.

\*ואמנם תיקשי לפ"ז סתירת ד' הר"ש, דבפסחים מ"ו א' כתב כד' התוס' דטעמא דמ"ד דנדרים ונדבות קריבין ביו"ט הוא משום דעיקר שחיטה לצורך אדם, ושם פ"ג א' כתב דמדאורייתא אף עולת נדבה קריבה, - וצ"ל דמש"כ התוס' דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט קסבר עיקר שחיטתו נמי לצורך אדם, לאו היינו דזהו כל עיקר הטעם דנדרים ונדבות קריבין, שהרי מה"ת אף עולת נדבה קריבה אף דלי"ב לה"ט, אלא מכוון דבריהם הוא, שהרי מדרבנן אין עולת נדבה קריבה ומ"מ שלמי נדבה קריבין, והיינו דהגם דמרבינן מקרא דלד' דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, מ"מ אסרו חכמים להקריבן, ומה שלא אסרו בשלמי נדבה להקריבן, בע"כ היינו משום דאית בהו התירא אחרינא דהויא הקרבתן לצורך אוכ"נ, ואשר זהו מש"כ התוס' דמ"ד דהן קרבין ביו"ט קסבר דעיקר שחיטתו נמי לצורך אדם, ומה"ט הגם דמדרבנן אין עולת נדבה קריבה ביו"ט, מ"מ שלמי נדבה קריבין ביו"ט, כיון דהויא הקרבתן לצורך אוכל נפש.[[293]](#footnote-294)

\*למש"כ הבעה"מ והרשב"א לעיל י"ב א' דהגמ' התם אתיא כמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, יש ללמוד מהתם, דכל הא דלדידי' אף עולת נדבה קריבה מדאורייתא, הוא מדינא דמתוך,[[294]](#footnote-295) וזהו שאמרו דהא דלב"ה אינו לוקה, הוא מכח דינא דמתוך,[[295]](#footnote-296) וכ"כ הרא"ה בסוגיין בסו"ד, דמקרא דוחגותם אותו חג לד' אין ללמוד אלא דשלמי נדבה קריבין, דחג לד', היינו כל שיש בו חלק לחג, כגון שלמים דאיכא שמחה, ואין עולת נדבה קריבה מדאורייתא אלא מדינא דמתוך, וכ"כ הרא"ה לעיל מינה דהא דנדרים קרבין הוא מדין מתוך.

וקשיא טובא לפ"ז במה שאמרו בשבת קי"ד א' דר"ע דיליף מקרא דחלבי שבת קרבין ביו"ט הוא משום דס"ל דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט, וכיון דעיקר הא דתלינן לה אם נדרים ונדבות קרבין, הוא משום דלמ"ד דקרבין אף עולת נדבה קריבה מדאורייתא, כמש"כ רבים מקמאי, (ונתבאר לעיל), הרי דאף אם ס"ל לר"ע דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, מ"מ לפ"מ דס"ל דלא אמרינן מתוך, כמו שאמרו בפסחים ה' ב', אין עולת נדבה קריבה מדאורייתא,[[296]](#footnote-297) ומנ"ל דר"ע ס"ל דנדרים ונדבות קרבין מדאורייתא.[[297]](#footnote-298)

\*לקמן כ' ב' אמרינן לפירש"י ורוב קמאי דאבא שאול ס"ל דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, - והתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ"ד ב' הוכיח מהתם דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, אף עולת נדבה קריבה מדאורייתא, ונתבאר בדף מס' 12, והא דאמר ר"ש בן אלעזר דאינה קריבה הוא מדרבנן.

אך לדעת הסוברים דהא דלר"ש בן אלעזר עולת נדבה אינה קריבה הוא מדאורייתא, צ"ל דפליגי בהכי רשב"א ואבא שאול, דרשב"א ס"ל דאף דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט היינו רק בשלמי נדבה דיש בהן צורך הדיוט, אך עולת נדבה דאין בה צורך הדיוט אינה קריבה, ואבא שאול ס"ל דאף עולת נדבה קריבה,[[298]](#footnote-299) וכ"כ המהרי"ט אלגאזי בס' קדושת יו"ט סימן מ"ב, והגרע"א בפסחים ה' א', ובדף מס' 12 בהערה נתבאר כן בדעת רש"י בחגיגה ז' ב', והתוס' בכתובות ז' א', עיי"ש.

\*בסנהדרין ל"ו א' פריך רבא דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט לא תהא רציחה דוחה קרבן יחיד מק"ו, דמה יו"ט שנדחה מפני קרבן יחיד אין רציחה דוחה אותו, קרבן יחיד שהוא דוחה את יו"ט אינו דין שלא תהא רציחה דוחה אותו, והקר"א בשבת כ"ד ב' הוכיח מזה, דטעמא דמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, אינו מכח דינא דמתוך, דאף קרבן יחיד חשיב כצורך היום, שלא יהא שלחנך וכו', דא"כ לא מצינו כלל למילף מינה דאין רציחה דוחה אותו כמו שאינו דוחה את יו"ט,[[299]](#footnote-300) ובע"כ לפ"ז דהא דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט הוא משום רבויא דלד' דמינה ילפינן דהקרבת קרבן יחיד דוחה יו"ט, - אך הנה הרא"ה בסוגיין כתב דהא דעולת נדבה קריבה ביו"ט דגם ע"ז קאי הגמ' בסנהדרין שם הוא מדינא דמתוך, וכ"ה מבו' מד' הבעה"מ והרשב"א לעיל י"ב א', (ונתבאר לעיל), וצ"ע.

**בטעם הא דאין נדרים ונדבות קרבין משום דיוצא בהן ידי שלמי שמחה**

התוס' בחגיגה שם הק' למ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט, דמ"ט ל"מ להביא נדרים ונדבות משום דיוצא בהן ידי שלמי שמחה, כדתנן התם דישראל יוצאין יד"ח בנדרים ונדבות ובמעשר בהמה, וכתבו די"ל דאיירי שכבר קרב שלמי שמחה כדינו, ועוד, דהא דיוצא ידי שלמי שמחה בנדרים ונדבות, היינו כשהקריבום משום שמחה אבל אם הביאום לשם נדרים אין יוצא בהן ידי שמחה,[[300]](#footnote-301) והצל"ח לקמן בסוגין כתב די"ל דאף אם יוצא ידי שמחה אף בכה"ג שלא הקריבום משום שמחה, מ"מ בכה"ג אין קרבין ביו"ט, כיון דעיקר הקרבתן היא משום נדרו.[[301]](#footnote-302)

והטו"א שם כתב לישב לעיקר קו' התוס', דהרי בלא"ה יש בהקרבת נדרים ונדבות צורך הדיוט שהרי הבשר נאכל, ואפ"ה אין קרבין ביו"ט משום דכהנים משלחן גבוה זכו, ועיקר השחיטה נעשית משום צורך גבוה, וא"כ ה"נ אף דיוצא יד"ח שלמי שמחה בנדרים ונדבות, מ"מ עיקר השחיטה נעשית לשם הקרבת נדרים ונדבות, אלא דממילא יוצא יד"ח שלמי שמחה כיון שיש לו בשר במה לשמוח, ולא הותרה הבאת שלמי שמחה אלא כשהביא שלמים מיוחדים לשם שלמי שמחה, דנעשה עיקר הקרבן לצרכי הדיוט שיהא לו בשר במה לשמוח, אלא שהקפידה התורה על בשר שמחה זה שיהא של קרבן דווקא, ונמצא דעיקר השחיטה היא לצורך הדיוט, אלא דא"א לו בלא הקרבה, ונעשה צרכי גבוה טפל לשל הדיוט, וכ"כ הצל"ח לקמן כ' ב' בסו"ד בדעת הרמב"ם, דאף דיוצא יד"ח שלמי שמחה בנדרים ונדבות, מ"מ לא הותרה הקרבתן ביו"ט.

**למ"ד דנדרים ונדבות קרבין אם אף חטאות ואשמות קרבין**

התוס' הרשב"א בפסחים פ"ג א' כתב דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט אין שום קרבן שאינו קרב ביו"ט מדאורייתא, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בסנהדרין ל"ו א', ומבו' דלדידי' אף חטאות ואשמות קרבין ביו"ט, וכ"ה מוכח גם מד' הרא"ה ור"נ בן הרמב"ן בסוגיין שהוכיחו מסוגיית הגמ' בסנהדרין שם דאף עולת נדבה קריבה מדאורייתא ביו"ט, וה"נ יש להוכיח דאף חטאות ואשמות קרבין, וכ"נ בהגה' הגרע"א על הספרי ס"פ פנחס, ונד' בספרי עם פי' תולדות אדם, - ועמש"כ בזה באורך בס' שלמי יוסף סימן ק"ח, והביא מס' ברכת אברהם להגרא"א מפרנקפורט לקמן כ' ב' והחשק שלמה בזבחים ע"ה ב' שנקטו דחטאות ואשמות לכו"ע אין קרבין.

י"ג אדר פ"א

דף מס' 12

**י"ט ב'** **- ויוצא בה משום שלמי שמחה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דלמצות שלמי שמחה אם יש לו בכורות ומעשר בהמה א"צ להביא שלמים, דנתרבו כל מיני שמחות של בשר לשמחה, והאמרי ברוך בהגה' הטו"א בחגיגה ו' ב' כתב ללמוד מדבריו דליכא מצוה כלל בהקרבת שלמי שמחה, ולא נתחייב אלא באכילת בשר קרבן, - ועיי"ש שכתב לדון בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דמצוה להקריב שלמי שמחה פעם אחת, וקרבן זה יש לו תשלומין כל ז', - וכ"כ הצל"ח שם ו' ב' בדעת הרמב"ם, ועיי"ש שכתב דיוצא יד"ח זו בהקרבת נדרים ונדבות לשם שלמי שמחה, - וכ"כ האבי עזרי בפ"ב מחגיגה ה"י, והחזו"א במכתבו שנד' שם בסוף הספר נחלק ע"ז באורך, עיי"ש.

בפירש"י כתב דהא דיוצא בה משום שלמי שמחה ול"ה כדבר שבחובה דאינו בא אלא מן החולין, הוא משום דילפינן מקרא דושמחת בחגך לרבות כל מיני שמחות של בשר לשמחה, ובד' השטמ"ק לקמן בסוגיין משמע דהיינו דמהך קרא ילפינן דחובה זו יוצא יד"ח אף שלא מן החולין, - אך הרא"ה לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דאין החובה אלא שיהא לו בשר הרבה ולבני ביתו ולרבות בשמחה, וכל שיש לו בשר הרבה יוצא יד"ח, והיינו דכל הא דאי"ז כלל כדבר שבחובה, כיון שלא נתחייב בהקרבת קרבן, אלא באכילת בשר קרבן.[[302]](#footnote-303)

**השתא סלותי מסלתינן נדרים ונדבות מבעיא,** בפירש"י כתב דהיינו דלוקטין עצים מן המחובר לצורך המועד. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו דעושה אדם מלאכה כגון סלין וכיו"ב. - **ג** הערוך בע' סלת כתב דהיינו דמבקעין עצים לצורך אכילה,[[303]](#footnote-304) וכ"כ הרא"ה. - **ד** המאירי כתב די"מ דהיינו דטוחנין חטים לעשות סולת.

במש"כ הערוך והרא"ה דמייתינן מהא דמבקעין עצים בחוה"מ, כתב הרא"ה דאף דגם ביו"ט מותר לבקע עצים, אך היינו רק לצורך היום, ובחוה"מ שרי לצורך כל המועד,[[304]](#footnote-305) ועמש"כ בזה השטמ"ק,[[305]](#footnote-306) - והשעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ב כתב לישב, למש"כ הרא"ש לקמן פ"ד סימן ד' דלא הותר לבקע עצים של הסקה שהם גדולים קצת, כיון דיכול לבשל ולאפות בהן בלא ביקוע, ומה שאמרו הכא דהשתא סלותי מסלתינן, הוא מהא דשרי לבקע עצים של הסקה, - ולכאו' מכוון הדברים, דאין ללמוד כלל מהא דמותר לבקע עצים ביו"ט, דה"נ נדרים ונדבות קרבין, שהרי הותרה מלאכה לצורך אוכל נפש, ולא הותרה מלאכה לצורך גבוה, ואין ללמוד אלא מהא דהותר לבקע עצים של הסקה, אף דאי"ז צורך גמור, שהרי יכול לבשל ולאפות בהן בלא ביקוע, וה"נ יש להתיר בהקרבת נדרים ונדבות.[[306]](#footnote-307)

\*בתמורה י"ד ב' אמרינן דהא דכתיב לבד מנדריכם ונדבותיכם לימד על נדרים ונדבות שקרבין בחולו של מועד, והרמב"ם בפ"א מחגיגה ה"י פירש דהיינו דמהך קרא נלמד דמותר להקריב נדרים ונדבות בחוה"מ, - אך הרא"ה לקמן כ' א' בתו"ד הביא בשם הרי"א שהק' דל"ב קרא להכי דהשתא סלותי מסלתינן וכו', ופירש דילפינן מהך קרא דחייב להביא נדרים ונדבות בחוה"מ כדי שיהיו לו שלמים לרוב וישמח בהן ברגל, וכ"כ השטמ"ק בתי' קמא, - והשטמ"ק מסיק דבעינן קרא להתיר להקריבן אף שלא לצורך המועד, דבזה אין להתיר מכח הא דהשתא סלותי מסלתינן,[[307]](#footnote-308) וכ"כ החת"ס, - ועמש"כ עוד בזה בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ אמור פר' י"ב ה"י, והשטמ"ק בתמורה שם, ואכמ"ל.

**ור"ש סבר כסדרן אין שלא כסדרן לא,** בפירש"י כתב דלפ"ז מתפרש הא דקאמר כל שבא בחג המצות וכו' דהיינו דכל שנדר קודם הפסח והי' עליו להביאה בחג המצות, בא בחג השבועות או בחג הסוכות ואין לו עוד שהות, וכל שאינו בא בחג המצות שלא הי' עליו להביאה בפסח כגון שנדר אחר הפסח, א"צ להביאה בחג השבועות ובחג הסוכות שיש לו עוד שהות עד חג הסוכות של שנה הבאה שעברו ג' רגלים כסדרן, - ובתשו' חכם צבי סימן י"ב תמה, דמ"ט א"צ להביאה בחג השבועות ובחג הסוכות, הרי אף שאינו עובר בבל תאחר אלא בג' רגלים, מ"מ כיון שעבר עליו רגל אחד עובר בעשה, וכדאמר רבא בר"ה ו' א', והק' כן גם עמש"כ דהא דקאמר ת"ק דמביא אדם תודתו בחג הסוכות הוא עצה טובה, - והפנ"י בסוגיין כתב לישב דאין עובר בעשה ברגל אחד, אלא באפריש ולא אקריב, אך באמר ולא אפריש אינו עובר בעשה, וכן האריך בזה בחי' בית מאיר בסוגיין, - אך הטו"א באבני שהם בר"ה ו' א' כתב דאין לישב כן, דודאי דאף באמר ולא אפריש עובר בעשה, עיי"ש, וכ"כ הבית מאיר בסוגיין לדקדק מד' הרמב"ם.

הטו"א שם הק', דמ"ט הוא עובר על תודה בבל תאחר בג' רגלים, הרי כיון דא"א להקריב תודה בחג המצות, נמצא דאין זמן הקרבתה כלל בחג המצות, ולא חשיב כמו שעברו ג' רגלים, דדמי להיכא דהי' הקרבן חולה באחד מג' רגלים דאינו עובר בבל תאחר,[[308]](#footnote-309) ועיי"ש שכתב דל"ד להא דחג השבועות עולה לחשבון ג' רגלים אע"ג דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט, דהיינו משום דקרבן בימי תשלומין דעצרת, - ובהג' הגר"י פערלא שם כתב דשאני חולה דלא חזי להקרבה, ומשא"כ בתודה שהיא ראוי' להקרבה, אלא שא"א להקריבה בחג המצות, והי' לו להקריבה קודם הרגל, דלא הוקבעו רגלים לבל תאחר לענין הקרבת הקרבן, אלא לענין מיחל עלי' בל תאחר, וכמו שאמרו שם ז' ב' ובפירש"י שם ד"ה ומשנינן, וכ"נ בד' הירושלמי בר"ה שם בדין שלמה שנתו בעצרת, עיי"ש, - ועמש"כ בזה המנ"ח במצוה תקע"ה סק"?.

**א"ל נדור ואינו יוצא נזיר ואינו מגלח,** בטעם דין זה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דכשאמר הרי עלי נתחייב דאמירה לגבוה כמסירה להדיוט, וכשחזר ואמר ע"מ לאו מילתא הוא, והתוס' כתבו דלפ"ז אם אמר ע"מ שאצא משום חגיגה הרי עלי תודה, דבריו קיימין,[[309]](#footnote-310) והתרוה"ד בסו"ס ש"נ פירש דהוא משום דתפוס לשון ראשון, וכ"ה מבו' בחי' המאירי. - **ב** השטמ"ק כתב בשם י"מ דהוא משום דהו"ל מתנה ע"מ שכתוב בתורה דתנאו בטל, וכ"כ בתשו' מהרש"ך ח"ג בתשו' הנוספות סימן כ"ב, וכ"כ הקר"א בנזיר י"א א' בדעת הרמב"ם. - **ג** הראב"ד בהל' חגיגה שם כתב דרק אם אמר הרי עלי תודה ואצא בה ידי חגיגה, אינו יוצא בה דלאו כל כמיני', אך אם אמר הרי עלי תודה שאצא בה ידי חגיגה, יכול להתנות דאדעתא דהכי נדר,[[310]](#footnote-311) וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין דכל שאמר על מנת יוצא בה ידי חגיגה ומגלח, וכתב לדמותו להא דתנן במנחות ק"ט א' דהריני נזיר ע"מ שאגלח בבית חוניו יוצא,[[311]](#footnote-312) וכ"כ הרא"ה ור"נ בן הרמב"ן בסוגיין, וכ"נ בד' הרשב"א בתו"ד.[[312]](#footnote-313)

**ד' מאה שקיל וברתי' אי בעי נסיב אי בעי לא נסיב, טעמא דאמר הבו לי' ולינסיב וכו',** בטעם דין זה נחלקו הראשונים, **א** בד' התוס' בד"ה נזיר מבו' דהוא משום דכל שאמר הבו לי' ולינסיב, נתן תחילה ואח"כ התנה, ואין תנאו מועיל, והתרוה"ד בסו"ס ש"נ תמה ע"ז, דהרי שכ"מ יכול לחזור בו, וכ"ש דיכול אח"כ להתנות כמה שירצה, וא"כ מה לי שנתן תחילה ואח"כ התנה, (ובחי' המאירי כתב מטעם אחר דהכא ליכא למיתי עלה משום תפוס לשון ראשון, עיי"ש). - **ב** הרי"ף בב"ב קמ"ג ב' כתב דהוא משום דהך לישנא הוא לישנא דמתנה בין בזוזי ובין בברתא, ואי"ז ל' תנאי, וע"כ אי בעי תרוייהו שקיל ואי בעי חד מינייהו שקיל, וכן הסכימו הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות והרשב"א בסוגיין, ועמש"כ בחי' המאירי להוסיף לפרש בזה. - **ג** הבעה"מ כתב דהוא משום דהוי מעשה קודם לתנאי ול"מ.[[313]](#footnote-314)

**מני ב"ש היא דלא גמרי שלמי חובה משלמי נדבה,** בפירש"י כתב דכיון דלא גמרי שלמי חובה משלמי נדבה לחובת סמיכה, לא דחיא סמיכה דידהו יו"ט, ומבו' דבחול סומכין עליהן אף לב"ש, ורק ביו"ט אין סומכין עליהן, וכ"כ בחי' המאירי, דכיון דשלמי חובה אין טעונין סמיכה, לא יסמוך ביו"ט אף מתורת רשות, - והגרע"א בגהש"ס תמה ע"ז, דכיון דס"ל דאין שלמי חובה טעונין סמיכה, אף בחול אסור לסמוך עליהן משום עבודה בקדשים, והרי איירי בסמיכה בכל כחו, דזהו דחשיב כמשתמש בבע"ח, וכמש"כ רש"י לעיל במתניתין, - וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' דלפ"מ דמפרשינן הכא דטעמא דב"ש הוא משום דלא גמרי שלמי חובה משלמי נדבה אף בחול אין סומכין, והא דפליגי ביו"ט להודיעך כחן של ב"ה דאפי' ביו"ט סומכין.[[314]](#footnote-315)

ובדעת רש"י כתב השעה"מ בפ"ג ממעה"ק הי"ג באורך, דפליגי תנאי בהך מילתא אם קרבן דאין טעון סמיכה אסור לסמוך בו בכל כחו משום עבודה בקדשים, וד' רש"י הכא קיימי כמ"ד דמותר לסמוך, והוכרח רש"י לזה, משום דמשמעות לישנא דב"ש דרק ביו"ט אין סומכין עליהן, - ועמש"כ בזה בחי' בית מאיר, ומש"כ הקה"י בסימן ט"ו.

**על מה נחלקו על תיכף לסמיכה שחיטה שב"ש אומרים אינו צריך וב"ה אומרים צריך,** בירושלמי בפירקין מפרשינן דפלוגתייהו היא אם הותרה סמיכה שלא כדרכה דהיינו מאתמול, והקה"ע והפנ"מ פירשו דהיינו דפליגי אם בעינן תיכף לסמיכה שחיטה, - אך האו"ש בפ"ב מחגיגה ה"י פירש דהיינו דפליגי אם סמיכה מאתמול דעדיין אי"ז זמן הקרבתו, וכ"כ העמק ברכה, ועיי"ש במש"כ באורך לפרש טעם הפלוגתא בזה.

\*בפירש"י בחגיגה ז' ב' פירש דטעמא דב"ש דאין סומכין עליהן הוא משום דהסמיכה שבות היא, וטעמא דב"ה דסומכין עליהן, הוא דכיון דמותר להביאן לא גזרו שבות לבטל סמיכתן, - והטו"א שם כתב דמשמעות דבריו דטעמא דב"ש הוא משום דגזרו משום שבות לבטל מהן עיקר מצות סמיכה לגמרי, ועיי"ש שהק' דזה דלא כמו שאמרו הכא דטעמא דב"ש הוא משום דאין כאן ביטול מצות סמיכה, דס"ל דשלמי חובה א"צ סמיכה, או משום דס"ל דל"ב תיכף לסמיכה שחיטה וסומך עליהן מערב יו"ט, ועיי"ש שכתב דבדוחק יש לפרש כן גם בד' רש"י.

בחי' המאירי משמע דטעמא דב"ש דאין סומכין משום דא"צ תיכף לסמיכה שחיטה, היינו דמה"ט הו"ל כדבר שאפשר לעשותו מערב יו"ט, וע"כ לא הותר ביו"ט, ולפ"ז י"ל דכל שלא סמך מערב יו"ט אסור לסמוך ביו"ט, ובכה"ג העמידו דבריהם, אף דמתבטל בזה מצות סמיכה, וכן הוכיח הטו"א בחגיגה ט"ז ב' מסוגיית הגמ' לקמן דאף אם שגג או נאנס ולא סמך מערב יו"ט אינו סומך ביו"ט, - ועיי"ש שהק' דמ"ט לא אמרינן בזה דאין שבות במקדש, וכתב דצ"ל דלמ"ד דל"ב תיכף לסמיכה שחיטה, דלדידי' א"צ שתהא הסמיכה בעזרה, וכמו שאמרו בזבחים ל"ג א', הו"ל כשבות מקדש במדינה דלא התירו, ועיי"ש שכתב לדון עוד דהוא משום דיש שבות שגזרו עליו אף במקדש, ועיי"ש במש"כ בזה.

**והעמידן בעזרה,** התוס' כתבו דל"ד בעזרה אלא בהר הבית, דאין מכניסין חולין לעזרה,[[315]](#footnote-316) וכ"כ הרא"ה, והרשב"א כתב דכן גרסינן בירושלמי, - ועיי"ש שכתב לפרש עוד, דהעמידן בעזרת ישראל,[[316]](#footnote-317) וכתב בשם י"מ דהקדישן לכל מי שיבא וירצה להביא עולה.

**ומה במקום שאסור להדיוט מותר לגבוה, מקום שמותר להדיוט אינו דין שמותר לגבוה,** הרא"ה הק' דאיכא למימר דיו, דמה שבת תמידין ומוספין אף יו"ט תמידין ומוספין, וכתב דהאי ק"ו לאו כפשטא, אלא ה"ק ומה בשבת יותר גבוה על ההדיוט, כ"ש ליו"ט שלא יהא הדיוט יתר, וכשם שמותר כל שלצורך הדיוט, כך יהא מותר כל שלצורך גבוה, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן.

**אמרו להם ב"ש נדרים ונדבות יוכיחו שמותר להדיוט ואסור לגבוה,** הרא"ה כתב דלמש"כ לעיל י"ט א' בפי' קמא דהא דנדרים ונדבות אינם קרבין ביו"ט אינו אלא מדרבנן, צ"ל דהא דפרכינן מינה היינו משום דמה שנאסרו מדרבנן הוא משום דאינם מותרין מעיקר דינא אלא משום מתוך, וכל שנתרבו במתוך, אסורין מדרבנן, וזהו דפרכי ב"ש דמ"ש עולת ראי' דמותרת מעיקר דינא, מנדרים ונדבות דאינם מותרין מעיקרא דדינא, אלא משום מתוך, וע"כ הוא דהן אסורין מדרבנן.[[317]](#footnote-318)

**א"כ מה ת"ל לכם לכם ולא לנכרים לכם ולא לכלבים,** התוס' כתבו דב"ה נמי דרשי לכם ולא לגבוה למעט נדרים ונדבות, אלא נקט כותים וכלבים דפסיקא לי', וכ"ה מבו' בד' התוס' בפסחים מ"ז א' ד"ה לכם ולא לגבוה, וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים שם, והר"נ בן הרמב"ן בסוגיין, - אך התוס' הרשב"א בפסחים שם כתב בתו"ד די"ל דהך תנא ס"ל דילפינן להא דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט מדכתיב וחגותם אותו חג לד' דמשמע דומיא דחגיגה דקבוע לה זמן, וכ"כ הרא"ה לעיל י"ט א' בסו"ד דהא דנדרים ונדבות אין קרבין ילפינן לה מקרא דוחגותם אותו חג לד', דמיעוטא הוא לקרבנות החג בלבד.

**אבא שאול וכו' ומה במקום שכירתך סתומה וכו' וכן בדין שלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך ריקן,** הרא"ה כתב דהא דהוצרך אבא שאול לה"ט דשלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך ריקן, הוא משום דהק"ו לא סגי שפיר, דאיכא למימר כדאמרן לעיל מה לנדרים ונדבות שכן לא קבע להן זמן, וכ"נ מד' הרמב"ן בשבת כ"ג ב' וכ"ד ב' שכתב דעיקר הא דנדרים ונדבות קרבין הוא משום דלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך ריקן, - ועמש"כ בזה השטמ"ק.

**במאי קמיפלגי מר סבר נדרים ונדבות קרבין ביו"ט,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דמהא דלא אמר אבא שאול דאמרו להם ב"ש נדרים ונדבות יוכיחו, ש"מ דס"ל דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט. - **ב** הרא"ה כתב דמלישנא דכירת רבך פתוחה משמע שהיא פתוחה לכל דבר אף לנדרים ונדבות, ועד"ז כתב השטמ"ק. - **ג** התוס' כתבו בשם רשב"ם דהיינו דת"ק ס"ל דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, וזהו דאמר מקום שמותר להדיוט, דהיינו שלמים דקרבין משום דיש בהן חלק להדיוט.

התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ"ד ב' הוכיח מהכא דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט אף עולת נדבה קריבה מדאורייתא, דאל"כ מ"ט לא פרכי ב"ש דעולות יוכיחו,[[318]](#footnote-319) - אך המהרי"ט אלגאזי בס' קדושת יו"ט סימן מ"ב כתב דאף דלדעת ר"ש בן אלעזר מודו ב"ה בעולת נדבה שאינה קריבה, מ"מ אבא שאול ס"ל דאף עולת נדבה קריבה,[[319]](#footnote-320) וכ"נ בד' המהר"ם שיף בסוגיין, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן קכ"ט לדף ז' ב' סק"ד, - ועמש"נ בזה בדף מס' 11 פלוגתת רבוותא אם איכא למ"ד דמדאורייתא שלמי נדבה קרבין ביו"ט ועולת נדבה אינה קריבה.

**לא לימא מדאורייתא מחזי חזו וכו' אלא אפי' מדאורייתא נמי לא חזו,** הרא"ה כתב דלמש"כ לעיל י"ט א' בפי' קמא דהא דנדרים ונדבות אינם קרבין ביו"ט אינו אלא מדרבנן, צ"ל דמה שאמרו דלא תימא דמדאורייתא מחזי חזו, היינו דלא תימא דמחזא חזו מעיקרא דדינא ומדין עצמן, דלפ"ז בע"כ דהא דאסרו חכמים הוא מגזירה שמא ישהה, אלא לא חזו מדאורייתא מדין עצמן, אלא משום מתוך, ומה"ט הוא דאסרו חכמים.

הרא"ה הק' דמה הוצרך רבינא להשמיענו דמדאורייתא לא חזו, הרי יש ללמוד כן מברייתא דלעיל דאמרי ב"ש דנדרים ונדבות יוכיחו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ה כתב דרבינא לא שמיע לי' הך ברייתא. - **ב** המהרש"א כתב דרב הונא לא קאי על ת"ק דאבא שאול, אלא קאי על אינך תנאי דס"ל דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט.[[320]](#footnote-321) - **ג** השעה"מ בפ"א מחגיגה ה"ח כתב דרב הונא לא קאי אלא על שלמי נדבה, דיש בהן מאכל הדיוט, וס"ד דלכם קרינן בי' ואינו אסור אלא מדרבנן מגזירה שמא ישהה,[[321]](#footnote-322) וע"ז מייתי משתי הלחם דאף דיש בהן מאכל הדיוט, וליכא למיגזר שמא ישהה, מ"מ אין דוחין יו"ט, אך בעולת נדבה דכולה כליל פשיטא לי' דמדאורייתא אינה קריבה ביו"ט, דממעטינן לה מדכתיב לכם ולא לגבוה,[[322]](#footnote-323) ושפיר קאמרי ב"ש נדרים ונדבות יוכיחו, והיינו דאף אם שלמי נדבה קרבין מדאורייתא, מ"מ מהא דעולת נדבה אינה קריבה, חזינן דלא הותרה הקרבה לצורך גבוה, (והא דשלמי נדבה קרבין הוא מכח צורך ההדיוט), ועד"ז כתב הפנ"י, אלא שפירש טעם החילוק בין עולה לשלמים בע"א.

**ורבנן הוא דגזרי בהו גזירה שמא ישהה,** בס' קול בן לוי בסוגיין הק', דהרי אף למ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט, מ"מ הן קרבין בחוה"מ, כדתניא בחגיגה ז' ב', וכמו שאמרו לעיל י"ט ב', ואם הא דאין קרבין ביו"ט הוא מגזירה שמא ישהה, הרי אכתי יבא להשהות כיון דהן קרבין בחוה"מ, - ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"א מחגיגה ה"ח בסו"ד, ומש"כ הצל"ח בסוגיין.

**עבר ושחט מאי,** התוס' הרשב"א בפסחים ס"ה ב' כתב בשם ר"י שהוכיח מהכא דזריקת דם אסורה מדרבנן משום תיקון הבשר, וכ"כ התוס' בנזיר כ"ח ב' ד"ה כבשי עצרת, והרא"ש שם כתב דהחמירו חכמים בזה משום דתקוני זיבחא הוא, שמתקן האימורים להקטרה והבשר לאכילה, וכתב דדמי להא דאין מגביהין תרו"מ בשבת ויו"ט.[[323]](#footnote-324)

**זורק את הדם להתיר בשר באכילה,** התוס' הק' דהיאך מותר הבשר באכילה קודם הקטרת אימורים,[[324]](#footnote-325) וכתבו דכיון דאינו יכול להקטיר האימורים מבעו"י הו"ל כמו שנטמאו או שאבדו, וכ"כ הרא"ה ור"נ בן הרמב"ן.

אך התוס' בנזיר כ"ח ב' ד"ה כבשי עצרת והרא"ש שם כתבו דלמ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט, דאין מקטירין האימורים ביו"ט, אין הבשר נאכל עד הערב, דכל כמה דלא מיקטרי אימורים לא מישתרי בשר באכילה,[[325]](#footnote-326) - וצ"ל בדעתם דאף דלהדיא אמרו בפסחים נ"ט ב' דכל דא"א להקריב האימורים הו"ל כמו שנטמאו או שאבדו, ורמזו לזה הרא"ה והשטמ"ק בסוגיין, שאני התם דא"א להקטיר האימורים עד למחר, וכבר נפסל הבשר בלינה, וע"כ חשיב כנטמאו או שאבדו, כיון דא"א לאכול הבשר אחר הקטרת האימורים, ומשא"כ הכא דאפשר להקטיר האימורים לערב ולאכול הבשר, ובכה"ג ל"ה כנטמאו או שאבדו, וכ"כ הצל"ח בסוגיין בביאור ד' התוס' שדנו בזה, ולא הביאו דלהדיא אמרו כן בפסחים.[[326]](#footnote-327)

\*התוס' והרא"ש בנזיר שם כתבו דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, אף אימוריהן קרבין ביו"ט, וע"כ לדידי' נאכל הבשר ביו"ט אחר הקטרת האימורים, וי"ל דכ"ז הוא לטעמייהו דאין הבשר נאכל בלא הקטרת האימורים, וע"כ הותר להקטיר האימורים לצורך אכילת הבשר, אך לדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו דכל דא"א להקטיר את האימורים מותר הבשר באכילה, י"ל דלא הותר להקטיר את האימורים, דכיון דעולת נדבה אינה קריבה, ורק שלמי נדבה קרבין משום דיש בהן צורך הדיוט, אי"ז טעם להתיר הקטרת אימוריהן דאין בה צורך הדיוט, - אך משמעות הדברים דמקטירין את אימוריהן, ועמש"כ החזו"א בסימן קכ"ט לדף ז' ב' סק"ד, ובמנחות סימן ל"ב סוסקכ"א, והחזון יחזקאל בשבת כ"ד ב' כמה דרכים בזה, ומש"כ בזה בס' שלמי יוסף סימן ק"י.

**מאי בינייהו וכו',** התוס' הק' דהומ"ל דאיכא בינייהו כגון שנטמאו אימורים או שאבדו, והפנ"י הק' דעדיפא מינה הול"ל דאיכא בינייהו עולת נדבה דאינה נאכלת, דלרבא אינו זורק את הדם ולרבה בר עולא זורק את הדם, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה הצל"ח.

והצל"ח הק' דמ"ט מיבע"ל רק למ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט, ולא מיבע"ל לכו"ע בעולת נדבה שאינה קרבה ביו"ט, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה האמרי בינה דיני יו"ט סו"ס ה' באורך, ולכאו' י"ל בפשיטות, לדעת הסוברים דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, אף עולת נדבה קריבה מדאורייתא, ורק מדרבנן הוא דאינה קריבה, (ונתבאר בדף מס' 11), וי"ל דבזה פשיטא לן דלא אסרו חכמים אלא לכתחילה, אך כל שעבר ושחט, זורק את הדם.[[327]](#footnote-328)

**איכא בינייהו נטמא בשר או שזרק לרבה לא זריק,** הרא"ה כתב דלא אמרינן בזה דאין שבות במקדש, דה"מ בקרבן הבא ברשות ובהיתר, ומשא"כ בקרבן זה שהוא בא בתחילה להקריבו באיסור, ועד"ז כתב השטמ"ק.

**אם היתה שבת לא יזרוק וכו' בשלמא לרבה ניחא,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא יאכל בשר היום,[[328]](#footnote-329) - והרא"ה הק' דהרי ראוי לאכול בשר באומצא, וכתב דהוא משום דלא התירו שבות בשבת כדי להתיר בשר באכילה, שלא ניתן בשבת להכשיר אוכל נפש כלל, וכ"כ השטמ"ק.[[329]](#footnote-330)

**שאני שבות שבת משבות יו"ט,** הרמב"ן בב"מ צ' א' כתב דאף דבכל שבות עשו יו"ט כשבת, מ"מ הכא חילקו בין שבת ליו"ט משום קדשים שלא יפסלו, וכתב לדמותו למה שאמרו ביבמות קי"ד א' ביונק דהוי מפרק כלאח"י ולא גזרו בו אלא בשבת דאיסור סקילה ולא ביו"ט דאיסור לאו, דהקילו בזה ביו"ט משום דהוא מילתא דלא שכיחא ובמקום צער.

י"ז אדר פ"א

דף מס' 13

**י"ז א'** **- ממלאה אשה כל הקדירה בשר אע"פ שא"צ אלא לחתיכה אחת,** בפירש"י כתב דהוא משום דבחדא טרחא סגי, ולפ"ז הוא חד דינא עם הא דממלא נחתום חבית מים וכו', וכ"נ בד' התוס' בגיטין ח' ב' סוד"ה אע"ג דאמירה, ובמנחות ס"ד א' ד"ה שתים מייתינן, - אך הרא"ה כתב דהוא משום שהתבשיל יפה כשיש בו בשר מרובה, ולדעתו אין להתיר בזה משום ריבוי בשיעורים, כיון דהן גופין מוחלקין, (ונתבאר להלן), וכ"כ הרשב"א בתו"ד דיש להתיר בזה גם מכח ה"ט שהבשר והתבשיל יפה בשעה שהקדירה מלאה בשר, וכ"כ הרוקח בסימן רח"צ, והרשב"א בחולין ט"ו ב' ובעבוה"ק ש"ב פ"א ה"ב, והריטב"א בעירובין ס"ח א', והר"ן לקמן כ"א ב', והטור בסימן תק"ג.

הרשב"א בחולין ובעבוה"ק שם כתב דכיון דהא דשרי למלאות הקדירה בשר הוא כדי שיאכלו משמנים, ע"כ מותר ליתן בקדירה חתיכה אחר חתיכה אפי' לאחר שהניח קדירה ע"ג האש, - והב"י בסימן תק"ג ס"א כתב דלמש"כ רש"י דהא דשרי למלאות הקדירה בשר הוא משום דחד טרחא הוא, הרי דכל כה"ג דהוי תרי טרחי אסור, - אך היש"ש בסו"ס ט"ו כתב דמש"כ רש"י לה"ט דחד טרחא הוא, הוא לת"ק דאסר לאפות מה שאינו צריך לו, דלדידי' הא דשרי למלאות כל הקדירה בשר, הוא משום דחד טרחא הוא, אך לפ"מ דקי"ל כרשב"ג דממלאה אשה כל התנור פת מפני שהפת נאפה יפה בזמן שהתנור מלא, ה"נ יש להתיר למלאות כל הקדירה בשר משום דהתבשיל מיתקן בכך, וכ"כ הב"ח בסימן תק"ג ס"א, והט"ז שם סק"ב, והא"ר שם סק"ב, והפר"ח שם ס"א.

ואמנם בד' הרא"ה מבו' דאף דאסר ת"ק לאפות מה שאינו צריך לו, הגם דעי"ז נאפית הפת יפה, מ"מ שרי למלאות כל הקדירה בשר מכח הא דעי"ז התבשיל יפה, - וצ"ל דהיינו משום דשאני בפת שאין ריבוי הפת מועיל אלא למעט חלל התנור, ועי"ז נאפית הפת יפה, וליכא צורך כלל באפיית הפת הנוספת, ומשא"כ כשממלא כל הקדירה בשר, דהבשר שמוסיף נותן טעם בכל התבשיל, ואיכא צורך בבישול כל הבשר.[[330]](#footnote-331)

**ריבוי בשיעורים**

**ממלא נחתום חבית מים אע"פ שאינו צריך אלא לקיתון אחד,** בד' התוס' במנחות ס"ד א' ד"ה שתים מייתינן מבו' דטעם ההיתר בזה הוא משום דמדאורייתא ליכא איסור בריבוי בשיעורים, ואף במבשל בשבת לצורך חולה, ליכא איסור דאורייתא כשמרבה, וכ"כ הרשב"א בסוגיין, ובשבת ק"ל ב', ובחולין ט"ו ב', ובד' התוס' שם מבו' דאף דבשבת כה"ג ה"ז אסור מדרבנן, מ"מ ביו"ט דקיל לא גזרו חכמים, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובחולין שם והר"ן בסוגיין בשם ר"י.[[331]](#footnote-332)

אך הר"ן בסוגיין כתב דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, והמבשל בשבת לחולה אסור מדאורייתא להרבות, ובהא דשרי הכא להרבות, כתב הר"ן ב' טעמים, חדא, משום דמלאכת אוכל נפש הותרה ביו"ט, וכדחזינן דשרי אף כשאפשר מערב יו"ט, וע"כ כל שהוא מרבה על העיקר בטורח אחד תוספתו כמוהו, ומשא"כ בשבת דדחוי' היא אצל חולה ולא הותרה, ע"כ כל שהעיקר אסור אף תוספתו כמוהו ואסור מדאורייתא, ועוד, שנראה להם לחכמים שכיון שאמרה תורה אך אשר יאכל לכל נפש, לא הוצרך לשקול ולדקדק שלא יבשל אלא המצטרך אליו בלבד, וע"כ הותר להרבות בשיעור כל שאינו מוסיף בטרחא, ועד"ז כתב הריטב"א בעירובין ס"ח א' דהא דממלא נחתום חבית מים אע"פ שא"צ אלא לקיתון אחד, הוא משום שכן דרך נחתום לחמם הרבה ביחד וליטול הצריך לו שאם ישפכו מן המים שישאר שם כדי הצורך ולא יצטרך לחמם פעם אחרת, וכן במלאכת יו"ט לכבוד היום התירה תורה לעשות צרכיהם בריוח ובשופע, שאילו אמרה תורה לעשות מלאכת אוכל נפש בצמצום ימנע משמחת יו"ט.

בחולין ט"ו ב' אמרו דהמבשל בשבת לחולה אסור לבריא גזירה שמא ירבה בשבילו, והרשב"א שם הק' דאף אם ירבה בשבילו לי"ב איסורא, כמו שאמרו הכא דממלא נחתום חבית מים וכו', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א שם כתב דחיישינן שמא יתן בקדירה אחר שהיא על האש חתיכה נוספת על שאר חתיכות, וכ"כ הרשב"א בסוגיין דגזרינן שמא יתן קדירה אחרת, או שיוסיף בקדירה זו אחר שנתנה על האש. - **ב** הרשב"א בסוגיין ובשבת שם כתב דלמש"כ ר"י דריבוי בשיעורים בשבת אסור מדרבנן, גזרו שמא ירבה בשבילו אף באותה קדירה קודם שהניחה על האש, דה"ז אסור מדרבנן,[[332]](#footnote-333) וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש בשבת ל"ט ב'. - **ג** הרא"ה בסוגיין הוכיח מזה דלא הותר ריבוי בשיעורים אלא בחבית מים דהיא כגוף אחד, ומשא"כ בבשר שבקדירה.[[333]](#footnote-334) - **ד** הריטב"א בעירובין ס"ח א' כתב להוכיח מזה דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, ולא התירו הכא אלא ביו"ט, דלכבוד י"ט התירה תורה לעשות צרכיהם בריוח ובשפע וכו', וכנ"ל.

\*התוס' בשבת ל"ט ב' ד"ה אא"כ כתבו דכשמחמם ביו"ט לצורך שתי', יכול לחמם אפי' יותר מכדי שתי', כדאמר בפ' הדר דנחיימו אגב אימי', - והגרע"א בגהש"ס שם תמה דמ"ט הוצרכו להוכיח מהתם, דיש לדחות דהקילו לצורך מילה, ולא הביאו להא דתניא הכא דממלא נחתום חבית של מים אע"פ שא"צ אלא לקיתון אחד, - וביותר יש לתמוה בד' התוס' הרא"ש שם שכתב דיש לאסור בזה, משום דלא התירו אלא לצורך מילה, כמבו' ממה שאמרו דהמבשל לחולה אסור לבריא גזירה שמא ירבה בשבילו, וכתב לדון דביו"ט לא החמירו כולי האי, כמו שמצינו הכא דממלאה אשה קדירה בשר אע"פ שא"צ אלא לחתיכה אחת, וכתב דיש לדחות דשאני הכא לפי שהתבשיל משובח יותר כשיש בקדירה רוב בשר, ומ"ט לא הביא להא דתניא הכא דממלא נחתום חבית של מים אע"פ שא"צ אלא לקיתון אחד.

והעירו לישב בזה, דהנה בד' תלמיד הרמב"ן בסוגיין משמע, דרק לפי' ר"ח איירי הא דממלא נחתום חבית מים כשמחמם את המים ומבשלם, אך לפירש"י איירי במילוי מים בעלמא, וקמ"ל דלי"ב משום איסור טירחא, כיון דבחד טירחא סגי, וי"ל דכ"ה דעת התוס' ותוס' הרא"ש בשבת דאיירי במילוי מים בעלמא, ולא מצינו שהותר להרבות במלאכת אוכל נפש ביו"ט.

**בטעם התירא דריבוי בשיעורים**

בטעמא דהתוס' ודעימייהו דריבוי בשיעורים מותר מדאורייתא, מצינו כמה דרכים, **א** בד' המנ"ח במצוה רח"צ אות י"ז מבו' דהוא משום דכשמבשל ב' גרוגרות בב"א אי"ז אלא איסור אחד, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהאוכל ב' זיתי חלב בב"א אף אם התרו בו על שניהם, אינו חייב אלא אחת, וכ"נ בדבריו במוסך השבת דין פיקו"נ אות ב', וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קל"ח, וכ"נ בד' האו"ש בפי"ח משבת ה"א, וכן נקט הח"ח בס' מחנה ישראל פרק ל"א בהגה"ה.[[334]](#footnote-335) - **ב** הקוב"ש באות מ"ח כתב דכשמבשל ב' גרוגרות באיסור עובר בב' איסורים, כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בנזיר דנזיר שהי' שותה יין כל היום, חייב בדיני שמים על כל רביעית, והתירא דריבוי בשיעורים, הוא משום דכל חדא וחדא בפנ"ע מותרת, שכל אחת ראוי' לאוכל נפש וראוי' לחולה, ואיזה מהן תאסר. - **ג** האבי עזרי בפ"א מיו"ט ה"י כתב דאף דכשמבשל ב' גרוגרות באיסור עובר בב' איסורים, מ"מ כל דהותרה עיקר המלאכה, הותרה אף התוספת, וכ"כ בתשו' הר צבי או"ח סימן קע"ז, ובתשו' מנחת יצחק ח"ה סימן ל"ו אות ט"ז.

\*בשבת צ"ג ב' אמרו במוציא אוכלין כשיעור בכלי והי' הכלי צריך לו חייב ב' חטאות, למ"ד דאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב', או בנודע וחזר ונודע, והאו"ש בפי"ח משבת ה"א הוכיח מזה דריבוי בשיעורים בהוצאה אסור מדאורייתא, ועיי"ש במש"כ לדחות, - וההר צבי שם כתב דהיינו משום דאף לדעת התוס' ודעימייהו דריבוי בשיעורים שרי מדאורייתא, הוא רק כשהותרה עיקר המלאכה, וכ"כ האבי עזרי והמנחת יצחק שם, ועמש"כ בזה בכ' הגר"א גניחובסקי זצ"ל סימן מ"ו וסימן תת"ג.

אך הנה הרשב"א והריטב"א בשבת שם כתבו דהאוכל ב' זיתי חלב בב"א לכו"ע אינו חייב ב', והתם שאני משום דהם ב' שמות אוכלין וכלי וגופין מוחלקין וע"כ חשיב כמו בזאח"ז, ועד"ז כתב בספה"י לר"ת סימן רס"ד דאף למ"ד דהאוכל ב' זיתי חלב ונודע וחזר ונודע חייב ב' חטאות, היינו רק כשאכלם בזאח"ז, אך אם בלע ב' זיתי חלב בב"א, אף אם נודע לו על אחד מהן ואח"כ נודע לו על השני, אינו חייב אלא אחת, ול"ד למוציא אוכלין וכלי דהוי כב' הוצאות, וכ"כ המאירי בשבת צ' א', וכ"כ התוס' שם במוציא קופת הרוכלין דאף אם נודע וחזר ונודע אינו חייב אלא אחת,[[335]](#footnote-336) - ובד' המנ"ח במצוה רח"צ אות י"ז מבו' דהא דאינו חייב אלא אחת, הוא משום דהו"ל כריבוי בשיעור, והיינו דלדעת התוס' ודעימייהו לי"ב תוספת איסור דאורייתא, ואף לדעת הר"ן אין חייבין ע"ז, (וכמש"כ המנ"ח במוסך השבת דין פיקו"נ אות ב', ונתבאר להלן), וכ"כ בס' ארץ צבי סימן ע"ה, והוכיח מזה דהתירא דריבוי בשיעורים הוא רק בקדירה אחת, וע"כ הוא דבאוכלין וכלי דהוו כב' גופין חייב ב', ונתבאר להלן, - אך לדעת הסוברים דכשמבשל ב' גרוגרות באיסור עובר ב' איסורים, צ"ל דהא דבכה"ג לכו"ע אינו חייב אלא אחת, הוא משום דליכא חילוק כ"ד ביניהם, ולחייב ב' בעינן שיהא חילוק ביניהם.[[336]](#footnote-337)

\*בס' מחנה ישראל להח"ח פרק ל"א כתב דכל שנושא חפצים ברה"ר משום פיקו"נ, יש מקום להתיר לשאת חפצים אחרים בידו, ובהגה"ה שם כתב דהוא משום דבשעת הדחק יש לסמוך ע"ד הרשב"א ודעימי' דס"ל דליכא איסור דאורייתא בריבוי בשיעורים, ואף דה"ז אסור מדרבנן, מ"מ יש להתיר לזה במקום פסידא, ועיי"ש שנסתפק אם צריך לשאת את החפצים הנוספים באותו היד שהוא נושא את החפצים שמוכרח עליהן, דאם נושא אותם ביד אחרת הו"ל ענין בפנ"ע וה"ז אסור מדאורייתא, או דאף כשנושא ביד אחרת שרי, וכתב דנפ"מ בזה כשבישל בב"ח בב"א והתראה אחת בכל יד בקדירה בפנ"ע אם חייב ב' מלקיות, או דנחשב לבישול אחד.[[337]](#footnote-338)

ובס' ארץ צבי סימן ע"ה תמה ע"ז מהא דהמוציא אוכלין בכלי חייב ב', והרי דכל הא דבריבוי בשיעורים הוי חד איסורא, הוא רק כשהם בכלי אחד, - והמנחת יצחק שם כתב לדחות, דהתירא דריבוי בשיעורים הוא רק כשהותרה עיקר המלאכה, וע"כ התם דמוציא באיסור, חייב ב', - אך לא נתישבו בזה ד' המחנה ישראל שם שנקט דהתירא דריבוי בשיעורים הוא אף כשעיקר המלאכה היא באיסור, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ שם להוכיח לדין ריבוי בשיעור, מהא דסך ה' אצבעותיו נשא וכו', וממה שנסתפק בבישל בב"ח בב"א בכל יד בקדירה בפנ"ע אם חייב ב' מלקיות, וצ"ע.

**בדעת האוסרים ריבוי בשיעורים, אם חייב על כל שיעור**

לדעת הריטב"א והר"ן דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, כתב האו"ש בפי"ח משבת ה"א דהיינו דהוא חייב על כל שיעור ושיעור, ואם סגי לקצור גרוגרת אחת לצורך חולה, וקצר ב' גרוגרות בעוקץ אחד חייב, וכ"נ בד' הגרע"א בעירובין ס"ח א' דליכא קולא כלל בריבוי בשיעורים מבמלאכה גמורה,[[338]](#footnote-339) - אך האוה"ח בפר' כי תשא ל"א י"ד כתב דאף דאסור מה"ת להרבות בשיעור, מ"מ אינו חייב ע"ז, עיי"ש, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת דין פיקו"נ סק"ב, ובתשו' רב פעלים ח"א או"ח סימן כ"א ד"ה ועוד יש לדחות, ולכאו' היינו משום דאיסורא דריבוי בשיעורים אינו משום דאמרינן דכל שיעור ושיעור הוא איסור בפנ"ע, אלא הוא משום דכל שמרבה בשיעור הו"ל ריבוי ותוספת בהאיסור, וע"כ אף דה"ז אסור מדאורייתא, מ"מ כיון דעיקר המלאכה הותרה, אינו חייב על התוספת, - ועד"ז כתב החת"ס בסוגיין ובגיטין ח' ב' דריבוי בשיעורים ל"ה אלא כחצי שיעור באיכות המלאכה, ובסוגיין כתב לדמותו למש"כ הרמב"ם בפ"ז ממאכ"א הט"ז דקרומי חלב הוו כחצי שיעור ואין לוקין ע"ז.

**ריבוי בשיעורים באמירה לנכרי**

בעירובין ס"ח א' אמרו בההוא תינוק דאשתפיך חמימי', נשיילי' לאימי' אי צריכה נחים לי' נכרי אגב אימי',כ"ה גירסת רש"י והר"ח,[[339]](#footnote-340) ומבו' דהותר להרבות בשיעורים ע"י נכרי, - ולדעת התוס' ודעימייהו דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, הרי דמה"ט שרי להרבות בשיעורים ע"י נכרי לצורך מילה, דהו"ל שבות דשבות לצורך מילה, ועמש"נ להלן אם הותר אף שלא לצורך מצוה, - אך לדעת הריטב"א והר"ן דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, קשיא דמ"ט הותר לחמם ע"י נכרי אגב אימי'.

וכבר עמד ע"ז הר"ן בעירובין שם, וכתב לישב דכולי האי לא מחמרינן באמירה לנכרי,[[340]](#footnote-341) וזה מתפרש למש"כ האוה"ח והמנ"ח דריבוי בשיעורים אינו איסור בפנ"ע, אלא הו"ל ריבוי ותוספת בהאיסור, וי"ל דבאמירה לנכרי לצורך חולה דשריא, לא החמירו לאסור להוסיף ע"ז, ועד"ז כתב החת"ס בסוגיין ובגיטין שם דריבוי בשיעורים ל"ה אלא כחצי שיעור באיכות, ולא אסרו כה"ג באמירה לנכרי.

ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"א כתב לישב בע"א, לפמש"כ הר"ן בסוגיין דהא דהותר ריבוי בשיעורים ביו"ט, הוא משום מלאכת אוכ"נ "הותרה" ביו"ט, וע"כ אף תוספתו מותרת, וה"נ כיון דאמירה לנכרי "הותרה" לצורך חולה, הותר אף ריבוי בשיעורים, וכ"כ הרש"ש בגיטין ח' ב' והאמרי בינה שבת סימן י"ח, אך אי"ז מתישב למש"כ הר"ן בסוגיין טעמא אחרינא בהתירא דריבוי בשיעורים ביו"ט,[[341]](#footnote-342) - ועמש"כ השערי חיים בגיטין סימן כ"ג לפרש הטעם בזה בע"א.

\*התוס' בגיטין ח' ב' ד"ה אע"ג נסתפקו במה שהתירו בעירובין להרבות בשיעורים ע"י נכרי, דשמא הוא רק לצורך מצות מילה, והב"י בסימן שי"ח ס"ב הוכיח מד' הר"ן בע"ז דלא הותר להרבות אלא לצורך מילה, וכ"כ הגר"א שם.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים, דהנה התוס' בב"ק פ' ב' ד"ה אומר לנכרי כתבו בדעת הבה"ג דאיירי התם אחר שלישי למילה, וכ"כ הרא"ש בפרק ר"א דמילה סימן ב' בדעתו, ומבו' לפ"ז דהותר דאמירה לנכרי להרבות בשיעור אף שלא לצורך מצוה, - אך לדעת ש"ר דאיירי התם לצורך המילה, הרי דלדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, יש להתיר מה"ט ע"י נכרי לצורך מילה, ככל שבות דשבות דהותר לצורך מילה, ומהיכ"ת נימא דהותר אף שלא לצורך מצוה,[[342]](#footnote-343) - ולדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, ואפ"ה שרי להרבות ע"י נכרי, יש להסתפק אם היינו אף שלא לצורך מצוה, ולמש"כ החת"ס בטעם ההיתר, לא שרי אלא לצורך מצוה, אך למש"כ הבית אפרים ודעימי' בטעם ההיתר יש להתיר אף שלא לצורך מצוה.[[343]](#footnote-344)

\*האו"ש בפי"ח משבת ה"א בסו"ד נקט דלדעת הסוברים דמותר לומר לנכרי להרבות בשיעורים במלאכה הנעשית לצורך חולה, ה"נ שרי לומר לו להרבות בשיעורים במלאכה שעושה לצורך עצמו, וכן נקטו עוד מן האחרונים, - אך במק"א נתבאר להוכיח מכ"ד דלא הותר לומר לנכרי להרבות בשיעורים, אלא כשהותר לומר לו לעשות מלאכה לצורך חולה, דבכה"ג שרי אף לומר לו להרבות, אך כל שהוא עושה מלאכה לצורך עצמו, לא הותר לומר לו להרבות, ויתבאר בעזה"י במקומו.

י"ט אדר פ"א

דף מס' 14

במנחות ס"ד א' בעי רבא בחולה שאמדוהו לב' גרוגרות ויש ב' גרוגרות בב' עוקצין וג' בעוקץ אחד הי מינייהו מייתינן, ופשיט דג' מייתינן משום דקא ממעטא קצירה, והתוס' שם הוכיחו מזה דאסור להרבות בשיעורים, וזהו דמיבע"ל שמא מייתינן ב' גרוגרות בב' עוקצין, משום דכשמביא ג' גרוגרות בעוקץ אחד הוא מרבה בשיעור הקצירה, (והיכא דאיכא עוקץ אחד שבו ב' גרוגרות ועוקץ אחד שבו ג' גרוגרות, פשיטא לן דמביא ב' גרוגרות), וכן הוכיחו הרמב"ן והרשב"א בשבת ק"ל ב', והרשב"א והרא"ה בסוגיין, והריטב"א בעירובין ס"ח א', ונחלקו בטעם הא דבסוגיין שרינן להרבות בשיעורים, ונתבאר בדף מס' 13.[[344]](#footnote-345)

והר"ן בסוגיין הוכיח מהתם דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, דלדעת התוס' ודעימייהו דאינו אסור אלא מדרבנן, מאי מיבע"ל התם, הרי פשיטא דג' מייתינן, דריבוי בשיעורים לא נאסר אלא מדרבנן, וריבוי בצירה אסור מדאורייתא, שהרי אם אמדוהו לגרוגרת אחת והביא ג' בעוקץ אחד לא עבר אדאורייתא כלל, ואם הביא ב' בב' עוקצין חייב, - והשפ"א במנחות שם כתב לישב, דהתם כשצריך לחולה ב' גרוגרות, הרי אף אם יש ב' בעוקץ אחד וב' בב' עוקצין והלך וקצץ אלו הב' שבב' עוקצין, לא עבר איסור מה"ת, כיון דעכ"פ בב' אלו נתרפא החולה, וזה כמש"כ הקרית ספר בספי"ד ממאכ"א דדינא דהקל הקל תחילה אינו אלא מדרבנן, וזהו דמיבע"ל הי מינייהו מייתינן, דכיון דגם כשמביא ב' גרוגרות בב' עוקצין לי"ב איסורא אלא מדרבנן, שפיר י"ל דב' מייתינן, משום דכשמביא ב' כל המעשה נצרך לחולה, ומשא"כ כשמביא ג' בעוקץ אחד דיש בתוכו מקצת שאינו לצורך החולה.[[345]](#footnote-346)

האבי עזרי בפ"א מיו"ט ה"י הק', דלדעת הר"ן דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, א"כ מ"ט אמרו דג' מייתינן משום דקא ממעטא קצירה, הרי כשבאנו להתיר לקצור ג' גרוגרות בעוקץ אחד בעינן לג' דחיות על ג' לאוין, ואם יקצור ב' גרוגרות בב' עוקצין, א"צ אלא לב' דחיות, והדין נותן דיקצור את ב' הגרוגרות, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך למש"כ המנ"ח ודעימי' דאף דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, אין חייבין עליו, דאי"ז אלא ריבוי ותוספת בהאיסור, ונתבאר בדף מס' 13, ניחא, דע"כ ג' מייתינן משום דקא ממעטא קצירה, דאי"ז אלא קצירה אחת של ג' גרוגרות, וה"ז עדיף טפי מלקצור ב' גרוגרות בב' עוקצין שהם ב' מעשי איסור, ועד"ז כתב החת"ס בסוגיין בתו"ד דהא דג' מייתינן, הוא משום דריבוי בשיעורים אינו אלא כח"ש באיכות, עיי"ש.

**ריבוי בשיעורים כשהתוספת אינה ראוי'**

בתשו' אג"מ או"ח ח"ה סימן ל"ה כתב דאין להתיר להוציא ביו"ט יחד כמה מפתחות כשאין כולן נצרכין לו, מדין ריבוי בשיעורים, דלא הותר ריבוי בשיעורים, אלא כשכל אחד בפנ"ע ראוי לו, אלא שבאנו לאסור משום דאינו צריך לכולם, אך כל דהוא דבר שאינו ראוי לו, אין להתיר מכח הא דמוציא גם דבר הראוי לו, וכ"ה מבו' בד' הברוך טעם בהגה' הטו"א בחגיגה י"ח א', והאריך בזה בכ' הגר"א גניחובסקי זצ"ל סימן מ"ו וסימן תת"ג,[[346]](#footnote-347) - ולכאו' יש לדון לאסור בזה מכמה טעמים, **א** למש"כ הר"ן בסוגיין בטעמא בתרא דהתירא דריבוי בשיעורים הוא משום דלא הצריכה תורה לשקול ולדקדק שלא יבשל את המצטרך אליו בלבד, ועד"ז כתב הריטב"א בעירובין ס"ח א', דלפ"ז אין מקום להתיר להרבות בדבר שאינו ראוי לו, וכ"כ הקוב"ש בסוף אות מ"ח.[[347]](#footnote-348) - **ב** למש"כ הקוב"ש דהא דריבוי בשיעורים שרי מדאורייתא לדעת התוס' ודעימייהו הוא משום דכל חד בפנ"ע שרי ואיזה מהן יאסר, הרי דכ"ז הוא כשכל חד בפנ"ע ראוי לו.[[348]](#footnote-349) - **ג** למש"כ התוס' בגיטין ח' ב' דהא דהתירו חכמים ריבוי בשיעורים ביו"ט, אף דבעלמא אסרו חכמים להרבות בשיעור, הוא משום שמחת יו"ט, והוא ע"ד מש"כ הריטב"א והר"ן דאם יצמצם מימנע משמחת יו"ט, אין להתיר להרבות בדבר שאינו ראוי לו.[[349]](#footnote-350) - **ד** בסוגיית הגמ' לקמן כ"א א' מבו' דאסור לאפות עיסה חצי' של ישראל וחצי' של נכרי משום דאפשר למיפלגא בלישה, אף אם הוי חדא טרחא ואי"ז אלא כריבוי בשיעורים, ועמד ע"ז השעה"צ בסימן תק"ו סקנ"ו, ובפשוטו מבו' מזה דעכ"פ מדרבנן לא התירו ריבוי בשיעורים בדבר שאינו ראוי, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ה** בד' האג"מ שם משמע דהוא משום דלא הותר ריבוי בשיעורים אלא כשכל אחד בפנ"ע שרי, ובאנו לאסור מכח "הריבוי" ומשום דא"צ לכולם יחד, ובזה הוא דאמרינן ד"ריבוי בשיעורים" שרי, אך דבר שאינו ראוי דלא הותר כלל, אין להתירו מכח הא דהוא עושה בב"א גם מלאכה המותרת.

**שחיטת בהמה גדולה אם חשיב כריבוי בשיעורים**

\*בחולין ט"ו ב' אמרו דהשוחט לחולה בשבת מותר לבריא באומצא, והמבשל לחולה בשבת אסור לבריא, גזירה שמא ירבה בשבילו, - והמנ"ח במוסך השבת דין פיקו"נ אות ב' הק' לדעת הר"ן דריבוי בשיעורים אסור מה"ת, א"כ מ"ט לא אסרו בשוחט בשבת שמא ירבה בשבילו וישחוט בהמה גדולה, דהו"ל ריבוי בשיעורים,[[350]](#footnote-351) אך לדעת התוס' ודעימייהו דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, ניחא, דלא אסרו אלא במבשל, דיש לחוש שירבה בשבילו ויוסיף אחר שהקדירה על האש.[[351]](#footnote-352)

אך בד' המאירי בחולין י"ד א' משמע דליכא תוספת איסור כלל בשחיטת בע"ח גדול מבשחיטת בע"ח קטן,[[352]](#footnote-353) וע"כ הוא דלא גזרו שמא ירבה בשבילו, - ובטעמא דמילתא כתב האו"ש בפי"ח משבת דל"ד לקצירה, דהמלאכה היא באוכל הנקצר מחיבורו ע"י תלישת העוקץ, וכדחזינן דבעי שיעור באוכלין, וע"כ כל שמוסיף בשיעורו חייב, ומשא"כ בנטילת נשמה דחיובו בכ"ש, ומשום דהחיוב הוא על הנשמה שנוטל, ולא על השיעור שמת ע"י הנטילה, ליכא נפ"מ בגודל הבע"ח, דכולהו חדא נטילת נשמה, וכ"כ העמק ברכה יוהכ"פ אות ה', והקה"י בסימן י"ג סק"ב,[[353]](#footnote-354) - והאמרי משה בסימן ל' סקי"ג בהג"ה כתב לפרש בע"א, דבאיסור שאין לו שיעור, ליכא תוספת איסור בריבוי בשיעור, עיי"ש, ועד"ז כתב האבי עזרי בפי"א מע"ז ה"ז, - ועמש"כ התהל"ד בסימן שי"ח סק"ח עוד בזה.

**ריבוי בשיעורים כשמפרש שהוא לצורך מחר**

הרוקח בסימן רח"צ כתב דאף דממלאה אשה קדירה בשר אע"פ שא"צ אלא לחתיכה אחת, מ"מ אין לומר אלו יהיו לצורך יו"ט ולא אלו, - והטור בסימן תק"ג כתב די"א דאפי' אמרה בפירוש שהיא רוצה אותו למחר שרי, והסכים לדבריהם, דכיון דטעם ההיתר מפני שהתוספת גורם טעם בתבשיל, א"כ אפי' פירשה בפירוש נמי מותר, - ומשמעות דבריו דאם ל"ה בזה תוספת טעם לתבשיל, ול"ה שרינן אלא משום דהוי ריבוי בשיעורים, יש לאסור כשאמרה בפירוש שהוא לצורך מחר, וכ"כ הב"י שם, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלדעת רש"י דהא דממלאה קדירה בשר הוא משום דחדא טרחא הוא, י"ל דלא התירו אלא במבשל סתם שנראה שאינו מבשל אלא לצורך יו"ט.

אך היש"ש בסו"ס ט"ו כתב להיפך, דכשממלאה מתחילה כל הקדירה בשר דהו"ל חד טרחא, שרי אף כשאומרת שהוא לצורך מחר, כיון דאין ההיתר בזה משום התועלת שיש בזה ליו"ט, אלא משום ריבוי בשיעורים, אך כשמוסיפה חתיכה אחר שנתנה הקדירה ע"ג האש, דההיתר בכה"ג הוא משום דה"ז מוסיף טעם בתבשיל, וההיתר הוא משום התועלת שיש בזה ליו"ט, לא הותר כשאומרת שהוא לצורך מחר, וכ"ה מבו' בד' הרוקח שם, דאף דס"ל דהא דממלאה אשה קדירה בשר הוא משום דהתוספת גורם טעם בתבשיל, אפ"ה ס"ל דכל שפירשה דאלו לצורך יו"ט ולא אלו אסור, משום דבכה"ג ניכרת הערמתה, (והב"ח בסימן תק"ג ס"א צידד דלא אסר הרוקח בכה"ג אלא לכתחילה, עיי"ש).

הרא"ה בסוגיין כתב דהא דממלאה אשה את התנור פת מפני שהפת יפה וכו' הוא רק כשמתכונת לשם כך, אך בלא"ה אסור, והביאו הארחות חיים בהל' יו"ט ס"י, וכ"כ הראב"ן, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן כ"א א', וכ"כ המאירי לקמן שם, ופירש כן בד' הירושלמי, וכ"כ המג"א בסימן תק"ז סקי"ג, והא"ר שם סקי"ג, והמ"ב שם סקל"ב, - אך הראבי"ה בסימן תשנ"א פירש בד' הירושלמי בפירקין דר"ש בן אלעזר שרי למלאות כל התנור פת אף ע"י הערמה, וכ"ה מבו' בל' התוס' בפסחים ל"ז א' ד"ה וב"ה מתירין,[[354]](#footnote-355) וכ"כ הב"י בסימן תק"ז סוס"ו דמד' הפוסקים נראה להתיר בזה, וכן האריך הגר"ז בקו"א שם סק"ו, והביא כן מד' היש"ש בסו"ס ט"ו והט"ז בסימן תק"ג סק"ג דשרי להרבות בשר בקדירה אחר שהיא על האש אף כשכונתה לצורך מחר, (אם אין אומרת כן בפירוש).[[355]](#footnote-356)

בד' הרא"ה משמע דכל הא דאסר כשאין מתכונת לשם כך, הוא בהא דממלאה את התנור פת, אך בהא דממלאה קדירה בשר, משום דהתבשיל יפה כשיש בו בשר מרובה, לא הצריך שיהא דעתה לשם כך,[[356]](#footnote-357) - וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שלא יערים דשרי למלאות קדירה בשר אף כשכונתו לצורך מחר, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בריש פירקין, וכ"כ המרדכי בסימן תרע"א, והר"ן במו"ק י"ב ב', - אך הריטב"א והשטמ"ק בריש פירקין צידדו דלא הותר למלאות קדירה בשר, אלא כשכונתה לצורך יו"ט להוסיף טעם בתבשיל, אך כל שאין כונתה לצורך יו"ט אסור.

והמג"א בסימן תק"ז סקי"ג כתב לחלק בזה, דכל שממלאה קדירה בשר, שרי אף כשכונתה לצורך חול, כיון דחד טרחא הוא, והיינו משום דההיתר בכה"ג הוא משום רבוי בשיעורים, וע"כ לא איכפת לן כלל שכונתה לצורך חול, אך בתרי טרחי לא הותר כשכונתה לצורך חול, דכיון דההיתר בתרי טרחי הוא משום דה"ז משביח התבשיל, לא הותר אלא כשכונתה לשם כך, וכמש"כ הרא"ה דלא הותר למלאות כל התנור פת אלא כשכונתו להשביח הפת, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תק"ג ד"ה אבל ממלאה.[[357]](#footnote-358)

**כ"א א' - בהמה חצי' של נכרי וחצי' של ישראל מהו לשחטה ביו"ט,** השאילתות בסימן ק"ז כתב בהא דפשיט דשרי משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, דהיינו משום דדמי לבהמה מסוכנת דתנן לקמן כ"ה א' דלא ישחוט אא"כ יש שהות ביום לאכול ממנה כזית, והרי דהותר לשחוט בהמה כדי לאכול ממנה כזית, וההעמ"ש שם סק"ז הק' דא"כ מעיקרא מאי מיבע"ל, תפשוט לה ממתניתין דמסוכנת, וכן הק' השמחת יו"ט והמלא הרועים בסוגיין,[[358]](#footnote-359) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** ההעמ"ש שם כתב די"ל דאף דמדאורייתא שרי, מ"מ מדרבנן אסור, ובמקום הפסד התירו, וע"כ הוא דשרי לשחוט בהמה מסוכנת,[[359]](#footnote-360) וע"ד הא דשרינן לשחוט בהמה מסוכנת שאין דעתו לאכול ממנה משום דאמרינן הואיל, אף דמדרבנן לא אמרינן הואיל. - **ב** בד' הברוך טעם בהגה' הטו"א בחגיגה י"ח א' מבו' דהטעם בזה הוא, משום די"ל דהא דהותר לשחוט בהמה כדי לאכול ממנה כזית הוא משום דהו"ל כריבוי בשיעורים דשרי, ובשחיטת בהמה שחצי' של ישראל וחצי' של נכרי ליכא להתירא דריבוי בשיעורים, כיון דהחצי של נכרי לא חזי,[[360]](#footnote-361) והא דמסקינן דשרי, הוא משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, ושחיטת כולה נצרכת לצורך אכילת החצי של ישראל, ול"ב בזה להתירא דריבוי בשיעורים. - **ג** בתשו' אבנ"מ סו"ס ב' כתב דהא דנאסרה שחיטת נדרים ונדבות משום לכם ולא לגבוה, אף דיש לישראל צורך בו, הוא משום דגזה"כ הוא דאסור לעשות מלאכה לגבוה, וע"כ הוא דלא הותרה שחיטה לצורך גבוה מכח דינא דמתוך, וע"כ כל דחשבינן דהשחיטה היא לצורך גבוה, ל"מ הא דיש בו גם צורך הדיוט להתיר, ובדף מס' 11 נתבאר דכ"נ בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ (אות ו'), וכתב דמה"ט אסור לשחוט בהמה של נכרי, אף אם יש בזה צורך לישראל, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דזהו דמיבע"ל אם מותר לשחוט בהמה חצי' של נכרי וחצי' של ישראל, די"ל דכיון דחצי' של נכרי וחשיב דהשחיטה היא גם לצורך הנכרי, הו"ל בכלל הא דאסרה תורה מלאכה לצורך נכרי, והא דמסקינן דשרי משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, הוא משום דמה"ט חשיב דכל השחיטה נעשית לצורך הישראל, וכמש"כ המ"ב בסימן תצ"ח סק"ס.[[361]](#footnote-362)

**וכי מה בין זה לנדרים ונדבות,** בפירש"י כתב דהיינו דנדרים ונדבות חצין לו וחצין לגבוה ואסור לשוחטן מפני חלק גבוה, והצל"ח הק' דלפ"מ דס"ד דהא דאין שוחטין נדרים ונדבות הוא משום דחצין לגבוה, ולא משום דמשלחן גבוה קזכו, תיקשי דמ"ט אין שתי הלחם נאפין ביו"ט, אף שכולם נאכלין לכהנים ואין בהן למזבח כלום, - והביא לישב דבשתי הלחם שהם קק"ד קים להו דמשלחן גבוה קזכו, ורק בנדרים ונדבות שהם קק"ל ס"ד דלא זכו משלחן גבוה, - ועמש"כ החת"ס בסוגיין והישועות יעקב בסימן תצ"ח סקי"ט לישב בע"א, ומש"כ האבנ"ז בסימן תי"ג לישב בזה בדברים מחודשים.

**וטעמא מאי,**[[362]](#footnote-363) **בהמה חצי' של נכרי וכו' מותר לשחטה ביו"ט דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, אבל נדרים ונדבות וכו' דכהנים וכו' משלחן גבוה קא זכו,** בתשו' שב יעקב סימן כ"א כתב עפי"ז לשחוט בהמה של נכרי לצורך ישראל שיקח ממנו בשר, דדמי לנדרים ונדבות דאסור לשחטן ביו"ט, משום דכהנים משלחן גבוה קא זכו, והיינו משום דבשעת שחיטה אכתי הוא של גבוה, ואח"כ זוכין הכהנים משלחן גבוה, וה"נ אסור לשחוט בהמה של נכרי לצורך ישראל, כיון דבשעת השחיטה אינה של ישראל, והישראל זוכה בה מן הנכרי, - ובתשו' נובי"ק או"ח סימן כ"ט נחלק ע"ז, דשאני בנדרים ונדבות דעיקר השחיטה היא בשביל גבוה, ומשא"כ בשוחט בהמת נכרי לפי שרוצה לקנות מממנו בשר, דעיקר השחיטה היא בשביל ישראל, - ועמש"כ בזה בתשו' אבנ"מ סימן ב', ונתבאר בדף מס' 11, ומש"כ ההעמ"ש בסימן ק"ז סק"ו, ובמרומי שדה בסוגיין.

כ"ג אדר פ"א

דף מס' 15

**עיסה חצי' של נכרי וחצי' של ישראל**

**כ"א א'** **- עיסה חצי' של נכרי וחצי' של ישראל אסור לאפותה ביו"ט, דהא אפשר לי' למיפלגא בלישה,** בד' המאירי מבו' דמכח ה"ט אסור לאפותה ביו"ט מדאורייתא, וכל הא דאינו לוקה הוא משום דאמרינן הואיל,[[363]](#footnote-364) וכ"כ הפנ"י והראש יוסף בדעת התוס' בסוגיין, ופירשו דמה"ט הוא דלא שרינן בזה מכח הא דהפת נאפית יפה, דכל שהאפי' אסורה מדאורייתא, לא שרינן מכח ה"ט, (ונתבאר להלן), וכ"נ בד' הרא"ה, דכל הא דלי"ב מלקות הוא משום דהפת נאפית יפה בזמן שהתנור מלא.

אך התוס' בפסחים מ"ו ב' ד"ה הואיל כתבו דהא דאסור לאפותה מכח ה"ט דאפשר למיפלגא בלישה הוא מדרבנן, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תרפ"א דאיסורו הוא מדרבנן משום דבידו למעט בטירחא, ול"ד לבהמה שחצי' של ישראל דאין בידו למעט בטירחא, דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, וזהו שכתב לדמות לזה דה"נ אסור לשחוט בהמה לצורך חול ולאכול ממנו כזית בשר ביו"ט,[[364]](#footnote-365) ובזה הרי אין האיסור אלא מדרבנן, (כאשר כ"ה מבו' ממה שהתירו כה"ג בבהמה מסוכנת).

**שחיטת בהמה שחצי' של נכרי כשיש להן ב' בהמות**

הרא"ש בסימן י"ג כתב דהא דבהמה שחצי' של נכרי וחצי' של ישראל מותר לשחטה ביו"ט, הוא אף כשיש להן ב' בהמות, דגם בכה"ג א"א לחלקן, כיון דאינם שוות, וכ"כ בס' המכתם בסוגיין, וכתב דאם הן שוות לגמרי בדמיהן ויאמר לו הנכרי טול אתה אחת ואני האחרת אסור לשחטה, וכ"ה מבו' בד' הארחות חיים בהל' יו"ט סי"ד והכל בו בסימן נ"ח,[[365]](#footnote-366) - אך האו"ז בסימן שמ"ו כתב בשם ריב"א דאף אם הן שוות דינא הוא שיכול ישראל לומר אני רוצה ליקח חלק בכל אחת ואחת ואיני רוצה לחלק אחת כנגד אחת, וע"כ אף בכה"ג מותר לשחוט שתיהן ביו"ט, ועיי"ש שכתב להתיר עוד, משום דדילמא תמצא של ישראל טריפה וימנע משמחת יו"ט.

והב"י בסימן תצ"ח סי"א כתב לתמוה על מש"כ הרא"ש דכל הא דשרי הוא משום דאינן שוות, שהרי אף אם הן שוות דאפשר למיפלגה מחחיים, שמא אינו רוצה לשחוט לצרכו בהמה שלימה שא"צ אלא לחצי', ואם תהא כולה שלו יפסיד הבשר וכו', וכתב דשמא ד' הרא"ש קיימי כששוחט את שתיהן ביו"ט, ובכה"ג הוא דהוצרך להא דאינן שוות, וכ"נ להדיא בד' האו"ז דכל הצד לאסור הוא רק כשבא לשחוט את שתיהן, - ועמש"כ הט"ז שם סק"י, והשעה"צ שם סקע"א.

בעיקר מה שנחלקו הב"י והט"ז אם גם כששוחט בהמה אחת יש עליו לחלוק מן הנכרי, וכל מש"כ הב"י דא"צ לחלוק, הוא משום דשמא אינו רוצה לשחוט לצרכו בהמה שלימה, הק' הקהלת יעקב שם, דכל הא דאסרינן מכח הא דאפשר למיפלגא, הוא רק בעיסה, דאם יחלקה מן הנכרי, לא יעשה המלאכה אלא בשלו, אך בשחיטת בהמה דגם אם יחלק ויטול בהמה אחת לא ימעט במלאכה, וישחוט הבהמה אף דא"צ לאכול אלא כזית, מה נפ"מ אם מותר הבהמה יהא לדידי' בלא צורך, או יהא לנכרי, - ולמש"נ בדף מס' 14 דבחצי' של נכרי יש לאסור טפי, משום דל"ש בזה התירא דריבוי בשיעורים, או משום דגזה"כ הוא דמלאכה לצורך נכרי אסורה, ניחא.

**מילוי תנור פת בשל נכרי**

התוס' הק' דמ"ט אסור לאפותה ביו"ט אף דקי"ל כר"ש בן אלעזר דשרי למלאות התנור פת אע"פ שא"צ אלא לפת אחת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דשאני התם דכל הפת של ישראל שהרשות בידו לאכול כל אחד ואחד או זה או זה,[[366]](#footnote-367) ועוד דילמא מיקלעי לי' אורחים, ומשא"כ הכא דחצי' של נכרי, ועמש"נ להלן בביאור דבריהם, וכ"כ הרא"ה דלא הותר לרבות בשל נכרי מכח ה"ט דהפת נאפית יפה,[[367]](#footnote-368) וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בתי' בתרא, וכ"כ הר"ן בשם איכא מ"ד.[[368]](#footnote-369) - **ב** בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב בתי' קמא דהוא משום דלא הותר למלאות כל התנור פת אלא כשמתכוין כדי שתהא הפת נאפית יפה, עמש"נ בזה לעיל, והכא לא איירי בכה"ג, דאין דרך בנ"א לשאול מחבירו פת לאפות עם עיסתו כדי שיהא פתו יפה, ועד"ז כתב המאירי, דכיון דאין הדבר מצוי למלאות את התנור שלו בשל אחרים, הו"ל כהערמה דאסורה. - **ג** הר"ן כתב דאיכא מ"ד דאיירי בעיסה מרובה שיש בה יותר מכדי מילוי תנור, וכ"כ הראבי"ה בסו"ס תשנ"א, ועיי"ש שכתב די"ל דרב חסדא אית לי' כת"ק דרשב"א דאסר למלאות התנור פת, וכ"כ המרדכי השלם בסימן תרע"ז בשם רבינו יואל.

בביאור מש"כ התוס' דכשחצי' של נכרי לא שרינן מכח הא דהפת נאפית יפה, ורק כשהוא ישראל שרי משום שהרשות בידו לאכול כל אחד וגם דדילמא מיקלעי לי' אורחים, כתב הפנ"י דהוא משום דל"מ ה"ט דהפת נאפית יפה להתיר איסור דאורייתא, והא דשרי ר"ש בן אלעזר בזה, הוא משום דבלא"ה ליכא בזה איסור דאורייתא, כיון דיכול לאכול זה כמו זה, או משום הואיל ומיקלעי לי' אורחים, ואין האיסור בזה אלא מדרבנן, ובזה הוא דשרינן מכח הא דהפת נאפית יפה, ומשא"כ כשחצי' של נכרי דה"ז אסור מדאורייתא, לא שרינן מכח הא דהפת נאפית יפה, וכ"כ הראש יוסף.

אך בד' החת"ס מבו' דעיקר ההיתר הוא מכח הא דהפת נאפית יפה, ואך דאי"ז מועיל להתיר היכא דהוי אפי' להדיא לצורך חול ולצורך נכרים, וע"ז הוא דמהני הא דבידו לאכול כל אחד ודדילמא מיקלעי לי' אורחים, דיתכן דיהא צריך לו היום,[[369]](#footnote-370) - ועד"ז כתב הגר"ז בסימן תק"ו סי"ב דהא דאסרינן כשחצי' של נכרי, הוא משום שחלקו של נכרי אינו ברשותו של ישראל לאכלו אם ירצה, ואין לו בו אלא מעט טוה"נ, ועיקר הנאת האפי' היא לנכרי, וע"כ בטלה הנאה מועטת זו של הישראל אצל הנאת הנכרי שהיא מרובה ממנה, והרי כל האפי' היא להנאת הנכרי, ומשא"כ כשממלא את התנור פת, כיון דיתכן דגם פת זו תאכל ביו"ט, (דיכול לאכול כל אחד, וגם דילמא מקלעי לי' אורחים), מהני הא דאיכא גם להטוה"נ שהפת נאפית יפה, לחשוב דאפיית הפת היא לצורך יו"ט.

**ריבוי לצורך נכרי בחד טירחא**

היש"ש בסימן כ"ג כתב לדינא דלא הותר להרבות פת בתנור לצורך נכרי, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בתרי טירחי, אך למלאות קדירה בשר דהוא חד טירחא, שרי אף כשממלא לצורך נכרי,[[370]](#footnote-371) וכ"כ הט"ז בסימן תקי"ב סק"ה, והמג"א שם סק"ג, והמג"א שם פירש כן בד' הב"י, ויישב למש"כ הדרכ"מ שם סק"ג לתמוה בסתירת דבריו.

והבית מאיר שם תמה ע"ז, דממה שאמרו הכא דהא דמותר לשחוט בהמה שחצי' של נכרי, הוא משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, מבו' דאלמלי ה"ט הי' אסור, אף דהו"ל חדא טירחא,[[371]](#footnote-372) וה"נ הא דאסור לאפות עיסה שחצי' של נכרי, הוא אף כשאופה ככר אחד, דהו"ל חד טירחא,[[372]](#footnote-373) וכ"ה להדיא בד' התוס' בפסחים מ"ו ב' (ד"ה הואיל), עיי"ש, וכ"כ הלבוש בסימן תקי"ב ס"ג, והא"ר שם סקי"ב והבית מאיר שם כתבו דכ"ה גם דעת הרמ"א שם, (וזה תליא בחילוקי הגירסאות בד' הרמ"א).

והשעה"צ בסימן תק"ו סקנ"ו כתב דצ"ל דאף דבעיסה שחצי' של נכרי אסור אף כשאופה בככר אחד דחדא טירחא היא, מ"מ כשאופה משלו לצורך הנכרי, שרי בחדא טירחא, דאף דמיירי שא"א לפייסו בדבר אחר, מ"מ כיון דעכ"פ הפת שלו ואינו יכול לעכב עליו אם ירצה לעכבו בשביל עצמו ולתת לו ככרות אחרות מותר, אע"פ שעכשיו אופה בשבילו, והניח בצ"ע, ועמש"כ בס' יו"ט כהלכתו סו"ס כ"ד לפרש הטעם בזה.

**בטעם הסוברים דמותר לאפות עיסה שחצי' של נכרי**

בפירש"י לקמן בסוגיין כתב דרב הונא פליג על רב חסדא וס"ל דעיסה שחצי' של נכרי מותר לאפותה ביו"ט, והראשונים נחלקו בזה, ונתבאר להלן, ובטעם הא דשרי, מבו' התם דהוא משום דאמרינן דכל חדא וחדא חזיא לי', וכ"ה מבו' בד' השאילתות בסימן נ' דהצד להתיר בעיסה שחצי' של נכרי, הוא משום דכל חדא וחדא ריפתא חזיא לדילי'.

וקשיא טובא, דהרי להדיא תניא לעיל י"ז א' דלאפות אינו אופה אלא מה שצריך לו, ואף ר"ש בן אלעזר דפליג אי"ז אלא משום דהפת נאפית יפה בזמן שהתנור מלא, ומ"ש עיסה שחצי' של נכרי דמותר לאפותה.

והבית מאיר בסימן תקי"ב כתב בתו"ד דבע"כ דאיירי רב הונא כשאופה בתנור אחד, וכמש"כ כן המג"א שם סק"ג,[[373]](#footnote-374) ובכה"ג הוא דס"ל דשרי, משום דהפת נאפית יפה בזמן שהתנור מלא, ובזה הוא שנחלקו רב הונא ורב חסדא אם מהני הא דהפת נאפית יפה אף כשחצי' של נכרי, ועד"ז מבו' בד' השעה"מ בפ"א מיו"ט הי"ד, עיי"ש, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלמש"כ הר"ן בשם איכא מ"ד דרב חסדא איירי ביותר מכדי מילוי תנור, לא פליג רב הונא על רב חסדא, דרב הונא לא שרי אלא כשאופה בתנור אחד.[[374]](#footnote-375)

אך אכתי תיקשי לדעת הסוברים דרב חסדא איירי ביותר מכדי מילוי תנור, בהא דמותיב ר"ח בר חנילאי לרב חסדא, וס"ל דמותר לאפותה, ותיקשי לדידי' מהא דתניא לעיל דלאפות אינו אופה אלא מה שצריך לו,[[375]](#footnote-376) - וגם תיקשי למש"כ האחרונים לדעת התוס' דבע"כ דההיא דעיסת הכלבים איירי גם ביותר מכדי מילוי תנור, ונתבאר להלן, דא"כ מאי ס"ד דשרי בכה"ג, ומ"ש מהא דתניא דלאפות אינו אופה אלא מה שצריך לו, וצע"ג.

והעירו לישב, דדוקא בעיסה שחצי' של נכרי הוא דיש להתיר מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לי', כיון דאם יקח הנכרי לחצי זה, הוא צריך לחצי האחר, וע"כ מצינו למימר בכל חצי וחצי דחזי לי', דאפשר דחצי זה יהא צריך לו, ואפשר דחצי זה יהא צריך לו, ומשא"כ כשאופה בתנור יותר ממה שצריך לו, הרי א"צ כלל למה שמוסיף ואופה, דאף אם יאכל את מה שהוסיף ואפה, הרי א"צ לאפייתו, כיון שיש בידו לאכול משאר הפת, ול"ש בזה הא דכל חדא וחדא חזיא לי', דהרי אף אם יאכל למה שהוסיף לא חזיא לי', וכנ"ל, וע"כ הוא דאסור.[[376]](#footnote-377)

**מתיב רב חנא בר חנילאי עיסת כלבים וכו' ונאפית ביו"ט,** המהר"ם שיף הק', דלמש"כ התוס' דהא דאסרינן בעיסה שחצי' של נכרי ולא שרי מכח הא דהפת נאפית יפה בזמן שהתנור מלא, הוא משום דלא שרינן מכח זה אלא כשכל הפת של ישראל שהרשות בידו לאכול כל אחד, הרי דבעיסת הכלבים שפיר יש להתיר מכח הא דהפת נאפית יפה, ומאי פריך מינה, ובאמת בירושלמי בפ"ק דחלה מפרשינן דהא דשרי לאפות עיסת הכלבים ביו"ט הוא כר"ש בן אלעזר דממלאה אשה תנור פת, וכן הק' השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ט, והבית מאיר בסימן תקי"ב, אך לדעת הסוברים דהא דאסרינן בעיסה שחצי' של נכרי ולא שרינן מכח הא דהפת נאפית יפה, הוא משום דאין כונתו לכך, או משום דכל דעיקר האפי' היא לצורך נכרי הו"ל בכלל מלאכה לצורך נכרי דאסורה מגזה"כ, ניחא, - ובתשו' ציץ הקדש ח"א סימן ל"ז כתב דצ"ל דסתימת מתניתין משמע דבכל גוונא היא נאפית ביו"ט, אף כשיש בה יותר מכדי מילוי תנור, וכ"כ השפ"א בתו"ד.

**שאני עיסת כלבים הואיל ואפשר לפייסן בנבילה,** הרשב"א הק' דהרי אף לדעת רבה דאית לי' הואיל, לא שרינן מכח זה לכתחילה,[[377]](#footnote-378) וכתב דהו"מ למיפרך הכי, אלא דכיון דאקשי מדרב חסדא לרב חסדא לא חש לקו' אחריתי, - אך הרא"ה כתב דהכא כיון דזימנין דאית לי' נבילה, ואפי' בתר אפי' זימנין דמיתרמיא להו, וכי אית לי' זימנין דמפייסין בה ונשאר כל הפת להן, אין הדבר נראה כלל אלא כאופין לעצמו, וכי האי הואיל שרינן אפי' לכתחילה, ועיי"ש שכתב דלר"ע דס"ל דהותרה מלאכה לצורך כלבים, אלא דה"ז אסור משום טירחא יתירא, (כיון דאפשר לכלבים בלא"ה), ניחא טפי הא דשרינן מכח הא דאפשר לפייסן בנבילה, כיון דמדינא בלא"ה שרי.[[378]](#footnote-379)

**טעם הא דשרי היכא דאית לי' נבילה**

**כגון דאית לי' נבילה דאפשר לפייסן בנבילה,** בטעם הא דשרי בכה"ג אף דרב חסדא לית לי' הואיל, כתב הר"ן דהוא משום דהכא עדיף טפי מהואיל, משום דלא מיחסר מידי דהא אית לי' נבילה, ומשא"כ באופה מיו"ט לחול דמחסרי אורחים שצריך שיבואו מעלמא.

אך גירסת הרא"ה דאית לי' נבילה דודאי מפייסן בנבילה, ומבו' בדבריו דלפ"ז אין ההיתר בזה מענין הואיל, אלא משום דודאי דיתן הנבילה לכלבים והפת נשאר לרועים,[[379]](#footnote-380) וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן, דאי"ז משום הואיל, דר"ח לית לי' הואיל, אלא הוא משום דדרך הוא שמפייסין בנבילה ונותן הפת לרועים וכן יעשה, דודאי יתן הנבילה לכלבים כדי ליתן הפת לרועים.

הרשב"א הק' דמה מהני הא דאית לי' נבילה, הרי אף בגונא דשרי משום הואיל ה"ז אסור מדרבנן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דהתירו כאן כמו שהתירו במסוכנת, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן דהכא התירו לכתחילה מפני צורך הכלבים, וכ"כ הא"ר בסימן תקי"ב סקי"ג. - **ב** הר"ן כתב דכיון דהכא עדיף טפי מהואיל, ע"כ ה"ז מותר לכתחילה. - **ג** לדעת הרא"ה ור"נ בן הרמב"ן הוא משום דודאי יתן הנבילה לכלבים והפת נשאר לרועים, וכנ"ל. - **ד** בד' הר"ש בחלה פ"א מ"ח משמע דעיקר ההיתר הוא משום חלק הרועים, ואך שבאנו לאסור משום חלק הכלבים דאפשר למיפלגא בלישה, וע"ז הוא דמהני הא דגם חלק הכלבים מותר מדאורייתא.[[380]](#footnote-381) - **ה** הב"י בסו"ס תקי"ב כתב דהא דשרי אף שהכלבים אוכלין ממנה ואינה צריכה כולה ליו"ט, הוא משום דאיירי בתנור אחד שהפת נאפית יפה בשעה שהתנור מלא, וכדמוקמינן לה בירושלמי בפ"ק דחלה, ואך דבשל נכרי לא הותר להרבות אף בתנור אחד, וע"ז הוא דמהני הא דאפשר לפייסן בנבילה, דכיון דכולה של ישראל ולכלבים אפשר לפייס בנבילה, חשיב שלו, ומפני כך מותר להרבות בו אע"פ שיהי' לצורך כלבים,[[381]](#footnote-382) ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף בכה"ג דאפשר לפייסן לא הותר לאפות בתנור אחר, ונתבאר להלן.

הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ז כתב דלפ"מ דקי"ל כרבה דאית לי' הואיל, מותר לאפות עיסת כלבים אף כשאין לו נבילה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א ה"ז דאף שאין לו עכשיו נבילה לפייסן בה, מ"מ מותר לאפותה, הואיל ואפשר שתזדמן לו נבילה או דברים אחרים שאפשר לפייסן בהן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ד שכתב בסתמא דמותר לאפותה, ולא הצריך שיהא לו נבילה, וכמש"כ המ"מ שם, וכן הכריע הא"ר בסימן תקי"ב סקי"ג לדינא.

אך הר"ן כתב דלא הותר לאפותה אלא כשיש לו נבילה, ואף דקי"ל כרבה דאית לי' הואיל, משום דאיסורא מיהא איכא, וע"כ לא שרי אלא כשיש לו נבילה דלא מיחסר מידי, ובכה"ג לי"ב איסורא,[[382]](#footnote-383) - ועמש"כ בזה הרמ"א בסימן תקי"ב ס"ג, והט"ז שם סק"ט, והמג"א שם סק"ג וסק"ו, והגר"ז שם ס"ד, והבית מאיר שם, והמ"ב שם סקי"ב וסקכ"ב.

הב"י בסו"ס תקי"ב צידד דהא דשרי בכה"ג דאית לי' נבילה דאפשר לפייסן בה, הוא רק כשאופה בתנור אחד, דהפת נאפית יפה בשעה שהתנור מלא, דאף דלא הותר להרבות בשל נכרי גם בתנור אחד, מ"מ כיון דאפשר לפייסן בנבילה חשיב דכל האפי' היא בשלו, אך ביותר מכדי תנור אסור, - והבית מאיר שם פירש כן בד' המרדכי בסימן תרע"ט, שנחלקו האחרונים בביאורו, וכתב כן לדינא, ופירש כן בד' הרמ"א בהג"ה שם, וכ"כ הא"ר שם סקי"ב בדעתו.

אך הב"י שם כתב דלדעת הסוברים דהא דרב חסדא איירי ביותר מכדי מילוי תנור, ונתבאר לעיל, בע"כ דהא דשרינן בעיסת הכלבים הוא גם בכה"ג,[[383]](#footnote-384) וכ"כ הא"ר שם סקי"ב והגר"א שם,[[384]](#footnote-385) - וכ"כ הדרכ"מ שם סק"ג להתיר אף ביותר מכדי מילוי תנור, דכיון דאפשר לפייסן בנבילה, הו"ל ככולה של ישראל, וזה מתפרש כמש"כ הרשב"א והר"ן דאף דבכל הואיל לא שרי לכתחילה, מ"מ הכא שרי, ונתבאר לעיל.

**בהא דשרי לאפות קמחא דבני חילא מכח הא דחזי לינוקא**

**חזינן אי יהבי לי' רפתא לינוקא ולא קפדי כל חדא וחדא חזיא לינוקא ושרי,** הראשונים עמדו דמ"ש מהא דעיסה שחצי' של נכרי דאסור לאפותה ביו"ט משום דאפשר למיפלגא בלישה, וה"נ הכא הרי אפשר לחלקה ולא לאפות אלא את הראוי לתינוק, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דרב הונא פליג על רב חסדא, וס"ל דעיסה שחצי' של נכרי מותר לאפותה ביו"ט, וכ"כ הר"ן לקמן בסוגיין בדעת הרי"ף. - **ב** התוס' כתבו דל"ד לעיסה שחצי' של נכרי דיכול לחלקה ולאפות את חלקו, ומשא"כ הכא דהי' הקמח של בני חילא, ול"ה יוכלין בני באגא ליקח מן הקמח קודם האפי' לאפותו לצורך התינוק, ורק אחר שאפו בשביל החיל לא הקפידו שיקח בשביל התינוק, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הר"ן לקמן בסוגיין בדעת הרמב"ם.[[385]](#footnote-386) - **ג** המאירי כתב דשאני בעיסה שחצי' של נכרי, דהנכרי בחלקו מיהא קפיד הוא, ומשא"כ הכא דלא קפיד כלל וגומר בדעתו לאפותה לצורך התינוקות, וצ"ב. - **ד** הבעה"מ בפסחים מ"ו ב' כתב דהא דשרי רב הונא מכח הא דכל חדא וחדא חזי לי', אף דג"ז הוא מדין הואיל, ולא שרי לכתחילה, הוא משום דרמי עלייהו קמחא דבני חילא, ובשעת הדחק שרי לכתחילה משום הואיל,[[386]](#footnote-387) והביאו בחי' המאירי בסוגיין, ועד"ז כתבו ההשלמה והמכתם לקמן בסוגיין דהא דשרי הכא הוא משום **הפסד ממון, ומשום דאם לא יעשו כן יחטפו כל סעודתן ויתבטלו משמחת יו"ט, וכ"כ הארחות חיים בהל' יו"ט סימן י"ב והכל בו בסימן נ"ח,[[387]](#footnote-388) -** ולפ"ז ניחא, דאף דעיסה שחצי' של נכרי אסור לאפותה ביו"ט, מ"מ הכא דהוא שעת הדחק וכו' התירו משום דכל חדא וחדא חזיא לי', וכ"כ הא"ר בסימן תקי"ב סק"ח.

במש"כ התוס' דהא דשרי הוא משום דלא נתרצו ליתן לתינוק בלא שיאפה הכל, הק' הצל"ח דמה מקום יש להתיר מכח זה, ואטו אם יאמר הנכרי לישראל עשה לי מלאכה ביו"ט ואתן לך בשכרך לחם לאכול, הו"ל כמלאכת אוכל נפש, וכן הק' בתשו' משיב דבר ח"א סימן ל"ז, ובתשו' חלקת יואב סימן כ"ו, - ובדעת התוס' צ"ל, דלעולם עיקר ההיתר הוא משום דכל חדא וחזא חזיא לינוקא, ומכח זה הוא דחשיב כמלאכת אוכל נפש, והגם דכל שבידו לחלק העיסה ולאפות רק את הראוי לישראל לא הותר לאפות את כולה, מ"מ כל שבפועל אין בידו לחלק העיסה, משום דלא יתנו לו, הדר חשבינן לכל הלישה והאפי' כמלאכת אוכל נפש,[[388]](#footnote-389) וכ"נ להדיא בד' הרשב"א, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א דגם כשמזמן את הנכרי, כיון דזימנן כלא אפשר למיפלגא דמי.[[389]](#footnote-390)

הרמב"ן במלחמות בפסחים מ"ו ב' כתב דהא דשרי מכח הא דחזי לינוקא, הוא אף בדלית לי' ינוקא, משום דאמרינן הואיל דאי מיקלע לי' ינוקא חזי לי', והרא"ה בסוגיין כתב דאע"ג דע"י הואיל לא שרי לכתחילה, הכא ע"י הדחק שרינן, וכ"כ השטמ"ק בשם הריטב"א,[[390]](#footnote-391) - ובחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין כתב בשמו, דלדעת הבעה"מ דקי"ל דלא אמרינן הואיל, בע"כ דאיירי כשדעתם של בני באגא ליתן ריפתא לינוקא של ישראל, וא"צ בזה לדין הואיל,[[391]](#footnote-392) ועד"ז כתב בחי' המאירי.

הט"ז בסימן תקי"ב סק"ו הק' היאך הותר לאפות מכח הא דחזי לינוקא, הרי אין לך הערמה גדולה מזו, ודמי למש"כ הטור בסימן תק"ג בשם הבעה"ע דהא דשרי להרבות בבישול ביו"ט הוא דוקא קודם אכילה, אך לאחר אכילה ל"מ לבשל ולומר דיאכל ממנו כזית, דאין לך הערמה גדולה מזו,[[392]](#footnote-393) ועיי"ש שכתב דאין לומר דהכא מיירי קודם אכילה, דא"כ הו"ל לרב הונא לאפלוגי בהכי, כמו דמפליג בין אם מקפידין בנתינת ריפתא לינוקא, ועוד דא"כ מאי פריך עלה מההיא דשמעון התימני, הרי התם איירי לאחר האכילה,[[393]](#footnote-394) וכתב דצ"ל דאף דמדינא אסור להערים, מ"מ הכא התירו להערים משום דהיו מחויבין לאפות מצד חוק המלכות, וכ"כ הגר"ז שם ס"ו, והמ"ב שם סקט"ו,[[394]](#footnote-395) - ועמש"כ בזה בתשו' משיבת נפש יו"ד סימן י"ט.

\*החמד משה בסימן תקי"ב סק"ד הק' בתו"ד, דמ"ט הותר לאפות מכח הא דיקח פת אחת לתינוק, הרי מ"מ עיקר האפי' היא לצורך הנכרי, ומ"ש מהא דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט, משום דכהנים משלחן גבוה קא זכו, ועיקר השחיטה היא לצורך גבוה,[[395]](#footnote-396) - וכתב להוכיח מזה כמש"כ התוס' לקמן כ"ז ב' בשם ר"י, דהא דאסרינן בנדרים ונדבות הוא משום דבטל צורך הדיוט אצל צורך גבוה, וע"כ הוא דשרי הכא, דודאי לא בטל צורך ישראל אצל צורך הנכרי, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז באורך.

\* בתשו' נובי"ק או"ח סימן כ"ט הק' עמש"כ השב יעקב בסימן כ"א לאסור לשחוט בהמה של נכרי לצורך ישראל שיקח ממנו בשר, דדמי לנדרים ונדבות דאסור לשחטן משום דמשלחן גבוה קא זכו, (ונתבאר בדף מס' 11, ובסוף דף מס' 15), ממש"כ התוס' הכא דבההיא דשמעון התימני הי' העגל משלהם, וכן בההיא דבני באגא הי' הקמח של בני חילא, ואפ"ה שרי, ועמש"כ בזה בתשו' אבנ"מ סימן ג', וצ"ע, ועמש"כ להעיר על דבריו בס' יו"ט כהלכתו פ"ה הערה 13.

**והתניא מעשה בשמעון התימני וכו' ושחטנו להם עגל וכו' יצא שכרכם בהפסדכם,** בפירש"י כתב דהיינו דשכרכם שנשתכרתם בממון יצא ואבד בשביל הפסד עונש שתענשו על חילול יו"ט, והט"ז בסימן תקי"ב סק"ו תמה דמשמע דאין כאן לא הפסד ולא שכר דיצא זב"ז, והרי העונש על חילול יו"ט גדול מאד בעוה"ב, והיאך נחשב כנגדו שכר ממון, ועיי"ש שכתב דהוא משום דלדעת המתירים לכבות דליקה אם ישרף הבית ויפסיד סעודתו, ה"נ הכא שרי משום דביקשה החיל לחטוף כל מה שהי' להם, והוי הפסד שמחת יו"ט דלא הי' להם מה לאכול, עיי"ש, - וצ"ב דשאני התם דכיבוי הדליקה שלא תשרוף את התבשיל או את הבית חשיבא כאוכל נפש או כמכשירי אוכל נפש, אך שחיטת עגל כדי לפייס את החיל, לכאו' ל"ה אלא גרמא בעלמא, ולא חשיב כמכשירי אוכל נפש, ועמד בכעי"ז בתשו' משיבת נפש יו"ד סימן י"ט (ד"ה ומה שנסתייע).[[396]](#footnote-397)

**ואמאי הא חזי למיכל מיני',** בחי' המאירי כתב דהא דפריך מינה לרב הונא, היינו דלדידי' דשרי בההיא דבני באגא משום דכל חדא וחדא חזיא לינוקא, מ"ט קאמר דיצא שכרכם וכו', ויגמור בדעתו לבשלה בשביל מה שיאכל ממנו, ואזיל לטעמי' דלא התיר רב הונא לכתחילה אלא כשנותן לתינוק, וה"נ הכא אין להתיר אלא כשדעתו לאכול ממנו, - אך למש"כ הרמב"ן במלחמות בפסחים דשרי רב הונא הוא אף כשאינו נותן לתינוק משום דאמרינן הואיל, וכתבו הרא"ה והריטב"א דע"י הדחק שרי לכתחילה, ה"נ הכא כיון דחזי למיכל מיני' שרי, אף אם אין דעתו לאכול ממנו.

\*בד' המאירי מבו' דבההיא דשמעון התימני שחטו להם עגל ובישלוהו, וכ"כ התוס' בסוד"ה חזינן, - ולכאו' הוא מוכח כן, דהרי בשחיטת העגל ליכא איסורא כלל, דדמי לבהמה שחצי' של נכרי דמותר לשחטה ביו"ט משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, ובע"כ דכל האיסור בזה הוא בהבישול, ואף דלא נתפרש דבישלו בב' קדירות, צ"ל דאף בבישול בקדירה אחת אסור להרבות בשל נכרי, וכמו שהוכיחו הבית מאיר בסימן תקי"ב והשעה"צ בסימן תק"ו סקנ"ו, (ונתבאר לעיל), וצ"ע.[[397]](#footnote-398)

הרשב"א גריס דמשני עגל של צדקה הואי, ופריך דהא חזי לעניים, ומשני דעגל טריפה הואי, וכן גירסת הריטב"א והשטמ"ק, ועיי"ש במש"כ בזה.

**עגל טריפה הואי,** השטמ"ק גריס עגל של טריפה הואי, ועיי"ש שכתב בשם מורו דמשו"ה אמר של טריפה הוה, ולא אמר עגל טריפה, לומר שקודם שחיטה היו יודעים שהיא טריפה, ומשו"ה אמר לו שעבר על ד"ת, שאם שחט ונמצא טריפה בסירכא וכיו"ב, היאך אמר לו שעבר על ד"ת, וכי מי ששחט בהמה ביו"ט ונמצאת טריפה עבר על ד"ת, והך מילתא דהשוחט בהמה ונמצאת טריפה לא עבר על איסור כלל, יש ללמוד כן מסוגיית הגמ' לקמן ל"ד א', ויתבאר בעזה"י במקומו.

**והא חזי לכלבים,** הרא"ה כתב דהיינו אף לר' יהודה דאית לי' מוקצה, דהאי מעיקרא להכי קאי, והשטמ"ק בשם הריטב"א כתב דהיינו כשנטרפה מערב יו"ט דהיא מוכנת לכלבים, ובשו"ע סימן תצ"ז סי"ז כתב דהשוחט בהמה ונמצאת טריפה אסור לטלטלה, ועמש"כ האהעו"ז לעיל ו' ב', והחזו"א בסימן מ"ג סקי"ב בדינה כשנתברר שהיתה טריפה מערב יו"ט, ומש"נ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 11 ודף מס' 16, ואכמ"ל.

דף מס' 16

**עשיית מלאכה ביו"ט לצורך כלבים ולצורך נכרים**

**כ"א א' - ת"ל לכם לכם ולא לכלבים,** הפנ"י הק' דהיאך ממעט מינה ריה"ג מלאכה לצורך כלבים, הרי הך קרא מיבע"ל למעט מלאכה לצורך נכרים,[[398]](#footnote-399) וכתב די"ל דמיעוטא דלכם לגמרי משמע, וכתב עוד, דס"ל לריה"ג דל"ב קרא למעט נכרים, דכיון דאין מזונותיהן עליך פשיטא דגרע טובא מעושה לצורך חול, ול"ב קרא אלא למעט כלבים אע"ג דמזונותיהן עליו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

וצ"ב בדעת ר"ע דס"ל דבעי קרא לאסור מלאכה לצורך נכרי, דמ"ט בעינן קרא להכי, הרי לא עדיף מצורך חול דאסור, והמגיני שלמה לעיל י"ב א' כתב דבע"כ דמלאכה לצורך נכרים וכלבים הו"ל צורך יו"ט קצת,[[399]](#footnote-400) וי"ל עוד לדעת רש"י ודעימי' דמהני דין מתוך להתיר אף שלא לצורך כלל, והא דמלאכה לצורך נכרי אסורה הוא מגזה"כ, כמש"כ השטמ"ק והמגיני שלמה לעיל י"ב א', וע"כ הוא דבעינן קרא לאסור.[[400]](#footnote-401)

התוס' בכתובות ז' א' ד"ה מתוך כתבו דאסור להוציא ביו"ט לצורך נכרי, וכ"כ בס' האורה לרש"י סימן ס"ט קמ"ח, וכ"כ האו"ז בסימן תשע"ו בתשו' ה"ר שמחה, וכ"כ היראים בסימן ד"ש דאסור להביא מאכל בהמה דרך רה"ר, והובא במרדכי בסימן תרע"ז ובהגמי"י פ"א מיו"ט הי"ג, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א ה"ו דאין מוציאין ביו"ט מרשות לרשות להאכיל לבהמתו.

והמ"מ בפ"א מיו"ט הי"ג כתב דהרשב"א לטעמי' אזיל דלא הותרה ביו"ט הוצאה שלא לצורך כלל, ולא שרינן מדינא דמתוך אלא בדאיכא צורך קצת, אך לדעת הרמב"ם דהוצאה ביו"ט מותרת אף שלא לצורך כלל מדינא דמתוך, אף הוצאה לצורך בהמה מותרת,[[401]](#footnote-402) וכ"כ הגר"א בסימן תקי"ב ס"ג,[[402]](#footnote-403) - אך השטמ"ק לעיל י"ב א' כתב בשם מורו בדעת רש"י, דאף דמדין מתוך שרי מלאכה אף שלא לצורך כלל, מ"מ גזה"כ הוא לאסור מלאכה לצורך נכרי,[[403]](#footnote-404) וה"נ הוא במלאכה לצורך בהמה, וכ"כ עוד מרבוותא, ונתבאר בדף מס' 3, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תקי"ב ס"א ד"ה אין מבשלין ובסימן תקי"ח ס"א ד"ה מתוך.[[404]](#footnote-405)

נחלקו האחרונים במבשל לצורך נכרי או בהמה, אם הוא לוקה, או דכיון דהא דאסור לבשל לצרכם נלמד מקרא דלכם, לא אמרינן דאהדרי' לאיסורא קמא ולי"ב אלא לאו הבא מכלל עשה, וע"ד מש"כ התוס' לעיל י"ב א' בשוחט עולת נדבה, ונתבאר בדף מס' 3, עיי"ש.

**מרבה אני את הכלבים שמזונותן עליך ומוציא אני את הנכרים שאין מזונתן עליך,** בפירש"י לקמן כ"ג ב' ד"ה ואין נותנין כתב דאף למ"ד דנפש בהמה במשמע, ה"מ באותם שמזונותן עליך, ומשא"כ בדגים דאפשר להם בלא מזונות שהם אוכלים שרשי עשבים וקרקע וגדול אוכל את הקטן, - ונתחדש בדבריו דמה שאמרו דמרבה אני את הכלבים שמזונותן עליך, א"ז טעמא דקרא בעלמא, דלפ"ז הי' בדין דכיון שהתירה תורה מלאכה לצורך בע"ח, שרי בכל ענין, ואף כשאין מזונותן עליך, אלא היינו דעיקר הא דשרי לעשות מלאכה לצורך בע"ח, הוא מכח הא דמזונותן עליך, וע"כ הוא דבדגים דאין מזונותן עליך, אסור לעשות מלאכה לצרכן.

ועד"ז מצינו בד' הר"ן לעיל בסוגיין והמאירי לקמן בסוגיין דלר"ע דאפי' נפש בהמה במשמע מפני שמזונותי' עלינו, ה"נ שרי לעשות מלאכה לצורך עבדיו שמזונותיהן עליו, או לצורך נכרי ההולך עם הישראל שמזונותיו עליו, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ה בשם רשב"ט דלפ"מ דס"ל דקי"ל כר"ע, מותר לעשות מלאכה לצורך שפחות דמזונותיהן עלינו, - ומבו' מדבריהם דלא שאני כלל דין בע"ח מדין נכרים, וכ"ה דשרי מלאכה לצורך בע"ח מכח הא דמזונותן עליו, ה"נ שרי מלאכה לצורך נכרי בגונא דמזונותן עליו.

הבעה"מ כתב די"ל דמודה ר"ע בעיסת הכלבים דבזמן שאין הרועים אוכלין ממנה אינה נאפית ביו"ט, דכיון דאפשר להו לכלבים בעיסה בלא אפי', לא טרחינן להו במלאכה יתירא, - והרמב"ן במלחמות נחלק ע"ז, דכיון שהכתוב אומר אשר יאכל לכל נפש ואפי' נפש בהמה יאכל לכם, הותר לאפות להן, כיון דדרכן בפת יותר מן העיסה, וכ"כ הר"ן דכיון דאפי' נפש בהמה במשמע, כל מה שהותר לאדם יש להתיר אף לבהמה, שהרי בתיבה אחת הוציאן הכתוב, וכ"כ הרא"ה לעיל בסוגיין דאף דא"צ בישול לכלבים, מ"מ כיון דהותרה מלאכה לצורך בהמה, כל שהוא מבשל לצורך כלבים לי"ב איסור תורה, כיון דבבישול נמי איכא תיקון יותר לכלבים.[[405]](#footnote-406)

ובדעת הבעה"מ דלא הותר לאפות לצורך כלבים, כיון דאפשר להו בעיסה בלא אפי', משמע מדבריו דאי"ז דינא דאורייתא, דודאי דמדאורייתא כל מה שהותר לאדם הותר אף לבהמה, אלא הוא מדרבנן דלא טרחינן להו במלאכה יתירא,[[406]](#footnote-407) וכ"ה להדיא בד' הרא"ה, דאף דמדינא שרי, כמש"כ הרא"ה לעיל מינה דכל שמבשל לצורך כלבים לי"ב איסור תורה, מ"מ ה"ז אסור משום טרחא יתירא דסגיא להו לכלבים בלא"ה, ודימה ד"ז למה שאסרו באפיית פת מרובה, - אך הפנ"י צידד דה"ז אסור מדאורייתא, דדוקא באדם התירה התורה להרבות במלאכות משום שמחת יו"ט שיש מצוה באכילת משמנים וריבוי מעדנים, ואף לאדם לא הותר דבר שאינו שוה לכל נפש, אך לצורך כלבים דלא הותר אלא משום דמזונותין עליו, לא מיקרי מזונותן עליו בכה"ג, שאינו מחויב להאכילן מעדנים ומאכלים חמין שאין מפיגין טעמן,[[407]](#footnote-408) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

הפנ"י לקמן בסוגיין הק' בתו"ד, דמ"ט דריה"ג דאסר לעשות מלאכה לצורך כלבים, הרי אף דלא חשבינן לה כאוכל נפש, מ"מ כיון דמזונותן עליו יש בזה צורך קצת, ויש להתיר בזה משום מתוך, וכתב דבע"כ דס"ל דסגי לכלבים באכילה כ"ד שאין בה מלאכה, וע"כ לית לי' צורך היום כלל במלאכה זו, - אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ הר"ן והמאירי דלריה"ג אסור לעשות מלאכה לצורך נכרי שמזונותן עליו, אף דלא סגי לי' בלא מלאכה, ואפ"ה לא שרינן לה משום מתוך, - וצ"ל דהיינו משום דאין לו צורך בפנ"ע במלאכה זו, וצרכו הוא שיתמלא צורך הכלבים והנכרי, וע"כ חשיבא המלאכה כמלאכה לצורך כלבים ולצורך נכרי, ול"מ הא דיש לו תועלת ממלאכה זו, וגרע טפי ממש"כ התוס' דכל דעיקר המלאכה היא לצורך גבוה ולצורך מצוה אסור אף דמותר לו ליהנות ממנה.[[408]](#footnote-409)

\*הפסקי רי"ד לקמן כ"ג ב' כתב בהא דנותנין מזונות לפני חי' ועופות שבביברין, דהוא אפי' למ"ד לכם ולא לכלבים, דהיינו דוקא בבהמה טמאה דאינה ראוי' לאכילה, אבל בבע"ח שראויין לאכלם מותר, כיון דרוצה לאכול מהן, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכל שדעתו לשחוט את הבע"ח ביו"ט ולאכול מהן, מותר ליתן להם מזונות, כיון דיש בזה צורך לדידי' דרוצה לאכול מהן, ולא חשיב כלל כמלאכה לצורך בע"ח.[[409]](#footnote-410)

התוס' כתבו בשם הר"מ מאיברא דקי"ל כריה"ג דלכם ולא לכלבים, דסתם לן תנא כוותי' דעיסת הכלבים אינה נאפית ביו"ט אלא בזמן שהרועים אוכלין ממנה, וכ"כ השאילתות בסימן נ', והרי"ף בסוגיין, ובס' האורה לרש"י סימן קמ"ח, והביאו התורי"ד בסוגיין, והרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ג, והרמב"ן במלחמות והרשב"א והר"ן בסוגיין, והרא"ש בסימן ט"ו, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ז, והיראים בסימן ד"ש, וכתב כן בשם תלמיד רב האי גאון, והסמ"ג לאוין סימן ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ז, והרוקח בסימן רצ"ז, והאו"ז בסימן שמ"ו, והרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א ה"ו, והמרדכי בסימן תרע"ז, והטוש"ע בסימן תקי"ב ס"ג.

אך הבעה"מ כתב דקי"ל כר"ע, וזה לפ"מ דס"ל דלריה"ג אסור לטלטל מאכל בהמה, (ונתבאר להלן), ומתניתין בכ"ד דמטלטלין מאכל בהמה הוא דלא כריה"ג, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם והרא"ה בסוגיין,[[410]](#footnote-411) והתורי"ד בסוגיין ובס' המכריע סימן ג', והריא"ז בפירקין, והראב"ן במכילתין, והראבי"ה בסימן תשנ"ה בשם רשב"ט, והרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ ס"ו, וכ"נ בפירש"י בפר' בא (י"ב ט"ז), וכ"כ השבה"ל בסימן רמ"ד בדעתו.

**עשיית מלאכה לצורך מומר**

בתשו' הרדב"ז ח"ב סימן תשצ"ו ובתשו' מבי"ט ח"א סימן ל"ח הביאו תשו' רבינו שמשון דאסור לעשות מלאכה ביו"ט לצורך קראים, דאי"ז יעשה לכם, וקרינן בי' לכם ולא לנכרים, ועיי"ש שכתב לדמותו למה שאמרו דכהן שאינו מודה בעבודה אין לו חלק בה, כ"ש אלו שאינם מודים בשחיטה שלנו שאין להם חלק בה, והרדב"ז שם כתב בשם אחד מחכמי הדור שתמה ע"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש לדבריו, והביאו המג"א בסימן תקי"ב סק"א,[[411]](#footnote-412) וכ"כ המ"ב שם סק"ב, - אך היערות דבש בסוף ח"א כתב בתו"ד דמומר אע"פ שחטא ישראל הוא ומותר לעשות מלאכה בעבורו ביו"ט, ועמש"כ בזה בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן רפ"א, - ועמש"כ בזה בס' יו"ט כהלכתו פ"ה הערה 5, ועיי"ש בהערה 6 במש"כ אם מותר המומר לבשל לעצמו, ובמש"כ בהערה 7 בדין מומרים שבזה"ז אם חשיבי כתינוק שנשבה.

**לריה"ג דאמר לכם ולא לכלבים הני סופלי לחיותא היכי שדינן להו,** נחלקו הראשונים בטעם הא דלריה"ג יש לאסור טלטול סופלי לחיותא, אלמלי הא דחזו להסקה, **א** בפירש"י משמע דהיינו דלריה"ג אסור מאכל בהמה בטלטול, ועמש"נ להלן בביאורו, וכ"כ הבעה"מ, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בפי' קמא וההשלמה והרא"ה, וכ"כ התורי"ד בסוגיין ובס' המכריע סימן ג', והראבי"ה בסימן תשנ"ה בשם רשב"ט, והשבה"ל בסימן רמ"ד, והרמ"ך בפ"א מיו"ט הי"ג, והשיטה להר"נ בשבת קמ"ג א'. - **ב** התוס' כתבו דהוא משום דגרעיני תמרה אינם ראויים לבהמה אלא ע"י תיקון גדול לחתכן, ומדרבנן הוי מלאכה, ולריה"ג דאסור לעשות מלאכה לצרכן ביו"ט, לא חשיבי כמאכל בהמה, אף דהן ראויין לבהמה כמו שהן ע"י הדחק,[[412]](#footnote-413) והו"ל מוקצה, ועד"ז כתבו הרא"ש בסימן ט"ו והרשב"א. - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב דאיירי בגרעיני תמרים שאכלן ביו"ט, דהו"ל נולד, ואך דלר"ע דנפש בהמה במשמע, כיון שהן מוכנין למאכל אדם מערב יו"ט הוו הגרעינין מוכנים לכלבים, שהרי דבר זה הוכן סתם לאוכ"נ והראוי בו לאדם לאדם והראוי ממנו לבהמה אף לבהמה,[[413]](#footnote-414) אך לריה"ג דאין במשמע נפש בהמה, הרי דהגרעינין שאינם ראויין אלא לכלבים, אינם בכלל הכנת התמרים, שזה מוכן לאוכל נפש וזה אינו אוכל נפש.[[414]](#footnote-415) - **ד** הראב"ד בכתוב שם כתב בפי' בתרא דלא קשיא לי' לאביי על הטלטול בלבד, אלא על הקיבוץ שהיו אוספין אותן יחד ומוליכים אותן לכוביא מקום שהבהמות אוכלות שם, שהי' בזה כעין מעמר ומוציא לרה"ר, ולריה"ג לא הותר לעשות כן לצורך בהמה.[[415]](#footnote-416)

**מאכל בהמה אם מותר בטלטול**

לפירש"י ודעימי' מבו' דדין טלטול מאכל בהמה תליא בפלוגתא דר"ע וריה"ג אם נפש בהמה במשמע, והבעה"מ ועוד מרבוותא כתבו לפ"ז דהא דתנן בכ"ד דמטלטלין מאכל בהמה הוא כר"ע,[[416]](#footnote-417) - והרמב"ן במלחמות הק' ע"ז דהרי בשבת לא התירה תורה אוכל נפש, ואפ"ה מותר מאכל בהמה בטלטול, וכן הק' הרשב"א בסוגיין, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ז.

אך בד' התורי"ד בסוגיין ובס' המכריע סימן ג' מבו' לפרש בזה דהוא משום דלריה"ג דלא טרחינן לבהמה ביו"ט כ"ה דטרחינן לאדם, אין מטלטלין אוכלי בהמה לא ביו"ט ולא בשבת, אך לר"ע דטרחינן לבהמה ביו"ט כ"ה דטרחינן לאדם, מטלטלין אוכלי בהמה אף בשבת, כ"ה דמטלטלין אוכלי אדם, - והרא"ה כתב דטלטול בין בשבת ובין ביו"ט, כמלאכת אוכל נפש ביו"ט, ומאי דאסר התם כגון לצורך בהמה, אסור גם באיסור טלטול, דרבנן כעין דאורייתא תקון, - ועמש"כ בזה האו"ש בפ"א מיו"ט הי"ג.

בטעמא דש"ר דמאכל בהמה מותר בטלטול לכו"ע, כתב הרמב"ן במלחמות דהוא משום דהטלטול אינו אסור אלא במוקצה, וכל שעומד לאוכל נפש אדם ובהמה לאו מוקצה הוא, - אך הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א ה"ו כתב דהיינו דאף דלא התירו מלאכה גמורה לצורך בהמה, מ"מ טלטול שאינו אלא מדברי סופרים התירו, וזה ע"ד מש"כ ההשלמה ודעימי' לחלק בין מלאכה לטלטול, ונתבאר להלן.

ההשלמה בסוגיין כתב דאף דלגבי מלאכה קי"ל כריה"ג דסתם לן תנא כוותי', מ"מ לענין טלטול קי"ל כר"ע, דסתם לן תנא כוותי', וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ז בשם איכא מ"ד, וכ"כ הרמ"ך בפ"א מיו"ט הי"ג בסו"ד, - ומבו' בדבריהם דאף דלריה"ג גופי' מבו' בסוגיין אסור לטלטל מאכל בהמה, מ"מ בזה קי"ל כר"ע, - וכנראה היינו דלענין טלטול דרבנן הקילו חכמים כדעת ר"ע דחשיב מאכל בהמה כמאכל אדם, ומותר לטלטלו.

\*הבעה"ע שם כתב דמסתברא דכל מה שאמרו הכא דלריה"ג אסור מאכל בהמה בטלטול, הוא דוקא בכגון סופלי דחיותא דלא היו מוכנין מערב יו"ט לא לאדם ולא לבהמה עד שיאכל האוכלין שעליו, וע"כ אין מטלטלין אותן, וכגון עיסה שאינה מוכנת עד שתאפה, אבל אם הי' דבר מוכן לאדם או לבהמה, אפי' לריה"ג מטלטלין ומאכילין לה אפי' בשבת, וצ"ב.[[417]](#footnote-418)

**עשיית מלאכה דרבנן לצורך בע"ח**

\*הראש יוסף לקמן ל' א' כתב לדקדק מד' הרשב"א בעבוה"ק, דרק מלאכה דאורייתא לא הותרה לצורך בהמה, אך מלאכה שאינה אסורה אלא מדרבנן הותרה, כ"ה דהותר טלטול לפי שהוא מדברי סופרים,[[418]](#footnote-419) - וכן משמע קצת מל' היראים בסימן ד"ש והובא במרדכי בסימן תרע"ז ובהגמי"י פ"א מיו"ט הי"ג דלא אסר להביא מאכל בהמה אלא דרך רה"ר, ועמד ע"ז השעה"צ בסימן תקי"ב סקל"ג, - וכ"נ בד' הט"ז בסימן תקי"ב סק"ח,[[419]](#footnote-420) וכן נקט הפמ"ג במש"ז שם, ועפי"ז נקט הפמ"ג דמותר להוציא לכרמלית לצורך בהמה.

אך למש"כ הרמב"ן במלחמות בטעם הא דהותר טלטול, לא מצינו דלענין דרבנן חשיב צורך בהמה כצורך אדם, והדין נותן דאף מלאכה האסורה מדרבנן לא הותרה לצורך בהמה,[[420]](#footnote-421) וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין דאף דתיקון הגרעינין אינו אסור אלא מדרבנן, לא הותר לעשותו לצורך בהמה,[[421]](#footnote-422) - וכ"כ הראש יוסף לקמן שם לדקדק מד' הרמ"א בסימן תקי"ב ס"ג, דאסור להוציא מרשות לרשות לצורך בהמה, אף לדידן דאין לנו רה"ר, - וכ"כ הגר"ז שם ס"ז דאסור לעשות לצורך בהמה אף שבות דרבנן כהוצאה מרה"י לכרמלית, וכ"כ המ"ב שם סקי"ט, ובשעה"צ שם סקל"ג.[[422]](#footnote-423)

**הואיל וחזו להסקה,** הרמב"ן במלחמות כתב דלפ"מ שפירש דאיירי בגרעיני תמרים שאכלן ביו"ט, הרי דהא דשרי רב יוסף מכח הא דחזו להסקה, הוא משום דס"ל דכל דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין ל"ה נולד, ודלא כמו שאמרו בשבת כ"ט א' דכיון דמעיקרא מכסו והשתא מגלו אסירי, ומ"מ כ"ז הוא משום דחזו להסקה, דכיון שהוכנו לצורך אדם, מוכנין הם אף להסקה שאף היא צורך אוכל נפש, אך אין להתירן מכח הא דהן ראויין לבהמה, משום דאי"ז בכלל ההכנה שהוכנו מעיקרא, ועמש"נ לפרש בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 26, ועיי"ש שנתבאר דלפ"ד הרמב"ן מתישב קו' הגרע"א על סוגיית הגמ' בשבת כ"ט א', ואכמ"ל.

\*הרשב"א לקמן ל"ג א' הק' בהא דשרי לטלטל את הסופלי לחיותא מכח הא דהן ראויין להסקה, דמ"ש מהא דאין סומכין את הקדירה בבקעת משום דלא ניתנו עצים אלא להסקה, ולא אמרינן דכיון דהיא ראוי' להיסק יטלטלה לסמוך בה את הקדירה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 9, ואכמ"ל.

**ברטיבתא מאי איכא למימר, א"ל חזי להיסק גדול,** הבעה"מ כתב דהוא דלא כמו שאמרו לקמן ל"ג א' דרטיבתא אסור ול"מ הא דחזי להיסק גדול, והביאו הרא"ש בסימן ט"ו, - אך הראשונים לקמן שם כתבו דאף דמסקינן התם דרטיבתא אסור, מ"מ שפיר אמרו הכא ברטיבתא דחזו להיסק גדול, וכתבו כמה דרכים בזה, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 9, ואכמ"ל.

**מטלטלינן להו אגב רפתא,** התוס' הק' ממה שאמרו בשבת קמ"ב ב' דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, ונתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 15, ואכמ"ל.[[423]](#footnote-424)

\*הרא"ה כתב דהא דמטלטלינן להו אגב ריפתא, היינו דבהוצאה ראשונה שמוציא מפיו נותנן על הפת, דלכו"ע הנחה ראשונה כשמוציאן מפיו מותרת היא לו באיזה שירצה,[[424]](#footnote-425) ומשמע דמותר להוציא את הגרעינין מפיו בידו, וכ"נ בד' השיטה להר"נ בשבת קמ"ג א', ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 18 בסופו.[[425]](#footnote-426)

דף מס' 17

**כ"א ב' -ופליגא דריב"ל דאמר וכו' ואין מזמנין את הנכרי ביו"ט גזירה שמא ירבה בשבילו,** בפירש"י כתב דקאי על הא דרב הונא דשרי לאפות אי יהבי לי' רפתא לינוקא ולא קפיד, משום דכל חדא וחדא חזיא לינוקא, וריב"ל דאמר דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט גזירה שמא ירבה בשבילו פליג ע"ז, וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"כ הרי"ף, - ובחי' הרא"ה הוסיף לפרש, דאף דרב הונא לא שרי אלא בשעת הדחק, כמש"כ הרא"ה לעיל, מ"מ מהא דגזר ריב"ל שמא ירבה בשבילו, ש"מ דחמירא לי' הא, וליכא למישרי לכתחילה אגב דוחקא בעלמא.[[426]](#footnote-427)

מד' הרא"ה מבו' דטעמא דריב"ל דפליג על רב הונא, הוא משום דס"ל דאף בשעת הדחק לא שרינן משום הואיל, וכ"כ הבעה"מ בפסחים מ"ו ב' דמה"ט הוא דלא קי"ל כרב הונא, עיי"ש, ונתבאר בדף מס' 31, - אך לדעת רש"י לעיל בסוגיין דרב הונא שרי אף דאפשר למיפלגא, ופליג על רב חסדא, מסתברא מילתא דמה"ט הוא דפליג עלי' ריב"ל, ומה"ט הוא דלא קי"ל כרב הונא.

הרי"ף כתב דליתא לדרב דשרי בהני בני באגא מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לינוקא, דקי"ל כריב"ל דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט גזירה שמא ירבה בשבילו, וכ"כ הרשב"א והרא"ש בסימן י"ד, והבעה"מ בפסחים מ"ו ב',[[427]](#footnote-428) והראבי"ה בסימן תשנ"ה, והטור בסימן תקי"ב.

אך הבה"ג בהל' יו"ט והרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ד פסקו לדינא דבני באגא דשרי מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לינוקא, אף שפסקו כריב"ל דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט, - ובד' הבה"ג שם מבו' דל"ג ופליגא דריב"ל, אלא גריס מסייע לי' לריב"ל, וקאי על דינא דלכם ולא לנכרים,[[428]](#footnote-429) וכ"כ הטור שם בדעת הבה"ג והרמב"ם דל"ג כגירסא דילן, וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין בדעת הרמב"ם, - אך הראב"ד בכתוב שם כתב דהא דאמר דפליגא דריב"ל קאי על הא דשמעון התימני דשחט עגל לנכרים, אף שהי' יכול לפייסן בדבר אחר, ולא אסר בזה משום איסור זימון, וכ"כ ההשלמה,[[429]](#footnote-430) - והמ"מ בהל' יו"ט שם כתב דהא דאמר דפליגא דריב"ל, קאי על הא דא"ל לאביי לרב יוסף למ"ד לכם ולא לכלבים הני סופלי לחיותא היכי שדינן להו ביו"ט וכו' תינח ביו"ט בשבת מאי איכא למימר וכו', וע"ז אמרינן דמה שהשוה טלטול בשבת למלאכה דיו"ט, דכיון דאין עושין מלאכה בשביל בהמה ביו"ט אין מטלטלין בעבורה בשבת, הוא דלא כריב"ל דהתיר טלטול לצורך נכרי בשבת, אע"פ שמלאכה אסורה מחמתו ביו"ט,[[430]](#footnote-431) - ועמש"כ המאירי בסוגיין.

בביאור דעת הבה"ג והרמב"ם דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט גזירה שמא ירבה בשבילו, ולא אמרינן דגם אם ירבה בשבילו שרי משום דכל חדא וחדא חזיא לי', לפ"מ שפסקו לדינא דבני באגא, מצינו כמה דרכים, **א** הראב"ד בכתוב שם כתב דשאני בההיא דבני באגא, דכל חדא חזיא לי', וע"כ הוו כולהו לצורך ישראל, אך כשמזמין את הנכרי יש לגזור שמא יאפה ויבשל פת מיוחדת ותבשיל מיוחד לצורך הנכרי שלא לצורך ישראל כלל, והיינו דכל הא דשרינן מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לי', היינו אם כל חדא וחדא יתכן שיאכלנה, (אף דלא יאכל את כולם), ומשא"כ כשמייחד פת ותבשיל מיוחד לצורך הנכרי. - **ב** הר"ן כתב דס"ל דהא דשרי בההיא דבני באגא, הוא בגונא דל"ה אפשר ליטול ריפתא לינוקא אם לא יאפה את כולה, ובכה"ג ודאי שרי דבדידי' קא טרח, וזה כמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דלא שרי רב הונא אלא בכה"ג דא"א למיפלגא, וכ"כ הרשב"א,[[431]](#footnote-432) וכ"כ המ"מ בהל' יו"ט שם. - **ג** ההשלמה והמכתם כתבו דשאני בההיא דבני באגא דשרי משום הפסד ממון**, דאל"כ חטפי כל סעודתייהו ומימנע משמחת יו"ט, וכ"כ הארחות חיים בהל' יו"ט סי"ב והכל בו בסימן נ"ח,[[432]](#footnote-433) ועד"ז כתב המאירי** דהא דשרי בההיא דבני באגא הוא בגונא שיש בו צד אונס, אך בלא אונס אסור, וכ"כ הט"ז בסימן תקי"ב סק"ו.[[433]](#footnote-434) - **ד** המאירי כתב עוד, דהוא משום דכל שמזמין את הנכרי, מתוך רוחב לב הוא מזמן, ואין דעתו בעיקר אפייתו אלא לצורך הנכרי, ומשא"כ בההיא דבני באגא שלא באה לו מלאכה זו מצד עצמו, גומר בדעתו לאפות לצורך התינוק. - **ה** הבית מאיר בסימן תקי"ב כתב בתו"ד דלמש"כ שם דהא דשרי רב הונא הוא כשאופה בתנור אחד, ונתבאר בדף מס' 15, בפשוטו לא מצינו דריב"ל פליג ע"ז, דהרי הא דגזר ריב"ל שמא ירבה בשבילו, הוא שמא ירבה בקדירה בפנ"ע.[[434]](#footnote-435)

המ"מ לסוגיין נתבארו בעיקרם במ"מ מוקצה א' דף מס' 21 והועתק משם השייך לעיקר ביאור סוגיין, ועיי"ש עוד.

**ולטלטלינהו אגב כסא מי לא אמר רבא מטלטלין כנונא אגב קטמי' אע"ג דאיכא עלי' שברי עצים,** נחלקו הראשונים בביאור הא דמייתינן מהתם, דהתוס' פירשו דהא דמייתינן מינה הוא דכ"ה דהתם אין הכנונא נעשה בסיס לשברי עצים, ה"נ הכא אין הכוס נעשה בסיס לשיורי כוסות,[[435]](#footnote-436) וכ"כ הרא"ה בסוגיין, - אך הרמב"ן בשבת מ"ז א' פירש דהא דמייתינן מהתם, אי"ז להא דל"ה בסיס, דהא דל"ה בסיס הוא משום דלא נעשה בסיס מערב יו"ט לדעת, אלא להא דמותר לטלטל את הכוסות אף שיש בתוכן שיורי כוסות האסורין בטלטול, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם בשם ר"ת, ויש לפרש כן גם בד' ר"ת שהביאו התוס' בסוגיין, ונתבאר להלן.

לדעת התוס' ודעימייהו דהא דמייתינן מינה, הוא מהא דאין הכנונא נעשית בסיס לשברי עצים, הק' התוס' דמה מייתינן מינה, הרי התם איכא קיטמא המותר בטלטול, והוי בסיס לאיסור ולהיתר, - וכתבו דשיורי כוסות גריעי טפי וראויין להתבטל אגב הכוס כמו שברי עצים אגב קיטמא,[[436]](#footnote-437) וכ"כ הרא"ה, ועד"ז כתבו התוס' והרשב"א בשבת מ"ז א',[[437]](#footnote-438) ומבו' לפ"ז, דהא דבסיס לאיסור ולהיתר שרי, הוא משום דהאיסור מתבטל אגב ההיתר, וע"כ מדמינן דה"נ יש להתיר בשיורי כוסות דגריעי והן בטלין אגב הכוס,[[438]](#footnote-439) - והרא"ה כתב בשם הרמב"ן דהתם איירי באפר האסור בטלטול, ואפ"ה מטלטלין את הכנונא, לפי שהאפר בטל לכנונא, ואף דאיכא שברי עצים דחשיבי טפי, ה"ה בטלין לכנונא, וזהו דמייתינן מינה דה"נ שיורי הכוס בטלין לכוס, וכ"כ הריטב"א והר"ן בשבת שם.

התוס' כתבו בשם ר"ת שפירש דהא דל"ה בסיס הוא משום דלא מיקרי בסיס לדבר מועט שאינו נקבע כגון שברי עצים ושיירי כוסות, והא דלא הותר לטלטל כנונא אלא אגב קטמא, הוא משום דאל"כ יש לו לנער את השברי עצים, ורק משום דאיכא התם קיטמא א"א לו לנער את השברי עצים שלא יפול הקיטמא, וה"נ בשיורי כוסות מותר לטלטל אגב כסא, לפי שא"א לנערם, והרשב"א בשבת שם פירש דהא דא"א לנערם הוא לפי שהן דבוקין אל הכוס.

ובד' התור"פ בסוגיין והרשב"א בשבת מבו' דלפ"ז הא דמייתינן מההיא דמטלטלין כנונא אגב קיטמא, אינו להא דאינו נעשה בסיס, אלא להא דמותר לטלטל את הכנונא אף דיש בתוכה שברי עצים האסורין בטלטול, משום דא"א לנערן, וזהו דמייתינן מינה דה"נ מותר לטלטל את השיורי כוסות אגב הכוס משום דא"א לנערם, ועי' משה"ק ע"ז בחי' הגרע"א בסוגיין, ובמשה"ק בחי' הגרע"א בשבת מ"ז א', ונתבאר באורך במ"מ מוקצה א' דף מס' 21, ואכמ"ל.

הרמב"ן בשבת שם כתב דהא דאין הכוס נעשה בסיס לשיורי כוסות הוא משום שלא נעשה להן בסיס מערב יו"ט לדעת, ונידון הגמ' הוא אם מותר לטלטל את השיורי כוסות אגב הכוסות, וע"ז הוא דמייתינן מהתם דמותר לטלטל את האפר והשברי עצים אגב הכלי, משום דהן בטלין אגב הכלי, כיון שאין נטילת הכלי בשבילן כלל אלא בשביל עצמו, וה"נ מותר לטלטל את השיורי כוסות אגב הכלי, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמותר לטלטל את השיורי כוסות אגב הכוסות, אף כשאפשר לו לנערן, ואף כשאינו מטלטל את הכוס לצורך גופו או לצורך מקומו, דהותר לטלטלן אף שלא לצורך משום דבטלי אגב כלי ולא חשיבי כלל, והוכיח כן מהא דלא גזרינן בשיורי כוסות משום טלטול שלא לצורך.

\***התם לאו איסוה"נ נינהו הכא איסוה"נ נינהו,** נתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 16 פלוגתת רבוותא אם יש בסיס באמצע השבת,[[439]](#footnote-440) ולדעת הסוברים דאין בסיס באמצע השבת, קשיא מהא דאסרינן הכא לטלטל כוסות שיש בהן יין האסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ה כתב דכל הא דשרי כשלא הי' עליו המוקצה בביה"ש, הוא בדבר האסור מתחילתו, דאין כלי המותר נעשה לו בסיס, ומשא"כ הכא דנתן לתוכו יין מותר, הוי בסיס גמור אף בשבת או ביו"ט עצמו, וכשנאסר ע"י הנכרי, הוא עומד במקומו ובדינו להיות בסיס לו, והו"ל בסיס לדבר האסור, וצ"ב. - **ב** השטמ"ק כתב בשם הריטב"א דשאני הכא דהכוס הוא כלי המיוחד ליין והוא בסיס לו גמור.[[440]](#footnote-441) - **ג** לדעת הרמב"ן י"ל דלעולם אין הכוס נעשה בסיס ליין, אלא דכיון דאיסוה"נ נינהו, לא הותר לטלטלו בעוד היין בתוכו כשאפשר לנערו, ועד"ז הוא למש"נ להלן מד' הריב"ש ודעימי' דהא דאסרינן הכא משום דאיסוה"נ נינהו, היינו דלא הותר לטלטל איסוה"נ אגב היתר, ולדעתם אסור לטלטל הכוס בעוד היין בתוכו, אף כשאפשר לנערו. - **ד** החזו"א בסימן מ"ח סק"ח הוכיח מזה, דאף אין בסיס באמצע השבת, מ"מ אסור לטלטלו בעוד האיסור עליו, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה שם.

בד' הרא"ה והריטב"א מבו' דהא דאסרינן משום דאיסוה"נ נינהו, היינו דמה"ט נעשה הכוס בסיס ליין האסור, אף דשיורי הכוסות הוו דבר שאינו חשוב והן בטלין לכוס, - אך הנה בתשו' הריב"ש סימן ת"א הביא מהכא דחמץ שהוא אסור בהנאה הוי מוקצה טפי ואסור לטלטלו אפי' אגב דבר אחר, וכ"כ הגר"א בסימן תמ"ו ס"א, ומבו' דס"ל דמה שאמרו הכא דכיון דאיסוה"נ נינהו אסירי, לאו היינו דמה"ט חשבינן להכוס כבסיס לדבר האסור, אף דהשיורי כוסות בטלין, אלא היינו דמה"ט לא הותר לטלטל את הכוס בעוד השיורי כוסות בו, משום דלא הותר לטלטל איסוה"נ אגב היתר, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ח סק"ו בדעת רש"י, ופירש דהוא משום דהתירא דטלטול שברי עצים ואבן אגב היתר, הוא משום דלא חשיבי מוקצה כ"כ והותר טלטולן אגב ההיתר, אבל באיסוה"נ דהוו מוקצה טפי אסור.[[441]](#footnote-442)

**וליהוי כגרף של רעי,** השטמ"ק כתב דהא דהוי כגרף של רעי הוא משום דמאיסין שיורין משום לתא דע"ז דאית בהו צד יי"נ דכתיב שקץ תשקצנו, ועמש"כ התפא"י בדמאי פ"ז בבועז סק"א.

\***וכי עושין גרף של רעי לכתחילה,** בפירש"י כתב דהיינו דאסור להביאו לפנינו, או לילך אצלו כדי שימאס עלינו ונסלקו, ונתחדש בדבריו דאף כשהגרף קיים, אלא שהוא הולך אצלו, חשיב כעשיית גרף לכתחילה, והראשונים נחלקו בזה, ונתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 27, - ועיי"ש מש"נ כמה דרכים במשה"ק התוס' לקמן ל"ו ב' ממה שאמרו התם דשרי להביא מיטתו למקום הדלף כדי שיהא כגרף של רעי, ואכמ"ל.

השטמ"ק כתב דהא דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, היינו שלא לצורך, אבל לצורך כגון זריקת קליפין ועצמות לפנינו בשעה שאנו אוכלין מותר ואפי' לכתחילה, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה א' דף מס' 29, - ולא נתפרש לן דאם כשעושה גרף של רעי לצורך מותר, מ"ט להזמין הנכרי אסור משום עשיית גרף לכתחילה, ולא אמרינן דהוא לצורך, ואין לומר דהזמנת נכרי לא חשיבא כצורך, דא"כ יהא אסור להזמין נכרי גם משום מה שזורק קליפין ועצמות, ולא משמע כן,[[442]](#footnote-443) וצ"ע.[[443]](#footnote-444)

והשפ"א הק' עד"ז, דמ"ט חשיב כעשיית גרף לכתחילה, כיון דרוצה להזמינו ולהאכילו וממילא נעשה, ואטו נימא דמי שרוצה לפנות בביתו בגרף יהא אסור ע"י שיכול לעשות צרכיו בחוץ.

\*המג"א בסימן ש"ח סקס"ב הוכיח מהכא, דאיסור עשיית גרף של רעי לכתחילה הוא אף כשאינו עושה כן כדי להוציאו, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה א' דף מס' 27.

**ודרש מזמנין את הנכרי בשבת,** בטעם הא דלא אסרו להזמינו בשבת משום טלטול שיירי כוסות, מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ה כתב דהוא משום דלא חיישינן לשיורי כוסות, ומשמע דקי"ל דאסור לטלטל את הכוס בעוד השיורי כוסות בו, משום דהם איסוה"נ, אלא דלא חייישינן לכך, וכ"כ השטמ"ק בשם מורו,[[444]](#footnote-445) וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ה דלא חיישינן לשיורי כוסות שהנכרי ישטפנו. - **ב** הרמב"ן במלחמות בפסחים מ"ו ב' כתב דהוא משום דמותר לטלטלן אגב כסא, כדמטלטלינן כנונא אגב קטמי', וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הי"א דמותר לטלטל את הכוס ששתה בו הנכרי ואינו חושש משום שיורי כוסות של יי"נ, לפי שהשיורין אינן חשובין כלום ובטלים הם אצל הכוס ומטלטלין ע"י הכוס, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן שכ"ג סקי"ד, ועמד ע"ז החזו"א בסימן מ"ח סק"ט, וכ"כ השעה"צ בסימן שכ"ה סק"א, והשפ"א בסוגיין. - **ג** בתשו' הר"ש משאנץ שנד' בתשו' מהר"ם מר"ב סיני סימן ל"ה כתב דהוא משום דמותר לטלטל את השיורי כוסות משום דהוי כגרף של רעי, וצ"ל דהיינו דאף דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, מ"מ הכא לא חשיב כעשיית גרף לכתחילה, וכמש"נ לעיל לדון בזה, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ח סק"ט, ועמש"כ בזה השפ"א בסוגיין.

השטמ"ק הק' דכיון דאין מזונותיו עלינו מ"ט לא נאסר ליתן מזונות לפניו, כדתניא בשבת קנ"ה ב' דאסור ליתן מזונות לפני חזיר, משום דאינו מזונותיו עליך, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בשבת י"ט א' ד"ה נותנין מזונות כתבו דכיון דמפרנסים עניי נכרים עם עניי ישראל משום דרכי שלום חשיב קצת מזונותיו עליך לענין איסור טורח שבות דרבנן, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, והאו"ז בסימן נ"ג, וכ"כ המג"א בסימן שכ"ה סק"א, והמ"ב שם סק"ב. - **ב** הריטב"א שם כתב דלא נאסר אלא בחזיר שרוב מזונותיו לא חזו לאדם, ומשא"כ הכא דמזונות נכרי ראויין לאדם והם בני טלטול לגמרי, וע"כ שרי ליתנם לו, כל דליכא שום טירחא אלא טלטול בעלמא, ועיי"ש שכתב דכן הורה הרא"ה, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין בשמם. - **ג** הרשב"א והר"ן שם כתבו בשם הראב"ד דלא הותר ליתן מזונות לנכרי, ומה שאמרו דמזמנין את הנכרי בשבת, היינו שמראים לו והוא אוכל מאליו, או דמביאין לנו לאכול והוא אוכל עמנו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ב ה"ט והמאירי בסוגיין בשמו.[[445]](#footnote-446) - **ד** השטמ"ק כתב די"מ דכיון דזימנו ודאי מזונותיו עליו. - **ה** השטמ"ק כתב בשם הרשב"א דמשום איבה הקילו עליו.

בתשו' זית רענן ח"ב סימן ז' סק"ד כתב דאף ביו"ט שחל בשבת מותר להזמינו, כיון דליכא בזה לעיקר הגזירה, ואין לאסור בזה משום דלא פלוג רבנן, ועיי"ש שכתב דל"ד להא דהחמירו במוקצה ביו"ט, דהוא אף ביו"ט שחל בשבת, (ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 2), ואכמ"ל, וכ"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"א הערה כ"ג?.

**איסור הזמנת נכרי ביו"ט**

**ואין מזמנין את הנכרי ביו"ט גזירה שמא ירבה בשבילו,** הרשב"א הק' דאף אם ירבה בשבילו לי"ב איסורא דאורייתא, הואיל ואי מיקלעי לי' אורחים חזי לי', ומ"ט גזרו משום זה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ בפסחים מ"ו ב' הוכיח מזה דקי"ל כרב חסדא דלא אמרינן הואיל, ואם ירבה בשבילו הו"ל איסורא דאורייתא.[[446]](#footnote-447) - **ב** הרמב"ן במלחמות שם כתב דאף דגם אם ירבה בשבילו אי"ז אסור אלא מדרבנן, מ"מ כיון דמילתא דשכיחא היא, אפי' בדרבנן גזרינן, דומיא דהא דגזר ר"א בר יעקב בשבת משום שיורי כוסות, אף דלי"ב אלא איסור טלטול דרבנן, וכ"כ המהר"ם חלאוה שם מ"ח א', וכ"כ הרא"ה והר"ן בסוגיין דגזרינן הכי כיון דהוא עשוי להרבות בשבילו. - **ג** הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ג פ"ב ה"ח כתב דחיישינן שמא ירבה בשבילו דברים האסורין דליכא הואיל,[[447]](#footnote-448) וכ"כ הר"ן בשם אחרים.[[448]](#footnote-449) - **ד** ההשלמה בפסחים מ"ו ב' כתב דליכא למימר בזה הואיל, דכיון שהכין לצורך הנכרי שזימן, אינו מניח הגוי שזימן ונותן לאורחים שלא זימן, וכתב עוד, דאף דכל חדא וחדא חזיא לינוקא, מ"מ כיון דעיקר כונתו לצורך הנכרי אסור, ודמי להא דאסרו בשחיטת נדרים ונדבות, משום דכי קא שחיט אדעתא דגבוה קא שחיט, וכ"כ המאורות והמאירי שם.[[449]](#footnote-450) - **ה** השטמ"ק לעיל י"ב א' כתב דכיון דגזה"כ הוא דאסור לעשות מלאכה לצורך נכרי, וע"כ ה"ז אסור אע"פ דמלאכה שלא לצורך כלל מותרת משום מתוך, לדעת רש"י ודעימי', ל"מ דין הואיל להתירו.[[450]](#footnote-451)

**ריבוי לצורך נכרי באותה קדירה ובאותו תנור**

הרשב"א כתב דאין לאסור אלא שמא ירבה בשבילו בקדירה אחרת, דכל שמרבה באותה קדירה שרי, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד, - והרשב"א לעיל י"ז א' ובחולין ט"ו ב' הוסיף דכל שמרבה באותה קדירה שרי, אף כשמרבה אחר שהניח הקדירה ע"ג האש, משום שהבשר והתבשיל יפה בשעה שהקדרה מלאה בשר, וכ"כ הר"ן בסוגיין.

אך המאירי כתב דהא דאסור להרבות לצורך הנכרי, הוא אף באותה קדירה, שלא אמרו ממלאה אשה וכו' אלא לצורך ישראל, ובחידושיו כתב דלמלאות מתחילה קדירה בשר שרי אף לצורך נכרי, אך להוסיף אח"כ לצורך נכרי אסור, - והמרדכי השלם בסימן תרע"ז כתב דכל הא דממלאה אשה וכו' הוא משום דאילו הי' כריסו מחזיק הכל הי' הכל ראוי לו, וע"כ שרי לאפות ולבשל בב"א יותר מצרכו, ומשא"כ כשמבשל או אופה להדיא לצורך נכרי, וכ"כ האגודה בסימן כ"ח, והביאו הב"ח בסימן תק"ג אות ג'.

הרשב"א כתב דבעבדים ושפחות שבביתו, מותר להרבות באותה קדירה, משום דלי"ב להגזירה שמא ירבה בשבילו, ונתבאר להלן, אך לא הותר לאפות להן פת אלא כשיש לו דבר דאפשר לפרנסן בו, כמו שאמרו לעיל בסוגיין בדין עיסת הכלבים, וכ"כ הר"ן, - ובפשוטו מבו' בדבריהם דאף דמותר להרבות לצורך נכרי באותה קדירה, מכח הא דהבשר והתבשיל יפה עי"ז, וע"כ שרי אף כשמרבה אחר שהניח הקדירה ע"ג האש, מ"מ בפת אסור להרבות לצורך נכרי אף בתנור אחד, אלא בדאפשר לפייסו, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן תקי"ב סק"ג, וצ"ב,[[451]](#footnote-452) - אך הבית מאיר בסימן תקי"ב פירש לדבריהם בע"א, עיי"ש.

**האופנים דלא אסרו חכמים**

הרא"ש בסימן י"ד כתב דלא אסרו אלא כשמזמן את הנכרי, דהוא חפץ ביקרו ומרבה לו מנות, וחיישינן שמא יבשל קדירה לבדה בשביל הנכרי, ומה"ט הוא דשרי בעבדים ושפחות שבבית ישראל, דליכא למיחש שיבשל להן בקדירה לבדה, אלא שירבה לצרכן בקדירה שהוא מבשל בזה, ובזה ליכא איסורא, וכ"כ הרשב"א והר"ן,[[452]](#footnote-453) והרשב"א כתב עפי"ז להתיר גם בנכרי המתלוה אליו דמזונותיו עליו, (וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א), אך הר"ן נחלק ע"ז, וצ"ב בטעם הפלוגא בזה.[[453]](#footnote-454)

הכל בו בסימן נ"ח כתב בשם הירושלמי דכל שאין מכירו מותר להזמינו, דבכה"ג ליכא למיחש שמא ירבה בשבילו, ולפנינו בירושלמי ליתא, והביאו הב"י בסימן תקי"ב ס"א, - אך הפוסקים לא הביאו לדין זה, ומסתימת דבריהם משמע דאף בכה"ג אסור, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דגם בכה"ג חיישינן שמא ירבה בשבילו, או דהוא משום דלא פלוג רבנן.

הפמ"ג במש"ז סימן תקי"ב סק"ו כתב דהא דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט, הוא אף אם יהא לו עי"ז איבה או הפסד ממון, והביאוה"ל שם ס"א ד"ה אסור להזמינו כתב ללמוד כן מד' השטמ"ק בשם הרשב"א, שכתב דהא דמזמנין את הנכרי בשבת, אף דאין מזונותיו עליו, הוא משום איבה, והרי דביו"ט אסור להזמינו אף דאיכא איבה, - והפמ"ג שם כתב דמ"מ משום שמחת יו"ט יש להתיר להזמינו, וכ"כ הביאוה"ל שם דבכה"ג יש להקל להזמינו לאכול ממה שהכין לעצמו.

הפמ"ג במש"ז סימן תקי"ב סק"ב ובאש"א שם סק"א כתב לדון אם אסור להזמין מומר ביו"ט, כיון דאסור לבשל לצרכו, ועיי"ש במש"כ לחלק בזה, ובמש"כ בזה בס' יו"ט כהלכתו פ"ה הערה 22.

**כי הוה מקלע נכרי לגבייהו אמרו לי' אי ניחא לך במאי דטריחא לן מוטב וכו',** בטעם ההיתר בזה נחלקו הראשונים, **א** הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ג כתב דאם בא הנכרי מאליו אוכל עמהן מה שהן אוכלין שכבר הכינוהו, והמ"מ שם כתב בדעתו דעיקר הא דשרי הכא בדמקלע נכרי לגבייהו, הוא משום דלא אסרו אלא במזמנין אותו, אבל בבא מאליו אין לחוש לו, כאשר כן משמע ממה שאמרו אין מזמנין, ולא אמרו אין מאכילין, וס"ל דהאמירה שאמרו אי ניחא לך וכו' אינה מעכבת, ועמש"כ ע"ז הט"ז בסימן תקי"ב סוסק"ד. - **ב** הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ב ה"ח כתב דאף כשנכנס הנכרי אצלו ביו"ט, לא הותר אלא כשאומר לו אם דעתך נוחה במה שהכננו לעצמנו מוטב, אבל להרבות מחמתך אי אפשר, וכ"כ הטור בסימן תקי"ב דאף כשלא הזמינו יש לחוש שמא ירבה בשבילו אם הוא חשוב וראוי לכך, ולא הותר אלא כשאומר לו אם יספיק לך וכו', ולפי דבריהם לא הותר אלא בדאיכא תרתי, דלא הזמינו אצלו, וגם אומר לו אי ניחא לך וכו', וכ"נ בד' המאירי במו"ק י"ב א'. - **ג** המאירי בסוגיין כתב דהכא איירי כשהזמינו אצלו, ואפ"ה כיון שאומר לו שיתרצה במוכן שא"א לטרוח בשבילו שרי,[[454]](#footnote-455) אך כל שלא הזמינו אצלו ובא מאליו ואוכל מאליו בלא זימון, א"צ לומר לו כלום, אלא אוכל עמהם בסתם,[[455]](#footnote-456) (וכתב בשם הראב"ד דמ"מ כל שאפשר לו לישמט ראוי לו), וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן תשנ"ה דאיכא תקנה להזמין את הנכרי ע"י שיאמר לו כן.[[456]](#footnote-457)

בד' הרמב"ם מבו' דאף כשבא הנכרי מאליו לא הותר אלא לאכול מה שכבר הכינוהו, והמ"ב בסימן תקי"ב סק"י כתב דהיינו דלא הותר אלא כשבא אחר שכבר הכין סעודתו, והיינו דכל שבא קודם שהכין סעודתו, חיישינן שמא ירבה בשבילו, כיון שהוא אדם חשוב וראוי לכבוד, - והפמ"ג במש"ז שם סק"ד וסק"ה כתב דאף אחר שכבר הכין סעודתו, לא הותר להוסיף בשביל הנכרי שבא לביתו באותה קדירה, כיון שהוא רוצה בכבודו, וזהו מש"כ הרמ"א שם דלשאר נכרים בכל ענין אסור להוסיף, וכ"כ הגר"ז שם ס"ג, והמ"ב שם סקי"א,[[457]](#footnote-458) - והגר"ז שם הוסיף לפרש בטעם האיסור בזה, דהוא משום דכל שהוא רוצה לכבדו ומוסיף בשר בשבילו, יש לחוש שמא יבשל בשבילו עוד קדירה אחרת, ונמצא עושה מלאכה ביו"ט בשביל הנכרי בלבד.[[458]](#footnote-459)

התניא בסימן נ"ח כתב דמותר לזמן את הנכרי אחר שתיקן כל צרכי סעודתו וסמוך לסעודה, שאין לחוש שמא ירבה בשבילו, והביאו המג"א בסימן תקי"ב סק"ב, וכתב דהיינו דוקא כשלא הי' דעתו עליו קודם סעודה, כגון שבא אליו הנכרי סמוך לסעודה, (ובכה"ג שרי אף להפציר בו ולהזמינו, כמש"כ המחה"ש שם), וכ"כ הא"ר שם סק"ד, - אך הפמ"ג באש"א שם ובמש"ז שם סק"ד כתב דמד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ג משמע דאף בכה"ג אסור, דאף כשבא הנכרי אחר שהכינו, לא התיר להזמינו, וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם סק"ד, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"א, והשעה"צ שם סק"ג.

האו"ז בסימן נ"ג כתב דמעשה שחלה נכרי ושלח ליהודי ביו"ט לומר שישלח לו מיינו ושידע שאם לא ישלח לו ימות, והתיר לשלוח לו משום דרכי שלום, כיון דהי' הנכרי מוחזק בעיר, וכן הורה ה"ר שמחה,[[459]](#footnote-460) והביאוהו התו"י בשבת י"ט א', וההגמי"י בפ"א מיו"ט הי"ג,[[460]](#footnote-461) - והדרכ"מ בסימן תקי"ב סק"ב כתב ללמוד מדבריו, דאף דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט, מ"מ מותר לשלוח לו דבר מאכל,[[461]](#footnote-462) ועיי"ש שלמד כן גם ממש"כ הב"י בשם התשב"ץ דמותר ליתן לנכרי חתיכת פשטידא או מאווזא ביו"ט דלא חיישינן שמא ירבה בשבילו רק כשמזמינו על השולחן,[[462]](#footnote-463) וכ"כ הרמ"א שם ס"א, אך החמד משה שם סק"א כתב לאסור בזה, עיי"ש, - והמ"ב שם סק"ו הביא פלוגתת האחרונים אם הותר בכה"ג אף להרבות בשבילו בקדירה אחת, ואכמ"ל.

דף מס' 18

**חימום מים לצורך רחיצה**

**כ"א ב'** **- לא יחם אדם חמין לרגליו,** בפירש"י כתב דהוא משום איסור הבערה, - אך בד' התוס' וש"ר בשבת ל"ט ב' ובד' הרשב"א והרא"ה בסוגיין מבו' דהוא משום איסור בישול, וע"כ הוצרכו לפרש דכל שמחמם מים לשתי' יכול לחמם אף יותר מכדי שתי', ונתבאר להלן.

ובדעת רש"י שהוצרך לפרש דהא דאסרו ב"ש הוא משום איסור הבערה, כתבו החת"ס והרש"ש דהוא משום דאיירי אף כשאינו מבשל המים, דאינם מגיעים לידי היד סולדת בו, ולי"ב משום בישול, וכ"כ הצל"ח לעיל י"ב א'.

**אא"כ ראויין לשתי',** בפירש"י בשבת ל"ט ב' כתב דהא דשרינן בראויין לשתי', היינו כשמחמם אותם לשתי', ובכה"ג הוא מותר לרחוץ בהן פניו,[[463]](#footnote-464) וכ"כ התוס' בסוגיין ובשבת שם וש"ר שם דאם מחמם אותם לצורך רחיצה אף שהן ראויין לשתי' אסרי ב"ש, כיון דלית להו מתוך, והרמב"ן והרשב"א והר"ן שם הוסיפו לפרש דכיון דלית להו מתוך כ"ש דלית להו הואיל,[[464]](#footnote-465) וכ"כ בחי' הגרע"א גם בביאור ד' התוס'.[[465]](#footnote-466)

אך הרשב"א בסוגיין הביא מירושלמי דלחד לישנא שרו ב"ש כשהן ראויין לשתי' אף שמחממן לרחיצה, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן, וכתב דהוא משום דאף דלית להו לב"ש מתוך, מ"מ אית להו הואיל,[[466]](#footnote-467) וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים מ"ו ב' דדין מתוך ודין הואיל ל"ד זל"ז, ומאן דלית לי' מתוך אפשר דאית לי' הואיל, עיי"ש.[[467]](#footnote-468)

והגרע"א בגהש"ס בשבת שם ובכ"ד תמה ע"ד התוס' ודעימייהו דנקטו דתלי דין הואיל בדין מתוך, דמה ענין זל"ז, והק' עוד מכ"ד דמבו' דאף מאן דלית לי' הואיל אית לי' מתוך, ועמש"כ בזה החזון יחזקאל בשבת שם, ואכמ"ל.

התוס' בשבת שם כתבו דכל שמחמם לצורך שתי', יכול לחמם אפי' ביותר מכדי שתי', והוכיחו כן ממה שאמרו בעירובין ס"ח א' דנחיימו אגב אימי', - והתוס' הרא"ש שם כתב דאין ראי' משם, דדוקא לצורך מילה התירו, אך שלא לצורך מילה אסור להרבות, כמו שאמרו בחולין ט"ו ב' דהמבשל לחולה בשבת אסור לבריא שמא ירבה בשבילו, ועיי"ש שכתב דאפשר דביו"ט לא מחמרינן כולי האי ושרי להרבות, כדתניא לעיל י"ז א' דממלאה אשה קדירה בשר אע"פ שא"צ אלא לחתיכה אחת, אך כתב דיש לדחות דשאני התם לפי שהתבשיל משובח יותר כשיש בקדירה רוב בשר.

אך הריטב"א הוכיח דמותר להרבות מים לצורך רחיצה, מהא דתניא לעיל שם דממלא נחתום חבית של מים אע"פ שא"צ אלא לקיתון אחד, - וצ"ע בד' התוס' הרא"ש שלא הביא מהתם, דמהתם חזינן דאף במים מותר להרבות, אף דאי"ז משביח את המים שהוא צריך ללישה, וכן תמה הגרע"א בגהש"ס ע"ד התוס' דלא הביאו מהתם,[[468]](#footnote-469) - ועמש"כ בזה הרש"ש שם.[[469]](#footnote-470)

\*התוס' בשבת שם כתבו דאף דכל שמחמם לצורך שתי' יכול לחמם אפי' ביותר מכדי שתי', היינו דוקא בכדי שיעור לרגליו, אבל לצורך כל גופו לא, לפי שהבלנין חשודין דפעמים שיחממו עיקרן לרחיצה, - והמהר"ם כתב דהוצרכו לה"ט קודם שגזרו על הרחיצה ביו"ט אף בחמין שהוחמו בערב יו"ט, דמ"מ אסור לחמם לצורך רחיצת כל גופו אף כשהם ראויין לשתי' ומחמם לצורך שתי', ואכמ"ל.

**וב"ה מתירין,** בד' התוס' בסוגיין ובשבת ל"ט ב' משמע דטעמייהו דב"ה הוא מדינא דמתוך שהותרה לצורך הותרה שלא לצורך, וכ"כ הר"נ בן הרמב"ן בסוגיין, והרמב"ן והריטב"א והר"ן בשבת שם,[[470]](#footnote-471) - אך הרמב"ם בפ"א מיו"ט הט"ז כתב דהוא משום דרחיצה וסיכה הן בכלל אכילה ושתי' ועושין אותן ביו"ט, ובד' השעה"מ שם ה"ד מבו' דאזיל לטעמי' שם דס"ל דלא אמרינן מתוך אלא בהוצאה והבערה ולא בשאר מלאכות, ונתבאר בדף מס' 2 בסופו ובהערה שם, וכ"נ גם בדבריו בפיהמ"ש, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ה הכ"ו,[[471]](#footnote-472) - ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן תקי"א סק"ב.

הרשב"א הביא מירושלמי דלחד לישנא לא שרו ב"ה אלא כשהן ראויין לשתי', וכ"כ השיטה להר"נ בשבת ל"ט ב' דאף דהא דשרו ב"ה הוא מדינא דמתוך, מ"מ היינו דוקא כשהן ראויין לשתי', וצ"ב,[[472]](#footnote-473) - ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן תקי"א סק"ז.

**חימום מים לרחיצת כל גופו**

התוס' כתבו דלא הותר אלא לחמם לרגליו, אבל לכל גופו אסור, דדבר השוה לכל נפש בעינן, וזה אינו ראוי אלא לבנ"א מעונגין,[[473]](#footnote-474) וכ"כ התוס' בשבת ל"ט ב' והרשב"א והר"ן שם, והרא"ש שם סימן ז', וכ"נ בפירש"י לקמן ל"ב א' ד"ה מי שרי, וכ"כ היראים בסימן ד"ש, והר"א ב"ר עזריאל בערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 182.

אך הרמב"ן בשבת שם כתב דמה"ת מותר לחמם אף לרחיצת כל גופו, דדמיא לאכילה ושתי' טפי מרחיצת אבר אחד,[[474]](#footnote-475) והא דאסרו לרחוץ כל גופו, הוא משום דיש לחוש שיבא לידי איסור, כגון מדיח קרקע וסך, או סחיטה דאלונטית,[[475]](#footnote-476) וכתב דאינו מחוור, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הט"ז דהא דאין מחממין חמין לרחיצת כל גופו הוא משום גזירת מרחץ, וכ"כ בפי' הר"ן בשבת שם בדעת הרי"ף בסוגיין, שהתיר לרחוץ ביו"ט בחמין שהוחמו מערב יו"ט.

הרשב"א בשבת שם הביא מירושלמי דהתירו רחיצת כל גופו אבר אבר, - וכתב דצ"ל דדוקא רחיצת כל גופו בפעם אחת אסורה מה"ת מפני שאינה שוה לכל נפש, אך רחיצת כל גופו אבר אבר מותרת מה"ת, משום דכיון דרחיצת אבר אחד צורך כל נפש ומותר, לא חלקנו באיברים שנאמר רגליו בלבד מותר אבל זרועו או שוקו אסור,[[476]](#footnote-477) וכשרוחץ אבר זה הוא בהיתר, וכשחוזר ורוחץ את השני ג"כ הוי בהיתר,[[477]](#footnote-478) וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בהל' מקואות סימן ל"ז דמותר לחמם מים אף לרחיצת אבר אחר מן הגוף, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"כ המחזיק ברכה בסימן תקי"א והנובי"ת או"ח סו"ס כ"ה, והביאם הביאוה"ל בסימן תקי"א ס"ב.

ובד' המאירי מבו' דעיקר הא דהותרה רחיצת פניו ידיו ורגליו, הוא משום דאדם צריך לרחיצתם בכל יום, וכמו שאמרו דחייב אדם לרחוץ פניו ידיו ורגליו לכבוד קונהו,[[478]](#footnote-479) ואפ"ה מותר לחמם גם לרחיצת שאר אברים דלא חילקה תורה באברים, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א.[[479]](#footnote-480)

אך בתשו' משאת בנימין סימן ה' צידד דאסור מה"ת לחמם לצורך רחיצת אבר אחר, דהוי דבר שאינו שוה לכל נפש, והביאו הש"ך ביו"ד סימן קצ"ט סקי"ב, וכ"כ הביאוה"ל שם בדעת כמה מקמאי, עיי"ש.[[480]](#footnote-481)

\*לדעת הרמב"ם והרמב"ן דמותר מה"ת לחמם מים לרחיצת כל גופו, והא דאינו רוחץ כל גופו הוא משום גזירת מרחצאות, בפשוטו היינו דעיקר האיסור הוא ברחיצה, ולא נאסר החימום לצורך כך, אלא דאחר דאסור לרחוץ, אף אסור לחמם לצורך כך, דהוי כחימום שלא לצורך.

אך הנה הרמב"ן בשבת שם כתב בשם התוס' שסמכו לדבריהם דאסור מה"ת לחמם לרחיצת כל גופו ממה שאמרו בירושלמי דאסור לרחוץ משום דכתיב אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם, וכתב לדחות דטעמא דגזירה היא לומר דלא משוינן אוכל נפש לשאר דברים, ונראה מזה דמכח הגזירה חילקו בין אוכ"נ לרחיצת כל גופו, ולא הותר לחמם מים לרחיצת כל גופו,[[481]](#footnote-482) וכ"ה משמעות ד' הריטב"א בסוגיין, - וכן נקט המ"ב בסימן תקי"א סקי"ג ובשעה"צ סקט"ו, דגם לדעת הרמב"ם אסרו חכמים לחמם לצורך רחיצת כל גופו, אף בתינוק שלא אסרו לרחוץ כל גופו בחמין שהוחמו ביו"ט, עיי"ש.

**אם שרי לחמם לרחיצת כל גופו משום ריבוי בשיעורים ומשום הואיל**

בחי' הגרע"א ובתשו' מהדו"ק סימן י"ז הק' ע"ד התוס', דכיון דמותר לחמם לרחיצת פניו ידיו ורגליו דהוא שוה לכל נפש, מ"ט אסור לחמם לרחיצת כל גופו, הרי כ"ה דכל שמחמם לשתי' מותר להרבות לצורך רחיצה, ה"נ כשמחמם לרחיצת כל גופו הרי יש בכלל זה רחיצת פניו ידיו ורגליו דשרי, ומותר להרבות לצורך רחיצת כל גופו.

ובד' הגר"ז בסימן תקי"א ס"א מבו' דעיקר האיסור לחמם לרחיצת כל גופו הוא כשמחמם בכלי אחד לצורך רחיצת פניו ידיו ורגליו ובכלי אחד לצורך שאר גופו, וכ"כ השפ"א בסוגיין, וכ"כ בחי' בית מאיר בסוגיין דמדינא אין לאסור כשמחם בכלי אחד לצורך כל גופו, והא דאסרו ב"ה לחמם לרחיצת כל גופו אף בכלי אחד, הוא משום גזירת הבלנין, וע"ד מש"כ התוס' בשבת שם (בסוד"ה אא"כ) בטעם הא דאסרו ב"ש כשמחמם לצורך שתי' להוסיף ולחמם כדי רחיצת כל גופו, - אך אי"ז מתישב למש"כ הרשב"א ודעימי' דמותר לחמם מים אף לרחיצת שאר אברים, ונמצא דאף אם מחמם מים בכלי לצורך שאר גופו, יש בכלל זה רחיצת אבר אחד דשרי, והדק"ל דמ"ט אסור להרבות לצורך רחיצת כל גופו.

ובס' ציץ הקדש סימן ל"ו כתב לישב, דרחיצת כל גופו היא מין רחיצה אחר, ובכה"ג אף רחיצת פניו ידיו ורגליו אינה שוה לכל נפש,[[482]](#footnote-483) וכ"כ הדעת תורה בסימן תקי"א, וכ"כ השערי חיים בגיטין סימן כ"ג ענף ב', והגרש"ז זצ"ל בס' מאורי אש פ"א יח: ד"ה ומכל מקום ובשש"כ פי"ד הערה ל'.[[483]](#footnote-484)

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז כתב בתו"ד דאף דרחיצת כל גופו אינו שוה לכל נפש, מ"מ מדאורייתא מותר לחמם לצורך זה, אף במים שאינם ראויים לשתי', משום הואיל ואי מיקלעי אורחים לרחוץ פניהם ידיהם ורגליהם,[[484]](#footnote-485) ואין האיסור בזה אלא מדרבנן,[[485]](#footnote-486) וכתב שם דמ"מ כיון דעיקר המלאכה היא מדאורייתא, חמיר ומיקרי בכלל מלאכה דאורייתא, ועמש"כ בזה החזון יחזקאל בשבת ל"ט ב'.[[486]](#footnote-487)

והתוס' הרא"ש בשבת שם כתב דהא דאסרו ב"ה לחמם לרחיצת כל גופו, הוא היכא שאינם ראויין לשתי', ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דהיכא דראויין לשתי' ומחמם לצורך שתי', מותר מדינא להוסיף ולחמם לצורך רחיצת כל גופו, או דמכוון דבריו דאף אם אינו מחמם לצורך שתי', מ"מ כיון דהם ראויין לשתי' מותר לחמם לצורך רחיצת כל גופו מדין הואיל, ואך דלפ"ז תיקשי קו' הגרע"א דאף כשאינם ראויין לשתי', י"ל הואיל ואי מיקלעי אורחים חזי להו לרחיצת פניהם ידיהם ורגליהם, וצ"ע.

**רחיצת כל גופו בחמין שהוחמו מערב יו"ט**

\*התוס' בשבת שם ד"ה אלא כתבו דאף חמין שהוחמו מערב יו"ט אסורין ברחיצת כל גופו, וכ"כ הרא"ש בסימן ז', והטור בסימן שכ"ו ובסימן תקי"א, וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 182, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן ל"ב א' ד"ה מי שרי, - אך הרי"ף בסוגיין כתב בשם גאון דמותר לרחוץ כל גופו בחמין שהוחמו מערב יו"ט, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הט"ז, וכן הסכים הרמב"ן בשבת שם, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ח, והשבה"ל בסימן רמ"ג, וכתב ללמוד כן מד' רש"י במו"ק י"ט ב', והראבי"ה בסימן תשנ"ו.

הר"ן בסוגיין ובשבת שם כתב בטעמא דהרי"ף ודעימי' דמותר לרחוץ כל גופו ביו"ט בחמין שהוחמו מערב יו"ט, דהוא משום דס"ל דמדאורייתא מותר לחמם מים לרחיצת כל הגוף, וע"כ לא גזרו בזה ערב יו"ט אטו יו"ט, ומשא"כ בשבת דאסור לחמם מים מדאורייתא, אסרו בער"ש אטו שבת, אך לדעת הסוברים דאסור מדאורייתא לחמם מים לרחיצת כל הגוף, יש לאסור אף בחמין שהוחמו מערב יו"ט,[[487]](#footnote-488) וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ד.

אך הנה מצינו בד' המאירי בסוגיין, דאף דס"ל דאסור מה"ת לחמם מים לרחיצת כל גופו, מ"מ ס"ל דלא אסרו בחמין שהוחמו בערב יו"ט, וכ"כ הבעה"ע והראבי"ה והשבה"ל שם, וכ"כ הזרע אמת בח"א סימן ע"א ד"ה הן אמת שראיתי בדעת הרשב"א,[[488]](#footnote-489) ופירש דהוא כמו שמצינו בכ"ד דהקילו ביו"ט מבשבת, ויש שפירשו דהוא משום דאף כשמחמם מים לרחיצת כל גופו, שרי מדאורייתא משום הואיל ומיקלעי לי' אורחים לרחוץ בו פניהם ידיהם ורגליהם, וכמש"כ הגרע"א.

הרשב"א בשבת מ' א' כתב דמהא דתני התם חמין שהוחמו ביו"ט, יש ללמוד דחמין שהוחמו מערב יו"ט מותר לרחוץ בהן כל גופו אבר אבר, והיינו דאף לדעת הסוברים דאסור לרחוץ בהן כל גופו יחד, מ"מ מותר לרחוץ בהן כל גופו אבר אבר, וכן צידד הר"א ב"ר עזריאל בערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 183, עיי"ש, - אך הטור בסימן שכ"ו כתב דאסור אף לרחוץ בהן כל גופו אבר אבר.[[489]](#footnote-490)

\*הרי"ף שם כתב, דהא דשרי לרחוץ ביו"ט בחמין שהוחמו בערב יו"ט, הוא משום דאי"ז דבר שחייבין עליו משום שבות וכו' אלא גזירה היא, וכי גזרי בשבת אבל ביו"ט לא, והיינו דאף דאם הי' גדר האיסור בזה איסור דשבות, דהוה חשבינן לרחיצה בשבת כמעשה מלאכה האסור מדרבנן, הוה אסרינן אף ביו"ט,[[490]](#footnote-491) ורק משום דאי"ז שבות אלא גזירה בעלמא, לא גזרו ביו"ט, ועמש"כ בתשו' הרד"ך בית י"ח לפרש בהא דלא חשיב כשבות אלא כגזירה בעלמא, ובהך מילתא דאיסור רחיצה בחמין אינו שבות אלא גזירה, מצינו כמה נפ"מ לדינא, ונתבאר במ"מ לעניני שהי' וכו' דף מס' 22 בסופו.

**חימום מים לצורך טבילת מצוה**

בתשו' נובי"ת או"ח סימן כ"ה כתב לדון להתיר לחמם מים ביו"ט לצורך טבילת מצוה, דכל הא דאסור לחמם מים לרחיצת כל גופו, וחשיב כדבר שאינו שוה לכל נפש, היינו משום דהרחיצה בשביל התענוג אינה אלא למעונגין, אך כל שבע"כ היא צריכה לבא כל גופה במים, הו"ל דבר השוה לכל נפש שלא לרחוץ בצונן, וכ"כ הבית מאיר ביו"ד סימן קצ"ז ס"ג, ועיי"ש במש"כ לדון אם יש לאסור בזה משום גזירת מרחצאות, - ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז סימן תקי"א סק"ה, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז, ובתשו' חת"ס או"ח סימן קמ"ו, ובמ"ב סימן תקי"א סקי"ט ובשעה"צ שם סקכ"ה, ואכמ"ל.

**ומדליקין לו את הנר,** התוס' הוכיחו מזה דמי שלא הניח עירובי תבשילין אסור לו להדליק נר ולא התירו לו אלא להדליק נר אחד, ואף אם הניח עירובי תבשילין ולא הזכיר הדלקת הנר, אסור להדליק, ונחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו.

השטמ"ק לקמן בסוגיין כתב דאף לב"ש מותר להדליק נר מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, ועיי"ש שהוכיח מזה דאף דב"ש לית להו מתוך, מ"מ מותר להדליק נר ביו"ט, דאל"כ מי איכא מידי דביו"ט אסור, ומותר לעשותו לצורך שבת, והיינו משום דיש בה הנאת הגוף, או משום דיש בה הכשר אוכל נפש, דלפעמים הוא צריך את הנר לראות אם קדירתו מבושלת כל צרכה או לא.

**ושאני הטמנה דמוכחא מילתא דאדעתא דשבתא קעביד,** בחי' בית מאיר הביא להקשות דרבא גופי' קאמר בריש פירקין דטעם הא דתיקנו עירוב תבשילין הוא כדי שיברור מנה יפה לשבת ומנה יפה ליו"ט, וא"כ מ"ט גרע היכא דמוכחא מילתא דאדעתא דשבתא קעביד, וכתב לישב דרבא התם טעמא דשמואל מפרש, אך איהו גופי' ס"ל כרב אשי דטעם הא דתיקנו עירוב תבשילין הוא כדי שיאמרו אין אופין מיו"ט לשבת ק"ו מיו"ט לחול, ועמש"כ בזה הראש יוסף והצל"ח.

**ואין טומנין אא"כ היו לו חמין טמונין מערב יו"ט וכו', כגון שעירב לזה ולא עירב לזה,** בחי' הגרע"א הק' דמ"ט בעינן שיערב להטמנה, הרי בההטמנה בפנ"ע ליכא מלאכה, וכל הא דאסור להטמין בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל, הוא משום דשמא ימצא קדירתו צוננת וירתיחנה, וא"כ כל שעירב לגבי בישול, מ"ט אסור להטמין, הרי אף ירתיחנה לי"ב איסורא, דה"ז מותר משום העירוב תבשילין, - ואמנם הנה בד' התוס' לעיל י"ז ב' ד"ה אמר רבא מבו' דהא דבעינן עירוב בפנ"ע להטמנה, אי"ז משום דהטמנה היא איסור בפנ"ע, אלא הוא משום דה"ז מין תבשיל בפנ"ע, עיי"ש, ולפ"ז ניחא, דאם יבא להרתיח התבשיל שהטמין, ל"מ לזה העירוב שהניח לתבשיל, ועמד ע"ז הבני ציון בסימן מ', - ועמש"כ הקה"י בסימן י"ד לישב בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**בנין בכלים ביו"ט**

**במנורה של חליות עסקינן דמחזי כבונה וכו' וב"ה סברי אין בנין בכלים,**[[491]](#footnote-492)התוס' הק' ממה שאמרו בשבת מ"ו א' דבמנורה של חליות כו"ע לא פליגי דאסור, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבארו במ"מ למלאכת בונה דף מס' 9, ואכמ"ל.

והתוס' בתי' קמא כתבו דהתם מיירי בשבת, והכא מיירי ביו"ט, ולא החמירו חכמים הואיל ואין בנין בכלים, וכ"כ הרמב"ן בשבת מ"ז א' בפי' בתרא, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ו ופ"ד מיו"ט הי"ג, כמש"כ הרמ"ך בהל' יו"ט שם, והמג"א בסימן תקי"ט סק"ד, והגר"א שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הי"ב,[[492]](#footnote-493) וכ"ה משמעות ד' השו"ע בסימן תקי"ט ס"ב, כמש"כ המג"א והגר"א שם.

בטעם הא דהתירו חכמים ביו"ט, כתב הרמב"ן בשבת שם כתב דהוא משום צורך יו"ט וכבודו, ועד"ז כתב הגר"א בסימן תקי"ט ס"ב דהתירו ביו"ט משום שמחת יו"ט. - אך בד' המג"א בסימן תקי"ט סק"ד מבו' דאין ההיתר בזה משום שמחת יו"ט, ונתבאר להלן, וכ"כ הפנ"י דמשמעות ד' התוס' משמע דאין ההיתר בזה משום שמחת יו"ט, דאפשר דבזקיפת חליות של מנורה לא שייך שמחת יו"ט, אלא הוא משום דלא החמירו באיסור בנין כלי ביו"ט, וכ"כ הגר"ז בסימן תקי"ט ס"ה דלפי שיו"ט קל משבת לא גזרו בו, ובפשוטו הוא משום דביו"ט ליכא אלא איסור לאו, אך בתשו' באר יצחק או"ח ר"ס י"ג כתב דהוא משום דבונה שרי ביו"ט מדאורייתא משום מתוך, וכמש"כ התוס' בשבת צ"ה א'.

בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דלא אסרו חכמים בבנין בכלים ביו"ט, קשיא דמ"ש מהחזרת תריסין דאסורה אף ביו"ט, כשיש להן ציר מן הצד, ואף כשיש להן ציר באמצע, לא התירו אלא בחנויות ולא בבתים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א בעבוה"ק שם הי"ג כתב דכל הא דהתירו ביו"ט הוא במנורה שאין עשוי' לתקוע חוליותי', אבל עשוי' לתקוע חוליותי' אסור לזקפה, ולפ"ז ניחא דבתריסין שיש להן ציר מן הצד שעשויין לתקוע, אסור להחזירן,[[493]](#footnote-494) ואף כשיש להן ציר באמצע דאין עשויין לתקוע, גזרו אטו ציר מן הצד. - **ב** המ"מ בפ"ד מיו"ט הי"ג כתב דשאני בתריסין דהוא קרוב מאד לתקוע מפני הציר שהוא מן הצד. - **ג** הגר"א בסימן תקי"ט ס"א כתב דהא דהתירו לזקוף את המנורה הוא משום שמחת יו"ט, ומשא"כ בתריסין דליכא אלא משום התירו סופן משום תחילתן, וכ"כ המ"ב שם סק"ט.[[494]](#footnote-495)

המג"א בסימן תקי"ט סק"ד כתב בשם המהרי"ל, דנכרי שהביא כתב חתום מותר לפתחו ביו"ט, וכתב דהוא דומיא דהא דשרינן זקיפת מנורה שיש בה חוליות ביו"ט, והמחה"ש שם פירש דהא דשרינן בזה הוא משום דאין סתירה בכלים, ואפ"ה בשבת אסור, כמש"כ המג"א בסימן ש"ז סק"כ, וכתב התו"ש שם סקל"ז דהוא משום סתירה, ואף דאין סתירה בכלים מ"מ יש להחמיר בו, ומשא"כ ביו"ט דלא אסרו בו בנין וסתירה בכלים, - והגר"א שם נחלק ע"ז, דלא התירו ביו"ט אלא משום שמחת יו"ט, ומה"ט הוא דאסרו בהחזרת תריסין, וכנ"ל, ובפתיחת אגרת דליכא משום שמחת יו"ט, אין להתיר, אך בד' המג"א מבו' שפירש דהא דהתירו ביו"ט, אי"ז משום שמחת יו"ט, אלא משום דיו"ט קל משבת ולא גזרו בו, וכנ"ל, (והא דאסרו בהחזרת תריסין, הוא משום דהוא קרוב לתקוע, וכמש"כ המ"מ, וכ"כ הגר"א שם ס"ה בהג"ה).

החזו"א בסימן נ' סק"י ד"ה ביצה כ"ב הק' על מש"כ התוס' לחלק בין שבת ליו"ט, ממה שאמרו בשבת מ"ז ב' במטה גללניתא, דלמאן דאסר להחזירה ה"ז אסור אף ביו"ט, וצ"ע.

דף מס' 19

**מסתפק משמן שבנר**

**כ"ב א' - הנותן שמן לנר חייב משום מבעיר, והמסתפק ממנו חייב משום מכבה,** בטעם החיוב במסתפק מן השמן נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו דאי"ז משום דממהר כיבויו, דל"ה אלא גרם כיבוי ואף בשבת אינו חייב ע"ז,[[495]](#footnote-496) אלא הוא משום דבשעה שמסתפק ממנו מכבה קצת ומכסה אורו דאין יכול להאיר כ"כ כשיש שמן מועט בנר,[[496]](#footnote-497) וע"כ נראה ככיבוי,[[497]](#footnote-498) וכ"כ התור"פ, וכ"כ הסמ"ק בסימן רפ"ב, והמרדכי בסימן תרפ"ג, וההגמי"י בפ"ד מיו"ט ה"ג, והתוס' הרא"ש בשבת מ"ד א', וכ"נ בד' הרמ"א בסימן תקי"ד ס"ג, וזהו שהתיר לחתוך נר שעוה, ונתבאר להלן.

ובד' התוס' משמע דמכח הא דמכהה אורו הוא חייב חטאת, שהרי בתחילת דבריהם הק' דאי"ז אלא גרמא ובשבת נמי אינו חייב, והרי דפשיטא להו דלישנא דחייב הוא בדוקא, - ובתשו' כת"ס או"ח סימן נ"ה ד"ה ומאז כתב לפרש בזה, דאף שכתבו דאי"ז אלא נראה ככיבוי, מ"מ מכח זה הוא חייב על מה שנכבה לבסוף, דכיון דמלאכת הכיבוי התחילה מיד, אי"ז בכלל גרמא,[[498]](#footnote-499) וכ"כ השפ"א בסוגיין, - והחזו"א בסימן ל"ח סק"ו סוד"ה רא"ש צידד דמש"כ התוס' דנראה ככיבוי ל"ד הוא, והוא חייב משום מכבה, וכ"ה מבו' בד' הב"ח בסימן רס"ה אות ג', וכ"נ בד' התפארת שמואל בסימן י"ז, ובד' הגרע"א בגל' שו"ע סימן של"ד סכ"ב, וכ"כ האו"ש בפי"ד ממאכ"א הי"ד בהג"ה.[[499]](#footnote-500)

אך הקרבן נתנאל בסימן י"ז והפנ"י בסוגיין ובשבת כ"ט ב' כתבו דלדעת התוס' אינו אסור אלא מדרבנן משום דנראה ככיבוי, והא דתניא חייב הוא ל"ד, והפנ"י בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דמכח הא דהוא מכהה אורו, הוי כיבוי גמור וחייב, וכ"כ האמרי בינה יו"ט סימן י"ט, וכתב דמש"כ הרמב"ם דחייב, הוא כמש"כ הרא"ש דחשיב ככיבוי ממש.

**ב** הרא"ש בסימן י"ז כתב דהא דחייב הוא משום דממהר כיבויו, ול"ד לגרם כיבוי דפטור, דההתם אינו נוגע בדבר הדולק אלא עושה דבר חוצה לו הגורם את הכיבוי כשתגיע שמה הדליקה, ומשא"כ הכא דהשמן והפתילה גורמין את הדליקה, והממעט מאחד מהן וממהר את הכיבוי חייב, דהוי כאילו כיבה הוא, וכ"נ ממש"כ הפסקי רי"ד דחיובו הוא משום דגרם כיבוי ככיבוי,[[500]](#footnote-501) וכ"כ הריא"ז ה"ג דין ו' והמאירי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הי"ט, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן תקי"ד ס"ג.

ובד' הריא"ז מבו' דמכח הא דהוא גורם את כיבוי הנר, הוא חייב חטאת משום מכבה, וכ"כ היש"ש בסו"ס כ"ג בדעת הרא"ש, וכ"כ בתשו' בתי כהונה ח"א ר"ס י"ח, והפנ"י בשבת כ"ט ב', והר"מ קזיס בס"פ כירה, והחמד משה בסימן תקי"ד סוסק"ג, והנהר שלום שם סק"ה, והגר"ז בקו"א שם סק"ב, ובגל' הגרע"א בסימן של"ד סכ"ב, והאמרי בינה יו"ט סימן י"ט, והשפ"א בסוגיין, והאחיעזר בח"ג סימן ס' ד"ה אולם הרא"ש, - אך התפארת שמואל כתב ע"ד הרא"ש דאי"ז אסור אלא מדרבנן, וכן צידד הקרבן נתנאל, וכ"כ הפנ"י בסוגיין דאין מסתבר שיהא בזה חיוב חטאת גמור כיון שלא נעשה כיבוי השתא כלל אלא לאחר זמן וממילא, וכן צידד החזו"א בסימן ל"ח סק"ו ד"ה רא"ש.[[501]](#footnote-502)

**ג** האו"ז בסימן כ"ח ובסימן שמ"ח אות א' כתב בשם ריב"א דהא דחייב משום דדרכו של שמן כולו להמשך אחר הפתילה כל שעה, וכשיטול ממנו כשהוא דולק בנר הרי הוא כמכבה פתילה עצמה באותו מקום שנטל, שעכשיו בכל שעה הי' מסייע אותו שמן שנטל להדלקת פתילה, ואינו כגרם כיבוי אלא כמכבה ממש הוא, ומשמעות דבריו דחשיב דמכבה עכשיו, דאף דעדיין הנר דולק, מ"מ כיון שהי' דולק גם מחמת שמן זה, ע"כ כשמסתפק ממנו הוי כמכבה.

**ד** בס' המאורות **כתב דאיסורו הוא משום גרם כיבוי, ואע"ג דגרם כיבוי שרי, ה"מ כגון מחיצה בכלים מים מפני הדליקה, דספק הוי ספק לא הוי, ומשא"כ במסתפק משמן שבנר דלא סגיא דלא מכבה.**

\*ממש"כ התוס' דהא דחייב משום מכבה הוא מכח מה שמכהה אורו, יש ללמוד דמלאכת כיבוי הוא אף כשאינו עושה פחם, שהרי במה שמכהה אורו אינו עושה פחם כלל, ואפ"ה הו"ל בכלל כיבוי, - וגם יש ללמוד מזה דמלאכת כיבוי היא בביטול האש, דאם היא במניעת כילוי הדבר המתבער, הרי אין לחייב מכח מה שמכהה אורו.[[502]](#footnote-503)

**חיתוך נר שעוה**

התוס' כתבו לפי דבריהם דמותר לחתוך נר של שעוה למטה, כיון דבשעה שחותך אותה אינו מכחיש מאור שלה כלל, אע"ג שהוא גורם לכיבוי, - וכ"כ האו"ז בסימן שמ"ח אות א' בשם ריב"א דבכה"ג אינו חייב משום מכבה,[[503]](#footnote-504) וזה לפ"מ שפירש בטעם הא דהמסתפק חייב משום מכבה, דהוא משום דדרכו של שמן כולו להמשך אחר הפתילה וכו', (ונתבאר לעיל), ובנר שעוה ליכא לה"ט.

אך לדעת הרא"ש ודעימי' בטעם הא דהמסתפק משמן שבנר חיייב, בפשוטו יש לאסור לחתוך נר שעוה, וכ"כ המאירי והשטמ"ק לקמן בסוגיין דחיתוך נר שעוה דמי למסתפק משמן שבנר שאסור,[[504]](#footnote-505) וכ"נ בד' הטור בסימן תקי"ד, וכ"כ הב"י שם ס"ג דלדעת הרא"ש יש לאסור בזה, וכ"כ היש"ש בסימן כ"ח, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן תקי"ד ס"ג, וכ"כ העו"ש שם סק"ג, והמג"א שם סק"ח.

אמנם הנה השטמ"ק שם כתב בשם הרמב"ן דשרי לחתוך נר שעוה, לפי שהשעוה כל דבר ודבר הוא לעצמו אע"פ שנעשה מן הכל אבוקה, ול"ד לשמן, וכ"כ בס' המכתם בשם ה"ר גרשום דשרי משום דהשעוה מדובקת מחלקים דקים, ואינה כמו השמן שהוא כולו גוף אחד, והביאוהו גם הארחות חיים בהל' יו"ט סנ"ד, והכל בו בסימן נ"ח, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן, - ומבו' מדבריהם דס"ל ע"ד ד' הרא"ש בהא דהמסתפק חשיב כמכבה, ואפ"ה ס"ל דבנר של שעוה לא חשיב כולו כגוף אחד, וע"כ לי"ב משום מכבה, דדמי להא דמותר ליטול מן המדורה עץ שלא אחזה בו האור, ונתבאר לקמן בסוגיין.[[505]](#footnote-506)

**נתינת נר שעוה בחול**

הטור בסימן תקי"ד כתב דנר של שעוה שרוצה להדליקו ביו"ט וחס עליו שלא ישרף כולו, יכול ליתן סביבו דבר המונע מלישרף בענין שיכבה כשיגיע שם, - והב"י שם כתב דממש"כ נר של שעוה "שרוצה להדליקו", משמע דלא הותר ליתן סביבו דבר המונע מלישרף, אלא קודם שהדליקו, אך אם הוא דלוק, אינו יכול לעשות שום תיקון, ועיי"ש שכתב דכ"נ מד' הרא"ש, דכיון דכל שנוגע בגוף הדבר הדולק חייב משום מכבה, יש לאסור גם כשנותן דבר המונעו מלידלק, וכ"כ השו"ע שם ס"ג דלא הותר ליתן סביבו דבר המונע מלישרף, אלא קודם שידליקנו, וכ"כ היש"ש בסו"ס כ"ח, וכ"כ העולת שבת שם סק"ד, והבית מאיר שם.[[506]](#footnote-507)

אך בד' המהרש"ל בביאור הסמ"ג ל"ת ע"ה משמע דגם לדעת הרא"ש יש להתיר בזה, עיי"ש, וכ"כ הב"ח בסימן תקי"ד, דכיון דהותר גרם כיבוי כשאינו נוגע בדבר הדולק, שרי ליתן סביב הדבר הדולק דבר המונעו מלישרף, כיון דאינו נוגע בדבר הדולק, וכ"כ הט"ז שם סוסק"ו דגם לדעת הרא"ש שרי לתחוב הנר בחול, דלא אסר אלא כשממעט השמן או השעוה, ומשא"כ בכה"ג דאינו ממעט השעוה, אלא ע"י שתוחבו בחול אינו יכול להדליק מחמת שהחול נופל עליו, וכ"כ המג"א שם סק"ז דלא אסר הרא"ש אלא כשלוקח מגוף הדבר הדולק, אבל כשנותן דבר חוצה לה שרי,[[507]](#footnote-508) ועיי"ש שדקדק כן מד' הטור, וכ"כ הא"ר שם סקי"א והגר"א שם, וכ"כ התפארת שמואל בפירקין.

המג"א שם תמה ע"ד הב"י שאסר ליתן נר שעוה דלוק בחול, דמ"ש מטלית שאחז בו האור שמותר ליתן עליו מים, והפמ"ג במש"ז שם סק"ו כתב לישב, דשאני טלית שאחז בה האור, דלא הוקצה הטלית להדליק, אלא נפל עליו אש באונס, וע"כ מותר ליתן דבר המונע מחוץ למקום האש, ומשא"כ בנר של שעוה, כיון דהוקצה כל הנר להדלקה, כל שממעט ממנו ה"ז אסור, וכ"כ הבית מאיר שם, והחזו"א בסימן ל"ח סק"ז סוד"ה במ"א.[[508]](#footnote-509)

**מסתפק משמן שבנר כשיכבה הנר במוצ"ש**

בתשו' בתי כהונה ח"א ר"ס י"ח כתב דלפ"ד הרא"ש אינו חייב משום מכבה, אלא בשעה שכבה הנר, וכמש"כ הרא"ש דמה שממהר הכיבוי הוי כאילו כיבה הוא, וכתב לפ"ז דאם יש בשמן שנשתייר בנר כשיעור שיהא דולק עד מוצ"ש פטור, דהוי כמכבה בחול,[[509]](#footnote-510) וכתב עוד, דאם בא אחר וכיבה את הנר עד שלא כבה מעצמו, פטור זה שנסתפק ממנו, כיון שלא כבה מכח מעשיו, (ועיי"ש שעמד ע"ד הפר"ח בתשו' מים חיים סימן ט' דנראה דלא כן), וכ"כ בחי' הר"מ קזיס בס"פ כירה, וכ"כ האמרי בינה בדיני יו"ט סימן י"ט, והקוב"ש באות נ"ה.[[510]](#footnote-511)

ובס' שרשי הי"ם פ"ד מיו"ט ה"ג ד"ה וכתב עוד תמה ע"ז ממש"כ הרא"ש בסו"ד דאין ליטול פתילה דולקת מנר זה וליתן בנר אחר, דמיד שסילקה מן הנר הו"ל מכבה ומה הועיל אם חזר והדליק, והרי דהוא חייב משום מכבה מיד, דאם אינו חייב אלא כשנכבה לבסוף, ל"ה לנו לאסור בכה"ג שנתנו בנר אחר ואינה כבה, - ועיי"ש שכתב לדון בזה דמש"כ הרא"ש לאסור בזה, הוא משום דהוי מכבה במה שכהה האור, ומודה הרא"ש לד' התוס' דיש לאסור גם משום זה,[[511]](#footnote-512) ועיי"ש שפקפק בזה, וכ"ה מבו' להדיא בד' העולת שבת סימן תקי"ד סק"ג, עיי"ש, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז והמ"ב שם סקט"ז בטעם האיסור בזה.[[512]](#footnote-513)

אך בד' הקרבן נתנאל מבו' דמש"כ הרא"ש לאסור בזה הוא משום גרם כיבוי, וכ"כ החמד משה בסימן תקי"ד סק"א, ועיי"ש שפירש דכ"ה דהמסתפק מן השמן חשיב כמכבה משום שממהר כיבויו וסופה שתכבה מחמת זה, ולכן חייב בשבת אם עשה כן, ואף אם יחזור ויתן השמן בנר מ"מ חייב כיון שכבר כיבה ועתה הוי מבעיר מחדש, ה"נ כשלוקח הפתילה מן השמן דהוי מכבה, ול"מ מה שנותנו בנר אחר, וצ"ב, ועמש"כ בס' שלמי יוסף סו"ס קכ"ט.

**מסתפק משמן שבנר, אם מהני שיחזיר השמן לנר**

למש"כ הבתי כהונה ודעימי' בדעת הרא"ש דהמסתפק משמן שבנר אינו חייב אלא כשכבה הנר, הדין נותן דכל שהחזיר השמן לנר פטור, אך למש"כ הרא"ש דאסור ליטול פתילה דולקת מנר זה וליתן בנר אחר, (ונתבאר לעיל הטעם בזה), לכאו' ה"נ במסתפק מן השמן ל"מ שיחזירנו לנר, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין דאם נטל מן השמן יש לו להחזירו קודם שיכבה, וכ"כ בס' שלחן שלמה (הקדמון) סימן רס"ה ס"א, - ומצינו עד"ז בתשו' הר"א ב"ר משולם שנד' בס' מאורות הראשונים ח"א סימן מ"ב שכתב בדין המוסיף פתילה לנר, דיש מי שכתב שיש בו תקנה בנתינת שמן עוד, והיינו דע"י שיוסיף שמן נמצא שלא נתקרב כיבויו ע"י הוספת הפתילה, ולי"ב משום מכבה.

**הטיית השמן מן הפתילה לצורך תיקון הפתילה**

הט"ז בסימן תקי"ד סק"ד כתב דאף דאסור להטות הנר כדי להרחיק השמן מן הפתילה, מ"מ מותר להטות השמן קצת מן הפתילה כדי שיוכל לאחוז פתילה ולהוציא קצת יותר ממה שהיתה תחילה חוץ לשמן ואח"כ יחזור ויטה השמן אלי', כדי שתדלק יפה, ועיי"ש שכתב דל"ד למש"כ הרא"ש דאסור להוציא הפתילה מן הנר אף אם חוזר ונותנה לנר אחר, דשאני התם דכשלוקח כל הפתילה מן הנר הוא מכבה בודאי, ומשא"כ בכה"ג, וצ"ב, והאחרונים כתבו לישב לזה באנפי אחריני, עמש"כ בזה הפמ"ג שם, ובתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן רע"ח, והשעה"צ שם סקי"ח, (והובאו דבריהם בס' יו"ט כהלכתו פי"א הערה 94), - אך האלי' רבה שם סק"ה הוכיח מד' המהרי"ל לאסור בזה, וכ"כ החמד משה שם סק"א, דלדעת התוס' דהא דהמסתפק משמן שבנר חייב, הוא משום דמכחיש אורו, פשיטא דיש לאסור להטות השמן וכו', משום דמכחיש בכך את אור הנר, וגם לדעת הרא"ש יש לאסור בזה, עיי"ש,

**הוספת פתילות לנר**

הר"ן כתב דאף דהמסתפק משמן שבנר חייב משום מכבה, מ"מ מותר להוסיף פתילות לנר ביו"ט, דכולה הדלקה היא, דאל"כ יהא אסור להדליק ב' פתילות בנר אחד, שהרי א"א להדליקן כאחת, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הי"ט.[[513]](#footnote-514)

והא"ר בסימן תקי"ד סק"ט כתב דלמש"כ הר"ן דטעם ההיתר בזה הוא משום דכולה הדלקה היא, וכתב לדמותו להתירא דבשרא אגומרי, אין להתיר אלא כשמוסיף פתילות כדי לרבות באורה, אך כל שעושה כן כדי לקרב הכיבוי אסור, והנהר שלום שם סוסק"ו ובהגה' הגר"ב פרענקיל שם ס"ב כתבו להוכיח כן עוד מד' הר"ן, עיי"ש, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם דכל שעושה כן כדי לקרב כיבוי אסור, דג"ז גורם לכיבוי שלא לצורך אוכל נפש,[[514]](#footnote-515) וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"כ האהל מועד בשער יו"ט דרך ה' נתיב ג', והוכיח כן ממה שלא מצאו בגמ' צד היתר לכבות הנר מפני דבר אחר, וכ"כ מבו' בס' המנהיג בהל' יו"ט, ועמד ע"ז הא"ר שם.

והא"ר שם כתב דכ"ז הוא לדעת הרא"ש ודעימי' דהאיסור במסתפק משמן שבנר הוא משום גרם כיבוי, דלדעת התוס' דהאיסור בזה הוא משום שמכהה אורו, מותר להוסיף פתילות לנר אף כדי שיכבה במהרה, וכ"כ הגר"א שם ס"ב, והביאוה"ל שם ד"ה ויכבה במהרה.

הרמ"א בסימן תקי"ד ס"ב כתב דמותר להוסיף פתילות לנר דולק כדי שיבער הרבה ויכבה במהרה, והא"ר שם סק"ט והנהר שלום שם סוסק"ו כתבו לאסור בזה לדינא עפי"ד הרשב"א ודעימי' דאסור להוסיף פתילה כדי לקרב כיבוי, - ובד' הגר"א שם מבו' דהרמ"א אזיל לטעמי' שם ס"ג דס"ל לדינא כדעת התוס' דהא דאסור להסתפק משמן שבנר הוא משום שמכהה אורו, וע"כ התיר לחתוך נר שעוה, וע"כ שפיר מותר להוסיף פתילה לנר אף כדי שיכבה במהרה, וכ"כ הנהר שלום שם סוסק"ז,[[515]](#footnote-516) וכ"כ הביאוה"ל שם, ועיי"ש במש"כ לדינא בזה, - אך בד' הט"ז שם סק"י מבו' דאף לדעת הרא"ש מותר להוסיף פתילה כדי שיכבה במהרה, ולא אסרינן לה משום מכבה, כיון דעושה כן ע"י ריבוי הבערה, וכ"כ הגר"ז שם ס"ח, עיי"ש.

**מסתפק משמן שבנר ביו"ט כדי לאכלו**

האגודה בפירקין כתב דהא דהמסתפק משמן שבנר חייב משום מכבה הוא בשבת, דביו"ט מותר להסתפק ממנו לצורך או"נ,[[516]](#footnote-517) וכ"כ האו"ז בסימן כ"ח בשם הריב"א ובשם רבינו ברוך,[[517]](#footnote-518) - ועיי"ש שנחלק ע"ז דאף ביו"ט אסור, וכ"כ הא"ר בסימן תקי"ד סק"ו להוכיח מד' כמה מקמאי, ודכן משמע בשאר פוסקים, והשעה"צ שם סקט"ו כתב דכן משמע גם בפי' ר"ח בסוגיין.

ובטעם האוסרים בזה, כתב האו"ז שם דהוא משום דלא הותרה מלאכת אוכל נפש כשאפשר מבעו"י, וע"כ אסור להסתפק מן השמן שבנר, כיון שהי' אפשר ליקח השמן קודם הדלקה או מערב יו"ט, - אך לדעת הסוברים דהותרה מלאכת אוכל נפש אף כשאפשר מבעו"י, צ"ל כמש"כ הישועות יעקב בסימן ת"ק סק"א דהא דאסור להסתפק משמן שבנר לצורך אכילה, הוא משום דהאוכל נפש הוא במה שמסתפק מן השמן ואוכל השמן, והמלאכה היא במה שהנר נכבה לאחר זמן או שנכהה מראיתו וזה ל"ה אוכל נפש, ואף שהם באין מענין אחד, מ"מ הם ענינים נפרדים שהכיבוי אינו באוכל נפש,[[518]](#footnote-519) והעירו דזה ניחא רק אי נימא דמלאכת כיבוי היא בביטול האש, כאשר כ"ה מבו' בד' התוס' והרא"ש בסוגיין, (ונתבאר לעיל בהערה), דאי נימא דמלאכת כיבוי היא במניעת כילוי הדבר המתבער, ודאי דחשיב דהכיבוי הוא באוכל נפש.[[519]](#footnote-520)

\*בד' התוס' לעיל ו' ב' ד"ה השתא מוכן לאדם משמע דכל הא דאין ניאותין משמן המטפטף, הוא בשבת, אך ביו"ט ניאותין ממנו, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א שם, - אך בד' המג"א בסימן רע"ט סק"ב והלבו"ש שם מבו' דאין ניאותין מן השמן המטפטף ביו"ט, משום דהוקצה בביה"ש משום איסור כיבוי, - והבית מאיר בסימן תקי"ד ס"ג תמה ע"ד התוס' והרשב"א דמ"ט ביו"ט ניאותין ממנו ול"ה מוקצה מחמת איסור,[[520]](#footnote-521) - ולכאו' מוכח מדבריהם דס"ל דביו"ט מותר להסתפק מן השמן שבנר, דהותר כיבוי לצורך אוכל נפש, וע"כ לא הוקצה השמן מחמת איסור, אך אי"ז מתישב עם מש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ג דאין מסתפקין ביו"ט מן השמן שבנר, וצ"ע.

**נותן שמן לנר**

הרא"ש בסימן י"ז כתב דגם הא דהנותן שמן לנר חייב משום מבעיר, הוא משום דמאריך בהבערתו, דאילו לא נתן שמן בנר הי' כבה כשיכלה השמן שבנר, ומה שהוא דולק מכאן ואילך הוי כאילו הוא הדליקו,[[521]](#footnote-522) - ובתשו' בתי כהונה ח"א סימן י"ח כתב לפ"ז, דאם הוסיף שמן בנר ובא אחר וכיבהו עד שלא הי' כלה השמן הראשון, אין המוסיף חייב, כיון דלא דלק מכח מעשיו, וכ"כ האמרי בינה יו"ט סימן י"ט.

והאמרי בינה שם הק' דמ"ט אינו חייב רק מכח הא דהוא דולק מכאן ואילך, הרי יש לחייבו מכח הא דהשמן שמוסיף דולק גם בשבת, דהרי יש בילה בלח,[[522]](#footnote-523) - והאבנ"ז בסימן מ"ח סקי"ז כתב לישב למש"כ הגר"ז דחיוב הבערה אינו על השמן שנתבער אלא על האש שהוסיף, וע"כ אף דכשהוסיף שמן דולק האש גם מכח השמן שהוסיף, מ"מ ל"ה בכלל מבעיר, כיון דליכא נפ"מ אם דולק מכח שמן זה או זה, וכתב לדמותו למעביר כתב ע"ג כתב ושניהם שוין דפטור, ועמש"כ המנחת שלמה ח"א סימן צ"א סק"י שמצינו כן בכ"ד.

**קנבא שרי,** בפירש"י כתב דהיינו דמותר למחוט ראש הפתילה שנעשה פחם, ומצינו כן גם לקמן ל"ב ב' דמוחטין את הפתילה ביו"ט, ומפרשינן לה דהוא לעדויי חושכא, ופירש"י דהיינו דכשהיא נעשית בראשה פחם מסיר את הפחם המחשיך אורה.

והרא"ש לקמן שם סימן ז' כתב דאף שהוא מפילו לארץ והוא כבה, מ"מ שרי, דכמו שמותר להדליק את הנר להשתמש לאורו, כך מותר לכבות מה שמונע הדלקת הנר, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ג הי"ז דאע"פ שמכבה מה שמסיר מראש הפתילה אינו חושש, שהמכבה לצורך מותר כמבעיר לצורך, - אך המג"א בסימן תקי"ד סוסק"כ כתב דלא הותר אלא לנפץ באצבע, ולא לכבותו בידים, וזה לפ"מ דקי"ל דלא הותר כיבוי אלא לצורך אוכל נפש ולא אמרינן בי' מתוך, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[523]](#footnote-524)

**נטילת עץ מן המדורה**

גירסת הרי"ף קינסא שרי, ופירש דהיינו כגון אבוקה שהיא עשוי' מחתיכות עצים קטנים, דמותר ליטול ביו"ט מאותן העצים שלא אחזה בהן האור, וכ"כ בפי' ר"ח, והערוך בע' קנב, והרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ג, - והפסקי רי"ד כתב לפרש בטעם ההיתר בזה, דל"ד למסתפק משמן שבנר דחייב משום מכבה, דשאני שמן שבנר הוא חיבור אחד, ומשא"כ בעצי המדורה דאינם חיבור אחד,[[524]](#footnote-525) וכ"כ הרא"ה ותלמיד הרמב"ן והריא"ז, והראב"ן במכילתין, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת כ'.

הראב"ן שם כתב ללמוד מזה דאם יש בנר ב' חתיכות של חלב או ג' ובאחת לא אחזה האור מותר לסלקה, ול"ד לשמן שכולו אחד, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין, וכ"כ היש"ש בסימן כ"ח, והמג"א בסימן תקי"ד סק"ה, - והיש"ש שם הביא מש"כ האו"ז בסימן שמ"ח אות א' לאסור בזה מדרבנן משום גרם כיבוי, דלא הותר אלא במקום הפסד, וכתב בדעת הטור והמרדכי דשרי, - והמג"א שם פירש טעם ההיתר בזה, דאיסורא דגרם כיבוי הוא בגונא דכמשגיע האש שם מתכבה ממש, ומשא"כ בכה"ג דאינו גורם כיבוי, אלא הוא מונע מלשרוף,[[525]](#footnote-526) ועמש"כ בזה הפמ"ג שם, ומש"כ בגל' הגרע"א בסימן של"ד סכ"ב.[[526]](#footnote-527)

מל' הרי"ף וש"ר משמע דלא הותר ליטול אלא מאותם העצים שלא אחזה בהן האור, אך אסור ליטול מן העצים שאחזה בהן האור, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן, והשטמ"ק בשם הריטב"א, והראב"ן במכילתין, והמרדכי בסימן תרפ"ב, ור"פ בהג' סמ"ק סימן קצ"ד, וכ"כ הב"י בסימן תק"ב, והרמ"א שם ס"ב, - אך הרא"ה כתב דאפשר דמותר ליטול אף מן העצים שאחז בהן האור, כיון דגופין מחולקין הן וכל חד וחד לחודי' קאי.[[527]](#footnote-528)

ובד' ש"ר שאסרו ליטול מן העצים שאחזה בהן האור, אף שהן גופין מוחלקין, כתב הב"י בסימן תק"ב דפליגי בזה, דמל' הטור משמע דלא נאסר ליטול מן העצים שאחזה בהן האור, אלא בעצים דקים, לפי שכולם חשובים כאחד, ובד' הרמב"ם משמע דדוקא באגודת עצים אסור ליטול מן העצים שאחזה בהן האור, אך בעצים גסים מותר, משום דכל חד לחודי' קאי,[[528]](#footnote-529) ובד' הרוקח בסימן רצ"ט משמע דבכל ענין אסור, - אך הב"ח שם כתב דמודה הטור דאף בעצים גסים אסור, ומש"כ עצים דקים אורחא דמילתא הוא, ובד' העולת שבת שם סק"ג משמע שפירש גם בד' הרמב"ם דכל שאחז בהן האור אסור ליטול מהן אף אם אינם אגודה אחת, וכן צידד הנהר שלום שם סק"ג, - ועמש"כ בזה המג"א שם סק"י, והגר"ז שם סוס"ז, והמ"ב שם סקי"ט.

בטעם האיסור ליטול מן העצים שאחזה בהן האור, מבו' בד' הראב"ן דהוא משום דדמי למסתפק מן השמן שבנר שאסור, וכ"נ ממש"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן דהוא משום דהוא גורם לכיבוי, והיינו דדמי למסתפק משמן שבנר, דכיון שהוא נוגע בדבר הדולק, הו"ל כמכבה, וכמש"כ הרא"ש, וכ"נ בד' הרא"ה,[[529]](#footnote-530) ובד' השטמ"ק בשם הריטב"א, ומה"ט כתב הריטב"א דאותם עצים שאחז בהן האור, אסור אף לחתוך מהן, - אך לדעת התוס' ודעימייהו דאיסורא דמסתפק מן השמן, הוא משום דמכחיש האור, צ"ל דהא דאסור ליטול מן העצים שאחז בהן האור, הוא כמש"כ הגר"ז בסימן תק"ב ס"ז דהוא משום דמכחיש אורן, דכשהן באגודה אחת הן דולקין יותר בטוב מכשהן נפרדין וה"ז דומה למכבה, וכ"נ בד' הפמ"ג במש"ז בסימן תקי"ד סק"ה.

המרדכי בסימן תרפ"ב כתב דאף דאסור ליטול מן העצים שאחזה בהן האור, מ"מ מותר ליקח האוד מצד זה להניחו לצד זה של מדורה, כיון שאין מתכוין כלל לכבוי, ובסימן תרפ"ג כתב דמדינא אף מותר ליקח אוד מן המדורה להאיר בלילה, דל"ד למסתפק מן הנר, אלא שהעולם רגילין ליזהר ונכון, וכ"כ ההגמי"י בפ"ד מיו"ט ה"ג, - ומשמעות דבריהם דאזלי לטעמייהו שם דאיסורא דמסתפק מן השמן, הוא משום דהוא מכחיש אור הנר, וזה ל"ש כשנוטל אוד מן המדורה, וע"כ אף שאסרו כשמתכוין לכיבוי, משום שנראה כמכבה, כמש"כ הגר"ז, מ"מ כל שאינו מתכוין לכיבוי שרי, - אך לדעת הרא"ש ודעימי' דאיסורא דמסתפק מן השמן הוא משום דכל שנוגע בדבר הדולק הוי כמכבה, י"ל דה"נ אסור מדינא ליטול אוד מן המדורה, וכאשר כ"ה מבו' מד' הראב"ן ודעימי' שנקטו דכל שנוטל עץ הדולק, דמי למסתפק משמן שבנר, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן תק"ב סק"י,[[530]](#footnote-531) וכמש"כ המחה"ש שם.

ובזה מתפרש מה שהשמיט השו"ע בסימן תק"ב לדינא דהמרדכי דמותר ליקח האוד מצד זה להניחו לצד זה, והרמ"א שם ס"ב הביאו, דאזלי לטעמייהו בסימן תקי"ד ס"ג שנחלקו אם מותר לחתוך נר שעוה, ותליא בפלוגתת התוס' והרא"ש בטעם איסורא דמסתפק משמן שבנר. [[531]](#footnote-532)

אך בד' הפוסקים בסימן תק"ב ובסימן תקי"ד מבו' דהא דמותר ליקח האוד וכו', הוא מתישב גם לדעת הרא"ש, והיינו משום דשאני מסתפק משמן שבנר, דהוא ממהר את כיבוי הנר, ומשא"כ כשנוטל עץ הדולק מן המדורה, דאינו ממהר את כיבוי המדורה, וכ"כ החמד משה בסימן תקי"ד סוסק"א.[[532]](#footnote-533)

הרמ"א בסימן תק"ב ס"ב הביא לדינא דהמרדכי דמותר ליקח עץ הדלוק מצד זה של מדורה ולהניחו בצד אחר, הואיל ואינו מכוין לכבוי, - והט"ז בסימן תקי"ד סק"ה עמד בזה ממש"כ השו"ע שם דאסור ליקח פתילה מנר הדלוק אפי' ליתנה בנר אחר, שהרי כשמוציאה מיד הוא מכבה אותה, ול"מ שחוזר ומדליקה, וא"כ מ"ט מותר ליקח עץ הדולק מצד זה ולהניחו בצד אחר, ולא אמרינן דמיד הוא מכבה, ואין לומר דשאני בנוטל עץ מן המדורה דאינו מתכוין לכיבוי, שהרי גם כשמוציא פתילה אינו מתכוין לכיבוי,[[533]](#footnote-534) - והעולת שבת שם סק"ג כתב לישב, דשאני עץ שבמדורה דאין אורו מתמעט ע"י כך וליכא שם כיבוי כלל,[[534]](#footnote-535) ומשא"כ בפתילה דאע"פ שעדיין דולק מכל מקום האור מתמעט אצלו מיד,[[535]](#footnote-536) - ועד"ז משמע בד' הגר"א בסימן תק"ב דכשנוטל עץ מן המדורה אי"ז כיבוי גמור אלא נראה ככיבוי, וע"כ הוא דשרי כשחוזר ונותנו במדורה, דבכה"ג אי"ז נראה ככיבוי,[[536]](#footnote-537) וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם ס"ז, - ועד"ז כתב החמד משה בסימן תקי"ד סוסק"א, עיי"ש.

ל' ניסן פ"א

דף מס' 20

**כיבוי לצורך אוכל נפש**

**כ"ב א' - מהו לכבות וכו',** לביאור סוגיין יש להקדים פלוגתת רבוותא בדין כיבוי לצורך אוכל נפש, דבד' התוס' בכתובות ז' א' ד"ה א"ל מבו' דהותר כיבוי ביו"ט לצורך אוכל נפש, אף לדעת רבנן, וכ"כ הרשב"א והרא"ש בסוגיין, וכן דעת רבים מקמאי, ופירשו כן בהא דשרי לקמן כ"ג א' בבשרא אגומרי, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ השו"ע בסימן תק"ז ס"ד, והרמ"א בסימן תקי"ד ס"א.

אך המ"מ בפ"א מיו"ט ה"ד פירש בד' הרמב"ם שם, דמלאכות שאינן לצורך אכילה כגון הכתיבה והאריגה והבנין אפי' עשאן לאכילה לוקה,[[537]](#footnote-538) והפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"א פ"ב ס"ג ובראש יוסף בסוגין כתב דלפ"ז גם מלאכת כיבוי לא הותרה אף לצורך אוכל נפש, כמש"כ הרמב"ם שם פ"ד ה"ב דאסור לכבות את האש וכו' ואם כבה לוקה כמי שארג או בנה, ומשמע דדמי לאריגה ובנין דלא הותרו כלל אף לצורך אוכל נפש, וכ"כ בתשו' משיב דבר ח"א סו"ס ל"ח, ובהעמ"ש סימן נ' סק"א,[[538]](#footnote-539) - וכ"כ המאירי בסוגיין ולקמן כ"ג א' ובשבת קל"ד א' דלא הותר כלל כיבוי לצורך אוכל נפש, ובסוגיין ולקמן שם פירש דהוא משום דאין תיקון האוכל בא ע"י כיבוי, אלא הוא מסלק נזק, ולקמן ובשבת שם כתב כן בדעת הרי"ף, וכ"כ הגר"א בסימן תק"ז ס"ד וההעמ"ש שם בדעתו, ואמנם כל הא דלא הותר כיבוי לצורך אוכל נפש, הוא לרבנן, אך לר' יהודה שרי, וכמבו' בסוגיין, ועמש"נ להלן בטעמא דמילתא.

**מתוך בכיבוי**

התוס' בכתובות שם כתבו, דכיון דהותר כיבוי לצורך אוכל נפש, הותר אף לשאר צרכי היום מדינא דמתוך, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והרא"ש בסוגיין, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ז, והרוקח בסימן ש"ה, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ש"ה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בשבת קכ"ד ב', ובמלחמות בסוגיין, ובחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין.

אך בד' התוס' לקמן כ"ג א' ד"ה ע"ג חרס משמע כמש"כ הב"ח בסימן תק"ז אות ח', דס"ל דלא אמרינן מתוך בכיבוי, וכ"כ ההשלמה והמכתם בסוגיין, ותלמיד הרמב"ן לקמן כ"ג א', והרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ג', וכ"ה בס' האורה לרש"י בסימן ס"ט קמ"ח דכל כיבוי אסור לבד אותו שהוא לצורך אוכל נפש ממש, וכ"כ האבנ"ז בסימן תק"ט סק"ד בדעת רש"י,[[539]](#footnote-540) וכ"כ הלבוש בסימן תקי"ד ס"ב, והט"ז בסימן תק"ז סק"ו, והמג"א שם סק"ח, ובסימן תקי"ד סק"כ, וכ"כ הפנ"י לקמן כ"ג א'.[[540]](#footnote-541)

בטעם הסוברים דלא אמרינן מתוך בכיבוי, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' לקמן שם כתבו דהוא משום דכיבוי לעולם אינו לצורך תיקון אוכל נפש, והב"ח בסימן תק"ז אות ח' כתב לפרש לדבריהם, דאף דאיכא גווני דהותר כיבוי לצורך אוכל נפש, מ"מ כיון דאינו מתקן האוכל נפש, דאם ל"ה צריך לכיבוי הי' ג"כ מיתקן האוכל ע"י האש, לא אמרינן בזה מתוך, וכ"נ בד' תלמיד הרמב"ן לקמן שם. - **ב** ההשלמה והמכתם והרא"ש מלוניל שם כתבו דהוא משום דלא משכח"ל כיבוי באוכל נפש עצמו, וזה לטעמייהו דבבשרא אגומרי אי"ז כיבוי ממש.[[541]](#footnote-542) - **ג** המאירי לעיל י"ב א' כתב דלא אמרינן מתוך אלא במלאכות שהן נעשות תמיד לצורך אכילה כשחיטה והבערה ובישול ואפי', ומשא"כ בשאר מלאכות, וכ"נ בד' המ"ב סימן תקי"ח סק"א, ועד"ז כתב הפנ"י לקמן כ"ג א' דלא אמרינן מתוך אלא במלאכות שעיקרן לצורך אוכל נפש ורוב הדברים שהם אוכל נפש א"א להעשות בלעדן, וכתב דמה"ט לא אמרינן מתוך בכיבוי.[[542]](#footnote-543) - **ד** בד' הלבוש בסימן תקי"ד ס"ב משמע דהוא משום דלא אמרינן מתוך אלא בהבערה והוצאה ולא בשאר מלאכות, וזה כמש"כ רבים מרבוותא בדעת הרמב"ם, ונתבאר בדף מס' 2. - **ה** ההפלאה בכתובות ז' א' כתב דלפ"מ דקי"ל כרבנן דמלאכה שא"צ לגופה פטור, לא משכח"ל כיבוי דאורייתא שהותר לצורך אוכל נפש, וע"כ לא אמרינן בזה מתוך, ומבו' בדבריו שם, דאף דמדרבנן נאסר כיבוי דא"צ לגופה והותר לצורך אוכל נפש, מ"מ לא אמרינן בזה מתוך להתיר כיבוי דא"צ לגופה לשאר צרכי היום, דלא אמרינן מתוך אלא במלאכה האסורה מדאורייתא שהותרה לצורך אוכל נפש, וצ"ע.[[543]](#footnote-544)

**כיבוי נר מפני דבר אחר**

**מהו לכבות את הנר מפני דבר אחר,** בביאור הא דמיבע"ל לאסור בכיבוי מפני דבר אחר, ולא שרינן מדינא דמתוך, כמו שאמרו בכתובות ז' א' דמותר לבעול בתחילה ביו"ט מדינא דמתוך, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בכתובות ז' א' ד"ה א"ל והרא"ש בסימן י"ט כתבו בתי' קמא, דהוא משום דדוקא ביאה ראשונה דמצוה היא הוי צורך מצות היום, ומשא"כ שאר ביאות דל"ה כ"כ צורך היום,[[544]](#footnote-545) וע"כ לא אמרינן בזה מתוך.

**ב** התוס' והרא"ש שם כתבו עוד דהוא משום דכיבוי הנר מפני דבר אחר חשיב כמכשירין דאפי' באוכל נפש אסור,[[545]](#footnote-546) וכ"כ הרא"ש בפ"ק סימן י"ח, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' ובמלחמות בסוגיין ובתוה"א בשער המיחוש, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין ולעיל י"ב א', וכ"נ בד' הרשב"א בסוגיין, כמש"כ האבנ"ז בסימן ת"ט סק"ז, ובד' הראבי"ה בסימן תשנ"ז, ובהגה' הגרע"א לשעה"מ פ"א מיו"ט הי"ד כתב דפליגי ב' תי' התוס' והרא"ש אם מהני דינא דמתוך להתיר מכשירין,[[546]](#footnote-547) ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ג** הרא"ה כתב דהוא משום דאין כיבוי הנר מלאכה בגופו של דבר, אלא שהוא נהנה בסילוק הנר, ואף באוכל נפש כה"ג מיבע"ל לאסור, וכ"כ החינוך במצוה רח"צ דלא הותר מלאכה לצורך אוכל נפש, אלא כשמשתמש בגופה של מלאכה, אך בכיבוי בקעת דמשתמש בסילוקה של מלאכה, אסור.

**ד** ההשלמה והמכתם כתבו דהוא משום דבכיבוי לא אמרינן מתוך, וכ"כ הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ג', ועמש"נ בזה לעיל.[[547]](#footnote-548)

**ה** הראש יוסף כתב למש"כ בדעת הרמב"ם דלא הותר כיבוי אף לצורך אוכל נפש, ונתבאר לעיל, וע"כ אסור לכבות הנר מפני דבר אחר, וכ"כ המשיב דבר בח"א סו"ס ל"ח ובהעמ"ש סימן נ' סק"א.

**אם הותר לכבות הנר כשאפשר בתקנה אחרת**

**א"ל אפשר בבית אחר וכו',** בד' הריא"ז ה"ג דין ד' מבו' דהיינו דאף אם מותר לכבות את הנר מפני דבר אחר, מ"מ כל שאפשר בבית אחר אסור, וכ"כ הרוקח בסימן רצ"ט,[[548]](#footnote-549) וכ"ה מבו' בד' הר"נ בן הרמב"ן לקמן בסוגיין, דמה"ט הוא דבכיבוי נר מפני דבר אחר קי"ל כרבנן, משום דאפשר לו בבית אחר, ודבר שאינו מצוי הוא שיהא צריך לכיבוי,[[549]](#footnote-550) וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן תקי"ד סק"ב.[[550]](#footnote-551)

אך הרא"ה בשלהי סוגיין כתב דהא דאמר אפשר בבית אחר ואפשר במחיצה, דחייתא נינהו דדחי משום דס"ל דאסור, אך למאן דשרי, הוא אף בכה"ג דאפשר בבית אחר ואפשר במחיצה, דהואיל ואישתרי אישתרי, וכ"כ השטמ"ק דודאי דשרי אף בכה"ג, לפי שאין מדקדקין במלאכות של יו"ט אפי' אפשר זולתם, - ובדעת הרוקח והריא"ז שאסרו בזה, ול"ד לכל מלאכות יו"ט שהותר אף אם אפשר זולתם, כמו שהוכיח הגר"ז בקו"א בסימן תק"י סק"ב מהא דמותר לברור להניח, אף שבידו להמתין ולברור לצורך לאלתר, ונתבאר בדף מס' 8, צ"ל דהוא משום דהכא אינו משתמש בגוף הכיבוי, וכל הא דחזינן לה כמלאכה לצורך יו"ט, הוא משום דמכח הכיבוי אפשר לו לשמש, וע"כ הוא דכל דאפשר בע"א אסור.[[551]](#footnote-552)

**עשיית מחיצה ביו"ט בפני הנר**

\***אפשר לעשות לו מחיצה,**[[552]](#footnote-553)נחלקו רבוותא אם מותר לעשות מחיצה בשבת בפני הנר כדי לשמש מיטתו, עמש"כ בזה המג"א בסימן שט"ו סק"ג, והשעה"צ שם סקי"ג, ונתבאר במ"מ לעניני אהל דף מס' 7, והדרכ"מ בסימן שט"ו סק"ד הק' לדעת האסרים ממה שאמרו הכא דאפשר לעשות לו מחיצה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הדרכ"מ שם כתב דאפשר דאיירי בכה"ג שהי' טפח פרוס מבעו"י דבכה"ג מותר להוסיף על מחיצת עראי. - **ב** המג"א שם סק"ג כתב לישב למש"כ המג"א בסימן שט"ו סק"ג דכל שעושה מחיצה המאפלת על הנר שרי, דהו"ל ככיסוי בעלמא, ולא נאסר אלא כשעושה מחיצה גבוה י' והאור נראה למעלה מן מהמחיצה, דבעינן בזה להיתר דמחיצה. - **ג** הט"ז בסימן תקי"ד סוסק"ב כתב לישב לדעת הסוברים דמדינא מותר לכבות הבקעת, אלא דאין מורין כן, וא"כ אין תועלת גמור בעשיית המחיצה, והו"ל כעשיית מחיצה לצניעות בעלמא דמותר,[[553]](#footnote-554) והביאוהו הא"ר בסימן שט"ו סק"ג והשעה"צ שם סקי"ג.

**כיבוי בקעת כדי להדליק בה ביו"ט**

**אין מכבין את הבקעת כדי לחוס עלי',** בפירש"י כתב דהוא משום דאין בכיבוי זה צורך יו"ט,[[554]](#footnote-555) ומשמע דלא נאסר לכבות את הבקעת, אלא כשאין בזה צורך יו"ט, אך כל שדעתו לחזור ולהדליק בה ביו"ט, ויש בכיבוי צורך יו"ט שרי לכבותה, - אך השטמ"ק כתב דאף אם דעתו להצניעה לצורך סעודה אחרת של יו"ט אסור, ועיי"ש שפירש דהוא משום דכיון דהשתא מיהא דעתו לכיבוי, חיישינן דילמא לא יהנה בה, וצ"ב,[[555]](#footnote-556) וכ"כ המ"ב בסימן תקי"ד סק"ג, - ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן תק"ז סקמ"ד.

**כיבוי משום הפסד ממונו**

**ואם בשביל שלא יתעשן הבית או הקדירה,** נחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י כתב דאיירי כשיש בו צורך יו"ט שיהנה היום, ובדבריו לקמן בסוגיין ד"ה איתיבי' מבו' דהיינו דהוא בשביל שלא יתעשן הבית שהוא יושב בו, ובכה"ג הוא דשרי לר' יהודה, וכ"כ הרשב"א והר"ן בדעתו, וכ"ה מבו' בתו"ד הרמב"ן במלחמות, - והרשב"א כתב לפ"ז דגם הא דשלא יתעשן הקדירה, היינו בקדירה שהוא מבשל בה, וכדי שלא יתעשן התבשיל שבקדירה, וכתב די"מ דהוא כדי שלא תתעשן הקדירה עצמה, (והא דשרי לר' יהודה הוא משום דהו"ל צורך אוכל נפש, כיון דהוא צריך לבשל בה).

אך הרשב"א והר"ן כתבו בשם י"מ דאיירי כשאין לו צורך יו"ט בבית ובקדירה, ואפ"ה שרי משום הפסד ממונו, וכתבו לדעתם דכיבוי שלא יתעשן הבית שהוא יושב בו שרי לכו"ע, ונתבאר בדף מס' 21, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ז, והרוקח בסימן ש"ה, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן רנ"ה.[[556]](#footnote-557)

ובטעם ההיתר בזה, כתב הראבי"ה שם דהוא משום דנפשו קצה בו ועגומה עליו על הפסד ממונו, וע"כ חשיב כצורך יו"ט, והא דכדי לחוס על הבקעת אסור, הוא משום שהוא הפסד מועט ואין נפש איש קצה עליו ועגומה על הפסד כזה, וכ"כ המרדכי השלם בסימן תרפ"א, והביאו המהרש"א, - אך הפנ"י כתב בתו"ד דהוא משום דלר' יהודה דילפינן מקרא דלכם לכל צרכיכם, אף מניעת הפסד ממונו הו"ל בכלל לכל צרכיכם, ולכאו' היינו דאף דגם לדעת ר' יהודה לא הותר לאפות מיו"ט לחול, היינו משום דאי"ז צרכו עכשיו, אך כל שהוא צרכו עכשיו שרי, אף דאי"ז צורך היום.

בס' שמחת יו"ט בסוגיין הוכיח דלא הותר מלאכה משום הפסד ממונו, מהא דאסור לשחוט בהמה מסוכנת, ולא הותר אלא כשיש שהות לאכול ממנה כזית בשר, ומדין הואיל, ולדעת הראבי"ה ודעימי' צ"ע דמ"ט לא הותר שחיטת בהמה מסוכנת משום דנפשו עגומה על הפסד ממונו והו"ל כצורך היום, ועד"ז הק' הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"א פ"א ס"ח, - והאבנ"ז בסו"ס ת"ט כתב דאה"נ דלדעת ר' יהודה גופי' שרי, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פי"ט הערה י"ז.

**בטעם הא דלר' יהודה מותר לכבות נר מפני דבר אחר**

**ההיא ר' יהודה היא כי קאמינא אנא לרבנן,** בטעם הא דלר' יהודה מותר לכבות בקעת שלא יתעשן הבית או הקדירה ולכבות נר מפני דבר אחר, מצינו כמה דרכים, ותליא במש"נ לעיל פלוגתת הראשונים בטעם הא דלרבנן אסור לכבות, **א** התוס' בכתובות ז' א' ד"ה א"ל כתבו בסו"ד, דהוא משום דעיקר הא דאסור לכבות נר מפני דבר אחר, ולא שרינן לה מדינא דמתוך, הוא משום דהו"ל כמכשירין דאפי' באוכל נפש אסור, ומה"ט הוא דאסור לכבות בקעת שלא יתעשן הבית או הקדירה, וע"כ כ"ז הוא לרבנן, אך לר' יהודה דמכשירי אוכל נפש מותרין, ה"נ מכשירי שאר צרכי היום מותרין מדינא דמתוך, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגין, ומבו' מדבריהם דדין מתוך להתיר מכשירין, תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ב** בפירש"י כתב דהא דלר' יהודה שרי, הוא משום דאמר דמכשירי אוכל נפש שרו ודריש יעשה לכם לכל צרכיכם, וה"נ צרכיכם הוא וכן תשמיש, - ומשמעות דבריו, והרגיש בזה הפנ"י, דהא דלר' יהודה שרי, אי"ז משום דמדינא דמתוך הוו מכשירי צורך היום כמכשירי אוכל נפש, אלא היינו דכ"ה דשרי ר' יהודה מכשירי אוכל נפש דדריש לכם לכל צרכיכם, ה"נ שרי כיבוי הבקעת דהוי נמי צרכיכם, דהוי זה צורך הנאת הגוף,[[557]](#footnote-558) וה"נ שרי כיבוי נר מפני דבר אחר משום דתשמיש הוי בכלל צרכיכם, וכ"כ בהגה' שבגל' הגרע"א למג"א סימן תק"ז (שנד' בחי' רע"א כתובות ז' א') והאבנ"ז בסימן ת"ט סק"ב בביאור ד' רש"י,[[558]](#footnote-559) - וכ"נ בד' התוס' והרא"ש בסוגיין במש"כ בטעם הא דלא קי"ל בזה כר' יהודה, ונתבאר להלן, - וכ"נ בד' האו"ז בסימן שמ"ח אות ג', וכ"ה להדיא בפסקי הרי"ד והריא"ז ובשיטת ריב"ב בסוגיין, ובתשו' הרי"ד סו"ס פ"ב, עיי"ש.[[559]](#footnote-560)

**ג** לדעת הרא"ה והחינוך דהא דלרבנן אסור לכבות הנר, הוא משום דאינו משתמש בגופה של מלאכה אלא בסילוקה של מלאכה, כתב הרא"ה דהא דלר' יהודה שרי הוא משום דאמר לכם לכל צרכיכם, ובד' הרא"ה לקמן בסוגיין מבו' דהיינו דכ"ה דמרבי ר' יהודה מכשירי אוכל נפש מקרא דלכם, ה"נ מרבי סילוק נזק הנצרך לאוכל נפש מקרא דלכם.

**ד** למש"כ הראש יוסף בדעת הרמב"ם דלא הותר כיבוי כלל לצורך אוכל נפש, הרי דהא דלר' יהודה שרי, הוא כמש"כ הראש יוסף דלר' יהודה דיליף מקרא דלכם לכל צרכיכם, הותרה כל מלאכה לצורך אוכל נפש, דלדידי' אף בונה שרי לצורך אוכל נפש, - והמשיב דבר בח"א סו"ס ל"ח ובהעמ"ש סימן נ' סק"א כתב לפרש בזה דדוקא לרבנן לא הותרה אלא מלאכה שעיקרה לאוכל נפש, אך לר' יהודה דמכשירי אוכל נפש מותרין, הותרה אף מלאכה שעיקרה למכשירי אוכל נפש,[[560]](#footnote-561) ולמש"כ הראש יוסף לקמן כ"ג א' דהא דלא הותר כיבוי לצורך אוכל נפש, הוא משום דלא הותרה אלא מלאכה הנעשית באוכל עצמו ולא מלאכה הנעשית בדבר אחר, (ונתבאר בהערה א') הרי פשוט דכ"ז הוא לדרבנן, דלר' יהודה הרי הותרו אף מכשירין.

\*הגר"ז בקו"א בסימן תק"י סוסק"ב כתב דממה שאמרו הכא דלר' יהודה מותר לכבות הנר מפני דבר אחר, ולא חילקו בין יש לו הרבה שמן בנר לאין שם אלא מעט, דאפשר לו להמתין עד שיכבה הנר, יש ללמוד דיו"ט הותר לגמרי אצל אכילה ולא מהדרינן כלל אהתירא,[[561]](#footnote-562) וכתב דיש לדחות, - ומבו' לפ"ז דאף מכשירי אוכל נפש הותרו לגמרי ביו"ט, אף דחזינן דלא הותרו כשאפשר לעשותן מערב יו"ט, ויתבאר בעזה"י במקומו.

לדעת רש"י ודעימי' דלר' יהודה שרי מלאכה לשאר צרכים מקרא דלכם לכל צרכיכם, צ"ע דא"כ מ"ט בעינן לדידי' לדינא דמתוך, הרי בלא"ה שרי מלאכה לשאר צרכים מקרא דלכם,[[562]](#footnote-563) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפשוטו י"ל דהא דשרי מלאכה לשאר צרכים מקרא דלכם לכל צרכיכם, הוא רק כשא"א לעשותו מערב יו"ט, דדמי למכשירין שלא הותרו אלא כשא"א לעשותן מערב יו"ט, ולזה הוא דבעינן לדינא דמתוך להתיר אף כשאפשר לעשותו מערב יו"ט,[[563]](#footnote-564) וכ"כ האבנ"ז בסימן ת"ט סק"ג דמה"ט הוא דבבעילה בתחילה בשבת בעינן לדינא דמתוך, ולא התירוהו מדינא דלכם לכל צרכיכם, משום דאפשר מערב יו"ט.[[564]](#footnote-565) - **ב** בהגה' שבגל' הגרע"א למג"א סימן תק"ז שנד' בחי' רע"א כתובות ז' א' כתב דבעינן לדינא דמתוך להתיר מלאכה לצורך מצוה, דמקרא דלכם לכל צרכיכם לא הותר אלא לצורך הנאת הגוף. - **ג** בחי' המאירי לעיל י"ב ב' כתב בתי' קמא דהא דבעינן לדינא דמתוך בהוצאה הוא לרבנן דלא דרשי לקרא דלכם לכל צרכיכם.

**בטעם הא דאסרינן לכבות אף דקי"ל כר' יהודה**

התוס' הק', דהרי אנן קי"ל כר' יהודה, ומ"ט אסרינן לכבות הנר מפני דבר אחר,[[565]](#footnote-566) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד בכתוב שם כתב דאה"נ כיון דקי"ל כר' יהודה דמכשירי אוכל נפש מותרין, ה"נ קי"ל להתיר בכיבוי נר מפני דבר אחר, וכיבוי בקעת שלא יתעשן הבית, ובשאר גווני דסוגיין, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, והשבה"ל בסימן ר"ס והתניא בסימן נ"ח הביאו לד' הרי"ד, וכ"כ הרוקח בסימן רצ"ט, והראבי"ה בסימן תשנ"ז, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן רנ"ה.

**ב** התוס' והרא"ש בסו"ס י"ט כתבו בתי' קמא, דהגם דקי"ל כר' יהודה, הרי מ"מ אמרו לקמן כ"ח ב' דהלכה ואין מורין כן, וע"כ ה"נ הגם דמדינא שרי לכבות הנר מפני ד"א וכו', מ"מ אין מורין כן, וכ"כ הבעה"מ בסוגיין, וההשלמה בתי' קמא, והראבי"ה בסימן תשנ"ז בשם רשב"ט, והרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ג'.

**ג** התוס' כתבו בתי' בתרא, דהא שרינן מדרשא דלכם היינו דוקא בדבר שהוא אוכל נפש, אבל בדבר שאינו אלא לתשמיש בעלמא וכן שלא תתעשן הקדירה אסור, ועד"ז כתב הרא"ש בתי' בתרא דבמידי דלאו אוכל נפש ממש החמירו טפי, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, ואך דבד' התוס' משמע דהא דאסרינן בזה הוא מדאורייתא, דלא ילפינן להתיר בזה מקרא דלכם, אך בד' הסמ"ג והרא"ש משמע דאינו אלא חומרא דרבנן.

ולכאו' דבריהם מתפרשים כמש"כ השיטת ריב"ב דלא קי"ל כר' יהודה אלא במכשירי אוכל נפש ולא במילי אחריני, אע"ג דחד טעמא הוא משום דדריש לכל לכל צרכיכם, - וזה כדעת רש"י ודעימי' דהא דתלינן דין כיבוי בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, אי"ז משום דכיבוי הוי כמכשירין,[[566]](#footnote-567) אלא היינו דלר' יהודה כ"ה דהותרו מכשירין מקרא דלכם לכל צרכיכם, ה"נ הותרו מלאכות לשאר צרכי היום, ולרבנן לא הותרו מלאכות אלא לצורך אוכל נפש אי לאו משום דינא דמתוך, ואף דקי"ל כר' יהודה בהא דמכשירי אוכל נפש מותרין, לא קי"ל כוותי' בהא דהותרה מלאכה לשאר צרכים.

**ד** הרמב"ן במלחמות כתב, דהוא משום שלא סמכו על ר' יהודה לגמרי אלא באותן הדברים שהם עיקר מכשירי אוכל נפש, כגריפת תנור כדי שלא יחרוך התבשיל עצמו שאם אתה מחמיר עליו אתי לאימנועי משמחת י"ט, אך בדברים שאינם עיקר אוכל נפש אלא שהן צריכין, כגון כבוי בקעת שלא יתעשן הבית במקום שהוא אוכל שם או כבוי הדליקה משום אבוד כלי תשמישו שאוכל בהם אסור, וכ"ש לכבות את הנר מפני דבר אחר, - והר"ן כתב בשמו דמדרבנן לא התירו מכשירין אלא כפי מה שהן קרובין לאוכל נפש, דגריפת התנור התירו לגמרי מפני שהוא מיוחד לאוכל נפש, ומשא"כ בכיבוי בקעת שלא יתעשן הבית וכיבוי נר מפני דבר אחר,[[567]](#footnote-568) - ובחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב בשמו, דהוא משום דבכיבוי נר מפני דבר אחר ובכיבוי הבקעת, כיון דאפשר לו בבית אחר או שיטול הקדירה מהאש, וכל היכא שלא יהא יכול לעשות כן דבר שאינו מצוי הוא, אין להתיר מפני אותו דבר.

**ה** הרא"ה כתב, דלא קי"ל כר' יהודה אלא בהא דמרבה מכשירין מקרא דלכם, אך בהא דמרבה כל צרכיכם, לא קי"ל כוותי', וזה לטעמי' דהא דלרבנן אסור, אי"ז משום דהוי כמכשירין, אלא משום דאינו משתמש בגופה של מלאכה, ולר' יהודה שרי מקרא דלכם לכל צרכיכם, ובזה לא קי"ל כוותי',[[568]](#footnote-569) ולא דרשינן לקרא דלכם לרבות כל צרכיכם, אלא לרבות מכשירין.[[569]](#footnote-570)

**ו** המ"מ בפ"ד מיו"ט ה"ד וה"ח כתב בדעת הרמב"ם דלא קי"ל כלל כר' יהודה, ולא הותרו מכשירי אוכל נפש, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ אסור לכבות אף שלא תתעשן הקדירה.

ב' אייר פ"א

דף מס' 21

**כיבוי שלא יתעשן הבית שהוא יושב בו**

**כ"ב א' -** לפ"מ שפירש"י דאיירי הכא בכיבוי בקעת שלא יתעשן הבית שהוא יושב בו, מבו' דאף בכה"ג אסור לרבנן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ח הפ"ה, - אך לדעת הי"מ דאיירי כשאין לו צורך יו"ט בבית, כתב הרשב"א דכיבוי כדי שלא יתעשן הבית שהוא יושב בו, שרי לכו"ע, דכיון דהוא מכבה כדי שלא יצטרך לצאת מן הבית ולהתבטל מסעודתו אין לך אוכל נפש גדול מזה,[[570]](#footnote-571) [[571]](#footnote-572) וכ"כ הר"ן, וכ"כ המרדכי בסימן תרפ"א בשם רבינו אלחנן, - ובד' הרשב"א מבו' דכל הא דשרי הוא משום דיצטרך לצאת מן הבית ולהתבטל מסעודתו, ויש בזה צורך אוכל נפש, אך בד' רבינו אלחנן מבו' דשרי אף כשלא יהא לו מקום לדור בו, (וכ"ה משמעות ד' הר"ן דשרי משום דהוא מצטער בישיבתו שם והוי צורך יו"ט שלא יתעשן הבית),[[572]](#footnote-573) וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.[[573]](#footnote-574)

בטעמא דרש"י ודעימי' דלרבנן אסור לכבות הבקעת שלא יתעשן הבית שהוא יושב בו, י"ל בכמה גווני, **א** דאף בכה"ג לא חשיב כגוף אוכל נפש אלא כמכשירין, וי"ל דלא חשיב כמכשירי אוכל נפש, אלא כמכשירי צורך היום, (וכמש"נ להלן מד' התוס' בשבת). - **ב** לדעת הרא"ה והחינוך הוא משום דאין כיבוי הבקעת מסייע לאוכל נפש, אלא שיש בסילוקה מניעת היזק. - **ג** למש"כ הראש יוסף בדעת הרמב"ם הוא משום דלא הותר כיבוי לצורך אוכל נפש.

בד' הי"מ נתחדש, דכיבוי כדי שלא יצטרך לצאת מן הבית ולהתבטל מסעודתו חשיב כצורך אוכל נפש, אף דאי"ז מכשיר את האוכל עצמו, אלא הוא נצרך לאדם כדי לאכול, וכ"נ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן בסוגיין דכיבוי אש שלא תשרוף את כלי תשמישו חשיב כצורך אוכל נפש, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בסימן תקי"ד ס"א.

אך בד' התוס' בשבת צ"ה א' סוד"ה והרודה מבו' בפשוטו דבניית בית כדי לאכול בו לא חשיב אף כמכשירי אוכל נפש, אלא כצורך היום, ואין להתירו אלא מדינא דמתוך, וכ"כ האבנ"ז בסימן תק"ט סקי"ד בדעת הרמב"ן במלחמות בסוגיין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

הרשב"א בעבוה"ק שם כתב לאסור גם בכיבוי בקעת כדי שלא ישרף ביתו או כלי תשמישו, ומסתימת דבריו משמע דהוא אף כשאין לו בית אחר וכלים אחרים לאכול בהן, וכ"נ מסתימת ד' הטור בסימן תקי"ד.

אך בד' הרמ"א בסימן תקי"ד ס"א מבו', דאף דס"ל דלא הותר כיבוי בקעת כדי שלא "יתעשן" הבית גם כשאין לו בית אחר לאכול בו, וכמש"כ הגר"ז שם ס"ג, והמ"ב שם סק"ט,[[574]](#footnote-575) (ועיי"ש בשעה"צ סקי"א), מ"מ כל שישרף הבית ולא יהא לו מקום לאכול שם ויפסיד סעודתו מותר לכבות, והמג"א שם סק"ד כתב דה"נ כשישרפו כלי אכילה ואין לו כלים אחרים, וכ"כ הגר"ז שם ס"ב, והמ"ב שם סקי"א.

ובטעם ההיתר בזה נחלקו האחרונים, דהגר"א שם כתב דהיינו דבכה"ג חשיב כאוכל נפש דאפי' רבנן מודו דשרי, וכ"כ המ"ב שם סקי"א, - אך הגר"ז שם ס"ב כתב דבכה"ג חשיב כמכשירי אוכל נפש עצמו דקי"ל כר' יהודה דשרי, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן תרכ"ו סק"ח וסימן תרל"ח סק"א ובמש"ז סימן תרכ"ח סק"ג וסימן תר"ל סק"ג,[[575]](#footnote-576) - ולכאו' טעם הפלוגתא בזה הוא, דהגר"א והמ"ב ס"ל דבכה"ג דמי למש"כ הרא"ש דכיבוי שלא תתעשן הקדירה כשא"א בענין אחר חשיב כגוף אוכל נפש ושרי אף לרבנן, אך הפמ"ג והגר"ז ס"ל דכיון שאינו מועיל בכך לאוכל עצמו, אלא לבית שאוכל בו, אי"ז אלא כמכשירין.[[576]](#footnote-577)

**כיבוי שלא יתעשן האוכל שבקדירה**

לדעת רש"י ודעימי' דכיבוי כדי שלא יתעשן הבית שהוא יושב בו אסור, נחלקו הראשונים בדין כיבוי כדי שלא יתעשן האוכל שבקדירה, **א** הרשב"א כתב דשרי לכו"ע דצורך אוכל נפש הוא,[[577]](#footnote-578) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ח הפ"ה דכל לצורך תבשילו מבעיר ומכבה, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ז והמרדכי בסימן תרפ"א דכיבוי שלא תתעשן הקדירה שרי לכו"ע.[[578]](#footnote-579) - **ב** בד' הרא"ה מבו' דה"ז אסור לרבנן, משום דאין כיבוי הבקעת מסייע לאוכל נפש, אלא שיש בסילוקה מניעת היזק, וכ"ה גם למש"כ הראש יוסף בדעת הרמב"ם דלרבנן לא הותר כלל כיבוי לצורך אוכל נפש, וכ"ה מבו' בד' ההשלמה והמכתם, שכתבו דלא משכח"ל כיבוי לצורך אוכל נפש, וכ"ה מבו' בד' המ"מ בפ"ד מיו"ט ה"ד, וכ"כ השו"ע בסימן תקי"ד ס"א,[[579]](#footnote-580) והמ"ב שם סק"ד כתב דטעם האיסור בזה הוא כמש"כ הרא"ה מפני שאין כיבוי הבקעת מסייע כלום לאוכל נפש אלא שמונע ההיזק.[[580]](#footnote-581) - **ג** הרא"ש בסימן י"ט כתב דאם אפשר להצילה מעישון בלא כיבוי כגון שיסירנה מאש זה לבשלה על אש אחר אסור לכבות,[[581]](#footnote-582) ואם אין לו אש וצריך לבשל קדירתו באש זה ואם לא יכבה תתעשן הקדירה, מותר לכבות לצורך אוכל נפש כמו שמותר לבשל ולאפות, והיינו דבכה"ג חשיב כגוף אוכל נפש, ושרי אף לרבנן, וכ"כ הרמ"א בסימן תקי"ד ס"א.

בד' הרא"ש מבו' דלר' יהודה שרי כיבוי שלא תתעשן הקדירה אף בכה"ג שיש לו אש אחרת לבשל עלי', ואפשר להציל הקדירה מעישון בלא כיבוי, ולכאו' הוא משום דגם בכה"ג חשיב כמכשירי אוכל נפש,[[582]](#footnote-583) וצ"ל דל"ד להא דאסור לכבות הנר מפני דבר אחר כשאפשר בבית אחר, או דס"ל כדעת הרא"ה והשטמ"ק דלר' יהודה שרי לכבות הנר מפני דבר אחר אף כשאפשר בבית אחר, ועמש"כ בזה הב"ח בסימן תקי"ד אות ב', והאבנ"ז בסימן ת"ט סק"א, - ומבו' עוד בד' הרא"ש דאף דהיכא דאפשר להציל הקדירה מעישון בלא כיבוי ל"ה אלא כמכשירי אוכל נפש, מ"מ כל דא"א להציל הקדירה מעישון בלא כיבוי חשיב כגוף אוכל נפש, וצ"ב הטעם בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**דין כיבוי כדי שלא תתעשן הקדירה לפ"מ דקי"ל כר' יהודה במכשירי אוכל נפש**

המ"מ בפ"ד מיו"ט ה"ד כתב דאף דכיבוי כדי שלא יתעשן הקדירה אסור לרבנן, מ"מ בהא קי"ל כר' יהודה דשרי משום דהו"ל מכשירי אוכל נפש, והיינו משום דהא דקי"ל לאסור בכיבוי נר ובקעת, הוא משום דאי"ז מכשירי אוכל נפש עצמו, אך במכשירי אוכל נפש קי"ל כר' יהודה, - אך למש"כ הרא"ה דהא דכיבוי שלא תתעשן הקדירה אסור לרבנן, הוא משום דאין הכיבוי מסייע לאוכל נפש, אלא שיש בסילוקה מניעת היזק, ה"ז אסור אף לפ"מ דקי"ל כר' יהודה במכשירי אוכל נפש, וכמש"כ הרא"ה דבהא דהתיר ר' יהודה אף במניעת היזק, לא קי"ל כוותי'.

והשו"ע בסימן תקי"ד ס"א כתב לאסור בכיבוי בקעת כדי שלא תתעשן הקדירה, ומבו' בדבריו דאסור אף כשא"א בענין אחר, וגם בכה"ג לא קי"ל כר' יהודה, והמ"ב שם סק"ד כתב דהוא משום דלא התירו אלא מכשירין שהן קרובין יותר לתיקון האוכל, - ובדף מס' 20 בהערה נתבאר לפרש בזה למש"כ ר"נ בן הרמב"ן דהא דלא קי"ל כר' יהודה בכיבוי בקעת, הוא משום דהוא דבר שאינו מצוי, ואי"ז עיקר מכשירי אוכל נפש.

בד' הרא"ש מבו' דאף דר' יהודה שרי כיבוי שלא תתעשן הקדירה אף בכה"ג שיש לו אש אחרת לבשל עלי', מ"מ לא קי"ל בזה כוותי', וכן פירש המהרש"א בד' התוס', וצ"ב דלמש"כ התוס' והרא"ש דבמכשירי אוכל נפש קי"ל כר' יהודה, מ"ט בזה לא קי"ל כר' יהודה, - והנה אמנם למש"כ הרא"ש דבמידי דלאו אוכל נפש החמירו טפי, ומשמע דהוי זה חומרא דרבנן, י"ל דה"נ החמירו בכיבוי שלא תתעשן הקדירה, כיון דיכול להציל הקדירה מעישון בלא כיבוי, ואי"ז מוכרח לצורך האוכל נפש, - אך למשמעות ד' התוס' דהא דקי"ל לאסור בכיבוי הוא משום דמה"ת לא הותרו מכשירין אלא בדבר שהוא אוכל נפש, הרי כיון דכיבוי שלא תתעשן הקדירה חשיב כמכשירי אוכל נפש, צ"ע דמ"ט קי"ל לאסור בזה.

**משום איבוד ממון,** בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב דודאי משום איבוד ממון לא הותר מלאכה דאורייתא, אלא הוא משום דהו"ל צורך יו"ט, דאם נשרפו כליו אין לו במה להשתמש היום והוי צורך אוכל נפש, וכ"ה מבו' בתו"ד הרמב"ן במלחמות, וכ"כ הרא"ה דאיירי בדאיכא איבוד אוכל נפש, - אך הרשב"א לעיל בסוגיין כתב בשם י"מ שהוכיחו מהכא דר' יהודה שרי אף היכא דליכא אלא איבוד ממון בלבד, וליכא משום שמחת יו"ט וצורך אוכל נפש, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ז, והרוקח בסימן ש"ה, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן רנ"ה, ונתבאר בדף מס' 20.

**כחילת העין ביו"ט**

**מהו לכחול את העין,** בפי' ר"נ בן הרמב"ן כתב דכחילת העין אסורה משום שבות, כדתנן בשבת צ"ד ב', וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש והרשב"א בשבת קכ"ט א', וכ"כ הב"י והפוסקים בסימן שכ"ח סי"ז דכחילת העין לרפואה אסורה משום שבות דדמי לכותב, - אך בד' השטמ"ק בשם הריטב"א משמע דעיקר האיסור בזה הוא מגזירת שחיקת סממנים, ולי"ב להשבות דכוחל,[[583]](#footnote-584) והיינו משום דכל דאין כחילת העין לשם צביעת ויפוי העין לי"ב משום כותב וצובע,[[584]](#footnote-585) וכ"נ בד' הרשב"א בשלהי סוגיין, וכ"כ הרמב"ן והר"ן בע"ז כ"ח ב' והרא"ש שם סימן י', וצ"ע.[[585]](#footnote-586)

**סוף אוכלא ופצוחי עינא,** בפירש"י מבו' דהוא חד מילתא, דבסוף החולי שקרוב להתרפאות אינו כוחל אלא להגי' מאורו, ועד"ז כתב הרא"ה דבסוף החולין כוחל כדי לחזק ראותו, וכ"ה מבו' בד' ר"נ בן הרמב"ן והריא"ז.

אך בחי' המאירי כתב דתרי מילי נינהו, דסוף אוכלא היינו דעושה כן כדי למהר רפואתו, ופצוחי עינא היינו דא"צ לרפואה אלא שעושה כן כדי להגביר אורו, וכ"כ בפירש"י בע"ז כ"ח ב' ד"ה סוף אוכלא וד"ה ופצוחי עינא, וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ח סקכ"ד, - וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הכ"ד דאיירי הכא אף כשכוחל שלא במקום חולי, וכמש"כ בתשו' ר"א בן הרמב"ם סימן נ"ט בדעתו, ועמש"כ הב"ח בסימן תצ"ו אות א' והפר"ח שם ס"ב והחמד משה שם סק"א בדעת הרמב"ם.

**א"ל אסור, איתיבי' אין מכבין את הבקעת ושני לי' כדשנינן,** בטעם הא דדין כחילת העין דמי לדין כיבוי בקעת, ותלי בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, מצינו כמה דרכים, ותליא במש"נ לעיל בביאור הא דתלי דין כיבוי בקעת בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, **א** בפירש"י בד"ה איתיבי' בקעת מבו' דהוא משום דכחילת העין אינה לצורך אוכל נפש אלא לצורך הנאת הגוף, וע"כ תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה אם הותרה מלאכה לצורך הנאת הגוף, מקרא דלכם לכל צרכיכם, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ג'.[[586]](#footnote-587) - **ב** בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב דהוא משום דכחילת העין היא מכשירי אוכל נפש, שהנאה יש לו באכילה כשכוחל עיניו יותר, ותליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה אם הותרו מכשירי אוכל נפש, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש דמאן דאכיל לי' עינא לא חזי שפיר ולא מתהני מאכילה, וע"כ הו"ל כמכשירי אוכל נפש,[[587]](#footnote-588) וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ז, והמרדכי בסימן תרפ"ד. - **ג** הרא"ה כתב דהוא משום דאף דהוי זה צורך אוכל נפש שיראה ויתאוה, ואי"ז רפואת חולי שהרי עתיד הוא להתרפאות, מ"מ כיון דהיא מלאכה שאינה נעשית בגוף אוכל נפש ממש אלא חוץ ממנו והיא מגעת לו שהוא מסתייע בכך, תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה אם הותרה מלאכה שאינה בגופו של אוכל אלא חוץ ממנו.[[588]](#footnote-589) - **ד** למש"נ לעיל בדעת הרמב"ם איירי הכא אף בכוחל שלא במקום חולי, אלא להנאת הגוף, ובתשו' ר"א בן הרמב"ם סימן נ"ט משמע דהוא אף בכוחל לנוי, ולמש"כ הראש יוסף בדעתו, הרי דהא דתלינן לה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, הוא משום דכחילת העין שאסורה מלתא דכותב לא הותרה כלל לדעת רבנן,[[589]](#footnote-590) ולדעת ר' יהודה הותרו כל המלאכות לצורך הנאת הגוף.[[590]](#footnote-591)

\*למש"כ הרמב"ן והרא"ה דטעם הא דשריא כחילת העין לר' יהודה, הוא משום דהו"ל צורך אוכל נפש, לכאו' הדין נותן דלא הותר אלא בגונא דהוא מועיל לאכילתו ביו"ט, אך בסוף היום, או כשאין דעתו לאכול עוד היום, או כשאין הכחילה מועלת עד מוצאי יו"ט אסור לכחול, - ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דאף דקי"ל להתיר לכחול העין ביו"ט שני, דדעת רוב קמאי דהוא משום דביו"ט שני קי"ל כר' יהודה, ונתבאר להלן, מ"מ בהני גווני יהא אסור לכחול אף ביו"ט שני, - וצ"ע שלא נתפרש ד"ז.

הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ג' כתב, דהא **דהותר לכחול עין ביו"ט לר' יהודה, הוא משום דהו"ל דבר השוה לכל נפש, דאף הבריאים עצמם דרכם לכחול בכחול עיניהם לחזק מאור עיניהם, אך כל צרכי חולה אין נעשין ביו"ט, משום דאי"ז דבר השוה לכל נפש, והך מילתא דצרכי חולה לא חשיבי כדבר השוה לכל נפש, נחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש נחלק ע"ז וכתב דכל הסרת כאב וצער חולי הוו מכשירי אוכל נפש,** דמאן דכאיב לי' עינא לא חזי שפיר ולא מתהני מאכילה, ומאן דכאיב לי' לבא לא אכיל כלל, וע"כ הותרו כל צרכי חולה לר' יהודה,[[591]](#footnote-592) וכ"כ הר"ן בסוגיין דאף שאר צרכי חולה הותרו, וטעם הפלוגתא בזה אם כל צרכי חולה חשיבי כדבר השוה לכל נפש, יתבאר בעזה"י במקומו.

**אמימר שרי למכחל עינא מנכרי בשבתא וכו' כל צרכי חולה עושין ע"י נכרי בשבת,** הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש נקט דאיירי הכא כשנפל למשכב מחמת החולי, ובכה"ג הוא שהותר לעשות ע"י נכרי, אך אם לא נפל למשכב, אין עושין אף ע"י נכרי, וכ"כ הרשב"א בשבת קכ"ט א', ובפי' הר"ן בפ' שמנה שרצים, - אך המג"א בסימן שכ"ח סקי"ב וסקמ"ד כתב דאיירי כשלא נפל למשכב אלא במקום קצת חולי, ואף בכה"ג הותר אמירה לנכרי באיסור שבות.[[592]](#footnote-593)

\*הרמב"ן שם הוכיח מהכא דלא הותר שבות דרבנן במקום חולי, שהרי אף כשעושה מעשה אין הכוחל אסור אלא משום שבות, כדתנן בשבת צ"ד ב', ואפ"ה לא הותר לכחול ע"י ישראל, - אך המ"מ בפ"ב משבת ה"י כתב בדעת הרמב"ם שם דהותר שבות דרבנן במקום חולי, והא דהכא לא הותר לכחול ע"י ישראל, הוא משום דאינו חולי הכולל כל הגוף, ובד' המג"א בסימן שכ"ח סקי"ב וסקמ"ד מבו' דהיינו דאיירי במקום מקצת חולי, וכנ"ל, ועמש"כ ע"ז הב"י בסימן שכ"ח סי"ז, ואכמ"ל.

\*למש"כ התוס' בשבת צ"ג א' והריטב"א בסוגיין דיש לאסור בכחילת העין לחולה מגזירת שחיקת סממנין, נתחדש הכא דאיסור רפואה מגזירת שחיקת סממנים, אינו על המתרפא, אלא רק על מי שעושה את מעשה הרפואה, וע"כ כל שכוחל ע"י נכרי, לא עביד הישראל גופי' איסורא כלל, וכל המקום לאסור בזה הוא משום אמירה לנכרי דהותרה לצורך חולה, וכ"ה מבו' בד' הפוסקים בסימן שכ"ח, וכ"כ התהל"ד שם סק"כ, עיי"ש.[[593]](#footnote-594)

אך האבנ"ז בסימן שצ"ה סק"ד ובאג"ט טוחן סקל"ג אות כ' כתב דממש"כ הרמב"ם בפכ"א משבת ה"כ דאסור לבריא "להתרפאות" בשבת, משמע דאף אם אינו עושה את מעשה הרפואה, אסור לו להתרפאות, דיש לחוש שיבא לשחיקת סממנין כדי שירפאו אותן בהן,[[594]](#footnote-595) - ועיי"ש באג"ט שכתב דהא דשרי הכא למכחל עינא מנכרי, הוא משום דשבות זה דלהתרפאות שאינו ע"י מעשה, דמי לאמירה לנכרי שהותרה במקום חולי,[[595]](#footnote-596) וזה מתפרש למש"כ הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש, דלא הותר במקום חולי, אלא שבות שאין בו מעשה, ומה"ט הוא דהותר אמירה לנכרי, עיי"ש, - וי"ל עוד בזה, למש"כ הב"י בסימן שכ"ח סל"ז, דכל שעושה הרפואה ע"י נכרי שרי, אף דהישראל אוכל אוכלין המרפאין אותו, ולא חיישינן שמא ישחוק סממנין, כיון שלא התירו לעשות מעשה הרפואה ע"י ישראל, ועמש"כ בזה הבית מאיר שם, והביאוה"ל שם (סוד"ה וכן אם נפל למשכב), וי"ל דה"נ בכחילת העין, אף אם האיסור הוא גם על המתרפא, מ"מ כיון שלא התירו לעשות את מעשה הכחילה ע"י ישראל, לא חיישינן שמא ישחוק סממנין.

**אבל מר קא מסייע בהדי' דקא עמיץ ופתח,** בפירש"י מבו' דהסיוע הוא במה שסוגר ופותח עיניו כמה פעמים, דעי"ז נכנס הכחול לתוך העין, וכ"נ בד' הריטב"א במכות כ' ב', - אך בחי' הגרע"א בשבת צ"ג א' ובתשו' מהדו"ק סימן ה' וסימן צ"ו פירש דהסיוע הוא במה שפותח עיניו שיהא ביד הנכרי להכניס הכחול,[[596]](#footnote-597) ועמש"כ ע"ז בס' האיר יוסף הוצאה סימן צ"ז.

**מסייע אין בו ממש,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בשבת צ"ג א' ד"ה א"ר זביד כתבו דליכא איסור במסייע כלל אף מדרבנן, וכ"ה מבו' בד' הש"ך בנקוה"כ בסימן קצ"ח, וכ"נ בד' המג"א בסימן שכ"ח סקט"ז כמש"כ הפמ"ג שם, ובריש סימן ש"מ, ובד' התו"ש בסימן שכ"ח סקכ"ג, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שכ"ח סקי"ג, וכ"נ בד' המ"ב בסימן שכ"ח סקי"א ובביאוה"ל סימן ש"מ ס"א.[[597]](#footnote-598) - **ב** הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת כ' כתב דהיינו במקום צער, אבל שלא במקום צער לא, וכ"כ האהל מועד שער יו"ט נתיב ה' דרך ח', - ולכאו' היינו דאף דמסייע אין בו ממש, מ"מ הוא אסור מדרבנן, וכמש"כ כן בתשו' חכם צבי סימן פ"ב, עיי"ש, ולא התירוהו אלא במקום צער,[[598]](#footnote-599) - ועד"ז כתב הגר"ז בסימן שכ"ח סכ"א דאף דמסייע אסור מדרבנן, כמש"כ בסימן ש"מ ס"ב, (וכתב דהוא מגזירה שמא יבא לעשות בעצמו), מ"מ התירוהו לצורך חולה.[[599]](#footnote-600) - **ג** העולת שבת בסימן שכ"ח סקי"ט כתב דאף דמסייע אסור, היינו רק במלאכה האסורה מדאורייתא, אך הכא דכחילת העין אינה אסורה אלא מדרבנן, ליכא איסור במסייע.

**כחילת עין ושאר צרכי חולה ביו"ט שני**

**אמימר שרי למכחל עינא ביו"ט שני של ר"ה וכו',** הרי"ף כתב דאף דלא קי"ל כוותי' ביו"ט שני של ר"ה, דקי"ל דב' ימים טובים של ר"ה קדושה אחת הן, מ"מ גמרינן מיני' להתיר לכחול עין ביו"ט שני של גלויות, וכ"כ ש"ר, - אך הרשב"א כתב דאין כן דעת התוס', וכ"כ האגודה דדעת התוס' לאסור אף ביו"ט שני, ועמש"כ השכנה"ג בסימן תצ"ו אות ב' והפר"ח שם ס"ב בדעתם.

הרמב"ן במלחמות כתב דהא דהתירו לכחול עין ביו"ט שני, הוא משום דביו"ט שני סמכו ע"ד ר' יהודה דהותר לכחול את העין,[[600]](#footnote-601) וכ"כ הרא"ה ור"נ בן הרמב"ן והר"ן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ח הפ"ו, והרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ג',[[601]](#footnote-602) וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הכ"ד דמותר לכחול את העין ביו"ט שני ואע"פ שאין שם חולי, וכתב המ"מ שם דהוא משום דהנאת הגוף היא, ובתשו' הר"א בן הרמב"ם סימן נ"ט כתב דהוא אף כשכוחל לנוי, ודכן נהגו בפני הרמב"ם ולא מיחה בידם.[[602]](#footnote-603)

אך המאירי כתב בשם תוס' דהא דשרי ביו"ט שני, הוא במקום חולי, דכל שהותר ביו"ט ראשון ע"י נכרי, הותר ביו"ט שני ע"י ישראל, וכ"כ האהל מועד שער יו"ט נתיב ה' דרך ח' בשמם, וכ"נ בד' הר"א ב"ר עזריאל בערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 180, עייש"ה,[[603]](#footnote-604) ולדעתם לכאו' יש להתיר כל מלאכה ביו"ט שני לצורך חולה, אף במלאכות שלא הותרו לצורך אוכל נפש, ועמש"כ בס' יו"ט כהלכתו סימן מ"ז עוד כמה נפ"מ בזה.

הרמב"ן בתורת האדם כתב דכ"ה דהותר לכחול עין ביו"ט שני, ה"נ כל צרכי חולה נעשין ביו"ט שני, ונחלק ע"ד הרא"ש מלוניל דלא התירו אלא בכוחל דהו"ל שוה לכל נפש, ונתבאר לעיל, - אך נסתפק דשמא לא הותר אלא כחילת העין דאינה אלא שבות, אך מלאכות האסורות מדאורייתא לא הותרו, וכן נסתפק בזה הר"ן בסוגיין, וכ"כ המ"מ בפ"א מיו"ט הכ"ד, והרמ"א בסימן תצ"ו ס"א.

**כיבוי בקעת ונר ביו"ט שני**

הרא"ה והר"ן בסוגיין כתבו דכ"ה דהתירו לכחול עין ביו"ט שני, ה"נ מותר ביו"ט שני לכבות בקעת שלא יתעשן הבית או הקדירה ולכבות הנר מפני דבר אחר,[[604]](#footnote-605) וזה לטעמייהו דטעם הא דשרי לכחול את העין ביו"ט שני, הוא משום דסמכו בו ע"ד ר' יהודה, וכ"כ השטמ"ק בשם הרמב"ן, וכ"כ הרא"ש מלוניל בתמים דעים שם, והביאו הרמב"ן בתורת האדם בשער המיחוש, וכן צידד הרשב"א בעבוה"ק שם, וכן הכריע הפר"ח בסימן תצ"ו סק"ב, וכ"כ הא"ר בסימן תקי"ד סק"ד, וצירף דעת הסוברים דאף ביו"ט ראשון קי"ל להתיר בזה כר' יהודה.

אך הרשב"א בעבוה"ק שם כתב דראוי לחוש ולאסור, וכ"כ המאירי בשם התוס' והסכים לדבריהם, וכ"נ בד' הטור בסימן תצ"ו, וכמש"כ הב"י שם, וכ"כ הדרכ"מ הארוך שם, ועיי"ש שכתב דכ"נ דעת הפוסקים, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן כ' דכ"נ מד' הבה"ג והרי"ף והרמב"ם והראב"ן והרא"ש והטור ורי"ו שלא חילקו בין יו"ט ראשון ליו"ט שני בזה, וכ"כ היש"ש בסימן ל"א, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תקי"ד ס"א ד"ה אסור לכבות.

ובטעם האוסרים בזה מצינו ג' דרכים, **א** בד' המאירי מבו' דהוא משום דהא דשרי לכחול העין ביו"ט שני, אי"ז כלל משום דסמכו בזה על ר' יהודה, אלא הוא משום דהותר ביו"ט ראשון ע"י נכרי, ונתבאר לעיל. - **ב** היש"ש כתב דהוא משום דלא מצינו דהתירו אלא בכחול העין דהוא אבר חשוב שבכל האברים ובפרט לת"ת, אך בשאר צרכי האדם לא התירו. - **ג** בד' הרמב"ם דהתיר אף בכחילת העין לנוי, וכמש"כ בתשו' ר"א בן הרמב"ם, צ"ל דהוא משום דלא התירו אלא בכוחל דאינו אלא מדרבנן, ומשא"כ בכיבוי בקעת ונר דהוא אסור מדאורייתא, להרמב"ם לטעמי' דמשאצל"ג חייב עלי'.

**א"ל רב אשי לאמימר והאמר רבא וכו' משא"כ בביצה,** בתשו' נובי"ק או"ח סו"ס ל' כתב דאין להחמיר ביו"ט שני של ר"ה יותר משאר יו"ט שני, אלא לענין דבר התלוי ביומא אריכא, דיו"ט שני של ר"ה הוא קדושה אחת עם היום הראשון, אך לשאר מילי לא חמיר יותר משאר יו"ט שני, והיינו משום דאף יו"ט שני של ר"ה אין קדושתו אלא מספק, שהרי להצד דבאו עדים עד המנחה וקידשו את היום הראשון, אין היום השני קדוש כלל, וכ"כ השעה"מ בפ"ח מעירובין ה"ח, - ובהגה' אור גדול שם תמה ע"ז מסוגיין, דאסרו לכחול העין ביו"ט שני של ר"ה, וחמיר משאר יו"ט של גליות, - ועמש"כ האבנ"ז בסימן שצ"ד סקי"ז י"ח, ובתשו' משנת ר"א סימן י"א סוסק"ב לפרש הטעם בזה, ונתבאר בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 9.

ו' אייר פ"א

דף מס' 22

**השחזת סכין**

**כ"ח א' - אין משחיזין את הסכין ביו"ט וכו', מאן תנא וכו' דלא כר' יהודה,** הרא"ה בשלהי סוגיין סוגיין כתב דלדעת ר' יהודה מותר להשחיז את הסכין אף במשחזת של אבן ואף כדי לחדדה, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ב פ"ח הפ"ז, וכ"כ הרא"ש בסימן י' וההשלמה והמכתם והמאורות והפסקי רי"ד והריא"ז, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', והראבי"ה בסימן תש"ע, והמ"מ בפ"ד מיו"ט ה"ט, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ב א', - אך הר"ן כתב דמודה ר' יהודה דאין מחדדין במשחזת של אבן, לפי שהוא עושה כלי, - והשיטת ריב"ב צידד דמודה ר' יהודה דאין מחדדין במשחזת של אבן, כיון דאפשר לי' אגב רחיא או באפומא דדיקולא.[[605]](#footnote-606)

**עשיית כלי לצורך מכשירי אוכל נפש**

בעיקר מש"כ הר"ן דמודה ר' יהודה בעשיית כלי לצורך מכשירי אוכל נפש דאסורה, מצינו כן בד' הראשונים בכ"ד, **א** הרא"ה לקמן בסוגיין ולקמן ל"ב א' הוכיח כן מהא דתנן לקמן שם דאין פוחתין את הנר ואין חותכין את הפתילה, ומודה בה ר' יהודה, וכ"כ הר"ן בסוגיין. - **ב** הבעה"מ לקמן בסוגיין כתב דבסכין דלא פסקה אגב דוחקא, מודה ר' יהודה דאסור להשחיזה, דהו"ל עשיית כלי האסורה אף לר' יהודה, דלא הי' ר' יהודה מתיר לעשות פחמין לעשות כלי ברזל, וכ"כ ההשלמה והרא"ה והר"ן שם, והראבי"ה בסימן תש"ע, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ח הפ"ח. - **ג** הבעה"מ שם כתב דהא דשפוד שנרצף אסור לתקנו, הוא משום דשוויי מנא הוא, ומודה ר' יהודה דאסור, וכ"כ הר"ן שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם הצ"א בשם יש מי שהורה. - **ד** הבעה"מ שם כתב דהא דתניא לקמן ל"ד א' דאין מתקנין את השפוד ואין מחדדין אותו, הוא אף כשלא הי' אפשר מערב יו"ט, ודלא כמש"כ בפירש"י לקמן שם, משום דשוויי מנא הוא ומודה ר' יהודה דאסור, וכ"כ הראבי"ה בסימן תש"ע ובסימן תשפ"ח, והרשב"א בעבוה"ק שם הצ"ב.

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה גריפת תנור פירשו במה שאמרו דבגריפת תנור וכירים באנו למחלוקת ר' יהודה ורבנן, דאיירי בתנור חדש דעדיין יש בו אבנים ועפר שלא פינו, וכשיסיר אותם אבנים ועפר הוי כמו גמר מלאכתן וחייב משום מכה בפטיש, - והגר"ז בקו"א בסימן תק"ט סק"ב הוכיח מדבריהם דשרי ר' יהודה אף בעשיית כלי לצורך מכשירי אוכל נפש, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת רש"י והרא"ש והטור, ועיי"ש ובסימן תצ"ה סק"ה שהכריע כן לדינא, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן י' ס"ק ק' בדעת הרא"ש, וכ"נ בד' המג"א בסימן תק"ט סק"ד ופירש כן בדעת הרמ"א, - אך השעה"צ בסימן תק"ט סקי"א כתב דבעשיית כלי גמור מודו כו"ע דאסור.[[606]](#footnote-607)

בטעם הסוברים דמודה ר' יהודה בעשיית כלי דאסורה, כתב הרא"ה לקמן ל"ב א' דאי"ז משום דעושין אותן לזמן מרובה, אלא הוא משום דלא הותר במכשירין לעשות כלים מתחילתן,[[607]](#footnote-608) - אך הר"ן בסוגיין כתב דהוא משום דהו"ל מלאכה הנעשית לימים הרבה, דלא הותרה אף באוכל נפש עצמו.[[608]](#footnote-609)

בעיקר מש"כ הר"ן דעשיית כלי לא הותרה לצורך אוכל נפש, משום דהו"ל מלאכה הנעשית לימים הרבה, הנה בד' הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה שעמד בטעם הא דלא הותרה תפירת בגדים מדינא דמתוך, מבו' דעשיית כלי הותרה לצורך אוכל נפש, ול"ד למלאכה הנעשית לימים הרבה דלא הותרה, - ובדף מס' 1 בסופו נתבאר דתליא בטעם הא דלא הותרה מלאכת ימים רבים, דהרמב"ן לטעמי' במלחמות בריש פירקין דהוא כדי שלא יבא לתקן מיו"ט לימים הרבה של חול, וע"כ כ"ז הוא בגונא דדרך המלאכה הוא שעושין הרבה וחלק מעשייתו היא לצורך ימים אחרים, ואין לאסור מכח זה בתפירת בגדים דכל עשייתו היא גם לצורך יום זה,[[609]](#footnote-610) - אך מד' הר"ן מבו' דהא דנאסרה מלאכה ימים רבים, הוא משום דלא הותרה אלא מלאכת יומו שזמן עשייתה הוא ביו"ט, ומשא"כ במלאכת ימים רבים שאין זמן עשייתה ביו"ט, וע"כ אף לא הותר עשיית כלי, הגם דכל עשייתו היא גם לצורך יום זה.

**והוה קא מעבר לסכינא אפומא דדיקולא וכו', והוה קא מעבר סכינא אשפתא דרחיא וכו',** הרא"ה כתב דפליגי בפלוגתת לישני דלעיל, דמאן דלא הורה להתיר לחדדה אף אפומא דדיקולא, ס"ל כלישנא בתרא דלרבנן לא הותר לחדדה אף בשל עץ, ומאן דהורה להתיר להעביר שמנוניתה אף אפומא דרחיא דהוא כמשחזת של אבן, ס"ל כלישנא קמא דלהעביר שמנוניתה אף בשל אבן מותר, ובשל עץ מותר אף לחדדה, וכ"כ התור"פ ור"נ בן הרמב"ן והשטמ"ק בשם הריטב"א, - אך בפי' ר"ח כתב דהא דסכין שעמדה מותר לחדדה היינו אגב ריחיא או אגב דיקלא אבל במשחזת לא, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ הרשב"א והר"ן, ובחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב בדעתו דרחיא אינה משחזת גמורה והוי כמשחזת של עץ,[[610]](#footnote-611) וכתב דלפ"ז גם מאן דהורה להתיר להעביר שמנוניתה אפומא דרחיא ס"ל כלישנא בתרא דלרבנן לא הותר אף בשל עץ אלא להעביר שמנוניתה, וכתב די"ל דס"ל דלהעביר שמנוניתה שרי אף בשל אבן, ולחדדה אסור אף בשל עץ.

**וקסבר הלכה ואין מורין כן,** בטעם הא דאין מורין כן, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא כדי שלא יזלזלו אף כשאפשר לעשותן מבעו"י, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', והשבה"ל בסימן רנ"א. - **ב** הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ט כתב דהוא כדי שלא יבואו לחדדה במשחזת, וכ"כ הר"ן. - **ג** הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ב א' כתב דהוא משום דלא סמכו על ר' יהודה במכשירי אוכל נפש דאין צריכין כ"כ כגון סכין שעמדה שאפשר בשאלה, ולא אתי לאימנועי משמחת יו"ט. - **ד** הרשב"א כתב דאיירי כשעמדה מערב יו"ט, דהו"ל מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט דלא הותרו אף לר' יהודה אלא בשינוי, ובזה הוא דאין מורין כן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ח הפ"ח, וכ"כ בחי' המאירי בשם ה"ר מנחם ב"ר יצחק.

למש"כ רש"י דהא דאין מורין כן הוא כדי שלא יזלזלו אף כשאפשר לעשותן מבעו"י, הרי דבכל מכשירין אין מורין להתיר, וכ"כ התוס' לעיל כ"ב א' ד"ה ההיא ר' יהודה, והבעה"מ וההשלמה שם, והרא"ש שם סימן י"ט, והרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ג', והראבי"ה בסימן תשנ"ז, וכתב כן גם בשם רשב"ט, ורי"ו בנתיב ד' ח"א וח"ב, וכ"כ הרמ"א בסימן תק"ט ס"א, - אך לשאר הדרכים בהא דאין מורין כן, הרי דבכל מכשירי אוכל נפש אף מורין כן, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ב א', והרשב"א והר"ן בסוגיין, והרוקח בסו"ס רח"צ, וכ"כ הגר"א בסימן תק"ט ס"א בדעת הרמב"ם והשו"ע.

בד' כל הני קמאי מבו' דקי"ל למה שאמרו דהלכה ואין מורין כן, - אך הראב"ד בכתוב שם לעיל כ"ב א' כתב דלא קי"ל הכי, שהרי רבא דרשה בפירקא, ורב יהודה אמר בהדיא סכין שעמדה מותר לחדדה ביו"ט, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ו דין ב' דמורין ודורשין בדברים אלו לרבים, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד.

בפירש"י כתב דהא דאין מורין כן הוא לרבים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ט, והסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד, ורי"ו בנתיב ד' ח"א וח"ב, וכ"כ הרמ"א בסימן תק"ט ס"א, וכ"כ הבינה לעתים בהל' יו"ט שם, עיי"ש, - והרמב"ן במלחמות לעיל כ"ב א' כתב דהא דאין מורין כן הוא בפירקא או בפני ע"ה, אך כשמורה לתלמידיו הול"ל מותר ואין מורין כן,[[611]](#footnote-612) וכ"כ בחי' המאירי לעיל שם,[[612]](#footnote-613) - אך הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ח הפ"ז כתב דאפי' להורות לתלמידים אסור,[[613]](#footnote-614) וכ"כ הב"י בסימן תקי"ד ס"א דמש"כ רי"ו דאין מורין כן לרבים, אינו מדוקדק דאפי' יחיד הבא לשאול אין מורין לו כן, וכ"כ הא"ר בסימן תק"ט סק"ח, והמ"ב שם סק"ח,[[614]](#footnote-615) - ועמש"כ בזה הגר"ז שם ס"א ובקו"א סק"א.

**טעם האיסור להראות סכין לחכם ביו"ט**

**מהו להראות סכין ביו"ט וכו' ורבנן אסרי,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דמחזי כעובדא דחול דאוושא מילתא שדעתו למכור באטליז,[[615]](#footnote-616) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ג הכ"ג,[[616]](#footnote-617) - והאו"ז בסימן שנ"ז כתב דלדעה זו לא נאסר להראות סכין לחכם אלא לטבח, משום דאוושא מילתא שנראה שרוצה למכור בשר באיטליז, אבל שאר כל אדם דלא אוושא מילתא שדעתו למכור, מותר להראות סכינו לחכם ביו"ט, והביאו ההג"א בסימן י"ב.

**ב** הרי"ף כתב בשם הבה"ג דהוא משום דחיישינן שילך חוץ לתחום להראות לו, - והבעה"מ הק' ע"ז דלקמן ל"ו ב' מבו' דלמ"ד דתחומין דרבנן אין לגזור שמא יצא חוץ לתחום, - והרמב"ן במלחמות וההשלמה כתבו לישב דהכא חיישינן שמא ילך חוץ לתחום ג' פרסאות דהוא דאורייתא, ועיי"ש במש"כ בישוב סוגיית הגמ' לקמן ל"ו ב' דלא חיישינן להכי, והרמב"ן כתב לישב עוד, דהכא דהוא גזירה קרובה, גזרו אף משום תחומין דרבנן.

**ג** הבעה"מ כתב דהוא משום דראיית סכין כראיית בכור שמעכבת השחיטה, ונראה כמתקן ודן את הדין, - והרמב"ן במלחמות הק' ע"ז דראיית סכין היא כראיית טריפה ושאר הוראות שמותרות ביו"ט, ול"ד לראיית בכור שהוא יוצא מכלל קדשי מזבח לפסוהמ"ק בהיתר זה, ונמצא שהוא מתיר את האיסור, והק' עוד, דאם הוא משום דחשיב כדן את הדין, מ"ט ת"ח רואה לעצמו, - והר"ן כתב לישב, דכיון דמפני כבודו של חכם אמרו שאין הסכין ראוי לשחוט עד שיתן רשות, נמצאת נתינת רשותו תיקון גמור כעשיית כלי, וע"כ הוא דת"ח רואה לעצמו, דכל שרואה לעצמו אי"ז אלא כדי לברר את הספק, ועד"ז כתב השטמ"ק בשם הריטב"א, - ועיי"ש במש"כ בשם מורו, ובמש"כ הפר"ח בסימן תצ"ח ס"א.

**ד** הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ט כתב דהוא שמא תהי' פגומה ויאמר לו אסור לשחוט בה משום פגימתה וילך ויחדדנה במשחזת,[[617]](#footnote-618) וכן צידד הרמב"ן במלחמות בסו"ד דהוא גזירה שמא ישחיז במשחזת, והרשב"א בסוגיין והמ"מ שם כתבו דלפ"ז לא נאסר אלא לראות סכין לעם הארץ, והרשב"א תמה ע"ז דא"כ הו"ל לפרושי, ועוד דלא הול"ל מהו להראות, אלא מהו לראות סכין לע"ה, והמ"מ שם כתב לישב, דכיון שהזכירו דת"ח רואה לעצמו ומשאילה, ממילא נלמד שלא אסרו אלא לראות לע"ה, וכ"כ המג"א בסימן תצ"ח סק"א, והגר"ז שם ס"א, והמ"ב שם סק"ד.

המהרי"ל בהל' יו"ט אות י"ז כתב דהשוחט ביו"ט יזהר לבדוק סכינו קודם יו"ט וכו', דביו"ט אין מתירין בדיקת סכין קודם השחיטה דחיישינן שמא יבא להשחיזו, וכ"כ בדיני שחיטה למהרי"ו דיש אוסרין, וכ"כ הרמ"א בסימן תצ"ח ס"א, וכתב דאם לא בדקו מערב יו"ט והוא שעת הדחק יכול לבדקו ביו"ט,[[618]](#footnote-619) והמ"ב שם סק"ח כתב דהיינו רק כשאין בעיר סכין אחר שנבדק מערב יו"ט, - והדרכ"מ שם סק"א כתב דהטעם לאסור בזה, הוא לדעת הרמב"ם דהא דאין מראין סכין הוא משום דחיישינן שמא יבא להשחיזה, וכ"כ המהרי"ל שם, וע"כ בזה"ז דאין מראין הסכין לחכם אלא השוחט בודק לעצמו, יש לחוש שמא ימצאנה פגומה וישחיזנה, משום דאין כל השוחטין ת"ח, אך לטעמי ש"ר אין לאסור בזה, וכ"כ בתשו' באר שבע סימן ע"ה, ועיי"ש שצידד דגם לדעת הרמב"ם יש להתיר בזה, והא"ר בסימן תצ"ח סק"א תמה על דבריו.

בגל' הגרע"א בסימן תצ"ח ס"א כתב דמשמע דאף אם ראה הטבח לעצמו הסכין קודם יו"ט, אסור להראות סכינו ביו"ט לחכם, ולדעת הרמב"ם הוא משום דחיישינן שמא ימצא פגום וישחיזנו, ועיי"ש שהק', דהרי מדינא מותר לאכול הבשר בלא ראיית חכם, והחכם רשאי למחול על כבודו, וכיון דלענין טריפות מחזקינן לודאי שאחר בדיקת טבח אין בו פגימה, הרי בודאי לא ימצא החכם פגימה, ומ"ט חיישינן שמא ימצא פגום, הרי לא שייך כלל שימצא פגום, ועמש"כ בזה בס' האיר יוסף מוקצה סו"ס ס"ה.

**ת"ח רואה לעצמו ומשאילה לאחרים,** בפירש"י כתב דהוא משום דבכה"ג לא אוושא מילתא, והפר"ח בסימן תצ"ח ס"א כתב דמשמעות דבריו דמותר לראות לכתחילה ע"מ להשאילה לאחרים, ועיי"ש שכתב דמד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ט משמע דלא הותר לכתחילה לראותה ע"מ להשאילה לאחרים.

ז' אייר פ"א

דף מס' 23

**סכין שעמדה**

**כ"ח ב' - סכין שעמדה מותר לחדדה ביו"ט,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דבכה"ג שעמדה מחריפות שלה ולא נפגמה מותר לחדדה ביו"ט, אע"ג דמאתמול ומשלשום התחילה לקלקל ולילך, דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' מאתמול, דסבר לא צריכנא, ומשא"כ כשנפגמה מאתמול, דמוכחא קלקול שלה, והו"ל למעבד מאתמול, ואסור לחדדה ביו"ט, וכ"כ ההשלמה והמכתם, ועד"ז כתבו הפסקי רי"ד והריא"ז. - **ב** בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ח הפ"ח מבו' דלא הותר לחדדה בלא שינוי, אלא כשעמדה ביו"ט, אך כל שעמדה מערב יו"ט אסור, דהו"ל מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, וכ"כ הרא"ה, וכ"כ הר"ן בשם אחרים. - **ג** האו"ז בסימן שנ"ז כתב בשם ריב"א דאף דעמדה מערב יו"ט מותר לחדדה ביו"ט, דכיון דפסקה אגב דוחקא לי"ב משום מתקן מנא, ונחלק ע"ד רש"י שכתב להתיר מכח הא דל"ה לי' לאסוקי אדעתי', ונתבאר להלן, ועד"ז כתב הרא"ה בשם י"מ, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג' דכל שעמדה אי"ז תיקון כלל, וע"כ לכו"ע מותר לחדדה אפי' במשחזת.

**וה"מ דפסקה אגב דוחקא,** בטעם האיסור לחדדה היכא דאינה חותכת כלל מצינו כמה דרכים. **א** בפירש"י כתב דהוא משום דהו"ל טרחא יתירא, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל. - **ב** הבעה"מ כתב דהיינו משום דהו"ל כעשיית כלי, דאסור אף לר' יהודה, ועמש"נ בזה בדף מס' 22, וכ"כ הרא"ה, והראבי"ה בסימן תש"ע, והאו"ז בסימן שנ"ז, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ח הפ"ח, וכ"נ בד' הר"נ בן הרמב"ן. - **ג** הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ט כתב דהוא גזירה שמא יבא להשחיזה במשחזת. - **ד** האו"ז בסימן שנ"ז כתב בשם ריב"א דאיירי כשהתחיל הסכין להתקלקל מאתמול ומשלשום והו"ל לאסוקי אדעתי' לחדדה מאתמול, ובכה"ג לא הותר לחדדה אלא בדפסקא אגב דוחקא, שלא עמדה עדיין ויכול לחתוך בה ע"י הדחק וגם לא נפגמה בפגימות, דבכה"ג אין בחידודה כמתקן מנא, אך אם אינה חותכת כלל הו"ל מתקן מנא ואסור, כיון דהי' אפשר מערב יו"ט, ועד"ז כתב הרא"ה בשם י"מ. - **ה** התורי"ד כתב דקאי על ערב יו"ט, דכל שהיתה חותכת ע"י הדחק מערב יו"ט, נתייאש מלחדדה, דסבר שישתמש בה ביו"ט כמות שהיא, ועכשיו שאינו יכול להשתמש בה מותר לחדדה, אך אם מערב יו"ט ל"ה חותכת כלל, הי' לו לחדדה מאתמול, ואסור לחדדה ביו"ט, וכ"כ הריא"ז.

**מכשירי אוכל נפש**

**הוא לבדו יעשה לכם הוא ולא מכשיריו,** מעיקר הא דמכשירי אוכל נפש אסורין, אף דהן צריכין לו לצורך האוכל נפש, יש ללמוד דהא דהותרה מלאכת אוכל נפש ביו"ט, אי"ז משום דצורך האוכל נפש מתיר ודוחה לאיסור עשיית מלאכה,[[619]](#footnote-620) אלא הוא משום ד"מלאכת אוכל נפש" הותרה, וכמש"כ הרמב"ן ועוד מקמאי דמלאכת אוכל נפש אי"ז מלאכת עבודה, (ונתבאר בדף מס' 1), ומלאכת מכשירין אין תורת מלאכת אוכל נפש עלי', וע"כ הוא דאסירא.

**ור' יהודה אמר קרא לכם לכל צרכיכם,** בגדר ההיתר דמכשירי אוכל נפש לר' יהודה, יש מקום לפרש דהיינו משום דכל מלאכה הנצרכת לצורך אוכל נפש הותרה, אף אם אינה "מלאכת אוכל נפש", וע"כ אף מכשירין מותרין, משום שהן צריכין לאוכל נפש,[[620]](#footnote-621) וכמש"נ לעיל דהטעם לאסור מכשירין, הוא משום דאין ע"ז תורת מלאכת אוכל נפש, - אך מכ"ד מבו' דמודה ר' יהודה דלא הותרו כל מלאכות הנצרכות לאוכל נפש,[[621]](#footnote-622) והא דשרי במכשירי אוכל נפש, הוא משום דע"י שהן מכשיריו את האוכל נפש חשבינן להו כמלאכת אוכל נפש.[[622]](#footnote-623)

**ההוא לכם ולא לנכרים,** הרשב"א והרא"ה כתבו דר' יהודה נמי מודה דלכם ולא לנכרים, אלא דס"ל דתרתי ש"מ, וכ"כ הריטב"א במגילה ז' ב', והקרית ספר בפ"א מיו"ט, - אך בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב דתרי לכם כתיבי, ועד"ז כתב הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ג', - ועמש"כ בזה הא"ר בסימן תק"ט סק"א.

**כאן במכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט,** הר"ן לעיל י"ז א' כתב דהא דאוכל נפש שרי אף כשאפשר לעשותו מערב יו"ט, הוא משום דמלאכת אוכל נפש הותרה ביו"ט, ול"ד לשבת דדחוי' היא אצל חולה, והחת"ס לעיל י"ב א' ובתשו' או"ח סימן קמ"ח כתב עפי"ז דהא דמכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותן מערב יו"ט אסורין, הוא משום דמכשירי אוכל נפש לא הותרו ביו"ט, אלא דחויים הם, וע"כ כל שאפשר לעשותן מערב יו"ט אסורין, וכן נקטו רבים מן האחרונים, והביא לדבריהם בס' יו"ט כהלכתו סימן ט"ז.[[623]](#footnote-624)

אך בחי' ר"נ בן הרמב"ן לעיל י"ב א' משמע להדיא דמכשירי אוכל נפש הותרו ביו"ט,[[624]](#footnote-625) עיי"ש, וכ"נ מד' כמה מקמאי דס"ל דלר' יהודה מותר לכבות הנר מפני דבר אחר, אף כשאפשר בבית אחר או לכפות כלי, ונתבאר בדף מס' 21, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בקו"א בסימן תק"י סוסק"ב, והוכיח כן מהא דמותר לר' יהודה לכבות הנר מפני דבר אחר, אף דאפשר להמתין עד שיכבה הנר, וכ"כ היד אפרים בסימן תק"ז לט"ז סק"ה דמכשירי אוכל נפש מותרין אף כשאפשר בענין אחר, עיי"ש, ועמש"כ בזה בס' יו"ט כהלכתו שם.

**מהו דחשיב כאפשר לעשות מערב יו"ט**

בפירש"י לעיל בסוגיין כתב דהא דסכין שעמדה מותר לחדדה ביו"ט, הוא משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' מאתמול דקסבר לא צריכנא, וכ"כ עוד מקמאי, ונתבאר לעיל, - אך האו"ז בסימן שנ"ז כתב בשם ריב"א שהק' ע"ז דהיכן מצינו שהותרו מכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותן מערב יו"ט מכח הא דל"ה לי' לאסוקי אדעתי', וע"כ פירש דהא דשרי לחדדה, אף דהי' אפשר מערב יו"ט, הוא משום דאין בחידודה כמתקן מנא, וכ"כ הרא"ה בשם י"מ, ונתבאר להלן, - והאו"ז שם הסכים לד' רש"י וכתב דמצינו כן לעיל י"ד א' דשרי מכח הא דלא ידע מאי קדירה בעי לבשולי, ועמש"נ בדף מס' 5 בדעת הריב"א דשאני התם דהוא אוכל נפש עצמו, ובזה הוא שהתירו כל דלא ידע מאי קדירה בעי בשולי ולא פשע, עיי"ש.

בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה הלכה כתב דכל שהי' טרוד מבעו"י, הו"ל כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', והאו"ז בסימן שנ"ז, ועד"ז כתב בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה ואחד דאף אם נפל הטיח לתוך התנור מערב יו"ט, מ"מ כל שלא ידע בכך מבעו"י, הו"ל כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, והביאו הרשב"א, וכ"כ המאירי.

אך הר"ן כתב בשם התוס', דכל שנפל הטיח מערב יו"ט, אף אם לא ידע בכך הו"ל כמכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט,[[625]](#footnote-626) וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן בשמם, דכיון דהי' אפשר לו לדעת ולתקן מבעו"י, חשיב כאפשר לעשותו מערב יו"ט, וכ"נ קצת בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הנ"ב, - ובתשו' מהרי"ל סימן ס"ט מבו' דאף אם הי' אנוס מערב יו"ט, חשיב כאפשר לעשותו מערב יו"ט, עיי"ש, וכ"כ הנשמ"א בכלל צ"ד סק"א בדעתו.[[626]](#footnote-627)

והיש"ש בפ"ד סו"ס י"ג כתב לדינא כד' רש"י דכל שלא ידע מערב יו"ט, או שלא הי' לו שהות, חשיב כא"א לעשותו מבעו"י, וכ"כ המג"א בסימן תק"ז סק"ז ובסימן תק"ט סק"ב, והגר"ז בסימן תק"ז ס"י ובסימן תק"ט ס"א, והמ"ב בסימן תק"ז סקכ"א ובהקדמה לסימן תק"ט, - אך הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ה כתב דבגונא שהי' טרוד מערב יו"ט, לא קי"ל כד' רש"י,[[627]](#footnote-628) ולמד לזה מד' המג"א בסימן תק"י סק"ו,[[628]](#footnote-629) וכתב דל"ד להיכא דהי' אנוס מערב יו"ט, דמותר לעשותה ביו"ט, כאשר כ"ה מוכח מד' המג"א בכ"ד, וכ"כ הגר"ז שם ס"ד דכל שנשבר בערב יו"ט ול"ה בידו לתקנו בו ביום מחמת אונס גדול, מותר לתקנו ביו"ט.

הגר"ז בקו"א בסימן תק"י סק"ב כתב דאף דלגבי מכשירי מילה דאין דוחין שבת משום דאפשר לעשותן מערב שבת, אזלינן בתר המלאכה עצמה, וכל דאפשר לעשותה מערב יו"ט אין דוחה שבת, אף בכה"ג שנפגם איזמל בשבת,[[629]](#footnote-630) מ"מ בדין מכשירי אוכל נפש ביו"ט, לא אזלינן בתר המלאכה עצמה, וכאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו לקמן בסוגיין דסכין שנפגמה ושפוד שנרצם ביו"ט מותר לתקנם ביו"ט, והרי דלא אזלינן בתר המלאכה עצמה, אלא בתר העושה,[[630]](#footnote-631) ועיי"ש שכתב דמה"ט דעת רש"י ודעימי' דכל שלא הי' יודע או שהי' טרוד, חשיב כא"א לעשותה מערב יו"ט, דאזלינן בתר העושה, וע"כ אף דהמלאכה עצמה היתה ראוי' ליעשות מערב יו"ט, מ"מ כיון דהוא ל"ה לו לעשותה מערב יו"ט, ה"ז מותר ביו"ט, - אך הנה מצאנו בד' הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 160 שכתב דממה שאמרו הכא דבכה"ג שנפגם הסכין ביו"ט חשיב כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, יש ללמוד דה"נ לענין מילה כה"ג שרי מדאורייתא, ואי"ז אסור אלא מדרבנן, עיי"ש.

המג"א בסימן תק"ט סק"ב כתב בשם מהרי"ל, דמכשירי אוכל נפש ששכח ולא עשאם מבעו"י, אסור לעשותם ביו"ט, וכ"כ הגר"ז שם ס"א, והמ"ב שם בהקדמה, - והמחה"ש שם כתב, דאף דהמג"א בסימן תקכ"ז סק"ו כתב דשכחה שלא מחמת עצלות חשיבא כאונס, צריך לחלק דהכא אף בכה"ג חשיב כאפשר לעשותו מבעו"י, - אך הנשמ"א בכלל צ"ד סק"א צידד דכיון דמצינו דשכחה חשיבא כאונס, הו"ל כנאנס ולא עשה מערב יו"ט, דמותר לעשותו ביו"ט, ועיי"ש שכתב דאין להוכיח לד"ז מד' המהרי"ל, דהמהרי"ל לטעמי' דס"ל דאף כשהי' אנוס מערב יו"ט, אסור לעשותו ביו"ט.

המחה"ש בסימן ת"ק סקי"א צידד בתו"ד, דדבר המפיג טעמו קצת כשעשאו מערב יו"ט, לא חשיב כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, ורק אם הוא מתקלקל לגמרי חשיב כא"א לעשותו מערב יו"ט, וכ"כ הקהלת יעקב בסימן תצ"ה ס"א בביאור ד' התוס' במגילה ז' ב', עיי"ש, - אך בד' הראש יוסף לקמן ל"ג ב' משמע להדיא דכל שהוא מפיג טעמו דומיא דתבלין, הו"ל כא"א לעשותו מערב יו"ט, עיי"ש.[[631]](#footnote-632)

בתשו' מהרי"ל סימן ס"ט צידד דלא הותרו מכשירי אוכל נפש ביו"ט שני, כשהי' אפשר לעשותן ביו"ט ראשון, משום דלגבי יו"ט שני חשיב יו"ט ראשון כחול, ואף דבפועל ל"ה בידו לעשותו, משום ספיקא דיומא, מ"מ לא חשיב כא"א מערב יו"ט, והביאו המג"א בסימן תק"ט סק"ב, ובסימן תצ"ט סק"ה כתב דהמהרי"ל נסתפק בזה,[[632]](#footnote-633) - ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז, דאף אם כלפי שמיא גליא דהוא חול, מ"מ כיון דל"ה בידו לתקנו אם א"צ לו לבו ביום, כיון דאנן מספקינן שמא הוא יו"ט, הו"ל מכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, וכ"כ הבגדי ישע שם, ומבו' בדבריו דמשכח"ל לאסור בזה, בגונא שהי' צריך לו גם ביו"ט ראשון, והי' רשאי לתקנו לצורך זה, והביאם המ"ב שם סק"ה.[[633]](#footnote-634)

בד' הדרכי משה בסימן תק"ד סק"ד מבו' בהא דטחינה שאפשר לעשותה מערב יו"ט אסורה ביו"ט, דתלי במה דאפשר לעשותה בערב יו"ט, וכל דא"א לעשותה בערב יו"ט, אף דאפשר לעשותה קודם לכן, מותר לעשותה ביו"ט, - אך הפמ"ג במש"ז שם סק"א נקט לאסור בזה, ותמה ע"ד הדרכי משה, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ה בדינא דמכשירין שאפשר לעשותן מבעו"י, דגם אם אפשר לעשותן קודם ערב יו"ט, אסור לעשותן ביו"ט.[[634]](#footnote-635)

**דעת ר"א בדין מכשירין**

\*בשבת קל"ז ב' תנן דר"א אומר תולין את המשמרת ביו"ט, ובגמ' שם מפרשינן דאף דר"א אסר באהל עראי, מ"מ שרי לתלות את המשמרת משום מכשירי אוכל נפש, ואף דאפשר לעשותן מערב יו"ט, דר"א עדיפא מדר' יהודה ושרי אף בכה"ג.

ונחלקו הראשונים בזה, דהתוס' שם כתבו דמודה ר"א דמכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט אסורין, ולא שרי אלא באהל עראי דאין איסורו אלא מדרבנן, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ ההשלמה בסוגיין, - אך הרשב"א שם צידד דר"א לא דריש כלל לקרא דהוא, וס"ל דאף מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט מותרין, וכ"כ הריטב"א שם בתו"ד, דר"א לא דריש לקרא דהוא, ובנדפס באו הדברים בשיבוש, וכן משמע בד' התוס' שם צ"ה א' ד"ה והרודה,[[635]](#footnote-636) ובד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ד ב', וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר"י בר אילעאי.[[636]](#footnote-637)

\*התוס' שם תמהו, דאי נימא דר"א לא דריש לקרא דהוא ושרי אף במכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, מנ"ל דר' יהודה דריש לקרא דהוא ואסר במכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, - ומצינו ישוב לזה ביחוסי תנו"א שם שכתב דר"א דס"ל דהותרו מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, הוא לטעמי' דס"ל דמכשירי מילה דוחין את השבת אף כשאפשר לעשותן מאתמול, וע"כ הוא דפשיטא לן דלר' יהודה דס"ל כרבנן דמכשירי מילה אין דוחין את השבת, אין להתיר במכשירין דאפשר לעשותן מערב יו"ט,[[637]](#footnote-638) והך מילתא דדמי הא דשרי ר"א במכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותן מערב יו"ט, להא דס"ל דמכשירי מילה דוחין את השבת אף שאפשר לעשותן מאתמול, מצינו כן גם בד' הראב"ד בכתוב שם בפסחים ס"ח א', עיי"ש.

**שפוד שנרצף אסור לתקנו ביו"ט,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דיכול להשתמש בו כמות שהוא וטרחא דלא צריך הוא,[[638]](#footnote-639) ומבו' בדבריו בד"ה אחד סכין ובד"ה שפוד שנרצף דל"ד לשפוד שנרצם דמותר לתקנו, דנרצם היינו שנשבר ראשו, וא"א להשתמש בו בלא שיתקנו, ומשא"כ בנרצם דהיינו שנתעקם ואפשר להשתמש בו, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הטור בסימן תק"ט, והרמ"א שם ס"א. - **ב** הבעה"מ כתב דנרצף היינו שנכפף לגמרי, וע"כ אסור לתקנו, דהו"ל עשיית כלי דמודה ר' יהודה דאסורה למכשירי אוכל נפש, ונתבאר בדף מס' 22, ול"ד לשפוד שנרצם דהיינו כשנעקם מעט וע"כ שרי לתקנו, ובחי' המאירי כתב די"ל דהאיסור כשנכפף לגמרי הוא משום טרחא יתירא, וכ"כ הר"ן, והמ"ב בסימן תק"ט סק"ו ובביאוה"ל שם כתב לחוש לדעתם. - **ג** הרא"ה כתב דאיירי כשנרצף מערב יו"ט, וע"כ הוא דאסור, והוכיח כן מהא דפרכינן פשיטא, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג',[[639]](#footnote-640) והראב"ן בפירקין, והראבי"ה בסימן תש"ע. - **ד** המ"מ בפ"ד מיו"ט ה"ח כתב בדעת הרמב"ם דאתיא כרבנן דמכשירי אוכל נפש אסורין, וקי"ל כוותייהו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ט' אייר פ"א

דף מס' 24

**גדרי מכשירין**

בכ"ד מצינו שנחלקו רבוותא אם חשיב כאוכל נפש עצמו או כמכשירין, ומזה נלמד גדרי מכשירין, והאריך בזה בס' יו"ט כהלכתו פ"ב ובסימן י"ד, **א** הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' כתב דהוצאת קטן למולו והולכת בהמה אצל טבח, חשיב כאוכל נפש עצמו, דהולכת הדבר הנאכל אוכל נפש עצמו הוא, וכ"כ הרא"ה לעיל י"א א' והר"ן לעיל י"ב א', והר"נ בן הרמב"ן לעיל שם הוסיף לפרש דל"ה כמכשירין אלא בדברים שאינם צורך האוכל ממש כגון השחזת סכין וכיו"ב, ומשא"כ בהוצאת אוכלין, וכתב דה"נ רחיצת הקדירה חשיב כגוף אוכל נפש, וכ"כ הר"ן לעיל שם, וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 162, דהוצאת קטן למולו הוי כגוף הצורך, משום דכל שדבר שנעשית בו מלאכה והוא נהנה ואוכל ומגוף אותו דבר חשיב כאוכל נפש עצמו, ול"ה כמכשירין אלא כשאין נהנה ואוכל מגוף אותו דבר שנעשית בו מלאכה, כשפוד שנרצם וסכין שעמדה, - אך הרא"ש בבכורות פ"ג ה"ה כתב דהבאת הבהמה מחוץ לתחום כדי לשחטה חשיב כמכשירי אוכל נפש,[[640]](#footnote-641) וכ"כ הערוגת הבושם שם עמ' 161 בשם ה"ר אליעזר דלא הותר הוצאת קטן למולו אלא כשא"א מערב יו"ט, משום דהו"ל כמכשירין, וכ"כ הר"נ בן הרמב"ן לעיל י"א א' בתי' קמא דהוצאת סכין ובהמה חשיבי כמכשירין, ולא הותרו אלא משום דחשיב כא"א לעשותן מערב יו"ט.

**ב** הרא"ה לעיל י"ד א' כתב דטחינת מלח ותבלין חשיבא כאוכל נפש עצמו, וכ"כ הר"נ בן הרמב"ן והר"ן שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ד ב', וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ד,[[641]](#footnote-642) וכ"ה מבו' בד' היראים בסימן ד"ש והסמ"ק בסימן קצ"ד והאו"ז בהל' פסח סימן רמ"ח, - אך הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ח כתב דמכשירי אוכל נפש שיש בהן חיסרון אם נעשו מבערב עושין אותן ביו"ט כמו שחיקת תבלין וכיו"ב, וההגמי"י שם פירש לדבריו דטחינת תבלין ל"ה כאוכל נפש עצמו אלא מכשירין, ולא הותרה אלא לר"י דשרי במכשירין דא"א לעשותן מערב יו"ט, וכ"כ הב"ח בסימן תק"א ס"ג, והגר"א בסימן תק"ט ס"א,[[642]](#footnote-643) - והראב"ד בפ"ד מיו"ט ה"י כתב בתחילת דבריו דטחינת תבלין ומלח הו"ל כמכשירין, והא דהותרה טחינת מלח בשינוי, הוא משום דכל מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט עושין אותן ע"י שינוי, ובסו"ד כתב דשרי אף לרבנן, משום דלא מסרן הכתוב אלא לחכמים, והן אמרו דיש מכשירין שהן כאוכל עצמו והם התבלין והמלח שנכנסים באוכל עצמו.

**ג** המ"מ בפ"א מיו"ט ה"ד כתב דהבערה לצורך בישול הו"ל כמכשירין, אלא דילפינן דהותרה ביו"ט, מקרא דלא תבערו אש ביום השבת, אך הר"ן לקמן ל"ב ב' כתב בתו"ד דהבערה הויא אוכל נפש גופי', וכתב שם דה"נ גיבול טיט לטוח את התנור חשיב כאוכל נפש גופי', וכ"כ הרא"ה שם, אך בד' הרשב"א שם מבו' דגיבול טיט ל"ה אלא כמכשירין, ונתבאר להלן, ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן תצ"ה ס"ב ובקו"א שם סק"ב.

**ד** הרא"ה לקמן ל"א א' כתב דביקוע עצים חשיב כאוכל נפש עצמו, ומשמעות דבריו דהיינו אף כשמבקע עצים לצורך בישול, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ד ב', - והר"ן לקמן ל"א ב' כתב בשם הראב"ד דאי"ז אלא כמכשירין, והגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"א הוכיח דהכי קי"ל, עיי"ש, - והר"ן שם כתב דביקוע עצים להבעיר בהן מדורה חשיב כאוכל נפש, כיון שהוא נהנה מהן בעצמן שעושה מהן מדורה ומתחמם כנגדה, ול"ד למכשירין שאין אדם נהנה מן המכשירין עצמן, אלא ממה שהוכשר על ידיהן.

**ה** התוס' בכתובות ז' א' ד"ה א"ל והרא"ש בפ"ב סימן י"ט כתבו בתי' בתרא, דכיבוי נר מפני דבר אחר הוי כמו מכשירין, וכ"כ הרא"ש בפ"ק סימן י"ח, וכ"כ עוד מקמאי, ונתבאר בדף מס' 21, - אך בד' רבים מקמאי שפירשו טעמים אחרים בהא דלרבנן אסור לכבות הנר מפני דבר אחר, וכמש"נ במקומו, משמע דס"ל דלא חשיב כמכשירין.[[643]](#footnote-644)

**ו** הרשב"א והר"ן לעיל כ"ב א' כתבו בשם י"מ, דכיבוי כדי שלא יתעשן הבית שהוא יושב בו, שרי לכו"ע, דכיון דהוא מכבה כדי שלא יצטרך לצאת מן הבית ולהתבטל מסעודתו חשיב כאוכל נפש עצמו, - אך דעת ש"ר שם דה"ז אסור לרבנן, ובפשוטו הוא משום דס"ל דאי"ז אלא כמכשירין, ועמש"נ בזה בדף מס' 21.[[644]](#footnote-645)

**ז** הרשב"א לעיל שם כתב דכיבוי בקעת כדי שלא תתעשן הקדירה שרי לכו"ע, דהוי כאוכל נפש עצמו, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ז והמרדכי בסימן תרפ"א, - והרא"ש שם סימן י"ט כתב דרק היכא דאין לו אש אחרת שרי אף לרבנן, ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ד, - אך המ"מ בפ"ד מיו"ט ה"ד כתב דאף בכה"ג אי"ז אלא כמכשירין, אלא דבמכשירין אלו קי"ל כר' יהודה.[[645]](#footnote-646)

**ח** בד' הרא"ה לעיל כ"ב א' מבו' דכחילת העין כדי שיראה ויתאוה, לא חשיבא כמכשירין, אלא דה"ז אסור לרבנן משום דאין המלאכה נעשית בגוף האוכל נפש אלא חוץ ממנו וכו', - אך הרמב"ן במלחמות לעיל שם ובתורת האדם בשער המיחוש כתב דהו"ל כמכשירין, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לעיל שם, והראבי"ה בסימן תשנ"ז, והמרדכי בסימן תרפ"ד.

**ט** בפי' הר"י מלוניל בשבת קל"ז ב' כתב דנתינת שמרים למשמרת תלוי' הו"ל כמכשירי אוכל נפש, ולא הותר אלא כשא"א לעשון מערב יו"ט, שלא נזדמנו לו השמרים אלא ביו"ט עצמו,[[646]](#footnote-647) וכ"כ השיטה להר"נ שם, - אך המאירי שם כתב די"ל דחשיב כאוכל נפש עצמו, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם, דלא הוצרכו להעמידה כשא"א מערב יו"ט, אלא מטעמא אחרינא, וכ"נ בד' ש"ר.[[647]](#footnote-648)

**י** הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ד כתב דבניית בית כדי לדור ולאכול בו חשיב כמכשירין, וכ"כ בגל' הגרע"א לשעה"מ פ"א מיו"ט ה"ד, - אך האבנ"ז בסימן ת"ט סקי"א כתב דחשיב כגוף הצורך עצמו, וכ"כ המלאכת יו"ט באות צ"ו.

**יא** דעת רבים מקמאי דאיסור הפרשת תרו"מ וחלה ביו"ט הוא משום דהוי כמתקן, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 16, והבית מאיר בסימן ת"ק ס"ו כתב דהא דאי"ז מותר לצורך אוכל נפש, הוא משום דאי"ז אלא כמכשירין, כיון דאינו מתקן גוף העיסה, אלא מכשירה מאיסור טבל, והביא דעד"ז כתב היש"ש בפ"ק סימן ל"ב דמליחת בשר מן הדם ל"ה אלא כמכשירין, - אך בתשו' מהרלב"ח סימן ט"ז כתב בדעת הרמב"ם, דאין לאסור הפרשת תרו"מ ביו"ט משום מתקן, כיון דהו"ל לצורך אוכל נפש, והסכימו לזה המרכה"מ בפכ"ג משבת ה"ט, והצל"ח לקמן י' ב'.

**ל"ב ב' - אין שוברין את החרס ואין חותכין את הנייר לצלות בו מליח,** בגמ' מפרשינן דהוא משום דקא מתקן מנא, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הנ"א הביא להך דינא, וכתב דיש מן המורים שהורו להתיר באלו שמכשירי אוכלין מותרין כאוכלין, וכ"כ בהשגות הרמ"ך בפ"ד מיו"ט ה"ח דלפ"מ דקי"ל כר' יהודה דמכשירי אוכל נפש מותרין, יש להתיר לתקנו בידו, ואפי' בכלי אם יעשה שינוי, והיינו משום דאפשר לעשותו מערב יו"ט, ולא שרי אלא בידו (דהו"ל כשינוי) או בכלי ע"י שינוי.

אך ממש"כ בפירש"י בהא דאין גורפין תנור וכירים דאתיא כרבנן דמכשירין אסורין, וכן דנו בזה עוד מקמאי, ונתבאר להלן, מבו' דהא דאין שוברין את החרס אתיא אף כר' יהודה, וכ"ה מבו' כמה מקמאי שכתבו לדינא לאסור בזה, וכ"כ הטוש"ע בסימן תק"ח ס"א, והא"ר שם סק"ג כתב דהפוסקים לא ס"ל כדעה זו דיש להתיר בזה משום מכשירי אוכל נפש, - ובטעם האיסור בזה, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דהי' אפשר לעשותו מבערב, והיינו דס"ל דכל דאפשר לעשותו מבערב אסור אף בשינוי, (ונתבאר לעיל??), או דס"ל דלא איירי כשעושה בשינוי, וכ"כ השלנ"ל. - **ב** הר"י מלוניל והשלנ"ל כתבו עוד, דהוא משום דאפשר בלעדי זה וליכא הפסד כ"כ. - **ג** המאירי כתב דהוא משום דה"ז עשיית כלי, וכל עשיית כלי מעיקרו אסור.[[648]](#footnote-649)

**גריפת תנור**

**ואין גורפין תנור וכירים,** בטעם האיסור בגריפת תנור מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא כשנפל לתוכן מן הטפילה והעפר, וה"ז אסור משום מתקן מנא, ומשמע דאף בתנור ישן יש בגריפתו משום תיקון מנא. - **ב** התוס' לעיל כ"ח ב' ד"ה גריפת תנור כתבו דאיירי בתנור חדש דיש בו אבנים ועפר שלא פינו, וכשיסיר אותן הוי כמו גמר מלאכתן, וחייב משום מכה בפטיש. - **ג** התוס' לעיל שם כתב בשם ר"י דהוא משום אשוויי גומות. - **ד** הב"י בסימן תק"ז ס"ד והיש"ש בסימן ח' פירשו בד' הרא"ש בסימן ח' דהוא משום איסור טלטול מוקצה,[[649]](#footnote-650) וכ"כ הבני אהובה בפ"ג מיו"ט ה"י בדעת הרמב"ם שם, ונתבאר להלן.

בטעם האיסור בזה אף דהו"ל צורך אוכל נפש,[[650]](#footnote-651) מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאתיא כרבנן דמכשירי אוכל נפש אסורין, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והראבי"ה בסימן תשע"ח, - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב די"ל דאתיא אף כר' יהודה דמכשירי אוכל נפש אסורין, דהכא מיירי כשאפשר לאפות בו בלא גריפה, וכ"כ הר"ן והמאירי והריבב"ן, ועמש"נ להלן בטעם האיסור כשאפשר בלא גריפה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש. - **ג** המאירי והריבב"ן כתבו די"ל עוד דאיירי כשידע מכך מערב יו"ט והי' אפשר מבערב, וכ"נ קצת בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו (הנ"ב) שפירש כן למשנתינו.

**אבל מכבשין,** בפירש"י כתב דהיינו דמשכיבין את האפר והעפר שיהא חלק, כדי שלא יגע בפת שמדובקים בדפנותיו וישרפו, והסמ"ג לאוין ע"ה כתב בשם ר"ת דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא חשיב תיקון.

והרא"ש בסימן ט' כתב דמכבשין היינו שמשכיבין את האפר, וכ"כ הטור בסימן תק"ז דמשכיבין האש והאפר, והב"י שם והיש"ש בסימן ח' כתבו בדעתם דס"ל דאין משכיבין את העפר, משום טלטול מוקצה, ועיי"ש שכתבו דאזלי לטעמייהו דס"ל דעיקר הא דאין גורפין הוא משום טלטול מוקצה, ומה"ט אין להתיר להשכיב העפר, ובע"כ דהא דמכבשין הוא את האש והאפר דל"ה מוקצה, והב"י שם כתב דלדעת רש"י הא דהותר לטלטל העפר, הוא משום דיש בו צורך כ"ד שלא יגע בפת, וחשיב כצורך לענין טלטול, אע"פ שאין בו כדי לחרך.[[651]](#footnote-652)

**ואין מקיפין ב' חביות לשפות עליהן הקדירה,** בפירש"י כתב דהוא מדרבנן משום דמיחזי אהלא, ומבו' דלא הותר לעשות אף אהל עראי לצורך בישול הקדירה, וכ"ה מבו' ממה שאמרו בגמ' דהאי מדורתא מלמטה למעלה אסור, וכן ביעתא וכן קדרה, ולא נתפרש בד' הראשונים דמ"ט לא התירו בזה משום מכשירי אוכל נפש,[[652]](#footnote-653) וסתימת הדברים משמע דה"ז אסור אף כשלא הי' אפשר מערב יו"ט, וצ"ע.

**ואם א"א לאפות אא"כ גורפו מותר,** בפירש"י כתב דאתיא כר' יהודה דמכשירי אוכל נפש מותרין, - ובטעם הא דאם אפשר לאפות בלא גריפה אסור, כתב הרא"ה דהיינו משום דאף דמדינא שרי כר' יהודה, מ"מ כל דאפשר לי' בלא"ה לא ליעביד, וכ"כ הר"ן, - ובחי' תלמיד הרמב"ן דהוא משום דלא שרי ר' יהודה במכשירין, אלא כשא"א לו עכשיו בלא"ה, אך כל שאפשר לו בלא גריפה בדוחק, לא צורך נפש הוא כלל, והיינו דבכה"ג לא חשבינן לה כלל כמכשירי אוכל נפש, כיון דאפשר בלא"ה.[[653]](#footnote-654)

**חזי דאנא ריפתא מעלייתא בעי וכו' ואזדהר מחרוכא,** הרא"ש בסימן ח' כתב דלא התירו הני אמוראי כדי שלא יגע בפת ולא יגע בצלי ויחרך, אלא כשנפל לתוך התנור מן הטפילה והטיח של תנור, דלי"ב אלא איסור טלטול בעלמא, אך גריפה שלנו שמכבין את הגחלים, אפשר שלא היו מתירין,[[654]](#footnote-655) וכ"כ הטוש"ע בסימן תק"ז ס"ז.

אך בפירש"י וש"ר מבו' דאיירי הכא בגריפה האסורה משום תיקון מנא, ואפ"ה התירוה כדי שלא יחרך,[[655]](#footnote-656) וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ב א', ועיי"ש שכתב דבזה מורין כר' יהודה, משום דאם אתה מחמיר עליו לפנים משורת הדין, אתה מונעו משמחת יו"ט, והביאוהו הרשב"א והר"ן שם, וכ"כ הב"י בסימן תק"ז סוס"ד בדעת הרשב"א בעבוה"ק, ועמש"כ בזה המג"א שם סקי"ב, והשעה"צ שם סקל"ז, ומש"כ בס' יו"ט כהלכתו סימן ל"א אות ב'.

הב"ח בסימן תק"ז הק' ע"ד הרא"ש, דמ"ט לא הותר כיבוי הגחלים כדי שלא יחרך הפת, הרי אף אם אי"ז כאוכל נפש עצמו, מ"מ הול כצורך היום, ויש להתירו מדין מתוך, למש"כ הרא"ש דכל דא"א לאפות בלא גריפה חשיב כאוכל נפש עצמו ושרי אפי' לרבנן, וכתב דצ"ל דמלאכת כיבוי לא הותרה משום מתוך, וצ"ע דבד' הרא"ש גופי' לעיל בפ"ק סימן י"ב ובפ"ב סימן י"ט נקט דאמרינן מתוך בכיבוי, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקל"ז,[[656]](#footnote-657) ומש"כ בס' יו"ט כהלכתו סימן ל"א אות ב'.

הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הנ"ב כתב דהא דאם א"א בלא גריפה מותר לגרוף ביו"ט, הוא כשנפלו שם ביו"ט, אך אם נפלו מערב יו"ט אסור, ככל מכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותן מערב יו"ט, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל והשלנ"ל במתניתין, וכ"כ בפירש"י לעיל כ"ח ב' דלא הותרה גריפת תנור אלא כשא"א מערב יו"ט.

אך המ"מ בפ"ג מיו"ט ה"י כתב בדעת הרמב"ם שם דשרי אף כשנפל מערב יו"ט, ומה שאמרו הכא דנפל לי' אריחא ביו"ט, מעשה כך הי', אך ל"ד הוא, ועמש"כ הלח"מ שם בטעם ההיתר בזה, - אך הבני אהובה שם כתב דהיינו משום דלדעתו בע"כ דלא איירי בגריפת תנור חדש האסורה משום מכה בפטיש, דדין גריפה זו תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, ולהרמב"ם לטעמי' דקי"ל כרבנן ה"ז אסור, אלא איירי בגריפת תנור ישן דלי"ב אלא משום איסור טלטול, והותר איסור טלטול לצורך אוכל נפש, אף כשאפשר מבעו"י, עמש"נ בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 14, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תק"ז ס"ד ד"ה כיון.

**שרקין לי' תנורא ביו"ט, א"ל אנן ארקתא דפרת סמכינן,**[[657]](#footnote-658)הרשב"א לקמן בסוגיין הק', דהרי אף בכה"ג איכא משום ממרח, וכתב דהא דשרי הוא משום דא"א מערב יו"ט, אך גיבולו אסור משום דאפשר מערב יו"ט,[[658]](#footnote-659) - אך הרא"ה והר"ן כתבו דמדינא בין גיבולו של טיט ובין טיחתו של תנור שרי, דהיינו אוכל נפש גופי', והר"ן כתב דדמי להבערה, כיון דע"י הטיחה משתמר החום, אלא שהחמירו בגיבולו מפני שנראה כמגבל לבנין, אך טיחתו מותרת, והמ"ב בסימן תק"ז סקמ"א הביא לפלוגתא זו אם חשבינן לה כמכשירין, או חשבינן לה כאוכל נפש גופי'.

**וה"מ הוא דציירי' מאתמול,** בפירש"י כתב דהיינו דעשה בו סימן וניתקו מאתמול, והפסקי רי"ד כתב דהיינו שקיבצו והכינו מאתמול כדי שלא יהא מוקצה, וכ"כ הרא"ה דהא דלא שרי אלא בדציירי' מאתמול, הוא משום מוקצה, ועמש"כ בזה המ"ב בסימן תק"ז סק"מ ובביאוה"ל שם ד"ה ונתקו, - ועיי"ש בד"ה והוא שרככו במש"כ לפרש בזה לדעת הרמב"ם.

**וקטמא שרי,** הרשב"א כתב דהיינו דאף דיש באפר משום לישה, מ"מ מותר לגבלו ביד, משום דא"א מערב יו"ט דמיד

מתייבש, וע"כ ה"ז מותר לצורך אוכל נפש, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ו הנ"ו, - והאהל מועד בשער יו"ט דרך ב' נתיב ח' הק' ע"ז, דהרי אפשר לו לגבל עפר מערב יו"ט, דעפר אינו מתיבש, והואיל ועפר מצוי ואפשר לו מבערב, מ"ט שרי לגבל אפר ביו"ט,[[659]](#footnote-660) - ובד' הרשב"א צ"ל דכיון דכשבא לסתום התנור ע"י אפר, ל"ה יכול לגבלו מערב יו"ט, אף דהי' יכול לעשות כן בע"א, לא חשיב כאפשר לעשותו מערב יו"ט, ועמש"כ בזה בס' יו"ט כהלכתו פ"ב הערה 82.[[660]](#footnote-661)

הרא"ה כתב לפרש דהא דקיטמא שרי, הוא משום דאינו עומד לבנין וליכא משום מראית העין, וזה לטעמי' דעיקר הא דנאסר טיט לצורך טיחת התנור, אינו אלא מראית העין, וכנ"ל, וכ"כ הר"ן בד' הרי"ף, ומש"כ דלאו בר גיבול הוא, היינו דאינו בר גיבול לבנין וע"כ לא מיחזי כמגבל לבנין.

\*בעיקר הך דינא דקטמא שרי, מצינו עוד כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו מותר לגבלו ולטוח בו דלאו בר גיבול הוא,[[661]](#footnote-662) וכ"כ הר"ח והרי"ף, ונתבאר במ"מ למלאכת לש דף מס' 5 פלוגתת רבוותא אם היינו משום דאינו דבר המתגבל, או היינו משום דאין דרך לגבלו, ואכמ"ל. - **ב** התוס' כתבו דהיינו בלא גיבול, והרשב"א בשבת י"ח א' כתב בשם ר"ת דקמ"ל דלא גזרינן דלמא אתי למיגבל, ולכאו' בזה מתישב משה"ק הרשב"א בסוגיין על פי' זה. - **ג** הרא"ש בסימן ט' כתב בשם ר"ת דקאי על מתניתין דקתני אבל מכבשין, דמשכיבין את האפר, וקמ"ל רבא דמותר ואפי' אפשר מבעו"י, וקאי על מה שאמרו בשריקת התנור בטיט דלא הותר אלא בדציירי' מאתמול, וע"ז קאמר דהשכבת האפר מותרת אע"פ שהי' יכול לעשות מאתמול, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה בשמו. - **ד** הרא"ש כתב לפרש עוד בשם ר"ת, דאיירי להניח קיטמא על כיסוי התנור להחזיק החום, וקמ"ל דדוקא קיטמא שרי אבל עפר אסור שמא ימרח.

י' אייר פ"א

דף מס' 25

**כ"ב ב' - ואין אופין פתין גריצין אלא רקיקין,** בטעמא דב"ש מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לעיל במתניתין פירש דהיינו דאין אופין ככרות עבים משום טרחא, וכ"כ הר"י מלוניל והרא"ה ור"נ בן הרמב"ן. - **ב** התוס' הביאו מירושלמי דהיינו דבפת קטן יש בו טורח יותר בעריסת כל אחד ואחד, וע"כ הוא דאין אופין אלא גריצין, דמתוך שאתה מיגעו לא יבא לעשות יותר מכדי צרכו, וכ"כ הרשב"א ותלמיד הרמב"ן, וכ"כ הראב"ן במכילתין, והראב"ד ותוס' שאנץ בעדיות פ"ג מ"י, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת כ"א, והסמ"ג לאוין ע"ה, והאו"ז בסימן ש"נ, ורבינו דוד והר"ן בפסחים ל"ז א'. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין ובעדיות פ"ג מ"י כתב דמכוון ד' ב"ש הוא דאין אופין פת מרובה, ולא איירי כלל בככרות גדולים.

**וכמה פת עבה א"ר הונא טפח שכן מצינו בלחם הפנים טפח, מתקיף לה רב יוסף אם אמרו בזריזין וכו',** נחלקו הראשונים בהכרעת הדין בזה, **א** הרשב"א כתב דש"מ דאסור לאפות בפת עבה טפח בפסח, ולא נתפרש בגמ' עד כמה שרי, וכל דעביד להו רקיקין שפיר דמי, והרשב"א בעבוה"ק ריש ש"ב כתב דלא יאפה פת עבה כטפח, ומשמע דפחות מטפח שרי, אך ממה שסיים אלא אופה הוא פתין רקיקין, משמע דלא פסיקא לי' השיעור שאסור, וכ"כ הראבי"ה בסימן ת"ע וכתב דפחות מטפח עושה לפי הזריזות, והמאירי, ורי"ו בנתיב ה' ח"ג, וכתב דהדק יותר משובח, והרשב"ץ במאמר חמץ, וכ"כ השו"ע בסימן ת"ס ס"ה, וכ"כ הפר"ח שם, והחק יעקב שם סקי"ג. - **ב** הרא"ה כתב דיש ללמוד מהכא דאין לעשות פת עבה בפסח, ומשמע דהוא אף בפחות מטפח, וכ"כ הריטב"א בפסחים ל"ז א' בשם הרא"ה, דכיון דאפיקתי' מטפח ולא אוקמו לן בגמ' שיעורא אחרינא להתירא, אין לנו לעשות פת עבה כלל, וכתב דאפשר דבדיעבד לא אסרו עד טפח,[[662]](#footnote-663) וכ"כ האו"ז בפסחים סימן רנ"ו בשם הר"ש מפלייזא שיש ליזהר אף בפחות מטפח. - **ג** בס' המכתם כתב דמ**שמעות הגמ' דדבר פשוט הוא להתיר לחם מצות עבה טפח,[[663]](#footnote-664) וכתב דלא מצינו אחד מן הפוסקים שהזכיר זה כלל, וכ"כ הטור בסימן ת"ס,[[664]](#footnote-665)** וכן צידד המג"א שם סק"ד, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה פת עבה.

**מאי פת עבה פת מרובה,** בביאור הפלוגתא בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דפת מרובה הוא שאופה יותר מכדי צרכו, וטעמא דב"ש דאסרי הוא משום דטרח טרחא יתירא למחר וליום אחר, וכ"כ בפירש"י בפסחים ל"ז א', וטעמא דב"ה דשרו, הוא משום שהפת נאפית יפה כשהתנור מלא, וכ"כ התוס' בפסחים ל"ז א' ד"ה וב"ה מתירין והבעה"מ והר"י מלוניל שם. - **ב** התוס' כתבו דפת מרובה הוא פת גדולה, והוא חד דינא עם הא דתנן דאין אופין פתין גריצין, וכ"כ הרשב"א. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דפת מרובה הוא ריבוי פת כפירש"י, ואיירי כשהוא צריך את כולם ליו"ט, ומ"מ אסרו ב"ש משום טרחא יתירא שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, ועד"ז כתבו הרא"ה ותלמיד הרמב"ן וההשלמה בסוגיין, והרמב"ן במלחמות ורבינו דוד ומהר"ם חלאוה והריטב"א והר"ן בפסחים שם.

**א"ר אסי מחלוקת לגמר אבל להריח דברי הכל מותר,**[[665]](#footnote-666)בטעם הא דאסרי רבנן לגמר, ולא שרינן לה משום מתוך, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלא הותר אלא להנאת הגוף דדמי לאוכל נפש ולא להכשיר כלים, וכ"כ תלמיד הרמב"ן והמאירי, ולכאו' הוא משום דיש בזה משום כיבוי, דלא אמרינן בזה מתוך,[[666]](#footnote-667) וכמש"נ בדף מס' 21 בדעת רש"י, או דהך מ"ד ס"ל דלא אמרינן מתוך, וכמש"כ המלאכת יו"ט באות מ"ב.[[667]](#footnote-668) - **ב** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דהו"ל תיקון כלי, וכ"כ הריא"ז, והיינו דתיקון כלי לא הותר אף לצורך היום. - **ג** למש"כ הרא"ה דטעמא דמ"ד דשרי להריח הוא משום דחשיב כשוה לכל נפש, ונתבאר להלן, י"ל דלגמר כלים ל"ה שוה לכל נפש, וע"כ הוא דאסור, וכ"כ היראים בסימן ד"ש.

**אלא אי איתמר הכי איתמר מחלוקת להריח,**[[668]](#footnote-669)בפירש"י כתב דטעמא דר"ג דשרי הוא משום דהוי להנאת הגוף וכאוכל נפש דמי, וטעמא דחכמים דאסרי הוא משום דבעינן שוה לכל נפש, ומשמעות דבריו דר"ג דשרי הוא משום דל"ב שוה לכל נפש, - אך הרא"ה במתניתין כתב דטעמא דר"ג הוא משום דחשיב לי' שוה לכל נפש.

בד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ו משמע דהא דאסור לגמר להריח, אי"ז משום דהו"ל כדבר שאינו שוה לכל נפש, דהרמב"ם לא הביא כלל להך דינא דבעינן שוה לכל נפש, אלא הוא משום דהוא מכבה, ולא הותר כיבוי ביו"ט, וכ"כ הראש יוסף לקמן בסוגיין בדעתו, ופירש דהיינו דס"ל דלא הותר כיבוי כלל ביו"ט, (ונתבאר בדף מס' 21), וי"ל עוד, דאף אם הותר כיבוי ביו"ט, לא אמרינן בי' מתוך, וע"כ אסור לגמר להריח.[[669]](#footnote-670)

הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ו כתב דאסור לגמר אף כדי להריח, וכ"כ ש"ר דקי"ל כחכמים, - אך בד' התורי"ד מבו' דקי"ל כר"ג דמותר לגמר להריח, וזה לטעמי' דס"ל דכל אמוראי דפליגי בעישון פירות ס"ל כר"ג, ונתבאר להלן.

**מהו לעשן,** בפירש"י כתב דהיינו לעשן פירות בעשן בשמים לקלוט טעם הבושם, וכ"כ הר"י מלוניל והתורי"ד והרא"ה והר"ן והריא"ז והרשב"א בעבוה"ק ש"ב ספ"ח, - אך הרי"ף כתב דהוא לעשן את הפירות כדי להכשירן לאכילה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ו, והתורי"ד פירש בדעתו דהיינו שנותן את הפירות ע"ג הגחלים כדי להכשירן לאכילה, ולא איירי כלל כשמעשן ע"י בשמים,[[670]](#footnote-671) והב"י בסימן תקי"א ס"ד כתב דאין מכוון הרי"ף והרמב"ם רק היכא דבלא העישון ל"ה ראויים כלל לאכילה, אלא אף אם בלא העישון היו ראויים לאכילה אלא שמתעלים ע"י העישון שרי, עיי"ש.

**ר"י בר אבא אמר רב אסור ושמואל אמר מותר,** בטעם הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דרב ס"ל דאיז שוה לכל נפש, ושמואל ס"ל דחשיב כשוה לכל נפש, משום דאוכל נפש הוא וראוי אף לענייים אלא שאינו מצוי להם, וכ"ה מבו' בד' ש"ר. - **ב** התורי"ד פירש דהני אמוראי ס"ל כר"ג דמותר לגמר להריח, ולא נאסר אלא לגמר את הכלים משום דמיחזי כמתקן מנא, ורב ס"ל דה"נ עישון הפירות אסור דהוי כמתקן פרי, ושמואל ס"ל דעישון הפירות מותר, דדוקא בכלים נאסר התיקון, אך בפירות כל תיקון שאתה עושה בהן מותר. - **ג** למש"כ התורי"ד בדעת הרי"ף דאיירי כשנותן הפירות ע"ג הגחלים, הו"ל צורך אוכל נפש גמור, וזהו טעמא דמאן דשרי, וטעמא דמאן דאסר, לכאו' הוא משום דהכיבוי וההבערה אינם לצורך העישון, אלא דע"י שמניח הפירות על הגחלים ה"ה נכבים וחוזרים ונבערים, ול"ה כמלאכת אוכל נפש.[[671]](#footnote-672)

\***רב הונא אמר אסור מפני שמכבה, א"ל רב נחמן ונימא מר מפני שמבעיר,** למש"כ המאירי בדעת הרי"ף דלא הותר כיבוי כלל לצורך אוכל נפש, ונתבאר בדף מס' 20, צ"ב דמאי פריך דנימא מר מפני שמבעיר, הרי י"ל דצורך עישון פירות הוי צורך אוכל נפש, וטעמא דמאן דאסר הוא מפני שמכבה וכיבוי לא הותר לצורך אוכל נפש, ואין לאסור משום הבערה שהותרה לצורך אוכל נפש, - אך גירסת הערוך בע' עשן ו**נימא מותר מפני שמבעיר, ופירש דהוא משום דהבערה ביו"ט שרי, ולפ"ז מתפרש פירכא דרב נחמן, דמ"ט חשבינן לה ככיבוי האסור לצורך אוכל נפש, הרי אי"ז כהבערה שהותרה ביו"ט, וע"ז משני רב הונא דתחילתו מכבה וסופו מבעיר, וכיון שבתחילתו הוא מכבה, אף שסופו מבעיר, חשיב ככיבוי האסור לצורך אוכל נפש.[[672]](#footnote-673)**

**ע"ג חרס מותר,** בטעם הא דלא אסרו בזה משום הבערה, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דהו"ל ההבערה ע"י שינוי וכלאח"י וליכא איסורא דאורייתא. - **ב** התוס' כתבו בשם ה"ר יצחק דהוא משום דס"ל דהבערה מותרת אף שלא לצורך כלל. - **ג** הרא"ה כתב דאין בזה משום מבעיר, דאין האור נאחז בהן כלל אלא שהן כלין, וכ"כ השטמ"ק.[[673]](#footnote-674) - **ד** התורי"ד כתב דע"ג חרס היינו שמגמר הכלי חרס מבעו"י וביו"ט ממלא אותו פירות ומתעשנין שם, וע"כ הוא דשרי דליכא כיבוי והבערה.[[674]](#footnote-675)

הרא"ה כתב דאף דע"ג כלי חרס לי"ב משום מכבה ומבעיר, מ"מ לא התירו בזה אלא לעשן פירות, שנראה קצת כאוכל נפש, אבל להריח אסור, - אך המהרש"א נקט דשרי אף להריח ולגמר את הכלים,[[675]](#footnote-676) ועמד לפ"ז דמ"ט מייתי הגמ' לפלוגתייהו בדין עישון פירות, - ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן תקי"א סקכ"ח.

התוס' הביאו מירושלמי דנחלקו בהדלקת נר של בטלה ביו"ט, ובטעמא דמאן דשרי מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דהבערה ללאו יצאת ול"ה מלאכה ולא נאסרה ביו"ט,[[676]](#footnote-677) וכ"כ בתוס' חכמי איברא, וכ"כ התוס' בפסחים ה' ב' (ד"ה לחלק יצאת) בשם ריב"א, דלמ"ד דהבערה ללאו יצאת אינה אסורה ביו"ט. - **ב** הרשב"א הביא מירושלמי דילפינן לה מדכתיב לא תבערו אש בכל מושבותיכם ביום השבת, בשבת אי אתה מבעיר אבל אתה מבעיר ביו"ט, ובע"כ דאיירי בנר של בטלה, דאם בדברים שיש בהן אוכל נפש, הרי כתיב אך אשר יאכל לכל נפש וגו'. - **ג** בירושלמי שם אמרו דתני ב"ש אוסרים וב"ה מתירין, והמ"מ בפ"א מיו"ט ה"ד פירש דטעמא דב"ה דשרו הוא מדינא דמתוך, וזה כמו שפירש בדעת הרמב"ם דמהני דינא דמתוך להתיר אף שלא לצורך כלל.

בד' התוס' מבו' דלמ"ד דהדלקת נר של בטלה שריא, אין לאסור בעישון פירות משום הבערה,[[677]](#footnote-678) - אך הרשב"א כתב בשם תוס' דאין ללמוד מהא דאסרו בעישון פירות משום הבערה, דה"נ הדלקת נר של בטלה, דשאני הכא שמבעיר לצורך מלאכה, אך במבעיר לבטלה לא שמענו, וכ"כ ההגמי"י בפ"א מיו"ט ה"ד, וצ"ב.

**משום דקא מוליד ריחא,** בפירש"י כתב דהיינו דמוליד ריח בחרס, וה"ז אסור מדרבנן, שהמוליד דבר חדש קרוב לעושה מלאכה חדשה, אך הרא"ה והשטמ"ק כתבו דהוא מוליד ריח בפירות.[[678]](#footnote-679)

ובטעמא דמאן דשרי, כתבו הרא"ה והשטמ"ק דהוא משום דס"ל דאין איסור הולדת ריח באוכלין,[[679]](#footnote-680) וזה לטעמייהו דהוא מוליד ריח בפירות, אך לדעת רש"י דהוא מוליד ריח בחרס, י"ל דטעמא דמאן דשרי הוא כמש"כ הרמב"ן במלחמות בתו"ד בדעת רבא, דהוא משום דאינו מתכוין להולדת ריח, וכ"כ השפ"א, וי"ל עוד, דפליג על עיקר איסור הולדת ריח, (וכ"נ בד' המהרש"א, ונתבאר לעיל בהערה).

**רבא אמר ע"ג גחלת נמי מותר מידי דהוי אבשרא אגומרי,** בביאור טעמא דרבא, והא דמייתי מבשרא אגומרי, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דס"ל כשמואל דעישון פירות הו"ל אוכל נפש ושוה לכל נפש, ואף דאיכא הבערה וכיבוי ואולודי ריחא, דמי לבשרא אגומרי דאיכא כל הני ושרי, - והרמב"ן במלחמות והרשב"א הק' ע"ז, דא"כ הול"ל אפי' ע"ג גחלת מותר דאוכל נפש הוא, שהרי הני דאסרי ס"ל דאי"ז אוכל נפש, ומה הוסיף ע"ד שמואל שהתיר משום אוכל נפש דקאמר טעמא חדתא.

**ב** הרא"ה כתב דאתי לפרושי טעם הא דמותר ע"ג גחלת, אף שהוא מכבה, ואינו נהנה מגוף המלאכה, והו"ל כמכבה הבקעת כדי שלא תתעשן הקדירה, (להרא"ה לטעמי' דהא דאסרינן בזה הוא משום דאינו נהנה בגוף המלאכה), וע"ז קאמר דדמי לבישרא אגומרי דשרי אף שהוא מכבה ואינו נהנה בגוף המלאכה, והיינו משום דנהנה הוא בשעה שאותה מלאכה נעשית, ומתוך הנאתו נעשית אותה מלאכה של הכיבוי בשעת הנאתו, ומשא"כ בכיבוי בקעת דאינו נהנה בשעת הכיבוי, אלא אח"כ הוא נהנה בסילוק המלאכה, וה"נ הוא בעישון פירות ע"ג גחלת דשרי, אף שאינו נהנה מגוף הכיבוי, משום דהוא נהנה בשעת הכיבוי.[[680]](#footnote-681)

**ג** הרמב"ן במלחמות כתב בדעת הרי"ף דרבא ס"ל כדעת רב דאי"ז צורך אוכל נפש, ואפ"ה שרי להניח ע"ג אש הדלוק לקדירה, לפי שאין כאן כבוי שסופו מבעיר, וכיון שכבוי אין כאן הבערה אין כאן, וגם משום הולדת ריח לא אסרינן, כיון דלא מכוין להריח אלא להכשר אוכלין, וזהו דמייתי מבשרא אגומרי, דהתם נמי אי"ז צורך אוכל נפש, שהרי אפשר לצלות בלא כיבוי, ואפ"ה שרי, וזה לדעת הרי"ף בביאור דינא דבשרא אגומרי, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ הר"ן.

והא"ר בסימן תקי"א סק"ו תמה ע"ז, דאף דליכא כיבוי והבערה בגחלים, מ"ט לא אסרינן משום הבערת הבשמים, ולמש"כ התורי"ד בדעת הרי"ף דלא איירי בעישון ע"י בשמים, ניחא, והגר"ז שם ס"ו כתב דלא אסרו משום הבערה מועטת זו שמתבערים הבשמים ע"ג הגחלים, וצ"ב.[[681]](#footnote-682)

למש"כ הרמב"ן והר"ן דהא דשרי בעישון פירות, אף דאי"ז צורך אוכל נפש, הוא משום דלי"ב כיבוי והבערה, לא נתפרש בדבריהם מ"ט אסרו במתניתין במגמר להריח, ומ"ש מגמר להריח מעישון פירות, - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הגר"ז בסימן תקי"א ס"ו כתב דהוא משום דלא התירו הבערה מועטת זו שהבשמים מתבערים ע"ג הגחלים, אלא לצורך אכילה. - **ב** י"ל דאף דמדאורייתא אין בזה משום כיבוי והבערה, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, אלא שהתירוהו לצורך עישון פירות וצליית בשר, דהם צורך אכילה, (אף דלא חשיב כצורך אוכל נפש), ולא התירוהו לצורך ריח, וע"ד מש"כ הרא"ה לעיל בסוגיין דאף מאן דשרי עישון פירות ע"ג כלי חרס, הוא רק לצורך אכילה. - **ג** למש"נ לעיל עפי"ד התורי"ד הא דלי"ב משום הבערה, הוא משום דלא איירי בעישון ע"י בשמים, הרי דבהנחת מוגמר יש לאסור משום הבערת הבשמים. - **ד** למש"כ הרמב"ן דלדעת הרי"ף כל הא דשרי לעשן פירות, הוא באש הדלוק לקדירה, אף אסור להבעיר אש לצורך העישון, כיון דאינו שוה לכל נפש, י"ל דהא דתנן דאין מניחין את המוגמר, איירי כשמבעיר לצורך כך.[[682]](#footnote-683)

י"ג אייר פ"א

דף מס' 26

**כתובות ז' א' - מתוך שהותרה חבורה לצורך הותרה נמי שלא לצורך,** מבו' דאף במלאכת נטילת נשמה אמרינן מתוך, והרמ"ך בפ"א מיו"ט ה"ד תמה מזה ע"ד הרמב"ם שם, דלא אמרינן מתוך אלא בהוצאה והבערה, אך יש שפירשו לד' הרמב"ם שם בע"א, ונתבאר בדף מס' 2, ועמש"כ בזה הפר"ח בסימן תצ"ה ס"א, והפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט פ"א ס"ח, והראש יוסף והראשל"צ בביצה י"ב א', ואכמ"ל.

**אלא מעתה מותר לעשות מוגמר ביו"ט,** בפירש"י כתב דהיינו לגמר את הכלים ואת הבגדים, אך בפירש"י בביצה כ"ב ב' ד"ה וחכמים אוסרין מבו' דמפרש דקאי על עשיית מוגמר להריח, דה"ז אסור לחכמים משום דאינו שוה לכל נפש, ועמד ע"ז בהגה' יעב"ץ,[[683]](#footnote-684) - ובתשו' מכתם לדוד או"ח סימן י"ט ד"ה מעתה עלה כתב דרש"י הכא חזר בו, וס"ל דעשיית מוגמר להריח הויא שוה לכל נפש, והא דה"ז אסור לחכמים הוא משום כיבוי, עיי"ש, וכ"נ להדיא בד' היראים בסימן ד"ש דעשיית מוגמר להריח חשיבא כשוה לכל נפש, ורק עשיית מוגמר לגמר הו"ל אינו שוה לכל נפש, עיי"ש.

**דמתוך שהותרה הבערה וכו',** השעה"מ בפ"א מיו"ט ה"ד כתב להוכיח מזה דאמרינן מתוך בכיבוי, שהרי בעשיית מוגמר איכא משום כיבוי, כמו שאמרו בסוגיית הגמ' בביצה כ"ב ב', ואפ"ה פריך דנימא בזה מתוך,[[684]](#footnote-685) - ועיי"ש שכתב לדחות לדעת הרי"ף דמסקינן התם דליכא בעשיית מוגמר משום כיבוי גמור, דדמי לבשרא אגומרי דלי"ב משום מכבה.

**דבר השוה לכל נפש**

**אך אשר יאכל לכל נפש דבר השוה לכל נפש,** צ"ב דהך קרא קאי על אוכל נפש עצמו, ומנ"ל דאף שאר צרכים שהותרו מדינא דמתוך, בעינן שיהיו שוין לכל נפש, - והרא"ה כתב דהיינו משום דלא הותרו שאר צרכים אלא כשהן שוין לאכילה דהוי שוה לכל נפש, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הוצאה, - אך היראים בסימן ש"ד כתב דהוא משום דבקרא דאשר יאכל נכלל אף אכילה, דכל מקום שנאמר לא יאכל אכילה והנאה משמע, וע"כ ילפינן מינה דלא הותרה אלא הנאה השוה לכל נפש, וזה לטעמי' דעיקר דינא דמתוך הוא משום דהו"ל בכלל אשר יאכל, ונתבאר בדף מס' 2.

**אנא דבר הצורך לכל נפש קאמינא צבי צריך לכל נפש הוא,** בביאור טעם זה, כתב בפירש"י בביצה כ"ב ב' ד"ה ושמואל אמר כתב דהוא משום דהו"ל אוכל נפש וראוי אף לעניים אלא שאינו מצוי להם, וכ"כ הר"י מלוניל שם, וכ"כ בחי' המאירי שם דהוא משום דאף עניים אילו הי' מצוי להן היו עושין כן, וכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן תקי"א ס"ד, והט"ז שם סק"ו, והמ"ב שם סקכ"ה, - ולפ"ז הרי דתיקון מאכל דאף מי שמצוי לו מאכל זה אינו מתקנו בענין זה, חשיב כאין שוה לכל נפש ואסור, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ שם כ"ג א' שאסר במיתוק החרדל משום דאינו שוה לכל נפש, כיון דאין בו צורך אלא לאנשים מפונקים ומעונגים יותר מדאי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ג הכ"ו ופ"ו הע"ה בשם י"א.[[685]](#footnote-686)

אך בחי' ר"נ בן הרמב"ן בביצה כ"ב ב' ד"ה איבע"ל וכ"ג א' מבו' דאף אם תיקון זה אינו שוה לכל נפש, מ"מ כיון דהוא לצורך אכילה, חשיב כשוה לכל נפש, וכ"כ הרא"ה שם כ"ג א', ועיי"ש שכתב דזהו טעמא דרבא דשרי בעישון פירות, משום דס"ל דחשיב כצורך אכילה,[[686]](#footnote-687) וכ"נ בד' הרא"ה בסוגיין שכתב דכל ענין אכילה הוי דבר השוה לכל נפש, ובחי' רבינו קרשקש הוסיף לפרש דהוא משום דכל אכילה הוא דבר הצריך לכל נפש, והיינו דסגי במה שעיקר הצורך דאכילה הוא שוה לכל נפש, ול"ב שעשיית פעולה זו לצורך זה תהא שוה לכל נפש, וכ"כ החינוך במצוה רח"צ דאף מאכל שאין דרך לעשותו אלא המלכים והשרים הגדולים מותר לעשותו כל אדם, דמ"מ עיקר אכילה דבר השוה בכל נפש היא, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בביצה כ"ג א' דכל אוכל נפש מותר לכל אדם.[[687]](#footnote-688)

\*בתשו' דרכי נועם או"ח סימן ט' נקט דבאכילה ל"ב שיהא שוה לכל נפש, וכתב לפ"ז להתיר במציצת העשן, דדמי לאכילה דל"ב בה שוה לכל נפש, וכן נסתפק בזה הפמ"ג במש"ז סימן תקי"ב סק"ז, עיי"ש, - ובתשו' זרע אמת ח"ג ריש סימן ע"ג תמה ע"ז מסוגיין דלהדיא דאף באכילה בעינן שוה לכל נפש, אלא דחשבינן לה כשוה לכל נפש, משום דהוי צורך כל נפש,[[688]](#footnote-689) ועיי"ש שהביא מש"כ הדרכי נועם שם לפרש לסוגיין בע"א, ותמה ע"ז.

בחלה פ"א מ"ח תנן דעיסת הכלבים בזמן שהרועים אוכלין ממנה נעשית ביו"ט, ובתשו' מכתם לדוד או"ח סימן י"ט ד"ה והנלע"ד הק' דמ"ט לא חשבינן לה כאינו שוה לכל נפש, שאין אוכלין אותה אלא הרועים השוכנים בשדות שלא הורגלו בפת נקי', ועד"ז הק' האחרונים בהא דתנן שם כ"ה א' דלר"ע הותר לשחוט בהמה מסוכנת כשיש בה שהות לאכול ממנה כזית בשר חי, אף דאכילת בשר חי אינה שוה לכל נפש, ועיי"ש שכתב לישב דכיון דכיון שכל אדם יאכלנו במדבר או בשני בצורת דאין לו מאכל אחר, חשיב כשוה לכל נפש, ולדעת הרא"ה ודעימי' דכל צורך אכילה חשיב כשוה לכל נפש, ניחא בלא"ה.

אך לדעת רש"י ודעימי' דלא הותרה שחיטת צבי, אלא משום דאף עניים היו שוחטין צבי אילו הי' מצוי להם, ולא סגי לי' במה דהוי צורך אכילה, ודכל אדם יאכלנו כשלא יהא לו מאכל אחר, תיקשי דמ"ט הותרה אפיית עיסת הכלבים ושחיטה לצורך אכילת בשר חי, אך י"ל דלא אסרו משום אין שוה לכל נפש, אלא בדבר שאינו נצרך לכל בנ"א, אלא הוא למותר, אך דבר הנצרך לכל בנ"א, אלא שהוא עושה כן באופן גרוע דלא סגי בזה לשאר בנ"א, הו"ל כצורך גמור, וחשיב שפיר כשוה לכל נפש.[[689]](#footnote-690)

הפמ"ג במש"ז בסימן תקי"ב סק"ב נסתפק בדבר האסור אם חשיב כאינו שוה לכל נפש, או דאך אריא דאיסורא רביע עלי' וחשיב כשוה לכל נפש, ובפתיחה להל' יו"ט פ"א סי"ט נקט דלא חשיב כשוה לכל נפש,[[690]](#footnote-691) - והאמרי בינה בדיני יו"ט סו"ס ב' וסימן ג' ד"ה והפ"מ תמה ע"ז, שהרי להדיא אמרו בביצה י"ב א' במבשל גיד הנשה בחלב ואכלו דלמאן דאית לי' מתוך אינו לוקה משום הבערה ובישול, והרי דאף דה"ז איסור, מ"מ חשיב כשוה לכל נפש, והיינו כמש"כ הרא"ה ודעימי' דכל צורך אכילה חשיב כשוה לכל נפש, ולדעת החולקים, י"ל כמש"כ הפמ"ג שם דשאני דבר איסור, דמצ"ע הוא שוה לכל נפש, אלא דאריא דאיסורא רביע עלי', (וגם י"ל כמש"נ לעיל לדון דלא חשיב כאין שוה לכל נפש בדבר הנצרך לכל אדם אלא שעושה כן באופן גרוע דלא סגי בזה לשאר בנ"א, ועד"ז הוא בדבר האסור).

הטו"א במגילה ז' ב' באבנ"מ נקט דמותר לבשל ביו"ט לצורך אכילה שלא כדרך, ובהגה' האמרי בינה שם עמד בזה, דאכילה שלא כדרך ל"ה שוה לכל נפש, ומבו' בדבריו שם, דאף דס"ל דכל אכילה חשיבא כשוה לכל נפש, מ"מ אכילה שלא כדרך דלא שמה אכילה, ל"ה כשוה לכל נפש,[[691]](#footnote-692) וכ"כ האפיקי ים בח"ב סו"ס לדון בזה.

בפירש"י בביצה כ"ב ב' ד"ה וחכמים אוסרין כתב דמוגמר אינו שוה לכל נפש משום דאינו אלא למפונקים או למי שריחו רע, וכ"כ הר"ן שם, ומבו' דאף דכל מי שריחו רע צריך למוגמר, מ"מ כיון שסתם בנ"א אין ריחם רע, חשיב כאינו שוה לכל נפש, - אך המור וקציעה בסימן תקי"א כתב דלא נאסר משום אין שוה לכל נפש, אלא בדבר שהוא להנאה יתירה ותענוג, ועד"ז כתב הבית מאיר ביו"ד סימן קצ"ז דלא נאסר אלא דבר שהוא תפנוק יתירא, ועיי"ש שכתב דלא תלי כלל אם עושין כן רוב בנ"א או מיעוט, אלא אם הוא צורך או תפנוק יתירא, והא דאינו שוה לכל נפש, הוא הוכחה לכך דאי"ז אלא תפנוק יתירא, שהרי חזינן דיש בנ"א שאף שהוא מצוי להם אינם מתאוים אליו, וצ"ע.

**צרכי רפואה**

למש"כ רש"י והר"ן דעשיית מוגמר למי שריחו רע חשיב כאינו שוה לכל נפש, אף דכל מי שריחו רע צריך למוגמר, הדין נותן דגם צרכי רפואה חשיבי כאין שוה לכל נפש, אף דכל אדם צריך להם אם הוא חולה, - וכ"כ הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ג' דצרכי חולה לא הותרו ביו"ט, משום דל"ה שוה לכל נפש, והרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש הסכים ליסוד דבריו דצורך הרפואה עצמה ל"ה שוה לכל נפש, ואך שנחלק ע"ז משום דה"ז מועיל לאכילתו, וצורך אכילה הוא שוה לכל נפש,[[692]](#footnote-693) וכ"נ בד' היראים בסימן ד"ש שכתב דהא דגימור כלים אינו שוה לכל נפש, הוא משום דאינו שוה אלא לחולים, וכ"ה מבו' בתוס' חכמי איברא תוס' הרא"ש לעיל י"ח ב', וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בסימן תקי"א ס"ב דאסור לחמם מים לצורך רחיצת תינוק, כיון דאי"ז שוה לכל נפש, אף דהוא נצרך לבריאותו, וכמו שעמד ע"ז השעה"צ שם סקי"ד.

אך בד' הרא"ה לעיל כ"ב א' משמע דהותרה מלאכה ביו"ט לצורך רפואה, וחשיב כשוה לכל נפש, ומה שאסרו בכחילת העין, הוא משום דאי"ז רפואת חולי, שהרי עתיד הוא להתרפאות, וכ"נ בד' השטמ"ק שם שפירש כן לדבריו, וכ"כ הפנ"י בשבת ל"ט ב' בביאור ד' התוס' שם ד"ה וב"ה מתירין דכל דבר שהוא לבריאות הגוף, חשיב כשוה לכל נפש,[[693]](#footnote-694) והסכים לזה הפמ"ג באש"א סימן תקי"ד סק"ד,[[694]](#footnote-695) וכ"כ המור וקציעה בסימן תקי"א למש"כ שם דכל שאינו להנאה יתירה ותענוג שרי, ונתבאר לעיל, וכ"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן ס"ו, והאבנ"ז בסימן שצ"ד סק"ח, והאבנ"ז שם כתב דתליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה בדין מכשירין, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל צ"ה סוסק"ב.

י"ד אייר פ"א

דף מס' 27

**שבת קל"ד א' - אין מסננין את החרדל במסננת שלו,** בטעם הא דלא הותר לסנן את החרדל במסננת שלו ביו"ט לצורך אוכל נפש, מצינו כמה דרכים, ונתבאר בדף מס' 10.

**כאן בגחלת של מתכת כאן בגחלת של עץ,** בפירש"י כתב דהוא משום דבגחלת של מתכת לא שייך כיבוי, וכתב דהוא משום דאינו עושה פחם, ובד' הראשונים מצינו כמה דרכים בזה, ונתבאר במ"מ למלאכת מכבה, וצ"ע, דאף דמדאורייתא לי"ב משום כיבוי, הרי ה"ז אסור מדאורייתא, כמש"כ בפירש"י לעיל מ"ב א' (ד"ה גחלת של מתכת), וכ"כ התו"י ביומא ל"ד ב', ובתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ז, וא"כ מ"ט שרי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' הריטב"א מבו' דהוא משום דהכא אינו מתכוין לכבות, וכיון דאף כשמתכוין לכבות לי"ב איסור דאורייתא, לא אסרו כשאינו מתכוין.[[695]](#footnote-696) - **ב** בגל' הגרע"א למג"א סימן תק"י סק"ז כתב דהתירו לאיסור זה משום שמחת יו"ט. - **ג** החזו"א בסימן נ' סקי"ח כתב בדעת הרמב"ן דהא דמדרבנן אסור לכבות, הוא משום צירוף, אך לי"ב משום כיבוי אף מדרבנן, וע"כ הוא דבממתק את החרדל דאינו מצרף בכך, ליכא איסור כלל.

**א"ל התם אפשר הכא לא אפשר,** בביאור שנויא דגמ' נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהא דבשרא אגומרי שרי אף דאיכא כיבוי, הוא משום דא"א מאתמול דביומא שביחא טפי, אבל חרדל שביחא מאתמול,[[696]](#footnote-697) וכ"כ הריטב"א והפסקי רי"ד והריא"ז, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ב, והאו"ז בסימן שנ"א, ואך דלדעת רש"י בביצה כ"ג ב' מדאורייתא הוא דלא הותרה מלאכת אוכל נפש בכה"ג דאפשר מאתמול, אך הריטב"א כתב דאי"ז אלא מדרבנן. - **ב** הבעה"מ בביצה כ"ג א' כתב דשאני בבשרא אגומרי דא"א באכילת צלי אלא כך כי הוא המובחר שבצלי, ומשא"כ במיתוק החרדל דאפשר בלעדיו לפי שאין בו צורך אלא לאנשים מפונקים ומעונגים יותר מדאי, ואינו שוה לכל נפש, והרמב"ן במלחמות שם נחלק ע"ז, ובביאור הפלוגתא בזה, עמש"נ בדף מס' 26 ובהערה, ועד"ז כתב המאירי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' ספ"ו בשם יש מי שאומר. - **ג** הרמב"ן במלחמות שם כתב דהוא משום דמיתוק החרדל תיקון הוא, ואינו בכלל אפי' ובישול אלא כטחינת החטים היא, ולמש"כ הרמב"ן שם כ"ד ב' דאיסור דטחינה הוא משום דתיקון היא והויא מלאכת ימים רבים, צ"ל דה"נ מיתוק החרדל הוי מלאכת ימים רבים, (וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' ספ"ו גם לטעם זה).[[697]](#footnote-698) - **ד** ההשלמה כתב דהוא משום דבחרדל אפשר למתקו בגחלת של מתכת,[[698]](#footnote-699) א"נ אפשר למתקו בלא כיבוי, כמו שעושין עכשיו שממתקין אותו במים חמין, וכ"כ ההשלמה והמכתם והמאורות בביצה י"ד א' דהוא משום דאפשר למתקו בגחלת של מתכת, ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק שער ב' ספ"ו דהוא משום דעיקר תיקונו בגחלת של מתכת ולא בגחלת של עץ, ושם הנ"ג כתב דהוא משום דאפשר בגחלת של מתכת והוא ראוי ומצוי יותר.

בד' הרמב"ן במלחמות שם מבו' לפרש לפ"ז, דזהו עיקר הא דפריך דמ"ש מבשרא אגומרי, והיינו דאף דטעם האיסור במיתוק חרדל בגחלת של עץ, הוא משום דהוי תיקון וכטחינת חטים, וע"כ לי"ב להתירא דמלאכת אוכל נפש, הרי גם בבשרא אגומרי ליכא מדינא להתירא דמלאכת אוכל נפש, ואפ"ה שרי, - ולכאו' המכוון בזה, דס"ד דהא דשרי בבשרא אגומרי, אף דמדינא לי"ב להתירא דמלאכת אוכל נפש, הוא משום דאין הכיבוי אסור אלא מדרבנן דהו"ל משאצל"ג, והתירוהו לצורך אוכל נפש, וע"ד מה שהתירו מיתוק בגחלת של מתכת, משום דאי"ז אסור אלא מדרבנן, וע"ז פריך דא"כ הי' לנו להתיר גם במיתוק בגחלת של עץ, אף דל"ב להתירא דמלאכת אוכל נפש.[[699]](#footnote-700)

גירסת הרי"ף בביצה כ"ג א' דמשני התם ליכא כיבוי הכא איכא כיבוי, ובביאור הא דבבשרא אגומרי ליכא כיבוי, כתב הרמב"ן במלחמות שם דהוא משום דסופו מבעיר, וע"כ לא חשיב ככיבוי, וכ"כ האשכול בהל' יו"ט, והמאירי בסוגיין, - אך בפי' ריבב"ן בביצה שם כתב דהיינו דליכא כיבוי **מיד ואינו נעשה בידיו אלא מאיליו,[[700]](#footnote-701) ומשא"כ במיתוק חרדל בגחלת דאיכא כיבוי מיד.**

**ובטעם הא דלא הותר בבשרא אגומרי אם הי' בזה כיבוי, כתב הרמב"ן במלחמות שם דהוא משום דאי"ז לצורך אוכל נפש ממש,**[[701]](#footnote-702)שהרי אפשר לצלות בלא כבוי והמובחר שבצלי אינו ע"ג גחלים ממש וכו' ואפ"ה שרי,[[702]](#footnote-703) וזהו דפרכינן אהא דמיתוק החרדל אסור משום דהוי תיקון ודמי לטחינת החטים, והו"ל כיבוי שלא לצורך, דמ"ש מבשרא אגומרי דהוי כיבוי שלא לצורך ושרי, וע"ז משני דהתם ליכא כיבוי, וכ"נ בד' ההשלמה בסוגיין דהוא משום דאפשר בלא כיבוי, וזהו דפרכינן אהא דנאסר מיתוק החרדל משום דאפשר בלא כיבוי, (דאפשר בשל מתכת), דמ"ש מבשרא אגומרי דשרי, וע"ז משני דהתם ליכא כיבוי אלא הדלקה, וההדלקה צריכה לו לאוכל נפש, - אך המאירי בסוגיין ובביצה כ"ג א' כתב בדעתו דהוא משום דלא הותר כיבוי כלל לצורך אוכל נפש, וכ"כ הגר"א בסימן תק"ז ס"ד בדעתו.

בטעמא דש"ר דהותר כיבוי בבשרא אגומרי אף שיכול לצלות שלא ע"ג גחלים ממש או בקדירה, מצינו כמה דרכים, **א** הבעה"מ בביצה שם כתב דהוא משום דא"א בצלי אלא כך דהוא המובחר שבצלי. - **ב** השטמ"ק בביצה שם כתב בשם הריטב"א דאף דאפשר בלא"ה, מ"מ כיון דבשעת הכבוי ממש נכשר האוכל שרי. - **ג** המג"א בסימן תק"ז סק"ט כתב דחשיב א"א בענין אחר כיון דהוא רוצה לאכלו כך.

**דין מלאכה המתלוה**

הרא"ה בביצה כ"ג א' כתב דבהתירא דבשרא אגומרי נתחדש דאף דאינו נהנה כלל מגוף הכיבוי, ואין הכיבוי מועיל כלל לצורך האוכל נפש, מ"מ שרי, כיון דנהנה הוא בשעה שאותה מלאכה נעשית ומתוך הנאתו נעשית אותה מלאכה של הכיבוי בשעת הנאתו, ועד"ז כתב השטמ"ק שם בשם הריטב"א, דאע"ג שאין הכיבוי הוא העושה הצלי, וגם אפשר בע"א, מ"מ כיון דבשעת הכיבוי ממש נכשר האוכל שרי, - והר"ן בביצה כ"ב א' כתב דמה"ט מותר להוסיף פתילות לנר, אף שממהר את כיבויו, משום דכולה הדלקה היא, ודמי לבשרא אגומרי, - והריטב"א לעיל מ"ו ב' כתב לפרש עפי"ז להא דמותר לטלטל נר ביו"ט, אף דדילמא בהדי דנקיט לי' כביא, לפי הס"ד שם דמה"ט הוא אסור לטלטל נר בשבת, משום דהוי ככל מלאכה שהותרה לצורך אוכל נפש או הנאת גופו, ודמי להתירא דבשרא אגומרי.

ועד"ז מצינו בהא דהותר לבעול בתחילה בשבת, אף דאינו נהנה כלל מן החבורה שנעשית ע"י הביאה, ומ"מ כיון דהחבורה נעשית ע"י הביאה, חשיבא גם החבורה כמלאכת אוכל נפש.

והרשב"א לעיל כ"ב א' כתב דהא דשרי כיבוי זה, הוא משום דהיינו אורחי' ומגופו של מעשה הוא, וכן חבורה של בעילה, ומשמע דכל הא דהותרו כיבוי וחבורה אלו, אף דאין בהן עצמן תועלת לאוכל נפש וצורך היום, הוא משום דהיינו אורחי', וע"כ חשבינן להו מגוף המעשה,[[703]](#footnote-704) - ובזה מתפרש מה שמצינו בכ"ד דלא הותרה מלאכה המתלוה למלאכת אוכל נפש, ועמש"כ בזה בס' יו"ט כהלכתו סימן ו'.

**פסחים מ"ו א' - לא תקרא לה שם עד שתאפה,** בפירש"י כתב דהא דלא הותר לשרפה, הוא משום דאין שורפין קדשים ביו"ט, והתוס' הק' דמ"ט אין שורפין אף דיכול ליהנות ממנה בשעת ביעורה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דההבערה אינה להנאה אלא לשם מצות שריפה, אלא שהתורה לא הקפידה אם יהנה ממנה בשעת ביעורה, כדחזינן דהיא אסורה בכל ההנאות, ודמי לנדרים ונדבות דאין קרבין ביו"ט, אע"פ שיש בהן היתר לאכילת אדם, משום דעיקרן לגבוה, וכהנים משלחן גבוה קא זכו, ואף למ"ד דנדרים ונדבות קרבין הוא משום דס"ל דעיקרן אף לצורך אדם, אך שריפת תרומה אין עיקרה להנאה, אלא לשם מצות ביעור, אך הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ (אות ו') כתב דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, ולא דריש לכם ולא לגבוה, אף שמן של תרומה שנטמא שורפין אותו ביו"ט משום דיש בו צורך הדיוט.[[704]](#footnote-705) - **ב** התוס' כתבו בשם ר"י דהוא גזירה אטו קדשים.[[705]](#footnote-706) - **ג** בפירש"י בביצה כ"ז ב' ד"ה חלה שנטמאה כתב דהוא משום דגזיה"כ היא שאין קדשים טמאים מתבערים ביו"ט דרחמנא אחשבה להבערתן דכתיב באש ישרף, הלכך מלאכה היא,[[706]](#footnote-707) ועמש"כ בס' דברי חיים דיני יו"ט סימן ה', והשפ"א בביצה שם, והקה"י שם סימן כ', ובשיעורי הגרש"ר בפסחים ה' ב' אות פ"א לפרש לד' רש"י בכמה אנפי.[[707]](#footnote-708)

בפירש"י כתב דגם הא דל"מ להשליכה לכלבים הוא מכח הא דאין שורפין קדשים ביו"ט, וכ"כ בפירש"י בשבת קכ"ו ב' ד"ה מפנין תרומה טהורה, ובביצה כ"ז ב' ד"ה חלה שנטמאה, ובביצה שם הוסיף לפרש דהוא משום דגזיה"כ היא שאין קדשים טמאים מתבערים ביו"ט דרחמנא אחשבה להבערתן דכתיב באש ישרף, הלכך מלאכה היא, וכתב דמה"ט הוא דאין שורפין תרומה טמאה ביו"ט, אף דיכול ליהנות ממנה בשעת ביעורה, ונתבאר לעיל.

והתוס' הרשב"א כתב בשם ר"י שהק' ע"ז דמה מלאכה שייכא באכילה לכלב, וכן הק' הסה"ת בסימן פ"ד, והתוס' בביצה שם (ד"ה ועל החלה),[[708]](#footnote-709) וכתב לפרש דהיינו דגזרו ביעור ע"י שמאכיל לכלב אטו שאר ביעורין שהן מלאכה, וכ"כ התוס' הרא"ש, ועד"ז כתב הריטב"א בשבת שם, - אך המגיני שלמה והראש יוסף בביצה שם פירשו בד' רש"י דהוא איסור בפנ"ע מכח הא דאחשבה רחמנא להבערתן, וחשיב כמלאכה, ומה"ט הוא דשריפת קדשים אסירא, ולא שרינן לה מדין מתוך.

התוס' הרשב"א כתב בשם ר"י דהא דל"מ להשליכה לכלבים, הוא משום דאין מאכילין תרומה טמאה לבהמה, דמצותה בשריפה ולא הותרה בשאר הנאות, דבתמורה ל"ג ב' מני לה בכלל הנשרפין, ותנן התם דהנשרפין לא יקברו,**[[709]](#footnote-710)** וכ"כ הסה"ת בהל' חלה סימן פ"ד בשמו, וכ"כ התוס' בביצה שם ד"ה ועל החלה, והבעה"מ והרמב"ן וש"ר בשבת שם.**[[710]](#footnote-711)**

ט"ז אייר פ"א

דף מס' 28

**אופה מיו"ט לחול**

**פסחים מ"ו ב' - האופה מיו"ט לחול רב חסדא אמר לוקה,** בפירש"י כתב דהיינו לאחר שאכל וגמר סעודתו דפשיטא לן דלא חזיא לי' מידי האידנא, ומשמע דאם אפה לחול קודם שגמר סעודתו, לכו"ע אינו לוקה, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בחי' רבינו דוד כתב דהוא משום דכל שיש לו לסעוד קרוב הדבר שיאכל כל מה שאפה, וכל הא דלוקה הוא באופה אחר סעודתו, שרחוק הוא שימלך לאכול. - **ב** הרא"ה בביצה כ"א א' כתב דהוא משום דקודם סעודתו יש להתיר משום דכל חדא וחדא חזיא לי', עיי"ש, ועד"ז כתב המאירי דהוא משום דכל שלא סעד ה"ז ראוי לו.[[711]](#footnote-712) - **ג** היחוסי תנו"א בע' ר"י בר אבדימי כתב דהא דלוקה ולא אמרינן מתוך, הוא משום דנגמרו סעודות היום וברור שאין לו עוד בצורכי נפש כלל כלל לצורך יו"ט, וע"כ כל מה שטורח הוא לצורך חול, ודמי לחורש וזורע ביו"ט דחייב, משום שאין בו צורך יו"ט, ודינא דמתוך במבשל גיד הנשה בחלב הוא כשלא גמר סעודתו, ואותו בישול שמבשל אע"פ שבאיסור הוא, אם בא לבשל בהיתר מבשל לכתחילה, ובכה"ג אף האיסור שמבשל אינו לוקה עליו, דאמרינן הואיל והותרה הותרה, ועד"ז כתב בהגה' ברוך טעם למגיני שלמה בביצה י"ב א', עיי"ש, (ונתבאר בדף מס' 2 בהערה). - **ד** הצל"ח כתב דהוא משום דאינו לוקה אלא כשידוע לעדים שאופה לצורך מחר, דאל"כ הויא התראת ספק.[[712]](#footnote-713) - **ה** בד' הגר"א בסימן תק"ג ס"א ד"ה ודוקא משמע דהוא משום דקודם סעודתו ל"ב להואיל ואי מיקלעי לי' אורחים, אלא יש להתיר מכח הא דאי בעי מצי איהו למיכל, עיי"ש, ושמא זהו מכוון הריב"ש בסימן ט"ז, עיי"ש.

המאירי כתב דאם באו לו אורחים, מודה רב חסדא דפטור, וכל הא דלוקה הוא כשנתברר שלא באו לו אורחים ונעשית מלאכתו שלא לצורך יו"ט, וכ"נ להדיא בד' המהר"ם חלאוה, דרק לערב איגלאי מילתא דעביד איסורא, וכ"נ בפי' הר"י מלוניל בביצה כ"א א', וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר"י בר אבדימי דרק "הואיל" לא אמרינן, אך כל שבאו אורחים אינו לוקה, - אך עיי"ש שכתב בשם הריב"א הלוי, דכיון שמפרש בהדיא שמלאכתו לצורך חול, אף אם באו אורחים לוקה.[[713]](#footnote-714)

והאחרונים נחלקו בדין זה, עמש"כ בזה הלימודי ד' לימוד ר"ג, והברוך טעם בשער ד' דין ג' בסופו ד"ה ונ"ל להמציא, והאמרי בינה דיני יו"ט סימן ג' ד"ה ודע דמבואר, והאבנ"ז בסימן תט"ז סק"ח, והאפיקי ים בח"ב סו"ס ט"ו, והקוב"ש באות קמ"ג, והאבי עזרי בפ"א מיו"ט הט"ו.

**הואיל**

**הואיל ומיקלעי לי' אורחים חזי לי',** ביסוד דינא דהואיל נחלקו הראשונים, דהנה לקמן ס"ב א' דנו בגמ' לדמות דין הואיל דהכא לדינא דהתם דשוחט ע"מ שיתכפרו בו ערלים בזריקה אם חשיב כמחויב כפרה כמותו הואיל ואי בעי מתקין נפשי', - והרמב"ן במלחמות בסוגיין כתב לפרש לשנויא דגמ' שם, דדין הואיל דהתם ל"ד כלל להואיל דהכא, דהתם אי"ז הואיל דאתי, דאף אם זרק ע"מ שיתכפרו בו ערלים פסול, אע"ג דא"א לו לתקן עצמו שיהא ראוי לכפרה בזריקה זו,[[714]](#footnote-715) ומשא"כ הכא דהא דאמרינן הואיל הוא משום דאפשר שיבא לעולם, - ועד"ז כתב בחי' רבינו דוד לקמן שם, דהא דאמרינן הכא הואיל, הוא משום שתולין לו שיבואו אורחים שתהי' האפי' ראוי' להם מפני שהם עשויין לבא, ואם הוא בדבר שאין עשוי לבא ודאי דלא אמרינן הואיל, ותולין במה שעשוי לבא בדבר כאלו הוא בא, ומכח זה פוטרין אותו, מפני שאפשר שיבא הדבר להיתר שיבואו אורחים שתהא האפי' ראוי' להם, וכיון שהן עשויין לבא עושין אותן כאילו באו, ומשא"כ התם דהוא דבר שאינו עשוי לבא דאחר זריקה א"א לו לתקן עצמו, אלא הא דאמרינן הואיל הוא משום שהי' אפשר לו לתקן עצמו מתחילה, - וכ"כ בחי' רבינו דוד והר"ן לקמן מ"ז ב' דלא אמרינן הואיל אלא בדבר שיכול לבא לידי היתר.[[715]](#footnote-716)

אך התוס' לקמן ס"ב א' ד"ה כי לית לי' והבעה"מ בסוגיין נקטו דלפי האמת דין הואיל דהתם הוא חד דינא עם דין הואיל דהכא, והתוס' שם כתבו לדמותו גם לשלמים ששחטן בחוץ קודם פתיחת דלתות היכל אם אמרינן הואיל דאי בעי פתח, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר"י בר אבדימי, - ומוכח לפ"ז דיסוד דינא דהואיל אינו משום דאפשר שיבא הדבר לידי היתר, אלא היינו דמלאכה דאפשר שתהא לאוכל נפש, חשיבא כמלאכת אוכל נפש, וה"נ התם כיון דאי בעי מהיל נפשי', חשבינן לי' כמחויב כפרה כמותו, וה"נ בשחט בחוץ קודם פתיחת דלתות היכל, חשבינן להו כראויים לפתח אהל מועד.[[716]](#footnote-717)

המהר"ם חלאוה כתב דדינא דהואיל ל"ד לדינא דמתוך דפליגי בה ב"ש וב"ה, דאף מאן דאית לי' מתוך י"ל דלית לי' הואיל, דלא שרינן מכח מתוך אלא בדבר שיש בו קצת צורך היום, ודינא דהואיל הוא כשאין בו צורך היום,[[717]](#footnote-718) ומאידך אף מאן דאית לי' הואיל אפשר דלית לי' מתוך, דשאני הואיל שהוא בדבר אחד, ומשא"כ דינא דמתוך שהוא מדבר לדבר,[[718]](#footnote-719) ועמש"כ בזה בתשו' הרי"ד סימן פ"ב, ומש"כ היחוסי תנו"א ע' ר"י בר אבדימי, ובמש"כ שם בשם ריב"א הלוי, ואכמ"ל.

\*דעת רבא במנחות ס"ד א', דאם שמע שטבע תינוק בים ופרש מצודה להעלות דגים והעלה דגים ותינוק חייב, והתוס' שם כתב דל"ד להא דפטרינן הכא באופה מיו"ט לחול מטעם הואיל ומקלעי לי' אורחים, וה"נ נימא התם הואיל ופטר לי' אתינוק פטור נמי אדגים, דשאני הכא דאפייתו חזיא לצורך יו"ט, ומשא"כ התם דצידת דגים לא חזיא בשבת, והאחרונים נחלקו בביאור דבריהם, עמש"כ בזה הברוך טעם בשער ד' דין א' ד"ה ובאמת עדיין, והאמרי בינה דיני יו"ט סימן ג' ד"ה ודע דמבואר, והנפש חי' בסוגיא דהואיל סימן ב', והאבנ"ז בסימן תט"ז סק"ח, ועיי"ש בסקי"א במש"כ לישב לקו' התוס' בע"א, ואכמ"ל.

**בהא דאסור מדרבנן אף דאיכא למימר הואיל**

הבעה"מ כתב דאף דפליג רבה לענין מלקות, מודה הוא דלכתחילה אין לו לאפות, ולא פליג אלא לענין מלקות דקסבר דליכא איסורא דאורייתא, וכ"כ המהר"ם חלאוה והמאירי והר"ן בסוגיין, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד, והרשב"א והר"ן בביצה ד' ב', והרא"ה והר"נ בן הרמב"ן והריטב"א שם ט"ו ב', והרשב"א והרא"ה והר"נ בן הרמב"ן שם כ"א א',

וכ"כ המג"א בר"ס תקכ"ז, והמ"ב שם סק"ג, - והגר"ז בסימן תק"ג ס"ב כתב דהעושה כן מכין אותו מכת מרדות.

אך בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו' מבו' דלרבה דאמרינן הואיל אינו מכין אותו מכת מרדות, עיי"ש,[[719]](#footnote-720) ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלא אסרו חכמים בזה,[[720]](#footnote-721) או דאף דמדרבנן לא סמכינן אהואיל, מ"מ אי"ז אלא דינא דלכתחילה, וכדחזינן דבשעת הדחק שרי, וכדלהלן, וע"כ לי"ב מכת מרדות.

לקמן בסוגיין אמרו בשוחט בהמה מסוכנת דלדעת רבה שרי משום דאמרינן הואיל, ומבו' דאף דמדרבנן לא אמרינן הואיל, מ"מ משום הפסד ממונו שרי, - והבעה"מ בסוגיין כתב דבכל שעת הדחק שרי אפי' לכתחילה, ופירש כן להא דאופין מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, ולהא דשרינן בביצה כ"א א' בקמחא דבני חילא, - אך בד' הרא"ה בביצה כ"א ב' מבו' דלפ"מ דקי"ל כריב"ל, הרי דהא דמדרבנן לא אמרינן הואיל הוא איסור חמור, ולא התירוהו אגב דוחקא בעלמא.[[721]](#footnote-722)

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז הוכיח מד' הרשב"א, דאף דמדאורייתא אמרינן הואיל, מ"מ כיון דמדרבנן לא אמרינן הואיל חמיר כמלאכה דאורייתא, כיון דיסוד המלאכה אי עביד בענין דליכא למימר הואיל אסור מדאורייתא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאין להתיר לזה ע"י נכרי לצורך מצוה, ול"ה כשבות דשבות דשרי במקום מצוה, - וצ"ב, שהרי חזינן דאיסור זה קייל משאר איסורי דרבנן, שהתירוהו משום הפסד ממונו, ולדעת הבעה"מ שרי בכל שעת הדחק.[[722]](#footnote-723)

השאג"א בסימן ק"ד כתב בתו"ד דכל הא דמדרבנן לא אמרינן הואיל, הוא במילתא דבלא הואיל הוי איסור דאורייתא, אך בדבר דאף בלא הואיל אין איסורו אלא מדרבנן, כל היכא דאיכא למימר הואיל שרי לגמרי ואפי' מדרבנן לא גזרו עליו, ועמש"כ בזה הדברי חיים בהל' יו"ט סימן א',[[723]](#footnote-724) - אך האמרי בינה בהל' פסח סימן כ"ז ד"ה אף גוף הדבר הוכיח מכ"ד דאף באיסור דרבנן לא סמכינן על הואיל, עיי"ש.[[724]](#footnote-725)

החמד משה בסימן תקכ"ז סק"א הוכיח מד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ט והי"ג והט"ו, דאף דהמבשל מיו"ט לחול או לנכרים אינו לוקה משום דאמרינן הואיל, מ"מ ה"ז אסור מדאורייתא, עיי"ש, והביאו הביאוה"ל שם ד"ה וע"י עירוב, וכ"כ הקר"א בשבת כ"ד ב',[[725]](#footnote-726) והחמד משה שם כתב דלדעת רבה גופי' לי"ב איסור דאורייתא, (דמה"ט הוא שאופין מיו"ט לשבת, ומה"ט התירו במסוכנת אף בלא שיאכל כזית), אך לא קי"ל בזה כרבה, ועמש"כ בזה הקר"א שם.

**דין הואיל בהתירא דמלאכה לצורך פיקו"נ**

התוס' הק' דאם אמרינן הואיל ביטלת כל מלאכת שבת הואיל וראוי לחולה שיש בו סכנה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דלא שכיח כלל ולא אמרינן הואיל.[[726]](#footnote-727) - **ב** המהר"ם חלאוה כתב דלא אמרינן הואיל אלא במלאכת יו"ט דמלאכה בשעתה נעשית, שהרי מותר כל היום בהכנת אוכל נפש אלא דלערב איגלאי מילתא למפרע דבאיסור נעשה, אבל בשבת האיסור קיים וההיתר מתחדש ובשעת עשיית האיסור עדיין לא נתחדש ההיתר, וצ"ב. - **ג** בתשו' עטרת חכמים או"ח סימן ד' ד"ה ואם נכון כתב דלמש"כ הר"ן בביצה י"ז א' דמלאכת אוכל נפש הותרה ביו"ט, אך הא דשרי מלאכה במקום פיקו"נ הוא דחוי', י"ל דלא אמרינן הואיל אלא בהתירא דאוכל נפש, דאם יבואו אורחים נתברר דל"ה מלאכה כלל, ומשא"כ בדחי' דפיקו"נ, כיון דאף אם יהא חולה הו"ל מלאכה, אלא שנדחית לצורך חולה, הרי דכ"ז דליכא חולה ליכא להדבר הדוחה, ועד"ז כתבו הנחלת יעקב בסוגיין, ובתשו' חמד"ש או"ח סימן כ"ב סק"א, והחת"ס בביצה י"ז א', ובתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קל"ח ד"ה ולפענ"ד, והנפש חי' בסוגיא דהואיל סימן א', והאבנ"ז בסימן תט"ז סק"ט.[[727]](#footnote-728) - **ד** החזו"א בסימן קכ"ד בהערות לסוגיין כתב דשאני במלאכת אוכל נפש, דאין ההיתר מפני הצורך לאכול, כדחזינן דמותר לבשל קדירה לאכילה אף שיש לו קדירה אחרת לאכילה, (ועמש"נ בזה להלן), אלא דכל דהו"ל מלאכת אוכל נפש שרי, וע"כ כל דיש אפשרות שיבא לאכילת יו"ט, מיקרי מלאכת אוכל נפש ולי"ב איסור מלאכה, אף שאם באנו להכריע את המציאות נכריע מכח רוב שלא יבא לאכילה, ומשא"כ בהתירא דפיקו"נ דצורך הפיקו"נ דוחה שבת, וכל שיש לו אסור לבשל, הרי דכל שהכרענו מכח הרוב שלא יביא בישול זה פיקו"נ, חייב על בישולו.

**אם יש להתיר משום הואיל דאי בעי מצי אכיל**

לקמן בסוגיין אמרו בשוחט בהמה מסוכנת דשרי משום דאם בעי למיכל מצי אכיל, וצ"ע דא"כ מ"ט באופה מיו"ט לחול הוצרכו להא דאי מיקלעי אורחים חזי לי', ולא אמרו משום דאי בעי מצי אכיל,[[728]](#footnote-729) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בחי' רבינו דוד כתב דאה"נ דיש לפטור גם משום הואיל דאי בעי מימליך ואכיל. - **ב** בתשו' הריב"ש סימן ט"ז משמע דהוא משום דלא מצי לאכול את כל מה שאופה, ואף דמצי לאכול מעט לא סגי בזה, דהו"ל הערמה,[[729]](#footnote-730) ומשא"כ בבהמה מסוכנת דהתירו הערמה זו משום הפסד ממונו, וכ"כ הגר"א בסימן תק"ג ס"א ד"ה ודוקא, ועד"ז כתב הברוך טעם בשער ד' סימן א', דכשאופה כמה ככרות א"א להתיר משום דאי בעי מצי אכיל, כיון דלא מצי לאכול את כולם. - **ג** בד' הדרישה בסימן תצ"ח סק"ד מבו' דלא בכל גווני אמרינן הואיל ואי בעי למיכל מי אכיל, אלא הוא רק בגונא דהוא קצת רעב, או עכ"פ דעד הלילה ירעב קצת, ולפ"ז ניחא הא דהוצרכו הכא להואיל דאי מיקלעי אורחים חזי לי', דמה"ט פטור אף בכה"ג דאינו רעב כלל, ועד"ז כתב בתשו' מוצל מאש ח"ב סימן י"ב דאיירי כשאינו יכול לאכול אלא אכילה גסה, והוכיח מזה דהמבשל ביו"ט כדי לאכול אכילה גסה לוקה, (וציין לדבריו בגל' הגרע"א בסימן תצ"ה).

בהך מילתא אם יש להתיר גם משום דאי בעי מצי אכיל, מצינו כמה נפ"מ לדינא, **א** התוס' כתבו דברודה סמוך לשקיעת החמה ליכא למימר הואיל, דאפי' יבואו אורחים אין שהות לאכלו, והתור"פ כתב לפ"ז דיש ליזהר בי"ט שחל להיות בערב שבת שלא לעשות שום הכנה כ"כ סמוך לחשיכה שלא יוכלו אורחים לבא מחוץ לעיר לאכול כגון אם לנו חוץ לחומה, - ומבו' דס"ל דאין להתיר משום הואיל ואי בעי מצי אכיל, אך לדעת הסוברים דיש להתיר גם משום הואיל ואי בעי מצי אכיל, יש להתיר אף בכה"ג. - **ב** בפי' הר"י מלוניל בביצה כ"א א' כתב דאי מיקלעי לי' אורחים היינו משום דאורחים שכיחי בעיר שנים ושלשה מבני העיר שלא אכלו עדין או אכלו ולא שבעו, ומשמע דכל דליכא אורחים בעיר, ליכא למימר הואיל, ודלא כמש"כ התור"פ די"ל שיבואו אורחים מחוץ לעיר, וצ"ע דלפ"ז מי שדר לבדו בישוב, אסור לאפות מיו"ט לשבת, - אמנם בגווני דמצינו למימר הואיל דאי בעי מצי אכיל, שפיר יש להתיר. - **ג** המהרש"ל בביצה ב' ב' כתב דבזה"ז שאין לנו אורחים שיבואו ביו"ט כמו שהי' בימיהם, אין להתיר משום הואיל, - אך בגווני דמצינו למימר הואיל דאי בעי מצי אכיל, שפיר יש להתיר. - **ד** בתשו' זרע אמת ח"א סימן ע' ד"ה הן אמת כתב דלמש"כ התוס' דלא אמרינן הואיל וראוי לחולה שיש בו סכנה משום דלא שכיח, ה"נ בגונא ששחטו י"ד בהמות אחר שאכלו בני העיר סעודתם, ליכא למימר הואיל, משום דלא שכיח כלל שיהא צריך להם, אך הפמ"ג במש"ז בסימן תק"ג סק"ב כתב דמשמע דאמרינן הואיל אף בנמנע, כגון שציוה המושל שלא יבואו ממקום אחר, ומ"מ מיקרי הואיל, (ועמש"נ להלן בפלוגתת רבוותא אם אמרינן הואיל בדבר האסור מדרבנן), - אך בגווני דמצינו למימר הואיל דאי בעי מצי אכיל, שפיר יש להתיר אף אם לא משכח"ל שיבואו אורחים שלא אכלו. - **ה** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' ד"ה ולכאורה יש להביא הק' דמי שדר רחוק ממקום ישוב וסביבותיו לא שבת אדם בביה"ש יהא אסור לאפות, דלא שייך הואיל, כיון דבביה"ש לא שבת אדם בתוך אלפים אמה לעיר, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - אך בגווני דמצינו למימר הואיל דאי בעי מצי אכיל, שפיר יש להתיר.

**לדידך דאמרת לא אמרינן הואיל היאך אופין מיו"ט לחול,** בפי' ר"ח כתב דהא דלדידי' ניחא, אף דלכתחילה לא הותר לאפות מכח הואיל, הוא משום דהיכא דלא אפשר שרינן לי',[[730]](#footnote-731) וכ"כ הבעה"מ בסוגיין דהוא משום דבשעת הדחק שרי רבה לכתחילה, והא דבעי עירוב תבשילין, הוא כדי שיברור מנה יפה לשבת ומנה יפה ליו"ט, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד, והרשב"א בביצה ד' ב', ותלמיד הרמב"ן שם כ"א ב'.

אך הר"ן בסוגיין כתב דהא דלדידי' ניחא, הוא משום דפקע איסור דאורייתא משום הואיל, ואף דאכתי ה"ז אסור מדרבנן, מהני העירוב תבשילין להתיר לאיסור זה, וכ"ה מבו' בד' ההשלמה, וכ"כ הר"ן בריש ביצה, והרא"ה והריטב"א שם ט"ו ב', ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בגונא דליכא למימר הואיל ומטעם אחר אין האיסור בזה אלא מדרבנן, אם מהני בזה עירוב תבשילין, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר במ"מ ביצה פ"ב דף מס' 1.

ההשלמה בסוגיין כתב דהא דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט גזירה שמא ירבה בשבילו, ולא אמרינן דאם אם הרבה בשבילו לי"ב איסורא מדאורייתא הואיל ואי מיקלעי לי' אורחים, הוא משום דלא שביק אינשי שזימן ושקיל אורחין שלא זימן, וליכא למימר הואיל, וכ"כ המאורות והמאירי, אך ש"ר כתבו לישב לזה באנפי אחריני, ונתבאר בדף מס' 17, - ולא נתפרש לן, דא"כ היאך מותר לאפות מיו"ט לשבת בגונא דאין לו מאכלים אחרים לשבת, וודאי לא יתן מאכלים אלו לאורחים.[[731]](#footnote-732)

**מדאורייתא צרכי שבת נעשין ביו"ט,** בטעם הא דצרכי שבת נעשין ביו"ט, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דשבת יו"ט חדא קדושה היא דתרוייהו שבת איקרו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין, ונקט דתליא בהפלוגתא בביצה ד' א' אם שבת ויו"ט קדושה אחת או ב' קדושות, וכ"כ בחי' רבינו דוד, (וכ"כ הראש יוסף והחת"ס בביצה שם, ועיי"ש משה"ק לפ"ז).[[732]](#footnote-733) - **ב** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ואי אמרת כתבו דהוא משום דהיא מצות שבת ואם לא יעשנה ביו"ט שוב לא יעשנה, וע"כ חשיב כאוכל נפש דיו"ט, ובתשו' משיב דבר ח"א סימן ל"ז (ד"ה אבל האמת) פירש לדבריהם דההיתר בזה הוא משום מתוך וצורך מצוה.[[733]](#footnote-734) - **ג** הפסקי רי"ד בביצה ט"ו ב' כתב, דכיון דכתיב אך אשר יאכל לכל נפש וגו', הותר בין לצורכו בין לצורך שבת וכו' דיו"ט לגבי אוכל נפש כחול הוי בכל מידי דלא מצי למיעבד בחול, והכא לא מפסיק חול ביניהו, ועד"ז כתב המאירי שם, דאע"פ שלא הוזכר היתר הכנתו אלא ליומו, אין ספק שאף לשבת הסמוכה לו מותר, אחר שאינו בר הכנה שלא אמרה תורה אכול ביו"ט והתענה בשבת, אלא מלאכת אוכל נפש הותרה בו בין לעצמו בין לשבת הסמוכה לו.

**אלא כדי שיכול לאכול ממנה כזית צלי מבעו"י,** העמודי אור בסימן כ"ט הוכיח מהכא דלא הותר לעשות מלאכה לצורך אוכל נפש, אלא לאכילת כזית, דכיון דבקרא כתיב ל' אכילה, בעינן כזית, וכ"כ המאיר לעולם בח"א סימן כ"א בשם הגדול ממינסק, והאג"ט טוחן סק"ל אות א' ובאבנ"ז סימן קל"א סקי"ד וסימן תי"ג סק"ב, והאפיקי ים בח"ב סימן י"ד, - אך המאיר לעולם שם האריך לחלוק ע"ז, דודאי הותר לעשות מלאכה אף לצורך אכילת פחות מכזית, וכ"ה מבו' בד' הטו"א במגילה ז' ב' באבנ"מ, עיי"ש, וכ"כ העמק יהושע בסימן י"ד, והאמרי בינה בדיני יו"ט סימן ז', ועיי"ש שהוסיף, דודאי לא גרע מצורך קצת, וכ"כ האבנ"ז בסימן שצ"ג סק"י, - ועמש"כ בזה בס' שלמי תודה סימן כ"ו סק"ב, ובס' יו"ט כהלכתו פ"א ס"ב ובהערות שם.

מעיקר הא דשרינן כשיכול לאכול כזית, אף דיש לו בשר אחר בביתו, שלא חילקו בזה, מבו' דעכ"פ מדאורייתא מותר לעשות מלאכת אוכל נפש ביו"ט, אף כשיש לו אוכל אחר מאותו המין, וכמו שנקט החזו"א בסימן קכ"ד (בהערות לסוגיין),[[734]](#footnote-735) וכ"נ ממש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין דהא דהאופה מיו"ט לוקה הוא אחר סעודתו, ומשמע דאם אפה קודם סעודתו אינו לוקה, אף דיש לו פת חמה אחרת שאפה היום, אך המלאכת יו"ט באות קנ"ח נקט דה"ז אסור מה"ת, דהו"ל כמלאכה שלא לצורך, (וכן משמע קצת בד' השעה"צ בסימן תק"ז סקס"ג, ויש לדחות), וצ"ע.

**הואיל בדבר האסור מדרבנן**

**בשלמא לדידי דאמרינן הואיל הואיל ואי בעי למיכל מצי אכיל משו"ה ישחוט,[[735]](#footnote-736)** הרמב"ן בחולין י"ב א' כתב דהא דשרי ר"ע התם כשיש שהות לאכול כזית חי מבית טביחתה, אף דמדרבנן אסור לאכול בלא בדיקת הריאה, הוא משום דלגבי מסוכנת אוקמוה אדאורייתא, ולא שיאכל, אלא כיון שהיא מותרת באכילה מה"ת ואי בעי אכיל מלאכה דאוכל נפש היא,[[736]](#footnote-737) וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם ט' א', עיי"ש, - ונתחדש בדבריהם דאמרינן הואיל אף בדבר האסור מדרבנן, הגם דודאי לא יעבור על האיסור דרבנן,[[737]](#footnote-738) וכן נקט הטו"א במגילה ז' ב' באבנ"מ, וכ"נ בדבריו בשאג"א בסו"ס ס"ד,[[738]](#footnote-739) וכמש"כ בתשו' הגרע"א בדעתו, (אך הנפש חי' בדיני עדל"ת סו"ס ד' כתב לדון בזה).

אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' ד"ה אמנם דהגאון צידד דבכה"ג ליכא למימר הואיל, דאף אם דבר שאינו ראוי מדרבנן לא חשיב כאינו ראוי מדאורייתא, מ"מ כיון דידעינן בודאי שלא יאכלו האורחים מזה, ליכא למימר הואיל, דאין לומר הואיל ואי מיקלעי אורחים וירצו לעבור על האיסור ולאכלו, דא"כ גם באיסור דאורייתא נימא הכי, שהרי אם יאכלוהו האורחים לא עבר למפרע, דאכילת איסור הוי צורך קצת,[[739]](#footnote-740) ודמי למש"כ התוס' דלא אמרינן הואיל וראוי לחולה שיש בו סכנה, משום דחולה שיש בו סכנה לא שכיח, וה"נ לא שכיח כלל דיבואו אורחים וירצו לאכול דבר איסור, וכ"כ הגרע"א בדו"ח מערכה ז', וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט פ"א סי"ט, ובפתיחה לס' שושנת העמקים ד"ה ויראה לי, וכ"נ בתשו' חת"ס או"ח סו"ס ע"ט ד"ה זה לי, וכ"נ בד' הראש יוסף והצל"ח והחת"ס בביצה ד' א', וכ"ה גם בחי' מהגבו"א לביצה שם (שנד' בסו"ס גבו"א), וסותר לדבריו בטו"א,[[740]](#footnote-741) - ואמנם לכאו' גם לדעתם, מ"מ בגברא עבריינא שפיר איכא למימר הואיל אף בדבר האסור מדרבנן, כיון דהוא שכיח שיאכלנו, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן מ"ז ב', ונתבאר בדף מס' 29.

הדרישה בסימן תצ"ח סק"ד כתב לחדש, דבמסוכנת לא התירו אלא משום הואיל ואי בעי למיכל מצי אכיל, והוא רק בגונא שהוא רעב קצת, או דיש שהות ביום שירעב קצת, אך כל דלא מצי אכיל, לא התירו מכח הא דאי מיקלעי לי' אורחים, עיי"ש, - אך בד' המג"א שם סקי"ד מבו' דיש להתיר גם מכח הא דאי מיקלעי לי' אורחים, וכ"כ הגר"ז שם סי"א, ובגל' הגרע"א למג"א שם סקי"ג, והמ"ב שם סקל"ד.

**משום הפסד ממונו גמר בלבו לאכול כזית בשר,** בפירש"י כתב דהיינו דגמר בלבו לאנס את עצמו ולעבור על דעתו ולאכול כזית, ובתשו' קול אליהו ח"א או"ח סימן מ"ב הוכיח מזה דמותר לבשל ביו"ט לצורך אכילה גסה, דאף דאכילה גסה לא שמה אכילה, מ"מ הנאה כ"ד אית לי', ותמה ע"ד המוצל מאש בח"ב סימן י"ב שכתב לאסור בזה, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן י"ד ד"ה ולכאורה יש להביא, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

**\*וא"א לכזית בשר בלא שחיטה,** בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"א כתב דאסור לשחוט בהמה ביו"ט לצורך חול ולהאכיל ממנה כזית לתינוק, ולא התירו אלא במסוכנת משום הפסד ממונו, וכ"כ בתשו' הריב"ש בסימן ט"ז, וכ"כ השו"ע בסימן תק"ג ס"א,[[741]](#footnote-742) ועיי"ש שכתב ללמוד לזה ממה שאמרו בביצה כ"א א' דהא דבהמה שחצי' של נכרי מותר לשחטה ביו"ט הוא משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, ובעיסה שחצי' של נכרי אסור לאפותה ביו"ט, והיינו דכל הא דשרי לשחטה, הוא משום דהוא צריך לאכול ממנה, וא"א לו אלא ע"י שישחוט את כולה, אך כל שא"צ כלל לאכול ממנה אלא שהוא בא לאכול ממנה כדי להתיר לשחטה לצורך חול, ה"ז אסור, - וצ"ע דלפ"ז מ"ט הוצרכו הכא לה"ט דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, הרי הכא בלא"ה א"צ לאכול ממנה, ואפ"ה התירו לו לשחטה ולאכול ממנה כזית משום הפסד ממונו, וא"כ הי' לנו להתיר גם אם אפשר לכזית בשר בלא שחיטה.[[742]](#footnote-743)

אמנם למש"כ השעה"צ בסימן תק"ו סקנ"ו דמה שהוצרכו התם לה"ט דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, ובלא"ה הי' אסור אף דהוא בחד טירחא, הוא משום דהוי מחצה של נכרי, ואין בידו לעכבו לעצמו אם ירצה, י"ל דה"נ הכא, כיון דא"א לו לאכול אלא כזית, אין להתיר אלא משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה.[[743]](#footnote-744)

כ' אייר פ"א

דף מס' 29

**פסחים מ"ז ב' -** התוס' הק' בהא דתניא דלר"א הרודה חלות דבש לוקה, דמ"ט לא אמרינן הואיל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמיירי כגון שהדביש הדבש ואינו ראוי לאכול, דאפי' מיקלעי אורחים לא חזי לי', וכ"כ התוס' בשבת צ"ה א', וכתבו עוד עד"ז דאיירי בדבש האסור בהנאה, דלא חזי לאכילה.[[744]](#footnote-745) - **ב** התוס' כתבו עוד, דאיירי ברודה סמוך לשקיעת החמה דאפי' מיקלעי אורחים אין שהות ביום לאכלו. - **ג** לדעת הסוברים דמדאורייתא לא הותרה מלאכת אוכל נפש כשאפשר לעשותו מערב יו"ט, הרי דמה"ט הוא דלוקה, והתוס' הרשב"א בסוגיין האריך לדון בד"ז. - **ד** הרמב"ן וש"ר בשבת צ"ה א' כתבו דהוא משום דתלישה מן המחובר לא הותרה מדאורייתא לצורך אוכל נפש, והאו"ש בפ"א מיו"ט ה"ז כתב בדעת התוס' דמודו דמדאורייתא לא הותרה תלישה מן המחובר ביו"ט, ואך דס"ל דלי"ב אלא לאו הבא מכלל עשה. - **ה** הגרע"א בשבת צ"ה א' כתב, דכיון דמדרבנן אסור לתלוש, ואף בדיעבד אסור משום פירות הנושרין, א"כ אף אם מיקלעי אורחים לא יאכלו ממנו, וע"כ ליכא למימר הואיל, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' כתב לדון להוכיח מד' התוס' שלא תירצו כן כד' השאג"א דאמרינן הואיל אף בדבר האסור מדרבנן, ועיי"ש במש"כ בזה.

**הואיל בחרישה**

**אחרישה לא ליחייב הואיל וחזי לכיסוי דם צפור וכו' וכתישה ביו"ט מי שרי,** נחלקו הראשונים בביאור הא דפריך דאחרישה לא ליחייב, ובביאור הא דפריך דכתישה ביו"ט מי שרי, **א** בפי' ר"ח כתב דאחרישה דיו"ט לא לחייב, וכ"כ בפירש"י, ובספה"י לר"ת סימן שנ"א פירש בד' רש"י דהוא משום התירא דמלאכת אוכל נפש, ועיי"ש שתמה ע"ז דאי"ז צורך אוכל נפש, דכל שנשחט מותר לאכלו אף בלא כיסוי הדם, ועוד דישחוט היום ויכסה למחר.[[745]](#footnote-746)

ובתשו' עטרת חכמים סימן ד' כתב לפרש לדרך זו, דכיון דאסור לשחוט כל שאין לו עפר מוכן, ע"כ הו"ל החרישה כמכשירי אוכל נפש, וממילא דכל שיזדמן לו אח"כ צפור לשחטו, נמצא דהו"ל החרישה כמכשירי אוכל נפש, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרא"ש בבכורות פ"ג סימן ה', עיי"ש,[[746]](#footnote-747) וכ"כ האבנ"ז בסימן תט"ז סקי"ג, והחזו"א בסימן קכ"ד לדף מ"ו ב', עיי"ש,[[747]](#footnote-748) ועיי"ש שכתב דזה מתישב רק לדעת הרמב"ם ודעימי' דמה"ת הותרו כל המלאכות לצורך אוכל נפש.

ובספה"י שם הק' עוד ע"ז, דמאי פריך דכתישה ביו"ט מי שרי, הרי כמו שהותרה חרישה לצורך אוכל נפש, הותרה גם כתישה, - והעטרת חכמים והאבנ"ז כתבו לפרש לפי דבריהם דהיינו, דכיון דלא הותרה הכתישה לצורך הכיסוי, דהול מכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותן מבעו"י שאסורין בעשה, הרי דאף אחר שחרש, אסור לו לשחוט, ואין החפירה מכשירי אוכל נפש.[[748]](#footnote-749)

**ב** התור"פ פירש בד' רש"י דהיינו משום דעשה דכיסוי דוחה לל"ת דיו"ט, וכ"כ רבינו דוד בתחילת דבריו בדעת רש"י,[[749]](#footnote-750) והק' ע"ז דהרי בעידנא דמיעקר לאו לא מקיים עשה, ובכה"ג אין עדל"ת,[[750]](#footnote-751) וכתב לישב דפריך דחזי לכסויי בי' דם צפור אם שחט במקום חרישתו, דכשהוא חורש הי' מכסהו, והו"ל בעידנא, וכ"כ רבינו דוד בשם הרמב"ן, והוסיף דאע"ג דהשתא ליכא דם צפור, ראוי הוא שיבא אחר וישחוט שם ויקיים מצות כסוי דרך חרישתו, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ז, ונתבאר להלן.

והתוס' הק' על פי' זה, דמאי פריך דכתישה ביו"ט מי שרי, הרי כ"ה דהחרישה מותרת, דעשה דכיסוי דוחה להל"ת דחרישה, ה"נ הכתישה מותרת, דעשה דכיסוי דחי לה, וכן הק' רבינו דוד והר"ן, - והתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש כתבו בשם ריב"א שיישב, דכיון דאינו ראוי לכיסוי בשעת החרישה, לא שייך הואיל, כיון דאפי' אם אמרינן הואיל אינו יכול ליפטר אלא ע"י איסור אחר, ואע"ג דאם הוה דם צפור עבדינן תרוייהו, כולי האי לא אמרינן הואיל, וכ"כ התור"פ בסו"ד, וצ"ב, - ורבינו דוד כתב בשם הרמב"ן לפרש דהיינו דכיון דה"ז מחוסר כתישה, נמצא דבעידנא דמיעקר לאו לא מקיים עשה, ואף אם בעידנא דכתיש קא מכסי, נמצא דהחרישה לא נעשית בשעת הכיסוי, דא"א לעשות את החרישה והכתישה יחד בשעת הכיסוי,[[751]](#footnote-752) - ועמש"כ האהעו"ז לפרש בע"א, וכ"כ בתשו' חמד"ש או"ח סימן כ"ב סק"ד, וכדבריהם נראה בד' המהר"ם חלאוה, וכמש"נ להלן בהערה.

והתוס' הק' עוד על פי' זה, דיו"ט עשה ול"ת ואין עשה דוחה ל"ת ועשה, - והתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש כתבו בשם ריב"א שיישב, דאף דאין עדל"ת ועשה, מ"מ הלאו נדחה, וכ"כ התוס' בחולין קמ"א א' בשמו, (והוכיחו מסוגיא דהתם דאף דאין לוקין על אותו הלאו, מ"מ אינו נדחה לגמרי, וצ"ב), וכ"כ המהר"ם חלאוה,[[752]](#footnote-753) - והתוס' הרשב"א כתב בשם רבינו יהודה, דס"ל כהני דסברי בשבת כ"ד ב' דיו"ט הוי ל"ת גרידא, ועיי"ש משה"ק, וכ"כ רבינו דוד בשם הרמב"ן, אך בד' התוס' והר"ן מבו' דקשיא להו גם להני אמוראי, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן מ"ב אות א'.

**ג** בספה"י לר"ת שם פירש דקאי על חרישה דשור וחמור ודשביעית ועל לאו דנזיר, דכיון דלי"ב אלא לאו, דחי להו עשה דכיסוי, ומשמעות דבריו שם דהיינו דאף דאפשר לקיים שניהם, מ"מ בדיעבד דחי, והתוס' כתבו בשמו דאיירי בגונא דא"א לקיים שניהם, ורבינו דוד כתב בשמו דלא קי"ל לדינא דאפשר לקיים שניהם, - והא דפריך דכתישה ביו"ט מי שרי, היינו דכיון דכתישה הוי עשה ול"ת ולא דחי לי' עשה דכיסוי ליכא למימר הואיל, ועיי"ש שכתב דהומ"ל דחרישה ביו"ט מי שרי.

**ד** התוס' כתבו בשם רשב"ם דקאי על חרישה דיו"ט דחזי לכסוי דם צפור, דבכה"ג הו"ל כחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דפטור, וכ"כ רבינו דוד בדעת רש"י, וכ"כ הר"ן, וע"ז פריך דכתישה ביו"ט מי שרי, דאף אם יכסה בו דם צפור, הו"ל הכתישה מלאכה הצריכה לגופה, - והתוס' כתבו בשם ר"י שהק' ע"ז דהא דחופר גומא פטור היינו דוקא בבית וכו', ועמש"כ הקה"י בסימן מ"ב אות ב' לבאר דבריהם.

ובעיקר פי' זה צע"ג, דלמש"כ רבינו דוד והר"ן שם דלא אמרינן הואיל אלא היכא דאפשר שיבא בפועל לידי היתר, א"כ מה מהני הא דאם הי' חורש לצורך כיסוי דם צפור הו"ל משאצל"ג, הרי עכשיו שחרש לצורך, גם אם יזדמן לו אח"כ דם צפור, אכתי הו"ל מלאכה הצריכה לגופה, שהרי יש לו צורך בחרישה, ומה לי דיש לו צורך גם בעפר, וגם לדעת התוס' די"ל דלא ס"ל כן, צ"ב, דמה תלי בהא דחזי לכיסוי דם צפור, והול"ל הואיל דאם ל"ה לו צורך בחרישה הי' פטור,[[753]](#footnote-754) וגם לכאו' אין לפטור משום זה, וכמש"כ התוס' דא"כ ביטלת כל מלאכת שבת.

ושמא י"ל דמשמע להגמ' דאיירי הכא אף כשאין לו צורך כלל בחרישה, והא דחייב משום חרישה ול"ה כמשאצל"ג, הוא כדעת הסוברים דלא חשיב כמשאצל"ג אלא כשיש לו צורך אחר,[[754]](#footnote-755) וכאשר כ"ה מבו' בד' הר"ן בשבת ק"ו א', וכן פירש המג"א בסימן שי"ד סק"ה בד' התרוה"ד בסימן ס"ד, ונתבאר במ"מ לעניני משאצל"ג דף מס' 1, וע"כ אם יזדמן לו דם צפור, שפיר הו"ל כמשאצל"ג,[[755]](#footnote-756) ושמא זהו משה"ק התוס' ע"ז דבשדה דלזריעה קיימא לא שייך למפטר משום משאצל"ג, והיינו דאף אם אינו עושה כן לצרכו, מ"מ כיון דיש לו תועלת בזה, הו"ל כמלאכה הצריכה לגופה, ותו לא יועיל הא דיזדמן לו דם צפור ויהא לו צורך גם בעפר, ואי דנימא דמ"מ כיון דאם ל"ה לו צורך אלא בעפר הי' פטור, א"כ ביטלת כל מלאכות שבת.[[756]](#footnote-757)

מד' ר"ת והתוס' ודעימייהו מבו' דאמרינן הואיל אף היכא דההיתר הוא מכח הא דעדל"ת, וזה כמו שנקטו התוס' לעיל בסוגיין דגם בהתירא דפיקו"נ מצינו למימר הואיל, - אך בחי' רבינו דוד תמה ע"ז דהיאך נימא דמשום הואיל יהא אדם רשאי לעבור על המצוות כולן מכיון שאינו מקיים שום מצוה, דאם מפני שאפשר לו לקיימה, השתא מיהא לא מקיים מידי, והרי אף כשהוא מקיים מצוה, מ"מ אם אי"ז בעידנא לא אמרינן עדל"ת, וכ"ש כשאינו מקיים מצוה כלל, ודינא דהואיל הוא במלאכת יו"ט, דאע"פ שהוא עושה לכונת איסור, הואיל שיחזור דבר להיתר פוטרין אותו ממלקות,[[757]](#footnote-758) - והמהר"ם חלאוה תמה ע"ז, דלא אמרינן הואיל באיסור שלא הותר מכללו, דאל"כ ביטלת הרבה ממלאכות שבת, דנימא הואיל וחזי לחולה שיש בו סכנה.[[758]](#footnote-759)

התוס' בד"ה אחרישה כתבו דהא דחזי לכיסוי דם צפור, היינו אם הי' דם צפור במקום חרישה, והנפש חי' בדיני נדרים ונדבות סימן ז' כתב לפרש לדבריהם, דהיינו דכבר קודם החרישה הי' שם דם צפור, דאל"כ ליכא למימר בזה עדל"ת, כיון דל"ה בעידנא, וכ"כ התור"פ, ועד"ז כתב רבינו דוד בשם הרמב"ן, - ועיי"ש שתמה ע"ז, שהרי דבר שא"א הוא שיהי' לו דם צפור בשעת החרישה כיון שהוא חורש בבקעה ורואה שאין דם צפור כלל ולא אדם שיביא אותו לשם, ובכה"ג ליכא למימר הואיל, וכן הק' הר"ן, ועד"ז הק' הטו"א בחגיגה י"ח א'.

והנפש חי' שם כתב ללמוד מד' התוס', דהא דאמרינן הואיל, אי"ז משום דאפשר שיבואו אורחים ויבא הדבר לידי היתר, אלא היינו דכל דאם היו אורחים שרי, גם עתה שרי,[[759]](#footnote-760) וכ"נ ממש"כ התוס' לדון אם מצינו למימר הואיל ואי הוה משאצל"ג פטור השתא נמי פטור, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דאמרינן הואיל אף כשהוא דר בכפר וא"א שיבואו אורחים, דמ"מ הואיל ואם היו באים אורחים שרי, השתא נמי שרי,[[760]](#footnote-761) וזה כמש"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תק"ג סק"ב דמשמע דאמרינן הואיל אף בנמנע, כגון שציוה המושל שלא יבואו ממקום אחר, ומ"מ מיקרי הואיל, ועפי"ז יש מקום לדון במה שצידד בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' דליכא למימר הואיל בדבר האסור מדרבנן, משום דלא שכיח שיעבור על האיסור, (והגרע"א שם לטעמי' שנקט דבמקום שא"א בפועל שיבואו אורחים לא אמרינן הואיל).

בספה"י לר"ת שם כתב לפי דבריו, בהא דפריך דכתישה ביו"ט מי שרי, דהוא משום דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, דה"נ הו"מ למיפרך דחרישה ביו"ט מי שרי, וכ"כ התוס' ורבינו דוד בשמו, ורבינו דוד הוסיף דאם הוה אמר הכי, ל"ה מצי למיפרך דראויות לכתשן כלאחר יד

אמנם הנה בד' המהר"ם חלאוה מבו' שפירש בד' ר"ת דהא דפריך דכתישה ביו"ט מי שרי, הוא רק משום דאף לאחר החרישה לא חזי לכיסוי אלא בעבירת איסור, ולא אמרינן הואיל באיסורא, - ולפ"ז הרי ליכא למיפרך דחרישה ביו"ט מי שרי,[[761]](#footnote-762) דכל הא דפריך דכתישה מי שרי, היינו דכיון דאף עכשיו שעבר וחרש א"א לו לכסות משום איסור כתישה, לא נדחה הל"ת דחרישה, אך ליכא למיפרך מהא דחרישה דיו"ט לא נדחה, דכיון שכבר עבר וחרש, הרי דאף דאיסור חרישה דיו"ט אינה נדחה, מ"מ שאר האיסורים שבחרישה נדחין, וכ"כ האהעו"ז בסוגיין, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' (ד"ה אמנם) קילס לדבריו, וכן האריך בזה הנפש חי' בדיני עדל"ת סימן ד'.

אך בד' ר"ת ודעימי' שכתבו דהומ"ל דחרישה ביו"ט מי שרי, מבו' דס"ל דהא דלא אמרינן הואיל היכא דאיכא איסור יו"ט דהוא עשה ול"ת, אי"ז משום דלא אמרינן הואיל היכא דא"א לו אלא באיסור, שהרי הכא כבר עבר וחרש, אלא הוא משום דאין עדל"ת היכא דאיכא במעשה זה איסור אחר שאינו נדחה, דדינא דעדל"ת הוא רק כשדינו לעשות מעשה זה כדי לקיים העשה, וכל שיש בו איסור אחר ודינו שלא לעשות מעשה זה, אין העשה דוחה, וע"כ כיון דאיסור יו"ט לא נדחה, ואסור לו לחרוש, לא נדחו אף שאר האיסורים,[[762]](#footnote-763) וכ"נ להדיא בד' רבינו דוד, וכ"כ הקוה"ע בסימן ס"ט סק"ט.[[763]](#footnote-764)

**ראויות לכתשן, וכתישה ביו"ט מי שרי,** התוס' לקמן ס"ב א' ד"ה האי מחוסר מעשה הק' במה שאמרו שם דלא אמר רבה הואיל היכא דמחוסר מעשה דמילה, דא"כ אף אם כתישה שריא ביו"ט ליכא למימר הואיל דהו"ל מחוסר מעשה, וכתבו בשם ר"י דדוקא במחוסר מעשה דמילה דחשיב טפי לא אמרינן הואיל, - והאבהעו"ז בסוגיין תמה ע"ז, דאף דהתם לא אמרינן הואיל ואי בעי מתקן נפשי' משום דהוא מחוסר מעשה, מ"מ הכא שפיר אמרינן דאם יזדמן לו דם צפור יהא רשאי לחרוש ולכתוש, כמו שמותר ללוש ולאפות ולשחוט משום הואיל, אף דהוי זה מעשה, ועיי"ש מש"כ בזה.

והנפש חי' בדיני עדל"ת סו"ס ד' כתב לפרש לד' התוס', דהיינו משום דאף אם כתישה שריא ביו"ט מדאורייתא, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וא"כ אף אם יזדמן לו דם צפור, אין להתיר את החרישה משום עדל"ת, כיון דלא יקיים בזה מצות כיסוי, משום דאסור לכתוש, ובע"כ דהא דפריך דראויות לכתשן, היינו דאמרינן הואיל ואם עבר וכתש שרי משום עדל"ת, ושפיר הק' התוס' דהו"ל מחוסר מעשה.[[764]](#footnote-765)

**ראויות לכתשן כלאחר יד,** בפירש"י כתב דכיון דמדאורייתא שרי פקע לי' מלקות, והברוך טעם בשער ד' סימן ב' הוכיח מזה דאמרינן הואיל אף בדבר האסור מדרבנן, וכד' השאג"א בסו"ס ס"ד, וכן הוכיחו המנ"ח במצוה רח"צ, והאו"ש בפ"א מיו"ט הט"ו, ועיי"ש באו"ש שתמה ע"ד הגרע"א שצידד דלא כן, ולא הביא לד' רש"י המפורשים, - אך בד' הגרע"א צ"ל כמש"כ העונג יו"ט בסימן מ"ד בהערה, דכל הא דלא אמרינן הואיל בדבר האסור מדרבנן, הוא משום דלא שכיח שיעבור על האיסור, וכמש"כ הגרע"א שם, וע"כ הכא דהוא גברא עבריינא שעבר על ח' לאוין, ה"ז שכיח שיעבור על איסור כתישה, ושפיר אמרינן בזה הואיל.[[765]](#footnote-766)

אך יש להעיר בזה, דא"כ מ"ט אם הכתישה אסורה מדאורייתא לא אמרינן בזה הואיל, הרי כיון דהוא גברא עברינא ה"ז שכיח שיעבור על איסור זה, - ואמנם לדעת ר"ת ודעימי' דעיקר הא דפריך דחזי לכיסוי דם צפור הוא משום דעדל"ת, י"ל דאם הכתישה אסורה מדאורייתא, ויש בזה איסור אחד שאינו נדחה, אף שאר האיסורים אינם נדחין, וכמש"נ לעיל, - אך לדעת ש"ר דהא דפריך דחזי לכיסוי דם צפור הוא משום דהותרה מלאכת יו"ט לצורך כיסוי, או משום דהוי משאצל"ג, וכן למש"כ המהר"ם חלאוה לדעת ר"ת דהא דפריך דכתישה מי שרי, היינו משום דלא אמרינן הואיל באיסורא, תיקשי דמ"ט אם כתישה אסורה מדאורייתא לא אמרינן הואיל, ואם אינה אסורה אלא מדרבנן אמרינן הואיל.[[766]](#footnote-767)

**ואי אמרינן הואיל אהבערה לא לחייב,** התוס' כתבו דלפ"מ דמוקי ר' יוחנן בביצה י"ב ב' להך ברייתא כב"ש דלית להו מתוך, מוכח דהא דאמרינן הוא אף לדעת ב"ש דלית להו מתוך, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דסברא הוא כיון שיכול לבא לידי שמחת יו"ט אי מקלעי לי' אורחים, - והגרע"א בשבת ל"ט ב' תמה מזה על מש"כ הרשב"א ועוד מקמאי שם דמאן דלית לי' מתוך כ"ש דלית לי' הואיל.[[767]](#footnote-768)

**ועייל עצי מוקצה,** בפירש"י כתב דליכא למימר בזה הואיל, דמדאורייתא אסור להשתמש באש מוקצה ביו"ט,[[768]](#footnote-769) והצל"ח הק', דא"כ מ"ט אינו חייב אף משום הבערה, כיון דליכא למימר הואיל,[[769]](#footnote-770) ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בהגה' ברוך טעם שם, ובחי' בית מאיר בסוגיין, והגרע"א בדו"ח מערכה ז', והמחה"ש בסימן שכ"ה סוסק"ט הוכיח מזה דאיסורא דעצי מוקצה, הוא בהבערתן, אך לא נאסר השימוש בהן, וע"כ שפיר איכא למימר הואיל.[[770]](#footnote-771)

והאפיקי ים בח"ב סימן י"ד כתב לישב, דכ"ה דכל מלאכות הותרו לצורך אוכל נפש, גם איסור מוקצה הותר לצורך אוכל נפש,[[771]](#footnote-772) וע"כ אף שהבעיר בעצי מוקצה, שפיר איכא למימר הואיל, דמצי לבשל באש זו לצורך אוכל נפש, - והא דחייב משום מוקצה, אי"ז על הבערת העצים, דבזה שפיר איכא למימר הואיל, אלא הוא על מה שמבשל הגיד בחלב באש מוקצה, דבישול זה אינו לצורך אוכל נפש, וליכא למימר בזה הואיל, ודמי להא דלוקה משום מבשל גיד ביו"ט, משום דעל איסור הבישול ליכא למימר הואי

האהעו"ז לעיל בסוגיין הק' בע"א למש"כ התוס' שם דהו"מ למיפרך דחרישה ביו"ט מי שרי, והרי דלא אמרינן הואיל בדבר אסור אף שכבר עבר על האיסור, ונתבאר לעיל, דא"כ תיקשי הכא דהוו עצי מוקצה, ליכא למימר הואיל, ומ"ט אינו חייב אף משום הבערה, - אך למש"נ לעיל בביאור ד' התוס' דהא דהו"מ למיפרך דחרישה ביו"ט מי שרי, היינו משום דאין עדל"ת היכא דאיכא במעשה זה איסור אחר שאינו נדחה, ניחא, דהכא דהא דאינו חייב על הבערה, הוא משום התירא דמלאכת אוכל נפש, ולא משום דעדל"ת, שפיר אמרינן הואיל, אף דיש במעשה זה איסור אחר שלא הותר.

**ומוקצה דאורייתא הוא,** הגרע"א בדו"ח מערכה ז' הק' דאף אם מוקצה דרבנן, מ"מ כיון דאסור מדרבנן לבשל באש זו, ליכא למימר הואיל, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה הפמ"א באש"א סימן שכ"ה סק"ט, והאמרי בינה בסימן ג', - וי"ל עוד, דהכא כיון דהוי גברא עבריינא, שפיר מצינו למימר הואיל אף בדבר האסור מדרבנן, וכמש"כ כן העונג יו"ט במה שאמרו לעיל דראוי לכותשן כלאחר יד, ונתבאר לעיל.

**דכתיב והי' ביום הששי והכינו את אשר יביאו, ואזהרתי' מהכא לא תעשה כל מלאכה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דלאו מזומן הוא והכתוב קראו הכנה, הו"ל מלאכה, ועובר עלי' משום לא תעשה כל מלאכה,[[772]](#footnote-773) - אך בחי' רבינו דוד כתב דהכנה אינה מלאכה, אלא כיון דאמר רחמנא לא תעשה כל מלאכה וגלי בהכנה שאין יו"ט מכין לעצמו, נמצאת הכנה בכלל לא תעשה כל מלאכה, וכ"כ המאירי דכל שאינו במזומן מבערב נשאר כדינו באיסור עשיית מלאכה.[[773]](#footnote-774)

כ"א אייר פ"א

דף מס' 30

**פסחים מ"ז ב' - א"ל והא את הוא דאמרת וכו',** התוס' בעירובין ל"ח ב' ד"ה אמר רבה הביאו מהכא דרבה חזר בו ואיסור מוקצה לאו דאורייתא, ותמהו מזה על מה שפירש"י בביצה ב' ב' ד"ה לטעמי' דרבה דיליף מקרא דוהכינו לדין הכנה, הוא לטעמי' דס"ל דמוקצה דאורייתא, וכן הק' הרשב"א והר"ן בביצה שם, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבארו במ"מ לפ"ק דביצה דף מס' 3, ואכמ"ל.

בחי' הגרע"א נקט, דאף דמסקינן דמוקצה לאו דאורייתא, מ"מ כיון דמהך קרא דוהכינו ילפינן לדין הכנה דרבה, לוקין ע"ז, והק' לפ"ז, דא"כ מ"ט לא מוקמינן להא דלוקה ה', כשבישל ביו"ט שאחר השבת בעצים שנשרו בשבת, וכן צידד המנ"ח במצוה רח"צ אות ז', ועיי"ש שעמד ע"ז דלא מצינו כן בד' הראשונים.

אך האפיקי ים בח"ב סימן ט"ז ד"ה וראיתי כתב דלמש"כ בפירש"י דהא דלוקה על עצי מוקצה, הוא משום דהכתוב קראו הכנה והו"ל מלאכה, הרי דכ"ז הוא להס"ד דילפינן מהך קרא לאיסור מוקצה, וכשמשתמש בעצי מוקצה שלא זימנם מאתמול, הו"ל הכנה וחשיבא כמלאכה, אך באיסור אכילת ביצה שנולדה ביו"ט, דאין האכילה עצמה הכנה, אלא דגזה"כ לאסרה משום דהוכנה אתמול בידי שמים, אין מקום לחשבה כמלאכה, ולי"ב אלא איסורא בעלמא.[[774]](#footnote-775)

**יצא מוקצה וכו' איסור דבר אחר גרם לו,** בפירש"י כתב דהא דאיסור דבר אחר גרם לו היינו איסור שבת, - והאפיקי ים בח"ב סימן י"ד ד"ה אולם לכאורה כתב די"ל דמכוון רש"י לפרש דאיירי הברייתא במוקצה בשבת, אך ביו"ט אין לדון כלל לפסול משום מוקצה, וזה למש"כ שם דהותר איסור מוקצה לצורך אוכל נפש, וחשיב שפיר ממשקה ישראל.

**ואי אמרת מוקצה דאורייתא מה לי איסור גופו מה לי איסור דבר אחר,** הקוב"ש באות קצ"ז כתב, דאף למש"כ בפירש"י דהא דלוקה על מוקצה הוא משום לא תעשה כל מלאכה, מ"מ יש לפסול בזה משום ממשקה ישראל, ולא אמרינן דאי"ז כלל מאיסורי אכילה והנאה, אלא ההשתמשות בו אסורה משום עשיית מלאכה, והיינו משום דעיקר איסור מוקצה הוא מאיסורי אכילה דכתיב והכינו מוכן אכול שאינו מוכן לא תאכל, אלא דהא דלוקה ע"ז הוא משום דחשיב כמלאכה, דהאיסור אכילה דמוקצה, אינו אלא איסור עשה.

החת"ס הק', דודאי דהיכא דאיסור דבר אחר גרם לו לי"ב משום ממשקה ישראל, כדחזינן דמקריבין ביוהכ"פ, ולי"ב משום ממשקה ישראל, כיון דאין איסור גופו גרם לו, ועיי"ש מש"כ בזה, - והקוב"ש כתב לישב, דשאני ביוהכ"פ דאין המאכל אסור, אלא יומא קגרים, ומשא"כ במוקצה דמיקרי מאכל אסור, שהרי סיבת האיסור היא בהמאכל, ועפי"ז יש לדון במש"כ החת"ס דמוקצה חשיב כאכילת היתר בשעת איסור ואינו מגונה, כמש"כ התוס' בכ"ד דלי"ב להא דאין הקב"ה מביא תקלה ע"י צדיקים.

בהגה' הגרא"מ הורוויץ הק' דגם אם מוקצה דרבנן, תיקשי דמ"ש בין איסור גופו לאיסור דבר אחר, ועיי"ש מש"כ בזה, וכ"כ החת"ס בתו"ד, - ועמש"כ בזה הדבר אברהם בח"ב סימן ח' סקכ"ד, והזכרון שמואל בסימן כ"ג סק"ו.

**הא את הוא דאמרת וכו' ואין חילוק מלאכות ליו"ט,** הפנ"י הק', דקו' זו קשיא אף בלא שנויא דרבה דאפיק הבערה ועייל עצי מוקצה, דהיאך הוא לוקה ב' משום הבערה ומשום בישול, הרי אין חילוק מלאכות ביו"ט, וכדפרכינן הכי במכות כ"א ב', וכמו שהביאו התוס' בד"ה הואיל וחזי לצרכו, - ועיי"ש שכתב די"ל דכל הא דמהני הא דאין חילוק מלאכות ביו"ט לענין מלקות, הוא רק כשעשה ב' מלאכות בב"א, אך כשעשה ב' מלאכות בזאח"ז והתרו בו על כל אחד, חייב על כל אחת ואחת, דהרי אף בנזיר שהתרו בו אל תשתה אל תשתה חייב על כל אחת ואחת, וכ"ש בהבערה ובישול, וע"כ לא פריך מהא דאין חילוק מלאכות ליו"ט,[[775]](#footnote-776) אלא לפ"מ דמשני רבה דאפיק הבערה ועייל עצי מוקצה, דאיסור מוקצה דאורייתא הוא באכילה או בהנאה, והוי האיסור בשעה שמבשל בהעצים, ובזה הוא דאמרינן דאין חילוק מלאכות ביו"ט ואינו חייב על הבישול ב' מלקיות,[[776]](#footnote-777) ועיי"ש במש"כ לפרש לסוגיית הגמ' במכות דפריך אהא דלוקה משום הבערה ומשום בישול דאין חילוק מלאכות ביו"ט.

והגבו"א במכות כ"א ב' נקט דהא דחייב משום עצי מוקצה, הוא על ההבערה, ומשמעות דבריו שם דהיינו דאי"ז מלאכה בפנ"ע דמוקצה, אלא דכיון דהו"ל מוקצה, לא הותרה ההבערה לצורך אוכל נפש, ולוקה משום הבערה, והק' לפ"ז דמאי פריך דאין חילוק מלאכות ליו"ט, הרי כיון דהוי בב' מעשים שפיר הוא לוקה ב', כשהתרו בו על כל אחד, וכתב דמשמע להגמ' מהא דתני דלוקה משום הבערה לבסוף לבתר דתני דלוקה משום מבשל ביו"ט, דבע"כ דאיירי בגונא דלא קדים איסור הבערה לאיסור בישול, והיינו כגון ששפת את הקדירה של בב"ח, ואח"כ הביא שם את האור,[[777]](#footnote-778) וכ"כ הברוך טעם בס' עטרת חכמים לעיל בסוגיין. ועמש"כ בזה המנ"ח במצוה רח"צ אות י"ז.

**ועייל עצי אשירה,** בחי' רבינו דוד לקמן בסוגיין הוכיח מהא דתני דלוקה ג' על בישולו, דאיסורא דלא ידבק בידך מאומה מן החרם הוא במה שעושה בהן חפציו ומבשל בהן, אף קודם שנהנה באכילתו, ול"ד לאיסורא דמעילה, דהוא רק כשנהנה באכילתו, ונתבאר להלן.

**ועייל עצי הקדש ואזהרתי' מהכא וכו' לא תעשון כן לד' אלקיכם,** הראשונים הק' דמ"ט אינו לוקה גם משום הזיד במעילה,[[778]](#footnote-779) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התור"פ כתב דמיירי בפמשו"פ דליכא מעילה, וכ"כ הריטב"א במכות כ"ב א' בשם ר"י, ועד"ז כתבו התוס' במכות שם והתוס' הרא"ש בסוגיין. - **ב** המהר"ם חלאוה כתב בשם הראב"ד, דכיון דבישל בו איסוה"נ, אי"ז נהנה בשו"פ, וכ"כ הריטב"א במכות שם בשם הרמ"ה, ועיי"ש שהוסיף, דאף דכל הקדש איסוה"נ הוא, מ"מ לא חייבו הכתוב משום מעילה אלא היכא דבר מאיסור הקדש חזי לי' לאיתהנויי מיני'. - **ג** המהר"ם חלאוה כתב בשם רש"י דאיירי בעצי שלמים דלי"ב מעילה, ואליבא דר' יהודה דכל דלא מעל לא יצא לחולין, כמו שאמרו לעיל כ"ז ב'.[[779]](#footnote-780) - **ד** בחי' רבינו דוד כתב דאינו לוקה על בישולו משום מעילה, דאכתי אינו נהנה מן ההקדש,[[780]](#footnote-781) וגם על אכילתו אינו לוקה משום מעילה, כיון דליתי' לאיסורא בעיני', וכ"ה מבו' בד' הר"ן.[[781]](#footnote-782) - **ה** התוס' חכמי אנגלי' כתב דאין לוקין על לאו דמעילה, דלא מייחד לאוי' כלאו דחסימה.

**דר"א סבר אמרינן הואיל,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהא דשרי ר"א לאפות אע"פ שסופו להפריש אחת מהן לחלה, ונמצא שטרח בדבר שאינו ראוי לאכילה,[[782]](#footnote-783) הוא משום דאמרינן הואיל ואי בעי לא מפריש חדא לחלה אלא בצע מכל חדא לחלה,[[783]](#footnote-784) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו, דהא דשרי ר"א לאפות, הוא משום דאמרינן הואיל וכל חדא וחדא חזיא לי', וכ"נ בד' הבעה"מ, וכ"כ הפסקי רי"ד ובפי' הר"ן, וכ"כ התוס' הרשב"א לעיל מ"ו ב' בשם ר"י, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' שם (ד"ה הואיל) בשמו. - **ג** הרי"ף כתב דהיינו דהא דס"ל לר"א דעובר עליו בבל יראה, הוא משום הואיל ואי בעי מתשיל, וכ"כ הרא"ש בסימן ו'.[[784]](#footnote-785)

**עד כאן לא קאמר וכו' כל חדא וחדא חזיא לי' לדידי', אבל הכא דלאורחין הוא דחזי לדידי' לא חזי וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דהא דשרי ר"א, אי"ז כלל מדין הואיל,[[785]](#footnote-786) אלא הוא משום דאיכא למימר בכל חדא וחדא דחזיא לי', דלא תהא זו לחלה, וכ"ה בדבריו לעיל מ"ו ב' ד"ה לא דכו"ע דכל דאיכא למימר דכל חדא וחדא חזיא לי', אי"ז מדין הואיל כלל, והא דאי"ז שייך לדינא דהואיל, היינו משום דממ"נ, אם נבא לדון על כל העיסות יחד, הרי איכא חדא מינייהו דודאי לא חזיא, וליכא למימר הואיל, ואם מצינו לדון על כל אחת בפנ"ע, הרי כל אחת היא ראוי' לו, ול"ב ב-זה לדין הואיל.[[786]](#footnote-787)

אך לפי' ר"ח ודעימי' דגם הא דשרי משום דכל חדא וחדא חזיא לי' הוא מדין הואיל, צ"ב דמאי מפלגינן בין הואיל זה להואיל דאורחים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דהיינו, דהא דלא אמרינן הואיל ואי מיקלעי לי' אורחים, הוא משום דליתנייהו קמן ולא חיישינן להו וכמאן דליתנייהו בעולם דמי,[[787]](#footnote-788) ומשא"כ בהואיל דכל חדא וחדא חזי' לי', דהוא דבר שבידו. - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב דהיינו דהא דלא אמרינן הואיל ואי מיקלעי לי' אורחים, הוא משום דאין דעתו עליהן, ומשא"כ בהואיל דכל חדא וחדא חזיא לי', דדעתו על כל אחד ואחד מהם. - **ג** בד' רבינו דוד משמע דהוא משום דהואיל דאורחים לא שכיח כ"כ, ומשא"כ בהואיל דכל חדא וחדא חזיא לי', דכל אחת ואחת שכיח הוא שיאכלנה.[[788]](#footnote-789)

הבעה"מ כתב דהא דדחי דר"א לית לי' הואיל, אף דס"ל דעובר בבל יראה משום דאי בעי מתשיל, הוא משום דלקולא לית לי' הואיל, ולחומרא אית לי' הואיל, כדמפלגינן לקמן ס"ב א',[[789]](#footnote-790) וכ"כ המהר"ם חלאוה, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד, - אך בד' הרמב"ן במלחמות מבו' דהוא משום די"ל דטעמא דר"א דעובר בבל יראה, הוא משום דס"ל דטוה"נ ממון, וכ"כ רבינו דוד והר"ן.

**עד כאן לא קאמר וכו' אלא דאיכא חדא דלא חזיא לא לדידי' ולא לאורחים וכו',** בפירש"י כתב דהיינו משום דסופו ליטול אחת לחלה שאין דרך לבצוע מכל אחד, ומשא"כ בהואיל דאורחים דכולהו חזו לאורחים ואורחים שכיחי,[[790]](#footnote-791) - וזה לטעמי' דהא דאמר רמב"ח דטעמא דר"א הוא משום דאמרינן הואיל, היינו דאמרינן הואיל ואם בצע מכל חדא וחדא, ובע"כ דמה שאמרו דאיכא חדא דלא חזיא כלל, הוא משום דאין דרך לבצוע מכל אחד, - אך לדעת ש"ר דהא דאמר רמב"ח דטעמא דר"א הוא משום דאמרינן הואיל, היינו הואיל וכל חדא וחדא חזיא לי', הרי דזהו דדחי ר"פ די"ל דטעמא דר' יהושע הוא משום דכשדנים על כולם יחד, איכא חדא מינייהו דלא חזיא, וע"כ ליכא למימר בזה הואיל, ומשא"כ בהואיל דאורחים, דכולהו חזו לאורחים.

בפירש"י הק' דהיאך מצינו למימר דר' יהושע אית לי' הואיל דמיקלעי לי' אורחים, הרי ס"ל דאינו מוזהר ע"ז בבל יראה, והרי דלית לי' הואיל דאי בעי מיתשיל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב בתחילת דבריו דהא דלית לי' הואיל ואי בעי מיתשיל הוא משום דהשתא מיהא לאו דידי' הוא. - **ב** בפירש"י מסיק דבדבר שאינו שלו ליכא למימר כלל הואיל ואי בעי מייתי לי' ברשותי'.[[791]](#footnote-792) - **ג** הבעה"מ כתב דהוא משום דס"ל דמחוסר שאלה הוי כמחוסר עקירה, דכו"ע מודים בזה דהוי כמחוסר מעשה, ולא אמרינן בה הואיל, וכ"כ רבינו דוד ומהר"ם חלאוה והר"ן. - **ד** הראב"ד בכתוב שם כתב דהוא משום דכי מתשיל עלי' ומפיק לי' לחולין גופא אחרינא הוא, ודמי למה שאמרו בקידושין ס"ב ב' בשפחה משוחררת דגופא אחרינא הוא, וע"כ ל"מ בזה הא דהוי בידו. - **ה** הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד כתב דאף דאית לי' הואיל ועובר ע"ז בבל יראה, מ"מ אין לו לאפותה ולעבור על ל"ת בידים, וכדתניא בתוספתא פ"ג דזהו טעמא דר' יהושע.[[792]](#footnote-793)

כ"ב אייר פ"א

דף מס' 31

**פסחים מ"ח א' - כל חדא וחדא חזיא לי' לדידי',** מבו' דאף דאין לו צורך בכל הככרות, דחדא מינייהו הרי לא חזיא לי', מותר מדאורייתא לאפות את כולם, משום דכל חדא וחדא חזיא לי', - ולכאו' יש ללמוד מזה, דמדאורייתא מותר לעשות מלאכת אוכל נפש ביו"ט אף כשיש לו אוכל אחר מאותו המין, וכמש"כ החזו"א בסימן קכ"ד לדף מ"ו ב', דאם ה"ז אסור, משום דאין לו צורך בכך, מה מקום יש להתיר מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לי' לדידי', הרי מ"מ איכא חדא דלא חזיא לי' וא"צ לה,[[793]](#footnote-794) ועמש"נ בדף מס' 28 להוכיח כן מסוגיית הגמ' ופירש"י לעיל מ"ו ב', ונתבאר שם דהמלאכת יו"ט באות קנ"ח נקט דה"ז אסור מה"ת, דהו"ל כמלאכה שלא לצורך, (וכן משמע קצת בד' השעה"צ בסימן תק"ז סקס"ג, ויש לדחות).

אך העירו די"ל, דשאני הכא דאם יפריש ככר אחר לחלה, הוא צריך לככר זה שאופה עכשיו, וע"כ שפיר הוא פטור משום דאמרינן הואיל, דכיון דאם יפריש ככר אחר לחלה, הוא צריך לככר זו שאופה, נמצא דיתכן שיהא ככר זה צריך לו, ומשא"כ כשיש לו אוכל אחר מאותו המין, דא"צ כלל למה שאופה, וליכא למימר בזה הואיל, דאף אם יאכל ככר זה, הרי א"צ לאפייתו, כיון דיש בידו לאכול מהככרות שיש לו, וכבר נתבאר כן בדף מס' 15 בביאור סוגיית הגמ' בביצה כ"א א', עיי"ש.[[794]](#footnote-795)

הראב"ד בכתוב שם בביצה כ"א ב' כתב דהא דאסרו להזמין את הנכרי שמא ירבה בשבילו, ולא אמרינן דכל חדא וחדא חזיא לי', הוא משום דגזרינן שמא יאפה ויבשל פת מיוחדת ותבשיל מיוחד לצרכו שלא לצורך הישראל, ובכה"ג ליכא לה"ט דכל חדא וחדא חזיא לי', - ולכאו' תליא בפלוגתת רבוותא בביאור הא דכל חדא וחדא חזיא לי', דלדעת הבעה"מ דהוא משום דהוי בידו לאכלו, שפיר שייך ה"ט גם כשאופה ומבשל פת מיוחדת ותבשיל מיוחד לצורך הנכרי, שהרי יש בידו לימלך ולאכלו, אך לדעת הרמב"ן דהוא משום דדעתו עליו, ולדעת רבינו דוד דהוא משום דהוי הואיל דשכיח, הרי דבכה"ג דאופה ומבשל פת מיוחדת ותבשיל מיוחד לצורך הנכרי ליכא לה"ט.

בתשו' בית אפרים או"ח סימן נ' ד"ה אך בגוף כתב, דכל ה"ט דכל חדא וחדא חזיא לי', הוא רק בכמה מעשים, דבכל מעשה ומעשה אמרינן דחזי לי' ושרי, אך בעיסה שחצי' של נכרי, אין להתיר מכח הא דכל חדא חזיא לי', דכיון דבשעת לישה טרח בחלק של נכרי וחלק של ישראל כאחד, ומחצה מעיסה זו לא חזיא לי',[[795]](#footnote-796) וכ"ה מבו' בד' השעה"צ בסימן תקי"ב סקכ"ח,[[796]](#footnote-797) וכן צידד הציץ הקדש בסו"ס ל"ז, - אך בד' השאילתות בסימן נ' מפורש דבעיסה שחצי' של נכרי, איכא לה"ט דכל חדא וחדא חזיא לי', וזהו דמיבע"ל אם שרי לאפותה ביו"ט מכח ה"ט.[[797]](#footnote-798)

הראב"ד בכתוב שם כתב דכל הא דשרינן מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לי', הוא רק הכא, דאף החלה היא צורך החולין, דא"א לו בלא הפרשה, ולהניחה ג"כ לא אפשר, - וצ"ב, דאף דא"א לו להניחה ולא לאפותה משום שעובר בבל יראה, מ"ט חשיב דאפייתה היא צורך החולין, - ושמא הוא משום דאם הי' אסור לאפותה, הי' לו להוציא העיסה מרשותו ולא לאפותה כלל, כדי שלא יהא חמץ ברשותו, דרק אחר שהפריש חלה, לא הותר לו להוציאה מרשותו ולהפסידה, וצ"ע.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דרבה ור"ח, דדעת הרי"ף דקי"ל כרבה דאמרינן הואיל, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הט"ו, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד, והראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות ורבינו דוד וההשלמה והר"ן בסוגיין, והרא"ש בסימן ו', והתור"פ לעיל מ"ו ב', והסמ"ג לאוין ע"ה, והמרדכי בסימן תקצ"ז ובסימן תרס"ח, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א ה"ג וה"ז, - אך דעת הבעה"מ דקי"ל כרב חסדא דלא אמרינן הואיל, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשם רבינו אפרים, וכ"כ המהר"ם והמהר"ם שיף בביצה ב' ב' בדעת התוס' שם, וכ"כ המג"א בר"ס תקכ"ז והבית מאיר שם בדעתם,[[798]](#footnote-799) - והמאירי בריש סוגיין כתב דאם אמר בפירוש שלצורך חול הוא עושה וקיבל התראתו ע"ז, קי"ל כרב חסדא, ואם לא אמר בפירוש, אלא שכבר סעד והרואים מכירים שלצורך מחר הוא עושה והתרו בו, קי"ל כרבה, וצ"ב.

הרמב"ן במלחמות הוכיח דקי"ל כרבה דצרכי שבת אין נעשין ביו"ט, דהרי קי"ל לדין הכנה דרבה דאין יו"ט מכין לשבת, וה"נ יש לאסור באפי' מיו"ט לשבת מדין הכנה, ובע"כ דהא דאופין מיו"ט לשבת הוא משום דאמרינן הואיל, ועמש"כ בחי' רבינו דוד להוסיף בזה, - ועמש"נ במ"מ לפ"ק דביצה דף מס' 3 בישוב ד' הבעה"מ.

הבעה"מ הוכיח דקי"ל כרב חסדא, ממה שאמרו בביצה כ"א ב', דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט שמא ירבה בשבילו, וממה שגזרו כן נלמד דכל שהרבה בשבילו יש בזה איסור דאורייתא, והרמב"ן במלחמות וש"ר כתבו לישב לזה בכמה אנפי, ונתבאר בדף מס' 17, עיי"ש.

והשעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ט תמה ע"ז, דאף דלא קי"ל כרבה דאמרינן הואיל ומיקלעי לי' אורחים, הרי מ"מ קי"ל דאמרינן הואיל דכל חדא וחדא חזיא לי', וא"כ אף אם ירבה לצורך הנכרי אי"ז אסור אלא מדרבנן, ואכתי תיקשי מ"ט גזרו משום זה,[[799]](#footnote-800) - והאמרי בינה יו"ט סו"ס ג' כתב לישב, דלא אמרינן הואיל וכל חדא וחדא חזיא לי', רק כשאינו מבורר איזה פת יקח לחלה, דאף דעכ"פ יפריש חלה אחת ואינו ראוי לו, מ"מ כ"ז שלא בירר אמרינן הואיל דבידו לאכול כל חדא וחדא וכשאופה אמרינן בכל פעם דזאת לא תהי' חלה, אך אם מברר איזה פת יקח לחלה, אף שבידו להחליף, ליכא למימר הואיל, וזה כמש"כ הראב"ד בכתוב שם בביצה כ"א ב', ונתבאר לעיל, וזהו שגזרו שמא ירבה בשבילו ויבשל דבר בפנ"ע לצורך הנכרי, דבכה"ג ליכא למימר הואיל.[[800]](#footnote-801)

\*בד' הבעה"מ מבו' דרב הונא דשרי בביצה כ"א א' לאפות קמחא דבני חילא, משום דכל חדא וחדא חזיא לינוקא, הוא כדעת רבה דאמרינן הואיל, אך לדעת רב חסדא אסור, דאף דבמשנתינו התירו לאפות מכח הא דכל חדא וחדא חזיא, היינו רק משום בל יראה ובל ימצא, אך בקמחא דבני חילא לא התירו לעשות כן לכתחילה, - וצ"ב, דכיון דלא פליגי רבה ורב חסדא בהך מילתא דאמרינן הואיל דכל חדא וחדא חזיא לינוקא, ולא פליג רב חסדא אלא על הואיל דאורחים דליתנייהו קמן, א"כ מ"ט תליא דין אפיית קמחא דבני חילא בפלוגתייהו, - וצ"ל דלדעת רבה דהא דאופין מיו"ט לשבת הוא משום דאמרינן הואיל, נלמד מזה דבשעת הדחק סמכינן לכתחילה על הואיל, כמש"כ הבעה"מ שם, וה"נ בההיא דקמחא דבני חילא דהו"ל שעת הדחק, סמכינן על הואיל דכל חדא וחדא חזיא לינוקא, אך לדעת רבה דהא דאופין מיו"ט לשבת הוא משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט, ליכא מקור דבשעת הדחק סמכינן לכתחילה על הואיל, ורק משום בלא יראה ובל ימצא התירו לסמוך על הואיל, וע"כ לדידי' יש לאסור בההיא דקמחא דבני חילא, אף דהו"ל שעת הדחק.

דף מס' 32

**הערמה**

**ביצה י"א ב'** **-** **מולח אדם כמה חתיכות בשר בב"א אע"פ שא"צ אלא לחתיכה אחת,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דחד טרחא הוא, וכ"כ הרא"ה דכיון דבב"א הוא שרי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"י, וכ"כ הריב"ש בסימן קכ"א, - והרא"ש בסימן ט"ז כתב דמן הדין ל"ה לנו להתיר בזה, ול"ד להא דממלאה אשה קדירה בשר וכו', משום דאין החתיכה שהוא צריך לה נתקנת ומשתבחת כלל במליחת שאר החתיכות, וגם צריך להפוך כל חתיכה וחתיכה ולמולחה, אלא שהתירו בזה משום דאין עיבוד באוכלין, וכ"כ הרא"ה דהא דשרינן בכה"ג הוא משום דלאו איסורא הוא.

**ב** הפסקי רי"ד כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דכל החתיכות הן יחד ועדיין לא בירר איזו יאכל, וכל חתיכה וחתיכה ראוי' לו, וזה כמו שהתירו בפסחים מ"ח א' מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לי', ונתבאר בדף מס' 31,[[801]](#footnote-802) וכ"כ הריא"ז, ולפ"ז שרי אף כשמולח בזאח"ז,[[802]](#footnote-803) וכאשר כ"ה מבו' להדיא מסתימת ד' הריא"ז.

**ג** בחי' המאירי כתב די"מ דהא דא"ר יהודה בב"א היינו בזאח"ז ובלא הפסק, ואפי' גמר בדעתו לאכול אחת מהן מותר למלוח כולן בלא הפסק, ולכאו' טעם ההיתר בזה, הוא דכיון דמדינא אין עיבוד באוכלין, ואי"ז אסור אלא מדרבנן, לא אסרו אלא במליחה שאינה לאכילה כלל, אך כל דמולח לאכילה, התירו אף לכל המצורף לה.

הפר"ח בסימן ת"ק ס"ה עמד במש"כ הרא"ש דמדינא ל"ה לנו להתיר בזה כיון צריך להפוך כל חתיכה וחתיכה ולמולחה, והיינו דאף דגם כשהופך את החתיכות, מולחם כולם בב"א, מ"מ ה"ז אסור משום דיש בזה תוספת טירחא,[[803]](#footnote-804) שהרי גם כשממלא נחתום חבית מים יש בזה תוספת טירחא, שהרי אינו דומה מחמם קומקום אחד למחמם קיתון אחד, ובע"כ צריך לטרוח מעט יותר בהרבות פחמין ובהדלקתן, ואפ"ה חשבינן לה כחד טירחא, משום דמה דנתוסף אינו אלא טירחא מועטת,[[804]](#footnote-805) וה"נ הכא דכוותה, - ועמש"כ בזה בס' יו"ט כהלכתו סו"ס ז'.

**רב אדא בר אהבה מערים ומלח גרמא גרמא,** בפירש"י כתב דהיינו דלאחר שמלח זו לאכלה היום אומר חברתה ערבה עלי לאכלה היום וחוזר ומולחה, ועד"ז כתב בפי' ר"ח,[[805]](#footnote-806) - אך השבה"ל בסימן רנ"ה כתב בשם רבינו גרשום דמלח גרמא אגרמא, והתניא בסימן נ"ח הוסיף לפרש דהיינו **דהי' מולח חתיכה על חברתה, ונמצא שמלח אותו שרוצה לאכול ביו"ט ואותו הנשאר.**

**בעיקר הא דשרי למלוח ע"י הערמה, צ"ב, שהרי כשמולח החתיכה הראשונה יודע שלא יאכלנה, שהרי מעיקרא דעתו למלוח אח"כ את החתיכה השני' ע"י שיאמר שהיא עריבה עליו וכו', ומ"ט שרי, - וצ"ל דכיון דמדינא אין עיבוד באוכלין, ואין האיסור בזה אלא מדרבנן, התירו חכמים למלוח ע"י הערמה שנראה כמולח לצורך יו"ט,[[806]](#footnote-807) וזה ע"ד הא דמצינו בשבת קי"ז ב' וקל"ט ב' דהותר להערים באיסור דרבנן, וכמש"כ המקו"ח בסימן תמ"ח סק"י (ד"ה וגם לא דמי).**

הרא"ה כתב דרב אדא מוסיף להקל דמותר למלוח אף גרמא גרמא, וכ"ש דמותר למלוח בב"א, וכ"ה מבו' מד' כמה קמאי דס"ל דלא קי"ל כרב אדא, ונתבאר להלן, - אך הפסקי רי"ד כתב דרב אדא ל"ה רוצה למלוח בב"א כיון דמ"מ אותו של חול מעורב שם ונמצא שטורח בעבור החול, אלא היה מולח אחת אחת בהערמה זו, ונמצא שכל מליחה ומליחה לא היה עושה אלא לצורך יו"ט, והיינו דרב אדא לחומרא פליג, דאין למלוח כולם בב"א, וכ"כ בחי' המאירי בשם י"מ, וזה לפי פירושם דשמואל שרי אף כשאינו מולח בב"א ממש, ובע"כ דרב אדא לחומרא פליג, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"א דרב אדא לא שרי בהדיא, כיון דאפשר דרך הערמה, - ועמש"כ בזה היש"ש בסימן ל"ב, והפר"ח בסימן ת"ק ס"ה.

הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"י הביא לדינא דשמואל דמולח אדם כמה חתיכות בשר בב"א וכו', והמ"מ שם עמד בטעם הא דלא הביא לההיא דרב אדא דמערים ומלח גרמא וגרמא, וכתב דאפשר דס"ל דשמואל פליג ע"ז, וקי"ל כשמואל, והביאו הגר"א בסימן ת"ק ס"ה,[[807]](#footnote-808) - אך בד' התוס' ד"ה מערים ומלח מבו' דקי"ל לדינא דרב אדא דמערים ומלח גרמא גרמא, וכ"כ הראב"ן במכילתין, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ז', והסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד, והרוקח בסימן רח"צ, והראבי"ה בסימן תשל"ד, והאו"ז בסימן של"ו בשם ריב"א, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ג הכ"ח.

התוס' כתבו דרגילין העולם שמערימין ואוכלין מעט מן התרנגולת ואוכלין הכבד, וכתבו בשם ה"ר שמואל דכל הא דשרי להערים הוא קודם אכילה, אבל אחר אכילה לא,[[808]](#footnote-809) ונתבאר להלן.

בשבת קל"ט ב' אמרו דלא הותרה הערמה אלא לצורבא מרבנן דלא אתי למעבד לכתחילה, והרא"ש שם סימן ה' כתב דהיינו דוקא בההערמה דהתם, אך ההערמה דהכא מותרת לכל אדם, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין דכיון דלא פריש תלמודא, ש"מ דשרי לכל אדם, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ב, וכ"כ הב"י בסימן תצ"ט ס"ג דכ"נ מסתימת הפוסקים, - אך הראבי"ה בסימן תשל"ד כתב בשם אית מרבוותא דלא הותרה הערמה אלא לצורבא מרבנן שאינו פורץ גדר, והביאו המרדכי בסימן תרנ"ז.

**י"ז ב - ובלבד שלא יערים,** בפירש"י כתב דהיינו דלא יערים לאחר שבישל לצורך לומר עוד אני צריך להזמין אורחים ויבשל תבשילין אחרים ויותירם לשבת,[[809]](#footnote-810) והק' דמ"ש מהערמה דרב אדא דשריא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהא דשרי התם הוא משום דאין עיבוד באוכלין, ואף דאיכא משום טרחא, הא עדיפא וכו', ועד"ז כתבו התוס' דכיון דאין עיבוד באוכלין התירו משום שמחת יו"ט דאל"כ חייש שמא יסריח הבשר וממנע ולא שחיט, וכ"כ התוס' חכמי איברא.[[810]](#footnote-811) - **ב** התוס' כתבו עוד דשאני הכא דהי' יכול לעשות תקנה ע"י עירוב תבשילין מבעו"י, וכ"כ התור"פ, ועד"ז כתב הרשב"א לעיל שם דשאני התם דההפסד בא לו מחמת שמחת יו"ט ולא מחמת פשיעתו, ומשא"כ הכא דפשיעתו גרמה לו שלא הניח עירוב תבשילין או שנאבד ונאכל בפשיעתו שלא נשמר כראוי ובכה"ג אסרו עליו הערמה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב ספ"ג הכ"ט, ובתשו' ח"א סימן תרפ"א, והר"ן בסוגיין ולעיל שם.[[811]](#footnote-812) - **ג** התוס' לעיל י"א ב' ד"ה מערים ומלח כתבו בשם ה"ר שמואל דלא הותר להערים אלא קודם אכילה, אבל אחר אכילה לא, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ב בשם הר"ש מאיברא, וכ"כ ר"פ בהגהת סמ"ק סימן קצ"ד, והמאירי שם כתב דהיינו דכל שעושה כן קודם אכילה אי"ז הערמה הניכרת, וע"כ הוא דשריא, וכתב דמה"ט הוא דאסרו הכא בהערמה, דאיירי כשכבר אכל סעודתו וכו' והויא הערמה הניכרת, והבית מאיר בסימן תק"ג ס"א כתב דאף אם התם הותרה הערמה אף לאחר אכילה, אכתי ל"ד להכא דאינו אוכל כלל ממה שבישל לשבת, והוי הערמה הניכרת, ומשא"כ התם דהוא אוכל ממה שמלח. - **ד** הרשב"א בעבוה"ק שם הכ"ח כתב עוד, דמה שהתירו התם הערמה הוא משום הפסד ממונו, וכ"כ המ"מ בפ"א מיו"ט ה"י בשמו. - **ה** הראבי"ה בסימן תשנ"ב כתב בדינא דהכא דלגבי צורבא מרבנן לא חיישינן להערמה, ולפ"ז ל"ק מהא דמלח גרמא גרמא, דהתם לא הותר אלא לצורבא מרבנן, וכמש"כ הראבי"ה בסימן תשל"ד בשם אית מרבוותא, ונתבאר לעיל. - **ו** הראבי"ה בסימן תשנ"א כתב בתחילת דבריו דלא קי"ל להא דבלבד שלא יערים, דחנניא היא ואליבא דב"ש. - **ז** בחי' תלמיד הרמב"ן כתב דשאני התם דאיכא התירא באותה מליחה שהרי צריך מן הבשר ליטרא, ויכול למלוח בב"א, ומשא"כ הכא דאין לו היתר כלל לבשל, שהרי כבר בישל כל צרכו.

**דיני הערמה**

התוס' לעיל י"א ב' ד"ה מערים ומלח כתבו דרגילין העולם שמערימין ואוכלין מעט מן התרנגולת ואוכלין הכבד, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ב, - והבית מאיר בסימן תק"ג ס"א כתב דלמש"כ התוס' בסוגיין דלא התירו הערמה אלא במליחה דאין עיבוד באוכלין, אין להתיר לשחוט התרנגולת ולאכול מעט ממנה, שהרי דבריהם קיימי כשא"צ לאכילת הכבד, דאם צריכין לה פשיטא דשרי, אלא דמנהג העולם הוא דהותרה הערמה אף במלאכה גמורה, והא דאסרו הכא הערמה הוא משום דהויא הערמה הניכרת, כיון שאינו אוכל כלל ממה שמבשל לשבת.

בפי' ר"ח לעיל בע"א כתב בהא דממלאה אשה כל התנור פת וכו', דקיבלתי מרבותי ובלבד שלא יערים, והביאו הראבי"ה בסימן תשנ"א, וכ"כ הראב"ן שם, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד, וכ"כ המאירי לקמן כ"א א' בשם הירושלמי, אך הראבי"ה שם פירש בד' הירושלמי דשרי אף ע"י הערמה.

ובביאור ההערמה האסורה, נחלקו רבוותא, דהראב"ן כתב דהיינו שלא יתכוין לאכול בחול, ומשמע דהיינו דלא הותר למלאות את התנור פת, אלא אם כונתו כדי שתהא הפת נאפית יפה, אך אם אין כונתו אלא לצורך חול, אסור, וכ"כ הרא"ה לעיל שם, וכ"ה מבו' בד' המאירי שם, דמה"ט אסור למלאות התנור בפת של אחר, דאין הדבר מצוי למלאות התנור שלו בשל אחרים וה"ה כהערמה, - אך הבעה"ע שם כתב דהיינו דלא הותר להרבות בבישול אלא קודם אכילת שחרית, אך לאחר מכאן אסור לבשל ולאכול ממנה כזית, דאין לך הערמה גדולה מזו, והיינו דכל שא"צ לאכול כלל, ועיקר מה שמבשל הוא לצורך מחר, אלא שאוכל כזית כדי להתיר הבישול, הו"ל הערמה האסורה.[[812]](#footnote-813)

הראבי"ה בסימן תשנ"א כתב בשם אביו רבינו יואל שהתיר לאפות ביו"ט לצורך ברית מילה שחלה להיות ממחרת, והי' יום אידם שלא היו רשאים לאפות, ול"ה יכולים לאפות אלא ביו"ט, ול"ה די לקהל במילוי תנור אחד, והתיר לאפות ב' פעמים מפני צריכות פת לכל תנור ותנור לב' וג' בנ"א, ומשמעות דבריו דהוא משום דלא קי"ל להא דבלבד שלא יערים, דחנניא היא ואליבא דב"ש, ועיי"ש שכתב ע"ז דלמש"כ בפי' ר"ח בהא דממלאה אשה וכו' דבלבד שלא יערים, יש לאסור בזה,[[813]](#footnote-814) ועמש"כ בזה המג"א בסימן תק"ג סק"ב, והגר"ז בקו"א שם סוסק"א.

הטור בסימן תק"ג הביא לד' הבעה"ע דלא הותר להרבות בבישול אלא קודם אכילה, אך לאחר אכילה אסור לבשל ולומר שיאכל ממנו כזית, דאין לך הערמה גדולה מזו, וכ"כ הריב"ש בסימן ט"ז וסימן רנ"ד דכל שכבר סעד כל צרכו אסור לשחוט ולאפות ולבשל לצורך מחר אף כשיאכל מן התבשיל מעט או יתן מעט לתינוק, ולא התירו אלא בבהמה מסוכנת משום הפסד ממונו, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"א דאסור לשחוט בהמה לאחר אכילה אף שיאכל ממנה כזית, וכ"כ השבה"ל בסימן רמ"ה בשם אחיו ה"ר יהודה, וכ"כ התניא בסימן נ"ה בשמו, וכ"כ השו"ע בסימן תק"ג ס"א דאחר אכילה ל"מ לבשל ולומר דיכול ממנה כזית דהוי הערמה, ובל' הרמ"א שם מבו' דה"נ אסור לשחוט לאחר אכילה ולאכול כזית, וכ"כ העולת שבת שם סק"ג, והפמ"ג במש"ז שם סק"ד, והא"ר בסימן תצ"ח סקי"ב, והשעה"צ שם סקל"ה.

אך בד' ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ד אות י' מבו' דמחלק בזה, דמותר לשחוט בהמה מיו"ט לחבירו ולאכול ממנה כזית, משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה,[[814]](#footnote-815) אך אסור לבשל מיו"ט לחבירו אף אם יאכל קצת ממנו בו ביום, והביאוהו הארחות חיים בהל' יו"ט ס"י והכל בו בסימן נ"ח, - והיינו דבשחיטה דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, מותר לשחוט ולאכול כזית, אף שא"צ לאכילה זו, ומשא"כ בבישול שהוא מוסיף בבישול שא"צ לו, לא הותר אלא כשעיקר כונתו הוא לצורך אכילת יו"ט, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן תק"ג ס"א בביאור ד' ר"פ, עיי"ש.[[815]](#footnote-816)

הרבינו ירוחם בנתיב ד' ח"ג כתב דמי שלא הניח עירוב תבשילין יכול לבשל ולאפות כמה קדירות לצורך יו"ט ואוכל מכל מין ומין ואם יותיר יותיר, והב"י בסימן תק"ג ס"א כתב עפי"ז דקודם אכילה מותר לבשל קדירות יותר מכדי צורך היום אם אוכל מעט מכל אחת, וכ"כ הרמ"א שם.

והט"ז שם סק"ה ובסימן תקכ"ז סקכ"ב כתב דהיינו רק כשמבשל בכל קדירה מין תבשיל אחר, אך כל שמבשל מין אחד בכמה קדירות, ודי לו בקדירה אחת, ל"מ טעימת כזית מכל אחד, כיון דבאמת א"צ לזו הטעימה כלל, וכ"כ הגר"ז שם ס"י, והמ"ב שם סק"י, - אך מד' התוס' לעיל י"א ב' שכתבו ללמוד להתיר להערים קודם אכילה, מהא דמלח גרמא גרמא, משמע דאף כשיש לו ממין זה עצמו דומיא דההיא דמלח גרמא גרמא שרי להערים, וכ"נ ממש"כ להתיר לשחוט תרנגולת כשאוכלין הכבד, ולא התנו דהיינו רק כשאין לו כבד אחר, וכ"נ בד' השעה"צ בסימן תק"ג סקט"ו דלדעת התוס' שרי אף בכה"ג, עיי"ש.[[816]](#footnote-817)

בעיקר הא דשרי להרבות בבישול קודם אכילה, נחלקו האחרונים, דבד' הב"י בסימן תק"ג משמע כמש"כ הפר"ח והנהר שלום שם דאף כשא"צ לו כלל, אלא דאוכל כזית כדי להתיר הבישול, מ"מ כל דהוי קודם אכילה שרי, וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם סק"ה, וכ"כ המג"א שם סק"ב, וכ"כ הבית מאיר שם להוכיח מד' התוס' לעיל י"א ב', וכ"כ המאמ"ר שם סק"ג, והגר"ז שם ס"ו, - אך הב"ח שם האריך דלא הותר אלא כשהוא צריך לכזית, אך כל שא"צ לו, אלא דאוכל כזית כדי להתיר הבישול, הו"ל הערמה האסורה, וכמש"כ רבינו פרץ דאסור לבשל מיו"ט לחבירו אף אם יאכל קצת ממנו בו ביום, והיינו אף קודם אכילה, (וכ"ה מבו' להדיא בתשו' רדב"ז ח"ד סימן קי"ב), וכ"כ הא"ר שם סק"ג, והפר"ח שם, והנהר שלום שם סק"א, וכן צידד הגר"א שם, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"ז וסקי"א.

הגר"ז שם ס"ו כתב, דכל הא דיש להתיר בכה"ג דאינו אוכל אלא כדי להתיר הבישול, הוא כשעושה כל המלאכה בב"א, דבכה"ג שרי אע"פ שא"צ כלל לאכילה זו, לפי שלא חילקה תורה במלאכת אוכל נפש בין שצריך לאכול בין שא"צ לאכול ואוכל, וכיון דמה שיאכל ביו"ט הוא מבשל בב"א עם שאר הבשר שיאכל בחול, שרי, אך כל שמוסיף בשר בקדירה אחר שנתנה על האש, הרי דאף דמה שבקדירה משתבח עי"ז, מ"מ כל שא"צ כלל לקדירה זו ביו"ט אסור, דל"מ מידי הא דמשתבח עי"ז מה שבקדירה, כיון דהוא בעצמו א"צ לשבח ועילוי זה כלל, שהרי א"צ לאכול כלל מקדירה זו ביו"ט, ואינו אוכל ממנה אלא כדי להתיר לו לבשלה לצורך מחר, ועמש"כ בקו"א שם סוסק"א.

בתשו' הריב"ש סימן רנ"ד כתב דאם עבר והערים ושחט בהמה או בישל קדירה ע"מ לאכול ממנה כזית, לא קנסינן לי' לאסור בדיעבד, ול"ד למה שאמרו בסוגיין דאף דעבר ואפה מותר, מ"מ בהערמה החמירו רבנן טפי ממזיד, דהכא לא היתה הערמה זו בשעת שחיטה, עיי"ש, וצ"ב דמ"ט ל"ה ההערמה בשעת שחיטה, ועמדו ע"ז הפר"ח בסימן תק"ג ס"א, והבית מאיר שם, וכ"כ **היש"ש בסימן ט"ו דבדיעבד שרי, וכ"כ הט"ז בסימן תק"ג סק"ה, והמג"א שם סק"ג, והגר"ז שם סי"א, - אך בתשו' ב"ח סו"ס קכ"ח כתב לאסור בזה, וכ"כ הב"ח בסימן תק"ג אות ג', והפר"ח שם ס"א, - ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ה, והמ"ב שם סקי"ג.**

**הא"ר שם כתב דלדעת המתירים בדיעבד, היינו אף לבסוף לא אכל ממנה, כיון דבשעת הבישול הי' דעתו לאכול ממנה, אך כתב דבד' המג"א שם סק"ב לא משמע כן, - והבית מאיר שם כתב דכל שלא אכל ממנה לבסוף, הו"ל הערמה הניכרת, וה"ז אסור אף בדיעבד, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם סי"א, וכ"כ המ"ב שם סוסקי"ג ובשעה"צ סקכ"ח.[[817]](#footnote-818)**

1. ועיי"ש שנחלק על מה שפירש"י שם דהא דכתיב מלאכת עבודה, בא לאסור אף מלאכות החשובות לכם עבודה וצורך שיש חסרון כיס בבטלה שלהן כגון דבר האבד. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב דמה שהוצרכו בספרי ללמוד היתר מלאכת אוכל נפש בפסח דורות מפסח מצרים, הוא משום דעבודה הוא לשון טורח ועמל שאדם עובד בו לאחר, וע"כ הי' באפשר שמלאכת קלות שאדם עושה להנאת עצמו שרי ואע"פ שאינה אוכל נפש, ואוכל נפש מרובה שהשמש עובד בו לרבו אסור, וע"ז ילפינן מפסח מצרים דכל מלאכה שאינה באוכל נפש מיקריא מלאכת עבודה, וכל מלאכה שהיא באוכל נפש לא מיקריא מלאכת עבודה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והרמ"ך שם פירש בד' הרמב"ם שם דס"ל דמלאכת עבודה היא כל מלאכה, ולא הותרה מלאכת אוכל נפש אלא מקרא דאך אשר יאכל לכל נפש, ועיי"ש שתמה ע"ז דא"כ מנ"ל דהותרה מלאכת אוכל נפש בר"ה דלא הוקש לפסח, ותמה על מש"כ היראים דילפינן לה מגז"ש דמקרא קדש, דאין אדם דן גז"ש מעצמו, - אך המ"מ שם פירש בד' הרמב"ם דס"ל דבכלל מלאכת עבודה לא נכלל מלאכת אוכל נפש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. עיי"ש שכתב להוכיח כן ממה שלמדו ב"ה לעיל כ' ב' להתיר הקרבת עולת ראי' ביו"ט בק"ו מהא דהותרה מלאכת אוכל נפש, וממש"כ הרמב"ן בפר' אמור כ"ג ב' דבעינן קרא ללמד דביו"ט שחל בשבת לא הותרה מלאכת אוכל נפש, - וממש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ, דחוה"מ דמי ליו"ט שהותר בו אוכל נפש, אף דביו"ט לא הותרו מלאכות שאינם של יומן משום דהם מלאכת עבודה, ובחוה"מ אף מלאכות אלו הותרו, - וממש"כ הרמב"ן בשבת כ"ד ב' די"מ דילפינן להתיר מילה שלא בזמנה ביו"ט בק"ו ממלאכת אוכל נפש שהותרה, והרמב"ן נחלק ע"ז דשאני שחיטה ובישול דדוחין י"ט מפני שהוא צרכו של יום ושמחתו בכך וא"א לשהות, - וממש"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין דלא הותרו טחינה והרקדה, משום דתיקון הם ודרך בנ"א לתקן מהם לימים הרבה, ואמרה תורה יתקן כדרכו מחול ליו"ט שלא יתקן מיו"ט לימים הרבה של חול. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך לא נתפרש לן עיקר הדברים, שהרי לא הותר לאכול נבילה ביו"ט אף כשא"א לו לשחוט, דלא התירה תורה לאיסור אכילת נבילה משום צורך אוכל נפש דיו"ט, וא"כ ודאי דבמקום שבידו לשחוט יש לו לשחוט אף שהוא בעשה ול"ת ואין לו לאכול נבילה, והיאך יש ללמוד מזה דבחולה שהותר לו לאכול נבילה, יש לשחוט לו בשבת ולא להאכילו נבילה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"כ השאילתות בסימן נ' ובסימן ק"ז, והבה"ג בהל' יו"ט, דלא הותרה במלאכת אוכל נפש, אלא מידי דאורחי' למיעבד ביו"ט כגון מישחט ומיפא ובשולי, אבל כגון טחינה והרקדה דאפשר לעשותן מערב יו"ט אסור למיעבד ביו"ט, דמיעט רחמנא הוא לבדו יעשה לכם, ומבו' דמלאכה שאפשר לעשותה מערב יו"ט, אסורה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-7)
7. הפנ"י בסוגיין הוכיח מפירש"י בעירובין ל"ט ב' ד"ה לא תימא להו דצידת צבי אסורה מדאורייתא, עיי"ש, - אך יש לדחות, כמש"כ הגר"ז בקו"א סימן תצ"ז סק"א בתו"ד, דאף אם צידה מותרת ביו"ט מדאורייתא, מ"מ אחר דמדרבנן אסור לאכלו ואינו ראוי ביו"ט, הו"ל מלאכה שלא לצורך אוכל נפש דאסורה מדאורייתא, וכ"כ הגרע"א לקמן כ"ד ב' בדין תלישה ביו"ט, אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דאמרינן הואיל אף בדבר האסור מדרבנן, (ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 28). [↑](#footnote-ref-8)
8. צ"ע אם מכוון דבריו הוא דמה"ט הו"ל ככל מלאכת ימים רבים שאסרו חכמים, ולפ"ז נתחדש בדבריו דאף מלאכת ב' ימים חשיבא כמלאכת ימים רבים, ואי"ז במשמעות דבריו שם, (ועמש"כ בנידו"ז השעה"צ בסימן תק"ד סקל"ב), או דהוא איסור בפנ"ע שאסרו בצידה, כיון שאין דרך לצוד כלל ליום זה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט שהזכיר המלאכות האסורה ביו"ט, ולא הזכיר צידה עמהן, ועיי"ש שכתב דאף למש"כ הרמב"ם שם דאסרו כל מלאכות שאפשר לעשותן מערב יו"ט, מ"מ צידה לא נאסרה, דלא מיקרי אפשר אלא דבר שהוא בידו של אדם כמו הקצירה והסחיטה ודומיהן, אבל הצידה אינה בידו שהרי אפשר שלא ישיג את הניצוד, או כמש"כ הרמב"ן במלחמות דלא חשיב כאפשר דהצידה שצד ביו"ט היא צידה אחרת שלא הי' אפשר לעשותה מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש שכתב דאחר דהו"ל מוקצה, תו יש כאן מלאכה גמורה שלא לצורך יו"ט, ומה"ט הוא דבדבר הניצוד ביו"ט הצריכו להמתין בכדי שיעשו. [↑](#footnote-ref-11)
11. והר"ן כתב די"ל בדעת רש"י דהא דאסרינן צידה משום דאפשר מערב יו"ט, הוא מדרבנן, - והראשונים נחלקו בהך מילתא אם מלאכת אוכל נפש דאפשר מערב יו"ט אסורה מדרבנן, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובזה מתישב משה"ק הרמב"ן במלחמות ע"ד רש"י דמ"ט אין צדין ביו"ט אף כשעלתה מצודתו ריקם בערב יו"ט ונזדמנו לו ביו"ט, דל"ה בידו לעשות מערב יו"ט, - והב"ח בסימן תצ"ה כתב לישב בע"א, למש"כ שם בדעת רש"י דהא דאסרינן משום דאפשר מערב יו"ט הוא מדרבנן, דהשוו חכמים מידותיהם, וכיון דעל הרוב אפשר לצוד מערב יום טוב לא התירוהו כלל.

    והב"ח שם כתב דמה"ט אסרו כל לקיטה ביו"ט אפי' בפירות הנפסדין כשנלקטו מערב יו"ט, כדי שלא לחלק בין לקיטה ללקיטה, - ומצינו עד"ז בד' התורי"ד בסוגיין שכתב ע"ד פירש"י דהא דאין צדין ואין קוצרין ביו"ט הוא משום דאפשר מבעו"י, וכתב ע"ז, דאף דהדג יותר טוב בן יומו מאתמול וגם הירק טוב בן יומא מאתמול, ודין הי' שנצוד דג ביו"ט ושנתלוש ירק ביו"ט, הלכו רבנן אחר רוב צידה ורוב תלישה, וכיון שרוב הצידה אסורה ביו"ט, **צידת הדג נמי אסורה, שאם נתיר צידת דגים יבואו להתיר צידת חיות ועופות, וכיון דרוב התלישה אסורה אסרו גם תלישת הירקות, שאם תתיר תלישת הירקות יבואו להתיר גם תלישת הפירות שהיא שלא לצורך.** [↑](#footnote-ref-13)
13. והראשון לציון במגילה שם תמה ע"ז, דנמצא דקייל דין מכשירין מדין אוכל נפש עצמו, וכבר תמה כן המהרש"ל בביאור הסמ"ג ל"ת ע"ה, וכתב לישב דשאני מכשירין דהוו צרכי אוכל דמותר לעשותו ביו"ט, וכיון דהאוכל מותר, גם מכשיריו מותרין כשלא הי' אפשר לעשותם מערב יו"ט, ועד"ז מצינו בד' ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ד בטעם הא דשרינן טחינת תבלין היכא דאפשר מערב יו"ט, דהוא משום דעיקר התבלין בשביל התבשיל הוא, והתבשיל א"א מערב יו"ט, וע"כ אף התבלין שרי. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שסייע לזה מהא דבמילה ופסח מפלגינן בין דברים דאפשר מבעו"י לדברים דא"א מבעו"י, והרי דאית לן למימר מסברא דלא התירה תורה אלא מידי דלא אפשר. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכ"ה מבו' בד' השאילתות בסימן נ' ובסימן ק"ז שכתב דהא דלא הותרה מלאכת אוכל נפש כשאפשר לעשותה מאתמול ילפינן לה מדכתיב הוא לבדו יעשה לכם, ואמנם י"ל בדעתו כמש"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן דלרבנן ילפינן מקרא דהוא לאסור מלאכת אוכל נפש שאפשר לעשותה מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש שכתב דהא דהותר לטחון את הפלפלין ברחים שלהם וכל הנדוכין כדרכן וליתן לתלוי' ליו"ט אף דהוא בורר, הוא משום דמלאכות דיום נינהו, אך בקצירה שנאסרה משום דלא הותר לעקור דבר מגידולו, אף בפירות הנפגמים אסור, והרשב"א בעבוה"ק שם כתב דהא דקצירה אסורה אף בפירות הנפגמים, הוא משום דרוב הפירות הנלקטים משתמרין לזמן מרובה, ואינו בדין שתהא לקיטתו של זה מותרת ולקיטתו של זה אסורה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דבטחינה התירו כשאינה לזמן מרובה, משום דיש דברים הרבה שהטחינה בהן היא לזמן מרובה, ויש דברים הרבה שהטחינה בהן ליומו ולשעתו, וע"כ אסרו באותה שהיא לזמן מרובה והתירו באותה שהיא ליומו ולשעתו, ומה"ט התירו בורר ומרקד ביו"ט. [↑](#footnote-ref-18)
18. ועיי"ש שכתב דהא דהתירו שחיקת פלפלים ולא הלכו אחרי רובה של טחינה שהיא לימים רבים, הוא משום דאין אותה שחיקה שהיא ליומה נעשית באותה ענין שהיא נעשית לימים הרבה, שזו במדוך וזו ברחים, ואף פלפלין ברחים שלהם אינה כדרך טחינת חטים לימים הרבה, אך בד' הרמב"ן מבו' דפליג ע"ז, וס"ל דאף מלאכת ימים רבים לא נאסרה במינים שאינה לימים רבים, וע"כ הוצרך לפרש טעם איסורא דקצירה בע"א [↑](#footnote-ref-19)
19. והראב"ד שם כתב לפ"ז דלא הותר מלאכה מדין מתוך אלא כשא"א מערב יו"ט, אך כל דאפשר מערב יו"ט לא עדיף ממכשירי אוכל נפש דממעטינן להו כשאפשר לעשותן מערב יו"ט מדכתיב הוא לבדו. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיי"ש שכתב דכל אותן מלאכות שהותרה לצורך אכילה, לא היו בכלל לא תעשה כל מלאכה, והאי דכתב רחמנא אשר יאכל לכל נפש לסימנא בעלמא הוא דכתבוה שכל המלאכות הצריכות לאכילה יהיו מותרות בי"ט, - ומשמעות הדברים, דאי"ז היתר שהתירה תורה למלאכות אלו, אלא אינם כלל מלאכות האסורות ביו"ט, ול"ה בכלל לא תעשה כל מלאכה, - אך זה נסתר ממש"כ שם דלא הותר רק לצורך ישראל ולא לצורך נכרים, והרי דהו"ל מלאכה האסורה, אלא שהתירתם תורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. והעירו דיש ללמוד כן ממש"כ הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' והרא"ה ור"נ בן הרמב"ן בסוגיין דהא דבשוחט עולת נדבה איכא להתירא דמתוך, הוא משום דמתוך שהותרה לצורך גבוה בעולת ראי' ובשלמי חגיגה דהם צורך היום לגבוה, הותרה נמי שלא לצורך דגבוה דהיינו עולת נדבה, ובע"כ דהיינו משום דהואיל ואידחי אידחי, דלשאר הדרכים בהתירא דמתוך ל"ש כן כלל בהיתר שחיטת קרבן דאינו נלמד מקרא דאשר יאכל לכל נפש ומקרא דלכם, - וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן וש"ר בשבת ל"ט ב' דב"ש דלית להו מתוך כ"ש דלית להו הואיל, וכ"נ בד' התוס' שם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-22)
22. והשמחת יו"ט בסוגיין כתב דגדר ההיתר הוא משום דהתורה התירה אוכל נפש ולענין אוכל נפש כחול שויא רחמנא לעשותה כמו בחול, וע"כ בטל חשיבות המלאכה מיני' ואפי' שלא לצורך הותרה, וילפינן להיתר זה מדכתיב אשר יאכל לכל נפש, וכמש"כ המגיני שלמה, - וגם המגיני שלמה גופי' כתב דמה שאמרו מתוך שהותרה וכו', דמשמע דעיקר ההיתר הוא במלאכה לצורך, אלא דמתוך שהותרה לצורך הותרה אף שלא לצורך, ולא אמרו בקצרה דהוצאה הותרה שלא לצורך, כדילפינן לה מקרא דאך אשר יאכל לכל נפש, קאי על התורה גופה, דהא דהתירה מלאכה שעושין בה אוכל נפש, הוא משום דלא פלוג רחמנא, ומתוך שהתיר אוכל נפש התיר לגמרי מלאכה זו. [↑](#footnote-ref-23)
23. כן פירשו התוס' וש"ר בדעת רש"י, - אך הפנ"י כתב בדעת רש"י דלא הותר מלאכה שלא לצורך כלל, ומש"כ רש"י דמדאורייתא מותר להוציא אבנים, היינו כשהוא צריך לאותה הוצאה כגון לצורך מקומו או לישב עליהן, ועד"ז כתב הנחלת יעקב בסוגיין. [↑](#footnote-ref-24)
24. והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ט' כתב דשלא לצורך היינו שלא לצורך אוכל נפש אלא צורך גופי' ביום טוב ויש בו צד מצוה כגון קטן למולו וכו', אבל הוצאת אבנים דלית בהו צד מצוה אסור, והשוחט עולת נדבה והמבשל גיד הנשה בחלב אינו לוקה דאמרינן מתוך ולכתחלה אסור דלית בי' צד מצוה, והביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"א פירש בדעתו דלא אמרינן מתוך אלא כשיש בו צורך היום, - אך לכאו' בסו"ד מבו' דכל הא דבעינן שיהא בו צד מצוה הוא מדרבנן, אך מדאורייתא אמרינן מתוך אף שלא לצורך כלל, וע"כ הוא דהשוחט עולת נדבה והמבשל גיד הנשה בחלב אינו לוקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. ודבריו שם אתיין למש"כ שם דדין מתוך נלמד מדכתיב לכם לכל צרכיכם, ולפ"ז ודאי דאין מקום להתיר מלאכה שלא לצורך כלל, - ולמש"כ בסימן כ"א ובסוגיין דהותר אף שלא לצורך כלל, בע"כ דדין מתוך נלמד מקרא אחרינא. [↑](#footnote-ref-26)
26. ובתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ"ד ב' מצינו שיטה חדשה בזה, דאף דמהני דינא דמתוך שלא ילקה אף שלא לצורך כלל, מ"מ יש בזה איסור מדאורייתא, דדמי לשוחט עולת נדבה דאסור ואינו לוקה, ובתשו' הרי"ד סימן פ"ב כתב כן מטעמא אחרינא, עיי"ש, ולכאו' מכוון דבריו, דאף דדינא דמתוך מהני להתיר אף שלא לצורך כלל, מ"מ כשאסרה תורה לכם ולא לגבוה ולא לנכרים, נכלל בזה גם לכם ולא שלא לצורך כלל, וכ"כ הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ (אות ו'), עיי"ש, ומ"מ אינו לוקה, דלא אמרינן אהדרי' לאיסורא קמא, - ושוב מצאתי עד"ז גם בד' היחוסי תנו"א ע' ר"י בר אבדימי דמקרא דיעשה לכל נפש, ילפינן דלדבר אחר אסור, אך אי"ז אלא לאו הבא מכלל עשה ואינו לוקה, וה"נ בהקרבת נדרים ונדבות, אף דאסור מדאורייתא, אינו לוקה. [↑](#footnote-ref-27)
27. והביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"א כתב דגם לדעת הרי"ד לא הותר אלא כשיש בו איזה צורך כגון צורך הכלי שלא תגנב, - וצ"ע, דבל' הרי"ד משמע דהותר אף שלא לצורך כלל, ומש"כ דהיינו כגון לשמרם מחמה לצל, היינו משום דאסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך כלל, אך אה"נ דבגונא שבא הכלי לידו בהיתר, מותר להוציאו אף שלא לצורך כלל. [↑](#footnote-ref-28)
28. וכ"נ ממש"כ בס' האורה לרש"י סימן ס"ט קמ"ח דאסור להוציא שום דבר לצורך נכרי דלא אמרינן מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, וכנראה מכוון דבריו דלא אמרינן דהותרה שלא לצורך כלל, והרי דעכ"פ מדרבנן לא הותרה מלאכה שלא לצורך כלל. [↑](#footnote-ref-29)
29. והיינו דלדעת רש"י המבשל גיד הנשה ואכלו חשיב כהבערה ובישול שלא לצורך כלל, ואפ"ה אינו לוקה משום דאמרינן מתוך להתיר אף שלא לצורך, דלדעתו א"צ למש"כ התוס' דחשיב כצורך היום, וע"כ אף דאינו לוקה מה"ת, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, - והנה אמנם במש"כ רש"י דהבישול שלא לצורך אסור, י"ל דהוא משום דדמי להוצאת אבנים דאסורה, דכ"ה דאסרו בהוצאת אבנים דהוא משום דהוא דבר שאין בו צורך כלל, ה"נ אסרו בבישול גיד הנשה, אך ממש"כ רש"י דההבערה שלא לצורך אסורה, מוכח שאסרו בכל מלאכה שלא לצורך. [↑](#footnote-ref-30)
30. והיינו דהא דהותרה מלאכה אף שלא לצורך, אי"ז משום דל"ה מלאכה האסורה כלל, אלא דמתוך שהתירה התורה מלאכה לצורך התירה גם שלא לצורך, אך מלאכה לצורך מחר שנאסרה משום הכנה, לא התירתה תורה. [↑](#footnote-ref-31)
31. וצ"ל דל"ד כשה"ז ראוי לצורך אכילה, אלא אף כשה"ז ראוי לשאר צרכי היום, שהרי דין מתוך מתיר אף בדברים שאינם ראויים לאוכל נפש כלל, ומה"ט הוא דהמוציא אבנים ביו"ט אינו לוקה. [↑](#footnote-ref-32)
32. ובהגה' הברוך טעם על המגיני שלמה כתב לסייע לזה ממש"כ בפירש"י בפסחים מ"ו ב' ד"ה האופה מיו"ט לחול, דהיינו לאחר שאכל וגמר סעודתו, דפשיטא לן דלא חזיא לי' מידי האידנא עד אורתא שהוא חול, והרי דכל שמבשל לצורך מחר קודם שאכל סעודתו לכו"ע אינו לוקה, והיינו משום דבכה"ג דהוא ראוי לאכילתו, יש בזה לדינא דמתוך, אך עמש"נ בדף מס' 28 לפרש לד' רש"י שם באנפי אחריני. [↑](#footnote-ref-33)
33. ודבריו מתפרשים לפי המבו' בד' הרמב"ן בשבת שם דעיקר הקו' היא לדעת רב אשי בשבת כ"ה א' דהא דאין שורפין קדשים ביו"ט, הוא משום דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, והיינו משום לאינך אמוראי דילפי לה מקרא, י"ל דגזה"כ הוא דאף דהותרה אף מלאכה שלא לצורך מ"מ שריפת קדשים אסורה, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן י"ח. [↑](#footnote-ref-34)
34. ועיי"ש שכתב דלאידך מ"ד התם דילפינן לה מקראי, הוו שריפת קדשים ומילה שלא בזמנה ועולת חול דאסורין ביו"ט ג' כתובים הבאים כאחד דלא אמרינן מתוך ואין מלמדין. [↑](#footnote-ref-35)
35. אך בס' האורה לרש"י סימן ס"ט קמ"ח כתב דהא דאסור להוציא לצורך נכרי, הוא משום דלא אמרינן מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
36. ועיי"ש שכתב דגם לדעת התוס' בע"כ דהוא כן, שהרי בע"כ דמלאכה לצורך נכרים וכלבים הו"ל צורך יו"ט קצת, דאם אינו צורך יו"ט כלל מ"ט בעינן למעוטי מקרא דלכם, תיפו"ל מלא תעשה כל מלאכה, ובע"כ דהוי לצורך יו"ט קצת ואפ"ה מיעט רחמנא, - אך לכאו' י"ל, דלעולם מלאכה לצורך נכרים וכלבים ל"ה צורך האדם ביו"ט כלל, והא דבעינן קרא למעוטי, הוא דלא נימא דהתירה תורה מלאכה לכל צורך אוכל נפש, אף אוכל נפש דנכרים ודכלבים, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 16, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
37. ויש להוסיף, דלמש"כ האמרי בינה דאף דמלאכה שלא לצורך ל"ה מלאכת עבודה, מ"מ כל שעושה לתכלית דבר שאינו לצורך כל נפש, הו"ל כמלאכת עבודה, הרי דה"נ כשעושה לצורך נכרים, הו"ל כמלאכת עבודה, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-38)
38. ועיי"ש שכתב דכיון דאין בזה צורך להדיוט, לא הותר לכתחילה, אלא דאינו לוקה, וה"נ במבשל גיד בחלב ואכלו, כיון דנהנה ממנו ביו"ט אינו לוקה, אף ה"ז אסור לכתחילה, והרשב"א פירש לדבריו דהיינו דה"ז אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-39)
39. לכאו' יש ללמוד מדבריו, דהא דהותרה הקרבת עולת ראי' ביו"ט, אי"ז מדין דחי', כקרבנות הדוחין שבת, אלא הוא משום דחשבינן להו כצורך היום והותרה מלאכת יו"ט לצורך זה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ יש בזה לדינא דמתוך.

    ובעיקר הדברים יש להעיר, דכיון דלא שרינן מכח דינא דמתוך אלא כשהוא צורך היום, ומה"ט הוא דלא שרינן בעולת נדבה מכח הא דהוי צורך מצוה, כיון דאי"ז מצות היום, א"כ מ"ט שרינן לה מכח מתוך דגבוה, הרי אי"ז צורך היום, ועמש"כ בזה הרא"ה לקמן י"ט א', - וצ"ל דכל הא דהקרבת קרבן ל"ה צורך היום, הוא רק אם אתינן על צורך האדם לקיים חובת הקרבתו, דזה אינו צורך היום, אך אם דיינינן על אכילת גבוה, הרי ודאי דזה הוי צורך היום, דכבוד שמים הוא שקרבין קרבנות ביו"ט, וכמו שאמרו שלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך ריקן, וע"כ אם המתוך חל על הצורך גבוה, יש להתיר להקריב עולת נדבה ביו"ט, ורק אם המתוך הוא על צורך ההדיוט, הוא דאין להתיר, דמצות ההקרבה דההדיוט אינה מסוימת ליום זה. [↑](#footnote-ref-40)
40. אך לקמן י"ט א' כתב הרא"ה דליכא למימר מתוך מקרבנות החג לרבויי קרבנות של כל ימות השנה, אלא עיקר הא דאמרינן מתוך, הוא משלמי נדבה דקרבין ביו"ט, וזה לפ"מ שפירש שם דהגמ' הכא אתיא כמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, ואף דשאני שלמי נדבה דיש בהן חלק להדיוט עולת ראי' תוכיח דאין בה חלק להדיוט ושריא. [↑](#footnote-ref-41)
41. יש להעיר, דא"כ מ"ט אמרו דב"ש היא דאמרי לא אמרינן מתוך וכו', הרי לב"ש לטעמייהו דאף עולת ראי' אינה קריבה ביו"ט, והרא"ה נקט דלוקין ע"ז, ל"ש בזה דין מתוך כלל, - והנה אמנם הרמב"ן כתב דאמרינן מתוך גם משלמי חגיגה, אך הרא"ה כתב רק דאמרינן מתוך מעולת ראי' "דשריא לב"ה", ועמש"כ הרא"ה לקמן י"ט ב' בתו"ד דליכא למימר מתוך אף משלמי חגיגה לעולת ראי', וגם מש"כ הרמב"ן דאמרינן מתוך משלמי חגיגה, לכאו' הוא רק לדעת ב"ה, דלדעת ב"ש דעולת ראי' אינה קריבה, ושלמי חגיגה קרבין משום דיש בהן גם צורך הדיוט, לא מצינו למימר מכח זה מתוך להתיר אף עולת נדבה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-42)
42. ולא נתפרש בדבריו דמה ענין ב' דינים אלו דמתוך זל"ז, דבגמ' פשיטא להו דלב"ש דלא שרו לכתחילה לשאר צרכים ולא ס"ל לדינא דלכם לכל צרכיכם, גם לית להו להך דינא דהוקלש האיסור, וב"ה דאית להו דהותר לכתחילה לשאר צרכים, הרי דאף כשהוא שלא לצורך כלל אינו לוקה משום דהוקלש האיסור, - ושמא י"ל, דבהא דלא הותרה מלאכה אלא לצורך אוכל נפש נכלל תרתי, חדא, דרק מלאכת אוכל נפש ל"ה מלאכת עבודה, ושאר מלאכות הוו מלאכת עבודה, ועוד, דאף מלאכת אוכל נפש שאינה מלאכת עבודה לא הותרה אלא לצורך, - ואשר ע"כ אף דסגי בשאר צרכים להתיר מקרא דלכם לכל צרכיכם, מ"מ היינו רק משום דמלאכה הראוי' לאוכל נפש ל"ה מלאכת עבודה אף כשאינה נעשית לצורך אוכל נפש, וע"כ הוא דהיא מותרת גם לשאר צרכים, וכיון דמלאכת אוכל נפש ל"ה מלאכת עבודה אף כשאינה נעשית לצורך אוכל נפש, ע"כ קליש איסורא, ואף כשאינה לצורך כלל אינו לוקה. [↑](#footnote-ref-43)
43. וצ"ב דאם אי"ז חשוב כצורך אוכל נפש משום דה"ז אסור, מ"ט חשיב כצורך היום, - והעירו די"ל דהיינו דכיון דאי"ז מותר באכילה, אין תורת "אוכל נפש" ע"ז, אך מ"מ כיון שהוא נהנה בכך והוא משביע את עצמו בזה, הו"ל צורך היום. [↑](#footnote-ref-44)
44. ומבו' בדבריהם דעיקר דינא דמתוך הוא דמתוך שהותרה מלאכה לצורך אכילת יו"ט שהיא מצוה, הותרה נמי לצורך מצוה שאינה צורך אכילה, וזה מתישב עם מש"כ בפי' ר"ח בשבת קל"ג א' ובפסחים פ"ד א' דהיתר מלאכה לצורך אוכל נפש, הוא משום שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-45)
45. והביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"א תמה ע"ז, דמשנה ערוכה היא בשבת קל"ז ב' דמילה שלא בזמנה אינה דוחה יו"ט, ועיי"ש שכתב דשמא אף דהמילה עצמה אינה דוחה יו"ט, מ"מ מותר להוציאו ביו"ט כדי למולו למחר, בגונא דלא יהא בידו להוציאו למחר, ותמה ע"ז דמ"ט תהא הוצאתו מותרת אף דמילתו אסורה, ולכאו' י"ל, דהא דמילתו אסורה, הוא משום דיש במילה מלאכה דלא אמרינן מתוך, (וזה מתישב לדעת הסוברים דיש במילה משום גוזז, או משום מכה בפטיש), אך הוצאתו מותרת מדינא דמתוך, - והי' מקום לישב עוד, דהך מתניתין דמילה שלא בזמנה אינה דוחה יו"ט, אתיא כמאן דלית לי' מתוך, אך אי"ז מתישב בד' האו"ז שהביא בהל' מילה סימן ק"ב להך מתניתין דמילה שלא בזמנה אינה דוחה יו"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-46)
46. והפוסקים בסימן תמ"ו ס"א הביאו פלוגתת רבוותא אם הותר לשרוף חמץ ביו"ט כשלא ביטלו מדינא דמתוך, ולדעת האוסרים אשר כן פסק הרמ"א שם מבו' דאף דא"א לעשות המצוה למחר, דאיירי אף ביו"ט אחרון, מ"מ כיון דאי"ז מצות היום, לא אמרינן בזה מתוך, והמג"א שם סק"ג כתב דאף שאמרו בפסחים ה' ב' דיש להתיר שריפת חמץ ביו"ט מדין מתוך, היינו להס"ד דאך ביום הראשון תשביתו היינו ט"ו, והוי זמן המצוה ביו"ט, אך לפ"מ דמסקינן דהוא בי"ד, אסור לשרוף ביו"ט. [↑](#footnote-ref-47)
47. ומבו' לפ"ז דגם מצוה דרבנן חשיבא כצורך היום, וכ"כ התוס' בכתובות ז' א' ד"ה מתוך שהותרה דבמצוה דרבנן נמי שרינן היכא דאיכא למימר מתוך, - אך השאג"א בסימן ק"ח כתב בדעת הטור דלא הותרה מלאכה לצורך מצוה דרבנן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-48)
48. והרמב"ן והר"ן כתבו דיש לאסור בזה גם משום דאין מתוך אלא בהנאת כל נפש, והרי אין כאן נפש, ומשמעות דבריהם דהיינו דאף אם צורך מצוה חשיב כצורך היום, מ"מ כיון דאין כאן נפש אסור, - וצ"ב דכיון דהאדם הקובר מקיים בכך את מצותו, מ"ט חשיב דאין כאן נפש, ומ"ש מהוצאת לולב לצאת בו, דאף דאין בזה הנאה, מ"מ כיון דהוא מקיים בכך את מצותו שרי, - וצ"ל דכיון דמצות קבורת המת היא משום לתא דהמת, והמת אינו נפש, לא חשיב כהנאת כל נפש. [↑](#footnote-ref-49)
49. עוד צ"ב בעיקר דברי הרמב"ן, שהרי הותרה מלאכה לצורך כל צרכי האדם, דמה"ט הותר הוצאת ס"ת לקרוא בו, וכמש"כ הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' דהוא משום דהוי תשמיש הרגיל ביומו, ומה"ט מותר להוציא קטן לצורך טיול, וכל כיו"ב, ומה גרע צורך לבישה דלא הותרה מלאכה לצרכו. [↑](#footnote-ref-50)
50. והנה אמנם מצינו בד' השו"ע בסימן תק"ט ס"ג דעופות שממלאין אותם בשר וביצים מותר לתפרם ביו"ט, אך ממה שסתם הרמב"ן ולא פירש לזה, משמע דלא הוצרך להא דמשכח"ל תפירה לצורך אוכל נפש, וגם בלא"ה אין לפרש דמטעם זה הוא דאמרינן מתוך, שהרי הגר"א שם והמ"ב שם סקט"ו כתבו דתפירת העופות חשיבא כמכשירין, ולא הותרה אלא משום דא"א לעשותן מערב יו"ט, והקהלת יעקב שם כתב דהא דשרי הוא משום דאין תפירה באוכלין. [↑](#footnote-ref-51)
51. והנה אמנם בד' הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' מבו' דאף אם אמרינן מתוך להתיר אף שלא לצורך כלל, מ"מ לא הותרו זורע וכותב ומוחק דאין נעשות לאוכל נפש, והרי דלא אמרינן מתוך אלא במלאכה דשייכא באוכל נפש, - ואמנם הדבר פשוט, דאכן אם הוה אמרינן מתוך אף שלא לצורך כלל, בע"כ דלא אמרינן מתוך אלא במלאכה דשייכא באוכל נפש, דאל"כ יהיו כל המלאכות מותרות אף שלא לצורך, אך לפ"מ דמסיק הרמב"ן דלא אמרינן מתוך אלא לצורך, שפיר י"ל דאמרינן מתוך אף במלאכה דלא שייכא בפועל באוכל נפש, ועוד, דאם אמרינן מתוך אף שלא לצורך כלל, בע"כ דגדר דינא דמתוך הוא דהואיל ואשתרי אשתרי, וזה ל"ש אלא היכא במלאכה דשייך באוכל נפש דחייל ההיתר בפועל, אך אם לא אמרינן מתוך אלא לצורך, י"ל דגדר דינא דמתוך הוא דאטו שהתירה התורה לצורך אוכל נפש, התירה גם לשאר צרכים, וזה י"ל דשייך אף במלאכה דלא שייכא בפועל באוכל נפש, (דכיון דבבכח אוכל נפש להתיר גם למלאכה זו, התירה התורה גם לשאר צרכים). [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דלא אמרינן מתוך בכיבוי, - ולכאו' לפ"ז הרי דמד' כמה מקמאי שנקטו דאמרינן מתוך בכיבוי, וגם לדעת הסוברים דלא אמרינן הוא מטעמי אחריני, ונתבאר בדף מס' 20, יש ללמוד דס"ל דאמרינן מתוך אף במלאכות שאין עיקרם לצורך אוכל נפש, אך צ"ע בד' המאירי לקמן כ"ב א' שעמד בזה דמ"ט לא אמרינן מתוך בכיבוי, וזה שלא כדבריו הכא דלא אמרינן מתוך אלא במלאכות שעיקרם לצורך אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-53)
53. והאחרונים הוכיחו כן ממש"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הט"ז דהוא דמותר לחמם מים לצורך רחיצה הוא משום דכל הנאות הגוף הוו בכלל לכל נפש, והם בכלל אכילה ושתי', והרי דאם ל"ה זה בכלל לכל נפש ל"ה שרינן לה מדינא דמתוך, ויש להוסיף, דמה"ט לא הוצרך הרמב"ם בהל' יו"ט שם לטעם זה, אלא בהא דהותר לחמם חמין ביו"ט לצורך רחיצה, ולא בהא דמותר לעשות מדורה ולהתחמם כנגדה, דזה שרי בלא"ה מדינא דמתוך. [↑](#footnote-ref-54)
54. ועיי"ש שפירש דהא דשאני הוצאה והבערה, הוא משום דהוצאה היא מלאכה גרועה, ובהבערה ילפינן לה מדכתיב לא תבערו וגו' ביום השבת, וילפינן מינה דביו"ט שרי, וכמש"כ המ"מ שם. [↑](#footnote-ref-55)
55. והפמ"ג במש"ז סימן תצ"ה סק"א ובאש"א סימן תק"א סק"ג וסימן תקי"ד סקי"ג נקט כן לדינא, - ואך דבסימן תקי"ד שם כתב דאף בבישול לא אמרינן מתוך, אך בסימן תצ"ה כתב דבבישול דעיקרו לאוכל נפש כ"ש דאמרינן מתוך, וכן נקט בסימן תק"א. [↑](#footnote-ref-56)
56. והרמ"ך שם הק' ע"ז ממה שאמרו בכתובות ז' א' לדין מתוך בחבורה, והר"נ בן הרמב"ן הק' ע"ז ממה שאמרו בסוגיין לדין מתוך בשחיטה, והפר"ח שם הק' ממה שאמרו בסוגיין לדין מתוך בבישול, וכמו שאמרו דהבערה "ובישול" אינה משנה, - והפר"ח שם כתב דהרמב"ם סמך על סוגיית הגמ' לקמן כ"ב א' דאסרו לכבות הנר מפני דבר אחר, והרי דלא אמרינן מתוך בשאר מלאכות, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם ס"ח, והראש יוסף והראשון לציון בסוגיין. [↑](#footnote-ref-57)
57. ויש להוסיף, דהנה בד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ז משמע להדיא, דהא דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, הוא מכח הא דהותרה מלאכה לצורך אוכל נפש, ותיקשי לפ"ז דמ"ט לא הותר טלטול מוקצה לשאר צרכי היום מדינא דמתוך, וכמו שהוכיח המנחת שלמה בח"ב סימן מ"ב מכ"ד, אך למשמעות ד' הרמב"ם דלא אמרינן מתוך אלא בהוצאה והבערה ניחא, אך גם אי נימא בדעתו דאמרינן מתוך אף בשאר מלאכות שעיקרם לאכילה, מ"מ בטלטול מוקצה שאין עיקרו לאכילה לא אמרינן מתוך. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך צ"ע ע"ז ממש"כ המ"מ שם הי"ג דלדעת הרמב"ם דהותרה הוצאה אף שלא לצורך כלל, שרי הוצאה לצורך בהמה, והרי דל"ד לאפי' ובישול לצורך בהמה דאסורין, ועמש"נ בזה בדף מס' 16. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובתשו' הרי"ד בסימן פ"ב כתב בע"א, דאף דנאסרה הקרבת עולת נדבה, מ"מ מתוך שהותרה לצורך והוקלש איסור זה, הוקלש נמי דאפי' שלא לצורך אין לוקין עליו, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-60)
60. והרשב"א כתב דהיינו דר"י בר אבדימי ס"ל כמ"ד לקמן דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, וצ"ב, שהרי פליגי תנאי בזה אם נדרים ונדבות קרבין ביו"ט, וא"כ מ"ט הוצרך ר"י בר אבדימי להעמיד להך מתניתא כב"ש, ולא העמידה כב"ה וכמ"ד דנדרים ונדרים אין קרבין ביו"ט, - אך בד' הבעה"מ העירו דיש לפרש בזה בע"א, דבע"כ דהך ברייתא ס"ל דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, מדתני דהשוחט עולת נדבה לוקה, ולא תני דהשוחט שלמי נדבה לוקה, והיינו משום דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, אף לב"ש קרבין שלמי נדבה מדאורייתא, כמש"כ הבעה"מ, וכיון דהך ברייתא ס"ל דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, בע"כ דהא דהשוחט עולת נדבה לוקה הוא כב"ש דלית להו מתוך, - ושוב מצאתי כן בד' הרא"ש מלוניל סימן ק"כ אות ו', עיי"ש, והר"א ב"ר משולם מלוניל הי' תלמידו של הבעה"מ, כמש"כ הרא"ה בתשו' הריטב"א סימן ע"ט. [↑](#footnote-ref-61)
61. וכ"כ בתשו' אבנ"מ סימן ב', ועיי"ש שנחלק על מש"כ בתשו' נובי"ק או"ח סימן כ"ט דכ"ז הוא למ"ד דאמרינן מתוך, דומיא דעולת נדבה, דשאני עולת נדבה דאינה צורך אוכל נפש, ומשא"כ במבשל לנכרים ולבהמה דהוי בכלל אשר יאכל לכל נפש, ואיסורם הוא מקרא דלכם, לי"ב אלא עשה. [↑](#footnote-ref-62)
62. ומצינו כן גם בד' הרמב"ן וש"ר בשבת צ"ה א' דפשיטא להו דהעושה מלאכה לצורך נכרי לוקה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-63)
63. אך אם דינא דמתוך הוא אף בבישול, הרי דלהרמב"ם לטעמי' דאמרינן מתוך אף שלא לצורך כלל, הא דנאסר לבשל לצורך נכרים או בהמה הוא גזה"כ לאסור בכה"ג, והדין נותן דלא יהא בזה אלא עשה. [↑](#footnote-ref-64)
64. ועד"ז מתפרש מש"כ השושנת העמקים בפתיחה לישב, דשאני נדרים ונדבות דיש סברא להתיר שלא יהא שולחנך מלא ושולחן רבך ריקן, ובזה אמרינן דלא אהדרי' לאיסורא קמא, ומשא"כ בנכרים ובהמה דליכא כ"כ סברא להתיר שפיר אמרינן דאהדרי' לאיסורא קמא, - והיינו דבנדרים ונדבות דיש סברא להתיר, הרי דהא דילפינן מקרא דלכם ולא לגבוה לאסור בזה, הוי גזה"כ לאסור, ולי"ב אלא עשה, ומשא"כ בנכרים ובהמה דליכא כ"כ סברא להתיר, ילפינן מקרא דלכם דאינם בכלל עיקר ההיתר, וע"כ אמרינן דאהדרי' לאיסורא קמא. [↑](#footnote-ref-65)
65. וכ"כ התוס' הרשב"א בכתובות ז' א' בשם ר"י, ועיי"ש שכתב לפ"ז דה"נ לא נאסרה הוצאה לכרמלית ביו"ט, ובסו"ד חזר בו, דאף אם מותר להוציא לחצר שאינה מעורבת, אין ללמוד מזה להתיר להוציא לכרמלית, דחמירא טפי, וכ"כ התוס' שם. [↑](#footnote-ref-66)
66. ואמנם בד' הרא"ה מבו' דלכתחילה אין לערב כדי להתיר הוצאה שלא לצורך, אלא דאם עבד מהני. [↑](#footnote-ref-67)
67. ולדעת רש"י צ"ל, דאף דמן הדין הי' אסור להרים את המתנות, אלא שהתירו משום דאל"כ היאך יאכל שאר הבשר, מ"מ כיון דהן ניכרין ועומדין הקילו בזה טפי והתירו להרים אף כשנשחטו מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-68)
68. והנה אמנם דעת התוס' בחולין קל"א א' ד"ה ה"ג דאף דמתנות אינם טובלות, מ"מ אסור לאכול מבהמה שלא הורמו מתנותי', ולפ"ז י"ל דמה"ט הויא הרמת המתנות כתיקון, - אך דעת הרמב"ם בפ"ט מבכורות הי"ד דמותר לאכול מבהמה שלא הורמו מתנותי', וכן דעת ש"ר, כמש"כ הפר"ח בסימן ס"א סק"י, ולדעתם אין תיקון כלל בהרמתם. [↑](#footnote-ref-69)
69. ועיי"ש שכתב לדמותו להא דאין מחרימין אפי' חרמי כהנים, משום דמוציא מרשותו לרשות הכהן ומיחזי כמקח וממכר, וה"ה בכל מתנות כהונה, - אך בדעת החולקים י"ל דל"ד לחרמי כהנים שהוא מחרים את ממונו, והו"ל כמו"מ, ומשא"כ במתנות כהונה דגם קודם שמוליכן לכהן הוו ממון כהנים, אין בהולכתן משום מו"מ. [↑](#footnote-ref-70)
70. ועיי"ש שכתב דהר"ש מודה לזה, ומש"כ הר"ש דאתיא מתניתין כב"ש, הוא משום דס"ל דלא יטלם סתמא משמע, בין להוליך בביתו של כהן, או אפי' לאכול בביתו של ישראל, - ומבו' מדבריו דהא דאסור לאכול בביתו, הוא אף בגונא שבידו להוליכם וליתנם לכהן, דאל"כ מ"ט הוצרך לפרש לד' הר"ש דהוא משום דלא יטלם סתמא משמע, - אך בדבריו לעיל מינה משמע דכל הא דאסור לאכול בביתו, הוא רק בגונא דמפסיק רה"ר ואין בידו להוליכם לכהן, וכ"כ המאמ"ר בסימן תק"ו סק"ה בדעתו, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה ולהוליכה לכהן, וצ"ע, ובעיקר מש"כ היש"ש דבגונא דמפסיק רה"ר אין בידו להוליכם לכהן, תמה הט"ז בסימן תק"ו סק"ה דהרי הותרה הוצאה ביו"ט, והמאמ"ר והביאוה"ל שם כתב דדבריו קיימי בשבת. [↑](#footnote-ref-71)
71. ולכאו' כ"ה משמעות ד' התוס' שכתבו דאם אין למדין לאכול אצלו לא יתנם "אפי' אם יבא הכהן לביתו", ומשמע דכ"ש דאסור להוליכם לכהן, - וכ"נ גם ממש"כ התוס' בתחילת דבריהם דל"ד מוליכין דה"ה אם יבא הכהן לביתו לא יתנם לו, ומשמע דחד דינא הוא דאסור להוליכם אצלו ואסור אף ליתנם לכהן כשבא לביתו, ולא חמיר כשנותנם לכהן כשבא לביתו מכשמוליכם אצלו. [↑](#footnote-ref-72)
72. ולכל דרכים אלו מתפרש טעם הא דבחלה שרי להוליך אף כשהורמה מאמש, ואף דבכה"ג אינו זכאי בהרמתה ביו"ט, למ"ד לעיל ט' א' דגלגל עיסה מערב יו"ט אין מפריש ממנה חלתה ביו"ט, - והיינו דלד' השאילתות והבעה"ע אין לגזור בזה שמא יבא להפריש ביו"ט, כיון דבאמת שרי להפריש ביוט כשגלגל עיסתו ביו"ט, ולד' הר"י מלוניל כיון שהותר להוליך חלה כשגלגל היום והפריש היום, הותר להוליך אף כשגלגל מערב יו"ט, ולד' התוס' הוא משום דבכה"ג אין לחוש שיסברו שהפריש ביו"ט, דגם אם יסברו שהפריש ביו"ט, הרי יתכן דגם גלגל העיסה ביו"ט וליכא איסורא. [↑](#footnote-ref-73)
73. והרא"ה במתניתין כתב דהא דמתנות הוא זכאי בהרמתן, הוא כשנשחטו היום, ומבו' דכל שנשחטו מערב יו"ט אסור להרימם ביו"ט, וצ"ל דכ"ז הוא לפי הס"ד דלא איירי בכה"ג דנשחטו מערב יו"ט והורמו היום, אך לפ"מ דמפרש רבא דאיירי בכה"ג, בע"כ דאף דנשחטו מערב יו"ט מותר להרימם היום, וכמש"כ הרא"ה גופי' הכא דאף כשנשחטו מאמש מותר להרימן היום לפי שהן ניכרות ומסוימות. [↑](#footnote-ref-74)
74. צ"ע, דבד' הר"ן לעיל י"א א' ולקמן י"ד א' מבו' דס"ל דמלאכת אוכל נפש מותרת אף כשאפשר לעשותה מערב יו"ט, ולא אסרו חכמים בזה, וא"כ מאי מיבע"ל לאסור בפירוך חרדל, מכח הא דאפשר לעשותו מבעו"י, ועמד ע"ז בהגה' המלא הרועים, עיי"ש, - ושמא צ"ל ע"ד מש"כ הר"ן לקמן י"ד א' דהא דאסרו בדיכת תבלין ומלח בדאפשר מבעו"י, הוא משום דאדם עשוי לדוך תבלין ומלח לימים הרבה ואיכא למיחש דמיתחזי דעביד לצורך חול, וע"כ לא התירו בלא שינוי אלא היכא דלא פשע כשלא דרך מאתמול, וי"ל דזהו דמיבע"ל לאסור בפירוך חרדל, אך אי"ז במשמעות ל' הר"ן הכא, (ושמא דבריו הכא הם העתקת פירש"י, ולדידי' לא ס"ל, וכמש"כ כן האג"ט במלאכת דש סקכ"ח אות ט' במש"כ הר"ן דמלילה הויא כלאח"י). [↑](#footnote-ref-75)
75. לכאו' מכוון דבריו, דאף דבפירוך קטניות איכא גוונא דהוי מלאכה כדרכה, כשנוטל את הזרע מן השרביט ביד, מ"מ מהא דקאמר דמוללין מלילות ומפרכין קטניות ביו"ט, יש ללמוד דלא הותר אלא כלאח"י, דומיא דמלילת מלילות דהוא כלאח"י, - ומאידך מהא דמיבע"ל מעיקרא מהו לפרוכי ומיכל מינייהו, ולא פירש דהוא רק בכה"ג דהו"ל כלאח"י, משמע דמיבע"ל להתיר אף בדהויא מלאכה כדרכה. [↑](#footnote-ref-76)
76. אך הראש יוסף בסוגיין והגר"ז בקו"א בסימן תק"י סק"א פירשו לד' רש"י דמלילה עצמה הויא כלאח"י, וכ"כ השעה"צ בסימן שי"ט סקי"א, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן תק"י סק"א, והמ"ב שם סק"א, - וכ"נ להדיא ממש"כ בפירש"י לקמן י"ג ב' ד"ה כיצד מולל דהא דבעינן שינוי הוא לשנות מעובדא דחול, והרי דאף בלא שינוי אי"ז אלא מלאכה כלאח"י והותרה ביו"ט, וכל הא דבעינן שינוי הוא משום עובדא דחול. [↑](#footnote-ref-77)
77. ואמנם לדעת הסוברים דמה שאמרו לקמן י"ג ב' דכיצד מולל וכו' קאי על יו"ט, י"ל דמה"ט הוא דהותרה מלילה זו ביו"ט, כיון דמולל בשינוי, וכ"כ השעה"צ שם, - אך אי"ז מתישב בד' התורי"ד, דבדבריו בשבת שם מבו' דהותר למלול בשינוי בשבת, וזה כדעת הרי"ף ודעימי' דמה שאמרו דכיצד מולל וכו' קאי על שבת, ולפ"ז הרי דביו"ט הותר למלול בלא שינוי, אך הפסקי רי"ד לקמן י"ג ב' פירש להא דכיצד מולל וכו' דקאי על יו"ט, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסוגיין. [↑](#footnote-ref-78)
78. ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ הר"ן בר"פ אין צדין, דאף דהלכו אחר רובה של מלאכה, ומה"ט נאסרה קצירת פירות הנפסדין, מ"מ הותרה שחיקת פלפלין ולא הלכו אחר רובה של טחינה, לפי שאין אותה שחיקה שהיא ליומה נעשית באותה ענין שהיא נעשית לימים הרבה שזו במדוך וזו ברחים, וה"נ הוא במלילת חטים שאינה נעשית בדרך שנעשית דישה לזמן מרובה, - ואמנם הנה למש"כ הרא"ה בר"פ אין צדין דהא דהותרה שחיקת פלפלין הוא משום דאין רוב טחינה נעשית לזמן מרובה, דיש דברים הרבה שהטחינה בהן היא לשעתו, לכאו' אין להתיר מלילת חטין, ובע"כ דהא דשרי הוא משום דהוי כלאח"י, וכמש"כ בפירש"י. [↑](#footnote-ref-79)
79. אך צ"ע ע"ז ממה שאמרו הכא דהמולל מלילות מערב יו"ט למחר מנפח על יד על יד ואוכל אפי' בקנון ואפי' בתמחוי, והרי דאף דברירת חטין הויא מלאכת ימים רבים, מ"מ כל שעושה כן ע"י ניפוח או ע"י קנון ותמחוי שרי, ובע"כ דהוא משום דבכה"ג אי"ז מלאכת ימים רבים, ויתכן דהא דאי"ז מלאכת ימים רבים, הוא משום דעיקר הפרדת גרעיני החטה מקליפיהן היתה ע"י מלילה, והרי דאף במין שדרך לעשותו לימים רבים, מ"מ כל שעושה כן בענין דאי"ז מלאכת ימים רבים, שרי. [↑](#footnote-ref-80)
80. וי"ל בדעת רש"י כמש"כ בחי' המאירי בסוגיין די"מ דהא דקאמר הכניס שבלים לעשות מהן עיסה, לא הכניס דוקא אלא שאספן בחוץ וכו', דאם נכנס לבית ואח"כ מירח פטור, וכ"כ החזו"א במעשרות סימן ג' סק"ד (ד"ה והדבר מוכרח) דיש מקום לפרש כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-81)
81. החזו"א במעשרות סימן ג' סוסק"ד תמה ע"ד המהרש"ל דמ"ט לא ניח"ל לפרש דמודה ריבר"י דכשמלל חשיב גורן ואסור אף באכילת עראי, ועוד, דאם אינו אסור אלא באכילת קבע, מ"ט הוא זכאי בהרמתן, הרי אכילת קבע נאסרה כבר מערב יו"ט, וכתב דשמא ט"ס נפלה בד' המהרש"ל וצ"ל לאכול עראי. [↑](#footnote-ref-82)
82. והך מילתא דעץ אינו חייב בתרו"מ אף אם יש עליו תורת אוכל, הוא מבו' כן להדיא בד' הרמב"ן בברכות ל"ו א' בדין תמרות הצלף ובדין עלים דצלף ודאתרוג, עיי"ש, - אך צ"ע דהרי בריש מעשרות דתנן כל שהוא אוכל ונשמר וגידולו מן הארץ חייב במעשרות, ולא מצינו דבעינן שיהא עליו תורת פרי העץ, ועי' בזה בדה"ח בקו"א להל' ברכות, ועי' בחזו"א מעשרות סימן א' סקכ"א שכתב דלא מצינו דבר שאינו אוכל לענין מעשר אף בחשב לאדם, והוא אוכל לענין טו"א. [↑](#footnote-ref-83)
83. ובעיקר הך מילתא אם עובר בלאו כשהקדים מעש"ר קודם מירוח, מצינו בירושלמי בתרומות פ"ג דמיבע"ל בזה, ועיי"ש בפי' הרש"ס ומהרא"פ במש"כ לפרש בטעם האיבעיא, ובמש"כ בזה הנועם ירושלמי שם, ועמש"כ המנ"ח במצוה ע"ב, והמקד"ד בסימן נ"ה סק"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-84)
84. ומצינו גם בד' המאירי בפ"ק דאבות שדן לפרש דהא דתנן התם אל תרבה לעשר אומדות, דקאי על תרומה, דאי קאי על מעשר, מ"ט קאמר על תרבה, כלומר אל תהא מתמיד בכך, הרי אפי' העושה כן לא עשה כלום וכו', - ומבו' לפ"ז דלאו דינא הוא לתרום תרומה מאומד, ודינא דאומד היינו דהוא רשאי לתרום באומד, ובזה הוא דתנן שלא ירבה בכך לתרום באומד, והמאירי בגיטין שם שהביא ב' הדעות בזה. [↑](#footnote-ref-85)
85. ומתישב בזה מש"כ בפירש"י בשבת ע"ד א' דכותש חטין במכתשת להסיר קליפתן הוא תולדה דדש, ולא תיקשי ע"ז ממה שאמרו הכא דקילוף שעורים אינו בכלל דש. [↑](#footnote-ref-86)
86. ובחי' הגרע"א בשבת ע"ד א' הק' ע"ז ממה שאמרו התם דכותש חייב משום דש, וכן הק' בגל' הגרע"א למג"א שם, - ובפשוטו צ"ל בדעת התוס' דס"ל כמש"כ הר"ח והרמב"ן בשבת שם דחיוב כותש הוא משום בורר, או כמש"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם דחיובו הוא משום טוחן, ועמש"כ המגן אבות במלאכת דש, והביאוה"ל בסו"ס שכ"א, והאג"ט דש סק"ו (אות ד') לישב באנפי אחריני, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-87)
87. אמנם הנה בחי' המאירי כתב דאף אם קילף ונתן לתוך חיקו בשבת מותר, וכל שנתן לתוך חיקו, בע"כ דלא חשיב כברירה לאלתר, דמה"ט הוא דכשניפח ונתן לתוך חיקו חייב, ונתבאר להלן, ומוכח לפ"ז דהא דשרי לקלף, אי"ז משום דהו"ל לאלתר, אלא משום דאין בקילוף שעורים משום בורר, וכ"ה מבו' גם בפסקי הריא"ז ה"ה דין ב' דחלוק דין קילוף שעורים דשרי מדין ניפוח חטין דאסור, והאג"ט זורה סק"י בעמד בכעי"ז, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועיי"ש שכתב לתמוה על מש"כ רי"ו בנתיב י"ב חלק ח' בשם רבינו פרץ דלא הותר לקלוף שומין לצורך לאלתר אלא מעט מעט אבל לקלוף קבוץ גדול יחד נראה כבורר ואסור, והביאו הב"י שם, דזה דלא כמו שאמרו הכא דמקלפא לי' דביתהו כסי כסי. [↑](#footnote-ref-89)
89. אך בביאור הגר"א לירושלמי שם מבו' דאף דגריס במתניתין דהתם מנפח על יד על יד, שרי אף הרבה, ופירש דזהו דפרכינן בירושלמי התם דמ"ש משעורים דלא הותר אלא ב', ועיי"ש במש"כ לפרש לשנויא דהירושלמי, - והחזו"א במעשרות סימן ד' סקט"ז כתב דהא דבמקלף שעורים לא הותר רק אחת אחת, ובמולל מותר בידו אפי' חטים רבים, הוא משום דקילוף מלאכתו בכל אחת לבדה, וכשמצרפן לא הוי דרך אכילה אלא דרך גורן, אבל מנפח לזרות המוץ מלאכתו בכל מה שבידו בב"א והוי דרך אכילה בכך ול"ה גורן אלא במניח בחיקו, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דהוצרך הירושלמי לפרש טעם אחר בזה. [↑](#footnote-ref-90)
90. ויש להוסיף, דלדעת הריבמ"צ ודעימי' הוא מוכח כגירסא זו, שהרי הביאו על הא דשרי התם מנפח מיד ליד, למה שאמרו בביצה שם דוכן לשבת, ולפ"ז הרי דכיון דלענין שבת תניא התם י"ב ב' דמנפח מיד ליד ואוכל, ופירש"י שם דגרסינן הכי, והיינו שלא הותר לנפח אלא בדרך שינוי, ה"נ לענין מעשר מנפח מיד ליד, וכבר כתב כן המהרש"א בסוגיין להוכיח מזה דגרסינן הכא מנפח מיד ליד, - אך להני קמאי דגרסי מנפח על יד על יד, צ"ל דמה שאמרו דוכן לשבת קאי על הא דתנן דאם ניפח ונתן לתוך חיקו חייב, וכאשר כ"ה בפסקי רי"ד בסוגיין. [↑](#footnote-ref-91)
91. וזה לפי גירסתם דמנפה מיד ליד, אך להגירסא דמנפח מיד ליד, היינו דמנפח בפיו שתלך הקליפה, וכמש"כ הערוך שם בשם י"א, וכ"נ בפי' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-92)
92. **אך לדעת הרמב"ם צ"ל דמה שאמרו הכא דכיצד מנפח, קאי רק על שבת, וכמו שפירש"י, דלא הותר אלא ע"י שינוי, ולא קאי על מעשר, וכ"ה מבו' ממה שלא הביא הרמב"ם להך דינא אלא בהל' שבת, ולא הביאה בהל' מעשר.** [↑](#footnote-ref-93)
93. אך בתחילת דבריו נראה שפירש דנפח ונותן לתוך חיקו, היינו דבורר ע"י שמנפח ונותן לתוך חיקו, והק' דמ"ש מבורר בקנון ותמחוי דפטור, וכתב די"ל דשאני נפח ונתן לתוך חיקו מבורר, א"נ דהא דאמר דכן לענין שבת, ל"ד שיהא חייב, אלא היינו דבכה"ג אסור. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך מסתימת דבריהם משמע טפי דהיינו, דלא חשיב כברירה לאלתר, אלא כשמניח על השלחן ואוכל משם, אך כל שמניח בחיקו ואח"כ נוטלו משם למקום אכילתו, הוי כברירה לאחר זמן דאסורה, וכ"כ בס' מנורה הטהורה סימן שי"ט בקה"מ סקי"ג, ועמש"כ בזה האג"ט זורה סק"י, ועיי"ש בסו"ד שכתב די"ל דכיון דהרמב"ם והטור לא הביאו להא דר' אלעזר, בע"כ דס"ל דלא קי"ל כוותי', וע"כ קי"ל דמותר לברור ולהניח בכלי אחר לצורך לאלתר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-95)
95. ועיי"ש במש"כ לפרש להא דאכילת קבע אסורה אף קודם ראיית פני הבית, דע"ז לא סגי במה דנימא דאכילת קבע משויא לי' כגמר מלאכה, דהוא משום דע"י דבאכילת קבע נידונים פירות אלו בפנ"ע, הו"ל כהיכא דדעתו להוליך לשוק דא"צ ראיית פני הבית, אך לדעת הסוברים דבדברים הטעונים ראיית פני הבית מגזה"כ היינו אף כשאין דעתו להוליך לבית לא א"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-96)
96. אך צ"ע להיפך, דמ"ט היכא שניטל פיקס שלהן ה"ז קובען במעשר, אף דעדיין הן מחוסרין העמדת ערימה, ואף למש"נ להלן בהערה דבקביעות למעשר ל"ב שיעשה כל מלאכתו, וסגי במה שעשה בו מעשה עיקרי דגמר מלאכה, הרי לכאו' לרש"י לטעמי' דהפיקוס הוא בידי שמים ואי"ז מעשה גמר מלאכה דילי', ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-97)
97. ועיי"ש שנתבאר לדון בעיקר מש"כ החזו"א דכיון דפיקוס הוא עיקר גמר מלאכתן סגי בזה לחייב, דלכאו' אף דהפיקוס הוא עיקר גמר מלאכתן, מ"מ כיון דדרך להעמיד ערימה, נמצא דעדיין לא נגמרה מלאכתן, ומה עדיפי מפירות דאין בהן פיקוס, דאינם נקבעים למעשר אלא בגורן, - ושמא מוכח מזה, דבקביעות למעשר, ל"ב שיעשה כל מלאכתו, אלא בעינן שיעשה בו להמעשה העיקרי דגמר מלאכה, וע"כ כיון דפיקוס הוא עיקר גמר מלאכתן, ה"ז מועיל לקבען למעשר, אף דאכתי הן מחוסרין העמדת ערימה, ורק בגונא דאין עתיד לפקס, ואין בהן גמר מלאכה אחר, הם נקבעים למעשר ע"י העמדת ערימה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
98. ושמא מכוון דבריו דאיירי הכא כשכבר היו עומרים עומרים, והוא מעמידן בערימה, וס"ל דבכה"ג ליכא משום מעמר, כיון שכבר היו עומרים, - או שמא מכוון דבריו כמש"כ המנ"ח במוסך השבת מעמר סוסק"ב דאין מעמר אלא בקיבוץ נפזרים והתם איירי במניח עומר ע"ג עומר דזה ל"ה מעמר. [↑](#footnote-ref-99)
99. ויש שפירשו לד' המאירי דהיינו, דכל שהוא מעמר לצורך שימוש, לי"ב משום מעמר, וע"ד ד' המהר"ח או"ז ודעימי' שנתבאר להלן, אך אי"ז מתישב כלל בד' המאורות והבתים שכתבו דתליא אם צריך כיוון באותו עימור או א"צ כיוון באותו עימור. [↑](#footnote-ref-100)
100. וצ"ל כן בדעת הרמב"ם, שכתב בס' הבתים שם בדעתו דכל מעמר ערימה בשבת חייב, והסכים לדבריו, ובע"כ דגריס הכא כגירסת הר"ח, - וי"ל כן גם בדעת האו"ז בסימן נ"ז דס"ל דיש עימור אף שלא במקום גידולו, ואף דאי"ז בכוונת עימור, אך י"ל בדעתו, דהכא איירי כשמעמר לצורך אכילה, דבכה"ג לי"ב משום מעמר לדעתו, (וכמש"נ במ"מ למלאכת מעמר), ובזה מתפרש מה שאמרו דהא דשרי הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-101)
101. ובחי' המאירי דחה לגירסא זו, דליכא לאקשויי מפיקוס, דפיקוס לאו אנן עבדינן לי', ואנן ממלאכה דאנן עבדינן קא מקשינן, - ואזיל לטעמי' דס"ל דפיקוס הוא שניטל הפרח שבראשו דהוא נופל מאליו, וכמו שפירש"י, - אך גירסא זו מתפרשת למש"כ הראשונים במעשרות פ"א מ"ה דפיקוס הוא שער הצומח בהן שהמוכר מסירו. [↑](#footnote-ref-102)
102. ובזה מתפרש גם הא דמשני דהא דבשבת מפקסינן ואכלינן הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ופי' ר"ח דהיינו משום דלא קא מכוין לפקוסי משום מלאכה אלא לאכשורי אוכלא, והיינו דמה"ט לא אסרינן לפקס משום בורר, כיון דעושה כן לאלתר, ואין כונתו למלאכה, אלא הו"ל מכלל ההכנה לאכילה. [↑](#footnote-ref-103)
103. וכ"ה מבו' בד' הריטב"א שכתב כד' התוס' דהכא איירי כשכבר נתלש מן השבלים ומקלפו מהקליפה שנשתיירה עליו, ופירש דמה שאמרו מעיקרא דוכן לשבת, היינו דחשיבא דישה ומפרק גמור וחייב, והרי דנידון הגמ' הוא לחייב בזה משום דש, ולפ"ז מתפרש גם מה שאמרו דהא דשרי הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, דהיינו דמה"ט לי"ב משום דש. [↑](#footnote-ref-104)
104. וגם למש"כ בפירש"י דהנידון לחייב בקילוף שעורים הוא משום דש, מתפרש מה שאמרו דמלאכת מחשבת אסרה תורה, דהיינו דמה"ט אין בזה משום דש, כיון דאי"ז מלאכת אומנות, והיינו דאף דמלילת מלילות הויא בכלל דש, מ"מ כל שעושה כן ע"י מעשה קילוף, אי"ז מלאכת אומנות, ול"ה בכלל דש, והביאוה"ל בסו"ס שכ"א כתב דהא דל"ה מלאכת מחשבת, הוא משום שעושה כן בידו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-105)
105. והיינו דאף דהא דמוללין מלילות הוא משום דהוי דש כלאח"י, וכמש"כ בפירש"י לעיל י"ב ב', אכתי הוי בכלל עובדא דחול, וע"כ לא הותר אלא ע"י שינוי מעובדא דחול, אך האג"ט דש סקכ"ח (אות ט') כתב בדעת רש"י, דעיקר הא דמלילה הוי מפרק כלאח"י, הוא משום דמולל ע"י שינוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. והבעה"מ שם הוכיח כן ממה שאמרו לעיל י"ב ב' דאייידי דתנא רישא מער"ש תנא נמי סיפא מערב יו"ט, והרי דלא הותר למלול אלא בער"ש, - והרמב"ן במלחמות שם כתב בדעת הרי"ף דהא דתנא מער"ש הוא לאשמועינן דאפי' מולל מלילות הרבה כדרכו למחר מנפח על יד על יד ואוכל, דאי תנא בשבת הו"ל דכשמלל בשבת הוא דשרי, לפי שמלל מעט בשנוי ואין המנפח בו גמר מלאכה, וקמ"ל דאפי' בשמלל הרבה וכדרכו מותר לנפח על יד על יד, - ובשם הראב"ד כתב דלהכי קתני מער"ש, משום דקתני אבל לא בקנון ולא בתמחוי, ובמולל בשבת לא שייך בי' קנון ותמחוי, שהרי מולל ואוכל בראשי אצבעות. [↑](#footnote-ref-107)
107. ובחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין כתב בדעתו, דמה שאמרו וכן לשבת, קאי גם על דקתני המולל מלילות, דגם בשבת יכול למלול [↑](#footnote-ref-108)
108. ואמנם לדעת הפסקי רי"ד בסוגיין דלא הותר למלול בשבת ע"י שינוי, יש להעיר דמ"ש מהא דהותר לברור ביד משום דהוי שינוי, - וכבר עמד בזה הפסקי רי"ד לעיל י"ב ב' דמ"ש ניפוח שהותר בשבת אף שהוא תולדה דבורר, ממלילה שלא הותרה משום שהיא תולדה דדש, וזה לטעמי' דהא דהותר לברור ביד הוא משום דהוי שינוי, וכתב דהוא מפני שהמולל משוי לי' אוכלא שבלא המלילה לא חזי לכוס השיבולת, אבל הניפוח כבר יצאו החטים מתוך השיבולת ואינו חסר אלא ברירה ול"ה משוי אוכלא, והתירו לו חכמים דבר מועט בשינוי גדול כזה. [↑](#footnote-ref-109)
109. ועיי"ש שכתב דאף דלעיל י"ב ב' אסרו למלול באסורייתא דחרדלא, היינו משום דשאני אסורייתא דחרדלא משאר מיני תבלין, כיון דבעי שחיקה ודיכה ולא מצי עביד להו הכי בשבת אלא ביו"ט, כחבילי תבואה וקטנית דמי, ומלילתן אסורה בשבת, וצ"ב, - ובחי' המאירי בסוגיין כתב דא"צ לזה, אלא הוא משום דחרדל אין עיקרו אלא למאכל אדם, והו"ל כחבילי תבואה וקטנית שאסור למללן בשבת. [↑](#footnote-ref-110)
110. ובפירש"י בשבת שם כתב דהא דמולל היינו דאם בא לאכול הזרע מולל השרביטין שהזרע בתוכם, והגר"א בסימן שי"ט ס"ו כתב דלדעתו מותר למלול ע"י שינוי אף בשבת, וכדעת הרי"ף, ולפ"ז סתרי ד' רש"י התם למש"כ בסוגיין דלא הותר למלול בשבת כלל, - אך יש להעיר, דאף דמבו' מפירש"י שם דלא פירש דמולל דהתם היינו מרכך, אלא הוא מלילה גמורה, מ"מ לכאו' שפיר י"ל בדעתו כמש"כ הבעה"מ לחלק בין חבילי תלתן לחבילי תבואה וקטנית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-111)
111. לכאו' היינו משום דביו"ט ודאי שרי מדינא אף בלא שינוי, וגם לדעת רש"י ודעימי' דבעי שינוי, הוא משום עובדא דחול, ובזה סמך הרמ"א ע"ד הרי"ף ודעימי' דא"צ שינוי, ולא חשש לדעת רש"י ודעימי' אלא בשבת, דלדעתם אסור למלול מדינא אף בשינוי. [↑](#footnote-ref-112)
112. ואמנם הנה הפסקי רי"ד לעיל שם נחלק ע"ז וכתב דבתרוייהו גרסינן על יד על יד, והא דמפליג בין שבת ליו"ט, הוא דבשבת הותר על יד על יד ולא בקנון ותמחוי, וביו"ט הותר על יד ואפי' בקנון ותמחוי, - אך לכאו' מודה דמה שאמרו הכא דמנפח בידו אחת הוא רק בשבת ולא ביו"ט, דביו"ט שהותר לנפח בקנון ובתמחוי, כ"ש דשרי לנפח בב' ידיו, אלא דלא נתפרש ד"ז בברייתא, והברייתא לא מפליג בינייהו אלא בדין קנון ותמחוי. [↑](#footnote-ref-113)
113. וכ"ה מבו' גם בד' הפסקי רי"ד לעיל י"ב ב' שפירש לגירסת רש"י דמנפח מיד ליד, דהיינו דמנפח מידו אחת לידו אחרת, והרי דאף בשבת הותר לנפח ע"י ניעור מיד ליד. [↑](#footnote-ref-114)
114. ואמנם בד' המ"ב שם סקכ"ז משמע דגם לדעת הטור נאסר לנפח בב' ידיו יחד, ולא הותר אלא לנפח ע"י ניעור מידו אחת לחברתה, עיי"ש, וצ"ע דא"כ מ"ט נדחק הב"י בלישנא דידו אחת, ולא פירש דבא למעט שלא ינפח בב' ידיו יחד, ועוד, דא"כ מנ"ל להב"י דלדעת הרי"ף והרמב"ם נאסר לנפח ע"י ניעור מידו אחת לחברתה, הרי י"ל דמש"כ דמנפח בידו אחת בא למעט שלא ינפח בב' ידיו יחד, דכל שמנפח ע"י ניעור מידו אחת לחברתה, הו"ל בכלל ניפוח ביד אחת. [↑](#footnote-ref-115)
115. ועיי"ש שכתבו לפ"ז דהא דתניא התם דביו"ט סופג את הארבעים לא קאי על חולב, - אך כתבו די"ל דקאי אף על חולב ובגונא דל"ה מלאכת אוכל נפש, והיינו בחולב מיו"ט לחול למאן דלית לי' הואיל, אך סמוך לחשיכה דליכא למימר הואיל, או בחולב בהמה טמאה דאסור החלב באכילה. [↑](#footnote-ref-116)
116. ומשמעות הדברים דמדאורייתא לא הותרה חליבה ביו"ט משום דהיא מלאכת משקין, וכ"ה מבו' בד' הבית מאיר בסימן תק"ה, אך בד' הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ו מבו' שפירש בד' הרי"ף דהאיסור בזה הוא משום נולד, עיי"ש, וכ"נ קצת בד' הרמב"ן במלחמות שם, (דגם לדעת הרי"ף הוצרך לפרש דמה שאמרו ביבמות קי"ד א' דיו"ט איסור לאו, לאו היינו דחליבה אסורה ביו"ט מדאורייתא), וצ"ע, - והך מילתא דחליבה ביו"ט אסורה מדאורייתא, כ"נ גם בפירש"י ביבמות קי"ד א' ד"ה שבת דאיסור סקילה, וכמו שדקדק הביאוה"ל בסימן תק"ה. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך הגר"ז בסימן תצ"ה ס"ט ובקו"א שם סק"ו כתב בדעת הרשב"א דהא דחליבה אסורה ביו"ט, הוא משום דהיא נעשית לצורך אכילת ימים רבים, שהרי אדם חולב כל צאנו ביחד, וכן נקט האמרי בינה בדיני יו"ט סו"ס ד', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-118)
118. צ"ב דמ"ש משאר מלאכות שהותרו ביו"ט, דלא מצינו דצריך לעשות היכר דהוא לצורך יו"ט. [↑](#footnote-ref-119)
119. וגם בעיקר הא דהתירו לינק, צ"ב, דלמש"כ התוס' ביבמות שם ובכתובות ס' א' דהוא במקום צער רעב, מ"ט התירו בזה להחלב האסור משום נולד, הרי ודאי לא התירו לאיסור נולד משום צער רעב, ועמד ע"ז הקהלת יעקב בסימן תק"ה, והוכיח מזה דחלב שנחלב ביו"ט אינו אסור משום נולד, - ולדעת הרמב"ן ודעימי' דה"ז אסור משום נולד, צ"ל דאזיל לטעמי' בכתובות שם דס"ל דאיירי בצער דגונח, ובכה"ג י"ל דהותר שבות דנולד, ופליג על מש"כ הרא"ה בבדה"ב בית ג' שער ז' (צג:) דהו"ל כאיסורי אכילה שלא הותרו לחולה, ועמש"כ בזה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה', ועיי"ש שכתב בתו"ד די"ל דביונק בפיו ליכא כלל לאיסור משקין שזבו, (ועמש"כ ע"ז התהל"ד בסימן שכ"ח סקנ"ו וסקנ"ז), ואכמ"ל, - ועמש"נ עוד להלן בהערה לדון דשמא בגונח היונק ל"ה החלב כמשקה, ול"ה נולד. [↑](#footnote-ref-120)
120. ועד"ז צ"ע למש"כ בתשו' גאון דהא דאסור לחלוב ביו"ט לתוך הקערה, הוא משום דצריך לעשות היכר דמשום אוכל נפש דיו"ט קא חליב, דלפ"ז הדין נותן דמותר לינק מן הבהמה ביו"ט ולי"ב משום מפרק כלל, כיון דהוא ניכר דהו"ל לצורך אוכל נפש דיו"ט, ומ"ט לא התירו בזה אלא משום דהוי מפרק כלאח"י ובמקום צערא לא גזרו. [↑](#footnote-ref-121)
121. אך בד' המג"א בסימן תק"ה סק"ג מבו' דאף דחולב לתוך הקערה הו"ל נולד דמעיקרא אוכל והשתא משקה, מ"מ כשחלבו נכרי לתוך הקערה לא מיקרי נולד, כיון דהישראל עצמו הי' מותר לחלוב אותו לקדירה שיש בה אוכלין, - וכבר תמה השעה"צ שם סק"ח דאף דהוי מוכן שהי' מותר לחלוב לתוך הקדירה, מ"מ עכשיו שחלבו הנכרי לתוך הקערה הו"ל נולד, דאל"כ נימא גם בישראל, ומ"ט כשחולב לתוך הקערה הו"ל נולד, הרי מוכן הוא הואיל והי' יכול לחלוב לתוך הקדירה, וכן עמד בזה הבית מאיר שם בתו"ד, ומכח זה פירש דד' הרשב"א קיימי רק כשחלב הנכרי בהמה העומדת לחליבה לתוך הקדירה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-122)
122. עיי"ש שכתב בההיא דגונח יונק בשבת, דלי"ב משום מוקצה, ומבו' דחלב שנחלב בשבת לא חשיב כנולד, - והנה אמנם הי' מקום לדון דהיינו משום דהחלב שיונק בפיו אין עליו תורת משקה אלא תורת אוכל, וע"ד שמצינו בכריתות י"ג א' דחלב שיונק התינוק חשיב כאוכל, וע"כ ל"ה נולד, - אך אי"ז מתישב, דא"כ מ"ט איכא איסור חליבה בגונח היונק אף כשחולב מבהמה העומדת לאכילה, ול"ה כחולב לתוך הקדירה דשרי, ובע"כ דבגדול היונק ל"ה כאוכל, וכמש"כ כן האג"ט דש סקי"ד אות ל"ו, ועיי"ש באות כ"ח שדן לפרש בדעת רבינו חננאל דחשיב כאוכל, ומזה הוכיח דאסור לחלוב בשבת לתוך הקדירה, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' ד"ה באופן די"ל דלדעת הסוברים דחלב שנחלב בשבת הוי נולד, אף בגונח יונק הו"ל נולד, וכ"כ הקהלת יעקב בסימן תק"ה דיונק הוי כחולב לקערה ויש לדון בזה משום נולד, וכן נקט החזו"א בסימן מ"ד סק"ה בתו"ד. [↑](#footnote-ref-123)
123. ומשה"ק הגר"א שם מהא דלא אסרו במשקין שזבו מפירות העומדין לאכילה משום נולד, נתישב בד' הרמב"ן שם, דשאני משקין שזבו מפירות העומדין לאכילה דאין תורת משקין עליהן, וע"כ ל"ה נולד. [↑](#footnote-ref-124)
124. ובחי' שם כתב דהוא משום שמא יסחוט, ובהן עצמן י"ל שמא יחלוב לגבן דהוי דישה אסורה, ולכאו' מכוון דבריו דיש לאסור בזה מתרי טעמי, חדא, דאף דחליבה מותרת ביו"ט ואין לגזור שמא יחלוב, מ"מ כיון שנאסרו כל משקין היוצאין מגזירה שמא יסחוט, יש לאסור מכח זה אף בחלב, וכמו שאמרו לעיל ג' א' דיש לאסור בביצה שנולדה ביו"ט אטו משקין שזבו, אף דבביצה גופה לא שייכא הגזירה, ועמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' לדון באורך בזה, ועוד דגם בחלב שייכא הגזירה, דגזרינן שמא יחלוב לגבן דהוי דישה אסורה, ובהגה' הגרא"ז זצ"ל פירש דהא דהוי דישה אסורה, הוא משום דחולב מיו"ט לחול. [↑](#footnote-ref-125)
125. אך בתשו' מהרש"ל סו"ס ע"ה כתב דאף דחלב שנחלב בשבת אסור משום משקין שזבו, מ"מ ביו"ט אין להחמיר בזה מאחר שהותרה בו מלאכת אוכל נפש, - והפר"ח בסימן תק"ה תמה ע"ז, דאיסור משקין שזבו הוא אף ביו"ט, כמו שאמרו לעיל ג' א', וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן ש"ה סק"ב בתו"ד דאין לחלק באיסור משקין שזבו בין שבת ליו"ט. [↑](#footnote-ref-126)
126. וצ"ע שלא הביא לד' כל הני רבוותא שכתבו דהחלב אסור משום משקין שזבו, ועמד ע"ז התהל"ד בסימן ש"ה סקי"ז. [↑](#footnote-ref-127)
127. וזה ממשה"ק במה שהתירו לגונח לינק, דמ"ט לא אמרינן דיעשה ע"י נכרי, והרי דאין החלב שחלבו נכרי אסור משום משקין שזבו, דלהר"ן דלטעמי' דלא הותר שבות לצורך חולה שאין בו סכנה, אין להתיר לאיסור משקין שזבו אף במקום צער חולין, והא דמותר הגונח לינק, הוא כמש"כ בתשו' הגרע"א שם (ד"ה אמנם נראה) דכל שמוציא המשקין בדרך שינוי, לי"ב משום משקין שזבו, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן שכ"ח סקנ"ז. [↑](#footnote-ref-128)
128. אך בד' הרמב"ן שכתב דחלב שנחלב ביו"ט אסור משום משקין שזבו, צ"ל דס"ל דחלב הוי מידי דאתי ממילא, שהרי הרמב"ן גופי' שם קכ"ב א' כתב דלא גזרו משום משקין שזבו אלא במידי דאתי ממילא. [↑](#footnote-ref-129)
129. והגרע"א שם כתב דכ"ה מבו' ממש"כ הר"ן בשבת שם דכיון דעומדת לאכילה אף דאיסור שבת רביע עלה לא מיקרי מפרק, הרי דמ"מ בעי עומדת לאכילה, - וצ"ע דבד' הר"ן שלפנינו לא כתב דהוא משום דעומדת לאכילה, אלא משום דחזיא לאכילה. [↑](#footnote-ref-130)
130. ולכאו' יש להעיר עוד, דאף אי נימא דאיסורא דמשקין שזבו הוא מגזירה שמא יסחוט שלא לצורך, אכתי תיקשי היאך התיר הבה"ג לסחוט ביו"ט לצורך אוכל נפש, הרי המשקין הנסחטין אסורין מגזירת משקין שזבו, - ועמש"כ הפנ"י לעיל ג' א' בתו"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-131)
131. ואזיל לטעמי' דס"ל דמלאכה שנאסרה משום דדרך לעשותה לימים רבים, לא הותרה אף במינים ובאופן שאין דרך לעשותה לימים רבים, וזהו שכתב שם פ"ה דלא הותרה ברירה ביו"ט כלל, אלא בגונא דבשבת לי"ב אלא משום שבות, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך לדעת ש"ר יש להתיר לחתוך ירק דק דק לצורך יו"ט להניח לבו ביום, וכמש"כ כן השיטה להר"נ בשבת ע"ד ב', עיי"ש.

     ואמנם הנה הביאוה"ל בסימן תק"ד ס"א כתב גם בדעת הרשב"א דלא נאסר אלא בגונא שדרך לעשות לימים הרבה, וע"כ הוא דהותר טחינת פלפלים וחרדל במכתשת, ואזיל לטעמי' במ"ב בסימן תק"ד סקי"ט ובשעה"צ סקל"ה שפירש בד' הרשב"א, דהא דמותר לחתוך ירק דק דק, הוא משום דה"ז מפיג טעם, וע"כ א"צ שינוי, ולא נאסר אלא יותר ממה שצריך לאותו היום, אך זה צע"ג, דלהדיא כתב הרשב"א דלא הותר אלא כדי לבשל לאלתר, אך להניח לאותו היום אסור. [↑](#footnote-ref-132)
132. ובס' יו"ט כהלכתו סימן ג' אות ג' כתב דצ"ל כמש"כ המ"מ בפ"א מיו"ט ה"ה דהקילו במכשירין לפי שאינן נאכלין בעצמן ואין המכוון בהם אלא לתקן דברים אחרים, והלח"מ שם פ"ג הי"ב כתב דהיינו דאף דבקצירה אמרינן דלא פלוג רבנן ואסרו אף במינים שא"א לעשותן מערב יו"ט, מ"מ בתבלין שהוא מכשירין לאוכל נפש אחר, לא אמרינן דלא חילקה תורה, דאוכל נפש ומכשירין הוו ב' ענינים חלוקין, ועד"ז כתבו הראש יוסף והחת"ס בסוגיין. [↑](#footnote-ref-133)
133. אך עיי"ש שכתב דהא דטחינת מלח חשיבא כאוכל נפש עצמו, הוא משום שאין האוכל נאכל בלא מלח דכתיב היאכל תפל בלא מלח, ולפ"ז לכאו' יש מן התבלינים דאינם חשובין אלא כמכשירין, ולא הותרו אלא משום שא"א מערב יו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. אך למש"כ המ"מ בפ"ד מיו"ט ה"ד בדעת הרמב"ם דקי"ל כרבנן דלא הותרו מכשירין אף כשא"א לעשותן מערב יו"ט, בע"כ דשחיקת תבלין חשובה כאוכל נפש עצמו, וכ"כ המרכה"מ שם פ"א ה"ח דמכשירין דמלח ותבלין שהם ניתנין באוכל, הו"ל כאוכל ומודים רבנן דשרו, וכ"כ החמד משה בסימן תצ"ה סק"א, ועמש"כ האבנ"ז בסימן ת"ט סק"ו לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-135)
135. ואמנם הנה הסמ"ג בהמשך דבריו הביא דעת ר"י דאוכל נפש דאפשר מבעו"י אסור מדאורייתא, ולפ"ז בע"כ דהותר ע"י שינוי אף בדבר האסור מדאורייתא, וכמש"כ האו"ז ור"פ, - אמנם הנה היש"ש בפ"ג סימן א' כתב דבע"כ דעת הסמ"ג דאי"ז אסור אלא מדרבנן, דאל"כ ל"ה שרינן ע"י שינוי, דבצידה וקצירה לא מצינו היתר ע"י שינוי, ומש"כ דה"ז אסור מדאורייתא, היינו בדבר שדרך לעשותו לימים רבים, עיי"ש, ועמש"כ בביאור מהרש"ל על הסמ"ג שם בע"א, אך בתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"ג פירש בד' הסמ"ג דלעולם ה"ז אסור מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-136)
136. והיינו דאף דטחינת תבלין ל"ה מלאכת ימים רבים, וכמש"כ הרא"ה והר"ן לקמן כ"ג ב', מ"מ כיון דיש בנ"א שדכין הן הרבה לימים רבים, מיחזי כעושה לצורך חול, וע"כ הצריכו שינוי, וכן פירשו הקהלת יעקב בסימן תצ"ה ס"א, והאמרי בינה בדיני יו"ט ר"ס ד' בד' הר"ן. [↑](#footnote-ref-137)
137. וכן משמע גם בד' הר"ן בסוגיין שהוכיח דדיכת מלח הוי אוכל נפש עצמו ולא מכשירין, דלא אשכחן מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט דלישתרי בשינוי, ומשמע דדיכה במדוך של עץ היא שינוי גמור, וע"כ הי' מקום לומר דאף דהויא מכשירין דאפשר לעשותן מערב יו"ט, מ"מ שרי ע"י שינוי, ולא קשיא לי' אלא דלא מצינו שהתירו במכשירין ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-138)
138. וכ"ה מבו' להדיא בד' ר"פ בהגה' סמ"ק בסימן קצ"ד דלמ"ד דתבלין דאפשר מבעו"י בעי שינוי, שפיר י"ל דכל שדך כדרכו אסור מדאורייתא משום דאפשר מבעו"י, ורק מ"ד דא"צ שינוי ס"ל דכיון דעיקרו בשביל התבשיל והתבשיל א"א מבעו"י שרי אף התבלין, אך מ"ד דבעי שינוי לא ס"ל האי סברא. [↑](#footnote-ref-139)
139. ויש ללמוד כן גם ממה שאמרו לעיל י"ב ב' דמוללין מלילות ביו"ט, ובפירש"י שם משמע דחשיב כמלאכה שאפשר לעשותה מערב יו"ט, ואפ"ה שרי ע"י שינוי, ועמש"נ בדף מס' 4 ב' פלוגתת רבוותא בביאור דינא דהתם. [↑](#footnote-ref-140)
140. ולדעת הראב"ד דדיכת מלח ל"ה מדינא אלא כמכשירין, מבו' בד' הר"ן לקמן ל"א א' דלא התירו ע"י שינוי, אף דהוי מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, אלא משום דא"א לאכול בלא מלח, - אך בד' הראב"ד בפ"ד מיו"ט ה"י משמע דכל מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט הותרו ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-141)
141. והיינו דכיון דה"ז אסור מדאורייתא, ודאי הדין נותן דלא הותר לכתחילה לעשותו ע"י שינוי, ולא התירו חכמים בזה אלא בדיעבד, - וי"ל דזהו טעמא דהמהר"ח או"ז שנקט דאסור להניחו ליו"ט, דס"ל דכל שאפשר לעשותו מבעו"י אסור מה"ת לעשותו ביו"ט, וע"כ אין להתיר ע"י שינוי אלא בדיעבד, אך בדבריו בסימן ל"ג נראה דלא פסיקא לי' הך מילתא דה"ז אסור מדאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-142)
142. ואמנם למש"כ התרוה"ד בסו"ס פ"ד דמלאכה דאפשר לעשותה מערב יו"ט רגילין לעשות הרבה בב"א, לא הותר לעשותה ע"י שינוי, כיון דיש לחוש שיבא לימנע משמחת יו"ט, אין להתיר קצירה וכיו"ב ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-143)
143. והיש"ש בפ"ג סימן א' כתב דהא דלא הותרו קצירה וכיו"ב ע"י שינוי, הוא משום דאיסורן הוא מדאורייתא, - ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הסמ"ג, ודמש"כ דכל אוכל נפש מותר ע"י שינוי, אין בכלל זה קצירה וכיו"ב דהיא מלאכת ימים רבים, ואינה בכלל אוכל נפש, וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ הסמ"ג שם דהא דאין קוצרין וכו' הוא משום דאפשר מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-144)
144. אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דאסרו בדיכת מלח הוא משום עובדין דחול, ומשום דמיחזי כמו שעושה לצורך חול, הרי דמה"ט הוא דהתירו ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-145)
145. והתרוה"ד בסימן פ"ד כתב די"ל דהא דלא הותרה הרקדה ע"י שינוי, הוא למש"כ הרמב"ם דאסרו חכמים מלאכה שאפשר לעשות מעיו"ט כדי שלא ימתין לעשות כל אלו מלאכות ביו"ט ונמצא בטל משמחת יו"ט, וע"כ הוא דאסרו בהרקדה ע"י שינוי, כיון דהיא מלאכה שרגילין לעשות הרבה בב"א, ושייך למגזר בה דילמא אתי לאימנועי משמחת יו"ט, משא"כ בדיכת מלח, - ועד"ז כתב בתשו' מהר"ח או"ז ר"ס ל"א, דבהרקדה אסרו אף ע"י שינוי משום דחששו שיכוין מלאכתו ביו"ט, ובכתישת מלח אין לחוש כ"כ לזה, כיון דבלא"ה צריך למלוח בכל יום ולכתוש בערב יו"ט, אך מסיק שם דאף הרקדה מותרת ע"י שינוי בגוף המלאכה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-146)
146. מבו' בדבריהם דמה שאסרו כשאפשר מערב יו"ט, הוא משום עובדא דחול, ומגזירה שמא יבא לזלזל בו בשאר מלאכות, ולעשות אף מלאכות האסורות ביו"ט, - וצ"ע דזה דלא כמש"כ הלבוש בסימן תצ"ה ס"א והגר"ז שם ס"ז דמה שאסרו מלאכת אוכל נפש כשאפשר מערב יו"ט, הוא גזירה שמא יניח לעשות כל המלאכות ביו"ט ויתבטל משמחת יו"ט, וכמש"כ הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-147)
147. ובדעת ריב"א צ"ל, דשאני בדינא דמכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, דכל דהי' בידו לעשותן מערב יו"ט אסור, אף אם ל"ה לי' לאסוקי אדעתי', ומשא"כ הכא דהוי אוכל נפש עצמו דמדינא שרי אף כשאפשר מערב יו"ט, לא אסרו אלא היכא דפשע ולא עשה מערב יו"ט, וע"כ הוא דשרי אם לא ידע מאי קדירה בעי בשולי ולא פשע, וביותר הוא מתישב לדעת הרא"ה ודעימי' דהא דאסרו בדיכת מלח אי"ז כלל משום דאפשר לעשותו מערב יו"ט, אלא משום דנראה כעושה לצורך חול, ואך שלא הטריחוהו לשנות אלא היכא דפשע. [↑](#footnote-ref-148)
148. ולפ"ז כל דאין יכול לתקן הדבר, שרי אף כשאינו מפיג טעמו כ"כ, - אך המג"א בסימן תק"ד סק"ח נקט דלדעה זו אסור לגרור גבינה בלא שינוי כשידע מאתמול, אף דהוא מפיג טעם קצת, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה, והמ"ב שם סקי"ט, ומבו' דס"ל דלא התירו כלל משום הפגת טעם קצת, וכ"כ הגר"ז שם ס"א דהוא משום דמחמת קלקול טעם מועט שהי' מתקלקל אם הי' נידוך מערב יו"ט אין אנו מתירים לו לעשות מלאכה גמורה ביו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-149)
149. ויש להוסיף, דגם לאידך לישנא דשרי דיכת תבלין אף כשידע מאי קדירה בעי בשולי, הרי מ"מ דיכת מוריקא אסורה בכה"ג, אף דגם מוריקא מפיג טעמו קצת, כמש"כ התוס' בשבת קמ"א א', ונתבאר להלן, והרי דלא סגי בהפגת טעם כ"ד, וי"ל דדיכת שקדים דמיא לדיכת מוריקא דאסורה. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך אי"ז מתישב בד' המג"א גופי' שהביא לד' היש"ש, ובסימן תק"ד סק"ח נקט דלדעה זו אסור לגרור גבינה בלא שינוי אף דהוא מפיג טעם קצת, - וצ"ל, דאף דבטחינת תבלין אסרו משום שנתפרש בגמ' לאסור, מ"מ במלאכת אוכל נפש שאפשר לעשותה מבעו"י דתליא בפלוגתת רבוותא, לא מחמרינן כולי האי לאסור אף במפיג טעם קצת, דתליא בפלוגתת הראשונים בהכרעת ההלכה הכא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-151)
151. וקו' זו היא לפ"מ דס"ל דאיסור קצירה ביו"ט הוא משום דאפשר לעשותו מערב יו"ט, וכדעת רש"י ודעימי', - אך לדעת ש"ר דאיסור קצירה הוא משום דהויא מלאכת ימים רבים, הוא משום דהוי כעובדא דחול, ניחא, דע"כ ה"ז אסור אף דלא ידע מאי קדירה בעי בשולי, ואף דהתוס' בשבת צ"ה א' (סוד"ה והרודה) כתבו דטחינה והרקדה אסורין ביו"ט משום דהוו עובדא דחול, ולפ"ז יש לאסור גם בקצירה מה"ט, כבר נודע דהתוס' שם הם תוס' טוך, והתוס' בשלהי שם הם להר"ש משאנץ, (וכבר עמד ע"ז האו"ש בפ"ט משבת הי"א בסו"ד דהם ממחבר אחר). [↑](#footnote-ref-152)
152. וצ"ע דא"כ יהא מותר קצירת פירות הנפסדין כשלא ידע מאתמול, - ובד' החת"ס בשבת שם מבו' דהא דלא הותרה קצירת פירות הנפסדין, הוא משום דלא חילקה תורה בין קצירה לקצירה, וכל משה"ק התוס' דמ"ט אסרו קצירת תבלין, הוא משום דשאני תבלין שהוא מכשירין, ולא אמרינן בזה דלא חילקה תורה, וזה כמש"כ החת"ס בסוגיין עפי"ד המ"מ בפ"א מיו"ט ה"ה. [↑](#footnote-ref-153)
153. בתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"ג כתב דמהא דשרו ב"ה לדון מלח כדרכו ביו"ט, נראה דאוכל נפש דאפשר לעשותו מערב יו"ט שרי מדאורייתא ביו"ט, והביא מש"כ הסמ"ג והאו"ז דאסור מדאורייתא, - וצ"ע אם היינו משום דס"ל דלתנא דברייתא שרי מלח כדרכו בלא שינוי כלל, או דאף דלא שרי אלא ע"י הצלאה, מ"מ אי"ז שינוי המועיל להתיר מלאכה דאורייתא, ובדבריו שם סימן ל"א משמע דהוי זה שינוי המועיל להתיר מלאכה דאורייתא, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-154)
154. וזה ע"ד מש"כ הראשון לציון במגילה ז' ב' בביאור ד' התוס' שם, דאף דאוכל נפש עצמו לא הותר אלא כשהוא מתקלקל אם עשאו מערב יו"ט, דאל"כ אינו חשוב כמלאכת יו"ט, מ"מ מכשירין הותרו כל דל"ה אפשר לו לעשותן מערב יו"ט, כיון דהוו צרכי אוכל דמותר לעשותו ביו"ט, וכיון דהאוכל מותר, גם מכשיריו מותרין. [↑](#footnote-ref-155)
155. ואף לדעת הסוברים דדיכת מלח אסורה מדינא משום דאפשר מבעו"י, מ"מ להך תנא דשרו ב"ה בדיכת מלח כדרכו, ולא אסרו מכח הא דאפשר מבעו"י, והיינו משום דשאר נידוכין א"א מבעו"י, או משום דעיקר התבלין בשביל התבשיל והתבשיל א"א מבעו"י, י"ל דאף ב"ש דאסרי הוא משום עובדין דחול שלא לצורך, וע"כ הותר לדוכו עם התבלין כאחד, - וי"ל עוד, דכיון דהא דנאסר אוכל נפש דאפשר מבעו"י, הוא גזירה שמא ימנע וכו' ויהא בטל משמחת יו"ט, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ה, ע"כ כל שהוא דך את המלח יחד עם התבלין ואינו טורח ביו"ד שלא לצורך, לי"ב איסורא, וכ"כ בס' יו"ט כהלכתו סימן ה' אות ד'. [↑](#footnote-ref-156)
156. והרמב"ן במלחמות כתב דרב מדייק הכי מהא דתני בברייתא דכל הנדוכין נדוכין כדרכן, ובמלח לא קתני כדרכה אלא לכל דבר. [↑](#footnote-ref-157)
157. אך הב"ח בסימן תק"ד אות א' כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דרב פליג על שמואל וס"ל דקי"ל כתנא דמתניתין דמלח בעי שינוי, אלא דס"ל דסגי אף בשינוי דהצלאה, וקי"ל כרב דהלכתא כוותי' באיסורי, וגם משום דרב ורב ששת וכל בני הישיבה שנו"נ בדברי רב ששת פליגי על שמואל וס"ל דמלח בעי שינוי, וכ"כ הב"י שם בדעת ר"י, והיש"ש בסימן ל"ט בדעת הטור. [↑](#footnote-ref-158)
158. וכן משמע קצת ממש"כ הב"י בסימן תק"ד ס"א דשינוי דמדוך של עץ בלא הטי' שוה לשינוי דמדוך של אבן בהטי', והרי הב"י בסימן שכ"א ס"ז כתב דמדוך של עץ הוא שינוי גמור דאין חייבין עליו, וכ"כ כמה מקמאי, ונתבאר בדף מס' 5, ומשמע דה"נ בהצלאה י"ל דהוא שינוי גמור ואין חייבין עליו. [↑](#footnote-ref-159)
159. ולפ"ז נמצא, דכ"ז הוא לדעת ב"ה דאף במלח סגי בהצלאה, אך לדעת ב"ש דמלח אינו נידוך אלא בפך ובעץ הפרור, בע"כ דהא דשאני מלח מתבלין, הוא משום דכל הקדירות צריכות מלח, או משום דמלח אינו מפיג טעמו, - ויש להעיר לפ"ז במשמעות ד' הרמב"ן שם שדקדק מלישנא דכל הנדוכין נדוכין כדרכן, דא"צ שינוי אלא במלח, אך שאר הנידוכין נידוכין בלא שינוי, אף במוריקא ובדידע מאי קדירה בעי בישולי, והרי הא דתניא דכל הנדוכין נדוכין כדרכן, הוא אף לדעת ב"ש, ולדעתם הדין נותן דגם בתבלין בעי שינוי כשאינו מפיג טעם ובדידע מאי קדירה בעי בישולי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-160)
160. ואמנם ממש"כ הרא"ה שם דלא חיישינן ללישני דלעיל "ונקטינן בתרוייהו לקולא" שהרי אינו אלא מידת חסידות בלבד, משמע דבמוריקא דאינו מפיג טעמו וגם ידע מאי קדירה בעי בשולי, צריך שינוי כ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-161)
161. הכס"מ בפ"ג מיו"ט הי"ב ובב"י בסימן תק"ד ס"א הק' ע"ז, דאי חומרא בעלמא הוא שהחמירו הנך אמוראי במלח לדוכו ע"י שינוי, ואי"ז מן הדין, לא ה"ל להרי"ף להביא אלא מימרא דרב יהודה דכל הנדוכין נדוכין כדרכן ואפי' מלח, דמשמע דמלח נמי ל"ב שינוי כלל, ול"ה להביא דברי הנך אמוראי דמצלי אצלויי, כיון דחומרא בעלמא הוא ולא מדינא. [↑](#footnote-ref-162)
162. וכ"כ השעה"מ בפ"י ממקואות ה"ו בסוף כלל א' ובכלל ד', דאין להתיר בספיקא דרבנן היכא דהוי תרתי דסתרי, וכתב לדמותו למש"כ התוס' כן בדין ספק ספיקא, - ועיי"ש בכלל ד' שעמד ע"ז ממש"כ המל"מ בהל' מגילה דאף בתרתי דסתרי אזלינן לקולא היכא דלא מיעקרא תקנתא דרבנן, ועיי"ש מש"כ בזה, ועד"ז כתב הביה"ל בח"ג סימן א' ענף ט' סק"ב. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שכתב דאין להתיר לדוך יותר מן הצורך ליו"ט דומיא דהא דשרינן לבשל כמה חתיכות בקדירה אחת אע"פ שא"צ אלא לחתיכה אחת, דהתם הוא משום דבישול אחד לכולן, ומשא"כ בשחיקת פלפלין דדבר ידוע הוא שאין כולם נידוכין יחד זה כמו זה, ואם שוחק פלפלין הרבה, אע"פ שיש צורך למקצתן, מ"מ הוא מוסיף שחיקה בשביל אותן שא"צ להן, שהרי כשאדם שוחק פלפלין הרבה יחד, כששחק קצת יש בהן מקצתן שחוקין ומקצתן אינם שחוקין, והביאוהו הארחות חיים בהל' יו"ט ס"ז, והכל בו בסימן נ"ח. [↑](#footnote-ref-164)
164. ואזיל הרשב"א לטעמי' דס"ל דמלאכה שנאסרה משום דדרך לעשותה לימים רבים, לא הותרה אף במינים ובאופן שאין דרך לעשותה לימים רבים, ונתבאר בדף מס' 5 בהערה, וע"כ אסור לכתוש חטין במכחשת, אף דטחינה זו אין דרכה לימים רבים, וכמש"נ להלן עפי"ד הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-165)
165. ולמש"נ לעיל בדעת הרשב"א דכתישת חטין במכתשת גדולה אסורה מדאורייתא, משום דמלאכת טחינה היא מלאכת ימים רבים, צ"ל דכתישת תבלין שאני, משום שהן מכשירין לאוכל נפש אחר, וכמש"נ בדף מס' 5 בהערה. [↑](#footnote-ref-166)
166. ולדעת הרי"ד והראבי"ה צ"ל דהא דלא נאסר לכתוש אלא במכתשת גדולה, אי"ז משום דבמכתשת קטנה הוי שינוי, אלא הוא משום דכתישה במכתשת גדולה הוי עובדא דחול טפי, דדמי לטחינה ברחיים. [↑](#footnote-ref-167)
167. והרשב"א שהוצרך לפרש דהוא משום דהו"ל כלאח"י, הוא לטעמי' דס"ל דמלאכה שנאסרה משום דדרך לעשותה לימים רבים, לא הותרה אף במינים ובאופן שאין דרך לעשותה לימים רבים, וכמש"נ לעיל בהערה, ואמנם הביאוה"ל שם פירש גם בד' הרשב"א דטעם ההיתר הוא משום דאי"ז מלאכת ימים רבים, ועמש"נ בזה בדף מס' 5 בהערה. [↑](#footnote-ref-168)
168. בחי' המאירי כתב די"ג כי תנן במתניתין במכתשת קבועה תנן, והיינו דמתוך שהיא קבועה בקרקע אע"פ שהיא קטנה כגדולה חשבינן לה, שכן דרכה של גדולה להיות קבועה בקרקע. [↑](#footnote-ref-169)
169. וזה כמו שאמרו לקמן ט"ז א' דהני בבלאי טפשאי דאכלי נהמא בנהמא. [↑](#footnote-ref-170)
170. והצל"ח בסוגיין הק' ע"ז דלא נתפרש בזה טעמא דמ"ד דמלח שרי בלא שינוי, אלא שהחמירו דבעי הצלאה, ואם כל הא דשרינן במלח הוא משום דא"א לאסרו לגמרי, הי' לנו להצריך עכ"פ שינוי, - ולכאו' י"ל לדעת הלח"מ, דכיון דבמקום שאסרו חכמים משום דאפשר מבעו"י לא התירו ע"י שינוי, הרי דבמלח דא"א לאסור, משום דא"א לקדירה בלא מלח, מהיכ"ת להצריך שינוי, הרי שינוי אינו דבר המועיל להתיר. [↑](#footnote-ref-171)
171. לכאו' מכוון דבריו, דבשחיקת הריפות שהוא האוכל עצמו, הרי דבזה אסרו חכמים אף כשא"א מבעו"י דלא פלוג רבנן, ודמי לקצירת פירות הנפסדין דאסורה, וכיון דמלאכה זו לא הותרה כלל לצורך אוכל נפש, ע"כ לא התירו אף ע"י שינוי, ורק כשא"א מבעו"י הקילו להתירו ע"י שינוי, ומשא"כ בדיכת מלח שהיא מכשירין, דלא אסרום כשא"א מבעו"י, והו"ל מלאכה שהותרה לצורך אוכל נפש, ע"כ אף במלח דאפשר מבעו"י, התירוהו ע"י שינוי.. [↑](#footnote-ref-172)
172. ועיי"ש שכתב דמה"ט החמירו בבבל להצריכו שינוי אף דא"א מבעו"י, ול"ד לתבלין דשרי בלא שינוי משום דא"א מבעו"י, והלח"מ שם כתב קצת בע"א, דהוא משום דמכתשת גדולה מיחזי כעובדא דחול, - ולמש"כ הצל"ח י"ל דהוא משום דבאוכל נפש עצמו לא פלוג רבנן ואסרו אף כשא"א מבעו"י, דמה"ט אסור לקצור פירות הנפסדין, וע"כ לא התירו אף בבבל אלא ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-173)
173. אך הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 163 כתב דטעם האיסור לדוך ברחים שלהן, הוא משום דאין מפיגין טעמם ובעי שינוי, או דאתיא כב"ש דתבלין נידוכין במדוך של עץ, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-174)
174. ועיי"ש שכתב דמ"מ מותר לשחוט אף מיד כשקדש היום, דמתוך שהותרה שחיטה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, ומכח זה שרי אף דבר שאפשר לעשות מבעו"י, מ"מ במקום דאפשר לשנות ישנה, וצ"ב, - ובד' הפוסקים לא מצינו שהזהירו שלא לעשות מלאכות בתחילת ליל יו"ט, אף דקי"ל לאסור במלאכת אוכל נפש שאפשר לעשותה מבעו"י, ועמש"כ בזה בס' יו"ט כהלכתו פ"א הערה 72. [↑](#footnote-ref-175)
175. אך בד' השעה"צ בסימן תק"ד סקי"ג מבו' שפירש בד' האו"ז דכיון דדומין לרחים של חטין, ע"כ הו"ל טוחן גמור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-176)
176. ועיי"ש שכתב די"א דחכמים שאסרו לשחוק פלפלין ברחים שלהן, הוא כב"ש דתבלין נידוכין במדוך של עץ, אך לפ"מ דקי"ל כב"ה דתבלין נידוכין במדוך של אבן, ה"נ שוחקין פלפלין ברחים שלהן. [↑](#footnote-ref-177)
177. והא"ר שם כתב לדמותו לעיקר איסור טחינה ביו"ט, דהוא משום דהוי מלאכת ימים רבים, והיינו דכ"ה דדברים שדרך לטחנם לימים רבים לא הותרו ביו"ט כלל, משום דמלאכת ימים רבים אי"ז מלאכת יו"ט אלא מלאכת חול, ה"נ כשטוחן בכלי שדרך לטחון בו לימים רבים, הו"ל עובדא דחול, כיון שדרך לעשות בו מלאכה שהיא מלאכת חול, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקל"ב. [↑](#footnote-ref-178)
178. והחיי אדם שם כתב דהוא משום דהוא כלי שדרך לטחון בו לימים הרבה, ועפי"ז נקט בנשמ"א שם סק"א דגם טחינת קאווע ברחים אסור מדאורייתא לדעת הרשב"א, - אך הביאוה"ל שם כתב לדון דלא נאסר אלא בפלפלין וכיו"ב דמפני מרירותם בטחינת פ"א ברחים מספיק לימים הרבה, אך בטחינת קאווע דאם הוא קטן אין בו אלא בכדי שיעור לפעם אחד או לב' פעמים, אפשר דבזה לא גזרו חכמים. [↑](#footnote-ref-179)
179. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ד ב' והר"ן לקמן כ"ג ב' דטחינת פלפלין ברחים שלהן הו"ל מלאכה דיומה, ומשמעות דבריהם דהוא לכו"ע, וכיון דאי"ז מלאכת ימים רבים, הדין נותן דאי"ז אסור מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-180)
180. הבעה"מ לקמן בס"פ ב' פירש דאי"ז משום דאפשר לעשותה מבעו"י, כמו שפירש"י וש"ר, אלא הוא משום דהגבינה אפשר בלעדי', כי החלב טוב ממנה אפי' מן הגבינה המובחרת שהיא בת יומא, והב"ח בסימן תק"י אות ג' נקט לדינא כדבריו, (וכתב עפי"ז דאסור לגבן אף כשלא הי' אפשר מבעו"י), וצ"ע דלא מצינו כה"ג בשאר מלאכת אוכל נפש, דכל שהוא ראוי לאכילה בלא"ה לא הותר לעשותו ביו"ט, ולא נאסר אלא כשאי"ז שוה לכל נפש, וכמש"כ הבעה"מ שם לעיל מינה בטעם איסורא דמיתוק החרדל, דהוא משום דאפשר בלעדיו ואין בו צורך אלא לאנשים מפונקים ומעונגים יותר מדאי, ואינו דבר השוה לכל נפש. [↑](#footnote-ref-181)
181. ועיי"ש שכתב דזהו דפריך בגמ' מ"ש מלישה, ולא פריך מ"ש מבישול, משום דבלישה ג"כ דרך לעשות פת לימים הרבה, ואפ"ה שרי משום דפת חמה טובה יותר, וא"א מאתמול, ועמש"כ בזה המחה"ש שם. [↑](#footnote-ref-182)
182. צ"ע, דהרי לדעת הר"ן קי"ל דמותר לדוך תבלין בלא שינוי אף דאפשר מבעו"י, ואף במלח לא הצריכו שינוי אלא לחומרא בעלמא, והוא רק משום דהיא נדוכת יפה בהצלאה, וא"כ מ"ט אסור לגבן, - וי"ל בכמה גווני, **א** ע"ד מש"כ הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ד ב' דהתירו בדיכת מלח משום דדרך סעודה הוא לדוך בכל יום. - **ב** למש"כ הר"י מלוניל בסוגיין דהא דמלח א"צ שינוי, הוא משום דאיידי דכל התבלינין ל"ב שינוי שרי אף במלח. - **ג** ע"ד מש"כ המאירי במתניתין דהקילו במלח משום דא"א לקדירה בלא מלח. [↑](#footnote-ref-183)
183. ומש"כ הרמב"ן שם דהא דלא אסרו בדיכת מלח ובבקיעת עצים אף דאפשר מבעו"י, משום דדרך סעודה כך הוא לבקע ולדוך בכל יום, י"ל דהיינו משום דאל"כ הוה אסרינן בזה משום עובדא דחול, וכמש"כ שם דמה"ט הצריכו בדיכת מלח שינוי מועט. [↑](#footnote-ref-184)
184. כמש"כ המאמ"ר שם סק"ג, והביאוה"ל שם ד"ה מיהו, - אך בתשו' זרע אמת ח"ג סימן נ"ב כתב בדעת השו"ע דאסרו חכמים במלאכת אוכל נפש שאפשר לעשותה מבעו"י, - ועמש"כ השכנה"ג בהגב"י שם אות ד' ה'. [↑](#footnote-ref-185)
185. צ"ב, דלמש"כ הר"ן דהא דאסרו במלח הוא משום דפשע שהי' לו לדוך ולא דך, הדין נותן דכל שהי' אנוס ולא פשע שרי, - וצ"ל דכיון דאין עיקר האיסור מכח הא דאפשר מבעו"י, אלא משום דהוי עובדין דחול, ע"כ אף דבדברים שא"א לעשותן מבעו"י לא הצריכו שינוי, מ"מ בדברים שאפשר לעשותן מבעו"י, לא פלוג רבנן ואסרו אף אם הי' אנוס. [↑](#footnote-ref-186)
186. ואמנם לפ"ז נמצא, דהיכא דהי' אנוס מלדוך, או שדך מלח מבעו"י ונפסד ביו"ט, מותר לדוך ביו"ט בלא שינוי, ואי"ז במשמעות ד' המג"א שדקדק מסתימת מתניתין דבכל ענין אסור. [↑](#footnote-ref-187)
187. וכ"כ הב"ח שם והא"ר שם סקי"א דיש להתיר בכה"ג דל"ה אפשר לו לעשותו מבעו"י, אלא שהב"ח אסר בזה משום שחשש לדעת בעה"מ בטעם איסורא דמגבן, והא"ר נחלק ע"ז דאין להחמיר דכל הפוסקים פירשו כפירש"י. [↑](#footnote-ref-188)
188. לכאו' מכוון הדברים הוא, דקצירה הויא מלאכת ימים רבים, אך דיכת מלח ומגבן אי"ז מלאכת ימים רבים, אלא כיון דדרך שעושים אותם גם לימים רבים, ע"כ אסרו חכמים בזה משום עובדין דחול, וע"כ התירו בזה ע"י שינוי, - אמנם יש להעיר בזה, דבד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ד ב' מבו' להדיא דמן הדין הי' לאסור דיכת מלח אפי' בשינוי, ולא התירוהו אלא משום דדרך סעודה כך הוא, ולפ"ז הרי דלדעתו אין להתיר מגבן ע"י שינוי, וגם למש"כ המאירי לעיל במתניתין דהא דהתירו דיכת מלח בשינוי הוא משום דא"א לקדירה בלא מלח, אין להתיר מגבן בשינוי, [↑](#footnote-ref-189)
189. והרשב"א בשבת קל"ח א' כתב ג"כ דלא הותרה ברירה כדרכה ביו"ט, ומה"ט הוא דאסור לברור בנפה וכברה, אך משמעות דבריו דאי"ז משום דלא הותרה ברירה האסורה מדאורייתא, אלא הוא משום דלא התירו ברירה כדרכה, ונתבאר בדף מס' 10. [↑](#footnote-ref-190)
190. והרשב"א שנקט דלא הותרה מלאכת בורר ביו"ט, הוא משום דס"ל דכל מלאכה שדרך לעשותה לימים רבים, אסורה אף במינים ובכלי שאין דרך לעשות לזמן מרובה, ומה"ט כתב בש"א פ"ז (ה"מ) דאסור לפרוס ירקות דק דק להניח לבו ביום, וכבר נתבאר כן בכ"ד. [↑](#footnote-ref-191)
191. ועיי"ש שכתב דברירת חטין שהיא לזמן מרובה אסורה, ולא הותרה אלא ברירת קטנית שדרך לעשותה לפי שעה, וכ"נ בד' הריטב"א במגילה ז' ב' בשם הרא"ה, וכ"כ הגר"ז בסימן תק"י ס"ג ובקו"א בסימן תק"ו סק"א, והביאו השעה"צ בסימן תק"ו סקי"א, ובביאוה"ל בסימן תק"י ס"ב (ד"ה הבורר), ועיי"ש שסייע לזה מד' הרא"ה.

     והגר"ז בקו"א שם כתב ללמוד לזה ממש"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ז דאין בוררין את החטין משום דאפשר לעשותו מערב יו"ט, ושם פ"ג הט"ו הביא למשנתינו דהבורר קטנית וכו', - אך הביאוה"ל בסימן תק"י ס"ב ד"ה הבורר כתב דיש לדחות דמש"כ דאין בוררין את החטין, היינו ע"י כלי. [↑](#footnote-ref-192)
192. ובעיקר נידו"ז אם הותרה מלאכת אוכ"נ אף כשאפשר בהיתר, ראיתי שציינו לד' ההשלמה בשבת קל"ד א' וביצה י"ד א', והרמ"ך בפ"ד מיו"ט ה"י, והט"ז בסימן תק"י סק"י, והשאג"א בסו"ס נ"ט והפמ"ג באש"א בסימן תצ"ח סקכ"ג, והמ"ב בסימן תקי"ח סק"ו, ויש לחלק בזה בין האופנים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-193)
193. ועיי"ש שכתב דמן הדין הי' שלא להתיר לו ברירה כלל, אלא מתוך שא"א לו לפעמים אלא בכך, התירו לו ע"י שינוי, ובחי' המאירי כתב עד"ז דהתירו לו בכך משום דאפשר שלא הי' גומר בדעתו מערב יו"ט מה יאכל ביו"ט, א"נ מפני שהוא אוכל נפש עצמו. [↑](#footnote-ref-194)
194. ולא נתפרש בדבריו אם הוא משום דאפשר לעשותו מבעו"י, וס"ל דלא התירו אף ע"י שינוי, (ול"ד להא דשרי לדוך מלח ע"י שינוי, ולא פליגי ב"ש, דהתם הוא משום דא"א לקדירה בלא מלח, וכמש"כ המאירי לעיל שם), או דהוא משום דס"ל דמלאכת בורר לא הותרה כלל ביו"ט, וכדממעטינן לה בירושלמי מקרא. [↑](#footnote-ref-195)
195. והט"ז שם הוכיח מזה כדעת הרשב"א דלא התירו לברור אלא לאלתר, דאף בשבת כה"ג שרי, ונתבאר להלן, - והפמ"ג שם תמה ע"ז, דאנן קי"ל דהבורר פסולת מתוך אוכל אפי' לאלתר חייב, ואפ"ה ביו"ט שרי לברור פסולת מתוך אוכל, וכן הק' הבית מאיר והנהר שלום שם. [↑](#footnote-ref-196)
196. והעירו דהרי הא דתנן לעיל בע"א דדיכת מלח בעיא שינוי, איירי כשהי' אפשר מבעו"י, ומשמע דגם הא דתנן הכא דבורר כדרכו הוא בכה"ג דהי' אפשר מבעו"י, וי"ל למש"כ המג"א בסימן תק"י סוסק"ו דהא דדיכת מלח בעיא שינוי, הוא אף כשהי' טרוד ול"ה בידו לעשותו מבעו"י. [↑](#footnote-ref-197)
197. ולדעת רש"י ודעימי' דמלאכת אוכל נפש שאפשר לעשותה מבעו"י אסורה מדאורייתא, לכאו' בעכצ"ל דהא דשרו ב"ה לברור כדרכו, הוא כשלא הי' אפשר לו לברור מערב יו"ט, - ואמנם אי נימא בדעת רש"י דמלאכות שמצ"ע אפשר לעשותן מבעו"י אסורין אף כשבפועל ל"ה אפשר לעשותן, עמש"נ בזה בדף מס' 1, לכאו' בעכצ"ל דלא הותרה ברירה ביו"ט, אלא בגונא דאף בשבת היא מותרת מדאורייתא, וזה מתישב לדעת הסוברים דהבורר פסולת מתוך אוכל לאלתר פטור, - אך אי"ז מתישב בד' רש"י לעיל י"ב ב' דאף ברירה בנפה וכברה לא נאסרה אלא משום דמיחזי כמאן דעביד לצורך מחר, וצ"ע, - ובד' הגר"ז בקו"א בסימן תק"ו סק"א נראה שפירש בד' רש"י, דבמלאכה שדרך לעשותה סמוך לאכילה שרי אף אם אפשר מבעו"י, וע"כ הוא דברירת קטניות מותרת ביו"ט, משום דדרך לעשותה סמוך לאכילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-198)
198. אמנם הנה המאירי כתב ע"ד הרשב"א, דלאלתר זה ביו"ט יראה לי לסעודה ראשונה שהוא אוכל, אף דלענין שבת אמרו בירושלמי דהוא עד שמיסב על השלחן באותה סעודה בלבד, וי"ל שלמד לזה מהא דמותר לברור קטנית, אף דה"ז מחוסר בישול, ואי"ז ברירה לאלתר, ובע"כ דכל שבורר לסעודה הקרובה חשיב כברירה לאלתר, ולכאו' הוא משום דגם לגבי שבת ליכא חיובא בכה"ג, וע"כ שרי ביו"ט, - אך הרשב"א בעבוה"ק שם הכ"ד כתב דאיזהו לאלתר כשיעור מה שמיסב לאותה סעודה בלבד, ולדעתו מוכח מהא דשרי לברור קטנית אף שהיא מחוסרת בישול, דבכה"ג חשיב כברירה לאלתר. [↑](#footnote-ref-199)
199. ולפ"ז יש ללמוד מד' הירושלמי דבכה"ג דמדיח ושולה לי"ב איסורא דאורייתא, וכ"ה בפי' הר"י מלוניל בשבת ק"מ א' דהאיסור בזה הוא משום דנראה כבורר, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד בשבת קנ"ה ב' ובפסקיו שם י"ט ב' בדין שריית כרשינין דאין איסורו אלא מדרבנן, ובפסקיו שם ק"מ א' דימה הא דאין שורין כרשינין, להא דתנן הכא דאף מדיח ושולה, - וצע"ג במש"כ הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ח ד"ה דהו"ל כבורר דמד' הירושלמי משמע דהוי ברירה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-200)
200. ועיי"ש שכתב לפ"ז דל"ג בדברי ר"ג אף מדיח ושולה, אלא גרסינן מדיח ושולה, - אך בירושלמי שלפנינו גרסינן אף מדיח ושולה, וכן העתיקו הר"ח והרשב"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-201)
201. אך הנה התורי"ד בסוגיין כתב דאף לפ"מ דמשני דאיירי רשב"ג כשהפסולת נפיש בטירחא וזוטר בשיעורא, פשיטא דאסור בכה"ג לברור את הפסולת, וכתב דמכח זה דצ"ל כגירסת רש"י, ולפ"ז אין לפרש דת"ק פליג ושרי אף בכה"ג, דאם ת"ק שרי אף בכה"ג, שפיר הוצרך רשב"ג לאשמועינן דבכה"ג אסור לברור את הפסולת, וליכא למיפרך דהוא פשיטא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-202)
202. ומשמעות לישנא דר' יהודה, דאף ב"ש שאסרו לברור את הפסולת, הוא רק בכה"ג דהפסולת מרובה על האוכל, אך כל שהאוכל מרובה על הפסולת מודו דמותר לברור את הפסולת, ונמצא דר"י אליבא דב"ש, הוא חד דינא עם רשב"ג אליבא דב"ה. [↑](#footnote-ref-203)
203. אמנם הנה הא"ר בסימן תק"י סוסק"ג פירש לד' התוספתא דאיירי כשהצרורות מרובין בשיעורא אבל מועטין בטירחא, ובכה"ג הוא דהותר לברור את הפסולת, דאל"כ הוא דלא כש"ס דילן, והוכיח לפ"ז כדעת הרמב"ם ודעימי' דאף כשהפסולת מרובה בשיעורא לא אמרינן דהוי הכל מוקצה, - וצ"ע דהרי גם לפ"ז הוא דלא כש"ס דילן בדעת רשב"ג, וכמש"כ התוס' ודעימייהו דבכה"ג דהפסולת מרובה בשיעורה, אסור לברור את הפסולת, וגם הרמב"ם בפ"ג מיו"ט הט"ז והרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"א כתבו כן לדינא. [↑](#footnote-ref-204)
204. והריטב"א בסוגיין כתב דטעמא דתנא דמתניתין הוא משום דפסולת גופי' בטל הוא לתוך האוכל וטפל הוא לו וראוי לטלטול לצורך ברירתו מיהת, - וג"ז מתפרש כמש"כ החזו"א שם, דאי"ז מענין הביטול של תערובת, שהרי לפי' הריטב"א בסוגיין איירי כשהפסולת מרובה בשיעורה על האוכל, וא"א שתתבטל, אלא היינו דכיון דהפסולת טפילה לאוכל ובטילה לו, חזינן דעיקר התערובת היא האוכל, והפסולת מעכבת את האוכל מלאכלו, וע"כ הוא דמותר לטלטלה, דחשיב כתיקון אוכל, וזהו שכתב הריטב"א דלא הותר לטלטלה אלא לצורך ברירתו. [↑](#footnote-ref-205)
205. ועיי"ש שכתב דלדעת התוס' בשבת שם מוכח דאין להתיר מכח ה"ט, והוא מהא דאסרינן כשהפסולת מרובה על האוכל בשיעורא, דאינה בטילה לגבי הפסולת, אף דהאוכל מרובה בטרחא, והרי דמחייבינן לי' להרבות בטרחא, ולא הותר לברור הפסולת, משום איסור טלטול מוקצה, והיינו משום דס"ל דלא הותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, אלא כשא"א בענין אחר, ומשא"כ הכא דאפשר לברר האוכל, אף דנפיש בטרחא, וע"כ לא הותר אלא כשהאוכל מרובה על הפסולת, דהפסולת בטילה לגבי האוכל, וצ"ע בדבריו במשנתינו שפירש דטעם ההיתר הוא משום דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, ולא הביא לד' התוס' בשבת שפירשו בע"א, (ועמד ע"ז הרש"ש), - וכן צ"ל בדעת התורי"ד והרמב"ן וש"ר שפירשו להא דלי"ב משום טלטול מוקצה בע"א, ולא פירשו דהוא משום דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-206)
206. וכ"כ המאירי בסוגיין, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דבפגה שטמנה בתבן וחררה שטמנה בגחלים אמרו שתוחבין בכוש או בכרכר, והרי דאין אוכל בטל מצד דבר שאינו ניטל שעליו. [↑](#footnote-ref-207)
207. וכ"ה המהרש"א בסוגיין דלפי' התוס' בשבת גרסינן פשיטא מי איכא מאן דשרי, - ואמנם י"ל לפי' התוס' שם ודעימייהו גם להגירסא שלפנינו דל"ג פשיטא, והיינו דמהא דאמר רשב"ג בד"א וכו', משמע דלתנא דמתניתין אף בכה"ג שהפסולת מרובה נוטל את הפסולת, וכמבו' בסוגיית הגמ' בשבת דתנא דמתניתין פליג בה על רשב"ג, וזהו דפרכינן דבכה"ג דהפסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי, הרי אף לתנא דמתניתין אסור בכה"ג ליטול את הפסולת. [↑](#footnote-ref-208)
208. והיינו שהרי לפ"מ שפירשו שם דהא דמשני דנפיש בטרחא וזוטר בשיעורא קאי על האוכל, נמצא דאיירי כשהפסולת מרובה על האוכל בשיעורא, ואפ"ה לא אמרינן דבטל האוכל לגבי הפסולת והו"ל ככולו פסולת, ובע"כ דעיקר הא דפריך הוא דבכה"ג דהאוכל מרובה על הפסולת בשיעורא ובטרחא, פשיטא דאסור לברור את הפסולת. [↑](#footnote-ref-209)
209. וזהו דמשני דאיירי כשהאוכל מרובה על הפסולת בטרחא, וע"כ הי' מקום להתיר לברור את הפסולת, וקמ"ל רשב"ג דכיון דהפסולת מרובה בשיעורא, ואינה בטילה לגבי האוכל, לא הותר ליטלה. [↑](#footnote-ref-210)
210. ונפ"מ רבתא בזה הוא בדעת תנא דמתניתין דשרי לברור הפסולת אף כשהיא מרובה על האוכל, דלפירש"י ודעימי' היינו כשהיא מרובה על האוכל בטרחא ומועטת בשיעורא, דכל שהיא מרובה בשיעורא, אסור אף לטלטל את האוכל, וכ"ה גם לדעת הרמב"ם והרי"ד, ולדעתם כל שהיא מרובה בשיעורא, אף דהאוכל מותר בטלטול, מ"מ לא הותר ליטול את הפסולת, - אך לדעת התוס' בשבת ודעימייהו היינו כשהיא מרובה על האוכל בשיעור ומועטת בטרחא, דכל שהיא מרובה בטרחא, לא הותר ליטול את הפסולת. [↑](#footnote-ref-211)
211. ואמנם למש"נ בכ"ד דיש מקום לומר דלא הותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, אך כל כשנפגש מוקצה בצורך אוכ"נ, אך כל שבאנו לקבל אוכ"נ ע"י המוקצה לא התירוהו, י"ל דע"כ הכא דקודם שנוטל את האוכל הוי אף האוכל עצמו מוקצה, לא הותר ליטלו. [↑](#footnote-ref-212)
212. ולכאו' הוא משום שפירש דהא דפריך דפסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי, אי"ז משום דהיא מרובה על האוכל בשיעורא ובטרחא ואיכא תרתי לריעותא, כמש"כ הרא"ה והריטב"א, אלא הוא משום דהיא מרובה על האוכל בשיעורא, ובכה"ג פשיטא דכיון דאינה בטילה לאוכל אסור ליטלה, וע"ז משני דאיירי כשהפסולת מרובה בטרחא, ואף שהיא מועטת בשיעורה, לא הותר בכה"ג לברור את הפסולת, ולפ"ז נתפרש בגמ' דיש לאסור בין היכא דהפסולת מרובה על האוכל בשיעורא, ובין היכא שהיא מרובה על האוכל בטרחא. [↑](#footnote-ref-213)
213. והנה אמנם בחי' הגרע"א בשבת שם פירש בד' רש"י, דהא דלי"ב משום טלטול מוקצה, הוא משום דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, ולפ"ז בע"כ דהא דאסרינן כשהפסולת מרובה על האוכל בטרחא, הוא משום איסור טרחא, (או דהוא משום דלא הותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, כשאפשר בענין אחר ולמעט בטרחא), ועיי"ש שתמה לפ"ז בהא דמדמי הגמ' שם דה"נ יש להתיר ליטול האבן מע"פ החבית, אף דבשבת לא הותר טלטול מוקצה לצורך אוכל, כדחזינן דבמניח דהחבית נעשית בסיס אסור לנער, - אך למש"נ לעיל מד' הרמב"ן וש"ר ניחא, דאף דלא הותר טלטול מוקצה בשביל שתיית היין, מ"מ באבן שע"פ החבית דהאבן מעכבת את שתיית היין, י"ל דהותר ליטול את האבן כדי לתקן את החבית לשתות ממנה. [↑](#footnote-ref-214)
214. אמנם הנה האג"ט זורה סק"א אות ט' עמד בזה, דלפ"מ שפירש"י דכל שהפסולת מרובה על האוכל בשיעורא בטל האוכל ואסור בטלטול, הדין נותן דה"נ כשהאוכל מרובה על הפסולת בשיעורא בטל הפסולת ומותר בטלטול, ובע"כ דהא דאסרו בכה"ג דהפסולת מרובה בטרחא, הוא משום איסור ברירה, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם האיסור בזה, ובמש"כ לפרש לסוגיית הגמ' בשבת שם דמדמינן לה דה"נ אסור ליטול האבן מעל פי החבית, - אך לכאו' י"ל דאף דכשהפסולת מרובה על האוכל, חשבינן להאוכל כדבר שאינו ראוי והוא אסור בטלטול, מ"מ כשהאוכל מרובה על הפסולת אי"ז מועיל לחשוב את הפסולת כדבר הראוי, ואכתי היא אסורה בטלטול. [↑](#footnote-ref-215)
215. עוד יש לדון נפ"מ בזה, בגונא שטורח האוכל מרובה על טורח הפסולת, אך הוא אינו צריך אלא לאכול את מקצת האוכל, ולצורך ברירת האוכל שצריך לאכול ביו"ט יש פחות טורח לברור את האוכל מלברור את הפסולת, והיינו בגוונא דאם לא יברור את כל הפסולת עדין יהא האוכל בתערובת, - דאם הא דלא הותר לברור את הפסולת אלא כשהוא זוטר בטרחא, הוא משום דלא הקילו לברור את הפסולת, אלא כשיש בזה צורך למעט בטרחא, הרי דבכה"ג דלצורך ברירת מקצת האוכל שצריך לאכול ביו"ט יש פחות טורח בברירת האוכל, יהא אסור לברור את הפסולת, אך אם הא דלא הותר לברור את הפסולת אלא כשהוא זוטר בטרחא, הוא משום דרק בכה"ג הו"ל האופן הראוי לתיקון האוכל, שפיר י"ל דכל דכשיבא לברור את כל האוכל לאכילה, הוי דרך התיקון ע"י ברירת הפסולת, כבר חזינן לברירת הפסולת כפעולת תיקון האוכל, וע"כ אף אם א"צ לאכול אלא את מקצתו, מותר לברור את האוכל, ולי"ב משום איסור מוקצה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-216)
216. וכ"ה מבו' לפ"מ שפירשו הרא"ה והריטב"א בסוגיין דהא דאסרו ב"ש לברור את הפסולת, אי"ז משום איסור ברירה, אלא משום איסור מוקצה. [↑](#footnote-ref-217)
217. וכ"נ ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ה הכ"ה דהיו לפניו ב' מיני פירות מעורבין זע"ז וכו', ביד ובקנון ובתמחוי מותר, וממה שלא חילק בזה בין היכא דשניהם שוין, או דאחד מהן נפיש בטרחא, משמע דבכל גוונא מותר לברור איזה מהן שירצה, וכל הא דבאוכל ופסולת לא הותר לברור את הפסולת כשהיא מרובה בטרחא, הוא משום איסור מוקצה, - אך מאידך ממש"כ הרשב"א לעיל מינה הכ"ב דהא דנוטל אוכל או נוטל פסולת, הוא כששניהם שוין בטורח "ואפי' הי' האוכל מרובה בשיעורו", משמע דהי' מקום לאסור לברור האוכל כשהוא מרובה בשיעורו, ולפ"ז משמע דאם האוכל מרובה בטרחא אסור לבררו. [↑](#footnote-ref-218)
218. וצע"ג בד' הט"ז ודעימי' שאסרו בזה, שהרי משמעות הגמ' בשבת שם דהא דבפסולת מרובה בורר אוכל הוא משום דבהתירא טרחינן ולא באיסורא, וכדמדמינן לה לאבן שע"פ החבית, ומפרשינן דהוא משום דבאיסורא לא טרחינן, וכ"ה להדיא בפירש"י שם ד"ה דברי הכל, והרי דלא נאסר לברור את הפסולת כשטורח ברירתו מרובה, אלא משום דהוא טורח באיסור, - ושמא דבריהם קיימי לדעת התוס' בשבת ודעימייהו, דלפי דבריהם מה שאמרו דהא דאסור לברור את הפסולת הוא משום דבאיסורא לא טרחינן, קאי על הא דאסור לברור אף כשהאוכל מרובה בטרחא, אלא שהפסולת מרובה בשיעורה, דטעם האיסור בזה הוא משום דבכה"ג אין הפסולת בטילה לאוכל ויש בזה משום טלטול מוקצה, אך בהא דאסרינן לברור הפסולת כשהיא מרובה בטרחא, דאף ת"ק אסר בזה, וכדפריך בסוגיין דבכה"ג פשיטא מי איכא מאן דשרי, י"ל דהוא משום איסור טרחא, וכמשמעות ד' ההגמי"י, ולפ"ז אף כשטורח ברירת האוכל מרובה, אסור לברור את האוכל, אך אי"ז מוכרח, די"ל דגם הא דאסרינן לברור את הפסולת כשהיא מרובה בטרחא, הוא משום איסור טלטול מוקצה, ובכה"ג דאי"ז הדרך הראוי' לתיקון האוכל, מודו כו"ע דיש בזה משום טלטול מוקצה. [↑](#footnote-ref-219)
219. אך באמת בלא"ה לפ"מ שפירש"י שם דהא דבפסולת מרובה בורר אוכל הוא משום דבהתירא טרחינן ולא באיסורא, אין מקום לאסור לברור האוכל כשהוא מרובה בטרחא, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-220)
220. וזה ממש"כ להעמיד לד' היש"ש והרמ"א בדין לוזים ובטנים כשהפסולת מרובה על האוכל בשיעור ומועטת בטרחא, וע"כ לי"ב משום איסור טרחא, וכיון דהיש"ש פירש דטעם ההיתר בזה הוא משום דהוי כמין אחד ולי"ב משום ברירה, בע"כ דהא דאסרינן בפסולת מרובה על האוכל בשיעור הוא משום איסור ברירה. [↑](#footnote-ref-221)
221. וזהו גם מש"כ הט"ז והמג"א שם לתמוה ע"ד הרמ"א שכתב דבלוזים ובטנים לא מיקרי הקליפה פסולת, דכ"ז הוא לדעת הטור דהנידון הוא משום איסור טלטול, אך לדידן ליכא נפ"מ בזה, ואי נימא דהא דכשהפסולת מרובה בשיעור ומועטת בטרחא בורר אוכל, הוא משום איסור טלטול, הרי דבכה"ג שפיר איכא נפ"מ בדינא דהרמ"א, ואי"ז במשמעות דבריהם. [↑](#footnote-ref-222)
222. ועיי"ש שפירש דהא דהחמירו טפי בנטילת הפסולת, אך דגם כשבורר את האוכל יש בזה משום בורר, כיון שהוא בורר להניח, הוא משום דכשנוטל את האוכל שהוא צריך לו אינו דומה כ"כ כמלאכה, אבל כשנוטל הפסולת שאינו צריך לו מחזי כמלאכה טפי. [↑](#footnote-ref-223)
223. ואזיל לטעמי' בנתיב ד' ח"ב דאף ביו"ט אסור לברור להניח לבו ביום, וכדעת הרשב"א בעבוה"ק דלא הותרה מלאכת ברירה דאורייתא ביו"ט, וע"כ מהא דשרי ביו"ט לברור פסולת מתוך האוכל כשהאוכל מרובה בשיעור ובטרחא, יש ללמוד דבכה"ג לי"ב משום ברירה, וע"כ אף בשבת שרי. [↑](#footnote-ref-224)
224. ובזה זכינו לישב לד' הטור בסימן שי"ט שכתב דמותר לברור פסולת מתוך האוכל כשיש יותר טורח בברירת האוכל, דאי"ז נסתר ממש"כ הרא"ש בפ' כלל גדול סימן ד' דברירת פסולת מתוך אוכל אסורה משום איסור ברירה, ובזה מתישב גם מש"כ הטור שם לדינא דתורמסין דחשיב כברירת פסולת מתוך אוכל, אשר תמהו האחרונים ע"ז דלהטור לטעמי' הרי מותר לברור פסולת מתוך אוכל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-225)
225. וצ"ע היאך הוא מתישב בסוגיית הגמ' בשבת דמייתינן מינה דבהתירא טרחינן ובאיסורא לא טרחינן, ומדמינן לה דה"נ אסור ליטול את האבן מעל פי החבית, - וצ"ל ע"ד מש"כ האג"ט זורה סק"א אות ט', עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-226)
226. ובד' הר"ן בסוגיין מבו' דכל הס"ד דגם כשהפסולת מרובה על האוכל בורר את הפסולת, הוא רק היכא דהיא מועטת בטרחא, ומשום דמעוטי בטרחא עדיף, ומבו' דיש להתיר טפי מכח הא דיש בזה מיעוט טרחא, ולפ"ז מסתבר דלפי האמת לא הותר לברור פסולת מתוך האוכל אלא כשיש בזה מעוט טרחא. [↑](#footnote-ref-227)
227. וד"ז תליא במש"נ לעיל בטעם הא דלא הותר לברור את הפסולת כשהיא מרובה בטרחא, דאם הוא משום דלא הקילו להתיר טלטול מוקצה מכח הא דהוא תיקון האוכל, אלא כשיש בזה צורך למעט בטרחא, ודאי דכל דהן שוין זל"ז בטרחא אסור לברור את הפסולת, - אך אם הוא משום דכל הא דחזינן לברירת הפסולת כתיקון האוכל ולי"ב משום טלטול מוקצה, הוא משום דזהו האופן הראוי לתיקון האוכל, וע"כ כל דברירת הפסולת היא מרובה בטרחא ואי"ז הדרך הראוי' לתיקון האוכל, הדר דינא דיש בזה משום טלטול מוקצה, שפיר י"ל דכל שהן שוין זל"ז בטרחא מותר לברור את הפסולת. [↑](#footnote-ref-228)
228. ומבו' לפ"ז, דמש"כ המאירי דבכה"ג שהן שוין בורר את האוכל, אי"ז משום דבכה"ג שהן שוין בשיעורן אין הפסולת בטל לאוכל, או משום דלא הותר ליטול את הפסולת אלא כשיש בזה מיעוט טרחא, דא"כ מ"ט לא אסרינן אלא כשהן שוין גם בשיעור וגם בטרחא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-229)
229. והר"ן בסוגיין כתב במש"כ רש"י דהא דאין שונין הוא משום דאפשר מערב יו"ט, דהיינו מדרבנן, דמדאורייתא לא מפלגינן באוכל נפש עצמו בין אפשר ללא אפשר, ומשמע דמודה לד' רש"י דאוכל נפש דאפשר מבעו"י אסור מדרבנן, - וצ"ע דהוא דלא כמש"כ הר"ן לעיל י"א א' וי"ד א' דאף מדרבנן לא נאסר אוכל נפש שאפשר לעשותו מערב יו"ט, וכ"נ גם בדבריו בריש פירקין. [↑](#footnote-ref-230)
230. אך המכתם כתב דהא דאין שונין הוא משום דשמא טרח שלא לצורך, א"נ דאפשר למעבדי' מערב יו"ט, **והארחות חיים בהל' יו"ט סנ"א והכל בו בסימן נ"ח כתבו דהא דאין שונין הוא משום דהוי טרחא דלא צריך, ומבו' דתרי טעמי נינהו.** [↑](#footnote-ref-231)
231. אמנם הנה בד' המג"א בסימן תק"ו סק"ג משמע דכשמרקד כדי לבררו מצרור או קיסם, אי"ז בכלל מרקד, אלא בכלל בורר, והמחה"ש שם כתב דהוא משום דאין שם סובין, וע"כ אף דנשאר הצרור בנפה, ל"ה בכלל מרקד, והאג"ט בורר סק"ו אות ב' וסקכ"א וסקכ"ד אות ג' כתב דליכא משום מרקד אלא בפסולת הגדל עמו, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דשרי, דמלאכת בורר הותרה ביו"ט, - אך יש לדון בזה, שהרי אף מלאכת בורר לא הותרה אלא בקטניות, אך ברירת חטין מן הפסולת שבתוכן אסורה, וכמש"כ השטמ"ק לעיל כ"ג ב' בדעת הרמב"ן, וכ"נ בד' הריטב"א במגילה ז' ב' בשם הרא"ה, וכ"כ הגר"ז בסימן תק"י ס"ג ובקו"א בסימן תק"ו סק"א, ועמש"נ להלן בד"ז, וי"ל. [↑](#footnote-ref-232)
232. והיראים והסמ"ג שם כתבו דהא דצריך שינוי הוא משום דהו"ל כעובדין דחול, - ואמנם דבריהם לא קיימי לפרש טעמא דמ"ד דאין שונין, אלא טעם הא דאף לפ"מ דקי"ל דשונין בעי שינוי, אך טעמא דמ"ד דאין שונין י"ל דהוא משום דחשיב כאפשר מבעו"י, וכמש"כ המאירי. [↑](#footnote-ref-233)
233. וכ"נ מד' המג"א בסימן תק"ו סק"ג שהביא לד' רש"י, ושם סק"ד פירש דטעם הא דשונין הוא משום דדרך לעשותו בשעת לישה, והיינו דע"כ ל"ה כמלאכת ימים רבים, (וגם לא חשיב כאפשר מערב יו"ט), - וכ"נ מד' הגר"א בסימן תצ"ה ס"א שהביא מפירש"י הכא דמלאכה שאפשר לעשותה מערב יו"ט הותרה ע"י שינוי, ואם הכא אי"ז בכלל מרקד, וכל איסורו הוא משום עובדין דחול, הרי דמה"ט הוא דשרי ע"י שינוי, ואין ללמוד מזה דמלאכה גמורה שאפשר לעשות מערב יו"ט הותרה ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-234)
234. ועמש"כ האג"ט מרקד סק"ב לדון בעיקר מש"כ הב"ח דבכה"ג שמוציא קמח וקולט את הסולת הוי בכלל מרקד, אף דגם הקמח ראוי עכ"פ ע"י הדחק ול"ה כפסולת. [↑](#footnote-ref-235)
235. וי"ל קצת למש"נ לעיל בהערה בדעת המג"א, דעיקר הא דשרי לשנות הוא משום דדרך לשנות בשעת לישה ואי"ז מלאכת ימים רבים, ומש"כ בפירש"י דהוא משום שנראה שהכל יוצא ואין כאן סובין, היינו דמה"ט לא מיחזי כמרקד, וע"כ אף כשמרקד פעם שני' בכברה אחרת שרי מדינא, משום דאי"ז מלאכת ימים רבים, והא דלא אסרו בזה משום דמיחזי כמרקד, י"ל דהוא משום דלא פלוג רבנן, ולא אסרו בהרקדה שני', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-236)
236. וכ"נ ממש"כ המכתם דמה שהביא הרי"ף להא דרב יוסף, אף דקי"ל כרב אשי דבעי שינוי, הוא לאשמועינן דכל שבשינוי זה א"א לעשות ריפתא מעליא, שרי בלא שינוי, ולכאו' הוא משום דקי"ל כמ"ד דשונין, אלא דאפ"ה בעי שינוי דלא ליתחזי כעובדא דחול, וע"כ הוא דכל דא"א לעשות בשינוי, שרי בלא שינוי. [↑](#footnote-ref-237)
237. ד"ז מתישב רק לדעת הסוברים דקי"ל כמ"ד דאין שונין, ואפ"ה אמרו הכא דשרי ע"י שינוי, וע"כ שפיר י"ל דיש ללמוד מזה דתחילת הרקדה מותרת ע"י שינוי, אך לדעת הסוברים דקי"ל כמ"ד דשונין, אלא שהחמירו להצריך שינוי, משום עובדין דחול, אין מקום כלל ללמוד מזה דמהני שינוי להתיר תחילת הרקדה האסורה מדינא, - עוד יש להעיר, דלמש"כ האחרונים לפרש בד' רש"י דהרקדה שני' אינה כלל בכלל מרקד, כיון דהכל יוצא ואין כאן סובין, ואין האיסור בזה אלא משום עובדין דחול, הרי דבזה הוא שהתירו ע"י שינוי, ואין ללמוד מזה כלל להתיר מלאכת הרקדה ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-238)
238. והדרכ"מ שם תמה ע"ז דאם הי' דעתם לאסור הי' להם לפרש להדיא, ומדסתמו יש ללמוד דס"ל דמותר לברור צרור או קיסם ביד, וכמש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם, - וגם בעיקר מש"כ הב"י דסמכו על מש"כ בדין בורר, תמה הט"ז שם סק"ג דלא מצינו בדין בורר דאסור ליטול צרור או קיסם מדבר מאכל משום בורר, ויש שכתבו לישב למש"כ החיי אדם דטעם האוסרים לברור צרור או קיסם ביד, הוא משום דדרכו בכך, ודמי להא דאסור לברור בנפה וכברה דהוא משום דנאסר לברור כדרכו, וי"ל דע"ז הוא שסמכו. [↑](#footnote-ref-239)
239. אך זה מתישב רק לדעת הרא"ה והרשב"א דקי"ל כמ"ד דמותר לשנות, - אך לדעת הרמב"ם והרא"ש דקי"ל כמ"ד דאסור לשנות, ואך דאף לדידי' שרי ע"י שינוי, אכתי תיקשי דמ"ט פסקו דכשנפל צרור או קיסם מותר לשנות וא"צ שינוי, וגם מותר לבררו ביד, והוא דלא כרבינא. [↑](#footnote-ref-240)
240. צ"ע דמ"ש מהא דתנן לעיל י"ד ב' דבורר כדרכו, וכתב הט"ז גופי' בסימן תק"י סק"ב דאם האוכל והפסולת שוין בכמות ובטרחתן בורר את הפסולת, והרי דאף שבידו לברור את האוכל, ואין בזה תוספת טרחא, מ"מ מותר לברור את הפסולת, והוא כמש"כ הגר"ז בקו"א שם סוסק"ב דהוא משום דמלאכת אוכל נפש הותרה לגמרי ביו"ט, ולא מהדרינן כלל אהתירא, - והנה אמנם דעת הט"ז בסימן תק"י סק"ג דהא דמותר לברור אף את הפסולת, הוא משום דגם בשבת שרי לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר, עיי"ש, ודעתו שם דברירה להניח לא הותרה כלל ביו"ט, אך גם לפ"ז תיקשי, דמ"ט לא הותר לברור את הצרור והקיסם בידו לצורך לאלתר, הרי אף ברירת פסולת מתוך אוכל מותרת לאלתר, - ועמש"כ הנשמ"א בכלל פ"ד סק"א לתמוה עוד ע"ד הט"ז. [↑](#footnote-ref-241)
241. ונתחדש לפ"ז, דאף דברירת קמח מצרור אינה מלאכת ימים רבים, מ"מ כיון שעיקר ברירת קמח היא מלאכת ימים רבים, ע"כ נאסרה כל ברירת קמח, - אך צ"ע, שהרי מצינו לעיל י"ב ב' דהמולל מלילות מערב יום טוב למחר מנפח על יד על יד ואוכל אפי' בקנון ואפי' בתמחוי, והרי דאף ברירת חטין הותרה בגונא דאינה מלאכת ימים רבים. [↑](#footnote-ref-242)
242. וצ"ב דא"כ מ"ט הותר לברור הצרור ע"י הרקדה, ול"ה ככל ברירת קמח דאסורה, ובד' הגר"ז בקו"א שם בתחילת דבריו מבו' דהוא משום דכשמרקד לי"ב מלאכה כלל, וכמש"כ בפירש"י דהשונה אינו מרקד, - ולא נתפרש לן, דהרי מש"כ רש"י דהשונה אינו מרקד, הוא משום דהכל יוצא, ולי"ב ברירה כלל, אך בכה"ג שנפל צרור או קיסם והוא בורר הקמח ע"י הרקדה, מ"ט אי"ז בכלל בורר או מרקד. [↑](#footnote-ref-243)
243. אך למש"כ בפירש"י לעיל י"ב ב' דהא דנאסרה ברירה בנפה וכברה הוא משום דמחזי כמאן דעביד לצורך מחר, מבו' דהותרה ברירה כדרכה ביו"ט, - וצ"ל לפ"ז דמש"כ המ"ב בסימן תק"י סק"ה דטעם איסורא דנפה וכברה הוא משום דמחזי כמאן דעביד לצורך מחר, הוא משום דלעיקר הדין קי"ל דמותר לברור צרור מן הקמח, והרי דהותרה ברירה כדרכה, אך לדעת האוסרים לברור צרור מן הקמח, שנקט המ"ב לעיקר דהוא משום דלא הותרה ברירה כדרכה, הרי דמה"ט הוא דנאסרה ברירה בנפה וכברה. [↑](#footnote-ref-244)
244. ושם סקי"ב כתב דלא נאסר לדעה זו אלא לברור ביד, אך ע"י הרקדה שרי, ובשעה"צ שם סקי"ב פירש דהוא משום דבכה"ג שהקמח נקי אלא שנפל בו צרור או קיסם, דרך הברירה בחול היא רק ביד, וכשבורר דרך ריקוד הוא שלא כדרכו, וע"כ שרי, אך לכאו' הוא דלא כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א ספ"ח בדין צרור או קיסם דמותר לברור ביד משום דהוא כלאחר יד, ואסור לברור בנפה או בכברה, והרי דאף בכה"ג חשבינן דדרך ברירתו היא בכלי, וי"ל. [↑](#footnote-ref-245)
245. ויש להוסיף, דאף לדעת החולקים וס"ל דהותרה ברירת צרור וקיסם ביד אף אם דרכו בכך, מ"מ כל שהי' אפשר לברור מערב יו"ט, יש מקום לאסור בזה, שהרי הא דשרי לברור ביו"ט אף דהי' אפשר לברור מערב יו"ט, וקי"ל דאף אוכל נפש עצמו שהי' אפשר לעשותו מבעו"י אסור, כתב הביאוה"ל בסימן תק"י ס"ב ד"ה אם רוצה דהוא משום דברירה בקנון ובתמחוי או ביד חשיב כשינוי, ולפ"ז הרי דבדבר שדרך לבררו ביד ואי"ז שינוי כלל, יש לאסור בכה"ג. [↑](#footnote-ref-246)
246. הריטב"א שם כתב דהא דהותר ליתן לתלוי' ביו"ט, הוא כי היכי דלא אתי לאימנועי משמחת יו"ט, וצ"ע דמ"ט הוצרך לטעם זה, ומ"ש מכל ברירה המותרת ביו"ט, - ושמא ס"ל דלא הותרה ברירה כדרכה ביו"ט, ומה"ט הוא דנאסרה ברירה בנפה וכברה, וזהו דקשיא לי' דמ"ט הותר ליתן למשמרת תלוי', וכתב דהוא היתר בפנ"ע שהתירו בזה כ"ה דלא אתי לאימנועי משמחת יו"ט, אך בד' הריטב"א שם קל"ד א' בתו"ד משמע דהותרה ברירה כדרכה ביו"ט, וכל הא דאין מסננין את החרדל במסננת, הוא משום דאפשר מבעו"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-247)
247. והבית מאיר בסימן תק"י הק' כן ע"ד הרשב"א בעבוה"ק דלא הותרה ביו"ט ברירה האסורה מדאורייתא, דא"כ מ"ט נותנין לתלוי' ביו"ט, וכתב דבע"כ דלא אסר הרשב"א אלא משום דאפשר מבעו"י, וע"כ הותר ליתן לתלוי' ביו"ט דא"א מבעו"י, וכמש"כ התוס' בשבת שם והמג"א שם סק"ט, וכ"כ הקר"א בשבת שם, - אך הבית מאיר שם הק' ע"ז דאי"ז במשמעות ד' הרשב"א, דמשמע דאסר ברירה האסורה מדאורייתא אף כשא"א מבעו"י. [↑](#footnote-ref-248)
248. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דלפ"ז מודה הרשב"א בשבת דהותרה ברירה בידו ביו"ט אף כשבורר להניח, כיון דאי"ז ברירה כדרכה, ולא קשיא לי' אלא בהא דהותר ליתן יין למשמרת, אף דהו"ל ברירה כדרכה, דמה"ט הוא דחייב חטאת אף כשבורר לאלתר, - וכ"נ להדיא בד' הרשב"א שם צ"ה א' דס"ל דהותרה מלאכת בורר ביו"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-249)
249. ואמנם לדעת הסוברים דהותרה מלאכת אוכל נפש אף כשאפשר לעשותה מערב יו"ט, בע"כ דהא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, הוא משום דפעמים שעושין כן לימים רבים, ונתבאר להלן, ולפ"ז בנתינת יין למשמרת דאין עושין כן לימים רבים, יש להתיר אף אם הי' אפשר מערב יו"ט, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תק"י ס"ג ד"ה אין מסננין. [↑](#footnote-ref-250)
250. ויש להוסיף, דאף לפ"מ שנחלקו האחרונים ע"ד הט"ז שם וס"ל דהותרה ברירה קטניות ביו"ט אף להניח, הרי כתב הביאוה"ל שם ס"ב דהוא משום דברירה בידו הויא שינוי, וע"כ הוא דשרי אף דהי' אפשר מערב יו"ט, ומשא"כ בברירת מצות מן הקמח שדרך לבררן ביד, ויש לאסור בזה בכה"ג שהי' אפשר לברור מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-251)
251. והביאוה"ל שם ס"ג ד"ה משום תמה ע"ז דבברירת פירורי מצות מן הקמח אין דרך לברור לימים רבים יותר מבקטניות, - אך בדעת הגר"ז צ"ל דכיון דברירת קמח דרכה לימים רבים, ע"כ לא חילקו חכמים בזה, ואף ברירת מצות מן הקמח אסורה, ודמי להא דאסור לברור צרור מן הקמח, אף דברירה זו אין דרכה לימים רבים, ואמנם הי' מקום לדון, דסתם קמח וקמח מצה הוו כב' מינים, ואף דסתם קמח דרך לבררו לימים רבים, אך קמח מצה אין דרך לבררו לימים רבים, אך צ"ל כמש"כ המחה"ש דלא מפלגינן בין קמח מצה לשאר קמח. [↑](#footnote-ref-252)
252. אך יתכן דאין ללמוד מד' האו"ז לדינא דלא הותרה ברירה כדרכה ביו"ט, והא דאסר הוא משום דהי' אפשר לברור מערב יו"ט, ובכה"ג לא הותר לברור אלא ע"י שינוי, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן תק"י ס"ב ד"ה אם רוצה. [↑](#footnote-ref-253)
253. ומצינו בד' המחה"ש בסימן תק"י סקי"ג שכתב דביו"ט אין מקום לאסור לקלוט שומן הצף ע"פ החלב, דהותרה ברירה ביו"ט, אך המ"ב שם סקכ"ג כתב לאסור בזה, ואזלי לטעמייהו, דהמחה"ש לטעמי' דלא נאסרה ברירת צרור מן הקמח, אלא משום דהוי מלאכה דקודם לישה, וע"כ אין לאסור בקליטת שומן מן החלב, אך המ"ב לטעמי' דהא דנאסרה ברירת צרור מן הקמח הוא משום דלא הותרה ברירה כדרכה ביו"ט, וה"נ יש לאסור לקלוט שומן מן החלב, וי"ל עוד, דטעמא דהמ"ב שאסר בזה, הוא משום דהי' אפשר לעשותו ביו"ט, ובכה"ג לא הותרה ברירה אלא ע"י שינוי, וכמש"כ הביאוה"ל שם ס"ב (ד"ה אם רוצה). [↑](#footnote-ref-254)
254. ועיי"ש שכתב דד"ז תליא בביאור הא דתניא לקמן כ' ב' דאמרו להם ב"ה לב"ש ומה במקום שאסור להדיוט מותר לגבוה מקום שמותר להדיוט אינו דין שמותר לגבוה וכו', אמרו להם ב"ש והלא כבר נאמר לכם ולא לגבוה, אמרו להם ב"ה והלא כבר נאמר לד' כל דלד', - אם היינו דעיקר ההיתר הוא מקרא דלד', דלפ"ז י"ל דהוא משום דחשבינן לה כצורך היום, או היינו דעיקר ההיתר הוא מק"ו, ול"ב לקרא דלד' אלא דלא נילף מקרא דלכם ולא לגבוה, ולפ"ז לכאו' הוא מדין דחי', כדילפינן לה מקרבנות הדוחין שבת, אך לכאו' למש"כ הרא"ה ור"נ בן הרמב"ן לקמן שם בביאור הק"ו, (ונתבאר בדף מס' 12), י"ל דאף לפי הק"ו הוי עיקר ההיתר משום דחשבינן לה כצורך היום. [↑](#footnote-ref-255)
255. ויש להוסיף, דלדעת כמה מקמאי יש להתיר הקרבת עולת ראי' גם מכח דינא דמתוך, ונתבאר להלן, ולדבריהם ודאי דיש בזה גם להתירא דמלאכת אוכל נפש, ואך דלדעת הר"נ בן הרמב"ן לקמן כ' ב' מדרבנן ל"מ ההיתר דמתוך, ולא שרי אלא מקרא דחג לד'. [↑](#footnote-ref-256)
256. אך בפירש"י בשבת קמ"ח ב' ד"ה וחגיגתו ביו"ט כתב דהא דמקדיש אדם פסחו בשבת וחגיגתו ביו"ט אף דאין מקדישין בשבת ויו"ט, הני כיון דהקרבתן דוחה קדושתן דוחה, ומשמע דהא דחגיגה קריבה ביו"ט הוא גם משום דהקרבתה דוחה יו"ט, וע"כ ה"נ מותר להקדישה, - ובזה מתישב משה"ק התורי"ד שם ע"ד רש"י מהא דאסור להקדיש נדרים ונדבות ביו"ט אף דמותר להקריבן, וכמש"כ השפ"א שם, (ובד' התורי"ד שהק' מזה, י"ל דס"ל דאף הא דחגיגה קריבה ביו"ט הוא משום דהו"ל כצורך היום, ואפ"ה ה"ז מועיל שיהא מותר להקדישה, וזהו שהק' דא"כ מ"ט אסור להקדיש נדרים ונדבות). [↑](#footnote-ref-257)
257. והתוס' חכמי איברא תוס' הרא"ש כתב בע"א, דכיון דמשעבר הרגל ולא הביא אינו חייב באחריותו, חיישינן שמא יפשע ולא יביא כל הרגל ושוב לא יביא, אך לקמן כ' ב' פירש למה שהשיבו ב"ה דאף זה קבוע להם זמן, דהיינו דיש לחוש שמא יאנס בשאר ימי המועד ולא יביא. [↑](#footnote-ref-258)
258. צ"ע היאך זה מתישב עם הא דתניא לקמן כ' ב' דטעמא דב"ה הוא משום דאם עבר הרגל ולא חג אינו חייב באחריותו, דמזה למד בפירש"י הכא דטעמא דב"ה הוא משום דשמא יאנס ולא יקריבנה בשאר הימים, ועמד ע"ז הרש"ש בחגיגה שם, - ושמעתי לישב, די"ל דאף דמעיקרא ילפי ב"ה להא דעולת ראי' קריבה ביו"ט בק"ו מצורך הדיוט, ולפ"ז הא דחשבינן לה כקבוע לה זמן הוא משום דאם עבר הרגל ולא חג אינו חייב באחריותו, וע"כ יש צורך יו"ט בהקרבתה, דשמא יאנס, מ"מ לפ"מ דמסקינן לקמן דטעמא דב"ה הוא מקרא דחג לד' כל דלד', הרי דהא דעולת ראי' קריבה הוא משום דהוי כקרבן שקבוע לו זמן שדוחה יו"ט, וע"ז לא סגי בה"ט דשמא יאנס, וכל הא דחשבינן לה כקרבן שקבוע לו זמן, הוא משום דעיקר מצותה ביו"ט ראשון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-259)
259. ולמש"כ הצל"ח לעיל י"ב א' בדעת רש"י דאף לב"ש קריבה עולת ראי' ביו"ט אחרון, כיון דאין לה תשלומין אח"כ ונתבאר להלן, מתישב טפי ד' רש"י בחגיגה, דלא הוצרך לפרש אלא טעם הא דעולת ראי' ושלמי חגיגה קרבין ביו"ט ראשון. [↑](#footnote-ref-260)
260. משמעות דבריהם דל"ב לקרא דחג לד' אלא דלא נטעה, אך אחר הך קרא הוי עיקר ההיתר בהקרבת עולת ראי' מכח דינא דמתוך. [↑](#footnote-ref-261)
261. לכאו' מכוון דבריו הוא משום דדמי לעולת נדבה דאף דמדאורייתא היא קריבה מדינא דמתוך, מ"מ מדרבנן אינה קריבה, וכמש"כ הר"נ בן הרמב"ן בסוגיין, וזה מתפרש לפי דבריו לעיל י"ב א' דאסרו חכמים בדבר שאינו צורך כ"כ, וכ"כ הרא"ה לעיל שם דמה"ט הוא דעולת נדבה אסורה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-262)
262. ושמעתי לפרש עוד בזה, דכיון דשלמי חגיגה קרבין ביו"ט לכו"ע, ולא ממעטינן לה מקרא דלכם ולא לגבוה, ופירש"י דהוא משום דאית בהו תרתי להתירא אכילת אדם וזמנן ברגל, הרי דה"נ בעולת ראי' דאמרינן מתוך, איכא תרתי להתירא, וליכא למעוטה מקרא דלכם ולא לגבוה, ול"ד לנדרים ונדבות דאף דאמרינן מתוך, מ"מ כיון דלי"ב אלא חדא להתירא, ממעטינן לה מקרא דלכם ולא לגבוה. [↑](#footnote-ref-263)
263. והאבנ"ז בסימן ת"ד כתב לחדש, דאף דאין עולת ראי' קריבה לב"ש אף בשביעי של פסח, מ"מ היא קריבה בשמיני עצרת כיון דהוא רגל בפנ"ע, עיי"ש, - ובסימן ת"ה האריך לדון דשמא עולת ראי' אינה קריבה בשביעי של פסח אף לב"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-264)
264. י"ל דמכוון דבריו הוא דעיקר הפלוגתא אם נדרים ונדבות קרבין ביו"ט, הוא אם ילפינן לכם ולא לגבוה, דמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט דלא ילפינן דלכם ולא לגבוה, קריבה עולת חובה שהיא צורך היום, ויש לרבותה מקרא דחג לד' כל דלד' וקרבין שלמי נדבה דיש בהן צורך הדיוט, אך עולת נדבה אינה קריבה לב"ש, דאף דלא ממעטינן מקרא דלכם ולא לגבוה, מ"מ כיון דלית להו מתוך, ליכא טעם להתירה, ומ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט דילפינן דלכם ולא לגבוה, ממעטינן מינה עולת חובה, ולא מרבינן לה מקרא דחג לד' כל דלד', וממעטינן מינה גם שלמי נדבה, דאף דיש בהן צורך הדיוט, מ"מ כיון דעיקרם הוא לגבוה הוי בכלל לכם ולא לגבוה. [↑](#footnote-ref-265)
265. והרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו' כתב עד"ז, דהך תנא דתני דהשוחט עולת נדבה לוקה, ס"ל דהא דעולת חובה ושלמי נדבה אין קרבין לב"ש, אי"ז מדאורייתא, אלא הא דעולת חובה אינה קריבה, הוא משום דאין בה צורך הדיוט וע"כ לא שרינן לכתחילה, והא דשלמי נדבה אין קרבין אף דיש בהן צורך הדיוט הוא מגזירה שמא ישהה. [↑](#footnote-ref-266)
266. והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דב"ש אומרים חג לד' חגיגה בלבד הוא שמקריבין ביו"ט אבל עולת ראי' יקריבנה בשאר ימי החג, וכן לומדים ב"ש ממה שנאמר עצרת תהי' לכם לכם ולא לגבוה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-267)
267. והרא"ה הק' דמ"ט בעינן לקרא דלכם ולא לגבוה למעט עולת ראי', הרי לא התירה התורה אלא בהדיוט ובאידך איסורא ממילא אתיא, וכתב לישב, דכיון דאיסורא ממילא אתיא, איצטריך קרא דחג לד' למישרי חגיגה, וכיון דכתיב חג לד' הו"א כל דלד', ולהכי איצטריך מיעוטא דלכם ולא לגבוה, - אך בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן שם כתב דהא דבעינן לקרא דלכם ולא לגבוה, הוא דלא נילף להתיר הקרבת עולת ראי' מק"ו, כדילפי ב"ה התם, וצ"ע בד' הרא"ה דלא ניח"ל בזה. [↑](#footnote-ref-268)
268. בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן כ' ב' כתב דהא דשלמי חגיגה קרבין לב"ש, ול"ד לכל קרבנות ואף אותם שהן חובת היום דאין קרבין, הוא משום דבקרא דוחגותם אותו חג לד' משמע דמותרין, אך שאר הקרבנות דאינם בכלל קרא דוחגותם אותו חג לד' לא הותרו אע"פ שהן צורך וחובה ליום, - ומשמעות דבריו דאי"ז משום דבשלמי חגיגה איכא תרתי להתירא, ובעולת ראי' ליכא אלא חדא להתירא, כמו שפירש"י, אלא גזה"כ הוא דשלמי חגיגה קרבין ביו"ט, ולא ילפינן מינה לשאר קרבנות, דנתמעטו מקרא דלכם ולא לגבוה. [↑](#footnote-ref-269)
269. ובזה מתפרש מש"כ התוס' בפסחים מ"ז א' ד"ה ואי אמרת להוכיח דהותרה מלאכת אוכל נפש אף אם אינו ראוי עכשיו, מהא שמותר לשחוט שלמי חגיגה אע"פ שאסורין עד שיזרוק דמן, וצ"ע דהרי אף עולת ראי' קריבה, הגם דלי"ב צורך הדיוט כלל, וה"נ שלמי חגיגה קרבין, והיאך למדו התוס' מינה דחשיב כצורך הדיוט אף שאינו ראוי עכשיו, - וצ"ל דמכוון ד' התוס' הוא להוכיח מהא דשלמי חגיגה קרבין לב"ש, אף דלדידהו אין עולת ראי' קריבה, ובע"כ דהא דשלמי חגיגה קרבין הוא משום דיש בהן צורך הדיוט, וכמו שפירש"י, ומזה נלמד דאף דבר שאינו ראוי עכשיו חשיב כמלאכת אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-270)
270. וכ"ה משמעות לישנא דר"ש בן אלעזר דהא דפליגי ב"ש וב"ה בעולת ראי' ובשלמי נדבה הוא חדא פלוגתא, והיינו דפליגי אם שרי היכא דאיכא חדא להתירא וחדא לאיסורא, או דלא שרי אלא היכא דאיכא תרתי להתירא. [↑](#footnote-ref-271)
271. אמנם הנה האבנ"ז בסימן ת"ה סק"ב כתב דשאני שלמי חגיגה מנדרים ונדבות, דנדרים נדבות עיקרן לצורך גבוה, ושלמי חגיגה עיקרן לאכילת אדם, עיי"ש, ולפ"ז מתפרש טעמא דב"ש בע"א, דאף דנדרים ונדבת אין קרבין ביו"ט משום דעיקרן לצורך גבוה, מ"מ שלמי חגיגה קרבין כיון דעיקרן לאכילת אדם, ול"ב להא דזמנם ברגל. [↑](#footnote-ref-272)
272. ואמנם צ"ע לפ"ז בהא דתניא לקמן כ' ב' דאמרו להם ב"ש נדרים ונדבות יוכיחו וכו', ואמרו להם ב"ה מה לנדרים ונדבות שאין קבוע להן זמן תאמר בעולת ראי' שקבוע להן זמן, ואמרו להם ב"ש אף זו אין קבוע לה זמן וכו', ואמרו להם ב"ה אף זו קבוע לה זמן דתנן עבר הרגל ולא חג אינו חייב באחריותו, - ותיקשי דהרי אף ב"ש מודו דמכח הא דעבר הרגל וכו' חשבינן לה כחובת היום, ול"ד לנדרים ונדבות, דהרי מה"ט הוא דשלמי חגיגה קרבין, וא"כ מה השיבו לב"ה דאף זו אין קבוע לה זמן, - והנה אמנם בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן כ' ב' משמע דבאמת ב"ש ס"ל דשלמי חגיגה לא חשיב כחובת היום כלל, אלא דגזה"כ הוא דהן קרבין ביו"ט, אך אי"ז כמש"כ בפירש"י הכא דהא דשלמי חגיגה קרבין הוא משום דהוו צורך היום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-273)
273. והתוס' בשבת שם כתבו דמה"ט אין שורפין תרומה ביו"ט, אף דיכול ליהנות ממנה בשעת ביעורה, וכ"כ הרמב"ן שם כ"ג ב', ופירשו דהוא משום דעיקר ההבערה היא לשם מצות שריפה, אלא שהתורה לא הקפידה שיהנה ממנה בשעת ביעורה, והתוס' בפסחים שם הוסיפו לפרש דהא דחשבינן דעיקר ההבערה היא לשם מצות שריפה, הוא משום דהתורה אסרה כל הנאות ולא התירה רק הנאת שריפה, - אך התוס' לקמן שם נקטו דלפ"ז אין מתישב הא דאין שורפין תרומה ביו"ט, וכתבו דצ"ל דהוא גזירה אטו שריפת קדשים, ולכאו' הוא משום דס"ל דתרומה טמאה לא נאסרה כלל בהנאה בשעת ביעורה, והא דהיא אסורה בשאר הנאות, הוא משום שמצותה בשריפה, ושאר הנאות הסותרות לדינה אסורות, אך הנאה בשעת ביעורה שאינה סותרת לדינה, לא נאסרה כלל. [↑](#footnote-ref-274)
274. צ"ב דמה מקום י"ל באפיית תרומה וצליית פסח דזכייתו היא משלחן גבוה, - ולכאו' אזיל לטעמי' דאיסור שחיטת נדרים ונדבות הוא משום דבטל צורך הדיוט אצל צורך גבוה, ומה שאמרו דמשלחן גבוה קא זכו, אין המכוון להא דזכיית הכהנים והבעלים היא משלחן גבוה, דדעת התוס' לקמן כ"א א' ובב"ק י"ב ב' דזכיית הבעלים בבשר אינה משלחן גבוה, אלא היינו דעיקר עשייתו היא לצורך גבוה, דבטל צורך הדיוט אצל צורך גבוה, ואגב שהוא עושה לגבוה, יש תועלת מזה גם להדיוט, וזהו שהק' דגם באפיית תרומה וצליית הפסח נימא כן דעיקר עשייתו היא לצורך גבוה, ואגב שהוא עושה לגבוה יש תועלת מזה גם להדיוט, ובע"כ דכל שאין לגבוה ממנו כלום, לא חשיב כלל כעשי' לצורך גבוה, אך התוס' לקמן כ"ז ב' כתבו בשם ר"י דגם בתרומה טמאה י"ל דבטל צורך הדיוט אצל צורך גבוה, והק' ע"ז מהא דצליית פסח דוחה יו"ט, והוכיחו מזה דאין הטעם משום דבטל צורך הדיוט אצל צורך גבוה, אלא משום דעיקר השחיטה היא בשביל גבוה. [↑](#footnote-ref-275)
275. וזהו שכתב שם דטעמא דמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, הוא משום דיש בו צורך הדיוט, ומשום דלא דריש לכם ולא לגבוה, והיינו דאף דעיקר ההיתר הוא משום דיש בו צורך הדיוט, ומה"ט שרי אף מדרבנן, מ"מ כ"ז הוא משום דלא דריש לכם ולא לגבוה, דאם הוה דריש לכם ולא לגבוה, ל"ה שרינן מכח הא דיש בו צורך הדיוט, דמ"מ כיון דעיקרו הוא לצורך גבוה, גזה"כ הוא דאסור, וזהו שכתב שם דדין שריפת תרומה שנטמאת דיש בה צורך הדיוט, תליא בהפלוגתא אם דרשינן לכם ולא לגבוה. [↑](#footnote-ref-276)
276. ואדרבה לפי דבריהם משמע דלא הוצרכנו לקרא דלכם ולא לגבוה, אלא למ"ד דצרכי שבת נעשין ביו"ט, אך למ"ד דצרכי שבת אין נעשין ביו"ט, ניחא הא דאין שתי הלחם נאפין ביו"ט, אף בלא הא דלכם ולא לגבוה, עיי"ש, וכ"ה להדיא בתוס' הרשב"א שם בתו"ד דלרבה דצרכי שבת אין נעשין ביו"ט, ל"ב לקרא דלכם ולא לגבוה. [↑](#footnote-ref-277)
277. וכ"ה מוכח ממש"כ התוס' לעיל י"ב א' דהשוחט שלמי נדבה לב"ש אינו לוקה משום דיש בהן צורך הדיוט, אף דל"מ הצורך הדיוט להתיר משום דמשלחן גבוה קא זכו, ובע"כ דכל הא דלא שרינן בכה"ג מכח הצורך הדיוט הוא מקרא דלכם ולא לגבוה, וכמש"כ כן התוס' במגילה, וע"כ לי"ב אלא לאו הבא מכלל עשה, וכמש"כ כן הפנ"י והראש יוסף שם. [↑](#footnote-ref-278)
278. והאבנ"ז בסימן ש"ס סקכ"א כתב לפרש לד' התוס' בפסחים כדבריהם שם מ"ו א' דהא דאסור לשרוף תרומה טמאה ביום טוב, אף שבשעת ביעורה יכול ליהנות ממנו, דהוא משום דעיקר ההבערה היא לצורך המצוה, רק ע"י המצוה יכול ליהנות, ודמי לנדרים ונדבות דאסירי, וה"נ בשריפת חמץ, כיון דהא דשרי החמץ אחר שנשרף הוא משום דהנשרפין אפרן מותר, משום דנעשה מצותן, נמצא שעיקר ההבערה היא לצורך המצוה, ואחר שנעשה המצוה הותר אפרו, וכיון דעיקר ההבערה היא לצורך המצוה, ה"ז אסור, וכ"כ בשיעורי הגר"ש בפסחים שם אות פ"ג. [↑](#footnote-ref-279)
279. והדגמ"ר שם הוכיח כן, דאל"כ מ"ט לא אמרו לקמן כ"א א' דהא דבהמה חצי' של נכרי וחצי' של ישראל מותר לשחטה ול"ד לנדרים ונדבות, הוא משום דבהמה חצי' של נכרי יכול ליהנות ממנה בשעת שחיטה, ומשא"כ בנדרים ונדבות, ובע"כ דאין לחלק בין היכא שראוי ליהנות בשעת שחיטה להיכא דראוי ליהנות אח"כ, ורק בנדרים ונדבות דעיקרן לצורך גבוה וכהנים משלחן גבוה קא זכו, הוא דאסרינן מכח הא דבשעת שחיטה אכתי אינו ראוי, וע"כ חשיב דעיקר העשי' היא לצורך גבוה. [↑](#footnote-ref-280)
280. והמלאכת יו"ט באות קמ"ג כתב לישב לד' המג"א, דל"ד להתם דאף דאינו יכול ליהנות עכשיו בפועל, מ"מ מצד הדין ראוי ליהנות ממנו מיד, ומשא"כ בחמץ דעכשיו הוא אסור בהנאה, ורק לאחר שישרף יתחדש בו היתר הנאה, וכ"כ הקוב"ש בפסחים אות י"ב. [↑](#footnote-ref-281)
281. ועיי"ש שכתב לדון דכל הא דאסרינן בנדרים ונדבות הוא משום דגם בשעת אכילתן אין להן זכי' בבשר, ואין להן אלא מה שנותנין לתוך פיהן כעבד הנוטל פרס מרבו, ומשא"כ בשוחט בהמת נכרי, דכשקונה הישראל ממנו הוי ממונו של ישראל לגמרי, ואין לאסור אלא כששוחט לנכרי כדי להזמין ישראל על שלחנו, דאוכל משל הנכרי, - אך הוכיח מד' התוס' לקמן כ"א א' ד"ה אבל נדרים ונדבות דאף למ"ד דקק"ל ממון בעלים הן, ויש להבעלים זכי' גמורה בהן, מ"מ כיון דאותה זכי' קא זכו משלחן גבוה חשיב כשחיטה לשם גבוה. [↑](#footnote-ref-282)
282. ועיי"ש שכתב דלפ"ז צ"ל דמה שאמרו בסנהדרין ל"ו א' לא מיבעיא וכו' אלא אפי' למ"ד דאין קרבין ביו"ט, הוא לדעת ב"ש דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט מדאורייתא, - אך לכאו' יש מקום לישב בע"א, דשורש הפלוגתא אם אסרו חכמים בהקרבת נדרים ונדבות, הוא אם הא דמדאורייתא הן קרבין הוא משום דילפינן מקרא דלד' דכל קרבנות דוחין יו"ט, דלפ"ז אין לאסרם מדרבנן, או דהא דמדאורייתא הן קרבין הוא מדינא דמתוך, וע"כ אסרום חכמים, משום דהוו כדברים של רשות, וכמש"כ הרא"ה, וזהו שאמרו בסנהדרין דלמ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט מדרבנן, אשר היינו משום דאף מדאורייתא אין הקרבתם דוחה יו"ט, ולא הותרו אלא מכח דינא דמתוך, לא מצינו למילף דלא תהא רציחה דוחה קרבן יחיד, וכמש"כ הקר"א בשבת כ"ד ב' דאם היתר נדרים ונדבות הוא מדינא דמתוך, לא מצינו למילף דאין רציחה דוחה אותו, (ונתבאר להלן), ורק למ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, משום דהקרבתן דוחה יו"ט, הוא דמצינו למילף מק"ו דאין רציחה דוחה קרבן יחיד, - ועד"ז יש לפרש גם למה שאמרו לקמן כ' ב' דהא דאמרו ב"ש לב"ה נדרים ונדבות יוכיחו, הוא משום דאף לב"ה אין נדרים ונדבות קרבין ביו"ט, והיינו דאף דמדאורייתא הן קרבין ביו"ט, אך היינו מכח דינא דמתוך, אך לא הותרה ההקרבה לצורך גבוה, וזהו דמייתי ב"ש מינה דלא אמרינן דמקום שמותר להדיוט כ"ש דמותר לגבוה, וכבר כתב הרא"ה לקמן שם לפרש כן, דמה שאמרו ב"ש דנדרים ונדבות יוכיחו, היינו מהא דאינם מותרין מחמת עצמן אלא מכח דינא דמתוך, (אלא שפירש לזה בע"א) ונתבאר בדף מס' 12. [↑](#footnote-ref-283)
283. ובסו"ד כתב דכ"ז הוא למאן דאית לי' מתוך, אך לר"ע דלית לי' מתוך, אין נדרים ונדבות קרבין מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-284)
284. והתוס' שם כתבו דאף דלב"ש דלית להו מתוך לוקין על הקרבת עולת נדבה, מ"מ אין לוקין על הקרבת שלמי נדבה משום דיש בהן צורך הדיוט, ועמש"כ הפנ"י והראש יוסף שם לפרש הטעם בזה, ונתבאר בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-285)
285. ועיי"ש שכתבו לפרש דמה"ט הוא דמודה להא דאין שורפין תרומה טמאה ביו"ט, דכל הא דס"ל דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, הוא משום דס"ל דעיקר שחיטה לצורך אדם, ומשא"כ בשריפת תרומה טמאה שהיא לשם מצות שריפה, - אך הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו' כתב דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, דלא דריש לכם ולא לגבוה, אף שמן תרומה שנטמאת שורפין אותו ביו"ט, משום דיש בו צורך הדיוט. [↑](#footnote-ref-286)
286. ובחי' הגרע"א בפסחים שם כתב דמש"כ התוס' דטעמא דמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט הוא מדכתיב לד', אינו כדעת ר"ש בן אלעזר דס"ל דעולת נדבה אינה קריבה ושלמי נדבה קרבין, ועיי"ש במה שהאריך לפרש במה שהוצרכו התוס' התם לפרש דטעמא דמ"ד דקרבין הוא משום דכתיב לד', ולא פירשו דהוא משום דס"ל דחשיב כצורך הדיוט, או משום דאמרינן מתוך, ואכמ"ל, - אך יש מקום לדון בזה מתרי טעמי, חדא, די"ל כמש"כ כמה מקמאי דכל הא דלרשב"א אין עולת נדבה קריבה הוא מדרבנן, ועוד, די"ל כמש"כ הרא"ה בסוגיין בסו"ד דמקרא דחג לד' אין ללמוד לעולת נדבה אלא לשלמי נדבה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-287)
287. אך למש"כ הרא"ה בסוגיין בסו"ד, כל הא דשרינן בעולת נדבה מדינא דמתוך, הוא רק אחר דילפינן מקרא להתיר הקרבת שלמי נדבה, ולפ"ז אין להתיר עיקר הקרבת נדרים ונדבות מדין מתוך, - ולמש"כ בתשו' הרי"ד סימן פ"ב מה שאמרו לעיל שם דיש בהקרבת עולת נדבה לדינא דמתוך, הוא רק לענין הא דאינו לוקה משום דהוקלש איסור זה. [↑](#footnote-ref-288)
288. אך למש"כ הרא"ה בסוגיין ולקמן כ' ב' והר"נ בן הרמב"ן לקמן שם, הרי דאף אם יש להתיר בזה מדינא דמתוך, אי"ז מועיל להתיר אף מדרבנן, וכל הא דשרי אף מדרבנן, הוא רק משום דנדרים ונדבות קרבין מחמת עצמן, ולפ"מ שדן הרא"ה, הרי דאף מ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין, מודה דמדאורייתא אין קרבין מדינא דמתוך, וכל הא דאין קרבין הוא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-289)
289. אך אי"ז מוכרע, די"ל דאף עולת נדבה קריבה מדאורייתא מדינא דמתוך, וכמבו' בסוגיית הגמ' לעיל י"ב א' דיש להתיר בעולת נדבה מדינא דמתוך, אלא דה"ז אסור מדרבנן, והא דלא אסרו חכמים בשלמי נדבה, הוא משום דעיקר הקרבתן לצורך הדיוט ויש בהן להתירא דאוכל נפש, - וכ"נ בד' הבעה"מ לעיל י"ב א', דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, הא דשלמים קרבין הוא משום דיש בהן צורך הדיוט, והא דעולה קריבה מדאורייתא הוא מדינא דמתוך, וע"כ הוא דלב"ש דלית להו מתוך, עולת נדבה אינה קריבה מדאורייתא, ושלמי נדבה קריבין מדאורייתא, וכ"ה גם בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו'. [↑](#footnote-ref-290)
290. עיי"ש שהקשו במה שאמרו לעיל י"ב א' דהא דהשוחט עולת נדבה ביו"ט לוקה הוא כב"ש, שהרי אף לב"ה אין עולת נדבה קריבה, וכתבו דנהי דאיסורא איכא לאו ליכא כיון דאית לי' מתוך, ומשמע דיש בזה איסור דאורייתא, אלא דלי"ב לאו, וע"ד מש"כ התוס' לעיל י"ב א' למ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט. [↑](#footnote-ref-291)
291. והגרע"א בשבת שם נקט בפשיטות דאף למ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, מ"מ עולת נדבה אינה קריבה מדאורייתא, והביא כן מד' התוס' בחגיגה, ותמה לפ"ז על סוגיית הגמ' בשבת שם, עיי"ש, וגם קשיא ע"ז מסוגיית הגמ' בסנהדרין ל"ו א', - והמהרי"ט אלגאזי בס' קדושת יו"ט סימן מ"ב כתב לישב לסוגיית הגמ' בסנהדרין, דאתיא כאבא שאול דס"ל לקמן כ' ב' דאף עולת נדבה קריבה, עמש"נ בזה בדף מס' 12, וכ"כ רבים מן האחרונים, והובאו דבריהם בס' שלמי יוסף סימן ק"ז. [↑](#footnote-ref-292)
292. וכן משמע בד' התוס' לעיל י"ב א' ד"ה השוחט, דרק למ"ד דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט הוא דקשיא להו דמ"ט אין השוחט עולת נדבה לוקה, והיינו משום דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, אף עולת נדבה קריבה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-293)
293. ובזה מתישבים גם ד' התוס' בשבת כ"ד ב' סוד"ה ולא מילה דמבו' מדבריהם דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, אף עולת נדבה קריבה, ולא תיקשי ע"ז ממש"כ התוס' לעיל מינה בד"ה לפי שאין שורפין, דהא דנדרים ונדבות קרבין, הוא משום דעיקר שחיטתן גם לצורך אדם, ומתישב בזה משה"ק השפ"א שם על דבריהם. [↑](#footnote-ref-294)
294. וזהו שכתב הרשב"א בשבת כ"ד ב' בתו"ד דהא דנדרים ונדבות קרבין הוא משום שיש בהן צורך היום שהרי נאכלין לבעלים, או שיש בהן צורך ליום שאינו בדין שתהא כירתך פתוחה וכירת רבך סתומה, - והיינו דהא דשלמי נדבה קרבין, הוא משום דיש בהן צורך אוכל נפש, והא דעולת נדבה קריבה מדאורייתא, הוא משום דיש בה צורך ליום, וע"כ היא מותרת מדינא דמתוך. [↑](#footnote-ref-295)
295. וזהו שכתב הבעה"מ שם דאף לב"ש שלמי נדבה קריבין ביו"ט מדאורייתא, ורק עולת נדבה אינה קריבה, והיינו דכל הא דלב"ה עולת נדבה קריבה מדאורייתא הוא מדינא דמתוך, וע"כ הוא דלב"ש דלית להו מתוך, אין עולת נדבה קריבה, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו'. [↑](#footnote-ref-296)
296. ואמנם הנה מצינו ביחוסי תנו"א ע' ר"י בר אבדימי שפירש דמודה ר"ע לדינא דמתוך, ומה שאמרו דש"מ דלא אמרינן מתוך וכו', היינו בכה"ג דלי"ב צורך, עיי"ש, - וגם מצינו בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו' שנראה שפירש דרק בשריפת חמץ הוא דס"ל דלא אמרינן מתוך, דילפינן לה משריפת נותר, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן תמ"ו סק"ג בדעת תשו' הרשב"א ח"א סימן ע"א, וי"ל כן בדעת ר"י שהביא תוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ"ד ב', דנראה דס"ל בדעת ר"ע דאמרינן מתוך, עיי"ש, - אך התוס' ועוד מקמאי בפסחים שם, והתוס' לעיל י"ב א', והרא"ה בסוגיין, לא פירשו כן. [↑](#footnote-ref-297)
297. ולכאו' מוכח מד' הני קמאי, דהא דתלינן לדין חלבי שבת קרבין ביו"ט בהפלוגתא אם נדרים ונדבות קרבין ביו"ט, הוא בהפלוגתא אם שלמי נדבה קרבין ביו"ט, וזה מתפרש כמש"כ החזו"א בסימן קכ"ט (לדף ז' ב' סוסק"ד), ור"ע דס"ל דבעינן קרא דחלבי שבת קרבין ביו"ט, בע"כ דס"ל דאף שלמי נדבה אין קרבין ביו"ט, - ולפ"ז נמצא דלד' אינך קמאי שפירשו דהא דתלי לה התם בהפלוגתא אם נדרים ונדבות קרבין ביו"ט, הוא אם עולת נדבה קריבה ביו"ט, מוכח דהא דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין אף עולת נדבה קריבה, אי"ז מכח דינא דמתוך, אלא הוא משום דאף עולת נדבה נתרבתה מקרא דחג לד', או משום שלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך ריקן, (כדאמר אבא שאול לקמן כ' ב'). [↑](#footnote-ref-298)
298. ולדרך זו, הרי דלאבא שאול דעולת נדבה קריבה, היינו אף מדרבנן, דלא מצינו דאסרו חכמים בזה, - ועוד, דאם יש מקום לומר דמדרבנן אינה קריבה, מנ"ל לפרש דלר"א ב"ר שמעון הא דעולת נדבה אינה קריבה הוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-299)
299. עיי"ש שכתב דאם הא דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט הוא מדינא דמתוך, לא מצינו למילף מינה דקרבן יחיד חמיר מרציחה, דברציחה ל"ש מתוך, - ויש להוסיף עוד, דגם מטעמי אחריני ל"ה מצי למילף מינה דלא תהא רציחה דוחה קרבן יחיד, חדא, שהרי אף אוכל נפש עצמו שדוחה יו"ט, רציחה דוחה אותו, - ועוד, דהרי הא דקרבן יחיד קרב ביו"ט, אי"ז כלל משום דין הקרבתו, אלא משום צורך הדיוט שבזה שלא יהא שלחנך מלא וכו', ואי"ז טעם שלא תהא רציחה דוחה אותו, - ועוד, דה"ט דשלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך ריקן, ל"ש רק בקרבנות הקרבין ביו"ט. [↑](#footnote-ref-300)
300. הטו"א שם הק' על תי' זה ממה שאמרו לקמן בסוגיין דלדעת ת"ק יש להביא תודתו בחג הסוכות, משום דא"א לו להביאה בחג המצות ובחג השבועות ויעבור בבל תאחר, ולפ"ד התוס' הרי בידו להביאה בחג השבועות לשם שלמי שמחה, - והצל"ח לקמן בסוגיין כתב דהלחם שמביא עמה מוכיח שעיקר הבאתה היא לשם נדרו, וע"כ אינו מביאה ביו"ט, ועד"ז כתב הפנ"י לקמן שם. [↑](#footnote-ref-301)
301. ויש לפרש עוד בזה, למש"כ הצל"ח גופי' בחגיגה ו' ב' בדעת הרמב"ם דאיכא מצוה בפנ"ע להקריב קרבן לשלמי שמחה, והוא יוצא יד"ח זו בהקרבת נדרים ונדבות לשם שלמי שמחה, ונתבאר להלן, ולפ"ז מסתברא מילתא דהא דשלמי שמחה קרבין ביו"ט, הוא רק בקרבן דתורת שלמי שמחה עליו, ובכלל זה הוא נדרים ונדבות שמקריבם לשם שלמי שמחה, אך קרבן שאין עליו תורת שלמי שמחה, אינו קרב ביו"ט, אף דבאכילת בשר קרבן זה יוצא יד"ח שלמי שמחה, דלא עדיף קרבן זה מכל נדרים ונדבות שאין קרבין ביו"ט, אף דיש בהן גם צורך הדיוט, (וכמו שעמד ע"ז הטו"א). [↑](#footnote-ref-302)
302. אמנם למש"כ הצל"ח דהוא מחויב בהבאת קרבן לשלמי שמחה, צ"ב דמ"ט הוא יוצא יד"ח בנדרים ונדבות שהקריבם לשם כך, ול"ה כדבר שבחובה שאינו בא אלא מן החולין, ואין לומר דילפינן לה מקרא דושמחת בחגך, לרבות כל מיני שמחות לשמחה, שהרי הך קרא לא קאי כלל על חובת הבאת שלמי שמחה, אלא על מצות אכילת שלמי שמחה, כדילפינן מינה דהכהנים יוצאין בחטאת ובאשם ובחזה ושוק, והיינו דיוצאין באכילתן במצות אכילת שלמי שמחה. [↑](#footnote-ref-303)
303. ועיי"ש שנחלק על פי' ר"ח דהוא לעשות מלאכה כגון סלין וכיו"ב, שאסור לעשות מלאכה בחוה"מ, ולא הותר אלא לבקע עצים לצורך אכילה. [↑](#footnote-ref-304)
304. צ"ב, שהרי אף שבחוה"מ מותר לעשות מלאכה לצורך כל המועד, מ"מ אסור לעשות מלאכה לצורך חול, ואפ"ה מייתינן מינה דה"נ נדרים ונדבות קרבין, וא"כ מ"ט לא מייתינן מהא דביו"ט שרי לעשות מלאכה לצורך היום, דה"נ נדרים ונדבות קרבין, - ואם משום דנדרים ונדבות הוו צורך גבוה, ואינם צורך היום, הרי ה"נ אינם צורך המועד. [↑](#footnote-ref-305)
305. ומבו' בדבריו דלפירש"י דסלותי מסלתינן הוא לקיטת עצים מן המחובר, וכן לפי' ר"ח ולפי' המאירי, ניחא דמלאכה זו לא הותרה ביו"ט, - אך צ"ב, דמ"ט הקרבת נדרים ונדבות תליא במה שהותרו אף שאר מלאכות, הרי שחיטה הותרה ביו"ט, ואפ"ה לא הותרה הקרבת נדרים ונדבות, וא"כ אף דבחוה"מ הותרו אף שאר מלאכות, מ"מ מנ"ל שהותרה אף הקרבת נדרים ונדבות, וי"ל. [↑](#footnote-ref-306)
306. ועד"ז צ"ל לדעת הרמב"ם ודעימי' דמדאורייתא הותרו כל המלאכות ביו"ט, וא"כ מה מייתינן מהא דבחוה"מ סלותי מסלתינן, הרי אף ביו"ט סלותי מסלתינן מדאורייתא, ואפ"ה אין נדרים ונדבות קרבין, - ובע"כ דהיינו דביו"ט דלא הותרו המלאכות אלא לצורך אוכל נפש, אין ללמוד מזה דה"נ נדרים ונדבות קרבין לצורך גבוה, ורק בחוה"מ שהותרה מלאכה אף כשאין בה צורך היום גמור, הוא דיש להתיר אף הקרבת נדרים ונדבות. [↑](#footnote-ref-307)
307. והנשמ"א בכלל ק"ו סק"ה כתב לפ"ז, דמדאיצטריך קרא למישרי, ש"מ דהא דכתיב לכם דילפינן מיני' לכם ולא לגבוה קאי גם על חוה"מ, וע"כ בעינן להתיר שחיטת נדרים ונדבות לצורך גבוה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאסור לעשות מלאכה בחוה"מ לצורך נכרי, מדכתיב לכם ולא לנכרי. [↑](#footnote-ref-308)
308. וזה למש"כ התוס' שם ו' ב' ד"ה בשלמא לרבי דכל שהי' חולה ברגלים אינו עובר בבל תאחר, - אך הפנ"י שם צידד דאף בכה"ג עובר בבל תאחר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-309)
309. הכס"מ בפ"ח מנזירות הי"ד פירש לד' התוס', דאם אמר איפכא, הוי נזיר ומגלח ממעות מע"ש, וכ"כ המל"מ בפ"א מקר"פ ה"ג בתו"ד, - אך הבית מאיר בסוגיין תמה ע"ז, דהיאך אפשר שיגלח ממעות מע"ש, הרי הו"ל דבר שבחובה ואינו בא אלא מן החולין, ואף שהתנה דיהא נזיר ע"מ כן, הו"ל מתנה ע"מ שכתוב בתורה ותנאו בטל, - ועיי"ש שכתב דבע"כ דמכוון ד' התוס' הוא דבכה"ג אינו נזיר כלל, ועיי"ש בסו"ד במש"כ בטעם הא דל"ד לכל מתנה עמש"כ בתורה דהמעשה קיים ותנאו בטל, - וכ"כ בחי' המאירי בתו"ד דאם אמר ע"מ שאצא משום חגיגה הרי עלי תודה, אי"ז הקדש כלל, וכ"כ המאירי בביהב"ח דבכה"ג אין הנדר נדר. [↑](#footnote-ref-310)
310. והשיג על מש"כ הרמב"ם שם דאם אמר הרי עלי תודה שאצא בה ידי חגיגה, אינו יוצא בה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מנזירות הי"ד דהאומר הריני נזיר ע"מ שאגלח ממעות מע"ש ה"ז נזיר ואינו מביא קרבנותיו מן המעשר. [↑](#footnote-ref-311)
311. ולפ"ז לכאו' לאו היינו דבכה"ג הוי נזיר ומגלח ממעות מע"ש, אלא היינו דאינו נזיר כלל, וכמו שאמרו במנחות שם דהא דמהני כשאמר ע"מ שאקריבנה בבית חוניו, דהיינו משום דאמר אי סגיא בבית חוניו טרחנא, טפי לא מצינא לאצטעורי, וכ"כ בס' שרשי הים בפ"ח מנזירות הי"ד, ויישב בזה למש"כ בתשו' מהרש"ך שם לתמוה ע"ד הרמב"ן, - אך צע"ק במש"כ הרמב"ן דבכה"ג "מגלח", ולהנ"ל הרי ל"ה נזיר כלל, ואינו מגלח. [↑](#footnote-ref-312)
312. והרמב"ן כתב דה"נ כשאמר הריני נזיר ע"מ שאגלח ממעות מע"ש מגלח, - אך מד' הראב"ד שלא השיג ע"ד הרמב"ם בהל' נזירות, משמע דמודה דהתם אינו מגלח אף כשאמר ע"מ, - ובתשו' מהרש"ך ח"ג בתשו' הנוספות סימן כ"ב כתב בטעמו דשאני כשאומר הרי עלי תודה שאצא בה ידי חגיגה, דאינו מתנה ע"מ שכתוב בתורה, שהרי ל"ה חייב תודה, וכשמתנה ע"מ שאצא בה ידי חגיגה, י"ל דאדעתא דהכי נדר שיספיק לו זה הנדר שנדר לצאת ידי חגיגה שחייב, ויהיו לקרבן ההוא ב' שמות קרבן תודה וקרבן חגיגה, והיינו דלא חשיב כלל כמביא חגיגה שלא מן החולין, דמעיקרא כשנתחייב להביא תודה הוא ע"מ להביא גם לשם חגיגה, ומשא"כ כשאומר הריני נזיר ע"מ שאגלח ממעות מע"ש, כיון דתגלחת נזיר הוי מילתא דחובה על הנזיר, וחיובו הוא להביא קרבנותיו ממעות חולין, היאך יועיל לו תנאו להביא קרבנותיו ממעות מע"ש. [↑](#footnote-ref-313)
313. ובחי' הרא"ה ור"נ בן הרמב"ן נחלקו ע"ז, דאף אם בממון בעינן משפטי התנאים, מ"מ במתנת שכ"מ ל"ב משפטי התנאים, עיי"ש, - והראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות נחלקו ע"ז, דאף אם גם בממון בעינן משפטי התנאים, מ"מ הכא כל שהתנה שנותן מאתים זוז ע"מ שישא את בתו, לא יטול מאתים זוז אם לא ישא את בתו, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-314)
314. ועיי"ש שכתב דמש"כ בפירש"י לעיל במתניתין דטעמא דב"ש דאין סומכין הוא משום שבות, הוא אליבא דמ"ד דב"ש ילפי שלמי חובה משלמי נדבה, והא דאין סומכין ביו"ט הוא משום דל"ב תיכף לסמיכה שחיטה, - וצ"ע, דלהדיא כתב רש"י הכא דאף למ"ד דב"ש לא ילפי שלמי חובה משלמי נדבה, הא דאין סומכין עליהן הוא ביו"ט דלא דחיא סמיכה דידהו יו"ט, ועמד ע"ז השפ"א, - ועמש"כ בחי' בית מאיר בסוגיין בביאור ד' התוס' בזה. [↑](#footnote-ref-315)
315. ולמש"כ התוס' בפסחים ס"ו ב' ד"ה מביאה דהותר להביא בהמה לעזרה כשאינו עושה בה מעשה הקרבה בעודה חולין, ניחא הא דהעמיד בבא בן בוטא חולין בעזרה, - אך בד' התוס' וש"ר הכא מבו' דס"ל דנאסרה הבאת חולין לעזרה, אף כשאינו עושה בה מעשה הקרבה, והיינו עכ"פ בבהמה שהיא ראוי' למזבח, (וכמש"כ השטמ"ק בתמורה כ"ג א' דבכה"ג איכא משום איסור חולין בעזרה). [↑](#footnote-ref-316)
316. לכאו' צ"ל בעזרת נשים, וכמש"כ כן התור"פ, דעזרת ישראל הויא עזרה גמורה, ומ"ט יהא מותר להכניס חולין לתוכה. [↑](#footnote-ref-317)
317. ובסו"ד כתב לישב עוד, דהא דפרכי ב"ש מינה, הוא משום דלב"ש לטעמייהו דלית להו מתוך, אין נדרים ונדבות קרבין מדאורייתא, וזהו שהשיבו ב"ש לב"ה, דלדידן אין ללמוד ממה שהותר להדיוט, דלפי דעתינו דלא אמרינן מתוך, נדרים ונדבות יוכיחו שמותרין להדיוט ואסורין לגבוה, ואף אתם לא באתם לרבותם מעיקר הדין, אלא מכח מתוך, וע"כ הן אסורין מדרבנן, וכיון שכן לדברינו דלא אמרינן מתוך הן אסורין מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-318)
318. והרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו' הוכיח דלאבא שאול עולת נדבה קריבה מדאורייתא, ממה שאמרו בפסחים מ"ז א' דלדידי' קרא דלכם אתי למעוטי לכם ולא לנכרים, ולא אמרו דאתי למעוטי דאין עולת נדבה קריבה, אך לכאו' יש לדחות, למש"כ הרא"ה בסוגיין בסו"ד והתוס' הרשב"א בפסחים שם די"ל דהא דאין נדרים ונדבות קרבין ילפינן לה מקרא דוחגותם אותו, ול"ב לזה לקרא דלכם ולא לגבוה, (ול"ב לקרא דלכם ולא לגבוה, אלא ללמד דאף דיש בו צורך הדיוט מ"מ כל שעיקרו לגבוה לא הותר). [↑](#footnote-ref-319)
319. ובזה מתישב משמעות פירש"י בחגיגה ז ב' ד"ה ביו"ט דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט אף עולת נדבה קריבה, וכ"נ בד' התוס' בכתובות ז' א' (ד"ה מתוך שהותרה), והטו"א שם תמה ע"ז דלהדיא תניא לעיל י"ט א' דמודו ב"ה דעולת נדבה אינה קריבה, ולהנ"ל ניחא, דמכוון ד' רש"י הוא לדעת אבא שאול דאף עולת נדבה קריבה, דלדידי' היא קריבה אף מדרבנן, - ושו"ר שכבר כתב כן החזו"א בסימן קכ"ט לדף ז' ב' סק"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-320)
320. השעה"מ בפ"א מחגיגה ה"ח תמה ע"ז, דא"כ מה מייתי רב הונא משתי הלחם דאינו דוחה יו"ט, הרי י"ל דת"ק דרשב"ג דלא דחי יו"ט, ס"ל כת"ק דאבא שאול דנדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט מדאורייתא, אך אינך תנאי ס"ל דאין קרבין מדרבנן מגזירה שמא ישהה, וס"ל כרשב"ג דשתי הלחם דוחין יו"ט, ועוד דכיון דלת"ק דאבא שאול נדרים ונדבות אין קרבין ביו"ט מדאורייתא, מ"ט ס"ד לאפושי בפלוגתא ולמימר דלאינך תנאי אינו אלא מדרבנן, - ושמא יש לפרש לד' המהרש"א כד' הרא"ה, דלא שמיע לי' הך ברייתא. [↑](#footnote-ref-321)
321. צ"ע היאך הוא מתישב במש"כ בפירש"י בד"ה מחזא חזו דהס"ד דמדאורייתא מחזא חזו, הוא משום דלד' משמע כל לד' ואפי' נדרים ונדבות, דלפ"ז הדין נותן דאף עולת נדבה קריבה מדאורייתא, - אך י"ל כמש"כ הרא"ה לעיל י"ט א' בסו"ד דאין ללמוד מקרא דחג לד' אלא שלמי נדבה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-322)
322. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ בפירש"י דהס"ד דהא דאין קריבין הוא מגזירה שמא ישהה, הוא שמא ישהה עד המועד שיהא לו בשר מצוי ברגל, וזה אינו טעם לאסור הקרבת עולת נדבה ביו"ט, ובע"כ דהא הוה פשיטא לי' דהא דעולת נדבה אינה קריבה ביו"ט הוא מדאורייתא, וכל הס"ד דהוא מדרבנן הוא בשלמי נדבה דיש בהן צורך הדיוט. [↑](#footnote-ref-323)
323. אך בד' התוס' בפסחים שם משמע דס"ל דאין איסור כלל בזריקת הדם, וכמש"כ כן התוס' הרשב"א שם בתחילת דבריו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-324)
324. מבו' בדבריהם דאף חלק הבעלים לא הותר באכילה קודם הקטרת אימורים, ועמש"כ הצל"ח לדון בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-325)
325. וצ"ל לפי דבריהם, דלמ"ד דאינו זורק הדם אלא כדי להתיר בשר באכילה, לא הותר לזרוק הדם אלא כשנטמאו האימורים או שאבדו, דבכה"ג שרי הבשר באכילה ביו"ט, וכמש"כ התוס' בשם י"מ. [↑](#footnote-ref-326)
326. והקוב"ש באות נ"ד כתב דאף דביו"ט הותר לאכול את הבשר כיון דא"א להקטיר את האימורים, מ"מ בלילה דאפשר להקטיר את האימורים, שוב נאסר באכילת הבשר, ולא אמרינן דכיון שכבר הותר הבשר באכילה לא יאסר אח"כ, דאי"ז איסור על אכילת הבשר, אלא היינו דכיון דאיכא מצות הקטרה צריך להקדימה למצות אכילה, וכמש"כ התוס' בזבחים מ"ג א' (ד"ה והלבונה) דהאימורים לא חשיבי מתיר, כיון דאם נטמאו או אבדו שרי בשר באכילה. [↑](#footnote-ref-327)
327. וי"ל עוד, למש"כ החזו"א בסימן קכ"ט לדף ז' ב' סוסק"ד דלמ"ד דשלמי נדבה קרבין ביו"ט מרבויא דלד' והותר אף הקרבת אימוריהן, יש ללמוד מזה להתיר אף הקטרת אימורי שאר קרבנות אף אותם דשחיטתם אינה חובת היום, דגם הקטרת אימורי שלמי נדבה אינה צורך היום (לדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו דאם א"א להקטירן הו"ל כנטמאו או שאבדו) ואפ"ה שריא, ולפ"ז י"ל דע"כ לדידי' פשיטא דאף מותר לזרוק דם עולת נדבה, - ויש להוסיף, דאף אי נימא דלא התירה תורה אלא בהקטרה שכבר קרב הקרבן והוכשר, מ"מ כיון דשרי להקטיר האימורים ביו"ט, יש להתיר לזרוק הדם, דכל הא דס"ל לרבא דאינו זורק להקטיר אימורים, הוא רק משום דהקטרת האימורים אינה אלא בערב, ולא התירו לזרוק דם ביו"ט לצורך הלילה, וזה לדעת רש"י, דהותר לזרוק אף לצורך אכילה בשבת, (וכל הא דלא הותר לזרוק בשבת, הוא משום דלא יאכל בשבת, ונתבאר להלן), והרי דאי"ז היתר בפנ"ע משום אוכל נפש דיו"ט, (אך לדעת הרא"ה והשטמ"ק שנחלקו ע"ד רש"י, לכאו' אין להתיר לזרוק הדם לצורך הקטרת האימורים). [↑](#footnote-ref-328)
328. ובחי' ר"נ בן הרמב"ן לעיל בסוגיין הוכיח מזה דלמ"ד דזורק את הדם ע"מ להתיר בשר באכילה, היינו רק כדי להתירו באכילה ביו"ט עצמו, ולא התירו לזרוק הדם כדי להתיר הבשר באכילה בלילה, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר שהק' מהא דאין הבשר נאכל קודם הקטרת אימורים. [↑](#footnote-ref-329)
329. וכ"ה משמעות ד' התוס', דלדעת רבה לא הותר לזרוק הדם אלא לצורך אוכל נפש ושמחת יו"ט, ולפ"ז לכאו' אין להתיר אלא לצורך אכילה דיו"ט, ולא לצורך אכילה דשבת, אך אי"ז מוכרע, שהרי גם בהתירא דמוקצה לצורך אוכל נפש, שכתבו התוס' לעיל ח' א' דהוא לצורך אוכל נפש ושמחת יו"ט, כתב הצל"ח לעיל ד' א' לדון דיש להתיר גם לצורך עונג שבת דהוא מצוה כמו שמחת יו"ט, (ונתבאר במ"מ לפ"ק דביצה דף מס' 14). [↑](#footnote-ref-330)
330. אך בד' הרשב"א בסוגיין ובחולין שם משמע להדיא דכל מש"כ להתיר למלאות כל הקדירה בשר אף בזאח"ז משום דעי"ז התבשיל והבשר יפה, הוא רק לפ"מ דקי"ל כר"ש בן אלעזר דשרי למלאות כל התנור פת מפני שהפת נאפה יפה בזמן שהתנור מלא, דלדידי' כ"ש דיש להתיר למלאות כל הקדירה בשר, וזה כמש"כ הב"ח והט"ז בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-331)
331. אך התוס' בגיטין ח' ב' סוד"ה דאמירה כתבו דהתירו חכמים משום שמחת יו"ט, ובד' המהרש"א שם מבו' דס"ל דריבוי בשיעורים שרי מדאורייתא, ואף דה"ז אסור מדרבנן, מ"מ משום שמחת יו"ט התירו, אך הקרני ראם והרש"ש שם פירשו לד' התוס' שם בע"א, ואכמ"ל, - ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בקצירה וכיו"ב שלא הותרה ביו"ט לצורך אוכל נפש, ובא לקצור לצורך חולה, אם מותר להרבות, דלדעת התוס' במנחות ודעימייהו מותר להרבות, דביו"ט דקיל לא אסרו חכמים להרבות בשיעור, אך לדעת התוס' בגיטין אסור להרבות, דלא התירו הכא להרבות אלא משום שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-332)
332. אך הרשב"א בחולין שם כתב דאין לפרש כן, דכיון דאפי' עביד הכי לי"ב איסור אלא מדרבנן, ל"ה גוזרים משום זה. [↑](#footnote-ref-333)
333. הריטב"א בעירובין ס"ח א' תמה ע"ז, דכיון דאתוספת בישול ותוספת מלאכה קפדינן, מה לי אם הכל גוף אחד או ב' גופים, וכי יש הפרש בין מבשל חתיכה א' גדולה למבשל ב' חתיכות קטנות, - ובדעת הרא"ה י"ל דס"ל דהתירא דריבוי בשיעורים הוא משום דהותרה עיקר המלאכה הותרה אף התוספת, ונתבאר להלן, ובזה שפיר י"ל דהיינו רק בגוף אחד ולא בב' גופין. [↑](#footnote-ref-334)
334. ובדבריהם מבו' דבזה הוא שנחלק הר"ן דס"ל דכל שמרבה בשיעור יש בזה איסור תורה, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת דין פיקו"נ סק"ב, - אך בהגה' הגר"י פערלא על המנ"ח שם כתב דמש"כ הר"ן דה"ז אסור מדאורייתא, היינו רק כשהותר העיקר, דבכה"ג אסור מדאורייתא להוסיף, דעושה בזה מלאכת איסור, אך כל דעיקר המלאכה אסורה, ליכא תוספת איסור במה שמרבה בשיעור, והיינו דלעולם אף כשמרבה בשיעור אי"ז אלא חד איסורא, ואך דכיון דהתוספת בפנ"ע הויא סיבה הויא סיבה לאיסור המלאכה, ע"כ אף שהותר העיקר, אכתי יש לאסור משום התוספת. [↑](#footnote-ref-335)
335. ומצינו כן גם בד' הריטב"א במכות כ' ב', דאם עשה במקום אחד בפעם אחת קרחה גדולה כשיעור ה' קרחות, פשיטא דאינו חייב אלא אחת, דהו"ל כאוכל אכילה גדולה של חלב שיש בה כמה זיתים בב"א שאינו חייב אלא אחת, ול"ב בזה לדינא דנזיר שהי' שותה יין כל היום דאינו חייב אלא אחת, - אך בד' התוס' במכות שם משמע, דכל הא דהאוכל ב' זיתי חלב בב"א אינו חייב אלא אחת, הוא רק משום דליכא חילוק התראות, אך אם התרו בו ב' התראות חייב ב', ועמד ע"ז המנ"ח במצוה רח"צ שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-336)
336. וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בשבת שם שכתב די"ל דמה שאמרו התם דש"מ אכל ב' זיתי חלב וכו', באתמהה אמרינן, ש"מ דאכל שני זיתי חלב בהעלם אחד כה"ג דהוי בב"א חייב ב', ובכה"ג לכו"ע פטור, - והנה הרי בגמ' שם משני דאיירי בנודע וחזר ונודע, ומבו' לפ"ז דאף דהו"ל הוצאה אחת, ולכו"ע אינו חייב אלא אחת, אף למ"ד דאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב על כל אחת, מ"מ כל שנודע וחזר ונודע הוא חייב ב' חטאות, - ובע"כ דהא דכשאכל בב"א לכו"ע אינו חייב אלא אחת, אי"ז משום דל"ה אלא איסור אחד, דא"כ ל"ה מהני הא דנודע וחזר ונודע לחייבו ב', אלא הוא משום דאינו חייב ב' אלא בדאיכא חילוק כ"ד ביניהם. [↑](#footnote-ref-337)
337. ועיי"ש שכתב לדון להוכיח לזה ממה שאמרו במכות כ' ב' דאם סך ה' אצבעותיו נשא וקרח ה' קרחות בב"א חייב ה' מלקיות, משום דהו"ל התראה אכל חדא וחדא, והרי דאף שעשה זה בה' אצבעותיו ביד אחת אפ"ה חייב על כל אחת, משום דכל אצבע פעל פעולת הקרחה בפנ"ע, וכ"ש בב' ידים, וכתב דיש לדחות דשאני התם דכל קרחה היא במקום בפנ"ע וקרחות מחלקות, ועיי"ש במש"כ בזה בדעת התוס', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-338)
338. עיי"ש שהק' לדעת הר"ן דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, במה שאמרו בעירובין ס"ח א' דנחים לה נכרי אגב אימי', דבע"כ דהוא משום דשבות דאמירה לנכרי שרי לצורך חולה, וא"כ למה לי לומר דאגב אימי', נתיר לכתחילה להחם ע"י נכרי, "ומה הפרש בין זל"ז, כיון דריבוי הוי ג"כ מלאכה דאורייתא". [↑](#footnote-ref-339)
339. והתוס' בגיטין ח' ב' ד"ה אע"ג ובב"ק פ' ב' ד"ה אומר לנכרי כתבו דאף אם ל"ג ע"י נכרי, בע"כ דאיירי ע"י נכרי, דע"י ישראל ל"ה שרי להרבות בשיעור, דאסור להרבות בשיעור, כמו שאמרו בחולין ט"ו ב', וכ"כ הרמב"ן בשבת ק"ל ב', והתוס' הרא"ש בעירובין שם, והוכיחו דריבוי בשיעור אסור, מסוגיית הגמ' במנחות ס"ד א', - אך הרשב"א בסוגיין ובשבת ק"ל ב' כתב דכיון דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, לא אסרו במקום מצוה, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש בשבת ל"ט ב', - וי"ל עוד, לדעת הרא"ה בסוגיין דבחימום מים שהוא גוף אחד ליכא איסור כלל בריבוי בשיעורים, וכ"כ הריטב"א בעירובין שם בשמו, וכן צ"ל בדעת התוס' בשבת ל"ט ב', דמבו' בדבריהם דאף מדרבנן לא נאסר להוסיף מים, ואף שלא במקום מצוה, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-340)
340. ובתי' בתרא כתב דהתם איירי כשאין מרבין בשביל התינוק, דמה שמחממים לאמו יספיק לרחוץ שניהם בב"א, ולפ"ז לא הותר ריבוי בשיעורים אף ע"י נכרי, - ובחי' הגרע"א בעירובין שם כתב די"ל דהא דניחום אגב אימי', היינו שיאמרו לנכרי לחמם מים לאימי', והנכרי מעצמו ימלא הקדירה מים, וזה אינו בצווי הישראל. [↑](#footnote-ref-341)
341. וגם בעיקר הדברים יש להעיר ממש"כ התורי"ד בעירובין שם והרשב"א בשבת קל"ד ב' דאסור למול ע"מ לחמם מים אחר המילה ע"י נכרי, והרי דאמירה לנכרי במקום חולה ל"ה "הותרה", ואסור להביא עצמו לידי כך, וכ"נ גם ממש"כ המג"א בסימן שכ"ח סקי"א בשם הרד"ך דלא הותר אמירה לנכרי לצורך חולה כשאפשר להמתין למוצ"ש, ­- ועמש"כ בשיעורי הגר"ש בגיטין ח' ב' לפקפק בזה מטעם אחר, ועד"ז כתב השערי חיים בגיטין סו"ס כ"ג. [↑](#footnote-ref-342)
342. אך צ"ע לפ"ז בד' התוס' בגיטין שם שנסתפקו בדין זה, שהרי משמעות דבריהם שם דריבוי בשיעורים אינו אלא מדרבנן, וע"כ הותר ביו"ט משום שמחת יו"ט, וכ"כ המהרש"א שם בדעתם, ולפ"ז הרי דמה"ט יש להתיר אמירה לנכרי להרבות בשיעור לצורך מילה, ומהיכ"ת נימא דשרי אף שלא לצורך מילה. [↑](#footnote-ref-343)
343. ובס' ארחות שבת ח"ב במילואים סימן י' האריך דדעת רוב הראשונים להתיר אמירה לנכרי להרבות בשיעור, עיי"ש, ולמש"נ נוטה דדעת רוב קמאי לאסור בזה, - ויש להוסיף, דלדעת הסוברים דמכוון הגמ' התם הוא לחמם ע"י ישראל, והתירו לריבוי בשיעורים זה לצורך מצות מילה, הרי דלא מצינו מקור כלל להיתר ריבוי בשיעורים ע"י נכרי, וודאי דיש לאסור בזה, - וגם לפי' בתרא דהר"ן בעירובין לא הותר כלל אמירה לנכרי להרבות בשיעורים אף לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-344)
344. והרא"ה כתב דאף דממלא נחתום חבית מים אע"פ שא"צ אלא לקיתון אחד, היינו משום דהו"ל כגוף אחד ממש, ובכה"ג הוא דאיכא להתירא דריבוי בשיעורים, ומשא"כ בכמה גרוגרות בעוקץ אחד דאי"ז כגוף אחד ממש, - אך הריטב"א בעירובין ס"ח א' נקט דבכמה גרוגרות בעוקץ אחד חשיב כקצירה אחת ממש, והוכיח מזה דלא הותר ריבוי בשיעורים אף בגוף אחד, ודלא כמש"כ הרא"ה. [↑](#footnote-ref-345)
345. ובשיעורי אשר לשלמה סו"ס כ"ג כתב לישב בע"א, וזה אי נימא דגם לדעת התוס' ודעימייהו דריבוי בשיעורים אינו אלא מדרבנן, כ"ז הוא במקום דהותר מקצתו משום פיקו"נ, ומשום דכל חדא וחדא חזיא לי', או משום דכל שהותרה עיקר המלאכה הותר אף התוספת, אך כשעושה כן באיסור איכא תוספת איסור בהריבוי, ונתבאר בדף מס' 13, ולפ"ז י"ל דע"כ כ"ז הוא אחר שחל ההיתר דפיקו"נ, אך כשבאנו לדון מעיקרא על מה יחול ההיתר דפיקו"נ, שפיר י"ל דעדיף שיחול ההיתר על קצירת ב' הגרוגרות שכולן ראויין לפיקו"נ, ולא יחול ההיתר על קצירת ג' הגרוגרות שאין כולן ראויין לפיקו"נ, - וצ"ב, דאם מעיקרא אמרינן דעדיף שיחול ההיתר על קצירת ב' הגרוגרות ולא יחול ההיתר על קצירת ג' הגרוגרות, הדין נותן דמכח זה יש לאסור להרבות בשיעורים, כדי שלא יחול ההיתר על יותר מן הצריך לפיקו"נ, והגע עצמך, הרי שיש לפניו ב' קדירות, אחת שיש בזה כשיעור הנצרך לחולה, ואחת שיש בה יותר מן הנצרך, (ואין בידו להוציא ממנה חלק מן התבשיל), הרי דלפי המבו' בסוגיית הגמ' במנחות הדין נותן דיש לו לבשל את הקדירה שיש בה כשיעור הנצרך, ולא לבשל את הקדירה שיש בה יותר מן הנצרך, ואטו נימא דאחר שהותר לו לבשל את הקדירה שיש בה כשיעור הנצרך, יהא מותר להוסיף בה עוד תבשיל, וזה דבר שאי אפשר, (וודאי דכ"ה שלא הותר לו לבשל את הקדירה שיש בה יותר מן הנצרך, ה"נ לא הותר לו להוסיף בקדירה זו), וי"ל. [↑](#footnote-ref-346)
346. והעירו דבהיתר ריבוי לשיעורים באמירה לנכרי, מבו' בד' המאמ"ר בסימן רמ"ז סק"ה והנהר שלום שם סק"ב והגר"ז בקו"א שם סק"ב דשרי אף כשאין התוספת ראוי', - אך יש מקום לדון דהיתר ריבוי לשיעורים באמירה לנכרי הוא דין בפנ"ע, ואינו ענין לדין ריבוי בשיעורים בעלמא, וזה תליא במש"נ בדף מס' 13 בטעם התירא דריבוי בשיעורים באמירה לנכרי, - ועוד יש להעיר, דבד' המאמ"ר והנהר שלום שם לא נתפרש דהא דשרי הוא מכח דינא דריבוי בשיעורים, ועמש"נ בזה במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 10 בהערה. [↑](#footnote-ref-347)
347. ועיי"ש שכתב דלטעמא קמא דהר"ן בטעם התירא דריבוי בשיעורים, שרי אף בכה"ג, וכ"ה מבו' בד' המנ"ח במצוה רס"ד אות ט' שכתב בדין כניסת כהן לבית שיש שם מת קרוב ומת רחוק, דלדעת הר"ן תליא בהנידון אם טומאת קרובים הותרה או דחוי', עיי"ש, - אך בד' הברוך טעם שם מבו' דגם לטעמא קמא דהר"ן לא הותר בכה"ג, וכ"כ העולת שלמה במנחות כ"א ב', והחלקת יואב בח"א סימן כ"ה, והאחיעזר בח"ג סימן ס"ה סק"ח, - והעולת שלמה שם פירש דהוא משום דל"ש למימר בכה"ג דתוספתו כמוהו, כיון דהתוספת אינה ראוי' להיות ניתרת, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-348)
348. אך בתשו' בית מאיר סימן כ' נקט דהתירא דריבוי בשיעורים לדעת התוס' ודעימייהו הוא גם כשמקצת אינו ראוי כלל, עיי"ש, וכן נקטו השפ"א במנחות כ"א א', והח"ח בס' מחנה ישראל סימן ל"א בהגה"ה, - ויש להוסיף, דלפ"מ שנקט המחנה ישראל שם דדין ריבוי בשיעורים הוא אף כשעיקר המלאכה היא באיסור, דליכא תוספת איסור מדאורייתא בהריבוי, ונתבאר בדף מס' 13, אין מקום כלל להצריך בריבוי בשיעור במלאכת אוכל נפש או בפיקו"נ שתהא אף התוספת ראוי'. [↑](#footnote-ref-349)
349. אך למש"כ התוס' במנחות ס"ד א' והרשב"א בכ"ד דהא דהתירו להרבות ביו"ט, הוא משום דביו"ט דקיל לא אסרו חכמים להרבות בשיעור, שפיר י"ל דיש להתיר להרבות אף בדבר שאינו ראוי לו. [↑](#footnote-ref-350)
350. ולמש"כ הרא"ה בסוגיין דהא דגזרו שמא ירבה בשבילו, הוא משום דלא הותר ריבוי בשיעורים אלא בגוף אחד, ניחא, דע"כ בשחיטה דהו"ל גוף אחד, ליכא איסור כלל בריבוי בשיעורים, וכ"כ האמרי בינה או"ח סימן י"ז, אך בתשו' רב פעלים ח"א או"ח סו"ס כ"א תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-351)
351. אך למש"כ הרשב"א בסוגיין ובשבת ק"ל ב' דלמש"כ ר"י דריבוי בשיעורים בשבת אסור מדרבנן, י"ל דהא דגזרו שמא ירבה בשבילו, הוא שמא ירבה בשבילו אף באותה קדירה קודם שנתנה ע"ג האש, דה"ז אסור מדרבנן, וכ"נ גם בדבריו בחולין שם, תיקשי קו' זו גם לדעת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-352)
352. ובס' לפלגות ראובן חולין ט"ו ב' כתב לדקדק כן מהא דתניא לעיל י"ב א' ולקמן ק"ז ב' דההורג כינה בשבת כאילו הורג גמל, ומשמע דליכא נפ"מ בין הריגת כינה להריגת גמל. [↑](#footnote-ref-353)
353. אך הקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"ט בתחילת דבריו נקט בפשיטות כד' המנ"ח דשחיטת בע"ח גדול הו"ל כריבוי בשיעורים, וכ"כ הברוך טעם בהגה' הטו"א בחגיגה י"ח א', והערוה"ש בסימן שי"ח סט"ז, והרב פעלים באו"ח ח"א סימן כ"א, ובמ"מ למלאכת חובל ונטילת נשמה דף מס' 2 נתבאר בדעתם דס"ל דאיסור נטילת נשמה אינו במעשה נטילת חיות, אלא במה שעושהו למת, וע"כ איכא איסור בכל כ"ש וכ"ש שעושהו למת, ­- וגם בעיקר מש"כ האו"ש ודעימי' דליכא תוספת איסור בנטילת נשמה דבע"ח גדול, יש להעיר, דלכאו' אכתי יש לאסור בגונא דמוציא יותר דם בעודו בחיים, דזה שפיר הוי כריבוי בשיעורים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-354)
354. ואמנם הנה החמד משה בסימן תק"ג סק"ב כתב להגי' בד' התוס' כדאמרינן "ממלאה" אשה, - אך התוס' הרשב"א בפסחים שם כתב ג"כ דמערמת אשה וכו'. [↑](#footnote-ref-355)
355. ואמנם י"ל דד' היש"ש והט"ז הם רק בהא דממלאה כל הקדירה בשר, אך הא דממלאה כל התנור פת הוא רק כשכונתה להשביח הפת, וכמבו' בד' הרא"ה בסוגיין שחילק כן, ונתבאר להלן, - אך למש"נ להלן בהערה, הרי דלדעת היש"ש והט"ז גופייהו דס"ל דהא דהותר להרבות בשר בקדירה אחר שהיא על האש, הוא רק לפ"מ דקי"ל כר"ש בן אלעזר דממלאה כל התנור פת, אין לחלק ביניהם. [↑](#footnote-ref-356)
356. ואזיל לטעמי' דס"ל דאף לת"ק דאסר למלאות כל התנור פת, מ"מ מותר למלאות כל הקדירה בשר מכח הא דהתבשיל יפה כשיש בו בשר מרובה, ונתבאר בדף מס' 13 דהוא משום דשאני בפת שאין ריבוי הפת מועיל אלא למעט חלל התנור, ועי"ז נאפית הפת יפה, וליכא צורך כלל באפיית הפת הנוספת, ומשא"כ כשממלא כל הקדירה בשר, דהבשר שמוסיף נותן טעם בכל התבשיל, ואיכא צורך בבישול כל הבשר, וע"כ אף דהא דמותר למלאות כל הקדירה בשר, הוא גם כשאין כונתה להוסיף טעם בתבשיל, משום דיש צורך בבישול כל הבשר, מ"מ הא דממלאה כל התנור פת, הוא רק כשכונתה להשביח הפת. [↑](#footnote-ref-357)
357. ואמנם דבמש"כ המג"א והביאוה"ל לפ"ז גם בהא דממלאה כל הקדירה בשר, אף שכונתה לצורך מחר, דלא הותר אלא בחדא טרחא, אך בתרי טרחי שרי, אי"ז כד' הרא"ה גופי' דמשמעות דבריו דהא דממלאה קדירה בשר משום דהתבשיל יפה כשיש בו בשר מרובה, ל"ב שיהא דעתה לשם כך, ונתבאר לעיל, - אך למש"נ לעיל בהערה י"ל דכ"ז הוא להרא"ה לטעמי' דאף לת"ק דאסר למלאות התנור פת, מותר למלאות קדירה בשר מכח הא דהתבשיל יפה, אך למשמעות ד' הרשב"א דלא הותר למלאות קדירה בשר בתרי טרחי, אלא לפ"מ דקי"ל כר"ש בן אלעזר דשרי למלאות כל התנור פת, וכ"כ היש"ש ודעימי' בדעת רש"י, הרי דכ"ה דלא הותר למלאות תנור פת אלא כשכונתה להשביח הפת, ה"נ לא הותר למלאות קדירה בשר בתרי טרחי, אלא כשכונתה להשביח התבשיל. [↑](#footnote-ref-358)
358. ומש"כ המלא הרועים לישב דס"ד דהא דשרי הוא משום מתוך, צ"ע, דהרי במתניתין דהתם שרי ר"ע לשחטה, ובפסחים ה' ב' אמרו דר"ע ס"ל דלא אמרינן מתוך, כ"ה לדעת רוב קמאי, ונתבאר בדף מס' 11 בהערה. [↑](#footnote-ref-359)
359. ויש להוסיף, דלמש"נ בדף מס' 15 מד' התוס' בפסחים מ"ו ב' ותשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"א דהא דאסרינן בעיסה שחצי' של נכרי אי"ז אלא מדרבנן, ודאי דגם עיקר מה שדנו לאסור בבהמה שחצי' של נכרי הוא מדרבנן, וע"כ ליכא למיפשטי' מההיא דמסוכנת, - והעירו דיש להוסיף, שהרי בד' הרשב"א שם מבו' דגם לפ"מ דפשיט דבהמה שחצי' של נכרי מותר לשחטה ביו"ט משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, מ"מ כל שהוא שוחט לצורך חול ואוכל כזית כדי להתיר ליכא לה"ט ואסור, והא דבמסוכנת שרי הוא משום הפסד ממונו, ולפ"ז ודאי דאין ללמוד להתיר בבהמה שחצי' של נכרי מההיא דמסוכנת, שהרי בלא"ה במסוכנת ליכא לטעם ההיתר דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, ואפ"ה התירו חכמים בזה. [↑](#footnote-ref-360)
360. אך זה ניחא רק לדעת הסוברים דיש תוספת איסור בשחיטת בהמה גדולה, ובעינן בזה להתירא דריבוי בשיעורים, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-361)
361. ומצינו עד"ז בד' המאירי לקמן בע"ב דהא דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט מגזירה שמא ירבה בשבילו, הוא שמא ירבה באותה קדירה, דאף דממלאה אשה קדירה בשר, היינו לצורך ישראל, אך לצורך נכרי אסור, - אך הנה הרשב"א והר"ן לעיל י"ז א' נקטו בפשיטות דכיון דממלאה אשה קדירה בשר משום דהוי ריבוי בשיעורים, ה"נ מותר להרבות לצורך נכרי, והא דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט הוא מגזירה שמא ירבה בקדירה אחרת, ולכאו' מוכח מדבריהם דס"ל דאין לחלק בין מלאכה שלא לצורך למלאכה לצורך נכרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-362)
362. בפירש"י כתב דמה שאמרו וטעמא מאי סוגיא דגמ' היא, והמהרש"א כתב דאזיל רש"י לטעמי' לקמן בסוגיין דרב הונא שרי לאפות עיסה חצי' של נכרי, אף דאפשר למיפלגא בלישה, ובע"כ דמה שאמרו הכא דהא דשרי הוא משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, לא קאמר לה רב הונא גופי', דהרי לדידי' שרי אף בעיסה דאפשר למיפלגא, אלא סוגיא דתלמודא קאמר לה. [↑](#footnote-ref-363)
363. נתחדש בדבריו דגם בשל נכרי שייך הואיל, וזה כמש"כ בתשו' נובי"ק או"ח סימן כ"ט בתו"ד דמצינו למימר הואיל ואם יקנה מן הנכרי חזי לי', - אך בחי' המאירי לקמן בסוגיין בתו"ד כתב דבעיסה שחצי' של נכרי ליכא שום הואיל, וכ"נ בד' התוס' בסוד"ה עיסה??, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-364)
364. והיינו דכל הא דשרי בבהמה שחצי' של ישראל, הוא משום דהוא צריך לאכול ממנה, וא"א לו אלא ע"י שישחוט את כולה, ומשא"כ כשא"צ כלל לאכול ממנה, אלא שהוא בא לאכול ממנה כדי להתיר לשחטה לצורך חול, ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-365)
365. אך הב"י בסימן תצ"ח סי"א כתב דאף אם הן שוות בדמיהן, מ"מ אם אינן שוות לגמרי כגון שזו גדולה וכחושה וזו שמנה וקטנה, דיכול זה לומר אי אפשי ליקח כל חלקי בכחושה או אי איפשי ליקח כל חלקי בקטנה, מותר לשחטה ביו"ט, וזהו שסתם הרא"ש וכתב לפי שאינן שוות, ללמד שאע"פ שהן שוות בשום ענין, כיון שאין שוות לגמרי, א"א למיפלגינהו, - ועמש"כ המ"ב שם סקס"א ובשעה"צ שם כמה פרטי דינים בזה. [↑](#footnote-ref-366)
366. הראש יוסף הק' דגם בעיסה חצי' של נכרי וחצי' של ישראל י"ל דכל חצי חזי לי', וכתב דשמא איירי בגונא דהנכרי בורר לעצמו, או שצריך לחלק עמו בגורל, וכ"ה מבו' בד' הא"ר בסימן תקי"ב סק"ו, והשעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ט כתב דשאני עיסה שחצי' של נכרי, שהנכרי לא יניחנו ליקח מה שירצה אם לא יחלוקו, ועמש"כ השעה"צ בסימן תק"ו סקנ"ה.

     ובעיקר ד' התוס' הק' המהר"ם שיף מהא דמותבינן עלה מעיסת הכלבים, אף דהתם הרשות בידו לאכול או זה או זה, ונתבאר להלן, - עוד קשיא ממש"כ התוס' לקמן בסוגיין לדון אם רב הונא דשרי בההיא דבני באגא, פליג על רב חסדא, והרי התם מפרשינן דטעם הא דשרי הוא משום דכל חדא וחדא חזיא לינוקא, ואם בעיסה של חצי' של נכרי ליכא לה"ט, ודאי דלא פליג רב הונא ע"ז, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-367)
367. ובדבריו יש מקום לפרש דאין הטעם בזה כמש"כ התוס', אלא הוא ע"ד מש"נ לעיל מד' האבנ"מ, דגזה"כ הוא דנאסרה מלאכה לצורך נכרי, וע"כ אף דיש בזה להישראל צורך דעי"ז הפת נאפית יפה, מ"מ כיון דעיקר האפי' היא לצורך הנכרי, הו"ל בכלל מלאכה לצורך נכרי דאסורה, ועד"ז כתב הבית מאיר בסימן תקי"ב בביאור ד' הר"ן. [↑](#footnote-ref-368)
368. וכ"ה בד' הרשב"א והר"ן בשלהי סוגיין, דלא הותר לאפות פת לצורך עבדיו ושפחותיו, אלא כשיש לו במה לפייסן, ומבו' דבלא"ה אסור אף כשאופה בתנור אחד, דדבריהם שם קיימי בכה"ג, - ואמנם מבו' בדבריהם דהא דשרי להוסיף בשר לקדירה משום דעי"ז התבשיל יפה, הוא אף כשמרבה לצורך נכרי, - ועמש"נ בזה בדף מס' 17. [↑](#footnote-ref-369)
369. ולדרך זו ניחא הא דמהני הא דדילמא מיקלעי לי' אורחים אף לדעת רב חסדא דלית לי' הואיל, וכ"כ השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ט בתו"ד דכיון דעיקר ההיתר הוא משום דהפת נאפית יפה, אהני טעמא דהואיל לסניף בעלמא אף לדעת רב חסדא, - אך לפ"מ שפירש הפנ"י קשיא דהיאך ד"ז מתישב לדעת רב חסדא, ועמדו ע"ז הראש יוסף והצל"ח, ועיי"ש מש"כ בזה, ובחי' תלמיד הרמב"ן כתב דהא דשרי להרבות פת בתנור, הוא משום דל"ה כאופה מיו"ט לחול כיון שיכול לאכול ביו"ט לאיזה שירצה, ולרבה ע"י הואיל דאי מיקלעי לי' אורחים. [↑](#footnote-ref-370)
370. וכ"נ בד' הרשב"א והר"ן בשלהי סוגיין, דמותר להרבות לצורך עבדיו ושפחותיו בקדירה אחת, אף כשא"א לפייסן, עיי"ש, ונתבאר בדף מס' 17, ועמש"נ שם מד' המאירי, - ובס' יו"ט כהלכתו סימן כ"ד בהערה הוכיח כן מד' הארחות חיים בהל' יו"ט סי"א וסי"ב, ולא נאסר להרבות בקדירה אחת, אלא בגונא דאיכא להגזירה דשמא ירבה בשבילו בקדירה אחרת, אך הנה בד' הב"י בסימן תקי"ב מבו' שפירש לד' הארחות חיים בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-371)
371. ואמנם י"ל דכ"ז הוא משום דגם בשחיטה איכא תוספת טירחא מכח חלק הנכרי, שצריך אח"כ לחלק חלקי הבהמה ביניהם, וכמש"כ כן הקרבן נתנאל בסימן י"ג סק"פ, והביאו המ"ב בסימן תצ"ח סוסקס"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-372)
372. ועמש"נ להלן לסייע לזה מהא דפרכינן מההיא דשמעון התימני דחזי למיכל מיני', והרי דלמאן דפליג על רב הונא ניחא דהי' אסור לבשל העגל, אף דהוי בטירחא אחת. [↑](#footnote-ref-373)
373. אך המחה"ש שם פירש לד' המג"א בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-374)
374. יש להעיר, דהר"ן גופי' לקמן בסוגיין כתב לדעת הרי"ף דרב הונא פליג על רב חסדא, ורחוק לומר דהוא דלא כמש"כ לעיל די"מ דרב חסדא איירי ביותר מכדי מילוי תנור. [↑](#footnote-ref-375)
375. והב"י בסו"ס תקי"ב צידד כן דכל הא דשרי בעיסת הכלבים הוא בתנור אחד, וכמו שאמרו בירושלמי, עיי"ש, ונתבאר להלן, והק' ע"ז דאי"ז מתישב לדעת הסוברים דכל הא דאסר רב חסדא הוא ביותר מכדי מילוי תנור. [↑](#footnote-ref-376)
376. וצ"ל לפ"ז, דהא דמייתינן מעיסת הכלבים, הוא משום דגם התם איכא לה"ט דכל חדא וחדא חזיא לי', שהרי איירי כשנותן היום לכלבים לאכול, וכל שיתן חצי זה לכלבים, הוא צריך לחצי האחר, ושפיר מצינו למימר דכל חצי וחצי חזי לי'. [↑](#footnote-ref-377)
377. צ"ב, דהרי גם לפי שנויא דגמ' דאית לי' נבילה, כתב הרשב"א דהא דשרי לכתחילה, אף דהואיל אינו מתיר לכתחילה, הוא משום דהתירו כאן כמו שהתירו בבהמה מסוכנת, וא"כ מ"ט לס"ד לא מצינו למימר הכי, - וצ"ל דכל הא דמצינו דהתירו לכתחילה במקום הדחק, הוא רק היכא דחזי לי' השתא, אלא שאין דעתו לאכול ממנו, דומיא דבהמה מסוכנת, אך כל דלית לי' נבילה, אלא דאם מקלע לי' נבילה מצי לפייסן בה, לא התירו בזה לכתחילה אף במקום הדחק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-378)
378. וי"ל עוד כמש"נ להלן מד' הר"ש דעיקר ההיתר הוא משום חלק הרועים, ולא אסרינן משום חלק הכלבים דאפשר למיפלגא, משום דאף חלק הכלבים שרי מדאורייתא משום הואיל, ועד"ז כתב הלח"מ בפ"א מיו"ט הי"ד. [↑](#footnote-ref-379)
379. ועיי"ש שהק' דא"כ מאי למימרא, וכתב דקמ"ל דאע"פ שעיסה ופת אלו מיוחדין לכלבים שאכילתן מהן ואחריותן עליו ואם אבדה הנבילה הרי עיקר אכילתן מזה, אפ"ה מותר. [↑](#footnote-ref-380)
380. וזה מתפרש להר"ש לטעמי' בתוס' הרשב"א בפסחים מ"ו ב' דעיקר הא דאסרינן משום דאפשר למיפלגא בלישה הוא מדרבנן, ונתבאר לעיל, ולא אסרו אלא כשחצי' של נכרי דחצי זה אסור לאפותו בפנ"ע מדאורייתא, אך בעיסת הכלבים לא אסרו מכח הא דאפשר למיפלגא בלישה, כיון דאף חלק הכלבים בפנ"ע מותר לאפותו מדאורייתא משום הואיל.

     ובעיקר הדברים יש להעיר מד' הגר"א ביו"ד סימן ש"ל סק"י שכתב דמקורו של הר"ש בחלה שם לפסוק כר"ל דעיסת הכלבים הוא כשעירב בה מורסן ואינה ראוי' לאדם, הוא מסוגיית הגמ' הכא דאף שעשאה לכלבים שרי כל שיכול לפייסן בנבילה, ובע"כ דהא דכשאין הרועים אוכלין ממנה אסור, הוא משום דאין ראוי' כלל לאדם, וכתב דאמוראי דפליגי על ר"ל בירושלמי, הוא משום דס"ל דלא אמרינן הואיל, וע"כ אף אם היא ראוי' לאכילת אדם, מ"מ אסור לאפותה לצורך כלבים, - וזה דלא כמש"נ בדעת הר"ש דכל הא דשרי מכח הא דיכול לפייסן בנבילה, הוא משום חלק הרועים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-381)
381. אך בד' הר"ש בחלה שם מבו' דהבבלי והירושלמי פליגי, ולדעת הבבלי אין טעם ההיתר בזה מכח הא דהפת נאפית יפה, - וכ"ה מבו' גם מד' ש"ר שעמדו בהא דשרי לכתחילה משום הואיל, ואם עיקר ההיתר הוא משום דהפת נאפית יפה, הרי דמה"ט הוא דשרי לכתחילה, וכמש"כ הב"י. [↑](#footnote-ref-382)
382. וכ"ה גם למש"כ הרשב"א בסוגיין בהא דמשני דאפשר לפייסן בנבילה, דהו"מ למיפרך דאף לרבה לא שרי לכתחילה, ולפ"ז נמצא דגם לפ"מ דקי"ל כרבה אין להתיר אלא בדאית לי' נבילה, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בשלהי סוגיין בדין אפיית פת לעבדיו דלא הותר אלא כשיש לו במה לפייסן, עיי"ש, - ובד' הרשב"א בעבוה"ק צ"ל דחזר בו ממש"כ בחידושיו וס"ל דהכא שרי לכתחילה משום הואיל, וכמש"כ הרא"ה, אך אין לפרש דהוא כמש"נ לעיל מד' הר"ש, שהרי בד' הרשב"א שם משמע להדיא דאף כשמרבה בקדירה אחרת (דומיא דריבוי נבילה) שרי. [↑](#footnote-ref-383)
383. וכ"ה מוכח גם למש"כ הציץ הקדש והשפ"א לדעת התוס', דעיקר הא דמותבינן מעיסת הכלבים הוא משום דסתימת מתניתין משמע דבכל גוונא היא נאפית ביו"ט אף כשיש בה יותר מכדי מילוי תנור. [↑](#footnote-ref-384)
384. והא"ר שם בסו"ד כתב דכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א, ולכאו' הוא ממש"כ הרשב"א שם דלרבות בשבילם דברים שאינם ראויים לישראל כנבילה אסור, וכשמרבה נבילה, בע"כ דהוא בקדירה אחרת, ואפ"ה לא נאסר אלא משום דאינו ראוי לישראל, וצ"ע במש"כ הביאוה"ל שם ד"ה ומותר דבד' הרשב"א בעבוה"ק משמע כדעה זו דהמרדכי. [↑](#footnote-ref-385)
385. והראב"ד בכתוב שם כתב בתו"ד דדינא דרב הונא ל"ד לעיסה של נכרי ושל ישראל, דההיא לא רמיא עלי' למפיי' ודמיא לזימון, אבל קימחא דבני חילא וחלה בטומאה מילתא דרמיא עלי', דלא סגיא דלא אפו לה, ושמא מכוון דבריו הוא כד' התוס', ומש"כ דגם בההיא דחלה בטומאה הוי מילתא דרמיא עלי', הוא מתפרש כמש"כ בכתוב שם בפסחים מ"ו ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-386)
386. וזה לטעמי' שם, דגם הא דשרי משום דכל חדא וחדא חזיא לי', הוא מדין הואיל, אך דעת כמה מקמאי דאי"ז כלל מדין הואיל, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולדעתם י"ל דשרי אפי' לכתחילה, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוגיין, - וגם למש"כ הר"ן לעיל בסוגיין דכל דבידו ולא מיחסר מידי שרי אף לכתחילה, י"ל דגם אם הא דכל חדא וחדא חזיא לי' הוא מדין הואיל, מ"מ שרי אף לכתחילה, - והך מילתא דהכא שרי אפי' לכתחילה, הוא מוכח כן גם מפירש"י ותוס' ודעימייהו שנחלקו אם רב הונא פליג על רב חסדא, ואם כל הא דשרי רב הונא הוא משום דהוי שעת הדחק, הרי לא פליג על רב חסדא, ועמדו ע"ז הא"ר בסימן תקי"ב סק"ח, ובתשו' משיבת נפש או"ח סימן י"ד. [↑](#footnote-ref-387)
387. והארחות חיים והכל בו כתבו עוד דהכא הוו כמו שמזונותיהן עליהן, וע"כ הוא דשרי, וגם לפ"ז ניחא דל"ד לעיסה שחצי' של נכרי דאסור לאפותה ביו"ט. [↑](#footnote-ref-388)
388. וזה מתישב טפי למש"כ בתשו' הרשב"א דמדינא מותר לאפות עיסה שחצי' של נכרי, וחשיבא כל האפי' כמלאכת אוכל נפש, ואי"ז אסור אלא מדרבנן משום דבידו למעט בטירחא, וע"כ הוא דכל שבפועל אין בידו לחלק ולמעט בטירחא, מותר לאפותה. [↑](#footnote-ref-389)
389. ואמנם ד' הרשב"א צ"ב, דאף דזימן את הנכרי, הרי אכתי בידו לחלק את התבשיל ולאפות את הנצרך לו בפנ"ע, אלא דהוא צריך לאפות גם את חלקו של הנכרי לצורך הנכרי, ומה טעם יש בזה להתיר, - ובס' יו"ט כהלכתו סימן כ"ה בהערה כתב לישב, דהרשב"א לטעמי' אזיל דהא דאסרינן היכא דאפשר למיפלגא בלישה, הוא משום דכל דצריך למעט בטירחא, ונתבאר לעיל, וי"ל דהיינו דבלא סיבה אין לו לטרוח ביו"ט, ולזה מהני מה שהזמין כבר את הנכרי ובע"כ צריך ליתן לו אוכל. [↑](#footnote-ref-390)
390. והגר"ז בקו"א בסימן תקי"ב סק"ד כתב דאף דהכא שרי גם כשאין להם תינוק ליתן לו, מ"מ כיון דלא הותר בכה"ג אלא בשעת הדחק, ודאי דכל דמצי למעבד בהתירא מחייב למעבד, וכל שבידם ליתן לתינוק עליהם ליתן לו, כדי שלא תהא כל האפי' בשביל נכרי. [↑](#footnote-ref-391)
391. אך בד' הבעה"מ גופי' בפסחים מ"ו ב' מבו' דרב הונא ס"ל כרבה דאית לי' הואיל, והביאו בחי' המאירי בסוגיין, ולפ"ז י"ל דאיירי אף כשאין בדעתם ליתן פת לתינוק, ואפ"ה שרי רב הונא משום הואיל, - וי"ל עוד, למש"כ הבעה"מ שם דכל הא דקי"ל דלא אמרינן הואיל, הוא רק בהואיל דאורחים דליתנייהו קמן ולא חיישינן להו וכמאן דליתנייהו בעולם דמי, ולפ"ז בתינוק שהוא מצוי ליתן לו, הרי דאף שאין בדעתם ליתן לו, שפיר אמרינן הואיל, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן במלחמות בפסחים שם, דלדעת הבעה"מ שפיר מתישב דינא דרב הונא גם לדעת רב חסדא דלא אמרינן הואיל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-392)
392. אך הנה המאירי כתב דהא דשרי הוא משום דהוא צורך לתינוק, ואפי' אם אכל התינוק, אין לתינוקות זמן קבוע לאכילתם, וע"כ שרי לכתחילה, וכ"כ השלחן עצי שטים במלאכת אופה ס"ב. [↑](#footnote-ref-393)
393. וכבר עמדו ע"ז, דבד' התוס' בפסחים ק"ט א' ד"ה חוץ מערבי פסחים מבו' דההיא דשמעון התימני דלא בא אמש לביהמ"ד, הוא בלילי יו"ט, וא"כ הוי זה קודם האכילה. [↑](#footnote-ref-394)
394. ובשעה"צ שם סק"ל כתב דאף דכמה אחרונים דחו ראיית הט"ז, מ"מ אין לדחות דינו מהלכה, דכן הביא הא"ר בשם הכל בו, וכ"כ הרא"ה והריטב"א, - ויש להעיר, דאמנם לדינא כתבו הכל בו והרא"ה והריטב"א דלא הותר אלא בשעת הדחק, מ"מ הוא מטעמי אחריני, - דלדעת הכל בו הוא משום דעיקר הא דשרינן מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לי', הוא רק בשעת הדחק, ובזה כתב לישב דלא תיקשי מהא דריב"ל דאסור להזמין את הנכרי ביו"ט שמא ירבה בשבילו, ולפ"ז אף כשנותן ממנו לתינוק, ואף קודם אכילה, לא הותר אלא בשעת הדחק, - וגם לדעת הרא"ה והריטב"א הוא משום דלא סמכינן על הואיל אלא בשעת הדחק, ולא משום הערמה. [↑](#footnote-ref-395)
395. לכאו' י"ל דשאני בשחיטת נדרים ונדבות, דכיון דכהנים משלחן גבוה קא זכו, ע"כ בע"כ חשיב דעיקר השחיטה היא לצורך גבוה, ומשא"כ הכא, דכל דהוא אף לצרכם, חשיב דנעשית האפי' אף לצורך ישראל, ולא איכפת לן דעיקר דעתם היא לצורך הנכרי, וכ"כ בס' יו"ט כהלכתו פ"ה הערה 45, ועיי"ש שהביא מש"כ המאירי בשלהי סוגיין דהכא עיקר אפייתו היא לצורך התינוק, וע"כ הוא דשרי. [↑](#footnote-ref-396)
396. ושמא י"ל דהא דשרי בכה"ג, הוא משום דחזינן להחיל הבא לחטוף את סעודתו, כאש הבאה לשרוף את התבשיל, ופיוס החיל, הו"ל ככיבוי האש. [↑](#footnote-ref-397)
397. אך למש"נ לדעת הרמב"ן דהכא ל"ה דעתם לאכול מזה, ואפ"ה שרי משום הואיל משום דהוי שעת הדחק, יש מקום לפרש דזהו הא דפרכינן לרב הונא, דלפ"מ דשרי רב הונא בשעת הדחק משום הואיל, ה"נ הי' לנו להתיר התם, ומהא דאסר ריב"ב התם יש ללמוד דאף בשעת הדחק לא שרינן משום הואיל, - וכ"נ למש"כ הרא"ה לקמן בסוגיין והבעה"מ בפסחים מ"ו ב' דטעם הא דלא קי"ל כרב הונא, הוא משום דלא שרי לכתחילה משום הואיל אף בשעת הדחק, ונתבאר בדף מס' 17, ולפ"ז מסתבר דגם הא דמייתי מההיא דשמעון התימני, הוא להוכיח כן דלא שרינן לכתחילה משום הואיל, ובתשו' משיבת נפש או"ח סימן י"ד פירש כן גם בד' רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-398)
398. והרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו' כתב דתרי לכם כתיבי, חד למעוטי נכרים וחד למעוטי כלבים, ולר"ע חד למעוטי נכרים, וחד להתירא דמכשירין, ועיי"ש שכתב דמה"ט קי"ל כר' יהודה דמכשירין מותרין, וקי"ל כר"ע דמותר לעשות מלאכה לצורך בהמה, אך אי"ז מתישב לדעת רוב קמאי דס"ל דקי"ל כריה"ג דאסור לעשות מלאכה לצורך בהמה. [↑](#footnote-ref-399)
399. ולא נתפרש בדבריו דמ"ט מלאכה לצורך נכרי הו"ל צורך קצת, - ואם איירי בעבדו ושפחתו המוטלין עליו, הרי לדעת ר"ע שרי לעשות מלאכה לצרכן, וכמש"כ הר"ן והמאירי בסוגיין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-400)
400. אך צ"ע, דהרי ר"ע גופי' ס"ל דלא אמרינן מתוך, כמו שאמרו בפסחים ה' ב' לדעת רוב קמאי, (ונתבאר בדף מס' 11 בהערה), וא"כ לדידי' מ"ט בעינן קרא להתיר מלאכה לצורך נכרי, הרי אף אם נימא דחשיב כצורך קצת, מ"מ ל"ה לנו להתיר, כיון דלא אמרינן מתוך, - ולכאו' מוכח מזה דהס"ד דשרי מלאכה לצורך נכרי, הוא משום דס"ד דהתירה תורה מלאכה לכל צורך אוכל נפש אף אוכל נפש דנכרים, אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דעיקר ההיתר דמלאכת אוכל נפש הוא משום שמחת יו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-401)
401. ולכאו' אזיל המ"מ לטעמי' דס"ל דלדעת הרמב"ם אף מדרבנן לא נאסרה הוצאה שלא לצורך כלל, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"א (ד"ה מתוך) בדעתו, דלדעת הסוברים דאף אם מדאורייתא הותרה מלאכה שלא לצורך כלל, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, ה"נ יש לאסור מדרבנן בהוצאה לצורך נכרי ובהמה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תקי"ב ס"א ד"ה אין מבשלין ובסימן תקי"ח ס"א ד"ה מתוך. [↑](#footnote-ref-402)
402. והלח"מ שם ה"ד תמה ע"ז, דמ"ש מבישול לצורך נכרי ובהמה דאסור, כמש"כ הרמב"ם שם הט"ו, וכן הק' הביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"א ד"ה מתוך, והאבנ"ז בסימן ת"ה סקי"ח, ולדעת הסוברים בדעת הרמב"ם דלא אמרינן מתוך אלא בהוצאה והבערה ניחא, (אך בדעת המ"מ נקטו רבים מרבוותא דס"ל בדעת הרמב"ם דאמרינן מתוך אף בשאר מלאכות דעיקרם לאכילה), - והשעה"מ שם ה"ד כתב דצ"ל דהוצאה שאני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-403)
403. אך בס' האורה שם כתב דהא דהוצאה לצורך נכרי אסורה, הוא משום דלא אמרינן מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, ולכאו' מכוון דבריו הוא דמדרבנן לא הותרה הוצאה שלא לצורך כלל, וכמש"כ התוס' בדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-404)
404. והרמ"א בסימן תקי"ב ס"ג כתב דאסור להוציא מרשות לרשות לצורך בהמה, והגר"א שם כתב דהשו"ע שהשמיט לדין זה הוא לטעמי' דס"ל דהותרה הוצאה אף שלא לצורך כלל, והביאוה"ל שם ס"א ד"ה אין מבשלין תמה ע"ז ממש"כ השו"ע בסימן תקי"ח ס"ב דאסור להוציא לצורך נכרי, וכתב דצ"ל דלא התיר השו"ע אלא לצורך בהמה, דיש לצרף דעת כמה מקמאי דקי"ל כר"ע דשרי מלאכה לצורך בהמה. [↑](#footnote-ref-405)
405. והראב"ד בכתוב שם כתב, דהא דעיסת הכלבים שאין הרועים אוכלין ממנה אינה נאפית ביו"ט, הוא משום דאיירי כשיש להם נבילה לפייסן לכלבים, וכיון שכן אינם צריכים לפת דעיקר מאכלם היא הנבילה, ולכאו' לפ"ד הרמב"ן ודעימי' אף בכה"ג יש להתיר לאפות לצורך הכלבים, דדמי להא דמותר לאדם לבשל לצורך מאכלו, אף אם יש לו מין תבשיל אחר, ואמנם יש מקום לדון בזה, דכל הא דשרי לבשל אף כשיש לו מין תבשיל אחר, הוא משום דרצונו בתבשיל זה, אך בלא"ה אסור, (כמש"כ השו"ע בסימן תק"ו ס"ז דאם יש לו פת נקי' אינו אופה פת אחרת, אא"כ יש לו בני בית שרגיל להאכילם פת הדראה), וזה ל"ש כשאופה לצורך כלבים. [↑](#footnote-ref-406)
406. והנה אמנם ממש"כ הרמב"ן במלחמות לתמוה ע"ד הבעה"מ דכיון שהכתוב אומר וכו', משמע שפירש לד' הבעה"מ דמדאורייתא לא הותרה מלאכה לצורך בהמה היכא דאפשר בלא"ה, וכ"נ גם ממשה"ק הר"ן ע"ד הבעה"מ, - אך ממש"כ בהמש"ד להק' ע"ד הבעה"מ מהא דפרכינן דאפשר למפלגא בלישה, שהרי אף בפנ"ע מותר אלא שאתה גוזר שלא לטרוח בשבילן, ועכשיו אינו טורח להם אלא בשביל הרועים, מבו' שפירש בד' הבעה"מ דאין האיסור בזה אלא מדרבנן דגזרו שלא לטרוח בשבילן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-407)
407. וזה כמש"נ לעיל מד' הראשונים דעיקר הא דהותרה מלאכה לצורך בהמה, הוא מכח הא דמזונותן עליך, וע"כ י"ל דלא הותר אלא באותה מידה שמזונתן עליך, וטפי מהכי לא הותר לעשות לצורך בהמה. [↑](#footnote-ref-408)
408. ויסוד הדברים הוא, דהתירא דמלאכת אוכל נפש ושאר צרכי היום, אינה דצרכים אלו מועילין לדחות ולהתיר לאיסורא דמלאכת יו"ט, אלא הוא משום דלא אסרה תורה מלאכה שהיא מלאכת אוכל נפש, ואף אם טעם ההיתר הוא משום שמחת יו"ט, מ"מ לאו היינו דשמחת יו"ט הוא דבר הדוחה ומתיר לאיסור מלאכה, אלא מכח זה לא אסרה תורה כלל מלאכת אוכל נפש, וע"כ כל דתכלית המלאכה היא לצורך כלבים ולצורך נכרי, אי"ז מלאכת אוכל נפש, ול"מ הא דיש לו תועלת מקיום צורך הכלבים והנכרי. [↑](#footnote-ref-409)
409. והיינו דאף דנאסרה מלאכה לצורך כלבים, אף דמזונותן עליך ויש לו תועלת בכך, היינו משום דאין לו צורך בפנ"ע במלאכה זו, אלא צרכו הוא שיתמלא צורך הכלבים והנכרי, וע"כ חשיבא המלאכה כמלאכה לצורך כלבים ולצורך נכרי, ול"מ הא דיש לו תועלת ממלאכה זו, וכנ"ל, אך כל שהוא רוצה לאכול מהן, ויש לו צורך בפנ"ע במלאכה זו, חשיב כמלאכה לצרכו דשריא. [↑](#footnote-ref-410)
410. והראב"ד כתב ללמוד לזה ממה שאמרו לעיל ו' א' בעגל שנולד מן הטריפה דשרי הואיל ומוכן אגב אמו לכלבים, והרי דפשיטא להו דמותר לשוחטה לכלבים, והיינו כר"ע, - אך הרמב"ן במלחמות כתב דאף דאסור לשחוט לצורך כלבים, מ"מ מוכנת היא ביו"ט לזורקה לפני כלבים והן אוכלין אותה חי', וכ"כ הרשב"א לעיל שם, וכתב עוד, דגם בלא"ה ל"ה מוקצה מחמת איסור, דהמוכן שקפץ עליו איסור שבת ובע"כ של מכין אסרו עליו, לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, וכל שהוכן בלא שיעבור על האיסור, ל"ה מוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-411)
411. ועיי"ש שהביא מש"כ בתשו' מהרש"ך ח"ג סימן ט"ו דיש מתירין, והפמ"ג שם פירש בטעמו דהוא משום דהם טועין ומעשה אבותיהן בידיהם, וע"כ דינם כישראל, וכ"כ המ"ב שם סק"ב, - אך בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן רפ"א ד"ה ולענין יו"ט פירש דטעמו הוא משום דמומר הוי בכלל לכם, ובסוף התשו' הביא למש"כ הפמ"ג, וכתב דבטלה דעתי לנגד דעתו, - ולפנינו בד' המהרש"ך נראה דעיקר טעמו הוא משום דמנהג אבותיהם בידיהם, ובד' ה"ר שמואל שהביא שם, והובאו דבריו בתשו' הרדב"ז שם, מבו' דעיקר טעמו הוא משום דקראי חשיב כשומר יו"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-412)
412. המג"א בסימן תקי"ב סק"ה כתב ללמוד מד' התוס', דדבר שאינו ראוי למאכל בהמה אלא ע"י הדחק אסור לטלטלו, וכתב דמד' הפוסקים משמע דשרי, ועמש"כ בזה הנתיב חיים שם ובקרבן נתנאל בפירקין, ומש"כ ע"ז החזו"א בסימן מ"ח סק"ב.

     ומשמעות ד' המג"א דדינא דהתוס' הוא במסוים במאכל בהמה, אך מאכל אדם דאינו ראוי אלא ע"י הדחק, מותר לטלטלו, - אך החזו"א בסימן מ"ח סק"א נקט דאין לחלק בזה, וכתב דצ"ל דהאי דחק גרע מבשר חי דמותר לטלטלו אפי' לר"י משום דחזי לאומצא, - ועיי"ש שצידד דכל מש"כ התוס' לאסור בזה, הוא לדעת ר' יהודה, ואביי ורב יוסף ס"ל כר"י, כמש"כ התוס' בשבת מ"ו א' (ד"ה דנפטא), אך לר"ש שרי, כיון דהם ראויין ע"י הדחק. [↑](#footnote-ref-413)
413. ובמ"מ מוקצה ב' דף מס' 26 בהערה נתבאר, דל"ד לבע"ח שמתו דאסורין משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ואתיא אף כר"ע, כאשר כ"ה מבו' בתו"ד הרמב"ן דרק מתניתין דעצמות וקליפין אתיא דלא כר"ע, אך עיקר הא דבע"ח שמתו אסורין, אתיא אף כר"ע, דשאני גרעינין דמעיקרא הן עומדין להאכילן לבהמה לאחר שיסירו האוכל מהן, אלא דלמ"ד דנפש בהמה ל"ה בכלל אוכ"נ, הרי דכ"ז שהם בכלל האוכל א"א להכינם לאכילת בהמה, ומשא"כ למ"ד דנפש בהמה הויא בכלל אוכ"נ, שפיר חיילא בהו ההכנה לאכילת בהמה אף כשהן בכלל האוכל, דהם מוכנים לאוכ"נ, והראוי מהן לאדם לאדם והראוי לבהמה לבהמה, ומשא"כ בבע"ח שמתו דמעיקרא היו עומדין לאכילת אדם וכשמתו הן עומדין לכלבים, הרי דאף דאכילת כלבים חשיבא כאוכ"נ, מ"מ הו"ל בכלל מוקצה דהכנה, דמוכן לאוכ"נ דאדם, ל"ה מוכן לאוכ"נ דכלבים. [↑](#footnote-ref-414)
414. והאו"ש בפ"א מיו"ט הי"ג כתב לפרש בע"א, דלכו"ע חשיבי הגרעינין כנולד ואסור לטלטלן, ואך דלר"ע דהותרה מלאכה לצורך אוכל נפש דבהמה, ה"נ הותר לטלטל מוקצה לצורך אוכל נפש דבהמה, וע"כ מותר לטלטלם וליתנם לבהמה, דאף שלא הותר להשתמש במוקצה לצורך אוכל נפש, מ"מ הכא כשנותן לפני הבהמה, אכתי אין לו בזה שום תועלת, ומה שאוכלת הבהמה אח"כ מעצמה, לי"ב איסורא, אך לריה"ג דלא הותרה מלאכה לצורך אוכל נפש דבהמה, אף לא הותר לטלטל מוקצה לצורך אוכל נפש דבהמה, וזהו דפריך דהיכי שדינן להו ביו"ט, - ועמש"נ במ"מ לפ"ק דביצה דף מס' 14 בהך מילתא אם הותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש דבהמה, - ומש"נ שם בדף מס' 7 בהערה פלוגתת רבוותא אם יש בנתינת מוקצה לפני בהמתו משום איסור השתמשות במוקצה. [↑](#footnote-ref-415)
415. ולפ"ז מתפרש הא דמשני דהואיל וחזו להסקה, דהיינו דמה"ט הותר מלאכת מעמר ומלאכת הוצאה, משום דה"ז ראוי להסקה, ואף דאין דעתו להסקה אלא לצורך בהמה, מ"מ יש בזה להתירא דהואיל, - וצ"ל דאף דמדרבנן לא סמכינן על הואיל, מ"מ הכא התירו לזה, כמו שהתירו לשחוט בהמה מסוכנת אף שאין דעתו לאכול ממנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-416)
416. אך הראב"ד בכתוב שם כתב בפי' קמא דאף דאביי ס"ל דלריה"ג אף הטלטול אסור, מ"מ י"ל דלא קי"ל הכי, ולא אסר ריה"ג אלא מלאכה, אבל טלטול שרי, ורב יוסף השיב לפי טעותו של אביי. [↑](#footnote-ref-417)
417. וביותר יש להעיר, דמשמעות דבריו דאף הא דעיסת הכלבים שאין הרועין אוכלין ממנה אינה נאפית ביו"ט, הוא רק משום דעיסה אינה מוכנת עד שתאפה, אך אם היתה מוכנת בלא אפי', הי' מותר לאפותה, אף שאינה ראוי' אלא לכלבים, וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-418)
418. צ"ע דא"כ מאי פריך דהני סופלי דחיותא היכי שדינן להו ביו"ט, הרי טלטול שאינו אלא מד"ס התירו לצורך בהמה, ועמד בזה הט"ז בסימן תקי"ב סק"ח, - ומד' הא"ר שם סקי"א מבו' לישב, דכל הא דהתירו באיסור דרבנן, הוא רק בדבר דלדעת ר"ע שרי, ואף דקי"ל כריה"ג, מ"מ באיסור דרבנן התירו, אך בטלטול מוקצה לצורך בהמה, דאף לר"ע אסור, אין מקום להתיר, וצ"ל דאף דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, (והמהר"ם בסוגיין נקט דה"נ הותר לצורך אוכל נפש דבהמה לדעת ר"ע, ונתבאר במ"מ לפ"ק דביצה דף מס' 14), מ"מ כל שנותן מוקצה לפני בהמתו הו"ל כשימוש במוקצה דלא הותר לצורך אוכל נפש, (אך עמש"נ במ"מ לפ"ק דביצה דף מס' 7 בהערה דנחלקו רבוותא בזה אם נתינת מוקצה לפני בהמתו חשיבא כשימוש במוקצה). [↑](#footnote-ref-419)
419. והחמד משה שם סק"ה תמה על דבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-420)
420. וכ"ה מוכח ממה שהוצרך הרמב"ן לפרש כן דטעם הא דהותר הטלטול הוא משום דל"ה מוקצה כלל, ולא פירש כמש"כ הרשב"א דהוא משום דאין טלטול אלא מדברי סופרים. [↑](#footnote-ref-421)
421. אך בד' הרשב"א בסוגיין משמע דכל הא דא"א לתקנם לבהמה, הוא משום דהו"ל מלאכה דאורייתא דתולדה דטוחן היא, - ואזיל לטעמי' דס"ל דהותרה מלאכה דרבנן לצורך בהמה. [↑](#footnote-ref-422)
422. והשעה"צ שם הביא כן מד' התוס' בכתובות ז' א' ד"ה מתוך שהותרה, וההג"א שם סימן י', והב"י בסימן תקי"ח, והרמ"א שם ס"ב, - וצ"ע דד' כל הני רבוותא הם בהוצאה לכרמלית לצורך נכרי, אך לצורך בהמה שפיר י"ל דהתירו מלאכה דרבנן, כ"ה דהתירו טלטול דמאכל בהמה. [↑](#footnote-ref-423)
423. והרמב"ן במלחמות בסוגיין כתב דבע"כ דאיירי הכא בגרעיני תמרים שאכלן בו ביום, דאל"כ היאך הותר ליתנם על הפת, וזה לטעמי' בס"פ נוטל דהא דהותר לטלטלם אגב ריפתא, אף דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת, הוא משום דהוו הגרעינין ע"ג הפת, ועיקר הטלטול הוא בדבר המותר, ובע"כ דאיירי כשאכלם ביו"ט, וכשמוציא הגרעינין מניחם על הפת, דאם אכלן מערב יו"ט, היאך הותר ליתנם ביו"ט ע"ג הפת, - אך למש"כ התוס' ועוד מקמאי לפרש באנפי אחריני טעם הא דהותר לטלטלן אגב הפת, שפיר יש להעמידה אף בגרעיני תמרים שאכלן מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-424)
424. בפשוטו י"ל דהוא משום דהותר טלטול מוקצה בעודו בידו, עכ"פ בכה"ג שבא לידו בהיתר, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ג' דף מס' 8, - אך בד' הרא"ה לקמן כ"ח ב' מבו' דלא הותר אלא להניחו באיזה שירצה, אך אינו רשאי להוליכו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-425)
425. והרשב"א כתב דלא הותר לטלטל את הגרעינין כדי ליתנן על הפת, והא דמטלטלינן להו אגב ריפתא הוא באותן שנפלו על הפת, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלא הותר להוציא בידו את הגרעינין מפיו, או דאף דמותר להוציא בידו את הגרעינין מפיו, מ"מ יש לו לזרקן מיד, ולא הותר להניחן על הפת, דלא הותר לטלטל מוקצה גמור בעודו בידו, ועמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-426)
426. אך הט"ז בסימן תקי"ב סוסק"ו כתב בדעת הרמב"ם לפרש בע"א, דהא דאמר ריב"ל דמזמנין את הנכרי בשבת, איירי במקום הכרח, דאל"כ אין ראוי לאכול עם הנכרי, ובפרט בשבת, ואפ"ה אסור להזמינו ביו"ט, ובע"כ דפליג על רב הונא דשרי במקום הכרח מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לי', ועיי"ש שכתב לפ"ז דאנן קי"ל דלא כריב"ל, ולא נאסר להזמין את הנכרי ביו"ט אלא שלא במקום הכרח, והמאמ"ר שם סק"ב תמה ע"ז, דהרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ג הביא לדינא דריב"ל דמזמנין את הנכרי בשבת ואין מזמנין את הנכרי ביו"ט, ולמש"כ הט"ז הרי הא דמזמנין בשבת הוא במקום הכרח, ואפ"ה אין מזמנין ביו"ט, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-427)
427. ועיי"ש שכתב דטעם הא דאסרינן בזה, אף דכל חדא וחדא חזיא לינוקא, הוא משום דלא התירו לכתחילה משום הואיל, - ומתו"ד שם מבו' דתליא בפלוגתא דרבה ורב חסדא התם בטעם הא דאופין מיו"ט לשבת, דלרבה דהא דאופין מיו"ט לשבת הוא משום הואיל, בע"כ דבשעת הדחק שרי לכתחילה משום הואיל, וה"נ יש להתיר בההיא דבני באגא דרמי עלייהו קמחא דבני חילא והוי שעת הדחק, אך לרב חסדא דהא דאופין מיו"ט לשבת הוא משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט, הרי דאף היכא דכל חדא וחדא חזיא לי' דמודה דאמרינן הואיל, לא התירו מכח זה לכתחילה אף בשעת הדחק. [↑](#footnote-ref-428)
428. ועמדו ע"ז הברכ"י בסימן תקי"ב סק"א, ובתשו' אבנ"מ סימן ג'. [↑](#footnote-ref-429)
429. צע"ג, שהרי בגמ' מוקמינן לההיא דשמעון התימני בעגל טריפה דלא חזי לישראל כלל, והרי דשמעון התימני ס"ל דמותר לעשות מלאכה לצורך נכרים, וא"כ ודאי דהוא דלא כריב"ל דאסר לעשות מלאכה לצורך נכרים, ומ"ט הוצרכו לפרש דבההיא דשמעון התימני הי' יכול לפייסן בממון אחר, הרי אף אם ל"ה אפשר לפייסן בממון אחר, אין להתיר, משום דעיקר המלאכה היא לצורך הנכרי, ולא חזי כלל לישראל. [↑](#footnote-ref-430)
430. היש"ש בסו"ס כ"ב תמה ע"ז, דמאי מדמי זל"ז, הרי שאני בסופלי דחיותא דאין ראויין אלא לבהמה, ומשא"כ כשמזמן את הנכרי בשבת דשפיר מותר לטלטל בעבורו, דה"ז דבר הראוי לישראל ול"ה מוקצה כלל, ועמש"כ בזה השפ"א. [↑](#footnote-ref-431)
431. והרשב"א לעיל בסוגיין הק' דלמש"כ התוס' דהא דשרי בההיא דבני באגא הוא משום דא"א למיפלגא בלישה, דא"כ מאי קאמר דפליגא אדריב"ל, דילמא שאני ריב"ל דאפשר לי' למיפלג, דאי בעי שקיל מקצת ושביק להו שארא, או אכל כל הסעודה דדידי' היא, וכתב דכיון שהזמין את הנכרי דמי כמו דלא אפשר למיפלגא לה, אך בדעת הרמב"ם כתב הרשב"א הכא דס"ל דחשיב כמו דאפשר למיפלגא, כיון דאי בעי לא אפי ולא מבשל להו כלל, דמדעתא דנפשי' מזמן להו. [↑](#footnote-ref-432)
432. ועיי"ש שכתבו עוד, דבההיא דבני באגא, כיון דהי' טורח תיקון מזונותיהן על ישראל, הוו כמו שמזונותיהן עליו, וע"כ הוא דשרי. [↑](#footnote-ref-433)
433. ועפי"ז כתב הט"ז שם לדינא, דכל הא דקי"ל דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט, הוא שלא במקום אונס, אך במקום אונס שיבא על ידו ביטול שמחת יו"ט, מותר להזמינו, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם, והביאוה"ל שם ד"ה אסור להזמינו. [↑](#footnote-ref-434)
434. ועיי"ש במש"כ לפרש בכמה אנפי לדעת רש"י ודעימי' דמכוון הגמ' הוא דריב"ל פליג על רב הונא, אף דהא דשרי רב הונא הוא כשאופה בתנור אחד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-435)
435. ולא נתפרש בדבריהם טעם הא דמותר לטלטל את הכוס וא"צ לנער את השיורי כוסות, וי"ל דהוא כמש"כ התוס' בשם ר"ת דא"א לנערן, וי"ל עוד דהוא כמש"כ הרמב"ן דכיון דהן בטלין אגב הכוס א"צ לנערן, וכ"כ ההגמ"ר בשבת בסימן תס"ד, ועיי"ש במשה"ק לפ"ז בסוגיית הגמ' בשבת קמ"ב א', ויש לפרש כן גם בד' התוס' שם. [↑](#footnote-ref-436)
436. וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ג סקל"ז לדינא דאין הכוס נעשה בסיס לפירורים משום דהוא בטל לגבי הפירורים, ועד"ז כתב המ"ב בסימן ש"י סקל"א בשם החיי אדם, דאין בגד ושלחן נעשין בסיס לכמה פרוטות, משום דאין אדם מבטל בגדו ושלחנו בשביל איזה פרוטות, - והנה אמנם בד' התוס' בריש מכילתין ד"ה ב"ה אומרים ועוד מקמאי מבו' דטבלא נעשית בסיס לעצמות וקליפין, ודלא כמש"כ הרשב"א שם דכיון דלא חשיבי ואינו מצניעם כלל לעולם אין עליהן תורת בסיס, וצ"ל דהיינו משום דהתם הוא צריך שיהיו ע"ג הטבלא, כדי שלא יפלו ע"ג הקרקע ויטנפו את הבית, וע"כ נעשית הטבלא בסיס להן, ועפי"ז יש לדון במש"כ בס' שש"כ פ"כ הערה קצ"ו, ופכ"ב הערה מ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-437)
437. ובד' התוס' הרא"ש שם מבו' דהא דשרינן לטלטל כנונא אגב קטמא אע"ג דאיכא עלי' שברי עצים, הוא משום דהשברי עצים בטלין אגב המחתה והקיטמא, והיינו דאף המחתה מצטרפת לבטל את הקיטמא, והיינו דכ"ה דהכא בטלין השיורי כוסות אגב הכוס, ה"נ התם בטלין השברי עצים גם אגב המחתה. [↑](#footnote-ref-438)
438. אך בד' התוס' והרשב"א בשבת שם לא נתפרש דהא דשרי הכא הוא משום דהשיורי כוסות בטלין אגב הכוס, כמש"כ התוס' בסוגיין והתוס' הרא"ש בשבת שם, אלא כתבו דהוא משום דאין הכוס בטל לגבי השיורי כוסות. [↑](#footnote-ref-439)
439. ובד' הרא"ה בסוגיין מבו' דאף דאין בסיס באמצע שבת, מ"מ כל שהוא מייחד אותו לכך, כנותן כלי תחת התרנגולת לקבל ביצתה, נעשה בסיס אף באמצע שבת. [↑](#footnote-ref-440)
440. והך מילתא דכלי המיוחד לכך נעשה בסיס אף באמצע השבת, הוכיח כן החזו"א בסימן מ"ח סק"ח ממה שאמרו בשבת מ"ה ב' בקינה של תרנגולים דאית בה ביצה, דהויא בסיס, עיי"ש, - ואך דבד' הריטב"א הכא נתחדש טפי, דאף דאין הכוס עומד כלל לקבל בתוכו יין האסור בהנאה, מ"מ כיון דהוא מיוחד ליין, הוא נעשה בסיס באמצע השבת אף ליין האסור בהנאה, ובד' החזו"א שם נראה דנקט דלא כן, וזהו שהק' מהכא דמ"ט נעשה הכוס בסיס ליין. [↑](#footnote-ref-441)
441. ועיי"ש שכתב דלולי פירש"י י"ל דמשום דאיסוה"נ נינהו אינן בטלין אגב הכוס דאיסורן מחשבן, וזה כמש"נ מד' הרא"ה והריטב"א, ולפ"ז לא עדיפי איסוה"נ משאר מוקצה, אלא שאין בטלין מחמת מיעוטן, אך בשכח דלעולם לא נעשה בסיס אף בדבר חשוב, ה"נ באיסוה"נ, וה"נ הוא בבסיס לדבר המותר ולדבר האסור, - ועיי"ש שהק' לפירש"י מהא דמותר לטלטל המת מן הצד כשצריך למקומו, אף דהמת אסור בהנאה, ולכאו' י"ל דהוא משום דקי"ל דשרי טלטול אגב היתר אף באיסוה"נ, וכמש"כ הרמב"ן והרשב"א, ונתבאר להלן, וכתב דאפשר דדוקא אגב כסא אסור באיסוה"נ, אבל בשכח שרי בכל ענין. [↑](#footnote-ref-442)
442. אך יש לדחות, דעצמות וקליפין סתמא דמילתא נותנין אותן על הטבלא, ויכול לפנותן בדרך היתר, כדתנן בשבת קמ"ג א' דמסלק את הטבלא ומנערה, וע"כ לי"ב משום איסור עשיית גרף של רעי לכתחילה. [↑](#footnote-ref-443)
443. והי' מקום לפרש דכשאוכל ונשתייר קליפות חשיב טפי דנעשה הגרף ממילא, ומשא"כ כשנותן יין לנכרי דהוא אוסר את היין, חשיב טפי כעשיית גרף, - אך אי"ז כמש"כ השטמ"ק דהא דשרי לזרוק קליפין ועצמות הוא משום דהוא לצורך. [↑](#footnote-ref-444)
444. וכ"ה מבו' מד' הריב"ש בסימן ת"א והגר"א בסימן תמ"ו ס"א שהביאו מהכא דאסור לטלטל איסוה"נ אגב היתר, ונתבאר לעיל, - אך יש לפרש לדעתם דהא דלא חיישינן לשיורי כוסות, הוא משום דהוי כגרף של רעי, וכמש"כ הר"ש משאנץ. [↑](#footnote-ref-445)
445. והרשב"א שם נחלק ע"ז, דאין דרך הקרואין לעשות להן כן, וכתב דמ"מ הזהיר תבא עליו ברכה. [↑](#footnote-ref-446)
446. השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ט תמה ע"ז, דאף דלא קי"ל כרבה דאמרינן הואיל, הרי מ"מ קי"ל דאמרינן הואיל דכל חדא וחדא חזיא לי', וא"כ אף אם ירבה לצורך הנכרי אי"ז אסור אלא מדרבנן, וא"כ אכתי תיקשי דמ"ט גזרו משום זה, ועמש"כ האמרי בינה דיני יו"ט סו"ס ג' לישב בזה, ועמש"כ בס' יו"ט כהלכתו פ"ה הערה 19 להעיר על דבריו. [↑](#footnote-ref-447)
447. ובד' הרשב"א בסוגיין משמע דלא גזרו מכח ה"ט לחוד, אלא בצירוף הא דגם כשיבשל בקדירה בפנ"ע דברים המותרין ה"ז אסור מדרבנן, ואף דמשום זה לחוד ליכא למיגזר, מ"מ כיון דפעמים שירבה דברים האסורים ויבא לאיסור דאורייתא, גזרו בכל ענין, וכולה חדא גזירה היא, ובזה ניחא דלא סתרי ד' הרשב"א הכא לדבריו לעיל ד' ב' שכתב דמה שגזרו שמא ירבה בשבילו אף דאמרינן הואיל, הוא משום דה"ז אסור מדרבנן, (וגם לא סתר למש"כ לעיל י"ז א' שמא ירבה בשבילו היינו בקדירה אחרת, דבאותה קדירה שרי, והרי דחיישינן שירבה דברים המותרין), - ובזה מתישב משה"ק המאירי בסוגיין ובפסחים מ"ו ב' על פי' זה, מלישנא דשמא ירבה, דאין תוספת אלא באותו המין, ומתישב גם משה"ק בחי' המאירי על פי' זה ממה שאמרו דפליגא אבני חילא, ואם כל הא דאסור הוא משום דשמא ירבה דברים האסורין, אי"ז ענין לההיא דבני חילא דשרי משום דכל חדא וחדא חזיא לי'. [↑](#footnote-ref-448)
448. וכבר עמדו דזה ניחא רק להרשב"א לטעמי' דקי"ל דאסור לעשות מלאכה לצורך בהמה, אך לדעת הסוברים דמותר לעשות מלאכה לצורך בהמה, הרי דגם במבשל דברים האסורים איכא הואיל, דה"ז ראוי לבהמה, ועמד ע"ז בתשו' משיבת נפש או"ח סימן י"ד, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-449)
449. אך המאירי בסוגיין כתב כן בשם חכמי הדורות דמאחר שהזמין את הנכרי פקע לו הואיל, שאין אדם מניח את הקרואים אע"פ שבאו לו אחרים, ונחלק ע"ז וכתב דאי"ז כלום, שמכין אדם לקצת אורחים וכשבאים אחרים מיטפלין עמהן, והק' עוד, דהרי מ"מ ראויין לתינוקות, (וכ"כ גם בחידושיו), וזה כמש"כ ההשלמה שם לדון דיש להתיר משום דכל חדא וחדא חזיא לי', (ולא ס"ל כמש"כ ההשלמה דלא התירו מכח זה כשעושה לצורך נכרי). [↑](#footnote-ref-450)
450. והיינו דל"מ דין הואיל, אלא כשבאנו לאסור משום דהוי מלאכה שלא לצורך, וע"ז הוא דמהני הואיל, דכיון דאם מיקלעי אורחים חזי לי' הוי כמלאכה לצורך, אך כל שבאנו לאסור משום דהוי מלאכה לצורך נכרי, ל"מ הא דאם מיקלעי לי' אורחים חזי לי', דאכתי כיון דעשה הוא את המלאכה לצורך נכרי, ה"ז מלאכה האסורה, וזה ע"ד מש"כ האבנ"מ בסו"ס ב' בטעם הא דשחיטת נדרים ונדבות אסורה, אף דיש בזה צורך להדיוט, ונתבאר בדף מס' 11. [↑](#footnote-ref-451)
451. ושמא י"ל למש"נ לעיל דף מס' 13 מד' הרא"ה, דאף לת"ק דאסר לאפות מה שאינו צריך לו, הגם דעי"ז נאפית הפת יפה, מ"מ שרי למלאות כל הקדירה בשר מכח הא דעי"ז התבשיל יפה, משום דשאני בפת שאין ריבוי הפת מועיל אלא למעט חלל התנור, ועי"ז נאפית הפת יפה, וליכא צורך כלל באפיית הפת הנוספת, ומשא"כ כשממלא כל הקדירה בשר, דהבשר שמוסיף נותן טעם בכל התבשיל, ואיכא צורך בבישול כל הבשר, ולפ"ז י"ל דע"כ חלוקין הן בדינם בגונא שמרבה לצורך נכרי, - אך אי"ז מתישב למש"נ שם בהערה דמשמעות ד' הרשב"א לעיל י"ז א' ובחולין ט"ו ב' דלא הותר להוסיף תבשיל לקדירה מכח הא דעי"ז התבשיל יפה, אלא לדעת ר"ש בן אלעזר. [↑](#footnote-ref-452)
452. ומבו' בדבריהם דכל הא דשרי, הוא משום דעיקר החשש דשמא ירבה בשבילו הוא שמא ירבה בקדירה אחרת, דבאותה קדירה שרי להרבות, ובעבדיו ושפחותיו ליכא למיחש להכי, אך אם הי' האיסור משום שמא ירבה בקדירה זו, הי' לנו לאסור אף בעבדיו ושפחותיו, - והנה לכאו' לפ"ז הדין נותן דלמש"כ המאירי דאסור להרבות לצורך נכרי אף באותה קדירה, וזהו שאסרו להזמינו שמא ירבה בשבילו, יש לאסור אף בעבדיו ושפחותיו.

     אך הנה המאירי גופי' כתב בשלהי סוגיין, דבעבדיו ושפחותיו דמזונותיהן עליו, ואף בגוי המתלוה עם ישראל ומזונותיו עליו, מותר להרבות באותה קדירה, כיון דצורך ביתו הוא, דכל הא דס"ל דאסור להרבות באותה קדירה לצורך נכרי, הוא רק משום דאין להישראל צורך בכך, ומשא"כ בכה"ג דמזונותיהן עליו, ולפ"ז ניחא דליכא למיגזר בהו שמא ירבה בשבילו, כיון דמותר להרבות בשבילם באותה קדירה, - ויש לדון עוד, דלמש"כ המאירי דכל שבא הנכרי מעצמו ואוכל עמהם שרי אף בלא שאומרים לו אי ניחא לך וכו', ונתבאר להלן, ה"נ יש להתיר בעבדיו ושפחותיו דאינם כמוזמנים אצלו, אך יש לפקפק בטעם זה, דמשמעות ד' המאירי דאף כשבא הנכרי מעצמו, לא הותר אלא כשאוכל מעצמו עמהן, אך אסור ליתן לו לאכול, (ונתבאר להלן בהערה), וא"כ אין להתיר מכח זה בעבדים ושפחות דנותן להם לאכול. [↑](#footnote-ref-453)
453. והראשונים במו"ק י"ב א' נחלקו בנכרי המדייר שדהו של ישראל ביו"ט, אם אסור ליתן לו מזונות משום איסור זימון, או דשרי, עמש"כ הריטב"א והר"ן שם והרא"ש שם סימן י"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-454)
454. אך המאירי במו"ק י"ב א' כתב דלא התירו לומר אי ניחא לך וכו', אלא בנכרי שבא לביתו, אך להזמינו מתחלה אסור אף בדרך זו. [↑](#footnote-ref-455)
455. ומבו' להדיא בדבריו, דאף כשבא מאליו אסור להזמינו לאכול עמו, ועיי"ש במש"כ לפרש עפי"ז ללישנא דגמ', ולא הותר אלא כשאוכל מאליו בלא זימון, - ועד"ז כתב הט"ז בסימן תקי"ב סק"ד דלא הותר אלא כשנותן לו הישראל לאכול בלא הזמנה והפצרה שיאכל אצלו, אך אם מפציר בו שיאכל אצלו, הו"ל כמזמינו אצלו, והביאוהו הגר"ז שם ס"ב, והמ"ב שם סק"י, - ואמנם בד' המאירי משמע קצת דלא הותר לומר לו לאכול, דהו"ל כמזמינו, ורק כשאוכל הנכרי מאליו שרי, וכ"כ הנהר שלום בסימן תקי"ב סק"א, ובס' יו"ט כהלכתו פ"ה הערה 29 כתב דנחלקו בזה רש"י בס' האורה סימן ס"ט, והצרור החיים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-456)
456. וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בפסחים מ"ו ב', דעיי"ש שכתב דהא דגזרו שמא ירבה בשבילו, אף דגם אם ירבה בשבילו אי"ז אסור אלא מדרבנן דאמרינן הואיל הוא משום דכל מילתא דשכיחא אפי' בדרבנן גזרינן, והוכיח כן מהא דחזינן למרימר ומר זוטרא דמקילי בה ואמרי לי' אי ניחא לך במאי דטריח לן מוטב, ש"מ דלא שייכא בה איסורא דאורייתא כלל, - ולכאו' מכוון דבריו הוא דס"ל דכל שאומרים לו כן שרי אף כשמזמינו אצלו, הגם דאכתי יש לחוש שמא ירבה בשבילו, והיינו משום דגם אם ירבה בשבילו לי"ב איסור דאורייתא, וכל הא דחיישינן שמא ירבה אף דאי"ז אסור אלא מדרבנן, הוא משום דהוא מילתא דשכיחא, וע"כ כל שאומר לו אי ניחא לך וכו' דבכה"ג אי"ז מילתא דשכיחא כ"כ שירבה, שרי להזמינו אצלו. [↑](#footnote-ref-457)
457. ולכאו' נלמד מד' המ"ב שיש בזה ב' דינים, חדא, הוא הדין שכתב בסק"י דלא הותר כשבא מאליו אלא כשבא אחר שהכין סעודתו, אך אם בא קודם שהכין סעודתו אסור, אף כשאינו מרבה בשביל הנכרי, דאף בלא הנכרי הי' מבשל כל הקדירה בשר, משום דהתבשיל משביח עי"ז, או מטעמים אחרים, והב', הוא הדין שכתב בסקי"א דאף כשבא מאליו אחר שהכין סעודתו, אסור להרבות בקדירה בשבילו, וצ"ב המקור בד' הרמב"ם לב' דינים אלו. [↑](#footnote-ref-458)
458. ולפ"ז הוא חד דינא עם הא דאין מזמינין את הנכרי שמא ירבה בשבילו, דהוא משום דכל שמזמינו ורוצה בכבודו חיישינן שמא ירבה בשבילו בקדירה בפנ"ע, וה"נ אף כשאינו מזמינו, מ"מ כל שמוסיף בשבילו והוא רוצה לכבדו, חיישינן שמא ירבה בשבילו בקדירה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-459)
459. ועיי"ש שכתב דהא דאסור לשלוח לו ע"י ישראל, הוא משום דיש עירוב והוצאה ליו"ט והו"ל אב מלאכה, ומבו' דכל דאין בזה משום איסור הוצאה, מותר לשלוח לו ע"י ישראל, ולא אסרינן בזה משום טירחא, וכ"כ הט"ז בסימן תקי"ב סק"ג, והא"ר שם סק"ג, והמ"ב שם סק"ז, אך הנהר שלום שם כתב לאסור בזה, (ודקדק כן מד' ההגמי"י, וצ"ב), והפמ"ג באש"א שם סק"ב כתב דכ"ה משמעות ד' הלבוש. [↑](#footnote-ref-460)
460. האו"ז שם כתב דיש שנחלק עליו ואסר, וכ"כ היש"ש בפ"ק סימן ל"ו דכיון דע"י ישראל אסור, אף אסור לשלוח ע"י נכרי משום איסור אמירה לנכרי, - והמג"א בסימן תקי"ב סק"ב כתב להקל בזה"ז דאין לנו רה"ר גמורה, וכ"ה להדיא בד' האו"ז בסו"ס נ"ג ובד' התו"י בשבת י"ט א' דלא התיר אלא לדידן דאין לנו רה"ר גמורה, (אך באמת משמעות ד' האו"ז והתו"י דכ"ז הוא כששולח לו בשבת, אך כששולח לו ביו"ט לא הוצרך לכך, וכ"נ גם בתשו' רבינו שמחה שם, דאיירי כשהוא אב מלאכה, ואפ"ה הותר לשלוח ע"י נכרי, וצ"ע), ועמש"כ הגר"ז שם ס"א לפרש טעם ההיתר בזה, ולכאו' אי"ז חד דינא עם מש"כ האו"ז והתו"י להתיר אף בשבת, וצ"ע שהרי למדו זמ"ז. [↑](#footnote-ref-461)
461. ועיי"ש שכתב בדעת הב"י שפירש לד' האו"ז דלא איירי כששולח לו דבר מאכל, וכ"כ החמד משה שם סק"א בדעתו, ועיי"ש שהכריע כן, - אך הנהר שלום שם סק"ב כתב דמודה הב"י דשרי אף לשלוח לו דבר מאכל, ולי"ב משום איסור הזמנה, - ויש להוסיף, דבד' האו"ז שלפנינו בסימן נ"ג מפורש דאיירי כששולח לו מיינו, ולפ"ז יש ללמוד מזה כמש"כ הדרכ"מ דכששולח לו ליכא איסור הזמנה, אך שמא לא נאסר להזמין נכרי, אלא כשנותן לו דברים הטעונין בישול ותיקון, ומשא"כ כשנותן לו לשתות יין, וצ"ע לדינא. [↑](#footnote-ref-462)
462. אך החמד משה שם סק"ב כתב לדחות, דלא התיר התשב"ץ אלא כשנותן לו חתיכה בלבד דאי"ז דרך כבוד, אך לשלוח לו דהוא דרך כבוד, אסור. [↑](#footnote-ref-463)
463. והרשב"א והשיטה להר"נ שם כתבו לפרש לפ"ז, דראויין לשתי' היינו מוכנין לשתי', - אך הריטב"א והר"ן שם כתבו דהא דנקט ראויין לשתי' היינו משום דכל שהן ראויין לשתי' יכול להחם אף יותר מכדי שתי', וכ"כ המהר"ם שם בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-464)
464. והיינו דהכא לא דנו להתיר מדין מתוך, דא"כ הי' לנו להתיר אף כשאינם ראויין לשתי', וכמו שאמרו לעיל י"ב א' דהוצאת קטן למולו וכיו"ב מותר משום מתוך, אע"ג דאין ראוי לאוכ"נ כלל, אלא דנו להתיר מדין הואיל, אלא דכיון דב"ש לית להו להתירא דמתוך, ה"נ לית להו להתירא דהואיל. [↑](#footnote-ref-465)
465. וצ"ע מסתימת ל' התוס' דלא משמע כן, - עוד יש להעיר מש"כ התוס' בשבת להוכיח דב"ש אסרי בכה"ג, מהא דאסרי לעשות מדורה להתחמם כנגדה, אף שהיא ראוי' לבשל ולאפות, ומשמעות דבריהם, וכ"נ להדיא מד' התוס' הרא"ש, שהוכיחו מזה דב"ש לית להו מתוך, וצ"ב דמה הוצרכו לכך, הרי להדיא אמרו לעיל י"ב א' דב"ש לית להו מתוך.

     ולכאו' יש לפרש לדבריהם, דבגונא דמעשה זה עצמו ראוי לאוכל נפש, י"ל טפי לדינא דמתוך, דעיקר דינא דמתוך הוא, דמלאכת אוכל נפש לא חשיבא מלאכת עבודה והותרה, וע"כ אף אם לא אמרינן מתוך, י"ל דכ"ז הוא כשמעשה זה עצמו אינו ראוי לאוכל נפש, אך כל שמעשה זה עצמו ראוי לאוכל נפש, אמרינן מתוך, וזהו שכתבו דב"ש לית להו מתוך אף בכה"ג, וע"כ אין להתיר לדעתם אף לחמם לרחיצה אף במים הראויין לשתי', והוכיחו התוס' כן מהא דאסרו ב"ש במדורה, והרי דלית להו מתוך אף בכה"ג דמעשה זה עצמו ראוי לאוכל נפש, ומה שלא דנו התוס' להתיר מדין הואיל, י"ל דהוא משום דדין הואיל אינו מועיל להתיר לכתחילה, עמש"נ בדף מס' 15, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-466)
466. ועיי"ש שכתב דאף דמשום הואיל לא שרינן לכתחילה, דאסור לאפות מיו"ט לחול, אף דאיכא הואיל, מ"מ הכא דהוא לצורך רחיצה ביו"ט התירו, וצ"ל כן גם בד' הראשונים בשבת שם שדנו להתיר בראויין לשתי' משום הואיל, והרי דבכה"ג דהוא לצורך יו"ט מהני דין הואיל להתיר לכתחילה. [↑](#footnote-ref-467)
467. ובתשו' הרי"ד סימן פ"ב, והובא באו"ז בסימן תשנ"ד, כתב דדין מתוך ודין הואיל הוו מיסוד אחד, אך גם מאן דלית לי' מתוך אית לי' הואיל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-468)
468. והי' מקום לומר דהוא משום די"ל כמש"כ הריטב"א בעירובין ס"ח א', דלעולם ריבוי בשיעורים אסור, היכא דאי"ז מועיל להשביח את התבשיל, והא דממלא נחתום וכו', הוא משום דכן דרך נחתום לחמם הרבה ביחד וליטול הצריך לו, שאם ישפכו מן המים שישאר שם כדי הצורך ולא יצטרך לחמם פעם אחרת, וכן במלאכת יו"ט לכבוד היום התירה תורה לעשות צרכיהם בריוח ובשופע, שאילו אמרה תורה לעשות מלאכת אוכל נפש בצמצום ימנע משמחת יו"ט, ועד"ז כתב האמרי בינה בדיני שבת סו"ס י"ח, אך לא נתישבו בזה ד' התוס' הרא"ש שהביא מההיא דממלאה אשה קדירה בשר, ולא הביא מהא דממלא נחתום חבית של מים. [↑](#footnote-ref-469)
469. אך לא נתישב בדבריו ד' התוס' הרא"ש שהביא מהא דממלאה אשה קדירה בשר, ולא הביא מהא דממלא נחתום חבית של מים, - ובדף מס' 13 נתבאר לישב בזה למשמעות ד' תלמיד הרמב"ן לעיל שם, דרק לפי' ר"ח איירי הא דממלא נחתום חבית מים כשמחמם את המים ומבשלם, אך לפירש"י איירי במילוי מים בעלמא, ולפ"ז לא מצינו התם שהותר להרבות במלאכת אוכל נפש ביו"ט, והרש"ש בשבת שם הרגיש די"ל כן, ועיי"ש מש"כ ע"ז. [↑](#footnote-ref-470)
470. ובד' הרשב"א בסוגיין בזה צ"ע, דבתחילת דבריו כתב דטעמא דב"ש הוא משום דלית להו מתוך, ומשמע דטעמא דב"ה הוא מדינא דמתוך, וכ"כ בהמש"ד דטעם הא דשרו ב"ה לעשות מדורה ולהתחמם כנגדה הוא מדינא דמתוך, ולכאו' כ"ש דהא דשרו להחם חמין לרגליו הוא מדינא דמתוך, שהרי במדורה יש להתיר טפי, וכמו שאמרו בגמ' די"ל דהנאת כל גופו עדיפא מהנאת אבר אחד, ואם במדורה לא התירו ב"ה אלא מדינא דמתוך, כ"ש דבחימום מים לרגליו אין להתיר אלא מדינא דמתוך, - אך מאידך משמעות דבריו דרק מהא דפליגי ב"ש וב"ה בברייתא בדין עשיית מדורה, הוא דנלמד דפליגי בדינא דמתוך, וכ"נ גם ממש"כ דר' יוחנן ברייתא לא שמיע לי', וי"ל, - ושמא י"ל דהא דממתניתין לא נלמד דפליגי בדינא דמתוך, הוא משום דבמתניתין י"ל דהא דשרו ב"ה הוא רק כשהן ראויין לשתי', וכחד מ"ד בירושלמי, אך כל שאינם ראויין לשתי' מודו ב"ה דאסור, ולא אמרינן מתוך. [↑](#footnote-ref-471)
471. אך בדבריו בשבת ל"ט ב' משמע להדיא דס"ל דיסוד דינא דמתוך הוא דהותרה מלאכה ביו"ט אף לצורך שאר הנאות, דג"כ הוו בכלל אשר יאכל לכל נפש, וע"ד ד' היראים ודעימי', ונתבאר בדף מס' 2, ולפ"ז זהו גם מש"כ בעבוה"ק דחימום מים לרגליו הוא בכלל אשר יאכל לכל נפש. [↑](#footnote-ref-472)
472. אך בד' הירושלמי הי' מקום לפרש, דהא דב"ה לא שרו אלא כשהן ראויין לשתי', הוא משום דלא ס"ל לדינא דמתוך, וכדעת רבה לעיל י"ב א' דאף ב"ה לית להו לדינא דמתוך, אלא שרו מדין הואיל, וע"כ היינו רק כשהן ראויין לשתי'. [↑](#footnote-ref-473)
473. ועמש"כ בס' יו"ט כהלכתו סימן ל"ה כמה דרכים בטעם הא דרחיצת כל גופו חשיב כאינו שוה לכל נפש. [↑](#footnote-ref-474)
474. ובהמש"ד הביא מש"כ התוס' דרחיצת כל גופו אינו שוה לכל נפש, ותמה ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ האג"מ בח"ו סימן ל"א בביאור טעם הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-475)
475. והרשב"א והר"ן הק' ע"ז דאם משום ה"ט דחיישינן שיבא לידי איסור מדיח קרקע וכו', מ"ט לא אסרו אף בחמי טבריא, - אך לכאו' משמעות ד' הרמב"ן דאין עיקר האיסור מכח הא דיש לחוש שיבא לידי איסור מדיח קרקע וכו', אלא עיקר האיסור הוא אטו שבת, ואך דאף דלא השוו יו"ט לשבת בדבר של אוכ"נ, מ"מ הכא דגם ביו"ט יש לחוש שיבא לידי איסור, עשו יו"ט כשבת, ולפ"ז ניחא דבחמי טבריא דמותר לרחוץ בהן בשבת, לא אסרו משום החשש שיבא לידי איסור מדיח קרקע וכו'. [↑](#footnote-ref-476)
476. נתחדש בדבריו דזרועו ושוקו אינו בכלל ידו ורגלו, ועמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פי"ד הערה כ"ג. [↑](#footnote-ref-477)
477. ומבו' בדבריו, דאם באנו לדון על רחיצת כל גופו אבר אבר כדבר אחד, הי' לנו לאסרו משום דאי"ז שוה לכל נפש, וכל הא דשרינן לזה, הוא משום דדנים על כל אבר בפנ"ע, - ובזה ראיתי לפרש למש"כ החת"ס בסוגיין דאף דמותר לרחוץ כל גופו אבר אבר, מ"מ אסור לחמם בקדירה אחת לכל גופו, אלא בכל קדירה וקדירה יחמם לאבר אחד, והיינו משום דכל שמחמם הכל במעשה אחד, הרי דד"ז אינו שוה לכל נפש, אך הראש יוסף בשבת שם נקט דלפ"ד הרשב"א מותר לחמם בקדירה אחת לרחוץ כל גופו אבר אבר, וכ"נ בתוס' הגרע"א בשבת שם. [↑](#footnote-ref-478)
478. וכ"כ גם בפי' הר"י מלוניל בסוגיין, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ו. [↑](#footnote-ref-479)
479. ולכאו' המכוון בזה, דאף דרחיצת אבר אחר מצ"ע אינה דבר השוה לכל נפש, מ"מ כיון דרחיצת פניו ידיו ורגליו היא שוה לכל נפש, מהני זה לחשוב רחיצת אבר כדבר השוה לכל נפש, משום דאיכא אברים דרחיצתם שוה לכל נפש, ואין דנים על כל אבר ואבר כדבר לעצמו. [↑](#footnote-ref-480)
480. ומש"כ כן בדעת המאירי, צ"ע דלהדיא כתב המאירי בסוגיין דמותר לחמם אף לצורך שאר אברים, וצ"ל דכונתו היא לד' המאירי בחידושיו שלא כתב לזה, אך אחר שזכינו לדבריו בביהב"ח שכתב דאף דעיקר ההיתר לחמם לצורך רחיצת פניו ידיו ורגליו, הוא משום דאדם צריך לרחיצתם בכל יום, מ"מ מותר לחמם אף לצורך רחיצת אבר אחר, מתפרשים כן גם דבריו בחידושיו, (ויש להעיר לפ"ז גם במש"כ הביאוה"ל שם דמשמעות החינוך לאסור בזה). [↑](#footnote-ref-481)
481. ומשמע מזה דעיקר הגזירה היתה לאסור לחמם מים לצורך כך, ומכח זה הוא שאסרו לרחוץ כל גופו בחמין, - ובזה ניחא משה"ק הרשב"א והר"ן דמ"ט לא אסרו לרחוץ בחמי טבריא. [↑](#footnote-ref-482)
482. ולכאו' לדעת הרשב"א הוא מוכח כן בלא"ה, שהרי לדעתו מותר לחמם לרחיצת כל אבר ואבר, ובע"כ דהא דאסור לחמם לרחיצת כל גופו, הוא משום דכל שרוחץ כל גופו, אי"ז רחיצת אברים אלא רחיצת כל גופו, ורחיצה זו אינה שוה לכל נפש. [↑](#footnote-ref-483)
483. והשערי חיים שם כתב לישב עוד, דלא הותר ריבוי בשיעורים במלאכה המותרת מדין מתוך, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, וכן דן בזה המאורי אש שם לעיל מינה, וכבר דן בזה בתשו' ציץ הקדש ח"א סימן ל"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-484)
484. ואזיל לטעמי' שם סימן ה' ד"ה אמנם דהגאון שכתב דאמרינן הואיל ומתוך יחד, והביא כן מד' הטו"א באבנ"מ חגיגה י"ח א', - אך השאג"א בסו"ס ק"ח צידד דלא אמרינן הואיל ומתוך יחד, ולפ"ז א"ש. [↑](#footnote-ref-485)
485. וצ"ל דאף שנקטו הראשונים לעיל דאם הוה ס"ל לב"ש לדינא דהואיל, הי' מותר לחמם מים הראויין לשתי' לרחיצת פניו ידיו ורגליו, ול"ה אסרינן לה מדרבנן, היינו משום דרחיצת פניו ידיו ורגליו היא צורך טפי ולא אסרו בזה חכמים, וכמש"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין, ומשא"כ ברחיצת כל גופו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-486)
486. ומש"כ דלא אמרינן הואיל בגונא דגם אם יבואו אורחים לא יתנם להם, העירו דמצינו כן בד' המאירי לעיל בסוגיין בשם חכמי הדורות, דבמזמין את הנכרי לא אמרינן הואיל, שאין אדם מניח את הקרואים אע"פ שבאו לו אחרים, ועמש"כ בזה המאירי בפסחים מ"ו ב', - אך צע"ג דא"כ היאך מותר לבשל מיו"ט לשבת בכה"ג דאם יבואו אורחים לא יתן להן את התבשיל שהכין לשבת. [↑](#footnote-ref-487)
487. ובתוס' הגרע"א בשבת שם כתב לפרש בזה מש"כ הרשב"א דמותר לרחוץ כל גופו אבר אבר בחמין שהוחמו בערב יו"ט, דהוא לטעמי' שכתב שם לעיל מינה דמדאורייתא מותר לחמם מים ביו"ט לרחיצת כל גופו אבר אבר, וע"כ לא אסרו בזה כשנתחממו בערב יו"ט אטו יו"ט, ולעיל בהערה נרמז דלכאו' הוא כמש"כ הראש יוסף בשבת שם דלדעת הרשב"א מותר לחמם בקדירה אחת לרחוץ כל גופו אבר אבר, דלמש"כ החת"ס בסוגיין לאסור בזה, שפיר שייכא הגזירה ברחיצת כל גופו אבר אבר. [↑](#footnote-ref-488)
488. והנה אמנם במש"כ להוכיח כן ממש"כ הרשב"א בשבת דמותר לרחוץ כל גופו אבר אבר בחמין שהוחמו מערב יו"ט, יש להעיר, דהרי לדעת הרשב"א מותר מדאורייתא לחמם ביו"ט כדי לרחוץ כל גופו אבר אבר, ובתוס' הגרע"א בשבת שם כתב דזהו טעמא דהרשב"א דמותר לרחוץ כל גופו אבר אבר בחמין שהוחמו מערב יו"ט, וי"ל, - אך אכתי מוכח כן ממה שהביא הרשב"א שם גם לד' הרי"ף דמותר לרחוץ בהן אף כל גופו, וגם בד' הרשב"א בסוגיין נראה שנטה טפי לד' הרי"ף, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה. [↑](#footnote-ref-489)
489. והראש יוסף והשפ"א בשבת שם הוכיחו מד' התוס' שם בד"ה אלא דס"ל כדעת הטור דאסור לרחוץ בחמין שהוחמו מערב יו"ט כל גופו אבר אבר, והראש יוסף כתב דצ"ל דגרסי התם וא"צ לומר חמין שהוחמו בשבת וביו"ט, - אך כבר עמד הגרע"א בזה, דהרשב"א גופי' שם כתב כד' התוס', ועמש"נ בזה במ"מ לעניני שהי' וכו' דף מס' 21, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-490)
490. ולמש"כ הר"ן בדעת הרי"ף דהא דלא אסרו לרחוץ בחמין שהוחמו מערב יו"ט, הוא משום דמדאורייתא מותר לחמם ביו"ט לצורך רחיצת כל גופו, נתחדש בדבריו דמ"מ אם הא דאסרו רחיצה בחמין שהוחמו בער"ש הי' איסור שבות, ל"ה מפלגינן בזה בין שבת ליו"ט, אף דביו"ט לא שייך טעם האיסור, ורק משום דאי"ז אלא גזירה בעלמא, לא גזרו ביו"ט דליכא לטעם הגזירה, אך למש"נ מד' המאירי ודעימי' דאף דאסור מה"ת לחמם מים לרחיצת כל גופו, מ"מ לא אסרו בחמין שהוחמו בערב יו"ט משום דאף בשבת אי"ז שבות אלא גזירה וביו"ט לא גזרו, מתפרשים ד' הרי"ף בע"א, - ובזה נתבאר במק"א לישב דעת הסוברים דאף למ"ד דתחומין דאורייתא, מ"מ ביו"ט ליכא דין תחומין מדאורייתא, דלא תיקשי ע"ז ממה שאמרו לקמן ל"ו ב' דלמ"ד דתחומין דאורייתא י"ל דהא דלא רוכבין ע"ג בהמה הוא גזירה שמא יצא חוץ לתחום, ואפ"ה ה"ז אסור אף ביו"ט, כיון דהא דלא רוכבין ע"ג בהמה, הוא איסור שבות, כדתנן לקמן שם. [↑](#footnote-ref-491)
491. בחי' ר"נ בן הרמב"ן ל"ג בגמ דטעמא דב"ה הוא משום דאין בנין בכלים, וכתב לדון אם טעמייהו הוא משום דאין בנין בכלים, או משום דזקיפה ל"ד לבנין, וזה כמש"כ התוס' בתי' בתרא דאיירי בחוליות המחוברין, ואי"ז אלא זקיפה בעלמא, ועי' גם בדבריו לעיל י"א ב' בזה. [↑](#footnote-ref-492)
492. ואמנם משמעות ד' הרשב"א שם דלא התירו לזקוף ביו"ט אלא בשהיו חוליותי' רפויין ואין רפויין, אך אם היו מהודקין אסור לזקפן, וזה מתישב טפי אי נימא דהא דאסרו להחזיק במהודק והא דאסרו להחזיר ברפוי ואינו רפוי הוא מתרי טעמי, ונתבאר במקומו, - וגם בד' הרמב"ן בשבת מ"ז א' מבו' דלא התירו ביו"ט אלא ברפויין, ול"מ ה"ט דצורך יו"ט וכבודו, אלא דמה"ט שרי אף לת"ק דאסור ברפוי, וזה מתישב היטב להרמב"ן לטעמי' דהא דאסרינן במהודק הוא משום דנראה כבונה, והא דאסר ת"ק ברפוי הוא מגזירה שמא יתקע, ונתבאר במקומו, (ויש להוסיף מש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל בפ"ק דהיכא דהאיסור הוא משום דה"ז מלאכה קבועה, לא התירוהו משום צורך יו"ט). [↑](#footnote-ref-493)
493. ובד' המ"מ בפ"ד מיו"ט הי"ג משמע דמש"כ הרשב"א דאם היתה עשוי' לתקוע חוליותי' אסור לזקפה, למד לזה מהא דאסרינן בתריסין. [↑](#footnote-ref-494)
494. ובמ"מ למלאכת בונה דף מס' 8 נתבאר דפליגי קמאי בציר מן הצד אם נאסר אף לסלק, ולמש"כ הגר"א בדעת הרמב"ם הדין נותן דמותר לסלק משום שמחת יו"ט, אך יש לדון בזה למש"כ המאירי לעיל י"א ב'? דלא חילקו בין החזרה לסילוק, - ובלא"ה הוא כן למש"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ב דאיסורא דהחזרת ציר מן הצד הוא מגזירה שמא יתקע, דלפ"ז אין לאסור בסילוקו, כמבו' בסוגיית הגמ' בשבת קכ"ב ב'. [↑](#footnote-ref-495)
495. והתוס' כתבו דגרם כיבוי ביו"ט שרי, ובשבת נמי אינו חייב, ובד' המג"א בסימן תקי"ד סוסקי"ט מבו' שפירש בדבריהם דהיינו דאף דבשבת אסרו חכמים בגרם כיבוי, ולא התירו אלא במקום הפסד, מ"מ ביו"ט שרי, וכ"כ המאמ"ר שם סק"י, והביאו השעה"צ שם סקל"א, והחמד משה שם סוסק"ג, והנהר שלום שם סק"ז וסק"ח וסק"ט, והקרית מלך רב בפ"ה משבת הי"ב בסו"ד, וכ"נ בד' הפר"ח בתשו' מים חיים סימן ט' שפירש כן בד' התוס', והביא בתו"ד למש"כ הב"י בשם רבינו יואל דאף ביו"ט לא התירו גרם כיבוי, וכ"ה מבו' בגל' הגרע"א בסימן של"ד סכ"ב, והוכיח מד' התוס' דלא כמש"כ המג"א בסימן תקי"ד סק"ה דכה"ג ל"ה כגרם כיבוי, - אך החזו"א בסימן ל"ח סק"ו פירש לד' התוס', דגרם כיבוי זה שרי לכו"ע, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, והא דה"ז אסור בשבת, הוא משום מוקצה, אך בל' הרא"ש בסימן י"ז משמע להדיא דגרם כיבוי זה תליא בפלוגתא דר' יוסי ורבנן. [↑](#footnote-ref-496)
496. משמעות ל' התוס' ותור"פ דהוא משום דכל שאין בנר אלא שמן מועט מכחיש אורו, ועמש"נ בתשו' בתי כהונה ח"א סימן י"ח (פב: ד"ה ועל פי החילוק) לפרש הטעם בזה, - אך בד' התוס' בשבת ק"כ ב' ד"ה פותח מבו' דהוא משום דע"י שמסתפק מן השמן מתרחק השמן מן השלהבת, וכ"ה מבו' בל' הרא"ש בסימן י"ז שפירש כן לד' התוס' וכ"כ הגר"ז בסימן תקי"ד ס"ו דבמה שמסתפק ממנו גורם שהשמן הנשאר בנר מתרחק מעט מאור הדולק ועי"ז כהה אורו קצת וה"ז כמכבה, - והמנחת שלמה בח"ב סימן מ"א עמד בפלוגתא זו, ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה הוא אם אסור להסתפק מן השמן בנר שיש בו פתיל צף, דע"י שמסתפק מן השמן יורדת הפתילה למטה, ואין מתרחק השמן מן השלהבת, אך למש"כ הבתי כהונה שם בביאור ד' התוס', יש להתיר בזה גם לדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-497)
497. הרא"ש בסימן י"ז הק' ע"ד התוס' ממה שאסרו בשפופרת שע"פ הנר שמא יבא להסתפק ממנה, אף דאינו מכחיש מאור הנר כלל, - ובישוב ד' התוס', עמש"כ היש"ש בסימן כ"ב, והעולת שבת בסימן תקי"ד סק"ג תמה על דבריו, ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ז, והט"ז בסימן תקי"ד סק"ו, והגר"ז בקו"א בסימן רס"ה סק"א תמה על דבריו, והקרית מלך רב בפ"ה מיו"ט הי"ב, והמחה"ש בסימן תקי"ד סקי"ט, והר"מ קזיס והרש"ש בשבת כ"ט ב'. [↑](#footnote-ref-498)
498. אך בד' התוס' הרא"ש בשבת מ"ד א' מפורש דיש לחייב מכח מה שמכהה אורו, אף אם אינו ממהר בכך את הכיבוי, עיי"ש, וכ"נ בד' התוס' בשבת ק"כ ב' ד"ה פותח. [↑](#footnote-ref-499)
499. ועיי"ש שכתב דבמלאכת קוצר אינו חייב כשחתך צד אחד מן הקרקע אף דקליש גידולו עי"ז, ול"ד למלאכת מכבה דהיא בכ"ש, וע"כ גם מה שנקלט האור הו"ל בכלל מכבה, ומשא"כ במלאכת קוצר דיש בה שיעור, אין לחייב על מיעוט האיכות. [↑](#footnote-ref-500)
500. וכ"נ ממש"כ הסמ"ג ל"ת ע"ה דהוא משום דאסור לגרום הכיבוי, - אך בביאור מהרש"ל כתב לפרש לדבריו כד' התוס' דהוא משום דמכחיש האור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-501)
501. וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א בסימן תקי"ד סק"ז בתו"ד די"ל דבמקום פסידא שרי, והרי דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, אך י"ל דלפ"מ דמסיק דגרם כיבוי דשרי הוא אף שלא במקום פסידא, והכא אסור אף במקום פסידא, הוי האיסור בזה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-502)
502. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרא"ש דחיובו הוא משום ד"ממהר" הכיבוי, והרי דחיוב מכבה הוא במה שמכבה האש, ולא במה שמבטל כילוי השמן, - וכ"נ גם ממש"כ הרא"ש דהא דאסור ליטול פתילה דולקת מנר זה וליתן בנר אחר, הוא משום דמיד שסלקה מן הנר הו"ל מכבה ומה הועיל אם חזר והדליק, ואם חיוב מכבה במה שמבטל כילוי השמן, ודאי דל"מ מידי מה שחזר ונתנה בנר אחר, אך בהגה' הגר"ב פרנקיל בסימן תקי"ד ס"ב נראה שפירש דחיוב מכבה אינו על כיבוי האש, אלא על מניעת דליקת הפתילה, ועיי"ש במש"כ לפרש עפי"ז לד' הרא"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-503)
503. ועיי"ש שכתב דמ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום גרם כיבוי, - אך בד' התוס' מבו' דשרי לכתחילה, וזה לטעמייהו דלא נאסר גרם כיבוי ביו"ט, ונתבאר לעיל בהערה, - וי"ל עוד כמש"כ המג"א בסימן תקי"ד סק"ה דכה"ג לא חשיב כגרם כיבוי, ונתבאר להלן, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ח סוסק"ז. [↑](#footnote-ref-504)
504. ולכאו' זהו מש"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לאסור לאחוז מפתילת השעוה בשעה שהיא דולקת, ומכוון דבריו הוא לחתוך מנר השעוה הדולק, וקרי לי' פתילת השעוה, - ועיי"ש שכתב בשם התוס' שהתירו בזה, והוא לטעמייהו דאיסורא דמסתפק משמן שבנר הוא משום דמכחיש אורו. [↑](#footnote-ref-505)
505. ובתשו' כת"ס או"ח סימן נ"ה צידד מטעם אחר להתיר לחתוך נר שעוה לדעת הרא"ש, עיי"ש, - וגם החזו"א בסימן ל"ח סק"ו ד"ה ולמש"כ כתב להתיר בזה לדעת הרא"ש, וזה לפ"מ דפשיט"ל דחיתוך נר של שעוה ל"ד לנטילת שמן מן הנר, ונידון האיסור בזה הוא משום דדמי למסתפק משמן שבשפופרת. [↑](#footnote-ref-506)
506. והנהר שלום שם סק"ה כתב ג"כ לאסור בזה, ואך שכתב דאי"ז אסור אלא מדרבנן, דרק כשמסתפק מן השמן ונוטל את הדבר הדולק עצמו חייב משום מכבה, אך כל שנותן סביבו דבר המונעו מלדלוק, אף דהוא נוגע בדבר הדולק, אינו חייב משום מכבה. [↑](#footnote-ref-507)
507. החזו"א בסימן ל"ח סק"ז ד"ה מש"כ המ"א תמה ע"ז, דנתינת דבר סביב הנר המונעו מלישרף, היינו לקיחת מעט מן הנר, ואהרי אם הפסיק במחיצה בתוך השמן שלא יגיע הפתילה בשמן שמן המחיצה ולפנים, ודאי דינו כמסתפק מן השמן, וה"נ כשנותן דבר סביב הנר המונעו מילשרף, ועד"ז כתב הבית מאיר בסימן תקי"ד, דליכא נפ"מ בין היכא דלוקח מגוף דבר הדולק להיכא דעושה דבר סביבו, דאידי ואידי נוגע בדבר הדולק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-508)
508. והחזו"א שם סק"ו ד"ה רא"ש פירש כן במש"כ בפירש"י בשבת כ"ט ב' ד"ה שתהא מנטפת דהא דכשמסתפק מן השמן שבשפופרת הו"ל כמכבה, הוא משום דהקצהו לנר, - ועיי"ש שכתב להוכיח מזה דמש"כ הרא"ש דאסור להסתפק מן השמן משום דנוגע בדבר הדולק, אי"ז אלא מדרבנן, דאם הו"ל מכבה מדאורייתא, מ"ט מותר לפרוס עור גדי ע"ג שדה שאחז בה האור, ואף דשאני הכא שהוקצה כל השמן להדלקה, אין לחלק כן אלא בשבות דרבנן, אך בשורש המלאכה אין לחלק מפני מחשבתו. [↑](#footnote-ref-509)
509. ובדבריו שם ד"ה וחזינא למורי זלה"ה מבו' דאף שרי לכתחילה בכה"ג, ואי"ז אסור אף מדרבנן, - ונתחדש בדבריו דמותר לעשות ביו"ט מעשה מלאכה דתהא תוצאת המלאכה במוצאי יו"ט, ולי"ב איסורא כלל, עכ"פ כשאינו עושה כן לשם מלאכה. [↑](#footnote-ref-510)
510. אך השפ"א בסוגיין כתב דגם בכה"ג שכבה במוצ"ש חייב, כיון דנעשה מעשה הכיבוי בשבת, ואף שלא נכבה אלא במוצ"ש, וכ"כ החלקת יואב בכ"ד, - וזה תליא במה שנחלקו בהדביק פת בתנור בשבת ולא נאפתה אלא במוצ"ש אם פטור, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-511)
511. והביאו כן מד' הרא"ש בשבת פט"ז סימן ט' דמבו' דמודה לדינא לד' התוס' דכל שמרחיק את השמן מן הפתילה הוי מכבה וכשמקריבו הוי מבעיר, אך בד' התוס' הרא"ש בשבת מ"ד א' מבו' דאם הא דהמסתפק משמן שבנר חייב הוא משום דממהר כיבויו, אין מקור לאסור מכח הא שמכחיש אורו, וכן צידד החמד משה בסימן תקי"ד סק"א בתו"ד דמודה הרא"ש לד' התוס'. [↑](#footnote-ref-512)
512. ואמנם אין להוכיח מד' הגר"ז והמ"ב שפירשו כן גם בד' הרא"ש, די"ל שפירשו לטעם זה לפ"מ דקי"ל כדעת התוס' בטעם האיסור להסתפק מן הנר, אך בד' העולת שבת שם מבו' דאף לפ"מ שהכריע שם לדינא כדעת הרא"ש בטעם האיסור להסתפק מן הנר, מ"מ הא דאסור ליטול פתילה וכו' הוא רק משום דמתמעט אורה בשעה שנוטלה. [↑](#footnote-ref-513)
513. ועמש"כ בזה בס' מאורות הראשונים ח"א סימן מ"ב בתשו' הר"א ב"ר משולם. [↑](#footnote-ref-514)
514. צ"ל דאיירי כשיש לו תועלת מריבוי האור, דאל"כ יש לאסור בזה משום הבערה שלא לצורך, ומ"ט לא אסר הרשב"א אלא משום כיבוי, אלא דלא הותר להדליק אף דעי"ז הוא מקרב הכיבוי, אלא כשעיקר עשייתו היא לצורך הדלקה, וצ"ע.??שו"ר די"ל דהא דשרי ההבערה הוא משום דיש לו צורך דעי"ז יכבה הנר, ושרי מדין מתוך, ומשא"כ בכיבוי, ושו"ר שכ"ה להדיא בד' הלבוש בסימן תקי"ד ס"ב, ויתבאר בעזה"י במקומו???. [↑](#footnote-ref-515)
515. ועיי"ש שכתב דאין להתיר לפ"ז אלא להדליק פתילות אחרות שבנר, אך אסור ליתן פתילה אחרת לתוך הנר, דבמה שנותן פתילה לתוך הנר ממעט השמן והוי מכבה דממעט אורה מיד, כמש"כ הרמ"א שם ס"ט, והמג"א שם סקי"ט. [↑](#footnote-ref-516)
516. ועד"ז מצינו בד' השטמ"ק בסוגיין די"א דמותר ליטול פתילה מן הנר כשצריך להדליק במקום אחר לצורך יו"ט, דכל גרם כיבוי כיון דלצורך יו"ט הוא עושה מותר, וכתב דמ"מ ראוי להחמיר, - אך משמעות דבריו דהוא משום דס"ל דאי"ז כיבוי גמור, אלא הו"ל גרם כיבוי, והותר גרם כיבוי לצורך יו"ט. [↑](#footnote-ref-517)
517. והטל אורות במלאכת מכבה כתב לדקדק כן מד' הרמב"ם שכתב בפי"ב משבת ה"ב דהמסתפק מן השמן שבנר חייב משום מכבה, ובפ"ד מיו"ט ה"ג כתב דאין מסירין השמן מן הנר ביו"ט, ולא כתב דהמסתפק מן השמן חייב, והיינו משום דביו"ט מותר להסתפק מן השמן, כיון דהוא לצורך אוכל נפש, וכ"כ השרשי הי"ם בהל' יו"ט שם, והאמרי בינה בדיני שבת סימן י"ט. [↑](#footnote-ref-518)
518. ונתחדש לפ"ז, דאף דהמעשה שמסתפק מן השמן הוא לצורך אוכל נפש, מ"מ לא הותרה מלאכת הכיבוי הנכללת במעשה זה, כיון דאין בה צורך לאוכל נפש, ועמש"נ בדף מס' 27 בענין זה אימתי הותרה מלאכה המתלוה כשאין בה צורך לאוכל נפש. [↑](#footnote-ref-519)
519. והריא"ז בפירקין ה"ג דין ו' כתב דהמסתפק משמן שבנר ביו"ט חייב משום מכבה, שהוא גורם לכבות הנר "בלא צורך", - וצ"ע אם מכוון דבריו הוא דאה"נ דאינו חייב אלא כשמסתפק מן הנר שלא לצורך אוכל נפש, דהוי הכיבוי שלא לצורך, או דמכוון דבריו הוא דאף שהוא מסתפק לצורך אוכל נפש, כאשר כ"ה משמעות לישנא דמסתפק, מ"מ הוא חייב, משום ד"כיבוי הנר" הוא שלא לצורך, וכמש"כ הישועות יעקב. [↑](#footnote-ref-520)
520. ועיי"ש שהק' עוד, דיש לאסור בזה גם משום שהוקצה למצותו, וכן הק' הרש"ש לעיל שם. [↑](#footnote-ref-521)
521. אך התוס' לא עמדו אלא בטעם הא דהמסתפק ממנו חייב משום מכבה, ול"ה כגרם כיבוי, ומשמע דבהא דהנותן חייב משום מבעיר לא קשיא להו דאי"ז אלא כגרם הבערה, ועמש"כ בזה בתשו' כת"ס או"ח סימן נ"ה, ומש"כ בס' מאורי אש פ"ג בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-522)
522. והביאוה"ל בסימן רנ"ב ס"ה ד"ה להשמעת קול כתב בתו"ד דהא דהנותן שמן לנר חייב משום מבעיר אף דבלא"ה ג"כ דולקת, הוא גם משום דהפתילה מושכת עתה מן השמן הזה, וכ"כ המנחת שלמה ח"ב סימן מ"א בתו"ד, וצ"ע, דבד' הרא"ש מבו' דאין לחייב מכח זה. [↑](#footnote-ref-523)
523. והשעה"צ שם סקנ"ז דמכוון ד' המג"א הוא לפרש כן בד' הרא"ש, דכל שמכבה בידים אסור, ולא התיר אלא במה שמתכבה ממילא בהמשך הזמן, ואף דג"ז אסור לדעת הרא"ש, דלדעתו זהו איסורא דמסתפק משמן שבנר, אפשר דבזה לא החמירו הואיל ואינו מתכוין לכך, ואם אם הוי פס"ר, הרי הו"ל פס"ר דלא ניח"ל, וגם הו"ל משאצל"ג, ולא גזרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-524)
524. צ"ע, דמ"ש מהא דאסור להסתפק מן השמן שבשפופרת, אף שאינו חיבור עם השמן שבנר, - ובד' הפמ"ג באש"א בסימן תקי"ד סק"ה מבו' דהוא משום שבשפופרת טיף טיף הוה כחיבור, והוי כאילו הוא אחד, ובחי' הר"מ קזיס בס"פ כירה כתב דהוא משום דהשמן שבשפופרת סופו לירד לתוך הנר ולהתערב ממש עם השמן שבו, ומשא"כ בעץ שבמדורה דאין סופו להתערב עם שאר העצים, ועיי"ש שכתב דמ"מ אף במסתפק מן השמן שבשפופרת אינו חייב משום מכבה, כיון דעדיין אינו מחובר עם השמן שבנר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-525)
525. ויש להוסיף, דהאו"ז גופי' שם אות ב' כתב להתיר ליקח מן העצים שלא אחזה בהן האור, ולא אסר בזה משום גרם כיבוי, אף דאסר ליקח חתיכת חלב משום גרם כיבוי, וצ"ל דהוא משום דכשנוטל מן העצים שבמדורה מודה האו"ז דלא חשיב כגרם כיבוי, אלא דמונע עץ זה מלידלק, ועי"ז אין האש מתפשטת, ומשא"כ כשלוקח חתיכת חלב, כיון דהאש דולקת בפתילה, וע"י שנוטל חתיכת חלב הוא מקרב את כיבוי הפתילה, הו"ל כגרם כיבוי. [↑](#footnote-ref-526)
526. וי"ל עוד, דהני קמאי ס"ל כדעת הסוברים דגרם כיבוי שרי לכתחילה, - וי"ל עוד למש"כ האחרונים בביאור ד' התוס' בסוגיין דלא נאסר גרם כיבוי אלא בשבת, אך ביו"ט שרי, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-527)
527. ועיי"ש שכתב דהוא משום דלגרם כיבוי ביו"ט בצריך להשתמש בו לא חיישינן, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכיון דהוי גופין מחולקין וכל חד וחד לחודי' קאי, ל"ד למסתפק משמן שבנר, ואינו חייב משום מכבה, וע"כ אף דאכתי יש לאסור בזה משום גרם כיבוי, מ"מ כל שהוא לצורך יו"ט לא אסרו. [↑](#footnote-ref-528)
528. בד' המג"א שם סק"י מבו' שפירש לד' הב"י דהיינו דלא הותר אלא היכא דאיכא תרתי לטיבותא דהם עצים גסים ואינם באגודה אחת, אך כל שהם עצים דקים או שהם באגודה אחת אסור, - אך הא"ר שם סקי"ז פירש דאף בעצים דקים שרי כשאינם אגודים יחד, ומה שנקט הטור דקים, הוא משום דדקים מסתמא אגודים יחד, - והשעה"צ שם סקי"ט הביא להפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-529)
529. וזהו שצידד הרא"ה להתיר אף כשאחז בהן האור, משום דגופין מוחלקין הן וכל חד וחד לחודי' קאי, דמה"ט ל"ד לשמן שבנר שכולו גוף אחר, וכל שמסתפק ממנו חשיב כמכבה, אלא אי"ז אלא גרם כיבוי, ולא אסרו גרם כיבוי ביו"ט כשצריך להשתמש בו, וכמש"כ הרא"ה, - וזהו מש"כ הב"י בדעת הרמב"ם והטור דלא אסרו אלא כשהן באגודה אחת, או בעצים דקים, דרק בכה"ג הוא דחשבינן להו כגוף אחד, ודמי לשמן שבנר. [↑](#footnote-ref-530)
530. אך ממש"כ המג"א שם דהרוקח אוסר בזה, משמע שפירש דמש"כ המרדכי להתיר מדינא ליקח אוד מן המדורה, הוא משום שאין העצים אגודים יחד, ובכה"ג ל"ה כמכבה, וכמש"כ הב"י בדעת הרמב"ם, וזהו שכתב דהרוקח פליג ואסר אף בעצים שאינם אגודים יחד, וכמש"כ הב"י בדעתו, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם ס"ז ובציונים שם, וצ"ע, - ועי' עוד בביאור הגר"א שם שנקט דד' המרדכי קיימי כשאין העצים אגודים יחד, וכתב דמש"כ המרדכי להתיר רק משום דאין מתכוין לכיבוי, הוא דלא כמש"כ הרמב"ם דלא נאסר ליטול עץ מן המדורה אלא כשהעצים אגודים יחד, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקי"ח. [↑](#footnote-ref-531)
531. ואמנם הנה זה מתישב אי נימא דגם מש"כ המרדכי להתיר ליקח אוד מצד זה להניחו בצד זה, הוא רק לטעמי', - אך הנה בד' המג"א שם מבו', דכל מש"כ לאסור לדעת הסוברים דאיסורא דמסתפק מן השמן הוא משום דכל שנוגע בדבר הדולק הוי כמכבה, הוא רק במש"כ המרדכי להתיר מדינא ליקח אוד מן המדורה להאיר בלילה, אך מש"כ להתיר ליקח אוד מצד זה להניחו בצד זה, הוא לכו"ע, - ושמא הוא משום דכל האיסור הוא כשכבה לבסוף, אך כל שחוזר ונותנו בצד אחר ואינו כבה לבסוף, לי"ב משום מכבה, - אך צ"ע דמ"ש ממש"כ הרא"ש לאסור ליטול פתילה דולקת בנר זה וליתנה בנר אחר, וזה בכלל קו' הט"ז בסימן תקי"ד, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-532)
532. והחמד משה שם כתב דכל הא דאסור ליקח עץ הדולק מן המדורה, הוא משום דחיישינן שיכבה, וע"כ הוא דשרי כשאין כונתו לכבות, כיון דאי"ז פס"ר, ועד"ז כתב הגר"ז בסימן תק"ב ס"ז, ואך דבדבריו מבו' דיש לאסור גם משום דנראה ככיבוי, וע"כ אין להתיר ליטול אוד מן המדורה כשאינו מתכוין לכבות, אלא כשחוזר ונותנו בצד אחר, דאינו נראה כמכבה, וכ"ה להדיא בד' ההגמי"י בפ"ד מיו"ט ה"ג, - אך הפר"ח בסימן תק"ב ס"ב והגר"א שם כתבו דנטילת עץ מן המדורה הו"ל פס"ר, ומ"מ שרי כשאינו מתכוין לכיבוי, משום דאי"ז כיבוי מדינא, אלא דמי למכבה. [↑](#footnote-ref-533)
533. והפמ"ג במש"ז סימן תק"ב סק"ג כתב די"ל דהא דשרי ליקח עץ מן המדורה וליתנו בצד אחר, אף דהוא מכבה, הוא משום דהותר כיבוי לצורך אוכל נפש, ומשא"כ כשמוציא הפתילה וכו' דהוא כדי להאיר, לא הותר כיבוי לצורך זה, דלא הותר כיבוי מדינא דמתוך, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ועמש"כ הא"ר בסימן תקי"ב סוסק"ט לישב בע"א, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-534)
534. והפמ"ג במש"ז שם סק"ה כתב דגם עץ שנוטל מן המדורה מתמעט אורו, ואך דאי"ז פס"ר, וע"כ הוא דשרי, ומשא"כ בנוטל פתילה מן הנר דפס"ר דיתמעט אורה, וכ"כ המ"ב בסימן תק"ב סקי"ט, ובשעה"צ שם סק"כ פירש גם גם לד' העולת שבת. [↑](#footnote-ref-535)
535. והיינו דנטילת פתילה מן הנר אסורה משום דמתמעט האור בשעת נטילתו, וע"כ ל"מ מידי מה שנותנה אח"כ בנר אחר, ומשא"כ כשנוטל עץ מן המדורה דאינו מתמעט אורו עי"ז, וכל הא דאסור ליטלו הוא משום דממהר את כיבויו, הרי דכל שחוזר ונותנו במדורה ואינו ממהר את כיבויו לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-536)
536. ועיי"ש שהוסיף, דמה"ט כתב המרדכי בסימן תרפ"ג דמדינא מותר ליקח אוד מן המדורה להאיר בלילה, והיינו משום דמדינא אי"ז ככיבוי, וע"כ אי"ז אסור אלא כשמתכוין לכיבוי, אף דהו"ל פס"ר, וכ"כ הפר"ח שם, וכנראה מכוון הגר"א, דאף למש"כ המרדכי דנכון ליזהר, מ"מ כל שחוזר ונותנו במדורה, שרי, דבכה"ג אינו נראה כלל ככיבוי. [↑](#footnote-ref-537)
537. ובביאור דבריו כתב הלח"מ שם דהיינו דמלאכה שאין עיקרה לצורך אכילה לא הותרה אף לצורך אכילה, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, - אך לקמן כ"ג א' הק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם פ"ג הי"ב דכל הא דאין מגבנין ביו"ט, הוא משום דאפשר מערב יו"ט, והרי דאלמלי ה"ט הוה שרי, אף דמגבן חייב משום בונה, כמש"כ הרמב"ם בפ"י משבת הי"ג, ועמש"כ ההעמ"ש בסימן נ' סוסק"א לישב, - ועיי"ש שכתב לפרש לדברי המ"מ בע"א, דלא הותרה אלא מלאכה הנעשית באוכל עצמו, ולא מלאכה הנעשית בדבר אחר, ומה"ט כתב המ"מ שם דהי' בדין לאסור אף בהבערה, אלא דילפינן מקרא דלא תבערו ביום השבת להתיר, וכ"כ בפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"א פ"ב ס"א. [↑](#footnote-ref-538)
538. ומש"כ הרמב"ם שם דהא דכיבוי אסור הוא משום שאין בו צורך אכילה כלל, היינו דאי"ז מלאכה הנצרכת לאכילה, וע"כ ה"ז אסור אף אם עשאו לאכילה, - וזה כמש"כ הרמב"ם בפ"א שם דהא דכתיבה ואריגה ובנין אסורין הוא משום שאין בהן צורך אכילה, ואפ"ה ה"ז אסור גם אם עשאן לאכילה. [↑](#footnote-ref-539)
539. דלפ"מ דס"ל דמדינא דמתוך שרי אף שלא לצורך כלל, תיקשי דמ"ט אסרו בסוגיין לכבות את הנר מפני דבר אחר או כדי שלא יתעשן הבית או הקדירה, הרי אף אם אי"ז חשוב כצורך היום, או אי"ז אלא כמכשירין, מ"מ לא גרע ממלאכה שלא לצורך כלל דמותרת, ואף למש"כ התוס' לעיל י"ב א' בדעת רש"י דמדרבנן נאסרה מלאכה שלא לצורך יו"ט, לכאו' ל"ה לנו לאסור בהני גווני דיש בזה צורך יו"ט, וי"ל, - ויש להוסיף, דיש ללמוד כן גם ממש"כ בפירש"י לעיל בעובדא דשמעי' דעולא, דכיבוי ביו"ט לא אישתרי, ומשמע דמדאורייתא לא הותר כיבוי ביו"ט, ובע"כ דלא אמרינן מתוך בכיבוי, דאם אמרינן מתוך בכיבוי, הרי דלדעת רש"י שרי מדאורייתא אף שלא לצורך כלל. [↑](#footnote-ref-540)
540. והשעה"מ בפ"א מיו"ט ה"ד תמה ע"ז, מהא דפריך בכתובות ז' א' דיהא מותר לעשות מוגמר ביו"ט מדינא דמתוך, אף דבעשיית מוגמר איכא משום מכבה, ונתבאר בדף מס' 26. [↑](#footnote-ref-541)
541. והרא"ש מלוניל שם הוסיף, דהוא משום דאף כיבוי שלא יתעשן האוכל שבקדירה, לא חשיב כאוכל נפש עצמו, עמש"נ בזה להלן פלוגתת רבוותא בזה, וע"כ לא משכח"ל כיבוי שהותר לצורך אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-542)
542. וצ"ע בד' המאירי בסוגיין שהק' דמ"ט לא אמרינן מתוך בכיבוי, והרי לדעתו דלא אמרינן מתוך אלא במלאכה הנעשית תמיד לצורך אכילה, ל"ש דין מתוך בכיבוי, - ושמא ס"ל דאם הו"מ למימר מתוך מהתירא דבשרא אגומרי, הוה חשבינן לכיבוי כמלאכה הנעשית תמיד לצורך אכילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-543)
543. אך כיבוי הצריך לגופו, ודאי דאין להתירו לצורך היום מדינא דמתוך, כיון דלא משכח"ל כיבוי הצריך לגופו שהותר לצורך אוכל נפש, וכ"כ המנ"ח במצוה רח"צ אות ד' עפי"ד ההפלאה. [↑](#footnote-ref-544)
544. צ"ב דאף דאין בזה צורך מצוה, מ"מ מ"ט לא חשיב כצורך היום, כשאר הנאות דחשיבי כצורך היום, והתוס' שם לעיל מינה (בד"ה מתוך שהותרה לצורך) כתבו דמדין מתוך הותרה מלאכה לכל צורך הנאת היום, ומה"ט הותרה הוצאת תינוק לצורך טיול, והחת"ס בכתובות שם ולעיל י"ב א' כתב דהוא משום דא"צ לכל נפש, ולעיל שם כתב דמ"מ ביאה ראשונה מיקרי צורך לכל נפש מטעם מצוה, אף דאי"ז מצות היום, דצירוף שניהם ההנאה והמצוה גורם שיהא כמו צריך לכל נפש, (ובתשו' חת"ס או"ח סימן ק"נ ד"ה מ"ש מעלתו, כתב לפרש בזה בע"א), - ושמא מכוון דבריו הוא דאי"ז צורך כל נפש בכל יום, ולא חשיב כשוה לכל נפש, אלא כשהוא שוה לכל נפש בכל יום, דכיון דבעינן שיהא זה צורך יו"ט, בעינן שיהא זה צורך כל נפש לעשותו ביו"ט, (וזהו שכתב התוס' שם דאי"ז כ"כ צורך היום, והיינו דבתורת צורך "היום", הו"ל כאינו שוה לכל נפש), וכאשר כ"ה משמעות ד' הר"י מלוניל לעיל כ"א ב', עיי"ש, אך בדבריו בכתובות שם שלמד מזה לאסור שתיית הטבאק נראה דמכוון דבריו הוא בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-545)
545. ובטעם הא דמותר לבעול בתחילה ביו"ט, ולא אמרינן דהחבורה הנעשית ע"י הבעילה אינה אלא כמכשירין, כתב התוס' הרשב"א בכתובות שם דהוא משום דבגוף הדבר עסוק, והיינו דרק כיבוי נר מפני דבר אחר דהוא עוסק בכיבוי הנר, ואינו עוסק בצרכו, הוא דחשיב כמכשירין, אך בבעילה בתחילה, דהוא עוסק בגוף הצורך, הרי דאף החבורה הנעשית עי"ז אינה חשובה כמכשירין, - אך הרשב"א בסוגיין כתב קצת בע"א, דהוא משום דהחבורה הנעשית ע"י ביאה, כיון דזהו דרך הביאה, הו"ל מגופו של מעשה, ומשא"כ בכיבוי הנר מפני דבר אחר. [↑](#footnote-ref-546)
546. צ"ע, דמשמעות ל' התוס' הוא דרק בתי' בתרא הוא שחידשו דחשבינן לה כמכשירין, ולא חשיב כגוף הצורך, ולכאו' הוא משום דאין כיבוי הנר אלא סילוק נזק, וע"כ הו"ל כמכשירין, (וכמש"כ כן המ"ב בסימן תקי"ד סק"ד), אך בתי' קמא ס"ל דחשיב כגוף הצורך. [↑](#footnote-ref-547)
547. והפר"ח בסימן תצ"ה ס"א ד"ה ולכן נראה לי כתב דמהכא הוא דהוכיח הרמב"ם דלא אמרינן מתוך אלא בהוצאה והבערה, ודלא כסוגיית הגמ' לעיל י"ב ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-548)
548. ואך דבד' הרוקח משמע דמפרש דהא דאמר דאפשר בבית אחר, לאו היינו דאפשר לשמש בבית אחר, אלא היינו דאפשר להוציא את הנר לבית אחר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-549)
549. והעירו דלפי דבריו י"ל דזהו דקאמר לי' מעיקרא אפשר בבית אחר וכו', ולא השיב לו מיד דאסור, שעמד ע"ז הט"ז בסימן תקי"ד סק"ב, ונתבאר להלן, והיינו משום דעיקר הא דאסור, הוא רק מכח דאפשר בבית אחר וכו', ומכח זה הוא דגם היכא דא"א לו בבית אחר וכו', לא הותר לכבות. [↑](#footnote-ref-550)
550. ועיי"ש שכתב דהא דהשיב לו תחילה אפשר בבית אחר, ולא השיב לו מיד דאסור, וזה פשיטא דבידו לילך לבית אחר, ולאיזה צורך הוצרך ליתן לו עצה זו, הוא משום דהלכה כר' יהודה דשרי, אלא דאין מורין כן, וע"כ לא רצה לומר אסור בבירור, דבאמת שרי כל שא"א בענין אחר, וע"כ אמר לו אפשר בבית אחר, דכיון דאפשר בבית אחר אסור לו בזה, וממילא ידענו דאם א"א בענין אחר שרי, אך אחר ששאלו היכא דא"א בענין אחר איך יעשה, א"ל אסור, משום שלא רצה להורות בפירוש שמותר, וע"כ אסר לו, אחר שכבר גילה לו שיש היתר כל שא"א בענין אחר, וממילא יוודע לו שהיא הלכה ואין מורין כן. [↑](#footnote-ref-551)
551. וי"ל עוד, דשאני בהתירא דמכשירין, דכל דאפשר לו לקבל את הצורך בלא"ה, לא חשבינן להו כלל כמכשירין, - וי"ל עוד למש"כ כמה מרבוותא דהא דמכשירי אוכל נפש שרי, אי"ז אלא דחוי', וע"כ הוא דכל דאפשר מבעו"י אסור, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ הוא דכל דאפשר בענין אחר אסור, ול"ד למלאכת אוכל נפש דהותרה ביו"ט, וע"כ שריא אף כשאפשר בענין אחר. [↑](#footnote-ref-552)
552. בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דמותר לעשות מחיצה, הוא בטלית הצריך לו לאלתר, דליכא למיגזר שמא יבטלנו שם, וע"כ ל"ד למה שאמרו בעירובין פ"ו ב' דאסור לפרוס סדינין לעשות מחיצה, דהתם מיירי בדברים שעשויין לבטלן שם, ומבו' בדבריו דליכא איסור במחיצה המתרת, ולא נאסר עשיית מחיצה אלא כשהוא מבטלה שם דהוי כבנין, (ומכח זה אסרו כשעושה מחיצה בדבר העשוי לבטלו אף כשאינו מבטלו שם), - ועמש"כ ע"ז בחי' המאירי. [↑](#footnote-ref-553)
553. המאמ"ר שם סק"ב תמה ע"ז, דמה מהני הא דבידו לכבות את הנר, הרי השתא מיהת המחיצה משמשת בתורת מחיצה, וכן הק' החזו"א בסימן נ"ב ריש סקי"ד, ועיי"ש שכתב לדמותו להא דאסרינן עשיית דופן ג' דסוכה אף אם יש לו סוכה אחרת, ואסור לפרוס מחיצות להביא ס"ת אף אם יכולים לקרות בתורה בבית שהתורה עומדת, - ובדעת הט"ז צ"ל דל"ד, דהתם הרי אין יכול לאכול במקום זה אלא ע"י עשיית הדופן הג', ואין יכול להביא את הס"ת אלא ע"י עשיית המחיצות, ומשא"כ הכא דיכול לשמש מיטתו במקום זה אף בלא עשיית המחיצה, אך היד אפרים בסימן תקי"ד נקט דלפ"ד הט"ז יש להתיר גם מכח הא דיכול לעשות צרכיו בבית אחר, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-554)
554. וכתב דאני שמעתי דהוא משום דהו"ל סותר ע"מ לבנות במקומו, ולכאו' היינו דכל דמכבה כדי לחוס עלי' דהוי סותר ע"מ לבנות במקומו ואסור מדאורייתא, לא הותר ביו"ט, אך כל דמכבה כדי שלא יתעשן הבית או הקדירה, דהוי סותר שלא ע"מ לבנות במקומו, ואינו אסור אלא מדרבנן, התירוהו לצורך יו"ט, - וצ"ע דא"כ מאי מותבינן מינה, הרי י"ל דאביי ס"ל כת"ק בשבת כ"ט ב' דאף המכבה את הנר כחס על הנר ועל השמן חייב, אף דאינו סותר ע"מ לבנות במקומו, וגם ס"ל דמשאצל"ג חייב עלי', וכיון דה"ז אסור מדאורייתא, לא הותר לצורך יו"ט, ועד"ז הק' הפנ"י והראש יוסף, עיי"ש, - ובאמת מצינו כן בד' הבעה"ע בהל' יו"ט (מחלוקת כ'), שפירש כן להא דמשני דההיא ר"י היא, דהיינו דהיא ר"י דמשאצל"ג פטור עלי', וביו"ט לא גזרו, אך לרבנן דמשאצל"ג חייב עלי', אף ביו"ט אסור, (ועמש"כ בזה בהגה' פתח הדביר סק"כ). [↑](#footnote-ref-555)
555. ויש לדון בזה מטעם אחר, דדמי למש"כ כמה מקמאי דאסור להסתפק מן השמן שבנר ביו"ט, אף דהוא צריך לו לאוכל נפש, וכתב הישועות יעקב בסימן ת"ק סק"א דהוא משום דהאוכל נפש הוא במה שמסתפק מן השמן ואוכל השמן, והמלאכה היא במה שהנר נכבה וזה ל"ה אוכל נפש, ואף שהם באין מענין אחד, מ"מ הם ענינים נפרדים שהכיבוי אינו באוכל נפש, ונתבאר בדף מס' 19, וה"נ הכא דכוותה, - אך באמת ל"ד, דהתם א"צ להכיבוי כלל, אלא דע"י שמסתפק מן השמן נעשה כיבוי, אך אין לו תועלת בכיבוי, ומשא"כ הכא דהוא צריך לכיבוי האש, כדי שלא תשרוף את הבקעת, ודמי להא דלהך תנא מותר לכבות את הבקעת כדי שלא יתעשן הבית או הקדירה. [↑](#footnote-ref-556)
556. ואך דבד' הראבי"ה מבו' דרק כדי שלא יתעשן הבית הוא משום הפסד ממונו, אך כדי שלא תתעשן הקדירה, הוא כדי שלא יתעשן התבשיל שבקדירה, דהוי צורך אוכל נפש, וכתב דשרי אף לרבנן. [↑](#footnote-ref-557)
557. וכ"נ להדיא בפירש"י בד"ה איתיבי' בקעת דעיקר הפלוגתא הכא הוא אם הותר כיבוי לצורך הנאת הגוף, דלרבנן לא הותר כיבוי לצורך הנאת הגוף, והיינו משום דלא אמרינן מתוך בכיבוי, וכמש"כ האבנ"ז בסימן ת"ט סק"ד בדעת רש"י, ולר' יהודה הותר כיבוי לצורך הנאת הגוף מקרא דלכם לכל צרכיכם, - ויש להוסיף, דהא דלר' יהודה לא שרינן לה אלא משום דהותרה מלאכה לצורך הנאת הגוף, ולא שרינן לה משום מכשירי אוכל נפש, הוא משום דהצורך בכיבוי הבקעת אינו לאוכל נפש, אלא כדי שלא יצטרך לישב בשרב ובגשמים, כמש"כ בפירש"י בד"ה איתיבי'. [↑](#footnote-ref-558)
558. ובגל' הגרע"א שם הוכיח כן מד' הסוברים דהא דלרבנן אסור, ולא שרינן לה מדין מתוך, הוא משום דשאר ביאות ל"ה כ"כ צורך היום, ובע"כ דהא דלר' יהודה שרי הוא משום דלר' יהודה מלאכת צורך דבר אחר מעצמו שרי בלא מתוך, מפני שהוא צרכיכם דהיינו הנאת הגוף, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ד, - ומבו' בדבריו דבזה מתישב גם דעת הסוברים דלא אמרינן מתוך בכיבוי, ולא תיקשי דא"כ מ"ט לר' יהודה שרי לכבות הנר מפני דבר אחר, והיינו משום דלר' יהודה הותרה מלאכה לשאר צרכים אף בלא דינא דמתוך. [↑](#footnote-ref-559)
559. וכ"ה מוכח להרי"ד לטעמי' בפסקיו לעיל כ"א א' דרבה ורב חסדא שנחלקו בדין האופה מיו"ט לחול לית להו לדינא דמתוך, ונתבאר בדף מס' 3, ולפ"ז בע"כ דהא דקאמר רבה בסוגיין דלר' יהודה שרי לכבות את הדליקה משום איבוד ממון, הוא משום דלר' יהודה שרי לעשות מלאכה לצרכו מדינא דלכם לכל לצרכיכם, ובאופה ביו"ט לחול אין לפטור מכח זה, כיון דאי"ז צורך יו"ט כלל, ול"ה בכלל לכם לכל צרכיכם. [↑](#footnote-ref-560)
560. וי"ל עוד, דהא דלרבנן לא הותרו בנין ואריגה אף לצורך אכילה, הוא משום דבקרא כתיב אך אשר יעשה לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם, ומזה נלמד דרק מלאכות שהן מיוחדות ונעשות לצורך אוכל נפש, דהם מלאכת אוכל נפש, הותרו ביו"ט, אך לדעת ר' יהודה דיליף מקרא דלכם לכל צרכיכם, והא דכתיב אך אשר יעשה לכל נפש הוא לבדו, מוקי לה בדאפשר מאתמול, הרי נמצא דבגוונא שא"א מערב יו"ט הותרו אף מלאכות שאינם בכלל אך אשר יעשה לכל נפש, והיינו דבהתירא דמכשירין נלמד, דאף מלאכה שאינה מלאכת אוכל נפש ואינה בכלל אשר יעשה לכל נפש הותרה לצורך אוכל נפש, אם ל"ה אפשר מערב יו"ט, ואשר ע"כ לדידי' שרי אף כיבוי לצורך אוכל נפש, דהגם דכיבוי אינו מלאכת אוכל נפש, מ"מ ה"ז מותר לצורך אוכל נפש מקרא דלכם, ונפ"מ בזה, דלפ"ז אף בגונא דחשיב הכיבוי לצורך אוכל נפש ממש ול"ה כמכשירין, מ"מ לא הותר אף לדעת ר' יהודה אלא אם א"א מערב יו"ט, שהרי כל הך דינא דאף מלאכה שאינה מלאכת אוכל נפש הותרה לצורך אוכל נפש, הוא רק בדא"א מערב יו"ט, אך כל שאפשר מערב יו"ט, לא הותרה אלא מלאכת אוכל נפש, וכדכתיב בקרא אך אשר יעשה לכל נפש הוא לבדו יעשה, וע"כ כיבוי דאי"ז מלאכת אוכל נפש, אינו מותר לצורך אוכל נפש אלא בגונא דא"א מבעוד יום. [↑](#footnote-ref-561)
561. וצ"ל דל"ד להא דאסרינן כשאפשר בבית אחר וכו', דכל שאפשר בבית אחר, נמצא דיש בידו לשמש עכשיו גם בלא הכיבוי, ובכה"ג לא חזינן להכיבוי כלל כמלאכה לצורך יו"ט, וכמש"נ לעיל, ומשא"כ כשא"א בבית אחר, ואין בידו לשמש עכשיו בלא הכיבוי, הוי הכיבוי מלאכה לצורך יו"ט, וע"כ מותר לכבות אף דאפשר לאהדורי אהתירא ולהמתין שיכבה הנר. [↑](#footnote-ref-562)
562. ואמנם דלרש"י לטעמי' דמדינא דמתוך שרי אף שלא לצורך כלל, שפיר איכא נפ"מ בדינא דמתוך, דמלאכה שלא לצורך אין להתירה מקרא דלכם לכל צרכיכם, אך למש"כ התוס' לעיל י"ב א' בדעתו דאסרו חכמים מלאכה שלא לצורך, תו ליכא נפ"מ בדינא דמתוך. [↑](#footnote-ref-563)
563. ואף דלדעת רש"י גופי' לקמן כ"ג ב' אף מלאכת אוכל נפש עצמה לא הותרה כשאפשר מערב יו"ט, אכתי נפ"מ בדינא דמתוך לדעת הסוברים דבמלאכת אוכל נפש כל שעיקרה א"א מערב יו"ט שרי אף בגונא דאפשר מערב יו"ט, - ועוד, דהרי לרש"י לטעמי' דמדינא דמתוך שרי אף שלא לצורך כלל, ודאי דבגונא דאמרינן מתוך הותר אף בדאפשר מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-564)
564. אך י"ל בע"א, דהא דבעינן התם לדינא דמתוך, הוא משום דלא קי"ל כר' יהודה בהא דשרי מלאכה לשאר צרכים, וזה תליא בפלוגתת קמאי בטעם הא דאסרינן לכבות הנר מפני דבר אחר, אף דקי"ל כר' יהודה במכשירין, ונתבאר להלן, וכ"כ האמרי בינה יו"ט סימן ב' ד"ה ולכאורה י"ל. [↑](#footnote-ref-565)
565. בתוס' חכמי איברא תוס' הרא"ש כתב בתי' בתרא דהוא משום דלא קי"ל להתיר אלא במכשירי אוכל נפש, והכא מכשירין דמכשירין הוא, ויתבאר בעזה"י במקומו פלוגתת רבוותא אם הותרו אף מכשירין דמכשירי אוכל נפש, - וצ"ב דאמנם בכיבוי בקעת שלא יתעשן הבית או הקדירה, יש מקום לומר דהוא מכשירין דמכשירין, דהכיבוי חשיב כמכשירין דהבית ודהקדירה, והבית והקדירה הוו מכשירי האכילה, אך כיבוי נר מפני דבר אחר, מ"ט הוי כמכשירין דמכשירין. [↑](#footnote-ref-566)
566. ואף למש"כ הרא"ש בתי' בתרא דכיבוי הנר הוי כמכשירין, מ"מ לאו היינו דמה"ט תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה בדין מכשירין, וכמש"כ כן התוס' בכתובות ז' א', דאף לר' יהודה אין להתיר במכשירי צורך היום מדין מתוך, דכ"ה דלרבנן ל"מ דינא דמתוך להתיר מכשירין, ה"נ לר' יהודה ל"מ, ויתבאר בעזה"י במקומו, והא דשרי הוא מקרא דלכם לכל צרכיכם דמכח זה הותרה מלאכה לשאר צרכים ולמכשיריהן. [↑](#footnote-ref-567)
567. המ"ב בסימן תקי"ד סק"ד כתב דמה"ט לא הותר אף כיבוי בקעת כדי שלא תתעשן הקדירה, ואף אם אין לו מקום אחר להעמיד הקדירה, ולכאו' הוא משום דמפרש לדבריו ע"ד מש"כ ר"נ בן הרמב"ן דכיבוי בקעת אי"ז עיקר מכשירי אוכל נפש וקרוב לאוכל נפש, משום דאינו מצוי, וזהו מש"כ הרמב"ן דאינם "עיקר" אוכל נפש, וזה מש"כ הר"ן דשאני גריפת התנור שהוא "מיוחד" לאוכל נפש, - אך האבנ"ז בסימן ת"ט סקי"ד פירש בד' הרמב"ן דהא דנאסר כיבוי בקעת כדי שלא יתעשן הבית או כלי תשמישו, הוא משום דלא חשיב כמכשירי אוכל נפש, כיון דאי"ז מתקן את האוכל עצמו, אלא את הבית שאוכל בו ואת הכלים שאוכל בהן, ולפ"ז הדין נותן דכיבוי כדי שלא תתעשן הקדירה שמבשל בה שרי. [↑](#footnote-ref-568)
568. והמאירי כתב עד"ז דלא הותרו אלא מכשירין שיש בהן צורך אוכל נפש קצת לתיקון האוכל, ומשא"כ במכשירין שא"צ לאוכל כלל אלא שהוא צריך לו שלא לקלקלו, - ואך דבדבריו נראה דמפרש דעיקר הא דתלינן לדין כיבוי בקעת בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, הוא משום דהוי כמכשירין, ודלא כמש"כ הרא"ה דהוא משום דאינו נהנה בגופה של מלאכה, ואך דלא קי"ל כר' יהודה אלא במכשירין שיש בהן צורך אוכל נפש לתיקון האוכל, ולא במכשירין שאין צריכין לאוכל ואינם אלא סילוק נזק. [↑](#footnote-ref-569)
569. ועיי"ש שכתב דאע"ג דלקמן מייתינן להא דלכם לכל צרכיכם, לישנא דר' יהודה הוא דנקט, אך לא קי"ל הכי, דלא נתרבה מקרא דלכם לכל צרכיכם, ולא מרבינן אלא מכשירין. [↑](#footnote-ref-570)
570. ובדבריו משמע להדיא דלדעתם כיבוי בקעת כדי שלא תתעשן הקדירה ויהא בידו לבשל בה חשיב כגוף אוכל נפש, וצ"ב דמ"ש מהשחזת סכין וכיו"ב דל"ה אלא כמכשירי אוכל נפש, ויתבאר בעזה"י במקומו??. [↑](#footnote-ref-571)
571. האבנ"ז בסימן ת"ט סקי"ב כתב דד' הי"מ הם דלא כמש"כ הרשב"א לעיל דכיבוי נר מפני דבר אחר חשיב כמכשירין, דלפ"ז הדין נותן דה"נ כיבוי בקעת כדי שלא יתעשן הבית שהוא יושב בו אינו אלא כמכשירין, וכן נקט המלאכת יו"ט בסוף אות ק"ב, - אך הביאו מד' האהל מועד שער יו"ט דרך ב' נתיב י"א שכתב בשם הרשב"א דאסור לכבות נר משום דבר אחר לפי שאינו מצרכי התשמיש והוי ככיבוי בקעת בשביל שלא תתעשן הבית, וכתב דמיהו אם בשביל שלא תתעשן הבית שהם יושבים שם ויצטרכו לצאת ולהתבטל מן הסעודה אין לך צורך אוכל נפש גדול מזה, והרי דלא סתרי ב' הדינים זל"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-572)
572. והרמ"א בסימן תקי"ד כתב להתיר בגונא דאם ישרף הבית לא יהי' לו מקום לאכול שם ויפסיד סעודתו, והביאוה"ל שם ד"ה אבל אם הביא לד' המרדכי דשרי אף כשלא יהא מקום לדור בו, וכתב דכפי הנראה דלא סמך עליו הרמ"א להקל בזה, דס"ל דזה רחוק מעניני אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-573)
573. גם צ"ב בד' הרשב"א, דכיון דכיבוי בקעת כדי שלא יתעשן הבית שהוא אוכל בו חשיב כגוף אוכל נפש, א"כ ה"נ יש להתיר אף בבית שאין אוכל בו, דהרי הוי זה צורך היום, ויש להתיר בזה מדינא דמתוך, למש"כ הרשב"א דאמרינן מתוך בכיבוי, וכל הא דלא התירו לכבות הנר מפני דבר אחר, הוא משום דאינו מגוף המעשה וכו'. [↑](#footnote-ref-574)
574. ובד' הגר"ז שם מבו' דהטעם בזה הוא משום דבעישון הבית יהא בידו לאכול בבית זה, אלא שיצטרך לישב בעישון עינים, וע"כ ל"ה כמכשירי אוכל נפש, ומשא"כ כשישרף הבית ולא יהא בידו לאכול, דהוי כמכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-575)
575. ונפ"מ בפלוגתייהו הוא אם שרי אף כשהי' אפשר מבעו"י, - ואף לדעת הסוברים דגם אוכל נפש עצמו אסור כשהי' אפשר מבעו"י, מ"מ נפ"מ אם מותר ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-576)
576. ובטעמא דהרשב"א דאסר בזה ולא התיר אף משום מכשירי אוכל נפש, י"ל דהוא משום דס"ל כד' הרמב"ן דלא קי"ל כר' יהודה אלא באותן הדברים שהן עיקר מכשירי אוכל נפש, וע"כ לא התירו בכיבוי כדי שלא ישרף ביתו או כלי תשמישו, דאי"ז עיקר מכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-577)
577. וצ"ל דאף דהרשב"א שם קאי בדעת רש"י דכיבוי כדי שלא יתעשן הבית שהוא אוכל בו ל"ה אלא כמכשירין, מ"מ כיבוי בקעת כדי שלא תתעשן הקדירה חשיב כגוף אוכל נפש, כיון דהכיבוי מקיים את האוכל עצמו. [↑](#footnote-ref-578)
578. אך בד' הראבי"ה והמרדכי י"ל דהיינו אף בכיבוי שלא תתעשן הקדירה עצמה שהוא צריך לבשל בה, דג"ז הוא צורך אוכל נפש, ודמי לכיבוי שלא יתעשן הבית שהוא יושב בו דמשמעות ד' הראבי"ה שם דשרי, וכ"כ המרדכי שם בשם רבינו אלחנן. [↑](#footnote-ref-579)
579. וצ"ע ממש"כ השו"ע בסימן תק"ז ס"ד בדין גריפת התנור, דכל דא"א לאפות בלא גריפה מותר לגרוף והוי כגוף אוכל נפש, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-580)
580. ועיי"ש שכתב דאף דעכ"פ לא גרע ממכשירי אוכל נפש דשרו, ס"ל לדעה זו דלא כל מכשירי אוכל נפש התירו אלא דוקא אותן שהן קרובין יותר לתיקון האוכל, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות, ונתבאר להלן, - ויש להעיר, דבד' הרא"ה מבו' דמה"ט דאין כיבוי הבקעת מסייע לאוכל נפש, ל"ה אף כמכשירין, אלא דלר' יהודה ילפינן מקרא דלכם לכל צרכיכם להתיר אף בכה"ג, ובזה לא קי"ל כוותי', - אך מכוון ד' המ"ב הוא דהשו"ע לא ס"ל בזה כהרא"ה, אלא דמהני ה"ט דאין כיבוי הבקעת מסייע כלום לאוכל נפש אלא שמונע ההיזק, דלא חשיב הכיבוי כגוף אוכל נפש אלא כמכשירין, ובמכשירין כה"ג קי"ל כרבנן דלא הותרו. [↑](#footnote-ref-581)
581. ובד' המג"א בסימן תקי"ד סק"ב והמ"ב שם סק"ו מבו' דהיינו אף כשאין לו אש אחרת, אלא דיכול להבעיר אש, והאג"מ באו"ח ח"ד סימן ק"ג תמה ע"ז, דמ"ט עדיף שיבעיר אש אחרת, משיכבה בקעת זו, ואדרבה הרי כיבוי הבקעת קייל טפי דהוי משאצל"ג דלדעת רוב קמאי קי"ל דפטור עלי', ועמש"כ בזה במילואים לס' מלאכת יו"ט אות צ"ח, ובס' יו"ט כהלכתו סימן ל"א אות ד'. [↑](#footnote-ref-582)
582. והנה אמנם בד' המ"מ בפ"ד מיו"ט ה"ד מבו', דאף אם בכיבוי בקעת כדי שלא תתעשן הקדירה קי"ל כר' יהודה, מ"מ לא הותר אלא כשאין לו מקום לפנותה, - אך י"ל דמודה המ"מ דלר' יהודה שרי אף בכה"ג דיש לו מקום לפנותה, אלא דבכה"ג לא קי"ל כר' יהודה, דלא קי"ל כוותי' אלא בעיקר מכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-583)
583. אך בד' הב"י בסימן שכ"ח סי"ז משמע קצת דאין בכוחל משום גזירת שחיקת סממנים, כיון דאינו נעשה ע"י סם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-584)
584. ולדעת הסוברים דרפואה האסורה מגזירת שחיקת סממנין הותרה לחולה שאין בו סכנה, עמש"כ הביאוה"ל בסימן שכ"ח סל"ז (ד"ה וכן אם נפל) באורך בפלוגתת רבוותא בזה, בע"כ דמה שאסרו הכא לכחול את העין אף בגונא דחשיב כחולה, דהרי הכא חשיב כחולה, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דשרי ע"י נכרי, משום דכל צרכי חולה נעשין ע"י נכרי, (וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש, והוכיח מסוגיין דלא הותר שבות בחולה שאין בו סכנה, ונתבאר להלן), הוא משום השבות דכוחל, - אך בד' התוס' בשבת צ"ג א' סוד"ה א"ר זביד מבו' דיש לאסור בכוחל לרפואה גם מגזירת שחיקת סממנין. [↑](#footnote-ref-585)
585. ובפי' הר"ן בשבת קי"א ב' כתב בתחילת דבריו דהאיסור בזה הוא מגזירת שחיקת סממנין, ובסו"ד כתב דהוא משום השבות דכוחל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-586)
586. וכ"נ למש"כ התוס' בכתובות ז' א' והרא"ש בפי' קמא, דהא דנאסר לכבות מפני דבר אחר, הוא משום דאי"ז צורך היום כ"כ, והא דתלי לה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה הוא משום דלר' יהודה מרבינן מקרא דלכם לכל צרכיכם להתיר מלאכה לכל צורך, ומסתבר דלפ"ז זהו גם הא דתלי בפלוגתייהו לדין כחילת העין, דאף דכחילת העין הוי צורך גמור, הרי איסורא דכוחל דהוא מלתא דכותב או מלתא דצובע לא הותר משום מתוך, וע"כ תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה אם לא הותרה מלאכה אלא לצורך אוכל נפש, או הותרה מלאכה אף לצורך הנאת הגוף. [↑](#footnote-ref-587)
587. אך הרמב"ן במלחמות כתב דהכוחל את העין הוי מכשירין של הנאת הגוף, ומשמע דהא דשרי לר' יהודה, אינו משום דה"ז מסייע לאוכל נפש, אלא משום הנאת הגוף שברפואה, - ומשמעות דבריו דהא דשרי, אף דכוחל אסור משום שבות דכותב או צובע, דלא אמרינן בהו מתוך, הוא משום דלר' יהודה מרבינן מקרא דלכם לכל צרכיכם, ול"ב לדינא דמתוך, - ועמש"כ האבנ"ז בסימן ת"ט סק"ה [↑](#footnote-ref-588)
588. והיינו דכיון דאין המלאכה מתקנת את האוכל נפש עצמו, אלא דיש לו תועלת בה לאוכל נפש, דע"י שמחזק ראייתו יראה ויתאוה, דמי לכיבוי בקעת דאסור לרבנן, משום דאין המלאכה בגוף הדבר, אלא דיש לו תועלת מן המלאכה לצורך היום וצורך אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-589)
589. אך הפר"ח בסימן תצ"ו ס"ב כתב בדעת הרמב"ם, דטעם הא דאסרו לכחול ביו"ט ראשון, הוא משום דאי"ז הנאה כולי האי, - ולפ"ז צ"ל דהא דלר' יהודה שרי, הוא משום דלדידי' דמרבינן מקרא דלכם לכל צרכיכם, הותר אף לצורך הנאה כ"ד. [↑](#footnote-ref-590)
590. ואזיל הרמב"ם לטעמי' שם הט"ז דכל הנאת הגוף הם בכלל אוכל נפש ועושין אותן ביו"ט, דלדעתו הרי הא דתלי לה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה הוא אם הותרו שאר מלאכות לצורך אוכל נפש, ולא מצינו דלר' יהודה מרבינן מקרא דלכם לכל צרכיכם להתיר אף לצורך שאר צרכים, וכ"כ בתשו' פעולת צדיק ח"ב סימן מ"ב. [↑](#footnote-ref-591)
591. וגם בזה יש להעיר, דלפ"ז אין להתיר בכל גווני, אלא בגונא שתועיל הרפואה ביום זה לאכילתו, והרמב"ן סתם בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-592)
592. ופלוגתא זו תליא בפלוגתת רבוותא אם הותר אמירה לנכרי באיסור שבות לצורך מקצת חולי, ונתבאר במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 9, - אך צ"ע דאם הא דשרי הכא הוא משום דהו"ל שבות דשבות דשריא במקום מקצת חולי, מה מייתינן עלה מהא דכל צרכי חולה עושין ע"י נכרי בשבת, וכבר עמד ע"ז הט"ז בסימן שכ"ח סק"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-593)
593. אך בד' הנשמ"א בכלל ס"ט סק"א שהביא התהל"ד שם נראה דס"ל דאיסור רפואה הוא גם על המתרפא, וזהו שנחלק ע"ד המג"א דאין להתיר רפואה ע"י נכרי במקום מקצת חולי משום שבות דשבות, עיי"ש, ולדעתו הא דשרי הכא לכחול ע"י נכרי, הוא משום דאיסור שחיקת סממנין הותר במקום חולי, וכל האיסור בזה הוא משום איסור כוחל, וזה שרי ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-594)
594. והתוס' בשבת צ"ג א' כתבו בתי' בתרא דהא דס"ל לרב זביד ורב אשי הכא דמסייע יש בו ממש, אף דבעלמא ס"ל דאין בו ממש, הוא משום דאסרו בזה משום שחיקת סממנין, ובתשו' חכם צבי סימן פ"ב הק' ע"ז דאטו בשאר מסייעין ליכא למיגזר דילמא אתי למיעבד כולה מלאכה, - אך לכאו' מכוון ד' התוס', דאף דס"ל דליכא איסור על המתרפא, מ"מ כיון דאיסור רפואה אי"ז מעשה איסור מצ"ע, והאיסור הוא משום דכל שמתעסק ברפואה יש לחוש שמא יבא לידי שחיקת סממנין, ע"כ יש לאסור גם במסייע, דג"כ חשיב כמתעסק ברפואה. [↑](#footnote-ref-595)
595. ועיי"ש באות כ"ה שכתב דזהו טעמא דרב זביד ורב אשי דמסייע יש בו ממש, אף דבעלמא ס"ל דאין בו ממש, וכמשה"ק התוס' בשבת צ"ג א', דכיון דעיקר האיסור הוא במה שמתרפא אף בלא מעשה, מהני הסיוע לחשבו כשבות שיש בו מעשה, וע"ד מש"כ הריטב"א במכות כ' בשם בשם המהר"ם, דבניקף דעובר האיסור גם בלא סיוע, מהני הסיוע לחשבו כלאו שיש בו מעשה. [↑](#footnote-ref-596)
596. התוס' בשבת שם ד"ה א"ר זביד הק' דהכא ס"ל לרב זביד ורב אשי דמסייע יש בו ממש, והתם ס"ל דאין בו ממש, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר במ"מ למלאכת הוצאה דף מס' 40, - ובחי' הגרע"א שם כתב לישב דהכא בלא שיפתח עינו ל"ה הנכרי יכול לכחול, והו"ל כזה אינו יכול וזה אינו יכול, ובע"כ דמה שאמרו הכא דמסייע אין בו ממש, הוא משום דבמה שעמיץ ופתח אינו עושה במלאכה כלום, ואינו חלק מאיסורא דכוחל, אלא שעושה הכנה שיוכל הנכרי לכחול, וקרי להכנה זו מסייע, ובמסייע כה"ג דאין הנכרי יכול בלעדו, ס"ל לרב זביד ורב אשי דיש בו ממש, - והתוס' שהק' כן, לכאו' הוא משום דס"ל דהכא הוי הסיוע במה שסוגר ופותח עיניו כמה פעמים דעי"ז נכנס הכחול לתוך העין, וע"כ הו"ל זה יכול וזה אינו יכול, דהנכרי יכול לכחול גם בלא סיוע הישראל דעמיץ ופתח, וכמש"כ המאירי בסוגיין דהכא אפשר בלא סיועו, וכ"כ המג"א בסימן שכ"ח סקט"ז, וע"כ דימוהו התוס' לסיוע דהתם, אך אכתי יש להעיר, דלכאו' אלמלי הא דעמיץ ופתח, הי' צריך הנכרי להוסיף במעשה, וכה"ג לכאו' לא חשיב כזה יכול, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-597)
597. ואמנם הנה הפמ"ג באש"א סימן שט"ז סק"י כתב ללמוד ממש"כ הרמב"ם בפ"א משבת הט"ז בזה יכול וזה אינו יכול, דהשני מסייע הוא ומסייע אינו חייב כלום, דה"ז אסור מדרבנן, וכמש"כ הכס"מ שם ה"ד דבמקום שכתב הרמב"ם דאינו חייב כלום, היינו דאינו מותר לכתחילה, אבל יש צד איסור בעשייתו, אלא שאין מכין אותו, (אך לכאו' יש לדחות, דבמסייע יש צד איסור בעשייתו משום מסייע בידי עוברי עבירה), והביאו המ"ב שם סקכ"ב, - אך המרכה"מ בהל' שבת שם כתב בדעת הרמב"ם דליכא איסור כלל בעשייתו, וזה כמש"כ שם ה"ד דל' אינו חייב כלום הוא דשרי לכתחילה. [↑](#footnote-ref-598)
598. אך המאירי בסוגיין כתב בתי' בתרא דאף דלענין ניקף אמרו דמסייע יש בו ממש, מ"מ כל שבמקום צער כזו שבכאן אין בו ממש, ומבו' לפ"ז דאף דמדינא מסייע יש בו ממש, מ"מ במקום צער הקילו לחשוב דאין בו ממש, והיינו משום דעיקר האיסור בכוחל אינו אלא מדרבנן, (דאם הי' מדאורייתא, אף הי' איסור דאורייתא אף במסייע, ול"ה מקום להקל בזה). [↑](#footnote-ref-599)
599. וכתב שם לחלק, דהיכא דיש צורך בסיועו דע"י כן נעשית הרפואה יותר בטוב ממה שהי' הנכרי עושה בלבדו, מותר אף לישראל אחר לסייעו קצת, אך היכא דאי"ז מסייע לרפואה, שהי' הנכרי יכול לעשותה לבדו, לא התירו אלא להחולה עצמו לסייעו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-600)
600. השטמ"ק כתב בשם הריטב"א דהא דלא חששו בזה לשחיקת סממנין, הוא משום דביו"ט מותר לשחוק פלפלין ותבלין לצורך יו"ט, והא דביו"ט ראשון אסור הוא משום דאינו יודע בבירור אם תהא ההנאה מגעת ביו"ט, - וצ"ב, דהרי אמרו לעיל דלדעת ר' יהודה שרי לכחול את העין ביו"ט, ורק לדעת רבנן אסור, ואם טעם האיסור הוא משום דאינו יודע בבירור אם תהא ההנאה מגעת ביו"ט, מ"ט לר' יהודה שרי. [↑](#footnote-ref-601)
601. ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש מלוניל שם כתב, דהוא משום דאף ביו"ט ראשון קי"ל כר' יהודה אלא דאין מורין כן, וביו"ט שני מורין כן. - **ב** לדעת הרמב"ן ודעימי' הא דלא קי"ל כר"י ביו"ט ראשון, אינו אלא חומרא מדרבנן, וכמש"כ הר"ן, דבמכשירין אלו לא הקילו כר' יהודה, וביו"ט שני לא החמירו כן. - **ג** בד' הרא"ה מבו' דאף דביו"ט ראשון מדינא לא קי"ל כר' יהודה בהא דמרבי מלכם לכל צרכיכם, אף כשאינו נהנה מגוף המלאכה, מ"מ ביו"ט שני הלכתא כר' יהודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-602)
602. ובתו"ד שם כתב דהקילורית הזאת שהנשים כוחלות בה עיניהן, אע"פ שמתכונים בה גם לנוי הרי יש בה משום חיזוק העין, - אך משמעות דבריו דגם בלא"ה שרי, דאף כחילת העין לנוי הו"ל בכלל כוחל להנאת הגוף שהותרה ביו"ט שני. [↑](#footnote-ref-603)
603. ועיי"ש שצידד לפ"ז להתיר מילה שלא בזמנה ביו"ט שני, דפליגי בזה רבוותא, דצערא ומצוה שוין הן. [↑](#footnote-ref-604)
604. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז כתב דאף שנסתפק הר"ן דלא התירו אלא שבות דרבנן, מ"מ גם כיבוי אינו אלא שבות דרבנן, כיון דהו"ל משאצל"ג, וכ"כ הפר"ח בסימן תצ"ו ס"ב, - אך יש להעיר בזה, דלמש"כ הגרע"א שם דשבות דמשאצל"ג חמיר, (ולא הותר אמירה לנכרי לעשות משאצל"ג לצורך מצוה, ול"ד לכל שבות דשבות דשרי, א"כ מנ"ל להר"ן דגם בזה סמכו על ר' יהודה ביו"ט שני. [↑](#footnote-ref-605)
605. מבו' בדבריו דלא שרי ר' יהודה במכשירי אוכל נפש כשאפשר לעשות בהיתר, ול"ד לאוכל נפש גופי' דשרי אף כשאפשר לעשות בהיתר, כמו שהוכיח הגר"ז בקו"א בסימן תק"י סק"ב מהא דהותר לברור ביו"ט לבו ביום, אף דבידו להמתין ולברור לאלתר, ונתבאר בדף מס' 8. [↑](#footnote-ref-606)
606. ומש"כ להוכיח כן מהא דתנן לקמן ל"ב א' דאין פוחתין את הנר ואין חותכין את הפתילה לשנים, לכאו' י"ל דאיירי התם כשהי' אפשר לעשותן מערב יו"ט, וע"כ ה"ז אסור אף לדעת ר' יהודה, וכ"ה להדיא בפי' הר"י מלוניל לקמן שם, ומדבריו מבו' דאף עשיית כלי הותרה לצורך אוכל נפש, וכל הא דאסור הוא משום דאפשר מערב יו"ט, ועמש"כ המלאכת יו"ט באות קכ"ג לדחות עוד בע"א, והביא מש"כ המגיני שלמה לקמן ל"ב א' דהא דאין פוחתין את הנר הוא דלא כר' יהודה, דלר' יהודה מותר לעשות נר לצורך מכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-607)
607. לכאו' הוא משום דכשעושה כלי מתחילתו, לא חזינן לה כעוסק בהכשרת האוכל, וע"כ ל"ה בכלל ההיתר דמכשירי אוכל נפש, והיינו דהא דשרי ר' יהודה במכשירי אוכל נפש, אי"ז משום דלצורך אוכל נפש הותרה כל מלאכה אף דאי"ז מלאכת אוכל נפש, אלא היינו משום דגם כשעוסק במכשירי אוכל נפש חשבינן לה כמלאכת אוכל נפש, אך כל דלא חזינן לה כמלאכת אוכל נפש, ה"ז אסור אף אם היא נצרכת לאוכל נפש, ובזה מתפרש מש"כ הרא"ה לקמן ל"ב ב' דהא דשרי ר' יהודה לחתוך באור בפי ב' נרות, הוא לטעמי' דשרי במכשירי אוכל נפש, ונתבאר במ"מ לביצה פ"ד דף מס' 4. [↑](#footnote-ref-608)
608. ובזה תליא פלוגתייהו אם שרי ר' יהודה בהשחזת סכין במשחזת של אבן, דלהרא"ה לטעמי' דהא דמודה ר' יהודה בעשיית כלי דאסורה הוא משום דלא הותר במכשירין לעשות כלי מתחילתו, משום דלא חזינן לה כעוסק בהכשרת האוכל, הרי דכ"ז הוא בעשיית כלי מתחילתו, ומשא"כ בהשחזת סכין דעדיין ראוי לחתוך בו בדוחק,, אך להר"ן לטעמי' דהא דמודה ר' יהודה בעשיית כלי דאסורה הוא משום דהיא מלאכת ימים רבים, הרי דמה"ט אף השחזת סכין אסורה, דג"ז הוא מלאכת ימים רבים. [↑](#footnote-ref-609)
609. והקרבן נתנאל בסימן י' כתב עד"ז בדעת הרא"ש, דלא נאסרו אלא קצירה וטחינה שדרכם לקצור ולטחון הרבה ביחד, ואין תועלת ליו"ט במה שמוסיף לקצור ולטחון, ומשא"כ הכא דעשיית הכלי היא לצורך יו"ט, ולא איכפת לן דה"ז מועיל לימים רבים, דדמי להא דממלאה אשה כל התנור פת אפי' א"צ אלא לפת אחת משום דהפת נאפה יפה, והרי דאף דה"ז מועיל לימים רבים, מ"מ כיון דכל עשייתה הוא לצורך הפת שנאכל ביו"ט שרי, וכ"כ הישועות יעקב בסימן תק"ט סק"ג. [↑](#footnote-ref-610)
610. וכ"ה מוכח לדעת הרשב"א דאיירי הכא כשעמדה מערב יו"ט, ובע"כ דהא דשרי לחדדה אפומא דרחייא אלא דאין מורין כן, הוא משום דהו"ל כמשחזת של עץ, - וכ"ה מוכח גם לדעת הר"ן דאף ר' יהודה לא שרי לחדדה במשחזת של אבן, - וכ"ה מוכח גם למש"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"ט דעיקר הא דאין מורין כן הוא כדי שלא יבואו לחדדה במשחזת. [↑](#footnote-ref-611)
611. והרשב"א והר"ן לעיל שם הביאו לד' הרמב"ן, וצ"ע דהוא דלא כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק דאפי' להורות לתלמידים אסור, והנה אמנם בדבריהם לא נתפרש דשלא בפני ע"ה אומרים דמותר, וי"ל דעיקר הא דקשיא להו הוא על מה שהשיבו דאסור, ואם מדינא שרי אלא דאין מורין כן, לא הול"ל אסור, (אך אי"ז במשמעות הדברים, דאם עיקר הא דקשיא להו הוא דאף דאין מורין כן, לא הול"ל אסור, מ"ט הוצרכו להא דל"ה בפירקא ובפני ע"ה), - ואמנם יש מקום לומר, דאמנם לדעת רש"י דבכל מכשירין אין מורין כדי שלא יזלזלו אף בשאפשר לעשותו מבעו"י, אי"ז טעם אלא דלא למידרשי' בפירקא או בפני ע"ה, אך להרשב"א לטעמי' דהא דאין מורין הוא כשאפשר לעשותן מבעו"י שהותרו ע"י שינוי, הרי דהא דאין מורין הוא משום דלא התירו בזה אלא בדיעבד, וע"כ אף לתלמידים אין מורין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-612)
612. ואך דבדבריו מבו' דהיינו רק כשאינו שואל למעשה, אלא שואל תלמיד לרבו, - ובזה ניחא הא דלא הורו הכא לרב נחמי' ולאביי דמותר אף לחדדה, וכמש"כ הגר"ז בקו"א בסימן תק"ט סק"א דכיון דראה אותו עושה מעשה, אף אם הי' אומר לו הלכה ואין מורין כן, הרי הורה שמותר לעשות מעשה, ואין מורין כן. [↑](#footnote-ref-613)
613. וזה נלמד מהא דהשיבו הכא דלהעביר שמנוניתה, ולא הורו לרב נחמי' ולאביי דמותר אף לחדדה, - אך הראשל"צ לעיל כ"ב א' כתב דהא דלא הורו להם כן, הוא כדי שלא יבואו למדרשא בפירקא, וע"כ אף דידעו דירגישו דלחדדה קא עבדי, לא נמנעו לעשות מעשה בפניהם, כיון דממה שהשיבו להם דלהעביר שמנוניתה ידעו דלא למדרשא בפירקא. [↑](#footnote-ref-614)
614. ויש ללמוד ממש"כ התוס' לעיל כ"ב א' ודעימייהו דמה שאמרו התם דאין מכבין את הנר ואת הבקעת ואין כוחלין את העין הוא משום דאין מורין כן, - אך הראשל"צ לעיל שם כתב דשמא התם היתה השאלה בפני ע"ה, ומה"ט הוא דהעלימו ההלכה מחשש ע"ה דהוו קיימי בהדי שואל. [↑](#footnote-ref-615)
615. והפסקי רי"ד הוסיף לפרש, דהוא משום דעיקר הא דצריך להראות סכין לחכם, הוא רק בטבח השוחט לאחרים, וזה לטעמי' בפסקיו בחולין י"ח א' דמה שאמרו בעירובין ס"ג א' דצורבא מרבנן חזי לנפשי', אי"ז דין מסוים בצורבא מרבנן, (כמש"כ הרא"ש בעירובין שם סימן ב' דהוא משום דהחכם מחיל ליקרי' שלא להטריח צורבא מרבנן), אלא הוא בכל השוחט לעצמו, וכ"כ הריא"ז בעירובין ובחולין שם, וע"כ כל שמראה לחכם מיחזי שרוצה לשחוט ולמכור באיטליז כדרך שהוא עושה בחול. [↑](#footnote-ref-616)
616. אך הרשב"א בסוגיין הק' ע"ז, שהרי לא אסרו לטבח לשחוט ולמכור לרבים. [↑](#footnote-ref-617)
617. בגל' הגרע"א בסימן תצ"ח ס"א הק', דאף אם יזהר ולא ישחיזנו, מ"מ עבר בטלטול מוקצה, דסכין של שחיטה שפגום לא חזי כלום, - ולא נתפרש לן, דמ"ט הוי מוקצה, הרי הוא ראוי להשחיזו במשחזת של עץ, - ועוד יש להעיר בזה, ממה שמצינו שמראין ספק טריפה לחכם, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 16, ועמש"כ בזה בס' האיר יוסף מוקצה סימן ס"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-618)
618. הדרכ"מ שם סק"א כתב דאחר השחיטה מותר לבדוק, וכ"כ המהרי"ל בהל' יו"ט אות י"ז, ופירש דהוא משום דצריך להבדיקה כדי להכשיר הבשר והוי צורך אוכל נפש, ואין לחוש שיבא להשחיזו, כיון דאם נפגם לא בעי השחזה, ועמש"כ בזה הלבוש בסימן תצ"ח ס"א, והא"ר שם סק"ג, והמ"ב שם סק"ז, - והדרכ"מ שם כתב דמעשה באחד שרצה לשחוט שור ביו"ט ולא בדק הסכין מערב יו"ט, וע"כ הלך ושחט עוף קטן בלא בדיקת הסכין ולאחר השחיטה בדק סכינו והלך אח"כ לשחוט השור, וכתב דאע"ג דבחול אסור לשחוט בלא בדיקת הסכין על סמך שיבדקנו לאחר השחיטה, מ"מ ביו"ט שרי, הואיל וא"א בע"א, והשעה"צ שם סק"ו כתב ללמוד מזה דמותר לבדוק אחר השחיטה אף אם כונתו בבדיקה זו כדי שיוכל לשחוט בו אח"כ, ונתחדש בזה דלא אמרינן דבכה"ג יש לחוש שיבא להשחיזו. [↑](#footnote-ref-619)
619. והרי בכל הדברים שמצינו שמתירים ודוחין לאיסורי תורה, כפיקו"נ וכעדל"ת וכקרבן הדוחה שבת, ליכא נפ"מ בין גוף הדבר למכשיריו, דכיון דצרכים אלו בכחם להתיר ולדחות להאיסורים, הם מתירין ודוחין את כל הנצרך להם, והא דמכשירי עבודה ומילה אין דוחין שבת, הוא משום דאף העבודה והמילה עצמה אין דוחין שבת אלא משום דא"א לעשותן מבעו"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-620)
620. והאבי עזרי בפ"ג מיו"ט ה"ג כתב לפרש כן לדעת הרמב"ם דמלאכה שאין עיקרה לאוכל נפש לא הותרה כלל ביו"ט אף לצורך אוכל נפש, ומ"מ לדעת ר' יהודה דמכשירי אוכל נפש מותרין, אף מלאכות שאין עיקרן לאוכל נפש מותרין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-621)
621. וזה נלמד ממש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ דמכשירי מכשירין דאוכל נפש לא הותרו, ונתבאר להלן??, אף שהן צריכין לאוכל נפש, - וכ"נ ממש"כ כמה מקמאי דלא הותרה עשיית כלי לצורך מכשירי אוכל נפש, למש"נ בדף מס' 21 בהערה דהוא משום דלא חזינן לי' כעוסק בהכשרת האוכל נפש, - וממש"כ הרא"ה לעיל כ"ב א' דאף דקי"ל דמכשירי אוכל נפש מותרין, מ"מ כל שאינו נהנה מגופה של מלאכה אסור, - וממש"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן ל"א ב' דאסור לפחות בית לצורך אוכל נפש דלא הותר דבר שאין דרך העולם לעשותו לצורך אוכל נפש.

     ולכאו' יש להוכיח כן גם מדעת כמה מקמאי דהמסתפק מן השמן ביו"ט חייב, אף שהוא מסתפק לאכילה, ולי"ב להתירא דמכשירי אוכל נפש, והוא משום דהאוכל נפש הוא במה שמסתפק ממנו ואוכל השמן, והמלאכה היא במה שהנר נכבה או מתכהה מראיתו, ונתבאר בדף מס' 20, - אך באמת אין להוכיח מזה, דהתם חשיב כאפשר לעשות מבעו"י, וכמש"כ האו"ז בסימן כ"ח דהי' אפשר ליקח השמן קודם הדלקה או מערב יו"ט, וע"כ לי"ב להתירא דמכשירין. [↑](#footnote-ref-622)
622. וי"ל עוד, דאי"ז משום דהם משמשין לאוכל נפש וחשבינן להו כמלאכת אוכל נפש, אלא הוא משום דהוא צריך למכשירין עצמן להשתמש בהן ביו"ט, וע"כ חשבינן לה כמלאכת הנאה, וזהו דמרבינן לה מלכם לכל צרכיכם, - וכ"נ מדעת רש"י ודעימי' לעיל כ"ב א' דלר' יהודה דדריש לקרא דלכם לכל צרכיכם, הותרו מלאכות גם לשאר צרכי האדם, ול"ב בזה לדינא דמתוך.

     אך בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ב א' משמע להדיא דהא דהותרו מכשירין, הוא משום דחשבינן להו כמלאכת אוכל נפש, וזהו שכתב דכל דבר הדוחה יו"ט אף מכשירין מותרין הן, - וכ"נ ממש"כ הרמב"ן דלא הותרו מכשירי מכשירין דאוכל נפש, אף דהוא צריך להן, - וממש"כ ר"נ בן הרמב"ן לקמן ל"א ב' דאסור לפחות בית לצורך אוכל נפש, דלא הותר דבר שאין דרך העולם לעשות לצורך אוכל נפש, - וממש"כ כמה מקמאי דעשיית כלי לא הותרה לצורך מכשירי אוכל נפש, אף דאם משכח"ל עשיית כלי לצורך אוכל נפש עצמו, היתה מותרת, וכמש"כ הרמב"ן בתורת האדם בדין תפירת בגדים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-623)
623. אך הקובה"ע בסימן י"ג סק"ז כתב דאין לפרש דהדברים שנאסרו כשאפשר מבעו"י הוא משום דאינם אלא דחויים, דמ"מ אחר שלא עשה מבעו"י הי' לנו להתיר, דעכשיו א"א לקיים שניהם, ויותר יש להוכיח כן מדעת הסוברים דכל שאפשר מבעו"י אסור, אף אם הי' אנוס ול"ה בידו לעשות מבעו"י, ונתבאר להלן, - ולפ"ז צ"ל דמש"כ הר"ן להוכיח דמלאכת אוכל נפש הותרה מהא דשרי אף כשאפשר מערב יו"ט, היינו מהא דשרי לכתחילה להמתין ליו"ט ולעשותה, אף דאפשר מערב יו"ט, אך בד' ר"נ בן הרמב"ן לעיל י"ב א' נראה להדיא דהא דמילה ומכשירי' לא הותרו כשאפשר מער"ש, הוא משום דלא הותרו בשבת אלא משום דחי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-624)
624. אף שכתב שם דהא דמילה ומכשירי' לא הותרו אם אפשר לעשותן מערב שבת, הוא משום דאין מילה מותרת בשבת אלא משום דחי', ול"ד לאוכל נפש דאי"ז משום דחי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-625)
625. ועיי"ש שכתב לדון דמודה רש"י דאיירי כשנפל הטיח לתוכו ביו"ט, ומש"כ דל"ה יודע מבעו"י, היינו שלא הי' יודע שיפול, שאילו הי' יודע הי' מתקן, וכ"כ תלמיד הרמב"ן והשטמ"ק, - אך לכאו' למש"כ רש"י דאף אם הי' טרוד מבעו"י הו"ל כא"א לעשותן מערב יו"ט, כ"ש דאם ל"ה יודע מכך, הו"ל כא"א לעשותן מערב יו"ט, ושמא י"ל למש"כ תלמיד הרמב"ן דהא דאסור כשלא ידע, הוא משום דהי' אפשר לו לדעת ולתקן מבעו"י. [↑](#footnote-ref-626)
626. ועיי"ש שכתב דפלוגתא זו תליא בפלוגתת רבוותא בסכין שעמדה מערב יו"ט אם מותר לחדדה ביו"ט מכח הא דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' מאתמול, - אך בד' הר"ן מבו' דיש לחלק ביניהם, שהרי הביא לד' רש"י בסכין שעמדה מערב יו"ט דמותר לחדדה ביו"ט משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' מאתמול, ובדין גריפת תנור צידד בדעת רש"י דכל שנפל מבעו"י אסור לגרוף ביו"ט אף דלא ידע מבעו"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-627)
627. צ"ב מהו דחשיב כלא הי' לו שהות מערב יו"ט, דמותר לעשותו ביו"ט, ומהו דחשיב כטרוד דאסור לעשותו ביו"ט, - גם צ"ע ממש"כ הגר"ז גופי' בקו"א בסימן תק"י סק"ב דאם ל"ה לו שהות מחמת אונס או מחמת טרדא מותר לעשותה ביו"ט. [↑](#footnote-ref-628)
628. אך בד' השעה"צ בסימן תק"י סקי"ב מבו' דטעמא דהמג"א הוא משום דבדיכת מלח אסור אף כשהי' אנוס ול"ה יכול לעשות מערב יו"ט, וע"כ הוא דאסר כשהי' טרוד, - ולפ"ז הדין נותן דבמכשירי אוכל נפש דשרי כשהי' אנוס מערב יו"ט, ה"נ שרי כשהי' טרוד. [↑](#footnote-ref-629)
629. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הראשונים כשנתפזרו הסממנין קודם המילה, דאין מלין בשבת, ולא אמרינן דבכה"ג הו"ל כמכשירי מילה דדוחין את השבת, - וכ"ה מוכח מסוגיית הגמ' בעירובין ס"ז ב' בההוא ינוקא דאשתפוך חמימי דלדעת רוב קמאי איירי בחמים הנצרכין למילה, ולא הותר לחמם ע"י ישראל, - וכ"ה להדיא בד' הרי"ף בס"פ ר"א דמילה, דאף דנשבר האיזמל בשבת אסור לתקנו, ועמד ע"ז בתשו' מהר"י ברונא סימן מ"ג. [↑](#footnote-ref-630)
630. וכן עמדו בזה בהגה' הגראמ"ה בעירובין ק"ג א', והקובה"ע בסימן י"ג סוסק"ז, והחזו"א בסימן קי"ב סקי"ד, דל"ד בזה דין מכשירי מילה וקרבן דכל דהמלאכה עצמה אפשר לעשותה מבעו"י אי"ז דוחה שבת, אף דבפועל ל"ה אפשר לעשותה, לדין מכשירי אוכל נפש דכל שנפגם ביו"ט שרי, - ויש להוסיף, דדעת ר"א בעירובין ק"ב ב' דמכשירי עבודה דוחין את השבת כשנפסקה נימת הכינור בשבת, ול"ה אפשר מבעו"י, וכמו שפירש"י שם ד"ה קושרין נימא, וד"ה אלא הא ר"ש, אך גם לדידי' לכאו' ל"ד לדין מכשירי אוכל נפש, דהתם לא מצינו דשרי אף כשנפסק מבעו"י ולא ידע מכך, או שהי' טרוד. [↑](#footnote-ref-631)
631. ועיי"ש שכתב דה"ה כל דיש הפסד עצים בעשייתו מערב יו"ט, לא חשיב כאפשר לעשותו מערב יו"ט, וכ"כ בפמ"ג במש"ז סימן תק"ב סק"א. [↑](#footnote-ref-632)
632. והא"ר בסימן תק"ט סק"ג והפמ"ג באש"א שם והישועות יעקב שם סק"א כתבו לחלק בזה בכמה גווני, עיי"ש, - וצ"ע דגם ד' המג"א שם מקורם מד' המהרי"ל בתשו' זו שנסתפק בזה, ולא איירי המהרי"ל שם בתרי גווני, ולא חילק ביניהם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-633)
633. אך לכאו' המהרי"ל לטעמי' אזיל דס"ל דהא דמכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט אסורין, הוא אף כשהי' אנוס ול"ה בידו לעשותו מערב יו"ט, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-634)
634. ועיי"ש שכתב עוד, דכל שהי' אפשר לעשותו מעיקרא והי' סבור שיעשהו בערב יו"ט, ואח"כ נאנס ולא עשאו, אסור לעשותו ביו"ט, - אך משמעות ד' המג"א בסימן תק"ט סק"ב והמ"ב בהקדמה שם, והנשמ"א בכלל צ"ד סק"א, דאם הוה חשבינן לשכחה כאונס, הרי דאף דכשידע מכך הי' בידו לעשותו, מ"מ כל שהניחו לעשותו אח"כ ושכח, הו"ל כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט דמותר לעשותן ביו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-635)
635. וכבר נודע דהתוס' בריש שבת הם תוס' טוך, והתוס' בשלהי שבת מפ' ר"א דמילה הם להר"ש משאנץ, וכבר עמד ע"ז האו"ש בפ"ט משבת הי"א בסו"ד דהם ממחבר אחר. [↑](#footnote-ref-636)
636. ויש להוסיף, דהנה האחרונים בכ"ד כתבו דר"א שמותי הוא וס"ל כב"ש דלא אמרינן מתוך, ולכאו' לדעת רש"י לעיל כ"ב א' ודעימי' דלר' יהודה דמכשירי אוכל נפש מותרין יש להתיר בכל צרכי היום מקרא דלכם לכל צרכיכם, ונתבאר בדף מס' 20, בע"כ דר"א דשרי במכשירין, לא ס"ל כב"ש דאסרו לחמם מים לרחיצה ולעשות מדורה להתחמם כנגדה, - אך לדעת הסוברים דר"א שרי במכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט אף בדאורייתא, ומשום דלא דריש לקרא דהוא, הרי דלדידי' לא דרשינן לקרא דלכם לכל צרכיכם, שהרי משמעות הגמ' בסוגיין דאלמלי מיעוטא דהוא הי' לנו להתיר אף במכשירי אוכל נפש, ול"ב לקרא דלכם לכל צרכיכם, ושפיר י"ל דס"ל כב"ש דלא הותרה מלאכה לשאר צרכי היום. [↑](#footnote-ref-637)
637. ויש מקום לפרש לדבריו, למש"נ במק"א דטעמא דר"א דמכשירי מילה ופסח דוחין את השבת אף שאפשר לעשותן מאתמול, הוא משום דלדידי' מכח דין הדחי' על עיקר המילה וההקרבה הותרו אף המכשירין, ול"ב שתחול הדחי' על המכשירין עצמן, וע"כ לדידי' נכללים מכשירין בקרא דאך אשר יאכל לכל נפש, ומשא"כ לרבנן דמכשירי מילה ופסח שאפשר לעשותן מאתמו אין דוחין את השבת, דהיינו משום דלדידהו בעינן שתחול הדחי' על המכשירין עצמן, (וכיון דאפשר לעשותן מאתמול לא קאי עלייהו במועדו), אין נכללין מכשירין בקרא דאשר יאכל לכל נפש. [↑](#footnote-ref-638)
638. בד' השבה"ל בסימן רנ"א משמע שפירש בדבריו, דאי"ז משום איסור מלאכה, אלא משום איסור טרחא, וכנראה דזהו שאמרו דאע"ג דמפשיט בידי', דמה"ט לי"ב משום מלאכה, ואין איסורו אלא משום טרחא, (וי"ל דהוא משום דאפשר לצלות בו בעודו עקום, וע"כ ל"ה כתיקון מנא, וכ"נ בד' המ"ב בסימן תק"ט סק"ג, ועיי"ש דמסיק דאיסורו הוא משום איסור מלאכה דהוי מתקן מנא, ולא הותר אפי' לר' יהודה, משום דאפשר לצלות בו בעודו כפוף ועקום. [↑](#footnote-ref-639)
639. ועיי"ש שנסתפק במה שאמרו דאע"ג דמפשיט לי' בידי', אם היינו דאסור אף לפשטו ביד, וכמו שפירש"י וש"ר, או היינו דאסור לתקן בקורנס, אף דסגי לי' בתיקון ביד, אך ביד מותר, ולעיל מינה כתב דהטעם לאסור אף לפשטו ביד, הוא דילמא מתקן לי' בקורנסי', ומבו' דבתיקון ביד לי"ב איסורא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-640)
640. והרא"ש שם כתב דכל מלאכה הנעשית קודם שחיטה חשיבא כמכשירין, והמג"א בסימן תצ"ח סקכ"ד כתב דלדעתו הא דשרי הוצאת בהמה וסכין אף כשאפשר מערב יו"ט, הוא משום דבהוצאה הקילו, ובתשו' חת"ס או"ח סימן קמ"ז כתב דהיינו דבהוצאה הותרו אף מכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותן מערב יו"ט, ועיי"ש במש"כ בזה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מסוגיית הגמ' לעיל י"ח א', ועמש"נ בזה במ"מ שם דף מס' 5, - אך מד' הרמב"ן ודעימי' מבו' דאף בהוצאה לא הותרו מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-641)
641. אך עיי"ש שכתב דהא דטחינת מלח חשיבא כאוכל נפש עצמו, הוא משום שאין האוכל נאכל בלא מלח דכתיב היאכל תפל בלא מלח, ולפ"ז לכאו' יש מן התבלינים דאינם חשובין אלא כמכשירין, ולא הותרו אלא משום שא"א מערב יו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-642)
642. אך למש"כ המ"מ בפ"ד מיו"ט ה"ד בדעת הרמב"ם דקי"ל כרבנן דלא הותרו מכשירין אף כשא"א לעשותן מערב יו"ט,?? בע"כ דשחיקת תבלין חשובה כאוכל נפש עצמו, וכ"כ המרכה"מ שם פ"א ה"ח דמכשירין דמלח ותבלין שהם ניתנין באוכל, הו"ל כאוכל ומודים רבנן דשרו, וכ"כ החמד משה בסימן תצ"ה סק"א, ועמש"כ האבנ"ז בסימן ת"ט סק"ו לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-643)
643. אך בגל' הגרע"א לשעה"מ בפ"א מיו"ט ה"ד כתב דהתוס' בכתובות בתי' קמא שפירשו טעם האיסור לרבנן בע"א, הוא משום דס"ל דמהני דינא דמתוך להתיר מכשירין, ??ויתבאר בעזה"י במקומו??. [↑](#footnote-ref-644)
644. ונתבאר שם שנחלקו האחרונים במש"כ הרמ"א בסימן תקי"ד ס"א להתיר כיבוי דליקה כדי שלא ישרף הבית ולא יהא מקום לאכול ויפסיד סעודתו, דדעת הגר"א והמ"ב שם דהוא משום דחשיב כגוף אוכל נפש, אך דעת הפמ"ג והגר"ז דאי"ז אלא כמכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-645)
645. ולדעת הרא"ה לעיל שם, כיון דאינו נהנה מגופה של מלאכה, אסור לרבנן, וכ"כ המ"ב בסימן תקי"ד סק"ד בביאור ד' השו"ע שם. [↑](#footnote-ref-646)
646. לכאו' למש"כ התוס' שם ד"ה אבל נותנין דאם הי' עושהו מאתמול ל"ה כ"כ טוב וחזק, הרי דמה"ט חשיב כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, וא"צ להעמידה כשנזדמנו לו שמרים ביו"ט, - אך יש לדון בזה לדעת הסוברים דלא סגי בהפגת טעם קצת ליחשב כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, ונתבאר בדף מס' 23. [↑](#footnote-ref-647)
647. ולא נתפרש לן טעמא דהר"י מלוניל דחשיב לה כמכשירי אוכל נפש, דמ"ש מכל תיקון שמתקן האוכל עצמו, דאינו חשוב כמכשירין. [↑](#footnote-ref-648)
648. והעירו דלפי דבריו מתישב משה"ק הפמ"ג במש"ז סימן ש"מ סק"ז דמ"ט לא אסרו בזה אלא משום תיקון מנא, ולא אסרו משום קורע, - אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ו והשו"ע בסימן ש"מ סי"ג שכתבו דאיסורו בשבת הוא משום תיקון מנא, והאחרונים כתבו לישב בכמה אנפי, ונתבאר במ"מ למלאכת קורע דף מס' 3, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-649)
649. אך הקרבן נתנאל כתב דמודה הרא"ש דהא דתנן דאין גורפין תנור וכירים הוא משום תיקון מנא, עיי"ש, ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן תק"ז ס"ד, - והבית מאיר שם כתב לדעת הרא"ש, דמה שאמרו לעיל כ"ח ב' דדין גריפת תנור תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, הוא בתנור חדש דיש בזה משום תיקון מנא, אך במשנתינו איירי בתנור ישן דלי"ב משום תיקון מנא, אלא משום טלטול, ולא תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה כיון שהי'. [↑](#footnote-ref-650)
650. למש"כ הב"י והיש"ש בדעת הרא"ש דהאיסור בזה הוא משום טלטול מוקצה, לכאו' בע"כ דאיירי כשאפשר לאפות בלא גריפה, דאל"כ הרי הותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, וכ"ה מבו' להדיא בד' הב"י שם, - אך לדעת הסוברים דהא דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש הוא משום התירא דאוכל נפש, לכאו' תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה אם הותרו מכשירי אוכל נפש, וגם לפ"מ דקי"ל כר' יהודה לא הותר אלא כשא"א מערב יו"ט, ונתבאר במ"מ לפ"ק דביצה דף מס' 14, ולפ"ז שפיר י"ל דאתיא מתניתין כרבנן, או דאתיא כשאפשר מבעו"י. [↑](#footnote-ref-651)
651. צ"ב מ"ט הוצרך לזה, הרי לדעת רש"י איירי מתניתין כשא"א לו בלא גריפה, שהרי כתב דאתיא כרבנן, ובגונא דאפשר בלא גריפה אף לר' יהודה אסור, וע"כ שפיר הותר טלטול מוקצה, - אך בד' הר"י מלוניל ודעימי' שפירשו למתניתין כשאפשר לו בלא גריפה, ואפ"ה שרי לטלטל העפר, צ"ל כמש"כ הב"י דלהתיר טלטול סגי בצורך כ"ד, - ושו"ר שכבר עמד ע"ז הביאוה"ל שם ד"ה מותר להשכיב, ועיי"ש במש"כ טעמי אחריני בטעם הא דלא אסרו בזה משום טלטול מוקצה. [↑](#footnote-ref-652)
652. ובשבת קל"ז ב' מצינו דלדעת ר"א הותר לתלות את המשמרת, אף שיש בזה משום אהל עראי, משום דהו"ל כמכשירי אוכל נפש, ולכאו' ה"נ הכא הי' לנו להתיר. [↑](#footnote-ref-653)
653. והנה אמנם בד' הרא"ה והר"ן משמע קצת דלר' יהודה גופי' שרי אף בכה"ג דאפשר בלא"ה, אלא דבכה"ג מחמרינן דלא כר' יהודה, - אך בד' הר"ן במתניתין מבו' להדיא דגם לר' יהודה גופי' לא הותר כשאפשר בלא גריפה, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי והריבב"ן שם, - ושמא מש"כ דאפ"ה לא לעביד, היינו דאף לר' יהודה גופי' החמירו חכמים בכה"ג דאפשר בע"א דלא לעביד. [↑](#footnote-ref-654)
654. אך כתב דבתנורים שלנו שא"א לאפות כלל בלא גריפה מותר ואפי' לרבנן, דכיבוי לצורך אוכל נפש מותר אף לרבנן, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו הנ"ג דחשיב כגוף אוכל נפש, - ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ד. [↑](#footnote-ref-655)
655. ואמנם י"ל דהוא משום דהכא אי"ז תיקון מנא דאורייתא, וע"כ התירוהו כדי שלא יחרך, אך מלאכה גמורה לא התירו, וכן מוכח מד' המ"ב בסימן תק"ז דיש לחלק בזה, עייש"ה, אך בד' הרמב"ן במלחמות לעיל מפורש דמדינא יש להתיר בזה משום מכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-656)
656. ומש"כ שם דלמש"כ הב"ח דתליא אם אמרינן לגבי כיבוי מתוך, הרי דלמשמעות ד' הרשב"א לעיל כ"ב א' דאמרינן מתוך בכיבוי יש להתיר בזה, צ"ב, שהרי גם הרא"ש לעיל שם כתב כד' הרשב"א, ואפ"ה ס"ל הכא דאין להתיר כיבוי הגחלים כדי שלא יחרך הפת. [↑](#footnote-ref-657)
657. הביאוה"ל בסימן תק"ז ס"ז ד"ה והוא שרככו צידד בדעת הרמב"ם דמפרש דאין הנידון בזה משום איסור לישה, אלא משום איסור מוקצה, וע"ז הוא דהשיב לו דארקתא דפרת סמכינן והו"ל כמוכן ועומד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-658)
658. והשעה"צ בסימן תק"ז סקנ"ז כתב דלפ"ז אם גיבלו מערב יו"ט ולמחר נתיבש הטיט כגון בימי הקיץ, אפשר דמותר שפיר לגבלו או על כל פנים ליתן מים בטיט ללחלחו. [↑](#footnote-ref-659)
659. והשטמ"ק כתב דלדעת הרשב"א לא הותר אלא במקום שלא ימצא טיט, והי' מקום לפרש דהיינו דאה"נ דלא שרי אלא כשלא ימצא טיט, ול"ה יכול לעשותו מערב יו"ט, - אך המ"ב בסימן תק"ז סקמ"ג פירש לדבריו דהיינו דכל שיש לו טיט מגובל ביו"ט, אסור לגבל האפר, ובשעה"צ שם סקס"ג כתב דבכה"ג יש לאסור לכו"ע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-660)
660. ועיי"ש שכתב דמצינו כן בד' הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ה, שכתב דאסור לעשות כלי חדש ביו"ט לצורך מכשירין, משום דהי' אפשר לעשותו מערב יו"ט, או כמה ימים קודם, ומ"מ כל שנשבר הכלי ביו"ט מותר לתקנו, כיון דקודם שנצרך לתיקון זה, ל"ה עושה מלאכה זו עצמה שעושה ביו"ט, אלא מלאכה אחרת כיו"ב. [↑](#footnote-ref-661)
661. והתוס' הק' ממה שאמרו בשבת י"ח א' דאפי' בנתינת מים על האפר חייב משום מגבל, והשטמ"ק כתב בשם ר"ת שהק' מסוגיית הגמ' בשבת שם דאפר בר גיבול הוא, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והמאירי והר"ן, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר במ"מ למלאכת לש דף מס' 5. [↑](#footnote-ref-662)
662. מבו' בדבריו דבטפח אסור אף בדיעבד, וכ"כ הפר"ח בסימן ת"ס ס"ה, אך בד' האו"ז בסימן רנ"ו בשם הר"ש מפלייזא משמע שנסתפק להתיר בדיעבד אף ביותר מטפח, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ת"ס ס"ה. [↑](#footnote-ref-663)
663. והראב"ן בפסחים כתב דיוצאין אף במצה עבה עד טפח כלחם הפנים, ובלבד שיעשו זריזין כלחם הפנים שהי' תיקונו בזריזים. [↑](#footnote-ref-664)
664. אך בס' המכתם בפסחים ל"ז א' כתב דלפי הגמ' אין ראוי לעשות פת עבה טפח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-665)
665. בפי' ר"ח כתב דלגמר היינו לגמר את הבית, וכתב די"ג דלהריח דברי הכל אסור, ולכאו' הוא משום דלהריח אינו שוה לכל נפש, ולגמר את הבית הוא שוה לכל נפש, ולקמן בסוגיין כתב דלעשות מוגמר לגמר כלים לא אתפריש דשרי, והלכתא דאסור, והביאו הבעה"ע בהל' יו"ט (מחלוקת כ"א). [↑](#footnote-ref-666)
666. וזהו שכתב רש"י דהא דשרי הוא משום דהנאת הגוף דמי לאוכל נפש, ול"ב בזה לדינא דמתוך, ומה שאמרו בכתובות ז' א' דאין להתיר במוגמר אלא מדינא דמתוך, מבו' בפירש"י שם דהוא לגמר את הכלים ואת הבגדים, ונתבאר בדף מס' 26. [↑](#footnote-ref-667)
667. ועיי"ש ובאות מ"ו שכתב לדון דגימור כלים לא חשיב כצורך היום, ועיי"ש באות מ"ב במש"כ לפקפק בזה. [↑](#footnote-ref-668)
668. בפי' ר"ח מבו' דל"ג לה, וזהו שכתב בשלהי סוגיין דמסקנא דשמעתא לגמר את הבית ר"ג מתיר וחכמים אוסרין, ולעשות מוגמר להריח וכו' לא אתפריש דשרי, (והיינו דתליא בב' הגירסאות שהביא הכא אם להריח לדברי הכל מותר או לדברי הכל אסור), וזה לטעמי' דלגמר היינו לגמר את הבית, וע"כ ליכא למיפרך עלה מברייתא דר"א ב"ר צדוק ורבנן, דג"כ קיימא בעשיית מוגמר לגמר את הבית. [↑](#footnote-ref-669)
669. ובזה תליא ביאור מש"כ הרמב"ם שם דמותר לעשן תחת הפירות כדי שיוכשרו לאכילה, דאי נימא דמודה דהותר כיבוי לצורך אוכל נפש, הרי דמה"ט הוא דשרי, אך אם ס"ל דלא הותר כיבוי אף לצורך אוכל נפש, הרי דהא דמותר לעשן תחת הפירות, הוא משום דאי"ז כיבוי גמור וכדעת הרי"ף ודעימי' והתירוהו לצורך הכשר אכילה. [↑](#footnote-ref-670)
670. ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו דיש בזה משום הולדת ריח, ואם איירי כשנותן הפירות על הגחלים, ליכא בזה הולדת ריח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-671)
671. ושמא זהו מש"כ בפי' ר"ח דהוא מכשירי אוכל נפש, דכיון דליכא תועלת להעישון בהכיבוי וההבערה, אלא דא"א בלא"ה, הו"ל כמכשירין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-672)
672. ולפ"ז מתפרש טעם הפלוגתא דרב ושמואל בע"א, דרב דאסר הוא משום דס"ל דיש בזה כיבוי, ולא הותר כיבוי לצורך אוכל נפש, ושמואל דשרי הוא משום דס"ל דלא חשיב ככיבוי, ואין בזה אלא הבערה שהותרה ביו"ט. [↑](#footnote-ref-673)
673. ובד' רש"י ותוס' שנקטו דיש בזה משום הבערה, מבו' דס"ל דאף דבר שאין האש נאחזת בו, מ"מ אם הוא כלה ע"י האש הו"ל בכלל מבעיר, ויש ללמוד מזה בדעתם דחיוב מבעיר הוא על כילוי הדבר המתבער ע"י האש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-674)
674. צ"ב, דלמש"כ התורי"ד לעיל מינה דטעמא דרב דאסר בעישון פירות הוא משום דהוי כמתקן פירא, מ"ט אין האיסור בזה אלא היכא דאיכא כיבוי והבערה, ואכן זהו טעמא דרבה דאסר אף ע"ג כלי חרס, משום דקא מוליד ריחא, דעישון פירות הוי כמו גימור הכלי, וכמש"כ התורי"ד. [↑](#footnote-ref-675)
675. והשפ"א עמד בזה, דלגמר כלים יש לאסור משום הולדת ריח, דהא דשרי רב יהודה ע"ג כלי חרס ולא חייש להולדת ריח הוא משום דאינו מתכוין, אך בגימור הכלים שהוא מתכוין לריח, מודה רב יהודה דאסור, וגם אי נימא כמש"כ הרא"ה דטעמא דמאן דשרי הוא משום דאין הולדת ריח באוכלין, (וכן אי נימא דהוא משום דהתירו לזה לצורך אוכל נפש), אין להתיר בגימור הכלים, - אך מד' המהרש"א נראה דס"ל דטעמא דרב יהודה דשרי, הוא משום דפליג על עיקר איסור הולדת ריח, וע"כ ה"נ יש להתיר בגימור הכלים. [↑](#footnote-ref-676)
676. והפנ"י תמה לפ"ז במש"כ התוס' דיש ליזהר שלא לעשות הבערה שלא לצורך כלל, דבירושלמי אמר לא תאסור ולא תשרי, והרי בלא"ה אין להתיר בזה לפ"מ דקי"ל דהבערה לחלק יצאת, - והגרע"א הק' במש"כ התוס' דאף דהבערה שריא, מ"מ כיבוי אסור משום דלעולם אינו לצורך אוכל נפש, ואם טעם הא דהבערה מותרת הוא משום דללאו יצאת, ודאי דכיבוי אסור, ועמש"כ בזה הרש"ש בשבת ע"ג א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-677)
677. והמהרש"א הק' דא"כ מאי פריך דלימא מר משום דמבעיר, הרי דילמא ס"ל דהבערה מותרת ביו"ט אף שלא לצורך, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הגרע"א. [↑](#footnote-ref-678)
678. ובטעמא דרש"י דלא פירש דהוא משום הולדת ריח בפירות, כתב השעה"מ בפ"ד מיו"ט ה"ו בתרי גווני, חדא, דהוא משום דס"ל דאין איסור מוליד ריח באוכלין, ועוד, דאין לאסור בהולדת ריח זו שהיא לצורך הפירות, כ"ה דלא אסרו משום הבערה, אף דיש בזה איסור דרבנן, ולא אסרו אלא משום הולדת ריח בחרס, דאי"ז לצורך הפירות, - ובטעמא דהרא"ה והשטמ"ק דלא פירשו דהוא משום הולדת ריח בחרס, ומבו' בדבריהם דאין לאסור כלל משום זה, (וזהו טעמא דמאן דשרי, דס"ל דאין הולדת ריח באוכלין), לכאו' הוא משום דאינו מתכוין להולדת ריח בחרס, ולא נאסרה הולדת ריח כשאינו מתכוין לכך, והאחרונים נחלקו בדין זה, ואכמ"ל, - שו"ר מש"כ בזה הגר"א בקו"א סימן תקי"א סק"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-679)
679. השטמ"ק כתב כן בטעמא דרב יהודה, אך הרא"ה כתב כן בטעמא דשמואל, וצ"ע דלשמואל דס"ל דחשיב כצורך אוכל נפש, ומה"ט שרי אף כיבוי והבערה, ה"נ יש להתיר לאיסור הולדת ריח, וכ"כ הרא"ה גופי' לקמן בסוגיין בטעמא דרבא דשרי. [↑](#footnote-ref-680)
680. ועד"ז ובע"א קצת כתב השטמ"ק בשם הריטב"א דקמ"ל רבא דשרי אף ע"ג גחלים, הגם דאין הכיבוי מכשיר האוכל והו"ל ככיבוי שלא לצורך, שהרי אפשר לו בלא"ה, כגון ע"ג כלי חרס, ואפ"ה שרי, כ"ה דלא חיישינן בבשרא אגומרי לכיבוי, אף שאפשר בשפוד, ואע"פ שאין הכיבוי עושה הצלי, כיון דבשעת הכיבוי ממש נכשר האוכל שרי. [↑](#footnote-ref-681)
681. אך לא נתישבו בזה ד' הר"ן שפירש דהעישון הכא הוא ע"י בשמים, ואפ"ה כתב בדעת הרי"ף דטעמא דרבא הוא משום דליכא כיבוי שסופו מבעיר, וכיון דכיבוי אין כאן הבערה נמי אין כאן. [↑](#footnote-ref-682)
682. אך אי"ז במשמעות הדברים, - וגם בד' השו"ע בסימן תקי"א ס"ד מבו' דבאותו האופן דאסור להניח מוגמר להריח מותר לעשן את הפירות, והמג"א שם פירש דהא דמותר לעשן את הפירות הוא כדעת הרי"ף דליכא כיבוי והבערה, ואפ"ה אסור להניח מוגמר להריח, ובזה גם אין לישב כהדרך הקודמת דלא הותר אלא עישון שלא ע"י בשמים, דבד' השו"ע שם מבו' להדיא דהוי העישון ע"י בשמים. [↑](#footnote-ref-683)
683. וי"ל למש"נ בדף מס' 25 בדעת רש"י, דעשיית מוגמר להריח דהוי להנאת הגוף חשיבא כאוכל נפש עצמו, ול"ב בזה לדינא דמתוך, וכיון שאמרו הכא דההיתר בזה הוא מדינא דמתוך, בע"כ דאיירי בעשיית מוגמר לגמר את הכלים ואת הבגדים, דאי"ז להנאת הגוף. [↑](#footnote-ref-684)
684. ובדעת הסוברים דלא אמרינן מתוך בכיבוי, ונתבאר בדף מס' 20, לכאו' בעכצ"ל דסוגיית הגמ' הכא ס"ל דליכא בעשיית מוגמר משום כיבוי, כאשר כן משמע מהא דפריך דנימא בזה מתוך שהותרה "הבערה" לצורך, ולא הזכירו להא דהותר כיבוי לצורך, ועמש"כ בזה בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן י"ט ד"ה אולם לעמוד וד"ה והנלע"ד. [↑](#footnote-ref-685)
685. אך הרשב"א בפ"ג שם כתב דהדעת נוטה להתיר בזה, ושמא הוא משום דס"ל דאף דאין עושין כן אלא המפונקים, מ"מ כיון דהוא לצורך אכילה, חשיב כשוה לכל נפש, וכדעת הרא"ה ודעימי'. [↑](#footnote-ref-686)
686. ומבו' בדבריו שם ולעיל מינה בד"ה איבעיא להו דבזה הוא שנחלקו אם עישון פירות שרי, דמאן דאסר ס"ל דלא חשיב כאכילה עצמה, וע"כ ה"ז אסור משום דל"ה שוה לכל נפש, ומאן דשרי ס"ל דחשיב כאכילה עצמה, וע"כ הוא דשרי. [↑](#footnote-ref-687)
687. והרמב"ן שם נחלק מכח זה על מש"כ הבעה"מ שם דמיתוק החרדל אינו שוה לכל נפש, - ועיי"ש שכתב עוד, דמה יאמר למי שאין לו לפתן אלא זה שהוא מטבל פתו בחרדל ואוכל וכן המתוק ודאי צריך הוא ושוה לכל אדם שהכל ממתקין אותו, ולכאו' הוא טעם נוסף לחלוק ע"ד הבעה"מ, דשפיר חשיב כשוה לכל נפש, משום דכל אדם מטבל פתו בחרדל כשאין לו לפתן אחר, וגם כל אדם ממתקין את החרדל, - אך בתשו' זרע אמת ח"א סימן ע"א פ. ד"ה אכן דברי הרמב"ן פירש לד' הרמב"ן, דעיקר הא דצבי שוה לכל נפש, הוא משום דכל אדם אוכלו כשלא יהא לו מאכל אחר אלא זה, עיי"ש, וכן נקט מדעתו בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן י"ט (ד"ה והנלע"ד). [↑](#footnote-ref-688)
688. ויש להוסיף, דאף למש"כ הרא"ה ודעימי' דכל אכילה מותרת, היינו משום דחשבינן לה כשוה לכל נפש משום דה"ז לצורך אכילה שהיא שוה לכל נפש, אך במציצת העשן, אף אם חשיב כעין אכילה, מ"מ כיון דצורך זה אינו שוה לכל נפש, ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-689)
689. ויש מקום לחדש, דכל מה שהוצרכו בשחיטת צבי לה"ט דגם עניים היו שוחטין אילו הי' מצוי להם, הוא רק ב"נזדמן" לו צבי ביו"ט, כלישנא דגמ', דכבר יש לו בשר ונזדמן לו עתה צבי ובא לשחטו, אשר כל ההיתר בזה הוא משום המעלה שיש בצבי, למש"כ השו"ע בסימן תק"ו ס"ז דאם יש לו פת אסור לאפות פת אחרת, אלא אם היא מעולה יותר, וע"ז הוא דפרכינן דכיון דהמעלה זו דצבי אינה שוה לכל נפש יהא אסור לשוחטו, אך כל שאין לו בשר אחר, ודאי דשרי לשחוט צבי, כמו דשרי לשחוט כל בהמה, כיון דלא באנו להתיר מכח הצורך המסוים בצבי, אלא מכח הצורך באכילת בשר, דהוא שוה לכל נפש, וכ"נ למש"כ הבית מאיר ביו"ד סימן קצ"ז דהנידון לאסור בצבי, הוא משום דאי"ז אלא כתפנוקא יתירא, והרי עיקר אכילת הבשר אינה תפנוקא יתירא, ומה לי דאכילת צבי הויא תפנוקא יתירא, ובע"כ דאיירי כשעיקר עשיית המלאכה היא לצורך התפנוקא יתירא שבאכילת צבי, - ולפ"ז ניחא, דע"כ שפיר שרי לאפות עיסת הכלבים ולשחוט לצורך אכילת בשר חי, כיון דהצורך דאכילת פת ובשר הוא שוה לכל נפש. [↑](#footnote-ref-690)
690. ועיי"ש שנסתפק בדין דבר האסור מדרבנן אם חשיב כאינו שוה לכל נפש, - ולא נתברר אם נסתפק בעיקר הך מילתא דדבר האסור חשיב כאינו שוה לכל נפש, ומש"כ שם דאם הוא אסור מדאורייתא לוקה, הוא מטעם אחר, או דפשיטא לי' דדבר האסור לא חשיב כשוה לכל נפש, אלא שנסתפק אם הוא אף כשאסור מדרבנן, או דכיון דמדאורייתא שרי, הרי דכלפי דאורייתא חשבינן לי' כשוה לכל נפש. [↑](#footnote-ref-691)
691. אך לכאו' מסתבר טפי דלדעת הסוברים דכל אכילה חשיבא כשוה לכל נפש, משום דצורך אכילה הוא שוה לכל נפש, הרי דאף באכילה שלא כדרך, כיון דהיא באה לצורך אכילה, הו"ל כשוה לכל נפש, - וי"ל עוד, ע"ד מש"כ המכתם לדוד דכיון דאם לא יהא לו במדבר אלא בשר הראוי לאכלו שלא כדרך יאכלנו, חשיב כשוה לכל נפש. [↑](#footnote-ref-692)
692. ונתחדש בדבריו, דל"ב דמלאכה זו שברפואה תהא שוה לכל נפש, אלא כיון שבאנו להתיר את הרפואה משום צורך האכילה, דהרפואה הויא מכשירי האכילה, סגי במה שצורך האכילה הוא שוה לכל נפש, דעיקר דינא דשוה לכל נפש, הוא דרק צורך השוה לכל נפש מועיל להתיר, וע"כ תלי במה שהצורך שמכחו באנו להתיר הוא שוה לכל נפש, - אך בד' הרא"ש מלוניל י"ל דפליג ע"ז, וס"ל דלדין שוה לכל נפש בעינן שמלאכה זו שהוא עושה תהא שוה לכל נפש. [↑](#footnote-ref-693)
693. אך בס' יו"ט כהלכתו סימן כ"ג אות ה' הביא דבד' הר"ן בשבת שם מבו' דהא דלהזיע חשיב כשוה לכל נפש, הוא משום דרפואה היא לשמור הבריאות והכל צריכין לה, והיינו דהוא צורך לכל בנ"א, אלא שבפועל יש שאינם עושין כן, והביא דכ"כ בתשו' בגדי כהונה סימן ז', והעמודי אור סימן כ"ט. [↑](#footnote-ref-694)
694. ובדבריהם מבו' דאין טעם ההיתר בזה משום דכל אדם צריך להם אם הוא חולה, שהרי דבריהם קיימי בזיעה ובעישון הטבאק דאין כל אדם צריך להן, ואפ"ה כיון דהתועלת מעשייתם היא צריכה לכל אדם, הו"ל כשוה לכל נפש, וכ"כ בתשו' כת"ס שם. [↑](#footnote-ref-695)
695. לכאו' הוא כדעת הסוברים דבאיסור דלעולם אינו אלא מדרבנן לא אסרו בדבר שאינו מתכוין אף דהוא פס"ר, ונתבאר במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 2, - אך צ"ע דבד' הריטב"א גופי' לעיל מ"א ב' ומ"ג ב' מבו' דס"ל דפס"ר אסור אף באיסור דלעולם אינו אלא מדרבנן, - ושמא מכוון דבריו הכא, דמשום שמחת יו"ט הקילו בכה"ג דאין האיסור אלא מדרבנן וגם אינו מתכוין לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-696)
696. וההשלמה כתב דלדעתו יש ללמוד מזה דאסור לשחוק את החרדל ביו"ט, דאם מותר לשחקו משום דהוא מפיג טעם, יש להתיר למתקו בחרדל, שהרי המיתוק הוא אחר השחיקה, ועד"ז כתב הריא"ז דיש ללמוד מזה דאסור ללוש החרדל ביו"ט, כיון דלישתו היא קודם שמסננין אותו וממתקין אותו, ומשמע בדבריו דלפ"מ שפירש בע"א, מותר לשחוט את החרדל ביו"ט, וכ"כ ההשלמה והמכתם והמאורות בביצה י"ד א' דמותר לשחוק את החרדל ביו"ט משום דהוא מפיג טעם, - ועמש"כ בזה המאירי בסוגיין. [↑](#footnote-ref-697)
697. ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הא דבבשרא אגומרי שרי, לגירסת הרי"ף ולגירסת רש"י, אף דגם בזה ליכא מדינא להתירא דמלאכת אוכל נפש, ונתבאר להלן ובהערה ?. [↑](#footnote-ref-698)
698. וצ"ל דאף דכל מלאכת אוכל נפש הותרה אף אם אפשר לעשות בהיתר, כמו שהוכיח הגר"ז בסימן תק"י סוסק"ב, ונתבאר בדף מס' 8, שאני הכא דהכיבוי אינו מסייע להאוכל נפש עצמו, אלא דכל דא"א בלא"ה הו"ל מכלל מלאכת האוכל נפש, אך כל דאפשר בלא"ה ל"ה מכלל מלאכת האוכל נפש, וע"כ ה"ז אסור, - ומצינו ליסוד הדברים בד' השטמ"ק בביצה כ"ג א' בשם הריטב"א דנידון הגמ' שם לאסור בעישון ע"ג גחלת הוא משום דאין הכיבוי מכשיר האוכל, ונמצא הוא כבוי שלא לצורך כיון דאפשר לו בלא"ה כגון ע"ג כ"ח, והיינו דכיון דאין הכיבוי מכשיר האוכל, אין לחשבו כמלאכת אוכל נפש, אלא כשא"א בע"א, אך כל שאפשר בע"א, ל"ה כמלאכת אוכל נפש, ואך דלדעת הריטב"א מסקינן התם דאף בכה"ג חשיב כמלאכת אוכל נפש, דומיא דבשרא אגומרי. [↑](#footnote-ref-699)
699. ובסו"ד משמע דכ"ה מתפרש גם לגירסת רש"י דמשני דהכא אפשר הכא לא אפשר, ומשמעות הדברים דהיינו דמדינא ליכא במיתוק חרדל ובבשרא אגומרי להתירא דמלאכת אוכל נפש, והיינו במיתוק חרדל משום דהוי מלאכת ימים, ובבשרא אגומרי משום דאפשר בלא"ה, אלא דכיון דאין האיסור בכיבוי זה אלא מדרבנן, התירוהו בבשרא אגומרי דא"א מערב יו"ט, ולא הצריכוהו לדקדק בדבר, אלא שרי כמו שירצה לעשות, ומשא"כ במיתוק חרדל דאפשר מערב יו"ט, לא התירו חכמים, וניחא לפ"ז דאין ללמוד מהכא דמלאכת אוכל נפש דאפשר מערב יו"ט אסורה, דשאני הכא דלי"ב להתירא דמלאכת אוכל נפש, אלא דהתירו חכמים משום שמחת יו"ט, ולא התירו היכא דאפשר מערב יו"ט, (וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן לעיל צ"ה א' בביאור מה שאמרו בסוגיין דאסור לגבן משום דאפשר מערב יו"ט, דהיינו דמה"ט לא התירו בזה לאיסורא דעובדין דחול), וכ"נ בד' הר"נ בן הרמב"ן והר"ן. [↑](#footnote-ref-700)
700. וזה ע"ד מש"כ בפירש"י בשבת ע"ד ב' ד"ה תנור דהא דבעשיית חבית אינו חייב משום מכה בפטיש, הוא משום דמאלי' נגמרה מלאכתו בתנור, ועמש"נ במ"מ למלאכת בונה ומכה בפטיש בטעם הא דל"ד לאופה ומבשל דחייב אף שנאפה ונתבשל מעצמו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-701)
701. ואמנם הנה דעת רב בביצה שם דעישון פירות אסור משום כיבוי, וס"ל דאף דסופו מבעיר חשיב ככיבוי, ולא נתפרש לדידי' מ"ט שרי בשרא אגומרי, אף דאי"ז לצורך אוכל נפש, ושמא רב פליג בהך מילתא, וס"ל דחשיב כצורך אוכל נפש, אף דאפשר בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-702)
702. וזה מתפרש כמש"נ לעיל בהערה, דאף דכל מלאכת אוכל נפש הותרה אף אם אפשר בע"א, מ"מ הכא דאין הכיבוי מסייע לאוכל נפש עצמו, לא חזינן לה מכלל מלאכת האוכל נפש, כל דהדרך הראוי' היא בענין אחר. [↑](#footnote-ref-703)
703. ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א בעבוה"ק דהא דאין ממתקין את החרדל בגחלת של עץ הוא משום דעיקר תיקונו בשל מתכת והוא ראוי ומצוי יותר, והיינו דכיון דאין עיקר דרכו בגחלת של עץ, לא חזינן לכיבוי הגחלת מכלל המעשה דתיקון החרדל. [↑](#footnote-ref-704)
704. וזה מתפרש למש"כ שם לעיל מינה, דעיקר הא דאסרינן משום דעיקרו לגבוה, ילפינן מקרא דלכם ולא לגבוה, ומינה ילפינן אף לשריפת תרומה טמאה, דג"ז הוי בכלל לכם ולא לגבוה, וכ"ה בד' הרמב"ן בשבת כ"ג ב' דשריפת תרומה הויא "צורך גבוה", ולכאו' הוא משום דדין השריפה הוא מכח קדושתה, וע"כ חשיב כצורך גבוה, ול"ד לשאר מצוות דלא נתמעטו מקרא דלכם ולא לגבוה), וע"כ למ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, ולא דריש לקרא דלכם ולא לגבוה, אף שריפת תרומה טמאה מותרת ביו"ט הגם דעיקרה לשם מצות ביעור, - ובדעת התוס' דפליגי ע"ז, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דהא דאסרינן משום דעיקרו לגבוה, הוא מסברא, ולא ילפינן לה מקרא דלכם ולא לגבוה, או דהוא משום דדבריהם קיימי למ"ד דעולת נדבה אינה קריבה ורק שלמי נדבה קרבין, וכמש"כ דהא דס"ל דקרבין הוא משום צורך הדיוט, וטעם זה הוא רק בשלמי נדבה, והך מ"ד דריש לקרא דלכם ולא לגבוה, דמזה הוא דיליף דעולת נדבה אינה קריבה, כדתניא בביצה כ' ב', - ובד' התוס' לקמן מ"ז א' נראה דס"ל דה"ט דעיקרו לגבוה הוא מסברא, ולא ילפינן לה מקרא דלכם ולא לגבוה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-705)
705. והתוס' בשבת כ"ד ב' כתבו בשמו, דאין לפרש דהוא משום דדמי לנדרים ונדבות דמשלחן גבוה קא זכו, דתרומה טמאה אין עושין ממנה לגבוה כלום, ולא שייך למימר משלחן גבוה קא זכו, והתוס' הרשב"א בסוגיין והסה"ת בסימן פ"ג כתבו בשמו שהוכיח כן מהא אפיית תרומה וצליית פסח דוחה יו"ט, והתוס' הרשב"א כתב לדחות, דשאני שריפת תרומה טמאה, דבע"כ דאין עיקרה לשם הנאה, מדחזינן דאסורה בשאר הנאות. [↑](#footnote-ref-706)
706. צ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ בפירש"י בשבת כ"ה א' ד"ה מצוה לשרוף בחד פירושא דהא דמצוה לשרוף את התרומה שנטמאת, הוא משום תקלה, דלפ"ז הרי לא אחשבה רחמנא כלל להבערתן, ולכאו' בע"כ דרש"י התם אזיל דדין השריפה בתרומה טמאה הוא דומיא דקדש, (וכמש"כ בפירש"י בשבת שם בפי' קמא). [↑](#footnote-ref-707)
707. אך הרמב"ן בשבת כ"ג ב' פירש לדבריו ע"ד ד' התוס' דהוא משום דעיקר כונתו בשריפה זו היא לצורך גבוה, - וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ רש"י דמה"ט אסור אף ליתנו לכלבו. [↑](#footnote-ref-708)
708. והתוס' שם הוסיפו דל"ד להא דאין שורפין תרומה דיש בזה טורח מלאכה, ומשא"כ בנתינה לכלב דלי"ב טורח מלאכה כלל, - והמגיני שלמה והראש יוסף שם כתבו דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל שם י"ב א' דמדין מתוך הותר אף שלא לצורך כלל, ובע"כ דהא דשריפת קדשים אסורה, אי"ז משום מלאכת הבערה, אלא משום דרחמנא אחשבה להבערתן והו"ל מלאכה, וה"נ הוא בנתינה לכלבים, אך צע"ק דא"כ מ"ט הביא רש"י מהא דאין מדליקין בשמן שריפה, אף דהוא לצורך אכילה, ולא הביא מעיקר הא דאין שורפין קדשים אף דמדינא דמתוך הותרה הבערה שלא לצורך. [↑](#footnote-ref-709)
709. אך בדעת רש"י פשוט דאזיל לטעמי' שפירש בתמורה שם דהא דהנשרפין לא יקברו הוא משום חשש תקלה דילמא אתא אינש ואשכח להו ואכיל להו, וע"כ מה"ט גם תרומה טמאה לא תקבר, דאף דאין דינה דוקא בשריפה, ולמש"כ רש"י בשבת בחד פירושא כל דין ביעורה הוא משום חשש תקלה, מ"מ אין לקברה משום חשש תקלה, אך להאכילה לבהמתו שרי, דבזה ליכא חשש תקלה, כיון דהיא מתבערת מיד מן העולם, - ומד' התוס' וש"ר שתמהו מהם ע"ד רש"י, מבו' דמפרשי דהא דהנשרפין לא יקברו אי"ז משום חשש תקלה, אלא הוא משום דמצותן בשריפה ואסור לקברן ולבטל מצותן, וזהו שהוכיחו מזה דאף תרומה טמאה מצותה בשריפה משום דדמיא לקודש, - וכבר רמז לזה הפמ"ג באש"א סימן תמ"ה סק"א, וכ"כ בתשו' בנין ציון סימן ק"א, ועד"ז כתב היד יהודה בסימן ק"ג סק"ח בתו"ד. [↑](#footnote-ref-710)
710. ובפירש"י בשבת שם הוכיח דראוי' התרומה לבהמה, ממה שאמרו לעיל ל"ב א' דאם רצה כהן מריצה לפני הכלב, אך התוס' הרשב"א ובסוגיין וש"ר כתבו **דהתם הוא בתרומת חמץ טהורה, לריה"ג דחמץ מותר בהנאה, דלי"ב דין שריפה, אך תרומה טמאה דינה בשריפה, ואסור להאכילה לכלבו, - ובביאור ד' רש"י שהביא מהתם, נראה דהוא כ"ה דלא נימא דלא ניתנה תרומה לבהמה כלל, וזהו שהביא דמהא דמותר להאכיל תרומת חמץ לבהמה, יש ללמוד דניתנה תרומה לבהמה, כל דאינה ראוי לאדם ולי"ב משום הפסד, וע"כ ה"נ מותר להאכיל תרומה טמאה לבהמה, כיון שאינה ראוי' לאדם, ולי"ב משום הפסד.** [↑](#footnote-ref-711)
711. ועיי"ש שכתב בשם רוב המפרשים דאף אם פירש להדיא דאופה לצורך מחר, מ"מ כל דהוא קודם שסעד פטור, משום דראוי לו, וכתב דיש לפקפק בזה, - והיחוסי תנו"א בע' ר"י בר אבדימי כתב בשם ריב"א הלוי דאיירי הכא כשפירש שאופה לצורך מחר, וכ"כ המהר"ם חלאוה בסוגיין, וכתב ע"ז דהוא דלא כפירש"י דאיירי כשגמר סעודתו, ולהריב"א הכל תלוי בדיבורו, וכל שפירש שדעתו לצורך חול חייב אף אם לא גמר סעודתו. [↑](#footnote-ref-712)
712. לכאו' ל"ד נקט התראת ספק, דאין הפטור בזה מכח דינא דהתראת ספק לא שמה התראה, כמש"כ התוס' לקמן ס"ג ב' (ד"ה התראת ספק) ובכ"ד, דדינא דהתראת ספק הוא רק כשהוא ספק למותרה, אלא משום דאין ידוע לנו כלל שעשה איסור, שהרי יתכן שאפה לצורך היום, וכן צ"ל גם במש"כ המהר"ם חלאוה בסוגיין דאם לא פירש להדיא שאופה לצורך חול, הו"ל התראת ספק. [↑](#footnote-ref-713)
713. ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ הי' בדין דאף אם לא באו אורחים לא ילקה, דהו"ל התראת ספק ולא שמה התראה, - אך המאירי כתב דאף דהו"ל התראת ספק, הרי קי"ל דשמה התראה, ומד' הריב"א הלוי מבו' דס"ל כדעת הסוברים דקי"ל דהתראת ספק לא שמה התראה, ואכמ"ל, והר"י מלוניל שם כתב דס"ל דהתראת ספק שמה התראה, או דס"ל דחבר א"צ התראה, ונתחדש בדבריו דלמ"ד דחבר א"צ התראה, ליכא לדינא דהתראת ספק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-714)
714. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לקמן ס"ב ב' בשוחט אחרים לשם פסח, דלמ"ד דאמרינן הואיל, הי' לנו לפסול אף שלא בזמנו הואיל ובזמנו פוסל, והואיל זה אינו הואיל דעביד דאתי, אלא היינו דבקדשים כל שם שחל עליו לפסול בזמן אחד פוסלו לעולם. [↑](#footnote-ref-715)
715. ולכאו' מוכח מדבריהם דכל שבאו אורחים לבסוף פטור אף בלא דינא דהואיל, דאל"כ הרי א"א שיבא הדבר לידי היתר, דאף אם יבואו אורחים לבסוף לוקה, - אך יש לדחות, דאף דבלא דינא דהואיל חייב אף כשבאו אורחים לבסוף, כיון דהמלאכה בשעתה לא נעשית לצורך אוכל נפש, מ"מ למאן דאית לי' הואיל, דנים בשעת המעשה דיש במלאכה צד היתר אם יבואו אורחים, וע"כ הוא דפטור, ועד"ז מצינו בד' החזו"א במנחות סימן מ"ב סקי"ח במשה"ק התוס' דבכל מלאכות שבת יפטר משום הואיל וחזי לחולה שיש בו סכנה, אף דלפי המבו' במנחות ס"ד א' הדין נותן דכל שלא עשה לצורך חולה חייב אף אם יזדמן חולה אח"כ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-716)
716. והתוס' לקמן ס"ב ב' פירשו דמה שדנו שם בשוחט אחרים לשם פסח שלא בזמנו דנימא הואיל ובזמנו פוסל שלא בזמנו נמי פוסל, היינו משום דיכול להמתין עד זמנו ויפסל, וצידדו דהוא כששחטו בי"ד שחרית, דאין מחוסר זמן לבו ביום, - וזה לטעמייהו דדינא דהואיל דהתם הוא משום דכל שאפשר שיתקן עצמו חשיב כבר כפרה, וה"נ בשוחט אחרים לשם פסח, כיון דקרבן זה הי' אפשר שימתין עד זמנו, חשיב כבר עכשיו דהוא ראוי לכך, והיינו דס"ד דגדר הא דמכשרינן בשוחט אחרים לשם פסח שלא בזמנו, הוא משום דאי"ז זמן פסח, וא"א לראותם כראוי ליקרב לפסח, וע"ז הוא דמהני הואיל ויכול להמתין עד זמנו, דמה"ט אפשר לראותו כראוי ליקרב לפסח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-717)
717. והתוס' בביצה י"ב א' הוכיחו מזה שלא כדעת רש"י דמכח דינא דמתוך שרי אף שלא לצורך כלל, דא"כ מ"ט האופה מיו"ט לחול לוקה, ובדעת רש"י מצינו כמה דרכים, ונתבארו בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-718)
718. וכ"כ התוס' לקמן מ"ז ב' ד"ה אהבערה דרבה דאמר הואיל היינו אפי' לב"ש, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בביצה כ"א ב', - אך הרמב"ן והרשב"א והר"ן בשבת ל"ט ב' כתבו דמאן דלית לי' מתוך כ"ש דלית לי' הואיל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-719)
719. אך שמא יש לדחות, דכ"ז הוא ביו"ט שני, דאין איסורו אלא מדרבנן, ולא אסרו היכא דאיכא למימר הואיל, כיון דמדינא דשרי בכה"ג אף ביו"ט ראשון, אך ביו"ט ראשון אף דמדאורייתא אמרינן הואיל, מ"מ מדרבנן לא אמרינן הואיל ואם עשה מכין אותו מכת מרדות, וי"ל עוד, דאף דאם הוה מפרשינן דפלוגתייהו היא ביו"ט שני, בע"כ דלדעת רבה מהני דינא דהואיל דלא יהא לוקה מכת מרדות, מ"מ אחר דדחה לפי' זה, ופליגי ביו"ט ראשון אם לוקה מלקות דאורייתא, אין לנו מקור דלדעת רבה מהני דין הואיל שלא ילקה מכת מרדות. [↑](#footnote-ref-720)
720. והשעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ט ד"ה וראיתי למורנו הביא מס' ראש יוסף שצידד כן בדעת הגאונים דאף מדרבנן שרי, - והשעה"מ תמה ע"ז מהא דתניא בביצה י"ז דאין אופין מיו"ט לחבירו, ועיי"ש שכתב דמשמע התם דאיירי אף מבעו"י דאיכא למימר הואיל, ולכאו' מכוון דבריו הוא דהרי תניא דממלאה אשה וכו' ולאפות אינו אופה אלא מה שצריך, והרי דאיירי בעוד היום גדול דמבשל ואופה לצורך היום, ואפ"ה אסור לבשל ולאפות לצורך מחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-721)
721. וגם בד' הבעה"מ בסוגיין מבו' כן דלריב"ל לא שרינן בשעת הדחק, ואך דלדעתו היינו משום דלא קי"ל כרבה דאמרינן הואיל, ונתבאר בדף מס' 31, אך לדעת הרא"ה אף דקי"ל כרבה דאמרינן הואיל, מ"מ אסרו בזה חכמים ולא התירו משום דוחקא בעלמא. [↑](#footnote-ref-722)
722. וי"ל בזה, דגדר הא דאסור מדרבנן, אי"ז איסור מחודש מדרבנן, אלא היינו דמדרבנן לא סמכינן אהואיל, וכל' כמה מקמאי, - וע"כ מחד גיסא י"ל דמשום הפסד ממונו ובשעת הדחק סמכינן אהואיל, ולי"ב איסורא כלל, אך מאידך גיסא הרי בגונא דלא סמכינן אהואיל, הו"ל כמלאכה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-723)
723. והרא"ה בביצה כ"א א' כתב דבהאיסור לבשל לצורך כלבים לדעת ר"ע, סמכינן לכתחילה על הואיל, ובד' השטמ"ק שם משמע דהוא משום דאי"ז אסור מדאורייתא, אך בד' הרא"ה משמע טפי דהוא משום דאין האיסור בזה מדינא אלא משום טירחא יתירא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-724)
724. וכ"ה מבו' מהא דאסרינן בכל הכנה מיו"ט לחול, אף בדבר שראוי ליהנות בו ביו"ט, ולא שרינן משום הואיל, - ואף בהכנה מיו"ט לשבת נחלקו רבוותא אם שרי אף כשעירב עירוב תבשילין, ונתבאר במ"מ ביצה פ"ב דף מס' 3, ולא שרינן משום הואיל. [↑](#footnote-ref-725)
725. וגם בד' הקרית ספר בהל' יו"ט שם מפורש דאף דהמבשל לנכרים או לבהמה אינו לוקה משום דאמרינן הואיל, מ"מ ה"ז אסור מדאורייתא, אך לא נתפרש בדבריו דהוא אף במבשל מיו"ט לחול, וי"ל דהוא רק במבשל לצורך נכרים או בהמה דילפינן מקרא דלכם דאסור, וכיון דכשעושה מלאכה לצורך נכרים או בהמה הוי כמלאכת עבודה האסורה, ל"מ בזה דין הואיל, והא דאינו לוקה, הוא משום דלא אמרינן בזה אהדרי' לאיסורא קמא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-726)
726. בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' ד"ה ולזה הי' נראה כתב לפ"ז, דבדבר המותר לחולה שאין בו סכנה, אמרינן הואיל, דחולה שאין בו סכנה שכיח, - אך בתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ט ד"ה זה לי נחלק ע"ז, דאף דחולה שאין בו סכנה שכיח, מ"מ לא שכיח שיצטרך לדבר זה, עיי"ש, וכ"כ בתשו' חמד"ש או"ח סימן כ"ב סק"א. [↑](#footnote-ref-727)
727. והעטרת חכמים והחת"ס שם כתבו דדעת התוס' דאף פיקו"נ הותרה בשבת, וע"כ מדמו זל"ז, - אך לכאו' בלא"ה י"ל דהוכיחו התוס' מסוגיית הגמ' לקמן מ"ז ב' בהא דפריך דאחרישה לא ליחייב, דאמרינן הואיל אף בדחי', ויתבאר בעזה"י במקומו, ומה"ט גם לא ניח"ל לישב כד' החזו"א, וכמו שעמד ע"ז החזו"א שם. [↑](#footnote-ref-728)
728. אך הפוסקים בסימן תצ"ח כתבו גם בהא דשרינן בבהמה מסוכנת, דהוא משום הואיל ואי מיקלעי לי' אורחים, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-729)
729. צ"ב, דאי"ז טעם אלא לאסור מדרבנן, וא"כ בהא דהאופה מיו"ט לחול אינו לוקה, הומ"ל דהוא משום דאי בעי מצי אכיל, - ושמא מכוון דבריו דהא דנקט רבה לה"ט דאי מיקלעי אורחים, הוא לפרש טעם הא דאופין מיו"ט לשבת, דאם משום דאי בעי מצי, הרי דכיון דאף אם הוה אכיל הו"ל הערמה, ל"ה מתירין מכח זה לאפות מיו"ט לשבת, - והך מילתא דאין להתיר לאפות מיו"ט לשבת, אלא משום דאפשר שיהא כולו ראוי ליו"ט, כ"נ להדיא בפירש"י בד"ה היאך דכל הא דאופין מיו"ט לשבת, הוא משום דמשום דאי מיקלעי לי' אורחים חזי לי' "כולי'" ליו"ט. [↑](#footnote-ref-730)
730. וכ"ה משמעות לישנא דגמ', דמשני רב חסדא, דמשום עירוב תבשילין, ואם גם לרבה הוי טעם ההיתר משום עירוב תבשילין, אלא דפריך דלרב חסדא בדין דלא יועיל העירוב להתיר דהו"ל איסור דאורייתא, וכמש"כ כן הר"ן, הרי דע"ז לא משני רב חסדא מידי, וגם אי"ז במשמעות ל' הגמ' דפירכת רבה מעיקרא היתה דל"מ עירוב תבשילין להתיר איסור דאורייתא, דרק אחר דמשני רב חסדא משום עירובי תבשילין, הוא דפרכינן ומשום עירוב תבשילין שרינן איסורא דאורייתא, - וזה מתפרש כמש"כ הר"ח דלדעת רבה הא דשרי לאפות מיו"ט לשבת אי"ז כלל משום עירוב תבשילין, אלא הוא משום דהיכא דלא אפשר סמכינן על הואיל, וזה דפריך לרב חסדא דלדידך דאמרת לא אמרינן הואיל היאך אופין מיו"ט לשבת, וע"ז משני רב חסדא משום עירוב תבשילין דהעירוב מתיר לאפות, וע"ז פריך רבה דהיאך מהני עירוב תבשילין להתיר איסור דאורייתא, ומשני רב חסדא דאי"ז אלא איסור דרבנן ומהני העירוב להתירו. [↑](#footnote-ref-731)
731. והחזון יחזקאל בשבת ל"ט ב' כתב דלא אמרינן הואיל אלא באופה מיו"ט לחול, דאינו מקפיד שתהא הפת לחול, אלא כמו שפירש"י דאפאה אחר שגמר סעודתו ולא חזיא לי' מידי עד למחר שהוא חול, אך אם יזדמנו לו אורחים ויהיו צריכים לפת, בודאי יתננו להם, עיי"ש, וצע"ג היאך זה מתישב בהא דשרינן לאפות מיו"ט לשבת מכח הא דאמרינן הואיל. [↑](#footnote-ref-732)
732. אך בהגה' הביה"ל לחי' הגרע"א מהד' המאור בביצה י"ז א' כתב ,דמש"כ רש"י דהא דצרכי שבת נעשין ביו"ט הוא משום דקדושה אחת הן, אי"ז ענין להפלוגתא אם שבת ויו"ט קדושה אחת הן, ועד"ז כתב המנחת שלמה בח"ב סימן מ"ב אות ד' בהערה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-733)
733. יש להעיר, דלפ"ז נמצא לדעת רב חסדא, דלמאן דלית לי' מתוך אין אופין מיו"ט לשבת, ועד"ז יש להעיר גם במש"כ הראשונים לדון אם מאן דלית לי' מתוך אית לי' הואיל, ואי נימא דלית לי' הואיל, תיקשי לדעת רבה, דלדידי' היאך אופין מיו"ט לשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-734)
734. והחזו"א שם נקט דאף מדרבנן שרי, ורק כשבישל את הקדירה הראשונה ביו"ט אסור משום הערמה, וצע"ג ממש"כ השו"ע בסימן תק"ו ס"ז דאם יש לאדם הרבה פת נקי' אסור לאפות פת הדראה, ומשמע דהוא אף כשיש לו פת נקי' שאפה מערב יו"ט, וכן נקטו הפוסקים שם, אלא שכתבו דבכה"ג יכול לאפות פת הדראה אם ניח"ל בפת חמה, עמש"כ המ"ב שם סקל"ז, ובשעה"צ סקנ"ח, וכ"כ המג"א בסימן תנ"ח סק"א, - ועמש"כ בזה בס' יו"ט כהלכתו סימן מ"ט אות ד'. [↑](#footnote-ref-735)
735. בתשו' הריב"ש סימן ט"ז מבו', דמה שהתירו בזה ע"י הואיל, ולא הצריכוהו לאכול כזית, הוא משום דגם כשאוכל כזית אכתי ה"ז אסור מדרבנן, דאסור לשחוט בהמה לצורך חול ולהאכיל ממנה כזית לתינוק, (ונתבאר להלן), והוצרכו להתיר לזה מפני הפסד ממונו, וע"כ ליכא נפ"מ אם הוא אוכל כזית או אינו אוכל. [↑](#footnote-ref-736)
736. ועיי"ש שכתב דלדעת רב חסדא דלא אמרינן הואיל והא דשרי הוא משום דגמר בלבו לאכול כזית בשר, משמע דהתירו לו לאכלה, דכיון דא"א לשחוט אא"כ אוכל קודם הפשט, לא אפשר הוא, והיכא דא"א לבדוק שרי, כמו שאנו אוכלים חלב וביצים. [↑](#footnote-ref-737)
737. אך הנה הרא"ש בביצה פ"ג סימן ד' דהא דשרי כשיכול לאכול כזית מבית טביחתה, הוא משום דהתירו לאכול בלא בדיקה משום הפסד ממונו, וכ"כ הטור בסימן תצ"ח, וכ"נ בד' הרא"ה בחולין ט' א' והר"ן שם י"א א', והב"י שם תמה ע"ז, דלפ"מ דקי"ל דאמרינן הואיל, הרי שרי אף כשאינו אוכל, - והעונג יו"ט בסימן מ"ד בהערה כתב בישוב ד' הרא"ש והטור דלא אמרינן הואיל בדבר האסור מדרבנן, וע"כ בע"כ יש להתיר לו לאכול, דאל"כ ליכא למימר הואיל, - וכ"נ בד' הרא"ה בביצה ל"ד א' דמדאורייתא לא אמרינן הואיל בדבר האסור מדרבנן, ונתבאר במ"מ למס' ביצה פ"ד דף מס' 6 בהערה. [↑](#footnote-ref-738)
738. ואמנם הנה בד' הרמב"ן והרשב"א מבו', דרק מדאורייתא הוא דאמרינן בזה הואיל, אך מדרבנן ליכא למימר בזה הואיל, והיינו דלעולם בדבר האסור ליכא למימר הואיל, אלא דכיון דמדאורייתא לי"ב איסורא, אמרינן הואיל מדאורייתא, אלא דמשום הפסד ממונו אוקמוה אדאורייתא, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' וש"ר בסוגיין דגם חלת חו"ל טמאה אסור לאפותה ביו"ט, (אף למ"ד דמשום תיקון חלה סמכינן על הואיל), והרי דעכ"פ מדרבנן לא אמרינן הואיל בדבר האסור מדרבנן, - אך בד' השאג"א שם משמע קצת דגם מדרבנן איכא למימר בזה הואיל, אלא דמדרבנן לא סמכו על הואיל, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-739)
739. והנה אמנם השאג"א בסימן ק"ח צידד דלא אמרינן הואיל ומתוך יחד, דכולי האי לא אמרינן, ודמי למש"כ התוס' לעיל בסוגיין די"ל דתרי הואיל לא אמרינן, ואף להצד דתרי הואיל אמרינן, היינו משום דשם הואיל חד הוא, אך הואיל ומתוך דהוי תרי מילי ודאי לא אמרינן, וכ"כ הברוך טעם בשער ד' סימן ב' ד"ה ואין להקשות, ובברוך שאמר ביצה ד' א', ולפ"ז ניחא דע"כ באיסור דאורייתא ליכא למימר הואיל, כיון דגם אם יעברו על האיסור ויאכלוהו לא שרי אלא מדין מתוך, - אך הגרע"א שם כתב דדוחק לומר כן, וכ"כ הטו"א בחגיגה י"ח א' באבנ"מ דאמרינן הואיל ומתוך יחד. [↑](#footnote-ref-740)
740. והאחרונים האריכו בזה, עמש"כ בזה הברוך טעם בשער ד' סימן ב', והמנ"ח במצוה רח"צ, והעמודי אור בסימן כ"ט, והאמרי בינה דיני יו"ט סימן ג', והעונג יו"ט בסימן מ"ד, והאו"ש בפ"א מיו"ט הט"ו, והאפיקי ים בח"ב סימן י"ד וסימן ט"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-741)
741. אך בד' ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ד סק"י והביאוהו הארחות חיים בהל' יו"ט ס"י והכל בו בסימן נ"ח מבו' שדעתו להתיר בזה, וכמש"כ הב"י בסימן תק"ג ס"א, ונתבאר בדף מס' 32. [↑](#footnote-ref-742)
742. והיינו דלמש"כ הרשב"א דכל הא דהוה אסרינן בבהמה משותפת אלמלי הא דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, הוא משום דהי' עליו למעט בטירחא, וכתב לפ"ז דכ"ש דיש לאסור כששוחט בהמה ואוכל ממנה כזית כשא"צ כלל לאכילת הבשר, הרי דבמסוכנת ל"מ מידי הא דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, שהרי א"צ כלל לאכילת הבשר, וכיון דאפ"ה התירו משום הפסד ממונו, מה בעינן להא דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, - והעירו די"ל, דגדר מה שהתירו לשחטה, לאו היינו דהתירו להאיסור למעט בטירחא, אלא היינו שהקילו לחשוב דהוא צריך גם לכזית בשר זה, ותו שרי מדינא, וע"כ שפיר הוצרכו לה"ט דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, אך יש להעיר, דאם הקילו לחשוב דצריך לכזית זה, ל"ב להא דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, דלא גרע מכל ריבוי בשיעורים דשרי, ובשחיטה י"ל דלא חשיב כלל כריבוי בשיעורים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-743)
743. וי"ל עוד, דהכא שעיקר עשייתו היא לצורך מחר, לי"ב להתירא דריבוי בשיעורים, דכל מה שהתירו בריבוי בשיעורים, הוא כל שעיקר עשייתו היא לצורך היום, אלא שהוא מרבה לצורך מחר, אך כל שעיקר עשייתו לצורך מחר, דמי לעיסה שחצי' של נכרי דלי"ב להתירא דריבוי בשיעורים, וע"כ כל הא דשרי הוא משום דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, - וסמך ליסוד הדברים דלא הותר ריבוי בשיעורים כשעיקר עשייתו היא לצורך מחר, הוא ממש"כ הב"י בסימן תק"ג לדון דלא התירו כשאין בדעתו לאכול מן הבשר אע"פ שדעתו לאכול מן התבשיל, דלא חשיב תבשיל במקום בשר כדי שנתיר לבשל בשבילו, והרי דלא הותר ריבוי בשיעורים אלא כשמצינו לדון דעיקר עשייתו היא לצורך היום והוא מרבה ע"ז. [↑](#footnote-ref-744)
744. לכאו' מכוון דבריהם, דאף דאם יעבור ויאכלנו ה"ז מועיל שלא יהא חייב על רדייתו, כמו שאמרו בביצה י"ב ב' במבשל גיד הנשה בחלב ואכלו, דלב"ה דאמרי מתוך אינו לוקה על הבערתו ובישולו, מ"מ לא אמרינן בזה הואיל, כיון שאסור מדאורייתא לאכלו, - אמנם הנה למש"כ החת"ס בכ"ד ועוד מרבוותא דר"א דשמותי הוא ס"ל כב"ש דלית להו מתוך, הרי דגם אם יעבור ויאכלנו יהא חייב על רדייתו. [↑](#footnote-ref-745)
745. צ"ב, דממשה"ק דהכיסוי אינו צורך אוכל נפש, נראה שפירש בד' רש"י דהא דשרי הוא משום הכיסוי עצמו, וממשה"ק ד"ישחוט היום" ויכסה למחר, נראה שפירש בד' רש"י דהא דשרי הוא משום דא"א לו לשחוט בלא לכסות. [↑](#footnote-ref-746)
746. ועיי"ש שכתב דאף דהו"ל מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, מ"מ כיון דאיסורם הוא מקרא דהוא, לי"ב אלא עשה, וכ"כ האבנ"ז שם, - אך החזו"א שם כתב דהו"ל מכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, ושמא מכוון דבריו, דבכה"ג שנזדמן לו עכשיו צפור לשחטו, ול"ה דעתו ע"ז מבעו"י, ל"ה צריך להכין עפר לצורך הכיסוי, וע"כ חשיב כא"א לעשותן מערב יו"ט, וזה מתישב לדעת רש"י ודעימי' דכל דלא ידע מערב יו"ט, חשיב כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, ונתבאר בדף מס' 23. [↑](#footnote-ref-747)
747. והחזו"א שם כתב דיש לפרש עוד, דלדעת הסוברים דאמרינן מתוך בכל מלאכות, הותר לחרוש לצורך כיסוי, מדין מתוך, - ולכאו' יש לדון בזה מתרי טעמי, חדא, דלכאו' לא משכח"ל חרישה לצורך אוכל נפש עצמו, וליכא למימר בזה מתוך, - ועוד, דבד' הרא"ה בביצה ח' ב' מבו' דלא הותרה מלאכה לצורך כיסוי הדם, דאי"ז צורך היום. [↑](#footnote-ref-748)
748. וי"ל עד"ז גם למש"כ החזו"א שם דהו"ל כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, דמ"מ כיון דאסרו חכמים כתישה לצורך כיסוי, כמבו' בביצה ז' ב', נמצא דאף אחר שחרש אסור לו לשחוט, כיון דה"ז מחוסר כתישה, ואסרו חכמים לכתוש, וממילא דאין החרישה מכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-749)
749. צ"ע דא"כ מ"ט פירש"י דפריך רק דלא יתחייב על חרישה דיו"ט, הרי ה"נ איכא למיפרך דלא יתחייב על שאר הלאוין, וכנראה מזה הוא שלמד ר"ת בספה"י לפרש בד' רש"י, דהוא משום התירא דמלאכת אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-750)
750. והאבהעו"ז בסוגיין כתב לישב דבסוגיית הגמ' בשבת קל"ב ב' מבו' דרבה ס"ל דעדל"ת אף אם ל"ה בעידנא, וזהו דפרכינן הכא לרבה לטעמי', וכ"כ בהגה' ברוך טעם לטו"א בחגיגה י"ח א', - והטו"א שם כתב דמתוך שהותרה חרישה לצורך כיסוי היכא דהו"ל בעידנא, הותרה נמי שלא לצורך, והאו"ש בפ"א מיו"ט ה"ד והקוב"ש באות קצ"ד תמהו ע"ז, דבהתירא דעדל"ת ליכא למימר מתוך, ועיי"ש במה שהביאו בזה מד' הירושלמי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-751)
751. וצ"ב לפ"ז דמ"ט פריך דכתישה ביו"ט מי שרי, הו"ל למיפרך דכיון דה"ז מחוסר כתישה ל"ה בעידנא, - אך הישוב לזה נלמד ממש"כ הרמב"ן לפרש להא דמשני דראויות לכתשן כלאח"י, דהיינו דאינו חסר מלאכה, ומבו' דכל הא דלא חשיב כבעידנא, ולא אמרינן דהחרישה והכתישה יחד הוו מעשה הכיסוי, וכשעוסק במעשה הכיסוי עצמו חשיב בעידנא, הוא משום דבשעת החרישה אכתי ה"ז מחוסר מלאכה, וזהו דפריך דכתישה ביו"ט מי שרי, דכיון דאף הכתישה חשובה כמלאכה, לא חשיב החרישה כבעידנא, ובעיקר ד' הרמב"ן תמה רבינו דוד, דאף דאין כתישה כלאח"י מלאכה לענין יו"ט, מ"מ מלאכה היא לענין שאין כיסוי נגמר באבנים עד שיכתשו ול"ה כבעידנא, ומבו' דמודה ליסוד ד' הרמב"ן דכל שאי"ז מחוסר מלאכה חשיב כבעידנא, אלא דס"ל דאף כתישה כלאח"י חשיבא כמלאכה לענין זה. [↑](#footnote-ref-752)
752. אך התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש נחלקו ע"ז והוכיחו דאף הלאו אינו נדחה, והתור"פ והר"ן כתבו דהוא משום דכל דאיכא עשה ול"ת אף העשה אלים, וכ"כ התוס' בקידושין ל"ד א' סוד"ה מעקה. [↑](#footnote-ref-753)
753. ובתשו' חמד"ש או"ח סימן כ"ב סק"ז כתב לישב, דכל דחזי לכיסוי דם צפור, הוי עיקר המלאכה לצורך זה, וה"ה פטור אף דיש לו צורך גם בחרישה, וכדינא דהרשב"א בנועל ביתו לשמרו ונמצא צבי שמור בתוכו, וכ"כ העונג יו"ט בסימן כ"ב ד"ה וחילוק זה, - אך אי"ז מתישב בד' התוס' שהק' ע"ד הרשב"ם דבשדה לעולם הו"ל מלאכה הצריכה לגופה, וכמש"כ החמד"ש שם דלפי דבריו ניחא קו' התוס'. [↑](#footnote-ref-754)
754. וכ"נ מעיקר הא דפריך דחזי לכיסוי דם צפור, ואם פטורא דמשאצל"ג הוא אף כשאין לו צורך אחר, הרי הא דחזי לכיסוי דם צפור אינו מעלה ומוריד כלל, דהרי ממ"נ, אם יש לו צורך בחרישה, ל"מ הא דיש לו צורך גם בעפר, ואם אין לו צורך בחרישה, ל"ב שיהא לו צורך בעפר, ובע"כ דפטורא דמשצל"ג הוא רק כשיש לו צורך אחר. [↑](#footnote-ref-755)
755. אך יש להעיר, דבד' התוס' לקמן ס"ה א' ד"ה המכבד מבו' לכאו' דכל שאין לו צורך במלאכה חשיב כמשאצל"ג אף אם אין לו בזה צורך אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-756)
756. אך הקה"י שם פירש לד' התוס' בע"א, עיי"ש, - ולכאו' אי"ז במשמעות ד' התוס' ותוס' הרשב"א שלא הוסיפו דאף אם עביד בארעא דחברי' אין מקום לפטרו. [↑](#footnote-ref-757)
757. ואמנם נקט רבינו דוד דשפיר איכא למימר הואיל אם משכח"ל דיהא משאצל"ג, והיינו משום דמשאצל"ג היא מלאכה המותרת. [↑](#footnote-ref-758)
758. אך המהר"ם חלאוה גופי' בסו"ד כתב לפרש דפריך דלא יתחייב על חרישה דיו"ט, דאף דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, מ"מ הלאו נדחה, - ונראה מזה דס"ל דרק בשאר איסורים שלא הותרו מכללם הוא דלא אמרינן הואיל, אך במלאכת יו"ט שהותרה מכללה, אמרינן הואיל אף מכח הא דמשכח"ל שיהא בזה עדל"ת, וזה מתישב בל' המהר"ם חלאוה הכא, אך לכאו' אי"ז מתישב בדבריו לעיל מ"ו ב' במש"כ הטעם הא דלא אמרינן הואיל וחזי לחולה שיש בו סכנה, ובדבריו לעיל בע"א במש"כ בטעם הא דבשתי הלחם ליכא למימר הואיל, - ועד"ז מבו' גם בד' העונג יו"ט בסימן מ"ה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-759)
759. אך צ"ע בד' הרמב"ן, דבמלחמות בסוגיין כתב דליכא למימר הואיל אלא היכא דאפשר שיבא לעולם, וכתב לפ"ז דדין הואיל דע"מ שיתכפרו בו ערלים, אינו חד דינא עם דין הואיל דהכא, והכא נקט דאמרינן הואיל וחזי לכסוי דם צפור, אף דהוא דבר שא"א, ובד' הרמב"ן בחולין י"ב א' דאמרינן הואיל בדבר האסור מדרבנן, (ונתבאר בדף מס' 28), מבו' ג"כ דאמרינן הואיל אף בדבר דלא עביד דאתי, - והאמרי בינה יו"ט סימן ג' בתו"ד עמד בזה, דקשיא מהכא ע"ד הרמב"ן במלחמות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-760)
760. אך לכאו' אי"ז כמש"כ התור"פ לעיל מ"ו ב' דלא אמרינן הואיל היכא דלנו האורחים חוץ לחומה, ואין שהות ביום שיבואו לעיר, - ובעיקר הדברים צ"ע דמ"ש ממש"כ התוס' לעיל מ"ו ב' דלא אמרינן הואיל וחזי לחולה שיש בו סכנה, משום דחולה שיש בו סכנה לא שכיח, ובתשו' זרע אמת ח"א סימן ע' (ד"ה הן אמת) כתב ללמוד מדבריהם דלא אמרינן הואיל היכא דעכשיו לא שכיח שיבא הדבר לידי היתר, - ושמא י"ל דאף דל"ב דיהא ראוי עכשיו בפועל, מ"מ בעינן שיהא דבר השכיח מצ"ע, אך בחולה שיש בו סכנה דלא שכיח, א"א לחשוב מלאכה סתם, שהיא מלאכה הראוי' לחולה, ועפי"ז יש מקום לישב משה"ק הנפש חי' בדיני הואיל סימן א' ע"ד התוס', מהא דתנן בחולין י"ד א' דהשוחט בשבת מתחייב בנפשו, ושם ט"ו ב' מוקמינן לה כשהי' לו חולה והבריא, והתוס' שם כתבו דרגילות הוא שחוזר לחליו, וא"כ בכה"ג יש לפטרו משום הואיל דחזי לחולה, שהרי שכיח הוא שיחזור לחליו, וכן רמז לזה הגל' מהרש"א לעיל שם, - ושמא י"ל לפ"ז עיקר הא דפריך הכא דחזי לכיסוי דם צפור, ופירש"י דהיינו אי מזדמי לי' צפרים וחיות טובא, והתוס' פירשו דאיירי בענין שאם יחפש עפר ינגב הדם או יטשטש, וגם אין יכול לקפלו וליטלו, אף דכ"ז אינו שכיח. [↑](#footnote-ref-761)
761. ובזה מתפרש מש"כ המהר"ם חלאוה שם לפרש דהא דפריך דאחרישה לא לחייב, היינו משום דאף דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, מ"מ הל"ת נדחה, ואי"ז נסתר ממש"כ לעיל מינה דלא אמרינן הואיל באיסורא, ובזה מתפרש לדעתו הא דפריך ע"ז דכתישה ביו"ט מי שרי, אף דהל"ת נדחה, והיינו משום דבלא שיעבור ויכתוש, אי"ז ראוי לכיסוי, וליכא למימר הואיל גם על החרישה, ולא אמרינן הואיל דאם יעבור ויכתוש, דלא אמרינן הואיל באיסורא. [↑](#footnote-ref-762)
762. והמהר"ם חלאוה דפליג ע"ז, הוא לטעמי' דס"ל דאף דאין עדל"ת ועשה, מ"מ הלאו נדחה, והרי דלא אמרינן דכיון דיש במעשה זה איסור שאינו נדחה, אף הלאו אינו נדחה. [↑](#footnote-ref-763)
763. וי"ל עוד, למשמעות ד' התוס' הרשב"א, דמה שנחלק ע"ד הריב"א וס"ל דכל דאין עשה דוחה ל"ת ועשה אף הל"ת אינו נדחה, הוא משום דכל דיש לפנינו ב' איסורים, דנים על ב' האיסורים יחד, ואין דנים על כל איסור בפנ"ע, וזהו דפריך דכתישה ביו"ט מי שרי, דיש לנו לדון על כל האיסורים יחד, ואין דינם לידחות, וע"כ אף הלאוין דכלאים וכו' אין נדחין. [↑](#footnote-ref-764)
764. וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין בשם הריב"א דהא דפריך דכתישה ביו"ט מי שרי, הוא משום דאפי' אם הוי דם צפור לא מיפטר אלא אם עביד כתישה, וכולי האי לא אמרינן הואיל, והרי דבעינן למימר הואיל ואם כתש, וכ"ה מוכח למש"כ שם בשם הריב"א דאף דיו"ט הוי עשה ול"ת, מ"מ הלאו נדחה, ולפ"ז הרי דבלא דעביד כתישה בפועל, ל"ש בזה דין עדל"ת, שהרי אסור לו לכתוש משום העשה, ולא חזי כלל לכיסוי. [↑](#footnote-ref-765)
765. אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ הגרע"א בדו"ח מערכה ז' לדון עפי"ד השאג"א בסוגיית הגמ' לקמן במבשל גיד הנשה ביו"ט בדו"ח להגרע"א שם שדן להוכיח כד' השאג"א מסוגית הגמ' במבשל גיה"נ ביו"ט יעוש"ה, והתם נמי הרי גברא עבריינא הוא, אך בדבריו שם משמע דהנידון הוא אם יעברו האורחים על איסור דרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-766)
766. ולכאו' צ"ל בזה, דהא דבדבר האסור באיסור דרבנן אמרינן הואיל, הוא משום דחשיב כדבר הראוי, כיון דמדאורייתא שרי, אך כל דה"ז אסור מדאורייתא, לא חשיב כדבר הראוי, ול"מ הא דהוא גברא עבריינא ושכיח שיעבור על האיסור, - אך זה דלא כמש"כ הגרע"א שם דאי נימא דאמרינן הואיל בדבר האסור מדרבנן, משום דאם יעברו על איסור זה, יהא פטור על הבישול, הי' לנו לומר הואיל אף בדבר האסור מדאורייתא, והרי דס"ל דאין לחלק בזה בין איסור דרבנן לאיסור דאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-767)
767. ולכאו' בעכצ"ל בדעת הני קמאי דס"ל דהגמ' הכא ס"ל דלא כר' יוחנן, ולעולם הך ברייתא אית לה מתוך, אלא דאכילת גיד הנשה חשיב כמלאכה שלא לצורך כלל, וע"כ ליכא בזה לדין מתוך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-768)
768. בד' הגבו"א במכות כ"א א' מבו' שפירש לדבריו, דאינו לוקה משום איסור מוקצה, אלא משום איסור הבערה, ול"מ הא דהו"ל מוקצה, אלא דמשום זה ליכא למימר הואיל, וכן פירשו עוד מרבוותא, - אך בפירש"י בד"ה והכינו ובד"ה ואין חילוק מלאכות מפורש דלוקה משום איסור מוקצה, דהו"ל כמלאכה, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דגמ' שאמרו דאפיק הבערה ועייל עצי מוקצה, וכ"נ ממה שהוצרכו לפרש דאזהרתי' הוא מולא תעשה כל מלאכה, - ועמש"כ בזה האפיקי ים בח"ב ריש סימן י"ד. [↑](#footnote-ref-769)
769. ולמש"כ העונג יו"ט בסימן מ"ד בהערה דבגברא עבריינא איכא למימר הואיל אף בדבר האסור, ונתבאר לעיל, י"ל דמה"ט אינו חייב משום הבערה, דאף דאסור מדאורייתא לבשל בעצי מוקצה, מ"מ איכא למימר הואיל, והא דחייב משום מוקצה, הוא משום דע"ז ליכא למימר כלל הואיל, שהרי נאסר להשתמש באש מוקצה אף לצורך אוכל נפש, - אמנם זה ניחא רק אי נימא דהיינו אף בדבר האסור מדאורייתא, וכל הא דפריך לעיל דכתישה ביו"ט מי שרי, היינו דכיון דאיסור כתישה אינו נדחה, אף איסור החרישה אינו נדחה, וכמש"נ לעיל לדעת ר"ת ודעימי', אך אי נימא דבדבר האסור מדאורייתא לא אמרינן הואיל, אף דהוא גברא עבריינא, וזהו דפריך לעיל דכתישה ביו"ט מי שרי, וכמש"נ לעיל לדעת ש"ר, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-770)
770. אך ממש"כ בפירש"י דמדאורייתא אסור להשתמש באש מוקצה ביו"ט, מבו' להדיא דנאסר השימוש באש דעצי מוקצה, - ועמש"כ האפיקי ים בח"ב סימן י"ד מד"ה ובהעמיקי בהך מילתא אם איסורא דמוקצה הוא בהשימוש באש, או בהבערת העצים. [↑](#footnote-ref-771)
771. אך הברוך טעם בגל' הצל"ח בסוגיין כתב דאיסור מוקצה אף לצורך אוכל נפש, כיון דזהו עיקר האיסור במה שמכין מוקצה לצורך יו"ט. [↑](#footnote-ref-772)
772. והברוך טעם בגל' הצל"ח בסוגיין כתב דהא דהכנה הויא מלאכה, הוא רק כשהיא נעשית ע"י טורח מלאכה, ואף דלי"ב איסור משום המלאכה, כיון דהוי לצורך אוכל נפש, מ"מ ה"ז אסור משום ההכנה, דאל"כ תיקשי לדעת רבה דיהא בשבת מ' מלאכות. [↑](#footnote-ref-773)
773. לכאו' מכוון דבריהם הוא, דאי"ז מלאכה בפנ"ע דהשתמשות במוקצה, כיון דאין יו"ט מכין לעצמו, ולא ניתנו עצי מוקצה להשתמש בהן לצורך יו"ט, תו יש בזה לאיסור הבערה, ולי"ב להתירא דמלאכת אוכל נפש, וזהו מש"כ המאירי דנשאר "כדינו" באיסור עשיית מלאכה, ובזה מתישב משה"ק האחרונים דמ"ט לא אמרו דלוקה שש, - אך צ"ע היאך הוא מתישב במה שאמרו דאפיק הבערה ועייל עצי מוקצה, ושמא מעיקרא ס"ד דלוקין על איסור מוקצה, ורק לפ"מ דמשני דאיסור מוקצה הוא מקרא דוהכינו, הוא דהוי החיוב משום הבערה. [↑](#footnote-ref-774)
774. ולמש"נ בדף מס' 29 מד' רבינו דוד והמאירי דההכנה עצמה לא חשיבא כלל כמלאכה, אלא דההבערה היא דחשיבא כמלאכה, ודאי דאין מקום לאסור בביצה שנולדה ביו"ט שאחר השבת משום מלאכה. [↑](#footnote-ref-775)
775. לכאו' יש מקום לדון בזה, דאף דאם התרו בו על כל אחד חייב על כל אחת ואחת, מ"מ ל"ה מצי למיתני לה בברייתא דלוקה ב', שהרי לא נקטה הברייתא אלא מנין המלקות שלוקה על עבירות חלוקות, דאל"כ הרי הומ"ל דלוקה עוד כשהבעיר עצים כמה פעמים, וכיון דאין חילוק מלאכות ליו"ט, הו"ל כחדא עבירה, ומה"ט הוא דאם התרו בו התראה אחת אינו לוקה אלא אחת, והא דאם התרו בו על כל אחת לוקה ב', היינו משום דהתראות מחלקות, ואף באיסור אחד חייב בכה"ג על כל אחת ואחת, - ועי' עוד במש"כ בחי' רבינו דוד לעיל בסוגיין בביאור הא דאין חילוק מלאכות ליו"ט, אף דממ"נ אם התרו בו על כל אחת חייב ב', ואם לא התרו בו על כל אחת, פשיטא דאינו חייב אלא אחת, ואכמ"ל, וד"ז תליא ביסוד דינא דנזיר שהי' שותה יין כל היום דאינו חייב אלא אחת, (ובביאור הא דמצינו בכ"ד דאם הוו ב' שמות לוקה ב' ואם הוי שם אחד לוקה אחד, אשר צ"ב, דממ"נ אם בהתראה אחת אף בב' שמות אינו חייב אלא אחת, ואם בב' התראות, אף בשם אחד לוקה ב'), ונתבאר במ"מ לעניני שגגות דף מס' 15 ומס' 16. [↑](#footnote-ref-776)
776. וכבר כתב עד"ז התוס' הרשב"א לעיל בסוגיין די"ל דלא אמרינן דאין חילוק מלאכות ליו"ט אלא במעשה אחד דיש בו ב' מלאכות, וע"כ שפיר ניחא הא דלוקה משום הבערה ומשום בישול, ולא פריך אלא לפ"מ דמשני רבה דאפיק הבערה ועייל מוקצה, ודחה לזה מכח סוגיית הגמ' במכות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-777)
777. ועיי"ש שהוכיח כן מלישנא דגמ' במכות שם דפריך דאהבערה לא ליחייב דהא איחייב לי' משום בישול, ואם איירי כשקדמה ההבערה, הול"ל דאבישול לא ליחייב, כיון דכבר נתחייב משום הבערה, והריטב"א שם עמד ע"ז, וכתב לישב בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-778)
778. מבו' בדבריהם דפשיטא להו דהאזהרה דהזיד במעילה, הוא גם בנהנה מן ההקדש, וכ"ה מבו' בפירש"י לעיל מ"ז א' (ד"ה החורש בשור וחמור) ובד' התוס' וש"ר שם, - וזה דלא כמש"כ החזו"א בקדשים בליקוטים למס' כריתות לדף כ"א, דלמש"כ כמה מקמאי דהאזהרה דמעילה הוא מגז"ש דחטא חטא מתרומה, ליכא אזהרה בנהנה מן ההקדש, ובפירש"י ויקרא ה' ט"ו כתב דהא דאיכא אזהרה אף על הנאה, ילפינן לה מדכתיב תמעול מעל דריבה. [↑](#footnote-ref-779)
779. וכתב דרק בהן איכא משום לא תעשון כן לד' אלקיכם, והיינו דבשאר עצי הקדש, כיון דכשהסיק בהן מעל ויצאו לחולין, לי"ב משום לא תעשון כן, והמהר"ם חלאוה פליג ע"ז, עיי"ש, - וצ"ב, דהרי הכא איירי כשעשה כן במזיד, וכדתני דלוקה ה', ובכה"ג הרי אף שאר הקדש אינו יוצא לחולין לדעת ר' יהודה. [↑](#footnote-ref-780)
780. שמא הוא משום דאינו עושה מעשה בגוף ההקדש, דאם הי' עושה מעשה בגוף ההקדש להשתמש בו, חשיב כנהנה מן ההקדש, כאשר כ"ה מבו' בד' רבינו דוד והר"ן גופייהו לעיל מ"ז א' דהחורש בבהמת הקדש לוקה משום מעילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-781)
781. יש להעיר בזה ממה שאמרו לעיל כ"ז ב' דהמסיק בעצי הקדש בשוגג מעל ויצאו העצים לחולין, והרי דאיכא מעילה בההיסק עצמו, אף קודם שנהנה באכילתו, - וצ"ל דאף דיש בזה חיוב מעילה, מ"מ האזהרה דמעילה, הוא רק כשנהנה מן ההקדש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-782)
782. צ"ב, דמ"ט סופו להפריש אחת מהן לחלה, הרי אף דלא ניח"ל לבצוע מכל אחת ואחת, מ"מ בידו להפריש חלק מאחת מהן לחלה על כולן, וכיון דאין כולה חלה, מותר לאפותה, - ולכאו' צ"ל דאיירי כשיש לו מ"ח עיסות, דצריך להפריש אחת שלימה לחלה, דשיעור חלה בעיסה טמאה הוא א' ממ"ח, - אך אכתי יש להעיר במש"כ התוס' לעיל מ"ו ב' ד"ה הואיל דאף דאם בצע מכל אחת ואחת מותר בלא הואיל, לא הטריחוהו לבצוע מכל אחת ואחת, וזה צ"ב, דמ"ט הוא צריך לבצוע מכל אחת ואחת, הרי בידו לבצוע מב' עיסות. [↑](#footnote-ref-783)
783. והתוס' לעיל מ"ו ב' הק' ע"ז דאף אם בצע מכל חדא אסור, כמו שאמרו בביצה כ"א א' בעיסה שחצי' של נכרי דאסור לאפותה ביו"ט משום דאפשר למיפלגא בלישה, ותירצו דדוקא בעיסת נכרי אסרו מדרבנן, אבל הכא לא אסרו משום תיקון חלה. [↑](#footnote-ref-784)
784. וההשלמה לעיל בסוגיין תמה ע"ז, דאי"ז מתישב במה שאמרו לקמן בסוגיין בהא דא"ל ר' יהושע דלדבריך ה"ה עובר משום לא תעשה כל מלאכה ושתיק, ואם איתא לימא לי' טעמא דידי משום הואיל, ועיי"ש במש"כ לישב, - גם צ"ב, דהיאך זה מתישב בהא דדחי דעד כאן לא קאמר ר"א התם דאמרינן הואיל אלא דבעידנא דקא עיילי לתנורא וכו' ועד כאן לא קאמר ר' יהושע התם דלא אמרינן הואיל אלא משום דאיכא חדא דלא חזיא וכו', - אך הרמב"ן במלחמות כתב דאין מכוון הרי"ף לפרש כן לד' הגמ' הכא, דהכא ודאי קאי על דין הואיל דאפי', והא דלא תלינן לדין הואיל ואי בעי מתשיל בפלוגתא דרבה ור"ח, הוא משום די"ל דטעמא דר"א הוא משום דס"ל דטוה"נ ממון, אלא מכוון ד' הרי"ף, דלפ"מ שאמרו בריש סוגיין דפלוגתא דר"א ור' יהושע היא אם אמרינן הואיל ואי בעי מתשיל, נמצא דהוא כפלוגתא דרבה ור"ח, וכ"כ בחי' רבינו דוד. [↑](#footnote-ref-785)
785. צ"ל לפ"ז דמה שאמרו עד כאן לא קאמר ר"א "דאמרינן הואיל" וכו' אלא וכו' כל חדא וחדא חזיא לי' לדידי', ל"ד הוא, שהרי אין ההיתר בזה מדין הואיל. [↑](#footnote-ref-786)
786. ומה"ט הוצרך רש"י לפרש, דמה שאמרו מעיקרא דהא דר"ח ורבה מחלוקת דר"א ור' יהושע, הוא משום הואיל ואי בעי בצע מכל חדא וחדא, ולא פירש כפי' ר"ח ודעימי' דהוא משום הואיל דכל חדא וחדא חזיא לי', והיינו משום דס"ל דהא דכל חדא וחדא חזיא לי', אינו ענין לדינא דהואיל, וממ"נ, אם יש להתיר מכח זה, דכל אחד בפנ"ע ראוי לו, ל"ב בזה לדינא דהואיל, ואם אין להתיר מכח זה, משום דחדא מינייהו ודאי לא חזיא לי', לא יועיל בזה דינא דהואיל. [↑](#footnote-ref-787)
787. מבו' לפ"ז, דאין לפטור באופה מיו"ט לחול, אלא משום הואיל דאורחים, ולא מצינו למימר הואיל דאי בעי מצי אכיל, דאם הומ"ל להואיל זה, הרי הו"ל דבר שבידו, ועמש"נ בזה בדף מס' 28, - אך הנה הרמב"ן במלחמות תמה ע"ד הבעה"מ ממה שאמרו לעיל בסוגיין בדין בהמה המסוכנת דתליא בפלוגתא דרבה ור"ח, דלרבה אמרינן הואיל דאי בעי למיכל מצי אכיל, והרי דלר"ח לא אמרינן הואיל אף היכא דלא מחסר ביאת אורחים, - ובדעת הבעה"מ בע"כ צ"ל, דכיון שכבר אכל והוא צריך לדחוק עצמו ולאכול, דמי להיכא דמחסר ביאת אורחים, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא באופה מיו"ט לחול, דאף דיש לפטרו גם משום הואיל דאי בעי למיכל מצי אכיל, מ"מ כיון שהוא לאחר סעודתו וצריך לדחוק עצמו ולאכול, לא אמרינן הואיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-788)
788. ובפי' ר"ח כתב בביאור דחויא דר"פ, דבאופה מיו"ט לחול בעידנא דקא אפי לא חזי לבו ביום דהא אית לי' אחרים, והרי דאף דבידו לאכלו, מ"מ כיון שיש לו אחרים לא אמרינן הואיל, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הרמב"ן דלא אמרינן הואיל כשאין דעתו עליו, או כמש"כ רבינו דוד דלא אמרינן הואיל היכא דלא שכיח, - אך י"ל עוד בדעתו, דכיון שיש לו אחרים, הרי דגם אם יאכל הוא עצמו ממה שאפה לחול, אי"ז מועיל להתיר, כיון דל"ה צריך לאפותו, ולא אמרו דכל חדא וחדא חזיא לי', אלא בכה"ג שמפריש אחת מהן לחלה, דאחר שמפריש אחת מהן, הרי הוא צריך לשאר הככרות, וע"כ שפיר י"ל בזה הואיל, כיון דכל חדא וחדא יתכן שתהא צריכה לו, ומשא"כ באופה מיו"ט לחול, דכל שיש לו אחרים, א"א שתהא הפת שאופה צריכה לו. [↑](#footnote-ref-789)
789. אך הרמב"ן במלחמות נחלק ע"ז, דאין לחלק בין קולא לחומרא, דכל בדאורייתא ל"ש לקולא ול"ש לחומרא, ואטו ספיקא הוא דלימא לחומרא, ועוד, דאם אמרינן הואיל לחומרא, הול"ל דאינו לוקה, דמלקות תחת מיתה עומדת ורחמנא אמר והצילו העדה, - אך התוס' לקמן ס"ב א' ד"ה כי לית לי' כתבו דמדאורייתא לא אמרינן הואיל אפי' לחומרא, אלא דמדרבנן החמירו למימר הואיל, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-790)
790. מבו' לפ"ז דכל הא דאמרינן הואיל ומיקלעי לי' אורחים, הוא רק משום דאורחים שכיחי, - ואמנם דכ"ז הוא לדעת ר' יהושע, אך לפ"מ דקי"ל כר"א, אמרינן הואיל אף היכא דלא שכיח כ"כ. [↑](#footnote-ref-791)
791. והוכיח כן מהא דליכא בל יראה בהקדש, אף דאי בעי פריק לי' והוי דידי', - ולדעת ש"ר דאמרינן הואיל ואי בעי מיתשיל, מצינו כמה דרכים מ"ט לא אמרינן הואיל ואי בעי פריק, **א** התוס' לעיל מ"ו ב' ד"ה הואיל כתבו דליכא למימר הואיל ואי בעי פריק, דא"כ הי' קונה אותו, ודמי לחמץ של נכרי דל"ה כשלו מכח הא דאי בעי קני לי', וכ"כ המהר"ם חלאוה שם, ובד' רש"י שלא הביא מזה, י"ל דהוא משום דשאני בחמץ של נכרי שאינו בידו לקנותו, ואי"ז תלוי בדעתו, ומשא"כ בחמץ שהקדישו, דבידו לפדותו. - **ב** התוס' שם כתבו עוד, דכיון שנתחמץ שוב אדם לא יפדנו, והשפ"א שם הק' דא"כ מ"ט אמרינן הואיל ואי בעי מיתשיל, הרי כיון שהחמיץ לא ישאל ע"ז, ועיי"ש מש"כ בזה. - **ג** הראב"ד בכתוב שם כתב דליכא למימר דאי בעי פריק לי', דאין פודין את הקדשים לאיבוד. - **ד** התור"פ בסוגיין כתב דלא אמרינן הואיל ואי בעי פריק, כיון דהוא מחוסר נתינת מעות להקדש שיהי' שלו. [↑](#footnote-ref-792)
792. וצ"ע היאך הוא מתישב בלישנא דמתניתין דא"ר יהושע לא זהו חמץ שמוזהרין עליו בבל יראה, - והפתח הדביר שם סק"ע כתב דצ"ל דכיון שאינו יכול לתקן, ע"כ אינו עובר בבל יראה, - וזה מתפרש למש"כ הכס"מ בפ"ג מחו"מ ה"ח דלא אמרה תורה בל יראה ובל ימצא אלא כשברשותו הי' לבערו ואינו מבערו, אבל אם הוא אנוס לא, והיינו דאיסור בל יראה, אינו במה שיש חמץ ברשותו, אלא במה שהוא משהה את החמץ, וכל שאין בידו לבערו, אינו עובר בבל יראה כלל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-793)
793. ומה"ט פשוט, דבפיקו"נ כשצריך להביא גרוגרת אחת, ותולש ב' גרוגרות, אין לפטרו משום הואיל וכל חדא וחדא חזיא לי', אף לפ"מ שנקטו התוס' לעיל בסוגיין דשייך דינא דהואיל אף בהתירא דפיקו"נ, (אם הוא דבר דשכיח), דכיון דסגי בגרוגרת אחת, הרי דכל שתולש ב' גרוגרות איכא איסור ודאי בחד מינייהו, - ואף למש"כ הקוב"ש בביצה דזהו יסוד ההיתר דריבוי בשיעורים, ונתבאר בדף מס' 13, מ"מ אין להתיר מכח זה אלא בב"א, אך בזאח"ז, ודאי דחייב על תלישת הגרוגרת השני', אף אם יתננה לבסוף לחולה, כיון דאינו צריך לה, ומשא"כ הכא דשרי אף שנותן את הככרות בתנור בזאח"ז. [↑](#footnote-ref-794)
794. ויש להוסיף דכ"ה מוכח ממש"כ השאג"א בסימן ס"ג להתיר לכתחילה לאפות עיסה הטבולה לחלה, אף ביו"ט של סוכות, מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לי', וקשיא טובא, דמ"ש מהא דתניא בביצה י"ז א' דלאפות אינו אופה אלא מה שצריך לו, ולא שרינן מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לי', ואף מאן דשרי הוא משום דהפת נאפית יפה בזמן שהתנור מלא, - ובע"כ דלא שייך הא דכל חדא וחדא חזיא לי', אלא בעיסה הטבולה לחלה, דכשיפריש ממנה חלה, נמצא דשאר העיסה שאפה צריכה לו, ומשא"כ כשאופה יותר ממה שצריך ליו"ט, דמה שמוסיף לאפות א"צ לו כלל. [↑](#footnote-ref-795)
795. צ"ע לפ"ז במש"כ רש"י וש"ר בביצה כ"א א' לדון אם הא דשרינן בקמחא דבני חילא, הוא דלא כרב חסדא דאסר בעיסה שחצי' של נכרי, וכיון דהא דשרינן בקמחא דבני חילא הוא משום דכל חדא וחדא חזיא לינוקא, הרי דאין להתיר מכח זה בעיסה שחצי' של נכרי, וכמש"כ הבית אפרים. [↑](#footnote-ref-796)
796. ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז, דהא דשרי בקמחא דבני חילא, הוא רק כשאופה פתין קטנים, דכל שאופה פתין גדולים דבודאי יקפידו אם יתן פת שלם לתינוק, ול"מ אלא לפרוס קצת ממנו, ונמצא דבאותו פת גופא אופה חציו בשביל נכרי, אך כתב לדון להתיר בזה מכח מש"כ התוס' בביצה שם, וצ"ב שהרי להדיא אמרו בגמ' שם דעיקר ההיתר הוא משום דכל חדא וחדא חזיא לינוקא. [↑](#footnote-ref-797)
797. ויתכן דד"ז תליא ביסוד ההיתר דהואיל וכל חדא וחדא חזיא לי', דאם הוא משום דיתכן שתבא מלאכה זו לידי היתר, אין להתיר בכה"ג דבמעשה אחד איכא מקצת דלא חזי לי', דודאי דמלאכה זו אסורה, - אך אם הוא משום דכל שראוי שיהא לאוכל נפש חשיב כמלאכת אוכל נפש, שפיר י"ל דכיון דכל מקצת ומקצת ראוי לאוכל נפש, חשיב הכל כמלאכת אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-798)
798. אך המהרש"ל בביצה שם פירש לד' התוס' בע"א, דבזה"ז אין לנו אורחים שיבואו ביו"ט כמו שהי' בימיהם, ואין להתיר משום הואיל. [↑](#footnote-ref-799)
799. ושמא י"ל למש"כ הבית אפרים ודעימי', דכל שבמעשה אחד איכא מקצת דלא חזי לי', ליכא לה"ט דכל חדא וחדא חזיא לי', ולפ"ז י"ל דחיישינן שמא ירבה בשבילו בקדירה אחת, דליכא לה"ט דכל חדא וחדא חזיא לי', - ואף דכשמרבה בקדירה אחת יש להתיר משום רבוי בשיעורים, ומשום שהתבשיל יפה בשעה שהקדירה מלאה, י"ל דס"ל כמש"כ המאירי בביצה כ"א ב' דאין להתיר מכח זה בשל נכרי, ונימא דה"ז אסור מדאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-800)
800. אך בס' יו"ט כהלכתו העיר, דלהבעה"מ גופי' דהמעליותא דהואיל וכל חדא חזיא לי', הוא משום דהוי זה בידו ולא מחסר ביאת אורחים, הרי דאף היכא דבירר תבשיל זה לצורך הנכרי, מ"מ כיון שבידו לאכלו, איכא למימר הואיל, וכמש"נ כן לעיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-801)
801. והנה אמנם דעת הרי"ד לקמן כ"א ב' דלא קי"ל כרב דשרי בקמחא דבני חילא מכח הא דכל חדא וחדא חזיא לי', וצ"ל דהכא התירו בזה משום דאין עיבוד באוכלין. [↑](#footnote-ref-802)
802. והא דקאמר שמואל דמולח בב"א צ"ל הוא לרבותא, דאף דהוא מולח בב"א וליכא בזה להתירא דר"א בר אהבה, מ"מ שרי. [↑](#footnote-ref-803)
803. וכ"כ הגר"ז בסימן ת"ק סי"ג דאע"פ שהוא מוסיף קצת טירחא שהרי צריך להפך כל חתיכה וחתיכה בפנ"ע כדי למולחם בצד השני, מ"מ כיון דאין האיסור בזה אלא מדרבנן הקילו בו, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ב. [↑](#footnote-ref-804)
804. ואמנם כל שמוסיף טירחא מרובה אסור, וכמש"כ הפר"ח בסימן תק"ג ס"ב בהא דממלא נחתום חבית מים, דהיינו דוקא כשהחבית מלאה כבר מערב יו"ט או שממלאו בב"א מן הבור, אך לשאוב דלי אחר דלי לצורך מחר, אסור משום טירחא, וכ"כ בגל' הגרע"א שם בשם תשו' פני משה ח"א סימן ב', וכ"כ המ"ב שם סקי"ד בשם האחרונים. [↑](#footnote-ref-805)
805. האו"ז בסימן של"ו כתב בשם ריב"א **דע"ז סומכין לנקר הבשר ביו"ט אפי' א"צ אלא למקצתה, דאכתי בשעת ניקור לא ידע מאי הוה ניח"ל בגוי' למיכל, ועל כל חתיכה וחתיכה י"ל דבזו הוה ניח"ל, והביאו ההג"א בסימן ט"ז, וכ"כ הרוקח בסימן רצ"ז, - ומשמע דא"צ לומר בכל חתיכה שמנקר שהוא חפץ בה, אלא כיון דבכל חתיכה שמנקר יתכן דבזו הוה ניח"ל שרי, אך הגר"ז בסימן ת"ק סי"ט, והמ"ב שם סקכ"ז כתבו דהא דשרי הוא ע"י דלאחר שניקר חתיכה אחת לאכלה היום, אומר חברתה עריבה עלי יותר לאכלה היום וחוזר ומנקרה, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין, וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-806)
806. ומשה"ק הראשונים לקמן י"ז ב' דמ"ט התם אסרו להערים, ונתבאר להלן, צ"ל דהוא משום דגם התם אין האיסור אלא מדרבנן, דמדאורייתא מותר לבשל מיו"ט לשבת, משום דאמרינן הואיל, או משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט. [↑](#footnote-ref-807)
807. והריא"ז בפירקין ג"כ לא הביא לדינא דרב אדא, - אך פשוט דאזיל לטעמי' דס"ל כדעת הרי"ד דלשמואל מותר למלוח כמה חתיכות בזאח"ז אף בלא הערמה, ולפ"ז נמצא דמה שאמרו דרב אדא מערים וכו', היינו משום דרב אדא פליג וס"ל דלא שרי למלוח כמה חתיכות אלא ע"י הערמה, וכמש"כ כן הפסקי רי"ד, וקי"ל כשמואל דשרי בכל ענין. [↑](#footnote-ref-808)
808. מבו' מדבריהם דבכה"ג שצולין כל התרנגולת ואוכלין מעט, דמי לההערמה דסוגיין, והיינו דכ"ה דבסוגיין ה"ז אסור מדינא, אלא שהתירו לזה מכח ההערמה, ה"נ בכה"ג הוא אסור מדינא, אלא דהתירו מכח ההערמה, - והא דה"ז אסור מדינא, הוא משום דא"צ כלל לאכילת הכבד, ועיקר מה שצולה התרנגולת הוא לצורך מחר, וכמש"כ הבית מאיר בסימן תק"ג ס"א, וזה כמש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"א דה"ז אסור, (ומבו' בדבריו דאי"ז איסור הערמה, אלא ה"ז אסור מדינא), אלא דכיון דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, דנו להתיר בזה כשעושה כן ע"י הערמה. [↑](#footnote-ref-809)
809. אך בד' הפסקי רי"ד מבו' דמפרש דהא דשלא יערים היינו דימלא קדירה לצורך שבת ויאכל ממנה מעט ביו"ט, ועיי"ש שכתב דאף דתניא לעיל בע"א דממלאה אשה קדירה וכו', היינו רק מיו"ט לחול דחמיר איסורי' ולא יבואו לעשות לכתחילה, אבל מיו"ט לשבת דקיל איסורי' אסרו להערים שלא יבואו לעשות לכתחילה, - והריטב"א בריש פירקין צידד דהא דממלאה אשה קדירה וכו', היינו רק כשכונתה ליו"ט אך אם כונתה לחול אסור, וע"כ הוא שאסרו הכא להערים אף בקדירה אחת, וכ"כ השטמ"ק שם. [↑](#footnote-ref-810)
810. ובדבריהם מבו' דכ"ה שהתירו התם משום שמחת יו"ט, ה"נ הי' לנו להתיר הכא משום צורך שבת, אלא דלא התירו משום דבישול חמיר טפי, או משום דהי' יכול לעשות תקנה מבעו"י, - אך בד' השבה"ל בסימן רנ"ה והתניא בסימן נ"ח משמע דזהו עיקר החילוק בין התם להכא, דהתם איכא משום שמחת יו"ט דאל"כ מימנע ולא שחיט, וע"כ התירו להערים, ומשא"כ הכא דליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-811)
811. ובפי' הר"י מלוניל כתב בע"א קצת, דהתם משום הפסד הוא ומימנע ולא שחיט כל יו"ט, וע"כ לא גזרו בהערמה, ומשא"כ הכא דכ"ש דכשתאסור לו הערמה יהא זריז בשאר ימים טובים לערב ויעשה שמחת יו"ט יותר בהרוחה, - ובס' המכתם כתב דבהערמה דהכא ראוי להחמיר משום דאל"כ בטלה תורת עירוב, ומשא"כ בההיא דמלח גרמא גרמא התירו משום דחיישינן שיבא לימנע משמחת יו"ט והוי צורך גדול. [↑](#footnote-ref-812)
812. ומשמעות ד' הבעה"ע, דכל שמרבה בבישול ובאפי' קודם אכילה, שרי אף אם כונתו היא לצורך חול, ועמש"נ בדף מס' 14 פלוגתת רבוותא בזה, ונתבאר שם בדעת הרא"ה דאף דס"ל דלא הותר למלאות תנור פת אלא כשכונתו כדי שתהא הפת נאפית יפה, מ"מ הא דהותר למלאות קדירה בשר הוא אף כשכונתו לצורך חול. [↑](#footnote-ref-813)
813. ויש להסתפק אם הא דחשבינן לה כהערמה, הוא משום דהי' בידם לאפות כל הפת הצריכה ליו"ט בתנור אחד, ומה שחילקוה לב' תנורים הוא הערמה, או דהוא משום דלא היתה כונתם כדי שתהא הפת נאפית יפה, אלא לצורך חול, והו"ל כהערמה, וכמש"כ הראב"ן.

     והב"י בסימן תק"ג ס"א כתב דמד' תשו' הרשב"א שכתב דלא הותר למלוח גרמא גרמא, אלא משום שמחת יו"ט והתירו סופו משום תחילתו וכו', מבו' שלא כד' רבינו יואל, וכ"כ היש"ש בסימן ט"ו, - וצ"ב, דהרי בההיא דהרשב"א איירי כשעושה כמה מלאכות שחלק מהם אינם לצורך יו"ט כלל, ומשא"כ בגונא דרבינו יואל דבכל תנור אופה פת אחת לצורך יו"ט, וכבר עמד הקהלת יעקב שם עד"ז. [↑](#footnote-ref-814)
814. וכ"כ המאירי בפסחים מ"ו ב' דכל שגמר בלבו לאכול כזית בשר, שרי אף בבהמה בריאה, ולקמן כ"ה א' כתב דכל שאוכל ממנה כזית שרי אף בבריאה, וכל שגומר בלבו לאכול ולא אכל, ה"ז נראה כהערמה ואסור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-815)
815. אך בתשו' רדב"ז ח"ד סימן קי"ב כתב דלא התיר ר"פ אלא כששוחט קודם אכילה, אך כל ששוחט אחר אכילה אסור, וכמש"כ ר"פ שם אות י"ב בהא דמלח גרמא גרמא דהיינו דוקא קודם אכילה, - וי"ל דהיינו דמודה ר"פ דה"ז אסור מדינא, אלא דה"ז מותר מכח שמערים ואומר שהוא צריך לכזית זה, וע"כ לא הותר אלא קודם אכילה דאי"ז הערמה הניכרת, ודמי להא דמלח גרמא גרמא, דלא התירו מכח מה שמערים, אלא קודם אכילה. [↑](#footnote-ref-816)
816. ולכאו' מבו' לפ"ז דמדינא מותר לבשל ביו"ט אף כשיש לו תבשיל אחר מאותו המין, עמש"נ בזה בדף מס' 28, ובדף מס' 31, דאם מדינא אסור, הרי דאף כשדעתו לאכול מן הקדירה השני' ומן הכבד, הו"ל איסור גמור, ואין בזה הערמה כלל, כיון שאף אם באמת דעתו לכך, ה"ז אסור, - וגם בד' הט"ז ודעימי' שאסרו בזה, משמע דהוא משום דלא התירו הערמה בכה"ג, וכ"כ המ"ב בסימן תקכ"ז סק"ע והשעה"צ שם ס"ק ק"ה דהוא משום דהוי הערמה הניכרת, ולא משום דאין בזה הערמה כלל, אך בד' הגר"ז בסימן תק"ג ס"י והמ"ב שם סק"י משמע קצת דהאיסור בזה הוא מדינא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-817)
817. ואמנם נחלקו בזה, דהבית מאיר נקט דאף אם בישל קודם אכילה אסור כשלא אכל ממנה לבסוף, דהו"ל הערמה הניכרת, והביאו המ"ב בסימן תקכ"ז סקע"א, - אך הט"ז בסימן תקכ"ז סק"כ וסקכ"ב נקט דבכה"ג דבישל קודם אכילה שרי אף אם לא אכל ממנה לבסוף, וכ"כ הגר"ז בסימן תק"ג סי"א. [↑](#footnote-ref-818)