=יד - זמן האיסור בוסת הגוף הפשוט
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן יד**

**זמן האיסור בוסת הגוף הפשוט**

**א**

א] **נדה ס"ג א',** הרשב"א והרא"ש והר"ן בסוגיין כתבו דבוסת הפשוט לפיהוק אינה חוששת אלא לשעת הפיהוק, ואף לדעת ר' יהודה דבוסת הימים היא אסורה כל העונה, מ"מ בוסת הגוף אינה אסורה אלא בשעת הוסת, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"ו.

**ובד'** הראשונים לא נתפרש להדיא טעם החילוק בזה, דאף דבוסת הימים היא אסורה כל העונה, מ"מ בוסת הגוף אינה אסורה אלא בשעתו, ויתבאר בעזה"י לפנינו.

ב] **והנה** כתב הראב"ד בבעה"נ שם, דכל הא דאינה אסורה בוסת הגוף אלא בתוך הוסת, הוא דוקא כשהיא רגילה לראות כל הראי' בתוך הוסת, אבל אם רגילה לראות ממנה אחר הוסת, אסורה מן הוסת ואילך כל היום, ועיי"ש שכתב דאף דמסיק לעיל דבתר תחילת הראי' אזלינן, וכל שהתחילה לראות קודם הנה"ח ונמשכה ראייתה אחר הנה"ח, אינה אסורה בכל עונת היום, היינו דוקא בב' עונות, דלא אסרינן עלה אלא ההיא עונה דתחילת הוסת קאי בגוה, ומשא"כ הכא דתוך הוסת ואחר הוסת חדא עונה היא, וכיון דפשטה ראיתה לאחר הוסת, כולה יומא מן הוסת ואילך מיתסרא, עכ"ד, וצ"ב.

ג] **והנה** הרז"ה בהשגתו שם אות ו' נחלק ע"ז, וכתב, דלא שנא רואה מתוך הלילה לאחר הלילה, ומתוך הוסת לאחר הוסת, אינה חוששת אלא לתחלת ראייתה שהיא העיקר, עכ"ל.

**ובפשוטו** יסוד הפלוגתא בזה היא, דהראב"ד לטעמי' דס"ל שם לעיל מינה דכשהתחילה לראות קודם הנה"ח והמשיכה ראייתה אחר הנה"ח, אף דאינה אסורה כל עונת היום, מ"מ היא אסורה ביום באותה שעה שהמשיכה ראייתה, והרי דס"ל דיש לאסור גם משום המשך הראי', וע"כ ס"ל דאף בוסת הגוף כל שנמשכת ראייתה אף אחר הוסת, אזלינן גם בתר המשך הראי', והיא אסורה כל העונה, - אך הרז"ה לטעמי' דס"ל דכל שהתחילה לראות קודם הנה"ח והמשיכה ראייתה אחר הנה"ח, אינה אסורה ביום כלל, וכ"ה גם בדבריו שם אות י"א, והרי דס"ל דאין לאסור כלל משום המשך הראי', דהמשך הראי' הוי תוספת דמים בעלמא ואינו מועיל כלל לאסרה, וע"כ ס"ל דבוסת הגוף אינה אסורה אלא בתוך הוסת, אף כשנמשכת ראייתה לאחר הוסת.

ד] **אך** צ"ע בזה בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג', שהכריע כדעת הרז"ה דכל שנמשכת ראייתה כמה עונות, אינה אסורה אלא בעונת התחלת הוסת, עיי"ש, ובדין וסת הגוף שנמשכת ראייתה לאחר הוסת, הכריע שם כד' הראב"ד דהיא אסורה עד סוף העונה, וצ"ע דכיון דבדין ראי' הנמשכת כמה עונות ס"ל דאין לאסור כלל משום המשך הראי', ובתוה"ב הקצר שם פירש דהוא משום דהמשך הראי' אינו אלא תוספת דמים בעלמא, א"כ מ"ט בוסת הגוף שנמשכת ראייתה לאחר הוסת ס"ל דיש לאסור משום המשך הראי'.

**וכבר** עמד ע"ז הב"י בסימן קפ"ט, ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, ונ"ל שטעמו של הרשב"א, שאע"פ שאין הולכין אלא אחר התחלת הוסת, אין שיעור התחלת הוסת פחות משיעור ששיערו חכמים דהיינו עונה, ומשו"ה בסימן וכו' פסק דסגי בעונה אחת, והכא שהראי' נמשכת לאחר שפסק העיטוש והפיהוק אסורה עונה אחת, בין שתימשך זמן מועט בין שתימשך זמן מרובה ואפי' כמה ימים אסורה עונה אחת ואח"כ מותרת, עכ"ל, וצ"ב.

**ב**

ה] **והנה** כתב הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' שער ג', ז"ל, היתה למודה לראות בתחילת הוסת מיד, ה"ז חוששת לכל המשכת הוסת, שאע"פ שלא ראתה עכשיו בתחילת הוסת שמא תראה באמצעו או בסופו, היתה למודה לראות בסוף הוסת אינה חוששת עד סוף הוסת, עכ"ל, וכ"ה בטוש"ע סימן קפ"ט סכ"ד.

**וצ"ב** דכיון דהיכא שהיא למודה לראות בסוף הוסת, מהני הא דקבעה לראות בסופו דמכח זה אינה אסורה בתחילת הוסת, א"כ מ"ט כשהיא למודה לראות בתחילת הוסת היא אסורה אף בסופו, ול"מ לה הא דקבעה לראות בתחילתו.[[1]](#footnote-2)

ו] **והחוו"ד** בסימן קפ"ט סק"ל כתב לפרש בזה, דדוקא כשהוחזקה שאינה רואה עד שמפהקת מקודם שעה או יותר, היא מותרת בתחילת הוסת, דהרי ודאי דלא תראה מקודם, ומשא"כ כשהיא למודה לראות בתחילת הפיהוק, הרי דאף דעכשיו לא ראתה בתחילת הפיהוק, עדיין לא נעקר וסתה ואימר הפיהוק השני הוא שליח הדם, עכ"ד.

**ולכאו'** מכוון דבריו הוא, דיתכן דהא דלא ראתה בתחילת הפיהוק, הוא משום דתחילת הפיהוק לא בא מכח הדם כלל, ומ"מ כיון שלא נעקר וסתה, ה"ה אסורה בסוף הפיהוק, דשמא סוף הפיהוק בא מחמת הדם.[[2]](#footnote-3)

**והנה** לפ"ז הדין נותן דכל הא דהיא חוששת לכל הוסת אף שהיא למודה לראות בתחילתו, היינו רק בוסת קבוע, שאינו נעקר בפעם אחת, אך בוסת שאינו קבוע שהוא נעקר בפעם אחת, הרי דכיון שלא ראתה בתחילת הוסת נעקר וסתה, ואינה חוששת לסוף הוסת, ואי"ז נסתר מסתימת ד' הרשב"א, שהרי ד' הרשב"א קיימי להדיא בוסת קבוע.

**אמנם** צ"ע בזה, דא"כ נמצא דבגונא דהיא למודה לראות בתחילת הפיהוק, וכבר פיהקה ב' פעמים ולא ראתה כלל, ועכשיו פיהקה פעם שלישית ולא ראתה בתחילת הפיהוק, לא תהא חוששת לסופו, דכיון שלא ראתה בתחילתו, ה"ז מצטרף לב' הפעמים שפיהקה ולא ראתה, ונעקר וסתה, וסתימת ד' הרשב"א והטוש"ע משמע דבכל ענין היא חוששת לסוף הוסת.

ז] **והפרד"ר** בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ל"ג ד"ה וצ"ל בטעמו כתב לפרש דטעם הא דאם היתה למודה לראות בסוף הוסת אינה אסורה בתחילתו, ואם היתה למודה לראות בתחילתו היא אסורה בסופו, הוא משום דיותר יש לחוש שמא איחר הוסת לבא מדניחוש שמא יקדים לבא, ועיי"ש שדימה ד"ז למש"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב', דאף למ"ד דוסתות דרבנן היא אסורה כל העונה אחר וסתה מדאורייתא, וקודם שעת וסתה אינה אסורה אלא מדרבנן.

**וצ"ע** בזה בתרתי, חדא, דלכאו' לפ"ז כ"ז הוא לדעת ר' יהודה דס"ל בוסת הימים והשעות דהיא אסורה כל העונה, אך לדעת ר' יוסי דס"ל דאינה אסורה אלא באותה שעה שהיא למודה לראות בה, ולא אסרינן לה אחר שעה זו, והרי דלא חיישינן שמא איחר הוסת לבא, ה"נ בדין דאם היתה למודה לראות בתחילת הוסת לא תהא אסורה בסופו, ובד' הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב משמע דלא פליגי ר' יהודה ור' יוסי כלל בוסת הגוף, - ועוד, דמהיכא פשיטא לי' להרשב"א הך מילתא דלפ"מ דקי"ל כר' יהודה יש לחוש אף לאיחור הוסת אף בוסת הגוף, והרי כיון דחזינן דשאני וסת הגוף מוסת הימים, דבוסת הימים חוששין שתראה קודם שעת הוסת, ובוסת הגוף אין חוששין שתראה קודם שעתה, וע"כ אם היתה למודה לראות בסוף הוסת אינה אסורה בתחילתו, א"כ מנ"ל דגם בוסת הגוף חוששין לאיחור הוסת, והרי לדעת ר' יוסי לעולם אין חוששין לאיחור הוסת, ואף דר' יהודה פליג ע"ז בוסת הימים, אך בוסת הגוף דמודה ר' יהודה דאין חוששין קודם שעת הוסת, מהיכ"ת נימא דחוששין לאחר הוסת.

**ג**

ח] **והנה** בעיקר מש"כ הראשונים לדון בדין וסת הגוף הפשוט אם היא אסורה כל העונה, והוכיחו ממשנתינו דאינה אסורה אלא בשעתו, צ"ע דמה מקום יש לאסרה כל העונה, הרי כל מה שמצינו דהיא אסורה כל העונה, הם בוסת החדש ובוסת הפלגה שהם מכח הגורם דהיום, ובזה הוא דאסרינן לה כל העונה, משום דגורם הראי' קיים כל העונה, אך בוסת הגוף שבאנו לאסרה מכח שהיא חשה במקרי הגוף, הרי אי"ז שייך כלל לעונה זו, ומ"ט תהא אסורה בכל העונה, - וממ"נ אי נימא דזמן ראייתה הוא בתוך הוסת, אין לאסרה כלל לאחר הוסת, ואי נימא דזמן ראייתה הוא גם לאחר הוסת, הי' לנו לאסרה אף בעונה אחרת, ומ"ט יהא זמן איסורה בכל עונה זו.

**ועד"ז** צ"ע גם במש"כ הראב"ד והרשב"א דכל שראייתה נמשכת אחר הוסת, ה"ה אסורה כל העונה, וצ"ע, דאף דבכה"ג אסרינן לה גם אחר הוסת, משום דראייתה אינה מוגבלת לשעת הוסת, מ"מ מ"ט היא אסורה כל עונה זו ומותרת בעונה שאחרי', ומה שייכא ראייתה לעונה.

ט] **ונראה** מזה, דהא דהעונה הויא זמן ראי', הוא משום דכן הוא דרך האשה דכל דיש לה דבר הגורם שתראה, היא עשוי' לראות בכל אותה העונה, וע"כ אף בוסת הגוף, כיון דמכח שהיא חשה במקרי הגוף מחזקינן דעכשיו הוא זמן ראייתה, יש לנו לומר דהיא עשוי' לראות בכל אותה העונה, וזהו שנקטו הראשונים דהי' מקום לאסרה כל העונה, ומה"ט נמי הוא שכתבו דכל שראייתה נמשכת אחר הוסת, ה"ה אסורה כל העונה, דכל העונה הויא זמן ראייתה.[[3]](#footnote-4)

**ד**

י] **והנה** בטעם מה שהוכיחו הראשונים דכל שראייתה מובלעת בתוך הוסת אינה אסורה אחר הוסת, כתב הראב"ד בסימן ג' הכ"ה, ז"ל, כי כמו שאין וסתם תלוי ביום כך אין חושיהם חושי יום אלא חושי השעה בלבד, עכ"ל.

**ויש** להסתפק בביאור טעם זה, אך היינו דכיון דאין וסתם תלוי ביום, אמרינן דזמן ראייתה אינו כלל בכל העונה, ועיקר זמן ראייתה הוא בתוך הוסת, או דלעולם אף בכה"ג הוי עיקר זמן ראייתה בכל עונת הפיהוק, ואך דמ"מ כיון שאין וסתה תלוי ביום, מהני מה שקבעה לה שהיא רואה בתוך הוסת, דמכח זה לא אסרינן לה אלא בתוך הוסת, ואינה אסורה בכל העונה.

יא] **ונראה** שנחלקו בזה האחרונים, דהנה הגר"א בסימן קפ"ט סק"ל כתב במש"כ השו"ע שם דוסת הגוף אין לו זמן ידוע, ז"ל, וראי' ממש"ש היתה למודה כו' רי"א אף ימים ושעות כו' משמע דברישא בלא ימים ולכן לא פליגי שם ר"י ור' יהודה, וכמש"ל ס"ג, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בד' הגר"א, דהא דבוסת הגוף שאינו מורכב עם ימים מודה ר' יהודה דאינה אסורה אלא בשעתו, הוא משום דדמי להיכא דיש לה וסת קבוע לשעות ולא לימים, דאינה אסורה אלא בשעתו, וכמש"כ השו"ע שם ס"ג, וה"נ בוסת הגוף, כיון דאין לה יום קבוע, מהני קביעות השעה דמכח זה לא אסרינן לה אלא בתוך הוסת, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"א שם סקל"ז, שדימה הך דינא דאינה חוששת אלא לשעתו, לדינא דסעיף ג',[[4]](#footnote-5) - ולמדנו מדבריו, דלעולם אף היכא דהראי' מובלעת בתוך הוסת, הוי עיקר זמן ראייתה בכל עונת הפיהוק, ואפ"ה מהני קביעותה לראות בתוך הוסת להתירה בשאר העונה, כיון דכל דאין לה יום קבוע לראייתה, מהני בזה קביעות השעה.

**ונתחדש** עוד בד' הגר"א, דאף היכא דיש לה וסת קבוע, מ"מ כל שאין לה יום קבוע, מהני בה קביעות השעה, דדוקא היכא דיש לה יום מסוים קבוע, הוא דאמרינן דאתי קביעותא דיומא ועקרה לקביעותא דשעה, וע"כ אף דהכא קבעה וסת הגוף, מ"מ כיון דאינו מורכב עם ימים ולא קבעה לה יום, מהני בזה קביעות השעה שקבעה לראות בתוך הוסת, דמכח זה אינה אסורה אלא בתוך הוסת.[[5]](#footnote-6)

יב] **אמנם** הנה מד' החוו"ד נראה דפליג ע"ז, דהנה החוו"ד שם סקל"א כתב לפרש בד' השו"ע שם דכל שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה מתחילת הוסת אף כשהיא למודה לראות בסופו, ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דהוי כוסת הימים, דהויא כמוחזקת דביום שתפהק תראה, ומשו"ה היא אסורה מתחילת הפיהוק, דמתחילת הפיהוק שוב נקרא יום שמפהקת ואסורה, עכ"ד.

**ולכאו'** דבריו מתפרשים כמש"כ שם סוסקל"ד, דהא דבוסת המורכב לימים ופיהוק היא אסורה מתחילת העונה, הוא אף כשראייתה מובלעת בסוף הוסת, דכיון דהיום קבוע, אתיא קביעותא דיומא ועקרה לי' לקביעותא דשעה, עיי"ש, ומבו' דקביעותה לראות בסוף הוסת, הו"ל כקביעות דשעה, וכל דהוי וסתה קבוע לימים, ה"ז עוקר לקביעות השעה, וע"כ היא אסורה מתחילת הוסת, - ומה"ט הוא דכשאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה מתחילת הוסת אף כשהיא למודה לראות בסופו, דכיון דאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת והו"ל כוסת הימים, אמרינן דאתיא קביעותא דיומא ועקרה לקביעותא דשעה, וע"כ ל"מ לה קביעותה לראות בסוף הוסת, והיא אסורה מתחילתו.[[6]](#footnote-7)

**והנה** מבו' לפ"ז מד' החוו"ד, דכל שיש לה וסת קבוע לראות ביום הפיהוק, הרי דאף דאין לה יום קבוע, דהרי אין הפיהוק בא ביום קבוע, מ"מ ל"מ בה קביעות השעה להתירה, ודמי להיכא דקבעה יום קבוע לראייתה, דאתי קביעותא דיומא ועקרה לקביעותא דשעה.

**ולפ"ז** הרי בע"כ דהא דכשראייתה מובלעת בתוך הוסת אינה אסורה בכל העונה, אי"ז משום דכל שאין לה יום קבוע מהני קביעות השעה להתירה, וכמש"כ הגר"א, דהרי אם הוה חשבינן שזמנה הוא בכל העונה, הי' דינה כדין וסת הימים, דל"מ קביעות השעה להתירה, - ובע"כ דהא דאינה אסורה בכל העונה, הוא משום דבכה"ג דראייתה מובלעת בתוך הוסת, אין זמן ראייתה כלל בעונת הפיהוק, אלא עיקר זמן ראייתה הוא בשעת הפיהוק עצמו, וע"כ אינה אסורה אלא בשעתו, וכ"נ להדיא בל' החוו"ד, דרק כשאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק, הוא דהוי כוסת הימים, אך כשראייתה מובלעת בתוך הפיהוק, אי"ז וסת הימים כלל.[[7]](#footnote-8)

יג] **ומד'** הראב"ד יש לסייע לד' הגר"א, דהנה הראב"ד כתב להוכיח דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו, ז"ל, וראי' לדבר מדקתני עלה במתניתין ר' יוסי אומר אף ימים ושעות וסתות, משמע דה"ק כי היכי דוסתות דגופא לא מיתסרא אלא לשעתא, ה"נ וסתות דיומי לא מתסרא אלא לשעתא, ולמאן קאמר לאו לר' יהודה בר פלוגתי' וכו', עכ"ל.

**ונראה** מזה, דהא דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו, הוא משום דאף דעיקר זמן ראייתה הוא בכל העונה, מ"מ מהני קביעותה לראות בתוך הוסת, להתירה בשאר העונה, וזהו דמדמה ר' יוסי דה"נ בוסת הימים, מהני קביעותה לראות בשעת הוסת, להתירה בשאר העונה, - דאי נימא דהא דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו, הוא משום דזמן ראייתה אינו כלל בכל העונה, אלא עיקר זמן ראייתה הוא בתוך הוסת, הרי דאין לדמות לזה דין וסת הימים דלא תחוש אלא לשעת הוסת, שהרי התם הוי עיקר קביעותה ליום זה, שהרי חשבון ההפלגה הוא לפי הימים ולא לפי השעות, ומהיכ"ת דתועיל קביעות השעה להתירה בשאר היום.[[8]](#footnote-9)

**ה**

יד] **והנה** לפמש"נ מד' הגר"א, דאף כשיש לה וסת קבוע, מ"מ כל דאינו בא ביום קבוע, מהני בזה קביעות השעה להתירה בשאר העונה, צ"ע דא"כ מ"ט אם אין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה לאחר הוסת עד סוף העונה, ומ"ט ל"מ קביעות השעה להתירה, ואין לפרש בזה כמש"כ החוו"ד דהוא משום דוסתה הוא ליום הפיהוק, דהרי מ"מ כיון שאין לה יום קבוע לכך, הי' בדין דיועיל בזה קביעות השעות להתירה.

**ונראה** דהטעם בזה הוא, דכל הא דחשבינן דיש לה קביעות דשעה, הוא רק כשהיא רואה בתוך הוסת, דבזה הוא דאמרינן דשעת ראייתה הוא עם הפיהוק, ומהני זה להתירה בשאר העונה, אך כל דאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, וראייתה באה גם בשעה שאינה מפהקת, חשיב דאין לה שעה קבועה כלל לראייתה, וע"כ היא אסורה כל העונה.[[9]](#footnote-10)

**ונמצא** לפ"ז, דהא דכשאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה עד סוף העונה, הוא אף לדעת ר' יוסי, כיון דבכה"ג חשבינן דאין לה שעה קבועה כלל, ודמי לדין וסת הימים, דמודה ר' יוסי דאם אין לה שעה קבועה, היא אסורה כל העונה, וזה מתישב טפי בד' הראשונים שכתבו דלא פליגי ר' יהודה ור' יוסי בוסת הגוף.

טו] **אך** לפ"ד החוו"ד י"ל, דכל הא דכשאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה אף סוף העונה, הוא רק לדעת ר' יהודה, דס"ל דכל שיש לה וסת קבוע לימים ל"מ קביעות השעה להתירה, וע"כ כיון דאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת וחשבינן דוסתה הוא לעונת הפיהוק, ל"מ קביעות השעה להתירה, ואף בוסת הפיהוק שאינו קבוע, היא אסורה כל העונה, משום דגם השעה אינה קבועה, וכל הא דבוסת שאינו קבוע דימים אינה אסורה אלא בשעת הוסת, הוא רק כשהשעה קבועה היא, אך לדעת ר' יוסי דס"ל דאף כשיש לה וסת קבוע לימים מהני קביעות השעה להתירה, אף הכא אינה אסורה עד סוף העונה, ומש"כ הראשונים שלא נחלקו ר' יהודה ור' יוסי בוסת הגוף, הוא בהך גוונא דאיירי במתניתין, שהיא רואה בתוך הוסת.[[10]](#footnote-11)

טז] **ומד'** הש"ך נראה לסייע לד' הגר"א, דהנה הש"ך בסימן קפ"ט סקס"א כתב דהיכא דראייתה מתחלת קודם הפיהוק, היא אסורה כל העונה, דדמי להיכא דראייתה נמשכת לאחר הפיהוק דהיא אסורה כל העונה, ועיי"ש שנסתפק אם בכה"ג היא אסורה כל העונה אף לאחר הפיהוק.

**והנה** אי נימא דהא דכשאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק היא אסורה כל העונה, הוא משום דהוי כקבעה וסת לימים דל"מ קביעות השעה להתירה, הרי לכאו' הדין נותן דאף אם היא למודה לראות קודם הפיהוק, תהא אסורה אף לאחר הפיהוק, דכיון דאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק הוי כקבעה וסת לימים, דל"מ בה קביעות השעה.

**ומד'** הש"ך שנסתפק בדין זה, נראה דס"ל דהא דכשאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק היא אסורה כל העונה, הוא משום דבכה"ג חשיב דאין לה שעה קבועה כלל לראייתה, וזהו שנסתפק דשמא כל שהיא למודה לראות קודם הפיהוק, לא תהא אסורה לאחר הפיהוק, דכלפי לאחר הפיהוק שפיר אית לה קביעות דשעה.[[11]](#footnote-12)

**ו**

יז] **ובזה** נראה לפרש מש"כ הראב"ד דאף דאזלינן בתר תחילת הראי', והמשך הראי' ל"מ לאסרה בכל העונה, מ"מ הכא דתוך הוסת ואחר הוסת חדא עונה היא, כל דפשטה ראייתה לאחר הוסת כולה יומא מן הוסת ואילך מיתסרא.

**ונראה** הביאור בזה, דדוקא כשראייתה נמשכת לעונה אחרת, ובאנו לאסרה באותה העונה, הרי דבזה הוא דאמרינן דכיון דתחילת ראייתה לא היתה בעונה זו, ואין מקום לאסרה בעונה זו אלא משום המשך ראייתה, הרי דבזה אמרינן דל"מ המשך הראי' לאסור את כל העונה, אך הכא דתחילת ראייתה היתה בעונה זו, הרי דכל שנמשכה ראייתה לאחר הוסת, אסרינן לה בכל העונה משום "תחילת ראייתה".

**והטעם** בזה הוא לפמש"נ מד' הגר"א, דמדינא אף בוסת הגוף הי' לנו לאסרה כל העונה, וכל הא דלא אסרינן לה אלא בתוך הוסת, הוא משום דיש לה שעה קבועה לראייתה, - ואשר ע"כ כ"ז הוא כשראייתה מובלעת בתוך הוסת, אך כשנמשכה ראייתה לאחר הוסת ואין לה שעה קבועה ביום לראייתה, תו יש לאסרה כל העונה מכח תחילת ראייתה.[[12]](#footnote-13)

**ונראה** דגם למש"נ מד' החוו"ד דבוסת הגוף מדינא אין לאסרה כל העונה, משום דזמן ראייתה אינו בעונת הפיהוק, אלא הוא בשעת הפיהוק עצמו, מ"מ שפיר אמרינן דכל שנמשכה ראייתה לאחר הפיהוק אסורה כל העונה, - והיינו משום דהרי כל שנמשכה ראייתה לאחר הפיהוק אמרינן דהזמן של כל ראייתה הוא בעונת הפיהוק, וחשיב כוסת הימים, ונמצא דיש לאסרה בכל העונה משום תחילת ראייתה, ול"מ המשך ראייתה אלא דמכח זה אמרינן דגם הזמן דתחילת ראייתה אינו בשעת הפיהוק, אלא הוא בעונת הפיהוק.

יח] **ועד"ז** נראה גם בדעת הרשב"א, דס"ל דכל שראייתה נמשכת לאחר הוסת היא אסורה כל הוסת, ואף דס"ל דבראי' הנמשכת לעונה אחרת, ל"מ המשך הראי' לאסרה כלל, ואינה אסורה בעונה השני' אף בשעה שנמשכה ראייתה.

**ונראה** בטעמו, דכל הא דל"מ המשך הראי' לאסרה כלל, הוא בגונא שהיתה תחילת ראייתה בעונה אחרת, דבכה"ג אמרינן דבע"כ דהמשך ראייתה הוא תוספת דמים בעלמא, כיון דתחילת ראייתה היתה מחמת גורם אחר, - אך כל דהיתה תחילת ראייתה באותה העונה, ואך שבאנו להתירה בכל העונה מכח הא דראייתה היא בתוך הוסת, הרי דע"ז שפיר מהני המשך הראי', דכיון דאין כל ראייתה בתוך הוסת, אסרינן לה בכל העונה מכח תחילת ראייתה, ול"מ מה שהמשיכה ראייתה לאחר הוסת, אלא דמכח זה אמרינן דאין לה שעה קבועה לראייתה, או דמכח זה אמרינן דעיקר זמן וסתה הוא בעונת הפיהוק, ותו יש לאסרה בכל העונה מכח תחילת ראייתה.[[13]](#footnote-14)

**ז**

יט] **ולפ"ז** נראה בביאור מש"כ הרשב"א דאם היתה למודה לראות בתחילת הוסת מיד, ה"ז חוששת לכל המשכת הוסת, שאע"פ שלא ראתה בתחילת הוסת שמא תראה באמצעיתו או בסופו, ול"ד להיכא דהיתה למודה לראות בסוף הוסת, דאינה חוששת בתחילתו.

**ולפמש"נ** נראה, דהאמנם אי נימא דכשהיא רואה בתחילת הפיהוק הוי עיקר זמן ראייתה בתחילת הפיהוק, הי' בדין דכל שלא ראתה בתחילת הפיהוק, הוי זה עקירה לוסתה, ולא תחוש לסוף הפיהוק, והיינו כשהי' וסתה אינו קבוע, או כשכבר פיהקה ב' פעמים ולא ראתה דכל שפיהקה עכשיו ולא ראתה בתחילת הפיהוק ה"ז מצטרף לעקור את הוסת, - אך למש"נ בד' הגר"א דאף כשהיא רואה בתוך הפיהוק, הוי עיקר זמנה בעונת הפיהוק, והא דאינה אסורה אלא בתוך הפיהוק הוא משום דקבעה לה שעה לראייתה שהיא רואה עם הפיהוק, הרי דלפ"ז י"ל דאף שלא ראתה בתחילת הפיהוק, אי"ז עקירה כלל לוסתה, דאכתי אפשר שתראה בסוף הפיהוק,[[14]](#footnote-15) ודמי להיכא דקבעה שעה לראייתה, דאם הוה משכחת גוונא דבאה שעה זו ב' פעמים ביום, הרי ודאי דאף אם לא ראתה בשעה הראשונה, אכתי היא חוששת לשעה השני', וה"נ הכא דכוותה.[[15]](#footnote-16)

**ונפ"מ** בזה, דלפ"ז כל מש"כ הרשב"א דהיא חוששת לכל המשכת הוסת, הוא רק בגונא דאף המשך הפיהוק הוא באותה עונה, דבזה קיימי ד' הרשב"א שם, (דמה"ט הוא שכתב דאם אין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, היא אסורה כל העונה), אך כל שהמשך הפיהוק הוא בעונה אחרת, אינה חוששת לו,[[16]](#footnote-17) - ואמנם יש מקום לדון, דגם כל הפיהוק הוי מעיקר זמן ראייתה, וע"כ אף אם הוא בעונה אחרת, ה"ה חוששת בו, (ולמש"נ בהערה ט"ו, לכאו' ודאי דהוא כן), וצ"ע בזה.

**ח**

כ] **נתבאר** לעיל ענף ה' פלוגתת הגר"א והחוו"ד בטעם הא דכשאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה כל העונה, דלדעת הגר"א היינו משום דבכה"ג חשיב דאין לה שעה קבועה לראייתה, ולדעת החוו"ד היינו משום דבכה"ג הוי קביעותה לעונת הפיהוק, וע"כ אף אם יש שעה קבועה לראייתה, אתי קביעותא דיומא ועקר לקביעותא דשעה.

**ונראה** נפ"מ רבתא בזה לדינא, במש"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ל"ד ד"ה אמנם, דכל שהיא למודה לראות אחר הפיהוק בשעה קבועה ביום, אינה אסורה אלא באותה השעה, עיי"ש, וכ"כ עוד שם בד"ה אולם י"ל, עיי"ש, - ונראה דכ"'ז הוא לדעת הגר"א דאף היכא דאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת מהני בה קביעות שעה להתירה, כיון דאין וסתה ביום קבוע, וכל הא דאסרינן לה כל העונה הוא משום דאין לה קביעות שעה, וע"כ בכה"ג שהיא רואה בשעה קבועה, אינה אסורה אלא באותה השעה, אך לדעת החוו"ד דהיכא דאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת חשיב כקבעה וסת לימים, דל"מ בה קביעות שעה להתירה, הרי ממילא דאף אם היא רואה בשעה קבועה, ה"ה אסורה כל העונה.

כא] **ומצאנו** הדברים מפורשים כן בד' החוו"ד בסימן קפ"ט סק"א שכתב דבוסת הקפיצות שהיא רואה בשעה קבועה לאחר הקפיצה, אינה אסורה אלא בשעתה, משום דאין אשה קובעת וסת לקפיצות והו"ל כוסת שאינו קבוע ומהני בה קביעות השעה להתירה, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם סקכ"ב, - ומבו' להדיא בדבריו, דלדעת הסוברים דאשה קובעת וסת לקפיצות, הרי דאף אם היא רואה בשעה קבועה, ה"ה אסורה כל העונה, והיינו משום דדמי לוסת הגוף דאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, דחשיב כקבעה וסת לימים, ול"מ קביעות השעה להתירה.[[17]](#footnote-18)

**וכ"ה** מבו' גם בד' הסד"ט בסימן קפ"ט סוסקכ"ט, עיי"ש דמפורש בדבריו דאף אם היא רואה בשעה קבועה ביום, כגון דיש לה שעה קבועה לוסת המקרה שבגופה ודרכה לראות דם חצי שעה קודם לכן, מ"מ כיון דאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, היא אסורה כל העונה, ול"מ קביעות השעה להתירה.

כב] **אמנם** הנה מד' הב"י יש להוכיח דבכה"ג דיש לה שעה קבועה לראייתה, אינה אסורה אלא באותה השעה, אף שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, דהנה הב"י בסימן קפ"ט סכ"ד נסתפק לדעת הסוברים דאשה קובעת וסת לקפיצות, אם דינו כוסת הגוף שאינה חוששת להם אלא בשעתם, כשכל ראייתה מובלעת בתוך הוסת, או דהיא חוששת לכל העונה שקפצה בה, ועיי"ש שהביא מש"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ו הי"ג דוסת הקפיצות אינה חוששת להן אלא שעתן, כיצד היתה רגילה בהן לאחר קפיצה מיד או בקרוב לה שעה ושתים, משעבר אותו זמן בודקת ומשמשת את ביתה, עכ"ל, ומזה נלמד דדין וסת הקפיצות הוא כדין וסת הגוף, עכ"ד.

**וצ"ע** דאף אם דמי דין וסת הקפיצות לדין וסת הגוף שאינה חוששת לו אלא בשעתו, מ"מ מ"ט אם היא רגילה לראות בקרוב לקפיצה שעה או שעתים, אינה אסורה כל העונה, ומ"ש מוסת הגוף דאם אין כל ראייתה מובלעת בתוך הוסת, היא אסורה כל העונה, ובד' הב"י שם מבו' להדיא דדין זה הוא גם בוסת הקפיצות, דאם אין ראייתה מובלעת בתוך הקפיצות, היא אסורה כל העונה.[[18]](#footnote-19)

**ומוכח** מד' הב"י, דכל הא דכשאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה כל העונה, הוא רק כשאין לה שעה קבועה לראייתה, אך כל שיש לה שעה קבועה לראייתה אינה אסורה אלא באותה השעה, וע"כ ה"נ בוסת הקפיצות, כל שהיא רואה בקרוב לה שעה או שעתים, ויש לה שעה קבועה לראייתה, אינה אסורה אלא בשעה זו.[[19]](#footnote-20)

**ט**

כג] **ויש** להוסיף בזה, דהנה הראב"ד בשער הוסתות סימן א' ה"י הוכיח דכל שאין לה וסת קבוע לימים מהני בה קביעות השעות, ממה שאמרו לקמן ס"ו א' בההיא איתתא דכל אימת דהות סלקא מטבילת מצוה הוית חזיא דם, ואתיא לקמי' דר' יוחנן ואמר לה שמא דימת עירך עלתה ביך לכי והבעלי לו על גב הנהר, והרי דכיון שיום טבילתה לא הי' קבוע, אינה חוששת אלא לשעתה בלבד.

**והחוו"ד** בסימן קפ"ט סק"א כתב לפרש בזה, דהא דמהני בזה קביעות השעות, הוא משום דטבילה כקפיצה דמיא דאין אשה קובעת לה וסת, ואך דהיא חוששת לכך כוסת שאינו קבוע, וכמש"כ ההגמי"י בפ"ח מאיסו"ב, וכ"כ הרמ"א בסימן קפ"ט סי"ז, וע"כ מהני בזה קביעות השעות להתירה, וכ"כ החזו"א בסימן פ"ו סק"ב.

**והחוו"ד** בסימן קפ"ז סקט"ו עמד בזה בד' השו"ע שם ס"י דמבו' דכל שראתה ג"פ בליל טבילתה קבעה לה וסת, והרי דאשה קובעת וסת לטבילה, ועי' גם בד' הפליתי בסימן קפ"ט סקכ"ג שעמד בזה, ועיי"ש מש"כ בזה.[[20]](#footnote-21)

**גם** בעיקר דרך זו בדעת הראב"ד יש להעיר, דבד' הראב"ד לא מצינו להדיא להך דינא דאף דאין אשה קובעת וסת לקפיצות מ"מ היא חוששת להן כוסת שאינו קבוע, אך שמא יש ללמוד כן מדבריו בסימן ד' ה"א במהדו"ב שמנה בכלל מיני הוסתות לוסת הגוף ע"י אונס בימים שאינם קבועים, וצ"ע.

כד] **אמנם** הנה לפ"ד הב"י והגר"א נראה לפרש לד' הראב"ד בע"א, דהנה הרי עיקר מש"כ החוו"ד דאם היתה קובעת וסת לטבילה, ל"ה מהני קביעות השעה להתירה, נת' לעיל סקכ"א דהוא משום דס"ל דכל שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, הוי וסתה לעונת הטבילה, וחשיב כוסת הקבוע לימים, דל"מ קביעות השעה להתירה.

**ולפ"ז** הרי דלמש"נ מד' הב"י והגר"א, דאף כשאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, מהני קביעות השעה להתירה, דאף דיש לה וסת קבוע, מ"מ כיון דאין וסתה ביום קבוע, מהני בזה קביעות השעה, מתפרשים ד' הראב"ד בפשיטות, דלעולם אשה קובעת וסת לטבילה, וכמש"כ השו"ע בסימן קפ"ז, ואפ"ה מהני בה קביעות השעה להתירה, כיון דאין וסתה ביום קבוע, ומזה הוא שלמד הראב"ד, דכל דלא קבעה יום קבוע לראייתה, מהני בה קביעות השעה.

**י**

כה] **בעיקר** מש"כ הרשב"א דכל שהיא למודה לראות בסוף הפיהוק אינה אסורה בתחילתו, נת' בסימן ט"ז ענף א' מד' כמה מקמאי דפליגי ע"ז, וס"ל דאף כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, היא אסורה בתחילתו, וכל הא דמפלגינן במשנתינו בין היכא דהיתה למודה להיות רואה בתחילת הוסת להיכא דהיתה למודה לראות בסופו, הוא רק לענין טומאת טהרות, עיי"ש.

**והנה** לפ"ז לכאו' הדין נותן לדעתם, דכל שהיא דרכה לחוש כמה ימים במקרי הגוף והיא רואה בסופם, תהא אסורה בכל ימים אלו, דאף שאין דרכה לראות אלא בסופם, הרי זהו דינא דוסת הגוף, דכל שהיא רואה בסופו, ה"ה אסורה בכל הוסת.

כו] **אך** לפמש"נ בדברינו נראה די"ל דבכה"ג מודו דאינה אסורה בכל ימים אלו, דכל הא דס"ל דהיא אסורה אף בתחילת הפיהוק, הוא רק משום דראייתה היא בעונה זו, ונמצא דאף תחילת הפיהוק הוי בעונת ראייתה, וע"כ אף דלא אסרינן לה בשעה שאינה מפהקת, משום דקבעה לראות עם הפיהוק, מ"מ היא אסורה בתחילת הפיהוק, - אך בגונא דדרכה לחוש כמה ימים במקרי הגוף והיא רואה בסופם, הרי נמצא דעונת תחילת הפיהוק, אינה כלל עונת ראייתה, וע"כ אין לאסרה בו, וצ"ע בזה.[[21]](#footnote-22)

1. ויש להוסיף, דהרי חזינן דמהני מה שקבעה לראות בתוך הוסת, דמכח זה היא מותרת אחר הוסת, והרי דמהני קביעותה שלא תיאסר לאחר שעת הקביעות, ולא אמרינן דשמא נתעכב הדם, וא"כ מ"ט היא אסורה בסוף הוסת, אף שקבעה לראות בתחילתו, וכבר עברה שעת קביעותה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונתחדש לפ"ז, דלא אמרינן דסתמא דמילתא הוי כל הפיהוק מגורם אחד, וכיון שתחילתו אינו מכח הדם, אף סופו אינו מכח הדם, אלא יש לחוש דאף דתחילתו אינו מכח הדם, מ"מ סופו הוא מכח הדם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף, דגדולה מזו מצינו בדין וסת הקפיצות, דכל שהיא רואה אחר הקפיצה ואין לה שעה קבועה, היא אסורה כל העונה שאחר הקפיצה, וכמש"כ הב"י בסימן קפ"ט סכ"ה, וכ"ה בחוו"ד בסימן קפ"ט סקכ"ב, וכ"ה בדבריו בסימן קפ"ז סוסק"א בדין וסת אכילת שום, והרי דאף דאין ראייתה בגרמת היום כלל אלא בגרמת הקפיצה, מ"מ מכח זה היא עשוי' לראות בכל עונה זו, - וכ"ש בוסת הגוף, די"ל דמכח מקרי הגוף אמרינן דיום זה הוא יום ראייתה, וראייתה הוא בגרמת היום, וע"כ יש מקום לאסרה בכל העונה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם העירוני בזה, דהרי הך דינא דבוסת שאינו קבוע לימים מהני קביעות השעה להתירה, מבו' בד' הראב"ד דהוא רק כשהשעה קבועה היא, אך כל שאין השעה קבועה, אינה מועלת להתירה, וע"כ בכל וסת שאינו קבוע, היא אסורה בכל העונה, ולא אמרינן שלא תהא אסורה אלא בשעה שראתה, וא"כ אם הא דבוסת הגוף אינה אסורה כל העונה, הוא משום דהוי כוסת שאינו קבוע לימים דמהני קביעות השעה להתירה, הי' בדין דבוסת שאינו קבוע לפיהוק, תהא אסורה כל העונה, כיון שלא קבעה שראייתה היא בתוך הוסת, - ואין לומר דכל הא דבעינן שתהא השעה קבועה, הוא רק כשיש לה וסת שאינו קבוע לימים, ומשא"כ בוסת הגוף דאין וסתה לימים כלל, ולא חשיב אף כוסת שאינו קבוע לימים, דמד' הראב"ד שם שהביא מההיא דהיתה רואה בליל טבילתה, מבו' דאף דלא הי' וסתה לימים כלל, מ"מ כל הא דהיא מותרת בכל העונה, הא רק משום שהי' לה שעה קבועה.

   ושמא י"ל בזה, דשאני וסת הגוף דדרך הוא שהיא רואה בתוך הוסת, וע"כ אף כשהוא וסת שאינו קבוע יש לנו לתלות שקביעותה הוא לראות בתוך הוסת וה"ז מועיל להתירה בשאר העונה, וע"כ ל"ד לוסת שאינו קבוע דימים, דכל שלא קבעה את השעה, אי"ז מועיל להתירה בשאר העונה, ואכתי צ"ע בזה, ועמש"נ עוד בזה בהערה הבאה בסופו. [↑](#footnote-ref-5)
5. שוב נתבוננתי דשמא יש לפרש לד' הגר"א בע"א, והיינו דלעולם כל שהיא רואה בתוך הוסת, הוי עיקר זמן ראייתה בתוך הוסת, ומה"ט הוא דאינה אסורה בכל העונה, ול"ב בזה לדין קביעות שעה, ומש"כ הגר"א דהוא משום דאין לה וסת קבוע לימים, קאי על הא דכשהיתה למודה לראות בסוף הוסת היא מותרת בתחילת הוסת, דזה הוא רק מדין קביעות דשעה, והיינו משום דעיקר זמן ראייתה הוא עם הפיהוק, וכבר מתחילת הפיהוק הוי עיקר זמן ראייתה, ואפ"ה היא מותרת עד סוף הפיהוק, משום שאין וסתה קבוע לימים, אלא הוי וסתה עם הפיהוק.

   ולדרך זו נמצא, דלא נחלק הגר"א כלל ע"ד החוו"ד, דאף דמד' החוו"ד מוכח דכל שהיא למודה לראות עם הוסת, אין זמן ראייתה כלל בעונת הפיהוק, אלא זמן ראייתה הוא בשעת הפיהוק עצמו, וכמש"נ להלן סקי"ב, מ"מ בהא דאם היתה למודה לראות בסוף הוסת אינה אסורה בתחילתו, י"ל דמודה החוו"ד דהוא מדין קביעות דשעה, וכאשר כן נראה בד' החוו"ד בסימן קפ"ט סוסקכ"ד.

   ולפ"ז ניחא מש"נ בהערה הקודמת להעיר, דאם כל הא דאינה אסורה כל העונה הוא משום דאין לה וסת קבוע לימים ומהני בזה קביעות דשעות, א"כ בוסת שאינו קבוע לפיהוק הי' לנו לאסרה כל העונה, ולהנ"ל ניחא, דבאמת הא דאינה אסורה כל העונה, הוא משום דעיקר זמן ראייתה הוא בתוך הוסת, ורק הא דאינה אסורה בתחילת הוסת כשהיא למודה לראות בסופו, הוא משום דאין וסתה לימים ומהני בזה קביעות השעות, - ולפ"ז י"ל דכל הא דאינה אסורה בתחילת הוסת, הוא רק בוסת קבוע, אך בוסת שאינו קבוע שראתה פעם אחת בסוף הוסת, היא אסורה בתחילתו, (אך בד' הב"ח בסימן קפ"ט סל"ב מבו' דאף בוסת שאינו קבוע לפיהוק שראתה בסופו, אינה אסורה בתחילתו), וגם י"ל, דכיון דאין וסתה לימים כלל, אלא הוי וסתה לשעת הפיהוק, ע"כ מהני בזה אף שעה שאינה קבועה להתירה, (דרק כשיש לה וסת לימים אלא שאינו קבוע, לא שרינן לה אלא כשיש לה שעה קבועה). [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"ה מבו' בד' החוו"ד בסימן קפ"ז סק"א, דהא דכשאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה מתחילתו, הוא רק מכח דינא דר' יהודה דהיא אסורה בכל עונת הוסת, אך לא חשבינן לה כשעת הוסת, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומכח זה הוא דחלוק הדין היכא דראייתה מובלעת בתוך הוסת מהיכא דראייתה נמשכת לאחר הוסת, דהיכא דראייתה מובלעת בתוך הוסת, אין לה עונה כלל, ועיקר זמן ראייתה הוא בשעת הפיהוק, וע"כ אינה אסורה אלא בשעה זו, ומשא"כ כשראייתה נמשכת לאחר הפיהוק, אין עיקר זמנה בתוך הפיהוק, אלא עיקר זמנה הוא בעונת הפיהוק, וע"כ הוא דאסרינן לה מתחילת הוסת, ול"מ קביעותה לראות בסוף הוסת להתירה, דאתי קביעותא דיומא ועקרה לקביעותא דשעה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם באמת בד' הראב"ד נראה טפי, דהא דמהני קביעותה לראות בתוך הוסת להתירה בשאר העונה, אי"ז משום דהוי כוסת שאינו קבוע לימים דמהני בו קביעות השעה, שהרי דעת הראב"ד שם דאף אם יש לה יום קבוע לאותם סימנים אינה אסורה אלא עם הוסת, ובכה"ג שיש לה יום קבוע לאותם סימנים, בפשוטו דמי לוסת הקבוע לימים, לפשטות ד' הראב"ד דאיירי אף כשפיהקה בג' ר"ח חדשים רצופין וראתה, ואפ"ה מהני בה קביעותה לראות בתוך הוסת להתירה בשאר העונה, - ועוד, דאי נימא דהא דאינה אסורה אלא עם וסתה, הוא משום דהוי כוסת שאינו קבוע לימים דמהני בו קביעות השעה, א"כ מ"ט לא הוכיח הראב"ד להך מילתא דבוסת שאינו קבוע לימים מודה ר' יהודה דמהני קביעות השעה, מהא דבוסת הגוף אינה אסורה אלא עם הוסת.

   וע"כ נראה בדעת הראב"ד, דהא דבוסת הגוף אינה אסורה עם וסתה, הוא משום דקביעות זו שהיא רואה עם וסתה, אלימא טפי מקביעות שעה, וע"כ אף דבקביעות שעה ס"ל לר' יהודה דאינה מועלת להתירה בשאר העונה, דקביעותא דיומא אסר לה ועקר לקביעותא דשעה, מ"מ קביעות זו שהיא רואה עם וסתה, מועלת להתירה בשאר העונה, אך ר' יוסי מדמי זל"ז, דכמו דקביעותה לראות עם וסתה מועלת להתירה בשאר העונה, ה"נ קביעות שעה מועלת להתירה בשאר העונה.

   אמנם עיקר ביאור זה, לכאו' אינו מתישב בל' הראב"ד בסימן ג' הכ"ה, שכתב דכמו דאין וסתם תלוי ביום, כך אין חושיהם חושי יום אלא חושי השעה בלבד, וי"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולפ"ז הי' נראה לדעת הגר"א, דאם היתה למודה לראות בסוף הוסת ונמשכת ראייתה לאחר הוסת, אף דהיא אסורה כל העונה לאחר הוסת, מ"מ אינה אסורה בתחילת הוסת, דכלפי זה שפיר איכא קביעות דשעות, וזה כדעת הדברי חמודות והגר"ז שהבאנו בסימן ט"ז סקי"ג.

   אך יש מקום לומר, דכיון דאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, ולא קבעה לה לראות עם הפיהוק, ל"מ כלל מה שקבעה לראות בסוף הפיהוק, דרק כשקביעותה הוא לראות עם הפיהוק, מהני גם מה שקבעה לראות בסופו, דקבעה לראות עם סוף הפיהוק, והרי דעת כמה מקמאי דל"מ כלל קביעותה לראות בסוף הוסת להתירה בתחילת הוסת, וכמש"נ בסימן ט"ז ענף א', וע"כ י"ל דאף לדעת הרשב"א דמהני קביעות זו להתירה בתחילת הוסת, היינו רק כשקביעותה היא לראות עם הפיהוק, דבזה אמרינן דקבעה לראות עם סוף הפיהוק, אך כל שאין קביעותה לראות עם הפיהוק, ל"מ כלל מה שקבעה שלא לראות עד סוף הפיהוק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. אמנם אין הדבר מוכרע, דבד' החוו"ד בסימן קפ"ט סקל"א משמע דבהא דכשאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה עד סוף העונה, לא הוצרך לה"ט דחשיב דוסתה הוא לעונת הפיהוק, ולא הוצרך לזה אלא לפרש טעם הא דהיא אסורה מתחילת הוסת אף כשהיא למודה לראות בסופו, וי"ל דמודה דיש לאסור בזה גם משום דחשיב דאין לה שעה קבועה כלל, וע"כ אף לר' יוסי תהא אסורה עד סוף העונה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועמש"נ להלן ענף ח' נפ"מ רבתא לדינא בפלוגתא זו, ונת' שם סקכ"א דמד' הב"י יש ללמוד כד' הגר"א. [↑](#footnote-ref-12)
12. והיינו משום דלקבוע מהו שעת ראייתה, מהני אף המשך הראי', וכדחזינן דאף לדעת ר' יוסי דאינה אסורה כל העונה, מ"מ היא אסורה בכל השעה שנמשכה ראייתה, ואשר ע"כ כל שנמשכה ראייתה לאחר הוסת, מהני זה לקבוע דאין לה שעה קבועה לראייתה, וע"כ היא אסורה כל העונה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף, דהנה הראב"ד כתב ללמוד להך מילתא דמהני המשך הראי' לאסרה, מהא דלר' יוסי היא אסורה כל שעת הוסת, ופירש דהיינו דהיא אסורה כל השעה שנמשך ראייתה, - ואי נימא דהרשב"א מודה לזה דדינא דר' יוסי הוא דהיא אסורה כל השעה שנמשך ראייתה, ואינו מפרש כמשמעות ד' התוס' דדינא דר' יוסי הוא דהיא אסורה באותה השעה משעות היום שהתחילה לראות בה, וכן פירש המאירי, הרי מבו' להדיא דכל דהמשך ראייתה הוא באותה העונה, מהני המשך ראייתה לקבוע מהו שעת ראייתה, וכל מה שנחלק הרשב"א דל"מ המשך ראייתה לאסור, הוא רק כשהוא בעונה אחרת, דכיון דתחילת ראייתה היתה מחמת גורם אחר, אמרינן דמה שהמשיכה לראות בעונה אחרת, הוא תוספת דמים בעלמא, וכמש"נ.

    וי"ל עוד עד"ז, דהא דלר' יוסי אסרינן לה בכל השעה שנמשכה ראייתה, הוא משום דעיקר הגורם דראייתה הוא העונה, ואך שבאנו להתירה בשאר העונה משום קביעות השעה, ובזה הוא דאמרינן דהיא עלולה לראות בכל השעה שנמשכה ראייתה, וליכא בזה לקביעות השעה המתרת, ומשא"כ כשנמשכה ראייתה לעונה אחרת, דאין בה כלל לגורם ראייתה, ל"מ המשך ראייתה לאסרה, וה"נ הכא דכוותה, כיון דמדינא הי' לנו לאסרה כל העונה, ובאנו להתירה משום קביעותה לראות בתוך הוסת, הרי דכל שנמשכה ראייתה לאחר הוסת, היא עלולה לראות אף שלא בתוך הוסת, וליכא בזה להקביעות המתרת. [↑](#footnote-ref-14)
14. דאמנם אם תראה שלא בתוך הפיהוק, הוי זה עקירה לוסתה, כיון שקבעה לראות עם הפיהוק, אך כל שתראה בסוף הפיהוק, אי"ז עקירה לוסתה, דאף שקבעה לראות בתחילת הפיהוק, הרי סוף הפיהוק לא גרע מתחילת הפיהוק, וג"ז הוי שעת וסתה. [↑](#footnote-ref-15)
15. וי"ל עוד עד"ז, דאף אי נימא דכשהיא למודה לראות בתוך הפיהוק, הוי עיקר וסתה עם הפיהוק, מ"מ י"ל דעיקר זמנה הוא בכל הפיהוק, ומה שהיא למודה לראות בתחילתו או בסופו אי"ז אלא מדין קביעות שעה, וכמש"נ לעיל בהערה ח' לדון בזה, וע"כ אף אם לא ראתה בתחילתו יש לחוש שתראה בסופו, דגם בזה יתקיים קביעות וסתה, - ונפ"מ בין ב' הדרכים הוא כשהי' לה וסת שאינו קבוע לפיהוק, ופיהקה בשחרית ולא ראתה ואח"כ פיהקה בין הערבים, אם היא חוששת שתראה, דאי נימא דעיקר זמן הוסת הוא בכל עונת הפיהוק, אף בכה"ג היא חוששת, אך אי נימא דעיקר זמן הוסת הוא עם הפיהוק, הרי דבכה"ג אינה חוששת, דכבר נעקר וסתה במה שלא ראתה עם הפיהוק הראשון. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולא מיבעיא בגונא שהי' לה וסת שאינו קבוע לפיהוק, או שהי' לה וסת קבוע וכבר פיהקה ב' פעמים ולא ראתה, דבכה"ג נעקר וסתה ע"י שפיהקה עכשיו ולא ראתה בעונת תחילת הפיהוק, - אלא אף בגונא דאין נעקר וסתה ע"י שפיהקה עכשיו ולא ראתה, מ"מ יש מקום לומר דכיון שראינו שפיהוק זה בא מכח גורם אחר, שהרי לא ראתה בעונתו, יש לתלות דגם המשך הפיהוק הוא מחמת גורם זה, ואין לחוש שתראה בו. [↑](#footnote-ref-17)
17. אמנם הנה הפרד"ר שם הביא לד' החוו"ד דבוסת הקפיצות שהיא רואה בשעה קבועה, אינה אסורה אלא בשעה זו, וכתב דנראה דלענין זה יש לדמות וסת הגוף לוסת הקפיצות ואף בוסת הגוף כה"ג אינה אסורה אלא בשעה זו, ותמוה טובא, דלהדיא כתב החוו"ד דהא דאינה אסורה אלא בשעה זו, הוא משום דאין אשה קובעת וסת לקפיצות והו"ל כוסת שאינו קבוע, ולפ"ז ודאי דבוסת הגוף דהיא קובעת וסת, תהא אסורה כל העונה, ולא תועיל קביעות השעה להתירה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובלא ד' הב"י, הי' מקום לומר דהרמב"ן לית לי' כלל להך דינא דכל שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה כל העונה, דהרמב"ן שם ה"ט לא חילק בזה, וכ"כ בדעתו בס' סוגה בשושנים סימן ו' סק"ה, אך בד' הב"י נראה להדיא דד' הרמב"ן אלו מתישבים לפ"מ דקי"ל דבוסת הגוף תלי אם כל ראייתה מובלעת בתוך הוסת, וה"נ בוסת הקפיצות דכוותה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ואמנם אכתי צ"ע בזה, דהרי בוסת הגוף שאין כל ראייתה מובלעת בתוך הוסת, והיא נמשכת שעה אחת אחר הוסת, היא אסורה כל העונה, ולא אמרינן דחשיב דיש לה שעה קבועה לראייתה, שהיא רואה שעה אחר הפיהוק, וא"כ מ"ט בוסת הקפיצות שהיא רואה בקרוב לה שעה או שעתים, חשיב דיש לה שעה קבועה, ואינה אסורה כל העונה, וכבר עמד ע"ז הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ל"ג ד"ה עוד זאת.

    ונראה דצ"ל בזה, דשאני בוסת הגוף דאין מקרי הגוף גורמים לראייתה, וכל הא דכשהיא רואה בתוך הוסת חשיב דיש לה שעה קבועה, הוא משום דקבעה לה שראייתה באה עם פיהוק, וע"כ כל שראייתה נמשכת לאחר הפיהוק, נמצא דליכא קביעות שעה כלל לראייתה, ומשא"כ בוסת הקפיצות דהקפיצה גורמת לראייתה, שפיר איכא קביעות שעות כלפי הקפיצה, שהיא רואה שעה או שעתים אחר הקפיצה, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך עיי"ש שכתב דדבריו אינם מתישבים בדעת הש"ך בסימן קפ"ז סקל"ה דס"ל דתשמיש כקפיצה דמי, וגם לכאו' אין דבריו מתישבים לדעת השו"ע גופי' שלא הביא כלל לוסת דאכילת שום, וי"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. ונראה עוד עד"ז, דהנה בפשוטו כל שהיא רואה פעמים בתחילת הוסת ופעמים בסופו, קבעה לה וסת לכל הפיהוק, ולפ"ז לכאו' הדין נותן דאם היא רגילה לחוש כמה ימים במקרי הגוף ופעמים שהיא רואה בתחילתם ופעמים שהיא רואה בסופם, תהא אסורה בכל ימים אלו.

    אך למש"נ יש מקום לדון, דבכה"ג לא קבעה לה וסת כלל, דדוקא כשכל הפיהוק הוא באותה עונה ופעמים היא רואה בתחילתו ופעמים היא רואה בסופו, קבעה לה וסת לעונת הפיהוק, אך כל דהפיהוק הוא בכמה עונות ופעמים היא רואה בעונת תחילת הפיהוק ופעמים היא רואה בעונת סוף הפיהוק, לא קבעה וסת כלל, שהרי לא באו ג' ראיותי' מגורם אחד, דפעמים שהיא רואה מחמת תחילת הפיהוק, ופעמים שהיא רואה מחמת סוף הפיהוק, ואף דנימא דסוף הפיהוק לא גרע מתחילת הפיהוק, מ"מ א"א שתקבע וסת לתחילת הפיהוק, דכיון דבאמצע קביעותה הי' פעם אחת שפיהקה ולא ראתה בעונת תחילת הפיהוק, עקרה לוסת זה.

    ואמנם יש מקום לדון דבכה"ג תקבע וסת לתחילת הפיהוק, מכח דינא דהרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג', בדין פיהקה וראתה ביום שאחר הפיהוק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-22)