כלים פי_ג מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ג מ"ו**

א] **עץ המשמש את המתכת טמא ומתכת המשמש את העץ טהור,** בחזו"א סימן י"ז סקי"ג כתב, דעיקר דין המשנה הוא, דכלי המחובר מב' מינים אזלינן בתר עיקר שבה, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פי"א מ"ד דהכל הולך אחר עושה המלאכה, והשאר נטפל לחלק העיקר שבה, ואשמועינן מתניתין דהחפין שבפותחת מקרי עושה המלאכה, עכ"ד, וכ"כ במשנ"א.

והנה בתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ז' כתב, ז"ל, ולא מבעיא כלי מתכות שנעשה לשמש עם הקרקע שהוא טהור, שהוא בטל אגב הקרקע, אלא אפי' נעשה לשמש פשוטי כלי עץ טהור, כדתנן בפי"ב דכלים וכו', זה הכלל כל דבר המחובר לטמא טמא, וכל המחובר לטהור טהור, ובפי"ג עץ המשמש את המתכת טמא ומתכת המשמש את העץ טהור, עכ"ל, וכ"ה בהל' מקואות להרא"ש סימן י"ב, ומ' מדבריו, דהא דמתכת המשמש את העץ טהור, הוא משום דהמתכת בטל אגב העץ והוי כמותו, ונ' דה"נ דינא דעץ המשמש את המתכת טמא, הוא משום דהעץ בטל אגב המתכת והוי כמותו, ויל"פ דזהו גם דינא דתוספתא דהכל הולך אחר עושה המלאכה, דעושה המלאכה הוא עיקר הכלי, ושאר הכלי בטל אליו והוי כמותו.

ועי' עוד בפי' הר"ש והרא"ש אהלות רפט"ז שכתבו דעץ המשמש את המתכת חשיב ככלי מתכת ואמרינן בי' דחרב ה"ה כחלל, ובביאור הגר"א יו"ד סימן ק"כ סקי"ט כתב דהך דינא דעץ המשמש את המתכת טמא ומתכת המשמש את העץ טהור, הוא אף לגבי דין טבילת כלים, עיי"ש.

ב] **פותחת של עץ וחפין שלה של מתכת,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמפרש דפותחת הוא מפתח שפותחין בו את הדלתות וחפין הן שיני המפתח, וכ"ה גם בפיהמ"ש פ"ח דשבת, וכ"נ גם בל' הרמב"ם בפ"ד מכלים ה"ה, אך בפירש"י ותוס' שבת דפ"א. מבו' דמפרשי דפותחת הוא המנעול וחפין הן שיני המנעול, וזהו שכתבו דהפותחת יש לה בית קיבול ומקבל המפתח, ועי' בחת"ס שם מש"כ בזה.

ג] **אפי' אחת טמאה,** מבו' מזה דל"ב שיהיו כל עושי המלאכה של מתכת, אלא אף בשאין אלא א' מהן של מתכת, סגי בזה לטמאות את הכלי, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן מ"ז.

ד] **פותחת של מתכת וחפין שלה של עץ טהורה,** מבו' מזה דפותחת של עץ אינה מקב"ט, משום דחשיבא כפשוטי כלי עץ, אמנם הנה בפירש"י שבת דפ"א. פירש להא דתניא התם דחפי פותחת טהורין קבען במפתח טמאין, ז"ל, טמאין וכו', ואי משום דמחובר לפותחת וכל המחובר לטהור טהור, פותחת יש לה בית קיבול ומקבל מפתח, עכ"ל, והרי דפותחת של עץ חשיבא ככלי קיבול ומקב"ט, ובתוס' הרא"ש שם הק' על דבריו ממתניתין דהכא דמבו' דהפותחת עצמה טהורה היא, גם בתשו' הרי"ד סימן ט"ז הביא ד' רש"י דפותחת של עץ טמאה משום דהויא כלי קיבול, והביא כן גם בשם כמה מבעלי התוס', ותמה על דבריהם ממתניתין דהכא דאין פותחת של עץ טמאה, ובטעם הא דאי"ז טמא משום בית קיבול, כתבו התוס' והר"ן שם דהוא משום שאין המפתח עשוי לטלטל ע"י אותו בית קיבול, ובתשו' הרי"ד שם כתב דהוא משום שאינו חשוב בית קבול אלא חלל העשוי להכניס בו ולהצניע שם דומיא דשק, אבל זה שיש בפותחת הוא נקב בעלמא ולא יקרא בית קיבול, ועי' במג"ש שם מש"כ בזה, ויתבאר בענין זה בעזה"י לקמן פט"ז.

ה] ובמג"ש שם כתב לישב בכמה אנפי, חדא, דפותחת דהכא איירי בשאין לו בית קיבול אלא שפותחין אותו דרך חור שבדלת, או דמיירי שהמפתח קבוע בו והוי בית קיבול העשוי למלאות ואינו בית קיבול, או דאיירי מתניתין לגבי טומאה ישנה שאינה אלא בכלי מתכות, וע"ז הוא דקאמר דאזלינן בתר החפין, עכ"ד, ושמא י"ל עוד בזה, דפותחת דהכא אי"ז כפותחת דהתם, דפותחת דהתם הוא מנעול, וכאשר כן מבו' מהא דתניא התם דשל גל אע"פ שחיברן בדלת וקבען במסמרים, והרי דאיירי במנעול הקבוע בדלת, אך פותחת דהכא הוא מפתח, וכמו שפירש הרמב"ם, וע"כ כל שהיא של עץ הו"ל פשוטי כלי עץ ואינו מקב"ט.

ו] התוס' שם הקשו עוד על פירש"י שפירש דפותחת גורמת טומאה לחף, מהא דתנן הכא דבתר חפין אזלינן, וכן הק' הרמב"ן והריטב"א שם והרי"ד בתשו' ט"ז, ועי' במג"ש שם מש"כ בזה, וי"ל עוד למש"נ לעיל אות ה' לדון דפותחת דהתם הוא מנעול ופותחת דהכא הוא מפתח.

ז] **טבעת של מתכת וחותם שלה של אלמוג טמאה וכו',** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דהטבעת עיקר והחותם משמש, ומבו' בדבריהם דהך דינא הוא מכח כללא דעץ המשמש את המתכת ומתכת המשמש את העץ, ואף דהכא אין החותם משמש את הטבעת, מ"מ כיון שהטבעת היא עיקר הכלי, חשיב החותם כמשמש, דלישנא דעץ המשמש את המתכת אינו בדוקא, אלא הוא בכל גוונא דעיקר הכלי הוא ממתכת והחלק הטפל הוא מעץ.

אך באלי' רבה כתב דהא דתנן טבעת לא קאי אכיצד, וכנראה היינו משום דס"ל דהכא דאין החותם משמש את הטבעת, ל"ש כלל דינא דעץ המשמש את המתכת ומתכת המשמש את העץ, והא דאזלינן בתר הטבעת, הוא משום דינא דהכל הולך אחר המעמיד, וס"ל דדינא דהכל הולך אחר המעמיד לאו היינו דחשבינן להמעמיד כעיקר והכלי טפל אליו, וכדינא דעץ המשמש את המתכת וכו', אלא היינו דכיון דהעמדת החותם הוא ע"י הטבעת, חשיב אף החותם כמינו של הטבעת, וע"כ אי"ז ענין לכללא דרישא.

ח] בשבת דנ"ט: תניא, היא של מתכת וחותמה של אלמוג טמאה היא של אלמוג וחותמה של מתכת טהורה, ור' נחמי' מטמא, שהי' ר' נחמי' אומר בטבעת הלך אחר חותמה וכו', וחכ"א הכל הולך אחר המעמיד.

והנה ממש"כ הר"ש דבפותחת החפין חשובין עיקר והפותחת משמשת ובטבעת הויא הטבעת עיקר והחותם משמש, מבו' דאף לדעת רבנן דבטבעת הולכין אחר המעמיד וחשיבא הטבעת עיקר, מ"מ מודו דבפותחת החפין חשובין עיקר והחותם משמש, והולכין אחר החפין, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם פ"ד מכלים שפסק דבמפתח אזלינן בתר השינים ובטבעת שיש עלי' חותם אזלינן בתר הטבעת.

אך הנה התוס' בשבת דפ"א. כתבו, דהא דתנן הכא בפותחת וחפין דאזלינן בתר חפין, אתיא כר' נחמי' דלא אזיל בתר מעמיד אלא בתר משמש, והמהר"ם שם תמה ע"ז, שהרי במתניתין דהכא תנן דבטבעת וחותם אזלינן בתר הטבעת, והרי דמתניתין דלא כר' נחמי', ובחזו"א סימן י"ז סק"ג הוסיף, שהרי לקמן מ"ז תנן במעבד ומזרה וכו' דאזלינן בתר השינים, ואי נימא דלרבנן אזלינן בזה בתר המעמיד, ואתיא מתניתין דהתם כר' נחמי', א"כ נמצא דרישא וסיפא ר' נחמי' ומציעתא רבנן, ועיי"ש שכתב דבע"כ דמודו רבנן גבי פותחת דהחף הוא העיקר והפותחת משמש לה וכד' הר"ש.

ט] ובטעם ד' הרמב"ם והר"ש והרא"ש דברישא מודו רבנן דאזלינן בתר החפין ולא אזלינן בתר הפותחת שהיא המעמיד, כתב בחזו"א סימן י"ז סקי"ג דכל הא דס"ל לרבנן דאזלינן בתר המעמיד, הוא רק בהני דתניא התם דחשיב המעמיד טפי, וע"כ ס"ל דאזלינן בהו בתר המעמיד, אע"ג דבעלמא אזלינן בתר עושה המלאכה, אך בפותחת דלא חשיב המעמיד, מודו רבנן דאזלינן בתר עושה המלאכה.

י] ובשו"ת חת"ס יו"ד סימן ר"ו הוסיף לפרש בזה, דהנה יש לדקדק בהך ברייתא דשבת דמסיים דחכ"א הכל הולך אחר המעמיד, דחכמים היינו ת"ק, ועוד יל"ד, דבמתניתין דהכא לא נזכר כלל מדין דבר המעמיד, אלא מטעם עץ המשמש את המתכת דהכל הולך אחר עיקר הכלי, וע"כ נראה דג' מחלוקות בדבר, דרבנן בתראי ס"ל דהכל הולך אחר המעמיד, אפי' שיהא הכלי עיקר והמעמיד משמש לו, אך ת"ק ור' נחמי' ס"ל דהכל הולך אחר עיקר הכלי והמשמש בטל לגבי העיקר אפי' יהא המשמש מעמיד את כל הכלי, אך בכלי ששניהם צריכין זל"ז, דצריך הכרע איזה נקרא עיקר הכלי ואיזה נקרא משמש, בזה הוא דפליגי ת"ק ור' נחמי', דת"ק ס"ל דהמעמיד יכריע, ולר' נחמי' אין מעלה כלל בהעמדה אלא בתר עיקר פעולת הכלי וכוונת תשמישו אזלינן, ומתניתין דהכא אתיא כת"ק דר' נחמי', וע"כ ברישא דהחפין עיקר והפותחת משמש, מודו דאזלינן בתר חפין, ובטבעת וחותם הוא דס"ל דאזלינן בתר הטבעת, עכ"ד, ועיי"ש שכתב לפ"ז לפרש ד' התוס' בשבת שכתבו דמתניתין דהכא ר' נחמי' היא, דקשיא דהרי סיפא דטבעת רבנן היא, וכתב דכוונת התוס' היא דר' נחמי' ומחלוקתו היא, ועמש"כ עוד לפ"ז בישוב פסקי הרמב"ם, ונת' להלן אות כ"ב.

ועד"ז כתב בשו"ת גוו"ר או"ח כלל ב' סימן י"ז, והוסיף לפרש דטעם החילוק בין רישא לסיפא הוא, משום דברישא אם הי' אפשר להיות השינים עומדים מאליהן בפנ"ע, כן הי' עושה, ול"ה אדם חושש לעשות להם בית יד לשיקבעו בהן, לכן בהאי אמרי' דכיון דמעמיד זה הוא גרוע לכן חשבינן לי' למשמש ודייני' לי' לגריעותא להיותו טפל לגמרי לגבי השינים, אמנם לגבי החותם שעושין לה טבעת לקבוע בה החותם, אע"ג דהטבעת משמשת את החותם, מ"מ הרי בלא"ה יש חשיבות לטבעת, דכמה בנ"א עושין טבעת מבלי שישים בהם חותמות, וכיון דיש חשיבות לטבעת בפנ"ע וגם היא סבה להעמיד החותם על מתכונתו, אזלי בתר הטבעת ואמרי' בי' הכל הולך אחר המעמיד, אע"ג דהטבעת הוי תשמיש לחותם, עכ"ד.

יא] והנה בד' התוס' בע"ז דע"ה: מבו', דכלי עץ המחושקין סביב ברזל מבחוץ, חשיבי ככלי מתכת, למ"ד דהכל הולך אחר המעמיד, וכ"ה בתוס' ר"י מפאריש ובריטב"א שם, וברא"ש שם סימן ל"ה, ובאו"ז שם סימן רצ"א, ובתשו' ר"י הזקן סימן נ"ו, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תרכ"א, ועיי"ש במה שנחלקו בדין טבילת כלים, ובב"י יו"ד סימן ק"כ הכריע לדינא לטבלם בלא ברכה, וכ"כ הש"ך שם סקי"ב והביא כן מאו"ה ומהרי"ל, והרמ"א שם ס"ז כתב, דכלי המתוקן ביתדות של ברזל ובלא היתדות לא הי' אפשר להשתמש בו והם מבפנים צריך טבילה, ופירש הגר"א שם דהוא משום דכל הא דלא אזלינן בטבילת כלים בתר המעמיד, הוא משום דאין משתמשין בהן דרך המתכת ול"ה דומיא דכלי סעודה דמדין, אך ביתידות שהן מבפנים, אזלינן בתר המעמיד.

ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סימן ר"ו ובחזו"א סימן י"ז סקט"ו, שכתבו דלפי דבריהם דכל הא דאזלי רבנן בתר המעמיד, הוא רק היכא דהמעמיד חשיב טפי והוא מכלל עיקר הכלי, הרי דבכלי עץ המחושקין בברזל, לית לן למיזל בתר המעמיד, אך בד' התוס' וש"ר הרי מבו' דאף בכה"ג אזלינן בתר המעמיד, והרי שדעתם דכללא הוא דלעולם אזלינן בתר המעמיד, ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סימן ר"א ומהרש"ם ח"ד סימן קי"ד וחזו"א שם שעמדו ע"ז.

יב] גם מד' הראשונים בשבת דט"ו: שהבאנו להלן אות י"ג ואילך, שדנו לדמות דין מעמיד דהתם בכלי זכוכית שניקב והטיף לתוכו אבר, לדין מעמיד דהכא, ולרבנן דס"ל הכא דאזלינן בתר המעמיד, אף התם אזלינן בתר המעמיד, נ' דיש ללמוד דס"ל דהא דהכא אזלי רבנן בתר המעמיד, כללא הוא דלעולם אזלינן בתר המעמיד, דאי נימא דלאו כללא הוא דלעולם אזלינן בתר המעמיד, אלא רק במקום דהוא חשוב כעיקר הכלי, א"כ אי"ז ענין לדהתם, דודאי סתימת האבר אינה עיקר הכלי, ואמנם בד' התוס' שם י"ל למש"כ החת"ס והגוו"ר דג' מחלוקות בדבר, אך בד' הריטב"א אי"ז מתישב, וכן אי"ז מתישב בד' רשב"ם שהביא בתוס' תלמיד ר"י הזקן שם.

יג] בשבת דט"ו: מוקמינן להא דתנן דאלו חוצצין בכלים הזפת והמור בכלי זכוכית, כגון שניקבו והטיף לתוכן אבר, ור"מ היא דאמר הכל הולך אחר המעמיד, דתניא כלי זכוכית שנקבו והטיף לתוכן אבר אמר רשב"ג ר"מ מטמא וחכמים מטהרין.

והנה דעת רשב"ם, שהביא בתוס' תלמיד ר"י הזקן שם ונרמז גם בד' התוס' שם, דדין מעמיד דהתם דמי לדין מעמיד דפליגי בי' חכמים ור' נחמי', ועיי"ש שהק' דקשיא דחכמים אחכמים, דהך חכמים לית להו הכל הולך אחר המעמיד, וקשיא אחכמים דפ' במה אשה דאית להו התם הכל הולך אחר המעמיד, ומכח זה פירש דטעמא דחכמים הוא משום דלאו סתימה היא, אך היכא דהויא סתימה כו"ע אזלי בתר המעמיד, וכ"נ גם מד' ר"פ בהגהת סמ"ק סימן קצ"ט, וכן נקט הט"ז ביו"ד סימן ק"כ סק"ח וכ"ה בתשו' מהר"ם בן חביב בגוו"ר או"ח כלל ב' סימן ט"ז, ועיי"ש בגוו"ר סימן י"ז מש"כ בזה.

אמנם התוס' שם כתבו, ז"ל, ובפ' במה אשה דקתני שהי' ר' נחמי' אומר וכו' וחכ"א הכל הולך אחר המעמיד, לא מייתי הכא, דהכא קרי מעמיד זה מה שנותנין לתוכם, והתם קרי מעמיד דבר המעמיד כלי עצמו כגון עמודי סולם שמחברים את השליבות, עכ"ל, וכ"ה בתוס' תלמיד ר"י הזקן שם בשם ר"י, ובחי' הריטב"א שם.[[1]](#footnote-2)

יד] והנה בד' הריטב"א שם מבו', דמעמיד דהתם שאינו מעמיד את כל הכלי אלא את המשקה גרע, וע"כ הוא דס"ל לרבנן דלא אזלינן בכה"ג בתר המעמיד, ומשא"כ במעמיד כל הכלי ס"ל לרבנן דאזלינן בתרי', ולפ"ז מ' דר"מ דס"ל דאף התם אזלינן בתר המעמיד, כ"ש דבמעמיד כל הכלי ס"ל דאזלינן בתרי', וכ"מ בל' הגר"א יו"ד סימן ק"כ סקי"ט.

אמנם הנה תנן בשבת דס"ב. לא תצא אשה וכו' ולא בטבעת שיש עלי' חותם וכו' ואם יצתה חייבת חטאת דברי ר"מ, והנה הרי בגמ' שם דנ"ט: אמר ר' זירא דמתניתין דאם יצאה בטבעת שיש עלי' חותם חייבת, ר' נחמי' היא, אך לדעת רבנן דאזלינן בתר המעמיד, אם יצאה בה פטורה, כיון דהטבעת עצמה תכשיט היא, ולפ"ז הרי מהא דמחייב ר"מ בשיצאה בטבעת שיש עלי' חותם, יש ללמוד דס"ל כר' נחמי' דלא אזלינן בתר המעמיד.

וכבר עמד ע"ז בתוס' תלמיד ר"י הזקן שם ד"ס., ז"ל, וא"ת א"כ ר"מ דאית לי' במתניתין דבתר חותם אזלינן כר' נחמי' ולית לי' דבתר המעמיד אזלינן, ובפ"ק אית לי' לר"מ דכלי זכוכית שנשבר והטיף לתוכן אבר ומעמיד לי' להאי כלי דאזלינן בתר האי מעמיד, ואיכא למימר דשאני התם דהוא עביד לי' כלי האי אבר, אבל הכא סומך בעלמא הוא ותו לא, עכ"ל, והיינו דבהטיף לתוכן אבר, הרי בלא האבר הוי הכלי נקוב ולאו כלי הוא, והאבר הוא דעביד לי' לכלי, וע"כ אזיל ר"מ בזה בתר מעמיד, ומשא"כ בטבעת וחותם דהחותם הוי כלי בפנ"ע והטבעת אינה אלא סומך בעלמא, ואף בעול דאזלינן לר' נחמי' בתר סמלוניו, אף שסמלוניו בפנ"ע לא חזיין כלל, אך מ"מ אין העול משמש אלא להעמידם ולסמכם, ומשא"כ בכלי שניקב דסתימת האבר משויא לעיקר הכלי.

וביחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע, ז"ל, מיהו ר"מ י"ל דאית לי' דר' נחמי', דעד כאן לא קאמר ר"מ הכא דכלי זכוכית שניקב, אלא מפני שכשניקב טהר דבהכי עסקינן דניקב בכדי טהרה, הלכך כשהטיף לתוכו אבר לסותמו ה"ה עכשיו כלי, ומי עשאו כלי וגרם לו לקב"ט על כרחך אותה סתימה, הלכך הכל הולך אחר אותו המין, אבל בטבעת ועול וכן כולם שא"א שלא יבא החותם באחרונה לקבעו באותו היקף העשוי לו וכן הסמלונים וכו', נמצא הן הן גמר מלאכה ותיקון הכלי, הלכך י"ל דר"מ בההיא כר' נחמי' ס"ל, עכ"ל,[[2]](#footnote-3) ואמנם לא פסיקא לי' הך מילתא, ועיי"ש שסיים, ז"ל, ואת"ל דכל מקום הולך אחר המעמיד כ"ש דכרבנן ס"ל אבל רבנן לא ס"ל כוותי', עכ"ל.

טו] ובאמת צ"ב דמה דנו הראשונים לדמות דין מעמיד דהכא לדין מעמיד דכלי שניקב והטיף לתוכו אבר, הרי התם בע"כ דין אחר הוא, שהרי אין האבר מעמיד טפי מעיקר הכלי, ובע"כ דהא דאזלינן בתרי' הוא משום דהאבר גמר הכלי, וכמש"כ תלמיד ר"י הזקן גופי', וא"כ אי"ז ענין לדינא דהכא, וביותר קשיא בד' רשב"ם ודעימי' דס"ל דלחכמים דאזלינן הכא בתר מעמיד, ה"נ אזלינן התם בתר מעמיד.

ונ' דצ"ל בזה, דהגם דהתם כל הא דאזלינן בתר האבר הוא משום דהוא גמר הכלי, היינו משום דבלא זה ל"ה חשוב כלל כמעמיד הכלי, ומהני הא דהוא גמר הכלי שיהא עליו תורת מעמיד דהכלי, ותו הדר דינא דאזלינן בתר המעמיד, וע"כ שפיר י"ל דהוי חד דינא עם דינא דהכא דאזלינן בתר המעמיד, ואך דהכא שהוא מעמיד גמור, ל"ב שיהא גמר הכלי על ידו.

טז] בגדר הך דינא דהכל הולך אחר המעמיד, נסתפק בקה"י סימן י"ד אם היינו דכיון דהמעמיד עיקר והשאר טפל לו, נחית על כל הכלי דין ותורת כלי מתכות, או היינו דחלק המתכות כיון שהוא המעמיד הוא עיקר הכלי ותורת כלי מתכות עליו, והשאר אינו טמא אלא בתורת ידות וכיו"ב.

ועיי"ש שכתב להוכיח בזה, ממש"כ התוס' בע"ז דע"ה: דכלי עץ המחושקין סביב ברזל מבחוץ, אפי' למ"ד הכל הולך אחר המעמיד א"צ טבילה, כיון דאין משתמשין בהן דרך המתכת, דכלי סעודה האמורים בפרשה היינו שמשתמשין בהן, עכ"ל,[[3]](#footnote-4) ואי נימא דדינא דהכל הולך אחר המעמיד היינו דכל הכלי חשיב שהוא ממין המעמיד, א"כ הרי גם צד הפנימי גופי' הוא ככלי מתכות, ובע"כ מד' התוס' דהגם דאזלינן בתר המעמיד, מ"מ אין הנטפל לו חשוב כחלק ממין המעמיד, עכ"ד.

אך יש מקום לדחות בזה, דכיון דדינא דהלך אחר המעמיד הוא רק בכלי העשוי מב' מינים, אך במעמיד כלי ע"ג דבר אחר ל"ש דינא דהלך אחר המעמיד, וכמש"נ להלן אות י"ז מד' מהרי"ל, ע"כ כיון דלגבי טבילת כלים כלי סעודה אמורים בפרשה, יש לנו לדון על הצד שמשתמשין בו בפנ"ע, ול"ש בזה דינא דהלך אחר המעמיד, ובזה מבו' מש"כ הב"י ביו"ד סימן ק"כ דכ"ה דכלי עץ שהמעמיד הוא מברזל א"צ טבילה, משום דאין משתמשין בהן דרך המתכת, ה"נ בכלי מתכת שהמעמיד הוא מעץ, צריך טבילה, משום דמשתמשין דרך המתכת, ואכמ"ל.

והראוני באו"ה שער נ"ח דין ע"ז, ז"ל, ואפילו כ"ע שניקב והטיל בו טלאי של מתכת צריך להטבילו דהכל הולך אחר המעמיד ונחשב ככולו מתכת, ואע"פ שאין מטבילו אלא מחמת הטלאי, מ"מ צריך שיכסה את כל הכלי ולא סגי שיכסה רק הטלאי לבדו, דאף העץ נחשב כמתכת דבטיל הוא לגבי' כיון שהוא מעמידו, עכ"ל, והרי דמשום דינא דמעמיד חשיב כל הכלי ככלי מתכת, אך שמא יש לחלק בין דין מעמיד דהתם בכלי שניקב והטיף לתוכו, לדין מעמיד דהכא, עמש"נ לעיל בזה, ומבו' עוד בדבריו, דכל מה שצריך לטבול את כל הכלי, הוא רק משום דחשיב כולו ככלי מתכת, ועי' בקה"י שם מש"כ בפרט זה.

ויש להוסיף, דגם לצד זה דמשום דינא דהלך אחר המעמיד חשיב כל הכלי ככלי מתכת, שורש הדין הוא משום דהמעמיד הוא עיקר הכלי ונטפל שאר הכלי אליו, וע"כ דימו הראשונים דה"נ בכלי של ישראל שעשה גוי את המעמיד יהא חייב טבילה מדינא דהלך אחר המעמיד, ואכמ"ל.

יז] הב"ח באו"ח סימן תרכ"ט וסימן תר"ל?, כתב בדין מעמיד הסכך בדבר המקב"ט, דהואיל ועיקרו של סכך אלו מעמידין אותו, הוי כאילו סיכך בדבר המקב"ט, כדקי"ל בעלמא שהכל הולך אחר המעמיד, עכ"ד, גם בתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"ו עמד בתו"ד, דאי כללא הוא דלעולם אזלינן בתר המעמיד, א"כ מ"ט לא פסלינן מכח זה בשמעמיד הסכך בדבר המקב"ט, אך הנה מצאתי בשו"ת מהרי"ל סימן קנ"ז אות ט' ששאל השואל, ז"ל, ואם נאמר בסוכה שחברו דבר המעמיד הסכך במסמרים של ברזל וא"א לעמוד בלא מסמרים, אם אמרינן הלך אחרי המעמיד ויקרא דבר המקב"ט, והשיב מהרי"ל, ז"ל, אבל טעמא דידך משום דהכל הולך אחר המעמיד ליתא, דההוא איירי שמעמיד כלי לקבל משקה דאיירי בי' ר"מ בפ"ק דשבת וקיימא לן כוותי', אבל מעמיד עיקר הכלי היינו פלוגתא דרבי נחמי' ורבנן וכו' ואין עניינם לכאן, ואין למידין משם לענין סוכה דהוי מחובר, והתם פליגי לענין כלי הי נינהו עיקר הכלי, ולענין טבעת מחובר לבית אמר דבטיל לגבי בית והרי הוא כמוהו, ולא משום הלך אחר המעמיד, עכ"ל, ונ' כונתו, דכל דינא דהלך אחר המעמיד ל"ש אלא בכלי העשוי מב' מינים, אך המעמיד כלי ע"ג דבר אחר, ודאי ל"ש בזה דינא דהלך אחר המעמיד.

יח] בכס"מ פ"ד מכלים ה"ח כתב בשם מהר"י קורקוס, ז"ל, שכל שהוא לקיימו שאם לא הוא הי' נאכל הכל, חשבינן למקיים שהוא עיקר הכלי וטמא, וה"ז דומה לטבעת של מתכת וחותמה של אלמוג דטמאה דאזלינן בתר טבעת המעמדת אע"פ שעיקר התשמיש הוא בחותם, ול"ה משמש את העץ אלא היכא דהוי לנוי שאין שם שום תועלת אלא יפוי העץ בלבד, עכ"ל, ומבו' בדבריו דגם בכה"ג שאי"ז מעמיד ממש את הכלי, אלא הוא מקיים את הכלי, איכא לדינא דהלך אחר המעמיד, וצ"ע.

יט] כתבו התוס' ביומא דע"ב. ד"ה שמעמידין צפוין, ז"ל, שמעמידין ציפויין, נ"ל דאפי' ציפוי זהב שעליהן בטל לגבי דידהו, דבכל דוכתא העץ בטל לגבי המתכת לענין טבילה ולכל מילי, דאמר הלך אחר המעמיד, ובעצי שטים אינו כן שהרי שלחן של עצי שטים הי' ומצופה זהב ואפי' הכי תורת כלי עליו שהציפוי בטל לגבי העץ וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריהם דדינא דאזלינן בתר הצפוי, הוא משום דהצפוי חשיב כמעמיד, וכן נ' ביחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע, ז"ל, במאני דקוניא פליגי בהו ר"א ורבינא לענין לקוחין מן הגוי אם צריכין טבילה וכו', וחד אמר כסופו דהוא מתכת והוא עיקר וצריך, והלכתא כסופו דהיינו לחומרא, ואיני יודע אם מפני כיון שכולו מחופה בקוניא, מעמיד כזה חשוב לד"ה, עכ"ל, והרי דהא דאזלינן בתר הצפוי הוא מדינא דהלך אחר המעמיד, וצ"ע, שו"ר במהרש"ם ח"ג סימן כ' שכתב דלדעת התוס' ביומא כל הא דאזלינן בתר הצפוי הוא רק כשהוא מעמיד, ועיי"ש שכתב עוד בשם נכדו דלפ"ד התוס' דוקא במצופה מבפנים ומבחוץ וגם כל הכלי מצופה אז הציפוי עיקר, עיי"ש.

כ] ובאבנ"ז חו"מ סימן ע"א עמד בזה להיפך, דלמש"כ התוס' בשלהי חגיגה בשם י"מ, דצפוי שאינו עומד צפוי דק שאינו יכול לעמוד בפנ"ע, א"כ מ"ט אמרינן דהכל הולך אחר הצפוי, הרי כיון שהעיקר מעמיד את הצפוי, חשיב כאילו גם הצפוי הוא ממין העיקר, וכתב די"ל די"מ אלו סוברין דאינו הולך אחר המעמיד, עכ"ד.

?עמש"נ לעיל פי"א מ"ג בדין צפוי, היכן חשיב כמתכת המשמש את העץ,?

כא] הרמב"ם בפ"ד מכלים ה"ו פסק כדעת רבנן דבטבעת שיש עלי' חותם אזלינן בתר המעמיד, וכן פסקו בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תרכ"א, ובאו"ז ע"ז סימן רצ"א, ובהגה' ר"פ לסמ"ק מ' קצ"ט, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א יו"ד סימן ק"כ ס"ז, וכמש"כ הגר"א שם סקי"ט.

אמנם הנה הרא"ש בשלהי ע"ז הביא דיש מצריכין טבילה בכלים שיש להן חשוקים של ברזל משום דהכל הולך אחר המעמיד, וכתב ע"ז, ז"ל, ולא נהירא דמנ"ל דהלכה כרבנן וכו', דילמא כר' נחמיה קי"ל דלא אזיל בתר מעמיד דסתם משנה דבמה אשה מוקי התם כר' נחמי', עכ"ל, וכ"ה בתוס' ר"י מפאריש שם. גם בתשו' ר"י הזקן סימן נ"ו כתב כן דקי"ל כר' נחמי' משום דסתם משנה דפ' במה אשה כוותי', וכ"כ בשמו בתוס' תלמיד ר"י הזקן שבת ד"ס..[[4]](#footnote-5)

כב] וצ"ע בזה בדעת הרמב"ם, שכתב בפי"ט משבת ה"ג דאשה שיצאת בטבעת שיש עליה חותם חייבת, וקשיא, שהרי בשבת דנ"ט: מוקמי' לה כר' נחמי' דלא אזיל בתר מעמיד, אך לרבנן דאזלי בתר מעמיד ה"ה פטורה, ופירש"י דהוא משום דלרבנן דאמרי גופה של טבעת עיקר ואדעתא דטבעת נפקא ביה וטבעת ודאי תכשיט הוא, וא"כ היאך מזכי הרמב"ם שטרא לבי תרי, דמחד גיסא פסק כחכמים דאזלינן בתר מעמיד, ומאידך גיסא פסק דאם יצאה בטבעת שיש עלי' חותם חייבת.

ובפשוטו צ"ל בזה, למש"כ בחי' הריטב"א שבת ד"ס. בשם התוס', דלשנויא דרבא דהתם, אתיא מתני' אפי' כרבנן, ומודו רבנן דכיון שאין דרך אשה להתקשט בחותם דטבעת שיש עליה חותם אינו תכשיט לה, ואע"פ שלענין קב"ט אין החותם עיקר, לאו הא בהא תליא, עכ"ל, והריטב"א גופי' כתב כן לפום שנויא דרנב"י, ז"ל, ואפי' לרבנן דאמרי טבעת עיקר ולא חותם ראוי הוא שיהא משוי בשבת, דלגבי שבת תכשיט גמור בעינן וזה אינו חשוב תכשיט גמור כיון שיש בו חותם שאינו ראוי לה, עכ"ל, ולפ"ז מתישב היטב פסקי הרמב"ם, וכעי"ז כתבו בשפ"א שם ובחזו"א סימן י"ז סקי"ד.

ובשו"ת חת"ס יו"ד סימן ר"ו כתב לישב בזה, למש"כ שם ונת' לעיל אות י', דג' מחלוקות בדבר, דרבנן בתראי ס"ל דבכל גווני אזלינן בתר המעמיד אפי' בשהכלי הוא עיקר, ואילו ת"ק ס"ל דרק בכלי ששניהם צריכין זל"ז אזלינן בתר המעמיד, ולפ"ז כתב דגם לגבי שבת איכא נפ"מ בין ת"ק לרבנן בתראי, דלרבנן בתראי דס"ל הכל בטל לגבי מעמיד אפי' העיקר לגבי המשמש, א"כ החותם בטל לגבי טבעת ביטול גמור וכמאן דליתי' דמי והנושאו בשבת פטור, משא"כ לת"ק לא חשיבי המעמיד כולי האי לבטל אידך בטול גמור, אלא מטעם משמש אתאינן עלה, ולענין טומאה הולכין אחר עיקר, אבל עכ"פ משמש מיהא הוה ולענין שבת משוי הוא, וא"כ שפיר אתיא מתניתין דשבת כסתם מתניתין דהכא וכת"ק דר' נחמי', עכ"ד.

כג] **טבעת של עץ וכו' טהורה,** התוס' בשבת דנ"ב: הקשו דהא יש בה בית קיבול מקום מושב החותם, ותירצו דאי"ז בית קיבול דאמרינן בית קיבול העשוי למלאות לא שמי' בית קיבול, עכ"ד, ובתורע"א כאן תמה על דבריהם, וכן תמה בשו"ת שבו"י ח"א סימן ל"ג, ועמש"כ בזה בערול"נ ובשפ"א סוכה די"ב:, ויתבאר ענין זה בעזה"י לקמן ספי"ז?.

כד] **השן שבטס שבפותחת ושבמפתח,** מהא דתני פותחת ומפתח בתרתי, מבו' בפשוטו דפותחת אי"ז מפתח אלא הוא המנעול, וכמו שפירשו הראשונים בשבת שהבאנו לעיל אות ב', אך הרמב"ם שפירש ברישא דפותחת היינו מפתח, מבו' בדבריו דמפרש דהכא תרי גווני מפתח נינהו.

כה] **טמאה בפנ"ע,** בחזו"א סימן י"ז סק"ח כתב, דטעם הא דהשן טמא בפנ"ע, הוא משום שהוא משמש בפנ"ע כדמשמע מל' הרא"ש, או משום דחשיב השן כעיקר הכלי, עיי"ש בדבריו.

כו] הר"ש כתב, דאי שן וחף הכל א', קשה דהכא קתני שבפותחת טמאה בפנ"ע, ובפ' המוציא יין תניא חפי פותחת טהורין, וכתב דשמא יש קבועים ויש שאינם קבועים, והרע"ב כתב, דשן ל"ד לפין, שהשן משמשת בפנ"ע משא"כ בפין, הלכך טמאה בפנ"ע, עכ"ד.

והנה התוס' בשבת דפ"א. כתבו, דאף החפין בפנ"ע קודם שנקבעו ראויים הם קצת ליתנם בפותחת, והא דהן טהורין הוא משום דגולמי כלי מתכות טהורין, וכ"ה בחי' הרמב"ן והריטב"א והר"ן שם, ובתשו' הרי"ד סימן ט"ז, ולפ"ז הרי מתישב היטב קו' הר"ש, דכל הא דתניא דחפי פותחת טהורין, הוא רק קודם שקבען בפותחת שעדין לא נגמרה מלאכתן והוו גולמי כלים, אך אחר שקבען בפותחת ונגמרה מלאכתן, ה"ה טמאין בפנ"ע, ועי' חזו"א סימן י"ז סוסק"ח.

כז] ומצאנו הדין מפורש כן בחי' הריטב"א בשבת שם לדעת רש"י, ז"ל, רש"י ז"ל פירשה בחפי פותחת של עצם דומיא דמתני' דאתינן עלה, ופירש ז"ל חפי פותחת טהורים דלא חזו לכלום והו"ל כגולם שהוא טהור, קבעם בפותחת הרי נגמרה מלאכתם וטמאין "אפי' ניטלו משם" דפשוטי כליהן טמאים ככלי מתכות, עכ"ל.

ונ' דמקור ד' הריטב"א לזה בדעת רש"י, הוא ממה שפירש"י שם, ז"ל, טמאין, דכלי עצם ככלי מתכות ופשוטיהן טמאין בהכל שוחטין, ואי משום דמחובר לפותחת וכל המחובר לטהור טהור, פותחת יש לה בית קיבול ומקבל מפתח, עכ"ל, וכבר תמה בחי' הר"ן שם, דכיון דס"ל דפותחת חשיבא ככלי קיבול וטמאה, א"כ מ"ט הוצרך לפרש דטומאת החפין הוא משום דפשוטי כלי עצם טמאין, הרי אף אם היו טהורין, כיון שקבען בפותחת וכחד כלי הוא דינא הוא שיהיו טמאין, ועמש"כ בזה במהר"ם ובמג"ש ובחת"ס שם, וע"כ פירש הריטב"א בד' רש"י, דמהא דתניא דקבען בפותחת טמאין מ' דכל שקבען בפותחת ה"ה טמאין אף אם ניטלו משם, וע"ז פירש"י דהוא משום דפשוטי כלי עץ טמאין, אך אי משום דהמחובר לטמא טמא, ל"ה החפין טמאין אלא בעודם מחוברין בפותחת.

אך בעיקר ד' הריטב"א צ"ע, דכיון שפירש"י דהא דהחפין בפנ"ע טהורין הוא משום שאינם ראויים לכלום, הרי לכאו' ל"ב לטהרן משום דהוו כגולמי כלים, אלא לאו כלי הם כלל, והתוס' ודעימייהו שפירשו שטהרתן הוא משום גולמי כלים, הוא משום דמפרשי דאע"פ שלא נקבעו ראויין הם קצת ליתנם בפותחת, עי' בדבריהם, וצ"ע בזה.

כח] ובתשו' הרי"ד סימן ט"ז הביא מכמה מבעלי התוס' שפירשו דאיירי התם בחפין של עצם או של עץ, והא דכשקבען בפותחת טמאין, הוא משום שהפותחת יש לה בית קיבול והן קבועין בפותחת והוו כלי א', עיי"ש, ולדעתם נ' דהא דהחפין בפנ"ע טהורין, הוא משום שפשוטי כלי עץ וכלי עצם טהורין, וכ"ה להדיא במאירי בשבת שם, ולפ"ז מתישב בפשיטות קו' הר"ש, דע"כ הכא דאיירי בשן של מתכת, שפיר תנן שהיא טמאה בפנ"ע.

?בדין כלי שניקב ועשה הגוי את המעמיד, עי' טור יו"ד סימן ק"כ בשם הריצב"א, ובב"י שם כתב, ז"ל, ומ"ש רבינו וריצב"א כתב דאפילו אם נותן לו כלי שבור וכו'. כלומר לא מיבעיא בנותן חתיכת כסף לאומן גוי לעשות לו כלי מחדש שצריך טבילה אלא אפילו אם נותן לו כלי שבור לתקנו אם לא היה מחזיק רביעית ותקנו שמחזיק רביעית צריך טבילה דקי"ל הכל הולך אחר המעמיד כלומר וכיון שהכלי זה אינו עומד כתיקונו אלא על ידי גוי חשיב כאילו הוא של גוי כן נראה לי לפרש דברי רבינו וכו', והגמי"י כתבו בפי"ז (מהלכות מאכלות אסורות דפוס קושטא ה"ו) בשם סמ"ק (סי' קצט בהגהות אות ב) בלשון זה הנותן כלי לאומן גוי לתקנו אינו צריך להטביל דאפילו למ"ד אומן קונה בשבח כלי מכל מקום אין שם הגוי עליו משמע דרוצה לומר אפילו לא היה מחזיק רביעית קודם שתקנו הגוי והתוספות פירשו לפי שאין עיקר הכלי של האומן ולפי זה כשלא היה מחזיק רביעית קודם לכן אם כן עיקר הכלי של האומן וצריך טבילה למ"ד הכל הולך אחר המעמיד ומכל מקום אותם הדלאים המחושקים ברזל מבחוץ אע"ג דהברזל מעמידן אין צריכין טבילה לפי שאין משתמשין בו דרך הברזל וכן בכוס המחושק כסף מבחוץ ויש מחמירין להטביל בלא ברכה והקונה כוס מאזרי"ן בלעז והם מתוקנים ברתוקות ובמסמרות של כסף אם אינם מחזיקים רביעית בלא התיקון צריכים טבילה עכ"ל

ומבו' בד' הגהת סמ"ק והגמי"י, דמשום דינא דהלך אחר המעמיד יש לטבול את הכלי, כיון דאומן קונה בשבח כלי, וה"ה קונה בשבח הסתימה, ומבו' דדין מעמיד אינו רק לגבי מין הכלי, אלא גם לגבי חיוב טבילה בשהכלי של ישראל והמעמיד של גוי.

ועיי"ש בב"ח שפירש ד' ריצב"א בשנתן הגוי כסף משלו, עיי"ש, וגם לפ"ז מבו' דדין מעמיד הוא גם בכה"ג שהכל מין א', וכנ"ל.

עו"כ הב"י שם, ז"ל, ודע שהמרדכי (סי' תתנט) כתב דברים הללו בלשון זה הנותן כלי לאומן לתקנו נראה לר"י דאף למ"ד אומן קונה בשבח כלי אין צריך טבילה כיון שאין שם הגוי עליו שאין כליו דומיא דמדין ומיהו אם ניקב למטה מרביעית ולא היה מחזיק מפני הנקב ונתנו עליו חתיכת מתכת צריך טבילה דקיימא לן כרבי נחמיה דאמר פרק קמא דשבת הכל הולך אחר המעמיד, "אבל תפרו בפתיל מתכת אין בכך כלום שאין זה כי אם מחבר חתיכותי'" והני דליים ששואבים בהם מים והם מחושקים ברזל סביב אם לקחן מן הגוי אין צריך טבילה ואף על גב דהכל הולך אחר המעמיד הני מילי היכא דנשתמש דרך המעמיד כמו הנקב שנסתם שמשתמש דרך העמדה בהם אבל הני דליים שהמעמיד בתוכו אין צריך טבילה וכו', עכ"ל, וכו', ומשמע לי דהיינו דוקא בשחתיכת המתכת היה של גוי דאי אפילו בשחתיכת מתכת של ישראל קאמר דצריך טבילה מה בין זו לתפר בפתיל מתכת הא בין בזו ובין בזו אין שם חתיכה של גוי ואדרבה ההיא דתפר בפתיל מתכת גריעא מינה שהפתיל מיהת הוא של גוי ובנתן עליה חתיכה אין שם שום דבר של גוי אלא ודאי בנתן עליה גוי חתיכת מתכת משלו מיירי אבל אם היה חתיכת המתכת של ישראל אינו צריך טבילה, עכ"ל.

ולכאו' מבו' בד' המרדכי, דרק חשוקים של ברזל, או חתיכה של מתכת חשיבא כמעמיד, אך פתיל מתכת שתפר בו לא חשיב כמעמיד, ולפ"ז י"ל דגם מסמרים לא חשיבי כמעמיד, וצ"ב מה שהוכיח הב"י מזה דאיירי בשנתן הגוי חתיכה משלו, דלכאו' גם אם אין החתיכה משל הגוי, מ"מ מכח דינא דאומן קונה בשבח כלי חשיב זה כחתיכה של הגוי, והדר דינא דאזלינן בתר המעמיד, ומשא"כ בפתילה דלא חשיב כמעמיד, וצ"ע בזה.

1. וביחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע כתב בע"א קצת, ז"ל, ורבנן סברי וכו' בשביל נקב א' אין לחשוב כל הכלי אחר הסתימה שהרי אם רוצה סותמו בכל דבר וכו', ובפשוטי כלים פליגי ר' נחמי' ורבנן וכו', וחכ"א כשם ששולי כלי הם העיקר, מפני שהן מעמידין את הדפנות המחזיקין משקין ומרק שנותן בהן, וא"א להשתמש בשולים אם אין דפנות שהדפנות הם עיקר שימושן, אף מעמיד חותם של טבעת ושל עול ושל קולב וסולם ועושה מאזנים, העיקר הוא המעמיד דכלי אחר שא"א לזה בלא זה כגון החותם בלא היקף הטבעת והסמלונים בלא עול וכן כולם שמאחר שהוא צריך לשניהם אין מעמיד זה אותו מעמיד דנקב בעלמא, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף בזה, דהנה בעיקר הא דס"ל לר"מ בכלי זכוכית שניקב והטיף לתוכו אבר דאזלינן בתר המעמיד, כתב בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת דט"ו:, ז"ל, וטעמי' דר"מ דאזיל בתר מעמיד יש לתמוה קצת, וכי עדיף אותו מיעוט הסותם מכל הכלי, ונראה לרבי דטעמי' דר"מ דדבר הגומר הכלי הוא העיקר דבתר הגמר אזלינן לר"מ, עכ"ל, וכיון לזה מדעתו במרכה"מ קונט' ח"י דבר, אך בחזו"א סימן ג' סק"ה נקט דהא דס"ל לר"מ דהלך אחר המעמיד, היינו אף אחר המעמיד, אך אזלינן נמי בתר עיקר הכלי, ועי' מה שהאריך בזה בקה"י סימן י"ד וסימן ט"ו, ואשר ע"כ אף דס"ל לר"מ התם דאזלינן בתר המעמיד, היינו משום דהאבר גמר הכלי, אך בשאר מעמיד י"ל דמודה ר"מ דלא אזלינן בתרי'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאו"ז ע"ז סימן רצ"א כתב טעם אחר בזה, ז"ל, מיהו י"ל שיש חילוק בין טבילה לטומאה. דאע"ג דלענין טומאה אזלינן בתר מעמיד, לענין טבילה אזלי' אחר כלי במה שהוא משתמש ועיקר כלי של עץ הוא, הילכך ל"ב טבילה, ומדברי רבינו שמואל זצ"ל יש לי ללמוד כן, שכתב שהריחיים של פלפלין צריכין טבילה שהריחיים עיקר והעץ טפל להם, ואע"פ שהעץ מעמיד אותם, ה"נ אע"פ שהמגרופיות מעמידות אותו מ"מ הדלי הוא עיקר והוא של עץ, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. וילה"ע על דבריהם, שהרי אדרבה סתם משנה דהכא כרבנן, ומאי אולמי' האי סתמא מהאי סתמא, ואדרבה סתמא בדוכתא עדיפא, ועוד דלדעת הסוברים דבב' סדרים יש סדר למשנה, א"כ סתמא בתרא עדיף, וכבר עמד ע"ז בשו"ת חת"ס יו"ד סימן ר"ו, ופירש דזהו טעם ספיקו של הרא"ש, אמנם לד' התוס' בשבת דפ"א. שהבאנו לעיל אות ח' לא סתם תנא הכא כרבנן, אלא רישא ר' נחמי' וסיפא רבנן, אך אם יש סדר למשנה, הוי סתם ואח"כ מחלוקת דאין הלכה כסתם. [↑](#footnote-ref-5)