34 מנחות דכ_ה.
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ב' מנ"א תשס"ג

**בסוגיא דמנחות דכ"ה.**

א] מנחות דכ"ה., ת"ר ונשא אהרן את עון הקדשים, וכי איזה עון הוא נושא וכו', הא אינו נושא אלא עון טומאה שהותרה מכללה בציבור, מתקיף לה ר"ז ואימא עון יוצא שהותר מכללו בבמה, א"ל אביי אמר קרא לרצון להם לפני ד', עון דלפני ד' אין עון דיוצא לא, מתקיף לה רב אילעא ואימא עון שמאל שהותר מכללו ביוהכ"פ, א"ל אביי אמר קרא עון, עון שהי' בו ודחיתיו, לאפוקי יוהכ"פ דהכשירו בשמאל הוא, רב אשי אמר עון הקדשים ולא עון המקדישין.

ובתוד"ה אימא ז"ל, מעון זרות שהותר מכללו בבמה הו"מ לאקשויי ולשנויי כמו בעון יוצא, עכ"ל, והיינו כמו שפי' השטמ"ק אות י"ט, דכי היכי דדרשי' דעון דלפני ד' מרצה, כמו"כ בעי' שיהא לו רצוי לפני ד', לאפוקי עון זר דאין לו רצוי לפני ד' רק בבמה, עכ"ל.

והנה העירוני, דלכאו' כל ד' התוס' אתיין רק לטעמייהו, שהביאו בד"ה הא מה שפירש ר"ת, דקרא דכ' לרצון להם משמע שהוא לרצון במקום אחר, וע"כ אף בעי' שיהא ההכשר במקום אחר לפני ד', כיון דכתיב בקרא לרצון להם לפני ד', ולרצון להם הרי היינו שיהא לו הכשר במקום אחר, וע"ז כתיב שיהא זה לפני ד', אך למה שפירש"י ביומא ד"ז: דמש"א הא אינו נושא אלא עון טומאה שהותרה מכללה בציבור, דהיינו, דמ"ש דשדינא לה לקולא, הואיל ומצינו בה קל אחר שהותרה לציבור מכלל איסור שביחיד, הלכך שדי בה נמי לקולא יהא הציץ מרצה בה בקרבן יחיד, וכעי"ז פירש"י גם בפסחים דט"ז: ובזבחים דכ"ג:, והרי דאי"ז מכח משמעות דקרא דבעי' שיהא לזה הכשר במקום אחר, אלא הוי זה טעם דע"כ נשדיי' לקולא, וא"כ הרי ליכא למימר דבעי' שיהא לו הכשר לפני ד', שהרי הא דבעי' הכשר במקום אחר, אי"ז כלל מכח לישנא דקרא, אלא הוי זה סברא להקל בזה, וא"כ מהיכ"ת דניבעי שיהא ההכשר לפני ד', ולפ"ז הרי שלדעת רש"י הדרא קו' התוס' לדוכתא.[[1]](#footnote-2)

אמנם הנה גם בדעת התוס' בזה יל"ע, שהרי התוס' בד"ה הא פירשו דהא דס"ד לפרושי לקרא על פיגול, היינו משום דהותר מכללו בבמה דל"ש שם מחשבת חוץ למקומו, והרי דל"ב שיהא ההכשר לפני ד', וזה שלכ"ד התוס' בד"ה אימא דבעי' שאף יהא ההכשר לפני ד', ולכאו' בעכצ"ל כמש"כ בטה"ק, דהתוס' בד"ה אימא אתיין כשאר התירוצים שבד"ה הא, והך תי' שבד"ה הא דלס"ל דבעי' שיהא ההכשר לפני ד', י"ל דמישב לקו' התוס' דאימא עון זרות, עפמש"כ התוס' בד"ה ואימא, די"ל דאביי ור"א אית להו דהדדי, ומודה אביי לשנויא דעון קדשים ולא עון מקדישים, ולפ"ז ניחא דע"כ נמי ל"מ לאוקמה בעון זרות, עכ"ד, וי"ל כן גם בדעת רש"י, דאביי מודה לשנויא דעון קדשים ולא עון מקדישים, וע"כ ל"מ לאוקמה לקרא בעון זרות, (אך להלן סק"ד' בהערה, הבאנו ד' העין יצחק, שלפ"ד מוכח מד' רש"י דס"ל דאביי פליג בזה על ר"א, ולפ"ז הדק"ל, ולהלן סק"ב נת' דמוכח עוד לדעת רש"י, דלית להו דהדדי, עיי"ש).

ב] והנה בפשוטו נ' לומר בדעת רש"י, דלדידי' ליתא מעיקרא כל עיקר קו' התוס', דהנה בשנויא דאביי דאמר קרא עון, עון שהי' בו ודחיתיו, פירש"י ז"ל, אמר קרא עון, ונשא אהרן את עון משמע שיש בו עון בכל מקום ודחיתיו בציבור מפני כבוד הציבור וכו', לאפקוי שמאל דאין בה שום עון, שכך הוא הכשר מצותו, עכ"ל, ונ' להדיא מד' רש"י, דהא דמשני אביי דשמאל אינו נכלל בלישנא דעון, לאו היינו משום דהתם מצותו בכך, וכ"ה עיקר צורת העבודה שיקח את הכף בשמאלו, אלא היינו דדוקא בטומאה דאף בציבור איכא לעון הטומאה, ואך דהתירה לזה התורה מפני כבוד הציבור, ומשא"כ בשמאל דביוהכ"פ ליכא כלל לעון זה, אמנם מד' התוס' מבו' דפליגי ע"ז, שהרי התוס' בד"ה ואימא, הקשו לדעת אביי, דאימא עון אונן שהותר מכללו אצל כה"ג, והנה הרי אף התם ליכא בזה עון כלל, ואפ"ה נקטו התוס' דלדעת אביי מצינו להעמיד קרא ע"ז, ובע"כ שדעת התוס' דהא דמשני אביי דעון שהי' בו ודחיתיו לאפוקי שמאל וכו', היינו משום דהתם מצותו בכך, וכ"ה ל' התוס' בד"ה ואימא, דלאביי וכו' ניחא דלאפוקי טריפת מליקה "שהכשרה בכך", אך משא"כ באונן שהותר מכללו בכה"ג שאין מצותו בכך, שפיר מצי' להעמיד לקרא ע"ז, וז"ב בדעת התוס'.[[2]](#footnote-3)

ומצינו כן עוד בד' התוס', במש"כ בד"ה הא, דע"כ ס"ד לאוקמי לקרא במחשבת חוץ למקומו וחוץ לזמנו, משום דחוץ למקומו הותר מכללו בבמה דל"ש שם מחשבת חוץ למקומו, וחוץ לזמנו הותר מכללו בראשו של מזבח, והנה הרי הא דחול"מ ל"ש בבמה, אי"ז עון שהותר, אלא ל"ש כלל חול"מ בבמה, וא"כ תיקשי דלאביי דבעי' עון שהי' בו ודחיתיו היאך ס"ד לאוקמה בחוץ למקומו, וכן גם בהא דחוץ לזמנו הותר ברש"מ, נמי לכאו' אי"ז עון שהותר, וא"כ תיקשי דלאבי היכי ס"ד לאוקמי בזה, ואמנם דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל דרק בשמאל ל"מ לאוקמי לקרא, כיון שהכשירו בכך, אך משא"כ בכל הנך דאין הכשירו בכך, שפיר מצינו לאוקמה בזה לקרא, וז"ב.

ולפ"ז הרי נמצא, דלדעת רש"י גופי', ל"ק כלל קו' התוס' דאימא עון זרות שהותר מכללו בבמה, דא"א לאוקמה בזה בין לאביי ובין לרב אשי, דלאביי ל"מ לאוקמה בזה כיון דאי"ז עון שהותר, ולר"א ל"מ לאוקמה בזה כיון דעון קדשים ולא עון מקדישין, וז"פ, ומתישב לפ"ז לדעת רש"י, גם משה"ק התוס' דאימא עון אונן שהותר מכללו בבמה, ולמש"נ בדעת רש"י ל"ק כלל, דלאביי אי"ז עון שהותר, ולר"א הוי זה עון המקדישין.

ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בסוגיין א"ל ר"ס ברי' דרב אידי לרב אשי, ואמרי לה ר"ס ברי' דרב אשי לרב אשי, ואימא עון בע"מ שהותר מכללו בעופות, ולמש"נ בד' רש"י נ"פ, דבדוקא הקשו קו' זו לר"א, דלאביי ל"ק כלל קו' זו, כיון דבעי' עון שהי' בו ודחיתיו, לאפוקי בע"מ שאינו עון כלל בעופות, ורק לדעת ר"א דלס"ל להך שנויא, הוא דמקשי' דאימא עון בע"מ שהותר מכללו בעופות, וז"ב, ולפ"ז מוכח בדעת רש"י דפליג על מש"כ התוס' בד"ה ואימא לדון, דשמא אביי ור"א אית להו דהדדי, ולמש"נ בדעת רש"י אאל"כ, דא"כ מה מקשי' לר"א דאימא עון בע"מ שהותר מכללו בעופות, הרי אי"ז עון שהי' בו ודחיתיו, (אך התוס' לטעמייהו דס"ל דהא דמשני אביי דשמאל ל"ח הותר מכללו, הוא רק משום דמצותו בכך, הרי שלדידהו הא דמקשי' ואימא עון בע"מ שהותר מכללו בעופות, הוי אף לאביי, דהתם הרי אי"ז מצותו בכך, וע"כ שפיר דנו התוס' די"ל דאביי ור"א אית להו דהדדי).

ג] וי"ל עוד בדעת רש"י, בהא דלא מוקמי' לה בעון זרות שהותר מכללו בבמה, דאזיל לטעמי' בזבחים דט"ז: ד"ה שם טומאה, ז"ל, ואי קשיא למ"ל למימר טמא יוכיח, בזר נמי משכח"ל דהותר שם זרות בבמה, אי"ז הותר מכללו, שהרי לא נאסר שם מעולם, אבל אונן הותר מכללו, שהרי נאסר במקדש אצל כהן הדיוט, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו ע"ז ז"ל, והקשה ה"ר חיים דבהקומץ רבה קרי עון יוצא הותר מכללו בבמה, ותי' דשאני גבי ציץ דכתיב לרצון להם בכל מקום שמרצה, ועוד י"ל דאפי' מיקרי הותר מכללו, מ"מ פרכי' הכא שפיר שכן לא הותרו מכללן במקום שנאסרו, עכ"ל.

אמנם נ"פ דבדעת רש"י גופי' אין לישב כלל כהנך ב' שנויי שכתבו התוס', ומשום דנראה ברור שכל ד' התוס' הוו לטעמייהו, שכתבו שם בדכ"ג: דהא דמוקמי' לקרא בפסול שהותר מכללו, הוא משום דדכ' לרצון להם, דמשמע שיש לו הכשר במקום אחר, וזהו שכתבו דלישנא דקרא מ' שיש לו הכשר בכל מקום שמרצה, וכתבו עוד, דהגם דגם הכשר בבמה חשיב הותר מכללו, ונכלל בכלל קרא דלרצון להם, מ"מ י"ל דהיכא דהותר מכללו במקום שנאסר הוי זה טפי קולא, וע"כ אכתי איכא למיפרך מה להנך שכן לא הותרו מכללן במקום שנאסרו.

אך לדעת רש"י שם בדכ"ג: ובפסחים דט"ז: ויומא ד"ז:, דהא דאמרי' דאינו נושא אלא עון טומאה שהותרה מכללה בציבור, אי"ז כלל ילפותא מקרא, אלא היינו דע"כ יש טעם להעמיד לקרא בעון זה, הואיל ומצינו לו היתר אחר, ולפ"ז הרי דהא דפרכי' ואימא עון יוצא שהותר מכללו בבמה, היינו דמה חזית לאוקמי בטמא דקייל דהותר מכללו, הרי מצי' לאוקמה ביוצא דנמי הותר מכללו, ולפ"ז נ"פ דל"ש לדעת רש"י ב' תי' התוס', דתי' קמא דקרא מ' לרצון להם בכל מקום, ל"ש כלל לדעת רש"י, דהא דהותר מכללו, אי"ז כלל ילפותא מקרא, אלא הוי זה סברא להעמיד לקרא בפסול שמצינו בו היתר, ואי היתר בבמה ל"ח היתר מכללו, א"כ מ"ט בעי' לאוקמה לקרא ביוצא, וכן תי' בתרא דהתוס', דהגם דהיתר בבמה חשיב היתר, מ"מ פרכי' שפיר, שכן לא הותרו במקום שנאסרו, ג"כ ל"ש כלל לדעת רש"י, דלדעתו הרי כיון דטמא קייל טפי שהותר מכללו במקום שנאסר, ודאי דיש לנו להעמיד לקרא בטמא ולא ביוצא שלא הותר מכללו במקום שנאסר, וגם ל' רש"י שם משמע דהיתר בבמה ל"ח כלל הותר מכללו, ודלא כשנויא בתרא דהתוס', ונמצא לפ"ז דלדעת רש"י גופי' הדרא קו' התוס' לדוכתא.

ועיי"ש בכ' הגרי"ז שכתב בישוב ד' רש"י, דבבמה כיון דלא נוהג שם כלל הדינים של כהן וכלי שרת, זה ל"ה היתר מכללו, שזהו דין של במה, ומש"א במנחות דיוצא הותר מכללו בבמה, היינו משום דכל הדין של במה הוא היתר על דין יוצא, דל"ב פנים, עכ"ד.

אך צ"ע ע"ז, מהא דפרכי' לעיל דזר נמי נילף מבמה, וכ"ת מבמה לא ילפי', והתניא מנין ליוצא שאעל"י שהרי יוצא כשר בבמה, וכעי"ז גם בזבחים דס"ח:, וק' טובא, דלדעת רש"י מה מדמי' זל"ז, הרי שפיר י"ל, דזר ל"מ למילף מבמה, כיון שאי"ז חשוב כלל שהותר מכללו בבמה, שהרי לא נאסר שם מעולם, ומשא"כ ביוצא דעיקר דין במה הוי היתר על דין יוצא, דל"ב פנים, ע"כ שפיר ילפי' יוצא מבמה.

ואולי י"ל בזה, דהנה בפירש"י לעיל שם, פירש דהא דזר הותר בבמה, היינו קודם שנתקדש אהרן שהעבודה בבכורות, (וכ"ה גם מכוון פירש"י מכת"י זבחים דס"ח:, והמגי' שם לא עמד ע"ז), והתוס' שם כתבו ע"ז, דמשמע דר"ל דלאחר אהרן לא הותר זר בבמה, וא"א לומר כן כדמוכח בפ' בתרא דזבחים וכו', עכ"ד, וצע"ג ד' רש"י.

ויתכן די"ל בזה, דרש"י אזיל לטעמי', דס"ל דהא דזר הותר בבמה, ל"ח זה כלל הותר מכללו, שהרי לא נאסר מעולם זר בבמת יחיד, וע"כ אף ל"מ למילף שקמיצת זר לא פסלה מהא דכשר בבמה, כיון שלא נאסר שם מעולם, וע"כ פירש"י דילפי' לה מהא דהוכשר בבמה קודם שנתקדש אהרן, והנה התם הרי הוי זה במת ציבור, אשר הצריכה התורה בה כהן, ואפ"ה קודם שנתקדש אהרן הוכשר בה זר, וע"כ שפיר מצי' למילף מזה להכשיר זר, (אך מ"מ ל"ח זר דהותר מכללו, מכח מה שהותר קודם שנתקדש אהרן, דלשם הותר מכללו, בעי' שיהא היתר עתה אחר שנתקדש אהרןף, ויהא היתר מכלל האיסור, ויש להוסיף עוד, דבמש"נ ניחא מה דקשיא בפירש"י בזבחים דס"ח:, דמפרש להא דזר כשר בבמה דעבודתה בבכורות, והיינו בבמה שקודם המשכן, ואילו במש"א שם דיוצא כשר בבמה, פירשה על במת יחיד אחר שהוקםן המשכן, עיי"ש, וצ"ב מ"ט שינה פירושו, אך למש"נ ניחא, דבזר א"א לפרשה על מה שהותר בבמת יחיד, דזה ל"ח כלל היתר, שלא נאסר שם מעולם, ומשא"כ ביוצא שפיר מצי' לפרשה במה שהותר בבמת יחיד, דחשיב זה היתר, מה דעיקר הקרבתה הויא בלא מחיצות).

אך צ"ב בזה, דלכאו' אף מה שהותר זר קודם שנתקדש אהרן, אין לחשבה כהותר מכללו, שהגם דבמת ציבור היא, מ"מ הרי לא נאסר בה מעולם זרות, שעדין לא נתקדש אהרן, וי"ל, (וגם לפ"ז יש ללמוד מד' רש"י דבמת סיני הויא במת ציבור, ונחלקו בזה האחרונים, ונת' בזה במק"א).

ולפ"ז נמצא, דלרש"י לטעמי' ל"ק כלל קו' התוס' בסוגיין, דאימא עון זרות שהותר מכללו בבמה, שהרי לדעת רש"י עון זרות ל"ח כלל הותר מכללו מכח מה שהותר בבמה, שהרי לא נאסר שם מעולם, ול"ד למש"א אימא עון יוצא שהותר מכללו בבמה, דשאני יוצא שעיקר דין במה, הוי היתר על יוצא, דהויא הקרבה בלא מחיצות, וע"כ אין לנו להעמיד לקרא בעון זרות, וז"פ.

ג] ויש להוסיף עוד במה שבי' הגרי"ז, שדעת רש"י דהא דיוצא חשיב הותר מכללו בבמה, לאו היינו שהותר במה דבבמה ל"ש פסול יוצא, אלא היינו שעיקר ההקרבה דבמה הויא היתר על יוצא, כיון שאין שם מחיצות, והיינו דשורש פסול יוצא הוא דהוי חוץ למחיצות ואינו בתוך מחיצות, ובבמה דליכא כלל מחיצות הוי כיוצא, ואפ"ה הוא כשר, ובאמת שכן נ' קצת מל' רש"י לעיל ד"ו: שפי' דיוצא כשר בבמה, שהרי לא היו שם קלעים, וכ"ה ל' רש"י לקמן דמ"ח:, דיוצא בבמה הכשרו בכך דהא ליכא קלעים, וכ"ה ל' פירש"י מכת"י זבחים דס"ח:, יוצא כשר בבמה, שהרי במת יחיד אף כשרות על הסלעים, ומצאתי כן מפורש בפי' רבינו הלל צו פ"ה פ"י, ז"ל, ואית דמפרשי יוצא אינו נוהג בבמה, דבמה חוץ היא, וקדשים דמיקרבי התם הוו כשרים, ול' הר"ש שם הוא, דיוצא אינו נוהג בבמה שהכל נקרא חוץ, ויל"פ שגם כונתו הוא ע"ד הנ"ל.

והנה לפ"ז נ"פ, שלדעת רש"י, אין לפרש כלל כד' התוס' בסוגיין, דהא דס"ד לאוקמה בפיגול, הוא משום דהותר מכללו בבמה, דל"ש שם מחשבת חוץ למקומו, אך לדעת רש"י הרי זה ל"ח כלל הותר מכללו, שהרי לא נאסר שם מעולם, ואמנם נ' דלדעת רש"י גופי' ל"ק כלל קו' התוס' שם, דהיכי ס"ד לאוקמי בפיגול, הרי לא הותר מכללו, שהרי לדעת רש"י הא דמוקמי' בטמא שהותר מכללו, אי"ז כלל ילפותא מקרא דבעי' הותר מכללו, אלא היינו דפסול טמא קייל שהותר מכללו, וע"כ מסתבר להעמיד לקרא בזה, ולפ"ז שפיר ס"ד לאוקמה לקרא במחשבת חוץ לזמנו וחוץ למקומו דקיילי, שהן מרצין לפיגולן, שהרי מה"ט הן עושין שירים ודינן שאם עלו לא ירדו, וכמש"א בזבחים דל"ד: ודפ"ד:, והרי דמכח הא דמרצין לפיגולן, דמיין לטמא דמכח הא דהותר מכללו הוא עושה שירים ואעל"י, וע"כ שפיר יש לנו להעמיד לקרא בהן, כיון דקיילי כי טמא, וז"ב בעזה"י.

ונ' עוד, שלדעת רש"י ל"ח חוץ ממקומו הותר מכללו בבמה, מטעם אחר, שהרי עיקר ד' התוס' דחוץ למקומו חשיב הותר מכללו בבמה, הם מחודשים מאד, שהרי הא דחוץ למקומו ל"ה בבמה, אי"ז כלל היתר על איסור חוץ למקומו, אלא היינו משום דלא משכח"ל התם מחשבת חוץ למקומו, וא"כ מהיכ"ת שיהא זה חשוב חוץ למקומו, וע' קר"א שעמד בזה, וע' תוס' זבחים דכ"ח: שכתבו דמה דחוץ למקומו הותר מכללו בבמה אי"ז קרוי הותר מכללו, ונ' שכוונתם מהטעם הנ"ל, דאי"ז כלל היתר על חוץ למקומו, אלא לא משכח"ל, אך צ"ע שהתוס' סותרים דבריהם שם בדכ"ג: שכתבו דחוץ למקומו הותר מכללו בבמה, וכ"ה גם בתוס' שם דפ"ד:, שדנו מ"ט לא אמרו שם, דחוץ למקומו לא ירד שכן יש לו הכשר בבמה, וצ"ע בסתירת ד' התוס', אך נ' שהתוס' למדו לזה, ממש"א דיוצא הותר מכללו בבמה, והנה אף בזה, הרי היינו דבבמה לא משכח"ל כלל יוצא, כיון דלי"ב מחיצות, ואי"ז כלל היתר על פסול יוצא, ואפ"ה חשבי' לי' דהותר מכללו, וע"כ ס"ל להתוס' דה"נ יש לחשוב לחוץ למקומו שהותר מכללו בבמה.

אמנם לדעת רש"י, שהא דיוצא הותר בבמה, לאו היינו במה דלא משכח"ל פסול יוצא בבמה, אלא היינו שעיקר הקרבת במה הויא היתר על איסור יוצא, כיון דהויא הקרבה בלא מחיצות, הרי נמצא דלי"ל מקור כלל, דחשבי' הותר מכללו בגוונא שאי"ז היתר על האיסור, ואך דלא משכח"ל להאיסור, וע"כ לדעתו נ' דודאי דחוץ למקומו ל"ח דהותר מכללו.

והנה התוס' בד"ה ואימא הקשו, דאימא עון דמחוס"ז כגון תוך ח' שהותר מכללו בעופות כדאמר בפ"ק דחולין וכו', ועוד הקשו מעון אותו ואת בנו שהותר מכללו בעופות, ולמש"נ נ', דכל קו' התוס' הוי לטעמייהו, דס"ל דלשם הותר מכללו סגי במה דלא משכח"ל לאיסור זה בדבר אחר, וע"כ ה"נ מחוס"ז ואוא"ב חשיבי שהותרו מכללן בעופות,[[3]](#footnote-4) אך למש"נ בדעת רש"י, דל"ח הותר מכללו, רק היכא שהותר איסור זה במקום אחר, ולא היכא דלא הותר ואך דלא משכח"ל, הרי נ' פשוט דמחוס"ז ל"ח כלל הותר מכללו, שהרי לא הותר פסולא דמחוס"ז בעופות, שהרי תורים שלא הגיע זמנן, פסילי משום פסולא דמחוס"ז, וכמש"כ הרמב"ם פ"ג מאיסו"מ ה"ט, אלא היינו שבעופות לא נאמר כלל להזמן דביום השמיני, וממילא דל"ה כלל מחוס"ז, וה"נ הוא באוא"ב שג"כ הוי פסולו משום מחוס"ז, ובעופות לא נאמר לאיסורא דאוא"ב, וממילא דאי"ז מחוס"ז, וע"כ לדעת רש"י אין לחשבן כלל שהותרו מכללן, וז"ב.

ויש להעיר בד' התוס', דלמה שנקטו דמחוס"ז חשיב הותר מכללו בעופות, א"כ לכאו' בדין דלר"ע דמכשיר בבע"מ שאם עלו לא ירדו, כיון שיש להן הכשר בעופות, ה"נ מחוס"ז אעל"י, שכן יש לו הכשר בעופות, והתוס' בזבחים די"ב. ד"ה יום, נקטו בפשיטות דמחוס"ז אם עלה ירד, עיי"ש, ולא הזכירו דלר"ע יהא הדין דלא ירד, וצ"ע דלר"ע תיהדר קו' התוס' בזבחים שם לדוכתא, דמ"ט בעי' לקרא דביום השמיני למילף דיום להרצאה, תיפו"ל מביום צוותו, וצ"ע בזה.

(ואין לומר, דמחוס"ז דמי לקדם מומן להקדישן שמודה ר"ע דירדו, שהרי מבו' להדיא בבכורות די"ד. ודט"ז., דלדעת ר"ע בע"מ עובר שקדם מומו להקדשו לא ירד, והיינו משום דחיילא עלי' קדוה"ג, וה"נ מחוס"ז דחיילא עלי' קדוה"ג, - להסוברים כן, או בבכור דלכו"ע חיילא עלי' קדוה"ג, או במקדיש עובר, ואכמ"ל בפרט זה -, בדין דלר"ע לא ירד).

ד] ונ' די"ל עוד בזה, דהנה בהא דמשני אביי דאמר קרא עון וכו', ולא משני כדר"א דאמר קרא עון הקדשים ולא עון המקדישין, אי נימא דפליג אדרב אשי, וכמו שדנו בזה התוס' בד"ה ואימא, צ"ע רב, דהרי בע"כ דדרשי' עון הקדשים ולא עון המקדישין, דאל"כ מ"ט אין הציץ מרצה על טומאת הגוף, וכדתנן בפסחים ד"פ:,[[4]](#footnote-5) ושו"ר בס' עין יצחק או"ח סי ט"ו ענף ד' שכתב בזה, דיל"פ דהא דתנן דאין הציץ מרצה על טומאה"ג, אי"ז כלל משום מיעוטא דעון המקדישין, אלא משום דרחמא דחיי' לפ"ש, וכמו שפירש"י והרע"ב בפסחים שם, אך אכתי קשיא, דהרי תנן ברפ"ב דזבחים דטמא שעבד חילל, והרי שאין הציץ מרצה ע"ז, ובע"כ דהיינו משום מיעוטא דעון המקדישין, (אך אולי יש לדחוק דילפי' לה מדחזי' בפסח, דדחיי' רחמנא לטמא לפ"ש, ואין הציץ מרצה ע"ז), ואף לדעת זקני דרום בזבחים דכ"ב:, דטמא מת שעבד לא חילל והציץ מרצה ע"ז, אין הציץ מרצה על טומאה"ג דשרץ, משום קרא דעון הקדשים ולא עון המקדישים, (וכמש"א בזבחים דכ"ג:, והרי כן מפרשי ז"ד למתני' דטמא שעבד חילל, דהיינו בטמא שרץ), ורק בטמא מת מרצה ציץ, הואיל והותר בציבור, אך טמא שרץ הגם דנמי חשיב הותר מכללו, דשם טומאה בעולם, וכמש"א בזבחים דכ"ג:, מ"מ אין הציץ מרצה בזה על טומאה"ג, וה"נ בדין שלא ירצה הציץ על עון שמאל, (ואין נ' לדמות עון שמאל, לטומאת מת לדעת ז"ד, וגם הרי לא קי"ל כז"ד).

ובפשוטו י"ל, דלדעת אביי הא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף דמת, ילפי' לה מדכתיב וינזרו ולא יחללו, ומדכ' ולא יחללו יש ללמוד דל"מ ע"ז ציץ, וכמו שדן בשטמ"ק אות ה' ואות כ"ב כעי"ז, אך אי"ז מתישב, שהרי מסקנת השטמ"ק שאין ללמוד מל' חילול, דל"מ ע"ז ציץ, וכ"ה מוכרח גם בדעת התוס' בד"ה ואימא שהקשו דאימא עון אונן, הגם דכתיב בי' בכה"ג ולא יחלל, וילפי' מינה דאחר שלא יצא חילל, וכמו שעמד בזה בשטמ"ק שם, אך י"ל דהתוס' אתיין כמ"ד בזבחים דט"ז: דהא דאונן מיחל עבודה, ילפי' לה מק"ו, (והרי בלא"ה לא אתיין ד' התוס' לכו"ע, שהרי למ"ד התם בזבחים דילפי' לה מ"הן הקריבו", הרי בע"כ דל"מ ע"ז ציץ, דאי הי' מהני ע"ז ציץ, א"כ הרי שאף אם הקריבוה אוננין, ל"ה לזה לישרף, דריצה הציץ ע"ז, וז"פ).

ובפשוטו נ' די"ל בזה, דלעולם מודה אביי להא דעון הקדשים ולא עון המקדישים, ואך דס"ל דאין למעט מזה עון שמאל, והיינו משום דשאני עון שמאל מעון טומאת הגוף, דבעון טומאת הגוף הוי זה פסול דהגברא הטמא, אך בעון שמאל הרי אי"ז כלל פסול דהגברא, אלא שורש הדין הוא שהעבודה טעונה ימין, והרי חזי' דאיכא איסור על טמא בעבודה, וליכא אזהרה כלל על עבודה בשמאל, (אלא כל איסורו הוא מכח שהעבודה טעונה ימין, וע"כ אסור לו לשנות מצורת העבודה, וע' בכס"מ פ"ה מביאמ"ק הי"ח, שכתב דהוי זה לאו הבא מכל"ע), וע"כ שפיר חשיב זה כעון הקדשים, שלא נתקיים דין הקדשים שטעונין עבודה בימין.

ונ' ללמוד כן מל' רש"י בד"ה דאמר קרא עון הקדשים ולא עון המקדישין, ז"ל, עון התלוי בכהנים שחייבין לעבוד ולקדש קומץ בימין ועבדו בשמאל אינו נושא, עכ"ל, ולכאו' בפשוטו הי' לפרש דשמאל הוי זה פסול בהכהן, ואינו נושא אלא פסולי הקרבן, ומהו שהאריך רש"י לפרש שחייבין הכהנים לעבוד ולקדש וכו', ונ' מזה כמש"נ, דלעולם ל"ה שמאל כלל פסול בהכהן, אלא הוי זה פסול בעבודה שהיא טעונה ימין, ואך דס"ל לר"א דמ"מ יש למעטה מדכתיב עון הקדשים, כיון שמוטל ד"ז על הכהנים בצורת עבודתן, וע"כ הוי ג"ז בכלל עון המקדישין, וז"ב בדעת רש"י.

ולפ"ז נמצא, דמודה אביי דל"מ לאוקמה לקרא בעון זרות שהותר מכללו בבמה, דזה ודאי יש לנו למעט מדכ' עון קדשים, וממעטי' דלא עון מקדישין, וכדממעטי' מינה שאין הציץ מרצה על טומאה"ג, ומתישב לפ"ז גם קו' התוס' דאימא עון אונן שהותר מכללו בכה"ג, ולהנ"ל א"ש, דבזה מודה אביי דיש למעט מדכ' עון הקדשים, וממעטי' דלא עון המקדישין, וא"ש היטב.

וי"ל עוד בזה, לפמש"נ במק"א בדעת רש"י, והבאנו כן מקוב"ש פסחים, דהא דטומאת הגוף הותרה בציבור למ"ד דטומאה דחוי' אף בלא ציץ, וטומאת בשר לא הותרה רק ע"י ציץ, הוא משום דבטומאת הגוף שורש הפסול, הוי מכח איסור הטמא בעבודה, וע"כ כיון דהותר לו לעבוד, דעל היתר האיסור ל"ב כלל להציץ, והוי ככל התירים שבתורה דל"ב ציץ, תו ממילא אין עבודתו פסולה.

ולפ"ז י"ל, בדעת אביי, דמה"ט ממעטי' שאין הציץ מרצה על טומאת הגוף מקרא דעון הקדשים, ומשום דבטומאה"ג עיקר פסולו, הוי מכח עון הכהן, וע"כ יש למעטו מקרא שאין הציץ מרצה על עון הכהן, ומשא"כ בשמאל דשורש דינו הוי דין פסול בעבודה, ואי"ז כלל מכח איסורו, שהרי ליכא כלל אזהרה בשמאל, ואך מכח שעבודתו פסולה ושלא כדינה, איכא בזה לאו הבא מכל"ע וכדלעיל, שפיר יש להעמיד לרצוי ציץ ע"ז, הגם דהוי זה פסול בהכהן העובד.[[5]](#footnote-6)

ויש לדון לפ"ז בפסול זרות ובפסול אנינות, אם הוי פסול בפנ"ע, או שעיקרו הוי מכח איסורן בעבודה, ואי נימא דהוי פסולן מכח איסורן בעבודה, ניחא דע"כ מודה אביי דאין להעמיד לקרא בפסולין אלו, ויש למעטן מדכ' עון קדשים, וממעטי' דלא עון מקדישין, וצ"ע בזה.

וי"ל עוד עד"ז, דאף אי נימא דאין פסול טמא ששימש מכח איסורו, מ"מ י"ל בדעת אביי, דאין למעט מקרא דעון הקדשים, רק לטומאת הגוף דאיכא בה עון המקדישין, ומשא"כ בשמאל דליכא בזה עון כלל, (שכל איסורו הוי רק משום שאין העבודה כדינה, אך ליכא איסור בעיקר עבודתו), ע"כ ל"ח זה עון המקדישין, שאי"ז "עון" דילהו כלל, ולפ"ז ניחא דל"ש לאוקמי לקרא בעון זרות ואנינות, דכיון דאי"ב איסור עבודה, יש למעטן מקרא דעון הקדשים, דממעטי' מיני' עון מקדישין. [[6]](#footnote-7)

וצ"ע בזה בדעת התוס', שנראה דלא ס"ל ככל דרכים אלו, וא"כ תיקשי טובא, דלדעת אביי דלא ס"ל למיעוטא דעון מקדישין, מ"ט אין הציץ מרצה על טומאה"ג, וצ"ע.

ה] בפירש"י בפסחים דט"ז: הביא דלגיר' רוב הספרים מפרשים הא דתניא אם עון נותר, דהיינו נותר ממש, ועיי"ש משה"ק רש"י ע"ז, ועמש"נ לישב שי' זו, בדברינו בדין על מה הציץ מרצה ענף א'.

ו] במש"כ התוס' די"ל דנותר הותר מכללו בראשו של מזבח דאיכא למ"ד דאין לינה מועלת שם, ראיתי מפרשים, דהיינו דמה"ט חשיב דגם מחשבת חוץ לזמנו הותרה מכללה, כיון שאם חישב להעלות בראשו של מזבח ולזרוק למחר לא פסלה המחשבה, ונמצא דמחשבת חוץ לזמנו הותרה מכללה.

אמנם צ"ע ע"ז, דא"כ הרי שאף למ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח, נמי הותרה מחשבת חוץ לזמנו מכללה, שהרי מבו' בזבחים דפ"ז:, דאם חישב בשעה שכבר הוי הדבר הקרב בראשו של מזבח, אין פוסלת מחשבתו אף למ"ד דלינה מועלת ברש"מ, כיון דלמחר בת הקטרה היא, כיון דפסולין שעלו לא ירדו, עיי"ש, וא"כ מהו שהקשו התוס' למ"ד דאין לינה מועלת מהך ברייתא.

וע"כ נ' ברור, שודאי אין לחשוב למחשבת חוץ לזמנו שהותרה מכללה, מכח מה דאיכא גווני דאין מחשבתו פוסלת, שהרי הא דבהנך גווני אין המחשבה פוסלת, הוא משום דאי"ז מחשבת הקטרה שלא כדינה, ול"ה כלל בכלל מחשבת פיגול, וע"כ אין לנו לחשוב מכח זה דמחשבת פיגול הותרה מכללה, ול"ד למש"נ לעיל סק"ג, שדעת התוס' דהותר מכללו הוי אף היכא דאיכא גוונא דל"ש פסול זה, (ול"ב שיהא גוונא דאיכא היתר על פסול זה), דל"ד דהתם היינו בדאיכא קרבנות או מקומות דל"ש בהו פסול זה, אך הכא הרי בכל הקרבנות שייך פסולא דחוץ לזמנו, וע"כ ודאי דמה דאיכא גווני דל"ה כלל מחשבת חוץ לזמנו, ל"מ לחשבו שהותר מכללו, וז"פ.

ומש"כ התוס' דנותר הותר מכללו בראשו של מזבח, נ' שכוונתם, דכיון דפסול נותר הותר מכללו, ע"כ גם מחשבת נותר חשיבא שהותרה מכללה, דמחשבת נותר מיתלא תליא בפסול נותר, וכמש"נ בדברינו בדין דם נפסל בשקיעה"ח סק"ב להוכיח כן, מדעת חזקי', דאין חייבין כרת באור לשלישי, וגם אין מחשבת פוסלת באור לשלישי, (ועד"ז מבו' בתוס' זבחים דק"ז:ודק"ט:, דפסול מחשבת חוץ למקומו, מיתלי תליא בפסול שחיטת חוץ), ובאמת שכ"ה מפורש בד' התוס' ביומא ד"ז:, שהקשו על פי' זה, שהרי מחשבת נותר לא הותרה, ולהדיא שאין מכוון פי' זה דגם מחשבת נותר הותרה בכה"ג שחישב להלינה בראשו של מזבח, אלא מכוון פי' זה, הוא דכיון דפסול נותר הותר, חשיבא גם מחשבת נותר שהותרה מכללה, וע"ז הקשו התוס' ביומא, דסו"ס מחשבת נותר גופה לא הותרה, וז"ב.

ז] בספר טה"ק בסוגיין הקשה, דאימא עון לן הדם, שהותר מכללו בראשו של מזבח, למ"ד דאין לינה מועלת בראשו של מזבח, וכמש"כ כן התוס' בד"ה הא, דיש לחשוב לנותר שהותר מכללו, מה"ט דהותר בראשו של מזבח.

ונ' די"ל בזה, לפמש"נ בדברינו בדין דם נפסל בשקיעה"ח סק"ב בהערה, דאף למ"ד דאין לינה מועלת ברש"מ, מ"מ אין זריקת הדם שלן מרצה, דהגם שלא נפסל הדם, מ"מ אי"ז זמן הקרבת הקרבן, דזמן הקרבתו הוא ביומו, והיינו לפמש"נ שם, דעיקר פסול לינה, הוא במה ששהה מזמן הקרבתו, וע"כ אף אי ל"ח פסול לינה, מ"מ כבר אי"ז זמן הקרבתו, ועיי"ש מש"נ עוד לפ"ז.

ולפ"ז נ', דע"כ ל"מ לאוקמה להא דהציץ מרצה, על דם שלן, שהרי אין הציץ מרצה רק על פסולין, אך בדם שלן, דמלבד פסולו, אינו מרצה למחר משום שאי"ז זמן הקרבתו, פשיטא דל"ש ע"ז רצוי ציץ, וע"כ ל"מ לאוקמי לקרא דרצוי ציץ בדם שלן, ואי דתיקשי, דהגם דודאי ל"מ הציץ להכשיר הזריקה לרצות הקרבן, מ"מ אכתי נוקי לקרא שירצה הציץ להכשיר פסול הלינה שעל הדם, (ושמכח זה יהא הדין דזורקין את הדם, דהגם דאי"ז מרצה, מ"מ כיון דליכא פסול על הדם, זורקין אותו, וכדחזי' דלמ"ד דאין לינה מועלת ברש"מ, זורקין את הדם), אך נ"פ, דבקרא הרי כתיב לרצון להם, וע"כ בע"כ עלינו להעמיד לרצוי הציץ, דמהני להכשיר הקרבן לרצות.

ח] בהג' מצפ"א לזבחים דכ"ג: הק', דמ"ט לא מוקמי' לקרא בעולת נקבה, שכן הותרה מכללה בבמה, והיינו לפמש"א בע"ז דכ"ג דעולת נקבה כשרה בבמה

והנה באמת לא הי' לו להקשות מכח מה שהוכשר בבמה, שלדעת התוס' ל"ק קו' זו, כיון דבעי' שיהא הכשר דלפני ד', וגם לדעת רש"י י"ל דל"ק, דזה ל"ח הותר מכללו, שלא נאסר נקבה בבמה מעולם, אלא הו"ל לאקשויי שכן יש לה הכשר בעופות, וכדמקשי' בסוגיין דאימא עון בע"מ שהותר מכללו בעופות.

אמנם נ' פשוט בזה, דא"א כלל להעמיד לקרא בעולת נקבה, שהרי עולת נקבה ל"ח עלי' קדושת הקרבה כלל, ול"ש כלל שירצה הציץ להכשירה, והא דמקשי' דאימא עון בע"מ, פשוט דהיינו בשקדם הקדישן למומן, דחיילא עלי' קודה"ג וקדושת הקרבה, וע"כ הו"מ לאוקמה לקרא ע"ז, וזה ע"ד מש"א בזבחים דל"ה:, דהא דלר"ע בע"מ אעל"י, היינו רק בשקדם מומן להקדישן, ואמרו שם, דמה"ט מודה בעולת נקבה דתרד, דכקדם מומה להקדשה דמי, וז"ב.

ומשה"ק התוס' דאימא עון מחוס"ז, נ' דהיינו משום דמחוס"ז נמי חייל עלי' קדושת הקרבה, (כיון דחזי למחר), והוי כבע"מ עובר דחיילא עלי' קדושת הקרבה, וכמו שהבאנו לעיל סק"ג שמצאנו דלר"ע אף בשקדם מום עובר להקדשו אעל"י.

1. אך יל"ע בזה, שהרי מהא דאמר אביי, דאמר קרא עון עון שהי' בו ודחיתיו, לכאו' יש ללמוד, דהא דבעי' שיותר מכללו בציבור, ה"ז מתפרש כן בקרא, (וע' תוס' יומא ד"ז: שהוכיחו כן, והגם שדנו שם שיל"פ דמכוון ד' אביי הוא הוא דבעי' עון דהוי בכל מקום, ולא עון שאינו נוהג בכל מקום, ואך שכתבו דאין הלשון מ' כן, אך הרי בד' רש"י בסוגיין נ' להדיא שאינו מפרש כן), וא"כ י"ל שגם לדעת רש"י ניבעי שיהא ההכשר לפני ד', אך באמת מסתבר שלדעת רש"י דאי"ז נלמד מקרא דלרצון להם, (דע"ז כתיב לפני ד'), אלא ה"ז נכלל בקרא דעון, לא ניבעי בזה שיהא ההכשר לפני ד', ויל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע' בקר"א שעמד בכעי"ז, דבפשוטו י"ל דלשנויא דאביי ניחא גם הא דלא מוקמי' לקרא ביוצא, (ול"ב לשנויא דעון דלפני ד'), וכן ניחא דלא מוקמי' בבע"מ שהותר בעופות ובאונן שהותר בכה"ג, (ועיי"ש שכתב דבאונן ודאיי "ל דאין להעמיד, דדמי לשמאל ביוהכ"פ, כיון דאדרבה נאסר לו אנינות).

   ועיי"ש שכתב עוד די"ל דאביי לטעמי' דס"ל דטומאה דחוי' בציבור, וע"כ ממעט כל הנך, דרק טומאה חשיב שהי' עון ודחיתיו, דדחוי' היא בציבור, עכ"ד, אך צ"ע רב ע"ז, שהרי בגמ' יומא ד"ז: מוקמי' לברייתא דידן, כמ"ד דטומאה הותרה בציבור. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה התוס' הקשו, מכח דמחוס"ז אינו נוהג בעופות ודאוא"ב אינו נוהג בעופות, ולכאו' ילה"ע, שהרי פסולא דאוא"ב הוי חד פסולא עם מחוס"ז, וא"כ לכאו' סגי במה דמחוס"ז הותר בעופות, ומ"ט בעי' להא דאוא"ב הותר בעופות, אך נ"פ דלק"מ, דהאמנם אי הי' היתר על פסול מחוס"ז בעופות, הי' זה מועיל לחשוב גם לאוא"ב להותר מכללו, אך כיון דליכא כלל היתר על פסול מחוס"ז בעופות, ואך שאי"ז כלל מחוס"ז, הרי שאי"ז טעם רק דמה"ט מחוס"ז חשיב דהותר מכללו, כיון דבעופות לא משכח"ל הך פסולא, אך אוא"ב אילו הי' נוהג בעופות, ל"ה חשוב כלל שהותר מכללו, שהרי לא הותר איסור מחוס"ז בשום מקום, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואולי י"ל, דהגם דאחר דמוקמי' לקרא בעון טומאה, ממעטי' לטומאה"ג מקרא דעון קדשים ולא עון מקדישין, מ"מ אין לנו מכח זה שלא להעמיד לקרא בעון שמאל, וכמו שמצינו עד"ז, בהא דמקשי' דאימא עון בע"מ, והעירו בזה, שהרי אין הציץ מרצה על טומאה שקודם שנתקבל הדם בכלי, וכמש"א בירושלמי, (וכן נקטו האו"ש החזו"א והמקד"ד, ונת' בזה בדברינו בדין רצוי ציץ, ואכ"מ), ופסול בע"מ הרי הוי קודם קבלה, ובע"כ דהגם דאחר דמוקמי' לקרא אטומאה, מסתברא מילתא דאין הציץ מרצה על טומאה דקודם קידוש, מ"מ מכח סברא זו אין לנו להוכיח דלא קאי קרא על בע"מ, ואולי י"ל כן גם לענין הא דממעטי' דלא עון מקדישין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולמש"כ האבהא"ז בדעת הרמב"ם, דלעולם מרצה ציץ על פסול טומאת הגוף, ואך שכיון שאינו מרצה על האיסור, הרי שמכח זה הויא עבודתו פסולה, (ע"ד מצהבב"ע), ודאי ניחא בפשוטו, דע"כ בשמאל דליכא איסור כלל, ל"ש למעוטי מקרא דעון הקדשים, (אך באמת צ"ע לפ"ז ע"ד האבהא"ז, שהרי מד' רב אשי יש ללמוד דאין הציץ מרצה אף על פסול המקדישין, שהרי בשמאל אין לומר שאינו מרצה על האיסור, ומכח זה ה"ז פסול, שהרי ליכא כלל אזהרה על עבודת שמאל, וצ"ע בזה, ויש להוסיף עוד, דלד' האבהא"ז, בעכצ"ל דהא דתנן בפסחים ד"פ: דאין הציץ מרצה על טומאה"ג דבעלים בק"פ אי"ז משום עון המקדישין, אלא כמו שפירש"י והרע"ב שם, דהוא משום דרחמא דחיי' לפ"ש). [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה בשו"ת עין יצחק או"ח סי' ט"ו ענף ד', דמד' רש"י זבחים דל"ג. נ' להדיא דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור, אף בטומאה"ג בציבור הוי ההיתר ע"י ציץ, (שהרי הגמ' שם איירי בטומאת הבעלים), ואילו בד' רש"י יומא ד"ז. ומנחות זט"ו. מפורש דאף בציבור אין הציץ מרצה על טומאה"ג, וכתב בזה העין יצחק, דנידו"ז תלוי בפלוגתא דאביי ור"א, וע"כ ביומא ד"ז. פירש"י כהלכתא דקי"ל כר"א דבתראה הוא, וכן לעיל דט"ו. רב אשי קאמר לה, ולדידי' אין הציץ מרצה על טומאה"ג, אך בזבחים שם דקאי אדברי אביי, אשר לדידי' הציץ מרצה אף על טומאה"ג, הרי שע"כ אף בטומאת הגוף בציבור הוי ההיתר ע"י הציץ, (וזה אי נימא בדעת רש"י כמש"כ התוס', דעל מה דאיכא ציץ בעי' ציץ, ועל מה דליכא ציץ ל"ב ציץ).

   אך למש"נ דמודה אביי דאין הציץ מרצה על טומאה"ג, לכאו' אי"ז מתישב, אך אי נימא דהא דמודה אביי בזה, הוא משום דאיכא בזה עון ואיסור על הכהן, י"ל דבציבור שנדחה האיסור, שפיר מרצה ע"ז הציץ, וצ"ע אם י"ל כן, (ולמש"כ בהערה הקודמת עפ"ד האבהא"ז, ודאי ניחא, דלדעת אביי כל מה דל"מ רצוי ציץ על טומאה"ג הוא מכח האיסור, וע"כ בציבור דליכא איסור, שפיר מרצה הציץ ע"ז, ומשא"כ לר"א דכלל ל"מ רצוי ציץ על פסול המקדישין, ע"כ אף בציבור דליכא איסור, מ"מ אין הציץ מרצה על טומאת הגוף). [↑](#footnote-ref-7)