כג - בדין וסת החודש
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן כג**

**בדין וסת החודש**

**א**

א] **נדה ס"ד א',** איתמר ראתה יום ט"ו לחודש זה וכו', בפירש"י כתב דבגונא שקבעה לה וסת היא אסורה ביום י"ח בחודש רביעי וביום י"ט בחודש חמישי וכן לעולם, ומשמעות דבריו דהקביעות הכא אינה להפלגה, דא"כ אינה מוספת כל חודש יום אחד, ותליא אם הוא חודש מלא או חסר, אלא הויא קביעותה לימי החודש, וכ"כ התוס' והרשב"א בסוגיין, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"ב, והרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"ב.

**אך** בחי' הרמב"ן בסוגיין נחלק ע"ז, דליכא קביעות וסת לימי החודש, דאטו מזל יום גורם או מזל שעה גורם, ודוקא להפלגה איכא קביעות וסת שכבר נתמלאה סאתה של זו, וכן דרכן של נשים כולן, וכ"כ בפסקי הרי"ד בסוגיין ובפסקי ריא"ז.

ב] **ובדעת** ש"ר דס"ל דאשה קובעת וסת לימי החודש, בפשוטו הי' מקום לפרש דאי"ז כלל דומיא דוסת הפלגה שהוא סדר ראיותי' שהיא ממלאה ונופצת ביום זה, אלא היינו דמזל דיום החודש זה גורם לראייתה, והו"ל דומיא דוסת הקפיצות ודאכילת דברים חריפים, דדברים אלו גורמים לראייתה.

ג] **אמנם** הנה מכ"ד יש להוכיח דאי"ז כן, חדא, דא"כ מ"ט אשה שקבעה וסת החודש, הויא מסולקת דמים בכל ימי החודש, הרי אף שהוחזקה דמזל יום החודש הוא גורם לראייתה, מ"מ מ"ט לא נחוש שתראה בשאר ימי החודש, ומ"ש מאשה שיש לה וסת הקפיצות או וסת אכילת דברים חריפים, דל"ה מסולקת דמים כלל, (ולכאו' הוא אף אם היו דברים שבטבע שהם באים כל חודש).

**עוד** יש להעיר בזה, בהא דחוששין לעונת או"ז בוסת החודש, וכל שוסתה הוא בר"ח בעונת לילה, ה"ה חוששת שמא תקדים ותראה בכ"ט בעונת יום, ואם קביעות דוסת החודש הוא דמזל יום זה גורם לראייתה, הרי נמצא דקודם שבא יום זה, עדיין ליכא לעיקר הגורם לראייתה, ומ"ט חיישינן שמא תקדים ותראה.

**ועד"ז** יש להעיר במש"כ הרשב"א במשמה"ב בית ז' סוף שער ג', בביאור מש"כ בתוה"ב שם דאם בפעם הג' פיהקה ביום כ"ט ולמחר בר"ח ראתה בלא פיהוק, אמרינן דפיהוק דאמש קא גרים וכו', וכתב הרשב"א דהיינו משום דאמרינן שהוסת נתכנס ברחם וחיילותו קודמת דהיינו הפיהוקין קודמות לו, עכ"ד, ואם עיקר הקביעות דוסת החודש הוא דמזל יום זה גורם לראייתה, היאך אפשר שיבואו חיילותיו קודם לו, הרי קודם יום זה אכתי ליכא לעיקר הגורם לראי'.

ד] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ה צידד, דכמו דמבו' במתניתין לעיל ס"ג ב' דעונת היום היא מהנה"ח, ועד הנה"ח הוי בכלל עונת לילה, אף דלשאר דיני התורה מעלות השחר הוי יום, ה"נ עונת לילה היא משקיעת החמה, אף דלשאר דיני התורה עד צאה"כ הוי יום, ואף לדעת ר"ת דאחר שקיעה ראשונה הוי ודאי יום גמור, (וגם לדעת הגאונים, לדעת ר' יוסי דביה"ש כהרף עין, ואחר שקיעת החמה אכתי הוי יום גמור), מ"מ חשיב כעונת לילה, וכ"כ החוו"ד בחידושים שם סקי"ב, וכן משמע בד' הפליתי שם סק"ד, וכ"כ הלחו"ש שם סק"ה.

**ושמעתי** להעיר בזה, בגונא דראתה בליל א' בחודש אחר שקיעת החמה קודם צאה"כ, דאכתי הוי זה יום כ"ט, ובאנו לחוש לוסת החודש, אימתי תחוש לו, דהרי אין לה לחוש ליום כ"ט, שהרי ראתה אחר שקיעת החמה וכבר הו"ל עונת לילה, ולכאו' יש לה לחוש לליל א', [[1]](#footnote-2) - אך צ"ע דמ"ט תחוש לליל א', הרי לא באה ראייתה בא' בחודש, אלא בכ"ט בחודש, ומה מקום יש לחוש לליל א' שלא באה ראייתה בו.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ה] **ונראה** ללמוד מזה, דעיקר הקביעות דוסת החודש, הוא ע"ד הקביעות דוסת הפלגה, דיש לה סדר קבוע לראיותי', והיינו דיש אשה שסדר ראיותי' הוא שהיא מרחקת כו"כ ימים בין ראיותי', ויש אשה שסדר ראיותי' הוא שהיא רואה ביום ידוע,[[3]](#footnote-4) - והיינו דיום החודש אינו גורם בפנ"ע הגורם לה לראות, אלא דאת הראיות שדרך אשה לראות, קבעה לה לראותם ביום החודש זה.[[4]](#footnote-5)

ו] **ובזה** מתפרש הא דכשקבעה וסת החודש היא מסולקת דמים בכל ימי החודש, כיון דקבעה לה סדר וזמן לראיותי' שהיא רואה ביום פלוני, - ומה"ט היא חוששת בעונת יום שקודם יום החודש לעונת או"ז, דכיון דזמן ראייתה הוא בליל פלוני, יש לחוש שתקדים ותראה בעונה הקודמת לו, - ומה"ט ג"כ אפשר שיבא הפיהוק קודם יום החודש דראייתה, כיון שכבר היא עתידה לראות ביום זה, ובאים חיילותיו קודם לכן.[[5]](#footnote-6)

ז] **ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דאם ראתה בליל א' בחודש אחר שקיעת החמה קודם צאה"כ, היא חוששת לליל א', אף שיום ראייתה הוא יום כ"ט, דהאמנם אם קביעות וסת החודש הוא דמזל יום פלוני גורם לראייתה, הרי דבכה"ג שראתה קודם צאה"כ דהוי זה יום כ"ט, הרי לא גרם מזל יום א' בחודש לראייתה, ול"ה לה לחוש לליל א', אך כיון דקביעות וסת החודש הוא שהיא קובעת סדר וזמן לראיותי' שבאות ביום פלוני, הרי דכל שזמנה הוא לראות בליל א', היא רואה משקיעת החמה דליל א', כיון דבשעה זו התחילה עונת הלילה דליל א', וכל עונת הלילה דליל א' הוי זמן ראי' א', אף שמקצתו הוא כ"ט בחודש.[[6]](#footnote-7)

**ומה"ט** נמי פשוט, דכל שקבעה וסת לראות בליל א', צריך לפרוש ממנה משקיעת החמה דליל א', אף דאכתי הוי זה כ"ט בחודש, והיינו משום דזמן ראייתה הוא בכל עונת לילה זו, וכיון דמשקיעת החמה דליל א' התחילה עונת הלילה, הוי זה זמן ראייתה.

**ג**

ח] **ולפ"ז** נראה, דאילו הוה משכח"ל שיבא יום החודש ב' פעמים באותו החודש, אין קביעותה לראות אלא באחד מהם, דהאמנם אם קביעות וסת החודש הוא דמזל יום פלוני גורם לראייתה, הו"ל כוסת הקפיצות דאף אם תקפוץ כמה פעמים באותו החודש הוי קביעותה לראות בכולם, אך כיון דקביעות וסת החודש הוא דאת הראיות שדרכה לראות קבעה לה לראותם ביום החודש זה, הרי דכיון דדרך אשה הוא לראות פעם אחת בחודש וקביעותה היא לראות את ראי' זו ביום החודש, ע"כ אף אם בא יום החודש ב"פ בחודש זה, אין קביעותה לראות בו אלא פעם אחת.

**והדברים** מבוארים כן להדיא בד' הראב"ד בבעה"נ בסימן ג' הי"ב, שכתב דאף אם אשה חוששת לוסת השבוע בפעם אחת, מ"מ א"צ לחוש אלא לא' בשבת של כ"ט יום, אך לא' בשבת של כ"ב לא חיישא, משום דרוב נשים מחודש לחודש חזיין או סמוך לו יום אחד מלפניו או מלאחריו, עיי"ש, ולהדיא בדבריו, דכל הא דאשה חוששת שתראה ביום החודש הראשון לראייתה, הוא משום דדרך נשים לראות מחודש לחודש,[[7]](#footnote-8) וע"כ אין לה לחוש לוסת השבוע ביום כ"ב, משום דאין דרך נשים לראות ביום זה, ולהדיא דאף דחיישינן דיום השבוע הוא גורם לראייתה, מ"מ אינה עשוי' לראות מכח זה, אלא באותה העת שדרכה לראות, וע"כ אינה חוששת שתראה ביום כ"ב, כיון שאין דרכה לראות בו.

ט] **ויש** ללמוד לזה מד' הב"י בסימן קפ"ט, דהנה הטור שם הביא מש"כ הרמב"ן דאם ראתה בא' בניסן ובכ' בו, חוששת לא' באייר מפני ר"ח ניסן וכו', ראתה בט' בו וכו' חוששת לכ' באייר שמא בימי החודש תקבע וסת, וכתב הב"י שם, ז"ל, וא"ת הא קי"ל בוסת שלא נקבע ג' פעמים וכו' הוא נעקר בפעם אחת וכו', והשתא מכיון שאחר שראתה בא' בניסן ראתה כ' בו, כבר נעקר וסת של ר"ח וכו', וא"כ מאיזה טעם כתב שחוששת לר"ח אייר, וכן קשה על מש"כ שאם ראתה בט' באייר חוששת לכ' בו שמא בימי החודש תקבע וסת, ואמאי הא כיון שראתה בט' לאייר נעקר וסת של כ' לחודש וכו', וי"ל דטעמא וכו' שאע"פ שראתה ביום אחר צריכה לחוש ליום שראתה בו קודם עד שיגיע יום הראוי לראות בו ולא תראה וכו', איכא למיחש וכו' והאי דאקדמה וחזאי דמים יתירים דהוו בה הוא ולא קביעות וסת, עכ"ל, ועיי"ש שהק' מכח זה דמ"ט אם ראתה בא' באייר אינה חוששת לט' באייר משום הפלגת כ', הרי יש לחוש דראיית א' באייר היא תוספת דמים.

**ומבו'** בד' הב"י, דאם היתה ראייתה באמצע ימי החודש באה בדרך קביעות וסת, ול"ה זה דמים יתירים, הי' נעקר בזה חשש יום החודש, ורק משום דחיישינן דהוא דמים יתירים, הוא דאין נעקר בזה חשש יום החודש, וצ"ב דמ"ט יהא מה שראתה ביום אחר, עקירה ליום וסתה.

**ונראה** דהטעם בזה הוא, משום דעיקר הקביעות דיום החודש הוא דאת ראייתה שדרכה לראות בכל חודש, היא רואה ביום זה, וע"כ כל שהקדימה וראתה ביום אחר, הרי דאי נימא דראי' זו אינה תוספת דמים בעלמא, אלא הוי זה ראיית וסתה, ה"ז עקירה להא דחיישינן שתראה את ראייתה ביום החודש, ורק משום דחיישינן דהיא תוספת דמים, ואי"ז ראיית וסתה, אי"ז עקירה לחשש יום החודש,[[8]](#footnote-9) - ולפ"ז הרי ודאי דאם הי' בא יום החודש ב"פ באותו החודש, לא הי' קביעותה לראות בשניהם, כיון דעיקר הקביעות דיום החודש הוא לראות בו את ראייתה שדרכה לראות בכל חודש, והרי אין דרכה לראות ב' פעמים בחודש.

י] **ובאמת** נראה דנפ"מ רבתא בזה לדינא, דהנה הב"ח בסימן קפ"ט סט"ו כתב, דאם ראתה בא' בניסן ובל' בניסן ובא' בסיון, קבעה לה וסת לר"ח, וחוששת לר"ח תמוז לב' הימים דר"ח, ועמש"נ להלן סקט"ו ללמוד כדבריו מד' הרא"ה.

**ולפמש"נ** נראה, דאף דהיא חוששת לב' הימים דר"ח תמוז, מ"מ אם עבר יום א' דר"ח תמוז ולא בדקה, לא מחזקינן בודאי דראתה, שהרי אפשר שתראה את ראיית וסתה במה שתראה ביום ב' דר"ח, - ונמצא לפ"ז, דאי נימא דאיסורא דעבר הוסת ולא בדקה, הוא רק כשעבר כל הוסת, וכמש"נ לדון בזה בסימן ח', הרי דאף שהיא אסורה ביום א' דר"ח וביום ב' דר"ח, מ"מ היא מותרת בליל ב' דר"ח, אף שעבר יום א' דר"ח ולא בדקה.

**ונפ"מ** עוד בזה, דאם ראתה בל' בניסן ובא' בסיון ובא' בתמוז, קבעה לה וסת לר"ח, ואין וסתה נעקר במה שלא ראתה בל' בסיון, דהרי אף אם יש לה וסת לר"ח, אפשר שתראה את ראיית וסתה ביום ב' דר"ח, וממילא דהא דלא ראתה ביום א' דר"ח, אי"ז עקירה כלל לוסתה.[[9]](#footnote-10)

**ד**

יא] **ובזה** נראה לפרש ד' הש"ך, דהנה כתב השו"ע בסימן קפ"ט סי"ב, דאם ראתה בר"ח ניסן ובר"ח סיון ולא ראתה בר"ח תמוז, אינה חוששת לר"ח אב, מפני שהפסקת החודש השני ביטלה ראיית הראשון, וכתב ע"ז הש"ך שם סקכ"ז, ז"ל, נ"ל הטעם משום דסתם נשים וסתם כל ל' והיינו כל חודש, וז"ש מפני שהפסקת השני בטלה ראיית החודש הראשון, עכ"ל.

**והלחו"ש** שם סק"כ פירש בדבריו, דבא לפרש טעם הא דאין חוששין לוסת הסירוג קודם שתקבענו, ול"ה כשאר וסתות דהיא חוששת להם בפעם אחת, וע"ז הוא שכתב דהוא משום דאי"ז כדרך הנשים דוסתם כל ל'.

**אך** לכאו' אי"ז מתישב היטב במש"כ הש"ך דז"ש מפני שהפסקת השני ביטלה ראיית החודש הראשון, דמה ענין זה למש"כ דהא דאינה חוששת לכך הוא משום דהו"ל וסת דלא שכיח.

יב] **והפרד"ר** שם כתב לפרש בד' הש"ך, דהא דבוסת החודש כשראתה בר"ח היא צריכה לחוש לר"ח הב' ואם לא ראתה בו נעקר וסתה, הוא רק משום דאשה ראוי' לראות דם בכל חודש, וע"כ הוא דאמרינן דאם הר"ח גורם ראייתה, הי' לה לראות בו, אך אם דמי' מועטים ואינה ראוי' לראות אלא בכל ב' חדשים, לא נעקר וסתה כלל במה שלא ראתה בר"ח השני, דמה שלא ראתה בו, אינו משום דאינו גורם לראייתה, אלא הוא משום דטבעה לראות כל ב' חדשים, וזהו שכתב הש"ך דהא דכשלא ראתה בר"ח השני נעקר וסתה, הוא משום דסתם נשים וסתם כל ל' יום, וע"כ תלינן דמה שלא ראתה בר"ח השני, הוא משום שנעקר וסתה, ועיי"ש שפירש בזה גם למש"כ הש"ך שם ריש סקכ"ו, ומתישב בזה משה"ק בגל' הגרע"א שם ע"ד הש"ך.

יג] **וביאור** הדברים הוא עפמש"נ, דבעיקר מש"כ הראשונים דאם ראתה בא' בניסן ובא' בסיון אמרינן דוסתה הוא לסירוג, הי' מקום לדון דיתכן דאי"ז סירוג כלל, וכל ר"ח גורם לראייתה, ומה שלא ראתה בא' באייר, הוא משום דדרך ראיותי' הוא שהיא רואה כל ס' יום, ואין קביעותה לראות ביום החודש, אלא את ראייתה שדרכה לראות, וכיון דדרכה לראות את ראייתה כל ס' יום, ע"כ לא ראתה בא' באייר, - ואם כנים הדברים הי' בדין, דבכה"ג שראתה בא' בניסן ובא' בסיון, יש לה לחוש לא' באב, דאף דלא חיישינן לוסת הסירוג קודם שנקבע, אך הכא הרי לא באנו לחוש ליום א' באב מדין וסת הסירוג, אלא באנו לחוש לו מדין וסת השוה.

**ונראה** דע"ז הוא שכתב הש"ך, דהטעם בזה הוא משום דדרך נשים לראות כל ל' יום, והיינו דמה"ט תלינן דאף אשה זו דרכה לראות בכל ל' יום, ומה שלא ראתה בא' באייר, הוא משום דאין וסתה אלא לסירוג, וע"כ אינה חוששת לוסת זה קודם שנקבע.

**ה**

יד] **הרא"ה** בבדה"ב בית ז' שער ג' ט. הביא בשם הרמב"ן שהק' על הקביעות דוסת החודש, דא"א שקידוש שלנו שמקדשין את החודש יהא גורם את הראי', וקו' זו נרמזה בד' הרמב"ן בסוגיין שכתב בתו"ד "שיהא שיפורא גורם תימא הוא", והרשב"א במשמה"ב שם השיב ע"ז, דודאי שיפורא גרים, דכל מה שעושין בי"ד שלמטה בי"ד שלמעלה מסכימין עמהן, עיי"ש.

**אך** בד' הרמב"ן בסוגיין מבו' דקשיא לי' על עיקר הקביעות לימי החודש, דמהיכ"ת שיהא הוסת קבוע לפי ימי החודש, אף אם היו החדשים קבועין כן, ול"ה הקביעות ע"י בי"ד.

**ובזה** מתפרש מה שנחלקו הרמב"ן והרא"ה בדין וסת השבוע, דהרמב"ן כתב מכח דבריו דאין אשה קובעת וסת לימי השבוע, אך הרא"ה שם כתב דאשה קובעת וסת לימי השבוע, ופשוט דתליא בהנ"ל, דהרמב"ן לטעמי' דהא דאינה קובעת וסת לימי החודש הוא משום דאטו מזל יום גורם, ומה"ט אף אינה קובעת וסת לימי השבוע, אך הרא"ה לטעמי' דהא דאינה קובעת וסת לימי החודש הוא משום דא"א שיהא הוסת תלוי בקידוש בי"ד, וע"כ שפיר היא קובעת וסת לימי השבוע דקביעי וקיימי, ולא תליין בקידוש בי"ד.

טו] **אמנם** צ"ע בזה בד' הרא"ה, דהנה הרא"ה בשער ג' שם ט: כתב בתו"ד, ז"ל, וכן לרבי דאמר בתרי זימני בוסת ההפלגות, כיון שאין השוי' אחרת לא ליום ידוע כגון שבת או ר"ח וכיו"ב, ולא לימי החודש כגון ט"ו לחודש וט"ו, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דקביעות הוסת דר"ח, אי"ז משום קביעות דימי החודש, אלא הוא משום קביעות דיום ידוע, וזה מקור נאמן לד' הב"ח שהבאנו לעיל סק"י דאיכא וסת לר"ח.

**ומקור** דברי הרא"ה לכך, נראה דהוא לטעמי' דס"ל דעיקר הקביעות דימי החודש הוא לפי המולד, ומה שאמרו ט"ו לחודש, היינו ט"ו ימים מן המולד, ולפ"ז יש להעיר במה שאמרו לעיל ל"ט ב' דאם ראתה ג"פ בר"ח קבעה לה וסת, שהרי יום ר"ח פעמים שהוא יום או ב' ימים אחר המולד, ופעמים שהוא ביום המולד, וממילא דיתכן שבאה ראייתה קודם המולד, ואינו במשמעות הדברים לפרש דמה שאמרו שראתה בר"ח, היינו שראתה ביום המולד, - ובע"כ מזה דאיכא קביעות בפנ"ע ליום ר"ח, וע"כ אף דקביעות דימי החודש היא לפי המולד, מ"מ הקביעות דר"ח לא תליא במולד, וכל שראתה ג"פ בר"ח קבעה לה וסת ליום ר"ח.

**אמנם** צ"ע בזה, דלהרא"ה לטעמי' דס"ל דא"א שקידוש שלנו יהא גורם את הראי', א"כ היאך איכא קביעות וסת לר"ח, הרי גם קביעות דר"ח היא ע"י קידוש בי"ד, וא"א שיהא קידוש שלנו גורם את הראי', וצ"ע בזה.[[10]](#footnote-11)

1. ואין לומר דבכה"ג אינה חוששת לליל א', אלא היא חוששת לליל כ"ט, כיון שהיתה ראייתה בכ"ט בעונת לילה, דהדבר ברור דאין הדין כן, - ויש להוכיח לזה, דאי נימא הכי, נמצא דה"נ מי שוסתה לליל א', יש לה לחוש גם ביום א' אחר שקיעת החמה קודם צאה"כ, דהוי א' בחודש וגם הוי עונת לילה, וזה ודאי אינו. [↑](#footnote-ref-2)
2. והי' מקום לדון בזה, לפמש"נ במק"א, דהגם דבדיני התורה ל"ה לילה עד צאה"כ, מ"מ משקיעת החמה כבר הוי לילה במציאות, וכמבו' בד' הירושלמי בפ"ק דברכות דמה"ט הוא דביום בינוני יש י"ב שעות מהנה"ח עד שקיעת החמה, וי"ב שעות משקיעת החמה עד הנה"ח, וזהו שכתב הרמב"ן דזמן תוספת שבת הוא משקיעה ראשונה, וע"כ י"ל דמשקיעת החמה כבר חשבינן לה כיום א', אף דבדיני התורה עדיין הוא יום כ"ט.

   אמנם כמדומה דאי"ז מתישב, דהניחא בוסת הפלגה שפיר י"ל כן, דכל שראתה בתחילת ליל ל"ב אחר שקיעת החמה, חשבינן לה כהפלגת ל"ב, אף דבדיני התורה עדיין לא נתחלפו הימים, אך בוסת החודש שכתבו הראשונים דעיקר הקביעות בזה הוא לפי קידוש בי"ד, לכאו' הדין נותן דאף דאחר שקיעת החמה במציאות הדברים הוא יום א', מ"מ כיון דבדיני התורה דינו הוא כיום כ"ט, לא יתקיים בזה קביעות הוסת דיום א'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש מקום לדמותו למה שדרך בנ"א שקובעים להם שעה ביום שהם ניעורים משנתם, והיינו שנקבע להם זמן וסדר לשנתם שהם מתעוררים בשעה פלונית, וה"נ קובעת אשה זמן וסדר לראיותי', שהיא רואה ביום פלוני. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם י"ל דהוא משום מזל היום, והיינו דהשינוי שבין הימים, דמכח זה אמרינן דקבעה דראיותי' יהיו ביום זה, הוא משום דהם חלוקים במזלותיהם, וכל שקבעה לראות ביום פלוני, היינו דקבעה לראות בזמן ששולט מזל פלוני. [↑](#footnote-ref-5)
5. ונראה עוד סמך לזה, מעיקר דין קביעות וסת החודש בדילוג, דאם עיקר הקביעות דוסת החודש הוא דמזל יום פלוני גורם לראייתה, אין מתישב כ"כ גדר הקביעות דוסת הדילוג, דמ"ט בכל חודש גורם מזל אחר לראייתה, אך למש"נ דעיקר הקביעות דוסת החודש הוא דזמן וסדר ראיותי' הוא ביום החודש, הרי דזהו הקביעות דוסת הדילוג, דזמן ראייתה הוא שהיא רואה כל חודש ביום אחר לפי סדר הדילוג, ובזה מתפרש גם מה שלמדו הראשונים לקביעות הפלגה בדילוג, מקביעות חודש בדילוג, דלפי הנ"ל הם ענין אחד, ודו"ק.

   עוד יש לסייע לזה, ממה שאמרו לעיל ל"ט ב' דאם ראתה ב' פעמים בא' בחודש, ובפעם הג' ראתה בכ"ה בחודש ובא' בחודש קבעה לה וסת, משום דאמרינן דמה שראתה בכ"ה דמים יתירים הוא דאתוספו בה, ונחלקו בזה רבוותא, וי"מ דהיינו דראיית כ"ה היא טפלה לראית א' בחודש, דהגם דעיקר ראייתה היא ביום א', מ"מ ראתה תוספת דמים דראי' זו ביום כ"ה, ואי נימא דהקביעות דוסת החודש הוא דמזל יום פלוני גורם לראייתה, לכאו' ל"ש כלל שתראה תוספת דמים דראי' זו קודם יום זה, שהרי אכתי ליכא לעיקר הגורם לראי', אך למש"נ דעיקר הקביעות דוסת החודש הוא דזמן וסדר ראייתה ביום פלוני בחודש, שפיר שייך שתקדים ותראה תוספת דמים דראי' זו קודם יום זה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וזה מתפרש טפי לפמש"נ לעיל בהערה ב', דכבר משקיעת החמה הוי לילה במציאות, וע"כ אף דבדיני התורה עדיין אי"ז יום א' בחודש, מ"מ כיון דבמציאות הוי זה אחד עם עונת ליל א', הוי זה זמן וסתה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וזהו שכתב הראב"ד דרוב נשים חזיין מחודש לחודש או סמוך לו מלפניו או מלאחריו, ונראה דמש"כ דהיא רואה סמוך לו מלאחריו, למד לזה מהא דדרך אשה לראות ביום החודש, אף דפעמים הוא חודש מלא, ובאה ראייתה ביום ל"א, והיינו משום דדרך אשה לראות או ביום ל', דהוא מחודש לחודש בחודש חסר, או סמוך לו מלפניו או מלאחריו, דהיינו ביום כ"ט או ביום ל"א. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובזה מתפרש מש"כ הב"י שם דאם ראתה בר"ח אייר אינה חוששת לראייתה שראתה בכ' בניסן, והדרכי משה שם תמה ע"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומה"ט פשוט דאף דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה, וי"א דהוא אף בימים רצופין, מ"מ אם ראתה בא' בניסן ובל' בו ובא' אייר, אינה קובעת וסת לר"ח, דראיית ל' בניסן וראיית א' באייר, אינם אלא כראי' אחת, שראתה את ראיית וסתה בשניהם. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואולי י"ל בזה, דהנה בעיקר משה"ק הרא"ה דא"א שקידוש שלנו יהא גורם את הראי', כתב הרשב"א במשמה"ב דמצינו דאף חידושי הגוף הם לפי קביעות בי"ד, וכמו שדרשו מדכתיב לקל גומר אלי, דקטנה בת ג' שנים ויום א' שנבעלה אין בתולי' חוזרין, ואם נמנו בי"ד ועיברו את השנה בתולי' חוזרין, וצ"ב בטעמא דהרא"ה דלא ניח"ל בזה.

    ושמעתי לפרש בזה, לפי המבו' בד' הרמב"ן, דעיקר הא דקשיא לי' הוא דמ"ט יהא הוסת קבוע לפי ימי החודש, וי"ל דגם ד' הרא"ה מיוסדים ע"ז, ומש"כ דא"א שקידוש שלנו יהא גורם את הראי', היינו משום דהרי מודה הרא"ה דאיכא קביעות לפי המולד, והי' מקום לומר דקביעות הוסת דע"פ המולד היא כפי קידוש בי"ד, וע"ז כתב הרא"ה דא"א שיהא קידוש שלנו גורם.

    ולפ"ז י"ל, דע"כ לגבי קביעות הוסת דר"ח, מודה הרא"ה דקידוש שלנו גורם את הראי', דכיון דיום ר"ח גורם, ודאי דה"ז נקבע ע"פ בי"ד, ולא קשיא לי' להרא"ה אלא בהקביעות דימי החודש, וכנ"ל.

    אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הרא"ה שם דאיכא קביעות וסת לימי השבוע, ואם גם לדעת הרא"ה עיקר הא דליכא קביעות לימי החודש, הוא משום דמהיכ"ת יהא הוסת קבוע לפי ימי החודש, הי' בדין דגם לא תקבע וסת לימי השבוע, וכמש"כ הרמב"ן, וי"ל. [↑](#footnote-ref-11)