כ - בדין טבילה אחר שחרור
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] מ"ז ב', ובמקום שהנדה טובלת שם גר ועבד משוחרר טובלין, וכתבו התוס', ז"ל, בכולי שמעתין משמע דעבד בעי טבילה כשמשתחרר ולא סגי לי' בטבילה קמייתא, וקשה דבהשולח אמרינן הכותב שטר אירוסין לשפחתו ואמר לה צאי בו והתקדשי בו משמע דמקודשת אע"ג דלא טבלה, וי"ל דאיירי כגון שטבלה מקודם לשם שחרור שהטבילה של שחרור קודמת לגט כדמשמע לקמן דקתני ומטבילה לשם שחרור ומשחררה ומותר בה מיד, עכ"ל.

והתוס' הרא"ש כתב לישב עוד, דהא דעבד בעי טבילה כשמשתחרר אי"ז אלא מדרבנן, וע"כ תפסי קידושין בשפחה שנשתחררה אף קודם טבילה, והך מילתא דאין הטבילה אלא מדרבנן, כ"כ הרמב"ן והרשב"א בשם רבותינו הצרפתים, וכ"כ הריטב"א והנימו"י

אך מד' התוס' מבו' דטבילת עבד משוחרר היא מדאורייתא, וע"כ לא תפסי קידושין בעבד ושפחה שנשתחררו קודם טבילה.

ב] וצ"ב במש"כ התוס' דהטבילה של שחרור קודמת לגט, ולכאו' היאך מהני הטבילה קודם השחרור, הרי כ"ז שלא נשתחרר אין הטבילה מועלת כלום, והיאך תועיל הטבילה דמכחה תחול הגירות לאחר שישתחרר, וביותר תיקשי להתוס' לטעמייהו לעיל בסוגיין (ד"ה מטבילין אותו) דל"מ טבילה קודם למילה, ולכאו' כ"ש דלא תועיל טבילה קודם לשחרור.

וכבר עמד בזה הגר"ח בפי"ג מאיסו"ב הי"ב, ז"ל, דלדעת הרמב"ם הטבילה היא מדבר תורה וחשובה מעשה גירות, א"כ ממילא לא שייך דהטבילה יוקדם להשיחרור, דמאחר דבשעת טבילה הרי עוד לא חלה הגירות כיון דהוי עוד קודם שיחרור, ממילא דלא שייך שתהני על לאחר השיחרור דאין גירות אלא בשעתה, ובעל כרחך דהטבילה צריכה להיות דוקא לאחר השיחרור, עכ"ל, וצ"ע בדעת התוס' בזה דהיאך מהני הטבילה קודם השחרור, וצ"ב גם בד' הגר"ח שכתב דלדעת הרמב"ם בע"כ דהטבילה היא אחר השחרור, וכיון דלדעת התוס' חזינן דאף דהטבילה היא מדאורייתא מ"מ מהני טבילה קודם השחרור, מהיכא פשיטא לי' דלדעת הרמב"ם אין מקום שתועיל הטבילה קודם השחרור.[[1]](#footnote-2)

ג] והנה הרמב"ם בפי"ג מאיסו"ב הי"ב כתב, ז"ל, כשישתחרר העבד צריך טבילה אחרת בפני ג' ביום שבו תיגמר גרותו ויהי' כישראל וכו', עכ"ל, ובחי' הגר"ח שם כתב דמבו' מדבריו דהטבילה היא מד"ת, וכמש"כ דהיא גמר הגירות, דאין לומר דהגמר גירות הוא מדבריהם, שהרי כתב שם הי"א דהטבילה הראשונה שהיתה לשם עבדות היא רק מקצת גרות, וא"כ ש"מ דהגמר גירות הוא מדבר תורה, כיון דמתחילה ל"ה רק מקצת גירות, וכן הרי כתב דהטבילה היא כשישתחרר העבד דמשמעו הוא דהטבילה צריכה להיות דוקא לאחר השיחרור ולא קודם השחרור, וכתב עוד דלמש"כ הרמב"ם דהטבילה היא מד"ת וחשיבא כמעשה גירות, לא שייך דהטבילה יוקדם להשחרור, וכמש"נ לעיל סק"ב.

וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה אם עבד בעי טבילה מה"ת כשמשתחרר, ובטעם פלוגתת הסוברים דבעי טבילה מה"ת אם בעינןשתהא הטבילה אחר השחרור או דמהני הטבילה קודם השחרור.

**ב**

ד] והנה הגר"ח שם הק' לדעת הרמב"ם דטבילת שחרור היא מה"ת ול"מ הטבילה קודם השחרור, דלפ"ז תיקשי קו' התוס' מההיא דצאי בו והתקדשי בו דהיאך תפסי בה קידושין, הרי אכתי לאו בת קידושין היא כל זמן שלא טבלה, - ועיי"ש שהק' עוד בזה מהא דדרשינן בגיטין מ"ג ב' כי לא חופשה הא חופשה יומתו, ומבו' להדיא דבחיפוש תליא מילתא וכל שחופשה תפסי בה קידושין וחייבין עליה משום אשת איש ואע"פ שלא טבלה, וכתב דלדעת התוס' י"ל דמיירי בחיפוש שאחר טבילה, אך לדעת הרמב"ם דטבילת משוחררין היא לאחר השחרור, תיקשי מהך קרא דמבו' דכל שנשתחררה היא בת קידושין אף דאכתי היא מחוסרת טבילה.

ה] והגר"ח שם כתב בישוב דעת הרמב"ם, ז"ל, דנהי דיציאתו מעבדות לקדושת ישראל צריכה עוד טבילה וגירות, מ"מ יש בזה דינים חלוקים, דבאמת עיקר דין עבדות צריך להיות פקע בשיחרור לבד גם לענין איסורין וקדושת גופו ובשיחרור לבד צריך להיות נשאר בקדושת ישראל ע"י הגירות שמתחלה שהיתה בשעת טבילתו וגירותו לשם עבדות, אלא דאמרינן דכיון דהגירות היתה לשם עבדות ע"כ בע"כ צריך עתה גירות לההוספה שיש לישראל על עבד דלזה לא אהניא הגירות שמקודם, וא"כ כ"ז הוא בהדינים שחסר בהגירות דמעיקרא, משא"כ בהנך דינים דליתנייהו גם בנכרים ורק דמשום עבדות אתוספו ביה הנך דינים בזה אין הדבר תלוי כלל בגירות כ"א בשחרור לבד שמועיל להפקיע מיני' דין עבדות גם בקדושת גופו בזה לבד פקעו מיניה כל הנך דיני, ולפ"ז הרי ניחא הא דמשוחרר קודם טבילה הוי בר קידושין, דהרי הא דעבד ושפחה אינן בקדושין מבואר בקידושין דף ס"ח דהוא מקרא דעם הדומה לחמור, והך דעם הדומה לחמור הוא דין מסויים ומתוסף בעבדים, מה דליתא גם בנכרי, דהא בזה נכלל גם הא דעבד אין לו חייס ונכרי יש לו חייס וכו', וכמבו' בקידושין י"ז ב' ולקמן ס"ב א', וכיון דהוי דין מיתוסף מחמת עבדות, ע"כ ממילא אמרינן דלענין זה בשיחרור לבד חוזר דינו להיות כישראל והוי בר קידושין אף קודם טבילה, ואין לומר דאכתי לא יהא המשוחרר בר קידושין משום חסרון גירות כיון דנכרי ג"כ אינו בר קידושין, דלזה אהני הא דילפינן לעבד בלה לה מאשה דלכשישתחרר אין בזה משום חסרון גירות וכדחזינן דגם בעבד גופיה הא דלא תפסי בי' קידושין הוא רק משום טעמא דעם הדומה לחמור אבל חסרון גירות אין כאן, ואין במשוחרר דין חסרון גירות אלא לגבי הנך דינים היתרים על אשה, דבזה אמרינן כיון דליתנייהו בעבדים ממילא הוי דינו דביציאתו מעבדות לישראל צריך טבילה וגירות, ולא זולת, וכמש"נ, עכ"ל.

ו] אך הנה בד' התוס' וש"ר מבו' דלא כן, ואם בשחרור עבד ושפחה בעי טבילה, הרי דכ"ז שלא טבלו לי"ב תפיסת קידושין, וצ"ב דלכאו' כנים ד' הגר"ח, דכיון דעיקר הא דליכא קידושין בעבד ושפחה הוא משום דהוו עם הדומה לחמור, הרי דכל שנשתחררו וכבר אינם עם הדומה לחמור, אף דעדיין יש בהן חיסרון גירות, מ"מ אין בזה טעם שלא יהא בהן תפיסת קידושין.

**ג**

ז] והנה הגר"ח שם כתב לפ"ז דמה"ט הוא דעבד משוחרר אסור בשפחה אף קודם טבילה, דהא דעבד מותר בשפחה הוא משום דתורת קדש עליו, והך דינא דקדש ג"כ הוא דין מתוסף בעבדים שבא מכח עבדותו, שהרי הך דינא דקדש והך דלא תפסי בי' קידושין חד מילתא הויין ותלויין זב"ז, וכדחזינן דממזר חשוב ג"כ קדש משום דבא מהנך דלא תפסי בהו קידושין, וכיון דע"י השחרור נעשה בר קידושין, פקע מיני' גם הא דחשוב קדש, וע"כ הוא אסור בשפחה.[[2]](#footnote-3)

ח] ובגליונות חזו"א שם הק' ע"ד הגר"ח, דלפי דבריו נמצא דעבד משוחרר מותר בבת חורין קודם טבילה כיון דבר קידושין הוא ולאו קדש הוא, וכן שפחה קודם טבילה מותתרת בבת חורין, ותיקשי ממה שאמרו לקמן בסוגיין דחוזר ומטבילה לשם שחרור ומשחררה ומותר בה מיד, והרי בשחרור בלא טבילה מותר בה, ועוד דלמה מטבילה בע"כ כיון דאין הטבילה מפקיעה מעבדות כלום הדין נותן שאינו בעלים לזה לא ביפ"ת ולא בשאר עבד, ועוד טבילה בשפחה למה לן הרי אף אחר טבילה ג"כ אינה חייבת רק במצוות של אשה,[[3]](#footnote-4) ובע"כ מכ"ז דקודם טבילה עדיין אסורין עבד ושפחה בקהל ישראל, עכ"ד.

**ד**

ט] ונראה לישב, דהנה בעיקר דינא דעבד נראה שנחלקו הראשונים, דהנה הרמב"ם בפי"ב מאיסו"ב הי"א כתב, ז"ל, העבדים שהטבילו אותם לשם עבדות וקבלו עליהם מצות שהעבדים חייבים בהם יצאו מכלל הנכרים ולכלל ישראל לא באו, לפיכך השפחה אסורה לבן חורין וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם דעבד לא חשיב כישראל גמור, אלא אף שיצא מכלל הנכרים לא בא לכלל ישראל, ומבו' בדבריו דמכח זה הוא דהשפחה אסורה לבן חורין, והיינו משום דאינה ישראלית גמורה, ודמי להא דישראל אסור בנכרית,[[4]](#footnote-5) וכ"כ הרמב"ם שם הי"ג אל יהי עון זה קל בעיניך מפני שאין בו מלקות מן התורה שגם זה גורם לבן לסור מאחרי ד' שהבן מן השפחה הוא עבד ואינו מישראל ונמצא גורם לזרע הקדש להתחלל ולהיותם עבדים, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ם שם ה"ז באיסורא דנכרית, עון זה אע"פ שאין בו מיתת ב"ד אל יהי קל בעיניך, אלא יש בו הפסד שאין בכל העריות כמותו וכו' והבן מן הנכרית אינו בנו שנא' כי יסיר את בנך מאחרי מסיר אותו מלהיות אחרי ד'.[[5]](#footnote-6)

וכ"נ ממש"כ הרמב"ם שם הי"ד, ז"ל, הבא על שפחה ואפי' בפרהסיא ובשעת עבירה אין הקנאין פוגעין בו, וכן אם לקח שפחה דרך חתנות אינו לוקה מה"ת שמעת שטבלה וקבלה מצות יצתה מכלל הנכרים, עכ"ל, ומשמע דעיקר האיסור דשפחה הוא משום דאינה ישראלית גמורה, וזהו שהוצרך להשמיענו דמ"מ כיון דיצאה מכלל הנכרים לי"ב לדינא דקנאים פוגעין בו, וגם לי"ב מלקות דלא תתחתן בם, ומשמע דרק אינו לוקה מה"ת, אך יש בזה איסור מה"ת, דכיון דאינה ישראלית גמורה הו"ל כחצי שיעור דלא תתחתן בם.[[6]](#footnote-7)

ונפ"מ בזה הוא דבד' הרמב"ם לא נזכר אלא דשפחה אסורה בבן חורין, ולא הביא שם להא דעבד אסור בבת חורין, והיינו משום דאיסורא דשפחה בדרך זנות הוא דומיא דאיסורא דנכרית דרך זנות דקנאים פוגעין בו, ובאיסורא דנכרית בדרך זנות מה"ת מבו' בד' הרמב"ם שם דהוא רק בנכרית לישראל, ולא בישראלית לנכרי, וכמש"כ הרמב"ם דחומר יש בו משום דאין הולד מתייחס אחריו, וכמש"כ כן הנובי"ת אהע"ז סימן ק"נ, (וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל ט"ז ב' בדין נכרי הבא על בת ישראל דביאת היתר היא "בצינעא", ומבו' דבפרהסיא ה"ז אסור מה"ת מכח דינא דקנאין פוגעין בו,[[7]](#footnote-8) וכ"כ ההגמ"ר במכילתין בסימן ק"ח), אך איסורא דישראלית לנכרי אינו אלא מדרבנן.

י] ומקור דברי הרמב"ם לזה נראה דהוא ממה שאמרו בסנהדרין נ"ח ב' א"ר חסדא עבד מותר באמו ומותר בבתו יצא מכלל נכרי ולכלל ישראל לא בא.

ואמנם נחלקו הראשונים בביאור ה"ט דיצא מכלל נכרי ולכלל ישראל לא בא, דבפירש"י שם כתב דהיינו דפקע שם ב"נ מיני', ולכלל ישראל לא באו דליגזר עלי' משום שמא יאמרו באנו מקדושה חמורה לקדושה קלה, והיינו דכיון דפקע שם ב"נ מיני' הו"ל כקטן שנולד, ואפ"ה לא גזרו בזה משום שמא יאמרו, דלא גזרו אלא בישראל ולא בעבד, - והריא"ז בקונט' הראיות שם פירש דהיינו דמותר באמו שילדתו בעבדות ובבתו שנולדה לו כשהוא עבד, והיינו משום דעבד אין לו חייס, וזהו שאמרו דיצא מכלל ב"נ ולכלל ישראל לא בא, דאין לו חייס כב"נ וגם אין לו חייס כישראל.

אך הרמב"ם בפי"ד מאיסו"ב הי"ז והי"ח כתב, ז"ל, העבד מותר לישא אמו כשהוא עבד וא"צ לומר בתו ואחותו וכיו"ב, שכבר יצא מכלל נכרי ואין העריות האסורות על הנכרי אסורות עליו, ולא בא לכלל ישראל כדי שיאסרו עליו עריות האסורות על הגרים, ויראה לי שאם בא העבד על הזכור ובהמה יהרגו, שאיסור ב' עריות אלו שוה בכל האדם, עכ"ל.

ובחי' הגר"ש סימן י"ז האריך בדעת הרמב"ם, דהא דעבד מותר לישא אמו הוא אף כשנולד כשהיתה שפחה, ואף דעבד יש לו חייס לאמו שפחה, וכדמוכח מד' הרמב"ם שם הי"א, והיינו משום דטעם התירא דעבד אי"ז משום דהוי כקטן שנולד, דאי"ז במשמעות ד' הרמב"ם שכתב שכבר יצא מכלל נכרי "ואין העריות האסורות על הנכרי אסורות עליו", ומשמע דאי"ז משום דהוי כקטן שנולד אלא משום דלא נאסר בעריות של נכרים, והיינו משום דשאני דין עריות דבן נח מישראל והם ב' פרשיות, פרשת עריות דישראל שאסור בכל העריות שיש לו בהן יחס, ופרשת עריות דבן נח דאינו אסור בכל העריות, ועבד לית ליה פרשת עריות כלל, היינו דאינו אסור מחמת פרשה דבן נח כיון דיצא מכלל נכרי וע"כ מדין נכרי מותר באמו שפחה "ואין העריות האסורות על הנכרי אסורות עליו", ולכלל ישראל לא בא היינו דלי"ל נמי פרשת עריות דישראל, ועיי"ש שכתב דהא דאין לו פרשת עריות דישראל אף דילפינן לה לה מאשה, הוא משום דעריות דישראל המותרות לב"נ לאו היינו דלא נצטוה ב"נ אלא על מקצת מן העריות, אלא היינו דהעריות שאינו מוזהר בהן אינם כלל חפצא דעריות לגבי ב"נ, ובזה לא ילפינן לה לה מאשה, דכל הא דילפינן לה לה מאשה הוא רק היכא דכל הסיבה להתיר ל"ה משום דלא חשיב חפצא דאיסורא כי אם משום שלא נצטווה בהו, וע"ז ילפינן דעבד נצטווה במצוות, אבל היכא דבלא ילפותא מאשה אין זה כלל חפצא דאיסורא לגביו דרק הדין ישראל גורם שיהא חפצא דאיסורא, לענין זה לא ילפינן דיש לו דין ישראל דהא ודאי עבד אין לו קדושת ישראל גמורה, ומשו"ה כיון דמי שאינו ישראל ליכא בי' כלל עצם החפצא דפרשת עריות דישראל ולא חשיבו כלל עריות לגבי', ממילא גם עבד אין מוזהר בהם דלא בא לכלל ישראל לענין שיהא בו פרשת עריות דישראל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ להוכיח כן ממה שהוצרך הרמב"ם להשמיענו דאם בא על הזכור ועל הבהמה נהרג, וניחא בזה השגת הראב"ד שם.

ומבו' בד' הרמב"ם אלו דס"ל דהא דעבד לכלל ישראל לא בא, היינו דאינו ישראל גמור, ואינו אלא מקצת ישראל, וע"כ לי"ב לאיסורי העריות שנאסרו בהן ישראל, וזה כמש"כ הרמב"ם בפי"ב דעבד ושפחה אינם ישראלים גמורים, וע"כ הוא דשפחה אסורה בבן חורין, וכמש"נ.

**ה**

יא] ונראה דזהו מש"כ הרמב"ם בפי"ג מאיסו"ב הי"א דאין העבד טובל אלא בפני ג' וביום כגר שמקצת גירות היא, והרי דס"ד דא"צ בפני ג' וביום משום דאי"ז גירות גמורה, שהרי אינה נעשה ישראל גמור עי"ז, וקמ"ל דמ"מ כיון דיש בזה מקצת גירות, עי"ז הוא יוצא מכלל הנכרים, ע"כ הו"ל ככל גירות דבעיא בפני ג' וביום.

וזהו מש"כ הרמב"ם שם הי"ב דכשישתחרר העבד צריך טבילה אחרת בפני ג' ביום שבא תיגמר גירותו, משום דהטבילה הראשונה ל"ה גירות גמורה אלא תחילת גירות, שהרי אינה עושאתו לישראל גמור, אלא מוציאתו מכלל הנכרים, והטבילה השנית גומרת לעשותו כישראל.

וזהו מש"כ הגר"ח דאף דע"י השחרור פקע מיני' תורת עבד, מ"מ כיון דהגירות הראשונה לא עשאתו לישראל גמור, הרי דאף אחר שפקע ממנו תורת עבד אכתי אינו נעשה ישראל גמור אלא ע"י מעשה גירות שיגמור את גירותו ויעשהו ישראל גמור.[[8]](#footnote-9)

יב] ויש להוסיף, דהנה בסוגיין אמרו דאמרה נעמי לרות מפקדינן תרי"ג מצוות, והעירוני דמשמע מזה דאף אשה המתגיירת צריכה לקבל תרי"ג מצוות, אף שאינה מוזהרת במצוות שהזמ"ג, ואף שאינם מוזהרת במצוות הכהנים, וה"נ כל גר צריך לקבל תרי"ג מצוות אף שאינו מצווה במצוות הכהנים, ושו"ר שעמדו ע"ז הבן יהוידע והמצפ"א, עיי"ש בדבריהם.

אמנם הנה הרמב"ם בפי"ב מאיסו"ב הי"א כתב, ז"ל, העבדים שהטבילו אותם לשם עבדות "וקבלו עליהם מצות שהעבדים חייבים בהם" יצאו מכלל הנכרים וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהעבדים אין מקבלין עליהן אלא מצוות שהעבדים חייבין בהן, וא"צ לקבל עליהן כל תרי"ג מצוות,[[9]](#footnote-10) וכ"ה גם בדבריו בפ"כ משבת הי"ד, ואי נימא דאף נשים צריכות לקבל עליהן כל תרי"ג מצוות, צ"ב דמ"ט עבדים אין מקבלין עליהן אלא מצוות שהעבדים חייבין בהן.

ולמש"נ נראה דהיינו משום דאשה הרי הויא ישראלית גמורה, אלא דהיא אינה מוזהרת בכל המצוות, אך יש בה לדת ישראל הגמורה, וע"כ בגירותה יש עלי' לקבל לדת ישראל הגמורה הכוללת כל התרי"ג מצוות, ומשא"כ בעבד דהא דאינו מוזהר בכל המצוות הוא משום דאינו ישראל גמור, ואין בו יהדות המחייבת בכל המצוות אלא אינה מחייבת אלא במקצת המצוות, ע"כ א"צ לקבל אלא לדת העבדים דאינה כוללת את כל התרי"ג מצוות,[[10]](#footnote-11) וצ"ע.

יג] עוד יש להוסיף, דהנה התוס' בגיטין מ' א' ד"ה כשרבו הניח לו נקטו בפשיטות כ"ה דנשים מצו לברך על מ"ע שהזמ"ג, ה"נ עבדים מצו לברך על מצוות אלו.

אמנם הנה למש"נ בדעת הרמב"ם נראה לדון בזה, דהרי לכאו' ודאי דנכרי ל"מ לברך ברכת המצוות, אף דגם נכרי הוי כאינו מצווה ועושה, וכמש"נ בסימן י"ח, והיינו כל הא דנשים מברכות ואומרות אשר קדשנו במצוותיו וציונו הוא משום דהם בכלל ישראל המצווין, וכמש"כ הריטב"א בקידושין ל"א א', - ולפ"ז מסתברא מילתא דלמש"כ הרמב"ם דעבד אינו ישראל גמור ומכח זה הוא דאינו מצווה בכל המצוות, הרי דכלפי המצוות שאינו מצווה בהן דינו כנכרי דלא מצי לברך ע"ז, ועמש"כ בדין זה בתשו' להורות נתן חט"ו סימן ע"ד וסימן ע"ה.[[11]](#footnote-12)

**ו**

יד] אמנם בדעת ש"ר נראה דפליגי ע"ד הרמב"ם, וס"ל דהגירות דעבד היא גירות גמורה ומכחה ראוי לו להיות ישראל גמור, אלא דכיון דיש עליו תורת עבד, ה"ז מפקיעו מקדושת ישראל הגמורה.

ונראה דזהו טעם הסוברים דאין העבד צריך טבילה כשנשתחרר, דכיון דע"י השחרור פקע מיני' תורת עבד, תו ממילא הוי ישראל גמור, דכל הא דעבד אינו כישראל גמור הוא משום תורת עבד שעליו, וכל דבטל מיני' תורת עבד, תו ממילא הוי ישראל גמור.

טו] ובדעת התוס' דעבד בעי טבילה כשנשתחרר, נראה מתו"ד הגר"ח בתחילת דבריו שפירש דאי"ז כדעת הרמב"ם דהיא טבילה גירות, והיינו משום דלדעתם כל דפקע מיני' תורת עבד ממילא הוי ישראל גמור, וא"צ טבילה להשלמת גירותו, אלא הויא הטבילה להפקעת העבדות, ושו"ר שכ"כ הגר"ח בתו"ד, ז"ל, דעבד הא הוי ישראל ומה דצריך טבילה כשנשתחרר הא זהו רק להפקעת עבדותו, ומשום דעבד הוי מינא בפני עצמו מסויים בדיניו, עכ"ל, והיינו דכ"ה דבעי טבילה להוציאו מטומאת נכרי לקדושת ישראל, ה"נ בעי טבילה להוציאו מטומאת עבד, ובלא הטבילה לא פקע מיני' תורת עבד.

טז] ואשר זהו מש"כ הגר"ח דאף דלדעת התוס' מהני טבילה קודם השחרור, מ"מ לדעת הרמב"ם ודאי ל"מ טבילה קודם השחרור, והיינו משום דלדעת הרמב"ם דהא דבעי טבילה הוא להשלמת גירותו, הרי דכיון דבלא דפקע מיני' תורת עבד ל"מ להתגייר וליעשות ישראל גמור, א"א שיטבול קודם השחרור, דהרי לדעת הרמב"ם השחרור והטבילה תרי מילי נינהו, דהשחרור מפקיע מיני' תורת עבד, והטבילה עושאתו לישראל, וכ"ז דלא חייל השחרור ל"מ הטבילה לעשותו כישראל ולאו מידי היא, אך לדעת התוס' דהא דבעי טבילה הוא להפקעת העבדות, דהפקעת העבדות הויא ע"י השחרור והטבילה, שפיר י"ל דמהני טבילה ואח"כ שחרור, כיון דהפקעת העבדות חיילא ע"י תרוייהו יחד.

יז] ובזה מתפרש טעמא דהתוס' וש"ר שנקטו דאם טבילת שחרור היא מדאורייתא לא תפסי בה קידושין קודם שחרור, ודלא כמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם, - והיינו משום דרק לדעת הרמב"ם דהשחרור חייל בלא טבילה ופקע מינה תורת שפחה, אלא דבעי טבילה להשלמת הגירות, הרי דמ"מ כיון דפקע מינה תורת שפחה בהשחרור בפנ"ע, תפסי בה קידושין, דכיון דפקע מינה תורת שפחה כבר ל"ה בכלל עם הדומה לחמור, וכל עיקר הא דבשפחה לא תפסי קידושין הוא משום דהויא עם הדומה לחמור, וכמש"כ כן הגר"ח, אך לדעת ש"ר דהא דבעי טבילה הוא להפקיע תורת עבד ושפחה, הרי דכ"ז שלא טבלה אכתי תורת שפחה עלי', וע"כ לא תפסי בה קידושין.

וכ"ה מבו' בד' הגר"ח בסו"ד דטעמא דהתוס' ודעימייהו הוא משום דס"ל דקודם טבילה לא פקע מיני' תורת עבד, והיינו דפשיטא לי' דאם פקע מיני' תורת עבד, הרי דאף אם לא נשלמה גירותו, מ"מ ודאי דתפסי בי' קידושין, (כיון דכבר אינו עם הדומה לחמור), ובע"כ דדעת התוס' דקודם הטבילה לא פקע מיני' תורת עבד, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דא"צ דעתו לטבילה, ובטעם הא דהוא אסור בשפחה.

**ז**

יח] ובמשה"ק החזו"א דאם לדעת הרמב"ם מהני השחרור בפנ"ע להפקיע תורת עבד מיני' ותפסי בי' קידושין, א"כ מ"ט אין שפחה שנשתחררה מותרת בבן חורין קודם טבילה, כאשר כ"ה מבו' בלישנא דברייתא דלקמן דמטבילה ומשחררה ומותר בה מיד, הנה למש"נ בדעת הרמב"ם ניחא, שהרי נתבאר בד' הרמב"ם דאיסורא דשפחה בבן חורין הוא משום דלא באה לכלל ישראל, והוי זה בכלל איסורא דנכרית, וע"כ אף דע"י השחרור פקע מינה תורת שפחה, מ"מ כ"ז שלא טבלה דל"ה ישראלית גמורה ה"ה אסורה בבן חורין,[[12]](#footnote-13) ואמנם בד' הגר"ח גופי' משמע דלא כן, וכל איסורא דשפחה בבן חורין הוא משום לא יהי' קדש, ולפ"ז הדין נותן לדעתו כמש"כ החזו"א אחר שנשתחררה דתפסי בה קידושין דל"ה בכלל קדש, ה"ה מותרת בבן חורין, וצ"ע.

ומתישב היטב לפ"ז משה"ק החזו"א דאם שפחה שנשתחררה תפסי בה קידושין אף קודם טבילה, מ"ט היא צריכה טבילה, הרי בלא"ה אינה חייבת אלא במצוות שהנשים חייבות בהן, ולהנ"ל ניחא דבעיא טבילה כדי להתירה בבן חורין, דאף דגם קודם טבילה כבר אין עלי' תורת שפחה, מ"מ כיון דאינה בכלל ישראל ה"ה אסורה בבן חורין, ובלא"ה ניחא דאף דליכא בזה נפ"מ לחיוב המצוות, מ"מ בעיא טבילה כדי שתהא בכלל ישראל, (ולמש"נ לעיל סקי"ג גם נפ"מ דאחר הטבילה יהא בידה לברך על מ"ע שהזמ"ג).

יט] אמנם הנה דעת ש"ר דאיסורא דעבד בבת חורין ואיסורא דשפחה בבן חורין הוא מקרא דלא תהי' קדשה ולא יהי' קדש, ולדעתם הרי דמהא דתניא דמטבילה ומשחררה ומותר בה מיד, דמבו' דקודם טבילה הוא אסור בה, מוכח דקודם טבילה אכתי יש עלי' תורת שפחה, וע"כ היא אסורה בבן חורין.[[13]](#footnote-14)

כ] ויש להוסיף למש"נ, דהנה התוס' וש"ר נקטו בפשיטות דאם טבילת שחרור היא מדאורייתא לא תפסי בה קידושין קודם שחרור, ודלא כמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם, - ולעיל נתבאר דהוא לטעמייהו דס"ל דכל דפקע מיני' תורת עבד הויא ממילא ישראל מעליא, וכל הצד דבעי טבילה הוא משום דלא פקע מיני' תורת עבד בלא טבילה, וכיון דעדיין יש תורת עבד עליו לא תפסי בי' קידושין, - אך הרמב"ם דפליג ע"ז הוא לטעמי' דס"ל דלעולם פקע תורת עבד ע"י השחרור לבד, והא דבעי טבילה הוא משום דעבד אינו ישראל גמור ובעי טבילה להשלמת גירותו, וע"כ שפיר תפסי בי' קידושין קודם הטבילה.

ולמש"נ הוא לטעמייהו גם מטעם אחר, דהרמב"ם לטעמי' דעבד אינו ישראל גמור ומכח זה הוא דשפחה אסורה בבת חורין, הרי דשפיר י"ל דאף קודם הטבילה תפסי בה קידושין, ומ"מ היא אסורה לישראל, משום דלא באה לכלל ישראל, - אך ש"ר לטעמייהו דעבד הוא ישראל גמור, וכל איסורא דשפחה בבן חורין הוא מכח תורת שפחה שעלי', ומקרא דלא יהי' קדש, הרי דאם ע"י השחרור פקע תורת שפחה מינה ותפסי בה קידושין, אף היתה מותרת בבן חורין, ומהא דתניא דמטבילה ומשחררה ומותר בה מיד ומבו' דקודם טבילה הוא אסור בה, בע"כ דבלא הטבילה לא פקע תורת שפחה מינה, ואך שנחלקו אם מדאורייתא לא פקע תורת שפחה מינה ואף לא תפסי בה קידושין, או דרק מדרבנן לא פקע תורת שפחה מינה, וע"כ תפסי בה קידושין מדאורייתא, ומ"מ כיון דמדרבנן לא פקע תורת שפחה מינה ע"כ היא אסורה בבן חורין.

כא] והך מילתא דלדעת ש"ר אם הוו תפסי קידושין בשפחה אחר שחרור היתה מותרת בבן חורין, יש להוסיף, דכ"ה מוכח למש"כ הרמב"ן בהשגות סהמ"צ ל"ת שנ"ה, ז"ל, ובעל התרגום באמרו בנות ישראל ובני ישראל ייחד בזה שלא נתיחד עם העבדים שהיא גם כן ביאה שאין קדושין תופסין בה, עכ"ל, והרי דעיקר הא דעבד ושפחה אסורין בישראל הוא מכח הא דלא תפסי בהו קידושין, וע"כ ודאי דאם אחר שחרור קידושין תופסין בהן לא היו אסורין בישראל.

1. ובהע' לחי' הריטב"א כתב בשם הגר"ח דמש"כ התוס' דמהני טבילה קודם השחרור הוא משום דס"ל דאין הטבילה אלא מדרבנן, - ופשוט שלא אמרה הגר"ח מעולם, דודאי דלדעת התוס' הויא הטבילה מדאורייתא, שהרי ס"ל דלא תפסי בה קידושין קודם הטבילה, וכ"ה מבו' גם במש"כ הגר"ח שם דלדעת התוס' קרא דכי לא חופשה מיירי בחיפוש שאחר טבילה, והרי דמדאורייתא לא תפסי בה קידושין קודם הטבילה, ומ"מ מהני טבילה קודם השחרור. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה הרמב"ן בהשגות סהמ"צ ל"ת שנ"ה כתב דהא דעבדים מותרין בשפחה ילפינן לה מדכתיב לא תהי' קדשה מבנות ישראל ולא יהי' קדש מבני ישראל ומדכתיב בנות ישראל ובני ישראל נתמעטו עבדים, ולפ"ז לכאו' אף דאחר השחרור אין תורת עבד עליו, מ"מ כיון דאינו ישראל גמור ל"ה בכלל בני ישראל, וה"נ הוא לענין גונב נפש דממעטינן עבדים, דאף עבדים אחר שחרור קודם טבילה ל"ה בכלל בני ישראל לחיובא דגניבת נפש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. לכאו' נפ"מ בטבילתה הוא לענין בני' דיהיו ישראלים גמורים וחייבין בכל המצוות, ועוד נפ"מ הוא דתהא חייבת אף במצוות דכתיב בהן בני ישראל, וכמש"כ החינוך במצוה ר"ט דמצוות אלו אין השפחה חייבת בהן, - אך העירני הבה"ח עמרם בורה נ"י דיש מקום לדון דכל הא דולד שפחה כמותה מקרא דהאשה וילדי' תהי' לאדוני', הוא משום תורת שפחה שעלי', וכל שנשתחררה וכבר אינה שפחה, אין ולדה כמותה, וזה ניחא אי נימא דמי שאביו ואמו ישראלים יש עליו תורת ישראל מכח אביו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ושמא היינו דאף דאין בה איסור גמור מה"ת אף בדרך חתנות, וכמש"כ הרמב"ם שם הי"ד, מ"מ כיון דאינה ישראלית גמורה דמי לאיסורא דח"ש באיכות. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומצינו עד"ז בד' החינוך במצוה ר"ט, ז"ל, אבל אפשר לומר שנלמד איסור לשפחה בכלל איסור כל האומות שאינן ישראלים שאסור להידבק בהן, וכמו שדרשו עליהם חכמים מדכתיב כי יסיר את בנך מאחרי, לרבות כל המסירים, וכמו"כ שפחה כנענית מכיון שאינה ישראלית גמורה בכלל מסירין היא, שהרי קצת מצוות יש שהיא אינה חייבת בהן והן אותן שכתוב בהן בפירוש בפרשה דבר אל בני ישראל למעוטי כל שאינו מבני ישראל כמו שמפורש בגמ' במקצת מקומות, ובכלל מסירין הוא בכך, עכ"ל, ואך דבדבריו מבו' דאיסורה הוא מכח הא דאינה מצווה בכל המצוות, ואף שפחה אינה מצווה בכל המצוות שישראלית מצווה בהן, והן אותן שכתוב בהן בני ישראל. [↑](#footnote-ref-6)
6. והאחרונים נחלקו בזה בדעת הרמב"ם אם מודה דשפחה אסורה לבן חורין מדאורייתא ורק דלי"ב מלקות, או דאין בה איסור דאורייתא כלל, כאשר כ"נ ממה שהוכיח שם הי"א מהא דהאדון נותן שפחה כנענית לעבדו והיא מותרת לו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובד' התוס' מבו' עוד דעיקר האיסור הנלמד מהא דקנאים פוגעין בו הוא בפרהסיא, אך בצינעא לי"ב איסור כלל, אך בד' הר"ן בסנהדרין פ"ב א' מבו' דאף בצינעא איכא איסורא מה"ת, ועיי"ש שנסתפק דאף הכרת מדברי קבלה הוא גם בצינעא, ולא הועילה גזירת בית חשמונאי אלא שיהא בו מלקות. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם בתו"ד הגר"ח נראה להדיא דס"ל דעבד הוי ישראל גמור, אלא דמ"מ דיני ישראל שלא חלו עליו מתחילה בעודו עבד, אין חלים עליו אח"כ אלא ע"י גמר הגירות, - אך לכאו' בד' הרמב"ם נראה דעבד אינו ישראל גמור ויצא מכלל הנכרים ולכלל ישראל לא בא, ולפ"ז מה"ט הוא דאחר שנשתחרר בעי טבילה לגמר גירותו ולעשותו כישראל. [↑](#footnote-ref-9)
9. וצ"ע לפ"ז במש"כ הגר"ח בפי"ג מאיסו"ב הי"ב דמש"כ הרמב"ם שם דהעבד כשמשתחרר א"צ לקבל עליו מצות ולהודיעו עיקרי הדת שכבר הודיעוהו כשטבל לשם עבדות, היינו דמחדש לן בזה דמשו"ה בעינן בהך קבלה שהיתה בעת שנתגייר לשם עבדות שיודיעוהו גם הנך מצות הנוהגות רק בבן חורין, כיון דטבילה הראשונה מועלת גם לענין הגירות שאח"כ שתחול עליו בע"כ, עכ"ד, וצ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ הרמב"ם דהעבדים מקבלין עליהן רק מצוות שהעבדים חייבין בהן, וכיון דאין מקבלין עליהן שאר מצוות, לכאו' גם אין טעם להצריך להודיע שאר מצוות, דאף אם דין ההודעה הוא דין בפנ"ע, מ"מ כל התועלת בהודעה הוא רק בהמצוות שצריך לקבל עליו, - ושמא אף דאי"ז מעכב, מ"מ לכתחילה צריך שיקבל עליו לכל המצוות כיון דהטבילה הראשונה מועילה גם לענין הגירות שאח"כ שתחול עליו בע"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. אמנם הנה הרשב"א בגיטין ל"ח ב' כתב בתו"ד דעבד קיבל עליו כל המצוות כישראל, ואם דבריו הם בדוקא שקיבל עליו כל המצוות, מבו' דפליג ע"ד הרמב"ם וס"ל דאף עבד צריך לקבל עליו כל המצוות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. עוד יש להוסיף מש"כ הרמב"ם בפ"ט מזכי' הי"א דהא דליכא בעבד לאיסורא דלא תחנם הוא משום דישנו בקצת מצוות, ונראה דהוצרך לזה לטעמי' דעבד לא בכלל לכלל ישראל, וע"כ הי' מקום לדון שיהא בו לאיסורא דלא תחנם, אלא דכיון דישנו בקצת מצוות לי"ב לאיסורא דלא תחנם. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובקונט' הגרד"ל בסוגיין עמד ע"ד הגר"ח דלפי דבריו נמצא דאחר שחרור מותרת בבן חורין אף קודם שטבלה, ובד' הרמב"ם שכתב דיצאו מכלל הנכרים ולכלל ישראל לא באו לפיכך השפחה אסורה לבן חורין, משמע דכ"ז שלא באו לכלל ישראל ה"ה אסורה לבן חורין, - אך למש"נ אדרבה בזה נתישבו עיקר ד' הגר"ח בדעת הרמב"ם, והיינו דאה"נ אף דע"י השחרור פקע תורת שפחה מינה, מ"מ כיון דקודם שטבלה עדיין לא באה לכלל ישראל ה"ה אסורה לבן חורין. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובתשו' הרי"ף סימן קס"ו כתב דאיסורא דשפחה לישראל הוא משום דהויא כבהמה מקרא דעם הדומה לחמור, - וגם לפ"ז הרי דמהא דאחר שחרור קודם טבילה עדיין היא אסורה לבן חורין, בע"כ דלא פקע תורת שפחה מינה ואכתי הויא בכל עם הדומה לחמור. [↑](#footnote-ref-14)