6. בגדרי מקח טעות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / אונאה ומקח טעות

כ"ב סיון ע"א

**סימן ו**

**בגדרי מקח טעות**

**א]בטעם הביטול שבמקח טעות במום ובשני מינים**

**ב]יוכיח דבמקום שאין דעתו מצד המין אין כאן מקח טעות**

**ג]בדין מקח טעות באילונית ובמומים בקידושי אשה**

**ד]בדין דברים שבלב במקח טעות**

**ה]בנידון הראשונים לבטל המקח בגלל טריפה שקרה אחרי זה**

**ו]בדין ספק האם ידע מהמום**

**בטעם הביטול שבמקח טעות במום ובשני מינים**

א]מבואר במשנה בב"ב פ"ג: דמכר לו חיטין יפות ונמצאו רעות הלוקח יכל לחזור בו ולא מוכר ובמכר עצים של זית ונצא של שקמה או יין ונמצא חומץ שניהם יכולים לחזור בהם והוא מדין מקח טעות והנה יש לחקור בעיקר דין מקח טעות מאיזה טעם בטל המקח דיש לבאר שכיון שהיה דעתו על משהו מסוים ונמצא משהו אחר חשיב שאין לו דעת על הדבר שקיבל עכשיו או יתכן שמדין דעת בכלל לא חסר שכיון שהיה דעתו לקנות חפץ זה חשיב שיש כאן דעת ורק הוי חיסרון מצד אומדנא דמוכח שאם היה יודע שזה לא כמו הדבר שעליו סיכמו לא היה רוצה ולפ"ז יסוד ביטולו הוא מדין תנאי ועיין תשובות רעק"א תנינא סימן נ"א וק"ו דנראה שפשיטא ליה שזה מדין תנאי ולפ"ז כתב דאם תנאי דלשעבר צריך משפטי התנאים וממילא יש בזה הדין דכל דבר שליתיה בשליחות ליתיה בתנאי ה"ה לא יהיה בזה דין מקח טעות עכ"ד והנה בפשוטו צ"ב הרי וודאי שכל מקח טעות זה לא אומדנא דמוכח שהוא לא רוצה וכמבואר בראשונים בכמה דוכתי דבמת הוי ספק וצ"ל שזה עצמו אומדנא דמוכח שעד כמה שזה לא כמו תנאי המקח שדיברו ביניהם שיהיה לו הזכות לקבוע האם הוא רוצה המקח או לא וממילא בספק האם הוא היה רוצה הוי ספק ועיין בזה לקמן עוד היה מקום לבאר שכל מקח טעות אין כאן חיסרון דעת מטעם הנ"ל כיון שהיה דעתו על חפץ זה ורק שהוא מדיני המקח שכיון שהוא הוטעה במקח שהוא שיש לו זכות לבטל המקח ועיין חזו"א אבן העזר סימן נ"ו סק"ט וז"ל ועד י"ל דביטול המקח וטענת מומין אינו משום אומדנא דמוכח וחשיב כתנאי אלא דין הוא בקנינים דבטילים כשיש במקח הונאה גדולה ועיין ב"מ נ"ז בדברים שאין להם הונאה אי ביטול מקח יש להם עכ"ל ובפשוטו כה"ג זה זכות חזרה

והנה בפשוטו היה מקום לדון שיש מקום שקיבל את מה שרצה אלא שיש בזה מום שבזה לא חשיב שיש כאן חיסרון דעת אלא רק מצד תנאי אמנם במקום שזה חפץ אחר כה"ג הוי מצד חיסרון דעת

והנה כבר הובא לעיל דבמשנה מבואר דביפות ונמצאו רעות רק הלוקח יכול לחזור בו וביין ונמצא חומץ שניהם יכולים לחזור בהם ובגמ' מבואר שדנה שזה תלוי ברבי ורבנן האם לענין תרומות ומעשרות הוי מין אחד או שני מינים והגמ' דוחה שפה לכו"ע המקח בטל כיון דאיכא דניחא ליה בחמרא ואיכא דניחא ליה בחומץ והנה פשטות הגמ' דעד כמה שזה שני מינים לא צריך להגיע למה שיש אחד שמעדיף את זה מזה אלא גם ללא זה המקח בטל ורק עד כמה שזה מין אחד צריכים להגיע לסברא זו ובפשוטו הביאור שאם זה שני מינים א"כ הוי חסרון דעת הקנאה ביחס לזה או חיסרון דעת קנין מצד הקונה ולכן לא חל המקח משא"כ עד כמה שזה אותו מין לא חסר מצד הדעת קנין ושם זה רק מתבטל מצד שהוא לא מעונין ולכן הגמ' דנה שהלוקח שקיבל יין במקום חומץ אין סיבה שהוא לא מעונין ויבטל המקח והגמ' דוחה שלענין מקח זה שני מינים או שגם מצדו יש הקפדה ונפק"מ שגם אם המוכר יודע שהטעה את הלוקח אבל בשני מינים אין כאן מקח כלל ויכול לבטל משא"כ ביפות ורעות שלא חסר בדעת ורק מצד ההקפדה כה"ג עד כמה שלוקח לא מקפיד אין המוכר יכול לחזור בו

אמנם עיין ברשב"ם במשנה וכן הוא במאירי דמבואר דגם בעצים של זית ונמצא של שקמה מה ששניהם יכולים לחזור בהם מצד ששניהם מקפידים ומשמע שאם למוכר לא יהיה קפידא זה יהיה כמו רעות ונמצאו יפות ובמאירי מבואר שה"ה בחיטים ונמצאו שעורים אמנם יש מקום לדחות שזה רק כאן ששניהם אוכל או ששניהם עצים אבל עד כמה שזה שני דברים אינו כן אמנם עי' עוד בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תתמ"ב שמבו' בדבריו, דגם במוכר כלי של כסף ונמצא של נחושת, אם מחל אח"כ קיים המקח, ואך דל"מ בזה שהה כדי שיראה לתגר או לקרובו, משום דאמרינן דודאי לא סבר וקיבל, ומבואר שכל הביטול כי יש כאן הקפדה וממילא שיך כאן שימחול על ההקפדה כמו בכל מום אבל עד כמה שהיה כאן נידון של חסרון דעת לכאורא לא יעזור מה שיסיכם אחרי זה אמנם יתכן לדחוק שגם כאן עיקר כווונתו לכלי ורק לכן אין כאן חיסרון גמירות דעת אבל לא אם ביקש כסא והביא לו ספסל וצ"ע

והנה לענין מום זה וודאי מבואר במשנה שזה כמו יפות ורעות שתלוי בדעת הלוקח והנה אם נימא שעד כמה שהוא מקפיד זה חוזר לדין חסרון דעת לכאורא צ"ב מה עוזר מה שמגלה אחרי זה שלא מקפיד הרי וודאי משמע שגם אם יגלה מחמת שינוי שקרה יכול לקיים המקח והרי מצד דעתו בשעת המקח היה הקפדה וצ"ל שכך הוא דין המקח שהקובע האם יש כאן הקפדה וחיסרון דעת הוא לפי המצב שיודע לו מה יהיה דעתו

ועיין בעל המאור וראב"ד במשנה שנקטו שגם אם גילה דעתו שמקפיד אם עדין לא קיבל את כספו יכול להחזיר המקח והרמב"ן חלק עליהם ולכאורא בפשוטו מבואר דעתם שכה"ג זה רק זכות חזרה ולא חל החזרה עד שקיבלו הכסף חזרה דעד כמה שזה מדין טעות וודאי מסתבר כדעת הרמב"ן שכל שגילו דעתם חשיב שיש כאן טעות במקח וצ"ע

והנה מבואר ברמב"ם דגם אם התנה שמוכר על דעת שיש בזה מומים כיון שלא בירר המומים לא חשיב מחילה ולכאורא אם כל מום זה מצד אומדנא אבל למעשה מה שיך לומר שיש כאן אומדנא דמוכח שרוצה לעשות חלות תנאי עד כמה שבפיו אמר לא כך וצ"ע

**יוכיח דבמקום שאין דעתו מצד המין אין כאן מקח טעות**

ב]והנה עיין קצוה"ח שכתב סימן רל"ב לענין שקנה טריפה ונמצאת נבילה שאפילו אם זה נחשב שני מינים אין זה מקח טעות דכל מקח טעות בשני מינים זה רק מצד שהיה לו דעת על סוג מסוים אבל כאן לא היה לו הקפדה כלל וביאור דבריו גם אם נימא דמקח טעות זה מצד חסרון דעת אבל מתי אמרינן שחשיב שהדעת על סוג מסוים מתי שבאמת רצונו על סוג מסוים אבל מתי שעיקר כוונתו לקנות הדבר ולא משנה לו מה זה כה"ג גם אם חשב שזה דבר אחר אין כאן שום חיסרון

והדברים מבוארים בחידושי הרשב"א בקידושין מ"ח: דהנה מבואר שם בגמ' דהמקדש את האשה בדינר של זהב ונמצא של כסף אינה מקודשת ר"ש אומר אם הטעה לשבח מקודשת והגמ' שואלת וכי ר"ש לא סובר שיין ונמצא חומץ שניהם יכולים לחזור בהם מצד דאיכא דניחא ליה בחמרא ואיכא דניחא ליה בחלא והקשה הרשב"א הרי גם אם ביין וחומץ אין שניהם יכולים לחזור בהם אבל בעצים של זית ונמצא של שיקמה וודאי שיכולים לחזור בהם והרי כאן זה שני מינים ממש ותירץ דכאן אין דעת האשה על הממון אלא עיקר דעתה להתקדש וכה"ג לולי שיש מצב שאדם מעדיף את מה שפחות היתה מקודשת ולכאורא הביאור כנ"ל שכה"ג שאין עיקר הדעת הרצון בחפץ לא שיך לדון מצד מקח טעות ורק מצד שיש מצב שאדם מעדיף משהו מסוים לכן זה מחזיר הדבר למקח טעות ודו"ק

ועיין רמ"א סימן רל"ב דהביא מהמרדכי שאם אדם קיבל מעכו"ם דבר בחזקת בדיל והיה בפנים זהב שלא זכה בשויות הנוספת והוי הפקר ומבואר שבשויות כמו בדיל הוא וודאי זכה ורק הנידון מצד שיש כאן שויות שביחס לזה אין מעשה קנין ואם חשב שזה זהב והתברר שזה בדיל הוא ודאי זכה אפילו שזה שני מינים ובהכרח כנ"ל דעד כמה שביחס לסיבת זכיתו אין לו שום הבדל מה זה מה שבמקרה חושב שזה חפץ מסוים ונתברר שזה חפץ אחר אין בזה חיסרון דעת ורק שיש כאן חידוש שביחס לשויות הנוספת אין כאן דעת קנין כלל

ולפ"ז לכאורא יתכן שכוונת הרשב"ם במה שהוסיף שיש לו הקפדה שנפק"מ בכגון שלקונה אין שום הבדל מה זה כגון שקונה להסקה שלא משנה איזה עצים זה שכה"ג צריך סיבת הקפדה מצד המוכר דעד כמה שמצדו לא היה שום הבדל ממילא הוא יש לו דעת הקנאה ללא להתיחס כלל שזה סוג זה או סוג אחר ולכן הוסיף שיש כאן הקפדה מצד שניהם אבל יתכן שוודאי עד כמה שצריך למטרה שיש הקפדה חשיב חסרון דעת ואין כאן מקח כלל

ועיין לקמן דמבואר בתוס' כתובות דכל מום באשה צריכה גט מספק והכוונה אפילו אם מקפיד אחרי זה ולכאורא הכוונה כי יש צד שאין לו הקפדה שאין זה בגדר מום כלל וכנ"ל ועיין לקמן

**בדין מקח טעות באילונית ובמומים בקידושי אשה**

ג]והנה עיין במשנה בתחילת יבמות דמבואר שכולם שנמצאו אילונית צרותיהן מותרות ובפשוטו מצד שיש כאן מקח טעות ואינה אשתו עיין בראשונים דמבואר שיש דעות שגם אם לא נודע לו בחייו היא וודאי לא מקודשת דהוי מקח טעות אמנם דעת ר' אברהם המובא בתוס' שם דזה רק ספק אם הוא היה מקפיד ולכן היא ספק אשת איש ובספר הישר לר"ת מובא דס"ל שבפשוטו זה לא מקח טעות ורק אם הוא מגלה דעתו הוי מקח טעות וכל שלא גילה דעתו בחייו הוי וודאי קידושין ובתוס' ישנים שם דן שכל הסיבה שהוי מקח טעות כי אם היה יודע לא היה רוצה אבל אם היה יודע שהוא ימות כשהיא קטנה לא היה איכפת לו והנה בפשוטו אילונית זה כמו מום במקח ולא כמו חפץ אחר ולפ"ז מבואר בראשונים שדנו שהיא וודאי לא מקודשת שזה לא רק זכות חזרה אלא שזה לא חל בתורת וודאי אלא שדנו האם זה וודאי שהוא מקפיד וממילא יש כאן טעות או אומדנא דמוכח לבטל או שזה לא וודאי אלא שיש לדחות שאילונית זה כמו חפצא אחר שהרי לא ראויה לבנים אמנם הראשונים שדנו שזה ספק לכאורא מוכח שזה לא חיסרון דעת אמנם יתכן שעד כמה שהוא לא מקפיד אין כאן חיסרון דעת כלל וכמו שהבאינו לעיל מהקצוה"ח אמנם התו"י שדנו שכאן שלא נודע לו זה אחרת משמע שזה רק מצד אומדנא צדדית ובזה כתב שעד כמה שהיה קורה כך אין אומדנא שהוא לא רוצה דעד כמה שאם הוא מקפיד יש כאן חיסרון דעת זה לא יכול להשתנות לפי מקרים חדשים שקראו אמנם יתכן דבקידושי אשה לא שייך לדון שזה מקח אחר דאין שום שינו שאישות ושם זה רק מצד אומדנא אבל בסתם מום במקח התו"י יודה שזה מדין טעות ולא סתם שאדעתא דהכי לא רוצה

והנה יש לעיין בקידש אשה ומת לפני שבדק אם יש בה מומים האם עד כמה שיש בה מום היא לא מקודשת או שמקודשת והנה בפשוטו אם זה רק זכות חזרה א"כ כאן שלמעשה לא חזר בו אין סיבה שלא תהיה מקודשת אמנם אם זה מצד טעות או אומדנא א"כ הוי כאן ספק ועיין תוס' ישנים יבמות נ"ו. דכתב דאם אדם קידש אשה ונתחרש קודם שבדקה כיון שעכשיו זה לא איכפת לו היא וודאי מקודשת ולא חוששים שיתפקח והא יקפיד ובפשוטו מבואר שזה לא בטל מאליו אמנם זה כשיטתו לעיל דמשמע שזה רק מצד אומדנא ולא שיש כאן דין טעות

אמנם עיין תוס' יבמות ס"ז: ד"ה קנין וכן בכתובות נ"ח. שהביאו מר"ת שמדאורייתא יבם מאכיל בתרומה ורק שאם לא אכלה אצל הבעל כי לא נשאה חוששים שמא יש מום והיא לא אשתו של הראשון וה"ה שהיא לא זקוקה ליבום ושיטת ר"ת זו הובאה בהרבה ראשונים ומבואר שאם יש בה מום אפילו שהאח מת ללא שידע מזה היא אינה מקודשת ובהכרח שזה לא רק זכות חזרה אלא שיש כאן טעות במקח ועד כמה שהוא מקפיד אין כאן מקח כלל ולכן במת שיש כאן ספק הוי ספק מקודשת

אמנם עיין רשב"א נ"ו. דמפורש בדבריו דבנתחרש שעכשיו זה לא מפריע לו היא וודאי מקודשת וצ"ע שלענין אילונית נקט שבמת זה ספק וכן זה דלא כר"ת הנ"ל ושמעתי לדון דבנתחרש שעכשיו יש לו המקח ולא איכפת לו המום כל שזה נהיה כזה מצב הוא כבר לא יכול לבטל המקח משא"כ במת כשהיא קטנה שלמעשה בתור אשה וודאי שיש פה מום אלא שלא נשתמש בחפץ כה"ג וודאי זה חיסרון ועיין שערי יושר ואו"ש שביארו דבלוקח חפץ אם מום דהינו שיש איסור דרבנן ואכלו כיון שבסוף נשתמש בצורה שלא הפריע לו כלל המום אין בידו לתבוע מק"ט והא כסברא הנ"ל ודו"ק בזה

והנה מבואר בכתובות דהמקדש את האשה על מנת שאין עליה מומים ונמצאו עליה מומים אינה מקודשת אבל אם מחל התנאי מבואר ברא"ש שזה מועיל מצד שתנאי מילתא אחריתי ולכן מועיל מחילת התנאי וצ"ע למה שלא יתבטל מצד טעות דהרי גילה דעתו מפורש שמקפיד ועיין זכרון שמואל סימן מ"ו שכתב בשם הגרנ"ט שכיון שעשה תנאי ירד שיש צד שיש בה מום וא"כ לא שייך לדון מצד טעות ורק מצד תנאי ולפ"ז מה שבסתמא יכול לומר שלא מקפיד הכוונה שכה"ג יש כאן גילוי שאין כאן טעות כלל והדברים צ"ע וכי בכל מקח אין לפעמים ספק אולי יש מום וכשגילה רק הראה שרצה לבטל את עצמו אמנם יתכן לומר שעד כמה שהתנה מונח בזה שמצד המעשה עושה לגמרי ורק עושה תנאי ולכן מועיל מחילת התנאי ואין שם נידון מצד מום והגרר"ג דן עוד שכיון שרוצה שיוכל לקיים המקח ועד כמה שהתנה בעצם המקח הרי גם אם לא יקפיד יחשב טעות דהרי פירש מפורש שכך הוא המקח ולכן כה"ג רוצה שיהיה רק בתור תנאי אמנם צ"ע דהרי"מ בתשובותיו סימן נ"א הוכיח ממקדש אשה על מנת שאין מומים שהלכה לרופא וריפא שלא עוזר במום לתקן ומבואר שכאן זה מדין מק"ט ולא מדין תנאי דאם זה מדין תנאי אז ממ"נ אם זה בכלל התנאי וודאי שאי אפשר ואם זה לא בכלל התנאי וודאי שאפשר ואין זה ראיה לדין מק"ט וצ"ע ואולי ס"ל שכל מקח טעות זה מדין תנאי וצ"ע

והנה מבואר בראשונים שהמוציא אשתו משום אילונית או שם רע ונמצא שזה אינו נכון היא מגורשת כי זה לא אומדנא דמוכח ושמעתי להקשות מהגרר"ג למה שלא יהיה פה טעות שהוא גירשה כי חשב שהיא אילונית והאמת שזה לא כך או מצד הוצאת שם רע וצ"ל שכאן לא שיך לומר שסתם מקח זה ללא מום דהרי זה דבר שהוא עושה ללא דעת האשה ואדרבא מצד מצבה זה ספק וצ"ע בזה ואם זה זכות חזרה א"כ יתכן שזה רק שייך במקח שנעשה בין שנים ולא בגט שלא צריך דעת האשה כלל

והיה מקום לדון דבקידושין וגירושין שזה קנין אישות ועיקר דעתו לאשה בזה לא שיך לדון מצד מום אלא מצד תנאי דאף פעם זה לא יכול להחשב כמקח אחר ולכן כאן דנו הראשונים שזה מדין אומדנא דמוכח ולכן הר"ן לענין מפני שלא הטעתו דן שזה מצד הלכות תנאי אמנם הגרר"ג הוכיח משיטת הרשב"ם שמכל אומדנא דמוכח שמועיל מוכח שלא קי"ל כר"מ דהינו שנקט שבאומדנא דמוכח צריך משפטי התנאים והרי וודאי שגם ר"מ מודה לדין טעות בקידושי אשה שלכן אסרו לארוסה לאכול בתרומה ובהכרח ששיך טעות באשה ולא רק מצד תנאי ובאמת מזה גם מוכח דכל מק"ט הוא מדין טעות ולא מצד מום ובאמת מהא דדנו הראשונים האם אומדנא דמוכח צריך משפטי התנאים ולא הוכיחו מכל מקח טעות חזינן ששם אין זה ענין לתנאי אלא זה רק מצד דין טעות וכבית הלוי

**בדין דברים שבלב במקח טעות**

ד]והנה עיין בית הלוי ח"ג סימן ג' שכתב לענין דברים שבלב לא הוי דברים שזה רק מתי שהנידון לבטל מצד תנאי כגון שמכר דבר ואם היה יודע שיקרה משהו לא היה מוכר אבל במקום שיש כאן טעות בזה לא שייך לבוא מצד דברים שבלב דלמעשה יש לו כאן טעות וחשיב שאין לו דעת לקנין כיון שהוא חשב שזה משהו מסוים ויש כאן משהו אחר ועיין חידושי הגרש"ר קידושין סימן י"ב ענף ד' שהקשה דמבואר במשנה שהמקדש את האשה וכסבור שהיא כהנת ונמצאת לויה או הפוך הרי זו מקודשת מפני שלא הטעתו ובגמ' מבואר שזה מצד דדברים שבלב לא הוי דברים חזינן מפורש שגם במקום שיש נידון שלטעות יש חיסרון של דברים שבלב

והנה מבואר בלשון המשנה שאם היא הטעה אותו אינה מקודשת ועיין בר"ן שהקשה הרי לא היה כאן תנאי כפול ותירץ או שזה כרחב"ג או שתמיד צריך תנאי כפול כי מזה שלא כפל ראיה שהוא לא כל כך מקפיד אבל כאן שחשב שהיא כהנת אין ראיה זו ומבואר שכאן הביטול רק מצד תנאי ולא מצד טעות וצ"ל שלגבי אשה דברים אלו שהם מעלות צדדיות זה לא יכול להפוך את זה לחפץ אחר אמנם עיין בהוצאת עוז והדר בגליון דמובא מהרשב"ם לדחות שכאן זה לא חל מדין טעות וכן הוא בשיטה לא נודע למי ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא ועיין שם שדן שכאן שהוא הטעה את עצמו לא יכול לטעון שיש לו טעות דהוא הטעה את עצמו אמנם עד כמה שיש כאן חיסרון דעת לכאורא אין מקום לסברא זו

אמנם בפשוטו זה וודאי שיש חיסרון של דברים שבלב לענין מקח טעות דהינו שכל שמצד המקח שנעשה ביניהם אין סיבה שיהיה כמו שהלוקח חשב א"כ המקח נעשה לפי איך דמשמעות הדברים ועד כמה שהמקח מתפרש בצורה זו חשיב שיש כאן דעת ורק במקום שמצד המקח שעשו וודאי צריך להיות ללא מום ורק שאולי הוא לא מקפיד כה"ג לא שיך לדון מצד דברים שבלב דעד כמה שהוא מקפיד חשיב חיסרון דעת דהרי זה לא המקח שלא דיבר ביניהם ולכן בקידושי אשה אם הוא הטעה את עצמו או שמצד המקח אין שום סיבה שיחשוב שהיא כהנת אין כאן שום טעות במקח

ועיין מרדכי בב"מ סימן רצ"א במכר לחברו דבר והלוקח חשב שזה זהב שעד כמה שאין אומדנא שחשב שזה זהב מצד הדמים ועוד דברים ע"ש הוי דברים שבלב ומבואר מפורש שכיון שעשה מעשה שמצד המעשה שעשה יש כאן מעשה מקח לא רק עד כמה שזה זהב א"כ אפילו שבלבו חשב שזה זהב אין כאן מקח טעות דהוי דברים שבלב

אלא שעדין צ"ע דלכאורא כל זה טוב במקדש אשה סתם וחושב שהיא כהנת דגם למחשבתו שזה כך יודע שמצד המקח יש כאן מעעשה מקח גם אם היא לא כהנת וא"כ מה שהוא רוצה שיחול רק אם זה כהנת זה דברים שבלב אבל אם הוא בטוח שמראהו שזה זהב חשיב כאילו עשה המקח על זהב דוקא שלכאורא לפי מחשבתו אין כאן מקח גם ביחס לכולם אלא על זהב וכה"ג אין דברים שבלב וכמו ששמעתי להוכיח מאדם שהגיע למקום שנשתנו המידות שיכול לתבוע הונאה ולא הוי דברים שבלב כיון שלפי מחשבתו זה כאילו אמר שמוכר לפי המידה הקטנה ולכאורא זה כמו איתקיל מילולי שלדעתו לא אמר כאן כלל דיבור שהוא סיבה להחיל עולה וצ"ע בזה

והנה מבואר במשנה כתובות דהמקדש את האשה על מנת שאין עליה מומים ונמצאו עליה מומים אינה מקודשת והקשו הראשונים שגם בסתמא אינה מקודשת וכתבו התוס' והרא"ש שכה"ג היתה צריכה גט מדרבנן או מדאוריתא מצד ספק האם היא מקפידה וצ"ב מה זה שונה מכל מקח טעות דיד הלוקח לקבוע אם הוא מקפיד או לא וצ"ל דשם וודאי שחשיב שזה לא המקח שקיבל רק שבידו לקבוע שלא מקפיד לבטל המקח אבל כאן יתכן שזה דבר שכלפיו אין זה מוגדר כמקח אחר וממילא לא יכול לתבוע מקח טעות וכמו שהבאינו לעיל סק"ב מהקצוה"ח

אמנם לכאורא א"כ לדעת הגרעק"א שמקח טעות זה רק מצד אומדנא דמוכח א"כ כאן שזה ספק א"כ לא הוי אומדנא דמוכח והניחא אם מצד חסרון דעת יתכן שכאן כיון שזה ספק מהו סתם מקח על הצד שסתם מקח הוא ללא מום ממילא יש כאן מקח טעות וצ"ע

והנה הגמ' בפסחים דנה המשכיר בית לחברו בחזקת בדוק ונמצא שאינו בדוק האם זה מקח טעות והגמ' מסיקה דניחא ליה לאיניש דלמיעבד מצוה בגופיה ובממוניה וביאר רש"י שמה שרוצה לבטל המקח כי מצא דבר אחר יותר טוב וצ"ע מה הוצרך לזה הרי כיון דהגמ' אומרת דניחא ליה וכו' א"כ בסתמא אין כאן הקפדה בעצם המקח א"כ גם אם הוא בדעתו מקפיד אבל הוי דברים שבלב וצ"ל שבמקום שאמר מפורש שרוצה כך כל שהוא מקפיד אין זה דברים שבלב אלא זה בכלל דבריו ולכן רק מצד שתולים שהוא לא נתכוין לזה לכן לא הוי מק"ט ולכאורא לפי רש"י אם הוא עדיין לא נתן דמים יוכל לטעון שהוא כן הקפיד על זה ולא יצטרך לשלם וצ"ע

**בנידון הראשונים לבטל המקח בגלל טריפה שקרה אחרי זה**

ה]עיין גמ' בב"ק ק"י: דהגמ' דנה שאדם שקידש אשה ומת ונפלה לפני מוכה שחין שלא תהיה מקודשת דאדעתא דהכי לא נתקדשה והגמ' אומרת שטב למיתב טן דו מלמיתב ארמלו ומבואר שאדם שעשה מקח וקרה אחרי זה דבר שאם היה יודע מראש לא היה עושה חשיב שיש כאן אומדנא דמוכח לבטל המקח והקשו התוס' שם ובכתובות נ"ז דא"כ בכל קונה שור ונהיה אחרי זה טריפה שהלוקח יגיד שאם הוא היה יודע הוא לא היה קונה וע"ש שתירצו שכל דבר שנעשה בין שנים כיון שאם היה אומר למוכר תנאי זה המוכר לא היה מוכן למכור לו ממילא כה"ג אין אומדנא לתנאי זה והגמ' בב"ק מדובר שהוא מת מהקידושין וממילא לא היה איכפת לו לתנאי זה

ועיין תוס' בכתובות שהביאו דמבואר בגמ' שהמתחייב לאשתו תוספת כתובה ומת אינו חייב שלא נתחייב אלא על דעת לכונסה וכן בזבין ולא איצטרכו זוזי אמרינן שיש כאן אומדנא שלא מוכן אלא אם היה צריך וצ"ע למה כאן לא אמרינן שכיון שמוכר לחברו חברו לא היה מוכן לתנאי ובפשוטו צ"ל דכה"ג המוכר היה מוכן לתנאי והקונה ללא זה לא היה קונה ועיין נתה"מ סימן ר"ל מה שישב בזה

והנה מבואר במרדכי שיבמה שנפלה לפני מומר אפילו מהנישואין יש סברא שאדעתא דהכי לא קידשה את עצמה ובפשוטו מבואר דלא כסברת תוס' דהרי כאן הבעל לא היה מוכן שתינשא לו על תנאי זה וצ"ע א"כ קושית התוס' שכל קונה בהמה ונהית טריפה יוכל לחזור בו ועיין מחנה אפרים שכירות ד' ובנתה"מ שכתבו לדון שכה"ג נסתחפה שדהו דהיינו שכל שבא לחזור בו כיון שקרה לחפץ משהו שזה אצלו כיון שמצד דעת בני אדם מזלו גרם ממילא אין כאן יושר לבטל המקח מחמת זה וממילא אין כזה אומדנא דמוכח משא"כ בנפלה לפני יבם מומר לא שייך נתחפה שדה הלוקח ממילא חוזר קושית הגמ'

והנה לכאורא צ"ע אבל למה לא צדקו דברי התוס' וצ"ל שמצד תנאי גם אם המוכר לא מסכים לתנאי אבל כיון שהקונה יש אומדנא דמוכח שרוצה תנאי ממילא חל תנאי ורק תוס' חידושו שכה"ג אין אומדנא דמוכח מצד הלוקח כיון שזה לא ישר והמרדכי ס"ל שזה רק במקום שנסתחפה שדהו אמנם אם אי אפשר לעשות תנאי אם לא מדעת שניהם א"כ כאן שהבעל וודאי לא היה מוכן לכזה תנאי צ"ע מה צד שיחול כאן תנאי

והנה עיין בית הלוי ח"ג סימן ג' שהקשה א"כ למה בקונה בהמה ונמצאת טריפה לא נימא שהמוכר לא היה מוכן למכור אם לא שהלוקח מוכן עד כמה שזה טריפה ובפשוטו הסברא שכאן אדרבא היושר שזה יהיה מקח טעות כי הוא הביא לו משהו מקולקל וודאי שהמוכר היה מוכן לכזה תנאי

אמנם ע"ש שכתב לישב שכל נידון התוס' לבטל המקח מצד תנאי שהרי לא היה טעות בעצם המקח אבל עד כמה שזה טריפה בשעת המקח יש כאן טעות בעצם המקח וכה"ג למעשה יש כאן חיסרון דעת לקנין ולכאורא כוונתו שאפילו אם מצד היושר אין כאן אומדנא דמוכח שעושה תנאי אבל למעשה חשיב שחסר כאן דעת לקנין דדעתו היה על מקח כזה ולא על מקח אחר וצ"ל שזה מצד שסתם מקח הוא על דבר בלי מום גם של טריפה

והנה עיין רמב"ן בחולין נ"א שכתב שגם סירכא או חומרת הגאונים חשיב מום אפילו שזה רק ספק ויתכן שאין כאן איסור כיון שגם כל הסכמת אנשים חשיב מום וספק איסור שאנשים לא אוכלים וודאי שזה לא גרע עכ"ד והנה לכאורא עד כמה דנימא שכל מום הדין חזרה הוא מצד אומדנא דמוכח א"כ לא מון מה נידון הרמב"ן ומה הוצרך להאריך שזה כמו מום כי למעשה איאפשר לאכול וזה כל הסכמה של בני אדם שנחשב מום הרי וודאי שגם כאן יש אומדנא דמוכח שלא רוצה כיון שלא יכול להשתמש ובהכרח מדבריו שכל דין מקח טעות מצד חסרון דעת ולכן הוקשה לו שאם זה כשר א"כ אין זה משהו אחר ואין כאן חיסרון דעת ולזה חידש שגם זה חשיב מום

אמנם עדין צ"ב מה הוצרך לזה הרי כאן זה הרי גם אומדנא דמוכח שהרי קונה לאכילה וכל שזה לא ראוי לאכילה וודיא לא רוצה את זה ואין כאן צד שמוותר על המום אמנם לנ"ל א"ש שאם נבוא לדון מצד תנאי הרי יש כאן את סברת התוס' בכתובות שהרי גם המוכר לא יודע ולא היה מוכן למכור לו אם יקח הסיכון דהרי דרך בני אדם לקנות גם במצב זה שהרי תמיד שמחכים כמה ימים יכול לטעון לו שזה קרה אצלו ולכן כאן אין לדון אלא מצד מקח טעות

והנה שמעתי להקשות שלכאורא הרמב"ן יכל להוכיח שגם ספק איסור זה סיבה למקח טעות מהמשנה בבכורות ל"ז במוכר בכור שלא הראו לחכם דמבואר בגמ' דגם לדעת ר' יהודה שאם מראים אותו לחכם לאחר מיתה הוא מותר בכל אופן זה מקח טעות אמנם לנ"ל א"ש ששם שהמוכר יודע שזה בכור ולא הראו לחכם לא צריך להגיע לדין מקח טעות ואפשר לבטל מדין אומדנא דמוכח וזה וודאי אומדנא דמוכח דכה"ג הוא לא יכול לאכול שהוא לא רוצה לקנותו וז"ב

**בדין ספק האם ידע מהמום**

ו]עיין בגמ' בכתובות ע"ב. דבמום שראה אותו וודאי שלא יכול לתבוע המום דהרי ראה דבר זה ובמום באשה שזה במקום שלא ברור שראה אין כאן ראיה להכסמה ועין ריטב"א שכל שיהיה ספק האם הוא ראה על המוכר להביא ראיה שהלוקח ראה ולא הקפיד וצ"ע הטעם הרי עד כמה שראה אין זה מחילה אלא שמלכתחילה המקח לא נעשה ללא מום זה ולכאורא לא חשיב לחדש כאן עוד דבר וצ"ע למה שלא נעמיד ביד המוחזק וצ"ב

עיין עוד בסימן ז' מה שכתבנו לדון שאם הזיק המקח או השתמש בו כה"ג כיון שלא מחזיר המקח לא יכול לתבוע מק"ט