אייקור בתי, ובדין המשך שכירות בסתמא
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות כלים ובתים

אור ליום ה' י"ג מרחשון תשע"א

**א**

א] ב"מ דק"א: אמר רב הונא ואם בא לרבות בדמי' מרבה, אמר ליה רב נחמן האי לנקטיה בכובסיה דלשבקי' לגלימא, לא צריכא דאייקור בתי.

ובביאור הך דינא דהיכא דאייקור בתי מצי המשכיר להרבות דמי השכירות, מצינו שנחלקו הראשונים ז"ל, וכמה נפ"מ בזה לדינא, וכמו שיתבאר.

דהנה בפירש"י כתב, ז"ל, דאייקור בתי שהפסדו ניכר, עכ"ל, והיינו דכל הך דינא דל"מ המשכיר להוציאו בשלא הודיעו, הוא רק היכא דליכא פסידא למשכיר, אך היכא דאית לי' פסידא מצי להוציאו אף בשלא הודיעו, וזה ניחא בין אי נימא דהא דאין יכול להוציאו אם לא הודיעו הוא מתקנ"ח, ובין אי נימא דהוי אומדנא שע"ד כן השכיר לו.

ובפסקי הרי"ד כתב, ז"ל, דאייקור בתי, פי' אם נתייקרו כל בתי העיר גם הוא מייקר לו ביתו ולא ידור בו כאשר השכירו בזול מתחילה, שאפי' אם הי' מודיעו מתחילה ל"ה מוצא כ"א ביוקר, עכ"ל, וכ"ה בפסקי ריא"ז, ז"ל, אם לא הודיעו המשכיר לשוכר והוקרו הבתים, אע"פ שאינו יכול להוציאו ה"ז מרבה בשכרו כשאר בתי העיר, שהרי אף אם הי' מודיעו ל"ה מוצא אלא ביוקר, עכ"ל, והיינו דכל הא דל"מ להוציאו כשלא הודיעו, הוא משום שאילו הודיעו מתחילה הי' מוצא בית אחר לשכור, ועתה אינו מוצא, אך כל שהוא מתרצה להמשיך להשכיר לו בית זה כפי דמיו עתה, הרי אינו נפסד כלל, שאף אם הי' מודיעו ל"ה מוצא לשכור כ"א בדמים אלו.

ובתשו' הרא"ש כלל א' סימן ו' כתב, ז"ל, ואהא דמתני' קאמר ר"ה רב הונא ואם בא לרבות בדמים מרבה, ומוקי לה בדאיקרו בתי, ויכול לומר לו כיון שאינו שכור לך אלא לחדשים, נהי שאיני יכול להוציאך מאחר שלא הודעתיך מעיקרא, מ"מ אם תרצה לדור בו אתה צריך ליתן לי כפי שכירות שאר בתים, כי בכל חודש וחודש שכירות חדשה היא, אבל אם שכרו לזמן ידוע, מלתא דפשיטא היא שאינו יכול להרבות בשכר אפי' נתיקרו שאר הבתים, דשכירות ליומא ממכר הוא, עכ"ל, ונ' מדבריו דטעם הא דמצי להרבות בדמיו, הוא משום דהא דכשלא הודיעו ל"מ להוציאו, לאו היינו דבכה"ג נמשכת השכירות הראשונה, אלא היינו דבכה"ג מוטל עליו להשכירו לו, וע"כ שפיר מצי להשכיר לו כפי דמיו עתה, ומן הדין הי' שיהא בידו אף להרבות בדמיו יותר מדמיו עתה, ואך דע"ז אמרינן דה"ז חשוב כמוציאו, דהאי נקטי' בכובסי' דלשבקי' בגלימי' הוא, ואשר ע"כ הוצרך הרא"ש לפרש דהא דבשכירות לזמן ידוע ל"מ להרבות בדמיו, הוא משום דשכירות ליומא ממכר הוא, אך לפירש"י ולפי' הרי"ד ל"ש כלל הך דינא דאייקור בתי בשכירות לזמן, דכל הך דינא הוא רק כלפי דין הודעה, דיכול להוציאו היכא דאית לי' פסידא, או דיכול להוציאו היכא שלא נפסד ממה שלא הודיעו, ועי' בערוה"ש סימן שי"ב סי"ח שפירש טעם זה מדעתו.

ב] ובאמת דלכאו' משמעות הגמ' היא כד' הרא"ש, שהרי מבו' דמן הדין הו"מ להרבות בדמיו, ורק דאם מרבה בדמיו חשיב כמוציאו, וזה מתפרש לכאו' עפי"ד הרא"ש, דכיון דאף כשלא הודיעו אין השכירות הראשונה קיימת, אלא הוי זה שכירות אחרת, ע"כ מן הדין הי' שיהא יכול להרבות בדמיו, ורק דכה"ג חשיב כמוציאו, וא"כ הרי כ"ז הוא היכא שמרבה בדמיו, אך היכא שנתייקרו הבתים ומשכירו בדמיו, לכאו' ל"ש לומר דהוי כמוציאו, וא"כ מן הדין הוא יכול להרבות בדמיו, וצ"ע מ"ט הוצרכו רש"י והרי"ד לטעמים אחרים בזה, וצ"ע בזה.

ג] ונ' כמה נפ"מ לדינא בזה, חדא, הוא במה שדן בשו"ת גו"ר כלל ג' סימן מ"א, היכא דלא אייקור בתי, אך המשכיר מוצא מי שישכרנה ממנו ביוקר, אם יכול להרבות בדמים, ועיי"ש שכתב דגם בכה"ג יכול להרבות בדמים, דגם בכה"ג הוי הפסידו של בעה"ב ניכר, ועיי"ש שכתב דמה"ט פירש רש"י לטעם זה, ואולי כונתו דאם הוקרו הבתים ודאי יכול להרבות בדמים, דלא חשיב כמוציאו, וכמש"נ לדון לעיל, וע"כ לא הוצרך רש"י לה"ט דהוי הפסד הניכר, רק באופן שלא הוקרו הבתים, אלא הוא מוצא אחר שישכירנה לו ביוקר, עיי"ש מש"כ עוד בזה.[[1]](#footnote-2)

ולכאו' כ"ז הוא לטעמו של רש"י, אך לטעמא דהרי"ד והריא"ז ל"מ בכה"ג להרבות בדמיו, שהרי אם הי' מודיעו הי' מוצא לשכור שלא ביוקר, ואם ירבה לו בדמיו ה"ה נפסד.

ולטעמא דהרא"ש ג"כ מסתבר דכה"ג ל"מ להרבות בדמיו, דהגם דהוי זה שכירות חדשה, אך ל"מ ליטול עלי' אלא כפי שומת דמי', דאם בא ליטול עלי' יותר מדמי', חשיב כמוציאו, ואי"ז מוכרח.

ד] עוד נ' נפ"מ בזה, היכא שלא הוקרו כל בתי העיר, אלא יש משכירים ביוקר ויש משכירים בזול, דלטעמא דרש"י ולטעמא דהרא"ש יש להסתפק אם בכה"ג מצי להרבות בדמיו או לא, אך לטעמא דהרי"ד והריא"ז נ' דכה"ג ל"מ להרבות בדמיו, וכ"נ להדיא בל' הרי"ד דהך דינא הוא דוקא בשנתייקרו כל בתי העיר.

ועד"ז יש להסתפק היכא שבית זה נתייקר אך שאר בתים לא נתייקרו, דלטעמא דרש"י ולטעמא דהרא"ש נ' דכה"ג מצי להרבות בדמיו, אך לטעמא דהרי"ד והריא"ז נ' דכה"ג ל"מ להרבות בדמיו.

ה] עוד נ' נפ"מ בזה, היכא שהשכיר לו מתחילה בפחות מדמיו, ועתה הוא רוצה להרבות כפי דמיו, דלטעמא דהרי"ד והריא"ז ולטעמא דהרא"ש נ' דכה"ג מצי להרבות בדמיו, אך לטעמא דרש"י יש להסתפק בזה, ודו"ק.

ו] עוד יל"ד נפ"מ בזה, היכא שמתחילה השכיר לו בדינר יותר על דמיו, ועתה נתייקרו הבתים ורוצה להרבות ולהשכירו לו בדינר יותר על דמיו דהשתא, דלטעמא דרש"י יש להסתפק אם כה"ג חשיב כהפסד ניכר, ולדעת הרי"ד והריא"ז לכאו' כה"ג ל"מ להרבות בדמיו, כיון שה"ה מפסיד ממה שלא הודיעו, אך אי"ז מוכרע, די"ל דכיון שנתרצה מתחילה להוסיף דינר על דמיו, גם עתה ל"ח הפסד אם יתן לו דינר יתר על הדמים שהי' מוצא לשכור בהן, ולדעת הרא"ש מסתבר דמצי להרבות בדמיו, כיון דהוי זה שכירות חדשה, וכה"ג לא חשיב כנקטי' בכובסי', שהרי נתרצה מתחילה להוסיף דינר על דמיו, אך יש לדחות דדמי למש"א לעיל דע"ז. באגרינהו בטפי זוזא, עיי"ש, וצ"ע בזה.

ז] עוד נ' נפ"מ בזה, היכא שהוקרו הבתים ביום גמר השכירות, דלטעמא דרש"י ולטעמא דהרא"ש ודאי מצי להרבות בדמיו, אך לטעמא דהרי"ד והריא"ז י"ל דל"מ להרבות בדמיו, שהרי אם הי' מודיעו הי' שוכר בית בתוך ל' ימים אלו בזול, אך אי"ז מוכרח, ודו"ק.

**ב**

א] כתב בשו"ע סימן שי"ב ס"ט, אם הוקרו הבתים יש למשכיר להוסיף עליו וכו', וכן אם הוזלו הבתים יש לשוכר לפחות השכר וכו', מיהו דוקא דהתנו הכי מקודם הזמן ואע"פ שעבר זמן הודעה, אבל אם עמדו בסתם מסתמא דעתם הי' על השכר הראשון, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל שעמדו בסתם אמרינן דמסתמא דעתם הי' על השכר הראשון, בין היכא שהוקרו הבתים ובין היכא שהוזלו, וכן מבו' גם בל' הרמ"א שם, וכ"ה בש"ך שם סק"י.

ובחי' רמ"ש בסוגיין תמה טובא ע"ז, דהיאך אישתמיט להו תשובת רה"ג שהביא העיטור בהל' שכירות מט:, ז"ל, תשובה לרבינו האי, ראובן דאוגר דרתא לשמעון בכך זוזי לשתא ולא אדכר כמה שני, ודר ביה שמעון חדא שתא ושלשה ירחי, אמר ליה פוק מינה דבעינא לאוגורה ללוי דאנא סתמא אוגרית, ושמעון אמר ליה לא נפיקנא מינה עד מישלם שתא, הכין חזינא דלענין שכירות יד בעל הקרקע על העליונה ומצי לאיגורי לאחרינא, דליכא בלישנא דא בכך וכך זוזי לשתא טפי מן הדא שתא, דכל דבר שבסתם יד בעל השטר על התחתונה, וכן בתר מישלם שתא ליכא שכר קצו,ב ובעירעור ארעא יד שוכר על העליונה, ואם שכר יותר שנים מקצבת הדמים אין על השוכר אלא לפי הקצבה, ואם הוא פחות מן הקצבה נותן לו כמה ששוה שכר באותה שנה ובאותו מקום, עכ"ל, והרי להדיא דאם הוזלו הדמים, א"צ השוכר ליתן אלא כפי הזול, עיי"ש שהאריך בזה.

ב] ולענ"ד נראה לישב לד' השו"ע בפשיטות, דהנה בד' רה"ג מבו' תרי מילי, חדא דהך לישנא דמשכיר בכך זוזי לשנה, הוי ספק אם היינו שלא השכירו לו אלא לשנה אחת, או שקצץ עמו שכל שנה שידור בה ישלם דמים אלו, וב' נפ"מ בזה, חדא, דאם לא השכירו לו אלא לשנה אחת, הרי דאף אם המשיך השוכר לדור בה אח"כ, מצי להוציאו בכל יום, אך אם קצץ עמו לכל שנה, הרי דכל שהתחיל לדור בה בשנה השני', חיילא השכירות לכל השנה השני', ול"מ להוציאו ממנו, עוד נפ"מ בזה בשדר בה השוכר שנה שני', אם הוא צריך לשלם כפי דמי' עכשיו, או כפי הדמים שקצץ מתחילה, דאם לא השכירו לו אלא לשנה אחת, ועל השנה השני' ל"ה קציצת שכירות כלל, ה"ה צריך לשלם כפי דמי' עכשיו, אך אם השכירו לו לכל שנה שידור בה, הרי דהויא הקציצה מתחילה גם על השנה השני', וצריך לשלם כפי הדמים שקצץ עמו, ובזה הוא שכתב רה"ג, דאם הדו"ד הוא אם רשאי השוכר לדור בבית, הוי המשכיר מוחזק ומצי להוציאו, ומאידך אם הדו"ד הוא כמה שכר צריך ליתן לו הוי השוכר מוחזק וידו על העליונה,[[2]](#footnote-3) וע"כ אם נתייקר השכר אינו נותן לו אלא כפי מה שקצץ עמו, ומאידך אם הוזל השכר נותן לו כפי דמיו עכשיו.

ולפ"ז נמצא, דכל מש"כ רה"ג דאם הוזל נותן לו כפי דמיו עכשיו, הוא רק משום דמספק"ל שמא הקציצה מתחילה אינה אלא על השנה הראשונה, אך אם הוה פשיטא לן דהקציצה היא על כל שנה ושנה, ודאי דצריך ליתן כפי הדמים שקצץ עמו מתחילה, וז"פ.

ג] והנה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רצ"ד כתב, ז"ל, ראובן שהשכיר בית לשמעון בכך לשנה, ודר בו ב' וג' שנים לאותו סך וכו', תשובה, כל האומר אני משכיר לך בית זו בכך וכך לשנה, כל שיעמוד שם אינו חייב אלא לפי אותו סך בלבד ואפילו אייקור בתי, שלא לשנה בלבד השכירה לו כאלו משכירה לו לשנה א' בפי', אלא כך אמר לו כל שתעמוד שם ולא אוציאך משם תעלה לי כך וכך בכל שנה ושנה, ולא עוד אלא אפילו בא להוציאו משם משנה ראשונה ואילך אינו רשאי אא"כ הודיעו וכו' וכמה ששנינו בפרק השואל וכו', ופריש רב יהודה צריך להודיעו קתני, וה"ק המשכיר בית לחברו סתם אין יכול להוציאו וכו' אא"כ הודיעו וכו', ומשכיר סתם היינו משכיר בכך וכך לשנה, ואפי' אם בא להרבות בשכר מרבה דוקא כשבא להרבות בשכר הזמן שהוא עתיד לבא והוא דאייקור בתי, אבל להרבות בשכר הזמן שכבר עמד שם לא יוכל, שלא הוציאו ולא מיחה ה"ה בכלל תנאי השכר הראשון וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א, דפליג ע"ד רה"ג, וס"ל דכל שהשכירו בכך לשנה, ה"ז מתפרש בודאי כקציצה אף על שאר השנים, דאמרינן דכך אמר לו, כל שתעמוד שם ולא אוציאך משם תעלה לי כך וכך בכל שנה ושנה.

ומבו' בד' הרשב"א, דמה"ט הוא דאיכא בזה לדין הודעה, ול"ה כשכירות לזמן קצוב דלי"ב לדין הודעה, אך לדעת רה"ג נ', דכיון הך לישנא אינו מתפרש בודאי כקציצה על כל השנים, לי"ב לדין הודעה, דדמי לשוכר לזמן שהמשיך לדור אחר הזמן, דלי"ב לדין הודעה, וכמש"נ להלן סוסק"ו מד' המאירי ומהריב"ל ורדב"ז, וכאשר כן מבו' בל' רה"ג שיכול להוציאו מיד, אך בחי' רמ"ש בסוגיין כתב דמודה רה"ג דצריך ליתן לו זמן הודעה ל' יום, וצ"ע.

ולפ"ז הרי הדבר ברור דלפ"ד הרשב"א גם אם הוזלו הבתים ולא מיחה השוכר, ה"ה חייב ליתן לו כפי הדמים שקצץ עמו מתחילה, כיון דהקציצה הויא גם על שאר השנים, ואין לחלק בזה בין הוקר להוזל, ומה שחילק רה"ג בזה, הוא משום דס"ל דבכה"ג הוי ספיקא אם הקציצה היא אף על שאר השנים, ומספק הוי יד השוכר על העליונה.

ונמצא כלל הדברים, דכל היכא דחשבינן להשכירות כשכירות סתם, אשר אית בה דין הודעה, אשר היינו משום דהקציצה מעיקרא הויא גם על זמן זה, הרי דאף אם הוקר או הוזל והמשיך לדור בסתמא, ה"ה מתחייב כפי הדמים שקצץ עמו מתחילה, וכל היכא דהוי השכירות לזמן קצוב, דלי"ב לדין הודעה, אשר היינו משום שהקציצה מתחילה ל"ה על זמן זה, הרי דאם הוקר או הוזל והמשיך לדור בסתמא ה"ה מתחייב לפי שווי השכירות עכשיו, ובל' המסופק אם הוא כשכירות סתם או כשכירות לזמן, ביד המשכיר להוציאו מיד, דקרקע בחזקת בעלי' עומדת, אך לגבי השכר הוי השוכר מוחזק, וע"כ אם הוקר אינו נותן אלא כפי מה שקצץ מתחילה, ואם הוזל נותן כפי שווי השכירות עכשיו.

ולפ"ז שפיר פסק השו"ע דאם עמדו בסתם מסתמא דעתם על השכר הראשון, בין אם הוקר ובין אם הוזל, שהרי ד' השו"ע הכא לא קיימי בשכירות לזמן קצוב אלא בשכירות סתם, דאית בה לדין הודעה, ובכה"ג אם המשיך השוכר לדור בה, ה"ה חייב ליתן כפי הדמים שקצצו תחילה, בין אם הוקרו הבתים ובין אם הוזלו, כיון דהקציצה דמעיקרא הויא אף על שאר הזמן.

וע"כ לדינא, לא מיבעיא אם הי' הקציצה שכל שנה שידור יתן כך וכך, דאף לדעת רה"ג צריך ליתן לו כפי הדמים שקצץ מתחילה, שהרי בכה"ג ודאי הויא הקציצה גם על שאר השנים, אלא אף אם הי' הקציצה שיתן לו כך לשנה, קי"ל כד' הרשב"א דכה"ג נמי חשיב זה כקציצה על שאר השנים, וכאשר כ"ה מבו' גם ממש"כ הש"ך בסק"ז בשם הרשב"א דכה"ג איכא דין הודעה, וע"כ צריך ליתן לו כפי הדמים שקצץ מתחילה.

ד] אמנם היכא ששכר ממנו לזמן קצוב, ואח"כ דר בו בשתיקה, נ' לפ"ד הרשב"א דנותן לו כפי דמיו עכשיו, שהרי בכה"ג ודאי ל"ה הקציצה רק על הזמן ששכר ממנו, דרק בשאמר בכך לשנה ה"ז מתפרש שכל שנה שידור בה יתן כך, (וכמש"כ הרשב"א דהוי זה שכירות סתם, ואיכא בזה לדינא דהודעה), אך היכא ששכרה ממנו לשנה, וקצצו דמים, (דהוי זה שכירות לזמן), ודאי אי"ז קציצת דמים אלא על שנה זו, וע"כ אם דר בו אח"כ, ה"ה נותן לו לפי דמיו עכשיו, וכ"כ במחנ"א שכירות סימן י"א ובדברי משפט שם סק"ב, עיי"ש.

אך הנה הלבוש בסעיף י' כתב, דגם אם שכרו לזמן קצוב ונתייקרו הבתים או הוזלו ועמדו בסתם, אין א' מהם יכול לשנות רק יעמוד כפי מה שהתנו, עכ"ל, וכ"כ הש"ך בסק"י בביאור ד' הרמ"א, עי"ש, ולכאו' זה שלא כד' רה"ג ושלא כד' הרשב"א, שבדבריהם מבו' דכל הא שנותן לו כפי הדמים שקצץ מתחילה, הוא רק בדהוי הקציצה מעיקרא על כל שנה ושנה, אך כל דל"ה הקציצה אלא על זמן זה, אינו נותן לו כפי הדמים שקצץ מתחילה אלא כפי דמיו עכשיו.

ה] אמנם הנה מקור ד' הש"ך לזה, הוא ממש"כ הריב"ש בסימן תע"ה, ז"ל, ובודאי אם התנה כן בפי' עם הברורים הראשונים וכו', והברורים האחרים ששכרוהו אח"כ על דעת התנאי הראשון שכרוהו אא"כ פירשו וכו', אבל השכירות הקיים שהאריכוהו כשעבר זמנו ע"ד התנאין הראשונים האריכוהו אא"כ פירשו וכו', כדאמרינן בתוספתא וכו', וכ"ש בנידו"ז שכבר הסכימו שניהם שנה ראשונה שבשני' היה דעתם על דעת התנאי הראשון מן הסתם, וכמש"כ רה"ג ז"ל בתשובה, שהמשכיר בית לחבירו לשנה לסך ידוע ועמד שם יותר שאינו חייב לפרוע ממה שעמד אלא כמו סך השנה הראשונה כיון ששתקו ואע"פ שהוקר שכירות הבתים וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הריב"ש, דאף שמתחילה ל"ה השכירות אלא לשנה אחת, ואח"כ חידשו שכירות אחרת לשנה השני', אמרינן דע"ד התנאי הראשון שכרוהו, ומזה למד הש"ך דה"נ בשכר בית לזמן קצוב, ואח"כ דר בו בסתם, אמרינן דע"ד שכירות הראשונה דר בו.

וכ"נ גם מד' הר"ן בסוגיין שכתב, ז"ל, ומיהו דוקא דאתני הכי קודם הזמן ואע"פ שעבר זמן הודעתו, הא אם עמדו בסתם, מסתמא דעתם הי' על השכר הראשון, עכ"ל, והנה אמנם ד' הר"ן קיימי בשכירות סתם, ובזה י"ל דהוא חייב בשכר הראשון משום דמעיקרא היתה הקציצה כן על כל שנה ושנה, אך בד' הר"ן נ' דאי"ז הטעם, דלעולם כיון שהוקרו הבתים בטלה הקציצה הראשונה, ואך דכיון שעמדו בסתם, אמרינן דמסתמא הי' דעתם על השכר הראשון, ומה שנותן עכשיו כפי השכר הראשון, אי"ז מכח הקציצה הראשונה כד' רה"ג והרשב"א, אלא מכח דכ"ה הקציצה עכשיו, ולפ"ז הרי דה"נ בשכירות לזמן קצוב, ואח"כ המשיך לדור בתוכו, אמרינן דמסתמא דעתם הי' על השכר הראשון, בין אם הוקר ובין אם הוזל, ועי' במחנ"א שכירות י"א שכתב דמד' הר"ן נ' דפליג ע"ד הרשב"א, ונ' דכונתו כמש"נ, דאף דהרשב"א נמי מודה לדינא דהר"ן, שהרי הר"ן איירי בשכירות סתם, מ"מ למש"כ הר"ן דהטעם הוא דמסתמא דעתם הי' על השכר הראשון, אין לחלק בזה בין שכירות סתם לשכירות לזמן קצוב.

ו] אך אי"ז מוכרע, די"ל דכל הא דאמרינן דמסתמא דעתם הי' לפי השכר הראשון, הוא רק משום שמעיקרא היתה הקציצה כן לכל שנה ושנה, וע"כ הגם דעתה אייקור בתי וכבר אין הקציצה הראשונה מחייבת, מ"מ אם עמדו בסתם אמרינן דמסתמא נתרצו כפי הקציצה הראשונה, אך אם היתה השכירות מתחילה לזמן קצוב וליכא קציצה כלל על הזמן שאח"ז, י"ל דאף אם עמדו בסתם לא אמרינן שדעתם כפי הקציצה שקצצו על הזמן הראשון, וצ"ע בזה.

וגם בד' הריב"ש אין הדבר מוכרע, די"ל כמש"כ המחנ"א שם, שכל ד' הריב"ש הם בשחזרו ושכרוהו בשנה שני', דכה"ג אמרינן דמסתמא ע"ד תנאי הראשון שכרוהו, ומשא"כ בשהמשיך לדור בסתמא, י"ל דלא אמרינן הכי, וכמש"כ כן הרמ"א בסו"ס של"ג, אך הש"ך שם פליג ע"ז, ולטעמי' כתב הכא דאף בשכירות לזמן קצוב צריך ליתן כפי השכר הראשון, ואין להקשות במה שפירש כן בד' הרמ"א, והרי הרמ"א בסימן של"ג כתב דהך דינא הוא רק בשחזרו ושכרוהו, דהש"ך לטעמי' אזיל שפירש בסימן של"ג דבשכירות בתים מודה הרמ"א, והוכיח לזה מד' הריב"ש בשם רה"ג, עיי"ש.

ואמנם צ"ע לפ"ז מה שהביא הריב"ש ראי' לדבריו מד' רה"ג, והרי ד' רה"ג קיימי בשלא חזר ושכר אלא עמד בסתם, וכמו שעמד ע"ז הש"ך בסו"ס של"ג, ובאמת בלא"ה צ"ע בד' הריב"ש, שהרי בד' רה"ג גופי' מפורש דכל הא דנותן כפי השכר הראשון, הוא רק אם היתה הקציצה מתחילה על כל שנה ושנה, וע"כ בכה"ג דמספק"ל אם היתה הקציצה על כל שנה, הוי יד השוכר על העליונה, והיאך מייתי מינה הריב"ש לגוונא דידי' שלא היתה השכירות מתחילה אלא לשנה אחת, ושמא לא היתה ביד הריב"ש תשובת רה"ג עצמה, אלא מה שהביאו בשמו להך דינא, ופירשה דאי"ז משום שהיתה הקציצה מתחילה לכל שנה, אלא הוא משום דבסתמא הוא עומד ע"ד תנאי הראשון, וצ"ע אם י"ל כן, ועי' בחי' רמ"ש שם מש"כ בזה.

שו"ר במאירי בסוגיין מפורש כד' הלבוש והש"ך, ז"ל, וכן אם התנו בסך השכירות וכו' אין יכול להוסיף לו וכו' אפי' נתיקרו בתים, וכן אין השוכר יכול לנכות לו אפי' הוזלו בתים, ואם הגיע הזמן ול"ה המשכיר חושש להוציאו ולא השוכר חושש לצאת והאריך דירתו לשם יותר מזמנו, ה"ה דר על תנאי סך השכירות שקדם, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ז] והנה כתב בשו"ע שם סי"ד, מקום שנוהגין שיש להם ראש שנה קבוע לשכירות הבתים, וראובן שכר בית משמעון לשנה אחת, ואחר שכלתה השנה נשאר בבית חדש אחד ולא דברו זה עם זה כלום בשכירות שנה הבאה, ורצה ראובן לצאת מהבית ושמעון מעכב על ידו שלא לצאת עד תשלום שנה שניה, הדין עם שמעון.

והנה בד' הט"ז שם סי"א מבו' דמפרש דהטעם דהדין עם שמעון הוא, משום דכיון דסתם שכירות במקום זה הוא לשנה, וזהו מש"כ הרא"ש דיש ראשי שנים ידועים לשכירות, דסתם שכירות במקום זה הויא לשנה זו, ע"כ כל שהתחיל לדור בשנה השני', חיילא השכירות לכל השנה, וע"כ ל"מ הדר בי', וכ"נ גם בד' הגר"א שם סקכ"ד, וכן מבו' גם בד' הב"ח שם ס"ג, וכמש"נ להלן סק"ח.

אך כבר עמד ע"ז בחי' רמ"ש בסוגיין, דבד' הרא"ש בתשו' כלל א' סימן ז' שהוא מקור דין זה, מבו' להדיא דאין הטעם משום דחיילא השכירות לכל השנה, אלא הוא משום דינא דהודעה, דז"ל הרא"ש שם, הדין עם שמעון, דתנן בב"מ וכו', וכשם שהמשכיר צריך להודיע, כך השוכר צריך להודיע, מ"ט דא"ל אי אודעתן הוה טרחנא ומותיבנא ביה איניש אחרינא, ואף שכתב הרי"ף ז"ל דכל שמעתין איירי בסתם, אבל אם שכרו לזמן ידוע אפי' אם כלה זמנו בחצי החורף א"צ להודיע דכיון שיש לו זמן קבוע כאלו הודיעו דמי. מ"מ בנדו"ז כיון שרגילין לשכור הבתים לשנה א' וזה נכנס חודש או יותר לשנה השני', נתחייב בשכירות כל השנה, כי כבר שכרו הכל בתים ולא ימצא למי להשכירו, דבכה"ג ודאי הי' צריך להודיעו איני רוצה לדור בה אלא חודש או ב' חדשים השכירהו לאחר, ומדלא אודיעו ודאי סמך עליו שידור בבית שנה כמנהג העיר ששוכרים לשנה ונתחייב בשכירות שנה אחת, ול"ד למש"כ רי"ף ז"ל, דודאי אם יצא מהבית מיד בסוף השנה ל"ה צריך להודיעו, אבל זה שנכנס לשנה השנית כסתם דמי והי' צריך הודעה, עכ"ל, ולהדיא בד' הרא"ש דכל הא שאין ראובן יכול לצאת הוא משום דינא דהשוכר צריך להודיע, ומש"כ הרא"ש דסמך עליו שידור בבית שנה, היינו דמה"ט איכא דין הודעה אף שהיתה השכירות מתחילה לזמן קצוב.[[4]](#footnote-5)

ומה"ט מבו' בד' הרא"ש דכל הך דינא הוא רק היכא שעכשיו ודאי לא ימצא למי להשכיר, אך אם גם עכשיו יתכן למצוא למי להשכיר, יכול ראובן לצאת, וכ"ה גם בל' הטור, והיינו משום דכל הא דאיכא דין הודעה בכה"ג, ואם לא הודיע אינו יכול לצאת עד סוף השנה, הוא רק משום דא"א להשכיר באמצע השנה, ולפי' הט"ז והגר"א צ"ל, דאם הי' מוצא אחר להשכיר, הי' יכול לצאת, דומיא דמש"א לעיל דע"ט: דאם משכח לאוגורי יכול השוכר לחזור בו.[[5]](#footnote-6)

ונפ"מ בזה, דהגם דבכה"ג אף המשכיר אינו יכול להוציאו, מדינא דהודעה, כיון שאין מוצאין לשכור באמצע השנה, מ"מ אם נפל ביתו של משכיר או אם כללי' לברי' וכו', ה"ה יכול להוציאו.

ח] אמנם הנה בטושו"ע שם ס"ג כתב, משכנו לשנים ידועים בכך וכך לכל שנה ושנה כ"ז שלא יפדנו, וחזר ומכרו לאחר, אין הלוקח יכול לקחתו מיד המלוה תוך השנה, אבל אחר השנה יכול לקחתו.

והנה במש"כ הטושו"ע דאינו יכול לקחתו תוך השנה, נ' מד' הב"י שמפרשה, דהיינו שאינו יכול לקחתו תוך השנה הראשונה, ומשום דסתם משכנתא שתא, וכ"ה בביאור הגר"א שם סקי"ג, אך הב"ח פירשה דקאי אף על שאר שנים, דאינו יכול לסלקו באמצע השנה, דכיון שקבעו את המשכנתא בכך וכך לכל שנה, זכי המלוה בתחילת כל שנה באכילת המשכנתא לכל השנה, וכדינא דתשו' הרא"ש בסי"ד דא"א לחזור בו אחר תחילת השנה, עכ"ד, אך הגר"א שם פליג ע"ז, וכתב דמשכנתא ל"ד לשכירות, ובמשכנתא מצי לסלקו אף באמצע השנה.

ואמנם למש"נ מד' תשו' הרא"ש, דמש"כ דא"א לחזור בו אחר תחילת השנה, הוא מדינא דהודעה, והוא משום דאין מוצאין לשכור באמצע השנה, הרי לכאו' אין לפרש דמה"ט הוא דא"א לסלקו מאכילת המשכנתא באמצע השנה, שהרי לא איירי בשא"א לשכור קרקע אחרת באמצע השנה.

ט] אמנם באמת אכתי מתישבים ד' הב"ח, דהנה במש"נ מד' תשו' הרא"ש דהא דא"א לחזור בו אחר תחילת השנה הוא רק מכח דינא דהודעה, נ' דיש ללמוד כן גם מד' רה"ג, שהרי כתב רה"ג דאם שכרו בכך לשנה, והמשיך לדור בו, יכול המשכיר לסלקו, משום דיד המשכיר על העליונה, ואמרינן דלא קצצו השכירות מתחילה אלא לשנה ראשונה, וא"כ ה"נ בנידון הרא"ש דשכר בית לשנה אחת, והוי זה שכירות לזמן, דאף אם המשיך לדור בו בשנה השני', לא חילא השכירות לכל השנה.

ואף לדעת הרשב"א שנחלק ע"ד רה"ג, וס"ל דאם שכרו בכך לשנה, הוי זה קציצה גם על שאר השנים שימשיך לדור בהן, כ"ז הוא בששכרו בכך לשנה, דהוי זה כשכירות סתם, וכמבו' בד' הרשב"א שם דאיכא בזה דין הודעה, וע"כ ה"ז מתפרש כקציצה אף על שאר השנים, אך בנידון הרא"ש דשכר בית לשנה, דהוי זה שכירות לזמן, ודאי ליכא קציצה על שאר השנים, וע"כ אף שהמשיך לדור בו בשנה השני', לא זכה בשכירות כל השנה.

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא רק בששכרו לזמן קצוב, דאין הקציצה רק על זמן זה, אך בגונא ששכרו בכו"כ לכל שנה שידור, ודאי דאם המשיך לדור בתחילת השנה השני', חיילא השכירות לכל השנה, ול"מ הדרי בהו, ולפ"ז הרי דבדינא דהטוש"ע בס"ג דמשכנו לשנים ידועים בכו"כ לכל שנה ושנה, שפיר י"ל דכל שהתחיל לדור בו בשנה זו, זכי בו לכל השנה, ואין הלוקח יכול לסלקו, וז"ב.

ואמנם גם בדעת הב"ח הט"ז והגר"א נ' דמודו דאם השכיר לשנה אחת והמשיך לדור בו בסתמא לא חיילא שכירות לשנה השני', שהרי בד' הרא"ש מבו' דטעמו הוא רק משום שיש שם ראש שנה קבוע לשכירות הבית, והרי דבלא זה ל"ה חיילא השכירות לשנה השני', ואך דמדמו הב"ח והט"ז, דכ"ה דבכה"ג כיון שסתם שכירות היא לשנה, אמרינן דכל שהמשיך לדור בו חיילא השכירות לכל השנה השני', ה"נ אם פירשו להדיא דהוא שוכרו בכו"כ לכל חודש או בכו"כ לכל שנה, אם המשיך לדור בו חיילא השכירות לכל החדש ולכל השנה, ודו"ק.

ובאמת הדברים מפורשים כן בד' הראשונים, חדא הוא בד' רה"ג, דמבו' להדיא בדבריו דאם היתה הקציצה גם על שאר השנים, ל"ה מצי לסלקו באמצע השנה, וכל מה דמצי לסלקו באמצע השנה, הוא משום דיד בעל השטר על התחתונה, ואמרינן דל"ה הקציצה אלא על שנה הראשונה, עוד מבו' כן בד' הראב"ד בסוגיין שכתב, ז"ל, המשכיר בית לחבירו סתם פי' לחדשים וכו', אבל בימות החמה יכול להוציאו "בסוף החדש" אע"פ שלא הודיעו בתחילה, עכ"ל, והרי להדיא דל"מ להוציאו אלא בסוף החדש, אך באמצע החדש אינו יכול להוציאו, ומ' להדיא דאין כונתו רק בחדש הראשון, אלא אף בשאר החדשים אינו יכול להוציאו באמצע החדש, והיינו משום שקצצו על כל חדש וחדש, וע"כ כל שדר בתחילת החדש, זכה בשכירות כל החדש, ואינו יכול להוציאו עד סוף החדש.[[6]](#footnote-7)

י] והנה הסמ"ע שם סקט"ז כתב בדינא דנפל ביתו של משכיר שיכול להוציאו, ז"ל, נראה דהיינו דוקא כשכבר דר בו ל' יום, אבל בתוך ל' יום הראשונים לשכירותו, כיון דאין שכירות פחות מל' יום הו"ל כשהשכירו לזמן שכתב המחבר אח"ז מיד דאינו יכול להוציאו בתוך זמנו, עכ"ל, ובט"ז שם כתב ע"ז, ז"ל, פי' בשוכרו בסתם והיינו לכל חדש וכו' משו"ה מיד שיכלה החודש א' או ב' יכול להוציאו וכו', אבל בתוך ימי החודש אינו יכול לדחותו דאז הוא כקנוי לו, ומיד שהתחיל יום א' בחודש מחויב להניחה עד סוף אותו החודש, כמ"ש בסי"ד לענין שנה וכו', אף שבסמ"ע הזכיר כאן שדר בו ל' יום הראשונים, אין נ"ל חילוק בין הראשונים לאחרונים, עכ"ל.

והנה לפמש"נ מד' תשו' הרא"ש, דהא דבההיא דסי"ד אינו יכול לצאת באמצע השנה הוא מדינא דהודעה, הרי דאם נפל ביתו של משכיר שפיר מצי להוציאו, ושפיר כתב הסמ"ע דרק בל' יום הראשונים אינו יכול להוציאו, וכ"כ בחי' רמ"ש שם.

אך באמת בגוונא דהט"ז ששכרו בכך לכל חודש, נ' דאינו יכול להוציאו אף באמצע החדש השני, דלא מיבעיא אם אמר לו בכך לכל חדש, דודאי הוי זה קציצה על כל חדש וחדש, ובכה"ג ל"מ להוציאו באמצע החדש, וכמפורש בד' רה"ג ובד' הראב"ד, אלא אף בשאמר לו בכך לחדש, הרי נת' לעיל דהשו"ע פסק כד' הרשב"א, דגם ל' זה חשיב כקציצה על כל חדש וחדש, וממילא דכל שהתחיל יום א' בחדש, אינו יכול להוציאו כל אותו החדש.

ובדעת הסמ"ע דס"ל דיכול להוציאו בחדש השני, נ' די"ל דלא פליג לדינא ע"ד הט"ז, דהנה הרי הסמ"ע שם פירש לטעמו דאין שכירות לפחות מל' יום, ונ' מזה דלא איירי בשפירשו דשוכרו בכך לחדש, דא"כ ודאי דהויא השכירות לל' יום, אלא שכרו סתם, או ששכרו בכך לכל יום ויום, וע"כ הגם דבכה"ג הויא השכירות לל' יום, דאין שכירות לפחות מל' יום, ואין יכול להוציאו אף אם נפל ביתו, מ"מ בחודש השני ודאי הוא יכול להוציאו, וז"ב.

אך מד' הט"ז שכתב לחלוק ע"ד הסמ"ע, מ' שפירש ד' הסמ"ע בגונא שפירשו דשוכר בכו"כ לכל חודש, ואפשר שהוכרח לפרש כן, אף שאי"ז במשמעות ד' הסמ"ע, משום דהסמ"ע גופי' הרי לא ס"ל להא דסתם שכירות ל' יום, וכמבו' כן בדבריו שם סק"ו, וכבר עמד בנתיה"מ שם סק"ח בסתירת ד' הסמ"ע, ובע"כ דד' הסמ"ע בסקט"ז איירי בשקצבו השכר בכו"כ לכל חדש, ובכה"ג הוא שכתב דאין שכירות לפחות מל' יום, שו"ר בס' נתיב השכירות פ"ט הע' א' שהביא מס' פעמוני זהב שפירש כן ד' הסמ"ע, ועכ"פ לפ"ז מבו' בד' הסמ"ע, דגם היכא ששכרו בכו"כ לכל חדש, לא אמרינן דאם המשיך לדור בתחילת החדש השני, חיילא השכירות לכל החדש, וצ"ע בזה.

יא] שוב נתבוננתי דיש מקום לדון, דהגם דבד' רה"ג ובד' הרא"ש מבו' דבשכר לשנה והמשיך לדור בו בשנה השני' בסתמא לא חיילא השכירות לכל השנה השני', כ"ז הוא לדעת רה"ג לטעמי' דלא אמרינן בכה"ג דע"ד ראשונה הוא עושה, ואינו משלם כפי הקציצה הראשונה אלא כפי שווי השכירות עכשיו, וע"כ ה"נ לא חיילא השכירות לכל השנה, אך לדעת הסוברים דבכה"ג אמרינן דע"ד הראשונה הוא עושה והוא משלם כפי הקציצה הראשונה, י"ל דמכח זה אמרינן נמי דחיילא השכירות לכל השנה, ולפ"ז לפ"מ שפסקו הלבוש והש"ך דהשוכר לזמן קצוב והמשיך לדור בסתמא, ה"ה משלם כפי הקציצה הראשונה, ה"נ יהא הדין דחיילא השכירות לכל השנה ול"מ להוציאו.

אך בד' המאירי שהבאנו לעיל סוסק"ו מבו' דס"ל דלא תלי זב"ז, שהרי כתב, ז"ל, הגיע הזמן ול"ה המשכיר חושש להוציאו ולא השוכר חושש לצאת והאריך דירתו לשם יותר מזמנו, ה"ה דר על תנאי סך השכירות שקדם, ומוציאו השוכר לכשירצה ואף הוא יוצא כשירצה, עכ"ל, והרי דמחד גיסא ס"ל דה"ה דר על תנאי השכירות שקדם וה"ה משלם כפי הקציצה הראשונה, ומאידך ס"ל דיכול להוציאו לכשירצה ולא חיילא השכירות לכל השנה.

יב] בעיקר ענין זה בשכר לזמן והמשיך לדור אח"כ בשתיקה, אם חשיב כדר מכח השכירות הראשונה, יש להעיר לד' הנובי"ת חו"מ סימן נ"ו, שכתב בדינא דשוכר בהמה לב' ימים ועיכבו נהר, דלא פטרינן לי' מדינא דאין שבת בבהמה, דשאני היכא שירד מתחלה בתורת שכירות אף ששכרה רק למקום ההוא מ"מ כ"ז שלא החזירה למרא עדיין היא מושכרת בידו וחייב לשלם שכירותה וכו', עכ"ד, אך שם סימן נ"ז לא כתב כן, וצ"ע אם הוא שייך לנידו"ד.

קצוה"ח שי"ז סק"ח מבו' דבהודעה הוא שכירות חדשה, וזמן הפירעון הוא בסוף הזמן הראשון, - והוא מוכרח כן, דכי גרע הכא שמתרצה להמשיך להשכיר דהוי שכירות חדשה, מהיכא דבעה"ב אינו יכול להוציאו.

נתיה"מ שי"ז סק"א, דגם בתוך הזמן אם טוען פרעתי ל"מ המשכיר להוציאו, ול"ד לטוען שקצץ פחות דמים דיכול להוציאו, ולכאו' זה דלא כסמ"ע וש"ך סק"ד, ודלא כש"ך סק"ה, וצ"ע.

1. אך יל"ד בזה, שהרי רש"י פירש דכה"ג הפסדו ניכר, וי"ל דרק אם הוקרו הבתים חשיב כהפסד ניכר, אך אם לא הוקרו ורק שהוא מוצא להשכירה ביוקר, ל"ה הפסד הניכר, וי"ל דאדרבה זהו מה שפירש"י דהוי הפסד הניכר, משום דס"ל דגם לס"ד דיכול להרבות הרבה בדמיו, ודאי היינו רק אם מוצא להשכירה בכך לאחר, דאל"כ מאי ס"ד שיכול להרבות לזה בדמיו, וע"ז מסקינן דאף בכה"ג לא מצי להרבות בדמיו, אא"כ הוקירו הבתים דהוי ההפסד ניכר. [↑](#footnote-ref-2)
2. מבו' בד' רה"ג, דכשהדו"ד על השכירות הוי השוכר מוחזק, ועי' דרכ"מ סימן שי"ז וש"ך שם סק"ה ונתיה"מ שם סק"ב, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, ומוציאו השוכר לכשירצה ואף הוא יוצא כשירצה, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף דכה"ג אמרינן דה"ה דר על תנאי סך השכירות שקדם, מ"מ כיון דעיקר השכירות היתה לזמן, לי"ב לדין הודעה, דכיון שלא הסכימו יחד על המשך השכירות, אלא דהמשכיר לא חשש להוציאו והשוכר לא חשש לצאת, לי"ב לדין הודעה, ודין זה מבו' גם בד' מהריב"ל ח"ד סימן כ"ח ורדב"ז סימן ב' אלפים ק"ס, וזה דלא כערוה"ש סימן שי"ב סכ"ד שנקט דגם בכה"ג איכא לדין הודעה, וכ"נ בחי' רמ"ש בסוגיין, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם מד' רה"ג שהבאנו לעיל סק"ב דמשמעות דבריו דכה"ג ליכא לדין הודעה, וכמש"נ לעיל סק"ג.

   ועד"ז כתב המאירי להלן, ז"ל, הודיעו ל' יום קודם החג ונתרשל ולא יצא, ואף זה נתרשל ולא הוציאו, מוציאו אף בעובי הקור והקרח הנורא, עכ"ל, ואזיל לטעמי', ודו"ק, אך בכה"ג הוא מחודש טפי, דכיון שלא היתה השכירות לזמן אלא שהודיעו, הי' מקום לומר דכל שלא הוציאו בפועל בטלה לה ההודעה, ובאמת מצינו כן בד' הגר"א סימן שי"ב סקכ"ד, עיי"ש שמבו' בדבריו, דכל הא דהודעה קודם החג מהניא שיהא בידו להוציאו אחר הפסח, הוא משום דמה שלא הוציאו בינתים הוא מחמת שאינו יכול, עיי"ש, ומבו' דאילו הי' בידו להוציאו בינתים ולא הוציאו, בטלה הודעה קמייתא, ואולי יש לחלק בין האופנים, דודאי אם עבר זמן מרובה אחר הזמן שהי' בידו להוציאו ולא הוציאו, בטלה הודעה קמייתא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' גם בשעמ"ש שם סק"ב שכתב כן, דבד' הרא"ש מבו' דהך דינא הוא מדין הודעה, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאם יצא השוכר ולא דר בבית, א"צ לשלם השכר, דאי"ז אלא גרמא בנזקין, וה"נ הוא כל היכא דהשוכר צריך להודיע ולא הודיע, דאם יצא אינו חייב ליתן השכר, עכ"ד.

   אמנם באמת בל' הרא"ש נ' להדיא לא כן, שהרי כתב, ז"ל, נתחייב בשכירות כל השנה וכו' ונתחייב בשכירות שנה אחת, עכ"ל, ונ' להדיא דה"ה מחויב בתשלום דמי השכירות, אף אם יצא ולא ידור, וכ"ה להדיא במיוחס לריטב"א בסוגיין, ז"ל, ואם יצא השוכר מן הבית בלא הודעה, עליו מוטל השכירות של כל השנה, עכ"ל, ועי' בס' נחלת צבי ובס' ערך ש"י שנקטו כן לדינא, עיי"ש מה שפירשו הטעמים בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. שו"ר בשו"ת מהריב"ל ח"ד סימן כ"ח ובשו"ת רדב"ז סימן ב' אלפים ק"ס שדקדקו מד' הרא"ש, דאם ל"ה זמן קבוע לשכירות הבתים, יכול השוכר להוציאו בכל עת שירצה, וגם המשכיר יכול לצאת בכל עת שירצה, עיי"ש בדבריהם, ונ' מדבריהם דל"ב הודעה כלל, ודלא כערוה"ש סימן שי"ב סכ"ד דאף שנקט ג"כ דכה"ג לא חיילא השכירות לשנה השני', מ"מ נקט דאיכא בזה לדין הודעה, ועמש"נ לעיל סק"ו בהערה, והרי להדיא דס"ל, דאף דמתחילה שכרו לשנה, לא אמרינן שאם המשיך השוכר לדור, חיילא עוד שכירות לשנה, אלא כל הא דאינו יכול לצאת הוא מדינא דהודעה, וע"כ אם ל"ה זמן קבוע לשכירות הבתים, ה"ה יכול לצאת והמשכיר יכול להוציאו, וז"ב, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי שהבאנו לעיל סוסק"ו, עיי"ש, אך אי"ז סותר לד' הב"ח והט"ז, וכמש"נ להלן שדבריהם הוא רק בששכרו בכו"כ לכל שנה, וצ"ע בענין זה בתשו' מהרשד"ם סימן רצ"ו, שציינו הש"ך סימן שי"ב סקי"ב.

   שוב הראוני עוד במ"ב סימן נ"ג סקנ"ד, ז"ל, ראובן שהיה ש"ץ שכיר שנה והשלים שנתו והתחיל להתפלל ימים מספר מהשנה החדשה, ומקצת אנשים מיחו בו באמרם שכבר נשלם השנה שהשכירוהו ושאינם רוצים אותו עוד, והש"ץ טען שמאחר שכבר התחיל להתפלל בהימים נוראים שהם מהשנה החדשה ולא מיאנו בו שלהיותו שכיר שנה מקצתה ככולה ושיפרעו לו משלם, פסק בתשובת מ"ץ משפט צדק ח"ב סימן ע"ו דהדין עם הש"ץ, עכ"ל, ולכאו' מבו' בדבריו דאף השוכר לשנה והמשיך בתחילת השנה השני' בסתמא, חיילא השכירות לכל השנה השני', וזה צ"ע, ועיינתי בד' המ"צ וראיתי שיסד דבריו ע"ד הריב"ש בסימן תע"ה שהבאנו לעיל סק"ה, ולכאו' נ' מדבריו שם שנקט דמש"כ הרא"ש דיש ראשי שנים קבועים וכו', הוא משום דאם הי' בידו להשכיר הבית לאחר, הי' ביד השוכר לצאת, אף שחלה השכירות לכל השנה, ועפי"ז כתב דגם בש"צ אם אינו מוצא להשכיר עצמו במקום אחר, חייבין לשלם לו שכרו משלם, אך בתחילת דבריו שם נ', דכ"ז הוא משום שכ"ה הדרך ששוכרים ש"צ קודם ר"ה לכל השנה, עיי"ש, וצ"ע עוד בדבריו בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם בפסקי ריא"ז בסוגיין מ' לא כן, ז"ל, שכרו סתם שיתן לו כו"כ בכל חדש או בכל שנה, ה"ז אינו יכול להוציאו בימות הגשמים מן החג עד הפסח, בא להוציאו בימות החמה צריך להודיעו ל' יום קודם שיוציאנו, עכ"ל, וסתימת דבריו מ' דכה"ג שהודיעו ל' יום קודם יכול להודיעו אף באמצע השנה, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-7)