5 בההיא הנאה במתנה ש_ח ובהכישה במקל
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

יום א' י"א אייר תש"ע

א] צ"ע במה שדנו הראשונים בדצ"ט. דהיאך חייל הקנין בהכישה במקל והיא תבא, ומ"ט לא פירשו דהוא משום בההיא הנאה וכמש"א בדצ"ד. דבההיא הנאה דנפיק עלי' קלא, ועי' חזו"א שעמד ע"ז.

והנה קו' זו תלוי' בדעות הראשונים, דלמש"כ התוס' בתי' קמא דל"מ הנאה זו אלא היכא דמן הדין הוא מחויב לישבע, ניחא, דל"ש כן הכא.

וכן למש"כ ש"ר שם דל"מ הנאה זו, אלא היכא שהוא שומר, ומהני לחייבו מדין שומר גם באונסין, הרי נ' דל"מ הנאה זו לעשותו לשומר, ורק כשהוא שומר, והנידון הוא על דיני השומרים, מהני הנאה זו דמכח זה אית לי' גמ"ד להתחייב כשואל.

ולתי' בתרא דתוס' נמי ליכא לההיא הנאה אלא בש"ח שמתנה להיות כשואל, והגרע"א בסימן רצ"א והקצוה"ח בסימן ש"מ נקטו דהיכא שהוא באמת שואל ליכא כלל להנאה זו, וצ"ע דההנאה שנהי' שואל עדיפא טובא מינה, אך הכא באמת פירשו הראשונים דבהנאה זו משתעבד, ואך דבהכישה במקל אם לא סמכה דעתי' ליכא להנאה זו.

וי"ל עוד, דבאמת הרי תיקנו משיכה בשומרים, ואין שומר מתחייב ע"י קנין כסף, וכמש"כ תורי"ד ונמו"י ב"ק דע"ט., וע"כ גם בהכישה במקל א"א לחייבו מכח הנאה זו, דהויא מדין קנין כסף.

והאמנם דעת הר"ן דמתניתין דהתם וכן דין הכישה במקל הוא מדין קנין כסף, אך ס"ל באמת דאי"ז חיוב שומרים אלא חיוב אחריות בעלמא, וזה שפיר חייל ע"י קנין כסף, אך בדעת התוס' י"ל דלא נתכוין להתחייב אלא בחיוב שומרים, וכמש"כ כן הנתיה"מ דהא דשומר בהקדשות בעי' קנין ול"מ ע"ז הא דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, הוא משום דלא נתחייב ממון גרידא, אלא נתחייב בחיובי שומרים.

והאמנם כ"ז הוא אם הפקיעו חכמים לקנין כסף בשומרים, אך לדעת התוס' אין מקור לזה, ולפ"ז שפיר י"ל דאם באמת הי' להנאה זו הי' זה מועיל מדין קנין כסף, ואך דבאמת ליכא להנאה זו, וכמש"נ.

שוב הראוני בפרישה סימן רצ"א שעמד על קו' זו, וכתב לישב למש"כ הראשונים דל"מ בההיא הנאה אלא היכא דהוי בכלל השומרים, עיי"ש.

הגרע"א בכו"ח י"ב הק', דמ"ט במתנה ש"ח להיות כשואל, ובשומר בהקדש שקיבל עליו, אינו מתחייב מדין ערב, וכמש"כ הראשונים דבהכישה במקל מתחייב מדין ערב, ועיי"ש שכתב דל"מ זה אלא לחייבו בדיני השומרים, ולא לחייבו בחיוב אחר, אך הק' לד' הר"ן דהוא חיוב מחודש.

והנה מה שחילק הגרע"א דל"מ זה אלא לחייבו בדיני השומרים וע"כ לא סגי בזה במתנה ש"ח להיות כשואל, הנה לכאו' בד' הראשונים מצינו סברא להיפוך, שהרי בההיא דמתנה ש"ח להיות כשואל ה"ה מתחייב מכח בההיא הנאה, ואילו בהכישה במקל אינו מתחייב מכח זה, ונת' לעיל דהוא משום דהנאה זו ל"מ אלא כשהוא שומר, ולא מהניא לעשותו שומר, וזה להיפך מסברת הגרע"א ז"ל.

וע"כ י"ל דהא דחשיב כערב, הוא רק בהכישה במקל שעושה כן לצורך השומר, ולא במתנה ש"ח להיות כשואל ובשומר בהקדשות, שאינו מוציא הוצאות ע"פ השומר ומשום רצון השומר, אלא עושה כן לטובת עצמו, ול"ש בזה דין ערב כלל.

ועד"ז נת' במק"א לדון במש"כ המחנ"א והגרע"א לדון לפרש הא דהנח לפני חייב, דהוא מדין ערב, ונת' לדון בזה דכיון שאינו עושה כן בעד השומר, ל"ש בזה דין ערב.

אבנ"מ כ"ט סק"ו הוכיח דבכל ש"ח ליכא הנאה, דא"כ מ"ט ל"ה ש"ש בההיא הנאה, דומיא דאפוטרופוס דהוי ש"ש בההיא הנאה דנפיק עלי' קלא דאינש מהימנא הוא.

והנה למש"כ הראשונים דהנאה זו ל"מ לקנין, ואינה מועלת אלא כשהוא שומר לחייבו בדיני השומרים, והרי דלא חשיבא כנתינת ממון, הרי ניחא דע"כ ל"ה ש"ש, וכן לתי' בתרא דתוס' נמי ניחא, וכמש"כ האבנ"מ שם, דלפ"ז ליכא לההיא הנאה אלא כשסבורין העולם שהוא שואל.