ד - בדין יד לקידושין פאה וצדקה, ובדעת הרמב_ם בעיקר דין ידות
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים / נדרים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**סימן ד**

**בדין יד לקידושין פאה וצדקה**

**ובדעת הרמב"ם בעיקר דין ידות**

**א**

א] **נדרים ו' ב',** בעי רב פפא יש יד לקידושין או לא וכו', יש יד לפאה או אין יד לפאה וכו' מי אמרינן כיון דאיתקש לקרבנות וכו', יש יד לצדקה או אין יד לצדקה וכו' מי אמרינן כיון דאיתקש לקרבנות וכו'.

**והרשב"א** הק' בהא דמיבע"ל אם יש יד לפאה כיון דאיתקש לקרבנות, דהרי רב פפא גופי' בעי אם יש יד לקידושין אע"ג דלא איתקש לנדרים ולא לקרבנות, ומ"ט בפאה לא מיבע"ל אלא מכח ההיקש, וכתב דאת"ל קאמר, דאת"ל דאין יד לקידושין משום דלא כתיב בהו ידות, אם מ"מ יש יד לפאה משום דאיתקש, או"ד לא איתקש אלא לבל תאחר, וכ"כ הר"ן דאיבעיא זו היא באת"ל דאין יד לקידושין.

ב] **ובתשו'** בית אפרים אהע"ז סימן קכ"ה סוד"ה ועוד יש ליתן תמה טובא בזה, שהרי הרשב"א והר"ן גופייהו פירשו דטעם האיבעיא אם יש יד לקידושין, הוא משום דשאני נדרים דחמירי דבדיבור בעלמא חיילי ומשא"כ בקידושין דקיילי דבעי מעשה, וא"כ הרי דאף את"ל דאין יד לקידושין, אכתי הי' בדין דבפאה וצדקה דחיילי בדיבורא בעלמא, נילף במה מצינו מנדרים דיש יד, ומ"ט בעינן להקישא,[[1]](#footnote-1) וכן הק' בחי' בית מאיר בסוגיין ע"ד הר"ן,[[2]](#footnote-2) - והגרע"א בגהש"ס לקמן בסוגיין הק' כן רק בהא דמיבע"ל אם יש יד לצדקה, ולא הק' כן בהא דמיבע"ל אם יש יד לפאה, ונתבאר להלן סק"?.

**ב**

ג] **והנה** המרומי שדה בסוגיין כתב דלמש"כ הר"ן דהאיבעיא דיש יד לפאה היא באת"ל דאין יד לקידושין, הדין נותן דלדעת הרמב"ם דאת"ל הוי הלכה כן, קי"ל דאין יד לקידושין, והרמב"ם בפ"ד מאישות ה"ב לא כתב כן, וכבר עמד בזה השעה"מ בפ"ג מאישות ה"י, וכתב להוכיח מזה כמש"כ הב"י באהע"ז סו"ס קכ"ב דכל שלא אמרו בגמ' להדיא את"ל, אין הלכה כן, ודלא כמש"כ הב"ח שם.

ד] **ובפשוטו** י"ל בזה, למש"כ הרא"ש דהא דאיבע"ל אם יש לקידושין הוא משום דקידושין לשון הקדש ודמי לנדרים, וע"כ כ"ז הוא בקידושין, אך בפאה וצדקה דליכא לה"ט אין ללמוד לדין ידות אלא מהקישא, - וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה יש יד לקידושין שהוכיחו דטעם האיבעיא דיש יד לקידושין הוא משום דקידושין לשון הקדש, מהא דבפאה וצדקה לא מספקא לי' אלא משום דאיתקש לקרבנות, וזה כנ"ל, דדוקא בקידושין שהם לשון הקדש מיבע"ל דיש יד אף דלא הוקשו לנדרים, אך בפאה וצדקה לא מיבע"ל אלא מכח ההיקש.[[3]](#footnote-3)

**אך** צ"ע אם ד"ז מתישב בדעת הרמב"ם, דהנה בעיקר הא דמיבע"ל דיש יד לקידושין מכח הא דקידושין לשון הקדש הם, כתב הרא"ש דהוא משום דגם נדרים לשון הקדש הם שמתפיס בדברים הנדורים וקדושין, - וזה מתישב להרא"ש לטעמי' דעיקר הנדר בהתפסה, אך להרמב"ם לטעמי' בפ"א מנדרים דעיקר הנדר הוא בלא התפסה, הרי דנדרים ל"ה לשון הקדש, וא"כ אף אם קידושין לשון הקדש, אי"ז טעם שיועיל בהן ידות, ובע"כ דהא דמיבע"ל דיש יד לקידושין הוא משום דיש ללמוד במה מצינו מנדרים אף לדינים אחרים, ולפ"ז בע"כ דהא דלא מיבע"ל דיש יד לפאה אלא משום דאיתקש לקרבנות, הוא באת"ל דאין יד לקידושין, והדק"ל.[[4]](#footnote-4)

**ג**

ה] **עוד** שמעתי להעיר בזה, דהנה בהלכות הרמב"ן לקמן ז' א' כתב להוכיח דידות נדרים כנדרים מדאורייתא ואפי' למלקות, והריטב"א שם פירש דהיינו דלא נימא דלאיסורא רבי רחמנא ידות בנזירות ונדרים ולא למלקות, וכ"נ בד' הר"ן שם, אך בד' הרא"ש בסימן ה' מבו' דכל הס"ד הוא דהא דמרבינן מקרא דידות אי"ז אלא אסמכתא בעלמא, ול"מ כלל ידות מדאורייתא.

**והנה** מעיקר הס"ד דליכא מלקות בידות נדרים, יש ללמוד דהא דנתרבו ידות נדרים, אי"ז חידוש בהל' דיבור דאף יד חשיב כדיבור מעליא, וממילא דהו"ל נדר, דא"כ ודאי דלוקין ע"ז ככל נדר, - ובע"כ דהא דנתרבו ידות נדרים הוא חידוש בהל' נדרים, דאף דיד ל"ה דיבור מעליא, מ"מ סגי בדיבור דיד לחלות דנדר, וע"כ י"ל דלא נתרבו ידות אלא לאיסור ולא למלקות, דלמלקות בעינן דיבור מעליא.

**ולפ"ז** יש להעיר במש"כ הרשב"א והר"ן דהא דמיבע"ל אם יש יד לקידושין הוא במה מצינו מנדרים, ולכאו' זה ניחא אם בדין ידות נתחדש דיד חשיב כדיבור מעליא לענין נדרים, ויש ללמוד מזה דה"נ חשיב כדיבור לענין קידושין, אך למש"נ מד' הראשונים דבדין ידות נתחדש דאף דיד ל"ה דיבור מעליא, מ"מ חייל עי"ז נדר, היאך נלמד מזה לקידושין

**והנה** אמנם לפ"מ שהוכיחו הראשונים דידות נתרבו אף למלקות, י"ל דשפיר מצינו למילף מינה לקידושין, דכ"ה דנדרים חיילי ע"י יד, ה"נ קידושין חיילי ע"י יד,[[5]](#footnote-5) - אך לפ"מ שדנו הראשונים דלא נתרבו ידות למלקות, והרי דאף נדרים לא חיילי לגמרי ע"י יד, מהיכ"ת נילף מינה דקידושין חיילי ע"י יד, ומהיכ"ת דקידושין דמו לאיסור נדר, ולא דמו למלקות דנדר,[[6]](#footnote-6) והר"ן לא הוכיח מזה דידות נתרבו למלקות.

ו] **וביותר** קשיא במש"כ הריטב"א בר"פ ואלו מותרין דבגונא דלאו כמוציא שבועה מפיו ולא חיילא השבועה אלא מדין ידות, ל"מ להתפיס בו, דאין התפסה אלא בנדר גמור, והברכ"ש בסימן ב' סק"א פירש דהוא משום דל"מ ידות רק שיחול הנדר ע"י יד, אך לא נתרבה לענין שיהא חשוב כנשבע ממש ואי"ז שבועה גמורה, אלא ה"ז מועיל שיחול איסור שבועה, וע"כ א"א להתפיס בו שיחשב המותפס כמו נדור ומושבע, כיון דגם בראשון אין בו נדר ושבועה לענין גוף השבועה, אלא שיהא נידון כמושבע, ובסו"ס ד' הוסיף לפרש, דנדר שע"י יד לא חשיב כדבר הנדור, דל"מ יד אלא להחלות איסורים שעל החפץ, אבל שיהא דבר הנדור ל"מ יד.

**ויש** ללמוד מזה בדעת הריטב"א, דאף לפ"מ שהוכיח שנתרבו ידות אף למלקות, מ"מ לאו היינו דמרבינן דיד חשיב כדיבור גמור, וע"כ הוא דהוי מעשה נדר מעליא, אלא לעולם יד לא חשיב כדיבור גמור, וילפינן מקרא דבידות נדרים חייל איסורי נדר אף דליכא מעשה נדר מעליא.

**ולפ"ז** תיקשי דהיאך מצינו ללמוד דין ידות מנדרים לקידושין, הרי אף בנדרים גופייהו לא חשבינן להיד כדיבור גמור, ואי"ז מעשה נדר מעליא, ונתחדש בדין ידות דחיילי איסורי נדר אף בלא מעשה נדר מעליא, והיאך נילף מינה לקידושין דחשבינן לה כדיבור הנצרך לקידושין.

**ד**

ז] **והנה** כתב הרמב"ם בפ"ח ממתנו"ע ה"ב, ז"ל, המתפיס בצדקה חייב כשאר הנדרים, כיצד אמר הרי סלע זו כזו ה"ז צדקה, המפריש סלע ואמר ה"ז צדקה ולקח סלע שני' ואמר וזו הרי שני' צדקה, ואע"פ שלא פירש, עכ"ל, ובפ"ב מנדרים הט"ז, ז"ל, והאומר ה"ז הפקר וכו', ואם אמר וזה כמו זה או שאמר וגם זה הרי התפיס השני ויהי' הפקר ודאי, עכ"ל.

**ונתחדש** בד' הרמב"ם, דמה שאמרו בסוגיין דאם אמר והדין נמי צדקה עצמה היא, ואף כשלא אמר נמי, תלי בדין יד לצדקה ויד להפקר, הוי זה מדין התפסה, דהמתפיס בצדקה חייב כשאר הנדרים, וה"נ בהפקר מהני התפסה, למש"כ הרמב"ם שם הי"ד דהפקר ה"ה כמו נדר.

**וגם** במה שאמרו בסוגיין בדין פאה דאם אמר והדין נמי הויא פאה מעלייתא, כתב הרדב"ז בפ"ב ממתנו"ע הי"ג דהוא מדין התפסה, דפאה ה"ה כהקדש לעניים ותופסת את האחרת, וכ"כ המל"מ שם פ"א הט"ו בסו"ד.

ח] **וצ"ע** לפ"ז במה שאמרו בסוגיין דאם אמר לאשה הרי את מקודשת ואמר לחברתה ואת נמי, דפשיטא דהיינו קידושין עצמן, ואם לישנא דוהדין נמי אינו מועיל אלא מדין התפסה, מ"ט מהני בקידושין לישנא דואת נמי, הרי ל"ש התפסה בקידושין.

**ומצאנו** שכבר עמד בכעי"ז הרי"ד בס' המכריע סימן ע"ט, במה שהוכיח הרי"ף דיש התפסה בנזירות ממתניתין דמי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני, וכתב ע"ז הרי"ד, ז"ל, ומאי דתנן ושמע חבירו ואמר ואני הרי כולן נזירים, אי"ז התפסה, אלא כמוציא נדר מפיו הוי דכיון דחבירו אמר הריני נזיר והוא ענה ואמר ואני כאילו אמר ואני נזיר דמי וכו', ובפ"ק דנדרים אמרינן בעי רב פפא יש יד לקדושין וכו', מי אמרינן ואת נמי אמר לה לחבירתה ותפסי בה קדושין וכו', והא גבי קדושין אין התפסה מועלת, שהאומר לאשה הרי את כזאת שנתקדשה לא אמר כלום, וטעמא משום דכיון דאמר ואת כאילו אמר ואת מקודשת דמי, כ"ש אם אמר ואת נמי, עכ"ל. [[7]](#footnote-7)

**ה**

ט] **והנה** כתב הרמב"ם בפ"ד מאישות ה"ב, ז"ל, המקדש את האשה ונתן קידושי' מדעתה ביד חברתה ואמר לחברתה כשנתן הקידושין בידה וכו' ואת, הרי זו שקיבלה הקידושין ספק מקודשת, שמא לא נתכוין אלא לראות מה בלבה וכאילו אמר לה ואת מה תאמרי בדבר זה, ולפיכך קיבלה היא הקידושין, שהרי זה עדיין שואלה לראות מה בלבה, ומפני זה היא ספק מקודשת, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרמב"ם שנחלק ע"ד ש"ר, ופירש דהא דמיבע"ל דדילמא ואת חזאי קאמר לה, לאו היינו דשמא אמר לה שתראה את הקידושין, ולא נתכוין לענין קידושין כלל, אלא ודאי דמה שאמר לה ואת הוא לענין קידושין, אלא דמיבע"ל דשמא כונתו לשאלה מה תאמר בדבר זה, ואין קבלתה מוכחת שנתרצית לקידושין.[[8]](#footnote-8)

י] **והברכ"ש** בקידושין סימן א' סוסק"ב כתב בשם הגר"ח זצ"ל דמבו' מד' הרמב"ם דהספק אם מהני לישנא דואת, אי"ז ספק בלשון אם הו"ל לשון קידושין או ל"ה לשון קידושין, אלא הוי הספק בכונתם אם נתכונו לקידושין, - ועיי"ש שעמד בזה, דספיקא דגמ' הרי הוי ספק בלשון, אם יש יד והו"ל לשון קידושין או אין יד ואי"ז לשון קידושין, ואי"ז ספק בכונתם.[[9]](#footnote-9)

**ו**

יא] **הר"ן** לעיל ב' ב' הביא פלוגתת רבוותא בדין נדר בלשון שבועה ושבועה בלשון נדר, ובסו"ד הביא מש"כ הרמב"ן דנדר שאמרו בלשון שבועה ושבועה שאמרה בלשון נדר מהני, מיהו לאו מעיקר נדר ועיקר שבועה, דהא אמרינן בסוגיין דנדר ושבועה לא שוו בלישנייהו, אלא מדין ידות הוא דמהני, דנדר שאמרו בלשון שבועה כיון דפיו ולבו שוין לאסור בנדר על עצמו, אע"פ שלא אמרו בלשון מדוקדק, יד מיהא הוי וכו', עכ"ל.

**והאחרונים** עמדו בזה, דהיאך שייך בזה דין ידות, הרי עיקר דין ידות הוא כשלא השלים דיבורו, אך בנדר בלשון שבועה ובשבועה בלשון נדר שהשלים דיבורו, ל"ש דין ידות כלל, וכמש"כ כן המל"מ בפ"א מנדרים ה"ז דכל שהשלים דיבורו ואמר הרי את אסורה עלי כאמא, ל"מ מדין ידות להתפסה בדבר הנדור, דרק היכא דהוא לא גמר דבריו אנו גומרין דבריו, אבל היכא שהוא גמר דבריו מה לנו ולצרה לגמור דבריו באופן שהוא לא גמרה.

**ומצאנו** שכבר עמד ע"ז בספר הישר לר"ת סו"ס ע"ט, ז"ל, ועוד דקאסר חפצא עילוי' ושבועה ל"ה אלא כי אסר נפשי' מן חפצא, כדאמרינן בריש מכילתין, ויד נמי ל"ה, "דאין יד אלא כהלכת העיקר אלא שמקצר בדיבורו", עכ"ל.

יב] **ובפשוטו** הי' נראה מזה בדעת הרמב"ן והר"ן, דפליגי על הך מילתא, וס"ל דדין ידות הוא אף כשהשלים דיבורו, דאף דאי"ז לשון מעליא ה"ז מועיל מדין ידות.

**והנה** אמנם הר"ן בשבועות כ' ב' כתב, דכל שאמר ואני כמותך ל"מ מדין ידות, ול"ד למה שאמרו בסוגיין דכשאמר והדין הוי פאה, דהכא לא אסיק דיבורי' ומשו"ה מסקינן לי' אנן, דה"ק והדין נמי ליהוי פאה, אבל הכא הא אסקי' דאמר אנא נמי דכוותך, עכ"ד, ומבו' בדבריו דמודה להך מילתא דליכא דין ידות כשהשלים דיבורו, ואמנם שמא התם גרע משום דנתכוין לעשי' אחרת דהתפסה, וע"כ א"א שיהא זה יד לנדר בלא התפסה, - אך הנה בד' הר"ן שם מבו' דלא פסיקא לי' הך מילתא, ובד' הר"ן לקמן י"ד א' מבו' דשפיר מהני לישנא דהתפסה מדין ידות, והרי דשפיר מהני ידות אף כשהשלים דיבורו, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בנדר בלשון שבועה ובשבועה בלשון נדר דהן מועילין מדין ידות אף שהשלים דיבורו, וצ"ל לפ"ז דמש"כ הר"ן בשבועות כ"ה א' דמהני שבועה בלשון נדר מדין יד, הוא כדרך בתרא שכתב שם כ' ב' דמהני התפסה מדין יד אף שהשלים דיבורו.

**אך** באמת נראה דאי"ז ענין לנידו"ד, דהא דמהני התפסה מדין ידות, מבו' בד' הר"ן לקמן שם דהוא משום דכשאמר ככר זה עלי כקרבן אסור קאמר, ושפיר שייך בזה השלמת הדיבור, אך כל שהשלים דיבורו וא"א להשלימו, ל"ש דין ידות כלל, שהרי הר"ן בריש פירקין כתב לנוסחת הכת"י דדין ידות הוא דאותו מקצת הדיבור "גורר כל השלמת הדיבור" כאדם האוחז בבית יד ומטלטלו כולו, וזה ל"ש כלל כשהשלים דיבורו, - ולפ"ז הדק"ל דהיאך מהני נדר בלשון שבועה ושבועה בלשון נדר מדין יד, הרי ל"ש דין יד כלל כשהשלים דיבורו.[[10]](#footnote-10)

**ז**

יג] **ותחילה** נבאר דעת הרמב"ם בדין ידות, דהנה התוס והרא"ש והר"ן בריש פירקין פירשו דלישנא דידות הוא מלישנא דידות הכלים דהם בית אחיזה דהכלי, וה"נ הוא בידות נדרים, דאינו גומר דיבורו אלא מתחיל במקצת הדיבור, וכ"כ בפי' הר"א מן ההר שם בשם רש"י.

אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש בתרגום החדש בריש פירקין כתב, ז"ל, מודר אני ממך מופרש אני ממך מרוחק אני ממך וכו' הם "חלוקי סוגי הנדרים" והם הנקראים בלשונינו ידות, כלומר חלקים, עכ"ל, ובריש נזיר כתב, ז"ל, זה שאמר אהא אהא נוה וכו' הם "חלוקי הנזירות", והן הנקראין ידות, כלומר "חלוקי הדברים המורים על ענין הנזירות", עכ"ל, ומבו' בדבריו דלישנא דידות אי"ז כלל מלישנא דידות הכלים, אלא הוא מלשון חלקים, והוא חילוקי סוגי הנדרים והנזירות, והיינו חילוקי הדברים המורים על ענין הנזירות.

יד] **והנה** הגם דיש מקום לומר דאי"ז פלוגתא ביסוד הדין אלא בקריאת שם בעלמא, אך יותר נראה דהרמב"ם פליג ע"ד ש"ר ביסוד דינא דידות, דלדעת ש"ר היינו, דבלא דינא דידות אין ע"ז תורת דיבור כלל, כיון שלא אמר אלא מקצת הדיבור, ולא אמר כלל את המשך הדיבור, ואף אם יש להבין מתוך דבריו שדעתו לנדר ולנזירות, אי"ז אלא כרמיזה בעלמא, וזהו שנתחדש בדין ידות דיש ע"ז תורת דיבור, משום דאותו מקצת הדיבור גורר כל השלמת הדיבור ומחשבינן לי' כאילו גמר דבריו.

**אך** לדעת הרמב"ם נראה דגם בידות כיון דדברים מתפרשים לנדר ולנזירות, הוי זה דיבור גמור, ולא חזינן לה כלל כמקצת דיבור, והא דבעינן לחידושא דידות, הוא משום דאף דהוי זה דיבור גמור, מ"מ אי"ז לשון נדר ונזירות עצמם, אלא הוא לשון אחר המורה על נדר ונזירות, וכל' הרמב"ם בפיהמ"ש שהם חילוקי הדברים המורים על ענין הנזירות, וס"ד דמדין ביטוי שפתיים בעינן שיאמר לשון נדר ונזירות ממש, וזהו דנתחדש בדין ידות דמהני אף שאר לשונות המורים על ענין הנדר והנזירות,[[11]](#footnote-11) וכבר כתב עד"ז בכ' הגרי"ז בריש נזיר עפי"ד הרמב"ם בפ"א מנזירות ה"ד,[[12]](#footnote-12) אלא דכתב לפרש בד' הרמב"ם שם דהא דבעינן לדין ידות, אי"ז משום דאי"ז לשון נדר ונזירות עצמו, אלא הוא משום דאין במשמען לשון נזירות אצל כל העם, אך במק"א נתבאר דד' הרמב"ם שם הם דין מסוים בנזירות, ואכמ"ל.

**ח**

טו] **ולפ"ז** נראה דע"כ להרמב"ם לטעמי' אין מקום להסתפק אם מהני יד בקידושין, דאמנם לדעת ש"ר דאלמלי דין ידות אין ע"ז תורת דיבור כלל כיון שלא אמר אלא את מקצתו, ובדין ידות נתחדש דיש ע"ז תורת דיבור, שפיר יש להסתפק אם מהני יד בקידושין, - אך לדעת הרמב"ם דאף אלמלי דין ידות יש ע"ז תורת דיבור, וכל הא דבעינן לדין ידות הוא משום דאי"ז לשון נדר ונזירות עצמם אלא לשון המורה על ענין הנדר והנזירות, הרי דכ"ז הוא בנדר ונזירות דבעינן בהו ביטוי שפתיים, וי"ל דבעינן לשון נדר ונזירות עצמם, אך בקידושין דל"ב מטבע לשון מסוים, וסגי בכל דיבור המורה על ענין הקידושין ומפרש את המעשה לקידושין, שהרי אף עסוקין באותו ענין מהני, ואף אם הא דמהני עסוקין באותו ענין הוא מכח הדיבור שדיברו תחילה, הרי ל"ה בזה דיבור דעשיית קידושין, (שלא אמר לה הרי את מקודשת), אלא דיבור דמתוכו מתפרש שדעתו לקידושין.

**ואשר** ע"כ פירש הרמב"ם להאיבעיא אם יש יד לקידושין בע"א, ונתפרשו עיקרי הדברים בחי' הר"א מן ההר, ז"ל, ובעי רב פפא בקידושין שאין הכל תלוי בדעתו שצריך דעתה דידה, ואף צריך שיאמרו בלשון שיהא מבואר לעדים, שאם הי' לשון שאינו מבואר, אפי' שניהם מודים שלקידושין כיונו, אם אינו מבואר לעדים, קידושי בלא סהדי נינהו ול"ה קידושי, ואי הוי לשון מבואר, יכול לקדשה בכל לשון שירצה הואיל והדברים מובנים, הלכך צריכינן לברורי אי לישנא דיד ואע"פ שהם ידים מוכיחות, אי איכא לספוקי בהאי לישנא במידי שנוכל לתלות ולומר שזה הלשון סובל ענין אחר שאין הקידושין קידושין, ואפי' שניהם מודים שלאותו ענין שהלשון נוטה שהקידושין קידושין כיונו, אי אמרינן שהלשון מורה הענין האחר קידושי בלא סהדי נינהו וכו', ואם אין הלשון מורה אלא לקידושין גמורין, הויא מקודשת, עכ"ל.

טז] **וביאור** הדברים, דאף דיש על יד תורת דיבור, וע"כ ה"ז מועיל בנדרים וכיו"ב, מ"מ מיבע"ל אם ה"ז מועיל לקידושין, משום דה"ז תלוי אף בדעת האשה, וע"כ אף דלישנא דואת הוי דיבור דקידושין, מ"מ אם הוא סובל ענין אחר דואת חזאי, נמצא דלא חזינן בקבלת האשה שהיא מתרצה בקידושין, ואף אם אמרה אח"כ שנתרצית, הו"ל כקידושין בלא עדים, ול"ד לנדרים דאין הדבר תלוי אלא בדעתו, וע"כ אף אם דיבורו יכול להתפרש לענין אחר, מ"מ כל שנתכוין לנדר שפיר הוי נדר.

**ואשר** זהו דמיבע"ל אם יש יד לקידושין, והייינו אם סגי בדין ידות לדין קידושין, ועיקר האיבעיא היא אם דיבור דיד המתפרש לקידושין, דהוי זה יד מוכיח לקידושין, אינו מתפרש אלא לקידושין, וא"א לפרשו כלל דואת חזאי קאמר, וע"כ כל שקיבלה האשה את הקידושין, חזינן בקבלתה שנתרצתה לקידושין, וה"ה מקודשת, או דאף דהוי זה יד דקידושין, מ"מ מצינו לפרש לדיבורו דואת חזאי קאמר, ולא ראינו בקבלת האשה שהיא מתרצית לקידושין, ואף אם אח"כ אומרת שנתרצית, הו"ל כקידושין בלא עדים.[[13]](#footnote-13)

**ולפ"ז** נמצא לדעת הרמב"ם, דהאיבעיא דיד לקידושין אינו בכונת הבעל אם נתכוין לקידושין, אלא הוי האיבעיא בלשון דיד אם ה"ז מורה רק על קידושין, או דמצי להתפרש דאין כונתו להקידושין.

יז] **ואמנם** דהדברים צ"ב, דכיון דעיקר הספק הוא אם נתרצית האשה בקידושין, לכאו' תליא אם אם יש לתלות שהבינה האשה שכונתו לקידושין, ומ"ט ה"ז תלוי בדין אם לשונו יכול להתפרש דואת חזאי קאמר.

**ונראה** דזה מתפרש למש"כ הר"א מן ההר בתור"י הזקן בקידושין ו' א', ז"ל, ומסתברא דהא דאיסתפקא לן בהני לישני אי לקידושין משתמעי, הטעם מפני שהי' מדבר עמה על עסקי קדושי', אבל אם ל"ה מדבר עמה על עסקי קדושי' וכו' אפי' ששניהם מודים שלקידושין נתכונו אין כאן עדים כלל, אבל בלישני דלעיל שהם לשון קדושין אפילו לא דיבר עמה על עסקי קדושין אם היא מודה שהבינה הלשון מקודשת, שהרי הבינה הלשון ונתרצית והלשון הוא לקדושין ויש כאן עדים, וכ״נ דעת הר״ם וכו', עכ"ל.

**ונתחדש** בדבריו, דבלשון קידושין גמור, אף דאפשר שלא הבינה, ובעינן שתהא מודה שהבינה, מ"מ כל שהבינה הלשון הו"ל קידושין בעדים, - והיינו משום דכיון דאמר לה לשון קידושין גמור, הרי דאם הבינה הלשון וקבלתה מורה שנתרצית לקידושין, חשיב דראו העדים לריצוי האשה, - ומשא"כ כשלא אמר לה לשון קידושין גמור, ומצד הדברים שנאמרו אין רואין כלל את דעת הבעל והאשה, הרי דאף אם שניהם מודים הוי כקידושין בלא עדים.

**ולפ"ז** נראה דה"נ הכא דכוותה, דאם דיבורו מתפרש לקידושין, הרי דאם אכן הבינה האשה כן, חשיב דראו העדים לריצוי האשה, וה"ה מקודשת, ומשא"כ אם מצינו לפרש לדיבורו דואת חזאי, ומצד הדברים שנאמרו אין רואין כלל את ריצוי האשה, הרי דאף אם אומרת אח"כ שנתרצית, הוי כקידושין בלא עדים.

**ט**

יח] **ולפ"ז** נמצא לדעת הרמב"ם, דהא דבעי רב פפא אם יש יד לקידושין והא דבעי אם יש יד לפאה, הוו תרי איבעיי דלא שייכי להדדי, דהא דבעי אם יש יד לקידושין, היינו דאף דבקידושין ודאי מהני דיבור דיד המורה על ענין הקידושין, מ"מ מיבע"ל דשמא דיבורו מתפרש אף לואת חזאי, וממילא דלא חזינן שנתרצית האשה לקידושין, - אך בפאה אין להסתפק מכח זה, דאין הדבר תלוי אלא בדעתו, אלא מיבע"ל אם מהני בפאה דיבור דיד המורה על ענין הפאה, או דבעינן לשון גמור דהפרשת פאה.[[14]](#footnote-14)

**ומצאנו** עד"ז בחי' הר"א מן ההר בסוגיין, ז"ל, יש יד לפאה, אע"פ שהם ידים מוכיחות ואמר בלבי הי' כן ולפאה כיונתי או לצדקה כיונתי, קא מיבע"ל אי אתקוש לקרבנות דלהוי יד דידהו כאילו הוציא בשפתיו או לא, ובקידושין לא צריכינן להאי הקישא, וטעמא דמילתא, שהדבר תלוי ברצונם ואע"פ שבשעת הקדושין לא דיברו הויא מקודשת, דהא הי' מדבר עמה על עסקי קידושי' ונתן לה ולא פירש דיו, ויכול לקדשה בכל לשון שירצה, הואיל והוא מובן לאיש ולאשה ולעדים, והכי קא בעי, את"ל שהדבר ספק אצלינו דהאי ואת אם מורה ענין אחר אם לאו, גבי פאה וצדקה דליכא דעת אחרת אלא דעתו, וכה"ג גבי נדר אי אמר בלבי הי' כן ולדבר פלוני כיונתי מהני והוי נדרו נדר, שא"צ להוציא בשפתיו, גבי פאה וצדקה מאי, עכ"ל.[[15]](#footnote-15)

יט] **ולפ"ז** ניחא מה שהביא הרמב"ם להאיבעיא אם יש יד לקידושין, אף דקי"ל כאת"ל, שהרי לדעתו האיבעיא אם יש יד לפאה אינה כלל באת"ל דאין יד לקידושין, דאף אם יש לקידושין, היינו משום דבקידושין ודאי מהני כל דיבור המורה על ענין הקידושין, ומשא"כ בפאה, וכנ"ל.

**י**

כ] **ועד"ז** נראה לדעת הרמב"ם גם בלישנא דוהדין נמי, דהא דה"ז מועיל בקידושין, הוא משום דבקידושין ל"ב דיבור בלשון קידושין, וסגי בכל דיבור המורה על ענין הקידושין ומפרש את המעשה לקידושין, וע"כ שפיר מועיל גם כשאמר ואת נמי, - ומשא"כ בצדקה ובהפקר, דחיילי ע"י דיבורו, ובעינן לשון הפרשת צדקה ולשון הפקר, ומה"ט מיבע"ל אם מהני בהו ידות, הרי דלשון דוהדין נמי אי"ז לשון דהפרשת צדקה והפקר, אלא לשון דהתפסה, ואי"ז מועיל אלא מדין התפסה.

כא] **ובזה** נתישב משה"ק הרי"ד ע"ד הרי"ף דמי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני אי"ז מועיל אלא מדין התפסה, דמ"ש מהא דכשאמר לחברתה ואת ה"ה מקודשת אף דאין התפסה בקידושין, - ולהנ"ל ניחא, דאף דבנזירות אין אמירת ואני מועלת אלא מדין התפסה, מ"מ בקידושין דסגי בכל דיבור המורה על ענין הקידושין ומפרש את המעשה לקידושין, שפיר מהני אף אמירת ואת.[[16]](#footnote-16)

**יא**

כב] **והנה** כ"ז הוא לדעת הרמב"ם, אך לדעת ש"ר עיקר מה שנתחדש בדין ידות, הוא חידוש דין בהל' דיבור, דיש על יד תורת דיבור, - והיינו דבלא דינא דידות אין ע"ז תורת דיבור כלל, כיון שלא אמר אלא את מקצת הדיבור, ולא אמר כלל את המשך הדיבור, ובדין ידות נתחדש דיש ע"ז תורת דיבור, משום דאותו מקצת הדיבור גורר כל השלמת הדיבור ומחשבינן לי' כאילו גמר דבריו.

**אך** נראה דגם לדעתם לא סגי בזה, ומלבד מה שנתחדש בזה דין בהל' דיבור דאף דיבור דיד חשיב כדיבור, עוד נתחדש בזה דין בהל' נדרים, דסגי בדיבור דידות לנדרים, והיינו משום דאף אחר דיד חשיב כדיבור, הרי אכתי אי"ז לשון נדר עצמו, ונתחדש בדין ידות דסגי לנדר אף בדיבור דיד, ונמצא דמודו ש"ר לד' הרמב"ם דבדין ידות נתחדש דין בהל' נדרים דסגי בדיבור דיד לנדר, ואך דלדעתם גם עיקר הא דחשבינן לה כדיבור, הוא מחידושא דידות, והדברים מבוארים כן בד' הברכ"ש בסימן ד', עייש"ה.

כג] **ובזה** מתפרש היטב מש"כ הרמב"ן והר"ן דמהני נדר בלשון שבועה ושבועה בלשון נדר מדין ידות, והיינו משום דאף כשאמר נדר בלשון שבועה ושבועה בלשון נדר, מתפרשים דבריו לנדר ולשבועה, אלא שאמרו בלשון שאינו מדוקדק, וכל' הר"ן לעיל ב' ב', וכיון דנתחדש בדין ידות דל"ב לשון מעליא דנדר ודשבועה, ע"כ שפיר מהני אף נדר בלשון שבועה ושבועה בלשון נדר,[[17]](#footnote-17) וזהו מש"כ הרמב"ן לקמן ט"ז ב' דהא דה"ז מועיל הוא משום דלא גרע מידות, דהרי אי"ז יד שאמר מקצת הדיבור, אלא דדיבור שאינו מדוקדק דנדר בלשון שבועה ושבועה בלשון נדר, לא גרע מדיבור דידות דאינו אלא מקצת הדיבור.

**ומה"ט** ה"ז מועיל אף דאסיק דיבורי', דכל הא דל"מ היכא דאסיק דיבורי', הוא בגונא שאמר מקצת דיבור, כגון שאמר ד"ז אסור עלי, ולא אמר כלל כקרבן, דבכה"ג א"א שיועיל אלא משום דה"ז גורר השלמת הדיבור, וכל שגמר דבריו בע"א, ל"מ, אך נדר בלשון שבועה ושבועה בלשון נדר, הרי בלא"ה לא באנו להשלים דיבורו, אלא באנו לדון דלשון שאינו מדוקדק לא גרע מידות דג"כ אי"ז לשון נדר גמור, ובזה אין מקום כלל להגריעותא דאסיק דיבורי'.

**יב**

כד] **והנה** מסתברא מילתא דמה שדנו הראשונים אם נתרבו ידות אף למלקות, אי"ז בהך מילתא שנתחדש בהל' דיבור דדיבור דידות חשיב כדיבור, דכיון דחשיב כדיבור, אין לחלק בזה בין איסור למלקות, אלא הוא בהך מילתא שנתחדש בהל' נדרים דל"ב לשון נדר עצמו, וסגי אף בדיבור דידות, דבזה י"ל דלא נתרבה אלא לאיסור, אך מלקות ליכא אלא בלשון נדר עצמו.

**ועד"ז** הוא במש"כ הריטב"א דא"א להתפיס בדבר הנאסר ע"י ידות, משום דנדר דידות אי"ז עשיית נדר גמורה, דהיינו משום דאף דנתחדש בהל' ידות דדיבור דידות חשיב כדיבור, מ"מ כיון דאי"ז לשון נדר עצמו, ל"ה עשיית נדר מעליא, וע"כ א"א להתפיס בזה.

כה] **ובזה** מתישב הא דילפינן קידושין במה מצינו מנדרים, דהרי לענין קידושין סגי בהא דדיבור דידות חשיב כדיבור, וכל דחשיב כדיבור ודאי דה"ז מועיל לענין קידושין, שהרי לענין קידושין דל"ב מטבע לשון מסוים, וסגי בכל דיבור המורה על ענין הקידושין ומפרש את המעשה לקידושין, ול"ד לנדרים ונזירות דבעינן בהו ביטוי שפתיים, וי"ל דבעינן דוקא לשון נדר ונזירות עצמן, - וע"כ אף אם בנדרים לא נתרבו ידות למלקות, משום דלמלקות לא סגי בביטוי שפתיים דידות, ואף אם א"א להתפיס בנדר דידות, משום דאי"ז עשיית נדר מעליא, מ"מ לקידושין שפיר מהני ידות, דכיון דיש ע"ז תורת דיבור, ודאי דסגי בזה לקידושין, ולא מיבע"ל אלא שמא הא דחשבינן לה כדיבור, אי"ז אלא לענין נדרים דחמירי, ולא לענין קידושין.

**יג**

כו] **ובזה** שמעתי לישב להא דמיבע"ל אם מהני יד בצדקה, אף דצדקה חמירא דחיילא בדיבורא בעלמא, והיינו משום די"ל דלא מצינו ללמוד במה מצינו מנדרים, אלא להך מילתא דיש על יד תורת דיבור, אך הך מילתא דנתחדש בנדרים דסגי בהו בדיבור דידות, הוא דין מסוים בנדרים, וליכא למילף מיני', דודאי דחלוק הוא דין העשי' בנדרים מדין העשי' בצדקה, - וע"כ לא מצינו למילף במה מצינו מנדרים אלא לקידושין, דסגי בהו בכל דיבור המורה על ענין הקידושין, ובזה שפיר מצינו למילף במה מצינו מנדרים דיש על יד תורת דיבור, אך בצדקה דבעינן שתחול ע"י הדיבור, ובאנו לדון אם סגי לזה בדיבור דידות, ליכא למילף לזה במה מצינו מנדרים, וע"כ בעינן לזה לההיקש.

כז] **ומש"כ** הרשב"א והר"ן דמצינו למילף פאה במה מצינו מנדרים, ולא מיבע"ל אלא את"ל דלא ילפינן קידושין מנדרים, נראה די"ל בזה, דהנה בד' הגרע"א בגהש"ס בסוגיין מבו' דלא קשיא לי' אלא דנילף צדקה מנדרים במה מצינו משום דצדקה חמירא דחיילא בדיבורא בעלמא, אך בפאה ניח"ל הא דלא ילפינן לה מנדרים, אף דגם פאה חיילא בדיבורא בעלמא.

**וי"ל** דהטעם בזה הוא, לפמש"כ התורת זרעים בסוף פאה די"ל דהא דבעינן בפאה קריאת שם, לאו היינו דחלות הפאה היא מכח הקריאת שם דומיא דתרומה, אלא חלות הפאה הוא מכח העזיבה לעניים לשם פאה, ועיי"ש שהוכיח מד' האבודרהם בשם הר"י בן פלאט, דחלות הפאה היא מכח העזיבה לעניים לשם פאה, וע"כ אין מברכין ע"ז משום דלי"ב מעשה.

**והביאור** בזה הוא, דכ"ה דלקט ושכחה הוו מתנות עניים, ואי"ז כלל עשי' דילי', אלא הוא מתנות שנתנה תורה לעניים, וכל שנפל הלקט ונשכחה השכחה הוו לעניים, ה"נ בפאה היא מתנה שנתנה תורה לעניים את הפאה שנשתיירה בשדה, ואי"ז כלל עשי' דילי', אלא דכדי לראות את מה שנשתייר כפאה, בעינן קריאת שם, שיקבע בזה דחלק זה נשאר כפאה.

**ולפ"ז** י"ל, דמה"ט אי"ז חומרא בהא דחיילא הפאה בדיבורא בעלמא, דכל מש"כ הר"ן דנדרים חמירי דחיילי בדיבורא בעלמא, הוא משום דבנדרים חייל חלות איסור ע"י דיבורו, וחומרא הוא דחייל החלות בדיבור בעלמא, ול"ד לכל חלות דבעי מעשה, אך בפאה דלא חייל חלות ע"י דיבורו, ול"ב אלא לקבוע שהחלק שנשתייר בשדה הוא לשם פאה, הדין נותן דסגי לזה בדיבור, ולאו חומרא היא.[[18]](#footnote-18)

כח] **ולפ"ז** י"ל, דכיון דבפאה אי"ז חלות החל מכח דיבורו, ול"ב לדיבורו אלא לקבוע שהחלק שנשתייר בשדה הוא לשם פאה, ע"כ סגי לזה בכל דיבור, ולא הוצרכנו ללמוד מנדרים אלא דיש על דיבור דיד תורת דיבור, וזה שפיר מצינו למילף במה מצינו מנדרים, - ול"ד לצדקה דהיא עשי' שחלה ע"י הדיבור, ולא מצינו למילף מנדרים דסגי לזה בדיבור דיד, וכמש"נ, ובהאיבעיא דיש יד לצדקה, לא כתבו הרשב"א והר"ן דהוא באת"ל דאין יד לקידושין, והיינו משום דגם את"ל דיש יד לקידושין, היינו משום דילפינן לה במה מצינו מנדרים, ובצדקה לא מצינו למילף במה מצינו, וכנ"ל.[[19]](#footnote-19)

1. ויש להוסיף, דאלמלי ד' הרשב"א והר"ן הכא הי' מקום לדון דשמא איכא פירכא אחרינא דל"מ ללמוד פאה מנדרים במה מצינו, אך בד' הרשב"א והר"ן מבו' דליכא בפאה פירכא אחרינא, וע"כ פשיטא להו דלהצד דילפינן קידושין מנדרים במה מצינו, ה"נ יש ללמוד פאה מנדרים, וא"כ מ"ט להצד דאין יד לקידושין לא מצינו למילף פאה במה מצינו מנדרים, הרי כל הא דלא ילפינן קידושין מנדרים הוא משום דנדרים חמירי דחיילי בדיבורא, וזה אינו טעם שלא נלמד פאה מנדרים. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה אמנם השטמ"ק בסוגיין כתב בשם הרא"מ בביאור האיבעיא דיד לפאה, ז"ל, דאפי' את"ל דאין יד לקידושין, ה"מ לקידושין [דקיילי] (דחמירי) כדפרישית, אבל פאה דמי טפי לנדרים דבאמירה לבד הוי פאה, עכ"ל, והרי שפירש דבאמת מה"ט הוא דמיבע"ל דיש יד לפאה, דאף אם לא ילפינן ידות מנדרים לקידושין משום דנדרים חמירי דחיילי בדיבורא בעלמא, שפיר יש ללמוד לפאה דג"כ חמירא דחיילא בדיבורא, - אך צע"ג היאך הוא מתישב עם מה שאמרו בגמ' דהאיבעיא דיש יד לפאה הוא רק משום דפאה הוקשה לקרבנות. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואמנם הנה התוס' בד"ה בעי רב פפא כתבו דהאיבעיא דיד לפאה הוא באת"ל דיש יד לקידושין, וכמש"כ הרשב"א והר"ן, ולכאו' בע"כ דב' דיבורי התוס' לא מרועה אחד ניתנו.

   אך הנה שו"ר בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן קכ"ה סוד"ה ועוד יש ליתן שעמד בסתירת ד' התוס', וכתב דצריך לדחוק ולומר דאם דאם יש יד לקידושין אע"ג דלא איתקיש, כ"ש פיאה דדמי יותר להקדש דבדיבורא בעלמא חייל, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דהאיבעיא דיש יד לפאה הוא באת"ל, והמרומי שדה בסוגיין כתב בע"א קצת דהוא משום דגם פאה שם קדש עלי'.

   ולא נתפרש לן, דאם מודו התוס' דהאיבעיא דיש לפאה הוא באת"ל דאין יד לקידושין, א"כ מאי קשיא להו בהא דבקידושין מיבע"ל דיש יד אף דלא איתקש ובפאה וצדקה לא מיבע"ל אלא משום דאיתקש לקרבנות, הרי אה"נ לפ"מ דמיבע"ל דיש יש לקידושין אף דלא איתקש, ה"נ יש יד לפאה, והא דלא מיבע"ל בפאה אלא משום דאיתקש לקרבנות, הוא באת"ל דאין יד לקידושין, והרי גם לפ"מ שתירצו דהא דמיבע"ל בקידושין הוא משום דלשון הקדש הם, אכתי קשיא דמ"ש דבקידושין מיבע"ל אף דלא איתקש, ובפאה לא מיבע"ל אלא משום דאיתקש, (אף דגם פאה דמי להקדש), ובע"כ דהאיבעיא דפאה היא באת"ל, וא"כ מעיקרא מאי קשיא להו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. אמנם אין הדבר מוכרע, דאף שהרא"ש פירש דהא דמיבע"ל דיש יד לקידושין מכח הא דקידושין לשון הקדש הם, הוא משום דגם נדרים הוו לשון הקדש, אך בד' התוס' מבו' דא"צ לזה, אלא הוא משום דבהקדש יש יד, וקידושין דמו להקדש, והרא"ש דלא ניח"ל בזה, כמדומה דהוא לטעמי' בתוס' הרא"ש לעיל ג' א' דס"ל דליכא קרא דיש יש בהקדש ועיקר הא דיש יד בחרמים הוא משום דדמו לנדרים דהוא איסור חפצא, וע"כ אם קידושין לא דמו לנדרים, אין ללמוד קידושין מהקדש, (שהרי בהקדש גופי' ליכא קרא וכל הא דמהני בי' ידות הוא משום דדמי לנדר), וי"ל כן בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך יש מקום לדון בזה, די"ל דהך מילתא ליכא למילף במה מצינו, דודדאי דעשיית קידושין היא עשי' אחרת מעשיית נדרים ודיניהם חלוקין זמ"ז, ואין ללמוד מהא דמהני עשיית נדר ע"י יד דה"נ מהני עשיית קידושין ע"י יד, - ורק אם הא דמהני ידות מנדרים הוא משום דחשבינן לה כדיבור לענין נדרים, יש ללמוד מזה במה מצינו דה"נ חשיב כדיבור לענין קידושין, אך אם הא דמהני ידות בנדרים היינו דאף דאי"ז חשוב כדיבור מעליא, מ"מ נתחדש דין בהל' נדרים דחייל נדר ע"י יד, הוי זה דין מסוים בהל' נדרים, ואין ללמוד מזה לקידושין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. והיינו דאף דלענין קידושין אין מקום לומר דיועיל ידות לאיסור ולא למיתה, דאם חיילי הקידושין ממילא דיש בזה חיוב מיתה, ואם לא חיילי הקידושין ליכא אף איסור, מ"מ כיון דבנדרים גופייהו חזינן דל"מ ידות לכל דבר, מ"ט מדמינן קידושין לחלות האיסור דנדר, ולא מדמינן לה לחלות האיסור מלקות דנדר, ויש להוסיף, דכ"ה דליכא למילף מלקות דנדר במה מצינו מאיסור דנדר, (אף אלמלי הא דאין עונשין מן הדין), והיינו משום דאף דלאיסור נדר סגי בדיבור דידות, מ"מ למלקות דנדר בעינן דיבור מעליא, הרי ה"נ י"ל דלענין קידושין בעינן דיבור מעליא. [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם הנה למש"כ הר"ן בשבועות כ' ב' בדעת הרי"ף דל"מ התפסה אלא בנדר משום דאיסור קדושה נמשך ונתפס, ודאי דל"מ התפסה בצדקה ובהפקר, וגם לדעת הסוברים דהפקר אינו מטעם נדר, לכאו' ל"ש בו התפסה כלל, ובע"כ דלישנא דואת נמי הוי לשון מעליא, וכ"ה להדיא בד' הר"ן בשבועות שם, דהא דמהני בפאה כשאומר והדין, אי"ז מדין התפסה, ומשמעות דבריו שם, דאף דכשאומר ואני כמוך הו"ל לישנא דהתפסה, מ"מ כשאומר והדין נמי אי"ז לישנא דהתפסה, ואכמ"ל, ולפ"ז ניחא הא דמהני בקידושין לישנא דואת נמי.

   וי"ל עוד ע"ד מש"כ התוס' בסוגיין, דכיון שאמר תחילה הרי את מקודשת והוסיף ואמר ואת נמי, הוי זה לשון גמור, וה"נ הוא בהא דמהני בצדקה והדין נמי, דכיון דאמר תחילה הדין זוזא לצדקה, והוסיף ואמר והדין נמי, הוי זה לשון גמור, ודמי להיכא שאומר הדין סלע והדין נמי לצדקה, דהוי לשון צדקה על ב' הסלעים, ול"ד למי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני, דהשני לא אמר אלא ואני. [↑](#footnote-ref-7)
8. ומבו' בדבריו כמש"כ האבהא"ז שם דכל הא דל"מ הקידושין בכה"ג דואת חזאי קאמר, הוא מכח דעת האשה דלא נתרצית לקידושין, והיינו דאם אם כונתו לשאלה מה שלבה, מתפרשים דבריו דשואלה אם תרצה להתקדש לו, ונתן לה הפרוטה ע"ד שאם תרצה תהא מקודשת, וכל הא דל"מ הוא משום דלא חזינן מקבלת האשה שנתרצית לקידושין.

   ובזה מבו' מה שהוצרך הרמב"ם להעמידה כשנתן ב' פרוטות לאשה השני', ולא העמידה כפי' ש"ר שנתן ב' פרוטות לראשונה, משום דאם נתן ב' פרוטות לראשונה בע"כ דאיירי כשאמרה האשה השני' אח"כ דניחא לה, וכמש"כ הר"ן, דאל"כ ודאי דאינה מקודשת, דהנותן פרוטה לרחל ואומר לה שתהא לאה מקודשת אין לאה מקודשת, אף אם שמעה ושתקה, דאי"ז הוכחה כלל שהיא מתרצה לקידושין, (ול"ד לכל קידושין דממה שמקבלת האשה את הכסף מוכחא מילתא שהיא מתרצה לקידושין), וכיון דאמרה דניחא לה, שפיר הוי קידושין אף אם ואת חזאי קאמר לה, וע"כ הוצרך הרמב"ם לפרש דנתן את הב' פרוטות לשני', ובכה"ג הוא דמיבע"ל אם חזינן בקבלתה שהיא מתרצה לקידושין, או דואת חזאי קאמר לה, ואין קבלתה מוכחת שהיא מתרצה לקידושין. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועיי"ש שכתב בשם הגר"ח, דהרמב"ם פסק דיש יד לקידושין, משום שאמרו בגמ' דחדא מגו מאי דס"ל לשמואל קמיבע"ל, והו"ל כאת"ל, ואך דגם אם יש לקידושין אכתי יש ספק בכוונתם, וע"כ הויא ספק מקודשת.

   אך זה דלא כמש"כ המ"מ בהל' אישות שם בדעת הרמב"ם דהא דהויא ספק מקודשת הוא משום דלא איפשיטא האיבעיא, אשר כ"ה משמעות הדברים דמכוון הרמב"ם הוא לאיבעיא דגמ', ואי"ז ספק שחידש הרמב"ם מדעתו, - וגם עיקר מש"כ דהו"ל כאת"ל, צ"ב, דלכאו' עיקר האיבעיא דרב פפא ל"ה בואת"ל, אלא בדעת שמואל קאמר ואת"ל, דאת"ל דאית לי' לשמואל דהוו ידים, אכתי הוו ידים שאין מוכיחות, (ויש להוסיף, דלמש"כ התוס' והרא"ש והר"ן בביאור מה שאמרו דחדא מגו מאי דס"ל לשמואל, ודאי דאי"ז כאת"ל, שהרי רב פפא נסתפק בזה, ולא פשט לספיקו כלל מד' שמואל, כמבו' להדיא בדבריהם). [↑](#footnote-ref-9)
10. והנה אמנם הריטב"א בריש פירקין בשלהי מתניתין כתב דהא דמהני נדר בלשון שבועה, הוא משום דגומרים דיבורו דלא אוכל דבר זה משום שהוא כקרבן, ומבו' דלעולם כל דין ידות הוא לגמור דיבורו, ואך דגם בנדר בל' שבועה שייך לגמור דיבורו, עיי"ש, - אך לכאו' אי"ז במשמעות ל' הרמב"ן בהלכותיו לקמן ט"ז ב' שכתב דהא דמהני נדר בלשון שבועה הוא משום דלא גרע מידות, ולדרך זו הרי הו"ל יד ממש, וגם אי"ז מתישב בל' הר"ן שכתב דהא דהוי ידות הוא משום דאמר הנדר בל' שאינו מדוקדק, ומשמע דאי"ז משום שגומרים דבריו. [↑](#footnote-ref-10)
11. ויש להוסיף, דהנה יש להעיר בד' הרמב"ם בפ"א מנדרים, שלא הביא כלל לדינא דכל ידות נדרים כנדרים כדין בפנ"ע, כמו שהביא לדינא דכל כנויי נדרים כנדרים, אלא הוא נלמד מדבריו שם הכ"ג דמודרני לך שלא אוכל לך אסור לאכול, ושמא הוא בגררא דמתניתין בריש פירקין דלא תני דכל ידות נדרים כנדרים, ואמרו בגמ' דחסורי מחסרא, - וזה ניחא טפי למש"נ בדעתו, דלא נתחדש בדין ידות דין בפנ"ע דאף שלא אמר אלא מקצת הדיבור הוי כאילו אמר כולו, אלא נתחדש בזה דלא נימא דבעינן לשון נדר עצמו, וכל לשון המורה על ענין הנדר מהני, ואחר שנתחדש כן, אין בידות דין בפנ"ע, אלא הוי ככל לשון נדר. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועיי"ש שכתב דלא תיקשי ע"ז מהא דבעינן לדין כנויים, ואם נתחדש בדין ידות דל"ב לשון נדר גמור, אלא כל לשון המורה על נדר מהני, מ"ט בעינן לדין כנויים, דשאני כנויים דהוא לשון משובש, ובלא דינא דכנויים ל"ה חשבינן לה כלשון נדר כלל. [↑](#footnote-ref-12)
13. וארוחנא לפ"ד הרמב"ם, ושמא זהו הי' מקור דבריו לפרש כן, דהנה לפי' ש"ר יש להעיר דלא נתפרש בגמ' טעם עיקר האיבעיא אם יש יד לקידושין, כמו שנתפרש בהאיבעיות דיד לפאה ולצדקה ולהפקר, דמה שאמרו דמי אמרינן ואת נמי וכו' או"ד ואת חזאי וכו', אי"ז טעם האיבעיא, אך לדעת הרמב"ם ניחא, דנתפרש בגמ' עיקר האיבעיא, דהיא אם דיבורו מתפרש לואת נמי, או דדיבורו יכול להתפרש גם לואת חזאי. [↑](#footnote-ref-13)
14. ומתישב בזה מה שעמדו התוס', דמ"ט באיבעיא דיש יש לפאה חזר ואמר בעי רב פפא, ובשאר האיבעיות לא חזר והזכיר רב פפא, ולדעת הרמב"ם ניחא, דהאיבעיות אם יש יד לקידושין ואם יש יד לפאה לא שייכי להדדי כלל. [↑](#footnote-ref-14)
15. ואמנם דבד' הר"א מן ההר משמע דס"ל כדעת ש"ר דעיקר דינא דידות הוא דמחשבינן לי' כמו שגמר דבריו והוציא בשפתיו, ואך דס"ל דבקידושין ל"ב לדין ידות, משום דבקידושין ל"ב שיהא ע"ז תורת דיבור, וסגי במה שמובן מדיבורו, - ואזיל הר"א מן ההר לטעמי' בתור"י הזקן בקידושין ו' א', ז"ל, ומסתברא אם תחילה אמרו לעדים הרי אני נותן לה לשם קדושין בזה הלשון, והיא תאמר שהלשון תבין לשם קדושין, דודאי הוו קדושין, "שבשעה ששמעו העדים הלשון נתברר להם שהן קדושין", דלא שייך הכא למימר בטלה דעתם אצל כל אדם כדאמרינן בשבת דאנשי הוצל שמוציאים משוי על ראשם וכו', "אבל קדושין בכל לשון שתכיר ותבין שהוא לשון קדושין ויבינו השומעים ג"כ שנתקדשה מקודשת", דהא חרופתי ביהודה הואיל וביהודה הוי לשון קדושין הויא מקודשת ביהודה, עכ"ל, אך בד' כמה מקמאי מצינו שעמדו דמ"ט לא אמרינן בזה בטלה דעתו אצל כל אדם, ומבו' בדבריהם דבקידושין בעינן שיהא ע"ז תורת דיבור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
16. והרי"ד שהק' מזה ע"ד הרי"ף, י"ל דאזיל לטעמי', והוא מש"כ הריא"ז בפ"ק דקידושין בשם הרי"ד, דבקידושי כסף צריך שיאמר לה בפיו הרי את מקודשת לי, "שבדיבורו הוא מקדשה ע"י הכסף", ואם אמר לה ה"ז לקידושיך לא אמר כלום, עכ"ל, וכיון דס"ל דאף בקידושין הוי האמירה מכלל עיקר מעשה הקידושין, ע"כ ס"ל דאם לישנא דואני אי"ז לשון קבלת נזירות, ואינו מועיל אלא מדין התפסה, ה"נ אינו מועיל בקידושין, דדמי ללישנא דה"ז לקידושיך דלא אמר כלום.

    אך הריא"ז שם נחלק ע"ד הרי"ד, ז"ל, ולא נראה שאף בקידושי כסף אם אמר לה ה"ז לקידושיך מקודשת, "שהרי גילה דעתו שלשם קידושין הוא נותנו לה", וכבר ביארנו שאם הי' מדבר עמה על עסקי קידושי' אע"פ שנתן לה סתם מקודשת, עכ"ל, ולדעתו ה"נ יועיל כשאומר לאשה ואת, אף אם בנזירות כה"ג אי"ז מועיל אלא מדין התפסה, והריא"ז בקונט' הראיות בשבועות כ' א' הביא למש"כ הרי"ד דכשאומר ואני הוי לשון גמור ואי"ז מדין התפסה, ולא הביא למה שהוכיח הרי"ד כן מהא דמהני בקידושין כשאומר ואת, ולמש"נ הרי שבדקדוק השמיטו הריא"ז. [↑](#footnote-ref-16)
17. ויש להוסיף בזה, דהנה בד' הר"ן לעיל שם מבו' דאלמלי הא דמבו' התם דנדר ושבועה לא שוו בלישנייהו, הי' מקום לומר דנדר בלשון שבועה ושבועה בלשון נדר מהני מדין עיקר הלשון, ומשמע דכן פירש מעיקרא בטעמא דמ"ד בירושלמי דמהני נדר בלשון שבועה ושבועה בלשון נדר, והרי די"ל דאף דנדר חייל על החפצא ושבועה חיילא על הגברא, מ"מ גם כשאומר נדר בלשון שבועה הוי לשון נדר מעליא, והיינו שהרי גם בנדר דינו בפועל שאסור לאכול, וע"כ שפיר י"ל דגם ל' שלא אוכל הוי לשון נדר מעליא, וה"נ כשאומר שבועה בלשון נדר הוי לשון שבועה מעליא, דבכלל מה שאומר יאסרו פירות עולם עלי, נכלל שאסור לו לאכלם, - ואך דהר"ן הוכיח מסוגיית הגמ' התם דאי"ז לשון נדר ולשון שבועה, וע"כ שפיר י"ל דאף דאי"ז לשון נדר ולשון שבועה גמורים, מ"מ מתפרשים דבריו לנדר ולשבועה, אלא דהו"ל לשון שאינו מדוקדק, וע"כ ה"ז מועיל כדין ידות. [↑](#footnote-ref-17)
18. ומצאתי עד"ז בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן קכ"ה סוד"ה ועוד יש ליתן שכתב דאף דבביטול הגט סגי בדיבור, מ"מ לא מצינו למילף מנדרים דיועיל יד, משום דהא דבביטול סגי בדיבור אי"ז משום חומרא דידי', אלא משום דאתי דבור ומבטל דבור, ומשא"כ בנדרים ונזירות שיכול לחייב עצמו בדבר שאינו חייב, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-18)
19. אך אמת בהדבר סתום מאד בד' הרשב"א והר"ן דמש"כ דהאיבעיא אם יש יד לפאה הוא באת"ל דאין יד לקידושין, הוא רק בהאיבעיא דיד לפאה, ולא בהאיבעיא דיד לצדקה, משום דבפאה אי"ז חל ע"י דיבורו, ובצדקה ה"ז חל ע"י דיבורו, וכל כי האי הו"ל לפרושי, - וגם ילה"ע על יסוד הדברים ממש"כ הר"ן לעיל ד' ב' דמצינו למילף ידות בנדרים במה מצינו מנזירות, אלא דאין עונשין מן הדין, והרי דגם הך מילתא דנתחדש בנדרים דסגי בהו בדיבור דידות, מצינו למילף במה מצינו, ובאמת קשיא בעיקר ד' הר"ן שם, דמ"ש דמצינו למילף ידות בנדרים במה מצינו מנדרים, ולא מצינו למילף יד בצדקה במה מצינו מנדרים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-19)