מראי מקומות בענין סחיטת בגדים                                  8                     טושו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

**מראי מקומות בענין סחיטת בגדים 8 טושו"ע סי' ש"כ.**

**טעם איסור סחיטת בגדים. עיין שבת קיא.** **החושש במתניו אמר ר' אבא וכו'. למימרא דרב כר' שמעון סבירא ליה והאמר רב שימי בר חייא משמיה דרב האי מסוכרייא דנזייתא אסור להדוקי ביומא טובא וכו'**. עיי"ש בפי' רש"י שביאר את שאלת הגמ' דס"ד דרב סבר בכולי שבת כר' שמעון ועיי"ש בתוס' שתמהו על פי' ועיי"ש מה שפי'. והרמב"ן תי' קושיית התוס' דקבלה היתה בידם דרב דאית ליה בהך כר"ש אית ליה למיזל נמי לקולא בשאר הענינים כר"ש. ואתי שפיר יותר לפי הגי' שלפנינו בקולי שבת כר"ש ולא כגירסת התוס' ברש"י בכולי שבת. ועיין ר"ן.

**האי מסוכרייא דנזייתא אסור להדוקה ביומא טובא.** נחלקו הראשונים בטעם האיסור. עיין ברש"י בסוגייתנו וכן הוא בכתובות ו. ובבכורות כה. דפי' דהאיסור הוא משום סחיטה. כן נקטו הר"ח והערוך. והקשה ר"ת עיין היטב בתוס כתובת ו. וכן בספר הישר סי' רפ"ג הובאו דבריו בראשונים בסוגיתנו. דהרי איסור סחיטה. יתכן משני סיבות או משום מלאכת מלבן ואיסור זה הוא במים דווקא ולא בשאר משקין שמלכלכין. או משום מפרק תולדה דדש. וכאן אע"ג דהוי פס"ר אבל אינו צריך את המים דהם הולכין לאיבוד. ור"ת ס"ל כדעת הערוך הובאה בתוס' כאן ובכתובות ו. דפס"ר דלא ניחא ליה מותר לכתחילה.

**והרמב"ן והר"ן בסוגייתנו הקשו** דכיוון שאינו צריך למשקה לא הוי תולדה דדש כי מהות תולדה דדש זה מה שהוא צריך למשקה. והוי כסוחט כבשים ושלקות לגופן דמותר כיוון דהמים אזלי לאיבוד. אין זה נחשב כמפרק. **והר"י בתוס' בכתובות ו. ובסוגייתנו. עיין היטב בכל דבריהם. תי' קושיית התוס'** דאמנם מצינו דגזירת שמא יסחט נאמרה במים ולא בשאר משקין מכ"מ כשסוחט הבגד מתלבן קצת בכל המשקים. ועיין בר"ן שסייע לזה מסוכה מ. לאכלה ולא לכבוסה. ועוד כתב דיש לאסר דלא כהערוך דפס"ר דלא ניחא ליה נאסר ועיין בביאור הלכה סי' ש"כ סי"ח ד"ה יש מי שמתיר שלדעת הר"י נאסר רק מדרבנן. ועיין בר"ן שהעמיד את סוגייתנו אפי' לדעת הערוך שהנקב למעלה והיין נסחט לתוך החבית דניחא ליה ולכן זה אסור. אך אם הנקב בצד החבית באמת שרי. ועיין בשיטה לר"ן דנקט נמי דהאיסור הוא מדרבנן. ובי' בטעם הדבר משום דמפרק תולדה דדש לא שייך רק בגידולי קרקע. והנה מבואר מדבריו דסחיטת שמן ויין מבגדים לא נחשב גידו"ק הגם דהדבר הנסחט הוא גידו"ק. ש"מ דאזלינן בתר הדבר שסוחטין ממנו. וכן מבואר מדברי המאירי לעיל עג: ד"ה יש שואלים. ועיין בהרחבה באג"ט ד"ש סק"ז. אך צ"ע דהלא כאן איירי במשקין שבלועין בבגד פשתן דגם הוא גידו"ק. עיין באג"ט שם אות טו טז שכתב לחלק שכיוון שאינם בלועים בבגד משאת גידולי אין לזה שם גידולי קרקע ועיי"ש שכתב לחלק בין זה לבין כבשים ושלקות.. והנה טעם זה נכון לכאורה בשי' רש"י המובאת בסוגיא דכבשים. דאין סחיטה אלא בדבר שגדל בתוכו אמנם דעת התוס' דיש סחיטה גם בדבר שלא גדל בתוכו והוא נחשב גידו"ק. ועיין בתוס' בכתובות פי' נוסף בביאור דעת הערוך דהאיסור להדק הוא שמא יבטל ונמצא עושה דופן לכלי בשבת. **ועיין ברמב"ם פ"ט הי"א דביאר דהחיוב הוא רק משום מלבן ולא משום מפרק ויל"ע מדוע לא ביאר דהחיוב הוא משום מפרק.** **ועיין קמא. לא ליהדוק אינש פומא אדורא דשישא שמא יבוא לסוחטו.** **ועיין בטוש""ע סי' ש"כ סי"ח ובנו"כ ובמ"ב שם ובביאוה"ל שם. ועיין אבני נזר ח"א או"ח סי' קנ"ח.**

**בענין סחיטה לאיבוד.** הנה יש לחלק דאם סחיטת הבגד אסורה משום מלבן אז זה נאסר בוודאי גם באופן שזה הולך לאיבוד אמנם אם סחיטת הבגד היא משום מפרק וכגון דאיירי בשאר משקין נחלקו בזה הראשונים דעת הר"י בתוס' בכתובות ו. דאף באופן זה הוא נחשב מפרק אלא דזה נחשב מלאשצל"ג. ודעת הרמב"ן והר"ן בסוף פרק י"ד. דכאשר המשקה הולך לאיבוד אין בזה איסור מפרק אלא דגזרו ביין ושמן משום שהם משקין שהדרך לסוחטן למימיהן. אבל בשאר משקין לא גזרו בהם משום שבאמת אין בהם מפרק באופן שהפירוק אזיל לאיבוד.

**בענין סחיטה בשיער**. עיין קכ"ח: דאין סחיטה בשיער ועיין ברש"י שביאר דהטעם הוא משום ששיער קשה ואינו בולע. ועיין במ"מ פ"ט הי"א. דמדרבנן יש איסור. ועיין בב"י יו"ד סי' קצ"ט בשם הראב"ד. וכן איתא במאירי נדה סז:.נן והנה יש לעיין דבשלמא לפי מי שלמד דבכל בגדים יש איסור מפרק אתי שפיר אמנם לר"ן ולרמב"ן דסברי דבמקום שסוחט לאיבוד ליכא מפרק וכן לרמב"ם דכל האיסור הוא משום מלבן יש לעיין מדוע נאסרה סחיטה בשערות מדרבנן. ועיין בחי' הר"ן ובחי' הרשב"א קכח: מה שכתבו בזה. והב"י יו"ד שם הקשה על הראב"ד דאינו יודע מה איסור יש בזה. ויש להקשות על האוסרים מהמבואר בשבת דף נ. דאסור לחוף את ראשו בנתר משום שהוא משיר שיער ומשמע דמשום איסור סחיטה ליכא למיחש לה. עוד יש להקשות מהמבואר בשבת קמא. שהרחוץ בנהר ינגב את את עצמו ואח"כ יעלה שמא יעביר מים בכרמלית ומבואר דחוץ מהאיסור של הוצאה ליתא כאן לעוד איסור סחיטה.ויש מהאחרונים דלמדו מכאן דמותר לו לנגב את עצמו באופן כל ולא בהידוק ובאופן זה ליתא לאיסור סחיטה. ועיין סי' שכ"ו במג"א ובמ"ב שם סקכ"א. ועיין בביאור הלכה סי' שכ"ו ס"ח ד"ה אדם. ועיין בשש"כ פי"ד הערה א.' בשם הגרשז"א. ובפי"ב הערה ס"ד ס"ו בשם המנחת שבת.

**גזירה שמא יסחט.** מצינו בכמה מקומות בגמ' שאסרו חכמים להרטיב בגדיו במים גזירה שמא יסחט. וכמו שמצינו שאסור להכנב בבגדיו באמת המים גזירה שמא יסחט. וכן אסרו לכסות חבית של מים בבגד שמא יבוא לסוחטו ועוד כהנה מקרים עיין שבת קיג: ובדף מח. וקמח. וכן מצינו בקמז. דאסרו לטלטל בגד רטוב שמא יבוא לסוחוט. אמנם ביומא עז: ובביצה יח. מצינו דלדבר מצווה לא אסרו והתירו את הרטבת הבגד ולא חחששו שמא יסחט. וכן אפילו לראשונים שלמדו דיש איסור מלבן בשאר משקין מכל מקום החשש שמא יסחט הוא רק כאשר נבלע בבגד מים ולא בשאר משקין..  **ועיין קמג. במשנה שם ספוג אם יש לו בית עור מקנחין בו**. ועיי"ש ברש"י דמבואר דהוא משום איסור סחיטה. והנה יסוד איסור סחיטה לכאורה הוא משום מפרק דהוא תולדה דדש. וצ"ע דהרי להלן קמה. איתא דאין סחיטה מדאוריתא אלא בזיתים וענבים. וא"כ אינו אלא איסור דרבנן. ויל"ע דלכאורה הגזירה שמא יסחוט הוי גזירה לגזירה. אלא דיש לדון שיבוא לסחוט בצורה של פס"ר. ומבואר דיש איסור פס"ר באיסור דרבנן. אפילו באין מתכוון. אמנם במאירי להלן קמה. בשם גדולי הדורות, נקט דגם ביין ושמן הבלוע בבגד יש איסור סחיטה דאוריתא..**והנה בדין זה שכשיש לעור בית אחיזה מותר להספיג בו.** פי' שם הראשונים. רש"י ומאירי ועוד. דאם אין לו עור בית אחיזה אז כשאוחזו נסחט בין אצבעותיו. ומשמע דכשיש עור לא נסחט בין אצבעותיו ומשמע דבעצם הקינוח ליכא חשש סחיטה. וכנ"ל מבואר בתוס' קמג. ד"ה חבית. ועיין בהשגות הראב"ד פכ"ב הט"ו. דהקשה דגם אם יש עור אי אפשר שיקנח בלא סחיטה. ועיין שם במה שפי' הראב"ד בזה. ועיין מג"א סי' ש"כ סקט"ו. ועיין בביאור הלכה סי' ש"כ סי"ז ד"ה ספוג שכתב דהא"ר והתוספת שבת מצדדים להחמיר אף בספוג יבש אך ברש"י לעיל ד"ה נוטל לא משמע כן. וצ"ע לדינא.