עא - סימן שכ_ח סל_ז
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**יסוד ההיתר דמאכל בריאים**

א] השו"ע בסל"ז כתב דכל אוכלים ומשקים שהם מאכל בריאים מותר לאכלן ולשתותן אע"פ שהם קשים לקצת דברים ומוכחא מלתא דלרפואה עביד אפ"ה שרי, והגר"א כתב דמקור הך מילתא דמאכל בריאים מותר אף כשהוא קשה לקצת דברים ומוכחא מילתא דהוא לרפואה הוא ממה שאמרו בשבת ק"י א' דהא דתנן דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה הוא לאתויי טחול לשינים וכרשינין לבני מעים ופירש"י דהיינו דסד"א כיון שקשים לאדם לאו אורחיה למיכלינהו אי לאו לרפואה שיש בהם ומוכחא מילתא וניתסר קמ"ל.

ב] ובטעם ההיתר בזה נראה שנחלקו הראשונים, דהנה בעיקר ההיתר דמאכל בריאים מבו' בפירש"י בשבת ק"ט ב' (ד"ה איזוביון וד"ה אבל אוכל) דהוא משום שהרבה אוכלין אותו כשהן בריאים ולא מוכחא מילתא שהוא לרפואה, וכ"ה מבו' בדבריו שם ק"ט א' (ד"ה כשות), וכ"ה מבו' עוד בדבריו בכ"ד בפ' שמנה שרצים דכל דמוכחא מילתא שהוא לרפואה אסור וכל דלא מוכחא מילתא שהוא לרפואה שרי, וכ"כ הפסקי רי"ד שם ק"ט ב' דכל דמוכחא מילתא לכו"ע דלרפואה אכיל ליה אסיר מגזירת שחיקת סממנין וכל דלא מוכחא מילתא אע"פ שהוא מתכוין לרפואה שרי, (ועיי"ש שכתב בטעם ההיתר בזה דהוא משום דכל הגזירה דשחיקת סממנין אינה אלא מפני הרואין, וכ"כ התורי"ד שם ק"ח ב'), וכ"כ הריא"ז שם ה"ג דין א'.

אך הריטב"א שם קי"א א' כתב דהא דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה וכל המשקים שותה הוא משום דכיון שהבריאים דרכם לאוכלו או לשתותו שלא לרפואה אין לגזור בו בחולה שאין בו סכנה משום שחיקת סממנין, ומשמע קצת דאי"ז משום דלא מוכחא מילתא, אלא היינו דלא גזרו משום שחיקת סממנין אלא היכא דחזינן לה כמעשה רפואה, אך כל שהבריאים דרכם לאוכלו או לשתותו, הרי דאף דהוא מתכוין לרפואה, מ"מ לא חזינן לה כמעשה רפואה אלא כמעשה אכילה ושתיה, וע"כ לי"ב לגזירת שחיקת סממנין.[[1]](#footnote-2)

ג] ומצינו שנחלקו בזה הראשונים להדיא, דהנה בברכות ל"ח א' אמרו דשתיתא רכה לרפואה קא עבדי לה ומתיב רב יוסף ושוין שבוחשין את השתות בשבת וכו' ואי ס"ד לרפואה קא מכוין רפואה בשבת מי שרי, א"ל אביי ואת לא תסברא והא תנן כל האוכלין אוכל אדם לרפואה בשבת וכל המשקין שותה אלא מה אית לך למימר גברא לאכילה קא מכוין הכי נמי גברא לאכילה קא מכוין.

והרשב"א שם כתב דהיינו דשתיתא רכה לא עבדי לה אלא לרפואה, ואפ"ה שרי, דמהא דתנן דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה משמע דכל דיש לו תורת אוכל אף אם אם אין דרכן של בנ"א לאכלן אלא לרפואה אפ"ה שרי,[[2]](#footnote-3) והרא"ה שם הוסיף לפרש דאף דבענין זה דשתיתא רכה אינו עשוי לאכילה, מ"מ כיון דשתיתא רכה היא מזון גמור כשתיתא עבה ואין כאן שינוי מזון כלל אלא שמרבה בה מים הו"ל בכלל הא דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א שם ובהל' ברכות להריטב"א פ"א הכ"ג.

אך השיטת ריב"ב שם תמה ע"ז ממה שאמרו שם דהא דשרי הוא משום דלאכילה קא מכוין ורפואה ממילא הויא ואם אין עושין שתיתא רכה אלא לרפואה מ"ט הותרה בשבת הרי ליכא למימר לאכילה קא מכוין ורפואה ממילא הויא בדבר שאין דרכו אלא לרפואה,[[3]](#footnote-4) וכתב דבע"כ דעושין שתיתא רכה גם לאכילה וע"כ הוא דשרי משום דאיכא למימר גברא לאכילה קא מכוין ורפואה ממילא הויא, והיינו דאף דבאמת כונתו לרפואה מ"מ שרי משום "דאיכא למימר" דלאכילה קמכוין ורפואה ממילא הויא ולא מוכחא מילתא דהוא לרפואה,[[4]](#footnote-5) (וכ"כ הביאוה"ל הכא סוד"ה אבל אם), ועד"ז כתב המאירי שם דהוא משום דכל דבר שאין הבריא נמנע מאכילתו או משתייתו מותר לאכלו או לשתותו בשבת דרך רפואה.

ולמדנו מזה דנחלקו הראשונים בעיקר ההיתר דמאכל בריאים, דלדעת הרשב"א והרא"ה והריטב"א היינו אף בדבר שאין אוכלין אותו אלא לרפואה דמ"מ כיון דיש עליו תורת אוכל שרי, (וזה כמש"נ במשמעות דברי הריטב"א בשבת דכל דיש עליו תורת אוכל לא חזינן לה כמעשה רפואה אלא כמעשה אכילה וע"כ שרי), אך לדעת הריב"ב והמאירי היינו רק בדבר שיש שאוכלין אותו שלא לרפואה ובכה"ג הוא דשרי משום דאיכא למימר דלאכילה קמכוין, וזה כדעת רש"י ודעימיה דהתירא דמאכל בריאים הוא משום דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה.

## שתיית יין מזוג הרבה שאין ראוי לבריא לשתותו

ד] ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא במש"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בברכות שם דחולה שאינו רשאי לשתות יין אא"כ נותן בו מים ומוזג אותו עד כדי שאינו ראוי לבריא לשתותו שאין שותין כיוצא בו, ודאי מותר לו בשבת אפילו מתכוין בשתיתו לרפואה, שהיין עצמו בכלל כל האוכלין אוכל אדם לרפואה וכל המשקין הוא שותה, וכ"כ הריטב"א בשבת קי"א א', וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"א הכ"ג דשתיתא רכה שאין דרכה לאכילה וכן ירקות שיש בהם שמן מרובה וכן יין מזוג מאד וכו', כיון שדרך בריאים לאכלם כשהשתיתא עבה או כשאין היין מזוג כ"כ או כשאין בירקות שמן כ"כ התירו לאכלן בשבת לחולה שלא אסרו להם אלא אוכלין ומשקין המיוחדים לרפואה, - וכ"ז הוא לטעמייהו דהתירא דמאכל בריאים הוא דכל דתורת אוכל עליו לא אסרו בו משום רפואה אף אם מוכחא מילתא דהוא לרפואה, אך לדעת רש"י ודעימיה דהתירא דמאכל בריאים הוא משום דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, הרי דבכה"ג דמרבה בו מים שאינו כדרך הבריאים ומוכחא מילתא דהוא לרפואה אסור, (והא דשתיתא שרי הוא משום דיש שאוכלין אותו שלא לרפואה וכמש"כ הריב"ב והמאירי).

## טעם ההיתר דאכילת טחול לשינים וכרשינין לבני מעים

ה] ובזה תליא גם טעם ההיתר דטחול לשינים וכרשינין לבני מעים, דהמאירי בשבת שם כתב דאף דיש בו קצת הוכחה שהוא לרפואה מ"מ כיון שהוא מאכל הרבה בריאים בחול אין חוששין לכך, וכ"ה משמעות פירש"י שם, (עיי"ש שכתב דסד"א דלאו אורחיה למיכלינהו ומוכחא מילתא וניתסר, ומשמע דהקמ"ל הוא דלא מוכחא מילתא), וזה לטעמיה דלא הותר מאכל בריאים אלא היכא דאיכא למימר דלאכילה קמכוין, וע"כ כל הא דשרי בטחול וכרשינין אף איכא קצת הוכחה שהוא לרפואה הוא משום דאי"ז הוכחה גמורה דאיכא למימר דלאכילה קמכוין, אך לדעת הרשב"א ודעימיה הרי דאף אם איכא השתא הוכחה גמורה שהוא לרפואה, מ"מ כיון דיש ע"ז תורת אוכל (דגם בריאים אוכלין ממנו) שרי.

## טעם היתר סיכת שמן ורד למ"ד דכל ישראל בני מלכים

ו] ויש להוסיף בזה, דהנה בשבת קי"א א' תנן דהחושש במתניו לא יסוך שמן ורד ובני מלכים סכין שמן ורד על מכותיהן שכן דרכן לסוך בחול, ופירש"י דהא דלא יסוך שמן ורד הוא לפי שדמיו יקרין ואינו מצוי ומוכחא מילתא דלרפואה עביד, וע"כ הוא דבני מלכים שדרכן לסוך בחול בשמן ורד מותרין לסוך בו בשבת לרפואה משום דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה.

והנה דעת ר"ש במתניתין שם דכל ישראל מותרין לסוך שמן ורד לרפואה משום דכל ישראל בני מלכים הן, וצ"ב דכיון דכל הא דשרי לבני מלכים לסוך הוא משום דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, א"כ מה מהני הא דכל ישראל בני מלכים הן, הרי מ"מ כיון דבפועל אין דרכן בכך מוכחא מילתא דהוא לרפואה.

ובפירש"י שם קי"א ב' (ד"ה דאילו ר"ש) כתב דטעמא דר"ש הוא משום דאין לך דמותר לזה ואסור לזה, ולכאו' היינו דאף דבמי שאינם בני מלכים מוכחא מילתא דהוא לרפואה, מ"מ דינא הוא דאין לך דמותר לזה ואסור לזה, וכיון דה"ז מותר לבני מלכים משום דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, שרי גם לשאר בנ"א.[[5]](#footnote-6)

ונראה דמה שהוצרך רש"י לכך הוא לטעמיה דס"ל דהתירא דמאכל בריאים הוא משום דלא מוכחא מילתא שהוא לרפואה, וע"כ היה בדין לאסור לסוך בשמן בורד אף דכל ישראל בני מלכים הם כיון דמוכחא מילתא שהוא לרפואה, וכל הא דשרי הוא משום דאין לך דמותר לזה ואסור לזה, אך לדעת הרשב"א ודעימיה דכל דתורת אוכל עליו מותר אף אם מוכחא מילתא דהוא לרפואה, הרי דמה"ט הוא דלר"ש מותרין כל ישראל לסוך שמן ורד, דכיון דכל ישראל בני מלכים הם וחשיב לדידהו כשמן העומד לסיכה, מותר לסוך בו אף אם מוכחא מילתא דעושין כן לרפואה.

**פלוגתת הראשונים אם הותרה רפואה לחולה**

ז] הרמ"א בסל"ז כתב דאם נפל למשכב שרי, והמ"ב בס"ק קכ"א כתב דאף דלא הותר שבות שיש בו מעשה לחולה שאין בו סכנה, מ"מ הכא דאין בזה משום סרך מלאכה דהא לבריא מותר ורק למי שיש לו מיחוש גזרו משום שחיקת סממנים בחולה גמור לא גזרו.

ומקור הדברים הוא בד' הרמב"ן בתורת האדם שכתב דמיחוש שאדם חולה ממנו ונופל למשכב ואין בו סכנה התירו בו שבות שאין בו מעשה וכו', אבל מיחוש שאין בו חולי וכו' בזה לא התירו שבות כלל ואפי' ע"י נכרי, ולא עוד אלא דברים שאין בהם משום מלאכה ולא כלום בעולם גזרו משום שחיקת סממנים וכו', וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן בשבת קכ"ט א' ובפי' הר"ן בשבת ק"ט א' והרא"ה בע"ז כ"ח א' והר"ן שם כ"ח ב' והמ"מ בפ"ב משבת ה"י, ומבו' מדבריהם דאף דלא התירו שבות שע"י מעשה במקום חולי, מ"מ לא אסרו בחולה לאיסור רפואה מגזירת שחיקת סממנין וכל עיקר איסור רפואה הוא במיחוש שאין בו חולי,[[6]](#footnote-7) וכ"כ בתשו' רדב"ז סימן אלף ס"ה להוכיח כן מדבריהם, וכ"כ הגר"א והבית מאיר הכא.

אך בפירש"י בע"ז כ"ח א' (ד"ה לא יגמע) משמע דלא הותרה רפואה לחולה אלא כשיש בו סכנה, (ועמד ע"ז האג"ט טוחן סקל"ו אות ב'), וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן רי"א, וכ"כ הביאוה"ל הכא (ד"ה וכן אם) ללמוד מד' רבים מקמאי, עיי"ש.[[7]](#footnote-8)

## אם הותר לחולה רפואה הנעשית ע"י סממנין

ח] בפי' הר"ן בשבת ק"ט א' כתב להוכיח דהותר כל שבות דרבנן משום סכנת אבר מסוגיית הגמ' בע"ז כ"ח ב' בעין שמרדה דמותר לכחלה בשבת דס"ד דהיינו היכא דשחיקי סממנין מאתמול, והרי דאף דהיכא דשחיקי סממנין מאתמול יש בו שבות של דבריהם גזירה משום שחיקת סממנין אפ"ה שרי ליה ע"י ישראל, וכ"כ הר"ן בע"ז כ"ח ב', והאבנ"ז בסימן שצ"ד סק"ג תמה בזה שהרי בסו"ד הר"ן שם מבו' דדברים שנאסרו מגזירת שחיקת סממנין מותרין לחולה שיש בו סכנה אף שאין בו סכנת אבר, וא"כ היאך כתב ללמוד מהא דהתירו לכחול היכא דשחיקי סממנין דהותר כל שבות משום סכנת אבר, וכתב שם סק"ד לישב דכל הא דהותרה רפואה בחולה שאין בו סכנה הוא ברפואה שאינה נעשית בסממנין דליכא בהו להגזירה דשחיקת סממנין, אלא דגזרינן שמא יתרפא בסממנין ובהם יהא הגזירה דשמא ישחקם, ושבות זה קייל והותר במקום חולי, אך רפואה הנעשית בסממנין דאית בה לגזירת שחיקת סממנין דמיא לשאר שבות ולא הותרה במקום חולי, וכל הא דהתירו לכחול את העין בסממנין הוא משום סכנת אבר, וכ"כ באג"ט טוחן סקל"ח אות י"א, וכ"כ הקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"י (ד"ה והנה הרב הנז') גם בדעת הרמב"ן.

ט] ולכאו' י"ל כן מטעם אחר דהנה בטעם הא דשאני שבות דרפואה משאר שבות דע"י מעשה והותר לחולה שאין בו סכנה כתב הגר"א הכא דהיינו דכיון דברים האסורין לבריא מותר לו כגון מלאכה גמורה ע"י נכרי כ"ש ברפואה דהוא דבר המותר לבריא, (וכ"ה משמעות ל' הרמב"ן וש"ר), ולכאו' המכוון בזה הוא דכיון דרפואה הוא דבר המותר לבריא ולא אסרוהו אלא בחולה, הרי דבחולי המועיל להתיר לאיסור אמירה לנכרי, כ"ש דלא יאסרו מכחו לאיסור רפואה.

ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא ברפואה שאינה נעשית בסממנין דלא אסרוה כלל לבריא, אך רפואה הנעשית ע"י סממנין י"ל דאסורה אף לבריא, וע"כ לא התירוה במקום חולי, וצ"ע.

## אם הותר רפואה לחולה אף כשאפשר ע"י שינוי

י] הרמב"ן בע"ז כ"ח ב' כתב דאף דכל שבות הותר לצורך חולה, מ"מ לא התירו לחושש בשיניו לגמע את החומץ אף בדכאיב ליה טובא דהוי כחולה, משום דאפשר לו לגמע ולבלוע וע"כ לא התירו לו לפלוט, וה"נ הוא בהא דאין נותנין חמין ושמן ע"ג מכה, דהוא משום דיכול ליתן חוץ למכה ושותת ויורד לתוך המכה דכל דאפשר לשנויי משנינן, - אך הרמב"ן בתורת האדם כתב דהא דאסרו בחושש בשיניו לגמע את החומץ ואסרו ליתן יין ושמן ע"ג המכה הוא משום דלא חשיב כחולה אלא כמיחוש בעלמא, ומבו' דאם הוה חשבינן ליה כחולה היה מותר לגמע את החומץ וליתן יין ושמן ע"ג המכה אף דאפשר ע"י שינוי.

ולמש"נ מד' הגר"א מתפרש הטעם שחזר בו הרמב"ן, דהנה עיקר מש"כ הרמב"ן דכל דאפשר לשנויי משנינן, הוא משום דעיקר הא דשרי הוא משום דהתירו שבות לצורך חולה, וכל דאפשר לשנויי משנינן, אך למש"כ הרמב"ן בתורת האדם דכל שבות לא התירו לצורך חולה ורק רפואה שריא, הרי לאו היינו דשבות זה דקייל התירוהו לצורך חולה, אלא הוא דלא נאמר עיקר איסור רפואה במקום חולי, (דכיון דבמקום חולי אף התירו שבות דלי"ב מעשה כ"ש דלא אסרו לאיסור רפואה), וע"כ יש להתיר אף היכא דאפשר ע"י שינוי.

## הכרעת ההלכה בדין רפואה לחולה

יא] במש"כ הרמ"א לדינא דהותרה רפואה לחולה, נחלק ע"ז הב"ח בסי"ז דכיון דלא הותר שבות ע"י ישראל לצורך חולה, אף איסור רפואה לא הותר, וכ"כ הט"ז בסקכ"ה והעולת שבת בסקמ"ב, וכן נקט הפמ"ג שם ובאש"א בסקמ"ד, - אך הנחלת צבי בסקל"ז והמג"א בסקמ"ד והתו"ש בסקס"ד הסכימו לד' הרמ"א, וכ"נ בד' הגר"א, וכ"כ הבית מאיר הכא והגר"ז בסי"ט והשלחן עצי שטים בכללי המלאכות פ"א ה"י,[[8]](#footnote-9) - והביאוה"ל הכא האריך דאף דנחלקו הראשונים בזה, מ"מ לא נוכל למחות ביד המקילין אחר שבשו"ע סתם כוותייהו ומילתא דרבנן הוא ופשטות הסוגיא דעושין צרכיו של חולה ע"י נכרי משמע יותר כוותייהו.

## סתירת דברי המ"ב בדין רפואה לחולה

יב] המ"ב בס"ק קכ"א כתב לדינא להתיר רפואה לחולה, וכ"כ המ"ב בסק"א וס"ק קי"ח וס"ק ק"מ ובשעה"צ בסימן תרי"ג סקי"ג, - אך בסקפ"ה כתב דאסור ליתן אפר מקלה ע"ג המכה בלא שינוי אף דהוא חולה שאין בו סכנה, וכמש"כ השו"ע בסי"ז דלא הותר שבות לחולה שאין בו סכנה אלא ע"י שינוי, וכ"כ בס"ק ק"ב דאסור ליתן על השן נעגעלי"ך וכו' דכ"ז מוכח שהוא לרפואה אם לא דכאיב ליה טובא שמצטער כל גופו, ואף בכה"ג לא הותר אלא ע"י שינוי, (ורק אם א"א ע"י שינוי כתב החיי אדם דמותר שלא בשינוי), וכ"כ בס"ק ק"ל דאסור להתעמל אף אם הגיע לכלל חולה שיש בו סכנה אלא ע"י שינוי, וכ"כ בס"ק ק"נ דלא הותר לשום קריסטי"ר לחולה שאין בו סכנה אלא ע"י שינוי, וכ"כ בסימן תקל"ב סק"ה דביו"ט אסור אף לשתות דבר שהוא משום רפואה גזירה משום שחיקת סממנין.

ובס' שונה הלכות בדין כ' כתב לישב, דכל הא דמותר בלא שינוי הוא ברפואות של אכילה ושתיה, אך ברפואות שיש בהן מעשה לא הותר בלא שינוי,[[9]](#footnote-10) - אך לא נתישבו בזה ד' המ"ב בסק"א שכתב דמותר לעשות בשבילו רפואה שאין בה מלאכה וכדלעיל סימן שכ"ז ס"א, והרי דאף סיכת שמן וכו' מותרת לחולה שאין בו סכנה, ומאידך לא נתישבו בזה ד' המ"ב בסימן תקל"ב דגם שתיית רפואה לא הותרה, (וגם בד' הביאוה"ל הכא מבו' שלא חילק בזה) וצ"ע.

יג] ולכאו' י"ל בזה בע"א למש"נ לעיל מד' הגר"א דכל הא דלא אסרו בחולה משום שחיקת סממנין הוא בדבר המותר לבריא, ולפ"ז יש מקום לומר דכ"ז הוא בדבר דשייך אף בבריא, אך בדבר דאין ראוי כן רק לצורך רפואה אסרוהו אף בחולה, וי"ל דבכל הני דוכתי שכתב המ"ב לאסור הוא בדבר דאין ראוי לעשות כן רק לצורך רפואה, (אך לכאו' לא נתישב בזה מש"כ המ"ב לאסור להתעמל אף דלכאו' שייך כן אף בבריא, עמש"כ המ"ב שם בדין השפשוף שעושין ליגיעי כח), וצ"ע.

1. ויש להוסיף, דגם למש"כ הרי"ד דטעם ההיתר הוא משום דלי"ב לגזירת הרואים, מ"מ ודאי דאף היכא דיש לגזירת הרואים לא אסרו אם אי"ז מעשה רפואה, ומה"ט הוא דתנן בשבת ק"ט ב' דמותר בריא לשתות מי דקלים לצמאו אף דאין הרואים מכירין שהוא בריא ואי"ז לרפואה, והיינו משום דכל דאי"ז מעשה רפואה לא אסרו משום גזירת הרואים, וכמש"כ כן הפסקי רי"ד שם דלא אסרו עליו מאכל ומשתה שלו מפני שלא יאמרו ולא אסרו אלא היכא דאיכא תרתי דהוא מתכוין לרפואה ומוכחא מילתא לעלמא דלרפואה קעביד. [↑](#footnote-ref-2)
2. התוס' בברכות שם כתבו עד"ז דמהא דתנן דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה משמע אם עיקרו לרפואה כיון דראוי לאכילה שפיר דמי, אך לא נתפרש להדיא בדבריהם דהיינו דשרי אף אם אין בנ"א אוכלין אותו אלא לרפואה, וי"ל דטעם ההיתר בזה הוא משום דאף דאין דרך לעשות שתיתא רכה אלא לרפואה, מ"מ אחר שעושין שתיתא רכה ה"ז ראוי ועומד גם לאכילה, וכ"נ בהגה' הב"ח שם, וכ"כ הראש יוסף שם בתו"ד דהוא משום דלפעמים בריא נמי אוכל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ושמא י"ל בזה לדעת הרשב"א ודעימיה דמה שאמרו דהא דשרי הוא משום דגברא לאכילה קא מכוין, היינו דכיון דיש ע"ז תורת אוכל חזינן לה כמעשה אכילה ונמצא דכונתו היא למעשה שהוא מעשה אכילה וע"כ הוא דשרי אף דיש בזה רפואה, דלא אסרו חכמים אלא במעשה רפואה ולא במעשה אכילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה ניחא משה"ק התורת שבת הכא סקמ"ז והערוה"ש בסמ"ז במש"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ב דהא דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה היינו דאף שאוכלן כדי להתרפאות בהן מותר, (וכ"כ הפסקי רי"ד בשבת ק"ט ב' והריא"ז שם), שהרי להדיא אמרו בברכות שם דכל הא דשרי הוא משום דגברא לאכילה קא מכוין, ולהנ"ל ניחא דמכוון הגמ' דהא דשרי אף דמתכוין לרפואה הוא משום דאיכא למימר דלאכילה קא מכוין ולא מוכחא מילתא. [↑](#footnote-ref-5)
5. והא דבעינן להא דכל ישראל בני מלכים, י"ל דהיינו משום דכל הא דאין לך דהמותר למקצת בנ"א מותר אף אחרים היינו רק כשהוא ראוי אף להם שלא לרפואה אלא דבפועל אין דרכם בכך, וע"ז הוא דמהני הא דכל בני ישראל בני מלכים הן דחשבינן דלכל ישראל ראוי לסוך שמן ורד, ואף דאין דרכם בכך שלא לרפואה, מ"מ אין לך מותר לזה ואסור לזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן והר"ן שם דהא דהחושש בשיניו לא יגמע את החומץ אף אם כייב ליה טובא הוא משום דלא חשיב כחולה אלא כמיחוש בעלמא, ולהדיא דאם הוה חשבינן ליה כחולה היה מותר לגמע את החומץ, [אך עמש"כ הנשמ"א בכלל ס"ט סק"ג (ד"ה ובענין שתיית סממנים) לדחות, וצ"ב]. [↑](#footnote-ref-7)
7. לכאו' יש מקום לדחות, דדברי רש"י וכל הני קמאי קיימי כשלא חלה כל גופו, ובכה"ג לא הותר רפואה אלא כשיש בו סכנה, אך אה"נ דכל דהוי בכלל חולה אף שאין בו סכנה לי"ב לגזירת שחיקת סממנין, וכ"כ הרדב"ז שם במש"כ הריטב"א בשבת קי"א א' בתו"ד דגזרו בחולה שאין בו סכנה משום שחיקת סממנין, דבע"כ דאיירי כשלא חלה כל גופו, דאם חלה כל גופו שרי אף כשאין בו סכנה וכמבו' בדבריו לקמן קכ"ט א'. [↑](#footnote-ref-8)
8. וקשיא טובא ע"ז ממש"כ השו"ע בסמ"ג דכל הא דהותר להעלות אזנים ואונקלי הוא משום דאין עושין אותן בסממנין, ודעת הב"י ודעימיה דהיינו דמה"ט לי"ב כלל לגזירת שחיקת סממנין, והרי דאם היה בהן לגזירת שחיקת סממנין ל"ה שרינן להו אף דהוא כחולה שאין בו סכנה, (ושמא י"ל דהתם לא חשיב כחלה כל גופו, וע"כ יש בזה לגזירת שחיקת סממנין), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שכתב דכ"ה בבית מאיר, ורבים תמהו דלא נמצא כן בד' הבית מאיר, אך לכאו' מכוון דבריו דלמש"כ הבית מאיר דהא דהותרה רפואה לחולה הוא משום דא"א ע"י נכרי, הרי דכ"ז הוא ברפואה שע"י אכילה ושתיה, אך רפואה שע"י מעשה דאפשר ע"י נכרי לא הותרה ע"י ישראל אלא בשינוי. [↑](#footnote-ref-10)