13 שיעור מליחה האוסרת
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תליתאי

#13

שיעור מליחה האוסרת

המרדכי בסימן תרפ"א מביא את שיטת ר' נתנאל מקינון ובסימן תרפ"ג מביא את שיטת מהר"ם, ונחלקו בתרתי.

1. ר' נתנאל מספקא ליה אם חֵלב מפעפע מחתיכה לחתיכה, וממילא "חתיכת בשר שלא ניקרה מחלבה ונמלחה עם שאר חתיכות ואין בחתיכת בשר ששים מחלבה אך עם שאר החתיכות יש ששים מן החלב" - אוסר ר' נתנאל את כולם - "...היה מחמיר ואוסר החתיכה שיש בה החלב אפילו אם יש בשאר החתיכות ששים מן החלב שמא אין חלב מפעפע מחתיכה לחתיכה, והיכא שאין בשאר החתיכות ששים מן החלב היא אוסרת כל החתיכות דשמא חלב מפעפע מחתיכה לחתיכה ואין בהם ששים לבטלו". אולם לדעת המהר"ם שם - ודאי שאין מתפשט מחתיכה לחתיכה וממילא החתיכות שלא נגעו ישירות בחלב מותרות [כמפורש בב"י שהמהר"ם פשיטא ליה אף לקולא].
2. בידוע שהחלב נגע בכל החתיכות, לר' נתנאל מצטרפות כולם לבטל את האיסור "דכי האי גוונא לא קרינן פעפוע מחתיכה לחתיכה דכיון שנגע בה הוי כאלו דבוק בה". אולם למהר"ם שאר החתיכות בשר שאצלו שנגעו בחלב שאין בכל אחת בפני עצמו ששים לבטל החלב שעל הכרס - אסורות, ואין מצטרפין ביחד לבטל החלב כיון דאין החלב מפעפע מחתיכה לחתיכה".

והיינו, שבלא נגע החלב בכל החתיכות - הוי ר' נתנאל לחומרא (מספק) שכולן אסורות ומהר"ם לקולא. ובנגע בכולם - הוי איפכא, שלר' נתנאל מצטרפות כולן לבטל ואילו למהר"ם בעינן ששים בכל חתיכה כנגד האיסור.

ותמה הש"ך (סק"ה סק"ל) על שיטת המהר"ם [שהיא שיטת המחבר בס"ט] - אמאי אוסר באופן שנוגע בכולם ויש בכולם ביחד לבטל את האיסור, דאף אם נימא שאינו מתפשט בשוה - הרי סוף סוף אין בכוחו לאסור אלא עד חמישים ותשע מנפחו "ע"ד משל כגון שהיו כאן י' חתיכות ויש בכל אחת מהן נ"ט נגד החלב ואין בה ס' לבטלו א"כ שוב אין השאר נאסרין וא"כ לא נאסר אלא אחד מהן ובטל ברוב...", והיא קושיא אלימתא כעדות הפר"ח והפמ"ג. ולשיטת הש"ך - היא גופא פלוגתתו של ר' נתנאל שמכשיר. אולם באופן שלא שייך טענה זו - ע"ד משל שיהו ד' חתיכות שיש בכל אחת פי חמשה עשר מהאיסור, אף ר' נתנאל יודה למהר"ם שכולן אסורות -דחיישינן שמא לא התפשט בשווה. אולם הפר"ח ביאר בדעת ר' נתנאל - שוודאי מתפשט בשווה, וממילא אף בכהאי גוונא יקל ר' נתנאל שכולן מצטרפות לבטל. ורק בכהאי גוונא החמיר המהר"ם - דחיישינן שמא לא התפשט בשוה, אולם בציור של הש"ך, לכו"ע אין שאר החתיכות נאסרות - שהרי אף אם לא התפשט בשוה אין בכוחו לאסור אלא את מיעוטם, ומשום שלא ידעינן איזו חתיכות נאסרו - בטלות ברוב.

מישב הש"ך את קושייתו על המהר"ם, שאמנם יתכן שהחלב פלט את כל כח האיסור שבו לחתיכה אחת, אולם חזר ובלע טעם היתר מהחתיכה ובליעה זו נאסרה מטעם חנ"נ, וממילא יש בחתיכת האיסור כח להמשיך ולאסור את החתיכה השניה וחוזר חלילה. אמנם אין ביאור זה מתישב בשיטת המחבר - מוסיף הש"ך, שהרי אין המחבר סובר חנ"נ בשאר איסורים כמבואר בסימן צ"ב ס"ד ובסימן צ"ט ס"ג.

ותמהו האחרונים (פמ"ג, רעק"א) על ביאור זה, דשיטת המהר"ם היא שאין בלע יוצא מחתיכה לחתיכה כלל (אף לקולא), וא"כ אין בלע זו שנבלע באיסור יוצא לחתיכות האחרות, וממילא לא יהני לומר חנ"נ - כדקיי"ל (סק"ה ס"ז) שלא אמרינן חנ"נ במקום שאין האוסר יכול ללכת.

ביאור דברי רעק"א

רעק"א דוחה את דברי הש"ך בשיטת המהר"ם כטענת האחרונים הנ"ל, אולם את שיטת המחבר מישב באופן אחר . והוא ע"פ דברי נקודות הכסף (על הט"ז סקכ"ב) - המבאר שאין שיטת המחבר כשיטת המהר"ם לגמרי, וכן אינו כשיטת ר' נתנאל, אלא דהוא מעין פשרה - שודאי איסור מתפשט מחתיכה לחתיכה (דלא כמהר"ם) אולם אינו מתפשט בשוה (דלא כר' נתנאל להבנת הפר"ח, כנ"ל). והשתא בחתיכה הראשונה שנגעה, נבלע - יותר מאשר יפלט ממנה לשאר החתיכות, וכשחתיכה זו מפליטה חזרה לחלב טעם עצמו ביחד עם טעם חלב - נאסר גם טעם ההיתר כדין חנ"נ (והוא מעין איסור דבוק המובא ברמ"א סצ"ב ס"ד דשייך בו חנ"נ). וטעם זה חוזר ואוסר את שאר החתיכות שנוגעות בחלב. אלא שבהם לא אמרינן חנ"נ, ואעפ"כ כולן אסורות משום דלא ידעינן כמה נבלע בכל חתיכה - שהרי אינו מתפשט בשוה. והא דבסיפא כשידוע שנגעה רק באחת - לא אסרינן לכולם משום שמפעפע מחתיכה לחתיכה, צ"ל כדברי הפמ"ג בשפ"ד סק"ל - דאיירי שאין החתיכות נוגעות זו בזו.

כן נראה לפרש את דברי רעק"א, ודלא כפשטות לשונו - שהחלב עובר מחתיכה לחתיכה, דאם כפשוטו - אמאי בעינן שכל החתיכות יגעו בחלב כמפורש בלשון המחבר. אמנם בחזו"א (ל"ג, ג') נראה שהבין את דברי רעק"א כפשוטם, עיי"ש שתמה עליו שלא שייך כאן חנ"נ. וכן את דברי נקודות הכסף ביאר החזו"א שכונתו לפרש במחבר כשיטת ר' נתנאל [דמספקא ליה אי מפעפע מחתיכה לחתיכה], ולא כהבנת רעק"א שהוא פשרה בין המהר"ם לר' נתנאל. אמנם במש"ז סקט"ו מפורש כדברינו בהבנת דברי נקודות הכסף, ודחה את הבנת החזו"א בשתי ידים "ח"ו לומר כן אלא כיון דהב"י והר"ב הכריעו דשמן מפעפע ליכא ספק דפלוגתא כלל, ועיקר התירוץ דמ"מ להמחבר אין מצטרפין כל החתיכות לס' דשמא אין מתחלק בשוה".

שיטת החוו"ד

החוו"ד (סקט"ז) מישב את קושית הש"ך על המהר"ם - "דטעם עצמו אינו נסחט ע"י בישול ויכול להטעים כמה קדירות בזה אחר זה". והיינו דרק טעם בלוע אוסר לפי חשבון, אולם טעם עצמו אוסר אף אם לפי חשבון אין בכוחו לאסור.

חידוש זה - דחו כל האחרונים, ועיין אמרי ברוך שהקשה דא"כ ביטול בס' היאך משכחת לה - "נימא דפולט וחוזר ופולט בתוך אותו תבשיל ומטעים הרבה פעמים זא"ז כאלו נפל מחדש".

שיטת האיסור והיתר הארוך

הש"ך בסוף דבריו מביא את דברי האו"ה "ולא קיי"ל כלל שכל מה שנכנס בספק מסייע לבטל", ומבאר הש"ך שכונתו רק באינו מינו. ועיין פר"ח (סקמ"א) שהבין בכונת הש"ך שהאו"ה פליג אדינא דחד בתרי בטיל - המופיע במחבר באופן שידוע שנגע רק בחתיכה אחת ואין ידוע איזה, וחולק האו"ה שבאינו מינו לא שייך ביטול חד בתרי (יבש ביבש) שהרי כשיאכל את החתיכה שבלועה מהאיסור - ודאי ירגיש טעם חלב, א"כ הוי כניכר האיסור ולא שייך ביטול. וכן הבין רעק"א בדברי הש"ך שהאו"ה חולק על המהר"ם, ושהפר"ח ס"ל כאו"ה.

ותמה החזו"א (ל"ג, ד') - דאם זהו כוונת הש"ך היה צריך לפרש בדבריו שחולק על המהר"ם "ולא נתנו דברי מהר"ם לדחות ביד כאילו א"צ לפנים ולא זו הדרך של האו"ה והש"ך, ואם באו לחלוק היו קובעים דבריהם באריכות ובקושי כראוי נגד רבינו מהר"ם". לכן מבאר החזו"א שם [וכן הוא בפמ"ג סק"ל בשפ"ד ד"ה "ומה שכתב הש"ך"] שכונת האו"ה לבאר אמאי כשאין בכל חתיכה בפני עצמה ששים כנגד האיסור - כולן אסורות, ואמאי לא יצטרפו יחד כל החתיכות שהם בספק לבטל את האיסור כדין קדירות המובא בש"ך סק"ב סק"ח החולק שם על המהר"י בן לב. וע"ז ביאר האו"ה דלא אמרינן כן אלא במין במינו לבטל ברובא, אולם לענין ביטול טעם בששים לא שייך לצרף כל מה שבספק, אולם ודאי שאין האו"ה חולק על דין ביטול חד בתרי המופיע בשו"ע.

והא דקשיא ליה לפר"ח היאך מותר לטעום מכולם - הרי ודאי ירגיש טעם איסור, מבארים הפמ"ג והחזו"א שאין ודאות שירגיש טעם, שאין רוב בנ"א מרגישים טעם קלוש, ואה"נ אם יטעם יהא אסור לאכול "והביטול פועל שרשאי לטעום" - כלשון הפמ"ג.

דין הקרומות

המחבר (ס"ט) פוסק שקרומות שנמלחו עם היתר - אוסרים כדי נטילה, וביאר הש"ך (סקכ"ז) דהוא אף לרמ"א שמחמיר בכל כחוש לשער בששים - כאן מודה, משום ששומן הגיד אינו אלא דרבנן. ולכאורה צ"ב שהרי המחבר איירי אף בקרומות - שהם ספיקא דאורייתא כמבואר בב"י כאן מלשון הרמב"ם פ"ז הט"ז. ואף שהרמב"ם היקל שם בהלכה כ' - דאף קליפה לא בעי [כשמלח בהמה עם הקרומות], אין טעם הרמב"ם משום שהוא דרבנן, אלא משום שאינו מפעפע - כמבואר במ"מ שם.

אמנם בתורת חטאת כלל לח ס"ה ביאר ברמב"ם שמיקל משום שהוא דרבנן, ועיין מנחת יעקב שם אות י"א. וכן הפמ"ג בשפ"ד בסקל"ז ביאר דין זה משום שהוא דרבנן ועפ"ז קבע בכללים שם באות ל"ח אות ד' - שבכל איסור דרבנן כחוש אף שאין אנו בקיאים - סגי בקליפה במקום הפסד קצת. והעיר עליו ביד יהודה כקושיתנו לעיל - שכל דין זה בנוי על הרמ"א בסימן ס"ד ס"כ - שדבריו מיוסדים על דברי הרמב"ם הנ"ל הסובר שקרומות הם ספיקא דאורייתא, ואעפ"כ מיקל בקרומות - משום שאינם מפעפעים.

הרמ"א בס"ה מקיל בכחוש גמור שאינו אוסר אלא כדי נטילה וציין לעיין בס"ט, ואם כונתו לדין הקרומות (כמו שציינו בשו"ע החדש) - קשיא כנ"ל. ואולי אין זה כונתו, אלא שבס"ט, מבואר שגם בכחוש גמור נוהגים להחמיר בששים, וע"ז כותב הש"ך שנראה בס"ה שהרמ"א לא החמיר בזה, וחילק הש"ך ששם מדובר באיסור דרבנן - ובדבר שהוא רק מנהג לא נהגו להחמיר באיסור דרבנן.