חבורה ט
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה ט.

הנה יש לעיין במה נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש דרבי יוחנן סבר דבללה בחוץ פסלה וריש לקיש הכשיר. והנה ריש לקיש מפורש טעמו דכיוון דכהונה לא בעיא פנים נמי לא בעיא ורבי יוחנן סבר דמכל מקום מעשיה בכלי.

והנה בפשוטו המכוון הוא דבעינן בלילה בכלי שרת. והנה בפשוטו המכוון של מחלוקתם הוא דלרבי יוחנן כיוון דבעי בלילה בכלי שרת אם כן הוי עבודה חשובה דאע"ג דלא מצריכה כהונה מכל מקום מצריכה פנים וריש לקיש סבר דמדלא בעיא כהונה לא בעיא פנים וזהו ראיה דלא הוי עבודה חשובה.

אמנם יתכן באמת לפרש בעוד אופן דאם בעינן בלילה בכלי שרת לכאורה בעינן פנים דהרי מעלת הכלי שרת היא בפנים וכמו דמצינו שאין כלי שרת מקדשים אלא בפנים וכמו דמבואר להלן במנחות לגבי לישה ועריכה דבכל מה דבעינן כלי שרת בעינן פנים. וממילא רבי יוחנן מודה לריש לקיש שמצד העבודה ליכא דין פנים אלא דמשום הכלי בעינן פנים.

והנה יש לעיין במה ריש לקיש פליג האם סבר דיתכן מעלת כלי שרת בחוץ. או דסבר דלא בעינן כלי שרת כלל. והנה יש לעיין אם פליגי בדין כלי שרת דלריש לקיש לא בעינן כלי שרת. יש לעיין במה תלויה מחלוקתם ולהלן בדף צה נתפרש דרבי סבר דלישה ועריכה בעינן פנים דילפינן מאשר יבשלו הכהנים את החטאת והאשם ואשר יאפו את המנחה דכמו דאשם וחטאת בעי כלי שרת אף מעשה מנחה הוא בכלי שרת בפנים. והנה שם קאי על לישה ועריכה ואפשר דנחלקו ריש לקיש ורבי יוחנן בדין בלילה האם בלילה היא גם מעשה חשוב במנחה או כיוון דבילה אינה מעכבת אינה מעשה חשוב במנחה ולא קאי על זה הדרשא ולא בעינן כלי שרת. וקצ"ע בדרך זו מדוע לא נחלקו להדיא האם בעינן כלי שרת ופליגי רק בפנים. וכן יש לעיין מדוע המשנה עצמה לא דיברה על בלילה ורק על לישה ועריכה. [וגם שם נראה דאין זה דבר מוסכם ונחלקו תנאים על רבי.]

והנה ברמב"ם מבואר דאין בבלילה כלי שרת ונעשה בכלי חול והלחם משנה ביאר דסברת הגמרא של רבי יוחנן דהחומר הוא מה דבעינן כלי והנה זה צ"ע דמה דבעינן בלילה בכלי זהו מצד המציאות דאחרת יפול השמן אבל אין שום ילפותא דבעינן כלי.

והשיטה גרס בגמרא דכן קדושת כלי והגרי"ד ביאר דאפשר לפרש כן גם בגירסת הגמרא ושורש הדין הוא משום דהבלילה היא עבודה שנעשית לאחר שנתקדש בכלי שרת והוא קודש אז זהו עבודה חשובה ובעיא פנים. אמנם ליכא דין בלילה בכלי שרת. ולפי"ז לכו"ע הדרשא היא רק בלישה ועריכה דבעיא כלי שרת אבל לא בבלילה ואפשר כדביארנו משום דלא בעינן את עצם המעשה עבודה אלא שתהיה ראויה לזה. וגם דבלילה אין זה חלק מעשיית המנחה אלא חלק מיצירת עצם המנחה אבל אין זה דומה לבישול שזהו דומה לתיקון המנחה וזהו לישה ועריכה. ויש לעיין בזה.

תוד"ה רבי יוחנן אמר פסולה. הגר"מ ביאר דיסוד הסברא מדוע גרע בלל בחוץ מלא בלל כלל הוא משום דכבר אינו ראוי לבילה אמנם מלשון התוספות לא משמע כן דכתב דבילה בחוץ גרע ולא ביאר דבלל בחוץ כבר אינו ראוי לבילה אלא דנראה דיסוד הפסול הוא משום דהבילה חלה במנחה ויש לה שם מנחה בלולה וכשנעשית בפסול חל במנחה שם מנחה בלולה בפסולה וביאורה דחל במנחה שם פסול. ופוסל את המנחה. והנה ברמב"ם משמע דניתן לתקן אם יבלול אחר כך בפנים והנה יש לעיין דאם ניתן לתקן מדוע לא נחשב ראוי לבילה ומדוע צריך בפועל לבלול בפנים ואפשר דהביאור כדביארנו דבבלילה בפסול חל במנחה שם פסול אלא דאם יבלול בהכשר הרי הוא יתקן את הפסול דהיום יש כאן שם בלילה בהכשר אמנם ראוי לבילה לבד לא יהני.

הנה התוספות דייקו מסוגייתנו דחזינן דגם דבר שקדוש בקדושת הגוף לא נפסל ביוצא דהרי כאן איירי שכבר קדוש בקדושת הגוף ובכל אופן לא נפסל ביוצא והנה הדיוק שסוגייתנו איירי שנתקדש כבר בקדושת הגוף הוא או משום שגרסו כהשיטה ולפי"ז מפורש דאיירי שכבר קדוש בקדושת הגוף או משום שהתוספות סברו דלא יתכן שיהא דין דבעיא בלילה בפנים בכלי שרת אם עדיין הוא רק קדושת דמים ובהכרח דכאן איירי דכבר נתקדש בקדושת הגוף. ובכל אופן מבואר דלא נפסל ביוצא דאם כבר נפסל ביוצא תיפוק ליה משום כן דלא שייך למיבלל בחוץ.

והקשו על רש"י דסובר דלאחר קדושת הגוף נפסל ביוצא. דכן הוא מבואר ברש"י בזבחים כ:

והנה ביישוב שיטת רש"י נראה באופן זה. דהנה באמת יש לעיין דהרי הוא נתקדש ומדוע לא יפסל ביוצא ובתוספות מבואר בזבחים כ: דלא התחיל בו עבודה . והנה יש לעיין דהתוספות בסוף דבריהם ביארו דבדבר דלא בעי עבודה לפני הקרבה כגון מנחת כהנים וחביתי כהן גדול. נפסל ביוצא מיד ויש לעיין דהרי לא התחיל בו עבודה. והגרי"ז אמר דבעינן שיחול בדבר שם קרבן וממילא דבר שמחוסר קמיצה לא חייל בו שם קרבן אבל דבר שלא מחוסר קמיצה כבר חייל ביה שם קרבן.

ואפשר בביאור סברא זו לדרכנו בנוסח אחר קצת. דהנה באמת יש לעיין במה חלוק מנחה מזבח דבמנחה נפסל בלינה מיד ובזבח רק לאחר שחיטה. וביארנו שבעצם הקדושה חלוקה קדושת פה מקדושת כלי דיסוד קדושת פה הוא שהדבר מוזמן לזה שיהיה בו הקרבה. אמנם קדושת כלי שאינה מקדשת אלא בפנים יסודו הוא הזמנת הדבר להקרבה בפועל. דהרי הפה חל בכל מקום והכלי אינו מקדש אלא בעזרה ובזמן שראוי להקרבה אם כן יסוד ההזמנה הוא מה שהוא נמצא בכלי שמזמנו להקרבה ונותן לו דין להקרב כבר עכשיו. וממילא הוא נפסל בלינה. והנה פסול יוצא אינו חל אלא כשהדבר התחיל בהקרבה.

והנה נראה דמנחה או זבח לפני קמיצה או שחיטה אינם עומדים כלל במצב של הקרבה.

וגדר הדבר הוא דהנה קדושה היא הזמנה וביארנו דהבהמה בחייה הרי חלה בה חובת הקרבה אבל עדיין אינה צריכה להיקרב בפועל אלא דיש לה חובת הקרבה אמנם לאחר שחיטה הרי היא צריכה להיקרב בפועל. וכן הוא במנחה דיש בה חובת הקרבה וביארנו באמת דלאחר קדושת כלי יש בה חובת הקרבה היום אמנם עדיין אינה צריכה להיקרב ורק לאחר קמיצה חל בה דין הקרבה בפועל.

אמנם במנחת נסכים ובחביתי כהן גדול כיוון שהם ראויים להקרבה אז מיד לאחר הכלי שרת חל בהם דין הקרבה בפועל. וממילא קלטוהו מחיצות וחל בהו פסול יוצא. זהו סברת התוספות.

והנה יש לעיין בביאור דעת רש"י האם רש"י יפרש את סוגייתנו כדרך זו דאיירי במנחה שטעונה קמיצה ובזה רש"י מודה דלא נפסל ביוצא.

באמת יש להעיר על זה א. מלשון רש"י בזבחים כ: דכל הקדשים שהוקדשו בכלי נפסלו ביוצא וכן מרש"י להלן צז: דמבואר דבלחם הפנים נפסל ביוצא מיד לאחר הקידוש תנור אפילו קודם שחייל בזה הסילוק בזיכין אע"ג דהוא מחוסר קמיצה. וגם השיטה שחילק וביאר דהבזיכין נפסלים מיד כיוון שהם מבוררים אבל על הלחם הפנים עצמו הוא מודה שהוא מחוסר קמיצה כדי להיפסל ביוצא.

והנה לומר דרש"י סבר דאע"ג דהוי קדושת דמים יש דין דבעינן בלילה בפנים זהו דוחק.

ואפשר דרש"י באמת לא גרס כהשיטה וסבר כדרך זו דמחלוקתם של רבי יוחנן וריש לקיש היא בזה גופא האם בעינן כלי שרת והנה אפשר דמצד זה חייב רבי יוחנן פנים ואם כן ליכא כאן בסוגיין אסמכתא דזהו קדוש קדושת הגוף אלא דזה גופא שדין הבלילה בכלי שרת היא המחייבת דליהוי קדושת הגוף דאחרת אין משמעות למעשה בפנים אמנם לריש לקיש דסבר דליכא דין כלי שרת ממילא שייך לעשות הבלילה בחוץ ואפילו במצב של קדושת דמים.

עוד עולה מדברי התוספות חילוק שהתוספות דנו דמשני הלחם אין ראיה דשם הם באין אם הזבח ושם אפשר דלא יפסל ביוצא אלא בשחיטת הזבח.

וצריך ביאור מה שחילקו התוספות בין לינה ליוצא לגבי נסכים. ונראה הביאור באופן זה דנסכים הם באים מחמת הזבח ושתי הלחם באים מחמת עצמם. למעשה בדעת הרמב"ם מבואר דסבר דגם פסול לינה ליכא אפילו בשני הלחם.