בכורות פרק ב_1
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב אי_ש סטפנסקי

**קנה וחייבת בבכורה**

כתבו תוס' דאצטריך לאשמועינן שחייבת בבכורה דלא תימא קנה מספק או מדרבנן, קמ"ל דקנה קנין גמור. ובשיטמ"ק כתב בשם תוס' חיצוניות הוסיף דס"ד דקנה מספק והכהן לא יוכל להוציא מידו הבכור מטעם ספק, קמ"ל דקנה בודאי וחייב בבכורה, ולהכי תנא נמי בתר הכי אע"פ שלא משך קנה ופטורה מן הבכורה. והקשה מהריט"א דאי הוי ספק קנין הא קיי"ל המע"ה והוי בחזקת מר"ק, ומדוע קנה. ותירץ עפ"י שיטות הראשונים בכתובות טו: דאין חזקת ממון לעכו"ם ואף במוחזק חולקין, ולכן לפי הס"ד דהוי קנין בספק ויחלוקו תפטר מבכורה כיון שיש חלק לעכו"ם, קמ"ל דהוי קנין גמור והכל של הישראל. אך הקשה על התוס' חיצוניות דלגבי עכו"ם שלקח מישראל לא שייך לומר כן, חדא דלישראל איכא חזקת מר"ק, ועוד, דאי הוה ספק נמי פטורה מבכורה, ואיך קמ"ל דהוה קנין גמור במה דפטר ליה מבכורה.

עוד יל"ע במש"כ השיטמ"ק שהכהן לא יוכל להוציא מידו מטעם ספק, ומשמע דמספק איכא קדושה ואסור לשוחטה עד שיפול בה מום אלא שאינו צריך לתת לכהן, והא כיון שיחלוקו הרי יש לעכו"ם חלק ממוני בבהמה ופטורה בתורת ודאי, ואף קדושה מספק ליכא. ומשמע לכאורה דבכה"ג האיסורין אינן הולכים בתר הממונות, ואף שלגבי ממון קיי"ל חולקין מכל מקום כלפי דין בכורה נשאר הדבר בספק האם קנה לגמרי או לא קנה כלל, וצ"ע.

ולפי מש"כ תוס' דס"ל שקנה מדרבנן ופטורה מבכורה מיושב שפיר. אך לפי"ז צ"ל דקנין דרבנן לא מהני לדאורייתא, ולכן אף שישראל קנה מדרבנן מכל מקום פטורה מבכורה, ואף מדרבנן לא החמירו בזה, עי' מהריט"א בטעם הדבר. ולפי"ז אתי שפיר נמי בסיפא, דאי עכו"ם קונה מישראל בכסף רק מדרבנן הרי היא חייבת בבכורה, דקנין דרבנן לא מהני לפטור מבכורה, קמ"ל דפטורה מהבכורה דהוי קנין דאורייתא.

**אי נימא בדיניהם דגופיה דאתי בק"ו**

כתבו תוס' דאיירי בישראל שמכר עבד כנעני לישראל, והקשו החזו"א סי' י"ח סק"ג והערות להגריש"א אם כן איך אפשר ללמוד ק"ו לישראל שלוקח חפץ מעכו"ם שהעכו"ם הוא המוכר. ובחזו"א כתב דאיירי בלוקח מגוי ומכל מקום שייך שטר, עיי"ש ובכתבי הגרי"ז. ואולי י"ל דתוס' כתבו דכסף שטר וחזקה איירי בישראל שלוקח מישראל לפי שלא שייך שטר בלוקח מעכו"ם, אך קנין חזקה איירי שפיר אף בלוקח מעכו"ם, ועבדינן ק"ו מישראל שקונה ע"כ מעכו"ם דקונה בכסף וחזקה.

**ואימא מיד עכו"ם כלל וכלל לא**

פי' רגמ"ה דאם רוצה העכו"ם לחזור בו יכול לחזור בו. אך רש"י פי' עד שתבא לרשותו של ישראל לא קני, ומבואר דלאחר שבא לרשותו פשיטא דקני, ונקט מהריט"א דהוא מדין קנין חצר. והקשו על רש"י ד' קושיות, א, הקשה מהריט"א מאי משני ק"ו אי גופו קונה כ"ש ממונו, הא י"ל דממונו קונה בחצר, דסגי באיזה קנין שיהיה דליכא ק"ו. ב, הקצה"ח סי' קצ"ח סק"א הקשה אי חצר משום יד איך יתכן שמשיכה אינה קונה וחצר קונה, וכן אי משום שליחות איך יתכן שהמקנה לא יכול להקנות והקונה יכול. ותירצו מהריט"א וחזו"א י"ח סק"ד דהיכא דכל החפץ בידו ממש לכו"ע משיכה קונה. וכן על כרחיך צ"ל בדעת הרמב"ן דלר' יוחנן דמהתורה ישראל בכסף ולא במשיכה מהני מתנה מציאה והפקר באתי לרשותיה, והיינו בקנין חצר, ומבואר דזה מועיל אף במקום שמשיכה אינה מועלת. וכל זה דלא כתוס' דבהפקר ומציאה מודה ר"י, עי' להלן. ג, בהא דאמרינן כן אף בסיפא כאשר העכו"ם קונה מישראל מה שייך לומר כלל וכלל לא שיקנה בחצר, הא אי משום שליחות קיי"ל דאין שליחות לעכו"ם. ותירץ מהריט"א דיש שליחות מעכו"ם לעכו"ם, ולכן גם חצר איכא, עיי"ש. ד, הרש"ש הקשה מהגמ' בע"ז עא. דמוכיח שמשיכה קונה בעכו"ם תדע וכו', וכן מוכיח מהא דגוי שגזל נהרג עליו, אלמא קונה במשיכה, ודלמא קונים בחצר או באתי לידיה. ותירץ דהיכא דחסר כסף מודה רש"י דלא מהני חצר, ורק בסוגיין דכבר נתן מעות או ברמב"ן דאיירי במציאה ומתנה מהני קנין חצר, וצ"ב הסברא בזה.

והגרי"ז הקשה לדעת רגמ"ה הא לגבי ארונה היבוסי מוכח דמהני קניינים בגוי, שהרי המקום צריך להיות בדין ממון של כל ישראל. ולכאורה י"ל דהתם איירי בקרקע, וכל הנידון בסוגיין הוא במטלטלין.

**תוד"ה מיד עמיתך, ומשיכה במציאה והפקר**

מבואר בתוס' דבמציאה והפקר לכו"ע קונה במשיכה, ודלא כהרמב"ן שדוקא באתא לידיה או חצר. וכן לרש"י דכלל וכלל לא היינו דחצר מהני, דאף במקום שמשיכה לא קונה חצר קונה, אין ראיה שמציאה והפקר קונה במשיכה, וכן כתב הרש"ש. וצ"ב לדעת תוס' מאי פריך ואימא כלל וכלל לא, הא במקום שלא שייך קנין כסף משיכה מהני, ואיך יתכן דבמכר שלא מהני כסף אף משיכה לא מהני.

**תוד"ה אימא, וא"ת דלמא בחליפין וכו'**

צ"ב מדוע לא תירצו כמו שתירצו לעיל על חזקה דאין זה קנין המצוי, וכמש"כ תוס' להלן ע"ב ד"ה דבר, דחליפין אינו קנין המצוי ככסף ומשיכה.

ובתירוץ ראשון דאי לא אשכחן כסף וכו' צ"ב כונתם. ובתירוץ שני דאיירי בקנין חדש עי' רש"ש דהיינו שלא מועיל בישראל.

**תוד"ה אם גופו, וקשה דהאי דרשא לר"ל וקיי"ל כר"י**

רש"י לשיטתו שפסק כר"ל מיושב שפיר. ועי' מהרי"ט אלגזי וחזו"א כאן שביארו ג' שיטות להלכה.

**דף יג ע"ב**

**שקיבל עליו לדון בדיני ישראל**

הקצה"ח הוכיח מכאן דמהני תנאי שיועיל קנין שאינו מועיל בעלמא, כגון לר"ל משיכה בעכו"ם וכסף בישראל או לר"י להפך. ובחזו"א כאן דחה דאין ראיה, עיי"ש.

**דף יד ע"א**

**כל הקדשים שקדם מום קבוע להקדשן וכו'**

פירש רש"י והקדישן להמכר ולהביא מדמיהם קרבן למזבח. וכתב החזו"א סי' י"ח סק"ו דאיירי שפירש לדמי עולה, או שאמר לעולה ומתפרש לדמי עולה כיון שהוא בעל מום, אך אם אמר הרי זה עולה למ"ד אין אדם מוציא דבריו לבטלה לא חל כלום כמבואר תמורה כז ע"ב. והנה תוס' כתבו דאע"ג דעובר כשהקדיש בעל מום למזבח מכל מקום אשמעינן דינו, וכתב החזו"א שם דאתיא כרבנן תמורה ז: דהמקדיש בע"מ לדמיו עובר בל"ת, אך לרבי אינו עובר אא"כ הקדיש למזבח ממש. והנה מבואר בע"ב דאם ישחוט או יזרוק דמו עובר משום מקריב בע"מ, ואף דהמקריב בע"מ חולין אינו עובר, וכן מקריב בע"מ בדק הבית אינו עובר, הכא שהקדישו לדמי עולה עובר משום ה' שמות, וכן איתא להדיא בתמורה ז. בשם ר"י ור"ל. ואף דלא חייל קדוה"ג כיון דקדוש לדמיו נמי עובר. ובשיטמ"ק בהוספות כתב בשם תוס' חיצוניות דכך גזיה"כ דהקדש חל עליהם, ואין כונתו דחייל קדוה"ג כלפי איסור הקרבה, אלא דאף בקדוש לדמיו איכא גזיה"כ דעובר.

**והשוחטן בחוץ פטור**

פירש רש"י אף מום קל כגון דוקין שבעין לר"ע, דאע"פ שאם עלו לא ירדו ומחמת כן חייב על שחוטי חוץ מכל מקום רשאי לפדותן, ואם הקדישן מתחילה עם מום קל לא חייל קדוה"ג, ופשוט דבכה"ג אם עלו ירדו. ומש"כ רש"י דלא חלה עליהן מתחילה קדושה "כל כך" צ"ל דלא חלה קדה"ג אך קדושת דמים למזבח חייל, וצ"ע. ועי' בחי' רבינו חיים הלוי הל' איסורי מזבח (הובא להלן ריש פ"ו) דכתב ב' צדדים מדוע קדוה"ג חלה על בע"מ עובר ולא על בע"מ קבוע, האם הם שוים בפסולן אלא שעצם הדבר שאפשר לפדות בע"מ קבוע זה סיבה שלא יחול קדוה"ג מתחילה, דכללא הוא שלא חייל קדוה"ג על דבר שאפשר לפדותו. או שמא אינם שוים בפסולן, דבע"מ קבוע איכא דין בפ"ע וחיסרון במעשה ההקדש, משא"כ בעל מום עובר אין חיסרון במעשה ההקדש כיון שסופו להיות קרב, ומצד עצם חלות הקדושה אין חיסרון לקדוה"ג להיות על בע"מ. ולכאורה בשלמא אם נאמר דעצם האפשרות פדיון מונעת מקדוה"ג מלחול אתי שפיר הא דמום קל נמי לא חייל קדוה"ג אע"פ שאם עלו לא ירדו, דהא מכל מקום מהני פדיון. אך אם נאמר שהחילוק בין עובר לקבוע הוא מחמת שסופו להיות קרב מדוע לא חייל קדוה"ג על מום קל הא אם עלו לא ירדו. וצ"ל דכיון שלכתחילה אין קרבין הוי כאין סופו להיות קרב, וצ"ע.

**חוץ מן הבכור ומן המעשר**

צ"ע מדוע לא תנן נמי חוץ מתמורה וולדות, דחייל נמי קדוה"ג על בעל מום. ובהערות להגריש"א תירץ דכיון שקדושתן באה מחמת אמן ומחמת הקרבן הראשון אין זה נחשב שקדם מומן להקדישן, דעיקר הקדושה באה מקודם לכן. [ואולי י"ל דאע"פ שקדושתן חלה על בע"מ מכל מקום לאחר שיפדה אין לזה דין של פסה"מ, ומותרין בגיזה ועבודה וחלבן מותר ומותרין לכלבים, וצ"ע טובא לדינא].

**או שקדם מום עובר להקדשן וכו'**

כתב רש"י מום עובר כמאן דליתיה דמי וחלה קדושה עליהן. עי' מש"כ בריש פ"ו לחקור במום עובר האם חסר באיכות המום או שמא כיון דלבסוף יהיה ראוי להקרבה לא מהני פדיון אף שעכשיו אין חיסרון באיכות המום. ומלשון רש"י משמע טפי דהמום עצמו אינו כלום, וחסר באיכות המום.

**קסבר קדושת דמים מדחה מבכורה ומתנות**

רש"י פי' דילפינן מפסולי המוקדשין והתם ילפינן מצבי ואיל לקמן טו., אך תוס' נקטו דאי אפשר ללמוד בה"ב מפסוה"מ, שהרי הפטור לגבי בה"ב הוא דוקא בלא נפדו ופסה"מ פטורין אף לאחר פדיון. ולכן כתבו דילפינן מקרא אחרינא דאף בה"ב פטור. ועי' מש"כ בתמורה י: בהרחבה בביאור פלוגתתם.

**אילימא דאיעבר ואיתליד לאחר פדיונן פשיטא**

מבואר בסוגיא דאם נתעברה וילדה אחר פדיון אפי' פסה"מ שרי, כיון שנפדה אגב אמו, [רגמ"ה במתני' כתב דאע"ג דאיעבר לפני פדיונן כיון דיליד לאחר פדיונן מותר בלא פדיה. והעיר הגרי"ז דאין הולד ניתר בלא פדיה אלא שפדיית האם חלה גם על העובר ונפדה עמה, אך בלא פדיה ודאי אסור, ונפק"מ שאם יפרש שאינו פודה את הולד הרי זה אסור. ואולי י"ל דקאי למ"ד בהווייתן הן קדושים, דהקדושה לא חלה מעיקרא כלל, ואף שבקדם הקדישן אסרינן לולד כמבואר להלן בסוגיא מכל מקום בקדם מומן אין צריך פדיון אגב אמו]. ואם נתעברה וילדה קודם פדיון אפי' קדם מומן להקדישן אסור וצריך פדיון, [ואף דאיכא נפק"מ דבקדם מומן מהני פדיון ובקדם הקדישן לא מהני פדיון, מכל מקום אי אפשר לשנות ולדן וחלבן מותר]. ולכן מוקי לה בנתעברה קודם פדיון וילדה לאחר פדיון, דבקדם מומן שרי ובקדם הקדישן אסור לרש"י מדרבנן שמא יגדל עדרים, ולאידך לישני ברש"י מהתורה וכפי שיבואר שם. ולכן לגבי חלבן לא פריך הכי, דודאי איכא נפק"מ בין קדם מומן לקדם הקדישן, ורק לגבי ולדות פריך הכי.

**דף יד ע"ב**

**תוד"ה הקדיש, להכי נקט זכר וכו'**

נחלקו הראשונים האם רבא אמר זכר דוקא, רש"י כתב להכי נקט זכר דחזי לעולה משום דרובא דמייתי קרבן עולה מייתו, ומשמע שאם הקדיש נקבה יחול עליו קדושת שלמים. וכן כתב שיטמ"ק בשם ר"י דהוא הדין נקבה, ונקט זכר לרבותא דאפי' קדושת עולה החמורה חלה מאליה מדין מיגו דנחתא. ועיי"ש שכתב טעם נוסף מדוע נקט זכר. אך בשם ר' אלחנן כתב כתוס' דאם הקדיש נקבה לא חל עליה קדוה"ג, וטעם הדבר ביאר החזו"א סי' י"ח סקי"א דסתם הקדש לעולה ולא הקדישה אלא לדמיה. ונראה ביאור דבריו דלא אמרינן מיגו דנחתא מקרבן לקרבן אלא מדמים לגוף.

והיה מקום לפרש דגם כונת רש"י כן, אך הרא"ש נקט בדעת רש"י דנקבה קדושה לשלמים, וצ"ל דבכה"ג אמדינן לדעתיה שהקדיש לדמי שלמים.

וכתבו תוס' דר' אליעזר בשקלים שאם הקדיש כל נכסיו זכרים ימכרו לצרכי עולות אפשר דמודה לרבא דאמרינן מיגו דנחתא, וביאר השיטמ"ק דהתם שאני דהוי כשאר נכסים שהקדיש לבה"ב. ויש לפרש טעמו דמיגו דנחתא הוי דין במעשה ההקדש כעין פשטה, והיכא שמעשה ההקדש כולל גם נכסים אחרים לבה"ב ס"ל לר' אליעזר דלא אמרינן פשטה. (אך אם הוי דין בחלות ההקדש אין מקום לחילוקו של השיטמ"ק). ועוד יש לפרש עפ"י מש"כ תוס' בתמורה דמחמת שאר הנכסים אמרינן שכונתו להקדיש בהמה זו לבה"ב, ומכל מקום לא נפקא מידי מזבח. ואפשר דבכה"ג מודה רבא דלא אמרינן מיגו דנחתא, ורבא איירי רק במקדיש בהמה לדמיה, וצ"ע בזה. ובחזו"א שם כתב לפרש כונת תוס' דרבא איירי אלא במפרש לדמי עולה, אך בסתם לא אמרינן מיגו דנחתא, וצ"ע.

עוד כתבו דאפי' לפי הס"ד דרבא דלא אמרינן מיגו דנחתא אין זה סותר לר' יהושע דזכרים יקרבו עולות, דהתם ס"ל דאמדינן לדעתיה להקדישן בקדה"ג ממש.

**ר' אליעזר מתני חייב ומוקי לה בבמת יחיד**

כתב השיטמ"ק דר' אליעזר קמ"ל דאף בבמת יחיד לוקה משום מקריב בע"מ. ובחזו"א י"ח סק"ו הקשה דאין זה שייך למתני' דאיירי בקדם מומן להקדישן. ותירץ דעיקר חידוש המשנה הוא שאין קדוה"ג חלה על בע"מ אפי' בזמן היתר הבמות, דאם מותר להקריב בבמה קטנה בע"מ היה הדין שחלה קדוה"ג אף על בע"מ שהרי הוא ראוי להקרבה בבמה קטנה. וכתב שם דאף שאם רוצה לפדותו כדי להקריבו בבמה גדולה או כדי להקריבו בלא מום רשאי, מכל מקום קדוה"ג חלה לענין שלאחר פדיון דינו ככל פסה"מ, קמ"ל דאסור להקריב בע"מ בבמה קטנה וממילא לא חייל קדוה"ג כלל. ועיי"ש שנסתפק האם גם בסיפא ר' אליעזר מבאר בבמה קטנה.

ובעיקר מש"כ דאם בע"מ הותר בבמה קטנה חייל קדוה"ג ויכול לפדותו, דבריו סותרים למש"כ בחי' ר' חיים הלוי הל' איסו"מ דכל הטעם שאין קדוה"ג חלה על בעל מום (אע"ג שאין זה פסול גדול שהרי עושה תמורה) משום שאפשר לפדותו, וכל שיש לו פדיון לא חייל קדוה"ג. ועי' רש"ש יומא סג: דפשיטא ליה שבמקום שאין מום פוסל כגון בשעיר המשתלח לפי הס"ד שאין מום פוסל אי אפשר לפדות, ואין זה סותר להחזו"א משום דלגבי במת צבור המום פוסל, אך מכל מקום זה סותר לדברי הגר"ח.

ומש"כ החזו"א שם דלר' אליעזר שמעינן ממתני' דאף בבע"מ מעיקרא חייב משום בל תשחטו, ובתמורה ז. פליגי בזה ר' יוחנן ור"ל, דבריו צ"ע טובא, דהתם פליגי בבע"מ מתחילת ברייתו, אך תם ונעשה בע"מ ואח"כ הקדישו לכו"ע לוקה, משום דטועה ומתכוין להקדיש קדוה"ג ממש, ומנ"ל דלא איירי בכה"ג.

והנה רש"י כתב כגון במת מנוח וגדעון ושמואל, ולגבי במת שמואל שפיר הוי זמן היתר במות, אך מנוח וגדעון הקריבו בזמן איסור הבמות משום הוראת שעה. וצ"ל דמכל מקום אם בעל מום שרי בבמת יחיד הוא הדין דשרי בזמן איסור הבמות בהוראת שעה. אך מש"כ החזו"א שאם היה בע"מ מותר לבמת יחיד היה חל קדוה"ג על בעל מום ודאי לא שייך משום הוראת שעה.

**תוד"ה טוב ברע, וא"ת דלמא אצטריך וכו'**

השיטמ"ק תירץ דכל הק"ו הוא לאביי כמש"כ תוס' לעיל, ואיהו ס"ל דאי עביד מהני, ואם כן מהא דעובר על לאו מוכח דחייל, ושפיר פריך למה לי רע בטוב. וכ"כ השיטמ"ק בתמורה ט. בהשמטות. ולפי מש"כ בריש תמורה בדעת הרמב"ם דצבור ושותפין לוקין אע"פ דחייל דאתיא אף לאביי דאי עביד מהני, דלגבי תמורה האיסור הוא ברצון להפקיע את הקדש ולא בחלות התמורה, ולכן אף כשהתמורה לא חלה שייך ללקות, לפי"ז ליתא לתירוצו של השיטמ"ק.

ועיקר תירוץ השיטמ"ק צ"ע, דאדרבא, נימא דלא מהני ולכן ליכא איסור ושוב ליכא ק"ו, וצ"ע.

**דף טו ע"א**

**תוד"ה ואהני קרא, וצריך לחלק**

השיטמ"ק חילק דהיכא דכתיב בלשון לאו להדיא לא אמרינן אהדריה לאיסורא קמא. ואולי יש לפרש עוד לפי מש"כ רש"י דהוה מסתבר טעמא שפיר דכי כתיב כרת בחלב בבהמה הראויה לקרבן מיירי, מטעם זה לא אמרינן אהדריה לאיסורא קמא.

**בשר ולא חלב**

לעיל ו: דייקינן הא בעלמא שרי ולא אסרינן לשתות חלב בהמה משום יוצא מן החי, ומבואר להדיא דבשר ולא חלב אין הכונה שאסור לעשות מעשה חליבה אלא שאסור לשתות את החלב, וכ"כ תוס' להלן כה. כפי שציין רעק"א שם. והא דאסרינן פסה"מ בעבודה כתב השיטמ"ק דאם אסרה תורה גיזה מסתבר דהוא הדין עבודה. אך רגמ"ה לעיל שם ותמורה לא. נקט דבשר ולא גיזה היינו מעשה גיזה, ואסור משום עבודה בקדשים ומהכא המקור דפסה"מ אסורין בגיזה ועבודה. וכן הביא במנחת אברהם סוף פ"ג עוד ראשונים שנקטו כן, וצ"ע איך יפרשו את הגמ' שם דדייקינן הא בעלמא שרי באכילה.

**מכאן שאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים**

נחלקו הראשונים למ"ד אין פודין דאסור להאכילן לכלבים מה הדין בשאר הנאות כגון להסיקו תחת תבשילו. דהנה בב"ק נג: מבואר דשור פסה"מ שנפל לבור פטור משום דכתיב והמת יהיה לו מי שהמת שלו, והקשו תוס' למ"ד פודין להאכילן לכלבים מדוע חשיב אין המת שלו, הא יכול להאכילו לכלבים. ועוד הקשו אף למ"ד אין פודין מכל מקום שרי בשאר הנאות, וכתבו שזה תלוי בפלוגתת ר' אשי ור' יוסף בפסחים האם שרי בשאר הנאות ואסרה תורה רק לכלבים דהוי בזיון טפי, או דאסור בכל הנאות.

דהנה במס' פסחים כט. פליגי תנאי באוכל חמץ של הקדש במועד האם מעל, ור' יוסף מוקי פלוגתייהו בפודין את הקדשים להאכילן לכלבים וכריה"ג דמתיר חמץ בהנאה בפסח, דאי פודין הרי זה שוה ממון להקדש ומעל, ואי אין פודין אינו שוה ממון ולא מעל. [ואף דחמץ של הקדש אינו פסה"מ, מכל מקום אסרו חכמים בכל דבר מאכל של הקדש ואף של בה"ב שלא יפדנו לאכילת כלבים]. ומבואר מדבריו דאי אין פודין אינו ראוי אף לשאר הנאות. ור' אשי שם אמר דכו"ע אין פודין ופליגי האם חמץ בפסח מותר בהנאה, ומבואר להדיא דאף שאין פודין מכל מקום אי חמץ שרי בהנאה הרי זה מותר, ועל כרחיך היינו לשאר הנאות. אך תוס' שם כתבו דר' אשי מודה בעלמא דאסור בשאר הנאות, ושאני חמץ דאסור רק מדרבנן.

ומבואר בתוס' בפסחים וכן בתוס' בב"ק אליבא דר' יוסף דלמ"ד אין פודין נתחדש שאסור להנות מפסה"מ, ואין זה דוקא אכילת כלבים משום בזיון. ויש לחקור האם הוא מדין איסור קדש, דאיסה"נ דקודש נשאר אף לאחר פדיון עד השחיטה, או שמא הוי איסה"נ חדש על פסה"מ. ובחי' מרן רי"ז הלוי הל' בכורות עמ' נה נקט בדעת רש"י והרמב"ם שאין זה איסור חדש, אלא שהפדיון אינו מתיר לגמרי עד השחיטה, עיי"ש, ולכן שער בכור שנשר והניחו בחלון אסור בהנאה מהתורה עד שישחט, עי' להלן סוף פ"ג, ודלא כדעת תוס' שם דמהתורה שרי בהנאה. ויל"ע לדעת הגרי"ז מדוע צריך פסוק לאסור חלב בשתיה, ולתוס' במעילה יג: אף בהנאה עי' מנחת אברהם סוף פ"ג, תיפו"ל דכל פסה"מ אסורין בהנאה לגמרי. ועוד יל"ע לדעת רש"י דקדשים שנעשו מצותן מותרין בהנאה משום שאינן קדשי ה', ויש שנקטו בדעת רש"י דהוא הדין כל קדשים שמתו מותרין בהנאה מטעם זה, ואף שלא נעשו מצותן, (עי' קונטרס על עגלה ערופה במס' סוטה שנחלקו בזה הגר"ח והקוב"ש), איך יתכן לאסור לאחר פדיה, הא אין זה קדשי ה'. עוד צ"ע דהגרי"ז שם כתב דדרשינן בתמורה תזבח ואכלת אין לך בהן היתר אלא בשעת זביחה ואילך, ונאמר בזה דינא דפסה"מ זביחתן מתרת לאיסור קדש שלהן, והא להאי מ"ד פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ועל כרחיך דשרי בהנאה אף קודם פדיון, והו"ל להביא מ"ד ואכלת ולא לכלביך, וצע"ג.

**דף טו ע"ב**

**אמאי ולד צבי ואיל נינהו**

החזו"א סי"ח סק"ט נקט בפשיטות דהולד מותר לגמרי ואף בגו"ע שרי, ולא נקרא פסה"מ כיון שלא הוקדש מעולם. והוכיח כן מהגמ' לעיל דפריך דאי נתעברה אחר פדיון פשיטא חולין נינהו, ואם נאמר דאסורין בגו"ע הא אצטריך לאשמועינן דבקדם מומן שרי אף בגו"ע.

ומכל מקום כתב החזו"א סוף סק"ח שאם נתעברה קודם פדיון וילדה אח"כ, אף לרש"י שמהתורה הולד מותר ורק מדרבנן אסור שמא יגדל, מכל מקום אסור בגו"ע, דכיון שנתעברה קודם לכן והוצרך לפדיה חייל עליו דין פסה"מ למיסר בגו"ע, ואף למ"ד בהוויתן, והוכיח כן מהא דאסור להתפיסן לשם קדושה אחרת.

**דהיכי ליעביד לקרבינהו וכו'**

לדעת רש"י מהתורה הועיל הפדיון להפקיע קדושתו כיון שעובר ירך אמו, וכאשר כל קדושתו היא מכח אמו יש לו דין בע"מ לגבי פדיון, ומדין תורה הרי הוא כאמו שמותר בשחיטה ואסור בגו"ע, אלא שרבנן אסרוהו שמא יגדל עדרים, דהיינו שאם נתיר את הולד יש לחוש שישהה מלשחוט את האם עד שתלד ויעבור על איסור גו"ע. [ואף שבנתעברה אחר פדיון נמי איכא למיחש לזה, מכל מקום לא גזרו רבנן כיון שהולד לא היה קדוש מעולם, ועשו גדר לתקנה שישאר בו מקדושה דקודם פדיון כיון שנתעברה קודם לכן]. וצ"ע אם כן מדוע הוצרכה הגמ' לומר שלא יקריב משום שמכח קדושה דחויה אתו, תיפו"ל דהוא חולין גמורים. וצ"ל דאכתי יכול מהתורה להקדישו עכשיו לזבח, שהרי הוא נולד חולין, והוא עצמו לא נדחה מעולם. ולכן הוצרך לומר מכח קדושה דחויה, ויש לפרש משום שאסור בגו"ע, וחשיב ליה קדושה דחויה.

**דף טז ע"ב**

**למימרא דכיון דלא נקט זוזי וכו'**

הגרי"ז תמה איך ס"ד למימר הכי, דטעם זה שייך רק כלפי הבהמה עצמה, אך כלפי הולדות שנטל בשכרו ודאי כל הולד שלו, ומדוע יפטר מבכורה, ועל כרחיך משום יד עכו"ם באמצע, ומה מוסיף אחריות העכו"ם בבהמה עצמה. ובחזו"א סי' י"ט סק"ה יישב דלפי הס"ד הא דתנן ולדותיהן פטורין היינו הולדות עצמן שנולדו בכורות מהבהמות, אך הולד שלהם באמת חייב. (ובהעמיד צ"ל דהעכו"ם מקבל עליו אחריות יוקרא וזולא אף על הולדות, וצ"ע). ורשב"ג דפטר לדורות ודאי ס"ל משום יד עכו"ם באמצע, ורבא חידש שאף ת"ק סובר כן. והא דפליגי ר"ה ור' יהודה ודאי היינו רק למסקנא.

**רש"י ולדי ולדות, ודור רביעי לכהן**

בכתבי הגרי"ז העיר דאין זה רק לכהן אלא שמקריבו למזבח, ויש בו קדושת בכורה לכל דבר.

**הו"ל יד עכו"ם באמצע**

דהיינו שהאמהות והולדות משועבדין לנכרי לגבות חובו מהם, והוי אפותקי דהיינו שאינו יכול לסלקו בדברים אחרים אלא במעות הקנין. ולדעת ר' יהודה דשותפות עכו"ם חייבת בבכורה ומכל מקום מותרת בגיזה ועבודה מקרא דאבל אתה גוזז שלך ושל אחרים יל"ע האם סגי ביד עכו"ם באמצע להתיר גו"ע.

כתבו תסו' דכל מה דמהני אפותקי אף דיכול לסלקו בזוזי, היינו דוקא בקנה את הבהמה ויכול לסלקו במעות הקנין, אך עכו"ם שהלוה מעות לישראל ועשה הישראל את בהמתו אפותקי אין זה פוטר מבכורה. וביאר החזו"א י"ט סק"א דעכו"ם אינו קונה שיעבוד של אפותקי, ואף שקונה שיעבוד בעלמא אינו קונה את האפותקי שיהיה קנוי לו ממש לפטור מבכורה, ורק אם היתה הבהמה שייכת לו מקודם ושייר בה שיעבוד אפותקי הרי זה שלו וקונה בה קנין ממש.

**טעמא דהעמיד הא לא העמיד לא**

מהריט"א ביאר בסוגיין מחלוקת רמב"ן ורא"ש, דהנה הרמב"ן פסק דמספק"ל כמאן הלכתא ולכן רביעי ספק בכור. אך הרא"ש כתב דקיי"ל כר' הונא דרביעי לכהן, דהא בגמ' דחק טובא לדעת ר' יהודה דהעמיד לאו דוקא. ובדעת הרמב"ן יישב מהריט"א דהנה תוס' הקשו מדוע לא משני לר' יהודה דהן וולדותיהן משמע ב' דורות, ובהעמיד הוי ג' דורות. ותירוצם דלא איירי בהקנה לו ממש צ"ע טובא, דהא לר' הונא שפיר מהני העמדה להוסיף עוד דור ומדוע לר' יהודה לא מהני. ולפיכך תירץ הרמב"ן שבאמת לפי המסקנא דר' יהודה מפרש את המשנה הן וולדותיהן שפיר מהני העמיד להוסיף עוד דור, ורק לפי הס"ד דלא ידענו לבאר כן את המשנה אליבא דר' יהודה שפיר פריך. [ובאמת צ"ע לפי הס"ד איך מבאר ר' יהודה הא דתנן ולדותיהן פטורין ולדי ולדותיהן חייבין, ולהלן מקשה כן]. ולפי"ז אתי שפיר הא דפריך מרישא דמתני' רק לבסוף, דלאחר דמבאר סיפא דמתני' אליבא דר' יהודה שוב אין מקום להקשות ממציעתא טעמא דהעמיד וכו', וכנ"ל. ומחמת כן פסק הרמב"ן כר' יהודה, דאין המשנה דחוקה לפי המסקנא. ולדעת תוס' הא דפריך מרישא לבסוף יש ליישב עפ"י מש"כ שיטמ"ק בשם הרא"ש דהא דפריך בסוף אין זה רישא דמתני' אלא ברייתא אחרת, ובמשנתינו פשיטא ליה דיש ליישב ולדותיהן ל' רבים דהיינו דור ב' ודור ג', ומכל מקום פריך טעמא דהעמיד כמש"כ תוס'.

ובזה יישב דעת הטור דלפי הרמב"ן שדור רביעי ספק, הוא הדין בהעמיד דור חמישי ספק, והקשה הלח"מ דבגמ' מבואר שלר' יהודה אין הבדל בין העמיד ללא העמיד, ולהנ"ל מיושב שפיר דהא להרמב"ן למסקנא שפיר מהני העמיד להוסיף עוד דור.

**דף יז ע"א**

**ולית ליה הא דתנא דבר"י וכו'**

בכתבי הגרי"ז תמה דברמב"ם מבואר שהעיקר תלוי אם אפשר לעשות ממנו בגד, והרי מצמר של עז אפשר לעשות בגד, עיי"ש.

**והב"ע ברחל בת רחל בת עז**

ב' האוקימתות הם סברות הפוכות, דלפי אוקימתא א' ר' מאיר מחייב משום שהוא דומה לאמו אע"פ שאינו דומה למין האמיתי שלו, ולפי אוקימתא ב' ר' מאיר מחייב משום שהוא דומה למין האמיתי שלו אע"פ שאינו דומה לאמו. ונראה מדברי החזו"א דשניהם אמת, שלפי ר' מאיר סגי בצד אחד לחייב, דהיינו שהוא דומה לאמו או למינו, ולפי חכמים סגי בצד אחד לפטור.

**אמר ר' יוחנן מודה ר"מ בשעיר של ר"ח וכו'**

פירש רש"י דהכא לא אמרינן חזרה שיות למקומה אלא בעינן שיהא ממשפחת עזים מששת ימי בראשית. וכתב החזו"א סי' י"ט סק"ו דאיירי בעז בת רחל בת עז או ברחל בת רחל בת אז, דבאמת היא מין של עז, ומכל מקום פסול לשעיר משום שהיה באמצע נדמה למין אחר, אך להפך כגון רגל בת עז בת רחל או עז בת עז בת רחל פשוט שהיא פסולה לשעיר שהרי אינה מין עז כלל. והנה כיון דפסלינן לדורות אפי' עז בת עז בת רחל בת עז פסולה, ואע"פ שהיא דומה גם לאמו וגם למינו מכל מקום לא היה עז לדורות. ומדקאמר ר' יוחנן מודה ר"מ וכו' משמע שלפי חכמים אף לענין בכורה כן הוא, דכיון דלא אמרינן חזרה שיות למקומה שוב יש פטור נדמה לדורות.

**פסול נדמה**

בדין נדמה יש ג' נידונים, א, פטור מבכורה, ובזה קיי"ל דמקצת סימנים חייבת בבכורה דהיינו במתנות כהונה. ולר' שמעון אפי' מקצת סימנים פטורה עד שיהא רו"ר דומה לאמו. ב, פסול מקדשים דהוי ככלאים, ואם הקדיש נדמה הקדושה לא חלה כדין טריפה וכלאים, וכן תמורה לא חלה על נדמה, ואם נולד נדמה לקדשים דיש בו קדושת הגוף הרי הוא פסול מהקרבה. ודין זה הוא אפי' במקצת סימנים, דהא ילפינן לעיל יב. למעשר בהמה דאין נכנס לדיר להתעשר אף במקצת סימנים, ומום נכנס לדיר, ועל כרחיך דפסול קדשים איכא אף במקצת סימנים. ג, מום קבוע לשחוט עליו כדאמר ר' יוחנן לעיל ג:, ומצד פסול מקדשים אין זה סיבה לפדיון או לשחוט בכור. ובזה אפי' סימן אחד חשיב מום, כגון בעינים לחוד או בפה וכדו'. (ונסתפק הגרי"ז האם בסימן אחד הוי נמי פסלות בקדשים, או שמא כיון שרו"ר דומה לאמו ליכא פסול קדשים אלא מום בלבד, ונפק"מ לתמורה ולמעשר בהמה כנ"ל). ומש"כ רש"י ג: דנפק"מ בהא דאמר ר' יוחנן מום קבוע לשחוט עליו שהוא פסול מהקרבה צ"ע טובא, דבלא"ה הוא פסול מדין נדמה, אלא הנפק"מ רק לשחוט עליו. [ואם נאמר דלא סגי בסימן אחד לפסול הקרבה ניחא].

נדמה של דורות אם הוי מום

הגרי"ז נקט דרחל בת עז או עז בת רחל ליכא פסול מום אלא פסול נדמה, שהרי היא לגמרי דומה למה שהיא דומה ואין בה שינוי, אלא שאינה דומה לאמה ואין זה נחשב למום. וכל שכן ברחל בת עז בת רחל דלפי ר"מ חזרה שיות למקומה וכשרה ודאי לא חשיב מום, וכן בהא דאמר ר' יוחנן דמודה ר"מ לענין שעיר דפסול ודאי לא חשיב מום בכך, אלא דמכל מקום אינו קרב משום פסול נדמה שפוסל מהקרבה, וכן נקט החזו"א סי"ט סק"ז דנדמה של לדורות לא חשיב מום. ונפק"מ שאין זה מום לשחוט עליו או לפדות בשאר קדשים, וצריך להמתין שיפול בו מום אע"פ שפסול מהקרבה מדין נדמה. וכתב החזו"א לפי"ז ליישב קושיית תוס' מדוע צריך פסוק למעט נדמה בקדשים תיפו"ל דחשיב בעל מום, ולהנ"ל נפק"מ בנדמה לדורות (וכן להגרי"ז ברחל בת עז או עז בת רחל), דמצד פסול מום כשר ומצד פסול נדמה פסול.

אך הגריש"א דייק מכאן דאף בנדמה איכא פסול מום, מדלא תירצו כתירוצו של החזו"א דנפק"מ לנדמה שכולה דומה לעז או לרחל ורק אינה דומה לאמו. ועפי"ז ביאר מש"כ רש"י דר' מאיר מחייב בעז בת עז בת רחל או ברחל בת עז בת רחל ליתנן לכהן, ולא פירש דר' מאיר מחייב בבכורה להקריבו למזבח. ומוכח דאף לר' מאיר דלא חשיב נדמה לענין בכורה מכל מקום חשיב בעל מום בכך, דלגבי בעל מום מודה ר"מ לחכמים דסגי בצד אחד שאינו דומה לאמו להיות בעל מום, ושוב כתב בשם ר"י קורקוס כדברי החזו"א והגרי"ז דלא חשיב מום בכך. ובפשטות מש"כ רש"י דחייב ליתנן לכהן ולא כתב דכשר למזבח משום דיש בהם פסול נדמה אף לר"מ, דכל מה דפליגי ר"מ וחכמים אי יש בהם פסול נדמה לגבי בכורה, אך פסול נדמה דקדשים שאפי' מקצת סימנים פוסל י"ל דכו"ע מודו דפוסל.

נדמה של דורות אי פסול לקדשים

בהא דאמר ר' יוחנן מודה ר"מ לענין שעיר, כתב החזו"א דלא איירי בעז בת עז בת רחל, או ברחל בת עז בת רחל, דכיון ששורש המין הוא רחל ודאי פסול לשעיר, דעיקר המין נקבע לפי שורש המין. וכבר תמה הגרי"ז על מש"כ רש"י אבל היכא דנחת לדריה דלגבי אמו לא הוי נדמה דדמי לאמו אלא לגבי אם אמו הוי נדמה, ומשמע דאיירי בעז בת עז בת רחל, דדומה לאמו ולא לאם אמו, והא בכה"ג אינו עז כלל, וצ"ע.

אלא הא דפסלינן דורות לשעיר איירי בעז בת עז בת רחל בת עז, דעיקר מינה הוא עז וכן דומה לאמו ולמינו אלא שאינו דומה לעז מששת ימי בראשית. וכתב החזו"א ג' חידושים בזה. א, רבנן פליגי על ר"מ ופטרי לענין בכורה אפי' לדורות, כלומר, דעז בת עז בת רחל בת עז נמי פטורה מבכורה, ומדוייק כן מהא דאמרינן מודה ר"מ אלמא רבנן סברי כך גם לענין פטור בכורה. ב, נסתפק האם ר"מ מודה בכל הקדשים דפסול נדמה נוהג לדורות, וכל מה דפליג זה רק לגבי פטור בכורה, או שמא רק לענין שעיר מודה. ודייק מרש"י ותוס' דכתבו ששעיר ר"ח לאו דוקא והוא הדין בכל השעירים דדוקא באופן שצריך שעיר מודה ר"מ, ולא בכל פסול נדמה דקדשים. אך הגרי"ז נקט דמודה בכל פסול נדמה דקדשים, וצ"ע. והקשה החזו"א מנ"ל לרבנן דאף לדורות חשיב נדמה, אם נאמר מסברא, אם כן למה לי אחד בשעיר, תיפו"ל דבלא"ה איכא פסול קדשים, ואם ילפי משעיר לכל פסול נדמה מנ"ל לר' יוחנן דר' מאיר נמי מודה ופליגי רק אי ילפינן לכל נדמה דלמא פליגי אי ילפינן האי קרא. ג, הא דפסלי חכמים נדמה לדורות לענין קדשים היינו אפי' במקצת סימנים, כגון רחל בת רחל בת עז בת רחל, ואותה עז נדמה רק במקצת סימנים, נמי איכא פסול דורות. אך לענין בכורה ליכא פטור בכורה לדורות לחכמים אלא בנדמה גמור.

ולענ"ד יש לדון בזה טובא, דהנה יש לחקור בפסול נדמה האם הוי חיסרון בשם רחל או בשם עז, וכמו לענין פטור כלאים ופסול מתכלת וטהרה בנגעים דהוי חיסרון בשם רחל לענין צמר רחלים. או שמא הוי פגם בעלמא כטריפה ובע"מ ויוצא דופן וכדו', דכל בהמה שאינה דומה לאמה או למינה יש בה פגם ופסולה למזבח. ולכאורה לפי ב' הצדדים לא שייך לפטור פסול נדמה לדורות בקדשים, דאם משום חיסרון במין, כיון דלקדשים כשר גם עז וגם רחל מה שייך חיסרון בשם עז או בשם רחל, ואם משום פגם בבהמה עצמה, כאשר היא דומה לאמה ודומה למינה מה"ת לפסול לדורות, וכי פסול טריפה ויוצא דופן עובר לדורות. ואם כן י"ל דר"מ ורבנן פליגי בין בפטור בכורה ובין בפסול נדמה דקדשים דלר"מ סגי במה שהיא דומה לאמה ואינה דומה למינה ולהפך להכשיר, ולרבנן סגי בחד מינייהו לפסול, ולענין שעיר כיון שבעינן מין מסויים שפיר יש לפסול אפי' נדמה לדורות דחסר בשם שעיר. אך לגבי פסול נדמה בשאר קדשים אין מקום לפסול זה. אמנם בגמ' לא משמע כן, דר' יוחנן אמר מודה ר"מ ומשמע דמודה לרבנן, ולדידהו אף לגבי פטור בכורה כן הוא. ואולי י"ל דפסול נדמה הוא פגם שעובר לדורות טפי מפסול טריפה ויוצא דופן, וצ"ע בזה טובא.

הרמב"ם השמיט דין רחל בת עז בת רחל ודין רחל בת רחל בת עז לענין פסול נדמה בקדשים ולענין פטור בכורה, ועי' בזה בדברי חמודות ובחזו"א סי"ט סק"ט ובהערות להגריש"א מש"כ עליו.

**הכל מודים שצמרו פסול לתכלת**

כתב החזו"א י"ט סק"ח דמבואר בסוגיא ב' חידושים, א, מצד הסברא יש מקום לומר דשם צמר רחלים אינו תלוי במין הבהמה אלא בסוג הצמר, דסוג של צמר רחלים כשר לתכלת ולוקין משום כלאים ומטמא בנגעים, וסוג של נוצת עיזים פסול לתכלת ואין לוקין משום כלאים ואין מטמא בנגעים. ולפי"ז עז בת רחל אע"ג שבאמת היא רחל מכל מקום צמרה לא חשיב צמר שהרי זה סוג של נוצת עיזים, ומאידך רחל בת עז אע"ג שבאמת היא עז מכל מקום צמרה נחשב לצמר, שהרי זה סוג של צמר רחלים. וקמ"ל הכא שלענין תכלת כלאים וציצית תלוי נמי במין הבהמה, ולא חשיב צמר אלא בב' תנאים, שהסוג יהיה צמר רחלים והמין יהיה רחל. ב, אף לאחר דבעינן תרתי כנ"ל מכל מקום אפשר דנדמה נמי כשר, ונפק"מ לרחל שדומה במקצת או רוב סימנים לעז וצמרה לא נשתנה, מסברא הרי זה נחשב צמר, שהרי היא עצמה מין רחל וצמרה צמר רחלים. וכן נפק"מ לרחל בת עז בת רחל, דמינה רחל וצמרה כשל רחל, קמ"ל קרא דנדמה פסול. ופשוט שאין פסול נדמה משום שאינו דומה לאמו, דלגבי הצמר סגי במה דהוי סוג של צמר רחלים והמין הוא של רחל, אלא פסול נדמה הוא שיש חיסרון ב"שם רחל", והוי כצמר רחלים הבא מקצת עז. וכן לדורות רחל בת עז בת רחל, או רחל בת רחל בת עז בת רחל, הוי פגם בשם רחל, והוי כצמר רחלים של מקצת עז.

ונחלקו האחרונים מה הדין בשאר דינים, כגון בגדי כהונה וראשית הגז וכדו', המנ"ח מצוה תק"ח נקט בפשיטות שאף רחל בת עז צמרה כשר לבגדי כהונה, דאין כלל תנאי של רחל בבגדי כהונה אלא שיהיה סוג צמר של צמר רחלים, ואף החידוש הראשון הנ"ל נתחדש רק בכלאים תכלת ונגעים, וכל שכן החידוש השני דנדמה פסול אין זה פסול בבגדי כהונה, שהרי אין צריך כלל שיהיה רחל. ועפי"ז כתב דמשכח"ל בגדי כהונה שאין בו איסור כלאים, כגון רחל בת עז דצמרה כשר לבגדי כהונה ואין לוקין משום כלאים, ויישב עפי"ז קושיית השאגת אריה איך אפשר להקריב חטאת העוף הבא על הספק, הא להצד דהוי חולין הכהן עובר על איסור כלאים מחמת שלובש עכשיו בגדי כהונה. ולהנ"ל י"ל דילבש בגדי כהונה של רחל בת עז.

אך הגרי"ז והביאור הלכה סי' ט' והחזו"א שם נקטו בפשיטות דאף לבגדי כהונה בעינן צמר רחלים, דהנה הרמב"ם פ"ג מציצית ה"ב כתב דרחל בת עז צמרה פסול לתכלת, וכתב הכס"מ וכן הוא בבית יוסף ומג"א סי' ט' דהוא הדין צמר זה פוטר רק במינו, דאין לזה דין צמר. ובפ"י מכלאים כתב הרמב"ם דרחל בת עז אין לוקין על צמרה משום כלאים, ואסור רק מפני מראית העין, והקשה הכס"מ שם מדוע לא כתב דאסור מהתורה והמיעוט רק ממלקות [וכן באמת נקט הגר"א בסי' רח"צ], וכתב דהרמב"ם נקט דלא חשיב צמר כלל, ולכן אסור רק מדרבנן. ואם כן הוא הדין לשאר דיני התורה אין לזה שם צמר כלל, ופסול לבגדי כהונה וכן פטור מראשית הגז. [ויל"ע בכונתם אי ילפינן מכלאים ותכלת, או דס"ל שהדין הראשון פשוט מסברא, והנידון לגבי תכלת וכלאים זה בחידוש השני שנדמה פסול, ובמש"כ הבה"ל דבתחילת הסוגיא לא נחית לזה משמע קצת דאין זה מסברא אלא דילפינן מכלאים ותכלת, וצ"ע בזה].

והקשו לפי"ז מדוע לא פריך בתחילת הסוגיא דאי אפשר להעמיד בראה"ג משום דר' מאיר מחייב אף ברחל בת עז, והתם אין זה מין רחל כלל ופשוט שפטור מראה"ג, ובפרט לאחר הלימוד לעמוד לשרת דבעינן ראוי לבגדי כהונה הכא אינו ראוי לבגדי כהונה משום שאין זה רחל כלל. וכתב הבה"ל ליישב דבתחילת הסוגיא אכתי לא נחית לזה, וס"ד דכל שהוא סוג של צמר רחלים סגי בזה אף דלא הוי רחל, ובאמת במסקנא דבעינן צמר רחלים דוקא הוא הדין בבג"כ.

והחזו"א שם הוסיף עוד לחדש, שאף החידוש השני דנדמה פסול דהיינו שיש בזה חיסרון בשם רחל, הרי זה קיים גם בבגדי כהונה, ורחל שדומה במקצת סימנים לעז אף שלא נשתנה צמרה ויש לפנינו מין רחל וסוג צמר רחלים מכל מקום פסול לבגדי כהונה, דכיון דבעינן בגד דהיינו צמר ופשתים ילפינן מכלאים וציצית דנדמה לא חשיב צמר רחלים.

ובביאור הלכה כתב שמדברי הבית יוסף ומג"א אין הכרח לזה, דיתכן שרחל בת עז צמרה נחשב לצמר בכל דיני התורה ומכל מקום אין פוטר אלא במינו, משום דהילפותא לגבי תכלת קיימת גם לגבי עיקר הציצית דפוטר רק במינו. ויש נפק"מ גדולה בין הצדדים, דאם סברת הבית יוסף משום דלא חשיב צמר בכל דיני התורה דבעינן צמר רחלים דוקא, אינו פוטר צמר רגיל אלא צמר של רחל בת עז דהוי מינו, אך אם סברת הבית יוסף דאע"פ דחשיב צמר בכל דיני התורה מכל מקום מעלת הצמר שפוטר גם באינו מינו ליכא ברחל בת עז, אם כן יכול לפטור צמר רגיל, שהרי זה מין צמר רגיל.

ובמנ"ח שם העיר מדוע סתם הרמב"ם דצמר של רחל בת עז פסול לתכלת ואין לוקין משום כלאים, ולא הוסיף דאף נדמה פסול לתכלת ואין לוקין משום כלאים, דהיינו רחל בת עז בת רחל.