כלים פ_א מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"א מ"ג**

א] **למעלה מהן בועל נדה,** הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ב כתב דענין למעלן מהן, הוא בדרגת טומאה אחר יותר מן הקודמים, לפי שהן מטמאין כטומאת הקודמים ונוספה באלו תוספת, וכך הוא ענין אמרו למעלה מהן למעלה מהן בשאר הפרק, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם לקמן מ"ד, ז"ל, וממה שאמר במצורע שהוא למעלה מן הזבה תדע שהוא מטמא במשא כמוה ושהוא עושה משכב כזב וזבה, עכ"ל.

ולפ"ז הרי דמהא דתנן דלמעלה מהן בועל נדה, יש ללמוד דבועל נדה מטמא במשא, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ג ממטמאי מו"מ ה"א, ויש ללמוד עוד, דה"ה מטמא אדם לטמא בגדים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו משאה"ט הי"ב, וכמו שהוכיח המל"מ בהל' מטמאי מו"מ שם, ובחי' הגר"ח בפ"ח ממטמאי מו"מ פירש בטעמא דהרמב"ם, דהוא משום דבועל נדה לכל טומאותיו יליף מנדה ושוה אלי', דכל שהנדה מטמאה הוא מטמא, ומשום דבקרא כתיב ותהי נדתה עליו ויליף מנדה לכל דבר, עכ"ד, וכ"ה מבו' בד' המל"מ שם.[[1]](#footnote-2)

ב] אמנם הר"ש כתב דהא דתני למעלה מהן, לא אתא למימר שיהא חמור העליון מהן לכל דבר, אלא דבדבר זהו הוא למעלה משלפניו, ועפי"ז צידד בפי' מכת"י דבועל נדה אינו מטמא במשא, וכ"כ בחי' הריטב"א בנדה דל"ג. בשם הר"ש, וכ"כ באלי' רבה, והתוס' בנדה דע"א: נסתפקו בזה, ובפי' הרא"ש כתב דהוא מטמא במשא.

ודעת הר"ש והרא"ש דאינו מטמא אדם לטמא בגדים,[[2]](#footnote-3) וכ"כ בתוס' הרא"ש נדה דל"ג. בשם השר מקוצי, וכ"כ המזרחי בפר' מצורע ט"ו כ"ד בשם הרי"ד והר"א זעירא, וכ"ה מבו' בתוספא שהביא הר"ש בזבים פ"ה מי"א לגיר' הר"ש שם, ולדעת הרמב"ם ודעימי', כתב המל"מ שם דט"ס הוא בתוספתא, עיי"ש, אך בפירש"י נדה דל"ג. כתב דהוא מטמא אדם לטמא בגדים, ופירש כן למש"א התם דמטמא אדם וכלי חרס, אך לדעת החולקים מתפרש בע"א, וכמש"כ בתוס' הרא"ש שם, וכ"כ הר"ש הכא, וכן צידד בתוס' הרא"ש שם.

ג] הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"א כתב דבועל נדה מטמא בהיסט,[[3]](#footnote-4) וכ"כ רש"י ותוס' הרא"ש בנדה דל"ג., והתוס' ביומא ד"ו:, אך התוס' בנדה דע"א: כתבו דאינו מטמא בהיסט, והוכיחו כן מהא דתניא בתוספתא בידים פ"א, הכל כשרין ליתן לידים אפי' ט"מ אפי' בועל נדה, כל שאינו מטמא את המים במשא כשר ליתן לידים, ולהדיא דבועל נדה אינו מטמא בהיסט.

והר"ש והרא"ש במשנתינו נסתפקו אם יש לו מעיינות, ופירש הרא"ש טעם הספק, דכתיב ותהי נדתה עליו דמשמע כל חומר דין נדה ישנו עליו, ולכך הוצרך לנתק משכבו ומושבו מטומאה חמורה, וא"כ כל שאר חומרות נדה יש עליו, והמל"מ בהל' מטמאי מו"מ שם הוסיף לפרש הספק, דעד כאן לא אמרינן דאין בועל נדה עושה אב אלא בטומאה שאינה יוצאה מגופו דהוי דומיא דמשכב, אבל בטומאה יוצאה מגופו לא ילפינן ממשכב ופש גבן היקשא כשם שנדה עושה המעיינות אב ה"נ בועל נדה, או"ד לעולם לא יעשה בועל נדה אב ויהיו מעיינותיו כמשקין שנוגע בהם וכשאר הטמאים, ועיי"ש שנסתפק בדעת הרמב"ם בזה, והמרכה"מ שם צידד בדעתו דאין לו מעיינות, - ובפי' הר"ש בטהרות פ"ז מ"ה כתב דיש לו מעיינות, וכ"כ התוס' בנדה דל"ד. והתוס' הרא"ש שם דל"ג..

ד] **שהוא מטמא משכב תחתון כעליון,** הרמב"ם והר"ש פירשו ע"פ הגמ' בנדה דל"ב: דהיינו דהוא מטמא משכב תחתון טומאה קלה כטומאת עליונו של זב, - אך הגר"א בא"ר פירש דה"ק, דאפי' י' משכבות זעג"ז עושה התחתון כהעליון ששוכב עליו, ומש"א בנדה שם דתחתונו הוא כעליונו של זב, הוא מהא דקתני התחתון כעליון, ומשמע דעליונו פשיטא לי' דמטמא, ואי הוה כמשכב ומושב הזב, הרי דאף עליונו לא שמעינן דמטמא, והיאך תלי תחתון בעליון, ובע"כ דאף בעליון אינו טמא אלא טומאת מגע, וזהו דקתני דעושה משכב התחתון אע"ג שאינו נוגע בו, כהעליון שנוגע בו, אלמא כולהו לית להו אלא טומאת מגע והוו ראשון לטומאה.

ה] **למעלה מהן זובו של זב וכו' שהן מטמאין במגע ובמשא,** בפי' הר"ש מכת"י לעיל פירש דהיינו דבועל נדה אינו מטמא במשא ומעיינות הזב מטמאין במשא, וכן פירש הגר"א בא"ר, - ומבו' בד' הר"ש, דאף אי נימא דבועל נדה מטמא במשא, אך מ"מ אינו מטמא בגדים, וזהו דתנן דלמעלה מהן זובו של זב וכו' שהן מטמאין אדם לטמא בגדים במגע ובמשא.

אך לדעת הרמב"ם דבועל נדה מטמא במגע ובמשא, ומטמא אדם לטמא בגדים, אין לפרש כן, וע"כ פירש הרמב"ם בפיהמ"ש דהחומרא במעיינות הזב הוא דהן מטמאין במגע ובמשא בכ"ש, וחמירי מבועל נדה שאינו מטמא אלא בכולו, - ובחי' הגר"ח פ"ח ממטמאי מו"מ נקט בד' הרמב"ם, דהוא דין מסוים בבועל נדה שצריך משא כולו, אך בזב וחביריו ובשאר טמאים ל"ב משא כולו.

ועיי"ש שפירש הטעם בזה, לפמש"כ שם דאף דזב וחביריו אינם מטמאין לאברים, מ"מ במקצת טמא על הטהור ה"ה טמא, משום דהן מטמאין באבן מסמא, וע"כ אף כשמקצת הטמא על הטהור מיקרי ג"כ משא על כל הטמא, ולפ"ז י"ל, דבועל נדה דכתיב בי' ותהי נדתו עליו ויליף מנדה לכל דבר, דינו כנדה דאינו מטמא לאברים, אך לענין הדין של אבן מסמא, כיון דהוא זה טומאה מחודשת מהלמ"מ בזב וחביריו, ואינו בכלל דין משא שנאמר בקרא ובכה"ת כולה, דהיא רק במשא ממש, ע"כ לענין זה לא יליף בועל נדה מנדה, דהקרא דותהי נדתה עליו קאי רק על הטומאות שנאמרו בפרשה, ולא על טומאה ודין מסויים שנאמר מהלכה, ולפ"ז הדר דינא בבועל נדה, דבנישא מקצתו חשוב באמת רק משא מקצתו, ולא משא כולו, דהשאר שלא נישא לית בי' תורת משא, וכמו בכל התורה כולה דבנישא מקצתו לא נישא כולו, וע"כ ממילא דבבועל נדה מיחשבא משא מקצתו באמת טומאת אברים ולא טומאת כולו, וזהו שכתב הרמב"ם דבבועל נדה צריך דוקא שישאנו כולו, עכ"ד.

ו] והחזו"א בגליונות לחי' הגר"ח שם הק' על פי' זה בד' הרמב"ם, דבל' הרמב"ם מבו' דבין במגע ובין במשא איכא חומרא דזובו דמטמא בכ"ש, ולד' הגר"ח הרי אין החומרא דזובו מבועל נדה אלא במשא, וכמש"כ הגר"ח שם להדיא, דבזה הוא דקייל בועל נדה מזב וחביריו, ויש להוסיף, דכן נראה מלישנא דמתניתין דתני דמטמא במגע ובמשא, ולפ"מ שפירש הרמב"ם דקאי על הא דמטמאין בכ"ש, בע"כ דגם במגע חמירי מעיינות הזב מבועל נדה, דהן מטמאין בכ"ש, ועוד הק' החזו"א דלהדיא תניא בתו"כ זבים ספ"ז דבועל נדה מטמא באבן מסמא.?ועמש"נ להלן אות כ"ט?.

ועיי"ש שכתב לפרש לד' הרמב"ם, דהחומר דמעיינות הזב מבועל נדה הוא, דטומאת מעיינות אין בו לא שיעור ולא תנאי שלימות, אבל בועל נדה אם חתך ממנו בשר כ"ש אינו מטמא לא במגע ולא במשא, ואינו מטמא אלא באדם שלם, ואין לך שיעור גדול מזה, עכ"ד, וכ"כ החזו"א בסימן א' סק"ו.

ז] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהא דמעיינות הזב מטמאין במגע ובמשא בכ"ש הוא כמש"א בגמ' נדה דאיצטריך קרא לטמא במה שהוא לנוגע ולנושא, ובפשוטו מבו' מזה כד' החזו"א דעיקר החומרא דמעיינות הזב על בועל נדה הוא, דבבועל נדה יש שיעור לטומאתו, ובמעיינות הזב אין שיעור לטומאתן, דלד' הגר"ח דהחומרא דמעיינות הזב ושאר טמאים על בועל נדה הוא, דבבועל נדה דאינו מטמא לאברים אם נשא את מקצתו טהור, ובמעיינות הזב ושאר טמאים אם נשא את מקצתם טמא, הרי דאף אם הי' שיעור לטומאת מעיינות הזב, מ"מ היו חמורין מבועל נדה, דאף אם נשא את מקצתן טמא.

אך באמת מתו"ד הגר"ח שם נראה שנקט, דבכל המטמאין דיש שיעור לטומאתן, אינו נטמא אלא בשנשא את כולן, ולא אמרינן דכל שיש בהמטמא שיעור, אף כל מקצת שבו מטמא, וה"ה נטמא אף בנשיאת מקצתו,[[4]](#footnote-5) וצ"ע בזה מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש בזבים פ"ה מ"ט דהנוגע בצמר נבילה וכו' מטמא ב' וכו' שא"א לנוגע שלא יסיט, והביאה הרמב"ם בפ"ו משאה"ט הי"ג, ולפ"ז הרי אילו הי' שיעור לטומאת מעיינות הזב, לא היו מטמאין במשא מקצתן, וזהו שפירש הרמב"ם דהא דהן מטמאין בכ"ש, ואף אם נשא מקצתן ה"ה טמא, הוא משום דאין שיעור לטומאתן.

ח] אמנם צ"ע בזה, דהנה בעיקר מה שנקט הגר"ח שם בפשיטות בד' הרמב"ם, דהוא דין מסוים בבועל נדה שצריך משא כולו, אך בזב וחביריו ובשאר טמאים ל"ב משא כולו, בפשוטו הי' נראה שלמד לזה, מהא דתני למעלה מהן הזב והזבה והמצורע, ולדעת הרמב"ם דכל היכא דתני למעלה מהן יש בו לכל חומרות הקודמין, בע"כ מזה דהזב והזבה והמצורע מטמאין בכ"ש, ובע"כ דרק בועל נדה אינו נטמא במשא מקצתו, אך זב וחביריו ושאר טמאים ל"ב בהו משא כולו.

ואמנם לפמש"נ ללמוד מד' הרמב"ם, דאילו הי' שיעור לטומאת מעיינות הזב, לא היו מטמאין במשא מקצתן, הרי דאכתי תיקשי בהא דתני דלמעלה מהן עצם כשעורה והמת, וכיון דעצם כשעורה ומת יש שיעור לטומאתן, הרי אינם מטמאין במשא מקצתן, ומ"ט קתני שהן למעלה מכל הקודמין, וצ"ע בזה.

ט] ולפ"מ שפירש החזו"א בד' הרמב"ם, דהחומר דמעיינות הזב מבועל נדה הוא, דבועל נדה אינו מטמא אלא באדם שלם ואם חתך ממנו בשר כ"ש אינו מטמא כלל, תיקשי גם מהא דתני דלמעלה מהן הזב והזבה והמצורע, אף דגם זב וזבה ומצורע אינם מטמאין אלא באדם שלם, ומ"ט קתני שהן למעלה מכל הקודמין.

ואולי י"ל בזה, לפמש"נ להלן אות י"ט דמש"כ הרמב"ם דלמעלה מהן היינו שיש בו לכל חומרות הקודמין, היינו רק בהני דינים שנתפרשו במתניתין, אך בדינים שלא נתפרשו במתניתין שפיר יתכן דהני דלמעלה מהן לית בהו לדינים אלו, ולפ"ז שמא יש מקום לומר, דכיון דבמתניתין לא תני להדיא להא דמעיינות הזב מטמאין בכל שהוא, אלא תני דמטמאין במגע ובמשא, ע"כ שפיר קאמר בזב וכו' למעלה מהן, אף שהן אינן מטמאין בכל שהוא, - ובזה יתיישב מה דקשיא טובא לדעת הרמב"ם, דמ"ט נקט תנא שהן מטמאין במגע ובמשא, הרי אין החומרא בהן אלא במה שמטמאין בכ"ש, ומ"ט סתם התנא ולא פירש להדיא, ולהנ"ל ניחא, דל"ה מצי לפרושי להדיא להא דהן מטמאין בכ"ש, דא"כ ל"ה מצי למיתני למעלה מהן הזב וכו', ואכתי צ"ע בזה.

י] למש"כ הרמב"ם דכל היכא דתני למעלה מהן יש בו לכל חומרות הקודמין, צ"ע מהא דתנן דלמעלה מהן זובו של זב וכו', והרי אף בועל נדה חמור מזובו של זב שהוא מטמא משכב תחתון כעליון, וזובו של זב אינו מטמא משכב, ועד"ז קשיא גם בהא דתנן למעלה מהן עצם כשעורה ולמעלה מהן המת, אף דאינם מטמאין משכב.

ובפשוטו הי' מקום לומר בזה, לפמש"א בנדה דנ"ד: דאטו דמה בר משכב ומושב הוא וכו', ונ' מזה דגדר הדין דכל הני לי"ב טומאת משכב ומושב, הוא משום שאינם בני משכב ומושב, וכ"ה להדיא בחי' הר"ן שם, ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר תנן שהן למעלה מהן, דהא דלית בהו טומאת משכב ומושב אי"ז קולא בהן, אלא משום דל"ש בהו, ומ"מ שפיר תני למעלה מהן בועל נדה שהוא מטמא משכב תחתון כעליון, הגם דבנבלה וכו' אי"ז קולא מה שאינם מטמאין, דמ"מ בפועל הוי בועל נדה למעלה מהן.

יא] אך כבר נת' להלן פכ"ג מ"ד אות ג' בדעת הרמב"ם, דהא דמת אינו עושה משכב ומושב, אי"ז משום דל"ש בו משכב ומושב, אלא הוא משום דטומאת המת קיילא מטומאת זב וחביריו ולי"ב לטומאת משכב ומושב, ומה"ט דעת הרמב"ם שם דכר וכסת המיוחדים למשכב המת חשיבי ככלי המיוחד למדרס והן טמאין מדרס, ונת' שם ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם בפי"ג מטומאת צרעת הי"ג דבגד המנוגע עושה משכב ומושב, והרי דאף דבגד המנוגע אינו בר משכב ומושב, מ"מ הוא מטמא משכב ומושב, ובע"כ דהא דמת אינו עושה משכב ומושב, הוא משום דטומאתו קיילא לענין זה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בזבים פ"ה מי"א דהא דטמא מת אינו מטמא משכב ומושב, הוא כ"ש מהא דמת עצמו אינו מטמא משכב ומושב, ועמש"נ שם אות ז', ולפ"ז הדק"ל, דהיאך תני דלמעלה מהן זובו של זב וכו' ולמעלה מהן עצם כשעורה והמת, והרי כל הני ג"כ קיילי מהן דאינם מטמאין משכב, וצ"ע בזה.

יב] **זובו של זב וכו' ודם הנדה,** בחזו"א יו"ד סימן ק"כ סקי"ט נסתפק בעיקר טומאת זובו של זב, אם הוי זה טומאה מחמת עצמו, דומיא דטומאת קרי, או הוא מדינא דמעינות, ואע"ג דאינו מתעגל ויוצא ריבתה תורה שטמא גם הוא כדין המעינות, ואע"ג דבראי' שני' אכתי אינו טמא, טומאתו וטומאת זובו בהדי הדדי קאתו, עיי"ש.

ובד' התוס' בנדה דל"ה. ד"ה לעולם, מבו' להדיא דעיקר טומאת הזוב אינה מדין מעינות, דאף אם מקום זיבה מעין הוא, מ"מ בראי' שני' שנטמא בה, לא מצינו למיתי עלה מדין טומאת מעינות, שהרי אכתי אינו טמא, וכמו שמשהו ראשון שבו נעשה זב אינו מטמא במשא מדין מעינות, ה"ה כל מה שנקרא ראי' אחת אינו מטמא במשא מדין מעינות, עיי"ש.

יג] אמנם מד' הרמב"ם והר"ש במשנתינו נראה דיש ללמוד דעיקר טומאת הזוב היא מדין מעינות, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכל אלו מטמאין בכ"ש, וכדילפינן בנדה דזוב מטמא בכ"ש, וכמו"כ השאר דינם כזוב, עכ"ד, וכ"כ הר"ש דכל הני מטמאין בכ"ש כדתנן בפ' יוצא דופן גבי זוב. - והנה אי נימא דזובו של זב טומאתו היא מחמת עצמו, ואינה מדין מעינות, הרי אין ללמוד מהא דזובו של זב מטמא בכ"ש, דה"נ מעינות הזב מטמאין בכ"ש, ובע"כ מדבריהם דטומאת זובו של זב היא מדין מעינות, וע"כ מהא דמעין זה מטמא בכ"ש, יש ללמוד דה"נ שאר מעינות הזב מטמאין בכ"ש.

והנה אמנם יש מקום לדחות בזה, דהנה אף אי נימא דעיקר טומאת זובו של זב היא מחמת עצמו, מ"מ ודאי דה"ה טמא גם מדין מעינות, וכדילפינן בנדה דל"ה. מקרא דראי' ראשונה של מצורע מטמאה במשא, דהוקש מצורע לזב גמור, דמה זב גמור מטמא במשא, אף ראי' ראשונה של מצורע מטמאה במשא, והנפ"מ בהא דהזוב מטמא מחמת עצמו, הוא דמה"ט ראי' שני' עצמה מטמאה, דלי"ב לטומאת מעינות, ולא אמרינן דטומאתו וטומאת זובו בהדי הדדי קאתו, וכמש"כ התוס' בנדה שם ד"ה לעולם, - והנה הך דינא דזוב מטמא בכ"ש, היא גם בטומאתו דמדין מעינות, שהרי הוקש מצורע לזב גמור, וכ"ה דזובו של זב מטמא בכ"ש, ה"נ ראי' ראשונה של מצורע מטמאה בכ"ש, ומזה יש ללמוד לכל מעינות הזב דמטמאין בכ"ש.

אך מסתימת ד' הרמב"ם והר"ש נראה דמדמו דין טומאת מעינות הזב, לעיקר טומאת זובו של זב, ומזה יש ללמוד דטומאתו היא מדין מעינות, וכמש"נ.

יד] והנה בחזו"א שם סק"ד כתב להסתפק כן גם בטומאת דם הנדה, אם טומאתו היא מחמת עצמו או מדינא דמעינות, ובדבריו בסקי"ט מבו' דס"ל דזובו של זב ודם הנדה דמו זל"ז, ואם דם הנדה טומאתו היא מחמת עצמו, ה"נ זובו של זב טומאתו היא מחמת עצמו, ואם דם הנדה טומאתו היא מדין מעינות, ה"נ זובו של זב טומאתו היא מדין מעינות, וכתב נפ"מ בזה, בדין נדה שראתה עוד דם בשפופרת או יצא הדם דרך דופן, דאם טומאת הדם הוא מחמת עצמו, הרי דבכה"ג שלא ראתה כתנאי ראי' אינו טמא, וכמבו' כן בנדה דכ"ב. דהרואה דם בשפופרת אינו טמא אלא טומאה קלה ולמ"ד דמקור מקומו טמא, אך אם טומאת הדם היא מדין מעינות, הרי דכל שראתה כדרכה ונעשית נדה, תו כל הדם היוצא ממנה טמא, ול"ב בזה לתנאי הראי'.

ולפמש"נ ללמוד מד' הרמב"ם והר"ש דטומאת זובו של זב היא מדין מעינות, וזהו שלמדו מהא דהזוב מטמא בכ"ש, דה"נ מעינות הזב מטמאין בכ"ש, הרי דממה שלמדו מהא דהזוב מטמא בכ"ש דה"נ דם הנדה מטמא בכ"ש, יש ללמוד דגם טומאת דם הנדה היא מדין מעינות.

טו] והנה אמנם בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב צידד, דאף הרואה דם בלא הרגשה, ה"ה טמא, אף שאין האשה טמאה, ולפ"ז מוכח דטומאת הדם היא מחמת עצמו, דאם אין טומאתו אלא מדין מעינות, הרי דכל שהאשה עצמה טהורה, א"א שיהא הדם טמא.

אך הנה הגרע"א גופי' בסימן פ"א כתב דהרואה דם בלא הרגשה אף הדם עצמו טהור, וכן נקטו הנוב"י סי' נ"ב, הסד"ט ק"צ סקצ"א, ובעוד דוכתי, והביא כן בשם השב יעקב, האבנ"מ בתשובה כ"ג, החוו"ד ק"צ סק"ח וקצ"ו סק"ג, הגר"ז קפ"ג קו"א סק"ב, וכ"ה בחי' חת"ס נדה דנ"ח:, וכ"ה מוכח להני קמאי דס"ל דעיקר טהרת כתמים מדאורייתא, הוא משום דהוי בלא הרגשה, ולפ"ז הרי דממש"א בנדה דס"ב: דטומאת כתמים לטהרות אינה אלא מדרבנן, מבו' דבראי' בלא הרגשה, אף הדם עצמו טהור, וכ"ה מבו' בד' התוס' בר"פ דם הנדה, ותוס' הרא"ש ורשב"א שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן וש"ר ס"פ דם הנדה, שכתבו דכותים אין חשודין על כתמיהם, משום דלא דרשי בבשרה עד שתרגיש, ולהדיא דמכח דינא דהרגשה יש לטהר גם את הכתם, ולפ"ז שפיר י"ל דטומאת הדם היא מדין מעינות.

טז] **למעלה מהן מרכב,** בפי' הר"ש והרא"ש הביאו להא דתניא בעירובין דכ"ז. דהאוכף טמא מושב והתפוס שלו טמא מרכב, ובטעם החילוק ביניהם, פירש הר"ש מכת"י לקמן פכ"ג מ"ב, דהוא משום דלא חשיב מרכב אא"כ אין יושבין עליו אלא בדרך רכיבה בפיסוק רגליו, וע"כ האוכף טמא מושב, משום שהוא משמש לישיבה שלא בדרך פיסוק רגלים, אך התפוס טמא מרכב, משום שהתפוס אינו משמש אלא כשרוכב כדרך רכיבה, וכ"כ הריטב"א בעירובין דכ"ז. בשם התוס', וכ"ה באלי' רבה במשנתינו.[[5]](#footnote-6)

ונתחדש בזה, דאף דטומאת משכב ומושב אינה רק בכלי המיוחד לשכיבה או לישיבה, אלא אף כלי המיוחד לעמוד או ליתלות או לישען טמא מושב, וכמבו' במכילתין בכ"ד, ונת' בזה להלן פכ"ג מ"ב אות א', מ"מ גזה"כ הוא דכלי המיוחד לישב עליו בדרך רכיבה, אינו מטמא אלא מתורת מרכב, ולא שוה מגעו למשאו.

יז] והנה בחי' הריטב"א שם כתב לפ"ז, דהאוכף והתפוס הוו ב' כלים שאינם משמשין יחד, שהרי האוכף משמש לרכיבה שלא בדרך פיסוק רגלים, והתפוס משמש כשרוכב בפיסוק רגלים, ועיי"ש שהק' ע"ז מלישנא דהתוספתא דהתפוס "שלו" טמא מרכב, ועיי"ש מש"כ בזה.

אמנם הנה בפי' הרא"ש במשנתינו מבו' להדיא דהאוכף והתפוס משמשין ברכיבה אחת, והאוכף טמא מושב והתפוס טמא מרכב, ולדעתו צ"ל דטעם החילוק בין האוכף להתפוס, הוא כמבו' בדבריו לקמן בפכ"ג, דטומאת מרכב היא בדברים שאינם עשויין לישיבה אלא לישען עליהן בשעת הרכיבה, - וכ"כ הריטב"א בעירובין שם בדעת הר"ח שם ורש"י בפי' התורה ויקרא ט"ו ט', ופירשו דמה"ט האוכף טמא מושב והתפוס טמא מרכב, דהאוכף שיושבין עליו בשעת הרכיבה, מטמא טומאת מושב, והתפוס שכשרוכב תופס בו, טמא מרכב, וכ"כ הר"ן בריש פסחים, ובפי' ר"ח בעירובין שם כתב עוד, דאף הדברים שאוחז בידו בעת שהוא עולה לרכוב, טמאין מרכב.

וגם לפי דבריהם נתחדש בדין מרכב, דאף דכל כלי העשוי לישען עליו טמא מושב, מ"מ מרכב שהוא עשוי לישען עליו לצורך רכיבה, אינו טמא אלא טומאת מרכב, ולא שוה מגעו למשאו, ועי' בזה בחזו"א סימן כ"ז סק"ח.[[6]](#footnote-7)

יח] והנה בפי' הרא"ש כתב, דצ"ל דאין התפוס מחובר לאוכף שהוא יושב עליו, שאם הי' מחובר לו הי' כמוהו, דהיאך יהי' לכלי א' ב' מיני טומאות.

אך בחי' הריטב"א בעירובין שם כתב דלפי פי' זה, הוו האוכף והתפוס כלי א', והמקום שיושבין בו ברכיבה הוא האוכף והוא מטמא טומאת מושב, והתפוס שלו אינו טמא אלא מרכב, וכתב דהתוס' הקשו ע"ז דהיאך אפשר שיהא כלי אחד ויהיו לו שני דינים לטמא אחרים,[[7]](#footnote-8) ובהמשך דבריו כתב הריטב"א לפי' זה, דגזה"כ הוא כי הזב כשרוכב על המרכב יטמא מקום מושבו לטמא אדם הנוגע בו לכיבוס בגדים ויטמא הצדדין טומאה יותר קלה שלא יהא הנוגע בו טעון כיבוס בגדים ואע"פ שהטומאה יורדת לשניהם ביחד ע"י רכיבתו, עכ"ד.

יט] בפי' הר"ש לעיל הוכיח מהא דתני למעלה מהן מרכב וכו', דכל היכא דתני למעלה מהן היינו דבדבר זה הוא למעלה משלפניו, אף דשלפניו ג"כ חמור ממנו, שהרי מעיינות הזב ג"כ חמורין ממרכב שהן מטמאין אדם במגע לטמא בגדים, - ולדעת הרמב"ם דכל היכא דתני למעלה מהן היינו דהוא למעלה ממנו בכל דיניו, תיקשי מהכא דתני דלמעלה מהן מרכב, אף דמעיינות הזב חמורין ממנו שהן מטמאין אדם במגע לטמא בגדים.

וצ"ל בזה, דכל מש"כ הרמב"ם דכל היכא דתני למעלה מהן היינו דהוא למעלה ממנו בכל דיניו, הוא רק בהנך דינים שנתפרשו במתניתין, אך בדינים שלא נתפרשו, שפיר יתכן דהנך דלמעלה מהן לית בהו לדינים אלו, וע"כ כיון דהא דמעיינות הזב מטמאין במגע לטמא בגדים לא נתפרש במתניתין, ע"כ שפיר תנן למעלה מהן מרכב.

וניחא לפ"ז מה דיש להעיר לדעת הרמב"ם דבועל נדה מטמא אדם במגע לטמא בגדים, דא"כ מ"ט לא תני במתניתין למעלה זו דבועל נדה על נבילה וכו' ששוה מגעו למשאו, דומיא דהא דתנן למעלה מן המרכב משכב ששוה מגעו למשאו, ולהנ"ל ניחא, דאי הוה תני הכי שוב לא הו"מ למיתני בתר הכי למעלה מהן מרכב, שהרי אין שוה מגעו למשאו, וע"כ לא תני לה.

כ] **שהוא מטמא תחת אבן מסמא,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו, דאם הי' כובד הזב על המרכב, אפי' הי' מבדיל בין גוף הזב ועצם המרכב אבן שהושמה שם, הרי המרכב מטמא,[[8]](#footnote-9) ומשמעות דבריו, דאין מכוון מתניתין דאיכא דין בפנ"ע דאבן מסמא, אלא מכוון מתניתין הוא לדינא דמשכב ומושב, וקרי לי' אבן מסמא, משום דנתרבה בדין משכב ומושב, דאף אם היתה אבן שאינה מקבלת טומאה מפסקת בין האדם לבין המרכב, ה"ה טמא, - וכ"נ גם בד' הרמב"ם בהקדמתו למכילתין ובנדה פ"י, בהא דתנן התם דהזב וכו' שמתו מטמאין במשא עד שימוק הבשר, ומפרשינן בגמ' שם דמאי משא אבן מסמא, שהרי אף מת מטמא במשא, ופירש הרמב"ם דהיינו שהן מטמאין משכב ומושב ואפי' אם הי' ביניהם אבן, ומשא"כ מת שאינו מטמא משכב ומושב כלל, ומבו' דעיקר המכוון דאבן מסמא הוא לטומאת משכב ומושב, וטעם הדבר שמא יתעלף אחד מהם ויחשבו שהוא מת ואינו מת. וטומאה זו כלומר שיהו אלו מטמאין משכב ומושב כשהם מתים אינה אלא מדרבנן לפי שאין המת מטמא משכב ומושב, ועי' בגל' חזו"א לחי' הגר"ח פ"ח ממטמאי מו"מ שכתב כן בדעת הרמב"ם, אך הגר"ח שם פירש בדעת הרמב"ם, דדינא דאבן מסמא בטומאת מו"מ הוא דמכח זה ה"ה נטמא בנשיאת רובו, אף דנדה אינה מטמאה לאברים, עיי"ש בכל דבריו, וצ"ע, - וכפי' זה מצאנו גם בד' הערוך בע' אבן מסמא בחד פירושא, וכעי"ז כתב הרמב"ן בשבת דפ"ב: בשם הר"ח.

כא] והר"ש האריך בביאור דינא דאבן מסמא, ומסקנת דבריו, דעיקר דינא דאבן מסמא הוא, דה"ה מטמא במשא אף בלא מגע והיסט, וכתב לפ"ז דל"ד אבן, אלא ה"ה אם מפסיק נסר או נייר שאינו מקב"ט, וכ"ה גם לפ"ד הרמב"ם, וכנ"ל, ובחזו"א סימן א' סק"ד הק', דא"כ מהו דמרבינן אבן מסמא לענין משכב ומושב, הרי במשכב ומושב פשיטא דא"צ הזזה.

והנה הר"ש בסו"ד כתב, דדינא דאבן מסמא הוא בין כשאצבע הטהור תחת האבן והטמא מלמעלה, ובין כשאצבע הטמא תחת האבן והטהור מלמעלה, ועמש"נ בזבים פ"ה מ"ו אות ד' ללמוד מד' הר"ש שם, דהא דאיתרבי אבן מסמא בנישא ע"ג הזב, אי"ז משום טומאת היסט, ונתרבה דהזב מטמא בהיסט אף כשאינו מזיזו ממקומו, אלא הוא משום טומאת היושב על הזב, ואכמ"ל.

כב] בפירש"י בשבת דפ"ב: פירש לדינא דאבן מסמא, ז"ל, אבן ששמוה ע"ג יתידות וכלים תחתי' וכו' ונדה או זב יושבין עלי', אע"פ שלא הכבידו על הכלים, טמאים הכלים, דכתיב כל אשר יהי' תחתיו, עכ"ל, והיינו דכיון דהאבן מונחת ע"ג יתידות, ואינה נשענת על הכלים, ע"כ אין הנדה או הזב שעלי' מכבידין על הכלים שתחתי', וזהו דמרבינן מקרא דכל אשר יהי' תחתיו, דכל הכלים שתחת הזב טמאין, אף שאין הזב מכביד עליהן.

והתוס' שם ובנדה דנ"ה. הק' ע"ד רש"י, דאם ילפינן לטומאת אבן מסמא מקרא דכל אשר יהי' תחתיו, א"כ אפי' כלים שאין ראויים למו"מ נמי, ובתו"כ מוכח בהדיא דכלים שאין ראויין למו"מ אין להן אפי' טומאה קלה, וכן הק' בפי' הר"ש מכת"י במשנתינו, והק' עוד מהא דתנן בזבים פ"ה מ"ב דכל שהזב נישא עליו טהור חוץ מן הראוי למו"מ והאדם.

והנה הי' מקום לומר בזה בדעת רש"י, דאף אם מרבינן לטומאת אבן מסמא מקרא דכל אשר יהי' תחתיו, אין טמאין אלא כלים הראויים למו"מ, וע"ד שמצינו בד' התוס' בעירובין דכ"ז. והר"ש בזבים פה מ"ב שנסתפקו דטומאת עליונו היא רק בדבר הראוי לכך, - אך יותר נראה בדעת רש"י, דלעולם טומאת אבן מסמא היא אף בכלים שאין ראויים למו"מ, דכל שתחת הזב נטמא, ואך דכיון דילפינן לטומאתם מדכתיב כל אשר יהי' תחתיו, ע"כ רק כלים שתחת הזב ממש טמאין, אך כלים שאינם מכוונים תחת הזב ממש, אף שהזב נישא עליהן, כההיא דישב ע"ג המטה וד' טליות תחת רגלי המטה, לי"ב לטומאת אבן מסמא, ואינם טמאין אפי' טומאה קלה, וכאשר כ"כ בחי' הגר"א בזבים ספ"ד דטומאת אבן מסמא היא רק בכלים המכוונים תחת הזב, וזהו דממעטינן בתו"כ לכלים שאין ראויים למו"מ מטומאה קלה, וזהו תנן דכל שהזב נישא עליו טהור, והיינו בגונא שאינם תחת הזב ולי"ב לטומאת כל אשר יהי' תחתיו.

כג] ובפי' הר"ש מכת"י הק' עוד ע"ד רש"י, מהא דתניא בתו"כ וכל הכלי אשר ישב עליו הזב, אין לי וכו' מנין לרבות י' מצעות זעג"ז ואפי' ע"ג אבן מסמא, ת"ל וכל המשכב, ומ' דל"ש אבן מסמא אלא במידי דבר משכב ומושב, מדנקט מצעות, ומדרבי לי' נמי מקרא דכל המשכב, וכן הק' בתוס' הרא"ש בשבת ובנדה שם, ובחי' הריטב"א בשבת שם הק' מזה עוד ע"ד רש"י, שכתב דילפינן לטומאת אבן מסמא מקרא דכל אשר יהי' תחתיו, ובתו"כ ילפינן לה מקרא דכל המשכב, ועי' בחי' הר"ן שם במש"כ בדעת רש"י.

כד] ובפירש"י בנדה דס"ט: כתב, ז"ל, משא נדה חמור לטמא אבן מסמא, אבן גדולה המושמה על הכלים ונדה נשאת עלי', מטמאה בגדים שתחת האבן כדאמר בתו"כ וכו', דיש מטמא במשא ואינו מטמא באבן מסמא וכו', דאין משאו אלא בדבר הראוי לינשא אבל גדולה אינה מטלטלת להיות הטומאה נישאת עלי' וגבי זב הוא דרביי' קרא, עכ"ל, וכן נראה בד' רש"י שם דנ"ה., ז"ל, אבן מסמא, אבן גדולה המושמת על הכלים ונדה נשאת עלי' מטמאה בגדים שתחת האבן, עכ"ל, וזה דלא כמש"כ רש"י בשבת דאבן מסמא היא אבן שע"ג יתידות דאין הנדה או הזב מכבידין כלל על הכלים שתחתי', וכבר עמדו בחי' הרמב"ן והר"ן בשבת שם בסתירת ד' רש"י.

והנה אמנם נראה דרש"י בנדה שם לטעמי' אזיל, דס"ל דאף כלים נטמאין במשא, וכמש"נ לעיל מ"ב אות י"ב, וע"כ אם היתה האבן מטלטלת, היו הכלים שתחת האבן טמאין מדין טומאת משא, וזהו שנתחדש בדין אבן מסמא דאף דאינה מטלטלת וכו' ואי"ז בכלל משא דעלמא, מ"מ בזב וחביריו אף כה"ג הן טמאין, אך לדעת רש"י בשבת דכלים אין נטמאין במשא, וכמש"כ שם דפ"ג:, הרי דכלפי הכלים שתחת האבן, ליכא נפ"מ אם האבן מטלטלת או אינה מטלטלת, דבלא"ה לי"ב טומאת משא, וכל מה דיש לטמאות את הכלים שתחת האבן הוא מדין טומאת משכב ומושב, ובזה ליכא נפ"מ בין אבן המטלטלת לאבן שאינה מטלטלת, וע"כ פירש"י דדינא דאבן מסמא הוא, דאף כשהאבן היא ע"ג יתידות ואין הזב מכביד על הכלים שתחת האבן, ולי"ב משום משכב ומושב, מ"מ ה"ה טמאין.

כה] התוס' בשבת ובנדה שם פירשו דאבן מסמא היינו אבן גדולה שהיא כבידה ואין הכלים מרגישים כובד הזב והנדה מחמת כובד האבן, וכתבו דאיכא תרי גווני דאבן מסמא, דכשהזב ע"ג האבן והכלים תחתי', ה"ה טמאין מדין משכב ומושב, וכשיד הטהור או רגלו תחת האבן והטומאה על גבי', הוי מטעם משא, וכשאצבעו של זב תחת האבן והכלים עלי' טמא מטעם היסט, וכעי"ז כתבו בחי' הרמב"ן והריטב"א בשבת שם, עיי"ש, וכן פירש הר"ש בכת"י בתחילת דבריו, ועי' בחזו"א סימן א' סק"ג מש"כ בזה.

והנה משמעות הדברים דכל הני גווני הוי ביסודם חד דינא, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א בשבת שם, עיי"ש שכתב דילפינן לכולהו מהא דרבי רחמנא דמשכבו של זב מטמא מה שנישא עליו אפי' ע"ג אבן מסמא, וכ"ש שראוי ליטמא מה שניסט ע"ג הזב ממש ע"ג אבן מסמא, ומינה ג"כ למדו למשא דעלמא, דלא גרע בהו טומאת משא מטומאת היסט שאין לו חבר בכל התורה כולה, עכ"ד, וצ"ב.

כו] ונראה דזה מתפרש לפמש"נ בזבים פ"ה מ"ג אות א' ללמוד מד' הרמב"ן והריטב"א דהא דהיושב ע"ג המשכב טמא, הוא מדין טומאת היסט, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בתו"כ זבים פר' ד' הי"ד, - וכן נראה להדיא מהא דתניא בתו"כ שהביא בפי' הר"ש, דלא חילק הכתוב בין נושא לנישא במשכב, ומ' דהא דהיושב על המשכב טמא, אי"ז טומאה מחודשת דיושב על המשכב, אלא הוא מדין היסט, וזהו מש"א דכ"ה דהנושא את המשכב טמא, ה"נ הנישא ע"ג המשכב טמא.

ולפ"ז נראה, דזהו דילפינן מהא דהמו"מ מטמא מה שנישא עליו אפי' ע"ג אבן מסמא, דה"נ הזב מטמא מה שנישא עליו אפי' ע"ג אבן מסמא מדין טומאת היסט, וכ"ה דבטומאת היסט חשיב כנישא ע"ג הזב אף שהוא ע"ג אבן מסמא, ה"נ בטומאת משא חשיב דהזב נישא ע"ג הטהור אף שהוא ע"ג אבן מסמא.

כז] בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דבדינא דאבן מסמא נתחדש, דאף דאין הכלים מרגישין כובד הזב, ה"ה טמאין משום משכב ומושב, צ"ע, דמאי נפ"מ כלל בהא דאין נרגש כובד הזב, הרי מ"מ כיון דהזב יושב או שוכב על המשכב, הוי בכלל משכב ומושב, ומ"ט בעינן קרא לרבויי.

וביותר צ"ע, שהרי תנן בזבים פ"ב מ"ד דהזב מטמא את המשכב כשהוא נתלה עליו, וא"כ מ"ט בעינן קרא לרבויי לאבן מסמא, הרי אף דאין כובד הזב נרגש, מ"מ כיון שהוא מוגבה מחמת הכלים, הו"ל כנתלה, ועי' בחזו"א זבים סימן ג' סקי"ד שעמד בזה.

כח] ונראה הביאור בזה, דהנה למש"נ מד' הרמב"ן ודעימי' דהא דהמשכב מטמא את היושב עליו הוא מדין היסט, מסתברא מילתא דה"נ הא דהזב מטמא את המשכב, הוא מדין משא, דמשכב ומושב נטמאין טומאה חמורה בנשיאת הזב, ודמי להא דאדם הנושא את הזב נטמא, וכ"ה להדיא בד' רבינו הלל בתו"כ פר' זבים פר' ד' הי"ד, ונת' בזה בזבים פ"ה מ"ד אות א'.

ולפ"ז נראה, דזהו דס"ד דאין המשכב והמושב נטמאין אלא כשהן מרגישים כובד הזב, דכיון דעיקר טומאת משכב ומושב, היא במה שהכלים נושאין את הזב, ע"כ שפיר הי' מקום לומר דרק אם הן מרגישין כובד הזב, חשיב שהן נושאין את הזב, אך כל שאין מרגישין כובד הזב, לא חשיבי כנושאין את הזב, דהאמנם אם טומאת מו"מ היתה במה שהזב יושב ושוכב עליהן, הרי דאף בכה"ג חשיב שהזב הוא על גבם, אך כיון דטומאת מו"מ הוא במה שהן עושין מעשה משא, הרי דכל שאין כובד הזב נרגש בהן, לא חשיבי כנושאין את הזב.

ולפ"ז י"ל, דע"כ אף דהזב מטמא את המשכב כשהוא נתלה עליו, מ"מ בעינן קרא לרבויי לאבן מסמא, והיינו משום דכשהזב נתלה על המשכב, ומוגבה הזב מכח הכרעת המשכב, ודאי דחשיב זה כמעשה משא דהמשכב, ומשא"כ כשהזב ע"ג אבן גדולה שעל הכלים ואין כובדו נרגש, לא חשיב שהכלים נושאין את הזב, ומעשה קרקע בעלמא קעבדי, וע"כ בעינן לרבויי מקרא דאף כה"ג ה"ה טמאים.

כט] בחי' הריטב"א בנדה דנ"ה. כתב, דע"כ מכוון מתניתין הוא שהוא מטמא מתחת אבן מסמא את מה שע"ג האבן, שאילו לטמא מה שתחת האבן, הרי אף בועל נדה מטמא משכב ומושב שתחת אבן מסמא, כדאיתא בהדיא בתו"כ, עכ"ד, אך בחי' הגר"ח בפ"ח ממטמאי מו"מ כתב בדעת הרמב"ם דבועל נדה אינו מטמא באבן מסמא, וזה לפי דרכו שם דגם לדעת הרמב"ם איכא דין מסוים דאבן מסמא, ובגל' חזו"א שם הק' ע"ז מד' התו"כ המפורשים דבועל נדה מטמא באבן מסמא.

?אמנם לפ"מ שפירש הר"ש דעיקר דינא דמתניתין הוא ?

כח] **שהזב עושה משכב ואין המשכב עושה משכב,** בנדה דנ"ד: אמרינן בדם הנדה, דאטו דמה בר משכב ומושב הוא, ומ' מזה דגדר הדין דבכל הני לי"ב טומאת משכב ומושב, הוא משום שאינם בני מו"מ, וכ"ה להדיא בחי' הר"ן שם, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בפי"ג מטומאת צרעת הי"ג, - ולפ"ז ה"נ הא דאין המשכב עושה משכב, הוא מה"ט דאין בו רוח חיים, ואינו בר משכב ומושב.

אך מד' הרמב"ם בכ"ד מוכח דשייכא טומאת משכב ומושב גם בדבר שאין בו רוח חיים, וכמש"נ לעיל אות י"א, ונת' שם לדעתו דהא דאין המת עושה משכב, הוא משום דטומאת המת קיילא מטומאת זב וחביריו ולי"ב לטומאת מו"מ, - ולדעתו נראה דאף הא דאין המשכב עושה משכב, הוא משום דטומאת משכב קיילא מטומאת הזב, ולי"ב לטומאת מו"מ.

כט] ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים בדין טומאת ע"ז, למ"ד דהיא מטמאה כנדה, דבפי' ר"ח בשבת דפ"ב. כתב דע"ז עושה משכב ומושב, וכ"כ הערוך בע' אבן מסמא בשם ר"ה גאון, אך התורי"ד בשבת שם כתב, דאין טומאת משכב ומושב בע"ז, שאין עושין מדרס אלא בע"ח, וכ"כ בחי' הריטב"א בשבת שם דאין מטמא משכבות ומושבות אלא האדם שהוא ראוי להם ולא ע"ז דלאו בת מו"מ היא, וכ"כ הריטב"א בנדה דנ"ה., ובחי' הרמב"ן בשבת שם נסתפק בזה, עיי"ש.

וזה תליא בפלוגת קמאי הנ"ל, דלדעת הראב"ד והר"ן דהא דדם הנדה וכיו"ב אין עושין משכב, הוא משום דלאו בני מו"מ הן כיון דאין בהן רוח חיים, הרי דה"נ ע"ז אינה עושה מו"מ, אך לדעת הרמב"ם דהא דדם הנדה וכיו"ב אין עושין מו"מ הוא משום דקיילא טומאתן, הרי דע"ז דמטמאה כנדה, עושה משכב ומושב.

הא דתנן הנושא את הנבילה, עי' ר"ש ורע"ב שנדחקו קצת, אך לדעת הרמב"ם ניחא.

מלבי"ם והביאור דבעינן שיהיו בפועל ראויים להזאה, ול"ה דין שיעור בעלמא

תפא"י דמשכח"ל במגע כלים לדעת הר"ש, דמטמא ב', ובמקד"ד כתב דמשכח"ל בנגע לצורך ונושא שלא לצורך, ויל"ע בזה, דכיון דבלא"ה צריך ליגע, אין המשא מטמאו

עי' אור גדול בפ"ק דכלים וכל דבריו תמוהין, וגם ד' הא"ר צ"ע, דמ"ט נטמא בהנחת ידו, הרי אינו נטמא על ביושב ברובו על המרכב.

מי נפתוח פרפר ג' אות ח' חידש דמגע נבילה מטמא בגדים, ומתניתין דריש כלים מתפרש בע"א ודקדק כן מד' רש"י בחולין דע"א:, אך תמוה ממשנתינו, וכבר עמד ע"ז המי"ט גופי' בפרה פ"ד מ"ד חרצן ג' והוכניח כן ממשנתינו ומתו"כ ומנדה דנ"ה: ומפסחים ד"כ:.

?מש"א זובו של זב ושכבת זרעו, מייתינן מינה בב"ק דכ"ה. דטומאת ש"ז היא משום מעיינות, ולא משום דא"א בלא צחצחוחי זיבה, ונת' בזה בזבים, - והעירוני דלכאו' נפ"מ רבתא בזה, בדין בועל נדה להסוברים דיש לו מעינות, אך דין שכבת זרעו יהא תלוי בפלוגתא זו, - אך עמש"נ בזבים פ"ה מ"ז בהערה דקשיא עד"ז בד' הרמב"ם בדין מ"ר, עיי"ש, ולפ"ז יש מקום לדון בזה.

1. והנה אמנם אין ללמוד מזה, אלא דהוא מטמא אדם לטמא בגדים במשא, אך במגע י"ל דאינו מטמא אדם לטמא בגדים, דומיא דנבילה, אך בד' הרמב"ם בהל' שאה"ט שם מבו' דאף במגע הוא מטמא אדם לטמא בגדים, - ועמש"נ להלן אות י"ב בטעם הא דלא תני במתניתין גם למעלה זו. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני בזה, דהנה התוס' בב"ק דכ"ה. כתבו דלא מצינו שום דבר דמטמא במשא שלא יטמא אדם לטמא בגדים, ועפי"ז פירשו לסוגיא דהתם, אך לדעת הרא"ש מצינו בועל נדה דהוא מטמא במגע ובמשא ואינו מטמא אדם לטמא בגדים. [↑](#footnote-ref-3)
3. כן פירש המל"מ שם, אך במלאכת שלמה הביא בשם החכם הר"ס אוחנא ז"ל דיל"פ דמש"כ הרמב"ם דהוא מטמא בהיסט, היינו דאדם המסיטו נטמא, וכ"כ המרכה"מ שם ובפ"ו ה"ב ובפ"ח ה"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"נ ממש"כ בחי' הגר"ח בפ"ז מטומ"א, בדין רביעית דם דמטמאה באהל, דבעינן שיאהיל על כל הרביעית, והא דטמא באהילת מקצת הוא משום דין חיבור דחשוב האהיל על כולו, עיי"ש, והרי דס"ל דאף ברביעית דם המחובר, אין מקצתו מטמא, והא דטמא כשהאהיל על מקצתו הוא רק משום דחשיב כהאהיל על כולו. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכן נראה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו ולקמן בפכ"ג ובפ"ו ממטמאי מו"מ ה"א דכל כלי הרכיבה מטמאין מרכב, ואף אותם הכלים העשויין לישב עליהן, ולפ"ז בע"כ דהא דהאוכף טמא מושב, הוא משום דדוקא העשוי לרכיבה בדרך פיסוק רגלים מטמא מרכב, וכמש"כ הר"ש, - אך צ"ע שלא נתפרש זה להדיא בד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' עוד בפי' הראב"ד לברייתא דר' ישמעאל ובפי' הרמ"ה שם שפירשו טעם גריעותא דמרכב בע"א, ועי' בפי' הראב"ד לתו"כ פרשת זבים פ"ג הי"א במה שפירש עפי"ז להא דהאוכף טמא מושב, ונת' בזה לקמן בפכ"ג מ"ב אות ד' ה', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. ג ובסד"ט לקמן בפכ"ג עמד ע"ז שהרי מצינו בכ"ד דלא כל המחובר לכלי נטמא בטומאת הכלי, עיי"ש מש"כ בזה, אך בפשוטו נראה דהכא ודאי דהתפוס המסייע לאוכף, הוי מכלל הכלי דהאוכף וזהו שהק' הראשונים דא"כ בדין שיהא טמא בטומאת האוכף, ומ"ט אינו טמא אלא טומאת מרכב. [↑](#footnote-ref-8)
8. וצ"ב, דלכאו' החומרא דמרכב הוא שהוא מטמא אחרים תחת אבן מסמא, ומשא"כ מעינות הזב דאין מטמאין אחרים תחת אבן מסמא, אך בד' הרמב"ם מבו' דהחומרא דמרכב הוא שהוא נעשה מרכב ע"י שיושב עליו הזב אף ע"ג אבן מסמא, וצ"ב, דמ"ט חשיב זה חומרא במרכב מבמעינות הזב. [↑](#footnote-ref-9)