כסהו הרוח וכיסוי במקצת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כיסוי הדם

חולין פז. כסהו הדם וכיסוי במקצת

**א. כסהו הרוח למקצת דם-**

במנח"ח-קפז נסתפק בכיסהו הרוח למקצת דם היאך הדין.

ועי' יבין דעת להגר"י מקוטנא הק' ע"ז מסוגיא פז. דמקשינן היאך חייב לכסות בכסהו הרוח והרי אמרינן השוחט ונבלע בקרקע חייב לכסות, ומשני ברישומו ניכר, ונקט דאף דרישומו ניכר מ"מ היינו ככיסה מקצת דם, שהרי המקצת שאינו ניכר וודאי הוא מכוסה באדמה ומ"מ מחייב ליה בכיסוי.

[ובאמת אינו מוכרח ויל"ד בזה דרישומו ניכר חשיב שאינו מכוסה כלל דהוא איכות בהכיסוי].

בעיקר ספק המנח"ח בפשוטו יש לבאר שיש לדון בגדר פטור כיסוי הרוח אם עיקרו הוא משום שאין כאן דם גלוי המחייב בכיסוי, ומה"ט אם חזר ונתגלה חייב בכיסוי, ולפי"ז דוקא אם נתכסה כולו אבל במקצתו הרי אכתי מקצת הדם הנותר מחייב בכיסוי ורק אם נתקיימה המצוה ע"י כיסוי שוב נפטר כל הדם.

או דכסהו הרוח חשיב שנתקיימה המצוה מאליה ואף במקצת דם כיון שנתכסה נתקיימה המצוה כדקי"ל כיסוי למקצת דם סגי ותו א"א להגברא לקיים המצוה[[1]](#footnote-2).

ואם נפרש כן דע"י כסהו הרוח נתקיימה המצוה מאליה צ"ב למה אם נתגלה חייב לכסות ומ"ש מכסהו אדם בר חיובא, וצריך לחלק בזה, וצ"ב.

[ובסוגיין מקשינן חזר ונתגלה חייב לכסות אמאי הא אידחי ליה, וכתב רש"י:"דהא כיסהו ונתגלה פטור מלכסות", וצ"ב רב.

וכתב בקו"ש כוונת רש"י שהוקשה לו דאם מצות כיסוי היתה מתחדשת כל שעתא ושעתא מכח הדם המגולה הרי לא שייך כלל מושג של דיחוי שיש כאן מחייב חדש כל רגע.

וע"ז כתב רש"י דכיון דחזינן דכסהו ונתגלה חייב לכסות ע"כ מצות כיסוי הוא מצוה אחת מתמשכת משעת שחיטה שהדם טעון כיסוי, ואם כבר נדחתה משעת שחיטה א"א לה להתחדש שוב.

ובאופ"א יל"פ ד' רש"י שיל"פ גדר מצות כיסוי שאינו דין לעשות מעשה כיסוי רק לדאוג לדם שלא יהיה מגולה, ואם כסהו הרוח הרי אין כאן דם מגולה כלל ול"ש דיחוי, וע"ז כתב רש"י דחזינן דכסהו ואח"כ נתגלה חייב לכסות וע"כ יסודו הוא מצוה לעשות מעשה כיסוי ומצוה זו שפיר נדחתה ממנו, ויל"ע.

ואמנם עיקר ד' הגמ' אינם מבוארים כ"כ מה עניינו לדיחוי, ואם נפרש ענין כסהו הרוח דשפיר יש בדם מצות כיסוי אלא שמתקיימת המצוה כל שעתא אף בכסהו הרוח כש"כ לעיל לצדד צ"ע להחשיבו כדיחוי.

ואולי הוא דיחוי כלפי מצוותו של הגברא לכסות, וצ"ע אם משכחת כה"ג, ועיין ברא"ש במו"ק מה שדן מהר"ם מרוט"ב גבי קטן שהגדיל מטעם דיחוי מבואר דאף במה שנדחית המצוה מהגברא יש מושג של דיחוי, ועמד בזה בקו"ש ביצה-כ, [עיי"ש מש"כ לדחות שהוא גופא כוונת מהר"ם ודבריו תמוהים שאינו נראה כן ממהר"ם כלל], ועצ"ע.

וכ"ש שאם נפרש כאידך גיסא שכתבנו דכסהו הרוח אין כאן מחייב של כיסוי שאינו דם מגולה אינו ענין לדיחוי כלל רק שאין כאן דם הטעון כיסוי כלל, ומשמע מהגמ' דאכתי אית ביה מחייב של כיסוי בחפצא של הדם אלא שנדחה ממצות כיסוי דוקא, ואכתי צ"ב].

**ב. בדברים שאין מכסין בהם-**

ובזה יש לתלות גם נידון התבו"ש סקט"ז בכיסהו הרוח בדברים שאין מכסין בו אם פטור, דאם עיקרו משום שנתקיימה המצוה וודאי בכה"ג שהוא בדברים שאין מכסין בהם לא נתקיימה המצוה, אבל אם עיקרו משום שאין כאן מחייב הרי אף בדברים שאין מכסין בהם מ"מ אין כאן מחייב שאין כאן דם.

[ובעיקר ד' התבו"ש, ע"ע בפמ"ג שפ"ד כח-לז דלפי"ז גם אם אדם כיסה בדברים שאין מכסין בהן ומגלה את העפר לא יברך שהרי הוא ספק בגמ' אם יש דיחוי אצל מצוות, ועי' בספר נחלת יהושע א-כה מה שהשיג עליו].

ועתוס' פג: דם חיה ודם בהמה פטור מלכסות, הק' בתוס' למה לא יגרור ויכסה, ובראש יוסף [ופמ"ג כח-יט] כתב דרש"י בא ליישב קו' זו שכתב שם שאין לו מה לכסות והיינו שהרי סו"ס אין כאן דם ומה יכסה.

וכנראה פליגי רש"י ותוס' בנידון התבו"ש היכא שנתכסה בדברים שאין מכסין בהם אם פקע דין כיסוי, דתוס' ס"ל דלא פקע דין כיסוי ורש"י פליג, וכבר עמד בזה בתבו"ש שם.

[וערש"י פז. שכתב טעם הפטור בכיסהו הרוח שהרי הוא מכוסה, משמע קצת שהוא מכח שנתקיימה המצוה, וצ"ע בסתירת ד' רש"י].

וע"ע בהג' רעק"א על השו"ע סעי' ז' נקט דדין כסהו הרוח הוא אף בדבר שאין מכסין בו, ומה"ט חיה ואח"כ בהמה פטור.

והנה בתוס' שבת כה: הביאו י"א שאין לברך על הדלקת נר שאם היתה דלוקה אין מברך עליה ה"נ כשמדליק אינו מברך, ודחו זה מהא דחזינן בכיסוי הדם שאם כיסהו הרוח פטור ומ"מ כשמכסה מכסה בברכה.

ובשפ"א תמה מה ענין זל"ז והרי כסהו הרוח הוא משום שאין כאן מה לכסות ולא משום שנתקיימה המצוה, משא"כ בנר דלוק הרי מתקיימת המצוה בזה ומה"ת יתחייב להדליק.

והוסיף בשפ"א דאטו בנתכסה מקצת הדם יהיה פטור, והיינו כש"כ דנידון המנח"ח בנתכסה מקצת ג"כ תלי בהאי עניינא ונקט בשפ"א דוודאי חייב בכה"ג שהרי לא נתקיימה המצוה בכסהו הרוח רק שאין לו מחייב, ומכח זה תמה על התוס'.

ודעת התוס' כנראה אזלי לטעמייהו פג: דס"ל דבדברים שאין מכסין ליכא פטור כסהו הרוח והטעם משום שיסוד הפטור הוא משום שנתקיימה המצוה ושפיר הוכיחו מזה לנר.

[ויל"ד דאף לתוס' מקצת דם חייב משום דהוי כמו כסהו ונתגלה, ורק אם הגברא קיים את המצוה נפטר בנתגלה ובמקצת דם].

**ג. מחלוקת הש"ך ורעק"א בכסהו הרוח בעפר שלמטה-**

עיין ש"ך כח-יב דבדיעבד שכיסה למעלה בלא הזמנת עפר למטה אי"צ לכסות למטה שוב שהרי הוא כמו כסהו הרוח.

וכנראה מבואר מדבריו דבדברים שאין ראויין לכסות אינו מועיל לכסהו הרוח דא"כ לא משכח"ל לדין השו"ע סעי' ז' שיש דין לגרור לקיים עפר שלמטה דתיפו"ל דהוי ככסהו הרוח, וע"כ איירי בדבר שאין מכסין בו ואין מתקיים בו דין כסהו הרוח, ודו"ק.

וזה סייעתא לשיטת התוס' דכסהו הרוח בדבר שאין מכסין ל"מ, וכבר עמד ע"ז בתו"ד בתבו"ש ובלב אריה פג:.

ועיין עוד בהג' רעק"א שדחה דינו של הש"ך דהכא כיון שהוא חייב בכיסוי דלמעלה ממילא חייב גם בכיסוי לגמרי אף למטה, ולא מהני ביה כסהו הרוח.

ויל"פ מחלוקתם דפליגי בגדר כיסוי למטה אם הוא מצוה בפנ"ע יש ליפטר ע"י שכסהו הרוח אבל אם הוא צורה בכיסוי שלמעלה הרי אכתי הוא מחוייב בכיסוי שלמעלה וצורת הכיסוי הוא ע"י הזמנה של עפר דלמטה שיהיה מכוסה בעפר בשעת כיסוי דלמעלה, ואכתי לא חשיב כסהו הרוח ולא נדחתה ממנו המצוה.

מיהו צ"ע שהרי לשיטת רש"י וודאי הוא מצוה בפנ"ע וכש"כ בביה"ל, וצ"ב לפי"ז מה טענת רעק"א ומה"ת לא יהיה בו פטור כסהו הרוח.

וכנראה ס"ל לרעק"א דאף לרש"י דבעי הזמנה הוא משום דאל"ה לא חשיב שהוא העמיד את הדם בעפר זה, אבל לעולם עיקר מצוותו אינו בכיסוי העפר שלמטה אלא שיהיה מכוסה לגמרי ע"י עפר שלמעלה והכל הוא צורה בכיסוי דלמעלה, וצ"ע.

אבל המדקדק בלשון רעק"א מבואר מדבריו שם שתלה כל דינו בהא דכיסהו הרוח אינו קיום של כיסוי רק שאין בו מחייב של כיסוי, ונראה ביאור דבריו דהנה זה נראה פשוט שהמכסה רק כיסוי שלמטה לא קיים כלל מצות כיסוי אף בעפר שלמטה ולא דמי למכסה כיסוי דלמעלה שיצא עכ"פ בדיעבד לכך חשיב ליה מצוה.

ולפי"ז נראה דדן רעק"א דאי כל פטור כסהו הרוח הוא משום שאין כאן מחייב של כיסוי הרי כל שהדם עדיין מגולה אין שום משמעות לכיסוי דלמטה ע"י הרוח דכיסוי מקצת אינו מפקיע ממנו תורת דם מגולה ואכתי הוא חייב בכיסוי, ואי משום שיכול להשתמש בכיסוי שלמטה לכיסוי הרי א"י להשמתש בו למצוה שהרי לא אדם כסהו רק הרוח.

אבל אם גדר כסהו הרוח הוא שנתקיים מצות כיסוי ע"י הרוח, א"כ י"ל שיכול להשתמש בכיסוי שלמטה והוא יכסה רק למעלה, ויל"ד בזה.

**ד. נבלע בקרקע-**

בתבו"ש סקט"ז הק' מהגמ' דנבלע בקרקע הרי הוא בדברים שא"ר לכסות בהם ואיך ייפטר ע"י כיסוי הרוח בזה, ותי' דאה"נ אלא דעדיפא מיניה משני.

ועוד תי' דכשנבלע בקרקע חשיב דברים המכסים אף שאינו תיחוח, דכל דין תיחוח הוא כדי שיהיה הדם בלוע בעפר.

ועוד תי' בשפ"א בחי' יו"ד דמשמע להגמ' דאיירי אף בתיחוח דאל"כ מעיקרא לק"מ שהרי אף אם כסהו הרוח חייב לכסות היינו שצריך לגרר העפר ולכסות, וכאן שנבלע בקרקע מה יוכל לעשות, וע"כ הוא בלוע בעפר תיחוח [ואינו מוכרח די"ל דכוונת הגמ' שיכסה ישירות על הרושם דלא חשיב מכוסה עדיין ואי"צ גרירה בכה"ג].

ולפי"ז י"ל ע"ד פלפול קו' היבין דעת על ספק המנח"ח, דאם נפרש דאיירי בדברים המכסים כהתבו"ש או שפ"א קשיא, אבל אם נימא דעדיפא מיניה משני א"ש שהרי נידון כיסוי מקצת וכיסוי בדבר שאין מכסין בו הכל היינו הך, וכיון דאיירי בדבר שאין מכסין וס"ד דאף כיסוי בכה"ג פוטר א"כ וודאי שלא יפטור מקצת דם, אבל למסקנא דבעי דברים המכסים ה"נ מקצת דם מהני.

**ה. בד' האחרונים שיש לחלק אם דחאו בידים, ובד' הרמ"א בשחט עוף ואח"כ נבילה-**

ברמ"א כח-יד שחט עוף או חיה ואח"כ שחט אחרת ונתנבלה בידו אם יודע שדם האחרון כיסה את הראשון פטור מלכסות אבל בסתמא חייב לכסות.

ובט"ז הביא דמקורו של הרמ"א בהגה"מ שכתב דחייב לכסות, ותמה עליו בב"י מ"ש מ"ש מחיה ואח"כ בהמה, וע"ז באר הרמ"א דמיירי שאינו יודע אם נתכסה כל הדם, ועיין בט"ז שהשיג על תי' זה, ועי' בפר"ח שחלק על הרמ"א דמ"ש מחיה ואח"כ בהמה.

וכתבו בלב אריה פג: ובצפנ"פ הל' שחיטה דאף דאין דיחוי אצל מצוות מ"מ אם דחיה בידים נדחו, וכש"כ התוס' ביומא דאף לרב שאין בע"ח נדחים מ"מ דחאו בידים מהני, ולכך אף דכסהו הרוח אין דיחוי אצל מצוות מ"מ אם שחט חיה ואח"כ בהמה פטור מכיסוי שכבר דחאו בידים, משא"כ בנתנבלה בידו שלא דחה בכוונה רק אירע לו שנתנבלה חייב לכסות.

ובזה תי' הסתירה שהק' לעיל בשם התבו"ש, דמחד איתא דשחט חיה ואח"כ בהמה פטור מלכסות משמע דאם כיסהו הרוח בדבר שאין מכסין נפטר [אי לאו מש"כ התוס' לדחוק שא"י לגרור], ומאידך דם הניתז ושעל הסכין חייב לגרור ולא אמרינן דנתכסה למטה מתורת כסהו הרוח משמע דכסהו בדבר שאין מכסין חייב לכסות.

ותי' בלב אריה דלעולם וודאי חייב לכסות ומה דדם חיה ואח"כ בהמה פטור הוא משום דדחיה בידים.

אבל מ"מ בד' התוס' פג: מבואר דעתם שהק' גם בחיה ואח"כ בהמה נגרריה, משמע דלית להו יסוד זה ואף בדחאו בידיים לא נדחה וכש"כ בלב אריה שם.

**ה. כיסוי בלא כוונת מצוה-**

בביאוה"ל או"ח-תצח מבואר דבר חידוש שאדם המכסה דם בלא כוונה ה"ז מבטל עשה של כיסוי הדם, והוא כעין דבריו בסי' ס' גבי לבישת ציצית בלא כוונה שהוא נידון כמבטל עשה שחיובו הוא לקיים את המצוה דוקא ומה שמסלק את הדם ה"ז כמבטל עשה, וזה חידוש.

ולפי"ז לכאו' ה"נ המכסה בדברים שאין מכסים גם אם נימא כמו שצידדנו לעיל שאין חייב יותר בכיסוי שאין כאן מחייב של דם מ"מ ה"ז מבטל עשה בזה.

עי' בתוס' פז: נתקשו דבכל דוכתא קי"ל חו"נ והכא ל"א כן, ותי' דדוקא גבי קדשים לא אמרינן חו"נ משום שכבר נדחה, וכבר העיר רעק"א דלכאו' הוא מפורש בגמ' דמטעם דיחוי אתינן עלה, ועיין בקו"ש מש"כ בזה, ואכ"מ.

1. יל"ע אם נפרש דדין כיסוי הדם הוא דן בחפצא של הדם היאך סגי בכיוי מקצת דם, ויתכן לפרש דכל המחייב של הדם הוא רק בכלל הדם שרק בכולו חשיב דם הוא הנפש אבל בחלקו לא.

   אבל לפי האחרונים שנקטו דבכסהו הרוח למקצת דם חייב לכסות א"א לפרש כן דהא אכתי אין כאן כל הדם, וע"כ צ"ל שהוא גזיה"כ לפטור את הדם מחיוב כיסוי כל היכא שכיסה מקצת ובכסהו הרוח ליכא האי פטורא. [↑](#footnote-ref-2)