15 טחול - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

יום ג' ח' ניסן תש"ע

א] בד' האחרונים בכ"ד מבו', דמש"א בטחול שאין נקב פוסל בו אלא בשלא נשתייר בו עובי דינר זהב, ?

אמנם הנה מד' הראשונים שכתבו דהא דניטל הטחול כשר אף שניקב פסול, הוא משום דאין נקב פוסל בו אלא בשלא נשתייר בו דינר זהב, הרי מבו' דטחול קייל משאר אברים, ובע"כ דמן הדין הי' שיהא סגי שינקב עור הטחול, ונתחדש דלא סגי בזה, וצ"ע.

ובאמת משמעות הגמ' דלדעת רב עוירא ה"ה נפסל בנקב אף אם נשתייר עובי דינר זהב, מדפרכינן עלי' ממתני' דחותך מן הטחול ומן הכליות, ואף שלא פירש רב עוירא כלום, והרי דלרב עוירא דדין טחול הוא כדין שאר אברים הנטרפין בנקב, סגי במה שניקב עור הטחול, ואף שלא ניקב מעבר לעבר, ואך דלא קי"ל כרב עוירא, וכל דאיכא הגנה דעובי דינר זהב, ל"ה טריפה.

אך שו"ר בתפארת יעקב בדנ"ה., שנקט דגם רב עוירא לא מטריף אלא בשניקב נקב מפולש, או עכ"פ לא נשתייר דינר זהב, ועיי"ש מש"כ לישב דלא תיקשי מהא דפרכינן עלי' ממתני' דחותך מן הטחול ומן הכליות.

ולפ"ז אם לא ניקב הטחול מבחוץ כלל, הגם שהוא נקוב בפנים ולא נשתייר עובי דינר זהב לכל צד, ודאי דהיא כשרה, שהרי עיקר הנקב המטריף הוא מה שניקב לחוץ וככל הנקובים, ואך דאם נשתייר דינר זהב ה"ז מיגן וכל' רש"י בדנ"ה:, וכל שלא נשתייר דינר זהב וליכא הגנה מעליתא הוי זה טריפה, אך כל דליכא נקב כלל, מה לי שלא נשתייר דינר זהב, וז"פ, ועי' יד יהודה סק"ב שהאריך בזה, ובסו"ד למד כן מל' רי"ו ומל' האו"ה, ועי' גם בס' תפארת יעקב בדנ"ה: שהאריך דאין מקום לנטות מזה, וכ"כ גם המהר"ם שיף שם, והפליתי סימן מ"ג סק"ד.

ועי' עוד בט"ז בסו"ס מ"ג שנטה לומר כן, אך כתב דמסתפינא להקל, ובפר"ח שם סק"ז כתב דודאי דכה"ג שרי, ועיי"ש מש"כ עפי"ז בדין מים סרוחים דודאי ל"ב שישתייר עובי דינר זהב, דכל שבשר הטחול מבחוץ קיים מב' הצדדים, ודאי דהיא כשרה.

אמנם ל' הרמב"ם דאם לא נשתייר דינר זהב ה"ה כמפולש וטריפה, ומ' להדיא דעיקר הדין הוא דאין פוסל בו אלא נקב מפולש, ונתחדש לחומרא דאם לא נשתייר דינר זהב ה"ה כמפולש, ועי' יד"י סימן מ"ג סק"ב שכתב לדעתו, דהאמנם דעת רב עוירא דטחול חשיב כאבר שיש לו חלל, וכל שניקב העור ה"ז טריפה, אך אנן קי"ל דלא כרב עוירא אלא חשיב כאבר שאין לו חלל, ומן הדין הי' שלא יהא טריפה אלא בשניקב נקב מפולש, ואך שנתחדש דכל דלא נשתייר דינר זהב הוי כמפולש.

ולמש"נ אי"ז כד' רש"י שמבו' להיפך, דמן הדין הי' לו ליפסל אף בנקב כ"ש, ואך דכל שנשתייר כעובי דינר זהב ה"ז מגין, ודו"ק.

ועי' עוד באו"ה שהובא בט"ז סימן מ"ו סק"א ובש"ך שם סק"ג, ובדרכי משה שם תמה על דבריו, ובפשוטו נ' דכונתו לתמוה, דגם טחול אין שיעור לנקיבתו, אלא נקב מפולש מטריף, ושיעורא דדינר זהב הוא לחומרא, דכל שלא נשתייר חשיב כמפולש, ולמש"נ ד' האו"ה מתישבים היטב עם ד' רש"י ודעימי', דמבו' בדבריהם דבטחול יש שיעור לנקב, ולא סגי בנקב כ"ש.

אך בט"ז שם פירש להיפך, דכיון דבטחול נתחדש דלא סגי בסתימה כ"ש לחשבו כאינו מפולש, אלא בעי' עובי דינר זהב, ע"כ ל"מ סתימת חלב, דעד כאן ל"מ סתימת חלב, אלא במקום דסגי בסתימה כ"ש, דלזה סגי גם בסתימת חלב, אך כל דיש שיעור לסתימה, בעי' שיהא זה מן האבר עצמו, עכ"ד.

וביד"י סימן מ"ג סק"ב פירש קו' הדרכי משה בע"א, שהרי כל הא דבעי' שישתייר דינר זהב, הוא רק בשניקב מצד א' לחוץ, אך כל שמב' הצדדים לא ניקב לחוץ, ל"ב שישתייר בו דינר זהב, ועיי"ש מה שדן בזה.

ובשו"ת ספר יהושע סימן כ"ז פירש בד' האו"ה, דל"מ סתימה אלא היכא שהטרפות הוא משום יציאת הרוח וכיו"ב, אך כל שהטרפות היא משום חולי אבר זה עצמו, מה יועיל שדבר אחר סותמו, וע"כ בטחול דחזינן דיש שיעור לנקב, והרי דטרפותו היא משום החולי שבטחול, לא יועיל שדבר אחר סותמו, עיי"ש.

ועי' עוד בשו"ת צמח צדק סימן ע"א, שכתב דבאברים שיש בהן חלל, פוסל נקב אף כשהוא מתולדתו, אך בטחול שאין לו חלל ואינו נטרף אלא בנקב מפולש, אי"ז מטריף כשהוא מתחילת ברייתו, ובפר"ח סימן מ"ג סק"ב נחלק עליו, עיי"ש.

יש להוסיף עוד בזה, דל' הרמב"ם פ"ו הי"ט נ', דהא דטחול אינו נטרף בנקב שאינו מפולש, לאו היינו משום דכל אבר שאין בו חלל אינו נטרף בנקב שאינו מפולש, וכמש"כ כן הר"ן, ופירש דגם קרום של מח אינו נטרף אלא בנקב מפולש דהקרום, אלא הוא משום דטחול קייל משאר אברים ואינו נטרף בנקב משהו, אא"כ הוי הנקב מפולש, ולפ"ז מתבאר היטב הא דרב עוירא ס"ל דגם טחול נטרף בנקב משהו ככל האברים שנטרפין בנקיבה, ולא קי"ל כוותי', אלא אין טחול בכלל האברים הנטרפין בנקב כ"ש, ורק אם ניקב נקב מפולש הוי טריפה.

הב"י בסימן מ"ג כתב, דאף להצד דנחתך כשר, היינו רק בשנחתך כל מקום העובי, אך בנחתך מקצתו הוי כניקב, ובפר"ח סק"ד תמה ע"ז, שהרי בגמ' משני דניקב לחוד ונחתך לחוד לדעת רב עוירא דלא מחלק בין קולשי' לסומכי', ואאל"פ דהיינו שנחתך כולו, דא"כ היינו ניטל דתנן במתני' דכשר, ובע"כ היינו שנחתך מקצתו, והרי דגם נחתך מקצתו עדיף מניקב, עכ"ד, ועי' יד"י בקצר סק"א.

בפרישה סימן מ"ג סק"א נראה דהא דניקב הטחול טריפה, עכ"פ למ"ד דאם נחתך כשרה, הוא משום דמחמת הנקב ירקב ג"כ הכרס שמונחת עליו, אך שם סק"ד הביא משערים שפירש הטעם לחלק בין ניקב לנחתך בע"א, ועי' גם במאירי שפירש דטעמא דל"ב הוא דניקב הוא מכאיבה יותר ואינה חי' אבל נחתך דינו כניטל וכשרה, וכ"כ שם סק"ו בשם מהרנ"ש, דמה"ט טחול דעוף אין הנקב פוסל בו, דהא דניקב הטחול טריפה הוא משום דמחמת המכה ינקב הכרס או בני מעים שסביבו, ומשא"כ בעוף שחטול שלו מסוגר בצלעות ואין בני מעים סביבו, עכ"ד.

בתפארת יעקב בדנ"ה. כתב, דגם לל"ב דנחתך כשר, הוא רק בשנחתך וניטל חלק זה לגמרי, אך כל שעדין הוא מחובר, ודאי לא עדיף מניקב, עכ"ד.

בדין טחול הנקוב מתחילת ברייתו, עי' יד"י סק"א ובקצר סק"ב, דאם יש עור במקום הנקב, לא חשיב כלל כנקב, ול"ה טריפה, אך אם אין שם עור, הוי טריפה, ועמש"כ לפ"ז שם ריש סק"ז לחלוק ע"ד הפמ"ג בדין יתר בטחול בסומכי', ועי' עוד בדבריו סימן נ"ה סוסקי"ז.

בפסקי רי"ד מבו', דהחילוק בין ניקב לנחתך, הוא דניקב הוא בידי שמים ונחתך הוא בידי אדם, ול"ה טריפה אלא בשניקב בידי שמים, ועי' גם בפסקי ריא"ז שמבו' שפירש כן, ואך דס"ל דקי"ל דאף בנחתך בידי אדם טריפה.