חבורה מלבן עניני ניעור וכסכוס בגד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / מלאכת מלבן

חבורה מלבן עניני ניעור.

הבאנו בחבורה הקודמת שנחלקו רש"י ותוס' בענין ניעור דרש"י לומד דניעור ענינו ניעור מעפר ואבק. ובוודאי גם מטל דהרי הגמ' בהמשך מביאה גם את הציור של טל. ויסוד הסברא של מקפיד היינו שהוא מקפיד לא ללבוש את הבגד בלי הניעור. וביארנו ביסוד הסברא. דהטעם דלא חשיב ייפוי בבגד אם אינו מקפיד ללובשו בלי זה. וביאור הדבר דניעור אינו מעשה כיבוס בעצם ובוודאי לכבס בגד שיש בו עפר ואבק במים אסור אלא יסוד הכיבוס הוא לפי התוצאה וממילא רק אם הוא מקפיד לא ללובשו חשיב שנעשה בו תוצאה חשובה .וחייב. עוד דרך ביארנו, דיסוד הדין מקפיד הוא דזה מחשיב את הניעור לדרך כיבוס. דאם הוא לובש את הבגד גם בלי הניעור הניעור לא נחשב כמעשה כיבוס.

ודעת התוס' דהוא מנערו מהטל שעליו. וכן פי' הראשונים. ולא פי' בניעור מן האבק וטעם הדבר דסברו דאין כיבוס בלא מים. והנה בשט"ג מבואר דטעם הדבר הוא דרק בלכלוך של טל הוי כיבוס. וצריך ביאור דהרי כאן המים לא מכבסים אלא שהמים הם עצמם הלכלוך. ומדוע יש נפק"מ איזה סוג לכלוך יש בבגד. אטו נימא שכך הוא הדין דכיבוס הוא רק כשמעורבים מים אבל לא אם המים מנקים. בדברי הרשב"א דייקנו דהניעור של הטל. מוציא מים ולכלוך שהיו בלועים בבגד. דכתב דהניעור הוא פס"ר לכיבוס ורק במקפיד חייב אבל באינו מקפיד חשיב אינו מתכוון. וקשה מה הוא הפס"ר הרי זה גופא הוא מתכוון לנער כדי שלא יהא הטל ומבואר דהוצאת הטל אינו הכיבוס אלא מה שיוצא על ידי הטל. והנה מבואר ברשב"א חידוש דהגם שאינו מקפיד על זה אלא רק על הטל מכל מקום כיוון דהוא עושה את פעולת הניעור בשביל ניקוי הגם שאינה מספיקה דהרי היא לא נעשית על ידי מים ומכל מקום כיוון שהיא נעשית עבור ניקוי זה מגדיר את המעשה ככיבוס ויש בו חשיבות דמה שהוא פס"ר שיכבס גם חייל בזה מעשה כיבוס משא"כ באופן שאינו מקפיד אין הניעור נחשב כלל כמעשה כיבוס ומה שפס"ר נעשה על ידי זה כיבוס אין לזה מספיק חשיבות של מעשה כיבוס. וזה חידוש נוסף דעד היום חזינן בריב"א דשרייה כדי שתחשב מעשה כיבוס צריך כוונה ובלי זה לא חשיב מעשה וברשב"א מבואר חידוש נוסף בענין פס"ר דרק עד כמה שעושה את הניעור כפעולת כיבוס אז שייך ליתן על מה שיוצא ממנו בתולדה דהיינו פס"ר שם מעשה כיבוס. ומכל מקום שורש הסברא אחת היא. אמנם יש שרצו לבאר את הרשב"א דאם הוא מקפיד מסתמא ינער בחוזק ויבוא לידי כיבוס בפס"ק ואם אינו מקפיד ורק מנער משום עין יפה לא יבוא לידי פס"ר, ויתכן סברתם.

ועכ"פ מבואר בתוס' דהכיבוס הוא מה שהבגד מתכבס על ידי הניעור.

והנה יש לעיין לדעת התוס' מה הדין בניעור עפר האם זה מותר או דנאסר מדרבנן. ועיין בביאור הלכה. ד"ה יש אומרים שדייק מדברי הרמ"א דכתב את שיטת רש"י בתור יש אומרים דאסור לנער בגד חדש מן העפר ומשמע דלדעת התוס' דפליגי זה מותר לגמרי.

והנה כבר ציין השט"ג לסוגיא בדף קמא דאסור לשפשף סודר כדי להיות אולדי חיוורא ושם דבר זה נאסר בלי מים. ובאמת שם זה נאסר מדרבנן. ואם כן יתכן דגם כן כאן זה יהיה אסור מדרבנן. אמנם בשלטי גיבורים כנראה הבין כהרמ"א דלתוס' ניעור עפר מותר לגמרי וממילא הוקשה לו דאלודי חיוורא נאסר וכ"ש ניעור מן העפר. והביאור הלכה תי'. דניעור מותר לגמרי דאין זה מעשה חשוב ולא נאסר מדרבנן אבל כסכוס או גירוד שפועל אלודי חיוורא זה נאסר מדרבנן. ומכאן יש לו ראיה כנגד הט"ז דהתיר לגרד כתם אפילו באופן שלא משאיר רושם. וזה הקשה דהרי זה אלודי חיוורא וזה נאסר.

והנה הקשה הביאור הלכה אם כן אמאי התירו בדף ק"מ לכסכס בגד מבפנים או לגרד בציפורן מטיט. וביאר הביאור הלכה דהיינו במקום שעושה רושם. ויוצא לדעת הביאור הלכה ג' גדרים. לדעת רש"י ניעור עפר חייבים ע"ז מדאורייתא באופן שנתקיימו התנאים. ולגרד לכלוך מבגד אסור רק אם זה משאיר רושם. ולדעת התוס'. ניעור עפר מותר וגירוד או כסכוס אסור מדרבנן. אמנם גירוד או כסכוס שלא משאיר רושם. נאסר.

והנה אמרנו דלולי דברי הביאור הלכה היה מקום גדול להכריע כהט"ז דמות אפילו על ידי גירוד להוציא לכלוך אפילו במקום שאינו משאיר רושם. וכפשטות השו"ע שהתיר בכל גוונא. ורצינו לדון דאפילו אליבא דרש"י הדין כן דאסר ניעור עפר מכל מקום מותר הכסכוס של הטיט והיינו משום שהטיט הוא לא בלוע בתוך הבגד ולא נאסר הוצאתו רק בעשיית מעשה כיבוס משא"כ העפר שהוא בלוע בבגד בזה נאסרה הוצאתו גם על ידי ניעור ומה שנאסר כסכוס מבחוץ היינו משום שדומה לפעולת כיבוס ונאסר מדרבנן. משא"כ גירוד וכסכוס מבפנים באופן שלא עושה רושם מותר. ובתנאי שאין בזה איסור טוחן דהרי יש אומרים דיש איסור טוחן ובזה כבר כתב הט"ז דאם נשאר רק כתב לבד ולא גוש אין בזה איסור טוחן. ויש שדנו מדוע בכלל יש איסור טוחן הרי אין טוחן אחר טוחן ודנו האחרונים דשמא דין זה נאמר רק באוכלין או רק בדבר שנתקבץ בידי אדם ולא דבר שנתחבר מאליו. ומכל מקום מבואר בט"ז דאם יש רק רושם ליתא לאיסור טוחן. והנה יש עוד סברא דהרי זה טחינה לאיבוד ויתכן דאין בזה שם טחינה באופן שמתפורר לאבק ונעלם ואין לו קיום וכסברא זו מובא בשם הגרשז"א בשש"כ. להתיר השימוש במנקה אסלה בשבת ולא אוסרים משום טוחן והיינו משום שמיד זה אזיל לאיבוד. ומכל מקום בציור של הט"ז שלא נשאר רק כתם בזה בוודאי יש סברא דאין בו טוחן ומכל מקום אסר הביאור הלכה משום מלבן ומשום אלודי חיוורא ולדרכינו ברור דלא שייך בזה איסור אלודי חיוורא. ובטעם הדבר נראה או דאלודי חיוורא יותר דומה למלבן שעושה צבע בדבר עצמו או כמו שביארנו דאלודי חיוורא זה נחשב ליבון בגוף הבגד ולא רק סילוק וקינוח לכלוך שאינו נמצא רק על גבי הבגד. וכמבואר.

והביאור הלכה הביא את שיטת הבה"ג. שהתיר להוציא זרע פשתן או תבשיל שנפל על בגדו, והנה הביאור הלכה נקט דמזה שסמך הבה"ג דין זה לניעור אז דינו כניעור דמותר רק באינו מקפיד ולא במקפיד. וביאר הביאור הלכה דכיוון שמסיר הלכלוך לגמרי נאסר דבר זה מדרבנן. אמנם רוב האחרונים דהיינו ערוך השלחן ושולחן ערוך הרב וכן בבה"ג עצמו הביא דין זה ביחד דהיינו דהוא גם ענין כיבוס שלא במים סברו דהוא התיר דבר זה לגמרי ובטעם הדבר נראה דהיינו משום שהדבר לא בלוע בבגד ורק מונח עליו ודומה לנוצות והגם דספר הזכרונות שהובא במג"א אסר נוצות מכל מקום האור זרוע התיר וכן פסק המ"ב להתיר הסרת נוצות.

והנה עוד נושא הובא בביאור הלכה בהרחבה. והיינו הנושא של בגד שחור וחדש ומקפיד. דפשטות דברי הגמ' היא דגם בבגד שחור וחדש אינו חייב רק במקפיד עליהו וכן לשון הגמ' והוא דקפיד עליהו. וכן הוא הטור דאמר אם חסר אחד מהני טעמים מותר ומשמע דאפילו אם זה בגד חדש ושחור אבל לא יודעים דהוא מקפיד זה מותר וכן אם הוא מקפיד אבל הבגד לבן גם מותר. אמנם הביאור הלכה מקשה ממעשה דעולא איך אמר בפשיטות דמחללי שבתא ומנליה דהיו מקפידים ומכח זה חידש הביאור הלכה דהכוונה דבשחור וחדש סתמא מקפיד. ורצה לדון עוד דיתכן דגם בלבן אם נדע בוודאות שהוא מקפיד יהא אסור ודייק כן מג' דיוקים א. מרש"י דכתב בשחור שהאבק מקלקל טליתה וקפיד עליה הרי כתב שגם בסתמא מקפיד. וכן מהראשונים ואוקמי בחדתי ואוכמי דקפיד עליהו ולא כתיב וקפיד עליהו ומשמע גם שהאיסור הוא סתמא כן הביא מהסמ"ג ועוד ראשונים. וכן הביא מסתירת ר"ח שכתב שאם הבגד חדש ומקפיד עליו אסור לנערו ואם הוא לבן ואינו מקפיד עליו מותר. ויש סתירה מה הדין בשחר סתמא ובלבן ומקפיד. ולדברי הביאור הלכה הכוונה דאיירי על סתמא.

והנה לולי דברי הביאור הלכה היא מקום לפרש באופן אחר. את דברי רש"י ומכח זה את דברי שאר הראשונים, דכוונת רש"י היא להגדיר מהו הטעם דנאסר שחור וחדש. האם זה הלכה בעצם הכתב דרק בשחור וחדש האבק נחשב כתם וממילא רק בזה בעצם זה נחשב כיבוס או דזה סברא באדם שרק בזה הדרך להקפיד דהיינו בלבן וישן ההקפדה לא חשובה ובטלה דעתו אצל כל אדם שלא מקפידים וזה הביאור דשחור וחדש זה לא סברא בעצם הכתם אלא שהדרך להקפיד אמנם חוץ מזה נאמר תנאי שיהיה קפיד עליהו. ויתכן דמדויק כן ברש"י דלגבי חדתי לא ביאר כן. ויתכן דשם זה סברא בעצם הלכלוך של עפר דבבגד ישן לא חשיב לכלוך בעצם אמנם באוכמי זה סברא דאז הדרך להקפיד. ויתכן דזה הביאור בכל הראשונים דהביאו בשחור וחדש דקפיד עליהו דהיינו דביארו מהו הסברא בשחור וחדש. אבל חוץ מזה צריך שהוא יקפיד דהרי גם בשחור וחדש יש כאלה שאינם מקפידים ממילא צריך שהוא יהיה מהמקפידים. וכן מבואר במג"א סק"ב כמו שטען הביאור הלכה בעצמו. ויתכן דזה הביאור בר"ח דכתב דאם הבגד חדש ושחור ומקפיד עליו. דהיינו באופן שנתקיימו כל התנאים אמנם אם הבגד לבן ואין מקפיד עליו דהיינו שכך הוא ההלכה דאפילו אם מקפיד חשיב שלא מקפיד ורק דכתב דטעם ההתר דאינו מקפיד. אמנם ברבינו חננאל באמת משמע יותר כהביאור הלכה. אמנם מרש"י ושאר הראשונים יתכן להפך ומה שהוכיח מעולא יש לדון דעולא סבר דבסתמא הם מקפדים דהרי ת"ח שנמצא רבב על בגדו חייב מיתה וזה שהם אמרו שהם מקפידים רק על כתמים אבל לא על עפר ואבק בעלמא. ואין ראיה בדברי כל הראשונים דלא כהמג"א אלא קצת ראיה בדברי ר"ח. אמנם אדרבה דברי רש"י מדויקים כהמג"א וכמו שביארנו. וכן משמעות הטור והשולחן ערוך שלא חילק בענין. וכתב את דברי הגמ' בסתמא ואם זה כדברי הביאור הלכה היה צריך לאשמיענו שבסתמא אסור. ודברי הביאור הלכה שחל על המג"א בזה אינם מוכרחים כלל. והנה בדברי הגר"ז ס"א גם מבואר להדיא דלא כדבריו ויש לזה מקור מספר התרומה סי' רנ"ד דכתב דווקא בחדתי ודווקא באוכמי דשייך בהו ליבון ודווקא אי קפיד עליה. ומשמע דזה תנאי נוסף. אמנם משמעות דבריו דלא כמו שביארנו ברש"י אלא דבשחור וחדש זה תנאי בחפצא של כיבוס דבלי זה אין לזה כלל שם של כיבוס. ובזה יש נידון אפילו לפי המ"ב דאינו מקפיד להדיא מותר זה רק בדבר שיש שרגילים לא להקפיד אמנם אם הוא יחיד בדבר אמרינן בטלה דעתו. כך הביא השבות יצחק בשם הגרי"ש אלישיב. וזה דלא כהרשב"א. ובפרט לפי הפי' ברשב"א שאז הוא רגיל לנער בחוזק.

עוד דייק היטב הביאור הלכה דבגשמים נאסר בבגד חדש ואפילו בלבן. ושם הביאור הוא משום הכלבו דחיישינן לסחיטה שאינו רוצה שישארו גשמים מרובים בבגד ולכן בכל הבגדים יש בזה חשש כיבוס ואפילו בבגד לבן ולפי"ז גם בבגד ישן אסור לנער בחוזק. ומקור לזה הוא הכלבו רק דהכלבו מפרש את עצם האיסור של ניעור משום סחיטה כמבואר בבי' הגר"א והרמ"א פסק את דבריו דווקא בניעור מגשמים מרובים.

למעשה הדינים העולים מכל זה לגבי ניעור טל עפר ושפשוף בגד והסרת טיט ותבשיל.

לדעת המ"ב. ניעור טל נאסר בבגד חדש ושחור בסתמא אלא אם כן להדיא אינו מקפיד וכן בניעור עפר דהרמ"א כתב טוב להחמיר והביא המ"ב בשם האליהו רבא דראוי להקפיד כן מדינא דכמה ראשונים סוברים כרש"י. ובבן איש חי כתב כפרש"י ולא הביא צד להקל בזה.. בהגדרת מקפיד. הביא המ"ב בסק"ב מרש"י דההגדרה היא דאינו לובשו רק אם ניעור אמנם אם לפעמים לובשו גם בלי ניעור הגם שלפעמים מנער זה חשיב אינו מקפיד. והנה צריך לידע מה ההגדרה בזה. ושמעתי בשם הגרי"ש אלישיב דבגד שהטעם שלא מנערו לפעמים הוא משום שהוא ממהר אבל אם היה לו זמן היה מנקה אותו חשיב מקפיד. ועדיין יש לדון מה הכוונה ממהר. וזהו חידוש כפשוטו הכוונה שבגד שלא לובש אותו באופן נורמלי בלי ניעור. ורק אם הוא לא שם לב או שהוא ממהר מאד אבל ממהר סתם אין זה חסרון ושמא גם זה כוונת הגרי"ש. והנה בגד שבסתמא לא מקפיד ועכשיו הוא מקפיד עליו מפני כבוד השבת. או שיש חתונה או פגישה או אירוע כתב בשש"כ פט"ו סכ"ו ובח"ג שם. שדינו כבגד שאין מקפידין עליו והביא ראיה מפסקי הרי"ד דכתב והוא דקפדי עליהו פי' בחול וכן פי' השפ"א. והנה לפי הרשב"א לכאורה יהיה אסור דעכשיו הוא מקפיד ועכשיו הוא עושה את זה כמעשה כיבוס ולא כניעור בעלמא אלמלא נאמר דגם להרשב"א אם באופן כללי אינו מקפיד לא מגדירים את המעשה כמעשה כיבוס. ויל"ע מלשון הריטב"א דכתוב בו דלמאן דלא קפיד במילתא אלא עביד הכא לעין יפה בעלמא והנה כשעושה כן לשבת הבי' דבשבת הוא מקפיד ואינו רק לעין יפה בעלמא. וכן כתב הגר"נ קרליץ בחוט השני. וכן כתב הרב דרזי בשבות יצחק. דאם בשבת הוא מקפיד אז חשיב מקפיד ורק אם בשבת הוא עושה כן לעין יפה זה אסור. והנה יתכן דיש לדון כן על הברשת כובע דגם בשבת אם ממהר קצת לא תמיד יבריש את הכובע. ואם כן זה לעין יפה. ויתכן שמותר אבל בגד אם אבק בשבת אין מצב שייצא כך. וממילא זה נאסר ויתכן דאצל בחורים גם הברשת כובע הם לא ייצאו בשבת אם אבק וממילא זה נאסר. ולמעשה כתב המ"ב דע"י גוי ומשום כבוד הבריות יש להתיר בזה.

והנה יש לדון בכובע שזה נפק"מ אצל בחורים דהוא שחור אבל יש לדון האם הוא בגדרי חדש ובמ"ב הביא דחדש היינו שעוד נראה בו חידושו ודנו הפוסקים דבגדי שבת היום הם נחשבים שנראה בהם חידושם. אמנם יש לעיין דכיוון שאנשים רגלים לחדש היום יותר מאשר פעם ממילא נראה בו חידושו היינו כמה חודשים אבל לא לעולם. ויש לעיין בזה. ומכל מקום הביאור הלכה מביא מהחיי אדם בשם היערות דברש שכיוון שלא יודעים מה נקרא חדש צריך ליזהר בכולם וכתב דהמחמיר תבוא עליו ברכה והמיקל יש לו על מי לסמוך ומכל מקום טוב שיעשה בשינוי כלאחר יד. וכל התר זה הוא רק באינו מקפיד דבמקפיד הרי הביאור הלכה אוסר. אפילו בישן.

והנה שימוש במברשת. יתכן שיש מקום להגדיר את זה ככסכוס. ואסור דהנה הביאור הלכה כתב דאסור לנער הבגד בידיו וכ"ש ע"י מברשת ומשמע דמברשת עדיין אינה בגדר כסכוס. והנה כסכוס אסור גם אם זה לא שחור. אמנם אם אין זה כסכוס אלא רק ניעור אז אסור גם בשחור וחדש. ויש לדון מהו גדר של חדש. ושחור חזינן דהיינו כל דבר כהה ולא דווקא שחור אלא כחול כהה וחום כהה. ואפור כהה כתבו הפסוקים. דרק אם ניכר אפרוריתו מותר. אמנם עדיין יש לדון דכובע נחשב חדש דבהגדרה של חדש יש לדון מהו נחשב חדש. והנה אם מנקה ע"י מברשת אבל לא לגמרי דעדיין נשאר קצת עפר היה מותר אמנם כל זה רק אם לא מגדירים ככסכוס.

ועולה בדעתו דנאסר בין טל בין עפר .דבחדש דהיינו כל דבר ולקולא דבר שניכר בו חדושו ובשחור היינו כל דבר כהה נאסר בסתמא אא"כ אינו מקפיד והוסיף הגרי"ש דהיינו בדבר שיש עוד שאינם מקפידים. מותר ובמקפיד אסור בכל גוונא. בין ישן בין שאר בגדים. ובכסכוס אסור מדרבנן אפילו בעפר משום אלודי חיוורא וכן בגירוד. ויש לדון האם מברשת חשיבא כסכוס. ולמעשה בעפר הקל על ידי גוי ולכאורה דווקא ביד ולא במברשת. וכסכוס באופן שמנקה לגמרי נאסר ובאופן שמשאיר כתם מותר מבפנים או על ידי גירוד ולא מבחוץ.

ואמרנו דיש מקום לחלק קצת. ולדון דגם במקפיד נאסר רק בשחור וחדש כמבואר. אבל בלבן וישן גם במקפיד מותר. וכן שכסכוס טיט או תבשיל. באופן שאין בזה איסור טוחן אחר טוחן.דהיינו בכתם או לאיבוד או בתבשיל. או ע"י גוי. יהיה מותר. ועוד דבזה יהיה מותר גם אם מסיר את הכתם לגמרי וכדעת הט"ז. וכפשטות השו"ע. וכפשטות הבה"ג.

ויש בזה עוד נפק"מ ניקוי נעליים מעפר על ידי מגבון. דבבגד יש מקום לחשוש בזה לכיבוס אבל בנעל לכאורה שעושה כן בחולשה ורק מעביר ואין לו ענין להרטיב. לכאורה כל הנידון הוא הסרת הלכלוך. והנה באופן שמסיר לגמרי לדעת המשנ"ב נאסר דחשיב מקפיד ובפרט בשבת. אמנם לדרכינו יש להקל דהרי זה לא נבלע בתוך הנעל. וממילא יש מקום להתיר להסיר את האבק ובפרט באופן שלא מסיר לגמרי ועדיין נשאר קצת רושם אבק שאז יתכן שמותר גם לדעת המשנה ברורה. **עוד דן הביאור הלכה** באופן שבעל הבגד מקפיד ומי שמנקה מקפיד האם זה אסור ודן דשמא זה גופא היה מחלוקת רב יוסף ואביי ונשאר בצ"ע.