שיעור סד סימן קצו אdocx
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור סד**

**~ סי' קצה ב - סי' קצו סעי' א ~**

## [סימן קצה סעיף ב] אכלו מקצתן בבית ומקצתן חוץ לבית אם המברך יושב על מפתן הבית הוא מצרפן.

# שהמברך מצרף את ב' החבורות

וביאר המשנ"ב (ס"ק ט) דהמברך רואה את אלו ואת אלו והוי כמקצתן רואין אלו את אלו. ובשער הציון (ס"ק ו) דקדק דמשמע שאדם אחר לא מהני אם רואה את שתי החבורות, ורק כאן שהוא המברך דינו כשמש שמצרפן יחד.

והנה לכאורה דבר זה תליא במחלוקת הראשונים המובאת בביאור הלכה (ד"ה שתי, ונתבאר כבר בשיעורים הקודמים) דלדעת הרשב"ש הא דמהני כשרואין אלו את אלו היינו דווקא באופן שיש כדי שיעור זימון בכל אחד מהחבורות, אך אם אין שיעור זימון לא מצטרפין, ודעת הרשב"א דאף בכהאי גוונא מצטרפין, ובשלמא לדעת הרשב"ש מובן החידוש בהא דהמזמן מצרפן לזימון דהכא הוא יכול לצרף אפילו שהיו ב' במקום אחד והיה א' במקום אחר דהמזמן מצרפן אף שאין שיעור במקומם, אך לדעת הרשב"א דכל שרואין אלו את אלו מצטרפין א"כ מה החידוש בהא דהמברך מצרפן. וצ"ל דאף לרשב"א שאפשר לצרף ע"י ראיה היינו בכה"ג שיש ב' שרואין את השלישי, אך הכא מיירי שאחד רואה רק את המברך וגם השני רואה רק את המברך והאחד אינו רואה את השלישי, ובכהאי גוונא נראה שלא מועיל להצטרף ע"י ראיה כיון שאין צירוף בין הראשון לשלישי, וזה נתחדש דהיכא שהמברך רואה את שניהם הוא מצרפן לחבורה אחת דהם צריכים לו שיוציאם בברכה.

## [סימן קצו סעיף א] אכל דבר איסור אף על פי שאינו אסור אלא מדרבנן אין מזמנין עליו ואין מברכין עליו לא בתחלה ולא בסוף.

# דבר איסור לא מברכים עליו

כן שיטת הרמב"ם (פרק א מברכות הלכה יט) שאין חילוק בין האוכל דבר איסור שאיסורו מדרבנן לאוכל דבר שאיסורו מדאורייתא ואין מברך עליו לא בתחילה ולא בסוף, והוא ע"פ המבואר במשנה (ברכות מה, א) דאכל טבל אין מזמנין עליו, והיינו שאין לברך עליו כלל. אמנם הראב"ד נקט שהוא רק דין שאין מזמנין היינו שאין חובת זימון משום דלא חשיב אכילה של קביעות, אך ודאי צריך לברך עליו בתחילה ובסוף הואיל ונהנה. והשו"ע פסק כדעת הרמב"ם שאינו מברך על דבר איסור כלל.

# אכל דבר איסור בשוגג וגזל חיטין ועשה פת

כתב המשנ"ב (ס"ק ד) בשם הט"ז שאם אכל בשוגג שיכול לברך בסוף דלא שייך בזה ניאוץ, אמנם אין מזמנין עליו כי אכילת איסור לא חשיבא קביעות. ולכאורה נראה מסתימת המשנ"ב שפסק כדעת הט"ז דאם אכל בשוגג מברך עליו ברכת המזון.

והנה במשנ"ב בהמשך דבריו הביא מחלוקת הראשונים לגבי מי שגנב או גזל חיטים וטחנן ואפאן דיש אומרים דאע"ג שהוא קנה את הפת בשינוי אין לברך עליו משום שהוא בכלל ניאוץ, ויש אומרים דהואיל וקנה בשינוי יכול הוא לברך עליו, ומסיק שם בשם המג"א שאם אכל כדי שביעה דיש בזה חשש חיוב דאורייתא של ברכת הזמון דמברך ברכת המזון, ומשמע שאם אכל פחות מכדי שביעה שלא יברך ברכת המזון משום שיש לחוש דחשיב מנאץ.

ולכאורה מוכח מדברי המשנ"ב הללו שלא פסק כדברי הט"ז הנ"ל, שהרי כאן כשגזל את החיטים וטחנן ואפאן מותר לו לאכול מהם, ואם כן מדוע שלא יוכל לברך עליהם ברכת המזון, ואטו מי שאכל בהיתר יהיה גרוע יותר ממי שאכל בשוגג. ומוכח דהמשנ"ב לא ס"ל לדינא כהט"ז וס"ל שמי שאכל בשוגג לא יברך ברכת המזון, ולכן הסתפק אם ה"ה בגזל וטחן ואפה דכיון שמותר לו לאכול אינו מנאץ, או דכיון שגזלו על מנת כן יש בזה משום ניאוץ. אך יש לדחות דכיון שכאם עשה את מעשה הגזילה במזיד על מנת לאוכלו הרי הוא בכלל מנאץ, ורק כשלא הייתה לו כוונה כלל לעשות מעשה עבירה ס"ל לט"ז שיברך דאינו בכלל מנאץ.

[ובאמת עיקר דברי הראשונים דס"ל שבגזל חיטים וטחנן ואפאן דאין מברך עליהם ברכת המזון הוא חידוש גדול שהרי מותר לו לאכול את אותה הפת לכתחילה, והוא רק מחוייב דמים לנגזל, ואפילו הכי אינו מברך עליו ברכת המזון].

ומכל מקום לדינא צ"ע אם פסקינן כדעת הט"ז. ודבר זה יכול לקרות באופן שאכל בטעות לחם שאינו שלו דהוי גזל, דלדעת הט"ז כיון שאכל בשוגג מברך ברכת המזון [היינו במקום שאכל כדי שביעה], ושוב מצינו שבמטה אפרים (סימן תרב סעיף כד) נקט כהט"ז שבשוגג מברך וכן נראה לדינא.

# ברכהמ"ז באכילת איסורים שונים

**אכילת דמאי-** כתב הרמב"ם (שם הלכה יט- כ)בדין זה שאינו מברך על אכילת דבר איסור היינו כשאכל טבל או מעשר ראשון שנטלו תרומותיו וכו' אבל אם אכל דמאי אף על פי שאינו ראוי אלא לעניים וכדו'... הרי זה מברך תחלה וסוף וכן כל כיוצא בהן עכת"ד, ומבואר דבאכל איסור קל כמו דמאי חייב בברכת המזון ולא מיקרי מנאץ [ואף שמבואר בגמרא שההיתר הוא משום דאי בעי מפקר לנכסיה, זה אינו עיקר הטעם אלא ראיה לכך שאיסור זה הוא איסור קל].

**אכילת פת שנילושה בחלב-** כתב הפמ"ג (סימן קסח א"א ס"ק טז) שכיון שיש איסור דרבנן לאכול פת שנילושה בחלב גזירה שמא יאכלנה עם בשר, אם אכל פת זו אינו מברך עליה ברכה ראשונה ואחרונה. אמנם בהגהות הרעק"א כאן כתב דמברך לאחריה ברכת המזון משום דאינו מיקרי כל כך איסור, והוסיף דלפי מש"כ הכרתי בסימן צז שאם מחלק את הפת שיהיה לכל אחד דבר מועט אין איסור בדבר הרי זה דומה לאכילת דמאי שמברך עליה כיון שאי בעי מפקר לנכסיה, וה"נ יכול לאכול הפת ע"י שיחלק לכל אחד דבר מועט [ויש להעיר דמשמע שעיקר טעמם הוא משום שיכול לאוכלו בהיתר ודמי לאכילת דמאי אך לעיל נתבאר דמלשון הרמב"ם משמע שהקולא היא משום שהוא איסור קל ולא משום שאפשר לאוכלו בהיתר, וא"כ מנ"ל שאיסור זה נחשב כ'איסור קל' לעניין זה ויל"ע].

**אכל קודם הבדלה-** האגרות משה (או"ח חלק ד סימן סט אות ו) דן לגבי מי שבא להצטרף לזימון בסעודה שלישית, והתחיל לאכול אחר החשיכה בזמן שיש איסור לאכול קודם הבדלה, ומסיק שם שמברך ברכת המזון, כיון שאין איסור אכילה בעצם, אלא הוא איסור גברא שלא לאכול קודם הבדלה [ואף שכתב המשנ"ב כאן (ס"ק א) דבכל דבר איסור אין מברכין עליו אפילו כשאין איסורו בעצם אלא משום שהוא אסר על עצמו דבר זה, היינו דווקא ב'נדר' שהוא איסור חפצא, אך אכילה קודם הבדלה שהוא איסור גברא שפיר מברך עליו. אכן יש להעיר דלפי"ז אם אכל דבר האסור משום שבועה שהיא איסור גברא דיברך עליו לאחריו, אכן מצינו בדרך אמונה בהלכות מעשר שני (פרק ה הלכה יב ד"ה הפודה) שכתב דאפשר שכל החילוק בין איסור גברא לאיסור חפצא הוא רק באיסורים דרבנן ובדבר האסור מדאורייתא אין חילוק ע"ש].

ועוד יש להוסיף דהאיסור לאכול קודם הבדלה הוא רק איסור קל וכמו שמבואר ברמ"א לקמן (סימן רעא סעיף ה) שאם שכח ובירך על הפת קודם שהבדיל דיאכל מעט קודם שמבדיל, ומוכח שהאיסור לאכול קודם שיבדיל אינו חמור כל כך.

**אכל בלא נטילת ידיים-** וכמו כן נראה שאם אכל את סעודתו בלא נטילת ידיים דנראה שבכה"ג מברך ברכת המזון על אכילתו, כי אין זה בכלל 'איסור אכילה' אלא הוא איסור צדדי שלא לעשות מעשה אכילה בלא נט"י.

**אכל בתענית-** כתב המטה אפרים (סימן תרב סעיף כד) דמי שאכל בשוגג בצום גדליה דצריך לברך ברכה אחרונה, אמנם אם יש שם אחרים אין מזמנין עליו, אבל אם אכל במזיד אינו מברך, אכן אם אכל כדי שביעה אפילו במזיד מברך אחריו ברכת המזון. והנה במש"כ שבשוגג צריך לברך אחריו הוא כדעת הט"ז וכמו שנתבאר לעיל דבשוגג לא שייך ניאוץ. [אמנם התחדש בדבריו שבאכל כדי שביעה שחייב בברכת המזון דאורייתא דחייב לברך אפילו אם הוא נחשב 'מנאץ', ועיין באלף המגן (על המטה אפרים) שדבר זה תלוי במחלוקת הב"ח והמג"א אם באיסור התלוי בזמן מברכים לאחריו אפילו כשאכל במזיד, ולכן ס"ל שכשאכל כדי שביעה צריך לברך ברכת המזון. ויש לציין דדעת המג"א שאף בגזל לחם ואכלו אם אכל כדי שביעה צריך לברך אך עי' שעה"צ (ס"ק ט) שדחה את דבריו].

אכן היה מקום לומר שאיסור האכילה בתענית ג"כ חשיב 'איסור קל' והוי כמו דמאי שמברך אחריו, אכן באמת מצינו בשערי תשובה (סימן תקסח ס"ק א) שאם בירך על מאכל ונזכר שהוא תענית דמסיק שם שלא יאכל, ומבואר דאיסור זה חמיר מהאוכל לפני הבדלה, וא"כ אפשר שאף לעניין זה חשיב כאיסור חמור.

ומש"כ דאף שמברך ברכה אחרונה מכל מקום אינו מצטרף לזימון הוא משום דאכילת איסור יש סברא בפנ"ע שאינה מצטרפת לזימון [וכמש"כ המשנ"ב בשם הט"ז דאף באכילת שוגג שמברך לאחריה אינו מצטרף לזימון], והוא כעין מה שמצינו בדעת הראב"ד (שהובא לעיל) דס"ל שהאוכל דבר איסור מתחייב בברכת המזון ורק אין עליו חיוב זימון דאכילת איסור אינה אכילה שקביעות המצרפת לזימון.

**מי שאכל לפני מעריב-** נראה דכהאי גוונא ודאי מברך עליה בסוף, ואף יש להקל שמצטרף לזימון דלא גרע ממש"כ האגרות משה (הנ"ל) לגבי מי שאוכל לפני הבדלה דחייב בברכת המזון כדין. [ויש עוד קולא בזה משום דלא גרע מדמאי דשרי משום שיכול להפקיר נכסיו (עי' לעיל) וה"נ יכול לאכול בהיתר אם יעמיד שומר].

# אם לצרף לזימון מי שאכל דבר שיש אומרים דיש בו איסור

יש לדון באופן שאחד אכל דבר משום שסומך על הדיעות הסוברים שדבר זה מותר, וחבירו סובר שיש איסור בדבר זה, אם יכול להצטרף יכול להצטרף עם אותו אחד לזימון.

והנה מצינו בביאור הלכה לקמן (סימן רצו סעיף ב ד"ה אם) שאם שמע הבדלה מחבירו שבירך על כוס של שיכר שיש שנזהרין בו משום 'איסור חדש', והמברך נוהג בזה היתר והאחר נוהג בזה איסור, ומסיק הביאור הלכה שם שאם הוא חושש מדינא לאיסור חדש אינו יוצא בהבדלה זו, ואם הוא קיבל על עצמו להחמיר בזה רק בתורת חומרא הוא יכול לצאת מחבירו.

והשתא נראה לעניינינו שאם הוא מחמיר לא לאכול מאכל מסויים רק בתורת חומרא נראה דודאי יכול להצטרף עמו, אך אם הוא מחמיר לא לאוכלו מדינא יל"ע אם יכול להצטרף עמו. אכן נראה דכיון שהוא רק חומרא יכול להקל בזה ולהצטרף עמו.

**הדינים העולים:**

1. אם יש ב' אנשים שרואין אדם שלישי ואינם רואין זה את זה אין מצטרפין אא"כ השלישי מזמן והוא מצרפן.
2. אין מברכים על דבר איסור בין באיסור דרבנן ובין באיסור דאורייתא.
3. אם אכל דבר איסור בשוגג לט"ז מברך ברכהמ"ז וקצת צ"ע דעת המשנ"ב בזה, אך במט"א פסק כהט"ז.
4. גנב חיטין וטחנן ואפאן י"א שמברך ברכהמ"ז וי"א שאינו מברך ומספק לא יברך ואם אכל כדי שביעה יברך.
5. אכל דמאי מצטרף לזימון. פת שנילושה בחלב מברך אחריה ואף מצטרף לזימון. אכל קודם הבדלה או מעריב מצטרף לזימון. אכל בתענית דעת המט"א שבכדי שביעה מברך אפילו כשאכל במזיד.
6. אכל דבר שי"א שיש בו איסור אם מחמיר בתורת חומרא מצטרף לזימון, ואם מחמיר מדינא נראה דחשיב כמו שוגג.