שיעורי שבת יד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור יד

**מפיס מורסא יש לדון גם משום גוזז העור**

א] [סעיף כח-המשך] **המפיס שחין בשבת כדי להרחיב פי המכה כדרך שהרופאים עושים שהם מתכוונים ברפואה להרחיב פי המכה, הרי זה חייב משום מכה בפטיש שזו היא מלאכת הרופא. ואם הפיסה כדי להוציא ממנה הליחה שבה ה"ז מותר.** ובבה"ל (ד"ה כדי) הביא דפליגי האחרונים אם יש גם חיוב גוזז כשעשאה בכלי [דבהכרח מיירי כשעשאה בכלי דאל"ה פטור ממכה בפטיש משום שלא כדרכה] דדעת התוספות שבת לחייב משום גוזז, אמנם בשם הפמ"ג כתב דאין חיוב משום גוזז דהוי כציצין שפירשו רובן דתו אינן יונקות מהגוף.

ובתהל"ד [סי' שמ סק"ב, וכן בסי' שכח סק"ג] הוכיח דגזיזה הוא רק בדבר שע"ג הגוף דומיא דשיער וצמר, ולא בגוף עצמו כמו עור, וסימנך דכל שכואב בגזיזתו הוא חלק מהגוף ואין בו גוזז, אבל אם אינו כואב בהסרתו כגון שיער יש בו איסור גוזז. וראייתו מהא דהותר ביו"ט לחתוך בשר חי [דבמבושל בלא"ה כתבו הפוסקים דל"ש גוזז, וכ"כ החזו"א (או"ח סי' נח סק"ט ד"ה סימן שכ"א) דאין טוחן במבושל, אמנם במנח"ח (גוזז סק"ח) הביא להוכיח גם מבשר מבושל עיי"ש] ואינו אסור משום גוזז, ואף דשייך גוזז גם לאחר מיתה כמו שכתב המשנ"ב לקמן סי' שמ (סק"ה) דאסור לגזוז השלח, אלא על כרחך שבגוף עצמו אין איסור גוזז, וא"כ ה"ה מורסא הוא עור של הגוף ולא משהו נפרד ואין בו משום גוזז. אמנם יש לדחות עפ"י מש"כ במנח"ח (גוזז סק"ח) דגוזז הוא רק בדבר שהדרך לגוזזו מחיים, ומשו"ה בבשר אין גוזז, משא"כ במפיס מורסא שמא יש איסור משום גוזז. ומהבה"ל כאן עולה דס"ל דמעיקר הדין שייך במפיס מורסא לאסור משום גוזזז, אלא דהוי כפירשו רובן דתו לא ינקי מהגוף.

ולכאו' יש להקשות על התהל"ד דהא גבי ציצין שפירשו (לקמן סעי' לא) מבואר דחייב משום גוזז כשלא פי' רובן, אף שוודאי כואב בתלישתן וא"כ הוא חלק מהגוף. וצ"ל דכל הכאב הוא רק במקום החיבור, משא"כ אם יגזוז באמצע הציצין אין כאב, וחלק זה חשיב כמת ולא שייך לגוף, והוא דומיא דשער דאינו חלק מהגוף.

ב] עוד כתב הבה"ל בשם הפמ"ג, דסיפא דהותר להוציא ליחה הוא רק ביד ולא בכלי, דלא מצינו שהתירו שבות [מלאכה שאצל"ג] כדרכו במקום צער. אמנם דין זה אינו ברור, דבמשנ"ב כאן משמע דפי' כדעת התוס' דהתירו מלאכה שאצל"ג במקום צער [וכמו שנתבאר בשיעור יג] וצ"ע.

**פצע פנימי אם חשיב מכה של חלל**

ג] [סעיף כט] **מי שנגפה ידו או רגלו צומתה ביין כדי להעמיד הדם, אבל לא בחומץ מפני שהוא חזק ויש בו משום רפואה.** ופי' שנצרר הדם מחמת מכה ויין משמרו כדי שלא יצא הדם, אבל החומץ והיי"ש [כמבואר במשנ"ב סקצ"ב] שהוא גם מרפא אסור. ולקמן סי' תצו כתב השעה"צ (סקי"א) להוכיח מהכא דפצע פנימי אינו חשיב מכה של חלל ומשו"ה אסור ברפואה בשבת.

**בנתינת 'יוד' אם הוא כמשמר או מרפא**

ולענין נתינת 'יוד' על פצע בשבת נחלקו הפוסקים, דעת הגרש"ז (שש"כ פרק לה הערה יז) להתיר כיון דעיקרו למנוע החיידקים, אך דעת הגרב"צ אבא שאול (שו"ת אור לציון ח"ב פל"ו תשו' ז) לאסור, ונראה לבאר דשורש הנידון הוא ד'יוד' עיקר פעולתו הוא למנוע מהחיידקים לזהם הפצע, ומחמת כך הגוף גובר בעצמו על הפצע ומתרפא, וכיון שה'יוד' מאפשר לגוף לרפאות את הפצע שמא נחשב כרפואה, אמנם כאמור דעת הגרש"ז דדנים אותו כמשמר ושרי.

**נשמטה ידו אם שרי להחזיר למקומה**

ד] [סעיף ל] **מי שנשמט פרק ידו או רגלו ממקומו לא ישפשפנה הרבה בצונן שזהו רפואתו אלא רוחץ כדרכו ואם נתרפא נתרפא.** ובמשנ"ב (סקצ"ד) ציין למש"כ לקמן בסעיף מז, דשם מפורש איפכא דעצם שיצא ממקומו מחזירין אותו, והביא שם המשנ"ב (ס"ק קמה) מש"כ המג"א לחלוק על השולחן ערוך ולאסור להחזיר את העצם למקומה בשבת, ודווקא בנשברה העצם שרי להחזיר. ובשם שולחן עצי שיטים כתב (שם) דאפי' בנשמטה שרי להחזיר דהוי סכנת אבר, ומה שאסר השו"ע הכא לשפשפה בצונן מיירי כשלא נשמטה לגמרי ממקומה. אמנם בערוך השולחן (ס"ק לט) הקשה על חילוק זה דדוחק הוא, ועל כן פי' דבנשמטה לעולם שרי להחזיר משום סכנת אבר, והכא אסרו לשפשף בצונן אחר שהחזיר העצם למקומה ומשפשף בצונן לרפאות הכאב, וזה אסור בשבת משום רפואה דשוב אין כאן סכנת אבר.

**ציצין שפירשו**

ה] [סעיף לא] **צפורן שפרשה, וציצין שהן כמין רצועות דקות שפרשו מעור האצבע סביב הצפורן, אם פירשו רובן כלפי מעלה ומצערות אותו, להסירן ביד מותר, בכלי פטור אבל אסור. לא פרשו רובן, ביד פטור אבל אסור, בכלי חייב חטאת. ופירש רש"י כלפי מעלה כלפי ראשי אצבעותיו, ורבינו תם פירש דהיינו כלפי הגוף וצריך לחוש לשני הפירושים.** ולכאו' צ"ב דתלוי איך מונח ידו, דאם אוחזה כלפי מעלה מצערות אותו באופן הזה, ואם אוחזה כלפי מטה מצערות אותו באופן זה, וא"כ צ"ב במאי פליגי. אמנם למעשה אין נפק"מ דהא צריך לחוש לשני הפירושים.

**ציצין שפירשו אי גזיזתן הוי מלאכה הצל"ג**

ו] ויש לדון אמאי בכלי חייב חטאת הא הוי מלאכה שאין צריכה לגופה. ובאמת נחלקו בזה הראשונים, דדעת התוס' בשבת (צד: ד"ה אבל) דכל שאינו צריך לציפורנים ולצמר הוי אצל"ג, אמנם דעת הריב"ש (סי' שצד) דגם כשכוונתו ליפות הגוף הוי צריכה לגופה, דכן היו צריכים במשכן ליפות עורות התחשים ומשו"ה גזזו מהם הצמר. וכן ציין כאן המג"א (ס"ק לה) לדעת הריב"ש דמשו"ה בכלי חייב, וכמו שביאר המחצה"ש [ועיין לקמן ריש סי' שמ בביאור הלכה (ד"ה בין ביד), דהאריך בזה שם].

אמנם בתהל"ד (סי' שטז סק"ח) הוכיח מהרמב"ן (שבת קו.) וכן דייק הגרא"ז מלצר (על הרמב"ן שם) דכל היכא דצריך למעשה גזיזה, אע"פ שאינו צריך לגוף הציפורנים והשיער מלאכה הצריכה לגופה היא.

**אשה ששכחה לגזוז צפורניה בער"ש קודם טבילתה, אם שרי לגזוז ע"י גוי**

ז] ודנו בזה הפוסקים גבי אשה שאירע ליל טבילתה בשבת, ושכחה לגזוז צפורניה מער"ש, דאם הוא איסור מדרבנן שרי ע"י עכו"ם לצורך מצוה, וכן דעת הנקודות הכסף (יו"ד סי' קצח סעיף כא), אמנם אם כדעת הריב"ש לכאו' הוי מלאכה הצריכה לגופה והוא איסור דאורייתא ואסור ע"י גוי.

ובבה"ל (שם) כתב להתיר ע"י גוי במקום שאי אפשר לה להסיר ביד, ומשום דאין כוונתה כלל ליפוי הגוף אלא לצורך מצוה ושרי. אמנם בתוס' בשבת (קו. ד"ה חוץ) כתבו גבי מילה דצורך מצוה הוי צריכה לגופה, ובתהל"ד (סי' שמ סק"א) האריך להוכיח מהמבואר בראשונים בבכורות דף כה (רמב"ן בהלכות בכורות שם וכן ברא"ש ועוד), דלהוריד שיער מצוואר העוף קודם שחיטה ביו"ט הוי אין צריכה לגופה, כיון דהוא לצורך שחיטה ולא ליפוי, וא"כ ה"ה לצורך טבילה דאין כוונתה אלא לצורך מצוה הוי אצל"ג, ושרי ע"י גוי.

**להסיר הציצין משום צער בשינוי ע"י ידו**

ח] והיכא דלא פירשו רובן מבואר דאסור אפי' ביד, והקשה התהל"ד דהא במקום צער התירו שבות בשינוי (וכשיטתו דס"ל דאפי' בדאורייתא התירו בשינוי וכמשנ"ת) וה"ה הכא בידו הוי שינוי, ותי' דצ"ל דאינו כ"כ צער, ומשו"ה דווקא בתרי דרבנן דגם פירשו רובן וגם מסיר ביד התירו. והנה לעיל סי' שז (ס"ה) מבואר דהתירו אמירה לעכו"ם בדרבנן במקום קצת צער, אך לא מצינו שהתירו שם גם שבות דשינוי בדרבנן, ולתהל"ד צ"ל דהוא אותו דין וכל שיש קצת צער התירו גם שבות בשינוי, אמנם בשו"ע הרב שם (סעי' כ) מפורש דדוקא אמירה לעכו"ם הותר ולא שינוי, וצ"ע.

**כאב שינים אם שרי לגמע חומץ ויי"ש**

ט] [סעיף ל"ב] **החושש בשיניו לא יגמע בהם חומץ ויפלוט אבל מגמע ובולע או מטבל בו כדרכו, החושש בגרונו לא יערענו בשמן אבל בולע הוא שמן ואם נתרפא נתרפא.** דגם מאכל בריאים אם אוכלו באופן שרק חולים עושים כן מוכח שהוא לרפואה ואסור בשבת. ובמשנ"ב (ס"ק קב) כתב דאם כאיב ליה טובא הוי כחולה שאב"ס ושרי, ומ"מ ע"י ישראל אסור בלא שינוי, ובשם הח"א כתב דאם א"א בלא שינוי שרי. וצ"ע דידוע דעתו לקמן סל"ז דרפואה מותר בשבת לחולה שאב"ס גם בלא שינוי, וצ"ע. והנה ציין כאן לח"א והוא דעתו דבכל חולה שאב"ס במקום שא"א שרי גם בלא שינוי, אמנם אין דעת המשנ"ב כן אלא כאן בלבד. דהכא בלא"ה פשטות הפוסקים שברפואה אי"צ שינוי.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**