27 טומאה דחוי_ אי בעיא ציץ
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' צום הרביעי תשס"ג

**א'**

א] בסוגיא דיומא ד"ז ע"א וע"ב, ופסחים דע"ז מבו' דלמ"ד טומאה דחוי' בציבור בעי' ציץ לרצויי.

ועי' בתוס' במנחות דט"ו. ד"ה והכא שכתבו, שרק לטומאת בשר דמהני ציץ בעינן ציץ, אך לטומאת הגוף דל"מ ציץ אפי' בלא ציץ, עכ"ד, וכ"ה מבו' בפירש"י יומא ד"ז. ד"ה בין בציבור, אך לא נתפרש ברש"י שהטעם דלטומאה"ג ל"ב ציץ הוא משום דל"מ ע"ז ציץ, אלא יל"פ שהטעם הוא כמש"נ להלן סק"?? בד' הגבו"א, וכ"נ מד' רש"י פסחים דע"ז., וכדלהלן שם, ובתוס' שם ד"ז: ד"ה מכלל.

והנה יל"פ הטעם בזה בתרי אנפי, די"ל דהטעם בזה הוא, דכל הא דבעי' ציץ למ"ד טומאה דחוי' בציבור, הוא משום דינא דמהדרי' אטהרה, וע"כ ה"נ כל שאפשר להתיר ע"י הציץ אין מתירין מכח התירא דטומאה בציבור, אך כל דליכא ציץ ולא מצינו לאהדורי אטהרה, שפיר מהני הדחי' דטומאה בציבור לדחות הטומאה, אך י"ל שהטעם בזה הוא, דלעולם בטומאת בשר דמהני בי' ציץ אין הטומאה דחוי' רק ע"י ציץ, ורק בטומאת הגוף דליכא ציץ בהכרח שנתחדש דין דחי' אף בלא ציץ, אך בטומאת בשר דאיכא ציץ לא נאמר כלל דין דחי' בלא הציץ.

ונפ"מ בזה, בגונא דליכא ציץ, כגון שנשבר, או בשאינו על מצחו למ"ד דכה"ג אינו מרצה, אי מהני דינא דטומאה דחוי' לדחות לטומאת בשר, דלהאופן הראשון דהא דלטומאת בשר דמהני ציץ בעי' ציץ, הוא מדינא דמהדרי' אטהרה, הרי שכל דליכא ציץ, שפיר מהניא דינא דטומאה דחוי' לדחות אף לטומאת בשר, ואך די"ל דמוטל עליו לתקן הציץ וללבשו על מצחו וכדלהלן, אך עכ"פ כל דלא מצי למעבד הכי, מהני דינא דטומאה דחוי' לדחות אף לטומאת בשר, (וגם אף באופן שמוטל עליו לתקן וללבוש הציץ, מ"מ אם עברו ועבדו קודם שנתקן הציץ ושלבשו על מצחו, הוי הקרבן כשר, וע"ד שכתבו התוס' ביומא ד"ז. ד"ה דם דאף למ"ד דטומאה דחוי', מ"מ אם כבר קרב הקרבן, ולא חיזרו אחר טהורים, הוי הקרבן כשר, וה"נ הכא דכוותה), אך להאופן השני דבטומאת בשר כלל לא נתחדש דין דחי' בלא רצוי ציץ, הרי דבכה"ג דליכא ציץ לא נדחית הטומאה, ואף אם עברו ועבדו הטומאה יהא הקרבן פסול, כיון דבטומאת בשר ליכא דין דחי' על הטומאה בלא רצוי ציץ.

והנה מצינו בזה דברים מפורשים בד' התוס' ביומא שם, שכתבו דכ"ה דבטומאת גברא דא"א להיות ציץ מרצה בלא ציץ, ה"נ ביוהכ"פ שא"א להיות הציץ על מצחו מרצה בלא ציץ, והנה הי' מקום לומר דזהו רק ביוהכ"פ שא"א להיות הציץ על מצחו, וכלישנא דהתוס', והיינו דרק בכה"ג דאי"ז כלל הזמן הראוי לציץ, הוא דנדחית הטומאה בלא ציץ, (ודמי לטומאה"ג שאינו ראוי לציץ, שנדחית בו הטומאה בלא ציץ), וע' במאירי פסחים דע"ז. שהביא שי"א כן, (וע' כן גם בל' הרדב"ז פ"ד מביאמ"ק ה"ח), אך בד' התוס' שם בסוה"ד מפורש דה"נ היכא דאין הציץ על מצחו למ"ד דכשאינו על מצחו אינו מרצה, או בגונא שנשבר הציץ, נדחית הטומאה אף בלא ציץ, (ואך דבכה"ג בעי' לאהדורי אטהרה), וזה מפורש להדיא כהאופן הראשון, דבכל גווני דליכא ציץ, מהני הדחי' דטומאה בציבור לדחות הטומאה.

ואמנם צ"ע בזה, דמ"מ הי' בדין דהיכא דבידו ללבוש הציץ, יהא עליו ללבוש הציץ מדינא דמהדרי' אטהרה, וצ"ע בזה ממה שהעמידו התוס' בסוה"ד דהא דאומרין ומביא אחרת תחתי', היינו בשאין הציץ על מצחו ובזה מהדרי' אטהרה, והנה הרי תניא התם דאם אין אחרת אומרים לו הוי פיקח ושתוק, וצ"ע דמ"ט לא יהא מוטל על הכה"ג ללבוש הציץ, (ואולי איירי בזמן שינה או כשעייל לביהכ"ס דאמרי' ביומא שם דאינו לובשו, והאמנם לא נז' כן בתוס', אך יתכן דבע"כ איירי בכה"ג, שהרי כ' בתוהרא"ש קידושין דס"ו. דלמ"ד דכשאינו על מצחו אינו מרצה, מוטל עליו ללבשו בכל שעה, אך מל' התוס' ביומא דס"ט. ד"ה בגד"כ, נ' דאף להך מ"ד אינו מחויב ללבשו כל שעה, ורק יכול ללבשו כל שעה).

ושו"ר במקד"ד סי' כ"ו סק"ב שדקדק מל' התוס' בתחילת דבריהם, דבשעה שאפשר להיות הציץ על מצחו אף בק"צ פסול בלא ציץ, ופי' הטעם משום דמהדרי' אטהרה, עיי"ש, ולפלא שלא עמד בד' התוס' בסוה"ד הנז', (ומה שנקט בלשונו ד"פסול" בלא ציץ, נ' שאינו בדקדוק, שודאי בדיעבד כשר, ועדש"כ התוס' שם ד"ז., דהיכא דעבד טמא ולא אהדרו אטהורים, כשר הקרבן, וה"נ דכוותה, ועמש"נ בפרט זה אי היכא דלא אההדרו אטהורים כשר ב???).

ב] ואמנם תמוה טובא מסוגיא דפסחים, וע' בזה במקד"ד ובקה"י ח"ג סי' י"ז, ומנח"ב סי' ק"ח ענף ב',

**ב'**

ג] ודרך נוספת בזה, כתב הגבו"א ביומא ד"ז, דלעולם אף במידי דליכא ציץ אין הטומאה דחוי' בלא ציץ, וכל שאינו על מצחו (למ"ד דאינו מרצה), או שנשבר הציץ, אין הטומאה דחוי' כלל, ורק בטומאת הגוף הוא דמהני הדחי' דטומאה בציבור אף בלא ציץ, והוי זה קולא בטומאה"ג דמהני בי' הדחי' דטומאה בציבור, ועיי"ש שכתב דטומאה"ג חמירא מטומאת קרבן, דלא הותרה רק בטומאת מת ורק בציבור, ואילו טומאת קרבן הותרה אף בשאר טומאות ואף ביחיד מכח רצוי ציץ, ומאידך חמירא טומאת קרבן מטומאה"ג, דטומאה"ג מרצה בציבור מאליו ואף בלא ציץ, וטומאת קרבן אינו מרצה אף בציבור רק ע"י הציץ, עכ"ד, וצ"ב דמה טעם נימא דלענין זה חמיר טומאת קרבן מטומאה"ג, וע' עין יצחק או"ח סי' ט"ו סקי"ב שעמד בזה, דלכאו' כ"ש הוא, דאי טומאת קרבן דקיילא דמרצה עלי' ציץ ביחיד, ל"מ בה הדחי' דציבור רק ע"י ציץ, כ"ש טומאת הגוף דחמירא דל"מ עלי' ציץ ביחיד, שלא תותר בציבור רק ע"י ציץ, (אך י"ל דהא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף, אי"ז משום דטומאת הגוף חמירא, אלא משום דל"ש הציץ רק להקרבן עצמו, ולא להמקריבים, ועמש"נ בפרט זה ב???).

ונ' לבאר בזה, דהנה עיקר הא דלמ"ד טומאה דחוי' בציבור בעי ציץ לרצויי, צ"ב דמ"ש מכל דיני דחי' שבתורה דא"צ רצוי אחר לכפר על הדחי', והעין יצחק שם סקי"ד כ' דמזה חזי' דדחי' דטומאה בציבור גריעא משאר דחיות, עיי"ש מש"כ לפ"ז, (ולדעת התוס' שנת' לעיל סק"?? דהא דבעי' ציץ הוא מדין אהדורי אטהרה, ניחא).

והפשוט בזה, דבכל דחיית איסורים, כיון שדחתה תורה להאיסור, והותר לעבור על האיסור, ודאי דא"צ לשום רצוי, ושאני דחי' דטומאה בציבור, דאי"ז דחי' והיתר על איסורים, אלא אתינן מכח הדחי' להכשיר פסול טומאה, וע"ז אמרי' דרק למ"ד טומאה הותרה בציבור, הוא דמהני זה להתיר הפסול טומאה, אך משא"כ למ"ד טומאה דחוי' בציבור, ל"מ מידי מה שה"ז נדחה, דכיון דלא הותר הפסול ועדין הוא קיים, ל"מ ע"ז כלל הדחי', דהדחי' אינה מכשרת פסולים, ולא מצינו בעלמא דין דחי' להכשיר פסולים אלא רק להתיר לעבור על איסורים, (וע' תוס' מנחות דמ"ט:, דאי הוה מיפסל ל"ש בי' דחי'), וע"כ הוא דבעי' בזה לרצוי הציץ, שה"ז מכשיר פסול הטומאה.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט בטומאה"ג מהני הדחי' דטומאה בציבור, ול"ב ציץ לרצויי, דהנה למש"נ נמצא דלהא דמותר להטמא לעבוד בטומאה, ודאי ל"ב לרצוי ציץ, אלא מהני ע"ז הדחי' דטומאה בציבור בפנ"ע, וככל דיני דחי' שבתורה דל"ב בהו רצוי אחר, וי"ל דמה"ט מהני הדחי' דטומאה בציבור גם להכשירו לעבודה, וזה משום די"ל דהא דבטומאה"ג אם עבד חילל, אי"ז דין בפנ"ע דטמא פסול לעבודה, אלא הוי זה מכח איסורו בעבודה, וע"כ כיון דמהני הדחי' דטומאה בציבור להתירו בעבודה, תו ממילא עבודתו כשרה, ושו"ר בקוב"ש פסחים אות ק"ס שכתב כן בקצרה.

ובדעת רש"י נ' לכאו' שדעתו כדרך זו, דהנה בפירש"י פסחים דע"ז. ד"ה ומרצה, ז"ל, אם באו בטומאה וכו' ור"ש אי"ל טומאה דחוי' בציבור ואי לאו משום דציץ מרצה אטומאה ל"ה מיתכשרי, עכ"ל, והרי שדעתו דאם ל"ה הציץ מרצה על הטומאה ל"ה הקרבן כשר בטומאה, וצ"ע שהרי דעת רש"י ביומא ד"ז. ובמנחות דט"ו. דאף בציבור אין בציץ מרצה על טומאה"ג, ואפ"ה הטומאה דחוי' בזה, ובע"כ דכל דליכא ציץ מהני אף בלא ציץ, וא"כ מ"ט הכא לא יוכשר אף דליכא ציץ, ובע"כ שדעתו כד' הגבו"א, דרק בטומאה"ג מהניא הדחי' בלא רצוי הציץ, אך בטומאת בדברים הקרבין ל"מ הדחי' בלא רצוי הציץ, וכמש"נ הטעם בזה.??? אך יל"פ שדעת רש"י כהאופן השני שנת' לעיל בדעת התוס', וע"כ ל"מ מה שביוהכ"פ אין הציץ על מצחו.

ויש לסייע לזה עוד בדעת רש"י, ממה ?? והרש"ש שם עמד דהומ"ל דנפ"מ היכא דנשבר הציץ????וכן צ"ע ע"ד התוס' בפסחים דע"ח. ולהנ"ל ניחא, וצ"ע בד התוס' שם בדע"ז. בענין זה.

ד] ולולי דמסתפינא הי' נ' לומר עוד בדעת רש"י, דלעולם לענין ההקרבה בטומאה, מהניא הדחי' דטומאה בציבור אף בלא רצוי ציץ, וליכא נפ"מ בזה בין טומאת הגוף לטומאת בשר, ומה שאמרו בפסחים דע"ז. דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור בעי' ציץ לרצויי, נ' דהיינו רק לענין דינא דאם אין בשר אין דם, דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור, ליכא כלל פסול טומאה בהבשר ובאימורים, וע"כ חשיב דיש בשר, אך למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, הרי דהגם דנדחית הטומאה בציבור, מ"מ אכתי איכא פסול טומאה בהבשר והאימורים, וע"כ חשיב דאין בשר ואם אין בשר אין דם, דאף שמקטירין את האימורים בטומאה, מ"מ חשיב דאין בשר, כיון דהאימורים פסולין נינהו, ואך שבציבור נדחית הטומאה ומקטירין אותן בטומאה, אך ל"מ זה לחשוב דיש בשר, (וכ"ה דחזינן דלמ"ד דהצמע"א, הרי שהגם דבפועל לא שרי באכילה, מ"מ חשיב דיש בשר, הרי דה"נ להיפך למ"ד דאין הציץ מרצה על העולין, הגם דבפועל שרי להקטירן, מ"מ ל"ח דיש בשר).

והאמנם הרי מבו' בפסחים שם, דגם לדעת ר"א דיש דם אע"פ שאין בשר, מ"מ אי טומאה דחוי' בציבור בעי' ציץ לרצויי, עייש"ה, ומה"ט אמרו שם בדע"ח., דאף למ"ד דאם אין בשר יש דם, מ"מ אין שתה"ל באין בטומאה רק אי הציץ מרצה על האכילות, או אי טומאה הותרה בציבור, עיי"ש, ולכאו' מבו' מזה דגם לעיקר ההקרבה בטומאה בעי' ציץ לרצויי, ודלא כמש"נ.

אמנם באמת משם למדתי לפרש כן, דהנה יעו"ש בפירש"י בפסחים דע"ז: ד"ה עומר, ודע"ח. ד"ה עומר, שמתבאר בדבריו, דהגם דס"ל לר"א דדם אע"פ שאין בשר, היינו רק דס"ל דל"ב תרתי, אבל חדא מיהא בעינן, עיי"ש שמבו' דמה"ט אי אין הציץ מרצה על האכילות אין שתה"ל באין בטומאה, כיון דליכא אפי' חדא, וצ"ב דמה הוצרך רש"י לפרש כן דבעי' חדא, הרי בפשוטו לדעת ר"א ליכא דין דבעי' חדא, והא דאי אין הציץ מרצה על האכילות אין שתה"ל באין בטומאה, הוא משום דטומאה דחוי' בציבור, וא"א להניפן בטומאה בלא רצוי ציץ, אך יל"פ שזהו גופא מכוון ד' רש"י, וי"ל עוד עפ"ד החזו"א בסי' ל"ב סקל"ב, דאף למ"ד דאין הציץ מע"א, ה"ה מרצה על תנופת שתה"ל, דדמי זה למתירין, ואך שכיון דאח"כ אינן ניתרין לאכילה, הו"ל כדין שירים שנטמאו וכו', עכ"ד, ולפ"ז שפיר הוצרך רש"י לפרש דמודה ר"א דבעי' חדא, אך עמש"נ ב?? דלדעת רש"י ותוס' לכאו' א"צ לפרש כד' החזו"א, אלא למ"ד דאין הצמע"א, אף אינו מרצה עך תנופת הציץ בטומאה.

ונ' מזה כמש"נ בדעת רש"י, דלעולם אף למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, מ"מ ל"ב רצוי ציץ לעיקר ההקרבה בטומאה, וע"כ ה"נ הי' בדין דהגם דאין הצמע"א, מ"מ יבואו שתה"ל בטומאה, כיון דטומאה דחוי' בציבור, וע"כ יש להכשיר הקרבן בטומאה.

ומש"א בסוגיא דפסחים, דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור ואין הצמע"א, אין שתה"ל באין בטומאה, הוא כמו שפירש"י דחדא מיהא בעי, והיינו דהגם דס"ל לר"א דדם אע"פ שאין בשר, ודאף היכא דהבשר פסול איכא תורת הקרבה על הדם, היינו רק משום דאיכא חדא, אך כל דליכא חדא, מודה ר"א דהוי זה פסול בקרבן, מלבד מה דבפועל א"א להקריב, כיון דלא נשתייר כלום, ואשר ע"כ בשתה"ל דליכא אפי' חדא, מודה ר"א דמיפסל הקרבן, וע"כ הוא דאינו בא בטומאה.

ועכ"פ נת' היטב לפ"ז, הא דאף למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, מקריבין בציבור בטומאה"ג, הגם דליכא בזה רצוי ציץ, ולמש"נ הוא מבו' בפשוטו, דלעולם אף למ"ד דטומאה דחוי' בציבור נדחית ההקרבה בטומאה אף בלא רצוי ציץ, ואף דבעי' לרצוי הציץ כ"ה שיהא חשוב דיש בהקרבן דם ובשר, וכ"ז ל"ש רק בטומאת בשר, אך בטומאת הגוף דכל הנידון הוא להכשיר ההקרבה בטומאה, הרי שע"ז מהני שפיר הדחי' בטומאה בציבור ול"ב כלל לרצוי ציץ, וכמש"נ.

אמנם באמת עיקר הדברים מחודשים טובא, דבפשוטו אי מהני דחיית טומאה בציבור, להכשיר ההקרבה בטומאה, בדין דיהא חשוב דיש דם ודיש בשר, וצ"ע אם ראוי לומר כן כלל.

ואמנם אם כנים דברינו, נ' דנפ"מ בזה לדינא, בגונא שלא נטמאו רק מקצת מן האימורין, דלי"ב משום אין בשר, דלמש"נ הרי דבכה"ג יקטירו גם את האימורין הטמאים, (אי נימא דדין טומאה דחוי' בציבור מהני אף להקטיר האימורים בטומאה, עמש"נ באורך ב???), אף אם אין הציץ מרצה על העולין, ואף היכא דנשבר הציץ, (או כשאינו על מצחו למ"ד דאינו מרצה), כיון דעל עיקר ההקרבה בטומאה ל"ב כלל לרצוי הציץ.

ועד"ז נפ"מ עוד בזה, היכא שנטמא מקצת מן הדם, ונשבר הציץ (או שאינו על על מצחו למ"ד דאינו מרצה), וזרק את הדם הטמא, דאם כנים דברינו לכאו' בכה"ג הקרבן כשר אף למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, דכיון דאיכא דם כשר בהקרבן, וליכא למיתי עלה משום "אין דם", שפיר מהניא זריקת הדם הטמא אף בלא רצוי ציץ, וצ"ע בכ"ז.

ה] צ"ע בד' רש"י בפ' כל הפסולין, וע' בס' עין יצחק

**ג'**

ו] ודעת הרמב"ם פ"ד מביאמ"ק ה"ז, דאף שאין הציץ מרצה על טומאה"ג, מ"מ בטומאת הגוף הדחוי' בציבור הציץ מרצה עלי', וכ"נ דעת הריטב"א ביומא ד"ז., דאהא דתניא דעל מי הציץ מרצה וכו' בין ביחיד בין בציבור, כתב הריטב"א ז"ל, ומיהו דציבור עדיפא שאפי' טומאה"ג נדחית בו אבל ביחיד אין טומאה"ג נדחית בו, עכ"ל, ומ' דאף בציבור הוי זה מכל רצוי הציץ, ויש לדחות, (ועמש"נ ב??? לפ"ז בד' הריטב"א ביומא דכ"א.).

והנה לדעת הרמב"ם נמצא, דמש"א בגמ' דלמ"ד טומאה דחוי' בציבור בעי ציץ לרצויי, הוי זה אף בטומאה"ג, דאף ע"ז מרצה הציץ בציבור.

והנה בפשוטו הי' נ' לפ"ז, וראיתי שכתב כן האבהא"ז בהשמטות לביאמ"ק פ"ד ה"ח, דלדעת הרמב"ם ליתא להך כללא שכתבו התוס' ביומא ד"ז:, דהיכא דליכא ציץ דחוי' הטומאה אף בלא ציץ, שהרי כל עיקר ד' התוס' מיוסדים אהא דפשיט"ל דאף בציבור אין הציץ מרצה על טומאה"ג, ואפ"ה טומאה"ג דחוי' בציבור, ובע"כ דכל דליכא ציץ, דחוי' הטומאה אף בלא ציץ, אך לדעת הרמב"ם דהציץ מרצה בציבור אף על טומאה"ג, הרי נמצא דלי"ל מקור כלל לומר דמהני דין הדחי' דטומאה בציבור אף בלא ציץ, די"ל דכל כח הדחי' הוי רק ע"י הציץ, וכל דליכא ציץ ל"מ הדחי' כלל, וביותר, שלכאו' מקור ד' הרמב"ם דבציבור הציץ מרצה על טומאה"ג, הוא משום מש"א דלמ"ד טומאה דחוי' בציבור בעיא ציץ לרצויי, ומזה למד הרמב"ם דבציבור הציץ מרצה אף על טומאה"ג, דאל"כ היאך נדחית בו טומאה"ג, ואי נימא דמודה הרמב"ם דכל דליכא ציץ דחוי' הטומאה אף בלא ציץ, א"כ מנלי' דהציץ מרצה על טומאה"ג בציבור, הרי לעולם י"ל דאין הציץ מרצה ע"ז, ומ"מ מהני ע"ז הדחי' דטומאה בציבור, כיון דכל דליכא ציץ מהני הדחי' אף בלא ציץ, ובע"כ דס"ל להרמב"ם דאין כח כלל בהדחי' דטומאה בציבור בלא ציץ.

[ונמצא לפ"ז, שלדעת הרמב"ם ניחא מש"א ר"ש ביומא ד"ז:, דכה"ג ביוהכ"פ יוכיח שאין הציץ על מצחו ומרצה, שהק' התוס' שם דהרי היכא דליכא ציץ דחוי' הטומאה אף בלא ציץ, משום דאף היכא דליכא ציץ ולא אפשר לו ללבוש ציץ, נמי ל"מ הדחי' דטומאה בציבור, וניחא נמי כל הסוגיא דפסחים דע"ז, דמבו' שם להדיא דלמ"ד דאין הציץ מרצה על אכילות ועולין, ל"מ הדחי' דטומאה בציבור לחשבו דיש בשר, והרי דאף במידי דל"מ הציץ, מ"מ אין הטומאה דחוי' בלא ציץ, ועמש"נ בזה לעיל ?? בישוב קו' זו לדעת התוס'].

ז] אמנם צ"ע בזה, דהרי קי"ל דהפסח שבא בטומאה נאכל בטומאה, והרי דמהני הדחי' דטומאה בציבור אף למידי דליכא עלי' רצוי ציץ, שהרי אין הציץ מרצה על האכילות, ומצאתי בס' עין יצחק או"ח סי' ט"ו ענף ו', שהוכיח מזה דגם הרמב"ם מודה לכללא דהתוס' דכל היכא דליכא ציץ נדחית הטומאה אף בלא ציץ, וזה דלא כמש"נ.[[1]](#footnote-2)

והנה בפשוטו צ"ל בזה, לפמש"כ הלח"מ פ"א מפסוהמ"ק הל"ד בדעת הרמב"ם, דבציבור הציץ מרצה על אכילות, עמש"נ בזה ב???" וממילא דשפיר ניחא הא דהפסח שבא בטומאה נאכל בטומאה, אך בעין יצחק שם כתב דאכתי אי"ז מספיק, שהרי אף בגונא דהציץ מרצה על האכילות, מ"מ ל"מ זה להתיר באכילה, וכמש"כ רש"י ותוס' בפסחים דט"ז: ובמנחות דט"ו., וכ"כ התוס' ביבמות ד"צ., עמש"נ בזה ב???, ומסיק העין יצחק, דע"כ ברור דהא דפסח נאכל בטומאה אי"ז מצד רצוי ציץ, אלא זהו מצד גזה"כ דרחמנא דחיי' לטומאת ציבור אף היכא דל"ש רצוי ציץ כמו אכילת פסח שעיקרו לאכילה, עכ"ד, אך למש"נ להוכיח מד' הרמב"ם דל"מ הדחי' דטומאה בציבור בלא רצוי ציץ, הדק"ל.

ומה"ט תיקשי גם אי נימא שדעת הרמב"ם דהציץ מרצה על האכילות, וכמו שפירש כן הגר"ח וכ"ה גם בחזו"א סי'???, דמ"מ הרי ל"מ הציץ להתיר באכילה, וזמש"כ הרמב"ם בפ"ד מביאמ"ק ה"ז, דאין הציץ מרצה על טומאת הנאכלין, וא"כ האיך מהני הדחי' דטומאה בציבור להתיר בשר הפסח באכילה, הרי ע"ז אין הציץ מרצה.

ח] אמנם נ' די"ל בזה בפשיטות, דהנה באמת ילה"ע עוד, בעיקר דעת הרמב"ם דהא דטומאה דחוי' בטומאה"ג הוי ע"י הרצוי ציץ, וצ"ע דהרי חזי' דאף לזקני דרום דס"ל בזבחים דכ"ב: דציץ מרצה אף על טומאת מת דהמקדישים, וטמא מת שעבד ביחיד עבודתו כשרה, ומ"מ ל"מ הרצוי ציץ להתירו לעבוד, ובפשוטו אף חייב מיתה על עבודתו, דאף דמהני הרצוי ציץ להכשיר עבודתו, מ"מ ל"מ כלל לגבי איסורו בעבודה, וחזי' דאף אי הציץ מרצה על טומאה"ג, מ"מ ל"מ כלל להתיר העבודה, ול"מ אלא להכשיר הקרבן.

ונ' שהטעם בזה הוא, כמש"כ רש"י בפסחים דט"ז: ד"ה על, ז"ל, ולא שיהא בשר טמא נאכל, דאין ציץ מטהר ודוחה ל"ת דוהבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל וכו', עכ"ל, ונת ב???? דהיינו, דהגם דהציץ מרצה על האכילות ומהני הרצוי ציץ להכשיר פסול הבשר הטמא, מ"מ ל"מ להתירו באכילה, ומשום דרצוי ציץ ל"מ כלל להתיר איסורים, ול"מ אלא להכשיר פסולים, וע"כ ל"מ רצוי ציץ רק להתיר לזרוק דם טמא ולהקטיר קומץ ואימורין טמאים, דכל האיסור שבזה הוי מכח פסולן, שאסור לזרוק דם פסול ואסור להקטיר פסולין ע"ג המזבח, וע"כ כיון דמהני הציץ להכשיר פסולן, ממילא דמותר לזרוק ולהקטיר, ומשא"כ באיסורא דאכילת בשר טמא דאיכא ע"ז ל"ת דוהבשר אשר יגע בכל טמא, ואין איסור האכילה בתוצאה מפסול הבשר, אלא הוי זה איסור אכילת קדשים בטומאה, ע"כ אף דהציץ מרצה על האכילות ומכשיר להבשר, מ"מ ל"מ להתיר איסור האכילה, וז"ל רש"י פסחים דע"ח. ד"ה ומשוי לי' כי טהור, ואע"פ שאסור לאכלו בטומאה, מיהו לכל שאר מילי הוי כי טהור וכו', עכ"ל, והפי' בזה הוא כמש"נ, דלכל שאר מילי משוי לי' ציץ כי טהור, ומשום דהוכשר פסול טומאה שעליו, ואך דאכתי אסור לאכול קדשים בטומאה, ול"מ הציץ להתיר איסורי טומאה.

ונ' דמה"ט הוא דאף לדעת זקני דרום דהציץ מרצה על טומאת הגוף דמת, מ"מ ל"מ הרצוי ציץ להתירו לעבוד, ומשום דאין רצוי ציץ מועיל כלל להתיר איסורים, וכמש"נ.

ומעתה צ"ע, דהיאך מהניא הדחי' דטומאה בציבור בטומאה"ג, הרי הגם דבציבור הציץ מרצה על טומאה"ג, אך הרי רצוי ציץ ל"מ כלל לענין להתיר עבודה בטומאה, וא"כ היאך מהניא הדחי' דטומאה בציבור להתיר לעבוד בטומאה, הרי ע"ז ליכא ריצוי ציץ, והרי כיון דטומאה דחוי' בציבור ל"מ להתיר בלא ציץ.

אך הפשוט בזה דלק"מ, שכבר נת' לעיל סק"?? דהא דבטומאה דחוי' בציבור בעי' ציץ לרצות, היינו רק כלפי פסול הטומאה, דל"מ הדחי' דטומאה בציבור להכשיר הפסול, אך לענין האיסור דטומאה ודאי סגי בהדחי' להתיר האיסור, וממילא דא"ש היטב, דהגם דרצוי הציץ ל"מ כלל להתיר איסור העבודה, מ"מ שפיר מהני ע"ז הדחי' דטומאה בציבור, דלהתיר איסור העבודה מהניא שפיר הדחי' דטומאה בציבור אף בלא רצוי ציץ, ול"ב להרצוי ציץ, אלא כדי להכשיר הפסול דעבודת טמאים, דע"ז ל"מ הדחי' בציבור בלא רצוי ציץ, וכמש"נ, וע' באבהא"ז פ"ד מביאמ"ק ה"ז, שכתב כן לפי דרכו, דעל איסור העבודה בטומאה מהני הדחי' דטומאה בציבור, ועל פסול עבודת טמא מהני הרצוי ציץ, וע' גם בחזו"י פסחים דע"ז שכתב כעי"ז.

ונ' לפ"ז, דה"נ הוא בהא דהפסח שבא בטומאה נאכל בטומאה, דקשיא דהגם דנימא דבציבור מרצה הציץ על אכילות, הרי ל"מ הרצוי ציץ להתיר לאכול בטומאה, אך לפמש"נ ניחא בפשיטות, דלהתיר לאכול בטומאה ל"ב כלל להרצוי ציץ, דלהתיר איסורים סגי בהדחי' דטומאה בציבור, ומה דל"מ הדחי' בלא רצוי ציץ הוי רק לגבי להכשיר פסול הקרבן, וע"ז הרי איכא רצוי ציץ, ומהני הציץ גם להכשיר פסול הבשר, כיון דבציבור מרצה הציץ על אכילות, וז"פ.

ונ' עוד עד"ז, דלכאו' ילה"ק דבק"צ הבא בטומאה, היאך הותר איסור ביאת מקדש בטומאה, הרי דחיית הטומאה בציבור בעיא ציץ לרצויי, ולכאו' לא מצינו כלל רצוי ציץ רק על הקדשים והעבודות, ולא על איסור ביאת מקדש, ולמש"נ א"ש, דלהתיר איסור ביאת מקדש בטומאה מהני הדחי' דטומאה בציבור לחודה, ול"ב בזה להרצוי ציץ, ועד"ז נ' גם בהא דהותר בפסח הבא בטומאה לאכול הבשר בטומאה"ג, דלכאו' גם ע"ז ל"מ הציץ כלל, וא"כ היאך מהני ע"ז הדחי' דטומאה בציבור, ולמש"נ ג"ז א"ש, דלהתיר איסור האכילה בטומאה"ג, מהני הדחי' דטומאה בציבור לחודה, וכמש"נ.

ויש להוסיף עוד, דגם אי נימא בדעת הרמב"ם דגם בציבור אין הציץ מרצה על האכילות, מ"מ ניחא הא דפסח הבא בטומאה נאכל בטומאה, ומהני להכשיר הפסול שעל הבשר, וזה למש"כ האו"ש בפ"ד מקר"פ ה"ב, דבפסח שעיקרו לאכילה ודאי מרצה הציץ גם על טומאת האכילות, והיינו דהא דאין הציץ מרצה על האכילות, הוא משום דאי"ז מעיקר ההקרבה, אך בפסח שאכילתו מעכבת ועיקרו לאכילה, הרי דהויא אף האכילה מכלל עיקר ההקרבה, וע"כ מהני בזה הרצוי ציץ אף על האכילות, וע"כ פסח הבא בטומאה נאכל בטומאה, דעל פסול הבשר לאכילה מהני הרצוי ציץ, ועל איסור האכילה בטומאה מהניא הדחי' דטומאה בציבור, וכמש"נ, וע' גם בל' הקרי"ס פ"ד מביאמ"ק, שנ' כן, דהגם דאין צמע"א, מ"מ בפסח הציץ מע"א.

ט] וי"ל עוד

] אמנם עיקר מש"נ בדעת הרמב"ם, שלדעתו ל"מ כלל הדחי' דטומאה בציבור בלא ציץ, והיכא דליכא ציץ ל"מ הדחי' כלל, הנה עי' ברדב"ז ובשעה"מ פ"ד מביאמ"ק ה"ח, שנקטו שאף הרמב"ם מודה לד' התוס' דהיכא דליכא ציץ מהני הדחי' דטומאה בציבור אף בלא ציץ, והמהר"י קורקוס שם כתב בדעת הרמב"ם, דס"ל דהגם דטומאה דחוי' מ"מ עונש יש בדבר וכפרה בעי ולכך ציץ מרצה, ובודאי דהיכא דאיכא ציץ עדיף טפי שאין צורך עוד לכפרה ולא נשאר עוד עונש בדבר, ומ"מ כשאין ציץ אין מבטלין הקרבן בשביל כך ובוחרים מן הרע מיעוטו וכו', וה"ז דומה למש"א שמתענין מפני חלום בשבת, ואע"פ שברשות עושה אמרו ליתיב תענית לתעניתי' על שביטל עונג שבת, והא נמי דכוותה כשאין ציץ וכו', עכ"ל, וצ"ע בזה.

ויש להוסיף דאף לד' המקד"ד, מ"מ אם עבר והקריב בלא ציץ ה"ז כשר בדיעבד, ועדש"כ התוס' בד"ז לגבי אם לא אהדרו אטהורים, אך לד' הרמב"ם נ' דבכה"ג הוי פסול גמור.

ונ' עוד דלדעת הרמב"ם ודאי ל"מ כלל היתר טומאה בציבור בלא ריצוי ציץ, ולדעתו כל שנשבר הציץ לא יהא היתר, וצ"ע בד' מהר"י קורקוס שם שלא כתב כן, וראיתי כן באג"מ קדשים ה', וי"ל עוד, דאה"נ הוי זה דין בפנ"ע דפסח שבא בטומאה נאכל בטומאה, ומה"ט התיר הרמב"ם גם לטמאי שרץ לאכול, ול"ד להקרבה דלא הותר לטמאי שרץ להקריב,

ובעיקר הך מילתא דלא הותר לטמאי שרץ, הנה מל' הרמב"ם פ"ד מביאמ"ק נ' דכל נידון טו"ה בציבור הוי רק על טומאת גברי, ונ' דהיינו דטומאת דם ליכא כלל לדעתו ואף מדרבנן, וטומאת אימורים הרי מדאורייתא איכא רצוי ציץ, וכן בטומאת אימורים ובשר לגבי דינא דאין בשר אין דם, מדאוריתא איכא רצוי ציץ, וע"כ בזה ל"ב לדינא דטומאה בציובור, ונפ"מ דהרי בדינים אלו נ' להדיא ברמב"ם דגם טומאת זיבה ושרץ הותרה, שהרי דין רצוי ציץ לכאו' הוי בכל הטומאות, וכמו שנ' בזבחים דכ"ג: וע' מנח"ב באורך, וכ"ה סתימת ד' הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הל"ד ובפי"א שם הי"ט, וכ"ה בגבו"א יומא ד"ז. דרצוי ציץ הוי על כל הטומאות, והנה ע"ז כתב דבציבור זורק לכתחילה ולא חילק בין הטומאות, וכן בספ"ז מק"פ הביא שם דין כלי טמאי שרץ, והרי מטמאין הכלים להאימורים ולהבשר, ומ"מ אוכלין אותם ומקטירין אותן, אך י"ל דטומאת שרץ גרע, שהרי אף באכילה חזי' ברמב"ם שהותר טומאת שרץ ולא הותר טומאת זב, ולהנ"ל יל"פ שהטעם הוא משום דבהנך דוכתי ל"ב לדין היתר ציבור, אלא שורש ההיתר הוא משום רצוי ציץ, וע"כ מהני אף על הנך טומאות, ומשא"כ בטומאת גברי דכל הרצוי ציץ הוי מכח התירא דטומאה בציבור, ע"כ בזה לא הותר רק טומאת מת בלבד

בשו"ת עין יצחק או"ח סי' ט"ו ענף ד', הוכיח מד' רש"י בזבחים דל"ג. דגם בטומאה"ג איכא רצוי ציץ, דהרי סוג' דהתם איירי בטומאה"ג, ושם בענף ג' הביא שכ"ה דעת הרמב"ם, ופי' הטעם דכיון דטומאה"ג חמירא, דל"מ עלי' ציץ ביחיד, אין טעם לומר דבציבור תהא דיילא דלא ניבעי בה ציץ, והוסיף עוד דשפיר מהני ע"ז ציץ כדחזי' דמהני ציץ על טומאה"ג בטומאת התהום, והק' ע"ז מד' רש"י יומא ד"ז. ד"ה בין בציבור, דטומאה"ג הותרה בציבור בלא ציץ, וכ' שם לישב דאביי במנחות דכ"ה לא דריש ולא עוון המקדישים, ולדידי' י"ל דאף טומאה"ג הציץ מרצה, וצמש"א בפסחים ד"פ: דטומאה"ג אין הציץ מרצה, היינו כפירש"י והרע"ב שם דרחמנא דחיי' לפסח שני, ורק לרב אשי במנחות שם צ"ל כד' רש"י יומא, וע"כ התוס' במנחות הק' רק מכח הסוגיא במנחות שם, ודלא כהתוס' בפסחים שהקשו מכח מתני' בד"פ: שם,

1. ואמנם הנה התוס' בכ"ד הקשו היכי מהני דחי' דטומאה בציבור בטומאה"ג דליכא ציץ, ולא הקשו מהא דהפסח נאכל בטומאה דליכא ע"ז רצוי ציץ, ומוכח מזה, דמהא דהפסח נאכל בטומאה אין להביא כלל, וכמש"נ להלן כמה טעמים בזה. [↑](#footnote-ref-2)