הנחה ע_ג מקום ד_ ברה_י ובחורים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

יום ועש"ק פנחס ט"ו תמוז תשס"ח

**א**

א] שבת ד"ח. תוד"ה אמר אביי, כ"ש דקשה לרב חסדא דהא איכא ברייתא לקמן בהזורק דלא כרב חסדא דפליגי רבנן ור"מ בזרק למעלה מי' ונח בחור כ"ש דר"מ מחייב משום דאמרי' חוקקין להשלים והוי כמונח ע"ג מקום ד' וחכמים פוטרין אלמא כולהו מודו דבעינן מקום ד' ברה"י, ושמא י"ל דטעמא דרב חסדא דלא בעי' מקום ד' ברה"י משום דאמרי' ביתא כמליא דמי וחשיב כמונח על גבי מקום ד',[[1]](#footnote-2) אבל בכותל בעינן שיהא בחור דע"ד, עכ"ל.

ובביאור ד' התוס' דבחור שבכותל בעי' שיהא דע"ד ול"מ הא דביתא כמאן דמליא, מצינו בתוס' הר"י שיריליאון שהובא בגליון תוס', ז"ל, ליכא למימר ביתא כמאן דמליא דמי דהא אפי' הי' הבית מלא עפר עד החור אינו חשוב מונח במקום ד', כי החור אין בו ד' אלא בעובי הכותל אבל לאורך הכותל ולרוחבו לא יהא בו ד' ואפי' יגבי' קרקעית רה"י עד החור, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"י שיריליאון, דמקום שיש בו דע"ד ובולט ממנו מקום צר שאינו רחב ד', וזרק ונח על גביו, לא חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', דלא סגי במה שחלק מן המקום הוי דע"ד, אלא בעי' שמקום ההנחה עצמו יהא בו דע"ד, וכיון דמקום זה אינו רחב ד', ל"ה הנחה ע"ג מקום ד', ואשר ע"כ בעי' בחורים שיהא רחבן ד', ול"מ הא דהרה"י הויא כמאן דמליא, דזה ל"מ אלא לחשוב שיש בחורין עומק ד', דלזה מצטרפין החורין עם הרשות, אך אכתי לי"ב רוחב ד'.

ועיקר הך דינא, דאף מקום שיש בו דע"ד שבולט ממנו מקום צר שאינו רחב ד', לא חשיב המקום הצר כמקום ד', ואם זרק ונח על גביו פטור, מצינו מפורש כן בד' התוס' ביומא די"א: שכתבו, ז"ל, אומר ר"י דהתם מיירי בחור שהוא דע"ד מבפנים לצד רה"י ולצד רה"ר כלה עד כל שהוא, עכ"ל, ובשפ"א שם תמה על דבריהם, דכיון דהוא דע"ד בפנים מאי איכפת לן אי לצד ר"ה ליכא ד' מ"מ הרי נח על מקום ד', דלא בעינן שיהי' הנחה על כל השטח של מקום ד' אלא על דבר דאית בי' ד', עכ"ד, אמנם ד' התוס' מבוארים דהגם דיש בו דע"ד מבפנים, מ"מ כין שלצד רה"ר אינו רחב ד', ל"ה מקום זה בכלל המקום ד', וע"כ אינו חייב רק למ"ד דחוקקין להשלים.

ב] אמנם הנה לפ"ז נמצא, דכל שיש בחורים רוחב ד' סגי בזה, ול"ב שיהא עומק החורים ד' כ"ה שיהא בהן דע"ד, שהרי לזה שפיר מהני הא דביתא כמאן דמליא, שמצטרף מקום החורים עם חלל הרשות, ואית בהו דע"ד, ולפ"ז ל"ב לחקוק בכותל, אלא לרוחב ד', אך ל"ב לחקוק שיהא בעומקו ד', וניחא לפ"ז משה"ק ראשונים דלוקמה בכותל שאין עביו ד', וצע"ק בל' התוס' שכתבו דבעינן שיהא בחור "דע"ד", ולפי הנ"ל הרי סגי שיהא בחור רוחב ד', ול"ב שיהא בו דע"ד, גם ל' המ"ב סימן שמ"ה סק"ט, דדעת התוספות דלית חיובא אא"כ היה החור דע"ד טפחים.

ואולי יל"פ בד' התוס' בע"א, וזה לפמש"כ בביאוה"ל סימן תרל"ד לדעת המג"א, דאפי' סוכה גדולה הרבה ובמקום א' יש קרן אחד משוך לפנים שאין בו ז' על ז' אסור לישב שם כיון שהמקום צר לו לשבת שם, וכתב הדה"ח דהיינו דוקא כשהקרן אינו רחב ז' ג"כ אבל כשהקרן רחב ז' רק אינו ארוך ז' כשר כיון שמצורף לסוכה גדולה, והביאוה"ל תמה ע"ז וכתב דאף בכה"ג לא מהני כיון דמקום זה בפנ"ע צר לו לשבת שם, ואינו מצטרף עם שאר הסוכה דהוי מוקם בפנ"ע, עכ"ד, ולפ"ז אולי י"ל דה"נ הוא בחורין, דהגם שהן בטלין לרה"י, מ"מ לגבי דינא דמקום ד' חשבינן להו כמקום לעצמו כיון שהן מוקפין מג' צידיהן ואינם מצטרפין עם חלל הרשות, וע"כ ל"מ להו הא דהרה"י כמאן דמליא דמי, כיון דאינהו הוו מקום לעצמו דלי"ב דע"ד, וע"כ בעינן שיהא בהן דע"ד.

ג] והנה התוס' לקמן דצ"ט: כתבו בדין כותל דרה"י, דמשום חורי רה"י ליכא לחיובי' וכו' דלא ניחא תשמישתיה לבני רה"י כולי האי על הכותל, עכ"ל, ובחזו"א סימן ס"ב סקי"ד העיר בזה, דטעם חורי רה"י ל"מ אלא לעשותו מקום ד', אבל אכתי חסר הנחה ע"ג מקום ד' וכמש"כ תוס' לעיל ז' ב', עיי"ש בדבריו.

והנה אמנם אי נימא דבהא דחורים בעו מקום ד', סגי שיהא רוחבן ד', ול"ב שיהא עומקן ד', כיון שהן מצטרפין לחלל הרשות, ניחא שפיר ד' התוס', וכבר עמד בזה בספר משנת השבת, דע"כ אם הי' כותל רה"י חשוב כחורי רה"י, הי' הזורק ונח על גביו חייב, דהגם דראש הכותל עצמו לי"ב דע"ד, מ"מ הוא מצטרף עם חלל הרשות, ועי"ז אית בי' דע"ד.

אך למשמעות ד' התוס' דלא סגי שיהא רוחב החורין ד', אלא בעי' שיהא בהן דע"ד, הדק"ל, דא"כ מ"ט נקטו דהוה מצינו לחייב בנח על ראש הכותל מדין חורין, הרי ראש הכותל לי"ב דע"ד.

אך למש"נ דהא דס"ל דבעי' שיהא בחורים דע"ד, ואינם מצטרפין לחלל הרשות, הוא משום דחשבינן להו כמקום לעצמו כיון שהן מוקפין מג' צידיהן וע"כ אינם מצטרפין עם חלל הרשות, הרי יתכן דכ"ז הוא בחורין שבתוך הכותל שהן מוקפין מג' צידיהן, אך ראש הכותל אם הי' חשוב כחורי רה"י, שפיר הי' מצטרף עם חלל הרשות דהוו מקום א', ועי"ז אית בי' מקום דע"ד, ולא בעינן שיהא בראש הכותל בפנ"ע דע"ד.

ד] והנה התוס' לעיל ד"ד: כתבו בדין אילן העומד ברה"י ונופו נוטה לרה"ר, דלמ"ד דברה"י ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', הרי דאם אמרי' שדי נופו בתר עיקרו חייב אף שאין בעיקרו ד', דכיון דאמרי' שדי נופו בתר עיקרו הוי כרה"י וחייב אע"ג דל"ה מקום ד', עכ"ד.

ולכאו' למש"כ התוס' בסוגיין לדון דהא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא משום דכמאן דמליא דמי, הרי בדין דבאילן שנופו נוטה לרה"ר ניבעי שיהא בו מקום ד', אף אם אמרי' שדי נופו בתר עיקרו והוי הנוף רה"י, שהרי אף ברה"י בעי' מקום ד', ואך דה"ז מתקיים מכח הא דכמאן דמליא דמי, וזה ל"ש בנוף דהגם דהוי רה"י, מ"מ ליכא במקומו מקום ד'.

ונ' עוד, דאף אם דינא דשדי נופו בתר עיקרו, הוא דהמונח בנוף חשיב כמונח בעיקר, מ"מ בדין דלא יהני אם אין בעיקר עצמו ד', דהגם דאם הי' נח ע"ג העיקר עצמו הי' חייב, הרי היינו משום דהוי חלק ממקום ד' וחשיב כהנחה ע"ג מקום ד', אך דינא דשדי נופו בתר עיקרו, חשיב הנחה על העיקר בפנ"ע, והעיקר בפנ"ע הרי אינו מקום ד', ודו"ק.

ונ' באמת, דלפ"מ שדנו התוס' לפרש דהא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא משום דכמאן דמליא דמי, באמת אף למ"ד דשדי נופו בתר עיקרו והוי רה"י, ל"מ אלא בשיש בעיקר ד', וד' התוס' לעיל ד"ד: קיימי אי נימא דהא דברה"י ל"ב מקום ד' אי"ז משום דכמאן דמליא, אלא משום דרה"י חשיבא מקום הנחה טפי ול"ב בה מקום ד', דלפ"ז הרי דאם שדינן נופו בתר עיקרו וחשיב הנוף כרה"י, חייב אף שאין בו ד'.

ה] וילה"ע עוד, במש"כ התוס' שם דלמ"ד דבעי' מקום ד' ברה"י, ל"מ הא דשדי נופו בתר עיקרו אלא בשיש בעיקרו ד'.

ולמש"נ לעיל מד' התוס' יש בזה חידוש, שהרי נת' דמוכח מדבריהם דאף בשיש מקום ד' ובולט ממנו מקום שאינו רחב ד', לא חשיבא הבליטה כמקום ד', דהגם דהוי זה מקום א' עם המקום ד', מ"מ ל"מ אלא בשמקום זה עצמו יש בו ד'.

ולפ"ז הי' מקום גדול לומר, דהגם דשדינן נופו בתר עיקרו, מ"מ ל"מ זה לדין מקום ד', דהגם דשדינן לנופו בתר עיקרו והוי מקום א' עם עיקרו שיש בו ד', מ"מ כיון דבנופו עצמו ליכא ד', לא חשיבא ההנחה על גביו כהנחה ע"ג מקום ד', אך אם גדר דינא דשדי נופו בתר עיקרו הוא, דחשבינן להמונח ע"ג עיקרו כמונח בנופו, ניחא.

ו] ובאמת מצינו בד' הריטב"א בסוגיין שנחלק בזה ע"ד התוס', ז"ל, באילן העומד ברה"י ונופו נוטה לרה"ר וכו', והא דלא אמרינן איפכא משום דא"כ אפי' רבי [לא] מחייב, דאפילו נימא שדי נופו בתר עיקרו הא בעינן מקום [ד'] וליכא, עכ"ל, והרי דס"ל דדינא דשדי נופו בתר עיקרו ל"מ אלא לחשוב מקום נופו מכלל הרשות דמקום עיקרו, אך ל"מ לגבי דין מקום ד'.

ועד"ז מצינו בד' הריטב"א לעיל ד"ז: גם לגבי דינא דחוקקין להשלים, ז"ל, וא"ת ומנ"ל דמתניתין ר"מ, פירש ר"י ז"ל מדקתני סיפא למטה מי' [כזורק בארץ] ולא בעי מקום ד', ולא נהירא דכותל שהוא [רחב] חשוב מקום ד' והכא בהכי עסקינן דאי לא במה חוקקים להשלים, ותדע דהא לא אישתמטינן לעיל למימר מהכא דר"מ לא בעי מקום ד', עכ"ל, ולכאו' מכוון דבריו הגם דהל' צב"ק דל"מ דינא דחוקקין להשלים לאשוויי מקום ד'.

וכפי הנראה אזיל הריטב"א לטעמי', דס"ל דלדין מקום ד' להנחה ל"מ הא דבדין חשיב כמקום ד' מכח דינא דשדי נופו בתר עיקרו או מכח דינא דחוקקין להשלים, אלא בעינן שיהא בו בפועל מקום ד', שדרך להניח עליו כמו שפירש הריטב"א לעיל ד"ד. בשם ר"ת, וגם לפ"מ שפירש עוד דהכי גמירי לה, י"ל נמי דלא סגי במקום דאית לי' חשיבות דמקום ד', אלא בעינן שיהא בו בפועל ד', וע"כ הגם דשדי נופו בתר עיקרו והגם דחוקקין להשלים, מ"מ כיון דבפועל לי"ב מקום ד' ל"ה זה מקום הנחה.

ומ"מ מחודש מד' הריטב"א, דכיון דהכותל עצמו רחב ד', סגי בזה לחשוב ההנחה בחור שבו כהנחה ע"ג מקום ד', וזה ע"ד מש"כ הריטב"א לעיל ד"ז. בדין לבינה זקופה, ז"ל, וזרק ונח בפני' חייב, וא"ת והא בעיא הנחה ע"ג מקום ד', י"ל דכיון שיש בעובי הלבינה ד' טפחים אפילו פני' חשיבי מקום ד', עכ"ל, ומחודש לפ"ז דאף דס"ל להריטב"א דל"מ דינא דשדי נופו בתר עיקרו ודינא דחוקקין להשלים לחשוב המקום כמקום ד', מ"מ כל שהמקום הוא מקום ד' הוי מקום הנחה אף בשמניח על מקום שאין בו בפועל ד', וצ"ב בזה.

ז] ובעיקר המבו' בד' התוס', דהא דבחורי רה"י בעי' שיהא בהן ד', הוא משום דהא דל"ב ברה"י הנחה ע"ג מקום ד', הוא מכח הא דביתא כמאן דמליא דמי וחשיב כמקום ד', וע"כ ל"מ זה לחורים שאין בהן ד', ול"מ הא דביתא כמאן דמליא ודחשבינן להרה"י כמלאה לחשוב אף החורים כמקום ד', והיינו או משום שאין החורים רחבין ד', או משום דהחורים הוו מקום לעצמן, ואין מצטרפין עם חלל הרשות למקום ד', הנה העירוני דלפ"ז הי' בדין, דהגם דל"ב ברה"י הנחה ע"ג מקום ד', מ"מ אם הניח בתוך כלי שאינו בו דע"ד ל"ה הנחה, דהגם דהרה"י הויא כמאן דמליא, מ"מ ל"מ זה להמקום שבתוך הכלי שהוא מחולק מן הרשות במחיצותיו, ובו עצמו ליכא מקום ד', ולא שמענו כן.

אך כנראה צ"ל, דכיון דברה"י אין דבר חולק מקום לעצמו, ע"כ שפיר חשבינן לי' כמקום א' עם שאר חלל הרשות ואין המחיצות מחלקות, ול"ד לחורים שהן בכותל שבצד הרשות, דשאר הכותל באמת ל"ה מכלל מקום הרה"י, דהגם אם מהני דינא דלאחרים עושה מחיצה לחשוב גם המקום האטום שבכותל כרה"י, עי' בחי' הגר"ח פי"ד משבת, מ"מ כיון דאי"ז מקום, אי"ז מצטרף למקום ד', וצ"ע עוד בביאור הדברים.

**ב**

ח] ז"ל הרי"מ סימן כ"ד, ושמעינן מינה דטעמא דידו חשובה לו דע"ד הא שאר מילי לא מיחייב עד דהוי ארבעה על ארבעה ואע"ג דברה"י הוא, וקשיא לן עלה לימא כרב חסדא דאמרינן לקמן גופא אמר רב חסדא נעץ קנה ברה"י וזרק ונח על גביו חייב ואמרינן עלה וכו', דאלמא הא דרב חסדא הלכתא היא וש"מ דלא בעינן ברה"י הנחה ע"ג מקום ד', ומסתברא לן דהאי דבעינן ברה"י הנחה על גבי מקום ד' ה"מ היכא דנח על מקום שאינו מחובר לקרקע כגון שהניח ע"ג כלי או בידו של בעה"ב וכיו"ב, דכיון שאינו מגוף הקרקע משו"ה בעינן שיהא בו דע"ד, אבל נעץ קנה ברה"י כיון דמחובר הוא בארץ וכשם שהארץ יש בו דע"ד כך זו הקנה, ואע"פ שאין בו דע"ד נר' אותו כאלו יש בו דע"ד, ומסתייע נמי האי סבר' מדאמרי' ברה"י כ"ע לא פליגי דכרב חסדא, אלא הכא באילן העומד ברה"י ונופו לרה"ר וזרק ונח אנופו דרבי סבר שדי נופו בתר עיקרו כלומר וכמו שיש בעיקרו דע"ד כך נראה נופו דאילן בתר עיקרו אזיל וכאילן שיש בו דע"ד דמי, ורבנן סברי כיון דנופו נוטה לרה"ר לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו הלכך אי אי"ב בנופו דע"ד חייב ואי לא לא מחייב, ע"כ לא פליגי אלא דר' סבר אע"ג דנופו נוטה לרה"ר אמרינן שדי נופו בתר עיקרו ורבנן סברי כיון דנופו נוטה לרה"ר לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו, אבל אילו ל"ה נופו נוטה לרה"ר דכ"ע אמרי' שדי נופו בתר עיקרו ונדחה נופו כאלו יש בו דע"ד כמו שיש בעיקרו דע"ד וזה ראי' לדברינו, עכ"ל.

וכדברים אלו שברשות א' גם לדעת רבנן אמרי' שדי, כ"ה בתוס' הרא"ש בד"ה. בשם פירושים אחרים בפירש"י, ודע"כ לדעת רש"י מוקי אביי לפלוגתייהו בעיקרו ברה"י ונופו ברה"ר, ולא מוקי לה בדהוו ברשות אחת.

ועי' בספר הבתים שכתב ג"כ כעי"ז, ובזה פירש גם ההיא דעמוד ט' ורבים מכתפין עליו דל"ב בו הנחה על מקום ד', משום הך דינא.

ועי' גם בביאור הגר"א סימן שמ"ה ס"י שכתב כעי"ז.

ט] ונ' לפרש עפי"ז גם ל' הר"ח ריש דף ח', דצ"ע מ"ט הוצרך להא דשדי נופו בתר עיקרו שיש בו מקום ד', הרי כיון דס"ל דמדין שדי הוי נופו רה"י, תו ל"ב בי' מקום ד', שהרי אתיא כר"ח דל"ב מקום ד' ברה"י, ויש שפירשו דהוא משום דהא דל"ב מקום ד' ברה"י הוא מדינא דביתא כמאן דמליא, וזה ל"ש בנופו, הגם דאמרי' שדי נופו בתר עיקרו, ולד' הרי"מ ודעימי' ניחא, דזהו גופא טעם דינא דבעמוד שברה"ר ל"ב מקום ד', משום דבעיקרו בקרקע יש מקום ד', אך בהך מילתא פליג הר"ח על הרי"מ, דבד' הר"ח מבו' דדינא דשדי נופו מהני גם לחשבו כרה"י, ובד' הרי"מ מבו' דל"מ דינא דשדי נופו אלא לדין הנחה ע"ג מקום ד', וז"פ.

י] וגם בד' הרמב"ם נוטים הדברים דאזיל כדעת רבו הרי"מ, וע"כ ברפי"ג לא חילק בדין מקום ד' בין רה"י לרה"ר, דבכל גווני בעי' מקום ד', ואף דינא דעמוד גבוה ק' אמה, אי"ז הגבלה בדינא דמקום ד' דבהך גוונא ל"ב מקום ד' כד' הרמב"ן והר"ן דבעיקר רה"י ל"ב מקום ד', אלא הוא משום דחשיב דאית בי' מקום ד' מדינא דשדי נופו בתר עיקרו, והך דינא הוא גם ברה"ר, וכמש"כ ספר הבתים וכנ"ל.

ומה"ט פסק הרמב"ם בעמוד גבוה ט' ורבים מכתפין עליו שחייבין אף שאין בו מקום ד', וכמש"כ כן ספר הבתים.

שו"ר בס' כתבי בית ישראל, שכתב כן הר"י ברוכסאן זצ"ל, ועיי"ש שכתב לסייע לזה, ממה שהביא הרמב"ם לדינא דר' חסדא דנעץ קנה בהלכה אחת עם דינא דרבנן דלא אמרי' שדי נופו בתר עיקרו, ולפי הנ"ל היינו שבא לחלק, דברשות אחת אמרי' שדי בתר עיקרו, ובב' רשויות לא אמרי' שדי, ולדעת הרי"מ, גם הנידון באילן שעיקרו ברה"י ונופו ברה"ר, לא הי' לחשבו כרה"י, אלא לחשבו כמקום ד', וזהו שחילק בזה הרמב"ם דבקנה חשיב כמקום ד' ובאילן שהוא בב' רשויות לא חשיב כמקום ד', וז"ב.

ובל' הרי"מ מפורש דכ"ז הוא רק בשמחובר לקרקע, אך אם אינו מחובר לקרקע ל"ח כהנחה ע"ג מקום ד', וכ"ה בל' ספר הבתים שם, אך בד' הגר"א נ' דאף בשאינו מחובר לקרקע.

ועי' עוד במאירי ד"ח. שכתב ג"כ כדרך זו, ועיי"ש שביאר שנתחדש לפי' זה דשדי נופו בתר עיקרו, לאו היינו בתר עיקר האילן וניבעי שיהא בעיקר האילן ד', כאשר כן פירשו התוס' וש"ר, אלא היינו אחר מקום עיקרו שהוא הקרקע, ול"ב שיהא בעיקר האילן עצמו ד', וע"כ ה"נ בנעץ קנה חשיב כמקום ד', משום שהקרקע יש בה ד', עייש"ה.

יא] אך בד' הרמב"ן והר"ן נ' לפרש בע"א, דלעולם עיקר הדין הוא דברה"י ל"ב מקום ד', ואך דכ"ז ברה"י עצמה, ולא בדבר המונח בה, וע"כ רק בקנה דהוי רה"י עצמה הוא דל"ב בי' מקום ד'.

ולפ"ז פשוט דכ"ז הוא ברה"י ולא ברה"ר, ודלא כהבתים והגר"א, וע"כ שפיר הק' הר"ן בעמוד תשעה דמ"ט ל"ב בי' מקום ד', ובס' קה"י נתקשה בזה, עיי"ש.

1. פשוט שאין כוונת התוס' דוקא ברה"י מקורה, שהרי ודאי דינא דר"ח דנעץ קנה הוא אף ברה"י שאינו מקורה, אלא כוונתם דאף ברה"י שאינו מקורה הוי כמאן דמליא, וכמבו' כן לקמן דצ"ט:, ועי' גם בד' התוס' בגיטין דע"ט. דהס"ד התם דס"ל לרבי קלוטה כמי שהונחה בכל רה"י אף שאינו מקור, הוא משום דכמאן דמליא דמי. [↑](#footnote-ref-2)