יב - בדין הותרה ונאסרה וחזרה והותרה, ובדין נאסרה למ_ד דנישואין מפילין והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] יבמות מ"א א', איבע"ל מתה אשתו מהו ביבמתו, רב ור' חנינא דאמרי תרוייהו מתה אשתו מותר ביבמתו, שמואל ורב אסי דאמרי תרוייהו מתה אשתו אסור ביבמתו, אמר רבא מ"ט דרב משום דהויא יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון.

והריטב"א שם כתב, ז"ל, פי' ארישא קאי דקתני מתה יבמתו מותר באשתו, דהשתא עסקי' שמתה אשתו בחיי אחיו דלא אידחייא יבמה מהאי ביתא ולא נפטרה לשוק, אבל בסיפא דקתני מת היבם יוציא את אשתו בגט ואת אשת אחיו בחליצה ליכא למימר שאם מתה אשתו שיהא מותר ביבמתו, דכיון דהשתא ליכא יבם אחרינא אלא הוא כי נפלה קמי' לחוד אידחייא מיני' לאיתסורי עלי' משום אחות אשה דהא קדושי אשתו דאורייתא נינהו, וכיון שנאסרה עליו באותה שעה נאסרה עליו עולמית, עכ"ל.

וצ"ב כיון דטעמא דמ"ד דמתה אשתו מותר ביבמתו הוא משום דכל יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, מאי נפ"מ אם אידחיא מהאי ביתא, הרי גם בכה"ג י"ל דכיון שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון.

ב] ובפשוטו הי' נראה לפרש בזה דהוא משום דכל שאידחיא מהאי ביתא ונפטרה לשוק, אינה חוזרת לזיקתה משום דאי"ז דרכי נעם, וכמו שעמד בזה הרשב"א בסוגיין, וע"כ ודאי דהוא אסור בה, דלא ס"ל כמש"כ הרשב"א דכל שהותרה אינה חוזרת ונאסרת, ורק היכא דלא אידחיא מהאי ביתא דלי"ב משום דרכי נעם, אלא דאתינן עלה מכח דינא דנאסרה, הרי דבזה הוא דאמרינן דכל שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה לי"ב לדינא דנאסרה.

ג] אך זה סתום בד' הריטב"א שלא הזכיר כלל לדינא דדרכי נעם, ואינו במשמע דאתי עלה משום דרכי נעם, וגם יש להעיר דאי"ז מתישב למשמעות ד' הריטב"א לקמן ע"ט ב' דהא דקידושין לא מפקעי זיקה הוא מדאורייתא, ולפ"ז לכאו' אף היכא דאידחיא מהאי ביתא לי"ב משום דרכי נעם, כיון דלא הותרה לשוק, אך בלא"ה משמעות ד' הריטב"א הכא דלא כדבריו שם, דמשמעות דבריו דרק כשלא אידחיא מהאי ביתא לא נפטרה לשוק, אך כל דאידחיא מהאי ביתא נפטרה לשוק, והרי דעכ"פ מדאורייתא קידושין מפקעי זיקה.

ד] ויותר נראה דמכוון ד' הריטב"א הוא להגבלה בדינא דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, דכל הא דתחזור להתירה הראשון הוא רק בגונא דלא אידחיא מהאי ביתא, וגם בשעה שנאסרה עדיין קיים ההיתר הראשון לגבי שאר היבמים, ובכה"ג הוא דאמרינן דאף לגבי דידי' לא בטל לגמרי דין ההיתר, וכל שחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, אך כל דאידחיא מהאי ביתא ובטל ההיתר הראשון לגמרי, ל"מ מידי הא דהותרה מעיקרא, שהרי אחר שנאסרה בטל ההיתר לגמרי, ובכה"ג אף אם חזרה והותרה אינה חוזרת להתירה.

וי"ל בע"א קצת, דכל דאידחיא מהאי ביתא לא בטלה הנפילה, ובכה"ג הוא דכשחזרה והותרה היא חוזרת לדין היבום דהנפילה הראשונה, וע"כ היא חוזרת להתירה הראשון, אך כל דאידחיא מהאי ביתא ובטלה הנפילה, הרי דכשחזרה והותרה אינה חוזרת לדין היבום דהנפילה הראשונה, אלא באנו לדון דיחול עלי' דין יבום אחר, ובכה"ג אינה חוזרת להתירה הראשון.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ה] נתבאר לעיל סק"ג דמשמעות ד' הריטב"א לקמן ע"ט ב' דהא דקידושין לא מפקעי זיקה הוא מדאורייתא, ויש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט דשמואל דמתה אשתו אסור ביבמתו, הרי שמואל ס"ל דיש זיקה, ולדידי' אף בעוד אשתו קיימת לא בטל ממנה דין היבום, ומבו' בד' הריטב"א לקמן שם דאף אם בעל קנה, (אלא דהוי ביאה פסולה וצריכה גט וחליצה), ומ"ט יש בזה לדינא דנאסרה.

והנה בעיקר הך מילתא דדינא דנאסרה הוא רק כשבטל ממנה דין היבום, יש לפקפק בזה, ונתבאר במק"א, - אך נראה דגם אי נימא כן לק"מ, דכבר נתבאר בסימן י"א (ב) דאף אם קידושין לא מפקעי זיקה מדאורייתא, מ"מ בטל מצות ודין היבום, דבזה ליכא נפ"מ בין מ"ד דאין זיקה למ"ד דיש זיקה, ואך דלמ"ד דיש זיקה אף דבטל מצות ודין היבום מ"מ אכתי נשתיירה הזיקה עצמה, ומכח זה הוא דאם בעל קנה, וע"כ כיון דבטל דין היבום, שפיר שייך בזה דינא דנאסרה.

**ג**

ו] בגמ' פריך למ"ד דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון מהא דתניא בג' אחין נשואין ב' אחיות וכו' דאותה יבמה חולצת ולא מתייבמת ואמאי תיהוי יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, ומשני דר"א הא דאמר כיון שעמדה עליו שעה אחת באיסור נאסרה עליו עולמית, והתוס' הק' דמ"ט לא פריך מהך ברייתא לרב דס"ל לעיל כ"ז ב' דבזיקה דרבנן לא אמרינן נאסרה ולישני דר"א היא כדמשני הכא, ולכאו' קו' התוס' הוא להסוברים דהא דבזיקה דרבנן לא אמרינן נאסרה הוא אף למ"ד דיש זיקה, דלמש"כ התוס' לעיל כ"ז ב' בשם ר"ח דהיינו רק למ"ד דאין זיקה, לא תיקשי מהך ברייתא לרב, די"ל דהך ברייתא ס"ל דיש זיקה, וכמש"כ כן הגרע"א.

ובחי' הגרע"א תמה ע"ד התוס', ז"ל, תמהני הא על זה אין מספיק לשינויי דר"א הוא, דהא נשמע מדר"א דמאמר דזיקה מקרי נאסרה שעה אחת, וממילא ה"נ לרבנן דר"א היכא דנאסרה מתחילת נפילה בזיקה, דלענין זה לא פליגי ר"א ורבנן אלא דפלוגתייהו בדין הותרה ונאסרה, עכ"ל.

ז] והי' מקום לפרש בזה, דהנה יש שפירשו דטעמא דמ"ד דבהותרה ונאסרה וחזרה והותרה לא אמרינן נאסרה, הוא משום דלא אמרינן נאסרה אלא בפטור ערוה, ופטור ערוה הוא רק בשעת נפילה, ולפ"ז י"ל דטעמא דרב דבזיקה דרבנן לא אמרינן נאסרה אף דאינה ראוי' להתיבם, הוא משום דבאיסור זיקה דרבנן ליכא לפטור ערוה, ואף מדרבנן לי"ב לפטור ערוה, וע"כ לי"ב לדינא דנאסרה, וע"כ כ"ז הוא לדידן דלא אמרינן נאסרה אלא בפטור ערוה, אך לדעת ר"א דגם בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה אמרינן נאסרה, והרי דכל שאינה ראוי' להתיבם אית בה לדינא דנאסרה אף דלי"ב לפטור ערוה, ה"נ איכא לדינא דנאסרה בזיקה דרבנן.

אך באמת אין לומר כן, דמלבד דעיקר הך מילתא דדין נאסרה הוא רק בפטור ערוה, הוא נסתר ממש"כ בפירש"י לעיל כ"ד א' והתוס' לעיל י"ח א' בשם ריב"ן דגם בביטול מצות יבמין אמרינן נאסרה, ואף התוס' לעיל כ"ז ב' בשם ר"ח דלא אמרינן נאסרה בביטול מצות יבמין הוא משום דאינו אלא מדרבנן, אך אם הי' מדאורייתא הי' בזה לדינא דנאסרה.

גם באמת ממקומו הוא מוכרע שלא כדרך זו, דאם אכן טעמא דליכא לדין נאסרה בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, הוא משום דלי"ב לפטור ערוה, א"כ מה מייתינן עלה מהא דר"א דהמגרש את אשתו והחזירה אסורה ליבם, הרי התם כשגירשה פקע דין יבום לגמרי והויא גרושת אחיו, וודאי דשייך בזה דינא דנאסרה, ובע"כ דהא דליכא לדין נאסרה בהותרה ונאסרה הוא מטעם אחר, וע"ז מייתינן מההיא דר"א, וכמו שיתבאר בעזה"י לפנינו.

**ג**

ח] ואמנם הנה נתפרשו הדברים בד' הרמב"ן, ז"ל, ואיכא למידק לרב מי ניחא הא אמר בפרק ד' אחין דאפילו באסורה מעיקרא בשעת נפילה דלא מתסרא אלא היכא דקאי באפה איסור אחות אשה דאורייתא, ובהא מתניתא זיקה דרבנן קאי באפה ואנן לא שמעינן לי' לר"א בדרבנן כלום, ואיכא למימר לר"א דמחמיר כולי האי בכולהו גזרינן, ולי נראה דקסבר רב טעמי' דר' אלעזר בנשואין הראשונים מפילין מדרבנן הוא, דהא תלמוד חולצת אלמא לאו איסורא דאורייתא היא אלא דרבנן שהלכו אחר נשואין הראשונים לגבי גרושין דצרות כדאיתא לעיל, הלכך ש"מ דלרבי אלעזר אפילו שעה אחת של איסור דבריהם אוסרת עולמית, עכ"ל.

וביאור ד' הרמב"ן בדרך בתרא הוא, דס"ל לרב דטעמא דר"א דמגרש אשתו והחזירה חולצת ולא מתיבמת, אינו כמו שאמרו לקמן ק"ט א' דמספק"ל אם נישואין מפילין או מיתה מפלת, אלא הוא משום דעיקר הא דנישואין מפילין אינו אלא מדרבנן, וע"כהיא חולצת, - וזהו דמייתינן מינה דכ"ה דמשום נישואין מפילין דרבנן איכא לדין נאסרה, ה"נ משום זיקה דרבנן איכא לדין נאסרה, וצ"ע לפ"ז דמנ"ל לרב דרבנן פליגי על ר"א בהך מילתא דגם משום דין דרבנן איכא לדין נאסרה, הרי רבנן פליגי על עיקר דינא דנישואין מפילין, אך בהך מילתא אם בדרבנן אמרינן נאסרה מדר"א נשמע לרבנן דאמרינן נאסרה, וצ"ע.

ט] והנה נתחדש בד' הרמב"ן, דהנה בפשוטו הי' נראה בטעמא דרב דבזיקה דרבנן לא אמרינן נאסרה, דהיינו דכיון דמדאורייתא היא מותרת להתיבם, קרינן בה יבמה יבא עלי', וע"כ לי"ב לעיקר היסוד לדינא דנאסרה, דעיקר דינא דנאסרה הוא במי שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי', וזו אני קורא בה יבמה יבא עלי', וכ"נ בל' הגרע"א שהבאנו לעיל סק"ו דהא דלא אמרינן נאסרה באיסור דרבנן הוא משום דלא מיקרי נאסרה שעה אחת.

אמנם הנה זה נסתר ממש"כ הרמב"ן דמהא דאמרינן נאסרה אף דנישואין מפילין אינו אלא מדרבנן, ה"נ אמרינן נאסרה בזיקה דרבנן, ואם הא דלרב לא אמרינן נאסרה בזיקה דרבנן, הוא משום דאני קורא בה יבמה יבא עלי' ולא נאסרה כלל, הרי דאי"ז שייך כלל במגרש את אשתו, דנאסרה עליו איסור גמור כשגירשה, אלא דהא דחשיב כשעת נפילה לדינא דנאסרה הוא מדרבנן.

י] ובע"כ מד' הרמב"ן דטעמא דרב דבזיקה דרבנן לא אמרינן נאסרה, הוא קולא שהקילו חכמים בדין שהוא מדבריהם, שלא לאסור מכחו אף אחר שחזרה והותרה,[[2]](#footnote-3) וע"כ שפיר יש ללמוד זמ"ז דכ"ה דבנישואין מפילין איכא לדינא דנאסרה אף דעיקר הא דנישואין מפילין אינו אלא מדרבנן, ולא אמרינן דלא העמידו חכמים דבריהם לאסור אף אחר שהותרה, ה"נ בזיקה דרבנן איכא לדינא דנאסרה.

יא] אך בעיקר ד' הרמב"ן צ"ב, דאף אם בכל איסור דרבנן לא החמירו חכמים לומר נאסרה, הרי בנישואין מפילין זהו עיקר התקנ"ח דנישואין מפילין דמכח זה תאסר עליו עולמית, וכיון שראו חכמים לאסור בזה, מה מקום יש להביא מזה דאף באיסור דרבנן אמרינן נאסרה, ויתבאר בעזה"י לפנינו.

**ד**

יב] וע"פ יסוד הדברים מתפרש גם מש"כ הרמב"ן בדרך קמא דאיכא למימר לר"א דמחמיר כולי האי בכולהו גזרינן, וכ"נ גם בביאור ד' התוס' שסתמו בזה, ורחוק לומר שכונתם כדרך בתרא דהרמב"ן, דכל כי האי הו"ל לפרושי, והיינו דאמנם אם הא דבזיקה דרבנן לא אמרינן נאסרה הוא משום דקרינן בה יבמה יבא עלי' ולי"ב לעיקר היסוד דנאסרה, הרי דאף דמחמיר ר"א בדינא דנאסרה ואסר אף בהותרה ונאסרה אי"ז טעם דנימא נאסרה אף בזיקה דרבנן, - אך כיון דהא דבזיקה דרבנן לא אמרינן נאסרה הוא משום דלא החמירו חכמים בדין שהוא מדבריהם לומר בו נאסרה, הרי דכ"ז הוא לדידן דדינא דנאסרה לא חמיר כולי האי, ולא גזרו לדין זה מכח איסור שהוא מדבריהם, אך לר"א דמחמיר בדינא דנאסרה כולי האי, גזרו לדינא דנאסרה אף מכח איסור שהוא מדבריהם.

יג] ומצינו עוד עד"ז, דהנה הרא"ש בסימן כ"ג כתב במש"כ הרי"ף להוכיח דקי"ל כרב דשרי בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, מההיא דר' יוחנן לעיל כ"ז ב' דשרי בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, וכתב הרא"ש, ז"ל, מההיא דר' יוחנן נראה לי דאין ראי' לכאן, דשאני התם דלא נאסרה אלא משום זיקה דרבנן, אבל הכא דנאסרה משום אחות אשה אימא ר' יוחנן מודה להא דשמואל, דהא לרב גופי' צריכינן לפלוגי הכי דהכא מפרש רבא טעמי' דדוקא משום דהותרה מתחלה ולעיל שרי אפילו מתה ראשונה שהיתה השני' אסורה בשעת נפילה, אלא ע"כ צריכנא לפלוגי משום דלעיל זיקה דרבנן והכא אחות אשה דאורייתא, עכ"ל, וצ"ב דאמנם לדעת רב מצינו כן דבאיסור דרבנן לא אמרינן נאסרה, אף לדעת ר' יוחנן דבאיסור דרבנן אמרינן נאסרה, הרי דמהא דשרי בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, ש"מ דבכה"ג ליכא כלל לדינא דנאסרה.

אך מד' הרא"ש מבו' די"ל דבאיסור דאורייתא אמרינן נאסרה אף בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, ובאיסור דרבנן לא אמרינן נאסרה אלא היכא דנאסרה בשעת נפילה ולא הותרה מעולם, ועד"ז מבו' גם בד' התוס' לעיל כ"ז ב' (ד"ה איתיבי') וזהו שהוצרכו להוכיח דר' יוחנן ס"ל דיש זיקה, עייש"ה, וזה צ"ב.

ונראה דהוא מתפרש ע"פ הנ"ל דטעמא דרב דבזיקה דרבנן לא אמרינן נאסרה, הוא משום דלא החמירו חכמים בדין שהוא מדבריהם לומר בו נאסרה, ומבו' בד' הרמב"ן דאם דינא דנאסרה חמיר טפי ראוי לומר נאסרה אף בדינא דרבנן, וע"כ י"ל גם לדידן דבנאסרה בשעת נפילה דאלים דינא דנאסרה, אמרינן נאסרה אף בזיקה דרבנן, אך בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה דלא אלים דינא דנאסרה, לא החמירו חכמים בזה בזיקה דרבנן.[[3]](#footnote-4)

יד] ויש לפרש לכ"ז בע"א קצת, דהא דבזיקה דרבנן לא אמרינן נאסרה, היינו דכל דביטול ההיתר דאשת אח הוא מכח דין דרבנן, לא אלים להפקיע את האשת אח לגמרי מהיתר יבום שיהא אסור אף לאחר שפקעה הזיקה, וזהו שדימהו הרמב"ן לנישואין מפילין, דכיון דביטול ההיתר דאשת אח הוא מכח דין דרבנן, דמדאורייתא אין הנישואין מפילין, ואי"ז שעה הקובעת להתיר אשת אח, לא אלים להפקיע את האשת אח לגמרי מהיתר יבום שיהא אסור אף לאחר שפקעה הזיקה, - וע"כ י"ל דלר"א דאסר בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, והרי דאף דכבר חל היתר יבום מ"מ מהני הא דנאסרה להפקיע את האשת אח מהיתר יבום, והרי דס"ל דאלים כח דנאסרה להפקיע להיתר יבום, ע"כ לדידי' אף נאסרה מכח איסור דרבנן מהני להפקיע להיתר יבום, - וע"כ י"ל דגם לר' יוחנן דאמרינן נאסרה אף באיסור דרבנן, דג"כ מהני להפקיע את האשת אח מהיתר יבום, כ"ז בנאסרה בשעת נפילה, אך בהותרה ונאסרה דבעינן להפקיע להיתר יבום שכבר חל, לא סגי לזה באיסור דרבנן דלא אלים להפקיע להיתר אשת אח שכבר חל.

**ד**

טו] בעיקר הא דמייתי הגמ' מההיא דר"א דיש לאסור אף בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, הק' המהרש"א דלרב נמי תיקשי, דהרי לא שרי אלא בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, אך כל שלא הותרה כלל אסור, ובנישואין מפילין הרי לא הותרה כלל.

אמנם הנה הרמב"ן כתב דהא דמייתינן מינה הוא משום דלר"א דנישואין הראשונים מפילין הו"ל כיבמה שהותרה מתחילת נשואין הראשונים ונאסרה אח"כ כשגירש וחזרה והותרה כשהחזירה ואינה חוזרת להתירה הראשון, וכ"כ הערול"נ מדעתו, ותמה ע"ד המהרש"א שלא כתב כן.

והנהור שרגא כתב דטעמא דהמהרש"א דפשיט"ל דלא חשיב כהותרה, הוא למש"כ התוס' לקמן פ"ד ב' ד"ה וכי תימא דלא אמרו נישואין מפילין אלא להחמיר ולא להקל, וע"כ ל"מ דינא דנישואין מפילין לחשוב כמו שהותרה מעיקרא.[[4]](#footnote-5)

טז] ובביאור הא דדחי הגמ' אימור דא"ר אלעזר היכא דלא חזיא בשעת נפילה אבל היכא דחזיא בשעת נפילה מי אמר, כתב הרמב"ן במלחמות לעיל ל' א', ז"ל, הא אמרינן בפ' החולץ דכיון דבשעת נפילה לא חזיא לא מיקרי יבמה שהותרה ונאסרה שתחזור להתירה הראשון, כלומר שכשנאסרה נאסרה איסור גמור, וכשהותרה דהיינו בשעת נשואין לא חזיא לגמרי שעכשיו אין אני קורא בה יבמה יבא עלי', עכ"ל, והיינו דכל הא דבהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, הוא משום שכבר הותרה, ול"מ מה שנאסרה להפקיע לגמרי לההיתר יבום, וכ"ז הוא כשהותרה לגמרי, אך בנישואין מפילין שעדיין לא הותרה, אלא שהי' דינה להיות מותרת, שפיר מהני מה שנאסרה להפקיע לגמרי לההיתר יבום, ולכאו' זהו גם מכוון דבריו בסוגיין, אלא שבאו הדברים סתומים, (וגם צ"ב בד' הרשב"א בסוגיין בזה), וצ"ע.

יז] ולפ"מ שנקט המהרש"א דלא חשיב כהותרה ונאסרה, יש לפרש להא דמייתי הגמ' מר' אלעזר בע"א, והיינו דס"ד דהא דשרי רב בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, הוא משום דלא אמרינן נאסרה אלא בשעת נפילה, וע"ז הוא דמייתי מהא דאסר ר"א מכח הא דנישואין הראשונים מפילין אף דאי"ז שעת נפילה ממש, ול"מ הא דנישואין מפילין אלא דכבר יש עלי' דין יבמה, אך שעת הנפילה הוא רק בשעת מיתה, וה"נ י"ל נאסרה אף היכא שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה,[[5]](#footnote-6) וע"ז הוא דדחי אימור דא"ר אלעזר היכא דלא חזיא בשעת נפילה אבל היכא דחזיא בשעת נפילה מי אמר, והיינו דאף דאמרינן נאסרה אף שלא בשעת נפילה ממש, מ"מ כל שכבר הותרה בשעת נפילה ל"מ מה שנאסרה להפקיע לגמרי לההיתר יבום, ומשא"כ בההיא דר"א דלא הותרה כלל, ובכה"ג שפיר איכא לדינא דנאסרה אף דאי"ז שעת נפילה ממש, - ושוב מצאתי שכבר כתב כן הגרנ"ב וסרמן הי"ד במכתבו שבקוב"ש ח"ב עמ' ק"כ.

**ה**

יח] מעיקר הא דמייתינן מההיא דר"א דאמרינן נאסרה אף בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, מבו' דעיקר הא דאסר ר"א מכח הא דנישואין הראשונים מפילין הוא מכח דינא דנאסרה, - ויש להעיר דלפ"ז נמצא דדינא דר' יהודה אמר רב דכל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי' ה"ה כאשת אח שיש לה בנים ואסורה, נלמד מדינא דר"א דאסר במגרש אשתו והחזירה, וי"ל דאה"נ, אלא דבכה"ג הוי כאידחיא מהאי ביתא, ועיקר הא דקמ"ל רב הוא דאמרינן נאסרה אף היכא דלא אידחיא מהאי ביתא, וכמו שאמרו לעיל ל' א'.

יט] אך נראה לפרש בזה בע"א, דהנה בעיקר דינא דר' יהודה אמר רב נתחדש תרתי, חדא, דכל יבמה שאין אני קורא בה יבמה יבא עלי' הופקע האשת אח דילה מהיתר יבום, ועוד, דכל שהופקע האשת אח מהיתר יבום, הרי דאף דאח"כ הותר איסורה והיא ראוי' ליפול ליבום, מ"מ כבר הוי האשת אח איסורא דלית לי' התירא.

ונראה דבההיא דמגרש אשתו והחזירה א"צ להך דינא דכל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי' הופקעה מהיתר יבום, דכל שגירשה ולא שייך בה דין יבום כלל, ודאי דהופקעה מהיתר יבום, ולא מדמינן לה לדינא דנאסרה אלא בהך מילתא דכל שהופקע האשת אח מהיתר יבום אינו חוזר אח"כ וניתר, וכן מדמינן לה לדינא דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, דיסוד הנידון בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה הוא דאף דבשעה שנאסרה הופקעה מהיתר יבום, מ"מ י"ל דכשחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, ומכח זה הי' לנו לומר גם במגרש אשתו והחזירה דתחזור להתירה הראשון.

ועד"ז הוא בדינא דר"ש דאסר בנולד ולבסוף יבם, ובפשוטו הוא מדינא דנאסרה, ולהנ"ל נראה דל"ב בזה לדינא דרב דכל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי', דבאשת אחיו שלא הי' בעולמו פשיטא דהופקעה מהיתר יבום, ול"ב בזה לדינא דנאסרה אלא דמה"ט לא תהא מותרת אף אחר שייבם אחיו ולא יועיל בה היתר יבום, ובזה הוא דדמי לדינא דנאסרה.[[6]](#footnote-7)

**ו**

כ] הבעה"מ לעיל ל' א' חשש לדינא למ"ד דנישואין מפילין, והרמב"ן במלחמות תמה ע"ז, ז"ל, ועוד דאי אמרת נשואין הראשונים מפילין המגרש את אשתו והחזירה ומת אסורה, אלמה תנן מותרת ליבם, וכ"ת התם משום שלפי נשואין הראשונים הותרה ונאסרה וחזרה והותרה, הא אמרינן בפ' החולץ דכיון דבשעת נפילה לא חזיא לא מיקרי יבמה שהותרה ונאסרה שתחזור להתירה הראשון וכו', עכ"ל.

אמנם בדעת הבעה"מ נראה דס"ל דאף דדחי מעיקרא דאימור דאמר ר"א היכא דלא חזיא בשעת נפילה וכו', אך לפ"מ דמייתי מברייתא אחרינא דס"ל לר"א דאמרינן נאסרה אף בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, הרי דה"נ הא דאסר ר"א במגרש אשתו והחזירה הוא לטעמי' דאמרינן נאסרה אף בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, - וכאשר כ"נ להדיא בלישנא דגמ' דאמרינן אימור דאמר ר"א וכו' אבל היכא דחזיא בשעת נפילה מי אמר, "הדר אמר אין" והתניא וכו', ומשמע דמהתם מייתינן דגם הא דאסר במגרש אשתו והחזירה הוא משום דאמרינן נאסרה אף בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה.

ובאמת דכ"ה להדיא בד' הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, ומפרקינן אין והתניא כו', וכי היכי דשמעינן לי' התם הכי נמי מפרשינן טעמא דמתניתין דהמגרש, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דמסקנת הגמ' דגם הא דאסר ר"א במגרש אשתו והחזירה הוא משום דאמרינן נאסרה גם בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, וזה שלא כדבריו במלחמות, וצ"ע.

כא] וכדרך זו נראה גם ממש"כ בפירש"י לעיל כ"ח א' במה שאמרו דר"א אסר בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, ופירש"י דהיינו בפרק ב"ש, והתוס' הרא"ש הק' דהתם לא אתחזיא בשעת נפילה אבל הכא חזיא בשעת נפילה כשמתה ראשונה, וכתב דהיינו ר"א הכא בשומרת יבם שקידש אחיו את אחותה ומתה אשתו, וכ"כ התוס' שם, - ובדעת רש"י נראה דלפ"מ דמייתינן מאידך ברייתא דס"ל לר"א דאמרינן נאסרה אף בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה מתפרש כן גם מתניתין דהמגרש אשתו והחזירה אסורה ליבם.

**ז**

כב] והנה הרמב"ן במלחמות לעיל שם הוכיח כדבריו דבמגרש אשתו והחזירה לא חשיב כהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, ז"ל, והא תלמוד הי' נשוי נכרית ונשא אחות אשה ומתה אסורה לדברי האומר שנשואין הראשונים מפילין דלא מוקמינן מתני' דפ"ק בהכי, עכ"ל, ובפשוטו מכוון דבריו דהא דאסורה הצר בכה"ג דמתה הערוה קודם מיתת האח למ"ד דנישואין מפילין, הוא מדינא דנאסרה, ואי נימא דבכה"ג חשיב כהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, מ"ט אמרו בגמ' דיש לאסור בזה למ"ד דנישואין מפילין, הרי קי"ל דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, ובע"כ דנישואין מפילין ל"מ לחשבה כהותרה, וע"כ כל שנעשית צרת ערוה אחר הנישואין, יש בזה לדינא דנאסרה.

כג] ולדעת רש"י והבעה"מ והרמב"ן בסוגיין דס"ל דמסקינן דטעמא דר"א דאסר במגרש אשתו והחזירה הוא משום דאמרינן נאסרה אף בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, והרי דמהני נישואין מפילין לחשבה כהותרה, תיקשי קו' הרמב"ן דא"כ מ"ט אמרו דלמ"ד דנישואין מפילין יש לאסור כשהיתה צרת ערוה שעה אחת, ולא שרינן לה משום הותרה ונאסרה וחזרה והותרה.

ומוכח מדבריהם דס"ל דהא דאסרינן למ"ד נישואין מפילין כשהיתה צרת ערוה שעה אחת, ל"ב בזה לדינא דנאסרה, וע"כ שפיר אסרו בזה אף לפ"מ דקי"ל בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה דתחזור להתירה הראשון.

כד] ונראה בעזה"י מקור נאמן לזה מד' הרמב"ן בסוגיין, וזה ממש"כ הרמב"ן בדעת רב דיש ללמוד מד' ר"א דאמרינן נאסרה אף בזיקה דרבנן, משום דגם הא דנישואין מפילין אינו אלא מדרבנן, ונתבאר לעיל סקי"א לתמוה בזה, דאף אם בכל איסור דרבנן לא החמירו חכמים לומר נאסרה, הרי בנישואין מפילין זהו עיקר התקנ"ח דנישואין מפילין דמכח זה תאסר עליו עולמית, וכיון שראו חכמים לאסור בזה, מה מקום יש להביא מזה דאף באיסור דרבנן אמרינן נאסרה.

ונראה ללמוד מד' הרמב"ן דמה שאסרו בצרת ערוה שמתה הערוה קודם מיתת האח למ"ד דנישואין מפילין ל"ב בזה לדינא דנאסרה, ולפ"ז י"ל דעיקר התקנ"ח דנישואין מפילין אינו לגבי דינא דנאסרה, אלא הוא דנישואין הוו שעה הראוי' לדינא דצרת ערוה, ואך דמכח תקנ"ח זו דנישואין מפילין הרי דממילא כל שגירש אשתו והחזירה איכא לדינא דנאסרה, ומזה נלמד דאמרינן נאסרה אף כשהוא מכח דינא דרבנן.

וכמדומה דהדברים מפורשים כן בד' הרמב"ן, ז"ל, דקסבר רב טעמי' דר"א בנישואין הראשונים מפילין מדרבנן הוא וכו', אלא דרבנן "שהלכו אחר נישואין הראשונים "לגבי גירושין דצרות" וכו', עכ"ל, וצ"ב דמ"ט הוצרך להביא מהא דאמרינן נישואין מפילין לגבי גירושין דצרות, ומי סני לי' עיקר דינא דר"א דנישואין מפילין לאסור במגרש אשתו והחזירה, - אך נראה ברור דהוא כמש"נ, דעיקר התקנ"ח דנישואין מפילין אינה לגבי מגרש אשתו והחזירה, דא"כ ל"ה מצינו לאתויי מינה דאמרינן נאסרה אף כשהוא מכח דינא דרבנן, דהרי זהו עיקר התקנ"ח דנישואין מפילין דמכח זה תאסר עליו עולמית, אלא הוא לגבי גירושין דצרות, ומכח זה הוא שבאנו לאסור במגרש אשתו והחזירה, ומזה נלמד דאמרינן נאסרה אף כשהוא מכח דינא דרבנן.[[7]](#footnote-8)

כה] וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה אם הא דאסרינן כשהיתה צרת ערוה שעה אחת הוא מכח דינא דנאסרה, או דל"ב בזה לדינא דנאסרה.

**ח**

כו] והנה התוס' לעיל ל' א' ד"ה ונאסרה הוכיחו מסוגיית הגמ' דאף למ"ד נישואין מפילין לא אסרינן היכא שהותרה הערוה קודם מיתת אחיו, ופירשו הטעם בזה, ז"ל, דל"מ למימר נישואין מפילין אלא לענין שאם היתה צרת ערוה שעה אחת שוב אין לה היתר אע"פ שבשעת נפילה כבר אינה צרת ערוה, אבל כאן משום נישואין מפילין לא נחשבנה כאילו נפלה בחיי אשתו ויצאה ממנו באותה שעה משום אחות אשה, עכ"ל.

והאחרונים כתבו דלפי דבריהם דל"מ דינא דנישואין מפילין למימר נאסרה, בע"כ דהא דאסרינן כשהיתה צרת ערוה שעה אחת אינו מכח דינא דנאסרה, וזה כמש"נ בדעת הבעה"מ ודעימי'.

ולפ"ז הרי דלדעת הרמב"ן דהא דאסרינן כשהיתה צרת ערוה שעה אחת הוא מכח דינא דנאסרה, מוכח דמהני דינא דנישואין מפילין למימר נאסרה, ותיקשי לדידי' דא"כ הדין נותן דגם אם הותרה הערוה קודם מיתה נימא נאסרה, והתוס' הוכיחו מסוגיית הגמ' דלא אמרינן נאסרה בכה"ג.

**ט**

כו] אמנם הנה בעיקר מה שהוכיחו מד' התוס' דהא דאסרינן כשהיתה צרת ערוה שעה אחת ל"ב בזה לדינא דנאסרה, נראה דיש לפקפק בזה.

דהנה האחרונים הק' על מש"כ התוס' דל"מ דינא דנישואין מפילין למימר נאסרה, דתיקשי ממה שאמרו הכא דהא דאסר ר"א במגרש אשתו והחזירה הוא מדינא דנאסרה, והרי דמהני דינא דנישואין מפילין למימר נאסרה.

ובפשוטו צ"ל בזה למש"נ לעיל סקי"ט דבההיא דמגרש אשתו והחזירה א"צ להך דינא דכל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי' הופקעה מהיתר יבום, דכל שגירשה ולא שייך בה דין יבום כלל, ודאי דהופקעה מהיתר יבום, ולא מדמינן לה לדינא דנאסרה אלא בהך מילתא דכל שהופקע האשת אח מהיתר יבום אינו חוזר אח"כ וניתר, ולפ"ז י"ל, דהא דבנישואין מפילין לא אמרינן נאסרה, הוא משום דעדיין אי"ז שעת נפילה ממש, ואי"ז השעה שאני קורא בה יבמה יבא עלי', וכמש"כ כן בחי' הגרי"ז בהל' יבום, ז"ל, ביאור דבריהם דלענין הדין דכל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי' וכו' בזה לא שייך הדין דנישואין הראשונים מפילין, רק אזלינן בזה בתר שעת מיתה שהיא שעת נפילה ממש, וע"כ לי"ב להך דינא דכל שאין אני קורא בה יבמה יבא עלי' הופקעה מהיתר יבום, אך במגרש אשתו והחזירה דהופקעה מהיתר יבום, שפיר מהני הא דנישואין מפילין דנימא בה נאסרה.

כז] אך נראה דא"צ לזה, דבעיקר מש"כ התוס' דל"מ דינא דנישואין מפילין למימר נאסרה, נראה דלאו היינו דאי"ז שעת נפילה למימר בה נאסרה, אלא היינו משום דלא חשבינן לה כלל כנאסרה, וכמש"כ התוס' דלא נחשבנה כאילו נפלה בחיי אשתו ויצאה ממנו באותה שעה משום אחות אשה.

והביאור בזה, דהנה הרי הדבר פשוט דאף דנישואין מפילין, מ"מ כל שבשעת המיתה אין לו בנים, אף דבשעת הנישואין היו לו בנים, ה"ה מתיבמת ולי"ב לדינא דנאסרה, והטעם בזה הוא דבכה"ג לא חשבינן לה כנאסרה כלל, דהרי עיקר דין הנפילה דנישואין הוא דמכחם היא נופלת ליבום בשעת מיתת הבעל, וא"כ מה לי דבשעת הנישואין יש לה בנים, הרי בלא"ה אינה נופלת ליבום בשעת הנישואין אלא בשעת מיתה, וכל שבשעת מיתה אין לה בנים, שפיר מתקיים דין הנפילה דהנישואין, ולא נאסרה כלל.

ויש להוסיף, דכ"ה דלא נימא דלמ"ד דלנישואין מפילין לעולם חשבינן לה כנאסרה, משום דבשעת הנישואין עדיין היא אסורה עליו, ואינה מותרת אלא בשעת מיתה, והיינו משום דעיקר דין הנפילה דהנישואין הוא דמכחם תיפול ליבום בשעת מיתה, וכל שהיא ראוי' ליבום בשעת מיתה לא חשיב כנאסרה כלל, וה"נ הוא כשהיו לו בנים בשעת נישואין ומתו, דדין הנפילה דהנישואין הוא דמכחם תיפול ליבום בשעת מיתה שלא יהיו לו בנים, דשעת הנפילה הוא שעת מיתה כשאין לו בנים, כדכתיב בקרא ומת אחד מהם ובן אין לו, וכל דבשעת מיתה אין לו בנים, לא חשיבא כלל כנאסרה.

כח] ולפ"ז נראה וכמדומה דהחזו"א כתב ליסוד הדברים דזהו מש"כ התוס' דכל שהותרה הערוה קודם מיתה לא אמרינן נאסרה אף למ"ד דנישואין מפילין, שהרי עיקר פטורא דערוה הוא משום דערוה אינה ראוי' להתיבם, וע"כ לא חשבינן לה כנאסרה אלא כשהיא ערוה בשעה שהיא צריכה להתיבם, אך מה שהיא ערוה בשעת נישואין לא חשיב כלל כנאסרה, שהרי דין הנפילה דהנישואין הוא דמכחם תיפול ליבום בשעת מיתה, וכל דבשעת מיתה אינה ערוה והיא ראוי' ליבום בשעת מיתה, לא חשיב כנאסרה כלל.

ולפ"ז לא תיקשי מהא דאמרינן נאסרה במגרש אשתו והחזירה, דלעולם אף נישואין מפילין סגי בהו לדינא דנאסרה, אלא דכשמתה הערוה קודם מיתה לא חשיב כלל כנאסרה, וכנ"ל, אך במגרש אשתו והחזירה דבשעת גירושין הופקעה מפרשת יבום, שפיר מהני הא דנישואין מפילין שיהא בזה לדינא דנאסרה.

**י**

כט] ולפ"ז נראה דע"כ הוא דכשהיתה צרת ערוה שעה אחת שפיר י"ל דאסרינן לה מדינא דנאסרה, דכל הא דבערוה שהותרה קודם נפילה לא אמרינן נאסרה, הוא משום דלא חשיבא כלל כנאסרה, אך כשהיתה צרת ערוה שעה אחת חשיב שפיר כנאסרה.

והטעם בזה, דהנה הרי הדבר פשוט דלמ"ד דמיתה מפלת כל שהיא צרת ערוה בשעת מיתה ה"ה אסורה לעולם ולא בעינן בזה לדינא דנאסרה, ולא נימא דאינה צרת ערוה אלא בשעת מיתה, אך אחר מיתה כבר אינה צרה לערוה, ול"ד להיכא שהותרה הערוה לאחר נפילה דבעינן לדינא דנאסרה, - וטעם החילוק בזה הוא משום דבערוה שהותרה לאחר נפילה, הרי דבלא דינא דנאסרה היתה ראוי' ליפול מכח דין הנפילה דמעיקרא, דכיון דעיקר פטורא דערוה הוא משום דאינה ראוי' להתיבם, הרי דכלפי השעה שהותרה והיא ראוי' להתיבם, ה"ה ראוי' ליפול מכח דין הנפילה דמעיקרא, וע"כ בעינן בזה לדינא דנאסרה, ומשא"כ בצרת ערוה, הרי אף אחר מיתה אינה ראוי' ליפול מכח דין הנפילה דמעיקרא, שהרי בשעת הנפילה דמעיקרא היתה צרה לערוה וה"ז מועיל לפטור לנפילה זו, ופטור זה שבנפילה קיים גם לאחר מיתה, וע"כ ל"ב בזה לדינא דנאסרה.

ל] ולפ"ז הרי דה"נ הוא בדינא דנישואין מפילין דחלוק היכא שהותרה הערוה קודם מיתה דלי"ב לדינא דנאסרה, מהיכא שמתה הערוה קודם מיתת אחיו דצרתה אסורה ויש בזה לדינא דנאסרה, - והיינו משום דהא דכשהותרה הערוה קודם מיתה ליכא לדינא דנאסרה הוא משום דכל שהותרה קודם מיתה ה"ה ראוי' ליפול בשעת מיתה גם מכח השעה שהיתה ערוה, ולא נאסרה כלל, אך בצרת ערוה שמתה הערוה קודם מיתת אחיו, הרי אינה ראוי' ליפול בשעת מיתה מכח השעה שהיתה צרת ערוה, דעל שעת נפילה זו איכא לפטורא דצרת ערוה, דכיון דבשעה זו היתה צרה לערוה, ה"ז מועיל לפטור לשעת נפילה זו, וכיון שנאסרה בשעה זו אינה חוזרת וניתרת אח"כ.

לא] ולפ"ז מתישב היטב ד' הרמב"ן, דאף דס"ל דלמ"ד דנישואין מפילין אמרינן נאסרה כשהיתה צרת ערוה שעה אחת, מ"מ כל שהותרה הערוה קודם מיתה לא אמרינן בה נאסרה וכמו שהוכיחו התוס', והיינו משום דכשהותרה הערוה קודם מיתה לא חשיבא כלל כנאסרה, וכמש"נ.

**יא**

לב] והנה הגרי"ז בספרו כתב בדעת התוס' בע"א, דהא דלמ"ד דנישואין מפילין אסרינן כשהיתה צרת ערוה שעה אחת, אף דל"מ דינא דנישואין מפילין לדינא דנאסרה, הוא משום דדין דצרת ערוה יסוד דינו הוא דין איסור, דהצרה נאסרת ליבום וע"ז הוא דשייך הדין דנישואין הראשונים מפילין דכבר נאסרה אז כדין צרת ערוה במקום מצוה ושוב אין לה היתר והרי היא קיימת בשם צרת ערוה שלה ובאיסורה וזהו הפוטרה גם אח"כ מן החליצה ומן היבום.

ובפשוטו הי' מקום לפרש כן בדעת הבעה"מ ודעימי' שנתבאר בדעתם דס"ל דכשהיתה צרת ערוה שעה אחת ל"ב כלל לדינא דנאסרה, והיינו משום דדין צרת ערוה הוא דין איסור, וכל שנאסרה בשעת נישואין יש בה לאיסור דצרת ערוה.

אך לפשטות ד' הראשונים בכ"ד דדין צרת ערוה הוא דין פטור, תיקשי דא"כ מ"ט דהני רבוותא דס"ל דבהא דאסרינן כשהיתה צרת ערוה שעה אחת ל"ב לדינא דנאסרה, ותיקשי טפי בד' רש"י, שנתבאר בדעתו דל"ב בזה לדינא דנאסרה, והרי בדבריו לעיל ג' א' וג' ב' מבו' דדין צרה הוא דין פטור.

לג] ולמש"נ בדברינו נראה לפרש בדעתם דס"ל דכל הא דבעינן לדין נאסרה הוא רק באחות אשה שמתה אחותה אחר נפילה, דעכשיו היא ראוי' ליבום מכח הנפילה דמעיקרא, וכמש"נ, וע"כ הי' בדין דיועיל זה להתיר לאיסור אשת אח שהי' עלי' בנישואין אלו, ובעינן בזה לדינא דנאסרה, אך בגונא שהיתה צרת ערוה שעה אחת, הרי גם עכשיו אינה ראוי' ליבום מכח הנפילה דאותה השעה שהיתה בה צרת ערוה, וכיון דהאישות שבשעה זו לי"ב דין נפילה ליבום, הוי האשת אח שמכח אישות זו איסורא דלית לי' התירא, ואין בכח היבום להתיר לאיסור זה, וע"כ היא אסורה אף בלא דינא דנאסרה, אך בדעת הרמב"ן במלחמות דפליג ע"ז, נראה דס"ל דאין דנים על כל שעה בפנ"ע, וכל דעכשיו היא נופלת ליבום מכח אישות אחיו, ה"ז מועיל להתיר לאיסור אשת אח שמכח אח זה, וע"כ בעינן בזה לדינא דנאסרה.

לד] ואמנם תיקשי ע"ז דא"כ מ"ט במגרש אשתו והחזירה בעינן לדינא דנאסרה, הרי גם בזה נימא דגם אחר שהחזירה אינה ראוי' ליבום מכח שעת הקידושין הראשונים, וכיון דהאישות שבשעה זו לי"ב דין נפילה ליבום, הוי האשת אח שמכח אישות זו איסורא דלית לי' התירא, ואין בכח היבום להתיר לאיסור זה.

וי"ל בזה, דמ"מ כיון דקודם שגירשה הי' דין אישות זו להיות מותרת ליבום, בעינן בזה לדינא דנאסרה המפקיע לדין היתר זה, ול"ד להיכא דהיתה צרת ערוה שעה אחת דהאישות דבשעה שהיא צרת ערוה לא הי' דינה מעולם להיות מותרת ליבום.[[8]](#footnote-9)

לה] ויותר נראה לפרש בזה, לפ"מ ששמעתי מהגרש"מ שליט"א לפרש להא דלמ"ד דמיתה מפלת המגרש אשתו והחזירה מתיבמת, ובפשוטו מבו' מזה דבכח היבום להתיר גם להאישות הראשונה אף שאינה נופלת מכח ליבום, והיינו משום דאין דנים את האישות הראשונה כאישות בפנ"ע, - אך שמעתי לפרש בזה בע"א, דהוא משום דאיסור אשת אח לאחר מיתה וגירושין הוא משום דעדיין איכא אישות בין הבעל לאשה, ואכתי חשבינן לה כאשת אחיו, ולפ"ז י"ל דכל שגירש אשתו והחזירה, הוי הנפילה ליבום לא רק מכח האישות השני', אלא גם מכח האישות שנשתיירה ביניהם מכח האישות הראשונה, דאף דהיא בפנ"ע אינה מפלת ליבום, מ"מ כל שחזר וקידשה ואית לי' אישות גמורה בה, מצטרפת עמה אף האישות הראשונה והויא מכלל המפיל ליבום, וע"כ ה"ז מועיל להתיר אף להאיסור שמכח האישות הראשונה, דאף דעיקר האישות הראשונה בטלה, הרי בה במידה שבטלה, גם אין אסור מכחה באיסור אשת אח, וכל הא דהוא אסור באיסור אשת אח, הוא מכח האישות שנשתיירה ביניהם, ובמידה שנשתיירה האישות ביניהם הויא בכלל המפיל ליבום.

ולפ"ז ניחא דע"כ הוא דבמגרש אשתו והחזירה בעינן לדינא דנאסרה, דבלא דינא דנאסרה הרי יש בה דין יבום גם מכח האישות הראשונה, אלא דכיון דמתחילה בשעת נישואין הראשונים הותרה ובשעת גירושין נאסרה וכשחזר וקידשה חזרה והותרה, ע"כ תליא בדינא דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, ול"ד להיכא דהיתה צרת ערוה שעה אחת, דגם בלא דינא דנאסרה אינה ראוי' ליפול ליבום מכח אותה השעה שהיתה בה צרת ערוה, ואין בכח היבום להתיר להאישות דשעה זו.

1. אמנם הנה יש להעיר על ב' הדרכים דא"כ מה מייתי מההיא דר"א דמגרש אשתו והחזירה דאמרינן נאסרה אף בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, הרי התם אידחיא מהאי ביתא ובכה"ג לכו"ע אמרינן נאסרה אף בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, ואי נימא דמש"כ הריטב"א דבאידחיא מהאי ביתא כו"ע מודו הוא מדינא דדרכי נעם, ניחא, דבמגרש אשתו והחזירה ליכא לה"ט, - אך הנה הריטב"א פירש להא דמייתי הגמ' מההיא דמגרש אשתו והחזירה בע"א, עייש"ה, ולא זכיתי לעמוד על הדברים, אך עכ"פ לפי דבריו ניחא קו' זו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומקור נאמן לזה הוא ממש"כ התוס' הרא"ש בשם המהר"ם די"ל דכל ששהה הרבה מיום שמת אחיו הראשון קנסינן לי' לפי שהי' לו לכנסה בשעה שעשה בה מאמר ולא כנסה ובכה"ג אמרינן נאסרה אף בזיקה דרבנן, וכל הא דלא אמרינן נאסרה בזיקה דרבנן הוא כגון שלא הספיק לכנסה עד שנפלה השני', והרי דהא דלא אמרינן נאסרה באיסור דרבנן הוא קולא שהקילו חכמים בדין שהוא מדבריהם, וע"כ י"ל דכל שפשע וכו' קנסינן לי' ואמרינן נאסרה אף באיסור דרבנן, ואין לדחות דאין מכוון התוס' הרא"ש דמשום הקנס יהא בזה לדינא דנאסרה, אלא דשמא אף דמדינא ליכא לדינא דנאסרה באיסור דרבנן, מ"מ אסרוה עליו מכח קנס, שהרי לא קנסו לכל מי ששהה לכנוס את יבמתו, ורק היכא שנאסרה וחזרה והותרה קנסינן לי', והרי דהקנס הוא דאמרינן בזה נאסרה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל עוד בזה בפשיטות, דהנה בד' התוס' הרא"ש בשם המהר"ם מבו' די"ל דבהותרה ונאסרה וחזרה והותרה לא אמרינן נאסרה אלא היכא דיש לקנסו שפשע במה שקידש את אחותה, ומבו' די"ל דעיקר דינא דנאסרה הוא כשנאסרה בשעת נפילה, ובהותרה ונאסרה וחזרה והותרה לא אמרינן נאסרה אלא מדרבנן, וע"כ י"ל דלא אסרו אלא היכא שיש לקנסו, - ולפ"ז י"ל דמה"ט אף אם אמרינן נאסרה גם כשהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, מ"מ י"ל דבזיקה דרבנן לא אמרינן נאסרה בכה"ג, דכיון דכל עיקר דינא דנאסרה בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה הוא מדרבנן, לא אסרו אלא באחות אשה דאורייתא ולא בזיקה דרבנן. [↑](#footnote-ref-4)
4. לכאו' יש מקום לדון בזה, דאף אם כללא הוא דלא אמרינן נישואין מפילין להקל, מ"מ הכא שבאנו לאסור מכח הא דנישואין מפילין, הרי דבה במידה שנאסרה יש לחשבה גם כהותרה, וע"כ שפיר מייתינן מינה דאמרינן נאסרה אף בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וסמך לדבר יש להביא ממשמעות פירש"י בסוגיין דמה שאמרו דעד כאן לא פליגי רבנן עלי' דר"א אלא משום דמנפילה ואילך לא מיתסר עלייהו, היינו דאף דנישואין מפילין, מ"מ אי"ז שעת נפילה ממש למימר בה נאסרה, ודלא כמו שפירשו הרמב"ן והריטב"א בסוגיין והרמב"ן במלחמות לעיל ל' א' דהיינו דרבנן ס"ל דמיתה מפלת, והרי דאף דנישואין מפילין מ"מ אי"ז חשוב כשעת נפילה כלל, ואף גרע מהותרה ונאסרה דחשיב כשעת נפילה, ולפ"ז קרוב הדבר דהא דמעיקרא מדמינן להו הוא משום דגם בהותרה ונאסרה אי"ז שעת נפילה ממש, וכמשמעות פירש"י שם דאי"ז שעת נפילה אלא שעת זיקת יבום. [↑](#footnote-ref-6)
6. וי"ל עוד בזה, דבדינא דר' יהודה אמר רב נתחדש דאמרינן נאסרה אף היכא שאח"כ היא ראוי' לחזור וליפול מכח נישואין אלו, ומשא"כ במגרש אשתו והחזירה דאינה חוזרת ליפול מכח הנישואין הראשונים, וה"נ הוא בנולד ולבסוף יבם דאינה נופלת כלל מכח נישואי האח הראשון לאח זה שלא הי' בעולמו, אך זה דלא כמש"נ להלן סק? די"ל דבמגרש אשתו והחזירה הויא הנפילה גם מכח האישות הראשונה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונמצא למש"נ דהרמב"ן בסוגיין חזר בו בב' דברים ממש"כ במלחמות, חדא, דבמלחמות נקט דהא דאסרינן למ"ד דנישואין מפילין כשהיתה צרת ערוה שעה אחת הוא מכח דינא דנאסרה, ובסוגיין נקט דל"ב בזה לדינא דנאסרה, ועוד, דבמלחמות נקט דל"מ הא דנישואין מפילין לחשבה כמו שהותרה בשעת נישואין, ובסוגיין נקט דלמסקנת הגמ' מהני הא דנישואין מפילין לחשוב כמו שהותרה בשעת נישואין, וב' הדברים תליין זב"ז, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולפ"ז צ"ל דהא דמייתינן מינה לאסור בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, הוא משום דטעמא דמאן דשרי בזה הוא דכל דהותרה מעיקרא ל"מ הא דנאסרה אח"כ להפקיע להיתר, וע"כ לדידי' יש להתיר גם במגרש אשתו והחזירה, - אך אי"ז במשמעות הדברים, דבפשוטו טעמא דמאן דשרי בזה הוא מכח הא דחזרה והותרה, ולדרך זו הרי במגרש אשתו והחזירה לא חשיב כחזרה והותרה, כיון דגם אחר שהחזירה אינה ראוי' ליפול מכח האישות הראשונה, וגם בל' הרמב"ן בסוגיין מבו' דחשבינן לה כחזרה והותרה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-9)