אין הנאסר חמור מן האוסר גבי נטל_פ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / אין הנאסר חוזר ואוסר וחמור מן האוסר

חולין קח: אין הנאסר חמור מן האוסר בנטל"פ

**א. אין הנאסר חמור מהאוסר גבי נטל"פ-**

כתב הרמ"א סוס"י קלד ומקורו מתשובת הרשב"א, בשמים שבלעו מיי"נ ונפלו לתבשיל אם היין נטל"פ בתבשיל זה אף הבשמים אינם אוסרים ואפי' שישים אי"צ כנגדם.

וכתב רעק"א דלכאו' ילה"ק למה לא ייאסר משום חנ"נ, ובשלמא הרשב"א לשיטתו אזיל דס"ל כר"א דל"ל חנ"נ אבל מה"ת להרמ"א ללמוד ממנו דין זה, וכן ערער ע"ז הפמ"ג שפ"ד קג-ו.

[וכתב דוודאי אין להתיר משום אין הנאסר חוזר ואוסר, והבשמים לבדם אין יכולים לאסור כיון שאין היין הולך עמהם, אבל דחה דוודאי היין הולך עמהם אלא שהותר היין משום נטל"פ אבל אינו דומה לדין אין הנאסר חוזר ואוסר.

והיינו דאף בגוונא שאין בכוחו של האוסר לאסור כבר והוי כנטל"פ מ"מ כל שההיתר הולך עמו במציאות לא חשיב שהנאסר חוזר ואוסר.

ובפשטות וכ"נ בכו"ח-לג מקורו של הרמ"א הוא מד' התוס' בסוגיין דאין הנאסר חמור בדינו מן האוסר, וכיון שהאוסר הוא נטל"פ וא"י לאסור ה"נ הנאסר א"י לאסור, וכ"נ בהגר"א שדימה דינו של הרמ"א הנ"ל לדין השו"ע סי' קה גבי מלח הבלוע מדם.

[אח"כ ראיתי בפמ"ג שפ"ד צד-י שנסתפק בנפגם האוסר ע"י מעל"ע אם חשיב כמו אין הנאסר חוזר ואוסר וצידד דלשיטת הרמ"א הל' פסח דנטל"פ בפסח אסור הרי חזינן דאית ביה משהו לא חשיב נאסר חוזר ואוסר, ולהרמ"א לשיטתו כנראה נצטרך לפרש כאן משום אין הנאסר חמור מן האוסר, אבל להפוסקים נטל"פ מותר גם בפסח צידד דהוי כמו הנאסר חוזר ואוסר.

ועיי"ש באר בזה דעת הב"ח דאף לענין בב"ח התיר בנטל"פ לפי השיטות דאין הנאסר חוזר ואוסר אף לענין בב"ח, והוא חידוש גדול[[1]](#footnote-2).

וע"ע בחוו"ד צד-י שכתב דוודאי לא שייך בנטל"פ הנידון של אין הנאסר חוזר ואוסר שהרי יש בו משהו אלא שאינו אוסר.

ויש לדון דאף להשיטות דנטל"פ מותר גם בפסח מ"מ לענין אין הנאסר חוזר ואוסר נתבאר במקו"א שאי"צ שילך עמו דוקא דבר שבכוחו לאסור וכל שבמציאות הולך עמו מן האיסור שפיר יכול לאסור, וה"נ בנטל"פ כיון שמצ"ע הוא ראוי לגר הרי הוא עדיין אוכל ומה שאין בכוחו לאסור לא אכפ"ל בזה].

ובכו"ח שם הוכיח דינו של הרמ"א מגמ' ע"ז סח: דס"ד התם דעכברא בשכרא הוי נטל"פ ושרי, וצ"ע הרי השכר נבלע בעכבר ונאסר שהרי אין בו רוב היתר, וקי"ל [כנראה היינו להרמ"א בסי' קג והרשב"א לשיטתם דלא כהר"ן] דנטל"פ בעי ביטול ברוב, וא"כ אח"כ יאסור את שאר העכבר שהרי כבר אינו נטל"פ, וע"כ כל שהאוסר הוא נטל"פ תו א"י לאסור.

ובכו"ח דחה די"ל דאף להרשב"א מסתמא יש רוב בשכר שנבלע בעכבר כנגד הבליעה שבלע השכר מן העכבר, וכש"כ הרשב"א בתוה"ב דבסתמא כנגד הבליעה לעולם יש רוב היתר.

ומ"מ הוסיף רעק"א לדינא דלפי"ז יצטרכו רוב כנגד הכל שהרי כל מה שנבלע בעכבר נאסר מתורת חנ"נ ואף אם אין הנאסר חמור מן האוסר מ"מ ביטול ברוב מיהא בעי, וא"כ ה"נ הנאסר צריך ביטול ברוב, וצריך שיהיה רוב בתבשיל כנגד הבשמים, אלא שהרמ"א לא הזכיר זה דבסתמא הבשמים ניכרים וכל הנידון משום בליעת איסור ולעולם יש רוב כנגד הבליעה כש"כ הרשב"א בתוה"ב.

ועוד כתב לצדד די"ל דאף להרשב"א דנטל"פ בעי ביטול ברוב מ"מ אין בו דין חנ"נ דהוי כיבש ביבש שהרי הטעם שבו אינו אוסר, וכש"כ הכו"פ רסי' קג לגבי חמץ בפסח דאם הוא נטל"פ הוי כיבש ביבש דאינו אוסר לחד שיטה במשהו, והארכנו בסברא זו בסוגיא דנטל"פ.

ויסוד הענין תלוי אם עיקר הדין דחנ"נ בעי טעם אם יסודו הוא דחל בטכע"ק כש"כ משנת ר"א, או דיסודו הוא דבמשהו אינו עושה חנ"נ אבל ביותר מזה עושה אף בלא דין טכע"ק, וצ"ע, ומ"מ י"ל דעת רעק"א דלעולם בעי טעם אבל בל"ז לא חשיב מעורב כ"כ משא"כ במשהו י"ל שיש בו חנ"נ דאית ביה טעם במציאות והוא סוג עירוב של טעם.

וכעי"ז ברעק"א-קסו דנטל"פ במין במינו לר"י בטל דהוי כיבש, אבל דחה זה וכתב דר"י חייל בצו"ר.

ועכ"פ הא מיהת למדנו מד' הרמ"א גבי בשמים דשייך דין אין הנאסר גם לענין נטל"פ, ובאמת הוא חידוש גדול שהרי אין כאן תוספת חומרא בדין מאחד על חבירו אלא שבזה הטעם פגום ובזה אינו פגום, ומ"מ עצם מה שהוא עדיין מושבח ובכוחו לאסור והשני אין טעמו אוסר שהוא פוגם ג"ז בכלל אין הנאסר חמור מן האוסר.

וע"ע בפתחי תשובה קג-ב הביא מתשובת כנסת יחזקאל-כא בנידון קדירה הבלועה מאיסור שבתוך מעל"ע שלה בשלו בה תבשיל שהאיסור נותן בו טעם לשבח ואחר מעל"ע מבישול האיסור בשלו עוד תבשיל שהאיסור נותן בו טל"פ, אם נאסר תבשיל השני שאף שהאיסור נטל"פ מ"מ כיון שתבשיל הראשון נאסר ונבלע בהאיסור הרי חייל בו דין חנ"נ והוא אוסר את התבשיל השני, ודעת הכנסת יחזקאל לאסור בזה, אבל בפתחי תשובה התיר בזה, וזה כד' הרמ"א הנ"ל.

**ב. בסתירת ד' הרמ"א-**

הק' האחרונים דד' הרמ"א סתרי למש"כ בשו"ע סוס"י קג בשם סה"ת, ומקורו בתוס' ע"ז עו. דקדירה שנבלע בה איסור ואח"כ החם בה מים, לא חשיב נטל"פ עד שיעבור מעל"ע מזמן בישול המים ולא סגי במעל"ע מזמן בישול האיסור הראשון, משא"כ גבי בב"ח, והטעם כתבו התוס' משום דהמים בנתבשלו נאסרו משום חנ"נ והם אינם פגומים עדיין משא"כ גבי בב"ח שעדיין היתר הוא לית ביה דין חנ"נ.

ולכאו' תימה למה לא נימא אין הנאסר חמור מן האוסר, והרי האוסר הוא פגום והנאסר מכוחו ג"כ לא יוכל לאסור, וכבר הק' בפמ"ג שם קג-ו וחוו"ד סק"י שזה סתירה לרמ"א הנ"ל.

ובהג' רעק"א על החוו"ד שם דלפי"ד הש"ך סוס"י קג הרי אין טעמו של סה"ת משום חנ"נ, רק משום דכיון שיצאה הבליעה שבקדירה ע"י המים הרי אף שחוזרת אח"כ להבלע שוב אינה נפגמת עד שעובר מעל"ע חדש, אלא דהוי נ"ט בר נ"ט ובב"ח שרי אבל באיסור אין היתר של נ"ט בר נ"ט.

ולפי"ז אי"צ לחילוקו של החוו"ד, ולעולם י"ל דאף בפגם שאינו ב"י נמי י"ל שאין הנאסר חמור מן האוסר אלא דהכא אינו פגום.

אבל זה ניחא בדעת הש"ך אבל בשו"ע ורמ"א שם אתו עלה משום חנ"נ, ואסר הרמ"א אף שהאוסר כבר נטל"פ, וצ"ע מדבריו גבי בשמים בסי' קלד, וצ"ל בדעתו כש"כ פמ"ג וחוו"ד.

אבל באמת עיקר סתירה זו תלויה בשתי ביאורים בד' הרמ"א:

א. חזו"א כט-ט עפ"י הפר"ח שם בטעם הסמ"ק שהאיסור נפגם לכך הוצרך לדין חנ"נ ולא יכל לבוא משום נ"ט בר נ"ט, אבל גם הוא מודה לדין נ"ט בר נ"ט דאיסורא, ולפי"ז מבואר דאף שהאיסור פגום מ"מ חייל ביה חנ"נ, ואינו בכלל אין הנאסר חמור מהאוסר.

ועמד ע"ז בחזו"א שם וכתב דסברת הפר"ח דלא שייך נידון אין הנאסר חמור מן האוסר גבי נטל"פ דאכתי לא יצא מכלל איסור שהרי הוא ראוי לגר ובעי ביטול ברוב וכה"ג לא שייך נידון של אין הנאסר חמור מן האוסר, ולפי"ז תסתער עלינו סתירת ד' הרמ"א מסי' קלד.

ב. דעת הפמ"ג שם דאף הסמ"ק מודה שאין האיסור פגום אלא שהוצרך לחנ"נ משום דלא ס"ל ענין נ"ט בר נ"ט דאיסורא, ולפי"ז לק"מ סתירת ד' הרמ"א.

ובאמת הוא תימה על הפמ"ג שהק' כן והרי לשיטתו לא קשיא כלל, ושו"ר שעמד בהערה זו בהג' רעק"א על הפמ"ג דלדבריו בסי' צד לק"מ, וכ"כ ביד יהודה צד-כז, עיי"ש באורך.

וביישוב סתירת ד' הרמ"א לדרכו של הפר"ח והחזו"א:

א. בפמ"ג שפ"ד קג-ו ד"ה הרביעי כתב דיתכן דהתם גבי בשמים נמי לא היקל הרמ"א אלא בהפסד וכש"כ בסוס"י קג לענין קדירה להקל במקום הפסד בדין זה, וטעמו משום דאין הנאסר חמור מן האוסר.

ב. בחוו"ד חילק בזה, דהתם גבי קדירה הרי בין האיסור ובין המים יכולים לאסור אלא שעל האיסור עובר זמן של מעל"ע יותר מוקדם מן המים, ובזה לא חשיב שהנאסר חמור מן האוסר, משא"כ גבי בשמים הרי היין אינו יכול לאסור מעיקרא שהוא לעולם נטל"פ בתבשיל.

וכנראה ביאור החילוק דהכא מעיקרא אין כח ביין לאסור תבשיל וכשנאסר הדבר אינו נאסר אלא כפי דינו של היין לאסור, משא"כ בקדירה הרי כשהמים נאסרים מן האיסור יש בכוחו ג"כ לאסור את התבשיל, אלא שאח"כ הוא נפגם, אבל איסור המים אינו תלוי במה שקורה עם האוסר אחר שהם נאסרו רק בשעת האיסור ואז בכוחו לאסור התבשיל.

מבואר בכ"ז דדין אין הנאסר חמור אינו משום דכל דין חנ"נ הוא להגדיל את השיעור והאיסור הוא מכח האוסר דא"כ ה"נ גבי נטל"פ שעבר עליו קצת זמן נימא כן, רק שההיתר עצמו נאסר אלא שלא נאסר אלא כפי דינו וכוחו של האוסר ולכך אמרינן דכיון שכוחו של האוסר הוא לאסור לאותו יום לא אכפ"ל מה שכבר עבר עליו במציאות חלק מן היום, ונתבאר במקו"א ענין זה.

עוד מבואר בזה דאף אם אין הנאסר חמור מן האוסר אינו משום שכל שעה ושעה הוא תלוי בהאוסר, רק הוא איסור שחל בפעם אחת מכח האוסר ובשעה שהוא חל אינו אוסרו ביותר מכוחו של האוסר.

**ג. בד' הש"ך סי' צד-**

בש"ך צד-ב על מש"כ שם השו"ע שאם תחב כף חולבת לקדירת בשר נאסר הכל אם הכף בת יומא, וכתב הש"ך שאם נשתמשו בו במים לא חשיב בן יומו, ורק בכף של איסור חשיב בן יומו עי"ז אם לא היה במים שישים, וכדלקמן סי' קג.

ותמה ע"ז בחוו"ד דמשמע שאם היה שישים במים מותר דלא חשיב בת יומא עי"ז, וצ"ע דהא מ"מ המים שנכנסו בכף נ"נ והוי בת יומא?

וכתב דלא נעשה נבילה כיון שהוא מקושר עם שאר המים וכשמוציאו הוי כלי שני ואינו מבשל, וכש"כ תרוה"ד-קפג בשם ראב"ן.

ובחוו"ד צד-ו תמה על הש"ך דסתרי דבריו להדדי, דבסק"י שם כתב הש"ך שאף אם יש שישים בקדירת בשר כנגד הכף החולבת התבשיל מותר ונאסרה הכף, ואם תחבוה לתבשיל אחר כל זמן שהיא בת יומא אוסרת התבשיל, וכתב הש"ך דאף אם לאו בת יומא היא משעת הבישול של הכף בחלב מ"מ אם משעת התחיבה הראשונה לא עבר מעל"ע אוסרת וחשיבא בת יומא [והשיג על הב"ח שמיקל בזה].

ותמה ע"ז בחוו"ד דכה"ג וודאי לא תאסור שהרי בעודה בקדירה היא מקושרת עם הכל ואח"כ כשהוציאוה הרי היא כלי שני וכש"כ תרוה"ד, ותמה על הש"ך עצמו דלעיל בסק"ב ע"כ צ"ל בדבריו כן.

וכתב רעק"א בהג' על החוו"ד סי' קג דלפי"ד הש"ך לשיטתו יל"ד כ"ז, שהרי נתבאר דלדעת הש"ך י"ל דאף בנטל"פ אמרינן אין הנאסר חמור מן האוסר, דלשיטתו הרי טעם סה"ת בסי' קג הוא משום שלא נפגם הטעם.

וא"ש מש"כ הש"ך בסק"ב שאם יש שישים במים לא נאסר הטעם שיצא מן הקדירה ומה שעדיין בלוע הרי הוא נטל"פ ואין הנאסר חמור מן האוסר.

וא"ש ד' הש"ך בסק"י דלענין בב"ח שפיר החמיר בזה אף אם יש בתבשיל שישים כנגד הכף, דהתם לא שייך לומר אין הנאסר חמור מן האוסר כמבואר בסוגיין ובתוס' [ובעיקר קו' החוו"ד על הש"ך סק"י עיי"ש בהג' רעק"א על החוו"ד מש"כ עוד ליישב].

ולפי"ז למדנו הכרח שהש"ך באמת סובר דאין הנאסר חוזר ואוסר אף בבליעה שאינה בת יומא ודלא כהחוו"ד בדעת הרמ"א.

**ד. בד' התוס' ק:-**

ובעיקר נידון זה גבי נטל"פ, ע"ע בתוס' ק: קח: הק' היאך הגעילו כלי מדין והרי המים נעשו נבילה וחוזרין ונבלעים בכלי, וכתבו בתו"ד שמא לא הגעילו אלא כלי שאינו ב"י, ותמהו האחרונים דממ"נ אם כלי שאינו בן יומו נמי בעי הגעלה ע"כ אזלינן כמ"ד נטל"פ אסור א"כ ה"נ הדר המים נ"נ וחוזרים ואוסרים את הכלי?

ותי' רעק"א שם דלעולם אזלו כמ"ד נטל"פ אסור ומ"מ לא יחול עי"ז דין חנ"נ, דיסוד דין חנ"נ הוא איסור חדש שחל על החתיכה וכלפי איסור זה הוי כנבילה מוסרחת מעיקרא שבתחילת האיסור כבר הנבילה פגומה.

[ועוד נתבאר בסוגיא דנטל"פ דד' רעק"א תואמים לד' המקו"ח הל' פסח דאף לר"מ דבעי סרוח מעיקרא מ"מ אי"צ שיהיה פגום לגמרי ולא כד' רעק"א בהוספות בסוף ע"ז דלר"מ לא מהני מה שהוא פוגם את התערובת ובעי שיהיה סרוח לגמרי, ואכ"מ].

ועדיין אין הדברים מובנים שהרי המים אין פגומים כלל ורק האיסור פגום ולמה הוא טעם שלא יחול חנ"נ על המים?

וכתב באו"ש פ"ט מאכ"א שהוא מטעם אין הנאסר חמור מן האוסר, והוא חידוש גדול שהרי הכא האוסר נשאר באיסורו למ"ד נטל"פ אסור ואף שהוא פגום, וא"כ למה לא יוכל לאסור את המים, וכנראה ס"ל להאו"ש דאמרינן לו יצוייר שהנאסר היה במצב של האוסר ג"כ לא היה נאסר חשיב חמור מן האוסר, וצ"ע.

1. ואולי יש לחלק קצת בין נפגם ע"י מעל"ע לניד"ד דאינו פגום רק שבתבשיל הוא פוגם, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-2)