חבורה מלאכת תופר 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק האורג

***חבורה מלאכת תופר. פרק האורג 3 מלאכת תופר המלאכה וטוש"ע סי' ש"מ ס"ו וס"ז וסי' שי"ז ס"ג.***

עיין במנח"ח מלאכת תופר דנסתפק בתופר תפירה אחת במקום אחד בבגד ותפירה אחרת במקום אחר בבגד האם חייב על זה.

**בחילוק שבין מלאכת תופר לקושר** כפשוטו החילוק הוא דבתופר הוא עושה הדבר לאחד משא"כ בתופר אינו מחברם עד שנהיה דבר אחד. עיין באג"מ או"ח ח"ב סי' פ"ד [ס"ד]. שהקשה מהרמב"ם בפ""י ה"ח הפותל חבלין מן ההוצין ומן החלף הרי"ז תולדות קושר הגם ששם הוא עושה את זה לדבר אחד. ובתי' קושיא זו מצינו שני מהלכין באחרונין. האג"מ עצמו כתב דבוודאי דזה שורש החילוק אבל המגדיר של דבר אחד הוא דבר שאם אתה בא להפרידו אתה צריך לקורעו. וצריך לומר דהכלל הזה הוא על פי דרך הרוב דגם בתפירה פעמים ששייך להתיר. משא"כ כשרוצה להפריד החבל שיהיה כמו שהיה בתחילה הרי הוא מפריד את החוטין אף שהיא מלאכה קשה. ונראה לי שצריך לבאר באופן זה דכשרוצה לבטל מה שעשה כך עושה דבר זה אמנם בתפירה אין לתפירה חשיבות רק בתור מה שהיא מחברת את היריעות וכרוצה לבטלה פשוט קורע את החוטין דהתפירה עצמה אינה היצירה אלא חיבור החוטין הוא היצירה. וכעי"ז כתב בספר ערוך השלחן סי' שי"ז סי"ח. אמנם המרכבת המשנה פ"י הי"א כתב דהחילוק הוא דתפירה וכן דבק החיבור נעשה על ידי דבר שלישי משא"כ במלאכת קושר שהוא קושר את החבל לעצמו ואינו מחבר ש'ני דברים על ידי דבר אחר.

אמר רב זוטרא בר טוביא המותח חוט של תפירה בשבת חייב חטאת. וכתב רש"י שאיירי באופן שנתפרדו שני חתיכות הבגד זו מזו במקצת והוא מותח את החוטין להדק ולדבק חייב שזו היא תפירתו. והשיטה להר"ן הביא מחלוקת האם חייב לקשור לאחמ"כ. ויש לעיין בביאור המחלוקת. ונראה דיש לדון מהו המחייב של מותח חוט.כפשוטו נראה דהחי' הוא דהגם שהחוט כבר הושחל החידוש בתופר שהחיוב הוא לא על ההשחלה של החוט אלא על יצירת החיבור של החוט ומשו"ה בוודאי שבעינן קושר לבסוף כדי שיהיה דבר המתקיים וכן לפי"ז היה נראה דהחיוב הוא רק עם המתיחה מתחה ב' תכיפות אבל אם מתח רק תכיפה אחת אינו מתחייב. דהרי כל החידוש הוא רק דלא בעינן את הכנסת החוט אמנם לגבי מהות התפירה של החוט בעינן בזה כמו מי שמכניס את החוט וכן כתב הב"י.שהמותח את החוט בעינן שיעשה קשר לבסוף. וכן הוא הכרעת המ"ב דכתב דאם מותח ג' חוטין לא בעינן שיעשה קשר. ולכאורה הצד השני של השיטה לר"ן הוא שהמתיחה היא התיקון של התפירה הקיימת וזה גם נקרא תופר ואם התפירה היא תפירה של שני תכיפות ויש בה כבר קשר ובוודאי מדובר שלאחר המתיחה הקשר יחזיק את התפירות.. או דהיא תפירה של ג' תפירות. והוא מתח תפירה אחת גם יתחייב משום שלמתוח כדי לקיים קשר הוי גם פעולת תופר. דזה שונה מתפירה דתפירה מהותה הוא יצירת החיבור משא"כ מתיחת חוט מהותה היא קיום החיבור ובזה מתייחסים איזה סוג חיבור התקיים על ידי המתיחה. והנה הרמב"ם פ"י ה"ט משבת כתב דהמותח חוט התפירה חייב מפני שהוא מצרכי התפירה. וכפשוטו היה נראה מהרב המגיד דביאר דהרמב"ם פליג עם רש"י דהוא סובר דרש"י מתפרש כהצד הראשון דבעינן שתעשה כל התפירה על ידי המתיחה והרמב"ם מתפרש כהצד השני. ואפשר דהמגיד משנה ביאר המחלוקת באופן אחר קצת. דברש"י מבואר דלא חייב רק במותח חוט באופן ששני היריעות נתפרדו אחד מן השני אמנם אם הבגד תפור בהידוק רב של תפירות ואחד מן החוטין נפתח לדעת רש"י אין לזה שם תופר כיוון שהחוטין כבר קיימים ולא נוצר הידוק. ואין זה דומה לאם מוסיף תפירות מתחילה דאז יש לזה שם תופר משא"כ הידוק אינו חייב אלא אם כן נוצרה פעולת חיבור. לבין דברי הרמב"ם דמשמע דבכל גוונא חייב. ועדיין יתכן דהמ"מ גם יסכים דלדעת רש"י יהיו חייבים גם על מתיחת חוט אחד וגם באופן שלא יקשור. ומדברי המגיד משנה ליכא הכרח בזה.

אמנם עיין בבית יוסף בסי' ש"מ שכתב דבר חידוש בביאור דברי הרמב"ם דשי' הרמב"ם היא דהמותח את החוט לפני התפירה כדי שלא יהיה מקווץ חייב משום תופר משום שכך הוא צורך התפירה. ומשו"ה הוא חייב חטאת. והנשמ"א תמה דאפילו אם תוכף שני תכיפות אם לא קושר אינו חייב ולא אומרים שההכנה לתפירה היא כתפירה. ויש לחלק בין פעולה שכל מהותה היא הכנה לתפירה ששייך ליתן עליה שם תופר לבין עשיית התפירה עצמה באופן שלא השלימה שזה אינו פעולת הכנה אלא חיסרון שיעור במלאכת התפירה עצמה. ומצינו ברמב"ם לגבי תבשיל דאחד הביא את העצים וכו' דכתב שם הרמב"ם דכולם חייבים משום מבשל. משום שהם מכינים את צרכי הבישול. וכן סחיטה כתב הרמב"ם דחייבים עליה משום שהיא מצרכי הכיבוס. ואפשר שלמד דין זה מאחד הביא את העצים. וכו.' והנה הרדב"ז למד כן בדעת הרמב"ם דהשורה חיטים במים חייב משום תולדת זורע. והרדב"ז למד דהשרייה מועילה לזה שיהיה נוח לזרוע את החיטים אח"כ. אמנם בשו"ת הרמב"ם המובא בספר קדמון שם מבואר דהחיוב הוא מזום הזריעה במים. ועיין ברמב"ם פ"ט הי"ד לגבי העושה עין הצבע דחייב משום צובע. ועיין בראב"ד שם שהשיג וכנ"ל נטען לפרש על פי המבואר כאן.

עיין טור ושולחן ערוך סי' ש"מ סעיף ו' בנושאי כלים ובמ"ב.

ועיין שם במה שכתבו סעיף ז' ובנושאי כלים שם. מובא בטור בשם רבינו פרץ והובא במרדכי סי' שס"ח והגהות מיימוניות דאסור להדק חוט של הבתי ידיים ואם הנקבים רחבים קצת. ומתוקנים בתפירה בעיגול מותר. ועיין בשבלי הלקט סי' ק"ח. ומבואר במש"ב דהתר זה רק באופן שאינם עשויים להתקיים כך לעולם.. וצריך עיון בציור זה הרי אין כאן כלל חיבור החלקים זה לזה אלא הוא רק מקווץ את שרוול הבגד ומדוע יהיה בזה כלל מלאכת תופר. ובספר מגילת ספר רצה לעשות אוקימתא דאיירי בשני חתיכות נפרדות דע"י הקיווץ הם מתחברות. ולא משמע כן כלל בדברי הפוסקים שלא הזכירו כלל אוקימתא זה ואין זה האופן הפשוט של בתי ידיים. ויש שכתבו משום שהוא מותח את חוט התפירה בבגד והוי כרוקם. ויל"ע דהחוט כבר רקום בבגד ומה שמקצוו ומהדקו יותר קשה לומר דהוי תופר יותר כיון שהוא כבר תפוס היטב בבגד כבר קודם. והנראה בעיני דיסוד הקיווץ הוא שהוא מאחד את הבגד דהגם שהבגד היה אחד קודם אבל על ידי הקיווץ הוא מקטין את הבגד. והוא מאחד את הבד ממש שנהיה אחד.

אמנם הראביה פליג על זה וסובר דכיוון דהוי הידוק לפי שעה לית ליה שם מלאכת תופר וכן כתב בספר חי' המיוחסים לר"ן. שבת עה. ד"ה אמר רב. ושם נראה מתוך דבריו שני סברות א' דכיוון שהוא עשוי להרחיב ולהדק אינו נחשב תפירה דאין זה נעשה דבר אחד וסיים וכן נמי כל תפירה שאינה מחברת זה בזה מותר למתוח החוט ויל"ע האם כאן אמר סברא חדשה שאין זה כלל חיבור ויותר משמע דמכיוון שזה עשוי להדק ולהרחיב אין זה נחשב חיבור זה בזה והביא לזה ראיה מהירושלמי דחוט של צדדים חייב ושם איירי בדבר שהוא חיבור של דבר אחר. ומבואר דחיבור לדבר עצמו לא נאסר. אמנם במאירי בשבת עה. כתוב שכתב דאין זה תפירה אלא הידוק בעלמא ולנוי ומבואר דהוא נתכווכח על עצם מה דהוי תפירה אמנם שאר הראשונים התווכחו משום שכיוון שלא עשוי לתפירה של קיימא אין לזה שם תפירה. ומכל מקום מבואר בשבלי הלקט דאם יש בזה תפרים עגולים וכו' מותר והמכוון דשם רואים את זה כדבר חיצוני ולא כחלק מהבגד עצמו וממילא באופן כזה היכן שזה נעשה לזמן אז אין לזה שם של תפירה אמנם אם זה נעשה בקביעות אז זה עצמו מגדיר את זה כחיבור הגם שזה קצת חיצוני. דאין זה חיצוני לגמרי. והנה בכפתורים וקרסים יש לדון דהנה באופן שלא נעשה לקביעות פשיטא שמותר. דזה עוד יותר חיצוני ואין זה נחשב כתפירה לזמן אלא דאין לזה שם חיבור כלל. אמנם יש לעיין באופן של קביעות האם משום שצורת חיבור זו בעולם דרכה לפתוח ולסגור אז אין זה נחשב חיבור . או דכיוון שדעתו לקיים ממילא נחשב חיבור. והגרשז"א בשש"כ פט"ו סע"ד התיר לחבר בטנה על ידי רוכסן. דהוי כמו קרסים וכפתורים. ור' ניסים קרליץ וכן השבט הלוי אסרו ויל"ע האם אסרו ברוכסן משום שיש פעמם שהדרך לקיימם לעולם אבל בכפתורים וקרסים יודו שמותר או דגם שם אסרו באופן שרוצה לקיימם כן לעולם. ועיין בתרומה"ד סי' רצ"ו הלכות כלאים דהתיר לחבר בגד של פשתים לבגד של צמר בלולאות אפיל' שישאר בו בקביעות משום שבאופן זה הוא קל לפרקן ולחברן. והקשה מהמשכן ותי' ששם מבואר שהוי חיבור הוא באופן שלא קל לחברן ולפרקן. וכנראה השבט הלוי אסר משום שסבר שרוכסן הוא נהיה ממש לחפצא אחד ואין זה דומה ללואות ולקרסין. שזה שני דברים רק יש בהם חיבור של כפתורין ולולאות.

עיין סי' שי"ז סעיף ג' ברמ"א דהובא שם מחלוקת בענין תפירה שאינה של קיימא האם חייבים עליה או פטורים עליה. ומקור הדין עיין בראב"יה סי' ר"ו ובאו"ז הלכות שבת סי' ס"ה שהביאו בזה מחלוקת האם יש חילוק בין תפירה של קיימא לתפירה שאינה של קיימא. ועיין במרדכי ריש פרק במה טומנין סי' תנ"ז וסי' תנח שהביא את דבריהם. והשו"ע סי' ש"מ הביא רק את שיטות האוסרין בחוט של שרוולים הגם שאינו של קיימא. והרמ"א לא השיג עליו אמנם הדרכי משה בסי' ש"מ ציין לדבריו בסימן שי"ז שהביא מחלוקת לגבי מנעלים משמע שהוא סובר שזה מחלוקת. החזו"א או"ח סי' קנ"ו במכתב לסי' ש"מ סובר דדעת הרמ"א לאסור בזה. ועיין ספר תהילה לדויד שסבר דהרמ"א הקל בזה רק לגבי קורע ולא לגבי תופר. ועיין בב"י בסי' שי"ז דהביא את הדין של מנעלים וכתב שאין להקל בזה בפני עם הארץ משמע שהוא מודה שמעיקר הדין אין לזה שם תפירה. ואילו לגבי חוט בבגד משמע דהוא אסר בכל גוונא ויש שחילוק בין תופר לבין קורע דבתופר שאינו של קיימא זה אסור אולי מדרבנן אבל בקורע דזה יותר קל בזה הקילו דכיוון דהוי רק חיבור לזמן אין לזה שם של חיבור ולא אסרו לעשות כן אלא בפני עם הארץ. אמנם בדעת הרמ"א עצמו מבואר להדיא דדימה בין השניים וסמך בסי' ש"מ על מה שכתב בסי' שי"ז. ודו"ק.

ועיין שם בשו"ע סעיף י"ד המדבק ניירות וכו' הרי זה תולדת תופר. עיין קרבן נתנאל פ"ז משבת סק"נ. ועיין בחי' רע"א סי' ש"מ ס"ז ובמ"ב שם סעיף כ"ז. דאסר להדק ב' חלקי בגד זה לזה אם תוחבם בב' תכיפות. ולכאורה גם שם אין זה תפירה של קיימא. ולפי"ז נאסר השימוש בסיכת ביטחון אמנם עיין בחזו"א אור"ח סי' קנ"ו בהוספה שכתב שבכהאי גוונא זה דומה לקרסים או כפתורים. ואין להחמיר בזה כלל עיי"ש. וכנראה הקרבן נתנאל למד דכל חיבור אם מחט אז דנים את החיבור הכללי של מחט ולא את האופן המסוים שבו חיברת את זה ובאופן כזה הוא דומה לחיבור ולא דומה לכפתורים ולולאות ויש לעיין בזה. ובשש"כ כתב דאף שיש ללמד זכות על העושים כן מכל מקום למעשה יש להחמיר בזה. וכן כתב המנחת יצחק דיש להחמיר בזה לכתחילה. **בתפירה בגוף האדם** כתב בשות מנחת שלמה ח"ב סי' לה דהגם שמעיק הדין יש לומר דאין לזה שם תופר משום שבאדם אין המהות של הדבר לעשותו דבר אחד כמו בגד. מכל מקום במקום שאין סכנה אין להקל בזה משום שיש לחשוש בזה לאיסור תורה. **האם בדבר קשה שייך בו תפירה** עיין בביאור הלכה סי' ש"מ סי"ד ד"ה הרי זה. ועיין בשכ"כ פרק ט' הערה עז שחולק עליו. **תוית של מכבסה המחוברת לבגד ע"י סיכת הידוק.** אם זה במקום שרגילים להסירה מיד לכתחילה להסירה לפני שבת. אמנם לא לעשות כן לפני עם הארץ וזה שייך למה שהובא לעיל מהרמ"א בסי' שי"ז ואם הדרך להשאיר לכמה ימים יש לאסור. **הדבקת חיתולים**, השאלה מתחלקת לג' חלקים א. פתיחת המדבקות המקופלות וזה כשפותח את החיתול להלביש על התינוק. עיין בשש"כ ח"ג פרק לה הערה ס"ג שהתיר משום שחשיב כמו בקשירה שקושר עד שיבוא בעה"ב והגריש"א אסר עיין אורחות שבת פי"א הערה מו. ב. הדבקת המדבקות על גבי החיתול. בזמן הנתינה על גוף התינוק. ויש לדון דכיוון שהדרך לפתוח ולסגור דומה לכפתור. ור' ניסים כתב דעדיף להדבקי את החיתול מער"ש כדי שיקבע שזה עשוי לפתוח ולסגור.

בזמן הסרת החיתול שמדביק ומשליך לאשפה יש לדון דאז כמו תפירה גמורה דזה נשאר במצב הזה. ויש שדנו שכיוון שצורך הסגירה היא רק לזמן קצר עד שישליכו אותו באשפה הגם שהוא נשאר במצב זה יש לדונו כתפירה לזמן ויש לדון בזה. ובספר אורחות שבת תלה את זה במחלוקת הגרשז"א והמהרי"ל דיסקין בקשר שקושר לעולם אלא שאין לו צורך בקשר רק לזמן האם נחשב כקשר שנעשה לעולם דהגרשז"א התיר והמהרי"ל אסר. והגר"נ קרליץ אסר לעשות כן. וטוב להקפיד בזה. תפירה באוכלין הב"י בסי' תק"ט התיר בשם תשובת הרשב"א לתפור עוף משום שהתפירה היא לצורך אוכל נפש והקשה החיי"א דהרי מלאכת תופר לא הותרה לצורך אוכל נפש. וכתב הגאון מליסא בקהלת יעקב דההתר הוא משום שהאוכל אינו מתקיים אין חשיב תפירתו תפירה. אבל וודאי אסרו לתפור שק. וכן אין קורע באוכלין דהרי מותר לקרוע אוכלין וכמו שמצינו עוד מלאכות שאינן נוהגות באוכלין. ויל"ע מדוע הוצרך הרשב"א לטעם של אוכל נפש. וצ"ע בזה. ואפשר דבא לבאר מדוע לא גזרו בזה איסור דרבנן. וצ"ע.