18העושה מלאכה עבור חבירו אם הוי משאצל_ג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / קונטרס דעת המחשבת

**העושה מלאכה עבור חבירו- האם הצורך נקבע לפי השליח או לפי המשלח**

א. הנה זה פשוט שהעושה מלאכה עבור חבירו, הרי זה חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, אע"פ שהשליח עצמו אין לו צורך במלאכה, מ"מ כיון שעושה על דעת חבירו וחבירו צריך לה הרי זו מלאכה שצריכה לגופה.

**עבור מת**

ב. ויש להקשות מהגמ' שבת צד: שהמוציא את המת ע"מ לקוברו הרי זה מלאכה שאצל"ג, והקשה השפ"א שם מ"ש מהעושה מלאכה עבור חבירו דמיחשיב כמלאכה שצל"ג וא"כ הכי נמי בעניננו כיון שעושה לצורך המת מדוע אין זו מלאכה שצל"ג. [ועיי"ש מש"כ שעיקר כוונת המוציא אינה עבור המת אלא לפנותו ולהוציאו מעליו. אולם לכאו' הוא דוחק גדול להעמיס כן בדברי הגמ' דאמרינן דמוציאו ע"מ לקוברו, ומשמע שזהו עיקר כוונתו].

ויתכן לומר דדוקא באדם חי שייך לומר שהעושה עושה על דעתו, אבל במת שהוא בחפץ דומם אין שייך לומר שהעושה עושה על דעתו. וצ"ע.

**מחמת אונס**

ג. הנה נקטו רוב האחרונים שהעושה מלאכה מחמת אונס הרי זו מלאכה שאצל"ג, כ"כ המהרי"ק (שורש קלז), שו"ת חוות יאיר (סי' קפג), פמ"ג (סי' שכח מ"ז סק"ד ובראש יוסף שבת עב:), שו"ת חת"ס (חו"מ סי' קצד. אולם בחידושים שבת עב: הסתפק בזה)[[1]](#footnote-1), אולם במרכבת המשנה (שבת פ"א) נקט דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וכ"כ המהרש"ג (ח"ב סי' כד, נח), והטעם שהרי הוא כעושה על דעת המאנס. [וכן משמע בתוס' שבת עב: ובפנ"י שם הסתפק בזה].

ויל"ע דא"כ מדוע בפיקוח נפש חשיב כעושה מלאכה והרי אינו עושה עבור עצמו כלל אלא רק בכדי להנצל מהסכנה.

ולכאו' יש לחלק בפשיטות לפי מה שביארו האחרונים דיש חילוק בין אונס שאנסו אותו לעשות מעשה פלוני, לבין היכן שיש לו חולי שצריך להנצל ממנו, שבכה"ג לא חשיב כ"אונס" [אלא מותר רק מדין פיקח נפש], וממילא בענייננו י"ל שהיכן שבא להנצל מפיקוח נפש הרי הוא כעושה מלאכה לצורך עצמו שרצונו עתה להנצל מהסכנה שלו.

**צורך שאינו בעצם המלאכה**

ד. אמנם עי' בתרוה"ד (סי' רסה) שמבואר שאם יש תוצאת מלאכה שאינו מעצם המלאכה שעליה הוא נשלח, לענין זה לא חשבינן ליה כעושה על דעת המשלח, ואע"פ שהמשלח חפץ בזה, [וכגון המל את בן חבירו, אע"פ שלדעת רש"י יש תיקון גברא של התינוק שהוא מהול, ואם אבי הבן היה מל את בנו היה בזה מלאכה גמורה, מ"מ אם אחר מל הרי זה לא חשיב תיקון עבורו] ולכאו' חזינן שאע"פ שהשליח עושה על דעת המשלח, מ"מ זהו רק לענין עצם השליחות שאליה הוא נשלח, אבל אינו מכוין גם על דברים צדדיים שכרוכים במלאכה זו.

ולפי"ז יש לבאר מש"כ האחרונים (וכ"פ הבה"ל ריש סי' שמ) שמותר לומר לעכו"ם לגזוז צפורניים לצורך טבילה, משום דהוי מלאכה שאצל"ג והוי שבות דשבות במקום מצוה, ויש שהקשו מדוע חשיב כמלאכה שאצל"ג והרי בדרך כלל ניחא לאישה בכך שגזזו צפורניה[[2]](#footnote-2). ולפי הנ"ל לק"מ, שהרי העכו"ם עצמו אינו צריך למלאכה זו כלל, ורק משום שעושה על דעת משלחו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וא"כ זהו רק בעצם השליחות שעליה נשלח, אבל מה שניחא לאישה בגזיזת הצפורניים זהו אינו שייך לעכו"ם כלל, שענין זה אינו נוגע לשליחותו, וממילא הוי מלאכה שאצל"ג.

[ולפי"ז יש לדון בגוונא שהעכו"ם סבור בטעות שגזיזת הצפורניים היא לצורך יפוי הגוף, האם בכה"ג אין היתר לומר לו. ויש בזה נפק"מ לדינא שהרוצה לגזוז ע"י עכו"ם יצטרך לומר לו שהצורך בגזיזת הצפורניים הוא עבור טבילה ולא בשביל יפוי הגוף, וצ"ע. ועוד יל"ע האם מהני להטעות בזה את העכו"ם, וכגון באופנים שהותר שבות דשבות ולא הותרה שבות אחת. האם יהני להטעות את העכו"ם ולומר לו שהצורך במלאכה זו הוא צורך שאינו בגוף המלאכה וממילא יחשב כשבות דשבות. או דלעולם דעת השליח היא כפי הדעת האמיתית של המשלח. וצ"ע].

ה. אולם יש להקשות מדברי רש"י שבת קלג. (ד"ה באומר לקוץ), לענין מילה בצרעת שאם הנימול מכוין לקוץ בהרתו, שאף המוהל חשיב כמתכוין לזה, עיי"ש, ולכאו' חזינן שכוונת השליח נקבעת לפי כוונת המשלח גם במה שאינו מעצם השליחות, שהרי קציצת הבהרת אינה שייכת כלל לעצם המילה ומי מכריחו למוהל לכוין על כך, ואעפ"כ חשבינן שכוונת המוהל לקוץ את הבהרת.[[3]](#footnote-3) ושו"ר שעמד בזה בשו"ת עונג יו"ט (יו"ד סו"ס קיג), ותמה על רש"י מדוע חשבינן למוהל כמתכוין לקוץ את הבהרת, ומה בכך שהאב מכוין על כך, עיי"ש. אמנם יש אחרונים שנקטו שכוונת רש"י **שהאב** עובר איסור של קציצת הבהרת, שכיון שעל מעשה זה שלחו והוא מתכוין שיהיה לאיסור, הרי שיש כאן שליחות לדבר עבירה, [ואין שייך לפוטרו משום אין שליחות לדבר עבירה], עיין בדבריהם בפנים.[[4]](#footnote-4)

ו. ועוד שמעתי להקשות מהמשנ"ב בסי' רנג (סקנ"א) דמשמע שבאמירה לעכו"ם בדבר שהוא פסיק רישא, דנים לפי המשלח אם חשבינן כפסיק רישא דניחא ליה או דלא ניחא ליה, וכן עי' במשנ"ב בסי' רנט סקכ"ו ובשעה"צ שם סקכ"ו שמחלק באמירה לעכו"ם בין היכן דהוי פסיק רישא דניחא ליה לבין היכן שלא ניחא ליה, ושם הניחותא היא של הישראל ולא של העכו"ם, עיי"ש.

ויתכן לחלק דהנה בהג' ברוך טעם (על הט"ז סי' רנג סקי"ח) כתב שהטעם שפסיק רישא מותר באמירה לעכו"ם הוא משום שהשליחות מתייחסת רק לעצם הדבר שאליו הוא שלח אותו, ולא לדבר הנולד ממנו אף דהוי פ"ר. ובטעם החולקים צ"ל דס"ל שכיון דהוי פ"ר הרי דנחשב **במעשה אחד** וממילא השליחות מתיחסת אל שניהם.

ומעתה י"ל שהיכן דלא ניחא ולא מיחשב כפסיק רישא ממילא לכו"ע לא חשיב ששלחו לדבר זה, שהרי אין זה נחשב כמעשה אחד,[[5]](#footnote-5) וא"כ לענין זה צריכים אנו לדין לפי **הישראל**, דאם ניחא ליה בכך הרי שחשיב פסיק רישא עבורו וחשיב ששלחו גם לענין זה, אולם אם לא ניחא ליה אין זה כפסיק רישא עבורו וממילא לא חשיב כשלוחו לענין זה.

1. ולאו דוקא מחמת אונס שאיימו שיהרגוהו, אלא אפילו יסורים וכדו' מ"מ חשיב מלאכה שאצל"ג שהרי אינו עושה את המלאכה עבור עצמו אלא רק עבור המאנס. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם אולי אפש"ל לפי המבואר בתוס' (שבת מא: ועוד) שלא כל ניחותא חשבינן כאנן סהדי, אלא רק בניחותא גמורה א"כ יתכן שכאן אע"פ שניחא לאישה בכך מ"מ אין זה בגדר אנן סהדי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. אמנם אולי אפש"ל לפי המבואר בתו' (שבת מא: ועוד) שלא כל ניחותא חשבינן כאנן סהדי, אלא רק בניחותא גמורה א"כ יתכן שכאן אע"פ שניחא לאישה בכך מ"מ אין זה בגדר אנן סהדי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. עי' במשנה למלך (טו"צ פ"י ה"א), פמ"ג (יו"ד סי' כח שפ"ד סקי"ד), זכר יצחק (סי' ה'), מנ"ח (מצוה תקפד), אפיקי ים (ח"ב לד). וע"ע בקצוה"ח (סי' ערה סק"ד) ובמשובב שם, ובחי' הגרש"ש (ב"מ סי' יב), שו"ת רב פעלים (סי' יד) ובשו"ת הר צבי (ח"ב לג) וכן באבני נזר (או"ח סי' רנ). [↑](#footnote-ref-4)
5. אמנם זה תלוי בביאור הטעם של הערוך מדוע פסיק רישא דלא ניחא ליה מותר, האם משום **דלא חשיב כפסיק רישא**, או משום שאע"פ דהוי פסיק רישא מ"מ אין בכח הפסיק רישא לאסור היכן דלא ניחא ליה, עי' \*. [↑](#footnote-ref-5)