מתנות כהונה- דעת הרן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / הזרוע והלחיים

זכות הכהנים במתנות - דעת הר"ן

פשטות כוונת הר"ן דאין כאן ממון כהנים כלל אלא מצוה על הישראל

**א. הר"ן ריש פרקין** כתב דמשום זה גופא דאל"ת - אי"ז נחשב בעלות, וכל המחייב הוא המצוה וכשאינו בעין ליכא מצוה וליכא דין ממון, ור"ח איירי במזיק לאשמועינן דין זה דאין כאן דין ממון כלל, [ולפיכך אף חיוב לצדי"ש אין שייך]. **ובפשוטו** כוונתו (וכן פירשו הקה"י סי' ל"ו והאמר"ב תרו"מ ד') דליכא לכהנים דין בעלות כלל, ואי"ז אלא מצוה דרמיא אגברא ליתן, ולכך לא שייך בזה חיוב מזיק, והקה"י הביא דהאב"נ הוכיח כן מפסחים דף מ"ו דישראל שהפריש חלה אין הכהנים עוברים על בל יראה, אלמא אין המתנות שלהם.

חמש קושיות על דרך זו

**ב. אמנם** דרך זו קשה טובא **א.** ממה שהבאנו בריש דברינו דבתוספתא איתא דאפשר להאכיל את הבכור בבית ישראל תרומה, אלמא ממון כהן הוא. **ב.** צ"ע מהסוגיא קל"ד. אי מתנות נגזלות, ומפרק ראשית הגז דמהני קניני גזילה ושינוי קונה במתנ"כ, אלמא יש כאן דין ממון. **ג.** בירושלמי ערלה פ"ב מ"א מבואר דבמניעת נתינת המתנה יש 'גזל השבט'. **ד.** האמרי בינה (ריש סי' ד') הקשה ממכירי כהונה, דדעת הר"ן [גיטין ל.] דזכיתו הוא ע"י דאסחי שאר כהנים דעתייהו, ונשאר המכירי כהונה לבדו, ולכך הוא זוכה במתנות, ובשלמא אם יש לכהנים בעלות ממון, ורק דמה דיש עוד כהנים זה מעכב זכייתו הפרטית של כהן, ניחא דכשהוא לבדו יהני, אבל כיון שאי"ז אלא מצוה איך יהני. **ה.** הקה"י הקשה משמעתא דמשתרשי, דמתבאר שם דכיון שמשתמש בתרומה לפירעון חובו, מתחייב הוא ליתן הדמים כנגדה, ובשלמא אם הוא דבר שיש בו דין ממון שייך לומר דמה שמשתמש בו מחייבו להעמיד את דמי הדבר, אבל אי אינו אלא מצוה אי"ז שייך כלל.

מפורש בר"ן לק' דכאשר יש מצוה יש גם דין ממון

**ג. והנראה בזה,** דהנה הר"ן בפ' ראשית הגז כתב אמתני' דלא הספיק ליתנו עד שצבעו פטור. וז"ל דקנייה בשינוי והוה ליה כמזיק מתנות כהונה או שאכלן דאמר רב חסדא בפ' הזרוע דפטור מלשלם, ואף על גב דלא אמרינן שינוי קונה אלא לענין שאינו מחזיר לו גוף הגזלה, אבל מ"מ צריך להחזיר לו דמים, אפ"ה מהני שינוי לפטרו לגמרי אף מדמי צמר, **דכיון שפקעה מצותו ליכא חיובא דממונא גביה**, והוה ליה ממון שאין לו תובעין וכמו שכתבתי למעלה, עכ"ל. **הרי** מפורש בר"ן דכאשר יש מצוה יש גם חיוב ממון, ונראה דזו כוונתו גם בשמעתין דכתב "כי ליתנהו בעינייהו אין כאן מצוה ולא דין ממון", ומשמע דכשיש מצוה יש גם דין ממון. **אמנם** דבר זה צ"ע טובא, דאם יש דין ממון ובעלות הכהנים על המתנות, א"כ יהא חייב על הזיקם, ומהו שכתב הר"ן דכשליכא מצוה אין דין ממון.

'בעלות כהן'

**ד. וביאור הדברים** נראה,[[1]](#footnote-2) דהר"ן מחדש לן דיש 'בעלות כהן' ויש 'ממון כהן', 'בעלות' היינו הדין הידוע בדין חו"מ, דאדם יש לו רשות ממון שהוא בעליה, וענינה דלאדם יש דברים דעומדים אליו וראוים אליו, ולאו משום דהדברים בעצמם ראוים, אלא משום דעשה בהם קנין והכניסם לרשותו והם עומדים אליו, והרבה דרכים בחו"מ איך יהא הדבר עומד וראוי דוקא לו, וכגון שירש, או יצר, או נשתכר בהם מפעולתו, ואז הוא 'בעל' הממון, היינו דעיקר זכותו הוא דעומד הממון **לאיש** וזהו **'בעלים',** והאיש נחשב דהוא תמיד 'תובע' את קיום זכותו, אבל הכא אל"ת - היינו דאין כהן שמגיע **לו** המתנה וזכאי לתובעה לו, ולכך אין שייך כאן **בעלות** כהן[[2]](#footnote-3).

'ממון כהן' משום מצוותו דהחפצא

**ה. אולם** מחדש הר"ן, דכאשר יש דין תורה על החפץ עצמו, דהוא בעצמותו ראוי ומיועד לכהן, גם זה יש לו דין ממון כהן (אבל אינו בעלות כהן), ובהקדם דאי"ז מצוה גרידא על הגברא, אלא קביעה של התורה דמתנ"כ הם חפצא דמיועד לכהן, ודין תורה זה, כיון דקביעה מוחלטת היא בדבר, ואין אפשרות שהיא לא צריכה להתקיים, הוי ממון כהן, והוא יותר משעבוד דבשיעבוד יכול לפרוע לו ממק"א, אבל הכא הדין בא מחמת הדבר עצמו, דזרוע לחיים וקיבה הם החלק שבבהמה שהוא עבור הכהן, וכן כל מתנ"כ בין החולין בין המוקדשין אחר שהתפיסו בהם שם כגון תרומה ביכורים וכו' דין התורה דהם לכהן, ואז הם באמת נעשים 'ממון כהן', **ובזה** לא אכפ"ל שאל"ת, כי אין תחילת דינו כמו בעלות חו"מ דענינה דיש איש דהכל מגיע לו, אלא זהו דין החפצא, דהוא ראוי לכהן, ולכך לא אכפ"ל בהא שאין כהן מסוים שיכול לתבוע, דהרי החפצא הזה ע"כ יהא לאיזה כהן, ודין זה כבר קיים בו ומוכרח בו, א"כ הוא **ממון כהן**, ושפיר אפשר להאכילו תרומה.

דין ממון רק כשהוא בעין ולא שייך בזה תשלום נזק

**וכתב** הר"ן דכיון דאין כאן בעלות כהן, והוא רק ממון כהן מצד מצוותו של החפצא, א"כ כל זה כאשר הוא בעין, אבל כאשר איננו, ואין המצוה והיעוד לפנינו, אין עליו חובת תשלומי נזיקין. **וביאור הדבר,** דתשלומי נזיקין שייך כאשר יש לפנינו את ה'רשות ממון' החסירה, דאז יש תביעה להשלים החסרון, וכן יש אפשרות **להשלים** את החסר, וזה שייך רק כאשר יש בעלים דהיה לו רשות ממון, והמזיק חיסרה, והיא עומדת מחוסרת לפנינו, אבל כאשר כל הדין ממון הוא מכח מצוותו של החפץ, א"כ כאשר הוא אבד אין כלום, **ואין לפנינו** רשות ממון חסירה דכל הדין ממון בטל ואיננו, דלא היה זה שייך ל'רשות ממון' מסוימת, אלא ה'דין ממון' היה על החפצא לבדו, מחמת מצוותו ויעודו, לכך המזיק פטור.

**ולפי"ז** מיושב שמעתא דמשתרשי, דהתם חלות החיוב היה כאשר המתנות בעין, דהוא פרע חובו למלך ע"י 'ממון כהן', דין משתרשי הוא דאם ממון מסוים מקיים לך ממון הרי זה נחשב דממון זה נמצא בכסף שנשאר ברשותך ולא לקחו המלך, ויתבאר יותר בעזה"י בשמעתא דמשתרשי, ועכ"פ החילוק הוא כי חיוב של מזיק הוא אחר שהדבר איננו, וחיוב של משתרשי חל כשהוא בעין ומצוותו עליו.

מכירי כהונה

**ולפי"ז** אתי שפיר מכירי כהונה, דכיון שכל הכהנים נתיאשו א"כ דין הממון נגמר להיות שלו, דהרי הדבר הוא ממון הראוי לכהן, ועתה שהוא הכהן היחיד, הוא נעשה בעלים גמור ותובע, ואין צריך קנין כי הדבר בעצם ראוי להיות לו, וקנין צריך כדי להכניס לרשות הממון דברים דאין הכרח דבעצם הם ראויים לו[[3]](#footnote-4), וכל מה שלא נעשה לבעלים על זה הוא משום דאל"ת היינו דאין לו זכות בתורת כהן כי יש עוד כהנים, משא"כ אחר שהתיאשו כולם.

גזל, תפיסה, חש"ו, אתרוג טבל

**ומובן** נמי לשון הירושלמי 'גזל השבט', דכיון דהדבר בעין ומצוותו עליו, א"כ הוא 'ממון' כהן והרי הוא גוזלו. **וכן** שייך בזה קנין גזילה ושינוי. **וכן** מובן הא דדן הר"ן (ד"ה ודע) דלמ"ד טוה"נ א"מ יוכל הכהן לגבות בע"כ, והיינו משום דהמצוה היא בהחפצא ועושה דין ממון, ותפיסתו היא לגבות ולקיים את דין החפצא, דאם היה מצות הגברא לא היה שייך לגבות ולהפקיע. **וכן** מובן מש"כ המנח"ח פ' שופטים דמוציאים המתנות מחש"ו אע"פ שאינם בני מצוה. **ונראה** עוד להוכיח כן מד' הר"ן בסוכה, דכתב דאין יוצאים יד"ח באתרוג של טבל משום שאינו לכם, דהרי יש לו שותפות עם הכהונה. אמנם איסור בל יראה ליכא, דזה נאמר על ממון שיש לאדם בבעלותו.

לישראל נשארה הבעלות בחו"מ לגבי נתינה

**ונמצא**, דדעת הר"ן דאין כאן 'בעלות' של הכהן כי אין כהן תובע, אבל דין הדבר שיהא לכהן, וזהו 'ממון כהן'. **ולפי"ז** ארווחנא נמי להבין כל ענין טוה"נ, דהנה 'הבעלות' בחו"מ נשארה אצל הישראל, אמנם אין לה משמעות כלל כיון דדין הדבר ויעודו הוא לכהן, ודין תורה שחל בדבר מחמת עצמו עדיף וגובר על זכות הבעלים, ולכך אינו יכול לקדש בזה אשה [קידושין נ"ח] ולא למכור וכו', אבל לגבי מה שאינו סותר לקיום דין של החפצא כגון הנתינה שפיר שייך לו מכח בעלותו הראשונה[[4]](#footnote-5)[[5]](#footnote-6).

הטעם דלהר"ן לא שייך לצדי"ש

**והנה** כתב הר"ן דלפי"ז שאין כאן בעלות אלא רק דין ממון מחמת המצוה, אין מקום לציד"ש, והביאור דלציד"ש אינו פיצוי בעלמא, אלא 'תשלום', וכיון דכל הדין ממון הוא כשהדבר בעין, ואין מה להשלים, דרק ברשות בעלים שקיימת עתה חסרה לפנינו שייך להשלים השיווי, ולא דמי לגרמא דיש נחסר ושייך להשלים החסרון, משא"כ הכא אין נחסר ואין אפשרות השלמה, לפיכך אין חיוב לצדי"ש.

אפשר דכל הראשונים מסכימים עם יסוד הר"ן

**ולפי"ז** בדעת תוס' שחייב לצאת יד"ש, מבואר שיש כאן בעלות, אלא אפ"ה אין בזה חיוב נזקין וכמש"נ לעיל ענף א', אמנם אי"ז מוכרח דאפשר דס"ל לתוס' כהר"ן, וסוף סוף יש חיוב לציד"ש על ביטול ואיבוד ממון הכהן.[[6]](#footnote-7) ודעת רש"י אפשר כהר"ן, וקצת מדוקדק כן ממש"כ רש"י 'אין לו **בעלים** שיוכלו לתובעו בדין וכו', וצ"ע.

**יש** להוכיח כיסוד הר"ן מהא דמהני 'שאלה' על תרומה ואי כבר הוה לממון כהן בבעלותו א"כ מה שייך שאלה, [וכ"כ הר"ן בנדרים פשוט], וע"כ דכל הדין ממון כסדר קיומו הוא רק משום המצוה ועדיין לא נכנס לרשות ממון של שום כהן וכמש"נ.

התפסה למת ולמצוה

**והנה,** יסוד זה שדין תורה שחל בהחפצא לדבר מסוים, הוא נחשב כקנין ממון, הוא מתבאר נמי בעוד כמה דוכתי, עי' הערה[[7]](#footnote-8). וראש החבורה הגר"ש פריינד שליט"א הראני בגליונות שכתב החזו"א לשרידי אש, (הודפס סוף טהרות עמ' רצ"ז ע"ב) דהנ"ל כתב דדבר המזומן למת לשם תשמישו הוה 'קנין המת', וכתב החזו"א דמקרא דבפיך זו צדקה אפשר להתפיס על חפצא יעוד לכל מצוה (ואין זה רק בצדקה), וכאשר התפיס ממון לדבר מצוה **קנוי הממון למצותו**. ולכאו' היינו כהנ"ל. **וכן** זהו ענין קנין מת, דאע"פ שאין לו 'בעלות' ותביעה, אבל בדברים שנתפס בהם 'שם צרכי המת' הרי הם 'ממון המת' ללא 'בעלות' המת, דהמת אינו בעלים ואינו 'תובע'.

1. **יסודות** הדברים שמעתי בימי חרפי בישיבת פוניבז', ממו"ר הגאון רבי דוד מילר שליט"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וכמש"נ** לעיל ענף א' דמפורש בר"ן שהסיבה שאין כאן בעלות כהן היא משום שאיל"ת, ולא משום שהוא ענין מצוותי ולא ענין ממוני. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וידועים** דברי הנתיבות דלוה המיחד חפץ ללוה נעשה כשלו ללא קנין, וגם החולקים התם משום דיחודו של הבעלים אינו מוכרח מצד עצם החפץ, משא"כ הכא. **ונראה** עוד דלדעת תוס' ודעימיה דנעשים המתנות בבעלות כהן, אין הכוונה שהתורה מזכה להם בכל דור ודור, אלא הוא נעשה ממילא, משום שנאמר בתורה שדין המתנות שיהיו לכהן, לכך הוא באמת נעשה של הכהן.[ ועי' רש"י ויקרא א' אדם - למה נאמר, מה אדם הראשון לא הקריב מן הגזל, **שהכל היה** **שלו**, אף אתם לא תקריבו מן הגזל, הרי דנקט דאדם הראשון הכל היה שלו כי 'עמד' רק לו]. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואתי שפיר הר"ן לטעמיה דס"ל לקמיה בשמעתין דאם תפס הכהן לא מהני בין למ"ד טוה"נ ממון ובין למ"ד טוה"נ אינה ממון. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ויסוד** זה דדין שהוא משום עצם החפצא עדיף על הבעלות בחו"מ, חזינן נמי באיסורי הנאה, וכן במעש"ש ממון גבוה, וכן מעוד הרבה דוכתי ואכמ"ל. [ולשעשועי דאורייתא יש להוסיף, דהא דנצטוה אברהם לשחוט את יצחק, אי"ז בגדר הוראת שעה לדחות לאו דלא תרצח, אלא כיון דכתיב והעלהו **לעולה,** היינו דהקב"ה הקדישו לקרבן עולה (הגר"ח ע"פ המדרש), א"כ עולה טעונה שחיטה, ומעתה שהוא עצמו טעון להישחט, אין כאן כלל תביעת לא תרצח]. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכך** נראה בחו"ד יו"ד ק"ס ס"ק י', דפסק דליכא ריבית במתנ"כ, ע"פ דברי הר"ן דאין בעלות כהן, [והביאור דריבית היא רק בנושך ונישך היינו בממון שיש לו בעלים, אבל לא בדין ממון מחמת יעוד החפצא], ומאידך בסי' ס"ג סעיף ט"ו קי"ל כתוס' דחייב לציד"ש. וע"כ למד החו"ד דאין דברי התוס' מוכיחים בהכרח דלא כיסוד הר"ן, [אמנם לשון החו"ד שם נראה דהבין בר"ן דאינו אלא מצוה בעלמא, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-7)
7. **הגר"ח** בהלכות מעילה כתב דהקדש בד"ה הוא רשות ממון בפ"ע, אבל הקדש קרבנות אינו אלא התפסה למצוותו, (אבל הבעלות בחו"מ היא נשארה אצל הבעלים, כמו דאיתא מעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן). וקשה דהגר"ח שם לקמיה כתב דמעילה היא מדין גזל, וע"כ מבואר כהנ"ל דבזה שחל התפסה בהדבר שהוא למזבח, א"כ המשנה אותו הוא בכלל גזילה, ודומים הדברים זה לזה. [↑](#footnote-ref-8)