ד_ אמות ב - כשאינם משתמרות לו
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ועש"ק שמות י"ז טבת תשע"א

א] ב"מ ד"י., אמר ר"ל משום אבא כהן ברדלא, ד' אמות של אדם קונות לו בכל מקום, מ"ט תקינו רבנן דלא אתי לאנצויי.

ויש להסתפק, אם הא דד' אמות של אדם קונות לו, היינו רק בשהן משתמרות לו ע"י עמידתו בצידם, דומיא דכל חצר דבפשוטו אינה קונה לו אף בשהוא עומד בצדה אלא בשה"ז משתמר ע"י עמידתו, אך התו"ח לקמן די"א. כתב דל"ב שיהא זה משתמר ע"י עמידתו, וכ"כ הפרישה בסימן רמ"ג, או ד' אמות עדיפי וקונות לו אף כשאינם משתמרות לו.

והנה למש"כ הר"ן בגיטין דע"ח. דהא דד' אמות קונות לו הוא משום שהקנו לו חכמים את הד"א והוו כחצרו, הרי ודאי דכל שאינם משתמרות לו, לא עדיפי מחצרו גמורה שאינה קונה לו כשאינה משתמרת ע"י עמידתו, [[1]](#footnote-2) אך למש"נ ב? מד' כמה מקמאי דפליגי ע"ד הר"ן, וס"ל דהא דד' אמות קונות לו אי"ז משום שהקנו לו את הד"א, אלא היינו שתיקנו דסגי בקבלה זו דד' אמות לקנות לו, יש מקום לומר דבכלל תקנה זו הוא דיזכו לו ד' אמותיו בכל גוונא, ואף אם אינם משתמרות לו.

ב] ולכאו' יש ללמוד לזה, ממש"כ התוס' בגיטין דע"ח:, ז"ל, ועו"ק דרב אשי אית ליה התם דברה"ר לא תקנו ארבע אמות והכא תנן היתה עומדת ברה"ר קרוב לה מגורשת, וי"ל דהתם באין יכול לשומרו והכא ביכולה לשומרו וכו', עכ"ל, ולכאו' מבו' להדיא בדבריהם דד' אמות קונה לו אף בשאינו יכול לשמרו.

ועי' כן במהר"ם שיף גיטין שם, שדימה מש"כ התוס' דד' אמות קונות אף בשאינם משתמרות, למש"כ התוס' בביאור איבעיא דר"א, דשמא עשאוהו כמינטר אף דלא מינטר, והרי שנקט כן בביאור ד' התוס', דנתחדש בד' אמות דה"ז קונה אף בשאי"ז משתמר, ול"ד לחצרו גמורה שאינה קונה אלא בשהיא משתמרת, ויש להוסיף דאף לתי' קמא דתוס' שם דלא ס"ל דמהני אויר ד' אמות דלא מינטר, (וגם לתי' בתרא מ' דהוי זה בכלל איבעיא דר"א), הוא משום דהא דאויר דלא מינטר לא קני, אי"ז משום דינא דמשתמרת, אלא הוא דין בפנ"ע דאויר זה לא חשיב לקנות, וכמש"כ בתוס' הרא"ש שם, ונת' בזה במקומו.

וכ"ה במאירי שם בתו"ד, ז"ל, וי"מ אותה בשהיא בתוך ארבע אמות שלה אלא שאינה יכולה לשמרו, ומ"מ נראה לי שכל שבתוך ארבע אמותיה מגורשת שתחומה קנה לה, עכ"ל.

אך הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ואפשר לפרש שניהם אינן יכולין לשמרו והוא בתוך ד' אמות שלה ולפיכך מגורשת, וכיון שאינה יכולה לשמור אינה מגורשת, גם זה אינו כלום, עכ"ל, ולא נתפרש אם מש"כ דג"ז אינו כלום כונתו דכה"ג הויא מגורשת ודאית, דבד' אמות ל"ב שיהא משתמר לה, או דכונתו דכה"ג אינה מגורשת בודאי, דל"מ ד' אמות בשאי"ז משתמר לה, וצ"ע.

וכ"נ גם בד' הרמב"ם פ"ה מגירושין הט"ו, ז"ל, עמדה היא תחלה ובא הוא ועמד כנגדה וזרקו לה, אע"פ שהוא מחצה למחצה, הואיל והוא בתוך ארבע אמות שלה, ה"ז פסול עד שיגיע הגט לידה, עכ"ל, והנה מש"כ הרמב"ם שהוא מחצה על מחצה, בפשוטו הוא מתפרש כמש"כ הרמב"ם שם הי"ד, דשניהם יכולין לשמרו או שניהם אין יכולין לשמרו זה הוא מחצה למחצה, והנה הרי בכה"ג ששניהם אין יכולין לשמרו, הרי אין הד' אמות משתמרין לדעתה, ואף למה שפירשו התוס' דשניהם יחד יכולין לשמרו, אך כיון שהיא עצמה ל"מ לשמרו, אי"ז משתמר לדעתה, (עכ"פ בגוונא דלא ניחא לה בגט, ול"ה הבעל כשליח דילה לשמור), ובע"כ דד' אמות מהני אף בשאינם משתמרות, אך בד' הב"ש סימן קל"ט סקכ"ד מ' קצת דמפרש לד' הרמב"ם בגונא ששניהם יכולין לשמרו.

וגדולה מזו כתב בביאור הגר"א חו"מ סימן ק"כ סק"ג בדעת הרמב"ם, ז"ל, ומ"ש אע"פ שהוא מחצה למחצה ל"ד אפי' קרוב לו, עכ"ל, והרי דאף היכא שהוא יכול לשמרו והיא אינה יכולה לשמרו, מ"מ כיון שהוא בתוך ד' אמותי' ה"ה מגורשת, והרי להדיא דד' אמות מהני אף בשאינם משתמרות.

וכ"ה גם בביאור הגר"א שם לעיל מינה, ז"ל, דבתוך ד"א שלה א"צ לתשוח ותטלנו דטעמא דתשוח ותטלנו משום שיכולה לשמרו משא"כ בד"א א"צ לשומרו והוא יכול לשומרו או היא יכולה לשמרו לא מעלה ולא מוריד כל שהוא בתוך ד"א של א' מהן, עכ"ל, ולהדיא דבד' אמות ל"ב שתהא יכולה לשמרו, ואי"ז מעלה ומוריד כלל.

ג] אמנם העירני הרר"ג דיש לפקפק בזה, די"ל דדינא דיכולה לשמרו דמגורשת, לא סגי בזה בדרגת השמירה דבעינן בחצר דעלמא שהתא משתמרת לדעתו, אלא בעינן שתהא יכולה לשמרו שמירה גמורה, וכמו שאמרו דאילו בא כלב ונטלו ואינה יכולה לשמרו אינה מגורשת, ואיירי אף בדליכא כלבים, או בדליכא למיחש שיטלו כלבים את הגט, ואפ"ה כיון שאין בידה לשמרו שמירה גמורה, לא שויוה רבנן כרשותה.

ולפ"ז י"ל, דמש"כ התוס' וש"ר דבד' אמות מגורשת אף שאינה יכולה לשמרו, היינו שאינה יכולה לשמרו שמירה גמורה, אך ודאי היא יכולה לשמרו שמירה דסגי בה לדין חצר, וע"כ היא מגורשת, אך אה"נ היכא דאינה יכולה לשמרו כלל, אינה מגורשת, דלא עדיף ד' אמות מחצר גמורה דבעינן שתהא משתמרת לדעתה.

וי"ל דאף למה שדנו התוס' דאויר ד"א קונה אף דלא מינטר, כ"ז הוא בדינא דאויר דלא מינטר, דהא דל"מ אי"|ז משום דינא דמשתמרת, אלא הוא דין בפנ"ע דאי"ז קבלה מעליא דהחצר, ובזה נתחדש בדין ד"א דסגי בקבלה זו, אך דינא דמשתמרת, י"ל דהוא אף בד' אמות, אך בד' הב"ש סימן קל"ט סק"ה נ' דס"ל דלתי' זה דהתוס' ל"ב בד' אמות שיהיו חצר המשתמרת, עייש"ה.[[2]](#footnote-3)

ד] ומאידך יש להוכיח דאין ד' אמות קונות לו כשאינם משתמרות לו, ממש"כ הראשונים לקמן דכ"ו דהא דמצא בכותל ומצא בחנות לא זכה בהן בעל הכותל ובעל החנות, הוא משום שהוי זה כחצר שאינה משתמרת, והעירוני דאי נימא דד' אמות קונות לו אף בשאינם משתמרות לו, א"כ מ"ט לא יקנו ד' אמותיו לבעל הכותל ולבעל החנות, ולכאו' מוכח מזה, דאף ד' אמות של אדם אין קונות לו אלא בשהן משתמרות לו.

ה] אך יש לדון בזה, די"ל דלא תיקנו לו חכמים ד' אמות אלא בסימטא ובצידי רה"ר, אך ברשות דילי' ליכא לעיקר תקנת ד' אמות, וע"כ כל שאינו זוכה מכח רשותו, שאינה חצר המשתמרת, אף אינו זוכה בד' אמות.

ויש ללמוד כן ממש"כ בתוס' הרא"ש לעיל ד"ט:, בהא דפריך דהיתה מהלכת ברה"ר וזרק לה גט לתוך קלתה דחצר מהלכת היא, והק' הראב"ד דתיפו"ל משום ד' אמות דידה, וכתב בתוס' הרא"ש לישב, ז"ל, מה שנתון תוך קלתה לא קנתה, דקלתה מבטלת כח הקרקע, דקנין חצר דאורייתא וקנין ד' אמות תקנ"ח, ואין הקרקע קונה לה, וקלתה הויא חצר מהלכת, עכ"ל.

וי"ל דגם לדעת הראב"ד ודעימי' שהוכיחו מינה דאין ד"א קונות אלא בעומד, ולא ס"ל כתי' הרא"ש, כ"ז הוא בגונא דהתם, דבקרקע רה"ר יש לה ד"א, וע"כ מכח זה היא קונה גם בתוך קלתה, אך היכא דהקרקע עצמה הויא רשותה, י"ל דמודו דלא תיקנו לה ד' אמות.

ו] אך מאידך יש מקום לומר, דכל ד' הרא"ש הם רק בגונא דהתם, דהקלתה שהיא חצרה מדאורייתא מבטלת כח הקרקע שאינו אלא מתקנ"ח, והיינו דמכח ה"ט אנו דנים שהגט מונח בקלתה שהוא חצרה מדאורייתא, ולא חשבינן לי' כמונח בהרשות דד' אמות, אך בגונא דהקרקע עצמה הויא חצרה, י"ל דשפיר יש בה גם לכח ד' אמות.

ויש ללמוד כן מד' הב"ש סימן קל"ט סק"ה, דמבו' להדיא בדבריו, דלמש"כ התוס' בגיטין בתי' בתרא, דאויר ד' אמות מהני אף דלא מינטר, הרי דה"נ בזרק לה גט לאויר גגה בתוך ד' אמותי' ל"ב שיהא מינטר, עיי"ש, והרי דס"ל דגם ברשותה איכא לתקנת ד' אמות.[[3]](#footnote-4)

ואי נימא דגם ברשותו תיקנו לקנין ד' אמות, הרי דממש"כ הראשונים דהא דמצא בכותל ובחנות הרי אלו שלו, הוא משום דהוי זה חצר שאינה משתמרת, מוכח דאין ד"א של אדם קונות לו אא"כ הן משתמרות לו, וכמש"נ.

ז] עוד יש להוכיח כן, דהנה שמעתי להעיר, דלמש"כ הט"ז סימן רס"ח והמחנ"א חצר סימן ט"ז דד' אמות של אדם קונות לו שלא מדעתו, א"כ נמצא דכל המוצא מציאה שאין בה סימן בסימטא, אסור לו ליטלה, שכבר עברו שם בנ"א וזכו בה בד' אמותיהן, ואף לדעת הראב"ד ודעימי' דליכא ד' אמות במהלך, אכתי תיקשי במצא מציאה מקום שדרך בנ"א לעמוד שם, שיהא אסור לו ליטלה, והגם דכשיודע להם יתיאשו מזה, הרי קי"ל דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש.[[4]](#footnote-5)

ולכאו' נ' בזה, למש"כ הר"ן דחצרו שאינה משתמרת שהוא עומד בצידה, אינה זוכה לו למציאה שאינו יודע אותה, לפי שכיון שאינו יודעה יניחנה וילך לו ול"ה משתמרת, עיי"ש, וה"נ אין ד"א זוכות לו למציאה שאינו יודע אותה, כיון שאינה משתמרת לו, וגם לדעת החולקים ע"ד הר"ן, וס"ל דחצרו שהוא עומד בצידה זוכה לו אף למציאה שאינו יודע אותה, היינו משום דס"ל דאף שאינו יודע מן המציאה, מ"מ כיון שכ"ז שהוא שם ה"ה מונע מאחרים ליקח אותה, חשיבא שפיר כמשתמרת, אך בד' אמות י"ל דמודו כו"ע דכה"ג שאינו יודע מן המציאה לא חשיבא כמשתמרת, ואינו זוכה בה.

ולפ"ז הרי מוכח, דאף ד' אמות של אדם אין קונות לו אלא בשהן משתמרות לו, דאל"כ מ"ט אינו זוכה במציאה שאינו יודע ממנה.

ח] אך י"ל בזה, למש"נ במק"א, דאף במתנה דמהני חצר שאינה משתמרת, מ"מ בעינן שתהא החצר משמרת שמירה מסוימת את מה שבתוכה, שאם לא יטלוהו בנ"א ישתמר בחצר שמירה מסוימת, אך כל שאינה משמרת כלל את מה שבתוכה, ודאי ל"מ, וכמש"א בגיטין דע"ט. דחצר משום אינטורי, והרי דעיקר קניית החצר, הוא ע"י שהיא משמרת את החפץ לבעלים.

ולפ"ז י"ל, דה"נ הוא בדין ד' אמות, דאף אי נימא דהן קונות לו אף בשאינם משתמרות לו, מ"מ כל דאי"ז משתמר לו כלל, אין הד"א קונות לו, דבכה"ג ליכא לעיקר החפצא דחצר, דהוא במה שהיא משמרת את החפץ לבעלים, וע"כ אין ד' אמות של אדם קונות לו בסימטא מציאה שאינו יודע ממנה ואינה משתמרת לו כלל.

ט] ויל"ד עוד בזה, דלא תיקנו חכמים לקניית ד' אמות, אלא במציאה שהוא יודע ממנה, אך במציאה שאינו יודע ממנה, לא תיקנו שיזכו לו ד' אמותיו, די"ל דבזה ליכא לטעם התקנה, וכל הא דד' אמות קונות לו שלא מדעתו, היינו בשהוא יודע מן המציאה ואך שלא נתכוין לקנות, אך כל שאינו יודע ממנה כלל, לא תיקנו שיזכו לו ד' אמותיו.[[5]](#footnote-6)

ואי נימא הכי, יתישב גם מש"כ הראשונים דבמצא בכותל ומצא בחנות הרי אלו שלו, משום דהויא חצר שאינה משתמרת, ולא תיקשי דמ"ט לא זכה בעל הכותל ובעל החנות בד' אמותיו, משום דאין ד' אמות קונות לו כשאינו יודע מן המציאה, וצ"ע בזה.

י] ובעיקר הנידון בזה, יש להוסיף דמצינו דברים מפורשים בזה, בשו"ת הרדב"ז סימן תל"א, ז"ל, וכן אם הוא ישן לא קנו לו ד' אמותיו כיון שאינו יכול לשמור אותו דבר אשר הוא אצלו, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דאין ד' אמות קונות כשאינם משתמרות לו.

1. ואמנם ל' הר"ן לקמן די"א. דד' אמות של אדם משתמרין הן לו, וסתימת דבריו נ' דלעולם הן משתמרין לו, וכל שאינם משתמרין לו באמת אינו קונה, וזה כמש"נ לדעתו. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בד' מהרש"א בגיטין שם נ' שפירש, דלמש"כ התוס' דמיבע"ל לר"א אם מה שתיקנו חכמים ד' אמות תיקנו גם באויר ואע"ג דלא מינטר עשאוהו כמינטר, היינו דלצד זה תיקנו חמכים שיקנה אויר דלא מינטר אף חוץ לד' אמות, עיי"ש בדבריו ובהגה' הרש"ש שם, ולפ"ז הרי ודאי דד' התוס' קיימי רק לגבי דינא דאויר דלא מינטר, שהרי חצר שאינה משתמרת אינה מועלת לקנות, ולא תיקנו חכמים שתקנה, אך יל"ד שלא תיקנו אלא בשהוא עומד בצידה, וע"כ כל הנפ"מ בדין זה הוא רק לגבי אויר. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויל"ד להוכיח כן גם מד' הרשב"א בגיטין שם, דהנה צ"ע בד' הרשב"א שכתב דאויר ד' אמות חשיב כמינטר, ממש"כ הרשב"א שם דע"ט. דבאויר חצר ל"מ שמירה מחמתה אלא בעין שתהא הרשות משתמרת מחמת עצמה, וצ"ל דחלוק אויר ד' אמות שהוא מקומה, וע"כ מהני שמירתה, ולא חשיב זה כשמירה מן החוץ, אך י"ל טפי, דבד' אמות שתורת הרשות שבה הוא משום שהוא מקומה, הרי דאם הוא משתמר על ידה חשיב שפיר דהוי השמירה מכח עיקר הרשות, שהרי בכל מקום שהיא ה"ה משמרת את ד' אמותי', ול"ד לאויר חצר, דאף שהיא עומדת שם, לא חשיב כמקום המשתמר, כיון שכשאינה שם אינו משתמר, ואינו מקום המשתמר מצ"ע, ומשא"כ בד' אמות, שבכל מקום שהיא ה"ה משמרת את ד' אמותי', ואי נימא כדרך זו, הרי דממש"כ הרשב"א שם דהא דפריך הגמ' שם והא לא מינטר, מיירי כגון שלא נכנס לד' אמות, הרי מבו' דתקנת ד' אמות הי' אף ברשותה.

   אך מאידך ממש"כ תוס' והרשב"א להך מילתא דהא דפריך והא לא מינטר מיירי בחוץ לד' אמות, רק לפי' קמא, מ' קצת דלפי' בתרא א"צ לזה, ומשום דברשותה לא תיקנו לה ד' אמות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל בזה למש"נ במק"א לדון דכל הא דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש, הוא רק בגונא דדעתי' עילוי', אך כל שאין דעתו ע"ז, מהני יאוש שלא מדעת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. וזה ניחא גם למש"כ הר"ן דהא דד' אמות קונות לו היינו שהקנו לו את ד' אמותיו, דמ"מ כיון שלא הקנו לו לכל מילי אלא לזכיות מסוימות, וכמש"כ הגרע"א, ע"כ שפיר י"ל דלא הקנו לו לענין זכיית מציאה שאינו יודע ממנה. [↑](#footnote-ref-6)