סימן ג מים ומלח
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

סימן ?

בענין הלוקח מים ומלח ובהמה טמאה במעות מע"ש

פרק א משנה ה - ז

הלוקח מים ומלח ופרות המחוברים לקרקע או פרות שאינן יכולין להגיע לירושלים לא קנה מעשר. הלוקח פרות שוגג יחזרו דמים למקומן מזיד יעלו ויאכלו במקום. ואם אין מקדש ירקבו. הלוקח בהמה שוגג יחזרו דמיה למקומן מזיד תעלה ותאכל במקום. ואם אין מקדש תקבר על ידי עורה. אין לוקחין עבדים ושפחות וקרקעות ובהמה טמאה מדמי מעשר שני ואם לקח יאכל כנגדן.

**א**

**יסוד הרמב"ם שבלוקח מים ומלח יצאו המעות לחולין והשגת הראב"ד**

כתב הרמב"ם בפיה"מ וז"ל 'ואמר לא קנה מעשר. רוצה בו שאותו דבר הנקנה אינו מעשר ויצאו המעות לחולין'. מבואר בדברי הרמב"ם שאע"פ שהמים והמלח אינם נתפסים בקדושת מעשר מ"מ הקדושה פוקעת מהמעות מע"ש.

וכך פסק הרמב"ם בהל' מע"ש (פ"ז הל' י"ד), וז"ל 'הלוקח מים ומלח או פירות מחוברין או פירות שאינן יכולין להגיע לירושלים לא קנה המעשר אע''פ שיצאו המעות לחולין'.

והראב"ד השיג וז"ל 'א''א זה שבוש אלא יחזרו הדמים למקומן אם לקחן מאחר ואם הלך לו יאכל כנגדן והכי קאמר שמואל בירושלמי ובגמרא דידן' עכ"ל. [ולכאו' כוונתו להשיג, שאם המעות יוצאים לחולין לא שייך לקונסו שיאכל כנגדן או שיחזרו דמים למקומן כיון שכבר אין קדושה על המעות. ועי' כס"מ בסוף דבריו שתירץ דהוי קנס בעלמא, ואע"פ שיצאו המעות לחולין קנסוהו].

וצריך ביאור בהשגת הראב"ד, שהרי בגמ' בקידושין לא מיירי כלל בקונה מים ומלח אלא בקונה בהמה טמאה במעות מע"ש, ומאי קשיא ליה. וכבר עמד ע"ז המהר"י קורוקוס וז"ל 'ודשמואל שכתב הר"א לא מצאתי שדבר שמואל על בבא זו לא בבבלי ולא בירושלמי' עכ"ל.

**מבאר שנחלקו הראב"ד והמהר"י קורקוס האם הרמב"ם מיירי רק במים ומלח או גם בקרקעות ובהמ"ט**

ואשר נראה מבואר בדברי הראב"ד, שנקט בדעת הרמב"ם שיסוד זה שהקדושה פוקעת מהמעות אינה רק בקונה מים ומלח במעות מע"ש אלא אף הקונה בהמה טמאה וקרקעות יצאו המעות לחולין, ומש"ה הקשה מהגמ' בקדושין אע"פ דמיירי לגבי בהמה טמאה דסבר שאין מקום לחלק בזה.

וכך מבואר בדברי הכס"מ בסוף דבריו, שגם בבהמה טמאה המעות מתחללים ואעפ"כ קנסוהו שיחזרו דמים למקומן ע"ש. [ועי' היטב בד' הכס"מ בקושייתו על הרבינו יהונתן].

אמנם המהר"י קרקוס שהקשה על הראב"ד ס"ל שכל יסוד דברי הרמב"ם שיצאו המעות לחולין הוא רק במים ומלח שהם אוכלים אלא שמיעטה אותם התורה מאכילת מע"ש אבל הקונה בהמה טמאה וקרקעות שאינם שייכים כלל לדין מע"ש לא יצאו המעות לחולין. וכך נקט בפשיטות החזו"א שהוא דין במים ומלח [ועי' לקמן בביאור החילוק].

וכך מבואר עוד בדברי המהרי"ק, שכתב שהמקור של הרמב"ם שפוקע הקדושה הוא מלשון המשנה 'לא קנה מעשר' ואילו בסיפא לגבי בהמה טמאה קתני 'יחזרו דמים למקומן', ומזה שהמשנה שינתה בלשונה מוכח דלא הויא חד מילתא, והפירוש של 'לא קנה מעשר' הוא שהמעות יוצאים לחולין ולא חל הקדושה על המים והמלח. מבואר בדבריו שהרמב"ם קאי רק במים ומלח דיוצאים המעות לחולין דקתני בהו לא קנה מעשר אבל בקרקעות דלא קתני בהו הך לישנא לא פוקע הקדושה מהמעות[[1]](#footnote-1).

**ב**

**מביא שהרמב"ם במס' קדושין כתב שגם המקדש אשה במעות מע"ש יצאו המעות לחולין**

אכן הרמב"ם בקידושין בפיה"מ (פ"ב מ"ח) כתב שגם המקדש אשה במעות מע"ש המעות יוצאים לחולין, וז"ל 'ור' יהודה אומר כשקידש בו במזיד ר"ל שהוא יודע שזה הדבר מעשר שני הרי חללו לפי שמעשר שני מתחלל כמו שבארנו במס' מעשר שני ואם נתחלל הרי היא מתקדשת בו בלי ספק' עכ"ל, וכ"כ הרע"ב וז"ל 'רבי יהודה אומר מזיד קידש במעשר שני הואיל ויוצא לחולין ע"י פדיון והרי הוציאו לחולין ע"י קדושין הללו ור"מ סבר לית דרך חילול בכך'.

מבואר בדברי הרמב"ם והרע"ב שדין זה שיצאו המעות לחולין אינו רק בקונה מים ומלח אלא אף במקדש אשה יצאו המעות לחולין. ופשוט שלפי"ז ה"נ בקונה בהמה טמאה וקרקעות יצאו המעות לחולין[[2]](#footnote-2), כדברי הראב"ד והכס"מ.

וכבר עמד ע"ז בחי' רמ"ש (בקדושין דף נג) שהרמב"ם בקידושין אזיל לשיטתיה במתני' דידן לגבי מים ומלח.[[3]](#footnote-3)

**ג**

**מבאר ע"פ יסוד זה את דברי התוס' התמוהים במס' ע"ז**

וע"פ יסוד זה, יש לבאר את דברי התוס' בע"ז דף סב:, שדנו אם לקנות דבר שאינו אכילה ושתיה במעות מע"ש והקשו כמה סתירות בזה, ובסוף דבריהם כתבו וז"ל 'לכן נראה לפרש דכל מקום שמצינו היתר ליקח ממנו שום דבר היינו להיות מעות בקדושת מעשר ביד הלוקח כמו גבי שביעית פ' לולב הגזול מי שיש לו סלע של שביעית כו' דבעינן שתהא שביעית ביד הלוקח וכ''מ שמצינו איסור מקח במעשר היינו דרך חילול להיות המעות חולין ביד הלוקח'.

וכבר תמהו רבים בדברי התוס', שהרי מע"ש אינו מתחלל על מלבושים ובהמ"ט דאינם ראויים להיאכל בירושלים[[4]](#footnote-4) וא"כ מה כוונתם שהאיסור לקנות הוא בדרך חילול שהמעות יהיו חולין ביד הלוקח. וז"ל הרש"ש שם 'דבריהם מגומגמים בעיני הסתומות באין הבנה ה' יאיר עיני'.

ונראה בעז"ה שכוונת דברי התוס' כיסוד דברי הרמב"ם, שאע"פ שקדושת מע"ש לא חיילא על דבר שאינו ראוי ליאכל בירושלים מ"מ המעות עצמם יוצאים לחולין, וזהו שכתבו התוס' שהאיסור לקנות בהמה טמאה ומלבושים הוא רק כשמכוין שהמעות יתחללו מקדושתם דאע"פ שלא חל קדושה על הבהמה טמאה מ"מ המעות פקעו מקדושתם. [ועי' עוד בדברי התוס' ר' יהודה מפארי"ש בע"ז שם].

ולמדנו לפי"ז מדבר התוס', שיסוד האיסור לקנות בהמה טמאה, דבזה הוא מפקיע את הקדושה מהמעות, ומש"ה באופן שמכוין שהקדושה לא תתחלל מהמעות ליכא איסור כלל.

ויסוד זה בגדר האיסור יתבאר בעז"ה בסימן הבא, ועפ"ז בארנו שם את דברי החינוך ע"ש.

**ד**

**קושיות הרע"א על יסוד זה**

והקשה הרע"א במשניות בקידושין (אות כ"ט) על דברי הרמב"ם והרע"ב, וז"ל 'ותמוה לי מה חילול הוא זה הא מעשר שני אינו מתחלל אלא על כסף שיש בו צורה. וגם איך אמרי' דבשוגג דאיהי לא ניחא לה משום טירחא דאורחא, הא כיון דנתחלל אי"צ להוליכו לירושלים וליכא טירחא דאורחא, אלא ודאי הדבר ברור דאין כאן חילול (ובהקדש לר"מ במזיד ולר"י בשוגג מדין מעילה נפק לחולין משא"כ במעשר) אלא דהמעשר נשאר בקדושתו והיא צריכה לאוכלם בירושלים בקדושת מעשר אלא דבשוגג הוי טעות דלא ניחא לה בטירחא דאורחא וברור' עכ"ל.

מבואר שהרע"א הקשה על הרמב"ם והרע"ב שתי קושיות, א] מהא דמע"ש אינו מתחלל על כסף שאין בו צורה, ואי נימא כדברי הרמב"ם שהמקדש במעות מע"ש יצאו המעות לחולין, א"כ מ"ט לא אמרי' שכשמחלל פירות על אסימון יפקע קדושת המע"ש[[5]](#footnote-5), ב] עוד הקשה מהא דאמרי' שבשוגג אינה מקודשת משום טירחא דאורחא, ואי נימא שהמעות יצאו לחולין, א"כ אין לה טירחא דאורחא דהוו מעות חולין.

**ה**

**יבאר שקושיית הרע"א השניה לכאו' תלויה במח' ראשונים**

ותחילה נבוא לדון בקושיא הב' של הרע"א בעז"ה, דלכאו' קושיא זו תלויה במחלוקת הראשונים בסוגיא בקדושין, דהנה נחלקו הראשונים בדין הקונה בהמה טהורה במעות מע"ש בשוגג, האם מתחלל קדושת המעות על הבהמה או שכיון שאין דעתו לחללם אינם מתחללים, שיטת רש"י בדף נו. שהמעות מתחללים על הבהמה אף בשוגג, אבל הרשב"א והריטב"א כתבו שכיון שאין דעתו לחלל את המעות על הבהמה מש"ה הקדושה נשארת על המעות וחל המקח בלא החילול [אלא דהוי מק"ט כמבואר בסוגיא].

ומעתה אי נימא שהרמב"ם סבר כשיטת הרשב"א והריטב"א, א"כ לכאו' אין מקום לקושיית הרע"א, דכמו שהקונה בהמה טהורה לא חל הקדושה על הבהמה כך המקדש אשה בשוגג לא פקע הקדושה מהמעות מע"ש, דכל היסוד שהקדושה פוקעת מהמעות הוא עד כמה שבאופן שיכול לחול הקדושה על הדבר הנקנה כגון שקונה בהמה טהורה הקדושה חלה על הבהמה, אבל בשוגג שגם אם היה קונה דבר שיכול לחול עליו קדושה אינו מתחלל עליו, א"כ פשיטא שכשקונה דבר שלא יכול לחול עליו קדושה אין המעות יוצאים לחולין. ודו"ק.

[שו"ר שסברא זו שכתבנו שתלוי בדין המחלל על בהמה טהורה אינו ברור, דלפי סברת המקד"ד שהטעם שיצאו המעות לחולין הוא עי"ז שמתחייב לאכול כנגדן ולשלם כמו חיוב גזל, א"כ אף בשוגג יצאו לחולין, ואע"פ שבבהמה טהורה לא מתחללים המעות על הבהמה מ"מ בבהמה טמאה שמתחייב לשלם למע"ש יצאו המעות לחולין, אמנם לפי סברת החזו"א [וכן לסברא שכתבנו לקמן] שהוא משום שהעמיד את המעות כנגד המים והמלח, א"כ מסתבר שכמו שבבהמה טהורה בשוגג לא חשיב שהבהמה עומדת כנגד המעות ה"נ בבהמה טמאה לא יצאו המעות לחולין ודו"ק].

אמנם צ"ע לפי"ז, שהרי דברי הרמב"ם בקידושין באו לבאר את סברת ר' יהודה שמקודשת במע"ש, משום שהמע"ש מתחלל ע"י הקידושין ונמצא שמקדשה במעות חולין ולכך היא מקודשת, ומעתה אי נימא שבמקדש בשוגג המעות אינם מתחללים, א"כ למאי בעינן לטעמא דמקח טעות, הרי בלא"ה פשיטא שאינה מקודשת כיון שאי"ז מעות חולין וצ"ע[[6]](#footnote-6).

**תמיהה נוספת בדברי הרמב"ם מהסוגיא בקידושין**

עוד יש לתמוה טובא בדברי הרמב"ם, מהא דאמרי' בקידושין (דף נו.) שהמשנה מיירי באשה חבירה שיודעת שהמעות לא מתחללים ועולה ואוכלתן בירושלים, והרי לדברי הרמב"ם פקע הקדושה מהמעות ואינה צריכה לאוכלן בירושלים. ואיני יודע מדוע הרע"א לא הקשה קושיא זו, וה' יאיר עיני.

**ו**

**ביאור המקדש דוד שהקדושה פוקעת ע"י שמתחייב לשלם למע"ש**

ועתה נבוא לדון בקושייתו הראשונה של הרע"א בעז"ה.

דהנה בעיקר יסוד דברי הרמב"ם שהמעות יצאו לחולין אע"פ שהקדושה לא נתפסת על המים והמלח, מצאנו כמה דרכים באחרונים לבאר עניין זה.

המקדש דוד (פרק נ"ח סי' י"ז) ביאר ע"פ מש"כ החינוך[[7]](#footnote-7) שדין יאכל כנגדן אינו קנס אלא חיוב מדינא לשלם למע"ש שהשתמש בו לקנות דבר שאינו ראוי בדין מע"ש עכ"ד, ומש"ה המעות יוצאים לחולין דכיון שהתחייב לשלם למע"ש ממילא המעות שכנגד יוצאים לחולין. ויש לבאר כוונתו ע"פ היסוד שכתב רש"י בב"מ דף נז: שהטעם שבמעילה יוצא הדבר לחולין הוא משום שהתחייב לשלם להקדש ועצם זה שחייב לשלם להקדש זהו סיבה שיקנה את הדבר של ההקדש, ומה"ט נמי הכא שחייב לאכול כנגדן זוכה במעות אלו ולכך פוקע מהם הקדושה.

ובזה מדוייק לשון הרע"ב שכתב בזה"ל 'רבי יהודה אומר מזיד קידש במעשר שני **הואיל ויוצא לחולין ע"י פדיון** והרי הוציאו לחולין ע"י קדושין הללו' מבואר בדבריו דתליא בזה שיוצא לחולין ע"י פדיון, דהיינו שכמו שאם מעמיד תשלום תמורת המע"ש הוא יוצא לחולין מה"ט כשמקדש בזה אשה ומתחייב לאכול כנגדו יוצא לחולין.

ובנוסח אחר ראיתי לבאר, שהדין שהמעות יוצאים לחולין הוא כגדר גזילה, דבזה שמשתמש בממון מע"ש לקנות בהם מלבושים חשיב גזילה מרשות המע"ש ולכך חייב לשלם כדין גזלן, וכיון שגזל את המעות לרשותו פוקע מהם הקדושה.

אמנם צ"ע בביאורים אלו, שהרי לר' יהודה מע"ש ממון הדיוט ואין רשות ממון למע"ש כלל, וא"כ לא שייך לומר שחיובו מדין גזילה, ואף לסברת המקד"ד שהמעות יוצאים לחולין משום שהוא חייב לאכול כנגדן קשיא, דלכאו' לא שייך לומר כן אלא בהקדש שיש רשות ממון של הקדש וכיון שהוא מתחייב להקדש הרי הוא זוכה בממון ההקדש, אבל במע"ש לא שייך שיחול חיוב ממון למע"ש כיון שאין רשות ממון של המע"ש כלל וא"כ מה שייך לומר בזה שיפקע הקדושה מחמת חיובו למע"ש. [וכמו"כ צ"ע לפי"מ שביאר מרן הגר"ח שאף לר"מ שמע"ש ממון גבוה ליכא רשות גבוה אלא שהבעלות מוגבלת משום הדיני גבוה דא"כ לכאו' לא שייך בזה חיובי גזילה[[8]](#footnote-8)].

וכבר רמז לקושיא זו הרע"א הנ"ל (בסוגריים), שלא מצאנו מעילה במע"ש אלא בהקדש. וכוונתו להקשות מדוע יש חיוב לשלם למע"ש הרי אין רשות ממון של המע"ש.

אמנם לכאו' קושיא זו תקשי על דברי החינוך [שהוא מקור דברי המקד"ד], שכתב שהחיוב יאכל כנגדן הוא מדין תשלומין, ואי נימא שאין רשות ממון למע"ש א"כ מה שייך חיוב למע"ש. ואי"ה נבאר את דברי החינוך בסימן הבא.

**ביאור החזו"א והתו"ז בסברת הרמב"ם**

והחזו"א בהשגות על הגר"ח ביאר בדברי הרמב"ם וז"ל 'ומשמע דס"ל דכל אוכל נתפש במעשר, אלא מים ומלח אין ראוין למצותן ופקעה קדושתן אף שנתפשו למעשר' ע"כ. מבואר בדבריו שמים ומלח הם אוכלים שראוי להתקיים בהם קדושת מעשר שני אלא שהתורה מיעטה אותם מדין אכילת מע"ש, והוי מיעוט בעלמא מדין אכילת מע"ש אבל לא חסר בעצם החפצא שלהם דבעצמן הם אוכלין ואינם מופקעים מקדושת מע"ש, ומש"ה כשקנה מים ומלח והעמיד אותם תמורת המעות מע"ש יצאו המעות לחולין כיון שיש סיבה שיחול הקדושה על המים והמלח שכנגד המעות, אלא שבפועל הקדושה אינה יכולה לחול על מים ומלח שאין בהן קיום אכילה בירושלים, אבל זה כבר סיבה שיפקע הקדושה מהמעות כיון שנעמד דבר תמורתם.

ובתורת זרעים כתב בנוסח אחר [ויתכן שזה כוונת החזו"א] שהקדושה חלה על המים והמלח אלא שהיא מיד פוקעת כיון שאינם ראויים לקיום דין אכילה בירושלים, והוי כמו פת שעיפשה ושמן שנסרח שאינו ראוי לאכילת אדם דפקע קדושתו [כמש"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש]. וביאר שמים ומלח התמעטו רק מקיום המצות אכילה בירושלים אבל לא התמעטו מדין פדיון, ולכך חל עליהם הפדיון והמעות יצאו לחולין ותיכף פקע קדושתם כיון שאינם ראויים לקיום האכילה.

אמנם דברי החזו"א האלו, הם לשיטתו שדברי הרמב"ם קיימי רק במים ומלח, אבל לפי מה שהוכחנו בדברי הרמב"ם שאף בקידושי אשה ובבהמה טמאה פוקע הקדושה מהמעות, א"כ ליכא למימר הכי.

**ביאור הגר"ח בדע' הרמב"ם שעצם המקח עביד חילול**

ובחי' הגר"ח ביאר בד' הרמב"ם, דהנה בכל מקח במע"ש נעשים שתי דברים שהקדושה פוקעת מהפירות ועוברת למעות, ובפשוטו שתי דברים אלו הוו חלות אחד והם נעשים מאותה סיבה, דהקדושה עוברת מהפירות על המעות, ונמצא שמה שהקדושה פוקעת מהפירות הוא עי"ז גופא שהיא עוברת לכסף. אמנם ביאר הגר"ח שאינו כן, אלא עצם המעשה מקח הוא סיבה שהפירות יתחללו מקדושתם ואינו בתוצאה מזה שהקדושה חלה על הכסף, וכמו"כ כשקונה במעות מע"ש עצם המקח מפקיע את הקדושה מהמעות, אולם בכל מקח הקדושה נתפסת על הפירות משום שהם עומדים תמורת המעות אבל במים ומלח שלא יכול לחול עליהם קדושה פוקע הקדושה מהמעות אע"פ שלא חל על המים והמלח. ואשר נמצא לפי"ז שבדין חילול שבמקח יש שתי ענינים שונים, חדא שנפקע הקדושה מהפירות מחמת עצם המעשה מקח, ומלבד זאת חלה קדושה על המעות משום שהם עומדים תחת הפירות, ואין הגדר בחילול שהקדושה עוברת מהפירות על המעות והוי חלות דין אחד אלא הוו שתי דינים כמשנ"ת.[[9]](#footnote-9)

ויש להוכיח יסוד זה, ממש"כ הרש"ס והגר"א (בפ"ד מ"ו) בשיטת רשב"ג, שאם משך את המע"ש ועדיין לא נתן את הכסף המע"ש מתחלל משעת המשיכה אף קודם שנתן כסף, והקשו החזו"א (שביעית סי' יג סקי"ג) והגרשש"ק (ש"ו פט"ז) שהרי חילול מע"ש נעשה ע"י כסף והיאך יתחלל קודם נתינת הכסף, הא אין לקדושה על מה לחול והיאך נתחלל.

ואשר מוכח מזה, שמה שהקדושה מתחללת מהפירות אינו ע"י שהיא חלה על המעות אלא עצם המקח מחלל את הקדושה מהפירות, ומש"ה משעת המשיכה אע"פ שעדיין לא העמיד את המעות שיחול עליהם הקדושה כבר נפקע הקדושה מהפירות. ועי' מש"כ בדברי הרש"ס והגר"א בסימן ? בעז"ה.

אמנם עי' בד' הגר"ח שמבואר בדבריו שיסוד זה הוא רק לר"מ שמע"ש ממון גבוה ולא לר"י [צל"ע היטב בדבריו אם אכן כתב כך], וא"כ לא יתבארו בזה דברי הרמב"ם בקידושין שכתב דין זה בדעת ר"י שבמזיד מקודשת משום שהמעות מתחללים וצל"ע בזה.

**דרך חדשה בדברי האבן האזל**

ומצאנו דרך חדשה מבעל האבן האזל (נדפס בכרם ציון עמ' ק), שביאר בדברי הרמב"ם, שבאמת קדושת המעות נתפסה על המים והמלח, ומש"כ הרמב"ם שלא קנה מעשר את המים והמלח, היינו שאין בהם קיום דין המע"ש לאוכלם בירושלים אלא הם כמו מעות שצריך לחזור ולחללם, ומשום שיש שתי דינים במע"ש, א. 'ונתתה הכסף' שהוא דין לקנות במע"ש ע"מ לאכול בירושלים, ב. דין 'וצרת הכסף' שהוא דין לפדות את המע"ש על מעות ע"מ לחזור ולקנות בו פירות שיאכל בירושלים, ומה שמים ומלח התמעטו הוא רק מדין ונתתה הכסף דלא מיקיימא ביה דין מע"ש לאוכלו בירושלים אבל לא התמעט מדין וצרת הכסף, ומש"ה יכול שפיר לחלל את המעות על מים ומלח ולחזור ולחלל על פירות לאוכלם בירושלים [וכמש"כ הרמב"ם שיש חילול פירות על פירות], וכוונת דברי הרמב"ם שאם אוכל את המים והמלח בירושלים הרי הוא מבטל את המצות אכילה של המע"ש בירושלים כיון שלא מתקיים במים והמלח עצמם דין אכילת מע"ש, אבל עצם הקדושה חיילא על המים והמלח ומש"ה המעות יצאו לחולין.

והביא שכך מבואר בדברי הריטב"א בב"מ דף מה. וז"ל 'ואע"ג דממעטינן מים ומלח מכלל ופרט דבקר וצאן הא לא קשיא דכי ממעטין מים ומלח דלא מחלל עליהו ומבער בהו המעשר אבל אם מחלל על המים והמלח לקנות בהן בקר וצאן שרי הכא נמי שרי לחלל על הפרוטות' עכ"ל.

**ז**

**מחדש שכל יסוד הרמב"ם שפוקע הקדושה הוא במעות מע"ש ולא בפודה פירות מע"ש על אסימון, ולפי"ז מיושב קושיית הרע"א**

ונראה לומר בזה בעז"ה, לחומר קושיית הרע"א [הנ"ל באות ד], שיש חילוק בין קונה ב'מעות מע"ש' לפודה 'פירות מע"ש', דכל יסוד הך דינא שפוקע הקדושה מהמעות אע"פ שלא חל הקדושה על המים והמלח, הוא רק כשקונה מים ומלח במעות מע"ש, אבל אם יפדה פירות מע"ש על מים ומלח לא יפקע הקדושה מהפירות, ולכך בפודה פירות על אסימון לא נפקע הקדושה מהפירות.

וביאור החילוק, שהקדושה שחלה במעות מע"ש אינה קדושה עצמית, דאין שימוש של מע"ש במעות, אלא כל מהות הקדושה שעל המעות הוא בתור דבר אמצעי שעומד להחליפו ולקבל תמורתו, ולכך כשמעמיד את המעות תמורת המים והמלח אזי הקדושה צריכה לעבור על המים והמלח, וא"כ אע"פ שהקדושה אינה יכולה לחול על מים ומלח מ"מ כבר פוקע הקדושה מהמעות כיון שהעמיד תמורתם דבר לגבי הקדושה, אבל בפירות יש קדושה עצמית אלא שהתחדש שיכול לפדותם על מעות, ומש"ה אם העמיד תמורתם דבר שלא יכול לחול עליו קדושה אין סיבה שתיפקע קדושתם כיון שיש בהם קדושה מצ"ע. ודווקא במעות שכל הקדושה שבהם עניינה בשביל לעבור לדבר אחר נפקע הקדושה[[10]](#footnote-10) ודו"ק.

ומש"ה כשמחלל פירות על אסימון לא נפקע הקדושה מהפירות כיון שקדושת הפירות הוא דבר שעומד בעצם ואינו רק כאמצעי, ומיושב לכאו' קושיית הרע"א.

למדנו מזה הבנה נוספת ביסוד דברי הרמב"ם שיצאו המעות לחולין אע"פ שלא קנה מעשר את המים והמלח, דזהו סברא מסויימת בגדר הקדושה של מעות, שכל קדושתם רק בתור אמצעי, ומש"ה באופן שמעמיד תמורתם מים ומלח או מקדש אשה ולא יכול לחול הקדושה על הדבר שכנגדם פוקע מהם הקדושה. [ויסוד סברא זו היא כדברי החזו"א שכיון שמעמיד דבר כנגד המעות זה עצמו סיבה שיפקע הקדושה, אבל לדברינו הוא סברא רק במעות ולא בפירות, ומאידך דין זה אינו רק במים ומלח כמו שהוכחנו מהרמב"ם בקידושין וכן מדברי הראב"ד והכס"מ].

1. ועצם יסוד החילוק בין מים ומלח לקרקעות, מצאנו לגבי האיסור לקנות, דמשמעות דברי הרמב"ם פ"ג ה"י שבמים ומלח אין איסור לקנותם אע"פ שלא חל בהם קדושה וכך משמע גם במשנה. ועי' לקמן בסוף הסימן. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולפי"ז שגם בבהמה טמאה יצאו המעות לחולין, יש לבאר שזהו גדר האיסור לקנות בהמה טמאה דבזה הוא מפקיע את הקדושה מהמעות, ויתבאר בסמוך (באות ג) לבאר כך את דברי התוס' בע"ז. ועי' בסימן שיתבאר עניין זה יותר בארוכה בעז"ה. [↑](#footnote-ref-2)
3. שו"ר שדברי הרע"ב צ"ע, דלכאו' סתר משנתו שבמתני' דידן כתב וז"ל 'לא קנה מעשר ולא חלה קדושת מעשר על הדבר הקנוי ולא יצאו המעות לחולין', מבואר שהרע"ב בא לאפוקי משיטת הרמב"ם שבאמת המעות לא יוצאים לחולין וא"כ מ"ט בקדושי אשה יצאו המעות לחולין וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואין לומר שהתוס' חידשו בתירוצם שיכול לחול קדושה על מלבושים ובהמ"ט, שהרי בתחילת דברי התוס' כתבו בפשיטות שלא חל קדושה אלא על אכילה ושתיה והוכיחו כך מהמשנה, ולא משמע שהשתנה להם זה בתירוצם. [↑](#footnote-ref-4)
5. והיה מקום לחלק בזה בין חילול למקח, שדווקא בדרך מקח נפקע הקדושה ולא בדרך חילול, וכך מבואר בחידושי הגר"ח, ולפי"ז מובן שהמחלל על אסימון לא נפקע הקדושה. ועדיין יל"ע במוכר פרי על אסימון דהוי דרך מקח. אך באמת בדברי הכס"מ מבואר בהדיא שגם בדרך חילול נפקע הקדושה ע"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובהכרח לומר, או שהרמב"ם סובר כמו רש"י שבשוגג נמי מתחלל המעות או דס"ל שאף שבבהמה טהורה לא חל הקדושה על הבהמה מ"מ במקדש אשה פקע הקדושה מהמעות (כמו שחילקנו בד"ה שו"ר). [↑](#footnote-ref-6)
7. במצוה תר"י. והעתקנו לשונו בסימן הבא. וע"ש מה שבארנו בזה בעז"ה. [↑](#footnote-ref-7)
8. אכן באמת הא לא קשיא, שהרי ברמב"ם בהל' מע"ש (פ"ג הכ"ד) משמע בהדיא [וכן דייק הרדב"ז] שהגוזל מע"ש חייב מדין גזל, וחזינן שלמ"ד מע"ש ממון גבוה חייב משום גזל. ובאמת זהו לכאו' קושיא לדברי הגר"ח. ועי' מש"כ בזה בסימן א. [↑](#footnote-ref-8)
9. והחזו"א השיג על דברי הגר"ח, שא"כ מדוע רק במים ומלח פוקע הקדושה מהמעות ולא בבהמה טמאה הרי עצם המקח מפקיע את הקדושה. ואכן הבאנו לעיל שאדרבה בד' הרמב"ם בקידושין מתבאר שגם בבהמה טמאה פוקע הקדושה, וכך הבינו בדבריו הראב"ד והכס"מ. אמנם באמת בסברא יש מקום לומר שגם לפי הגר"ח הוא דין רק במים ומלח, משום שבבהמה טמאה אין דין מקח במע"ש כלל כיון שאינם ראויים להיאכל בירושלים, ורק במים ומלח שהם אוכלין יש דין מקח שמפקיע את הקדושה, דהיינו שמה שהמקח מפקיע הוא משום שהתקיים בזה הדין של המע"ש אבל בבהמה טמאה ליכא דין מקח כלל. [↑](#footnote-ref-9)
10. ואמנם מבואר בראשונים בקידושין שאף במעות מע"ש אם קנה בהמה ודעתו שקדושת המעות לא תתחלל על הבהמה לא נפקע הקדושה מהמעות, ומשום שבכה"ג הבהמה אינה עומדת תמורת הכסף לגבי החילול כלל אלא רק לגבי המקח בין הדיוט להדיוט, אבל עד כמה שהעמיד דבר תמורת הכסף ולא יכול לחול עליו קדושה בכה"ג נפקע הקדושה מהכסף. [↑](#footnote-ref-10)