חצר יב - בדעת רשב_ם בדין רשות הנפקד
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ועש"ק מקץ נר ב' דחנוכה תשע"א

א] ב"ב דפ"ה., ברשות הלה המופקדים אצלו לא קנה עד שיקבל עליו או עד שישכור את מקומן, ופירשב"ם, ז"ל, עד שיקבל עליו נפקד במצות מפקיד לייחד לו רשות ללוקח לקנות הפירות באשר הוא שם וכו', וה"ה נמי גבי רשות מוכר שייך קבלה ושכירות וככו', עכ"ל.

והתוס' שם תמהו ע"ז, ז"ל, דאין נראה שתועיל קבלה ברשות מוכר דאין אדם מקנה רשותו לאחרים ע"י עצמו כדתנן בפ' חלון דמזכה להן על ידי בנו ובתו הגדולים אבל לא ע"י בנו ובתו הקטנים מפני שידן כידו, עכ"ל, וכן תמהו ש"ר ע"ד רשב"ם.

והנה משמעות ד' רשב"ם, דהא דמהני קבלה, לאו היינו שהנפקד זוכה ע"י חצירו ללוקח, כמו שפירשו ש"ר, אלא היינו דהנפקד משאיל את המקום ללוקח, ותו זוכה הלוקח עצמו בקנין חצר, וגם הא דס"ל דמהניא קבלה ברשות מוכר, לאו היינו שהמוכר זוכה בחצירו ללוקח, דזה ודאי ל"מ, וכמש"כ הראשונים, אלא היינו דהמוכר משאיל את רשותו ללוקח, וזוכה הלוקח בקנין חצר, וזה כד' רשב"ם בד"ה המופקדין, ז"ל, ומסתמא הקנה לו נפקד למפקיד את רשותו לצורך פירותיו, עכ"ל, והרי דמקום הפיקדון קנוי להמפקיד, (אך מהרי"ט ח"א סימן ס"ה פירש ד' רשב"ם בע"א, ועי' ט"ז וקצוה"ח ר"ס קפ"ט).

וכ"ה להדיא בל' רשב"ם שכתב, ז"ל, דסתם מוכר כשמוכר רוצה הוא לפנות את ביתו, הלכך קתני התם הגבהה והוצאה, דאינו חפץ להשאיל ולא להשכיר רשותו, עכ"ל, והרי דקבלה דהמוכר היינו שהוא משאיל רשותו, ומה"ט הוא דלא תני לה ברשות מוכר, משום שאינו חפץ להשאיל רשותו ללוקח, אך אם הא דמהניא קבלה, הוא משום שהוא זוכה ללוקח ע"י חצירו, הו"ל למיתני לה גם ברשות מוכר, דהגם שאינו חפץ להשאיל את רשותו, אך מ"ט לא יתרצה לזכות ברשותו ללוקח.

וכ"ה להדיא במאירי, ז"ל, ולדעת רבים אף ברשות מוכר קבלה זו מועלת, שהשאלה כשכירות כמו שביארנו, עכ"ל.

ואך דג"ז בכלל קו' הראשונים, דהיאך חיילא שאלה זו, הרי ל"מ אדם להקנות את רשותו לאחרים בדיבור בעלמא.

ב] והנה עיקר דרך זו דהא דמהניא קבלה ברשות נפקד, הוא משום דמשאיל המקום ללוקח, וזוכה הלוקח בקנין חצר, כתב גם בעליות דר"י בסוגיין, ז"ל, ועוד מטעם אחר קונה כיון שקיבל עליו הנפקד,לפי שכלתה שאלת רשותו שהיתה מושאלת עד עתה לראשון וכיון שהוא מתרצה שיהיו שם פירות אלו מונחים בשביל הלוקח, ה"ז חזקה לשאלת רשותו ללוקח, עכ"ל.

ונ' מדבריו דהו"ל חזקה גמורה, ומשום דס"ל דהא דאכילת פירות ל"ה חזקה, הוא רק משום שאינו נהנה מגוף הקרקע, אך כל שנהנה מגוף הקרקע הוי חזקה, עי' בדבריו לעיל דנ"ב, ונראה דמש"כ שם שמשתמש בה ונהנה גופו ממנה, ל"ד דנהנה הגוף, אלא ה"ה בשאר שימושים שמשתמש בקרקע ונהנה ממנה.

ואמנם בד' רבינו יונה מבו' דטעם זה ל"ש אלא ברשות נפקד, אך ברשות מוכר ל"מ קבלה, והטעם בזה פשוט, דכל הא דהנחת הפירות הויא חזקה לשאלת הרשות, הוא רק בשאין הפירות של בעל הרשות, אך כל שהפירות הם של בעל הרשות, אי"ז חזקה כלל לקנות ממנו, וז"ב.

אך בדעת רשב"ם צ"ל דס"ל, דאף בפירות של בעל הרשות הוי זה חזקה לקנות ממנו, דכיון שהמוכר משאיר את הפירות במקום זה לצרכו של לוקח, חשיב זה כחזקה דהלוקח, והוא זוכה עי"ז בזכות השאלה, ומכח זה הוא זוכה בפירות, וצ"ע בזה.

ג] והנה הראשונים הק' ע"ד רשב"ם, מההיא דר"ג וזקנים שהשכיר להן המקום ונתקבלו שכר זמ"ז, ולא קני בדיבורא בעלמא.

ולמש"נ בדעת רשב"ם י"ל, דכל הא דהוי זה חזקה במה שמניח שם הפירות לצרכו של לוקח, הוא רק משום שביד המוכר להוציאן משם, והוא מניחן שם לצורך הלוקח, אך בההיא דר"ג שלא הי' בידו להוציא הפירות משם, אי"ז חזקה כלל.

ועד"ז י"ל עוד, דהא דהוי זה חזקה, הוא משום שביד הלוקח להוציאם משם, והוא מניחם שם, והיינו משום דלחזקה בעינן שיהא זה מעשה חזקה שעושה הלוקח, והא דהכא חשיב כמעשה חזקה דהלוקח, הוא במה שמניחם שם, אך בההיא דר"ג שלא הי' בידם להוציא הפירות משם, אי"ז חזקה כלל.

ובזה מתישב גם משה"ק הראשונים ע"ד רש"י, מהא דנכסים שאין להן אחריות אין נקנין עם נכסים שיש להן אחריות אף בשהן צבורין, אלא ע"י שזכה בקרקע בכסף בשטר ובחזקה, ולא קני בדיבורא בעלמא, ולהנ"ל י"ל, דהא דבעינן שיקנה הקרקע בכסף שטר וחזקה, הוא כשאינם עומדים שם, ובכה"ג אין הנחת הפירות בקרקע חשובה כחזקה על הקרקע, וכמש"נ.

ד] עוד הק' הראשונים ע"ד רשב"ם, מההיא דעירובין דע"ט: דמזכה להן ע"י בנו ובתו, ש"מ שאע"פ שקבל עליו המוכר לא קנה לוקח אלא בשכירות.

והנה למש"נ בדעת רשב"ם דמודה דל"מ המוכר לזכות ברשותו ללוקח, אלא היינו דה"ה משאיל הרשות ללוקח ועי"ז הוא שקנה לוקח, הרי דהתם שאינו משאיל המקום לאחרים, צריך לזכות ע"י בנו, אך אכתי תיקשי דמ"ט ל"מ לזכות לאחרים ע"י שישאיל להן המקום.

ונ' די"ל, דהתם אין הנחת החבית ברשותו מעשה חזקה דאחרים כלל, שהרי היא מונחת שם גם לצרכו, שהרי גם הוא יש לו חלק בה, וגם הוא צריך לה לצורך העירוב, ובפרט אי נימא דזכיית ערוב לאחרים אי"ז זכי' גמורה בדיני ממונות, וע"כ הוא צריך לזכות ע"י בנו ובתו.

וי"ל עוד, למש"נ לעיל לדון, דהא דהוי זה חזקה דהלוקח, הוא במה שמניחה שם ואינו לוקחה, וזה ל"ש בההיא דעירובין מכמה טעמים, שהרי אינם יודעים שזיכה להן, וגם אין כל א' רשאי לקחת את החבית.

?והנה בד' רשב"ם ורבינו יונה מבו' להדיא דחצר המפקיד קנוי' לנפקד, ומצי זכי עי"ז בקנין חצר, וכ"ה בר"י מיגש, דמה"ט אין הלוקח זוכה שם בכליו, דהו"ל כליו של לוקח ברשות מוכר.

וכ"ה מבו' גם בד' הר"י מיגש בהי' בעלה מוכר קלתות, דהוי זה שאלה גמורה, וכנראה היא זוכה בשאלה זו ע"י הנחת הכלי, ולפ"ז מבו' בד' הר"י מיגש כד' רשב"ם, שהרי נקט דגם יכולה לזכות עי"ז בקלתה, אך שמא כונתו מדין ההיא הנאה, וכ"נ בד' רבינו יונה.

אמנם מש"כ הט"ז עפי"ז דמה"ט אין הנפקד זוכה מן המפקיד בלא קנין, צע"ג דכ"ה דתניא הכא דכיון שקיבל עליו קונה לוקח, והרי דכשנתרצה המפקיד למכרו ללוקח, כלתה שאלת רשותו, וכמש"כ רבינו יונה, הרי דמה"ט גם יזכה הנפקד עצמו, וכבר הוכיח כן המהרי"ט ח"א סימן ס"ה.

?לדעת רשב"ם נמצא, דזיל קני ובעלה מוכר קלתות יל"פ דהוי שאלה גמורה, ולפ"ז שפיר י"ל דלעולם אית לי' רשות, ואפ"ה מיבע"ל אם קנה לוקח, והוי זה ספק מסוים ברשות לוקח.

וזה מתאים עם מש"נ לדקדק מד' רשב"ם דכליו דאחר ברשות לוקח קנה לוקח.

עיקר הך מילתא דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, כן מבו' בד' הרי"מ ורבינו יונה בסוגיין, ואך דרבינו יונה כתב לדינא להדיא דלא כהט"ז והקצוה"ח, ופירש הטעם משום שבטלה השאלה, ועיי"ש שכתב דזהו דקמ"ל דכיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, וכ"נ גם בד' הרמב"ן שכתב דרשות המופקדין אצלו דמיא לרשות המוכר, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הרשב"א והריטב"א לעיל דע"ו:, עיי"ש שמבו' בדבריהם דל"מ מסירה ברשות נפקד.