ארבעה וחמשה - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

בסיעתא דשמיא

**פרק שור שנגח ד' וה'**

דף ל"ו.

**רש"י ד"ה שור שנגח: ובכולן היה תם וכו'**: עיין בראשונים מש"כ עוד אופנים כגון שלא העידו בבעלים על המועדות [וברשב"א תלה זה למ"ד ליעודי גברא וכדעת רש"י לעיל כ"ד ודלא כתוס' שם].

**רש"י ד"ה ראשון ראשון נשכר: והא לא דמיא לחב עד שלא היזיק וכו':** ברש"י יישב דהכא לא אמרינן אילו גבך הוה כיון שהניזק אומר מהאי תורא דאזקן מיניה משתלמנא והבע"ח יגבה מנכסים אחרים אבל כאן שלשניהם יש תביעה על גופו ומאי דשקיל האי מפסיד האי. וברשב"א תמה על לשון זה דהא בליכא למזיק נכסים אחרים ג"כ מפסיד הבעל חוב ומהי הסברא שיש לו נכסים אחרים לגבות.

וע"ע ברמב"ן במלחמות מש"כ בארוכה שגדר תביעת השיעבוד על שור תם לגבות מגופו הוא כאפותקי מפורש בקרקע ועל כן הוא קודם לבע"ח שהשור כלפיו הוא שיעבוד מטלטלין אבל הכא לשניהם יש שיעבוד של מגופו על השור. [וע"ע ברשב"א מה שהביא מהראב"ד כעין הרמב"ן אלא שהוסיף שגדר השיעבוד כאילו מכרו לו לנזקיו ויש לעיין מהו מכרו לנזקיו ובראב"ד גופיה לא הזכיר לשון זה].

ובבעל המאור כאן פירש בדרך מחודשת דס"ל שלרבי ישמעאל כיון שלאחרון יש תביעה על גוף השור [מהסברא של אילו גבך הוה וכו'] הראשון גובה מן העליה [וזהו הנשכר שגובה מן העליה]. [וכן נראה דעת רבינו יהונתן בשיטמ"ק] וברמב"ן במלחמות האריך לחלוק דאף לרבי ישמעאל אין לניזק תביעה אלא מגופו [אלא שהבעלים יכולים לסלקו מן העליה].[[1]](#footnote-1)

**תוס' ד"ה שור שנגח: וצריך לדחות כיון שיש בידו להביא עדים:** צ"ע דהא שייך שיודה הבעלים ויפטר וא"כ אינו ודאי חיוב וצ"ל דאע"ג שיודה בבית דין יכול לתבעו בבית דין אחר וכדעת רש"י לעיל ה. וע"ע בהגר"ח סטנסיל דס"ל שגדר חיוב מגופו הוא שחל חיוב על גופו של שור לשלם ועל כן גם במקום שלא מוטל עליו לשמור מפסיד וע"ע בע"ב מש"כ בזה מהקצות. [ומ"מ מדברי תוס' מבואר דאע"ג שאינו בעלים על השור לענין ממון דהא אינו זוכה עד שעת המעב"ד מ"מ הוה בעלים לענין ניזקין כיון שבידו לזכות וע"ע בחזו"א מש"כ].

דף ל"ו:

**כגון שתפסו ניזק לגבות הימנו:** דעת רש"י דה"ה לר"ע בתפסו ניזק הוה התופס שומר שכר וראשון ראשון נשכר ומה שלא העמידו כן הוא כיון שאין בזה חידוש וכן הוא דעת הרי"ף. אכן בתוס' פליגי וס"ל שכיון שיוחלט השור אינו חייב לשמור יותר מחלקו וככל שותף ששמירת החפץ מוטל על שניהם אף בהיותו בבית אחד וכן הוא דעת הרא"ש ובראשונים הביאו כן בשם רבינו אפרים[[2]](#footnote-2). [ומה שלרבי ישמעאל הוה תופס בכולו אע"ג שאין לו זכות אלא בחציו עיין בשיטמ"ק שביאר דכיון שאם יופחת השור יהיה לו זכות בכולו ע"כ תופס בכולו][[3]](#footnote-3)

**תוס' ד"ה ראשון ראשון נשכר: ואפילו חמישי פעמים שאינו נוטל וכו':** עיין מהרש"א שהקשה דהא בשומר וגזלן ששור היזיק תחת ידם גובה הבעלים מהשור אע"ג שאינו שלהם דכן הוא דין גביה מגפו וא"כ הכא אע"ג שאין לרביעי זכות אלא בחמישים מ"מ יגבה החמישי מנה כשם שגובה משור שתחת שומר וכן הקשה השלטי הגיבורים. ובש"ך סימן ת"א סק"ג יישב שהכא כיון שתפסו כנגד הבעלים הוה הבעלים כאנוס בנזק זה וע"כ פטור. וע"ע בקצוה"ח שם סק"א דפליג על דברי הש"ך וס"ל דכיון שהאחרון הוה שומר בכולה יגבה החמישי הגוף והבעלים יחזור אחריו וככל גזלן[[4]](#footnote-4). וע"ש עוד שהוכיח דהכא מיירי שתפסו הניזק בפשיעת הבעלים ועל כן מתחייב בתשלומין.

וע"ע בחזון איש מש"כ דבגזלן מה שגובה היזק מגוף השור אע"ג שאינו של גזלן הוא כיון שלבעלים יש תביעה עליו לשלם מה שיגבה הניזק [ולכאורה הגדר הוא כיון שחיוב תם הוא חיובו דשור אבל במקום ששמרו כראוי לא מפסידים והכא לא יפסידו כיון שיגבו מהגזלן] וע"ע בחידושי רבי ראובן סימן ט"ו.

**ההוא גברא דתקע:** ברש"י ביאר דכיון שהיה תפוס משלו על כן דנו בבל ולעיל ט"ו: דעת ר"ת שרק בתפס המזיק הוה תפיסה לענין שידונו בבבל וצ"ל דהכא היה תפוס קודם הנזק וצ"ע. [וציין לזה הגרע"א בגלהש"ס שם] [ולא מהני הכא תי' תוס' בסנהדרין ג. דדנים חבלות דהכא הא הוה בושת וליכא בה חסרון כיס שלא דנים בבבל כמבואר בתחילת החובל].

**תוס' ד"ה יד עניים אנן:** וכשאמר ניתביה לעניים הוה זה החוב דבשלבל"ע: צ"ע הרי החוב בא לעולם אלא שעדיין לא נשתלם וצ"ל דס"ל שהקדיש המטבע והוא לא בא עדיין לעולם [היינו להיות שלו]. ועיין ברי"ף מש"כ בארוכה בקושית התוס' וס"ל שאינו יכול להקדיש כיון **שאינו ברשותו** וצ"ל שכוונתו ככל חוב שכ' תוס' בבבא בתרא שלא חל כיון שאינו ברשותו [והיינו שכיון שיש לו שיעבוד יש לו מה למכור ולהקדיש אבל כיון עדיין לא נגבה הוה אינו ברשותו].[[5]](#footnote-5)

וע"ע ברי"ף מה שביאר דכל מה שהכא חייל ההקדש הוא כיון שהיה פה מעמד שלשתן [וחל אף באינו ברשותו] והביא די"א דהכא הנדון הוא אם יכול לשנות [וכפי' התוס' בשם הר"ח] ופליג עליהם עיי"ש.

ובבעל המאור נחלק וס"ל דהכא לא הוה אינו ברשותו כיון שרוצה לשלם לו והרמב"ן במלחמות הקשה דהא גדר אינו ברשותו הוא כשהממון מעוכב תחת יד אחר אע"ג שמוכן לשלם [ושומר הגדר שמחזיק עבור הבעלים] [והוא המחלוקת הידועה בגדר אינו ברשותו אם הוא מחמת הקניני גזילה או מחמת מה שמעכב וכמו שהאריכו האחרונים בתחילת מרובה עיי"ש בקובץ שיעורים ובדברי יחזקאל סימן נ"ד]. והיינו דפליג בתרתי א' דס"ל שחוב אינו דבר הנקנה וכמו שהאריך להוכיח ממקדש במלוה ב' בגדר אינו ברשותו.[[6]](#footnote-6)

**אם יכול לשנות:** במרדכי הקשה על דעת הר"ח דהא אכתי לא בא ליד גבאי וצ"ע הא כיון שעשה קנין של מעמד שלשתן נקנה לרב יוסף המעות. ועיין בקהילות יעקב שביאר שהדין בא ליד גבאי הוא תנאי שוכל להחליפה ועל כן אע"ג שנקנה יכול לשנות אכן הר"ח ס"ל שתלוי בקנין עניים ועל ידי שבא ליד גבאי חל דין צדקה על החפצא וכמו שביאר הגרי"ז בערכין ו.

**בענין אמירתו לגבוה בצדקה ובפיך זו צדקה:** והנה מדברי תוס' בתירוץ הראשון נראה דלא חל כאן חיוב צדקה ולכאורה הוא כיון שלא קיבל על עצמו ליתן אלא אמר שמנה זה יהיה לצדקה. וכן חילקו הראשונים בין אמר הרי עלי שחל חיוב לאמר הרי זו שאינו מחייב. [אכן ברמב"ם נראה סתירה בזה דבפ"ו מערכין נראה שחילק אכן בפרק כ"ב ממכירה נראה דס"ל דבכל גווני חל חיוב עיין בלחם משנה בפ"ו מערכין].

ועוד נחלקו הראשונים בסוגיין אם בצדקה לעניים איכא דין אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט או שבעינן קנין כהדיוט ומקור המחלוקת הוא בסוגיין אם על ידי אמירתו שיהיה לעניים נקנה לעניים או שחיובו רק משום נדר. דדעת הבעל המאור וכן הביא תשובת רב האי דאין נקנה לעניים על ידי הדיבור ודעת הרמב"ן שנקנה. והובאו שני הדעות ברמב"ם פרק כ"ב ממכירה. [ועיין במחנה אפרים צדקה סימן ב' אריכות בזה]. והגר"ח בפרק כ"ב ממכירה האריך בזה וביאר דעל ידי הדין בפיך זו צדקה חל הדין צדקה בגופו של חפץ. עיי"ש. [וכעין יסוד זה כתב בשערי יושר שער ה' פרק כ'.].

דף ל"ז.

**בדיני תם ומועד:** בגדר מה שאחר ג' נגיחות נעשה השור מועד מצינו כמה נידונים בגדר זה. א. הנה בגמ' יבמות אמרינן שהדין שע"י ג' פעמים נעשה מועד הוא כדין חזקה וכמו בקטלנית שמתו ג' בעליה ובאשה שראתה ג' פעמים ואמרינן שהוא מועד ליגח. וכן בסוגיין דהעדאה לצרורות מבואר דדבר שאינו תלוי בשינוי הטבעים ל"ש בו תם ומועד. אכן בתוס' כ"ד: כ' דבעינן שיהיה נגיחת חיוב ובנגח ג"פ שור של הפקר לא נעשה מועד. וכן אמרינן לקמן דאיכא סברא דאם נמכר השור אמרינן רשות משנה. וכן נראה להוכיח הרשב"א מ"ד. דלצד שיש חיוב רגל בכופר היינו אחר ג"פ אע"ג שאין חילוק בין פעם ראשונה לשלישית. והעיר בנדון זה הטורי אבן בחגיגה ד. ובחידושי רבי ראובן [סימן א'] ביאר דאיכא בהעדאה ב' דינים: א' הרגל השור ב' מעשה העדאה בבעלים ועל כן בנגח ג' נגיחות בהפקר שאין חיוב ממון לא עבדינן בזה העדאה ורשות משנה אבל יסוד הדין הוא הרגל השור ועל כן הוא דיו חזקה דאמרינן שהוא מועד ליגח[[7]](#footnote-7). [וע"ע בחידושי הרי"ם בבא בתרא כ"ח. שגדר הדין הוא שדבר שחוזר על עצמו ג' פעמים אנו אומרים שיש לו סיבה אחת ועל כן שייך למילף חזקת ג' שנים במחזיק בקרקע משור המועד].

**מועד לשבתות:** ברש"י ביאר הטעם כיון שבטל ממלאכה ובתוס' כ' דאם חזר בו ביום שאינו עובד לא הוה חזרה ועיין בשיטמ"ק בשם רבינו ישעיה שביאר הסברא דגם בשבתות היום גורם. [ולפי"ז לכאורה ה"ה אם נגח רק ביום שאינו עובד לא הוה מועד וצ"ע א"כ למה העמידו תוס' דבריהם לענין חזרה]. ובתוס' כ' מהירושלמי דכיון שרואה בבגדים חשובים. ועיין ברבינו פרץ ובמהר"ם שכ' דלפי"ז מועד לשבתות היינו דווקא מועד לאדם וברש"ש פליג דכיון שרואה מלבושים אחרים נוגח שורים. ועיין עוד בשיטמ"ק שכ' שמועד ליום א' נמי הוה מועד וצ"ע הסברא. [דבמועד לימות החודש הוא בגלל מולד הלבנה] ועיין בנמוקי יוסף מש"כ בביאור הגמ'.

וע"ע ברש"ש שהקשה דכל מועד לשבתות יהיה מועד לסירוגין של שבעה ימים עיי"ש מה שיישב בב' אופנים [א. נפק"מ אם בעינן פעם ד' ב. אם היה יו"ט בינתיים ודלא כרבינו ישעיה] ועוד נפק"מ לרבינו פרץ אם הוא מועד לשורים.

**מחלוקת רב זביד ורב פפא:** צ"ע במה נחלקו [וצ"ע לומר שנחלקו אם הוא לאו בחזקת שימור על זה] ועיין ברבי ראובן הנ"ל מה שביאר שנחלקו אם בעינן מעשה העדאה לשאר מינים [דאע"ג דאיכא חשש מועדות מ"מ בעינן העדאה כדכ' תוס' כ"ג: דבעינן נגיחות של חיוב]. ודעת תוס' דכל המשך הסוגיא הוא גם לרב זביד אכן הרי"ף פסק כרב פפא מכח המשך הסוגיא.

**חזרה דבהמה הוה חזרה:** בתוס' לעיל ב: כ' ה"ר מנחם דלרב פפא היכא דהוה מועד לאדם ולבהמה וחזר מבהמה לא הוה חזרה והקשו האחרונים [עיין בגרע"א ובנחלת דוד] שהקשו דהא בסוגיין אמרינן דלרב זביד חזרה דבהמה הוה חזרה ולמה שלרב פפא יהיה שונה. [ואולי י"ל דהתם איירי שנשאר מועד לאדם היינו שממשיך לנגוח אדם אבל הכא רק לא היה חזרה] ועיין ברבי ראובן הנ"ל מש"כ לפי דרכו.

**שור חמור וגמל הוה מועד לכל:** בפשיטות היינו שמועד לכל המינים. אכן במגיד משנה פרק ו' הלכה ה' נקט בדעת הרמב"ם שמועד רק למינים אלו. ודעת תוס' לעיל ב: שבנגח שור חמור ואדם נעשה מועד גם לאדם אכן בנמוקי יוסף פה כ' בשם הרמ"ה דהוה מועד רק לבהמות וכ"כ הרבינו פרץ שם.

**מועד לסירוגין:** דעת תוס' דלא בעינן בנגיחה שלישית שלא יגח שוב אכן הנמוקי יוסף כ' דבשביל שיחול עליו הדין מועד בעינן שלא יגח אחר שלישית וצ"ע בסברת תוס'. ועיין ברבי ראובן מש"כ דלתוס' קביעת הסירוגין היא כדי שלא יהיה ריעותא ולא לעיקר דין העדאה.

**תוס' ד"ה נעשה מועד (2):** דאי ראה לא הוה מועד לכל לסירוגין: עי' מהר"ם שגרס דלא הוה מועד לכל ויל"ע, דמשמע דלשאר מינים הוה מועד ויל"ע למה הוה מועד כלל נימא דסתם נגח אלו הג' מינים. **דרבותא קמ"ל:** יל"ע אמאי הוה מועד לכל נימא דלא הוה מועד כשם שלא הוה מועד למינים שראה ולא נגח.

דף ל"ז:

**תוס' ד"ה יום ט"ו בחדש זה:** ויש לחלק בין סירוגים של ימים לסירוגים של שוורים: בביאור החילוק: עיין ברבי ראובן מה שביאר שסירוגין של ימים היינו שהסירוגין קובע את הדין מ;ועד שלו אבל סירוגין של שורים הסירוגין הוא רק לסלק הריעותא שלא יהיה חשיב חזרה.

**מועד לאב אם הוא מועד לתולדה ובמועד לתולדות:** בראב"ד בתחילת פרק ב' מנזקי ממון הבין בדעת הרמב"ם שמועד לאב הוא מועד לתולדה. [ולכאורה כן ביאר בדין תולדותיהן כיוצא בהן] ועיי"ש שהקשה ממועד לקרן ימין שאינו מועד לקרן שמאל [ולכאורה יש ליישב דהתם הוא דווקא שאינו מועד לשמאל וכדכ' תוס' לרב זביד]. ובמגדל עוז יישב דהתם הוא שני אבות והרמב"ם איירי באב ותולדה. ובחידושי רבי שלמה ביאר בדעת הרמב"ם שהוא במועד לג' תולדות כגון שנשך נגף ורבץ דהוה מועד לכל. עיי"ש שהביא דבמשך חכמה פר' משפטים הביא דהוא פלוגתא במכילתא.

דף ל"ט.

**שור של פקח שנגח שור של חש"ו חייב:** יש לעיין מה החידוש. ועי' בחזון יחזקאל בסוף הספר שכ' דיתכן דהחידוש בשני שורים תמים שחבלו זה בזה והחידוש דלא אמרינן שהחיוב הוא רק ההפרש שביניהם.

**ושל חש"ו שנגח שור של פקח פטור: בביאור הפטור:** בתוס' בסוגיין כ' דהוא כ"ש דאיהו גופיה כי מזיק פגיעתו רעה ממונו לא כ"ש. וכן הוא בנמוקי יוסף שקטן אינו בדינים ובעונשים[[8]](#footnote-8). והנה דעת ההגהות אשר"י בפרק החובל [פ"ז.] דקטן שהזיק חייב לשלם לכשיגדיל והוכיח מסוגיין עיי"ש ולדבריו בעיקר הדין יש חיוב לקטן ויבאר בעז"ה בהמשך הסוגיא.[[9]](#footnote-9) ובתשובות הרשב"א חלק ד' סימן קמ"ז כתב חידוש שהפטור הוא מדין כי יגח שור איש והיינו שכלל לא חשיב נגיחת חיוב[[10]](#footnote-10) וע"ע בראב"ד ובתורא"ש טעם אחר דאיכא גזה"כ דוהועד בבעליו דבעינן עדות בבעלים כדי להתחייב וברשב"א פליג דהוא דין דווקא העדאה.

**רש"י ד"ה שור של חרש:** לכאורה צ"ב למ"ד יוחלט השור דהא אין זה גביה אלא דין דשותפין. [ועיין ביד דוד שנדחק דכוונת רש"י שמה שאין גובין הוא מחמת שאין מקבלין עדות שלא בפני בעל דין והוכיח זה מד' רש"י לעיל י"ד: וע"ע בפני יהושע מש"כ].

**אין מעמידין אפוטרופוס לתם לגבות מגופו:** עיין בתוס' שדנו בחילוק בין תם למועד ודעת תוס' שבתם שחס רחמנא עליה על כן גם לא תקנו גביה מגופו. אכן בנמוקי יוסף ביאר החילוק כיון שהוא גביה מגופו על כן אין מכלים ממונם [וביאר דכל כן ג"כ אין מעמידין אפוטרפוס לנזקי גופם כיון שא"א לשמרם ויכלה ממונם]

ובעיקר דברי התוס' דהוא משום דחס רחמנא צ"ע דהא למ"ד פלגא ניזקא קנסא הא לא חס רחמנא. וברבינו ישעיה בשיטמ"ק כתב דחס רחמנא לגבות מגופו [וכן מדויק בלשון התוס' שכ' מגופו] ובפלפולא חריפתא אות ד' כ' דאע"ג דקנסא מ"מ אחר שנתחייב בשמירה חס רחמנא שמשלם חצי. [ולשיטתו הפ"נ קנסא הוא מה שחל הסיבת חיוב].

ועוד צ"ע בסברת התוס' דבתחילה הא כתבו שלא שייך לחייבם מסברא שאם על נזקי גופו פטור כ"ש בנזקי ממונו ולא חזרו מסברא זו [אלא מכח הלכו בעלים למדינת הים] וא"כ למה הוצרכו לסברא דבתם חסו עלייהו הא כלל לא התחייבו. וצ"ל דס"ל עתה דכיון שיש אפוטרפוס שייך לחייבם [וכמו שיתבאר להלן] וצ"ע שלא ביארו שחזרו בהם.

**ומשוינן ליה מועד דכי נגח לשלם:** בפשיטות דברי הגמ' מבואר דמה שמעמידין אפוטרפוס הוא רק לגבות ממועד. אכן הרמב"ם [פ"ו מנזקי ממון הלכה ד'] פסק דהיכא שיש אפוטרפוס גובים גם מתם ובמגיד משנה כ' דפסק כסומכוס בע"ב ועיין במגדל עוז שם שנראה שפירש כן במתני' [וכ"כ האבן האזל דס"ל לבאר כן במתני'].[[11]](#footnote-11)

**תוס' ד"ה אלמא: וא"ת ונימא דרישא כגון וכו':** עיין בראב"ד שהקשה בנוסח אחר דאם יעמידו אפוטרפוס אחר נגיחה ראשונה א"כ בכל גווני בנגיחה ראשונה הוא פטור כיון שאין אפוטרפוס. ויישב דאי נימא דדכל הפטור בראשון הוא מה שאין אפוטרפוס לזה סגי גם בהעמדת אפוטרפוס אחר הנגיחה שיעידו בפניו עיי"ש.

**תוס' ד"ה ואם הוחזקו נגחנים:** אין לפרש שנגחו ג' נגיחות וכו': הנה בתוס' לעיל כ' דכדי להיעשות מועד בעינן ג' נגיחות של חיוב וא"כ הכא הא הוה ג' נגיחות של פטור ולא נעשה מועד על כאלה נגיחות וע"כ דס"ל לתוס' דהוו נגיחות חיוב אלא שלא גובים. אכן הרשב"א כ' זה הטעם שאינן נגיחות חיוב ולשיטתו שהפטור הוא מצד שור איש.

**מעלית מאן וכו': מעלית אפוטרופוס:** לכאורה להאי מאן דאמר דס"ל שמעלית אפוטרפוס הכוונה שהוא החייב כיון דהוה שומר וככל שומר שחייב בניזקין. [וכן יש לדייק ממה שחייב לשלם מעידית דאמרינן **מעלית** וכדכ' הרמב"ם] וכן מוכח מד' הירושלמי [שהביא הרשב"א] שכ' שחיוב האפוטרפוס הוא מדין מעמיד[[12]](#footnote-12) והיינו שעיקר החיוב הוא על האפוטרפוס ומה שנפרע מן היתומים הוא כיון דבלא"ה מימנעו ולא עבדו.[[13]](#footnote-13) [ובגוף מה שכ' הירושלמי מדין עיין באבן האזל בפרק א' הלכה א' אות ח' ט' מה שביאר אמאי חשיב מעמיד.].[[14]](#footnote-14) וכן נראה מהים של שלמה כאן שכ' שבמינהו אבי יתומים יש לו דין שומר וחייב לשלם עיי"ש.

**מעלית יתומים:** יש לעיין להאי מאן דאמר אם החיוב חל בעיקרו על היתומים או שהוא רק תקנה. ולכאורה הדבר תלוי בעיקר הפטור דאי נימא כהרשב"א דחסר בשור איש לא השתנה הדין במה שיש אפוטרפוס [דהא דימה זה לפיקדון דחסר באיש] וכן אי נימא דאינם בדינים. אכן אי נימא דפטורם כיון שאינם בתורת שמירה א"כ הכא הא היה שומר. [וצ"ע בלשון הנמוקי יוסף שנראה שיש חיוב על היתומים.] ובהגהות אשר"י הנ"ל הביא מכאן ראיה שיש חיוב על הקטן. ומ"מ לדעת הראשונים נראה דהגדר הוא שבגלל מימנעי ולא עבדי היטילו חיוב על היתומים.

אכן במשנה למלך פרק ד' ממלוה ולוה כתב לדייק בדעת בעל התרומות שגדר הדין הוא שעתה היתומים חייבים [דהבעל התרומות כתב מכאן ראיה שאפוטרפוס שהלוה נכסי יתומים בריבית חייבים להחזיר "כיון דלצרכייהו עסיק וכו' ומנייהו אית ליה למיתבעי כדמוכח מסוגיין דחוזרין ונפרעין מן היתומים" ומוכח שלמד שבין למ"ד מעליית יתומים בין למ"ד מעלית אפוטרפוס גדר החיוב הוא על היתומים [וצ"ע א"כ אמאי בכל אמרינן מעלית אפוטרפוס.

וברא"ה לקמן מ. דאמרינן שאם כופרא כפרה לא גובים מן היתומים כיון שלאו בני כפרה נינהו והקשה אמאי לא יתחייב האפוטרופוס דהא לא שמר ויגבה מן היתומים דהא מימנעי ולא עבדי ויישב דתשלומין הוא דבר ששייך ביתומים אבל כפרה לא. וצ"ע הא גם התשלומין אינם חייבים והוא תשלום לאפוטרפוס כדי שלא ימנע ומה שונה כפרה וצריך לומר דחזינן בדבריו חידוש דהגדר היום של התשלומין הוא כחיוב של היתומים והאפוטרפוס הוא משלם במקומם [וכן נראה באור זרוע כאן] [ואפשר לומר באופן אחר דמה שמשלמים לאפוטרפוס הוא גדר תשלומי הנזק.].

דף ל"ט:

**רשות משנה:** לכאורה הוא אותו פלוגתא דרשות משנה דלקמן מ: אכן ברמב"ם בפרק ד' פסק בהלכה ו' דרשות משנה ומ"מ ס"ל דלענין אפוטרפוס אין הרשות משנה. ועיין באבן האזל שם שביאר דס"ל דאפוטרפוס אינה רשות לעצמה אלא הרי הוא שומר בנכסי היתומים [ודוגמא לזה גזבר בנכסי הקדש].

רשות משנה: בעיקר הדין דרשות משנה יש לעיין מה הסברא בזה הא איכא ליה חזקת מועד. וברבינו יהונתן בשיטמ"ק כתב דכשם שנשתנה המזל של הבעלים מחרש לפקח הוא הדין השתנה המזל של שורם. אכן בנמוקי יוסף כ' דהטעם הוא דאומרים היתומים דבפנינו לא היה נעשה מועד. [וזה מוכיח שהדין מועד הוא גם חיוב על הבעלים שאם היו שומרים לא היה נעשה מועד]. ועיין בחזון איש ליקוטים סימן י"ט שביאר שהוא גדר של מועד לרשות זו וצ"ב הגדר בזה [ואולי לפי מש"כ ר' ראובן שאיכא גם גדר העדאה בבעלים לבד מהחזקת מועד של השור]. וידוע קושית העולם בדין רשות משנה דלרבי עקיבא דיוחלט השור הרי תמיד יש רשות משנה שהניזק נהיה שותף בשור. ועיין בחזון איש הנ"ל מה שיישב שכשסילק את הניזק בכסף שאני ועיי"ש עוד שחידש לשיטתו דהגדר הוא מועד לרשות דבחזר וקנה חוזר למועדתו. [והנה לא דנו דלמ"ד לייעודי גברא פשוט שרשות משנה וצ"ל דאף אם לייעודי גברא הגדר הוא חזקת השור ועין בתוס' ב"ב כ"ח: ד"ה אלא מעתה חזקה וצ"ע].

**צד תמות במקומה עומדת וכו':** מבואר דלמ"ד צד תמות חייב שמירה מעולה על הצד תמות ושירה פחותה על הצד מועדות וצ"ע כיצד זה מתחלק הרי זה לא חצי שור כך וחצי כך וצ"ע. [והיה מקום לומר שהגדר של השמירה הוא שבמקום ששמר נפטר מהתשלומין אכן בתוס' נ"ו: ד"ה מיעטה מבואר לא כן וצ"ע]. ואולי יש ליישב עפ"י דברי הגר"ח שבשור תם הוא מיעוט בשמירה מחצי וצ"ע.

דף מ.

**אפוטרופסים משלמים מן העליה:** עיין בשיטמ"ק שדייק הלשון מן **העליה** שהכוונה שרק במועד משלמין דהיינו שכל חיובם הוא רק כשהתשלום מן העליה. [ודלא כהרמב"ם שפסק שמעמידין אפוטרופוס לתם לגבות מגופו וצ"ב לדעתו הלשון דהעליה].

**ויתמי לאו בני כפרה נינהו:** יש לעיין דהא בשומר חייב כופר כיון שעליו מוטלת השמירה ואם כן אמאי הכא יפטר האפוטרופוס מכופר הא בעי כפרה. ועיין בשיטמ"ק בשם הרא"ה שהקשה זאת ועיי"ש שיישב דכיון דמימנעי ולא עבדי להכי עבדינהו רבנן אפוטרופוס לענין נזקין ולא לענין מיתה. [ולא שייך לגבות מן היתומים כניזקין כיון דלאו בני כפרה נינהו ומבואר דס"ל שכשגובים מן היתומים גדר הדבר כגובים את החיוב] וצ"ב מהו דעבדינהו אפוטרופוס לענין ניזקין ולא לענין מיתה.[[15]](#footnote-15) וע"ע בים של שלמה סימן ט"ו שכתב דגדר הדבר שלא חייבום רבנן בשמירה להתחייב בתשלומין ועיין באגרות משה הנ"ל בהערה שתמה כיצד שייך דבר זה.[[16]](#footnote-16)

**כופרא כפרה, כופרא ממונא:** עיין ברבינו פרץ שכ' ג' נפק"מ אם הוא ממונא או כפרה: א. אם שייך מחילה על זה, [דאי כפרה ל"ש למחול כדאמרינן גבי תשלומי תרומה עיין מנ"ח מצוה נ"א]. ב. אם אין לו לשלם אם צריך לחזור על זה כדי להפטר ממיתה בידי שמים. ג. אם יתמי צריכי לשלם דאם הוא כפרה לא [כדאמרינן לגבי חטאת בקידושין י"ג.]. [וע"ע בתוס' מ"ג. ד"ה מאי לאו] ולכאורה נפק"מ גם לענין קלב"מ דכ' הגרש"ש לעיל ד. דלגבי כפרה ל"ש קלב"מ אלא שזה ל"ש בשור וע"ע סוגיא דלעיל כ"ו.

**שור של שני שותפין כיצד משלמין כופר:** יש לדון בעיקר ספק הגמ' אם הספק הוא שכלל לא ישלמו [או כיון שלא חל עליהם חיוב או כיון שא"א לשלם כזה חיוב] או שהספק הוא כיצד משלמים. ועיין בחזון איש שדייק לשון הגמ' **כיצד** משלמין דהספק הוא כיצד ולא האם.

ובראשונים בסוגיין כתבו דהספק הוא רק למ"ד כופר כפרה דלמ"ד ממונא ודאי ישלמו חצי. אכן בריטב"א מכות ג. הקשה אמאי אמרינן בעדים זוממים אינם משלמים את הכופר למ"ד כפרא כפרה כיון דלאו בני כפרה הא אף למ"ד ממונא הא משלשין בממון והוה כשור של שני שותפין דלא איפשטא כיצד משלמין ומבואר דס"ל שספק הגמ' הוא אף למ"ד כופרא ממונא. אכן צ"ב מהו הספק הא הוה רק חיוב ממון.[[17]](#footnote-17)

**כופר שלם אמר רחמנא ולא חצי כופר:** עיין בתשובות נודע ביהודה תנינא אהע"ז סימן קכ"א שנחלקו בן הנוב"י ונכדו בגדר הדין דלא חצי כופר, אם הוא דין בחיוב שלא חל חיוב כזה [כיון שהחיוב כפרה שלו הוא רק לשלם חצי] או שהוא דין בתשלומין [ובאמת חייב כפרה שלמה אלא שלשלם לא אמרינן שמשלם חצי]. ומדברי התוס' בסוגיין יש להוכיח כהצד השני שהוא דין בתשלומין שכ' שלגבי שור תם שייך חצי כופר כיון שזהו כופר שלם דידיה ומבואר שבמקום שהחיוב הוא חצי גם משלם חצי. [אכן יש לומר שבתם החיוב הוא כפרה שלמה אבל זהו החידוש בתם שאע"ג שאחראי על הכל נפטר על ידי חצי וה"ה בכפרה.] וכן נראה להוכיח מד' התוס' שכ' לחלק מחטאת כיון שלמה ירויח זה במה שהשור לשניים. ומבואר ששייך שיתחייבו כופר שלם כל אחד.[[18]](#footnote-18) ומדברי הריטב"א מכות ג. דס"ל שספק הגמ' הוא גם למ"ד כופרא ממונא [ודלא ככל הראשונים בסוגיין] מבואר דהדין חצי כופר שייך גם בזה והיינו שהוא דין דאין תשלום כזה.[[19]](#footnote-19) [אכן לפימש"כ דס"ל דאיכא תורת כפרה בזה יש לדחות].

**תוס' ד"ה כופר אחד: כיון דכל חד מחייב אזדונו כרת:** עיין במרומי שדה שהקשה דהא הכא נמי הא איכא עלייהו חיוב מיתה לשמים וכדאמרינן בכתובות ל"ז: שמצינו למומתין בידי שמים שנותנים ממון ומתכפרים עיי"ש מה שיישב.

**תוס' ד"ה חייבי כופר מאי:** ביורשי הניזק עצמו מבעי ליה: עיין ברשב"א שביאר ד' התוס' שבודאי אם לא היה משלם היו הבית דין כופין אותו "וכשאר ניזקין דעלמא"[[20]](#footnote-20) והנדון בסוגיין הוא לגבי יורשי הניזק וכ"כ בשיטמ"ק בשם הר"א מגרמישא[[21]](#footnote-21). ועיין עוד בריטב"א מכות ב: מש"כ דכל צד הספק הוא רק מדין כופין על המצוות ולכאורה הוא דלא כד' התוס' וכן נראה ברמב"ן שם.

ועיין בברכת שמואל סימן ל' אות ד' שביאר מחלוקתם על פי מה שחקר בגדר חיוב כופר אם הוא דין תשלומין אלא כיון שהחיוב הוא כפרה ע"כ אין הניזק יכול לכופו [וזה סברת תוס'] או שהוא כחיוב קרבן שהוא חיוב גברא להתכפר וע"כ ודאי שאין הניזק יכול לכופו. ועיי"ש שהביא מד' הרמב"ן על התורה [שציין להם באבן האזל פ"ח מנזקי ממון הלכה י"ג] שהוא גדר חיוב קרבן וכשיטתו.

**ובעיקר חיוב כופר** יש לעיין דהנה בכתובות ל"ז: אמרינן שמצינו למומתין בידי שמים שנותנין ממון ומתכפרין והיינו בחיוב כופר ומבואר דאין התשלומין כפרה על המעשה אלא שעל המעשה חל חוב מיתה בידי שמים וגדר התשלומין הוא לפדותו בממון. ולפי זה צ"ב מהו ספק הגמ' שיתן חצי כופר הא הוה רק חצי פדיון. וכן יש לעיין מהו הצד בגמ' לעיל כ"ו. דאדם יתחייב בכופר הא כבר חייב מיתה על מעשיו. ועיין במנחת שלמה חלק א' סימן צ' שהאריך בקושיות רבות בענין זה וכ' לחדש דגדר חיוב כופר הוא שהתורה פדתה את החיוב בממון ועתה זה חיובו ולא שהוא אפשרות לפטור מהמיתה בידי שמים עיי"ש. וע"ע בחידושי רבי ראובן סימן ג'. ועוד יתבאר בעז"ה בהמשך הסוגיות עוד בגדר חיוב כופר.

**בעלים משלמין חצי נזק ושואל משלם חצי נזק:** הנה יש לדון מהו גדר חיוב זה דהבעלים חצי והשומר חצי דהא אם השומר הא בעל השמירה שיתחייב הכל ואם הבעלים הוא בעל השמירה שהוא יתחייב.

והנה בגמ' בע"ב מבואר שהבעלים הוא המתחייב בחצי נזק [ולא שכיון שהטעה את השומר חייב לשלם לו]. ושייך על זה שיעבודא דרבי נתן לניזק. ויש לדון בגדר חיוב השומר אם הוא חיוב לניזק או לבעלים ובברכת שמואל סימן ז' אות ג' הוכיח ממה שהשומר הוה מודה ומיפטר שהוא המתחייב בחצי נזק ועל כן שייך גביה הודאה. [אכן לפי מש"כ החזו"א והאור שמח שם אינו ראיה]. וא"כ עדיין יש לדון מהו גדר זה דכל אחד חצי.

והנה עיין בהגר"ח פרק ד' מנזקי ממון הלכה י"א שהקשה דמהו הסברא שהחיוב הוא לכל אחד חצי הא אם השומר המוטל עליו השמירה וכדחזינן ממה שחייב חצי א"כ ראוי שיתחייב בהכל דהא הדין תם הוא רק בחיוב תשלומין.[[22]](#footnote-22) ועיי"ש שדן בגדר מסירה לשומר אם הוא גדר דעתה השומר הוא הבעלים לענין החיוב ניזקין או שבאמת סיבת החיוב היא לבעלים כיון שממונם היזיק ועליהם היה מוטל החובת שמירה אלא שכיון שמסרו לשומר הדין תשלומין חל על השומר עיי"ש[[23]](#footnote-23). ועל פי ביאר סוגיין דהבעלים יש להם סיבה לחיוב תשלומין ועל כן כאן חל עליו חיוב חצי נזק כיון דקבלת השמירה של השומר על תשלומין היה רק על חצי. ועיין עוד בגרש"ש סימן ל"ג סק"ב בכל זה.

**שהכיר בו שהוא נגחן:** מבואר שהדין שמירה מתחלק בכל שור לפי טבעו ולא שיש דין שמירה כללי של שמירה. אכן צ"ע לרבי יהודה שתם בעי שמירה מעולה א"כ מה הטעות בזה.

דף מ:

**ונימא ליה אי תם הוה מודינא ומיפטר**: צ"ע הא השור שייך לבעלים וא"כ השומר כלל אינו משלם וא"כ אמאי תועיל הודאתו להפטר הרי הוא כלל אינו חייב. והתקשו בזה האחרונים.

והגר"ח בספרו פרק ד' מנזקי ממון הלכה ד' האריך בזה וכ' דהדבר תלוי בגדר גבית שור תם משומר וביאר בב' אופנים: א. דבמסירת הבעלים לשומר נכלל גם מסירת הגוף לענין זה שאם יזיק יגבה מהשור כיון דהא מסרו לשומר לענין ניזקין ואם כן גם הודאתו מועלת כיון שהוא החייב. ב. שגדר הגביה משור תם הוא גביה מגופו ובעינן תנאים לזה שיהיה נגיחת חיוב [וזה על פי ביאור האחרונים שגדר הדבר הוא זכות הניזק ליטול מגופו ולא שהוא תביעה על הבעלים לשלם] וא"כ באמת בשור תם שהיזיק בבית שומר אין על השומר חובת תשלומין. אבל מ"מ הא תביעת הניזקין היא כלפיו שהוא נקרא המזיק [דהא בעינן שיהיה השור שור איש והיינו שיהיה בעלים שמחוייב בשמירה ובניזקין וזה השומר] ועל כן מהני הודאתו לפטור הבעלים. וכן נקט בברכת שמואל סימן ז' סק"ד.

אכן החזון איש בסימן ז' סק"ט ס"ל שכוונת הגמ' דהוה מודינא ומפטרנא היינו שהבעלים יודה והשומר יאמר לבעלים שיודו. ובאור שמח פרק ד' מנזקי ממון הלכה ח' ס"ל דכל מה דאמרינן שיודה הוא רק לרבי ישמעאל שיכול לסלק בזוזי וא"כ גם כאן השומר יש לו חיוב גם מביתו והוה שפיר מרשיע את עצמו. [אכן יש מהראשונים דס"ל שגדר סילוק בזוזי הוא כפדיון גופו וא"כ הדבר תלוי על מי חל החיוב מגופו].

**אי הכי בעלים אמאי משלמים חצי נזק:** צ"ע הא חיובם הוא לניזק והוא חיוב גמור וטענה זו היא טענה של הבעלים וצ"ל דס"ל לגמ' דהבעלים משלמין חצי נזק והשומר פטור מכלום בחיוב זה.

**תוס' ד"ה אי תם הוה: וא"ת היאך יכול לטעון וכו':** צ"ע נימא שהודה אלא שלא הועילה הודאתו כיון שהוא מועד. וצריך לומר דס"ל לתוס' שאם היה מודה היה באמת נפטר מהבעלים.

**תוס' ד"ה הוה מעריקנא ליה לאגמא:** ולרבי ישמעאל ניחא קצת: יש לעיין אמאי ניחא הא מזיק שיעבודו של חבירו ואסור. וצריך לומר דמכל מקום לרבי עקיבא הוא גדר מזיק בממון וזה לא טענה שהיה גוזל אבל לרבי ישמעאל אינו גזל וע"כ אף דהוה שלא כדין הוה טענה וצ"ע. [ואולי י"ל שיש לו טענת ממון אחרת על הניזק אבל לר"ע שהם שותפין א"כ אינו יכול לעכב תחת ידו אבל אם הוא חוב יכול לעכבו לעצמו בטענתו] ועיין ברא"ה שפירש דאמר שיחרוש בו ולפי זה ניחא.

**מתוך דברים אלו היה ניזק מתפשר עמי:** צ"ע דמ"מ הוה שלא כדין ומה טענה היא זו ועיין בים של שלמה כאן והתרומת הדשן בסימן ש"ו שהקשו כן. ועיי"ש בתרומת הדשן מש"כ. וע"ע בחזון איש.

**משתעבדנא להיאך מדרבי נתן:** צ"ע הא הוה פיקדון והוה ממון בעין של המשאיל וכיצד שייך לקיים גביה בזה. ובהגהות אשר"י הוכיח מסוגיין דגם בפיקדון אמרינן שיעבודא דר"נ [וצ"ב הסברא בזה] ועיין בקצות סימן פ"ו סק"ד מש"כ לדחות.

**לאו כל כמינך דמיעדת לה לתוראי:** צ"ע מה הסברא בזה הא מועד הוא דין ומהו לאו כל כמינך. וכן הקשה בקובץ ביאורים אות כ"ב וצריך לומר דכיון שהעדאה הוא דין שיעשה בבעלים והשומר לא הוה בעלים לענין העדאה. ועיין ברשב"א שנראה שהוא ב' שיטות אם הכוונה שביחס לבעלים לא הוה מועד אבל בחיובי השומר הוה מועד או שאף ביחס לשומר לא הוה מועד עיי"ש מה שחילק מאפוטרופוס. וברש"י כתב דלא שלך היה ולא נזהרת לשמרו ונראה שבא לומר ב' דברים: א' שהעדאה שהית בבית שומר לא מחייבת את הבעלים ב' שנימא שעתה יהיה מועד בעדות על הנגיחות שהיו בבית שומר ועל זה אמר דלא נזהרת לשמרו וזה לא מחייב את הבעלים.[[24]](#footnote-24) [ומ"מ צ"ע הלשון שנראה שהוא דו"ד בין הבעלים לשומר ולא בין הבעלים לניזק].[[25]](#footnote-25) וע"ע בגרש"ש שהתקשה דנימא שהשומר הוה מזיק במה שנהיה לו טבע של נגחן ועיי"ש שכ' שהיא נימא שמועד הוא גילוי על טבעו ניחא.

**ורישא היינו טעמא דכל מקום שהולך וכו':** צ"ע הסברא בזה. והנה לעיל כ' ג' ביאורים ברשות משנה וצ"ע אם שייכים כאן.[[26]](#footnote-26)

**שור האיצטדין:** במתני' מבואר דאינו חייב מיתה. ויש לעיין אם חייב בניזקין וברמב"ם פרק ד' מנזקי ממון פסק שחייב [וכן אמרינן לעיל כ"ד: גבי משסה אמרינן דבעל הכלב חייב כיון שנתן שישסו כלבו ולכאורה ה"ה כאן [אכן יש לחלק אם רגילות שמשסים]. אכן לכאורה הוי כמעמיד ויתחייב המשסה ויש לחלק דהכא לא מעמידו ליגח שבכזה אופן השור מתרגז ונוגח]. ולענין העדאה: דעת הרמב"ם שם ששור האיצטדין אינו נעשה מועד אכן בראב"ד שם פליג וס"ל שלא שונה ממועד לשופרות [דאע"ג שהשופרות מרגילם ליגח הוה מועד]. ועיין בקהילות יעקב שביאר סברת הרמב"ם דבאצטדין אינו מועד כיון מורגל ליגח שאם היה מורגל היה גם מחויב מיתה. והגרי"ז בספרו ביאר [וכעין זה באבי עזרי שם] ששור האיצטדין לא נחשב מעשה של השור [וזה המיעוט מכי יגח שצריך מעשה שלו] ועל כן גם ס"ל לרב שפטור ממיתה. אלא דלענין ניזקין חייב כיון שהוא חיוב נזקי ממונו ע"ש ובהגרי"ז שם נראה שהוא חיוב שונה מכל נגיחה וצ"ע וע"ע באבי עזרי מה שהביא שהוא ילפותא מבור דלא בעינן מעשה שלו.

**רב אמר כשר למזבח וכו':** צ"ע ביסוד מחלוקת רב ושמואל ובהגרי"ז הנ"ל שביאר סברת רב דלא חשיב כלל מעשה דידיה ושמואל ס"ל דחשיב מעשה דידיה אלא שהוא מיעוט ממיתה עיי"ש. ובאגרות משה חו"מ ח"א סימן י"ב ביאר שנחלקו בגדר האיסור למזבח אם הוא מאותו טעם שנהרג שהוא רע או מטעם שהיה בו מעשה עבירה כרובע. ועיי"ש מה שביאר הברייתא שחילקה בין נוגח לרובע לפי זה שבנוגח הא מחמת הרע שבו וברובע מחמת עצם מה שנעשה בו עבירה [והשואל ס"ל שנחלקו אם יש מעשה עבירה באונס ונחלק עליו].

דף מ"א.

**כגון שאמדוהו לג' בני אדם:** יש לעיין לס"ד דע"י אמדוהו יעשה מועד יהיה מועד הוא רק לחיוב כופר או שגם לחיוב ניזקין לשלם נ"ש יהיה מועד. ועיין במש"נ להלן ביאור האחרונים דשאני דין מועד כלפי כופר מהדין מועד לניזקין. אכן עיין בתלמיד הר"ת והר"א בסוגין דמבואר דהדין מועד יהיה גם לענין ניזקין.

**ומועד לעכו"ם הוה מועד לישראל:** מבואר בגמ' דמועד לעכו"ם לא יעשה מועד לישראל ובטעם הדבר עיין בפני יהושע שכ' דישראל אית ליה מזלא [וכעי"ז כ' בתלמיד ר"ת דגוים נדמין לבהמות דכתיב נמשל לבהמות נדמו]. ועיין במגיד משנה פרק י' מנזקי ממון הלכה ג' שכ' בתוך דבריו שהבעלים משמרן יותר מליגח ישראלים. אכן בתורא"ש שהובא בשיטמ"ק לעיל כ"ד: וכן ביאר בחידושי רבי ראובן סימן א' ס"ק ה' כ' שהפטור במועד לעכו"ם הוא דלא חשיב נגיחות חיוב [וזה על פי ד' תוס' לעיל כ"ד: דלהעשותו מועד בעינן נגיחות של חיוב ובמועד לעכו"ם לא חשיב נגיחות של חיוב.].[[27]](#footnote-27)

**אלא אמר רב שימי וכו' רשב"ל וכו':** בביאור מה שמיאנו רב שימי ורשב"ל בתי' הקודם, עיין בחידושי הגר"ר סימן א' אות ה' שביאר דרב שימי ס"ל דלא בעינן בני חיובא ומועד לבהמה לא הוה מועד לאדם כיון שהם ב' מינים אבל מועד לעכו"ם הוה מועד לישראל כיון שהם אותו מין. ומ"מ ס"ל שמועד לטריפה הוה מועד לשלם כיון שיש חיוב דמים בטריפה. [דחיוב דמים וכופר תלוים זה בזה כמבואר בתוס' בע"ב] והגמ' ששאלה דמועד לטריפה לא הוה מועד לשלם ס"ל דדמים לגבי כופר לא מקרי בר חיובא.

**בדעת הרמב"ם:** הרמב"ם בפרק י' מנזקי ממון הביא את כל האוקימתות בגמ' [כסיכן ועכו"ם] ובמגיד משנה שם כ' שהרמב"ם מפרש דמה שאמרה הגמ' דמועד לכו"ם וכו' הוה בדרך ניחותא אכן צ"ע דהא הרמב"ם גופיה פסק דמועד לאדם אינו מועד לבהמה וא"כ כ"ש דמועד לבהמה אינו מועד לאדם. ובלחם משנה שם כ' דהכא במועד להרוג שונה ומועד לבהמה הוא מועד לאדם.

והגרנ"ט בתחילת המסכת [בדין מועד לאדם] כ' לבאר בזה שחלוק דין חיוב כופר מחיוב ניזקין דחיוב כופר הוא על מה שלא שמר אבל חיוב ניזקין הוא חיוב דנזקי ממונו וע"כ גם שונה הדין מועד לכופר ממועד לניזקין. דמועד לתשלומי כופר אין נפק"מ במה שלא נגח דעיקר החיוב הוא על מה שלא שמר וע"כ מועד לבהמה נעשה נמי מועד לאדם [דאין המועד תלוי במשונה שבו] וכ"כ האבי עזרי כאן וע"ע להלן בזה.

**במכירין את בעל השור ואין מכירין את השור:** עיין בשיטמ"ק בשם הראב"ד וכ"כ המאירי שכ' שאיירי שלבסוף משנגח נגיחה רביעית הוכר אכן מהרמב"ם בפרק י' מנזקי ממון מבואר דגם בנגיחה רביעי לא הוכר וצ"ע הא לא ידעינן אם תם נגח או מועד נגח. [ובמגיד משנה שם כ' בדעת הרמב"ם דאיירי בהוכר אכן בלשון הרמב"ם לא נראה כן]. ועיין במלא הרועים שכ' ליישב דכיון שכופרא כפרה ע"כ חייב גם מספק וצ"ע הא הוה ספק בעיקר החיוב אם בעי לשמור.[[28]](#footnote-28) ועיין בגרנ"ט הנ"ל שכ' לבאר בדעת הרמב"ם על פי יסודו שחיוב כופר הוא על מה שלא שמר וא"כ היכא שלא שמר ג' פעמים נמי נעשה מועד. עיי"ש. וצ"ע הא מה שלא שמר הוא על תורא נגחנה והכא מנלן שיש לו תורא נגחנא וצ"ל שיודעים שאותו שור נגח ג' פעמים אבל אין מכירין עתה מי הוא.

**ובעיקר חיוב כופר** עיין בגמ' בדף מ"ד: דאמרינן דלא שייך ללמוד חיוב תשלומין מחיוב כופר כיון דניזקין הוא **חיובא דשור** וכופר הוא **חיובא דבעלים** והוכיחו מזה האחרונים שחלוק חיוב כופר מחיוב ניזקין שחיוב כופר הוא על מה שלא שמר וחיוב ניזקין הוא חיוב דנזקי ממונו שמה שממונו מזיק זה מחייב בתשלומין. [כ"כ בקובץ ביאורים ב"ק אות כ"ח והגרנ"ט הנ"ל][[29]](#footnote-29)

והנה בגמ' לעיל אמרינן בחיוב כופר ברגל הוא ברגל דרסה ע"ג תינוק **"בחצר הניזק"** ומבואר לכאורה שחיוב כופר ברגל הוא כניזקין וברה"ר פטור וכ"כ רש"י שם והביאור לכאורה כד' הברכת שמואל בסימן ב' שבשו"ר ברה"ר אין חיוב אף לצי"ש וצ"ע מדברי רש"י לעיל כ"ג: שמבואר שאיכא תביעה על המזיק שלא שמר אף ברה"ר. וא"כ לכאורה שיהיה גם חיוב כופר וצ"ע בזה[[30]](#footnote-30).

ובגמ' בע"ב מבואר שר"א שמחייב בתם חצי כופר מ"מ משתלם מגופו וצ"ע לפי מה שמבואר מהגר"ח דגדר חיוב מגופו הוא חיובא דשור וא"כ זה שייך רק בנזקי ממון אבל כופר שהוא חיובא דבעלים לא. [ואולי באמת חיוב כופר בתם שונה כמוש"כ תוס' בע"ב ד"ה הביאהו בתירוץ השני[[31]](#footnote-31)].

והנה לעיל ד. וכ"ו. אמרינן דאין חיוב כופר באדם והנה אי נימא דחיוב כופר הוא על מה שלא שמר א"כ החיוב כופר הוא כן על עשיה של אדם אלא על מה שלא שמר ובאדם שפטור הוא שפטור על נזקי ממונו וצ"ע. [וע"ע בתורי"ד לקמן מ"ח: דס"ל שבעלים שהכניס שורו לחצר הניזק חייב בתם נ"ש אף לרבנן כיון שאין לו טענה של אכתי לא אייעד דלמה הכניס שור אכן לגבי חיוב כופר כ' שם שפטור כיון שחיוב כופר תלוי בשור ומבואר דס"ל שאינו על מה שלא שמר אלא חיוב כופר תלוי בג' פעמים שיעשה כן[[32]](#footnote-32)].

ובעיקר הנדון אם חיוב כופר הוא על מה שלא שמר או שהוא מדין נזקי ממונו עיין בצפנת פענח פ"ב מתרומות [דף ל"ב.] שהאריך בזה. עיי"ש שהוכיח מגמ' סנהדרין ט"ו. שגדר החיוב הוא על מה שממונו עשה. [וצ"ב קצת הסברא שיהיה חייב כפרה על מה שממונו עשה דבממון הוא הלכה בחיובי ממון ששייך לחייבו ממון על מה שממונו עשה אבל מה הגדר שמחייב בכפרה עיי"ש שכ' שהגדר הוא כעשה על ידי ממונו וצ"ע.]

**תוס' ד"ה מאחר:** וגם בהרג ג"פ על פני בעלים: עיין ברש"ש שהגיה על פי בעלים. ובעיקר ד' התוס' שהודאת בעלים אינו עושה מועד עיין בתורא"ש בשיטמ"ק כאן שכ' שכיון שמועד הוא קנס [וצ"ע הסברא שיהיה קנס הא אינו חיוב ממון אלא דין שאם יגח ישלם נ"ש ותשלום זה הוא ממונא לכו"ע]. ובראב"ד לקמן בע"ב כ' דכיון דכתיב והועד בבעליו משמע לשון עדות ולא לשון הודאת בעלים. והגר"ח במגנזי הגר"ח סימן ל"ז כ' [וכדבריו מפורש בתוס' רי"ד לקמן פ"ד:] שגדר העדאה הוא מעשה בית דין ועל כן אין מועד בבבל [וגם דין העדאה צריך להיות בפני בעלים לבד מהדין של אין מקבלין עדים שלא בפני בעל דין כמבואר בראשונים ל"ט. בסוגיא דאפוטרופוס] ופירש כן בד' התוס' דע"כ אינו מועיל בהודאת בעל דין [וכנראה כוונתו דכיון שהוא מעשה בית דין מה שעושים על פי הודאת בע"ד אין לזה שם מעשה בית דין וצ"ע].

**אין לי אלא באכילה בהנאה מנין וכו':** בפשוטו מבואר שהאיסור הנאה הוא משעת גמר דין אכן דעת רבינו תם בתוס' לעיל כ"ד. ובסנהדרין דף פ. דס"ל ששור הנסקל אינו נאסר בהנאה אלא אחר הסקילה.

**תוס' ד"ה איני יודע וא"ת איצטריך לבן פקועה:** עיין בשיטמ"ק שהביא תירוץ הראשונים [התור"פ והרא"ש] שכ' דהא בן פקועה סקילתו זוהי שחיטתו וא"כ אם בן פקועה יאסר אחר סקילתו ה"ה לכל בהמה שנשחטה.[[33]](#footnote-33) וע"ש עוד שכ' בשם הרבינו ישעיה וכן הוא בתורי"ד קידושין נ"ו: שבבן פקועה לא חל האיסור של שור הנסקל כיון שהוה כשחוט גם קודם גמר דין. וע"ע ברשב"א שכ' שבן פקועה לא איקרי שור עיי"ש.

דף מ"א:

**עד שבא ר"ע ולימד:** בתוס' הקשו לרבי נחמיה דלא ס"ל לדמות שום מורא למורא המקום מאיש אמו ואביו תיראו ועיין בשיטמ"ק שהביא מהרבינו ישעיה ליישב שחלוק דין מורא ת"ח ממורא או"א שבמורא ת"ח הוא קיום של יראת שמים וזה לא ס"ל לרבי נחמיה אכן באב ואם הוא מורא מהם. וע"ש עוד בשיטמ"ק מה שיישב כיצד דריש את דואהבת את ד' דהרא"ש ביאר דאהבה חלוק וזה מודה רבי נחמיה ששייך לדמות לאהבת המקום. וע"ע ברבינו ישעיה שם שפי' דס"ל לדרוש ואהבת את עבודת ד'. ודעת תוס' שהוא דווקא ברבו מובהק או ברב מופלג אכן ברשב"א נראה שהמפני שיבה הוא גילוי שגם בכל שקנה חכמה וצ"ע. ומה שאמר רבי נחמיה כשם שקיבלתי שכר על הפרישה עיין במהרש"א שביאר הכוונה שכיון שפרש מחמת יראת שמים זה עצמו סיבה לקבל שכר.

**קסבר כופרא כפרה:** בראשונים נחלקו אם מה דאמרינן כופרא כפרה הוא ישוב על מה דאמר עד אחד דדעת הראב"ד והרשב"א בסוגין דע"א מחייב כופר דהוה כחיוב קרבן [באין הלה מכחישו] אכן דעת הרמב"ם [בפרק ה' מסנהדרין] והרא"ה בשיטמ"ק דחיוב כופר על פי שניים [והרמב"ם שם הוסיף דבעינן ג' מומחין וכ"כ תוס' בסנהדרין ב.] אעפ"י שכופרא כפרה ועיין בגרב"ב סימן ל' שביאר שנחלקו בגדר חיוב כופר אם הוא כחיוב דמים או לא וכמוש"כ לעיל בדף מ. וכ"כ הגרא"ז בפ"ח מנזקי ממון הלכה י"ג.

דף מ"ב:

**הוה ליה ראוי:** יש לעיין אמאי זכית הכופר חשיב ראוי הא אינו חל אלא רק אחר מיתה וא"כ חל ליורשים ומה שייך כאן ירושה. ועיין במנחת חינוך מצוה נ"א סקי"ז [וכן הוא באור שמח פרק ט' הלכה י"א] שכ' שבאמת אינו כלל מדין ירושה אלא החיוב חל אל היורשים ומ"מ גדר חיוב הכופר התורה שמי שלא זכאי אלא בממון דמחיים לא יזכה בכופר דהא עתה אין לו סיבה לירש. אכן עיין בהגר"ח בהלכות נחלות פרק ה' הלכה ה' ד"ה והנראה מה שביאר שהוא מגדר ירושה [ונראה הביאור שהם יורשים את זכות התביעה של האב] וע"ע בגרש"ר מכות סק"ק[[34]](#footnote-34).

דף מ"ג.

**גרושה נמי תפלוג בדמי ולדות וכו':** מבואר מחלוקת בסוגיין אם הזכות של הבעל בולדות היא מדיני האישות או שהוא זכאי בהם מדין אב. ובתוס' הקשו אטו ולדות צררי נינהו וצ"ע הא רבה לשיטתו לקמן מ"ט. ס"ל שבגר שמת קודם החבלה האשה זוכה בולדות ומבואר שבמקום שאין את זכית הבעל האשה זוכה וצ"ע ועיין ברשב"א מש"כ. [ונראה שהביאור דהתם היא זוכה בזכות הבעל וכאן זה סיבת זכיה חדשה וצ"ע.] וע"ע ברשב"א שהקשה מהו הלשון תפלוג הרי תזכה בהכל. וע"ש שכ' בשם יש ספרים וכן הוא ברא"ש בשיטמ"ק שס"ל שבאמת תזכה בהכל וע"ע ברא"ה בשיטמ"ק שכ' שתזכה בחצי [וכעין דעת רשב"ג בשבח] וצ"ע יסוד מחלוקתם.

**סוגיא דדמים בבן חורין ועבד**

**מאי לאו כופר לא דמים:** מבואר דס"ל לרבה דאע"ג שיש חיוב דמים בבן חורין או בעבד [ויסודו הוא מתשלומי ניזקין שמשלם כמה שהיה שוה] מ"מ הדין כופר או קנס מבטלו. וע"ע בהגר"ח פכ"ג ממכירה הלכה ג' ד"ה אלא מש"כ בזה לגבי קנס. [והסברא בזה הנה בל' של עבד לכאורה הביאור דאע"ג שיש חיוב דמים מ"מ קבעה התורה שהל' של עבד הם במקום החיוב דמים [וע"ע תוס' לעיל כ"ד. ד"ה ובתורי"ד שם] אכן בכופר לכאורה צ"ע דהא החיוב כופר הוא על האיבוד נפש והדין דמים הוא על ההפסד ממון וא"כ יל"ע אמאי הדין כופר מבטל את החיוב דמים וצ"ע[[35]](#footnote-35) וע"ע בהגר"ח הנ"ל שנראה שס"ל שגם בעבד הוי כופרא כפרה אלא והדין קנס מבטל את הדין ממון עיי"ש]. ודעת הבעל המאור וכן נוטה דעת המאירי דבאת גם לרבה אין כלל חיוב דמים במת ומה שהשיב לו דמים היינו בחבל בו ועיין במאירי שהתקשה מה הצד שיפטר. ואולי כהרמב"ם שהוא קנס והו"א שגם בשור דאזיק אדם הוא קנס].

**איתיביה אביי המית וכו' ואי דמים וכו':** ברש"י כ' "ואי ס"ד יש תורת ניזקין להיכא דקטליה" ונראה דס"ל דלאביי אין חיוב דמים בהמית בן חורין וכן הוא ברשב"א להדיא. אכן בשיטמ"ק הביא מהר"ש בשם ר"ת דס"ל שאביי מודה שיש חיוב דמים בבן חורין אלא דס"ל שלא בזה איירי המשנה. ולדעת רש"י והרשב"א נחלקו אם יש דמים בבן חורין. ובברכת שמואל סימן כ"ח כ' הביאור בשם הגר"ח שהסברא שאין דמים לב"ח היא דלב"ח אין דין של ממון שיתחייב ההורגו ממון וע"ש שה"ה בחבלת אדם ליכא דין נזק דעלמא כיון שאין דמים לבן חורין. וע"ע באבי עזרי פרק ב' מנערה בתולה הלכה ב' שחילק בין חבלות למיתה שבמיתה אין ליורשים הפסד דמים וא"כ הם אינם יכוליפ לתבוע חסרון ממון אבל בחבלות חשיב הפסד עיי"ש.[[36]](#footnote-36) וע"ע בקצוה"ח ת"ה סק"א.

והרמב"ם והראב"ד בפרק י' מנזקי ממון הלכה י"ד נחלקו בתם שהרג אם משלם חצי דמים דלדעת הרמב"ם פטור ולהראב"ד חייב וכ' שם המ"מ דהרמב"ם ס"ל שאין דמים וסוגיין דנראה דאיכא חיוב דמים היא רק לרבה עיי"ש אכן עיין בקצות ת"ה סק"א דס"ל דלכו"ע איכא דמים לב"ח ונחלקו אם שייך בזה תביעת יורשין כיון שהוא תם ופ"נ קנסא עיי"ש.

**רש"י ד"ה מאי לאו כופר:** כמיתת בעלים כך מיתת השור ואדם בהודאתו אינו נהרג: עיין בתוס' לעיל מ"א: שהביאו דעת רש"י שמודה ששורו הרג פטור מקטלא כיון שמודה בקנס פטור. והאחרונים הקשו קשו שם מה ענין מודה בקנס לכאן הרי אין דין חיוב הריגת השור מכח קנס וגם שור ההפקר חייב. וברש"י כאן נראה שהטעם הוא מדין כמיתת בעלים כך מיתת השור ועיי"ש שכ' דברי הברוך טעם שפירש דברי רש"י שם כעין זה.

**תוס' ד"ה מאי לאו:** עיין ברבינו פרץ שכתב הנפק"מ בין כופר לדמים היא רק למ"ד כופרא כפרה אבל למ"ד ממונא אין נפק"מ בין דמים לכופר אכן כ' לעיל מהריטב"א במכות ג. דגם למ"ד כופרא ממונא שייך את החסרון דחצי כופר ולכאורה ליכא להאי חסרון.

**הנפק"מ בין כופר לדמים:** בתוס' כתבו ד' נפק"מ בין דמים לכופר א. לאחר מיתה. ב. למ"ד כופר דמי מזיק. ג. שדמים יכול למחול וכופר לא. ד. חצי כופר ששייך רק בכופר ולא בדמים. וע"ע ברשב"א בשם רש"י שכ' נפק"מ אם צריך לחזור על הפתחים דבדמים אין צריך ובכופר צריך [וע"ע ברמב"ן במלחמות בזה]. [וכ"כ הרא"ה לעיל מ.]. והביא עוד מהראב"ד דאף למ"ד כופר דמי מזיק היינו שמשלם דמי ערכין שלו ולא דמיו וכ"כ הרא"ה בשיטמ"ק. וע"ע בשיטמ"ק בשם הראב"ד שכ' עוד נפק"מ לענין סידור לבע"ח דאם הוא כפרה לא מסדרין ובחוב מסדרין. [וע"ע במלא הרועים שכ' עוד נפק"מ א. במקום ספק. ב. במודר הנאה. ג. בבע"ח מוקדם. ד. באפוטרופין. ה. בצרורות. ה. לריה"ג שמחייב בתם אם מגופו או מן העליה].

דף מ"ג:

**גבי עבד דאין משלם קנס על פי עצמו וכו':** בגמ' מבואר דכיון שאין קנס אין דמים וצ"ב מאי שנא מבן חורין שלא בכוונה דאע"פ שאין משלם כופר משלם דמים משלם דמים וכמבואר בגמ' בע"א [דהא גם דמי בן חורין הוו במקום כופר כמו שדמי עבד הוו במקום קנס וכמבואר בדב' הגמ']. ועיין ברבינו פרץ וברא"ה שנראה דס"ל דליכא כלל חיוב דמים בעבד כיון שהקנס הפקיעו וע"ע בראב"ד שנראה דפליג וס"ל דאע"ג שיש חיוב דמים מ"מ דיניו כקנס. ובברכת שמואל סימן כ"ז אות ב' כ' בשם הגר"ח דהביאור הוא דמה שפטור מכופר בנגיחה שלא בכוונה היינו שלא שיש פה סיבת חיוב לכופר ומ"מ פטור כיון שלא בכוונה אלא שנגיחה כזו לא מחייבת כופר וא"כ דוקא כופר לא אבל דמים כן. משא"כ במודה בקנס על פי עצמו דהא כל הפטור הוא מדין מודה בקנס וא"כ חיוב הקנס עדיין עליו ואין סיבה לומר שיתחייב עתה בדמים. [וע"ע בחזון איש כעין זה].[[37]](#footnote-37)

**מתיב רב שמואל בר רב יצחק וכו':** עיין בשיטמ"ק בשם הרבינו פרץ שביאר דלרב שמואל בר יצחק ביאור הברייתא הוא במועד דבבן חורין משלם כופר על פי עצמו ובעבד משלם דמים על פי עצמו. [ולרבה במסקנא הביאור דאיירי שלא בכונה ובב"ח ועבד משלם דמים ועפ"י עצמו לא משלם דמים.] ועיי"ש מה סברת רב שמואל בר יצחק הא בב"ח לא משלם דמים [במקום שאין כופר] ואמאי בעבד כן משלם דמים. [וברבה הא חזינן דדמים בב"ח יותר קל לחייב מבעבד - במודה] ועיי"ש שייסד דאיכא שני סוגי דמים א' דמים שבאים במקום כופר ב' דמים שהם כניזקין על החסרון ממון ולרב שמואל בר יצחק אין דמים לב"ח וא"כ גם במקום דליכא כופר אין חיוב ניזקין דדמים אבל בעבד הדין דמים הוא תביעת האדון על החסרון ממון והוא תביעת ניזקין ועל כן במודה שאין דין קנס משלם דמים. ועיין בברכת שמואל סימן כ"ח שהביא זה והאריך בזה עיי"ש. וברמב"ם פרק י' מנזקי ממון הלכה י"ד כ' "יראה לי דתם שהמית שלא בכונה פטור מתשלומי קנס ומשלם דמים" ולענין ב"ח פסק בפרק ז' הלכה י"ג כמוש"כ לעיל בשמו דפטור מדמים. ועיין בברכת שמואל הנ"ל מה שביאר לפי זה דהחיוב דמים שבעבד הוא מדיני ניזקין וע"כ חייב בתם אבל זה אינו שייך בב"ח אלא במקום חיוב כופר וע"כ אינו שייך בתם.

**אי הכי אשו שלא בכוונה וכו'**: ברש"י נראה שהקושיא היא דנחייב דמים בהמית בן חורין ועיין בראב"ד שהסתפק בזה אם הקושיא היא רק מעבד או גם מב"ח עיי"ש[[38]](#footnote-38).

**אשו שלא בכוונה על פי עדים וכו':** ברש"י נראה דס"ל שהספק הוא למ"ד אשו משם חיציו [דהא כתב דבכוונה ליכא כופר משום דקלב"מ] והקשו הראשונים [עיין ברבינו פרץ] הא גם בשלא בכונה הא תנא דבי חזקיה פטר מפצע תחת פצע גם בשלא בכוונה. ועיין במרן רי"ז הלוי על הרמב"ם פ"ג מרוצח הלכה י"ב [דף ס"ט: מדפי הספר] שביאר בארוכה דבשלא בכוונה ליכא כלל דין קלב"מ ומה שלא משלם דמים בהורג שלא בכוונה הוא מדין אחר שכשם שאינו משלם בכונה כך אינו משלם בשלא בכונה [ובתנב"ח איכא שני חידושים א. קלב"מ בשוגג ב. פטור דמים באינו מתכוון]. ועל פי זה יישב דעת רש"י דהא אף מאן דס"ל אשו משום חיציו מודה דאיכא גם משום ממונו ועל כן באשו בכוונה איכא קלב"מ מדין חיציו אבל שלא בכוונה אה"נ דמדין חיציו ל"ש לחייבו מדתנב"ח אבל נחייבו במשום ממונו.[[39]](#footnote-39)

והראשונים [תוס' ראב"ד רא"ה ורבינו פרץ] פירשו דהספק הוא למ"ד אשו משום ממונו ועיין ברבינו פרץ שהקשה אמאי בכוונה לא משלם דמים ונראה שפירש דבוונה היינו בגופו וכ"נ בשאר הראשונים.

**מי אמרינן גבי שור כיון דבכוונה משלם כופר וכו':** לכאורה מוכח דהחיוב דמים דאיירינן בספק דרבא הוא החיוב דמים שנלמד מכופר אבל בחיוב דמים דניזקין מה הסברא דכיון דבכוונה לא משלם כופר.

**לחייב על הקטנים**: ברש"י ביאר שהק"ו בסוגיין הוא לחיוב סקילה דהשור וצ"ע הא אין עונשין מן הדין וכן הקשה בקובץ ביאורים ועיין בבית האוצר מערכה א-י כלל נ"ה שהאריך בזה אם שייך במיתת שור הסברא דאין עונשין מן הדין. [דלכאורה גם על הספק נהרוג ואולי יש פה כמיתת בעלים כך מיתת השור עיי"ש] ועיי"ש מה שהביא מהגור אריה בזה [לענין תולדות קרן דלא יתיייב סקילה דאעמה"ד עיין בתוס' וברשב"א ריש מכילתין אם בתולדות הוא נמי סברא דמן הדין].

דף מ"ד.

**אמאי והא תם הוא:** לרש"י הכא אירי במועד להפיל על בני אדם [ולא להנאתו] והוה מועד בכונה להזיק ומ"מ בפעם רביעית הפיל להנאתו [ובעינן לג' פעמים ראשונות כדי שזה לא יהיה משונה] ועל כן לשמואל משלם כופר ואע"ג דאין השור בסקילה. ובדף מ"ח: בסוגיא דחזא ירוקא איירי שבכל הג"פ עשה כן להנאתו ועל כן אינו בר חיוב מיתה כלל אף בפעם הראשונה.

ולדעת תוס' למסקנת הגמ' לא בעינן מועד ומה דאמרינן מועד הוא מועד מתחילתו ואיירי בכופר דשן ורגל אכן איירי שידעה הבהמה שיש אדם שיכול להינזק אבל לא עשתה זה בכוונה להזיק. [ויל"ע אמאי אם עשתה כן בכוונה להזיק הוה קרן הא מ"מ הוה להנאתה וצ"ל דמה שעושה כן להזיק זה משונה ןצ"ע]. וס"ל שחיוב כופר הוא רק בידעה הבהמה שיש אדם וכעין קרן וצ"ב החילוק שיש שני דיני רגל.

ולדעת הרשב"א בשם הראב"ד איירי בכופר דרגל אבל בעינן ג' פעמים כדי להתחייב וחזינן דחיוב כופר במועד אינו כמועד בעלמא דבעינן שלא יהיה בחזקת שימור וצ"ע. [ואולי הכא בעינן ג' פעמים לפשיעת הבעלים וצ"ע].

ויש לעיין אמאי ברגל אין השור מתחייב סקילה וכ"ש לדעת תוס' דאיירי שידעה הבהמה שיש תינוק תחתיה ועיין בחזון איש שהסתפק בזה אם הוא כיון שלא התחדש מיתת הבהמה ברגל [ודחה זה מסנהדרין ט"ז] או שהוא גדר דשלא בכוונה וצ"ע.

דף מ"ד:

**ואכתי צרורות נינהו:** ברש"י ביאר דליכא חיוב כופר בצרורות כיון דנגיחה כתיב. וצ"ע הא כוחו כגופו ומה החילוק דכוחו יפטור ומבואר כדברי הגרב"ב בסימן י"ז סק"ב שכוחו דבהבמה לענין ניזקין הוא חיוב חדש ועל כן התחדש רק לניזקין ולא לכופר [ויל"ע אם יסקלו השור בצרורות]. וע"ע בתלמיד הרשב"א כאן [בשם הרא"ש] שפליג וס"ל שיש חיוב כופר בצרורות אלא שמתחייב חצי והיה משמע לגמ' שמתחייב כופר שלם עיי"ש מה שתמה על פי' רש"י וכן הוא באור שמח פ"ב מנזקי ממון הלכה ו'. אכן בנחלת דוד לעיל י"ז: ס"ל שאם היה חיוב כופר בצרורות היה משלם כופר שלם דכופר שלם אמר רחמנא ולא חצי כופר. [ודבר זה נוגע לדעת הירושלמי דמחייב כופר בצרורות]. [[40]](#footnote-40) [וע"ע בצפנת פענח ח"ב הלכות כלאים דף ל"ב. שהסתפק בגדר חיוב כופר אם הוא מעשה ממונו או שפשיעת הבעלים בממונו מחייבת ותלה זה בצרורות עיי"ש.]

**תם שלא בכוונה:** עיין בשיטמ"ק בשם הרא"ה דהיינו דווקא בקרן אבל שו"ר ודאי חייב וע"ע במאירי שחילק בין נזקי ממון לחבלות וצ"ע החילוק.

**חיוביה דבעלים חיוביה דשור:** מכאן הוכיחו האחרונים דגדר חיוב כופר הוא על פשיעת הבעלים שלא שמר ודלא כחיוב ממון שהוא על מעשה ממונו. עיין בגרנ"ט בענין מועד לאדם ובאבי עזרי ריש נזקי ממון. [ועיין מש"כ בזה לעיל מ"א.]

1. וע"ע ברא"ה בשיטמ"ק חידוש שפירש בגדר אילו גבך הוה דהבעל חוב מחויב בשמירת השור ןהבעלים שומר בשבילו ועל כן גובה הניזר ככל שומר שהזיק השור תחת ידו אבל בניזק שאינו חיוב מדעת לא נעשה שומר כלפיו. [↑](#footnote-ref-1)
2. וברמב"ן במלחמות פליג וס"ל דמ"מ שומר חינם הוה "שאין לך אדם שתופס דבר לעצמו ולא יהא שומר חינם". [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש מקום לומר באופן אחר שכל תפיסתו בשור הוא שהבעלים לא יקחוהו וא"כ הוא המונע מהבעלים לשמור וכגזלן וכמוש"כ תוס' לקמן נ"ו: לענין גזלן אבל לרבי עקיבא לא תופס כנגד הבעלים. [↑](#footnote-ref-3)
4. וע"ע בפני יהושע מש"כ דהכא תוס' דנו לגבי תביעת החמישי מהשלישי ובזה אין סברא שיטול מגופו להפסיד השלישי אבל מהבעלים יטול ככל שומר וע"ע בגרש"ש סימן ל"ב מה שביאר בזה. [↑](#footnote-ref-4)
5. וע"ע בהגר"ח בפרק כ"ב ממכירה שביאר דאע"ג שחוב הוא דבר הנקנה כאן אינו מועיל כיון שהדין בפיך זו צדקה צריך להתפס בחפץ ובחוב מה שהוא נקנה הוא כיון שיש לו זכות ממון אבל אין דבר שיתפס בו הדין צדקה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובדעת הבעל המאור עיין בקצות סימן רי"א מש"כ דס"ל שחוב הוה דבר בעין אכן הגרע"א פירש שכיון שנקנה באגב נקנה על ידי מסירתו לגבוה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ודבר פלא מצינו ברמב"ן בבבא בתרא שם ששייך שאחר ג' נגיחות כבר לא יהיה בחזקת תם ועדיין לא יבא לחזקת מועד וצ"ע כיצד זה שייך. [↑](#footnote-ref-7)
8. והנה לכאורה יש לפטור דאין חייבים בשמירה ואין עליהם תביעה על מה שלא שמרו ועל כן פטורים אכן בנמוקי יוסף מבואר דאינם בכלל דינים. [ובקובץ שיעורים חלק ב' סוף סימן מ"ד הקשה דהא לקטן איכא תורת מעשים ואמאי לא יתחייב כשיגדיל וצ"ל כדברי הנמוקי יוסף דאינו בכלל דינים]. [↑](#footnote-ref-8)
9. [ובהגהות אשר"י שם כ' דאם בממונו חייב גופו לא כ"ש ובגידולי תרומה [שער ל"ו ח"ב סי' ד'] כ' דאדרבה הסברא להיפוך דבממונו חייב כיון שיש כאן ממונו המזיק אבל בגופו יפטר וצ"ל דס"ל דהמחייב הוא ממונו ומחדש ודלא כמשמעות הראשונים בסוגיין]. [↑](#footnote-ref-9)
10. [ונפק"מ למעמיד ועיין בברכת שמואל סימן א']. [↑](#footnote-ref-10)
11. וביסוד המחלוקת יש לעיין אם ס"ל לרמב"ם דכל מה דבעינן לאפוטרפוס הוא רק כדי שיהיה אפשרות לקבל עדות בפני בעל דין ועל זה פליג הראב"ד וס"ל דהאפוטרפוס בעינן לעצם החיוב. או דנחלקו אם יש חיוב מצד תיקון העולם בתם מצד חס וכדו'. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועדיין צ"ע למה לא פירש הירושלמי כפשוטו דחייב מדין שומר. וצ"ל דס"ל דליכא באפוטרפוס חיוב תשלומין דשומר דבקלת השמירה נכלל שדין התשלומין עדיין יהיה על הבעלים [וכאשתו ובנו השומרים שפשוט שדין השמירה עדיין שייך על הבעלים] ועיין באבן האזל פרק ד' הלכה ט' שביאר דבאפוטרפוס אין השור נכנס לרשותו אלא שיש לו דין לשמור על נכסי היתומים וכנראה זה כוונתו. וע"ע בחידושי רבי מאיר שמחה דף נ"ו: מש"כ בדברי הירושלמי. [↑](#footnote-ref-12)
13. ויש לעיין א"כ אמאי אין מעמידין אפוטרפוס לתם לגבות מגופו הרי כיון שהוא אפוטרפוס חל זכות גביה מגופו ועל כרחך שגם זה מהתקנה של חס. ולפי"ז יש לבאר דברי התוס' שכ' שלא מעמידים לתם הוא כיון דחס וכ' להקשות הרי כלל לא חל חיוב ולפימש"כ הביאור דכיון שיש שומר א"כ חל דין גביה מגופו ובזה חס רחמנא. [↑](#footnote-ref-13)
14. ומכל מקום מבואר חידוש מדברי הירושלמי דאיכא דין מעמיד גם בשור תם אע"ג שהגביה היא מגופו דהא הכא איכא מ"ד דמעמידין אפוטרפוס לתם לגבות מגופו והחיוב הוא מדין מעמיד [ויש לעיין למה לא הוה הבעלים כאנוס וכתפסו ניזק לרבי ישמעאל]. [↑](#footnote-ref-14)
15. ובאגרות משה חו"מ ח"א סימן י"ב כתב לפרש דברי הרא"ה שרבנן פטרוהו מחיוב מיתה בידי שמים [וכתב דכן הוא הביאור בתוס' שבת ד. לענין הרודה פת בתנור] אכן כבר כ' שם שהוא דוחק בדברי הרא"ה. [↑](#footnote-ref-15)
16. וע"ע בשיטמ"ק שהביא דברי הר"מ מסרקסטה ויש הרבה ללמוד בדבריו בגדר חיוב האפוטרופוס [א. דמה שמעמידין אפוטרופוס לתם הוא גדר דכיון שיש שומר שייך לגבות מגופו. ב. שגדר הגביה גם במועד הוא מהיתומים עיי"ש שכ' שגם במועד חצי נזק משתלם מגופו. עוד שלכי גדלי יתמי מסהדי קמייהו דהועד ולישלמו לאפוטרופוס וצ"ב מהו הלסהדי קמייהו דהועד.

    ועיי"ש עוד שכ' שבשור תם אע"ג ששמרו שמירה מעולה מתחייב לשלם כיון שהגביה היא מגופו וכן הביא בברכת שמואל סימן א' שכן הוא דעת הרמב"ם [ולכאורה כוונתו לפרק ד' מנזקי ממון הלכה ד' לדעת הרב המגיד שם]. [↑](#footnote-ref-16)
17. אכן כן נראה בסברא דאף למ"ד כופרא ממונא איכא בזה תורת כפרה דא"כ אמאי נקרא בשם כופר הא הוה רק דמים וצ"ל שנחלקו בגדר החיוב אם הוא מיתה לשמים שמתכפר בכופר או שזה רק סיבה לחיוב מיתה לשמים והתורה קבעה שיתכפר בממון [וכעין כופר האיברים שכ' הרמב"ם בתשלום חבלות]. [↑](#footnote-ref-17)
18. ואין לומר שזה כ' במיעוט הגמ' כופר אחד אמר רחמנא ולא שניים דהא מ"מ מבואר דס"ל שהמיעוט הוא דאע"ג שחל חיוב על שניהם ועל פי זה דנה הגמ' בחצי. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועיי"ש שהקשה למה בעינן מיעוט דאין משלמין את הכופר הא בממון משלשין וכופר שלם אמר רחמנא ולא חצי כופר ועיי"ש שיישב שזהו הכופר שלם דידהו וכד' תוס' בתם ויש לעיין בתירוצו אם גדר התשלומין עדים זוממין אינו כשותפין אלא כחיוב אחד או שזה כל חיובו. [↑](#footnote-ref-19)
20. וצ"ע בדבריו מהו כשאר ניזקין הא הוה רק חיוב כפרה וכקרבן ולמה יש לבית דין כח כפיה כשאר ניזקין. [ושמא כוונתו לסוגיא דכתובות פ"ו. דאמרינן דכפיה על תשלום חוב למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא הוא מדין כופין על המצוות]. [↑](#footnote-ref-20)
21. ובלחם משנה פרק י' מנזקי ממון הלכה ד' הקשה דהא ספק הגמ' הוא בדחמיר עליה וא"כ מאי נפק"מ בין בית דין ליורשים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
22. ויש לעיין מדברי הגר"ח שהובא בברכת שמואל סימן ב' דהולא ישמרנו הוא פטור בשמירה. [↑](#footnote-ref-22)
23. ונאריך בזה בעז"ה בהמשך הסוגיות. [↑](#footnote-ref-23)
24. וע"ע ברא"ה בשיטמ"ק. [↑](#footnote-ref-24)
25. ולעיל כ' מהנמוקי יוסף שביאר כן הסברא דרשות משנה דאומרים היתומים [כלפי אפוטרפוס] שאנו היינו שומרים ומבואר שהלאו כל כמינך אינו הסברא שאני הייתי שומר. [↑](#footnote-ref-25)
26. [א. שתלוי במזל ואולי כאן כיון דשם בעליו תלוי במזל ב. שאומר שאני הייתי שומר וא"כ כאן הרי כך שאלו ולא שייך סברא זו. ג. שהמועד נקבע לפי הרשות ואולי לפי זה גם כאן ניחא שעדיין נחשב אותה רשות אכן צ"ע למה בהחזיר השומר הוה שינוי רשות הא עדיין שם בעלן והועד ברשות זו.]. [↑](#footnote-ref-26)
27. ובגוף הענין דבר חיובא יש לומר לכאורה דאינו שייך בכופר דהדין בר חיובא הוא דין בנגיחת תמות דלא חשיבא נגיחה כשפטור מתשלומין אבל תם הרי פטור מכופר לגמרי וא"כ תמיד נגיחת תמות אינה בר חיובא ביחס לכופר. ומבואר מהרא"ש דהדין בר חיובא הוא דכיון שנגיחה זו לא היתה מחייבתו בכופר גם לא חשיבא למועד לחיוב כופרדהדין מועד הוא שאותו מעשה שצריך להתחייב עליו יעשה שלש פעמים. [↑](#footnote-ref-27)
28. ואולי בזה אמרינן לחומרא וכד' הגרב"ב בסימן ב' בביאור דברי הרשב"א בקרן מחוברת. [↑](#footnote-ref-28)
29. ובאבי עזרי פרק י' מנזקי ממון כ' נמי הכי והוכיח זה מתשלומי כופר על ידי שומר דס"ל התם דתשלומי ניזקין על ידי שומר הם תשלומין לבעלים ועיקר החיוב מוטל על הבעלים אבל כופר הוא חיוב על השומר עיי"ש. ועיקר הדבר אם חיוב כופר מוטל על הבעלים או על השומר תלוי בגירסאות בדברי הרמב"ם בפרק ד' הלכה ד'. [↑](#footnote-ref-29)
30. ובעיקר חיוב כופר היה מקום לומר שהוא כלל אינו מהפרשה של נזקי ממון והוא דין שמירה וחיוב חדש לשמור שממוני לא יהרוג והיה מבואר בזה מש"כ הים של שלמה לעיל מ. שגדר פטור האפוטרפוס מכופר הוא דלענין זה לא קיבל שמירה וצ"ע איך שייך לחלק את החיוב שמירה ולפי זה מבואר דהוא דין שמירה נוסף לבד משמירת ניזקין שהוא מהפרשה של ניזקין יש דין שמירה וחיוב על מיתה ובזה הוא חיוב כופר. אכן בברכת שמואל סימן ב' כ' בשם הגר"ח שהוכיח שיש חיוב שמירה ולצי"ש בכל נזקי ממון מחיוב כופר ומבואר שאינו דין חדש אלא דין שמירה על ממונו ואולי יש לדחות וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
31. ועל פי זה צריך לבאר ג"כ מה שמבואר בגמ' בע"ב דמסברא היה מקום לחייב תם בכופר [אלא דאיכא סברא דהא השור בסקילה או מיעוט דנקי] ולכאורה אם הם שני חיובים הרי יש מקום לחלק וכיצד שייך ללמוד ממה שחייב בתשלומין אכן י"ל דילפינן מהדין שמירה שהוטל גם על תם. [↑](#footnote-ref-31)
32. ודעת רש"י שם בסוגיא דחזא ירוקא דמועד להרוג בכוונה הוה מועד גם ללא כונה [אע"ג שהוא משונה] ובתוס' שם התקשו בזה ואולי לפי מש"כ יש לבאר ד' רש"י דס"ל שהדין מועד הוא שיהיה מועד להרוג וא"כ כבר מוטלת על הבעלים שמירה שלא יהרוג על ידי הפלת כותל ואין לו פטור של משונה שכל הפטור משונה הוא במעשה של השור וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
33. [וצ"ל דס"ל שאין סברא שהסקילה תאסור שהוא דין רק לקיים את הגמר דין]. [↑](#footnote-ref-33)
34. ויל"ע בחיוב דמים המבואר בהמשך סוגיין שחל ליורשים אם הוא לכו"ע מגדר ירושה ואולי תלוי בסוג חיוב הדמים אם מדין כופר או ניזקין עיין לקמן. [↑](#footnote-ref-34)
35. וצ"ל שמ"מ הדמים שבכופר משלמים גם את החיוב דמים [ודומה לזה כ' לעיל מ"א. שאף אם כופרא כפרה מ"מ לדמים יש דין תשלומין] אכן לפי זה יהיה חילוק בין כופר לל' של עבד שבל' של עבד החיוב קנס מבטל את החיוב דמים אבל בכופר במה שמשלם את הכופר משלם גם את הדמים.

    ואולי הביאור הוא כעין סברת הגמ' [לקמן פ"ה.] שמסברא אמרינן דאין תשלומי צער במקום נזק וא"כ כאן כיון ששילם כופר כבר אין עליו תביעה על הנזק וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
36. וע"ע בראב"ד והובא ברשב"א מש"כ דלא שייך כאן הסברא שאין דמים למת עיי"ש. [↑](#footnote-ref-36)
37. וע"ע באור שמח פרק י' מנזקי ממון הלכה ד' שכ' באופן אחר שבמודה בקנס גדר הפטור הוא דהוה כאילו שילם וא"כ התקיים הדין קנס אבל בשלא בכונה לא התקים הדין כופר וא"כ חל חיוב דמים. [↑](#footnote-ref-37)
38. [וע"ע בתוס' לעיל ט: דס"ל שהיה שייך כופר בחיוב אש אלא שהתמעט מעליו וא"כ הכא הדמים הם דניזקין ורק לרבה.] [↑](#footnote-ref-38)
39. ולפי זה יש להקשות בכל קלב"מ דאשו משום חיציו שיתחייב מדין ממונו עיין בתוס' לעיל כ"ב:. [↑](#footnote-ref-39)
40. ולעיל מ"א. כ' תוס' דבתם ליכא החסרון של חצי כופר כיון דהיינו כופר שלם דידיה ויל"ע בצרורות [ולכאורה הוא כיון שתם הוא מיעוט מולא ישמרנו וכביאור הגרב"ב בסימן ב' ועוד יל"ע בתם אם המגופו אינו חצי כופר אם הוא חסרון]. [↑](#footnote-ref-40)