חבורה מקואות פרק ח
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקואות - הרב אי_ש סטפנסקי

בדין חציצה

במס' ב"ק פב ע"א ילפינן מקרא "ורחץ את בשרו במים" שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין המים, "את בשרו" את הטפל לבשרו, ומאי נינהו שערו וכו'. והקשה הקובץ שיעורים ב"ק אות צ"ב מדוע צריך קרא שחציצה פוסלת בטבילה, הא במקום שיש חציצה ליכא ביאת מים, והרי אם השאיר אצבע קטנה מחוץ למים אין כאן טבילת כל גופו בלא קרא דחציצה. ועוד הקשה, מדוע כשר מהתורה במיעוט המקפיד, הא אותו מיעוט נחשב כחוץ למקוה, דכיון שמקפיד על החציצה אינה טפלה לבשרו. וכן הקשה מדוע צריך קרא לשערו, הא פשוט שאם נשארה שערה אחת חוץ למים ליכא טבילה כלל. ותירץ, דהא דחציצה פוסלת אין זה משום שחסר בביאת מים במקום זה, אלא דאע"פ שיש כאן ביאת מים בכל גופו מכל מקום התורה פסלה את הטבילה, והשתא פסול חציצה אינו חיסרון בעיקר מעשה הטבילה אלא שהוא פוסל לטבילה, ולכן צריך פסוק לשערו שגם בדבר הטפל לבשרו חציצה פוסלת לטבילה.

והא דבאמת חשיב ביאת מים בכולו אף שיש חציצה, יש לבאר בכמה אנפי:

א, ביאת מים פירושו שגופו נמצא בתוך חלל המקוה, ואין צריך שהמים יגעו בבשרו ממש. אך אם כן יל"ע דבפ"י מ"א תנן כלי שהטבילו דרך פיו כאילו לא טבל, ופירש ר"ש שם שהמים לא נכנסין לתוכו, ולדברינו הרי כל הכלי בתוך חלל המקוה, ואף תוכו מונח בתוך המקוה, וחציצה ליכא. וצ"ל דאויר שאני שהוא חולק מקום לעצמו, וחשיב שתוך הכלי נמצא מחוץ למקוה. וכן מבואר בדברי החזון איש שנקט שאי אפשר לטבול בשלג לפי שאי אפשר שהשלג יגע בכולו ולא יהיה אויר בנתיים. ואע"פ שאין צריך שהמים יגעו בכולו, מכל מקום כאשר יש הפסק אויר גרע וחשיב אותו מקום כחוץ למקוה.

ב, לולי קרא דחציצה פוסלת החציצה בטלה לגוף, וביאת מים שעל הדבר החוצץ נחשב כביאת מים על גופו. ואפילו רובו המקפיד מצד הסברא היה טפל לגוף אלא שילפינן מקרא שלא יהא דבר חוצץ בינו למים דחציצה פוסלת. וכן הוא לשון החזון איש (יו"ד צ"ד סק"א): כשיש על ראשה דבר שאינה מקפדת אז נחשב פני החציצה כבשרה ממש, וכשהמים עוברין על החציצה חשיב כמים עוברין על בשרה. אך יל"ע מהא דתנן פ"י מ"ה כל ידות הכלים שהן ארוכות ועתיד לקוצצן מטבילן עד מקום המידה. והכא חלק מהדבר החוצץ חוץ למקוה, ואם נאמר שביאת מים על החציצה כביאת מים על הגוף, הכא ליכא ביאת מים על החציצה.

ג, בחידושי מרן רי"ז הלוי הל' מקואות נקט דביאת מים על מקצתו חשיב כביאת מים על כולו. ומחמת כן כתב דאם ליכא ביאת מים כלל, כגון שהחציצה היא על כולו, אין זה טבילה כלל אף באופן שאינו מקפיד, וכגון בעובר, דקודם החציצה צריך שיהיה ביאת מים על כולו, וכשבאו מים על מקצתו חשיב ביאת מים על כולו. וצ"ע אם כן כאשר חלק מגופו מחוץ למים מדוע לא סגי בביאת מים על מקצתו. וצ"ל דיש ב' דינים, דמעשה טבילה הוא כאשר כל גופו בתוך המים, ומלבד זאת בעינן שיתקיים בו ביאת מים על גופו בפועל, ולזה סגי בביאת מים על מקצתו, וצ"ב.

וכל זה קודם פסול חציצה, דביאת מים איכא מחמת ג' טעמים הנ"ל, ולאחר שנתחדש דין חציצה יש לחקור מה נתחדש בזה, האם נתחדש פסול חדש של חציצה, דאע"פ שיש כאן ביאת מים מכל מקום חציצה פוסלת, והוי פוסל בטבילה אך מעשה טבילה איכא. ולפי צד זה מסתבר שדין רובו המקפיד הוא שיעור בחציצה, דמהתורה רק חציצה גדולה של רובו המקפיד חוצץ, ומדרבנן אף במיעוט המקפיד ורובו שאינו מקפיד.

או שמא נתחדש שאין כאן מעשה טבילה כלל, וצד זה תלוי באופנים דלעיל, לביאור ראשון דחשיב ביאת מים משום שהוא בתוך חלל המקוה י"ל דנתחדש דלא סגי במה שהוא בחלל המקוה אלא צריך ביאת מים על גופו בפועל. (ולפי"ז צ"ל דעד רובו המקפיד חשיב ביאת מים בפועל, לפי שהחציצה טפלה לגוף). לביאור שני דסגי בביאת מים על החציצה י"ל דנתחדש שבחציצה גדולה בשיעור רובו המקפיד לא סגי בביאת מים על החציצה. ולביאור הגרי"ז דסגי בביאת מים על מקצתו י"ל דנתחדש דבעינן ביאת מים על כולו, (ועד רובו המקפיד חשיב ביאת מים על כולו לפי שהחציצה טפלה לגוף).

תנן בפ"ח מ"ה: נתנה שערה בפיה קפצה ידה קרצה שפתותיה כאילו לא טבלה. האוחז באדם ובכלים והטבילן טמאין. וצ"ע מדוע טמאין הא הוי מיעוט הגוף, ואפשר דחשיב כמיעוט המקפיד, והא דתנן כאילו לא טבלה היינו מדרבנן. אך הזכרון יוסף (הובא בשיירי טהרה קצ"ח אות כ"ג) הקשה בהא דמרבינן מכל בשרו דאף בית הסתרים צריכין שיהיו ראויין לביאת מים, הא בית הסתרים הם מיעוט הגוף, ומהתורה אפילו במקפיד אינו חוצץ, ומה גרע בית הסתרים משאר הגוף. [ולפי מש"כ הריטב"א בקידושין כ"ה דהא דבית הסתרים צריכין שיהיו ראויין לביאת המים היינו מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא ניחא, דמיעוט המקפיד חוצץ מדרבנן].

ותירץ הזכרון יוסף, דחציצה לחוד וביאת מים לחוד, דהטעם שרובו שאינו מקפיד ומיעוטו המקפיד אינו חוצץ מהתורה הוא משום שמיחשב כגופו ובשרו ממש, ולכן יש כאן ביאת מים על גופו ממש, אך בקרצה שפתותיה או קפצה ידה וכדו' אפילו במיעוט שאינו מקפיד לא הוי טבילה כלל, דלא שייך לומר בזה שהחציצה בטלה לגופה שהרי המים לא הגיעו מחמת גופה עצמה, ואין זה דבר שיכול להתבטל, וכאן ליכא ביאת מים כלל, והוי כחוץ למקוה דלא הוי טבילה כלל. (ומדוייק בזה לשון המשנה כאילו לא טבלה). וכן בבית הסתרים היכא דאינו ראוי לביאת מים מחמת שקרצה שפתותיה אין זה פסול חציצה, אלא שאין כאן ביאת מים כלל, והוי כחוץ למקוה דאפילו כל שהוא פוסל.

והנה לגבי קרצה שפתותיה כתב הר"ש ב' פירושים, חדא, דסגרה פיה עד שאין המים יכולים להכנס לפיה. ולפי"ז צריכה האשה לטבול בפה פתוח כדי שיוכלו המים להכנס לתוך הפה, ואם סגרה פיה אין חלל הפה ראוי לביאת מים. ועוד פירש דאיירי בסגרה בחוזק עד שהצד החיצון של השפתיים נכנסו לפה וליכא ביאת מים בחלק זה. ולפי"ז יכולה האשה לטבול בפה סגור, ומכל מקום לא חשיב שאין הפה ראוי לביאת מים כיון שאין כאן חציצה, ודרך בני אדם לסגור את הפה. ולפירוש ראשון של הר"ש הקשה הקוב"ש ב"ק שם, דאם צריכה לטבול עם פה פתוח ובלא"ה חשיב שאינו ראוי לביאת מים, איך יתכן הא דתנן בסוף פ"ח בית הסתרים ובית הקמטים אין צריך שיבואו בהם המים, הא כל אופן שימנע מהמים להכנס לפה חשיב שאין ראוי לביאת מים, כמו בסגרה פיה, ואם כן צריך שיבואו המים בפועל. ובפשטות צ"ל דבאופן שטובלת עם פה פתוח עדיין אין המים נכנסים לפה מחמת האויר, כמו בכלי שהטבילו דרך פיו, ואין זה נחשב שאין הפה ראוי לביאת מים כיון שאין מונע בפועל כמו השפתים אלא האויר. (עי' גליון מהרש"א קצ"ח סעי' כ"ז דהקשה לפירוש זה של הר"ש, מדוע נתנה שערה בפיה פסול מצד השער, אם איירי בפתחה פיה ונכנסו המים הרי איכא ביאת מים גם לשער, ואם סגרה פיה הרי בלא השער אין כאן טבילה. ותירץ, דאיירי בהיה ראוי לבוא מים בפיה אלא שלא באו, דיש כאן ראוי לביאת מים ומכל מקום אין כאן טבילה לשערה. ויש לבאר דבריו כהנ"ל, דהמים לא נכנסו מחמת בועת אויר, אך אין מונע בעין). אך לפי הפירוש השני של הר"ש אין צריך ביאת מים בבית הסתרים כלל, אלא שחציצה פוסלת שם.

ועכ"פ דברי הזכרון יוסף דבית הסתרים אינו ראוי לביאת מים שייך רק לפירוש ראשון, אך לפירוש שני דהוי רק פסול חציצה אכתי קשה מדוע חציצה בפה יפסול יותר מחציצה בגוף. ועל כרחיך צ"ל כמו שדחה דבריו השיירי טהרה, דאיירי לגבי להצטרף לשאר הגוף, דאם יש במיעוט גופו חציצה שמקפיד עליו, וע"י החציצה שבבית הסתרים הוי רוב גופו הרי זה מצטרף לפסול. [אך לפירוש ראשון לא מסתבר לומר דאיירי בהכי].

ולדברי הזכרון יוסף קפצה ידה פוסל מהתורה אף במיעוט, כיון דליכא ביאת מים במקום זה כלל. וכל זה שייך להבנתו כביאור שני שכתבנו לעיל, דביאת מים על החציצה נחשבת כביאת מים על הגוף, אך אם נאמר שעצם מה שנמצא בתוך חלל המקוה חשיב ביאת מים על כולו אין מקום לדבריו, דעל כרחיך קפצה ידה פוסל רק מדין חציצה, ומהתורה אינו פוסל אלא אם מצטרף לחציצה ברוב הגוף. וכן הוא לשון הר"ש דקפצה ידה הוי חציצה, ודלא כהזכרון יוסף.

ויש להוכיח כן משער, שנקטו כל הראשונים שקשר בשער חוצץ, אלא שנחלקו הרמב"ם והגאונים האם תלוי ברוב שער או ברוב הגוף, אך לכו"ע קשר חוצץ רק ברוב, ולדברי הזכרון יוסף כיון שבמקום הקשר ליכא ביאת מים, ולא שייך כאן טפילות לגוף, אפילו בכל שהוא הוי חציצה. ועל כרחיך דעצם מה שכל גופו בחלל המקוה חשיב ביאת מים על כולו, והפסול הוא רק מדין חציצה.

בחולין כו ע"ב איתא דתמד עד שלא החמיץ משיקו במים משהחמיץ אין משיקו במים, ומבואר שם שדוקא אם היין צף מלמעלה אין משיקו במים אך אם היין מבלבלי עלתה לו השקה. והקשו תוס' מדוע יין צף מלמעלה לא סלקא השקה, הא לגבי השקה קיי"ל דלחין אינן חוצצין. ותירצו, דלא קשה מידי דלא דמי דודאי אגבא דגברא או אגבא דמנא מחלחלי בהו מיא אבל דרך השקה לא. ובתוס' רא"ש תירץ, דשאני הכא דמשום ביטול הוא כעין זריעה, וצריך שיגעו לגמרי זה בזה, ולא דמי לטבילה. וצ"ב דבטבילה נמי צריך שיגעו המים באדם ומאי שנא. ולכאורה מוכח מכאן כהצד הראשון שכתבנו דמה שכל גופו בתוך חלל המקוה סגי וחשיב ביאת מים על כולו, ואף לאחר הדין חציצה לא נתחדש שצריך ביאת מים בפועל אלא נתחדש פסול בעלמא, ולכן דבר לח אינו חוצץ אף שאין נגיעת מים ממש, לפי שדבר שאינו מעכב ביאת מים אינו חוצץ בין המים לגופו. משא"כ לגבי השקה שצריך נגיעת מים ממש אף דבר לח הוי חציצה. אך אם נאמר שאף בטבילה צריך ביאת מים בפועל אין הבנה לדברי התוס' רא"ש.

כתב בשו"ע קצ"ט ס"ח, דבכל הגוף אם לא עיינה קודם טבילה וטבלה לא עלתה לה טבילה אפילו אם לא מצאה כלום אח"כ, שעיון הגוף דבר תורה. בד"א בשאר כל הגוף, אבל בבית הסתרים כיון שאין צריכין לביאת מים אם לא עיינה קודם לכן ואח"כ עיינה ולא מצאה שום דבר עלתה לה טבילה. והקשה הט"ז שם מאי שנא בית הסתרים משאר הגוף, הא חציצה בבית הסתרים הוא דאורייתא. עיי"ש מה שתירץ, אמנם בשו"ע משמע שעצם הדבר שאין צריך ביאת מים הוא סיבה להקל בספק.

ויתכן לבאר בזה לפי הצד שכתבנו לעיל שבדין חציצה נתחדש שצריך ביאת מים בפועל, ולא סגי בביאת מים על הדבר החוצץ. אמנם לגבי בית הסתרים כיון שאין צריך ביאת מים בפועל, ודאי חציצה הוא דבר הפוסל, ואין זה משום שצריך ביאת מים. והשתא, בשאר כל הגוף בלא עיון בגוף חשיב ספק אם יש בכלל ביאת מים או לא, וצריך לקבוע בודאות שהיה כאן ביאת מים, משא"כ בבית הסתרים חשיב מעשה טבילה אפילו כשיש חציצה, אלא שהחציצה הוי דבר הפוסל, ובזה י"ל דבספק לא פסלינן עד שנדע בודאי שיש כאן חציצה, שהרי מעשה טבילה איכא ממנ"פ, וכל הספק הוא אם נפסלה הטבילה.