פרק א
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות עניינים - הרב מאיר קאופמן

**בס"ד ז אייר ס"ח**

**פרק א**

**משנה א**

**בטעם דחש"ו אין תרומתן תרומה**

א]מבואר במתניתין דחש"ו לא יכולים לתרום ובפשוטו הטעם דכיון שהם לא בני דעת א"כ אין מעשיהן מעשה אמנם עיין ר"ש שהביא כאן מהירושלמי דרשא מיוחדת וביותר דמבואר דר' יהודה ס"ל שהוא יכול להפריש וביאר הר"ש כי הוא לא דורש הדרשא הנ"ל ובפשוטו צ"ל שמדובר באופן שגדול עומד על גביו או שמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו שכה"ג מצד חסרון דעת לא חסר ולכן צריך פסוק שלא עוזר ובאמת גם לר' יהודה שעוזר זה רק במקום שאין חסרון דעת ובאמת מבואר בגר"א שזה רק מגיל שש שבע דהיינו שזה לא מעשה קוף בעלמא דהיינו שהגיע לעונת הפעוטות ולפ"ז צ"ל דמה דמבואר בירושלמי דהיה קטן שאביו היה מפריש על ידו הכונה שתמיד הפריש בצורה שמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו.ודוחק

והנה הירושלמי שואל שיועיל מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו כמו שעוזר לעניין הכשר מים על פירות והקשו התוס' בחולין י"ג. הרי הירושלמי מקודם הביא מיעוט ולכאורא היה מקום לישב שכל המיעוט דהם נחשבים לאו בר דעת אמנם עד כמה שאין חיסרון דעת הם כמו גדולים ואין סיבה שלא יועיל אמנם לנ"ל א"ש שס"ל לתוס' שאם הם עושים סתם לא צריך פסוק דהרי הם לא בר דעת וכמו שלכל דיני התורה אין מעשיהן מעשה ה"ה כאן ובהכרח המיעוט על כה"ג ולכן הוקשה לתוס' מה קושית הירושלמי אמנם משמעות הר"ש כאן שזה דרשא גמורה ולא סתם אסמכתא וצ"ע קושית התוס' ועיין שטמ"ק שם ובפשוטו מבואר דהרי כל מה שקטן הוא לא בר דעת הוא חידוש התורה והאחרונים נקטו שבעכו"ם זה לא כך וא"כ בתרומה מסברא ללא פסוק קטן נחשב בר דעת וצ"ע הטעם

**בדין מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו וגעוע"ג בתרומה וביאור התוס' בחולין י"ג.**

ב]והנה עיין ירושלמי דהקשה מאי שנא דלעניין הכשר מים עוזר מחשבתו מוכחת מתוך מעשיו ולעניין תרומה זה לא עוזר והירושלמי עונה דונחשב לכם תרומתכם את שכתוב בו מחשבה אין מעשה שלו מוכיח על מחשבתו וצ"ב כונת הירושלמי ועיין תוס' בחולין דביארו וז"ל פירוש כיון שעיקר התרומה במחשבה וקטן אין לו מחשבה לא מסתברא שיוכיח מעשה שלו על מחשבתו ולכאורא הכונה שבמקום שעיקר הדבר זה מעשה שבגופו ורק צריך לבאר המעשה כגון הכשר מים בזה עוזר מעשיו מוכיחים מצד מחשבתם משא"כ כאן שהחלות חל מכח מחשבתו כה"ג זה לא שייך בקטן

והנה עיין שם בירושלמי והרי גט שאין כתוב בו מחשבה ואין מעשה שלו מוכיח על מחשבתו דתנינן הכל כשרים לכתוב את הגט אפילו חש"ו ואמר רב הונא והוא שגדול עומד על גביו רבי יוחנן בעי היינו וכתב לה לשמה והירושלמי עונה תמן זה כותב וזה מגרש ברם הכא הוא חושב הוא תורם ע"כ ועיין תוס' בחולין שם שכתבו וז"ל ותימא לר"י שבא לתרץ מגט אתרומה ומזה לא הקשה אלא הקשה מגט אההיא דקטן יש לו מעשה ובלא הירושלמי יש לנו לדקדק בדברים הללו דכיון דקטן יש לו מעשה להוכיח על מחשבתו לעניין גט נמי יועיל בלא גדול עומד על גביו ולתרומה נמי יועיל בגדול עומד על גביו עכ"ל

דהינו דתוס' ביארו שכונת הירושלמי לשאול מ"ש דבתרומה לולי הטעם שכתוב מחשבה היה מועיל מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו ובגט זה לא מועיל אלא ע"י גדול עומד על גביו ועל זה הקשו התוס' למה לא קשה מ"ש הכשר מים מגט ולמה שואלים רק מתרומה ובשו"ת משכנו"י סימן כ"ב כתב ליישב שהיה מקום לומר שמחשבתו וכו' עוזר רק מדרבנן אמנם מהא דגם בתרומה זה היה עוזר ללא פסוק חזינן שזה מועיל גם בדאוריתא ובחזו"א יישב דהיה מקום לומר דדוקא בהכשר שמספיק דעת קלושה מועיל מחשבתו וכו' אבל בתרומה וגט שצריך מחשבה ועיון מה הוא עושה כה"ג לא עוזר ומהא דבתרומה היה עוזר לולי פסוק חזינן שגם בזה היה עוזר ולכן הירושלמי שואל מתרומה על גט

ב. עוד הקשו גדול עומד על גביו שעוזר בגט למה שלא יועיל בתרומה ועיין מהרש"ל ומהרש"א שנקטו דלסברת הירושלמי שכיון שכתוב מחשבה לא עוזר מעשיו מוכיח על מחשבתו ה"ה לא יעזור גדול עומד על גביו אמנם עיין מהר"ם דחלק עליהם דהינו שגדול עומד על גביו עדיף ממעשה שמוכיח ולכאורא באמת כן מוכח מהירושלמי שם דהובא המחלוקת תנאים לעניין קידוש מי חטאת האם עוזר קטן בגדול עומד על גביו והירושלמי אומר שבזה תלוי הנידון לעניין גט האם עוזר גדול עומד על גביו וכן לעניין תרומה וכן הוא מפורש שם בביאור הגר"א כת"י ב' והדברים שם בשם ר"י ולא משמע שזה סותר למה שאמר קודם שכאן שיש דין מחשבה שכתוב ונחשב לא עוזר מעשיו מוכיחים על מחשבתו

והנה מזה מבואר שהסברא כיון שכתוב מחשבה זה לא מיעוט אלא שכאן לא שיך הסברא של מחשבתו ניכרת וכו' אמנם היה מקום לדון שזה מיעוט שנלמד מהפסוק ולפ"ז באמת גם לא יעזור גדול עומד וכו' ולכאורא כן מוכח מהירושלמי בהמשך שדן שגם עכו"ם לא יוכל לתרום מצד הפסוק ונחשב לכם שמדובר על ישראל וא"כ עכו"ם שלא כתוב מחשבה לא יעזור ולתוס' הנ"ל שהוא סברא על קטן מה זה שייך אמנם כבר הבאינו דבירושלמי מבואר שזה לא סברא על גדול עומד על גביו חזינן שזה חיסרון בהלכות דעת וז"ב אחרי זה מצאתי ברשב"א גיטין ס"ד: שנקט שזה חיסרון דעת ולכן בחילול מעשר שני שלא צריך הרבה דעת הוא יכול ע"ש

**בהא דצריך מיעוט על תרומה וקדשים ואין זה כקנינים**

ג]הנה לעניין קנינים לא מצאנו שיעזור גדול עומד על גביו וכן מחשבתו מוכחת וכו' ועיין חידושי הגר"ח שביאר שגעוע"ג עוזר רק במקום שצריך דעת לבאר את המעשה והמעשה הוא הפועל אבל במקום שהאדם הוא הפועל ע"י המעשה וצריך דעתו לעצם העשיה על זה לא עוזר געוע"ג וצ"ב א"כ למה צריך מיעוט על תרומה הרי לכאורא האדם הוא הפועל ע"י המעשה הפרשה ועיין או"ש הלכות מקואות פ"א ה"ח אות י"ג דכאן כיון שזה אסור באיסור טבל ועומד להפרשה לכן היה צד שזה יעזור אמנם צ"ב דעיקר הדרשא על הקדש ובר"ש מפורש דהמאן דאמר דתרומה יכול והקדש לא כי הדרשא רק על הקדש חזינן שצריך דרשא על הקדש וכן הרי איכא מאן דאמר שקטן יכול להקדיש כמבואר בראשונים כאן מהירושלמי ולכאורא מוכרח מזה שחלוק מעשה תרומה והקדש מקנינים דכאן צריך רק מעשה הפרשה ומעשה הקדש והחלות הוא ממילא ולא חשיב שהוא העושה ולכן מסברא קטן יכול לעשות [וכדחזינן דר' יהודה דימה לטהרות ששם לא צריך דעת לעשות משהו אלא רק מחשבה מה במציאות נעשה אמנם לדעת הר"ש זה גילוי שחרש הוא בר דעת] ועדיין צ"ב

והנה אחרי המיעוט היה מקום לומר שנתחדש שקטן אין לו כח לעשיית תרומה ולא רק מצד חיסרון דעת אמנם מהא דהירושלמי דן שיעזור גדול וכו' מוכח שזה רק חיסרון דעת ולכאורא כן מוכח גם מהרמב"ן לקמן אות י שמועיל אפוטרופוס לקטן מדאוריתא לעניין מעשרות מדין זכין וכל זה שייך אם קטן כל חסרונו מצד שאין לו דעת אבל אם חסרונו שאין לו כח לעשיות אלו א"כ מה שייך זכין ואולי הוא מופקע מהמעשה תרומה ולא מהחלות ועיין קה"י יבמות שהאריך בדעת רש"י שקטן יכול לקדש לכשיגדל שלא חסר לו במעשה אלא בחלות וצ"ע בכ"ז

**בסברא שקטן יכול להקדיש ולא לתרום**

ד]עיין ירושלמי כאן דאיכא מאן דאמר שאפילו אם קטן לא יכול לתרום הוא יכול להקדיש קרבן וצ"ע הטעם הרי כל המקור שתרומה אי אפשר כי לומדים מתרומת המשכן ועד כמה שהוא דורש דרשא זו א"כ זה גם מקור לעניין הקדש והנה ידוע מהגר"ח הובא כאן בתורת זרעים שחלוק דין הקדש דבדק הבית מדין קדושת הגוף דקדושת הגוף יסודו חלות קדושה על החפץ ולא העברת הבעלות משא"כ בדק הבית ולפ"ז א"ש שקטן רק נתמעט מבדק הבית וה"ה תרומה דיש כאן ילפותא אבל זה לא קשור לקדושת הגוף וכנ"ל ששם זה רק מעשה הקדשה ולא עשית חלות בדיני ממונות שמסברא זה עוזר

ובפשוטו הרי בירושלמי לקמן מובא שטעם ר"מ שקטן אפילו הגיע לעונת נדרים לא יכול לעשר וזה נלמד מהפסוק ונחשב וקטן לא בר מחשבה וא"כ זה מיעוט על תרומה ולא על הקדש ולא דורש הדרשא בתרומת המשכן וממילא נשאר כמו הסברא אלא שצ"ע למה שלא נלמד הקדש מתרומה אמנם עיין ר"ש שביאר טעם ר"מ כי דורש הפסוק בתרומת המקדש למעט קטן ומשמע גם מופלא הסמוך לאיש ובדעתו צ"ל לכאורא כנ"ל

**בדין הפרשה מהפקר**

ה]עיין ירושלמי שדן האם אפשר להפריש בהפקר דהיינו כגון שהפקיר לאחר חלות החיוב והירושלמי מבאר שיסוד הספק האם צריך דוקא שיהיה שלו או שהעיקר שלא יהיה של מישהו אחר והירושלמי אומר נפק"מ האם גזבר יכול לעשר שכה"ג זה לא שלו אבל אין כאן בעלות של מישהו אחר שמעכבת ומביא בריתא שגיזבר יכול לעשר ודוחה שזה כמאן דאמר שגיזבר כבעלים עכת"ד הירושלמי ועיין תורת זרעים וכן באו"ש הלכות תרומות פ"ד שביארו שלצד שמועיל בהפקר א"כ אין דין בעלים ורק שהבעלים לא יעכבו ולפ"ז נקטו שכשהוא מסכים לא צריך שליחות והקשו הרי כל דין שליחות ילפינן מתרומה ומפורש כאן בר"ש והר"מ שעכו"ם לא יכול להפריש כי הוא לא בר שליחות ובהכרח שיש דין בעלים עכת"ד ולכאורא יש מקום לומר שזה וודאי שעד כמה שיש בעלים לא שייך להפריש אלא ע"י עשיה של הבעלים ולכן צריך שליחות וזהו נלמד מהדין של תורם שאינו שלו דאל"כ מה צריך פסוק אם הוא לא מוכן וכן דאל"כ אין שום סיבה שעכו"ם לא יוכל לתרום את של הישראל עד כמה שהוא מוכן אלא שכל מה שהצריכה התורה מעשה בעלים זה רק כשיש בעלים ולא כשאין בעלים

**בדין מפריש מהולך לאיבוד והחילוק בין זה להפקר**

ו]ועיין או"ש שם שהביא מהגמ' בב"ק קט"ו: שאם היו כדיו משתברים ואמר שזה יחול על מה שיש לו בתוך ביתו זה לא עוזר והגמ' מבארת כי זה נהיה הפקר חזינן שאדם לא יכול להפריש בשל הפקר ועיין שם שכתב לדחות שכל נידון הירושלמי שיועיל להפריש בהפקר זה רק מיניה וביה ולא על מקום אחר וצ"ב החילוק והיה מקום לחלק בין להפריש על הפקר אחר או על שלו דכשיש בעלים צריך בעלים ולא שיך להפריש מהפקר שיתקים בזה דין הפרשה של בעלים וצ"ב

וראיתי בשיעורי הגרש"ר שכתב ליישב שכאן שזה הולך לאיבוד וזה מופקע מבעלות גם של ממון השבט גרע ולכאורא הביאור שיסוד דין ההפרשה הוא ההפיכה לממון השבט ופה זה לא שייך ועיין מה שכתבנו בזה פ"א דדמאי מ"ג סק"ח

**הראיות בנידון הפרשה מהפקר**

ז]ובעיקר הנידון עיין או"ש שהביא תוס' ביבמות פ"ט: ד"ה שהפקר שכתבו מפורש שאי אפשר להפריש מהפקר וכן הביא בדרך אמונה פ"ב מתרומות הי"א בבה"ל משו"ת הרשב"א ח"ב סימן ר"ל וע"ש שהביא עוד מהירושלמי פסחים פ"ד במפריש חלה בטומאה ביו"ט ששואל שישליכנו לאשפה ויפריש והירושלמי דוחה וכי אדם מקדיש דבר שאינו שלו אמנם לנ"ל כאן שזה על שלו שאני ועיין ירושלמי דמאי פ"א מ"ג דמעשר שני כיון שזה ממון גבוה או שירי המנחות אי אפשר להפריש מזה תרומה כי זה לא שלו והרי בירושלמי כאן מוכח שבהקדש אם הפקר מועיל ה"ה כאן מועיל וברמב"ם מפורש שאין להפריש ממעשר שני מעשר ראשון על דבר אחר אלא ששם מיניה וביה עוזר ויתכן מצד שמה שלא לטובת הקדש וודאי שבעלות המעשר שני מעכבת ופשוט [ועיין לקמן מ"ה סק"ו שהוכחנו סברא זו] ועיין רמב"ם בפירושו לקמן מ"ה דנראה שמועיל להפריש מהפקר ויש לדחות דחדא מתרי טעמא נקט

**בהא דצריך פסוק שאדם לא תורם ומקדיש דבר שלא שלו**

ח]בעיקר הא דמבואר בירושלמי שצריך מיעוט שאין אדם תורם שאינו שלו צ"ב איך אדם יעשה בשל חברו מה שרוצה ויש שביארו שכיון שטבל דינו להיתרם וזה רק לברור את ממון השבט היה מקום לומר שהוא יכול אמנם הרי בירושלמי מובא שהמקור מהקדש ומשמע שגם שם היה מסברא עוזר וכן הוא בתוס' ב"ק ס"ח: דמה דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו זה מפסוק ולכאורא צ"ל שזה וודאי שאדם לא יכול לעשות בע"כ של חברו אלא שהנידון כשחברו מוכן אלא שלא עושהו שליח האם יש הלכה שמעשה ההפרשה יעשה דוקא ע"י בעלים והנה בקנינים לכאורא לא צריך פסוק דההקנאה היא על בעלותו ורק כאן שיסודו חלות קריאת שם וכן בהקדש שיסודו חלות קדושה וכנ"ל מהגר"ח ורק לכן צריך מיעוט ואע"ג שמדובר על בדה"ב יתכן שזה לא נצרך אלא על קדושת הגוף או כדי ללמוד לתרומה או דמבואר שגם בדה"ב הצורה שזה נהיה ממון הקדש דרך מעשה הקדש ולא שזה פעולת העברת הבעלות וכבר האריכו בזה

**האם נידון הירושלמי הנ"ל הוא גם בהקדש**

ט]והנה בנידון הירושלמי הנ"ל בהפקר יש לדון האם הספק גם לגבי הקדש ואם כנ"ל שזה רק סברא כי זה עומד להיתרם א"כ זה לא שייך בהקדש משא"כ אם הטעם כנ"ל דכאן יסודו הוא לא מעשה הקנאה שלא שייך במי שהוא לא בעלים אלא חלות קדושה יתכן שזה רק מחמת מיעוט ולא נתמעט של הפקר ובגמ' נדרים ל"ג: מפורש שאין אדם מקדיש של הפקר אמנם יתכן שדעת הבבלי גם בתרומה שלא עוזר בהפקר

**בדין הפרשת אפוטרופסים**

י]עיין ר"ש שהביא מהירושלמי שנתמעט אפוטרופסין אמנם מאידך גיסא מבואר שאפוטרופוס יכול לעשר של היתומים ובבבלי גיטין נ"ב. מבואר שלאכול מותר ודעת רוב הראשונים שזה מצד הפקר בית דין הפקר שהקנו לו את זה ועיין חזו"א שלראשונים שיש פטור לקוח לאחר מירוח ובחזר לבעלים הם חייבים צ"ל שהקנו את זה כבר בשעת גמר מלאכה אמנם הרמב"ן וכן בחד ביאור ברשב"א כתבו שזה מועיל מדאוריתא והטעם הרשב"א כתב שזה דין אפוטרופוס וברמב"ן ביאר שזה מדין זכין וכאן זה זכות גמור ולכאורא זה רק שייך אם זכיה מטעם שליחות והיה מקום לומר שיש בתורה מושג של אפוטרופוס כמו שיש דין גיזבר ויש לו את כח כל דבר שיש לבעלים וצ"ע ועיין לעיל סק"ג

והנה הגמ' אומרת שלהניח אסור והרמב"ם ביאר הכונה כדי למכור לאחרים וכן ביאר התוס' הרא"ש שיגידו ללוקח והוא יעשר ובפשוטו כל זה למי שהוא לא חשוד ואין כאן דין לפני עוור אלא שיש דין דרבנן שאסור למכור טבל שלא לצורך ופה זה נחשב לצורך ועיין ראב"ד שחולק שלא התירו להם איסור זה אלא הכונה שאם יש להם מזונות לשנה לא מעשרים כדי למכור וברש"י מבואר הטעם דישאירו שיגדלו ואז יפרישו ועיין רמב"ן שאפילו בדיעבד זה לא עוזר והרמב"ם לא העתיק החילוק אלא בהלכות נחלות ולא בהלכות תרומות פ"ד ויש שביארו כי בדיעבד זה חל א"כ זה לא אסור מצד הלכות מעשר ויתכן שגם אם בדיעבד לא חל אבל הטעם כי זה לא לתועלת היתומים ומקומו בהלכות נחלות

**בדין תרומת חרש**

י"א]עיין ר"ש שהביא מאן דאמר שתרומת חרש הוי תרומה וביאר שס"ל שזה דעתיה צילותא ולפ"ז גם לעניין א"א זה כך והביא מאן דאמר שזה ספק ומבואר מתוך דברי הר"ש שהיה מקום לומר שרק לעניין תרומה זה עוזר ולא לעניין קידושין אלא הוכיח שגם לעניין קידושין זה עוזר וצ"ב מה סברא לחלק ומבואר כנ"ל לעניין קטן שכאן זה לא כמו קנינים וממילא גם דעת קלושה יכולה להועיל והנה הר"ש הוכיח מהגמ' ביבמות שזה אותו נידון לגבי א"א ולכאורא היה מקום לומר שר"י שס"ל שקטן יכול להפריש דמספיק דעתיה קלישא א"כ אין להוכיח שהוא בר דעת לכל דיני התורה ובזה א"ש שהביא ראיה מטהרות ששם הרי הוא לא פועל כלום והגמ' ביבמות ס"ל שקטן לא יכול וכרבנן ובכל אופן ס"ל לר' יוחנן שעוזר חרש ובהכרח שהוא בר דעת וצ"ע

**בביאור דין קיום האב למעשה הקטן ובנוסח הקצר לחזו"א**

י"ב]עיין ר"ש שהביא דר' יהודה ס"ל שקטן יכול להפריש והוכיח ממעשה שכך היה ורבנן דוחים שאביו היה מקיים על ידו והנה הוא היה עושה גם מעשרות דהרי היה מוכר ולפ"ז מה שאביו קיים הכוונה שאמר שהוא מעונין במה שעשה ומבואר שכה"ג זה עוזר אפילו שלא היה כאן אמירה מפורשת וזה ראיה ברורה ליסוד הנוסח הקצר של החזו"א שזה מועיל ועיין ירושלמי דמאי פ"ו מ"א וכן בסוגין שה"ה כה"ג אם ישראל מעשר לעכו"ם והעכו"ם מסכים על ידו ומשמע שהעכו"ם לא ידע מדיני מעשר ומשמע שגם כה"ג זה מועיל וכמבואר ברמ"א שגם מי שלא יודע משפטי התנאים עוזר שיאמר שיחול כמשפטי התנאים

ועיין ריבמ"ץ שגרס בר' יהודה שעוזר רק באביו מקיים על ידו ולפ"ז מבואר שגם בזה רבנן חולקים ויתכן שבסברא הנ"ל נחלקו אמנם רוב הראשונים גרסו כר"ש

**משנה ב**

**בדין ברכה על תרומה אם זה מהתורה ואם זה מעכב בהפרשה**

א]מבואר במשנה שחרש לא יתרום ובדיעבד זה מועיל ועיין גמ' בברכות ט"ו. שאומרת שזה כר' יוסי ומבארת שדוקא בק"ש שזה דאוריתא אבל תרומה משום ברכה וברכה דרבנן ולא בברכה תליא מילתא ע"כ ומבואר שלעניין הברכה הוא באמת לא יוצא כמו ק"ש ורק שהברכה היא רק דרבנן וצ"ב הרי גם אם הברכה היא דאוריתא אבל ברכות לא מעכבות ועיין תוס"ר שם שאם הברכה היה דאוריתא זה היה מעכב ועיין תו"ז כאן שהעיר שאפילו אם זה מעכב במצוה אבל תרומה זה מעשה הפרשה לכאורא גם ללא קיום המצוה שבזה וא"כ מה פתאום שזה לא יעזור וצ"ע

והנה בפשוטו מבואר שהברכה בהפרשת תרומה הוא מדרבנן וצ"ע דברמב"ן בהשגות על ספר המצות שורש ח' נראה דס"ל שזה דאוריתא ומקורו מהא דבוידוי מעשר צריך להתודות על זה ועיין לב שמח שהקשה הרי ברכות דרבנן ולכאורא בגמ' זו מפורש שזה רק דרבנן וצ"ע

**באיזה מצות עדיף לעשות ע"י שליח כי מפסיד הברכה**

ב]והנה מסקנת הגמ' שגם לדידן שזה לא מעכב אם לא השמיע לאוזנו אבל לכתחילה לא יתרום כי מפסיד את הברכה בצורה של לכתחילה ועיין דרך אמונה שהביא מהמהרי"ל דיסקין דזה דוקא על דבר שלא שלו אבל על פירות שלו אין לו דין להפסיד המצוה בגלל חיסרון ברכה וודאי יכול לתרום אמנם עיין דרך אמונה שהביא מפורש מהרשב"ץ ועוד ראשונים שתמיד לא יתרום וכן הוא בשו"ע לעניין שחיטה ומשמע שזה גם בבהמה שלו ולכאורא יש מקום לומר שזה דוקא במצוה כגון תרומה או שחיטה שכל המצוה יסודה מצד תיקון הפירות שיהיה ראוי לאכילה ולא שזה מצוה שמוטלת על הגברא וא"כ אין שום הבדל מי יעשה אותה ולכן עדיף שזה יעשה אם ברכה לכתחילה והרי מבואר בשו"ת מהר"ח או"ז שאין בזה הענין של מצוה בו יותר מבשלוחו שאין שום הטלה מיוחדת של המצוה עליו אבל מצוה שמוטלת על הבן אדם כגון מילת בנו שזה הלכה שמעשה המילה יעשה על ידו אפילו שיכול ע"י שליח כה"ג וודאי שזה לא סיבה שיעשה ע"י שליח או כגון הדלקת נר חנוכה וכדו' ויש לעיין איך לדון בדיקת חמץ ויש לעיין במקום שיש כמה בני בית שהמצוה של הדלקת נר שבת מוטלת על כולם או נ"ח שכה"ג יתכן וודאי שראוי לבחור מי שיכול לברך ונפק"מ להדלקת נרות שבת באשה חרשת האם עדיף שהבעל ידליק וצ"ע לעניין אכילת קדשים דשם זה קיום מצוה מיוחדת אמנם מצד הקדשים אין הבדל מי יאכל את זה

ועיין חו"ב שדן איפכא שרק מצוה שיכול לעשות ע"י שליח וזה נחשב מצוה שלו כגון הפרשת תרומה שצריך להעשות כמעשה בעלים כה"ג כדי שיהיה ברכה לכתחילה עדיף שיעשה שליח אבל במקום שיפסיד המצוה אין דין לעשות שליח אמנם הביא דברא"ש לעניין שחיטה וודאי משמע שגם בבהמה שלו ראוי שיתן למישהו אחר לעשות ושם לא שייך שליחות

**יוכיח שדין הברכה הוא מכלל המצוה הנעשית**

ג]והנה בעיקר האי דינא צ"ב דלכאורא כל הדין ברכה הוא דין שלא קשור לקיום המצוה אלא שאדם שעושה מצוה מוטל עליו לברך וא"כ מסתברא שאונס רחמניה פטריה אין לו חיוב ואדרבא שיעשה המצוה ללא ברכה ולכאורא מבואר כאן שדין הברכה זה מעלה בקיום המצוה ולא סתם חיוב צדדי וסמך לדבר שבווידוי מעשרות מתודים שבירכו על ההפרשה וזה מעכב וצ"ע הרי זה סתם מצוה צדדית שלא קשורה למצות הפרשה ומשמע כנ"ל עוד יש להוכיח מהא דמבואר בפוסקים שגם אם אשה יכולה לברך על מ"ע שהז"ג אין לה חיוב ולכן כתב הבה"ל לדון שאינה יכולה להוציא איש בברכת התורה ולכאורא עד כמה שאין זה ענין לקיום המצוה א"כ אפילו שפטורה מהמצוה אבל עד כמה שעושה מצוה למה שלא תהיה חיבת להודות על זה ומשמע שזה מכלל החיוב של עשית הדבר וכיון שאינה מחויבת במצוה אינה מחויבת בברכה וכן יש להוכיח מהתוס"ר הנ"ל שאם הברכה דאוריתא זה היה מעכב וצ"ע אפילו אם נימא שאדם שעושה מצוה חל עליו חיוב להודות להשם אבל מה זה קשור למצוה שזה יעכב ומשמע שזה מכלל הצורה של קיום המצוה וצ"ע בכ"ז

**משנה ג**

**בהא דסומכים על חזקה דרבא לעניין מעשר ובמת קודם י"ג**

א]מבואר במשנה דר' יוסי ס"ל שקטן שהגיע לעונת הנדרים מעשרותיו מעשר וצ"ב למה אין כאן חיסרון דעת וצ"ל שגדר הדברים שלענין זה הוא גדול והנה דעת רוב הראשונים דעונת נדרים זה שנה קודם שמביא שני שערות אמנם עיין ש"ש ש"ה פ"י דדעת הר"מ דזה שנה קודם י"ג וגם אם הוא לא יביא שערות נחשב שהגיע לעונת הנדרים אלא שעד גיל י"ג צריך לבדוק אם הוא מבין מה זה נדר משא"כ לאחר גיל י"ג ע"ש

וצ"ע לדעת רוב הראשונים איך יכול לעשר הרי אולי עדיין לא יביא שני שערות וצ"ל שאפשר לסמוך על רוב שמביאים שערות אמנם צ"ב לר"מ שלא סומכים על רוב מה צריך להגיע למיעוט הרי גם אם יועיל מעיקר הדין תמיד זה ספק ויתכן שבאמת רק נפק"מ אם יש לו כבר שערות עוד יש לעיין במקרה שימות קודם שנת י"ג האם דנים דצריך שבפועל זה יהיה שנה לפני שערות או שכל שזה היה מונח בגוף שהוא יהיה גדול זה מועיל ולכאורא אם זה רק אם הוא יחיה ושמא ימות אמרינן א"כ אין לסמוך כלל על דין עונת נדרים וצ"ע בזה

עוד צ"ע דהנה קי"ל דבדאוריתא אין לסמוך על חזקה דרבא כמבואר בגמ' לעניין חליצה א"כ איך הוא יכול לעשר הרי אולי לא יביא שני שערות והנה הבה"ל ריש סימן ל"ט הביא מחלוקת אחרונים האם זה רק חיוב לברר ואם אי אפשר לברר זה כמו בדיקת הריאה ואפשר לסמוך שהוא גדול ולפ"ז יתכן שבקטן שעכשיו עדיין אי אפשר לבדוק אפשר לסמוך עליו שהוא יהיה גדול אמנם יש אחרונים שזה מעכב ולכאורא גדר הדברים שלעניין דאוריתא זה ספק וא"כ לכאורא ה"ה כאן ואולי כיון שזה דרבנן כל מה שהחשיבו ספק כיון שאפשר לברר ולא קודם ולפ"ז כשיגיע לגיל י"ג חיבים לברר דאז אם אין שערות זה ספק גמור מתי יביא שערות ואולי לברר מצב שיהיה ספק לא צריך ויש לעיין תרומה בזמן הזה דרבנן איך דנים את זה

**האם קיי"ל כר"י שמועיל למעשרות עונת הנדרים**

ב]והנה הרמב"ם פסק להלכה שעונת הנדרים מועיל לעניין מעשרות דס"ל שת"ק שסתם שקטן לא עוזר אין זה סותר לר' יוסי ולפ"ז קי"ל כמותו דהרי ר"מ ור"י הלכה כר"י אמנם עיין גר"א על השו"ע שנקט שסתמא דהמשנה ריש פירקין ס"ל שכל קטן לא יכול להפריש וכר"מ ולפ"ז יש סתם משנה וכר"מ וכן קי"ל ע"ש ועיין אמרי בינה שהביא עוד ראשונים שאין הלכה כר"י ועיין דרך אמונה שהביא הרבה ראשונים כדעת הר"מ

והנה עיין ר"ש ריש משנה א' שהביא את הירושלמי שיש מיעוט לחרש ושוטה מאשר ידבנו לבו ויש פסוק למעט קטן והקשה הנ"ל למה לא ממעטים קטן מהפסוק אשר ידבנו לבו וכתב וי"ל משום דכשבא לעונת נדרים יש לו דעת לנדב עכ"ל ולכאורא כונתו והרי גם כה"ג לא עוזר ולכן צריך להגיע לטעם אחר ומבואר כגר"א שת"ק ס"ל שלא מועיל הגיע לעונת הנדרים אמנם אחרי זה לא הזכיר אלא את ר"מ שלא עוזר במופלא ולא הזכיר את ת"ק כלל וצ"ל שכונתו אדרבא דהרי בהגיע לעונת הנדרים עוזר והרי גם אז אין לו דעת לנדב ובהכרח שלא דורשים לעניין קטן אלא שדבר זה צ"ב דלכאורא הגדר שלגבי זה הוא נחשב גדול וכנ"ל סק"א

**בטעם שלכתחילה אסור לו להפריש ולעניין דמאי**

ג]והנה בהא דר' יהודה ס"ל שקטן יכול להפריש דייקו הראשונים את לשון המשנה שזה רק בדיעבד ולא לכתחילה ולפ"ז ה"ה בר' יוסי וכן הביא בדרך אמונה משו"ת הר"מ וצ"ב בטעמא דמילתא ויתכן שזה כמו שיכור דלא יעשה מן המובחר או שישנה במידה ולכאורא נפק"מ בין הטעמים לעניין דמאי שאפשר מהרע על היפה שאם מצד שינוי בכמות זה גם כאן שייך ועיין לקמן אמנם יתכן שבדמאי שזה דרבנן הקילו וגם שיכור וכדו' יכול לתרום

**בדין חילול מעש"ש ע"י הגיע לעונת וכו'**

ד]והנה בהא דקטן יכול להפריש עיין דרך אמונה פ"ד מתרומות סקנ"ב דדעת רוב הראשונים שהוא גם יכול לעשות חילול מעשר שני והר"ש משאנץ נסתפק בזה ע"ש

**האם הוא יכול לעשות שליח או להעשות שליח**

ה]והנה בפשוטו הוא לא יכול להיעשות שליח ולא לעשות שליח דהרי זה מיעוט בקטן שהוא לאו בר שליחות דזה דין כללי אמנם יתכן שכון שלגבי זה הוא נחשב כגדול א"כ גם לעניין שליחות זה כך ועיין תוס' בגיטין סה: דמפורש שהוא יכול למנות שליח

והנה עיין ר"ש במשנה א דהביא מהירושלמי שר"י הוכיח שקטן יכול לעשר מהא דהיה מעשה דהוא היה מעשר ומוכר ורבנן דוחים שאביו היה מקיים על ידו ומשמע שזה היה של אביו וא"כ צ"ב אפילו אם לר' יהודה הוא יכול לעשר אבל איך הוא נהיה שליח של אביו ולא משמע שאביו היה מקנה לו הפירות לר"י כמו שלרבנן בהכרח זה נשאר שלו כדי שיוכל לעשר והנה כאן לא שיך הסברא הנ"ל שלעניין זה הוא גדול אלא מוכח שכל המיעוט של קטן זה רק על דברים שהוא התמעט וצ"ב ועיין דרך אמונה ריש פ"ד בבה"ל שהביא ראיה זו וע"ש סקנ"ב שהביא הדיעות בזה

**בקטן הסמוך על שולחן אביו האם יכול להפריש לעצמו**

ו]והנה לעניין דבר אם הכשר המנהג להקל שקטן מפריש לעצמו בהגיע לעונת הנדרים אפילו לכתחילה ועיין לעיל אמנם יש לעיין הרי קי"ל חו"מ סימן ר"ע דקטן מתנתו לאביו א"כ זה לא שלו ויכול לעשר רק בשליחות אביו ועד כמה שאין שליחות לקטן לא יכול להפריש אמנם יש פיתרון שהאב יקנה לו תמיד האוכל שאוכל וראיתי בספר קלין שבדמאי בהשמטות לדון עוד דהרי בסמוך על שולחן אביו שמציאתו לאביו אבל מתנתו לעצמו וביאר שם הסמ"ע כי הביאו לו מתנה על דעת שהוא יהנה מזה משא"כ קטן שהוא לא שומר אז הכל על דעת אביו ולפ"ז יתכן שאוכל שנותנים לו וודאי הכונה שהוא יאכל וא"כ זה שלו וצ"ע בזה

**האם יכול לעשות במחשבה**

ז]עיין דרך אמונה פ"ד בצהה"ל קנ"ב שהביא מהמנח"ח שמופלא הסמוך לאיש יכול לתרום גם במחשבה והנה לכאורא תלוי בגדר המיעוט של קטן דאם הטעם כי הוא התמעט מחלות תרומה א"כ כאן שהוא בר חלות תרומה ממילא יכול לעשות בכל צורה אמנם אם הוא רק נתמעט מהמעשה הפרשה א"כ יתכן שכל מה שנתרבה שהוא כגדול על מעשה הפרשה דדיבור שעל זה דיברה התורה ולא על מעשה הפרשה במחשבה ועיין לעיל סק"ג מה שהוכחנו מהרמב"ן אמנם עיין תורת זרעים שדן שגם נדר בלב אין לו שזה פרשה חדשה וע"ש שהביא מהריטב"א שאין על זה בל תאחר דהינו שזה גם סוג חלות אחר ולפ"ז יתכן שהוא התרבה לחלות בדיבור ולא בחלות במחשבה אמנם מסתבר שגם אם בנדר והקדש זה שני חלות שונים אבל בתרומה שיסודו תיקון הדבר לא מסתבר שיש כאן שני דברים נפרדים וצ"ע

וע"ש בדר"א שהביא מהמעדני ארץ שלכאורא מהירושלמי מוכח שלא עוזר דע"ש שטעמו דר"מ שלא עוזר עונת הנדרים בתרומה כיון שכתוב ונחשב לכם תרומתכם את שכתוב בו מחשבה תורם ואת שאין כתוב בו מחשבה אינו תורם ומבואר שגם אם קטן היה עוזר אבל מחשבה לא היה עוזר וע"ש בדרך אמונה שדחה שהכונה שבעלמא עוזר ולא כאן וצ"ע מה פתאום לבאר כך ועוד דהירושלמי ממשיך להקשות שגם גוי לא יוכל והניחא אם הכונה שכתוב פה מחשבה א"כ בפסוק זה כתוב לכם וזה לא כלל גוי אבל אם זה על בעלמא א"כ אין מכאן מקור למעט גוי ומהיכי תיתי שיש כאן שני דרשות וז"ב

אמנם יתכן כונת הירושלמי דהנה קטן עצמו הרי הוא לא מצווה במצוות וכל הנפק"מ לעניין אחרים והרי אין לו נאמנות ובהכרח שכל מה שיעזור רק אם יעשה בדיבור וא"כ בהכרח שהתורה לא דיברה עליו וא"כ לדידן שלא ממעטים אפילו שאין לו נאמנות אבל לגבי עצמו זה חל ועוד שהיום שזה רק דרבנן הרי קטן נאמן ואולי כי עיקרו דאוריתא הוא לא נאמן וצ"ע

**בהא דמועיל מופלא מצד שתרו"מ דרבנן**

ח]עיין גמ' נדה דמביאה מחלוקת אמוראים האם הדין מופלא סמוך לאיש זה דאוריתא והגמ' שואלת ממתניתין שעוזר לר"י והגמ' דוחה שס"ל שתרומה בזמן הזה דרבנן ומופלא הסמוך לאיש זה דרבנן וצ"ע הרי הטעם שגזרו היום אטו דאוריתא וכיון שבדאוריתא הוא לא יכול להפריש א"כ גם היום לא יכול להפריש וכסברא זו כתב החזו"א שאין בזה דין ספק דרבנן לקולא ולכאורא מבואר כאן שזה לא סברא מוכרחת

**משנה ד**

**שיטת הר"ש בדינא דזיתים על שמן**

א]מבואר במתניתין דאין תורמין זיתים על שמן ולא ענבים על יין ואם תרם אין תרומתו תרומה וקשה דבמשנה בסוף פירקין מבואר שאם תרם מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו תרומתו תרומה ועיין ר"ש דהביא מהירושלמי דר"י תירץ שהטעם של המשנה מצד הפסד הכהן והר"ש נקט מהמשך דברי הירושלמי שדעת ר"י שזה לא דוקא בדברים אלו אלא בכל דבר שיש בו יותר טורח ולכן ביאר שכונת הירושלמי ליישב שיש הבדל אם זה מדעת כהן שכה"ג זה רק דין לכתחילה לבין אם זה שלא מדעת כהן שזה גם בדיעבד מעכב [ועיין עוטה אור ח"ד שדן שהדין מדעת כהן עוזר רק במכירי כהונה דאל"כ אין שום מעלה לכהן זה וצ"ע]

ורב מנא יישב שטעם המשנה בגלל שמא יעשה לפי הענבים ולא לפי כמות היין ונקט הר"ש שלפ"ז לא יעזור מדעת כהן ולפ"ז החילוק שהמשנה לקמן זה בשאר דברים חוץ מיין ושמן ששיך טעות בשיעור ההפרשה

ועיין ר"ש שהביא שנחלקו ר"י וחזקיה האם דין המשנה זה רק ביין ושמן או גם בשאר דברים והיה מקום לומר שזה תלוי בטעם המשנה וחזקיה ס"ל שזה מצד שלא יתרום כשיעור וא"כ זה לא שייך בשאר דברים ור"י לשיטתו שזה מצד טורח לכן זה שייך בהכל אמנם מאריכות דברי הר"ש לא משמע כך ואיכא בזה נפק"מ גדולה דעיין דרך אמונה פ"ה ה"ד בבה"ל דהביא דלפי כללי הפסק ר"י וחזקיה הלכה כחזקיה ולפ"ז נקט שקי"ל שדין המשנה שזה מעכב זה רק ביין ושמן ולנ"ל זה גם מכריח לפסוק שלא יעזור מדעת כהן וכן שזה גם בזמן הזה אמנם הפוסקים כולם נקטו לא כך אלא שקי"ל כר"י כמבואר בר"מ ובהכרח שזה לא תלוי אחד בשני וצ"ע

ועיין ר"ש שהוכיח שגם ר' מנא מודה לטעם של טורח דהרי אסור לתרום גם זיתים על זיתים [וצ"ע מה ראיה אולי זה מצד עיקר הדין שזה לא גמור ועוד הקשו האחרונים למה לא שייך כאן גדר מי חטאת וכן הוא בפשוטו בירושלמי וכדלקמן] ולכאורא היה נראה דלר' מנא אין שום מקור לומר שהטעם של טורח זה סיבה שלא יהיה תרומה ורק הטעם של שינוי בשיעור ההפרשה זה סיבה לעכב אמנם הרי הביא מהירושלמי שזיתים על זיתים ועתיד לכותשן ענבים על ענבים ועתיד לדורכן תרומה ויחזור ויתרום והרי אם כה"ג אין גדר מי חטאת לר"ש א"כ למה שיחזור ויתרום ומבואר שזה גם סברא לעיכובא אלא שא"כ צ"ע מהו הגדר האמצעי שיחזור ויתרום ולמה לא אין תרומתו תרומה כלל וצ"ע

**האם דינא דמשום טורח כהן לא חל זה גם בזיתים על זיתים**

ב]והנה יש לעיין האם דין זה דמחמת טורח כהן זה מעכב האם זה דוקא בזיתים על שמן או שגם בזיתים על זיתים ועומד לשמן ובפשוטו מה סברא לחלק והנה מבריתא זו דזיתים על זיתים דס"ל לר"ש שאין כאן גדר מי חטאת והטעם דיחזור ויתרום בגלל טורח כהן מבואר שגם בכה"ג הדין שזה לעיכובא אמנם מבואר שזה יותר קל דכאן לא אומרים אין תרומתו תרומה ולולי דברי הר"ש היה מקום לבאר שכאן זה מחמת גדר מי חטאת אבל מצד הדין טורח מדובר שזה ברשות כהן ולכן אין בזה נידון או שכיון שזה אותו דבר כאן לא גזרו שזה יעכב

והנה עיין ירושלמי הלכה ה' שדן מי יותר חמור הטעם של גזל השבט או גדר מי חטאת והירושלמי מוכיח מבריתא שכתוב זיתים על זיתים ועתיד לעשותן שמן תרומה ויחזור ויתרום והרי יש כאן גזל השבט וגדר מי חטאת וכתוב את הקנס של גדר מי חטאת ועיין רש"ס שביאר שיש כאן את שני החששות ומבואר שכאן בחרו הגדר של מי חטאת חזינן שזה יותר חמור והגר"א ביאר שהרי אם יעשה קודם את השמן של התרומה זה יראה שהפריש משמן על זיתים ויש כאן הגזירה של מי חטאת ואם יעשה קודם על חולין זה יראה הגזירה של גזל השבט ומזה שהעדיפו הקנס של גדר מי חטאת חזינן שזה יותר חמור והנה לפ"ז מפורש בירושלמי ששיך גדר מי חטאת בזיתים על זיתים ודלא כר"ש הנ"ל עוד מבואר בירושלמי ששיך הגדר של גזל השבט גם בזיתים על זיתים וזה סיבה שלא חלה התרומה כלל ולפ"ז בשיבולים על שיבולים שלא שייך גדר מי חטאת יהיה הדין שלא חל כלל או אם ננקוט דבזמן הזה אין גזל השבט ויש גדר מי חטאת יהיה הדין שלא חל כלל וכן נפק"מ למעשר עני שלא שייך גדר מי חטאת ועיין קיצור הלכות שהניח דבר זה בצ"ע ולכאורא אין בזה מקום ספק וכן הוא מפורש בחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ד ד"ה זיתים אמנם צ"ע הא דמובא בכמה מקומות מעשר ראשון שהקדימו בשבלים והרי כה"ג הוא חייב לחזור ולהפריש ודוחק להעמיד שרוצה לאכול כך ולדעת הר"ש יתכן שמדובר שזה מדעת הכהן

**בדין גזל השבט בזמן הזה**

ג]והנה דנו האחרונים האם דין זה דגזל השבט נוהג היום שבין כה לא יכולים לאכול את זה והנה לר"ש שמועיל מחילה של הכהן וודאי שהיום שאין להם צורך זה כמו מחילה אמנם לדעת הר"מ אם נימא שחולק על זה א"כ יש מקום לומר שצריך מנין להתירו או שכיון שלא שייך הטעם בטל התקנה ועיין דרך אמונה שהביא כמה אחרונים שהקילו בזה וכן מסתברא דהרי גם בזמן חז"ל היו מקרים שלא היה שיך הגזירה כגון שמן טמא ומסתבר שהוציאו מקרה זה מהגזירה ועיין חו"ב לשיטתו שדן שגדר הגזירה שזה כמו שני מינים וא"כ זה תמיד נשאר ע"ש אמנם כל זה לשיטתו כנ"ל שלא שייך גזל השבט בזיתים על זיתים אבל למבואר בר"ש ובירושלמי הנ"ל א"כ אין מקום לחילוק זה אמנם בעיקר הדבר סתימת לשון הר"מ שלא כתב כלל שהיום זה לא שייך כמו שכתב לעניין שיעור ההפרשה וכדו' משמע שס"ל שזה גם היום ועיין עוטה אור ח"ד שהאריך בזה וצ"ע

**ביאור שיטת הר"מ והרע"ב**

ד]אמנם עיין סתימת לשון הר"מ שמצד אחד הביא הדין שלא תורמים זיתים על שמן וכן ענבים על יין ושיבולים על חיטים ואם תרם אין תרומתו תרומה ומצד שני כתב שמדבר שלא נגמרה על דבר שנגמר תרומתו תרומה ולא ביאר שכאן זה מדעת כהן ובפשוטו משמע שחילק בין דברים אלו שיש בזה טורח גדול לבין שאר דברים וכן מפורש ברע"ב שביאר שזה ההבדל בין המשניות וכן הוא בביאור הגר"א על הירושלמי שכוונת הירושלמי לחלק בין המינים והנה לפ"ז אין מקור לומר שיעזור מדעת הכהן אמנם הרידב"ז נקט מסברא שהר"מ מודה לזה וצ"ע

אלא שצ"ע מה שהקשה הר"ש דהירושלמי אחרי זה מביא מחלוקת ר"י וחזקיה האם זה רק בדברים אלו או גם בשאר מינים אמנם עיין חזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ו שזה הולך על ב"ש שתרומת עצמן בהם וכן מוכח לגירסתינו שזה מובא בירושלמי על המשנה של מן החיוב על הפטור

**בדברי הגר"א דהירושלמי אירי במי פירות**

ה]ובגר"א על הירושלמי ביאר שכונת הירושלמי במקרה שעשה שאר מי פירות דר"י ס"ל שזה אותו מחלוקת וחזקיה סובר שכיון שזה לא שכיח כה"ג לא גזרו והנה נחלקו ר"א ור"י לקמן פרק י"א האם מי פירות בעלמא חייבים על זה קרן וחומש ור"י ס"ל שזה זיעה בעלמא ופטורים על זה ועיין ביאור הגר"א שם שנקט שלדעת ר"י אם עשה מזה מי פירות בעודם טבל כה"ג לא יהיה חיוב טבל ועיין סוגיא דמיחוי אוכלין מה שביארנו בזה ולפ"ז תמוה דברי הגר"א להעמיד מחלוקתן כה"ג שזה רק לר"א וצ"ע ואולי מדובר בקני סוכר וכדו' שלחלק מהראשונים זה לא זיעה או לסברת החזו"א שאם מרסקים את גוף הפרי אין בזה נידון זיעה

עוד יש לעיין אפילו אם ננקוט שמדרבנן זה חייב אבל איך אפשר להפריש מהפירות עצמם הרי זה מהחיוב על הפטור ואפילו אם שאר פירות זה דרבנן אבל א"כ זה מחד דרבנן על תרי דרבנן וצ"ל שזה דרבנן חמור שבזה אין חיסרון כמבואר בגמ' במנחות ולדעת הר"מ שזה דאוריתא יתכן שגם דין יוצא זה דאוריתא עיין מה שכתבנו בסוגיא הנ"ל ואפשר להפריש מאחד על השני

עוד צ"ע לפי מה שנקטו הרבה אחרונים שכל הדין שסחיטת הדבר חשיב קודם גמר מלאכה זה רק בענבים וזיתים ולא בשאר מי פירות א"כ כאן שניהם לאחר גמר מלאכה ומה חיסרון בזה אמנם עיין לקמן סק"ז שכאן זה הלכה של יקב וגורן וגם באופן שזה יתחיב קודם ויתכן שחז"ל דימו הדברים לעניין דין זה וצ"ע

והנה הרמב"ם כתב דין המשנה שזה מעכב גם בשיבולים וצ"ב מקורו ויש שביארו שביאר כר"ש ופסק כר"י אלא שלפ"ז הוא בכל הדברים והרי בפשוטו הר"ם ס"ל שזה רק בדברים אלו וצ"ל שמקורו דהירושלמי שם שואל שדין המשנה יהיה גם בשיבולים ומניח בקושיא והר"מ ס"ל שבאמת כך הוא הדין

**בקושית רע"א בתרומה מזיתים גמורים על שמן**

ו]בהא דמבואר במשנה שאין תורמין מהזיתים על השמן כתב הר"מ בפירושו וכן הוא ברע"ב שזה מצד ההלכה שלא תורמים משאינו גמור על הגמור ועיין רע"א שהקשה שלפ"ז אם יהיה זיתים שעומדים לאכילה שהם נחשבים גמורים יהיה אפשר להפריש מהם וע"ש שתמה על זה הרי מבואר בירושלמי הטעם מחמת הפסד כהן וא"כ מ"ש וע"ש שהביא שהר"מ בחיבורו סתם שבכל מקרה זה לא עוזר ועיין חידושי מרן הרי"ז הלוי שתמה על רע"א שלכאורא כל מה ששיך לומר שיש כאן גזל השבט זה עד כמה שמגיע לו להפריש דוקא מזה אבל אם שניהם גמורים שמצד דין ההפרשה אפשר להפריש מהזיתים על השמן א"כ אין כאן גזל כהן

והנה עיין רמב"ם פ"ה הי"ט שתורמין חיטים על פת והקשה הרדב"ז שהרי יש כאן טורח השבט ומ"ש משבלים על חיטים ותירץ שכיון שאין לו שום חיוב לעשות מהחיטין פת א"כ אין לו גם דין הפרשה מזה דהינו שכל הדין טורח כהן עד כמה שמדיני ההפרשה מגיע לו מזה והוא כסברת הגרי"ז הנ"ל

**תירוץ הגרי"ז ומה שיש להעיר בזה**

ז]וע"ש בחידושי הגרי"ז שכתב לחקור בגדר הדין שצריך להפריש מהגמור האם זה הלכה מדיני הפרשה או שזה מזכות הכהן וכתב דמהא דאי אפשר להפריש מהגמור על שאינו גמור חזינן שזה מדיני הפרשה דהרי לא שיך לומר כאן שזה מזכות הכהן אמנם מאידך הביא דהגמ' בביצה דנה שלוי שקיבל מעשר ראשון בשבלים מותר לו להפריש כך מצד שכמו שהביאו לו כך הוא מביא לכהן והנה זה רק שייך עד כמה שיש כאן חיוב מצד זכות הכהן אבל עד כמה שזה מדיני ההפרשה א"כ מה שייך לטעון טענות ולפ"ז כתב שכיון שבשמן יש לכהן זכות לקבל ממצב זה כשזה גמור א"כ מצד זה צריך לתת לו דוקא משמן ולא מזיתים גמורים דלעניין השמן זה נחשב לא גמור ע"ש שהאריך עכ"ד ולכאורא צ"ע הרי גם עד כמה שיש זכות לכהן אבל אין על זה עוד פסוק ובהכרח שיסודו בתוצאה מהדין הפרשה שהוא מהגמור וא"כ עד כמה שמצד דין ההפרשה אפשר מזיתים גמורים אז גם לא שייך לדון מצד זכות הכהן וכמו אם בתחילה חשב לעשות מזיתים שמן ואחרי זה רוצה לאוכלם כך וודאי שיכול להפריש מהזיתים שמלכתחילה כל זכותו אם מצד דיני ההפרשה כך הדין וא"כ ה"ה כאן ובאמת שלכן הוסיף הגרי"ז שביחס לזכות הכהן זה אינו גמור וצ"ב

אמנם מדברי הגרי"ז מבואר שנקט שיש כאן שני הלכות נפרדות א.מדיני ההפרשה להפריש מהגמור ב.שיש לכהן זכות בדיני תרומה לקבל מהגמור וזה רק שייך בהפרשה שלא מן הגמור וס"ל שלגבי ההלכה השניה שזה מזכותי הכהן צריך לדון שזה גמור לפי הדבר שממנו מפרישים ועיין לקמן מ"י סק"ב וסק"ז עוד מקור שזה שני דינים נפרדים וצ"ע

**בדין זיתים שנגמרו מלאכתם ועומדים לשמן ובישוב קושית הגרי"ז**

ח]אמנם הנה מבואר במשנה ט' שאם הפריש משמן על זיתים שעומדים לאכילה או מזיתים על זיתים לאכילה ואחרי זה רוצה לעשות שמן שתרומתו תרומה ולשונות הראשונים כי הפריש בהיתר ומשמע שאם עדין לא הפריש וחזר בו ממחשבתו הראשונה אסור להפריש עד שיעשה שמן והנה עיין מעשרות פ"א מ"ז סק"ו דהבאינו מתר"י שלכאורא לא שייך לחזור מגמר מלאכה וגם אם זה היה קודם ראית פני הבית שלא חל חיוב ועכשיו רוצה לעשות מזה דבר של קודם גמר מלאכה זה לא יעזור ורק בעירב בתבואה תבן שזה ביטול בעצם יתכן שזה נהפך לקודם גמ"מ ע"ש ולפ"ז צ"ב למה כאן לא יכול להפריש מהזיתים הרי הם נחשבים לאחר גמר מלאכה וכבר העיר כן התורת זרעים ומוכח מכאן שהדין הפרשה מהיקב והגורן זה לא רק מצד שרק אז נגמר מלאכתו אלא שזה זכות הכהן לקבל ממצב זה גם אם יהיה גמר מלאכה קודם שיסוד דינו הוא מהגורן או מהיקב אם לא שזה לא עומד להגיע למצב זה

ועיין מקד"ד שכתב כן להוכיח גם מרש"י בביצה י"ג. דמבואר דנקט שגם אם מכניס שיבולין לאוכלן מלילות שזה נחשב טבל אבל אין להפריש עד שיעשה גורן וצ"ל הכונה אם אחרי זה רוצה לעשות גורן דהרי זה וודאי שאם רוצה לאכול במצב זה אין לו חיוב לעשות גורן וכמו שביאר בזה הגרי"ז זצ"ל

ולפ"ז א"ש קושית רעק"א דאפילו אם זה גמור יש הלכה להפריש דוקא מהיקב והגורן ולא מספיק מהגמור אלא שצ"ב איך אפשר ללמוד מכאן שיש הלכה שתמיד להפריש מהגמור וצ"ל שזה וודאי יסוד הדין שהזכות הפרשה הוא מהגמור וכיון שזה גמר רגיל של זיתים וענבים וגורן לכן קבעה התורה זמן זה ואפשר ללמוד את זה לכל מקום

אמנם כלל זה אם נימא כנ"ל שאי אפשר לחזור מגמר מלאכה אמנם אם נימא שאפשר לחזור מגמר מלאכה אלא שאם זה לאחר ראית פני הבית שחל חיוב כה"ג וודאי אי אפשר לחזור או אם נימא שבגמר מלאכה חשיב שחל חיוב לעניין לאחר ראית פני הבית ולכן לא יעזור שיחזור בו מזה עיין מה שכתבנו שם בזה א"כ יתכן שלענין הפרשה כיון שהיום זה נחשב קודם גמ"מ לכן אין לתרום מזה משא"כ אם את הזיתים שמהם מעשר הוא מתכונן לאוכלם כך א"כ הם נחשבים לאחר גמ"מ ובזה יוכלו לעשר מהם וכמו שהקשה הגרי"ז

**בביאור כונת המשנה אין תרומתו תרומה**

ט]בהא דמבואר במשנה שאין תרומתו תרומה בפשוטו משמע שרבנן עקרו לגמרי וזה נשאר טבל ואפשר להפריש ממנו למקום אחר וכן הוא בר"ש ורא"ש וריבמ"ץ אמנם החזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ז תמה על זה דהרי הגמ' ביבמות פ"ט מביאה מחלוקת לענין מן הטמא על הטהור שכתוב במשנה לא אמר כלום האם הכונה שרבנן עקרו לגמרי או שרק השירים לא מתוקנים ומאריכה בדין יש כח ביד חכמים לעקור בקום ועשה ולא מביאה שיש כאן משנה מפורשת שיש כח ביד חכמים לעקור בקום ועשה ולכן ביאר שהכונה שיחזור ויתרום אמנם הדבר תמוה איך יתכן שהמשנה כאן אמרה לשון אחר מהמשנה לקמן שתרומה ויחזור ויתרום אמנם אפש"ל דשם הרי מבואר בירושלמי שהתרומה מותרת לכהן דהינו שגם מדרבנן לא ביטלו את זה לגמרי אבל כאן מדרבנן זה לא תרומה כלל ואסור לכהן לאוכלו עד שיפרישו עליה מיניה וביה או ממקום אחר וכן אם יאכל לא ישלם חומש כמבואר בסיפא אמנם מדברי הראשונים כאן מבואר דלא כדבריו וצ"ע קושית החזו"א וראיתי בעוטה אור ח"ד דכתב להקשות שהרי מצאנו בכמה מקומות בראשונים שכתבו שיש מקומות שיש כח ביד חכמים לעקור בקום ועשה ולמה הגמ' שם לא הביאה את זה וכתב לדייק מלשון הגמ' ששואלת ומי איכא מידי דמדאוריתא הוי תרומה ומשום דילמא פשע אפקוה רבנן לחולין ע"כ וצ"ב למה הוסיפה הטעם של שמא פשע לכן ביאר שכל הקושיא במקום שזה לא טעם חזק אמנם אין זה במשמעות הגמ' שם וצ"ע

**בביאור כוונת ב"ש**

י]מבואר במשנה ב"ש אומרים תרומת עצמן בהם ועיין רמב"ם שביאר שמדובר שהפריש על זיתים וענבים ולב"ה לא חל כלל ולב"ש חל חלק מהזיתים על חלק מהזיתים ובטעם ב"ה ביאר החזו"א שזה חלק מהקנס של המשנה אמנם בפשוטו זה הרמב"ם לשיטתו דבמפריש על שני דברים ועל אחד מהם זה לא חל שכה"ג לא חל כלל ובפשוטו זה מטעם את וחמור שס"ל שבכולכם זה לא מועיל והארכנו בזה פ"ד מ"א סק"ג ע"ש ועיין חזו"א שכתב שסתימת הראשונים שמדובר שמפריש רק על היין אלא שס"ל לב"ש שכיון שתמיד מונח גם שמפריש לתקן את עצמו א"כ חל כאן מעשר מניה וביה כחלק הנצרך לתקן את עצמו ועיין ירושלמי האם זה רק כאן או בכל מקום שמפריש מהפטור על החיוב

ולכאורא נראה קצת בדברי הר"ש כונה אחרת שכתב וימכרנו לכהן כדין תרומה וצ"ע איך הכהן יאכל הרי יש כאן תערובת וכן בב"ה כתב ואפילו לכהן אסירי באכילה כדין טבל והרי גם לב"ש זה כך ואם מפריש ממקום אחר לשניהם זה עוזר ומשמע קצת שהכונה שזה באמת תרומה לגבי עצמו אלא שצ"ע הלשון מדומעים וצ"ע

**בסוגית הגמ' ביצה י"ג.**

**סוגית הגמ'**

י"א]מבואר בגמ' בלשון השני דבשבלים לכו"ע לא חל גמר מלאכה אפילו אם רוצה לאכול מלילות עד שידוש והגמ' שואלת מהמשנה שמי שהיו לו חבילות של תלתן של טבל כותש ומפריש מהזרע לפי אומד ומבואר שזה טבל כלשון המשנה ובהכרח שחשיב גמר מלאכה גם ללא דישה והגמ' דוחה שמדובר כגון שהקדימו בשיבולים שכה"ג חל על זה שם טבל ואסור לאכול אכילת ארעי ודעת רש"י שזה מה"ת ודעת הר"מ שזה מדרבנן וכן הוא בירושלמי בפרקין והגמ' שואלת כותש למה לי כי הכי דיהבו לדידי הכי יהבינא לך והגמ' עונה קנסא ורש"י מבאר כי הקדים מעשר ראשון לפני תרומה ועבר על הדין שאסור להקדים וזה דלא כדבריו שבת קמ"ז שקודם גמר מלאכה מותר והרמב"ם ביאר שהקנס כי גרם להפקיע התרו"ג כדין הקדימו בשבלים והיה מקום לומר שעשה איסור הפרשה שלא מן הגמור והגמ' מביאה תניא נמי הכי בן לוי שנתנו לו שבלים במעשרותיו עושה אותן גורן ענבים עושה אותן יין זתים עושה אותם שמן ומפריש עליהם תרו"מ ונותנן לכהן שכשם שתרומה גדולה אינה ניטלת אלא מן הגורן ומן היקב כך תרו"מ אינה ניטלת אלא מן הגורן ומן היקב עכת"ד הגמ'

**בקושית הגרי"ז מה טענת הגמ' כי היכי וכו' ותירוצו ומה שיש לדון בזה**

י"ב]והנה בקושית הגמ' שהבן לוי יאמר שהוא יתן כמו שקיבל הקשה הגרי"ז דמה טענה היא זו הרי הוא הלכה מהלכות הפרשה שצריך להיות מהגמור וא"כ מה איכפת לן שזה באשמה של הבעלים והניחא אם כל הדין הוא מזכותי הכהן א"כ יש מקום לדון שכה"ג אין זכות לכהן יותר ממה שקיבל הלוי אבל כיון שחזינן שגם אסור להפריש מהגמור על שאינו גמור בהכרח שזה מדיני ההפרשה וע"ש שחידש דאיכא שני הלכות בדין הפרשה מהגמור א.מדיני ההפרשה ב.מזכותי הכהן שיפרישו מהגמור וזה לא שייך בהפרשה מהגמור על שאינו גמור ולפ"ז תירץ שכאן איירי שהלוי רוצה לאכול את זה במצב זה וכה"ג אין חיוב לתרום מהגמור דרק אם עומד לגמור יש דין לתרום מהגמור וכל הסברא לחיב אותו לתרום מהגמור כיון שהרי הישראל שהפריש בתחילה עומד לגמור את תבואתו וא"כ היה חייב להפריש לאחר שזה יגמר ומזה היה מקבל הכהן התרו"מ א"כ עכשיו לא צריך להפסיד וכיון שכל טענתו מצד זכותו לקבל מהגמור על זה עוזר טענת הגמ' כי היכי וכו' עכ"ד

והנה זה וודאי שלא נימא שחל זכות במקום שבתחילה רצה לעשות יין ובסוף רוצה לאוכלו ענבים שחל זכות לקבל מהגמור דהכל מיתלא תלי בדין גמור ורק כאן דנשאר שדינו להפריש מהגמור ועשה אחרת והנה מבואר מדבריו חידוש שהדין תרו"מ חיובו על הגורן לפני הפרשת המעשר ראשון והיה מקום לומר שכל החיוב תרו"מ חל רק לאחר שהפרישו מעשר ראשון וא"כ לא שיך לומר שכבר חל זכות לקבל מהגמור ובעיקר יסודו שיש שני דינים בהלכה של מן הגמור עיין לעיל סק"ו מה שכתבנו בזה

ובעיקר דבריו יש לדון דהרי בפשוטו תלתן הדרך לאכול רק הזרע והרי העץ פטור ממעשר ואפילו שיש שאוכלים אותו לטעם עיין פ"י מתרומות אבל בפשוטו אינו כן ולפ"ז צ"ע מנ"ל לגמ' שאירי בכזה אופן ולשאול שאלה דהגמ' תעמיד בפשוטו שאינו עומד לאכול בכזו צורה ולא יקשה למה הוא כותש וצ"ע

**תירוץ התור"ז ומה שיש לישב עוד**

י"ג]ולכאורא לולי דבריו היה מקום לומר שחלוק דין תרומה ומעשר שמוטל על הבעלים ששיך להטיל עליו דינים איך לתת ובאיזה צורה להפריש משא"כ תרו"מ כל דינו שמה שהוא מקבל הוא צריך לתת ולכן גם אם יש הלכה מהלכות הפרשה שצריך מהגמור זה לא שייך בכה"ג שהוא קיבל לא גמור ורק אם קיבל גם גמור לא יכול להפריש מהלא גמור על הגמור דביסודו יש לו הלכה להפריש מהגמור וצ"ע בזה

ובתורת זרעים כתב לדון שכל ההלכה שאסור להפריש קודם גמר מלאכה כי עדין לא חל חיוב אבל אם חל חיוב אפשר להפריש וא"כ לרש"י שבהקדימו בשבלים חל חיוב מדאוריתא לתרו"מ כה"ג זה כמו מהגמור ורק מצד הזכות כהן שכבר חל הוא חיב להפריש מהגמור ועל זה הגמ' טוענת כי היכי וכו' עכ"ד אמנם כבר כתב שזה דלא כר"מ שזה רק דין דרבנן וכן עיין לעיל סק"ז שכתבנו להוכיח מהמשנה שגם במקום שחל חיוב ואחרי זה רוצה לעשות מזה יין גם יש דין מהגמור וכן ע"ש שהביא את דברי הר"מ שגדר גמור למעשר זה לא זמן חלות החיוב עיין לקמן מ"י סק"י ובדברי הירושלמי באריכות

**בביאור התנ"ה דהגמ'**

י"ד]והנה הגמ' מביאה בריתא תנ"ה שיש קנס וצ"ע הרי בבריתא כתוב טעם מעיקר הדין ולא מצד קנס ועיין מהרי"ט אלגזי ריש הלכות חלה שתמה בזה ובצל"ח ביאר שצ"ל שכוונת הבריתא משום קנס ועיין חידושי מרן הגרי"ז שכתב לפי דרכו שכאן הרי מדובר שרוצה לאכול יין וכה"ג זה מעיקר הדין ועל זה הבריתא מדברת וכוונת הגמ' שאם לא שיש מעיקר הדין כזה הלכה לתת מהגמור לא היה שייך קנס וצ"ע הרי הגמ' כבר בתחילה ידעה שיש דין מעיקר הדין דאל"כ לא צריך להגיע לטענה כי היכי ומשמע שהגמ' מביאה ראיה לעצם הקנס

ולכאורא צ"ל ע"פ דרכו דמדובר כאן שהוא רוצה לאכול הענבים כמו שהם וגם כה"ג הוא חייב לעשות יין מצד קנס ורק שהבריתא אומרת שיש כאן הלכה של מן הגמור ויתכן יותר דעד כמה שמדין הקנס הוא צריך לגמור הכל דזהו גדר הקנס ממילא חוזר הדין דאוריתא להפריש מהגמור וצ"ע

**בביאור דברי רש"י שם**

ט"ו]עיין רש"י שם שביאר קושית הגמ' כי היכי וכו' דהניחא אם מדובר בישראל שמפריש א"כ יש עליו הלכה להפריש מהגמור אבל כיון שמדובר בתרו"מ א"כ יש טענה כי היכי וכו' ועיין לעיל סק"ז שהבאינו מהמקד"ד שהקשה הרי לצד זה של הגמ' שזה כבר נחשב גמר מלאכה א"כ זה מהגמור ולמה צריך לכתוש והוכיח מזה שהדין מהגמור הוא גם אם היה גמר מלאכה קודם וע"ש שהוכחנו כן מהמשנה

אמנם צ"ע הרי בפשוטו אירי שהוא רוצה להשתמש בצורה זו ללא לגמור ולכן חשיב שיש פה גמר מלאכה לצד זה של הגמ' וא"כ וודאי אין לו חיוב להביא את זה למצב גמור וכנ"ל מהגרי"ז דוודאי שהרוצה לאכול ענבים אין לו חיוב לעשות יין כדי להפריש ולכאורא היה צריך לדחוק דכוונת רש"י שהיה צריך להעמיד שעכשיו חוזר בו ורוצה לעשות גורן ודוחק אמנם יתכן עוד דכאן הרי גם כשהוא מולל הוא מביא למצב של גמור של גורן אלא שהגמר מלאכה חשיב שהיה קודם לעניין להתחיב במעשר אבל לעניין החיוב הפרשה שזה לא קשור לחיוב וכנ"ל כה"ג צריך להפריש מהמצב לאחר שיוריד הקליפה שזה כגורן ולפ"ז אזדא תירוץ הגרי"ז לעיל אלא שהוא הביא מהר"מ כדבריו ע"ש

**משנה ה**

**האם נתינת רשות לכולם פוטר כמו הפקר**

א]בעיקר פטור הפקר מבואר בראשונים בשם הירושלמי דהוא מקרא דבא הלוי וכו' שכל שיש לו חלק ונחלה עמך פטור ועיין נתה"מ שיאוש אפילו שזה לא יוצא מרשותו עד שיגיע לידי זוכה בכל אופן זה פטור ממעשר מטעם הנ"ל שלמעשה היה ידו וידך שוין ושמעתי לדון שלפ"ז גם אדם שיאמר שהוא מרשה לכל הרוצה לזכות בפירותיו שזה יפטור ממעשר אמנם נראה מסברא שזה לא דומה שכל שהזכיה נעשית מדעתו ואם עכשיו לא ירצה הזוכה לא יוכל לזכות זה לא נחשב שידך וידו שוין ורק ביאוש שכל זמן שהוא מתיאש זה לא תלוי בדעתו ולא יכול לחזור בו כה"ג חידש הנתה"מ שזה סיבה לפטור ממעשר ושמעתי ראיה לזה מהא דהגמ' בנדרים אומרת שלר' יוסי שהפקר לא יוצא מרשות המפקיר עד שמישהו יזכה שאם הוא עצמו חזר וזוכה בזה הוא חייב במעשרות ורק אם זוכה בתור זוכה מההפקר כה"ג זה נפטר ומבואר כנ"ל דמה שלמעשה כולם יכלו לקחת זה לא פוטר

אמנם יש לדון מהגמ' בר"ה ט"ו שאתרוג של שישית הנכנס לשבעית אפילו שאין בו קדו"ש אבל כיון שיד הכל ממשמשים בו זה כמו הפקר ומשמע שזה תלוי במה שבמציאות יד הכל בו אמנם ע"ש בראשונים שיתכן שזה דין דרבנן שנראה כהפקר ועוד דשם זה בע"כ א"כ זה במצב שהזכיה לכולם לא מרצונו כל רגע משא"כ אצלינו

אמנם עיין מעשרות פ"א מ"א סק"ח שהבאינו מהירושלמי דבמשמר שדהו מפני הענבים ויש שם תאנים שיש שמפקירים ואין כאן ראיה שלא מפקיר כה"ג בודקים ע"י פועל האם בעה"ב מקפיד וצ"ע מה זה יעזור הרי אין פה אומדנא דמוכח ובהכרח כיון שמצידו הוא מרשה לכולם זה מספיק וצ"ע

ועיין גמ' ב"ק כ"ח. דהמניח פאה בצד אחד ובאו ונטלו בצד אחר דהפאה הראשונה בטלה ובכל אופן זה וזה פאה לפוטרו מהמעשר ועיין תוס' שנתקשו בזה וכן בתלמיד ר"ת ומבואר שמצד שלמעשה כולם יכלו לקחת זה לא סיבה לפטור

**בדברי הר"מ לעניין הפרשה מהפקר**

ב]בהא דמבואר במשנה הפקר לאחר לקשו"פ ביאר הר"מ שהיה מקום לומר שדוקא שם כי זה ממון העניים לכן לא יכול להפריש מזה אבל אם זה הפקר יוכל להפריש והמשנה מחדשת שהפקר פטור ומשמע שאם לא היה פטור הפקר היה אפשר להפריש אפילו שזה לא שלו ועיין משנה א שהארכנו לא כך וצ"ל שהר"מ האמת קאמר ובאמת גם מטעם זה לא יכול להפריש אלא שהר"מ אמר טעם שגם אם יחזור ויזכה הוא לא יוכל להפריש מזה

**בביאור שיטת הר"ש שאפשר מטבל למעש"ר להפריש תרו"ג וביאור משנתינו לשיטתו**

ג]מבואר במשנה דהמפריש ממעשר ראשון שניטלה תרומתו אין תרומתו תרומה [כן הוא גירסת הר"ש]ועיין ר"ש שהקשה פשיטא הרי הוא הפריש מזה תרו"ג ולכן ביאר שמדובר בהקדימו בשבלים וכה"ג זה נפטר מתרו"ג וזה עצמו חידוש המשנה ושלכן אין תרומתו תרומה וקשה למה המשנה אומרת דוקא שניטלה תרומתו דהיינו תרו"מ וחידש הר"ש בשם הספרי שטבל הטבול לתרו"מ אפשר להפריש ממנו תרו"ג על מקום אחר ולכן דוקא בניטלה תרומתו זה לא עוזר עכ"ד

והנה בפשוטו היה מקום לומר שגדר הדברים שחיוב תרו"מ זה אותו חיוב של תרומה מהטבל ורק שנתחדש שהוא חל עוד הפעם על התרו"מ וכאן גם נתחדש שיש שיעור של אחד מעשרה אלא שלפ"ז לכאורא היה מסתבר שכה"ג שזה טבול לתרו"מ ותרו"ג מספיק להפריש הפרשה אחת אמנם זה מפורש בגמ' בכמה מקומות שמעשר ראשון שהקדימו בכרי חייב להפריש ממנו תרו"ג ותרו"מ חזינן שזה שני חיובים נפרדים ולפ"ז תמוה איך אפשר להפריש תרו"ג ממנו הרי הוא עדיין ישאר טבול לתרו"מ וחזינן שזה חיוב נפרד וא"כ למה שיוכלו להפריש ממנו תרו"ג אחרי שכבר הופרש ממנו אמנם יתכן דכיון שיש עליו שני סיבות של חיוב להפריש ממנו תרומה זה עצמו מחייב שהוא יפריש את שניהם משא"כ אם אין עליו אלא חיוב אחד של תרומה באמת כה"ג יספיק הפרשה אחת והחלק שהפריש בתור תרומה גדולה הוא עצמו נפטר מתרו"מ

אמנם עיין חזו"א דמאי סי' ד סק"כ שנקט שעל התרומה גדולה עצמה חייב להפריש עדיין תרו"מ וצ"ל הביאור שזה רק סברא שכיון שהחלות תרומה והחלות תרו"מ זה אותם דינים לכן מדבר שהוא טבול לתרו"מ אפשר להפריש תרו"ג ועדיין צ"ע שמשמע שמדבר שטבול לתרומה גדולה אי אפשר להפריש תרו"מ על טבל לתרו"מ וכן דבר שטבול לחלה אי אפשר להפריש ממנו תרומה גדולה או הפוך וצ"ע

ועיין רש"ש שהקשה קושיא עצומה דבמשנה חלה פ"ג מבואר שאם נתערב טבל בחולין מפריש עליהן ממקום אחר ובפשוטו כיון שרק מדאוריתא זה לא בטל א"כ צריך להביא דבר שחייב רק מדרבנן והקשה הר"ש דמה יביאו דאין להביא דמאי דהרי זה לא חייב בתרו"ג וקשה הרי בתרו"מ זה חייב וא"כ יכול מזה להפריש תרו"ג על הטבל אלא בהכרח שלא מועיל כה"ג וצ"ע

והתורת זרעים ביאר שכוונת הר"ש רק במקרה שהקדים המעשר ראשון בשבלים שפטור מתרו"ג כה"ג יכול להפריש ממנו תרומה גדולה דס"ל לר"ש שגדר הדין לא שזה פטור מתרו"ג אלא שע"י ההפרשה של התרו"מ הוא נפטר גם מהתרו"ג ולכן יכול להפריש ממנו תרו"ג על דבר אחר כי הוא עדין טבול לתרו"ג ועיין לקמן דבפשוטו בירושלמי מוכח כגדר הנ"ל בדין הקדימו בשבלים עכ"ד ולפ"ז א"ש קושית הרש"ש הנ"ל שרק בהקדימו בשבלים זה עוזר אמנם סתימת הדברים וודאי לא משמע כך ובספרי זוטא שהובא בר"ש אין שום זכר להקדימו בשבלים וכן נקטו המשנה למלך והחזו"א בכונתו שתמיד אפשר מטבל לתרו"מ להפריש תרו"ג

**ביאור הרמב"ם במשנתינו**

ד]והנה הרמב"ם גרס ומעשר ראשון שלא ניטלה תרומתו ועיין במהדורא ראשונה [וכן הוא בנדפס] שכתב וז"ל כשיהיה לוי ויהיה לו זרע מאדמתו הוא חייב בתרומה בלי ספק וג"כ יש לו מעשר שלקחו מישראל אין ראוי להוציא ממנו שיעור תרומה החייבת לזרעו ושיתננה לכהן לפי שיש לכהן באתו מעשר חק וזכות והיא תרו"מ אבל יוציא תרו"מ ואח"כ יוציא ממנו התרומה החייבת לזרעו עכ"ל והנה מבואר בר"מ שאחרי שמפריש התרו"מ יכול להפריש מזה תרו"ג וצ"ע הרי זה כבר מופרש ובהכרח צ"ל כמו שביאר החזו"א שמדובר שהקדים מעשר ראשון בכרי שכה"ג זה טבול גם לתרו"ג ונתחדש במתניתין הלכה שאי אפשר להפריש תרומה גדולה על משהו אחר לפני שמפריש ממנו תרו"מ

וצ"ב טעמו של דבר ולשון הר"מ כיון שיש לכהן זכות לקבל התרו"מ ולכאורא כונתו שהחלק שמפריש ממנו התרומה הוא נפטר מתרו"מ וצ"ב הרי מאותו טעם החלק שמפריש ממנו התרו"מ הוא נפטר מהתרומה גדולה ואדרבא הרי זה קודם ואולי כיון שבו נאמר שיעור זה נחשב יותר חיסרון אמנם יש לדקדק בלשון הר"מ שלא ביאר שרוצה להפריש מיניה וביה ושיש דין להקדים התרו"מ אלא שרוצה להפריש על משהו אחר ויתכן שלפ"ז באמת אם מפריש מיניה וביה יכול להקדים תרומה לתרו"מ ורק להפריש מזה על משהו אחר כה"ג חשיב שמפקיע מזה תרו"מ וצ"ע

אמנם עיין במהדורת הנדפסת מחדש שכתב וז"ל כגון לוי שהיה לו דגן משדהו שהרי הוא חייב תרומה בלי ספק והיה לו גם דגן שהוא מעשר שקיבלו מישראל אין לו להפריש מאותו מעשר שיעור תרומה שחייב בה על תבואתו וליתנה לכהן כי מעשר זה אע"פ שהוא חייב בתרו"מ אינו חייב בתרומה גדולה עכ"ל ומבואר שמדובר ממעש"ר שהפרישו ממנו תרו"ג והמשנה באה לומר שאע"ג שהוא טבול לתרו"מ אין להפריש ממנו תרו"ג

**ביאור שיטת הראב"ד במתניתין**

ה]והראב"ד גרס מעשר ראשון שניטלה תרומתו וביאר שמדובר בהקדימו בכרי שהוא חייב בתרומה גדולה אלא שרק כל זמן שהוא לא הפריש תרו"מ יכול להפריש ממנו תרו"ג על מקום אחר אבל לאחר שהפריש ממנו תרו"מ אין להפריש ממנו תרו"ג דנחשב שקליש איסורו ועיין חזו"א דמאי סימן ד' סקי"ח שה"ה משאר הטבל שהפרישו ממנו מעשר ראשון שע"י זה הופרש ממנו החלק של התרו"מ חשיב שקליש איסורו ואין להפריש ממנו תרומה על דבר אחר וכן ה"ה מעש"ר שהקדימו בכרי והפריש ממנו תרומה גדולה שלא מפרישים ממנו על מעשר ראשון אחר שהקדימו בכרי ולא הפריש ממנו תרו"מ וכן אין תורמין תרו"מ ממעשר ראשון שהפרישו אחרי תרו"ג על מעש"ר שעדיין לא הפרישו ממנו תרו"ג שכל שאחד מיקלש איסורו מהשני לא מפרישים ממנו ועייין פ"ז ממעשר שמסברא נקט הראב"ד שמעשר שני שהופרש קודם מעשר ראשון אי אפשר להפריש ממנו מעשר ראשון על דבר אחר אלא שהביא דבירושלמי מבואר לא כך וע"ש שביאר כי כולם באים מכח מעשר וצ"ב וע"ש דמשמע דתרומה גדולה אין להפריש ממנו ועיין לקמן סק"ו

**ביאור סיפא דמתניתין מעשר שני וכו'**

**ובדין מעשר שני שהקדימו וכו' האם חייב בתרו"ג**

ו]והנה בסיפא דמתניתין איתא ולא ממעשר שני והקדש שנפדו ועיין ר"ש מדובר בהקדימו בשבלים וגם כאן זה פטור מתרו"ג וע"ש שמה שכתוב שנפדו דהמשנה כר"מ שזה ממון גבוה ועד כמה שזה לא נפדה הוא וודאי לא יכול להפריש מזה על משהו אחר והנה פשטות לשון הר"ש שכמו שיש הלכה של מעשר ראשון שהקדימו בשבלים שהוא פטור מתרו"ג כך יש הלכה במעשר שני וכן הבין התוס' יו"ט אמנם עיין ר"ש ורא"ש בחלה פ"א מ"ג שהביאו מהירושלמי שזה רק אם מירחו כשזה היה מעשר שני וכיון שזה ממון גבוה זה פטור מצד מירוח הקדש אבל לא שיש פטור מיוחד של הקדימו בשבלים ועיין ירושלמי חלה שם דלפי ביאור חלק מהמפרשים מפורש כך ועיין לקמן ויש שהביאו לר"ש פ"ב דביכורים שמעשר שני שהקדימו בשבלים פטור מתרו"ג אמנם המעיין שם יראה שעיקר כונתו שבא להוכיח שאפשר להקדימו לתרו"ג או מעש"ר אבל האופן שזה פוטר יתכן שזה רק מדין מירוח הקדש וכמבואר בדבריו בחלה

והנה לראב"ד שהעמיד המשנה בהקדימו בכרי לכאורא ה"ה כאן מדובר בהקדימו בכרי וצ"ע א"כ למה אין להפריש ממנו ועיין חזו"א שכתב שצ"ל שמדובר שהפרישו גם תרו"מ ולכן אין להפריש ממנו תרו"ג כמו ברישא וזהו דוחק גדול דחיסרון זה כבר כתוב ברישא אמנם עיין ראב"ד הלכות מעשר פ"ז ה"ג שמשמע שכה"ג שהפרישו מעשר שני מקליש קליש איסוריה ואין להפריש ממנו על טבל לתרומה רגיל ע"ש ובדרך אמונה בשם הישועות מלכו

וגירסת הר"מ שלא נפדו ולפ"ז החיסרון שכיון שזה ממון גבוה אין לו רשות להפריש מזה על טבל אחר ועיין חזו"א שמסתבר שמיניה וביה הוא יכול דהרי דינו להפריש ממנו וכן הוא ברמב"ם ולכאורא לפ"ז מבואר שבהקדש אין הגזבר יכול לעשר אלא מיניה וביה וצ"ע למה הירושלמי הלכה א' לא הוכיח מכאן שגם הפקר אי אפשר להפריש וצ"ל שכל הצד שזה יועיל רק אם זה לתועלת הקדש ומעשר שני עיין מה שכתבנו במשנה א סק"ז וצ"ע

**בדין הקדים מעש"ר לתרומה האם התרומה חייבת בתרו"מ וכן איפכא**

ז]והנה בדין מעשר ראשון שהקדימו בכרי שצריך להפריש תרו"ג יש לעיין האם מהתרו"מ עצמו צריך להפריש תרו"ג או אם יקדים תרו"ג האם צריך להפריש מזה תרו"מ ועיין חזו"א דמאי סימן ד סקי"ז שמסברא כיון שאין קדושה חלה על קדושה א"כ החלק שנעשה תרומה או תרומת מעשר אין להפריש עליו תרו"ג או תרו"מ וכיון שאין חיוב להפריש מיניה וביה אין חיוב להפריש עליו ממקום אחר אמנם בס"ק כ"ב הביא מהירושלמי הובא בראשונים בחלה פ"א שאם עשה עיסה מטבל שחייב חלה ותרו"ג שהחלה חייבת בתרומה והתרומה חייבת בחלה וכן הוא בר"מ פ"ו מביכורים חזינן שמה שזה קדוש זה לא מפקיע את הדין השני אמנם כתב שיתכן שבאמת צריך להפריש דוקא לא ממנו אלא ממשהו אחר דממנו עצמו אי אפשר מטעם הנ"ל דאין קדושה חלה על קדושה עכת"ד

והנה החזו"א שם כתב להוכיח דדבר שאי אפשר להפריש מיניה וביה גם אין להפריש עליו ממקום אחר דהגמ' בבכורות י"ב אומרת שהיה צריך להיות שעיסת שביעית פטורה מהחלה כיון שאם זה נטמא זה ישרף ולאכלה ולא לשרפה והקשו התוס' למה שלא יפריש ממקום אחר ותירצו שכל שאין להפריש מיניה וביה אין חיוב להפריש ממקום אחר עכ"ד אמנם יש לחלק ששם זה סברא שלא יחול חיוב כיון שמיניה וביה אי אפשר ולא חל חיוב להפריש ממקום אחר אבל כאן שכבר היה חיוב ועכשיו יש חיסרון צדדי שאי אפשר להפריש זה לא סיבה שלא יהיו חיבים להפריש מקום אחר

וע"ש שהביא עוד מהירושלמי פ"ב מפסחים ה"ג על המשנה שהאוכל תרומת חמץ בפסח שכל זה אם הפרישה מצה והחמיצה אבל אם הפריש חמץ זה לא חל כיון שתיתן לו ולא לאורו והירושלמי אומר שכמו שמיניה וביה אי אפשר להפריש ה"ה מדבר אחר עליו וא"כ ה"ה כאן עד כמה שנימא שמיניה וביה אי אפשר ה"ה מדבר אחר[[1]](#footnote-2) עליו אמנם יתכן שכאן זה רק חיסרון צדדי שלא שיך להחיל עליו כי הוא כבר קדוש ולא שיש הלכה מהלכות הפרשה שדבר שעומד לאור אי אפשר להפריש שאין זה מעשה הפרשה כלל ועיין בדרך אמונה בבה"ל פ"ו מביכורים ה"ז שהאריך בראיה זו וביאר שכאן אין חיסרון שאין קדושה חלה על קדושה ובאמת ילקו עליו שנים אמנם בפשוטו כאן זה כמו אלמנה אלמנה שלוקה אחד שיש כאן רק שני סיבות שזה קדוש ולא שני איסורים וצ"ע

ועיין חזו"א שם סקכ"ב שהביא את הירושלמי שדן האם אפשר להפריש מהמעשר שני עצמו מעשר ראשון וכתב על זה וז"ל ומדאיבעי ליה במע"ש שנפדה נראה להוכיח דהקדים ראשון לתרומה אין עושה תרו"ג תרו"מ ולא תרומ"ע תרו"ג דכיון דהקדיש פקע ליה טיבלו ומ"מ אפשר דמפריש מיניה וביה עכ"ל ולא הבנתי ראיתו דבירושלמי לא מבואר כלל שהנידון דוקא בנפדה ורק הגר"א כתב כך וטעמו לכאורא כיון שזה ממון גבוה א"כ אין לו רשות להפריש מזה על דבר אחר ולא כי פקע טבלו וצ"ע כוונת החזו"א

ועיין חזו"א שם שנקט פשוט שגם אם אפשר להפריש מיניה וביה וכן בטבל הטבול לחלה ותרומה וכנ"ל אמנם זה דוקא מיניה וביה ולא ממנו על דבר אחר וע"ש שביאר שלגבי מיניה וביה דנים כאילו שייר ממנו מקום לתרו"מ ולכן אין חיסרון של אין קדושה חלה על קדושה וצ"ע בכ"ז ועיין סימן א שהארכנו בכל זה

**בדין הקדים מעשר שני לראשון מהו שיעור המעשר שני ובדין עשית המעשר שני למעשר ראשון**

ח] קיי"ל דאם הקדים מעשר שני זה חל לפני מעשר ראשון כמבואר בר"ש במשנתינו ובביכורים פ"ב והנה יש לעיין האם בתחילה שהפריש מעשר שני הכל חייב גם מה שאחרי זה יהיה מעש"ר או שכמו שאם הפריש מעשר ראשון כדינו אינו חייב במעשר שני ה"ה בכה"ג אינו חייב להפריש אלא כשיעור חוץ ממעשר ראשון והנה עיין ר"מ בפיה"מ פ"א דדמאי לגירסא שלנו שכתב שצריך להפריש בתחילה מעשר שני על הכל ואחרי זה מפריש על הכל מעשר ראשון אמנם הגירסא הנכונה המבוארת בכת"י דבאמת הוא לא צריך להפריש מעשר שני אלא כשיעור חוץ מה שאחרי זה יהיה מעשר ראשון דהיינו רק תשע חלקים וכן דייק החזו"א דמאי סימן י סק"ג מלשון הר"מ פי"ב ממעשרות ה"ה והנה בפשוטו לפ"ז הביאור שמה שיהיה אחרי זה מעשר ראשון הוא אגלאי מילתא שהוא פטור ממעשר שני

והנה עיין רמב"ם פ"ז ממעשר ה"ג וז"ל ויש לאדם לקבוע מעשר שני ופודה אותו וחוזר ועושה אותו מעשר ראשון על אותן הפירות או על פירות אחרות עכ"ל ומקורו בירושלמי פ"ק דדמאי ונחלקו אמוראים בזה ולפי הנ"ל צ"ע איך שייך להפריש על המעשר שני עצמו לאחר פדיון מעש"ר הרי ברגע שזה מעשר ראשון ממילא אגלאי מילתא שזה פטור ממעשר שני ואיך הועילה ההפרשה של מעשר שני ומבואר שאין הביאור שזה פטור ממעשר שני אלא שכמות המעשר שני על פירות אלו היא פחות וצ"ב בגדר הדברים בזה

**במעש"ר שהקדימו וכו' במפריש ממנו על מקום אחר ובמפריש קודם הגמ"מ**

ט]עיין ירושלמי חלה פ"א ה"ג דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרו"ג זה דוקא בהפריש המעשר ראשון לאחר מירוח אבל אם הפריש קודם מירוח כה"ג המעשר ראשון מתחייב בתרו"מ עוד מבואר בירושלמי שזה דוקא אם מפריש תרו"מ מיניה וביה ולא אם מפריש עליו ממקום אחר וצ"ב בטעם הדברים ועיין תו"ז שביאר שס"ל לירושלמי שכל הפטור רק שההפרשה של התרו"מ עוזרת גם בשביל ההפרשה של התרו"ג אבל לא שזה פטור מתרו"ג ולכן אם הפריש תרו"מ קודם מירוח שבשעת החלות תרומה כבר אין עוד הפרשה של תרו"מ ממילא הוא חייב תרו"ג וכן אם הפריש ממקום אחר שתרו"מ זה כבר הפרישו ממנו תרו"ג אין לפטור אם זה את החיוב תרומה וזה נשאר חייב בתרו"ג ועיין לעיל סק"ג מה שביאר בזה את דברי הר"ש במתניתין

והנה לפ"ז וודאי שלעניין מעשר עני ומעשר שני לא שייך נידון זה וכן ביארו שם המפרשים וברי"ט אלגזי ריש הלכות חלה אמנם למבואר בגר"א שם שזה גם סברא לעניין מעשר שני מוכרח שזה פטור בעצם וצ"ע

ובעיקר דין הירושלמי עיין ריט"א הנ"ל שכתב שסתימת דברי הר"מ דלא כירושלמי וכן הוכיח מהא דהגמ' בכל מקום מחלקת בין הקדימו בכרי להקדימו בשבלים ולא מחלקת גם בהקדימו בשבלים בין אם כבר הפריש תרו"ג או לא וכן הגמ' ביצה י"ג. אומרת שמעש"ר שהקדימו בשבלים קונסים הלוי שלא יפריש התרו"מ עד לאחר שידוש וביאר הרמב"ם כי הפסיד לכהן התרו"ג והרי אדרבא עד כמה שיעשר קודם הגמר יהיה חייב להפריש תרו"ג אלא בהכרח דלא כירושלמי אמנם בעיקר הגמ' עיין לעיל מ"ד סק"י דהבאינו ביאורים אחרים בסוגיא שם

**בדין שאין להפריש מפירות חו"ל על א"י**

**י]מבואר במשנה ולא מפירות הארץ על פירות חו"ל :** בפשוטו הטעם מדין שאי אפשר להפריש מהפטור על החייב אמנם עיין ר"מ כאן שהביא על זה פסוק ועיין משנה אחרונה שנאמר כאן הלכה גם אם שניהם יהיו חייבים וכגון לשיטות שפירות חו"ל שנגמרו בארץ חייבים בתרו"מ מה"ת או מדרבנן וכן נפק"מ לעניין חלה דשם וודאי שזה חייב מדאוריתא

והנה עיין ר"ש שהביא כאן מהתוספתא ולא מפירות סוריא על פירות א"י וכן איפכא והובא בר"מ והוסיף על זה ואם הפריש לא עשה כלום ועיין מהרי"ק שהקשה הרי מעציץ נקוב על שאינו נקוב או הפוך הדין שהאינו נקוב מתוקן ולמה פה זה אחרת ולכאורא עד כמה שיש דין שלא מפרישים מא"י על חו"ל גם אם זה חייב א"כ אפילו שחז"ל חייבו סוריא אבל יש דין שלא מפרישים מחו"ל על א"י אמנם יתכן שכבר ביאר הגר"ח בספרו שגדר החיוב שזה נחשב א"י מדרבנן ולכן הוקשה לו ועיין אחרונים שישבו שחו"ל וסוריא זה סוג חיוב אחר ולכן אין מפרישין מאחד על השני

ובעיקר הנידון הנ"ל האם יש דין לא להפריש מא"י על חו"ל או איפכא עיין גמ' מנחות ל"א. שטבל שנתערב בחולין צריך להפריש עליו מדבר שחייב רק מדרבנן והגמ' דנה מה הם ההיכי תימצות והקשו התוס' למה הגמ' לא אומרת כגון מפירות חו"ל ותירצו שזה דרבנן יותר חמור וכן הוא בספר התרומה ומבואר שאין דין שחו"ל לא מפרישים על א"י דא"כ לא קשה קושית התוס' עוד מבואר בתוס' כמהרי"ק הנ"ל שחו"ל לגבי א"י זה לא נחשב סוג אחר וז"ב

**בדין הפרשה מחד דרבנן על תרי דרבנן ומחמור על קל**

י"א]עיין סוגית הגמ' במנחות ל"א. דמבואר שטבל שהתערב בחולין שמדאורייתא זה בטל אין להפריש עליו מטבל גמור דזה מן החיוב על הפטור ועיין ב"י סימן יור"ד סי' ש"ל שהביא משו"ת מהר"מ מרוטנבורג שגם בזמן הזה שהכל דרבנן אין להפריש כה"ג מחיוב גמור על תערובת דהוי חד דרבנן על תרי דרבנן והוכיח דבר זה דהגמ' שם אומרת שיקח או פירות נכרי שחיבים רק מדרבנן למאן דאמר יש קנין או דמאי למאן דאמר שרוב ע"ה מעשרים ועיין תוס' שם שהקשו למה לא אמר שגם למ"ד אין קנין אבל הרי מירוח עכו"ם פוטר וא"כ זה רק מדרבנן וכן הקשו למה לא אמר לו לקחת מחו"ל ותירצו שזה דרבנן יותר חמור ואין להפריש מדרבנן חמור על דרבנן קל וכן הוכיחו שהרי מדמאי מבואר בגמ' שיש צד שלא עוזר והרי וודאי שדמאי זה רק חיוב דרבנן [וצ"ב הטעם] ובהכרח שאם אין רוב ע"ה מעשרים זה דרבנן חמור וכה"ג אין להפריש על דרבנן קל וא"כ ה"ה אין להפריש מחד דרבנן על תרי דרבנן

אמנם ע"ש בתוס' שדנו מה הנידון בדמאי הרי זה לקוח וזה דרבנן וכן הוא לרוב ראשונים דהרי גמרו את זה ע"מ למכור וא"כ גם אין רוב ע"ה מעשרים אבל זה רק דרבנן והוכיחו מזה שיש דרבנן חמורים והקשה הטו"א במגילה י"ט איך אפשר להפריש למ"ד שרוב ע"ה מעשרים הרי זה תרי דרבנן א.שזה דמאי ב. שזה לקוח ותערובת הרי זה רק דרבנן אחד ועיין דרך אמונה פ"א דתרומות ה"ח שהאריך מעוד הרבה דוגמאות שיש דרבנן חמורים שאפשר להפריש מחד דרבנן על תרי דרבנן וע"ש שהאריך בדוגמאות וצ"ב הגדרים בזה

והנה הרמב"ם כתב משנתינו שאין מעשרין מא"י על חו"ל או סוריא ומשמע שמעולי מצרים על עולי בבל אפשר להפריש וכן נקט החזו"א בדעתו שביעית ס"ג סקל"ב וצ"ע למה לא הוי חד דרבנן על תרי דרבנן בזה"ז ועיין חזו"א דמאי סימן י"ב סקכ"א שדן לעניין הפרשה מעציץ נקוב על שאינו נקוב שהיום אפשר דלא הוי חד דרבנן על תרי דרבנן כיון ששניהם זה אותו דרבנן לדון דבר שהוא לא א"י כא"י ולפ"ז ביאר הדרך אמונה שה"ה עולי בבל ועולי מצרים שניהם מדאוריתא זה לא א"י רק מדרבנן וע"ש ולכאורא אינו כן אלא שלדעת הר"מ זה א"י אלא שזהו דין פרטי בחיוב תרו"מ משא"כ עולי מצרים שאין להם קדושה כלל ועיין זרעים סימן ז סק"ה שהארכנו בזה וצ"ע בכ"ז

**האם אפשר לכתחילה להפריש מחד דרבנן על תרי דרבנן בזה"ז**

י"ב]והנה לכאורא כל זה בהפרשה מתרי דרבנן על חד דרבנן אבל בהפרשה מחד דרבנן על תרי דרבנן כיון שמבואר בדמאי סוף פ"ה שמעציץ נקוב על שאינו נקוב הדרבנן מתוקן א"כ ה"ה כאן ורק שהמעשר לא יכול להאכל אמנם עיין חזו"א דמאי סימן ט סקכ"א ד"ה אף שדייק מלשון המשנה בדמאי שזה רק היתר בדיעבד אבל לכתחילה אסור אמנם עיין חזו"א סימן י"ב סקי"ט שהטעם כי יבאו לאכול התרומה והיא לא מתוקנת והיום שהתרומה והתרו"מ בין כה הולכת לאיבוד א"כ בזה אין חיסרון אמנם היה מקום לומר שאסור לכתחילה שמא יבאו גם לעשות הפוך ולפ"ז זה שייך גם היום ועיין פתחי תשובה יור"ד סי' שכ"ד שהביא מהלבושי שרד דין זה גם היום וע"ש מה שכתבנו וצ"ע

**משנה ו**

**בטעמא דשיכור וסומא לא יתרומו ולעניין דמאי**

א]בהא דהשיכור וסומא לא יכולים להפריש ביארו הראשונים מצד שלא יפריש מהמובחר והריבמ"ץ הוסיף שאולי לא יעשה כשיעור הנצרך ועיין דר"א שהביא מהר"מ שלעניין חלה הם יכולים להפריש שהכל אותו דבר ומבואר שאין חיסרון מצד השיעור אמנם הביא מהש"ך שאסור בתרו"מ ושאר מעשרות מצד השיעור וביאר שכאן שהשיעור מעכב חמיר וגם הר"מ מודה לטעם זה ונפק"מ בכל הנ"ל שזה סיבה לאסור גם בדמאי משא"כ מצד הרע על היפה הרי מותר בדמאי

**בדין אלם בהא דלא עושה בכתיבה ובדין כתיבה כדיבור לעניין מגדף**

ב]בהא דאלם לא יתרום מבואר התוספתא שזה מצד הברכה ועיין שו"ת רע"א תשובה כ"ט –ל"א שהשואל הקשה שיברך בדיבור והוכיח מזה שכתיבה לא כדיבור והגרעק"א דחה שכה"ג יש עדיין חיסרון שלא השמיע לאוזניו והנה התוס' בגיטין ובעוד כמה דוכתי הוכיחו מכאן שאפשר להפריש בלי דיבור מהא דאין חיסרון באלם על עצם הפרשה וקשה הרי מצד זה יכול לעשות בכתיבה וכאן וודאי שאין מצוה לשמוע באזניו וצ"ע [ובעיקר דבריו היה מקום לדון שהדין לשמוע זה הגדרה בצורת הדיבור ולא סתם עוד הלכה ולפ"ז בדיבור בצורת כתיבה זה לא שייך אמנם בפשטות אינו כן]

ובעיקר נידון רע"א הנ"ל עיין צמח דוד שהקשה דלעניין עדים שמעידים על מגדף שהדין שאחד מהעידים צריך לומר את השם ששמע מקלל והשני אומר אף אני כמוהו והדינים מקרעים ולמה שלא יכתוב לר"ת שאפשר להעיד מהכתב אלא מוכח שלעניין זה כתיבה כדיבור ושמעתי להעיר דכאן אין זה ענין לעדות בכתב שלכאורא פשוט שאדם שמעיד ואומר בפיו ראיתי מה שכתוב כאן זה וודאי עדות בפה והרי העד השני אומר אף אני כמוהו ומבואר שזה מועיל ובהכרח שלעניין מגדף כתיבה כדיבור וצ"ע

**בנידון החזו"א האם יש ברכה במפריש במחשבה**

ג]עיין חזו"א דמאי סימן ט"ו סק"ה שנסתפק במפריש במחשבה האם צריך לברך וראיתי בספר יד הלוי שכתב להוכיח ממשנתינו שאלם לא יתרום ומבואר בתוספתא בגלל הברכה ואם כה"ג לא צריך לברך הרי יכול להפריש בלא ברכה וזו ראיה עצומה אלא שיתכן שכאן מדובר שמפריש לצידו דאל"כ מדרבנן אסור במחשבה כמו שהביא החזו"א ערלה סי' ה סק"ט מהירושלמי בערלה ויתכן שרק כה"ג יש חיוב ברכה עוד ראיתי להוכיח מהרא"ש בע"ז לעניין הגמ' בחולין שכתב שבהכרח מדובר בדמאי מזה שלא בירך והרי דמאי לא צריך לברך ע"ש והנה שם היה נותן עיניו בצד זה ואוכל בצד זה ומבואר שאם היה דין ברכה היה צריך לברך

**משנה ז**

**בדין הפרשה באומד לרבנן בתרו"מ במתכוין לעשות כשיעור**

א]במשנתינו מבואר שתורמים באומד ובפ"ד מבואר שעדיף לתרום במשקל מדה ומנין והביאו הראשונים מהירושלמי שכאן מדובר בתרומה גדולה ולקמן מדובר בתרו"מ והנה במשנה לקמן בפשוטו משמע שרק לכתחילה צריך במשקל וכו' אבל בדיעבד מועיל באומד והקשו הראשונים הרי ממ"נ אם זה כאבא אלעזר א"כ מצוה באומד ואם כרבנן הרי לא מועיל באומד [אם שינה קצת מהשיעור]והנה דעת תוס' בגיטין שלאבא אלעזר זה מצוה כלשון הירושלמי ובהכרח שזה כרבנן ומבואר לפ"ז שכה"ג שמתכוין לעשות כשיעור וטעה זה מועיל לא רק מדין אומד אלא זהו ההלכה שאמרה תורה והתוס' במנחות ובכורות תירצו תירוץ אחד כנ"ל ותירצו עוד שלרבנן באמת יש איסור באומד וזה לא מועיל ולאבא אלעזר זה רק אפשרות אבל עדיף לשקול והר"ש הוכיח מכח הגמ' בביצה דמשמע שלרבנן אסור באומד ובהכרח שהמשנה כאבא אלעזר וכנ"ל ולפ"ז אין מקור לומר שלרבנן אם נתכוין לעשות כדין זה מועיל ואין בזה חיסרון של מרבה במעשרות אמנם עיין ירושלמי דחד מאן דאמר נקט שבאמת הלשון משובח לאו דוקא ולפ"ז רק כה"ג מותר ועיין שנות אליהו שזה דיחויה בעלמא אמנם הרמב"ן בגיטין נקט זה לעיקר ושהמשנה לקמן כרבנן ואי אפשר לעשות מאומד אמנם מדברי תוס' בכל הש"ס שדנו בזה נראה שנקטו לעיקר כמשמעות מהמשנה שמועיל באומד וכשנות אליהו הנ"ל ולכאורא לפ"ז צריך לפסוק כמשנה זו שהיא סתם משנה ומוכח או שלרבנן מועיל באומד או שהלכה כאבא אלעזר אמנם זה אינו דהרי לאבא אלעזר עוזר גם מרבה לכתחילה וסתמא דהש"ס דמרבה במעשרות זה חיסרון ובהכרח שאין הלכה כמותו בדבר זה ועיין דרך אמונה פ"ד הי"ג דהביא השיטות בזה ולכאורא זה חזי לאיצטרופי כשטעה בשיעור שיתכן שחל על מה שעשה אם המשנה כרבנן

**בדין תרומה ושאר מעשרות במחשבה ובדין מעשה הפרשה**

ב]מבואר בגמ' בגיטין דונחשב לכם תרומתכם מה תרומה גדולה ניטלת באומד ובמחשבה אף תרו"מ וזה כאבא אלעזר בן גומל ומבואר שם שס"ל שמקישים גם לעניין שהבעלים יכול להפריש את התרו"מ מהמעשר ראשון והנה דנו הראשונים האם נחלקו לעניין מחשבה ודעת הרמב"ן שלרבנן רק תרומה עוזר במחשבה אבל תרו"מ לא עוזר ונקט שהלכה כרבנן ודעת תוס' בכל הש"ס שזה וודאי שבמעשר שני שאין פסוק ובמעשר עני לא עוזר מחשבה אלא שנטו לומר שרבנן מודים לעניין תרו"מ ומעש"ר וכן הוא שיטת רש"י בכמה דוכתי שלעניין תרו"מ לא נחלקו אמנם משמע שמעש"ש ועני שאין פסוק לא יעזור אמנם עיין חזו"א דמאי סימן ט"ו סק"ה שדייק מלשון הר"מ פ"א ממעשר ה"ז שכתב שכל הדינים שווים מעשר לתרומה שתמיד עוזר מחשבה וביאר שלגבי זה אין סברא לחלק וע"ש שרצה לדחוק כן בכונת התוס' אמנם בדבריהם בגיטין ובשאר מקומות מפורש שלא עוזר

והנה תוס' בחולין ו: ד"ה ביארו את הגמ' שר"מ אכל ירק בבית שאן ללא מעשר והגמ' דנה שאולי נתן עיניו בצד זה ואכל בצד אחר וכתבו שמדובר בדמאי והוכיחו וז"ל וכן משמע דמירי הכא בדמאי מדפריך לקמן ודילמא ר"מ נתן עיניו בצד זה וכו' דלא שרי אלא בדמאי ובפשוטו כוונתם שהרי שם הפריש גם מעשר עני ושני וזה לא מועיל במחשבה אלא זה קולא רק בדמאי אמנם עיין חזו"א ערלה סימן ה סק"ט שהביא ירושלמי שלכתחילה אסור לעשות במחשבה ולפ"ז ביאר כונתם לא שלא מועיל אלא שאסור ושמעתי שכן ביאר בשער המלך

ובאמת שהרא"ש בע"ז כתב ראיה אחרת שמדובר בדמאי מהא דלא בירך [ושמעתי מגיסי ר' יעקב שוארץ שיתכן שזו גם כונת תוס' שרק בדמאי מותר דאל"כ יש חיסרון מצד הברכה ודוחק דא”כ עצם ההפרשה שרי אלא שיש חיסרון מצד הברכה] ומבואר שללא זה היה אפשר להעמיד בטבל ומבואר שבהכל מועיל במחשבה וכן שאין בזה איסור כלל ואולי נקט ראיה יותר טובה דשאר הדברים אין להם הכרח ולענין מחשבה יתכן שכונתו שאם מדובר בוודאי א"כ מזה עצמו מוכח שאין בזה איסור

ועיין חזו"א שהוכיח כן דלא מסתבר שבדמאי יקילו בדבר שמעיקר הדין לא עוזר בוודאי שהרי כל טעם הגזירה דאולי זה לא מעושר וזה טענה אלימתי אמנם לכאורא הרי לעניין ברירה שקי"ל לעניין דמאי שיש ברירה עיין פ"ז דדמאי ומה שכתבנו בזה והחזו"א נקט שהוכרע בתורת וודאי שבדאוריתא אין ברירה ורק בדברים מדרבנן הקילו שיש ברירה וא"כ כאן על הצד שזה לא מעושר לא עוזר מה שעשה ובכל אופן נקטו שזה עוזר ולרמב"ן הנ"ל שנקט מפורש שלא עוזר מחשבה בהכרח הוא כך שבדמאי מועיל דברים שבודאי לא עוזר וצ"ע[[2]](#footnote-3)

ועיין דרך אמונה פ"ד מתרומות הט"ז שהביא השיטות וע"ש שהוכיח עוד שמועיל מחשבה מהירושלמי לגבי שעושה תנאי מער"ש ובשבת מחשב בלבו אמנם ע"ש שהארכנו דבפשוטו זה חל מער"ש ובהכרח שזה כך דהרי שם עושה גם חילול מעש"ש שבזה נקט החזו"א שלא מועיל במחשבה וע"ש שהביא עוד מהדין של דמאי שאמרינן שסמך על תנאים שבלבו אמנם אין זה ראיה דבדמאי וודאי עוזר בהכל כמבואר בגמ' בר"מ ולכאורא אחרי שדעת רוב הראשונים שלא עוזר קשה להקל בזה וצ"ע

וע"ש שהביא ראיה מהתוספתא שמבואר שאם מפריש בצד ללא להגיד שזה עוזר גם במעשר שני ומזה הוכיח כהרמב"ם אמנם לכאורא היה מקום לומר שכה"ג חשיב מעשה ולא רק מחשבה ועיין רשב"א ושלנ"ל קידושין מ"א: שנקטו שרבנן נחלקו גם לעניין תרו"מ והקשו מה הגמ' שם אומרת שכן ישנו במחשבה הרי הפסוק של שליחות מדבר בתרו"מ ובזה לא מועיל מחשבה ותירצו שכונת הגמ' שמפריש ללא לדבר ומבואר שנקטו שכה"ג מועיל אפילו אם מחשבה לא מועיל דהינו שחשיב מעשה [אלא שצ"ב א"כ מה פירכת הגמ' בקידושין] אמנם עיין תוס' בגיטין ועוד מקומות שהביאו את רש"י שצריך דיבור והוכיחו מאילם שלא יכול לדבר אמנם לכאורא שם יתכן שעושה מעשה ויתכן כוונתם שלפחות כה"ג עוזר

**בפסק הלכה במחלוקת אבא אלעזר ורבנן לעניין הפרשה של ישראל ומחשבה ומרבה במעשרות**

ג]בעיקר מחלוקת דאבא אלעזר בן גומל ורבנן מבואר בגמ' גיטין ומנחות שנחלקו א.האם תרו"מ אפשר באומד ולהוסיף יותר מהשיעור ב.האם ישראל יכול להפריש התרו"מ או רק הלוי ג.לדעת הרמב"ן נחלקו גם לעניין מחשבה בתרו"מ והנה בפשוטו הכל אותו נידון והנה לעניין הנידון של להפריש באומד זה וודאי קי"ל שאי אפשר להוסיף דהגמ' סתמה בכמה מקומות דהמרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין וזה וודאי כולל גם מעשר ראשון וכן פסק הר"מ פ"א ממעשר הי"ד ובפשוטו לפ"ז צריך לפסוק כרבנן גם לעניין שאין לישראל להפריש תרו"מ ועיין דרך אמונה שהביא כן בשם המהרי"ט ח"א סי' פ"ה אמנם הרמב"ם פ"ג הי"ב פסק בזה שישראל יכול להפריש ויתכן מקורו דבירושלמי פ"א מתרומות ה"א מבואר שר"י עשה מעשה כמוהו אלא שצ"ע לחלק בין הדברים והנה עיין ר"ש פ"ה דדמאי מ"ב דהמשנה שם ס"ל כאבא אלעזר שהישראל יכול להפריש וכן הגמ' בביצה י"ג העמידה המשנה פ"י מתרומות כמוהו ויתכן שזה גם סיבה לפסוק כמוהו אלא שצ"ע איך אפשר לחלק בזה ועיין רמב"ן בגיטין לעניין מחשבה שנראה שפשיטא ליה שהלכה כרבנן וכן בראשונים שטרחו להעמיד הגמ' בקידושין שישנו במחשבה כרבנן משמע שס"ל שכך הלכה ואם בהפרשה של ישראל ס"ל כאבא אלעזר למה פשיטא להו שלעניין מחשבה לא כך ועיין דרך אמונה שהביא כמה אחרונים שראוי להחמיר בזה וצ"ע

**האם הדין אומד בתרומה הוא דאוריתא**

ד]עיין ר"ש שהביא את הירושלמי לעניין תרומה שיש מצוה לעשות מאומד ומשמע שזה דרשה גמורה אמנם עיין תוס' מנחות נ"ד: ד"ה כשם שלא שייך הדרשה לעניין תרומה מהתורה כי חיטה אחת פוטרת את הכרי ועיין ר"מ כאן שמשמע גם שזה דרשה גמורה ויתכן שההלכה שעד כמה שרוצה לתת כמות מיוחדת א"כ כמות זו צריך לעשות באומד וממילא אחרי שחז"ל קבעו שיעור זה נהיה חיוב מדאוריתא לתת מאומד וצ"ע

**בקושית רעק"א למה מברכים על הפרשת תרומה הרי אפשר במחשבה**

ה]בעיקר הא דמבואר כאן שמועיל להפריש במחשבה עיין שו"ת רע"א סימן כ"ט שהביא להקשות דהב"י כתב שלא מברכים על ביטול חמץ כיון שזה במחשבה ולכן מברכים על בדיקת חמץ א"כ למה על תרומה מברכים הרי אפשר במחשבה וע"ש שכתב שכיון שיש מצוה בנתינה וזה גמר המצוה לכן אפשר לברך על זה ועיין צמח דוד שהקשה הרי יש אופנים שלא נותנים ובכל אופן מברכים וכגון בקונה מעכו"ם ויתכן שדיני הברכות נקבע לפי הרוב וכדאשכחן בכמה דוכתי עוד יתכן שכיון שיש אופן הפרשה ע"י דיבור או אם הפרשה אם נימא דחשיב מעשה וכדלעיל א"כ בגלל אופנים אלו תיקנו ברכה על תמיד ואין זה דומה לביטול שעיקרו בלב וכדביאר רעק"א שלכן גם אם אומר שמבטל ובלבו לא גומר לבטל לא הוי דברים שבלב ובצמח דוד שם תירץ שכאן שע"י מחשבתו חל חלות תרומה זה לא דומה לחמץ שלדעת רש"י לא חל כאן שום דבר בחפץ וע"ש עוד ברעק"א

**משנה ח**

**בביאור דין המשנה והאם זה בזמן הזה**

א]מבואר במשנה דמפריש משמן על זתים תרומה ויחזור ויתרום ומבואר בירו' שתרומה הראשונה תרומה גמורה ומותר לכהן לאוכלה ועיין ראשונים שהביאו מהירושלמי שההבדל בין סוף הפרק שזה תרומה שכאן בתרומה הראשונה קימת וכאן באינה קימת והנה לשון הירושלמי שקורה לה שם ומבואר שגם אם זה קים צריך מעשה הפרשה חדש וע"ש שהירושלמי לומד מזה למקומות אחרים שהפריש ולא חל שצריך לקרוא לזה שם וצ"ע א"כ יוצא שתמיד זה לא תרומה גם אם זה קיים דהרי אם לא יפריש את זה חייב להפריש משהו אחר וצ"ב

והנה הרמב"ם לא העתיק כלל הטעם שנבין חילוק זה ומשמע שתמיד זה לא תרומה והחילוק כמבואר ברע"ב דזה גזירה מיוחדת בשמן וענבים ויתכן מצד גדר מי חטאת שזה לא שייך בשאר דברים שאין הדרך שהם מוכשרים קודם גמר מלאכה

והנה דנו האחרונים האם גם בזמן הזה יש הגזירה ועיין דרך אמונה דהביא אחרונים שהיום זה לא שייך אמנם צ"ע סתימת לשון הר"מ שלא הביא כלל הטעם וודאי דבפשוטו זה גם בזמן הזה אלא שיתכן שהוא ס"ל טעם אחר דלא כירושלמי וצ"ע

**משנה ט**

**בדין זתים קודם כבישה האם נגמ"מ ובמה שדנו האחרונים ממשנתינו והתמיה בדבריהם**

א]עיין שו"ת הרדב"ז שני אלפים ק"ז דדן האם זיתים קודם כבישה חשיב נגמרה מלאכתן ועיקר נידונו כיון שהם לא ראוים לאכילה קודם כבישה וע"ש שכתב להוכיח מהרמב"ם בפיה"מ כאן וכן ברע"ב ביארו שזיתים הנכבשים הכונה שכבר כבשו אותם וצ"ב למה ביארו כך ובהכרח דאל"כ חשיב שהם קודם גמר מלאכה כמו שמן על זיתים שעומדים לשמן אמנם עיין מהרש"ס וכן במלאכת שלמה ובשנות אליהו וכן האריך בפאת השולחן סוף פי"ג דכונת המשנה כמו צימוקים שזה עומד לעשות צימוקים ודחקו שגם כונת הר"מ והרע"ב כך אלא שביארו מטרת הכבישה ע"ש בפאת השולחן עכ"ד

והנה בפשוטו דבריהם צ"ב דהרי הירושלמי אומר לעניין צימוקים שאפילו שלא חשיב גמר מלאכה בכל אופן לענין לעשר עליו מהגמור חשיב נגמרה מלאכתו וא"כ למה כאן זה אחרת אמנם ביאור דבריהם דס"ל שכל סברת הירושלמי בענבים שראוים לאוכלם כבר כך אפילו שרוצה לעשות צימוקים כה"ג לעניין כאן נחשב שזה גמור אבל בזיתים אם הכבישה מעכב בגמר מלאכה מצד שזה לא ראוי א"כ כאן אין שום סיבה שזה לא יהיה דומה לזתים שעומדים לשמן ולכן הרדב"ז נקט שכונת המשנה שזה כבוש והחולקים שנקטו שזה עדין לא כבוש הוכיחו מזה שזה לא מחסר בגמ"מ והנה עיין לקמן מ"י שיש שנקטו שתמיד אפשר להפריש מהגמור על שאינו גמור חוץ מזתים לשמן וענבים ליין ותבואה לפני גורן ולפ"ז אין מקום לנידון האחרונים הנ"ל ומוכח שנקטו שבכל דבר שדומה זה כך וכמו שהוכחנו לקמן ע"ש

אמנם לכאורא בכל זתים שעומדים לכבישה הרי מטרת הכבישה מבואר בר"ש כאן וביותר לקמן פ"ב מ"ו שזה כדי שזה יחזיק ולא יתקלקל וא"כ כמו עשית צימוקים או גרוגרות שהמטרה כדי שזה יחזיק [דהרי תאנים לחים יותר חשובות כמבואר פ"ב] חשיב שזה מחסר בגמ"מ א"כ מצד זה גם כבישה מחסר בגמ"מ ובזה לעניין לעשר מהגמור לכאורא זה דומה לצימוקים שאין בזה חיסרון א"כ אין שום ראיה שזה לא נחשב קודם גמ"מ ועיין רש"ס שנקט שקושית הירושלמי שזה קודם גמ"מ זה גם מזיתים לשמן ובהכרח כנ"ל שאפילו שמצד שזה לא ראוי לאכילה זה לא מחסר בגמ"מ אבל מצד הכבישה לקיום זה מחסר ודו"ק [אם לא שס"ל שלמסקנא רק בגורן ויקב וכנ"ל אמנם כבר הוכחנו לקמן לא כך] ובאמת שהחרדים שחלק על הרדב"ז והובא דבריו באחרונים [עיין של"ה ברכ"י ושע"צ] לא דנו אלא שמה שזה לא ראוי לאכילה זה כמו ירק לא מבושל וזה לא סיבה שיחשב קודם גמ"מ אבל לא דנו כלל מצד שזה כמו צימוקים שזה גורם שלא יתקלקל ולעניין זה אין שום ראיה ממשנתינו

והנה בריבמ"ץ באמת משמע שקושית הירושלמי רק מצימוקים ולא מזתים ומשמע שגם בתחילה שהירושלמי סבר שגדרי גמ"מ במשנתינו זה כמו לעניין אכילת ארעי בכל אופן לא הוקשה מזתים ובהכרח שחשיב לאחר גמ"מ אמנם אין זה מוכרח דיתכן שעל זה אין משנה שזה קודם גמ"מ ולכן לא רצו לשאול מזה וכמעט הדברים מפורשים בר"ש שכתב וז"ל ובירושלמי פריך תנינן דבתרא אין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו וכה אמר הכן אפילו לכתחילה אין תימר שנייה מדבר שנגמרה מלאכתו כלומר אם תרצה לתרץ דזתים הנכבשים וצמוקים דבר שלא נגמרה מלאכתו הן והתנינן לעניין מעשרות הפרד והצימוקים וכו' ומשני וכו' כלומר כגון יין על ענבים הנדרכות הא יין על צימוקים לא עכ"ל ומבואר שבתחילה מסברא הקושיא גם מזתים שזה קודם שנגמרה מלאכתו ורק בקושיא מהמשנה ביאר הנידון על ענבים והרי אין סיבה לחזור מזה לאחר דחית הירושלמי וכנ"ל

והנה הפאת השולחן כתב להוכיח שחשיב לאחר גמ"מ מהמשנה במעשרות פ"ד שכבישה חשיב קובע למעשר והרי זה לא קובע קודם גמ"מ עכ"ד והנה בפשוטו דברים אלו של בשול וכבישה וכדו' קובע גם קודם גמ"מ אמנם שיטת הר"מ שאם גם לאחר פעולה זו זה עדין לא גמור כה"ג זה לא קובע ולפ"ז צ"ע כנ"ל אמנם לכאורא יתכן ששם מדובר שלקח כמות קטנה לכבוש ולאוכלו מיד שכה"ג זה לא למטרת שמירה וכל הנידון לחלק את זה משאר הזתים שעדין בשדה שהם קודם גמ"מ עיין מסכת מעשרות שהארכנו בגדרים אלו וכה"ג וודאי שזה כגמור וכל ראיית הפאת השולחן ביחס לחיסרון שזה לא ראוי לאכילה אבל אם יהיה זתים שכובשים אותם כדי שישמרו כה"ג יתכן דלא חשיבי לאחר גמ"מ ואין שום ראיה משם

עוד יתכן שזה וודאי שלאחר פעולת הכבישה שעכשיו זה כבר לא מחוסר מעשה חשיב לאחר גמ"מ אמנם עיין מעשרות סימן ו שהוכחנו שכה"ג שזה המשך של דבר שמעכב בגמ"מ אפילו שזה לא מחוסר מעשה חשיב שלא נגמרה מלאכתו ע"ש

והנה לאחר הנ"ל הדבר צע"ג שאין שום ראיה דלא כרדב"ז אלא שזה לא מטעמיה וכן אף אחד לא דן אלא מצד סברת הרדב"ז ולא מצד סברתינו ועל זה אין שום ראיה ואדרבא פשטות הר"ש שזה מעכב בגמ"מ וצע"ג ועיין חזו"א מעשרות סימן ה סק"ב שרק הביא שהאחרונים נקטו שזה לא מעכב בגמ"מ והוקשה לו כנ"ל מה זה שונה מצימוקים וכתב שצ"ל שזה לא פעולה חשובה ע"ש וצ"ע שהאחרונים לא הוכיחו דבר זה והוא חידוש גדול ובפאת השולחן שם כתב שדוקא צימוקים כי צריך אחרי זה גורן ודבריו צע"ג דהרי כבר היה גורן בשדה אלא שעד כמה שהיבוש מעכב בגמ"מ צריך גורן מהיבוש וצ"ע בכל זה ועיין מעשרות סימן ו שהארכנו בגדרים של גמר מלאכה

**בכמות ההפרשה בשמן על זתים**

ב]עיין בראשונים במשנתינו שהביאו מהירושלמי וכן הוא בתוספתא פ"ג הי"ד דבמפריש שמן על זתים נחלקו תנאים האם מפריש לפי כמות הזתים או לפי כמות השמן שאפשר להוציא מהם והנה הירושלמי גומר ומודים בקלוסקין שתורמין חוץ מגרעיניהן עכ"ל וביאר המפרשים שזה זתים שאי אפשר לעשות מהם שמן ועיין ד"א פ"ה צהה"ל שצ"ד שהקשה א"כ למה זתים שעומדים לאכילה זה אחרת וצ"ל שיש חילוק אם אפשר להוציא מהן שמן או לא וצ"ע מה סברא שלא ילכו לפי גודלם היום כמו בתאנים וגרוגרות שתמיד צריך בעין יפה וצ"ב

**משנה י**

**בגדרי הגמר מלאכה שנצרך להיתר הפרשה**

א]מבואר במתניתין דיש דין הפרשה מהגמור על הגמור ובפשוטו הגדר כמו לעניין חיוב מעשרות שאסור לאכול אכילת ארעי ושאר דיני גמר מלאכה אמנם מבואר במשנה הקודמת שתורמין יין על ענבים לעשותן צימוקים והרי מבואר במעשרות שכה"ג חשיב שלא נגמר מלאכתם ובירושלמי יישבו אין לך אסור לתרום מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו אלא גורן ויקב בלבד ע"כ ובפשוטו מבואר שכל הדין שצריך גמר מלאכה זה רק חיסרון ביין ושמן וגורן בתבואה

אמנם זה לא יתכן דהרי המשנה אמרה כלל ובפשוטו לא דיברה על הדין דאוריתא והרי את החלק שמין שאינו גמור על הגמור בהכרח לא מדובר במינים אלו שהרי אין תרומתו תרומה ובהכרח מדובר על שאר מינים שבהם אין חיסרון טורח כהן לר"מ ולכתחילה אסור ובדיעבד מותר וכן הוא מפורש לעיל מ"ד בר"ש וברא"ש בדעת ר' מנא שכתבו שמדובר בשאר מיני פירות כגון מדבר שלא נתמרח על דבר שנתמרח וכן כל הפירות ע"ש וכן עיין ר"ש וביותר ברא"ש שכתבו שהגמר מלאכה בדוגמא מהגמור על שאינו גמור הוא כמבואר בתחילת מעשרות ומפורש בדבריהם שזה נוהג גם בשאר דברים ובפשוטו צ"ל שזה וודאי שסוג גמר מלאכה שדומה לדברים אלו הוא מעכב ורק צימוקים זה סוג אחר וצ"ב בהגדרת הדברים

והיה מקום לומר שדוקא כאן שמצד עצמם זה גמור והדרך להשתמש בהם כך והוא רוצה לעשות מהם צימוקים או גרוגרות לכן אין לו חיוב לעניין מעשר להביא למצב זה משא"כ זתים וענבים וגורן שכך זה הדרך לאוכלם לאחר מלאכות אלו וזיתים וענבים יתכן כיון שזה עיקר המחייב שלהם לכן זה אחרת

אמנם עיין או"ש פ"ה שהביא תוספתא במעשרות תורמין קישואין ודילועין אע"ג שלא פיקס ובאבטיח אע"ג שלא שילק והנה דברים אלו הם הגמר מלאכה במעשר כמבואר פ"ק דמעשרות ועיין רמב"ם פ"ג מהלכות מעשר ה"ח שפסק כתוספתא זו וז"ל ותורמין קישואין ודילועין אע"פ שלא הסיר הציהוב מעליהן עכ"ל וצ"ב הטעם ולכאורא כאן וודאי הדרך להוריד אפילו דמבואר במשנה שאם לא מוריד משיעמיד ערימה אין זה הדרך הרגיל ועיין או"ש שביאר דכל הדין דוקא בגורן ויקב וכנ"ל אמנם יתכן שדבר שהגמר שלו הוא באסיפתו זה וודאי דומה לגורן וכאן הפיקוס נעשה אחרי האסיפה עיין מעשרות סימן ו שהארכנו בזה ובזה א"ש שהראשונים דימו לדינים שמצאנו במעשרות וכדלקמן אלא שעדין צ"ב הרי בתבואה מורידים הקליפה קודם האסיפה וצ"ל ששלב זה יותר חשוב מהורדת הלכלוך באבטיח וכדחזינן שבתבואה זה מעכב עין ביצה י"ג לחד מאן דאמר ולפ"ז אם יהיה הורדת קליפה חשובה שלא שייך ללא זה והוא פעולת השדה יהיה אסור להפריש ובדרך אמונה הביא מכתב מהחזו"א שהתיר לעשר אפונה בקליפתה וצ"ע המציאות שם

אמנם יתכן שדנים על התבואה בקצירתה דתבואה שהיא צריכה דישה ומלאכות חשובות כה"ג נקבע שאין להפריש עד לאחר הגמר מלאכה לגמרי וצריך שאפילו מירוח זה לא יהיה חסר כמבואר בירושלמי משא"כ קישואין שהם לא חסרים בקצירתם מלאכה מרובה כה"ג אפשר להפריש מיד בקצירתם ואפילו אם נימא שהפיקוס נעשה לפני המירוח

**בדין תורם מענבים שעומדים לצימוקים מניה וביה ובדין מכירת טבל קודם גמר מלאכה**

ב]והנה עיין ר"ש סוף פרקין שהביא תוספתא התורם ענבים ועתיד לעשותן צימוקים תאנים ועתיד לעשותן גרוגרות רמונים ועתיד לעשותן פרד תרומה ואין צריך לתרום שניה וב"ש חולקים ומשמע שלכתחילה וודאי אסור והיה מקום לומר שכל דברי הירושלמי לעיל דוקא במפריש מגמור על שאינו גמור שאין כאן שום הפסד לכהן כה"ג זה הלכה דוקא בגורן ויקב אבל במפריש משאינו גמור על שאינו גמור או משאינו גמר על הגמור כה"ג וודאי שתמיד זה תלוי בגמר מלאכה ובאמת שכן משמע בלשון הירושלמי שהודגש אין לך אסור לתרום **מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו** אלא גורן ויקב עכ"ל אלא שמסברא הדברים צ"ע דהרי הכל נלמד מאותו פסוק ואיך יש פה שני גדרים אמנם אם נימא כנ"ל משנה ד סק"ו מהגרי"ז שיש כאן הלכה במעשה ההפרשה ואיכא עוד הלכה בזכות כהן הבינו חז"ל שזה גם גדרים נפרדים אבל אם הכל הלכה במעשה ההפרשה והזכות כהן הוא תוצאה וודאי קשה כנ"ל

**דעת האו"ש והחזו"א וראיתם ומה שיש לדון בזה**

ג]אמנם עיין או"ש הנ"ל וחזו"א דמאי סי' י"א סקכ"ח שהביאו מהגמ' בביצה ל"ה וכן מהירושלמי מעשרות פ"ב ה"ג דאסור למכור תאנים שעומדים לגרוגרות בלי לעשר ומבואר שמותר לעשר וביותר מבואר שם שאפילו רוב ע"ה מעשרים כה"ג ועיין מקד"ד סימן י"ח שדן שכיון שאסור למכור טבל זה סיבה להתיר להפריש גם קודם גמר מלאכה וגם מוכר ענבים ליין צריך לעשר קודם אמנם עיין או"ש שהביא מפורש מתוס' בבכורות שנקטו שקודם מירוח אין ע"ה מעשר והרי זה סותר לגמ' בביצה ובהכרח שההבדל אם זה קודם מירוח שאסור לעשר שכה"ג מותר לו למכור כך משאר חיסרון גמר מלאכה שמותר לעשר במצב זה וכן החזו"א הוכיח שם ממשנה מפורשת בדמאי פ"ו דמבואר שאסור למכור ענבים אלא למי שמעשר ועד כמה שהוא חייב לעשר קודם א"כ למה לא למכור למי שלא מעשר הרי זה כבר מעושר אלא בהכרח שכה"ג לא צריך לעשר קודם המכירה וכן הוא בשלנ"ל קידושין מ"א: [ועיין מה שכתבנו מעשרות פ"ה מ"ג בדין מכירת טבל לחבר קודם גמר מלאכה] ובאמת לחשוד שלא לעשר אסור למכור לו מצד לפני עוור וז"ב ובהכרח צריך לדחוק את לשון התוספתא שלב"ה זה מותר לכתחילה אמנם היה מקום לנטות מדברי האחרונים ולומר שבאמת באופנים אלו שהוא חייב לעשר צריך לקחת ממה שגמור ומזה לעשר ורק כה"ג מותר

**בדין הפרשה מענבים שעומדים לצימוקים על צימוקים**

ד]אמנם יש מקום לומר שאפילו שכה"ג מותר מענבים שעומדים לצימוקים על עצמם אבל אסור להפריש מענבים שעומדים לצימוקים על צימוקים שזה מדבר שאינו גמור על הגמור וכן נקט החזו"א שם ע"ש והסברא צ"ל שזה וודאי תמיד יסוד דין ההפרשה הוא מיניה וביה דהינו כל דבר מעצמו ולכן עד כמה שהוא חשוב יותר מהדבר שממנו מפרישים זה לא טוב ורק כששניהם קודם גמר מלאכה עד כמה שאין הלכה להביא את זה למצב יותר טוב יכול להפריש מיניה וביה אלא שעדין צ"ע מנ"ל דין זה הרי כבר הובא לעיל דמותר להפריש מהחיטים על פת כיון שאין בהפרשה דין של פת וא"כ למה כאן זה אחרת ובדוחק אפש"ל שזה וודאי קים להו לחז"ל שיסוד החיוב להפריש מהדבר הגמור אלא שדין זה שחייב להביאו למצב גמור זה סברא מיוחדת בגורן ויקב וצ"ע בכל זה

והנה לפ"ז גם בקישואין ודילועין יהיה אסור להפריש מקודם הפיקוס על כאלו שזה לאחר הפיקוס אלא דבר"מ מבואר לעניין גורן שאם התחיל לצבור חשיב לגבי זה שהכל הגיע לגמר מלאכה ויכול להפריש מהחלק הגמור ועיין לקמן

**בהפרשה מדבר שלא ראה פני הבית על ראה פני הבית**

ה]ועיין ריטב"א ביומא י: שנסתפק שאי אפשר להפריש קודם ראית פני הבית והנה זה לא יתכן כמבואר בכל המקומות שזמן ההפרשה הוא כשנעשה גורן ובהכרח כוונתו כמו שביאר המקד"ד שאין להפריש מדבר שלא היה ראית פני הבית על דבר שהיה ראית פני הבית וכן הוא ברש"י נדה מ"ז: ולכאורא הביאור שס"ל שראית פני הבית זה מכלל הגמר מלאכה ואולי הגדר שזה נכנס בכלל החיוב כי אז חל החיוב וצ"ע

ו]והנה לפ"ז לשון המשנה מתחלק שהדין מהדבר שאינו גמור על הגמור זה הכל לפי כללי המשנה במעשרות והדין מהגמור על שאינו גמור או משאינו גמור על הגמור זה רק גורן ויקב והדומה להם ולא ברירה לי מה נחשב דומה להם וכנ"ל ובדרך אמונה נקט שזה רק גורן ויקב אמנם האו"ש הביא מהירושלמי לפי ביאור הגר"א שזה גם בקטניות וכן וודאי הוא בראשונים כאן שכתבו כגון המשנה במעשרות והם מדברים על מהדבר הגמור על שאינו גמור והרבה יותר ניחא אם נימא שזה רק סברא מיוחדת בצימוקים וקישואין וכנ"ל וצ"ע בכ"ז

**בדין הר"מ שאפשר להפריש לאחר התחלת הגורן ובהא שצריך להפריש דוקא מהגמור**

ז]עיין רמב"ם פ"ה ה"ה וז"ל מאימתי תורמין את הגורן משיברור ברר מקצת תורם מן הברור על שאינו ברור עכ"ל ועיין מהרי"ק וכס"מ שיש שגרסו משיצבור ושתורמין מהצבור על שאינו צבור ומקורו בירושלמי וצ"ב הטעם וצ"ל שכה"ג שכבר התחילו את הגורן חשיב שהכל הוא בכלל גורן ועיין ר"ש פ"ג דהביא ירושלמי מאימתי תורמין את הענבים משיהלכו בהן שתי וערב מאימתי תורמין את הזיתים וכו' תני משיעטנו וביאר הר"ש שרק אז מפרישים את זה לצד שלא יטמאו אבל וודאי שהוא עדיין לא מפריש עד שהכל יהיה גמור אמנם משמעות הר"מ פ"ה אינו כן וביאר הגרי"ז דס"ל לר"מ שכל שיש לו שם יקב אפשר כבר לתרום וכבר מאז יש לו שם גורן ויקב ע"ש שהביא כן מדיני טומאה וטהרה ולפ"ז בדעת הר"ש שפליג יתכן שגם לעניין גורן יחלוק ועיין חזו"א מעשרות סימן ג' סקכ"ג שביאר הירושלמי בדרך אחרת אמנם עיין משנה פ"ה ממעשרות שהתורם דעתו על הצדדין שלא נידושו ומבואר שאפילו שאוכלים מהם עדיין ארעי כמבואר שם בכל אופן מותר להפריש על זה והוכיח מזה האו"ש כדעת הר"מ שכיון שהתחיל לגמור זה מספיק ועיין בדברי הגרי"ז שם שיתכן רק שהר"ש חולק שבזמן זה אין לזה שם גורן

והנה בירושלמי פ"ק דמעשרות מדמה שכמו תבואה צריך מירוח ה"ה לעניין הדין להפריש מהגמור צריך מירוח ולא מספיק העמדת ערימה ועיין חזו"א מעשרות סימן ג סקכ"ג שהקשה הרי דעת הר"מ שזה גדרים אחרים וכתב שצ"ל שקים ליה לגמ' שלעניין גורן זה אותו זמן

והנה מבואר בר"מ שצריך לתרום מהצבור וכן לעניין ושמן וצ"ע עד כמה שזה כבר גמור למה אי אפשר להפריש מהאינו גמור ואין לומר מצד הדין רע על היפה דא"כ כנגד האינו גמור יקח מהאינו גמור ומבואר כנ"ל סק"ב שיש נידון מצד זכות הכהן ולזה לא עוזר שהתחיל ויש נידון מצד דיני הפרשה ולזה עוזר שהתחיל וכנ"ל אלא שכאן מבואר שזה גם לעניין מהשאינו גמור על האינו גמור וצ"ע בכ"ז

**בדינא דהפרשה מהגמור האם הוא מן התורה**

ח]בעיקר הדין המבואר כאן דצריך לתרום מהגמור עיין רמב"ם במ"ה וכן בהלכותיו שילפינן מהפסוק כדגן מהגורן מהגמור ועיין ש"ך סימן של"א סק"פ שכתב שהרי הפסוק הזה נצרך לעניין ממין על שאינו מינו כמבואר בר"מ שם ה"ב ולכן כתב שזה אסמכתא בעלמא אמנם עיין דרך אמונה שהביא חבל ראשונים שזה דרשא גמורה על אינו גמור אמנם בדבריהם לא מבואר שיש בזה איסור אלא שכבר אין סיבה לומר שזה אסמכתא ועיין ירושלמי שאיכא דרשא אחריתי וכן הוא בגמ' בביצה י"ג: מהא דלוי נותן מהגורן חזינן שכך הוא הדין הפרשה ושם אין סיבה לומר שזה אסמכתא ועיין מהרי"ק שהקשה את קושית הש"ך איך לומדים את שניהם חזינן שפשיטא ליה שזה דאוריתא וכן סתימת כל הראשונים שהעתיקו דרשות לכאורא קשה לומר שזה דרבנן והכל אסמכתא בלי שיבארו בזה כלל ואולי הדין שאסור משמן על זיתים זה רק דרבנן דיסוד הדין מצד הזכות כהן וחז"ל הוסיפו שצריך תמיד מהגמור שלא יהיה טעיות וצ"ע

אמנם עיין חו"ב שהביא כמה מקומות שמשמע שזה רק דרבנן א.עיין ר"ש מ"ה שהקשה לר' מנא שס"ל הטעם בגלל שמא יעשה לפי הזיתים א"כ למה אסור זיתים על זיתים וצ"ע הרי יש דין דאוריתא שאסור להפריש קודם גמר מלאכה ואולי שואל ממקרה שהזיתים שמפריש מהם עומדים לאכילה ונימא דהדין זכות כהן זה רק דרבנן ב.עיין רא"ש שכתב שמה שלא עוזר מדעת כהן שמא פעם אחרת יעשה שלא מדעת כהן וצ"ע הרי יש איסור דאוריתא להפריש שלא מן הגמור ג.עיין ר"ש לגירסתו וביאורו בירושלמי דלחד מאן דאמר מדעת כהן מותר לכתחילה להפריש זיתים על שמן אם לא שנדחוק שזה רק כה"ג שהזיתים האלו עומדים לאכילה שהרי לכן הכהן מוכן ד.עיין ירושלמי גיטין פ"ד ה"ב וז"ל וכי זיתים על שמן לאו תורה שיתרום והם אמרו שלא יתרום מפני גזל השבט ולא עוד אלא שאמרו עבר ותרם תרומתו תרומה עכ"ל ומשמע שכל הדין הוא דרבנן ה.עיקר הדבר שכאן בצימוקים מותר וזה גדרים אחרים מהדין גמר מלאכה הרגיל והרי לומדים מהפסוק של גמר מלאכה וא"ש אם זה דרבנן וצ"ע בזה

1. וצ"ע למה באמת לא פוקע מזה דין טבל לשיטת התוס' בתבלין ולכאורא מבואר כאן כגרי"ז שיתכן טבל שלא יהיה לו תיקון עד כמה שזה חל בצורה שיש לו תיקון עיין סוגיא דמיחוי אוכלים מה שכתבנו לעניין יוצא [↑](#footnote-ref-2)
2. [אלול ס"ח] ולכאורא יש להוכיח שאין איסור במחשבה מקושית התוס' בגיטין שיהיה מותר להפריש בשבת כיון שאפשר במחשבה כמו לענין הרמה ואם נימא שלכתחילה אסור א"כ אין מקום לקושיתם ואולי ס"ל שכיון שזה רק דין לכתחילה לצורך שבת זה וודאי נדחה כמו שמוקף נדחה ואדרבא כן הוא משמעות התוס' למעיין שם [↑](#footnote-ref-3)