בדברי הרמב_ן בסוגיית קדרים
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / חבורות

בס''ד

**בדברי הרמב''ן בענין נתקל פושע**

א. כתב הרמב''ן במלח' - דף יג א ברי''ף - דבשעת נפילה אפי' לר"מ האומר נתקל פושע הוא לאו היינו אדם המזיק דלאו מכחו קא אזיל **שהקרקע שנתקל בה דחפתו** ודמי למי שדחפו אדם ונפלה כדו והזיקה דלאו מכחו דידיה מזיק ומיהו כיון שלא היה לו ליכשל בקרקע חייב ולא דמיא לאבן מונחת לו בחיקו דהתם כיון שעמד ומפני עמידתו נפלה ה"ל כחו ואדם המזיק הוא אבל הכא כיון שנתקל על כרחו נפל מכח הקרקע שנתקל בו ולא מכחו נפלה אלא ממילא נפלה ומ"מ כיון שהוא פשע באותה תקלה שנתקל ה"ל כאשו ... עכ''ל - וצ''ב מדוע הוי כאשו, ולא דמי למניח אס''ו בראש הגג דכיון שיכול האס''ו ליפול ברו''מ הוי כיצירת אש, אך כאן ששם כד על כתיפו וכי יש רו''מ שיתקל ויפול, והרי נידון כפושע, וכי יש רו''ח שיפשע ויתקל, וצ''ל דברגע שנתקל, הניח בפשיעתו את הכד במקום שיפול ע''י הקרקע -.

ב. וצ''ב מדברי הגמ' דנפל מראש הגג ברו''מ חייב בד' דברים, ומבואר דאע''פ שהרוח דחפתו, הוי אדם, וא''כ מאי שנא אם הרוח דחפתו או הקרקע דחפתו.

ג. עוד צ''ב מדברי הרמב''ן במלח' בסוגיית קדרים - דף טו א - שהקשה על הבעה''מ דאי נתקל פושע מדוע אין הראשון נחשב ככורה בור ויתחייב על הממון של השני שהזיק, וקושייתו אף אם גופו רק נידון כבור, דהרי הקשה כן על הבעה''מ דנקט שגופו אינו אלא בור, וע''כ דאין נחשב שכרה בור ע''י גופו, כיון שגופו אינו אלא בור הו''ל איש בור ולא בור בור, וע''כ דהוי כורה בור ע''י נפילתו, ואי נימא דאין נחשב שמפיל את עצמו אלא הקרקע מפילתו הו''ל איש בור ולא אש בור - ואין לומר דהקשה רק על דעת הבעה''מ לשיטתו דס''ל דהוי אדם, דהרי מכח קושיא זו פי' הרמב''ן דהגמ' קאי כרבנן דנתקל לאו פושע, וכתב דלכן אינו חייב על ממון השני משום דהוי כמפקיר נזקיו אחר נפילת אונס, ומפורש בדבריו דלמד''א נתקל פושע חייב הוא על מה שממון השני הזיק - ויש ליישב דס''ל לרמב''ן דאף כריית בור בגרמא מחייבתו, ואע''פ שהקרקע הפילתו, הוא גרם שהקרקע יפילו

ד. עוד צ''ב מקושיית הרמב''ן שם על הבעה''מ ממתני' דעמד בעל הקורה, דמבואר במתני' דהוי אדם, ומדוע אי נתקל פושע אינו אדם, וצ''ב כנ''ל דלא דמי קורה לנתקל פושע, דבנתקל הקרקע הפילתו והוי כאש שהפילתו, וכאן א''א לתרץ דהפיל את עצמו בגרמא, דאולי לא סגי במה שהפיל את עצמו בגרמא בכדי להחשיבו אדם, ולא דמי לעמד בעל הקורה שאינו גרמא.

ה. הרמב''ן בסוגיית קדרים פי' מחמת הקושיות הנ''ל, דרבא קאי כמד''א נתקל לאו פושע, ולכן אינו אלא בור, ואפילו הכי חייב על ממונו משום דאיירי בדלא אפקרינהו, והשני פטור על ממונו אע''פ דלא אפקרינהו משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב, וצ''ב א''כ מדוע השני חייב מדין בור על מה שגופו מזיק, ומדוע לא נימא על גופו נמי סברת לא מצינו זה כורה וזה מתחייב.

ו. הישוב לכל זה מבואר בקצרה בדברי האור גדול - סי' א' ד''ה אמנם אף - ונראה בביאור דבריו כדלהלן, דאע''פ דבנתקל אמרינן דהקרקע הפילתו - ולכא' הביאור הוא דלא הילוכו הפילו, אלא ע''י שנעמד בצורה מסויימת על הקרקע, החליק ולא החזיקה אותו הקרקע, והילוכו אינו אלא גרמא שלא יצליח לעמוד - כל זה אינו אלא לגבי הכד המונח עליו, דהקרקע מפילה את האדם ואת הכלי, אך האדם שנופל, אע''פ דהוי כאילו דחפתו הקרקע, אך כעת כובד גופו מפילו, ואין הקרקע אלא מביאו למקום שכובד גופו מפילו, משא''כ הכלי שאינו נופל מחמת כובד גופו, אלא ע''י שנתקל מיד הכלי נופל מכח עצמו, ולכן בנפל מראש הגג חשיב אדם, ולכן בנתקל פושע נחשב שהאדם הביא את גופו לקרקע, ולכן דמי לעמד בעל הקורה, ולכן הוי ככורה על הממון של השני, משום שבנפילתו גרם כריית בור.

ז. ועל פי זה יבואר היטב מדוע השני חייב כשנזוקו בגופו, ולא כשניזוקו בממונו, דהממון נפל מחמת הראשון שהתקילו, והראשון הוי כהקרקע שהפילו, ולכן הממון שנפל מכח הראשון יש בו סברא לא מצינו זה הכורה וזה מתחייב, משא''כ על גופו א''א לומר כן, מכיון שכובד גופו הביא את גופו לקרקע, ואדרבא י''ל דכל דברי הרמב''ן אינם אלא לשיטתו דנתקל אין נחשב שהליכתו הפילתו, ורק לכן י''ל דהשני פטור על ממונו, דאל''כ השני כרה את הבור באונס, וכיצד כתב הרמב''ן דלא כרה את הבור לא ברצון ולא באונס, וע''כ משום דאזיל הרמב''ן לשיטתו דאף אין נחשב שכרה את הבור באונס.

ח. אלא דאכתי צריך לבאר מדוע הראשון חייב על ממונו, הא הקרקע הפיל את ממונו, ולא כרה בור לא באונס ולא ברצון, וע''כ צ''ל דכיון שאם נתקל פושע חשוב הוא כורה בור כמבואר בדף כח ב, וביאר הרמב''ן שם דאע''פ שהוא לא הפיל את הממון, אפילו הכי הוי כמניח אס''ו בראש הגג ונפלו ברוח מצויה דחייב, וא''כ אף כאן י''ל דהוי כנפלו ברוח שאינה מצויה, וא''כ יש כאן כריה באונס, וכשיש כריה באונס חייב כשהוא ממונו, וכמבואר בדף כט א דאף בכרייה באונס חייב בדלא אפקירנהו, ונראה שם שגם במניח קנקנים בראש הגג ונפלו ברוח שאינה מצויה חייב בדלא אפקרינהו, ולכן כאן חייב הראשון על ממונו, וא''כ צ''ב מדוע לא נימא הכי על השני.

ט. וצ''ל כמוש''כ האחרונים דכיון שיש אחר שמיוחס אליו הכרייה, עי''ז אין הכרייה מתייחסת לשני, ולכן הראשון שהקרקע הפיל את ממונו, שאין אדם שאפשר לייחס אליו את הנפילה, חייב השני ומייחסים אליו את הכרייה מדין מניח אס''ו בראש הגג, משא''כ כשהשני נתקל בראשון, אמרינן דהראשון שהפילו הוא הכורה, ואע''פ שגוף הראשון אינו אלא בור, צ''ל דנפילת הראשון גרמא את נפילת השני, ויש כאן כריית בור בגרמא ע''י הראשון, ואמרינן דכיון שהוא הגורם לכל הנעשה אח''כ מיוחס הכל אליו ולא לשני, ואע''פ שהראשון פטור משום שכרה באונס, אפילו הכי כיון שהכרייה מיוחסת אליו, אין הכרייה מתייחסת לשני.

י. וא''ת א''כ אף על גופו נימא הכי, דהראשון כרה את הבור, ומאי שנא גופו של השני ממונו, וצ''ל דכשגופו כרה בור, והראשון רק גרם לכך, כריית הבור מיוחסת יותר לשני, דהראשון רק הביא את האדם למקום שהשני יכרה בור בידים, ומייחסים את כריית הבור לכורה בידים, ולא לכורה בגרמא, אע''פ שהגורם סיבב את הכל, משא''כ כלפי ממונו שאינו כורה בידים, אלא הוי רק כמניח אס''ו בראש הגג, ובודאי לא כרה את הבור בידים, אלא רק בגרמא - אי נימא דשם בור הוא רק אחר שנפל, ולא בראש הגג - בזה אמרינן דיותר מיוחס לראשון, וכנ''ל כל זה רק משום דהרמב''ן לשיטתו דבנתקל אמרינן דהקרקע הפילתו, ולא הילוכו, דאילו הוה אמרינן דהילוכו הפילו, א''כ גם על ממון השני נימא דמיוחס הכרייה לשני כמו שעל גופו אמרינן הכי.

יא. ולפי זה מבואר ברמב''ן דבור דממונו אינו חייב בלא מעשה כרייה, אך יש שפירשו בדברי הרמב''ן דאין דין כרייה בבור דממונו, אלא כיון שיש כאן כורה אחר, הרי זה סיבה לפטור את בעל הבור, אע''פ שהראשון פטור, ויש בדבריהם חידוש גדול, דהנה מצינו ב' ענינים שיש סיבה לחייב ב' ומחייבים רק א', האחד היכא דהנידון למי לייחס את הדבר, ובזה אמרינן דמייחסים את התוצאה למי שיש יותר סיבה לייחס אליו, ואין נ''מ אם הוא פטור או לא, מכיון שאינו מיוחס אליו אלא לאידך, א''א לחייב את זה שאינו מיוחס אליו, אף אם א''א לחייב את זה שהוא מיוחס אליו - דוגמא לזה עי' בחזו''א סי' ב' סקי''א, ולהנ''ל זהו הביאור בדברי הרמב''ן - והשני היכא שיש סיבה לחייב ב', אמרינן דמחוייב מי שיש יותר סיבה לחייבו, וזה לכא' רק שייך כשאידך חייב, אך לדברי האחרונים הנ''ל אע''פ שיש סיבה לחייב את בעל הבור, אינו חייב משום שיש אחר שיש יותר סיבה לחייבו, ואע''פ שאינו חייב משום שחפרו באונס, אפילו הכי פטור אידך.

יב. והנה לפי מה שנתבאר לעיל ניחא החילוק בין גוף השני לממונו, אך לדברי האחרונים הנ''ל שאין כלל דין כרייה, אלא דאמרינן דכשיש כורה אין מחייבים את בעל הבור, א''כ יקשה כנ''ל מאי שנא גופו ממונו הא גם על גופו יש כורה, וצ''ל כנ''ל דכיון שגופו כורה, השני נחשב הכורה על גופו, אע''פ שיש גם כרייה של הראשון, מייחסים את הכרייה לשני וכנ''ל, ולפי''ז יהיה מבואר ברמב''ן את ב' האופנים הנ''ל באות יא, בממונו מחמת שיש סיבה לחייב את הראשון השני פטור, ואע''פ שהראשון פטור מדין אונס, אפילו הכי די בכך לפטור את השני, ובגופו מייחסים את הכרייה לגופו ולא לראשון, אך י''ל דדי לומר שמיוחס לתרוויהו בכדי שלא יפטר השני.

יג. בדברי רש''י והרשב''א נמי מבואר כהרמב''ן די''ל דהשני פטור על ממונו אף בדלא אפקרינהו, אך נראה דמספקא להו בהכי, ואולי משום דס''ל כהבעה''מ דנתקל פושע הוי כהפיל את עצמו, ולכן י''ל דהשני נחשב שהפיל את עצמו באונס, משא''כ הרמב''ן לשיטתו אינו יכול לומר כן, אלא דא''כ יקשה להך גיסא ברש''י והרשב''א שהשני פטור על ממונו אף בלא אפקרינהו, מאי שנא גופו ממונו, ולדברי רש''י י''ל דכיון דגופו נידון כאדם ניחא, אך לדברי הרשב''א דגופו נידון כבור או כשור מאי איכא למימר - וגם לדברי רש''י יש לדון דכיון דנצרך צד השוה מבור, צריך גם מעשה כרייה - ואולי מספקא להו בזה גופא אם נתקל הוי כמפיל את עצמו או לא, וצ''ב.

יד. על פי הנ''ל בראובן שנטל את שמעון והניחו ברה''ר, אף לדעת הרמב''ן ראובן פטור כשניזוקו בו, ולא אמר הרמב''ן אלא כשהראשון גרם לשני להתקל, שבזה כשנתקל השני, הביא השני את גופו לקרקע רה''ר וכנ''ל, ורק כשהניח את חבירו ברה''ר פטור, אך בזרקו כובד גופו מפילו, אלא שיש לדון שהזורק כרה את הבור בידים, משא''כ בנתקל כרה רק בגרמא, ואולי מחמת כן יש יותר סיבה לחייב את הזורקו.