40. ארחות השבת מוקצה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

**הערות לספר ארחות שבת**

**כלי שמלאכתו לאיסור**

**הערה י:** הנה בפשוטו וודאי שאין לאסור דבר זה מצד גזירת מוקצה הרגילה והראיה לזה מהא דהרשב"א כתב שיתכן שנר זה לא כשמל"א ואם מצד הקצאה אין שום סברא לחלק ורק שיתכן שגדר האיסור לא סתם גזירה חדשה אלא שיש על זה חלות מוקצה ונפק"מ שיהיה מיגו וכו' וכן דין בסיס וכן למה דמוכח שיש דעות שתפילין זה לא כשמל"א וכן אוכף והרי כל ההסברים שנאמר זה סברא בשם מלאכתו לאיסור אבל אם מצד ההקצאה יש כאן הקצאה גמורה אמנם בלשון החיי אדם משמע שיש כאן הקצאה וכן במ"ב לענין רוב תשמישו אמנם נקט לאיסור וודאי שזה לא יתכן אלא בגדר חלות מוקצה ולא הקצאה של הגברא אמנם יתכן שגדר האיסור דבדבר שמלאכתו לאיסור גזרו שההקצאה תאסור ונפק"מ דבנר שזה לא מלאכתו לאיסור זה יהיה מותר וכן ברוב תשמישו לאיסור זה יהיה מותר אמנם עיין סימן רס"ה ששיך כשמל"א לשבת זו וכן דן החזו"א לענין שברי כ"ח ברה"ר והארכנו בסימן כ"ה ע"ש

**הערה י"א:** מה שהוכיח מנר יש לדחות ששם היה שמן בנר ולרא"ש מותר מצד ככר ותינוק ובפשוטו כן הוא לרוב הראשונים שזה כמו שום במדוכה דהינו דשומרים השמן שנשאר לאחר ההדלקה וכן יתכן שהיה שם הערמה והשתמשו בזה אמנם סתימת המ"ב לא כך עוד יתכן שכיון שזה היה שם מוכח מצד המעשה שזה למנוע סכנה שזה לקיחת שימוש לכן זה יותר סברא להקל אמנם הרשב"א בחידושיו ביצה כ"ח: כתב שקערות מלוכלכות מותר להוציא מצד גרף של רעי אפילו שהתיר לצורך גו"מ חזינן שאין זה בכלל ההיתר וכן משמעות הבה"ל ס"ד וכן מוכח מהכל בו דהביא הב"י שהחזו"א תמה עליו וכן מבואר במאירי ופסקי הריא"ז ביצה כ"ח: ע"ש וכן משמע במג"א שאסור מלאכתו לאיסור להתיר ככר ותינוק ובמלאכתו להיתר מותר חזינן שחשיב צורך ורק שזה לא נחשב צורך חיובי מגוף הדבר ודו"ק ובפשוטו ראוי להחמיר בזה אמנם אין הדבר מוכרע לאיסור אחרי דיש בפשטות ראיה מגמ' שבת מ"ה שמותר וכן נקטו הפמ"ג והגרעק"א והחזו"א מסברא שזה מותר וצ"ע בזה

**שם:** מה דהביא מתפילין אינו ראיה כלל דזה וודאי נחשב לצורך התפילין ולא משנה שהוא רוצה שזה לא יתבזה

**הערה י"ד:** יש להוסיף דכלי שעטנז מבואר ביש"ש שזה כשמל"א ואין זה איסור שבת כלל

**סעיף ד' הערה ט"ז:** עיין מ"ב לענין מכבדת שנקט לאיסור בשם כל האחרונים וכן הפמ"ג לענין כלי שיר כתב מפורש שמדבר לדעת הלבוש אבל לא שס"ל כן ומסברא אין הדבר מובן להתיר אם לא שאיסור מוקצה הוא יותר קל אמנם בספק שגם ביחס לאיסור מוקצה היינו מחמירים אין שום סיבה להקל אמנם במקום שבפועל יש הנוהגים להיתר יש לדון שאם זה מגדר מוקצה שכאן זה לא יאסר וצ"ע

**סעיף ה' והערה י"ז:** בפשוטו עיין ראשונים לענין נר שדנו הצדדים להתיר כי לא עושים בו מעשה הדלקה ומשמעות דבריהם שהצד לאסור מצד מעשה ההדלקה ולא מצד טלטול הנר אחרי זה וטעמם פשוט דהרי עיקר הנר זה להחזיק האש שאין בזה איסור ולפ"ז למאי דקי"ל דנר הוי כשמל"א גם כל כלי שמצורת שימושו שצריכים להפעילו הוי כשמל"א

**שם:** מה שנקט שכשהוא לא פועל הוי וודאי מלאכתו לאיסור לכאורא כל זה אם הוא מגדרי מוקצה אמנם אם זה מצד גזירת כלים לא מסתבר ששם הכלי משתנה לפי מקרה מסוים שקרה אמנם עיין פמ"ג ש"ח ב' שסכין של מילה הוי כשמל"א ולכאורא כוונתו כשאין לו מילה ומבואר שזה משתנה אמנם דעתו שזה מדין מוקצה וכן עיין מ"ב רס"ה סק"ז שיש מושג מלאכתו לאיסור לשבת זו וכן החזו"א דן ששברי כלי חרס ברה"ר הוי כשמל"א ולכאורא גם אם גדר האיסור הוא מוקצה כמבואר ברשב"א אבל כל זה בדבר ששמו מלאכתו לאיסור וכמבוא ברשב"א של נר וא"כ כאן מסתבר להתיר ורק אם זה ממש מדרבנן כגדר הקצאה מסתבר לאסור ולכאורא במקום הדחק יש להקל כדין ספק דרבנן לקולא, וצריך אני לרב בזה

**שם:** בפשוטו מאורר שרק מפריע אם לא יעקור את מקומו בגלל זה תלוי בנידון האם חשיב צורך גופו ואולי אם יש לו צער הגוף זה כמו חוסר שימוש וצ"ע

**שם והערה י"ט:** לכאורא בתנור חשמלי שכשהוא ידלק יהיה מוקצה גם עכשיו הוא מוקצה לחזו"א שכלי שאין לו שום שימושי היתר הוא מוקצה דכל הסברא שדבר שעומד להיות ראוי לשימוש שגם עכשיו הוא מוכן אבל דבר שכשיהיה עומד לשימוש זה רק במקומו חשיב כאילו אין לו שימוש וכמו שכל נר חשיב שאין לו שימוש אפילו שהוא מאיר וזהו כל סוגיא דקובע לו מקום .וז"ב

**סעיף ו - הערה כ"א:** בעיקר הנידון הארכנו בערות קכ"ד: ע"ש ויש להוסיף דהראשונים דנו לאסור גט כי לא מכסים בזה כלי ובפשוטו זה לא יותר מאשר כשמל"א שאין לו שימושי היתר וכן יש להוסיף לענין שטרי הדיוטות דמבואר בתוס' שזה לא מוקצה כי ראוי לכיסויי ביה מנא וכן יש להוסיף דהב"י דן דספרי חכמות זה מוקצה וודאי שספיקו האם משתמשים בו שימושים אחרים ומבואר שיש לכל הפחות צד לאסור והגר"א שהתיר מצד חזי לכיסויי ביה מנא ועיין ביאור הגר"א יור"ד סימן רס"ו דנקט דלר' נחמיה אסור לצורך מקומו וביאר החזו"א כיון שאסור לצורך גופו ממילא אין לו שימושי היתר וכן יש להוסיף שהריטב"א עצמו על תכשיטים כתב בדף ס"ד כי חזי לכיסויי ביה מנא וכן הוא סתימת הגמ' בזה וכן הסוגיא של שברי כ"ח ברה"ר וודאי מוכח כן לגר"א שהנידון גם בכלי גמור ומה שהביא משו"ת שבט הלוי ע"ש שתלה הדברים בצורה שאינה מובנת ובפשוטו אין להקל בזה אחרי שיש הרבה ראיות לאסור וכן סתימת הגמ' ובפרט שהתהילה לדוד נקט שכל הרשב"א זה לשיטתו שמיאוס מותר לצורך גו"מ ושנר זה לא מלאכתו לאיסור והרי לא קי"ל כן ומה שהביא מהגר"ז כמדומה שאין זה ראיה דשם כוונתו שזה לא עומד בתור שלכן יש לו שם כלי וכן בזה נדחה הראיה מדלתות הכלים ומה שהביא מנר שם הנידון האם זה כלי או אוכל אבל יש בו שימושים אחרים אמנם עדין יתכן שמה שהיום לא משתמשים לכיסוי ביה מנא וכדו' כי יש לנו כלי לכל דבר יתכן שזה לא חסרון ובפשוטו זה לא גרע מפתילה דנקטו תוס' שזה כלי וצ"ע לדינא ומה שדן האם להחזיק ניירות זה סיבה עיין חזו"א שכתב או כיוצא בו ומבואר שכל שימוש מספיק וכן מסתבר כיון שזה רק שלא יהיה עצים ואבנים ומה שהמחבר החמיר בזה זה לשיטתו שצריך שיעמוד בצורה שיהיה לו שם כלי בשביל זה אמנם ברמב"ן מ"ו. מפורש שהשם כלי כי ביום חול זה כלי וכן מפורש בראשונים קכ"ד: שמועיל חזי לכיפורי ביה אפילו שזה לא סיבה לשם כלי ורק בצירוף שבחצר זה ראוי ורק צריך שיהיה שימוש בפועל וז"ב

**סעיף י"א – הערה כ"ט:** אם מציל למקום שבו ישתמש בזה התהל"ד הוכיח להיתר אבל אם רק עושה מעשה הצלה וכדי להשתמש יחזיר לאותו מקום אין שום ראיה להתיר ובפשוטו כיון שזה מעשה הצלה אסור ועיין רמב"ן שאסור להוריד כלי שמלאכתו לאיסור כדי להציל כלי שמלאכתו להיתר וי"ל ואם נימא שצריך דוקא צורך גופו ומקומו כמבואר ברשב"א בביצה מסתבר לאיסור ואין להקל בזה

**סעיף כ"א - הערה מ"א:** על מקרה זה מבואר בגמ' לדעת הרשב"א שזה היתר מיוחד וכן מבואר בכל בו שעל זה הקשה החזו"א ואין להקל נגד ראשונים

**הערה מ"ד:** יש לעיין מהשיטה לר"ן שהקשה על רבא שאמר אי לאו דאדם חשוב הרי זה שלא לצורך כי מעיקר הדין מותר אפילו שהוא למעשה לא היה עושה בגלל שהוא אדם חשוב .ועיין

**סעיף כ"ו:** אם ללא זה לא יעזוב המקום לכאורא לא חשיב צורך מקומו וכמו הסעיף הקודם וכמו ברשב"א בגרף של רעי

**סעיף כ"ז:** כנ"ל

**הערה נ"ז:** לכאורא בתיק של תפילין שמקפיד להניח התפילין למעלה כי הם יותר קדושות בזה חשיב בסיס למאי דקי"ל לענין אבן שעל פי החבית שזה בסיס אפילו שהחבית לא משמשת לאבן אמנם כיון שהאבן לא משמשת לבסיס זה בכלל האיסור וכחילוק הכל בו

**הערה ס:** במה שכתב שטעם ההיתר בשום במדוכה כי זה טפל לאוכל טעם זה מבואר בגר"ז ושלכן התיר שלא לצורך כלל אמנם בלשונות כל הראשונים מבואר שהטעם כי זה נחשב כלי שמלאכתו להיתר ולפ"ז זה רק סברא ביחס לשימוש שאליו זה עומד וכן שלא לצורך כלל אסור כדין כלי שמלאכתו להיתר

**הערה פ"ב:** עיקר הראיה מסכין של מילה דמבואר שרק דנו מצד חסרון כיס ולא מצאנו מי שדן מצד מלאכתו לאיסור וכולם דנו להצילו מחמה לצל אמנם עיין פמ"ג ש"ח סק"ב שדן שסכין של מילה גם אם לא מקפיד זה מלאכתו לאיסור אמנם יתכן שדן באופן שאין לו מילה באותו שבת אמנם גם שם זה חידוש שרק אין לו צורך בשימוש אבל עיקרו לקיום מצות מילה שזה מותר בשבת וצ"ע

**הערה פ"ה:** מסתבר שמה שמודד חום נצרך לפעמים לצורך חולה שיש בו סכנה דהינו שימדדו בשבת זה לא יותר מפטיש לפצח אגוזים

**סעיף ס:** במה שנקט שגם אם במקרה יש לו צורך זה מותר ובפרט מה שאולי יהיה לו צורך כל זה אם דנים בגדרי מוקצה אבל בגדרי גזירת כלים לא מסתבר כל הנ"ל

**סעיף ס"ט:** מה שדן שספר טלפונים הוא כלי שמלאכתו לאיסור לכאורא זה וודאי אינו דהרי תפילין מבואר שזה לא מלאכתו לאיסור אם מותר להניחם אפילו שעיקרם עומד להנחת מצוה וכן אוכף מבואר בפוסקים שמותר לטלטלו בדבר שאסור בכשמל"א ובהכרח כיון שלא עמו עושים איסור אין זה בכלל כשמל"א וכן נר הרי דעת הרשב"א להתיר והצד לאסור כי עושים בו פעולת איסור אבל כאן שלא עושים עמו פעולת איסור אין בזה איסור וכן לפ"ז דלי שממלאים בו מים לשטיפת רצפה אין בזה דין כשמל"א וגם אם יסודו מדין מוקצה אבל לא גזרו דרגת מוקצה זו אלא בדבר שהוא כשמל"א וכדמוכח ברשב"א אמנם לארונים שזה ממש גדר הקצאה יתכן כנ"ל

**מוקצה מחמת גופו**

**סעיף קט"ז:** לכאורא טלכרט עושים בו מעשה שימוש אלא שזה מלאכתו לאיסור ובפשוטו יש בו שימושי היתר כגון להחזיק השורה בגמ'

**הערה קנ"ז:** במה שהביא שהחזו"א צידד כתוס' אין בזה שום ראיה שדן בהסבר הסוגיא דהרי בסימן מ"ד ט"ו הניח את שיטת התוס' בקושיא וא"כ אדרבא הכריע הפוך וכן הרי כתב שקדירה שעשו איסור שהיה דן האם מותר להורידה מהאש מצד איסור מוקצה והרי זה חזי לכלבים ובהכרח שנקט לעיקר לאיסור אמנם כיון שיש הרבה ראשונים שמקילים הלא הם רש"י תוס' רא,ש וטור במקום הפסד אפשר להקל

ולענין כלבים זה ברור שצריך כלבים מצוים ולא כלב אחד וכלשון הרמב"ם וכדמוכח מהדין שעשיר אחד בעיר לא עוזר ומה שהביא מהחוט שני הוא טעות גמורה ולפ"ז אין לנו שום היתר אלא שזה חזי לאומצא ובמקום הפסד גדול יש להקל כדין ספק דרבנן לקולא אמנם לענין דגים אין להקל כלל וכנ"ל

ומה שהביא צד שהיום שמגדלי כלבים נותנים להם בשר מהמקפיא כל זה במקומם שאוכלים הכרים זולים כמעט כמחיר מאכל כלבים אבל וודאי שבשר בהכר מהודר שעולה פי כמה הם לא יתנו אותו לכלבים

**הערה ק"ס:** הדבר תמוה וכי זה גרע מחזי לאומצא

**סעיף קכ"א:** מה שהוכיח מחזי לאומצא יש לחלק ששם זה עומד לאכילה ביום חול על ידי בישול והנידון להשאיר לו שם אוכל אבל דבר שכל מציאותו נאכל על ידי הדחק יתכן דזה גרע ועיין בה"ל ש"ח ס"ל

**סעיף קכ"ד ובהערה:** הנה בהלכות קטנות הובא בגליון רעק"א נקט שבעל חי שעומש לשימוש ביום חול לא של אכילה הוי כשמל"א ומותר לצורך גופו ומקומו וברעק"א הקשה מתוס' באפרוח וצ"ע ששם שזה עומד לגדל ואין תורת כלי לא עוזר מה שראוי לתינוק לשחק אבל אם ייחד לכך למה שזה לא יקבל שם כלי מחמת זה ואדרבא מכל הראשונים כך משמע שם אמנם כיון שסתימת הדברים בכל מקום שכל בעל חי וגם סוס וחמור אפילו שזה עדין ראוי לשימוש של צידי צדדים הוי מוקצה לכן וודאי צריך להחמיר אמנם מי שמיקל בזה לכאורא אי אפשר למחות בידו וצ"ע

**סעיף קכ"ו:** לא מסתבר שכזה צד שימוש רחוק יתן לזה שם כל אלא שיש לדון שכבר יש לו שם עומד לשימוש רק שצריך לחתוך וא"כ זה כמו שחזי לאומצא עוזר להשאיר שם אוכל ה"ה כאן זה עוזר להשאיר שם כלי וצ"ע בזה

**סעיף קכ"ז:** לענין תרופות שלא מצויות לכאורא הוא דומה לדמאי שעוזר חזי לעניים לתרומה טהורה שעוזר חזי לכהן ומבואר בהגהות מימוני שאפילו אם אין כהן בעיר והסברא שכיון שזה לאותה מטרה שזה עומד כה"ג כל שיש לו אפשרות רחוקה זה לא מאבד שם אוכל אם לא דנימא שכל זה רק באיסור אבל כאן שזה לא ראוי לו מצד המציאות הוי כראוי לעשירים של אעוזר מה שיש עשירים ועיין מה שהארכנו בזה בסימן ל"ג וצ"ע לדינא

**הערה קע"ט:** מה שרעק"א דן על מאכל ביוה"כ מטו משמיה דהקה"י שכוונתו לענין אכילה דבזה מבואר בתוס' ששיך מוקצה לאחד ובעיקר הדבר אם אין קטנים עיין ראשי יוסף מ"ג. ד"ה טבל שכתב שכיון שזה רק איסור גברא אין זה מוקצה ומה שדימה הרב הנ"ל לתרומה יתכן שכאן ששם זה עומד לכהן וזהו יעודו משא"כ כאן זה עומד לבעליו אלא שיש לו איסור ולראשונים שלא התירו דמאי מצד חזי לעניים וודאי שלא יתירו כאן ובעיקר הדבר האם איסור גברא עושה מוקצה עין עבודת הקודש שגם שבועה מככר עושה מוקצה ועיין או"ש שמעשר שני שלא הפרישו חומש כיון שזה רק איסור גברא מצד קנס זה לא מוקצה וצ"ע בכל זה ועיין סימן ל"ג מה שהארכנו בזה

**סעיף קמ"ו:** מה שכתב שאוכל שזרקו לאשפה הוי מוקצה צ"ע אם יש מושג שאוכל מאבד שם אוכל והרי כל בגדי עשירים מבואר באחרונים דהוי מוקצה דזה כאילו זרקו לאשפה וא"כ כל עצמות באין לו כלבים וודאי שזה גם בגדר כאילו זרקו לאשפה אלא בהכרח שלא עוזר זריקה לאשפה באוכל וכן מוכח מהמשנה בגירסא מפני שהוא מאכל לעניים ובהכרח שזה החילוק בין זה לבגדי עשיירם וצ"ע בזה למעשה

**שם:** מבואר בגמ' דמה שיש לעשירים זה לא עוזר דהינו אפילו שהיו כמה עשירים בעיר ומבואר שצריך דרגא של מצוי יותר מזה ולשון הרמב"ם רוב בני אדם ואין כוונתו רוב אבל כוונתו הרבה בני אדם ואין צד להקל בזה כלל

**סעיף קמ"ח:** כן הוא בגר"ז והנה בפשוטו צ"ע מה זה שונה מלמאן דאמר כל בני ישראל בני מלאכים שעוזר מה שראוי שיגדל ואולי באין שום עשיר בעיר זה וודאי מוקצה ודלא כהגהות מימוני אמנם יתכן שטעם החולקים דדנים לפי המציאות וכן משמע ברמב"ם שהזכיר רוב בני אדם וכן משמע בהלכה שביש לעשירים אפילו שאם הוא עשיר אצלו זה מוקצה

**דלתות הבית והכלים**

**הערה רי"ח:** בענין דלת שלא ראויה לשום שימוש עיין ראיותיו והנה הרב המחבר ס"ל שלשיטות שכשמל"א שאין לו שום שימוש זה מוקצה צריך דרגת שימוש שבגללה זה יקבל שם כלי גם אם זה לא היה כלי וכדין שברי כלים ולפ"ז כתב את כל מה שכתב אמנם בפשוטו וודאי שאינו כן אלא כאן השם כלי כי הוא כלי ביום חול רק שאם אין לו שום שימוש הוא כעצים ואבנים דהוי מוקצה ולזה כל שראוי לשום שימוש אינו מוקצה כיון שהרי יש לו שם כלי וכן הוא בלשון הרמב"ן מ"ו. שכיון שזה כלי ביום חול ועיקר הסברא מבואר בראשונים קכ"ד: לענין שברי כלי חרס ברה"ר שזה לא מוקצה כי ראוי לכיפורי ביה אפילו שמצד זה זה לא ראוי להיות כלי וכל שזה כל השימוש שיש בו הוי מוקצה [וזה הסיבה שבגד שעטנז אין דין חזי לכיסוי ביה מנא וכן בספרא דאגדתא] ולפ"ז וודאי שכאן בדלת שנתפרקה לא צריך ראוי למעין מלאכה כמו כל שברי כלים ואין שום דיוק מלשונות הרמב"ם והשו"ע וכמו שבכל כלי שמלאכתו לאיסור לא הוצרכו להוסיף תנאי שיש איזה שהוא שימוש דהוא פשוטו ה"ה כאן ובאמת שדברי הפמ"ג מחודשים מאוד ולא ברור כלל זה כוונתו ולענין אם כל הכלי שבור בזה וודאי אין שום סברא בעולם להתיר אם זה לא ראוי לשום שימוש אם ננקוט לענין כשמל"א כאוסרים

**שם:** לענין כלי שצריך מעשה אומן לכאורא כיון שלענין טומאה קי"ל שזה לא כלי ולא חוזר לטומאתו הישנה והגמ' הרי מדמה וכן הוא בתוס' חגיגה כ"ג. א"כ ללא מקור וודאי אסור וצ"ע בזה

**הערה ר"כ**: לענין שן תותבת יש לאסור א. שאין לזה שום שימוש ב. שצריך מעשה אומן ג. שלא דנים שזה חלק מהאדם אלא זה כלי לעצמו והרי בכלי שנשבר ולא ראוי לשימוש אלא על ידי תיקון מפורש בראשונים קל"ח לאסור וכן ברשב"א קי"ב. וגם לרש"י כי יש לו שם כלי לענין טומאה וכאן זה וודאי לא כך וז"ב

**הערה רכ"א:** בפשוטו טלית שנקרעה אין להתיר מצד שזה עומד לתיקון לראשונים שבכירה שנשברה לא עוזר מה שעומד לתקן אפילו שצריך מעשה הדיוט אמנם הסברא שזה ראוי למי שזה לא שלו וודאי נכונה ויש לדון ביו"ט האם הוי נולד כי לעיקר הדבר שזה עומד למצותו הוא לא ראוי וכאן השינוי ניכר אמנם זה אותו שם ואולי זה כמו קרן שעשו ממנו שופר שהחזו"א הקיל בזה

**הערה רכ"ז:** לענין מנורה של חוליות מבואר בבאר היטב שפשיטא ליה שגם בדבר שזה רק איסור דרבנן אסור ובפשוטו כאן יש יותר מקום לגזירה

**הערה רל"ח:** תמוה לומר שמקרר הוי כדלתות הבית דהרי הדרך להזיזו לכל צורך שצריך אמנם יתכן שהמתלה שנפל אין לו שום שימוש ולכן זה אסור ומסתבר שזה ככלי לעצמו ולא כדלתות הבית וצ"ע בזה

**טלטול מהצד**

**סעיף רמ"ד:** בפשוטו למה דנקט הספק להקל בטלטול בגופו כדעת הרא"ש לא יתכן להקל לצורך שימוש במוקצה והצד היחיד להקל עיין סימן ג' מה שכתבנו לדון שרק בנר שאין הקצאה מהשימוש להאיר אבל בשאר מוקצה וודאי אסור וגם זה חידוש גדול שאין לו מקור נאמן

**הערה שמ"ו:** יתכן שכל דברי הגר"ז שמעונין באור בבית ולא דוקא בחדר זה ולכן דנים את זה כהפסד על ידי טלטול ההיתר אבל אם רוצה אור דוקא בחדר השני וודאי אסור כה"ג

**סעיף רמ"ו:** עיין בהערה דזה מפורש בשו"ע שלצורך קיום הלכה להציא החמץ חשיב דבר האסור ובהכרח כהבנת הפמ"ג שצריך צורך גופו ומקומו דוקא ולא מספיק מה שזה לא לצורך המוקצה ולפ"ז אין להקל בכל מקום שבגדרי צורך גופו ומקומו של כשמל"א זה לא מתיר כגון שזה מפריע לו מחמת חוסר סדר ולא מצד שצריך את מקומו ועיין סוגיא כשמל"א דהוכחנו מהרשב"א שכה"ג לא חשיב צורך מקומו וכן מוכח כאן אם נסבור קולת הט"ז אם לא שנדחוק דכיון שיש עליו דין להוציא החמץ חשיב התעסקות בחמץ וכלצורך דבר האסור וצ"ע

**הערה שמ"ח:** לענין מפתח שנשבר לכאורא זה כמו בסנדל דמבואר ברשב"א שבת קי"ב שכיון שחושב ללובשו כך כדי שזה לא יפסד עד שיגיע לביתו לכן עכשיו זה לא מוקצה

**הערה שס"א:** מסתברא שביד האדם תמיד זה נחשב מעשה טלטול וגם החזו"א יאסר ובעיקר המקור שהביא, לכל רבותינו האחרונים שביארו שזה מצד שטלטול ברגלו מותר ולא ביארו מצד שזה לא מעשה טלטול מבואר שלא ס"ל כן וכיון שפסק כשיטה זו אין מקור להקל בזה וצ"ע

**הערה ש"ע:** לכאורא לרמב"ן שכל האיסור כשמחזיק התינוק שילמד מהא דהתירו לו לקחת אם המוקצה ביד התינוק א"כ כאן שזה מותר מעיקר הדין מצד שזה לצורך גופו זה לא שייך אם לא דנימא שבאמת ללא געגועים אסור לאב לקחת בנו אם המוקצה בידו וכדין השעה"צ ש"ח סקי"ג כיון שיכול ללא טלטול האיסור וצ"ע

**בסיס לדבר האסור**

**הערה שפ"ד:** בפשוטו נידון הנ"ל האם יש בסיס בכשמל"א תלוי אם זה גזירת כלים או גדר מוקצה וא"כ התוס' רי"ד לשיטתו וודאי אסור שס"ל שזה דין מוקצה ותלוי בר"י ור"ש ורק ביחס לסברת הישועות יעקב יש להוכיח מדבריו ומדברי הריטב"א גם כן אין להוכיח אלא ביחס לסברת הישועות יעקב אבל שם מדובר שזה מוקצה כי אין לו שימוש משא"כ בדבר שזה רק גזירת כלים אלא שסתימת האחרונים בכמה דוכתי שכשמל"א זה גדר מוקצה ולפ"ז יש להחמיר אמנם בשעת הדחק אפשר להקל שזה מצד גזירת כלים וצ"ע

**הערה שפ"ו:** לכאורא הסיבה לאסור כיון דמבואר בגמ' שבאבן ביד תינוק זה סיבה לא להגביה הילד עד כמה שאין לו געגועים על אביו א"כ חזינן שלא הותר אלא מחמת שצורך דוחה וא"כ וודאי יש מקום לדון שגם בערב שבת צריך לדאוג שלא יצטרך לטלטל בטמה"צ אמנם לסברת החזו"א שכל שיכול לנער אין זה טלטול מהצד א"כ אין לנו מקור לכזה סברא ואת הגמ' ביאר מחמת שפה יש לו ענין בטלטול האבן ורק לכן אסור אמנם עדין יש לדון דעצם זה שיש חיוב לנער הכל ולחזור ולאסוף ללא המוקצה אפילו שיש כאן וודאי טירחא חזינן שכל ההיתר הוא לצורך ועיין מ"ב שהחמיר לענין שברי עצים שטורח זה לא סיבה להתיר לא לנער

והנה יש בזה עוד סברא שכיון שמבואר בגמ' באבן ביד תינוק לרוב הראשונים שלא כל דבר זה סיבה להתיר כמבואר גם בתוס' ובתוס"ר אפילו שס"ל בגדר כחזו"א א"כ ראוי להוציא קודם שבת המוקצה מהרבה מקומות שדרך הבני אדם להזיזם ללא סיבה מיוחדת כגון פתיחת מקרר וכדו' וצ"ע בזה

**סעיף רפ"א:** בפשוטו וודאי שאין להתיר בבסיס באמצע שבת כיון שרוב הראשונים שבידינו דעתם להחמיר בזה ומה דהביא מהמ"ב סימן רס"ו אין זה ראיה כלל דשם בהכרח דלא חל בסיס כמבואר בגמ' בשליפי זוטרי והביאור מצד שאין לו ענין שזה יהיה מונח כל השבת ומה שבמקרה משאיר לא חשיב כדין בסיס ובזה וודאי קי"ל שבמניח בשבת על מנת לנער לא חל בסיס וז"פ ומה שהביא מסימן רע"ז לענין שסילקו הלחם לכאורא שם מדובר הרי שהעכו"ם לוקח הנרות והוי על מנת לנער שכה"ג וודאי לא חל בסיס באמצע שבת ועוד ששם כרגע אין לו ענין שהנר על השולחן

**ביטול כלי מהיכנו**

**הערה תס"ח:** אמנם עיין תורי"ד קנ"ד שרק אם חל דין בסיס יש כאן ביטול וכו' אמנם יתכן שלא מצד שהחלות מוקצה הוא האיסור אלא שכל שלא חל דין בסיס כיון שאם ירצה יוכל להתשמש לכן לא חל כאן דין בכמ"ה

**הערה תע"ב:** מה שכתב באות א' בפשוטו כל הדוגמא שמצאנו בראשונים בדבר שכל נתינתו כדי שלא ישבר שאין לו שום ענין שישאר על זה אחרי זה אבל אם נותן במטרה דבסתמא זה גם לאחר זמן בזה וודאי עד כמה שאין דעתו לנער חשיב שנותן לכל השבת והרי בנירות לא מצאנו אף אחד שדן שזה לא בסיס לכל השבת כי אין לו ענין שיהיה אחרי זה וצ"ע

**סעיף שי"ח:** כל דבריו הם כמהלך הגר"ז והפמ"ג אמנם דעת המחצית השקל דכוונת המג"א דאם יכול לנער מיד כה"ג הוי לשעה ואם לא יכול מיד הוי לכל השבת והוכחנו סימן א' בראיות כשיטה זו וגם אם כוונת המג"א כגר"ז אמנם בראשונים מוכח דלא כמג"א והמ"ב הקיל במקום הפסד אפילו אם לא יכול מיד שכן הוא סתימת הראשונים דלא כמג"א אמנם לא מצאנו שהקיל ביכול מיד אלא במקום שעושה למנוע הפסד כמבואר בלשונו וכן לכאורא וודאי שאין להקל אחרי שבראשונים מפורש דלא כמג"א עין סימן א' שהארכנו בזה

**סעיף שי"ט:** למה דקי"ל כדעת רוב הראשונים שכה"ג נעשה בסיס באמצע שבת וודאי אין להקל בזה כיון שזה נעשה בסיס ולא יכול לנער

**סעיף ש"כ:** לכאורא באפשר לנער ההיתר ודאי לא יעזור שיש היתר דלמעשה לא יכול לטלטל אם האיסור ובהכרח מדובר באינו יכול לנער או שלכל הפחות את המוקצה לא יכול לנער והפסד המוקצה זה גם סיבה להתיר אלא שצ"ע עד כמה שהרהמ"ח נקט שלא חל בסיס באמצע שבת א"כ למה צריך שיהיה יותר חשוב הרי למעשה כל שלא יכול לנער אחד מהם מותר לו לטלטל כה"ג ואולי כה"ג שהאיסור יותר חשוב אסור לגרום טלטול מהצד כה"ג וצ"ע ובכוונת המ"ב יתכן שעיקר כוונתו שאי אפשר לנער

**סעיף שכ"ז:** אמנם מהגר"נ קופשיץ שמעתי שסתם כלים בשבת הכנתם לדבר שאינו מוקצה ושימושם למוקצה חשיב ביטול כלי מהיכנו

**גרף של רעי**

**סעיף של"ו:**צ"ע דלשון הרמ",א שהמחמיר יחמיר והמיקל לא הפסיד ואיך זה נהיה היתר לכתחילה ובפרט שהב"י פשיטא ליה לאיסור

**הערה תק"א**: בפשוטו לשון רש"י ביצה ח: שכתב כגון צואה שלפניו מוכל לאיסור וכן מעיקר הדין שצריך לכפות כלי על צואה מפני הקטן אפילו שאם יתלכלך הרי יבוא אלינו ויהיה כאן גרף של רעי אמנם נראה שעיקר הסברא שלא ניכר שהטלטול נעשה לצורך הצלה מגרף וזה רק דבר שבלבו ולכן בדלף שמתמלא מותר לרוקן המוקצה אפילו שהסיבה לצורך לקבל מוקצה אחר שלא ילכלך הבית

**סעיף של"ח:** מפורש בריטב"א שבת קכב שאסור במבוי ובלשון המג,א מפורש שרק מסלקו לצדדים וזה מצד שיש חשש שידבק בנעלו וממילא יהיה כאן ההיתר דגרף של רעי וז"ב והכל לפי הענין

**הערה תק"ט:** לכאורא כיון שהשימוש במכסה הוא כולו היתר דהרי מותר להניח פסולת בפח אין סיבה שזה יחשב כלי שמלאכתו לאיסור ואין זה דומה לפמ"ג ששם כל מטרת הפתיחה לצורך הדלקה שזה דבר שאסור בשבת

**הערה תקי"ז:** וכן הוא ברשב"א וריטב"א ביצה כ"א: ובחזו"א מ"ח ט' לענין עכו"ם

**סעיף שנ"ב:** עיין ב"ח ופרישה ומאמר מרדכי שפשיטא להו שאם בעצם נפילת המים על הקרקע יוצר גרף הוי וודאי גרף של רעי ואין זה ענין לאין עושין גרף של רעי לכתחילה וכן הוא ברשב"א ביצה ל"ו: וכיון שכך הוא הסברא לכאורא אפשר להקל בזה אחרי שלא ברור שהביאור ברמב"ם אחרת ורק במג"א יש קצת משמעות לבאר כך והמחצית השקל ביארו בדרך אחרת ולפ"ז אפשר להקל במים מהמזגן או מההסקה

**סעיף שנ"ג:**לא מועיל חפצי היתר אלא אם אי אפשר לטלטלם בידו אבל אם אפשר לטלטלם בידו הריכך צריך לעשות וא"כ יש כאן איסור ביטול כלי מהיכנו

**מיגו דאיתקצאי**

**סעיף ש"ע:** לכאורא בשו"ע מבואר שבגרו"צ שירדו עליהם גשמים אסור והרי זה לא דחיה בידים וכן צ"ל למג"א שחס"כ שנשבר אסור כיון שזה היה מוקצה בעצם ולא רק מחמת איסור אמנם הגרעק"א חלק עליו ויש לצרף דעת הרמב"ן שקי"ל במיגו וכו' לגמרי כר"י וצ"ע לדינא

**הערה תקמ"ד:** כמדומה דבראשי יוסף בביצה מבואר כביאור הרהמ"ח

**הערה תקמ"ו:** לכאורא גם כה"ג חשיב דחיה בידים וכדמוכח מהדין המבואר בראשונים שנויי סוכה אסורים ביום השמיני והרי לא מעונין במצב האיסור ובפרט בנפלה הסוכה אלא בהכרח כיון שעשה פעולה דבהכרח תאסור לשבת הוי כדחיה בידים וצ"ע ובעיקר מה שכתב שזה לא כמו בית שנפחת לכאורא כן הוא ברשב"א ביצה ב. דנר לר"י יש מיגו וכו' מצד שאסור לטלטלו מצד דבר שאינו מתכוין

**סעיף שע"ג:** בפשוטו לגבי טלטול הקופסא קודם שפתחוה אפילו אם לפתוח זה איסור דרבנן אבל עכשיו זה מוקצה לרש"י אמנם יתכן שמה שבאיסור דרבנן אין מיגו הכוונה שאין כאן הקצאה רק בטבל זה מוקצה מצד שזה כעצים ואבנים וכאן זה לא שייך כי הוא עצמו מותר ולפ"ז יהיה מותר גם לטלטלו ועיין סוגיא דבית שנפחת שהארכנו בזה

**סעיף שע"ט:** בפשוטו כל האחרונים שדנו בסכין של מילה שאין מוקצה לחצי שבת ורק דנו שזה כבר מצב של הקצאה לפני שבת א"כ כאן וודאי מותר והמג"א כתב שאין בסיס באמצע שבת מצד שאין הקצאה באמצע שבת ועיין עולת שבת שנקט שכלי שנשבר ונהיה עומד למלאכת איסור נשאר מותר כמו זורק כלי לאשפה וצ"ע בזה

**גמרו בידי אדם**

**הערה תקנ"ח:** מה שהביא לענין כלי לא טבול דכיון דיכול להקנות לעכו"ם זה לא מוקצה דבר זה נסתר מהמ"ב סוף סימן ש"ח דדבר שיש עליו קונם אפילו שאם תשאל אין בזה מיגו וכו' כיון שיכלה להישאל אבל עד אז זה מוקצה וכן מוכרח מכל בסיס הרי יכול לטלטל בגופו ולנערו ובהכרח שמה שיכול לעשות צורה זה לא עוזר ולפחות כל זמן שהמוקצה שם

**הערה תקס"ב:** לענין אזעקה שנקט שחשיב גמרו בידי אדם כיון שוודאי יהיה הנה כל הראשונים הקשו ממוקצה מחמת יום שעבר ומיו"ט אחרי שבת שיהיה מיגו וכו' ולא כתבו שזה גמרו בידי אדם אלא בהכרח שכל הסברא שהמצב האסור הוא לצורך המצב המותר ולא שמצידו היה רוצה שגם אז זה יהיה מותר רק שאז יש לו מונע וא"כ כאן לא חשיב גמרו בידי אדם ולכאורא חשיב דחיה בידים וצ"ע

**הערה תר"ה:** עיין במרדכי ביצה לענין בגד שטענז שדיבר בבגד עכו"ם שהיה משכון אצל הישראל והעכו"ם כבר פרע המעות וררק שעדין לא לקח הבגד ובכל אופן נקט שזה מוקצה וכן הרי קמח של עכו"ם מבואר שזה מוקצה והרי אצלו זה עומד לשימוש לגמרי וצ"ל ששם זה לא ראוי לשימוש כמו שהוא ולפ"ז בשר טריפה או נבילה של עכו"ם זה יהיה מוקצה אם זה בשר חי ובמג"א סקנ"ו נקט שזה לא מוקצה וצ"ע הגדרים בזה