חבורה א פרק כירה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה א פרק כירה.

הקדמה

מצינו ג' איסורי דרבנן א' איסור שהייה, איסור חזרה, איסור הטמנה, והנה איסור הטמנה מבואר בגמרא דהוא נחלק לשניים הטמנה בדבר המוסיף הבל שאיסורו הוא משום גזירה שיבוא להטמין בגחלים ומשום כן יש חשש של חיתוי. והטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל ואיסורו הוא משום שיש חשש שמא יבוא להרתיח. ובסוגייתנו הוזכרו איסורי שהייה וחזרה. ואיסור שהייה מבואר מדברי הראשונים שטעם איסורו הוא משום שיש חשש נמי שיבוא לחתות בגחלים ובאיסור חזרה שיסודו שתבשיל שהופסק השהיה שלו שהוציאו מתוך הכירה נחלקו התנאים באיזה אופן מותר להחזירו והאם מותר להחזירו כלל. והנה זה באמת צריך להדגיש דמדאוריתא אין שינו בין להחזיר לבין נתינה מחדש על האש ובאופן שנתינה מחדש תחשב בישול תאסר החזרה מדאוריתא והחילוק באיזה אופן התירו חזרה זה רק בדברים שהבישול בהם הוא רק מדרבנן אבל מדאוריתא אין בהם בישול. והנה נחלקו הרמב"ם והתוספות האם יש איסור בישול בדבר שנתבשל כשיעור מאכל ב"ד דשיטת הרמב"ם פרק ט ה"ג ועיין בכס"מ שם. היא דנחשב בישול. אמנם מתו"ד התוספות בסוגייתנו מדויק דלא חשיב בישול. וכן מבואר ברא"ש בסימן יא וברשב"א להלן לט. ד"ה כל שבא. ולשיטת הרמב"ם ברור שמדאוריתא נאסר להחזיר בשבת תבשיל שנתבשל כשיעור מאב"ד בשבת דהרי הוא מבשל גמור. וכל הנידון הוא רק בתבשיל שנתבשל כל צרכו. והנה בנתינת התבשיל מתחילתו בשבת ולא באופן של חזרה זה נאסר גם באופן של גרוף וקטום כמבשל ממש. עיין במשנ"ב רנ"ג סעיף נה דהביא בשם הר"ן והרשב"א דכיוון שמעמידה במקום שדרך לבשל שם תמיד נראה כמבשל בתחילה בשבת וגזרו על זה כמו בישול גמור אע"ג דאין כאן בישול משום שכבר נגמר בישול ומשמע דגזרו אפילו במצטמק ורע לו. ויש אופנים שהתירו וזה לסמוך סמוך לאש ונראה בזה בעז"ה בהמשך.

וכן יש שדנו שכל ההתר בתבשיל שהוא לח הוא רק אם הוא עדיין רותח דאם הוא נצטנן הרי יש בישול אחר בישול בדבר לח גם במבושל כל צרכו והוי מלאכה דאוריתא. ויש שהתירו בעודו חם אפילו אם אינו רותח. ועיין בזה בשו"ע סי' רנג ובמשנה ברורה שם ובביאור הלכה שם. ובסימן שיח הלכה ד ובביאור הלכה שם.

כירה שהסיקוה בקש וגבבא. מצינו שיש ג' סוגי כירות יש תנור שחומו רב משום שרחב מלמטה ופיו צר מלמעלה. שמבואר במשנה להלן לח שדינו הוא שאפילו אם הוסק בקש וגבבא נאסר כמו כירה בגפת ועצים באופן שאינם גרופים וקטומים וכן יש כופח שהוא מקום שפיתת כירה אחת ותלוי במה הוסק דאם הוסק בקש וגבבא דינו ככירה ואם הוסק בגפת ועצים דינו כתנור דלא מועיל בו גריפה וקטימה. והנה התנורים שלנו מבואר ברמ"א בסימן רנ"ג שדינם הוא ככירה ובמשנ"ב סעיף כח ביאר דמשום שפיהם מן הצד ועוד שהם רחבים ביותר אין חומם רב כל כך ודינם ככירה. והביא מבעל התפארת שמואל בשם המהרש"ל שחלק על הרמ"א וסבר שדינם כתנור. ולכן כתב המשנ"ב שטוב להחמיר בתנור של נחתומין שזה תנור של מאפיות אולי של פיצריות להחמיר לדונו כתנור. והחזו"א או"ח סי' לז סק"ז הקל אפילו בתנור של נחתומין. ודבר זה אולי מצוי יותר בבתי מלון וכדומה.

והאג"מ או"ח ח"ד סי' עד ובישול אות כו' כתב שתנורי החשמל בזמנינו דינם ככירה. וכן כתב הגר"נ קרליץ. ונראה דהחילוק הוא דשם התנור עצמו היה סופג את החום עצמו וגם כשהיו מכבים אותו עדיין היה שומר על חום רב ועל דבר כזה גזרו גזירת תנור מה שאין כן בתנורים שלנו שאינם שומרים על חומם בעצם וכשמכבים אותם מאבדים את החום מהר. וממילא חומם פחות.

וכיריים של גז שלכאורה אין שם גחלת ולא שייך חשש שמא יחתה דעת הגרש"ז אוירבך שבות יצחק שהיה וחזרת תחילת פרק ז' וכן דעת הגרי"ש אלישיב שנוהג בהם גזירת שהיה והטמנה משום שיש בהם חשש חיתוי. והגם שאין בהם גחלת ולכאורה זהו דומה לקש וגבבא. הביאור דשם לכאורה זהו מתעמם מעצמו ואין מקום לחשוש שיביא קש וגבבא מבחוץ אמנם כאן זה ממילא ממשיך ויש חשש שישנה את חום האש ואפילו אם זה על המקסימום. כתב ש האג"מ חידוש דגזרו בכל דבר שיש בו שהייה על גבי אש שאינה גרופה ואינה קטומה. וכן יש חשש שיפחית ואז יגביר. ושתי סיבות אלו הם חידוש. אמנם שייך עדיין לומר שאולי יש סיבה לאסור משום שיש חשש שאולי הוא ישכח לכוון על המקסימום ולא סמכו על זה.

וחידש האג"מ. דלתת תבשיל שאין בו איסור בישול על רדיאטור וכדומה שאין זה דרך בישולו לא נאסר הגם שלכאורה הוא נחשב ככלי ראשון. ומותר ליתתו שם אפילו בשבת כל זמן דלא שייך בו בישול מדאוריתא.

הנה יש לעיין מדוע אסרו שהייה ובראשונים מבואר ששורש האיסור משום שיש חשש שיבוא לחתות בגחלים כך מבואר ברמב"ם פ"ג ה"ג וכן מבואר בתוספות ובדברי כמעט כל הראשונים כולם. והנה יש לעיין לשיטתם מה מהני הגריפה והקטימה. ומצינו בדברי הרמב"ם דכתב דמהני משום שהסיח דעתו מזה התבשיל. והכס"מ שם הביא מהרמ"ך דהקשה הרי איירי אפילו אם דעתו לאוכלו בלילה ואיך ניתן לומר שהסיח דעתו מהתבשיל. והרמ"ך עצמו פירש שהטעם הוא משום שהוא עביד היכר וכיוון שהוא עושה היכר לא יבוא לחתות. ובדעת הרמב"ם צ"ל דהגם שהוא לא הסיח דעתו מהתבשיל אבל הוא הסיח דעתו מבישול התבשיל עד שיצטרך לו ולא יבוא לחתות.

. רש"י כתב שההתר של גרוף הוא משום דהאיסור של שהייה הוא שהוא מוסיף הבל. והתוספות הבינו בכוונת דבריו דיסוד איסור שהייה והטמנה חד הוא ואיסור גזירת שהיה נלמד מאיסור הטמנה והם דבר אחד. וכן הבינו בדברי רש"י הר"ן דף טו מדפי הריף והמאירי בסוגייתנו וכן משמע שהבין בדבריו הריטב"א החדשים והב"ח בסימן רנ"ג ד"ה שיהוי.

והתוספות הקשו דהרי גרוף וקטום הוא עדיין מוסיף הבל ועוד הקשו מחנניה דהתיר להשהות אפילו כשאינו גרוף ולכאורה בזה וודאי נאסרה הטמנה דלכאורה הוא מוסיף הבל. אלא התוספות חילקו בין שהייה לבין הטמנה. דשהייה זהו גזירה חדשה שמא יבוא לחתות בגחלים ואסרו כן דווקא בגחלים ולא בכל דבר שמוסיף הבל ואין זה כאיסור הטמנה שהאיסור הוא הטמנה בדבר שמוסיף הבל משום שמא יבוא לחתות בגחלים אמנם כאן אסור שהייה בדבר שיבוא לחתות ואם שהה באופן שלא יבוא לחתות ליכא איסור וזהו התיקון של גרוף וקטום שבאופן זה לא יבוא לחתות ולא נאסר. אמנם אין זה שייך לדבר המוסיף הבל. והנה יש לדון מה סבר רש"י. ויש לעיין מה היא סברתו של רש"י מדוע הוצרך רש"י לחדש דיסוד האיסור הוא משום דמוסיף הבל ולא ביאר כפשוטו כדעת הראשונים דיסוד האיסור הוא משום החיתוי בגחלים. ועל קושיא זו כבר עמד הפנ"י. ויש ליישב דהוקשה לו דהרי לשיטת חכמים באינו גרוף וקטום נאסר גם מבושל כל צרכו בנצמק ויפה לו או אפילו במצטמק ורע לו ושם הרי ליכא כלל חשש שיבוא לחתות בגחלים ובכל אופן נאסר והוקשה לרש"י מה הטעם. וסבר דבע"כ אין הטעם משום החיתוי בגחלים אלא משום גזירת הבל. ולפי הראשונים האלו הביאור דגזירת הטמנה לא היתה דווקא בהטמנה אלא כל נתינה לפני שבת בדבר שמוסיף בישול נאסרה גזירה שמא יבוא להטמין ברמץ ולחתות בגחלים.

. באמת יש לדון בדעת הראשונים שלמדו בדעת רש"י דשהייה והטמנה הם איסור אחד האם יהיה איסור שהייה בדבר המוסיף הבל או דלמא שכוונת רש"י היא רק דאיסור שהייה בגחלים הוא מלתא דאיסור של דבר המוסיף הבל אבל לא גזרו כן בכל איסור שהייה דיסוד האיסור הוא דנאסר כל מעשה שמוסיף בישול וזה כל הטמנה אמנם שהייה בגפת ומלח וסיד שאין דרכו להוסיף בישול לא נאסר.

והנה כלפי הקושיה הראשונה הרי עדיין הוא מוסיף הבל יש מקום לחלק על פי דברי הר"ן לח: בדעת רש"י דשם כתוב שעל ידי הקטימה הוא מתעמם והולך וכן ביאר המאירי כאן ויש לדון בסברא זו האם יסודה הוא משום שאע"פ שהוא מוסיף הבל. מכל מקום כיוון דהוא מתעמם והולך ואין זה דבר קיים אין חשש שיבוא לחתות ולא גזרו בדבר המוסיף הבל אלא בדבר שההבל הוא דבר קיים אבל לא בדבר שבמהותו הוא מתחלש והנה שייך לדון חידוש דאולי גם אחרי שהוא מתחלש הוא עדיין יותר חזק מגפת מכל מקום כיוון דבמהותו הוא מתחלש לא גזרו על זה במוסיף הבל אלא על דבר שחומו קיים. והנה רמץ פי' רש"י לעיל דזהו גחלים המעורבים אם אפר ויש לעיין מאי שנא ושמא דזה מלמעלה וזהו סותם את האויר. וזה מעורב בכולו ואין האפר מבטל את כוח הגחלים ולפי"ז יש ליישב גם את קושיית הר"ן דהקשה מקטמה והובערה הרי עכשיו הגחלים בוערים ואיך הותר להשהות עליהם אמנם אם נאמר כסברא זו הרי גם אם היא הובערה מכל מקום עדיין מהותם היא להיחלש אלא דיש התגברות רגעית מכל מקום מהותם היא להיחלש. . או דלמא שייך לדון דכוונת רש"י הוא כמו דהוא פירש במוליאר הגרוף דבוודאי גם אחרי הקטימה יש הבל אלא דצריך הבל בשיעור שמחמם את המים ולא הבל בשיעור ששומר על חומם ודעת התוספות דכל דבר שהמהות שלו היא הוספת הבל היא נאסרה ועל זה היה הגזירה. אמנם דעת רש"י דתלויה ההוספת ההבל בתבשיל או במים וכן פירש רש"י במוליאר הגרוף שאינו מוסיף הבל בתבשיל ובמים. ועיין פנ"י דציין לסברת התוספות להלן מח. דחום הבא ע"י האש מתמעט והולך.

והנה כלפי הקושיא השניה של התוספות מחנניה יש ליישב. דהנה אע"פ דסבר רש"י דבגרוף וקטום מהני בין כלפי שהייה בין כלפי הטמנה ואם אין כאן גריפה וקטימה לא מהני לא כלפי שהייה ולא כלפי הטמנה מכל מקום לדעת חנניה חלוק שהיה מהטמנה דרק לגבי גריפה וקטימה הם שווין דאז האיסור משום מוסיף הבל וממילא מהני כלפי שניהם אמנם לחנניה האיסור אינו משום מוסיף הבל אלא משום שמא יחתה בגחלים דהרי לדידו האיסור הוא בבשיל ולא בשיל ושמא באמת יש לחשוש שיבוא לחתות בגחלים. וזה איסור שהייה ולא נאסר כל שעשוי כמאב"ד אמנם איסור הטמנה הוא איסור של הטמנה בדבר המוסיף הבל וזה בוודאי נאסר כשלא חיתה את הגחלים. ויש שהביאו ששיטת רש"י היא כהרשב"ם להלן מז: שבאמת אם נתבשל כמאב"ד לא נאסרה הטמנה אמנם ברש"י עצמו זה קשה דהרי רש"י עצמו כתב והרי זה מטמין ממש ברמץ ומשמע ברש"י דלחנניה ודאי לא שייך לומר דהוי איסור אחד ורק דשייך לומר כן אליבא דחכמים ואדרבה זה הטעם שצריך גרוף וקטום דכנראה הוא למד דאין סברא שיהיה בזה גזירה ישירה שיבוא לחתות בגחלים ומדוע הוצרכו גריפה וקטימה אלא בהכרח משום דבעינן שלא יוסיף הבל. אמנם לדעת חנניה דהתירו אפילו באינה גרופה וקטומה בוודאי דאין זה מלתא דהטמנה וזה הלכה חדשה שנאסרה לבשל דבר שהוא בשיל ולא בשיל שמא משום מיחזי כבשיל. או משום שבזה שמבשל ממש דבר שבשיל ולא בשיל בזה בוודאי יש חשש של גזירה שמא יחתה בגחלים ואין זה דומה לאיסור הטמנה

והרמב"ן כנראה למד ברש"י שזהו הרחבה של איסור הטמנה אבל אין הכוונה שמא דמועיל בשהייה יועיל גם בהטמנה. ונראה גדר הדין הוא דגם בשיהוי יש מקומות שיש מקום לחשוש שיחתה בגחלים כגון בבשיל ולא בשיל ואינו גריף וקטום ומשום זה הרחיבו את האיסור לכל שיהוי שיש בו הבל מכל מקום גדר איסור זה הוא איסור שהייה. והנה לפי"ז גריפה וקטימה דהיא מועילה דיהיה היכר לא נאסרה שהייה אמנם בהטמנה לא נאמר ההתר של גרוף וקטום ויהיה אסור. וכן פי' ראש יוסף וחי' חת"ס בכוונת רש"י. אמנם עדיין יש לעיין עליהם מדברי רש"י לעיל כ. ד"ה קטום דמבואר דהקטימה מועלת דאינו מוסיף הבל ולא משמע כדבריהם דזהו משום היכר אלא זהו משום מניעת ההבל. ושמא יש לפרש על דרכם ולא ממש כדבריהם. דבאמת איסור שהיה הוא כדבריהם אלא שגריפה וקטימה מועילה בצמצום ההבל ודבר זה לא נתחדש שמועיל רק באיסור שהיה אבל באיסור הטמנה כל כמה שיש הבל זה עדיין נאסר. וכמבואר ברש"י עצמו לז. ד"ה היינו.

ובחידושי הב"ח וכן בב"ח סימן רנ"ג ד"ה שיהוי מבואר דסבר דרש"י לא פליג על הראשונים דהגזירה היא משום חיתוי אלא דרש"י בא להסביר דזה מוסיף הבל ומשום כך יבוא לחתות לחזק את גובה החום. ולשיטתו גם יקשה מרש"י לעיל כ. ד"ה קטום דביאר דמהני קטימה דלא יוסיף הבל ולשיטתו הגריפה והקטימה מועילה מדין היכר.