88 ס_ס בתערובת - בדין ספק א_ בגוף וספק א_ בתערובת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ד' ער"ה תשע"ה

**א**

א] כתב בסה"ת סימן ע"ו ז"ל, ועוד כשהחכם בא להורות ולהתיר מטעם ספק ספיקא, שכך הלכה כדאמר שמואל פ' התערובות ספק ספיקא מותר ולא כשאר איסורין, וכן בפ"ק דכתובות וכו' ופריך ספק ספיקא הוא וכו', וכן פ' ארבעה אבות וכו' פי' דאם יש מקצת שליא בלא ולד אמאי אסורה באכילה הו"ל ספק ספיקא, וכן רבות בתלמוד, ועתה יזהר החכם שלא יתיר כשספק הראשון אסור דאורייתא והוא ברי' או אף דבר שבמנין או חהר"ל הכל אסור ואפי' באלף לא בטיל כמו אילו נתערב ודאי של איסור, שהרי מקודם שנתערב נמי הוי שם מספק דאורייתא אסור וחייב עליו אשם תלוי אי הוי שייך בה כרת בודאי איסור, וכן מפרש מורי ר"י ב"ר שמואל ההיא דריש ביצה וכו' דנתערבה קאי שפיר אספיקא דכיון דמן התורה אסורה ושייך בה אשם תלוי בוודאי אי הוה בי' כרת, לכך כי נתערבה הוי חד ספיקא ואפי' באלף לא בטיל, הילכך תרנגולת או בהמה או ביצה והן ספק טרפה או חתיכה שנאסרה מספק או אם הן כולן אסורות ונתערבו עם אחת של היתר כיוצא בהם דהשתא כל אחד ואחד הוי ספיקא דאורייתא כיון שלא נתערבו ברוב, אם הספיקא נתערבה באלף כולן אסורות כדין דבר שבמנין דלא בטיל כמו אם נתערב ודאי של איסור, אבל אי האסורין בודאי נתערבו מתחלה בשנים דהשתא מותרין הכל מן התורה מטעם רוב אבל מדרבנן אסורין משום דהוי דבר שבמנין אם נפל אחד מאותו התערובת ברוב הכל מותר מטעם ס"ס כמו מריבוא לריבוא, או ס"ס שהכל בגוף הדבר בלא התערובות נמי מותר, עכ"ל, וכעי"ז כתב הסמ"ג לאוין קמ"א.

והנה ביד יהודה סימן ק"י סקנ"ו כתב לפרש בזה בדעת ר"י, דהא דל"מ הספק ספיקא בכה"ג, אין הגירעון כלל בגוף הספק ספיקא, אלא הוא משום דמן הדין לא הי' לנו להתיר כלל בספק ספיקא דתערובת, כיון דיש בתערובת זו אחד שאין בו ספק ספיקא וזה הוכיח על כולם מטעם מאי חזית, אלא העיקר הוא הביטול ברוב, דכל הא דאמרו חכמים דלא בטל, הוא רק בתערובת הראשון דאין יכולין לעשות ספק ספיקא, אך בתערובת השני דיכולין לעשות ספק ספיקא אמרו חכמים דבטל, ובזה הוא דס"ל להר"י דלא אמרו חכמים דבטל אלא אם יצא בספק הראשון מהאיסור דאורייתא, כגון בב' תערובות, אך כל שלא יצא מתחילה מאיסור דאורייתא, לא אמרו חכמים דבטל, וכיון דלא בטל הא ממילא לי"ב ספק ספיקא כלל.

ועיי"ש שפירש כן גם בד' הרא"ה בבדה"ב בית ד' ש"ב כה., ז"ל, ולישנא אחרינא אליבא דר"י ז"ל, דכל ס"ס בגופו של איסור מותר, וכל ס"ס בתערובות כגון ב' תערובות מותר, אבל חד ספיקא בגופו כיון דמיתסר מדאורייתא לא משתרי בספק שני דתערובות משום טעמא דספק בכל דבר (שיש) [שאין] לו ביטול בחד תערובות, וזה הלשון מתחור מן הכל, עכ"ל.

ב] אמנם הנה כבר נת' בסימן א' סק"ט דבד' סה"ת והסמ"ג נראה להדיא דדינא דספק ספיקא דתערובת הוי חד דינא עם דינא דספק ספיקא דב' הספיקות בגופו, דבתחילת דבריהם דימו כל עניני ספק ספיקא, וגם בסו"ד כתבו דאין להתיר אלא או בספק ספיקא בגופו או בספק ספיקא דב' תערובות, ומ' דחד דינא נינהו, עיי"ש,[[1]](#footnote-2) ולפ"ז הרי אין לפרש דהא דאסרינן בספק א' בגוף וספק א' בתערובת הוא משום דבספק ספיקא דתערובת אין להתיר כלל.

ועוד ילה"ע בזה ממש"כ הסה"ת, ז"ל, וכן מפרש מורי ר"י וכו' דנתערבה קאי שפיר אספיקא, דכיון דמה"ת אסורה וכו' לכך כי נתערבה "הוי חד ספיקא" ואפי' באלף לא בטיל, עכ"ל, וכעי"ז כתב הסמ"ג שם, ז"ל, שמאחר שהיא אסורה מה"ת וכו' לכן כשנתערבה "אין נחשבת אלא ספיקא אחת", עכ"ל, ומבו' דטעם האיסור בזה הוא משום דספק קמא אסור וספק בתרא דתערובת אינו אלא חד ספיקא, ולפ"ד היד יהודה הרי אי"ז הטעם כלל, ואדרבה ספק קמא הוא דהוי חד ספיקא וספק בתרא לא חשיב כספק כיון דודאי א' מהן אסור.

ג] וגם בד' הרא"ה בזה יש להעיר, דהנה הרא"ה שם לעיל מינה כתב, ז"ל, דטעמא דרבנו ז"ל, דלא אמרינן ס"ס שרי בדאורייתא אלא היכא דבספק ראשון שרי מדאורייתא אלא מדרבנן אסור כגון הא דתערובת, הילכך הו"ל ספק שני ספק דרבנן, אבל כל היכא דבספק ראשון מיתסר מדאורייתא, ספק שני אסור מדרבנן דלא חשוב אלא חד ספיקא, עכ"ל.

והנה כמדומה דמשמעות הדברים היא, דד' הרא"ה בלישנא אחרינא, קיימי על מש"כ בלישנא קמא דטעמא דר"י הוא משום דכל דספק ראשון מיתסר מדאורייתא אסור הספק השני מדרבנן דלא חשיב אלא כחד ספיקא, ואך שכתב לחלק דכ"ז הוא בספק א' בגוף וספק א' בתערובת, ומשא"כ בב' ספיקות בגוף שרי אף בכה"ג, - אך לד' היד יהודה הרי נמצא דללישנא בתרא טעם הא דל"מ ספק א' בגוף וספק א' בתערובת הוא טעם אחר מהטעם שכתב בלישנא קמא, ואי"ז במשמעות ד' הרא"ה, דלפ"ז הי' לו לפרש בלישנא בתרא להטעם דל"מ הספק ספיקא בכה"ג, והרא"ה סתם ולא פירש, ולכאו' הוא משום שסמך על מש"כ בלישנא קמא.

וביותר יש להעיר, דכיון דלל"ק ס"ל להרא"ה דספק ספיקא דתערובת הוי חד דינא עם ספק ספיקא בגופו, וע"כ נקט דלדעת ר"י דלא שרינן בספק ספיקא כשהספק הראשון אסור מדאורייתא, הוא אף בספק ספיקא בגופו, רחוק הדבר דבלישנא בתרא חזר בו ביסוד התירא דספק ספיקא דתערובת, בלא לפרש הדברים.

**ב**

ד] והנה בביאור ד' הרא"ה בלישנא קמא, פירש היד יהודה שם דהוא דעיקר התירא דספק ספיקא הוא דכל היכי דספק א' מותר מדאורייתא, הרי דכל שיש עוד ספק הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וע"כ לא שרינן ס"ס אלא אם יצא מתחילה מדאורייתא מחמת רוב וכיו"ב.

אך הדברים צ"ע בתרתי, חדא, שהרי בד' הרא"ה מבו', דאף בכה"ג דהספק הראשון אסור מדאורייתא, איכא לעיקר התירא דס"ס, ואך דבכה"ג ה"ז אסור מדרבנן, וכ"ה מבו' עוד בד' הרא"ה שם במש"כ לישב לההיא דפ"פ מצאתי, עיי"ש, ואי נימא דעיקר התירא דס"ס הוא משום דהו"ל כספק דרבנן ולקולא, א"כ הי' בדין דכל שהספק הראשון אסור מדאורייתא, לא יהא כלל להתירא דס"ס.[[2]](#footnote-3)

עוד יש להעיר בזה, דהנה לל"ב דהרא"ה דכל דהוו ב' הספיקות בגופו שרי אף אם הספק הראשון אסור מדאורייתא, הרי בע"כ דהתירא דספק ספיקא אינו משום דהו"ל כספיקא דרבנן ולקולא, ואי נימא דלפ"ד הרא"ה בל"ק הוי עיקר התירא דס"ס הוא משום דהו"ל כספיקא דרבנן ולקולא, הרי נמצא דחזר בו הרא"ה ביסוד התירא דס"ס, דאי"ז משום דספיקא דרבנן ולקולא, אלא הוא היתר בפנ"ע, וזה רחוק.

**ג**

ה] ונראה לפרש בזה, בהקדם מש"נ בדברינו בדין ס"ס סימן א' ענף ט', במש"כ כמה מרבוותא דלדעת הסוברים דהא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מדרבנן, עיקר התירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל כספק דרבנן ולקולא, אשר צ"ב דהרי בפשוטו מה שבאנו לאסור בספק ספיקא אי"ז משום דאיכא ספק אם יש כאן ספק איסור, דנימא דכיון דאף ספק א' אינו אסור אלא מדרבנן הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, אלא הוא משום דאיכא ספיקא דס"ס על גוף האיסור, ואם גם בספיקא דס"ס אמרו חכמים דספיקא דאורייתא לחומרא, א"כ מ"ט נימא דהו"ל כספיקא דרבנן, ואם בספיקא דס"ס לא אסרו חכמים, מ"ט בעינן להא דהו"ל ספק דרבנן ולקולא, - ונת' בזה, דלעולם לא מצינו לאסור מכח הא דאיכא ס"ס על גוף האיסור, דספיקא דס"ס הוי ספק רחוק, ואי"ז בכלל דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, ואך דמ"מ כיון דספק א' הוי לחומרא, הי' לנו לאסור גם בס"ס, משום דאיכא ספק א' אם איכא ספק איסור, וספק זה אינו ספק רחוק, וע"ז הוא שכתבו דכיון דספק א' אינו אסור אלא מדרבנן, ע"כ אין לאסור בס"ס מכח הספק שמא יש כאן ספק א', דספק זה הו"ל כספיקא דרבנן ולקולא.

ועיי"ש שנת' לדון לפ"ז בדעת הני קמאי דס"ל דעיקר התירא דס"ס הוא משום דהו"ל ספק רחוק דלא חיישינן לי', ולי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, ותיקשי דהגם דאם באנו לאסור משום הספק על גוף האיסור, הו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', הרי מ"מ יש לנו לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, וספק זה הרי אינו ספק רחוק, והרי אינהו ס"ל דספיקא דאורייתא לחומרא מה"ת, וא"כ הרי ספק זה שמא יש כאן ספק איסור, הו"ל נמי ספיקא דאורייתא.[[3]](#footnote-4)

ונת' בזה ב' דרכים, דבד' רבינו דוד נראה דהטעם בזה הוא, דכיון דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא משום דיש לחוש לצד האיסור, הרי דכל דאיכא ספק דספק ספיקא דצד האיסור הוא רחוק וא"צ לחוש לו, ל"ש לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, שהרי אף אם יש כאן ספק איסור, אין בזה איסור ודאי, אלא הוי איסורו משום דיש לחוש לצד האיסור, ובספק דספק ספיקא הרי א"צ לחוש לצד האיסור, ול"ש לומר דאיכא ספק אם יש לחוש לצד האיסור, דאדרבה כל דיש ספק אם יש לחוש לצד האיסור, הרי דבתורת ודאי א"צ לחוש לו, - ועד"ז י"ל דהוא משום דההלכתא דספיקא דאורייתא לחומרא לא נאמרה אלא על ספק איסור ודאי, ולא על ספק איסור האסור מספק, דאין איסורו אלא משום דיש לחוש לצד האיסור.

ואמנם יש מקום לפרש לזה בע"א, דהא דלא אסרינן בספק ספיקא משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, הוא משום דאין קיים לפנינו הספק הראשון בפנ"ע, וע"כ לית לן כלל ספק שמא יש כאן ספק איסור, - ע"כ נת' שם.

ו] ולפ"ז נראה לבאר ד' הרא"ה בלישנא קמא דהגם דמדאורייתא שרי ספק ספיקא בכל גוונא, מ"מ מדרבנן לא שרי אלא היכא דספק ראשון שרי מדאורייתא, דהו"ל הספק השני ספיקא דרבנן ולקולא, ולפמש"נ נראה הטעם בזה, דלעולם עיקר התירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל ספק רחוק ולי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, והא דלא אסרינן לי' משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, הוא מכח טעמי קמאי שנת' דליכא בזה לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, - ואמנם דכ"ז הוא מדאורייתא, אך מדרבנן אסרו לספק ספיקא, מכח הספק שמא יש כאן ספק איסור, וע"כ מדרבנן אין להתיר בספק ספיקא אלא בגונא דהספק הראשון אינו אלא מדרבנן, דבכה"ג אין מקום לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, דספק זה הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכל המקום לאסור בזה, הוא משום דאיכא ספיקא דס"ס על גוף האיסור, ובזה איכא להתירא דס"ס, דספיקא דס"ס הוי ספק רחוק ולא חיישינן לי'.

ונמצא לפ"ז, דהא דאסרו חכמים כל היכא דהספק הראשון אסור מדאורייתא, לאו היינו דמדרבנן לא התירו לספק ספיקא, אלא היכא דהוי כספיקא דרבנן, והתירא דס"ס מדרבנן הוא מטעם אחר מהתירא דס"ס מדרבנן, - אלא לעולם עיקר התירא דס"ס בין מדאורייתא ובין מדרבנן הוא משום דהו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', ואך דהגם דמכח זה אין לאסור משום הספק על גוף האיסור, מ"מ מדרבנן יש לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, ורק היכא דהספק הראשון אינו אסור אלא מדרבנן, ואין לאסור מכח הספק שמא יש כאן ספק איסור, הוא דאיכא להתירא דס"ס.[[4]](#footnote-5)

**ד**

ז] ולפ"ז נראה לפרש גם ד' הרא"ה בלישנא בתרא וסה"ת, דלעולם גם לדרך זו הא דל"מ ספק א' בגוף וספק א' בתערובת, הוא מכח ה"ט דיש לאסור משום הספק שמא הוא פוגע בספק איסור האסור מדאורייתא, דכלפי זה ליכא אלא חד ספיקא, וכמשמעות ד' הרא"ה דטעם הא דל"מ ספק א' בגוף וספק א' בתערובת שוה לב' הלשונות, ואך דס"ל דכ"ז הוא בספק א' בגוף וספק א' בתערובת, אך בב' ספיקות בגופו אין לאסור משום זה.

והטעם בזה הוא, דכל דב' הספיקות בגופו לא מצינו לאסור כלל משום הספק שמא הוא פוגע בספק איסור,שהרי אין הספק הראשון קיים לפנינו בפנ"ע, וממילא דליכא כלל ספק שמא יש כאן ספק איסור, והיינו דכיון דאין הספק הראשון קיים בפנ"ע דנימא דספק איסור זה ה"ה אסור, ממילא דליכא ספק כלל שמא הוא פוגע בספק איסור, - ומשא"כ בספק א' בגוף וספק א' בתערובת, כיון דהחתיכה שנאסרה מספק קיימת וקיימא באיסורה, הרי דכל שנתערבה ובא לאכול א' מן התערובת יש להסתפק שמא הוא פוגע בחתיכה האסורה מספק שהיא אסורה מדאורייתא מדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, הרי דאף ספק זה הו"ל ספיקא דאורייתא ולחומרא.[[5]](#footnote-6)

ומצאתי עיקר הדברים מבוארים בד' הבית מאיר בקונט' הקבוע לו:, עיי"ש שכתב לפרש בד' הסה"ת והסמ"ג, ז"ל, וכנראה דהם גופייהו מחלקים כחילוק הרא"ה וכו', ור"ל דדוקא ספק ספיקא בגוף אף בזא"ז ואפי' הספק ראשון מה"ת מ"מ כשנתחדש בגוף זה תו ספק משתרי כיון דהב' ספיקות דבוקים בו וי"ל בשעה שאכלו ב' ספיקות אם יש כאן שום איסור וכו', אבל ספק דגוף לא משתרי בספק שני דתערובת כיון דבשעה דמתרמי האיסור לפיו אוכל ספק איסור דמה"ת אסור, עכ"ל, וכמדומה דדבריו מתפרשים כמש"נ.

ח] והנה בפשוטו לפ"ז, הא דכל דאיכא בתערובת הראשונה רוב שרי משום ספק ספיקא, הוא משום דבכה"ג אין לאסור משום הספק שמא הוא פוגע בספק איסור, דכיון דספק איסור זה אינו אסור אלא מדרבנן, דמדאורייתא ה"ז בטל ברוב, הו"ל ספק דרבנן ולקולא, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרא"ה בל"ק, ולפמש"נ גם בל"ב לא חזר בו מזה.

אמנם בד' הסה"ת והסמ"ג לא נתפרש הך מילתא, ומשמעות דבריהם דטעם החילוק בזה הוא, דרק בתערובת דחד בחד וכיו"ב דהוא אסור מדאורייתא משום ספק, הו"ל כאיסור ודאי, וכמו שהביאו מהא דחייבין ע"ז אשם תלוי, וזה כמש"כ בתשו' צמח צדק סימן ס"ט, עייש"ה, וע"כ יש לאסור בזה משום הספק שמא הוא פוגע בחתיכה זו האסורה באיסור ודאי מכח הספק, ומשא"כ אם איכא רוב היתר דמדאורייתא אזלינן בתר רוב דאי"ז הדבר האסור, הרי דהגם דמדרבנן ל"מ הכרעת רוב זה, מ"מ אי"ז איסור ודאי, אלא כל עיקר הדין הוא דיש לחוש לצד האיסור, וע"כ אין מקום לאסור משום הספק שמא הוא פוגע בחתיכה זו האסורה מכח הספק, דכיון דאף חתיכה זו אינה אסורה בודאי אלא דיש לחוש בה לצד האיסור, ע"כ אין לאסור משום הספק שמא הוא פוגע בה, ודו"ק.

ומה שהוצרכו הסה"ת והסמ"ע לטעם זה, ולא פירשו דהוא משום דכל דאין החתיכה אסורה אלא מדרבנן הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא וכמש"כ הרא"ה, נראה דהוא משום דבתערובת דבר האסור מדרבנן לא שרינן משום ספיקא דרבנן, וע"כ ה"נ אין להתיר בחתיכה האסורה מדרבנן מכח ספק שנתערבה, מכח ספק דרבנן, וכל ההיתר בזה הוא משום דאין חתיכה זו אסורה מכח הספק באיסור ודאי, וע"כ אין לאסור משום הספק שהוא פוגע בחתיכה זו, וכמש"נ.

**ה**

ט] והנה היד יהודה בקיצור דיני ס"ס כתב כמה דינים לפי דרכו בביאור ד' סה"ת והרא"ה, ונבא לבאר דינים אלו לפמש"נ בדעתם.

בדין י"א כתב דספק איסור דאורייתא שנפל לאינו מינו וספק אם יש בו ס', שרי לדעת סה"ת ודעימי' משום ספק ספיקא, ודין זה הוא גם לפמש"נ, שהרי אחר שנתערב הספק איסור באינו מינו, הרי הוי הספק על הספק איסור עצמו אם נתבטל, ואין ספק איסור העומד בפנ"ע באיסורו, והו"ל כב' ספיקות בגופו דשרי.

בדין י"ג כתב דספק איסור דאורייתא שנתערב חד בחד ואח"כ נפל א' ברוב והוא דבר חשוב, שרי לדעת סה"ת ודעימי', ודין זה הוא גם לפמש"נ, שהרי כל הא דאסרינן הוא רק כשהספק הראשון אסור מה"ת, דבכה"ג יש לאסור משום הספק אם הוא פוגע בהספק איסור, דהו"ל ספיקא דאורייתא ולחומרא, אך כל שהספק הראשון אינו אסור אלא מדרבנן, שרי, וכיון דעיקר דינא דספק א' בגוף אינו אלא מדרבנן וכמש"כ הרא"ה, דמדאורייתא לעולם אין לאסור משום הספק שמא הוא פוגע בספק איסור, וכמש"נ לעיל, ע"כ יש להתיר בכה"ג, וכ"ה גם במש"כ שם דין י"ד להתיר לדעת סה"ת ודעימ' באיסור דרבנן שנתערב חד בחד ונתערב א' מהם ברוב והוא דבר חשוב.

בדין כ"ב כתב דב' תרנגולים אחת כשרה ואחת ספק טריפה והם ניכרים ונמצאה ביצה ומספק"ל אם היא מהכשרה או מהספק טריפה, שרי לדעת סה"ת ודעימי', וג"ז הוא גם לפמש"נ, דבכה"ג דכל הספק הוא על ביצה זו, וליכא ספק איסור העומד בפנ"ע, הו"ל כב' ספיקות בגופו דשרי, ובאמת דכ"ה מדוקדק בל' סה"ת

בדין כ"ד כתב דבשר שפירש וספק אם פירש מחנות המוכרת בשר כשרה או מחנות המוכרת ספק טריפה, שרי לדעת סה"ת ודעימי', ולפמש"נ יש להסתפק בדין זה, די"ל דכיון שהי' ספק טריפה ידוע לפנינו, יש לנו להסתפק שמא הוא פוגע בהספק טריפה האסורה, והו"ל ספיקא דאורייתא ולחומרא, אך מאידך י"ל, דכיון דכל הספק הוא רק על חתיכה זו, הו"ל כב' ספיקות בגופו דשרי.

ועד"ז הוא גם במש"כ דין כ"ז בב' חתיכות דאחת כשרה וא' ספק טריפה והן ניכרים, ואח"כ נאבדה א' מן החתיכות ומחמת זה תו א"א להכיר את הנשארת היא הספק טריפה או הכשרה, וכתב דלדעת סה"ת ודעימי' ה"ה מותרת, ולפמש"נ יש להסתפק בזה וכנ"ל, די"ל דיש לאסור בזה משום הספק שמא הוא אוכל את החתיכה שהיא ספק טריפה.

?בד' סה"ת מבו' דהא דבעינן בתערובת הראשונה רוב, הוא כדי שלא יהא ספיקא דאורייתא, ועי' יד יהודה שהאריך בזה.

ומ' עוד מדבריו, דגם בגוונא שנתערב מתחילה ברוב, לא שרי אא"כ נתערב תערובת השני' ברוב, אך אילו בתערובת השני' ליכא רוב ה"ז אסור, וזה דלא כמו שכתב ב"י בדעת הרשב"א דל"ב שיהא רוב בתערובת השני', - ועי' גם בסמ"ג לאוין קמא דמפורש דבעינן שיהא בתערובת השני' רוב דיהא ב' ביטולים, וצ"ע מ"ט בעינן לזה, - ולד' היד יהודה דעיקר הדין הוא משום ביטול ברוב, הוא מתפרש היטב, דהעיקר תלוי בתערובת השני', דאם בתערובת השני' ליכא ביטול ברוב, א"א להתיר משום הביטול ברוב דבתערובת הראשונה, שהרי בתערובת הראשונה ליכא ספק ספיקא, - ולא תיקשי, דמ"מ אחר שנפל א' ונתערב בא', יצטרף הרוב דבתערובת השני' לבטל להאיסור שבתערובת השני', דלהיד יהודה לטעמי' א"א לצרף כלל את התערובת הראשונה, כיון דהיא קיימא באיסורה, ואין דבר מצטרף לביטול ברוב, אא"כ הוא עצמו ניתר, עי' בדבריו שפירש כן להא דבנחתך א' בעינן לטעמא דממ"נ, ועי' בדבריו בסימן קי"א שנחלק מכח זה ע"ד החוו"ד שכתב דבתערובת חד בחד ונפל א' מהם ונתערב עם א' אחר, התערובת השני' מותרת והאחד שנשתייר אסור, וכתב ע"ז היד יהודה דאם הי' הדין כן, היתה גם התערובת השני' אסורה, עיי"ש.

ואי נימא כמש"נ, צ"ל דהא דבעינן שיהא בתערובת השני' רוב, הוא כ"ה דבעינן שיהא בתערובת הראשונה רוב, משום דתערובת דחד בחד חשיבא כגוף האיסור, וה"נ בתערובת השני' דחד בחד הרי דכלפי ספיקא דהתערובת השני' חשבינן לה כגוף האיסור, - וזה לפמש"נ דלדעתם אין החילוק בין איסור דאורייתא לאיסור דרבנן, אלא החילוק הוא בין תערובת דחד בחד דחשבינן לה כאיסור ודאי, לתערובת דאיכא רוב היתר, דכיון דמדאורייתא אזלינן בתר הרוב וא"צ לחוש לאיסור, אי"ז איסור ודאי, - וע"כ ה"נ הוא בתערובת השני', דכל דהוי תערובת דחד בחד, הו"ל כאיסור ודאי.

וזה מדויק היטב בל' הסמ"ג דבעינן ב' ביטולים, ומבו' דהא דבעינן רוב בתערובת השני' הוא חד דינא עם הא דבעינן רוב בתערובת הראשונה שכתב הסמ"ג דהוא משום דאל"כ ה"ז אסור מדאורייתא.

ולפמש"נ בדעת הסה"ת והסמ"ג נראה, דגם באיסור דרבנן האסור משום ספק, יהא אסור התערובת השני', דכל הא דשרינן בתערובת השני', הוא רק בגונא דמדאורייתא א"צ לחוש לצד האיסור, אך באיסור דרבנן האסור מטעם ספק, דהו"ל ספק גמור דאף מדאורייתא חיישינן לי', ואך דמדאורייתא ליכא איסור כלל, ה"ז אסור, - והיינו, שהרי לפמש"נ בדעת הרא"ה אין טעם ההיתר בדרבנן משום ספק דרבנן, דבספיקא דתערובת לא שרינן משום ספק דרבנן, אלא טעם ההיתר הוא משום דכל דמדאורייתא א"צ לחוש לצד האיסור, אף מדרבנן אי"ז אלא חשש בעלמא ואי"ז איסור ודאי, וכ"ז הוא בגונא דההיתר מדאורייתא הוא משום דא"צ לחוש לצד האיסור, ודו"ק היטב.

ולפ"ז נראה, דדעת הרשב"א היא כדעת סה"ת והסמ"ג, דהגם דבמשמה"ב נראה שייסד הרשב"א לדבריו ע"ד התוס' בביצה, מ"מ הרי היו לפניו גם ד' סה"ת, ואפ"ה נקט דאף בגונא דהאיסור אינו אלא מדרבנן איכא לדינא דהר"י, -- וע"כ נמי פשיטא לי' דלדעת ר"י יש לאסור בתערובת דחד בחד משום דבעינן ב' תערובות, ובל' זה מבו' להדיא דלדעת ר"י בעינן גם בתערובת השני' רוב, וזה מתפרש כמש"נ, וכמדומה דהדברים מכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.

ועי' יד יהודה שכתב דלדעת הרשב"א אין נפ"מ בין איסור דאורייתא לאיסור דרבנן, והוכיח זה מדבריו במשמה"ב, אך למש"נ ניחא, דכל הא דשרינן, הוא רק בגונא דהוא ספק דא"צ לחוש לו מדאורייתא, אך בגונא דהא דהוא דרבנן, הוא משום דהאיסור עצמו הוא דרבנן, אך החשש הוא דאורייתא, לא שרינן בזה.

אך צ"ע בזה מד' הרשב"א בחולין דנ"ג:, דהתם הרי איכא ספק ספיקא, וכל הא דלא שרינן בזה הוא משום דאפשר לברר, ואפ"ה נקט הרשב"א די"ל אף אם נתערב אי"ז ספק ספיקא, - והתם נראה להדיא בד' הרשב"א, דבעינן שיתחזק היתר, וזהו עיקר החילוק, אך זה שלא כדבריו בתוה"ב. - ושו"ר גם בל' הרשב"א בביצה דמשמע בדבריו כדבריו בחולין, ז"ל, והיאך תחזור ותתירנה "אחרי שהספק בגופה ממש", עכ"ל, והרשב"א בחולין ובביצה אזיל בחד שיטתא, שנקט שם לעיקר כד' ר"י, וזה שלא כדבריו בתוה"ב שנקט טפי כדעת ר"ת, ושלא כדבריו בתשו' ת"א שדחה לד' ר"י.

עוד צ"ע היטב בזה בד' הרשב"א במשמה"ב במש"כ דגם בדשיל"מ אי"ז אסור מדאורייתא, וכן במש"כ לחלוק על הרא"ה דאפי' אם מדאורייתא מוקמינן לה אחזקתה, מ"מ אין להתיר בזה להספק ספיקא, עיי"ש, וצ"ע אם זה מתישב עם מש"נ.

בד' הפמ"ג בכללי ס"ס מחודשים א' מבו', דעיקר התירא דספק ספיקא הוא מכח הספק השני, עייש"ה, - ולפ"ז יל"פ ד' הרשב"א בדינא דספק א' בגוף, דבל' הרשב"א נראה דלעולם זהו הספק השני, ובזה הוא דאמרינן דא"א להתיר מכח ספק זה שכבר הוכרע דינו לאיסור, ודו"ק היטב.

ובזה יתפרש ד' הפמ"ג שנסתפק דל"מ ספק ספיקא בקבוע, ותמהו עליו רבים דבגונא דידי' דרק ספק א' הוי בקבוע, בדין דודאי יועיל, ולהנ"ל י"ל שנקט הפמ"ג דהספק הראשון הוא על דין החתיכה, והספק השני הוא מה היא חתיכה זו, וזה להיפך ממש"נ לדקדק מד' הרשב"א, וכיון דעיקר ההיתר הוא מכח הספק השני, הרי דכל דהוא קבוע ל"מ להתיר, אך זה רחוק.

?הנה בספק א' בגוף וספק א' בתערובת, יל"פ לכל הדרכים, דכיון דהוא ב' נידונים, דנים על כל א' בפנ"ע, וע"כ אי"ז מצטרף לס"ס, דבעינן שיהיו ב' הספיקות על נידון א', כדי שיהא בזה לההכרעה דרוב צדדים וכו', - וזה ע"ד הא שכתב האבנ"ז או"ח סימן ת"פ לדון, דבספק אם נתחייב וספק אם יצא יד"ח, אי"ז מצטרף לספק ספיקא, אך בתשו' הגרע"א סימן כ"ה נקט לא כן, וכ"ה במ"ב סימן קפ"ו, עיי"ש.

אך הרשב"א שדן כן גם בב' ספיקות בגוף, דנימא שכבר אסרתו עליך, צ"ב, דמה שייך לומר שכבר אסרתו, הרי זה עצמו התירא דס"ס, דהגם דספק א' הוי כפלגא, מ"מ ב' ספיקות הוו כרוב, ובין אם הוא משום רוב צדדים, ובין אם הוא משום דספק א' הוי כפלגא וסמוך ספק השני לפלגא והוי רובא, הרי דזה שייך גם בכה"ג, - וגם ל"ש לומר מש"נ דיש ספק אם יש בזה לדינא דספד"א לחומרא, דהואיל והוכרע לנו שאין בזה איסור, אין מקום לאסרו משום ספיקא דאורייתא לחומרא, שהרי נתברר לנו שאין איסור, ורק למש"נ דבס"ס ליכא הכרעה כלל דאין איסור, אלא דא"צ לחוש לכך, הרי דע"ז אמרינן דכיון דבצד קמא יש לנו לחוש לכך, ע"כ גם בצד בתרא יש לנו לחוש שמא יש בזה לדינא דספד"א לחומרא.

?בעיקר דרך זו דס"ס מטעם רוב, קשיא ע"ז, דא"כ מ"ט יש לומר דספק א' בגוף וספק א' בתערובת אסור, משום שכבר הוכרע לאיסור, הרי עכשיו יש לנו רוב להיתר, ומ"ט לא יועיל להתיר.

והנה אמנם בעיקר דין זה יש דרך אחרת, דהוא משום דאי"ז בכלל ס"ס דעלמא כלל, ומקור לזה מד' הרא"ש דגם מ"ד דאסר בע"ז שרי בס"ס גמור, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד, אך הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והריב"ש והתשב"ץ כתבו להדיא דגם בס"ס גמור לא שרי שמואל, וכ"ה מבו' בתשב"ץ דר' יהודה פליג על ס"ס זה.

עוד צ"ע, דהרי ר"י פליג על דין ס"ס, ואם ס"ס עדיף מרוב, והוכיח כן הרשב"א מהא דלא עבדו בי' מעלה, א"כ מ"ט דמאן דאסר, אך י"ל דבזה גופא פליגי.

עוצ"ע בהא דתנן כל ספיקות שאתה יכול להרבות וכו', ואם ס"ס הוי מטעם רוב, מאי נפ"מ אם יש ב' ספיקות או ה' ספיקות, וברוב לא מצינו נפ"מ בין ט' חנויות דכשר לב' חנויות דכשר, וי"ל, - ואמנם זה ק' טפי אם הו"ל רוב צדדים, אך למש"נ מד' כמה מרבוותא בגדר הרוב, י"ל.

בעיקר דינא דספק א' בגוף וספק א' בתערובת, צ"ע דאם הוא משום רוב, מ"ש הך דינא, ובד' הרשב"א בתשו' מבו' דהוא גם כשלא נאסר עדיין, דמ"מ כיון דעל ספק זה יש לנו לדון לאיסור, אינו נצטרף לספק ספיקא, ואם הוא רוב צדדים אין מקום לזה, ורק אם הוא ב' ספיקות דהוי ספק רחוק, הרי דע"ז אמרינן דכל דאת הספק הראשון יש לנו לאסור, לא חשיב זה כספק רחוק.

בד' הרשב"א צ"ע, דהרי בתחילת דבריו דימה לספק דרבנן, והתם הרי מהני גם נגד חזקה, ואם בס"ס מודה הרשב"א דל"מ נגד חזקה, תיקשי דמ"ש מספק דרבנן.

אך נראה פשוט, דודאי חלוק התירא דספק דרבנן מהתירא דספק ספיקא, ואך דמכוון הרשב"א הוא דאם בספק דרבנן לא סמכו להתיר במקום דאתחזק איסורא לפנינו, כ"ש דבספק ספיקא לא יתירו בכה"ג, - ואמנם הא דל"מ חזקה בספק דרבנן, הוא משום דבלא"ה אי"ז הכרעה בספק, אלא היינו דבמצב דספק לא חיישינן, וע"כ ל"מ חזקה בזה, וכל הצד דמהני חזקה הוא משום דלא הקילו בספק חמור שהוקבע האיסור לפנינו, ובזה שפיר דימה הרשב"א.

ועי' ש"ך בכללי ס"ס אות כ"א, דמבו' דל"מ ספק דרבנן במקום דאיקבע איסורא, דומיא דהא דל"מ נגד חזקה, ומבו' דהא דל"מ נגד חזקה, אי"ז משום הכרעת החזקה, אלא שלא הקילו חכמים במקום דחמיר.

ובזה מבו' עיקר מה שדימה הרשב"א ספק ספיקא לספק דרבנן, דצ"ע מה ענין זל"ז, ולהנ"ל היינו דאם אפי' ספק דרבנן לא הקילו במקום דאיקבע איסורא, כ"ש דלא נסמוך בזה על ספק ספיקא בדאורייתא.

עי' שערי ישר ש"א פי"ט דאין מכוון הרשב"א דהתירא דס"ס הוא מטעם רוב.

עיי"ש בשערי ישר שכתב לפ"ז דל"מ ספק ספיקא לחומרא, ועי' גם בפנ"י כתובות ד"ט. שכתב דלדעת הרמב"ם דספד"א לקולא מה"ת זהו טעם התירא דס"ס וכתב לפ"ז דל"מ ס"ס לחומרא, אך כתב דלדעת הסוברים דספד"א לחומרא והתירא דס"ס הוא מטעם רוב, ה"ז מועיל אף לחומרא, - אך אי נימא דהוא משום ספק רחוק, לכאו' אי"ז מועיל אלא לקולא ולא לחומרא, דאף דהוא ספק רחוק להתיר, מ"מ אי"ז טעם להכריע לאסור.

1. אך נת' שם דיש מקום לדחות, דגם לפ"ד היד יהודה עיקר דינא דספק ספיקא דתערובת הוא חד דינא עם דינא דספק ספיקא בגופו, ואך דמדרבנן הי' לנו לאסור בזה משום דמאי חזית וכו', וע"ז הוא דמהני הא דאיכא בזה לדין ביטול. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם י"ל, דהגם דמדאורייתא איכא היתר בפנ"ע דס"ס, מ"מ מדרבנן לא סמכו על היתר זה, ולא התירו אלא היכא דהספק הראשון אינו אסור אלא מדרבנן, דכה"ג הו"ל כספיקא דרבנן ולקולא, אך אי"ז מתישב היטב, דא"כ נמצא דהתירא דס"ס מדאורייתא והתירא דס"ס מדרבנן, הוי מב' טעמים חלוקים דלא שייכי זל"ז כלל, ואי"ז במשמע. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיינו, דהאמנם לדעת הסוברים דס"ס מטעם רוב והו"ל הכרעה דאי"ז אסור, ל"ש כלל לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, שהרי הוכרע לנו דלי"ב איסור, אך לדעת הני רבוות דס"ס ל"ה הכרעה כלל, וכל עיקר דינו הוא דהו"ל ספק רחוק וא"צ לחוש לצד האיסור, הרי תיקשי דמ"ט לא אסרינן משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, דספק זה אינו ספק רחוק. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה מדוקדק מש"כ הרא"ה שם, ז"ל, וכן אתה דן בספק טרפה שנתערבה באחרות דכיון דהיא גופה אסורה דאורייתא "ספק תערובת שלה לא מיקרי ספק ספיקא", ולא שרינן לה מדין ספק ספיקא, עכ"ל, ובפשוטו צ"ב מש"כ דלכאו' לדרך זו הרי אף ספק א' בגוף וספק א' בתערובת הוי ספק ספיקא, ואך דבכה"ג ליכא להתירא דספק ספיקא, דעיקרו הוא משום דהוי כספק דרבנן ולקולא, ומהו שכתב הרא"ה דכה"ג לא מיקרי ספק ספיקא, - ולפמש"נ הוא מבו' היטב, דטעם האיסור בכה"ג, הוא משום דאי"ז ספק ספיקא, דהגם דכנגד האיסור עצמו איכא ספק ספיקא, מ"מ כנגד הספק איסור, ליכא אלא חד ספיקא. [↑](#footnote-ref-5)
5. וע"ד יסוד הדברים כתב בס' יד יהודה ?, דאם הוכרע על חתיכה אחת שהיא אסורה ע"פ חזקה, ואח"כ נתערבה בחתיכות אחרות, ודאי דאין להתיר בזה משום ס"ס, אף לדעת הסוברים דמהני ס"ס כנגד חזקה, דכיון דהוא עצמו הוי ודאי איסור, הרי דכל שנתערב ומספק"ל על כל חתיכה אם היא החתיכה האסור, ליכא ס"ס כלל, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-6)