=ו בדין ב_ בתים בחצר כלפי המבוי
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**ו**

**בדין ב' בתים בחצר כלפי המבוי**

א] **עירובין** דס"ב:, תוד"ה ור' יוחנן, ז"ל, ואומר ר"י דאותן ישראלים הדרים יחידים בכרכים המוקפים חומה שיש להם מחיצות גמורות ודלתותיהן נעולות בלילה שרי לטלטל בכולה בשבת כיון דליכא ישראל אחר דאסר עליה.

**והרא"ש** בסו"ס א' כתב ע"ז, ז"ל, ויראה לי דאפילו יש כמה בתים של ישראלים פתוחין לחצר אחת מותרין לטלטל בכל העיר, כמו שב' ישראלים בבית א' איקרו יחיד במקום נכרי לגבי החצר, כמה בתים פתוחים לחצר אחת מיקרו יחיד במקום נכרי לגבי המבואות, עד שיהא שתי חצירות של ישראל פתוחות למבוי ואוסרין זע"ז במבוי אז הנכרי אוסר עליהם, וראי' מדהמן בר ריסתק דהוי דייר בההוא מבואה ומיקרי יחיד במקום נכרי על ידי ביטול שבטלו רשותם לבני חצר אחרת, אע"פ שסתם חצר יש לה שני בתים, עכ"ל.

**והנה** בהך דינא שכתב הרא"ש, דב' בתים של ישראל חשיבי כיחיד לגבי המבוי, הנה כ"כ התוס' דע"ד: בתי' בתרא, ותוס' הרא"ש שם, וכן פסקו הטושו"ע בסי' שצ"א ס"ב.

**אך** הנה עי' במהרי"ק שורש מ"ח שכתב דהסמ"ג ומרדכי נ' שחולקים ע"ז, וכן מוכח גם מד' הריטב"א דע"ד: דפליג על ד' הרא"ש, וזה ממה שהוצרך לתרץ קו התוס' שם בע"א, ונ' שיש להוכיח כן גם מד' הרשב"א לקמן דע"ד:, ממשה"ק שם ע"ד הראב"ד שכתב בדינא דמבוי דצידו א' גוי דאיירי רק היכא דליכא אלא ישראל א' בחצר אך אם איכא ב' ישראלים ליכא להך דינא, והק' הרשב"א דאם יש ב' ישראלים הרי בלא"ה אוסר הגוי, ואי נימא דלגבי המבוי חשיבי כחד, לק"מ שהרי הגם דאיכא ב' ישראלים מ"מ אין הגוי אוסר.

**וצ"ב** טעם דינא דהרא"ש דחשיבי ב' הישראלים כחד לגבי המבוי, דמ"ט באמת חשבינן להו כיחיד, וגם הרי שכיח דדיירי, וע' מהרי"ל החדשות סי' ל"ט סק"ב שהוכיח מד' הרא"ש דלא אסרינן ביחיד במקום הגוי אף היכא דשכיח דדייר, אך לא פירש מ"ט באמת חשבינן להו כיחיד.

ב] **עוד** צ"ב רב במה שלמד הרא"ש לדין זה מסוגיא דהמן בר ריסתק, וצ"ע רב, חדא דמנלי' דהתם איירי בשיטלו לכל בני חצר אחת, דילמא איירי בשביטלו לא' מבני החצר, וע"כ שפיר חשיב כיחיד במקום גוי.

**וביותר** צ"ע שסותר הרא"ש ד' עצמו בסוגיא דהמן בר ריסתק, דהנה ז"ל הרא"ש בסימן ד', ואע"ג דאינהו אסירי לטלטל מחצרותיהן למבוי וכו', אהני מיהא לגבי ביתו של יחיד שמותר להוציא מביתו למבוי, ואפילו לענין בתים האחרים שבחצר מהני שהיחיד שבטלו לו רשותן יכול להוציא מביתו כלי הבתים למבוי וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בל' הרא"ש דאיירי שביטלו כולן רשותן לחד, וא"כ קשיא טובא היאך למד ממנה הרא"ש דאף ב' בתים בחצר אחת חשיבי כיחיד לגבי המבוי, וכבר תמה בזה החזו"א בסי' פ"א סקי"ד.

**אמנם** פשר דבר למדנו מד' רבינו ירוחם נתיב י"ב חי"ז, ז"ל, גוי שדר במבוי ויש כמה חצרות מיהודים פתוחים למבוי והגוי אינו רוצה לשכור להם רשותו, יבטלו כל בעלי החצרות רשותם של מבוי יחד לא' מחצר אחרת והו"ל אותם בעלי חצר כמו יחיד כי אותם כל בעלי החצר חשובים כא' לגבי המבוי כמו שכתבתי למעלה, ויהי' מותר עם הגוי בלא שכירות, כי יחיד עם גוי מותר בלא שכירות וכו' מאחר שבטלו ליחיד אחד מן החצר וכו', מ"מ מהני שאותו היחיד שבטלו לו כולם רשותם וכו' ואפי' לכל בני אותו החצר מהני שיכול אותו יחיד להוציא כליהם של כל בני חצרו למבוי וכו' ואם החצרות כלן פתוחות זו לזו יערבו יכול אותו יחיד להוציא מכל החצרות והבתים למבוי וכו', עכ"ל.

**והנה** מפורש בכל ד' רבינו ירוחם דאיירי בשמבטלים כולם לאחד מחצר אחרת, ואפ"ה כתב דאין להתיר בזה רק משום דהוו אותם בעלי חצר כמו יחיד, דכל בעלי חצר אחת חשיבי כיחיד לגבי המבוי.

**והביאור** בזה נלמד מל' רי"ו דיבטלו כל בעלי החצירות רשותן לא' "מחצר אחרת" וכו', ומבו' בלשונו דרק בני שאר החצירות ביטלו לאותו יחיד, אך בני אותה חצר של זה שביטלו לו, לא ביטלו לו רשותן שבמבוי, ונמצא שעדין קיים במבוי רשות של כל בני חצר זו, וע"כ כל מה דחשיבי כיחיד במקום נכרי הוא רק משום דכל בני חצר אחת חשיבי כיחיד במקום גוי, ושפיר למד הרא"ש לדין זה מהתם.

**אך** צ"ב דהיא גופא מנלי' להרא"ש דאיירי שבני אותה חצר לא ביטלו לו רשותם, ואדרבה אי נימא דבני חצר אחת חשיבי כרבים במבוי, נפרש התם דאיירי שאף בני אותה חצר ביטלו לו רשותן, וע' קרבן נתנאל שכתב דבני חצר יחיד זה לא ביטלו לו רשות חצירן כיון שיפסידו עי"ז, וצ"ב דאכתי שמא ביטלו לו רשותן שבמבוי.

ג] **ונ'** ברור בדעת הרא"ש, שדעתו דל"ש כלל שחלק מבני החצר יבטלו רשותן שבמבוי לא' מבני חצר זו,[[1]](#footnote-2) וכמו שיתבאר הטעם בזה, ואשר ע"כ שפיר הוכיח הרא"ש מהתם דכל בני החצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי, דאף שכל בני החצירות ביטלו חלקם ליחיד, מ"מ שאר בני החצר של אותו יחיד יש להם חלק במבוי, דל"ש שיבטלו חלקם שבמבוי לאותו יחיד, ואפ"ה חשיבי כיחיד במקום הגוי.

**אמנם** בד' מהרש"א לקמן דס"ג: בד' התוס' שם, מבו' דעתו דמהני שיבטלו בני חצר רשותן שבמבוי לא' מבני חצירם, עיי"ש, וע' בסימן ז' סקי"ב מש"נ לדון בד' מהרש"א שם בביאור ד' התוס'.

**ונ'** הטעם בזה, דהנה בעיקר דינא דהרא"ש דכל בני החצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי, נ' מדבריו דהטעם בזה הוא משום דאין אוסרין זע"ז במבוי, ע' היטב בלשונו, וכן מת' גם מהא דמדמי לה להא דב' ישראלים בבית א' מיקרו יחיד לגבי החצר, אשר בפשוטו הטעם בזה הוא משום שאין אוסרין זע"ז, וכ"ה מפורש להדיא בל' תוהרא"ש לקמן דע"ד:, ז"ל, הוו כל בני חצר אחת כיחידים, "כיון שאין אוסרים זע"ז במבוי" אין הגוי אוסר עליהן וכו', עכ"ל.

**והדברים** צ"ב רב, דמ"ט חשיב אין אוסרין זע"ז במבוי, הרי בלא שמערבין אסורין לטלטל מביתם למבוי, אף היכא שאין עוברין דרך חצר, וא"כ מ"ט לא חשיב דאוסרין זע"ז במבוי.

ד] **ויל"פ** בזה בכמה גווני, חדא הוא לפמש"כ במ"ב סי' שצ"א סקי"ט שכל ד' הרא"ש דכל בני חצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי, הם רק בשעירבו זע"ז, דהעירוב משוי להו חדא, עיי"ש.

**ולפ"ז** י"ל דזהו מכוון הרא"ש, דאחר שעירבו יחד ממילא אין אוסרין זע"ז במבוי, ול"ד לב' ישראלים וגוי הדרים בחצר אחת, דבעי' שיחול העירוב בחצר זו עצמה, וע"כ חשיבי אוסרין זע"ז, ומשא"כ כלפי המבוי, הרי כל שעירבו בני החצר יחד, ממילא אין אוסרין זע"ז במבוי, ול"ב שיחול חלות עירובן אף כלפי המבוי, וכדחזי' דאף למ"ד דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, מ"מ אם אין אלא חצר אחת ועירבו בני החצר יחד, הותר להם גם המבוי, והיינו משום דכל שמעורבין בני החצר יחד, חשיבי כחד לגבי המבוי, ואין אוסרין זע"ז כלל במבוי.

**וע'** בחי' אבהעו"ז לקמן דע"ד. שפירש כן ד' הרא"ש, דטעמו הוא משום דהעירוב משוי להו חדא, וכ"כ האבהעו"ז גם בסי' שפ"ב ס"ג,[[2]](#footnote-3)

ה] **אמנם** בל' הרא"ש לא נזכר דאיירי רק בשעירבו, וסתימת הדברים מ' דאיירי אף בשלא עירבו,[[3]](#footnote-4) ואי נימא הכי הרי הדר צ"ב מ"ט אין אוסרין זע"ז.

**וי"ל** דהוא משום דאוסרין זע"ז ל"ח אלא בדאיכא לזה דירה במקום זה ובא חבירו ואוסר עליו, אך דירה משותפת של שנים ל"ח אוסרין זע"ז.[[4]](#footnote-5)

**ולפ"ז** נ' דע"כ חצר א' במבוי, כיון שיש פתח א' לכולן למבוי, אית להו רשות יחד במבוי, וע"כ ל"ח אוסרין זע"ז, והגם שאסור לטלטל מבית כל א' למבוי ל"ח כה"ג אוסרין זע"ז.

ו] **ונ'** עוד בזה, לפמש"נ בסימן ז' סק"ו ובסימן נ"ב סק"ג בדעת התוס', דמותר להוציא מרשות יחיד לרשות שותפות היכא דלית בה דיורים חלוקין, עיי"ש באורך בזה.

**ולפ"ז** י"ל דמה"ט חשיב דכל בני החצר אין אוסרין זע"ז במבוי, דכיון שיש להם פתח א' וחלק א' במבוי, חשיב כחד דיורין במבוי, וע"כ באמת שרי להו להוציא מבתיהם למבוי, והגם שאסור להן להוציא לחצר, מ"מ אם יש להן חלון למבוי שרי להו להוציא לשם, אך זהו חידוש רב וצריך בדיקה בזה, וגם אם יצאו כלי הבתים למבוי דרך מלבוש, מותר לטלטלן שם יותר מד' אמות אף לדעת הסוברים דאסור לטלטל כלי בית בחצר שאינה מעורבת יותר מד' אמות, ונת' בזה בסימן נ"א.[[5]](#footnote-6)

**ויש** להוסיף בזה, דהנה דעת הריטב"א דאף למ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב, מ"מ ל"מ להוציא מהבתים לחצירות, דשיתוף ל"מ רק לשתף החצירות ול"מ לבתים, וצ"ב דמה מהני שמשתתפין החצירות יחד, ומ"ט לא יהא אסור להוציא מן הבתים למבוי, הרי הבתים רשות יחיד של בני חצר זו, והמבוי רשות שותפות של בני כל החצירות, גם צ"ע היאך מותר להוציא כלי הבתים מן החצר למבוי, הרי כל שעירבה חצר זו עם בתי', נמצא דהוי הכלי עדין במקום שביתתו, וכל שמוציאו למבוי מוציאו ממקום שביתתו, ומ"ט שרי, ודמי להמבו' בתוס' בדמ"ח: דג' חצירות שעירבו ב' החיצונות עם האמצעית, אסור להוציא כלי חיצונה מן האמצעית לחיצונה שכנגדה, הגם שהיא מעורבת עם האמצעית, והיינו משום שהוא מוציא הכלי ממקום שביתתו.

**אך** אי נימא כמש"נ, דכל שיש חצר א' הפתוחה למבוי מותר לטלטל מן הבתים למבוי, ניחא דע"כ ה"נ ע"י שיתוף דחשיבי כל החצירות כחצר א', מותר לטלטל מן הבתים למבוי.

**ובזה** מתבאר גם הא דאף למ"ד דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, מ"מ בחצר א' הפתוחה למבוי מהני העירוב גם למבוי, ובפשוטו צ"ל דכה"ג סומכין על העירוב, אך לפי המבו' כה"ג ל"ב כלל לערב כלפי המבוי וע"כ שפיר שרי להו לטלטל למבוי.

ז] **ולפ"ז** נ', דכיון שמבו' בד' הרא"ש דחצר אחת יש לה חד דיורין במבוי, י"ל דע"כ ל"ש כלל שיבטל א' מן החצר רשותו במבוי לחבירו, דל"ש ביטול אלא היכא דאיכא לכל א' רשות נפרדת במקום זה ומבטל רשותו לחבירו, ומשא"כ היכא דאית להו רשות אחת במקום זה י"ל דל"ש כלל שיבטל א' חלקו לחבירו, ועד"ז י"ל, דב' הדרים בבית א' ל"ש שיבטל א' מהן את רשותו בחצר לחבירו, כיון שרשותן בחצר רשות אחת היא, וע"כ זהו שלמד הרא"ש מסוגיא דהמן בר ריסתק דכל בני חצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי, וכמש"נ לעיל, דהגם דאיירי שביטלו כל בני החצירות רשותן ליחיד, מ"מ בני אותה חצר לא ביטלו לו רשותן במבוי, דל"ש כלל שיבטלו לו רשותן במבוי וכנ"ל, וא"כ נמצא דעדין קיים במבוי רשות של כל בני חצר זו, ושפיר למד מינה הרא"ש דכל בני חצר אחת חשיבי כיחיד במקום גוי, וכמש"נ.

**אמנם** אכתי צ"ע בזה, דכיון שדעת הרא"ש דב' הדרים בחצר אחת חשיבי כיחיד במבוי, א"כ מ"ט באמת ביטלו כולם לא' מבני חצר אחרת, כמש"כ הרא"ש בסימן ד', ולא ביטלו לכל בני אותה חצר, דעי"ז יהא מותר לכל בני אותה חצר להוציא מבתיהם למבוי, וצ"ע רב בזה.

ח] **ובעיקר** מש"נ בד' הרא"ש דאין בני חצר אחת אוסרין זע"ז במבוי, יש להוסיף בזה, דהנה בטור ריש סי' שצ"א כתב, דאם שכחה חצר אחת ולא עירבה מבטלת רשותה וכו' או הם לה, ואע"פ שהם רבים, שבני החצר גבי מבוי חשיבי כיחיד.

**ועיי"ש** בב"י שכתב ע"ז, ז"ל, אע"פ שהן רבים, כלומר וקי"ל דאין מבטלין רשות לשנים שלא עירבו כמבואר בסימן ש"פ, אפ"ה מבטלים לבני חצר זו, לפי שבני החצר גבי מבוי חשובים כיחיד בחצר, וזה למד רבינו ממ"ש בסמוך דחצר א' של ישראל אע"פ שיש בו בעלי בתים רבים חשיבי כיחיד לענין עיר שכולה גוים, עכ"ל.

**והט"ז** שם סק"א הביא ד' הב"י, וכתב ע"ז, ז"ל, ותמוה לי, דאם מיירי כאן דבני החצר ההיא לא עירבו לעצמן, מ"ט באמת יכולין לבטל להן, דהא עכ"פ אוסרין זע"ז ומה מועיל להם הביטול, ומ"ש מסי' ש"פ לענין חצירות דחד טעמא הוא, ואין תיקון בזה שנחשב כיחיד לגבי מבוי, כיון שעכ"פ אוסרין זע"ז, ואם מיירי כאן שעירבו בני החצר לעצמן א"כ מאי רבותא כאן, מה לי רבים מה לי יחיד, עכ"ל.

**ובביאור** הגר"א שם כתב, ז"ל, אע"פ שהם, עבה"ג ור"ל שלא נשתתפו והם רבים שכל בני החצר, מ"מ הן כיחיד שאי"צ ליתן חלק בשיתוף אלא א', עכ"ל, וע' עוד באלי' רבה ופמ"ג ומ"ב שם.

**ולפמש"נ** לכאו' הי' מקום לפרש, דלעולם איירי שלא עירבו בני חצר זו כלל, ואפ"ה אין אוסרין זע"ז במבוי, ומותרין להוציא מן הבתים למבוי, וגם כלי הבתים שבאו דרך מלבוש לחצר, מותרין להוציאן למבוי, ושפיר מהני שיבטלו להם שאר החצירות את רשותם במבוי, וצ"ע בזה.

ט] **ויל"ד** עוד במש"נ, בפלוגתת הרמ"א והאבהעו"ז בסי' שפ"ז, אם סגי לשיתוף שיתן א' מכל חצר חלק בשיתוף, או דבעי' שלכל א' מבני החצר יהא חלק בשיתוף, ואיירי הרמ"א אף בשלא עירבה כל חצר לעצמה, ולא עשו אלא שיתוף.

**וד'** הרמ"א צ"ב, דמ"ט סגי שרק א' מבני החצר נותן חלק בשיתוף, והיאך יצרף זה לבני כל חצר וחצר זע"ז, הרי רק א' מהם נתן חלק בשיתוף.

**ונ'** ברור בטעמא דהרמ"א, דהוא עפי"ד הרא"ש דבמבוי חשיבי כל בני החצר כחדא, וכ"ה מבו' מד' הגר"א בסי' שצ"א דמדמי דינא דהתם לדינא דהרמ"א דסגי שיתן א' מכל חצר חלק בשיתוף, והב"י שם מדמה דין זה לדינא דהרא"ש דכל בני החצר חשיבי במבוי כיחיד, ונ' מזה דכל הנך דינים הם מיסוד אחד.

**ועמש"נ** עוד בענין זה בסימן כ"ה סק"ג ואילך.

1. ואך שהק' הקרבן נתנאל שמא ביטלו לו רשות חצירן, וממילא אין להן רשות במבוי, וע"ז שפיר תי' דלא ניחא להו לבטל לו רשות חצירן. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הוא פירש שם, דהא דבכל ב' הדרין עם הגוי ל"מ העירוב לאשוויי להו חדא, הוא משום דדינא הוא דל"מ עירוב במקום גוי, עמש"נ בדין זה באורך בסימן ה', וע"כ שאני הכא שבחצר הם דרין לבדן, ושפיר חייל עירובן, וע"כ חשיבי כיחיד לגבי המבוי.

   אמנם צ"ע בזה, דא"כ מ"ט ב' חצירות שעירבו יחד דרך פתחים ל"ח כחד במקום נכרי להרא"ש, ולדעת הרמב"ם ע"ז קאי סוגיא דע"ד:, ויל"פ דהא דל"מ הוא משום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, אך לדעת הרא"ש דלא ע"ז קאי הסוגיא שם תיקשי כנ"ל, וצ"ע בד' האבהעו"ז שכתב ע"פ פי' הרמב"ם בסוגיא שם להוכיח כדעת הרא"ש, וזה צ"ע שהרי הרא"ש גופי' אינו מפרש כן, וא"כ תיקשי לדידי' מ"ט באמת בכה"ג לא חשיבי כיחיד במבוי.

   ונ' די"ל בזה, דהרי חזינן דלחד מ"ד ל"מ עירוב במקום שיתוף, וי"מ דהוא מדינא, עמש"נ בזה בסימן כ"ב סק"ב, ואף למ"ד דסומכין על עירוב במקום שיתוף יל"פ דהוא רק משום דהעירוב חייל אף על המבוי, עמש"נ בזה בסימן כ"ב, ולפ"ז ניחא דע"כ מכח דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, לא חייל עירובן כלפי המבוי, וע"כ לא חשיבי כיחיד במבוי, משא"כ בדליכא אלא חצר אחת דבזה הרי ל"ש הפלוגתא אם סומכין על עירוב במקום שיתוף, והיינו משום דבכה"ג כל שנתערבו בחצר אין אוסרין זע"ז כלל במבוי, ע"כ בזה כל דחייל עירובן בחצר חשיבי כיחיד במבוי, ודו"ק.

   אך עיקר ד' האבהעו"ז צ"ע מד' הרא"ש בסימן ד' שכתב, ז"ל, ומיהו כיחיד במקום נכרי ל"ח ע"י העירוב דא"כ לא יצטרכו לעולם לשכור וכו', עכ"ל, וזה כמש"כ התוס' בדס"ג:, וכבר נת' בסימן ה' סק"ה שמבו' מד' התוס', דאף דחייל העירוב מ"מ לא חשיבי כיחיד במקום הגוי, דע"י עירוב ל"ה כחדא ממש, ולפ"ז אאל"פ בד' הרא"ש כד' האבהעו"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והאמנם סתמא דמילתא איירי בשעירבו, דאם לא עירבו הרי בלא"ה אסורים להוציא כלי בתיהם, אך הרי איכא נפ"מ אף בשלא עירבו אם שרי להוציא כלי הבית מן החצר למבוי, דאם אין הגוי אוסר במבוי הוי המבוי והחצר רשות אחת, ושרי להוציא כלי הבית מזל"ז, ואם הגוי אוסר אסור להוציא כלי הבית מן החצר למבוי. [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל דרק מה"ט ב' שדרין בבית א' ל"ח אוסרין זע"ז, הגם שאוסרין זע"ז להוציא מביתו המיוחד לו לבית זה המשותף, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שאסור, ונת' בזה בסימן נ"ב, ובפשוטו הטעם הוא דבדיורין אלו המשותפין עם הגוי אין אוסרין זע"ז, אך ה"ט ל"ש בד' הרא"ש בחצר א' במבוי, והרא"ש הרי דימה זל"ז,אך יל"פ דגם התם הטעם הוא משום דהוי זה דירה משותפת של שנים, ואין כאן ב' דירות שא' אוסר על חבירו, [↑](#footnote-ref-5)
5. ויל"ד לפ"ז בדין כמה הדרים בבית א' זה לפנים מזה ויש להן פתח א' בחצר, די"ל דאף שאוסרים זע"ז, מ"מ בחצר אין אוסרין זע"ז כיון שיש להן פתח א' לחצר, ואך בעי' שיחול העירוב לכולן, ובאמת כן דעת הט"ז סי' ש"ע, שאם אין דיורין אחרים בחצר א"צ הן עירוב כלל, ורק אם יש דיורין אחרים צריכין שניהם ליתן חלק בעירוב, כיון שהעירוב חל כלפי דיור הבתים, ודיוריהם בבתים חלוקין הן, אך שאר האחרונים פליגי שם ע"ד הט"ז הביאם בשעה"צ שם סקי"ב, וע' ראב"ן דקנ"ח הובא באליהו רבה ר"ס שפ"ד שלכאו' מפורש בדבריו כד' הט"ז, וצ"ע שם, וע"כ נ' דאף אם כנים הדברים בדעת הרא"ש, דאף בלא עירוב שרי להוציא מבתים למבוי שאין פתוח לו אלא חצר אחת, היינו רק משום דבחצר כולן משותפין בשוה, וע"כ הוא דבמבוי אין להן אלא חדא דיורין, ומשא"כ בכמה שדרים בבית א' זה לפנים מזה שדירתם חלוקה זמ"ז, הגם שאין להן אלא פתח א' לחצר, מ"מ יש לכל א' חלק בפנ"ע בחצר, וע"כ אוסרין זע"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)