כיבוד ת_ת מ רמו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תלמוד תורה סימן רמו

**הלכה**

**שיעור מ'**

**הדינים הנידונים:**

* ת"ת גדול מכל המצוו.
* שצריך להפסיק מתלמודו לקיים מצוה שא"א ע"י אחרים ומה הדין בת"ת דרבים.
* מתוך שלא לשמה בא לשמה.
* אין ללמוד מתוך עידון.

*יורה דעה*

*סי' רמו, יח-כא*

**תלמוד תורה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף יח] ת"ת שקול כנגד כל המצות. היה לפניו עשיית מצוה ות"ת, אם אפשר למצוה להעשות ע"י אחרים לא יפסיק תלמודו, ואם לאו יעשה המצוה ויחזור לתורתו.

## תלמוד תורה גדול שמביא לידי מעשה

בגמרא בקידושין (מ:) וכבר היה רבי טרפון וזקנים מסובין בעלית בית נתזה בלוד, נשאלה שאילה זו בפניהם תלמוד גדול או מעשה גדול, נענה רבי טרפון ואמר מעשה גדול, נענה ר"ע ואמר תלמוד גדול, נענו כולם ואמרו תלמוד גדול שהתלמוד מביא לידי מעשה. ובדרישה (סק"ז) הביא שהקשו הקדמונים, שאם כל המעלה של התלמוד הוא משום שמביאו לידי מעשה, א"כ אדרבה המעשה חשוב יותר. ותי' ב' תירוצים: **א.** שבאמת כל תרי"ג מצוות יחדיו עדיפים מת"ת, אבל בקיום מצוה אחת או שנים התלמוד תורה עדיף, שהוא מביאו לקיום 'כל' המצוות. **ב.** ועוד תי' שמלבד שהתלמוד מביאו לידי מעשה הוא גם מעשה מצווה בעצמו, וא"כ נמצאו שניהם בידו. ועי' בשועה"ר (הל ת"ת פ"ד דין ג) שביאר עפ"י זה מה שהתלמוד עדיף אף כשלומד קדשים וטהרות שאינם נוהגים למעשה בזה"ז, דמ"מ עצם התלמוד הוא ג"כ מצוה גדולה יותר, ומה שצריך הסברא שמביא לידי מעשה, הוא רק לומר ששקולה כנגד כל המצוות.

ובשנות אליהו (פאה א, א) כתב שהטעם שהתלמוד עדיף, הוא מאחר שבכל מילה ומילה של תורה מקיים עוד מצוה, א"כ השכל מחייב שאין מבטלין ת"ת אפילו למצוה, אם יכולה להיעשות על ידי אחרים, כי בודאי יותר טוב לקיים מאה מצות ממצוה אחת [וידוע מהחפץ חיים שחישב שיכול לקיים בכל דקה 200 מצוות], ורק כשאי אפשר לקיים ע"י אחר אזי רשאי לבטל. אמנם קשה שאי"ז כסוגיית הגמרא שהטעם שת"ת קודם משום שמביאו לידי מעשה, ולא משום שהוא יותר מצוות. מיהו נראה שהטעם שמבואר בגמרא שת"ת מביאו לידי מעשה הוא טעם שיהא ת"ת שקול כנגד כל המצוות [וכמו שאמרה המשנה שת"ת כנגד כולם], אלא שהגר"א בא לבאר אמאי מצוות ת"ת קודמת, ולזה כתב שהוא מקיים הרבה מצוות [וכמ"ש לעיל בשם השועה"ר כעי"ז].

## כיון שת"ת עדיף למה יפסיק כשא"א ע"י אחרים

והנה אע"פ שת"ת עדיף, מ"מ זה דוקא כשהמצוה יכולה להתקיים ע"י אחרים, אבל כל שאינה יכולה להתקיים ע"י אחרים יפסיק תלמודו ויקיים את המצוה. והטעם לזה כתב הגר"א (שם) משום שאע"פ שמקיים מצווה בכל תיבה ותיבה, מ"מ אם לומד אפילו תיבה אחת כבר קיים המצוה, ע"כ יפסיק מתלמודו מאחר שכבר יש בידו קיום מצוות ת"ת.

ובשועה"ר (הל' ת"ת שם) כתב הטעם שיפסיק מתלמודו משום שכל התכלית בלימוד התורה הוא לקיים את המצוות, ואם אינו עושה כן, נמצא שלמד שלא לעשות, ונוח לו שנהפכה שלייתו על פניו ולא יצא לאויר העולם.

## יפסיק בתנאי שיחזור לתורתו

ומה שכתב השו"ע שיעשה מצוה ויחזור לתורתו, כבר ביארנו (שיעור לד) שתנאי גמור הוא, שכל הדין שיפסיק מתלמודו לקיים המצוה זה רק באופן שכשגומר קיום המצוה 'יחזור לתורתו', אבל אם לא יוכל לחזור לתלמודו אינו מפסיק, אף כשאין יכול להתקיים ע"י אחרים. ועפי"ז יבואר מה שיכול לבטל ממצוות פריה ורביה וילמד תורה ואח"כ ישא אשה, דמאחר שהוא נושא אשה שוב אינו חוזר ללמוד בלא רחיים בצווארו, לכך אינו מחוייב אף שהיא מצוה שאינה יכולה ליעשות ע"י אחרים.

ואף כשהוא מפסיק מלימודו בשביל לקיים מצוה, מבואר בשנות אליהו (שם) שעכ"פ צריך ללמוד מעט ביום כדי לקיים מצוות ת"ת, ורק אם כבר קיים המצוה מעט אז יפסוק מתלמודו לקיים המצוה.

## אם יפסיק ת"ת דרבים לקיים מצוה

ובשועה"ר (שם דין ד) כתב מחלוקת אם תלמוד תורה דרבים יש להפסיק בשביל קיום המצוות, ומסיק שם להלכה שכל מצוה שאי אפשר לקיימה ע"י אחרים יפסיק אפילו ת"ת דרבים [ומ"מ כתב שאם דורש להחזיר העם בתשובה זה דוחה את שאר המצוות, כי זה שקול כנגד מצוות ידיעת התורה, והתשובה קודמת לידיעת התורה, וממילא אי"צ להפסיק בשביל סעודה שלישית]. והנה במג"א (סי' רצ) הביא בשם הרוקח שלא יפסיק הדרשה בשביל סעודה שלישית. אולם המשנ"ב (שם סק"ח) פסק שלא יאריך הדרשה שיבטל עי"ז סעודה שלישית.

ועוד כתב בשועה"ר שם לבאר הא דחסידים הראשונים היו שוהים שעה קודם התפילה, וקשה איך לא היו חוששים לביטול תורה [ועיי"ש בטעמם], ומ"מ כתב שם שאי"ז מותר אלא במי שכבר למד תחלה כל התורה שבכתב ושבעל פה כולה, וקיים ידיעת התורה, ומתוך שחסידים הם היתה תורתם משתמרת ומתקיימת בידם ולא משתכחת מהם. וממילא בזמנינו אין זה שייך שהרי אין לנו מי שיודע כל התורה כולה.

[סעי' יט] תחלת דינו של אדם על ת"ת, ואחר כך על שאר מעשיו.

## סתירת הסוגיות מהו תחילת דינו של אדם

מה שהביא השו"ע דבר זה הוא להבין חשיבות התלמוד תורה. ובתוספות (סנהדרין ז. ד"ה אלא) הקשו על מה שאמרו בקידושין (מ:) שתחילת דינו של אדם על ת"ת, מהא דאיתא בשבת (לא.) ששואלים אותו תחילה נשאת ונתת באמונה. ותירצו: **א.** דאם לא למד כלל אז תחילת דינו של אדם על ת"ת, אבל בגמרא בשבת מיירי במי שלמד רק שלא קבע עיתים לתורה. **ב.** שבאמת שואלים תחילה אם נשא ונתן באמונה, אבל נפרעים תחילה על ת"ת. **ג.** אבל בטור כתב שלעולם אומרים 'לא קבעת עתים לתורה' בתחילה, ואח"כ נשאת ונתת באמונה, והגמ' בשבת באה רק לומר על מה דנים אותם, ולא דק בסדר.

[סעי' כ] לעולם יעסוק אדם בתורה אפילו שלא לשמה, שמתוך שלא לשמה בא לשמה.

## תורה שלא לשמה מה אסור ומה מותר

והוא גמרא בכמה מקומות בש"ס (עי' פסחים נ:). והתוספות הקשו מהא דאיתא בברכות (יז.) שהעוסק בתורה שלא לשמה נוח לו שלא נברא. ותי' התוס' (בברכות שם וכן הוא בכמה מקומות בתוס') שבברכות מיירי במי שלומד ע"מ לקנטר, אבל אם לומד ע"מ שיכבדוהו שרי. ועי' ברמב"ם בפירוש המשניות ריש פרק חלק שהאריך בזה. ובראשון לציון (כאן) כתב דהן אמת שיכול אדם ללמוד שלא לשמה, מיהו זה דוקא בתחילת לימודו, שע"י שלומד שלא לשמה מתוך זה יבוא לימודו לשמה, אבל אחר שכבר למד שוב אסור לו ללמוד אלא לשמה, דשוב לא שייך לומר 'מתוך'. ויש שביארו מחמת סברא זו שלעולם כל ההיתר ללמוד שלא לשמה זה דוקא כשדעתו וכוונתו שבסוף יהיה לימודו לשמה. ושיטת המסילת ישרים (פט"ז) ביאר שעניין ה'שלא לשמה' הוא כשלומד ע"מ לקבל פרס, אבל לא כשלומד לשם כבוד.

## היודע בעצמו שלא ילמד לשמה אם עדיף שלא ילמד כלל

והנה יל"ד באדם שיודע בעצמו שאינו לומד לשמה, אם עדיף לו שלא ילמד כלל, או שעכ"פ ישב ללמוד. דבתוס' נראה שכל שלומד ע"מ לקנטר עדיף שלא ילמד כלל, ועי' בתוס' בסוטה (כב: ד"ה לעולם) שכתבו שמוסיף על חטאתו פשע שעתה שגגות נעשו לו זדונות. ועי' בשועה"ר (הל' ת"ת שם) כתב שם חומר הלימוד שלא לשמה, וכתב שאם לומד ואינו מקיים נקרא רשע, ועליו אמר הכתוב (תהלים נ, טז) ולרשע אמר אלקים מה לך לספר חוקי וגו'.

ומ"מ כתב בשו"ע הרב, שאף על פי כן לעולם יעסוק אדם בתורה, שהמאור שבה מחזירו למוטב כמו שאמרו חכמים (ירושלמי חגיגה פ"א ה"ז) על פסוק 'אותי עזבו וגו' ותורתי לא שמרו' הלואי אותי עזבו ותורתי שמרו, שהמאור שבה היה מחזירם למוטב. והוסיף עפ"י הקבלה שכל התורה ומצות שאדם עושה בעודו רשע מוסיף כח בקליפות לפי שעה [והובא בבאר היטב סי' תקעא. ומה שראיתי מקשים שדברי תורה אין מקבלים טומאה אי"ז קושיא כלל דאמנם כח התורה נכנס בקליפות, אבל לא נטמא], מכל מקום אמרו המקובלים שכשיחזור אח"כ בתשובה אפי' בגלגול אחר אזי מוציא מהקליפה כל התורה והמצות, וחוזרים לקדושה בחזרתו. ולפיכך אין לו למנוע מלעסוק לעולם.

וכן מצאנו בבלק, שאע"פ שהקריב קרבנות להרע לישראל, ואין לך שלא לשמה גדול מזה, מ"מ אמרו חכמים (סוטה מז. ונזיר כג:) שבשכר מ"ב הקרבנות שהקריב זכה ויצא ממנו רות, ושלמה.

## מהו 'תורה לשמה'

ויסוד לימוד תורה לשמה. כבר האריך בזה הגר"ח מוואלזין בנפש החיים, שאין הכוונה שיעשה כוונות בתורה וכדומה, אלא לימוד תורה לשמה היינו 'לשם התורה', לידע ולהוסיף לקח ולפלפל, כמפורש ברא"ש בנדרים (סב. ד"ה ודבר בהם).

[סעי' כא] אין דברי התורה מתקיימים במי שמתרפה עצמו עליהם, ולא בלומדים מתוך עידון ומתוך אכילה ושתייה, אלא במי שממית עצמו עליה ומצער גופו תמיד, ולא יתן שינה לעיניו ותנומה לעפעפיו.

## אין התורה נקנית בלומד מתוך עידון

והגר"א הביא ראיות לכל אלו הדברים מהש"ס. ומה שכתב השו"ע שאינו מתקיים בלומדים עידון, גם ברמ"א כתב ויסיר תענוגי הזמן מליבו, ועיי"ש בגר"א (ס"ק נד) שהביא לשון אבות דר"נ, 'ר"י הנשיא אומר כל המקבל עליו תענוגי העוה"ז מונעין ממנו תענוגי העה"ב וכל שאינו מקבל עליו תענוגי העה"ז נותנין עליו תענוגי העה"ב'. ובגמרא בעירובין (נד.) אמר רב הונא אם אדם משים עצמו כחיה זו שדורסת ואוכלת, ואיכא דאמרי שמסרחת ואוכלת, תלמודו מתקיים בידו, ואם לאו אין תלמודו מתקיים בידו. ופירש רש"י שם ב' פירושים, שבתחילה פירש: שדורסת ואוכלת. היינו שאינו מקפיד על תענוגים אלא אוכל בשר בלא תבלין, וכן שאר עינוגין [כחיה זו שדורסת ואוכלת מיד לאחר הריגתה], וכן מסרחת ואוכלת, היינו שלא אכפ"ל שאין האוכל מבושל כל צרכו [כחיה זו שאוכלת אף כשהאוכל מסריח בטיט]. ואח"כ פירש רש"י דברי רב הונא לגבי אדם שצריך לחזור על תלמודו. וכתב רש"י שהעיקר כפירוש השני, משום שלשון ראשון שאינו מקפיד על התענוגים קשה, לפי שמצינו בכל התלמוד שדרך תלמידי חכמים להקפיד על מאכלן דרך גדולה וכבוד, ועל מלבושיהן, כדכתיב (משלי ח, לו) ולמשנאי אהבו מות.

אבל הגר"א (שם) כתב שהעיקר כהפירוש הראשון שצריך להסיר מעצמו תענוגי העוה"ז [ועי' גם בעין משפט בעירובין שם שציין על דברי רב הונא לשו"ע כאן, ועל כרחך ס"ל כפירוש הראשון של רש"י ודוק].

ומה שכתב השו"ע שמצער גופו תמיד, הגר"א (ס"ק מט) הביא ע"ז דברי הגמרא בברכות (סג:) אמרי דבי רבי ינאי מאי דכתיב כי מיץ חלב יוציא חמאה וגו', במי אתה מוצא חמאה של תורה, במי שמקיא חלב שינק משדי אמו עליה. ופירש המהרש"א שם שמקיא תענוגי הילדות ממנו, כמ"ש בקהלת (יא, י) כי הילדות והשחרות הבל.

ולא יתן שינה לעיניו, עי' בגר"א ששלח לגמרא ביומא (עז.) ושם איתא במעלת נשותיהן של תלמידי חכמים שמנדדות שינה בעולם הזה וזוכות לעולם הבא. וחזינן מזה שאשה שמנדדת שינה מעינה ע"מ שבעלה ישב וילמד, הוי כמו מעלת התורה, וא"כ זה דוחה קיום המצוות [כשיכול ליעשות ע"י אחרים].