טז בטעמא דמ_ד דצדוקי ה_ה כגוי
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**טז**

**בטעמא דמ"ד דצדוקי הרי הוא כגוי**

א] **בטעמא** דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי, מצינו כמה שיטות בד' הראשונים, וכמו שיתבאר בס"ד.

**דהנה** משמעות ד' התוס' בסוגיין ד"ה הוציא, דהוא משום דהוי משומד וע"כ דינו כגוי, ואף שאינו מחלל שבת בפרהסיא, מ"מ ס"ל להך תנא דחשיב משומד, ויל"פ דהוא משום שכופר בתורה שבע"פ, או משום דמחלל שבת בצינעא, או משום דס"ל דמשומד לדבר אחד הוי משומד לכל התורה, וכדלהלן.

**ובד'** הר"ן בסוגיין מבו' שהטעם הוא דס"ל דאף מחלל שבת בצינעא הוי משומד, ויל"פ דאזיל לטעמי' דס"ל דמשומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, (עמש"נ בפרט זה בסימן י"ז סק"ט), וע"כ אף דמחלל שבת בצינעא הוי משומד, וכ"ה להדיא בתוס' חולין די"ד., דלדעת ר"מ המחלל שבת בצינעא הוי משומד.

**והראב"ד** בכתוב שם כתב, ז"ל, כגון זה יכול לבטל רשות לר' יהודה, אלמא לר"י הוא דאית לי' הכי, דלר"מ כיון שחשודין צדוקים בדברים הרבה לכל התורה הם חשודין ואפי' בצינעא, עכ"ל.

**ובד'** מהר"מ מר"ב שהביא הרא"ש בסוגיין נ' שדעתו, דטעמא דמ"ד דצדוקי כגוי, הוא משום דהוא מחלל שבת בפרהסיא במילי דרבנן, וע"כ חשיב משומד לכל התורה, ונ' לדעתו דבזה הוא דפליגי תנאי האם מחלל במילי דרבנן הוי משומד לכל התורה, ועי' בסימן י"ז סק"ו מש"נ עוד בדעתו ובמה שתמה עליו הרא"ש, וע' גם בשו"ת הרדב"ז סי' תשצ"ו שנקט כן בכל דבריו שם, דמ"ד דצדוקי דינו כגוי, הוא משום דחשיב כמשומד לכל התורה, וה"נ לכל דיני התורה דיני כגוי, עיי"ש באורך.[[1]](#footnote-2)

ב] **בפסקי** רי"ד בסוגיין כתב, ז"ל, ת"ק סבר כיון שהצדוקי אינו מודה בעירוב דינו ככותי וה"ה כגוי שאינו בר ביטול וצריך לשכור ממנו, עכ"ל, וכן מבו' גם בד' הרשב"א בריש פירקין, דאי צדוקי אינו מודה בעירוב ניחא טעמא דמ"ד דהוי כגוי, ולא הוצרך לפרש הטעם רק אחר שהוכיח דצדוקי מודה בעירוב, ומבו' עוד בדבריו שם דמ"ד דכותי אינו מבטל רשות וצדוקי מבטל רשות, הוא משום דכותי אינו מודה בעירוב וצדוקי מודה בעירוב, וכן מבו' בתוס' הרא"ש ובר"ן שם, וכ"נ בריטב"א שם, וכן נקט החכם המשיג שהובא בשו"ת הרדב"ז סי' תשצ"ו, וכ"כ המבי"ט ח"ג סי' כ"ב.

ג] **בחי'** הרשב"א בריש פירקין כתב, ז"ל, אלמא צדוקי לאו בכלל שאינו מודה בעירוב הוא, ור' אליעזר דאסר בצדוקי ור' יהודה נמי לחד מלישני דגמרא הוי טעמא משום דבכל מאן דאיכא למיחש בי' לשמא ילמד ישראל ממעשיו גזרו בו ועשאוהו כגוי, עכ"ל,[[2]](#footnote-3) ועד"ז כתב בתור"פ ריש פירקין, ז"ל, דמן הדין צדוקי וכותי לא היו אוסרין, שהרי הטעם דגוי אסר היינו משום דגזרו שמא ילמוד הישראל ממעשיו וכו', וא"כ ה"ט ל"ש למימר בכותי וצדוקי שהרי אין מעשיהם מקולקלין כ"כ ואינם עושין כ"כ בפרהסיא וכו', וא"כ בדין לא יאסרו כדפרישית, והא דאסרי' היינו משום דגזרי' אטו גוי "הואיל ומעשיהם מקולקלים קצת הלכך השוו אותם לדין גוי", עכ"ל, ומבו' דעתו, דמה שאסרו בצדוקי וכותי, אינו משום שדינם כגוי, ודמה"ט אחר שאסרו בגוי אסרו גם בהם, אלא הוא משום שמעשיהם מקולקלים קצת, וע"כ הוא שהשוו אותם לדין גוי.

**ונפ"מ** רבתא בפלוגתא זו, הוא בדין צדוקי בשחיטה ובשאר דיני התורה, דדעת הרדב"ז בסי' תשצ"ו, דלת"ק דס"ל דצדוקי ה"ה כגוי, ודאי הוא כגוי לכל דיני התורה, ודן לומר דאף למ"ד דאינו כגוי, הוי זה קולא לענין עירוב, אך דעת החכם המשיב שהביא הרדב"ז שם, דאף למ"ד דהוי כגוי, אי"ז אלא לענין ביטול רשות, כיון שאינו מודה בעירוב, אך לכל דיני התורה דינו כגוי, ונידון זה תליא בפלוגתת הראשונים הנ"ל.

ד] **והנה** בדעת הרמב"ם נ' דס"ל כמש"כ הרי"ד דטעמא דמ"ד דצדוקי כגוי הוא משום דאינו מודה בעירוב,[[3]](#footnote-4) שהרי במתני' תנן דהדר עם הגוי או עם מי שאינו מודה בעירוב ה"ז אוסר עליו, ומ' מלישנא דתנא שהטעם שהוא אוסר עליו הוא משום הא גופא שאינו מודה בעירוב, שהרי כללא כייל התנא דכל מי שאינו מודה בעירוב ה"ז אוסר עליו, ואף אם אינו משומד כלל, ובע"כ דמשום הא גופא שאינו מודה בעירוב הוא דל"מ לבטל רשות, ולפ"ז הרי שלדעת הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ג ובחיבורו ספ"ב מעירובין דצדוקי אינו מודה בעירוב, ודאי דמה"ט הוא דס"ל לת"ק דאינו מבטל רשות, וז"ב.

**והראשונים** שכתבו טעמים אחרים בטעמא דמ"ד דצדוקי אינו מבטל רשות, הוא משום דס"ל דצדוקי מודה בעירוב, וכאשר כן הוכיחו הראשונים מהא דפריך בסוגיין צדוקי מאן דכר שמי', וע' תורי"ד מש"כ לישב בזה, וע' עוד בחי' הרמב"ן חולין ד"ו. שדעתו ג"כ דצדוקי מודה בעירוב, וכאשר כן מפורש בחי' הרשב"א בריש פירקין דרק מה"ט הוא שהוצרך לטעמים אחרים, וכמו שהבאנו לעיל.

**ועיקר** הדבר דלת"ק הא דל"מ ביטול רשות בכותי הוא משום הא דאינו מודה בעירוב, כן מבו' גם בד' הרשב"א שם דמה"ט דעת ר"מ דכותי אינו מבטל רשות וצדוקי מבטל רשות, משום דכותי אינו מודה בעירוב וצדוקי מודה בעירוב, ובתחילת דבריו פי' הרשב"א, דצדוקי אינו מודה בעירוב וזהו טעמא דת"ק דס"ל דבין כותי ובין צדוקי ה"ה כגויים, עיי"ש, וכ"ה בריטב"א ור"ן שם, וע' גם בתוס' הרא"ש שם שכתב מתחילה לפרש בדעת ר"ג דמודה דכותי אינו מבטל רשות משום שאינו מודה בעירוב, וכ"ה בחי' הרמב"ן חולין ד"ו..

**וגם** תוס' ותוס' הרא"ש בסוגיין שנ' בדבריהם דטעמא דמ"ד דצדוקי כגוי הוא משום דהוי משומד, נ' דהוא משום דס"ל דצדוקי הוי מודה בעירוב, שהגם דלעיל בריש פירקין כתבו בתחילת דבריהם בדעת רש"י דבכלל אינו מודה בעירוב הוי אף צדוקי, אך נ' שלא כתבו כן רק לדעת רש"י, שהרי בסוף דבריהם כתבו התוס' לישב דאף אם קי"ל כמ"ד דכותי וצדוקי אינו כגוי, מ"מ לא תיקשי מהא דפסקי' בגמ' דהלכה כראב"י, דלא פסקי' כוותי' אלא על עיקר דבריו דלא אסר בחד ישראל עד שיהיו ב', אבל בהא דס"ל דכותים כגויים לא פסקי' כוותי', דבהא הלכה כרשב"ג דאינן כגויים, ועוד דהאידנא לא נפקא לן מידי לענין כותים לבסוף כשעשאום גויים גמורים, עכ"ד, והיינו דכיון דהאידנא לא נפקא לן מידי בזה, ע"כ כד פסקינן הלכה כראב"י לא קאי על נידון זה, וצ"ע שהרי אף האידנא נפק"מ בצדוקים, ובע"כ מזה שדעת התוס' דצדוקי מודה בעירוב, ואינו בכלל ד' ת"ק וממילא דאף ראב"י לא אסר בצדוקי, ורק בכותי הוא שאסר, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם בתו"ד דצדוקי הוא מודה בעירוב, עיי"ש, וד' תוס' הרא"ש אלו נשמטו מד' תוס' דילן בטעות, דללא דברים אלו אין מובן למשה"ק התוס' שם דא"כ מה חידשו רב אמי ורב אסי, עיי"ש ודו"ק, וכן מ' גם בד' תוס' ותוס' הרא"ש בסוגיין ד"ה הוציא דברישא דמתני' אין נכלל צדוקי, עייש"ה.

**ואגב** ילה"ק, למש"כ הראשונים דצדוקי מודה בעירוב ודת"ק ס"ל דרק דכותי דינו כגוי וצדוקי אין דינו כגוי, וקשיא לפ"ז במש"כ הראשונים עוד דר"ג ס"ל דאף כותי אינו כגוי ותני צדוקי וה"ה כותי, וקשיא טובא דמהיכ"ת דפליג אף בכותי, הרי אף ת"ק דס"ל דכותי דינו כגוי מודה דצדוקי אינו כגוי, וא"כ היאך יש ללמוד ממש"א ר"ג דצדוקי אינו כגוי דה"ה כותי אינו כגוי, ושו"ר שתמה בזה הגאו"י, וביותר קשיא במש"כ תוס' ותוס' הרא"ש די"ל דר"ג לא הזכיר אלא צדוקי משום שהביא ראי' מצדוקי, ולפ"ז ודאי קשיא מנא לן דפליג אף בכותי, וגם הרי ע"ז ליכא ראי' מצדוקי שהרי יש לחלק ביניהם, וכאשר כן מחלק ת"ק, וצ"ע בזה.

**ועיקר** ד' הראשונים דצדוקי מודה בעירוב, צ"ב, וכמו שתמה הגאו"י בריש פירקין, שהרי הצדוקין כופרין בתורה שבע"פ, והיאך שייך לומר שהן מודין בעירוב, ואולי כיון שכתבו הראשונים שהן מתיראין מן הפרושין ולא היו מחללין שבת בפרהסיא אף במילי דרבנן, ע"כ נמי שייך לומר שהן מודין בעירוב, וצ"ע בזה.

**אמנם** שו"ר שיש לדון בזה, שהרי בפי' ריו"נ במתניתין פי' טעמא דת"ק דמי שאינו מודה בעירוב אוסר, דהוא משום דס"ל דכותים גרי אריות, ולדעתו הרי ודאי דשאר מי שאינו מודה בעירוב מהני בו ביטול רשות, וצ"ל בע"כ דתנא סימנא נקט, ואין נכלל בכלל דינא דמתניתין אלא כותי לבד, וי"ל כן גם לדעת ש"ר דודאי מי שאינו משומד כלל ורק אינו מודה בעירוב, שפיר מהני בו ביטול רשות, ולא נכלל במתני' אלא כותי, או אף צדוקי להסוברים דהוא אינו מודה בעירוב, ואולי י"ל דאף דצדוקי אינו מודה בעירוב מ"מ אינו נכלל במתניתין, דאינו מודה בעירוב הוי כינוי לכותים, ולפ"ז ניחא הא דפריך בגמ' דס"ח: צדוקי מאן דכר שמי', וצ"ע בזה.

**ולפי** המבו' מד' ריו"נ גם אזדא לה מה שכתבנו לעיל דמלישנא דתנא מ' שהטעם שאוסר עליו הוא משום הא גופא שאינו מודה בעירוב, שהרי לדעת ריו"נ בעכצ"ל שאי"ז כן, וי"ל כן גם לדעת ש"ר.

**אמנם** מד' הראשונים שכתבו שהטעם לחלק בין כותי לצדוקי הוא משום שצדוקי מודה בעירוב, מבו' דזהו טעם שדינו כגוי, אך אכתי י"ל דלא סגי בזה לחוד, אלא משום דהוי נמי כותי, וצ"ע עוד בזה.

**אמנם** באמת יל"ד בזה, דהנה בגאו"י בריש פירקין פי' לדעת הרמב"ם, דהא דתנן ברישא הדר עם הגוי בחצר או עם מי שאינו מודה בעירוב ה"ז אוסר עליו, אין מכוון מתני' דל"מ בו אלא שכירות, אלא עיקר מכוון מתני' הוא דל"מ בו עירוב, ובגוי ל"מ אף ביטול אלא שכירות, ובאינו מודה בעירוב מהני ביטול, וניחא לפ"ז הא דפריך הגמ' לעיל דס"ח: צדוקי מאן דכר שמי', אשר מזה הוכיחו הראשונים דצדוקי מודה בעירוב, ועמש"כ לישב בזה התורי"ד שם, ומצינו כן גם בפי' ר"י בן חכמון בריש פירקין, ז"ל, הדר עם הנכרי בחצר וכו' או עם מי שאינו מודה בעירוב כגון צדוקי שאינו מודה בתורת עירוב, ה"ז אוסר עליו לטלטל מביתו לחצר עד שישכור מן הגוי וכו', או יבטל לו הצדוקי רשותו בחצר כישראל הכשר, ששכירות מצדוקי אין מועלת אע"פ שאינו מודה בעירוב, לפי שאינו כגוי, עכ"ל.

**ולפי** דבריהם מצינו בזה מקור למש"כ הרמב"ם דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, עמש"נ בסימן י"ח סק"ח בהערה במקורו, דאף אם תנא דמתני' ס"ל דצדוקי ה"ה כגוי, מ"מ אי נימא דטעמא דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי הוא משום דחשיב משומד, ולא משום הא גופא שאינו מודה בעירוב, הרי ממילא דמי שאינו צדוקי שאינו מודה בעירוב אין דינו כגוי לכו"ע, ולפ"ז הרי מדכייל תנא דכל מי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, ואף אם אינו צדוקי, נלמד דדינא הוא דכל מי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב.

**אמנם** עיקר פי' זה צ"ע, שהרי במתני' תנן דראב"י אומר לעולם אינו אוסר עד שיהיו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכתבו התוס' דמשמע דראב"י קאי גם על מי שאינו מודה בעירוב, ואי נימא דמי שאינו מודה בעירוב ל"ח כגוי, א"כ מ"ט דראב"י דאינו אוסר עד שיהיו ב' ישראלים, אך לפמש"כ בתורי"ד ע"ז דט"ו:, ז"ל, דראב"י לא פליג אלא אנכרי דבעי שני ישראלים אוסרין זע"ז, ודייקא נמי מדקתני לעולם אינו אוסר ולא קתני אינן אוסרין, אלמא לא פליג אלא אנכרי דחשיד אשפיכות דמים, ובכל שיטת הגמרא אינו מזכיר אלא גוי למימרא דלא פליג אלא אגוי, והאי דאדכר ת"ק כותי מפני שדינן שוין לאסור ואין העירוב מועיל בכותי כמו שאינו מועיל בגוי, אבל מיהו ראב"י לא פליג את"ק אלא אנכרי וכו', עכ"ל, ניחא, והעירוני דאכתי צע"ק מלישנא דת"ק דהדר עם הגוי או עם מי שאינו מודה בעירוב ה"ז אוסר עליו, ומ' דרק משום דדייר ישראל בהדי' ה"ז אסור, אך בלא דדייר ישראל בהדי' שרי להוציא מביתו של זה לחצר, ואם מי שאינו מודה בעירוב דינו כישראל א"כ הרי אף בלא שדר ישראל עמו אסור להוציא מביתו של זה לחצר, וי"ל.

1. ועיי"ש בתו"ד שכתב, די"ל דאף למ"ד דמחלל שבת בפרהסיא אין דינו כגוי לכל דבריו, מ"מ צדוקי גרע ודינו כגוי לכל דבריו, עיי"ש, ודבריו צ"ע, שזה נסתר מד' התוס' ד"ה הוציא, דפשיטא להו דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי, ודאי דמחלל שבת בפרהסיא הוי כגוי. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם הרשב"א בריש פירקין כתב דעיקר הגזירה היתה משום גוי, וע"כ לא החמירו בכותי יותר מבגוי שיאסור אף בישראל יחיד, הגם דלא חשידי על שפיכות דמים ושכיחי דדיירי, אך מ"מ כיון שאסרו גוי אסרו אף בכל מי שיש לחוש לשמא ילמד ממעשיו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויל"פ הך טעמא בכמה גווני, חדא, דכי היכי שאינו בר עירוב משום שאינו מודה בו, עמש"נ בזה בסימן י"ח סק"ח, ה"נ אינו בר ביטול רשות, שאף ביטול רשות הוי מכלל ענין עירוב, דומיא דמש"א שמואל דכל מקום שאין מערבין אין מבטלין, וע' בחי' הר"ן בדס"ו., ז"ל, דישראל אע"ג דליתי' וכו' מערבין קרינן בי', דהא איתא בתורת עירוב וביטול בהדי עירוב שייך, עכ"ל, ויל"פ גם דכ"ה שאינו מודה בעירוב ה"נ אינו מודה בביטול רשות, וע"כ אף ל"מ לבטל רשותו, וכאשר כ"כ התוס' דס"ב. לענין גוי, ויל"פ עוד, דכל שאינו מודה בעירוב גזרו בו רבנן שלא יועיל בו ביטול רשות אטו גוי, וכן מוכח למש"כ תוס' בריש פירקין שלא אסרו בכותי וצדוקי אלא אטו גוי, (וכ"ה בחי' הרשב"א שם דעיקר גזירה משום גוי היתה), הגם דלת"ק וראב"י טעמא דכותי הוא משום שאינו מודה בעירוב, וכ"ה מבו' בחי' הרמב"ן חולין ד"ו. דלת"ק דכותי ה"ה כגוי ולא צדוקי, אשר היינו משום דכותי אינו מודה בעירוב, הוי הטעם משום שמא ילמד ממעשיו. [↑](#footnote-ref-4)