כל כתבי - הרב אליעזר לאבנשטיין
קטגוריות: ש_ס / יב שבת

**דף קטו.**

**בפירקין מבואר** שמחד גיסא אסרו להציל מפני הדליקה אפי' כשאין בזה מלאכה מחשש שמא מחמת שהוא בהול על איבוד ממונו יבוא לכבות הדליקה (קיז:) ומאידך התירו להציל כתבי הקודש ותשמישיהן ומזון סעודות שבת וכן כלי תשמישו באופנים מסויימים (קכ.). ובראשונים ובאחרונים התקשו שמצינו בכמה מקומות שמחמת הפסד ממון התירו כמה איסורים ומדוע הכא החמירו ויבואר אי"ה לקמן בדף קיז:.

**בגמ', בתרגום ובכל לשון.** עי' בחת"ס במגילה (ט.) שהק' שאף שאר לשונות הינם תרגום של לשון הקודש וא"כ מהו הכפילות ובתרגום ובכל לשון, ותי' שתרגום היינו תרגום לארמית ומאחר שאונקלוס תירגם בארמית הורגלו לקרוא לזה 'תרגום'.

**רש"י ד"ה מצילין,** כדקתני לקמן למבוי שאינו מפולש, וטירחא בעלמא הוא דשרי בה, וחסרון עירוב כדמפרש בגמרא עכ"ל.

וע"ע ברש"י בדף סא: ד"ה לאצולינהו ובדף קיז. ד"ה זהו מבוי שמבואר שהתירו רק כשיש עירובי חצירות ושיתופי מבואות, ועי' **בגליון הש"ס** (קטו., סא:) שנתקשה בזה והניח בצ"ע. ועי' **במהרש"א** (קיז. לתוד"ה ועוד) שדחה הראיה מהרש"י בדף קיז. וכתב דכוונת רש"י לומר שאין בחצר עירוב עי"ש. ועי' **בהג"ה בן אריה** לדף סא: שגרס ברש"י שם חצר 'שאינה' מעורבת. **וברש"ש** שם כתב שרש"י בדף סא: ובדף קיז. חזר בו ממש שפירש בדף קטו. עי"ש. ועי' **בשיטה להר"ן** (סא: ד"ה אילימא) דכ' דכל נידון הגמ' הוא רק בחצר שאינה מעורבת דלמעורבת מצילין אף קמיעין (שמבואר בסוגיין בע"ב שאין מצילין) וע"ע במרדכי אות שצה ובבגדי ישע שם, ויבואר גם בשו"ע סי' של"ד י"ז.

ולדעת הסוברים שמצילין אף לשאינה מעורבת נמצא שנתחדש בכתה"ק שהתירו אף האיסור של ההוצאה לאינו מעורב ואף שאין מצילין לשם שאר דברים, אמנם למאן דס"ל שמצילינן רק למעורבת א"כ נתחדש בזה רק דלא גזרינן לאסור ההצלה מחמת החשש שיבוא לכבות ושווה דין הצלת כתבה"ק והצלת מזון סעודות וכלי תשמישו שנתבארו לקמן (קט"ז:, קכ.).

**כיבוי לצורך הצלת כתבי הקודש** - עי' **במרדכי** שצ"ג שהביא לדברי הירושלמי דאף מותר לכבות הדליקה בשביל הצלת כתבי הקודש, כיון דלר' שמעון כבוי הוי רק איסור דרבנן כיון דהוי מלאכה שאי"צ לגופה ובשביל הצלת כתבי הקודש דחינן איסור דרבנן, אמנם המרדכי הוכיח מהבבלי שלא הקילו בזה, וכ"כ **במאירי** (ד"ה אמר המאירי המשנה). וע"ע **במגיד משנה** (כ"ג כ"ד) שכ' עוד טעם שמה דלא פסקינן כהירושלמי הוא כיון דלא פסקינן כר"ש עי"ש.

**תוד"ה כל כתבי**

עי' בכל מש"כ לעיל בענין אי קאי במציל לחצר המעורבת או לשאינה מעורבת. ועי' **ברמב"ן** ד"ה כל שהק' דמאי שנא בין אותה החצר לחצר אחרת וכתב שזה סברא בלא ראיה. והביא שם **מבעל התרומה** דלחצר ולמבוי המקורין הסמוכין לביתו מותר להציל כל מה שירצה כיון דלא אתי לאחלופי ברה"ר, וכן דהשתא דלית לן רה"ר מותר להציל לחצר המעורבת ומבוי משותף כל מה שירצה, והרמב"ן דחה דבריו.

ועי' **בב"ח** (של"ד ב') דכ' דהתוס' מיירי לענין הצלת ג' סעודות שמצילין דוקא לחצר מעורבת אבל כתבי הקודש שמצילין אף לאינו מעורב אין מצילין אף לחצר אחרת. אמנם **בחיי אדם** כלל מ"ה ה' לא חילק בזה, ועי"ש במש"כ באות ז' דאף לשאר אנשים מותר להציל כיון דאין חשש שיבואו לכבות.

**תוד"ה לא ניתנו**, **ופירש הרב פור"ת דהיינו טעמא כיון וכו'.**

בטעם הא דאסור לקרוא במה שלא ניתן ליכתב, דעת הרב פור"ת משום דכל שלא ניתן ליכתב הוי כאינו כתוב ונמצא שקורא דברים שבכתב בע"פ, ובתוס' הק' ע"ד. ועי' **במגיני שלמה** על רש"י דכ' דחכמים אסרו לקרוא את מה שלא ניתן ליכתב **ובחזו"א** (ס' ט') כ' וז"ל ואיסור הקריאה הוא משום שאינו כבוד התורה בכתיבה זו והקורא בו מחלל כבוד התורה, שמחזיק כתיבה בזוי' עכ"ל, וע"ע במש"כ בסוף הסוגיא.

**שם, וקשה דאין זה אי אתה רשאי לאומרו בעל פה**

עי' **בשפת אמת** דכ' דלטעם דהא דאסור לומר בע"פ את מה שכתוב בכתב הוא מחמת שמא יטעה (בב"י בסי' רפ"ה הביא ב' טעמים בזה) א"כ כשקורא מתוך הכתב אף שכתוב בלע"ז לא שייך לחוש לזה אמנם לטעם מחמת שיטעה בחסירות ויתרות שייך לומר כן אף בקורא מתוך כתב לע"ז עי"ש.

**שם, דהא שרי למימר בעל פה תרגום כדמתרגם רב יוסף**.

עי' במנחת אריאל (ט' ע"פ דברי החזו"א בידים י"ט) **שביאר את דברי הרב פור"ת** דתרגום דרב יוסף הוא כעין תרגום אונקלוס שאינו מתרגם רק תרגום מילולי אלא אף מתרגם את הענין וא"כ חשיב כמו מדרש ודינו כתורה שבע"פ ול"ח כלל כקורא בע"פ את מה שבכתב ומשא"כ בתרגום שאסרו בגמ' קאי בכותב התורה בתרגום מילולי ללעז וא"כ חשיב קורא בע"פ את מה שבכתב ולהכי אסור.

ועי' **ברמב"ן** דכ' לחלק בין תרגום אונקלוס לשאר תרגום ובר"ן הק' עליו מאי שנא דכיון דניתן ליכתב משום עת לעשות אף בשאר תרגום שרי, ועי' **בחזו"א** (ס' יג) דנראה דג"כ ביאר בזה כנ"ל דתרגום אונקלוס אינו בכלל היו כתובין גיפטית אלא הוא כתורה שבע"פ שניתנה ליכתב משום עת לעשות כיון שהוא מפרש הענין ומשא"כ בשאר תרגום איירי בתרגום מילולי שלא ניתן ליכתב.

**עי' להלן בסוגיא דנחלקו ר' הונא ורבי אם יש חיוב גניזה של כתבי הקודש שלא ניתנים ליכתב וליקרא**, דרבן גמליאל שיקע ספר איוב תחת עריבה של טיט ורבי אמר שמניחן במקום התורפה והם מרקיבין מאיליהן ואילו לדעת ר"ה המשנה [שכתבו שחייבים בגניזה] קאי על כתה"ק שלא ניתנו ליכתב דמ"מ חייבין בגניזה, והנה הרי בספר איוב ישנם אזכרות ועולה מכך שאף כשיש אזכרות אי"צ גניזה ומותר לשקען בטיט, ועי' **בתשב"ץ** (א' ס') דכ' דכיון שהאזכרות בלע"ז מותר למוחקם בגרמא. ועי' ברי"ף שפסק כר' הונא וכן **ברמב"ם** (כ"ג כ"ו) והוסיף הרמב"ם שמניחן במקום התורפה כדעת רבי וכ"כ **במשנ"ב** (של"ד ל"ג) ובשעה"צ ל' עי"ש. ועי' במנחת אריאל ג' שרצה לחלק וכתב דרק באזכרה בלע"ז אי"צ גניזה (כשלא ניתן לקרות) אבל אזכרה שהיא בלה"ק ודאי צריך גניזה. **וע"ע בע"ב** במש"כ לענין הצלת ברכות וקמיעין שיש בהם אזכרות, ולענין נטל טומוס של ברכות ושקען במים.

**דף קטו:**

**תנו רבנן הברכות והקמיעין אף על פי שיש בהן אותיות של שם, ומעניינות הרבה שבתורה אין מצילין אותן מפני הדליקה, אלא נשרפים במקומן [הן ואזכרותיהן].**

מבואר בגמ' שאף שיש בהן אזכרות נשרפים במקומן. ועי' במנחת אריאל שחקר אם קאי באזכרות בלשה"ק או בלע"ז.

ועי' **בשיטה לר"ן** שהביא ב' פירושים בזה (א) דקאי בשם שאינו גמור כגון ג' יודי"ן וכ"כ בתהלה לדוד (של"ד כ"ג) (ב) דעת הרא"ה דקאי בשם גמור אמנם כיון שלא ניתן ליכתב ולא נכתב בקדושה כראוי אין בזה בזיון של כתבי הקודש כיון דמן הדין אינו צריך להיות כלל כתוב וממילא שלא אכפת לן כ"כ באיבודו, וביאר שאף לר' חסדא שמצילין היינו רק בתרגום של דבר שניתן ליכתב כגון תרגום של תורה שבכתב כיון דאף דאסור לקרות בהן מ"מ חשיבי כתבי הקודש וממילא שיש בזיון באיבודם אבל תרגום של דבר שלא ניתן ליכתב כגון של קמיעין ודאי שאין מצילין כיון שאין ביזיון באיבודם. ועי' **בתוס' רי"ד** שכ' דאף שבחול צריך לגונזן מ"מ בשבת אין מצילין אותן כיון שלא ניתנו ליכתב. ועי' במנחת אריאל ה' במש"כ בזה. וע"ע בתוד"ה מגילה שכ' בסופו דהא שמצילין היינו רק אם הספר כתוב כדינו או שיש בו אזכרות ולכך אין מצילין למגילת אסתר כשאינה כתובה כתיקונה כיון שאין בה אזכרות. וע"ע להלן שודאי שאסור לאבדם בידים. (וע"ע בגמ' להלן לענין ס"ת שאין בו פ"ה אותיות שמבואר דאעפ"כ כשיש אזכרות מצילינן משום האזכרות.)

ועי' **ברמב"ן** במלחמת דכ' דאין מצילין לברכות אף בזמנינו אמנם **ברא"ש** כ' שמצילין כיון שניתנו ליכתב מחמת עת לעשות לה', ומשמע מדבריו שמ"מ קמיעין אין מצילין. וע"ע בב"י.

**גמ' נטל טומוס של ברכות ושקען בספל של מים**

עי' בגמ' לקמן קכ: דמבואר דאם היה השם כתוב על ידו מותר ליכנס למים כיון שהשם נמחק רק ע"י גרמא. ועי' במנחת אריאל ב' דרצה לחלק דהתם אין חיוב גניזה כיון דכתוב על ידו (ובמוחק בגרמא אין איסור) אמנם הכא יש חיוב גניזה ומדיני החיוב גניזה שלא ישקעו במים. וע"ע לעיל בענין מח' ר"ה ורבי בחיוב גניזה למה שלא ניתן ליכתב.

**גמ' ספר תורה שבלה** אם יש בו ללקט שמונים וחמש אותיות וכו' ואם לאו אין מצילין. עי' במשנ"ב (של"ד ל"ז) דכ' דמ"מ טעון גניזה, וע"ע בתשב"ץ (א' ב') שכ' שאם יש חיסרון אותיות ושינוי בצורתן הוי איגרת בעלמא (ואי"צ גניזה) עי"ש.

ועי' בשפת אמת דהק' דהא הוי ספר תורה פסול ולא ניתן ליכתב ומדוע ניסתפקו בזה, ותי' דהכא שאני דהיה עליהן מתחילה קדושת ס"ת ורק אח"כ בלה.

**ענינים שונים בסוגיין**

**דין ההצלה -** עי' לעיל שהבאנו שבכתה"ק י"א דמצילין אף לחצר שאינה מעורבת וכן נתחדש שלא אסרו להציל מחשש שמא יכבה. ומבואר בסוגיין (לענין ס"ת שחסרו אותיותיו) דכשהן כתובין בלה"ק ישנם ב' סיבות שמצילין עבורן (א) בשביל האזכרות (ב) כשיש בס"ת פ"ה אותיות אף שאין בו אזכרות. ואם לא ניתן ליכתב לדעת ר"ה אין מצילין אותן ואף שיש בהם אזכרות כקמיעין וברכות (ועי' בשיטה להר"ן דכ' דבזה אף ר"ח מודה והו"ד לעיל), ולעיל נתבאר דיתכן דדוקא כשאזכרות הינן בלע"ז אין מצילין אבל כשהן בלשה"ק ודאי מצילין. ועי' בתוד"ה מגילה בסופו דכ' דמגילה שאין בה אזכרות אם כתובה בלע"ז אין מצילין אותה ורק שאר ספרים מצילינן מחמת האזכרות, אמנם בד' ר"ח משמע דאף מגילה מצילינן מחמת בזיון כתבי הקודש.

**בהא דלא מצילין בלא ניתן ליכתב -** ולדעת ר"ה ור"ח טעונים גניזה ולדעת רבי אסור רק לאבדן ביד, והטעם שאסור להצילן הוא או מחמת שקאי בהצלה לאינו מעורב ולא התירו בכה"ג או דלא התירו בזה את הגזירה שמא יכבה וכנתבאר לעיל. ועי' במשנ"ב (של"ד ל"א) דכ' הטעם כיון דאסור לטלטל את מה שלא ניתן ליכתב (הע' ה' קנטור).

**גדר חיוב ההצלה וגניזת כתבה"ק -** ועי' במ"א (קנ"ד ט') דהדין גניזה של כתבי הקודש הוא דאורייתא, ובחינוך (תל"ז) נראה שהוא דרבנן (וע"ע בטור וב"י סי' כ"א במה שלמדו מושפך וכיסה עי"ש), ולכאו' הדין הצלה הוא נובע מהדין של הגניזה (דכשאין חיוב גניזה ודאי שאין חיוב הצלה, ויתכן שבחול אין חילוק בין חיוב הגניזה לחיוב ההצלה ורק בשבת חילקו בזה). ויתכן שיש דין נוסף להציל וכדלהלן.

**באיסור תרגום דברים שבכתב –** עי' במגילה דף ח: דנח' בזה דלדעת רבנן שרי לתרגם ולדעת רשב"ג התירו לתרגם רק ביוונית, ובגמ' שם (ט:) בי' דמדכתיב יפת אלוקים ליפת וישכון באהלי שם ילפינן דליוונית שרי, ובטורי אבן (שם ח:) כ' בתי' הא' דילפינן מהתם שהוי איסור דאורייתא ובתי' הב' כ' דהוי דרבנן, ובשפ"א וחת"ס שם כ' דהוי דרבנן.

והנה יל"ד בגדר הדין דמצילין, ובדברי ר' הונא עולה שהטעם דמצילין כיון דניתנו לקרות בהן דהא כאשר אינן ניתנים לקרות אף שצריך לגונזן אין מצילין אותן (ועי' לעיל בד' התוס' רי"ד), ועי' לעיל בדברי הרב פור"ת דנראה דכאשר לא ניתנו לקרות בהן חסר בקודשתן וא"כ עולה דכל שיש בו קדושה מצילין אותן וכן עי' לעיל דיתכן דכאשר יש אזכרות לעולם מצילינן מחמת קדושת האזכרות, ולדעת ר' חסדא מצילינן מחמת בזיון כתבי הקודש וזה שייך אף כשאין קורין בהן [ועי' בסימן לט משנ"ב יז שנראה שאף דבר החייב הגניזה מצוה להצילו מהעכו"ם עי"ש], ויתכן דנח' ר"ח ור"ה אם חובת ההצלה היא נובעת מהדין גניזה של כתה"ק או לאו, וע"ע בדף קטז. במש"כ בגמ' בסוה"ע וכשם שאין מצילין אותן וכו'.

**ויש מקום לחקור** בהא דלר' הונא אין מצילין כשלא ניתן ליכתב אם הא דלא ניתן ליכתב הוי סיבה דלהכי אי"צ להצילן או הוי רק כסימן שכשם שלא ניתנו ליכתב וליקרא ע"כ דאף אין קדושתן גדולה כ"כ וממילא שאי"צ להצילן, והנה קדושת כתבה"ק מתחלת בייעודן לכתבה"ק וא"כ יתכן שספר שאסור לכותבו וממילא אינו מיועד לקרות בו חסר בו כל חלות הקדושה, ואמנם אם יש בו אזכרות יתכן שלעולם חייב בגניזה וחייבים להצילו וכמו שהבאנו לעיל כיון שקדושת האזכרות הוא דין בפ"ע ואינו מחמת מה שעומדים לקרוא בהם (ומשא"כ בשאר הכתב שעיקר חלות קדושתן הוא ע"י מה שעומדים לקרוא וללמוד בהן ובלא זה ל"ח שנכתב לשם ס"ת ונביאים וכתובים כיון דסו"ס א"א כלל לקרות בהן, ויל"ע) ואמנם אף אם מצד עצם כתה"ק כשאינם ניתנים ליכתב יתכן שאין בהם כ"כ קדושה באופן דלכך אי"צ להצילם מהדליקה (ואף שחייבים בגניזה לדעת ר"ה, ולדעת רבי אף אי"צ לגונזם), וס"ל לר' חסדא דמ"מ משום בזיון כתבה"ק צריכים להצילם, דאף שאין בהן קדושה כ"כ מ"מ כאשר אין אנו חסים על שריפת דבר שכתוב בהם דברי קודש הוי ביזוי לכתבה"ק (והיינו דההצלה אינה מחמת הכתב שנשרף אלא מחמת בזיון כללי לכלל כתבה"ק). ואמנם כשכתוב בהן אזכרות בלשה"ק או בלע"ז הוי חיוב בפ"ע להצילם וככל הנ"ל בענין זה.

**דף קטז.**

**רש"י ד"ה הגליונים, ושנמחק כתבו ונעשה חלק.**

**ברש"י** מבואר דספק הגמ' הוא על גליונים שמחוברים לס"ת שנמחק, אמנם **בתוס'** במגילה (לב. ד"ה הלוחות) מבואר דקאי בחותך הגליונות ומיבעיא אי יש בהן קדושה או לאו.

**גמ', מקום הכתב לא קמיבעיא לי דכי קדוש אגב כתב הוא דקדוש אזל כתב אזלא לה קדושתיה**

עי' **בגליון מהרש"א** דהביא ב' דעות אי פרח הקדושה לגמרי ממקום הכתב, **ובנוב"י** (יו"ד תנינא קעג) כ' דודאי נשאר בזה דין קדושה לענין אין מורידין ושאר דינים וכוונת הגמ' רק לענין הצלה, וכ"כ **ברע"א** למג"א סי' ל"ב כ"ו. וע"ע במש"כ להלן.

**גמ', כי קמיבעיא לי של מעלה ושל מטה שבין פרשה לפרשה שבין דף לדף שבתחלת הספר שבסוף הספר.**

עי' **ברשב"א** דהק' דמדוע לא נציל לס"ת מחמת הרווח שבין השיטים, ותי' דאינו דומה הרווח שבין השיטים לרווחים שמוזכרים בגמ' (הגליונים) דהרווח שבין השיטין הוא לצורך הכתב כדי שיהא מוקף גויל וקדושתו מחמת הכתב וא"כ דינו כמקום הכתב ומשא"כ הגליונים הם עשויין ליופי הס"ת וקדושתן מחמת עצמן ולהכי נסתפקו בזה.

**בגוף נידון הגמ' צ"ב**, דמדוע יהיו עדיפים הגליונים ממקום הכתב דכשם דמקום הכתב בטל קדושתו אחר שאינו משמש כבר לכתב הו"ה דהגליונים אינם משמשים כבר לכתב וביותר קשה לשיטת התוס' הנ"ל דקאי בדגייז להו דהא בכה"ג ודאי אינם משמשים כבר לס"ת, וצ"ל דאחר שחלה הקדושה על תשמישי קדושה היא אינה פוקעת בכדי וכמבואר באו"ח סימן מ"ב, וכל שלא נעשה שינוי בגוף סיבת הקדושה אין הקדושה פוקעת, ולהכי כלפי הגליונים ל"ח שנעשה שינוי ולהכי אף שאינם משמשים כבר לכתב עומדים בקדושתן ומצילין אותן ומשא"כ במקום בכתב, ויש לעיין בזה.

**פשיטות הגמ',** לכאו' ספק הגמ' לא נפשט, ועי' **ברי"ף וברמב"ם** (כ"ג כ"ז) שפסקו שאין מצילין לגליונים, **ובר"ן** הק' דכיון דהבעיא לא איפשטא נחוש מספק להצילן ומשמע מדבריו דחיוב ההצלה הוי דאורייתא ולכך ספק לחומרא, ותירץ דשב וא"ת עדיף (כפה"נ מחמת האיסור להציל בשבת), ועוד תי' דס"ל שהעיקר כברייתא שאין מצילין עי"ש.

**ספרי מינים אין מצילין אותן מפני הדליקה**

עי' **בתוס'** דכ' דקאי בנמצא ביד מין ואינו ידוע אם המין כתבן, ועי' **בחסדי דוד** (ידים ב' יג) דביאר דלר"ט ור' ישמעאל דשורפין היינו כיון דאמרינן שודאי כתבו המין, **ובחזו"א** (או"ח סימן ס' ד') כ' דהתוס' קאי רק על דברי ת"ק ולא על דברי ר"ט ור"י. וע"ע באו"ח סימן לט ס"ה ומשנ"ב שם (ובסעיף ד' שם).

ועי' **בחת"ס** (ח"ו סי' ח') דביאר בזה דלכו"ע בעינן שלא ישאר שם ושארית מספרי המינים ולדעת ת"ק אף בגונז האזכרות חשיב שאין זכר ושארית ולדעת ר"ט ור"י דוקא כששורפן חשיב שלא נשאר שם ושארית לספרי המינים (עי"ש דביאר דודאי ת"ק לא נח' על הק"ו של ר' ישמעאל, דק"ו דין הוא). אמנם **במהרש"א** על התוס' משמע דלרבנן ור' יוסי אין חיוב לאבדם.

**בטעם ששורפין לספר שכתבו מין ואף כשיש בהן אזכרות**, עי' **ברש"י** בגיטין מה: דכ' כיון דודאי לשם עבודת כוכבים כתבו וכעי"ז כ' במשנ"ב סי' ל"ט סקי"ג, ועי' **באגר"מ** (יו"ד א' קעב) דביאר דודאי שאין העכו"ם כותב האזכרות ממש לשם הע"ז אלא הכוונה שכיון שכתבן לכוונה רעה עדיף לנו שישרף ולפעמים כותבן לנוי הע"ז וכדומה, וע"ע בשבה"ל (ג' קמ"ה) ובמנח"י (ו' קי"א). **וברמב"ם** (יסודי התורה ו' ח') כ' וז"ל מפני שאינו מאמין בקדושת השם ולא כתבו לשמו אלא שהוא מעלה בדעתו שזה כשאר הדברים והואיל ודעתו כן לא נתקדש השם, ומצוה לשורפו עכ"ל, ועי' **בחי' הגר"ח** (תפילין א' ט"ו) במה שפילפל בזה אי יש קדושה באזכרות שכתבו אותן ללא כוונה (וראה גם בחזו"א ידים ח' י"ח).

**גמ', כך אין מצילין אותן לא מן המפולת ולא מן המים ולא מדבר המאבדן**

עי' **ברש"י** דביאר דאין מצילין אותן אף בחול, ועי' **בשפת אמת** דכ' דב**תוס'** משמע דקאי דוקא על הצלתן בשבת, וע"ע **בתוס' הרא"ש.**

**תוד"ה וכ"ש בשיטרי,** וע"ע בריטב"א. בתוס' האריכו בדיני שטרי הדיוטות ובע"ה **תלמד סוגיא זו במקומה** בדף קמ"ט.

**משנה, מצילין תיק הספר**

עי' **בשפת אמת** דכ' שמהמשנה משמע דקאי דוקא בתיק הקבוע לס"ת, ודייק מהגמ' דהו"ה לכל תיק שהס"ת מונח בו עי"ש.

**שם, ואע"פ שיש בתוכן מעות**

עי' **ברמב"ן** שהק' דאף בלא הדליקה שרי לטלטל התיק דהוי כטילטול לצורך דבר המותר וכדלק' לענין כלכלה שמלאה פירות והאבן בתוכה, והביא לתרץ דקאי באופן שהמעות יקרים יותר משווי הס"ת ומ"מ מחמת כבוד הס"ת חשיב התיק טפל לספר ולא למעות. **והרמב"ן עצמו** תירץ דנתחדש דשרי להציל המעות אף למבוי שאסור להוציא לשם אגב הצלת הספר.

**גמ', הכי דקאמרי ליה אם מצילין וכו'**

עי' ברש"י ד"ה תיק דפירש דההוכחה היא מהצלת המעות יחד עם התיק והס"ת, דכשם דמצילין למעות דהוא צורך הדיוט אגב תיק הו"ה דנציל ונפשיט לשאר הבשר דהוא צורך הדיוט אגב ההפשטה עד החזה שהיא לצורך האימורים, ועי' **בחכמת שלמה** לסי' של"ד ט"ו דהק' דשאני תיק עם ספר ומעות שבאותו מעשה שמציל הספר מצילינן ממילא למעות ומשא"כ הכא דבעינן לעשות מעשה נוסף להפשיט שאר העור מנלן שיתירו כן בשביל צורך ההדיוט ואי"ז נחשב 'אגב' הצורך גבוה, ועי' **בלשון הזהב** שתי' דכיון שהוי מעשה אחד דמי להתם וחשיב ג"כ שא"א לעשותו בזמן אחר כיון דאם ימתין יפסד הבשר עי"ש.

ועי' **בריטב"א** דבי' באופ"א מדברי רש"י, דפירש דההוכחה היא מהצלת התיק יחד עם הספר, דכשם שמצילין לתיק משום כבוד הספר הו"ה דנפשיט לשאר הבשר משום כבוד הקדשים, דאף בהפשטת שאר הבשר יש בזה תועלת לגבוה מחמת שעי"ז לא יסריח ולא יהא מוטל בבזיון, דכל זה הוא ג"כ כבוד הקדשים ועוד דהוא מעשה אחד עם הפשטת העור עד החזה עי"ש בכל מש"כ. ועי' **בלשון הזהב** דכ' דהעור הוי כתיק של הבשר עי"ש.

**רש"י ד"ה לא נטלטל עור**

עי' ברש"י דביאר דקאי על העור המחובר לבשר אמנם בתוס' ד"ה פליגי פירשו דקאי על העור שהפשיטו כבר. ורש"י ותוס' נח' בסוגיין בג' ענינים כ"א לשיטתו (א) המח' הנ"ל (ב) האם שרי לטלטל הבשר, בד"ה הכא להלן קיז. (ג) האם שרי לטלטל אחר שהפשיט עד החזה והעור מחובר עדיין לבשר, בתוד"ה אדהכי קיז., ותליא במח' הנ"ל.

**דף קיז.**

**גמ', התם אדהכי והכי נפלה דליקה.**

לעיל בסוגיין משמע דהצלת התיק הוא מחמת כבוד הספר וצורכו, והכא דקאי בהצלת המעות כתבו דמצילין להו מחמת ההכרח דאל"כ חיישינן שישרף הס"ת. [ועי' במש"כ במח' רש"י והריטב"א לעיל]. **ועי' ברש"י** ד"ה כדאמרינן מעיקרא דכ' דהצלת המעות הוא משום דא"א למשדינהו ומ"מ ילפינן מהתם להפשטת העור, **וק"ק** דשאני מעות דא"א באופן אחר ומשא"כ בעור דאפשר, וצ"ל דכשם שהתם לא חששו שיעשה ג"כ לצורך ההדיוט הו"ה הכא. ועי' **במהרש"א** דהק' דמדוע רש"י הזכיר סברת כל פועל ד' למענהו דהא סברא זו הוי רק לרבנן ולא לר"י בריב"ב ותי' דהשיבו לו רבנן דמדוע לא נפשיט לעור מאחר שאף יש בזה תועלת לגבוה וא"א בענין אחר כיון שהעור יסריח (והוא מעשה אחד) עי"ש (וע"ע במש"כ לעיל).

**ועי' בתוס'** (ד"ה אדהכי) דמוכח מדבריהם דהתירו איסור טלטול לצורך הצלת כתבה"ק כשא"א בענין אחר.

**גמ', כגון דלא קבעי ליה לעור והא אביי ורבא דאמרי תרוייהו מודה רבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות.**

וקשה דמה ענין פס"ר לסוגיין שהכא קאי שאינו צריך לעור ולכאו' חשיב כה"ג כמלאכה שאי"צ לגופה ולא כאינו מתכוון, ועי' **במאירי** שתירץ דכיון שנהנה מהפשטת העור בודאי כוונתו להפשיט לשם העור וחשיב כצריכה לגופה, וכשם דבאינו מתכוון בפס"ר חשיב כמתכוון הו"ה הכא אמרינן שודאי כוונתו ג"כ לצורך העור עצמו, והיינו דמלאכה הפשטה הוא הורדת העור לצורך השימוש בעור והכא ע"כ חשיב שעושה גם לצורך העור ואע"פ שתחילת עשייתו היא לצורך הקדשים ובזה תי' דכיון דמפשיט בברזי מגלה דעתו שאי"צ לגוף המלאכה ולעור. **ובריטב"א** תירץ דהכא עסוק בהוצאת בשר האימורים ואגב הוצאת הבשר מפשיט העור, וא"כ דמי לגורר ספסל ואגב זה נעשה חריץ שלא במתכוון דפטור לר"ש ובפס"ר חייב אף לר"ש, ויבואר יותר בסוגיית אינו מתכוון שתלמד בהמשך. וע"ע ברש"י ד"ה והא ר"ש.

וע"ע **ברע"א** שהניח בזה בצע"ג, וכן **בחכמת שלמה** (של"ד ט"ו) הניח בזה בצ"ע.

**גמ', אמר רב חסדא שלש מחיצות ושני לחיין.** עי' לעיל במש"כ בריש פירקין אי שרי להציל כתבה"ק אף לחצר שאינה מעורבת או ששוה דין הצלתם לדין הצלת מזון ג' סעודות וכדו'. ובסוגיין מבואר ג' שיטות (ר' חסדא רבה ור' אשי), ודעת ר' חסדא דשווה דין הצלת כתה"ק לענין אופן המבוי דשרינן להציל לתוכו, וברש"י ד"ה לרבנן נראה שאף לרבה לא הקילו בזה לצורך כתה"ק יותר מלצורך הדיוט (באופנים שהקילו להציל), אמנם לדעת התוס' ד"ה אלא אף לרבה קיל טפי דלענין כתבה"ק נקטינן בזה כדעת ר' יהודה. ובדעת ר' אשי לכו"ע קיל טפי כמבואר בגמ'.

**דף קיז:**

**משנה, מצילין מזון שלש סעודות הראוי לאדם לאדם הראוי לבהמה לבהמה.**

בענין דין הצלת ג' סעודות, עי' **בריטב"א** ד"ה מצילין דכ' דאף אם יש לו בביתו מותר להציל וכ"כ במיוחס לר"ן, אמנם **בר"ן** על הרי"ף משמע דדוקא באין לו שרי (דההיתר הוא מחמת החיוב לאכול ג"ס בשבת) וכ"כ הר"ן לענין רדיית הפת (בד"ה שכח). ועי' **בשלה"ג** (ב') דכ' דמותר להציל מכל מין ומין כדי ג"ס, וכן **בריטב"א** ד"ה ולא משבת משמע דאף יין ודבש שרי. ועי' **בביה"ל** (ד"ה ובשחרית) דכ' דמותר אף להציל לחם משנה, ומשקים מותר להציל לכל היום (ומשמע דאין ההיתר מחמת חיוב ג"ס, ויתכן דמ"מ ההיתר מחמת חיוב עונג וזה שייך במשקים בכל היום). ועי' **בפמ"ג** (א"א של"ד ד') דכ' דמותר לו להציל עבור כאו"א שבביתו. **ולענין בהמה**, עי' **במיוחס לר"ן** דמצילין כדי שיעור מזונה ליום אחד (ואע"פ שאין בזה חיוב ג"ס).

**משנה, רבי יוסי אומר לעולם מצילין מזון שלש סעודות**

עי' **בריטב"א** שכ' בטעם דעת ר' יוסי דתלינן כאילו לא אכל כלום ובא לאכול עתה ג"ס בזה אח"ז, וכעי"ז כ' **בשפ"א** דכיון דמי שלא אכל עדיין צריך לאכול ג"ס בזאח"ז לא פלוג והתירו בכל גוונא. **ובמיוחס לר"ן** כ' דכחול שויה רבנן לענין הצלת ג"ס.

ועי' **בריטב"א** דמשמע דאף מותר להציל ג"ס אף אחר שאכל סעודה ג', אמנם **במיוחס לר"ן** כ' לאסור בזה כיון שמציל לחול.

**ויתכן לבאר בזה**, דנח' הראשונים האם הגזירה שמא יכבה נאמרה אף לענין מזון ג"ס ורק התירו מחמת חיוב ג"ס או דזה רק שורש ההיתר אבל אחר שהתירו התירו לגמרי ולא גזרו כלל הגזירה על מזון ג"ס, ומד' הריטב"א הנ"ל משמע כהצד הב' אמנם מד' הר"ן הנ"ל משמע כהצד הא'.

**גמ', מכדי בהיתרא קטרח נציל טפי אמר רבא מתוך שאדם בהול על ממונו אי שרית ליה אתי לכבויי**

**הראשונים הק**' דמצינו דמשום הפסד התירו איסורים בשבת ומדוע הכא אסרו משום כך, והיינו דהתירו להציל המת מפני הדליקה מחשש שיבוא לכבות (מג:) ולא אסרו כדהכא, ותי' **התוס'** (מד. ד"ה מתוך) והראשונים שם דבמת החשש שמא יבוא לכבות במזיד מחמת הצער על המת שהוא צער גדול ובזה אמרינן דאי נגזור לאסור אתי לכבויי, ומשא"כ הכא דצערו קטן יותר והחשש רק שיבוא לכבות בשוגג מחמת שיהא טרוד בהצלת ממונו בזה שייך לאסור ההצלה בשביל שלא יבוא לכבות.

**ועוד הק'** דלקמן (קנג.) התירו למי שהחשיך ליתן את כיסו לנכרי מחמת דאי לא שרית ליה אתי לטלטולי ד"א ברה"ר ומדוע לא הקילו ג"כ בזה, ותי' **הרמב"ן** דשאני התם שהכיס בידו ואין אדם מוצא ליבו לזרקו ומשא"כ הכא שאינו בידו (ולכך אסרו בסוגיין אף להציל תיק עם מעות), **וברשב"א** שם הק' ע"ד הרמב"ן וכ' דכיון דדליקה דולקת והולכת מתוך בהילותו עשוי לשכוח ולכבות ועוד דכשהוא נמצא ברה"ר שהוא מקום איסור הקילו יותר עי"ש וכעי"ז כ' ג"כ בר"ן.

ועי' **בריטב"א** שהק' מדוע גזרו בזה הא כיבוי הוי מלאכה שאי"צ לגופה שאסור רק מדרבנן וא"כ הוי גזירה לגזירה, ותי' דכיון דעיקרו דאורייתא שייך לאסור בזה, **ובמאירי** (ד"ה שמועה) הביא די"א דלר"ש דמלאכה שאי"צ לגופה שרי מדאורייתא לא שייך לגזור בזה, ודחה דבריהם דשאני הכא שהשכחה מצויה בענינים אלו והרי הוא בודאי שיכבה עכ"ל.

**תוס' ד"ה אבל לא משבת.** עי' **ברשב"א** דכ' דמצילין אף מיוהכ"פ למוצאי יוה"פ מפני הסכנה.

**תוס' ד"ה שהיא חכמה.** ד' **התוס'** דרדייה אסורה מדרבנן וכ"כ **במלחמת** לדף ד., ודעת **הבעה"מ** דאין בזה איסור, **ובר"ח** (ד:) הביא די"א שהרדייה בעודה עיסה קודם שיקרמו פניה אסורה דהוי כעין לש עי"ש.

**סוגית כבוד ועונג בשבת**

בסוגיא זו נידונו כמה ענינים: **(א)** הכנה לשבת מער"ש בדף קיז: ובסימן רמ"ב, ר"נ, [ר"ס]. **(ב)** דיני לחם משנה בדף קיז: ובסימן רע"ד **(ג)** דיני סעודות שבת קיז: קיח. ובסימנים רפ"ט, ר"צ, רצ"א. **(ד)** דיני כבוד שבת בדף קיט ובסימן רס"ב [ורמ"ב]. **(ה)** דיני סעודת מלוה מלכה בדף קיט: ובסימן ש'.

**ח' נידונים בדף קיז: וקיח.**

**(א)** האם הכנה לשבת בער"ש הוי דאורייתא או דרבנן וגדר ההכנה **(ב)** האם לחם משנה הוי דאורייתא או דרבנן **(ג)** גדר דין לחם משנה **(ד)** האם ג' סעודות בשבת הוי דאורייתא או דרבנן **(ה)** גדר דין ג"ס **(ו)** האם יש חיוב באכילת פת מדאורייתא או מדרבנן **(ז)** האם עונג שבת הוי דאורייתא או דרבנן **(ח)** דין הנשים בכל המצוות הנ"ל **(ט)** אופן קיום מצות עונג שבת **יתבאר** **בע"ה** **בדף קיח:**.

**גמ', אמר רב חסדא לעולם ישכים אדם להוצאת שבת שנאמר והיה ביום הששי והכינו את אשר יביאו לאלתר**

במקור הדין, כ' **רש"י** ד"ה והכינו דילפינן דבשעת הבאה של המן הוא זמן ההכנה וזמן ההבאה היתה בבקר בבקר, ועי' בגמ' בברכות כז. דבבוקר בבוקר הוא תוך ג' שעות (היינו עד סוף זמן ק"ש), **ובר"ן** הוסיף דהטעם דבעינן דוקא בוקר של יום ו' ולא בליל ו' כיון שלא היו לוקטין את המן בלילה, אמנם **בריטב"א ישנים** (ר"ן) כ' דילפינן מוהיה ביום השישי דמשמע מיד בהיות יום השישי, וע"ע בב"י בסי' ר"נ. **ועי' בפמ"ג** (ר"נ מש"ז א') דכ' דלרש"י אפשר עד ג' שעות ולריטב"א בעינן מיד בבוקר (ויבואר עוד בביה"ל שם).

**האם הוי לימוד גמור ודין דאורייתא או דהוי אסמכתא**, עי' **במג"א** סי' קנ"א ו' דכ' דהוי דאורייתא, **ובא"א** שם העיר שבסי' רמ"ח כ' המג"א דההכנה דרבנן.

**שם, להוצאת שבת**

צ"ב מהו הוצאת שבת, ועי' **בשל"ה** (שבת נר מצוה) דנראה דקאי על קניית מאכלים לצורך שבת[[1]](#footnote-1), והביא בשם **כנפי יונה** דצריך לקנות דוקא ביום ו' ולא ביום ה' (אם הוא בטוח שלא יחסר אח"כ), וכ' השל"ה דזה דוקא במאכל שאם קונה קודם לא יהא ערב כ"כ אבל בשאר מאכלים זריזין מקפידים, ויאמר לכבוד שבת אני קונה. (ויבואר עוד במג"א סי' ר"נ סק"א ובפמ"ג שם). ועי' בשו"ע סי' ר"נ דמשמע דקאי על כל ההכנות לשבת. ועי' **ברבינו פרחיה** שכ' וז"ל לעולם ישכים אדם להוצאת שבת כלומר יהיה זריז בתיקון כספים שיוציאם לכבוד שבת עכ"ל. וע"ע **בר"ן** הנ"ל דכ' דיכין דוקא ביום ו' ולא בליל ו'.

ועי' **בשבת של מי** שהק' דהא בביצה טז . מבואר דשמאי היה קונה מיום א' ותי' שהוצאת שבת בעינן דוקא בער"ש ומנה יפה אף קודם, וצ"ע בכוונתו.

**גמ', אמר רבי אבא בשבת חייב אדם לבצוע על שתי ככרות דכתיב לחם וכו' לקטו כתיב.**

**האם חיוב לחם משנה הוי אסמכתא או דהוי דאורייתא**, עי' **בט"ז** סי' תרע"ח ב' דכ' דלחם משנה הוי דאורייתא וכן הביא בחת"ס (או"ח מ"ו) וכ"כ בערוה"ש(רע"ד א'), ועי"ש **בערוה"ש** דכיון דכתיב שני העומר לאחד א"כ המילים 'לחם משנה' שבפסוק מיותרות ולכך דרשו שהלחם של שבת יהא משנה ומשנה היינו כפול וא"כ לח"מ הוי דאורייתא, אמנם **בשעה"צ** (רע"א י"א) כ' דהוי דרבנן וכן נראה במהרי"ל סי' צ"ד ובמנהיג (עמ' קפא). ועי' בריטב"א דכ' דהחיוב הוא מדין זכר למן.

**האם כיכרות הוי שלימות דוקא או אפשר אף בפרוסות**, עי' בסימן קס"ז ס"א דכ' הרמ"א דלא יפרוס הלחם עד אחר הברכה (ובחול בעינן לפרוס מעט קודם הברכה) מחמת מצות לחם משנה, והיינו דודאי דלכתחילה בעינן ב' שלימות, אמנם יל"ד האם מעכב, ועי' **בחת"ס** (מ"ו) דהביא דמדאורייתא סגי בככר אחד שלם ובככר אחד חצי והחת"ס נתקשה בדבריו והניח בצ"ע עי"ש במש"כ. ועי' במנח"א (י' י"א) דהוכיח מהא דכ' בסי' רצ"א ס"ד דלסעודה ג' אפשר לקחת ככר אחד שלם, ומהא שלא כתבו שיפרוס הככר לב' חלקים כדי שיהא לחם משנה משמע שהעיקר הוא בשלם, וכן נראה שם **במשנ"ב** סק"כ דכל שאינו שלם לא קיים מצות לחם משנה עי"ש.

**גמ', רבי זירא הוה בצע אכולה שירותיה אמר ליה רבינא לרב אשי והא מיחזי כרעבתנותא**

עי' **ברש"י** ד"ה בצע דכ' דהכוונה דבצע חתיכה גדולה שבזה נראה שמחבב את השבת וכ"כ במאירי ובריבב"ן ובר"י מלוניל, **ובמאירי** הוסיף דמ"מ אי"צ לבצוע כשיעור כל אכילתו וגם נראה כרעבתנות מעט. אמנם **ברשב"א** הק' על דברי רש"י וביאר באופ"א דהכוונה שבצע על כל הככרות שהיו מונחים לפניו וכ"כ בר"ן (ריטב"א ישנים) ובנימוק"י, **ובריטב"א** כ' דרב כהנא נקיט תרתי ובצע חדא ור' זירא אחז בכל הככרות שהיו מונחים לפניו ובצע רק אחד מהם עי"ש. וע"ע בר' פרחיה. ועי' בחפץ ה' דכ' לנהוג כשניהם, והיינו שיאחז בשניהם ויבצע חתיכה גדולה. ועי' **במע"ר** (קכג) דכ' דבצע שני חלות כדעת הרשב"א [וכ"כ במשנ"ב רע"ד ד'] ופעם אחת היו מונחים כמה חלות ובצע על כולן.

**ולדעת רש"י יל"ד** האם בעינן שיתן לכאו"א מהמסובין חתיכה גדולה או שדוקא הבוצע בעינן שיטול חתיכה גדולה, ובגמ' משמע ממה שכ' כיון דכל יומא לא עביד והאידנא הוא דקעביד שמה שאסור לעשות בחול בשבת שרי, **ובר"י מלוניל** משמע דבחול האיסור הוא רק על הבוצע ולא על המסובים עי"ש וא"כ הו"ה בשבת הדין הוא רק על הבוצע.

**גמ', רבי אמי ורבי אסי כי מיקלע להו ריפתא דעירובא שרו עילויה וכו'**

**ברש"י** ביאר שהיו מברכים עליו המוציא, **ובריטב"א** כ' דמצוה לבצוע עליו אף בסעודה ג' וכ"כ במשנ"ב (תקכ"ז י"א) דיאכלנו רק בסעודה ג' כדי לקיים בו כמה מצוות. ועי' במיוחס לר"ן במה שביאר בזה. ועי' **במאירי** דביאר דל"ח כחבילות חבילות כיון שעשיית העירוב והבציעה אינן נעשים בבת אחת.

**גמ', תנו רבנן כמה סעודות חייב אדם לאכול בשבת שלש וכו' ויאמר משה אכלהו היום כי שבת היום לה' היום לא תמצאוהו בשדה וכו' הני תלתא היום לבר מאורתא ורבנן סברי בהדי דאורתא.**

**האם חיוב עונג שבת הוא מדאורייתא או מדרבנן**

עי' בגמ' בדף קיח: דכ' 'כשהוא אומר וקראת לשבת ענג הוי אומר זה ענג שבת'. ועי' **ביראים** סימן תיב דנראה שעונג שבת דאורייתא[[2]](#footnote-2) וכ"כ ברד"ק בישעיהו נח יג דהוי מ"ע, וכ"כ בחת"ס[[3]](#footnote-3) (שבת קיא.) דהוי הלכה למ"מ ואסמכוה אקרא וכ"כ בערוך לנר (יבמות צג.) וכ"כ בפמ"ג (א"א רמח ו) בשם הצמח צדק דעונג שבת דאורייתא, אמנם **במאירי** בשבועות (כא ב) כ' בדעת הרמב"ם דעונג שבת הוי דרבנן, **ובגר"ז ובמשנ"ב** בסי' רמב הביאו בזה מח'. וע"ע **בביה"ל** בסי' רפח ד"ה אסור להתענות דהביא מח' אם תענית בשבת אסור מדאורייתא (ולכאו' הוא מחמת שעונג דאורייתא), ועי' **בפמ"ג** (א"א רפח ז) דכ' דילפינן לאסור תענית מדאורייתא מדכ' אכלוהו היום. וע"ע לעיל לענין אי לחם משנה הוי דאורייתא או דרבנן.

ועי' **בחי' הגר"ח** (סטנסיל סי' י"א) דכ' בשם הגרי"ז דקיום עונג שבת הוא בשבת עצמו וקיום כבוד שבת הוא קודם השבת וכ"כ **בבי' הגר"א** (תקכ"ט ד"ה שזהו). **פרטי דין עונג שבת יבואר אי"ה להלן קיח:.**

**האם חיוב ג' סעודות הוא מדאורייתא או מדרבנן וגדרם**

כ' **ביראים** בסימן צב דג"ס דאורייתא דילפינן מדכ' היום וכ"כ בט"ז בסי' תרעח ב' ובלבוש (רצא א) הוסיף דאף סעודה ג' הוי דאורייתא, אמנם **בכלבו** (נח) כ' ד'היום' הוי אסמכתא וכ"כ **במאירי** בשבועות (שם) **ובמהרי"ל**[[4]](#footnote-4) (צד). וע"ע לעיל לענין אי לחם משנה הוי דאורייתא או דרבנן.

**גדר דין ג' סעודות,** ויל"ד אם ג' סעודות הוא דין בפ"ע (בפרט לסוברים דחיובו מדאורייתא מדכ' היום ג"פ) או דהוא מדין עונג שבת ורק נתחדש דאופן קיום עונג שבת הוא ע"י הג"ס, ועי' להלן במשמעות הראשונים והפוסקים בזה.וע"ע לקמן (לענין ג"ס ביו"ט) במש"כ מדברי הפרישה והבינה לעיתים דמשמע מדבריהם דהוא דין בפ"ע.

ועי' **בבניהו** דהוכיח ממה שהק' בסוגין 'כמה סעודות' דג"ס מצוה אחת הן ואם לא קיים אחת מהן לא קיים כלל (וכ"מ קצת ברש"י ד"ה תלתא).

**דף קיח.**

**האם יש חיוב מדאורייתא או מדרבנן באכילת פת בג"ס או שאין חיוב כלל**

בסוגין משמע דמזון ג"ס הוא בפת (ועי' לעיל לענין הצלת שאר מאכל) וכמש"כ מככר בפונדיון מד' סאין בסלע, ונח' הפוסקים בגדר חיוב פת לסעודת שבת. וכ' **ביראים** (שם) דמדכ' הוא הלחם ילפינן דבעינן לחם לג"ס[[5]](#footnote-5) וכן הוכיח **בשו"ת הרשב"א** (א תריד) מדברי הרמב"ם בהל' שבועות דמדאורייתא בעינן פת, וכ"כ **בט"ז** (שם) דפת בג"ס הוי דאורייתא, **ובפמ"ג** (על הט"ז שם) הביא דהמ"א (קפח ט) כ' ב' דעות אי פת דאורייתא או דרבנן. ועי' **ברשב"א** בסוגיין דהביא די"א דאי"צ כלל פת.

ועי' **ברשב"א** (ברכות מט:) דכ' דאין עונג בלא אכילת פת וכ"כ במאירי[[6]](#footnote-6) (שם ובסוגיין), וחזינן שדין ג"ס הוא מדין עונג וקיומו דוקא ע"י פת, אמנם **ברבינו יונה** על הרי"ף (בברכות שם) כ' דחיוב אכילת הפת הוא רק מחמת דבעינן קידוש במקום סעודה ולכך בסעודה ג' דאין קידוש אי"צ פת. ועי' **ברש"י** בדף קיח. ד"ה אלא דמשמע דהוא מדין כבוד שבת עי"ש, וכן משמע בשו"ת רע"א עי"ש (קמא א'). וע"ע **בתוס'** ביומא (עט: ד"ה מיני) דחילקו בין מיני תרגימא לשאר פירות.

ועי' בסוגיא בברכות דמבואר **דאם שכח רצה** צריך לחזור כיון דא"א בלא פת. וע"ע **לעיל במש"כ לענין אי לחם משנה** הוי דאורייתא או דרבנן ולהלן לענין גדר סעודה שלישית.

**גדר ודין סעודה שלישית בענינים הנ"ל**

עי' לעיל שהבאנו בשם **הלבוש** (רצא א) דאף סעודה ג' הוי דאורייתא. וכ' **הרמב"ם** (ל' ט') דצריך לקבוע כל סעודה משלשתן על היין ולבצוע על שתי ככרות עכ"ל וכ"כ בספר המאורות וכן הביא בראבי"ה (רנב) בשם י"א וכ"כ במאירידבעינן בסעוד"ג לחם משנה ויין, **ובריטב"א** כ' דכיון דכ' ג"פ היום כולם שוות לענין לחם משנה [ועי"ש דהוכיח מהא מצילין מזון ג' סעודות ואח"כ דחה הראייה]. אמנם כ' דאי"צ יין בסעודה ג' כיון דעיקר הקידוש הוא רק בכניסת השבת בלילה ומה שמקדשים ביום הוא רק משום כבוד היום ולזה סגי בפ"א ואי"צ ג"כ בסעוד"ג, וכעי"ז כ' **בר' יונה**[[7]](#footnote-7) דקידוש ביום הוא מדכ' זכור את יום השבת וסגי לזה בפ"א ביום, ומ"מ הוסיף הריטב"א דטוב שיברך בופה"ג אף בסעודה ג'. וראה עוד בהע' 6.

ועי' **ברשב"א** בברכות (שם) דהביא בשם ר"ת דאי"צ פת בסעודה ג' וכ"כ **בתוס'** ביומא (שם) וברא"ש(פסחים י' ה') דסגי במיני תרגימא אבל לא בפירות וכ"כ **בראבי"ה** (שם) שדי לנו במה שניכרים סעודת לילה ויום ע"י הקידוש ולח"מ, **ובמנהיג** (עמ' קפד) כ' דאף במדבר לא היה פת בסעודה ג'[[8]](#footnote-8). ועי' **במאורות** שהביא די"א דסגי להוסיף תבשיל אחד בסעודת היום ויוצא בזה לסעודה ג' וכן הביא בכל בו (שם). וע"ע בשו"ע רפ"ח ס"ח. ויבואר עוד בב"י ושו"ע סי' רצ"א. וראה עוד להלן לענין נשים.

**בענין ג"ס וסעודה ג' ביו"ט,** עי' **במאורות** בסוגיין דהק' דמדוע לא עבדינן סעודה ג' ביו"ט דהא אף ביו"ט ירד המן בעריו"ט וא"כ מ"ש בין שבת ליו"ט, ותי' דכיון דכ"ז אסמכתא בעלמא מחמרינן בזה רק בשבת שמכינים הכל מער"ש (דומיא דמן) ולא ביו"ט שאפשר לבשל אף ביו"ט עי"ש. **ובמאירי** כ' דאף ביו"ט יעשה סעודה ג' וכן הביא בריבב"ן בשם י"א.ועי' **בפרישה** (תקכט ג') דכ' לחלק דדין ג"ס נלמד מהיום ולכך אינו שייך ביו"ט ומשא"כ לח"מ הוי זכר למן ושייך אף ביו"ט. ועי' **במג"א** (רצא ב) דכ' דאם לא אכל בליל יו"ט יאכל ביום ב"פ, **ובבינה לעיתים** (להגר"י אייבישיץ, יו"ט ו טז) הק' דזה שייך רק בשבת דילפינן דיש מנין לסעודות ולכך שייך להשלים אח"כ ביום אבל ביו"ט דלא שייך המנין אלא דצריך לענגו בלילה וביום (שכך הדרך לאכול ביום ובערב) א"כ מה יהני ומה שייך שישלים בבוקר. ועי' **בחת"ס** בסוגיין דכ' דהמצות אכילה ביו"ט הוא מדין שמחה (ואין דין עונג ביו"ט[[9]](#footnote-9)) ובשבת הוא מדין עונג [ולכך המתענה בשבת תענ"ח קיים עונג וביו"ט לא קיים הושמחת].

**חיוב הנשים במצוות הנ"ל**

עי' **ברמב"ן** שהביא בשם **ר"ת** דאף הנשים חייבות בלחם משנה ובג"ס כיון שאף הם היו בנס של המן[[10]](#footnote-10), וכ' ע"ז הרמב"ן וז"ל ואין צורך שבכל מעשה שבת איש ואשה שוין עכ"ל, ועי' **בר"ן** שהוסיף לבאר כיון דמזכור ושמור ילפינן שבכל חיובי שבת נשים חייבות[[11]](#footnote-11) וכעי"ז כ' במנהיג (פסח עמ' תעב). ויתכן שנח' אם חיוב הג"ס ולח"מ הוא מדין עונג או שהוא דין בפ"ע משום זכר למן דאם הוא משום זכר למן א"כ הטעם לחייב הוא הנשים הוא משום שאף הם נטלו את המן ביום ו' אמנם אם החיוב משום עונג א"כ הטעם כיון שבדין עונג שווים הנשים לאנשים וכמש"כ הר"ן, ועי' **ברע"א** (שו"ת קמא א') דביאר דעת הר"ן כמש"כ.

**תוס' ד"ה במנחה מצילין, מכאן משמע דזמן אכילה שלישית בשבת היא מן המנחה ולמעלה דלא כאותם שמחלקין וכו'.**

בנידון זה ישנם ב' ענינים (א) האם יש זמן לסעודות או דהעיקר שיעשה ג"ס (ובכלל זה האם זמן סעודה ג' אחר המנחה) (ב) האם אכילת ב' סעודות זה אח"ז חשיבא כב' סעודות או כסעודה אחת.

דעת **התוס' והרא"ש** דזמן סעודה ג' הוא רק אחר המנחה, אמנם דעת **הבה"ג** דאפשר בסעודת הבוקר לברך ברהמ"ז ולברך מיד המוציא[[12]](#footnote-12) ולאכול סעודה ג' ואף קודם המנחה וכ"כ ברמב"ן וברשב"א [וברשב"א הוסיף שאין חיוב לאכול הסעודות בזמנים מסויימים], **ובספר הישר** כ' שהעושה כדעת הבה"ג לא יצא יד"ח. ועי' **בריטב"א** (קיז: ד"ה במנחה) דכ' כדעת התוס' מג' טעמים (א) דבעינן שתהא ניכרת כל סעודה בפ"ע שעי"ז ניכר כבוד השבת (ב) דגורם ברכה שאי"צ (ג) שכיון שאוכל סעודה ג' כשהוא שבע אין בסעודה הג' כבוד ועונג שבת. ובספר **המאורות** הכריע שבחורף יפסיק ע"י ברכהמ"ז ומזמורים ופיוטים וברכת היין והמוציא (של סעודה ג') ובקיץ יאכלנו אחר מנחה כדי שיהא הפסק גדול בין הסעודות. ועי' **בשו"ת הרא"ש** (כ"ב ד) דכ' דאם אוכל הסעודה ג' אחר המנחה יכול לאכלם בזה אח"ז.

ועי' במנח"א (יד) דהק' דאם יש זמן קבוע לסעודות א"כ מדוע מותר לאכול סעודת הבוקר אף אחר המנחה, ותי' דאפשר דהעיקר על התחלת הזמן ולא על סוף הזמן,

והנה כ' הרמ"א (רצ"א א') דמי שלא אכל בליל שבת יאכל ביום ג"פ, ולכאו' מוכח מזה שאין זמן קבוע לסעודות ומאידך פסק שם בשו"ע ס"ב שאם אכל סעודה ג' קודם מנחה לא יצא יד"ח והיינו דיש זמן קבוע לסעודות, ועי"ש **במחזיק ברכה** (ה') והו"ד בשערי תשובה דרצה לומר דלמ"ד דסעודה ג' אי"צ פת[[13]](#footnote-13) הו"ה דסעודת ההשלמה אי"צ פת, ולדינא נקט דבעינן פת אמנם אם שכח רצה אינו חוזר וכ"כ במשנ"ב (ו'), ולפי"ז לק"מ דמה שיכול לאכול ג"פ ביום הוא רק מדין השלמה ובאמת אי"ז זמן הסעודה. וע"ע בחמד משה (רעד) שהאריך בזה. וע"ע במג"א (רצא ב') דאף ביו"ט שייך השלמה ועיין לעיל במה שהק' עליו התומים בזה.

**גמ', במנחה מצילין מזון סעודה אחת**

עי' בריטב"א (קיז: ד"ה ושניהם) שהביא דיש מוכיחים מכאן דבעינן בסעודה ג' לאכול פת, ודחה שיתכן שהתירו להציל פת כיון שהדרך לאכול פת בסעודה.

**גמ', עשה שבתך חול וכו'**

עי' **ברמב"ם** (ל' ז') דכ' וז"ל אינו חייב להצר לעצמו ולשאול מאחרים כדי להרבות במאכל בשבת, אמרו חכמים הראשונים עשה שבתך חול ואל תצטרך לבריות עכ"ל, והיינו דרק אינו חייב להטריח עצמו לכך. וע"ע **ברש"י** דכ' דיעשה שבתו חול ולא יטיל על אחרים כבוד שבתותיו, ומשמע דאסור לו להטיל על אחרים.

**גמ', קערות שאכל בהן ערבית וכו' שחרית מדיחן לאכול בהן בצהרים בצהרים מדיחן לאכול בהן במנחה מן המנחה וכו'.**

עי' **ברא"ש** שהשמיט הצהרים כיון דאין ד' סעודות ביום. ועי' **בתפארת שמואל** דכ' דהגמ' קאי לר' חידקא ולכך הרא"ש שפסק כרבנן לא גרס לה וכ"כ **במאירי**, **ובקרבן נתנאל** כ' שהכוונה שמותר להדיח עבור כל סעודה שיאכל ולאו דוקא שצריך לאכול ד' סעודות.

ועי' **ברשב"א** דהביא להוכיח מהכא דזמן סעודה ג' אחר המנחה, וראה לעיל מש"כ בענין זה.

**דף קיח:**

**גמ', במה מענגו רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב אמר בתבשיל וכו',**

עי' **ברש"י** ד"ה תבשיל של תרדין וד"ה ראשי שומין דכ' דמאכלים אלו חשובים הם, אמנם **בריבב"ן** וכן **בהג' הב"ח** נראה שמאכלים אלו הם טובים לגוף. **ובאור זרוע** (ח"ב יח ג') הביא את דברי רש"י וסיים הלכך כל מה שאדם ברצון אוכל ותאב יש לו לחפש אחריו ולקנותו לצורך השבת עכ"ל.

**ובגדר עונג שבת,** עי' **במאירי** שהביא לדברי הירושלמי וז"ל במה מענגו מר אמר בשינה ומר אמר בתלמוד תורה ולא פליגי כאן בתלמיד כאן בבעל הבית עכ"ל, והביא בשם רבותיו דהיינו שהתלמיד מענגו בת"ת והבעה"ב בשינה, והמאירי עצמו פירש שהבעה"ב מענגו בת"ת והתלמיד בשינה, ועי' בשו"ע סי' ר"צ ס"ב. ועי' **ביראים** (תיב) דכ' וז"ל כשם שיש עונג באכילה כך יש עונג בהנאת גופו ומצוה לאדם לענג עצמו בהנאת גופו שגם היא נקראת עונג דכתיב אשר לא נסתה כף רגלה הצג על הארץ מהתענג עכ"ל. וע"ע בסי' ש"א ס"ב לענין בחורים המתענגים בריצתם, וכן בסי' ש"ז ס"א לענין המתענג בסיפור שמועות. וע"ע להלן בדף קיט: בענין **איסור לימוד תורה** בעיון בשבת.

**ועי' בבית הלל** (יו"ד רי"ח בהגהה) כ' דחיוב אכילת דגים בשבת הוא דאורייתא ולכך אף אם נתייקרו הדגים צריך להוציא עד שליש והו"ד בא"ר בסי' רמ"ב א, ועי' בשו"ת **צמח צדק** שאם הדגים ביוקר אי"צ לקנותם והובא ג"כ **במשנ"ב** בסי' רמ"ב. ועי' **במחזיק ברכה** (רמ"ב ג') **ובגר"ז** (רמ"ב קונט"א ד) דנתקשו בדברי הבית הילל דמנין דהוי דאורייתא.

וע"ע לקמן בדף קיט. לענין בני רב פפא בר אבא האם יש חיוב **באכילת בשר ויין** בשבת. ובענין **השיעור** באכילת הסעודות בשבת יתבאר לקמן בדף קיט: לענין לעולם יסדר אדם.

**גמ', אלמלי משמרין ישראל שתי שבתות כהלכתן מיד נגאלים**

עי' **בתוס'** בנדה יג: דהק' דהא כ' דאין בן דוד בא עד שיכלו נשמות שבגוף, ותי' דאם היו מקיימים ב' שבתות היו יולדות ששה בכרס אחד, **ובתוס' הרא"ש** שם כ' דהיתה בטלה גזרו זו. **ובשבת של מי** כ' שכ"ז בגאולה שבעתה אבל באחישנה יבוא מיד.

**גמ', ואמר רבי יוסי יהא חלקי ממכניסי שבת בטבריא וממוציאי שבת בצפורי**

עי' בשו"ת **ר"י מיגאש** (מ"ה) דהוכיח מהכא שטבריה וציפורי היו בתוך תחום שבת דאל"כ מאי רבותא.

**גמ', אמר רב נחמן תיתי לי דקיימית שלש סעודות בשבת וכו'**

עי' **במהרש"א** לעיל לענין יהא חלקי וכו' שהיתה כוונתו לזרז עם העם שיקיימו את אותם הדברים. וכאן פי' **רש"י** ישולם שכרי, **ובמהרש"א** התקשה בזה ותי' דהכוונה שיהא לו ס"ד לקיים מצוות אלו. ועי' **בתוס' בבכורות** (ב: ד"ה שמא) שהוכיחו מהכא שלא היו מקיימים כולם את הג"ס. ועי' **בשבת של מי** דג"כ נתקשה דמשמע מלשון הגמ' דהוי מילי דחסידותא, **ובשפת אמת** כ' דר' נחמן היה עני והיה עושה שבתו חול.

**גמ', אמר רב ששת תיתי לי דקיימית מצות תפילין**

עי' **בריטב"א** דכ' וז"ל אף על פי שהיה שומר האחרות היה זהיר בזו לעשותה ככל דקדוקיה וחוקותיה לגמרי שכן כל תלמיד חכם ראוי לו לקבוע לעצמו מצוה אחת לקיומה כהלכתה עכ"ל. וע"ע במהרש"א ובבן יהוידע.

**גמ', ולא נחית ואתא כמה דלא רמיה**

עי' **בגליוני הש"ס** דנתקשה איזה מעלה יש בזה ועי"ש במש"כ, ועי' במהרש"א דכ' דאסור לילך ד"א בלא ציצית כמו דאסור לילך ד"א בלא כיסוי הראש (דהיינו ד"א בלא ירא"ש). ועי' **במשנ"ב** סי' ח סק"א דכ' דאסור לילך ד"א בלא ציצית [וראה שם בב"ח ובפמ"ג]. ועי' **בבכור שור** דכ' דאיסור זה אינו בדוקא בהליכה אלא הו"ה דיש לאיסור זה בישיבה וכדו'. וע"ע **בשפ"א** דכ' דהיה נזהר שלא יתקלקלו ציציותיו.

**גמ', ואמר אביי תיתי לי דכי חזינא צורבא מרבנן דשלים מסכתיה**

עי' **במהרש"ל** בסו"פ מרובה והביאו השבת של מי שלמד מהכא דכאשר אחד מסיים מסכת צריכים כולם לשמוח עימו עי"ש.

**תוד"ה אילו, לא ידע ר"י וכו'**

עי' באחרונים שהק' דהא יש איסור עשה דכה תברכו דאסור לישראל לעלות לברכת כהנים, **ובמהרש"א** תי' דכוונתו דהיה עולה לדוכן בלא לברך. וע"ע **בדרכ"מ** בסי' קכח דכ' דכשיש עוד כהנים שרי, וראה שם בכל הנו"כ.

**דף קיט.**

**גמ', אמר רבא תיתי לי דכי אתא צורבא מרבנן לקמאי לדינא וכו'**

עי' **בשפת אמת** שהק' דאיך שרי לעשות כן הא עי"ז יסתתמו טענות השני והוי כנשיאת פנים שלא כדין, ותי' דהכוונה דקיבל עליו לדון מיד ולא להתעכב בדינו. ועי' **במהרש"א** דכ' דהיה בטוח שיצדק כיון שלא היה חשוד הת"ח בעיניו. ובענין מה שאמר מר ב"ר אשי שפסול לדון, עי' **במאירי** שכ' שאמר כן דרך צחות להראות שחביבים עליו ת"ח ובאמת אינו פסול מלדון, ועי' **במהרש"א** דנראה שהבין כפשוטו. ועי' **בשו"ע חו"מ** (ט"ו א') דהביא לדין זה עי"ש, **ובב"ח** (ב') כ' דאף בזמנינו שייך כן וביאר דהיינו שיתן ליבו שלא יהא נעלם מעיניו זכותו וכ"כ **בתומים** (א), אמנם **בסמ"ע** (ה') כ' שאין ת"ח בזמנינו אף לענין זה.

**גמ', רב ספרא מחריך רישא רבא מלח שיבוטא רב הונא מדליק שרגי וכו' רב חסדא פרים סילקא.**

עי' בגמ' בקידושין שהוכיחו מהכא שמצוה בו יותר משלוחו לענין קידושי אשה. ועי' **בהעמק שאלה** בראשית א' דכ' דמצוה בו שייך דווקא בגוף המצוה ולא בהכנה למצוה, ועי' **במקנה** בקידושין שם דג"כ כ' כעי"ז וכ' דהכנה דשבת היא מצוה מפורשת בתורה מוהכינו את אשר יביאו ולכך הוי גוף המצוה. ועי' **ברמב"ם** (אישות פ"ב א') דכ' דקידושין הוי מ"ע (והוי גוף המצוה), אמנם **ברא"ש** (כתובות פ"א יב) כ' דקידושין הוי כהכשר מצוה, ועי' במקנה הנ"ל.

**ובהא דר"ה מדליק שרגי,** ק' דהא הדלקת הנרות הוא מצות האשה, ועי' במהרש"ל ובמהרש"א וביעב"ץ ובבן יהוידע במש"כ.

**ובהא דר"ח פרים סילקא,** עי' במשכנות יעקב (קי"ד) דהוכיח מהכא דבשבת אסור לעשות כן ודלא כדעת הרשב"א.

**גמ', יוסף מוקיר שבי**

עי' **בשאילתות** בראשית א' דהוסיף וז"ל זבנה (למרגלית) בתליסר אלפי עוליתא דדינרי, ותלא סודרא חזייה ההוא גוי לסודריה ואזל וחנק נפשיה. ועי' **בשבת של מי** שהק' דמצינו כמה אנשים שהקפידו בכבוד שבת ולא זכו לנס כזה עי"ש.

**גמ', בעא מיניה רבי מרבי ישמעאל ברבי יוסי עשירים שבארץ ישראל וכו'**

עי' **בקרבן נתנאל** (סי' ה' אות ח') דהק' מדוע לא אמרינן אף לענין עשירי בבל דזוכין ע"י מעשר כספים (דמעשר של גידולי קרקע ל"ש בחו"ל), ותי' דבעינן ב' זכויות מעשר כספים והחזקת ת"ת או מעשר כספים וכבוד השבת.

**גמ', אמרה תורה כבדהו בכסות נקיה**

**עי' לעיל בדף קיג.** דכ' וכבדתו מעשות דרכיך וכבדתו שלא יהא מלבושך של שבת כמלבושך של חול וכי הא דרבי יוחנן קרי למאניה מכבדותי ע"כ, **ובמאירי** שם הביא ג"כ את המימרא מניין לשנוי בגדים מן התורה שנאמר ופשט את בגדיו ולבש בגדים אחרים **ומשמע קצת דיש ב' ענינים** בזה (א) החלפת הבגדים לכבוד שבת (ב) כיבוד השבת ע"י כסות יפה. ועי' **במהרש"א** במה שחילק בין מש"כ לעיל שלא יהא מלבושך וכו' למש"כ הכא לענין יוהכ"פ דבעינן כסות נקיה (וכעי"ז בבן יהוידע). ועי' **ברמב"ם** שכ' דבעינן אף בשבת כסות נקיה ואף בעינן שלא יהא מלבושו וכו', וכן משמע קצת מהא שעזרא תיקן לכבס ביום ה'. ועי' **במע"ר** (קמ"ז) שהגר"א היה מחליף כל בגדיו. ועי' **בהעמק שאלה** (בראשית ה') דכ' דמותר ללבוש בגד שבת בחול עי"ש.

**גמ', אמר לי קצב הייתי ומכל בהמה שהיתה נאה אמרתי זו תהא לשבת**

עי' **בדרכ"מ** דהוכיח מהכא שפסקינן כשמאי דס"ל שצריך לקנות צרכי שבת כבר מיום ראשון (עי' ביצה טז.) וכ"כ **ברש"י** (שמות כ' ח'), **וברמב"ן** שם הק' עליו דהא הלכה כב"ה, ועי' **במזרחי** שם שכ' דהכא שאני דקאי לענין המלבושים (ולא לענין מאכלי השבת) דבזה מודים ב"ה לב"ש כיון דאינם מצויים כמו המאכלים, ועי' **במהרש"א** שדחה הראייה מהכא לשמאי.

**גמ', בני רב פפא בר אבא לרב פפא כגון אנן דשכיח לן בישרא וחמרא כל יומא**

עי' **ברמב"ם** (פ"ל י') דכ' אכילת בשר ושתיית יין בשבת עונג הוא לה, וכ' **במ"מ** דהוכיח כן מהכא. ועי' **בגר"ז** (רמ"ב ב') דכ' דאי"ז חיוב, ועי' **במאירי** (קיח:) דכ' דעונג שבת הוא לפי ממונו של אדם ולפי מה שרגיל בו בחול עכ"ל וכעי"ז כ' ברמב"ם.

**גמ', רבי זירא מהדר אזוזי זוזי דרבנן אמר להו במטותא מינייכו לא תחללוניה**

עי' בסידור **עמודי שמים** (עמ' שצב, ליעב"ץ) דכ' דמהכא מוכח דהלומד גמרא בעומק בשבת חשיב כחילול שבת וציין דהשל"ה חולק, ועי' **בצפיחת בדבש** (סי' כ"ג) דהאריך בזה ור"ל דבעיון קל שרי ובעיון עמוק אסור, ואף אם נהנה מהלימוד אסור כיון דאחר שגומר ללמוד הוא נחלש מכך עי"ש. וכ"כ **בר' צדוק הכהן** (צדקת הצדיק רטז) דהעיון ויגיעה בתורה [ותפילה] בשבת נחשב כחילול שבת, **ובפרי צדיק** הוסיף דבשבת זוכין לתורה שבעל פה שיוחקקו בלב בלא עמל עכ"ל (וע"ע בשו"ת דברי יציב ליקוטים והשמטות סימן סה דכ' דר' זירא חשש שאולי אחד מהתלמידים אינו נהנה מהלימוד ואינו עונג לו ולכך מחה בהם, ואינו משמע כן בגמ' דלפי"ז התרה בכל התלמידים מחמת אותם הבודדים, וע"ע בשו"ת מנחת אלעזר חלק ד סימן מה). וע"ע **במשנ"ב** בסי' ר"צ סק"ג שהביא דצריך האדם לחדש חידושים בשבת או ללמוד דבר חדש.

**גמ', אמר רבא ואיתימא רבי יהושע בן לוי אפילו יחיד המתפלל בערב שבת צריך לומר ויכלו**

עי' **ברא"ש** (ה') דנראה דקאי על הויכולו שאומרים בתוך השמו"ע (והביא שהקדמונים לא היו אומרים ויכולו בשמו"ע), וכ' דמה שאומרים ויכולו אחר השמו"ע הוא רק משום שביו"ט שחל להיות בשבת לא אומרים אותו בתפילה ואומרים אותו אחר התפילה ומשו"ה נהגו לאומרו תמיד אחר התפילה, והוסיף דמה שאומרים ויכולו בקידוש הוא רק כדי להוציא בני ביתו שעדיין לא אמרוהו וכ"כ בתוס' וברא"ש בפסחים (קו.), ועי' **בריטב"א** דכ' דהכוונה שצריך לאומרו בתוך השמו"ע או אחר השמו"ע, אמנם עי' **במ"מ** (פכ"ט ה"ז) דכ' דקאי על הויכולו שאומרים בקידוש ומשמע שבתפילה אין אומרים ויכולו כלל. ועי' **במלא הרועים**.

ועי' **בטור** בסי' רסח דכ' דמה שאומרים ויכולו אחר התפילה הוא גם להוציא את שאינו בקי וגם משום שהוא עדות להקב"ה על מעשה בראשית ולכך צריך לאומרו בקול רם וביחד ומעומד, ועי' בחזו"א (ל"ח י') ויתבאר עוד בע"ה בלימוד סי' רסח.

**גמ', אמר רבי אלעזר לעולם יסדר אדם שלחנו בערב שבת אף על פי שאינו צריך אלא לכזית**

מלשון הגמ' משמע דסגי לאכול בג"ס כזית, ועי' **ברמב"ן** (קיז: ד"ה מצאתי) דכ' דבעינן כביצה, ועי' **בברכ"י** (רצ"א ב') דכ' דס"ל לבה"ג דמש"כ בגמ' כזית הוא לאו דוקא. ויתבאר עוד בע"ה בסי' רצ"א.

**גמ', ואמר רבי חנינא לעולם יסדר אדם שלחנו במוצאי שבת אף על פי שאינו צריך אלא לכזית**

עי' **ברש"י** (קיח. ד"ה אכליה) דכ' דאם אי אפשר אי"צ לאכול סעודת מלוה מלכה וכ"כ בריטב"א בסוגיין, אמנם **בתוס'** שם משמע קצת דלעולם צריך לאוכלו. ומדברי הגמ' משמע שהעיקר הוא סידור שולחנו וכמש"כ **רש"י** דהוא כבוד השבת וכ"כ בנימוק"י, וע"ע בשו"ע סי' ש' ובט"ז שם דג"כ משמע כן. ועי' **בנימוק"י** דכ' דמה דאכליה אריא הוא משום חסרון אמנה.

**דף קכ.**

**משנה, ואומר לאחרים בואו והצילו לכם**

עי' **בר"ן** שכ' שהאחרים יכולים להציל יותר ממזון ג"ס כיון דלא חוששים שהאחרים ישכחו ויבואו לכבות [כיון דכ"מ שיכולים ליטול לעצמם הוא משום השבת], אמנם **במאירי** (קיז: ד"ה אמר המאירי מצילין) כ' דמצילין רק מזון ג"ס וכ"כ **ברמב"ם** (כג כד) דמצילין מזון שהוא צריך לו עכ"ל. ועי' **בחיי אדם** (מה ז') דכ' דאחרים יכולים להציל בשביל בעה"ב אפי' יותר מג"ס משום שאינם בהולים (והוא הכרעה בין ד' הר"ן לד' הרמב"ם, דהר"ן התיר לאחרים להציל אף לעצמם יותר מג"ס והחיי"א התיר להם רק לצורך בעה"ב).

**משנה, וחוזר ולובש ומוציא**

עי' **בר"ן** דכ' דאסור לצאת לרה"ר כשהוא לבוש בהרבה בגדים יותר מהראוי ללבישה כיון דהוי דרך משאוי עי"ש.

ובטעם שהקילו בבגדים יותר מבאוכלים, כ' **הרשב"א והריטב"א** דכיון דמוציאם בשינוי זוכר שהוא שבת ולא יבוא לכבות.

**גמ', חשבון מאי עבידתיה מהפקירא קזכו**

עי' **ברש"י** דכ' דהוי הפקר כיון דאמר הצילו לכם, **ובר"ן** כ' דאי"צ לזה דכיון שהאש עומדת לכלות את ממונו ואסור לו להציל הוי כזוטו של ים וחשיב ממילא כהפקר (ומה שהזכירו ואומר לאחרים הוא לרבותא שאף שרוצה שיחזירו לו הוי הפקר),

והנה צ"ב מדוע לא נימא שמדין השבת אבידה צריכים להחזיר לו ואסור להם ליטול לעצמם, ולדעת הר"ן יש להקשות מדוע הוי כזוטו של ים הא יכול להציל ע"י גוי או שאחרים יצילו עבורו ומ"ש מכל אבידה דל"ח כזוטו של ים, ועי' כעי"ז במג"א הו"ד ברע"א. **וברע"א** כ' דלגבי מזון שאינו יכול להציל יותר מג"ס חשיב כזוטו של ים אמנם לגבי מלבושים כיון שיכול לחזור וללבוש ולהציל ל"ח כזוטו ש"י, ועי' במנח"א (ד) דר"ל דלדעת רש"י הנ"ל אין חילוק בין מזון למלבושים, דכל שאמר הצילו לכם הוי הפקר ואם לא אמר אינו הפקר.

ועי' ברמב"ן (ב"מ כב:) דנראה דדוקא באבודה ממנו ומכל אדם שייך הדין של זוטו ש"י, אמנם ברש"י (ב"ק סו. ועו"ר) נראה שכל שנתיאש הבעלים (או דתלינן שודאי נתיאש) הוי יאוש ושייך בזה דין זוטו ש"י.

ועי' **בריטב"א** שהק' דהא אסור להפקיר בשבת, ותי' דשאני הכא שהוא כמופקר מאליו והולך לאיבוד ולא מיחזי כקנין עכ"ל, ועי' **במאירי** (קכז:) דכ' דמותר להפקיר בשבת כיון דאין כאן שינוי רשות ואפי' זכה בו אחר מאליו הוא זוכה עכ"ל.

**גמ', ואם כבתה כבתה**

עי' **בר' פרחיה** שנתקשה מדוע לא חיישינן הכא שיבוא לכבותה, וכן מדוע לא חיישינן כשפושטה ומתכסה דיעשה מעשה בידים ומדוע לא חיישינן שמא ישרוף את בגדיו, ועי"ש במה שתירץ. ועי' **בשפ"א** דכ' דכיון דמכבה בשינוי לא חיישינן שישכח ויכבה.

וע"ע בר"ן ובמיוחס לר"ן.

ועי' **בשלטי הגיבורים** (ב') דהביא דדוקא כשאינו מכוון לכבות שרי לגרום לכיבוי, וכ' דפס"ר יחד עם גרמא שרי, ועי"ש דנסתפק אם דוקא הכא התירו גרמא בפס"ר או בכל מקום הקילו. וע"ע במנח"ש (ח"א ס"י בסוף התשובה) דהוכיח להקל בזה מהא דהקילו פס"ר באמירה לנכרי והו"ה בגרמא שהוא איסור קל (דלמחבר גרמא שרי ולרמ"א בעינן רק מקום הפסד), ועי' במשנ"ב (רס"ה ו') במה שהביא בשם המהרי"ל דמשמע דמקילינן בזה רק בצירוף עוד סברא. ועי' בשו"ע ומשנ"ב ובגר"ז בסי' שנ"ז דמבואר דמותר לשפוך מים מרה"י לרה"ר בגרמא דכח שני (מלבד הגזירה שמא ישפוך בידים לרה"ר), ויל"ע.

**דף קכ. וע"ב סוגית גרמא** טיוטה וללא הגהה

בסוגיא זו ישנם כמה נידונים **(א)** גרם כיבוי **(ב)** מקרב כיבויו **(ג)** הסרת בידקא דמיא בפתיחת דלת בפני הנר (עי' בסנהדרין עז: לענין כח ראשון וכח שני) **(ד)** זורה ורוח מסייעתו בפתיחת דלת בפני הנר (עי' ר"ח בסוגיין), ועי' בב"ק ס. דמבואר דזורה חשיב גרמא ומ"מ אסור, ועיין בחילוק בין זורה דאסור לגרמא דסוגיין דשרי בדברי הראשונים והפוסקים (ויל"ד באשו משו"ח).

**בענין גרם כיבוי ומקרב כיבויו**, עי' **בגמ' בביצה כב.** דהמסתפק מהנר חייב משום מכבה, לדעת **התוס'** שם הוא מחמת שהוי נראה כמכבה כיון שקירוב כיבוי הוי רק גרמא ושרי ומש"כ חייב היינו חייב מכת מרדות (קרבן נתנאל ס'), לדעת **הרא"ש** סי' י"ז חייב היינו חייב חטאת כיון דקירוב כיבוי אסור אף לדעת ר"ש בן ננס ורבנן שחולקים על ר' יוסי לענין גרם כיבוי [כל הראשונים פסקו דגרם כיבוי שרי כדכ' לא תעשה רק עשייה אסור ומה שמורגל לאסור הוא משום שיש אופנים שאסור].

ועי' **ברי"ף** כאן שפסק כרבנן ומ"מ פסק שאסור לשפוך מים על הטלית שאחזה בו האור ודלא כר יהודה, **והראשונים** (רמב"ן, ר"ן, ועי' ריטב"א ומאירי) נתקשו מדוע פסק דלא כר' יהודה, ונקטו דלדעת הרי"ף הוי מח' בין ר' יהודה לר' אשי (בדף מז:) ופסק הרי"ף כר' אשי, והראשונים כתבו לבאר החילוק בין המקרים ע"ד דברי הרא"ש דקירוב כיבוי אסור ורק גרם שרי, אמנם **ברא"ש בשבת** נראה דלא אזיל בשיטת הרי"ף וצ"ב בישוב דבריו.

**עי' בגמ' בדף מז:** לענין החילוק בין קירוב כיבוי לגרם כיבוי, ועי"ש **בתוס' וברא"ש**. ועי' בתוס' בב"ק יז: דכ' לחלק בין זורק אבן לזורק כלי עצמו, ויל"ד מזה לענין החילוק בין מחיצה של כ"ח למחיצת מים. ועי' **בחזו"א סי' ל"ח בכל הסימן.**

עי' **במרדכי** שצ"ט דכ' דקירוב כיבוי אסור וגרם שרי ואח"כ הביא שדעת הר' יואל לאסור גרם כיבוי כשאין היזק ואפי' ביו"ט, ועי' בשו"ע סי' של"ד כב, ובשעה"צ תקי"ד לא. ועי' **בראשונים** בסוגיין שחילקו בין מקום שודאי יכבה האש למקום שאינו ודאי, וכן חילקו בין מכוון לאינו מכוון, ולכאו' הנידון בסוגיין אינו קשור לדין מתכוון ופס"ר אלא האם התוצאה מתייחסת למעשה שעשה, ועיין. ועי' **בביה"ל** של"ד כ"ב ד"ה דגרם דכ' דדין דגרם כיבוי אינו דוקא במלאכת מכבה אלא הו"ה בשאר המלאכות, וכן בגמ' דנו לענין מחיקת השם. וע"ע בדף הקודם.

**משנה, ר"ש בן ננס וכו',** עי' **בר"י מלוניל** ועוד ראשונים דכ' דכל המשנה היא ר"ש וזו ואצ"ל זו קתני.

**גמ', פושטה ומתכסה ואם כבתה כבתה.** עי' **בר' זכריה ובב"ח** ר"ס של"ד דדנו מדוע לא הוי מעשה גמור והאם שרי אף במתכוון לכבות או רק באינו מתכוון, וראה עוד **בראשונים** בסוגיין.

**מצינו כמה אופנים שאיירי בהו הראשונים והפוסקים לחלק בהם אם מותרים או אסורים:**

1. פריסת עור גדי על השידה – עי' בגמ' דקיל טפי מגרם כיבוי ומהעמדת כלי חרס וחמיר מפושטה ומתכסה בה.
2. עשיית מחיצה בפני האור ע"י כלי חרס חדשים – חשיב גרם כיבוי
3. עשיית מחיצה ע"י שלג וברד – עי' בתוס' בדף מז: שהביאו בזה לדברי הירושלמי שהיקל ודנו בזה.
4. שפיכת מים על טלית שאחז בה האור – עי' בגמ' שמבואר דחמיר טפי, והרי"ף אסר בזה אף לרבנן, ועי' בראשונים.
5. הנחת קערה עם מים במקום שעתידים ליפול ניצוצות – עי' בגמ' מז: ובמח' הראשונים בתוס' שם.
6. הכנסת ידו למים כשכתוב אזכרה על ידו – עי' בגמ' בסוגיין, ובראשונים התקשו שהוי מעשה גמור ולא גרמא.
7. פתיחת דלת בפני נר שעי"ז תכבה והנחת נר בפני הרוח – עי' בסוגיין, ברמ"א תקיד ג' היקל בזה, ועי' בשו"ע רע"ז.
8. סגירת דלת תנור כשעי"ז יכבו הגחלים – עי' רע"ז ס"ב דשרי, ועי בלבוש ומ"ב שם. ועי' מג"א רנט יא ורעז ו.
9. המסתפק מנר דולק – עי' תוס' ורא"ש בביצה הנ"ל.
10. עי' שבת כט: לענין מילוי שפופרת ע"פ הנר וכן הנחת פתילה מהנר לקערה – עי' ברא"ש בביצה ובקרבן נתנאל שם.
11. הנחת מים בתוך נר של שמן – עי' בתוס' וברא"ש בדף מז:,
12. חיתוך נר של שעוה ע"מ שיכבה מוקדם יותר – עי' בתוס' ורא"ש בביצה דנח', ועי' טור ושו"ע סי' תקיד ובנו"כ שם.
13. העברת פתילת דולקת מנר לנר – עי' רא"ש בביצה דהחמיר בזה ועי' בשו"ע תקיד.
14. הוצאת עץ דולק מהמדורה מצד לצד או הוצאתו לגמרי – עי' מרדכי בביצה תרפג ושו"ע סי' תקב ס"ב ותקיד ס"ב וג'.
15. הוספת פתילות לנר שעי"ז נכבה מוקדם יותר – עי' ר"ן בביצה יא: בדפה"ר דהיקל, רמ"א תקי"ד ב' וביה"ל שם.
16. הנחת הנר בתוך החול כדי שיכבה – עי' טור ושו"ע תקיד ס"ג ובמ"א וט"ז שם ובפמ"ג דנחלקו בזה בדעת הרא"ש.
17. הנחת הנר בתוך מים כדי שיכבה – עי' בט"ז תקי"ד סק"ו דחמיר טפי.
18. הטיית נר עם שמן ע"מ להחזירו אח"כ – עי' בט"ז תקי"ד סק"ד וסק"ו דאף לרא"ש שרי, ועי"ש במשנ"ב.
19. הוצאת חתיכת שעוה מהנר (כשאינו מחובר) ועי"ז יכבה מוקדם יותר – עי' מ"א וט"ז בתקי"ד ב' וג' דאף לרא"ש שרי.

**משנה, פורסין עור של גדי על גבי שידה תיבה**

עי' בגמ' שמבואר דהכא קיל טפי כיון שאינו מכבה אלא רק מונע שלא תתפשט האש וכעי"ז חילקו בתוס' בדף מז: ובראשונים. ועי' **ברע"א** לשו"ע של"ד סכ"ב דדן האם להלכה באופן זה קיל טפי או לאו עי"ש.

וכ' **במאירי** (ד"ה אמר המאירי המשנה) הג' **ובמאורות** ד"ה פורסין דהו"ה דמותר להניח עץ בפני הדליקה כדי שיעכב הדליקה, דאף התירו גרם מבעיר כמו גרם כיבוי. ועי' **בביה"ל** (של"ד כ"ב) דכ' דגרם הוא היתר בכל המלאכות וכן בגמ' התירו בזה לענין מחיקה אזכרות.

**משנה, ר"ש בן ננס וכו'** **ועושין מחיצה בכל הכלים בין מלאין בין ריקנים וכו'**

עי' **בר"י מלוניל** ועוד ראשונים דכ' דכל המשנה היא ר"ש וזו ואצ"ל זו קתני. אמנם עי' **בר"ח** דכ' ד'ועושין מחיצה' וכו' הוא דברי רבנן.

**גמ', אמר רב יהודה אמר רב טלית שאחז בה האור מצד אחד נותנין עליה מים מצד אחר וכו'**

עי' בגמ' לעיל מז: דאסרו ליתן כלי לקבל הניצוצות, **ובתוס'** שם ביארו דהכא שרי כיון דרק עושה שלא תתפשט האש ומשא"כ התם דיוצר כיבוי וכ"כ **במאירי** (שם), אמנם **ברמב"ן** (קכ.) **ובריטב"א** (קכ:) כ' דהתם הוא ודאי מכבה ומשא"כ הכא דאינו ודאי שהמים יכבו. **ועי'** ברמב"ן ובר"ן ובריטב"א שהביאו **לדעת הרי"ף** דפסק דלא כר' יהודה, והיינו דמותר ליתן כלי חרס כנגד האש וכן מותר לפשוט הטלית ולהתכסות בה אמנם אסור לשפוך עליה מים, ובראשונים נתקשו בדבריו וביארו דס"ל להרי"ף דר' אשי בדף מז: פליג אר' יהודה ס"ל לאסור בכה"ג כיון דס"ל דזה חשיב כמקרב כיבויו ולא כגרם כיבוי ופסק כר' אשי עי"ש בדבריהם. ועי' במש"ז תקיד ו' במה שהאריך לחלק בין שפיכת מים על טלית לנטילת שפופרת המיועדת לנר (לעיל כט: ולדעת הרא"ש דהוי מקרב כיבויו) דשאני הכא שהאש אחזה באונס בטלית ומשא"כ התם שמיועד לזה עי"ש.

**גמ', מיתיבי טלית שאחז בה האור מצד אחד פושטה ומתכסה בה ואם כבתה כבתה**

עי' **בטור** דכ' דהא דשרי כיון דאינו מתכוון לכבות וכוונת המימרא דרק מותר לו להשתמש בטלית ובספר ולפי"ז קו' הגמ' דבשופך מים מתכוון לכיבוי ומשא"כ בפושטה ומתכסה שאינו מתכוון לכך, אמנם **בב"י** כ' דלא משמע כן מסתימת הפוסקים, והטעם דשרי כיון דאי"ז פס"ר וכן הוי כיבוי כלאחר יד ושרי במקום הפסד. **ובב"ח** ביאר דקאי כשאינו עושה מעשה הגורם לכיבוי כגון שאינו מתנוענע עם הטלית וכדו'. ולדברי הב"י החילוק דברי ר' יהודה א"ר להכא הוא דבר' יהודה ודאי שיכבה והוי פס"ר ומשא"כ הכא. ועי' **בר' פרחיה** שנתקשה בכל זה, ועי' **בשפ"א** ובר"ן ובמיוחס לר"ן. וע"ע בסי' רס"ה ס"ד דכ' המחבר דהטעם דשרי ליתן מים בעששית כיון דאינו מתכוון וברמ"א שם היקל וראה שם בביה"ל. ועי' **בריטב"א** שביאר קושית הגמ' שבפושטה ומתכסה רק מונע שלא תתפשט האש אבל כשנותן מים על הטלית נותן דבר המכבה (והוסיף שודאי מכבה).

ועי' **בשלטי הגיבורים** (ב') דהביא דדוקא כשאינו מכוון לכבות שרי לגרום לכיבוי, וכ' דפס"ר יחד עם גרמא שרי, ועי"ש דנסתפק אם דוקא הכא התירו גרמא בפס"ר או בכל מקום הקילו. וע"ע במנח"ש (ח"א ס"י בסוף התשובה) דהוכיח להקל בזה מהא דהקילו פס"ר באמירה לנכרי והו"ה בגרמא שהוא איסור קל (דלמחבר גרמא שרי ולרמ"א בעינן רק מקום הפסד), ועי' במשנ"ב (רס"ה ו') במה שהביא בשם המהרי"ל דמשמע דמקילינן בזה רק בצירוף עוד סברא. ועי' בשו"ע ומשנ"ב ובגר"ז בסי' שנ"ז דמבואר דמותר לשפוך מים מרה"י לרה"ר בגרמא דכח שני (מלבד הגזירה שמא ישפוך בידים לרה"ר), ויל"ע.

**שם,** עי' **במאירי** דכ' ע"פ הירושלמי דאם נפל בה האור משני צדדים גריע טפי ואסור לשפוך מים באמצע. וע"ע **באור שמח** על הרמב"ם פי"ב ו'.

**דף קכ:**

**גמ', תנו רבנן נר שעל גבי טבלא מנער את הטבלה והיא נופלת ואם כבתה כבתה**

עי' **ברשב"א** ריטב"א ומאירי דהק' דהא הוי פס"ר (שיכבה או שינענע השמן) ומדוע שרי , ותי' כדעת הערוך שפס"ר דלא ניחא ליה שרי, ובמאורות הביא שמלאכה דאי"צ לגופה יחד עם אינו מתכוון (אף בפס"ר) שרי כששניהם יחד וכן הביא במאירי. ועי' **במאירי** ד"ה מי ששכח דכ' דאינו פס"ר שיכבה כיון דאיירי במנער את הטבלה בנחת והו"ד במשנ"ב (רעז יד) לענין ניעור נר של שעוה, ועי' בשו"ע (רעז ג') דכ' דכשמנער הטבלה לא יכוון לכבות. וע"ע **מהרש"א** דביאר לדעת התוס' מדוע לא כתבו ואם הובערה הובערה.

**גמ', תנא נר שאחורי הדלת פותח ונועל כדרכו ואם כבתה כבתה**

עי' **ברשב"א** דהק' דהא לשיטת הערוך הוי רק איסור דרבנן והוכיח מהכא דפס"ר אסור אף באיסור דרבנן. אמנם **בריטב"א** כ' שהתנא (שחלק על רב) סבר דפס"ר בדרבנן שרי. ועי' **במאירי** דג"כ כ' דשרי וכ' דהכא אינו אסור מעיקר הדין עי' להלן.

**גמ', לייט עלה רב וכו'**

עי' **במאירי** שביאר שלייט אינו איסור אלא הוא לשון קללה, דאם היה אסור אי"צ לומר לייט, עי"ש באריכות דבריו ועי' להלן.

**גמ', אמר ליה בהא אפילו רבי שמעון מודה דהא אביי ורבא דאמרי תרוייהו מודה רבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות**

**האם קאי בפס"ר גמור או בקרוב לפס"ר**, עי' **ברשב"א** ד"ה נר דמדמשמע דקרוב לפס"ר שרי, ועי' **במאירי** ד"ה נר דנראה דמה שרב לייט עלה היינו משום דסבר דקרוב לפס"ר שרי ומ"מ ראוי הוא לקללה, וכעי"ז כ' **במהרש"א** עי"ש (לתוס' פותח). ועי' **בטור** בסי' רע"ז דכ' וז"ל נר שמונח אחורי הדלת אסור לפתוח הדלת כנגדו שמא יכבנו הרוח או אם קבוע בכותל שאחורי הדלת לא יפתחנו כנגדו שמא תהא הדלת נוקשת עליו ותכבנו, ובאחרונים דייקו מלשונו שמא יכבנו שאינו ודאי ואעפ"כ אסור. ועי' **בב"ח** רעז א ד"ה ואיכא **ובביה"ל** רעז א ד"ה שמא **ובשו"ע הרב** קונט"א א'.

**גמ', אמר רב יהודה פותח אדם דלת כנגד מדורה בשבת**

עי' **בראב"ן** דמשמע דדוקא במכוון אסור, ועי' **באשל אברהם** רעז ו דדיק מהרמב"ם דרק מכוון וכ' דבשו"ע נראה דאף בסתם אסור. ובענין המלאכה ששייך בפתיחת הדלת, עי' **ברש"י ובר"ח** דכ' דהוי מבעיר, **וביראים** (רעד) כ' מבעיר ומכבה, **ובר' ירוחם** (אדם וחוה נתיב יב ח"ג) כ' מכבה.

**שם,** עי' **בר"ח** דכ' דבפותח דלת כנגד המדורה חייב רק מדין זורה ורוח מסייעתו כיון דהרוח היא המכבית והפותח רק גורם שהרוח תכבה, ומד' משמע שדינא דזורה ורוח מסייעתו שייך בכל המלאכות (היינו דכל שמשתמש בכוח טבעי חייב), אמנם עי' **ברא"ש** (ב"ק פ"ו יא) שכ' דדוקא בזורה אמרינן הכי כיון דמלאכה זו עיקר עשייתה ע"י רוח ומשא"כ בשאר המלאכות, **ובשביתת השבת** (מעשה חושב דין גרם מלאכה) כ' ליישב דלהרא"ש האיסור הכא הוא משום דנקישת הדלת בכותל יוצרת רוח, והביא בשם **האמרי בינה** (כז) דחשיב ככוחו ונתקשה בדבריו עי"ש. ועי' **באחיעזר** (ח"ג ס') דרצה לומר (באופן הדומה לנידו"ד) דאסור כדין בידקא דמיא בכח ראשון, והביא שם בשם **האבן העוזר** (בסי' שכח) דדינא דזורה חייב אף בשאר מלאכות והביא שם לדברי הרא"ש הנ"ל עי"ש.

**גמ', הרי שהיה שם כתוב לו על בשרו הרי זה לא ירחוץ ולא יסוך ולא יעמוד במקום הטינופת**

עי' **רש"י** יומא ח. דכ' האיסור הוא משום לא תעשון ואף בגרמא אסור, אמנם **בתוס' ישנים** (שם ד"ה לא) הק' דהא למסקנת הגמ' שרי מחיקה ע"י גרמא וביאר דהאיסור משום עמידה ערום מול השם וכ"כ בריטב"א ובמאירי יומא ח., ועי' **בנוב"י** (תנינא או"ח יז בתשובה מבן המחבר) דכתב דלדבר הרשות ודאי אסור למחוק אף ע"י גרמא וכעי"ז כ' **בחזו"א** (ידים ח' יז ד"ה והא דאמרינן).

**ועי' בראשונים דהק'** דהכנסת היד למים הוי מעשה גמור, **וברשב"א** ובריטב"א כ' דאפשר שלא ימחק ולכך חשיב גרמא ונראה דכל דאינו ודאי שימחק ל"ח גרמא אף אם אח"כ ימחק [**ולכאו' קשה** דאחר שנמחק נמצא שנמחק במעשה גמור ולא בגרמא וא"כ מדוע לא נאסור מספק שמא ימחק, וצ"ל דכל שאינו ודאי חשיב גרמא, וצע"ב], ועי' **בחזו"א** (לח ה') דתחילה כתב דהוי רק גרמא כיון דאינו נמחק מיד ואח"כ דחה דכיון שהמחיקה מתחלת מיד בכח ראשון חשיב מעשה ולא גרמא, ותי' דקאי שהדיו רק מתרפה ואינו נמחק ומחמת כן ימחק מוקדם יותר ע"י חום הבשר ופעולת האויר. וע"ע **באחיעזר** (ב' מח) דכ' בדומה לזה עי"ש, ועי' **באגר"מ** (או"ח א' ו') דכ' דכיון שאינו מתכוון למחיקה דינו כגרמא עי"ש.

**דף קכא.**

**גמ', בעל קרי טובל והולך כל היום כולו וכו'**

עי' **בריטב"א** ובמיוחס לר"ן דכ' דאחר מנחה אי"צ לטבול משום נעילה כיון דאפשר להתפלל נעילה בלילה, ועי' **ברש"י** ביומא (פח.) דכ' ד"ה טובל.

**ד' גדרים בסוגית גרמא מדברי החזו"א**

עי' בחזו"א סי' ל"ח א' דכ' וז"ל יש ד' דרכים זו למעלה מזו. **א.** פשיטת עור על המגדל, שגרם הכיבוי הוא במנעו מהתפשט האור וזה מותר לכו"ע ולא גזר בו ר"י דלמא אתא לכבויי. **ב.** נתינת מים על הטלית מצד האור, ובזה ג"כ אין איסור כיבוי לכו"ע אלא דלר"י אסור לעשות כן משום גזירה דלמא אתא לכבויי. **ג.** לעשות מחיצה של שלג בפני האש, ובזה נסתפקו בתו' אי יש בזה איסור כיבוי, ואי יש בזה איסור כיבוי גם לרבנן אסור, אבל לר"י זה אסור משום דלמא אתא לכבויי אף אם ליכא בזה משום מלאכת כיבוי, [והחילוק שבין נתינת מים על הטלית למחיצת שלג, דבנתינת מים על הטלית עיקרו מניעת התפשטות האור, אבל השלג עלול לכבות]. **ד.** נתינת מים תחת הנצוצות, בזה ג"כ דנו התו', דעת הר"פ דאין בזה איסור כיבוי אלא דזה אסור להעמיד בשבת דלמא יכבה בתנועת ידו שיקבל הנצוצות בתנועתו, ודעת ר"ת שיש בזה איסור כיבוי אף אם הנצוצות נופלות לאחר שהעמיד עכ"ל. ועי"ש שהאריך בכל הסימן בגדרי גרמא (באופן של כיבוי שעון שבת דנקט דהוי רק גרמא ובמכונת חליבה, ודן שם בדברי הרא"ש בביצה ובדברי הפוסקים בסי' תקי"ד).

**ממהר כיבויו לדעת הרא"ש אסור מדאורייתא או מדרבנן**

בענין מח' הרא"ש והתוס' בביצה כב., עי' **בפני יהושע** שם דהביא דהרמב"ם (י"ב ב') כ' שהמסתפק חייב מדאורייתא, וביאר דהרמב"ם סבר כהתוס' דחייב משום שממעט אורו ובזה שייך לומר דהוי דאורייתא אבל אי ס"ל כהרא"ש דהוא משום דממהר כיבויו ל"ש לאסור בזה מדאורייתא כיון דהוי גרם, ונקט דאף לרא"ש אסור רק מדרבנן, וכן נקט **בחזו"א** (ל"ח ו') דאסור רק מדרבנן, אמנם **ביש"ש** נקט דאסור מדאורייתא וע"ע בקרב"נ על הרא"ש בביצה.

**כיבוי או הבערה ע"י הרוח האם אסור או דדינו כגרמא**

עי' בסוגיין שדנו על פתיחת הדלת כשהנר מונחת מאחוריו, ודעת רש"י דהחשש מחמת כיבויו ע"י הרוח, ועי' **ברמ"א** בסי' תקי"ד ס"ג שהתיר להניח נר להעמיד נר במקום שהרוח שולט בזמן שאין הרוח מנשבת, **ובמ"א** שם סק"י נח' עליו לאסור דבגרם כבוי הקילו רק למנוע שלא ישרף יותר אבל אסור לגרום לכבות הדלוק כבר, ועי"ש **במשנ"ב** דכ' הטעם כיון שבכל עת הרוח מנשבת אסור, ועי"ש עוד בביה"ל וכן במשנ"ב וביה"ל בריש סימן רע"ז. ועי"ש **בשעה"צ** דהק' דהא לדעת הרמ"א לא מקילינן בגרמא בלא הפסד, ותי' דביו"ט שרי אף בלא הפסד עי"ש וכן משמע **במג"א** תקיד י"ט. וע"ע **בחזו"א** (ל"ח ז') דנראה דס"ל שאף ביו"ט גרמא אסור. [וצ"ב מדוע לא דיינינן הכא לאסור משום זורה ורוח מסייעתו וכמש"כ לעיל מד' הר"ח, ועיין].

**וכ' עוד בסוגיין דאסור לפתוח דלת תנור כיון דמבעיר הגחלים**, ועי' **במחבר** רעז ב' דמ"מ שרי לסגור ואף דעי"ז אין הרוח מנשבת ומבערת הגחלים וסופם שכבים בגרמתו, ועי' **בלבוש** דנראה שהטעם כיון דאינו פס"ר, אמנם **במ"ב** סקי"א נראה שהטעם כיון דאינו פועל כלום אלא רק 'מונע' מהרוח להבעיר, וע"ע **במג"א** רנט יא ורעז ו' דכ' דבתנור שהוא קטן אסור ורק בבית שהוא גדול שרי עי"ש (ונראה מדבריו דלא כהמשנ"ב הנ"ל).

**ממהר כיבויו בחיתוך נר שעוה**

עי' בתוס' בביצה דהתיר לחתוך נר שעוה כיון דמותר למהר כיבוי הנר והרא"ש לדרכו אסר בזה. ועי' **ברמ"א** (תקי"ד ג') שפסק כהתוס' להקל בזה. ועי' **בחזו"א** (שם) דהק' דהא גרם כיבוי אסור ותי' דס"ל להרמ"א דכה"ג לא חשיב אפי' כגרם. אמנם דעת המחבר שם להחמיר בזה כדעת הרא"ש, ועי' **במשנ"ב** כג שהביא בשם כמה אחרונים דנכון להחמיר בזה (כד' הרא"ש).

**הוצאת נר או עץ מהאש**

עי' **ברא"ש** בביצה שאסר להעביר פתילה מנר לנר וחשיב בזה מכבה ומבעיר וכ"כ **במחבר** תקיד ב', ולדעת **האבני נזר** דאיסור מבעיר הוא בשמן כוונת הרא"ש כיון דהוצאת הפתילה מהשמן נחשבת ככיבוי השמן, ולדעת **הגר"**ז (תצ"ה) דהכיבוי הוא הוא בשלהבת צ"ל דאף שמיד מחזיר הפתילה לנר אחר מ"מ לא אזלינן בזה בתר דעתו (שדעתו להחזירה) אלא כיון דהוציאה חשיב ככיבוי, ועיין.

**ובאחרונים** הק' דהא בסי' תק"ב ב' התירו להוציא עץ מהמדורה (מקור הדין **מהמרדכי** תרפג) וא"כ מדוע הכא אסרו, **ובקרב"נ** בביצה כ' דבמדורה הוי צורך אוכ"נ ומשא"כ בפתילה, **ובט"ז** תקי"ד ה' הניח בזה בצ"ע ובסק"ו כ' דשאני מדורה שאינו העצים מחוברים זל"ז ומשא"כ בנר שהפתילה בתוכה וכ"מ **במג"א** תק"ב י, ועי"ש דכ' דההיתר דוקא כשהעצים אינם אגודים ודוקא הקילו להוציא מצד אחד של המדורה ע"מ להניחו בצד אחר אמנם להוציא לגמרי אסור אמנם **בט"ז** שם סק"ג צידד להתיר אף להוציא לגמרי.

**ממהר כיבויו ע"י הוספת פתילות לנר**

עי' **בר"ן** בביצה בדף יא: בדפי הרי"ף דכ' להתיר להוסיף פתילות לנר ומשמע מד' דאף לרא"ש שרי וכ"כ **ברמ"א** תקיד ב, וצ"ב מדוע לרא"ש שרי דהא מקרב כיבויו, ועי' ברמ"א שם שהתיר אף באופן שמכוון למהר כיבויו **ובביה"ל** נתקשה בזה ור"ל דשרי רק כשאינו מכוון לכך עי"ש.

**עשיית גרמא בדרך של מניעה אי שרי (בלא הפסד)**

עי' **במחבר** תקיד ג' דהתיר להניח נר בתוך דבר המונע מלישרף רק קודם שהדליקו ולא אח"כ, אמנם **במג"א** שם הק' דכיון דמניח דבר רק חוצה לו ואינו מחובר לנר אף לרא"ש שרי למהר כיבויו בכהאי גוונא וכן נקט שם בט"ז, ומ"מ כ' **הט"ז** בסק"ו דלהניחו בתוך מים חמיר טפי כיון דמים חשיבי כדבר המכבה. ועי"ש **בפמ"ג** במה שישב דברי המחבר בזה.

ועי"ש **במג"א** ה' דכ' דאף לרא"ש שרי להוציא חתיכת חלב שאינה מחוברת לנר מתוך הנר ואף שממהר כיבויו כיון שאינה מחוברת וכ"כ בט"ז שם **ובמשנ"ב** שם טו דשרי כיון דאין הנר יונק מהם כלל ומשמע דהטעם שמחובר אסור כיון דחשיב שהנר יונק מהכל וממילא כשמוציא השמן או חותך הנר חשיב שממהר כיבויו ומשא"כ הכא שאינו יונק (הותיר דוקא ברחוקות מהפתילה) ל"ח שממהר כיבויו, ועי"ש **במג"א וא"א** שביארו דהא דלא בעינן התם הפסד כיון שעושה רק על דרך המניעה (דהנר יכבה כיון דאין לו ממה לבעור) ואינה עושה פעולה חיובית עבור הכיבוי וכה"ג אי"צ פסידא, ועי' **בחזו"א** לח ז' במה שהק' ובמה שתי' והו"ד לעיל. **ועולה מכך** **דישנם גרמות דשרי** אף לדעת הרא"ש ואפי' בלא הפסד. וע"ע **בהג' רע"א** לסי' של"ד כ"ב דנראה שחלק בזה על המג"א ודעימיה.

1. ואפ"ל דכיון דילפינן לה מלקיטת המן א"כ קניית המאכלים לשבת הוי דומיא דהבאת המן מהשדה, ויל"ד אם כאו"א הביא העומר שלו מן השדה או שהבעה"ב הביא עבור כל בני ביתו, והו"ה הכא יל"ד אם החובה הוא על כאו"א לטרוח לשבת בהשכמה או דוקא על הבעה"ב. [↑](#footnote-ref-1)
2. וז"ל מצות עונג שבת גמרא גמירא לה עד דאתא ישעיה ואסמכה אקרא דכתיב וקראת לשבת ענג עכ"ל, ועי' בסנהדרין (כב:) ובחת"ס. [↑](#footnote-ref-2)
3. כ' הרמב"ם בפ"א מהלכות שבועות ה"ו שהנשבע להתענות בשבת הר"ז שבועת שוא וכן מבואר בפ"ג מהל' נדרים הל"ט שהתענית בשבת אסורה מדאורייתא, ומאידך ברמב"ם פ"ל מהל' שבת ה"א כ' שעונג שבת הוא מדברי סופרים ונתפרשו ע"י הנביאים ומשמע דעונג שבת דרבנן, ועי' בחת"ס שביאר דכוונת הרמב"ם דעונג שבת דאורייתא ורק דכל שלא נתפרש להדיא בתורה קרי ליה דברי סופרים וכ"כ בפמ"ג בא"א סי' רמח ו וכ"מ בשו"ת הרשב"א (א' תרי"ד), אמנם במאירי בשבועות (כא:) כ' דלעולם תענית ועונג הוי דרבנן ומה דחשיב שבועת שוא כיון דעיקרו דאורייתא עי"ש. ועי' בפמ"ג בא"א רפ"ח ז' במקור שהביא להא דאסור להתענות בשבת. [↑](#footnote-ref-3)
4. עי"ש דהוכיח כן מדברי הר"ת שיובא לקמן שכ' שחיוב הנשים הוא משום שאף הן היום באותו הנס וכ' דסברא זו היא סברא דרבנן. [↑](#footnote-ref-4)
5. עי' ברע"א (קמא א') דג"כ כ' כעי"ז דכיון דקידשו השם לשבת במן שנקרא לחם להכי קבעו החיוב ע"י לחם, ואף ביו"ט שייך חיוב זה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואמנם לענין החיוב בפת בסעודה ג' נראה דחלוקים, דהרשב"א כ' דבסעודה ג' אין חיוב ובמאירי כ' דסעודה ג' שווה בזה לשאר הסעודות. ועי' בביה"ל בסי' רפ"ח ח' ד"ה סעודה דכ' כד' הרשב"א, דבב' סעודות הפת הוא חובה דאין עונג בלא פת ובסעודה ג' אי"ז חובה. ועי"ש בט"ז סק"ו דדייק דמדהא דאם שכח רצה בסעודה ג' אינו חוזר חזינן דפת בסעודה ג' אינה חובה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ברכות שם, וכ' כן אחר שהביא די"א דבעינן קידוש אף בסעודה ג'. [↑](#footnote-ref-7)
8. עי"ש דכ' דלקטו ב' עומרים ביום ו' שהם ד' ככרות, ואחד אכלו ביום ו' ועוד ג' לשבת נמצא שבסעודה ג' לא היה להם ב' ככרות. [↑](#footnote-ref-8)
9. עי' בשו"ת רע"א (קמא א') דכתב דנשים פטורות מעונג יו"ט ולכך אם שכחה רצה אי"צ לחזור כיון דחיוב הפת הוא רק מדין העונג. [↑](#footnote-ref-9)
10. עי' לעיל בהערה 4 שהבאנו שהמהרי"ל כ' דסברא זו היא דרבנן והוכיח מזה שחיוב ג"ס הוא רק דרבנן. [↑](#footnote-ref-10)
11. עי' בכפות תמרים סוכה לח: שהק' דמנין למילף מהתם, דזכור ושמור קאי לענין חיוב מלאכות שבת וזכירת שבת ואינו ענין לג"ס ולח"מ. [↑](#footnote-ref-11)
12. עי' בשו"ת הרא"ש (כלל כ"ב ד') דכ' דל"ח ברכה שאי"צ כיון שעושה כן מפני כבוד השבת, וכעי"ז כ' במ"א (רט"ו ו) לחלק בין הוספת ברכה בשביל השלמת ק' ברכות לנידו"ד. ועי' בריטב"א שהבאנו בפנים. [↑](#footnote-ref-12)
13. לכאו' כוונתו דלמ"ד סעוד"ג טעונה פת היינו דס"ל דלעולם בעינן פת בכל הג"ס אמנם למ"ד דאי"צ פת היינו דכל שאי"ז עיקר קיום הזכר למן ואינו עיקר הסעודה אי"צ פת, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-13)