ז - שומרת יבם שנפלו לה נכסים
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] ל"ח א' וקסבר עולא זיקת ארוסה עושה ספק ארוסה זיקת נשואה עושה ספק נשואה, וצ"ע ביסוד דין זה, דהרי פליגי אמוראי אם יש זיקה או זיקה, וגם למ"ד דיש זיקה הרי אמרו לעיל י"ח ב' דל"ה זיקה ככנוסה, וא"כ מ"ט הויא ספק נשואה, ויש להוסיף, דלכאו' איירי מתניתין גם כשיש כמה יבמים ובכה"ג דנו בגמ' לעיל י"ט א' דליכא למ"ד דזיקה ככנוסה.

והקר"א עמד בכעי"ז וכתב דצ"ל דתקנ"ח היא לענין ירושה לחוד דתיהוי כספק נשואה, אבל לשאר מילי מודו דאין זיקה ככנוסה, וצ"ע.

ב] עוד צ"ב במה שאמרו דזיקת ארוסה עושה ספק ארוסה וזיקת נשואה עושה ספק נשואה, ובעיקר דינא דזיקה בפשוטו ליכא נפ"מ אם נפלה לו מן האירוסין או מן הנישואין, והיינו משום דהזיקה הא מכח הא דהיא ברשותו להתייבם, וברשות זו ליכא נפ"מ בין נפלה מן האירוסין או נפלה מן הנישואין,[[1]](#footnote-2) ונחלקו הראשונים בדין זיקה להפרת נדרים אם היא כארוסה או כנשואה, אך לא תלי אם נפלה מן הנישואין או מן האירוסין, (אמנם המאירי כתב לחלק בזה, ונתבאר להלן סקי"ז), ומ"ט הכא תלי אם נפלה מן האירוסין או מן הנישואין.

**ב**

ג] והנה דעת אביי לקמן בסוגיין רישא דנפלו לה כשהיא שומרת יבם סיפא דנפלו לה כשהיא תחתיו דבעל, ונחלקו הראשונים בזה, דהריטב"א כתב דהיינו דלעולם זיקת ארוסה עושה ספק ארוסה וזיקת נשואה עושה ספק נשואה, אלא דאי"ז מועיל אלא כלפי נכסים שנפלו לה כשהיא תחתיו דבעל ולא בנכסים שנפלו לה כשהיא שומרת יבם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתו"ד, במש"כ ע"ד הרמב"ם, וכ"כ הר"א מן ההר, ועיי"ש שהוסיף לפרש, ז"ל, רישא איירי דנפלו לה הנכסים כשהיא שומרת יבם והואיל ולא זכה בהן הבעל, הוו דידה, דלא שייך למימר זיקת נשואה עושה ספק נשואה אלא במה שזכה בו הבעל, אבל מה שלא זכה בו הבעל דברי הכל הוא דדידה הוי, ואם מתה דיורשי', עכ"ל,[[2]](#footnote-3) וכ"כ הר"ן בכתובות פ' ב'.

ומבו' מדבריהם דהא דזיקת נשואה עושה ספק נשואה, לאו היינו דהו"ל כנשואה ליבם וזוכה היבם בנכסים מצד עצמו, אלא היינו דזוכה היבם בנכסים מכח זכיית הבעל, דאכתי זכות הבעל קיימת אצל היבם, וע"כ הוא דס"ל לאביי דכ"ז הוא בנכסים שכבר זכה בהן הבעל, אך בנכסים שלא זכה בהן הבעל אין היבם זוכה,[[3]](#footnote-4) - וכ"ה בל' רש"י סוד"ה אביי דל"מ זיקה למיקני נכסי דהשתא, והחזו"א בסימן קי"ט סק"ז כתב ב' דרכים בזה אם היינו דכלל אין היבם זוכה בנכסים, או דבכה"ג אין הנכסים בחזקת היבם.[[4]](#footnote-5)

ד] ולפ"ז נראה דאי"ז שייך להפלוגתא אם יש זיקה, דהפלוגתא אם יש זיקה הוא אם אגידות זו דהיבמה אגודה ביבם והיא אסורה מכח זה לשוק, יש לה דין דאישות לאיסור קרובות או אין לה דין דאישות.

אך נידון סוגיין הוא נידון אחר, דלעולם גם אם יש זיקה ויש ע"ז תורת אישות, לא סגי בזה דיהא לו לזכותי הממון דהאישות, אלא היינו דהיבם דקם תחת הבעל זוכה בזכותי הממון שהי' לבעל באשתו, דכיון דעיקר דינא דיבום הוא דהוא קם תחת אחיו, וכמו שאמרו דאשה הקנו לו מן השמים, הרי דהוא קם תחתיו גם לזכויות הממון, ובזה הוא די"ל דאף קודם היבום כבר הוא זוכה בזכותי הממון שהי' לבעל באשתו, דאין האשה זוכה בנכסים, ועדיין רשות הבעל קיימת עליהן ביד היבם, שהרי עיקר הקם תחתיו חייל מיד, שהרי כל אשה קונה את עצמה במיתת הבעל, והיבמה אינה קונה את עצמה במיתת הבעל דאכתי רשות הבעל קיימת ביד היבם.

ומה"ט הוא דמפלגינן בין נפלה מן האירוסין לנפלה מן הנישואין, דכיון דלא אתינן עלה מכח זיקת היבם מצ"ע, אלא משום זכותי הבעל דקיימין אצל היבם, ע"כ כ"ז הוא כשנפלה מן הנישואין דהי' להבעל זכות בנכסים, אך בנפלה מן האירוסין דל"ה להבעל זכות בנכסים, אין היבם זוכה בנכסים, - וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן בשלהי סוגיין דהא דבנפלה מן האירוסין אינו זוכה בנכסים הוא משום דלא עדיף מאחיו דאתי מכחו.

**ג**

ה] והך מילתא דאין זכיית היבם זכי' מחודשת, אלא הוא מכח זכיית הבעל, יש ללמוד כן ממש"כ הריטב"א בסוגיין, דאין היבם חייב לפדותה משום דלא קרינן בה אי תשתבאי אפרקינך ותיהוי לי לאנתו, ואפ"ה הוא זוכה בפירות, ופירש הטעם בזה, ז"ל, ונראה דאע"ג דתקנו פירות תחת פירקונה ואין היבם חייב לפדותה, מ"מ כיון שזכה הבעל בנכסים לגופא ולפירי מחיים והיבם הזה מכחו הוא זוכה בהם הרי דינו ב... כמה שזוכה בהם מכחו, כי תקנה תקנו חכמים, וכשם שהוא חייב לפדותה אע"פ שאין לה נכסים, כך אע"פ שכשמת נפטר מפרקונה לא נפקע זכותו אפילו בפירות מנכסים להעמידו בחזקת יבם כמה שמעמידו לענין גופא, עכ"ל, וכ"כ הר"ן בכתובות פ' ב', ז"ל, דנהי דאין היבם חייב לפדותה וכו', אפ"ה כל שנפלו לה תחתיו דבעל יבם אוכל פירות מחציתן, "ולא מכח עצמו אלא מכח אחיו שהוא יורשו", ואע"פ שאינה נפדית מנכסי אחיו הרי לא תלו חכמים פירות בפרקונה לומר שכל שאינה נפדית לא יזכה בפירות אלא חכמים חייבוהו בפרקונה כל היכא דקרינא ביה ואותבינך לי לאינתו אבל היכא דלא אפשר כגון שמת יורשיו זוכין מכחו בפירות ואין חייבין לפדותה, עכ"ל.

ו] ובל' הר"ן משמע דהוא מדין ירושה דהיבם קם תחת אחיו ויורש את זכות אחיו בפירות, וכ"ה ל' הגר"א בסימן ק"ס סוסקי"ח, וכ"ה בד' הרמב"ן במלחמות בתו"ד, ז"ל, ועוד יפה כחו של בעל בדבר זה, שאם מתה היא פקעה ידה ונכסי' לבעלה, ואם מת הוא לא פקעה ידו, אלא אע"פ שאין יורשיו יורשין אותה, אם היתה שומרת יבם לא נתרוקנה הרשות לעצמה אלא יבם נוטל את כולה מחמת אחיו ועל שמו הוא קם לייבום ולנחלה בין בנכסי עצמו בין בנכסי אשתו שאף נכסי' כשלו הם, עכ"ל, ולהדיא דזכייתו בנכסי האשה הם משום דהוא יורש את אחיו וקם תחתיו, וכ"ה משמעות לישנא דמתניתין דיחלקו יורשי הבעל, והרי דהוא בתורת ירושה דהבעל, (וגם לדרך קמא י"ל דכיון דהא דזוכה בזכויות אלו הוא מכח הבעל קרינן לה יורשי הבעל).

וכ"נ גם בד' הרמב"ן בחידושיו בשלהי סוגיין שפירש טעם הא דבנפלה מן האירוסין אין היבם זוכה בנכסים, ז"ל, ומסתברא דכל הני מילי ליתנהו אלא בשנפלה מן הנשואין אבל מן האירוסין מי עדיף מאחיו דאתי מכחו, ואע"ג דאיהו ל"ב חופה ואחיו בעי חופה, מ"מ "לא מצינו ליורש מה שאין לו לאחיו", עכ"ל, והיינו דאף די"ל דזיקת היבם עדיפא מהאישות דהבעל, דאצל הבעל הוה בעי חופה ואצל היבם ל"ב חופה, מ"מ כיון דכל זכייתו בנכסים היא בירושת אחיו לא מצינו ליורש מה שאין לו לאחיו.

ז] ואמנם הדברים צ"ע דמ"ש בזה דין ירושה, הרי אחר שמת הבעל פקע זכותו בנכסים, אך באמת בל' הרמב"ן מבו' דאף דכל שמת הבעל נתרוקנה רשות לעצמה ופקעה זכותו, מ"מ כל שמת והיא שומרת יבם לא נתרונה הרשות לעצמה, ועמש"כ בזה בחי' הגרש"ש סימן ל"ו, וע"כ שפיר זוכה היבם בנכסים מכחו.[[5]](#footnote-6)

**ד**

ח] אך בעיקר הדברים צ"ע רב, שהרי כל הא דהיבם קם תחת אחיו לנחלה הוא רק כשייבם את אשתו, אך קודם יבום אין קם תחתיו לנחלה, וא"כ היאך נימא דהא דהוא זוכה בנכסים הוא מדין ירושה.

אך הנה בתשו' מהרי"ו סימן מ"א כתב דכל שמתה היבם זוכה היבם בכל הנכסים של היבם ואין האב יורשם, ופירש כן לדינא דסוגיין, וכן צידד הד"מ באהע"ז סימן ק"ס סק"ד, וכ"כ הב"ש שם סקי"ב, והבית מאיר שם כתב דהיינו משום דכל שחלץ לה פקעה הזיקה, ומשא"כ כשמתה דלא פקעה הזיקה, (אך כבר הק' דא"כ הדין נותן דכל שיבם זכה בנכסים מעיקרא, ומ"ט אינו זוכה בשבח, - ולפ"ז ניחא דה"נ הוא זוכה בנכסי האשה, וזהו שכתב הרמב"ן דהוא זוכה בנכסי עצמו ובנכסי אשתו.[[6]](#footnote-7)

ט] והנה הבית מאיר שם הק' ע"ד המהרי"ו, דאף אי נימא דמכח דינא דהכא יורש היבם את כל הנכסים, הרי אי"ז אלא ספק, שהרי אינה אלא ספק נשואה, ומ"ט יירש את כל הנכסים הרי אין ספק מוציא מידי ודאי, וכן הק' החזו"א.

ולא עמדתי על דבריהם, שהרי הא דהויא ספק נשואה, לאו היינו דהספק הוא אם היבם קם תחת אחיו ליורשו, דהרי אמרו דהיא ספק נשואה ולא אמרו דהוא ספק יורש, אלא היינו דהספק אם עדיין אישות המת קיימת ואכתי קיים זכות המת בנכסי אשתו, או דפקע זכות המת בנכסי אשתו, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות דכשמת הבעל נתרוקנה רשותו לאשה ורק כשיש יבם לא נתרוקנה רשותו, ובזה הוא דהוי הספק אם היא כנשואה ולא נתרוקנה רשותו או דאינה כנשואה ונתרוקנה רשותו, וכ"ז הוא לגבי נכסי האשה, אך לגבי נכסי המת לא מספק"ל והיבם יורשו בודאי.

**ה**

י] ולב' הדרכים צ"ע, דכ"ז ניחא בפירות שהבעל זכה בפירות אשתו והיבם שבא מכחו זוכה בזכויות אלו, אך בירושה שהבעל יורש את אשתו, הרי לכאו' אי"ז זכות ממון, אלא שהבעל יורש את אשתו כשאר יורשים, וא"כ מה מהני לזה הא דהיבם קם במקום הבעל או דהוא יורש את הבעל, הרי הבעל אחר מיתתו אינו יורש כלל.[[7]](#footnote-8)

יא] ואמנם לכאו' בזה נתישב קו' התוס', דהנה בגמ' אמרו דזיקת נשואה עושה ספק נשואה דאי ס"ד ודאי נשואה ב"ש אומרים יחלוק יורשי הבעל עם יורשי האב והתנן נפלו לה נכסים משנשאת אלו ואלו מודים שאם מכרה ונתנה שהבעל מוציא מיד הלקוחות, והתוס' עמדו בזה דהו"ל למיפרך מכמה משניות שהבעל יורש את אשתו, וכתבו הוה ניח"ל לאתויי מסיפא.

ולמש"נ מד' הראשונים ניחא, דעיקר הא דהבעל יורש את אשתו אינו שייך להכא, דאי"ז זכות ממון של הבעל בנכסי אשתו, אלא הוי יורש ככל היורשים, ואי"ז שייך ליבם דאינו יורש של היבמה, וע"כ לא מייתי אלא מהא דאם מכרה ונתנה הבעל מוציא מיד הלקוחות, דהוא משום תקנת אושא, דהוי כלוקח ראשון, וכמש"כ הריטב"א הכא דזכה הבעל בפירות מחיים ולגופה לאחר מיתה, והוא זכות ממון שזכה הבעל בנכסים מחיים, ובזכות ממון זו עומד היבם במקומו,[[8]](#footnote-9) וכ"ה בל' רש"י בב"ק פ"ז א' דנכסי מלוג של אשה משועבדים לבעל לפירות ולירושה.[[9]](#footnote-10)

יב] ומצאנו עד"ז בד' החזו"א בסימן קי"ט שכתב לדעת אביי דמתניתין איירי בנכסים שנפלו כשהיא תחתיו דבעל, ז"ל, דלא מיקרי תחתיו דבעל אלא בנכסי מלוג לענין שאם מתה יורש זכות הבעל, וכ"ה דמתה בחייו זוכה הבעל בנכסי מלוג "ולא מדין ירושה אלא מדין לוקח", דהא אפי' מכרה הבעל מוציא מידי הלקוחות מתקנת אושא, ה"נ יבם במקום בעל וחשיב נכסי מלוג בחזקתו, אבל אם יש לה נכסים שאין לבעלה רשות בהן, אע"ג דאם מתה בחייו הבעל יורשה "מדין שארו וירש אותה", אבל בזה לא שייך ידו עדיפא מידה, והלכך לענין יבם דין נכסים אלו כדין נפלו לה נכסים כשהיא שומרת יבם, עכ"ל.

ואמנם הנה החזו"א כתב כן לדעת אביי דמתניתין איירי בנכסים שנפלו לה תחתיו דבעל, אך אם לדעת אביי מפרשינן למתניתין בנכסים אלו, י"ל דגם לדעת עולא איירי מתניתין רק בנכסים אלו.

**ו**

יג] ויש להוסיף, דהנה דעת רבה בסוגיין דברישא דאיהי קיימא הו"ל איהי ודאי ואינהו ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי, וסיפא דמתה הללו באין לירש והללו באין לירש ויחלוקו, והבית מאיר בסימן ק"ס ס"ח עמד בזה לדעת הסוברים דספק יורש מוקדם וודאי יורש מאוחר אין ספק מוציא מידי ודאי ופירשו כן למתניתין דלקמן ק' ב' דהוא אינו יורש אותם, דהרי מד' ב"ש חזינן דלא כן, דאף דיורשי האשה הם יורשים ודאים, והיבם הוא יורש ספק, לא אמרינן אין ספק מוציא מידי ודאי, ואטו ב"ש פליגי על מתניתין דהתם.

ועיי"ש שכתב בשם חתנו דצ"ל דשאני בספק בן נגד ודאי אח, דאף אם הבן יורש, אכתי יש שם יורש על האח, אלא דהבן הוא יורש מוקדם, ומשא"כ בספיקא דיבם, דאם היבם הוא יורש, אין תורת יורשים כלל על יורשי האשה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבספק בן וודאי אח, הרי אף אם הבן יורש, אכתי לא הוסבה הנחלה מן האח, שהרי אם ימות הבן יירשו אחיו אביו, ומשא"כ הכא דאם היבם יורש הוסבה הנחלה מיורשי האשה, וצ"ב דלגבי שֵם יורש מאוחר מאי נפ"מ בזה.

יד] ולמש"נ ניחא, דהכא לא אתינן עלה מכח דין ירושה דעלמא, אלא מכח דינא דתקנת אושא דהוי הבעל לוקח ראשון והנכסים הוו שלו, ובזה הוא דמספק"ל אם הנכסים הם ליורשים ויורשי האשה יורשים את הנכסים, או דהנכסים הוו ליבם משום לוקח ראשון, ובזה הוי ספק וספק.[[10]](#footnote-11)

**ז**

טו] והנה כבר נתבאר מש"כ הקר"א לפרש לסוגיין דהוא תקנ"ח בפנ"ע דזיקת היבם מועלת לענין ירושה, אף דאינה מועלת לשאר מילי, וצ"ב לפ"ז דמ"ש אם נפלה מן האירוסין או נפלה מן הנישואין, הרי לכאו' בדין זיקה ליכא נפ"מ בזה, שהרי היא זקוקה ליבום וע"י היבום היא נעשית נשואה.

טז] אמנם הנה מצינו לקמן נ"ו א' דדעת שמואל דביאות גרועות אינם מועילות לאלומי מבעל, אף דביאה גרועה מועלת לזה, וראיתי בכת"י הגר"נ זצ"ל שפירש לזה, ז"ל, דלשמואל ולל"ב גם לרב ביאת ע"י ביאת שוגג י"ל רק לאוקמי במקום בעל ויתכן דרק זה נכנס בגדר הספק דהקנין של לאוקמי במקום בעל נעשה ע"י הזיקה, משא"כ הדין לכל דבר זה נעשה ע"י היבום, עכ"ל.

והיינו דמהתם נלמד דהא דנעשית אשתו ע"י היבום נכלל בזה תרתי, דמה שהי' לבעל הוא נכנס תחת הבעל, ומלבד זה מועיל היבום לעשותה כאשתו לכל דבר.

ולפ"ז י"ל דכל הא דמהני זיקת היבם, הוא רק כפי מה שהי' לבעל, אך יותר ממה שהי' לבעל, אף דע"י היבום היא נעשית כאשתו לכל דבר, היינו רק ע"י היבום, אך ע"ז ליכא לכח הזיקה, דכל כח הזיקה הוא רק לקיים את אישות הבעל.[[11]](#footnote-12)

יז] ומצאנו גם בד' המאירי בנדרים ע"ד א' בפלוגתת תנאי בדין זיקה להפרת נדרים, ז"ל, כגון שהיא שומרת יבם מן הנישואין, שאילו היא שומרת יבם מן האירוסין והיא נערה כל שמת הארוס נתרוקנה רשות לאב ומיפר לבדו אע"פ שהיא זקוקה וכו', בשנשאת ומת הבעל והיא זקוקה ליבם שנמצאת שומרת יבם מן הנשואין ונדרה בעודה זקוקה וכו', עכ"ל, והרי דל"מ הזיקה אלא כפי האישות שהיתה לבעל, אך בד' ש"ר לא מצינו שחילקו בזה, וצ"ע אם פליגי ע"ד המאירי.

**ח**

יח] הרמ"א בסימן ק"ס ס"ז הביא פלוגתת רבוותא אם יורשי הבעל הם היבם וכמש"כ כן הר"ן, וכן דעת המהרי"ו והמהר"ם פאדוואה או דהאב יורש דהוא קודם לכל יוצאי יריכו וכן דעת המהרי"ק בסימן צ"א,[[12]](#footnote-13) וכתב דלישנא דיורשי הבעל משמע דהוא האב, אך סוגיית הגמ' והירושלמי משמע דהיבם יורש.

והחזו"א כתב דמש"כ המהרי"ק דהאב הוא היורש היינו רק בנכסי צ"ב, אך בנכסי מלוג ודאי דהיבם יורש, והיינו משום דבנכסי צאן ברזל דלא ניתנו ליגבות מחיים, מהני הא דאיכא יבם דמכח זה עדיין לא הגיע זמן הפירעון וקיימי הנכסים ברשות המת וממילא דהוי ליורשיו,[[13]](#footnote-14) ומשא"כ בנכסי מלוג דהוא מדין ירושה, אין טעם כלל שיזכה בהן האב.[[14]](#footnote-15)

אך הנה כ"ז מתישב לדעת האבנ"מ דהא דנכסי צ"ב הוו לאחר מיתה לאב אי"ז מדין ירושה, אך לדעת הפנ"י דהוא מדין ירושה, לא א"ש.

יט] ומצאתי בעזה"י בד' המאירי בשלהי סוגיין, ז"ל, וצריך שתדע שכל מה שהעמדנוהו לכשמתה בחזקת יורשי הבעל פירושו בחזקת כל היורשים לא ליבם לבד ואע"פ שמכח זיקתו אנו מעמידין אותם בחזקת יורשי הבעל, הואיל ולא כנסה כל האחים זוכים בו, "ואם יש שם אב הוא יורש", ואפי' לרבא דאוקים סיפא דמתניתין בעשה בה מאמר דאלמא משום מאמר הוא הואיל ומאמר אינו עושה כלום אלא מכח זיקת הבעל ל"מ אלא לאוקומינהו לנכסי בחזקת יורשי הבעל, ומה שאמרו בכתובות פרק נכסים פ"א א' ולימא אח אני יורש אשתו אין אני קובר פירושו שאין שם יורש אלא היבם וכן כתבוה גאוני ספרד, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דגם בנכסי מלוג יורש האב.

ובביאור הדברים צ"ל כמש"כ הגרש"ש דהיינו דאף דכשמת הבעל פקעה זכותו בנכסי האשה, מ"מ כל דאיכא יבם לא נתרוקנה רשות לאשה ועדיין זכות הבעל בנכסים קיימת, וכמש"נ לעיל סק"ז בד' הרמב"ן, ובכה"ג יורשין יורשיו את זכותו, וכיון דהאב הוי היורש המוקדם ע"כ הוא זוכה בנכסים.

**ט**

כ] והנה בד' המאירי נתחדש עוד דגם מה שאמרו דכשעשה בה מאמר הויא ספק נשואה, לאו היינו דע"י המאמר היא ספק נשואה וזוכה היבם מצ"ע בנכסים, אלא היינו דה"ז מועיל לקיים את זכות הבעל, ולכאו' לפ"ז לא יועיל מאמר אלא בנפלה מן הנישואין, וע"כ אף בכה"ג זוכה האב בנכסים.

והנה התוס' בסוגיין ולעיל כ"ט ב' הק' במה שאמרו הכא דמאמר עושה ספק נשואה, דהוא דלא כמו שאמר רבא לעיל שם דמאמר ל"מ ליורשה, וכתבו דגרסינן התם רבה, - ולפ"ד המאירי לק"מ, דודאי דהמאמר אינו מועיל לעשותה כנשואה שיהא היבם יורשה, אך מ"מ הוי ספק נשואה דשמא ה"ז מועיל לקיים את זכות הבעל, ואין היבם יורשה אלא כל האחין יורשין את נכסי', ואם יש אב האב יורש את הנכסים, (וגם י"ל דאי"ז מועיל לגבי נכסים דלי"ב לתקנת אושא).

כא] עוד יש להוסיף בזה, דהנה המהר"ם הק' במש"כ התוס' לישב דהתם גרסינן רבה, דאכתי תיקשי דרבה גופי' ס"ל בסוגיין דאף בלא מאמר הויא ספק נשואה, וכתב לישב דהתם איירי בנפלה מן האירוסין,

ולכאו' למש"נ בדברינו ניחא, דב' ענינים הם, דמה שאמרו התם דמאמר אינו מועיל ליורשה, היינו דהמאמר אינו מועיל לחשבה כאשתו שיהא יורשה מצ"ע, כ"ה דאינו מועיל ליטמא לה, והא דאמר רבה דזיקת נשואה עושה ספק נשואה, היינו דאכתי זכות הבעל קיימת, והיבם הבא מכחו זוכה בזכות זו, או דהוא זוכה בכך מדין ירושה.

ואמנם אכתי תיקשי דהיאך קאמר רבה דאף אחר מאמר אינו יורשה, הרי גם בלא המאמר הו"ל ספק אם הוא יורשה מכח זכות הבעל,[[15]](#footnote-16) ושמא זהו שכתב המהר"ם דהתם איירי בנפלה מן האירוסין, דאף דב' ענינים הם, אכתי צ"ל דהתם איירי בנפלה מן האירוסין, דאל"כ תיפו"ל דהוא יורשה מכח זכות אחיו המת, - אך י"ל בפשיטות, דאף אמנם דמכח זכות הבעל הויא ספק נשואה, הרי לב"ה הוו הנכסים בחזקת יורשי האשה, ונמצא דמכח זה אין היבם יורש, אלא שבאנו לדון דע"י המאמר חשבינן לה כאשתו והוא יורש מצ"ע, וע"ז קאמר רבה דאין המאמר מועיל לכך.

**י**

כב] בעיקר מה שאמרו דזיקת ארוסה עושה ספק ארוסה, כתב בפירש"י, ז"ל, ואע"ג דלגבי נכסים אין לו שום כח בהן ונמצא שזיקת ארוסה אינה כלום, קרי לה ספק ארוסה דלא מצי למימר קסבר עולא זיקת ארוסה אינה כלום דהא בעיא חליצה, עכ"ל, וכ"כ הר"א מן ההר.

והריטב"א כתב ע"ז דאינו מחוור, וכתב לישב בע"א, ז"ל, דקושטא דמילתא נקט דזיקת ארוסה או נשואה ספק הם דלא ידעינן אם ייבם או יחלוץ ואם דינה כארוסה או כנשואה דעלמא אם לאו, ובארוסה שכחה יפה וכח הבעל גרוע והיא חשובה מוחזקת גמורה בנכסים שהרי אם מכרה ונתנה קיים, השתא שהיא ספק פקע זכותו שאין ספק כדאי למחות בידה כלום ולפיכך מוכרת ונותנת וקיים, אבל בנשואה שכחו של בעל גדול אף כשזיקתה ספק יש ליבם צד זכות בנכסים והם כנכסים העומדים בספק, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א, ז"ל, דע"כ אית לן למימר עושה ספק ארוסה, דאי אמר אינה עושה כלום א"כ אף אנו נאמר בזיקת נשואה שלא תעשה כלום, דהא חד טעמא הוא בין בארוסה בין בנשואה משום דמספקא לן בשעת נפילה אי ייבם או יחלוץ, עכ"ל, וצ"ע בדעת רש"י והר"א מן ההר דלא ניח"ל בזה.

כג] ונראה דלטעמייהו אזלי, דהנה בביאור מה שאמרו דזיקת נשואה עושה ספק נשואה, לא נתפרש בגמ' הספק בזה, והרשב"א והריטב"א כתבו דהוא משום דשמא ייבם או שמא יחלוץ, והיינו דכל הא דזכותי הממון דהמת קיימין הוא רק אם היא עומדת ליבום, וכיון דהוא ספק אם ייבם או יחלוץ הו"ל ספק, וכ"כ השטמ"ק בכתובות פ' א' בשם רש"י במהדו"ק, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם ע"ח א' ד"ה סיפא, עיי"ש.

אך הנה בפירש"י כתב דהא דהוי ספק ארוסה הוא משום דאגידא בי' ולאו אשתו ממש, ומשמע דהא דהויא ספק ארוסה אי"ז משום דמספק"ל אם ייבם או יחלוץ, אלא דהאגידות ליבם מצ"ע הויא ספק ארוסה, וכ"ה להדיא בד' ר"א מן ההר, ז"ל, דקליש זכותא דיבם ביבמתו מזכותא דארוס בארוסתו כמו דקליש כח מי שיש לו ספק זכות ממי שיש לו ודאי זכות וכו', ואותו זכות נפחת לגבי יבם כמו שנפחת כח הודאי מכח הספק, עכ"ל, ומבו' דמה שאמרו דהויא ספק נשואה, לאו היינו דמספק"ל אם היא נשואה או לא, אלא דכיון דאינה אשתו גמורה אלא אגודה בו קליש זכותה והוי כזכות דספק, - ולכאו' המכוון בזה הוא דהוא מתקנ"ח דיהא זכות הממון דהיבם ביבמתו כדין ספק נשואה, והוא דין ודאי, וכ"כ בשיעורי הגר"ש אות תנ"א דיש לפרש כן דיש לה דינים ודאי של ספק נישואין אך כתב דלא מצינו כה"ג.

כד] ולפ"ז נראה, דע"כ הוא דלהרשב"א והריטב"א לטעמייהו דהא דהויא ספק נשואה היינו דבאמת מספק"ל אם היא נשואה או לא, הרי דה"נ בנפלה מן האירוסין מספק"ל אם היא ארוסה או לא, אלא דאי"ז מועיל שיזכה מכח זה בפועל בנכסים, - אך לרש"י והראמ"ה לטעמייהו דהוא תקנ"ח שיהא לו זכותי ממון כזכותי ספק, הרי דבארוסה דבספק אין לו זכות בנכסים, ליכא לעיקר תקנ"ח זו, וזהו דקשיא לי' דמ"ט אמרו דהיא ספק ארוסה.[[16]](#footnote-17)

ולפ"ז הרי דבזה תליא אם חשבינן לה כספק ארוסה, דלדעת רש"י דהוי זה תקנ"ח לעשותה כדין ספק, הרי דבמן האירוסין דליכא נפ"מ בזה לא נתנו לה לדין זה, ונמצא דזיקת ארוסה אינה כלום.

**יא**

כה] ונפ"מ בפלוגתא זו הוא במש"כ הרמ"א בסימן ק"ס ס"ז דכ"ז במקום ובזמן שאין כופין לחלוץ אבל במקום ובזמן שכופין לחלוץ א"כ ל"ה ראוי' להתייבם, י"א דאין הנכסים בחזקת יבם ולכך אם מתה אינה יורשה, עכ"ל, והאחרונים נחלקו בזה, עיי"ש, ולכאו' כ"ז הוא אם הא דהויא ספק נשואה הוא מכח הספק שתתייבם וכל שכופין לחלוץ ואינה ראוי' להתייבם ל"ה ספק נשואה, אך אם מכח הזיקה עצמה הויא ספק נשואה ליכא נפ"מ בזה.

כו] ואמנם הנה בדעת הסוברים דאף כשכופין לחלוץ הויא ספק נשואה, יש לפרש אף לד' הרשב"א והריטב"א, והיינו משום דאכתי איכא דין יבום והיא ראוי' ליבום אלא שכופין אותו לחלוץ, - אך נפ"מ בזה בחייבי לאוין ועשה דאם בעלו לא קנו ולא רמיין ליבום כלל, ומ"מ בפשוטו יש בהן לדינא דיש זיקה ולאיסור אחות זקוקתו, וכשבאנו לדון בדינא דסוגיין, הרי דלדעת הרשב"א והריטב"א דהא דהויא ספק נשואה הוא משום דמספק"ל אם ייבם או יחלוץ, הרי דבחייבי לאוין ועשה דא"א לייבם ודאי דאינה ספק נשואה, אך לדעת רש"י והראמ"ה דהזיקה עצמה דינה כספק נשואה, הרי דאף בחייבי לאוין ועשה הויא כספק נשואה.

1. ומצינו כן בד' הרמב"ן בשלהי סוגיין דבזיקה ליכא גריעותא במה שנפלה מן האירוסין משום דלא מיחסרא חופה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בפי' ריב"ן שם כתב דלדעת אביי זיקה ל"ה אף כספק נשואה, וכ"כ הפסקי רי"ד, ז"ל, ואביי סבר זיקת נשואה אינו עושה ספק נשואה, ואי בנכסים שנפלו לה כשהיא שומרת יבם לא פליגי ב"ש וכו', וסיפא בנכסים שנפלו לה כשהיא תחתיו דבעל שכבר זכה בהם בעל פליגי ב"ש וב"ה וכו', עכ"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובטעמא דעולא דזוכה היבם אף בנכסים שנפלו לה כשהיא שומרת יבם, נראה דהיינו משום דכבר הי' להבעל זכות באשתו שיזכה בנכסים שיבואו לידה, והיבם קם תחתיו וזוכה בנכסים אלו. [↑](#footnote-ref-4)
4. והרמב"ן בשלהי סוגיין כתב, ז"ל לעולם דנפלה לי' כשהיא נשואה וזיקה עושה ספק נשואה ספק פנוי' לענין נכסים כדאמרינן לעיל, הילכך רישא דנפלו לה נכסים כשהיא שומרת יבם "והוחזקו נכסים לבני משפחה עליו להביא ראי' שיש לו בהן זכות של כלום לפיכך מוכרת ונותנת וקיים, סיפא דנפלו לה כשהיא תחתיו דבעל והואיל וידו כידה זו באה לירש והללו באין לירש הילכך יחלוקו, עכ"ל, ומבו' דהא דמפלגינן בין נפלו לה כשהיא שומרת יבם לנפלו לה כשהיא תחתיו דבעל, אי"ז בעיקר זכיית היבם, אלא הוא בהמוחזקות, דכל שנפלו כשהיא שומרת יבם הוו הנכסים בחזקת בני משפחה, וכל שנפלו כשהיא תחתיו של בעל הוו הנכסים גם בחזקת היבם. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכדרך זו מוכח כמש"כ הגרש"ש שם למש"כ המאירי בשלהי סוגיין דאף בנפלה לו מן הנישואין דהנכסים שנפלו תחתיו דבעל הוו ליורשי הבעל, אין היבם זוכה בהן, אלא כשיש אב הוו לאב, וכ"ה פשטות דעת המהרי"ק, (אך החזו"א כתב דד' המהרי"ק הם רק בנכסי צ"ב), - ולהדיא דהא הנכסים הוו ליורשי הבעל היינו דאכתי זכות הבעל קיימת בנכסים ויורשיו יורשים מכחו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונפ"מ בין הדרכים הוא לדעת ר' יהודה דאין היבם זוכה בנכסים כשיש אב, דלמשמעות ד' הרמב"ן והר"ן דהא דהיבם זוכה בנכסים הוא משום דהוא קם תחת אחיו לנחלה והוא יורשו, הרי דלדעת ר' יהודה כל שיש אב אין היבם זוכה בנכסים, אך אי נימא דהא דהיבם זוכה בנכסים הוא משום דזכותי האישות דהבעל קיימים אצל היבם, הרי דגם כשיש אב זוכה היבם בנכסים, דאין מקום כלל שיזכה האב בנכסים, שהרי כשמת הבעל פקע זכות הבעל, אלא דזכותו קיימת אצל היבם, וע"כ זוכה היבם בנכסים. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם אי נימא כמשמעות ד' הרמב"ן והר"ן דלעולם הזכות קיימת אצל הבעל והיבם יורש מן הבעל, י"ל דע"כ ה"ז מועיל אף לגבי ירושת הנכסים, דהרי שאר יורשים יורשים את הנכסים אף אחר שמתו, ויש בזה לדין משמוש, והא דבעל אינו יורש אחר שמת הוא משום דאחר שמת פקעה האישות, אך כל שהיא שומרת יבם ולא פקעה האישות, אכתי הבעל יורש את אשתו, והיבם יורשו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ושו"ר יסוד הדברים בכת"י הגר"נ זצ"ל, ז"ל, ויתכן לפרש בזה דבלאו תקנת אושא בין למ"ד ירושת הבעל דאוריי' בין למ"ד דרבנן אבל הו"ל ירושה כשאר ירושות, משא"כ מדין תקנת אושא אית בזה דין חדש של ירושה מדין לוקח ראשון בנוגע לאחר מיתתה וחשוב כלוקח ראשון, ויתכן דנכלל בזה דזה דין ירושה מחודש, ויתכן לומר דזיקת נשואה אף אם עושה ודאי נשואה רק לענין הך דינא דזכותי היבם ביבמתו דלענין זה יש לו דיני ודאי נשואה, משא"כ דין ירושה מקרא או מדרבנן הו"ל כשאר דיני שארות דתלוי ביבום ול"מ לזה דין זיקה, ולכן יתכן להסתפק אם שייך בזה הך דין ירושה כבבעל כיון דיש לו דין זיקה להיות אשתו לכל דבר, אבל לשאר הדברים שנוגע מחיים בין יבם ליבמתו הו"ל ודאי נשואה, ע"ז אמרו דא"כ הרי תנן האשה שמכרה וכו' הרי דדין ירושה יש לבעל גם מצד דין לוקח ראשון והו"ל כזכות פרות וכשאר זכויות, ובע"כ דהוי רק ספק נשואה גם לענין הנך דיני, עכ"ל, ועי' גם בשיעורי הגר"ש לעיל כ"ט ב' שדן עד"ז בישוב קו' התוס'. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובד' התוס' שלא כתבו כן, י"ל דפירשו לסוגיין בע"א, - וי"ל עוד דס"ל דגם עיקר ירושת הבעל אינה כשאר ירושות אלא הוא זכות ממון דהבעל, וכ"כ בשיעורי הגר"ש לעיל כ"ט ב' בדעתם, והתוס' במתניתין כתבו דירושת הבעל אינה מכח קורבה כשאר ירושות, ויש לפרש לדבריהם ע"פ הנ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. וגם למה שנקטו התוס' דדינא דהכא הוא מדין ירושת הבעל דעלמא, י"ל למש"נ לעיל בהערה בדעתם דירושת הבעל היא זכות ממון דהבעל, וע"כ הוא דהו"ל כספק וספק, ול"ד לכל יורש מוקדם במקום יורש מאוחר דאיכא ודאי דין ירושה והספק הוא מי הוא היורש, ומשא"כ הכא דהספק הוא אם איכא דין ירושה או איכא זכיית ממון דהיבם. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך כ"ז מתישב לדעת התוס' לקמן שם דגם לענין ליורשה וליטמא לה תליא אם נפלה מן הנישואין או מן האירוסין, והרי דהוי זה חילוק מעיקר הדין דביאה גרועה אינה מועלת לאלומי מבעל, אך דעת הרמב"ן והרשב"א שם דכל הנפ"מ בין נפלה מן הנישואין או מן האירוסין הוא רק לענין הגזירה דרבנן דארוסה אינה אוכלת בתרומה, ולפ"ז אי"ז ענין לנידו"ד. [↑](#footnote-ref-12)
12. ונפ"מ בזה גם כשאין אב אלא אחים והויא היבמה ערוה על אחד מן האחים, דלדעת הר"ן ודעימי' אין זוכין בנכסים אלא האחים הראויין ליבום, ולדעת המהרי"ק חולקין כל האחים בנכסים. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובכתובתה ודאי מסתבר דהאב יורש, דמהיכ"ת דיירש היבם, הרי אינו יורש את נכסי המת, אי לא נימא כדעת המהרי"ו ודעימי' שנתבאר לעיל ענף ד', והחזו"א כתב לפרש טעם הסוברים דהבעל יורש, ז"ל, דכיון דמכח זיקה נסתלקו יורשי האשה כתובתה ליבם, עכ"ל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויש להוסיף, דאמנם סתימת מתניתין דהכתובה והנכסים הוו לאותם יורשים, אך י"ל דאורחא דמילתא קתני דאין האב קיים, ובלא"ה הוו האחים היורשים, ואמנם גם כשאין האב קיים, נפ"מ כשהיא ערוה על אחד מן האחים שהיא זקוקה לו, אך באופן הרגיל היא זקוקה לכל האחים וע"כ בין בכתובה ובין בנכסים יורשים האחים. [↑](#footnote-ref-15)
15. ולפ"ד המאירי ניחא, דמה שאמרו דל"מ מאמר ליורשה היינו דהיבם אינו יורשה, ואף דזיקת נשואה עושה ספק נשואה, מ"מ אי"ז מועיל שיהא היבם יורשה, אלא יורשי המת יורשין, ואם יש אב האם יורש, וגם כשאין האב יורשין כל האחים אף אם הויא ערוה על אחד מהן. [↑](#footnote-ref-16)
16. וזהו שפירשו הרשב"א והריטב"א בתירוצם להא דהספק הוא שמא ייבם או יחלוץ, דרק מכח זה הוא די"ל דגם בנפלה מן האירוסין הויא ספק ארוסה, אך אם הי' זה תקנ"ח לחשבה כספק נשואה, הרי דבארוסה דליכא נפ"מ בזה ליכא לעיקר התקנ"ח. [↑](#footnote-ref-17)