מ_מ שבת י_א א_ - כ_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענינים שונים בשבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ל' תשרי ע"ט

דף מס' 1

**י"א א' -** **לא יצא החייט במחטו סמוך לחשיכה,** בפי' ר"ח הביא מירושלמי דהאי חשיכה מנחה הוא, והראש יוסף כתב דבתלמודא דידן אין זכר לזה, אלא הוא חצי שעה קודם צאה"כ, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא אסרו חצי שעה קודם ביה"ש, ועמש"כ בזה השפ"א והביאוה"ל בסימן רנ"ב ס"ו.

**שמא ישכח ויצא,** הפנ"י כתב דלכאו' לשון ויצא אינו מדוקדק, שהרי כבר יצא מרה"י לרה"ר, והול"ל שמא יכניסנו, וכתב דאפשר דהאי ויצא היינו שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, והפמ"ג באש"א סימן רנ"ב סקכ"ו כתב דמשמע לפ"ז דכל שהוא בביתו ליכא איסורא, ועיי"ש שכתב דבל' הרמב"ם בפי"ט משבת הכ"ו והשו"ע שם משמע דאף בביתו אסור שמא יוציא לרה"ר משתחשך, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[1]](#footnote-2)

התוס' כתבו דלרבא דלא גזרינן גזירה לגזירה, אין לפרש שמא ישכח המחט, דאפי' יצא ליכא איסורא דאורייתא, דמלאכת מחשבת אסרה תורה,[[2]](#footnote-3) ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' כתב דמבו' בדבריהם דלאביי דגזר גזירה לגזירה הוה ניחא, דאף דהוי מתעסק, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן,[[3]](#footnote-4) ועיי"ש שהק' דמה שייך שיאסרו חכמים מתעסק, הרי אינו יודע שעושה כן, ולאיזה ענין יאסרו חכמים לעשות כן, הרי כיון שאינו יודע כלל שעושה מלאכה זו, לא ידע כלל שיש עליו איסור דרבנן, והוכיח מזה דפטורא דמתעסק בכל התורה, אינו אלא מחטאת, וה"ז אסור מדאורייתא,[[4]](#footnote-5) אלא דמ"מ בשבת כיון דאינו יודע מהמחט אי"ז מלאכת מחשבת, וע"כ נקטו התוס' לפטורא דמלאכת מחשבת, ולא נקטו לפטורא דמתעסק דכל התורה, דמצד פטור מתעסק דכל התורה, אכתי הו"ל איסור דאורייתא, ורק משום מלאכת מחשבת אי"ז אלא איסור דרבנן, ובזה שפיר אמרינן דה"ז אסור מדרבנן, שהרי אסרו חכמים בכל גווני דל"ה מלאכת מחשבת, דמה"ט אסור משאצל"ג וכיו"ב.[[5]](#footnote-6)

**לא יעמוד אדם ברה"י וישתה ברה"ר ברה"ר וישתה ברה"י אא"כ הכניס ראשו ורובו,** התוס' והריטב"א בסוגיין ובעירובין כ' א' האריכו בטעם הא דשרי כשהכניס ראשו ורובו ולא אמרינן דמוציא מרה"י לרה"ר, ויתבאר ענין זה בעזה"י בסוגיית הגמ' לעיל דף ג'.

**רבא אמר היא גופא גזירה היא ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה,** בפירש"י בביצה ב' ב' כתב דילפינן לה מדכתיב ושמרתם את משמרתי, עשו משמרת למשמרתי, ולא משמרת למשמרת, וכ"כ במחזור ויטרי סימן תכ"ד.[[6]](#footnote-7)

בחי' הגרע"א הק' דאף כשעומד ברה"ר ליכא איסור דאורייתא, שהרי כשנטל בפנים הכלי לשתות ל"ה דעתו להוציאו, וא"כ לא היה עקירה ע"ד להוציאו, ואח"כ כשרוצה למשוך הכלי לחוץ וכבר הוא בידו ליכא עקירה, כיון דידו לא נייח, וכבר עמד בזה הריטב"א בעירובין כ' א', וכתב לפרש דחיישינן שמא יכניסנו להדיא הואיל והוא צריך להם, עיי"ש, וכ"ה מבו' בפירש"י בד"ה לא יעמוד, שכתב דהוא מגזירה שמא יוציא הכלי אליו "ונמצא מתחייב חטאת".[[7]](#footnote-8)

הרמב"ן לקמן צ"ד א' כתב בשם הר"י בן אבא מרי, דמותר להוציא תינוק לכרמלית, משום דאף ברה"ר לי"ב אלא איסור דרבנן דחי נושא את עצמו, וע"כ בכרמלית שרי, דהו"ל גזירה לגזירה, והרמב"ן נחלק ע"ז, דכל הא דשרי רבא הוא כשאינו עושה מלאכה, כגון כששותה ברה"י והוא בכרמלית, אך במוציא ממש לכרמלית דברים שהן משום שבות אסור, דעשו כרמלית כרה"ר לדברים הללו,[[8]](#footnote-9) וכ"כ הרמב"ן בתוה"א שער הסוף, דלא התיר רבא אלא גזירה שאין בהן מעשה כלל, וכ"כ הריטב"א והר"ן והשיטה להר"ן בשם הרא"ה לקמן שם.[[9]](#footnote-10)

בפירש"י לקמן קכ"ז א' ד"ה ועימר מבו' דשרי להעביר פחות פחות מד' אמות, ועמד ע"ז הגרע"א בגל' אהעו"ז סימן שמ"ט, ועמש"כ ע"ז הביאוה"ל שם, וכן נסתפק בזה בתשו' הרי"ד סימן ק"ז, עיי"ש, - אך השו"ע בסימן שמ"ט ס"ה כתב דאסור להעביר פחות פחות מד' אמות בכרמלית, ובגל' הגרע"א שם הביא מהתשב"ץ בח"ב סימן רפ"א דאף במבוי שלא עירב אסור לטלטל פחות פחות מד' אמות, ועמש"כ בזה בחי' מהר"ל בסוגיין, ומש"כ הגר"א בסימן שמ"ט שם והמ"ב שם סקי"ט והביאוה"ל שם.

**אמר אביי מנא אמינא לה וכו',** התוס' כתבו דמודה אביי בעלמא דלא גזרינן גזירה לגזירה, כמבו' בביצה ג' א', ורק בהוצאה ס"ל דגזרו גזירה לגזירה, ומשמעות דבריהם דהיינו דבאיסור הוצאה החמירו לגזור גזירה לגזירה, והתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דהוצאה מילתא דשכיחא ודבר ההוה, והר"ן כתב דהוא משום דאיסור הוצאה קלה בעיני כל אדם, דברה"י מותר לפנות חפצים מזוית לזוית, וע"כ החמירו בה לגזור גזירה לגזירה, - והתוס' בעירובין צ"ח א' ד"ה אלא פירשו דטעמא דאביי הוא משום דהוי זה גזירה קרובה דשמא יביא אצלו, ובזה גזרו גזירה לגזירה, - והרמב"ן בסוגיין כתב דטעמא דאביי הוא משום דעשו כרמלית כרה"ר לכל דבר, והא דבמחט התחובה בבגדו אסרו לצאת, הוא משום דאסרו לצאת בביה"ש בכל דבר שאסור לצאת בו מחשיכה, - והרשב"א כתב דטעמא דאביי הוא משום דכולה חדא גזירה היא דאי לא הא לא קיימא הא, וכ"כ הרמב"ן בחולין ק"ד א'.

**אלא לאו כרמלית,** התוס' כתבו דאע"ג דאין כרמלית בכלים, האי גת כיון דמחובר לקרקע לא שמי' כלי, וכ"כ הר"ן, ומבו' בדבריהם דהא דאין כרמלית בכלים אי"ז משום דכלי אינו קבוע ועתיד לינטל משם, וכמש"כ כן הרשב"א לעיל ז' א', וכ"כ בשיטה להר"נ לעיל ח' א' בשם הרא"ה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לעיל ה' א', ועי' מג"א בסימן רס"ו סק"ז, דא"כ ל"ש כן בגת שהיא קבועה שם, ול"ה בעינן להא דהמחובר לקרקע אין תורת כלי עליו, ובע"כ דהא דאין כרמלית בכלים הוא משום דדינא הוא דכלי בטל לרשות,[[10]](#footnote-11) ויתבאר בעזה"י במקומו.

**וכן בגת לענין מעשר,** בפירש"י בעירובין צ"ט ב' כתב דהיינו דר"מ היא דס"ל דשותין על הגת, ובזה הוא דאמרינן דלא יעמוד ע"ג קרקע וישתה בגת בלא הפרשת מעשר אא"כ הכניס ראשו ורובו לגת, וכ"כ התוס' שם, ובחי' הריטב"א בסוגיין משמע דטעם הא דאסרינן בלא הכנסת ראשו ורובו, אי"ז משום גזירה שמא ימשוך הכלי אחריו, אלא הוא משום דלא חשיב כשותה על הגת אלא כשראשו ורובו על הגת, וכ"ה להדיא בדבריו בעירובין כ' ב', וכ"ה מבו' גם בפי' הרמב"ם לתלמוד, עיי"ש, ובזה ניחא משה"ק הראש יוסף והגרע"א והרש"ש דמאי משני דהוא לענין מעשר, הרי אכתי הו"ל גזירה לגזירה, דהא דאסרינן אכילת קבע בדבר שלא נגמרה מלאכתו הוא מדרבנן.[[11]](#footnote-12)

והר"ח פירש דהא דקאמר וכן בגת היינו, דכ"ה דהעומד ברה"ר ושותה ברה"י אינו מותר לו לשתות אא"כ יכניס ראשו ורובו למקום שהוא שותה שאם ישאר לו מים מותר להחזירן למקומם, כן בגת לענין מעשר אין מותר לשתות מן היין שבגת קודם שיעשר, אלא אם הן צונן שיתכן לו להחזיר המותר וכו', והביאוהו הרמב"ן והרשב"א, ועמש"כ הראש יוסף והחת"ס בביאור דבריו, וכ"כ בחי' הגרע"א בדעת הרמב"ם.

**לא דנקיט לה בידי',** הגר"ז בסימן רנ"ב סי"ז כתב דה"נ אסור לצאת לרה"ר סמוך לחשיכה עם שאר חפצים שבידו, וכ"כ המ"ב שם סקנ"א, ובשעה"צ שם סקל"ה כתב דהוא פשוט, וכ"ה מבו' בד' הב"י שם שכתב דאף אדם אחר אסור לצאת במחט בידו, והא דתני לא יצא החייט, הוא משום דדיברו חכמים בהוה,[[12]](#footnote-13) וכ"ה מבו' גם ממש"כ הב"י שם דאלמלי ה"ט דצריך למשמש בתפילין, הי' אסור לצאת בתפילין בידו, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סקכ"ד, - ובתשו' לבוש מרדכי סימן ב' סק"ד הק', דלא מצינו דאסור לשאת דבר ברה"ר חצי שעה קודם הלילה, וכתב דכל אדם מותר לצאת וחפץ בידו, דודאי דכל האוחז חפץ בידו זכור הוא שאוחז, וכשיראה שהגיע שעת האיסור יניחנו, ולא אסרו אלא בחייט דדרכו לשאת תמיד מחט בידו אף בשעה שאין צריך לנושאו לתפור, דרגיל הוא לשאת כדי שידעו שהוא חייט, או פן יזדמן לו דבר לתפור, וכיון שהוא רגיל לשאת אף בלא צורך, חיישינן שמא מתוך רגילותו ישכח שהוא נושא, עיי"ש, ועד"ז כתב התפא"י בבועז סק"ה.

**אימור דשמעת לי' לר"מ במידי דלאו היינו אורחי' וכו'** בפירש"י כתב דהיינו דכל הא דפטר ר"מ הוא משום דאף לאומן אין דרך הוצאתו ביד אלא בשעה שהוא רוצה להכריז לעצמו לאומן, ומשא"כ בכיס לזב דאין דרך הוצאתו אלא בכך, ועי' בשעה"צ סימן ש"א סקכ"ח, ופירש דזהו דמייתינן מהדיוט שחקק קב בבקעת, דאף דאינו אומן ואין דרך חקיקה בכך, מ"מ כיון דלדידי' הוי דרך חקיקתו בכך חייב, - אך בל' הרמב"ם בפי"ט משבת הכ"ב משמע דהא דהזב שיצא בכיס שלו חייב, הוא משום דכ"ה דרך הוצאת כיס זה, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ, ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז להא דמייתי מהדיוט שחקק קב בבקעת, דדהיינו דאף דחקיקה כזו בשאר כלים לא חזיא דבעי מעשה אומן, ומ"מ בקב חייב, וזה כמש"כ הערוך בע' קבגא, דהדיוט שחקק קב בבקעת היינו דחקק בחתיכת קורה כדי שיניח בה הקיטע שוקו.[[13]](#footnote-14)

**הא ר' יהודה והא ר"ש,** התוס' לקמן צ"ד א' ד"ה ר"ש פוטר כתבו דהא דחשיב כמלאכה שא"צ לגופה, הוא אף בגונא דצריך לכיס עצמו למנות ראיותיו או נקיים, דמ"מ א"צ להוצאה זו דה"נ סגי לי' אי יתיב בחד דוכתא, וצ"ב, דאף דסגי לי' אי יתיב בחד דוכתא, מ"מ אחר שהוא הולך למקום אחר, הוא צריך להוצאת הכיס, - והמאירי בסוגיין כתב דבכה"ג דהוא צריך לכיס לבדוק אם ראה או לספירת נקיים, הוי מלאכה הצריכה לגופה, וכתב די"מ דאף בכה"ג הוי מלאכה שא"צ לגופה, משום דא"צ לה לתועלת גופו כגון רפואה וכיו"ב, אלא בזב בעל ב' ראיות להסיר מעליו חיוב קרבן, ובבעל ג' להסיר מעליו עוון הבאת קרבן קודם זמנו,[[14]](#footnote-15) וכ"נ בל' הרמב"ם בפי"ט משבת הכ"ב, עיי"ש, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו.

**יוצא אדם בתפילין בער"ש עם חשיכה, מ"ט כיון דאמר וכו' חייב אדם למשמש בתפילין וכו' הלכך מדכר דכיר להו,** הרמב"ן הק' דלרבא דלא גזרינן גזירה לגזירה, בלא"ה יש להתיר, משום דהיוצא בשבת בתפילין פטור, כדתנן לקמן ס' א',[[15]](#footnote-16) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דשאני תפילין דדרך מלבוש הוא ואין אדם פושטן כשיוצא לחוץ, וכ"כ הרשב"א לעיל בסוגיין, והוסיף לפרש דהוא משום דבדבר הקרוב לבא לידי פשיעה, מודה רבא דגזרינן גזירה לגזירה, והר"ן שם כתב דמה"ט אמרינן דכולה חדא גזירה היא.

**ב** הריטב"א כתב, דשאני תפילין דכשנזכר בהן בשבת לא מצי לזרקן, וע"כ הו"ל למעבד הרחקה יתירה, וכ"כ בשיטה להר"נ בשם הרא"ה.

**ג** הב"י בסימן רנ"ב כתב, דאיירי במוציא התפילין בידו, דבכה"ג אם מוציאן בשבת חייב חטאת, וכתב לדקדק כן מל' הרמב"ם, וכתב לפ"ז דאף כשהן בידו אסור להסיח דעת מהן, והב"ח שם והט"ז שם סק"ח תמהו טובא ע"ז, וכ"כ המג"א שם סקכ"ד והמ"ב שם סקנ"ד לדינא דאסור להוציא תפילין בידו.

**ד** הב"ח בסימן רנ"ב כתב דכיון דאיסור לבישת תפילין בשבת, הוא משום דחיישינן שמא יטלם מראשו אם בא לפנות ויוליכם ד' אמות ברה"ר, הויא הך גזירה מילתא דשכיחא, ובכה"ג גזרינן גזירה לגזירה, וכ"כ הט"ז שם סק"ח.

**ה** הגר"א בסימן רנ"ב ס"ו כתב, דכל הא דלרבא לא גזרו, הוא רק סמוך לחשיכה, אך עם חשיכה גזרו,[[16]](#footnote-17) ופירש כן בהא דתני חנניא דחייב אדם למשמש וכו' עם חשיכה, ונת' להלן, וע"כ אלמלי ה"ט דמדכר דכיר להו, הי' אסור לצאת בתפילין עם חשיכה.[[17]](#footnote-18)

**חייב אדם למשמש בבגדו ער"ש עם חשיכה,** הטוש"ע בסימן רנ"ב ס"ז כתבו דמצוה למשמש בבגדו, והביאוה"ל שם כתב דשינו ל' הגמ' משום דהי' קשה להו דבמתניתין לא אסרו לצאת סמוך לחשיכה אלא אם אוחז דבר האסור לצאת בו בשבת, ולא הצריכו למשמש פן יש לו איזה דבר שאסור לצאת בו בשבת, ועוד דבמתניתין לא אסרו אלא כשרוצה לצאת בהחפץ חוץ לביתו, והכא משמע דאף כשיושב בביתו סמוך לחשיכה חייב למשמש, וע"כ שינו הלשון וכתבו דמצוה, דאי"ז חיוב אלא מצוה, ומשא"כ במתניתין דאיסורא הוא, ועיי"ש שכתב דלמש"כ הגר"א דמה דנקט חנניא עם חשיכה אי"ז סמוך לחשיכה דמתניתין, אלא הוא סמוך לשקיעה ממש, י"ל דאף דסמוך לחשיכה לא נאסר אלא לצאת כשיודע שיש בידו דבר האסור לצאת בו בשבת, מ"מ עם חשיכה חייב למשמש אף כשיושב בביתו, והביא מהנהר שלום שם סק"ו שכתב כן דהחיוב למשמש הוא רק עם חשיכה, ועמש"כ בזה הראש יוסף והשפ"א.

הראשונים בפ' במה אשה, נחלקו בתכשיטים וכיו"ב דאסור לצאת בהן לרה"ר, אם אסורין אף בבית שמא ישכח ויצא, והובא הפלוגתא בזה בשו"ע סימן ש"ג סי"ז י"ח, והרמ"א בסימן ש"י ס"ז סתם כדעת האוסרים, והתהל"ד בסימן רנ"ב אות ט"ז הק', דכיון דאף בער"ש עם חשיכה צריך למשמש שמא ישכח ויצא, כ"ש דאסור להניחן עליו בשבת,[[18]](#footnote-19) וכתב דלמש"כ הטוש"ע דמצוה למשמש, ניחא, דאה"נ אי"ז חובה אלא מצוה מן המובחר, אך לא נתישב בזה ד' הרמב"ם בפי"ט משבת הכ"ו שכתב דחייב למשמש, וכתב דצ"ל לדעות אלו, דעיקר הא דחייב למשמש היינו שידע מה שיש אצלו בבגדו, וכיון דיודע סגי וא"צ להסירו, דלא חיישינן לשכחה, וכאשר כ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפי"ט משבת הכ"ו, ולכאו' בזה ניחא קו' הביאוה"ל הנז'.[[19]](#footnote-20)

המג"א בסימן ש"י סק"ז כתב דלכתחילה אין להניח מעות בכיס התפור בבגד, אף שאינו לבוש בבגד זה, שמא ישכח ויצא, והתהל"ד שם אות ה' כתב ללמוד מדבריו דהא דחייב אדם למשמש בבגדו בער"ש עם חשיכה, הינו אף בבגדים שאינו לבוש עתה, ולא אמרינן דימשמש בהן בשעה שירצה ללבשם, והשעה"צ שם כתב ע"ד המג"א, דבעניי לא ידעתי מקור לזה.

המג"א בסימן רנ"ב סקכ"ו כתב, דאף לדידן דאין לנו רה"ר, מ"מ מצוה למשמש דשמא יש אצלו דבר המוקצה, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם, והגר"ז שם בקו"א סקי"ד.

**איבע"ל לא יפלה את כליו ביום שמא יהרוג ור"א היא וכו',** מבו' דלמ"ד דמותר להרוג כינה בשבת, מותר לפלות את כליו ביום, והפמ"ג במש"ז סימן שט"ז סק"ט כתב דהא דלא אסרינן לה משום מוקצה, הוא משום מאיסותא כגרף של רעי, - ובשביתת השבת מלאכת בורר סקכ"ד כתב במה שמצינו בכ"ד דהותר להסיר מן הבגד לכלוך, דהוא משום דה"ז בטל לבגד, וע"כ לי"ב משום מוקצה.

**אפי' להבחין בין בגדו לבגדי אשתו,** המנ"ח במוסך השבת במלאכת בורר כתב דהיינו כשבא ליקח בגד שלו כדי ללבוש תיכף, דבכה"ג אין לאסור אלא משום גזירה שמא יטה, אך אם אינו רוצה ללבשו עכשיו ה"ז אסור משום בורר, אך לכאו' י"ל דלא איירי כשהם בתערובת, ול"ש בזה בורר כלל.

**אבא שאול אומר נוטל וזורק ובלבד שלא ימלול,** בפירש"י כתב דהוא משום דס"ל כר"א דההורג כינה בשבת חייב חטאת, וע"כ גזרינן מלילה שלא יהרוג, והתוס' כתבו דהוא משום דגזר מלילה דכינה אטו מלילה דפרעוש ומילא דפרעוש שמא יהרוג, - והגר"א בסימן שט"ז ס"ט כתב לפ"ז, דאף לפ"מ דקי"ל דמותר למלול כינה בשבת, מ"מ אסור למלול פרעוש, דבזה אף ת"ק מודה, וכמש"כ הרמ"א שם בשם רי"ו, - אך האלי' רבה שם סקכ"ג כתב בדעת הר"ן דלפ"מ דקי"ל כת"ק מותר למלול אף פרעוש, וכתב דע"ז סמכו העולם ונהגו להקל, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

**רבה מקטע להו,** בפירש"י כתב דהיינו שהי' הורגן בשבת, והתוס' כתבו דהיינו כב"ה דבסמוך דהורגין את המאכולת בשבת, ובפירש"י לעיל בסוגיין פירש דהא דתניא במפלה את כליו דמולל וזורק ובלבד שלא יהרוג, הוא משום דס"ל דהריגת כינה בשבת שבות, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, דלפ"מ דקי"ל כב"ה, מותר המפלה את כליו להרוג את הכנים, ומה שאמרו דהלכה מולל וזורק וזהו כבודו, אף בחול קאמר ומפני כבודו, אך מותר להרוג אף בשבת, וכ"כ המ"מ בפי"א משבת ה"ג בדעת הרמב"ם שם.

אך הרא"ש בסימן כ"ט כתב דהני תנאי שאסרו במפלה את כליו להרוג או אף למלול, לא פליגי על ב"ה דהתירו להרוג את המאכולת בשבת, אלא כיון דאסור להרוג פרעוש בשבת, ע"כ כל שמפלה את כליו להסיר מהם פרעושים וכינים, אסרו להרוג אף את הכנים אטו הריגת פרעושים, ואבא שאול גזר אף במלילה דכנים אטו פרעושים, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרי"ף והרמב"ם, ובסו"ד כתב דאפשר דבמפלה ראשו מותר להרוג את הכנים, ולא גזרינן אטו פרעושים, דאין פרעושים מצויים בראש, וכ"כ בטוש"ע סימן שט"ז ס"ט, והביאוה"ל שם הביא מהגה' הגר"ח צאנזער דכיון דש"ר מתירין בזה, הו"ל הרא"ש יחיד לגבייהו ובמילתא דרבנן, ועיי"ש שהביא מד' עוד מקמאי שהתירו בזה, וכתב בשם הא"ר שם סקכ"ח דע"ז סמכו העולם להקל, ומ"מ יר"ש יש לו להחמיר כדעת הרא"ש והטור, - ועי' בראש יוסף שהאריך בביאור דעות הראשונים בסוגיין.

**הנכנס לבקר את החולה אומר שבת היא מלזעוק ורפואה קרובה לבא,** המהרש"ל בהגה' הטור סימן רפ"ז כתב דה"נ כשמנחם אבלים בשבת אומר ביציאתו שבת היא מלנחם ונחמה קרובה לבא, והביאו הפרישה שם סק"ג, והסכים לזה הב"ח שם, וכ"כ הט"ז שם סק"א, - אך הטור ביו"ד סימן שצ"ג כתב באבל בביהכנ"ס שאומרים לו השוכן בבית הזה ינחמך, והפרישה שם סק"ה כתב דהוא משום דדוקא בחולה אסור להתפלל משום שיתעורר עי"ז רחמיו ויבכה בשבת מחמת זכרו רוב צערו של חולי, וכמש"כ הר"ן, משא"כ בניחום אבלים, והביאו המג"א בסימן רפ"ז סק"א, והמ"ב שם סק"ג הביא ב' הדעות.

**שבנא איש ירושלים וכו' וביציאתו אומר שבת היא מלזעוק ורפואה קרובה לבא ורחמיו מרובין שבתו בשלום,** הטוש"ע באו"ח סימן רפ"ז פסקו כדעת שבנא דאומר ורחמיו מרובים שבתו בשלום, וכ"כ הטור ביו"ד סימן של"ה, והב"י שם כתב בדעתו דס"ל דשבנא לא לחלוק ע"ד ת"ק בא אלא לפרש דבריו, - אך הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"ה כתב דאומר שבת היא מלזעוק ורפואה קרובה לבא, והב"י ביו"ד שם כתב בדעתו דס"ל דקי"ל כת"ק, ושבנא בא לחלוק ע"ד ת"ק, ולא קי"ל כוותי', ובשו"ע שם ס"ו פסק כדעת הרמב"ם, וכ"כ הרמ"א באו"ח שם, ועמש"כ בזה הב"ח ביו"ד שם, והט"ז באו"ח שם סק"א, והא"ר שם סק"ג, והפמ"ג במש"ז שם.

**בקושי התירו לנחם אבלים ולבקר חולים בשבת,** המג"א בסימן רפ"ז סק"א כתב דהוא משום שחששו שמא יבואו לזעוק, והגר"ז שם ס"ג כתב דהוא שמא יצטער עמהם, וכתב דהוא דלא כאותם שכל ימי השבוע אינם הולכים רק בשבת, וכ"כ המ"ב שם סק"א דלא יפה עושין אותן שכל ימי השבוע אין הולכין רק בשבת, ועמש"כ בביאוה"ל שם.

**לעולם אל ישאל אדם צרכיו בל' ארמי,** נחלקו הראשונים אם ה"נ הוא בשאר לשונות, ולא ישאל צרכיו אלא בלה"ק, או דל' ארמי גרע, ועי' בזה באורך בתמים דעים סימן קפ"ד, והובאו הדעות בזה בשו"ע סימן ק"א ס"ד, עיי"ש, ובד' התוס' בד"ה שאין, מבו' דאי"ז גריעותא מסוימת בל' ארמי, וכמש"כ הגר"א בסימן ק"א שם, ועמש"כ בתוס' הרא"ש בסוגיין.

ז' מרחשון ע"ט

דף מס' 2

**י"ב ב' -** **אפי' גבוה ב' קומות וכו',** בפירש"י כתב דאף דליכא למיחש בזה להטי', מ"מ לא פלוג למילתייהו, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפסקי ריא"ז, וכ"כ בפירש"י לקמן קמ"ט א' ד"ה אפי' גבוה, וכ"כ הרמב"ן בחידושיו ובמלחמות והפסקי רי"ד והר"ן לקמן שם, וכ"ה מבו' בתו"ד הרשב"א והריטב"א והמאירי שם, - אך הבעה"מ לקמן שם כתב דהא דאסרינן אף בגבוה ב' קומות הוא משום דחיישינן שמא ילך ויביא סולם ויעלה ויטהו, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל לקמן שם, וצ"ע בסתירת דבריו, וכ"כ השיטה להר"נ שם, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ בעירובין צ"ח א' והרא"ש שם סימן ג', וכ"נ בפי' ר"ח לקמן שם, ובד' הרמב"ם בפ"ה משבת הי"ג, אך הב"ח בסימן ער"ה כתב לדחוק בל' הרמב"ם, עיי"ש.

הרמב"ן וש"ר לקמן שם כתבו דאף דאסרו אף בגבוה ב' קומות דלא פלוג רבנן, היינו רק באותו המין שנגזר עליו גזירה ראשונה, דהשוו חכמים גזירתם, וע"כ הוא דאמרו דאם הי' אדם חשוב מותר ולא גזרו אטו אדם אחר, וכן חילקו בין משחא לדנפטא ולא גזרו זה מפני זה, והביאם הב"ח בסימן ער"ה, ועד"ז כתב הט"ז שם סק"א ובאהע"ז סימן קי"ט סקי"ב, והב"ח והט"ז פירשו כן גם בטעם הא דהתירו בב' בנ"א הקוראים, והביאוה"ל בסימן ער"ה ס"א ד"ה ואפילו כתב דלפ"ז פשוט דאם הוא גידם בב' ידיו או שהיו ידיו קשורות מאיזה סבה, מותר לקרות לאור הנר.

לקמן קמ"ט א' אמרינן דהך דינא דרבה דאסור לקרות אף בגבוה ב' קומות תנאי היא, והר"ח בסוגיין כתב דמ"מ הלכתא כוותי', וכ"ה מבו' בד' הרי"ף בסוגיין שהביא לדינא דרבה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משבת הי"ד, וכ"כ ש"ר, - אך האו"ז בהל' שבת סימן ל"ב האריך דלא קי"ל כרבה, וכל שהוא גבוה יותר מקומת אדם מותר לקרות לאורו, ולא חיישינן שמא יטה.

**חד הוא דלא ליקרי הא תרי שפיר דמי,** הסה"ת בסימן רי"ט ובסימנים שם כתב דלא הותר אלא כשהאחר קורא עמו, אך כל שאין האחר יודע לקרות, אינו מועיל להתיר, וכתב לפ"ז דא"א לקרות הגדה בליל פסח שחל בשבת, אף אם אשתו עמו, כל שאינה יודעת לקרות, והשבה"ל בסימן ס"ד כתב בשם אחיו ר' בנימין דנחלק ע"ז אדרבה אם התרנו לקרות ב' בנ"א בחד ענינא אף דאיכא למימר דכל אחד ואחד נותן דעתו לקרות ואינו מרגיש בהטיית חבירו, כ"ש דיש להתיר כשאין חבירו קורא כלל,[[20]](#footnote-21) והשבה"ל שם הסכים לדבריו, דודאי דכל שאינו טרוד כלל לקרוא, ה"ה זכור טפי להזכיר שלא יטה, וכ"כ הסמ"ק בסימן רפ"ב והטור בסימן ער"ה, והשו"ע שם ס"ג,[[21]](#footnote-22) והסמ"ק שם כתב דהיינו כשאומר לו תן דעתך עלי שלא אטה, וכ"כ השו"ע שם, והעולת שבת שם סק"ב פירש דהיינו משום דאל"כ חיישינן שלא ישגיח עליו ויבא להטות, וכ"כ המ"ב שם סק"י.[[22]](#footnote-23)

הרשב"א לקמן קמ"ט א' כתב דלמ"ד דהא דאסור למנות את אורחיו ואת פרפרותיו מתוך הכתב, הוא משום גזירה שמא ימחוק, מותרין לקרות שנים ביחד דמדכרי אהדדי, דומיא דהכא דמותרין ב' לקרוא לאור הנר, וכ"כ הריטב"א שם בשם רבותיו, ועיי"ש שנחלק ע"ז דדוקא לקרות בתורה התירו בב' בנ"א, אך התם דהוא לדבר הרשות גזרו אפי' בשנים דילמא לא מדכרי אהדדי, ונחלקו בזה הט"ז בסימן ער"ה סק"ג והמג"א שם סק"ה בדרך קמא,[[23]](#footnote-24) וכמש"כ המ"ב שם סק"ו.

והראש יוסף בסוגיין כתב דלדעת המג"א גם שומר מעליא ל"מ בדבר הרשות, וכן נקט הגר"ז בקו"א סימן תל"א סק"ב,[[24]](#footnote-25) אך הפמ"ג באש"א סימן ער"ה סק"ה לא פסיקא לי' ד"ז, עיי"ש, וכן נקט המ"ב שם סק"ה דשומר מעליא מהני בדבר הרשות גם לדעת המג"א, עיי"ש.[[25]](#footnote-26)

המאירי כתב דהא דאין פולין לאור הנר הוא אף בב' בנ"א, שהרי זה מסתכל בצד א' וזה בצד אחר, ואין הדבר מצוי להסתכל שניהם במקום א', וכתב דיש מתירין, דהיינו בלבד שיסכימו ביניהם כך או שיהא אחד עומד על גביו ממונה לשומרו,[[26]](#footnote-27) וכ"כ הט"ז בסימן ער"ה סק"ג בטעמא דהב"ח שם שכתב דהא דאף ב' בנ"א אסורין לפלות לאור הנר, - אך המג"א שם סק"ה פירש בד' הב"ח דהוא משום דלא הותר בב' בנ"א אלא בקריאה שהיא דבר מצוה, ולא בדבר הרשות.

המהרי"ל בהל' שבת אות ל"ג הביא להקשות, דכ"ה דב' בנ"א מותרין לקרות לאור הנר משום דמדכרי אהדדי, א"כ ה"נ נימא בהא דאין רוכבין על בהמה שמא יחתוך זמורה, דיהיו שנים מותרין לרכוב ע"ג בהמה, דמדכרי אהדדי ולא יבואו לחתוך זמורה,[[27]](#footnote-28) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הטל אורות תירץ דכיון דהם טרודין לדבר אחד בהילוך הבהמה, יש לחוש אף בשתים שיחתכו זמורה, כ"ה דאסרו לקרות עם אשתו לאור הנר, מפני שדעתה קרובה אצלו. - **ב** העולת שבת בסימן ש"ה ססקט"ו כתב דשאני בהטיית הנר דסגי בחד וליכא למיחש שיטו שניהם ביחד, ומשא"כ התם דיש לחוש שיחתכו הזמורה ביחד ושניהם ישכחו שהוא שבת. - **ג** המג"א בסימן ער"ה סק"ה כתב למש"כ בדעת הב"ח דלא התירו בב' בנ"א אלא בקריאה שהיא דבר מצוה ולא בדבר הרשות, והמחה"ש שם כתב דהיינו דמה"ט אסרו גם ברכיבה דמצוה, דכיון דרוב רכיבות הם לדבר הרשות, לא פלוג רבנן. - **ד** המג"א שם כתב עוד דגזרו שמא יחתוך זמורה קודם הרכיבה כדי להנהיגו. - **ה** התו"ש שם סוסק"ד כתב דאין לדמות גזירות חז"ל זל"ז, דדוקא הכא הוא דשרינן בב' בנ"א כיון דבלא"ה הוא חשש רחוק דשמא יטה, אך בשאר מקומות לא סמכו להתיר משום טעם זה.[[28]](#footnote-29) - **ו** השמחת יו"ט בביצה ל"ו ב' כתב דדוקא בנר דכשמטה מאפיל על חבירו, ירגיש בו חבירו ויזכירנו, אך לחתוך זמורה יכול לחתוך בלי הרגש חבירו. - **ז** בכתבי ברכ"ש סימן ט"ז כתב דהא דחיישינן שמא יחתוך זמורה, היינו שמא יחתוך במזיד, וע"ז ל"מ מידי הא דאיכא ב' בנ"א, ורק הכא דהחשש הוא שמא ישכח ויטה, מהני הא דב' קוראים יחד דאם יבא להטות יזכירנו חבירו.

**כאן בענין אחד כאן בב' ענינים,** בפירש"י כתב דבב' ענינים כיון שכל אחד מעיין לעצמו אינו מכיר במעשה חבירו, והב"י בסימן ער"ה כתב דמשמע דכל שקורא כל אחד בספרו, אע"פ ששניהם קוראין בענין אחד, דינם כקוראין בב' ענינים ואסור, משום דכל אחד מעיין בספרו ואינו משגיח במה שחבירו עושה, והוכיח כן מד' סה"ת בסימן רי"ט ומד' הטור שם, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם התוס'.

והב"י שם כתב בדעת הסמ"ק בסימן רפ"ב דפליג וס"ל דכל שקוראין בענין א' אפי' שכל אחד קורא בספרו שרי,[[29]](#footnote-30) וכ"כ האו"ז בסימן ל"ב, וכתב דהיינו כשכל אחד ואחד נותן לב לקריאת חבירו, דבכה"ג שרי, דמה לי בספר אחד ומה לי בב' ספרים, והביאו הדרכי משה שם, - והרמ"א שם ס"ב כתב לדינא לאסור בזה.

**ובמדורה אפי' י' בנ"א אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דיושבין רחוקין זמ"ז, ועוד שזנבות האודים סמוכין להן, וע"כ אין מכיר כשבא חבירו להבעיר ולחתות, וכ"כ השו"ע בסימן ער"ה ס"ה, ועמש"כ הב"ח שם בדין מדורה קטנה, - והעולת שבת שם סק"ד כתב דטעמא קמא אינו מתישב לדעת האוסרים בב' ספרים, דכיון דהן יושבין רחוקין זמ"ז בע"כ דהן קוראין בב' ספרים, וא"כ אף לאור הנר אסור, אך טעמא בתרא מתישב גם לדעת האוסרים בב' ספרים, דמכח ה"ט דזנבות האודים סמוכין להן אסרינן אף כשהן יושבין קרובין זל"ז וקוראין בספר אחד בענין א', והביאו הביאוה"ל שם.[[30]](#footnote-31)

**לכשיבנה ביהמ"ק אביא חטאת שמנה,** בפירש"י ביומא פ' א' ד"ה אי נימא משמע דהאוכל חלב בזמן שאין ביהמ"ק קיים, אינו מביא חטאת אלא אם נבנה ביהמ"ק בימיו, וכ"כ בשיטה להר"נ בסוגיין בשם התוס', וכתבו דהוא משום דאם אחר שימות הו"ל חטאת שמתו בעלי' ולמיתה אזלא.[[31]](#footnote-32)

הח"ח בס' תורה אור פ"א בהערה הוכיח מהכא, דמי שנתחייב קרבן בזה"ז חייב להביא כשנבנה ביהמ"ק, ואינו נפטר בקריאת הפרשה, אף שאמרו דכל העוסק בתורת חטאת כאילו הקריב חטאת, - אך החיד"א בס' פני דוד ויקרא אות ב' נקט דה"ה נפטר בקריאת הפרשה, וכתב דהא דכתב ר' ישמעאל דכשיבנה ביהמ"ק יביא חטאת שמנה, ולא פטר את עצמו בקריאת הפרשה, הוא או משום דהקורא בתורה חשיב כקרבן כלפי חלק גבוה, ולא לגבי חלק הכהנים, וע"כ צריך להקריב בפועל בעבור חלק הכהנים, או דאף דהקורא בתורת הקרבן הוי כאילו הקריב, מ"מ לא חשיב כאילו הקריב מן המובחר, וכתב דנפ"מ בזה הוא בנתחייב עולה, עכ"ד.

**כאן בשמש קבוע כאן בשמש שאינו קבוע,** בפירש"י כתב דהיינו דשמש קבוע לא יבדוק מפני שאימת רבו עליו וכו', ושמש שאינו קבוע יבדוק דלא רמיא עלי' כולי האי, - אך הר"ח והרי"ף פירשו דשמש שאינו קבוע חמיר טפי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משבת הט"ז, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, והתוס' פירשו לפ"ז דטעם הא דאסרינן טפי בשמש שאינו קבוע, הוא משום דמירתת שמא יעבירוהו, ומשא"כ בשמש קבוע דלא מירתת שיעבירוהו כיון שהוקבע כבר, אך הרמב"ם שם כתב דהוא משום דלא אסרו להבחין בין הכלים לאור הנר, אלא בכלים שאינם ניכרין לו אלא בעיון הרבה, וע"כ לא אסרו אלא בשמש שאינו קבוע שאינו מכיר הכלים, ומשא"כ בשמש קבוע דאינו צריך עיון הרבה, וכ"כ בפי' הר"ן.

**איבע"ל שמש שאינו קבוע בדמשחא מאי וכו',** לגירסת רש"י נמצא לדינא, דשמש קבוע מותר לבדוק לאור נר של נפט ואסור לבדוק לאור נר של שמן, ושמש שאינו קבוע מותר לבדוק אף לאור נר של שמן, ואין מורין כן, - ולגירסת ר"ח והרי"ף נמצא לדינא, דשמש שאינו קבוע מותר לבדוק לאור נר של נפט ואסור לבדוק לאור נר של שמן, ושמש קבוע מותר לבדוק אף לאור נר של שמן ואין מורין כן.

והרמב"ם בפ"ה משבת הט"ז כתב דשמש שאינו קבוע אסור לבדוק אף לאור נר של נפט, ושמש קבוע מותר לבדוק לאור נר של נפט, משום דאינו צריך עיון הרבה, אך לבדוק לאור נר של שמן אין מורין לו, שמא יסתפק ממנו, - ובפי' רבינו פרחי' בסוגיין כתב דהוא מיוסד על גירסת הר"י מיגש ופירושו בסוגיין, וכ"ה גם בפי' הרמב"ם לתלמוד, (וכתב שם דפי' הר"ח והרי"ף לא מסתבר), ועד"ז כתבו המ"מ והכס"מ שם.

הרמב"ן הק' בהא דשרינן בשמש קבוע, דמי עדיף שמש קבוע מהאדם עצמו שאסור לו להבחין בין בגדו לבגד אשתו, שהוא עיון הגס יותר מבדיקת כוסות וקערות, והתם לא התירו אף בדנפטא,[[32]](#footnote-33) וכתב לפרש ע"פ הירושלמי דהכא התירו מפני הנקיות ומפני הסכנה, ואפ"ה לא התירו בשמש שאינו קבוע ובמשחא, מפני שהוא עיון דק יותר מאלו מפני שאינו רגיל לשמש לאחר וקרוב להטות, וכ"כ הר"ן.

אך בד' הרמב"ם בפ"ה משבת הט"ז מבו' דאי"ז היתר מסוים הכא, עיי"ש,[[33]](#footnote-34) והגר"ז בסימן ער"ה סי"א כתב דלפ"ז מה שאמרו בירושלמי דהתירו מפני הנקיות הוא אף בדבר שצריך עיון הרבה, והכריע כן לדינא, ועמש"כ הביאוה"ל שם סי"ב ד"ה אבל, - ועיי"ש בקו"א סק"א שכתב דנפ"מ עוד בזה לדינא, דלדעת הר"ן אסרו לאור הנר אף בדבר שא"צ עיון הרבה, ולדעת הרמב"ם לא אסרו אלא בדבר שצריך עיון הרבה,[[34]](#footnote-35) והכריע כדעת הרמב"ם, ועמש"כ ע"ז הביאוה"ל שם ס"א ד"ה ואין קורין.

**מיתיבי רשב"ג אומר התינוקות וכו',** המלא הרועים בסוף דבריו ע"ד התוד"ה מיתיבי הק' לדעת הרשב"א בכ"ד דמותר לספות איסור דרבנן לקטן לצרכו, א"כ הרי שפיר יש להתיר לתשב"ר לקרות לאור הנר אף בגונא דה"ז אסור מדרבנן, ועמש"כ בזה הפרי יצחק בח"ב סימן י"ג ד"ה ובזה יש לתרץ.

**שאני תינוקות הואיל ואימת רבן עליהן,** התוס' הרא"ש כתב דע"ז סומכין לקרות לאור הנר בליל יוהכ"פ בביהכנ"ס, משום דאימת יוהכ"פ עליו, וכ"כ הריטב"א לעיל בסוגיין, וכ"כ בסה"ת סימן רי"ט, והוסיף דהוא גם משום דצורך שעה להרבות בתחנונים,[[35]](#footnote-36) וכ"כ בטוש"ע סימן ער"ה ס"ח.

ובקונט' קבא דקשייתא אות ע"ט הק', במש"כ הראשונים בפ"ג דר"ה לדון אם גזרו ביוהכ"פ של יובל שלא לתקוע בשופר שמא יעבירנו, דנימא דאימת יוהכ"פ עליו,[[36]](#footnote-37) - ובס' משמר הלוי ר"ה סימן מ"ו סק"ב כתב בשם הגרי"ז זצ"ל שתמה ע"ז, דיוהכ"פ אינו מתיר על איסורים דרבנן, ורק באיסורא דקריאה לאור הנר, דמעיקרא לא אסרו אלא במקום דאיכא חשש הטי', כדחזינן שהתירו בב' שקוראין יחד ובעוד גווני, שרי אף ביוהכ"פ דליכא למיחש להטי'.[[37]](#footnote-38)

בפי' הרמב"ם לתלמוד פירש דעיקר הא דמשני דשאני תינוקות דאימת רבן עליהן, היינו דמה"ט אסור הרב לקרות, ואין התינוקות משמרין אותו, משום דאימתו עליהן והן בושין הימנו ואין משמרין אותו, והא דמותר לקרות ראשי פרשיות, הוא משום דליכא למיחש שמא יטה דדבר מועט הוא.

בהג"א סימן כ"ז נסתפק בנר של שעוה דלא שייך בו הטי' אם מותר לקרות לאורו,[[38]](#footnote-39) והב"י בסימן ער"ה כתב לאסור משום דשייך בו שימחוט ויחתוך ראש הפתילה, וכ"כ בשו"ע שם ס"א, אך המג"א שם סק"ג כתב בשם המהרש"ל להתיר בזה, וכן צידד הט"ז שם סק"ב, והאלי' רבה שם סק"ג והגר"א שם כתבו לאסור בזה, משום דגם בשעוה שייכא הטי', עיי"ש.

והמ"ב שם סק"ד כתב דבנרות הטובים שלנו מותר לקרות לפניהם לכו"ע, דלא שייך שמא יטה רק בדבר שדרכו להטות לפעמים בחול כדי שידלק יפה ובנרות אלו ידוע דא"צ להטות כלל לעולם, ולכאו' הוא מוכרח כן למש"כ הרמב"ן וש"ר לקמן קמ"ט א' דלא אסרו אלא באותו מין שגזרו בו גזירה ראשונה, ונתבאר במ"מ לפ' שואל דף מס' 4 ובהערה שם, - אך דעת החזו"א לאסור בזה, ואסר אף לקרות לאור החשמל, ואכמ"ל.

**לא יאכל הזב עם הזבה מפני הרגל עבירה,**[[39]](#footnote-40)הרמב"ם בפי"א מאיסו"ב הי"ח והי"ט ובפט"ז מטומאת אוכלין הי"א כתב דהיינו דלא יאכל עמה בקערה אחת, וכ"כ ההשלמה, וכ"כ בהל' נדה לרש"י, והביאו התורי"ד בסוגיין, - וההשלמה כתב לפרש, דאף דבשר עם גבינה אסור בשלחן אחד, שאני התם דהשלחן מרגיל האכילה כמו שהמטה מרגלת העבירה, ואינו מרגיל את העבירה אא"כ אוכלין בקערה אחת.

אך השאילתות בשאילתא צ"ו כתב דאסורין לאכול על שלחן אחד, וכ"כ התורי"ד והריטב"א והר"ן בסוגיין והרא"ש בסימן ל"ב, וכ"כ בסה"ת בהל' נדה סימן צ' ובסמ"ג לאוין קי"א, וכ"כ הראב"ד בהשגות הרמב"ם בהל' איסו"ב ובהל' טומ"א שם ובבעה"נ סימן א', וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ח ה"ג והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ב', - ובטעם האיסור מבו' בד' הרי"ד בפסקיו, דהוא משום דאף כשאוכלין על שלחן אחד יש לחוש שיתאוה לה, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש, ועפי"ז כתב דאין האיסור אלא בשלחן קטן שהוא דרך חיבה, ונת' להלן, - אך בד' הרשב"א במשמה"ב שם מבו' דלעולם עיקר האיסור הוא שלא לאכול בקערה אחת, דזהו דמביא לידי הרגל עבירה, והא דאסורין לאכול על שלחן אחד, הוא שמא יבואו לאכול בקערה אחת, דומיא דאסרינן לאכול זה בשר וזה גבינה, שמא יאכל זה משל זה.

בסוגיית הגמ' לקמן מדמינן דכ"ה דלא יאכל הזב עם הזבה ה"נ אסור לישן עם אשתו נדה הוא בבגדו והיא בבגדה, ודחינן דכל הא דאסרינן הכא הוא משום דדעות איכא שינוי ליכא, והראבי"ה בסימן קע"ג הוכיח מזה דהא דאסור לאכול עם הנדה הוא משום דחיישינן שישכח שהיא נדה ויבא עלי', וע"כ הוא דמהני שינוי להכירא, דאי נימא דהוא משום דחיישינן דיתקפנו יצרו ויבא עלי' במזיד, מה הועלנו בשינוי,[[40]](#footnote-41) ועיי"ש שכתב דכן משמע בפירש"י בסוגיין,[[41]](#footnote-42) וכ"ה גם בפי' הר"י מלוניל לעיל במתניתין דהא דלא יאכל הזב עם הזבה הוא משום דשמא ישכח איסורי הלאו והכרת, וע"כ עשו לו זכר לדבר והרחקה, וכ"כ בשיטה להר"נ בסוגיין.[[42]](#footnote-43)

אך הנה הראב"ן בסימן של"ה כתב דמותר לאכול עם אשתו נדה אחר כלות ז' נקיים, דשוב ליכא הרגל עבירה אלא הרגל מצוה, דכיון דמצי למטבל לא שביק התירא ואכיל איסורא, והראבי"ה שם הוכיח מדבריו דס"ל דהא דאסור לאכול עם הנדה הוא משום דחיישינן שיתקפנו יצרו ויבא עלי', ועיי"ש שתמה ע"ז.[[43]](#footnote-44)

הרא"ש בסימן ל"ב כתב דמה שרגילין עכשיו לאכול עם אשתו נדה בשלחן אחד, הוא משום דלא אסרו לאכול עמה אלא בימיהם שהיו רגליים לאכול כל אחד לבדו על שלחן קטן, וכשאשתו עמו על אותו שלחן קטן הוי דרך חיבה, ודמי להצעת מטה ומזיגת כוס והרחצת פניו ידיו ורגליו, אבל בזה"ז דכל בני הבית אוכלין על שלחן אחד, אינו דרך חיבה, וכ"כ הריטב"א בשם י"א דלא אסרו אלא בשלחנות שלהם,[[44]](#footnote-45) וכתב דיש שעושין היכר ביניהם והוי כמו ב' שאוכלין זה בשר וזה גבינה דשרי ע"י היכר.

ובד' הרא"ש בקיצור הל' נדה משמע, דכל הא דמהני היכר, הוא רק בזה"ז דכל בני הבית אוכלין על שלחן אחד, אך בזמן שהי' אוכל כל אחד לבדו על שלחן קטן, אסור לאכול עמה על שלחן זה, ול"מ היכר, וכ"ה להדיא בד' הטור ביו"ד סימן קצ"ה, וכ"נ בשיטה להר"נ בסוגיין בשם תוס', - והסד"ט שם סק"ז כתב לפרש בזה, דאף דבאכילת בשר וגבינה על שלחן אחד מהני היכר, היינו משום דהתם האיסור הוא משום דגזרינן שמא יבא לאכול עמו, וכל דאיכא היכר ה"ז מועיל להזכירו שלא יאכל עמו, אך הכא דהא דאסור לאכול עמה על שלחן קטן, הוא משום דהו"ל דרך חיבה, וכמש"כ הרא"ש, הרי דלזה ל"מ היכר כלל, דסו""ס איכא חיבה ואתי לידי הרגל דבר,[[45]](#footnote-46) ורק בזה"ז דאין האכילה בשלחן אחד דרך חיבה, וכל הצד לאסור לאכול עמה, הוא משום דגזרינן שמא ישכח ויבא לאכול עמה בקערה אחת, הרי דע"ז שפיר מהני היכר.

הרא"ה בבדה"ב שער ז' פ"ב כתב דכל הא דאסור לאכול עם הנדה, הוא רק כשאוכלין שניהם בפנ"ע או שמסובין סמוכין, אבל אם היו שם אחרים אוכלין ומפסיקין ביניהם מותר,[[46]](#footnote-47) והרשב"א במשמה"ב שם תמה ע"ז, דאפי' יש אחרים עמהם איזה היכר יש להן, ואם יבואו לידי הרגל ולאכול בקערה אחת שניהם מי מעכב וכו', ועוד דהרי מדמינן לה להא דאסור לאכול בשר וגבינה על שלחן אחד, ואטו התם מותר לאכול כשיש אחרים עמהן, - והסד"ט בסימן קצ"ה סק"ז כתב בדעת הרא"ה, דס"ל דהא דאסורין לאכול על שלחן אחד, הוא משום דהוי זה דרך חיבה, וכדעת הרא"ש, וזהו דס"ל דכל שאחרים יושבים ומפסיקין ביניהם אי"ז דרך חיבה, וע"כ ליכא לעיקר האיסור, ול"ד להא דאסור לאכול בשר עם הגבינה אף כשיש אחרים עמהן, דהתם האיסור הוא שמא יבא לאכול זה משל זה, וע"ז ל"מ מידי הא דיש אחרים עמהן.[[47]](#footnote-48)

**כיו"ב לא יאכל זב פרוש עם זב עם הארץ וכו' שמא יאכילנו דברים שאינם מתוקנים,** הראב"ד בבעה"נ שער הפרישה סימן א' כתב דהא דאסרינן בזה הוא כל שאוכלין על שלחן אחד, אף שאינם אוכלין בקערה אחת, דומיא דהא דאסרינן בבשר וגבינה, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין, והוכיח כן, דאם בקערה אחת, תיפו"ל דמאכלו של ע"ה אינו מעושר והיאך יאכל עמו, ועיי"ש שהוכיחו מזה דה"נ הא דלא יאכל הזב עם הזבה הוא בשלחן אחד, אף שאינם אוכלין בקערה אחת, - אך ההשלמה בסוגיין כתב לדון דכל הא דלא יאכל עם זב ע"ה, הוא רק בקערה אחת.[[48]](#footnote-49)

התורי"ד כתב דל"ג עם "זב" עם הארץ אלא עם הארץ בלחוד, וכ"ה בפסקי ריא"ז ה"ג דין י' דגם כשאוכל עם ע"ה שאינו זב יש לחוש שמא יאכילנו דברים טמאים בימי טהרתו.

והריא"ז שם כתב דה"נ ראוי לומר במי שחשוד על האיסורין דאסור לאכול עמו אפי' של היתר, שמא יהא רגיל אצלו ויאכילנו דברים האסורין, וכ"כ הט"ז ביו"ד סימן קי"ט סק"ד, והביא כן מדרכ"מ בשם הג"א, - והפר"ח שם סק"ו נחלק ע"ז דאי"ז מעיקר הדין אלא חומרא בעלמא ומשנת חסידים, אך הבכור שור בע"ז ל"ט ב' כתב דיש ללמוד מסוגיין דה"ז אסור מדינא, ועמש"כ בזה בתשו' שבט הלוי ח"ד סימן צ'.

**נדה מהו שתישן עם בעלה הוא בבגדו והיא בבגדה,** בפירש"י כתב דמיבע"ל אם חיישינן להרגל עבירה, או"ד כיון דאיכא הכירא מידכר דכירי, ומבו' דצד האיסור בזה הוא משום חשש שכחה, וזהו דמיבע"ל אם מהני בזה הכירא דעי"ז מידכר דכירי, וכ"ה מבו' גם מהא דמייתינן לה מהא דאין העוף עולה עם הגבינה על השלחן, דהוא משום חשש שכחה,[[49]](#footnote-50) - והרמב"ן לקמן בסוגיין כתב לפרש, דהא דמיבע"ל לאסור בהוא בבגדו והיא בבגדה, הוא או משום דאיכא קריבה, או משום חשש ביאה, והא דמייתינן מהא דהעוף אינו עולה עם הגבינה על השלחן, הוא דה"נ יש לאסור משום חשש ביאה, והא דמייתינן מהקישא לאשת רעהו, הוא דיש לאסור משום קריבה, אף בלא חשש ביאה, ונת' להלן.

הריטב"א הק' דמאי מיבע"ל, הרי גדולה מזו אמרו דאינה מצעת לו את המטה בימי נדתה בפניו מיהת, וכ"ש דאסור לשכב עמה במטה, וכתב דההיא מימרא דרב הונא היא, וממתניתין או מתניתא בעו למיפשטה.

**מה אשת רעהו הוא בבגדו והיא בבגדה אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דאסור לן יחוד מה"ת, ובד' התוס' בסנהדרין ל"ז א' נראה שפירשו לדבריו דכל הא דהוא בבגדו והיא בבגדה אסור, הוא בדאיכא יחוד, וכן פירשו התוס' תלמיד ר"י הזקן והר"ן בסוגיין, ועמש"כ בזה הפנ"י, - אך התוס' הרא"ש כתב דאין לפרש כן, דא"כ מאי איריא הוא בבגדו והיא בבגדה, אפי' בבית אחד אסורין להתייחד, אלא מכוון ד' רש"י הוא דמדאסרה תורה יחוד, ראוי לאסור מדרבנן הוא בבגדו והיא בבגדה אפי' בלא יחוד, כגון פתח פתוח לרה"ר או בעלה בעיר.

והתוס' כתבו דהא דבאשת רעהו אסרינן הוא בבגדו והיא בבגדה, הוא מסברא לפי שיצרו תוקפו ומתגבר עליו ביותר, ובתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דהוא משום דמתחממין זמ"ז ונהנין זמ"ז, וכ"כ התוס' בסנהדרין ל"ז א', ואמנם מבו' בדבריהם, דאין האיסור בקירבה זו מצ"ע, אלא משום הרגל עבירה, וזהו שהק' דמ"ט לא שרינן לה מסוגה בשושנים, עיי"ש.

והרמב"ן והר"ן פירשו דהא דבאשת רעהו אסרינן הוא בבגדו והוא בבגדה, אי"ז משום חשש ביאה, אלא הוא משום איסור קריבה לעריות, שהרי אף להסתכל בה אסור, ואפי' קולה אסור.[[50]](#footnote-51)

**אף אשתו נדה הוא בבגדו והיא בבגדה אסור,** הרמב"ן כתב לפרש דבהוא בבגדו והיא בבגדה יש לדון לאסור משום תרי מילי, חדא, משום דאיכא קריבה, דסתם ישנים במטה אחת נגעי אהדדי ומתהני מהדדי, ועוד, משום חשש ביאה, ומעיקרא בעי למיפשט לאסור משום חשש ביאה, דומיא דהא דאין העוף עולה עם הגבינה על השלחן, ודלא יאכל הזב עם הזבה, ודחינן לה דהכא דאיכא שינוי ודעות י"ל דאין לאסור משום חשש ביאה, וע"ז אמרו דיש לאסור משום דאיכא קריבה דומיא דאשת רעהו, דבאשת רעהו אסורה כל קריבה אף בלא יחוד, דלא אתי השתא לידי ביאה, וכ"כ הרמב"ן בהשגות לסהמ"צ ל"ת שנ"ג, וכ"כ הר"ן.

ההשלמה כתב דאף דפשיט דהוא בבגדו וכו', אף דאיכא דעות ושינוי, מ"מ מותר לאכול בשר עם הגבינה בב' מפות, דשאני הרגל עבירה במטה אחת, מהרגל עבירה בשלחן אחד, ועוד דנדה איסורא דאורייתא ובב"ח איסור דרבנן, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן, ועיי"ש מה שהוסיף לפרש בזה,[[51]](#footnote-52) - אך הראבי"ה בסימן קע"ג כתב דכ"ה דקי"ל דהוא בבגדו והיא בבגדה אסור אף דאיכא דעות ושינוי, ה"נ יש לאסור בבשר וגבינה אף היכא דאיכא דעות ושינוי,[[52]](#footnote-53) והביאו ההגמ"ר בסימן תנ"ב,[[53]](#footnote-54) - ועמש"כ בזה הגר"א ביו"ד סימן פ"ח סק"ב.

התוס' הק' ע"ד רש"י דהא דאשת רעהו הוא בבגדו והוא בבגדה אסור, הוא משום דאסר לן יחוד, דלפ"ז מהא דילפינן מינה לאשתו נדה משמע דגם באשתו נדה אסור יחוד, ואין הדין כן, והק' עוד דמ"ט באמת שרינן יחוד בנדה ואסרינן הוא בבגדו והיא בבגדה איפוך אנא,[[54]](#footnote-55) - והתוס' הרא"ש כתב דבנדה מחמירין טפי בהוא בבגדו והיא בבגדה מביחוד, משום דאין גוזרין גזירה על הציבור אא"כ יכולין לעמוד בזה, וא"א להעמיד שומר או לייחד בית בנדותה.

בפי' הר"ן הק' דמ"ט לא ילפינן אשתו נדה מאשת רעהו לאסור ביחוד, וכתב דילפינן לה מדרשא דסוגה בשושנים, ועוד דכ"ז שלא בעל דיצרו תוקפו דומיא דאשת רעהו אפי' באשתו נדה אסור,[[55]](#footnote-56) ובחי' הגרע"א הק' דאכתי תיקשי דגם בהוא בבגדו נימא דההיקש הוא רק כ"ז שלא בעל דומיא דאשת רעהו דיצרו תוקפו, וכיון דילפינן לאסור הוא בבגדו אף בבעל, ה"נ נילף לאסור יחוד אף בבעל.[[56]](#footnote-57)

**ופליגא דר' פדת דא"ר פדת לא אסרה תורה אלא קורבה של ג"ע בלבד,** בביאור הא דמייתינן מדר' פדת נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דלר' פדת, לא נאסר שאר קורבה ואפי' קירוב בשר אלא מדרבנן, והוא בבגדו והיא בבגדה אפי' מדרבנן ליכא למיסר, והתוס' הק' ע"ז דמסתמא לא פליג ר' פדת אמתניתין דלא יאכל הזב עם הזבה,[[57]](#footnote-58) ועוד וכי לית לי' דאשת רעהו הוא בבגדו והיא בבגדה אסור, - ובד' הרמב"ן מבו' שפירש בד' רש"י, דעיקר הא דאסרינן הוא בבגדו והוא בבגדה, אי"ז משום חשש ביאה, אלא הוא משום דחיישינן שיבא לידי קירוב בשר, וזהו שאמרו דלר' פדת דקירוב בשר אינו אסור אלא מדרבנן, אין לאסור בהוא בבגדו והיא בבגדה אטו זה, ועיי"ש שתמה טובא ע"ז.

**ב** התוס' כתבו בשם ר"ת דהיינו, דלר' פדת דלא אסרה תורה אלא קריבה של ג"ע, אין לנו לאסור ולגזור אלא כעין שאסר הכתוב דהיינו דעות בלא שינוי, כההיא דלא יאכל הזב עם הזבה, אבל הוא בבגדו והיא בבגדה דאיכא דעות ושינוי שרי אף באשת איש, וצ"ע דהתוס' לעיל מינה תמהו ע"ד רש"י דאטו לית לי' לר' פדת דאשת רעהו הוא בבגדו והיא בבגדה אסור, ועמש"כ בזה המהרש"ל והמהרש"א.

**ג** התוס' כתבו בשם ר"י, דלר' פדת דקרא דואל אשה נדה לא יקרב הוא תשמיש ממש, ליכא למילף בהיקש מאשת איש לאסור אף בהוא בבגדו והוא בבגדה לאפוקי לשון קריבה ממשמעותו.

**ד** הרמב"ן כתב לפרש, דמודה ר' פדת באשת איש דכל קריבה שבעולם אסורה, והא דס"ל דלא אסרה תורה אלא קורבה של ג"ע הוא בעריות דשאר,[[58]](#footnote-59) וזהו שאמרו דבע"כ דפליג ר' פדת אהקישא דאשתו נדה לאשת רעהו, וכ"כ הרמב"ן בהשגות לסהמ"צ ל"ת שנ"ג.[[59]](#footnote-60)

**ה** הריטב"א כתב דמודה ר' פדת דכל קירוב בשר אסור בעריות, דקריבה של גילוי עריות, היינו כל קירוב בשר, ומה שאמרו דפליגא דר' פדת, היינו דלדידי' הוא בבגדו והוא בבגדה אינו אסור אלא מדרבנן, דאי"ז קריבה של ג"ע, וזה דלא כדפשיט רב יוסף דה"ז בכלל הקישא דאשתו נדה לאשת רעהו, דלדידי' ה"ז אסור מדאורייתא.

**ו** הר"ן כתב לפרש, דלר' פדת דס"ל דאין אסור מה"ת אף באשת איש אלא קירוב של ג"ע, ושאר קריבות ליתנייהו אפי' מדרבנן, בע"כ דקרא דיחזקאל לא לאקושינהו אתא, דלגילוי ערוה ממש א"צ היקש, ושאר קריבות מותרות מדאורייתא, וע"כ לדידי' אין לפשוט מינה לאסור באשתו נדה הוא בבגדו והיא בבגדה.

הרמב"ם בפכ"א מאיסו"ב ה"א כתב דחו"נ לערוה אסור מדאורייתא מדכתיב לא תקרבו לגלות ערוה, כלומר לא תקרבו לדברים המביאים לידי גילוי ערוה, וכ"כ הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת שנ"ג, וכ"כ הראב"ד בפי' התו"כ ס"פ אחרי, וכ"כ החינוך במצוה קפ"ח, וכן דעת הריטב"א בסוגיין, ודעתו דאף ר' פדת מודה בזה, ונתבאר לעיל, והרמב"ן בהשגות שם האריך לחלוק ע"ז,[[60]](#footnote-61) ועיי"ש בתו"ד שכתב דמה שאמרו דפליגא דר' פדת דאמר לא אסרה תורה אלא קריבה של ג"ע בלבד, לאו היינו דלדידן כל קריבה אסורה מדאורייתא, אלא היינו דלר' פדת אף מדרבנן אין אסור בעריות דשאר אלא קריבה של ג"ע, ולדידן אף בעריות דשאר אסורה כל קריבה.

**עולא וכו' הוה מנשק להו לאחוותי' אבי חדייהו ואמרי לה אבי ידייהו, ופליגא דידי' אדידי',** התוס' כתבו דהא דהי' הוא מנשק, אף דאיהו גופי' קאמר דשום קורבה אסור, הוא משום שהי' יודע בעצמו שלא יבא לידי הרהור שצדיק גמור הי', - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בסנהדרין פ"ז פירש, דמעיקרא הי' סבור עולא להתיר בזה, דלא נאסרה קריבה בעריות שאין טבע אנשי התורה מתעורר אליהן ולא נהנה בכך, ונמנע מכך ונזהר ממנו וראה שאין דרך להתירו, ואמרו לך לך אמרין לנזירא סחור סחור לכרמא לא תקרב.

והרמב"ן בהשגות לסהמ"צ ל"ת שנ"ג כתב דהא דהי' עולא מנשק לאחיותיו, הוא משום דס"ל כר' פדת דלא נאסר בעריות של שאר אלא ג"ע בלבד,[[61]](#footnote-62) וכ"נ בדבריו בסוגיין.[[62]](#footnote-63)

**אפי' שום קורבה אסור משום לך לך אמרי נזירא וכו',** הראב"ד בפי' התו"כ ס"פ אחרי הביא מד' עולא דכל קריבה לעריות הוי בכלל איסורא דלא תקרבו, עיי"ש, והגרי"פ במבוא לפי' הרס"ג פ"ז הק' דא"כ מ"ט הוצרך עולא לה"ט דלך לך אמרי לנזירא וכו', דמשמע לכאו' דמשום גזירה בעלמא נגעו בה, תיפו"ל דאזהרת לאו איכא בה,[[63]](#footnote-64) וכתב דצ"ל דעולא לאו טעמא דידי' קאמר, אלא לומר דמה"ט הוא דהזהיר הכתוב על קריבה לעריות משום דה"ז מביא לידי גילוי ערוה, כמש"כ הרמב"ם בפכ"א מאיסו"ב ה"א והחינוך במצוה קפ"ח.

**ברוך המקום שהרגו שלא נשא פנים לתורה,** הרמב"ן בהשגות סהמ"צ ל"ת שנ"ג הוכיח מזה דאיסור קריבה לעריות אינו אלא מדרבנן, דאם הי' איסורו מה"ת הי' אומר ברוך המקום שהרגו שעבר על דברי תורה, ואי"ז נקרא משוא פנים, ומשוא פנים לתורה הוא הגדר והסייג הנעשין לדבריהם,[[64]](#footnote-65) - ומבו' מדבריו דמפרש דמה שאמרו דלא נשא פנים לתורה, קאי על אותו תלמיד שלא נשא פנים לתורה ולא עשה גדר לד"ת, וזהו שהוכיח הרמב"ן מזה דאין איסורו אלא מדרבנן, והמגילת אסתר שם כתב בדעת הרמב"ם דמפרש דמה שאמרו דלא נשא פנים לתורה, קאי על הקב"ה שלא נשא פנים לתורתו של אותו תלמיד.

י"ב מרחשון ע"ט

דף מס' 3

**י"ג ב' -** **ואלו מן ההלכות וכו' וי"ח דברים גזרו בו ביום,** בפירש"י ותוס' לקמן י"ז ב' מבו' דמכוון מתניתין הוא דהלכות אלו הם מכלל הי"ח דברים שגזרו בו ביום, ונקטו לפ"ז דלפ"מ שאמרו דאלו תנן, וקאי על אין פולין ואין קורין לאור הנר, הוו ב' גזירות אלו מכלל הגזירות די"ח דבר, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהם תרי מילי, דהיו י"ח הלכות שהושוו בהן ב"ש וב"ה,[[65]](#footnote-66) ומלבד זה היו י"ח דברים שגזרו בו ביום,[[66]](#footnote-67) וכ"ה מבו' גם בפי' ר"ח לקמן י"ז ב' דמנה לי"ח דבר, ולא מנה מכללם להא דאין פולין ואין קורין לאור הנר, וכ"ה מבו' גם בד' הבעה"מ בשם הגאונים.

**והבא ראשו ורובו במים שאובין והטהור שנפלו על ראשו ועל רובו ג' לוגין מים שאובין,** התוס' בד"ה וטהור כתבו דלא גזרו בטהור אלא כשנפלו עליו ג' לוגין מים שאובין, אך טומאת בא במים שאובין היא רק בטמא,[[67]](#footnote-68) וכ"כ הרמב"ן וש"ר, וכ"כ הראשונים בגיטין ט"ז א', והראשונים כתבו כמה טעמים בזה, ואכמ"ל,[[68]](#footnote-69) וכ"כ בחי' הגר"א בשלהי זבים, - אך דעת הרמב"ם בפ"ט משאה"ט ה"א דטומאת בא ראשו ורובו במים שאובין הוא אף בטהור, וכ"כ הרמב"ן בגיטין שם בשם הר"ח, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתק"ע.[[69]](#footnote-70)

והנה מקור ד' התוס' ודעימייהו דטומאת בא במים שאובין היא רק בטמא, הוא מהא דתנן בא ראשו ורובו במים שאובין "והטהור" שנפלו על ראשו ועל רובו ג' לוגין מים שאובין, ומשמע להדיא דטומאת בא במים שאובין היא רק בטמא, ורק טומאת טהור שנפלו עליו מים שאובין היא גם בטהור, - ובדעת הרמב"ם ודעימי' צ"ל למש"כ הראבי"ה שם, דעיקר הגזירה היתה על טמא בא ראשו ורובו במים שאובין, ודלא כמש"כ התוס' ודעימייהו דעיקר הגזירה היתה על נפלו עליו ג' לוגין מים שאובין, וכשהוסיפו לגזור אף בטהור, הוסיפו לגזור אף כשנפלו עליו ג' לוגין מים שאובין,[[70]](#footnote-71) ואשר ע"כ מעיקרא תנן בא ראשו ורובו במים שאובין, דעיקר הגזירה היתה על טמא שטבל ובא ראשו ורובו במים שאובין, ושוב הוסיפו לגזור גם על טהור וגם על נפלו עליו ג' לוגין מים שאובין, וזהו דתנן הטהור שנפלו עליו ג' לוגין מים שאובין, וכן נראה גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי זבים דמפרש כן, וכ"כ הראש יוסף לקמן בסוגיין בדעת הרמב"ם, ועד"ז כתב בחי' הגר"א לקמן בסוגיין בדעת רש"י, עיי"ש.[[71]](#footnote-72)

התוי"ט בשלהי זבים כתב דמסתברא דבא ראשו ורובו נמי בג' לוגין הוא, דהא בהא תליא, ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ם בפ"ט משאה"ט ה"ד, והמל"מ שם ה"א דחה הראי' מד' הרמב"ם, אך כתב ללמוד כן מסוגיית הגמ' במכות ד' א' לפירש"י שם, - ובחי' הגר"א בזבים שם כתב דלכאו' נראה דבזה א"צ ג' לוגין, מדנקט לשיעורא דג' לוגין רק בנפלו עליו ולא בבא ראשו ורובו, וכתב דאפשר דא"א לבא ראשו ורובו במים פחות מג' לוגין, ולכן סתם, דגם בג' לוגין א"א אלא בנפל על גביו.[[72]](#footnote-73)

\*הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי זבים כתב, דגזרו על הבא ראשו ורובו במים שאובין אחר הטבילה, "שהוא נשאר בטומאתו" ופוסל את התרומה, עכ"ל, ומשמעות דבריו, דהא דטמא הבא ראשו ורובו במים שאובין פוסל את התרומה, אי"ז טומאה חדתא שחלה עליו מכח ביאתו במים שאובין, אלא היינו דכל שבא במים שאובין הפקיעו חכמים לטהרת הטבילה, וה"ה נשאר בטומאתו, וע"כ הוא פוסל את התרומה.

וכ"ה מבו' בפירש"י במכות ד' א' שפירש למה שאמרו דחבית מלאה מים שנפלה לים הגדול הטובל שם לא עלתה לו טבילה חיישי' לג' לוגין שלא יהיו במקום אחד, דהיינו דחיישינן שמא בא ראשו ורובו במים שאובין, והריטב"א שם הק' ע"ז, דא"כ לא הול"ל דלא עלתה לו טבילה, אלא הול"ל שפוסל בתרומה בלחוד, דל' לא עלתה לו טבילה משמע דאין טבילה זו כלום ואפי' לטהר גברא ולא אשה לבעלה, ועוד דא"כ מהו שאמרו התם דאוקי גברא אחזקתי', אדרבה כיון דודאי נטהר מטומאתו ובאנו לפסול טבילתו מספק שמא בא אח"כ ראשו ורובו במים שאובין, אל תפסלנו מספק, - ובדעת רש"י צ"ל, דהא דהטמא שבא ראשו ורובו במים שאובין טמא, אי"ז טומאה חדתא שחלה עליו מכח ביאתו במים שאובין, אלא היינו שכל שבא במים שאובין הפקיעו חכמים לטהרת הטבילה, ולא עלתה לו טבילתו לטהרו לענין תרומה, וע"כ שפיר נקט לא עלתה לו טבילה, ואשר ע"כ שפיר מוקמי' לי' בחזקתי' לטמאו, דכיון שכל שבא במים שאובין לא עלתה לו טבילתו, ע"כ כל דמספק"ל אם בא במים שאובין, מוקמי' לי' בחזקת טומאה,[[73]](#footnote-74) אך בל' רש"י לקמן בסוגיין ד"ה התחילו, משמע דהגזירה דבא במים שאובין היא טומאה חדתא שמטמאין אותו המים השאובין, וצ"ע.

ומצאנו שנחלקו הראשונים בזה, דהנה הראבי"ה בסימן תתק"ע כתב בשם רשב"ט דנדה שטבלה ואח"כ נכנסה למרחץ לא עלתה לה טבילה, ועיי"ש שנחלק ע"ז, ז"ל, דלא נפסלה הטבילה, "דההיא גזירה ליתא אלא דגזרו טומאה על המים שאובין שפוסלין האדם שטבל ונטהר כבר", וכן פירש"י משמע מכאן שהאדם עלתה לו טבילה, "דכי גזור על האדם שיקבל טומאה אע"פ שאין משקה מטמא אדם", ה"מ לענין לפסול את התרומה וכו', אבל לחולין לא גזור, ובעלה חולין הוא וכו', תדע דהא גזור לגבי תרומה נמי על טהור שנפלו על ראשו ורובו ג' לוגין מים שאובין וכו', ואם באנו ללמוד מכאן בזה"ז, א"כ שום אשה אין לה לרחוץ אלא בימי טומאתה דהא גזרו על כל טהור, אלא ש"מ כדפרישית עיקר וכו', עכ"ל, והובאו עיקר דבריו במרדכי שבועות ר"ס תש"נ, ובב"י יו"ד סו"ס ר"א, - והאו"ז בסימן תשנ"ה כתב דאשה שטבלה צריכה ליזהר שלא תכנוס למרחץ ביום טבילתה, וכתב ע"ז, ז"ל, וא"ת וכו' א"כ שום אשה לא תרחוץ כ"א בימי נדתה, דהא גזרו על כל טהור שנפלו על ראשו ורובו ג' לוגין מים שאובין וכו', הא לאו שאלה כי שגגה היא, דכשגזרו על טהור שנפלו שלשת לוגין מים שאובין ה"ה כטמא שרץ וכן האשה שנפלו עליה ה"ה כטמא שרץ ומותרת לבעלה שלא עשו אותה נדה בעבור כך אלא טמאה בעלמא, עכ"ל, וכ"ה באו"ז הל' נדה סימן של"ח, וכעי"ז כתב רבו הרוקח בסימן שי"ז, עיי"ש.

ומבו' להדיא שנחלקו הראשונים בזה, דדעת רשב"ט והרוקח והאו"ז דטמא שבא במים שאובין לא עלתה לו טבילה, וע"כ ה"נ נדה שטבלה ובאה במים שאובין לא עלתה לה טבילתה להתירה לבעלה, ול"ד לאשה שנפלו עלי' ג' לוגין מים שאובין שאינה נטמאת לבעלה,[[74]](#footnote-75) דטומאת טהור שנפלו עליו ג' לוגין מים שאובין, היא כטומאת שרץ, ואי"ז טעם כלל לאסרה לבעלה, ומשא"כ הא דטמא הבא ראשו ורובו במים שאובין דטמא, דהיינו שביטלו טהרת הטבילה, וכ"ה שביטלו טהרת הטבילה לתרומה, ה"נ ביטלו טהרת הטבילה לבעלה, - והראבי"ה דפליג ע"ז וס"ל דנדה שטבלה ואח"כ באה במים שאובין מותרת לבעלה, הוא משום דטומאת בא במים שאובין היא טומאה שגזרו על המים שאובין שפוסלין את האדם, אף דמשקה אינו מטמא אדם, אך אי"ז מבטל טהרת הטבילה, ואשר ע"כ אין לאסרה מכח זה לבעלה, דכ"ה דטומאת טהור שנפלו עליו מים שאובין אינה מטמאה אשה לבעלה, ה"נ טומאת טמא שבא ראשו ורובו במים שאובין אינה מטמאה אשה לבעלה, ועי' בד' הגר"א ביו"ד סו"ס ר"א במש"כ בטעם הסוברים דמותרת לרחוץ אחר טבילתה, ודבריו מתפרשים לפמש"נ.

\*בד' הגר"א ביו"ד סו"ס ר"א מבו' דיש להוכיח דגדר דינא דבא ראשו ורובו במים שאובין, אינו שביטלו לטהרת הטבילה, אלא הוי זה טומאה חדשה שחלה עליו, מהא דכשחזר וטבל אינו טעון הערב שמש, ואם גדר דינא דבא ראשו ורובו במים שאובין הוא שביטלו את טהרת הטבילה, א"כ הי' בדין דאם חזר וטבל יהא צריך הערב שמש, דכיון שעדין לא נטהר מטומאתו שהיא טומאה דאורייתא, הוי ככל טמא שטעון הערב שמש, - ולדעת הרשב"ט ודעימי' נראה לדון דאה"נ, דטמא שטבל ובא אח"כ במים שאובין, ולמחרת טבל, טעון הערב שמש, דאף דתנן בפרה פי"א מ"ה, כל הטעון ביאת מים מד"ס מטמא את הקדש ופוסל את התרומה וכו', "לאחר ביאתו מותר בכולן", וכללא קתני דכל הטעון ביאת מים מדברי סופרים לאחר ביאתו מותר בכולן, אין נכלל בזה רק טומאות דרבנן שעיקר הא דטעון ביאת מים הוא מדברי סופרים, אך טומאה דאורייתא דמדברי סופרים לא הועילה טבילתו, אינה נכללת בכללא דמתני', ובזה ודאי דאם חזר וטבל טעון הערב שמש, וה"ז ככל טבילה הפסולה מדרבנן, שאם חזר וטבל הוא טעון הערב שמש, וז"ב.[[75]](#footnote-76)

\*הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי זבים כתב בתו"ד, גזרו שכל הבא ראשו ורובו במים שאובין אחר הטבילה שהוא "נשאר בטומאתו" ופוסל את התרומה וכו', הפליגו בכך ואמרו שאפי' האיש הטהור וכו' כ"ז שנפלו על ראשו ועל רובו ג' לוגין מים שאובין נעשה פוסל את התרומה "כמו טבול יום" וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריו, דמפרש דהא דטמא שבא ראשו ורובו במים שאובין אינו טמא אלא לתרומה ולא לחולין, הוא משום דטומאת טמא שבא ראשו ורובו במים שאובין, הויא שהוא "נשאר בטומאתו", ול"ש כ"ז אלא לגבי תרומה שעדין לא נטהר מטומאתו לתרומה שעדין טבו"י הוא, אך לחולין שכבר נטהר מטומאתו לחולין, אינו חוזר ונטמא, וע"כ גם בטומאת טהור שנפלו עליו מים שאובין שגזרו אטו זה, לא גזרו אלא שתהא טומאתו כטומאת טבו"י.[[76]](#footnote-77)

ולפ"ז נמצא לדעת הרמב"ם, דל"ש לטמאות נדה שטבלה ואח"כ באה במים שאובין, דאף אי נימא דטומאת נדה שהיא בכרת חמירא מטומאה לתרומה, הרי כיון שכל עיקר טומאת בא במים שאובין לתרומה היא רק משום דטבו"י עדין לא נטהר לתרומה, וע"כ בזה גזרו חכמים שכל שבא אח"כ במים שאובין הוא נשאר בטומאתו, ל"ש כלל לטמאות נדה שטבלה ואח"כ באה במים שאובין, שהרי מיד שטבלה כבר נטהרה לבעלה, והרי לא טימאו בביאה במים שאובין למי שכבר נטהר,[[77]](#footnote-78) ועי' באו"ש בפי"א מאיסו"ב הט"ז שכבר כתב עד"ז.[[78]](#footnote-79)

התוס' הק' בהא דתנן והבא ראשו ורובו במים שאובין, דתיפו"ל שהוא טבו"י, והמרכה"מ בקונט' ח"י דבר ענף א' שריג ח' הביא בשם הגר"ד אופנהיים שהק', דנפ"מ רבתא בזה, דטבו"י אינו מטמא משקין להיות תחילה, כדתנן בפרה פ"ח מ"ז, ומכח טומאת בא במים שאובין ה"ה מטמא משקין להיות תחילה, ככל הפוסלין את התרומה, והוכיח מזה דטומאת הבא במים שאובין הויא כטומאה דטבו"י, ואינו מטמא משקין להיות תחילה, וזה מתפרש היטב למש"נ לעיל מד' הרמב"ם, דגדר הטומאה דבא במים שאובין היא דהוא נשאר בטומאת טבו"י, והמרכה"מ שם תמה ע"ז, ועיי"ש במש"כ לישב לד' התוס' בע"א,[[79]](#footnote-80) - ויש להוסיף, דלהדיא מבו' בתוספתא מקואות פ"ג ה"ה וטהרות פ"ה ה"ה דהבא במים שאובין מטמא משקין להיות תחילה, עיי"ש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משאה"ט ה"א.[[80]](#footnote-81)

**אוכל אוכל ראשון והאוכל אוכל שני מ"ט וכו',** בפירש"י לעיל בסוגיין כתב דטומאתן לפסול את הגוי' היא בחצי פרס, וכ"כ בפי' ר"ח שם, וכ"כ הערוך בע' גוי', ובפי' ר"נ גאון בעירובין פ"ג א', וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משאה"ט הי"א, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפ"ד מטומאת אוכלין ה"ב.[[81]](#footnote-82)

והתו"י ותוס' הרא"ש כתבו בשם הריב"א דהא דלא גזרו על כביצה שיש בהן שיעור לטמא טומאת אוכלין, הוא משום דבפחות מב' ביצים אין אדם צמא לשתות ואין לחוש שיתן משקין תרומה בפיו בשעת אכילתו, והא דבמשקין לא גזרו אלא ברביעית, אף דמשקה מטמא אחרים בכ"ש, ניחא לדעת ר"ת דמדאורייתא אין משקה מטמא אחרים בפחות מרביעית, וכ"כ התוס' ביומא פ' ב', - והתורי"ד בסוגיין כתב, דאע"פ שהאוכל מטמא משקין בכביצה ומשקה מטמא אוכל בכ"ש, מ"מ כיון דטומאת הגוי' אינה אלא מדרבנן, אע"פ שטעם הגזירה הוא שמא יבא לטומאה דאורייתא, אפ"ה לא רצו חכמים להחמיר בשיעורן כשל תורה, אלא נתנו שיעור לדבריהם יותר גדול משל תורה, ועיי"ש שכתב שמצינו כן בכ"ד.

אך התוס' כתבו בשם ר"ת, דפסול גוי' הנזכר בכל מקום גזירה קדמונית היא, ולא גזרו אלא על אכילת תרומה, אבל אינו פוסל תרומה בנגיעתו, ובגזירת י"ח דבר גזרו על האוכל אוכל טמא כביצה, שיהא פוסל את התרומה במגעו, והסכימו לזה הרמב"ן וש"ר בסוגיין, ונתפרשו ד' ר"ת בספר הישר סימנים קפ"ח ר"ה שי"ג שט"ו, עיי"ש.

והרש"ש הק' ע"ד ר"ת, דלפ"ז נמצא דאחר גזירה די"ח דבר, נפלה גזירה דפסול גוי' בבירא, וא"כ למאי נפ"מ שנאה לנו רבי בכל מקום במשנה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בספר הישר סימן קפ"ח כתב בהא דתנן בפ' כיצד משתתפין וחצי חצי' לפסול את התרומה, דאותה משנה נשנית קודם הך גזירה דאוכל אוכלין טמאין, וי"ל כן גם בשאר דוכתי שנשנה במתניתין גזירת פסול גוי'.

**ב** בספר הישר סימן שט"ו כתב, ז"ל, אבל לפסול את הגוי' בב' ביצים לאכילת מעשר ותרומה ולא למגעם, וגבי ליכנס למקדש כיון דטעון ביאת מים ואסמכוה אקרא וכו' מתוך המשנה דומה שהאוכל אוכלין טמאין אסור ליכנס במקדש, וגם טומאת גוי' בב' ביצים אסור לתחוב לו מעשר ותרומה לתוך פיו, ואח"כ גזרו על האוכל אוכל ראשון וכו' בכביצה לנגיעת תרומה ולאכילתה ע"י עצמו, ולא על אכילת מעשר לר"מ בפרה פי"א מ"ה דהטעון ביאת מים מד"ס מותר במעשר, דלתרומה גזרו ולא למעשר, "ושתיהן הגזירות עומדות וצריכות" בין לר"מ בין לרבנן דפליגי עלי' בהשוחט ואסרי באוכל אוכל ראשון באכילת מעשר, דלר"מ האי די"ח דבר בכביצה ואסור ליגע בתרומה ולאכול ע"י עצמו כדמוכח התם ומותר באכילת מעשר וליכנס במקדש דלתרומה גזור ביאת מים ולא אסמכוה אקרא, וגם מותר [להאכילו חבירו] (להאכיל לחבירו) תרומה, ובב' ביצים נפסל גופו לתרומה ומעשר, ואסור לתחוב לו תרומה ומעשר, ואסור ליכנס במקדש דטעון ביאת מים ואסמכוה אקרא, ולרבנן כולהו איתנהו בינייהו בר מאכילת מעשר, עכ"ל, - ונתחדש בדבריו, דבהגזירה שגזרו על האוכל אוכל ראשון ואוכל אוכל שני, לא נעשה גופו שני לטומאה, וכל עיקר דינו הוא שהוא פוסל את התרומה, אך הוא מותר ליכנס למקדש,[[82]](#footnote-83) ולאכול תרומה כשמאכילו חבירו, ומשא"כ בגזירת פסול גוי' שנפסל גופו מלאכול בתרומה, אף הוא אסור ליכנס למקדש, והוא אסור לאכול תרומה אף כשמאכילו חבירו, וזהו הנפ"מ בגזירת פסול גוי', ולדעת ר"מ נפ"מ עוד בזה, דבגזירת פסול גוי', נפסל גופו אף מלאכול מעשר, ובגזירה דהאוכל אוכלין טמאין, ה"ה מותר במעשר, וזה דבר חדש.

**ג** הרש"ש כתב דנפ"מ בפסול גוי', באוכל כחצי פרס פחות פחות מכביצה בכדי אכילת פרס, דה"ז מצטרף לפסול את הגוי, כדתנן בכריתות י"ב ב', ובטומאת אוכל אוכלין טמאין י"ל דהוא רק כשאוכלן בב"א, דבזה הוא דיש לגזור שמא יטמא משקין תרומה שבפיו,[[83]](#footnote-84) ועיי"ש שכתב עוד, דלכאו' לדעת ר"ת לא תועיל טבילה באכל חצי פרס עד שישהה בכדי עיכול או שיפסל מאכילת כלב, ולא מצינו כן בשם מקום, (ומוכח לא כן מסוגיית הגמ' בכריתות י"ג א'), וכתב דצ"ל שלא רצו להחמיר בגזירתם כ"כ.

**ד** בס' זכר טוב סימן י' אות ט"ז כתב דנפ"מ בפסול גוי' בגונא שאכל יותר מכביצה וטבל ועלה והשלים לחצי פרס בתוך כדא"פ, דכלפי טומאת האוכל אוכלין טמאין שפיר הועילה טומאתו ואינו חוזר ונטמא, כיון שאחר עלייתו אכל פחות מכביצה, אך כלפי פסול גוי' לא הועילה טבילתו כלל, כיון דכשטבל עדיין לא חלה הטומאה, וכמו שאמרו כן בכריתות י"ג א'.[[84]](#footnote-85)

**מ"ט גזור בי' רבנן טומאה דזימנין וכו' ופסיל להו,** בפירש"י כתב דהחשש בזה, הוא משום דהתורה הזהירה על התרומה לשמרה בטהרה דכתיב את משמרת תרומתי, וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי זבים שכתב שתהי' תרומה טמאה שחייבים לשרפה, וכנראה למדו לזה מלישנא דגמ' דפסיל להו, ומשמע דהחשש הוא משום פסולן, אך הרמב"ם בפ"ח משאה"ט ה"י כתב דהחשש הוא משום שאסור לאכול תרומה טמאה, וכן משמע בל' הרא"ש בשלהי זבים, ובחי' הרמב"ן בסוגיין כתב בדרך אחת דהחשש הוא משום שיהא בידו שתים שהוא אוכל תרומה טמאה ושהוא מטמא תרומה טהורה הראוי'.

והמהרש"א עמד ע"ד רש"י, דמ"ט פירש דהחשש הוא משום דמטמא תרומה טהורה, ולא פירש דיש לחוש לעדיפא מיני' שאוכל תרומה טמאה,[[85]](#footnote-86) ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א, ועי' בדברי יחזקאל סימן א' סק"ז וסק"ח שכתב לישב לזה בג' אופנים.

**שהיו אומרים לא אלו מטהרין אלא אלו מטהרין,** בפירש"י כתב דהיינו דחיישינן שמא יבואו לבטל תורת מקוה ולטבול בשאובין, אך הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי זבים פירש דהיינו דחוששין שיאמרו שהמים השאובין הם העיקר, ויבואו לזלזל במי המקוה ואינם מתכונים בו לטבילה לשמה, וכ"נ גם בדבריו בפ"ט משאה"ט ה"א, ועמש"כ בזה הפנ"י והראש יוסף.

**והספר,** הרמב"ם בפ"ט משאה"ט ה"ה כתב, ז"ל, גזרו שכל תרומה שתגע באחד מכתבי הקדש נטמאת וה"ה כשלישי לטומאה "כאילו נגעו בשני ונמצאו כל כתבי הקדש פוסלין את התרומה כשני", עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו, דלא גזרו כלל טומאה על הספר, אלא גזרו טומאה על התרומה הנוגעת בספר שתהא שלישי לטומאה,[[86]](#footnote-87) - אך הביאו מד' הרמ"ה בב"ב כ' א' דמבו' בדבריו דגזרו טומאה על הספר עצמו, ועיי"ש שכתב דהא דהוא ממעט בחלון הוא משום דאין טומאתו אלא מדרבנן.[[87]](#footnote-88)

**והידים מפני שהידים עסקניות הם,** בפירש"י כתב דהוא מפני שנוגעין בבשרו ובמקום הטנופת וגנאי הוא לתרומה וכו', אך בשם רבותיו פירש דחיישינן שמא נגעו בטומאה, וכ"כ בפי' ר"ח לעיל י"ג ב', וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בטהרות פ"ז מ"ח ובזבים פ"ה מי"ב.

ובפירש"י הק' על פי' רבותיו, דא"כ ניחוש שמא נגע באב הטומאה ונמצא ראשון ויטמאנה, ומ"ט אין ידים מטמאות את התרומה אלא פוסלות אותה, ועוד, דא"כ מ"ט גזרו על הידים לחודייהו, ולא גזרו בכל גופו שיפסול תרומה, שמא נגעו ידיו בטומאה ונטמא כל גופו, ועוד, דא"כ לא תיסגי להו בנטילה אלא בטבילה, - ובחי' הר"ן בפסחים י"ט א' כתב לפרש, דאין הידים עסקניות ליגע באב הטומאה שהרי אינו מצוי, אלא מפני שהן עסקניות ליגע בראשון טמאו אותן, ועיי"ש שכתב שנכלל בזה דידים נטמאות בנגיעת ראשון לטומאה, ולפ"ז ניחא דמה"ט אין הידים אלא שניות לטומאה, ומה"ט לא גזרו בכל גופו שיפסול תרומה, דרק הידים נטמאות בנגיעת ראשון לטומאה, ומה"ט סגי להו בנטילה, דאין טומאתן אלא מכח הטומאה שנתחדשה בידים דנעשות שני לטומאה, ולטומאה זו מהני נטילה, וכ"כ העצי אלמוגים בר"ס קנ"ח והפמ"ג בפתיחה להל' נט"י.

והפמ"ג בפתיחה להל' נט"י בסופו כתב דנפ"מ בפלוגתת רש"י וש"ר היא אם בנגע באמצע הסעודה במקום מטונף צריך לחזור וליטול ידיו, והביאוה"ל בסימן קס"ד ס"ב ד"ה לחזור נחלק ע"ז, דהא דבעינן נט"י לחולין הוא גם משום נקיות וקדושה.

**אף הידים הבאות מחמת ספר פוסלות את התרומה,** התוס' הק' מ"ט לא מייתי למתניתין דכל כתבי הקדש מטמאין את הידים, וכתבו דהוא משום דמצינו למימר דה"מ לקדש, והמהרש"א ע"ד התוד"ה האוחז נסתפק אם גם לפי האמת מכוון מתניתין שם הוא לקדש, ואך דג"ז הוא מכח דינא דר' פרנך, ומזה הוכיחו התוס' שם דדינא דר' פרנך הוא אף בשאר כתבי הקדש, או דלפי האמת מכוון מתניתין התם הוא אף לתרומה.

והר"ש בידים פ"ג מ"ב כתב דב' דינים נשנו בזה, דבס"ת דאיכא לדינא דר' פרנך, ה"ה מטמא את הידים אף לתרומה, ובשאר כתבי הקדש ליכא לדינא דר' פרנך, ואינם מטמאין את הידים אלא לקדש, ועד"ז נראה בד' התו"י הכא שכתבו דדינא דהתם אינו מכח דינא דר' פרנך, - והר"ש שם הוכיח דדינא דהתם אינו מכח דינא דר' פרנך, מהא דתנן התם מ"ג דאף תפילין מטמאין את הידים, אף דודאי לי"ב לדינא דר' פרנך, אך בפירש"י לקמן ע"ט ב' ד"ה מטמאות, מבו' דתפילין מטמאין את הידים אף לתרומה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בידים שם, וכ"נ בדבריו בפ"ט משאה"ט ה"ו, ועי' בנובי"ק או"ח סימן ז' במש"כ לפרש בזה.

ובעיקר הנידון אם דינא דר' פרנך הוא בשאר כתבי הקדש, עמש"כ הרמ"א בסימן קמ"ז ס"א והמג"א שם סוסק"א, והמ"ב שם סק"ד, - ובדינא דר' פרנך בתפילין, עמש"כ המג"א שם, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן נ"ח, והחזו"א בידים סימן ז' ס"ק ט' י'.

התוס' הק' דמאי איריא ידים הבאות מחמת ספר משום דר' פרנך, אפי' מחמת כל פסולי תרומה נמי, וכתבו דהא דכל הפוסל את התרומה מטמא את הידים, היינו דוקא לקדש, ועי' תוס' חגיגה כ"ד ב' ד"ה דתנן שכתבו לישב בע"א, וכן צ"ל בדעת הרא"ש בידים פ"ג מ"ב שפירש להא דכל הפוסל את התרומה מטמא את הידים דהיינו אף לתרומה.

התוס' הק' דמ"ט לא מייתינן מהכא דמצינו דשני עושה שני, ובס' שיעורי רבינו הגרי"מ טהרות סימן ב' סק"ב כתב דמוכח מדבריהם דגזרו טומאה על הספר עצמו, וע"כ חשיב דשני עושה שני, ועיי"ש שכתב בדעת התוס' בחולין ל"ד א' (ד"ה מצינו) דפליגי ע"ז, וזהו שכתבו לישב דהא דספר עביד ידים שניות אי"ז משום טומאה אלא משום חומרא.

**כיון דהך גזור ברישא הא תו למה לי,** התוס' הק' דנפ"מ לנוגע אחר נטילה, והרמב"ן והרשב"א נחלקו ע"ז דמותר ליגע בס"ת בידיו אחר נטילה, ועיי"ש שכתבו דמ"מ הא דגזרו טומאה על ידים הבאות מחמת ספר, הוא אף כשנגע בספר בידים לאחר נטילה, ובעיקר הדין בזה אם מותר ליגע בספר בידים אחר נטילה, עמש"כ הרמ"א בסימן קמ"ז ס"א, והביאוה"ל שם.

ובדין נגיעה בספר בתוך הסעודה, עמש"כ הביאוה"ל סימן קס"ד ס"ב ד"ה לחזור והחזו"א בידים סימן ז' סקי"א.

**אלא במשקין הבאים מחמת שרץ,** התוס' כתבו דהו"מ למינקט משקין הבאים מחמת ידים, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' בברכות נ"ב א', וכן הוכיח הראב"ד בפ"ז משאה"ט ה"ב ופ"ח ה"י, - אך הרמב"ם שם כתב דמשקין הבאים מחמת ידים אינם מטמאין כלים, דכל הא דמשקין מטמאין כלים הוא רק אם טומאתם היא מכח אב הטומאה דאורייתא, - והצל"ח בברכות שם ובפסחים בסוג' דר"ח סגן הכהנים אות מ"ח כתב בדעתו דהיינו רק במשקין הבאים מחמת סתם ידים, אך משקין הבאין מחמת ידים שנגעו בראשון, מטמאין כלים, דחשיב דטומאתן היא מכח אב הטומאה, ויישב בזה לסוגיית הגמ' בברכות שם, אך החזו"א בידים סימן א' סק"ג הוכיח לא כן, ובישוב הסוגיא דברכות, עמש"כ בחי' רא"ל ח"ב סימן ס"ה.

**ידים תחלת גזירתן לשריפה,** הצל"ח לעיל בע"א ד"ה והשותה משקין טמאים כתב לדון בשאר הפוסלין תרומה מגזירת י"ח דבר, אם הוא אף לשרוף, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' עוד בדבריו לעיל בסוגיין בד"ה טבו"י.

**ונטילת ידים,** המהרש"א מחק לתיבת ונטילת, משום דשלמה גזר לקדשים, דלא סגי להו בנטילה אלא בעו טבילה, כדתנן בחגיגה י"ח בז', ועמש"כ בזה הפנ"י.

**שמאי אומר מקב חלה והלל אומר מקביים וכו',** בביאור הפלוגתא בזה, עמש"כ התוס' בד"ה שמאי, ומשה"ק ע"ז הרמב"ן, וכתב לפרש בע"א.

י"ט מרחשון ע"ט

דף מס' 4

**ט"ו א' -** **אלא שלא דנו דיני נפשות,** התוס' הק' דוקמת ועלית דדרשינן מיני' מלמד שהמקום גורם, לא כתיב אלא בזקן ממרא,[[88]](#footnote-89) ובתוס' תלמיד ר"י הזקן הוסיף להקשות, דלא מצינו למילף מזקן ממרא לשאר חייבי מיתות, דאיכא למיפרך מה לזקן ממרא שכן דינו בע"א של לשכת הגזית, ועד"ז כתב הריטב"א, ועוד, דגם בזקן ממרא לא כתיב הך קרא אלא בהמראתו ולא כשדנים אותו,[[89]](#footnote-90) - והתוס' בע"ז ח' ב' ד"ה מלמד כתבו לישב, דבשאר חייבי מיתות ילפינן לה מדכתיב שופטים ושוטרים וגו' וסמיך לי' אצל מזבח ד' אלקיך, ודרשינן כ"ז שסנהדרין גדולה במקומה כדין אצל מזבח, אז שופטים תתן לך בכל שעריך לשפוט דיני נפשות, נסתלקו הם בטלו כל דיני נפשות, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין,[[90]](#footnote-91) - והריטב"א כתב לישב, דסברא הוא דלהכי אמר רחמנא דבעינן שיהיו במקומם בשעת המראתו, משום דשם בלבד השכינה שורה, ושם אלקים ניצב בעדת קל ולא חוצה לו, ומזה נלמד דאין דנים דיני נפשות כשאינם במקומם.

**אתו אינהו גזור אגושא לשרוף וכו',** התוס' הק' דמכלי זכוכית לא תירץ כלום, והוכיחו מזה דכל מה שאמרו לקמן דאין שורפין על טומאת כלי זכוכית תרומה וקדשים, הוא רק בטומאת גבן, - אך הרמב"ן והריטב"א כתב דלא גרסינן בברייתא דר' ישמעאל ב"ר יוסי דגזרו על כלי זכוכית, ולא פרכינן כלל על כלי זכוכית, וכ"כ הר"ן לקמן ט"ז א'.

**ואאוירא לתלות,** התוס' הק' מהא דתנן באהלות פ"ב מ"ג דארץ העמים אינו מטמא באהל, וכתבו לישב בתלת אנפי, ועמש"כ בזה התוס' בגיטין ח' ב' ד"ה דגזרו, ומש"כ המהרש"א והמהר"ם שם, ומש"כ שם בשיעורי הגרש"ר.

**על ו' ספיקות שורפין את התרומה, על ספק בית הפרס,** בפירש"י כתב דהוא שדה שאבד בה קבר, ונכנסה בו תרומה ולא ידעינן אם האהילה על הקבר, והתוס' הק' דא"כ הוי ספיקא דאורייתא, ומ"ט דרבנן דעד ספק מגען ברה"י תולין, הרי דכל ספיקות ברה"י טמא, וכן הק' הר"ש בטהרות פ"ד מ"ה,[[91]](#footnote-92) - ובדעת רש"י צ"ל דס"ל דהגם דכל ספיקות שאתה יכול להרבות ברה"י טמא, מ"מ אין שורפין ע"ז תרומה, דהגם דבספק אחד שורפין את התרומה כמבו' בריש נדה, מ"מ בספק ספיקא אין שורפין את התרומה, [[92]](#footnote-93) וכן משמע גם בפיהמ"ש להרמב"ם בטהרות שם שכתב דהעיקר אצלינו אספק ספיקא לא שרפינן את התרומה, וכ"ה משמעות דבריו בפי"ג משאה"ט הי"ב, וכן נ' גם בד' הגר"א בטהרות שם, עיי"ש.[[93]](#footnote-94)

התוס' פירשו דמיירי בשדה שנחרש בה קבר דטהור מדאורייתא, והתוס' במו"ק ה' ב' ד"ה מנפח פירשו טעם הא דבית הפרס טהור מדאורייתא, דהוא משום דמסתמא ליכא למימר שהגיעה המחרישה עד המת, וליכא לאחזוקי מקום טהור בטמא מספק, והחזו"א בזבים סימן ב' סק"ג כתב קצת בע"א, עיי"ש.

**ועל ספק בגדי עם הארץ,** בפירש"י כתב דטומאתן הוא משום דמספקא לן שמא ישבה עליהן אשתו נדה, וכ"כ הר"ש בפ"ד דטהרות, - אך התוס' כתבו דטומאתן הוא משום שגזרו על ע"ה שיהיו כזבין לכל דבריהן, והמהרש"א כתב לפרש, דהא דחשבינן להו כספק, אף דגזרו עליהן שיהא כזבים, הוא משום דמדינא ל"ה כזבים אלא גזרו עליהן, דומיא דספק בית הפרס וספק ארץ העמים דודאן נמי ספק הוא, אך החכמת מנוח שם כתב דלפ"ד התוס' ספק בגדי ע"ה, היינו דלא ידעינן אם לבש אותם ע"ה, אך בנדה ל"ג ב' מבו' לכאו' כד' המהרש"א, דאף ודאי בגדי ע"ה חשיבי כספק, עיי"ש ובפירש"י.[[94]](#footnote-95)

**ועל ספק הרוקין,** בפירש"י כתב דספיקן הוא דמספקא לן דילמא דזב נינהו, וכ"כ הר"ש בפ"ד דטהרות, - אך התוס' כתבו דספיקן הוא דחיישינן שמא של ע"ה הן שרוקו טמא, וכ"כ התוס' בנדה ל"ג א', ועמש"כ בזה בתוס' הגרע"א בטהרות פ"ד מ"ה, ובחזו"א טהרות סימן ז' סק"א.

**ועל ספק מי רגלי אדם שכנגד מי רגלי בהמה,** בפירש"י כתב הך ספק ל"ד להנך דלעיל אלא אפי' מספקא לן אי מי רגלי אדם אי מי רגלי בהמה הן דאיכא תרי ספיקי לקולא דאת"ל דאדם שמא טהור, והתוס' הק' ע"ז מסוגיא דנדה ל"ג ב', ועמש"כ בזה התוס' בנדה שם, והתוס' כתבו לפרש בע"א, ועמש"כ לפרש עוד בפיהמ"ש להרמב"ם ובפי' הר"ש בטהרות פ"ד מ"ה.

**על ודאי מגען שהוא ספק טומאתן שורפין את התרומה, ר"י אומר אף על ספק מגען ברה"י, וחכ"א ברה"י תולין ברה"ר טהור,** הר"ש והרא"ש בטהרות פ"ד מ"ה פירשו דתלת תנאי איכא הכא, והיינו דלת"ק ספק מגען טהור אף ברה"י, כ"כ הרא"ש שם, (אך בד' המאירי משמע דלדעת ת"ק על ספק מגען תולין אף ברה"ר), ולר"י שורפין על ספק מגען ברה"י, ולחכמים תולין על ספק מגען ברה"י, והר"ש שם כתב דבפ"ק דשבת אין הגירסא כן, ואין שם אלא ר"י ות"ק, אך לפנינו הגירסא הכא כגירסת המשנה שם, - ועמש"כ המהרש"א לדון בדעת התוס' דאי"ז ג' דעות, אלא דמעיקרא תני דעל ודאי מגען לכו"ע שורפין, אבל בספק מגען פליגי ר"י וחכמים, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם.

**כלי זכוכית,** בפירש"י בר"ה י"ט כתב דכלי זכוכית אינם טמאים מתורת כלי מתכות דאורייתא, שאין כלי מתכות טמאין דאורייתא אלא המנויין בפרשה הזהב והכסף והנחשת והברזל וכו', והרש"ש שם כתב לפרש דהיינו דכלי זכוכית הוו בכלל כלי מתכות, כיון שהם נעשין ע"י התכה, והא דאינם טמאים מדאורייתא הוא משום דאין כלי מתכות טמאין אלא אותם המנויים בפרשה, ועיי"ש ברש"ש שהק' ע"ז ממנחות כ"ח ב' דמבו' דזכוכית אינה בכלל מתכת, ועי' בס' סדר יעקב ע"ז ע"ה ב' מש"כ לישב בזה, ונתחדש בזה דרק אותם מיני מתכות שנתפרשו בתורה טמאים, וכ"נ בד' הגר"א באלי' רבה בהקדמתו לכלים, וכ"כ בתשו' אג"מ יו"ד ח"ג סימן כ"ב, ועפי"ז כתב דכלי אלומיניום אין מקב"ט ולי"ב דין טבילת כלים מדאורייתא, וכן צידד גם בדבריו בח"ב סימן קס"ד, וכ"כ הגר"י קמינצקי זצ"ל במכתב בסו"ס טבילת כלים.

אמנם מסתימת ד' הרמב"ם בפ"א מכלים ה"א נראה דכל כלי מתכות מקבלין טומאה, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א בע"ז ל"ג ב', וי"ל דהוא משום דכל מיני מתכות שבידינו הוו בכלל ו' המינים שנתפרשו בתורה, וכ"ה בפרי תואר סימן ק"כ סק"א,[[95]](#footnote-96) ועמש"כ בזה בס' משנת טהרות בכלים פ"ב מ"א בשם הגרד"ל שליט"א.

**ואלו חוצצין בכלים הזפת והמור בכלי זכוכית,** בפירש"י כתב? ועמש"כ בזה הריטב"א, ועמש"כ האבנ"ז?.

**הכל הולך אחר המעמיד,** בתוס' תלמיד ר"י הזקן הק' דמ"ט עדיף אותו מיעוט הסותם מכל הכלי, וכתב בשם ר"י דהוא משום דדבר הגומר הכלי הוא העיקר דבתר הגמר אזלינן לר"מ, ועד"ז כתב בס' יחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע, והמרכה"מ בקונט' ח"י דבר ענף ד' שריג ב' כיון לזה מדעתו.

אך החזו"א בכלים סימן ג' סק"ה צידד, דבאמת לא עדיף המעמיד מעיקר הכלי, והא דמטמא ר"מ משום כלי מתכת, היינו דהוא טמא אף משום כלי מתכת, אך ה"ה טמא גם משום כלי זכוכית, דאין נקרא הטלאי מעמיד יותר מכל הכלי,[[96]](#footnote-97) ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה שאמרו הכא דלר"מ יש לו טהרה במקוה, היינו לטהרו מטומאה דאורייתא דכלי מתכת, אך אכתי הוא טמא משום כלי זכוכית,[[97]](#footnote-98) ועמש"כ בזה בס' דברות משה סימן ט"ו ענף ב' וד', ובקה"י טהרות סימן י"ד וסימן ט"ו,[[98]](#footnote-99) ועיי"ש במש"כ לדון ביסוד דינא דהכל הולך אחר המעמיד, אם כל הכלי חשיב ככלי מתכות, או דעיקר הטומאה היא על המעמיד, ושאר הכלי הו"ל כידות, ואכמ"ל.

התוס' כתבו דדין מעמיד דהכא ל"ד לדין מעמיד דפליגי חכמים ור' נחמי', דהכא הוא מעמיד את מה שנותנין בתוכו, והתם הוא מעמיד את הכלי עצמו, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשם ר"י, וביחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע כתב לחלק ביניהם בע"א קצת, עיי"ש, - אך עיי"ש שכתב בשם הרשב"ם דדמו זל"ז, ומכח זה הוצרך לפרש דמודו חכמים הכא לדינא דהכל הולך אחר המעמיד, ואך דס"ל דל"ה סתימה מעלייתא, (וכמש"כ התוס' בשמו), וכ"ה מבו' בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ט, וכ"כ הט"ז ביו"ד סימן ק"כ סק"ח.

ובל' הריטב"א משמע דמעמיד דהכא גרע ממעמיד דהתם דמעמיד כל הכלי, ולפ"ז למ"ד הכא דאזלינן בתר המעמיד, כ"ש דבמעמיד כל הכלי אזלינן בתרי', וכ"נ בל' הגר"א יו"ד סימן ק"כ סקי"ט, - אך בתוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן ס' א' הוכיח דר"מ דאית לי' הכא דהכל הולך אחר המעמיד, אית לי' התם דלא אזלינן אחר המעמיד, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה.[[99]](#footnote-100)

**כלי זכוכית שנקבו והטיף לתוכן אבר ר"מ מטמא וחכמים מטהרין,** בביאור הפלוגתא בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דר"מ מטמא ולא אמרינן בטיל לי' מתורת כלי כשאר כלי חרס הנשבר, דקסבר הלך אחר המעמיד ותורת כלי מתכת עליו, ומשמע דחכמים פליגי וס"ל דאין הולכין אחר המעמיד ותורת כלי חרס עליו, וע"כ אינו טמא כלל, דהו"ל כשאר כלי חרס הנשבר דבטיל לי' מתורת כלי, וכ"כ התורי"ד בר"ה י"ט א', - ובפשוטו הוא מתפרש כמש"כ התוס' בר"ה שם בשם הריב"א, דחכמים מטהרין לגמרי משום דהוו ככלי חרס דכל שטהר שעה אחת אין לו טומאה לעולם, ור"מ דמטמא הוא משום דאזיל בתר המעמיד והוי ככלי מתכת, דלי"ב לדינא דכיון שטהר וכו',[[100]](#footnote-101) וכ"כ הדברות משה בסימן ט"ו ענף א' בביאור ד' רש"י, - והתוס' בסוגיין ובר"ה שם הק' על פי' זה, ועמש"כ לישב בחזו"א כלים סימן ג' סק"ח.

**ב** בפירש"י בר"ה שם פירש בפי' קמא, דאיירי בכלי זכוכית שנטמאו ונקבן לטהרן מטומאתן והטיף לתוכן אבר לסתום את הנקב, ור"מ ס"ל דחזרו לטומאתן ישנה, משום דאזלינן בתר המעמיד והו"ל ככלי מתכת שגזרו בהן חזרת טומאה ישנה, וחכמים מטהרין דלי"ב דין חזרה לטומאה ישנה, משום דלא אזלי בתר המעמיד והו"ל ככלי זכוכית שלא גזרו בהן חזרת טומאה ישנה, אף אף לדעת רבנן הן מקבלין טומאה מכאן ולהבא, - והתוס' והריטב"א שם הקשו ע"ז, דכיון שלא הי' שם האבר בטומאתו הראשונה, היאך נאמר שיחזור לאותה טומאה משום אבר דהשתא, והתורי"ד שם הק' ע"ז דהו"ל למיתני בפירוש חזרו לטומאה ישנה ולא מטמא, דמטמא מכאן ואילך משמע, ועמש"כ בקה"י ר"ה סימן י"ז בביאור הפלוגתא בזה.[[101]](#footnote-102)

**ג** בפירש"י שם בפי' בתרא כתב, דאף לחכמים הוא טמא מדין כלי זכוכית, ופלוגתייהו היא דלר"מ הוא טמא מדאורייתא משום דאזיל בתר המעמיד והו"ל ככלי מתכת, ולחכמים אין טמא אלא בטומאת כלי זכוכית דרבנן, דלא אזלי בתר המעמיד, וכ"כ התוס' בסוגיין ובר"ה שם.

**ד** התוס' בסוגיין כתבו בשם הרשב"ם דגריס ור"מ היא דחשיב סתימה מעלייתא, ולא גריס דאמר הכל הולך אחר המעמיד, ומפרש דכו"ע ס"ל דהלך אחר המעמיד, ופלוגתייהו היא דר"מ חשיב לי' סתימה מעלייתא ורבנן לא חשבי לי' סתימה מעלייתא.[[102]](#footnote-103)

**אלא מעתה לא ליטמו מגבן אלמה תנן וכו',** התוס' הק' דהו"ל לאתויי ברייתא דתוספתא דשולי כלי עץ כלי עצם כלי זכוכית וכו' ואין מצילין בצ"פ, והרי דהן מיטמאין מגבן,[[103]](#footnote-104) ומבו' מדבריהם דאף כלי המקב"ט מדרבנן, ונחלקו בזה רבוותא, והרש"ש תמה ע"ז דהא דאין מצילין בצ"פ הוא משום דאינם כלים, דומיא דאין ממלאין ומקדשין ומזין בהן, וכדתנן ברישא דאף שולי כלי חרס אין מצילין, ואכמ"ל.

**כיון דכי נשתברו יש להם תקנה שוינהו ככלי מתכות,** התוס' כתבו דגם להך שנויא הוי עיקר טומאת כלי זכוכית ככלי חרס, ואך דשוינהו ככלי מתכות ליטמא מגבן,[[104]](#footnote-105) והתוס' הרא"ש כתב עוד, דגם להך שנויא הם טמאין מאוירן ככ"ח, עיי"ש, אך המהרש"א נקט בדעת התוס', דלהך שנויא אינם מטמאין מאוירן, ועמש"כ בזה השפ"א והחזו"א בכלים סימן ג' סק"ט, - אך בד' התוס' בר"ה י"ט א' סוד"ה יהודה בן שמוע מבו' להדיא דלהך שנויא עיקר טומאת כלי זכוכית היא ככלי מתכות, ולא שוינהו כלל ככ"ח, עיי"ש, וכ"נ בד' הראב"ד בע"ז ע"ה ב'.

**ומיטמאין מאחוריהן ואין מיטמאין מגביהן,** כן גירסת רש"י,[[105]](#footnote-106) ופירש דהיינו דאף דאם נגעה טומאה בגבן אינם טמאים, מ"מ אם נכנסה טומאה לתוך אחוריהן מבחוץ במקום חק בית מושבן ה"ה טמאים, והתוס' כתבו די"ל דהא דהן מיטמאין בכה"ג אינו אלא מדרבנן, וכתבו די"ל עוד דבכה"ג אין נטמא כל הכלי אלא גבו, ולכאו' הוא כמו שמצינו בכלים ספ"ב דטבלא מלאה קערות שנטמא א' מהן בשרץ לא נטמאו כולן, והרי דכלי חרס שיש לו ב' תוכות ונכנסה טומאה לאחד מהן אין נטמא חבירו,[[106]](#footnote-107) - ובפי' הר"ש בכלים פ"ב מ"א כתב דאין כ"ח נטמא בחקק אחוריו, אלא במגע ולא באויר, ובפי' הר"ש מכת"י שם הוכיח מזה דעיקר הא דנטמא בחקק אחוריו הוא מדרבנן, וכ"כ המהרש"א בסוגיין להוכיח מד' התוס'.[[107]](#footnote-108)

והתוס' כתבו בשם ר"י דגריס ומטמאין מאחוריהן ואין מיטמאין מגביהן, וכן גירסת ש"ר, ופירש דהיינו דהן מטמאין מאויר אחוריהן אם קיבלו טומאה מתוכן, ואין מיטמאין אף בנגיעת גבן, וכ"ש דאין מיטמאין באויר אחוריהן,[[108]](#footnote-109) - וצ"ב דאם אויר החקק חשיב כתוכו, מ"ט אין הכלי נטמא ממנו, ואם לא חשיב כתוכו, מ"ט הוא מטמא אחרים, - וצ"ל דדינא דאויר כ"ח הוא דהאויר חשיב כהכלי עצמו, ואויר תוכו חשיב כתוכו, ואויר אחוריו חשיב כאחוריו, וע"כ אינו נטמא מאויר זה, כיון דאין כ"ח נטמא מגבו, אך הוא מטמא אחרים מאויר זה, דכ"ח מטמא אחרים מגבו.[[109]](#footnote-110)

התוס' הביאו למה שאמרו בבכורות ל"ח א' דכלי חרס נטמא גבו לא נטמא תוכו, ומשמע דגבו מיהא טמא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאיירי כשנטמא מאחוריו במקום חקק, דגבו טמא ותוכו טהור.[[110]](#footnote-111) **ב** התו"י כתבו דהא דקאמר לא נטמא תוכו, הוא אגב דקאמר נטמא תוכו נטמא גבו, ועד"ז כתב הראב"ד בהשגות בפ"ז משאה"ט ה"ג דהוא אגב כלי שטף דנטמא גבו במשקין לא נטמא תוכו אך גבו טמא. **ג** דעת הרמב"ם בפ"ז משאה"ט ה"ג דאחורי כ"ח נטמאין במשקין, והראב"ד שם כתב דהרמב"ם פירש כן במה שאמרו דנטמא גבו לא נטמא תוכו, והרי דגבו מיהא נטמא. **ד** הראב"ן בתשו' סו"ס נ"ו הוכיח מזה, דכל הא דכלי חרס אינו מקב"ט מגבו, היינו לטמאות את כל הכלי, אך גבו מיהא טמא, והובאה דעה זו בתוס' הרא"ש בנדה ס' ב'.[[111]](#footnote-112)

**כלי עץ וכו' פשוטיהן טהורין,** התו"י כתב דהא דלא חשיב כלי חרס בהדייהו הוא משום דכלי חרס טמא אף בלא שולים, וכ"כ הריטב"א בשם הר"ש, וכ"כ בפי' הר"ש מכת"י בכלים רפ"ב, וכ"כ הרע"ב שם, - והר"ש שם הוסיף לפרש דהוא משום דבכלי עץ וכו' בעינן שיהא מטלטל מלא וריקן דומיא דשק, וכל שאין לו שולים אינו יכול למלאותו, ומשא"כ בכלי חרס דל"ב אלא שיהא לו תוך, וכל דמוקף מחיצות היינו תוך דידי'.[[112]](#footnote-113)

אך בחי' הגר"א בכלים שם נקט דגם בכלי חרס בעינן שיהא לו בית קיבול, ופירש בע"א להא דלא תני כלי חרס בהדייהו, וכן נראה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש שם מ"א ומ"ג, וכ"נ בדבריו בפי"ח מכלים ה"א, ואכמ"ל.

בתוס' הגרע"א בכלים שם הק' ע"ד הרע"ב, דא"כ מ"ט מני לכלי זכוכית בהדייהו, הרי כלי זכוכית דדינם ככלי חרס, הדין נותן דטמאים אף כשאין להם שולים, - ובחי' בית מאיר שם כתב לישב לפ"מ שאמרו לקמן בסוגיין דפשוטי כלי זכוכית טהורין משום דעבוד בהו רבנן הכירא, וכ"כ החשק שלמה שם, וכתבו דמה"ט הביא הרע"ב שם לה"ט דעבוד בהו רבנן הכירא, אף שהביא לטעמא דרב אשי בהא דמיטמאין מגבן, - אך בד' הר"ש שם נראה להדיא דלדעת רב אשי ל"ב לה"ט דעבוד בהו רבנן הכירא, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין, ולדידהו הדק"ל דמ"ש כלי זכוכית שאינם טמאים אלא כשיש להן שולים, מכלי חרס דטמאים אף כשאין להם שולים.[[113]](#footnote-114)

**רב אשי אמר לעולם לכלי חרס דמו,** בפירש"י כתב דמה"ט הוא דפשוטיהן טהורין דומיא דכלי חרס, וכ"כ הריטב"א, וכתב דמה"ט הוא דפירך רב אשי דדמו לכלי חרס, דאם מדמינן להו לכלי מתכת מ"ט פשוטיהן טהורין, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"ב מ"א, - אך בד' הרמב"ם בפ"א מכלים ה"ה נראה דגם לפ"מ דקי"ל כרב אשי, הא דפשוטיהן טהורין הוא משום דלא גזרו עליהן טומאה משום הכירא, וכ"כ הרע"ב בכלים פ"ב מ"א, ועמש"כ בזה בחי' בית מאיר ובחשק שלמה בכלים שם, ונת' לעיל.

**הואיל ונראה תוכו כברו,** בפירש"י כתב דכיון דתוכו נראה מבחוץ, חשיב אף הגב כתוך, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"ב מ"א, - ובפי' ר"ח כתב דכיון דהטומאה שבאחוריו נראה כאילו היא בתוכו, ע"כ הוא נטמא אף מאחוריו.

והרמב"ם בפ"א מכלים ה"ה כתב דכיון דתוכן נראה כברן לא גזרו עליהן שיטמאו מאוירן, אלא עד שתגע בהן הטומאה בין מתוכן בין מגבן ככלי מתכות, והראב"ד שם תמה ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"ב סימן ע', ובפשוטו י"ל בד' הרמב"ם, דכיון דתוכן נראה כברן, אין על תוכן תורת תוך, וע"כ לא עשאום ככ"ח דנטמא מאויר, אלא עשאום ככלי מתכות, וע"כ הן נטמאין אף מגבן ככלי מתכות, ובזה ניחא כל משה"ק המי נפתוח בפרפר ל"ג וחי' רא"ל שם ע"ד הרמב"ם.

התוס' לעיל בסוגיין בד"ה אלא כתבו לדעת רב אשי דכלי זכוכית נטמאין אף מאוירן ככ"ח, ועמש"נ לעיל אם אף לשנויא קמא הן נטמאין מאוירן, וכ"כ הר"ן לעיל ט"ו ב', - אך לדעת הרמב"ם אינם נטמאין מאוירן, משום דתוכן נראה כברן, וכנ"ל, - והראב"ד בהשגות שם כתב דאינם נטמאין מאוירן ככ"ח, דא"כ יהי' חמור מכל הכלים הכתובים בתורה, שלא מצינו ג' טומאות הללו בשום כלי, ומיעטו את האויר מפני שהוא חידוש, ובשיטה להר"נ בסוגיין כתב דאין נטמאין מאוירן, דעבדו רבנן היכירא כ"ה דלא לימרו דטומאתן דאורייתא ולשרוף עלייהו תרומה וקדשים.

הראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה בטעם טומאת כלי זכוכית, דהרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"ב מ"א ובפ"א מכלים ה"ד הביא לשנויא דרב אשי, אך התוס' בר"ה י"ט א' נקטו דקי"ל כשנויא קמא דשוינהו ככלי מתכות, וכ"כ בחי' הראב"ד ע"ז ע"ה ב', וכ"נ בד' הראב"ד בתו"כ שמיני פ"ו ה"י והרשב"א בתשו' ח"א סימן תקמ"ז.

הרמב"ם בפ"א מכלים ה"ה כתב דכלי זכוכית אין להן טהרה במקוה, ובפ"א ממקואות ה"ג כתב דעשאום דעשאום ככלי חרס שאין להן טהרה אלא שבירה ואפי' חיברו קרקע ואפי' קבעו במסמר ואפי' מלאהו סיד או גפסיס ה"ה כמו שהי', וזה כמו שאמרו בריש סוגיין דכיון דטומאתן הוא דומיא דכלי חרס, אין להן טהרה במקוה, וכ"כ המאירי בסוגיין ובכ"ד,[[114]](#footnote-115) וכ"כ בס' יחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע, וכתב דל"ד להא דלענין דין טבילת כלים יש להן טבילה, עיי"ש.

אמנם הנה הר"ש בשלהי כלים כתב דכלי זכוכית יש להן טהרה במקוה, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י לעיל בסוגיין ד"ה לטומאתן ישנה, דיש להן טהרה בטבילה, ולכאו' הוא משום דלפ"מ דמשני דשוינהו רבנן ככלי מתכות, מכח הא דכי נשתברו יש להם תקנה, הוו ככלי מתכות אף לענין דיש להן טהרה במקוה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תקמ"ז, עיי"ש,[[115]](#footnote-116) - אך הגר"א ביו"ד סימן ק"כ סקי"ט כתב דאף לשנויא דרב אשי יש להן טהרה במקוה, וכ"נ גם בפי' הר"ש מכת"י בכלים שם, ובפי' הרא"ש בכלים פ"ב מ"א בסו"ד, וכ"נ בפי' ר"ח בשלהי סוגיין, - ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ר"י שנחלק בזה עם החת"ס.[[116]](#footnote-117)

**הניחא למ"ד לא לכל הטומאות אמרו,** התוס' כתבו דהוא רשב"ג דס"ל הכי בכלים פי"א מ"א, וכתבו דטעמו הוא משום דטומאת מת היא זמן מרובה וכו', - אך הר"ש והרא"ש בכלים שם פי"א מ"א פירשו דטעמו הוא משום דס"ל דטעמא דטומאה ישנה הוא משום גדר מי חטאת,[[117]](#footnote-118) ובתורע"א בכלים שם פירש בדעת התוס' שלא פירשו כן, דהוא משום דדחיקא להו לומר דלרשב"ג קיימינן בטעמא קמא דמשום גדר מי חטאת.

**שמא לא יקבנו כדי טהרתו,** בפי' ר"ח כתב דהוא כדתנן בכלים פי"ד דכלי מתכות כמה הוא שיעורן הדלי למלאות בו, אך בפירש"י כתב דהוא כמוציא רמון, וקשיא טובא, דרק כלי שטף הוי טהרתן בכמוציא רמון, אף כלי מתכת הוי טהרתן כשאין עושין מעין מלאכתן, כדתנן בכלים שם, ועמש"כ בזה המלאכת שלמה בכלים רפי"ז, ואכמ"ל.

**גזירה שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה לה,** בפירש"י כתב דהיינו שהרואה שנטמאו ומשתמשין בהן בו ביום ואינו יודע שנשברו, סובר שהטבילום, ויבא לומר דטבילה עולה בלא הערב שמש, - אך הר"ח פירש, שהרואה ששברוהו ותיקנוהו ונטהר מיד, יאמר דכ"ה דשבירה א"צ הערב שמש אף טבילה א"צ הערב שמש, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פי"א מ"א ובפי"ב מכלים ה"ב.[[118]](#footnote-119)

המהרש"א כתב, דהא דלא סגי שיעריב אח"כ שמשו, דתו ליכא למיגזר מידי, הוא משום דלא תיהוי כחוכא ואיטלולא לטהרו בהערב שמש בלא טבילה, - אך התוי"ט בכלים פי"א מ"א, כתב דהוא משום דהגזירה היתה גם משום גדר מי חטאת, והיינו דלא חילקו חכמים בתקנת טומאה ישנה בין נטמא בטומאת מת לנטמא בשאר הטומאות.[[119]](#footnote-120)

בטעמא דלא גזרו טומאה ישנה אלא בכלי מתכות, כתב הר"ש בכלים פ"ב מ"א, דלטעמא דמשום גדר מי חטאת, ל"ש כן בשאר כלים דכלי מתכות הדבר קשה להמתין להן הזאה ג' וז' משום דחרב הרי הוא כחלל,[[120]](#footnote-121) עוד פירש דהוא משום דשאר כלים מתקלקלין בשבירה ואין דרך לשברן, וע"כ גם ל"ש בזה הגזירה דשמא לא יקבנו כדי טהרתו ושמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, עוד פירש דלטעמא דשמא לא יקבנו כדי טהרתו, היינו רק בכלי מתכות דאיידי דדמיהן יקרים חיים עלייהו טפי, ושייך למגזר בהן שמא לא יקבנו בכדי טהרתו, עכ"ד.

**איכא בינייהו דרצפינהו מירצף,**[[121]](#footnote-122)בפירש"י כתב ב' דרכים בזה,[[122]](#footnote-123) ובטעמא דפי' בתרא דלאביי יש לגזור אף היכא דרצפינהו מירצף, עמש"כ בתשו' הרשב"ם שבסוף ספר ראב"ן, והמל"מ בפי"ב מכלים ה"ב הוכיח מד' הרמב"ם דס"ל כפי' קמא דרש"י, והמרכה"מ שם כתב דלהרמב"ם לטעמי' דהגזירה היא דיבואו לדמות טבילה לשבירה דא"צ הערב שמש, ודאי דשייכא הגזירה אף ברצפינהו מרצף, אף דמינכרא עשי' דידהו, וכ"כ השפ"א, אך בפי' ר"ח כתב דלרבא ל"ש הגזירה היכא דרצפינהו מירצף, אף שפירש דהגזירה היא דיבואו לדמות טבילה לשבירה דא"צ הערב שמש, וצ"ע, - ועי' עוד בס' קהלת יעקב להמשכנות יעקב בסוגיין במשה"ק על ב' פירושי רש"י, ומש"כ לפרש בע"א.

בטעם הא דלא גזרו טומאה ישנה, אלא אחר שחזר ותיקנן, ולא גזרו עליהן בעודן שבורין, הנה לטעמא דרבא דשמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, ל"ש הגזירה אלא אחר שחזר ותיקנן, דלא מינכר ששברו, וכ"נ להדיא בד' הרשב"א חולין קכ"ג א', עיי"ש,[[123]](#footnote-124) וכ"כ בשו"ת פנים מאירות ח"ג סימן מ"א, וגם לפי' הר"ח והרמב"ם דחיישי' שיאמרו דכ"ה דשבירה ל"ב הערב שמש ה"נ טבילה ל"ב הערב שמש, י"ל דכ"ז הוא בשחזר ותיקנן שהם בני קבלת טומאה, ואך שנטהרו בשבירה, אך בעודן שבורין דאינם בני טומאה, לא יבואו ללמוד מזה לטבילה, וכ"כ המי נפתוח בפרפר מ"ב ג'.

ולטעמא דגדר מי חטאת ודשמא לא יקבנו כדי טהרתו, צ"ל דכיון דכל הגזירה היא משום מי ששובר כדי לטהרו, אשר דעתו לחזור ולתקנו, דהשובר כדי לטהרו ולהשתמש בעודו שבור, הוי מילתא דלא שכיחא, ע"כ ל"ש הגזירה רק בשחזר ותיקנו, וכ"כ הפנים מאירות שם, ויתכן עוד, דלא גזרו טומאה בעודם שבורים שאינם בני טומאה כלל, וכ"כ המרכה"מ בפי"ב מכלים ה"ב, עיי"ש.[[124]](#footnote-125)

כ"ו מרחשון ע"ט

דף מס' 5

**ט"ז ב' -** **המניח כלים תחת הצינור,** בפירש"י כתב דהא דהצינור עצמו אינו עושה את המים כשאובין, הוא משום דקבעו ולבסוף חקקו, וכ"כ הר"ש במקואות פ"ד מ"א,[[125]](#footnote-126) - והרמב"ן וש"ר בסוגיין כתבו דמשכח"ל עוד בצינור שאין בו בית קיבול צרורות, דאינו פוסל את המקוה, וכדתנן במקואות שם מ"ג, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם.[[126]](#footnote-127)

**אחד כלים גדולים ואחד כלים קטנים,** בפירש"י כתב דאתא לאשמועינן דאף כלים קטנים פוסלין את המקוה, ולא תימא דלא חשיבי, - אך התוס' כתבו דקמ"ל דאחד כלים גדולים שמרוב גדלם אין פוסלין את המקוה, אפ"ה מיקרי שאיבה, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, וזהו דומיא דהא דתנן דאפי' כלי גללים, דקמ"ל דאף דלא חשיבי ככלי לענין טומאה, חשיבי ככלי לענין שאובין, ואחד כלים קטנים כדתנן במס' כלים וכו' הדקין שבכ"ח וכו' שיעורן מכדי סיכת קטן ועד לוג אבל בציר מהכי טהורים,[[127]](#footnote-128) - והשפ"א פירש בדבריהם דהיינו דכלים קטנים הם כלים שאין בהן כדי סיכת קטן דהן טהורין, וקמ"ל מתניתין דאפ"ה הוו המים שבתוכם שאובין, וזה דומיא דהא דקמ"ל בכלים גדולים, דאף דאינם מקב"ט, הוו כלים לענין שאיבה, וכמש"כ הרא"ש במקואות שם ובהל' מקואות סימן ה', - אך בד' הב"י בסימן ר"א אות ל"ד נראה להדיא דמפרש דמכוון התוס', הוא דרק כלים קטנים שיש בהן כדי סיכת קטן עושים המים שבתוכם לשאובין, אך בציר מהכי טהורין ואין המים שבתוכן שאובין, וכ"ה להדיא בדרכי משה הארוך שם סל"ד ובהגהת פרישה שם סל"ט, וצ"ע.

בתוס' הרשב"א פסחים י"ז ב' הק', דאם פסול שאובה הוא מדאורייתא, א"כ מאי ס"ד דכלים שאין מקב"ט לא יהא בהן פסול שאיבה, - אך בד' ש"ר מבו' דס"ד, דכ"ה דאין עליהן תורת כלי לענין טומאה, ה"נ אין עליהן תורת כלי לענין שאיבה, וע"כ לי"ב לפסול שאיבה דאורייתא.

המרכה"מ בקונט' ח"י דבר ענף ה' שריג ב', כתב דהך מתניתין דכלים קטנים פוסלין את המקוה, היא דלא כיוסי בן חוני דס"ל במקואות ספ"ג דמד' כלים אין מצטרפין, ופירשו רש"י והראב"ד דהיינו דכלי שנפל ממנו פחות מלוג אינו מצטרף, והיינו דלישנא דפוסלין את המקוה, משמע דיש בזה לפסול דג"ל מים שאובין, ולא אך דאין המים מעלין את המקוה, (אך בגלות עליות במקואות שם כתב דיל"פ דהא דתנן דפוסלין את המקוה היינו לענין דאין מעלין את המקוה, עיי"ש), ועמש"כ בזה החזו"א במקואות תנינא סימן ז' סק"ט.

**ואפי' כלי גללים,** בפירש"י כתב דהוא כלי שיש, ובפי' הר"ש מכת"י בכלים פ"י מ"א הביא לד' רש"י, ועיי"ש שהוכיח דאי"ז כן, אלא היינו של צפיעי בקר, ועי' גם בתשו' תשב"ץ ח"א סימן קכ"א שהאריך להוכיח כן, ובאמת שכן פירש"י גופי' בשבת נ"ח א' ובמנחות ס"ט ב', וכבר עמדו בהגה' הב"ח ובגהש"ס בסוגיין על סתירת ד' רש"י, וכן עמד בזה בתשו' משאת בנימין סימן צ"ד.

והרמב"ם בפיהמ"ש בכלים שם תמה על פירוש זה דכלי גללים הם כלי השיש, שהרי כלי שיש הוו בכלל כלי אבנים, וכן הק' התוס' הרא"ש ותוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין והתו"י בריש יומא, - אך בדעת רש"י י"ל, לפמש"כ התורי"ד בריש יומא, ז"ל, ובפ"י דכלים פירשתי דכלי אבנים הן שאר אבנים שאין דרך העולם לעשות מהן כלים, אבל אבנים שדרך לעשות מהן כלים ומלאכתן דקה ונאה הן חשובין ומקבלין טומאה, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דלאו דינא הוא דמין אבן אינו מן המינים המקב"ט, דאין לנו אלא אותם המינים שנתפרשו בתורה, אלא עיקר הדין הוא דרק מינים שדרך לעשות מהן כלים, הוא דהעשוי מהן מקבל טומאה, וע"כ אם עשה כלים מאבנים שאין דרך לעשות מהן כלים אינם מקבלין טומאה, ועיי"ש שכתב כן גם לגבי כלי אדמה, ונת' להלן, ולפ"ז ניחא הא דתני לכלי שיש בפנ"ע, וקמ"ל דאף שיש אינו מין הראוי לעשות מהן כלים, וע"כ אין כלי שיש מקבלין טומאה.

**כלי אדמה,** בביאור החילוק בין כלי חרס דמקבלין טומאה לכלי אדמה דאינם מקב"ט נחלקו הראשונים וכמה דעות בדבר, **א** בפירש"י כתב דכלי אדמה אינם ע"י גיבול ככלי נתר וככלי חרס, ומבו' בדבריו דהא דאין על כלי אדמה תורת כלי חרס, הוא משום דאינם נעשין ע"י גיבול, ועד"ז פירש"י ביומא ב' א' דכלי אדמה הוא כלי הנעשה מאבן רכה שחוקקין בה כלים,[[128]](#footnote-129) וכ"ה מסקנת התורי"ד שם, וכ"כ בדעתו בפי' הר"ש מכת"י בכלים ספ"ד.

**ב** בפי' הר"ש שם כתב לפרש דכלי אדמה הם העשויים ממין אחר שלא מאותן שעושין כלי חרס, ועד"ז כתב התורי"ד בריש יומא בתחילת דבריו, דכלי אדמה הם כלים העשויים מעפר שאינו מיוחד לעשות ממנו כלים, וכלי חרס הם העשויים מטיט המיוחד ליוצרים לעשות ממנו כלי חרס, וכ"כ בס' המכריע סו"ס ס"ב.

**ג** הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"ג מ"ב וספ"ד כתב דכלי אדמה הוא כלי חרס שלא נצרף בכבשן, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"י מכלים הי"ג, וכ"נ בדבריו בפ"ט משבת ה"ג ופ"י הי"ג ובפ"ו מפרה ה"ג, וכ"כ בפי' הר"ש שם בשם ר"ת, וכ"כ התוס' בביצה ל"ב א' ובמנחות ס"ט ב', וכ"כ הרשב"א והר"ן בביצה שם.

בפירש"י כתב דקמ"ל דאף דלא הוו כלים לקב"ט הוו כלים לענין שאיבה, וכ"כ ש"ר שם, וכ"כ הר"ש במקואות שם בפי' קמא, - אך בפי' בתרא בכת"י כתב דרבותא דכלי גללים הוא משום דלא מקבלי טומאה והוי הוייתו ע"י טהרה.

**וב"ה מטהרין בשוכח,** בתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב להוכיח מזה דפסול שאיבה דרבנן, דאם הוא מה"ת מה לי שוכח מה לי מניח, ועד"ז הוכיח בתוס' הרשב"א בפסחים י"ז ב', דאם פסול שאיבה דרבנן משום דאינו בידי שמים, אטו משום דשכח הוי יותר בידי שמים, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש שם, וכתב דיש לדחות דלא מיקריא שאיבה אלא במניח דמתכוין לשאיבה, והריטב"א כתב אף דפסול שאיבה דאורייתא, קים לי' דלא ליפסול שאיבה אלא בהכי.[[129]](#footnote-130)

**ומודים בשוכח בחצר שהוא טהור,** בפירש"י כתב דהיינו דדוקא במניח תחת הצינור הוא דס"ל לב"ש דאף שנתפזרו העבים לא בטלה מחשבתו, אבל במונח בחצר דלא מוכחא מחשבה קמייתא שפיר מעיקרא, מודו ב"ש דכל שנתפזרו העבים בטלה מחשבתו, וכ"כ הר"ש והרא"ש במקואות רפ"ד, ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה.

ובד' הרשב"א בשער המים הארוך משמע, דבמניח בחצר אף בשעת קישור העבים, ל"ה שאוב, עיי"ש, וצ"ע בדבריו בשער המים הקצר שם, ושמא ט"ס נפלה בדבריו, עיי"ש, וכ"כ התשב"ץ ח"ב סימן נ"ו בדעתו, ופירש דהוא משום שלא נתכוין לקבל מי גשמים, ואכמ"ל.

**א"ר מאיר נמנו ורבו ב"ש על ב"ה וכו' א"ר יוסי עדיין מחלוקת במקומה עומדת,** בפירש"י כתב דר' יוסי פליג על ר"מ, וס"ל דלא הודו ב"ש לב"ה, - וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש במקואות בסימן ד' והטור בסימן ר"א שפסקו כדעת ב"ה דבהניחן בשעת קישור עבים ונתפזרו וכו' ל"ה המים שאובין, והיינו דאף דלר"מ נמנו ורבו ב"ש על ב"ה, קי"ל כר' יוסי דעדיין מחלוקת במקומה עומדת, וקי"ל כב"ה דבכה"ג ל"ה המים שאובין, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקפ"ט דקי"ל כר' יוסי.[[130]](#footnote-131)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש במקואות רפ"ד כתב, דר' יוסי לא פליג על ר"מ דנמנו ורבו ב"ש על ב"ה, אלא פליג על ת"ק דקאמר דמודים בשוכח בחצר שהוא טהור, - ובפיהמ"ש מהדו"ק כתב הרמב"ם דהך בבא דמודים בשוכח בחצר שהוא טהור, הוא מדברי ר"מ, וכתב שם דקי"ל כר' יוסי דעדיין היא מחלוקת, והיינו משום דר"מ ור' יוסי הלכה כר' יוסי, אך בפיהמ"ש מהדו"ב כתב דהך בבא הוא דברי ת"ק, וכתב שם דקי"ל כוותי', וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ד ממקואות ה"ג.[[131]](#footnote-132)

**הכל מודים וכו',** מצינו בזה ג' דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י, דכשהניחן בשעת קישור עבים ואיחרו גשמים לבוא, ויצא למלאכתו ושכחן, לכו"ע הואיל ומתחילה לכך נתכוין לא בטלה מחשבתו בשכחתו, ונחלקו בהניחן בשעת קישור עבים ונתפזרו, אם בטלה מחשבתו, דכשנתפזרו הסיח דעתו דסבר לא ירדו גשמים עוד.

והחזו"א במקואות קמא סימן ה' סק"א כתב ללמוד מד' רש"י, דאם בתחילה לא הניח תחת הצינור בכונה לשאוב רק שנזדמן לו להניח שם לפי שעה, אינו בכלל שוכח דמתניתין, ובכל ענין אין המים שבתוכו שאובין,[[132]](#footnote-133) וכל הא דאף בשוכח הוו המים שבתוכו שאובין, הוא כשהניחם לדעת לשאוב, אלא שאח"כ הסיח דעתו ושכח, ובזה הוא דמפלגינן דהיכא דלא נתפזרו העבים, לכו"ע הוו שאובין, והיכא דנתפזרו העבים, פליגי ב"ש וב"ה אם הוו שאובין, ועיי"ש משה"ק בזה.

**ב** הטור בסימן ר"א כתב, דאם הניח בשעת קישור העבים וקודם שנתפזרו העבים ירדו גשמים ונתמלאו חשובין לדעת והוי שאובין, אבל אם הניחן בשעת קישור העבים ונתפזרו ונשארו שם עד שחזרו ונתקשרו וירדו גשמים ונתמלאו, לא חשיבי לדעת ואינן פוסלין, וזהו משום דקי"ל כב"ה, ולב"ש אף בכה"ג הוו שאובין - והגר"א שם סקע"ה כתב, דלפ"ד הטור לא איירי הכא כלל ששכחן, אלא דכשנתפזרו העבים נקרא שוכח אפי' לא שכחן כלל, והא דתנן דאחד המניח ואחד השוכח, היינו דבין אם הניחם בשעת קישור עבים וירדו גשמים קודם שנתפזרו, דהו"ל מניח, ובין אם נתפזרו וחזרו ונתקשרו דהו"ל שוכח, וכ"כ הב"י שם מ"א (ב) בתו"ד, ועי' בחזו"א מקואות תנינא סימן ח' סק"י מש"כ ע"ז.

**ג** הרמב"ם בפיהמ"ש במקואות שם כתב דפלוגתת ב"ה וב"ה הוא בששכח כלים תחת הצינור, דב"ש גזרי שוכח אטו מניח וב"ה לא גזרי, ודין זה הוא בכל זמן, משום דחזקת הצינור לקלח מים תמיד,[[133]](#footnote-134) - ומה שאמרו דבשעת קישור עבים וכו', קאי על הא דתנן דמודים בשוכח בחצר שהוא טהור,[[134]](#footnote-135) ובזה הוא שאמרו, דאם הניח בחצר בשעת קישור עבים, לכו"ע הוו שאובין, וממילא דאף בשוכח הוו שאובין לדעת ב"ש דגזרי שוכח אטו מניח, ואם הניח בחצר בשעת פיזור עבים, לכו"ע ל"ה שאובין, ואם הניח בשעת קישור עבים ונתפזרו וחזרו ונתקשרו, לת"ק בטלה מחשבתו, ולר' יוסי לא בטלה מחשבתו, וגזרו ב"ש אף בשוכח, ואמנם ודאי דמה"ט שרי אף במניח, דעיקר מה דיש לדון דבטלה מחשבתו הוא במניח, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם בסו"ד ובפ"ד ממקואות ה"ד, עיי"ש,[[135]](#footnote-136) - ועי' בכס"מ פ"ד ממקואות ה"ד וב"י סימן ר"א מש"כ לפרש בד' הרמב"ם, ומה שהביא בזה מתשו' הר"א בן הרמב"ם.

**בשעת פיזור עבים דברי הכל טהורין,** הרשב"א בשער המים הקצר שער ה' כתב דהוא משום דלא לקבל הניחן, וע"כ אע"פ שירדו מי גשמים לתוכן לאחמ"כ, לא חשיבי כשאובין, וכ"כ התשב"ץ בח"ב סימן נ"ו, דהוא משום דמוכחא מחשבתו שלא נתכוין שיתמלאו מים, ולפ"ז הרי דכל שהניחן כדי לקבל מים, חשיבי כשאובין, אף שהניח את הכלים בשעת פיזור עבים, וכ"ה מבו' בתו"ד הרשב"א בשער המים הארוך שם, וזהו שהק' שם במתניתין דמניח קנקנים, דמ"ט הוו שאובין, הרי לנגבן הניחן, ומבו' דאם הניחן לקבל מים הוו שאובין, אף דאיירי בשעת פיזור עבים, ונת' במק"א.[[136]](#footnote-137)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש במקואות כתב דהוא משום דירידת הגשם איננה בידו וכאילו נתמלאו שלא בידי אדם, עכ"ל, ומשמע דאי"ז משום שלא הי' דעתו שיתמלאו מים, אלא כיון שירידת הגשם אינה בידו, והוא דבר שנתחדש אח"כ שירדו גשמים, ע"כ אין השאיבה שייכת להנחתו, ולא חשיב כתפיסת יד אדם, אך צ"ע דא"כ מ"ט דר' יוסי דאסר אף במניח בחצר בשעת קישור עבים ונתפזרו וחזרו ונתקשרו, הרי אף דלא בטלה מחשבתו, מ"מ כיון שנתפזרו העבים שהיו בשעת שהניח, ואח"כ חזרו ונתקשרו וירדו הגשמים, הרי נמצא שירידת גשם זו ל"ה בידו, וא"כ בדין דלא יפסלו המים, דה"ז כנתמלאו שלא בידי אדם, (דאם הא דבהניח בשעת פיזור עבים לא חשיבי שאובין הוא משום דאין ירידת הגשמים בידו, לכאו' ל"ש לחלק אם הניחן בשעת פיזור עבים, או אם הניחן בשעת קישור ונתפזרו וחזרו ונתקשרו).[[137]](#footnote-138)

**ומר סבר לא בטלה מחשבתו,** השפ"א הק' דא"כ ה"ז פוסל מדינא, ומ"ט חשיב לה בכלל י"ח דבר, וכתב דצ"ל דלא בטלה מחשבתו ל"ד, אלא דגזרו לומר דלא בטלה מחשבתו, - ולמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ניחא דב' ענינים הם, דגזירת י"ח דבר היא הא דגזרו ב"ש שוכח תחת הצינור אטו מניח, ומה שאמרו הכא דלא בטלה מחשבתו, היא בטעמא דר' יוסי דאסר בשוכח בחצר.

**ולר' יוסי דאמר מחלוקת עדין במקומה עומדת בצרי להו,** הר"ן לקמן י"ז ב' כתב דל"ג לה, עיי"ש בטעמו,[[138]](#footnote-139) וכ"כ הבעה"מ לעיל בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן בנדה ל"א ב' דכן גיר' הרבה מספרי הגאונים, וכ"כ בהגה' הגר"א, וכ"ה מבו' גם בפיהמ"ש להרמב"ם בפירקין ובד' עוד מרבוותא דלא מנו לה בכלל י"ח דבר, - וכן צ"ל למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דר' יוסי פליג על הא דמודים בשוכח בחצר שהוא טהור, ולא פליג כלל על מש"א דנמנו ורבו ב"ש על ב"ה, וא"כ אי"ז ענין לגזירת י"ח דבר שהיא הא דגזרו בשוכח תחת הצינור אטו מניח.

**אף בנות כותים נדות מעריסתן בו ביום גזרו,** התוס' הק' דלר"מ דחייש למיעוטא בכל מקום היכי חשיב לי' בי"ח דבר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהכא איכא רובא וחזקה דלא ראתה, והו"ל כמיעוטא דמיעוטא, וע"כ הוצרכו לגזור, וכ"כ התוס' בנדה ל"ב א'. **ב** בד' הרמב"ן בנדה שם משמע דבאמת לר"מ הוו נדות מדינא ול"ב בזה לגזירת י"ח דבר, ומה שאמרו הכא דהוא מגזירת י"ח דבר, הוא למ"ד דלא חייש למיעוטא, ולר' יוסי דגרי אריות הן, **ג** התוס' הרא"ש בנדה שם כתב דמתחילה היו סבורין דכותים דרשי אשה ואשה וכי חזו מפרשי להו, ושוב בדקו ומצאו דכי חזו לא מפרשי להו, והודיעו לכל שהן נדות מעריסתן, ולפ"ז אי"ז "גזירה" שגזרו בי"ח דבר, אלא דבזמן שנמנו על י"ח דבר, הודיעו לכל על הכותים שהם נדות מעריסתן. **ד** הריטב"א בנדה שם כתב דאף היכא דידעינן דרגיל לאפרושינהו, אפ"ה אסורות משום גזירת י"ח דבר, ואך דעיקר מה שגזרו הוא מכח הא דאיכא נמי דלא מפרשי וחיישינן למיעוטא.

התוס' הק' דלפ"מ דמפרשינן בנדה ל"ב א' דטעם טומאתן הוא משום דחיישינן למיעוטא, הרי דלמ"ד דלא חייש למיעוטא, או למ"ד דגרי אריות הן, אינם מכלל י"ח דבר,[[139]](#footnote-140) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דגזרו עליהן שלא יטמעו בהן, ומבו' בדבריהם דהוא אף למ"ד דגרי אמת הן, וכ"כ התוס' הרא"ש בנדה ל"א ב' בשם ר"ת, דאף דגרי אמת הן, מ"מ לפי שהיו מקולקלים במעשיהן הרחיקום כדי שלא יטמעו בהן.[[140]](#footnote-141) **ב** הרמב"ן בנדה שם כתב לפרש עוד דאף דמדינא לא חיישינן למיעוטא, מ"מ גזרו עליהן משום מיעוט שהן טמאות, וזה ניחא רק למ"ד דגרי אמת הן. **ג** בד' הריטב"א בנדה שם משמע, דכל הא דגזרו עליהן שלא יטמעו בהן, הוא למ"ד דגרי אריות הן, אך למ"ד דגרי אמת הן, אינם טמאות מעריסתן אלא לר"מ דחייש למיעוטא. **ד** בד' הרמב"ן בנדה שם מבו' דלגירסת הגאונים דל"ג הכא דבנות כותים טמאות מעריסתן בו ביום גזרו, הרי דבאמת כל הא דבנות כותים נדות מעריסתן הוא רק למ"ד דגרי אמת הן ודחיישינן למיעוטא.[[141]](#footnote-142)

התוס' כתבו דאף דדינא דבנות כותים נדות מעריסתם הוא לכו"ע, מ"מ מוקי למתניתין דנדה כר"מ, משום דסיפא מוכחא דל"ה משום טימוע דקתני הכותים מטמאין וכו' מפני שהן בועלי נדות מספק ומסיים ואין שורפין עליהן את התרומה מפני שטומאתן ספק, משמע דקאי אף אקטנות דאיירי בהן, - והתוס' הרא"ש בנדה ל"א ב' כתב דמרישא מוכח דאין טומאתן משום טימוע, וזה מהא דאיצטריך לפרושי דהן יושבות על כל דם ודם, ואם אית לן טעמא דטימוע, אפי' בודאי לא חזו גזרו עליהן, ועד"ז כתבו התוס' שם.[[142]](#footnote-143)

**כל המטלטלין מביאין את הטומאה בעובי המרדע,** התוס' כתבו דנקט מטלטלין משום שלא גזרו טומאת אהל בעובי המרדע אלא על האדם הנושאן, אבל אם יש בהן פותח טפח אפי' במחוברין נמי מביאין את הטומאה, דדוקא זרעים וירקות אין מביאין את הטומאה לפי שאין בהן ממש, אבל אילן המיסך על הארץ מביא את הטומאה, - אך בתשו' הרשב"ם שבסו"ס ראב"ן כתב דהא דנקט מטלטלין, הוא למעוטי מחוברין לקרקע וכדתנן דהזרעים והירקות המחוברין לקרקע אין מביאין את הטומאה, וצ"ע.

**האיכר עובר ומרדעו על כתפו ואיהל צידו אחד על הקבר טימאו אותו משום כלים המאהילים על המת,** התו"י כתב דל"ד לעוף הפורח דלא חשיב אהל כלל,[[143]](#footnote-144) משום דרגלי האיכר נוגעין בארץ כשהוא עובר, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' והרא"ש בנזיר נ"ה א', עיי"ש, - ובספר הישר לר"ת סו"ס ר"ז כתב דהא דל"ה כעוף הפורח, הוא משום דביד האדם לעכב את עצמו לעמוד ולפוש, ועד"ז כתב הבעה"מ לקמן ק"א ב', וכ"כ בשיטה להר"נ שם.

בפירש"י כתב דהא דטימאו את האדם, הוא טומאת ערב, משום דנגע באותו כלי שהוא אב הטומאה, אך התוס' כתבו דטימאוהו טומאת ז' משום טומאה בחיבורים, ­­ - ובדעת רש"י ודעימי' דאינו טמא משום טומאה בחיבורים, אשר כ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן וש"ר, עיי"ש, כתב המי נפתוח בפרפר י"ב אות ו' דס"ל דדין טומאה בחיבורים הוא רק בנוגע בדבר הנוגע במת, ולא בדבר המאהיל על המת,[[144]](#footnote-145) וכ"כ המגיני שלמה לקמן פ"ד ב'.

הרמב"ן כתב דטימאו את האיכר טומאת ז', משום דנגע במרדע שהוא אבי אבות הטומאה מדינא דחרב ה"ה כחלל, וזה לפמש"כ שם דאף בכלי שטף אמרינן דחרב ה"ה כחלל, ועיי"ש שהק' דא"כ במה נחלק ר"ע על ר' טרפון, הרי גם לר' טרפון הוא טמא טומאת ז', וכתב דלר' טרפון דטומאתו היא משום דנטמא המרדע במת, היינו דוקא במרדע המקב"ט, ולר"ע דטימאוהו משום אהל, היינו אף כשאין המרדע מקב"ט,[[145]](#footnote-146) ועיי"ש שכתב דאפשר דנפ"מ עוד, דהנזיר מגלח על אותה טומאה,[[146]](#footnote-147) ומזין עלי' שלישי ושביעי,[[147]](#footnote-148) והראש יוסף כתב דנפ"מ עוד, דכהן מוזהר על טומאה זו, (אף שאינו מוזהר על טומאת חרב כחלל).

הר"ש באהלות פט"ז מ"א הק' דאם חרב כחלל מטמא באהל, א"כ הדין נותן שיהא האיכר טמא משום דהמרדע מאהיל עליו, ולישנא משמע דלא מתורת אהל טימאוהו, ועוד דאם משום אהל מ"ט בעינן שיהא בהקיפו טפח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ש שם כתב דאיירי דל"ה דרבן בתוך המרדע ולא חרחור, ואין טומאתו אלא משום כלי עץ, ובכלי עץ לא אמרינן חרב ה"ה כחלל, וכ"כ התוס' בסוגיין בד"ה ועל שאר אדם. **ב** ההשלמה בסוגיין כתב דלפירש"י צ"ל דלא אמרינן חרב ה"ה כחלל אלא כשנגע במת, וע"כ הכא דטומאת המרדע היא משום שהאהיל על המת, ל"ה כחלל,[[148]](#footnote-149) וכ"כ המאירי בשם חכמי התוס'. **ג** ההשלמה כתב בדעת הריב"א, דחרב ה"ה כחלל אינו מטמא אחרים באהל, וע"כ אין המרדע מטמא את האדם באהל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א והר"ן בסוגיין,[[149]](#footnote-150) וכן דעת הרמב"ם בפ"ה מטו"מ הי"ג.[[150]](#footnote-151)

**שיהיו כל המטלטלין מביאין טומאה על האדם כעובי המרדע,** בפירש"י כתב דכיון דהוא טמא טומאת מגע מה"ת, גזרו עליו שיהא טמא טומאת אהל, משום דבע"כ יש לנו לטמאותו טומאת ערב, אף שלא נגע הוא עצמו במת, ה"ה סבור שמשום אהל אתה מטמאו, ויבא לומר דאף באהל גמור ליכא אלא טומאת ערב, והתוס' כתבו דגזרו משום גונא דסודר מפסיק בינו למת, דבכה"ג אינו טמא מדינא אלא טומאת ערב, דאם אין סודר מפסיק בינו למת, ה"ה טמא טומאת ז' מדינא משום חיבורין, וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן ר"ז, וכ"כ הר"ש והרא"ש באהלות פט"ז מ"א.[[151]](#footnote-152)

התוס' כתבו דלא חילקו חכמים בגזירתם, וגזרו אף כשמפסיק בינו לבין המרדע ג' סודרים או ד', ואף אם המטלטלין פשוטי כלי עץ שאינם בני קב"ט ולא שייכא בהו טומאה בחיבורין,[[152]](#footnote-153) וכ"כ הרמב"ן דגזרו אף במרדע שאינו מקב"ט, והחזו"א באהלות סימן כ"ב סק"ג ד"ה אהלות הוכיח כן מסוגיית הגמ' בעירובין ל"א א', ומפירש"י והר"ח שם, ועיי"ש שכתב דבל' הרמב"ם בפי"ב מטו"מ ה"ב משמע קצת דלא גזרו אלא בכלי המקב"ט, אך הראש יוסף בסוגיין נקט גם בדעת הרמב"ם דגזרו גם על פשוטי כלי עץ,[[153]](#footnote-154) ועי' בגאו"י בעירובין שם במש"כ בזה.

הרש"ש בעירובין ל"א א' כתב ללמוד מסוגיית הגמ' שם דלא גזרו על המרדע, אלא כשהוא עגול שאין בו קצוות וכל הקיפו נחשב כשטח אחד, אבל במרובע דכל צד שבו הוא שטח בפנ"ע המובדל מחבריו ע"י קרנותיו לא גזרו בו, ואף אם יש בכל צלע שליש טפח, דאף אם יסירו את מורשא דקרנתא ישאר עגול כעובי המרדע, עיי"ש.

**ועל שאר אדם וכלים בפותח טפח,** בחי' הגר"ח בפי"א מטו"מ ה"ה עמד בזה, דמ"ט הוי המרדע כאהל לטמאות את הכלים שתחתיו, הרי בשעה שהוא עובר הו"ל אהל זרוק ולא שמי' אהל, והוכיח מזה דכל הא דאהל זרוק לא שמי' אהל הוא לענין חציצה, אך לענין הבאה גם אהל זרוק מביא את הטומאה, ול"ד לדינא דטלית המנפנפת דל"ה אהל כלל אף לענין להביא את הטומאה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

**ולר' טרפון וכו' בצרי להו,** כן גירסת רש"י, ומבו' לפ"ז דר' טרפון פליג על גזירה זו דמרדע, וכ"כ התוס' בשלהי סוגיין ד"ה הניחא, וכ"כ הר"ן שם, - אך הרמב"ן ל"ג לה, וכ"כ בהגה' הגר"א, וכתב להוכיח לפ"ז דחזר בו ר' טרפון והודה לר"ע, וכן הסכים הריטב"א.

**הבוצר לגת הוכשר,** בפירש"י לעיל ט"ו א' ד"ה שמאי כתב דהיינו דהוכשר ביין הנדלף מהן על גביהן, והיינו דלא גזרו עליהן אלא דהן מוכשרין ביין הנדלף על גביהן, אף דמן הדין אינו מכשיר, וכ"ה בפירש"י בע"ז נ"ה ב' ד"ה אבל דהבוצר לגת לא הוכשר קודם דריכה, וכ"כ התוס' שם ד"ה אבל, וכ"כ ש"ר שם, ועיי"ש בתוס' הר"י מפאריש במש"כ להוכיח כן, - אך בד' הרמב"ם בפי"א מטו"א ה"א מבו' דגזרו דהבוצר לגת הוכשר אף אם לא נפלו משקין על הבציר כלל, וכ"ה בדבריו בפיהמ"ש בע"ז שם, ועמד ע"ז התוי"ט שם, עיי"ש.

והרמב"ן בחולין ל"ו ב' הוכיח מסוגיית הגמ' שם דבוצר בגת הוכשר בלא משקה כלל, וכתב דזה דלא כסוגיית הגמ' הכא דהא דהוכשר הוא מגזירה שמא יבצור בקופות מזופפות, דלפ"ז לא הוכשר אלא ע"י המשקין, אך בד' הרמב"ם מבו', דאף דהא דגזרו דמכשיר הוא מגזירה שמא יבצרנו בקופות מזופפות, מ"מ מכח זה גזרו דהבצירה עצמה מכשרת, אף בלא משקין כלל.

**אם תקניטני גוזרני טומאה אף על המסיקה,** הריטב"א כתב בשם ר"ת דבדוקא קאמר דהריני גוזר טומאה אף על המסיקה דאין לחלק בין בצירה למסיקה, וכ"כ התוס' הרשב"א בפסחים י"ז א' והתוס' בחגיגה כ"ה א' (ד"ה יתננה) בשם ר"ת, ועיי"ש שכתב לפרש דאף דמעיקרא לא גזר על המסיקה, משום דהטעמים שגזרו על הבצירה לא שייכי במסיקה, מ"מ אחר שהקניטו הלל לומר שיבואו העולם לטעות בין מסיקה לבצירה שלא ידעו הטעם לחלק ביניהם, חזר וגזר אף על המסיקה אטו בצירה, דאי לאו הא לא קיימא הא, - אך הריטב"א הסכים לדעת ר"י דמילתא בעלמא קאמר לי', אבל לא גזרו אלא על הבצירה ולא על המסיקה, וכ"כ התוס' הרשב"א והתוס' בחגיגה שם, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בסוגיין ובד' ש"ר, - ועמש"נ להלן בטעם הא דלא שייכא הגזירה במסיקה.

**שמא יבצרנו בקופות טמאות,** התו"י כתבו לפי הגיר' בכת"י דלפ"ז הא דנקט הבוצר לגת אורחא דמילתא הוא, וה"ה הבוצר לצימוקים, דגם בזה איכא לה"ט, דאם יבצרנו בקופות טמאות הוכשר, משום דכלי טמא חושב משקין, - ובשיטה להר"נ כתב דהו"מ לאקשויי דא"כ מ"ט לא גזרו על המסיקה, הרי גם בזה שייכא גזירה זו.

**הניחא למ"ד כלי טמא חושב משקין,** בפירש"י כתב דהיינו דכלי טמא חושב את המשקה להכשיר אוכל שבתוכו, הואיל וטומאתו והכשרו כאחת,[[154]](#footnote-155) - אך בשיטה להר"נ פירש דעיקר דינא דכלי טמא חושב משקה, היינו דהוא מטמא את המשקה שבתוכו, אף דהוא שלא לרצון, ותו הוא מכשיר את הפירות אף שלא לרצון, וכדתנן בריש מכשירין דמשקין טמאין מטמאין לרצון ושלא לרצון, ועי' בחזו"א מכשירין סימן א' סק"א.

החזו"א שם נקט דדינא דכלי טמא חושב משקין, אינו במסוים בכלי טמא, אלא ה"ה בכל דבר טמא שהוא מטמא את המשקין אף שלא לרצון,[[155]](#footnote-156) ולפ"ז נמצא דלהך מ"ד לעולם משקין נטמאין שלא לרצון, - אך הרש"ש בריש מכשירין כתב דדינא דכלי טמא חושב משקה הוא רק בכלי ולא בידים טמאות.

**גזירה שמא יבצרנו בקופות מזופפות,** המאירי כתב דלא גזרו אלא בבוצר לגת דניח"ל במשקה זה היוצא מהן שהרי לכך עומד, אך בבוצר ענבים לאכילה או למכרם בשוק או לצימוקים לא גזרו, דבהני גווני לא ניח"ל במשקה היוצא מהן, כיון שאין עומד לכך, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מטו"א ה"א דלא גזרו אלא בבוצר לגת, - ועמש"כ בזה המרכה"מ שם והחזו"א בטהרות סימן י"ג סק"ח ומכשירין סימן ח' סקי"ב, וזה לפי גירסתם בד' התו"י שכתב דה"ה בבוצר לצימוקים.

התוס' כתבו דהא דלא גזרו על המסיקה, הוא משום דבזיתים לא שייכא גזירה זו, דמוהל היוצא מהן לא חשיב משקה, וכ"כ הריטב"א, וכ"נ בפירש"י בפסחים ג' ב' ד"ה ואין מוסקין, - אך בד' הר"ש והרא"ש בטהרות פ"ט מ"א מבו' דאם מסק זיתים בקופות מזופפות הוכשרו, והאור גדול שם כתב דלדעתם צ"ל דהא דלא גזרו על המסיקה, הוא משום דאין דרך למסוק בקופות מזופפות, וכאשר כ"נ בד' התוס' בפסחים שם.

**גזירה משום הנושכות,** בפירש"י כתב דהיינו אשכולות הנושכות זא"ז וכשבא להפרידן נסחט המשקה עליהן, וכיון דעבד בידים וא"א בלא סחיטה מכשר, ועמש"כ בפי' ר"ח ובחי' הרמב"ן לפרש באנפי אחריני, ועמש"כ הכס"מ בפי"א מטו"א ה"א בביאור ד' הרמב"ם שם.

**דילמא משהי לה ואתי לידי תקלה,** משמע דמדינא מותר לזרוע תרומה טמאה, וכל האיסור בזה הוא משום חשש תקלה, ועמש"כ בזה בחי' חת"ס החדש ובשפ"א בסוגיין ובקה"י ביבמות סימן מ"ב.

בפירש"י כתב דמכח זה גזור שתהא בשמה הראשון וה"ה תרומה טמאה, והתוס' הק' ממה שאמרו בפסחים ל"ד א' דשתילי תרומה טמאה טהורים מלטמא ואסורין מלאכול, אלמא לכהנים שרי, ובדבריהם מבו' דהקו' היא רק למ"ד דהתם דאינם אסורין אלא לזרים, ונחלקו בזה רבוותא אם קו' זו היא אף למ"ד בפסחים שם דאסורין אף לכהנים, ועמש"כ המהרש"ל והמהרש"א בסוגיין, ועמש"כ בזה המהרש"ל והמהרש"א.

**אף מי שהחשיך לו בדרך נותן כיסו לנכרי וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דגזרו שלא יטלטלנו פחות פחות מד' אמות, ובתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ב כתב לפרש דהיינו דאף דכבר גזרו מעיקרא על איסור טלטול פחות פחות מד' אמות, מ"מ הי' מותר במקום פסידא, ובו ביום גזרו לאסור אף במקום פסידא, כל שיש לו תקנה אחרת, ועמש"כ התוס' לקמן קנ"ג ב' ד"ה בו, ועמש"כ המאירי בסוגיין, ומש"כ הרמב"ם בפ"כ משבת סוף ה"ו.

**גזרו על תינוק נכרי שמטמא בזיבה,** בפירש"י כתב דאפי' אינו זב, והמהרש"א לקמן כ"א ב' דקדק מדבריו דכבר קודם לכן גזרו על נכרי דמטמא בזיבה, וגזירת י"ח דבר היא על גוי שלא ראה זיבה שיטמא כזב.

**אין שורין דיו וסמנין וכרשינין,** בטעם האיסור בשריית דיו וסמנים, מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' דהוא משום לישה, אך הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ד כתב דהעושה עין הצבע הוא תולדת צובע, והראב"ד השיג דאיסורו הוא משום לישה, והמ"מ שם כתב דהרמב"ם פירש דגם הא דאסרו הכא בשריית דיו וסמנין דאיסורו הוא משום צובע, ומדמינן הנידון אם יש בו צובע להפלוגתא בדין לישה, ועמש"כ בזה הלח"מ שם פ"ח הט"ז, - ובפי' רבינו פרחי' במתניתין כתב דבשריית דיו הוי האיסור משום לישה, ובשריית סמנין הוי האיסור משום צובע.

ובטעם האיסור בשריית כרשינים, מבו' בד' הראב"ד שם דג"ז הוא משום לישה, וכ"נ בד' המאירי, והצל"ח הק' מסוגיית הגמ' בזבחים צ"ד ב' דבשורה חטים ושעורים במים ליכא משום לישה, אך בד' המאירי מבו' דהכא איירי בכרשינין קלופים רכים, דהם נימוחים קצת במים והמים מתעבים בסיבתם, וכ"כ המ"ב בסימן של"א סקנ"א, - אך הצל"ח בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דאיסורו הוא משום זורע, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב דהשורה חיטין ושעורין וכיו"ב במים ה"ז תולדת זורע וחייב, וכ"כ הבית מאיר בסימן של"ו סי"א, והמשכנות יעקב בס' קהלת יעקב בסוגיין ובתשו' סימן קט"ז, וכתבו דמהכא הוא מקורו של הרמב"ם לדין זה, וכבר כתב כן בפי' רבינו פרחי' במתניתין.

והתורי"ד לקמן קנ"ה ב' הק' בהא דאסרו ב"ש בכרשינין, מהא דתנן לקמן ק"מ א' דאין שורין את הכרשינין, ואמרו שם בגמ' דאם שרה אינו חייב חטאת, ואיסורו הוא מדרבנן שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, ונקט התורי"ד דקאי גם על כרשינין, ועי' ביאוה"ל סימן שי"ט ס"ח, וכתב להוכיח מזה דאסרו ב"ש אף בדבר האסור מדרבנן, וכל מה שאמרו לקמן י"ט ב' דלא אסרו ב"ש במידי דאי עביד להו בשבת אינו חייב חטאת, הוא רק בקורת בית הבד וכו' דכבר נעשית עיקר מלאכתן מער"ש ולא נשאר אלא מידי דאתי ממילא, וכ"כ בפסקי רי"ד לקמן י"ט ב', ולפי דבריו האיסור הכא אינו משום לישה ולא משום זורע, אלא משום דמדרבנן הו"ל כבורר.

**אין נותנין אונין של פשתן,** בפירש"י ותוס' כתבו דהאיסור בזה הוא משום מלבן, אך התו"י כתב בשם ריב"א דהאיסור הוא משום בישול, וכ"כ המרדכי בסו"ס תל"ד, ועמש"כ בזה בהגמ"ר בפירקין, ועמש"כ בזה בביאור הגר"א סימן ש"א סמ"ו, ובהגהות הגרע"א שם למג"א סקנ"ז, (ומה שנקט הגרע"א שם דהאיסור הוא משום בישול המים, הוא דלא כמש"כ התו"י וההגמ"ר דהוא משום ריכוך הפשתן, ואכמ"ל).

**אין פורסין מצודות,** התוס' כתבו דבשבת נמי אם פירש מצודה אינו חייב חטאת שאינו יודע אם יצוד, והפמ"ג באש"א סימן שט"ז סק"ט והתהל"ד שם סק"ד דקדקו מדבריהם דאם הי' ודאי שיצוד הי' חייב, אף דאינו צד מיד, - אך בל' התוס' הרא"ש והרשב"א משמע דהא דאינו חייב חטאת הוא משום דאינו צד בידים, ואף אם הי' ודאי שיצוד, והמנ"ח במוסך השבת מלאכת הצד עמד ע"ד התוס' דס"ל דחייב, אף דאי"ז מעשה דילי'.

התוס' כתבו דהא דגזרו שלא לפרוש מצודה הוא משום דפעמים אתי לידי חיוב חטאת כגון שבשעת פריסתו ילכוד, והחזו"א בסימן ל"ו סק"א במוסגר נסתפק אם מכוון דבריהם דכל שהוא מיד חייב חטאת, אף דהחי' נכנסת מעצמה, ועיי"ש שנתחבט מהו דחשיב מיד, או דבעינן שתהא הצידה מכחו שהפריש המצודה על הניצוד, ועי' במג"א סימן רנ"ב סק"כ ובנתיב חיים ומחה"ש שם דלכאו' נחלקו בזה.

הרשב"א כתב ע"ד התוס' דא"צ לכך אלא לדעת רבה דטעמא דב"ש הוא משום דכל דאם עשה בשבת חייב חטאת גזרו עלי' בער"ש, אך לדעת רב יוסף דטעמייהו הוא משום שביתת כלים, הרי דכל שמצודתו פרושה ולוכדת בשבת אסור משום שביתת כלים, ובחי' הגרע"א פירש דהיינו דאף דהאדם שפירש מצודה אינו חייב חטאת, דאינו יודע אם יצוד, מ"מ הכלי עצמו עושה מלאכה גמורה בשעת הצידה, - והר"ן כתב לישב לעיקר קו' התוס' בע"א, עיי"ש.

**אין נותנין עורות לעבדן,** התוס' האריכו בדין קבלנות דגוי, ויתבאר ענין זה בעזה"י בסוגיית אמירה לנכרי.

**עם השמש,** בפירש"י כתב דהוא בעוד החמה זורחת, והרמב"ן בתוה"א שער האבל ענין אבלות ישנה הוכיח מזה כדעת ר"ת דביה"ש הוא אחר שקיעה שני', דלדעת הגאונים דביה"ש הוא אחר שקיעה הראשונה, היאך מותר לעשות מלאכה עד שקיעת החמה, הרי צריך להוסיף מן החול על הקודש, - והגר"א בסימן רס"א ס"ב וד"ה שהוא ג' כתב בתו"ד להוכיח מהא דביה"ש הוא אחר שקיעה הראשונה, דאל"כ מ"ט לא התירו אלא עם השמש, ועיי"ש שכתב דהא דלא אסרו קודם שקיעה משום תוספת, הוא משום דבשבת א"צ להוסיף, (וכ"כ שם בסוד"ה י"א שצריך, ועי' גם בדבריו שם בד"ה שאין השמש), והביאוה"ל שם כתב דלדעת הסוברים דצריך להוסיף, צ"ל דהא דתנן הכא עם השמש ל"ד הוא אלא מעט קודם.

**א"ר יוסף רבי היא וכו',** פלוגתא דרבי וריבר"י וגדרי מלאכת לישה יתבארו בעזה"י במקומם.

**ומניחין קילור ע"ג העין וכו',** התוס' הק' ממה שאמרו לקמן ק"ח ב' דגם בשבת שרי להניח, וכתבו דהתם מיירי באדם בריא, ועמש"כ בזה התו"י, ומש"כ בזה הרא"ש בסימן ל"ג והר"ן, ועי' בשו"ע סימן רנ"ב ס"ה וסימן שכ"ח סכ"א.

**מ"ט אמר רבה מפני שמשמעת קול א"ל רב יוסף ולימא מר וכו',** התוס' בד"ה ולימא כתבו דרב יוסף לית לי' לטעמא דהשמעת קול, וכתבו בד"ה והשתא דדעת ר"ת דקי"ל כרב יוסף דלא חייש להשמעת קול, ובשם ר"ח כתבו דקי"ל כרבה דהוא משום השמעת קול, ונחלקו בזה עוד מרבוותא, והרמ"א בסימן רנ"ב ס"ה הביא לב' הדעות בזה.

**אלא א"ר יוסף משום שביתת כלים,** בפי' הר"י מלוניל כתב דדין שביתת כלים הוא דומיא דשביתת בהמתו, וטעמא דב"ה דלית להו לדינא דשביתת כלים, הוא משום שלא הוזהרו ישראל אלא על שביתת בהמתו שהיא בעלת חיים ואיכא משום צער בע"ח, וכ"כ הרע"ב, - ובתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ב' כתב לפ"ז, דפלוגתא דב"ש וב"ה היא ביסוד דינא דשביתת בהמתו, אם היא משום לתא דהבהמה, וכדכתיב למען ינוח שורך וחמורך, או משום לתא דהבעלים שישבות מכל הדברים, אף מעשיית מלאכה ע"י בהמתו, ועד"ז כתב האו"ש בפכ"ה משבת הכ"ו, עיי"ש.

הרשב"א כתב דהא דפותקין מים לגינה, אע"ג שנעשית מלאכה בגופה של קרקע, הוא משום דלא אסרה תורה אלא בכלים ולא בקרקעות, וכ"ה מבו' לקמן בסוגיין דכל דמנחא אארעא שרי, והרי דליכא איסור במה שנעשית המלאכה ע"י הקרקע, ולעיל במתניתין כתב דלדעת רב יוסף לא נאסר ליתן אונין של פשתן לתוך התנור אלא בתנור מטלטל, דבקרקע מותר דאין אדם מוזהר על שביתת קרקעו, והשפ"א כתב דהמקור דאינו מוזהר על שביתת קרקע, הוא משום דאל"כ ל"ה אפשר לזרוע, דהקרקע מגדלת צמחים בשבת.

התוס' כתבו דלדעת רב יוסף הא דלא אסרו ב"ש טעינת קורה משום שביתת כלים, הוא משום דאתי ממילא טפי מכל הנך דמתניתין, אך בפי' הר"ן כתב דהוא משום דאי עביד לה בשבת ליכא חיוב חטאת, ובחי' הגרע"א כתב דנחלקו אם איכא דין שביתת כלים באיסור דרבנן, ונקט הגרע"א דבזה תליא גם דין שביתת בהמתו באיסור דרבנן, והביא לד' המג"א בסימן ש"ה סק"ו שכתב דליכא דין שביתת בהמתו באיסור דרבנן, ואכמ"ל.

והגרע"א לעיל בסוגיין הק' במש"א רב יוסף דתנא דמתניתין ס"ל דנתינת מים לדיו זו היא שרייתן, דלדידי' דטעמא דב"ש הוא משום שביתת כלים יש לאסור אף למ"ד דאינו חייב עד שיגבל, והיינו משום דמדרבנן אסור נתינת המים לחוד, ודבריו הם לפ"ד התוס' דדין שביתת כלים הוא אף באיסור דרבנן, ובחי' חת"ס הוכיח מזה דלמ"ד דאינו חייב עד שיגבל ליכא איסור בנתינת המים לחוד, וי"ל עוד, דאף אם מדרבנן אסור נתינת המים לחוד, כמש"כ המ"ב בסימן שכ"א סקנ"ז ובביאוה"ל סימן שכ"ד ס"ג, כיון דהאיסור בזה הוא שמא יגבל, כמש"כ הביאוה"ל שם, הוי האיסור על מעשה הנתינה, אך ליכא איסור בהמשך השרי', וע"כ לי"ב משום שביתת כלים.

התוס' בסו"ד כתב דלדעת רבה ברייתא דשביתת כלים ב"ש היא והיכא דעביד מעשה, אבל היכא דלא עביד מעשה כי הנך דמתניתין טעמייהו משום גזירה, ובחי' הגרע"א תמה דכיון דטעמא דב"ש במשנתינו הוא משום גזירה, היכן מצינו דאית להו שביתת כלים, והיכן מצינו דפליגי בזה ב"ש וב"ה, ועיי"ש מש"כ בזה באורך, ועיי"ש שתמה על מש"כ התוס' דלדעת רבה איירי מצודות דמתניתן בלחי וקוקרי, דמ"ט הוצרכו לזה.

והתוס' הרא"ש כתב עוד דלעולם לדעת רבה יש לאסור במתניתין גם משום שביתת כלים, והא דהוצרך לטעמא דגזירה, הוא דמה"ט אסור לעשות עם חשיכה אפי' יקדום ויסירם קודם שבת דהשתא ליכא איסור שביתת כלים, וזה דבר חדש, דאיסורא דמתניתין הוא אף כשדעתו להסירם קודם השבת, (וצ"ע דהרי אף בשבת גופי' לי"ב איסור דאורייתא בכה"ג, ומ"ט גזרו ע"ז בער"ש).

הרוקח בסימן מ"א כתב דאין נותנין לגוי כלים שעושין בהן מעשה וכו', דאדם מוזהר על שביתתם, ובסימן ד"ש כתב דאסור להשכיר ספינה לגוי להוליכה במים בשבת או ביו"ט ואם יעשה כן הוא מחלל שבת ויו"ט, והב"י בסימן רמ"ו כתב ע"ז דזה כדעת ב"ש דאדם מצווה על שביתת כליו, והב"ח שם האריך דדעת הרוקח דאף לב"ה איכא דין שביתת כלים בכלים דעבדי מעשה, עיי"ש, ועמש"כ בחי' חת"ס בסוגיין.

**גיגית,** בתשו' משכנות יעקב או"ח סימן קט"ז הק' דמה מלאכה איכא בגיגית, הרי אמרו בזבחים צ"ד ב' דליכא איסור לישה בשריית שעורים, וכתב דמזה מקור לד' הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב דהזורה שעורין במים חייב משום זורע, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן רנ"ב סקמ"א דהאיסור הכא הוא משום זורע, ועי' עוד בדבריו בסימן של"ו סקנ"א.

**וקדירה,** המאירי במתניתין פירש דאיירי בקדירה שאינה מבושלת כ"צ, וכן נקט בפשיטות בחי' הגרע"א לקמן בסוגיין, (ותמה דמנ"ל להגמ' דב"ש מתירין בכה"ג), - אך בפירש"י כתב דהיינו קדירה שע"ג כירה שא"א שלא תצטמק בשבת, ומשמע דאף שכבר נתבשל התבשיל כל צרכו, מ"מ כיון דהוא מצטמק בשבת אית בי' איסורא, ועי' בהגה' הגרא"מ הורוויץ שפירש הכרח ד' רש"י לכך, וצ"ע לפ"ז היאך מותר להחזיר קדירה ע"ג כירה בשבת, ומ"ט לי"ב משום איסור בישול, ואכמ"ל.

**דמפקר להו אפקורי,** התוס' כתבו דאף דבעינן הפקר בפני ג' הכא ל"ב דמסתמא מפקיר להו, אך הרשב"א כתב דהכא אי"ז הפקר דילי', אלא הוא הפקר בי"ד, ועיי"ש שהוכיח כן, ועיי"ש במש"כ לפרש מ"ט לרבה לא אסרו ב"ש בגיגית וקדירה.

הטור בסימן רמ"ו כתב בשם רבינו פרץ, דכשמפקיר בהמתו להפקיע איסור שביתת בהמה, יפרש שאינו מפקירה אלא ביום השבת וכו' כדי שלא יזכה בה אחר, ואע"פ שאינו מפקירה לגמרי הוי הפקר, והמג"א שם סקי"א נקט דאף ביום השבת אין יכול אחר לזכות בה, והשעה"צ שם סק"כ כתב דמד' הב"י לא משמע כן, וכן נקטו האחרונים, דאם ל"ה יכול אחר לזכות בה, ל"ה מועיל זה להתיר, ובעיקר מש"כ ר"פ דסגי בהפקר לזמן, הק' המחנ"א בהל' זכי' מהפקר סימן ב' מסוגיית הגמ' בנדרים ס"פ אין בין המודר דהפקר לזמן לא נפיק מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, וכתב דהכא כיון דהוי איסורא אפי' בהפקר לזמן גמר ומפקיר.

**לימא ב"ש היא ולא ב"ה,** הרשב"א הק' דמ"ט יש לאסור בזה לדעת ב"ש, הרי הו"ל כגיגית וקדירה דשרו משום דאפקורי מפקר להו, ועיי"ש מש"כ בזה.

**גזירה שמא יחתה בגחלים,** כל ענין זה דגזירה שמא יחתה ואיסור שהי', יתבאר בעזה"י במקומו.

**וניחוש שמא מגיס בה,** בפירש"י כתב דחיובו הוא משום מבשל, ונתחדש בזה דאף כשמגיס בקדירה שאינה על האש יש בזה משום בישול, והמהרש"א כתב דמה"ט פירשו התוס' דחיובו הוא משום צובע, דס"ל דליכא חיוב מגיס בקדירה שאינה ע"ג האש, וכ"כ הריטב"א, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ה' כסליו ע"ט

דף מס' 6

**י"ח ב' -** **לא ימכור אדם חפצו לנכרי וכו' אלא כדי שיגיע וכו',** בפירש"י כתב דטעם האיסור הוא משום דמיחזי כשלוחו, וכ"כ התוס', והסה"ת בסימן רכ"א כתב דגם הא דלב"ה לא הותר אלא כדי שיצא מפתח ביתו, הוא משום דכל שיוצא מפתח ביתו בשבת סבור הרואה שהישראל ציוה לגוי להוליכו חוץ לבית ברה"ר, וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ו ס"ב, - אך הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ט כתב דהא דבעינן שיצא מפתח ביתו קודם שחשיכה, הוא משום דכ"ז שהוא בביתו אין אדם יודע אימתי נתן לו, וכשיצא הגוי מביתו בשבת וחפץ ישראל בידו יראה כמי שהלוהו לגוי או משכנו או פסק עמו או מכר לו בשבת, - והמג"א בסימן רמ"ו סק"ו כתב דנפ"מ בזה בעיר המוקפת חומה, דלדעת הרמב"ם גם בכה"ג בעינן שיצא מפתח ביתו קודם שחשיכה, וכתב דיש להקל בעת הצורך, - ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א שם ובסימן רנ"ב סק"ד, והגר"ז בסימן רמ"ו סוף ס"ה, והמ"ב שם סק"ט, ובסימן רנ"ב סק"ט.

**ב"ש אומרים לא ימכור אדם חמצו לנכרי אא"כ יודע בו שיכלה קודם הפסח,** בפירש"י בפסחים כ"א א' פירש דהוא משום דקסברי דמצוה עליו לבערו מן העולם ולא שיהא קיים, והתור"פ שם הק' דכיון דאינו שלו, לי"ב איסורא, (והמהר"ם חלאוה הק' דבקרא בתים וגבולים כתיבי, ואכמ"ל).

והמהר"ם חלאוה שם כתב דמהא דמייתי לה הכא משמע דטעמייהו הוא מפני החשש שיאמר הרואה ומכיר שהוא של ישראל שמכרו לו ישראל בפסח, דומיא דהא דאסרי ב"ש למכור חפצו אלא כדי שיגיע לביתו, - והתור"פ שם כתב דהוא משום דחיישינן שיאמרו העולם שהוא מפקיד חמצו בידו הגוי ולאחר הפסח יטלנו והיינו איסור גמור, והר"ן כתב דהוא משום דשמא יערים במכירתו כדי שיחזירנו לו לאחר הפסח.

**כותח הבבלי וכו' אסור למכור ל' יום קודם הפסח,** בפירש"י כתב דהוא משום דאינו כלה עד זמן מרובה, והא דקודם ל' יום מותר למכרו, הוא משום דעדיין לא חלה אזהרת פסח עליו, וזה ע"ד שמצינו בפסחים ו' א' במפרש ויוצא בשיירא דאין זקוק לבער אלא תוך ל' יום, ובפירש"י שם כ"ז ב' (ד"ה שאם) מבו' דהוא דין דאורייתא, ולפ"ז אתיא כב"ש, וכ"כ בפירש"י בפסחים כ"א ב', והמהר"ם חלאוה שם כתב ג"כ דאתיא כב"ש, ופירש דהא דאסור למכרו רק תוך ל' יום הוא בסתמא, אך אם הי' מרובה אסור למכרו אף קודם ל' יום, (וזה לטעמי' דהא דאסור למכור הוא משום מראית העין, וע"כ יש לאסור גם קודם ל' יום), - אך התוס' שם כתבו דאתיא כב"ה ושאני כותח דשם בעלים עליו ויסברו שמוכרו בפסח ע"י הגוי או שמכרו לגוי בפסח, ועד"ז כתב הר"ן שם, ועיי"ש במש"כ לדון אם קי"ל הכי.

**נותנין מזונות לפני הנכרי בחצר נטלו ויצא אין נזקקין לו,** התוס' לעיל ג' א' ד"ה בבא דקדקו מזה דלא הותר ליתן לו מזונות אלא כשהוא עומד בחצר, אך אם הוא עומד בחוץ ופושט ידו לפנים אסור ליתן לו, ולכאו' מוכח מדבריהם דגם בכלב אסור בכה"ג, (ומצינו כן בד' כמה מקמאי, ואכמ"ל), וצ"ב, וכתבו דכ"ז הוא בחפצו של ישראל, אך בחפץ של נכרי לי"ב איסורא, והרא"ש שם בסו"ס א' כתב דאף בחפצו של נכרי הוא משום מראית העין דהרואה אינו מכיר של מי החפץ, וכ"כ בטוש"ע בסימן שכ"ה ס"א, - ובד' התוס' שם מבו' דכל הא דשרי, הוא רק כשאין הישראל עושה את העקירה, וכל האיסור בזה הוא משום דמיחזי כשלוחו, ובחפצו של נכרי לא מיחזי כשלוחו, אך כל דהישראל עושה את העקירה אסור, עיי"ש, ונתבאר לעיל שם.

**לא ישכיר אדם כליו לנכרי בער"ש,** בפירש"י כתב דאיירי בכלים שעושין בהן מלאכה, והא דאסור להשכירן הוא משום דנראה שמשכירו להן לצורך השבת, ועד"ז כתב הרא"ש בסימן ל"ו בשם רבינו יונה דהאיסור הוא משום דנראה דעושה בהן הנכרי מלאכה בשליחות הישראל, ועד"ז כתב הבעה"מ.

אך התוס' כתבו דאיירי אף בכלים שאין עושין בהן מלאכה, והא דאסור להשכירן, הוא משום דנראה כנוטל שכר שבת, והא דבד' וה' שרי, הוא משום הבלעה, ומ"מ בער"ש אסור, ועמש"כ הרמב"ן במלחמות והרשב"א והריטב"א לפרש בזה, והרשב"א כתב דלפ"ז הא דלישראל מותר להשכיר אף בער"ש, הוא משום דאינו חשוד ליתן שכר שבת, והק' דא"כ מ"ט אסור להשכיר לגוי, הרי אין הישראל חשוד ליטול שכר שבת, (והעירו להוסיף דבד' המ"ב בסימן ש"ו סקכ"א מבו' דעיקר איסור שכר שבת הוא על המקבל, והנותן אינו עובר אלא בלפני עור).

והרי"ף והרמב"ם השמיטו לדין זה, וכתבו הבעה"מ וש"ר בדעתו דס"ל דהאיסור בזה הוא מדין שביתת כלים, וע"כ לפ"מ דקי"ל כב"ה לי"ב איסורא, והתוס' הק' על פי' זה, דא"כ מ"ט בד' וה' מותר, ועמש"כ בזה הרא"ש בסימן ל"ו בשם י"מ והמ"מ בפ"ו משבת הט"ז, ועמש"כ בזה הרמב"ן במלחמות בשם הראב"ד, ולפמש"כ הראשונים דליכא איסור שביתת כלים במלאכת הגוי, מבו' דחלוק הוא יסוד איסורא דשביתת בהמתו מאיסורא דשביתת כלים, ואכמ"ל.

ובכ' הגר"ח כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם, דלעולם האיסור בזה הוא משום שכר שבת, ואפ"ה תליא בפלוגתא דב"ש וב"ה, ומשום דאיסור שכר שבת אינו על ההרוחה, אלא על עשיית הפעולה עצמה, דכל שנוטל עלי' שכר חשיבא הפעולה כעושה מלאכה, וע"כ כל שמשכיר את כליו, אינו אסור אלא לב"ש דאית להו שביתת כלים, דע"י דמקבל ע"ז שכר, חשיב כעושה הכלי המלאכה, אך לפ"מ דקי"ל כב"ה שרי, ועי' בכ' הגר"ח החדש במש"כ בזה בשם הגרא"ז מלצר והגרש"ז ריגר, (ויש להעיר עוד, דלכאו' מד' התוס' ודעימייהו שנקטו דאתיא אף כב"ה ומשום שכר שבת, מבו' דפליגי על יסוד ד' הגר"ח, וצ"ע).

**אין משלחין אגרת ביד נכרי וכו',** דינים אלו יתבארו בעזה"י בסוגיית אמירה לנכרי.

**אין מפליגין בספינה וכו',** נחלקו הראשונים בטעם האיסור בזה, **א** התוס' כתבו דהוא משום האיסור לשוט בשבת, וכ"כ בתשו' ר"ה גאון שבספר העתים סימן ל"ח, והסה"ת בסימן רכ"ה כתב דהוא או מגזירה שמא יעשה חבית של שייטין, או מגזירה שמא ינהיג הישראל עצמו את הספינה ויוליך ד' אמות בכרמלית, וכ"כ הריטב"א בשם תוס'. - **ב** בפי' ר"ח כתב דאיירי בספינה גוששת למטה משום י' ומשום איסור תחומין, והרי"ף הק' ע"ז דא"כ מ"ט מותר קודם ג' ימים, ומותר לדבר מצוה, (ועמש"כ לישב הסה"ת סימן רכ"ה, והראב"ן בסימן ס', והאו"ז בהל' ער"ש סימן ג'), ונחלקו רבוותא בדעתו אם הא דלי"ב איסור תחומין הוא משום דלאו מידי עביד, או משום דאין תחומין למעלה מי', ונתבאר בעירובין מ"ג א'. - **ג** הרי"ף כתב דהוא משום ביטול עונג שבת, דכל ג' ימים הו"ל שינוי וסת ולא יכיל למעבד עונג שבת. - **ד** הבעה"מ כתב דהוא משום דמקום סכנה הוא, וכל ג' ימים קודם לשבת קמי שבתא מיקרי, ונראה כמתנה לדחות את השבת. - **ה** הריטב"א כתב בשם הרמב"ן דהוא בספינה שרובה או מחצה ישראל, ויש במלחות הספינה כמה מלאכות של תורה, וכשנכנס שם בער"ש נראה כאילו ישראל מצוה לו לעשות וכאילו עושה בשליחותו. - **ו** הריטב"א כתב בשם הרשב"ם דאתיא כב"ש דאסרי ליתן עורות לעבדן גוי אע"ג דקבלנות היא, וע"כ ה"נ אסור ליכנס בספינה של נכרי, שעושה מלאכתו של ישראל להוליכו חוץ לתחום, אך הישראל עצמו לא עביד איסורא, דספינה ממילא אזלא ולאו מידי עביד הישראל, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ח ואך דבד' הריטב"א מבו' דהאיסור הוא משום דהגוי עושה מלאכתו של ישראל, ובד' הרא"ש מבו' דהאיסור הוא משום המלאכה הנעשית מאלי', ועיי"ש שתמהו ע"ז טובא,[[156]](#footnote-157) ועי' עוד בפסקי רי"ד שכתב דהאיסור בזה הוא לדעת ב"ש, וכתב דאף דאין נעשית בזה מלאכה כלל, מ"מ אסרו ב"ש משום שנראה שעושה חפצו בשבת.

**פחות מג' ימים קודם לשבת,** בטעם הא דג' ימים קודם השבת שרי, כתב הרי"ף לפי דבריו דהוא משום דלי"ב משום ביטול עונג שבת, - ולדעת התוס' כתב הב"י בסימן רמ"ח דהוא משום דאחר דלא שרינן לי' להפליג פחות מג' ימים קודם, אית לי' היכרא ושוב לא יעשה חבית של שייטין ולא ינהיג את הספינה, - ולדעת הבעה"מ הוא משום דקודם ג' ימים לאו קמי שבתא מיקרי, ולא נאסר להכניס עצמו לפיקו"נ, והביאוה"ל בסימן רמ"ח ס"ד כתב דלפ"ז לא הותר אלא ביום שלישי, אך בליל רביעי אסור, והוא בכלל תוך ג' ימים, (ולדעת הרי"ף נחלקו רבוותא אם האיסור הוא גם ביום רביעי, והובא במ"ב שם סק"ד). - ועמש"כ בזה הריטב"א לדעת הרמב"ן.

**אבל לדבר מצוה שפיר דמי,** הרי"ף כתב לפי דבריו דהוא משום דעוסק במצוה פטור מן המצוה, ולדעת ש"ר צ"ל דבמקום מצוה לא אסרו, ולפ"ז מוכח בד' הבעה"מ, דהא דאסור להכניס עצמו להתירא דפיקו"נ, אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הקוה"ע בסימן כ"ג סק"א, ועמש"כ בזה הריטב"א לדעת הרמב"ן.

**ופוסק עמו ע"מ לשבות ואינו שובת,** הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"ו כתב דקאי על מפליג בספינה לדבר מצוה תוך ג' ימים, וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ח ס"א, ועמש"כ המ"ב שם סק"ג, ועמש"כ בביאוה"ל שם ס"ד בדין הפסיקה בגונא דידוע דיבואו לידי חילול שבת.

הראשונים נתחבטו בטעם המנהג להפליג בספינה, והר"ח כתב לפי דבריו דהוא משום דלא אסרו אלא למטה מי', אך למעלה מי' אין איסור תחומין, - והריטב"א והר"ן כתבו לפ"ד הרמב"ן דבספינה שרובה נכרים ליכא איסורא, - ועמש"כ הטוש"ע בסימן רמ"ח בדיני הפלגה בספינה, והנו"כ שם האריכו הרבה בזה, ואכמ"ל.

**הנך דאי עביד להו בשבת מיחייב חטאת גזרו בהו,** התוס' לעיל י"ח א' ד"ה ולימא כתבו דמשמע מהכא דטעמא דב"ש הוא משום גזירה ולא משום שביתת כלים, עיי"ש, - אך הריטב"א כתב דלעולם טעמא דב"ש הוא משום שביתת כלים, ומהו שאמרו גזרו בהו, אי"ז גזירה דרבנן, אלא איסורא וגזירה דאורייתא, דאיסור שביתת כלים הוא כדי שינוח ולא יבא לעשות מלאכה בעצמו, ומבו' לפ"ז דליכא דין שביתת כלים באיסור דרבנן, וכ"כ הר"ן, אך התוס' לעיל שם נקטו לא כן, ונת' לעיל שם.

**מאן תנא דכל מידי דאתי ממילא וכו',** סוגיא זו תתבאר בעזה"י במקומה במלאכת סוחט ואיסור משקין שזבו.

**שמן של בדדין וכו',** סוגיא זו תתבאר בעזה"י במקומה בסוגיות מוקצה.

**אין צולין בשר וכו',** עניני שהי' יתבארו בעזה"י במקומם.

**ובגבולין כדי שתאחוז האור ברובו,** הרא"ש בפ' כירה סימן י' כתב דאיסור שהי' הוא אף בצד המדורה, ולא הותר להשהות אלא כשמרחיק מן המדורה דאית לי' הכירא, וכ"ה בשו"ע סימן שי"ח סט"ו ובמ"ב שם סקצ"ד, ולפ"ז צ"ל דהא דהכא סגי במה שאחז האור ברובו, ולא אסרו שמא יחתה, הוא משום דלא גזרו שמא יחתה אלא בבישול, ולא במדורה העשוי' לחימום, ועמש"כ בזה בס' ארחות שבת פ"ב הערה נ"א, אך יש מקום לדון דכ"ז הוא היכא דאינו מבשל כלל דבר אחר, אך כל שמבשל מים, אף אם הוא לצורך חימום הבית, (כמים שבהסקות) יש בזה איסור שהי'.

**כל שהוא כמאב"ד אין בו משום בישולי נכרים,** הרא"ש בע"ז פ"ב סימן ל"ב כתב דהוא משום דחשיב כמבושל ואין בישול אחר בישול, וכתב די"א דה"נ אם בישל הנכרי כמאב"ד וגמרו הישראל אסור, ונחלק ע"ז, דלהקל עשאוהו כמבושל ולא להחמיר, ועמש"כ בחי' הרשב"א שם ל"ח ב', ואכמ"ל, וזה דלא כמש"כ השפ"א בסוגיין דהוא משום דהוא ראוי לאכול כן, והו"ל כדבר הנאכל כמות שהוא חי שאין בו משום בישולי נכרים, ודבריו צ"ע, דדינא דנאכל כמות שהוא חי תליא בפלוגתא לכמה מרבוותא, ודינא דמאב"ד לא מצינו דפליגי בי', ועוד, דדעת רבים מקמאי דדבר הנאכל כמות שהוא חי ע"י הדחק יש בו משום בישולי נכרים, ודבר שנתבשל כמאב"ד אינו נאכל אלא ע"י הדחק.

**כדי שיקרמו פני' המודבקין בתנור,** בפירש"י כתב דר"א לחומרא פליג, דפנים שכלפי האור ממהרין לקרום, והתוס' כתבו דבירושלמי משמע דר"א לקולא פליג, וכ"כ הרע"ב, ובתוס' הגרע"א הביא מס' שושנים לדוד שעמד בזה דהדבר קשה שיחלקו במציאות, וכתב דרש"י מיירי בתנור שאינו גרוף, והרע"ב מיירי בתנור גרוף, ועיי"ש שדקדק כן מל' רש"י והרע"ב, ואמנם גם לפ"ז פליגי לדינא אם לפ"מ דקי"ל כת"ק סגי שיקרום צד א', או בעינן שיקרמו שניהם, ועי' בביאור הגר"א סימן רנ"ד ס"ה, ובמ"ב שם סקכ"ו, - אך העירו מד' הפסקי תוס' דנקט דפליגי במציאות, ונפ"מ בפלוגתייהו אם לבצוע המוציא מצד התחתון או מצד העליון, וכ"כ בביאור הגר"א בסימן קס"ז ס"א, וצ"ע.

**למישרי אברים ופדרים הוא דאתא,** בפירש"י מבו' דהיינו אברים ופדרים דחול, והתוס' כתבו דהיינו כשמשלה בהן האור, והא דממעטינן מקרא דעולת שבת בשבתו ולא עולת חול בשבת, הוא כשלא משלה בהן האור, ועמש"כ בכ' הגר"ח ביומא מ"ו א' לפרש הטעם בזה, - אך הרמב"ן וש"ר כתבו דהא דממעטינן מקרא, הוא לעשות להן מערכה בפנ"ע, אך מותר לחתות בהן ולהבעיר ולהוסיף אש באותה מערכה עצמה, והריטב"א הוכיח כן, דאין לומר דלא נתמעט אלא עולת חול שלא התחיל בה כלל מבעו"י, דבכה"ג אפי' הי' יום חול לא חזיא להקטרה בלילה, וצע"ג.

**הלכך בעינן רוב עביו ובעינן רוב היקפו,** החזו"א בידים סימן ט' סק"ז כתב בתו"ד, דהא דלא אמרינן בזה ספיקא דרבנן לקולא, הוא משום דלכל אחד יש קולא וחומרא מכל צד, וכמש"כ כן התוס' בביצה י"ד א', וכתב לפרש דהוא משום דחשיב כספק לאדם אחד שהלך בב' שבילין ועשה טהרות ואלו ואלו קיימות דשתיהן תלויות.

1. ובהג"א בסימן כ"ז כתב דמותר החייט לצאת במחטו לכרמלית, משום דהו"ל גזירה לגזירה, וכ"כ בשה"ג באות ג', ומבו' דבביתו ליכא איסורא, וי"ל דגם לדעת ש"ר שסתמו בזה, הוא משום דכל שיוצא במחטו לחוץ, יש לחוש שילך לרה"ר, ואי"ז גזירה לגזירה, אך בביתו ליכא איסורא, וכן פשיטא לי' להביאוה"ל בסימן רנ"ב ס"ז, עיי"ש, והתהל"ד בסו"ס רנ"ב הוכיח כן גם בדעת הרמב"ם, שהרי דעתו דמותר לילך בביתו בדבר האסור לצאת בו ברה"ר, וכמש"כ בשו"ע סימן ש"ג סי"ח, ומבו' שם דהוא אף בדבר דאסור לצאת בו מדאורייתא מדעת הסוברים בסימן ש"ח סי"ח דמותר לילך בביתו בדבר האסור לצאת בו ברה"ר, ואף בדבר דיש בו חיוב חטאת. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכתבו דהוא שמא ישכח את המחט להצניעו עד שיהי' שבת ולבסוף כשיזכור את המחט ישכח שהוא שבת ויצא, והמהר"ם נתחבט דמ"ט הוצרכו לפרש דתחילה ישכח את המחט, אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דהוצרכו לזה מכח מה שאמרו לקמן י"ב א' דיוצא אדם בתפילין עם חשיכה, דכיון דחייב למשמש בתפילין כל שעה מידכר דכיר להו, ואם עיקר החשש הוא שמא ישכח שהוא שבת, מה מהני הא דחייב למשמש בתפילין, וכ"כ הרש"ש.

   והמאירי כתב בשם י"מ דחיישינן שמא ישכח שהוא שבת ויצא בידיעתו שמחט בידו, והק' דאם חיישינן לשכחת שבת אף בכל דבר כן, או אף הוא יוציא מביתו שאר כלים, ומ"ט חיישינן טפי במחט, וכתב דלא אמרוה אלא דרך עצה שהמחט גורם לו שכחת שבת שמתוך שהוא רואה המחט בידו או בבגדו הוא סבור שהוא חול, והק' דמ"ט התירו לצאת בתפילין מכח הא דחייב למשמש בהן, הרי אדרבה כשימשמש בהן ויראה עצמו דרך חול יהא סבור שהוא חול, וכתב דהמשמוש בתפילין גורם לו לזכור כל המוטל עליו, שאין משמוש תפילין בלב הפונה לדברי חול, ומקור דבריו הוא מד' ההשלמה, עיי"ש, ועד"ז כתב בחי' הר"ן לקמן בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונתחדש בזה, דאין להתיר בזה משום דבר שאינו מתכוין, דא"כ ל"ה בזה איסור דרבנן, ויש להסתפק אם הוא משום דהו"ל כפס"ר, ואף ששכח מן המחט, מ"מ כיון דיש מחט, הו"ל כפס"ר, (וזה תליא בפלוגתת רבוותא בספק פס"ר דלשעבר), או דהוא משום דחשיב כמתכוין, כיון שנתכוין לצאת הוא עצמו, והמחט תחובה בבגדו, ודינא דדבר שאינו מתכוין הוא רק כשנתכוין לעשי' אחת, ונעשית עי"ז עשי' אחרת. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך הנה בד' הרמב"ם בפ"א מאיסו"ב הי"ב לפי' הכס"מ שם מבו' דגם באיסור דרבנן שייך פטורא דמתעסק, וכל הא דהבא על השניות במתעסק עבר איסור, הוא משום דהמתעסק בעריות חייב, וכבר הוכיחו מזה דס"ל דליכא במתעסק איסור כלל. [↑](#footnote-ref-5)
5. וההשלמה כתב דכיון דאם הוציא במזיד חייב, ע"כ אף דבשוגג אינו חייב חטאת משום דאי"ז מלאכת מחשבת, מ"מ גזרו אטו זה, וכ"כ המאירי, ולכאו' כונתם דאף דכששכחה לי"ב איסור דאורייתא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, מ"מ כיון דכשהוא מזיד הוי זה מלאכה גמורה, גזרו אטו זה, וצ"ע לפ"ז במה שכתבו דנמצא דאיכא גוונא דחייבין על זדונו סקילה ואין חייבין על שגגתו חטאת. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובדבריו שם משמע דאביי פליג על עיקר הך מילתא וס"ל דעבדינן משמרת למשמרת, וצ"ע מסוגיית הגמ' בביצה ג' א' שהוכיחו התוס' משם דמודה אביי דלא גזרינן גזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובפי' ר"ח לקמן בסוגיין פירש דטעם האיסור לשתות כשלא הכניס ראשו ורובו, אי"ז משום החשש שיכניס הכלי למקום שעומד שם, אלא הוא משום דחיישינן דכשיגמור לשתות יחזיר המים למקומם, ופירש דזהו מה שאמרו דוכן בגת, ונת' להלן, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכתב דמה"ט אסור להוציא ח"ש לכרמלית, ומבו' בדבריו דהוצאה פחות מכשיעור אינה אסורה אלא מדרבנן, אך בתשו' מהרש"ל ריש סימן מ"ז נקט דמותר להוציא לכרמלית פחות מכשיעור, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דמותר להוציא קמיע שאינו מומחה לכרמלית, כיון דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכ"כ הא"ר בסימן ש"א סקמ"ז, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן ש"ג סק"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולכאו' מכוון דבריהם דאף דבכל מילי הוי האיסור משום גזירה, מ"מ שאני גזירות דאית בהו מעשה, דבהנך גזירות גדר הדין הוא דמדרבנן הוי זה בכלל מלאכת הוצאה, וע"כ ה"ז אסור אף בכרמלית, דכיון דהוו בכלל מלאכת הוצאה, ע"כ כשגזרו על הכרמלית לאסרה כרה"ר, ממילא נאסר אף בזה, ול"ה בעינן לגזירה מיוחדת לאסרן בכרמלית דנימא דלא גזרינן גזירה לגזירה, ומשא"כ בהאיסור לעמוד ברה"י ולשתות ברה"ר דלי"ב מעשה כלל, הרי שאף מדרבנן אי"ז בכלל מלאכת הוצאה, ואי"ז אלא גזירה בעלמא, וע"כ אם באנו לאסור לזה בכרמלית שמא יביאם אצלו, הוי זה גזירה לגזירה ולא גזרינן, - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"ח כתב לחלק בזה בע"א, דדוקא בההיא דלא יעמוד אדם ברה"ר וישתה ברה"י הוי האיסור מטעם גזירה, אך בהוצאת חי, אין טעם חז"ל משום גזירה, אלא משום דהוי קצת משא, וע"כ ל"ש בזה הא דלא גזרינן גזירה לגזירה.

   והגרע"א שם כתב לפי דבריו דזה עוקר וזה מניח שרי בכרמלית, כיון דאין האיסור בזה אלא משום גזירה, וכן דעת האהעו"ז בסימן שמ"ט, וכ"ה דעת הט"ז בסימן ש"ז סקי"ב והעבוה"ג, וכמש"כ הגרע"א בגל' האהעו"ז, וכ"ה גם בט"ז סימן שכ"ה סק"א, אך לד' הרמב"ן ודעימי' שפיר י"ל דזה עוקר וזה מניח הוי מדרבנן בכלל הוצאה, וה"ז אסור בכרמלית, וכן דעת הבית מאיר בסימן שמ"ט, והביאו השעה"צ שם סקי"ד, וכ"כ הבאה"ט בסימן רס"ו סק"ו בשם היד אהרן בסימן שמ"ז, וכן האריך בחי' פרדס רימונים בסוגיין, (ועי' בביאוה"ל ר"ס שס"ו ובסימן שע"ב ס"ו ד"ה אפילו, במש"כ בשם הפמ"ג בדין זה עוקר וזה מניח בחצר שלא עירבו, - והגר"ז בסימן ש"ג סכ"ג כתב דהוצאה כלאח"י אסורה בכרמלית, אך הפמ"ג שם במש"ז סקי"ב נסתפק בזה, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובשיטה להר"נ בסוגיין כתב בשם התוס' דהא דהגת הויא כרמלית אף דאין כרמלית בכלים הוא משום דמיירי בגת גדול וכובדו קובעו, והק' ע"ז דמ"מ תורת כלי עליו, והרי דפליגי בהכי, דדעת התוס' דהא דאין כרמלית בכלים הוא משום דאי"ז דבר קבוע, וע"כ כלי גדול דכובדו קובעו הוי כרמלית, ודעת השיטה להר"נ דהא דאין כרמלית בכלים הוא משום דכלי בטל לרשות, וע"כ אף כלי גדול דכובדו קובעו, מ"מ כיון דתורת כלי עליו, ל"ה כרמלית. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך בפי' הרא"ש במעשרות פ"ד מ"ד כתב דהא דאסור לשתות כשלא הכניס ראשו ורובו הוא משום דחיישינן שמא יוציא הכלי אליו וישתה חוץ לגת, וכ"כ המאירי בעירובין שם, ולדעתם תיקשי דמ"ט ל"ה כגזירה לגזירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך בזה י"ל, דלא אסרו אלא במחט משום דמתוך שרואה המחט בידו יבא לידי שכחת שבת, וכמש"כ המאירי והר"ן לעיל בסוגיין, ומשא"כ בשאר חפצים המותרין בטלטול בשבת, ואמנם ממש"כ הב"י לאסור לצאת בתפילין בידו, (אלמלי ה"ט דצריך למשמש בהן), מבו' דאסור לצאת אף בחפצים המותרין בטלטול בשבת, שהרי דעת הב"י בסימן ש"ח ס"ד דמותר לטלטל תפילין בשבת, עיי"ש, - ועי' בס' כתבי קה"י החדשים במכילתין סימן כ"ד שכתב לצרף להתיר להוציא בער"ש סמוך חשיכה עפי"ד המאירי, ועיי"ש שכתב לצדד עוד, דבגונא דממהר להוציא סמוך לחשיכה משום איסור הוצאה, אין לחוש שישכח ויוציא בשבת, כיון דהוא עצמו מחזר להזהר מאיסור הוצאה בשבת. [↑](#footnote-ref-13)
13. שו"ר בפי' הרמב"ם לתלמוד שכתב דהא דהזב שיצא בכיס שלו חייב, ול"ד לחייט היוצא במחט התחובה בבגדו, הוא משום דבחיט היוצא במחט שבבגדו, אין מלאכתו נעשית במחט תחובה עד שיטלנו בידו ועושה בו מלאכתו, ומשא"כ בזב שיוצא בכיס שלו, דמלאכתו נעשית בכך, ועיי"ש שפירש דהא דמדמינן לה להדיוט שחקק קב בבקעת, הוא דאף דאין דרך שאר בנ"א להוציא כיס בכך, מ"מ כיון שדרך הזב בכך חייב, ודמי להדיוט שחקק קב בבקעת דחייב, אף דאין דרך הנגרים לעשות כן, וזה ע"ד פירש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. והתוס' לקמן ק"ו א' ד"ה מה לי כתבו דהמוציא מרא לחפור בו קבר למת ל"ה מלאכה הצריכה לגופה, משום דהוצאת המת עצמו לקברו ל"ה מלאכה הצריכה לגופה, ולמדו לזה ממה שאמרו הכא דהוצאת כיס לקבל בו זיבה ל"ה מלאכה הצריכה לגופה, ועד"ז כתב התוס' שאנץ בסוגיין, (שנד' בס' תוס' הרא"ש), ללמוד מהכא דהמוציא מטה להביא עלי' מת פטור, כיון דהוא מוציאה לצורך דבר דהוא משאצל"ג, והאבנ"ז בסימן רכ"ח סקי"ז עמד בזה, דלמש"כ התוס' לקמן צ"ד א' דהא דהוצאת הכיס חשיבא מלאכה שא"צ לגופה הוא משום דא"צ להוצאה זו דה"נ סגי לי' אי יתיב בחד דוכתא, אין ללמוד מזה דהוצאת מרא לחפור בה קבר ל"ה מלאכה הצריכה לגופה, וכאשר כ"ה בד' היראים בסימן ער"ד שחילק ביניהם מטעם זה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. והמאירי כתב דאה"נ לא הוצרכו לטעם זה אלא לדעת אביי דגזרינן גזירה לגזירה, וכ"ה מבו' בד' רי"ו נתיב י"ב ח"א שכתב דממה שהביא הרי"ף להא דתפילין מדכר דכירי, יש ללמוד דס"ל דלא קי"ל כרבא, ולא יצא החייט אף במחט התחובה לו בבגדו, וכתב האלי' רבה בסימן רנ"ב סקכ"א בדעתו דלדעת רבא באמת הא דיוצא אדם בתפילין בער"ש הוא משום דהו"ל גזירה לגזירה, דהא דמפרשינן דהוא משום דצריך למשמש בהן, אי"ז מברייתא, אלא הש"ס מפרש לה"ט, ובזה כתב לישב למשה"ק הב"ח שם ע"ד רי"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. והדמשק אליעזר שם הק' ע"ז, דא"כ מאי פרכינן לעיל בסוגין לרבא מהא דתניא דלא יצא החייט במחטו התחובה לו בבגדו ער"ש עם חשיכה, הרי התם דקתני עם חשיכה, אף לרבא אסור, והיפ"ע בסוגיין כתב דצ"ל דהגר"א גריס התם סמוך לחשיכה. [↑](#footnote-ref-17)
17. והמ"ב שם סוסקנ"ב חשש לדינא לזה, וכתב דלפ"ז אף לדעת הסוברים דאין לנו רה"ר אסור לצאת סמוך לשקיעה ממש בחפץ שבידו, וגם בביאוה"ל שם ס"ז נראה שחשש לדינא לדעת הגר"א, אך אחר שזכינו לד' הראשונים בסוגיין שתירצו לקו' זו בע"א, ומבו' דלא ס"ל לחלק בין סמוך לחשיכה לבין עם חשיכה, צ"ע אם יש לחוש לכך במילי דרבנן. [↑](#footnote-ref-18)
18. וי"ל כן בביאור ד' הגר"א במעשה רב אות קמ"א דאין לישא בשבת כלל אפי' בחצר ובביתו כי אם בידו, וי"ל דהוא מכח הך דינא דחייב אדם למשמש בבגדיו ער"ש עם חשיכה, וה"נ אסור להניחן עליו בשבת, ועי' עוד בזה בתשו' לבוש מרדכי סימן ב' סק"ד. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך לכאו' בד' המ"ב גופי' מבו' דס"ל דהא דחייב למשמש היינו רק לידע מה יש אצלו בבגדו ואם יודע סגי וא"צ להסירו, וזה ממש"כ שם סקנ"ו דאף בשבת אם רוצה לצאת חוץ לעירוב ורגיל לשאת בכיסו דבר המותר לטלטל צריך למשמש מתחילה, ואי נימא דמכח דינא דחייב למשמש אף צריך להסירו, א"כ הרי מכח זה יש לאסור ליתן בכיסו אף דבר המותר לטלטל, והיאך הוא רגיל בכך, וכ"ה מבו' ממש"כ הגר"ז בקו"א שם סקי"ד דאף לדידן דלית לן רה"ר חייב למשמש, דאי"ז גזירה אלא ספק גמור שמא יש כבר חפץ אצלו, עיי"ש, (ובזה ניחא משמעות ד' רש"י דצריך למשמש אף מכח החשש דכרוך דבר בבגדו, וכ"ה בסה"ת סימן רט"ז ובאו"ז סימן מ"א, אף דאם יוציאנו בשבת אינו חייב חטאת), וזה אינו טעם אלא להצריך למשמש לידע מה יש אצלו בבגדו, אך אין להצריך להסירו שמא יצא בו, דהו"ל גזירה לגזירה.

    וצ"ל לפ"ז דאף לדעת האוסרים בסימן ש"ג להתקשט בתכשיטים אף בבית, כ"ז הוא בתכשיטים וכיו"ב דאין דרך לפשטם כשיוצא לחוץ, וע"ד מש"כ הרמב"ן והרשב"א לעיל בסוגיין, אך צ"ע אם ד"ז מתישב במש"כ השו"ע שם סי"ז לאסור להביא מפתח בחגורתו, ובמש"כ הרמ"א בסימן ש"י ס"ז לאסור ללבוש בגד שיש מעות בכיסו, וגם הגר"ז גופי' בסימן ש"ג סכ"ג כתב דלדעה זו אסור להשים איזה חפץ בתוך חיקו או בשאר מקומות שבבגדיו אפי' בתוך ביתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיי"ש שכתב להתיר עוד בקריאת ההגדה בליל פסח, דמה יעשה תיבטל מצות והגדת לבנך משום ספק שמא יטה, וצ"ע דמ"ש משאר גזירות חכמים דמבטלין מצוות דאורייתא מכחן, וכדתנן בר"ה ל"ב ב' דשופר של ר"ה וכו' לא רוכבין ע"ג בהמה, והרי דאף דרכיבה ע"ג בהמה אינה אסורה אלא מחשש שמא יחתוך זמורה, מ"מ מבטלין תקיעת שופר מכחה, ולכאו' יש ללמוד מדבריו, דהכא לא אסרו חכמים כלל קריאה לאור הנר, אלא חייבוהו לחוש שמא יבא לידי איסור הטי', ובזה הוא שכתב דאין מבטלין מצות והגדת לבנך משום ספק שמא יטה, (ולפ"ז ניחא משה"ק המהרי"ל דמ"ש דהכא התירו כשב' בנ"א קוראין, ולרכוב ע"ג בהמה לא התירו בב' הרוכבין), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. הגוו"ר בספר גן המלך אות ע"א כתב דבשמנים ופתילות שאסרו חכמים להדליק בהן בשבת, אין צד היתר ע"י שיניח שם שומר, דדוקא גבי קורא לאור הנר דחיישינן שמא יטה מועיל לו חברו לשומרו בזה, כיון שחברו אינו מקפיד אם אור הנר מרובה או מועט כיון שאינו קורא, אבל כאן ערבך ערבא צריך ששניהן אין נוח להם באור כהוי כזה ומישתלו ואתו לתקוני, וצ"ע דהרי הכא שרי בב' הקוראים, אף דשניהם מקפידין, ולא אמרינן דערבך ערבא צריך, ועוד דדוקא גבי הטיית הנר מהניא שמירת חברו כיון שאינו אלא חששא בעלמא שמא יכהה אור הנר ויבא מתוך כך לתקלה, אבל כשאין לה צהלת אור כלל צריך שיהא השמירה תדירית שלא תזוז עינו ומחשבתו כלל והא לא אפשר דא"א שלא תסוח דעתו ממנו לשעה קלה, ועיי"ש שכתב דמה"ט יש לאסור שלא להניח על שלחן אחד תבשיל בשר ותבשיל גבינה ול"מ שיניח אדם לשמור עליו, כיון שמירה זאת צריכה להיות תדירית בלי הפסק והא לא אפשר, והביאו בגל' הגרע"א ביו"ד סימן פ"ח. [↑](#footnote-ref-22)
22. והביאוה"ל שם ס"ב נסתפק בב' בנ"א הקוראים בב' ענינים דאסור, אם מהני באומר אחד לחבירו תן דעתך עלי, או דכיון דכל אחד טרוד בענינו לא יעיין עליו היטב, וכתב דאולי יש להקל בזה במקום הצורך. [↑](#footnote-ref-23)
23. והמחה"ש שם כתב דלדעת המג"א אף קריאה לאור הנר לא הותרה בב' בנ"א אלא כשהיא של מצוה, אך קריאה של רשות אסורה אף בב' בנ"א, ומ"מ לא אמרינן בזה דלא פלוג רבנן, כיון דרוב קריאות הם של מצוה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-24)
24. עיי"ש שכתב במש"כ הנחלת צבי דמותר ללמוד קודם בדיקת חמץ אם אומר לחבירו שיזכירנו, והביאוהו העט"ז שם סק"א, והאלי' רבה שם סק"ח, והבאה"ט שם סק"ה, דמשמע דהיינו רק ללמוד אבל לדבר הרשות ל"מ, וכתב דזה כמש"כ המג"א בסימן ער"ה לחד שינויא, - ובעיקר הדברים יש מקום לדון, דהתם מהני טפי שומר שיזכירנו לבדוק, ומשא"כ הכא דצריך להשגיח עליו בכל רגע שלא יטה, ובזה לא התירו אלא בדבר מצוה, וכ"נ ממש"כ הרמ"א בסימן רל"ב ס"ב באיסורא דסעודה סמוך למנחה, דנהגו להקל משום דסומכין על קריאת השמש, והשעה"צ בסימן רל"ה סקכ"ב למד מזה גם לכל שומר, והרי דבהני מילי מהני שומר אף לדבר הרשות, אך הנה בד' הנחלת צבי שם מבו' דעיקר הא דמהני התם שומר הוא דומיא דהכא מהני שומר, ומבו' דדמי זל"ז, (וכ"ה מבו' גם בד' התו"ש בסימן ער"ה סוסק"ד שכתב דלמש"כ דרק באיסורא דשמא יטה התירו בב' בנ"א ולא בשאר גזירות חז"ל, ה"נ אין להתיר ללמוד קודם בדיקת חמץ אף אם העמיד שומר, והרי דלא ס"ל דהתם מהני שומר טפי), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. וצ"ע דאף די"ל דכל הא דלא הותר בדבר הרשות הוא רק בב' הקוראין דכיון דהן טרודין לקרות ל"ה כשומר מעליא, אך שומר מעליא מהני להתיר אף בדבר הרשות, מ"מ כיון דכל הא דמהני שומר נלמד מהא דהתירו בב' הקוראין, הרי דאם לא התירו בב' הקוראין אלא בדבר מצוה, מהיכ"ת נימא דשומר מעליא מהני להתיר אף בדבר הרשות. [↑](#footnote-ref-26)
26. וצ"ע דבכה"ג דאחד עומד על גביו ממונה לשמרו, לכאו' גם לדעה קמייתא שרי, שהרי כל מה שאסרו הוא משום דהו"ל כקוראין בב' ענינים דאסור, וזה ל"ש היכא שאין חבירו מפלה הכלי כלל אלא הוא עומד על גביו ממונה לשמרו, וכמש"כ כן הראש יוסף בסוגיין לדעת הט"ז. [↑](#footnote-ref-27)
27. וצ"ע בעיקר הקו', דהרי הא דאין רוכבין ע"ג בהמה, הוא אף כשרוכב במקום שאין זמורה כלל, והרי דמכח הא דשמא יחתוך זמורה אסרו לרכוב ע"ג בהמה בכל גווני, וא"כ אין להתיר אף בב' הרוכבים, ומשא"כ באיסורא דקריאה לאור הנר, דלא אסרו אלא במקום דיש לחוש שמא יטה, ומה"ט התירו באדם חשוב, הרי דבב' הקוראין דליכא למיחש שמא יטה שרי, - וצ"ל דהא דאסרו לרכוב במקום שאין זמורה כלל, הוא ע"ד הא דהכא אסור לקרות לאור הנר אף בגבוה ב' קומות משום דלא פלוג רבנן, וזהו שהק' המהרי"ל דכ"ה דהכא שרי בב' בנ"א דבזה לא אמרינן דלא פלוג, ה"נ התם הי' לנו להתיר בב' הרוכבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
28. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לקמן קמ"ז א' די' בנ"א מסתפגין באלונטית אחת וכו' ומביאין אותה בידיהם, דכיון דרבים נינהו מדכרי אהדדי, ומשמע דדוקא י' בנ"א הוא דמדכרי אהדדי, אך בב' בנ"א לא אמרינן דהאחד יזכיר את חבירו, ובע"כ דכל הא דהכא שרי אף בב' בנ"א הוא משום דהוא חשש רחוק, - אך הנה בד' הריטב"א לקמן קמ"ט א' מפורש דבאלונטית התירו אף בב' בנ"א דמדכרי אהדדי, ועיי"ש שכתב דאף אם הכא לא התירו בב' בנ"א אלא משום דהוא לדבר מצוה, מ"מ באלונטית דסחיטתו מלאכה ניכרת וגלוי' יותר התירו בב' דמדכרי אהדדי אף דהוא לדבר הרשות, וכ"נ גם בד' הרשב"א שם, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' וש"ר לקמן קמ"ז ב', עיי"ש, וכ"כ האלי' רבה בסימן ש"א סוסק"פ. [↑](#footnote-ref-29)
29. וצ"ב דהסמ"ק שם לא התיר משום דהוי כב' הקוראים, אלא משום דאימת ציבור ונותנים לב זע"ז, וכ"ה להדיא בד' האו"ז שם דב' טעמים חלוקים נינהו, ומשום ה"ט דאימת ציבור שרי גם ביחיד הקורא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-30)
30. ובהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין הוכיח לפ"ז מד' רש"י דב' מותרין לקרוא לאור הנר אף בב' ספרים, וע"כ אף דבמדורה בע"כ דהן קוראין בב' ספרים, מ"מ כה"ג לאור הנר מותר, וזה דלא כמש"כ הב"י לדקדק מד' רש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. וצ"ב דאף אם נבנה ביהמ"ק אחר שמת וקם בתחיית המתים, מ"ט ל"מ להביא חטאת, ומ"ש בזה דינא דחטאת שמתו בעלי', דאף דבכלל דינא דחטאת שמתו בעלי', נכלל דא"א להקריב חטאת על המת, דאין כפרה למתים, וכמש"כ התוס' בתמורה ט"ו ב' ד"ה והא הכא, מ"מ אחר שקם בתחיית המתים הרי כבר הוי בר כפרה, ומ"ט ל"מ להביא חטאת, - וצ"ל כמש"כ החיד"א בס' פני דוד ויקרא אות ב', דהוא משום דכשמת פקע חיובו ולתחיית המתים פנים חדשות באו לכאן, ועיי"ש שכתב דמדברי האריז"ל מוכח בכ"ד דאף אם מת צריך לתקן כל אשר חטא בגלגולים אחרים. [↑](#footnote-ref-32)
32. והמג"א בסימן ער"ה סוסק"ג כתב בשם הראב"ן בסימן ש"מ דמותר לקרות לאור נר של חלב דמאיס, והביאוה"ל שם ד"ה לאור הנר כתב דד' הראב"ן הם דעת יחיד, והוא שלא כד' הרמב"ן דדוקא לענין בדיקת הכוסות הקילו לפני הנפט משום נקיות ולא בשאר דברים, וצ"ע דמנ"ל דהראב"ן פליג ע"ד הרמב"ן, הרי ד' הראב"ן שם קיימי בבדיקת כוסות וקערות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-33)
33. והגר"ז בקו"א סימן ער"ה סק"א כתב דבלא"ה אין לפרש לדעתו כמש"כ הר"ן דהתירו הכא משום הנקיות, דזה אינו מתישב לפ"ד הרמב"ם והשו"ע דהכא הוא בודק איזה כלים יניח על השלחן, וכמש"כ המג"א שם סק"ח בדעתם, ואין הבדיקה משום נקיות.

    ויש להוסיף, דלדעת הרמב"ם לא תיקשי משה"ק הרמב"ן בהא דהכא מפלגינן בין משחא לנפטא, ולעיל לא מפלגינן, דלדעתו הרי גם הכא לא התירו בנפטא, ורק בשמש קבוע דלא חיישינן שמא יטה, הוא דאמרינן דמ"מ במשחא אין מורין כן שמא יסתפק ממנו. [↑](#footnote-ref-34)
34. ואמנם לכאו' יש מקום לדון בזה, די"ל דהרמב"ם לטעמי' דאיירי כשהוא בודק איזה כלים יניח על השלחן, וכמש"כ המג"א בסימן ער"ה סק"ח בדעתו, ולזה א"צ עיון כ"כ, וגרע מלהבחין בין בגדו לבגדי אשתו, והרמב"ן והר"ן דקשיא להו, הוא משום דמפרשי דבודק את הכלים אם הם נקיים, וכמש"כ המג"א שם, ולזה צריך עיון טפי מלהבחין בין בגדו לבגדי אשתו. [↑](#footnote-ref-35)
35. ומשמע בדבריו דהוא טעם בפנ"ע להתיר משום דהוא צורך השעה, וכתב דבליל יו"ט שחל בשבת אין החזן אומר מעריב ופיוט לאור הנר בתוך המחזור ביחידי, שאין כ"כ צורך שעה ודוחק לומר פיוט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך הנה הערוה"ש בסימן ער"ה סי"ד כתב דלא התירו ביוהכ"פ אלא בשעת התפילה, דאז האימה גדולה, אבל אסור ללמוד בליל יוהכ"פ בספר לאור הנר, דאחר התפילה אין האימה כ"כ כמושג בחוש, וישכח מיוהכ"פ ויבא להטות, וכ"כ הכה"ח שם סקכ"ח, ולפ"ז ניחא מה שאסרו בתקיעת שופר ביוהכ"פ שמא יעבירנו. [↑](#footnote-ref-37)
37. וצ"ע, דמ"מ מעיקרא מ"ט תיקנו שלא לתקוע בשופר ביוהכ"פ, כיון דלעולם יש בזה לאימת יוהכ"פ, וליכא למיחש לשמא יעבירנו, - גם בעיקר הדברים, הנה מד' המהרי"ל ושאר רבוותא שהק' דמ"ט לא התירו לב' בנ"א לרכוב ע"ג בהמה, מבו' דלא חילקו בין גזירות חכמים בזה. [↑](#footnote-ref-38)
38. ומשמע שנסתפק דאף אם ליכא למיחש למידי, מ"מ אסור לקרות לאורו, דלא פלוג רבנן, אך בד' הפוסקים בסימן ער"ה ס"א מבו' דפשיטא להו דלדינא אין לאסור בנר שאין בו חשש הטי', או עכ"פ חשש שימחוט את הפתילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-39)
39. בפירש"י לעיל י"א א' פירש דמפני הרגל עבירה היינו דמתוך שמתיחדין יבא לבעול זבה שהיא בכרת, והפנ"י לקמן בסוגיין דקדק מדבריו דלא נאסר לאכול עם הזבה אלא כשהוא מתייחד עמה, אך בלא יחוד שרי, וכ"נ מד' הרמב"ן לקמן בסוגיין, דדברים שנאסרו מפני חשש ביאה, היינו רק ביחוד, דיש לחוש דאתי השתא לידי ביאה, עייש"ה, אך מסתימת ד' ש"ר מבו' דאסור לאכול עם אשתו נדה אף בלא יחוד, וגם בד' רש"י יש מקום לפרש דכיון דמותר להתיחד עם אשתו נדה, ובכה"ג יש לחוש שאם יאכל עמה יבא לידי הרגל עבירה, ע"כ מכח זה אסרו לעולם לאכול עמה ואף בלא יחוד. [↑](#footnote-ref-40)
40. ויש להוכיח כן עוד, דבל' הגמ' מבו' דגם הי' מקום להתיר לאכול עם הזבה משום דאיכא דעות, ואך דלא סגי בדעות לחודייהו להתיר, והרי כל עיקר הא דמהני דעות הוא כלפי חשש שכחה, דהן מזכירין זא"ז, ובע"כ דהא דאסור לאכול עם הזבה הוא משום חשש שכחה. [↑](#footnote-ref-41)
41. ושמא הוא ממש"כ בפירש"י דהא דמיבע"ל בהוא בבגדו והיא בבגדה, הוא משום דשמא כיון דאיכא הכירא מידכר דכירי, והרי דהצד לאסור בזה הוא משום חשש שכחה, ובזה הוא דמיבע"ל דשמא כיון דאיכא הכירא אין לחוש לשכחה, ומהא דמדמינן לה להא דלא יאכל הזב עם הזבה, ש"מ דהא דאסרינן בזה הוא משום חשש שכחה. [↑](#footnote-ref-42)
42. ובד' הרא"ש בקיצור הל' נדה סימן ב' משמע דכל ההרחקות שהצריכו בנדה הוא משום חשש שכחה, וכמש"כ שם דבשביל שמתייחד תדיר עמה עשו גדר וסייג "שיזכור את נדותה". [↑](#footnote-ref-43)
43. ולמש"כ הרשב"א במשמה"ב דהא דאסורין לאכול על שלחן אחד הוא שמא יבואו לאכול בקערה אחת, י"ל דלעולם הא דאסורין לאכול בקערה אחת, אי"ז משום חשש שכחה, אלא משום דחיישינן שיתקפנו יצרו ויבא עלי', וכל המבו' בסוגיין דהאיסור הוא משום חשש שכחה, הוא בהא דאסורין לאכול על שלחן אחד, דהוא משום חשש שישכח שהיא נדה ויבא לאכול בקערה אחת, ואחר דיאכל עמה בקערה אחת, יש לחוש שיתקפנו יצרו ויבא עלי', וי"ל כן בדעת הראב"ן. [↑](#footnote-ref-44)
44. אך בד' הסה"ת בהל' נדה סימן צ' והראב"ד בבעה"נ שער הפרישה סימן א' ודעימייהו משמע דאף בזה"ז אסור מדינא לאכול עמה על שלחן אחד, וכ"נ ממה שדימו איסור אכילה עמה על שלחן אחד, לאיסור אכילת בשר וגבינה בשלחן אחד, דהוא אף בשלחנות שלנו, וכ"כ הב"י ביו"ד סימן קצ"ה בדעתם, ומבו' בדבריו דהכי קי"ל, והראב"ד שם כתב דאם הפרישה מפה אחרת לעצמה, אע"פ שהיתה אוכלת עמו על השלחן מותר, דהא איכא הכירא להרחקה, וכ"כ הראב"ד בהשגות הרמב"ם בהל' איסו"ב ובהל' טומ"א, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ב', ובסה"ת שם כתב להתיר כשיש שינוי להיכר, או שיש הפסק ביניהם להיכר, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן קצ"ה ס"ג. [↑](#footnote-ref-45)
45. וצע"ג שהרי להדיא דחינן בסוגיין דכל הא דלא יאכל הזב עם הזבה הוא משום דליכא שינוי, והוא דומיא דמה שאמרו דהא דאין אוכלין זה בשר וזה גבינה הוא משום דליכא שינוי, והרי דשפיר מהני בזה שינוי להכירא, דומיא דהא דמהני שינוי באכילת בשר וגבינה, והיינו משום דאף דאכילתם יחד היא דרך חיבה, מ"מ לא חיישינן שמכח זה יבא עלי' במזיד, אלא חיישינן שישכח שהיא נדה ויבא עלי', וכמש"כ הראבי"ה, ונת' לעיל, וע"ז שפיר מהני שינוי.

    ובד' הרא"ש והטור דל"מ היכר באכילה על שלחן קטן, י"ל דהוא משום דס"ל דהא דמהני היכר באכילת בב"ח, אי"ז כלל משום דהו"ל שינוי, אלא הוא משום דעיקר האיסור הוא כשאוכלין בתפיסה אחת, וכל דאיכא הכירא הו"ל כאוכלין בב' תפיסות, וכמש"כ כן הרא"ש בפ' כל הבשר סימן כ', וזהו שכתב הרא"ש שם דאם ב' תפיסות היינו ב' הוצאות, לא מצינו דמותרין לאכול על שלחן אחד מחמת הפסק שיש ביניהם, והרי דאף דבסוגיין מבו' דכל הא דאסורין לאכול זה בשר וזה גבינה הוא משום דליכא שינוי, מ"מ שפיר י"ל דאף אם יש הפסק ביניהם אסור, דאי"ז מועיל בתורת שינוי, (אך יש לדחות דס"ל דלמסקנת סוגיין דהוא בבגדו והיא בבגדה אסור, יש לאסור בבשר וגבינה אף בדאיכא שינוי, וכ"ה מבו' בד' הגר"א ביו"ד סימן פ"ח סק"ב בדעתו), וע"כ אי"ז מועיל להתיר לאיסורא דאכילה על שלחן אחד דהוא משום חיבה, ול"מ ע"ז הא דהוו בב' תפיסות, ואה"נ דאם איכא שינוי גמור, ה"ז מועיל להתיר אף באכילה על שלחן קטן, אך הגר"א ביו"ד שם נקט בפשיטות דהא דמהני ב' תפיסות הוא מטעם שינוי, וכתב לפ"ז דלדעת האוסרים אף בב' תפיסות בע"כ דס"ל דלא שרי בבשר וגבינה אף בדאיכא דעות ושינוי, והק' ע"ז מסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. והריטב"א בסוגיין כתב דכל היכא דאיכא בניו ובני ביתו ודאי שרי, ומשמע דהוא אף כשאינם מפסיקין ביניהם, וכ"נ גם בד' השיטה להר"נ בשם איכא מ"ד, אך בסו"ד הביא בשם התוס' דלא התירו אף בשלחנות שלנו, אלא כשיושב אחד ביניהם. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך הרשב"א שתמה ע"ד הרא"ה, הוא משום דס"ל דאף הא דאסרו הכא לאכול על שלחן אחד, הוא מגזירה שמא יבואו לאכול בקערה אחת, וע"ז ל"מ מידי הא דאחרים מסובין עמהן. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דאסור לאכול עמו בשלחן אחד, מ"מ הא דלא יאכל הזב עם הזבה הוא רק בקערה אחת, והא דתנן כיוצא בו, היינו לומר דכשם שיש בזה הרגל עבירה כך בזה יש הרגל עבירה, ומיהו לא שוו אהדדי. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך בפי' הר"י מלוניל כתב דמיבע"ל דילמא חיישינן לדבר עבירה דילמא תקיף יצרי' עלי', ומשמע דהצד לאסור הוא משום דחיישינן שיתקפנו יצרו ויבא עלי' במזיד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
50. משמעות דבריהם דאיסור קריבה לעריות, אינו כלל משום דהוא דבר המביא לידי גילוי ערוה, כמש"כ הרמב"ם בפכ"א מאיסו"ב ה"א והחינוך במצוה קפ"ח, אלא הוא איסור בפנ"ע שאסרה תורה, ובד' הרמב"ן מבו' דגם איסור הסתכלות - אך שמא יש לדחות דמכוון דבריהם הוא דאין האיסור בזה שמא יבא עכשיו לידי ביאה, אלא שמא יבא אח"כ לידי ביאה, וע"כ ה"ז אסור אף בדליכא יחוד. [↑](#footnote-ref-51)
51. והשפ"א כתב דאף דשרינן בבשר וגבינה בשלחן אחד בדאיכא שינוי, כ"ז הוא בב' בנ"א האוכלין, דאיכא דעות ושינוי, אך בדליכא אלא אדם א', דליכא אלא שינוי לחודי', לא סגי בזה להתיר, כמשמעות סוגיין דלא שרי אלא בדאיכא דעות ושינוי. [↑](#footnote-ref-52)
52. וכתב דה"נ יש לאסור לאכול עם אשתו נדה בשלחן אחד אף בדאיכא שינוי, אך בסו"ד מבו' דלדינא התיר בזה, וכתב דל"ד להא דאסרינן בבשר וגבינה בשלחן אחד אף בדאיכא שינוי, דשאני התם דלאלתר יכול לשכוח ולאכול עם חבירו בשר או גבינה, (דזה דמי לשכיבה עם הנדה דמביאה לידי ביאה) ומשא"כ באכילה עם הנדה דהוא רחוק יותר דיבא לידי ביאה, - והגר"א ביו"ד סימן קצ"ה סק"ח כתב דלדעת האוסרים בבשר וגבינה בשלחן אחד אף בדאיכא שינוי, כ"ש דיש לאסור לאכול עם הנדה בשלחן אחד אף בדאיכא שינוי. [↑](#footnote-ref-53)
53. ולמש"כ הרמב"ן והר"ן דהא דפשטינן דהוא בבגדו והוא בבגדה אסור, אי"ז כלל משום חשש ביאה, אלא הוא משום דהו"ל קריבה לערוה, אין ללמוד מזה כלל לאסור בבשר וגבינה על שלחן אחד ובאכילה עם הנדה בשלחן אחד בדאיכא דעות ושינוי, - ולפ"ז הרי דמד' כל הני רבוותא שדנו ללמוד זמ"ז, מבו' דהא דפשטינן לאסור בהוא בבגדו והוא בבגדה, הוא משום חשש ביאה, וכ"ה מבו' גם ממשה"ק התוס' ע"ד רש"י דאטו לית לי' לר' פדת דלא יאכל הזב עם הזבה, ולד' הרמב"ן אינו ענין זל"ז, ודו"ק, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בשם ר"ת דלר' פדת אין לאסור בהוא בבגדו והיא בבגדה משום דאיכא דעות ושינוי, והרי דכל הנידון לאסור הוא משום חשש ביאה, (דע"ז מהני דעות ושינוי). [↑](#footnote-ref-54)
54. והתוס' בסנהדרין ל"ז א' כתבו דמסתבר טפי לאסור הוא בבגדו והיא בבגדה לפי שמתקרבין יחד ונהנין זמ"ז, אך התוס' הכא נקטו דאיסורא דהוא בבגדו והיא בבגדה אינו אלא מדרבנן, וזהו שהק' דא"כ הי' לנו להתיר בזה ולאסור ביחוד דאיסורו הוא מה"ת. [↑](#footnote-ref-55)
55. ובחי' הגרע"א הק' דאטו באשת רעהו מותר ביחוד בבעל כגון שגירש אשתו ונשאת לאחר, וצ"ב דלהדיא נראה בד' הר"ן דכל הא דמהני הא דבעל, הוא באשתו נדה, דבכה"ג אין יצרו תוקפו, אך באשת רעהו לעולם יצרו תוקפו, וזהו דמדמינן אשתו נדה כשלא בעל לאשת רעהו. [↑](#footnote-ref-56)
56. אך לכאו' בד' הר"ן נראה דלא קשיא לי' קו' התוס', דמ"ט הוא בבגדו והוא בבגדה אסור אף באשתו נדה ויחוד שרי, דלהר"ן לטעמי' בחידושיו דאיסורא דקריבה אינו משום חשש ביאה, ניחא, דע"כ איסור זה הוא אף באשתו נדה, ול"מ ע"ז קרא דסוגה בשושנים והא דאין יצרו תוקפו, אלא קשיא לי' דנילף מההיקש גם לאסור יחוד, וע"ז שפיר תירץ דאין ללמוד לזה מהקישא, דמקרא דסוגה בשושנים ילפינן להתיר, ועוד דבאמת ילפינן מינה לאסור כשלא בעל דיצרו תוקפו דומיא דאשת רעהו, ומשא"כ בהוא בבגדו דאין האיסור משום חשש ביאה, אלא משום דהקריבה מצ"ע אסורה, ה"ז אסור גם כשבעל, אף דאין יצרו תוקפו. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך בל' רש"י בד"ה ופליגא משמע דמה שאמרו דפליגא דר' פדת, לאו היינו דלר' פדת ודאי דיש להתיר הוא בבגדו והיא בבגדה, אלא היינו דלר' פדת אין ללמוד מהקישא דאשת רעהו לאסור הוא בבגדו והוא בבגדה, אך אכתי י"ל דה"ז אסור מגזירה דרבנן שום חשש שכחה, ולפ"ז ניחא דשפיר מודה ר' פדת לדינא דלא יאכל הזב עם הזבה משום חשש שכחה, ושמא זה מכוון הריטב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועיי"ש שכתב דהא דתנן בקידושין פ' ב' דהגדילו זה ישן בכסותו וזה ישן בכסותו, אי"ז משום איסור קריבה, אלא איירי ביחוד, וה"ז אסור משום חשש ביאה, וכל הא דשרי ר' פדת קריבה בעריות דשאר הוא היכא דליכא יחוד וחשש ביאה. [↑](#footnote-ref-59)
59. והרמב"ן כתב עוד, דמה שאמרו דפליגא דר' פדת, היינו דלדידי' אין לאסור באשתו נדה הוא בבגדו והיא בבגדה משום קריבה לערוה, אך אכתי יש מקום לאסור משום חשש ביאה, ואכתי קיימא בזה האיבעיא אם מהני דעות ושינוי להתיר, וכ"כ הר"ן, וזה דלא כמש"כ התוס' בשם ר"ת. [↑](#footnote-ref-60)
60. וכתב דכל קריבה לעריות אסורה מדרבנן, או דה"ז אסור מדאורייתא דכיון דמתהני מאיסורא איסורא הוא כעין חצי שיעור, וזה לטעמי' דס"ל דאיסור קריבה לעריות אי"ז משום חשש ביאה, אלא דהקריבה עצמה היא דבר האסור. [↑](#footnote-ref-61)
61. אך לדעת התוס' והרמב"ם מודה עולא דכל קריבה אסורה, והא דהי' מנשק לאחיותיו הוא משום דהי' צדיק גמור יודע שלא יבא לידי הרהור, או משום דבקרובות אלו אין לבו נוקפו, והרמב"ן דלא פירש כן, י"ל דהוא לטעמי' דס"ל דאיסור קריבה לערוה אינו משום חשש ביאה, וע"כ אין לחלק בכך. [↑](#footnote-ref-62)
62. עיי"ש שכתב דהא דהי' מנשק להן, הוא בשינוי שלא כדרך הנושקין ובלא יחוד, וזה לטעמי' דטעמא דעולא הוא משום דס"ל כר' פדת דלא אסרה תורה בעריות דשאר אלא קירוב בשר בלבד, אך אכתי יש לאסור בזה משום חשש ביאה, וע"כ אין להתיר אלא בשינוי ובלא יחוד דליכא חשש ביאה. [↑](#footnote-ref-63)
63. ולדעת הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ז מסנהדרין ובפכ"א מאיסו"ב ניחא, דלא נכלל באיסורא דלא תקרבו שלא לנשק את אחותו דאין לבו נוקפו, ואפ"ה חזר בו עולא דאין לעשות כן משום לך לך אמרי לנזירא. [↑](#footnote-ref-64)
64. ולדעת ר"ת בתשו' ספר הישר סימן נ"ט אות ב', שהביאו התוס' בסוגיין, דהיו רגילים לטבול לסוף ז' לטבילתה שהיא טהורה מדאורייתא בהך טבילה, ולכך הקיל אותו תלמיד בימי ליבונה שאינו אלא מדרבנן, אין ללמוד מהכא דאיסור קריבה אינו אלא מדרבנן, דהא דהכא אין האיסור אלא מדרבנן הוא משום דכבר טבלה בסוף ז' לראייתה. [↑](#footnote-ref-65)
65. והם יציאות השבת ב' שהם ד' בפנים וב' שהם ד' בחוץ והם ח' דינים, ולא ישב אדם לפני הספר, ולא למרחץ, ולא לבורסקי, ולא לדון, ולא לאכול, ולא יצא החייט במחטו, ולא הלבלר בקולמסו, ולא יפלה את כליו, ולא יקרא לאור הנר, ולא יאכל הזב עם הזבה, - והרמב"ם בפיהמ"ש לעיל בפירקין כתב דמה"ט הוא דתנן בפירקין להא דלא ישב אדם לפני הספר וכו', אף דאי"ז מענין שבת, משום דה"ז בכלל הי"ח דברים שהושוו בו ביום, אך בפירש"י לעיל ט' ב' (ד"ה עד שיתפלל) כתב טעם אחר בהא דתני לה, והוצרך לזה לטעמי' דפירש הכא שלא כד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-66)
66. והרמב"ם שם כתב דמלבד זה יש עוד י"ח דברים שנחלקו בהם ולא הושוו, והם אותם שנתבארו לקמן בפירקין, עיי"ש, וכ"כ הגר"א בשנו"א, והמאירי הק' ע"ז, דבסוגיית הגמ' נראה שבאותן שנחלקו הושוו, ולא הוזכרו י"ח אלא ב' פעמים, אחת שגזרו, ואחת שנחלקו והושוו, וכן הק' המהרש"א, ועמש"כ בזה המרכה"מ בפתיחתו לקונט' ח"י דבר אות ה', ועיי"ש בפתיחה שהאריך הרבה בדעת הראב"ן בזה, - אמנם הנה הרשב"א לקמן ט"ו א' כתב דלדעות אלו גרסינן י"ח דבר גזרו ובי"ח נחלקו ובי"ח הושוו, עיי"ש, ועד"ז כתב הרמב"ן שם, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-67)
67. וכ"כ המל"מ בפ"ט משאה"ט ה"א בדעת רש"י במכות ד' א', וכ"כ הראש יוסף לקמן בסוגיין לדקדק מל' רש"י בסוגיין, - אך בחי' הגר"א לקמן בסוגיין כתב בדעת רש"י דגזרו אף על טהור הבא במים שאובין, וכ"כ החס"ד במקואות פ"ג ה"ט בדעתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-68)
68. ומצינו טעם מחודש בזה בספר הישר לר"ת סימן קצ"ט, ז"ל, דווקא נפלו על טהור [נדצ"ל אבל] (ש)בא ראשו ורובו במים שאובין להקר או לרחוץ לא גזור, [נדצ"ל אלא ב]הבא ראשו ורובו במים שאובים לאחר טבילה מיד שאינו מכוון להנאתו וגם מי שנפלו על ראשו ורובו מים שאובין שאינו מכוין להנאתו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-69)
69. והעירו דיש ללמוד כדבריהם מתוספתא ערוכה במקואות פ"ב, דתניא התם ב' מקואות וכו' א' שאוב וא' כשר וכו', ירדו ב' וטבלו בשניהם וכו', אחד הטמא טומאה חמורה ואחד המיקר, הטובל מטומאה חמורה טמא והמיקר טהור, אחד הטמא טומאה קלה ואחד המיקר, שניהם תלויין וכו', ב' מקואות של כ' כ' סאה אחד שאוב ואחד כשר היקר באחד מהן ועשה טהרות טהורות בשני ועשה ישרפו וכו', והובאו ד' התוספתא בר"ש מקואות פ"ב מ"ב, ומבו' להדיא דהמיקר במקוה שאובה נטמא, דא"א להעמידה בטמא שטבל ועדיין הוא טבו"י, שהרי תניא דעשה טהרות בינתים, ואם עדין טבו"י הוא היאך עשה טהרות, וא"א להעמידה בחולין, דמלבד דמדתניא תלויות וישרפו אלמא דבתרומה מיירי, גם אי איירי בחולין א"כ גם משום טומאת בא במים שאובין לא יטמאו הטהרות, שהרי הבא במים שאובין אינו טמא אלא לתרומה, וקשיא טובא מהתם ע"ד ש"ר דלא גזרו בטהור על ביאה במים שאובין, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-70)
70. ומפרש כן ראבי"ה למה שאמרו לקמן בסוגיין דטהור שנפלו על ראשו ורובו שלשה לוגין מים שאובין מ"ט גזרו ביה רבנן טומאה דאי לא הא לא קיימא הא, והיינו דכל הא דגזרו אף בנפילת ג' לוגין מים שאובין הוא משום דאי לא הא לא קיימא הא, אך לדעת התוס' ודעימייהו מתפרשים ד' הגמ' כמו שפירש"י, דהא דגזרו אף בטהור הוא משום דאי לא הא לא קיימא הא, אך הא דגזרו בנפילה אי"ז משום דאי לא הא לא קיימא הא, אלא אדרבה עיקר הגזירה הויא בנפילה, ואטו זה גזרו בביאה. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובזה ניחא מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם בדינא דבא במים שאובין, דהוא בטמא שטבל, דאי"ז סותר למש"כ בהל' שאה"ט דהוא אף בטהור, כיון דמעיקרא כשגזרו על בא במים שאובין לא גזרו אלא על טמא, ומש"כ הרמב"ם בהל' שאה"ט דהוא אף בטהור הוא מכח גזירה בתרייתא דטהור שנפלו וכו'. [↑](#footnote-ref-72)
72. וכ"ה להדיא בד' הראבי"ה בסימן תתק"ע שפירש להך מתניתין דה"ק, דלא מיבעי בא במים שאובין ראשו ורובו דהיינו שאובין טובא, אלא נפלו על ראשו ורובו ג' לוגין שאובין דע"י נפילה יכולין להיות נשפכין על רובו. [↑](#footnote-ref-73)
73. והנה אמנם י"ל, דטמא שטבל ואח"כ מספק"ל אם בא במים שאובין, הגם דאם בא במים שאובין בטלה טהרתו, מ"מ ל"ה בחזקת טומאה, שהרי כבר טבל ונטהר, אך משא"כ התם דבשעת טבילתו עצמה הוא בא במים שאובין, ואכתי לא נטהר כלל, הוי בחזקת טומאה, - ובאמת דכ"ה משמעות ד' הריטב"א, דעיקר משה"ק ע"ד רש"י, הוא משום דס"ל דגם התם כל החשש הוא שבא אחר טבילתו במים שאובין, דאם חיישינן דטבילתו היא במים שאובין, הרי בלא"ה לא עלתה לו טבילה, וא"צ להגזירה דבא במים שאובין, ומה"ט הוא דקשיא לי' דלא קאי בחזקת טומאה, אך בדעת רש"י י"ל כמבו' בד' המל"מ בפ"ט משאה"ט ה"א בדעתו, דחיישינן דבשעת טבילתו בא במים שאובין, ואך דמדינא עלתה לו טבילה, כיון דהוכשרו השאובין בחיבורם לים הגדול, ומ"מ יש בזה להגזירה דבא ראשו ורובו במים שאובין, דשם שאובין לענין גזירה זו לא פקע ע"י השקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-74)
74. אך עיי"ש באו"ז דלא פסיקא לי' הך מילתא, וכתב ע"ז, ז"ל, ואפי' את"ל שעשאוה נדה בכך, ה"מ דרך נפילה אבל לא דרך ביאה, עכ"ל, וזה חידוש רב. [↑](#footnote-ref-75)
75. אמנם הנה בפי' הר"ש והרא"ש בפרה שם מפורש דכללא דמתני' הוא אף בטמא שבא במים שאובין, ולמש"נ נראה מזה שדעתם דטומאת טמא שבא במים שאובין היא טומאה חדשה שחלה עליו בביאתו במים שאובין, וע"כ הוי בכלל הטעון ביאת מים מדברי סופרים דא"צ הערב שמש. [↑](#footnote-ref-76)
76. ולפ"ז נראה לדעתו, דאף דס"ל דגדר הטומאה דבא במים שאובין הוא דביטלו לטהרת הטבילה, מ"מ כשחזר וטבל אינו טעון הערב שמש, ודלא כמש"נ לעיל לדעת הרשב"ט ודעימי', דדמי לכל מי שנפסלה טבילתו מדרבנן דכשחזר וטבל הוא טעון הערב שמש, והיינו משום דכבר נטהר מטומאתו, ורק השאירוהו בטומאת טבו"י שעליו, וע"כ כל שחזר וטבל למחר נטהר מיד, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בהקדמתו לכלים קרוב לסופו, עיי"ש, וכן נקט המל"מ בפ"ט משאה"ט ה"א בדעתו. [↑](#footnote-ref-77)
77. ויש להוסיף, דלדעת הרמב"ם גם ליכא לעיקר טעם התקנה בטבילת נדה לבעלה, שהרי דעתו דטעם התקנה הוא משום שלא היו מתכונים לטבול לשמה, ונת' לקמן י"ד א', ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בטבילה לתרומה דבעיא כונה, אך בטבילת נדה לבעלה דקי"ל כרב בחולין ל"א ב' דל"ב כונה, ליכא לעיקר טעם התקנה, וכבר כתב כן החשק שלמה לקמן בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך בדעת רשב"ט ודעימי' דס"ל דנדה שטבלה ואח"כ באה במים שאובין אסורה לבעלה, מבו' דס"ל דהא דטמא שבא במים שאובין לא עלתה לו טבילה, אי"ז מכח דעדין טבו"י הוא ולא נטהר לתרומה, ותיקנו דכל שבא במים שאובין הוא נשאר בטומאתו, אלא הוי זה ביטול על טהרת הטבילה למפרע, ואך דלא ביטלוה רק לתרומה ולא לחולין, ושפיר למדו מינה דה"נ ביטלו הטבילה לגבי בעלה, וכ"ה מבו' גם ממה שנקטו הרוקח והאו"ז שם בדבריהם דהא אינו טמא אלא לתרומה ולא לחולין, הוא משום חומר תרומה, ולד' הרמב"ם א"צ לזה, אלא הוא משום דכיון שטבל וכבר נטהר לחולין לא חזרו וטימאוהו, ורק לתרומה שעדין לא נטהר, הוא שאמרו שכל שבא במים שאובין הוא נשאר בטומאתו. [↑](#footnote-ref-79)
79. ולכאו' י"ל עוד בזה ע"ד הפשט, דעיקר קו' התוס' היא על הא דתנן דאלו "פוסלין את התרומה" וכו' והבא ראשו ורובו במים שאובין, דמשמע דכל עיקר הא דהוא פוסל את התרומה הוא משום דבא במים שאובין, וזהו דקשיא להו דבלא"ה הוא פוסל את התרומה משום טבו"י, ואף דנפ"מ בדינא דבא במים שאובין דהוא מטמא משקין להיות תחילה, מ"מ הא דהוא פוסל את התרומה, הוא אף בלא"ה. [↑](#footnote-ref-80)
80. וצ"ל דאף למש"נ מד' הרמב"ם דגדר דינא דבא במים שאובין הוא דהוי כטבו"י, מ"מ הוא מטמא משקין להיות תחילה, דרק בטבו"י שהוא נטהר מאליו בהערב שמש לא גזרו שיטמא משקין להיות תחילה, אך כל שאינו נטהר מעצמו אף דטומאתו טומאת טבו"י היא, מ"מ הוא מטמא משקין להיות תחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-81)
81. ובס' מי נפתוח אמנה ק"ט כתב בדעת הרמב"ם דס"ל כדעת ר"ת דב' גזירות היו דתחילה גזרו שיפסל גופו מלאכול בתרומה, ובגזירת ח"י דבר גזרו שיטמא אוכלי תרומה, ואך דס"ל דאף גזירה בתרייתא היתה רק בחצי פרס, עיי"ש, - אך בל' הרמב"ם בהקדמתו לכלים משמע דעיקר דינא דפסול גוי' הוא שנעשה שני לטומאה, ומכח זה הוא פוסל את התרומה, ומשמע דהכל חדא גזירה הוא, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ח משאה"ט ה"י, ומה שדקדק המי נפתוח ממש"כ הרמב"ם בהקדמתו שם דאינו מטמא זולתו, לכאו' אינו מוכרח, די"ל דכיון דאינו מטמא אלא תרומה, (וגם הא דמטמא משקי חולין להיות תחילה אי"ז מעיקר הדין), קרינן לי' פסול, דומיא דשני שבחולין דקרינן לי' פסול, אף שהוא מטמא תרומה וקדשים, וגם הוא פוסל את המשקין להיות תחילה. [↑](#footnote-ref-82)
82. ואמנם בזה פירש ר"ת דהוא משום דלא אסמכוה אקרא, ומשא"כ בגזירת פסול גוי' דאסמכוה אקרא, ומשמע מדבריו דבכל טומאה דרבנן שלא הסמיכוה אקרא, הוא מותר ליכנס למקדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
83. אך לדעת רש"י ודעימי' דחדא גזירה היא, הרי מבו' ממתניתין דכריתות דה"ז מצטרף בכדא"פ, אף דלפי טעם הגזירה ל"ה לנו לטמאותו אלא כשאכל בב"א, והיינו משום דגדר הטומאה היא "אוכל" אוכלין טמאים, וכיון דדינא הוא דצירוף דאכילה הוא בכדא"פ, ע"כ אף יש בזה לטומאת אוכל אוכלין טמאים. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך המרכה"מ בקונט' ח"י דבר ענף א' שריג י"א נקט דאחר שגזרו טומאה על האוכל אוכלין טמאים כביצה, שפיר מהני טבילתו, ואף אם השלים אחר עלייתו לחצי פרס אינו טמא, וכתב לפ"ז דכשגזרו על אוכל אוכלין טמאים, הוי חומרא דאתי לידי קולא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-85)
85. ואמנם במש"כ המהרש"א דעדיפא מינה יש לחוש לאוכל תרומה טמאה "שהיא במיתה", תמהו האחרונים דאוכל תרומה טמאה אינו במיתה אלא בעשה, ועמש"כ בזה בנימוקי הגרי"ב, ומש"כ בהגה' והערות במהד' עוז והדר. [↑](#footnote-ref-86)
86. ובערוה"ש העתיד סימן קמ"א ס"ז דקדק מד' הרמב"ם דספר שנגע במשקין אינו עושה אותם תחילה, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דל"ה בכלל כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, ועי' עוד בערוה"ש העתיד בסימן ע"ו ס"ה במש"כ עוד בענין זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-87)
87. ולדעת ולדעת הרשב"א בשבת צ"א א' דדבר המקב"ט מדרבנן אינו ממעט בחלון, צ"ל דהא דס"ת ממעט בחלון הוא משום דלא גזרו טומאה על הספר עצמו, וכדעת הרמב"ם, וי"ל עוד דאף דדינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ הוא אף בדבר המקב"ט מדרבנן, מ"מ דינא דדבר טמא אינו חוצץ הוא רק בדבר הטמא מדאורייתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-88)
88. והרמ"ה בסנהדרין מ"א א' כתב דבאמת שאר דיני נפשות דנים אף שאין סנהדרין במקומם, וגם בזקן ממרא ל"ב שיהיו במקומם בשעת דינו אלא בשעת המראתם, אלא דמ' שנה קודם חרבן הבית, כיון שלא דנו דיני נפשות, משום דחזו דנפישי רוצחים, ע"כ גלו כדי לפרסם לזה שאין דנים דיני נפשות, דכיון שגלו אין חייב אדם על המראתן וכו', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-89)
89. והתוס' הוסיפו, דאין נראה לומר דבעינן שיהיו במקומן בשעת עבירה כמו בזקן ממרא, שהרי בזקן ממרא אינו חייב על המראתו עד שיחזור לעירו ועשה כהוראתו, ובזה לא כתיב מקום, ובתוס' רבינו אלחנן בע"ז ח' ב' כתב די"ל דלעולם עיקר הדין הוא דאין דנים על עבירה שעשה כשאין הסנהדרין במקומם, והא דבזקן ממרא קפדינן על זמן ההמראה, הוא משום דהמראה אתחלתא דעבירה היא. [↑](#footnote-ref-90)
90. ועיי"ש שהוסיף, דהא דמייתינן בסנהדרין י"ד ב' לקרא דזקן ממרא, הוא משום דדרשא פשוטה היא, והמהרש"א בע"ז שם כתב לפרש דהא דמייתינן להך קרא, הוא משום דאי לאו האי קרא דזקן ממרא דמפורש בי' דהמקום גורם, ל"ה דרשינן הך סמיכות דשופטים תתן וגו' אצל המזבח להך מילתא. [↑](#footnote-ref-91)
91. ואמנם הנה למש"כ הרמב"ן בב"ב נ"ה ב' לדון בדעת רש"י דלא ס"ל לעיקר הך דינא דספק ספיקא ברה"י טמא, מתישבים ד' רש"י הכא בפשיטות, דספק מגען אינו טמא כלל מדאורייתא, וע"כ אף שהחמירו חכמים בכך, אין שורפין ע"ז אף התרומה. [↑](#footnote-ref-92)
92. וטעמא דר' יוסי דשורפין את התרומה על ספק מגען, הוא משום דבספיקות אלו החמירו חכמים לחשבן כודאי טומאה, שהרי שורפין עליהן אף ברה"ר, וכדתנן בטהרות שם מ"ו וע"כ שורפין אף על ספק מגען. [↑](#footnote-ref-93)
93. וי"ל דהטעם בזה הוא, דהא דספק טומאה ברה"י הוי כודאי, ילפינן לה בנדה ג' א' מסוטה שעשאה הכתוב כודאי, ולא ילפינן מהתם רק בחד ספיקא דדמי לסוטה, אך בספק ספיקא דל"ד לספיקא דסוטה לי"ב להך דינא דספק כודאי, - והאמנם שפיר ילפינן מסוטה להא דמטהרינן בספק ספיקא, וכמש"כ התוס' בפסחים י' א' דכיון דמן הדין אפי' בחד ספיקא הי' לטהר דאוקמא אחזקת טהרה ואפ"ה טמא, ה"ה אפי' בתרי ספיקי, והיינו דכ"ה דלא אזלי' בתר הכרעת חזקה ה"נ לא אזלי' בתר הכרעת ספק ספיקא, אך דינא דספק כודאי ל"מ למילף מהתם, דהגם דספק גמור הוי כודאי, מ"מ ספק רחוק דספק ספיקא ל"ה כודאי, וי"ל עוד, דל"ב דומיא דסוטה רק בדינא דספק כודאי, אך בהא דילפי' מסוטה דלא אזלי' בתר חזקה לטהר, ל"ב שיהא הספק דומיא דסוטה, ע' מהר"ם חולין ד"ט:, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-94)
94. והנה מסוגיית הגמ' בנדה שם מבו' להדיא דטומאת בגדי הע"ה הוא משום טומאת הע"ה עצמו, וכמו שהוכיח הריטב"א שם, וכ"ה בפירש"י שם, וצ"ל כמש"כ החזו"א בזבים סימן ב' סק"ד דב' דינים נכללו בהך מתניתין, ונת' בס' ראש דעה בטהרות שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-95)
95. ובפיהמ"ש להרמב"ם בכלים פי"ג מ"ה כתב דכלי העשוי מפלדה מקב"ט, ומבו' בדבריו דהוי בכלל ברזל. [↑](#footnote-ref-96)
96. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דכלים שניקבו ועשאן בזפת טמאים, ולא אמרינן דכיון דהמעמיד הוי זפת הו"ל כלי זפת וטהורין, ואמנם זה תליא בפלוגתת הראשונים אם זפת הוא מן המינים המקב"ט, ואכמ"ל, - אך הנה דעת ר' יוסי בכלים פ"ל מ"ג דכלי זכוכית שניקב ועשאו בבעץ טמא בזפת טהור, וכתב הר"ש די"מ דהוא משום דהולך אחר המעמיד, ולכאו' מכוון דבריהם הוא דכיון דהולך אחר המעמיד, ע"כ כל דעשאו בבעץ הו"ל כלי מתכת וטמא, וכל שעשאו בזפת הו"ל כלי זפת וטהור, וצ"ל לפ"ז, דהא דשאר כלים שניקבו ועשאן בזפת טמאים, (ולא תלינן לה בהפלוגתא אם הכל הולך אחר המעמיד), היינו משום דאף דמן הדין הוו ככלי זפת דטהורין, גזרו בהן רבנן טומאה, משום דלא מינכר שהם כלי זפת, ובכלי זכוכית שאין טומאתו אלא מדרבנן, לא גזרו בו, - ואמנם באמת יש מקום לפרש לד' הר"ש שם בע"א, ואכמ"ל.

    הר"ש בכלים פ"ל מ"ג מבו' לכאו' דכלי זכוכית שניקב ועשאו בזפת [↑](#footnote-ref-97)
97. אך יש מקום לדון בזה, דהא דכלי חרס אין לו טהרה במקוה, אי"ז דין בטומאת כלי חרס דאין לו טהרה במקוה, אלא הוא דין במין דכלי חרס שלא נאמרה בו פרשת טבילה, וע"ד מה שמצינו בשבת פ"ד ב' דמפץ אין לו טהרה במקוה, ולזה מהני הא דאזלינן בתר המעמיד, ויש עליו אף תורת כלי מתכת, דמכח זה יש טהרה במקוה אף לטומאתו שמדין כלי חרס. [↑](#footnote-ref-98)
98. ובסימן י"ד כתב, דלדעת רש"י דחכמים מטהרין לגמרי, דאינם טמאים בתורת כלי זכוכית, משום דכל שטהר שעה אחת וכו', או משום דאיירי בטומאה ישנה, ניחא, דאף דנימא דל"מ המעמיד טפי מעיקר הכלי, מ"מ כיון דאינם טומאתן כלל בתורת כלי זכוכית, אלא בתורת כלי מתכת, ע"כ יש להן טהרה במקוה. [↑](#footnote-ref-99)
99. וביחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע נסתפק בזה, אם מ"ד דהכא אזלינן בתר המעמיד, כ"ש דהתם אזלינן בתר המעמיד, או די"ל דמעמיד דהכא עדיף, משום דכשניקב טהר ואותה הסתימה עשאתו כלי וגרמה לו לקב"ט, וע"כ אזלינן בתרה, ומשא"כ בטבעת וכו' דהחותם בא באחרונה, והוא הוי גמר המלאכה ותיקון הכלי, וע"כ בזה י"ל דאין הולכין אחר המעמיד. [↑](#footnote-ref-100)
100. ונתחדש לפ"ז, דהא דכלי חרס שטהר שוב אין לו טומאה עולמית, הוא משום דלטומאת כ"ח בעינן כלי חשוב טפי, וע"כ אם אזלינן בתר המעמיד וטומאתו היא טומאת כלי מתכת, לי"ב לדינא דכיון שטהר, ואם לא אזלינן בתר המעמיד וטומאתו היא טומאת כלי חרס יש בו לדינא דכיון שטהר, - אך הנה בד' הר"ש בכלים פ"ב מ"ב מבו' דאילו הוה ס"ל לר"מ לדינא דכיון שטהר וכו', ל"ה כלי זכוכית שניקב והטיף לתוכו אבר טמא, עיי"ש, אף דר"מ ס"ל דהכל הולך אחר המעמיד, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ר"י תמה ע"ז, עיי"ש, ולכאו' מבו' מדבריו דפליג וס"ל דס"ל דהא דכ"ח שטהר שוב אין לו טומאה עולמית לא תלי בדין טומאת כלי חרס, אלא תלי במין הכלי דחרס, דכ"ח שבור שסתמו לא חשיב, וע"כ אף למ"ד דאזיל בתר המעמיד וטומאתו היא טומאת כלי מתכת, מ"מ כיון דעיקר הכלי הוא ממין דחרס, אית בי' לדינא דכל שטהר וכו', ועד"ז כתב החזו"א בכלים סימן ג' סקי"ז. [↑](#footnote-ref-101)
101. ובמק"א נת' בדעת רש"י והרשב"א דס"ל דגזירת טומאה ישנה, אינה ביטול על טהרת השבירה, דא"כ ודאי דל"ש הך דינא רק כשהכלי הנשבר הי' כלי מתכת, אלא הוא טומאה חדשה על הכלי שעשה, וע"כ שפיר יש מקום לומר דכיון דהשתא הוא כלי מתכת, גזרו בו טומאה ישנה, ואף דל"ש בזה הטעם דגזרו בכלי מתכות, צ"ל דלא פלוג רבנן, וכמש"כ הצל"ח בסוגיין בהא דפריך דמ"ט לא גזרו טומאה ישנה בכלי זכוכית, - ובדעת התוס' והריטב"א דפליגי יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דגזירת טומאה ישנה הוא שנתבטלה טהרת השבירה, וע"כ ל"ש הך דינא כשהכלי הנשבר הי' כלי זכוכית, או הוא משום דס"ל דאף דהוא טומאה חדשה על הכלי שעשה, מ"מ ל"ש הגזירה אלא כשהי' מתחילתו כלי מתכת, או דס"ל כמש"כ הקה"י שם דהא דהלך אחר המעמיד היינו דעיקר הטומאה היא על המעמיד, וע"כ ל"ש בזה גזירת טומאת ישנה, דהמעמיד ל"ה טמא מעולם. [↑](#footnote-ref-102)
102. ובד' תוס' תלמיד ר"י הזקן מבו' דהוכרח הרשב"ם לכך, משום דקשיא לי' דבטבעת שיש עלי' חותם וכו' אזלי רבנן בתר המעמיד, וא"כ מ"ט הכא לא אזלי רבנן בתר המעמיד, וע"כ פירש דטעמא דרבנן הוא משום דלא חשיב סתימה מעלייתא, אך התוס' וש"ר חילקו בין מעמיד דהכא למעמיד דטבעת וכו'. [↑](#footnote-ref-103)
103. ומבו' מזה דכלי המקב"ט מדרבנן אינו מציל בצ"פ, וכ"ה גם בפי' ר"ח בשלהי סוגיין דכלי זכוכית אין מצילין בצ"פ, וכ"כ בשיטה להר"נ בסוגיין, וכן הוכיח המל"מ בפי"ב מטו"מ מד' הר"ש בכלים פי"ז מט"ו, וכ"ה משמעות ל' הר"ש בכת"י שם פ"י מ"א, וכ"נ בל' הרמב"ם ברפכ"א מטו"מ, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"י מ"א מבו' דכלי שאינו מקב"ט מדאורייתא מציל בצ"פ, ועמד ע"ז המי נפתוח בפרפר ל"ט ז', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-104)
104. ועפי"ז כתבו בד"ה עבדי דכל הא דאין שורפין ע"ז תרומה וקדשים, הוא רק כשנטמאו מגבן דאין טמאין אלא משום דדמו לכלי מתכות, אך כשנטמאו מתוכן שהם טמאין מתורת כ"ח, שורפין ע"ז תרומה וקדשים, ועי' בתוס' תלמיד ר"י הזקן במה שהוסיף לפרש בזה, - אך בד' הבעה"מ והר"ן מבו' דפליג ע"ז, וכ"נ גם בד' הרמב"ן והריטב"א לעיל ט"ו א'. [↑](#footnote-ref-105)
105. וכן גירסת רבינו נסים שהביא הראב"ן בתשו' סו"ס נ"ו, ופירש דהיינו דבטומאת משקין הן מיטמאין מאחוריהן, וזה כדעת הרמב"ם בפ"ז משאה"ט ה"ג דאחורי כ"ח נטמאין במשקין, ובטומאה דאורייתא אין מיטמאין מגביהן. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך הנה בתוס' תלמיד ר"י הזקן תמה, דאם מדאורייתא הוא נטמא באויר אחוריו, מ"ט אין תוכו טמא, וגם בד' התוס' מבו' דלא פסיקא להו הך מילתא דאין תוכו נטמא כשנכנסה טומאה לחקק אחוריו, וכ"נ גם בד' הר"ש בכלים פ"ב מ"א דלא ס"ל כן, וזהו דקשיא לי' דמ"ט לא עריב להו, וקשיא לי' נמי בהא דתניא בתו"כ דאינו מיטמא מאחוריו, וצ"ב דמי עדיף מטבלא מלאה קערות שנטמא א' מהן בשרץ דלא נטמאו כולן, וצ"ל דכיון דהחקק בית אחוריו טפל לעיקר הכלי, ע"כ ל"ד לכלי שיש לו ב' תוכות, ועיקר החילוק בזה מוכח בכ"ד במס' כלים, ואכמ"ל, - ובאמת דגם במש"כ התוס' דאין נטמא תוכו ע"י אחוריו, משמע דאי"ז דומיא דכלי שיש לו ב' תוכות, שהרי התוס' פירשו כן גם במש"א בבכורות ל"ח א' דנטמא גבו לא נטמא תוכו, והתם מדמינן לה דין טומאת משקין באחורי כלי, דאין תוכו טמא, והתם הרי דין אחר הוא, דאף דהו"ל כלי אחד, ואין לו ב' תוכות, מ"מ ל"מ נגיעת גבו לטמאות את תוכו, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-107)
107. ובס' מגנזי הגר"ח סו"ס קי"ט הוכיח מזה דגם בכלי חרס איכא טומאת מגע, וכ"כ הקה"י בטהרות סו"ס מ"ד, אך למש"כ הר"ש דעיקר הטומאה בזה אינה אלא מדרבנן, אי"ז מוכרח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-108)
108. אך הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"ב מ"א פירש דהא דתנן דמטמאין מאחוריהן היינו דהן מטמאין אחרים מגבן, וכ"כ הרמב"ן והתורי"ד בסוגיין, וכ"כ הראב"ן בתשו' סימן נ"ו, וכ"כ בחי' הגר"א בכלים שם, ועיי"ש במש"כ כמה טעמים בהא דבטומאת אחרים קרי לי' אחוריהן, ובטומאת עצמן קרי לי' גביהן, - ועי' עוד בפי' הרמב"ם לתלמוד במש"כ לפרש לגיר' זו בע"א בשם הר"י מיגש. [↑](#footnote-ref-109)
109. וזהו שכתב הר"י דכיון דאין נטמאין בנגיעת גבן כ"ש מאויר אחוריהן, דיסוד דינא דאויר הוא דאף הוא חשוב כגוף הכלי והנוגע בו חשיב כנוגע בכלי עצמו, אך ודאי לא עדיף מגוף הכלי. [↑](#footnote-ref-110)
110. וצ"ע שהרי הסוגיא שם קיימא בטומאת משקין באחורי הכלי, ולא איירינן בחקק אחוריו, ומ"ט כד מדמינן לה לכ"ח נקטה הגמ' לדמות לכ"ח שיש לו חקק שנטמא שגבו טמא ותוכו טהור, - אך פשוט דהוא משום דבטומאת משקין תיקנו חכמים שאם נטמא גבו לא נטמא תוכו, וע"כ ל"מ לדמויי לה לכ"ח שנגעה טומאה בגבו, שהרי בכה"ג אף גבו אינו טמא, ולא מצינו דאף דנטמא גבו לא נטמא תוכו, וע"כ מדמינן לה לכ"ח שיש לו חקק בגבו, דכה"ג אם נגעה בו טומאה נטמא גבו, ואפ"ה אין נטמא תוכו, וה"נ הוא בטומאת משקין, ולענין זה לא דימו כלי שטף בטומאת משקין לכ"ח, דאינו מקב"ט כלל מגבו, אלא דימוהו להא דאף היכא דגבו טמא מ"מ תוכו טהור. [↑](#footnote-ref-111)
111. ובמק"א נת' לפרש עוד לדעת הרמב"ם, דיסוד דינא דכ"ח אינו מקב"ט מגבו, היינו משום דל"מ מגע גבו לטמאות את תוכו, ומכח זה אינו נטמא כלל, דל"מ חיילא טומאה על גבו לחוד, ומה"ט הוא דכ"ח נטמא מאחוריו במשקין, משום דבטומאת משקין נתחדש דחיילא טומאה על אחורי הכלי לחוד, וזהו מה שאמרו דכ"ח שנטמא גבו לא נטמא תוכו, דזהו שורש דינא דכ"ח, ומה שהוצרכה הגמ' שם לפרש לזה, הוא משום דאם הא דאין כ"ח נטמא מגבו הוא משום דגבו אינו כלל מקום לקבלת טומאה, ל"ה מצינו לדמויי דין טומאת כלים במשקין לדין כ"ח, שהרי בטומאת כלים במשקין ה"ה נטמא אף מגבו, ואך דבכה"ג לא נטמא תוכו, ול"ד כלל לכ"ח דאף גבו אינו נטמא, וע"כ בעינן לפרושי דהא דכ"ח אינו מקב"ט מגבו הוא משום דנטמא גבו לא נטמא תוכו, (ובתולדה מזה לא נטמא אף גבו), ולזה הוא דמדמי' דין משקין המטמאין כלים, דאם נגעו בכלי מגבו לא נטמא תוכו. [↑](#footnote-ref-112)
112. והחזו"א בכלים סימן ד' סק"ז פירש דאף דטומאת כלי חרס היא רק כשהוא כלי קיבול, דלא חשיב תוך אלא כשהוא עשוי לקבלה, מ"מ ל"ב שיהא לו שולים, וסגי שיש לו תוך העשוי לקבלה, ודוקא בכלי עץ בעינן שיהא לו שולים, כדי שיהא מטלטל מלא וריקן. [↑](#footnote-ref-113)
113. וי"ל בזה בפשיטות, שהרי בד' הר"ש שם מבו' דהא דבכלי עץ בעינן שיהא לו שולים, הוא משום דבעינן שיהא מטלטל מלא וריקן, ולפ"ז הרי דמה"ט גם בכלי זכוכית בעינן שיהא להם שולים, שהרי גם בכלי זכוכית בעינן שיהיו מטלטל מלא וריקן, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש בכלים פ"ל מ"א דשידה תיבה ומגדל של זכוכית טהורין, וע"כ שפיר תני לכלי זכוכית בהדייהו דאינם טמאין אלא בשיש להן בית קיבול, ואמנם בהך מילתא גופא דבכלי זכוכית בעינן שיהיו מטלטל מלא וריקן, צ"ע, דכיון דשויוהו ככ"ח, מ"ט ל"ה ככ"ח דל"ב שיהא מטלטל מלא וריקן, ועמדו ע"ז המרכה"מ בפ"א מכלים ה"י ופ"ג מכלים ה"ג והסד"ט בכלים פ"ל והחזו"א בכלים סימן ד' סק"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-114)
114. ובסוטה כ"ט א' כתב המאירי עפי"ז, דכלי זכוכית אינו נעשה אב הטומאה, דכל שאין לו טהרה במקוה אינו נעשה אב הטומאה, אך לדעת הסוברים דיש לו טהרה במקוה, לכאו' אף הוא נעשה אב הטומאה, ועמש"כ בזה המרכה"מ בקונט' ח"י דבר ענף ד' שריג י', והמני נפתוח אמה ס"ד, והחזו"א בכלים סימן ג' סק"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-115)
115. ובדעת הרמב"ם שכתב דאין להן טהרה במקוה, בפשוטו י"ל דהוא משום שפסק בהל' כלים שם כשנויא דרב אשי, דהא דהן נטמאין מגבן הוא משום שנראה תוכן כברן, ומודה הרמב"ם דלשנויא קמא דשוינהו ככלי מתכות, אף יש להן טהרה במקוה, וכ"נ בביאור הגר"א יו"ד סימן ק"כ סקי"ט, וכ"כ השפ"א בסוגיין, אך במי נפתוח פרפר ל"ג סק"ג ובחזו"א סימן ג' סק"ט נקטו דגם לשנויא קמא אין להן טהרה במקוה, עיי"ש.

     והמי נפתוח שם כתב דלכאו' יש להוכיח דלשנויא קמא יש להן טהרה במקוה, מהא דפריך הכא דאלא מעתה יחזרו לטומאתן ישנה, ואי נימא דאין להן טהרה במקוה, ל"ש בהו הגזירה דטומאה ישנה, דהיא גזירה שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, אך לדעת הרמב"ם גופי' בפי"ב מכלים ה"ב דמפרש דהחשש שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, אי"ז דיסברו שהטביל את הכלי, אלא היינו שיבואו לדמות טהרת טבילה לטהרה שבירה, ניחא, עכ"ד, ועמש"כ בזה החזו"א בכלים סימן ג' סק"ט. [↑](#footnote-ref-116)
116. והגרע"א שם כתב לחדש, דכל מש"כ הר"ש דיש להן טהרה במקוה, הוא רק כשנטמא מגבו, דכיון דכל טומאתן הוא משום דשוינהו ככלי מתכות, ע"כ יש להן טהרה במקוה, דאין לתפוס ב' חומרי בנושא א', וזה מתפרש לפמש"כ התוס' בסוגיין דכשנטמאו מתוכן הויא טומאתן ככלי חרס, ורק כשנטמאו מגבן הויא טומאתן ככלי מתכת, - ועי' גם בתוס' הגרע"א במקואות פ"ט מ"ה שכתב כן דכלי זכוכית שנטמאו מגבן יש להן טהרה במקוה. [↑](#footnote-ref-117)
117. ובפי' הר"ש מכת"י שם פי"ד מ"ז, דפירש דטעמא דר"א שם דמהני ב' הזאות אחת קודם שנשבר ואחת אחר שנשבר אפי' ביום א', הוא משום דס"ל כרשב"ג דגזירת טומאה ישנה הוא משום גדר מי חטאת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-118)
118. והמי נפתוח בפרפר מ"ב ב' כתב דלדעת הרמב"ם גם מה שאמרו דהוא משום גדר מי חטאת, היינו שמא יאמרו דכ"ה דשבירה א"צ הזאת ג' וז' אף טבילה א"צ הזאת ג' וז', עיי"ש, ויש לפרש כן גם בד' הר"ח בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-119)
119. אך זה שלא כד' התוס' שנקטו דלמסקנא ליכא כלל לה"ט דגדר מי חטאת, וע"כ הוצרכו לפרש דעת רשב"ג בע"א, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-120)
120. ובתוס' הגרע"א שם פי"א הק' דמ"ט הוצרך הר"ש לה"ט, הרי בלא"ה כיון דהטעם משום גדר מי חטאת, ל"ש זה אלא בכלי מתכות דבעי הזאה ג' וז' ולא בשאר כלים, עכ"ד, וזה פלא, דודאי דגם שאר כלים שנטמאו במת בעו הזאה ג' וז', ועיי"ש ברש"ש. [↑](#footnote-ref-121)
121. בכלים פי"א מ"ג תנן בעושה כלים מן הגרוטים ומן המסמרות שידוע שנעשו מכלים, טמאין, ופירשו הר"ש והרא"ש דהוא משום גזירת טומאה ישנה, וכן תנן שם מ"ד בברזל טמא שבללו עם ברזל טהור דאם רוב מן הטמא טמא, ופירשו הראשונים דהוא משום גזירת טומאה ישנה, וקשיא טובא דלמ"ד דלא גזרו טומאה ישנה היכא דרצפינהו מירצף, מ"ט איכא בהני גווני לגזירת טומאה ישנה, והמרכה"מ בפי"ד מכלים כתב דהני מתניתין איירי בטומאת מת, דבזה גזרו טומאה ישנה משום גדר מי חטאת, וכ"כ המי"ט שם מ"ד והחזו"א בכלים סימן י"ג סק"ד, - אך אי"ז מתישב עם ד' התוס' בסוגיין דלא גזרו כלל משום גדר מי חטאת, ועמד ע"ז החזו"א שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-122)
122. ובתשו' הראב"ן שבסוף הספר הק' דבכה"ג דרצפינהו מירצף ליכא למיגזר לא לאביי ולא לרבא, ובתשו' הרשב"ם שם השיב, דטעמא דאביי הוא משום דאי מטהרת להו ע"י שבירה שמא יחוס על כליו ולא יקבנו בכדי טהרתו, ואי"ז משום דחיישי' שמא לא ניקבו עתה כדי טהרתן, והלכך אפילו שינקבם הרבה כעין ריצוף יחזרו לטומאה ישנה דגזירה שבר גדול אטו שבר קטן, ובהמש"ד פירש דהוא משום דדילמא חייס עלייהו ולא אתי למעבד שבר גדול, ועיי"ש שכתב דאביי ורבא אזלי לטעמייהו דפליגי בחולין קכ"ג א', דאביי ס"ל כר"נ שם דגזרינן בטלית שנקרעה רובה דילמא חייס עלה ולא אתי למיקרע רובה, ורבא ס"ל התם דלא חיישינן לזה, ועי' מה שהאריך בזה המרכה"מ בפי"ב מכלים ה"ב. [↑](#footnote-ref-123)
123. ועיי"ש שכתב, דע"כ לגבי טלית שנקרעה, לא גזרינן אלא בשנקרעה ביום שנטבלה, דכיון שעדין קרועה היא אין לגזור אלא בשהטבילה ואח"כ נקרעה, דכה"ג מימר אמרי דאין טהרתה מחמת קריעתה אלא מחמת טבילתה, וכעי"ז כתב הרשב"ם בתשובה שבסו"ס ראב"ן. [↑](#footnote-ref-124)
124. והגר"א באלי' רבה בכלים פי"ד מ"ז כתב בדעת ר"א שם, דכל שחזר ותיקנן ה"ה מטמאין למפרע אף בעודן שבורים, ויש לתלות לזה בהטעמים הנ"ל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-125)
125. אך התורי"ד כתב דאין לפרש כן, דכיון דל"מ קולב"ח אלא לפסול שאיבה דרבנן, כמו שאמרו בב"ב ס"ו ב', הרי דל"מ אלא שלא יפסול את המקוה בג' לוגין, אך ל"מ להשלים למי המקוה, וזה לפ"מ דס"ל דמדאורייתא אין מים שאובין משלימין למס' סאה, ולא סגי במה דרובו אינו שאוב, וכל מש"א דשאיבה דרבנן הוא בפסולא דג' לוגין, (וכ"כ גם בתשו' סימן א' וסימן ס"ב), ועי' גם בראבי"ה סימן תתקצ"א ד"ה וכיוצא בזה שכתב כן בשם ב' מחכמי דורו, וכנראה שאחד מהם הוא הרי"ד, ועיי"ש שנחלק ע"ז. [↑](#footnote-ref-126)
126. והתורי"ד כתב בדעת רש"י דס"ל, דאף צינור שאין בו בית קיבול צרורות פוסל את המקוה, וכ"כ הרמב"ן והר"ש בב"ב ס"ה ב' בדעת רשב"ם שם, ועיי"ש שתמהו ע"ז ממתניתין דמקואות, וצ"ע [↑](#footnote-ref-127)
127. וזה כדעת רש"י בחולין נ"ד ב' והר"ש בכלים שם דאין כ"ח מקב"ט אלא כשהוא מקבל כשיעור זה, אך דעת התוס' והרמב"ן בחולין שם דשיעור זה הוא רק לשברי כ"ח, אך כ"ח בתחילתו מקב"ט אף כשאינו מקבל אלא כ"ש. [↑](#footnote-ref-128)
128. וכנראה זהו גם מש"כ התוס' במנחות ס"ט ב' בשם רש"י דכלי אדמה הם הנעשים שחיקת אבנים שקורין קרוי"ט, והיינו דהוא מין אבן שחוקקין בה כלים. [↑](#footnote-ref-129)
129. ובמק"א נת' פלוגתת קמאי בטעם הא דאין שאיבה שלא לדעתו פוסלת, דבל' הרמב"ם בפיהמ"ש במקואות רפ"ד משמע הוא משום דעי"ז חשיב דלא נעשית השאיבה ע"י האדם, דאין השאיבה מתייחסת למה שהניח האדם, אלא אם הניח ע"ד השאיבה, וליכא בהו תפיסת יד אדם גמורה, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש במקואות פ"ב מ"ז, וכ"כ בתשו' רבינו שמחה שהביא הראבי"ה סימן תתקפ"ט, ובתשובתו שהביא האו"ז ע"ז סימן קס"ה, וכנראה דזהו מכוון ד' תוס' תלמיד ר"י הזקן, - אך בד' הראבי"ה שם מבו' דס"ל דהוא דין בפנ"ע דבעינן שיהא לו ניחותא בשאיבתם, וכ"נ בד' הריטב"א בסוגיין שכתב דלא פסלו חכמים אלא במתכוין "דקא מחשב להו והוו כברצון", וע"כ הוצרך לפרש דאף דשאיבה דאורייתא קים לי' וכו', וכן משמע מד' הר"ש במקואות פ"ב מ"ז, שכתב דכל דאחשובי אחשבינהו אחר שנשאבו הו"ל כשאובין, ועד"ז כתב הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' סוף ה"ח. [↑](#footnote-ref-130)
130. אך הרשב"א בשער המים הקצר שער ה', פסק כדעת ב"ש דבהניחן בשעת קישור עבים ונתפזרו וכו' הוו המים שאובין, והתשב"ץ בח"ב סימן נ"ו תמה ע"ז דר"מ ור' יוסי הלכה כר' יוסי, וצ"ל כמש"כ הב"י בסימן ר"א בדעת הרמב"ם, דהכא קי"ל כר"מ משום דר' טרפון ס"ל כוותי', וכמו שאמרו לקמן י"ז א'. [↑](#footnote-ref-131)
131. ובזה מתישב משה"ק האהעו"ז לקמן י"ז ב' ע"ד הרמב"ם שפסק בדין מניח כלים תחת הצינור כר"מ, אף דר"מ ור' יוסי הלכה כר' יוסי, וכתב דכן תמהו רבים. [↑](#footnote-ref-132)
132. וזה כמש"כ הש"ך בסימן ר"א סקצ"ד בשם הלבוש, דאף בעונת הגשמים, אם לא הניח את הכלים כדי לקבל מים אין המים שבתוכם שאובין, אך הרשב"א בשער המים שער ז' והר"ן בשבועות פירשו למתניתין דמקואות פ"ב מ"ז, דכל שהניח בשעת קישור עבים, אף אם הניחן לנגבן, הוו המים שאובין, עיי"ש, - ובעיקר ד' הש"ך, עי' בחזו"א מקואות תנינא סימן ח' סקי"א דלדעת הרמב"ם דגזרו בשוכח אטו מניח, הרי דמניח כלים לנגבן לא עדיף משוכח, ועיי"ש בתו"ד שכתב בדעת הש"ך, דכל שהניח לנגבן וניח"ל בניגוב, עדיף משוכח, ותמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-133)
133. והחזו"א במקואות קמא סימן ה' סק"א פירש דהיינו בצינור המקלח מים מן המעין ומן הנהר ואינו פוסק לעולם, אך הנה הרמב"ם בפ"ד ממקואות ה"ד כתב, ז"ל המניח כלים תחת הצינור וכו' ונתמלאו "מי גשמים", עכ"ל, אך צ"ע, דאם איירי בצנור המקלח מי גשמים, היאך מצינו למימר דבכל עת ובכל זמן הוא מקלח מים, וע"כ שמא צ"ל דמש"כ הרמב"ם מי גשמים ל"ד הוא, ועיקר המכוון הוא לאפוקי מים שאובים. [↑](#footnote-ref-134)
134. וזה לטעמי' דהא דפליג ר' יוסי דעדיין מחלוקת במקומה עומדת, הוא על הא דמודים בשוכח בחצר שהוא טהור, וע"ז הוא דמפרשינן לפלוגתא דת"ק ור' יוסי דהיא כשהניחם בשעת קישור וכו'. [↑](#footnote-ref-135)
135. ובפשוטו היינו, דלת"ק דבמניח בחצר ונתפזרו וחזרו ונתקשרו בטלה מחשבתו הראשונה, ל"ש לגזור בזה שוכח אטו מניח, שהרי אף במניח ל"ה המים שאובין, אך לר' יוסי דבכה"ג לא בטלה מחשבתו הראשונה והוו המים שאובין, הרי דלב"ש אף בשוכח יש לגזור אטו מניח, - אך צ"ע לפ"ז לישנא דמתניתין שהעמידו לפלוגתא דת"ק ור' יוסי, אם מודים ב"ש לב"ה בשוכח בחצר או דעדיין מחלוקת במקומה עומדת, ולהנ"ל הרי אין פלוגתייהו בדעת ב"ש בשוכח, אלא פלוגתייהו היא אם במניח כה"ג הוו המים שאובין, ובתולדה מזה הוא דין שוכח לב"ש, - אמנם הנה הכס"מ בפ"ד ממקואות ה"ד כתב דכל שנתפזרו העבים חשבינן לי' כשוכח, ולפי דבריו י"ל, דע"כ לב"ה דלא גזרי שוכח אטו מניח, ודאי דל"ה שאובין, ופלוגתת ת"ק ור' יוסי היא לדעת ב"ש, אם גזרו בכה"ג אף בשוכח, וצ"ע לפ"ז לישנא דגמ' שפירשו דפלוגתייהו היא אם בטלה מחשבתו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-136)
136. אמנם הנה בגלות עליות במקואות שם האריך, דאף אם הניחן כדי לקבל מים, לא חשבינן להו כשאובין, עיי"ש בדבריו, וכ"נ בד' הפרישה בסימן ר"א סוסקל"ח, ופירש כן בד' הטור שם, ועמש"כ בס' מי השילוח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-137)
137. ולכאו' צ"ל דל' הרמב"ם ל"ד הוא, ומכוון דבריו הוא דכיון דאין ירידת הגשמים בידו, ע"כ אין מחשבתו לשאיבה וחשיב כנתמלאו שלא בידי אדם, וזה כמש"נ במק"א בדעתו, דהא דבעינן דעת לשאיבה, הוא משום דכל שאין דעתו לכך, חשיב שלא נעשית השאיבה על ידו וליכא תפיסת יד אדם גמורה, - ואמנם י"ל דאין המכוון דכיון דאי"ז בידו תלינן דאין דעתו לשאיבה, אלא היינו דבגונא דהניח סתמא ולא חשב להדיא כלום, הרי דכל שמניח בשעת קישור עבים, חשיב כמתכוין לשאיבה, וכל שמניח בשעת פיזור עבים, כיון שאין המילוי בידו, לא חשבינן לה כמתכוין לשאיבה. [↑](#footnote-ref-138)
138. אך בפירש"י ותוס' גרסי לה, וכ"ה בחי' הריטב"א, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-139)
139. והתוס' הוסיפו דתיקשי במה שאמרו הכא כן לדעת ר' יוסי, אף דאיהו ס"ל דגרי אריות הן, והתוס' בנדה שם הוסיפו, דאמנם ר' יוסי ס"ל ביבמות ס"ז ב' דחיישינן למיעוטא, אך כיון דגרי אריות הן אינם טמאות מדינא, אך הרמב"ן בנדה שם נקט דר' יוסי לא חייש למיעוטא, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, וכ"כ הרשב"א והר"ן לקמן קל"ה א', והר"ן בנדה נ"ט ב', וצ"ע מסוגיית הגמ' ביבמות שם, והרמב"ן גופי' ביבמות שם ובב"ב קמ"ב ב' כתב כן דר' יוסי חייש למיעוטא, וכ"כ הרשב"א בנדה מ"ד א', ושמא ס"ל דהוא פלוגתת לישני ביבמות שם, וכמש"כ כן הריטב"א שם, ודבריהם קיימי להך לישנא דר' יוסי לא חייש למיעוט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-140)
140. והחזו"א ביו"ד סימן קי"ט סק"א כתב, דלמ"ד דלא חיישינן למיעוטא או למ"ד דגרי אריות הן, דטומאתן היא משום גזירה, הרי דהן טמאות אף אם ידוע שלא ראו, אך לדעת ר"מ, אין טומאתן אלא בסתמא, אך אם ידוע שלא ראו לא גזרו, - ונפ"מ עוד בזה, במש"כ התוס' בנדה ל"א ב', דדינא דבנות כותים נדות מעריסתן הוא רק בקטנותם, אך גדולות דפרשי להו וטבלי לא מטמו אלא משום דיושבות על כל דם, ועד"ז כתבו הרשב"א והריטב"א שם, וכ"ז הוא לדעת ר"מ, אך לאידך מ"ד דטומאתן הוא משום גזירה ל"ב להא דיושבות על כל דם, וכמש"כ המהרש"א שם, ונפ"מ לדינא בגונא דספרו עכשיו ז' נקיים וטבלו לפנינו, דלדעת ר"מ אינם טמאות, דליכא למיחש למידי, ולאידך מ"ד הם טמאות מכח הגזירה. [↑](#footnote-ref-141)
141. וכ"כ המאירי בנדה שם, דדינא דמתניתין דבנות כותים נדות מעריסתן הוא לדעת ר"מ דחייש למיעוטא, ולא קי"ל כוותי', וי"ל כן בדעת הרמב"ם בהלכותיו שהשמיט להך דינא דבנות כותים נדות מעריסתן, ובתשו' הרדב"ז ריש סימן תשצ"ו הביא מח"א שפירש כן בדעת הרמב"ם, והרדב"ז שם נחלק ע"ז, עיי"ש, והעצי אלמוגים בסימן שפ"ה סק"א כתב בדעת הרמב"ם, דאחר שגזרו עליהן שיהיו כגוים לכל דבריהם דינם כדין בנות הגוים, שאינם מטמאות אלא בנות ג' שנים. [↑](#footnote-ref-142)
142. ובחי' הגרע"א עמד ע"ד התוס' בסוגיין שלא הוכיחו מהתם, וכתב דלפ"מ שנקטו התוס' להוכחתם בהקדמה דמשמע דקאי אף הקטנות, ניחא, דל"ה מצי להוכיח מרישא, די"ל דנקט שהם יושבות על כל דם משום גדולות, וע"כ לא הוכיחו רק מסיפא, - ועיי"ש שתמה ע"ד התוס', דמ"ט באמת הוצרכו להקדמה זו דאיירי אף בקטנות, שהרי פשיטא דאם גזרו משום טימוע, הוא אף בגדולות, דאטו בגדולות לא שייך טימוע.

     אך מד' תוס' הרא"ש למדנו לפרש בזה, דבאמת אף לדידן דגזרו עליהן משום טימוע, מ"מ בגדולות הם טמאות מדינא משום שהן יושבות יושבות על כל דם, וע"כ לא מצינו לדקדק כלל מרישא, דהא דתני להא דהן יושבות על כל דם, הוא דמה"ט הן טמאות מדינא, ואין להוכיח אלא מהא דתנן בסיפא דטומאתן ספק דמשמע דקאי אף על קטנות, והרי דאף בקטנות איכא טומאה מספק, ואם אין טומאתן אלא משום חשש טימוע, הרי אי"ז טומאה מספק, ואף אם אין שורפין ע"ז, מ"מ לא א"ש לישנא דטומאתן בספק, - ובד' הרא"ש שם נתחדש, דכל הא דתנן התם דהכותים טמאים מפני שהם בועלי נדות, הוא רק בגונא דהן טמאות מדינא, והיינו לדידן בגדולות ולר"מ אף בקטנות, אך בגונא דאין טומאתן אלא משום חשש טימוע, אינם מטמאות את הבועלן, וזהו שכתב דמהא דלא מפליג בין נשוי קטנה לנשוי גדולה, מוכח דהא דטמאות מעריסתן אי"ז משום טימוע אלא משום ספק נדות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-143)
143. ומשמע בדבריהם דאם הוה חשבינן להמרדע כעוף הפורח, ל"ה מביא טומאה על עצמו, וזה כמש"כ הר"ש והרא"ש בטהרות פ"ד מ"ג דעוף הפורח אינו מביא טומאה על עצמו, ועמש"כ בזה החזו"א בטהרות סימן ד' סקי"ג ובהוספות לאהלות סק"ט, - אך יש לדחות דדבריהם קיימי על מה שטעה השומע דטומאת האיכר הוא משום דהמרדע הוי כאהל ומאהיל עליו ועל המת, ובזה הוא דקשיא להו דהיאך אפשר שתהא טומאתו משום זה הרי הו"ל כעוף הפורח דאינו מביא את הטומאה. [↑](#footnote-ref-144)
144. ועיי"ש ובפרפר י"ד אות ה' שכתב דכ"ז הוא הכא דאין במרדע טפח ואינו אהל להביא את הטומאה, אלא דעל עצמו בכ"ש, אך כל שיש בו טפח והוי אהל להביא את הטומאה, ה"ה מטמא את הנוגע בו מדינא דטומאה בחיבורים. [↑](#footnote-ref-145)
145. ולכאו' נפ"מ עוד בזה, דטומאתו היא אף כשאינו נוגע במרדע, ומפסיק בינו למרדע סודר, דלר' טרפון אינו טמא טומאת ז', דחרב ה"ה כחלל אינו מטמא באהל, ולר"ע הוא טמא טומאת ז'. [↑](#footnote-ref-146)
146. וכ"כ גם הרשב"א והר"ן, וצ"ע דכיון דאין טומאה זו אלא מדרבנן, מ"ט הנזיר מגלח עלי', והיכן מצינו דעקרו חכמים דבר מה"ת ותיקנו שיגלח הנזיר על טומאה דדבריהם. [↑](#footnote-ref-147)
147. ונתחדש בדבריו דמשום טומאת חרב ה"ה כחלל א"צ הזאה שלישי ושביעי, וכ"כ הרמב"ן בב"ב כ' א', ובפי' התורה במדבר י"ט ט"ז, וכ"כ הבעה"מ בחולין ע"א ב', אך דעת ש"ר דצריך הזאה שלישי ושביעי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-148)
148. ובס' המאורות הק' ע"ז מפירש"י לקמן ק"א ב' דמבו' דדינא דחרב ה"ה כחלל הוא אף בשהאהילה על המת, ועיי"ש שכתב דצ"ל לדעת רש"י דהכא איירי במרדע שאין החרב תחוב בו, וע"כ ל"ה כחלל, והיינו משום דאין טומאתו אלא בתורת כלי עץ, ולא אמרינן חרב ה"ה כחלל אלא בכלי מתכת, וכ"כ הראש יוסף. [↑](#footnote-ref-149)
149. עיי"ש שכתבו דאף בכלי שטף אמרינן דחרב ה"ה כחלל, ומכח זה נטמא האיכר הנוגע במרדע טומאת ז', ולפ"ז בע"כ דהא דשאר אדם וכלים שהוא מאהיל עליהן אינם טמאים טומאת ז', הוא משום דאין חרב ה"ה כחלל מטמא באהל, - ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ן בב"ב כ' א' בתו"ד, בדינא דחרב ה"ה כחלל, דאם אמרינן הכי בכל הכלים, ודאי לאו לטמויי באהל קאמרינן, שהרי אי אפשר לומר כן, והיינו משום דמהכא מוכח דכלי עץ שנטמא במת אינו מטמא אחרים באהל, - והתוי"ט באהלות פט"ז מ"א עמד ע"ד הרע"ב שכתב דאף בכלי שטף אמרינן דחרב ה"ה כחלל, וכתב דחרב ה"ה כחלל מטמא באהל, דזה נסתר מהכא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-150)
150. והמאירי לקמן ק"א ב' כתב לחלק בזה, דחרב שנטמאת במגע המת מטמאה אחרים באהל, וחרב שנטמאת באהל המת אינה מטמאה אחרים באהל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-151)
151. ומבו' לפ"ז מד' התוס' דטומאה בחיבורין אינה מטמאה אלא במגע ולא במשא ובאהל, וכ"ה מבו' באהלות פט"ו מ"י דטומאה בחיבורין אינה מטמאה באהל, עיי"ש, והוכיח כן בתשו' חזו"א סימן רי"ד אות ה', (ותמה על מה שהביאו דלא כן בשם השאג"א), - אך המי נפתוח בפרפר י"ב אות ח' ט' נסתפק בדין זה, והמנ"ח במצוה רס"ד צידד דתליא בפלוגתת קמאי אם חרב ה"ה כחלל מטמא במשא ובאהל, והצל"ח בחולין ע"ב א' ד"ה והנה כתב דה"ז מטמא במשא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-152)
152. ובתוס' הגרע"א באהלות פי"ח מ"ו הוסיף לפרש בזה, דכיון דהיכא דמפסיק סודר א' הוצרכו לדון ולתקן דטמא שבעה מדין טומאת אהל, ממילא גם בכמה סודרים ובמרדע שהוא פשוטי כלי עץ גזרו, דכיון דטומאתו משום אהל, אין מקום לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-153)
153. ועיי"ש שנסתפק אם איכא לדין טומאה בחיבורים בכלי חרס דאינו נעשה אב הטומאה, ובד' הראשונים באהלות פ"ט מט"ז מבו' דיש בכ"ח לדין טומאה בחיבורים, ואכמ"ל, וכתב דאי נימא דלי"ב לדין טומאה בחיבורים, אף לי"ב לגזירת מרדע, וכתב דלישנא דכל המטלטלין משמע אף כלי חרס, - וצ"ל בדעתו דאף דגזרו אף על פשוטי כלי עץ, היינו דוקא במינים דשייכא בהו הגזירה, ובהן גזרו אף כשאינם מקב"ט, אך בחרס דלא שייכא בי' הגזירה כלל, לא גזרו בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-154)
154. ובפי' הר"ש בריש מכשירין מבו' דהא דכלי טמא חושב משקין, אי"ז משום דטומאתו והכשרו כאחת, אלא הוא משום דמחמת הטומאה חשיבי טפי, ופירש כן גם בדינא דמשקין טמאין מטמאין שלא לרצון, ודלא כפי' הרמב"ם שם דהוא משום דההכשר עם הטומאה בב"א. [↑](#footnote-ref-155)
155. וכן נקט האו"ש בפי"ב מטו"א, אך כתב שם דכ"ז הוא בדבר שמטמא גם אוכל שהוכשר, ולכן חשיב להחשיב משקה, ומשא"כ בידים שאינם מטמאות אוכלי חולין, אין מחשבין משקה, אך הטו"א בחגיגה י"ט א' נקט דדינא דכלי טמא חושב משקה הוא אף בידים טמאות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-156)
156. אך התוס' בעירובין מ"ג א' ד"ה הלכה כר"ג והרא"ש שם סימן ג' הביאו לד' הרשב"ם, ועיי"ש שכתבו דמ"מ ליכנס בה בשבת אסור, משום דדמי לשט בשבת וגזירה שמא יעשה חבית של שייטין, או שמא ינהיג הספינה ד' אמות בכרמלית, והאו"ז שם סימן קמ"ו כתב דהא דשרי כשקנה בה שביתה מער"ש, הוא משום דבכה"ג איכא הכירא טובא וליכא למיחש כולי האי. [↑](#footnote-ref-157)