פרק א הוספות
קטגוריות: ש_ס / מה כריתות / כריתות - הרב אי_ש סטפנסקי

**שלשים ושש כריתות בתורה**

בערוך לנר הביא בשם הרמ"ז שהקשה מדוע לא מנה התנא חייבי מיתות בידי שמים, כמו שמנה נסקלין ונשרפין במס' סנהדרין, וכריתות במסכתין, ואלו הן הלוקין במס' מכות. ותירץ, דלא רצה לשנות רק מה שבי"ד של מטה מטפלין בו, ובכרת בי"ד של מטה מטפלין דכל הלוקין נפטרו מידי כריתתן, משא"כ מיתה בידי שמים. ובערוך לנר נחלק עליו דודאי כל הלוקין נפטרו אף מידי מיתה ביד"ש דקיל טפי מכרת. אלא מה שלא מנה מיתה ביד"ש דאין בזה נפק"מ לדידן, משא"כ לגבי כרת איכא נפק"מ לדידן לחייב קרבן בשוגג.

והנה הערוך לנר העיר בלשון המשנה מדוע תנן ל"ו כריתות בתורה ולא תנן אלו הן הנכרתין, או ל"ו כריתות הן כדתנן בכל מקום. ולהנ"ל יש ליישב דעיקר המכוון במשנה הוא לנפק"מ שיוצאת מהכרת דהיינו לחייב קרבן, ועיקר המנין הוא לאשמועינן דיכול לבא לידי ל"ו קרבנות בהעלם אחד, ולכן לא תנן אלו הן הנכרתין. וכן לגבי שבת תנן אבות מלאכות מ' חסר אחת וכו' ולא תנן ל"ט מלאכות הן, דעיקר המנין הוא בשביל הנפק"מ לחילוק קרבנות.

**כרת ערירי ומיתה בידי שמים**

רש"י כאן כתב דכרת הוא שמת בלא בנים, וכן כתב רש"י שבת כה: כתובות ל: וחולין לא., וכתב הערוך לנר בכונת רש"י דמלבד מה שבניו מתים אף הוא עצמו מת קודם זמנו, ולפי"ז החילוק בין כרת למיתה בידי שמים הוא לגבי זרעו, דכרת אף זרעו נכרת ומיתה ביד"ש אין זרעו נכרת, אך בשניהם הוא עצמו מת קודם זמנו. ובפשטות לשיטת רש"י אין הבדל בין כרת לערירי, וכל מקום שנידון בכרת היינו ערירי. ועי' רד"ל דילפינן מדכתיב ערירים יהיו וערירים ימותו לכל הכריתות, וכן משמע מרש"י יבמות נה. דכתב ערירים היינו נמי כרת שזרעו נכרת.

תוס' בריש יבמות כתבו שהריב"א חולק על רש"י דבין כרת ובין מיתה ביד"ש רק הוא מת ולא זרעו, והחילוק הוא בשנים, לפי הירושלמי בכרת מת בן נ' שנים ובמיתה ביד"ש מת בן ס' שנים, ולפי הבבלי בכרת מת עד ס' שנים ובמיתה ביד"ש מת קודם זמנו ולא נקבע לזה זמן. ובמקום שהוא ענוש בערירי אף זרעו נכרת. ועפי"ז כתבו דהא דממעטינן אשת אחיו מאמו מכרת היינו מערירי, אך כרת איכא, משא"כ לרש"י דכרת היינו ערירי אי אפשר ליישב כך.

ובערוך לנר ריש יבמות כתב דאף לרש"י יש הבדל בין כרת לערירי, דבערירי זרעו נכרת בחייו דוקא, וכן לא יולדו לו בנים יותר, משא"כ בכרת אפשר שיולדו לו בנים וימותו, ואפשר שימותו אחריו. ולפי"ז גם לרש"י יתכן ליישב דממעט אשת אחיו מאמו מערירי. אך ברש"י יבמות נה. משמע שאין הבדל ביניהם, וצ"ע.

והנה לגבי מילה כתב הרמב"ם ריש הל' מילה דאינו ענוש כרת עד שימות והוא ערל במזיד, וכתב החזו"א שלפי"ז אינו ענוש בקיצור ימים כיון שיכול למול, עי' להלן. ויל"ע לפי"ז מה המשמעות של הכרת במילה, ובשלמא לרש"י י"ל דזרעו נכרת, [העירוני דזרעו נכרת רק בחייו, ולא מצינו עונש ערירי לאחר מיתתו]. אך לריב"א דכרת בלא ערירי אין זרעו נכרת צ"ע. וצ"ל כמש"כ החזו"א שם דאיכא כרת הנפש. ועי' עוד בכס"מ בשם הרמ"ך דהכרת הוא בשעת המיתה עצמה שאם יתודה יפטר מהמיתה, ודבריו צ"ב.

**והפסח והמילה במצות עשה**

המקור להא דבעי מעשה

בגמ' ג: מבואר שיש תנאי נוסף לחיוב קרבן שיעבור את העבירה במעשה, לדעת ר"י נחלקו בזה ר"ע וחכמים, ולדעת ר"ל לכו"ע צריך מעשה ונחלקו האם סגי במעשה זוטא או דבעי מעשה רבה. והמקור לזה איתא בתו"כ דכתיב לגבי חטאת יחיד "ועשה אחת מכל מצות ה' אשר לא תעשנה", ועשה משמע שצריך מעשה, ומחמת כן ממעט מקלל אביו מסית ומדיח נביא שקר מכשף ועדים זוממים. [ולבסוף ממעט להו משום שאין בהם כרת]. ובמשנה ילפי רבנן למעט מגדף מקרבן דכתיב "לעושה בשגגה".

במס' סנהדרין סג. אמר רב האומר אלי אתה חייב, ופריך אי לקרבן הא איתא בברייתא דאינו חייב קרבן אלא על דבר שיש בו מעשה. ופירש רש"י דכתיב ועשה אחת, ותוס' כתבו דלא דק, דבמתני' ריש כריתות יליף מלעושה בשגגה.

וברמב"ם ריש הל' שגגות כתב דמגדף פטור משום שאין בו מעשה וכתיב "לעושה בשגגה", וכן האומר אלי אתה פטור דכתיב "בעשותה אחת". ועי' ר"י קורקוס דאצטריך תרי קראי, דמחד קרא ס"ד דרק לאו שלעולם אין בו מעשה פטור, אך האומר אלי אתה דהוי חלק מאיסור ע"ז הרי הוא חייב קרבן אף כשעושהו בלא מעשה, ולכן צריך עוד פסוק. וצ"ב מדוע לא הביא הרמב"ם דרשת התו"כ מועשה.

פסח ומילה תיפו"ל שאין בהם מעשה

תוס' בזבחים שם הקשו מדוע צריך לפרש פטור דפסח ומילה משום דקרבן בעי אזהרה או משום דבעינן שיעבור על ציווי של שוא"ת דומיא דע"ז, תיפו"ל דבעינן שיעבור במעשה כמבואר בסוגיא להלן ג: לרבנן מעשה רבה ולר"ע מעשה זוטא. ותירצו, דלר' יוחנן אליבא דר"ע אין צריך מעשה כלל, ולדידיה צריך לפרש דפסח ומילה פטורין מקרבן משום שהם בקום ועשה. וכעין זה הקשו תוס' במכות יד. דבתו"כ ממעטינן מסית ומדיח מקלל אביו ועדים זוממים מדכתיב "ועשה אחת" יצאו אלו שאין בהם מעשה. ומדוע לא ממעטינן גם פסח ומילה מהאי טעמא. ותירצו דבתו"כ שם מסיק טעם אחר לפוטרן משום שאין בהם כרת, ואין ראיה לדרוש את הפסוק "ועשה אחת" דבעינן מעשה.

אך הרמב"ם ריש הל' שגגות כתב כל העובר בשגגה על אחת ממצוות ל"ת שיש בה מעשה שחייבין עליה כרת הרי זה חייב להקריב קרבן חטאת, חוץ מג' עבירות מגדף ומבטל מילה וקרבן פסח, הפסח והמילה מפני שהן מצות עשה ואין מביאין חטאת אלא על שגגת ל"ת שנאמר אחת מכל מצות ה' אשר לא תעשינה. והמגדף מפני שאין בו מעשה שנאמר לעושה בשגגה יצא מגדף שאין בו מעשה. והקשה הלחם משנה הל' ע"ז פ"ו ה"א מדוע צריך ילפותא אחרת לפסח ומילה תיפו"ל שאין בהם מעשה, וכקושיית תוס' בזבחים ובמכות. ותירץ שרצה לומר בפסח ומילה טעם יותר פשוט. ובאור שמח תירץ דנפק"מ במבטל פסח בידים, כגון במטמא עצמו קודם פסח, דהשתא ביטל פסח בידים ומכל מקום פטור מקרבן משום שאין בזה ל"ת. וכן תירץ במצפה איתן, ולגבי מילה תירץ דאיירי במושך ערלתו, דחשיב מבטל מצות מילה בידים. ולכאורה מושך ערלתו חשיב ערל מדרבנן, ואין זה מעיקר הדין.

ובדעת תוס' בזבחים ובמכות שלא תירצו כן מוכח דאפילו אם יטמא עצמו במזיד חשיב שעבר על מצות פסח בלא מעשה. וכן משמע בברכות כ. דההולך לשחוט פסחו ולמול בנו רשאי לטמא עצמו למת מצוה משום כבוד הבריות, ופריך ונגמר מיניה, ומשני שב ואל תעשה שאני. ומבואר שהמטמא עצמו בידים נחשב כלפי פסח ומילה כמבטל בשב ואל תעשה, ודלא כתירוץ האור שמח ומצפה איתן. [ולכאורה צ"ל בדעת הרמב"ם דרק בלאו בעינן מעשה, אך בעשה אילו היה בו קרבן לא בעינן עשה, וצ"ע בטעם הדבר].

**חוץ מן המטמא מקדש וקדשיו**

לכאורה אם היה אשם תלוי אף במטמא מקדש וקדשיו, אף עני היה מביא בהמה לאשם תלוי, ונמצא שספק דינו חמור מודאי, דבודאי מביא בדלות עוף ודלי דלות מנחה ובספק מביא בהמה.

**וחכמים אומרים אף המגדף**

בגמ' ז. איתא דרבנן שמעו ליה לר' עקיבא דתני בעל אוב ולא תני ידעוני, אמרו ליה מ"ש ידעוני דלא מייתי קרבן דלית ביה מעשה מגדף נמי לית ביה מעשה. ובגמ' ג: נחלקו ר' יוחנן ור"ל בטעמו של ר"ע דלא תני ידעוני, לר' יוחנן הואיל ובעל אוב וידעוני נאמרו בלאו אחד, ובאמת אם יעשה ידעוני לחוד חייב קרבן, דר' עקיבא מחייב בלא מעשה כלל. ולר' לקיש הואיל וידעוני לית ביה מעשה, ואף דמגדף חייב התם איכא מעשה זוטא, ובידעוני אפילו מעשה זוטא ליכא.

והנה לדעת ר"ל הא דאמרי רבנן אף המגדף קאי על ידעוני, דלא רק ידעוני פטור משום דלית ביה מעשה כלל אלא אף המגדף פטור דלית ביה מעשה רבה, וזה הביאור בברייתא מאי שנא ידעוני וכו'. אך לר' יוחנן כתבו תוס' ישנים שם דאף המגדף קאי על פסח ומילה, דלא רק פסח ומילה פטורין משום שאין בהם מעשה אלא אף המגדף, ולית ליה ברייתא דלעיל. ולא נתבאר מה השיב ר"ע, מדוע פסח ומילה פטור מחטאת ומגדף חייב. ולדעת רש"י יש טעם נוסף לפטור פסח ומילה מקרבן משום שאין בהם לאו, אך לדעת תוס' קשה. וצ"ל דר"ע יליף את הדרשא של הגמ' במכות מה ע"ז שב ואל תעשה אף כל שוא"ת, יצא פסח ומילה דהוי בקום ועשה. כלומר, דהציווי בע"ז הוא להמנע והציווי בפסח ומילה הוא לעשות.

**פלוגתת ר' יצחק ורבנן**

תוס' במכות יג: הקשו לדעת ר' יצחק דחייבי כריתות לא לקי לאו דכל כריתות למה לי, הא אסקינן שם דקרבן לא בעי אזהרה. וכתב הערוך לנר שם לחדש דהיכא שעשה עבירה שיש בה ב' כריתות, כגון שאכל חלב נותר או בא על אשת אחיו שהיא אחות אשתו באופן שאיסור חל על איסור, הא לוקה לר' יצחק או לא. דאפשר דכל מה שנתחדש לדונו בכרת ולא במלקות היינו שדינם אותו בחמורה שהוא הכרת, אך היכא דאי אפשר לתת לו ב' כריתות אזי יתנו לו על החטא השני מלקות דכאן לא שייך לדונו בחמורה, ושפיר אצטריך לאו אף לר' יצחק. ובילקוט מפרשים מהדו' עוז והדר הובא בשם הגרי"ח זוננפלד שהקשה דאם כן כאשר עבר פעם אחת על איסור כרת ולא עשה תשובה שוב ילקו אותו על כל איסור כרת שיעבור, דלא שייך ב' כריתות. ובפשטות י"ל דלא כהערוך לנר דר' יצחק יליף מאחותו לדונו בכרת ולא במלקות, ועכשיו הוי כלאו שאין בו מעשה ולאו הניתק לעשה דאין מלקות כלל. ועוד י"ל דהעובר על ב' כריתות עונשו חמור מכרת אחת, ויש משמעות גם לכרת השני.

במכות כג. כל חייבי כריתות שלקו נפטרו ידי כריתתן, ובגמ' א"ר יוחנן חלוקין עליו חבריו על רחב"ג, ומפרש רנב"י דהיינו ר' יצחק דאיכא כרת ולא מלקות, ולא יתכן שהמלקות יפטור מהכרת. [יל"ע מה הדין לר' יצחק במיתה ביד"ש האם לוקה או לא, ומסתבר דלוקה דהא מיתה ביד"ש קיל טפי מכרת, וקרא גלי רק בחייבי כריתות ולא בחייבי מיתות בי"ד. ואם כן מסתבר שילקה ויפטר ממיתה ביד"ש, עי' מש"כ בריש מכילתין בשם הערוך לנר דרחב"ג איירי אף במיתה ביד"ש, ואם כן רק יצחק נמי מודה לרחב"ג דהמלקות פוטר מכרת אלא דס"ל שאין מלקות, ונפק"מ בחייבי מיתות דהתם אף ר' יצחק סובר כרחב"ג]. וברז"ה הקשה מדוע לא מוקי לה כר' עקיבא דהטעם שחייבי כריתות לוקין ולא פטרינן משום כדי רשעתו (כחייבי מיתות) משום שאם עשו תשובה בי"ד של מעלה מוחלין לו ואין כאן ב' רשעיות, ומדוע לא אמר משום שאם לקה אינו חייב כרת ולכן לא הוי ב' רשעיות. ותירץ דהטעם של תשובה מהני שאף אם לא לקה אין זה נחשב שמוטל עליו עונש כרת שהרי יכול לעשות תשובה, ואין כאן ב' רשעיות, אך הטעם שיכול ללקות ולהפטר מהכרת אין זה נחשב שאין עליו ב' רשעיות. אך הרמב"ן סובר דאף מה שיכול ללקות ולהפטר חשיב שאין כאן ב' רשעיות, ותירץ באופן אחר, דר' עקיבא בא לתת טעם מדוע יש לבחור במלקות ועי"ז יפטר מכרת, הא עדיף לדונו בחמורה שהוא כרת ולא מלקות. ועל זה אמר שאם עשה תשובה מוחלין לו ונמצא שהמלקות הוא החמור ולא הכרת.

העולה מדבריהם שיש ג' אפשרויות, א, ר' יצחק סובר שדנים אותו בכרת ולא במלקות, לפי הערל"נ משום שדנים אותו בחמורה, ולפי מש"כ הוי פטור מוחלט. ב, רחב"ג סובר שדנים אותו במלקות וממילא יפטר מהכרת אפילו לא יעשה תשובה, דכיון שנקלה הרי הוא כאחיך. ג, בדעת ר"ע יש ב' אפשרויות, אם חולק על רחב"ג דנים אותו בשתיהן ולוקה ומקבל כרת, ואין זה ב' רשעיות משום שיכול לעשות תשובה ולהפטר מהכרת. ואם מודה לרחב"ג דנים אותו במלקות ולא בכרת והמלקות הוא החמור משום שעל כרת יכול לשוב בתשובה.

ובסוגיין פירש רש"י דרבנן שחולקים על ר' יצחק היינו רחב"ג דאית ליה נפטרו מידי כריתתן. והעיר במים קדושים מדוע לא פירש כפשוטו דר"ע ור' ישמעאל סוברים שחייבי כריתות לוקין, ורחב"ג חידש יותר מזה שהמלקות פוטרות מהכרת ואין זה שייך לכאן. ואף שמדברי רחב"ג נמי חזינן דלא כר' יצחק, מכל מקום עיקר רבנן דפליגי היינו רי"ש ור"ע.

**גופין מחלקין**

ובתוס' להלן ט: הקשו מדוע לגבי שפחה חרופה בעינן קרא לחייב על כל שפחה ושפחה, ואילו לגבי אותו ואת בנו מבואר במשנה חולין פב. שאם שחטה ואח"כ שחט שני בניה חייב שתים ומבארינן בגמ' משום דגופין מחלקין. וכתבו האחרונים ליישב בפשיטות דודאי בכל התורה גופין מחלקין, ואפשר דילפינן לה מנדה או מסברא, ושאני שפחה דאין העלמות מחלקין, ולכן צריך ילפותא דגופין חמירי ומחלקין. ומכל מקום הקשה רעק"א (על השעה"מ שם) לפי הסוגיא בסנהדרין דאין גופין מחלקין בכל מקום רק בנדה דגלי קרא, מה נענה למשנה בחולין דלגבי אותו ואת בנו גופין מחלקין.

ולכאורה יש לחלק בין קרבן למלקות, דלגבי מלקות מסברא ידעינן דגופין מחלקין, ורק לגבי קרבן בעי קרא, ובזה נקטה הסוגיא בסנהדרין דלא ילפינן לכל מקום ורק בנדה ושפחה חרופה דגלי גלי. ושורש הדבר לחלק בין מלקות לקרבן עי' בחי' רא"ל ח"ב סי' נ"ו. ובזה מיושבת קושיית תוס' ט. מדוע צריך פסוק בשפחה, וכן מיושבת קושיית שעה"מ מהסוגיא בקידושין וקושיית רעק"א מהסוגיא בחולין, דהתם איירי לגבי מלקות והכא לגבי קרבן.

**יצאו עדים זוממין שאין בהן מעשה**

הקשו התוס' בסנהדרין שם למ"ל למיעוטי עדים זוממין מקרבן משום שאין בהן מעשה תיפו"ל שהן נהרגין אף בשוגג משום שאין צריכין התראה. [צ"ע מדוע אינו יכול להתחייב גם מיתה וגם קרבן, הא כל לאו שיש בו מיתה ועשאו בשוגג חייב קרבן, ומה איכפ"ל דחייב גם מיתה. וצ"ל דכל הקרבן בא במקום המיתה, וכאשר נהרג בפועל אין צריך לקרבן, והרחבנו בזה בקונטרס שגגות סט. האם למונבז בשגגת קרבן חייב גם כרת וגם קרבן]. והשתא נקטו התוס' דאיירי באופן שהעידו שקר שפלוני הרג את הנפש או חילל שבת ונגמר הדין על פיהם, ובאו עדים אחרים והזימום ואמרו עמנו הייתם, והעדים היו שוגגים בלאו שלא ידעו שאסור להעיד שקר, ובכה"ג ממעט להו מחיוב קרבן משום שאין בו מעשה, והקשו תוס' תיפו"ל דבאופן זה הם נהרגין מדין כאשר זמם.

ותירצו דמשכח"ל שהוזמו קודם גמר דין, דאין נהרגין עד שיגמר הדין. והקשה במלא הרועים שם מדוע חשיב לאו שיש בו מיתה, הא בגוונא דלא נגמר הדין אינם חייבים מיתה. ואף שמצד עדותם עברו על לאו שיכול לחייבם מיתה כשיגמר הדין, מכל מקום כל שלא נגמר הדין לא הגיעו למצב של חיוב מיתה, ולא שייך בזה חיוב קרבן כל. ועוד תירצו דאיירי בחזרו בהן מעצמן ואמרו מבודין אנחנו. כלומר, דלעולם נגמר הדין על פיהם, אלא שלא הוזמו כלל ומעצמן חזרו בהן, ובכה"ג ליכא חיוב מיתה. ואף בתירוץ זה הקשה במלא הרועים מדוע חשיב לאו שיש בו מיתה, הא אין כאן עדים זוממין כלל. [והנה באופן זה שחזרו בהן יהרגו את הנידון, שהרי אינן חוזרין ומגידין, ומכל מקום כיון שהם יודעים האמת שהעידו שקר יכולים להביא קרבן].

ועיקר דברי התוס' דעדים זוממין חייבים מיתה אף בשוגג, והוכיחו כן מהא דאין צריכין התראה, עי' קצה"ח סי' כ"ט שכתב בדעת הרשב"א שאע"פ שאין צריכין התראה מכל מקום אם היו שוגגין פטורין. ועי' קוב"ש כתובות אות ק"ט.

**הקדמה**

במס' כריתות ה: ובמס' הוריות יא: איתא ר' יהודה אומר שמן המשחה שעשה משה במדבר כמה ניסים נעשו בו וכו', ובו נמשח משכן וכליו ואהרן ובניו כל ז' ימי המלואים, ובו נמשחו כהנים גדולים ומלכים, ואפילו כ"ג בן כ"ג טעון משיחה, ואין מושחים מלך בן מלך. ואם תאמר מפני מה משחו את שלמה, מפני מחלוקתו של אדוניה, ואת יואש מפני עתליה ואת יהואחז מפני יהויקים שהיה גדול ממנו שתי שנים, ואותו שמן קיים לעתיד לבא.

ובגמ' מנ"ל דכ"ג בן כ"ג טעון משיחה, דכתיב והכהן המשיח תחתיו מבניו, נימא קרא והכהן מתחתיו מבניו, מאי המשיח דאפילו מבניו דכ"ג אי הוי משיח הוי כ"ג ואי לא לא הוי כ"ג. ומנ"ל דמלך בן מלך אינו טעון משיחה, דכתיב למען יאריך ימים על ממלכתו הוא ובניו בקרב ישראל, ירושה היא לכם, ע"כ הגמ'. ונחלקו האחרונים מדוע מלך בן מלך אינו טעון משיחה וכ"ג בן כ"ג טעון משיחה.

ירושה במלכות וכהונה

בספרי פר' שופטים מרבינן מדכתיב במלך "בקרב כל ישראל" לרבות שכל פרנסי ישראל בניהם עומדים תחתיהם. וכן פסק הרמב"ם פ"א ממלכים ה"ז: ולא המלכות בלבד, אלא כל השררות וכל המנויין שבישראל ירושה לבנו ולבן בנו עד עולם, והוא שיהיה הבן ממלא מקום אבותיו בחכמה וביראה, עכ"ל.

ובשו"ת הרשב"א ח"א סי' ש' כתב שאם החזן אינו יכול לעמוד בשימושו, אם הבן ראוי לכך אע"פ שיש אחר טוב ממנו שורת הדין שיהא הוא קודם לכל אדם, כי לפי מה שאני רואה ממנהג אותן המקומות הבנים מתמנין מדעת הצבור חזנים תחת האבות. וכלל גדול אמרו בכל עניני המנויים שאם היה הבן ראוי הוא קודם לכל אדם, ואפילו כ"ג אם היה בנו ראוי אע"פ שיש אחרים גדולים כמוהו או גדולים ממנו הבן קודם שנאמר והכהן המשיח תחתיו מבניו.

והקשה בשו"ת חת"ס או"ח סי' י"ב מדוע נקט הרשב"א לשון מנהג, הא דין תורה כך הוא כדילפינן בספרי מקרא, ואין זה תלוי בדעת הצבור. ותירץ, דבגמ' יומא עב: ילפינן מקרא שכ"ג בנו קם תחתיו, וממעטינן משוח מלחמה שאין בנו קם תחתיו, ויש להקשות מאי שנא מכל המנויים שבנו קם תחתיו. אלא מוכח דלא נאמר דבר זה אלא במלך שהם מינוי שררה, כגון גבאי צדקה ושוטרי הרבים וסופרי הדיינין ומכין ברצועות, אבל במינוי של קדושה אינן בכלל זה, ולכן צריך כ"ג קרא יתירא לרבות דבנו קם תחתיו אף דהוי מינוי של קדושה, וממעט משוח מלחמה. והשתא שפיר כתב הרשב"א דהמנהג היה אף בחזן בית הכנסת לעשותו ככ"ג שנתחדש בקרא שאף במינוי של קדושה בנו קם תחתיו, ודבר זה הוא רק מנהג. ומטעם זה כתב המג"א ס"ס נ"ג בשם מהרשד"ם שחכם הממונה להרביץ תורה או לדין אין בנו קם תחתיו, וכ"כ בשם רמ"ע מפאנו דכל המנויין שהן כתר תורה אין בניהן קודמים. ונקט החת"ס דכו"ע מודו שלגבי כתר תורה ליכא ירושה כלל, ורק לגבי חזן נהגו כן כדי לדמותו לכ"ג שנתחדש בו דין ירושה. ונראה מדברי החת"ס דלגבי כ"ג נתחדש דבנו קם תחתיו אף דהוי מינוי של קדושה, ולפי"ז הטעם שכ"ג בן כ"ג צריך משיחה ומלך בן מלך אין צריך משיחה אינו מחמת הבדל בגדר הירושה אלא מטעם אחר וכפי שיבואר להלן בשם הגר"ח.

ביאור הסוגיא לפי החקרי לב

בשו"ת חקרי לב או"ח סי' י"ט כתב דכ"ג אינו יורש מאביו את הכהונה גדולה. דהקשה שם מדוע בתחילה לגבי כ"ג פריך מנ"ל דבעי משיחה, דמשמע שמצד הסברא אינו צריך משיחה, ואילו לגבי מלך פריך מנ"ל דלא בעי משיחה. ועוד הקשה מאי משני לגבי מלך אמר קרא על ממלכתו וכו' מלמד שהמלכות ירושה היא, הא בכ"ג נמי הוי ירושה ומכל מקום בעי משיחה, ונילף מיניה למלך. ותירץ דהש"ס ודאי ידע דבין במלך ובין בכ"ג איכא דין ירושה לבנו, אלא דיש לחקור האם הוי ירושה ממש כממון שמוריש אדם לבנו, או שמא קדימה זו לא הוי מדין ירושה אלא מקבל מתנה משולחן גבוה, דכך גזרה חכמתו, שכמו שנתן כ"ד מתנות כהונה לבני אהרן כן נתן מינוי השררה לבן המנוי. [כלומר, דאין זה ירושה מאב לבן אלא דין קדימה להעדיף את הבן]. והגמ' נקטה שזהו ההבדל בין כ"ג למלך, דבכ"ג הוי זכות קדימה בעלמא ואינו ירושה ממש, ולכן כל כ"ג צריך משיחה בפ"ע, ואילו במלך הוי ירושה ממש ולכן אין הבן צריך משיחה. וקושיית הגמ' לגבי כ"ג מנ"ל דבעי משיחה היינו מנ"ל שלגבי כ"ג אין זה ירושה ממש אלא דין קדימה בעלמא, ומשני מדכתיב המשיח תחתיו מבניו דאף מבניו בעי משיחה, ומזה גופא ילפינן שקדימה זו אינה מדין ירושה. והדר מקשה מנ"ל שלגבי מלך הוי ירושה ממש, ומשני אמר קרא על ממלכתו מלמד דהוי ירושה, וממילא אין צריך משיחה.

ולפי"ז כל הסוגיא אינה עוסקת בדיני משיחה אלא בדיני מינוי, דבמלך ילפינן מקרא דהוי ירושה וממילא אין צריך משיחה, ובכ"ג ילפינן מהא דצריך משיחה דאין זה ירושה אלא דין קדימה וממילא צריך משיחה. והמשיחה אינה בשביל לעשות את הכ"ג למשוח, אלא בשביל המינוי, דסדר מינוי כ"ג הוא ע"י משיחה, וכל כ"ג צריך מינוי בפ"ע.

ביאור הסוגיא לפי החת"ס הגר"ח ושפת אמת

בכתבי הגר"ח במס' יומא עג. נקט דמשיחה דכ"ג אינה מדין מינוי. דהנה בירושלמי בריש יומא איתא כהן משוח מתמנה להיות כ"ג דכתיב ופנחס בן אלעזר נגיד היה עליהם לפנים ד' עמו. וצ"ב מדוע צריך פסוק שכהן משוח יכול להיות כ"ג, ועוד הקשה הגר"ח מדוע לא פסק הרמב"ם דין זה. ותירץ דהירושלמי קאי למ"ד משוח מלחמה משמש בח' בגדים, ולדידיה אין כהן משוח יכול להתמנות לכ"ג ע"י ריבוי בגדים שהרי גם קודם לכן הוא משמש בח' בגדים, וקמ"ל דמכל מקום יכול להתמנות לכ"ג ע"י מינוי בפה. וכתב הגר"ח דלענין משיחה לא מבעיא לן, דפשיטא שכבר אינו צריך עוד משיחה מחדש, וגם אין שייך בו משיחה דכבר חל בו תורת כהן משוח לעולם. ולפי"ז מיושב מדוע לא הביא הרמב"ם דין זה, שהרי פסק כמ"ד משוח מלחמה משמש בד' בגדים, ולדידיה פשיטא שיכול להיות כ"ג.

ועוד כתב דכאשר נתמנה אלעזר להיות כ"ג במיתת אהרן לא היה שייך בו משיחה נוספת, ואף שמשיחה ראשונה בימי המילואים היתה לשם כהן הדיוט, מכל מקום אחר שנמשח כבר וחל בו תורת כהן משוח אין שייך למושחו עוד פעם, דהוא נעשה משוח בהחפצא. וכן כתב השפת אמת כאן שאלעזר לא היה צריך משיחה שניה כשנעשה כ"ג, שהרי נמשח כבר.

וביהגה האריה סוף מס' הוריות כתב בשם הגרי"ז דהא גופא קמ"ל הירושלמי, דמשיחה ראשונה עולה לו למשיחת כ"ג ואין צריך משיחה אחרת. [לפי"ז לשון הירושלמי דחוק, דמשמע שיש חידוש בעצם הדבר שיכול להתמנות לכ"ג, וכן הא דהשמיטו הרמב"ם אינו מיושב, ולפי הגר"ח ניחא טפי].

ומבואר מדברי הגר"ח דמשיחה דכ"ג אינו מדין מינוי כלל, אלא שיש תנאי לכ"ג משוח שיהיה משוח בשמן המשחה, ואפילו אם המשיחה לא היתה לשם כ"ג אלא לשם כהן הדיוט או לשם משוח מלחמה הרי זה עולה לו להיות כ"ג. ולפי"ז י"ל שהטעם שכ"ג בן כ"ג טעון משיחה אינו מחמת חיסרון בירושה, דלגבי ירושה אין הבדל כלל בין כ"ג למלך וכמו שנקט החת"ס, אלא שלגבי התנאי שכ"ג יהיה משוח לא שייך ירושה כלל, דכל אחד צריך משיחה בגופו ממש. וההבדל בין מלך לכ"ג אינו בדין ירושה אלא בגדר משיחה, דמלך צריך משיחה בשביל המינוי וכ"ג צריך משיחה בשביל שגופו יתקדש בקדושת שמן המשחה.

ובחי' רא"ל סי' נ"ח יישב עפי"ז את הקושיא דלעיל מדוע לגבי כ"ג צריך פסוק שצריך משיחה ולגבי מלך צריך פסוק שאין צריך משיחה, וביאר דלגבי כ"ג שגדר המשיחה היא לעשותו לכהן משוח ס"ד דיש על זה ירושה וצריך פסוק שכל אחד צריך משיחה בפ"ע ואין בזה ירושה. משא"כ לגבי מלך שגדר המשיחה היא מינוי והעמדת המלך הרי כל מלך צריך מעשה העמדה בפ"ע, דאף שגוף המלוכה הוא יורש מאביו מכל מקום צריך להעמידו למלך בפועל ע"י סנהדרין וכ"ג, וס"ד דהוא הדין צריך משיחה. ובאמת יש ליישב באופן פשוט יותר דזה גופא ילפינן מקראי, דבכ"ג גדר המשיחה היא לעשותו לכהן משוח ובמלך גדר המשיחה היא מינוי גרידא. ועי' שפת אמת מש"כ ליישב קושיא זו.

והנה ביהגה האריה הוריות יא: על המשנה אין בין כהן משמש לכהן שעבר אלא פר יוה"כ ועשירית האפה, הביא קושיית הטורי אבן דבירושלמי (הובא בתוס' יומא יב:) איתא דכ"ג מתמנה בפה ומסתלק בפה, ומבואר שכ"ג מסתלק מכהונתו, ואילו במשנה מבואר שנשאר דינו ככ"ג. ובטורי אבן תירץ דכונת הירושלמי שכ"ג יכול להסתלק בפה, אך בפועל אין מסלקין אותו כיון שמעלין בקדש ואין מורידין, ולכן דינו ככ"ג לכל דבר חוץ מפר יוה"כ ועשירית האפה.

והגר"ח תירץ דלכאורה יש להקשות עוד מדוע נקט הירושלמי דכ"ג מתמנה בפה הא בעי משיחה. אלא כונת הירושלמי דלכ"ג איכא ב' מערכות דינים, דינים שחלים ע"י המשיחה ודינים שחלים ע"י המינוי בפה, והדינים שחלים ע"י המשיחה אי אפשר לבטל, דהוי ככלי שרת שנתקדש במשיחה שאין קדושתו בטלה לעולם, ורק את המינוי אפשר לבטל. ועפי"ז כתב שכל דינים שיש לכהן משוח מלחמה יש לכ"ג לאחר שנסתלק, שדינים אלו חלים מחמת המשיחה ומשיחה לא בטלה לעולם, ולכן דין משוח מלחמה ודין כהן שעבר שוין. וביותר כתב לחדש שאף בני אהרן שנמשחו לכהנים הדיוטים היו מצווין בה' דברים שמצווה משוח מלחמה. וכן מבואר ברמב"ן פר' שמיני פ"י פסוק ו' דמה שציוה משה את בני אהרן שלא לפרוע ולפרום על אחיהם ולא יטמאו להם זה משום שהיה דינם בימי המילואים כדין משוח מלחמה לדורות, ואפשר שהיה זה נוהג בכל ימיהם באלעזר ואיתמר שיהיה דינם כמשוח מלחמה בעבור שנמשחו בשמן המשחה.

ויסוד דבריו של הגר"ח הוא כמש"כ לעיל דענין המשיחה אינו שייך למינוי, אלא הוא מציאות שאדם שנמשח בשמן המשחה דינו ככהן משוח שהוא מוזהר בחלק מדיני כ"ג, ואין הבדל לשם מה נמשח. והא דמלך שנמשח אינו מוזהר בדיני משוח מלחמה, צ"ל דמשיחה זו היא מעשה מינוי גרידא, ואין זה הופך אותו למשוח.

אך הקשה ביהגה האריה דכהן שעבר מצווה בששה דברים יותר ממשוח מלחמה, ולפי הגר"ח שכהן שעבר מסתלק מדין כ"ג שחל ע"י המינוי, ונשאר בו רק דין כ"ג שחל ע"י המשיחה כמשוח מלחמה, מדוע עדיף דינו ממשוח מלחמה. וכתב בשם הגרי"ז דלכן לא כתב תירוץ זה בין כת"י של הגר"ח, עיי"ש. ויש מקום לומר דלא חזר בו מעיקר הדבר שמשיחה אינה מתבטלת ומינוי מתבטל, וכן לא חזר בו ממש"כ דהדינים של משוח מלחמה נובעים מחמת המשיחה ואינם מתבטלים לעולם, אלא חזר בו מהישוב על קושיית הטורי אבן, ועדיין צריך לתירוצו שאין מסלקין אותו משום שמעלין בקדש ואם יסלקוהו ירד לו דיני כ"ג, ולפי"ז יצא שכאשר יסלקוהו יהיה דינו כמשוח מלחמה, שהרי דינים אלו חלים מחמת המשיחה. אך בחי' רבינו חיים הלוי הל' ביאת מקדש פ"ב ה"ה נראה שאף דיני משוח מלחמה חלים מחמת דיני כ"ג שבו ולא מחמת המשיחה, ולפי"ז כאשר יסלקוהו לא ישאר לו דיני כ"ג כלל.

דהנה נחלקו הרמב"ם והראב"ד שם האם כהן הדיוט מוזהר שלא לצאת מהמקדש באמצע העבודה בשביל טומאת קרובים, דהרמב"ם למד מהפסוק שנאמר לגבי בני אהרן ומפתח אהל מעד לא תצאו פן תמותו שאף כהן הדיוט אסור לצאת ואין זה דין בכ"ג דוקא. והראב"ד השיג ב' השגות, חדא דלא נאמר אותו פסוק אלא לאותה שעה בשביל שנמשחו בניו. ועוד השיג דכיון שהוא חייב להתאבל עליו למה אינו יוצא. ופי' הגר"ח השגה שניה, דכיון שאסור לו להמשיך לעבוד באנינות הרי זה סיבה נוספת שיהיה מותר לצאת, שהרי אינו באמצע העבודה. והקשה הגר"ח לאחר שנקט הראב"ד בהשגה ראשונה דכהן הדיוט אינו מוזהר שלא לצאת ואינו בכלל האיסור כלל, איך משכח"ל השגה שניה שמי שאסור לו להמשיך לעבוד באנינות אינו מוזהר שלא לצאת, הא כ"ג עובד באנינות וכהן הדיוט אינו מוזהר בדין זה כלל.

ותירץ הגר"ח דאיסור יציאה מהמקדש באמצע העבודה אליבא דהראב"ד אינו תלוי בכהן הדיוט וכהן גדול אלא במי שנמשח בשמן המשחה, דכל שנמשח הרי הוא בכלל איסור זה, ולכן בני אהרן שנמשחו אף שהיו בגדר כהן הדיוט (עיי"ש שהאריך להוכיח זאת) הרי הם בכלל האיסור, וכן משוח מלחמה בכלל איסור זה אע"פ שאינו כהן גדול. והשתא שפיר משכח"ל השגה שניה דמי שאסור לו להמשיך לעבוד אינו מוזהר שלא לצאת, ונפק"מ במשוח מלחמה, דאע"פ שייך בו איסור זה כיון שנמשח מכל מקום מותר לו לצאת באמצע העבודה כיון שאסור לו לעבוד באנינות והרי הוא חייב להפסיק את העבודה.

וכתב הגר"ח דעפי"ז ניחא הא דלא חשיב במס' יומא עג. בחילוקים שבין כ"ג לכהן הדיוט איסור יציאה מהמקדש אליבא דהראב"ד, דלהנ"ל אין זה חילוק בין כ"ג לכ"ה אלא בין מי שנמשח בשמן המשחה למי שלא נמשח. אך הקשה דהתם הגמ' מונה דינים שנוהגים גם במשוח מלחמה, ודינים אלו נמי אינם תלויים בכ"ג וכ"ה אלא במשיחה. ותירץ, דמשוח מלחמה דומה בכמה דברים לכ"ג וחייל על גופיה דין משוח ודין תוספת כהונה עליו, והדינים שחלים עליו אינם מחמת המשיחה אלא מדין כהונה גדולה במקצת שחלה עליו, משא"כ איסור יציאה מהמקדש הוא מחמת המשיחה בעצמה, (נלענ"ד ביאור דבריו, שדיני משוח מלחמה אינם נובעים מהמשיחה עצמה אלא מכהונה גדולה במקצת שחלה עליו בשעת המשיחה). והוכיח כן, שהרי הראב"ד כתב בהשגה ראשונה שלא נאמר פסוק זה אלא לבני אהרן שנמשחו, והרי היו באותה שעה בגדר כהן הדיוט בלבד, ועל כרחיך דעצם מה שנמשחו הרי זה סיבה שהם יהיו בכלל איסור זה. [יל"ע דאם כן מדוע באמת הם אסורים לצאת הרי אסור להם לעבוד באנינות ומאי שנא ממשוח מלחמה. ועל כרחיך צ"ל דהיתה הוראת שעה לאיסור יציאה, ואם כן כיצד הוכיח הגר"ח שאיסור זה תלוי בדין משיחה. וצ"ל דהגר"ח דייק מלשון הראב"ד דעצם מה שהם בכלל האיסור אין זה הוראת שעה, דמה שנמשחו הוי סיבה לכוללם באיסור, ורק מה שהם אסורים אע"פ שאינם עובדים באנינות הוי הוראת שעה].

והנה כל דברי הגר"ח כאן הם סותרים למש"כ ביהגה האריה בשם הגר"ח, דמבואר כאן שדיני משוח מלחמה אינם נובעים מחמת המשיחה אלא מחמת שיש עליו דין כ"ג במקצת. ונמצא שאם יסלקו את הכ"ג (כמש"כ הטורי אבן שניתן לסלק כ"ג) וישאר לו רק המשיחה (וכמש"כ הגר"ח דאי אפשר לסלק מה שחל ע"י משיחה), אינו אסור אלא באיסור יציאה מהמקדש בשעת העבודה אליבא דהראב"ד, אלא שגם דין זה לא יהיה לו מחמת השגה שניה של הראב"ד דכיון שהוא עובד באנינות הרי אינו באמצע העבודה. וישאר לו רק המציאות שהוא משוח, שאם יחזירוהו לא יצטרך משיחה נוספת, וכמש"כ בכתבי הגר"ח במס' יומא דמשיחה היא מציאות בגופו.

גדר שלישי במשיחת כ"ג

והנה בבעל הטורים מפורש להדיא דלא כהגר"ח, דכתב בפר' חוקת והלבשתם ב' במסורה, דכ"ג בן כ"ג טעון משיחה, כשם דוהלבשתם כתנות דהתם היה במשיחה אף והלבשתם דהכא היה במשיחה, עכ"ל. וכן כתב בפר' תצוה והלבשתם ב' במסורה וכו' איכא מ"ד ג"כ בן כ"ג טעון משיחה (צ"ע הא לית מאן דפליג בזה), וזהו והלבשתם את אלעזר שנתמנה להיות כ"ג צריך משיחה, כשם שוהלבשתם כתנות היו במשיחה שאז נמשחו, כך והלבשתם את אלעזר במשיחה, עכ"ל. ומבואר דאף שנמשח אלעזר בימי המילואים מכל מקום כאשר נתמנה לכ"ג היה צריך משיחה נוספת ודלא כהגר"ח.

ועוד יש להקשות דתוס' בזבחים קא: כתבו דכאשר פנחס נתכהן לעבודה היה צריך משיחה נוספת, עי' להלן סי' ב' בשם חקרי לב. ומבואר דאף מי שנמשח כבר צריך משיחה נוספת ודלא כהגר"ח.

והנראה לומר דמשיחת כ"ג אינה בגדר מינוי כמלך (כהבנת החקרי לב), ואינה בגדר מציאות לעשותו לכהן משוח (כהבנת הגר"ח), אלא שמשיחה לשם כ"ג נותנת לו מציאות קדושה של כ"ג בגופו. ולעולם המשיחה היא תנאי לקדושת כ"ג ואינה עצם המינוי, אלא שהמשיחה צריכה להיות לשם כ"ג כדי שיהיה לו קדושת כ"ג בגופו. ולכן נקט בעל הטורים דמה שנמשחו אלעזר ואיתמר בתורת כהן הדיוט אין זה מועיל להם להיות כ"ג.

וכן יש ליישב עפי"ז את קושיית הטורי אבן לדרכו של הגר"ח, דמי שנמשח לשם משוח מלחמה יש לו שם משוח מלחמה מחמת כן, ומי שנמשח לשם כ"ג יש לו מעלה נוספת עם דינים נוספים יותר ממשוח מלחמה, ודינים אלו אינם בטלים כיון ששם כ"ג שחל ע"י המשיחה אינו בטל, ורק מה שחל ע"י המינוי יכול להתבטל כמו שנקט הגר"ח. וכל מה שדימה הגר"ח כהן שעבר למשוח מלחמה הוא משום שנקט שאין הבדלים במהות המשיחה, אך לדברינו הקדושה שחלה ע"י המשיחה משתנית לפי המטרה לשם מה משחוהו.

ולדברינו פנחס היה צריך משיחה נוספת, כיון שמשיחה ראשונה היתה לשם משוח מלחמה גרידא, וכפי שדייק החקרי לב מתוס', [ובאמת לדברינו אי אפשר ליישב את הירושלמי כהגר"ח או כהגרי"ז, שהרי באמת היה צריך משיחה, וצ"ע מאי קמ"ל].