ג - ביסוד דינא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אלו נערות

יום ועש"ק נח תשפ"ד

**א**

א] כ"ט א' ואלו נערות שיש להן קנס וכו' הבא על אחותו, ובסנהדרין ע"ג ב' פרכינן עלה דמ"ט הוא חייב קנס, הרי ניתן להצילו בנפשו ויש בזה לפטורא דקלב"מ, ובפירש"י בסנהדרין שם כתב בהא דפריך דיהא פטור מן התשלומין, ז"ל, ואע"ג דלא אקטול פטור מתשלומין כדקי"ל בכל חייבי מיתות בי"ד שוגגין וכו', עכ"ל, וכ"כ בפירש"י שם ע"ב א' בהא דבא במחתרת פטור מן התשלומין, ז"ל, אע"פ שניצל פטור מן התשלומין דקי"ל חייבי מיתות שוגגין כגון שלא התרו בהן אין משלמין ממון שעם המיתה אע"פ שאין נהרגין, עכ"ל.

אך הרמ"ה שם ע"ב א' כתב, ז"ל, ואע"פ שניצול ולא נהרג פטור מלשלם הואיל ונתחייב מיתה בשעת שבירת החבית, ואפי' למ"ד חייבי מיתות שוגגין חייבין לשלם התם הוא דל"ה חיוב מיתה כלל, הכא בההיא שעתא מיהת הוה איכא חיוב מיתה, עכ"ל, והיינו דאף שבפועל לא נהרג, מ"מ כיון דבשעה שבא במחתרת הי' עליו חיוב מיתה חשיב כחייבי מיתות מזידין, ול"ד לחייבי מיתות שוגגין דאין עליהן חיוב מיתה כלל.

וצ"ב ביסוד פלוגתת רש"י והרמ"ה בזה אם כה"ג שהי' ניתן להצילו בנפשו ולא נהרג חשיב כחייבי מיתות שוגגין או חשיב כחייבי מיתות מזידין.

**ב**

ב] והנה בעיקר הא דילפינן מהקישא דמכה אדם למכה בהמה דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין, צ"ב בגדר הדברים, שהרי עיקר הא דחייבי מיתות פטורין מן התשלומין הוא משום ד"קים לי' בדרבא מיני'", ואין עונשין אותו אלא בעונש החמור, ומה שייך הך פטורא כלל בשוגגין דאינו חייב מיתה.

ג] ובפשוטו מפרשים בזה דאה"נ דהוא דין בפנ"ע דכל שעושה מעשה המחייב מיתה פטור מן התשלומין, ואי"ז משום דא"א לחייב ב' חיובים ו"קים לי' בדרבה מיני'", - וע"כ אף דבפועל אינו חייב מיתה משום דהוא שוגג, מ"מ כיון דהוא מעשה עבירה חמור דראוי לחייב מיתה, ה"ז פוטר מן התשלומין, וצ"ב בטעמא דמילתא, דמ"ט משום דעשה מעשה חמור הראוי לחייב מיתה הוי זה טעם לפטרו מן התשלומין, וגם צ"ע היאך זה מתישב בהא דקרינן בכ"ד להא דחייבי מיתות פטורין מן התשלומין "קים לי' בדרבא מיני'".

ד] והאחרונים פירשו דזהו דגדר הא דקי"ל דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין וחייבי מלקיות שוגגין חייבין בתשלומין, דבחייבי מלקיות דפטורייהו הוא מכדי רשעתו הרי כל עיקר הדין הוא דא"א לחייבו משום ב' רשעיות, וע"כ כ"ז הוא במזידין דחייבין במלקות וא"א לחייבן בתשלומין, אך שוגגין שאין חייבין מלקות חייבין בתשלומין, אך בחייבי מיתות דפטורייהו הוא מלא יהי' אסון, הוי זה דין בפנ"ע דאם יהי' אסון והוי מעשה המחייב מיתה פטור מן התשלומין, וע"כ אף שוגגין פטורין מן התשלומין.

ה] ובזה מתפרשים ד' הירושלמי בפירקין ובכ"ד דמיבע"ל לדעת ר"נ בן הקנה דכרת פוטר מן התשלומין בדין מכות וכרת, אם כרת פוטר מן המלקות, ואמרו ע"ז א"ר מנא קומי ר' יוסי מה צריכה לא כר"ל, ברם כר' יוחנן מה מכות אצל מיתה יש לו כ"ש מכות אצל כרת, דאיתפלגון השוחט אוא"ב לשם ע"ז ר' יוחנן אמר התרו בו משם אוא"ב לוקה משום ע"ז הי' נסקל, ר"ל אמר אפי' התרו משום אוא"ב אינו לוקה מאחר שאילו התרו בו משום ע"ז הי' נסקל, - וצע"ג, שהרי פלוגתא דר' יוחנן ור"ל הוא כשלא התרו בו, דלר' יוחנן חייבי מיתות שוגגין אין פטורין מן המלקות, אך כל שהתרו בו מודה ר' יוחנן דפטור מן המלקות, וא"כ מ"ט לדידי' פשיטא דכרת אינו פוטר ממלקות.

ולכאו' ביאור ד' הירושלמי הוא, ועד"ז כתב האחיעזר ח"א סימן כ' סק"ח, דלר' יוחנן דחייבי מיתות שוגגין אין פטורין מן המלקות, הרי דכל עיקר פטורא דמיתה ומלקות הוא דאין ביד בי"ד לחייבו ב' עונשים, וע"כ לדידי' אין מקום לפטור חייבי כריתות מן המלקות, שהרי חיוב כרת אי"ז עונש דבי"ד, ולא חשיב דמחייבין אותו ב' עונשין, אך לר"ל דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן המלקות, הרי דגדר הפטור אינו דאין ביד בי"ד לחייבו ב' עונשין, שהרי אף שוגגין פטורין אף דלי"ב לה"ט דאין ביד בי"ד לחייבו ב' עונשין, וע"כ לדידי' י"ל דאף חייבי כריתות פטורין ממלקות.

**ג**

ו] אך הנה יש להעיר ע"ז מכ"ד, חדא, דהנה דעת רש"י ודעימי' דאף לדעת ר"נ בן הקנה דכרת פוטר מן התשלומין היינו רק במזידין ולא בשוגגין, משום דע"ז ליכא להקישא דמכה אדם ומכה בהמה, ונתבאר בסימן ד', והנה אי נימא דבדינא דחייבי מיתות שוגגין נתחדש דגדר הא דמיתה פוטרת מן התשלומין אי"ז משום דאין מחייבין אותו ב' עונשין ו"קים לי' בדרבה מיני'", אלא הוא משום דכל שעשה מעשה המחייב מיתה ה"ז פוטר מן התשלומין, ובכרת דאין פוטר מן התשלומין אלא במזיד, לכאו' הוא כדינא דחייבי מלקיות דהיינו דא"א לחייבו ב' עונשין, וגם בכרת דאינו מסור לבי"ד י"ל דא"א לחייבו ב' עונשין, (וזה דלא כמש"נ לעיל סק"ה בביאור ד' הירושלמי), - וזה צ"ב, דא"כ נמצא דהא דמיתה פוטרת מן התשלומין והא דכרת פוטר מן התשלומין הוא ב' גדרים חלוקים, והרי עיקר הא דכרת פוטר מן התשלומין יליף לה ר"נ בן הקנה מהא דמיתה פוטרת מן התשלומין, דכרת שלי כמיתה שלכם, ורחוק לומר דהוא ב' גדרים חלוקים.

ז] עוד יש להעיר בזה, דהנה בפירש"י בב"ק ל"ה א' כתב דאף דמבעיר וא"צ לאפרו פטור, מ"מ הוא פטור מן התשלומין דומיא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין, והתוס' שם (ד"ה מתניתין בשוגג) נחלקו ע"ז דל"ד לשוגג שיש בו איסור מלאכה, - ואם הא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין הוא משום דהוי זה מעשה חמור המחייב מיתה, הרי דלא שייך כן כלל בחובל וא"צ לאפרו דמדאורייתא הוא מעשה היתר גמור.

ח] וביותר יש לתמוה ע"ז ממש"כ בפירש"י בב"מ צ"א א' ד"ה רבא אמר, בטעם הא דאתנן אסרה תורה אפי' בא על אמו, ז"ל, אלמא אפי' במקום מיתה נמי רמו תשלומין עלי' "אלא שאין כח לענשו בשתים" אבל ידי שמים לא יצא עד שישלם וכו', וגבי חוסם נמי תשלומין רמו עלי' "אלא שאין כח בבי"ד לענשו שתים" וכיון דרמו תשלומין עלי' לא יצא יד"ח עד שישלם, א"נ אי תפיס לא מפקינן מיני', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' רש"י דהא דחייבי מיתות פטורין מן התשלומין הוא משום דאין כח לענשו שתים, וע"כ הוא דאמרינן לא יצא ידי שמים עד שישלם כיון דרמו תשלומין עלי', ומה"ט גם מהני תפיסה, וזה צע"ג, שהרי אף חייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין, והתם ליכא למימר דאין כח לענשו שתים, שהרי הם פטורין מן המיתה וליכא ב' עונשין.

**ד**

ט] ונראה לישב, דהנה בתשו' הרשב"א ח"ה סימן י"ח כתב בטעם הא דרודף פטור מן התשלומין, ז"ל, תשובה לא משום כדי רשעתו פטרי לי' לההוא דגונב כיס, אלא משום דכתיב ולא יהי' אסון וכו', ומולא יהי' אסון דרשינן אפי' חייבי מיתה בשוגג ודבר אחר שהוא פטור, "וטעמא דמילתא דכל דאפשר לבא לידי מיתה פטרו הכתוב מממון" וכו', אלמא אע"פ דאינו חייב מיתה ממש פטור מממון, ולא במיתת בי"ד בלבד אמרו אלא אפי' הבא על אחותו וכו' אמרו בפ' בן סורר אינו משלם קנס הואיל וניתן להצילו בנפשו ואע"פ שלא הי' שם בשעת ביאה ממש שום מציל, אלמא כל דאפשר דאתו לידי מיתה פטור מממון, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א דבר החדש, דהא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין, אי"ז משום דכל שעשה מעשה חמור המחייב מיתה ה"ז פוטר מן התשלומין, אלא לעולם עיקר הא דחייבי מיתות פטורין מן התשלומין הוא משום דא"א לחייבו ב' עונשין ו"קים לי' בדרבה מיני'", והא דאף שוגגין פטורין הוא משום דכל דאילו מזידין פטורין אף שוגגין פטורין, משום דאפשר לבא לידי מיתה, - ונמצא דלעולם עיקר הפטור הוא במזיד, דא"א לחייבו ב' עונשין, ופטורא דשוגגין הוא בתולדה מזה, דכל דאפשר לבא לידי חיוב מיתה ואם הי' חייב מיתה א"א לחייבו ממון, הרי דגם אם לא הגיע בפועל לידי חיוב מיתה, מ"מ אין מחייבין אותו ממון,[[1]](#footnote-2) - ועמש"נ בסימן ט' להוכיח כן מכ"ד.

י] ולפ"ז הרי דזהו מש"כ בפירש"י בב"מ דעיקר הא דחייבי מיתות פטורין מן התשלומין הוא משום דאין כח בבי"ד לענשו בב' עונשין, וע"כ חייב לצי"ש ומהני תפיסה, אף דגם שוגגין פטורין, משום דלעולם יסוד דינא דקלב"מ הוא דאין עונשין אותו בב' עונשין, ואף דאף שוגגין פטורין משום דאפשר לבא לידי מיתה.

יא] ומתפרש בזה גדר הא דחייבי כריתות שוגגין לר"נ בן הקנה חייבין בתשלומין לדעת רש"י ודעימי', ול"ד לחייבי מיתות שוגגין דפטורין מן התשלומין, דאף דעיקר הא דחייבי כריתות פטורין מן התשלומין הוא דומיא דחייבי מיתות, ויסוד הפטור בתרוייהו הוא משום דאין מחייבין אותו ב' חיובים, מ"מ בחייבי מיתות נתחדש בתולדה מזה דין נוסף דפטרתו תורה אף היכא שלא נתחייב מיתה משום דהי' אפשר לבא לידי מיתה, ובחייבי כריתות לא נתחדש דין זה.

**ה**

יב] ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י דמבעיר וא"צ לאפרו פטור מן התשלומין, אף דלי"ב איסורא כלל מדאורייתא, ומדמי לה לחייבי מיתות שוגגין, דכיון דעיקר הא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין הוא משום דאפשר לבא לידי מיתה, ע"כ אף מבעיר וא"צ לאפרו פטור מן התשלומין, דכיון דאם הי' צריך לאפרו הי' חייב מיתה ופטור מן התשלומין, ע"כ אף כשאינו צריך לאפרו פטור, כיון דאפשר לבא במעשה זה לידי מיתה,[[2]](#footnote-3) ולפ"ז לאו כללא הוא לפירש"י דמקלקל בשבת פטור מן התשלומין, אלא היינו רק היכא דמעשה זה עצמו ראוי שיהא בו צורך ולא יהא מקלקל, דומיא דמבעיר דאם הי' צריך לאפרו הי' חייב, ועמש"נ עוד בזה בסימן ט'.

יג] ויש להוסיף, דהנה בפירש"י לקמן ל' ב' פירש בהא דפריך דאי לא מצי לאהדורי אמאי חייב, דהיינו דאמאי חייב מיתה אנוס הוא, ומבו' בדבריו דכל שהוא אנוס ואינו חייב מיתה בידי שמים אינו פטור מן התשלומין, ובחי' הגרע"א שם נסתפק אם ד' רש"י אלו הם לטעמי' דחייבי כריתות שוגגין חייבין בתשלומין, או דאף אם חייבי כריתות שוגגין פטורין, מ"מ באנוס לאו דין איסור מיתה יש בו, דאונס מה"ת מותר ולא עבר כלום, וכתב דנפ"מ בזה לדינא בחייבי מיתות אם עשה באונס וקרע שיראין של חבירו אם חייב.

ולכאו' למש"נ מד' הרשב"א דהא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין, הוא משום דאפשר שיבא לידי מיתה, מסתברא מילתא דאף חייבי מיתות אנוסין פטורין מן התשלומין, דאף דנימא דאונס מה"ת מותר ולא עבר כלום, הרי מ"מ כיון דאפשר במעשה זה לבא לידי מיתה פטור מן התשלומין.

ובאמת דלדעת רש"י גופי' לכאו' הוא מוכרע כן, שהרי לדעתו אף מבעיר וא"צ לאפרו פטור מן התשלומין, אף דמה"ת הוא מותר ולא עבר כלום, והיינו משום דבמעשה זה אפשר לבא לידי חיוב מיתה, וכ"ש דחייבי מיתות אנוסין פטורין מן התשלומין, ובע"כ דמש"כ רש"י דאנוס אינו פטור מן התשלומין, הוא לטעמי' דחייבי כריתות שוגגין אין פטורין מן התשלומין.[[3]](#footnote-4)

**ו**

יד] ובזה יש מקום לפרש לדעת רש"י דרודף שלא נהרג חשיב כחייבי מיתות שוגגין, דכיון דיסוד הפטור דקלב"מ הוא דא"א לענשו בב' עונשין, הרי דרודף שלא נהרג ולא נענש בעונש מיתה, שפיר מצינו לענשו בעונש ממון, וכל הא דמיפטר הוא מכח דינא דחייבי מיתות שוגגין דבזה נתחדש דכל דאפשר לבא לידי מיתה פטור מממון, וה"נ הוא ברודף דהי' אפשר לבא לידי מיתה, וכמש"כ כן בתשו' הרשב"א שם דזהו טעם פטורא דרודף דאף שלא נהרג פטור מן התשלומין, וזהו שכתב רש"י דכל עיקר הא דרודף שלא נהרג פטור מן התשלומין הוא מכח פטורא דחייבי מיתות שוגגין.[[4]](#footnote-5)

טו] אך לפ"ד הרשב"א נראה לפרש טפי בזה, דהרי בד' הרשב"א שם מבו' דברודף הי' מקום לדון דלא יהא פטור מן התשלומין כיון דאינו חייב מיתה בבי"ד, וכל הא דמיפטר הוא משום דהי' אפשר לבא לידי מיתה, - וי"ל דזהו מש"כ רש"י דהא דפטור הוא כחייבי מיתות שוגגין, דלמ"ד דרק חייבי מיתות מזידין פטורין מן התשלומין, הדין נותן דרודף חייב בתשלומין, דאין לפטרו מכח הא דבשעת הרדיפה הי' חייב מיתה, שהרי לא הי' חייב מיתה בבי"ד, ואף דכל שהרגוהו מכח רדיפתו הוא פטור מן התשלומין, משום דלא ענשינן לי' בב' עונשין, מ"מ כל שלא הרגוהו ליכא למימר בזה דא"א לחייבו בב' עונשין, שהרי אין עליו חיוב מיתה בבי"ד ולא חשיב כחייב בב' עונשין, וכל הא דמיפטר הוא משום דהי' אפשר לו לבא לידי מיתה, וכמש"כ הרשב"א, - ושו"ר שכבר כתב כן בשיעורי הגר"ש מכות ד' ב' אות רי"ב.

1. ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א בגיטין נ"ב ב', ז"ל, ואי בשלא התרו בו, לא הו"ל למימר בהאי לישנא קלב"מ, דהשתא מיהא לאו בר קטלא הוא, דאע"ג דקי"ל כר"ל דאמר חייבי מיתות שוגגין ודבר אחר פטור כיון דאילו אתרו בי' פטור וכו', הכי הול"ל אמר לך מנסך "כיון דאלו אתרו בי' פטור דקלב"מ השתא נמי פטור", עכ"ל, ולהדיא בדבריו דלעולם שורש הפטור הוא במזיד, דבכה"ג אין עונשין אותו ב' עונשין וקלב"מ, ומכח זה הא דאף שוגג פטור, דכיון דאילו אתרו בי' פטור השתא נמי פטור, - ולמד הרשב"א כן מלישנא דגמ' לקמן ל"ד ב' דמפרשינן טעמא דר"ל דחייבי מיתות שוגגין וחייבי מלקיות שוגגין ודבר אחר פטורין דכיון דאילו אתרו בי' פטור כי לא אתרו בי' נמי פטור, ואמנם בלא ד' הרשב"א הי' מקום לפרש דמכוון הגמ' הוא להילפותא דתנא דבי חזקי', אך בד' הרשב"א מבו' דזה גדר הפטור, דכיון דאם היו מתרין בו הי' פטור, ע"כ פטרינן לי' אף כשלא התרו בו, משום דהי' אפשר שיבא לידי מיתה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך ודאי דהדברים מחודשים טובא, שהרי כיון דאינו צריך לאפרו אי"ז כלל מעשה המלאכה האסור, ומה מהני הא דאם הי' צריך לאפרו הי' בא לידי חיוב מיתה, הרי השתא לא עשה כלל את המעשה המביא לידי חיוב מיתה, וזהו שנחלקו התוס' שם ע"ד רש"י משום דמקלקל אין בו איסור מלאכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל דזהו מקור ד' רש"י בפסחים דחייבי כריתות שוגגין לר"נ בן הקנה אין פטורין מן התשלומין, וזהו מהא דפרכינן דאנוס הוא, והרי דכשהם אנוסין אין פטורין מן התשלומין, וה"נ כשהם שוגגין אין פטורין מן התשלומין. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובדעת הרמ"ה י"ל דס"ל דיסוד פטורא דקלב"מ הוא משום דכל שעושה מעשה המחייב מיתה אינו חייב ממון, וגם אם אינו פטור אלא במזיד, היינו משום דבשוגג לא חשיב כמעשה המחייב מיתה, אך במזיד הוי גדר הדין דמעשה המחייב מיתה פוטר מן הממון, וזהו שכתב דברודף הו"ל מעשה המחייב מיתה, אף שלא נהרג, - וי"ל עוד דס"ל דכיון דבשעת הרדיפה הי' חייב מיתה וכבר חל בזה הדין דא"א לענשו ב' עונשין, לא איכפת לן דאח"כ פקע מיני' חיוב המיתה. [↑](#footnote-ref-5)