84 קבוע רשימות תשס_ג
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק כי תבא י"ז אלול תשע"ג

ג. בדין פירש לפנינו ובסוגיא דע"ג.

ל' סה"ת ול' הרשב"א ע"ז דנכבשינהו כל א' בפנ"ע

בסוגיא פרכינן ולכבשינהו וכו', ודנו הראשונים דנולד הספק במקום הקביעות, ומצינו בזה ה' שיטות.

א', דעת התוס' בסוגיין דאיירי בפירש שלא בפנינו וכ"כ סה"ת .... - ובדעת הר"ן חולין דנראה דא"א לפרוש שלא בפנינו, כתב בכור שור בהגהות הפר"ח סימן ק"י דהוא משום דג"ז חשיב פירש לפנינו כיון דידוע דעי"ז יפרוש, וצ"ע שורש הפלוגתא בזה, ובבכור שור כתב דלהר"ן דהוי גזירה, גם בכה"ג שייך גזירה.

ב', דעת הר"ש פ"ה דטהרות ורא"ש כלל כ' ותוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים, דנתפזרה כל הקביעות שאני, וכ"נ ל' הרשב"א בתוה"ב די"ב: וד"ל. ובמשמה"ב די"ג., ולכאו' מקורו מסוגיין, כ"כ ..., אך בר"ש ורא"ש טהרות נ' דרק אם קודם מתבטל הקביעות ואח"כ פירש הוא דמהני, וכן פירש יבין דעת וחזו"א גם בד' הרשב"א, אך בד' הרשב"א אין נראה כן עי' היטב בדבריו במשמה"ב די"ג. דנראה שם דהא דשרי המ' משום דניידי כולם, והיינו דאיירי בפירש בפנינו, וזה הי' מקור הש"ך לפרש כן בד' הרשב"א, וע"כ אין להתיר רק בנתפזרה כל הקביעות, ואע"פ דחזר לקביעותו אסורין רק הס', אך המ' מותרין, וזה שלא כד' יב"ד וחזו"א הנז', וגם אי נימא דאיירי בפירש שלא בפנינו, מה הוצרך הרשב"א לפרש דמותרין גם קודם שנתערבו דאין מ' כן בסוגיין, ולא פירש כדפי' בד"ל. לגבי טבעת דאיירי בפנינו, אך עי' בית מאיר סימן ? שכתב דהרשב"א בתוה"ב כתב על מ' דאיירי שלא בפנינו, יעו"ש מה שהוכיח מזה, אך ברשב"א לפנינו לא נמצא כן, ויל"ע בזה, וגם ל' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים מ' כהרשב"א, ויל"ע, ועי' ביאוה"ג מש"כ בדעת הרא"ש יומא, ועי' חזו"א, ויל"ע בזה הרבה לפמש"נ

וכדרך זו נראה דעת רש"י ועי' לקמן דף ט. עוד בזה.

וסה"ת ל"ה מצי לישב כן, דלדידי' הרי בלא"ה ל"ה סוגיין משום דין קבוע.

ג', שיטת תוס' פסחים דבזה הקילו, ועי' ר"ת בספה"י שהבאנו בד"א: דלכאו' שיטתו כדעת התוס' בפסחים, והנה הי' מקום לפרש ד' התוס' על הספק שנולד קודם הפרישה, וכן פירש הפמ"ג סימן ק"י שפ"ד כ"ט, וצ"ע מה שהביא מהרשב"א, והרי דין זה הוא גמ' ערוכה דפירש שלא בפנינו שרי אם לא משום גזירה, ושו"ר שעמד ע"ז היד יהודה בסימן ע' שם, וכ"כ היד יהודה בסימן ס"ט סקס"ג וסימן ע' צט., אך בד' המהרש"א מבו' לא כן, וכמו שעמד הפמ"ג שם.

ג: ועי' יד"י שם שתמה ע"ד המהרש"א, ועי' יד"ד בסימן ס"ט סקס"ג אות ט"ז ובסימן ע' שביאר הטעם, דבאמת צ"ע מ"ש שישתנה הדין ע"י פרישה, והרי מכירין אנו את האדם, ובע"כ דלא החמירו בדרבנן יותר מבדאורייתא, אך זה ל"ש להתיר פירש לפנינו, ועי' בדבריו בסימן ק"י ? כשהאריך בדיני קבוע במה שפקפק בזה.

אך בתור"פ בפסחים שם מפורש כהמהרש"א דהקו' היא לא מכח הספק דקודם הפרישה, אלא מחמת מה שפירש לפנינו, וכן הביא היד"י בהשמטות לסימן ע' מהאשכול.

וצ"ב באמת מ"ט לא דנו הראשונים על מה שנולד ספק קודם הפרישה, אא"כ נימא דאין מכירין ונולד ע"י הפרישה ספק אחר, ואי"ז במשמע, וגם ל"ש כן בנידון דר"ת בדרוסה דהרועה מכיר עדרו, וצ"ע רב לבאר בזה, - ונ' דהביאור בזה הוא, דע"י דנפרד מכולם יש עליו נידון מחודש, וע"כ תלוי אם הי' פרישה לפנינו.

ועי' יד יהודה דק"מ: מה שפירש ענין פריש וענין פריש לפנינו, וביאר לפ"ז פלוגתת קמאי בנתפזרו כולן, ובפירש לפנינו, ובנודע שיש טרפה במקולין.

ד', דעת ר"ן חולין דצ"ה דפירש לפנינו דרבנן, וזהו כל הסוגיא, וצ"ע לפרש מ"ש לקח מפירש, ועי' מה שפירש היד יהודה דק"מ:, וחזינן כן גם לדעת התוס' הנז' אות ג', ולדעת הרא"ה להלן אות ה', וחזינן דפירש עדיף, ולכאו' העיקר הוא נולד הספק במקום הקביעות, וכמש"כ כן כמה ראשונים, עי' ל' ? וצ"ע בזה, - והגרע"א הק' מתוספתא שהביא הר"ש, אך הגר"א ל"ג שם כן, וכמו שעמד בהעמ"ש ש' פ"ח, ועיי"ש שכתב דכ"ה דעת השאילתות, ועיי"ש מה שהאריך לפ"ז.

ובביאור ד' הר"ן עי' יד"י סימן ק"י דתלוי אם דנו עליו או לא דנו, - ונ' לפ"ז דאם החליט לקחתו חשיב כלקח, - עי' כן בחזו"א בפירשו כולן דמותר ליקח ושרי, וכתב החזו"א דה"נ נתן עיניו בו.

ה', נראה שהיא דעת הרא"ה בדיני גיד הנשה אות ל"ב, דכל מה שהחמירו שאינו בטל, הוא משום האיסור בידוע, אך כל שנפרדו להן מותרות, -- ועיי"ש שכתב דל"ש בזה אין מבטלין מפני שהוא בע"ח וסופן ליפרד ואין ניכר כשאדם מפיץ אותן שעשה מעשה, ונראה שהוצרך לזה לטעמי' דהוי מדין ביטול ולא מדין הלך אחר הרוב, אך עי' באחרונים שדנו בזה משום אין מבטלין, עי' פר"ח סימן ק"י סק"?.

- בתוס' ר"פ התערובת כתבו דבשוה"נ אחר שנסקל ל"ש ליכבשינהו, אך בתוס' ותוס' הרא"ש יבמות מבו' לא כן, ותמה עליהן רש"ל, אך לכאו' הוא תלוי בפי' ליכבשינהו, אם היינו דוקא שלא בפנינו, ודו"ק.

ד. בדין פירש לפנינו - ב

עי' היטב בחי' הריטב"א חולין דצ"ד: בדין פירש לפנינו, ועי' יד"י סימן ק"י סקי"א מש"כ ע"ז.

עי' רא"ה דצ"ה. מה שפירש טעם החילוק דבלקח הוי הספק על החנויות ובנמצא הוי הספק על הלוקחין.

עי' רא"ה כתובות ספ"ק שהק' דבנמצא שמא הי' ספק לאדם, וכתב דלא חיישינן להכי, ומבו' דאם ניחוש לזה הי' לנו לאסור, הגם דלדידן הוי הספק השתא, ועי' ש"ש ש"ד פי"ח והגה' הגרש"ז שם ושע"י ש"ד פ"ג.

עי' פלוגתת רשב"א ורא"ה בנודע טריפה במקולין אחר שלקח, דדעת רא"ה דהוי זה קבוע דע"ז הוי הספק, ורשב"א פליג, ועי' משמה"ב מה שהוכיח כן, ולכאו' תלוי זה ביסודי הדינים.

עי' ספה"י לר"ת שהבאנו לעי ד"א: דמבו' דכל דלקח מקבוע נשאר קבוע ול"ש ביטול ברוב גם עתה, ועי' ל' תוס' הרא"ש בפסחים דמבו' כן.

עי' מש"נ בדף א' דלדעת סה"ת ודעימי' אי"ז הלכה מסוימת בקבוע, שהרי לדעתם בבע"ח וכו' אי"ז משום קבוע, ואפ"ה דן בזה הסה"ת משום פירש לפנינו.

עי' שע"י מה שביאר בזה, אך אי"ז מתישב בסוגיין וברועה שמכיר עדרו, ואין ספק מחודש ע"י הפרישה, ועי' שלמי יוסף חולין, ועמש"נ לעיל ג:

וגם מתוס' כתובות דט"ו. שדנו על נמצא בין החנויות, מוכרח דלא כר"ש, ועי' שערי ישר מה שהאריך לישב בזה.

ד: בהא דתלינן שהאנס לקח מהרוב, צ"ע דהרי פירש לפנינו, - ועי' מהרי"ל קס"ט, - ועי' ש"ך חו"מ רצ"ב סקכ"ט וקצוה"ח ונתיה"מ שם ובית אפרים אהע"ז סימן ה', - ועי' שע"י ש"ד פ"ג.

ה. בדין נתפזרו כולן

כתב תבו"ש סימן ט"ז סקמ"ח, דלכאו' הי' לנו להתיר רק במ' וס' דתלינן במ', אך אם נתפזרו א' א', מאי חזית להתיר א' מהם, אך לא מ' כן מד' הפוסקים, - וקו' זו היא לפי הבנתו שם סק"נ ובהגה' פר"ח ק"י, דכל הא דבכל דפריש אמרינן דלא בא עמו המיעוט, הוא משום דאיסורא ברובא איתא, וזה ל"ש כאן, - ועי' כן בראבי"ה ריש פסחים סימן תט"ו.

בדין ב' האחרונים, כתב התבו"ש סו"ס ט"ז דאין להתיר, ועיי"ש מה שדן בל' הרשב"א בזה, דהרי בע"ח אין בטלין אף כשאין קבועין, ועי' בינ"א מש"כ בזה בכ"ד דהא דבע"ח דאין בטלין הוא משום קבוע, והובא בשע"י ש"ד פ"ט, וצ"ע, - ונראה כונתו, דהואיל ואי"ז בטל, הוי זה סתירה, עיי"ש סקמ"ח דבסתירה אמרינן מאי חזית.

והוכיח כן התבו"ש ממש"א גזירה שמא יבואו י' כהנים בב"א, וע"כ דכל ההיתר הוא רק משום כל דפריש, וע"כ אין להתיר בלקחו י' כהנים בב"א, דאיסורא ברובא איתא.

וכתב גם דל' הרשב"א הוא דההיתר משום כל דפריש, ול"ש כן בב' האחרונים.

אך הב"ח ופר"ח בסימן ק"י נקטו דאף ב' אחרונים מותרין, ועי' חוו"ד ק"י סק"ח, - ופר"ח הק' לפ"ז ע"ד הבה"ג מ"ט לא כתב לפזר כולם, וכתב דאה"נ, ועו"כ דהו"ל כביטול איסור לכתחילה.

ה: פר"ח ק"י סקכ"ח, דאם נעקרו כולם, כולן אסורין, ובכור שור שם תמה מה בין זה לבין נתפזרו, אלא כתב דכל שאין הולכין בעדר אחד, היינו נתפזרו וניידי.

ו. בדין פירשו מ' מתערובת ק', ובדין פירשו מחצה ופירשו רוב

הרא"ה בבדה"ב די"ג. כתב דפירשו מ' אסורין משום דהו דרך חלוקה.

ועי' מנחת יעקב ? ופמ"ג ק"י מש"ז י' שפירשו דכללא הוא דפירשו מ' ל"מ ....., אך עי' בית מאיר סימן ק"י .......... ויד"י ק"א סקי"ז פירש דבריו .......

עי' בית מאיר ופרמ"ג שם שדנו באורך שד' הרשב"א סותרים זא"ז, ועי' עוד ברשב"א המיוחסות קפ"א מש"כ בענין זה, ויל"פ דמש"כ הרשב"א בד"ל. דאסורין בפנ"ע, היינו כשפירשו רק מ', ומשא"כ כשפירשו כולן, וניחא סתירת ל' תוה"ב הקצר, - ועי' פרי תואר סימן ק"י ? דהרשב"א בדי"ג. כתב כן לרוחא דמילתא.

בפירש מחצה, כתב הפר"ח ק"י סקכ"ז דאסור, דל"ש מרובא פריש, ובכור שור כתב דהוא דין אמת, וכ"ה בש"ך, אך אי"ז הטעם, אלא הטעם הוא משום דל"ש בזה איסורא ברובא איתא, והיינו דכל דפירש בעינן להא דאיסורא ברובא איתא.

ו: ראבי"ה פסחים תי"ג, דבפירשו מ' וס' לא שרינן להס' לאכלן ב' ב', ול"ד לב' שבילין, דהלכתא גמירי לה, ולא גמרינן מינה רק בדיקת חמץ דרבנן.

עי' ראבי"ה פסחים תט"ו שכתב דפירש מ' היינו שלא בפנינו.

עו"כ שם דפירשו ס' א"א להתירן, דלכל דפריש בעינן תרתי, חדא לומר דפירש מן הרוב, ועוד, דהאיסור הוי ברוב, וע"כ ס' כי נתלה היתר ברוב, נתלה נמי איסור ברוב, דמ"ש האי מהאי.

כתב עוד, דפירשו ס' ונשארו מ' קבועין אסורין, דלא אזלינן בתר רוב בקבוע, - וגם הרוב שפירש אסורין, דאיסורא ברוב איתא, ועיי"ש דפירשו כולן, מ' מותרין וס' אסורין, פירשו מ' לחודייהו מותרין, ס' לחודייהו הכל אסור, - וכתב שם דה"ה דאם לא נתערבו המ' מותרין, דומיא דט' חנויות, ורבותא נקט דאפ"ה אוסרות, - ועי' בד' הראבי"ה שהבאנו בדף ח: ודף טו:.

ח. בדין נפל א' לים הגדול

דעת רש"י ורוב קמאי, דלא שרי אלא ב' ב', ורא"ה בבדה"ב הק' ע"ז דיש לחוש שיחזור וימכרנו לישראל, ורשב"א כתב דמותר למכור לישראל, וצ"ע הטעם בזה.

דעת הרא"ש בחולין דהוי מטעם ספק ספיקא, וכ"ה בראבי"ה פסחים סימן תי"ב ותט"ו, ושם הוסיף דגם איכא למימר דלא מיתהני מאיסורא כלל, ועיי"ש עוד בראבי"ה שכתב, דשמואל מודה בים הגדול דאפשר דליכא איסור כלל, אבל הכא האיסור בעין במ' או בס', וכ"נ בד' התוס', ודימו ד"ז לספק ספיקא לב' הצדדים, חדא, דאף בספק ספיקא בעינן לאכול ב' ב', ועוד, דגם הכא אסור לאכול הכל יחד, דהוי חד ספיקא.

ועי' פמ"ג שפ"ד נ"ה שכתב דע"כ הרשב"א פליג ע"ז, ולדעתו הטעם הוא משום דבדרבנן תלינן לקולא, שהרי הרשב"א כתב דאף בחד מותר, והתם ע"כ אוכל הב' בב"א.

ולדעת הרשב"א הרי ס"ס דסוגיין הוא ס"ס גמור, וכמבו' בכל דבריו, ונפל א' לים ודאי ל"ה ס"ס גמור.

בשו"ע נראה דאסור לאדם א' לאכול הכל, וכתב החוו"ד דע"כ אם נפל רוב שרי, והוכיח מדע"ד, וצ"ע דלכאו' הי' נ' דבנפלו ב' כבר שרי לאכול הכל, דכשנפל א' הוי ס"ס ואסור לאכול כל השאר, ומה לי אם אין אוכל כל השאר, ומה לי אם נפל חלק לים, וד' חוו"ד צע"ג, וכנראה צ"ל דאם נפלו ב' בב"א, חייל כל עיקר ההיתר על הנשארים, וע"כ אסור לאכלם כולן בב"א, וכ"ה ביד יהודה, ועיי"ש שנחלק על הוכחת החוו"ד וכתב דבקרבו כל הראשים, דהן קרבין בזא"ז שפיר יש להתיר גם לאחרונים.

ודעת הרמב"ם דבעינן שיפלו ב', וכן דעת הרא"ה שם, וכתב הרא"ה דהיינו דבעינן שיפול יותר ממה שנתערב.

עי' ש"ך בכללי ס"ס אות ט' דודאי אין לחשוב זה לספק ספיקא בעלמא.

כתב ראבי"ה דטעמא דטבעת הוא משום דהו"ל דבר חשוב, אך אין ע"ז אוסרת במשהו, ותליא בפלוגתת קמאי בע"ז דע"ד., ונת' במק"א.

ח: הרשב"א בתוה"ב כתב דדוקא נפל לים, דאל"כ אמרינן איסורא ברובא אשתייר, ומ' דאם פירשו רוב שר המיעוטי כנפל לים המלח, וזה חידוש רב, עי' בינ"א די"א כן, - וכ"נ גם בל' המיוחסות סו"ס קפ"ב.

והראבי"ה תי"ג כתב דלא שרינן כיון דעי"ז מתיר שניהם ול"מ, ול"ד לב' שבילין דהלכתא גמירי לה.

ש"ך כתב דאם יש ב' דאיסור צריך לאכול ד', אך בד' הראבי"ה סימן תי"ג מ' דסגי שיהא מעט דהיתר, עייש"ה בחמץ.

שם, הביא בשם אביו רבינו יואל, דבנפלו ג' דאיסור לא שרי בנפילת ג', דשמא מקצתו נפל ומקצתו לא נפל, והראבי"ה פליג דאף בא' מי יימר דנפל.

ראבי"ה בסימן תט"ו הביא די"א דרב אושעיא בנפתחו חביות פליג על רב וס"ל כרבנן דמתניתין מדלא שרי, וכתב דשרי לי' מרי' דחלוק אם הוי בעין או לא.

ועמש"נ עוד בדף טו. ד' ראבי"ה.

ט. בפי' הסוגיא דע"ג:

עי' פירש"י, וכתב בית מאיר דל"ד: דהמכוון דמתחילה פירשו כולן, ואח"כ כל א' שלוקח אמרינן כל דפריש, וזה כמש"כ יבין דעת וחזו"א שהבאנו בדף ג., ובית מאיר שם השיג על כו"פ שלא פירש כן, וכן פירש היד"י בדף קמ"ח.

במש"א שמא יקריבו י' כהנים בב"א, כתב הרא"ש בחולין דחוזר עי"ז לקבוע, ועי' בית מאיר דכ"ח. שהאריך לתמוה ע"ז, וכתב דבפירש"י אין נראה כן, אלא הטעם משום שלא הותר הכל יחד, ולפ"ז ע"כ דמזבח כאדם א', עי' בזה בדף י', ועי' כן גם ביד יהודה דקמ"ח:, ועי' עוד באחיעזר י"ב סוסק"ז מה שתמה על הרא"ש לפ"מ שפירש"י דרק רוב יקרבו, ותמה איך יל"פ דכולן יקרבו, הרי כל דפריש אינו מתיר לב' האחרונים, ועיי"ש עוד בזה, ועי' משנת ר"א דאחר דין כל דפריש הדר דין ביטול, - ובתשו' הרשב"א מיוחסות קפ"ב נראה להדיא דמפרש "הכל" ודלא כרש"י, וע"כ הוכיח מזה, ולשונו נראה דאיכא בזה ביטול אחר שבטל הקביעות, ולפ"ז א"צ לומר בד' הרא"ש דהוי רק דוגמא בעלמא.

ועי' חוו"ד ק"י סק"ח מה שפירש הסוגיא לדעת רש"י.

ועי' גם תבו"ש סימן ט"ז מה שפירש, ומה שהוכיח מכאן לנתפזרו כולן, עי' לעיל דף ה.

בהגזירה שמא יקחו י' כהנים, עי' תבו"ש שהוכח דאף בנתפזרו כולן אסורין ב' האחרונים, ובעינן לכל דפריש, וע"כ אף י' יחד אסורין, - ועי' חזו"א סימן ל"ז סק"ג ד'.

יחוסי תנאים כ"י ע' ר"י הק' מה הוי שלח לתקלה, ופירש שם דקן כל שעה נייד ואמרינן בזה כל דפריש.

ט: ועמש"נ בדף טז: דמד' הרא"ש מבו' דאין לאסור אם יבואו י' כהנים בב"א, רק אם כבר נאסר מעיקרא מטעם קבוע, וצ"ע הטעם בזה.

י. אם דנים מזבח כאדם א'

עי' פר"ח וגר"א.

עי' מהרש"ל באו"ה שלו ור?ש"ש דלא חשיב כאדם א'.

ועי' מש"נ בדף ט. בד' בית מאיר דהגזירה דיקריבו י' כהנים בב"א הוי משום דלא הותר לאדם א' לאכול הכל, ולפ"ז מבו' דהוי כאדם א'.

ועי' חזו"א סימן ל"ז שנקט דבפרשו צ"ח אסורין לאדם בב"א, ועי' בדבריו שנראה שנקט דמזבח הוי ככמה בנ"א.

ועי' תוס' יבמות דפ"א: ותוס' הרא"ש שם ותוס' שאנץ ביצה, דמבו' מכל דבריהם די' כהנים בב"א היינו אנשים נפרדים, וכ"ה בחבילי תלתן ובמקדש אשה אחת.

י: - במש"א בדע"ג: מגיסא אסירא, ובאופנים בזה, עי' רא"ש חולין, - ועי' הטב במיוחסות סימן קפ"ב בשינוי הל' שם.

יב. בדין ביטול ברוב כשאי"ז שורש הספק

עי' בזה בחוו"ד סימן ק"א ובית אפרים יו"ד סימן ע' ויד"י ס"ט סקס"ג אות ב' ושערי ישר ש"ג ואבהא"ז, ועי' בס' משנת יעקב קדושה מה שצוין שם.

ועיי"ש עוד ביד"י ובשע"י דבחלות ספק ל"ש ביטול, ועי' משנת יעקב שם מה שציין בזה ומה שהביא מהחזו"א.

ועי' ספה"י סימן תרצ"ה, ויד"י סימן ע' סקי"א פירש דבריו ע"פ הנ:ל, אך בדף א: נת' דאדרבה אי"ז הטעם, ולפ"ז מוכח דלא ס"ל הך כללא, ועי' להלן מש"נ עוד עפי"ד סה"י בקו' היבין דעת.

ועי' תשו' הרא"ש כלל כ' סי"ז דמבו' דלא ס"ל להך כללא, עי' גם בד' הגרע"א בביצה ד"י. דלא ס"ל כן.

והנה החזו"א בס' אבן ציון פירש הטעם לחלוק, דשייך בזה הלך אחר הרוב, ודין ביטול תליא ובתוצאה מדין הלך אחר הרוב.

אך נראה לדון דאדרבה הלך אחר הרוב ל"ש בזה, אך ביטול ברוב שייך בזה ע"ד ביטול דלח בלח.

ונראה מקור לזה, א', מסוגיא דנזיר לפי' רא"ש שם ותוס' בכתובות, ולכאו' כיון דרוב הנשים מותרות יהני רוב זה, ומה לי דהמקודשת קבועה, אך בל' הרא"ש נראה דמכח זה דנים כאילו רוב הנשים מקודשות, וזה צ"ב, ועכ"פ בזה מתפרש מש"כ הרא"ש דהו"ל חומרא, - ובע"כ כנ"ל דכיון דשורש הספק ל"ה ע"ז, ל"מ בזה הרוב, ובדעת התוס' בנזיר דפליגי וכן דעת תוס' הרא"ש יבמות דפ"א:, (עמש"נ לעיל יא:) נראה דס"ל דכל מה דיל"ד בזה לאוסר, הוא רק מכח דתלינן דאחת מן העולם אסורה, אך אילו הי' רק אשה אחת ל"ה אסרינן לה, וע"כ שפיר שייך בזה רוב, ודו"ק.

עוד מקור לזה, ממה שדן היבין דעת בסימן ק"י בפירשו בפנינו ג' מהתערובת, דלכאו' נימא דעכשיו כבר אינם קבועין, וי"ל עפי"ד ספה"י הנז', ולמש"נ ניחא דהוי ספק עצמי על כל א', ולפ"ז הרי מ"מ אם אי"ז חהר"ל שייך בזה ביטול ברוב, אך בד' ר"ת הנ"ל מבו' לא כן, עמש"נ לעיל א:, והנה יל"ד בנידון היבין דעת גם בנתפזרו כולן, ועי' יבין דעת שם שכתב דאם נתפזרו כולן בזאח"ז ה"ה אסורין, וכ"ה לפ"ד ר"ת הנ"ל, אך לפמש"נ יל"ד בזה.

יד: קבוע בדליכא איסור ודאי

עי' מה שהביא היד יהודה בדקמ"א. פלוגתת הראשונים בזה, עיי"ש שהאריך.

עי' סוגיא דנזיר דלקמאי דהנידון הוא על הקרובות, הרי אי"ז ודאי דיש קרובות, אך מ"מ מסתבר כן, עיי"ש ביד"י בכה"ג, וכן אין ודאי דנתקדשה אשה, כמש"כ התוס' בגיטין.

ועי' בית מאיר חי' הש"ס שהבאנו לעיל דף ב:, - ועי' פליתי סימן ק"י על קו' הר"ש מקינון, - ועי' שטמ"ק פ"ק דביצה בשם הריטב"א הובא במחה"ש תקי"ג סק"ג, ומג"א סימן ל"ב סקס"ו, ועי' ט"ז או"ח סימן תר"ה סק"ד, - אך לא כן נראה בד' הט"ז יו"ד ק"א סקי"ד.

ויל"ע בב' תערובות, דכיון דכל איסור התערובת השני' הוא משום קבוע, א"כ הרי לי"ב איסור ודאי, ומ"ט ה"ז חשוב קבוע.

שו"ר עוד בזה בראבי"ה סימן תתקמ"ו, עיי"ש.

טו. איסורא ברובא איתא עמש"נ בענינים אלו בדף ו

יד"י סימן ק"א סקי"ג האריך לדון בזה אם הוא רוב גמור או לא.

עי' בית יוסף בסימן ק"ז מה שהביא מסמ"ג בשם רבינו שמשון, וצ"ע שם, וע"ע בפליתי שתמה דלא מצינו לזה לקולא.

עי' שטמ"ק דע"ד דנחלקו אמוראי אם אם אמרינן איסורא ברובא איתא, - וכ"ה מבו' בביאור הגר"א בשם הראב"ד.

עי' ביאור הגר"א שהק' על הר"ש שהובא ברשב"א מסוגיא דחביות, ועיי"ש שביאר בזה פלוגתת רמב"ם וראב"ד.

ועי' ט"ז ק"א סקי"ד דבחביות ל"ש איסורא ברובא איתא להתיר, ועי' גם דברי חמודות פ' גיה"נ ס"ק קס"א.

ראבי"ה פסחים תי"ג ותט"ו עיי"ש באורך, - ובסימן תט"ו כתב דלא אמרינן איסורא ברובא איתא להתיר הקבוע הנשאר, - עו"כ שם דבחביות לא אמרינן איסורא ברובא יתא, כיון שהתרנו לו הפתוחות, מעתה לא נתיר לו הסתומות, - עו"כ שם, ז"ל, ומה שפירשתי דכי פירש הרוב שהרוב נאסר וגם המיעוט הקבוע, היינו משום דמה שפירש היה חשוב וקבוע, ונאסר מן התורה, ועודנו חשוב ואינו יוצא מאיסור אא"כ נוכל לתלות שניהם ההיתר והאיסור ברוב, כדפרישית לעיל, אבל דבר שאינו חשוב א"נ חשוב ונפתח ובטיל חשיבותו דבטל מדאורייתא אפילו במקום קביעותו, לא אמרינן איסור ברובא איתי' ואותו דבר שעודנו בחשיבות ובקביעות נאסר, ולהכי נקיט רב שפירשו כולם, עכ"ל.

וע"ע במיוחסות סימן קפ"א.

טו: באיסור ב' אחרונים, עמש"נ באורך בדף ה' בדין ב' אחרונים בנתפזרו כולן, לדעת הרשב"א, ועי' חוו"ד ק"י סק"ח.

עי' תוס' ריש פירקין שדנו בנסקלין בנשרפין, והנה יל"פ ד' התוס' דכבר עכשיו איכא על כל א' רוב, אך זה דלא כהאחרונים דל"מ כשודאי א' אסור, עי' תבו"ש, וכל מש"נ בדף ה' בנתפזרו כולן, - אך יל"פ ד' התו' דכל א' וא' כשלוקח הוי כל דפריש, כיון דאי"ז קבוע, וע"ז תירצו התוס' דודאי יהרג, וזה רק בפיקו"נ וכמש"כ החזו"א, - וצ"ע דהרי ב' אחרונים אסורין, עי' קוב"ש כתובות בזה, ועי' קובה"ע בדין ב' אחרונים בשם הגר"ח דאפשר דהוי רק מדרבנן, וע"כ דהתוס' פליגי, וצ"ע.

טז. בהגזירה שמא יקח מן הקבוע

רמ"א כתב בשם הר"ר שכנא דאם נדו כולן ל"ש גזירה, והק' הפר"ח דא"כ בסוגיין יעשו כן, והק' כן הב"ח, ועי' ט"ז דבקדשים החמירו טפי, והתבו"ש כתב עוד לפי גיר' ר"ת, עי' בעמ' הבא.

עי' בית מאיר חי' חולין דצ"ה. דכל דהוי קבוע דאורייתא לא גזרינן, וע"כ סגי לזה דניכר לאדם א', והוכיח כן מד' התוס' שם, - ועי' גם ביד יהודה שהאריך בהטעם דבניכר לא גזרו, ועיי"ש מש"כ לדון לפ"ז, - ויל"ע בזה בכל ל' הראשונים.

הק' הראשונים דנאסור בכל נמצא, ותירצו דבניכר ל"ש הגזירה, ועי' רשב"א תוה"ב ד"ל.

א] ברשב"א כתב דנפלו נ' מותרין, אבל ברמב"ם לא מ' כן וכן בל' רש"י, ובתוס' דע"ד: כתבו דכל הטעם להתיר הוא משום דאיסורא ברובא איתא, ולפ"ז לכאו' אין להתיר, אך גם רשב"א כתב ל' זה בתחילת דבריו בתוה"ב, וצ"ע, ונ' דהוא תלוי זב"ז, דלהרשב"א הוי ס"ס גמור, כמפורש בדבריו בשו"ת סימן ת"א שלמד מינה דספק ספיקא מתיר אף היכא דאתחזק איסורא, וכ"נ גם דעת הרמב"ן והריטב"א שלמדו מינה דבע"ז ל"מ ספק ספיקא אף כשאינו בתערובת, ועי' בל' הרשב"א במיוחסות סימן קפ"א שנמי נראה דהוא מדין ספק ספיקא דעלמא, וע"כ ודאי דגם נ' מותרין, אך לתוס' הרי בלא"ה ל"ה ס"ס גמור, ורק מכח תלי' דאיסורא ברובא איתא שרינן, וזהו שדימו לדינא דים המלח דנמי הוי מדין תלי', ודו"ק.

ולדעת הרשב"א נ' דל"ב רוב בתערובת השני', וכמש"כ ב"י בדעתו, ע"פ משמעות לשונו בתוה"ב, ואילו לגיר' דילן מפורש בגמ' דבעי רוב ולא שרי אלא בנתערב בב', ונ' פשוט דהרשב"א לטעמי' דההיתר הוא משום ספק ספיקא, ואילו רש"י ותוס' ס"ל דאי"ז מדין ספק ספיקא, וע"כ בעי' שיהא רוב בתערובת השני'.

ב] בבי' הסוגיא ע' רש"י שמותר לאכול הכל ותוס' פליגי, וצ"ל לדעת רש"י דחייל היתר על כ"א בפנ"ע, גם י"ל דחוזר הביטול ברוב.

ולדעת התוס' נ' דג"כ אי"ז ס"ס אמיתי, וע"כ צריך לאכול ב' בב"א ודימו לים המלח דל"ה ס"ס גמור.

אך דעת הרשב"א דהוי ס"ס גמור, ולדעתו ל"ש בזה דין ב' ב', וגם לגירסתו בגמ' אאל"פ כלל כתוס', ולרשב"א גם בים המלח שרי הכל כא', וכמו שהוכיח הפמ"ג מש"ז מ"ה ממש"כ הרשב"א דגם בנפל חד לתרי ונפל א' לים המלח מותר, והתם בע"כ צריך לאכול הכל בב"א, שהרי לא התירו אלא ב' בב"א, וז"ב, והכל תלוי זב"ז, דלרשב"א ודאי דדינא דים המלח ל"ד לדינא דספק ספיקא, שהרי בס"ס ס"ל דהוי ס"ס גמור, ואילו בים המלח ודאי ל"ה ס"ס גמור, (ע' ש"ך כללי ס"ס אות ט'), וע"כ הוי דין בפנ"ע דתלי', ובזה שרינן גם אם אוכל הכל יחד, אך לדעת התוס' דגם בספק ספיקא הוי מדין תלי' כדינא דנפל לים המלח, ואפ"ה הצריכו בגמ' ספק ספיקא, הרי דה"נ בים המלח בעי' שיהא כספק ספיקא, וע"כ אין להתיר לאכול הכל, דכה"ג ליכא ספק ספיקא, ודו"ק.

וז"ל הרא"ש פ' גיד הנשה סימן ל"ז, וגם נמי לא דמי לטבעת של עבודת כוכבים שנתערב באלף טבעות ונפל אחת מהן לים הגדול הותרו כולן (כאחת) (שם) ופר"י דאסור להנות מהן כולן כאחד. וכן איברי תמימים שנתערבו באיברי בעלי מומין דאמר רבי אליעזר אם קרב ראש אחד יקריבו כל הראשים וקאמר רבי אלעזר לא התיר רבי אליעזר אלא שנים שנים אבל אחד אחד לא. ופר"י דגם כולן כאחד אסור להקריבן. דהתם ע"י התערובות נאסרו כולן אלא מקילינן לתלות האיסור באותו שפירש וכולי האי לא מקילינן להתירו כולן כאחד. ולא שרינן להו אלא ע"י ספק ספיקא דאמרת דילמא דאיסורא נפיל ואת"ל דלא נפיל דאיסורא כיון דלא אכיל כולן כאחד אמרינן הנשאר הוא האסור. אבל דבר יבש חד בתרי הוא דבטל ברוב לאו משום ספיקא מותר אלא דגזירת הכתוב הוא הילכך מותר לאוכלן כולן כאחד. וגם מטעם זה לא מצרכינן ביבש לאוכלן שנים שנים כדאמרי' גבי טבעות ואיברי קדשים. משום דהתם נאסרו ע"י תערובות ומקילין בהו לתלות האיסור באותו שפירש ולהכי בעינן שיאכלם או שיקריבם שנים שנים דממה נפשך איכא בההיא אכילה ובההיא הקרבה חדא דהיתירא, עכ"ל.

ג] וגם לדעת התוס' בנתערבו מ' במקום א' מותר לאכול הכל חוץ מא', ולא אמרי' דודאי אוכל מתערובת הראשונה ואין בזה רק ספק א', ונ' דהיינו כמש"נ דלדעתם ל"ה ההיתר משום ס"ס אלא משום דאיכא ביטול נוסף.

ד] בתוס' דע"ב: כתבו די"ל דר"י אוסר רק ברימוני באדן, ולכאו' מבו' דאי"ז ס"ס, אבל מאידך ממה שהביא ר"ת מסוגיין מבו' דהוי ס"ס גמור, וצ"ב.

ה] בגונא דלא נודע ספק א', ע' בית מאיר שם, וע' יד יהודה מש"כ בזה.

ו] בד' תשו' הרשב"א מבו' דהס"ס הוא ספק שמא אין אוכל מהתערובת ראשונה, ואת"ל שאוכל שמא אי"ז האיסור, אך לדעת התוס' נ' דהספק הוי ספק לא על איסור ואת"ל על שמא אי"ז מה שאוכל, ונפ"מ בנתערבו כמה חתיכות מתערובת הראשונה, ועמש"נ לעיל אות ג' בזה.