ו - שבת ד_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

ד' ב' - תוד"ה דאמרינן, - במש"כ התוס' דלמ"ד דקלוטה, א"א לחייב בזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' מדינא דמושיט, כיון דנח במקו"פ, עי' רמב"ן ותוס' הרא"ש דפליגי ע"ז, ועי' אבנ"ז סימן ר"מ ותוצ"ח סימן ד' סק"ו וקה"י סימן ו' מש"כ לפרש בזה, - ועי' תו"י דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לחומרא, ועי' תוס' ורמב"ן לקמן ה' ב' בטעם הא דלא אמרינן קלוטה לפטור בזורק ד' אמות ברה"ר, ועי' בחי' הגרע"א בסוגיין.

ודילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, - בפירש"י כתב דהוא מדלא קתני ר"ע מחייב ב', ועי' רשב"א משה"ק ע"ז, - ועי' תוס' רשב"א ריטב"א ומאירי מש"כ לפרש בזה.

תוד"ה אלא, - במשה"ק דמ"ט לא אמרינן דמחשבתו משויא לי' מקום, עי' בעה"מ ותוס' הרא"ש מש"כ בזה, ועי' בחי' הגרע"א בטעם הא דלא ניח"ל להתוס' בזה, ועי' בחי' הרמב"ן לקמן ה' א' מש"כ בזה.

ד' ב' - או"ד למעלה מי' פליגי וכו' דר"ע סבר ילפינן זורק ממושיט, - עי' תוס' בתי' בתרא דלפ"ז בע"כ דס"ל לר"ע דקלוטה לאו כמי שהונחה, דאם הויא כמי שהונחה אין לחייבו בזורק כה"ג דומיא דמושיט, דהו"ל כזורק מרה"י למקו"פ וממקו"פ לרה"י, ועי' תוס' הרא"ש דמסיק, דכיון דר"ע יליף זורק ממושיט, מחייב אפילו למעלה מי' ולא חשבינן לי' כנקלט במקו"פ, וצ"ב, - ועי' אבנ"ז סימן ר"מ שהוכיח מד' התוס' דקלוטה הויא כמונחת באויר, וע"כ חשיב כהנחה במקו"פ, ועיי"ש שכתב דזה דלא כמש"כ רש"י בד"ה ובתוך י', דלמעלה מי' דל"ה אויר רה"ר אלא אויר מקו"פ אפי' קלוטה ליכא, והיינו משום דקלוטה הויא כמונחת בארץ, ולמעלה מי' דאיפלוג רשותא, לא מצינו לחשבו כמונח בקרקע, ועי' רמב"ן שכתב כן ע"ד התוס', דכיון דאתפליג לי' רשות מקרקע דהאי רשות ליכא למימר כמי שהונחה לפטרו, ועי' תוצאות חיים סימן ד' סק"ו וקה"י סימן ו' מש"כ בזה.

עי' תו"י שנחלקו על עיקר ד' התוס', דלא אמרינן קלוטה אלא להחמיר, דאי להקל נמי אמרו, א"כ זורק ד"א ברה"ר דחייב היכי משכח"ל, - ועי' תוס' לקמן ה' ב' שעמדו בזה דמ"ט זורק ד' אמות חייב, וכתבו דהלכתא גמירי לה, וכתבו כן גם בדינא דמהלך כעומד, וית' בעזה"י במקומו, - ועי' רמב"ן שם דהוא משום דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה אלא כשנכנסה לרשות אחרת דקלטוה מחיצות אבל בחד רשות לא אמרינן, ועי' קה"י סימן ו' דהיינו דהא דקלוטה כמי שהונחה, אי"ז בקרקע שתחתיו, אלא הוא קלוט ברשות, וצ"ע ממש"א לקמן צ"ז ב' דמרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות ברה"ר חייב משום הוצאה ומשום העברה, ואם ההנחה דקלוטה אינה בקרקע שתחתיו אלא ברשות, מ"ט הוא חייב משום העברה, - עו"כ הרמב"ן די"מ דהוא משום דלא אמרינן קלוטה אלא לחייב אבל לא לפטור, וזה כעין ד' התו"י, ועי' רשב"א שהק' ע"ז ממש"א קלוטה לענין גט, והתם ליכא חיוב ופטור, ובדעת הני קמאי י"ל דעיקר המכוון הוא דקלוטה לא חשיבא כהנחה אלא לחייב, ולא חשיבא כהנחה להפסיק המלאכה, ועי' בחי' הגרע"א שעמד ע"ד התו"י, די"ל דכל הא דלקולא לא אמרינן קלוטה, הוא רק במקום חיוב, ולא במקו"פ, וע"ד שכתבו התוס' בכתובות ל"א א' והמהרש"א שם, עיי"ש.

ועי' רש"י וש"ר לקמן צ"ח א' שנחלקו אם בזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע דמצרפין ד' אמות מב' הרה"ר, מהני מה שהי' קלוטה באמצע לפטרו, ותליא בהנ"ל, וגם למש"כ התוס' דהלכתא גמירי לה דחייב, י"ל דהוא רק במקום חיוב ולא במקום פטור, וכמש"כ הגרע"א.

עי' תוס' לקמן שם בשם הריב"א שנסתפק דשמא לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לחייב חוץ לד' אמות, כיון דבתוך ד' אמות לא אמרינן, ועיי"ש בתוס' הרא"ש שכתב דחייב, דרק בתוך ד' אמות ל"מ לפטור, משום דד"א גמרא גמירי לה וא"א להתחייב בע"א, - ועי' בחי' הגרע"א שם שהק' ממש"א לקמן צ"ז א' דזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר חייב משום הוצאה ומשום העברה, והרי דדינא דקלוטה כמי שהונחה מהני אף לגבי דין העברת ד' אמות, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועיי"ש משה"ק עוד בזה, וית' עוד בעזה"י לקמן שם.

ודילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, - בפירש"י כתב דהוא מדלא קתני ר"ע מחייב ב', ועי' רשב"א משה"ק ע"ז, ועי' בחי' הגרע"א מש"כ לישב, - ועי' תוס' שפירשו דהוא משום דבמשכן היו נוטלין מתיבתן שיש בה דע"ד ונותנין ליד הגזבר שאין בו דע"ד, ועוד משום דקרא דאל יצא איש ממקומו מיירי בעקירה, - ועי' רשב"א דהוא משום דדוקא בגמר מעשה בכ"ד סגי לי' אבל בתחילת מעשה עקירה חשובה בעינן, - ועי' ריטב"א ומאירי מש"כ עוד בזה.

עי' אבנ"ז סימן ר"מ סקי"א, שהק' דאי נימא דקלוטה חשיבא כהונחה בארץ ומתקיים בזה דין דע"ד, היאך מצינו לחלק בין הנחה לעקירה, ועי' קה"י סימן ו' מש"כ בזה, - ועמש"נ להלן דבד' תוס' הרא"ש והרשב"א מבו' דמכוון הגמ' דלענין עקירה ל"מ כלל דינא דקלוטה, ולפ"ז ניחא, ועי' משנת ר"א סימן ג' סק"ב.

עי' תוס' שהק' דמ"ט לא מחייבינן בהנחה בידו מכח הא דמחשבתו משויא לי' מקום, וכתבו בשם ר"ת והוא בספה"י סימן ר"א דלא אמרינן מחשבתו משויא לי' מקום אלא היכא דא"א בע"א, - ועי' בעה"מ דאף דבנותן לתוך ידו של חבירו י"ל דמחשבתו משויא לי' מקום, אך בנוטל מתוך ידו של חבירו ליכא למימר דמחשבתו משויא לי' מקום, דאינו מחשב מאיזה מקום הוא נוטל, וכעי"ז כתב בתוס' הרא"ש, ועי' בחי' הגרע"א בטעם הא דלא ניח"ל להתוס' בכך, - ועי' רמב"ן לקמן ה' א' בשם י"מ דלא אמרינן מחשבתו משויא לי' מקום אלא כשנעשית מחשבתו לגמרי, ומשא"כ הכא דלא נעשית מחשבתו לגמרי דאין עיקר מחשבת נתינת אוכלין אלא משום אכילתן וכו', - ועיי"ש שכתב דל"ש בזה אחשבי' כלל, דכיון דנתכוין להניח על מקום שאין בו ד', נמצא דאין מחשבתו למלאכה כלל, ומש"א דאחשבי', הוא רק כשהוא מחשב למלאכה ועושה אותה, כזורק בפי הכלב דהוא מתכוין להאכילו והוא מאכילו וכו', מיגו דהויא מלאכה לכך הויא מלאכה לענין שבת.

עי' רמב"ן שם בתו"ד שכתב דהא דמהני אחשבי', הוא משום דעי"ז הו"ל מלאכת מחשבת, ומבו' דדינא דמקום ד' הוא מדין מלאכת מחשבת, ומהני הא דאחשבי' לחשבו כמלאכת מחשבת, ועי' חי' מכת"י גיטין ע"ט א', דגם הא דלית להו לרבנן דקלוטה כמי שהונחה, הוא מדינא דמלאכת מחשבת, וע"כ לענין גט מודו, (והעירו ע"ז מד' הראשונים שהק' דלר"ע מ"ט אין הנחת קלוטה מפסקת בתוך ד', ואם טעמא דרבנן הוא מדינא דמלאכת מחשבת, לכאו' אף לרבנן הי' לזה להפסיק), וכ"ה מבו' ממה שדימה שם להא דבהוצאה שלא כדרך לא אמרינן דמחשבתו משויא לי' להוצאה, עיי"ש, אך בדעת התוס' ודעימייהו י"ל דדינא דמחשבתו משויא לי' מקום הוא במסוים בדינא דמקום ד', דמהני מחשבתו לחשבו כמקום הנחה.

ועי' בסוגיית הגמ' לקמן ק"ב א' ובפירש"י שם, דמבו' דמדמינן דינא דהוצאה שלא כדרך לדינא דהנחה שלא ע"ג מקום ד', אך בפי' ר"ח לקמן שם פירש לסוגיית הגמ' שם בעא, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן צ"ב א', עיי"ש, ולפ"ז שפיר י"ל דדינא דמקום ד' הוא דין בפנ"ע, ול"מ הא דאחשבי' אלא לגבי דינא דמקום ד'.

אילימא הא רבי וכו', - עי' תוס' שהק' דמ"ט לא אמרינן דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, ולד' רש"י דמש"א לר"ע דדילמא עקירה בעיא, הוא מדלא מחייב תרתי, ניחא, וכתבו דס"ל לרב יוסף דדוקא בקלוטה דר"ע דליכא הנחה כלל איכא למיפרך הא עקירה בעיא, אבל ברבי דבעי זיז כ"ש ה"ה להנחה, ועי' תוס' הרא"ש ורשב"א דהיינו דבקלוטה דר"ע דל"ב הנחה כלל, אין נראה לומר כן גבי עקירה, ומשא"כ ברבי דבעי הנחה ע"ג זיז כ"ש, מצינו למימר דסגי בזה אף לגבי עקירה, ומבו' לפ"ז, דלהצד דר"ע לא אמר לגבי עקירה, היינו דלגבי עקירה ל"מ דינא דקלוטה כמי שהונחה, - ועי' מהר"ם שפירש דכיון דלרבי בעינן מקום להנחה, ואפ"ה סגי בזיז כ"ש, והרי דחשיב כמקום להנחה, אף סגי בזה לעקירה, ועי' בחי' הגרע"א במערכה סקי"א ד"ה ונלע"ד שפירש בע"א.

די נופו בתר עיקרו

שיטת רש"י

א]. ד' ב'. רש"י ד"ה זרק- מר"ה מרשות הרבים מתחלת ארבע לסוף ארבע. וכ"כ רש"י בפירוש קמא לקמן ח' א' דמיירי בזרק מתחילת ד' לסוף ד', והסברא דשדי נופו הוא דהעיקר מחשיב ליה לנוף כמקום ד'. ועי' במהרש"ל שכת' בדעת רש"י, וכ"כ התורי"ד והמאירי דרק לענין זה מהני היסוד דשדי נופו שחשיב כמקום ד, ולא לענין שיהיה דין הנוף כרשות העיקר [דכיון דהיסוד דשדי הוא שהעיקר מחשיב ליה לנוף ממילא ל"מ זה רק לענין שיהי' לנוף חשיבות של ד'].

ויש בזה ג' תמיהות, א. עי' ברשב"א דתמה דא"כ נוקי דהאילן נמי עומד ברה"ר והנידון האם חשיב כיש בו ד' או לא. ב. מ"ט פירש"י דזרק ד"א ולא פירש דזרק מרה"י לרה"ר והנידון אם חשיב מקום ד'. ג. בתוס' (ד"ה באילן) בסוה"ד הקשו קושיא אלימתא ע"ד רש"י היאך משכח"ל להך דינא, דממ"נ אם הזיז אינו גבוה ג"ט לכו"ע א"צ דע"ד, ובגבוה יותר מג"ט הוי מקפ"ט או כרמלית. ובדוחק כתבו התוס' דלרש"י הברייתא איירי כשטח בפניה. וכבר הקשה בספר שערי ציון להגרב"צ מבילסק (סי' ז') דתירוצם דחוק מאוד, דהא זרק ונח ע״ג זיז תנן ואיך נעמיד שטח בצד הנוף, וכפי הנראה שהתוס' בעצמם חשבי זה לדוחק שכת' שאי אפשר להעמידה כו׳ אם לא שנעמידה וכו׳. עוד הקשה דברשב"א בדף ז' כתב דרש"י ס"ל כהריב"א דבטח בפניה שרואה פני הקרקע א"צ מקום דע"ד כלל, וע"ע במהרש"א שם שדייק כן מדברי רש"י, וצ"ע א"כ היאך יפרש רש"י את מחלוקת רבי ורבנן הא בטח בפניה לכו"ע א"צ דע"ד וע"כ דלא איירי ברואה פני הקרקע, והדק"ל דלמטה מג' א"צ דע"ד ולמעלה מג' הוי מקפ"ט או כרמלית, ועי' במהרש"א שם שעמד ע"ז וכתב דיש ליישב עיי"ש[[1]](#footnote-2).

ישוב שיטת רש"י

ב]. בישוב קושיא א', עי' בתוס' הרא"ש ח' א' דהביא דיש ספרים דכתב בהם רש"י דבאופן שהעיקר והנוף ברשות א' לכו"ע אמרי' שדי נופו, וכ"כ המאירי, והשיטה לר"ן בסוגיין, והר"י מיגא"ש בתשו' כ"ד. ויש בזה ג' ביאורים, א. דבראשונים הנ"ל משמע דבכה"ג מהני לכו"ע מדין שדי נופו[[2]](#footnote-3). ב. במאירי ד"ז מבואר דאין הטעם משום דבאותה רשות לכו"ע אמרי' שדי אלא שאז רואים החפץ כמונח בארץ שתחת האילן שיש בו דע"ד עיי"ש. ג. בשפ"א ובמרומי שדה ביארו דבאותה רשות מהני לכו"ע, משום דאטו צריך לנוח החפץ על כל המקום ד', וחפץ קטן יוכיח, וע"כ כיון דבמקום זה איכא ד' על ד' גם כשנדבק בצידו כך הוא עיי"ש. וכ"כ הנצי"ב דוכי יעלה על הדעת שמקום שיש בו דע"ד ויוצא מן הצד רצועה קטנה פחוח מד' לא יהיה מיקרי ד' עיי"ש.

בישוב קושיא ב', עי' בחי מהר"ם בנע"ט שכת' דס"ל לרש"י דסתם זרק פירוש ד"א ברה"ר ולא מרשות לרשות[[3]](#footnote-4).

בישוב קושיא ג', עי' בשערי ציון שם ובשפ"א דכתבו ליישב קו' תוס' דדוקא בעומד החפץ בקרקע רה"ר עצמה ומעכב הילוך הרבים הוי כרמלית או מקו"פ, אבל הכא מיירי בזיז היוצא לרה"ר למעלה מט', דאינו מעכב להילוך הרבים, ובכה"ג אף ברחב ד' נידון כחלק מרה"ר. אמנם השערי ציון שם סתר סברא זו מדברי התוס' בעירובין ד"כ דלדברי רש"י ידו הפשוטה לרה"ר הוי מקפ"ט, דמדבריהם אלו חזינן שגם כשהמקום אינו מעכב את הילוך הרבים הרי הוא מקפ"ט. ולכאו' יש לחלק בזה דכל יסוד זה שייך רק בעמוד וכדו' שהטעם להחשיבו כמקפ"ט הוא משום שהעמוד חולק מקום לעצמו, ובזה אמרי' דבגונא שלא בטל מהקרקע שם רה"ר אין העמוד חולק מקום לעצמו, אלא הוא בטל לרשות. אבל בההיא דעירובין הו"ל מקפ"ט מטעם אחר משום שהיד נגררת בתר הגוף ואין היא מתייחסת לרשות שהיא נמצאת בה[[4]](#footnote-5), ופשוט שגם אם הקרקע שתחתיה הוי רה"ר שייך לדונה כמקפ"ט, והראוני בס' אמת ליעקב [להגר"י קמינצקי] שכת' כהנ"ל, והחזו"א הוכיח מכמה ראיות שאינו כן עיי"ש.

ועי' שפ"א ומרומי שדה שכת' עוד אופן ליישב דעת רש"י דמיירי ברבים מכתפים עליו ואין בו דע"ד, וס"ל לרש"י דמצד דין הרשות א"צ דע"ד כשרבים מכתפים עליו, אבל עדיין צריך הנחה ע"ג דע"ד ולזה בעי' לסברא דשדי נופו עיי"ש.

עי' מהרש"א ח' א' דחידש בדעת רש"י דכל מה דמצינו דמדין שדי דנין לנוף כרחב ד', הוא רק למ"ד דיש דין ד' ברה"י, אבל למ"ד דליכא דין ברה"י אין העיקר יכול להחשיב את הנוף כרחב ד', וצ"ב טובא.

שיטת תוס', ובגדר דינא דשדי נופו

ג]. שיטת תוס' (ד"ה באילן) דע"י דינא דשדי נופו מלבד דחשיב כמקום ד' חייל נמי שם הרשות של העיקר וחשיב כהניח ברה"י.

והנה בעיקר מ"ש בגמ' דלרבי שדי נופו בתר עיקרו יל"פ בב' אופנים, א') דהנוף חשיב כהעיקר ומשו"ה הנוף אינו קובע רשות ודינים לעצמו. ב') דהנידון הוא על החפץ המונח בו, דכל חפץ המונח על הנוף חשבי' ליה כמונח בעיקר דשדי' נופו בתר עיקרו וזהו מקום ההנחה. והנה לרש"י ודאי א"א לומר כהאופן הב' דא"כ גם לענין שם הרשות הו"ל למיזל בתר העיקר, וע"כ דרש"י ס"ל כהאופן הא', ומ"מ ס"ל לרש"י שכ"ז מהני רק לענין חשיבות דע"ד ולא לענין הרשות. אמנם לדעת התו' יש להסתפק כנ"ל. ועי' ברשב"א שמדוייק בדבריו דלדעת התו' הגדר הוא כהאופן הב' דחשיב כמונח בעיקרו עיי"ש. ועי' גם בל' התורי"ד שכת' "אמרינן שדי נופו בתר עיקרו וכנח בעיקרו דמי"[[5]](#footnote-6).

ויש להוכיח עוד כהצד הב', דהרי הראשונים לעיל ד"ג ע"ב הק' על רש"י דלא שייך לדון שיד הפשוטה לרה"י יהי' דינה כרה"ר דל"ש רה"ר בתוך המחיצות. ולכאו' לפי"ז גם לגבי דשדי נופו כל הנידון הוא שיהי' הנוף רה"י בתוך רה"ר ולא איפכא. אמנם בת"י ובהגמ"ר פירשו להדיא דגם כשהנוף ברה"י חשיב רה"ר מכח העיקר. וצ"ב מ"ש מיד הפשוטה לרה"י, ולהאופן הב' ניחא, דהכא לא באנו ליתן לנוף שם רה"ר אלא לדון החפץ כמונח ברה"ר במקום העיקר.

ד]. אמנם הרעק"א כת' בסוף המערכה 'והנה י"ל מסברא אף דס"ל לרבי דעיקר מחשיב לנוף רה"י, או דמכח העיקר נעשה רה"ר כסברת הרשב"א, זהו רק בתוך ט' דשם שייכות לרה"ר ע"י כלי או אדם, וכן למעלה מי' למיהוי רה"י ע"י העיקר. אבל אם העיקר ברה"ר והנוף למעלה מי' י"ל דל"ש שדי נופו, דבאויר הזה לא שייך לקראותו רה"ר ואינו במציאות כלל'. ומבואר להדיא דנקט כהאופן הא' דהנידון הוא לאשויי הנוף כרשות העיקר, ולכן כת' דכ"ז רק במקום שיכול לחול שם הרשות. וכן מוכח עוד ממה שהוצרך להוכיח דאף דשדי נופו והוי רה"י היינו דוקא על הנוף ממש אבל לא שיהא האויר של הנוף אויר רה"י, ואם כהצד הב' הדבר פשוט שאין אויר הנוף רה"י וא"צ לראיה.

והנה התו' כתבו דברה"ר לא מצי לאוקמי דאי הנוף למטה מג' וכו'. וצ"ב מ"ט מהני שדי נופו בתר עיקרו לאשווי רה"י, ול"מ שדי נופו לאשווי רה"ר. ועי' בחזו"א (סי' ס"ב סק"ט) שכתב דעיקר שם רה"ר תלוי בזה שהמקום הוא מקום מעבר ושימוש לרבים, ומשו"ה ל"ש לדון את הנוף כרה"ר מדין טפילות לרה"ר דסו"ס מקום זה אינו מקום שימוש הרבים. ועי' גם בקה"י סי' י' שביאר עד"ז עיי"ש. עוד כתב החזו"א דהתוס' ס"ל דעמוד ט' שרבים מכתפים עליו אינו רה"ר מצ"ע אלא טפל לרה"ר שסביבותיו ול"ש להעשות טפל לטפל[[6]](#footnote-7). ולכאו' כ"ז רק משום שדנים הנוף עצמו כרה"ר וכהצד הא', אבל אם הנידון הוא על מקום הנחת החפץ אין מקום לחלק בין רה"ר לרה"י. ויתכן דבזה גופא פליג הרשב"א דס"ל דהנידון הוא על מקום החפץ ולכן ל"ש לחלק בין רה"ר לרה"י. אמנם רעק"א הנ"ל כת' יסודו גם לדעת הרשב"א עיי"ש. ולפי"ז צ"ל דס"ל דגם ברה"ר שייך לדון להטפיל את הנוף לעיקר ולאשוויי רה"ר וכדעת רש"י לגבי ידו של עני הפשוטה לרה"י.

ה]. במש"כ התו' ולרשב"א נראה דברשות הרבים נמי משכחת לה למימר שדי נופו בתר עיקרו כגון שעיקרו פחות משלשה או גבוה ט' ורבים מכתפים עליו דהוו רה"ר ונופו עולה למעלה מג'. עי' קה"י סי' י' שנסתפק להך אוקימתא דמיירי שהעיקר גבוה ט' דהיכי מיירי, אם הנוף יוצא מגבו של העץ והנוף עולה למעלה מג' א"כ נמצא דהנוף הוא למעלה מי' של רה"ר, ויהי' מוכח מזה דעמוד ט' תופס על גביו אויר משלו, אך אפשר דמיירי שיוצא מצדדיו של אותו עיקר ט' וגם בכה"ג אמרי' שדי נופו לשווי' לנוף רה"ר כמו שהעיקר ע"ג רה"ר עיי"ש [וברעק"א הנ"'ל מבואר דנקט כן שהרי פי' דמיירי שהנוף הוא בתוך י'].

ו]. ולרשב"א נראה וכו' והא דלא מוקי ליה אביי הכי משום דר"ח ל"ב מקום ד' גם ברה"ר וכו'. ועי' בתו"י שהקשה דאכתי הוי מצי לאוקמי פלוגתייהו ברה"ר, דלרבי דשדי נופו בתר עיקרו הוי רה"ר ולרבנן דלא שדינן נופו בתר עיקרו הו"ל מקפ"ט וכמש"כ הרשב"א בתחילת דבריו. ועי' במהרש"ל שתירץ דזה כו"ע מודו דשדינן נופו בתר עיקרו לענין שהעיקר אינו חולק מקום לעצמו להחשב מקפ"ט, וצ"ב [ואולי כונתו דגם בנוף למעלה מג' דל"ח רה"ר הוא משום שחסר לו התנאי של שימוש הרבים אבל מ"מ הוא בכלל הרשות דרה"ר ובזה לכו"ע מהני טעמא דשדי להכלילו בכלל הרשות דרה"ר]. אלא שעיקר דברי המהרש"ל צ"ע ממש"כ הרשב"א דלרבנן ל"ה רה"ר, ומבו' להדיא דלרבנן הוי הנוף מקפ"ט וצ"ע.

ז]. עי' בשפ"א שהק' מ"ט בידו לא מהני מה שיש מקום ד' בגוף והרי כיון שידו בתר גופו גריר ה"ז דומה לנוף, וכן ילה"ק מ"ש ידו מנופו דידו אינה נעשית כדין רשות הגוף[[7]](#footnote-8). וכבר עמד ע"ז המאירי לקמן ד"ז ע"ב וז"ל "ואע"פ שבידו לא אמרו להיותה נגררת אחר גופו שיש בו רוחב ארבעה, שתי תשובות בדבר, שהיד אינה נגררת אחר הגוף אדרבא הגוף נגרר אחריה. ועוד שלא אמרו לילך נוף אחר העיקר אלא בעיקר הקבוע ושאינו מתנועע כלל וכן עיקר".

שיטת הריטב"א

ח]. עי' ריטב"א לקמן ד"ח וז"ל "באילן העומד ברה"י ונופו נוטה לר"ה וכו'. והא דלא אמרי' איפכא, משום דא"כ אפי' ר"מ לא מחייב, דאפי' נימא שדי נופו בתר עיקרו הא בעי' מקום וליכא". והיינו ששדי נופו ל"מ להחשיבו כמקום ד' אלא רק לענין שיחול עליו שם הרשות של העיקר, ולכן א"א להעמיד המחלוקת אלא בעיקרו ברה"י שאז אם דנים לנוף כרה"י א"צ מקום ד', משא"כ בעיקרו ברה"ר ונופו נוטה לרה"י אם אמרינן שדי לחייבו משום רה"ר הרי אין כאן מקום ד'. ולכאורה סברת הריטב"א דהיסוד דשדי ל"מ לדון החפץ כמונח בעיקר, אלא רק להטפיל הנוף לעיקר וזה ל"מ אלא לענין שם הרשות אבל הנחה במקום ד' אין כאן. [ונ' דהריטב"א א"א שיפרש דדינא דשדי הוא לקבוע את מקום הנחת החפץ, משום דס"ל לריטב"א דא"א לחייב משום מוציא לרה"י משום שקבע מקום הנחת החפץ ברה"י אם הנוף עצמו הוא רה"ר, ולשיטתו אזיל לעיל ד"ג ע"ב שהק' על רש"י דל"ח לחייב על ההנחה ביד הפשוטה לרה"ר מדין מוציא לרה"ר דכיון שלא הוציא מרשות לרשות וכל מאי דעבד ברשותא דנפשיה עבד ליכא לחיוביה משום הכנסה ולא משום הוצאה, והיינו דא"א לחייב על קביעות מקום ההנחה ברשות אחרת גרידא].

ונמצא שיש ג' שיטות בדין שדי נופו, א. שיטת רש"י דמהני רק לענין מקום ד' ולא לקביעות שם הרשות. ב. שיטת התו' דמהני לתרוייהו. ג. שיטת הריטב"א וכ"מ ברשב"א בסוגיין דמהני רק לענין שם הרשות.

בדין מקום ד' ברה"י

בסתירת הסוגיות אם בעינן מקום ד' ברה"י

א]. הראשונים הקשו סתירת הסוגיות, דבסוגיין מבואר שגם ברה"י בעי' מקום ד', ואילו לקמן ז' ב' קאמר רב חסדא דבנעץ קנה ברה"י א"צ דע"ד, ומצינו בזה כמה דרכים בראשונים.

שיטת התוס'

א). בתוס' (ד"ה באילן) כתבו דאה"נ, ולר"ח איכא חילוק בין רה"י לרה"ר וסוגיין דלא כרב חסדא. [ובשם הרשב"א כת' התו' דאין לחלק בין רה"ר לרה"י ור"ח ס"ל שא"צ דע"ד גם ברה"ר].

ובטעמיה דר"ח דא"צ מקום ד' ברה"י. עי' בתוס' לקמן ד"ח ע"א שכתבו דה"ט דרה"י כמאן דמליא דמי, ומבואר מדבריו דמעיקרא דדינא גם ברה"י בעי' דע"ד, אלא שמדין כמאן דמליא נתקיים הדין דע"ד.

והנה בפיר״ח בדף ח׳ א׳ כתב, רבי סבר שדי נופו בתר עיקרו, ומרה״ר לרה״י זרק דהא יש בעיקר האילן ד׳ וכו'. והיינו דבפירושא דשדי נופו בתר עיקרו פירש כהתוס' דאי שדי נופו בתר עיקרו הוי רה״י, ומ״מ הצריך שיהא בעיקרו ד׳. ולכאורה תמוה טובא, דהא הכא קאי לרב חסדא דלא בעינן מקום ד׳ ברה״י, וא״כ אי שדי נופו בתר עיקרו וגם הנוף חשיב רה״י, הא לא בעינן מקום ד' וכמ"ש התו'.

ועי' במשנת ר"א סי' ד' שרצה ליישב לפמש״כ התוס׳ דדינא דרב חסדא דלא בעינן מקום ד׳ ברה״י הוא משום ביתא כמאן דמליא דמי, ולפי״ז היכא דחשיב רה״י רק משום שדי נופו בתר עיקרו, א״כ ל״ש למימר דביתא כמאן דמליא דמי, ומש״ה בעינן שיהא בהעיקר מקום ד', דהעיקר מחשב להנוף גם לענין המקום ד' [ועיי"ש שדחה פי' זה, ופי' דגם ברה"י שא"צ הנחה ע"ג ד' מ"מ בעי' מקום ד' מדין הרשות, ובקנה מצרפים האויר לדין המקום, משא"כ בנוף הרי חסר לו בשיעור הרשות ולכן ל"מ רק אם עיקרו ד' חשיב גם הנוף כמקום ד'].

ובדעת התו' דגם באין בעיקרו ד' מהני צ"ע דהרי בתו' עצמם בד"ח ע"א ד"ה ר"ח מבו' דטעמיה דרב חסדא הוא משום שרה"י כמאן דמליא דמי וזה ע"ד הר"ח, וצ"ע מ"ט לשיטתם א"צ שיהיה בעיקר דע"ד[[8]](#footnote-9) [וגם אם נפרש דס"ל לתו' דהו"ל כמונח בעיקרו מ"מ בדין דלא יהני אם אין בעיקר עצמו ד', דהרי גם אם הי' נח ע"ג העיקר עצמו הי' חייב, רק משום דהעיקר הוא חלק ממקום ד' כיון שרואים כאילו הוא מלא חפצים וחשיב כהנחה ע"ג מקום ד', אך דינא דשדי נופו בתר עיקרו, הוא דחשיב הנחה על העיקר בפ"ע, והעיקר בפ"ע הרי אינו מקום ד'].

שיטת הרשב"א

ב]. ברשב"א האריך לבאר דגם סוגיין סברה דא"צ מקום ד' ברה"י, ובסו"ד כתב הרשב"א דיש לחלק בין עקירה להנחה, דברה"ר לעולם בעי' דע"ד, וברה"י איכא חילוק בין הנחה לעקירה, דבהנחה א"צ דע"ד ובעקירה בעי'. ודבריו צ"ב דכיון דברה"ר אין חילוק בין עקירה להנחה כלפי מקום ד', א"כ מהו הפשרה דעבדינן ברה"י בין העקירה וההנחה, וצ"ב[[9]](#footnote-10).

שיטת המאירי

ג]. במאירי ד"ז ע"ב (וכ"ה בתשו' הר"י מיגאש סי' כ"ד) כתב דעיקר סברת ר"ח היא משום שהקנה תחוב ומחובר בארץ והרי הוא כחלק מהקרקע שיש בה דע"ד. ויעו"ש במאירי שהוסיף דזהו ע"ד סברת הראשונים דבאותה רשות לכו"ע א"צ שיהי' בנופו ד' משום שעיקרו בארץ הרי הוא כארץ שיש בה מקום ד'. ומבו' מדבריו דאין כונת הר"ח לחדש חידוש ברה"י, אלא עיקר סברתו היא דדבר הנוגע בארץ חשיב כחלק מהארץ והו"ל כאילו יש בכולו דע"ד.

וצ"ל לדברי המאירי דהא דנקט רב חסדא דוקא רה"י, היינו משום דברה"ר לא משכח"ל להך דינא, דבקנה פחות מג' בלא"ה א"צ דע"ד ובקנה יותר מג"ט הרי הוא ככרמלית או מקפ"ט, ולכך אמר ר"ח להך דינא דוקא ברה"י, וכ"כ הקה"י.

שיטת הר"ן

ד]. בר"ן על הרי"ף (בסוגיין, ובד"ז ע"ב) כתב דכל מאי דבעי' דע"ד הוא רק ברה"ר או ברה"י לענין אדם שעומד שם שאינו רה"י עצמה, אבל ברה"י עצמה כקנה נעוץ ברה"י לא בעינן מקום ד' וכו'. ובפשוטו היה נראה דכונת הר"ן ע"ד המאירי (וכ"כ בקה"י סי' ד'), אולם באמת מלשון הר"ן משמע דהוי ב' סברות חלוקות, דבמאירי מבואר דהסברא משום שהקנה מחובר לקרקע ועי"ז חשבי' לקנה כחלק מהקרקע. ומדברי הר"ן משמע דהסברא היא דכל דבר המונח "ברשות עצמה" א"צ דע"ד, וכל הדין מקום ד' הוא רק בהניח ע"ג אדם וחפצים שבתוך הרשות שאינן הרשות עצמה אלא שטפילים לרשות, אבל בדבר הקבוע בקרקע חשיב כגוף הרשות ולכן א"צ שיהי' דע"ד, וכ"כ המרכה"מ [פי"ג]. והיינו דלהמאירי גדר הדברים דשדינן לקנה בתר הקרקע והקרקע יש בה דע"ד, ולהר"ן הגדר הוא דכל דבר שהוא חלק מהרשות א"צ שיהי' דע"ד.

אמנם בלשון הר"ן דחילק בין אדם לקנה, ולא חילק בין קנה נעוץ לחפץ שאינו נעוץ, משמע דגם בכלים שברשות א"צ דע"ד, ורק באדם צריך דע"ד ומשום דאדם אינו חלק מהרשות אלא שהוא מקבל דיני הרשות. ולפי"ז נמצא נפק"מ לדינא בין המאירי לבין הר"ן אי בעינן דע"ד בכלים שע"ג הקרקע שאינם מחוברים ותחובים בה, דלהמאירי בעי' דע"ד, וכן מבואר להדיא בתשו' הר"י מיגא"ש סי' כ"ד שכתב כהמאירי ובתו"ד כתב דבכלים בעי' דע"ד. ולהר"ן גם בכלים א"צ דע"ד. ועי' בחזו"א [הנדמ"ח] בדף ז' שנסתפק מה הדין בכלים לדעת הר"ן עיי"ש. וע"ע בביאור הגר"א שמ"ה סק"י שנקט דדוקא באדם ובע"ח בעי' דע"ד [אמנם הגר"א בשנות אליהו כת' דגם בכלים בעי' דע"ד].

טעם החילוק בין רה"י לרה"ר לדעת הר"ן

ה]. ויל"ע לדברי הר"ן מהו החילוק בין רה"י לרה"ר, דאין לומר שכונתו דברה"ר לא משכח"ל להך דינא וכמש"נ בדברי המאירי, דהרי בר"ן כתב דדין דע"ד נאמר דוקא ברה"ר, אי נמי ברה"י לענין אדם שעומד שם, ומבואר דברה"ר משכח"ל להך דינא גם באופנים אחרים, ובפשוטו כונתו לכלים שברה"ר [שחשיבי רה"ר גם בגבוהים ג' ומשום דאין כרמלית בכלים וכמ"ש התו' ד"ה וכ"ה בחי' הר"ן ד"ה]. וצ"ע מהו טעם החילוק בין רה"ר לרה"י, דכמו שברה"י הנחה על כלים חשיב כהנחה על גוף הרשות ה"נ ברה"ר נימא הכי.

וצ"ל דהנה בר"ח בדף ח' כת' דטעמיה דרב חסדא דא"צ מקום ד' ברה"י הוא לפי שרה"י עולה עד לרקיע. וצ"ע איזה נתינת טעם הוא כלפי מקום ד', וצ"ל דברה"י חשבי' האויר כגוף הרשות ולא כנטפל לקרקע הרשות [משא"כ ברה"ר דהאויר י' הוא רק נטפל לקרקע הרשות[[10]](#footnote-11)], וממילא הוי הנחה בגוף הרשות ולכן א"צ דע"ד וכיסוד סברת הר"ן. וממילא י"ל דזהו גם יסוד דברי הר"ן, דברה"י חשיב לעולם מונח בגוף הרשות, דברה"י הכל חשיב כרשות עצמה, אא"כ מונח ע"ג אדם שהוא רשות לעצמו אלא שמקבל דיני הרשות וכמ"ש הגרא"ק. אבל במונח ע"ג כלים ברה"ר ל"ח כמונח על גוף הרשות דגוף הרשות ברה"ר היא רק הקרקע.

והדברים מבוארים להדיא ברמב"ן לקמן ד"ז ע"א וז"ל "דהיינו נמי דאתא רב חסדא לאשמועינן דרה"י עולה עד לרקיע והויא כמונחת בקרקע, ואע"ג דלא סבירא לן קלוטה כמי שהונחה, בהנחה כל דהו מיהא הויא הנחה כמי שהוא מקום ד', הלכך לא בעינן הנחה על גבי מקום ד' אלא כגון בר"ה, א"נ לאדם שהוא עומד ברה"י שאינו דומה לקנה נעוץ דהוא כרה"י עצמה". והיינו שצירף לב' הסברות, סברת הר"ח דרה"י עולה עד לרקיע, וסברת הר"ן דאדם אינו דומה לקנה נעוץ, ומבואר כנ"ל.

ו]. ועי' בקה"י סי' ד' שהקשה סתירת דברי הר"ן אהדדי, ממש"כ הר"ן לקמן ד"ח לדון אי בעי' דע"ד בעמוד ט' שרבים מכתפים עליו, ולכאורה לפמש"כ הר"ן בסוגיין שבמחובר לרשות נחשב כרשות עצמה שיש בה דע"ד א"כ ודאי שגם בעמוד א"צ דע"ד. והנה כל קושיא זו היא רק לפי הבנת הקה"י בדבריו שכונתו כדברי המאירי, אבל אם כונת הר"ן הוא משום שברשות עצמה א"צ דע"ד, א"כ י"ל כמ"ש החזו"א דעמוד ט' שרבים מכתפים עליו אינו רה"ר מצ"ע אלא טפל לרה"ר שסביבותיו, וממילא ל"ל מעליותא דגוף הרשות. ועי' קה"י סי' י' שהאריך בנידו"ז. ועי' בדברי הגר"א סי' שמ"ה ס"י דנראה מדבריו שהטעם דא"צ דע"ד בעמוד שמכתפים עליו הוא מהאי טעמא גופא דחשיב כמונח ברשות עצמה, והיינו דס"ל דעמוד הוא רה"ר מצ"ע וממילא חשיב כמונח בקרקע הרשות. וכ"כ המרכה"מ ריש פי"ג.

ועי' בר"ן בד"ה ומקשו שהקשה איך משכח"ל דינא דע"ד ברה"ר והרי בפחות מג' א"צ דע"ד ולמעלה מג' אינו רה"ר ותי' בשם הראב"ד דמשכח"ל בבע"ח. וצ"ע דזה גם ברה"י בעי' דע"ד והיכן משכח"ל חילוק בין רה"י לרה"ר. וגם צ"ע למה לא תי' דמשכח"ל בטח בפניה (להחולקים על הריב"א דל"מ רואה פני הקרקע להחשב כמקו"ד, וצ"ל דס"ל לר"ן כהריב"א). וכן צ"ע למה לא תי' דמיירי בכלים ועי' בהג' רעק"א על הר"ן [נדפס בחי' רעק"א סוף המס'] שהק' כן ותי' "ואולי י"ל דס"ל להר"ן דאין כרמלית בכלים, היינו דהוי מקום פטור, אבל לא דהוי רה"ר, דלא כתוס' (דף ה' ע"א ד"ה כאן)". וצ"ע דבחי' הר"ן בד"ה ע"א מבו' להדיא דכלים ברה"ר חשיבי רה"ר ולא מקפ"ט וצ"ע .

שיטת הרמב"ם

ז]. עי' בר"מ פי"ד הי"ז "נעץ קנה ברה"י אפילו גבוה מאה אמה וזרק מרה"ר ונח על גביו חייב, שרה"י עולה עד לרקיע". וכת' המ"מ שדעת הר"מ לחלק ברה"י בין עקירה להנחה דאע"ג דבעי' עקירה מע"ג ד' הנחה ע"ג כ"ש הוי הנחה עיי"ש. וצ"ע מדברי הרמב"ם בפי"ג הט"ז, שכת' הזורק מרשות היחיד לרשות היחיד ורשות הרבים באמצע אע"פ שעבר החפץ באויר רה"ר פטור, והוא שיעבור למעלה משלשה טפחים, אבל אם עבר בפחות משלשה סמוך לארץ ונח על גבי משהו אע"פ שנעקר או נתגלגל ויצא החפץ לרה"י האחרת הרי הוא כמי שנשאר עומד ברה"ר ולפיכך חייב. ועי' בהגרע"א עה"ג שם בשם הפמ"ג דמדברי הר"מ אלו מבואר דבעי' הנחה ד' מדהצריך כאן דוקא בפחות מג' לארץ עיי"ש. וכ"כ בחי' ר"מ קזיס דף ח' להוכיח מדברי הר"מ אלו. אלא שצ"ע קו' הפמ"ג מדברי המ"מ הנ"ל, ולכאו' צ"ל דהרמב"ם ס"ל כמש"כ רבו הר"י מיגא"ש דדוקא בנעץ קנה שהוא מחובר לקרקע חייב, ומשו"ה בפי"ג דאיירי באויר לא מחייבי' ליה אא"כ זרקו פחות מג"ט סמוך לקרקע, וכ"כ הקה"י. [ובמשנת ר"א סי' ה' ביאר דברי הר"מ דסובר דכיון דלא נח לגמרי רק דנתעכב מעט בדרך הילוכו, ולכן למעלה מג׳ לא יתחייב, דלא חשיבא הנחה בכה״ג, ורק למטה מג׳ נאמרה ההלכה דסגי בהנחה כל דהו שייחשב מונח עיי"ש].

ח]. והנה הרשב"א הק' איך הוכיחו מהא דמחייב רבי בזורק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י דא"צ מקום ד', ודילמא שאני התם דעברה דרך רשות היחיד דסגי לן בזה בעקירה והנחה כל שהוא, ותירץ "דהיינו משום דקלוטה גריעא טובא מהנחה ע"ג משהו, ותדע לך דבקלוטה קיי"ל דלאו כמי שהונחה דמיא ואפ"ה קיי"ל דברה"י בהנחה כל דהוא סגי, ומש"ה קא מייתי ראיה מקלוטה דרשות היחיד להנחה כל דהו דרה"ר לומר דאי אמרת בשלמא דבר"ה בהנחה כל דהו סגי, היינו דברה"י סגי לן בקלוטה, משום דאלים כחו של רה"י למהוי קלוטה דידיה כהנחת כל דהו דרה"ר, אלא אי אמרת דברה"ר הנחת ארבעה בעינן מי עדיף רה"י כולי האי דנחשוב ביה קלוטה כמונחת". ומבואר בדברי הרשב"א דיש ב' חילוקים דאפשר לחלק בין רה"י לרה"ר, חדא דברה"י יש דין קלוטה וברה"ר אין דין קלוטה[[11]](#footnote-12). ועוד דברה"י סגי במשהו, וברה"ר בעי' ד'. אולם לומר לב' החילוקים ביחד דברה"י סגי בקלוטה וברה"ר בעי' ד' לא מסתבר. וזהו שהוכיחו בגמ' דמהא דאמרו קלוטה ברה"י ע"כ דברה"ר סגי במשהו. ומבואר דהא דא"צ מקום ד' ברה"י הוא משום דאלים כחו דרה"י דסגי בו בהנחה כ"ש [ולכאו' מעלת רה"י הוא מצד גידור המחיצות. והיינו דיסוד דין מקום ד' הוא דלשייך החפץ לרשות בעי' הנחה גמורה, וברה"י גם בהנחה כ"ד משתייך החפץ לרשות].

ט]. ונמצא דבביאור דברי רב חסדא שחייב בזיז כ"ש [אם נימא דהוא דוקא ברה"י], מצינו כמה ביאורים, א'). דהוא מדין ביתא כמאן דמליא, כ"ה בתו ד"ח ד"ה אמר. ב'). סברת המאירי [וכ"ה לכאו' דעת הר"מ] מצד שקנה נעוץ נעשה כחלק מהקרקע שיש בו ד' [וגם ברה"ר אילו משכח"ל כה"ג לא הי' חסרון בדין דע"ד]. ג'). סברת הר"ח דרה"י עולה עד לרקיע ונת' דהביאור בזה הוא דמה"ט חשיב כהנחה בגוף הרשות שבזה א"צ דע"ד. ובדעת הר"ן נתבאר דביסוד הטעם ס"ל דהוא משום שבקנה חשיב כהנחה בגוף הרשות, אלא שיל"ע אם דוקא בקנה מחובר חשיב כהנחה בגוף הרשות אבל בכלים ל"ח הנחה בגוף הרשות. או שכונתו כהר"ח וכל הנחה ברה"י [חוץ מע"ג אדם] א"צ דע"ד. ד'). סברת הרשב"א דלקביעות החפץ ברשות ברה"י סגי בהנחה כ"ש.

והנה התו' הוכיחו דסוגיין ס"ל דבעי' מקום ד' ברה"י מהא שהצריכו דע"ד בטרסקל שבידו[[12]](#footnote-13), ולכאורה לפי"ד המאירי והר"ן בזה בעי' דע"ד גם לר"ח, וליכא הוכחה שהסוגיא דהכא פליגא אר"ח גם בזיז. ועי' ברשב"א שהוכיח מכמה דוכתי דבעינן דע"ד גם ברה"י ועיי"ש מש"כ לדחות. והנה לפי"ד המאירי יש לדחות הוכחותיו, וגם לפי"ד הר"ן יש לדחות מקצת ההוכחות.

כמה הערות בדף ה' ע"א

בדין ביתא כמאן דמליא דמי

א. גמ' רב ושמואל דאמרי תרוייהו לא מחייב רבי אלא ברשות היחיד מקורה דאמרינן ביתא כמאן דמליא דמיא, ועי' תוד"ה לא שביארו מנ"ל באמת דלא מחייב רבי רק ברה"י מקורה עיי"ש. ועי' רעק"א שביאר בפשיטות דהוכחת רו"ש הוא ממה דנקט רבי בברייתא דלעיל דנח ע"ג הזיז ואי קלוטה כמש"ה לרבי ל"ל זיז, ותמה על התו שלא ביארו כן, ועיי"ש שתירץ בתרתי, או די"ל כאביי דמש"ה בעי הנחה דליהוי כזורק מרה"ר לרה"י דשדי נופו בתר עיקרו, או דנקט ונח ע"ג זיז לרבותא דרבנן עיי"ש. ובאמת קו' זו קשה גם ארב יוסף דהוכיח דא"צ מקום ד' ממימרא זו דרבי, דא"כ מ"ט הצריך רבי זיז כ"ש, ובע"כ צ"ל כרעק"א הנ"ל. אלא שלרש"י א"א לתרץ כתירוץ הא' דהרי לרש"י ל"מ הדין דשדי נופו רק לענין מקום ד', והנה לדברי הרשב"א [ד"ה הא דאמרינן] י"ל דרק ברה"י אמרי קלוטה לרבי ולא ברה"ר ולכן בעי' זיז כ"ש.

והנה בגמ' בגיטין דע"ט איתא דרבי סבר קלוטה כמי שהונחה דמי. ולכאורה הוא סתירה לסוגיין דפירשו טעמיה דרבי הוא מדין כמאן דמליא דמי. והנה לפי דברי התוס' א"ש, דהתו' כתבו דהסוגיא דגיטין ס"ל שא"צ קירוי ודלא כרב ושמואל בסוגיין, ולפי"ז י"ל דמה שאמרו בסוגיין דטעמא דרבי הוא מצד כמאן דמליא הוא רק אליבא דרב ושמואל דרבי איירי ברה"י מקורה, אבל להסוגיא בגיטין דרבי איירי בלא קירוי ע"כ שהגדר הוא מדין קלוטה כמי שהונחה וא"ש לשון הגמ'.

אלא שלכאו' יקשה ע"ד התוס' בב"ק ד"ע ע"ב שתירצו דהסוגיא דגיטין ג"כ סברה כרב ושמואל והתם איירי ברה"י מקורה, וק' דא"כ מ"ט הוצרכו לטעמא דקלוטה. וכן בתו' בגיטין מבואר שס"ל לסוגיא התם דאמרי' ביתא כמאן דמליא גם באינה מקורה, וצ"ע דא"כ ל"ל טעמא דקלוטה [והי' אפשר לפרש לפי"ד התו' ד"פ דהא דמהני מתגלגל ע"ג קרקע לר"י הוא מדין קלוטה אבל במונח באויר ל"מ לדידיה, ומבואר דס"ל קלוטה רק באופן שהחפץ מונח ע"ג קרקע אלא שיש לו חסרון דמתגלגל, ולזה מהני קלוטה. וא"כ ה"נ י"ל בדעת רבי דבעי' לדינא דכמאן דמליא כדי להחשיבו מונח ועדיין בעי' לדינא דקלוטה מצד החסרון דמתגלגל. אלא שיל"ע אם בגט גם שייך חסרון זה דמתגלגל]. ועי' בשפ"א שכת' ליישב דע"י קלוטה עדיין אין כאן מקום ד' ולכן בעי' גם לדינא דכמאן דמליא, ולדינא דקלוטה סגי במחיצות לחוד עיי"ש. אמנם לא נתבאר בדבריו מ"ט לא סגי בדינא דכמאן דמליא לחוד.

והנה התוס' לקמן ד"ח כת' דטעמא דר"ח דברה"י א"צ מקום ד' הוא מצד ביתא כמאן דמליא דמי. וצ"ע דהרי רבנן ל"ל סברא זו. עוד צ"ע דהרי בסוגיין מבואר דלא אמרו כן אלא ברה"י מקורה, ור"ח ס"ל יסוד זה גם באינו מקורה[[13]](#footnote-14) [ועי' משנת ר"א ס"ד שעמד בזה]. ולכאו' קושיא חדא מתורצת בחברתה, דדינא דכמאן דמליא לרבנן ל"מ לדונו כמונח, ורק באופן שהוא מונח ע"ג משהו מהני הא דביתא כמאן דמליא להחשיבו כמקום ד'. וממילא י"ל דגם לרבי דאמרי' כמאן דמליא לדונו כמונח הוא רק במקורה, אבל באינו מקורה ל"מ אא"כ הוא מונח כבר ע"ג משהו ואז אמרי' ביתא כמאן דמליא מכח המחיצות לבד לענין מקום ד' [והיינו דלענין מקום ד' סגי במחיצות לחוד, ולענין עצם ההנחה לרבי בעי' קירוי].

ויש להקשות היאך ס"ד להעמיד מתני' דידן כרבי דכמאן דמליא דמי, דא"כ תיקשי מ"ט בפשט העני ידו מלאה לפנים לא יתחייב הא רה"י כמאן דמליא דמי ואיכא הנחה, וכמשה"ק התוס' לעיל אאוקימתא דקלוטה. ולדברי התוס' בדצ"ב דסוגיין סברה כמ"ד אגד יד שמיה אגד לק"מ, דגם לרבי יש לפטרו מדין אגד יד, אולם לדברי התוס' בסוגיין שמיאנו בזה ק' איך ס"ד לפרש כן אליבא דרבי [וכאן ל"ש לתרץ ע"ד התו' לעיל ד' א' דלא אמרינן קלוטה בחפץ שביד האדם, דכלפי ביתא כמאן דמליא אין סברא לחלק בזה]. והנה לדברי השפ"א דגם לרבי צריכים לסברת קלוטה א"ש, אלא שטעם הדבר לא נתבאר וצ"ע.

בטעמא דאין כלי חולק רשות ברה"ר

ב]. תוד"ה כאן למטה מי', קשה לר"י מה עלה על דעתו של מקשן וכו'. עי' ברשב"א שיישב את קושית התוס' דודאי גם המקשן ידע דאיירי למטה מי', אלא דהוקשה לו דמר"י שמענו שכלי חולק רשות לעצמו למעלה מי' להיות רה"י וא"כ ה"ה דהכלי חולק רשות למטה מי' להיות ככרמלית. ותירוץ הגמ' הוא דכל מאי דס"ל לרבי יוסי ברבי יהודה שהכלי חולק רשות לעצמו הוא רק למעלה מי' שאין שם רשות אחרת, אבל למטה מי' שהאויר חשיב אויר של רשות אחרת ל"מ הכלי לחלק את עצמו מהרשות שהוא נמצא בה עיי"ש. ויל"ע מ"ט מיאנו התו' בתירוץ הרשב"א.

אמנם באמת דברי הרשב"א צ"ע, דלדברי הרשב"א נמצא שכלי המונח ברה"ר ויש לו מחיצות י' אינו נעשה רה"י כיון שכלי אינו חולק רשות לעצמו להתחלק מרה"ר, וזה ודאי אינו, ולהדיא מבואר כן בסוגיא דכוורת יעושה"ט [וכבר הק' כן בשערי ציון סי' ז']. ומוכח דאף שכלי אינו מתחלק מרה"ר להיות מקו"פ, כ"ז רק כשבאנו לחלקו מרה"ר משום שהוא מקום לעצמו, דבזה אמרי' דכלי אינו חולק מקום לעצמו, אבל כשהוא מוקף מחיצות המבדילות בינו לרה"ר א"כ בע"כ הוא מובדל מרה"ר. וא"כ ה"ה טרסקל למעלה מי' כיון דאמרי' גוד אחית וגוד אסיק ויש לו מחיצות י' א"כ בע"כ הוא חלוק מרה"ר ונעשה רה"י, ולמה כת' הרשב"א דרק משום שהוא במקו"פ הוא נעשה רה"י וצ"ע. ולכאו' מוכח מזה כמ"ש החזו"א [ק"ח סק"ח] דהא דמהני גוד אחית הוא רק משום שע"ג התל הוא מובדל מסביבותיו, אלא שאין הבדלת הרשות אלא אם הוא קבוע, אבל דבר עראי אינו קובע רשות. והלכך דף הבולט והגדיים בוקעין תחתיו מחשב עראי וצריך לדין גוד אחית, ומה"ט למטה מהטרסקל אינו נעשה רה"י עיי"ש. והיינו דכל הדין גוד אחית נאמר רק באופן שבלא המחיצות הוא כבר מובדל מסביבותיו, וממילא י"ל דמה"ט הוקשה לו לרשב"א דכלי שאינו נחלק מסביבותיו א"א שיתחיל בו גו"א[[14]](#footnote-15), ובע"כ דכשהוא במקו"פ הוא חולק מקום לעצמו[[15]](#footnote-16). וי"ל דהתו' דמיאנו בתירוץ הרשב"א הוא משום דל"ל יסוד זה, וממילא כיון שע"י הגוד אחית וגוד אסיק הטרסקל מובדל במחיצות י' ממילא אין בזה חסרון דכלים.

קושיית הגרעק"א מ"ט אין הנחת תוך ג' מבטלת עקירה

ג]. גמ' אלא אמר ר' אבהו כגון ששלשל ידו למטה מג' וקיבלה. עי' רעק"א בדצ"ב ע"א [נד' בוזאת ליהודה] שהק' דלמש"כ התו' דר"א ס"ל דאגד יד שמיה אגד, א"כ מ"ט חייב בהוציא ידו לחוץ והניח ביד העני הרי משעה שהיתה היד פשוטה לחוץ תוך ג' היה החפץ כמונח בין הרשויות ואגוד לב' הרשויות ושוב א"א לחייבו על המשך ההוצאה. וכתב הגרע"א דאולי רב אבהו ס"ל כרבא דבתוך ג' לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו. וה"נ במושיט ידו תוך מטה מג' כיון דעוסק בידו ואינו מעכב ידו רגע אחד במקום אחד ל"ה כמונח. וצ"ע דהרי בפירוש אמרו בדף פ' דמודה רבא במעביר תוך ג' דחשיב נח גם לרבא אע"פ שאינו מעכב ידו. וצ"ל כמ"ש החזו"א [ס"ב כ"ג] דכ"ז רק כשידו וגופו ברשות א', אבל בעמד ברה"ר ופשט ידו לרה"י דהיד מקום פטור אלא דלמטה מג' היד בטלה לרשות, מ"מ בעינן הנחת היד כל שהוא, וכל שהיד עסוקה בהגבהת החפץ לא חשיבא הנחה עיי"ש.

אלא שצ"ע דהרי הגרע"א בד"ג כת' להוכיח דמתני' דידן איירי גם בהרגיע ידו, ובהרגיע ידו חשיב הנחה גמורה במעביר גם כשגופו ברשות אחרת, וכמ"ש הראשונים דצ"ב עיי"ש. וא"כ הדר"ק מ"ט הנחת ידו לא תבטל עקירה ראשונה. ועי' פנ"י כתובות דף ל"א [על התוד"ה נימא] דכת' דהנחה דלבוד אינה מבטלת עקירה ראשונה כיון שהכל בהגבהה או בהנחה אחת וא"א בלא"ה והוי אורחא טפי מעמד לכתף עיי"ש. ולפי"ז א"ש קו' רעק"א. [אמנם בסוגיא דכוורת מבואר לכאו' דהנחת לבוד מבטלת עקירה ראשונה ולכן בכפאה על פיה שבעה ומחצה פטור, דכיון דבזמן שבא תוך ג' היתה מקצתה למעלה מי' או שהיתה מונחת ברה"י לפי' תו' שם, אי אפשר לחייבו על הנחה שני' ומבואר דהנחה דלבוד מבטלת עקירה קמייתא, וכבר הוכיח כן הנצי"ב במרומי שדה ה' ע"ב עיי"ש. אמנם עי' בחזו"א [ס"ב סק"ד] דכ"ז דוקא בהונחה במקומה דמתוך ג' לארץ לא חשיב הנחה, אבל היתה דרך הלוכה תוך ג' ונתגלגלה למקום אחר ונתהפכה על צדה כיון דאיכא הנחה גמורה במקום האחרון שהרי לא היתה לבוד במקום האחרון בזמן שהיתה מקצתה למעלה מי' שפיר חשיבא הנחה, וא"כ י"ל דלר"א מיירי מתני' כשהחפץ הי' לבוד לקרקע ולא ליד העני וממילא ביד העני לא הי' החפץ כמונח קודם הנחתו, ועי'].

ד]. יש להקשות לכל הנך אוקימתי דטעמא דמתני' הוא מצד קלוטה, או לבוד, או מטעם ביתא כמאן דמליא דמי, דהרי בדברי רבי לעיל ד"ג משמע שהי' צד לפרש דטעם הפטור בעני שהחזיר ידו מליאה משום דעקירת גופו לאו כעקי"ח דמי. ולכל אוקימתות אלו הרי א"צ כלל להנחת גופו דהחפץ מונח מצ"ע, ובע"כ דטעם הפטור הוא רק מצד אגד [ועי' צל"ח לעיל ד"ג שהק' כן אאוקימתא דכמאן דמליא דמי]. ולדברי החזו"א דהגריעותא בהנחת גופו הוא במעשה העקירה א"ש.

ה]. תוד"ה בגומא- ומבואר מדברי התוס' שדין אגד יד שמיה אגד הוא גם בכה"ג שהוציא החפץ לגמרי מרה"י והניחו ברה"ר במקום האגוד למקפ"ט. ועי' שפ"א שכת' לדון בזה, דכל הדין דאגד יד שמיה אגד הוא רק כשהחפץ אגוד באותה רשות שהוא יצא ממנה, והגריעותא היא בהוצאה של"ח הוצאה גמורה [וה"ה להיפך כשהחפץ היה אגוד מתחילה לרה"י והוציאו לרה"י, אי"ז הוצאה שלימה כיון שכבר מעיקרא היה החפץ אגוד ומשוייך לרה"י], אבל בגונא שהוציא את החפץ לגמרי מהרשות שהיה בה אין חסרון של אגד יד. ובדברי התוס' מבואר לכאו' שהחסרון באגד יד הוא דהחפץ חשיב כמונח לגמרי בב' הרשויות, וחסר בקביעות החפץ שברשות [ועיי"ש בשפ"א שהק' דלפי"ד התוס' נמצא חידוש לדינא דמי שעמד ברה"י ופשט ידו לרה"ר, ובא אחר והעביר ד"א ברה"ר והניח על יד חבירו יהיה פטור, דהוצאה אין כאן וד"א אין כאן עיי"ש].

בהא דידו חשובה כדע"ד

ו]. גמ' אלא אמר רבא ידו של אדם חשובה לו כדע"ד, ובביאור מעליותא דידו מצינו לכאו' ב' טעמים, א. הרמב"ם בפיה"מ ביאר דהמעליותא בידו היא לפי שיש בה מתכונת הקיבוץ והפשוט והאחיזה, ולהכי ההנחה בה הויא הנחה חשובה. ב. אמנם עי' ברשב"א לקמן ד"ח ע"א ד"ה עמוד תשעה שביאר דבעמוד ט' א"צ דע"ד משום שהדרך להשתמש בו ולכתף עליו גם בפחות מדע"ד. והוסיף הרשב"א וז"ל והרי זה כידו של אדם החשובה לו כדע"ד לפי שדרכם של בנ"א להעמיד כליהם בידיהם עכ"ל. ומבואר מדבריו שהמעליותא בידו היא שהדרך להניח ולהשתמש בה.

והנה לפי דברי הר"מ ודאי דכ"ז רק ביד ולא בשאר איברי אדם, וכ"כ הראש יוסף דשאר איבריו כגון רגלו ואפי' ע"ג היד ל"ח דע"ד, דדוקא פיסת היד י"ל דחשוב כדע"ד דמקבל בידו כמה דבעי עיי"ש. אמנם לפי"ד הרשב"א י"ל דגם בכתיפו אם הדרך להניח ע"ג הכתף א"צ דע"ד [ועי' בראב"ן בתשו' שבסוף הספר שכת' להדיא דגם במניח דיו על פיסת ידו או על ציפרנו חשיב כדע"ד].

והנה בפשוטו מבואר דכתיפו חשיב מקום ד'. דהרי בסוגיא דלעיל דהטעינו חבירו אוכלין ומשקין מיירי בהטעינו על כתיפו. אמנם עי' באבי עזרי [פי"ג משבת] שנקט בפשיטות דבהנחת גופו ליכא חסרון דמקום ד', כיון דהחיוב הוא משום הנחת הגוף שהניחה ע"ג קרקע. ועיי"ש שתמה על הר"מ שמבואר בדברי דגם בהנחת ידו החיוב הוא רק משום דידו של אדם חשובה כדע"ד עיי"ש. ועי' במכתב הגר"ש ברמן [נד' בס' מקור הלכה סי' כ"ב] שהוכיח עוד מדברי הר"מ דגם בהנחת גופו בעי' שמקום החפץ בגוף יהי' בו דע"ד, וביאר שם דה"ט דכיון דיסוד דין מקום ד' הוא כדי שיהי' הנחה של קביעות, א"כ גם אם החפץ חשיב כמונח בארץ, מ"מ כיון שהנחתו היא באופן ארעי ל"ח כמקום ד' עיי"ש.

ז]. עי' לקמן דף פ' דבהוציא ב' אותיות וכתבן כשהוא מהלך חייב. וצ"ע דהרי אין כאן מקום ד', ועי' משנת ר"א סוף סי' א' שביאר דכיון דהכתיבה היא הנחה מוחלטת, דמה"ט מהני אע"פ שהכתב מהלך, א"כ ה"ה שאין בזה דין מקום ד' עיי"ש. אמנם עיי"ש בר"ח שכת' דהא דחייב בהוציא אותיות וכתבן אע"פ שאין מקום ד' דכי היכי דידו של חשובה לו כד' על ד', ה"נ הכא כתיבתו זו הנחתו עיי"ש. ולכאו' כונתו ע"ד הרשב"א דבאורחא תליא מילתא. ועי' גם בראב"ן שכת' דמיירי בכתבן על ידו דידו חשיב כדע"ד עיי"ש.

אם ידו חשיב כרשות ד'

ח]. עי' ברשב"א בסוגיין שהביא את קושית הראב"ד ידו ברה"ר דחייב היכי דמי, אי בתוך ג' הא א"צ לחידוש הגמ' דהוי כדע"ד, אי למעלה מג' הוי כרמלית, ואי למעלה מי' הרי"ז כרה"י דומיא דתל ועמוד. ותירץ הראב"ד דאדם אינו חולק רשות לעצמו להיות כרמלית או רה"ר לפי שהוא נע ונד עיי"ש. ומבואר בדברי הראב"ד דאם אדם הי' חולק רשות לעצמו היתה ידו שלמעלה מי' רה"י, ואע"פ שאין רשות פחותה מד' טפחים מ"מ מהני לזה הא דידו של אדם חשיב כדע"ד להחשיב היד כרשות ד', ואי"ז סברא רק כלפי חשיבות ההנחה. וכעי"ז מצינו גם בדברי התורי"ד דף ק"ב שנקט דמחשבתו משוי ליה מקום מהני לא רק להחשיבו כהנחת ד', אלא גם לדונו כרשות ד'. ועי' גם בבית מאיר סי' ש"נ שנקט כן בפשיטות עיי"ש.

\א] עי' באבני נזר סי' ר"מ דהאריך לדון האם דין קכש"ה יסודו דהוי כמונח בארץ, [ובחזו"א סי' ס"ג כתב דהוא כעין דין חבוט וגו"א[[16]](#footnote-17)], או דהוא מונח באויר, ועוד דן האם כמי שהונחה היינו דנידון כמונח על משהו, או כמי דהונחה היינו דחשיב כעומד ומונח במקום קליטתו, והאריך שם לבאר דנחלקו בזה הראשונים[[17]](#footnote-18) -

א) דעת רש"י ר"ח והרמב"ם דחשיב כמונח בארץ, דעי' ברש"י בגיטין ע"ט א' דכתב קלוטה כמי שהונחה לארץ, וכן בר"ח בסוגיין כתב דהוי כי שהונחה בקרקע[[18]](#footnote-19), וברש"י בעירובין ל"ג ב' כתב דעירוב המונח על אילן תוך י"ט חשיב כמונח על הארץ כיון דקכש"ה, ומשו"ה חשיב כמונח העירוב במקום ד'[[19]](#footnote-20), וכן הרמב"ם בפה"מ פ"י דפרה מ"ה ביאר דטעמא דרע"ק דהעביר לגין על פי תנור טמא משום דאזיל לשיטתו דקכש"ה וכאילו היו הלגין בתנור[[20]](#footnote-21), ובזה ביאר דרש"י אזיל לשי' דביאר בע"ב דליכא דין קכש"ה למעלה מי', והיינו דס"ל דדין קכש"ה הוי כמונח בארץ, [ולא שייך לדונו כמונח במקו"פ], ולמעלה מי' כיון דאינו באויר הרשות א"א להחשיבו כמונח בארץ, [וכן ביאר במרומי שדה].

ב) דעת תוס' דחשיב כמונח במקומו, שהרי תוס' בארו דלצד דפליגי בלמעלה מי' אם ילפי' זורק ממושיט, ע"כ דרע"ק ל"ל דין קכש"ה, דאל"כ הוי כמונח במקו"פ, ואי נימא דדין קכש"ה יסודו דנידון כמונח בארץ, אמאי חשיב כמונח במקו"פ[[21]](#footnote-22), [ואדרבא משום דס"ל דנידון כמונח באויר ליתא לחסרון דרש"י דלמעלה מי' אינו בטל לרשות שתחתיו], וכן הוכיח באבני נזר מהא דבארו תוס' פ' א' דלפי דעת רבי יהודה ליכא דין קכש"ה רק במתגלגל על הארץ, והיינו דיסוד דין קכש"ה הוא דחשיב כאילו נח, ולא שייך נח באויר, אולם ר"ע לא פליג עליה בעיקר יסוד דין קכש"ה, אלא דס"ל דגם באויר שיך לדון כאילו הוא נח, וע"ע להלן סק"ג.

ב] והנה גם לצד דהוי כמונח באויר יש להסתפק אם נידון דהחפץ מונח בנקודה זו באויר. או דהחפץ מונח באופן כללי ברשות ואי"ז הנחה במקום מסוים זה.

ובפשוטו נח' הראשונים בזה, דבתוס' ה' ב' מבואר דגם לענין העברת ד"א שייך דין קלוטה, וברמב"ן וברשב"א חלקו דקלוטה שייך דוקא בב' רשויות ולא בהעברת ד"א באותה רשות, והנה זה ודאי דלצד דחשיב כמונח בארץ ודאי דאין צד לחלק בין ב' רשויות לרשות א', אלא דנקטו דחשיב כמונח באויר, ונחלקו בהא גופא אם נידון כמקום מסוים זה, או באופן כללי ברשות.

ג] ועתה נבא לברר במאי פליגי רבנן, הנה לקמן צ"ז א' מייתי הגמ' דלדעת רב חלקיה בר טובי מודו רבנן לר"ע בלמטה מג', והגמ' מייתי דמבואר הכי להדי' בברייתא, אולם בדף ק' א' מייתי הגמ' דס"ל לרבא דדרבנן פליגי אף בלמטה מג' דצריך הנחה ע"ג משהו. [אולם עי' בתוס' דנקטו בתי' א' דלא פליגי] ורש"י ותוס' בדף ק' א' נחלקו בדעת רבא, דעת רש"י דבמתגלגל ע"ג קרקע ממש כו"ע מודו דהוי הנחה, וכל המח' היא רק בתוך ג', ובתוס' שם מבואר שגם במתגלגל ע"ג קרקע ס"ל לרבא דלרבנן דר"ע ל"ה הנחה, ע"ש.

והנה לד' רב חלקיה בר טובי פשוט שכל החסרון בקכש"ה הוא רק משום שהחפץ באויר ואין לו מקום, ומה"ט ס"ל לרחב"ט דכל מה שנח' רבנן על ר"ע הוא רק למעלה מג' ולא למטה מג'. ולד' רבא הרי"ז תלוי במח' רש"י ותוס', דלד' רש"י שבמתגלגל ע"ג קרקע כו"ע מודו דהוי הנחה ע"כ צ"ל שגם לדידיה הריעותא היא דהחפץ באויר ואין לו מקום (וכל המח' בין רחב"ט לרבא היא רק אי שייכא הך ריעותא בתוך ג'), ולד' התוס' הריעותא אליבא דרבא היא שהחפץ בתנועה ולא נייח, ומה"ט גם במתגלגל ע"ג קרקע לרבנן דר"ע ל"ה הנחה. וכבר עמד בכ"ז הגרע"א במערכה.

וכתב האבנ"ז דרש"י ותוס' אזלי בזה לשיטתייהו דכל מש"כ רש"י דקכש"ה דהוי כמונח בארץ שייך רק לשיטתו שהריעותא לרבנן הוא דמונח באויר ל"ה הנחה, דע"ז שפיר קאמר ר"ע דקכש"ה בארץ וחשיב כהנחה. אבל לד' התוס' לא יועיל מידי מה דהחפץ נידון כמונח ע"ג קרקע, דהא במונח ע"ג קרקע גופי' בעי' שהחפץ ינוח ובמתגלגל ל"ה הנחה, ומה"ט הוכרחו התוס' לחלוק על פרש"י ולפרש שענין קכש"ה הוא דהוי כמונח באויר ויסוד סברת ר"ע הוא דסגי בהנחה כל דהו לאשוויי כמונח.

ונמצא דלד' התוס' אין המח' אי הוי כמונח למטה או לא, אלא בדרגת ההנחה הנצרכת לאשוויי כמונח, דרבנן סברי דבעי' הנחה מעלייתא ור"ע ס"ל דסגי בהנחה כל דהו וזה שייך גם כשהחפץ נייד באויר או בקרקע.

ויש להוסיף דהנה מד' רש"י בדף ק' א' הנ"ל מבו' שכל הריעותא בקלוטה הוא רק בזה שהחפץ באויר, ומד' התוס' מבואר שהריעותא הוא בזה שהחפץ נייד, ויל"ע האם תוס' נח' על רש"י גם לאידך גיסא וס"ל שאין כלל חסרון בזה שהחפץ באויר או שגם הם מודו לזה שמונח באויר הוי גריעותא וכל מה שנח' על פרש"י הוא רק בזה שמלבד הך ריעותא יש עוד ריעותא כשהחפץ נייד.

ויש להוכיח דתוס' ג"כ מודו שמונח באויר הוי גריעותא, דהנה בסוגיא שם מבואר שבאחזתו הרוח לכו"ע הוי הנחה, ועי' ברש"י שם שפי' דאיירי באחזתו הרוח תוך ג', וכן מוכח מד' התוס' שם בד"ה אחזתו דכתבו דרבא שהצריך הנחה ע"ג משהו בתוך ג' סבר כהך ברייתא דבעי' אחזתו הרוח, ומבואר דאיירי בתוך ג', ומבואר דתוס' ג"כ מודו שמונח באויר הוי ריעותא. וצ"ע דא"כ נמצא לד' התוס' דר"ע ורבנן פליגי בתרתי - חדא אם מתגלגל הוי ריעותא, ועוד אם מונח באויר הוי ריעותא.

וע"כ דעיקר מח' ר"ע ורבנן היא אם הנחה גרועה הוי הנחה, והנפק"מ היא בכמה אופנים שיש ריעותא בהנחה - או במתגלגל או במונח באויר.

ד] והנה בגמ' מבואר דלר"ע דס"ל לדין קכש"ה ליכא חסרון דאינו מונח במקום ד', ויש לדון אם כוונת הגמ' דלר"ע לא בעי' ד' או דלר"ע לעולם מתקיים דין מקום ד', [ונפק"מ בגוונא דליכא דין קכש"ה כגון במונח על עמוד דכתב הרשב"א בעירובין ל"ג ב' דליכא דין קכש"ה, האם לר"ע בעי' הנחה במקום ד', [וכן לפי רע"א דתוס' בסוגיין פליגי על תוס' צ"ב א' וס"ל דליכא דין קכש"ה במונח ביד, ע"כ דלר"ע ליכא דין הנחה במקום ד'], וכן בהא דדן הריב"א בדף ה' ב' דליכא דין קכש"ה במלאכת זורק ד"א, האם לר"ע בעי' הנחה במקום ד'], וביאר באבני נזר, דתלוי בהנ"ל, דאי נימא כרש"י דחשיב כמונח בארץ כוונת הגמ' דלר"ע מתקיים ע"י קכש"ה דין הנחה במקום ד', אבל לפי תוס' כוונת הגמ' דע"כ מוכח מדר"ע דליכא דין ד', דאל"כ מה יועיל דהוא מונח באויר.

והק' באבני נזר מהא דהגמ' בע"ב פריך דילמא הנחה לא בעי עקירה בעי, ואי נימא דכוונת הגמ' דלר"ע מתקיים דין מונח במקום ד', מה החילוק בין עקירה להנחה, הא לעולם חשיב כמונח במקום ד', ועי' בקה"י סי' ו' דיישב דודאי הנחה דקש"ה הוי כהנחה עראית, ובזה יש לומר דעקירה חמור טפי.

ועי' בתוס' ד"ה אבל דהקדימו דכשהחפץ בידו וכו' ואח"כ הק' תימא וכו', ועי' חזו"א סי' ס"ג דהעיר למאי הוצרכו להקדמה זו, ועי' בחזו"א דביאר דנידון תוס' בהא גופא אי לרע"ק מתקיים דין ד' או דלא צריך ד', דאי נימא דלרע"ק מתקיים דין ד', הרי י"ל דהברייתא מיירי בעמוד דליכא דין קלוטה דבעי' ד', אבל כיון דבידו של אדם ליכא דין קלוטה, הרי בהכרח דכוונת הגמ' דלרע"ק לא בעי' ד' וא"כ מה נענה לברייתא.

ה] והנה במהרי"ט הק' על הגמ' מה ענין דין דע"ד למח' ר"ע ורבנן, הא רבנן לא פליגי אר"ע בדין דע"ד אלא דאינהו סברי דקלוטה לאו כמי שהונחה דמי ואין כאן הנחה כלל, וכיון דחזי' מד' ר"ע דא"צ דע"ד א"כ מיניה נשמע דה"ה לרבנן דמה"ת דפליגי בתרתי, ותי' המהרי"ט דאין כונת רבה לומר דמתני' דלא כרבנן אלא רק דמר"ע שמעי' להדיא דא"צ דע"ד ואילו בדעת רבנן אין הכרח לזה, אמנם אכתי תיקשי דלכ' דין מקום דע"ד אינו שייך לדין קלוטה כמי שהונחה, ומהיכ"ת להסתפק דר"ע ורבנן פליגי בתרתי.

והנה לרש"י דכוונת הגמ' דלר"ע דס"ל קכש"ה מתקיים באויר דין ד', ממילא א"ש דכוונת רבה דלרבנן בעי' ד', כיון דלדידהו דל"ה כמונח בארץ פשוט דבעי' דע"ד. אכן לדרכם של התוס' דהוכחת הגמ' היא בתורת ראיה דמד' ר"ע שמעי' שא"צ דע"ד, עדיין קשה מנ"ל דרבנן פליגי על ר"ע בזה ומהיכ"ת דפליגי בתרתי.

אולם נראה דלמה דנבתאר לעיל דלד' תוס' עיקר סברת ר"ע היא דסגי בהנחה גרועה, י"ל דאין כוונת הגמ' להוכחה בעלמא מהא דמהני הנחה באויר דלא בעי' הנחה במקום ד', אלא הוי הוכחה מעיקר ד' ר"ע, דכיון דיסוד דין הנחה במקום ד' הוא חשיבות בהנחה, ממילא כיון דחזינן דלר"ע הנחה כל דהו הוי הנחה, ק"ו דמהניא הנחה ע"ג הארץ בפחות מד', דהנחה זו היא חשובה יותר מהנחה באויר וכיון דחזי' דהנחה באויר הוי הנחה, כ"ש דהנחה על הארץ במקום פחות מד' הוי הנחה.

ולפי"ז א"ש קו' המהרי"ט דיסוד פלוג' ר"ע ורבנן היא אי בעי' הנחה חשובה או לא, ושפיר י"ל דלרבנן א"צ מקום דע"ד דכיון דרבנן ס"ל דבעי' הנחה חשובה יתכן דלדידהו בעי' הנחה חשובה מאד ע"ג מקום ד'. אבל לר"ע מוכרח שא"צ הנחה חשובה, ומד' רבנן אין הכרח לזה ויתכן דס"ל דבעי' הנחה במקום ד', וזה נכלל בתי' של המהרי"ט.

ו] ובעיקר קו' המהרי"ט - עי' במערכה של רע"א ס"ק ב' דנקט דכוונת הגמ' דלרע"ק מוכח בודאי דיש דין ד', אבל לרבנן ליכא הוכחה, וזהו ע"ד המהרי"ט, ומה"ט נתקשה על המהרש"א דהק' אמאי לא הוכיחו תוס' דמושיט למטה מי' חייב מהא דלא אמר רבה דלמטה מי' דברי הכל פטור, ותי' המהרש"א דא"כ דאי נימא דלכו"ע קלוטה לא כמי שהונחה נמצא דמתני' דלא כמאן, ותמה רע"א דהא ליכא הוכחה להדי' דרבנן בעו מקום ד', וא"כ מדוע א"א לומר דכו"ע ס"ל דלמטה מי' פטור.

ובס"ק י"א ד"ה ומעתה י"ל יישב רע"א דרבה ס"ל דשורש המחלוקת של ר"ע וחכמים הוא בפי' קרא דאל יצא דלרבנן קאי על מקומו של החפץ, וכיון דס"ל לרב חלקיה דתוך ג' כו"ע מודו, ע"כ דס"ל דכל החסרון בקלוטה משום דבעי' מקום, אבל ר"ע ס"ל דקרא דאל יצא קאי על האדם, וממילא אין לנו מקור דיש דין מקום בהוצאה, אבל לצד דבעי' מקום פשיטא לרבה דאין מקום פחות מד', ובזה יישב דברי המהרש"א שהרי לצד דקלוטה לאו כמי שהונחה נמצא דדרשינן קרא דאל יצא, וא"כ בעי' מסברא ד'.

ו] ובעיקר מה דנתבאר לעיל דיסוד ?????אולם יש להוכיח דאינו כן, דהנה בתוס' לקמן ז' א' הביאו בשם ריב"א דברואה פני הקרקע הוי כמונח ע"ג ד', ועי' בתוס' הרא"ש שם שהק' עליו דא"כ היאך הוכיח הגמ' מר"ע שא"צ ד' הא ר"ע איירי כשהחפץ רואה פני הקרקע ויש כאן ד', ולהנ"ל לק"מ דאין כונת הגמ' להוכחה צדדית דבכל קלוטה אין מקום ד', אלא הוא ראיה מעיקר ד' ר"ע, דכיון דחזי' דקלוטה שהיא הנחה גרועה הוי הנחה, כ"ש שהנחה בפחות מד' הוי הנחה, וממילא גם אם בקלוטה החפץ רואה פני הקרקע ונתקיים עי"ז דין ד' אכתי איכא הוכחה שא"צ הנחה חשובה ע"ג ד', וע"כ דהתוס' הרא"ש ס"ל דהוכחת הגמ' היא הוכחה צדדית, דמדקאמר ר"ע שבאויר הוי הנחה ע"כ שא"צ ד' דהא באויר ליכא דין ד'.

וע"ע באבני נזר שם דהק' עוד מנ"ל דרבנן פליגי על ר"ע בדין קכש"ה דלמא רבנן ג"כ מודו דקכש"ה אלא דאינהו ס"ל דבעי' הנחה ע"ג מקום דע"ד וזהו גופא הטעם דלא סגי בהנחה דקלוטה, וע"ש דאי נימא דע"י קלוטה נתקיים הדין ד' הרי ע"כ מוכח דרבנן פליגי אר"ע בעיקרא דמילתא דאל"כ הא נתקיים ע"י קלוטה דין ד', אבל אי נימא דהוא הוכחה צדדית, שפיר תיקשי מנ"ל דרבנן נח' על ר"ע גם בדין קכש"ה.

תוס' ד"ה זרק - וי"ל וכו אבל ארבי וכו' ה"ה דלעקירה וכו'. ועי' בתוס' הרא"ש דביאר דלרע"ק ליכא דין הנחה כלל, ולא מסתבר דאף בעקירה כן, אבל לרבי אין הכרח לחלק בין עקירה להנחה.

אולם עי' ברע"א במערכה [ס"ק י"א ד"ה ונלענ"ד עד ד"ה והנה בקושיית] דביאר דכוונת תוס' דלרבי ע"כ אין חילוק בין עקירה להנחה, דהא בדינא דרבי הב' דזרק מרה"ר לרה"ר דרך בית מקורה חייב, מוכח דס"ל לרבי דאין חסרון במה שהחפץ בתנועה, ומתגלגל ע"ג קרקע חייב, וא"כ ע"כ דטעמא דבעי רבי בדין א' שיהא מונח על כ"ש, אינו משום דהחפץ בתנועה, אלא משום דס"ל לרבי דבעי' שיהא לחפץ מקום, וכיון דכל המקור דבעי' מקום הוא מקרא דאל יצא דנאמר בעיקרה, ע"כ דס"ל לרבי דאף בעקירה סגי במקום כ"ש, אבל לרע"ק שפיר יש לחלק דבהנחה לא בעי' מקום כלל, אבל בעקירה בעי' מקום מחמת קרא דאל יצא ממקומו, [וכעי"ז מבואר במהר"ם].

וצ"ב דא"כ איך ס"ד דכוונת ר"י דמוכח מרבי הב' דינא דקלוטה, הא כבר בס"ד ידענו לדינא דרו"ש דביתא כמאן דמליא, דאל"כ ליכא ראיה מדינא דרבי דזיז כיון דיש לחלק בין עקירה להנחה, וכדביאר רע"א, וצ"ל דכוונת הגמ' בדרך ממנ"פ, דאי דינא דרבי מדין קלוטה למאי בעי' זיז כ"ש, וע"כ דרבי ס"ל דכמאן דמליא, וא"כ הרי אף בעקירה סגי בכ"ש, אולם אכתי תקשי למאי דדחי דדינא דרבי דזיז כדאביי דמיירי באילן ונופו, אכתי תקשי איך ס"ד דהגמ' אח"כ דרבי ס"ל לדינא דקלוטה, דא"כ למאי בעי' זיז כ"ש, ולא סגי באויר, אולם כבר ביאר רע"א במערכה ד"ה ומעתה במוסגר דדינא דשדי נופו דחשיב כאילו הניח ברה"י נאמר רק על הנוף ממש ולא על אויר הנוף, ומשו"ה בעי' מונח על מקום כ"ש.

גמ' - אלא הא רבי דתניא זרק וכו' אלמא לא בעי' וכו'. והק' הגרנ"פ זצ"ל איך ס"ד דרבי אית ליה קלוטה, דא"כ איך ס"ד דרבי לעיל ג' א' דטעמא דמתני' דאינו חייב על עקירת ידו משום דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, תיפו"ל דהחפץ מונח ברשות מדין קלוטה, והוכיח הגרנ"פ דע"כ דביד ליכא דין קלוטה, אולם באמת דלפי"ז יש להוכיח כדעת רע"א דבהפסק יד ליכא כלל דין קלוטה, ולאו מדין יד פשוטה, דאל"כ תקשי אמאי הוצרך רבי לבא לדין דעקירת גופו כעקירת חפץ, תיפו"ל דאיכא עקירה והנחה מחמת דין קלוטה, וע"כ דאף כשגופו וידו באותה הרשות ליכא דין קלוטה.

ועוד דן הגרנ"פ ליישב דגם אי קלוטה כמי שהונחה עדיין קים הנידון דעקירת גופו כעקירת חפץ, ובפרט לפי הצד דיסוד דין עקירת גופו הוא רק באופן דאיכא עקירה על הגוף.

אלא דצ"ע דא"כ מה הק' תוס' עירובין צ"ח א' דנימא דין קלוטה בספר שנתגלגל, הא כיון דבעי' עקירה על הגוף, וידו לא נייח, א"כ הרי ליכא עקירה על הגוף, אולם יתכן דלפי רש"י דטעמא משום דידו לא נייח, שפיר איכא למימר קלוטה על היד גופי', ועדיין צ"ע בכ"ז.

וע"ע בצל"ח ג' א' דהק' אמאי רבי לא השיב לו דביתא כמאן דמליא, וא"כ ליכא נידון בעקירת גופו, ויש לפלפל לפי כל הנ"ל.

בסוגיא דשדי נופו

שיטת רש"י

א) שיטת רש"י בסוגיין ובפי' קמא לק' ח' א' דהסברא דשדי לא מהני להחשיבו כמונח ברה"י, אלא מהני רק דיהא לנוף חשיבות של ד', ועי' ברשב"א דתמה דא"כ נוקי דהאילן נמי עומד ברה"ר והנידון האם חשיב כיש בו ד' או לא.

ועי' בתוס' הרא"ש ח' א' דהביא דיש ספרים דכתב בהם רש"י דודאי באופן דהעיקר והנוף ברשות א' לכו"ע אמרי' שדי, ועיקר היסוד מבואר בשו"ת הר"י מיגאש סי' כ"ד.

וי"ל בעוד אופן דהנה המהרש"א לקמן ז' א' הק' לפי המבו' בד' רש"י שם דבטח בפני' חייב אף שאין בזה ד' טפחים, בהכרח דדעתו כדעת ריב"א דכל שרואה פני הקרקע חשיב כד' טפחים, וכ"כ בחי' הרשב"א שם בדעת רש"י, א"כ לפ"מ שפירשו התוס' בסוגיין בדעת רש"י דסוגיין מיירי שהדביק בצד הנוף, א"כ מ"ט בעי' לדינא דשדי נופו בתר עיקרו, תיפו"ל דהוא רואה פני הקרקע וחשיב כהנחה ע"ג מקום ד', ובפשוטו צ"ל כמו דיסד בתוס' הרא"ש שם דכל מה דמהני רואה פני הקרקע, הוא רק משום שהכותל דבוק בקרקע רה"ר, [וגם לדעת תוס' שם דנקטו דלא בעי' דבוק בקרקע רה"ר, מ"מ י"ל דבעי' שתהא עומדת על הקרקע, וע"כ נקטו דאף בידו של אדם היה לו להועיל, כיון שהאדם עומד ברשות זו, ומה"ט לא קשיא להו להתוס' ממש"א דמאן דאית לי' קלוטה ל"ב מקום ד' וכמשה"ק תוס' הרא"ש שם], ולפי"ז י"ל דכיון שעיקרו של האילן הוא ברה"י, לא מהני רואה פני הקרקע, כיון שעיקרו של האילן אינו מחובר כלל ברה"ר, ול"ד לכותל שהוא דבוק לקרקע רה"ר, הגם שהקרקע שתחת הכותל אינה רה"ר, ולפ"ז מיושב בפשיטות הא דבעינן לאוקמא בעיקרו ברה"י ונופו ברה"ר, דאם הי' אף עיקרו ברה"ר ל"ה בעינן כלל להא דשדי נופו בתר עיקרו, דבלא"ה הי' חשוב כהנחה ע"ג מקום ד' משום דרואה פני הקרקע.

ב) עי' בתוס' דהק' איך יתכן דהנוף נחשב לרה"ר, הרי פחות מג' נידון כארעא סמיכתא, ויותר מג' ברחב ד' הוי כרמלית ובפחות מד' הוי מקו"פ, ואמאי רבי מחייב, ובתוס' תי' דמיירי בטח נבילה בצד הנוף דלא נח על כרמלית או מקו"פ, ותלוי בדין שדי נופו אי חשיב כמקום ד'.

אולם עי' בשפ"א דכתב ליישב קו' תוס' דדוקא בעומד החפץ בקרקע רה"ר עצמה ומעכב הילוך הרבים הוי כרמלית או מקו"פ, אבל הכא מיירי בזיז היוצא לרה"ר למעלה מט', דאינו מעכב להילוך הרבים, ובכה"ג אף ברחב ד' נידון כחלק מרה"ר.

ובשערי ציון [להגרב"צ מבילסק] סי' ז' ג"כ עמד בסברא זו ותמה דזה נסתר ממש"כ התוס' בעירובין דידו הפשוטה לרה"ר הוי מקו"פ, דחזינן שגם כשהמקום אינו מעכב את הילוך הרבים הרי הוא מקו"פ, ולכאו' דלא דמי כלל דכל יסודו של השפ"א נאמר רק בעמוד וכדו' שהטעם להחשיבו כמקו"פ הוא משום שהעמוד חולק מקום לעצמו, ובזה אמרי' דבגונא שלא בטל מהקרקע שם רה"ר אין העמוד חולק מקום לעצמו, אבל ידו של אדם חשוב מקו"פ מטעם אחר, משום שהיד נגררת בתר הגוף ואין היא מתייחסת לרשות שהיא נמצאת בה, ופשוט שגם אם הקרקע שתחתיה הוי רה"ר שייך לדונה כמקו"פ.

ויש ראיה לסברת השפ"א דלק' צ"ט ב' מבע"ל בהניח חוליא בבור י' ומיעטו אי אמרי' דהנחה וסילוק מחיצתא בהדי הדדי קאתו, ובגמ' שם ס"ד לפשוט להך ספק מטח דבילה ע"ג כותל, ושי' רש"י דההוכחה היא מדמחייב אפי' בזרק ד"א מצומצמות דמקום התאנה ממעט מד"א, ומבואר דגם לאחר שנדבקה הדבילה לכותל חשבי' לה כרה"ר, וכל הריעותא היא רק בזה שהדבילה תוך ד"א, ובתוס' פי' דההוכחה היא דמקום התאנה צריך להיות מקפ"ט ומדחשבי' ליה כמונח במקפ"ט, מוכח שדנים למקום כדינו קודם ההנחה, ומבואר דס"ל שהדבילה חשיב כמקו"פ, ולכאו' תלוי בנידון זה ויש לחלק.

ועי' בספר אמת ליעקב דכתב כיסודו של השפ"א, ובגליונות החזו"א תמה עליו דאינו כן והביא לזה כמה וכמה ראיות, ע"ש בכל דבריו, וע"ע להלן ק' ב' דנתבאר דלכאו' הכי מוכח מדברי הרמב"ן, אלא דיש חילוק בין רחב ד' לאינו רחב ד', ע"ש.

ג) עי' מהרש"א ח' א' דחידש בדעת רש"י דכל מה דמצינו דמדין שדי דנין לנוף כרחב ד', הוא רק למ"ד דיש דין ד' ברה"י, אבל למ"ד דליכא דין ברה"י אין העיקר יכול להחשיב את הנוף כרחב ד', וצ"ב טובא הסברא בזה.

שיטת תוס'

א) שיטת תוס' דע"י דינא דשדי מלבד דחשיב כמקום ד' חייל נמי שם הרשות של העיקר וחשיב כהניח ברה"י, אולם עי' בריטב"א ח' א' דביאר דלכך העמידו פלוגתייהו בעיקרו ברה"י ונופו ברה"ר ולא איפכא, משום דברה"י לא בעי' מקום ד', אבל ברה"ר דבעי' ד' הרי ליכא מקום ד', ומבואר דדינא דשדי מהני רק לקביעת שם הרשות ולא לדין מקום ד', דאל"כ אכתי נוקי לה ברחב ד'.

ב) בתוס' כתבו דהברייתא איירי אפי' כשאין בעיקרו ד', דכיון דברה"י א"צ דע"ד א"כ לרבי דשדי נופו בתר עיקרו הוי רה"י ומחייב ולרבנן דלא אמרי' שדי הרי"ז רה"ר ופטור משום דליכא ד'. ועי' בר"ח לקמן ח' א' שפי' ג"כ כד' התוס' דלרבי חשבי' ליה כמונח ברה"י והוסיף הר"ח דמ"מ בעי' שיהיה בעיקר דע"ד, ודבריו צ"ע כיון דאי"צ ד' ברה"י ולמ"ד דשדינן נופו בתר עיקרו להחשיבו כרה"י, אמאי צריך שיהיה בעיקר ד'.

ובפשוטו י"ל דר"ח אזיל בזה לשיטתו, דביאר בטעמיה דר"ח דא"צ מקום ד' ברה"י הוא לפי שרה"י עולה עד לרקיע, ולפי"ז נראה שכ"ז הוא רק בקנה המונח ברה"י אבל בנידו"ד שהנוף נוטה לרה"ר והאויר שסביבותיו ל"ח רה"י הדר דינא דבעי' ד' גם ברה"י, ומשו"ה הוצרך הר"ח לומר דהב"ע שיש בעיקרו דע"ד, [ועיקר סברת הר"ח דהטעם שא"צ דע"ד הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע, י"ל דכוונתו דכיון שכל האויר שסביבותיו חשיב כרה"י הרי"ז כמונח ברשות עצמה, וכיון שהרשות בכללותה יש בה דע"ד א"צ דע"ד במקום מסוים זה ודו"ק].

והנה בד' התוס' דפליגי על הר"ח יל"ע כיון דבארו לק' ח' א' דטעמיה דר"ח הוא משום דרה"י כמאן דמליא דמי, מ"ט לשיטתם א"צ שיהיה בעיקר ד' הא מסתבר כסברת הר"ח דכיון דהנוף ברה"ר לא שייך כמאן דמליא, וצ"ע.

והנה בר"ח כתב שם וז"ל והכא באילן העומד ברה"י ונופו נוטה לרה"ר וזרק מרה"ר ונח ע"ג גופו, רבי סבר אמרי' שדי נופו בתר עיקרו ומרה"ר לרה"י זרק דהא יש בעיקר האילן ד' וכו' עכ"ל, ודייק הגרנ"פ זצ"ל [סוף שיעור ט'] מדבריו דהא דבעי' שיהיה בעיקר ד' אינו מדין הנחה ע"ג ד' אלא כדי לדון את הנוף כרה"י דכשאין בעיקר ד' א"א לדון את הנוף כרה"י, ומשום דכדי ליתן לנוף שם רה"י בעי' שיהיה בנוף דע"ד דלאשוויי רשות בעי' דע"ד, וכ"ז שייך רק בגונא שיש בעיקר דע"ד דהנוף הוי חלק מהעיקר וכשיש בעיקר דע"ד חשיב הנוף כמקום חשוב ושייך ליתן לו דין רה"י, אבל כשאין בעיקר דע"ד אין הנוף מקום חשוב ול"ש ליתן לו דין רה"י.

ג) עי' בתוס' דנחלקו עם הרשב"א אם גם באילן העומד ברה"ר ונופו כשיעור כרמלית, אם חייל עליו דין רה"ר, ועי' בחזו"א ס"ב סק"ט דביאר סברת תוס' דעיקר שם רה"ר תלוי בזה שהמקום הוא מקום מעבר ושימוש לרבים, ומשו"ה ל"ש לדון את הנוף כרה"ר מדין טפילות לרה"ר דסו"ס מקום זה אינו מקום שימוש הרבים. עוד כתב החזו"א דהתוס' ס"ל דעמוד ט' שרבים מכתפים עליו אינו רה"ר מצ"ע אלא טפל לרה"ר שסביבותיו ול"ש להעשות טפל לטפל [אכן תי' זה אינו מיישב מ"ט לא אוקמוה כשעיקר אינו גבוה ג'].

והנה הסברא הא' שכתב החזו"א מפורש ברמב"ן וברשב"א לעיל ג' ב' דהק' על רש"י דודאי ידו הפשוטה לרה"י אינו כרמלית, והיינו דלגבי רה"ר דתלוי בתשמיש הרבים שייך דידו לא יהא רה"ר אבל בידו פשוטה לרה"י ל"ש ליתן לה דין רה"ר.

ובדעת הרשב"א שנח' ע"ז י"ל או דהרשב"א פליג וס"ל דגם ברה"ר שייך לדון להטפיל את הנוף לעיקר ולאשוויי רה"ר, או דהרשב"א ס"ל שגדר דין שדי נופו בתר עיקרו הוא לגבי החפץ, דחשבי' לחפץ כמונח בעיקר, ולפי"ז אין מקום לחלק בין רה"ר לרה"י.

ד) בתו"י הק' על הרשב"א דאכתי הוי מצי לאוקמי פלוגתייהו ברה"ר דלרבי דאמרי' שדי הוי רה"ר ולרבנן דלא אמרי' שדי הו"ל מקו"פ. ועי' במהרש"ל שתי' דזה כו"ע מודו דשדינן נופו בתר עיקרו לענין שהעיקר א"י לחלוק מקום לעצמו להחשב מקו"פ, וכל הנידון לגבי דין שיעור ד', [ובסו"ד הוסיף המהרש"ל ובפרט שא"צ דע"ד ברה"ר וצ"ב כונתו]. ועי' במהרש"א.

ודברי המהרש"ל צ"ע ממש"כ הרשב"א בתחילת דבריו דהא דמהני שדי נופו בתר עיקרו לאשוויי רה"ר הוא "כי היכי דשדינן ליה בתר עיקרו לשויא רה"י", וביותר תיקשי דהרשב"א כתב דלרבנן ל"ה רה"ר, ומבו' להדיא דלרבנן הוי הנוף מקפ"ט, וצע"ג.

ה) עי' ברעק"א במערכה בד"ה ועתה נבא שכתב דכל מאי דס"ל להרשב"א דמדין שדי נופו בתר עיקרו הוי רה"ר הוא רק כשהנוף אינו גבוה י' דאית ליה שייכות לרה"ר, אבל למעלה מי' דל"ל שייכות לרה"ר ל"ש כלל לאשווי רה"ר מדין שדי נופו.

אולם בתו"י סק"ג ובמרדכי סי' ת"נ מתבאר דגם באופן דעיקרו ברה"ר ונופו ברה"י אמרי' שדי, ולכאו' דמי לאופן דלמעלה מי'.

שיטות הראשונים אם יש דין ד' ברה"י

הנה מבואר בדף ז' ב' דר"ח ס"ל דאין דין הנחה במקום ד' ברה"י, ומצינו כמה שיטות בראשונים האם סוגיין פליגא עלי' או לא, ונבארם בעזה"י -

א] שיטת תוס' דסוגיין פליגא על ר"ח וס"ל דאיכא דין ד' ברה"י, וראייתם מהא דפריך על אוקימתא דרב אבא דמיירי בטרסקל דתינח ברה"י, ומבואר דגם ברה"י יש חסרון של מקום שאין בו ד', והנה התם מיירי באדם שמחזיק את הטרסקל, ומבואר דגם בכה"ג יש דין ד', [עי' להלן דהראשונים חילקו בזה].

ועי' בתוס' דנקטו דר"ח מודה ברה"ר דבעי' ד', אולם הביאו מהרשב"א דלר"ח גם ברה"ר ליכא דין ד'.

ב] עי' ברשב"א דהאריך דמכל הסוגיא מוכח דיש דין ד' ברה"י, והביא בזה ה' ראיות, אולם לבסוף דחה לכל הראיות, וביאר דכל קו' הגמ' והא בעי' ד' הוא רק על ידו של עני ברה"ר, [ומוכח נמי דס"ל דהנידון הוא גם על יד של אדם] -

א) דהגמ' מייתי ראיה מזיז, והתם ע"כ מיירי ברה"י, ומה הגמ' מוכיח מינה לרה"ר, ותי' הרשב"א דזהו גופא כוונת הגמ' לדחות דליכא ראיה מזיז כיון דברה"י לא מבע"ל, והא דמייתי לדאביי, כדי שלא יקשה מ"ט דרבנן דפטרי, וע"ז משני דלרבנן דלא אמרי' שדי נידון כזרק למקו"פ.

ב) דהגמ' מייתי ראיה מהא דרבי דזרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע חייב שתים, הא שאני התם דעבר דרך רה"י וליכא דין ד', ועוד דל"ל לאתויי לההיא דר"י א"ש דרבי מחייב שתים, הרי ברה"י ליכא חילוק בין עקירה להנחה, ותי' הרשב"א דקלוטה גרע מהנחה ע"ג משהו, וכוונת הגמ' להוכיח דהרי יש ב' חילוקים דאפשר לחלק בין רה"י לרה"ר דכח רה"י עדיפא, חדא דברה"י יש דין קלוטה וברה"ר אין דין קלוטה, ועוד דברה"י סגי במשהו, וברה"ר בעי' ד', אולם לומר לב' החילוקים ביחד דברה"י סגי בקלוטה וברה"ר בעי' ד' לא מסתבר, והגמ' מוכיח מקלוטה דרה"י, דע"כ דברה"ר סגי במשהו.

והנה ברשב"א בהמשך הסוגיא בד"ה ואמר רב יהודה [הב'] כתב דתי' הגמ' דהא דרבי מחייב שתים הוא גם באופן דזרק מרה"י לרה"ר באמצע, וצ"ע טובא, חדא דהרשב"א כתב מקודם דראיית הגמ' מקלוטה דרה"י דברה"ר סגי בכ"ש, אבל ברה"ר לא מהני קלוטה, ואיך יתכן דאף בזרק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע חייב שתים מדין קלוטה, ותו קשה כיון דביאר דס"ל לגמ' דאין חילוק בין רה"ר באמצע לרה"י באמצע, אמאי לא תי' הכי בתחילה דשפיר מוכח דאף ברה"ר ליכא דין ד', [ושמעתי מידידי הרב אלי' דוד קנינסקי ני"ו לתרץ דכיון דהרשב"א בסו"ד חזר בו וכתב דלגבי עקירה כו"ע מודו דיש דין ד', ממילא הרי ליכא למימר דכח רה"י עדיפא, דהא לגבי עקירה שוה רה"י לרה"ר, אלא דזה קולא בהנחה ברה"י, וא"כ א"א להוכיח מקלוטה דרה"י דברה"ר סגי בכ"ש, שהרי עקירה דרה"י דמי להנחה דרה"ר, ומדוע מחייב רבי שתים, וע"כ ביאר הרשב"א דע"כ מוכח דס"ל לגמ' דאף ברה"ר באמצע מחייב רבי שתים, כיון דשמעי' מעקירה דרה"י דמהני קלוטה ברה"ר].

ג) דהגמ' פריך תינח רה"י מקורה, וכן פריך תינח טרסקל ברה"י, ומבואר דהנידון על רה"י, ותי' הרשב"א דכוונת הגמ' לרבותא בעלמא דאף אי נימא דבעי' ד' ברה"י משכח"ל בכה"ג.

ד) דהגמ' ה' א' פריך על הכניס ידו וקיבל גשמים והא בעי' ד', ותי' הרשב"א דלאו דוקא הוא וכוונת הגמ' דבעי' עקירה ע"ג מקום וליכא.

ה) דבעירובין צ"ח ב' פריך על הא דלא יעמוד ברה"י וישתין וירוק לרה"ר והא בעי' ד', ובתחילה תי' הרשב"א דכוונת הגמ' להק' על הסיפא דלא יעמוד ברה"ר וישתין ברה"י.

ועוד כתב לתרץ דאף דברה"י ליכא דין ד', כ"ז לגבי הנחה, אבל לעקירה בעי' ד', וכ"כ בריטב"א ד' א', והנה לפי זה מצינו עוד תי' על כל ראיותיו של הרשב"א, דבכולהו מיירי אף לגבי עקירה, ושפיר מוכיח הגמ' דליכא דין ד', ורק מההיא דזיז קשה דמיירי לגבי הנחה, וצ"ב קצת דהרשב"א סתם ולא כתב דבזה נדחו כל ראיותיו לעיל.

ועי' במערכה של רע"א ד"ה אמנם נ"ל לסתור דכתב דלפי תוס' מיושב קו' הרשב"א, דהא בסוגיין ר"י מייתי ראיה מזיז, ובתוס' בארו דלא משכח"ל לזיז ברה"ר, וא"כ הרי בהכרח דר"י ס"ל דאין חילוק בין רה"ר לרה"ר, ולמ"ד דבעי' ד' ס"ל דאף ברה"י בעי' ד', דאל"כ תקשי מה הראיה מזיז דרה"י דלא בעי' ד' ברה"ר, וא"כ שפיר פריך בעירובין לשיטתי' דרב יוסף דע"כ לדידיה ליכא חילוק בין רה"י לרה"ר, והרשב"א הק' כן לפי שיטתו דסוגיין ס"ל דיש חילוק בין רה"י לרה"ר, וצ"ב קצת דהרי גם בדעת תוס' יתכן לומר בההיא דזיז כמו דביאר הרשב"א דבהו"א ס"ל דמיירי ברה"ר ודחי דמיירי ברה"י.

ג] א) עי' בר"ן [א' א' מדפי הרי"ף] דכתב דאין מחלוקת בין סוגיין לר"ח, דיש לחלק דיש חילוק בין אדם שעומד ברה"י דאינו רה"י עצמה, לקנה נעוץ דנידון כרה"י עצמה, ועי' קה"י דביאר דס"ל לר"ן דבקנה דנעוץ בקרקע שייך לדון מכח דין שדי נופו בתר עיקרו, חשיב כמונח החפץ בארץ דיש בה ד', אבל באדם דאינו נעוץ אינו נידון כמונח בארץ וגם לר"ח בעי' ד', אולם צ"ב לשונו של הר"ן דחילק בין אדם לקנה, ולדברי הקה"י היה לו לחלק בין קנה נעוץ לחפץ שאינו נעוץ.

וע"כ צ"ל דאין כוונת הר"ן לדינא דשדי נופו, אלא כווונתו דכל דבר המונח ברשות עצמה א"צ ד' דדנין על הרשות באופן כללי, וכיון שמקום ההנחה הוא ברשות והרשות יש בה ד' הרי"ז כמקום ד', אולם כ"ז שייך לומר בקנה דהוא מגוף הרשות, משא"כ באדם דנייד אינו נידון כחלק מהרשות, וע"ע בחזו"א על שבת.

ב) ועי' בקה"י דתמה דהר"ן סותר את שיטתו דכתב לק' ח' א' [ג' א' מדפי הרי"ף] לדון אי בעי' ד' בעמוד ט' שרבים מכתפים עליו, וכתב דכיון דרבים מכתפים עליו אי"צ ד' דומיא דידיו של אדם נידון כד', ולמש"כ הר"ן בסוגיין שברשות עצמה א"צ ד', הרי"ז כנעץ קנה שא"צ ד' כיון דאמרי' ביה דין שדי, ובאמת דכן מדוייק בלשונו בסוגיין דבקנה ברה"ר יש חסרון של ד', דכתב דדין ד' נאמר דוקא "ברה"ר אי נמי ברה"י לענין אדם שעומד שם", [ובאמת דצ"ע איך משכח"ל להך דינא ברה"ר, ועי' בר"ן בד"ה ומקשו שתי' בשם הראב"ד דמשכח"ל בבע"ח, וצ"ע דהא בבע"ח גם ברה"י בעי' ד', ואין לומר דמשכח"ל בעמוד ט' שרבים מכתפים עליו דהרי בר"ן הנ"ל מבואר דכה"ג באמת לא בעי' ד' כיון דדמי לידו של אדם].

ג) ועי' ברמב"ן ז' ב' דכתב כדברי הר"ן אולם הוסיף בזה דברים, דבתחילה ביאר דר"ח אתי לאשמועי' דכיון דרה"י עולה עד לרקיע הרי"ז נידון כמונח בקרקע, אבל ברה"ר בעי' ד', או באדם דעומד ברה"י דאינו דומה לקנה נעוץ דנידון כרשות עצמה, ולדבריו א"ש קו' הקה"י דהא דנידון כרשות עצמה הוא בצירוף הסברא דרה"י עולה לרקיע, אלא דצ"ב צירוף הסברות בזה.

ולכאו' י"ל דס"ל לרמב"ן דברה"י האויר נידון כרשות עצמה, אבל אויר רה"ר אינו נידון כרשות עצמה, אלא רק משום דהוא תשמיש הרבים נידון כרה"ר, ומשו"ה באויר רה"י דעולה לרקיע ונידון כרשות עצמה שייך לדון על הקנה כחלק מהרשות, אבל ברה"ר דאינן האויר חפצא דרה"ר א"א לדון על הקנה כחלק מהרה"ר.

ועי' ברמב"ן דהק' דמהס"ד דהגמ' להוכיח מרבי דזיז דלא בעי' ד', מבואר דלפי רבנן במונח על חפץ ברשות יש דין ד', ותי' דהוי הו"א והו"מ לדחות, וצ"ב.

ד] עי' ברמב"ם פי"ד הל' י"ז דפסק לדינא דרב חסדא, דנעץ קנה חייב משום דרה"י עולה לרקיע, ועי' במ"מ דכתב דהרמב"ן ס"ל דיש חילוק בין עקירה להנחה לגבי דין ד', אולם דעת הרמב"ם דאין חילוק, ועי' ברע"א דתמה מדברי הרמב"ם פי"ג הל' ט"ז דמבואר דליכא דין ד' בהנחה, ועי' בקה"י.

ובפשוטו י"ל דס"ל כמו דביאר בר"י מגאש סי' כ"ד דנעץ קנה חשיב כהנחה במקום ד' מדין שדי נופו, ולכך בזרק באויר גרע ובעי' דיניח ע"ג משהו פחות מג', ועי' קה"י.

ה' א'

גמ' - אמר רבי אבא מתני' נמי כגון שקבל בטרסקל וכו' דאי כריבר"י פשט בעה"ב את ידו וכו' אמאי חייב מרה"י לרה"י קא מפיק. ופירש רש"י אמאי מחייב משום הוצאה, ועי' בראש יוסף שדייק מדבריו דבאמת שייך לחייבו משום מושיט וכקו' התוס', וכל קו' הגמ' היא רק על ד' המשנה שחייבתו משום מוציא ולא משום מושיט. וכ"כ בתוס' הרא"ש.

ועי' בתוס' דכתבו דלפי הירושלמי דבעי' דיהא ע"י שנים א"ש, וצ"ב כוונתם הרי הב' מקבלם מידו ע"י הטרסקל, ועי ראש יוסף דביאר דבעי' שיושיט דוקא ליד חבירו ולא מהני הושטה לכלי שבידו, ועי' שפ"א דתמה על סברא זו.

אולם עי' תוס' הרא"ש דכתב וז"ל ומיהו לפי הירושלמי דמצריך שיעמוד השני ברה"י ויקבלנו ניחא עכ"ל, ומדויק מדבריו שאין החסרון משום שלא נתן ממש ליד חבירו, אלא משום שחבירו לא עמד ברה"י אלא מחוצה לה והמושיט נתן לרשות עצמה. דעיקר מלאכת מושיט היא להושיט לחבירו העומד ברה"י והכא שהמקבל לא עמד בתוך רה"י אלא חוצה לה והמושיט נתן לגוף הרה"י ל"ח כמלאכה הנעשית בשנים.

וע"ע בתוס' הרא"ש שהביא עוד תי' על קו' התוס' דד"ז דמי לשתי דיוטות, והנה בתוס' ג"כ הרגישו בזה והוסיפו בקושיתם "ואפילו משום מושיט ובדיוטא אחת לא מיחייב", וכונתם להק' רק בגונא ששניהם היו בדיוטא אחת. ונמצא דפליגי תוס' ותוס' הרא"ש אם בנידו"ד חשיב כדיוטא אחת או ב' דיוטות, וצ"ע במאי פליגי.

ה' א'

גמ' - וכ"ת ה"נ במקורה וכו'. ובפשוטו מבואר בגמ' דבדינא דרבי חשיב דנתקיים דין ד', [ולא כרבה דאוקי כרע"ק דבפשוטו כוונתו דלרע"ק ליכא דין ד'], וכן מבואר להדי' בתוס' ח' א' דטעמא דר"ח דלא בעי' ד' ברה"י מחמת דביתא כמאן דמליא וחשיב כמונח ע"ג מקום ד', וס"ל לגמ' דלרבי ליכא חסרון במה דהחפץ מונח בידו, דאל"כ ליכא מקום ד', והסברא בזה דהא כבר ביאר רש"י ד"ה כמאן דמלי דגדר דינא דרבי דחשיב כאילו מלא חפצים, וכל הנזרק לתוכו חשיב כמונח, ממילא דנין את היד כאילו הוא חלק מהחפצים, ולא דמי להא דכתבו תוס' [לפי רע"א] דליכא דין קלוטה ביד, דהתם היד גורם דא"א לדון דהחפץ מונח על האויר.

והנה עי' רע"א במערכה ד"ה דרך א' דהק' דהא תוס' בדף צ"ב א' הק' לאוקימתא דקלוטה אמאי פשט העני את ידו אינו מתחייב מיד מדין קלוטה, ותי' בתי' קמא דרבה סבר דאגד גוף שמי' אגד, והק' רע"א דעדיין תקשי לאוקימתא דר"י דמתני' כרבי אמאי אין העני מתחייב מיד, ותי' רע"א דע"כ ר"י נמי סבר דאגד יד שמיה אגד.

וידוע להק' דאכתי תקשי לתוס' ד' א' דנקט רע"א דפליגי וס"ל דליכא חסרון דאגד יד בקלוטה, וכל הטעם משום דהיד חוצץ את החפץ מהאויר ולא אמרי' קלוטה, הרי עדיין תקשי בדינא דרבי דכמאן דמליא, דחשיב כאילו החפץ מונח על מקום ד', אמאי אין העני מתחייב מיד כשמכניס את ידו, [אולם לדרך החזו"א דכוונת תוס' דכשגופו ברשות אחרת ליכא דין קלוטה, י"ל דחסרון זה שייך אף לרבי דאעפ"י דרה"י כמאן דמליא, מ"מ אי"ז הנחה גמורה בכמאן דמליא].

ואולי י"ל דודאי לגבי מה דאנו דנין את היד כאילו הוא חלק מהחפצים, לא שייך לומר כן כשגופו ברשות אחרת, ובהא ודאי איכא חסרון דאגד יד, [שמעתי].

גמ' - התם למעלה מי' הכא למטה מי'. עי' ברמב"ן דביאר דמיירי באופן דשולי הטרסקל למטה מג', וצ"ב דא"כ אף בטרסקל שאינו רחב ד' אסור, כיון דתוך ג' לא בעי' שיהא רחב ד', וי"ל כיון דהוא תלוי מכח למעלה מג' אינו נידון כמונח בקרקע, ולפי"ז צריך שאף ידו תהא תוך ג', וצ"ע בזה.

הנחה ע"ג אדם למעלה מי'

א) תוס' ד"ה כאן - קשה לר"י מה עלה וכו'. ומבואר דדעת תוס' דבעי' שיעקור וניח מתחת י', וצ"ב מ"ש ממה דמבואר בתוס' ק"ב א' דגם מונח למעלה מי' נידון כמונח למטה מי'.

ויש לחלק דשאני הכא דכיון דהחפץ מונח בטרסקל אין הטרסקל מתבטל לאדם, ורק במונח על האדם ממש אמרי' דאין דנין את האדם כדבר בפנ"ע וחשיב כמונח בין רגליו, אבל במונח טרסקל על האדם אינו מתבטל לאדם, וראיה לזה דהרי לריבר"י ע"כ דאין הטרסקל בטל לאדם, דאל"כ לא היה נחשב כרה"י, וא"כ מסתבר דרבנן לא נחלקו על ריבר"י בהא.

ב) עי' ברשב"א דהביא מאיכא מרבוותא דלפינן ממשא דבני קהת דכל שהוא ביד האדם לא איכפ"ל דמונח למעלה מי' וחשיב כאילו הנח ברה"ר, וכדעה זו הביא הריב"א בעירובין ל"ג א' בשם הר"מ בר שניאור.

ותמה הרשב"א דמשא בני קהת מיירי דוקא בעקירת גופו והנחת גופו, ולא במניח או עוקר מיד חבירו. [והנה לשון הרשב"א "אבל אם הניחה במקו"א דוקא כשהניחה למטה מג" וצ"ע דהא כל מה דס"ל לאיכא מרבוותא דחייב בהניח למעלה מי' הוא רק משום דהנחה על גופו נידון כמונח בין רגליו, אבל ודאי דלא עלה ע"ד לומר דמניח על חפץ למעלה מי' חייב, ועיקר החילוק בין מניח ע"ע למניח על אחר].

ובפשוטו כוונת הרשב"א דיסוד דין עקירת גופו דדנין את האדם והחפץ כדבר אחד, ונמצא דמקומו על הקרקע, אולם כ"ז באופן דעביד עקירת גופו, אבל בלא"ה נידון כמונח למעלה מי'.

אולם הגר"ז סי' שמ"ז סעיף ו' ביאר החילוק דלגבי עצמו אין גופו למעלה מי' נידון כמקו"פ, אבל לגבי אחר נידון כמקו"פ.

ונפק"מ בין ב' הפי', דהנה הרשב"א בסו"ד הביא מהירושלמי דאין העני חייב אלא בידו למטה מי', והנה לפי הגר"ז הרי בנטל מיד בעה"ב והוציא יהא חייב אף במרגיע העני ידול למעלה מי', אולם לפי' קמא אף בכה"ג בעי' להנחה תוך י' דהא ליכא הנחת גופו, ועי' מ"מ פי"ג משבת ה"ב דמבואר בלשונו דהירושלמי מיירי רק לגבי בעה"ב שהוציא והניח לידו של עני, וזה סיעתא לגר"ז.

וכעי"ז י"ל דנפק"מ באופן דעמד ברה"ר ועקר מרה"י והניח על גופו למעלה מי', דלפי הגר"ז יהא חייב, ולפי' קמא יהא פטור.

ג) ועי' חזו"א ס"ב ס"ק י"ט אות א' ואות ג' דנקט דלפי הרשב"א בעי' שיהא עקירה והנחה ע"י הנחת גופו, אבל באופן דעקר חפץ והניחו ע"ע כשהוא מהלך למעלה מי' והעביר ד"א והניח לגופו פטור, והיינו דאין חילוק הרשב"א מסברא, אלא דבעי' דומיא דבני קהת, דמיירי בעקירת והנחת גופו.

ד) עי' ברשב"א דתי' לקו' תוס' דודאי מיירי למטה מי' אלא דס"ד דלריבר"י דכלי חולק מקום לעצמו אין חילוק בין למעלה מי' ללמטה מי', ולמטה מי' הוי כרמלית, וע"ז משני דלמעלה מי' דליכא רשות אחרת הרי"ז חולק מקום לעצמו אבל למטה מי' דהוי רה"י אינו חולק מקום לעצמו.

ומבואר מהרשב"א דריבר"י חידש ב' חידושים, חדא דאמרי' גו"א אף בגדיים בוקעין בו, ועוד נתחדש בדבריו דהכלי חולק מקום לעצמו, ולרבנן הרי מבואר בסוגיא בדף ק"א א' דבאופן דאין גדיים בוקעין מודו לרביר"י, [ולא רק בעמוד דאינו כלי, אלא אף בספינה דהוי כלי מודו דחולק מקום לעצמו], וא"כ בע"כ דרבנן מודו להא דהכלי חולק מקום לעצמו, ולפי"ז ע"כ מוכח דלפי ההו"א תנא דידן פליג וס"ל שיטה ג' דאין הכלי חולקמקום לעצמו, ומשו"ה אינו נידון ככרמלית למטה מי', וצ"ע בזה.

ה) והנה לפי תי' הרשב"א לכאו' בכלי שמונח ברה"ר ויש לו מחיצות י' אינו נעשה רה"י כיון דאין כלי חולק מקום לעצמו, וקשה דמבואר להדי' בדף ח' א' דקופה גבוהה י' ורחבה ד' דמונח ברה"ר אין מטלטלין מתוכה לרה"ר.

ויש לחלק דאף דכלי אינו חולק מקומו לעצמו, מ"מ הא גופא דיש לו מחיצות י' גורם דהואט מובדל מרה"ר וממילא תוכו הוי רה"י.

ו) עי' תו"י דתי' על קו' תוס' דס"ד דמיירי בטרסקל דשוליו למטה מי' ומחיצותיו עולות למעלה מי', ובפשוטו זה תלוי בב' תי' תוס' בדף ק"א א' אי מהני גו"א אף לתחת הכלי, ואכ"מ.

הנחה למטה מג'

גמ' - כגון ששלשל ידו למטה מג'. בחי' רע"א [בספר וזאת ליהודה] בדף צ"ב א' הק' איך שייך לאוקמי בשלשל ידו למטה מג', הא משעה שהיתה היד פשוטה לחוץ היה החפץ כמונח בין הרשויות מדין אגד יד, ושוב ל"ש לחייבו על המשך ההוצאה, וכתב הגרע"א דאולי רב אבהו ס"ל כרבא דבתוך ג' לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו, [ועי' האיר יוסף דהק' דהא במעביר א"צ הנחה ע"ג משהו, והוכיח מכאן דרע"א ס"ל כחזו"א דכשידו וגופו אינם באותה רשות גם במעביר בעי' הנחה ע"ג משהו], וקו' זו היא כעין קו' רע"א בדף צ"ב א' לרבה דס"ל דתנא דידן ס"ל כר"ע דאמרי' קכש"ה, אמאי חייב בפשט ידו, הא משעה שהוציא את ידו לחוץ הוי החפץ כמונח בב' הרשויות מדין קלוטה, [אלא דעל דברי רב אבהו ל"ש תי' רע"א דל"א קלוטה להקל במקום חיוב, דהרי הכא הוי הנחה מדין לבוד וא"צ לדין קלוטה].

ולכאו' היה מקום לדון ליישב דכיון דמצינו בכ"ד דלענין ביטול עקירה ראשונה בעי' דהגברא יפסיק ממלאכתו, י"ל כן אף לגבי תוך ג', דאעפ"י דהוי הנחה מדין לבוד, מ"מ מאחר והגברא עסוק במלאכתו אין כאן הנחה לבטל לעקירה הראשונה.

אולם אינו נכון דמבואר להדי' בסוגיא בעירובין צ"ח ב' דלרחב"ט דתוך ג' הוי הנחה, אסור להחזיר את הספר לרה"י, ומבואר להדי' דהוי הנחה גמורה לחייבו על עקירה מחודשת, [וע"ע מרומי שדה ה' ב' דהוכיח כן מסוגיא דכוורת].

והנה החזו"א תי' לקו' רע"א דאגד יד שמיה אגד אין הכונה דדנין לחפץ כמונח בב' הרשויות אלא שהאגד מבטל לדין קכש"ה, דמה"ט אין החפץ קלוט ברשות האחרת, ולכאו' כעי"ז י"ל לענין לבוד דחפץ האגוד לגוף ברשות אחרת ל"ש לדון אותו כנגרר בתר הרשות שהוא נמצא בה אף שהוא מונח באויר למטה מג"ט, וצ"ע אם סברא זו שייך לגבי לבוד.

גמ' - אמר רבא אכפל תנא לאשמועי' כל הני. עי' ברעק"א בגהש"ס, וכבר עמד בזה הרמב"ן, ועי' ברשב"א דהק' עוד דהא רבא ס"ל לקמן דאגד יד ל"ש אגד, ולדידיה ל"ש לאוקמי למתני' בפחות מג', דא"כ אמאי נטל העני מיד בעה"ב פטור העני, [ועי' משנת ר"א סוף סי' ה' דכל מה דמהני תוך ג' הוא רק בצירוף הא דידו חשובה כד', אבל השתא דעדיין לא ידע הגמ' להא דידו כד', לא מהני הא דתוך ג', ע"ש בכל דבריו].

והנה ברש"י כתב דהקו' היא דליתני פשט את בגדו לפנים דיש בו דע"ד, ולכ' כונתו להעמיד בגונא שלא עקר את החפץ מהקרקע אלא שהיה מונח מעיקרא על בגדו ופשט את בגדו לפנים והניחו ע"ג בגד בעה"ב, וחזינן מדבריו דהכנסת הבגד חשיבא כעקירה מע"ג מקום דע"ד, וצ"ב דמתברא דכשעקר את הבגד גופא ואת החפץ שעליו דנין לעקירה ממקום הבגד, ולא מהבגד, ומקום הבגד הוא גופו שאינו דע"ד.

תוס' ד"ה בגומא - צריך לפרש וכו' אבל גומא שהיתה כרמלית וכו' כיון שגופו שם ידו שהיא פשוטה לרה"ר לא הויא כרה"ר דבתר גופו גריר וכו'. ועי' בשפ"א דהק' דכל הדין דאגד יד שמיה אגד מצינו רק באופן דהחפץ אגוד באותה רשות שהוא יצא ממנה והריעותא היא בהוצאה שאי"ז הוצאה שלימה [וכן להיפך בגונא שהחפץ היה אגוד מתחילה לרה"י והוציאו לרה"י אי"ז הוצאה שלימה כיון שעוד מתחילה היה החפץ משויך קצת לרה"י], אבל בגונא שהוציא את החפץ לגמרי מהרשות שהוא היה בה אין חסרון של אגד יד.

ולכאו' מוכח דדין אגד יד יסודו דהחפץ חשיב כמונח לגמרי בב' הרשויות, ואי"ז סברא מסוימת בהוצאה, אלא בעיקר קביעות החפץ לכל דיני התורה, וצ"ע בזה.

והנה הרשב"א תי' קו' תוס' דרבא לטעמיה בדף צ"ב א' דס"ל אגד יד ל"ש אגד, וצע"ג דהא בד"ה איכפל הוכיח או דסוגיין ס"ל כמ"ד שמי' אגד, או דהשתא רבא עדיין לא קם בשיטתי' דאביי, וצע"ג.

ידו של אדם

א) גמ' - אלא אמר רבא ידו של אדם חשובה לו כד' וכו'. עי' ברמב"ם בפיה"מ שביאר דהמעליותא בידו היא לפי שיש בה מתכונת הקיבוץ והפשוט והאחיזה ולהכי ההנחה בה הוי הנחה חשובה.

והנה עי' ברשב"א דהביא קו' הראב"ד ידו ברה"ר דחייב היכי דמי אי בתוך ג' הא א"צ לחידוש הגמ' דהוי כד', ואי למעלה מג' הוי כרמלית, ואי למעלה מי' הרי"ז כרה"י דומיא דתל ועמוד, ותי' הראב"ד דאדם אינו חולק רשות לעצמו להיות כרמלית או רה"ר לפי שהוא נע ונד, [ועי' בראב"ד שהוכיח ד"ז מדילפיחנן דמוציא משא למעלה מי' חייב דומיא דמשא בני קהת, וצ"ב דהרי גם לתירוצו של הראב"ד למעלה מי' ל"ה רה"ר, אלא מקו"פ, וע"כ דלמעלה כלמטה, (עכ"פ בעק"ג והנח"ג וכמש"כ הרשב"א) ומה אכפ"ל אי הוי מקו"פ" או רה"י. וצ"ל דכל מאי דאמרי' למעלה כלמטה הוא רק אי החפץ במקו"פ שהוא אינו רשות כלל, אבל אם המקום שלמעלה הוי רה"י שהוא חלוק מהרה"ר שתחתיו, ל"ש כלל לומר למעלה כלמטה].

והנה חזי' מד' הראב"ד חידוש גדול דהסברא דידו של אדם חשיבא כד' אינה רק סברא לענין הנחה ע"ג מקום ד' אלא גם למהוי רה"י.

ולכאו' נראה דלדברי הרמב"ם שהמעליותא של ידו הוא שיש בה מתכונת הפשוט והקבוץ והאחיזה, ודאי דאינו חשיבות בעצם אלא סברא מסוימת לגבי מקום ההנחה, דבעלמא הנחה בפחות מד' היא הנחה שאינה חשובה, וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ שהחפצים אינם מתקיימים במקום זה, ובידו שפיר יש קיום לחפצים הנמצאים בה אע"פ שאין בה ד'. ולפי הרמב"ם לק"מ קו' הראב"ד דלהוי רה"י, דלא שמענו שסברא זו תועיל להחשיב את המקום כדע"ד לענין לאשוויי רה"י.

ב) והנה הרמב"ם שם הוסיף "ולפיכך מי שנתן דבר ביד אדם כאילו הניחו בארץ במקום שאותו האדם יושב עליו" וצ"ב דבפשוטו כונתו ליסוד הריטב"א בעירובין דלמעלה כלמטה, וצ"ב דאינו שייך כלל להא דידו חשובה כד', וכן צ"ב לאידך גיסא דלפמש"כ הריטב"א דכל דבר המונח ע"ג האדם הרי הוא כמונח למטה בין רגליו, א"כ מה הוק' לגמ' דליכא ד' בידו הא החפץ כמונח למטה ובקרקע שפיר יש ד'.

וצ"ל דהך סברא דלמעלה כלמטה מהניא רק לגבי דין ההנחה דמה"ט יש כאן הנחה ברשות (ולולא הדין דלמעלה כלמטה לא הוי חשבי' ליה כמניח ברשות מאחר שהאדם אינו בטל לרשות), אבל לענין מקום ד' בעי' שבמציאות יהיה החפץ במקום חשוב ולזה ל"מ הך סברא דלמעלה כלמטה. ואולי יש לדחוק דזוהי ג"כ כונת הרמב"ם, דאין כונתו ליתן טעם לזה שידו חשובה כד' אלא להוסיף לבאר מ"ט חשבי' לחפץ כמונח ברשות וע"ז הוסיף הרמב"ם דלמעלה כלמטה, ועדיין צ"ב.

ג) ידוע הספק האם רק ידו של אדם נידון כד', או גם שאר גופו של אדם נידון כד', ולסברת הרמב"ם מסתבר דהוא רק לענין ידו.

ובעירובין צ"ח א' מבואר דהשתין ורק נידון כד' מדין אחשבי', ומבואר דפי האדם ופי האמה אינו נידון כד', אולם בדף ק"ב א' הגמ' מוכיח מהא דהוציא בפיו דרך אכילה חייב אעפ"י דהוי הוצאה שלא כדרך, דה"ה מניח בפי כלב חייב אעפ"י דאין בו ד', וצ"ב אמאי לא מוכיח מהא גופא דחייב על פיו, אעפ"י שאין בו ד', [ובר"ח ביאר דזהו באמת כוונת הגמ', אולם ברש"י שם לא משמע הכי], ולכאו' מוכח דפיו באמת נידון כד'.

ויש להק' דאי נימא דרק ידו חשיב כד', איך מועיל עקירת גופו, הא אינו רחב ד', ועי' אבי עזרי פי"ג משבת הט"ו דיסד דהא דחייב על חפץ המונח על כתיפו משום דעקירת הגוף מועיל לחפץ, וממילא כמו דביאר הרשב"א דליכא חסרון דלמעלה מי', ה"נ ליכא חסרון דמקום ד', דסגי במה דגופו נעקר מד'.

ותמה על לשון הרמב"ם פי"ג ה"ב דכתב להל' דידו חשוב כד', וכתב דפשט ידו ועקר והחזיר חייב, והא בעקירת גופו לא בעי' להא דידו כד', ותימא על תמיהתו דבאופן דעקר רק את ידו ליכא עקירת גופו, ולכך בעי' להא דידו כד'.

א.בטעם שצריך מקום דע"ד – תוד"ה והא, ועיין פיה"מ, וברשב"א ד"ה הא [ועין מנח"ח מצוה ט"ו סק"ה לענין ק"פ ועין אגלי טל ספ"ג ובראש יוסף ו. לענין מק"פ שאין בו דע"ד]

ב. קלוטה כמי שהונחה – בגדר הדין עיין אגלי טל סימן פ"ד סק"א – סק"ה קה"י ס"ו ענף א' תוצאות חיים

ג. בהא דלר"ע אין חיסרון של מקום ד' ובטעם רבנן – עין חידושי מהרי"ט ועיין רעק"א במערכה אות ב' ובסקי"א ד"ה ומעתה

ד. האם דבר שביד האדם יש בו קלוטה – תוס' ד"ה אבל ובתוס' לקמן צ"ב. ד"ה התם ועיין רעק"א לקמן צ"ב. דנקט שזה מחלוקת ועיין וחזו"א ק"ה סקי"ג [וס"ב סק"ז] ועיין רשב"א עירובין ל"ג: ד"ה והא, וברמב"ן צ"ז. ד"ה ובתוס' מקשו, לענין מעביר [ועיין תוס' ז. ד"ה וטח ובתוס"ר שם] ועין דברים נפלאים בחזו"א סימן ס"ג בשם אביו

ה. בהא דחייב ד"א לר"ע ואין קלוטה באמצע – תוס' ה: ד"ה בשלמא ועיין רמב"ן ה: ד"ה הא ועין מהרש"א ק. בד"ה בא"ד ואין נראה

ו. תוד"ה אבל - עיין רעק"א

ז. תוד"ה דרבי – עיין תוס"ר בע"ב ד"ה ר' עקיבא וברשב"א בע"ב ד"ה הא דאמרינן ועין מהר"ם צ"ז. ד"ה בגמ' ועיין רעק"א

ח. תוד"ה דאמרינן ובתו"י – עיין רעק"א לקמן צ"ב.

ד:

ט. תוד"ה אמר רב יוסף ובדין מחשבתו וכו' – עיין בעל המאור ועין חידושי הרמב"ן בסוף סוגין ועיין רעק"א

י. תוד"ה באילן ,בביאור דין שדיה – עיין סוגית הגמ' ז: גופא – ח. אמר וברש"י ומהרש"א שם בראשונים שם וברשב"א בסוגין

י"א. האם יש דין דע"ד ברה"י – תוס' בסוגין ועיין חידושי הרשב"א שהאריך ובר"ן [א. מדפי הרי"ף והא] ובקה"י [וע"ש שהאריך בדעת הרמב"ם וכן הוא במאירי ובשו"ת רימ"ג סימן כ"ד] וברמב"ן ז: ועיין ביאור הגר"א סימן שמ"ה

.בביאור מחלוקת הרשב"א ור"י לגבי שדיה לעשותו רה"ר – חזו"א ס"ב סק"ט

.בדעת הרשב"א המובא בתוס' – עין מהרש"ל מהרש"א ורעק"א במערכה בסופו ד"ה ועתה

ה.

.תוד"ה לא – עיין רעק"א, ובמערכה ד"ה ומעתה י"ל במוסגר

י"ב. תוד"ה כאן ובדין אדם למעלה מעשרה - עיין ברשב"א [ובביאור כונתו עיין גר"ז שמ"ז ס"ב ס"ו ובקו"א שם] ובחזו"א ס"ב סקי"ט אות א'] ועיין תוס' לקמן ק"ב. תוד"ה והוציאו ובתורי"ד שם [עיקר ענין זה ענינו לקמן צ"ז.]

י"ג. תוך ג' ובדין אגד יד – עיין רמב"ן ובחידושי רעק"א

י"ד. ידו של אדם – עיין רשב"א בשם הראב"ד

ט"ו. ידו של אדם – בביאור הטעם ולגבי שאר איברים עיין פיה"מ ובראשי יוסף ד"ה ידו ובד"ה כ' בירושלמי ועיין מ"ב שמ"ז סק"ב [ועיין אבי עזרי פי"ג משבת הט"ו]

קלוטה כמי שהונחה

א]והא בעינן הנחה ע"ג מקום דע"ד: צ"ב טעמו של דבר ועיין רש"י שאין עקירה והנחה חשובה אלא באופן זה ועיין רשב"א דאין דרך בני אדם להניח כליהם אלא במקום רחב שיכול להשתמש בו ועל דרך זה הוא בפירוש המשניות שמניחים במקום שזה עומד טוב ובתוס' כתבו או דדרך להניח במקום דע"ד וכך היה במשכן דהינו שהוסיפו שתנאי זה הוא מצד שזה הצורה שהיתה במשכן עוד כתבו תוס' לדון מצד שכתוב אל יצא איש ממקומו והנה הגמ' בע"ב דנה דבהנחה לא צריך ועיין תוס' שכיון שהפסוק מדבר על עקירה ולר"ת כי במשכן ההנחה היתה ביד שזה לא דע"ד וברשב"א ביאר שכיון שזה גמר המעשה זה פחות סיבה להצריך עקירה חשובה ועין תו"י לעיל לגבי עקירת גופו שדן שהנחה זה אחרת ובפשוטו זה על דרך הרשב"א והנה מבואר בגמ' ז: שעוזר חוקקין להשלים לגבי דע"ד ומבואר שהיום זה הלכה, דאם מצד המציאות הרי לכאורא אין דרך להניח בכזה מקום וכן עין תוס' ו. לענין זקף לבינה שכיון שהדבילה רואה את האויר של מקום דע"ד חשיב מונח בדע"ד והרי למעשה מקום ההנחה הוא בלבינה ושם אין בזה דע"ד ומאידך לגבי ידו של אדם מבואר שזה כדע"ד וביאר הר"מ דזה מקום שהדרך להניח חפצים וכן עיין רשב"א ה. שדן שעמוד ברה"ר ורבים מכתפים עליו לא צריך מקום דע"ד דהדרך להניח עליו וצ"ע

ועיין מנח"ח מצוה ט"ו סק"ה שדן לענין קרבן פסח דהגמ' פסחים פ"ה. לומדת שצריך עקירה והנחה האם יש גם דין מקום דע"ד וכתב שאם זה סתם דומיא דמלאכת המשכן יתכן ששם לא צריך אבל אם מצד שיש דין מקומו של חפץ א"כ כיון שהגדרים נלמדים ה"ה לגבי זה ועיין ראש יוסף ו. שדן בהניח על גבי כל שהוא במקום פטור האם זה מחלק וכתב לדון האם זה חסר במעשה ההנחה או בשם מונח ע"ש ועיין אגלי טל סימן פ"ג שהוכיח שזה מבטל עקירה הראשונה וע"ש שדן בהניח ברה"ר על גבי מקום שאין בו דע"ד ואחרי זה חזר והניח במקום שיש בו דע"ד ונקט שפטור ע"ש

ב]קלוטה כמי שהונחה: בעיקר דין זה עיין אגלי טל סימן פ"ד שכתב לדון האם זה כאילו מונח בקרקע או שחשיב מונח במקומו והביא דדעת תוס' שלמעלה מעשרה חשיב קלוטה למעלה מעשרה וחזינן מזה דהגדר שזה קלוטה במקומו אמנם הרמב"ן כתב שכיון שזה מופלג מהקרקע כה"ג אין בזה קלוטה ומבואר שגדר קלוטה כאילו זה בקרקע ולכן כאן זה לא שייך וע"ש שהביא מלשון רש"י גיטין ע"ט. ועירובין ל"ג: דהגדר שזה מונח בקרקע וכן הוא לשון הר"ח ועיין קה"י סימן ו' שכתב לדון שגם לתוס' זה כאילו מונח בקרקע אמנם חשיב שזה כמו כוורת שראשה למעלה מעשרה ולכן חשיב שיש כאן הנחה במק"פ ע"ש [אמנם דעת הרשב"א צ"ט: שבמונח באורי אין החיסרון דאגודו במקום פטור והוכיח מהארון ע"ש] ויתכן דגם הראשונים שכתבו שזה כאילו מונח בקרקע כוונתם דאויר הקרקע זה כמו קרקע אלא שכל זה שיך תוך י' שזה אויר הקרקע

והנה יש לעיין במה פליגי רבנן והנה מבואר בגמ' דדעת ר' חלקיה צ"ז. דתוך ג' לכו"ע לא בעי הנחה על גבי קרקע [וכן פסקו הר"ח והרמב"ן] ולפ"ז מבואר שודאי שאין דין שהחפץ יהיה במצב לא נייד וכל טעם רבנן דצריך שזה יהיה מונח על גבי קרקע והנה מבואר בגמ' פ. ק. שרבא חולק וס"ל שצריך שינוח על גבי משהו והנה דעת רש"י ק. כמו שדייק הגרעק"א במערכה סקי"א שגם תוך ג' צריך הנחה דהינו שזה יעצר אבל אם זה מתגלגל על גבי קרקע לכו"ע לא צריך הנחה ולפ"ז בהכרח הנידון לרבנן מצד שצריך שזה יהיה מונח על גבי קרקע אמנם תוס' שם ושאר הראשונים פליגי ונקטו שלרבא גם במתגלגל על גבי קרקע צריך שינוח ולפ"ז מבואר שלדעת רבנן לא החיסרון כי זה באויר אלא שצריך שזה יהיה במצב שאינו נד אלא דמבואר בגמ' ק. שגם אם זה יעמוד רגע לא על גבי קרקע זה גם חיסרון דהינו שצריך הנחה גמורה וזה מתבטא בין שצריך על גבי משהו ובין שזה יעמוד ולא יזוז [בפרט זה נחלקו הראשונים דדעת תוס' שמספיק שזה נעצר באויר תוך ג' ודעת הרשב"א וריטב"א שצריך גם שינוח על גבי משהו] [ובפשוטו מכל הדין שצריך דע"ד מוכח שיש דין הנחה על משהו] ועין אגלי טל שכתב דרש"י שביאר שזה כאילו נח בארץ זה לשיטתו שעד כמה שזה בארץ אין חיסרון אמנם לתוס' הרי זה לא יעזור ובהכרח שיסוד החידוש שגם ללא הנחה חשיב מונח עצם זה שהוא ברשות ע"ש

ג] הא מני ר"ע דאמר דלא בעינן מקום דע"ד: ועין אג"ט שלרש"י אפשר לבאר שגם הוא מודה שצריך רק מדין קלוטה שזה כאילו בקרקע חשיב מקום דע"ד [אמנם אין זה מוכרח דיתכן דהדין כאילו זה בקרקע זה רק עוזר לגבי הדין הנחה אבל לא לגבי הדין דע"ד ופשוט] אמנם לתוס' בהכרח שכונת הגמ' שבר"ע אפילו שזה כמי שהונחה אבל עדיין יש כאן חיסרון שזה לא מקום דע"ד ומזה מוכח שאין דין דע"ד ונפק"מ שגם במקום שאין קלוטה כגון במעביר לרמב"ן או על גבי משהו בכל אופן לא צריך דע"ד ולפ"ז לכאורא יש מקום לומר שבחלק זה גם רבנן מודים רק שהגמ' ידעה שיש רבנן שחולקים וכן נקט בחידושי מהרי"ט וע"ש שתמה מהיכי תיתי שיש עוד מחלוקת בין ר"ע לרבנן ובפשוטו יש מקום לומר שזה תליא אחד בשני שאם מספיק הנחה באויר שזה הנחה כל דהוא ממילא ודאי שגם אין דין דע"ד אבל לרבנן שצריך הנחה חשובה ממילא צריך הנחה דודא על דבר שיש בו דע"ד אמנם עין תוס"ר ז. שהקשה על ריב"א שברואה פני הקרקע חשיב דע"ד דא"כ מה הראיה שר"ע ס"ל שלא צריך מקום דע"ד אולי קלוטה חשיב רואה פני הקרקע ומבואר דלא כנ"ל שזה תלוי בהבנה אמנם יתכן שלשון הגמ' שמר"ע רואים מעצם דבריו ולא רק שמסברא זה תלוי אחד בשני אמנם עיין רעק"א במערכה שנקט שאין דין דע"ד תלוי בדין קלוטה רק שלר"ע יש ראיה שלא צריך ולרבנן אין ראיה ע"ש שהאריך

ד]עיין תוס' שהקשו אם המשנה כרבה א"כ למה בידו של עני או בעל הבית לא מתחייב בהוצאתו הרי קכמש"ה ועיין תוס' לקמן צ"ב. שכתבו שכיון שאגד יש שמיה אגד זה מבטל את הקלוטה ולכאורא ביאור הדבר כמו שביאר החזו"א ק"ה י"ב וס"ב ח' שהרי גם ללא קלוטה יש כאן דרגא של הנחה אלא רק שכיון שבתר גופו גריר זה סיבה לא לחייב על הנחה זו א"כ גם קלוטה כמי שהונחה זה לא עושה הנחה יותר מהנחה גמורה וכמו ששם זה לא סיבה לחייב כך כאן זה לא סיבה לחייב אמנם לשון תוס' אצלינו שביד אין קלכש"ה והגרעק"א לקמן צ"ב. למד שחלקו על תוס' לקמן וכונתם שכל שזה מונח על דבר לא שייך לומר קלכמש"ה ולפ"ז גם אם זה באותו רשות אין בזה קלוטה וכו' והנה עיין חזו"א שתמה על זה למה לא ביארו מצד אגד יד אמנם יתכן שס"ל שסוגין גם למ"ד אגד יד לא שמיה אגד וס"ל שאז גם למעלה מג' אין זה החיסרון ודלא כתוס' לקמן אלא כר"א בתוס' שם וא"כ כל החיסרון שחסר במעשה הנחה ולזה צריך להועיל קלוטה אמנם עיין חזו"א שכתב שכונת תוס' בסוגין כתוס' לקמן ועין תוס"ר שכתב כלשון תוס' לקמן ובהמשך הסוגיא כתב כלשון תוס' דבמושיט לא שיך קלוטה וזה כחזו"א

ובעיקר סברת רעק"א שדין קלוטה זה רק אם זה באויר ולא אם מונח על משהו בפשוטו כן הוא שיטת הרמב"ן דהנה הגמ' אומרת עירובין צ"ט. דספר שנפל ולא נח על גבי קרקע לא חשיב מונח לר"י והקשו התוס' הרי הגמ' אומרת שר' יהודה ס"ל קלוטה כמי שהונחה ובדף פ. רצו לומר שהדין כמי שהונחה לר"י זה רק במתגלגל על גבי קרקע אמנם דחו דבר זה ממשמעות הגמ' ק. ולכן ישבו שרק ברוצה שינוח הוי כמי שהונחה משא"כ בספר שלא רוצה שינוח שם אמנם הרמב"ן צ"ז. יישב דשם הרי מדובר שמחזיק החפץ בידו וזה לא עומד לנוח על גבי הקרקע ובזה אין דין קלוטה דהינו שאפילו אם סופו לנוח ברשות אחרת בכל אופן כל שהוא באויר ואין לו אחיזה אחרת יש בזה קלוטה וע"ש דהוסיף דבמעביר ד"א ברה"ר לא שייך קלוטה כיון שהוא מחזיק דבר זה בידו ע"ש והנה לכאורא זה מצד שדין קלוטה זה כאילו מונח בקרקע ולכן ביד אדם זה אחרת דאם הגדר שזה מונח במקומו א"כ למה שיד זה יותר גרוע אמנם הגרעק"א הרי זה בדעת תוס' שהגדר שזה מונח במקומו וצ"ע

ה]תוד"ה אבל: דנו דכל דין מושיט זה רק למעלה מעשרה וכתבו להוכיח מסוגין שזה גם למטה מעשרה מהא דהגמ' לא העמידה שלכו"ע ילפינו זורק ממושיט רק מדובר למטה מעשרה ועיין דו"ח לרעק"א שהקשה דיש מקום לומר שזה תלוי הא בהא דאם ילפינן זורק ממושיט חזינן שלא צריך ממש דומיא דמשכן א"כ גם למטה מעשרה אבל אם לא ילפינן א"כ צריך ממש כמו במשכן וא"כ צריך דוקא למעלה מעשרה ע"ש ובפשוטו צ"ל שכל דברי ר"ע רק לגבי צורת העשיה אבל לא לגבי דיני הרשיות ששם ההבדל ביצירה הנעשית והנה עיין מהר"ם צ"ז. שנקט שלר"ע שילפינן זורק ממושיט ה"ה בשני דיוטות אמנם בתוס' כאן מבואר לא כך וכן בראשונים לקמן והסברא כנ"ל שביחס ליצירה העשויה גם ר"ע מודה שצריך דומיא דמלאכת המשכן

והנה עיין רשב"א ותוס"ר כאן שנקטו שמעביר מרה"י לרה"י חייב אפילו בשתי דיוטות והמקור מהגמ' צ"ז. והקשו א"כ שלר"ע ילמדו מזה לזורק ותירצו שכל מה שר"ע מדמה זה זורק למושיט שבשניהם האדם נשאר במקומו אבל ממעביר אי אפשר ללמוד לזורק ועיין רשב"א שכתב דמה דלרבנן בכל מוציא מרשות לרשות חיבים על זורק מצד שבמשכן זרקו גם דברים ורק במושיט שזה קרשים כבדים לא זרקו והנה תוס' כתבו שלר"ע זורק דומה למושיט והקשה רעק"א למה לא כתבו שר"ע ס"ל שאין החיסרון דמלאכה גרועה ולומדים אחד מהשני אמנם בדברי הראשונים מבואר דמה דלא לומדים ממעביר לר"ע זה גם מצד שזה מלאכה גרועה וכן הדין דיוטא אחת ושתי דיוטות אלא דבזה יש לחלק שזה בגדר יצירה אחרת ועיין מהר"ם ומהרש"א בביאור דברי התוס' ריש פ' הזורק לענין הכנסה דכתבו דהמקור של זורק מרשות לרשות זה מצד שאין סברא לחלק בין זריקה להוצאה כדרכו וצ"ב למה לענין מושיט לרבנן יש כן סברא לחלק ויתכן ששם מעשה המלאכה נכנס יותר לצורת המלאכה משא"כ בהוצאה העיקר זה התוצאה ועיין שלום יהודה [ועין סוגיא דמושי שהארכנו בזה]

ו]תוד"ה דאמרינן: כתבו שבזורק שיש קלוטה למעלה מעשרה חשיב קלוטה במק"פ לא שייך ללמוד זורק ממושיט והרמב"ן דחה דלמעלה מעשרה לא שייך קלוטה ועיין תו"י שכתבו שלקולא לא אמרינן קלוטה דאל"כ כל ד"א ברה"ר שיהיה פטור כיון שהיה קלוטה כמי שהונחה ובהכרח כנ"ל והנה באמת תוס' ה: הביאו להקשות כן מהירושלמי וכתבו שהילכתא גמרי לה שיש מלאכת ד"א גם בזורק ושהקלוטה לא מבטל אמנם עיין רעק"א בגליון המשניות צ"ב. [פרק המצניע] שכתב שכל זה קלוטה רגיל אבל במק"פ זה גרע וזה מבטל וכמו מהלך לבן עזאי ע"ש אמנם צ"ב שלגבי מלאכת מושיט לכאורא למעלה מעשרה זה לא בגדר מקום פטור דאדרבא שם זה מקומו וכן כתב הרשב"א לקמן ו. ד"ה ואסיקנא וישב בזה קושית תוס' שם ו. ד"ה התם וכן הוא בתוס"ר כאן שבזה ביאר למה לא צדקו דברי התוס' וצ"ב כונת התוס' וצ"ל שס"ל שיסוד המלאכה זה מה שזה עובר ברה"ר וזה נחשב כאילו עובר מתחתיו שזה רה"ר ולכן שייך לדון שיש כאן הנחה במקום פטור ועדיין צ"ב אמנם תוס' דנו שרק למעלה מעשרה חיבים ולכאורא לפ"ז ודאי שזה לא בגדר מקום פטור וצ"ע

ובעיקר הקושיא מד"א עיין רמב"ן שכתב ליישב שדין קלוטה זה רק מרשות לרשות ולא באותה רשות דהינו דהדין קלוטה מתיחס לרשות ולפ"ז לא יתחייב מדין קלוטה בסוף ד"א דהרי זה נשאר באותו רשות [כן ביאר הקה"י אמנם זה נסתר מהגמ' לקמן צ"ז: שבהגיע לרשות חשיב מונח לענין שיחשב עקירה וצ"ל שרק בזה שיש כאן התחדשות של הנחה חשיב כמונח ועין בזה לקמן] ועיין מהרש"א ק. שכתב לחלק שאין דין קלוטה באותו רשות ולכן תוך ד"א לא חל קלוטה אלא לאחר ד"א ולכאורא זה על דרך הבעל המאור שדין ד"א זה כרשות לעצמו ולכן תוך אותם הד"א לא חל קלוטה ועיין קה"י סימן ו' דהביא להקשות מהשפת אמת דהגמ' בכתובות אומרת דלבן עזאי אין קלבדר"מ בהגבהה כיון דרק בעקירה האחרונה מהבית הוי מלאכה הרי אין מהלך באותו רשות וכמו שאין קלוטה וע"ש בקה"י שכיון שזה עדין באותה רשות ומהלך כעומד חשיב שזה עדין לא נעקר מאותו הלכה ע"ש

ז]עיין תוס' לקמן שכתבו להסתפק לענין קלוטה דבזורק ברה"ר לא שייך לחייבו לאחר ד"א ועיין רעק"א שביאר שזה תרתי דסתרי דעד כמה שקלוטה חשיב עקירה והנחה א"כ כל אמה ואמה זה נח והקשה רעק"א א"כ הרי כל חפץ בתחילה עובר חלקו ברשות הראשונה וחלקו בשניה ואם חל כאן הנחה ממילא הוא פטור ויש מקום לומר שכיון שלא נקבע לחפץ מקום ואין כאן הנחה גמורה כה"ג לא חשיב הנחה כלל וכמו במושיט ידו דמבואר ברעק"א שחשיב שלא חל הנחה כלל ובקה"י כתב שכונת תוס' דאולי כל הדין קלוטה חל מתי שאין עכשיו עשיה של איסור וזה רק שייך בהוצאה מרשות לרשות שאחרי שיצא אין ההמשך חלק מהאיסור אבל בד"א שכל אמה ואמה זה חלק מהאיסור ממילא אין דין כמי שהונחה ולפ"ז גם בחפץ שהוא חצי ברשות זו וחצי בשני א"כ הוא עדין בתוך העברה ובזה אין דין קלוטה ע"ש

ח]תוד"ה אלא: עיין תוס' שהקשו הרי מחשבתו משויא ליה מקום וא"כ לא קשה המשנה כלל וחידשו בשם ר"ת שכל שאין לו ענין במקום מסוים דוקא אפילו שמתעסק אם מקום מסוים אין כאן את הדין מחשבתו משוי ליה מקום אמנם עין בעל המאור ותוס"ר שכתבו שבעוקר כיון שהוא מצידו עוקר איפה שמוצא רק שבמקרה זה ביד בעל הבית אין כאן שום אחשביה אבל במניח באמת יש אחשביה ועיין רעק"א שדן שבאמת זה גם עיקר קושית התוס' אלא שהוקשה להם שהגמ' דנה לחלק בין עקירה להנחה וביארו התוס' כי במשכן הניחו ביד והרי שם זה אחשביה ע"ש ועיין רמב"ן ה. שכתב שכונת הגמ' אחשביה זה רק אם יש כאן יצירה נוספת חוץ מההוצאה אבל עד כמה שכל מעשהו זה ההוצאה בזה לא שייך אחשביה והוכיח דבר זה שהרי הגמ' ק"ב. אומרת דבר זה לענין שלא כדרך והרי לא נימא שכל שלא כדרך חייב כי הוציא בכזו צורה אמנם עיין ר"ח ק"ב. שביאר הגמ' על הדין מקום ד' וכן מוכח בתוס' י"א: שהקשו על מוציא בפיו שזה שלא כדרך ולא הביאו שזה גמ' מפורשת

ט]תוד"ה זרק: כתבו שלגבי כל שהוא לא מסתבר לחלק בין עקירה להנחה עיין תוס"ר שביאר שאם לא צריך הנחה כלל בזה לגבי עקירה לא מסתבר שאין דין עקירה כלל משא"כ עד כמה שצריך הנחה כל שהוא א"כ יש כאן עקירה כל שהוא א"כ אין סיבה לחדש שעקירה זה אחרת ועייין רעק"א במערכה סקי"א ד"ה והנלענ"ד שכתב לבאר שבאמת אם הדין שצריך הנחה שזה לא יהיה נייד בזה ודאי שיתכן שיש דין שיהיה נח ועדין מצד הדין לעקור מהמקום או להניח על מקום בזה חלוק עקירה מהנחה אבל לרבי שביתא כמאן דמליא חיבים חזינן שאין דין שיהיה נח ובהכרח שהדין מקום הוא מצד שיש דין מקום והמקור בהנחה כי לומד מהפסוק של עקירה ואם חשיב מקום כל שהוא לענין הנחה ה"ה לענין עקירה ע"ש שהאריך ואם נימא דלר"ע שקלוטה זה סוג הנחה שלא צריך מקום ד' א,כ יתכן שרק בזה דנה הגמ' לחלק בין עיקרה להנחה אבל לרבי שיש דין הנחה כמו רבנן בזה אין מקום לחלק

י]בהא דהגמ' דנה האם רבי ס"ל קלוטה כמי שהונחה ראיתי להקשות מהגרנ"פ דרבי דן לעיל האם עקירת גופו הוי עקירה והרי אם קלוטה מספיק א"כ מה הנידון והנה אם ננקוט שביד אדם אין דין קלוטה א"ש אמנם אם לא כן קשה אמנם אם נימא כמבואר ברעק"א שנידון הגמ' שזה נשאר באותו מקום א"כ לכאורא דין קלוטה לא יעזור דכיון דזה מונח ביד וזה נשאר באותו מקום ממילא חסר בכל העקירה וההנחה וכן לדרך החזו"א שהחיסרון שהמעשה מתיחס לאדם ולא לחפץ א"כ לא יעזור דין קלוטה

המשך סוגיא דקלוטה וכו'

שדי נופו וכו'

א]שדי נופו בתר עיקרו: שיטת רש"י שהכוונה שבאמת הנוף חשיב רה"ר ורק שיש דין דע"ד ובזה נחלקו האם אמרינן שדי נופו וכו' דהינו שלגבי קביעת הרשות לא שייך שדיה ורק לגבי להחשיב המקום כמקום חשוב עוזר שדיה ומסתבר דס"ל דהגדר בשדייה לא כאילו החפץ מונח בעיקר אלא שהמקום עצמו נחשב כמקום דע"ד וכן הוא בלשון הרשב"א והנה קשה לרש"י למה הגמ' העמידה כה"ג ולא שהכל ברה"ר ועיין תוס"ר לקמן שכתב דאם הכל ברה"ר לכו"ע אמרינן שדיה [ויתכן שלא צריך להגיע לשדיה אלא שדבר שבעיקרו יש ד' חשיב כולו כיש בו ד'] וכן הוא במאירי והנה הקשו הראשונים שכה"ג למה הוי רה"ר הרי ממ"נ אם זה רחב ד' זה כרמלית ואם לא זה מק"פ ועין תוס' שישבו שמדובר שזה נדבק בצידי הנוף והנה עיין תוס' ז. שהביאו מהריב"א דדבילה שדבוקה בפני הלבינה כיון שזה רואה פני הקרקע חשיב דע"ד ועיין רש"י שם דמשמע שכן ס"ל והקשה המהרש"א שם א"כ כאן מה צריך להגיע לשדייה אמנם עיין תוס"ר שם שזה רק סברא כיון שהלבינה מחוברת לקרקע וכן לתוס' מסתבר כי זה מונח על הקרקע א"כ כאן שהאילן עומד ברה"י זה לא שייך ולפ"ז א"ש שהגמ' לא נקטה שהכל ברה"ר דא"כ ודאי שפני האילן חשיב שיש בו דע"ד ועיין שפת אמת שכתב לדון עוד שכל המושג שברה"ר זה לא רה"ר כי הוא מגיע עד הקרקע ותחתיו זה לא מקום הילוך רבים אבל כאן שזה בולט ותחתיו זה מקום הילוך רבים חשיב רה"ר אמנם בפשוטו לקמן צ"ט: לגבי דבילה מבואר לא כך וכן בגמ' עירובין ל"ג

והנה שיטת תוס' וכל הראשונים שכונת הגמ' שמדין שדיה חשיב רה"י ולרבנן חשיב רה"ר וממילא נקטו שוודאי בדע"ד הוי כרמלית ובפחות הוי מקום פטור והנה תוס' נקטו שהגמ' כאן סוברת שגם ברה"י צריך דע"ד ולפ"ז כתבו שמדובר שבנוף אין דע"ד והדין שדיה הוא גם ביחס לשיעור ד"ט והא דהגמ' לא העמידה הכל ברה"י כיון שאביי דיבר על ר"ח והוא ס"ל שברה"י לא צריך ד"ט אמנם עיין ריטב"א לקמן ח. שכתב שלגבי הדין מקום דע"ד לא מועיל שדיה ולפ"ז בהכרח מדובר שיש בנוף דע"ד [אמנם כל הראשונים לא נקטו כן] [והעירוני שאין זה כונת הריטב"א שם אלא שנקט שמדובר שאין בעיקר ד' ע"ש]

ב]והנה הקשו הראשונים למה אביי לא העמיד שמדובר שהאילן כולו עומד ברה"ר ויש בעיקרו ד' ואין בנופו ד' וכה"ג לרבי אמרינן שדיה ולרבנן לא אומרים שדיה ולא חשיב דע"ד ועיין לעיל דהבאינו מהתוס"ר שכה"ג לכו"ע אמרינן שדייה ועיין תוס"ר לקמן שכתב שמדובר שאין בעיקרו ד' ורוצים לחדש שגם שברה"י לא צריך מקום ד' וכר"ח ובתוס' כאן תירצו דברה"ר ממ"נ אם זה למטה מג' לא צריך ד"ט ואם זה למעלה מג' א"כ זה מק"פ או כרמלית אמנם הביאו מהרשב"א שחלק על זה ונקט שאם זה יוצא מפחות מג"ט או מט' טפחים ורבים מכתפים עליו הוי רה"ר וכן פשיטא ליה בתוס"ר ובפשוטו תוס' חולקים שלא שיך שדיה לשויה רה"ר ועיין חזו"א ס"ב סק"ט דביאר דמתנאי רה"ר שבמציאות זה מקום רבים וכל שחלק זה הוא לא מקום רבים לא שיך שזה יחשב רה"ר ועיקר סברתו מבואר בראשונים לעיל ג: שהשיגו על רש"י שלא יתכן שידו ברה"י תחשב רה"ר אמנם אם גדר שדיה שדנים שכאילו החפץ מונח בעיקרו ושם הרי זה רה"ר א"כ אין מקום לטענת הראשונים

והתוס' הביאו מרשב"א דנקט שגם ברה"ר מדין שדיה חשיב רה"ר ולפ"ז קשה למה הגמ' לא העמידה ברה"ר ותירץ שבאמת ר"ח ס"ל שאין דין מקום ד' גם ברה"ר ומה שנקט רה"י כיון שחידש גם שרה"י עולה עד לרקיע והנה עיין תו"י שתמהו על הרשב"א דעדין קשה למה ר"ח לא העמיד שהכל ברה"ר והנידון האם הנוף חשיב רה"ר מדין שדיה או לא ובפשוטו צ"ל שעד כמה ששיך להעמיד שהנידון של שדיה לגבי המקום דע"ד שזה כמו שהגמ' בתחילה הבינה שזה מחלוקת רבי ורבנן א"כ זה עדיף אמנם עד כמה שצריך לדבר על דין שדיה לגבי הרשות כבר אין עדיפות לדבר באופן ששניהם רה"ר אמנם עיין מהרש"ל ומהר"ם שכתבו לחדש דס"ל לרשב"א שלגבי קביעת הרשות לכו"ע אמרינן שדיה ובמהר"ם הוסיף כיון שלא צריך דע"ד [וצ"ע מלשון התוס'] ועיין מהרש"א שזה דבר ללא טעם ובמהרש"א ישב שעיקר כונת הרשב"א לישב כמו שהמשיך שזה אגב דברי ר"ח שדיבר על רה"י ועיין רעק"א במערכה בסופו ד"ה ועתה נבוא שכתב שלא שייך להחשב רה"ר רק מקום ששייך לרה"ר שזה תוך י' אבל למעלה מי' שזה מקום שלא שייך לרה"ר לא שייך על זה שדיה ולפ"ז כתב שהוקשה לרשב"א למה כתוב זיז כל שהוא הרי גם אם זה היה רחב ד"ט הרי יש הנידון כיון שזה למטה מי"ט רק שללא הרשב"א שיש דין ד"ט א"ש שנקט זיז דזהו החידוש שיש שדיה ולרשב"א א"ש עכת"ד ע"ש והנה בעיקר סברתו צ"ל שדין שדיה שזה הופך המקום לרה"ר ולכן מקום למעלה מעשר זה גרע ולפ"ז מסתבר שאת רה"י זה גם לא יכול להפוך לרה"ר אמנם בתו"י ובמרדכי סימן ת"נ מפורש שגם את רה"י זה יכול לעשות רה"ר

ג]בלשון תוס' מבואר שרק מחמת שברה"י צריך ד"ט לכן צריך שבעיקר שברה"י יהיה ד"ט אבל עד כמה שברה"י לא צריך ד"ט לא צריך שבעיקר יהיה ד"ט כיון שלרבי הרי אומרים שדיה וזה רה"י וכן הוא בתוס"ר ח. אמנם עיין בלשון ר"ח לקמן ח. מפורש שרק בעיקר יש דע"ד יש שדיה וצ"ב הסברא ויש מקום לומר שכיון שסברת ר"ח שרה"י עולה עד הרקיע ולכן לא צריך דע"ד א"כ כאן שהנוף בחוץ זה לא שייך א"כ לכן צריך דע"ד טפחים ובאמת בתוס' לקמן ח. מבואר שהטעם כי רה"י כמאן דמליה ולכאורא בנוף שסביבותיו זה לא רה"י זה לא שייך וצ"ע אמנם בלשון הר"ח מבואר שאם אין בעיקרו ד' אין שדיה ולא שחסר בדין ד"ט וביאר בזה הגרנ"פ דרק אם לעיקרו יש שם של רשות היחיד מצד עצמו יש דין שדיה אבל אם לא, לא שיך שדיה

ד]מבואר בגמ' ז: אמר ר"ח נעץ קנה ברה"י אפילו גבוה מאה אמה וזרק על גביו חייב ובפשוטו כונתו לחדש כמבואר ברש"י ז. דברה"י אין דין הנחה על גבי מקום ד"ט והקשו הראשונים דבסוגין מבואר שגם ברה"י צריך ד"ט ועיין תוס' שהוכיחו מהגמ' טרסקל בידו והגמ' שואלת שהניחא ברה"י ועין לקמן עוד ראיות מהרשב"א ומה שדחה אותם ושיטת תוס' שבאמת זה מחלוקת הסוגיות וסוגין דלא כר"ח אמנם עיין בר"ן כאן ולקמן דכתב דרק בדבר שנמצא ברה"י והוא חלק מהרשות חשיב כרה"י אבל יד אדם שזה דבר לעצמו כה"ג גם ברה"י צריך דע"ד ועיין קה"י שכתב שזה מדין שדיה בתר עיקרו וזה רק בדבר מחובר לקרקע ולפ"ז חפץ שמונח על הקרקע אין את סברת הר"ן אמנם פשטות לשונו שחילק בין אדם לקנה וכן הוא מפורש ברמב"ן ומשמע שכל דבר חשיב שהוא מונח ברשות ורק אדם שחולק מקום לעצמו חשיב הנחה באדם וצריך לדון מה האדם והנה בפשוטו סברת הר"ן שיכת גם ברה"ר אמנם ברמב"ן מפורש שכל הסברא זה רק ביחס לרה"י וצ"ב הסברא

והנה הרמב"ם פסק את ר"ח ומאידך כתב מפורש שבזורק חפץ מרה"ר לרה"ר דרך רה"י אין חיוב אלא אם זה נח תוך ג"ט על גבי משהו הרי מפורש שגם ברה"י יש דין מקום דע"ד ועין קה"י סימן ו' שכתב לישב לפי דרכו שיש הבדל אם זה מחובר לקרקע או לא וכן הוא מפורש בשו"ת הר"י מגאש סימן כ"ד ע"ש

והנה מבואר בגמ' לקמן שעמוד ברה"ר גבוה ט' ורבים מכתפים עליו הוי רה"ר ובראב"ד כתב שצריך שזה יהיה רחב ד"ט דאל"כ יש כאן חיסרון שזה לא מונח על גבי ד"ט אמנם ברש"י והרמב"ם מבואר לא כך וביארו הרשב"א והר"ן שכיון שרבים מכתפים עליו זה כמו ידו של אדם שזה כד"ט ועיין קה"י שהקשה שלכאורא כאן שזה מחובר לקרקע א"כ זה כמו נעץ קנה שביאר הר"ן שזה כקרקע וחשיב ד"ט וכן ביאר בגר"א סימן שמ"ה א"כ עד כמה שזה רה"ר לא צריך דע"ד אמנם הר"ן כל כונתו בצירוף לרה"י כמבואר ברמב"ן וא"ש אמנם הסברא צ"ב

ה]והנה הרשב"א בתחילה נקט שסוגין ס"ל דלא כר"ח והביא כמה ראיות וכדלקמן אמנם בסוף דבריו תמה על זה דהגמ' מביאה את אביי שכל דבריו דלא כסוגין ולכן ביאר שגם סוגין ס"ל שברה"י לא צריך דע"ד וכל קושית הגמ' מרה"ר ובסוף דבריו כתב לחלק בין הנחה לעקירה שכל דברי ר"ח רק לגבי הנחה ולא לגבי עקירה וצ"ב מה צירוף הסברא שהנחה ברה"י זה יותר קל [ובפשוטו לפ"ז נתישבו כמעט כל הראיות] ונבאר בס"ד הראיות שהביא ומה שדחה

א. שהגמ' אומרת הא רבי דזיז, והרי שם בהכרח שמדובר ברה"י דהרי למעלה מג' זה לא יכול להיות רה"ר והרי כה"ג אין דין ד"ט ודחה הרשב"א שזה כונת הגמ' התם כדאביי דהינו שביאר שברה"י לא צריך ומה שהגמ' לא תירצה סתם התם ברה"י דא"כ יקשה מה הטעם של רבנן ב.עוד הוכיח מהא דהגמ' בתחילה רצתה להוכיח מהדין של זרק לרה"ר דרך רה"י שחייב שתים וזה מצד קלוטה כמי שהונחה והרי זה רה"י וכה"ג לא צריך מקום ד"ט [ולכאורא היה מקום לומר שאם מספיק דרגא של קלוטה וזה גם ברה"ר ממילא זה עצמו סיבה שלא צריך ד"ט ואין כונת הגמ' להוכיח ישירות שלא צריך ד"ט וכדביארנו לעיל ומוכח מהרשב"א שאין הכונה שאם מועיל קלוטה ממילא ודאי שזה עצמו סיבה שלא יצטרכו ד' אלא שזה רק ראיה ולכן הוקשה לו כנ"ל] ועיין רשב"א שתירץ שהגמ' הבינה שאפילו שרה"י זה סיבה להקל בדין הנחה אבל ודאי שההנחה על גבי זיז זה עדיף מקלוטה וא"כ לא מסתבר שרה"ר חמיר בתרתי מרה"י א. שצריך הנחה ממש ב. שצריך ד"ט ואם צריך ד"ט ברה"ר א"כ רה"י קל דרגא אחת שלא צריך ד"ט אבל לא שלא צריך הנחה ע"ש [והנה בפשוטו לפ"ז גם בהו"א הגמ' הבינה שדוקא כי עבר ברה"י ומצד שיש קולא לדין קלוטה ברה"י אמנם צ"ע שבהמשך דבריו כתב שלהו"א דין רבי לא דוקא ברה"י וצ"ע ושמעתי לדון דלמסקנתו לחלק בין עקירה להנחה א"כ אין מקור לסברתו הנ"ל] והנה לכאורא למסקנתו שלענין עקירה ר"ח מודה שגם הרה"י צריך ד"ט א"כ א"ש שקושית הגמ' מהדין עקירה ג. הגמ' אומרת טרסקל שבידו ושואלת הניחא רה"י ומבואר שנקטה שגם ברה"י צריך ד"ט ודחה שכונת הגמ' שגם אם תאמר כמו המקשן שנקט שגם ברה"י צריך ד"ט כאן זה מיושב ד. הגמ' לקמן ה: גבי הכניס ידו לחצר חברו וקלט גשמים הגמ' שואלת הרי אין כאן מקום ד"ט ומבואר שגם ברה"י צריך ד"ט ודחה הרשב"א דשם כונת הגמ' לשאול שאין לזה מקום כלל ה. דהגמ' בעירובין צ"ט. ברק מפיו שואלת הרי אין ד"ט ובתחילה תירץ שכונת הגמ' לשאול מהסיפא שזה מרה"ר לרה"י ובסוף דחה שלענין עקירה אביי מודה ו. דהגמ' ז: מביאה מחלוקת לגבי חורי רה"י האם אומרים חוקקין להשלים ובפשוטו הנידון שיהיה ד"ט לדין הנחה ודחה שנידון הגמ' לענין חלות שם רה"י ולא מצד שצריך הנחה על גבי מקום ד"ט ועין תוס' ח. שישבו ששם לא שייך כמאן דמליא

ו]ביתא כמאן דמליא: מבואר בגמ' חידוש שזה לא רק סברא שעוזר קלוטה אלא גם לגבי החיסרון של מקום ד' זה מועיל והנה יש להקשות למה בפשט ידו העני בפנים לא חייב על זה וכן בנתן בעל הבית בידו והנה זה קושית הגמ' לקמן צ"ב. וצ"ל שסוגין ס"ל שאגד יד שמיה אגד וצ"ל שזה חיסרון גם ביחס לדין כמאן דמליא אמנם לרעק"א שנקט שעד כמה שיש הנחה זה רק חיסרון מצד אגד יד ותירץ כי לקולא לא אמרינן קלוטה א"כ כאן צ"ע שהרי דין ביתא כמאן דמליא זה סברא לכאורא וכן לתוס' לעיל לביאור רעק"א שכתבו סברא שביד האדם אין דין קלוטה אבל לענין כמאן דמליא זה לא שייך וא"כ קשה כנ"ל אם לא דנימא דתוס' לעיל לשיטות שאגד יש לא שמיה אגד וצ"ע ויתכן עוד שכאן שגדר הדין הנחה כאילו זה בקרקע זה דומה לאגד יד שזה מבטל ההנחה דתוך ג' ולא לדין קלוטה שהדין אגד יד לא מבטלו

ז]תוד"ה לא מחייב: עיין תוס' שכתבו שהראיה מזה שנקט מרה"ר דרך רה"י עין רעק"א שהקשה למה לא ביארו דהרי לעיל מבואר שצריך שנח על גבי זיז כל שהוא וזה סתירה לכאן ובהכרח מצד כמאן דמליא ועין במערכה סקי"א ד"ה ומעתה י"ל שכתב ליישב שאויר של הזיז שזה מדין שדיה לא נחשב כמו הזיז בעצמו וממילא אין קושיא שם שאם זה לא נח על הזיז זה גם לא נחשב באויר הזיז ובפשוטו זה תלוי בגדר דין שדיה האם זה הופך הזיז לרה"י או שזה רק ביחס להנחה של החפץ ואינו מוכרח והנה לרע"א מבואר כאן חידוש שיש חיוב אפילו שהחפץ מונח בחלל רה"ר כיון שמקום הנחתו הוא רה"י ועין בזה מה שכתבנו לקמן צ"ט: ובסוגיא דכוורת

ח]תוד"ה אמאי: מבואר בתוס' שזה כמו דיוטא אחת ובביאור תירוצם עיין תוס"ר שעד כמה שצריך שדוקא אדם יקבל א"כ גם צריך שהוא יעמוד ברה"י ואדם זה לא עומד ברה"י

ט]תוד"ה כאן למטה: הקשו התוס' הרי בהכרח מדובר שהניח ביד העני למטה מעשרה דאל"כ הרי זה מקום פטור דהרי ברה"ר אין חיוב אלא א"כ הניח תוך עשרה וכמבואר בגמ' לגבי דבילה והנה מבואר בגמ' צ"ז. שהעביר משאוי למעלה מעשרה חייב כיון שכך היה משא בני קהת ומצאנו בביאור גמ' זו שלש שיטות שיטת התורי"ד לקמן ק"ב. וכן פשטות הריטב"א עירובין ל"ג. בשם הר"מ בר שניאור דהנחה על בן אדם תמיד זה נחשב כאילו שזה מונח בקרקע ולא חשיב שזה למעלה מעשרה. שיטת תוס' בעירובין ל"ג. דכל החידוש של ר"א שרק ביחס להעברה זה יכול להיות למעלה מעשרה אבל העקירה וההנחה של הבן אדם צריך להיות למטה מעשרה ושיטת הרשב"א בסוגין שרק אם היה עקירת גופו והנחת גופו חייב גם אם החפץ על כתפו אמנם אם מישהו אחר מניח בידו או שהוא מניח ביד אדם אחר צריך שהיה למטה מעשרה ובביאור שיטתו פשטות לשונו שרק ביחס לעקירת גופו והנחת גופו דנים כאילו הכל מונח בקרקע אבל לגבי הנחת חפץ זה לא כך ולפ"ז בעקר החפץ מיד בעל הבית ועושה הנחת ידו שזה הנחת חפץ צריך שידו תהיה למטה מעשרה וכן נראה דנקט החזו"א ס"ב סקי"ט אות א' וג' אמנם הגר"ז שמ"ז ס"ו נראה דנקט שהכונה שלגבי עצמו חשיב שזה למטה מעשרה ולכן כה"ג חייב ע"ש וע"ש בקו"א שגם הוא נקט בשיטת תוס' כביאור החזו"א ולכאורא פשטות לשון הרשב"א כחזו"א [והארכנו בסוגיא דמשא בני קהת] והנה קושית תוס' בסוגין זה רק לתוס בעירובין ולרשב"א אבל לתוס' רי"ד לקמן לא קשה כי ביד אדם תמיד זה נחשב כאילו זה בקרקע והנה צ"ע דפשטות תוס' לקמן ק"ב. ד"ה והוציאו כרי"ד כמבואר בחזו"א ואולי כאן שזה בכלי שבידו גרע וצ"ע

ועיין רשב"א שתירץ על קושית התוס' שכונת הגמ' שכיון שס"ל לריבר"י שלמעלה מעשרה זה חולק רשות וזה נהיה רה"י א"כ למטה מעשרה אפילו שזה לא נהיה רה"י אבל זה צריך ליצור כרמלית והגמ' עונה שכיון שזה תוך י' שזה רה"ר ואין כרמלית בכלים זה נשאר רה"ר ע"ש ועיין עוד באבן העוזר

והנה עיין תוס' ורמב"ן ורשב"א שדנו למה הטרסקל לא יהיה כרמלית והביאו את חידושו של רש"י שאין כרמלית בכלים ובפשוטו הכוונה כמבואר כאן ברשב"א שזה רה"ר ואין זה חולק מקום לעצמו משא"כ לבינה לקמן ז. אין זה כלי והנה שיטת הראב"ד שיש כרמלית בכלים ועיין קה"י שכתב שכאן שזה ביד האדם שהאדם לא חולק מקום לעצמו ממילא גם הכלי שבתוכו הוא לא כרמלית ובאמת צ"ע שאר הראשונים שהקשו כן הרי לכאורא הסברא מוכרחת שאתה סברא שאדם לא חולק מקום כי הוא ניד א"כ גם כלי שבידו זה כך וצ"ב אמנם הראשונים הוכיחו כן מהדין למעלה מעשרה שאדם זה לא רה"י והכלי כן רה"י [והארכנו בסוגיא דכרמלית בכלים ע"ש]

י]הגמ' אומרת שהניח ידו תוך ג': עיין תוס דבפשוטו ס"ל אגד יד שמיה אגד ולכן אם זה ברשות אחרת פטור ועיין רעק"א שהקשה א"כ מה הגמ' אומרת איכפל תנא וכו' וביאר רש"י דלמה לא דיבר באופן רגיל והרי יש כאן חידוש שאגד יד שמיה אגד ועין רמב"ן שהקשה כן וביאר באמת שהגמ' ס"ל שאגד יד לא שמיה אגד ע"ש איך שביאר סוגין עוד דן שכונת הגמ' לשאול שכיון שכאן מבואר את עיקר דין הוצאה צריך לכתוב בצורה רגילה ולא בצורה משונה אפילו שיש בזה חידוש ע"ש

והנה לתוס' שכל המשנה זה למטה מג' ומדין אגד יד ועיין רע"א בוזאת ליהודה העותק בהאיר יוסף בדף צ"ב. שהקשה כקושיתו שהרי זה רק כאגודו בידו וא"כ למה בנתן בידו של בעל הבית חייב או בעקר הרי חשיב שזה נח כשזה תוך ג' וכתב שכיון שלא ס"ל קלוטה חשיב שזה לא נח ועיין בהגות הנ"ל שהקשה הרי הגמ' פ. אומרת שבמעביר בידו לכו"ע חשיב מונח וא"כ הדרא קושיא לדוכתא וע"ש שהביא מהחזו"א ס"ב סקכ"ג שכל הגמ' אם הוא באותו רשות ולא אם הוא ברשות אחרת ע"ש הסברא בזה אמנם כל הקושיא רע"א לשיטתו שזה רק חיסרון אגד כלי אבל לחזו"א שזה סברא שזה אגוד לרשות אחרת א"כ גם כאן זה שייך ולא קשה כלל

י"א]ידו של אדם חשובה כדע"ד: עיין רמב"ם בפיה"מ שהטעם כיון שרגילים להניח בה חפצים וכן משמע ברשב"א ובר"ן לקמן ח. דעמוד שמכתפים עליו לא צריך דע"ד דזה דומה לידו ולפ"ז הוא רק סברא ביד ולא בשאר חלקי הגוף וכן בפשוטו מבואר בגמ' עירובין צ"ט. שהגמ' שואלת על רק והשתין שחייב חטאת הרי צריך מקום דע"ד והגמ' עונה שמחשבתו משויא ליה מקום ומבואר שבשאר חלקי הגוף אין כלל זה וכן עיין ר"ח ק"ב. שלמד שזה כונת הגמ' לשאול מהוציא אוכלין בפיו שאין בזה מקום ד' דהינו שגם בגוף האדם יש בו דין מקום ד' וכן נקט בראש יוסף כאן. והנה קשה הרי הגמ' י"א. אומרת שאם חייט יוצא במחטו בבגדו וסופר בקולמוס באזנו חייב וצ"ע הרי אין כאן מקום ד' וכן צ"ע בעקירת גופו דרש"י ביאר שהיה טעון על כתפו וכן בתוס' ולמה שלא יהיה כאן חיסרון שזה לא מקום ד' ורגילים לבאר [ועין אבי עזרי פי"ג הט"ו שנקט כעיקר סברא זו ולפי דרכו שם] שכתב לישב שבמקום שיש עקירת גופו והנחת גופו חשיב שעוקר הכל מהקרקע ולא דנים שהחפץ מונח על האדם וכסברת הרשב"א לענין למעלה מעשרה וכנ"ל ולפ"ז א"ש דהגמ' י"א. מדובר בעקירת גופו וכן ג. בעקירת גופו וע"ש דהקשה דהרמב"ם כתב לגבי עוקר בידו והכניס ידו והניחה שחיב מצד שידו כד"ט וצ"ע דתיפו"ל שזה הנחת גופו ולכאורא אינו קשה כלל דשם הרי לא עקר את גופו אלא רק את ידו וכה"ג אין הנחת ידו אלא רק מצד הנחת חפץ ובזה באמת צריכים להגיע לידו ידו של אדם וכו' והנה עיין גמ' לקמן ששואלת מיש אוכל וכו' למה חייב ור"ח ביאר שהחיסרון מצד שאין בזה דע"ד אמנם רש"י ביאר מצד שלא כדרך והנה בפשוטו שם יתכן שזה הנחת גופו ולפ"ז א"ש רש"י שלא ביאר כר"ח ובדעת הר"ח אם נימא שההנחה זה הבליעה א"כ זה הנחת חפץ ולא הנחת גופו וא"ש שיש החיסרון

והנה עיין מ"ב שמ"ז סק"ב שכתב שעוקר מדבר שבבגדו ומניח ברה"ר חייב והוכיח מהגמ' י"א הנ"ל וביאר הטעם שכיון שמונח בבגדו שטפל לגופו ויש כאן הנחת גופו על גבי קרקע דהינו שנקט שכל דבר שמונח על הגוף חשיב מונח על גבי קרקע ומבואר שלא חילק בין לגבי עקירת גופו או עקירה סתם וצ"ע מהגמ' בעירובין ועוד צ"ע דהרי למ"ד שאין הסברא של ידו של אדם חשוב הכדע"ד א"כ לכאורא גופו ודאי לא וא"כ קשה מהגמ' י"א. מקולמוס באזנו ואולי במונח על גופו אין נידון וכל הנידון בידו שזה דבר לעצמו אמנם צ"ע מהגמ' של רק והשתין וצ"ע

י"ב]עיין רשב"א שהביא להקשות בשם הראב"ד ידו שחשיב כדע"ד ה"ד אם זה תוך ג' הרי לא צריך דע"ד ואם זה למעלה מג' א"כ זה כרמלית ותירץ שאדם לא חולק רשות לעצמו כיון שהוא נע ונד ולכן גם למעלה מעשרה זה לא רה"י עכ"ד והנה מבואר מדבריו שדן שידו חשיב כרמלית וזה מצד שזה כדע"ד ושמעתי להעיר דלכאורא כל הדין דע"ד זה ביחס לדין ההנחה אבל מה שיך דין ידו של אדם לגבי הדין שיעור מקום ומבואר בראב"ד שדימה הדברים ונקט שכיון שזה חשוב כדע"ד זה גם חשיב כד"ט לגבי שיחשב כרמלית וצ"ע אם זה שייך לסברת הרמב"ם שדרך להניח שם חפצים

י"ג]עין בר"ן שכתב להקשות דאיך משכח"ל הדין דע"ד ברה"ר הרי זה כרמלית ולמטה מג' הרי לא צריך וכתב רק באדם ובעלי חיים ועיין בגליון רעק"א בדו"ח סוף שבת שהקשה הרי כתבו הראשונים שאין כרמלית בכלים ובפשוטו זה רה"ר כמבואר ברשב"א בסוגין וא"כ נפק"מ תמיד במונח על כלים

י"ד]צ"ע לראשונים שמניח על האדם תמיד חשיב כלמטה מעשרה כיון שזה כאילו מונח בקרקע וכן הוא לשון הרמב"ם שזה כאילו הניחו בארץ א"כ למה זה לא עוזר לדין דע"ד וצ"ל שכאן זה נידון בחשיבות ההנחה ובזה לא עוזר מה שזה כאילו מונח בקרקע ורק לגבי הדין הנחה ברשות דנים כאילו זה בקרקע

רוב

תד"ה אבל למעלה מי', הגרע"א הק' היאך הוכיחו התוס' דמושיט למטה מי' חייב מדלא אמרו דלמעלה מי' לכו"ע חייב דילפי' זורק ממושיט, דלמא ד"ז גופא תלוי במח' אי ילפי' זורק ממושיט, דלמאן דיליף זורק ממושיט וא"צ שיהיה ממש כמו שהיה במשכן ה"ה דחייב למטה מי' אבל לדידן דלא ילפי' זורק ממושיט ובעי' דומיא דמשכן לגמרי ה"ה דפטור למטה מי'.

ושמעתי לבאר בזה, הנה הגרע"א נקט דספק התוס' הוא דלמא בעי' דומיא דמשכן לגמרי ומה"ט ליכא לחיובי במושיט למטה מי', אולם יתכן לבאר את כונת התוס' באו"א דאי"ז משום דבעי' דומיא דמשכן, דלהך צד דחיוב מושיט הוא על ההוצאה מרה"י זו לרה"י האחרת י"ל דדוקא במושיט למעלה מי' שלא היה הפסק רשות אחרת בינתיים חייב משא"כ במושיט למטה מי' שהיה הפסק רה"ר באמצע אי"ז הוצאה מרה"י לרה"י ול"ש לחייבו מטעם מושיט. ולפי"ז ל"ק קו' הגרע"א כלל, דלפי"ז נידון התוס' אינו משום דבעי' דומיא דמשכן אלא דלמא בלמטה מי' ל"ש חיובא דמושיט כלל.

וכמובן שכ"ז שייך רק להך צד דיסוד דין מושיט הוא על ההוצאה מרה"י זו לרה"י האחרת אבל אי נימא דחיוב מושיט הוא חיוב בפ"ע דומיא דמרה"י לרה"ר ל"ש לומר כן וע"כ צ"ל כד' הגרע"א [ולפי מה שהוכחנו בד"ב ע"א בד' התוס' דמושיט הוי מלאכה בפ"ע ע"כ צ"ל כמש"כ הגרע"א].

והנה לב' הדרכים מבו' מד' התוס' שיותר מסתבר לחייב במושיט למעלה מי' ממושיט למטה מי', ובאמת הרבה מהראשונים פליגי על התוס' בזה - עי' ברש"י בע"ב בד"ה זורק ממושיט כתב "דאילו במושיט מרה"י לרה"י דרך ר"ה אפילו למעלה מי' קיי"ל בפ' הזורק דחייב", ומדכתב "אפילו למעלה מי'" מבו' שיותר מסתבר לחייבו במושיט למטה מי', וכ"ה ברמב"ם בפי"ג הי"ח וז"ל המושיט מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע חייב ואפי' הושיט למעלה מאויר רה"ר עכ"ל. וע"ע במאירי לקמן דצ"ו ע"א ד"ה ויש שואלים דמבו' להדיא מדבריו דהושטה למעלה מי' הוי סיבה לפוטרו, וכ"ה בהמשך דבריו בד"ה היו שניהם.[[22]](#footnote-23)

ויל"ע במאי פליגי התוס' והראשונים, דלהתוס' מסתבר יותר לחייבו למעלה מי' ולהראשונים הוי איפכא. ולכ' שורש הך פלוג' הוא בגדרי מושיט אי חיובו על ההוצאה מרה"י זו לרה"י האחרת או שד"ז הוא מלאכה מחודשת של הוצאה מרה"י לרה"י דרך רה"ר.

והנה לקמן ד"ו ע"א שקו"ט הגמ' מנ"ל דמוציא מרה"י לרה"ר דרך סטיו חייב, והק' הרשב"א אמאי לא הוכיחה הגמ' ממעביר ד"א דרך עליו ותי' דשאני התם דהמעביר עצמו במקום חיוב עומד, ולאחמ"כ הק' מ"ט לא ילפי' ממושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' (וכונתו דבמושיט אין גופו ברה"ר ול"ש התי' שכתב לפנ"כ), ותי' דמושיט שאני דאי"ז מקפ"ט לגבי המושיט, תדע שהרי מושיט חייב אע"פ שלא עבר ולא נח ברה"ר וע"כ דמושיט שאני עכת"ד. והנה מקושיתו מבו' להדיא דמושיט למעלה מי' מגרע גרע דההעברה היתה במקפ"ט, ולכ' גם בתירוצו לא חזר הרשב"א בעצם הסברא אלא שחידש דבהכי חייביה רחמנא וע"ז גופא חייבתו התורה שהעביר במקפ"ט ואכתי צ"ב.

ובהאי ענינא ע"ע במאירי בדצ"ז בד"ה היו שניהם בסו"ד שהביא י"מ דכל הטעם דמחייבי' במושיט למעלה מעשרה הוא רק משום שידו בתר גופו גרירא וכיון שגופו למטה מי' חשבי' ליה כמעביר ברה"ר עצמה למטה מי', ולפי"ז חידש המאירי שבעומד למעלה מי' מפטר. ודבריו שם צ"ב רב, דלפי"ז נמצא שגם למאן דיליף זורק ממושיט ל"ש לחייבו בזורק למעלה מי' דבזה ל"ש לומר דידו בתר גופו גרירא, ולהדיא מבו' בסוגיא בדצ"ז דלמאן דיליף זורק ממושיט ה"ה למעלה מעשרה [ואולי המאירי איירי רק למאן דלא יליף זורק ממושיט וס"ל שזהו גופא הטעם דלא ילפי' זורק ממושיט, אכן לפי"ז נמצא דלמטה מעשרה לכו"ע ילפי' זורק ממושיט לחייבו וגם זה נסתר מסוגיין].

שם ותדע דהא כי נמי נימא וכו' הוי מצי למימר דלכ"ע ילפי' זורק ממושיט וכו' ופליגי למטה מי' בזו כנגד זו, במהר"ם לקמן דצ"ז יצא לדון בדבר החדש דלמאן דיליף זורק ממושיט א"צ דוקא דיוטא אחת, דכיון דלדידיה לא קפדינן שתהיה ההושטה כמו שהיתה במשכן ה"ה דמחייבי' ליה בב' דיוטות [ויש להביא קצת סמך לדבריו מד' התוס' בדצ"ו ע"א ד"ה הזורק דמשמע דלמאן דיליף זורק ממושיט חייב גם בזו כנגד זו ואינו מוכרח]. ומד' התוס' דידן מבו' להדיא שלא כדבריו דבתוס' מבו' שגם למאן דיליף זורק ממושיט פטור בזו כנגד זו, ויותר מפורש כן בתוהרא"ש כאן. וכ"מ בריטב"א ר"פ הזורק.

ובעיקר מה שנסתפקו התוס' דלמא ליכא חיוב מושיט למטה מי' צ"ע דלהדיא אמרי' לקמן דצ"ז אליבא דר"ע דמחייב היה ר"ע אפילו למעלה מי', ומבו' שם בסוגיא דאליבא דר"א יסוד מח' ר"ע ורבנן הוא אי ילפי' זורק ממושיט, ומוכח דאיכא חיוב מושיט למטה מי'. ואולי יש לדחות דכונת ר"א לומר דר"ע ורבנן פליגי בתרתי - בדין קלוטה למטה מי' וכמו"כ אי ילפי' זורק ממושיט למעלה מי' - אמנם כ"ז נסתר מד' התוס' בע"ב דהנידון אי ילפי' זורק ממושיט תלוי בפלוג' דקכש"ה ולמאן דס"ל קכש"ה לא ילפי' זורק ממושיט, ולחומר הקו' צ"ל דאה"נ והתוס' כאן לא קיימי בשיטת הר"י לקמן.

בתוהרא"ש הק' לר"ע דיליף זורק ממושיט אמאי לא ילפי' זורק ממעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר דחייב אפי' בב' דיוטות זו כנגד זו [ויעו"ש שהוסיף דמעביר חייב אפי' כשהעביר למעלה מי', ויל"ע אמאי הוצרך לזה, וכנראה דאילו הוי בעי' במעביר שיעביר למטה מי' היה יסוד חיובו על ההעברה שברה"ר ואי"ז ראיה לזורק ודו"ק], ותי' התוהרא"ש דזורק דמי למושיט ששניהם אינם זזים ממקומם אבל מעביר גופו הולך.

ויש להסתפק מהו הדין במגרר מרה"י לרה"י דרך רה"ר אי ילפי' לה ממעביר או לא, דמצד אחד היה נראה דהוי כמעביר דבזה גוף האדם הולך ול"ש תירוצו של התוהרא"ש, אולם מאידך גיסא י"ל דדוקא במעביר על גופו שההליכה היא מחויבת להוצאה משא"כ במגרר שההוצאה נעשית בחפץ וההליכה היא רק היכ"ת בעלמא (וכמו"כ משכח"ל במקל וכדו' בלא הולכת הגוף) אי"ז דומיא דמעביר ודו"ק.

וראיתי בתוצ"ח סי' א' אות ב' שנקט בפשיטות דלד' התוס' גם מגרר חייב והק' ע"ז קו' עצומה מהסוגיא בכתובות דל"א, דבגמ' שם שקו"ט לאשכוחי חיוב שבת וחיוב גניבה בהדי הדדי ולד' התוס' הא משכח"ל במגרר מרה"י לרה"י דרך רה"ר דחיוב שבת וגניבה חלים בב"א כשמכניס את החפץ לרה"י האחרת. ולכ' מוכח מכאן כהצד הב' שכתבנו דאיכא חילוק בין מעביר למגרר וע"ד מש"כ התוהרא"ש לחלק בין מושיט למעביר.

ד"ד ע"ב-

תד"ה דאמרינן קלוטה כמי שהונחה, ועוד אומר ר"י דהא דקאמר הש"ס וכו', בתוס' תי' דלהך לישנא מח' ר"ע ורבנן הוי איפכא דלר"ע ל"א קכש"ה ולרבנן קכש"ה והו"ל כהונחה במקפ"ט וזהו גופא יסוד הפלוג' אי ילפי' זורק ממושיט או לא.

והנה במש"כ התוס' דבמושיט למעלה מי' ל"ה כנח במקפ"ט ובזורק למעלה מי' חשיב כמונח במקפ"ט עי' בתוהרא"ש שהוסיף ביאור בזה, ויש לבאר את דבריו כב' הדרכים הנ"ל בתד"ה אבל, דלדרכו של הגרע"א ה"ט דל"א קלוטה בחפץ הנמצא ביד האדם, ולהסוברים שכ"ז הוא רק כשידו וגופו בב' רשויות ג"כ י"ל דבמושיט הרי ידו וגופו אינם באותה רשות [שוב התבוננתי דכ"ז א"ש רק לפמש"נ דזה שגופו ברשות אחרת מגרע לדין קלוטה, אבל להבנת הגרע"א בד' התוס' בדצ"ב דהוי כמי שהונחה בב' הרשויות לא א"ש כ"כ מ"ט הך הנחה שבין הרשויות לא תגרע במלאכת ההושטה ועי'].

שם, ובעיקר מש"כ התוס' דחשיב כמונח במקפ"ט כבר הבאנו לעיל את ד' האבנ"ז בסי' ר"מ שכתב דהתוס' ס"ל דקכש"ה באויר ומשו"ה חשיב כמונח במקפ"ט, ויעו"ש שהביא דרש"י בסוגיין פליג ע"ז.

והנה ברמב"ן הביא את ד' התוס' וכתב ע"ז וז"ל ולא נראה, דלמעלה מעשרה כיון דאיתפליג ליה רשותא מקרקע בהאי רשותא ליכא למימר כמי שהונחה לפוטרו וכו' עכ"ל, ועי' בתוצ"ח סי' ד' אות ו' שר"ל דזוהי גופא כונת השגתו של הרמב"ן, דהרמב"ן ס"ל כשיטת רש"י דקכש"ה היינו כמי שהונחה בארץ וכונתו להק' דל"ש קכש"ה באויר גרידא.

אמנם מלשון הרמב"ן לא משמע הכי, דברמב"ן משמע דאלמלא הא דאתפליג רשותא שפיר היה שייך לדון דהחפץ מונח במקפ"ט מדין קכש"ה (לו יצויר מקפ"ט באויר למטה מי'), ואי נימא דלד' הרמב"ן יסוד דין קלוטה הוא כמי שהונחה בארץ אין הבנה לזה דהרי אם כמי שהונחה בארץ אי"ז כמונח במקפ"ט.

וביותר נראה דע"כ הרמב"ן לא ס"ל דכמי שהונחה בארץ דמי, דברמב"ן לקמן בד"ה ע"ב כתב בישוב קו' התוס' היאך משכח"ל העברת ד"א לר"ע, דדין קלוטה שייך רק בב' רשויות, וכונתו דקכש"ה ל"ה כמי שהונחה במקום מסוים זה אלא כמונח ב"רשות", וכבר נתבאר בתחילת הסוגיא ד כ"ז ל"ש כלל אי נימא דיסוד דין קלוטה הוא כמי שהונחה בארץ.

ולכ' צ"ל בכונת הרמב"ן, דבאמת שורש דין קלוטה הוא דחשיב כהנחה באויר (או ב"רשות" לפמש"כ הרמב"ן בד"ה ע"ב), אלא דס"ל להרמב"ן דכ"ז הוא רק ברשות שיש לה קרקע אבל ברשות שאין לה קרקע ל"ש דין קלוטה, ובביאור הדברים צ"ל דדוקא רשות שיש לה קרקע חשיבא מקום חשוב דיו לענין שיחול בה דין קלוטה ודו"ק [ולאחר העיון נראה דכ"ז א"ש רק לפמש"כ הרמב"ן בד"ה דיסוד דין קלוטה הוא "ברשות" ולא במקום מסוים זה והבן]. וזהו שכתב הרמב"ן דלמעלה מי' דאתפליג רשותא מהקרקע ל"ש דין קלוטה כל עיקר, ובאמת לו יצויר שיהיה המקפ"ט למטה מי' שפיר שייך לייחס אליו את הקרקע וחשיב כרשות שיש לה קרקע לענין קכש"ה, דהגם שהקרקע היא ברה"ר מ"מ סו"ס שייך לייחסה לאויר שלמעלה הימנה לענין להחשיבו כמקום חשוב, ורק משום דאתפליג רשותא ל"ש דין קכש"ה במקפ"ט ודו"ק.

שם, בפנ"י הק' ע"ד התוס' היאך שייך לומר דלר"ע ל"א קכש"ה ורבנן ס"ל קכש"ה הא איפכא שמעינן להו במתני' דפרה פ"י מ"ה דר"ע ס"ל קכש"ה ורבנן פליגי ע"ז (וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב דזהו יסוד פלוגתייהו).

ולפמש"כ האבנ"ז נראה דהקו' מעיקרא ליתא, דכבר כתב האבנ"ז דהך פירושא במשנה בפרה שייך רק להסוברים דיסוד דין קכש"ה הוא דהוי כמונח בארץ, אבל לד' התוס' דכמי שהונחה באויר דמיא ע"כ שאי"ז יסוד המח' במשנה בפרה ואי"ז שייך כלל לנידו"ד.

שם, ובעיקר מש"כ התוס' דלמאן דס"ל קכש"ה ל"ש לחייב בזורק למעלה מי' דבאמצע המלאכה נקלט החפץ במקפ"ט, יעוי' בתו"י שתי' דלק"מ דרק לחומרא אמרי' קכש"ה ולא לקולא ויעו"ש שהוכיח כן דאל"כ לא משכח"ל מעביר ד"א ברה"ר לר"ע [ובתוס' בד"ה ע"ב תי' באו"א דהלכתא גמירי לה], ויל"ע במאי פליגי התוס' והתו"י.

עוד יל"ע דהנה ברשב"א בד"ה ע"ב הביא את ד' התו"י וחלק עליהם דבגיטין דע"ט מבו' דאמרי' קכש"ה לענין גט להחשיבו כמונח, והתם ל"ש לא קולא ולא חומרא ויל"ע מה יענה התו"י לקו' זו.

ולפני שנבא לבאר את ד' התו"י עלינו להקדים לבאר את ד' התוס', דבדבריהם אלו מצינו כמה וכמה תמיהות גדולות.

א' הגרע"א בדצ"ב הק' היאך משכח"ל הוצאה מרה"י לרה"ר לר"ע הא באמצע הזריקה היה החפץ מכוון בין ב' הרשויות, ולר"ע נמצא שבאמצע המלאכה היה החפץ מונח בב' הרשויות ול"ש לחייבו על המשך ההוצאה [וכעין הך קו' הק' הרש"ש לקמן דצ"א לבן עזאי דמהלך כעומד דמי, וכן ילה"ק היאך משכח"ל חיוב הוצאה בגרירה הא נגררים הוי הנחה (כמבו' בפסחים דפ"ה) ונמצא שבאמצע הגרירה היה החפץ מונח בין ב' הרשויות].[[23]](#footnote-24)

ב' וכעין הך קו' הק' הגרע"א ע"ד התוס' בדצ"ב שתי' דלר"ע ה"ט דמפטר בפשט ידו מלאה לפנים משום דאגד יד שמיה אגד, והק' הגרע"א דא"כ היאך משכח"ל חיובא בפשט את ידו לפנים הא בשעה שפשט את ידו קודם ההנחה חשיב החפץ כמונח מדין קכש"ה וכיון שאגד יש שמיה אגד הרי"ז הפסק במלאכה [וכמובן שקו' זו תיקשי רק לפי שנקט הגרע"א דכונת התוס' שחל דין קלוטה אלא דפטרי' ליה מדין אגד יד, אבל למש"נ לעיל דמשום הך סברא דאגד יד לא חל דין קלוטה כלל לק"מ].[[24]](#footnote-25)

ג' באבנ"ז סי' ר"מ הק' עוד לס"ד בסוגיין לחלק בין עקירה להנחה דדוקא בהנחה א"צ דע"ד, דא"כ היאך משכח"ל חיוב הוצאה לר"ע בזורק מרה"י לרה"ר הא גם בזמן שהחפץ באויר חשבי' ליה כמונח מדין קלוטה, ואעפ"כ ל"ש לחייבו על העקירה ממצב זה מאחר שאין כאן דע"ד.

ד' באבנ"ז (ר"מ סקט"ו - ט"ז) הק' עוד ע"ד התוס' דלפי פירושם דיסוד הפטור בזורק למעלה מי' הוא משום דאיכא הנחה במקפ"ט היאך יתפרש לשון המשנה בדצ"ו "שכך היתה עבודת הלויים", הא באמת ילפי' זורק ממושיט (דלכו"ע חייב למטה מי') וכל הפטור בזורק למעלה מי' הוא רק משום דאיכא הנחה במקפ"ט ואי"ז שייך לעבודת הלויים. ובאמת שמכל לשון הגמ' ל"מ כפי' התוס' דבגמ' אמרו דטעמייהו דרבנן דלא ילפי' זורק ממושיט, ודוחק לומר שזוהי גופא כונת הגמ' דהא כהאי לישנא איתא בגמ' לאידך צד דפליגי למטה מי', דע"ז אמרו בגמ' דלמעלה מי' לכו"ע פטור דלא ילפי' זורק ממושיט והתם ודאי הכונה דזורק ל"ד למושיט וצ"ע.

ה' עוד העירני הרב אשר בר חיים, דהנה בתוס' בע"א הק' דע"כ לא היה במשכן זריקה מרה"י לרה"י דרך רה"ר וכיון שכן היאך מחייב ר"ע הא בכל תולדות הוצאה בעי' שיהיו במשכן, והעירני הנ"ל דלכ' ליסוד הר"י דלמאן דאית ליה קכש"ה איכא הנחה במקפ"ט המפסקת במלאכה לק"מ קו' התוס' בע"א, דשפיר י"ל דהיה במשכן זריקה מרה"י לרה"י דרך רה"ר ואעפ"כ לרבנן ל"ש לחייבו למעלה מי' דההנחה במקפ"ט פוטרת [ודוחק לומר דאה"נ ולד' הר"י תתיישב קו' התוס' בע"א, דהרי בתוס' כתבו שלפי"ד הר"י תתיישב קו' התוס' בע"א בד"ה אבל וצ"ב מ"ט לא הוסיפו שלפי"ז תתיישב גם קו' זו]. והנה לקושטא דמילתא אי"ז קשה כ"כ, דאכתי איכא הכרח שלא מצינו זריקה במשכן מאידך אבע"א דרבא, דנסתפק דלמא למעלה מי' לכו"ע פטור (גם לרבנן דל"ל קכש"ה) והתם ע"כ הטעם דלא מצינו זריקה במשכן וא"א ללמוד זורק ממושיט, וכיון שכן אכתי תיקשי להאי אבע"א מ"ט דר"ע דדוחק גדול לומר דלהך אבע"א היתה זריקה במשכן דבזה לא מסתבר דפליגי ודו"ק כי קצרתי. אכן נראה דלפמשי"ת יש ליישב להך קו' באופן נוסף.

ולפני שנבא לבאר את ד' התוס' עלינו להקדים ולדון בכל קו' הגרע"א הנ"ל, דהנה לפו"ר התי' לכל הנך קו' הוא דכל אלו ההנחות - קלוטה, מהלך כעומד ונגררים - אינם מבטלים לעקירה הראשונה, והסברא בזה פשוטה עד מאד דהלא מד' התוס' בד"ג ע"ב מבו' שלביטול העקירה הראשונה לא סגי בזה שהחפץ מונח ובעי' שיעשה בו מעשה הנחה (ולכך לס"ד דהנחת גופו לאו כהנחת חפץ לא בטלה עקיר"ר אף שהחפץ כמונח), ובטעמא דמילתא כבר נתבאר לעיל דביטול העקירה הראשונה תלוי בעשייה מצד הגברא אי עבד הנחה או לא, ולפי"ז שפיר יש להבין שגם אם הנחה דקלוטה וכדו' הוי הנחה לגבי החפץ מ"מ אי"ז מעשה הנחה לגמור את המלאכה דסו"ס האדם לא גמר את מלאכתו ולא בטלה העקירה הראשונה ודו"ק. ובד' הגרע"א שמיאן בזה נראה דאיהו אזיל לשיטתו בד"ג ע"ב שהק' ע"ד התוס' מ"ט לא בטלה עקירה ראשונה הא החפץ חשיב כמונח, דהגרע"א ס"ל שביטול עקיר"ר אינה תלוי אי הגברא עסוק במלאכתו אלא בחפץ, וכל היכא שהחפץ הונח בטלה עקירה ראשונה וז"ב.

ובהא דכתבו התוס' בסוגיין דקלוטה במקפ"ט מגרע במלאכה ול"ש למילף זורק ממושיט, וכן בהא דמבו' לקמן בד"ו דהמהלך מרה"י לרה"ר דרך סטיו פטור לבן עזאי, נראה עפמש"נ לעיל בד"ג משמיה דהגר"נ דכשהונח החפץ במקפ"ט באמצע המלאכה א"צ לביטול העקירה הראשונה דזה גופא שהחפץ הונח במקפ"ט מגרע בצורת המלאכה, דאי"ז "מוציא מרה"י לרה"ר" אלא "מוציא מרה"י לרה"ר דרך מקפ"ט". ולכך שפיר כתבו התוס' דלמאן דאית ליה קלוטה ל"ש לחייבו בזורק למעלה מעשרה.

ובזה א"ש כל קו' הגרע"א והרש"ש הנ"ל, דכל יסוד התוס' שקלוטה במקפ"ט מגרע הוא רק כשנקלט החפץ במקפ"ט, אבל כשנקלט החפץ בין ב' הרשויות (כגון בפשט ידו דאיכא אגד יד, כשהיה החפץ בין ב' הרשויות, בנגררים וכשהלך המוציא בין הרשויות לבן עזאי) ל"ש לפוטרו, דמדין בטלה עקירה ראשונה ל"ש לדון כלל דכל הנך הנחות אינם מבטלות לעקירה הראשונה, וכמו"כ אין כאן שינוי בצורת המלאכה דלא היה הפסק מקפ"ט תוך כדי ההוצאה וז"ב.[[25]](#footnote-26)

ויש להוסיף עוד בזה דלפי דברינו תתיישב היטב קו' הגרע"א לקמן דצ"ז ע"ב ד"ה ובזה, דהנה ברש"י בדצ"ז מבו' שבזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר ונתכון שינוח בסוף רה"ר חייב מדין הוצאה ופטור על העברת ד"א, והק' הגרע"א שם היאך שייך לחייבו משום הוצאה הא מיד בתחילת הרה"ר הוי החפץ כמונח מדין קלוטה ול"ש לחייבו אהך הנחה משום שלא נתכון לה. ולכ' צ"ל בישוב ד' רש"י דהנחה דקלוטה אינה מבטלת לעקירה הראשונה ומשו"ה גם אי החפץ חשיב כמונח בתחילת הרה"ר שייך לחייבו על ההנחה שבסוף הרה"ר, וכ"מ מלשון רש"י שכתב דהוצאה אריכא היא ודו"ק. וכמובן שהגרע"א שמיאן בזה אזיל לשיטתו בכ"ד דהנחה דקלוטה מבטלת לעקירה הראשונה.

[אכן צריך להוסיף בזה, דהנה לכ' תיקשי על דברינו ממ"ש בהמשך הסוגיא ולקמן דצ"ז דלמאן דאית ליה קכש"ה הזורק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י חייב ב' ואי נימא דהנחה דקלוטה אינה מבטלת לעקירה הראשונה תיקשי היאך שייך לחייבו על המשך ההוצאה מרה"י לרה"ר הא לא בטלה עקיר"ר, ולעיל בתוס' בד"ג מבו' דהיכא שלא בטלה העקיר"ר ל"ש לחייבו על המשך המלאכה בתורת מלאכה בפ"ע (והגם שיסוד זה אינו מוסכם בראשונים וכמש"נ שם, מ"מ בד' התוס' תיקשי הכי). והנראה בזה הוא, דכל יסוד התוס' נא' רק בגונא שלא היה על תחילת המעשה שם מעשה הוצאה, וכגון בד' התוס' שם שעקר מבעו"י, אבל בנידו"ד שההנחה דקלוטה חייבתו בתורת הוצאה זה גופא מפסיק במלאכה ושייך לחייבו על העקירה המחודשת וההוצאה שלאחמ"כ ודו"ק כי קצרתי].

וכמובן שלפי"ז א"ש קו' האבנ"ז הנ"ל מלשון המשנה "שכך היתה עבודת הלויים", דכיון שכל הגריעותא במונח במקפ"ט היא רק משום דד"ז אינו דומה לצורת המלאכה שהיתה במשכן וכמש"כ הגר"נ, א"כ כ"ז הוא רק משום שכך היתה עבודת הלויים ולא מצינו במשכן הוצאה דרך מקפ"ט אבל אילו היה כן במשכן שפיר היה שייך לחייבו אף שבינתיים נקלט החפץ במקפ"ט. והדברים מדוקדקים מאד בלשון התוס' והתוהרא"ש שכתבו "לא הוה מצי למילף זורק ממושיט דהא לא דמיא כלל וכו'", ומדויק דכל דבריהם הם רק משום "דלא דמי" למושיט ולא משום דל"ש כלל לחייבו. ולק"מ משה"ק מלשון הגמ' "לא ילפי' זורק ממושיט" וז"ב.

והדברים מבוארים להדיא בד' התוהרא"ש, דהנה בתוהרא"ש שינה מד' התוס' והק' כן בתורת קושיא היאך מחייב ר"ע למעלה מי' הא לדידיה דאית ליה קכש"ה נקלט החפץ במקפ"ט באמצע המלאכה, ותי' כד' הר"י ובסו"ד תי' באו"א וז"ל כיון דר"ע יליף זורק ממושיט מחייב אפילו למעלה מעשרה ול"ח ליה כנקלט במקום פטור עכ"ל, ודבריו אינם מובנים כלל מאי מהני לן דר"ע יליף זורק ממושיט הא מ"מ נקלט החפץ במקפ"ט.

ונראה ברור שכונת התוהרא"ש למש"נ, דבאמת ההנחה במקפ"ט אינה גריעותא מצ"ע (דהנחה זו אינה מבטלת לעקיר"ר וכנ"ל) וכל קושית התוהרא"ש היתה רק "דלא דמי זורק למושיט", ולכך שפיר תי' התוהרא"ש דלמאן דיליף זורק ממושיט ולא קפדי' על צורת המלאכה שתהיה באותו האופן שהיה במשכן ה"ה דשייך ללמוד מוציא דרך מקפ"ט מהושטה דעלמא ודו"ק.

ולפי"ז נראה לבאר את ד' התו"י ממשה"ק עליו הרשב"א דמצינו דין קכש"ה לענין גט והתם ל"ש חומרא וקולא, דיתכן שאין כונת התו"י כפשוטה דדין קלוטה הוא רק הנחה בתורת חומרא (דבלא"ה ענין זה אינו מובן היכן מצינו חומרות דאורייתא), אלא כונת התו"י ליסוד הנ"ל דהנחה דקלוטה הוי רק הנחה לחיוב ולא הנחה לבטל לעקירה הראשונה וכמו שהוכיח התו"י מהעברת ד"א, וזוהי כונתו במש"כ קולא וחומרא. ולפי"ז נראה דהתו"י ס"ל שאין חסרון מחודש של הנחה במקפ"ט, וגם כשהיה החפץ במקפ"ט באמצע המלאכה א"א לפוטרו אא"כ בטלה העקירה הראשונה, ולכך נח' ע"ד הר"י. ובד' הרשב"א שהק' מגט, נראה דאיהו ס"ל כמש"נ דבהנחה במקפ"ט א"צ לביטול העקירה הראשונה וכל הסברא לחלוק על הר"י היא רק לחלק בין קולא לחומרא כפשוטו, ולכך הק' מגט ודו"ק.

[ובשי' הגר"ד כהן ראיתי שביאר את ד' התו"י באו"א, דבאמת גם התו"י מודה לכל הנ"ל דהנחה במקפ"ט הוי גריעותא גם בלא שבטלה עקיר"ר, וכונת התו"י היא כפשוטה דדין קלוטה נא' רק להחמיר ולא להקל, ובביאור הדברים בי' הנ"ל דכונת התו"י למש"כ התוס' בד"ה ע"ב, דבתוס' שם הק' היאך משכח"ל מעביר ד"א אליבא דר"ע ותי' דהלכתא גמירא לה, ולפי"ז י"ל שכונת התו"י היא דגדר ההלכתא היא דל"א קלוטה להקל, ולקושטא דמילתא נראה שכ"ז מדויק יותר בלשון התו"י ודפח"ח (ולכ' יש ליישב לפי"ז את קו' הרשב"א מהסוגיא דגיטין, די"ל שכל ההלכתא נאמרה רק לגבי שבת ודו"ק).

עוד ראיתי בדבריו שם דרך אחרת לבאר מ"ט הנחה דקלוטה אינה מבטלת לעקירה הראשונה, דכיון שהנחה דקלוטה היא הנחה גרועה ממילא אין די בזה להפסיק את המלאכה ולבטל לעקיר"ר, אכן אכתי תיקשי מלבוד, נגררים, ומהלך כעומד וע"כ צ"ל כמש"נ, וכמדומה שכן נקט הגר"נ זצ"ל].

שם, אמנם צ"ע על כל מש"נ ממשה"ק התוס' וכל הראשונים בד"ה ע"ב היאך משכח"ל העברת ד"א ברה"ר לר"ע הא קכש"ה, ואי נימא דהנחה דקלוטה אינה מבטלת לעקיר"ר תיקשי מאי קשיא להו הא התם לא איירי בהונח במקפ"ט. והנה הרבה מן הראשונים תי' (וכ"ה בתוס' בכתובות דל"א ע"ב אליבא דבן עזאי) דל"א קלוטה לפטור במקום חיוב, ולכ' זוהי גופא כונתם. אמנם מד' התוס' שלא תי' כן חזינן לא כן.

ובאמת גם בלא מש"נ ילה"ק כן, דהנה יהיה מאיזה טעם שיהיה מבו' בד' התוס' דידן שכל הגריעותא בהונח במקפ"ט הוא רק משום "דלא דמי" למושיט, אבל אילו היה במשכן הושטה דרך מקפ"ט לא הוי פטרינן ליה, וצ"ע א"כ מאי קשיא להו להתוס' מקלוטה לר"ע הא בהללמ"ס ילפי' להדיא לחייב בהעברת ד"א וצ"ע.

ולכ' מוכח מכאן דאיכא חילוק בין העברת ד"א להוצאה והושטה, דעצם זה שהחפץ הונח בתוך ד"א מגרע במלאכה, ולע"ע איני יודע ביאור ברור בזה ועי' במשי"ת בזה לקמן ד"ה ע"ב.

עוד בענין הנ"ל, ולאחר העיון נראה להוסיף עוד בענין הנ"ל ולבאר את ד' התוס' קצת בנו"א ממש"נ, דהנה לפי פשטות ד' התוס' נמצא חידוש גדול לדינא דאליבא דר"ע הזורק מרה"י לרה"ר דרך למעלה מי' פטור, דלמעלה מי' ברה"ר הוי מקפ"ט ונמצא דהחפץ הונח במקפ"ט באמצע המלאכה, וצ"ע דלא אשתמיט הש"ס בשום מקום להשמיענו האי חידושא.

וביותר קשה לי דהדברים נסתרים ממשנה ערוכה, דבמתני' ר"פ הזורק איתא דהזורק מרה"י לרה"ר חייב ובזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר נח' ר"ע וחכמים, והנה להאי לישנא דרבא דלמטה מי' לכו"ע חייב ופלוג' ר"ע וחכמים היא למעלה מעשרה ע"כ שהרישא דמתני' בזורק מרה"י לרה"ר ג"כ איירי למעלה מי', ומבו' א"כ להדיא דהזורק מרה"י לרה"ר דרך למעלה מי' חייב, וגם רבנן דס"ל קכש"ה מודו לזה.[[26]](#footnote-27)

והנראה בזה הוא דהנה בעיקר מש"כ התוס' דלמאן דאית ליה קכש"ה א"א ללמוד זורק ממושיט מצאתי דפליגי הראשונים אי הך כללא נא' גם בהוצאה מרה"י לרה"ר או רק בהושטה, דבר"ח לקמן ד"ו ע"א (בסוה"ע) כתב דבזורק מרה"י לרה"ר דרך סטיו פטור לר"ע, דמדין קכש"ה חשיב החפץ כמונח במקפ"ט והנחה זו פוטרתו [וכן נקט הגרע"א בד"ו ע"א דאל"כ אין התחלה לקושיתו].

ומאידך גיסא, יעוי' באבנ"ז סי' ר"מ סקי"ז שהביא ראיה ברורה מד' התוס' והרא"ש בב"ק ד"ע ע"ב דגם אליבא דר"ע הזורק מרה"י לרה"ר דרך למעלה מי' חייב, ומבו' להדיא שלא כד' הר"ח. אכן צ"ע ד' התוס' מ"ט לא פטרי' ליה מחמת ההנחה שלמעלה מי'.

[ומצאתי שהר"ח אזיל בזה לשיטתו, דהנה בגמ' לקמן צ"ז ע"ב איתא דהזורק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י ד"א חייב פחות מד"א פטור, ובגמ' שם אמרי' דהא קמ"ל דל"א קלוטה כמי שהונחה. ופרש"י שם דההוכחה היא מדלא מחייבי' ליה בפחות מד"א משום הוצאה, ועי' ברשב"א שם שדחה את פירושו ופי' בשם רב האי גאון דהראיה היא מדמחייבי' ליה משום העברת ד"א, דאי נימא קכש"ה ל"ש לחייבו משום העברה כיון שהחפץ נח באמצע מדין קלוטה, וכ"כ בפי' הר"ח שם. ולכ' צ"ב דהלא כבר הק' הראשונים היאך משכח"ל העברת ד"א למ"ד קכש"ה ויהיה מאיזה טעם שיהיה חזינן דקלוטה אינו מגרע בהעברת ד"א ואיך כתב הרשב"א דכשעבר ברה"י לא מחייב. וע"כ צ"ל בכונת הרשב"א (וכ"כ האבנ"ז בסי' רמ"א ועי' במשי"ת בזה לקמן בד"ה ע"ב) דאיכא חילוק בין קלוטה במקום חיוב לבין קלוטה במקום פטור, ולגבי העברת ד"א הוי הרה"י כמקום פטור ודו"ק. ולמדנו מכ"ז דלשיטת הר"ח ליכא חיובא בהעביר ד"א דרך רה"י למאן דס"ל קכש"ה דמי והן הן הדברים].

ונראה דמד' התוס' בב"ק מבו' דכל הך כללא שכתבו התוס' בסוגיין דלמאן דאית ליה קלוטה לא מחייבי' ליה בזרק דרך מקפ"ט הוא רק במושיט ולא במוציא מרה"י לרה"ר, ובטעמא דמילתא נראה דכמו דחזינן דבמלאכת מושיט בעי' שתהיה המלאכה בדיוק באותה צורה ואופן שהיתה במשכן (ומה"ט לא ילפי' זורק ממושיט ופטרי' ליה בב' דיוטות) ה"ה דל"ש ללמוד לחייבו כשנקלט בחפץ במקפ"ט באמצע המלאכה, אבל במלאכת הוצאה שא"צ שתהיה המלאכה באותה צורה שהיתה במשכן לא אכפ"ל שנקלט החפץ במקפ"ט באמצע המלאכה. וכמובן שכ"ז שייך רק לפמש"נ דאין כונת התוס' דההנחה במקפ"ט מבטלת לעקיר"ר אלא לחסרון מחודש שלא דמי זורק למושיט ודו"ק.

ומצינו דוגמא לזה בד' הריטב"א לעיל בע"א, שכתב דמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר והרגיע ידו בינתיים מפטר, ומבו' מדבריו דאע"ג שלגבי מלאכת הוצאה אין הרגעת היד חשובה כהפסק לגרע את המלאכה מ"מ לענין מלאכת מושיט יש כאן הפסק לפוטרו, וכנראה שביאור הדברים הוא ע"ד הנ"ל דבמלאכת הושטה בעי' שתהיה המלאכה באותה הצורה שהיתה במשכן ודו"ק.

[ולפי דרך זו יתבארו יותר ד' התוהרא"ש בסו"ד הנ"ל שתלה את סברת הר"י במח' אי ילפי' זורק ממושיט, דכיון שכל הנידון בזה הוא רק במלאכת מושיט דבעי' שתהיה באותו אופן שהיתה במשכן שפיר י"ל דלמאן דלא קפיד על צורת המלאכה ה"ה דיש לחייבו כשזרק דרך מקפ"ט].

ולפי"ז לק"מ משה"ק ע"ד התוס' מזורק מרה"י לרה"ר דרך למעלה מי', דבאמת כל ד' התוס' נאמרו רק במושיט ולא במוציא.

אכן אכתי תיקשי הך קו' לשיטת הר"ח שלא חילק בין הוצאה להושטה, היאך מחייבי' לר"ע בזורק דרך למעלה מי'.

ונראה דלשיטת הר"ח הקו' מעיקרא ליתא, דהרי שיטת הר"ח בסוגיין דגדר דין קלוטה כש"ה הוא דחשיב כ"קלוטה בארץ", וכבר נתבאר בתחילת הסוגיא דלהסוברים שכ"ה הגדר בקלוטה ל"ש כלל דין קכש"ה למעלה מי', וא"כ לשיטתו לק"מ הקו' הנ"ל, דכל מש"כ הר"ח דלר"ע מפטר בזורק דרך מקפ"ט הוא רק בזורק דרך סטיו דחשבי' ליה כמונח בארץ והרשות שלמטה היא מקפ"ט, אבל בזורק דרך למעלה מי' ל"ש דין קלוטה כל עיקר ודו"ק.

ומכל הנ"ל נראה דהתוס' פליגי לדינא על הר"ח וס"ל דאליבא דר"ע הזורק מרה"י לרה"ר דרך סטיו חייב, דלפי שיטתם מוכרח שקלוטה במקפ"ט ל"ה גריעותא בהוצאה מרה"י לרה"ר וכל דבריהם בסוגיין הם רק במלאכת הושטה, והר"ח פליג ע"ז וס"ל שגם בהוצאה איכא גריעותא בקלוטה במקפ"ט ודו"ק.[[27]](#footnote-28)

ובעיקר הך שאלה בזורק מרה"י לרה"ר דרך סטיו ראיתי שכבר עמד בזה בחי' ר"מ קזיס לקמן ר"פ הזורק ונקט שחייב, ויעו"ש שהאריך בזה ולע"ע לא עיינתי בדבריו שם כה"צ.

כללו של דבר מצינו ב' דרכים בהבנת ד' התוס' דידן, דז"ב שאין כונת התוס' לומר דהנחה דקלוטה מבטלת לעקירה הראשונה אלא ליסוד מחודש דכשהונח החפץ במקפ"ט אי"ז דומה לצורת המלאכה דהוצאה, ובביאור הדברים נתבאר בב' אופנים האם ד"ז הוי גריעותא גם במלאכת הוצאה או רק בהושטה.

שם (עוד בד' התוהרא"ש), והנה כבר הבאנו את ד' התוהרא"ש בסו"ד שחלק ע"ד התוס' וכתב דלר"ע דיליף זורק ממושיט לא אכפ"ל שהונח החפץ במקפ"ט באמצע המלאכה, ובביאור דבריו נתבאר עפ"י הנ"ל שכל הגריעותא כשנקלט החפץ במקפ"ט היא רק משום "דלא דמי" למושיט ולר"ע לא אכפ"ל בזה. אמנם אכתי הדברים אינם ברורים כה"צ מה ענין זה למח' ר"ע ורבנן, וביותר צ"ע לשון התוהרא"ש שכתב "דכיון דר"ע יליף זורק ממושיט מחייב אפי' למעלה מעשרה ולא חשבינן ליה כנקלט במקום פטור", ומדבריו אלו משמע דלר"ע אין כאן קליטה במקפ"ט וצ"ב.

וראיתי בשי' הגר"ד כהן (סי' ה' אות י"א) שהאריך בזה, ור"ל דבמלאכת מושיט ל"ח למקום שלמעלה מעשרה כמקפ"ט דאדרבה זוהי עיקר המלאכה להושיט דרך למעלה מעשרה. ויל"ע בזה, אולם לכ' יש סמך גדול לדבריו מד' הרשב"א לקמן ד"ו ע"א יעו"ש.

שם, והנה מכל ד' התוס' והראשונים מבו' שכל הנידון לגרע את המלאכה מדין קלוטה הוא רק לר"ע ולא לרבנן, וחזינן מזה שרבנן פליגי אר"ע בעיקר דין קלוטה וס"ל דלאו כמי שהונחה דמי. וראיתי בספר הליכות יצחק שהעיר ע"ז מד' הריטב"א מכת"י בגיטין דע"ט בשם הירושלמי (הו"ד גם ברשב"א שם) שכתב דהא דרבנן פליגי אר"ע הוא רק לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה והנחה דקלוטה ל"ה מלאכת מחשבת, ולכ' לפי דבריו כ"ז הוא רק לענין הנחה המחייבת ולא לענין להפסיק במלאכה, דלענין זה מסתבר דסגי גם בהנחה שאינה מלאכת מחשבת וצ"ע בזה.

שם וכן משמע קצת דהא ר"ח וכו' ולקמן בפירקין משמע דדוקא ברה"י לא בעי ר"ח הנחה ע"ג מקום ארבעה, מד' התוס' מדויק דאילו ר"ח הוי איירי גם ברה"ר שפיר היה אפ"ל דר"ח ס"ל קכש"ה וכל הכרחם היה רק משום דר"ח איירי דוקא ברה"י, ולכ' מוכח מכאן דהטעם שלמ"ד קכש"ה דמי א"צ דע"ד אינו משום דע"י דין קלוטה נתקיים דין דע"ד (דהוי כמונח בקרקע וכמש"כ האבנ"ז), דהרי ר"ח איירי במונח ע"ג קנה שהוא מקום מסוים ובזה ל"ש דין קכש"ה ודו"ק. וע"כ מוכח דהתוס' ס"ל כא' מב' הדרכים האחרות הנ"ל - או דהוכחת הגמ' היא בתורת הוכחה מן הצד דמד' ר"ע למדנו שא"צ דע"ו, או כמש"נ בד' הרשב"א שמד' ר"ע למדנו שסגי בהנחה גרועה וכנ"ל. שו"ר שיש לדון בהוכחה זו וקצרתי.

גמ' דר"ע סבר ילפי' זורק ממושיט, יל"ע לד' התוס' בד"ג ע"א דבמלאכת מושיט בעי' שיושיט ליד חבירו דכל חיוב מלאכה זו הוא כשנעשית המלאכה בשנים היאך שייך ללמוד זורק ממושיט, והנה למסקנת התוס' בע"א דהמושיט הוא המניח ורק בעי' שיושיט ויניח את החפץ ביד חבירו אי"ז קו' כ"כ די"ל שגם בזריקה למאן דיליף זורק ממושיט איירי כשזרק ליד חבירו, אמנם לד' הראשונים דסברי דמושיט איירי בזה עוקר וזה מניח צ"ע היאך משכח"ל לזה בזריקה הא מיד כשזרק ליד חבירו נעשה החפץ למונח, דד"ז הוא רחוק לומר דאיירי כשחבירו התופס לא הרגיע ידו בשעת התפיסה ומיד הניח את החפץ ע"ג הקרקע וצ"ע בזה.

וכעין הך קו' תיקשי לד' הרשב"א בעירובין דל"ג ולקמן בפ' הזורק דהושטה היינו כשראשו הא' ברה"י זו וראשו האחר ברה"י הב', דד"ז הוא רחוק מאד להעמיד בזרק כה"ג. וביותר קשה לי דבגמ' אמרי' דפלוגתייהו למעלה מי' ובלמטה מי' לכו"ע חייב מדין קלוטה, והנה בזרק למטה מי' ע"כ איירי כשהיה החפץ מכוון כולו כנגד הרה"ר דאל"כ אין כאן הנחה דקלוטה לחייבו משום הוצאה, וצ"ע א"כ היאך מחייבי' ליה למעלה מי' מדין מושיט הא הנחה זו ל"ה בב' הרשויות וזוהי קו' אלימתא.

ולכ' תחילת הדברים ליישב להנך קו' היא עפמש"כ ר"א בן הרמב"ם דתולדה היא מלאכה בפ"ע ופעמים שלא נאמרו בתולדה תנאי החיוב שנאמרו באב (ובפרק כלל גדול הארכנו בזה), ולפי"ז י"ל שגם למאן דיליף זורק ממושיט אין הכונה שזריקה הוי הושטה ממש אלא היא תולדה בפ"ע ושם המלאכה הוא "זורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר" [והגם שמלאכת מושיט עצמה הויא תולדה מ"מ י"ל דזריקה היא תולדה דתולדה וגם היא אית לה שם בפ"ע], וממילא י"ל שכל הנך תנאים שנאמרו במלאכת מושיט - שתעשה ע"י שנים או שיהיה ראשו האחד ברה"י זו וראשו האחר ברה"י האחרת - נאמרו רק במלאכת "מושיט" ולא במלאכת "זורק" שיש לה שם מלאכה מצ"ע [ועי' בלשון הרשב"א בעירובין שהוסיף עוד ד"הושטה" כשמה מלשון אשר יושיט לו המלך את שרביט הזהב, ולפי"ז יש מקום לומר דכ"ז נצרך רק כשעשה כן בדרך "הושטה"].

אמנם כמובן שהדברים מחודשים עד מאד, ובפרט צ"ע בד' הרשב"א הנ"ל דלכ' זה דבעי' שיונח ראשו הא' ברה"י זו וראשו הב' ברה"י האחרת אינו תנאי בעלמא אלא מעיקר תוכן המלאכה, וזהו דבר רחוק מאד לומר ששם המלאכה של זורק חלוק לגמרי ממלאכת מושיט בעיקר תוכן המלאכה [וכל מש"כ ר"א בן הרמב"ם הוא רק לענין תנאים בעלמא כגון בהא דבעי' גידו"ק במלאכת דש ואכ"מ]. ולאחר לימוד פרק כלל גדול נלענ"ד דיש מקום לסברא זו.

שו"ר שכבר עמדו בזה התוצ"ח בסי' ג' סק"ז והחזו"א בסי' ס"ב סקי"ט אות ה', ויעו"ש בחזו"א שהכריח מכח קו' זו דהש"ס דילן פליג ע"ד הירושלמי בזה דא"צ שתהיה ההושטה ע"י שנים, וכ"ז אינו מעלה ארוכה לקו' הב' ע"ד הרשב"א.וראיתי בקונ' משנת השבת שר"ל באו"א דלר"ע דיליף זורק ממושיט א"צ שתהיה המלאכה באותה צורה שהיתה במשכן ולדידיה ה"ה דחייב כשעשה כן בלא חבירו או כשלא הניח ראשו האחד ברה"י זו וראשו האחר ברה"ר האחרת.

אמנם כ"ז אינו מעלה ארוכה לקו' הנ"ל דאכתי תיקשי מ"ט בד' רבנן הוצרכה הגמ' לומר דלא ילפי' זורק ממושיט ולא אמרו דבעי' שיהיה ראשו האחד ברה"י זו וראשו האחר ברה"ר האחרת, וכמו"כ צ"ע אם כ"ז מתיישב בד' הרשב"א בסוגיין וקצרתי.

גמ' ודלמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, בביאור ד' הגמ' מצינו כמה דרכים בראשונים וכולם אזלי לשיטתייהו בטעם הדין דבעי' דע"ד - לשי' ר"ת דילפי' לה ממשכן פי' התוס' דבמשכן גופא מצינו חילוק בין העקירה להנחה דהיו נוטלים מהתיבה ומניחים ביד הגזבר, לשי' הר"י פי' התוס' דהפס' דאל יצא איש ממקומו איירי בעקירה.

והנה ברש"י בסוגיין פי' דהוכחת הגמ' היא מדלא תני להדיא דר"ע מחייב תרתי, ולכ' נראה דרש"י אזיל בזה לשיטתו, דברש"י לעיל משמע דהמקור לדין דע"ד הוא מסברא דכשעקר או הניח ע"ג דע"ד הוי עקירה והנחה חשובה, וי"ל דמה"ט הוכרח רש"י לפרש שקו' הגמ' היא מדיוק לשון הברייתא, דבאמת מסברא לא היה שייך להק' לחלק בין עקירה להנחה ורק מכח דיוק לשון הברייתא הוק' לגמרי דדלמא איכא חילוק בין עקירה להנחה.

ועי' ברשב"א בסוגיין שפי' את קו' הגמ' באו"א "אלא סברא בעלמא קאמר דדלמא בגמר מעשה כל דהו סגי ליה אבל בתחלת מעשה עקירה חשובה בעינן", והעירוני דגם הרשב"א אזיל בזה לשיטתו, דבע"א פי' הרשב"א שהמקור לדין דע"ד הוא מסברא לפי שאין דרכן של בנ"א להניח כליהם אלא במקום רחב שיכול להשתמר בו שלא יפול, ומשו"ה הוצרך הרשב"א לפרש שגם בהך סברא יש מקום לחלק בין עקירה להנחה.

ובעיקר ד' הרשב"א נראה בביאורו, דגדר דין הנחה הוא רק בתורת גמר למעשה ההוצאה דע"י שהונח החפץ ברשות האחרת הוחלטה ונקבעה ההוצאה, ומשו"ה הוק' לגמ' דדלמא א"צ דע"ד ודו"ק. ולכ' זוהי ג"כ כונת התו"י בד"ג ע"א שחילק בין עקירה להנחה לענין עקירת והנחת גופו, והביא ראיה לזה מהא דפרכי' בסוגיין ודלמא הנחה הוא דל"ב וכו', דהרי לעיל לא איירי בהל' דע"ד וע"כ שהתו"י מפרש את ד' הגמ' ע"ד הרשב"א ופשוט.

וע"ע במאירי שכתב ג"כ כד' הרשב"א והוסיף עוד וז"ל ושהוא מחשבו להניח שם וכעין מה שאמרו מחשבתו משויא ליה מקום עכ"ל, וכונתו צ"ב ולכ' צ"ל שכונתו לב' סברות חלוקות - דמתחילה כתב כד' הרשב"א ולאחמ"כ הוסיף שלענין עקירה מסתבר טפי דבעי' דע"ד דדוקא בהנחה איכא אחשביה ודו"ק, ואכתי צ"ב בלשונו [וכעין הך חילוקא דל"ש אחשביה בעקירה כתב הבעה"מ בסוגיין אולם בבעה"מ לא כ"כ בביאור קו' הגמ'].

אכן בעיקר מש"כ רש"י שכל הקו' היא רק מכח הדיוק דלא תני מחייב שנים הק' האחרונים דדבריו נסתרים מקו' הגמ' בד"ה ע"א, דבגמ' שם הק' את אותה הקו' על אחרים דס"ל שא"צ הנחה ע"ג דע"ד, והתם ליתא להך דיוקא. ולחומר הקו' צריך לדחוק דאה"נ ושם מודה רש"י שהקו' היא מסברא וכל הכרחו היה רק מד' התרצן בסוגיין שתי' הא מני רבי היא דאם הקו' היתה מסברא לא הועיל התרצן מידי בתירוצו הא מני רבי היא, ורק בהמשך הסוגיא הק' כן מסברא. וע"ע בשי' הגר"ד כהן סי' ו' שהאריך ליישב להך קו', דהקו' בסוגיין והקו' בד"ה ע"א הם ב' קושיות חלוקות וכל דבריו שם הם מחודשים מאד בפשט הסוגיא.

שם, והנה בעיקר קו' הגמ' הקשינו לעיל להך פירושא דקכש"ה בארץ דמי ועי"ז נתקיים דין דע"ד, היאך שייך לחלק בין עקירה להנחה הא מאחר והחפץ כמונח בארץ הרי נתקיים הדין דע"ד גם לגבי העקירה. ועי' באבנ"ז שם מש"כ בזה.

ולאחר העיון נראה, דהנה בראבי"ה בסי' תתקס"ח מצינו שיטה מחודשת בענין קכש"ה דיש לחלק בין עקירה להנחה, דכל מאי דמהניא הנחה דקלוטה הוא רק לענין לחייבו אהך הנחה משום הנחה, אבל לענין העוקר ממנה אין כאן הנחה גמורה להחשיב את העקירה ממנה כעקירה גמורה [ועי' במשי"ת בזה לקמן ד"ה ע"ב], ויעו"ש בראבי"ה שהביא סמך לחילוק זה מקו' הגמ' בסוגיין. ונראה דאף ששיטה זו היא שיטה יחידאה ושאר הראשונים חולקים עליו בזה מ"מ בעצם הסברא כו"ע מודו דדרגת ההנחה הנצרכת לגבי העוקר ממנה אלימא טפי מהדרגה הנצרכת לגבי לחייבו ע"ז בתורת הנחה [אלא דלדינא סברא שאר הראשונים דר"ע ס"ל שקכש"ה היא כהנחה גמורה גם לגבי העוקר ודו"ק]. ומצינו כעי"ז בד' המג"א בסי' רס"ו סק"ז דהנחה דנגררים ל"ה הנחה לגבי העוקר מהגרירה, אף שלענין הנחה קיי"ל בפסחים דפ"ה דנגררים הוי הנחה לחיוב.[[28]](#footnote-29)

ונראה שלפי"ז יש לפרש את ד' הגמ' באו"א ממש"כ הראשונים, דאין כונת הגמ' לקו' בהל' מקום דע"ד אלא בהל' קלוטה, דדלמא כל מ"ש דקכש"ה דמי הוא רק לגבי המניח שיש כאן הנחה דיה לחיוב, אבל לגבי העוקר לא סגי בהנחה דקלוטה לחייבו. וממילא לק"מ הקו' הנ"ל, דכיון שהחפץ אינו מונח לגמרי ע"ג דע"ד וכל דין ההנחה שבו הוא רק בתורת "קלוטה" שפיר הק' הגמ' דדין קלוטה ל"ה הנחה מספקת לחייב את העוקר ממנו ודו"ק.

תד"ה אלא א"ר יוסף, עי' בראשונים שכתבו כמה דרכים בישוב הך קו', ולפו"ר מצינו בראשונים ב' דרכים בהבנת ענין אחשביה, דהנה ברמב"ן (בד"ה ע"א) בסו"ד תי' דכל דין אחשביה שייך רק בגונא שדעתו להאכיל את הכלב וכדו' דמיגו דמהני מחשבתו לאכילה מהניא נמי לאיסור שבת לשוויה מלאכה דדרך מלאכה זו בכך וכו', ומבו' מדבריו שענין אחשביה לא נא' כלפי ה"מקום" אלא כלפי ה"מלאכה" דאף שהמקום אינו חשוב מ"מ הו"ל מלאכה חשובה [ולפי"ז צ"ל שכל הגריעותא בעקירה והנחה במקום שאינו חשוב היא רק משום דעי"כ אין המלאכה חשובה].

אמנם מד' המאירי נראה דפליג ע"ז, דבמאירי תי' דל"ש אחשביה במתכון להניח ביד חבירו שדעת אחרת מעכבת את מחשבתו דחבירו אינו מחשיב את היד למקום חשוב, וכמובן שלפי"ד המאירי אין הבנה לד' הרמב"ן, אע"כ נראה דהמאירי ס"ל שענין אחשביה הוא סברא בחשיבות המקום ולכך ס"ל דזה ל"ש כשחבירו אינו מחשיב את היד למקום חשוב.

ועי' בסוגית הגמ' לקמן דק"ב דדימו דין אחשביה בהוצאה שלא כדרך המוציאים לדין אחשביה במקום פחות מדע"ד, וקצת משמע מזה כד' הרמב"ן דהרי לענין הוצאה שלא כדרך ודאי שהגריעותא היא בחשיבות המלאכה ולא במקום.

וע"ע בראשונים בסוגיין ששקו"ט אי שייך דין אחשביה לגבי העקירה, ולכ' כ"ז תלוי בסברות הנ"ל דאי נימא שהנידון הוא על חשיבות המלאכה צדקו דבריהם דהעוקר לא אכפ"ל מהיכן הוא נוטל, אולם אי נימא שהנידון הוא בחשיבות המקום י"ל דמאחר והראשון הניח את החפץ דוקא בידו יש כאן אחשביה כלפי המקום ועי"ז מחייבי' לשני שעקר ממקום חשוב זה ודו"ק.

גמ' הי רבי אילימא וכו' התם כדבעי' למימר לקמן כדאביי דאמר אביי הכא באילן העומד ברה"י ונופו נוטה לר"ה וכו' (שיטת רש"י), שיטת רש"י דהך סברא דשדי נופו בתר עיקרו ל"מ לאחשובי' כמונח ברה"י, וכל המח' בין רבי לחכמים היא רק לענין דע"ד, דרבי ס"ל דהעיקר אית ליה חשיבות אגב הנוף דשדי נופו בתר עיקרו ורבנן סברי דלא שדי' נופו בתר עיקרו וליכא חשיבות לנוף.

והנה בעיקר מ"ש בגמ' דלרבי שדי נופו בתר עיקרו יל"פ בב' אופנים - דהנה לפי פשוטו כונת הגמ' דהנוף עצמו חשיב כהעיקר ומשו"ה הנוף אינו קובע רשות ודינים לעצמו, אמנם העירני הר"ר אהרון דיל"פ לזה באו"א דאין כונת הגמ' לדון על ה"נוף" אלא על החפץ המונח בו, דכל חפץ המונח על הנוף חשבי' ליה כמונח בעיקר דשדי' נופו בתר עיקרו וזהו מקום ההנחה ודו"ק.

והנה בד' רש"י א"א לומר כהאופן הב' דא"כ פשוט שגם לענין רה"י ורה"ר הו"ל למיזל בתר העיקר, וע"כ דרש"י ס"ל כהאופן הא' ומ"מ ס"ל לרש"י שכ"ז מהני רק לענין חשיבות דע"ד ולא לענין הרשות [וכן מדויק ממש"כ רש"י דהעיקר מחשב ליה לנוף, דלהאופן הא' הול"ל דהחפץ מונח בעיקר שהוא מקום חשוב ודו"ק]. ועי' בספר האיר יוסף אות כ"א שדייק כן מלשון הרשב"א דלשיטת רש"י הגדר הוא דמחשב לנוף אגב העיקר ולד' התוס' הגדר הוא דחשיב כמונח בעיקרו. וע"ע בתוס' רי"ד בסוגיין דמשמע כהאופן הב', אכן בדבריו שם מצינו סברא מחודשת שלא הוזכרה בשאר הראשונים דהא דחשבי' ליה כרה"י הוא רק משום שהנוף עצמו מתנדנד והולך למקום העיקר.

ויש להוסיף עוד בזה, דגם להאופן הב' יש לפרש את ד' רש"י בב' אופנים - דלפי פשוטו כונתו דהנוף עצמו חשוב כמקום דע"ד דהוא בטל לעיקר, אולם יתכן לפרש את דבריו באו"א, דהנה יש להסתפק מהו הדין במקום שמקצתו דע"ד ויוצאת ממנו בליטה שאין בה דע"ד דיתכן שלענין דע"ד א"צ שבכל חלק וחלק יהיה דע"ד וסגי בזה שהמקום בכללותו יש בו דע"ד, וממילא י"ל שכונת רש"י היא דהנוף אינו מתחלק מהעיקר וכיון שהעיקר יש בו דע"ד שוב גם הנוף הוי חלק ממקום חשוב וא"צ שיהיה בנוף דע"ד ודו"ק.[[29]](#footnote-30)

והנה בתוס' הק' על רש"י דלפירושו מ"ט אוקי הגמ' באילן העומד ברה"י ונופו נוטה לרה"ר ולא אוקמי' באילן שכולו ברה"י או ברה"ר, ועי' בתוהרא"ש לקמן ד"ח ע"א ובמאירי בסוגיין שתי' דכל מח' רבי ורבנן היא רק כשהעיקר והנוף בב' רשויות אבל בגונא שהעיקר והנוף באותה רשות גם רבנן מודו דשדי נופו בתר עיקרו. ודו"ק היטב דיש לפרש את דבריהם לב' הדרכים הנ"ל, דלב' הדרכים י"ל שכל הצד שלא להחשיב את העיקר אגב הנוף וחלק מהנוף הוא רק בגונא שהם בב' רשויות דאזי זה גופא מחלקם להחשב כב' מקומות נפרדים ודו"ק.[[30]](#footnote-31)

שם, והנה בתוס' בסו"ד הק' קו' אלימתא ע"ד רש"י היאך משכח"ל להך דינא דממ"נ אם הזיז אינו גבוה ג"ט לכו"ע א"צ דע"ד, ובגבוה יותר מג"ט הוי מקפ"ט או כרמלית. ובדוחק כתבו התוס' דלרש"י הברייתא איירי כשטח בפניה.

והנה מלבד הדוחק דברש"י לא הזכיר כלום מזה, צ"ע עוד דברשב"א בד"ז כתב דרש"י ס"ל כהריב"א דבטח בפניה שרואה פני הקרקע א"צ מקום דע"ד כלל,, וע"ע במהרש"א בד"ז שדייק כן מד' רש"י, וצ"ע א"כ היאך יפרש רש"י את מח' רבי ורבנן הא בטח בפניה לכו"ע א"צ דע"ד וע"כ דלא איירי ברואה פני הקרקע והדק"ל דלמטה מג' א"צ דע"ד ולמעלה מג' הוי מקפ"ט או כרמלית. ועי' במהרש"א שם שעמד בזה וכתב "ויש ליישב", ולע"ע א"י למה כונתו דלכ' זוהי קו' אלימתא.[[31]](#footnote-32)

ועי' בשפ"א כאן שר"ל דאיירי כשרבים מכתפים עליו (ויעו"ש שהאריך בזה בפלוג' הראשונים אי בעי' מקום דע"ד בעמוד ט'). ובהמשך דבריו כתב השפ"א בזה יסוד חדש, דכל הדין דלמעלה מג"ט הוי מקפ"ט או כרמלית הוא רק בחפץ העומד ברה"ר דהחפץ מעכב את הילוך הרבים ועי"ז נתבטלה הקרקע שתחתיו מהיות רה"ר, אבל בנידו"ד דהזיז יוצא לאויר רה"ר ואינו מונח למטה בקרקע לא נתבטל המקום שתחתיו מהיות רה"ר ושפיר שייך לדון את הזיז כחלק מאויר רה"ר ואין הוא חולק רשות לעצמו, ויעו"ש עוד שתמה ע"ד התוס' מנ"ל דזיז ג"כ מהני להתחלק מרה"ר ולהחשב כמקפ"ט עכת"ד.

והנה מתחילה חשבתי לסתור את סברת השפ"א ממש"כ התוס' בעירובין ד"כ דלד' רש"י ידו הפשוטה לרה"ר הוי מקפ"ט, דמדבריהם אלו חזינן שגם כשהמקום אינו מעכב את הילוך הרבים הרי הוא מקפ"ט. אולם באמת אי"ז שייך לנידו"ד כלל, דכל יסודו של השפ"א נא' רק בעמוד וכדו' שהטעם להחשיבו כמקפ"ט הוא משום שהעמוד חולק מקום לעצמו, ובזה אמרי' דבגונא שלא בטל מהקרקע שם רה"ר אין העמוד חולק מקום לעצמו, אבל בההיא דעירובין הו"ל מקפ"ט מטעם אחר - משום שהיד נגררת בתר הגוף ואין היא מתייחסת לרשות שהיא נמצאת בה ופשוט שגם אם הקרקע שתחתיה הוי רה"ר שייך לדונה כמקפ"ט ודו"ק [שו"מ בספר שערי ציון להגרב"צ מבילסק סי' ז' שכתב ג"כ כד' השפ"א וסתר סברא זו מד' התוס' בעירובין, ולענ"ד אי"ז ראיה כלל וכנ"ל].

וראיתי בספר פירות תאנה שהביא מקור גדול לד' השפ"א מד' הרמב"ן לקמן ד"ק ע"ב לענין זיז היוצא מהספינה, דברמב"ן שם כתב דמאחר שהזיז תלוי באויר אי"ז כמקפ"ט אלא ככרמלית (ועי' בהג' הגרא"ז שם). והנה מד' הרמב"ן שם בהמשך דבריו נראה שכ"ז הוא רק כשאין בזיז דע"ד ולא כשיש בו דע"ד, ולפי"ז יש לדון אם כ"ז מהני לד' רש"י בסוגיין, דהרי מדין שדי נופו בתר עיקרו חשבי' כאילו יש בנוף דע"ד. ואולי יש להוסיף נופך בביאור האי סברא, דהנה לקמן בד"ו ע"א יתבאר בדעת כמה מהראשונים (ומכללם הרמב"ן) דמקפ"ט אינו רשות כלל ומדאורייתא איכא חילוק בין כרמלית למקפ"ט (דכרמלית היא רשות גמורה שאינה לא רה"י ולא רה"ר, משא"כ מקפ"ט ל"ה רשות כלל), ולפי"ז י"ל בבי' סברת הרמב"ן דעמוד פחות מד"ט א"י לחלק א"ע למקום בפ"ע דהא אין עליו שם רשות והוא טפל לרשות שהוא נמצא בה, ורק בגונא שהעמוד מונח בקרקע הרשות דע"י העמוד נמצא שהקרקע עצמה נתבטלה מהיות מקום שימוש הרבים חשבי' לעמוד כמקפ"ט ודו"ק כי קצרתי [ובזה א"ש החילוק בין רחב דע"ד פחות מדע"ד, דבדע"ד הרי הוא רשות מדאורייתא וזה מהני לקבוע שם לעצמו גם בזיז תלוי].

ובעז"ה מצאתי סמך גדול לד' השפ"א, דהנה בגמ' לקמן דצ"ט ע"ב מבע"ל בהניח חוליא בבור י' ומיעטו אי אמרי' דהנחה וסילוק מחיצתא בהדי הדדי קאתו, ובגמ' שם ס"ד לפשוט להך ספק מטח דבילה ע"ג כותל ודחו דלא קמבטל לה יעו"ש. ובבי' הוכחת הגמ' נח' רש"י ותוס', שי' רש"י דההוכחה היא מדמחייב אפי' בזרק ד"א מצומצמות דמקום התאנה ממעט מד"א, ובתוס' פי' דההוכחה היא דמקום התאנה צריך להיות מקפ"ט ומדחשבי' ליה כמונח במקפ"ט מוכח שדייני' למקום כדינו קודם ההנחה יעו"ש. והנה אין כאן המקום לבאר את שיטת רש"י שם, אולם תורף פירושו בקצרה כך הוא - דהטעם לחייב כשגוף התאנה בתוך ד"א הוא מאחר ומקום ההנחה הוא הכותל שהדבילה דבוקה בו וחשיב שכל הדבילה "מונחת" בכותל, והוכחת הגמ' היא דהרי הדבילה נעשית חלק מהכותל ומ"ט לא נדון שהדבילה מונחת גם בעצמה שהיא בתוך ד"א ודו"ק היטב (ועי' היטב בראשונים שם דלכ' זוהי כונתם ואכ"מ). עכ"פ איך שיהיה למדנו מד' רש"י אלו שגם לאחר שנדבקה הדבילה לכותל חשבי' לה כרה"ר וכל הגריעותא היא רק בזה שהדבילה תוך ד"א, ומאידך מד' התוס' מבו' שהדבילה חשיבא כמקפ"ט, ויל"ע במאי פליגי רש"י ותוס'. ולפמש"כ השפ"א נמצא שרש"י ותוס' אזלי בזה לשיטתייהו.[[32]](#footnote-33)

שם (עוד בד' רש"י), ובעיקר משה"ק התוס' על רש"י, העירני הרב יעקב אנגלנדר דיש לבאר את ד' רש"י באו"א, דהנה ברש"י פי' דפלוג' רבי ורבנן איירי בהעברת ד"א, וי"ל דרש"י ס"ל כשיטת המאירי בסוכה שבהעברת ד"א א"צ עקירה והנחה ברה"ר וגם אם הזיז חשיב כמקפ"ט מחייב.

[ומתחילה חשבתי ליישב את קו' התוס' על רש"י באו"א, והוא עפמש"כ המהרש"ל בתד"ה באילן דכל מח' רבי ורבנן היא רק אי מהני שנב"ע לאשוויי כרשות שהנוף עומד בה אבל זה כו"ע מודו דהנוף א"י לחלוק מקום לעצמו להחשב מקפ"ט דלענין זה שדי נופו בתר עיקרו וא"י לחלק את דין הנוף מדין העיקר. אמנם לאחר העיון נראה שדברים אלו מחוסרים ביאור, דגם אם יש סברא שלא לחלק את הנוף מהעיקר ולדונו כמקפ"ט, מ"מ אכתי אין שום טעם וסברא לדונו כרה"ר - דכלפי שייכותו לרה"ר ליכא עדיפות בנוף יותר מסתם עמוד ברה"ר - ועל כרחינו שהנוף חשיב כמקפ"ט ודו"ק].

שם, ובעיקר השאלה הנ"ל בדין שדי נופו בתר עיקרו אי גדרו דחשבי' לנוף כטפל לעיקר או דחשבי' לחפץ כמונח בעיקרו, יש לדון דאולי יש בזה נפק"מ לדינא, דהנה הגרע"א במערכה בתו"ד (בד"ה ומעתה י"ל במוסגר) כתב בפשיטות דאפי' אי שדי' נופו בתר עיקרו כ"ז הוא רק לגבי הנוף עצמו אבל האויר שעליו אינו נידון בתר העיקר. ואולי דבריו אלו תלויים בשאלה הנ"ל, דאם הגדר דהעיקר טפל לנוף וחל עליו שם רה"י יש מקום לדון דגם האויר שעליו יחשב רה"י, אולם להך צד שיסוד דין שדי נופו בתר עיקרו הוא דחשבי' להחפץ כמונח בעיקר פשוט שכ"ז אינו שייך באויר שעליו.

שוב התבוננתי דגם אי נימא שהנוף עצמו נעשה רה"י מסתבר שכ"ז ל"ש לגבי העיקר, דהרי הנוף אינו רה"י מצ"ע אלא רק טפל לרה"י שבעיקר ומסתבר דבכי האי ל"א דהאויר יהיה נידון כרה"י דסו"ס האויר אינו טפל לעיקר.

אולם יעוי' בספר האיר יוסף אותיות כ"א כ"ב שהעיר ע"ד הגרע"א מד' הרמב"ם בפ"ב מהל' מע"ש הט"ו ופ"ח מהל' רוצח הי"א שכתב דתחת הנוף נידון כמקום העיקר.

שם, בשפ"א הק' מ"ט בידו ל"א דידו בתר גופו גרירא ומאחר ויש בגוף דע"ד תחשב היד כמקו"ד, וכבר עמד בזה המאירי לקמן ד"ז ע"ב בסוד"ה כבר ביארנו יעו"ש.

תד"ה זרק, בביאור תירוצם עי' ברעק"א ועד"ז כתב המהר"ם, ומד' התוהרא"ש משמע באו"א דבאמת גם אליבא דרבי יש מקום לחלק בין עקירה להנחה אולם זהו רק בדרך אפשר, משא"כ לר"ע דא"צ הנחה כלל לא מסתבר שגם בעקירה כן הוא ולכך הק' הגמ' ודלמא עקירה הוא דלא בעי' יעו"ש.

וכמובן שלפרש"י קושיתם מעיקרא ליתא, דלפרש"י י"ל שאין מקום לחלק מסברא בין עקירה להנחה וכל קו' הגמ' היתה רק מדלא תני חייב ב', וממילא מהברייתא דרבי ל"ק כלל דהתם לא איירי כשהמשיך החפץ לרה"ר ופשוט.

תד"ה באילן, שיטת התוס' דאי שדינן נופו בתר עיקרו הו"ל כמונח ברה"י, ולפי"ז כתבו התוס' דהברייתא איירי אפי' כשאין בעיקרו ד', דכיון דברה"י א"צ דע"ד א"כ לרבי דשדי נופו בתר עיקרו הוי רה"י ומחייב ולרבנן דלא שנב"ע הרי"ז רה"ר ומפטר משום דליכא דע"ד. ועי' בר"ח לקמן ד"ח ע"א שפי' ג"כ כד' התוס' דלרבי חשבי' ליה כמונח ברה"י והוסיף הר"ח "דהא יש בעיקר האילן ד'", ומבו' מדבריו דהגם שברה"י א"צ דע"ד מ"מ בנידו"ד בעי' שיהיה בעיקר דע"ד, ודבריו צ"ע דלכ' צדקו ד' התוס' דאי א"צ דע"ד ברה"י ולמ"ד דשדינן נופו בתר עיקרו להחשב רה"י אין שום טעם להצריך שיהיה בעיקר דע"ד. וכמו"כ צ"ב במאי פליגי התוס' והר"ח.

ונראה דהר"ח אזיל בזה לשיטתו, דהנה בר"ח שם כתב דטעמיה דר"ח דא"צ מקום ד' ברה"י הוא לפי שרה"י עולה עד לרקיע, ולפי"ז נראה שכ"ז הוא רק בקנה המונח ברה"י אבל בנידו"ד שהנוף נוטה לרה"ר והאויר שסביבותיו ל"ח רה"י הדר דינא דבעי' דע"ד גם ברה"י, ומשו"ה הוצרך הר"ח לומר דהב"ע שיש בעיקרו דע"ד [ובעיקר סברת הר"ח דהטעם שא"צ דע"ד הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע נראה בביאורו דכיון שכל האויר שסביבותיו חשיב כרה"י הרי"ז כמונח ברשות עצמה, וכיון שהרשות בכללותה יש בה דע"ד א"צ דע"ד במקום מסוים זה ודו"ק. והגר"נ בחבורה הוסיף דלפי"ד הר"ח מ"ש רב חסדא "מפני שרה"י עולה עד לרקיע" אי"ז דבר בפ"ע אלא עיקר הסברא מ"ט א"צ דע"ד ופשוט].

והנה בד' התוס' דפליגי על הר"ח היה נראה דהתוס' ס"ל כשאר הפירושים בראשונים דהמעליותא ברה"י אינה משום שרה"י עולה עד לרקיע (ולהלן נאריך בזה בעזה"י), אולם באמת בתוס' עצמם בד"ח ע"א ד"ה ר"ח מבו' דטעמיה דר"ח הוא שרה"י כמאן דמליא דמי וזה ע"ד הר"ח, וצ"ע מ"ט לשיטתם א"צ שיהיה בעיקר דע"ד הא לכ' צדקה סברת הר"ח.

ואפ"ל בביאור ד' התוס', דבעיקרא דדינא מודו התוס' להר"ח דבגונא שהאויר שסביבותיו אינו רה"י בעי' דע"ד, ומ"מ ס"ל להתוס' דבנידו"ד חשיב העיקר גופא שיש בו דע"ד, דהגם שבפועל אין בו דע"ד מ"מ מאחר והעיקר נמצא ברה"י ומדין כמאן דמליא דמי הרי הוא כדע"ד (דסביבותיו הוי רה"י) זה גופא מהני גם לנוף. ויש לדון בסברא זו דסו"ס הרי אין בעיקר עצמו דע"ד ואולי ד"ז אינו מספיק ליתן חשיבות לנוף וצ"ע.

[ובהאי ענינא עי' במהרש"א לקמן ד"ח ע"א שכתב דבר חידוש בד' רש"י, דלמ"ד דא"צ דע"ד ברה"י ל"ש להחשיב את הנוף כדע"ד אגב העיקר אפי' בגונא שיש בעיקר דע"ד כיון שבעיקר גופיה א"צ דע"ד, ודבריו לא נתבררו לי כה"צ וכמובן שכ"ז הוא דלא כהר"ח].

והנה כתבתי את כ"ז לפי ההבנה הפשוטה בד' הר"ח דמאי דבעי' דע"ד בעיקר הוא מדין הנחה ע"ג דע"ד, אולם באמת מד' הר"ח מדויק באו"א, דיעו"ש שכתב בזה"ל והכא באילן העומד ברה"י ונופו נוטה לרה"ר וזרק מרה"ר ונח ע"ג גופו, רבי סבר אמרי' שדי נופו בתר עיקרו ומרה"ר לרה"י זרק דהא יש בעיקר האילן ד' וכו' עכ"ל, ומדויק מדבריו דהא דבעי' שיהיה בעיקר דע"ד אינו מדין הנחה ע"ג דע"ד אלא כדי לדון את הנוף כרה"י דכשאין בעיקר דע"ד א"א לדון את הנוף כרה"י, אכן הדברים צ"ב.

שו"ר שכבר עמד בזה הגר"נ (סוף חבורה ט'), וביאר דכונת הר"ח דכדי ליתן לנוף שם רה"י בעי' שיהיה בנוף דע"ד דלאשוויי רשות בעי' דע"ד, וכ"ז שייך רק בגונא שיש בעיקר דע"ד דהנוף הוי חלק מהעיקר וכשיש בעיקר דע"ד חשיב הנוף כמקום חשוב ושייך ליתן לו דין רה"י, אבל כשאין בעיקר דע"ד אין הנוף מקום חשוב ול"ש ליתן לו דין רה"י. ויעו"ש שהוסיף דלפי"ז נראה שגם בחורי רה"י ס"ל להר"ח דבעי' דע"ד (וכשיטת התוס' ביומא די"א) עכת"ד. ולכ' לפי"ז יסוד פלוג' התוס' והר"ח היא אם במקום שטפל לרה"י בעי' שיהיה בו דע"ד לאשוויי רה"י או לא ואכ"מ.

שם וי"ל דברה"ר לא מצי לאוקמי דאי הנוף למטה מג' וכו' ולרשב"א נראה וכו', דברי התוס' צ"ב מ"ט לאשווי רה"י מהני שדי נופו בתר עיקרו ולאשווי רה"ר ל"מ שנב"ע, ובאמת בזה גופא נח' הרשב"א וצ"ב בהך פלוג'.

ועי' בחזו"א (סי' ס"ב סק"ט) שכתב דעיקר שם רה"ר תלוי בזה שהמקום הוא מקום מעבר ושימוש לרבים, ומשו"ה ל"ש לדון את הנוף כרה"ר מדין טפילות לרה"ר דסו"ס מקום זה אינו מקום שימוש הרבים. עוד כתב החזו"א דהתוס' ס"ל דעמוד ט' שרבים מכתפים עליו אינו רה"ר מצ"ע אלא טפל לרה"ר שסביבותיו ול"ש להעשות טפל לטפל [אכן תי' זה אינו מיישב מ"ט לא אוקמוה כשעיקר אינו גבוה ג'].

והנה הסברא הא' שכתב החזו"א מפורשת ברמב"ן וברשב"א לעיל ד"ג ע"ב, דברש"י שם פי' את ד' הגמ' "ידו של אדם אינה לא כרה"י ולא כרה"ר" דהנידון הוא שהיד תגרר בתר הגוף להחשב כרשות הגוף, וברמב"ן וברשב"א הק' עליו היאך שייך לומר כן בידו הפשוטה לרה"י [וז"ל הרמב"ן שם וכי יש רה"ר בתוך המחיצות אפילו באויר רה"ר למעלה מעשרה אינה רה"ר], ועי' במש"נ שם דכונת הראשונים היא דעיקר שם רה"ר תלוי בתשמיש הרבים (ומה"ט רה"ר אינה עולה למעלה מי' דאי"ז מקום תשמיש הרבים), וכשידו פשוטה לרה"י ל"ש ליתן לה דין רה"ר. וע"ע במגיד משנה בפי"ד מהל' שבת ה"ז וברמב"ם ובמ"מ בהי"ח שם דלכ' זוהי גופא כונתם, והן הן הדברים שכתב החזו"א. וע"ע בספר ברכת אהרון במש"כ לדמות ד"ז למח' הראשונים בהיזמי והיגי.

ובביאור ד' הרשב"א שנח' ע"ז י"ל בתרי אנפי - או דהרשב"א פליג על כ"ז וס"ל כמש"נ בד' רש"י בד"ג ע"ב דגם ברה"ר שייך לדון להטפיל את הנוף לעיקר ולאשוויי רה"ר, או דהרשב"א ס"ל שגדר דין שדי נופו בתר עיקרו הוא לגבי החפץ - דחשבי' לחפץ כמונח בעיקר ולפי"ז אין מקום לחלק בין רה"ר לרה"י ופשוט.

ובהאי ענינא ע"ע ברעק"א במערכה בסו"ד בד"ה ועתה נבא שכתב דכל מאי דס"ל להרשב"א דמדין שדי נופו בתר עיקרו הוי רה"ר הוא רק כשהנוף אינו גבוה י' דאית ליה שייכות לרה"ר, אבל למעלה מי' דל"ל שייכות לרה"ר ל"ש כלל לאשווי רה"ר מדין שנב"ע, ולכ' יש לדון בזה ודו"ק.

שם ולרשב"א נראה וכו' והא דלא מוקי ליה אביי הכי משום דר"ח ל"ב מקום ד' גם ברה"ר וכו', בתו"י הק' דאכתי הוי מצי לאוקמי פלוגתייהו ברה"ר דלרבי דשנב"ע הוי רה"ר ולרבנן דלא שדינן נב"ע הו"ל מקפ"ט וכמש"כ הרשב"א בתחילת דבריו. ועי' במהרש"ל שתי' דזה כו"ע מודו דשדינן נופו בתר עיקרו לענין שהעיקר א"י לחלוק מקום לעצמו להחשב מקפ"ט (ובסו"ד הוסיף המהרש"ל ובפרט שא"צ דע"ד ברה"ר ויל"ע בכונתו). ועי' במהרש"א.

והנה סברת המהרש"ל פשוטה, אולם יתכן להוסיף נופך בזה דהנה מד' המהרש"א בגיטין דע"ז מבו' דאיכא חילוק בין מקפ"ט למטה מי' למקפ"ט למעלה מי', דלמעלה מי' הרי"ז רשות בפ"ע משא"כ למטה מי' אי"ז רשות בפ"ע וכל הטעם דחשבי' ליה כמקפ"ט הוא רק משום שהחפץ שע"ג אינו מתייחס לרה"ר שתחתיו ודו"ק (ועי' במשי"ת בזה לקמן ד"ח בד' הר"ח שם). ולפי"ז י"ל בכונת המהרש"ל דלענין מקפ"ט למטה מי' מסתבר טפי דיהני שדי נופו בתר עיקרו לייחס את החפץ לרה"ר כיון שבלא"ה הנוף אינו רשות בפ"ע ודו"ק.

אכן העירוני שעיקר ד' המהרש"ל צע"ר ממש"כ הרשב"א בתחילת דבריו דהא דמהני שדי נופו בתר עיקרו לאשוויי רה"ר הוא "כי היכי דשדינן ליה בתר עיקרו לשויא רה"י", וביותר תיקשי דהרשב"א כתב דלרבנן ל"ה רה"ר, ומבו' להדיא דלרבנן הוי הנוף מקפ"ט [והגר"ד כהן ר"ל בזה עפמש"כ המהרש"ל בסו"ד דכ"ז רק אי א"צ מקום דע"ד ברה"ר, דלפי"ז י"ל שמש"כ הרשב"א בתחילת דבריו הוא רק למ"ד דבעי' מקום דע"ד ברה"ר, אכן עיקר ד' המהרש"ל צ"ב מסברא וכמו"כ מלשונו משמע שכ"ז הוא הוספה בעלמא ואי"ז עיקר סברתו].

בסתירת הסוגיות אי בעי' מקום ד' ברה"י, בראשונים הק' סתירת הסוגיות דבסוגיין מבו' (מקו' הגמ' להלן התינח ברה"י) שגם ברה"י בעי' מקום ד' ואילו לקמן קאמר ר"ח דבנעץ קנה ברה"י א"צ דע"ד ומצינו בזה כמה דרכים בראשונים.

[ובהאי ענינא צ"ע מ"ט הוצרכו התוס' להוכיח כן מדאמרי' לקמן התינח ברה"י דלכ' עדיפא הו"ל להק' אי נימא דברה"י א"צ דע"ד היאך הוכיחה הגמ' מרבי דא"צ דע"ד הא רבי איירי ברה"י ואי"ז ראיה למתני' דידן דאיירי גם ברה"ר. ובאמת ברשב"א הוכיח מכאן וצ"ע ד' התוס'].

א' בתוס' כתבו דאה"נ ולר"ח איכא חילוק בין רה"י לרה"ר וסוגיין דלא כר"ח. ובטעמיה דר"ח דא"צ מקו"ד ברה"י עי' בתוס' לקמן ד"ח ע"א שכתבו דה"ט דרה"י כמאן דמליא דמי, ומבו' מדבריו דמעיקרא דדינא גם ברה"י בעי' דע"ד אלא שמדין כמאן דמליא נתקיים הדין דע"ד. ועי' בר"ח בד"ח שם שכתב באו"א קצת דטעמיה דר"ח משום דרה"י עולה עד לרקיע, ולכ' כונתו ע"ד סברת התוס' דכשמונח ברשות עצמה א"צ דע"ד ודו"ק [אמנם עי' להלן בדרך הד' בשם הרמב"ן דלפי"ז י"ל שזוהי ג"כ כונת הר"ח].

ב' ברשב"א האריך לבאר דגם סוגיין סברה דא"צ מקום ד' ברה"י, ובסו"ד כתב הרשב"א דיש לחלק בין עקירה להנחה - דברה"ר לעולם בעי' דע"ד וברה"י איכא חילוק בין הנחה לעקירה, דבהנחה א"צ דע"ד ובעקירה בעי'. ודבריו צ"ב דממ"נ אי ס"ל כסברת התוס' בד"ח דרה"י כמאן דמליא דמי וחשבי' ליה כמקום ד' (או כהר"ח) אין סברא לחלק בין עקירה להנחה.

וכנראה שהרשב"א אזיל בזה לשיטתו, דהנה לד' התוס' שהחילוק בין עקירה להנחה הוא מכח הפסוקים דהפס' איירי בהנחה באמת אין שום מקום לחלק בין עקירה להנחה ברה"י. אולם לד' הרשב"א גופיה שיסוד החילוק הוא מסברא דבעקירה בעי' הנחה אלימתא, י"ל דגם אי סבירא לן דרה"י כמאן דמליא דמי מ"מ אי"ז מקום ד' גמור, ושפיר יש מקום לחלק בזה בין עקירה להנחה [משא"כ ברה"ר דליכא מקום ד' כלל גם בהנחה בעי' מקו"ד].

ג' במאירי בד"ז ע"ב (ועי' בספר ברכת אהרון סי' מ"א שהביא דכ"ה בתשו' הר"י מיגאש סי' כ"ד) כתב דעיקר סברת ר"ח היא משום שהקנה תחוב ומחובר בארץ והרי הוא כחלק מהקרקע שיש בה דע"ד, ויעו"ש במאירי שהוסיף דזהו ע"ד מ"ש בגמ' דע"י שדי נופו בתר עיקרו חשבי' ליה כאילו יש בנופו ד', ומבו' מדבריו דר"ח לא נתכון לחלק בין רה"ר לרה"י ועיקר סברתו היא דדבר הנוגע בארץ חשיב כחלק מהארץ והו"ל כאילו יש בכולו דע"ד.

וצ"ל לד' המאירי דהא דנקט ר"ח דוקא רה"י, היינו משום דברה"ר לא משכח"ל להך דינא דבקנה פחות מג' בלא"ה א"צ דע"ד ובקנה יותר מג"ט הרי הוא ככרמלית או מקפ"ט, ולכך אר"ח להך דינא דוקא ברה"י.

ד' בר"ן על הרי"ף (בסוגיין ובד"ז ע"ב) כתב דכל מאי דבעי' דע"ד הוא רק ברה"ר או ברה"י לענין אדם שעומד שם שאינו רה"י עצמה, אבל ברה"י עצמה כקנה נעוץ ברה"י לא בעינן מקום ד' וכו', והנה לפו"ר היה נראה דכונת הר"ן ע"ד המאירי (וכ"כ בקה"י סי' ד'), אולם באמת מצינו שינוי בין הר"ן למאירי דבמאירי מבו' שכ"ז רק בנעץ את הקנה בקרקע דעי"ז חשבי' לקנה כחלק מהקרקע, ומד' הר"ן מוכרח שגם חפץ שאינו מחובר לרשות חשיב כרשות עצמה (דבר"ן כתב שכל ההיכ"ת להצריך דע"ד ברה"י היא רק באדם ומבו' דבכלים א"צ דע"ד). ונראה דלהר"ן אי"ז ע"ד סברת הגמ' בשדי נופו בתר עיקרו אלא דכל דבר המונח "ברשות עצמה" א"צ דע"ד דדייני' על הרשות באופן כללי וכיון שמקום ההנחה הוא "ברשות" ו"הרשות" יש בה דע"ד הרי"ז כמקום דע"ד ודו"ק. וביאור החילוק בין אדם לקנה הוא, דקנה הוא מגוף הרשות משא"כ בע"ח ואדם דניידי אינם חלק מהרשות אלא דבעודם נמצאים ברשות הרי הם כטפלים לרשות ודו"ק [וראיתי בספר ברכת אהרון שהביא סמך לזה מד' הרשב"א בכתובות ל"א לענין עקירת הרשות שתי' דבחפץ הנמצא בידו ל"ש לדון מדין עקירת הרשות דידו של אדם אינה כרשות לגמרי, וזוהי דוגמא נכונה].

ונמצא דלהמאירי גדר הדברים דשדי' לקנה בתר הקרקע והקרקע יש בה דע"ד ולהר"ן הגדר הוא דכל דבר שהוא חלק מהרשות חשיב כדע"ד ודו"ק.

ולפי"ז נמצא נפק"מ לדינא בין המאירי לבין הר"ן אי בעי' דע"ד בכלים שע"ג הקרקע שאינם מחוברים ותחובים בה, והדברים מבוארים להדיא בתשו' הרימ"ג סי' כ"ד שכתב כהמאירי ובתו"ד כתב דבכלים בעי' דע"ד. וע"ע בביאור הגר"א שמ"ה סק"י שנקט דדוקא באדם ובע"ח בעי' דע"ד, אכן בחידושי הגר"א לעיל במשנה בד"ה העני כתב דבכלים ג"כ בעי' דע"ד.[[33]](#footnote-34)

ויל"ע לד' הר"ן מהו החילוק בין רה"י לרה"ר, דאין לומר שכונתו דברה"ר לא משכח"ל להך דינא וכמש"נ בד' המאירי דהרי בר"ן כתב דדין דע"ד נא' דוקא "ברה"ר אי נמי ברה"י לענין אדם שעומד שם", ומבו' דברה"ר משכח"ל להך דינא גם באופנים אחרים וצ"ע מהו החילוק בין רה"ר לרה"י [ובאמת צ"ע היאך משכח"ל להך דינא ברה"ר, ועי' בר"ן בד"ה ומקשו שתי' בשם הראב"ד דמשכח"ל בבע"ח וצ"ע א"כ דזה גם ברה"י בעי' דע"ד והיכן משכח"ל חילוק בין רה"י לרה"ר. והנה לקושטא דמילתא משכח"ל בכלים או בטח בפניה (להחולקים על הריב"א דל"מ רואה פני הקרקע להחשב כמקו"ד) אולם צ"ע דבר"ן להלן לא תי' הכי. ואין לומר דמשכח"ל בעמוד ט' שרבים מכתפים עליו דהרי בר"ן לקמן (ד"ג ע"א בדפי הרי"ף) כתב דבעמוד שרבים מכתפים עליו א"צ דע"ד דע"י שרבים מכתפים עליו אית ליה חשיבות דע"ד כעין ידו של אדם].[[34]](#footnote-35)

ולכ' צ"ל כמש"נ בכ"ד דאיכא חילוק בין אויר רה"י לאויר רה"ר, דאויר רה"י הוא בטל לרשות ודייני' ליה כהרשות עצמה משא"כ אויר רה"ר (אפי' תוך עשרה) ל"ה מגוף הרשות וכל מאי דחשבי' ליה כרה"ר הוא רק משום דהוא גופא מקום תשמיש הרבים ואכתי צ"ב. שוב הראוני שהדברים מבוארים להדיא ברמב"ן לקמן ד"ז ע"א שצירף לב' הסברות - סברת הר"ח דרה"י עולה עד לרקיע וסברת הר"ן - ולכ' כונתו למש"נ.

וע"ע בקה"י סי' ד' שהק' סתירת ד' הר"ן אהדדי ממש"כ הר"ן לקמן ד"ח לדון אי בעי' דע"ד בעמוד ט' שרבים מכתפים עליו, ולכ' לפמש"כ הר"ן בסוגיין שברשות עצמה א"צ דע"ד אין כלל מקום לדון בזה דהרי"ז כנעץ קנה שא"צ דע"ד. וכמובן שכל קו' זו היא רק לפי הבנת הקה"י בדבריו שכונתו כד' המאירי אבל לפמש"נ לק"מ, והכי דייקא לשון הר"ן שכתב דברה"ר בעי' דע"ד בכל גונא ואפי' בנעץ קנה (לו יצויר שלא יהיה הקנה מקפ"ט).

ובעיקר ד' הר"ן העירוני שבתוס' וברשב"א בסוגיין מבו' לא כן, דבתוס' דידן הוכיחו דסוגיין סברה שגם ברה"י בעי' דע"ד אע"ג דסוגיין איירי בטרסקל שביד האדם, ומבו' מדבריהם דלר"ח גם בכה"ג א"צ דע"ד. וכ"ה ברשב"א בסוגיין.

ה' בד' הרמב"ם - עי' במ"מ בפי"ד הי"ז [ומש"כ שם שכ"ה דעת רש"י כנראה כונתו לרש"י בד"ז ע"א ד"ה חייב יעושה"ט] וצ"ע מד' הרמב"ם בפי"ג הט"ז, וכבר עמד בזה הגרע"א עה"ג שם, ולכ' צ"ל דהרמב"ם ס"ל כמש"כ המאירי דדוקא בנעץ קנה שהוא מחובר לקרקע חייב ולכך בפי"ג דאיירי באויר לא מחייבי' ליה אא"כ זרקו פחות מג"ט סמוך לקרקע [ולכ' כ"ז יתיישב דוקא להמאירי ולא להר"ן, דלפמש"נ נראה דלד' הר"ן גם באויר רה"י הרי"ז כמונח ברשות עצמה וא"צ דע"ד ועי']. וכן מדויק מד' הרמב"ם בפיה"מ כאן בסו"ד שכתב "והעיקר השלישי כי לא יתחייב העוקר מרשות והניח ברשות אחר עד שיעקור ממקום שיהיה בו דע"ד ויניח ג"כ במקום שיהיה בו דע"ד וכו'", וכ"ה ברמב"ם בפי"ג ה"א. ומבו' להדיא דהך דינא דדע"ד נא' גם ברשות שעקר ממנה וגם ברשות שהניח בה, וע"כ שגם ברה"י בעי' דע"ד.

ד"ה ע"א-

גמ' הא איתמר עלה רב ושמואל דאמרי תרווייהו לא מחייב רבי אלא ברה"י מקורה דאמרי' ביתא כמאן דמליא דמיא וכו', כבר הבאנו לעיל דבהא דאמרו בגמ' דלר"ע א"צ מקום דע"ד יש לבאר בג' אופנים - או דע"י דין קלוטה נתקיים דין דע"ד, או דמד' ר"ע איכא הוכחה מן הצד שא"צ מקו"ד, או דהנחה דקלוטה היא הנחה גרועה ומדמהניא הך הנחה כ"ש דא"צ הנחה חשובה במקו"ד.

והנה כעין ספק זה ילה"ס בהא דמבו' בסוגיין דברה"ר מקורה לרבי א"צ דע"ד דגם בזה יש לבאר לכל האופנים הנ"ל ודו"ק.

אמנם מד' הגמ' מוכח דלרבי הביאור הוא דמדין כמאן דמליא נתקיים דין דע"ד, דבגמ' הק' דרבי לא קאמר אלא ברה"י מקורה, ואי נימא כהאופן הב' או הג' אין הבנה לקו' הגמ' דהא גם אם דין "כמאן דמליא" לא נא' ברשות שאינה מקורה מ"מ סו"ס שמענו מד' רבי שא"צ מקום דע"ד ובזה אין סברא לחלק בין רשות מקורה לרשות שאינה מקורה.

וראיתי בשי' הגר"ד כהן שדייק כן מלשון התוס' לקמן ד"ח ע"א שכתבו "ושמא י"ל דטעמא דר"ח דלא בעי' מקום ד' ברה"י משום דאמרי' ביתא כמאן דמליא דמי, ושחבי כמונח ע"ג מקום ארבעה", ומבו' להדיא מדבריהם דע"י דין כמאן דמליא נתקיים דין דע"ד וכמש"נ.

והנה כבר הבאנו בתחילת הסוגיא את הוכחת האבנ"ז מד' התוס' דע"י קכש"ה לא נתקיים דין דע"ד (דלשיטתם לא נא' דין קלוטה ביד האדם), ולהמתבאר נמצא שיש חילוק בזה בין דין קכש"ה לדין "כמאן דמליא", דבדין כמאן דמליא גם התוס' מודו דעי"ז נתקיים הדין דע"ד. ובאמת שמסברא הדברים מובנים מאד, דמלשון "כמאן דמליא" משמע דדייני' כאילו האויר מלא (וכ"כ גרע"א כ"פ בסוגיין דהוי כבית מלא חפצים) ושפיר חשבי' ליה כמקום דע"ד [והגם דיש מקום לדון דלענין חשיבות מקום ד' לא סגי ב"כמאן דמליא" דסו"ס אין כאן "מקום חשוב" מ"מ לפו"ר כן מוכח מכח הקו' הנ"ל].

שם, והנה בגמ' בגיטין דע"ט איתא דרבי סבר קלוטה כמי שהונחה דמי, ומבו' מד' הגמ' דטעמיה דרבי הוא מדין קכש"ה, ולכ' ד"ז סותר למ"ש בסוגיין דטעמיה דרבי הוא מדין כמאן דמליא דמי. ובפשיטות היה נראה לומר דהנה כבר כתבו התוס' בסוגיין דסוגיא דהתם סברה שא"צ קירוי ודלא כרב ושמואל בסוגיין, ולפי"ז י"ל דכל מש"נ דלרבי חשבי' להאויר כמלא חפצים הוא רק אליבא דרב ושמואל דרבי איירי ברה"י מקורה אבל להסוגיא בגיטין דרבי איירי בלא קירוי ע"כ שהגדר הוא מדין קכש"ה וא"ש לשון הגמ'.

אמנם העירוני דאכתי יש להק' להך קו' ע"ד התוס' בב"ק ד"ע ע"ב שתי' דהסוגיא דגיטין ג"כ סברה כרב ושמואל והתם איירי ברה"י מקורה, ומבו' שאפי' לרב ושמואל בעי' לדין קכש"ה וזה סותר לסוגיין.

והנראה בזה הוא, דהנה כבר הבאנו בתחילת הסוגיא את ד' התוס' בד"ק שכתבו דגם מתגלגל ע"ג קרקע בעי' לדין קכש"ה ולרבנן פטור, ובטעמא דמילתא ביאר הגרע"א דלד' התוס' החסרון באויר אינו רק משום שאינו מונח על מקום אלא משום שהחפץ בתנועה, ועי' במש"נ שם די"ל דהתוס' ג"כ מודים לפרש"י דאיכא גריעותא בזה שהחפץ באויר אלא דלדידהו איכא חסרון נוסף בזה שהחפץ בתנועה, ונמצא דלשיטתם איכא ב' חסרונות באויר. ולפי"ז י"ל שאין כל סתירה בין ב' הסוגיות ובעי' להצטרפות ב' הטעמים, דמ"ש בסוגיין דלרבי רה"י כמאן דמליא דמי היינו דמה"ט ל"ח לחפץ כמונח באויר, אולם גם אי חשבי' ליה כמונח ע"ג קרקע אכתי יש בזה חסרון שהחפץ בתנועה ולא נייח וע"ז הוצרכו בגיטין לבאר דרבי סבר קכש"ה דמי ודו"ק.

[וכ"ז הוא רק לד' התוס' בד"ק דמתגלגל ע"ג קרקע תלוי בפלוג' ר"ע ורבנן, אכן לד' רש"י שם א"א לומר כן. וצ"ל לדידיה כמש"נ בתחילה דהסוגיא שם סברה שרבי איירי אפי' ברשות שאינה מקורה דל"ש כמאן דמליא ולכך הוצרכה הגמ' לומר דטעמיה מדין קלוטה ופשוט].

ולפי דברינו יתיישבו עוד ב' קושיות - דהנה לעיל נתבאר דעיקר תי' הגמ' לרבי הוא דע"י דין כמאן דמליא נתקיים דין דע"ד, וכמו"כ נתבאר שיש חילוק בין דין כמאן דמליא לדין קכש"ה, ולכ' הדברים נסתרים מהסוגיא בגיטין הנ"ל, דהרי בסוגיא שם מבואר שגם רבי סובר קכש"ה והיאך שייך לחלק בין ב' הדינים.

ולהנ"ל א"ש, דלהנ"ל כל מאי דבעי' לדין קלוטה אליבא דלרבי הוא רק כדי לסלק חסרון מן הצד דהו"ל מתגלגל ע"ג קרקע אבל עיקר ההנחה לרבי אינה מדין קלוטה אלא מדין כמאן דמליא ולק"מ [ואין להק' דאכתי נוכח מרבי שא"צ דע"ד מדמהני מתגלגל ע"ג קרקע, די"ל שבחפץ המתגלגל ע"ג קרקע חשיב כמקום דע"ד ודו"ק כי קצרתי].

עוד יתיישב בזה, דהנה ילה"ק היאך ס"ד לפרושי למתני' דידן דע"י כמאן דמליא נתקיים דין דע"ד הא כתבו התוס' שבחפץ הנמצא ביד האדם ל"א קכש"ה (לפי' הגרע"א דהתוס' איירי אפי' כשידו וגופו באותה רשות). ולהנ"ל א"ש, דכל מאי דבעי' לרבי לדין קכש"ה הוא רק כשהחפץ בתנועה אבל כשהחפץ עומד בידו בלא לנוע ליתא להאי גריעותא ובזה סגי בדין כמאן דמליא דמי ופשוט.

שם, והנה בתוס' בד"ד ע"ב היאך הוכיחה הגמ' מרבי דא"צ דע"ד דלמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעי, ומתחילה הוק' לי על דבריהם דלכ' יש לתרץ להך קו' בפשיטות, דלפמש"נ דאליבא דרבי נתקיים דין דע"ד מדין כמאן דמליא הרי אין סברא כלל לחלק בין עקירה להנחה דכמו דלענין הנחה חשבי' ליה כמקום דע"ד ה"ה לגבי העקירה, דכל קו' הגמ' "ודלמא עקירה הוא דל"ב וכו'" היא רק אליבא דר"ע דלדידיה אמרי' שאין צריך דע"ד וע"ז הוק' לגמ' דלמא בעקירה מודה ר"ע דבעי', אבל אליבא דרבי שנתקיים דין דע"ד הרי אין סברא לחלק בין עקירה להנחה, וצ"ע מ"ט מיאנו התוס' בזה.

אמנם שוב התבוננתי דהקו' מעיקרא ליתא, דכל מש"נ דאליבא דרבי נתקיים דין דע"ד הוא רק למסקנת הגמ' דרבי איירי ברשות מקורה דאזי גדר הדין הוא מדין כמאן דמליא והוי כרשות מלאה חפצים שיש כאן מקום דע"ד, אבל למאי דס"ד דרבי איירי בלא קירוי ובלא מחיצות ע"כ שטעמיה מדין קלוטה, וממילא להו"א שפיר הק' התוס' היאך הוכיחה הגמ' מרבי שא"צ מקום דע"ד בעקירה ופשוט.

שם, ובעיקר מש"נ דאיכא חילוק בין דין קכש"ה לדין כמאן דמליא יל"ע ע"ז מד' הירושלמי, דבירושלמי בפרקין (פ"א סוף ה"א) איתא בזה"ל א"ר אבין רבי ובן עזאי ור"ע שלשתן אמרו דבר א', רבי עבד אויר מחיצות כממשן, בן עזאי עביד אויר כרמלית כממשה, ר"ע עביד אויר רה"ר כממשה עכ"ל, ומשמע מד' הירושלמי דדין כמאן דמליא אליבא דרבי הוא ממש כעין דין קלוטה לר"ע וכל החילוק ביניהם הוא רק אי אמרי' כן בכל אויר או רק באויר מחיצות, ומבו' מזה דלא כמש"נ [ומ"ש בירושלמי שם שכ"ה הגדר אליבא דבן עזאי, היינו להנך אמוראי שהובאו לפנ"כ בירושלמי שם דבן עזאי איירי גם בזורק ואכ"מ].

ובפשיטות י"ל דכל מש"נ דלרבי הגדר הוא דחשבי' לרשות כמלאה חפצים, הוא רק לד' רב ושמואל דרבי איירי דוקא במקורה אבל להנך אמוראי דפליגי על רב ושמואל וס"ל דרבי איירי בכל גונא אין הגדר דחשבי' לאויר כמלא חפצים אלא ע"ד דין קכש"ה [וכבר הזכרנו סברא זאת לעיל דלהו"א בסוגיין דרבי איירי גם ברה"י טעמו מדין קלוטה, אולם לעיל נתבאר כן לס"ד בסוגיין דאפי' בלא מחיצות כלל קאמר רבי דהוי כמונח וכעת נתבאר כן גם אי בעי' מחיצות ודו"ק, ועי' היטב בלשון התוס' בב"ק דלכ' נראה מדבריהם שלא כדברינו דלצד דרבי איירי במחיצות טעמו מדין כמאן דמליא].

ולפי"ז אין כל סתירה מד' הירושלמי למש"נ, דבירושלמי שאמרו "אויר מחיצות כממשן" מבו' דסגי במחיצות וא"צ קירוי ובאמת לפי"ז אין חילוק בין רבי לר"ע בגדר ההנחה ודו"ק [וע"ע בירושלמי פרק הזורק ה"א שנח' רב ור"י בדעת רבי אי בעי' קירוי או דסגי במחיצות].

שם, ראיתי מקשים היאך ס"ד למתני' דידן כרבי דכמאן דמליא דמי הא א"כ תיקשי מ"ט בפשט העני ידו מלאה לפנים לא יתחייב הא רה"י כמאן דמליא דמי ואיכא הנחה, וכמשה"ק התוס' לעיל אאוקימתא דקלוטה [ולכ' בזה ל"ש תי' התוס' דל"א קלוטה ביד האדם דמה"ת לומר כן גם בדינא דרבי]. והנה לד' התוס' בדצ"ב דסוגיין סברה כמ"ד אגד יד שמיה אגד לק"מ, דהכ"נ אליבא דרבי יש לפטרו מדין אגד יד, אולם לד' התוס' בסוגיין שמיאנו בזה שפיר תיקשי היאך ס"ד לפרש כן אליבא דרבי.

והנה לדרכו של הגרע"א דכונת התוס' דל"א קלוטה ביד האדם א"י ישוב לקו' זו, אולם לדרכו של החזו"א שכונת התוס' לסברא מחודשת דכשגופו ברשות אחרת לא נא' דין קלוטה דידו נגררת קצת בתר הגוף, יתכן לומר שכ"ה אליבא דרבי, דעיקר הסברא היא שהנחה שאינה גמורה ל"מ במקום שהחפץ גריר בתר גופו הנמצא ברשות אחרת וכמש"נ לעיל, ושפיר י"ל דה"ה אליבא דרבי דהגם שלדידיה רה"י כמאן דמליא דמי מ"מ סו"ס הנחה זו אינה הנחה אלימתא ודו"ק.

תד"ה לא מחייב, עי' בתוס' בגיטין דע"ט ע"א ובב"ק ד"ע ע"ב דמבו' מדבריהם (בחד תירוצא) דסוגיא דהתם סברה דאליבא דרבי סגי במחיצות, אכן בהא דס"ד בסוגיין דא"צ מקורה מוכח גם שא"צ מחיצות דהא בסוגיין ס"ד דה"ה ברה"ר אע"ג דליכא מחיצות[[35]](#footnote-36). ונמצא לפי"ז דאיכא ג' שיטות בגמ' בביאור ד' רבי - או דס"ל קכש"ה בכל גונא אפי' בלא קירוי ומחיצות, או דבמקום מחיצות הוי כמונח, ורב ושמואל סברי דבעי' דוקא רשות מקורה ורק בכה"ג אמרי' כמאן דמליא דמי [ומד' הגמ' מוכח דסגי בקירוי וא"צ מחיצות כלל דהרי בגמ' שקו"ט דלמא איירי ברה"ר מקורה אע"ג דליכא מחיצות, ולכ' יש בזה נפק"מ לדינא ברה"י - בתל מקורה - להסוברים דל"א גוד אסיק בעמוד ותל ודו"ק].

גמ' אמר רבי אבא מתני' נמי כגון שקבל בטרסקל וכו' דאי כריבר"י פשט בעה"ב את ידו וכו' אמאי חייב מרה"י לרה"י קא מפיק, ופרש"י אמאי מחייב "משום הוצאה", ועי' בראש יוסף שדייק מדבריו דבאמת שייך לחייבו משום מושיט וכקו' התוס', וכל קו' הגמ' היא רק על ד' המשנה שחייבתו משום מוציא ולא משום מושיט. והדברים מבוארים להדיא בתוהרא"ש שהק' כקו' התוס' והוסיף שכל הקו' היא רק על לשון הגמ' אמאי חייב.

שם, בריטב"א הוכיח מסוגיין דא"צ שמחיצות הטרסקל יהיו פונות כלפי מטה דאל"כ מאי מק' הגמ' מריבר"י הא סתם טרסקל פונה כלפי מעלה, וראיתי בקונ' משנת השבת שהק' מכאן ע"ד הריטב"א בעירובין דל"ג ע"ב והמאירי לקמן דק"א שחלקו ע"ז דצ"ע מה יענו לראיה מסוגיין.

וכמובן שלפי' הרשב"א בסוגיין הקו' מעיקרא ליתא (וכ"כ בקונ' הנ"ל) דלפי דבריו אין כונת הגמ' להק' מטרסקל למעלה מי' אלא מלמטה מי', דכיון דחזינן מד' ריבר"י דהטרסקל קובע מקום לעצמו להיות רה"י א"כ גם למטה מי' הוי כרמלית, וממילא לק"מ דכל החילוק בין מחיצות הפונות למעלה לבין מחיצות הפונות למטה הוא רק בהל' גוד אחית אבל לגבי כרמלית אין שום סברא לחלק בזה ושפיר הק' הגמ' דלהוי כרמלית (ד' הרשב"א יבוארו אי"ה בתד"ה כאן למטה מי').

תד"ה אמאי חייב, דבריהם צ"ב הא בנידו"ד חבירו מקבלם מידו ע"י הטרסקל ומ"ט להירושלמי ליכא חיובא, ולפו"ר כונתם (וכן הבין הראש יוסף) דלד' הירושלמי בעי' שיושיט דוקא ליד חבירו ול"מ הושטה לכלי שבידו, אכן הדברים צ"ב מנ"ל הך מילתא וכבר עמד בזה השפ"א. וביותר יל"ע דהנה לעיל ד"ג ע"א הוכחנו שמש"כ התוס' דבעי' שבמלאכת מושיט בעי' שיושיט ליד חבירו אי"ז הלכה בהל' "מקום" שצריך ליתן דוקא ע"ג יד חבירו, אלא בהל' שנים שעשו - דבמלאכת מושיט נתחדש דבעי' שהמלאכה תיעשה בשנים, ולפי"ז פשוט דאין חילוק בין נתן ליד חבירו לבין נתן ע"ג טרסקל שביד חבירו דבכל גונא נעשתה המלאכה ע"י שניהם, וצ"ע א"כ מ"ט ליכא חיוב מושיט בנותן לטרסקל שביד חבירו.

וע"כ נראה לבאר את ד' התוס' באו"א, דהנה יעוי' בתוהרא"ש שכתב בזה "ומיהו לפי הירושלמי דמצריך שיעמוד השני ברה"י ויקבלנו ניחא", ומדויק מדבריו שאין החסרון משום שלא נתן ממש ליד חבירו, אלא משום שחבירו לא עמד ברה"י אלא מחוצה לה והמושיט נתן לרשות עצמה. דעיקר מלאכת מושיט היא להושיט לחבירו העומד ברה"י והכא שהמקבל לא עמד בתוך רה"י אלא חוצה לה והמושיט נתן לגוף הרה"י ל"ח כמלאכה הנעשית בשנים ודוקה"ט [ומסתמא עיקר הסברא היא דכיון שהטרסקל הוא הרה"י א"כ הפעולה מתייחסת רק לטרסקל ולא ליד חבירו ודו"ק], ולפי"ז נמצא דכשהאחר עמד ברה"י ובידו טרסקל מודו התוס' דהוי מושיט וכל סברתם היא רק כשאחר עמד ברה"ר והטרסקל הוא הרה"י ודו"ק .

וע"ע בתוהרא"ש שהביא עוד תי' על קו' התוס' דד"ז דמי לשתי דיוטות, והנה בתוס' ג"כ הרגישו בזה ולכך הוסיפו בקושיתם "ואפילו משום מושיט ובדיוטא אחת לא מיחייב", וכונתם להק' רק בגונא ששניהם היו בדיוטא אחת. ונמצינו למדים דאיכא פלוג' בין התוס' לתוהרא"ש אי בנידו"ד חשיב כדיוטא אחת או ב' דיוטות וצ"ע במאי פליגי וכמו"כ צ"ב עיקר סברת התוהרא"ש דלכ' צדקו ד' התוס' דמה"ת שבמושיט ליד חבירו בדיוטא אחת חשיב כב' דיוטות.

תד"ה כאן למטה מי' (בדין אין כרמלית בכלים), בתוס' הק' מ"ט למטה מי' חייב דעכ"פ להוי ככרמלית ותי' עפמש"כ רש"י לקמן דאין כרמלית בכלים, ומבו' מדבריהם דהך כללא שאין כרמלית בכלים פירושו דהכלי בטל לרשות שהוא נמצא בה ודייני' ליה כאותה רשות, דאי נימא דהכלי נידון כמקפ"ט הדק"ל היאך מחייבי' ליה בנתן ע"ג טרסקל שברה"ר הא הטרסקל חשיב כמקפ"ט. ועי' בהג' אשר"י לקמן בד"ח שנח' ע"ז והביא בשם רש"י והר"ח דכלי שברה"ר חשיב מקפ"ט, ודבריו צ"ע מסוגיין דמבו' להדיא דכלי שביד האדם הוי רה"ר, וכמו"כ יל"ע במאי פליגי התוס' וההגה"ה [ולהלכה נח' בזה המג"א והאבהעו"ז בסי' שמ"ה סק"ד, וע"ע בבית מאיר שם].[[36]](#footnote-37)

ובעצם הסברא דאין כרמלית בכלים עי' בריטב"א בסוגיין ולעיל ד"ג ע"ב (ד"ה בעי) שביאר דה"ט לפי שהכלים ניידי "ולא גזרו חכמים דין כרמלית וכו' בשום דבר העומד לינטל מיד" ויעו"ש שיישב בזה את ד' הגמ' לקמן בד"ח דלבינה קביעא טפי והו"ל כרמלית.

וע"ע ברשב"א בסוגיין שהביא ג"כ להאי יסוד דכלים ובנ"א אינם חולקים רשות לעצמם להחשב ככרמלית, ובהמשך דבריו בד"ה ומצאתי כתב דהטעם דאדם אינו חולק רשות לעצמו הוא לפי שהוא נע ונד. והנה בד' הרשב"א אלו היה מקום לומר דכונתו רק לאדם ולא לכלים ולעולם אי"ז הטעם שאין כרמלית בכלים, אולם יעוי' ברשב"א לקמן בד"ז ע"א ד"ה אביי שכתב להדיא שזהו הטעם גם בכלים "אבל יד או כלי שאינן עשוין להתעכב שם אלא לשעה אין חולקין רשות לעצמן אלא עומדים הן ברשות ובטלין לגבי הרשות וכו'".

אכן נראה דפליגי בזה הראשונים, דהנה בשיטה להר"ן לקמן די"א ע"ב כתב בשם התוס' דכלי כבד כובדו קובעו וחשיב ככרמלית, ומבו' ג"כ מדבריו דעיקר הסברא שאין כרמלית בכלים היא משום דהחפץ נייד. ובר"ן שם תמה עליהם דמ"מ תורת כלי עליו והעמיד להסוגיא שם דוקא בגת קבועה באבנים (וכ"מ מד' התוס' שם דבעי' דוקא מחובר לקרקע וכ"פ המ"ב בסי' שמ"ה סקט"ז), ומשמע מדבריו דאיהו פליג ע"ד התוס' בטעם הדין דאין כרמלית בכלים, דאי"ז משום דניידי אלא עצם זה שתורת כלי עליו מגרע דלא דנו בו חכמים דין כרמלית, וכנראה שסברתו היא דכלי אינו דבר חשוב כ"כ להחשב כרשות בפ"ע והוא בטל לרשות שהוא נמצא בה ודו"ק [ואולי יש לדחוק דגם הר"ן מודה בעצם היסוד דהטעם משום דניידי, וכל קושיתו היא רק דגם כלי כבד יכול להנטל ול"ח ליה ככרמלית אכן לשונו ל"מ הכי].

ולכ' זוהי ג"כ כונת הר"ן בשיטה להר"ן בד"ח ע"א, דבר"ן שם הביא בשם הרא"ה "דכלי לא בטיל למהוי כרמלית דטעמא דכרמלית משום דלא דרסי' ליה רבים וכלי כיון דלא קבוע ועשוי לינטל משם ל"ה כרמלית", והוסיף הר"ן "ורש"י ז"ל פי' כדומה לזה". ומשמע מדבריו דפרש"י אינו ממש כפי' הר"ן. ולהנ"ל י"ל שזוהי כונתו, דלהרא"ה ה"ט משום שהכלי עשוי להנטל, ולפרש"י ה"ט לפי שיש עליו תורת כלי דהכי דייקא לשון רש"י שם ודו"ק.[[37]](#footnote-38)

אמנם באמת נראה דכו"ע מודו לד' הריטב"א והרשב"א דכלי שאני לפי שהוא עשוי להנטל, דהרי אפי' אי נימא שכלי העשוי להנטל אינו קובע רשות לעצמו והוא בטל לקרקע שתחתיו, אכתי תיקשי דקרקע זו גופא אינה רה"ר שהרי הרבים אינם יכולים להלך שם (וכעי"ז מצינו לקמן ד"ז ע"א דהיזמי והיגי ברה"ר ל"ח רה"ר לפי שבפועל אין הרבים יכולים להלך שם) וצ"ע במאי עדיף כלי מהיזמי והיגי. ועיקר הקו' היא דגם אם הכלי אינו חולק מקום לעצמו מ"מ סו"ס המקום הוא מקום שא"ר להילוך הרבים ומהיזמי והיגי חזינן שגם ברה"ר גופא בעי' שיהיה המקום ראוי להילוך [והנה במקום שתחתית הכלי פחותה מדע"ד (או בכלי ע"ג קנה) הקו' היא דלהוי מקפ"ט ובמקום שתחתית הכלי רחבה דע"ד הקו' היא דלהוי כרמלית]. וע"כ צ"ל דמקום הכלי ל"ח כמקום שאינו ראוי להילוך הרבים לפי שהכלי עומד להנטל וכסברת הרשב"א.

אכן כ"ז אינו סותר למש"נ, דבאמת יש כאן ב' נידונים - א' מ"ט הכלי לא יחלוק רשות לעצמו, ב' מ"ט מקום הכלי לא יתבטל מלהחשב רה"ר מאחר ולא דרסי ליה רבים. ונראה דכלפי הנידון הב' כו"ע מודו שהמקום אינו מתבטל מלהחשב רה"ר משום שהכלי עומד להנטל, אולם לגבי הנידון הא' אכתי יש מקום למש"נ דמצינו ב' דרכים מ"ט הכלי אינו חולק רשות לעצמו - או משום שהוא עשוי להנטל או משום דכלי ל"ל חשיבות להיות רשות בפ"ע.

שו"ר שיש ליישב את קושיתנו ממקום הכלי באו"א, דהנה מסקנת הגמ' לקמן ד"ז ע"א דהיזמי והיגי הגבוהים פחות מג"ט חשיבי רה"ר, וראיתי בספר ברכת אהרון שהביא מח' ראשונים בטעמא דמילתא - במאירי וברמב"ם שם מבו' דתוך ג' הוי לבוד לקרקע רה"ר ולא אכפ"ל שלא דרסי ביה רבים, אולם במרדכי סי' שע"ז כתב דכ"ז הוא רק משום דמפסע פסעי ליה (היינו שדרך בנ"א לדלג עליהם וגם זה חשיב כמקום הילוך הרבים). ויסוד פלוג' הוא האם לבטל שם רה"ר בעי' שיהיה המקום חלוק מרה"ר או דסגי בזה שבפועל אין רבים מהלכים עליו. ונראה דכל קושיתנו הנ"ל דמקום הכלי אינו מקום הילוך לרבים תיקשי רק לד' המרדכי וסיעתו דלדבריהם שפיר ילה"ק כנ"ל דגם אם מקום הכלי אינו מחולק מרה"ר מ"מ לא דרסי ביה רבים, אבל לד' המאירי וסיעתו דכדי להיות כרמלית בעי' שהמקום יהיה מחולק מרה"ר לק"מ דבנידו"ד הכלי אינו חולק מקום לעצמו ומקומו ג"כ אינו מחולק משאר הרה"ר ודו"ק.

וע"ע בענינים אלו במש"נ בזה לקמן ד"ח ע"א ברש"י ד"ה רחבה ו' פטור.

שם (עוד בענין הנ"ל), ועתה נבא לבאר את מח' ההגה"ה ושאר הראשונים אי הכלי חשיב כמקפ"ט או לא. ולהנ"ל נראה דיש לבאר את ד' ההג"א בתרי אנפי -

א' לפי פשוטו צ"ל דההג"א פליג על כל סברות הראשונים הנ"ל, וס"ל שבאמת כל כלי הוי רשות גמורה להתחלק מרה"ר והא דל"ח ליה ככרמלית הוא סברא מסוימת בגזירה דרבנן דחכמים לא גזרו עליו להיות ככרמלית (וזה כמו שצדדנו לעיל בהערה בד' רש"י).

וביותר י"ל דזה שלא גזרו עליו להיות כרמלית אינו סתם כהלכתא בלא טעמא, די"ל דההג"א מודה להך סברא שכתבו הראשונים דזה שהכלי עשוי להנטל הוי גריעותא בשם רשות, אלא דההג"א ס"ל דכ"ז הוא רק לענין שם כרמלית דהיא "רשות חשובה" ובזה ס"ל לההג"א דכלי העשוי להנטל אינו חשוב דיו להחשב ככרמלית, אבל לענין מקפ"ט מודה ההג"א דגם כלי הוי רשות כל דהו להחלק מרה"ר ולהיות רשות בפ"ע.

ב' ובאו"א יש לבאר את ד' ההג"א עפמש"נ לעיל שבכל כלי ברה"ר יש לדון מתרי טעמי - דהכלי יחלוק מקום לעצמו וכן שמקומו לא יהיה רה"ר - ולפי"ז י"ל דלעולם מודה ההג"א לסברת הראשונים שהכלי א"י לחלוק רשות לעצמו, ומש"כ ההג"א דהוי מקפ"ט הוא משום דגם אם הכלי לא חלק רשות לעצמו מ"מ סו"ס לא דרסי ביה רבים וא"א לדון את מקומו כרה"ר, ולפי דרך זו נמצא שהטעם דחשבי' ליה כמקפ"ט אינו משום שהחפץ גופא נידון כמקפ"ט אלא משום שמקום החפץ חשיב כמקפ"ט דומיא דצואה והיזמי והיגי [שו"ר שצריך להוסיף בזה, דלכ' תיקשי על דברינו דא"כ בגונא שתחתית הכלי רחב דע"ד להוי ככרמלית דהא מקום החפץ הוא מקום דע"ד שלא דרסי ביה רבים, וע"כ צ"ל דלענין להחשב ככרמלית מודה ההג"א שמקום שאינו מחולק מרה"ר ל"ה כרמלית וכן יהיה הדין בצואה ברה"ר שיש בה דע"ד, וקצרתי בזה אולם דו"ק היטב דלפי המבואר לעיל במח' המרדכי והמאירי בד"ז יש מקום לזה].[[38]](#footnote-39)

ולאחר שנתבארו ד' ההג"א נבא ליישב את משה"ק לעיל ע"ד ההג"א מסוגיין. דהנה ברש"ש לקמן ד"ח ע"א כתב ליישב את ד' ההג"א, דההג"א איירי דוקא בכלי המונח ע"ג הקרקע או ע"ג קנה אבל בכלי שביד האדם מודה ההג"א דהכלי בטל לרשות דכמו שהאדם עצמו בטל לרשות ה"ה הכלי שבידו.

ובביאור האי חילוקא נראה שד"ז תלוי בב' הדרכים הנ"ל בדעת ההג"א, דהנה להאופן הא' הנ"ל צ"ל דכל מה שנחלק ההג"א על שאר הראשונים הוא רק משום דסו"ס הכלי קבוע במקומו לפי שעה וזה גופא מחלקו מרה"ר, אבל בכלי ע"ג האדם שהאדם נע ונד כל הזמן מודה ההג"א שאין כאן קביעות כלל לחלקו מרה"ר ולהחשיבו כרשות בפ"ע להיות מקפ"ט [ואין זה סברא מחודשת, דלפמש"נ לעיל רוב הראשונים ס"ל שזהו הטעם דאין כרמלית בכלים, וי"ל שיש דרגות בנע ונד וגם ההג"א מודה שבאדם שהוא נד כל הזמן ל"ש לדון את הכלי ככרמלית].

ולהאופן הב' הנ"ל יש לבאר להאי חילוקא ביתר פשיטות, דבאמת גם ההג"א מודה שהכלי אינו חולק רשות לעצמו כלל, ומה דס"ל דהוי מקפ"ט הוא משום שסו"ס המקום אינו ראוי להילוך הרבים. ולפי"ז פשוט שבאדם מודה ההג"א דל"ה מקפ"ט דכמו שכל אדם העומד ברה"ר אינו מבטל את מקומו מלהיות מקום שימוש לרבים ה"ה בנידו"ד שאחז כלי בידו [והטעם שכל אדם אינו מבטל את מקומו הוא משום שהוא נע ונד, וראיתי בספר ברכת אהרון שר"ל בנו"א דעמידת האדם גופא הוי כשימוש ברה"ר ול"ש לדון שעי"ז נתבטל המקום מלהיות מקום שימוש רבים ודו"ק].

אכן לכ' יש לשדות נרגא בעיקר תירוצו של הרש"ש, דהנה ברמב"ן בסוגיין הרגיש בסברא זו ודחאה, דברמב"ן הק' לקו' הראשונים דלמטה מי' להוי הכלי ככרמלית והוסיף וז"ל ואע"פ שהאדם תופסלו בידו, כשם שלמעלה נעשית רה"י ואע"פ שהוא תופס אותו כדאמרי' אלא טרסקל ברה"ר רה"י הוא עכ"ל, וכונתו דאי נימא דאיכא חילוק בין כלי העומד ברה"ר לכלי הנמצא ביד האדם אין כל ראיה דמתני' דילן לא אזלא כריבר"י די"ל שביד האדם מודה ריבר"י שהכלי אינו חולק רשות לעצמו להיות רה"י. והדק"ל ע"ד ההג"א מסוגיין.

ונראה דכל קו' זו תיקשי רק להמהלך הא' בד' ההג"א דלענין מקפ"ט מודה ההג"א שהכלי חולק רשות לעצמו להיות מקפ"ט, אבל להמהלך הב' הנ"ל שההג"א ג"כ מודה שהכלי אינו חולק רשות לעצמו וכל סברתו היא רק דמ"מ המקום אינו ראוי להילוך הרבים לק"מ קו' הרמב"ן. דכל הוכחת הרמב"ן היא רק כלפי הנידון אי הכלי חולק רשות לעצמו או לא, דבזה שפיר הוכיח הרמב"ן ממ"ש דמתני' דלא כריבר"י דגם כלי הנמצא ביד האדם חולק רשות לעצמו, אבל לגבי הנידון הב' שהמקום אינו ראוי להילוך הרבים לא איירי הרמב"ן כלל, ויסוד זה אינו נסתר כלל מד' הגמ'. דכל הוכחת הגמ' היא רק דלריבר"י שהכלי חולק רשות לעצמו מסתבר שה"ה בכלי הנמצא ביד האדם, אבל גם אי מוכחי' ממתני' שהכלי אינו חולק רשות לעצמו אכתי י"ל דבמונח ע"ג קרקע נעשה המקום מקום שאינו ראוי להילוך הרבים והוי מקפ"ט ובמונח ביד האדם ל"א הכי וכמש"נ ודו"ק דז"פ.

ולפי דברינו תתיישב קו' נוספת, דהנה ראיתי בספר מקור הלכה שהק' ע"ד ההג"א ממ"ש לקמן דק"א דהני ביצאתא דמישן חשיבי ככרמלית ואין מטלטלין בתוכן בד"א, ופרש"י דאייירי בספינות שאין רחבות ד' בתחתיתן ונמצא דליכא מחיצות י"ט ברוחב ד', ובשלמא להסוברים דהכלי בטל לגמרי לרשות שהוא נמצא בה א"ש ד' הגמ' דמאחר והספינה חשיבא ככלי הרי היא ככרמלית אבל לד' ההג"א ודעמיה דהכלי חשיב כמקפ"ט צ"ע מ"ט ל"ח להספינה כמקפ"ט. ובאמת שכבר עמד בזה הגרע"א בגי' השו"ע סי' שמ"ט ותלה ד"ז במח' הפוסקים בעמוד פחות מד' בכרמלית אי הוי כמקפ"ט או דמצא מין את מינו והוי ככרמלית יעו"ש [והנה בתוס' בדק"א שם הבינו בד' רש"י דהספינה הוי כרמלית מצ"ע, ולפי"ז אי"ז שייך לנידו"ד, אולם כבר כתבו המחברים דהתי' ע"ד רש"י הוא דהספינה הוי כרמלית משום שהיא כלי ואינה חולקת רשות לעצמה ולפי"ז ד' רש"י שם מישך שייכי לנידו"ד].

ולפמש"נ במהלך הב' הקו' מעיקרא ליתא, דלהנ"ל גם ההג"א מודה שכלים אינם חולקים רשות לעצמם כלל והם בטלים לגמרי לרשות שנמצאים בה, וכל מאי דס"ל להג"א דהוי מקפ"ט הוא רק בכלי העומד ברה"ר דסו"ס המקום אינו ראוי להילוך הרבים, וממילא בכלי שבכרמלית מודה ההג"א דהוי כרמלית ופשוט [ומשה"ק הגרע"א דלפי"ז נמצא דאיכא חומרא בכרמלית יותר מרה"ר אינו קו' כלל, דאי"ז חומרא בכרמלית אלא מציאות שא"צ שיהיה המקום ראוי להילוך הרבים, וכל קו' הגרע"א היא רק לפי מה שהבין הגרע"א דכונת ההג"א שהכלים חולקים רשות לעצמו לענין להחשב כמקפ"ט ודו"ק].

והנה כ"ז הוא רק בדעת ההג"א אולם באבן העוזר עצמו בסי' שמ"ה מבו' להדיא שגם בכרמלית חשיבי הכלים כמקפ"ט, וכנראה שהאבהעו"ז ס"ל כמש"נ באופן הא' דכלים חשיבי רשות בפ"ע לענין להחשב כמקפ"ט.[[39]](#footnote-40)

וארווחנא בזה דבר נוסף, דהנה כבר הבאנו לעיל בהערה את ד' הגרע"א שהק' על מש"כ הר"ן בסוגיין בשם הראב"ד להק' היאך משכח"ל דין דע"ד ברה"ר, דלכ' מצינו היכ"ת פשוטה בכלים. והגרע"א הוכיח מזה דהר"ן ס"ל כד' ההג"א דהך כללא שאין כרמלית בכלים היינו דהוי מקפ"ט, והקשינו לעיל מד' המיוחס להר"ן בסוגיין שכתב כד' הראשונים דלמטה מי' הוי רה"ר לפי שאין כרמלית בכלים. ולהנ"ל א"ש, די"ל שהר"ן ס"ל כהמהלך הב' בדברי ההג"א דבאמת הכלי אינו חולק רשות לעצמו כלל, והא דחשיב כמקפ"ט הוא משום שהמקום אינו ראוי להילוך הרבים וזה ל"ש בכלי שביד האדם [אכן אכתי תיקשי מה שהקשינו לעיל מלשון הר"ן לפנ"כ דמשמע מדבריו שברה"ר יש עוד היכ"ת דבעי' דע"ד מלבד אדם ובע"ח ולכ' כונתו לכלים].

שם, והנה כל הנ"ל הוא רק בישוב ד' ההג"א דס"ל דאין כרמלית בכלים פירושו דהוי מקפ"ט, אולם אכתי תיקשי מסוגיין לשיטת הראב"ד (פי"ד הי"ח) דס"ל דכלי חולק רשות לעצמו להיות כרמלית ולדידיה הדק"ל. ואין לומר בזה כד' הרש"ש דבכלי שביד האדם מודה הראב"ד שהוא בטל לרשות, דא"כ הדק"ל משה"ק הרמב"ן היאך מוכחי' ממתני' דילן דלא כריבר"י. ועי' במשי"ת להלן בד' הרשב"א דלפי"ז יש מקום ליישב להך קו' ולחלק בין כלי למעלה מי' שהוא נעשה רה"י מכח המחיצות לבין כלי למטה מי' דדייני' שיהיה ככרמלית משום שהוא חולק מקום לעצמו וקצרתי. ועי' בכ"ז בקה"י בסוגיין.

שם, ובהאי ענינא דאין כרמלית בכלים יש להעיר דהנה, לעיל הבאנו את ד' הגרע"א שפי' דמש"כ רש"י לקמן דק"א דספינה גבוהה י' שאינה רחבה ד' הוי כרמלית כונתו לדין אין כרמלית בכלים, ומבו' מדבריו דבאמת הספינה מצ"ע ל"ה ככרמלית והא דחשבי' לה ככרמלית הוא רק משום שהספינה בטילה לים דאין כרמלית בכלים. והנה לפי דרכו של הגרע"א ל"ק קו' התוס' והראשונים שם וצ"ע מ"ט מיאנו התוס' בזה.

וראיתי במאירי שם בתחילת הסוגיא שכתב דבספינה ל"ש הך כללא דאין כרמלית בכלים דהספינה כקרקע היא, וכונתו צ"ב. ולפו"ר נראה בביאור דבריו דכל הדין דאין כרמלית בכלים מיוסד ע"ז שהכלי בטל לרשות, אבל בים שעיקר השימוש הוא ע"ג הספינה ולא בים ל"ש לדון שהספינה תתבטל לים דאדרבה הספינה היא הקרקע ודו"ק. ויל"ע א"כ במאי פליג רש"י על סברא זו [ואולי גם רש"י מודה לזה דכל הנ"ל הוא רק לפי מה שפי' הגרע"א ובאמת בשאר הראשונים תי' את קושית התוס' על רש"י באו"א ואכ"מ]. ואולי יסוד הך פלוג' הוא, דלד' התוס' גדר הדין הוא דהכלי בטל לרשות וכ"ז שייך רק בגונא שהרשות היא העיקר והכלי הוא הטפל, אבל לד' רש"י הכלי מצ"ע אינו חולק רשות לעצמו ואי"ז משום שהוא "בטל לרשות", ולכך ס"ל לרש"י שגם היכא שהכלי אינו טפל לרשות ל"ש לעשותו כרשות בפ"ע ודו"ק [כתבתי את כ"ז בלא עיון כה"צ בסוגיא בדק"א].

שם, ובעיקר מש"כ הראשונים בסוגיין יש להעיר, דהנה לפי פשוטו נראה מד' הגמ' והראשונים שבנעץ קנה פחות מי"ט ברה"ר וטרסקל על גביו הרי"ז כרה"ר והמניח על גביו חייב, אולם באמת ד"ז אינו פשוט דלכ' גם אם הטרסקל ל"ח ככלי ואין הוא חולק רשות לעצמו מ"מ הקנה ודאי דחשיב כמקפ"ט, ולפי"ז יהיה חילוק לדינא בין היכא שהחפץ מונח כנגד הקנה או כנגד שאר הטרסקל דכנגד הקנה הוי מקפ"ט וכנגד קרקע רה"ר הוי רה"ר. ויש לדון לפי"ז מהו הדין בחפץ גדול המונח בכל הטרסקל, אי חשבי' ליה כאגוד במקפ"ט מכח המקום שכנגד הקנה ולע"ע צ"ע.

תד"ה כאן למטה מי', קשה לר"י מה עלה על דעתו של מקשן וכו'. בחי' הרשב"א כאן יישב את קו' התוס' (ועי' שפ"א) ותורף דבריו הוא דודאי ידעה הגמ' בהו"א דאיירי למטה מי' אלא דהוק' לגמ' דלרבר"י שכלי חולק רשות לעצמו למעלה מי' להיות רה"י ה"ה דהכלי חולק רשות למטה מי' להיות ככרמלית, ותי' הגמ' הוא דכל מאי דס"ל לריבר"י שהכלי חולק רשות לעצמו הוא רק למעלה מי' שאין שם רשות אחרת אבל למטה מי' שהאויר חשיב אויר של רשות אחרת ל"מ הכלי לחלק את עצמו מהרשות שהוא נמצא בה עכ"ד. ויל"ע מ"ט ניידי התוס' מפי' הרשב"א ויבו' להלן [ולכ' היה נראה לדייק שהתוס' ג"כ מודים לד' הרשב"א, דבתוס' העמידו את הקו' דלהוי ככרמלית על תי' הגמ' "כאן למטה מי'" ומשמע שקושיתם היתה דוקא לריבר"י ולא לרבנן, אכן צ"ע א"כ מ"ט מיאנו במהלך הרשב"א, וע"כ שדיוק זה אינו נכון].

וד' הרשב"א צ"ע, דהנה לדבריו נמצא שמח' ריבר"י ורבנן היא אם כלי חולק רשות לעצמו או לא, וצ"ע דמכל הסוגיא לקמן דק"א מבו' שעיקר מח' ריבר"י ורבנן היא בהל' גוד אחית במקום שהגדיים בוקעים בו, דבגמ' שם מבו' שבעמוד הקצר בתחתיתו שאין הגדיים בוקעים שם מודו רבנן לריבר"י, ומבו' שעיקר המח' היא בהל' גוד אחית.

וצ"ל דאה"נ, אולם כונת הגמ' היא דמרבר"י שמעי' ב' חידושים - א' דאמרי' גוד אחית במקום שגדיים בוקעים בו, ב' דכלי חולק רשות לעצמו. וכל הנידון בסוגיין הוא רק כלפי החידוש הב' דהיה מקום לומר שהתנא דמתני' דידן חולק על החידוש הב', ומ"ש שם דרבנן מודו במחיצה שאין הגדיים בוקעים בה אי"ז מוכרח וי"ל דתנא דידן פליג ע"ז [וביותר י"ל דרבנן חולקים על ריבר"י בב' הדינים ומ"ש שם הוא רק בעמוד דל"ה כלי וכל הגריעותא בו היא רק דל"ל גוד אחית וע"ז אמרי' דכשאין גדיים בוקעים בו מודו רבנן דהוי רה"י, אכן אכתי צ"ע מספינה שם ואכ"מ].[[40]](#footnote-41)

ויש להוסיף עוד בזה, דהנה כבר הבאנו לעיל את הוכחת הריטב"א מסוגיין דריבר"י איירי גם בטרסקל שמחיצותיו פונות כלפי מעלה, ובישוב שיטת החולקים נתבאר דאינהו יפרשו את מהלך הסוגיא ע"ד הרשב"א שהנידון בסוגיין הוא בטרסקל למטה מי'. וכמובן שכ"ז יתבאר רק ע"ד הנ"ל דכדי להחשב לרה"י בעינן ב' תנאים - א' שהטרסקל יחלוק רשות לעצמו, ב' שיהיו לטרסקל מחיצות וזה שייך רק ע"י דין גוד אחית, והתי' ע"ד הריטב"א הוא דהנידון בסוגיין הוא בנידון הא' והתנאי של הדרן מחיצתא נא' כלפי הנידון הא' ופשוט.

עכ"פ להמתבאר יש לבאר בפשיטות את ד' התוס' שמיאנו במהלך הרשב"א, די"ל דלא הוי ניחא להו לפרש שהנידון בסוגיין הוא אם הכלי חולק רשות לעצמו או לא, שהרי יתכן גם רבנן דפליגי על ריבר"י מודו שהטרסקל חולק רשות לעצמו וכל מה שנח' ע"ד ריבר"י הוא רק בהל' גוד אחית.

אמנם בעיקר ד' הרשב"א צריך להוסיף עוד, דהנה בד' הרשב"א מבו' דלמסקנת הגמ' גם ריבר"י מודה שכלי אינו חולק רשות לעצמו לגמרי להתחלק מרה"ר וכל דבריו באו רק למעלה מעשרה שבלא"ה המקום אינו רה"ר, והעירני הרב יעקב אנגלנדר קו' עצומה דלפי"ז נמצא שכלי המונח ע"ג רה"ר ויש לו מחיצות עשרה ל"ה רה"י דבכה"ג תחתית הכלי בתוך חלל רה"ר ול"מ הכלי להתחלק מרה"ר ולהיות רשות לעצמו, והדברים צ"ע דלהדיא אמרי' לקמן ד"ח ע"א "היתה קופתו מונחת ברה"ר גבוהה עשרה ורחבה ד' אין מטלטלין לא מתוכה לרה"ר ולא מרה"ר לתוכה וכו'" וממ"ש "מתוכה" משמע דאיירי בקופה עם מחיצות שתחתיתה בגובה קרקע רה"ר ולא לענין גג הקופה שהוא למעלה מי', וצ"ע לד' הרשב"א היאך תיעשה הך קופה רה"י [ואולי לשון "מתוכה" אינו דיוק כ"כ והכונה לטלטל מהגג שעליה לרה"ר].

ונראה לחדש, דכל מש"כ הרשב"א בסוגיין דאי כלי אינו חולק רשות לעצמו ל"מ למהוי רה"י הוא רק בכלי שאין לו מחיצות גמורות אבל בכלי שיש לו מחיצות גמורות מודה הרשב"א דהוי רה"י, דגם אם הכלי אינו חשוב למהוי מקום בפ"ע מ"מ סו"ס יש כאן מחיצות גמורות המבדילות בינו לבין רה"ר.[[41]](#footnote-42)

ובטעמא דמילתא נראה דד"ז תלוי בגדר דין רה"י בתל, דהנה ברמב"ן וברשב"א לקמן דצ"ט ע"ב מבו' דבתל ל"א דרה"י עולה עד לרקיע, ועי' במשי"ת בזה בארוכה לקמן ד"ו ע"א דמצינו ב' דרכים לבאר את ד' הראשונים - דהמהלך המקובל הוא דבתל ל"א גוד אסיק מחיצתא והא דע"ג התל חשיב רה"י הוא משום שסו"ס התל מובדל עשרה מהרה"ר ולזה א"צ מחיצות כלל. ובאו"א יתבאר שם דמחיצות התל שפיר חשיבי מחיצות גמורות ואעפ"כ ל"א בהו גוד אסיק, דכדי לומר גוד אסיק בעי' שהמקום יהיה מקום חלוק לעצמו דזהו השורש והסיבה לומר בו גוד אסיק מחיצתא, ולהכי באויר שע"ג התל דאין סיבה לחלקהו מהרה"ר ל"א גוד אסיק ודו"ק [ועי' במשי"ת שם דהצד הא' נסתר מסוגיין דהרי בד' ריבר"י מבו' דבעי' לדין גוד אחית לעשותו רה"י ובלא גו"א ל"ה רה"י אף שהטרסקל מובדל י"ט מהרה"ר].

ונראה שלב' הדרכים יש מקום לומר דכל מש"כ הרשב"א דבעי' שהכלי יחלוק רשות לעצמו הוא רק ברה"י שאין לה מחיצות גמורות, דלא מבעיא להצד הא' דדין דדין רה"י בתל אינו מדין מחיצות כלל דאזי פשוט דיש לחלק בין רה"י שיש לה מחיצות לרה"י שאין לה מחיצות, אלא אפי' להצד הב' דלעולם בעי' מחיצות מ"מ י"ל דכל ד' הרשב"א שייכי רק בגונא דבעי' לדין גוד אחית או גוד אסיק דבזה י"ל דכדי לומר גו"א בעי' שהמקום יהיה חלוק לעצמו וזה ל"ש בכלי, משא"כ בכלי שיש לו מחיצות גמורות לא אכפ"ל שאינו קובע רשות ומקום לעצמו דסו"ס המחיצות עושות אותו לרה"י ודו"ק. וממילא לק"מ משה"ק מההיא דקופה דהתם איירי בקופה שיש לה מחיצות גמורות של י"ט.

[והנה בעיקר היסוד שכתבנו דכדי לומר גוד אחית בעי' תנאי מוקדם שיהיה המקום חלוק לעצמו, ראיתי שכבר כ"כ החזו"א בסי' ס"ח סק"י, דהנה בתוס' לקמן דק"א ע"א כתבו דדוקא ע"ג הטרסקל הוי רה"י לריבר"י ולא באויר שתחתיו, ודבריהם צ"ב מ"ט לא נדון שהאויר שתחת הדף יחשב רה"י מדין גוד אחית, וכתב בזה החזו"א "ומיהו אע"ג דאמר גוד אחית לענין למהוי ע"ג הדף רה"י, שאינו גו"א לעשות מחיצות, שא"צ דין מחיצות למטה אלא מלאוי ותיקון שלא תתבטל הדף אבל למחשב רה"י תחת הדף שצריך תורת מחיצות להיקף חלל בזה לכו"ע לא אמרינן אף בלא בקיעת גדיים" ודו"ק דהן הן הדברים. וע"ע בחזו"א סי' ק"ח סוסק"ח].

ואם כנים הדברים י"ל טעם נוסף בהא דמיאנו התוס' במהלך הרשב"א, די"ל שהתוס' פליגי על כל הנ"ל וס"ל שבדין גוד אחית וגוד אסיק א"צ תנאי מוקדם שהמקום יחלוק רשות לעצמו, ולדידהו נמצא שאין כל ראיה מריבר"י להאי יסוד שהטרסקל חולק מקום לעצמו דגם אם הטרסקל אינו חולק מקום לעצמו הרי הוא רה"י מחמת המחיצות דאמרי' גוד אחית (והיינו עפמש"נ בד' הרשב"א דבמקום מחיצות א"צ שהכלי יחלוק רשות לעצמו דהמחיצות מחלקות אותו) ואי"ז שייך כלל לכרמלית למטה מי'. ויש להוסיף דבר נחמד דאולי התוס' אזלי לשיטתייהו בדצ"ט ע"ב שלא פי' את ספק הגמ' כהרשב"א וס"ל שגם בתל אמרי' דאוירו חשיב רה"י ורה"י עולה עד לרקיע ודו"ק כי קצרתי.

וארווחנא עוד בזה ליישב את ד' הראב"ד דס"ל שיש כרמלית בכלים, דהנה לכ' התי' היחיד ע"ד הראב"ד הוא דחלוק כלי המונח ברה"ר מכלי הנמצא ביד האדם, אולם כבר הקשינו לעיל דלפי דבריו הדק"ל משה"ק הרמב"ן דא"כ היאך מוכחי' מכאן דלא כריבר"י דלמא מודה ריבר"י בטרסקל הנמצא ביד האדם. ולפמש"נ א"ש, דכל הך סברא לחלק בין כלי המונח ע"ג קרקע לכלי שביד האדם היא רק לגבי הנידון שהכלי מצ"ע יחלוק א"ע מרה"ר, אבל בכלי שיש לו מחיצות א"צ שהכלי מצ"ע יהיה חלוק מרה"ר, ושפיר תלתה הגמ' ד"ז במח' ריבר"י ורבנן ודו"ק.

שם, בתו"י תי' את קו' התוס' דהמקשן סבר דאיירי בטרסקל שתחתיתו למטה מי' ומחיצותיו עולות למעלה מי', דלדידן אי"ז כמקפ"ט ומ"מ לריבר"י הו"ל למחשביה רה"י מאחר ואית ליה מחיצות למעלה מי' ושייך לומר גוד אחית. ויל"ע מ"ט מיאנו התוס' והרשב"א בזה. ולכ' לפי כל הנ"ל בד' הרשב"א דכדי לומר גוד אחית בעי' שהמקום יהיה חלוק מרה"ר יש ליישב להך קו' בפשיטות, דכיון דלמטה מי' הכלי אינו חולק רשות לעצמו (דזהו גופא הטעם שאין כרמלית בכלים) ממילא ל"ש להתחיל לדון בדין גוד אחית, אכן אכתי יל"ע לפמש"נ בד' התוס' דהתוס' פליגי על כ"ז, דלדידהו אכתי משכח"ל בכה"ג.

שם דע"כ ידע דמתני' מיירי למטה מי' בלא פירכא דריבר"י דכל למעלה מי' הוי ממקפ"ט ולא מחייב לכו"ע וכו', מד' התוס' מבואר דליכא חיובא בנוטל או מניח ביד חבירו למעלה מי', ועי' ברשב"א שהביא איכא מרבוותא דפליגי ע"ז וס"ל דכל שהוא ביד האדם לא אכפ"ל שידו למעלה מי' וכדאמרי' במשא בני קהת. וברשב"א נח' עליהם דההיא דמשא בני קהת איירי דוקא בעקירת גופו והנחת גופו ולא במניח או עוקר מיד חבירו (דברי הרשב"א יבו' אי"ה להלן).

והנה שיטה זו שהביא הרשב"א היא שיטת הריטב"א בעירובין דל"ג ע"א בשם הר"מ ב"ר שניאור, דכל דבר המונח ע"ג האדם הרי הוא כמונח למטה בין רגליו, וכונתו דאדם אינו מקום כלל והוא בטל לרשות ומשו"ה כל דבר המונח ע"ג האדם חשבי' ליה כמונח למטה בין רגליו. ולכ' זוהי ג"כ שיטת התוס' לקמן דק"ב ע"א ד"ה והוציאו שכתבו בזה"ל דמעביר למעלה מי' כלמטה וחשיב מונח ברה"ר". וע"ע בתוס' בעירובין דל"ג ע"א ובתוהרא"ש שם, דחזינן מד' התוהרא"ש דהמקור לזה שלמעלה כלמטה הוא מסברא וא"צ לילפותא ממשא בני קהת [וכל הילפותא ממשא בני קהת היא רק לחייב מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר יעו"ש].

וראיתי באגלי טל (?) שהביא דוגמא להך סברא דלמעלה כלמטה מסוגית הגמ' בזבחים דפ"ח, דהנה בדפ"ז ע"ב שם אבע"ל אי אויר מזבח כמזבח דמי ולבסוף מסיק הגמ' דבגונא שהכהן העובד עומד ע"ג המזבח ומחזיק את הדם בידו פשיטא לן דהוי כמונח ע"ג המזבח, וכל הספק הוא רק כשהכהן עמד למטה ותלה את הדם בקניא ע"ג המזבח, ועי' ברש"י שם שכתב בזה"ל דהיכא דגברא בראש המזבח וכו' לא מיבעיא לן באויר מזבח לעיל דהנחת גופו בראש המזבח כהנחת קרבן דמי וכו' עכ"ל. ולכ' הך סברא היא ממש כד' הריטב"א בעירובין דכל דבר הנמצא ביד האדם הרי הוא כמונח למטה בין רגליו.

ויל"ע דלפי"ז מצינו סתירה בד' התוס', דהכא כתבו התוס' דבעי' דוקא שיעקור ויניח למטה מי' ובדק"ב כתבו התוס' דגם כשהחפץ מונח למעלה מי' הרי"ז כמונח למטה [וע"ע בתוס' לקמן ד"ו ע"א ד"ה התם דנראה ג"כ מדבריהם דבעי' הנחה למטה מי', וכבר הק' כן הגרע"א בגהש"ס דהתוס' סותרים למש"כ לקמן דק"ב ועי' במשי"ת בזה שם].

ואולי י"ל דאיכא חילוק בזה בין חפץ המונח ביד האדם ממש לנידו"ד דהחפץ מונח על הטרסקל שבידו, דכל מש"כ הר"מ ב"ר שניאור דלמעלה כלמטה הוא רק כשהחפץ היה מונח ביד האדם ממש דבזה אמרי' דהאדם אינו "מקום" וחשבי' למקום ההנחה בין רגלי האדם, אבל בחפץ המונח ע"ג טרסקל דהטרסקל חשיב "מקום" ל"א דהטרסקל בטל לאדם והחפץ כמונח למטה בין רגליו. ולכ' הסברא בזה פשוטה עד מאד, דהרי בסוגיין מבו' דלריבר"י שייך לדון את הטרסקל כרה"י, וחזינן מזה שהטרסקל אינו נטפל לאדם לגמרי ושפיר שייך לדון אותו כרשות בפ"ע, ולפי"ז י"ל שגם לדידן דלא ס"ל כריבר"י הוא רק לענין דל"ח כרה"י אבל לענין הא מיהת מהניא הטרסקל שלא לגררו אחר האדם ולהחשיב את החפץ כמונח למטה בין רגליו ודו"ק.

שו"מ דהדברים מפורשים בריטב"א לקמן דצ"ב ע"א, דהנה בגמ' שם אמר ר"א המוציא משאוי למעלה מעשרה חייב שכן משא בני קהת, ועי' בריטב"א שם שפי' דבנושאו על כתיפו לא אצטריך ר"א לאשמועי' דמתני' היא, וכל חידושיה דר"א הוא כשנושאו במוט התלוי על כתיפו, ויעו"ש שהוסיף דכשהחפץ מונח על כתיפו ממש פשיטא דחשיב כמונח למטה כיון שגופו נח בקרקע וכל החידוש הוא רק במוט עכת"ד, ולכ' כונתו למש"נ. והגם שבריטב"א מבו' שאליבא דאמת אין חילוק וגם בכה"ג חייב, מ"מ בד' התוס' י"ל דהאי חילוקא קאי גם אליבא דאמת דכל הדין דלמעלה כלמטה נא' רק כשהחפץ על גופו ממש.

[ואם כנים הדברים יש להוסיף דאולי הרשב"א שלא חילק בהכי אזיל לשיטתו שיסוד כל הסוגיא הוא אי הכלי חולק רשות לעצמו או לא, דלפי"ז י"ל שלהך צד דהכלי אינו חולק רשות לעצמו שפיר שייך לדון שהכלי יתבטל לגמרי לאדם והו"ל כמונח למטה בין רגליו].

וע"ע בקה"י בסוגיין.

שם (בד' הרשב"א), והנה ברשב"א נח' ע"ד התוס' והריטב"א וז"ל דהמוציא למעלה מעשרה או המעביר למעלה מעשרה דחייב ע"כ דוקא באדם אחד שעמד לפוש דעקירת גופו והנחת גופו כעקירת חפץ והנחת חפץ דמי ומשום דגמרינן לה ממשא בני קהת וכו' עכ"ל, ודבריו צ"ב מאי סברא היא זו ומה ענין זה לעקירת גופו והנחת גופו. ומצינו בזה ב' דרכים -

א' המהלך הפשוט הוא דהרשב"א ס"ל שיסוד דין עק"ג כעק"ח הוא דדייני' להאדם ולחפץ שעליו כדבר א' גדול והעקירה נעשית בזה שהאדם עוקר את עצמו מהרשות, ומה"ט ס"ל להרשב"א שכהאדם עקר את החפץ ע"י עק"ג כעק"ח דייני' שמקום ההנחה היה למטה ע"ג קרקע הרשות וכמו"כ בהנחה ודו"ק. והגם שהדברים מחודשים מאד מ"מ מצינו כעי"ז בד' הר"ח בהמשך הסוגיא לענין נעקר הוא עצמו וקבל, דבר"ח פי' שהגריעותא בזה היא שהחפץ לא שינה את מקומו, וכבר הקשינו לעיל בד"ג ע"א מסוגיא דעק"ג וע"כ צ"ל דכשנעשית העקירה ע"י עק"ג כעק"ח דייני' שהאדם והחפץ שעליו הוו כחפץ גדול המונח ברה"ר ויש כאן שינוי מקום משא"כ בנעקר וקבלו שהעקירה נעשתה בחפץ דייני' שמקום החפץ הוא ע"ג האדם ואין כאן שינוי מקום [וע"ע דוגמא לסברא זו בחזו"א סי' ס"ב סק"ח לענין אגד כלי דשם ההנחה משתנה לפי צורת העקירה וההנחה].

ב' בשו"ע הגר"ז סי' שמ"ז סק"ו ביאר את ד' הרשב"א באו"א וז"ל אם הוא עומד ברה"י וחבירו ברה"ר והניח החפץ ביד חבירו והיא גבוהה למעלה מעשרה שהוא מקפ"ט שניהם פטורים, ואע"פ שלגבי חבירו עצמו אין יד שלו נחשבת מקפ"ט לפי שנגררת אחר גופו העומד על קרקע רה"ר, מ"מ לגבי אדם אחר גם גופו הוא מקפ"ט למעלה מעשרה עכ"ל, וכעי"ז כתב שם בהמשך דבריו "שהרי לגבי עצמו אין ידו נחשבת מקפ"ט". ומבו' מדבריו דאין החילוק בין עקירת גופו לעקירת חפץ אלא בין האדם עצמו לבין אדם אחר. ונראה בהבנת הדברים דכלפי האדם עצמו ל"ש לדון את האדם בתורת "מקום" דהאדם אינו מתייחס לעצמו כמקום והוא מתייחס לחפץ כמונח ברה"ר, משא"כ באחר המניח עליו הרי הוא מתייחס לאדם שקבל ממנו בתורת מקום ודו"ק היטב כי קצרתי [ולפי דרך זו נמצא שמש"כ הרשב"א דעקירת גופו כעק"ח אי"ז עיקר הטעם אלא רק הסבר אמאי מחייב בעמד לפוש].

ולכ' יש נפק"מ לדינא בין ב' הדרכים באדם שהניח את החפץ על עצמו בלא הנחת גופו כגון כשעמד ברה"ר ועקר חפץ מרה"י והניחו על גופו למעלה מי', דלהדרך הא' פטור ולהדרך הב' חייב. וכעי"ז יש לדון בעקר חפץ מרה"י והוציאו לחוץ והרגיע ידו למעלה מי', דהגם שיש כאן הנחת ידו כהנחת חפץ (להחולקים על הרא"ש בד"ג) מ"מ תהיה נפק"מ בגונא שידו למעלה מי' דלהדרך הא' פטור (דהא כל היד למעלה מי') ולהדרך הב' יהיה חייב דלגבי עצמו לא דייני' לחפץ כמונח ע"ג מקום למעלה מי' ודו"ק.

ולכ' יש להביא ב' ראיות לד' הגר"ז -

א' לקמן דק"ב ע"א אמרי' דהמוציא אוכלין בפיו ובלעם הוי הנחה לחיוב דבליעתו זוהי הנחתו, ועי' בתוס' שם שביארו דאע"פ שפיו למעלה מי' מ"מ הוא בטל לרה"ר. ולכ' צ"ע דהתינח לד' הר"מ ב"ר שניאור דהמניח ע"ג אדם למעלה מי' חייב אבל לד' הרשב"א תיקשי דאין כאן הנחת גופו אלא הנחת חפץ [ואולי יש לדחוק דהרשב"א יחלוק ע"ד התוס' שם ויפרש שההנחה היא במעיו שהם למטה מי'], ולהגר"ז א"ש דסו"ס ההנחה היא בגוף האדם עצמו [שוב התבוננתי דאולי בכה"ג ל"ש ההסבר שביארנו בד' הגר"ז דלכ' בגונא שההנחה היא מדין "בליעתו זוהי הנחתו" ל"ש לדון שמקום ההנחה הוא ברשות שתחתיו דבזה ודאי שההנחה בפיו וקצרתי].

ב' וכעין ראיה זו יש להביא ממ"ש בעירובין דצ"ח ע"ב דאסור לירוק מרה"ר לרה"י או להיפך, ולכ' צ"ע מ"ט אסור לירוק מרה"ר לרה"י הא פיו למעלה מי' והו"ל עקירה ממקפ"ט. ולהגר"ז א"ש.

ולכ' ראיות אלו הם ראיות ברורות, אולם באמת גם להגר"ז צ"ע דהתינח בשיטת הרשב"א אבל אכתי תיקשי מכאן לדעת התוס' בעירובין דל"ג שגם בעקירת גופו והנחת גופו בעי' שיניח למטה מי' דהיאך יפרנסו התוס' לסוגיות אלו ולע"ע צ"ע.

ובעיקר ד' הרשב"א יש להוסיף דמדבריו חזינן שלא ידעי' לזה מסברא וכ"ז הוא רק מכח הילפותא ממשא בני קהת, וע"ע במשי"ת בזה לקמן ד"ו ע"א תד"ה התם דמוכח מד' הרשב"א שכ"ז הוא רק לענין העקירה וההנחה ולא לגבי ההעברה.

גמ' אלא אמר רב אבהו כגון ששלשל ידו למטה מג' וקבלה (בענין הנחה דלבוד לבטל עקירה ראשונה), בחי' הגרע"א הנד' בספר וזאת ליהודה בדצ"ב ע"א הק' היאך שייך לאוקמי בשלשל ידו למטה מג' הא א"כ משעה שהיתה היד פשוטה לחוץ היה החפץ כמונח בין הרשויות מדין אגד יד ושוב ל"ש לחייבו על המשך ההוצאה, וכתב הגרע"א דאולי רב אבהו ס"ל כרבא דבתוך ג' לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו [ועי' משנת רע"א שהק' דהא במעביר א"צ הנחה ע"ג משהו ור"ל דכשידו וגופו אינם באותה רשות גם במעביר בעי' הנחה ע"ג משהו, וד"ז תלוי בביאור החילוק בין מעביר לזורק ועי' במשי"ת בזה לקמן ד"ח ע"א].

וקו' זו היא כעין משה"ק הגרע"א בדצ"ב לרבה דס"ל דתנא דידן ס"ל כר"ע דאמרי' קכש"ה דמי היאך מחייבי' ליה בפשט ידו הא משעה שהוציא את ידו לחוץ הוי החפץ כמונח בב' הרשויות מדין קלוטה [אלא שכאן ל"ש תי' הגרע"א דל"א קלוטה להקל במקום חיוב דהרי הכא הוי הנחה מדין לבוד וא"צ לדין קלוטה].

ויש להוסיף על קו' אלו דלפמש"כ הגרע"א בד"ג להוכיח דמתני' דידן איירי גם בהרגיע ידו יש להק' להך קו' ביתר שאת דבהרגיע ידו יש כאן הנחה גמורה בתוך ג' לקרקע ומ"ט כ"ז לא יבטל לעקירה הראשונה.

והנה כבר הבאנו לעיל בד"ד ע"ב את ד' החזו"א שתי' את קו' הגרע"א דמ"ש בגמ' דאגד יד שמיה אגד אין הכונה דדיינינן לחפץ כמונח בב' הרשויות אלא שהאגד מבטל לדין קכש"ה דמה"ט אין החפץ קלוט ברשות האחרת, ולכ' כעי"ז י"ל לענין לבוד דחפץ האגוד לגוף ברשות אחרת ל"ש לדון אותו כנגרר בתר הרשות שהוא נמצא בה אף שהוא מונח באויר למטה מג"ט ודו"ק [וכמובן שבלבוד סברא זו מחודשת יותר].

ולכ' יש ליישב את קושיתו באופן אחר, דהנה כבר נתבאר לעיל בד"ד ע"ב לענין קכש"ה ומהלך כעומד דהנך הנחות אינם מבטלות לעקירה הראשונה, דהגם שהחפץ חשיב כמונח בינתיים מ"מ לענין ביטול עקירה ראשונה הכל תלוי אי הגברא הפסיק את מלאכתו או לא, וכל זמן שהגברא עסוק במלאכתו אין כאן הפסק במלאכה ודייני' לכל המעשה מתחילתו ועד סופו כהוצאה אריכתא [ומש"כ הראשונים דקלוטה במקפ"ט פוטר הוא רק בהונח במקפ"ט וכמש"כ הגר"נ].

ולכ' י"ל דה"ה לענין לבוד, דאף שתוך ג' הוי הנחה מדין לבוד מ"מ מאחר והגברא עסוק במלאכתו אין כאן הנחה לבטל לעקירה הראשונה.

ולכ' הדברים מבוארים להדיא בשיטה להר"ן לקמן ד"ח ע"א שכתב דהמעביר חפץ למטה מג' דרך סטיו חייב, וצ"ע דהרי במעביר א"צ הנחה ע"ג משהו ומ"ט לא נימא דבתוך ג' הוי הנחה בסטיו לפוטרו. ומוכרח מד' הר"ן דהנחה דלבוד אינה מבטלת לעקירה ראשונה. אכן בד' הר"ן אלו חזינן חידוש דאפי' הנחה במקפ"ט אינה גריעותא בלבוד ודלא כמש"נ לעיל בשם הגר"נ [ובאמת בר"ן בד"ה ע"ב בסוגיא דמהלך כעומד לא הזכיר את החילוק שכתבו שאר הראשונים בין מקפ"ט למקום חיוב].

ויש להביא עוד ראיה לזה, דהנה בגמ' לקמן דצ"ט ע"ב נסתפקו בכמה ספיקות - בעקר חוליא מבור ט' והשלימה לי' אי אמרי' דעקירת חפץ ועשיית מחיצה בהדי הדדי קאתו לחייבו, בהניח חוליא בבור י' ומיעטה, וכן בזרק דף ע"ג יתידות וחפץ על גביו. והק' הגרע"א (בספר כתב וחותם) דבכל אלו הספיקות מ"ט לא נימא דבתוך ג' הוי כמונח מדין לבוד וממילא בב' הספיקות הראשונים תהני הך הנחה לחייבו ובספק הג' תהני הך הנחה לפוטרו יעו"ש. ולפמש"נ א"ש קו' הגרע"א מהספק הג' דל"ש לפוטרו מכח ההנחה דלבוד דהנחה זו אינה מבטלת לעקירה הראשונה [שו"ר דיש להתבונן בזה דלכ' מקום היתידות חשיב כמקפ"ט ולהראשונים דס"ל דמקפ"ט שאני נמצא שיש כאן הנחה במקפ"ט המפסקת במלאכה]. ובישוב הקו' מהספק הא' לא עיינתי לע"ע כה"צ, אולם לכ' לפי המבואר בתוס' לעיל ד"ג ע"ב דכל עוד לא נגמרה המלאכה הקודמת ל"ש להתחיל מלאכה חדשה י"ל דמאחר ולבוד אינו מבטל עקיר"ר ל"ש להתחיל מלאכה חדשה בתוך ג' לתחתית הבור [ואיך שיהיה אכתי הקו' על הספק הב' במקומה עומדת ולכ' זה לא יתיישב בדברינו].

וכמובן שהגרע"א שלא ניחא ליה בהכי אזיל לשיטתו בסוגיין דס"ל דהנחה דלבוד מהניא לבטל לעקירה הראשונה.

אמנם מאידך גיסא יש להביא ב' ראיות שלא כדברינו -

א' בגמ' לקמן דצ"א ע"א מבע"ל בזרק כזית תרומה לבית טמא והיה בבית פחות מכביצה אוכלין אי מהני הצירוף להחשיבו כזרק גרוגרת ולחייבו משום הוצאה, וכתבו התוס' שם בד"ה כגון דבדוקא נקטה הגמ' זורק ולא מעביר דבמעביר תוך ג' הוי הנחה ונמצא שהונח החפץ קודם שהושלם לכשיעור יעו"ש. ומבו' מדבריהם דהנחה דלבוד מבטלת לעקירה ראשונה דאל"כ גם במעביר שייך לחייבו על המשך ההוצאה ועל ההנחה שלבסוף כשנצטרף לגרוגרת ודלא כמש"נ\* (העירני לזה הרב אריאל רוטנברג).[[42]](#footnote-43)

ב' עוד יש להביא ראיה דהנחה דלבוד מבטלת לעקיר"ר ממ"ש לקמן ד"ח ע"א בסוגיא דכורת, דבזרק כורת על פיה והיתה הכורת גבוהה ז' ומחצה פטור לפי שבשעה שבאה הכורת לתוך ג' הו"ל כמונחת מדין לבוד ונמצא דשפת הכורת אגודה במקפ"ט [כ"ה לפרש"י, ולדעת התוס' איירי ברחבה ו' ויסוד הפטור משום שבאותה שעה שהונחה בפחות מג' הוי הכורת רה"י]. ואי נימא דהנחה דלבוד אינה מבטלת לעקירה ראשונה תיקשי מה אכפ"ל שבאותה שעה לא היה שייך לחייבו על ההנחה הא מיד לאחמ"כ הונחה הכורת ע"ג הקרקע ובאותה שעה לית בה גובה י"ט.\* שו"ר שכבר עמד בראיה זו הנצי"ב במרומי שדה לד"ה ע"ב יעו"ש.[[43]](#footnote-44)

ואולי יש לדחות את הראיה הב' דהתם שאני דההנחה שהונחה בתוך ג' לקרקע היא באותו מקום ממש שנחה לאחמ"כ (ועי' במשי"ת שם דמה"ט מהני לבוד לאשווי כמונח אע"פ שבזורק בעי' הנחה ע"ג משהו ואכ"מ), ומה"ט ל"ח להנחה דלבוד כהנחה אחרת אלא כאותה ההנחה ממש וד"ז מבטל לעקירה ראשונה ודו"ק כי קצרתי. ונראה שסברא זו מבוארת בפסקי רי"ד בד"ח ע"א שם שכתב בזה"ל והלכך אם גבוהה ז' ומחצה פטור, דמקצתה עומדת במקום פטור, ואע"ג דהדר מטיא לארץ מאיליה היא נופלת וכלו להו חיציו משעה שהגיעה לג' טפחים חסר משהו דכאילו נחה בארץ חשב לה משום מחיצות וכו' עכ"ל, והנה מד' הרי"ד חזינן דהוק' לו כקושיתינו הנ"ל מ"ט לא נחייבו על ההנחה שלאחמ"כ כשנחה בארץ ותי' דכלו לו חיציו, וכונתו צ"ב הא גם המשך ההנחה הוי מכחו, ואולי כונתו למש"נ דכיון דהמשך ההנחה היא ממש אותה ההנחה שהיתה קודם לכן מדין לבוד דייני' שאין כאן הנחה מחודשת לחייבו דכבר נגמר המעשה קודם לכן ודו"ק [וגם אם אי"ז כונת הרי"ד מ"מ יהיה מאיזה טעם שיהיה לפי דבריו אין כל ראיה משם דהנחה דלבוד מבטלת לעקירה הראשונה, דודאי אין כונתו לומר שבטלה עקירה ראשונה].

ובהאי ענינא ע"ע בתוס' בכתובות דל"א ע"א ד"ה נימא הגבהה ובפנ"י שם, דכ"ז שייך מאד לנידו"ד ואי"ה יתבאר כ"ז להלן בע"ב בסוגיא דמהלך כעומד.

גמ' אמר רבא אכפל תנא לאשמועי' כל הני, עי' ברעק"א בגהש"ס וכבר עמדו בזה הרמב"ן ובשיטה להר"ן יעו"ש, ויל"ע עוד דהא רבא ס"ל לקמן דאגד יד ל"ש אגד ולדידיה ל"ש לאוקמי' בפחות מג' וצ"ע דלדברי רב אבהו קאמר.

והנה ברש"י כתב דהקו' היא דליתני פשט את בגדו לפנים דיש בו דע"ד, ולכ' כונתו להעמיד בגונא שלא עקר את החפץ מהקרקע אלא שהיה מונח מעיקרא על בגדו ופשט את בגדו לפנים והניחו ע"ג בגד בעה"ב, וחזינן מדבריו דהכנסת הבגד חשיבא כעקירה מע"ג מקום דע"ד ולולא דבריו היה מקום לדון בזה דכשעקר את הבגד גופא ואת החפץ שעליו דייני' להעקירה ממקום הבגד ולא מהבגד, ומקום הבגד הוא גופו שאינו דע"ד ועי'.

תד"ה בגומא, צריך לפרש בגומא שהיא רה"ר וכו' אבל גומא שהית הכרמלית אומקפ"ט כיון שגופו שם ידו שהיא פשוטה לרה"ר לא הויא כרה"ר דבתר גופו גריר וכו', מד' התוס' מבו' שדין אגד יד שמיה אגד שייך גם כשהוציא לגמרי מרה"י והניחו ברה"ר במקום האגוד למקפ"ט. ולולא דבריהם היה מקום לדון בזה דאולי כל הדין דאגד יד שמיה אגד נא' רק כשהחפץ אגוד באותה רשות שהוא יצא ממנה והגריעותא היא בהוצאה שאי"ז הוצאה שלימה [וכן להיפך בגונא שהחפץ היה אגוד מתחילה לרה"י והוציאו לרה"י אי"ז הוצאה שלימה כיון שעוד מתחילה היה החפץ משויך קצת לרה"י], אבל בגונא שהוציא את החפץ לגמרי מהרשות שהוא היה בה אין חסרון של אגד יד. ודוגמא לזה נראה במש"כ הרמב"ם בפי"ג הי"ד לענין לכתא ומתנא דהתם ודאי הרי"ז רק גריעותא בשם הוצאה ולא בעיקר קביעות החפץ [אכן ז"ב דהתם גרע טפי שהרי מבו' בד' הרמב"ם דכ"ז הוא רק סברא לגבי הנחה אבל העוקרו חייב וקצרתי].

שו"ר שכבר עמד בזה השפ"א וכתב דלפי"ד התוס' נמצא דבר פלא דמי שעמד ברה"י ופשט ידו לרה"ר ובא אחר והעביר ד"א ברה"ר והניח על יד חבירו יהיה פטור, דהוצאה אין כאן וד"א אין כאן [וכונתו לההחולקים על המאירי בסוכה וס"ל דבהעברת ד"א בעינן שיניח ברה"ר] והניח בצ"ע.

וחזינן מד' התוס' דהתוס' מפרשים שדין אגד יד הכונה היא דהחפץ חשיב כמונח לגמרי בב' הרשויות, ואי"ז סברא מסוימת בהוצאה אלא בעיקר קביעות החפץ לכל דיני התורה. ועי' היטב בחזו"א ק"ה סקי"ב דלהמתבאר בד' התוס' יש מקום לדון בדבריו.

והנה כעין חקירה זו יש להסתפק בדין אגד כלי למ"ד שמיה אגד אי הוי כמונח בב' הרשויות לכל דיני התורה או שכ"ז הוא רק סברא בהוצאה, וראיתי בחזו"א סי' ס"ב סק"ח וסי' ק"ה סקי"ב דפשיטא ליה מסברא שכל דין אגד כלי הוא סברא מסוימת לגרע את ההוצאה, דבחזו"א שם כתב דכל דין אגד כלי נא' רק כשהוציא את הכלי עצמו והניחו בין הרשויות אבל בכלי שהיה מונח בין ב' הרשויות והמוציא טלטל את האוכלים שבתוכו בפ"ע מצד לצד ל"ש החסרון של אגד כלי, ודבריו יתכנו רק לצד שאגד כלי הוא סברא מסוימת בהוצאה דאין כאן הוצאה שלימה אבל להך צד דהאוכלים חשיבי כמונחים בב' הרשויות לכל דיני התורה אין הבנה לדבריו [ובאמת גם להצד דהוי זה דין בהוצאה יש לדון בדבריו ודו"ק].

ומצאתי ראיה ברורה שלא כד' החזו"א, דהנה בגמ' במכות די"ט אמרי' דבכורים שהיו מקצתן בפנים ומקצת בחוץ שבחוץ חולים ושבפנים קודש, ועי' בריטב"א שם שכתב דהגמ' אזלא למ"ד אגד כלי לא שמיה אגד דאילו למ"ד שמיה אגד גם אותם שבפנים אינם קודש מאחר ומקצת הכלי בחוץ. ומבו' להדיא מדבריו דדין אגד כלי הוא סברא בעיקר קביעות המקום לכל דיני התורה ודלא כהחזו"א. אכן לדינא ד' הריטב"א אינם מוסכמים דמסתימת לשון הרמב"ם בפ"ג מהל' בכורים ה"ב דייק הערול"נ שם דהרמב"ם פליג ע"ד הריטב"א ואולי בזה גופא תליא פלוג' דלד' הרמב"ם דין אגד כלי הוא חסרון מסוים בהוצאה דכל עוד הכלי אגוד לרשות האחרת אין כאן הוצאה שלימה [וע"ע בתוס' בפסחים דפ"ה ע"ב ד"ה בנגררים שכתבו דיסוד דין אגד כלי שמיה אגד הוא משום שיכול לנתקו ולהביאו אצלו, וכ"מ בר"ו לקמן דצ"א ע"ב, ומסתבר שלפי דבריהם אי"ז סברא בקביעות המקום אלא רק גריעותא לענין הוצאה, אכן ברמב"ם בפי"ב הי"א מבו' שלא כד' התוס' ואכ"מ]. עכ"פ לפי"ז נמצא נפק"מ לדינא בחקירה הנ"ל בדין אגד יד בפשט ידו והכניס את הבכורים לפנים דלהמתבאר בד' התוס' נמצא דל"ח להו כראו פני הבית.

שם, ובהאי ענינא מצינו מילתא דתמיהא בד' הרשב"א שתי' את קו' התוס' דרבא לטעמיה בדצ"ב דס"ל אגד יד ל"ש אגד, ובד"ה שלאחמ"כ הכריח דר"ז ואולי רבא סברי אגד יד שמיה אגד וצ"ע.

גמ' אלא אמר רבא ידו של אדם חשובה לו כדע"ד, עי' ברמב"ם בפיה"מ שביאר דהמעליותא בידו היא לפי שיש בה מתכונת הקיבוץ והפשוט והאחיזה ולהכי ההנחה בה הויא הנחה חשובה, ולפי דבריו נראה שכ"ז הוא רק בידו ולא בשאר גופו ועי' במשי"ת בזה להלן לענין עקירת גופו והנחת גופו. שו"ר שכ"כ הראש יוסף בסוגיין מסברא דנפשיה ולכ' כונתו ע"ד הנ"ל.

וע"ע ברשב"א לקמן ד"ח ע"א ד"ה עמוד תשעה שכתב בתו"ד בנו"א מד' הרמב"ם, דהנה ברשב"א שם ביאר דלהכי עמוד ט' א"צ דע"ד משום שהדרך להשתמש בו ולכתף עליו גם בפחות מדע"ד, והוסיף הרשב"א וז"ל והרי זה כידו של אדם החשובה לו כדע"ד לפי שדרכם של בנ"א להעמיד כליהם בידיהם עכ"ל, ומבו' מדבריו שהמעליותא בידו היא שהדרך להניח ולהשתמש בה, ויש להסתפק לפי דבריו מהו הדין במניח על כתיפו וכדו' וצ"ע בזה.

והנה הרמב"ם שם הוסיף וז"ל ולפיכך מי שנתן דבר ביד אדם כאילו הניחו בארץ במקום שאותו האדם יושב עליו עכ"ל, ודבריו צ"ב מה ענין זה לזה דלפו"ר כונתו ליסוד הריטב"א בעירובין דלמעלה כלמטה וד"ז אינו שייך כלל להא דידו חשובה כדע"ד. ובאמת צ"ב לאידך גיסא דלפמש"כ הריטב"א דכל דבר המונח ע"ג האדם הרי הוא כמונח למטה בין רגליו א"כ מה הוק' לגמ' דליכא דע"ד בידו הא החפץ כמונח למטה ובקרקע שפיר יש דע"ד.

וצ"ל דהך סברא דלמעלה כלמטה מהניא רק לגבי דין ההנחה דמה"ט יש כאן הנחה ברשות (ולולא הדין דלמעלה כלמטה לא הוי חשבי' ליה כמניח ברשות מאחר שהאדם אינו בטל לרשות), אבל לענין מקום דע"ד בעי' שבמציאות יהיה החפץ במקום חשוב ולזה ל"מ הך סברא דלמעלה כלמטה. ואולי יש לדחוק דזוהי ג"כ כונת הרמב"ם, דאין כונתו ליתן טעם לזה שידו חשובה כדע"ד אלא להוסיף לבאר מ"ט חשבי' לחפץ כמונח ברשות וע"ז הוסיף הרמב"ם דלמעלה כלמטה, וכן מדויק מד' הרמב"ם בפי"ג ה"ב דהוספה זו היא דבר בפ"ע ואינה נתינת טעם לזה שידו חשובה כדע"ד.

שם, והנה כבר הערנו שלפי המבו' בפיה"מ נמצא שכל הדין דידו של אדם חשיבא כדע"ד הוא רק בידו שיש בה מתכונת הקיבוץ והאחיזה ולא בשאר איברי הגוף, ויש להק' לפי"ז היאך מהניא עקירת גופו והנחת גופו הא בגופו אין דע"ד. והנה בד' הגמ' היה אפ' לדחוק דכל הסוגיא דעק"ג איירי דוקא כשהחזיק את החפץ בידו ולא על כתיפו וכדו', אולם העירוני דמד' התוס' בד"ג ע"א ד"ה ידו מבו' להדיא שה"ה בהניח על כתיפו ויצא חייב וצ"ע היאך מתקיים בזה דין דע"ד (ואולי התוס' ס"ל כמו שצידדנו לעיל בד' הרשב"א בד"ח דגם הנחה על שאר גופו הוי הנחה חשובה משום שהדרך לעשות כן).

ומוכח מזה דבעק"ג והנח"ג א"צ שיהיה החפץ מונח ע"ג דע"ד, ובביאור הדברים נראה עפמש"נ לעיל בד' הרשב"א דיסוד דין עקירת גופו כעק"ח הוא דחשבי' לגופו ולחפץ כדבר א' גדול והעקירה נעשית למטה ממקום הגוף, ומשו"ה לא אכפ"ל שבגופו אין דע"ד וסגי בזה שגופו עומד ע"ג דע"ד ודו"ק.

ואין להק' על דברינו ממש"כ הרמב"ם בפי"ג ה"ב שגם בפשט ידו לרשות שניה והחזיר ידו אליו בעי' להך חידושא דידו חשובה כדע"ד (והתם הו"ל הנחת ידו כהנחת חפץ), דכל היסוד הנ"ל שייך רק בהנחת גופו שגופו עומד על קרקע הרשות שיש בה דע"ד, אבל בהחזיר ידו אליו שהיד באויר אין שום סברא להחשיב את ההנחה כהנחה במקום דע"ד ולכך בעי' להך חידושא דידו של אדם חשובה כדע"ד.

שוב התבוננתי שהגם שהדברים נכונים מסברא מ"מ הראיה שהבאנו מכתיפו אינה ראיה כלל, דהנה המעין בד' התוס' בד"ג הנ"ל יראה דהתוס' לא איירי רק בעקירת גופו והנחת גופו אלא גם מעקר מע"ג חבירו, ובזה לא יועיל תירוצינו הנ"ל דבהנחת חפץ ודאי דבעי' שיהיה בגופו דע"ד. וע"כ צ"ל דכתיפו יש בה דע"ד במציאות וכ"ה להדיא בתורי"ד לקמן דק"ב ע"א דהמניח ע"ג כתף חבירו חייב דיש בה דע"ד (אא"כ נדחוק שכונתו לאחשביה וקצרתי), ולפי"ז נראה שאדרבה לענין כתיפו א"צ לכל היסוד שידו חשיבא כדע"ד דכתיפו יש בה במציאות דע"ד וכל הנידון בסוגיין הוא רק בידו שאין בה דע"ד וע"ז הוצרכה הגמ' לחדש דידו של אדם חשובה כמקום דע"ד ופשוט.

וע"ע בכ"ז בקונ' משנת השבת.

ובעיקר השקו"ט בסוגיין אי ידו חשיבא כדע"ד צ"ע אמאי לא ילפי' לה ממלאכת מושיט דבשלמא לגבי העקירה אפ"ל דחיוב מושיט משכח"ל רק כשהמושיט לא הרגיע את ידו לאחר שעקר את החפץ מהקרקע דבכה"ג חשיב שפיר כעקירה מע"ג דע"ד, אולם אכתי תיקשי היאך משכח"ל הנחה במלאכת מושיט הא יד חבירו אין בה דע"ד.

והנה להראשונים דס"ל דמלאכת מושיט נעשתה ע"י זה עוקר וזה מניח אי"ז קו' כלל דלדבריהם ההנחה היא הנחה בקרקע רה"י ושפיר נתקיים בזה דין דע"ד [ולפי"ז יהיה מוכח מכאן שהנחה בפחות מדע"ד אינה מבטלת לעקירה הראשונה דאל"כ יד חבירו שבינתיים תפסיק במלאכה ועי'], אכן לד' התוס' וסיעתם דהמושיט הוא המניח ועיקר ההנחה נעשית בזה שנותן ליד חבירו צ"ע היאך מהניא הך הנחה הא אין בה מקום דע"ד.

ברשב"א בסוגיין הביא את קו' הראב"ד ידו ברה"ר דחייב היכי דמי אי בתוך ג' הא א"צ לחידוש הגמ' דהוי כדע"ד, אי למעלה מג' הוי כרמלית ואי למעלה מי' הרי"ז כרה"י דומיא דתל ועמוד, ותי' הראב"ד דאדם אינו חולק רשות לעצמו להיות כרמלית או רה"ר לפי שהוא נע ונד [ויעוי' בראב"ד שהוכיח ד"ז מדמחייבי' מוציא משאוי למעלה מי' ממשא בני קהת, וכונתו צ"ב דהרי גם לתירוצו של הראב"ד למעלה מי' ל"ה רה"ר אלא מקפ"ט וע"כ דלמעלה כלמטה (עכ"פ בעק"ג והנח"ג וכמש"כ הרשב"א) ומה אכפ"ל אי הוי מקפ"ט או רה"י. וצ"ל דכל מאי דאמרי' למעלה כלמטה הוא רק אי החפץ במקפ"ט שהוא אינו רשות כלל אבל אי המקום שלמעלה הוי רה"י שהוא חלוק מהרה"ר שתחתיו ל"ש כלל לומר למעלה כלמטה ודו"ק].

וחזינן מד' הראב"ד חידוש גדול דהך סברא דידו של אדם חשיבא כדע"ד אינה רק סברא לענין הנחה ע"ג מקום דע"ד אלא גם למהוי רה"י, וכעי"ז מבו' בתורי"ד לקמן דק"ב ע"א. ועי' במשי"ת בזה לקמן ד"ו ע"א דמד' הראשונים אלו מבו' שרה"י דתל ועמוד א"צ מחיצות וסגי בזה שהמקום מובדל מרה"ר י"ט.

ולכ' היה נראה דהרמב"ם פליג ע"ד הראב"ד בזה, דהנה ממש"כ הרמב"ם שהמעליותא בידו היא שיש בה מתכונת הפשוט והקבוץ והאחיזה נראה שד"ז אינו חשיבות בעצם אלא סברא מסוימת לגבי מקום ההנחה, דבעלמא הנחה בפחות מדע"ד היא הנחה שאינה חשובה (וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ שהחפצים אינם מתקיימים במקום זה) ובידו שפיר יש קיום לחפצים הנמצאים בה אע"פ שאין בה דע"ד. ולפי"ז היה נראה דלשיטת הרמב"ם לק"מ קו' הראב"ד דלהוי רה"י דלא שמענו שסברא זו תועיל להחשיב את המקום כדע"ד לענין לאשוויי רה"י ודו"ק.

וע"ע בהמשך ד' הראב"ד לענין מקום דע"ד ברה"ר ובמש"נ בזה לעיל לענין כלים דלכ' משכח"ל בכלים שאינם חולקים רשות לעצמם להיות כרמלית או מקפ"ט, והנה בד' הראב"ד אי"ז קו' כלל דהא הראב"ד בהשגות ס"ל דיש כרמלית בכלים אולם אכתי תיקשי הך קו' בד' הר"ן על הרי"ף, וכבר עמד בזה הגרע"א בהג' על הר"ן וכנ"ל.

עוד יל"ע דמשכח"ל בטח דבילה ע"ג כותל לשיטת הר"י לקמן ד"ז ע"א דבסתם כותל ל"ה הנחה וכשיש בכותל דע"ד הוי הנחה, ואולי הראב"ד ס"ל כשיטת הריב"א בתוס' בד"ז דברואה פני הקרקע חשיב כדע"ד.

תד"ה הני מילי, תירוצם צ"ב, ואולי כונתם דלולא המימרא הא' הוי ס"ד דכל החיוב במניח בידו הוא רק בצירוף סברת אחשביה וזה ל"ש בעקירה, אכן צ"ב דלכ' מהמימרא הב' ג"כ מוכח שא"צ אחשביה דהא הזורק לא כיון להניח דוקא ביד חבירו ואין כאן אחשביה כלל. וע"כ צ"ל בכונתם דס"ד דידו של אדם אינה לגמרי כדע"ד והחילוק בין עקירה להנחה הוא ע"ד מש"כ התוס' בביאור קו' הגמ' לעיל ודלמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא.

וילה"ק לשיטת הריטב"א בעירובין ל"ג ב' דכל דבר המונח על האדם חשיב כמונח למטה בין רגליו מה הק' הגמ' אמתני' דידן הא מקום החפץ אינו יד העני אלא הקרקע שלמטה ובקרקע שפיר יש דע"ד, ובפשוטו יש לומר דלכל הטעמים שהובאו בראשונים הכל תלוי במציאות החפץ ולא בדין ההנחה, דגם אם חשבי' לחפץ כמונח למטה מ"מ מאחר ובפועל החפץ מונח ע"ג האדם ואין רגילות להניח על מקום שאין בו דע"ד איכא גריעותא בהנחה, אולם עי' בריב"א לקמן ז א' שכתב דבגונא שהחפץ רואה פני הקרקע חשיב כמקום דע"ד, ולפו"ר מבו' מדבריו דלא כהסברא הנ"ל דהא סו"ס בפועל הדבילה מונחת ע"ג הלבינה ולא ע"ג הקרקע וצ"ע בזה.

ג]. ויש להקשות להסוברים דכל דבר המונח על האדם חשיב כמונח למטה בין רגליו [עי' תורי"ד דף ק"ב]. דא"כ מה הק' הגמ' אמתני' דידן הא מקום החפץ אינו יד העני אלא הקרקע שלמטה ובקרקע שפיר יש דע"ד. ולכאו' מבואר מזה דדין מקום ד' תלוי במציאות החפץ ולא בדין ההנחה, דגם אם חשבי' לחפץ כמונח למטה מ"מ מאחר ובפועל החפץ מונח ע"ג האדם ואין רגילות להניח על מקום שאין בו דע"ד איכא גריעותא בהנחה. וגם לסברת הר"י דיסוה"ד הוא דבעי' מקום חפץ וכאן מקומו שבקרקע יש בו ד', מ"מ כבר כת' רעק"א דגם הר"י מודה לסברת ר"ת ולכן כיון שאין רגילות להניח בכה"ג פטור.

אמנם לפי"ז נמצא שקו' הגמ' אמתני' היתה רק מכח סברת ר"ת, ונמצא שלחינם הביאו התו' הכא את דברי הר"י שאינם ענין לקו' הגמ', אלא שבאו לבאר דין מקום ד' בעלמא, וכ"ז דחוק טובא. ולכן נראה דגם להנך ראשונים שס"ל שחפץ המונח ביד מקומו בקרקע, אין המכוון דהחפץ מונח באופן ישיר בקרקע, והיינו שדנים החפץ והגוף כדבר אחד שמקומו בקרקע, אלא עיקר מקום החפץ הוא ביד, ורק דכיון דהיד והגוף מוחזקים מכח הקרקע לכן חשיב הקרקע גם כמקום החפץ, וממילא י"ל דמה"ט הדין מקום ד' נמדד ביד שהיא עיקר מקום החפץ.

יא) אך בעיקר פרש"י והר"ח דכמי שהונחה בארץ ואיכא מקום ד', קשה לי דאם כן מאי מקשה הש"ס (ד' ע"ב) על תירוץ רבה ודילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעי. כיון דכמי שהונחה בארץ ואיכא מקום ד'. מה נפקא מינה בין עקירה להנחה:

יב) ואפשר לומר לפי מה שכתבו התוס' עירובין (דף צ"ח ע"ב) והרשב"א שבת (דף ק' ע"ב) דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לר' יהודה אלא ברוצה שתנוח שם. או על כל פנים באומר כל מקום שתרצה תנוח [כן הוא דברי רשב"א ולפנינו יתבאר בעז"ה שיש קצת חילוק בין תוס' לרשב"א בזה]. ואם כן בעקירה כיון שחישב לעקור החפץ משם ואינו רוצה שינוח עוד שם החפץ. שוב לא הוה עוד כמו שהונחה ואינו חייב על העקירה. ועל המחשבה שחישב לעקור. ודאי אינו חייב. דלא תעשה מלאכה כתיב. ולא מחשבה. וכעין זה כתב רש"י בגיטין (דף נ"ג ע"א) גבי הכניסה לרבקה על מנת שתינק ותדוש דמחשבה גרמא בעלמא. והיינו דמקשה הש"ס ודילמא הנחה כו' פי' דילמא ר' עקיבא אית לי' גם כן קלוטה היכי דרוצה שתנוח שם. או על כל פנים באומר כל מקום שתרצה תנוח. דעל כורחך רע"ק מיירי באינו מקפיד אם תנוח ברשות הרבים. דאם לא כן לא הי' חייב גם על הכנסה לפירוש רב האי גאון הביאו הרשב"א והר"ח [צח ע"א] בשמעתתא דזורק מרשות הרבים לרשות הרבים ורשות היחיד באמצע יותר מד' אמות חייב וקמשמע לן דלא אמרינן קלוטה כו' ופי' רשב"א דאי הוה אמרינן קלוטה כו' הי' פטור לגמרי. משום מעביר ד' אמות לרשות הרבים לא. כיון שרשות היחיד באמצע ונח שם. ומשום הכנסה והוצאה לא. כיון שלא רצה שתנוח ברשות היחיד ולא נתכוין לשום הכנסה והוצאה עיין שם. והוא הדין בנידון דידן היכי דלא רצה שתנוח ברשות הרבים אינו חייב גם משום הכנסה. ועל כורחך ר' עקיבא מיירי באמר כל מקום שתרצה תנוח. ואם כן אפשר לומר דהיכי דאינו רוצה שתנוח לית לי' קלוטה. וכר' יהודה סבירא לי'. וממילא גבי עקירה במתניתין לא נאמר קלוטה כיון שקודם שעקר חישב שלא יהי' עוד שם ואזיל לי' הקלוטה כנ"ל:

יג) אך לפי זה לא יתיישב פרש"י שכתב מדלא אמר ר' עקיבא מחייב שתים כו' ולהנ"ל בדר' עקיבא גם לגבי עקירה נאמר קלוטה כיון שאמר כל מקום שתרצה תנוח. ויתבאר בעזהשי"ת לפנינו פי' מחודד לשיטת רש"י בקושיית הש"ס ודילמא הנחה לא בעי עקירה בעי:

ובהאי ענינא ראיתי בחבורה מהגר"נ שהביא ראיה דל"א קלוטה בחפץ הנמצא ביד האדם מהסוגיא לקמן דצ"ז, דהנה בגמ' שם הוכיחו דר"ע ורבנן פליגי בדין קלוטה ממ"ש בברייתא "מרה"י לרה"י ועובר ברה"ר עצמה ר"ע מחייב וחכמים פוטרים" ואמרו ע"ז בגמ' ובמאי אילימא במעביר למטה מי' הוא דמחייב וכו', וצ"ע היאך ס"ל בגמ' לפרש דפלוגתייהו במעביר הא גם בזה שייך קלוטה ומ"ט פטרי רבנן [ובעיקר הך ס"ד נח' הראשונים, דברשב"א שם ובעירובין דל"ג פי' דלהך ס"ד ר"ע ס"ל כבן עזאי, ובשם התוס' כתב הרשב"א דטעמיה דר"ע מדין "מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר", וע"ע בהג' הב"ח שם שפי' דאיירי בעמד לפוש ופלוגתייהו בדין עק"ג כעק"ח]. ולכ' מוכח מזה דל"א קכש"ה בחפץ הנמצא ביד האדם ולכך לס"ד דפליגי במעביר אין ראיה מהך ברייתא דקלוטה לאו כמי שהונחה דמי.

שו"ר ברשב"א בדצ"ז שם שהוסיף דלהך ס"ד כו"ע ס"ל דל"א קלוטה כמי שהונחה (ולפי"ז גם להך ס"ד לא א"ש הצד דפליגי למעלה מי' ולמטה לכו"ע אמרי' קכש"ה), ולפי"ז ליכא הוכחה מהך סוגיא ואדרבה מד' הרשב"א מוכח שגם ביד האדם אמרי' קכש"ה.

וע"ע ברשב"א בעירובין דל"ג ע"ב במה שנח' על רש"י דל"א קכש"ה אלא בחפץ הנמצא באויר ולא בחפץ הנמצא במקום מסוים, אכן בדבריו שם לא נתבאר מהו הדין בחפץ הנמצא ביד האדם (העירני לזה הרר"א).

ובעיקר ד' התוס' יל"ע מ"ט העמידו את קושיתם זו רק להך צד באיבעיא דלכו"ע אמרי' קכש"ה למטה מי' דלכ' הו"ל להק' כן מיד בתחילת הסוגיא אי מתני' ר"ע מ"ט מפטר בנתן בעה"ב לידו והוציא, ובאמת בתוהרא"ש הק' כן מיד בתחילת הסוגיא. ועי' בחזו"א סי' ס"ג מש"כ בזה.

וע"ד הפשט י"ל דהנה כבר הבאנו לעיל את ד' המהרי"ט שכתב דמד' רבנן אין הכרח דפליגי על ר"ע בדין דע"ד וכונת הגמ' היא רק שמד' ר"ע איכא הוכחה גמורה דבעי' דע"ד, ולפי"ז י"ל שבתחילת הגמ' שפיר היה אפ"ל שאין כונת הגמ' להכריח דתנא דידן ס"ל דקכש"ה דמי אלא רק לומר דתנא דידן סבר כוותיה בזה שא"צ דע"ד (ומ"ש הא מני ר"ע היינו רק לענין דע"ד), ולכך בתחילת הגמ' לא הוק' להתוס' מידי מפשט העני את ידו די"ל תנא דידן לא ס"ל דקכש"ה דמי, ורק להך צד דכו"ע מודו דקכש"ה הוק' להתוס' דא"כ מ"ט לא מחייבי' לעני כשפשט ידו מלאה לפנים ודו"ק.

1. ועי' בספר משנת השבת שתירץ בפשיטות את קו' המהרש"א עפמש"כ התוהרא"ש בד"ז דכל ד' הריב"א שייכי רק בדבר הדבוק לכותל המחובר בארץ וכו', וממילא בנידו"ד שהנוף אינו מחובר לארץ ל"ש סברת הריב"א כלל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' גם בגליון שכתב דיש חידוש טפי דאמרי' שדי נופו לרבי ברשות אחרת. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע"ד החידוד י"ל דבאמת הזיז הוא מקו"פ לרש"י וכקו' התו', ורק דס"ל לרש"י כהמאירי בסוכה דבהעברת ד"א א"צ שההנחה תהי' ברה"ר, ולכן א"א להעמיד המחלוקת רק בהעברת ד"א, ולא בהוצאה מרשות לרשות. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכמשנ"ת לעיל עמ' 11. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם מל' הר"י מיגא"ש בתשובה כד, משמע כהאופן הא' עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. אכן לתירוץ זה לא יתיישב מ"ט לא אוקמוה כשהעיקר אינו גבוה ג'**.** [↑](#footnote-ref-7)
7. ? וע"ז י"ל גם דשאני אדם שאינו גוף הרשות אלא שנטפל לרשות, וממילא אין בכחו להטפיל אליו את היד דל"ש להעשות טפל לטפל וכמ"ש החזו"א לגבי עמוד ט'. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולכאו' כל הביאורים במעלת רה"י לענין מקום ד' אין בהם כדי להועיל לנוף הנמצא ברה"ר ודינו כרה"י, ורק סברת המאירי שייך בזה, אמנם בתו' מוכח דל"ל סברת המאירי וכמשי"ת לקמן [ואולי לסברת הרשב"א דמעלת רה"י היא משום דרה"י חשיב מקום הנחה טפי מהני טעמא דשדי נופו אף שהנוף אין לו את המחיצות]. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואולי כונתו דבכל מקום ד' תרתי אתנייהו ביה, א. מצד הקביעות שבהנחה שלזה צריך דע"ד, ב. מצד חשיבות העקירה וההנחה, וכלפי חשיבות המעשה הרי כת' הרשב"א לעיל דבהנחה דהוא גמר מעשה בכל דהו סגי ליה, וכל מה שלדינא צריך מקום ד' גם בהנחה י"ל דהוא רק מצד הקביעות שבהנחה וס"ל לרשב"א דמעליותא דרה"י דחשיב כמניח ברשות עצמה שבזה חשיב קבוע ברשות גם בלא דע"ד ונמצא שברה"י א"צ מקום ד' רק מצד חשיבות המעשה ובזה יש לחלק בין עקירה להנחה כסברת הגמ' לעיל. [↑](#footnote-ref-10)
10. וזהו טעם החילוק בין רה"י שאוירו עולה עד לרקיע ואילו ברה"ר אוירו הוא רק עד י', דברה"ר ששֵם הרשות היא הקרקע והאויר הוא רק מדין נטפל לרשות, בזה הדין הוא דרק עד י' הוא נטפל לקרקע הרשות אבל ברה"י האויר מצ"ע חשיב כרה"י, דשֵם רה"י תלוי רק במחיצות והאויר ג"כ אית ליה מחיצות דגוד אסיק מחיצתא. [↑](#footnote-ref-11)
11. וצ"ע דהרשב"א כת' בהמשך דבריו דלהס"ד דטעמא דרבי משום קלוטה ה"ה דמחייב רבי מחייב גם בעברה דרך רה"ר והרי לדברי הרשב"א רק ברה"י ס"ל לרבי דאמרינן קלוטה, וצ"ל דכל מה דחילק הרשב"א בין רה"י לרה"ר כלפי קלוטה הוא רק מכח ההכרח שלא יסתרו דברי ר"ח מסוגיין אבל לבתר שחידש הרשב"א מכח הקו' מעירובין דגם לר"ח בעי' מקום ד' בעקירה ברה"י, א"כ נפל ההכרח לחילוק בין רה"ר לרה"י כלפי קלוטה והדרינן לקמייתא דאם אמרי' קלוטה ברה"י ה"ה ברה"ר וכמו לר"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. וצ"ע מ"ט לא הוכיחו כן מהוכחת הגמ' מהא דמחייב רבי ברה"י, ועי' בחי' מהר"ם בנעט מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועי' בחי' מהר"ם שי"ק [בפתיחה למכילתין] שנקט בפשיטות דלדברי התוס' דטעמא דר"ח משום רכמאן דמליא דמי, אינו חייב אלא ברה"י מקורה. וצ"ע דאטו איירי ר"ח בבית שיש לו תקרה גבוהה יותר מק' אמה שיוכל להכניס שם קנה גבוה ק' אמה. אמנם עי' גם במאירי ז' ב' שכת' "ואפשר שפירוש שמועה זו בבית מקורה ונידון כמלא וגוד אסיק מחיצת' הואיל ורה"י עולה עד לרקיע וכגון שנעץ הקנה דרך נקב שבגג". אמנם בדעת התוס' פשוט שא"א לפרש כן, שא"כ הי"ל לפרש דמיירי באוקמתא זו, ומדשתקו ש"מ דמפרשי דברי ר"ח כפשוטו דאיירי ברה"י שאינו מקורה. [↑](#footnote-ref-14)
14. שו"ר כעי"ז באבה"ז פי"ד הי"ט עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. והנה להסוברים דרה"י דתל הוא רק מכח הבדלת הגובה ולא מכח המחיצות א"ש בפשיטות, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-16)
16. וצ"ב מהיכ"ת דקלוטה הוי כמונח למטה בארץ, וי"ל דהנחה שייך דוקא במקום, וכיון שאויר אינו מקום ממילא דנין שמקום החפץ הוא הקרקע שתחתיו דהאויר שאינו מקום בפ"ע נעשה טפל לקרקע שתחתיו וזהו מקום החפץ. [↑](#footnote-ref-17)
17. אולם נראה פשוט דע"כ כל הנידון הוא בקלוט למלעלה מג' אבל למטה מג' ודאי דנידון כמונח בארץ, וראיה לזה דהא מבואר לק' ק' ב' דיש חילוק בין תוך ג' שסופו לנוח לתוך ג' שאין סופו לנוח, וביארו הראשונים (עי' ר"ח, רשב"א וריטב"א) דבב' האופנים איירי כשהחפץ אינו עומד ליפול לארץ במקום זה, ומ"ש סופו לנוח ואין סופו לנוח היינו לחלק בין היכא שהמקום שתחתיו הוא מקום מדרון שגם אם החפץ יפול שם הוא ימשיך להתגלגל לבין היכא שהמקום שתחתיו הוא מקום ישר שאם יפול החפץ לשם הוא ישאר במקומו ע"ש. ואי נימא דהוי כמונח באויר, מה איכפ"ל דאין סופו לנוח. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובפשוטו אינו מוכרח דכונתם דהוי הנחה מעליא כמונח בארץ. [↑](#footnote-ref-19)
19. אולם עי' ברשב"א בעירובין דהק' על רש"י דודאי כשיש הפסק בין הקרקע לחפץ ליכא דין קכש”ה, דאל"כ לא משכח"ל דין כרמלית ומקו"פ, ולכך ביאר דכוונת רש"י דלמטה מי' הוי כהונח במקומו של אדם ולא בעי' מקום ד', אבל למעלה מי' דנידון כמקום בפה"ע צריך שיהא בראשו מקום ד' להנחת העירוב, ועי' בריטב"א שם דכתב להדי' דזהו נמי כוונת רש"י, ולפי"ז ליכא ראיה כלל מרש"י.

    ועי' חזו"א סי' ס"ג דכתב דמ"מ יש לחלק בין מונח ביד למונח על עמוד, דמונח על יד כיון דתחתיו הוי אויר רה"ר שייך לדונן את החפץ כמונח בארץ, אבל במונח על עמוד דאין תחתיו אויר רה"ר א"א לדונו כמונח בקרקע. [↑](#footnote-ref-20)
20. אולם עי' בחת"ס דביאר דהתם לאו מדין טומאה אתינן עלה, אלא מחמת פסול דנמצא במקום טמא, והוכיח כן מדברי הרמב"ם ע"ש, ולפי"ז אינו מדין דחשיב כמונח בארץ, אלא דנידון כנמצא במקום טמא מחמת אוירו. [↑](#footnote-ref-21)
21. אולם עי' בקה"י סי' ו' דדחה דאף אי נימא דיסוד דין קכש"ה היינו כמונח בארץ מ"מ גדר הדין הוא דדנין כאילו נתארכו שולי הכלי וירדו לארץ, אולם כיון דעליונו של החפץ הוי למעלה מי' הרי"ז כאוגדו במקו"פ דמבואר לק' ח' א' דפטור, ויל"ע דהא בפשוטו גדר אוגדו במקו"פ אינו דנידון כמונח במקו"פ אלא דאינו נמצא לגמרי ברה"ר, אולם ודאי דהנחתו ברה"ר, וא"כ לגבי מלאכת מושיט הרי כמו דבזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למטה מי' ליכא חסרון לפי ר"ע דיש הפסק במלאכה מחמת דין קכש"ה, א"כ ה"ה דזורק למעלה מי', אף דקכש"ה למעלה מי', מ"מ כיון דליכא הנחה במקו"פ רק אוגדו במקו"פ, וההנחה דברה"ר הרי אינה מפסקת את המלאכה, ואמאי למעלה מי' ליכא דין זורק, וע"כ כאבנ"ז. [↑](#footnote-ref-22)
22. אמנם במש"כ המאירי דלהכי מושיט זו כנגד זו פטור משום דמלאכת מושיט חידוש הוא דמחייב למעלה מעשרה ואין לך בו אלא חידושו, צ"ב דא"כ מ"ט במושיט למטה מי' מפטר בב' דיוטות. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובאחרונים ר"ל בזה דל"ש דין קלוטה על מקצת חפץ, ובכה"ג שהחפץ בין ב' הרשויות לא חל דין קכש"ה כל עיקר, ולכ' יסוד זה תלוי בגדר דין קלוטה אי דין קלוטה נא' ביחס לרשות או למקום מסוים זה והבן. [↑](#footnote-ref-24)
24. והעירני הרב מרדכי הייזלר דלכ' צ"ב מאי קשיא ליה הא כבר כתבו התוס' בעירובין ד"כ דכשהושיט את ידו והרגיעה ל"ה הפסק במלאכה דאין כאן הנחה מחודשת, וצ"ל בפשיטות דכל יסוד התוס' שייך רק כלפי ההנחה שבידו (וכגון בנידון התוס' שם דהיד גופא היא המקפ"ט), אבל בנידו"ד שהחפץ מונח במצ"ע מדין קכש"ה ל"ש סברתם כלל דע"י דין קלוטה הוי החפץ כמונח ברשות עצמה וזה גופא הוי כהנחה מחודשת להפסיק במלאכה ודו"ק. [↑](#footnote-ref-25)
25. ובעיקר מש"נ דמהלך כעומד אינו מבטל לעקירה ראשונה באמת הדברים אינם פשוטים כלל וכלל, דבתוס' לקמן ד"ו ע"א ד"ה המושיט שכתבו דמהלך דרך צידי רה"ר היה במשכן ואעפ"כ פטר בן עזאי דמהלך כעומד דמי, ומבו' דמהלך כעומד הוי הנחה גמורה לפוטרו ולא רק משום דלא דמי. וע"ע במשי"ת בזה בד"ה ע"ב בד' הרי"ף ובסוגית הגמ' בכתובות דל"א. אכן איך שיהיה כ"ז אינו סותר למש"נ בד' התוס' דידן דיש לחלק בפשיטות בין מהלך כעומד לקלוטה, דהנחה דקלוטה גריעא טפי.

    וע"ע במשי"ת בזה לקמן ד"ה ע"א לענין הנחה דלבוד בפחות מג"ט, דהגרע"א לשיטתו נקט שגם הנחה דלבוד מבטלת לעקיר"ר ומצינו ראיות לכאן ולכאן. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואולי לפמש"כ הרשב"א בע"א והמהרש"א לקמן דצ"ו דזריקה מרה"י לרה"ר היתה במשכן י"ל דבמשכן זרקו גם דרך למעלה מי', וממילא לענין זריקה מרה"י לרה"ר ליתא להאי גריעותא ד"לא דמי" ודו"ק. אמנם כבר הבאנו לעיל בד"ב ע"א את ד' הגר"א והגרע"א שנקטו דבמשכן לא היתה זריקה כלל וכדמשמע מרהיטת הסוגיא בדצ"ו ולדבריהם הדק"ל. [↑](#footnote-ref-27)
27. וצריך להוסיף בזה דלפי"ז ע"כ צריך לחלק בין הנחה דקלוטה להנחה דמהלך כעומד לבן עזאי, דמהלך כעומד הוי הנחה חשובה טפי וד"ז הוא גריעותא גם בהוצאה מרה"י לרה"ר במהלך דרך סטיו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-28)
28. וראיתי בקונ' משנת השבת שהביאו ראיה לד' המג"א מד' השטמ"ק בכתובות דל"א ע"ב, דבגמ' שם הק' ודאפקיה להיכא אי דאפקיה לרה"ר איסור שבת איכא חיוב גניבה ליכא ואי דאפקיה לרה"י חיוב גניבה איכא חיוב שבת ליכא, והק' השטמ"ק אמאי לא מוקמי' שהוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר ותי' דבכה"ג קדים ליה איסור שבת לחיוב גניבה, והק' השעה"מ דמ"מ יש כאן חיוב נוסף על ההכנסה מרה"ר לרה"י ומ"ט חיוב זה לא יפטור לחיוב גניבה שבא באותה שעה. ולפי"ד המג"א א"ש קושיתו, דהגם שהנחה דנגררים הוי הנחה מ"מ העוקרו פטור וא"א לחייבו מדין הכנסה ודפח"ח. [↑](#footnote-ref-29)
29. אמנם הראוני שבתוס' ביומא די"א ע"ב מבו' דבזיז היוצא ממקום דע"ד בעי' שיהיה בזיז עצמו דע"ד, ולפי"ז עכצ"ל כהאופן הא'. [↑](#footnote-ref-30)
30. והנה לפו"ר היה נראה שהמאירי והתוהרא"ש נתכונו לדבר אחד, אולם יעוי' היטב במאירי בד"ז ע"ב בסוד"ה כבר ביארנו דמבו' מדבריו שכונתו היתה לתי' אחר, דבמאירי שם ייסד שאין חילוק בין רה"י לרה"ר לענין מקום דע"ד ומ"ש ר"ח דנעץ קנה חייב היינו הואיל והקנה תחוב בארץ הרי"ז כאילו החפץ מונח בארץ שיש בה דע"ד, ויעו"ש במאירי שדימה ד"ז לשדי נופו בתר עיקרו באותה רשות, ולפי"ז נמצא שלד' המאירי א"צ שיהיה בעיקר דע"ד ודו"ק. [↑](#footnote-ref-31)
31. ואולי י"ל בכונתו דבין רבי ובין רבנן מודו דשדי נופו בתר עיקרו להפקיע מהך סברא של רואה פני הקרקע, דכיון שהנוף נגרר קצת בתר האילן ל"ש לדון שמקום ההנחה הוא הקרקע שתחת הדבילה שיש בה דע"ד. וראיתי בקונ' משנת השבת שתי' בפשיטות את קו' המהרש"א עפמש"כ התוהרא"ש בד"ז דכל ד' הריב"א שייכי רק בדבר הדבוק לכותל המחובר בארץ וכו', וממילא בנידו"ד שהנוף אינו מחובר לארץ ל"ש סברת הריב"א כלל. [↑](#footnote-ref-32)
32. ואולי יש לבאר דרש"י ותוס' אזלי בזה לשיטתייהו, דהנה לעיל נתבאר בד' הרמב"ן דיסוד הסברא בזה היא דמקפ"ט ל"ה "רשות" כלל, ומשו"ה אין העמוד חולק מקום לעצמו כשלא נתבטלה הרשות שתחתיו, ואם כנים הדברים י"ל דרש"י ותוס' אזלי בזה לשיטתייהו, דיעוי' במהרש"א לקמן ד"ח ע"א בתד"ה רחבה (הב') שכתב דהתוס' פליגי על רש"י בזה וס"ל דמקפ"ט חשיב רשות מד' רשויות, ולפי"ז נמצא שרש"י ותוס' לשיטתייהו. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובהאי ענינא צ"ע דהנה בר"ן בד"א ע"ב ד"ה ומקשו הביא את קו' הראשונים היאך משכח"ל להך דינא דבעי' מקום ד' ברה"ר ותי' דמשכח"ל בבע"ח או בעמוד תשעה, וצ"ע הא לשיטתו משכח"ל בכלים לפמש"כ הראשונים דאין כרמלית בכלים. וכבר עמד בזה הגרע"א בהג' על הר"ן (נד' בסוף חי' הגרע"א למכלתין) והוכיח מזה דהר"ן ס"ל דאין כרמלית בכלים פירושו דהוי מקפ"ט, אולם צ"ע דמדקדוק לשון הר"ן שהבאנו שכתב דמשכח"ל "ברה"ר אי נמי ברה"י באדם העומד שם" מדויק דברה"ר יש עוד היכ"ת דבעי' מקום ד', ולכ' כונתו לכלים וכמש"נ, וא"כ אמאי בע"ב הוצרך הר"ן לומר דמשכח"ל רק בבע"ח וצ"ע. עוד יל"ע דבמיוחס לר"ן בד"ה ע"א מבו' להדיא דכלים ברה"ר חשיבי רה"ר ולא מקפ"ט וצ"ע [ואולי חידושים אלו אינם מהר"ן, וע"ע במיוחס לר"ן בד"ז ע"ב כתב ג"כ כד' הר"ן על הרי"ף דאיכא חילוק בין קנה ברה"י לאדם, אולם בדבריו לא מצינו את הקו' היאך משכח"ל מקום ד' ברה"ר]. [↑](#footnote-ref-34)
34. ועי' היטב בד' הגר"א סי' שמ"ה ס"י דנראה מדבריו שהטעם דא"צ דע"ד בעמוד שמכתפים עליו הוא מהאי טעמא גופא דחשיב כמונח ברשות עצמה, ולפי דבריו נמצא שאין חילוק בין רה"י לרה"ר (הגרד"כ), אמנם מד' הר"ן ל"מ הכי דמדבריו משמע שיש חילוק בזה בין רה"י לרה"ר, וכמו"כ בר"ן לקמן הנ"ל מבו' שכל הטעם שבעמוד ט' א"צ דע"ד הוא רק משום דאית ליה חשיבות וצ"ע. ועי' בקה"י סי' ד'. [↑](#footnote-ref-35)
35. שו"ר דראיה זו אינה מוכרחת, דיעוי' במאירי לקמן בד"ו ע"א וברשב"א בעבוה"ק (ריש שער ג') שנקטו דמשכח"ל רה"ר מוקפת מחיצות בפלטיא שדלתות מדינה ננעלות בלילה, ולפי דבריו יש לדחוק דגם בהו"א ידעה הגמ' דבעי' עכ"פ מחיצות אלא דס"ד לאוקמי ברה"ר עם מחיצות. אכן יעוי' במאירי שם שהביא מהראשונים דפליגי ע"ז. [↑](#footnote-ref-36)
36. ובאמת צ"ב היכן מצאו התוס' בד' רש"י דכלי ברה"ר הוי רה"ר דלכ' משמע יותר מדבריו כד' ההג"א, דברש"י כתב דלא גזרו רבנן לבטולי מתורת כלי לעשותו כרמלית, ומשמע דבאמת מדאורייתא הוי מקפ"ט וסברא זו היא רק סברא בדרבנן שלא גזרו לעשותו כרמלית. וכנראה דהתוס' סברי שאילו היה הכלי חולק מקום לעצמו להיות מקפ"ט אין שום סברא שלא יעשוהו חכמים לכרמלית דבלא"ה הוא מקום לעצמו, ואכתי צ"ב דלפי"ז עיקר סברת רש"י היא סברא בדאורייתא שהכלי אינו חולק רשות לעצמו להיות מקפ"ט ואמאי הוצרך רש"י לסברא בתקנ"ח שלא גזרו חכמים לבטולי מתורת כלי וצ"ב, ועי' במשי"ת בזה לקמן בסוגיא דכורת. [↑](#footnote-ref-37)
37. ובהאי ענינא עי' בתוס' לקמן ד"פ ע"א ד"ה אבל פיסלא בסו"ד שכתבו דלענין חילוק רשויות יש נפק"מ בין כרמלית המטלטלת לכרמלית שאינה מטלטלת, ומבו' מדבריהם דגם פיסלא המטלטל הוי כרמלית ורק לענין חילוק רשויות ס"ל לאביי דל"מ הך פיסלא לחלק בין הרשויות, וצ"ע הא אין כרמלית בכלים ומ"ט הוי כרמלית, ולע"ע איני יודע תי' ברור לזה. [↑](#footnote-ref-38)
38. ועי' בתוצאות חיים סי' ט"ז שעמד בעיקרי הדברים ויל"ע היטב בד' הרשב"א שהובאו שם ולא עיינתי בזה כה"צ. [↑](#footnote-ref-39)
39. וראיתי לא' ממחברי זמנינו (מנחת משה) שכתב תי' נפלא על קו' הגרע"א הנ"ל מספינה גם לדרכו של האבהעו"ז, די"ל שכל מש"כ ההג"א דכלי הוי מקפ"ט הוא רק בכלי שהוא קבוע קצת אבל בספינה דניידא (וכמ"ש בגיטין ד"ח דספינה עשויה לברוח) גם ההג"א מודה שהכלי אינו מבטל את המקום שתחתיו כלל ודינו כרשות שהוא נמצא בו. [↑](#footnote-ref-40)
40. ולפי דברינו נמצא שכל הנידון בסוגיא בדק"א לענין בקיעת גדיים הוא בהל' גוד אחית, אמנם יעוי' ברשב"א בעבוה"ק ש"ג (הו"ד בספר ברכת אהרון סי' מ"ד) שכתב בזה"ל דף רחב ארבעה היוצא מכותל של רה"י בזמן שגבוה עשרה הרי"ז כחורי רה"י אע"פ שיש תחתיו בקיעת גדיים, יראה לי שאין בקיעת גדיים מעכבת בחורין אלא ברשות עצמה שלא לעשות רה"י ובזה יפה כח החורין מכח הרשות והדין נותן שהחורין נגררין אחת הרשות ואינן עיקר הרשות אבל לעשות עיקר רה"י אינה עד שתהא רשות שלמה שלא תהא בקיעת גדיים עוברת תחתיה עכ"ל, ומבו' מדבריו דלא הוי פשיטא ליה הך מילתא שאין חסרון של בקיעת גדיים בחורים. והדברים צ"ב רב הלא ז"פ שחורי רה"י א"צ מחיצות ולכ' כל החסרון של בקיעת גדיים הוא רק בהל' גוד אחית. ומבו' מד' הרשב"א דענין בקיעת גדיים אינו משום גוד אחית אלא בהל' חילוק מקומות דמקום שתחתיו לא חלוק מרה"ר א"י להתחלק ולחלוק מקום לעצמו. ולפי דבריו י"ל דגם רבנן מודו דאמרי' גוד אחית וכל המח' היא רק בהל' חילוק מקומות. [↑](#footnote-ref-41)
41. שו"מ בספר מגנזי הגר"ח סי' ב' שעמד בחילוק זה ליישב את ד' ההגה"ה, ודבריו שם אינם ברורים כה"צ אולם לכ' כונתו למש"נ. [↑](#footnote-ref-42)
42. ואולי יש להתעקש ולחלק דכל היסוד שהנחה דלבוד אינה מבטלת לעקיר"ר הוא רק שלא נגמרה המלאכה בינתיים וכגון בנידו"ד שהיה החפץ לבוד לקרקע ומונח בין ב' הרשויות, אבל התם בשעה שהיה החפץ תוך ג' לרה"י הרי"ז מלאכה גמורה ורק חסר בשיעור, ולא נראה כן. והנה לע"ע איני מונח בסוגיא שם אולם אולי י"ל באופן זה, דהנה בעיקר ד' הגמ' שם הק' הראשונים היאך מהני הצירוף לשיעור שבשעת ההנחה הא לפנ"כ בשעת העקירה לא היה שיעור חשוב ועי' בראשונים בשם הרשב"ם דעקירה צורך הנחה וא"צ שיעור בשעת העקירה, ולפי"ז י"ל שלעולם לבוד אינו מבטל לעקירה ראשונה וכל הגריעותא שם היא רק שכשהונח מכח לבוד אין סיבה לדון שהעקירה הראשונה תהיה צורך ההנחה שלבסוף ולא צורך ההנחה דלבוד ונמצא שיש גריעותא בשיעור שבשעת העקירה ועי'. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובאמת בשיטה להר"ן בד"ח ע"א הק' על פרש"י דלבוד אינו מגרע דומיא דמעביר מרה"י לרה"ר דרך סטיו בפחות מג' לקרקע דחייב, ואולי זוהי גופא כונת הקושיא דהנחה דלבוד אינה מבטלת לעקירה הראשונה. [↑](#footnote-ref-44)