טהרות פ_ד מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ד מ"ב**

א] **השרץ בפי חולדה ומהלכת ע"ג ככרות של תרומה ספק נגע ספק לא נגע ספיקו טהור,** הראשונים במתניתין פירשו דהטעם בזה הוא משום דאין מקום לטומאה, אמנם בגמ' חולין ד"ט: אמרי' דהטעם הוא משום שאין בו דעת לישאל, וכבר עמד בזה הכס"מ פט"ו משאה"ט ה"ח על ד' הראב"ד שם, עיי"ש, ועיי"ש שפירש בדעת הרמב"ם דבאמת לא מטהרינן בכל ספיקות שטיהרו חכמים, אלא משום דאיבד"ל, וכפשטות ל' הרמב"ם שם, והאחרונים תמהו ע"ז, ואכמ"ל.

ובפשוטו צ"ל וכעי"ז כתב התויו"ט, דאה"נ ב' הטעמים אמת, והגמ' חד מינייהו נקט, ומה שפירשו הראשונים דהטעם הוא משום דאין מקום לטומאה, הוא משום דמכח טעם זה מטהרינן טפי, דאף אם אוחז האדם את הככר בידו, דאין לטהר משום איבד"ל, מ"מ ספיקו טהור משום שאין מקום לטומאה, וכמו שפירש הר"ש.

ב] ובמקד"ד סימן מ"ו סק"ב הוסיף עוד לדעת הרמב"ם, דמה שפירש הטעם משום דלא נחה הטומאה ולא פירש משום שאיבד"ל, הוא משום דיש נפק"מ בין היתר דאיבד"ל לבין היתר דאין לטומאה מקום, דהא דאיבד"ל ספיקו טהור כתב הרמב"ם דהוא דוקא בספק השקול אבל אם חזקתו שנטמא אין ספיקו טהור, אבל הא דהיכא דאין לטומאה מקום ספיקו טהור, הוא אף אם קרוב לודאי שנטמא, דעד שידע בודאי שנטמא ספיקו טהור, ולמד כן ממש"כ כן הרמב"ם שם פי"ד ה"ב לגבי ספק טומאה צפה דאפי' אין שם אלא מלא אדם וטומאה ה"ז טהור עד שידע ודאי שנטמא, (והאמנם אי"ז מוכרע, לפמש"נ להלן משנה ג' אות א' בדעת הרמב"ם דטהרת טומאת צפה וטהרת אין לטומאה מקום ב' דינים נינהו, אך למש"נ לעיל בפרק ג' משנה ו' אות ו' בדעת הרמב"ם בכל הספיקות שטיהרו חכמים הוי הדין כן, דאינו טמא עד שידע ודאי שנטמא, ול"ד לטהרת איבד"ל שאינה בכלל הספיקות שטיהרו חכמים, ולא מטהרינן אלא משום חזקת טהרה, וע"כ כל היכא דחזקתו שנטמא ואיתרע החזקת טהרה, לא מטהרינן לי').

ועיי"ש שהוסיף עוד בזה, דהנה הרמב"ם בפט"ו משאה"ט ה"ז נקט תרי גווני, חדא דהשרץ בפי החולדה ומהלכת ע"ג ככרות של תרומה ספק נגע ספק לא נגע, ועוד היתה מהלכת בו ונוגעת בככרות ספק חי ספק מת, והנה בהך בבא דודאי נגעה בככרות ואך דהשרץ ספק חי ספק מת נחלקו בתוספתא פ"ד והובאה בר"ש להלן מ"ד דרבי מטמא משום דחזקה שרצים מתים בפי החולדה ורבנן מטהרים, וטעמא דרבנן דמטהרים הוא משום דהא דכל שאין לטומאה מקום ספיקו טהור, הוא אף היכא דחזקתו שנטמא, דמ"מ אם אי"ז ודאי שנטמא ספיקו טהור, וע"כ הגם דחזקה שרצים מתים בפי החולדה, מ"מ כיון דאי"ז ודאי, ספיקו טהור, וע"כ הוצרך הרמב"ם לפרש טעם הטהרה משום שלא נחה הטומאה, דאי משום דאיבד"ל לא הוה מטהרינן בבבא בתרייתא דהספק אם הוא חי או מת, שהרי חזקתו שנטמא, וכל היכא דחזקתו שנטמא אפי' באיבד"ל טמא, וע"כ הוצרך הרמב"ם לטעמא דאין לטומאה מקום, דמכח זה יש לטהר אף שחזקתו שנטמא, אך בסוגיא דחולין דמייתא רק להך בבא דספק נגע ספק לא נגע, שפיר אמרי' שהטעם הוא משום שאיבד"ל, עכ"ד.