פאה - הרב איתמר אלשטיין
קטגוריות: ש_ס / ב פאה

**מסכת פאה**

[בגדר שם פאה ושיעור ס' בפאה 3](#_Toc60137005)

[בגדר הפרשת פאה על השדה 5](#_Toc60137006)

[בגדר הדין שבולת אחת 6](#_Toc60137007)

[סוגית הגמ' בנדרים דמדמה הגמ' ב' ערוגות לעושה כל שדהו פאה 7](#_Toc60137008)

[בגדר הקריאת שם דפאה 8](#_Toc60137009)

[פאה באמצע השדה – פ"א משנה ג' 9](#_Toc60137010)

[ביאור שיטת ר"י 10](#_Toc60137011)

[חיוב פאה לאחר מירוח – פרק א' משנה ו' 11](#_Toc60137012)

[בקושית הר"ש דנפטור הפקר ופאה מהדין תבואת זרעך 13](#_Toc60137013)

[בגדר פטור לקוח – פלוגתת הר"ש ור"ת 14](#_Toc60137014)

[הפסקה לפאה – פרק ב' משנה א' 15](#_Toc60137015)

[קוצר לשחת – משנה א' 16](#_Toc60137016)

[גדר הפטור בקצירת נכרי – פרק ב' משנה ז' 17](#_Toc60137017)

[בגדר הפטור דשברתה הרוח – משנה ז' 18](#_Toc60137018)

[קצר חציה וקצרו לסטים חציה – פרק ב' משנה ז' 19](#_Toc60137019)

[פרק ב' משנה ח' 20](#_Toc60137020)

[חיוב פאה על פירות לחודא בלא קרקע - פרק ג' משנה ה' 21](#_Toc60137021)

[פרק ג' משנה ו' 22](#_Toc60137022)

[פרק ד' 23](#_Toc60137023)

[דין פאה במחובר ובתלוש - משנה א' 23](#_Toc60137024)

[בגדר הדין דבדלית ובדקל מבעה"ב מוריד ומחלק לעניים – פ"ד משנה א' 24](#_Toc60137025)

[נכרי שקצר את שדהו ואח"כ נתגייר - פרק ד' משנה ו' 25](#_Toc60137026)

[בזמן חיוב שכחה – פרק ד' משנה ז' 26](#_Toc60137027)

[בגדר הדין דלא תלקט להזהיר העני על שלו – פרק ד' משנה ט' 27](#_Toc60137028)

[שנים שקיבלו שדה באריסות - פרק חמישי משנה ה' 28](#_Toc60137029)

[פטור תרו"מ במתנות עניים – שיטת המל"מ – פרק ד' משנה ט' 29](#_Toc60137030)

[ספק לקט לקט - פרק רביעי משנה י"א 30](#_Toc60137031)

[ספק לקט לקט ובגדר צדק משלך ותן לו 31](#_Toc60137032)

[שבולת של לקט שנתערב בגדיש - פרק ה' משנה ב' 33](#_Toc60137033)

[בקושית רעק"א בדברי ר"א שיקנה לעני רק את השבולת 34](#_Toc60137034)

[חיוב לדאוג שיהיה לקט – פרק ה' משנה ג' 35](#_Toc60137035)

[בדין בעה"ב העובר ממקום למקום - פרק ה' משנה ד' 36](#_Toc60137036)

[שכחת בעלים ושכחת פועלים - פרק חמישי משנה ז' 37](#_Toc60137037)

[שכחה בטמון – פרק חמישי משנה ז' 39](#_Toc60137038)

[פרק שישי 40](#_Toc60137039)

[פטור הפקר ממעשר – פרק שישי משנה א' 40](#_Toc60137040)

[הפקר לעניים ולא לעשירים 41](#_Toc60137041)

[בפלוגתת ב"ש וב"ה אם אמרינן רואין – פרק שישי משנה א' 43](#_Toc60137042)

[בגדר הדין דעומר שהחזיק בו להוליכו לעיר והניחו במקום מסוים - פרק שישי משנה ב' 44](#_Toc60137043)

[בדין עומר וקמה שיש בה סאתים – פרק שישי משנה ו' וז' 45](#_Toc60137044)

[דין הקמה שמצלת את העומר - פרק שישי משנה ח' 47](#_Toc60137045)

[תנאי בקצירה קושית רעק"א - פרק ו' משנה י"א 48](#_Toc60137046)

[פרק שביעי 49](#_Toc60137047)

[שכחת אילן ואילן שיש בו סאתיים – פרק ז' משנה א' וב' 49](#_Toc60137048)

[המדל בגפנים – פרק ז' משנה ה' 50](#_Toc60137049)

[בגדר בציר לר"א – פרק ז' משנה ז' 51](#_Toc60137050)

[ביאור שיטת ר"ע - פרק ז' משנה ז' 52](#_Toc60137051)

[פרק שמיני 53](#_Toc60137052)

[יאוש עניים מהמתנות - פרק שמיני משנה א' 53](#_Toc60137053)

[בקושית האחרונים שבעה"ב יזכה בחצר 54](#_Toc60137054)

[בל תאחר בלקט שכחה ופאה – סוגית הגמ' בר"ה 55](#_Toc60137055)

[בדין חלוקת מעשר עני בגורן ובבית - פרק ח' משנה ה' 56](#_Toc60137056)

**חורף פ"א - [חשון כסליו טבת]**

**ביהמ"ד 'אבן ישראל'**

# בגדר שם פאה ושיעור ס' בפאה[[1]](#footnote-1)

הר"ש מביא ירושלמי דפליגי לחד מ"ד יש לה שיעור למטה ואין לה שיעור למעלה, ואיכא מ"ד דפאה אין לה שיעור לא למטה ולא למעלה, וכתב הר"ש דפליגי דלמ"ד דאין לה שיעור למטה אם הפריש פחות מס' נפטר ממעשרות דהוי פאה ואם חזר והוסיף חייב במעשרות, ולמ"ד דיש שיעור למטה אם הניח פחות מס' חייב במעשרות ומ"מ מה שנתן נתן דאינו יכול לחזור בו, אלא דגם מה שנתן וגם מה שיתן חייב במעשרות, דאין עליו שם פאה עד שיתן ס', ולמ"ד אין שיעור למטה מה שנתן כבר פטר את השדה ואם מפריש אח"כ אין ע"ז שם פאה וחייב במעשרות, וכתב הר"ש דלהך מ"ד דאין שיעור למטה השיעור ס' הוי מדרבנן.

מבואר בר"ש דלמ"ד יש שיעור למטה השיעור ס' הוא דאורייתא, דכתב דלמ"ד אין שיעור למטה השיעור ס' הוא דרבנן, וכן מבואר מהא דכתב הר"ש דלמ"ד יש שיעור למטה לא נפטר ממעשר עד שישלים שיעור ס', ואם הוי שיעור רק מדרבנן שיפטר ממעשר משום השם פאה דאורייתא.

אלא דצ"ב הגדר דחל ע"ז שם פאה ואינו יכול לחזור בו ומ"מ חייב במעשר, ותמוה מדוע חייב במעשר דאם חל ע"ז שם פאה דלכך אינו יכול לחזור בו מדוע שיהיה חייב במעשר.

וכתב בספר מים חיים דמבואר מכאן דלמ"ד יש לפאה שיעור אע"פ דחל שם פאה גם על פחות מס', אבל מכיון שעדיין לא נשלם השיעור פאה א"כ מה שחל השם פאה הוי משום דהוי התחלה של הפאה וצריך להוסיף ולהשלים לשיעור ס', ולכך כ"ז שלא השלים לא הוי פאה בשלימות דצריך עדיין להשלים ולכך אינו נפטר ממעשר דכל זמן שלא חל השם פאה הגמור ונשלם דין הפאה לא הוי פאה לפטור ממעשר.

ובאבי עזרי [הל' מעשר] עמד בזה וכתב דמבואר מכאן דפאה אינו רק עזיבה לעניים, דא"כ הרי חל כאן העזיבה לעניים שהרי אינו יכול לחזור בו, ובהכרח דהדין פאה שפטור ממעשרות הוי דחל שם פאה, ולא הוי רק עזיבהלעניים, וביאר באבי עזרי הא דבפחות מס' חל עזיבה לעניים אפי' דלא חל שם פאה שהרי להך מ"ד יש שיעור לפאה למטה ואינו פטור ממעשרות, כתב האבי עזרי דמאחר דהפריש פאה אפי' שלא חל השם פאה מ"מ חל העזיבה לעניים, וביאור דבריו דאפי' דהוי פחות משיעור דלא חל שם פאה, מ"מ הרי נעשה מעשה הפרשה וכשישלים את השיעור יחול שם פאה על הכל בב"א אפי' שלא הפריש עוד פעם, הרי דנעשה מעשה הפרשה גם על פחות משיעור אלא דאיכא עיכוב דלא חל השם פאה משום דלא הפריש את השיעור ויש שיעור למטה להך מ"ד, ומ"מ חל העזיבה לעניים משום דנעשה מעשה הפרשה ויש לעניים זכות ממון בשדה לכך חל העזיבה לעניים.

ונראה להוסיף בזה דברים דפאה לא הוי רק עזיבה לעניים אלא דחל שם פאה, דפאה הוי מציאות של פאת השדה, דהשדה צריכה שיניחו בה פאה, ולא הוי רק דין על השדה שיתנו ממנה לעניים, אלא דאיכא מציאות של פאת השדה, ובהפרשה מחיל שם דהך חיטים הוי פאת השדה, ולהך מ"ד דאיכא שיעור למטה השיעור הוא דבעינן שיעור חשוב של פאה ליחשב פאת השדה, דבפחות משיעור חסר בשיעור פאה, ולא הוי חיסרון רק בשיעור נתינה לעניים, אלא הוי חיסרון בשם פאה, דאיכא שיעור במה חשיב פאה של השדה, ולכך פחות משיעור סבר האבי עזרי דלא חל שם פאה, וזהו ביאור גם בדברי מרן הגר"ח שמולביץ דאע"פ דבפחת משיעור חל שם פאה מ"מ ליכא פטור ממעשרות, דאע"פ דחל השם פאה מ"מ מאחר דאיכא חיסרון בשיעור הוי חיסרון בשם פאה, דעדיין לא נשלם השם פאה של השדה ובפאה שלא נשלמה בה שיעור פאה של השדה ליכא עדיין פטור ממעשרות.

אלא דעדיין יל"ע דבפחות משיעור מדוע שלא יהיה פטור ממעשר משום הדין דהפקר פטור ממעשר דהרי מבואר בר"ש דחל העזיבה לעניים ואינו יכול לחזור וא"כ שיפטר ממעשר משום הדין דהפקר פטור ממעשר.

וכתבו האחרונים דלב"ה דהפקר לענים ולא לעשירים דלא הוי הפקר לא הוי רק דין בחלות ההפקר דאינו יכול לחול רק לעניים, אלא הוי חיסרון בהפקר דהיינו דגם בגוונא שחל הפקר רק לענייים כמו הכא דפאה הוי הפקר לעניים ולחל ההפקר מ"מ לא הוי הפקר גמור ככל הפקר ואין בו פטור ממעשר, דהפקר גמור הוי רק אם הוי הפקר גם לעשירים וגם לעניים, ובפאה דהוי הפקר רק לעניים הוי חיסרון בהפקר ואינו פטור ממעשר.

# בגדר הפרשת פאה על השדה[[2]](#footnote-2)

הק' מדוע בפאת הראש איכא איסור על כל פאה ופאה, ואילו בפאת השדה סגי להניח פאה אחת ואינו צריך להניח את כל הד' פאות, ותי'

ונראה ביאור הדברים דבפאת הראש הדין הוי על פאת הראש, דאסור לגלח את פאת הראש, ולכך הוי דין על כל פאה ופאה, משא"כ בפאת השדה לא הוי דין על פאת השדה שצריך להשאירו לעניים, אלא הוי דין בשדה שצריך להניח פאה על השדה, ולכך סגי בפאה אחת דכל הדין הוא על השדה שצריך להניח ממנה פאה וסגי בפאה אחת.

ובראשונים [תורא"ש וריטב"א] בשבועות [דף ג' ע"א] הק' כנ"ל מאי שנא דבפאות השדה לא אמרינן דפאות טובא לחייב על כל קרן וקרן, ותי' וז"ל דהתם לא תכלה כתיב ואכילוי בלחוד קפיד רחמנא, ועוד דיש שדה עגולה שאין לה פיאות משא"כ בזקן וראש, ונראה דעומק כונתם כמש"נ, דבפאת השדה הדין הוא לא תכלה דהיינו שלשדה יהיה פאה ולא יקח לעצמו את כל השדה, ולכך סגי בפאה אחת דלא הוי דין בפאה אלא דין בשדה שלא יהיה לא תכלה אלא יהיה לשדה פאה לעניים, משא"כ בפאת הראש דהוי דין בעצם הפאה, וכן התי' השני דיש שדה עגולה שאין לה פיאות ומ"מ איכא דין להשאיר פאה דלא הוי דין בפאה אלא הוי דין בשדה שיתן ממנה לעניים ולכך בעינן ליתן פאה גם כשהשדה עגולה וכדו' משא"כ בפאת הראש דהוי דן בפאה.

והנה בר"ש ריש מסכתין מבואר דלמ"ד בירושלמי דיש שיעור בפאה למטה השיעור שישים בפאה הוא דאורייתא, ונראה דלא הוי שיעור בנתינה לעניים דהוא שיעור בנתינה לעני, דהרי חזינן דלא נפטר ממעשרות עד שנותן ס', ונתבאר לעיל דהשם פאה נשלם רק בס', הרי דהוי שיעור בשם פאה, והביאור הוא כנ"ל דגדר פאת השדה הוי בששים, דרק שישים יש לו שם פאת השדה.

עוד יש להוכיח דהדין פאה הוי על השדה, דמהא דאיכא מ"ד דיש שיעור לפאה ואם לא הפריש שישים לא חל פאה לפטור ממעשר, ולכא' שיחול פאה על מה שהפריש לפי שיעור השדה, וכמו בתרו"מ דיכול להפריש על חלק מהשדה, וא"כ ה"נ מדוע לא חל שיעור פאה לפי שיעור חלק מהשדה, ולפי הנ"ל אתי שפיר, דהדין פאה הוי דין על השדה דבעינן להפריש פאה על השדה, ולכך י"ל דא"א להפריש פאה על חלק מהשדה, ובעינן שיפריש פאה על כל השדה[[3]](#footnote-3).

ויעויין במשנה ב' דאיכא דין [דרבנן] הכל לפי השדה

ונראה דאם הוי דין בפאה להשאיר פאה מדוע שיהיה דין שהשיעור פאה תלוי בשדה, ולפמש"נ ניחא דהדין פאה הוי דין בשדה דהשדה צריכה להעמיד פאה, ובזה י"ל דאיכא דינים איזה שיעור פאה השדה צריכה להעמיד.

# בגדר הדין שבולת אחת[[4]](#footnote-4)

ברמב"ם פ"א ממתנות עניים הט"ו כתב כמה הוא שיעור פאה, מן התורה אין לה שיעור, אפי' הניח שבולת אחת יצא י"ח.

מבואר ברמב"ם דאע"ג דתנן שפאה אין לה שיעור מ"מ צריך להניח שבולת אחת.

וברמב"ם פ"ב הי"א כתב בעה"ב שקצר כל שדהו ולא הניח פאה הרי זה נותן מן השבלים פאה לעניים ואינו צריך לעשר, ואפי' נתן להם רוב הקציר משום פאה הרי זה פטור מן המעשרות, וביאור הנו"כ עפ"י הירושלמי דמאחר דחיוב פאה הוי רק לאחר שקוצר לעצמו וקצירה הוי בשבולת אחת.

אלא דצ"ב מדוע צריך להשאיר פאה שיבולת אחת, וביאר בדרך אמונה דמאחר דשיעור קצירה לעצמו הוי בשבולת אחת גם השיעור פאה הוי בשבולת אחת.

וביאור הדברים דהדין פאה הוא ששדה שקצר לעצמו והשדה העמידה לו יבול צריך להשאיר ולא לקצור שישאר לעניים, דהיינו כמו שהשדה העמידה לבעה"ב כך תעמיד לעניים, ומאחר דהשיעור קצירה הוי בשבולת אחת דזהו השיעור דחשיב שהשדה העמידה לו ה"נ צריך להשאיר שבולת אחת דזהו השיעור דחשיב שלא קצר והשדה העמידה פאה לעניים.

ויעויין בירושלמי שנסת' שם אם קצר לעצמו ונשרף או נאבד אם כבר חייב בפאה, ותמוה הרי כבר קצר ונתחייב בפאה ומה איכפת לי שהשבולת נשרפה [וכה"ק בספר מים חיים], ולהנ"ל ניחא דהדין קצירה הוי דבעינן שהשדה תעמיד לבעה"ב קצירה ומכח זה חייב להעמיד מהשדה לעניים, ולכך נסת' הירושלמי דאם נשרף לו מה שקצר לא חשיב שהשדה העמידה לו קצירה מאחר שזה נשרף.

והנה במתני' תנן דפאה אין לה שיעור וקשה הרי איכא שיעור לפאה דאינו יכול לעשות כל שדהו פאה שצריך לקצור שבולת אחת לבעה"ב, ולהנ"ל ניחא דלא הוי דין שיעור דבעצם מהדין שיעור אין לפאה שיעור ויכול לעשות כל שדהו פאה, אלא דאיכא דין דהחיוב פאה הוי רק כשהשדה העמידה שבולת לבעה"ב דרק כשהשדה העמידה לבעה"ב איכא חיוב פאה.

ועיין בתוס' נדרים [דף ו' ע"ב] דהק' כן מדוע תנן דפאה אין לה שיעור הרי איכא שיעור דבעינן שיקצור שבולת אחת לעצמו, ומביא דבירושלמי מת' דקודם שקצר ליכא חיוב פאה, ולאחר שקצר כבר יכול לעשות כל שדהו פאה, אלא דלא ביאר הירושלמי נהי דהמחייב הוא הקצירה מדוע לאחר שקצר אינו יכול גם את השבולת שקצר לפאה, ולהנ"ל ניחא דלא הוי סתם דין קצירה אלא בעינן שיקצור לעצמו והשדה תעמיד שבולת לבעה"ב דרק עי"ז חל החיוב פאה.

# סוגית הגמ' בנדרים דמדמה הגמ' ב' ערוגות לעושה כל שדהו פאה[[5]](#footnote-5)

גמ' [נדרים דף ו' ע"ב] בעי ר' פפא יש יד לפאה וכו' היכי דמי אילימא דאמר הדין אוגיא ליהוי פאה והדין נמי וכו' מכלל דכי אמר שדה כולה תיהוי פאה הויא פאה אין והתניא מנין שאם רוצה לעשות כל שדהו פאה עושה ת"ל פאת שדך.

בראשונים הק' מה הראיה מספק הגמ' אם יש יד לפאה שחל פאה על הערוגה השניה שאפשר לעשות כל שדהו פאה.

ובר"ן כתב דבהכרח מיירי דבהפרשת פאה הראשונה היה שיעור דאל"כ ודאי שנתכוין לעשות פאה ולגמור את השיעור, וא"כ מוכח שאפשר לעשות כל שדהו פאה, ותמהו בתוס' איך מוכח מהא שמהני לעשות פאה ולחזור ולעשות פאה שאפשר לעשות כל שדהו פאה.

ונראה דהנידון אם יכול להפריש פאה אחר פאה הוא דאם פאה הוי דהפאה פוטרת את השדה, וכל מה שיכול לחול פאה הוי רק כשיש חיוב פאה על השדה, וע"ז סברה הגמ' שאם אפשר לעשות פאה ולחזור ולעשות פאה הרי דפאה אינו כמו תרומה דרק החיוב של השדה יכול להחיל פאה, אלא דאפשר לעשות פאה מהשדה ואין נפק"מ בדין השדה, ולכך נמי יכול לעשות כל שדהו פאה, דהנידון אם יכול לעשות כל שדהו פאה הוי דאם פאה הוי דין על השדה דהשדה צריכה שיפטרו את חיובה ע"י פאה א"כ הוי כמו תרומה דא"א להחיל פאה על כל השדה דבעינן שיהיה שיירים דע"ז חל הפאה, אבל מאחר דחזינן דפאה הוי שם בעצם דכל חלק וחלק מהשדה יכול לעשותו פאה, ואפי' שהשדה כבר נפטרה דיכול להחיל פאה אחר פאה א"כ יכול להחיל גם פאה על כל השדה.

ובמל"מ [פ"א הט"ו ד"ה ועדיין] נסת' אם בפאה אם הפריש פעם אחת פאה אם יכול לחזור ולהפריש פאה, והביא ראיה מהר"ן שיכול להפריש פעם שניה פאה, ודחה המל"מ דמיירי הכא תכ"ד ולכך יכול לחזור ולהפריש עוד פעם פאה.

ותמוה דאם כונתו דבתכ"ד חשיב מעשה הפרשה אחד של כל הפאה א"כ איך מוכיחה הגמ' מהא שמפריש וחוזר ומפריש שיכול לעשות כל שדהו פאה וכה"ק הקר"א שם בנדרים].

והגר"י תי' דודאי אין כונת המל"מ דעשה הפרשת פאה אחת דזה פשיטא שאפשר ולא דמי לכל שדהו פאה, וכמו דהק' הקר"א דמוכח במתני' דהכל לפי העניים שאפשר להוסיף על שיעור ס', ולכ הנידון בגמ' דהוי

# בגדר הקריאת שם דפאה

התורת זרעים [בסוף מסכת פאה] נסת' בגדר הקריאת שם דפאה [דכתב הרמב"ם פ"ב הי"ד דאין פאה עד שיקרא לה שם, ומקורו הוא בתוספתא פ"ב דאינה פאה עד שיפרישנה בעה"ב לשם פאה], האם הוי כמו תרו"מ דהחלות פאה הוי ע"י האדם דבקריאתו מחיל את דיני פאה, או דילמא דכל השם פאה הוא שעושה עזיבה לעניים, והחלות פאה חל ע"י העזיבה לעניים.

וכתב דנפק"מ אם יכול להפריש פאה ע"י שליח, דאם הבעלים מחיל את החלות פאה יכול למנות שליח, אבל אם הוי רק עזיבה לעניים אינו יכול למנות שליח,

ולכא' צ"ב דודאי איכא גדרי פאה ולא הוי רק עזיבה בעלמא דהרי חזינן דר"ש בשם הירושלמי דאיכא מ"ד דיש לפאה שיעור למטה, ואם הוי רק עזיבה לעניים מאי שייך דין שיעור.

# פאה באמצע השדה – פ"א משנה ג'[[6]](#footnote-6)

במשנה נותנין פאה מתחילת השדה ומאמצעה, ר"ש אומר ובלבד שיתן בסוף כשעור.

הרע"ב כתב בדעת ר"ש דאע"ג דרבי קרא בתחילה ובאמצע שיש תורת פאה למה שנתן מ"מ לא מפטר אלא א"כ נותן בסוף השדה תשלום שיעור אחד מס' עם מה שנתן באמצע ובתחילה.

וצ"ב הגדר בזה דממ"נ אם מהני פאה באמצע השדה מדוע צריך להניח פאה גם בסוף השדה.

וברא"ש כתב שצריך להניח פאה כשיעור אחד מס' שקצר לאחר שהניח, והיינו דפאה מהני גם באמצע השדה אפי' שנשאר לו עדיין מהשדה לקצור, אבל מ"מ לא מהני פאה על מה שעדיין לא קצר, והגדר בזה דפאה מעמידה את השדה עד היכן שהניח פאה, דהפאה מחלקת את השדה, ולכך מהני להניח פאה גם באמצע השדה, אבל מה שעדיין לא קצר א"א להניח ע"ז פאה, ולכך צריך להניח פאה בשיעור של מה שקצר לאחר הפאה שהניח.

אמנם ברע"ב לא כתב שצריך להניח פאה כשיעור מה שקצר לאחר הנחת הפאה, אלא כתב בסתם שצריך ליתן בסוף השדה ויהיה ביחד עם מה שנתן באמצע שיעור אחד מס'.

ונראה דהנה במשנה ראשונה הק' בדעת ת"ק איך מותר לכתחילה[[7]](#footnote-7) ליתן מתחילה ובאמצע הרי בתורה כתוב פאת שדך, וכתב דלדעת ר"ש ניחא דבעינן שיתן גם בסוף ומפאת שדך ילפינן שצריך ליתן גם בסוף ומלקצור ילפינן שמהני ליתן נמי מתחילה ומהאמצע, מבואר דאיכא דין להניח פאה בסוף השדה מדין פאת שדך ומהני גם להני פאה בתחילה או באמצע מהדין לקצור, ונראה דהגדר בזה הוא דבשביל לקיים את החובת פאה מהני רק אם מניח בסוף, ומ"מ נתרבה בקרא דגם בתחילה ובאמצע יש לזה שם פאה אבל א"א לקיים את החיוב פאה בתחילה או באמצע, ולפי"ז ניחא דלכך חייב להניח פאה בסוף השדה בשביל לצאת י"ח של החיוב דהוי רק אם מניח בסוף, אבל לקיים את השיעור שישים דהוא מדרבנן סגי במה שהניח בתחילה ובאמצע דמ"מ יש לזה שם פאה, וסגי בהכי בשביל החיוב ס' דהוא תקנה בשביל מתנו"ע שיהיה להם יותר פאה ולא הוי שיעור בפאה בעצם ולכך סגי במה שהניח בתחילה ובאמצע דיש לזה שם פאה ולא בעינן דוקא בסוף, ורק לצאת י"ח של החיוב פאה דאורייתא בעינן שיניח פאה בסוף.

ולפי"ז יבואר שיטת הרמב"ם בפי' המשנה כאן [דהביא הרע"ב] דכתב שצריך ליתן בסוף כשיעור פאה הצריכה לכל השדה, ותמוה דהרי מה שהניח בתחילה ובאמצע חל ע"ז שם פאה וא"כ מדוע צריך להניח את כל השיעור עוד פעם בסוף, ולהנ"ל ניחא דמכיון דהחיוב פאה מהני רק כשמניח בסוף, ומה שמניח באמצע לא מהני ליפטר מהחיוב אלא הוי רק קיום בעלמא סובר הרמב"ם דגם את החיוב דרבנן דשישים צריך לקיים רק בסוף שיתקיים בו הדין פאת שדך.

# ביאור שיטת ר"י[[8]](#footnote-8)

במשנה ר"י אומר אם שייר קלח אחד סומך לו משום פאה ואם לאו אינו נותן אלא משום הפקר.

ובדעת ר"י דסובר דאם שייר קלח אחד סומך לו משום פאה ואם לאו אינו נותן אלא משום הפקר, פליגי הר"ש והרמב"ם, [ועיין ברא"ש דהביא את ב' הפי'].

הרמב"ם מפרש דלר"י אם הניח פאה בסוף השדה מהני הפאה שהניח בתחילה או באמצע אבל אם לא הניח פאה בסוף השדה לא חל כלל פאה על ההתחלה והאמצע, וגדר הדבר מבואר ברמב"ם דכתב דכל מה שמניח חוץ מאותו מקום הוי סניף לאותו גבעול האחד, והיינו דחשיב הכל פאה אחד, ולכך רק אם מניח פאה בסוף השדה דחל ע"ז שם פאה משום הפאה דסוף השדה וכל שאר הפאה הוי סניף ומיצטרף להיות פאת השדה, משא"כ אם לא הניח כלל בסוף השדה לא חשיב פאה וולא מהני דלא הוי פאת השדה.

ובר"ש פי' דהכונה דאם כבר הניח פאה באמצע השדה יכול להוסיף על הפאה רק מהמחובר, אבל אינו יכול להוסיף פאה מהתלוש, משא"כ כשלא הניח כלל פאה יכול להניח מהתלוש.

וצ"ב מאי שנא כשלא הניח פאה כלל דיכול להניח מהתלוש הרי דחל שם פאה על התלוש וא"כ מדוע כשהניח כבר פאה אינו יכול להניח מהתלוש הרי יכול להוסיף על הפאה ומאי שנא דיכול להוסיף פאה רק מהמחובר ולא מהתלוש.

ויתכן דכעין שנתבאר בדעת הרמב"ם דלדעת ר"י פאה הוי רק אם מניח בסוף השדה, אלא דאם מניח בסוף השדה גם מה שהניח בתחילה ובאמצע הוי שם פאה, דהכל מיצטרף להיות פאה אחת, וא"כ נראה בדעת הר"ש דבעצם לאחר שהניח פאה מה שיכול להוסיף עוד פאה הוי רק משום צירוף, דבלא צירוף כיון שכבר יש לשדה פאה א"א להוסיף לשדה פאה אחרת, דרק מחמת שהכל מיצטרף להיות פאה אחד יכול להוסיף עוד פאה, ולפי"ז נראה לבאר דלכך סובר ר"י דאינו יכול להוסיף מהתלוש דכיון שהניח פאה מהמחובר אם הכל כבר תלוש אינו מיצטרף להיות פאה אחד עם המחובר, משא"כ אם לא הניח כלל פאה יכול להניח מהתלוש דתלוש בעצם יכול להיות פאה, אלא דבהניח כבר צירף ליצטרף להיות פאה אחד ותלוש ומחובר אינו מיצטרף.

עוד י"ל באופ"א דכל מה דאפשר להניח פאה מהתלוש הוי רק כשלא הניח כלל פאה דאז יש לעניים את הזכות פאה מהתלוש ולכך חל שם פאה בתלוש, משא"כ כשכבר הניח פאה במחובר ואין לעניים זכות בשדה אלא רוצה להוסיף פאה בזה אמרינן דא"א להניח פאה בתלוש.

# חיוב פאה לאחר מירוח – פרק א' משנה ו'[[9]](#footnote-9)

במשנה לעולם הוא נותן משום פאה ופטור מן המעשרות עד שימרח.

בגמ' ב"ק [דף צ"ד ע"א] מרחו מעשר ונותן לו, רש"י שם כתב דמעשר תחילה ואח"כ נותן לו כדי שלא יפסיד עני, כי אם היה נותן לו קודם מירוח אפי' העני עשה חירוח פטור ממעשר שהרי הפקר הוא, אבל עכשיו שנתמרח נתחייב במעשר.

משמע ברש"י דכשנתמרח חייב במעשר מדינא אפי' החלק של הפאה, אלא דמדינא אין דין לבעה"ב לעשר דהרי הוא לא משתמש בפירות, ומעיקר הדין מי שאוכל או משתמש צריך לעשר, אלא דתיקנו משום תקנת העני שלא יפסיד שבעה"ב יעשר[[10]](#footnote-10).

וביאור הדברים דאם בעה"ב מירח נתחייב במעשר ואפי' אם אח"כ חל ע"ז שם פאה חייב במעשר, דמבואר ברש"י דהפטור פאה ממעשר הוי משום הדין הפקר, ואין פטור מיוחד בפאה, אלא דהפקר פטור ממעשר משום הדרשא דבוא הלוי וכו', והך דרשא הוי רק שאם ללוי היה חלק לא חל חיוב מעשר, משא"כ דכשמירח לא היה הפקר חל חיוב מעשר ולא פוקע החיוב מעשר אם מפקיר אח"כ, דאפי' שאח"כ יש זכות לעני ולגר לקחת, אבל מאחר דחל חיוב מעשר אינו פוקע, דהפקר אינו פוטר ממעשר אלא הוי רק סיבה שלא יחול חיוב מעשר.

ובתוס' שם כתבו וז"ל מרחו מעשר ונותן לו, ואפי' למאן דאית ליה ברירה, כל זמן שלא הפריש פאה ולא בררה היה הכל שלו ונתחייב הכל במעשר ושוב לא יפטר, ולכא' כונת התוס' להק' דאם אמרינן ברירה א"כ אמרינן דהפאה שהפריש לבסוף חשיב דמתחילה היתה פאה וא"כ שלא יחול בה החיוב מירוח ולא יהיה בה דין מעשר, ותי' התוס' דכ"ז שלא הפריש פאה היה הכל שלו ונתחייב במעשר, ונראה דכונת התוס' דפאה שאני מתרו"מ, דבתרו"מ דאיכא דין טבל חל כבר הדין תרו"מ בפירות אלא דצריך רק לבררם מהם התרו"מ, משא"כ בדין פאה דלא חל דין בשדה וכ"ז שלא הפריש פאה ליכא כלל זכות לעני בשדה, דכל החובת פאה הוי חובה על בעה"ב להפריש פאה אבל לא חל דין פאה קודם שבעה"ב הפריש לכך לא שייך לומר דין ברירה שהיה בשדה זכות פאה.

ברש"י ברכות [דף מ' ע"ב] כתב הלקט והשכחה והפאה אע"פ שפטורים מן המעשר לקטן עני ועשאן גורן הוקבעו למעשר מדרבנן דמאן דחזי סבר שתבואת קרקעו היא, מבואר ברש"י דכל החיוב הוי אם העני עשה גורן, ואיכא חיוב מדרבנן משום דמאן דחזי סבר שתבואת קרקעו היא, וא"כ יתכן דלדעת רש"י בברכות אם בעה"ב ימרח לא יהיה חיוב דסבר דכבר איכא דין פאה בשדה ולא חל חובת מעשר על החלק הפאה וכשה"ק התוס' בב"ק שהובא לעיל, או דסבר רש"י דפאה הוי פטור ממעשר בעצם דיליפינן מקרא דפאה פוטרת ממעשר ולכך גם אם הפריש פאה לאחר מירוח והפירות כבר נתחייב במעשר השם פאה פוטר ממעשר.

בר"ש פ"א מ"ג נסת' אם החיוב מעשר בשדה לאחר מירוח קודם שהפריש פאה הוי מדאורייתא או מדרבנן, ולכא' תליא בהנ"ל.

ברמב"ם [פ"ב ממתנ"ע הי"א] כתב

ובמהר"י קורקוס כתב דהוי דין דרבנן וציין לרמב"ם פ"ב מתרומות ה"ט דאם העני עשה גורן חייב במעשר משום חשש שלא יאמרו שלא עישר, וא"כ מבואר במהר"י קורקוס דכל החיוב הוי מדרבנן.

ולכא' יש לדון דהוי רק מדרבנן דברמב"ם פ"ב ממעשר ה"א כתב דהגומר פירותיו למכרן פטור מהתורה דילפינן מקרא דעשר תעשר ואכלת דאינו חייב אלא הגומר תבואתו לאכלה, וא"כ לכא' הגומר פירותיו ויש בו חיוב פאה א"כ את חלק הפאה לא חשיב דגומר לאכילה, ויש לדחות דלא הוי כמו מירוח למכירה דבעצם השדה עומדת אצל בעה"ב לאכילה, אלא דאיכא חיוב פאה ונותן לעני מחמת החיוב פאה אבל לא חשיב מירוח לא לאכילה וצ"ע בזה.

# בקושית הר"ש דנפטור הפקר ופאה מהדין תבואת זרעך[[11]](#footnote-11)

הר"ש הק' מדוע צריך קרא לפטור פאה וזוכה מהפקר מפאה תיפו"ל דלוקח פטור ממעשרות מקרא דתבואת זרעך ולוקח פטור.

ותי' הר"ש דבפאה א"א לפטור מהדין תבואת זרעך דכיון דזכי להו רחמנא בהאי שדה תבואת זרעך קרינא ביה.

בפשטות מבואר בר"ש דהזכיה דעני בפאה הוי זכיה בגוף השדה, ולכך חשיב פאת שדך, וצ"ב הגדר בזה דאיך נהיה ונעשה לתבואת זרעך.

ונראה דמאחר דהדין פאה הוא להשאיר בשדה פאה לעניים, א"כ יש לעני זכיה בגוף השדה, ובעלמא כשמוכר או נותן פאה לאחר שגדלו חשיב דרק הגידולים של הלוקח, אבל הכא דאיכא חיוב על גוף השדה, דהדין פאה הוי דין בשדה לכך זכית העני חשיב כזכיה מחמת זכות בשדה ולכך חשיב תבואת זרעך.

# בגדר פטור לקוח – פלוגתת הר"ש ור"ת[[12]](#footnote-12)

הר"ש מביא שיטת ר"ת דלקוח קודם מירוח חייב בתרו"מ דחשיב תבואת זרעך, ולוקח לאחר מירוח פטור מהדין תבואת זרעך, וכ"ה שיטת הרמב"ם פ"ב ממעשר ה"ב, והר"ש וש"ר פליגי בב' הדברים דלקוח קודם מירוח פטור דליכא חיוב דמירוח משום דלא הוי תבואת זרעך, משא"כ בלוקח לאחר מירוח חייב דכבר נתחייבו הפירות במירוח, וכ"ד הראב"ד שם בהשגות, וצ"ב במאי פליגי בב' הדברים.

ובר"ש הק' על ר"ת דמאי שנא הקדש והפקר דלאחר מירוח חייבים וקודם מירוח פטורים דליכא חיוב מירוח בהקדש והפקר, משא"כ אם כבר מירח אין הקדש והפקר פוטרים, ומדוע לגבי לקוח סובר ר"ת להיפך דקדום מירוח חייב ולאחר מירוח פטור.

ובספר תורת זרעים ביאר שיטת ר"ת דחלוק הפטור לקוח מהפטור הפקר, דפטור הפקר הוי דין בפירות דפירות שיש בהם זכות לעני ליכא בהם חיוב תרו"מ, וחל הפטור בפירות, ולכך אם הפקיר קודם מירוח פטור דחל הפטור בפירות דלא נתחייב במירוח, ולכך נמי אם כבר מירח ונתחייבו במעשרות ואח"כ הפקיר חייבים במעשרות דלא חל פטור בפירות לאחר שנתחייבו, משא"כ הפטור לקוח דהוי מדין תבואת זרעך לא הוי דין בפירות, אלא הוי דין על הגברא דאין חיוב מעשרות אם לא הוי תבואת זרעך, ולא חל פטור בפירות, ולכך אם קנה קודם מירוח חייב מכיון דהפטור לקוח לא הוי בפירות אלא הוי פטור על הגברא דלא הוי תבואת זרעך, והכא שבשעת מירוח הפירות שלו חל על הגברא חובת מעשרות, וכן נמי אם קנה לאחר מירוח פטור ממעשרות דאפי' שהפירות חל בהם חובת מעשרות, אבל הפטור לקוח הוי על הגברא דיש עליו פטור משום דלא הוי תבואת זרעך.

# הפסקה לפאה – פרק ב' משנה א'[[13]](#footnote-13)

במשנה ואלו מפסיקין לפאה הנחל.

בר"ש כתב דבת"כ איכא דרשא דאיכא חיוב פאה על כל שדה ושדה, ונראה דהגדר בהך דין הוא דגדר החיוב והדין פאה הוי דאיכא לשדה פאה, וילפינן מקרא דפאה הוי רק אם הוי מאותו שדה דעי"ז חשיב פאת השדה, משא"כ כשיש הפסקה והוי ב' שדות אין גידולים של שדה אחד יכול ליחשב פאה לשדה השניה, ולכך נמי מבואר בר"ש דלא רק דאין הפאה של שדה אחד פוטר את השדה השניה, אלא גם לא קדיש כלל דלא חשיב כלל פאת השדה כיון דלא הוי מאותו שדה.

ויל"ע בגדר הך הפסקות דמתני' דבפשטות הוי הך הפסקות הוי בגדרי שדה, דמחמת הנך הספקות חשיב ב' שדות, אמנם במשנה ראשונה [במשנה ג'] כתב דהפסק נחל ושלולית לא נזכר לגבי כלאים ומשמע דהוי הפסק רק בפאה, וכן כתב שם דדוקא גדר הוי הפסק אבל חריץ אפי' עמוק י' ורחב ד' לא הוי הפסק, ואע"ג דלגבי כלאים הוי הפסקה, ובמשנה ראשונה שם כתב דההפסקות הכא הוי מהלל"מ.

ונראה דהגדר הוא עפ"י מש"כ מרן הגר"ח בבאור ההלכה [פרק ג' ה"ב] דיסוד הנך הפסקות דמה שדרך לקצור בפעם אחד נקרא שדה אחד, ומה שאין דרך לקצור יחד נקרא הפסק, דפאה בקצירה תליא דכתיב לא תכלה פאת שדך בקצרך ומשמע דשדה נקרא לענין זה מה שקוצרין ביחד, מבואר בדבריו דהוי דין מיוחד בפאה, דפאה בקצירה תליא, ולכך השם שדה אחד או ב' שדות תליא אם הדרך לקצור ביחד או שהדרך להפסיק את הקצירה, וא"כ לפי"ז ניחא דיתכן דלגבי כלאים הוי גדרים אחרים מלענין פאה, דדוקא לענין פאה תליא בקצירה.

# קוצר לשחת – משנה א'

במשנה והקוצר לשחת מפסיק דברי ר"מ וחכמים אומרים אינו מפסיק אלא א"כ חרש.

צ"ב הגדר בדעת חכמים דקצירה לשחת לא הוי הפסק ואם חרש אח"כ הוי הפסק, דלכא' שקצר בתחילה לא הוי הפסק ונתחייב בפאה אחד ואם חרש אח"כ נעשה לב' שדות.

וביותר דבגמ' מנחות מבואר דהך פלוגתת ר"מ וחכמים הוי גם לגבי האיסור לקצור לפני העומר, דלר"מ קצירה לשחת לא חשיב קצירה וממילא ליכא איסור לפני העומר, ולדעת חכמים קצירה לשחת לחודא חשיב קצירה ואסור לקצור קודם העומר אלא א"כ חרש דלא חשיב קצירה וליכא איסור, וא"כ צ"ב הגדר בחרישה לאחר הקצירה.

ונראה דבקצירה לשחת איכא ב' אפשרויות דקצר לשם קצירה אלא דמעדיף לקצור לבהמה ולא לחכות לקצירה לאדם, ועוד אפשרות דמכלה את השדה ולא רוצה את השדה, והחרישה אח"כ מבררת את הקצירה אם הוי קצירה בשביל השתמשות או קצירה לכלות את השדה, ולכך הקצירה מתלא תלי בחרישה שאח"כ.

ועיין במשנה ראשונה שכתב

# גדר הפטור בקצירת נכרי – פרק ב' משנה ז'[[14]](#footnote-14)

במשנה שדה שקצורה נכרים קצורה לסטים וכו' פטורה.

בר"ש בסוף המשנה הביא מהתו"כ דרשא ובקצרכם פרט לשקצרוה לסטים ופרט לשקצרוה נכרים.

והנה בר"ש כתב שקצרוה נכרים לעצמן ולא בפועלי נכרים לישראל, מבואר בר"ש שגוי שקוצר בשביל ישראל רק אם הוא פועל של הישראל חייב בפאה, אמנם ברמב"ם בפי' המשנה כתב 'אבל אם שכר אותם או שקצרוהו לבעלים הרי זה חייב בפאה', מבואר ברמב"ם דלא רק כשהבעלים שכר אותם אלא כל שקצרוהו בשביל הבעלים חייב בפאה.

ופליגי בזה המחנה אפרים והנתיבות, דבמחנה אפרים [שלוחין סי' י"א] מבואר דהחיוב הוי משום דין פועל, ובנתיבות [סי' פק"ח סק"א בסופו] כתב דכל שהגוי קוצר בשביל הישראל, ובהגהות רעק"א על המנח"א הק' כן מהרמב"ם בפי' המשנה דמשמע דכל שהגוי קוצר לצורך הישראל חייב בפאה, ולהנ"ל הוי פלוגתא בין הר"ש לרמב"ם.

ונראה בביאור פלוגתם דפליגי בגדר הפטור דקצירת גוי, דהמחנ"א סובר [והוא דעת הר"ש] דבעינן מעשה קצירה של ישראל ושל הבעלים, ולכך גם שהגוי קוצר בשביל ולצורך הישראל אין חיוב פאה, ורק בפועל דיד פועל כיד בעה"ב חשיב דהוי מעשה קצירה של הישראל וחייב בפאה, והנתיבות ורעק"א סוברים [והוא דעת הרמב"ם בפ' המשנה] דלא בעינן מעשה קצירה של הישראל אלא בעינן שיהיה קצירה בשביל הישראל ולכך לא בעינן לדין שליחות ולא בעינן שיהיה פועל שלו, אלא כל שהגוי קוצר בשביל הישראל חייב בפאה.

והנה האחרונים הק' דבכל קצרוה נכרים תיפו"ל משום לסטים, ולדעת המחנ"א לק"מ דמיירי שהגוי קצר בשביל הישראל אלא דלא הוי פועל שלו ופטור מפאה, דבעינן מעשה קצירה של הישראל, אמנם לדעת הנתיבות ורעק"א כל שקצר הגוי לצורך הישראל חייב בפאה א"כ קשה תיפו"ל מדין לסטים, אמנם לכא' יש ליישב בפשטות דמיירי שהישראל נתן לו רשות לקצור לצורך הגוי, ולכך ליכא לפטור דקצורה לסטים, ומ"מ פטור מפאה משום דהוי לצורך גוי, דרק אם קוצר לצורך ישראל חייב בפאה, אבל אם קוצר לצורך גוי פטור מפאה.

ויל"ע לדעת המחנ"א דגדר הפטור בגוי הוא במעשה קצירה, וגם אם הגוי קוצר לצורך ישראל אין חיוב פאה אלא בפועל דחשיב מעשה קצירה של הישראל, א"כ י"ל דכל הדין הוא מעשה קצירה של ישראל, ואם קצר ישראל צורך גוי לדעת המחנ"א יהיה חיוב פאה, או דילמא דלדעת המחנ"א תרוויהו צריכי גם שיהיה לצורך ישראל וגם שיהיה קציר ישראל.

# בגדר הפטור דשברתה הרוח – משנה ז'[[15]](#footnote-15)

במשנה קרסמוה נמלים שברתה הרוח או בהמה פטורה

יל"ע האם הפטור בקרסמוה נמלים ובשברתה הרוח הוא משום דבעינן מעשה קצירה וליכא כאן מעשה קצירה, ואפי' לדעת הנתיבות ורעק"א דקצירת גוי לצורך ישראל חייב בפאה, התם היינו טעמיה דהיה מעשה קצירה, ומחמת דהוי לצורך ישראל ליכא פטור דגוי, אבל בעינן מעשה קצירה, או דילמא דבאמת לדעת הנתיבות ורעק"א לא בעינן מעשה קצירה, אלא בעינן שיהיה תלישה לצורך ישראל, ושברתה הרוח, לא חשיב לצורך הבעלים דהנמלים והרוח לא חשיב דמעמידים את התבואה לצורך הבעלים ולא חשיב לצורך ישראל.

והנה כתב הרמב"ם [בפ"א ממתנ"ע ה"א כתב דאחד הקוצר ואחד התלוש איכא חיוב פאה, ובתורת זרעים [פרק ג' משנה ד'] הביא קושית המהרי"ט אלגזי [פ"ג מבכורות] דלגבי האיסור לקצור קודם לעומר מבואר דתלוש ליכא איסור, וכתב שם התורת זרעים דהאיסור קצירה לפני העומר הוי איסור על המעשה קצירה, משא"כ החיוב פאה תלוי בשם קציר שיש לתבואה ולא בעינן מעשה קצירה עיי"ש בכ"ד.

ויש לדון דלדעת המחנ"א בעינן מעשה קצירה [ודלא כדברי התורת זרעים] ולא יהיה חיוב בתלוש, וכל דברי התורת זרעים הוי לדעת הנתיבות דאפי' גוי שקצר חייב דהכל תלוי אם הוי לצורך גוי או לצורך ישראל, והיינו משום דלא בעינן מעשה קצירה אלא בעינן שהתבואה תהיה קצורה והיינו שיהיה קציר ולכך כל שנקצר לצורך ישראל אפי' דהמעשה קצירה היה ע"י גוי, מ"מ הוי קציר דנקצר לצורך ישראל וחשיב קציר ישראל ולכך נמי אפי' תולש חייב בפאה דלא בעינן מעשה קצירה אלא שיהיה קציר.

# קצר חציה וקצרו לסטים חציה – פרק ב' משנה ז'[[16]](#footnote-16)

במשנה קצר חציה וקצרו לסטים חציה פטורה שחובת הפאה בקמה.

בר"ש כתב כלומר חובת הפאה של זה הניחה בקמה.

מבואר במשנה דכשקוצר חציה חל חובת פאה להניח בסוף השדה, ולקח שקצרו הלסטים חציה פטור, דהחובת פאה שלו הוא להניח בסוף השדה, והלסטים לקחו את התבואה ששם מונח החובת פאה, ואין לו חיוב להניח במקום אחר דשם נמצא חיובו.

ויל"ע דהרי שיטת ת"ק [פ"א משנה ג'] שאפשר להניח פאה גם בתחילת השדה או באמצעה וא"כ מדוע פטור בקצר חיצה וקצרו לסטים חציה.

מבואר דאע"ג דסובר ת"ק שאפשר להניח פאה בתחילת השדה או באמצעה מ"מ החובת פאה הוי להניח בסוף השדה, אלא דאם הניח בתחילה חשיב פאה ופוטר את חיוב הפאה, אבל עיקר החיוב פאה הוי על סוף השדה, ופשוט הוא כך דהרי האיסור לא תכלה הוי על סוף השדה הרי דעיקר החיוב פאה הוי על סוף השדה.

וכתב הר"ש ונהי דאם כילה שדהו חזרה פאה לעמרים כדקאמר בירושלמי, הני מילי היכאר דכילה הוא אבל הכא הוא לא כילה.

דהיינו דהר"ש הק' דהרי כשמכלה שדהו וקצר את כל השדה איכא חיוב בעמרים, וא"כ הכא נהי דבחצי שדה השני הלסטים קצרו ואין לו מחובר, מאחר שאינו יכול להפריש פאה מהמחובר שיפריש מהעמרים, ותי' הר"ש דכל החיוב בעמרים הוא רק היכא שהוא כילה אבל הכא הוא לא כילה.

ויש לבאר בב' אופנים שונים את תי' הר"ש, ביאור א' י"ל דכל החיוב על העמרים הוי רק משום דכילה את המחובר, דהיינו דמאחר דעבר על האיסור כילוי, או גם בגוונא דלא עובר על האיסור כילוי אבל הוא במקום לשייר כילה לכך לא נפטר מחיובו דנתחדש דאינו יכול ליפטר מחיובו משום דכילה את השדה ולכך עובר החיוב על העמרים, אבל הכא שהלסטים כילו לא עובר החיוב על העמרים, ולפי"ז גם אם הלסטים יחזירו לבעלים את התבואה לא יהיה עליו חיוב מהעמרים, דכל החיוב בעמרים הוי רק אם בעה"ב קצר וכלה את העמרים שאז עובר החיוב לעמרים, אבל שהלסטים קצרו ועל החצי שדה השני ליכא חיוב אלא דיש שם את החיוב של החצי שדה הראשון ומאחר דליכא מחובר פוקע החיוב, ולא עובר החיוב בגוונא שבעה"ב לא כילה.

אמנם יש לבאר באופ"א דכונת הר"ש לתרץ דחיוב העמרים הוי רק אם כל העמרים אצל בעה"ב, אבל הכא דהלסטים לקחו את העמרים א"כ החיוב פאה עובר מהמחובר לעמרים שאצל הלסטים, וליכא חיוב על בעה"ב דאין סיבה שיעבור החיוב פאה על העמרים של בעה"ב דהחיוב פאה נמצא בחצי שדה שהשאיר וכשהלסטים לקחו את העמרים החיוב פאה נמצא במקום העמרים שאצל הלסטים, ולפ"ז אם הלסטים יחזירו לבעה"ב את העומרים ודאי שיהיה חייב להניח מהם פאה.

# פרק ב' משנה ח'[[17]](#footnote-17)

במשנה קצר חציה ומכר חציה הלוקח נותן פאה לכל.

כתב הרא"ש כי ידע הלוקח שהמוכר לא נתן פאה לחציה שקצר כיון שהיה בדעתו לקצור הכל וחלק העניים לא קנה, ואדעתא דהכי קנאה שיתן פאה לכל.

יל"ע מאי מאי מהני שהלוקח אדעתא דהכי קנה שיתן פאה לכל, הרי מ"מ איכא חילוק בעלים בין השדה של המוכר לשדה של הלוקח, ובודאי שא"א להפריש פאה משדה של ראובן לשדה של שמעון דהרי הוי ב' מחייבים שונים וכ"א צריך להפריש פאה על השדה שלו, וכדתנן [בפרק ג' משנה ה'] האחין שחלקו נותנין ב' פאות, הרי דכשיש בעלות אחרת בשדה איכא מחייב שונה של פאה.

ונראה לבאר דבלוקח איכא סברא דהוא בא כהמשך ומכח הבעלים ולכך לא חשיב חיוב אחר לפאה, ומהני שהלוקח ישאיר פאה מהשדה שלו על השדה של המוכר, דהשדה שלו לא הוי שדה בפנ"ע לגמרי דהוא עומד מכח הבעלים ולכך יכול להפריש מהשדה שלו על השדה שעל הבעלים.

ובתוספת הסבר דהחיוב פאה לאחר קצירה הוא דכיון שהשדה העמידה לו תבואה נתחייב להשאיר לענים, וא"כ כשהתחיל לקצור חל כבר חובה על כל השדה דהשדה כולה העמידה לו תבואה ונתחייב להשאיר פאה על כל השדה, ולכך הלוקח שבא מכחו יכול להשאיר פאה על כל השדה, דקנה שדה שכבר נתחייבה בפאה, וגם על החלק שלו חל חובה מכח הבעלים, ומחמת הסברא שידע שהבעלים לא השאיר פאה וקנה אדעתא שיתן פאה לכל, חל עליו חובה להעמיד את הפאה שהבעלים יתחייב והוי חובה על השדה להעמיד את הך פאה שהבעלים יתחייב

# חיוב פאה על פירות לחודא בלא קרקע - פרק ג' משנה ה'[[18]](#footnote-18)

במשנה המוכר קלחי אילן בתוך שדהו נותן פאה מכל אחד ואחד.

בר"ש כתב ולא מכר לו הקרקע והם מלאים פירות ובא לעוקרן לנוטען בשדהו, מבואר במתני' לפי' הר"ש דחיוב פאה הוי אפי' על פירות לחודא בלא קרקע, שהרי פי' הר"ש דמכר לו קלחי אילן בלא קרקע כלל, ובספר תורת זרעים הביא ראיה מהתוספתא [בפ"ב] דנכרי שמכר קמתו לישראל ליקצר חייב בפאה הרי דבתלוש לחודא איכא חיוב פאה.

אמנם ברמב"ם כתב [פ"ג הי"ח] המוכר מקומות מקומות משדהו לאנשים הרבה, אם מכר כל השדה כ"א ואחד נותן פאה מחלקו שלקח, ולכא' משמע ברמב"ם שמכר את הפירות עם הקרקע ולא הזכיר הרמב"ם כפי' הר"ש שמכר בשביל שהלוקח יעקור את האילנות ונמצא שמכר פירות בלא קרקע, וא"כ צ"ב מהו החידוש דלכא' פשיטא דמאחר שכ"א קנה בפנ"ע שכ"א חייב ליתן פאה מחלקו.

ויתכן דחיוב פאה לעולם הוי מחמת שהגידולים גדלו באדמתי, והכא דבעלמא הלקוח חייב בפאה היינו משום דעומד במקום הבעה"ב וקיבל את הזכות מבעה"ב לכך עובר אליו החיוב של בעה"ב, משא"כ בכמה לוקחים סק"ד שאין כ"א ואחד חייב בפאה וע"ז קמ"ל דכ"א ואחד חייב בפאה וצ"ע.

ונראה להוסיף דאע"פ דמצינו במוכר ולוקח דאם מכר חצי שדה ואח

# פרק ג' משנה ו'

# פרק ד'

# דין פאה במחובר ובתלוש - משנה א'[[19]](#footnote-19)

במשנה הפאה ניתנת במחובר לקרקע בדלית ובדקל בעה"ב מוריד ומחלק לעניים.

בר"ש כתב דפאה ניתנת במחובר משום דגבי קציר כתיב תעזוב דמשמע שיניח לפניהם תבואה בקשיה, וברמב"ם בפי' המשנה כתב דילפינן לה מקרא דלא תכלה פאה שדך בקצרך מלמד שמניחים אותה כשהיא מחוברת לקרקע.

וצ"ב מדוע הוצרך הר"ש לילפותא מיוחדת מקרא דתעזוב תיפו"ל מהדין והאיסור לא תכלה, אמנם יל"ע בהיפך דתנן במשנה דבדלית ובדקל בעה"ב מוריד ומחלק לעניים ולכא' איך מוריד הרי עובר על האיסור לא תכלה, אלא דלק"מ דכל הדין לא תכלה הוא רק אם לוקח לעצמו, אבל הכא הנידון במשנה הוי בחיוב פאה אם בעה"ב נותן את הפאה במחובר או שהבעה"ב חייב לתלוש ולהוריד ולתת לעניים בתלוש, וא"כ ליכא הכא איסור לא תכלה דהרי הבעה"ב מוריד בשביל העניים, ולפי"ז אתי שפיר דלכך הוצרך הר"ש לילפותא מיוחדת דפאה ניתנת במחובר מקרא דתעזוב דהיינו דבעינן לקרא שליכא חיוב על בעה"ב לתלוש ולהביא לעניים, דהנידון במשנה הוא בחיוב בעה"ב איך ובאיזה צורה ליתן את הפאה לעניים, וע"ז איכא ילפותא דבסתם תבואה שכולם יכולים לקצור הפאה ניתנת במחובר, ובדלית ובדקל דאיכא סכנה וקשה לקטוף הבעה"ב חייב להוריד וליתן לעניים, והא דכתב הרמב"ם דהילפותא הוא מהדין לא תכלה ולפמש"נ צ"ע דהרי הכא לא שייך האיסור דלא תכלה, ונראה דאין כונת הרמב"ם דניתן במחובר משום האיסור לא תכלה דהרי נתבאר דהנידון הכא איך החיוב על הבעלים ליתן את הפאה, אלא צ"ל דכונת הרמב"ם דמהא דאיכא איסור לא תכלה מוכח דכל החיוב פאה של הבעלים הוי במחובר דהרי בעיקר הדבר איכא איסור לא תכלה ומכוח מזה דהבעלים יכול להשאיר את הפאה במחובר ויצא בזה י"ח של חובת הפאה.

# בגדר הדין דבדלית ובדקל מבעה"ב מוריד ומחלק לעניים – פ"ד משנה א'[[20]](#footnote-20)

בדלית ובדקל בעה"ב מוריד ומחלק לעניים.

בר"ש כתב דהני שיש סכנה בעלייתם מצות פאה שלהם בתלוש.

משמע בר"ש שגדר הדין דנתחדש בקרא דבדלית ובדקל בעה"ב מוריד ומחלק לעניים הוי בדין הפרשה דקריאת השם דפאה הוי בתלוש.

אמנם י"ל באופ"א דבפאה אין דין הפרשה דלא הוי כמו תרו"מ דיש איזה חלות בהפרשה, וא"כ כל דין פאה הוא דין ליתן לעניים, וע"ז כתב הר"ש דבדלית ובדקל שיש סכנה בעלייתם המצות פאה שלהם דהיינו נתינה לעניים הוא בתלוש.

בר"ש הביא דהירושלמי מסת' היכן קורא שם פאה בדלית ובדקל אם במחובר למעלה או למטה, ולכא' כונתו כנ"ל דנסת' הירושלמי האם הדין דבדלית ובדקל בעה"ב מוריד ומחלק לעניים הוא דהדין הפרשת פאה הוי למטה, ובהמשך הירושלמי כתב הירושלמי שאם מפריש את הפאה למעלה הוצאה של עניים להוריד הפירות למטה ואם מפריש למטה הוצאה של בעה"ב, ומסיק הירושלמי דאפי' אם קורא למעלה הטריחו על בעה"ב שתהא הוצאה שלו מפני הסכנה, ונראה דסובר הירושלמי בתחילה דדוקא אם לא קרא שם למעלה ועדיין הפאה אינה שייכת לעניים, יש על בעה"ב חיוב להוריד למטה וליתן לעניים, אבל אם קרא שם למעלה דכבר חל שם פאה וקיים את דינו שהעמיד לעניים אין על הבעה"ב חיוב להוריד, דמאחר דכבר הפריש פאה והפאה שייכת לעניים אין על הבעה"ב חיוב לטרוח עבור העניים בפאה ששייכת כבר לעניים, דהדין בפאה הוא רק להעמיד את הפאה לעניים אבל אין לו חיוב לעבוד ולדאוג שהפאה תגיע לעניים, ולכך בתחילה סובר הירושלמי שאם קרא שם במחובר למעלה אין על הבעה"ב חיוב להוציא הוצאות ולהוריד את הפאה, ומ"מ מסיק בירושלמי שנתחדש חיוב חדש בדלית ובדקל להוריד את הפאה אפי' שכבר קרא שם והעמיד את הפאה לעניים, ועיין בדרך אמונה דצידד לומר דהך חיוב הוי רק חיוב דרבנן, ועיין לקמן בשם מרן הגר"ח שמולביץ דבדלית ודקל הפאה נשארת ברשות הבעה"ב והוא הנוותן את הפאה לעניים, ולפי"ז אתי שפיר דשייך חיוב על בעה"ב להוריד את הפאה גם לאחר שקרא שם משום שעדיין הפאה ברשותו ויש לו דין נתינה על הפאה.

והנה בספר מים חיים כתב מבואר במתני' דבדלית ודקל בעל השדה נחשב המחלק את הפאה, והגדר בזה הוא שדינו כגבאי צדקה על הך פאה והוא הנותנה לעניים, אבל אין לו בה זכות טובת הנאה ליתן למי שירצה, וצ"ב מנין לקח הגר"ח דבדלית ודקל בעל השדה חשיב מחלק את הפאה, דלכא' איכא רק דין שהוא צריך להוריד את הפאה לעניים, ומבואר בדברי הגר"ח כמש"נ בדברי הירושלמי דדלית ודקל הוי גדר נתינה אחר מכל פאה, דבתבואה רגילה הגדר של החיוב פאה הוא שהבעה"ב עוזב את הפאה לעניים ואין לבעה"ב בעלות על הפאה ולא חשיב שהוא הנותן את הפאה, אלא הבעה"ב עוזב את חלק העניים, משא"כ בדלית ודקל חשיב שהפאה עדיין בבעלותו והבעה"ב הוא המחלק את הפאה לעניים, ואמנם אין לבעה"ב טוה"נ בפאה אבל מ"מ הוא המחלק את הפאה לעניים, ומשום דסבר הגר"ח דאם בדלית ודקל הפאה היתה שייכת לעניים כמו בשאר התבואה לא היה שייך חיוב על בעה"ב להוריד את הפאה, דאין לבעה"ב חיוב על פאה שאינו ברשותו אלא ברשות עניים, ומהא דעל הבעה"ב איכא חיוב להוריד את הפאה לעניים מוכח דהפאה ברשות הבעה"ב.

# נכרי שקצר את שדהו ואח"כ נתגייר - פרק ד' משנה ו'[[21]](#footnote-21)

במשנה נכרי שקצר את שדהו ואח"כ נתגייר פטור מן הלקט ומן השכחה ומן הפאה.

כתב הר"ש כדתניא בתו"כ ובקצרכם פרק לשקצרוה מכאן אמרו נכרי שקצר שדהו ואח"כ נתגייר פטור.

לכא' צ"ב מאי קמ"ל התנא ומדוע צריך למילף הך דין מקרא דאם קצר שדהו ואח"כ נתגייר פטור מפאה, הרי נתבאר לעיל בכמה דוכתין דחיוב פאה חל בשעת הקצירה, והכא בשעת הקצירה השדה היתה בבעלות הגוי והגוי עשה את הקצירה ומאי סק"ד שיהיה חיוב פאה כשקצר את השדה בעודו גוי.

ונראה דלעיל נתבאר ב' מהלכים באחרונים דפליגי אם הגדר בהא דבעינן קצירת ישראל הדין הוא דבעינן מעשה קצירה של ישראל, והא דמצינו שגוי שקוצר בעבור ישראל חייב בפאה הוי רק אם הגוי פועל של הישראל דיד פועל כיד בעה"ב וכמו שכתב

או דילמא דלא בעינן מעשה קצירה של ישראל, אלא דהכל תליא בעבור מי נקצר התבואה, דאם הקצירה היתה בעבור ישראל חשיב קציר ישראל ואין נפק"מ מי עשה את המעשה קצירה, דאין דין במעשה קצירה שיהיה ישראל, אלא הוי דין בתבואה הנקצרת שתהיה בשביל ישראל, ולפי הנך אחרונים דהכל תלוי אם הקצירה היא בשביל ישראל או בשביל גוי ניחא דסק"ד דמאחר שנתגייר מיד לאחר הקצירה חשיב שהקצירה הוי בעבור ישראל דהקצור עומד בשביל ישראל ובעינן לילפותא מקרא דגם בכה"ג איכא פטור מפאה ושאר מתנות.

והנה בפי' מהר"י בן מלכי צדק כתב דמיירי כשעימר אחרי שנתגייר, ולכא' צ"ב מאי נפק"מ באיזה זמן עימר דלכא' הנידון הכא דהקצירה היתה אצל הישראל, ולפמש"נ ניחא דהנידון הכא והסק"ד לחייב הוא משום דאע"פ שהקצירה היתה ע"י גוי סק"ד דכיון שאח"כ הישראל משתמש בקצירה סק"ד שיהיה חיוב פאה, וע"ז כתב המהר"י שרק בצירוף שהישראל עימר דאז חשיב שהתבואה עומדת לישראל, דהעימור הוא המעמיד את התבואה, ולכך כיון שהישראל עימר סק"ד שאפי' שהגוי קצר אבל למעשה הישראל עימר והעמיד את התבואה לשימוש לישראל סק"ד שיהיה חיוב פאה, וכך הוצכרנו למילף מקרא דתו"כ למעט שגם בכה"ג איכא לפטור פאה.

# בזמן חיוב שכחה – פרק ד' משנה ז'[[22]](#footnote-22)

במשנה קמה ופדה עומרין פטורה שבשעת חובתה היתה פטורה.

ברע"ב כתב דהא דתנן קמה ופדה עומרים פטורה לענין שכחה תליא בפלוגתת ר"י ורבנן, דלר"י דסבר [במשנה ו'] דנכרי שקצר את שדהו ואח"כ נתגייר דחייב בשכחה משום שאין השכחה אלא בשעת עימור, א"כ ה"נ הכא בהקדיש קמה ופדה עומרים חייב לר"י בשכחה כיון שאין השכחה אלא בשעת העמור.

ומבואר ברע"ב דבשביל חיוב שכחה לא בעינן עימור אלא הכל תליא בשעת השכחה דהרי הכא העימור נעשה בידי הקדש ומ"מ כתב הרע"ב דלר"י איכא חיוב שכחה, ומבואר דהרע"ב סובר דהמחייב בשכחה הוא הלקיחה לבית מהשדה והיינו דהמחייב של שכחה הוא זמן השכחה ולכך אפי' דהעימור נעשה בידי הקדש מ"מ מאחר דהשכחה נעשית בידי הדיוט חייב בדין שכחה.

אמנם רעק"א כתב דר"י מודה בפודה עומרין כיון דבשעת העמור היה דהקדש, ודייק לשון המשנה בר"י שאין השכחה אלא בשעת העימור, ועוד דייק את המשנה ופדה עומרין ולא תנן פדה קמה דאתא לומר דאפי' לר"י פטור משכחה משום דנעשה העימור ביד הקדש.

מבואר דסובר רעק"א דהמחייב בשכחה הוא העימור, ונראה ביאור דבריו הק' דעימור הוא ההתחלה של הכנסת התבואה לבית, דהסדר הוא שמעמרים עומרים ואח"כ מכניסם לבית, ולכך סובר רעק"א דבעינן שיהיה בר חיובא בשעת עימור העומרים, דאם בשעת עימור העמרים היה הקדש לא חל חיוב שכחה דלא נעשה מעשה של הכנסה לבית בחיובא.

# בגדר הדין דלא תלקט להזהיר העני על שלו – פרק ד' משנה ט'[[23]](#footnote-23)

במשנה מי שלקט את הפאה ואמר הרי זו לאיש פלוני עני ר"א אומר זכה לו וחכמים אומרים יתננה לעני שנמצא ראשון.

בגמ' ב"מ [דף ט' ע"ב] אמר עולא אמר ריב"ל מחלוקת מעשיר לעני דר"א סבר מגו דאי בעי מפקר נכסיה והוי עני וחזי ליה השתא נמי חזי ליה ומיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה.

רש"י כתב דמי שליקט את הפאה לא מיירי בבעל השדה, דבבעל השדה לא אמרינן מיגו דאי בעי מפקר נכסיה והוי עני וחזי ליה דבעל השדה אפי' אם הוא עני מוזהר הוא שלא ללקט פאה משדה שלו דאמרינן בגמ' לא תלקט לעני להזהיר עני על שלו, דבעל השדה אפי' אם הוא עני צריך להשאיר את הפאה לעניים אחרים ואינו רשאי ללקט את הפאה לעצמו.

וברא"ש כאן במתני' הק' דאם יפקיר את השדה לא חשיב בעל השדה ולא יהיה לו את הדין להזהיר העני על שלו, דמאחר שהשדה אינה שלו אין לו דין להניח פאה, וצ"ב במאי פליגי רש"י והרא"ש אם בעל השדה מפקיר את השדה אם איכא לדין להזהיר את העני על שלו.

ובהגהות ראמ"ה הק' על דברי הרא"ש דמאחר דבזמן הקצירה היתה השדה שלו וחל עליו איסור ללקט את הפאה לא יהני שיפקיר את השדה, דמ"מ מכיון שקצר את השדה חל עליו איסור ללקט וצ"ב דברי הרא"ש, אמנם בתורת זרעים הביא מהירושלמי דפליגי היכא שבעה"ב העני התחיל לקצור ומכר שדהו אם איכא דין להזהיר העני על שלו, וא"כ קושית הראמ"ה תליא בפלוגתת הירושלמי.

ובר"ש הק' דבירושלמי מבואר דגם בבעה"ב עשיר אמרינן מיגו ויכול לזכות בפאה וצ"ע.

והביא מהגר"ח דהדין להזהיר את העני על שלו הוי דין איסור, דיש לעני דין תעזוב ואיסור לא תכלה, וא"כ כל מאי דמהני מיגו דאי בעי מפקיר נכסיה וחזי ליה הוי על הדין ממון של האיסור תופס לבע"ח במקום דחב לאחריני דהוי דין ממון וע"ז מהני מיגו, אבל על הדין איסור לא מהני מיגו ולכך לא מהני הכא מיגו לדעת רש"י משום דהוי דין איסור, ובדעת הרא"ש צ"ל דסובר דהדין להזהיר העני על שלו הוי דין ממון.

ובתורת זרעים כתב דכל הדין להזהיר העני על שלו הוי איסור ודין דחייב ליתנו לעניים, אבל בדין ממון ליכא חילוק וגם בעה"ב יכול לזכות אלא דגם אם זכה בזה חייב ליתן לעניים, וא"כ איכא מיגו דאי בעי מפקיר נכסיה והוי עני ויכול לזכות בה ויהי שלו אלא דיהיה לו דין ליתן לעני, אבל מהני הזכיה, ולכך יכול לזכות עני אחר.

ובאמת יש לדון מהו האיסור להזהיר העני על שלו, האם הוי דין איסורי או דין ממוני, דהיינו דבדין ממון נתחדש שאפי' שבעה"ב עני וא"כ הרי לעני מותר לקחת מתנות עניים מ"מ התורה ציותה גם את העני להשאיר את המתנות משום האיסור והדין נתינה, או דילמא דהוי דין ממון שאין לבעה"ב זכות ממון במתנות עניים.

וכתב הקה"י [זרעים סי' ג'] דאם הוי דין ממון מיושב משה"ק רעק"א דמסברא כיון שבזמן הקצירה ולהקט שכחה ופאה היה בעל השדה א"כ נתחייב במתנות והיה אסור לו ליטול ואיך יותר אח"כ במה שהפקיר את השדה, וכתב דלהנ"ל אתי שפיר דהגדר במה דהוי דין ממון דבהאי שדה עשו את הבעה"ב עשיר, דחשיב עשיר משום השדה שיש בבעלותו, ולכך אינו תלוי בזמן הקצירה אלא בזמן שלוקט את המתנות דאם בזמן שבא ללקוט אין לו את השדה לא חשיב עשיר ויכול ללקוט.

# שנים שקיבלו שדה באריסות - פרק חמישי משנה ה'[[24]](#footnote-24)

במשנה שנים שקיבלו את השדה באריסות זה נותן לזה חלקו מעשר עני וזה נותן לזה חלקו מעשר עני.

בספר מים חיים הביא הגר"ח דהמפרשים הק' דלמ"ד אין ברירה א"כ כ"א שמקבל מתנות עניים מחבירו הרי הוי גם מתנות עניים שלו דהרי ליכא ברירה ויש לו בזה חלק ואיך נוטל את המתנות הרי הבעלים אינו יכול ליקח מתנות עניים לעצמו.

ונראה לחדש לפי מה שהובא לעיל מהקה"י דגדר הדין דלהזהיר העני על שלו דאין העני יכול ליקח מתנות עניים הגדר בזה דהתורה החשיבתו עשיר לגבי המתנות דהך שדה, [ובזה ביאר שיטת הרא"ש שאם יפקיר את השדה לאחר הקצירה אפי' שכבר התחייב במתנות יכול ליקח את המתנות דאינו עשיר בהך שדה שהרי הפקיר את השדה, א"כ לא אזלינן הכא בתר הבעלים האמיתי, אלא דמאחר דחלקו ביניהם והוא מקבל את המתנות מחלק חבירו אין הוא נחשב עשיר לגבי חלק חבירו ויכול ליקח את המתנות, ולא אזלינן בזה בתר הבעלים האמיתי אלא לפי ההנהגה שלהם למעשה בהך שדה, ומאחר דחילקו את הגידולים ביניהם והוא מקבל את המתנות מחלק הגידולים שברשות חבירו ליכא בזה דין להזהיר העני על שלו.

# פטור תרו"מ במתנות עניים – שיטת המל"מ – פרק ד' משנה ט'[[25]](#footnote-25)

במשנה הלקט והשכחה והפאה של נכרי חייב במעשרות אלא א"כ הפקיר.

בגמ' גיטין [דף מ"ז ע"א] אמרינן היכי דמי אילימא דישראל וליקטניהו גוי, אלא א"כ הפקיר הא מפקרי וקיימי, וכתב רש"י דכל לקט שכחה ופאה הפקר הן, ומבואר בגמ' דלקט שכחה ופאה פטורים ממעשר אפי' קודם שלקטן עני שהרי הכא לקטן גוי ומכרם לישראל ומבואר דפטורים ממעשר, הרי דהפטור לקט שכחה ופאה ממעשר הוי גם קודם שזכה בו העני.

ובהמשך הגמ' לא לעולם דישראל וליקטינהו גוי ודקא אמרת הא מפקרי וקיימי נהי דמפקרי אדעתא דישראל אדעתא דגוי מי מפקרי, והק' רעק"א [במשניות אות מ"ב] מה איכפת לי שלא הפקיר אדעתא דגוי הרי מ"מ חל בו דין לקט שכחה ופאה, ולקט שכחה ופאה פטורים ממעשר, וכתב דמכאן הוכיח המל"מ [פ"ב מתרומות ה"ט] דהפטור מעשר הוי רק כשבא לידי העני, אבל קודם שבא לידי העני ליכא פטור ממעשר, ותמוה מתחילת הגמ' דמבואר דמתנות עניים פטורים ממעשר גם קודם שבא לידי העני.

ובעיקר דינא דהמל"מ דפהטור מעשר הוי רק שלאחר שבא המתנה לעני, הק' רעק"א שם דהרי הפטור מתנות עניים מעשר הוא משום קרא דובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך יצאו אלו שיש להם חלק ונחלה עמך, וא"כ מהאי טעמא יפטר גם קודם שבא לידי העני דמ"מ יש לעני זכות לקחת ויש לו חלק ונחלה עמך.

ונראה דסובר המל"מ דבלקט אינו נעשה ממון עניים בעצם אלא דרק יש לעניים זכות לזכות בזה, ועכשיו עדיין חשיב ברשות הבעלים, אלא דיש לעניים זכות ליקח מהם, ולכך ליכא לפטור מעשר, דגדר הפטור הוא רק אם יש לעניים בזה זכות ממון ולא סגי במה שעניים יכולים לזכות בזה, אלא בעינן שכבר עכשיו יהיה להם בזה זכות, דהגדר הוא שיש לעניים חלק ונחלה עמך לא משום שיכולים לזכות אלא משום שיש להם זכיה בפועל, כמו שלבעלים יש זכיה בפועל.

# ספק לקט לקט - פרק רביעי משנה י"א[[26]](#footnote-26)

במשנה חורי הנמלים שבתוך הקמה וכו' ר"מ אומר הכל לעניים שספק לקט לקט.

בגדר ספק לקט לקט דנו האחרונים האם הדין הוא שמפסק צריך ליתן לעני וכל נתינה הוי מדין ספק, והיינו דבמתנות עניים לא נאמר הדין המע"ה וכל שיש ספק נותנים לעניים, או דילמא דהוי מדין ודאי דנתחדש דספק מתנות עניים הוי ודאי לעניים.

ובתוי"ט [פרק ה' משנה א'] כתב על הא דתנן דרוח שפזרה את העמרים אומדים אותה כמה לקט היא ראויה לעשות ונותן לעניים, וכתב התוי"ט דנותן בתורת לקט ופטורה מן המעשרות דספק לקט לקט, וכתב

להוכיח דספק לקט לקט הוי מדין ודאי, דאם הוי רק דין להחמיר בספק איך פטור ממעשר, הרי שמא אינו לוקה ואתת פוטרו ממעשר בודאי וספק אינו לקט, אלא בהכרח דהוי דין ודאי ולכך פטור ממעשר בודאי.

ואין לומר דמאחר דיש ללוי זכות ליקח מדין ספק לקט לקט חשיב דאיכא לפטור דבא הלוי וא"כ גם אם נימא דהוי דין הנהגה בספק מ"מ כל שהלוי עני יכול ליקח פטור ממעשר מדין יש לו חלק ונחלה עמך, דזה תלוי במש"נ לעיל אם הפטור ממעשר הוי כל שיש ללוי זכות ליקח או דבעינן שיהיה ללוי חלק וזכות ממון בעצם.

ועיין בתורת זרעים ריש פאה [עמוד י'] דנקט דהפטור דבא הלוי תליא במציאות אם העני היה לו זכות ליקח וכתב דלפי"ז בספק לקט לקט אפי' דהוי של העני רק מספק פטור מודאי ממעשר, וכתב שם דאם השם פאה פוטר ממעשר א"כ הוי ספק לקט ואינו פטור ממעשר דמספק צריך לעשר.

בגמ' נדרים [דף ז' ע"א] מסת' הגמ' אם יש יד לפאה וסלקא בתיקו, וכתב הר"ן דהרשב"א סובר דהוי לחומרא, משום דכל תיקו דאיסורא לחומרא.

וצ"ב מדוע חשיב ספיקא דאיסורא הרי מצות דממון נידון לפי כלל הממון, כמו ספק פטר חמור וכדו' דים לפי כלל הממון דבספק אמרינן דהמוציא מחבירו עליו הראיה.

ובר"ן הק' מהגמ' בחולין דמבואר שם דבספק מתנות עניים ספק לקולא,

במחנ"א הל' צדקה [סי' ב'] ובמהרי"ט [ח"ב סי' קכ"ד] ביאר דהרשב"א והר"ן פליגי בדין אמירה לצדקה, דאם זכו עניים ע"י אמירה א"כ הוי ממון עניים ואין בו בל יחל ובל תאחר דכבר זכו בו עניים, משא"כ הרשב"א סובר דבאמירה לצדקה לא זוכים עניים ולכך איכא בל יחל לא לעבור על הדיבור וא"כ הוי ספק דאורייתא לחמורא לא לחלל את דיבורו שהתחייב לפאה.

שע"י [שער ה' פ"כ]

אמנם דבריהם תמוהים דהר"ן הק' על הרשב"א מלקט דהתם ודאי דהוי רק ספק ממון ואין בו ספק איסור דנדר, הרי דהר"ן פי' את דברי הרשב"א דגם צדקה לחוד בלא נדר חשיב ספק איסור, וצ"ב איזה ספק איסור יש בצדקה בלא נדר.

ר' חיים הל' מכירה פכ"ב

# ספק לקט לקט ובגדר צדק משלך ותן לו[[27]](#footnote-27)

הר"ן בנדרים [דף ז' ע"א] מביא דהרשב"א כתב דבפאה וצדקה ספק לחומרא כמו ספק איסורא, והק' הר"ן דסוגיא מפורשת בחולין דספק עניים לקולא, והביא את הסוגיא שם וכתב אלמא טעמא דבחזקת חיוב קיימא הא לא"ה ספק פטור, ואם איתא דספק ממון עניים הוה ליה ספיקא דאיסורא למה לי לשנויי הכי.

והנה יל"ע מדוע לא הק' הר"ן איך כתב הרשב"א דבפאה וצדקה ספק לחומרא הרי איכא דין ספק לקט לקט מדין צדק משלך ותן לו, והיינו מדהא דאיצטריך את הדין צדק משלך ותן לו מוכח דלא אמרינן בצדקה ספק איסורא לחומרא דאם אמרינן בצדקה ספק איסורא לחומרא מה צריך את הדין ספק לקט לקט מדין צדק משלך ותן לו.

וא"כ מבואר דהדין ספק לקט לקט מדין צדק משלך ותן לו הוי דין אחר מספק פאה וצדקה דכתב הרשב"א דהוי ספק איסורא לחומרא, וא"כ מאי מק' הר"ן מהסוגיא בחולין, דהתם הסוגיא אזלא על הדין צדק משלך ותן לו דהגמ' דימתה דכמו דבספק מתנות עניים איכא דין צדק משלך ותן לו דבספק אזלנן לטובת העני כמו"כ במתנות כהונה יהיה דין צדק משלך ותן לו, דהוי הלכה דבדין מתנות אזלינן לקולא לנתבע וא"כ מאי מק' הר"ן על הרשב"א דאם ספק לחומרא מדוע צריך לדין קמה בחזקת חיוב תיפו"ל מדין ספק איסורא לחומרא הרי התם אזלינן על הדין צדק משלך ותן לו.

ובעיקר מש"נ דהוי ב' דינים ספק איסורא לחומרא והדין צדק משלך ותן לו, איכא נפק"מ דבתוי"ט בפאה כתב דבדין צדק משלך ותן לו פטור ממעשר וזה רק משום דהוי דין ודאי דגם בספק הוי לעני, אבל בדין ספק איסורא לחומרא ודאי שלא יפטר ממעשר.

ועוד דבמרדכי כתב דגם כשיש רוב דלא הוי לעני כמו בחורי נמלים דאיכא רוב דלא הוי לעני מדין צדק משלך ותן לו הוי לעני, ובדין ספק איסורא לחומרא לכא' ודאי דכשיהיה רוב היתר לא הוי לחומרא.

ובטו"א מדייק בדברי הר"ן דברוב לא אמרינן צדק משלך דהר"ן כתב דבעינן קמה בחזקת חיוב והרי רובא עדיף וא"כ כשיש רוב לא חשיב חזקת חיוב.

אמנם בעיקר מאי דאמרינן בגמ' שם דאיכא חזקת חיוב צ"ב מהו החזקת חיוב, נהי דלשדה איכא חזקת חיוב דיש בה מתנות עניים מ"מ שדנים על החורי נמלים מנלן דיש שם ודאי מתנות עניים[[28]](#footnote-28).

ומבארים דאין הכונה חזקת חיוב להא דבעלמא אמרינן חזקת חיוב, דהכא החיוב הוא לא משום חזקת חיוב אלא משום הדין צדק משלך ותן לו, אלא כונת הגמ' לחלק בדין צדק משלך ותן לו, שכל הדין צדק משלך שספק מתנות עניים לעניים הוא כשיש בשדה חיוב, ואפי' שהנידון בעיקר הך מקום והך תבואה אם היא חייבת והיא מתנות עניים מ"מ איכא ודאי חזקת חיוב על השדה, משא"כ בגר שנתגייר דהספק הוא בעיקר החיוב אם היה שעת חיוב לא אמרינן צדק משלך ותן לו דהוי ספק בעיקר החיוב.

ובדברי הרשב"א דספק מתנות עניים הוי ספק איסור, והר"ן פליג דספק צדקה הוי ספק ממון נראה, דהנה יל"ע דכשאדם מעיד פאה בשדהו איך הגידולים נעשים לממון עניים הרי לא עשה מעשה קנין לעניים, ורק אמר שזה יהיה פאה, וכך בצדקה שאומר סלע לצדקה נעשה לממון עניים והרי לא נעשה הקנאה, אלא בהכרח דאיכא פרשת צדקה בתורה כמו פרשת נדר, דכמו שבנדר יכול להחיל חלות איסור, כך במתנות עניים יכול להחיל מתנות עניים, ולכך סבר הרשב"א דחשיב ספק איסור דהשם צדקה הוי איסור דהוא שייך לגדרי יור"ד ודיניו הוא דיני יור"ד אלא דמשתלשל מזה ממון עניים ונעשה לחו"מ אבל יסודו הוא חלות מתנו"ע של פרשה בתורה של מתנות עניים, ולכך חשיב הרשב"א לספק איסור, והר"ן סבר דכמו דלגבי צדק משלך ותן לו דימתה הגמ' למתנות כהונה א"כ גם במתנות כהונה צריך להיות ספק איסור, ובדעת הרשב"א צ"ל דמתנות כהונה הוי ממון כהנים בעצם ע"י המציאות דזרוע וכו', אבל במתנות ענייים שצריך את העמדה של האדם בזה תלוי בשם מתנו"ע וזה הוי ספק איסור.

# שבולת של לקט שנתערב בגדיש - פרק ה' משנה ב'[[29]](#footnote-29)

במשנה שבולת של לקט שנתערבה בגדיש מעשר שבולת אחת ונותן לו.

מבואר במשנה דהשבולת המסויימת שנעשית לקט היא פטורה ממעשר, ואם נותן לעני שבולת אחרת אפי' שנותן לו מחמת השבולת לקט שיש לו כאן ואין ידוע איזה היא השבולת של הלקט המקורית, מ"מ הך שבולת שנותן לו חייבת במעשר, והביאור הוא דהשבולת המסויימת שהיא לקט היא שייכת לעניים והא דיכול ליתן לו שבולת אחרת היינו משום דהוי החלפה שהעני מקנה לו את השבולת ההיא וכדאמרינן עשו שאינו זוכה כזוכה, ובעה"ב זוכה לעני את השבולת לקט ומחליף את השבולת לקט בהך שבולת, ור"א סובר דכיון שהעני לא זכה [לדעת רבנן] בשבולת ממילא הבעה"ב לא יכול להחליף את השבולת.

והנה בהגהות אשרי [ע"ז פ"ה סי' ל'] כתב דחתיכת בשר של ראובן שנתערבה בחתיכות בשר של שמעון חייב לשלם לראובן דמיה, ובפשטות כונתו דאע"ג דממון לא בטל כמבואר בביצה [ל"ח ע"ב] מ"מ החפצא בטילה, דהיינו דעל הממון אמרינן דליכא ביטול אבל על החפץ המסויים שהוא של ראובן ונתפס בו שם חפץ של ראובן כשנתערב בחפצות של שמעון בטל.

וקשה על הגהות אשר"י דא"כ גם הכא נימא שהשבולת לקט של העניים תתבטל ויהיה חייב לעניים רק ממון ומדוע צריך לעשות החלפה, ומדוע בעינן לעשר לעני הרי השבולת של העניים בטילה.

ובספר מיים חיים כתב מרן הגר"ח דאין כונת הגהות אשר"י משום ביטול, אלא משום דין המע"ה דכלפי הממון אמרינן דאיכא ממ"נ שיש לראובן תביעת ממון על שמעון דממוני גבך, אבל כלפי החפץ המסויים אמרינן דכל חפץ שתובע משמעון איכא דינא דהמע"ה, ולפי"ז יישב דמתני' דהכא בלקט דליכא דין המע"ה דאיכא דין צדק משלך ותן לו ובספק לא אמרינן המע"ה ממילא נשארת השבולת המסויימת במתנות עניים.

ויש לדון בדברי הגר"ח בזה דכל מאי דאמרינן צדק משלך, ונתבאר לעיל מהתוי"ט ועוד דהוי ודאי מתנות עניים דלכך פטור ממעשר, היינו ממון שהוא מסופק ויש צד שהוא של העני, אבל הכא שלעני יש שבולת אחת ולא יודעים מה היא ואם משום צדק משלך ותן לו יצטרך ליתן לו יותר משבולת אחת דהרי לא יודעים איזה שבולת הוא של העני לא אמרינן צדק משלך ותן לו, דלא שייך שיהיה לו חיוב ליתן לעני בתורת ודאי יותר מהמגיע לו, דהיינו יותר ממה שודאי לא מגיע לו, אלא דבדברי הגר"ח מבואר דמחמת הדין צדק שלך ותן לו לא אמרינן המע"ה וישאר לעני תביעה על שבולת אחת ויל"ע בזה.

# בקושית רעק"א בדברי ר"א שיקנה לעני רק את השבולת[[30]](#footnote-30)

במשנה אמר ר"א וכי היאך העני הזה מחליף דבר שלא בא ברשותו אלא מזכה את העני בכל הגדיש ומעשר שבולת אחת ונותן לו.

ברע"ב כתב שהבעה"ב נותן לו במתנה ע"מ להחזיר את כל הגדיש כולו, וחשיב שהשבולת הלקט הגיע לידי העני ויכול להחליף.

והק' רעק"א מדוע צריך ליתן לו את כל הגדיש שהעני יגביה את הגדיש לזכות רק את השבולת של הלקט ומאחר שהעני זכה בהך שבולת יכול להחליף עם בעה"ב.

ויש מהאחרונים שכתבו שא"א לעשות מעשה קנין בממון שאינו מבורר ואינו ידוע, והביאור בדבריהם דקנין הוי מעשה בעלות, דלא הוי חק וגזה"כ דמעשה קנין קונה, אלא דמעשה בעלות הוי מעשה קנין, וממילא כשהממון לא ברור ולא ניכר ואינו ידוע היכן הממון ואינו יכול לקחתו אין המעשה קנין יכול להתפרש כמעשה בעלות ולא פועל הך מעשה קנין.

# חיוב לדאוג שיהיה לקט – פרק ה' משנה ג'[[31]](#footnote-31)

במשנה אין מגלגלין בטופח דברי ר"מ.

הרמב"ם מפרש שאסור לקצור את המין שנקרא טופח ביחד עם התבואה לפי שהוא מפסיד לעניים שמא יהיה הלקט הנופל מאותו המין.

וצ"ב מהו החיוב לדאוג שיהיה לקט מתבואה דוקא דלכא' כל דין לקט הוא דאם נופל הוא שייך לעניים אבל מהיכי תיתי שיהיה דין לדאוג שיהיה נופל ויהיה דין לקט.

ונראה דהדין והמציאות של לקט אינו מקרה בעלמא דאם נופל הוא לעניים, אלא יש פשטות ודרך שבד"כ נופל ועל הך שיעור איכא דין לקט שהוא לענים, ולכך אסור לו לדאוג שלא יהיה את הלקט, דלא הוי רק במקרה של לקט, אלא הלקט שרגיל להיות הוי חיוב לדאוג שיהיה הך לקט לעניים.

ולפי הנ"ל נקבל קצת הסבר בדברי רעק"א דהחיוב שכחה תלוי בשעת העימור ואם בזמן העימור היה של הקדש אפי' שאח"כ בזמן השכחה היה ביד ישראל פטור משכחה, והדבר תמוה דלכא' כל המחייב בשכחה הוא מה ששכח ומה זה שייך לעימור, ולפי הנ"ל ניחא דגם שכחה לא הוי מקרה בעלמא אלא איכא פשטות ודרך לשכוח ושייך לומר ע"ז דהמחייב בשכחה הוא שעת העימור.

# בדין בעה"ב העובר ממקום למקום - פרק ה' משנה ד'

במשנה בעה"ב שהיה עובר ממקום למקום וצריך ליטול וכו' יטול וכשיחזור לביתו ישלם דברי ר"א, וחכמים אומרים עני היה באותה שעה.

יל"ע בדעת ר"א דאם לא חשיב עני איך נוטל לקט שכחה ופאה דהוי מתנות עניים, ואם חשיב עני מדוע כשבא לביתו צריך לשלם, וזה ודאי דלא הוי הלואה דמתנות ענייים לא הוי קופה של הלואות אלא הוי ממון שהוא מתנות עניים.

ונראה דהרי בדעת חכמים מבואר דעני היה באותה שעה, דהיינו דאע"פ דהוא בעה"ב ובביתו יש לו כסף והוא עשיר, מ"מ סוברים חכמים דדנים אותו לפי המקום שהוא נמצא עכשיו, וכיון שבמקום הזה אין לו כסף חשיב עני ולוקח מתנות עניים וא"צ לשלם, ובדעת ר"א נראה דסובר דשייך מושג של עני לזמן, דנהי דבמקום הזה הוא עני, אבל מאחר דבביתו הוא עשיר, והוא בעה"ב ההולך ממקום למקום, חשיב עני לזמן, דבמקום הזה הוא חשיב עני, אלא דגם במקום הזה כבר מונח ונמצא דמחר הוא יהיה עשיר, ולכך סובר ר"א דיכול ליקח מתנות עניים רק כלפי המקום הזה, אבל כלפי ביתו הוא עשיר וצריך להחזיר את המתנות עניים, ובזה פליגי רבנן ור"א דרבנן סברי כיון שבמקום הזה הוא עני לא דנים מה יהיה מחר, דכל שעכשיו הוא עני דינו כעני וא"צ לשלם, ור"א סובר דחשיב עני זמני דהיינו עני רק במקום הזה, דכבר עכשיו דנים שמחר בביתו הוא יהיה עשיר, ולכך עני שהוא עני זמני רק לפי המקום יש לו זכות לקחת מתנת עניים וצריך לשלם אח"כ, והגדר בזה הוא דהזכות שלו הוא לקחת אוכל לאכול ואין לו זכות ממון, דהרי הוא במקום אחר עשיר ומחר הוא יהיה עשיר א"כ אין לו זכות ממון דלא חסר לו כסף אלא חסר לו אוכל ודינו כעני לענין אוכל, ולכך לוקח מתנות עניים היינו דיש לו זכות על האכול של המתנות עניים, אבל אין לו את הזכות ממון ולכך כשבא לביתו צריך לשלם.

ולפי"ז אתי שפיר הא דמבואר בראשונים דיכו ליקח רק לקט שכחה ופאה ואינו יכול ליקח אלף זוז, דכל הדין אלף זוז לעני שהוא עני גמור ועני בעצם, אבל הכא הוי עני רק כלפי אכילה שצריך אוכל ולכך לקוח רק אוכל כפי שהוא צריך.

והנה ברא"ש כתב בדברי חכמים דסוברים דעני היה באותה שעה ופטור ממעשר, מבואר דלדעת ר"א הוא חייב במעשר, ואם נימא דלא כדעת המל"מ [פ"ב מתרומות ה"ט] ולקט שכחה ופאה חל פטור ממעשר מיד משום דנעשו ממון עניים, א"כ ודאי דגם לר"א הוא פטור ממעשר, וכל דברי הרא"ש הוא כדעת המל"מ[[32]](#footnote-32) דהפטור מעשר חל בשעה שזכה העני[[33]](#footnote-33), ומ"מ מבואר בדברי הרא"ש חידוש גדול, דדוקא לחכמים דיש לו גדר עני גמור באותה שעה יש לו פטור מתרו"מ, משא"כ לדעת ר"א דאינו חשיב עני אלא דלוקח מדין עני על האוכל ולכך צריך לשלם אח"כ מביתו אין לו פטור מתרו"מ, דהפטור תרו"מ הוי רק שלוקח שהממון חשיב שלו מדין מתנות עניים, אבל לר"א דכל הזכות לקיחה הוא על האוכל מדין אוכל, אבל אין לו זכות בעצם הממון ולכך כשיגיע לביתו צרך לשלם לא חשיב יש לו חלק ונחלה איתך ואין בזה פטור מתרו"מ.

אמנם בקה"י [זרעים סי' א'] כתב דלבו אומר לו דט"ס הוא ברא"ש, וצריך לגרוס ופטור מהתשלומים, ולפי"ז לא שייך כל הנ"ל.

# שכחת בעלים ושכחת פועלים - פרק חמישי משנה ז'[[34]](#footnote-34)

העומר ששכחוהו פועלים ולא שכחו בעה"ב שכחו בעה"ב ולא שכחוהו פועלים וכו' אינו שכחה.

בגמ' ב"מ העמידה הגמ' את המשנה שבעה"ב עומד בצד שדהו והוי משום קנין חצר והסוגיא שם עמוקה מאד, אמנם קודם שנבאר את הסוגיא דהביאו הר"ש והרא"ש כאן, נבאר שיטת הרמב"ם דהרמב"ם בפ"ה ה"א העתיק את המשנה כצורתה ולא הזכיר דבעינן עומד בצד שדהו, ונראה דהרמב"ם פי' את המשנה למסקנא באופ"א מהאוקימתא שם דעומד בצד שדהו, דהנה הרמב"ם כלל ביחד בהלכה אחת שאם שכחוהו אלו ואלו והיו שם אחרים עוברין וראו אותו בשעה ששכחוהו אינו שכחה עד שישכחוהו כל אדם, משמע דהוי אותו הלכה דבעינן שכחת הבעלים והפועלים וכל אדם והכל מדין שכחת כל אדם, וא"כ בהכרח דלא הוי הלכה מיוחדת בזכית החצר, וא"כ נראה דלדעת הרמב"ם גדר הדין הוא דשכחה הוי רק אם שכוח לגמרי מכל אדם, אבל אם יש מי שרואה לא חשיב שכחה, ויתכן דהגדר הוא משום שיזכירו לו וכדו', וכ"כ הרדב"ז דהטעם הוא משום שהם יזכירו לו ולכך לא חשיב שכחה עיי"ש.

ועיין במנח"ח [מצוה תקצ"ג אות י"א] שכתב דפשוט דאפי' פועלים נכרים אם לא שכחוהו אינו שכחה, והביאור כנ"ל דהא דבעינן שכחת פועלים אינו מדין שכחה וחיוב שחכה, אלא הוי דין מציאותי שכל שהפועלים זוכרים לא חשיב שכחה דהם יזכירו את בעה"ב והוי כמו כשאחרים רואים.

אלא דיל"ע דא"כ מהו הדין שכחו בעל השדה ולא שכחו פועלים וכן להיפך הרי אפי' אחרים שעוברין ורואים לא הוי שכחה וא"כ מאי קמ"ל בבעלים ופועלים.

ובמקד"ד [סי' ס"ב אות ד' ד"ה כתב הרמב"ם]

כתב

ושיטת הגמ' ב"מ, דבגמ' שם איתא דבשדה אם זכור מעיקרא ולבסוף שכוח לא הוי שכחה משום דחצירו זכתה לו דקאי גביה, משא"כ בעיר הוי שכחה משום דליתא גביה דלזכי ליה, וצ"ב מאי שייך קנין חצר לדין שכחה, הרי כל שכחה התבואה והעומרים שלו ומ"מ איכא דין מתנות עניים משום שכחה וא"כ מאי מהני קנין חצר יותר מהבעלות הרגילה לדין שכחה.

ויתכן לבאר דשכחה הוי מצב בעומרים שאינם עומדים לו, והתורה חידשה דמצב של שכחה שהוא עזב את השדה ושכח הוי הפקעה של בעלות, והוי כעין אבידה דחשיב אינה ברשותו, וע"ז ילפינן מקרא דאם איכא מצב של קנין חצר היינו דהחצר מעמידה לו את הממון במדרגה דבעלמא חפץ שאינו שלו יכול לקנותו חשיב דהחפץ ברשותו לגמרי ולא הוי שכחה, דהדין דשכחה הוי מתנות עניים הוי רק משום שהתורה חידשה הפקעת הממון ע"י שכחה דהוי כמו אבידה דאינו ברשותו ולכך כשאיכא קנין חצר ליכא הפקעה וליכא דין שכחה.

ועיין ברמב"ן שכתב דמשבא לכלל שכחה שכבר שכחוהו פועלים והוא נכנס לכלל הפקר אם זוכר ועומד בצד שדהו קונה לו שדהו, והיינו כנ"ל דכשמתחיל השכחה נכנס לכלל הפקר משום דיצא קצת מרשותו דהוי כעין אבידה דנתחדש דאינה ברשותו ולכך מהני זכית השדה שקונה את החפץ ושוב לא מהני שכחה.

והנה בתוס' כתבו דכל מאי דאמרינן דזכות ולבסוף שכוח זכתה לו חצירו ולא הוי שכחה הוי רק אם זכור בזמן שהשכחה התחילה דהיינו ששכחו פועלים ולבסוף שכח גם הבעה"ב, וע"ז אמרינן דכיון דבזמן שהפועלים שכחו הבעה"ב זכר והוא עומד בצד שדהו משום הקנין חצר לא הוי שכחה, ובתוס' לא ביארו הטעם לזה, רק הוכיחו דאל"כ לעולם לא תמצא שכחה אם הבעה"ב עמד בצד שדהו.

ובר"ן כתב לבאר דבעלמא שבעה"ב היה בשדה ושכח לא זכתה לו שדהו משום דהוי ממונו והתורה הפקירה, אבל הכא כיון ששכחוהו פועלים כבר נכנס לכלל שכחה, דלעולם אינה שכחה עד שישכחוהו בעל השדה ופועלים, וכיון שנכנס לכל שכחה הרי הוא כאילו יצא מרשותו של בעל השדה, ועניים לא זכו לפי שעדיין לא נגמרה שכחה זו עד שישכח בעל השדה, ולפיכך כשעומד בצד שדהו זכתה לו שדהו כזוכה מההפקר, ובר"ן מבואר מהלך אחר ממש"נ לעיל, דבר"ן מבואר דשכחת פועלים ושכחת בעה"ב הוי ב' מעשה שכחה נפרדים, ולכך כתב דבשכחת פועלים יצא התבואה מרשות בעה"ב, אלא דלא נכנס לרשות עניים משום דחסר את שכחת בעה"ב, ומ"מ מבואר מדבריו דבכל שכחה איכא ב' דרגות וב' דינים א' דע"י מעשה שכחה יצא החפץ מרשות הבעלים ולזה סגי בשכחת פועלים לחודא, ועוד איכא דין שכחה דנעשה מתנות עניים ונעשה לממון עניים, ולזה בעינן ב' השכחות דכל שהיה שכחה אפי' רק של הפועלים כבר יצא מרשות הבעלים, והיינו כמש"נ דשכחה הוי כמו אבידה דיצא החפץ מרשותו, אלא דבשביל שיהיה מתנות עניים בעינן שיהיה שכחה גם של הפועלים וגם של הבעלים, ולכך ששכחוהו הפועלים ויצא מרשותו אם זכה הבעלים ע"י השדה שוב לא מהני מה שהבעלים שכח, דהיסוד של שכחה הוא דהחפץ יצא מרשותו ע"י השכחה ואם זכתה השדה והחפץ חזר לרשותו שוב לא מהני שכחה להפקיע את החפץ מרשותו.

והנה לעיל הבאנו דהמנח"ח נקט לדבר פשוט דגם בפועלים גוי מהני שאם הפועלים לא שכחו לא הוי שכחה, והעירו דלכא' כל דבריו הם לפי דעת הרמב"ם דהכל הוי מדין אחרים רואים, אבל למבואר בראשונים דהוי ב' מעשה שכחה, ושכחת פועלים מפקיעה את החפץ מרשות הבעלים, א"כ לכא' הוי דוקא בפועלים ישראלים ששיכים לדין שכחה, אבל פועל גוי לא הוי בכלל דין שכחה, אמנם יתכן לבאר דהרי בכלל מדוע שכחת פועלים מוציא את החפץ מרשות הבעלים דהרי אינם מצויים בשכחה, אלא דמכיון שהם נמצאים בשדה והעומרים עומדים לבעה"ב ע"י, וא"כ כשהם שוכחים הוי כעין אבידה שכבר העומרים לא עומדים לבעלים, וא"כ י"ל דגם בשכחה של פועל גוי הוי כעין אבידה וחל כבר המצב של הפקר המבואר בראשונים.

# שכחה בטמון – פרק חמישי משנה ז'[[35]](#footnote-35)

במשנה עמדו עניים בפניו או שחיפוהו בקש הרי זה אינו שכחה.

בתפא"י כתב דכל שכחה שלא מחמת עצמו אינו שכחה, כמו לקט שאינו מחמת עצמו, משמע בתפא"י דהטעם בעמדו עניים ובחפוהו בקש שאינו שכחה הוי משום דלא הוי שכחה מחמת עצמו.

וברמב"ם [פ"ה ה"ג] כתב עמדו העניים בפניו או חיפוהו בקש והוא זוכר את הקש וכו' אינו שכחה, משמע גם דהוי גדר בדין שכחה דלא חשיב שכחה משום דהעניים עמדו בפניו, וכן כיון שזוכר את הקש והקש חיפהו לא חשיב שכחה.

והנה בר"ש הביא מהספרי דהילפותא דליכא שכחה בחיפוהו בקש הוי משום טמון, וכ"ה בגמ' סוטה דף מ"ה ע"א, ולכא' בדברי התפא"י מבואר שהטעם הוא משום דרק בשכחה מחמת עצמו הוי שכחה והכא לא הוי שכחה מחמת עצמו, אלא די"ל דצורת הילפותא הוי משום דהוי טמון, אבל גדר וסיבת הפטור הוי משום דלא הוי שכחה מחמת עצמו.

ובגמ' בסוטה שם מבואר דאיכא דין שאם צפו עומרים לשדה חבירו איכא נידון אם הוי טמון או לא הוי טמון, ולא משמע שם דהוי מדין שכחה שלא מחמת עצמו, יעויי"ש בספיקת הגמ' , ואמנם לול"ד התפא"י י"ל דאין הגדר משום דלא הוי שכחה מחמת עצמו, אלא גדר הדין הוא דשכחה הוי רק בדבר שהוא בשדה, ובטמון לא הוי בדין עומרים בשדה ואין בהם דין שכחה, וכן עומרים בשדה חבירו לא הוי שכחה דאיכא דין דשכחה הוי רק בשדה שלו.

# פרק שישי

# פטור הפקר ממעשר – פרק שישי משנה א'[[36]](#footnote-36)

במשנה ב"ש אומרים הפקר לעניים הפקר, וב"ה אומרים אינו הפקר עד שיופקר אף לעשירים כשמיטה.

הראשונים הביאו את הירושלמי דטעמיה דב"ש דהפקר לעניים הוי הפקר ילפינן לה מפאה.

והנה בריש פרק ה' תנן גדיש שלא לוקט תחתיו כל הנוגע בארץ הרי הוא של עניים, וכתב הרע"ב דהוא שום קנס, ובתוי"ט שם כתב דהוי מדין הפקר בי"ד הפקר ולכך פטורים מהמעשרות, וכתב רעק"א בגליון המשנה שם דאע"ג דהפקר לעניים חייב במעשר [בפרק ד' משנה ט] היינו משום דלא חל כלל ההפקר, ואם העני נטל צריך להחזיר דהפקר לעניים לחודא לא הוי הפקר כלל, ולכך חייב במעשר דאין את הדין ובא הלוי, משא"כ הכא דע"י הפקר בי"ד חל ההפקר לעניים, ואם העניים זוכים בו הוא שלהם לכך חשיב דיש ללוי חלק ופטור ממעשר.

מבואר ברעק"א דהא דהפקר פטור ממעשר הוי משום הדין דובא הלוי,

אמנם יש להוכיח דאיכא דנקטו דלא כרעק"א הנ"ל, א' דבתוס' נדרים הק' מדוע בעינן קרא לפטור שביעית מתרו"מ תיפו"ל מדין הפקר, ובטו"א [ר"ה ט"ו ע"א] דכתב ליישב דכיון דשביעית הוי הפקר רק לישראל ולא לגויים לא מהני לפטור מדין הפקר, ולכא' הרי מ"מ חל ההפקר ויש ללוי חלק ומדוע שלא יפטר ממעשר, מבואר דהדין הפקר לכל לא הוי רק דין במעשה ההפקר דלא חל אם לא הוי הפקר לכל, אלא הוי גם דין בחלות ההפקר דאם לא הוי לכל נשאר לבעלים בזה חלק וחסר בזכות בא הלוי וליכא פטור ממעשרות.

ובתוס' ב"ק [דף כ"ח ע"א] כתבו דפאה דפטור ממעשר לא הוי מטעם הפקר, דהרי לב"ה הפקר לעניים ולא לעשירים לא הוי הפקר, ולכא' מבואר בתוס' דלא כרעק"א דלדברי רעק"א מה הק' התוס' דבאמת פאה פטור ממעשר מטעם הפקר, דלב"ה הפקר לעניים לחודא לא הוי מעשה הפקר ולא חל ההפקר, אבל בפאה דהוי גזה"כ דחל הפאה הוי הפקר ופטור ממעשר, מבואר בתוס' דלב"ה לא הוי רק חיסרון במעשה ההפקר אלא דגם הפקר שחל אם הוא רק לעניים לא חשיב הפקר, ונראה כמש"נ בסמוך דכיון דלא הוי הפקר לעשירים ונשאר הבעלות כלפי עשירים לא הוי הפקר גמור, ולכך כתבו התוס' דבפאה ליכא לפטור מתרו"מ מדין הפקר דחסר בהפקר, אלא הוי מדין ובא הלוי.

ואגב מבואר בתוס' דבהפקר איכא פטור נוסף מפאה מלבד הדין ובא הלוי, וצ"ב א' מדוע ליכא לפטור דבא הלוי ומדוע בעינן לעוד פטור, ועוד מהו הפטור, ונראה דליכא לפטור דבא הלוי דהך פטור הוי רק אם יש להם זכות ממון בדבר[[37]](#footnote-37), והפקר אין להם זכות ממון אלא שיכולים לזכות, ולכך רק במתנות עניים דיש להם זכות חשיב ובא הלוי דידך ויד העני שוים, אבל בהפקר ליכא להך פטור, וגדר הפטור הפקר הוי משום דליכא בעלים וליכא חיוב תרו"מ כשליכא בעלים וחל פטור גם אם אח"כ אחר זוכה בזה.

עוד איכא פלוגתא בין רעק"א למל"מ, דבמל"מ [פ"ב מתרומות ה"ט] כתב דבפאה אינו פטור ממעשר עד שיגיע לידי העני משום דתלוי בדעת בעה"ב עיי"ש, ורעק"א במשניות [אות מ"ב] הק' מדוע אינו פטור גם קודם שיגיע לידי העני דהרי הפטור פאה ממעשר הוי משום דבא הלוי וא"כ גם קודם שבא לידי העני יש ללו חלק, מבואר במל"מ דהפטור דבא הלוי אינו כל פעם שהלוי יכול לזכות, אלא בעינן שיהיה לו זכות ממון בדבר, וא"כ י"ל כמש"נ לעיל דהפקר אינו פטור משום ובא הלוי דלא חשיב שיש ללוי זכות בדבר.

# הפקר לעניים ולא לעשירים[[38]](#footnote-38)

במשנה ב"ש אומרים הפקר לעניים הפקר וב"ה אומרים אינו הפקר עד שיפקר אף לעשירים כשמיטה.

לכא' טעמיה דב"ה מבואר בסברא דהפקר היינו שמפקיע את בעלותו מהחפץ ולכך בשלמא אם מפקיר גם לעניים וגם לעשירים הוי הפקר דהפקיע את בעלותו מהחפץ, אבל אם הפקיר רק לעניים ולעשירים לא הפקיר א"כ השאיר את החפץ בבעלותו[[39]](#footnote-39) שהרי לא הפקיר לעשירים ולא הוי כלל הפקר, וא"כ צ"ב טעמיה דב"ש דהפקר לעניים הוי הפקר.

ונראה דהפקר אינו מעשה הפקעת בעלות, אלא מעשה הפקר היינו שמעמיד את החפץ לבני אדם, וזה שמעמיד את החפץ לבני אדם ויש לו אפשרות לקחת את החפץ הוי הפקעה של הבעלות, ולפי"ז ניחא דעת ב"ש דשייך שיעמיד את החפץ רק לעניים ולא לעשירים דמעשה הפקר לב"ש אינו הפקעת בעלות אלא שמעמיד את החפץ שהעניים יכולים לזכות בו וזה מפקיע את החפץ מבעלותו כלפי עניים ולא כלפי עשירים.

ובספר מים חיים מביא הגר"ח דהגרש"ש הוכיח דהפקר אינו שמעמיד את החפץ שאחרים יזכו בו, אלא סגי שמעמיד את החפץ לשימוש בנ"א ולא בעינן שיעמיד את החפץ לזכות בנ"א, דביאר בזה את הסק"ד דהירושלמי דיהני הפקר לבהמה ולא לאדם, והרי לא שייך להעמיד את החפץ לזכית בהמה דאין לבהמה זכיה, ובהכרח דהפקר היינו שמעמיד את החפץ לשימוש בנ"א ולכך הם יכולים לזכות בחפץ דפקע בעלותו כלפיהם שהרי אינו יכול למנוע אותם להשתמש בחפץ ולכך הוי גריעותא בבעלותו, ולפי"ז ניחא דמהני הפקר לעניים לחודא דמעמיד את החפץ לזכותם ושימושם וממילא חל הפקר כלפיהם.

[ברמב"ם כתב דהפקר הוי מדין נדר, ולפי הנ"ל ניחא והיינו דאם הפקר פקע בעלותו מה שייך נדר, הרי כבר אינו בעלים, אלא כמש"נ דלא פקע בעלותו בעצם, והמעשה הפקר הוי רק מעשה שבנ"א יכולים לזכות או להשתמש בחפץ לכך בעינן לדין נדר דדיבורו מחיל את הך זכות לבנ"א].

והנה רעק"א נקט לדבר פשוט דכל מאי דסברי ב"ה דהפקר לעניים ולא לעשירים לא הוי הפקר, היינו דהמעשה הפקר לא הוי מעשה הפקר, ולא חל ההפקר, אבל אם חל הפקר לעניים ולא לעשירים הוי הפקר ככל הפקר, דבריש פרק ה' תנן דגדיש שלא לקט תחתיו כל הנוגע בארץ הרי הוא של עניים, וכתב התוי"ט בשם הירושלמי דהוי מטעם הפקר בי"ד הפקר ולכך פטורים מהמעשרות, וכתב רעק"א שם ואע"ג דהפקר לעניים ולא לעשירים חייב במעשרות היינו דבהפקר לעניים לא חל ההפקר והעני אינו יכול לזכות בהך הפקר, ולכך ליכא לפטור ממעשרות, משא"כ הכא דע"י הפקר בי"ד נתקיים ההפקר לעניים, ואם העניים זוכים בו זה שלהם מקרי יש ללוי חלק, מבואר ברעק"א דהפקר לעניים כל החיסרון הוי במעשה ההפקר דהפקר לעניים לא הוי מעשה הפקר ולא חל ההפקר, אבל בגוונא דחל ההפקר כגון ע"י הפקר בי"ד ליכא חיסרון בחלות ההפקר ופטור משום ובא הלוי.

אמנם בתוס' ב"ק שהובא לעיל מוכח לכא' שלא כדבריו דכתבו התוס' שם דפאה פטורה ממעשר אינו מטעם הפקר דהפקר לעניים ולא לעשירים לא הוי הפקר, ותמוה דהרי פאה חל העזיבה רק לעניים מדין התורה גם לב"ה ואיך כתבו התוס' דא"א לפטור פאה ממעשר מדין הפקר משום דהוי הפקר רק לעניים[[40]](#footnote-40).

ומוכח בדברי התוס' דהפקר לעניים ולא לעשירים לא הוי חיסרון רק במעשה ההפקר, אלא הוי גם חיסרון בחלות ההפקר, דהפקר לעניים ולא לעשירים כיון דלבעלים נשאר בעלות בחפץ כלפי עשירים לא הוי ככל הפקר, וסברי התוס' דהפטור הפקר ממעשר הוי רק אם פקע כל בעלותו וגם עשירים יכולים לזכות בחפץ, א"כ לא נשאר לבעלים שום בעלות בחפץ לכך פטור ממעשר מדין הפקר, משא"כ בפאה דכלפי עשירים נשאר לבעלים בעלות ליכא לפטור מעשר מדין הפקר ומ"מ פטור משום ובא הלוי.

והא דהביא התוי"ט ירושלמי דע"י הפקר בי"ד לעניים פטור ממעשר הוי מדין ובא הלוי דהוי פטור דפאה אפי' דהוי הפקר רק לעניים.

אלא דרעק"א נקט דהפטור מעשר בפאה הוי מדין ובא הלוי ומשמע מדבריו דזהו הפטור בהפקר, אמנם בתוס' ב"ק מבואר דהפקר הוי מטעם אחר, דהרי כתבו דפאה פטורה לא מטעם הפקר אלא מטעם דובא הלוי, וא"כ בהפקר בי"ד הפקר דהוי רק לעניים אפי' דא"א לפטור ממעשר מדין הפקר דהוי רק לעניים, מ"מ פטור מדין פאה וכש"כ התוס' בב"ק הנ"ל על כל פאה.

ועיין בקוב"ש [חלק ב' סי' י"ד אות י"ג] כתב לבאר דבפאה הפטור ממעשר הוי משום דידך וידו שוים, ובהפקר הוי מדין אחר דפטור מדין הפקר, דבגמ' ב"ק דף כ"ח איתא דבעה"ב שהניח פאה מצד זה ובאו עניים ונטלו מצד אחר זה וזה פאה, ומק' בגמ' דאם עביד איניש דינא לנפשיה אמאי זה וזה פאה לינקוט פזרא וליתיב, וכתבו התוס' שם דבשלמא אותו שנטךו הוי פאה משום דנטלו מדעתו, אלא אותו שהניח סתמא דמילתא היה בדעתו שאם יטלו מצד אחר שיחזור ויזכה בה, וע"ז משני דזה וזה פאה לפוטרו ממעשר, וכמו דבחזר וזכה בו פטור ממעשר משום דהיה הפקר ה"נ הכא, ותמוה מאד דהרי הכא מתבטל מעיקרא השם פאה דהרי כתבו התוס' דסתמא דמילתא היה בדעתו שיתבטל הפאה[[41]](#footnote-41), ואין לומר דהכונה דיחזור ויזכה דהרי אם חל הפאה הוי מתנות עניים ואיך יכול לחזור ולזכות, וע"ז כתב הקוב"ש דפאה פטורה ממעשר אינו משום השם פאה אלא משום דידך וידו שוים, ומאחר דקודם שזכו מצד אחר היה בידם לזכות בפאה הראשונה א"כ אע"פ דהשם פאה נעקר למפרע, מ"מ המציאות אינה נעקרת למפרע אלא מכאן ולהבא, ולפי"ז ניחא דאפי' שהפאה נעקר למפרע איכא לפטור מעשר עיי"ש.

# בפלוגתת ב"ש וב"ה אם אמרינן רואין – פרק שישי משנה א'[[42]](#footnote-42)

במשנה כל עומרי השדה של קב קב ואחד של ד' קבין ושכחו ב"ש אומרים אינו שכחה וב"ה אומרים שכחה.

בר"ש הביא ירושלמי דב"ש סברי דמפני שהוא יכול לחלקו לד' עמרים של קב קב ולעשות ממנו שורה הואיל ועומרי השדה קטנים שאין בכל אחד ואחד כי אם קב וכו', וב"ה לית להו רואין.

צ"ב בפלוגתת ב"ש וב"ה אם אמרינן רואין, דלכא' מהו הסברא דרואין, דבשלמא אם איכא ג' עומרים לב"ה או ד' עומרים לב"ה לא הוי שכחה, דהרבה עומרים לא חשיב שכחה דאדם אינו שוכח כ"כ הרבה, אבל בדאיכא עומר גדול של ד' קבין מאי שייך רואין הרי מ"מ הוי עומר אחד.

ונראה דהגדר בד' עומרים דלא הוי שכחה היינו משום המצב דאע"פ דהבעה"ב שכח מ"מ מאחר דהמצב הוא מצב שאינו שכחה לא חשיב שכחה, [וכעין עומר שסמוך למקום מסויים לקמן משנה ב' דלא הוי שכחה אע"פ שהבעה"ב שכח], ובזה פליגי ב"ש וב"ה אם אמרינן רואין האם עומר אחד גדול שהוא כשיעור ד' עומרים שהם מצב שלא הוי שכחה האם גם משום עומר אחד גדול אמרינן דהוי מצב דלא הוי שכחה, או דילמא רק ב' עומרים נפרדים הוי מצב שהוא לא מצב של שכחה, משא"כ בעומר אחד גדול הוי שכחה.

# בגדר הדין דעומר שהחזיק בו להוליכו לעיר והניחו במקום מסוים - פרק שישי משנה ב'[[43]](#footnote-43)

במשנה העומר שהוא סמוך לגפה ולגדיש וכו' ושכחו ב"ש אומרים אינו שכחה וב"ה אומרים שכחה.

הר"ש מביא מהתוספתא והירושלמי דר"א סובר דפלוגתת ב"ש וב"ה בעומר סמוך לגפה הוי בעומר שהחזיק בו להוליכו לעיר ונתנו במקום מסויים, דב"ש סוברים דאינו שכחה משום שזכה בו.

וצ"ב א' מהו הדין דעומר שהחזיק בו להוליכו אל העיר ושכחו דאינו שכחה משום דזכה בו דמאי שייך להוסיף זכיה הרי בכל שכחה הוי עומרים של בעה"ב ומ"מ משום השכחה איכא דין דהוי ממון עניים וא"כ מה מוסיף הזכיה בעומרים במה שהחזיק בהם להוליכם לעיר.

ועוד צ"ב מהו הצירוף של הזכיה במה שהחזיק בו להוליכו לעיר ביחד עם זה שהניח את העומר במקום מסויים. [ולהך תנא דכל מאי דאמרינן ב"ש דזכה בו הוי במניח במקום מסויים א"כ האי תנא פליג על משנה ג' וסובר דבהחזיק להוליכו לעיר לחודא הוי שכחה ולכך בעינן צירוף דהניחו במקום מסויים, אלא דצ"ב כנ"ל מהו הצירוף של זכיה ביחד עם הנחה במקום מסויים.

ונראה לפמש"נ לעיל דחידוש התורה בשכחה אינו סתם דאם שכח איכא דין ליתן לעניים ונעשה ממון עניים, אלא דנתחדש דשכחה הוי מצב בחפץ דחל עליו הפקעת בעלות ועי"ז נעשה לממון עניים, [ונתבאר לעיל הא דלאחר שכחת פועלים מהני זכית השדה דלא יהיה דין שכחה גם אם יחזור בעה"ב וישכח], ולפי"ז ניחא דעומר שהחזיקו להוליכו לעיר דזכה בו היינו דחשיב שהעומר עומד ברשותו לגמרי, ושוב כבר לא שייך שכחה להפקיע מרשותו דזכה בו שיהיה עומד ברשותו לגמרי, ולפי"ז יש ליישב דזהו הצירוף דזכיה להוליך לעיר ביחד אם הנחה במקום מסויים, דאם לא הניחו במקום מסויים א"כ הוי שכחה גמורה והוי אינו ברשותו ולא יהני במה שזכה בו מקום דמ"מ בשכחה איכא הפקעה דאינה ברשותו, ורק אם הניחו במקום מסויים דלא הוי מקום שמפקיע מרשותו לגמרי אע"פ דבעלמא הנחה במקום מסויים לא מהני הכא שכבר זכה בו ע"י שהוליכו לעיר המקום מסויים לא מפקיע את בעלותו.

# בדין עומר וקמה שיש בה סאתים – פרק שישי משנה ו' וז'[[44]](#footnote-44)

במשנה ו' העומר שיש בו סאתים ושכחו אינו שכחה.

בר"ש הביא מהספרי דיליף לה מדכתיב לא תשוב לקחתו כולו כאחת, ופי' הר"ש דבפעם אחת יכול להגביהו על כתיפו ולשאת אותו.

והביא הר"ש דבירושלמי יליף לה מקרא אחרינא דשכחת עומר ולא גדיש, ופי' הר"ש דסאתים חשיב גדיש, וכתב הרא"ש [בפי' הירושלמי] דנפק"מ בין הפי' אם שכח עומר קטן בצד עומר של סאתיים, דאם עומר סאתיים הוי עומר א"כ העומר הקטן הוי שכחה לכו"ע, ואם העומר הגדול חשיב גדיש א"כ העומר הקטן חשיב שכח עומר קטן בצד גדיש דתליא בפלוגתת ב"ש וב"ה.

ולכא' יש לדון דיש לחקור מהו גדר הדין דסאתיים לא הוי שכחה, האם הוי דין דחסר בשכחה, דשיעור גדול כ"כ לא הוי שכחה, דהוא ודאי יזכר וכדו' וחסר בשכחה ולכך לא חשיב שכחה, או דהוי שיעור בדין שכחה, דכל הדין דשכחה הוי לעניים הוי עד שיעור סאתיים, אבל יותר משיעור סאתיים לא נתנה התורה זכות לעניים.

ולכא' תליא בב' הילפותת, והיינו דבילפותא דלא תשוב לקחתו אפשר לפרש את ב' הצדדים, דהוי רק ילפותא דסאתיים לא הוי שכחה, וי"ל דהוי מדין שיעור דשיעור כזה גדול דסאתיים ליכא דין ליתן לעניים, וי"ל גם דהוי שיעור בגדר שכחה דשיעור גדול דסאתיים לא חשיב שכחה, אבל לילפותא דעומר ולא גדיש נראה דהגדר הוא דלא חשיב שכחה כיון שזה גדיש, דמשמע דלא הוי שכחה לא משום השיעור, אלא משום השם גדיש, ורק השיעור הוי דלכך יש לו שם גדיש, אבל עיקר הדין הוא משום דגדיש לא הוי שכחה[[45]](#footnote-45), ולפי"ז אתי שפיר מה דמבואר בירושלמי דאם שכח עומר קטן בצד עומר שיש בו סאתים דאם עומר דסאתיים חשיב גדיש גם העומר הקטן לא הוי שכחה, דהוי כהניח בצד הגדיש, דהיינו דהניח ליד מקום שהוא מופקע משכחה.

עוד כתב הירושלמי דנפק"מ אם שכח ב' עומרים קטנים ואת העומר של סאתיים לב"ה דג' עומרים לא הוי שכחה, דאם העומר סאתיים הוי גדיש א"כ לא חשיב דיש כאן ג' עומרים והב' עומרים הוי שכחה, ואם חשיב עומר אלא דאיכא גזה"כ מיוחדת דלא תשוב לקחתו א"כ איכא ג' עומרים ולא הוי שכחה על כל הג'.

אמנם הביא הר"ש דבגמ' ב"ב שלהי פרק המוכר את הבית [דף ע"ב ע"ב]איתא, ואמר ר"ה עומר שיש בו סאתיים תורת עומר עליו ותורת גדיש עליו תורת עומר עליו דשני עומרים שכחה שנים והוא אינן שכחה תורת גדיש עליו דתנן עומר שיש בו סאתים שכחו אין שכחה, מבואר בדברי ר"ה דאפי' דעומר שיש בו סאתיים תורת גדיש עליו ולכך לא הוי שכחה, דהיינו דר"ה מפרש כפי' הב' בירושלמי דהטעם דעומר דיש בו סאתיים לא הוי שכחה הוי מטעם דחשיב גדיש, מ"מ סובר ר"ה דמיצטרף עם עוד ב' עומרים, ולכא' צ"ב דאם הוי גדיש איך מצטרף עם האחרים.

אמנם יש לדון להיפך דלכא' צ"ב מה איכפת לי דהוי גדיש מדוע דוקא עומרים מצטרפים, אלא דיש לדון דהא דהוי גדיש לכך הוי סיבה דהוא עומד לעצמו ואין לו שייכות עם העמרים האחרים, וא"כ בזה פליגי דהירושלמי סובר דמאחר דהוי גדיש אינו מיצטרף עם העמרים ועומד לעצמו, ור"ה סובר דגם אם הוי גדיש יכול ליצטרף עם האחרים וב' העמרים האחרים הם חלק מהך גדיש ומיצטרפים.

ולפי"ז אתי שפיר מאי דאמרינן בב"ב שם תורת גדיש עליו ותורת עומר עליו, והביאור הוא דכשדנים את הסאתיים בפנ"ע חשיב גדיש דשיעור סאתיים הוי גדיש, משא"כ כשדנים על כלל העמרים הך סאתים יכול ליחשב גדיש איתם ביחד ואינו גדיש לעצמו אלא ב' עמרים הוי בצירוף הך גדיש גדיש ואינו שכחה[[46]](#footnote-46).

וברשב"ם בב"ב שם כתב דג' עומרים אינם שכחה דבעינן עומר ולא גדיש, וגם הביא את הדרשא דלקחתו

למעוטי האי דאינו ניקח בפעם אחת יפה, ומבואר דלא הוי ב' דרשות דכיון שאינו ניקח הוי גדיש ואין בו דין שכחה.

# דין הקמה שמצלת את העומר - פרק שישי משנה ח'[[47]](#footnote-47)

במשנה הקמה מצלת את העומר ואת הקמה, העומר אינו מציל לא את העומר ולא את הקמה וכו'. והביא הרע"ב את הילפותא ושכחת עומר עומר שסביבותיו קציר הוי שכחה ולא עומר שסביבותיו קמה.

צ"ב מהו גדר הדין דקמה מצלת את העומר ואת הקמה, ועומר לא מציל לא עומר ולא קמה.

ויש לדון אם הוי גדר בדין שכחה דכל שיש בצדו קמה שלא שכחה א"כ גם העומר לא חשיב שכוח, ועוד דיש סיבה שיזכר דיש בצידו דבר שלא שכח.

עוד י"ל דקמה שבצד הקמה או עומר בצד הקמה הוי דבר אחד עם הקמה ולכך אפי' דאת הקמה שליד שכח וכן את העומר מ"מ כיון שאת הקמה לא שכח הוי דבר אחד שמקצתו לא היה שכחה ולא חשיב שכחה, וזהו הדין מציל דלא חשיב שכחה כשחלק לא שכוח והדין מציל הוא שהוי דבר אחד.

אמנם י"ל דהוי דין בשכחה דכל מאי דשכחה הוי לעניים רק אם סביבותיו קציר, אבל אם סביבותיו קמה שלא שכחה לא הוי לעניים, ולפי"ז אתי שפיר פסק הרמב"ם דדוקא באותו מין הוי הצלה אבל ב' מינים אין הקמה מצילה את העומר.

ובר"ש כתב דכל ההצלה הוי בכה"ג דשבולת שבקציר וראשה מגיע לקמה, אמנם ברמב"ם לא נזכר דצריך שראשה יגיע לקמה, ויתכן דלדעת הר"ש ההצלה הוי משום דהוי דבר אחד ולכך הקמה מצילה דחלקה אינה שכוחה וע"י שראשו מגיע הוי דבר אחד ולא חל שכחה כלל, משא"כ אם הוי דין דאם יש סביבותיו קמה ליכא דין שכחה א"כ גם כשאין ראשו מגיע לא הוי שכחה.

# תנאי בקצירה קושית רעק"א - פרק ו' משנה י"א[[48]](#footnote-48)

במשנה אם אמר הרי אני קוצר ע"מ מה שאני שוכח אני אטול יש לו שכחה, וכתב הר"ש בשם הירושלמי שהטעם הוא משום דמתנה ע"מ שכתוב בתורה תנאו בטל.

רעק"א הק' דמה צריך לטעם דמתנה עמש"כ בתורה תנאו בטל דגם אם נימא דתנאו קיים, אבל תנאי שייך רק כשעושה את המעשה על תנאי שאם לא יתקיים התנאי לא יתקיים המעשה, אבל הכא עם מי מתנה, ומה שייך לתלות קצירה על תנאי, דאיך שייך לומר דאם לא יתקיים התנאי לא יהיה הקצירה קצירה וצ"ע.

והנה בעיקר דברי רעק"א דנקט דתנאי שייך רק אם עושה מעשה על תנאי שאם לא יתקיים התנאי לא יתקיים המעשה, וכתב לבאר דמלוה ע"מ שלא תשמטני שביעית התנאי הוא שאם יהיה שמיטה הכסף יהיו למפרע פקדון, וכן בהונאה התנאי הוא שהמקח יתבטל, ועיי"ש במש"כ.

וידועים דברי מרן הגרי"ז בספר דהמקדש ע"מ שאין אליו שאר כסות ועונה אפי' דלא הוי תנאי שאם יהיה שאר כסות ועונה הקדושין מתבטל אלא תנאי הוי דין התורה שתנאי מגביל את המעשה, וה"נ מקדש אשה עם הגבלה בקדושין שיהיו קדושין שלא מחייבים שאר כסות ועונה, ומ"מ עדיין לא העלנו ארוכה לקושית רעק"א הכא בקצירה, דמאי שייך הגבלה בקצירה שלא יהיה חיוב שכחה, דלכא' שכחה הוי מציאות ואינו תלוי במעשה האדם, אלא כל שקצר וקרה שכחה הוי מציאות של שכחה לעניים ואיך שייך בכלל לדון דהוא עושה תנאי ואינו מועיל משום מתנה עמש"כ בתורה, דמהו ההגבלה אלא סתם אומר שלא רוצה לקיים את דין התורה וזה לא שייך למתנה עמש"כ בתורה.

ובאבי עזרי כתב דהכונה בתנאי היינו דכמו שמצינו דאם נעשה זכיה בשכחה קודם השכחה לא חל בו דין שכחה, וכמו דמצינו בב"מ דאם עומד בצד שדהו ואומר זכי לי שדהו לא הוי שכחה, וכן בריש פ"ו שאם הוליך לעיר והניח בצד הגפה וכדו' לא הוי שכחה משום דזכה בהולכה לעיר, ועיין בר"ש משנה י' בפי' הראשון דאגודי השום אין להם שכחה משום דזכה ע"י האגידה ולא הוי שכחה, א"כ גם הכא מתנה בקצירה שרוצה לזכות בכל הגידולים וממילא לא יהיה בהם דין שכחה, וע"ז אמרינן דלא מהני משום מתנה עמש"כ בתורה אבל בלא"ה היה מועיל התנאי היינו המעשה זכיה שהשדה תעמיד לו את התבואה ולא יהיה בהם שכחה.

אלא דצ"ב דבראשונים שם בב"מ מבואר דכל מאי דמהני זכיה הוי דוקא לאחר שהתחיל מעשה השכחה ויצא התבואה מרשותו, דהתם מיירי שהיה שכחת פועלים ולא שכחת בעה"ב וכבר יצא מרשותו והתחיל מעשה השכחה ולכך מהני הזכיה, אבל הכא דמיירי שמתנה בקצירה איך שייך זכיה, ובאבי עזרי שם כתב דזהו גופא הדין דמתנה עמש"כ בתורה דתנאו בטל, דבעצם שייך זכיה שלא יחול דין שכחה, אלא דע"ז אמרינן דדין התורה הוי שכן יחול שכחה ולא תהני זכיה קודם השכחה, וכמו דהראשונים בב"מ הק' דא"כ בכל שכחה שיזכה וליכא דין שכחה וע"ז כתבו דבעלמא הא גופא הדין שכחה דלא מהני זכיתו ורק היכא דהתחיל השכחה מהני זכיתו, וא"כ הא גופא הדין דהמשנה דמתנה עמש"כ בתורה תנאו בטל.

# פרק שביעי

# שכחת אילן ואילן שיש בו סאתיים – פרק ז' משנה א' וב'[[49]](#footnote-49)

במשנה זית שיש בו סאתים ושכחו אינו שכחה, בד"א בזמן שלא התחיל בו אבל אם התחיל בו אפי' כזית הנטופה בשעתו ושכחו יש לו שכחה.

שיטת הר"ש דזית שיש בו סאתים אפי' אינו נטופה לא הוי שכחה, אבל אם התחיל ללקט בו תמיד הוי שכחה אפי' שיש בו סאתים ואפי' נטופה, ואם אין בו סאתים ולא התחיל ללקט בזה יש את החילוק בין נטופה לאינה נטופה, והיינו דסאתיים הוי סיבה בפנ"ע שלא יהיה שכחה, ונטופה הוי סיבה בפנ"ע שלא יהיה שכחה, אבל בהתחיל תמיד הוי שכחה.

והר"ש מביא מהתוספתא שאם יש סאתיים אפי' אם התחיל לא הוי שכחה.

ברמב"ם [פ"ה הכ"ב] כתב השוכח אילן בין האילנות אפי' היו בו כמה סאין פירות או ששכח ב' אילנות הרי הן שכחה, מבואר ברמב"ם דאין פטור בסאתיים ואילן הוי שכחה אפי' בכמה סאין, ובהכ"ד כתב הרמב"ם את הדין שזית נטופה לא הוי שכחה וע"ז כתב בד"א שלא התחיל באילן זה המפורסם אבל אם התחיל בו ושכח מקצתו הרי זה שכחה, והוא שיהיה הנשאר בו פחות מסאתיים , אבל סאתיים אינו שכחה אלא א"כ שכח כל האילן, מבואר ברמב"ם שיש חילוק אם שכח את כל האילן או שכח רק מקצת האילן, דבשכח את כל האילן הוי שכחה אפי' בסאתיים, אבל בשכח מקצת האילן סאתיים לא הוי שכחה, ונטוף לא הוי שכחה אלא א"כ התחיל, דבהתחיל הוי שכחה אלא א"כ יש בו סאתיים.

וצ"ב מה החילוק דסאתיים לא הוי שכחה רק במקצת האילן, אבל באילן שלם אפי' סאתיים הוי שכחה, עוד צ"ב מהו הצירוף של סאתיים עם זית נטופה.

ובדברי הכסף משנה נראה דסאתיים מהני רק דאם הוי דבר חשוב לא הוי שכחה, דהיינו דבדבר חשוב כשהתחיל הוי שכחה אבל אם איכא צירוף של סאתיים בכה"ג אינו שוכחו.

ובתורת זרעים ביאר דחלוק היכא ששוכח את האילן מהיכא ששוכח את הפירות, דאם שוכח את האילן הוי שכחה באילן ובשכחת אילן לא נאמר הדין סאתיים, דהשכחה מתיחסת לאילן, משא"כ כשהתחיל ללקט את האילן בכה"ג השכחה אינה מתיחסת לאילן אלא לפירות ובפירות נאמר דשכחת סאתיים אינה שכחה.

אלא דלא ביאר לנו התורת זרעים מדוע בשכחת אילן לא נאמר הדין דשכחת סאתיים לא הוי שכחה, ולכא' אם הטעם דסאתיים לא הוי שכחה משום דבכה"ג דהוי כמות גדולה של סאתיים זוכר, א"כ מה החילוק בין שכחת אילן לשכחת פירות, וכ"כ ברבינו הלל בספרי רפ"ו [הובא בציון ההלכה להגרח"ק שליט"א] דאם הטעם דסאתיים הוי משום דיהיב דעתו ואינו שוכח א"כ אין חילוק וגם בשכחת אילן לא הוי שכחה, אלא דאם הטעם משום גדיש אילן לא חשיב גדיש.

עוד י"ל עפ"י מש"נ לעיל דשיעור סאתיים הוי גזה"כ במידה של חיוב שכחה, וא"כ י"ל דכ"ז בפירות דהשכחה מתיחסת לפירות בזה אמרינן דאיכא שיעור ומידה וסאתיים פירות ליכא דין שכחה, משא"כ בשוכח את האילן ליכא מידה דסאתיים מכיון שהשכחה מתיחסת לאילן ולכך אפי' בסאתיים הוי שכחה.

# המדל בגפנים – פרק ז' משנה ה'[[50]](#footnote-50)

במשנה המדל בגפנים כשם שהוא מדל בתוך שלו כן הוא מדל בשל עניים דברי ר"י, ר"מ אומר בשלו הוא רשאי ואינו רשאי בשל עניים.

בר"ש ובשאר מפרשים כתבו דאע"ג דפשיטא שאם מוכר גפנים מסויימים לחבירו אינו יכול להיות מידל בשל חבירו, מ"מ פליגי הכא אם הוי כמוכר או כשותף.

ולכא' צ"ב מהיכי תיתי שהבעה"ב יחשב שותף במתנות עניים הרי הוי ממון עניים לגמרי והרי הם של העניים ומאי טעמא חשיב שותף.

והנה בשנות אליהו כתב וז"ל בגפנים ניכר איזה יהיה עוללות כשיפרח, מבואר בדברי הגר"א דלא מיירי הכא שיש כבר עוללות, והטעם נראה דאם כבר הוי עוללות הוי של עניים ובדאי שאינו יכול להיות מידל ולא הוי שותף וכשה"ק לעיל, אלא הכא מיירי שעדיין לא הוי עוללות, אלא דאיכא חיוב לדאוג שיהיה עוללות כמש"נ לעיל על כל המתנות עניים אלא דפליגי אם מותר לו להיות מידל, האם הוא שותף או מוכר, ובזה ניחא השותפות דמאחר דעדיין לא הוי לעניים אלא דאיכא לעניים זכות בהך שדה שיהיה עוללות ע"ז אמרינן לר"י דהעני הוא שותף דכמו שהשדה צריכה להעמיד מתנות עניים ה"נ השדה צריכה להעמיד לבעה"ב, וכל הזכות של העני שהשדה תעמיד לו מתנות עניים לא הוי יותר מאשר שותפות.

ובדעת שאר המפרשים דלא פי' כדברי הגר"א נראה ליישב משה"ק מהו גדר השותפות במתנות עניים, נראה דאין הכונה לשותפות ממש, אלא לפמש"נ דהדין מתנות עניים הוי דין על השדה, דהשדה צריכה להעמיד את המתנות עניים, והאילנות של המתנות עניים הוי חלק מהשדה שצריכה להעמיד לבעה"ב ולעניים לכך הוי כשותפות דכול האילנות משתתפים בהפסד של המידל.

# בגדר בציר לר"א – פרק ז' משנה ז'[[51]](#footnote-51)

במשנה כרם שכולו עוללות ר"א אומר לבעה"ב אר"א כי תבצור וכו' אם אין בציר מנין עוללות.

בר"ש מביא ירושלמי וכמה הוא בציר דבית שילא אמרי ג' אשכולות שעושין רביע.

צ"ב בגדר הדין דאם אין בציר אין עוללות, דלכא' ילה"ק נהי דבעינן בציר לבעה"ב מדוע כל השדה לבעה"ב שיהיה חלק מהשדה לבעה"ב מדין בציר לבעה"ב ויהיה שאר העוללות לעניים, ודוחק לומר דהנידון על כל השדה ביחד דהרי כולה עוללות ומאחר דליכא בציר לבעה"ב ליכא דין עוללות לעניים, ולכך כל השדה לבעה"ב, או בנוס"א דכיון שליכא חילוק והכל עוללות וא"כ אין חלק מסויים ששייך לומר שהוא לבעה"ב, לכך כל הנידון הוא על כל השדה ביחד, והנידון אחד אם כל השדה יש בו דין עוללות לעניים או דליכא דין לעניים ולכך כל השדה לבעה"ב.

ויתכן דהשיעור ג' אשכולות שעושין רביע הוי שיעור בציר, ואם ליכא ג' אשכולות שעושים רביע לא חשיב בציר, דיש שיעור לבציר ורק שיעור ג' אשכולות שעושין רביע חשיב בציר.

# ביאור שיטת ר"ע - פרק ז' משנה ז'[[52]](#footnote-52)

במשנה המקדיש את כרמו עד שלא נודעו בו העוללות אין העוללות לעניים, משנודעו בו העוללות העוללות לעניים ר"י אומר יתנו שכר גידוליו להקדש.

והנה ברישא סובר ר"ע דשדה שכולו עוללות הוי לעניים והא דכתיב כי תבצור היינו שאין לעניים בעוללות קודם הבציר, ונראה בפשטות דאין הכונה שהמחייב הוא הבציר דהרי סובר ר"ע שגם כולו עוללות לעניים, אלא די"ל דכשיש חלק עוללות וחלק שאינו עוללות המחייב הוא רק לאחר הבצירה, דמבואר בסיפא דאם הקדיש משנודעו העוללות לא חל ההקדש והעוללות לעניים, ואם לא חל הדין מתנות עניים קודם הבצירה א"כ מדוע אינו יכול להקדישם שהרי קודם שנודעו יכול להקדיש.

וצ"ל דלר"ע הדין מתנות עניים הוי גם קודם הבצירה, אלא דהזכות ליכנס לשדה בפועל ולקחת את העוללות בזה סובר ר"ע דהוי רק לאחר הבצירה שבוצר בעה"ב לעצמו, אבל עצם הזכות מתנות עניים בעוללות הוי משהוכרו דכבר חשיב עוללות דהוי לעניים.

# פרק שמיני

# יאוש עניים מהמתנות - פרק שמיני משנה א'[[53]](#footnote-53)

במשנה מאימתי כל אדם מותרים בלקט משילכו הנמושות.

בר"ש כתב דהטעם הוא דמשילכו העניים הם מתייאשים, ובפשטות כדבריו מבואר בגמ' פרק אלו מציאות [ב"מ דף כ"א ע"ב] דהגמ' מביאה ראיה דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, דהרי איכא עניים בדוכתא אחרינא דלא ידעי ולא מתיאשים וע"ז אמרינן דמהני מדין יאוש שלא מדעת, ומשני הגמ' דכיון שיש כאן עניים מעיקרא העניים בדוכתא אחרינא מתייאשים, הרי דמדין יאוש אתינן לה.

אמנם ברמב"ם בפי' המשנה כתב וכאשר פסקו העניים מלבקש ולחזר אחריהם הותרו כל אדם, כי לא צוה ה' לעזוב אותם לאיבוד או לעופות, וכ"מ ברמב"ם פ"א ממתנ"ע ה"י שכתב פסקו העניים לבקש ולחזור עליהם הרי הנשאר מהן מותר לכל אדם וכו', ואינו מצוה לעזוב אותן לחיה ולעופות אלא לעניים והרי אין עניים.

וצ"ב דבגמ' ב"מ מבואר דכל אדם מותרים בלקט מדין יאוש וכדלעיל.

וביארו רבותינו [בחי' ר' נחום שם] דבעינן לתרוויהו, א' בעינן לדין יאוש דהרי כבר חל מתנות עניים ובלא דין יאוש איך יפקע מהם הממון עניים, וע"ז אמרינן דאיכא יאוש לסק"ד מדין יאוש שלא מדעת ולמסקנא מדין שמעיקרא מתיאשים, אבל איכא עוד דין על בעה"ב להניח את המתנות עניים וסובר הרמב"ם שאפי' שהעניים יתיאשו מ"מ נשאר על הבעה"ב את דינו שצריך להניח את הלקט שכחה ופאה, ולכך הוצרך הרמב"ם לדין שלא להניח לעופות דלכך בעה"ב פטור וגם בעה"ב יכול לקחת לאחר שנתיאשו העניים, וש"ר הראשונים שלא הזכירו את דין הרמב"ם שלא להניח לעופות סברי דאם נתיאשו העניים אין דין להניח גם בלא הדין שלא להניח לעופות, בפרט הכא שהבעה"ב כבר הניח וקיים את דינו והעניים אח"כ התיאשו סברי הנך ראשונים דאין דין על הבעה"ב להניח את המתנות עניים ומותר לו לקחת לעצמו.

ונראה להוסיף בביאור דעת הרמב"ם דאפי' שהעניים יתייאשו נשאר על הבעה"ב דין עזיבה, דלפי הצד דיאוש לא הוי כהפקר גמור דפקע הבעלות, אלא הוי רק הפקעה שאחר יכול לזכות בזה א"כ אפי' דהעניים נתיאשו ופקע זכותם שאחר יכול לזכות, אבל נשאר על המתנות עניים שם מתנות עניים ולכך שפיר סבר הרמב"ם דנשאר על הבעלים דין עזיבה, ולכך הוצרך הרמב"ם לילפותא דלא להניח לעורבים ולכך פקע גם הדין עזיבה של בעה"ב.

# בקושית האחרונים שבעה"ב יזכה בחצר[[54]](#footnote-54)

הק' רעק"א מדוע כל אדם מותרים בה הרי לאחר שהעניים מתיאשים שבעה"ב יזכה מדין חצר, והגר"ח שמולביץ מת' דגם בקנין חצר בעינן מעשה קנין, והמעשה קנין של חצר הוא כשהחפץ נכנס לחצר, ולכך הכא שהמתנות עניים היו כבר בחצר קודם שהעניים יתיאשו הבעה"ב לא יכול לזכות בזה בחצר.

ובמקד"ד [סי' ס"ב סק"ה] מביא הך קושיה בשם מקשים העולם, וכתב דהם מתרצים דהוי חצר שאינה משתמרת דהרי עניים נכנסים לשם לקחת את המתנות עניים, ודחה תי' זה דכיון דיש זמנים שבעה"ב נראה בתוך שדהו שהעניים יכולים ליכנס לקחת את המתנת עניים, הרי דלא הוי שהשדה פתוחה שיכולים ליכנס תמיד וליכא חיסרון בחצר המשתמרת.

ובחי' ר' נחום [ב"מ דף כ"א ע"ב] כתב דמאחר דאיכא לעניים זכות ממון להיות בשדה, וביותר דהך זכות לא פקעה גם לאחר שנתייאשו משום דיאוש לא מפקיע את הממון כל עוד שלא זכו בו ונשאר שם מתנות עניים א"כ נשאר הזכות לעניים לכך לא חשיב חצר שעומדת לבעה"ב ואינו זוכה בה עיי"ש עוד.

# בל תאחר בלקט שכחה ופאה – סוגית הגמ' בר"ה[[55]](#footnote-55)

בגמ' ר"ה [דף ד' ע"ב] מבואר בברייתא דבלקט שכחה ופאה איכא לאו דבל תאחר בג' רגלים, וכתבו התוס' שם וז"ל חייב להניח בשדה דאי שקיל להו עבר בל"ת וכו', והיכא דעבר ונטלם חייב להחזיר וליתן דאי עביד לא מהני וכו', ואיכא בבל תאחר.

ולכא' צ"ב דבשלמא הא דאמרינן בגמ' תמורה שהביא התוס' דאי עביד לא מהני היינו כשלא הניח כלל פאה וקצר את הקמה, דאם אי עביד מהני כיון שכבר קצר את כל הקמה ולא הניח פאה לא שייך פאה ונתבטל הדין והשם פאה ופטור מליתן, וע"ז אמרינן דאי עביד לא מהני ונשאר החיוב פאה, אבל גבי לקט ושכחה דהוי מציאות של לקט ושכחה וחל בהם דין מתנות עניים, מה שלקח לעצמו הוי גזל על המתנות עניים ובודאי צריך להחזיר את הגזל של המתנות עניים ומאי שייך בזה לדון אי עביד מהני או אי עביד לא מהני, וכן מהו הבל תאחר, דהבל תאחר הוי דין בלקט שכחה ופאה, אבל בלקט ושכחה שכבר חל המתנות עניים וגזל את העניים מאי שייך בל תאחר על גזילת העני.

ונראה דהרי איכא לאו בלקט ושכחה דלא תלקט ולא תשוב וכמו שהביאו התוס', ועל הנך לאוים כתבו התוס' דאמרינן אי עביד לא מהני, דלא אמרינן דמאחר שעבר ולקט ושב לקחת מהני וכבר אין לו חיוב לקיים את הלאוים, אלא אמרינן דלא מהני ועדיין יש עליו את החיוב של לא תלקט ולא תשוב, ומדין הלא תלקט ולא תשוב צריך להחזיר לעניים את הלקט והשכחה, וכמו בפאה דנשאר עליו החיוב פאה לאחר שקצר את הקמה, וע"ז אמרינן דאיכא לאו דבל תאחר על החיוב בל תלקט ובל תשוב אם מעכב מליתן.

ובתי' ב' כתבו התוס' דמיירי שלקח בהיתר דמיירי דליכא עניים, וכתבו התוס' שכל ההיתר לקחת היינו שאינו עובר בלאוים אבל עדיין הממון של העניים וצריך ליתן להם, ועיי"ש שהתוס' דחו תי' זה, ומבואר חידוש גדול בדברי התוס' [בהך תי'] דכל ההיתר דלא להניח לעורבים הוי רק היתר כלפי האיסור לקיחה אבל הממון נשאר כמתנות עניים.

# בדין חלוקת מעשר עני בגורן ובבית - פרק ח' משנה ה'[[56]](#footnote-56)

במשנה אין פוחתין לעניים בגורן מחצי קב חטים וכו'.

בר"ש וברא"ש והביאו מהירושלמי דילפינן לה מקרא דאכלו בשעריך ושבעו תן לו כדי שביעה.

והנה כתבו הראשונים דכ"ז שמחלק לעניים בגורן, אבל בתוך ביתו נותן כל שהוא ואינו חושש, וצ"ב החילוק בין כשמחלק בגורן למחלק בביתו.

עוד מצינו חילוק בין הגורן לביתו דכתב הרמב"ם [בפ"ו ממתנ"ע ה"י] ומעשר עני המתחלק בגורן אין בו טוה"נ לבעלים, אלא העניים באים ונוטלים על כרחו, ואפי' עני שבישראל מוציאין אותו מידו, אבל המתחלק בבית יש בו טוה"נ לבעלים ונותנו לכל עני שירצה, ועיין בדרך אמונה דאיכא תרי קראי והגדר הוא דבשדה הדין הוא עזיבה לעניים, ולכך אין בו טוה"נ לבעלים, משא"כ כשהמעשר עני בביתו הבעלים זכה בזה והדין הוא נתינה ולכך יש לו בו טוה"נ[[57]](#footnote-57).

ולפי"ז מתבאר החילוק היטב דבשדה ליכא דין נתינה דאינו שייך כלל לבעלים דאין לו בזה טוה"נ וכל הדין הוא עזיבה[[58]](#footnote-58), ולפי"ז איכא שיעור כדי שביעה דהוי דין בצורה איך מתחלה המעשר בין העניים, משא"כ בבית דיש לבעה"ב טוה"נ והוי דין נתינה בזה לא שייך הדין דכדי שביעה דהרי הוא המחלק ולא חייב ליתן לעני כלום דיכול ליתן לאיזה שירצה וממילא אין דין איך יתחלק בין העניים, דהדין הוא דין נתינה של הבעלים ויש לו בזה טוה"נ ומחלק איך שרוצה, כ"ז מתבאר מדברי הדרך אמונה, אלא דברמב"ם כתב טעם אחר אחר עיי"ש.

ויעויין בר"ש שהביא דרש"י בעירובין כתב דהטעם דבעינן לחלק את הך שיעור דמתני' הוי משום דכתיב בקרא ונתת ללוי וכו' ובציר מהכי לא הויא נתינה, וכתב ע"ז הר"ש ואין הטעם תלוי בכך אלא משום דכתיב ושבעו, ולא ביאר לנו הר"ש מדוע מיאן בפי' רש"י, ולפי הנ"ל אתי שפיר בפשטות דהר"ש סבר דבשדה הוי דין עזיבה דהרי מבואר דליכא טוה"נ לבעלים ולא שייך לומר דאיכא דין ושיעור נתינה, דהרי בשדה ליכא דין נתינה כלל.

אלא דצ"ע דבמשנה ו' תנן דאם היה מציל לקרוביו נוטל מחצה ונותן מחצה, ואם בשדה ליכא כלל דין טוה"נ לבעלים והוי רק דין עזיבה איך יכול לקחת לקרוביו וצ"ע.

ונראה דבתוס' חולין [דף קל"א ע"א] כתבו דבדבר שאין בו טוה"נ לבעלים אם לא לקחו ובא עני ושאלו ממנו אם ירצה לא יתן לו דקרי ליה לעיל ממון שאין לו תובעין ואם היה צריך ליתנו לתובעו א"כ הוי יש לו תובעין[[59]](#footnote-59), מבואר בתוס' דגם בממון שאין לו תובעין נשאר לבעלים איזה זכות במתנות עניים והעני אינו יכול ליקח בע"כ, ולפי"ז אתי שפיר דע"ז תנן במשנה דאע"פ שהבעלים יכול לעכב את העני יכול להשאיר לקרוביו עד חצי.

אמנם ברמב"ם פ"א ממתנ"ע ה"ח כתב שהעניים באים ונוטלים בע"כ של הבעלים, וא"כ לדעת הרמב"ם הדרא קושיא לדוכתין מהו הדין שהבעלים משאיר עד חצי לקרוביו.

ובביה"ל כתב הגרח"ק שליט"א ליישב

1. ח' חשון פ"א [↑](#footnote-ref-1)
2. י' חשון [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיין בזה במשנה למלך פ"א ממתנות עניים הט"ו. [↑](#footnote-ref-3)
4. י"ב חשון [↑](#footnote-ref-4)
5. י"ב חשון [↑](#footnote-ref-5)
6. ט"ז חשון [↑](#footnote-ref-6)
7. מבואר במשנה ראשונה דנקט דלדעת ת"ק יכול ליתן לכתחילה מתחילה או באמצע, אמנם בתפא"י [יכין אות י"1 [↑](#footnote-ref-7)
8. י"ח חשון [↑](#footnote-ref-8)
9. י"ט חשון [↑](#footnote-ref-9)
10. ובספר מים חיים [כתבים בשם מרן הגר"ח שמולביץ זצ"ל] צידד לומר דלא הוי תקנה אלא הוי מדינא, דבעה"ב חייב לעשר, דמדין הפאה ליתן לעני מתנה גמורה שיהיה שלו, ואינו יכול ליתן פירות שצריך להפריש מהם תרו"מ, [אלא דבמקום אחר שם כתב דברש"י ב"ק מבואר דהחיוב תרו"מ הוא מדרבנן, ולא זכיתי להבין כונתו, דאין כונת רש"י דהחיוב תרו"מ מדרבנן, אלא דהחיוב על בעה"ב להפריש הוי מדרבנן, דאם נימא דכשהבעלים אינו רוצה לאכול אינו חייב להפריש, א"כ תמוה מדוע הכא הבעלים צריך להפריש הרי אינו אוכל את הפירות אלא נותנם לעני, וע"ז כתב רש"י דבשביל לא להפסיד לעני צריך לעשר, דהרי אם הבעה"ב היה מפריש את הפאה קודם מירוח העני לא היה צריך לעשר, ולכך תיקנו על הבעה"ב לעשר בשביל לא להפסיד לעני. [↑](#footnote-ref-10)
11. י"ט חשון [↑](#footnote-ref-11)
12. י"ט חשון [↑](#footnote-ref-12)
13. כ"ב חשון [↑](#footnote-ref-13)
14. כ"ד חשון [↑](#footnote-ref-14)
15. כ"ד חשון [↑](#footnote-ref-15)
16. כ"ד חשון [↑](#footnote-ref-16)
17. ב' כסליו [↑](#footnote-ref-17)
18. ד' כסליו [↑](#footnote-ref-18)
19. ב' כסליו [↑](#footnote-ref-19)
20. ג' כסליו [↑](#footnote-ref-20)
21. י"א כסליו [↑](#footnote-ref-21)
22. ט"ז כסליו [↑](#footnote-ref-22)
23. י"א כסליו [↑](#footnote-ref-23)
24. כ"א כסליו [↑](#footnote-ref-24)
25. י"ח כסליו [↑](#footnote-ref-25)
26. כ"ה כסליו א' חנוכה [↑](#footnote-ref-26)
27. כ"ט כסליו נר ה' דחנוכה [↑](#footnote-ref-27)
28. ובעיקר דבר דחזקת חיוב צ"ב דבשלמא פאה שייך לומר שיש לשדה חזקת חיוב דהשדה ודאי חייבת בפאה, אבל בלקט ושכחה דתלוי במעשה האדם אם יהיה שכחה וכן אם יהיה לקט מדוע חשיב חזקת חיוב, ונראה לפמש"נ במקו"א דלקט ושכחה אפי' דתלוי במעשה האדם שיהיה שכחה ולקט מ"מ חשיב דהשדה חייבת בלקט ושכחה, ומצינו ברע"ב דהמחייב של לקט ושכחה תלוי אם הוא בר חיובא בשעת הקצירה, וכן תנן במשנה שאסור לו לקצור ביחד גידלוים גרועים דמגרע מהלקט, הרי דהוי חיוב בעצם על השדה, ולכך אתי שפיר דחשיב חזקת חיוב.

    הוספה [ח' טבת] ולכא' כן מוכח מפרק ז' משנה ד' דבעוללות ספק לעניים ולכא' גם שם קשה מה שייך חזקת חיוב, דבשלמא בחורי נמלים י"ל דמיירי שהיה כבר לקט ואיכא ספק בחורי נמלים אם יש שם לקט, אבל בעוללות מנלן בכלל דיש שם עוללות ומדוע חשיב חזקת חיוב, וע"כ צ"ל כמש"נ דהחזקת חיוב הוא משום דאיכא דין על השדה, וכמו דמוכח שם במשנה ג' דתנן דהמניח את הכלכלה תחת הגפן בשעה שהוא בוצר הרי הוא גוזל את העניים, ופי' הגר"א בשנות אליהו דגורם שלא יהיה פרט הרי דאיכא חיוב על השדה ואסור למנוע את הפרט. [↑](#footnote-ref-28)
29. ט"ז כסליו [↑](#footnote-ref-29)
30. ט"ז כסליו [↑](#footnote-ref-30)
31. י"ז כסליו [↑](#footnote-ref-31)
32. ויעויין במקד"ד תרומות [אות ג'] דכתב להוכיח כן מהרא"ש. [↑](#footnote-ref-32)
33. אלא דהמל"מ שם חילק בין פאה ללקט ותמוה דהכא מיירי גם בלקט. [↑](#footnote-ref-33)
34. כ"ג כסליו [↑](#footnote-ref-34)
35. כ"ג כסליו [↑](#footnote-ref-35)
36. כ"ג כסליו [↑](#footnote-ref-36)
37. ולעיל נתבאר דרעק"א סובר דכל שהעני יכול לזכות חשיב ובא הלוי, והוי רעק"א לשיטתו דכל דחל ההפקר אפי' דהוי רק לעניים פטור ממעשרות, אמנם [↑](#footnote-ref-37)
38. כ"ה כסליו א' דחנוכה [↑](#footnote-ref-38)
39. וכ"כ בזכר יצחק [סי' מ"ב] דהפקר לעניים לחודא החפץ נשאר ברשותו ועשירים אינם זוכים בחפץ משום בעלות הבעלים. [↑](#footnote-ref-39)
40. וכה"ק בקוב"ש [חלק ב' סי' י"ד אות ט"ז]. [↑](#footnote-ref-40)
41. עיין בתורת זרעים [עמוד י'] שביאר את הדברים באופ"א מדברי הקוב"ש [↑](#footnote-ref-41)
42. כ"ה כסליו א' דחנוכה [↑](#footnote-ref-42)
43. כ"ה כסליו א' דחנוכה [↑](#footnote-ref-43)
44. ב' טבת ז' דחנוכה [↑](#footnote-ref-44)
45. אמנם עדיין צ"ב דלכא' גם השם שכחה תלוי בגודל ולא בשם גדיש, דלכא' עומר גדול מאד לא הוי שכחה אפי' אין בו שם גדיש, דאין השכחה תליא בשם גדיש. [↑](#footnote-ref-45)
46. ועיין בפי' הגר"א הארוך בשנות אליהו דדייק לישנא שהוא כגדיש ר"ל שהוא בעד עצמו כגדיש ומ"מ לענין עומרים בצידה הוי כעומר, ומשמע קצת דלא כדברינו אלא דהוי ממש עומר וצ"ב. [↑](#footnote-ref-46)
47. ח' טבת [↑](#footnote-ref-47)
48. ז' טבת [↑](#footnote-ref-48)
49. ח' טבת [↑](#footnote-ref-49)
50. ט' טבת [↑](#footnote-ref-50)
51. י' טבת [↑](#footnote-ref-51)
52. י' טבת [↑](#footnote-ref-52)
53. י"ג טבת [↑](#footnote-ref-53)
54. י' טבת [↑](#footnote-ref-54)
55. י"ג טבת [↑](#footnote-ref-55)
56. י"ד טבת [↑](#footnote-ref-56)
57. אלא דצ"ב דאם בשדה המעשר עני הוי ממון בלא טוה"נ ופקע הבעלות של הבעלים איך כשמכניס לבית נהפך להיות טוה"נ, הרי טוה"נ הוי בעלות על הפירות ואיך ע"י הכנסה לבית יהפך להיות המעשר עני בבעלותו וצ"ב. [↑](#footnote-ref-57)
58. והא דכתב הרמב"ם דגם בשדה הבעה"ב מחלק עיי"ש בדרך אמונה דהוי רק דין דרבנן. [↑](#footnote-ref-58)
59. ובעיקר דברי התוס' צ"ב מה הראיה מהא דחשיב ממון שאין לו תובעים שהעני אינו יכול ליקח בע"כ, דלדעת הרמב"ם מה שהעני לוקח בע"כ לא הוי מדין תביעה דודאי אין העני יכול לתבוע מהבעלים כלום, אלא להיפך לבעלים אין שום זכות בממון דנעשה כבר ממון עניים ואין לו בזה טוה"נ וממילא העני לקוח בע"כ של הבעלים, ודברי התוס' צ"ב. [↑](#footnote-ref-59)