שחיטה שאינה ראויה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

***דף פ: שחיטה שאינה ראויה***

נחלקו ר' שמעון ורבנן בסוגיין אי שחיטת טריפה ושור הנסקל וכו' נחשב שחיטה לענין דין אותו ואת בנו. ובב"ק ע. נחלקו לענין חיוב ד' וה' האם נחשב טביחה. וכן לגבי חולין בעזרה, השוחט טריפה בעזרה אינה נאסרת לר' שמעון [לקמן פה:].

ולגבי כיסוי הדם תנן לקמן פה. לר' מאיר חייב כיסוי ולרבנן פטור. ומבואר בגמ' דאף התם פליגי בשחיטה שאינה ראויה אלא שרבי ראה דברי ר' מאיר באותו ואת בנו ושנאו בלשון חכמים, ודברי ר' שמעון בכיסוי הדם ושנאו בלשון חכמים.

ויש לחקור האם נחלקו בדיני אותו ואת בנו מהו דרגת השחיטה הנדרשת, וכן בשאר דיני התורה. או דעיקר פלוגתתם בדיני שחיטה האם שחיטה שאינה יכולה להתיר יש עליו שם שחיטה.

***איסור אינו זבוח בשחיטה שא"ר***

ובגמ' פה: מודה ר' מאיר שאינה מתרת לאכילה, בשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי דאינה ניתרת בשחיטת הטריפה [ותליא בגדר בן פקוע ואכ"מ]. ומודה ר' שמעון שמטהרת מידי נבילה.

ודנו האחרונים האם מהני שחיטה שאינה ראויה לסלק איסור אינו זבוח, וכמו דשחיטת טריפה מסלק לאו דנבילה וטומאת נבילה, ונשאר רק דיני טריפה. או דאף לענין היתר זביחה שחיטה שאינה ראויה אינו שחיטה. וכן חקר הנאות יעקב [ס' י' א"ה] האם בעינן להיתר אכילה שחיטה ראויה. [ולצד דשרש פלוגתת ר' שמעון ור' מאיר בגדרי השחיטה מסתבר דלר' שמעון אין עליו שם שחיטה, וא"כ לא יתיר באכילה].

ואף לר' מאיר יל"ד דאולי לענין היתר איסור אינו זבוח מודה דלאו שמיה שחיטה, שהרי אין כאן היתר. וכ"ה פשטות הגמ' דמודה ר' מאיר שאינה מתרת בבן פקוע. ולענין שאר דיני התורה סגי בהיתר מידי נבילה.

וכן הוא מפורש בדברי הר"ן סנהדרין קיב. [וכן ר' דוד שם, וכן מוכח מדברי המאירי שם] דכתב דבהמה חציו של עיר הנידחת שחיטתו לא מהני להתירו, דכיון דסימן אחד אסור ואין בו היתר שחיטה, והיא שחיטה שאינה ראויה ואינה מתרת באכילה לדברי הכל. ובזה נחלק על רש"י שם שביאר הטעם דלא מהני משום דבהמת עיר הנידחת שחיטתו זהו מיתתו. וזה כצד בגמ' שם דמטמא טומאת נבילה, והקשה הר"ן דבעי היא שם, ולא פשטוה מדהכא. [ומדברי רש"י משמע דלולי סברת זוהי מיתתו מהני שחיטתו, ואף שאינה מתרת בחציו. ואפשר דלענין דין שחיטה ראויה סגי במה שחציו ראויה].

ובעונג יו"ט [יו"ד ס"ס סא] הביא ששורש דברי הר"ן הם מהגמ' דל"מ שחיטת אמו, ודשחיטה שאינה ראויה אינה מתרת. וכן באבני נזר [יו"ד כב] למד מדברי הר"ן האלו דבטריפה יש איסור אינו זבוח, ונפק"מ דבספק טריפה יש חזקת אינו זבוח.

ובשו"ת אחיעזר [ח"ב ז'] תמה על הר"ן דלא מצאנו איסור אינו זבוח בטריפה, וכתב דאין ראיה מהגמ' דבן פקוע במעי טריפה, דשאני שחיטת טריפה דחסר קצת בחיות ואינו שחיטה גמורה. [וכמו שמובא בשם הגר"ח במכתב בסוף ס' חי' הגרי"ז].

***אינו זבוח בקדשים***

ובס' נאות יעקב [אחי הדבר אברהם, סי' י' וסי' ט"ז ד'] הקשה א"כ שחיטת קדשים [דמבואר בסוגיין דחשיב שחיטה שאינה ראויה], יהא גם איסור אינו זבוח. ולא מצאנו בשום מקום דבקדשי קדשים לזר יש איסור אינו זבוח ואף לר' שמעון [ורק במליקה בעוף הוזכר]. והביא את דברי האחיעזר, וסיים שלשון הגמ' דמודה ר' מאיר דחוק קצת לפ"ז.

וציינו ראיה לזה מהגמ' מכות דף כא דזר שאכל עולה לפני זריקה חייב ה', ולפי' אחד שם הוא איסורא בעלמא דאין לוקין מן הדין. [ויש לדחות דאינו זבוח הוא איסור עשה, והגמ' מונה לאווין ואף שאינם גמורים].

***לר' שמעון דנים חולין מחולין ואין דנים חולין מקדשים***

בגמ' דף פה מבואר דנח' דלר' מאיר ילפי' שחיטה משחוטי חוץ דהוה שחיטה שאינה ראויה. ולר' שמעון חולין מקדשים לא ילפי', אלא דרש מטבוח טבח והכן דהוה שחיטה ראויה. ובתוס' שם [ד"ה דנין] הקשה דאף מאותו ואת בנו דמוקדשים הוה ליה למילף דהוה מחוסר זמן ופסול ושחיטה שאינה ראויה, וכתב דאיכא למידחי דאיירי דהראשון קדשים ושני חולין. ועוד דן שם התוס' איך ילפי' לטביחה דדו"ה.

ובתוס' [בסוגיין ד"ה ושם ד"ה ואין] הקשה דאותו ואת בנו דמוקדשים נילף קדשים מקדשים ואף שחיטה שאינה ראויה בכלל [ותי' דעיקר קרא בחולין כתיב. וע' ר"ן דף פה. שכתב דא"א לחלק פסוק אחד].

ועוד הקשה תוס' [לקמן] משוחט פסח על החמץ, דמבואר דלר' שמעון שלא לשמה פטור דהוה שחיטה שאינה ראויה, והתם הוה ליה למילף משחוטי חוץ קדשים מקדשים. [ומדברי תוס' חזינן דבעינן ילפותא בכל שם שחיטה לגופיה, ולא שילפי' בשם שחיטה].

רע"א הקשה דאף בגונב קדשים נימא דשחיטה שאינה ראויה שמיה שחיטה, דקדשים מקדשים ילפי'. והתם לא יהני תי' התוס' דסתמא בין בחולין בין בקדשים כתיב. ולכאורה יש ליישב בפשיטות דדו"ה אינו דין כלל בשחיטת קדשים, ואף שהבהמה דקדשים הוה שחיטת חולין. [ויל"ד בזה דאף שחוטי חוץ הוה שחיטת חולין בבהמת קדשים ולמה נחשב קדשים מקדשים. ודנו דתליא בגדר הקרבת חוץ, אי הוה משום ההקרבה או מעשה השחיטה]. עוד יל"ד על קושיית רע"א דלא נאמר כלל דשחיטת קדשים ל"ב שחיטה ראויה, אלא דילפי' קרא מדדמי ליה, ואין פסוק מיוחד בדו"ה דקדשים.

***שחוטי חוץ שאינה ראויה מחמת ד"א***

אמנם תוס' ב"ק עו: ד"ה הלא בשם ר"י כתבו דאע"ג דלגבי מידי אחריני חשיב שחיטה שאינה ראויה, לענין שחוטי חוץ מיהא מחייב שאין האיסור מחמת דבר אחר. [דלר' שמעון אף בשחוטי חוץ גופיה בעינן שחיטה ראויה, מלבד איסור שחוטי חוץ דאמרי' בהכי חייב רחמנא]. ולפ"ז במסקנה בכל מקום בעינן שחיטה ראויה ואף בקדשים. [והא דילפינן משחוטי חוץ דשחיטה שאינה ראויה שמה שחיטה, היינו דחזינן דלשון שחיטה בתורה הוא אף כשאינו ראויה, אבל למסקנה לר' שמעון כל דיני התורה אמרי' שחיטה שאינו ראויה ל"ש שחיטה, וה"ה שחוטי חוץ. וחייב רק משום בהכי חייב רחמנא וכ"כ הר"ן לקמן פה דלאו דינא גמרינן אלא לישנא]. ולכן כשנוסף איסור נוסף אמרי' דהוה סיבה נוספת שיחשב אינה ראויה וממועט.

[וכ"כ תוס' בסוגיין ד"ה שחיטה דאף בשחוטי חוץ הוה מדין בהכי חייב רחמנא לר' שמעון, ולא שבשחוטי חוץ אמרי' דשם שחיטה. והקשו בזה סתירה בדברי תוס' בסוגיין דבד"ה קדשים הקשה דאותו ואת בנו הוה מוקדשים. וצ"ע. ואפשר דכווונת התוס' דכיון דכתיב שחיטה ע"כ ילפי', והיה לנו להקישו לקדשים, וממילא לא היה כלל דבכל התורה ל"ש שחיטה. אבל אחרי שלא מצאנו שום דין דתליא בשחיטה שאינה ראויה לר' שמעון, י"ל דאף שחוטי חוץ גופיה משום בהכי חייב רחמנא].

ובתוס' שם הביאו ויש שהיו רוצים לתרץ דאע"ג דבעלמא ילפי' מוטבוח טבח, בשחוטי חוץ גופיה סברא הוא דילפי' דגופייהו. והקשה ע"ז ר"י דבשוחט טריפה חולין בעזרה, דלר' שמעון פטור, נילף מגופיה דהוה שחיטה שאינה ראויה. אלא משום דבעינן שלא יהא פסול אחר.

***מהלך הגמ'- לר' אושעיה קדשים שחיטה שאינה ראויה***

דעת רש"י דלר' אושעיא [לס"ד] חשיב שחיטה שאינה ראויה דשחיטת קדשים אינה מתרת מיד אלא ע"י זריקה. ולכן השני אינו נאסר כלל. וכן כשהראשון חולין השני הוה מחוסר זמן ופסול, אבל אינו לוקה [כיון דהוה שחיטה שאינה ראויה] ואף דאותו ואת בנו נוהג במוקדשים.

ולדעת רבא במסקנא לרש"י, הראשון חשיב שחיטה ראויה אף בקדשים, אבל השני אינו לוקה דהוה שחיטה שאינו ראויה כיון דהוה מחוסר זמן. ובתוס' [ד"ה דכמה ויותר מפורש בתוס' ב"ק עו: ד"ה הלא] נחלקו דבהכי חייב רחמנא אלא דהוה התראת ספק, דשמא לא יזרוק הדם. ואם לא נזרק הדם נחשב פסול מחמת דבר אחר.

***בהכי חייב רחמנא- לולי קרא היה מותר***

ותוס' [ד"ה שחיטה] כתבו כיון דיש יתור וגזיה"כ דנוהג בקדשים לוקה אע"פ שאינו שחיטה ראויה כל שאין איסור אחר. [והקשה עליו הרמב"ן דהא איכא לאוקמי בשוחט קדשים ואח"כ חולין ומבואר מדבריו דאף כשהראשון קדשים הוה בכלל אותו ואת בנו במוקדשים, משמע דהאיסור על שחיטת שניהם].

וברמב"ן נחלק דא"צ לגזיה"כ, אלא שאני אומר ממ"נ שא"ת אינו שאין שמה שחיטה, הרי הכשרת וחזר איסור אותו ואת בנו עליו, אבל כשדבר אחר גורם שאינו ראויה אין עליו דין אותו ואת בנו. ובזה ביאר אף דין חולין בעזרה ושחוטי חוץ דעובר אף דאינו ראויה, ומ"מ כשנוסף אוסר אחר נחשב שחיטה שאינו ראויה. ובפשוטו סברת הרמב"ן דיש בזה גלגל שאם יתכשר יעבור, ולכן קיי"ל שעבר, וזה חידוש גדול שלוקה על שחיטה שאינה ראויה משום הגלגל.

אבל באור שמח [קרבן פסח א' ה' ובחי' ר' מאיר שמחה ב"ק עו:] ביאר טעם אחר בזה דכיון דלולי ציווי התורה היה כשר, ע"ז צוותה התורה לא לשחוט על שחיטה שהיא ראויה זולת הציוויה נאסרה, ולא איכפת לן דכשעובר האיסור הוה אינה ראויה.

אלא שקשה לפ"ז שחוטי חוץ דאינה קרבן כשר כיון דמחוסר מזבח ואינו במקומו, ואף לולי כרת דשחוטי חוץ, וכן אין בזה גלגל דאין צד שיכשר כקרבן בחוץ. ובזה יישב ר' מאיר שמחה את דברי היש שהיו רוצים בתוס' ב"ק דבשחוטי חוץ לא איכפת לנו דיש סיבה נוספת שאינה ראויה ואף דבחולין בעזרה כשיש פוסל נוסף נחשב אינה ראויה. אבל ברמב"ן משמע דקאי אף אשחוטי חוץ דאמרי' דלולי הקרא היה מותר. ודנו ע"פ המוכח בתוס' קידושין נז: דלולי פסול דשחוטי חוץ יצא מידי מעילה כקדשים שמתו, וה"נ לרמב"ן יהא ראוי מדין קדשים שמתו.

[נמצא שנחלקו תוס' והרמב"ן בסברת ר"י בב"ק דאף בשחוטי חוץ אמרי' דאם אינו ראויה מטעם אחר פטור, דרק משום איסור גופיה אמרי' דחייב רחמנא בשחיטה שאינה ראויה. אבל כשנתווסף איסור אחר אינו בכלל. ולתוס' הוא משום גזיה"כ, ואילו לרמב"ן משום דלולי האיסור הוא כשר וכעין גלגל או כדברי האור שמח].

***דעת רש"י דהוה מחוסר זמן ואינו לוקה***

ובקובה"ע [סו ד] ביאר דעת רש"י דמ"מ חשיב מחוסר זמן כיון דמ"מ א"א להכשיר את הקרבן, דאם הוא כשר שוב הוה שחיטה ומחו"ז. ובנאות יעקב [ס"ג] נחלק על סברא זו דא"כ אין איסור או"ב ואינו מחו"ז.

ובמהר"ם נקט מלשון רש"י דעובר על איסור אותו ואת בנו ואינו לוקה. ובראש יוסף ביאר דגזיה"כ דעובר באותו ואת בנו [וכתוס'] ובהכי חייב רחמנא אלא שדיינו אם נאמר שעבר על איסור ואינו לוקה. ובנאות יעקב כתב דכוונת רש"י כמו הרמב"ן דהגלגל מחייב דעובר באותו ואת בנו. אלא דס"ל לרש"י דלא לוקים על הגלגל ואף שעבר ודאי.

ובקובה"ע תי' עוד דהתורה אסרה לשוחטו, בכל אופן שיצוייר שחיטה. ועי"ז הוה מחוסר זמן. ואף שבפועל אין אופן דישחוט ויעבור. וכעי"ז תי' בחי' ר' מאיר שמחה.

אמנם בחי' הר"ן ביאר סברת רש"י מטעם אחר, דכל שאינו ראוי היום וראוי לאחר זמן הוה ראוי ואינו ראוי לר' שמעון [וכמו שמצאנו בשחוטי חוץ דאם אינו ראוי לפתח אהל מועד אלא לאחר זמן לוקה לר' שמעון ואין בו כרת], וכל כהאי גוונא לר' שמעון דינא מצעי ופסול ואינו לוקה. [וצ"ב הרי אחרי שנשחט אינו ראוי לאכילה, ומה יהני לשחיטה זו מה דהיה ראוי להמתין ולהכשיר. אבל ראיית הר"ן מהא דמחוסר זמן לר' שמעון בחוץ לוקה ואינו שחיטה שאינה ראויה. וכעין זה הקשה תוס' ב"ק שם ולא תי'].

***לר"ת אף לר' אושעיה ראשון חשיב שחיטה ראויה***

ובתוס' ב"ק עו: סוף ד"ה כל הביא בשם ר"ת [וכן תוס' בסוגיין בסו"ד דכמה] דלא גרס בסוגיין שני אמאי סופג וכו', אלא קאי אשחיטת השני, ומן השני דייק דשחיטה שאינה ראויה היא הא הו"ל התראת ספק דשמא לא יזרוק, וכיון דאין מצווה לזרוק לא אמרי' עומד ליזרק כזרוק [אבל הראשון חשיב עומד ליזרק כיון דהוה מצווה לזרוק]. ופריך פשיטא וכו'. ולפ"ז אף לר' אושיעא חשיב הראשון שחיטה ראויה, אלא דתליא בהתראת ספק כמסקנת הסוגיה [לתוס' דידן. או כמ"ש רש"י שם דלא לוקים אשני דהוה מחוסר זמן ול"א בהכי חייב רחמנא]. וכ"כ הרמב"ן [וכ"מ ברשב"א ובעה"מ].

***זריקה בקרבן פסול דמחו"ז***

ומבואר לתוס' דבעינן זריקה בפועל אף דהקרבן פסול, דאל"כ חשיב פסול מחמת דבר אחר. וע' חי' ר' מאיר שמחה [ב"ק עו] דהקשה האיך דם מחוסר זמן יתיר, הרי דמחוסר זמן אם עלו ירדו [וכמ"ש תוס' פא. ד"ה יום], א"כ זריקה זו אינה מעלה כלל.

ובבעה"מ עמד ע"ז, דאע"ג דלא משתרי שני בזריקת דמו, כיון דקדשים דעלמא לא משתרי בשר עד דזריק דמו, כל שחיטת קדשים אחת היא דאינו שחיטת קדשים ראויה עד שיזרק הדם. וביאר ר' מאיר שמחה כיון דאם היה כשר היה צריך זריקה, אינו נחשב קרבן דבהכי חייב רחמנא עד שיזרק הדם. וכתב דבתו' לא משמע כן. [ובסו"ד הרמב"ן הקשה דאף כלפי עומד ליזרק נימא דאם היה כשר היה מצווה ועומד ליזרק וכוונתו ע"ד זה ועיי"ש].

וברמב"ן הקשה אף בשחוטי חוץ נימא דאינה שחיטה עד שיזרוק הדם בפנים, ותי' דהתם אין פסולו בקודש שניבעי שיקרבו מתירין כהלכתו. [ולפמ"ש בביאור דברי הרמב"ן דבשחוטי חוץ נחשב כשר לולי הפסול מצד קדשים שמתו, א"כ קושייתו לק"מ, והתי' פשוט דהוה מדין קדשים שמתו].

***כשנזרק הראשון אח"כ נאסר למפרע***

ובבעה"מ הביא בשם י"מ פי' מחודש בסוגיין דאם כבר נזרק דמו של ראשון השני הוא מחוסר זמן [ולא אמרי' דבהכי חייב רחמנא], אלא דאיירי שלא נזרק דם הראשון עד שזרק דמו של שני, וכשיזרוק דמו של ראשון לוקה על השני אלא דהוה התראת ספק. אבל לא נחשב עי"ז מחוסר זמן למפרע דבשעת זריקה היה כשר [וצל"ד בזה]. ועיי"ש שביאר עד"ז כל הסוגייה.

ומבואר דחייב על השני ולא אומרים דעדיין לא נשחט הראשון, ולא חל איסור על השני, דהוהרק השלמת תנאי. וכן יש ללמוד מזה דרק השני עובר, ולא אמרי' דכשזרק את הדם השלים את השחיטה הראשונה וילקה על הזריקה, ובזה עבר על איסור או"ב, [דאף לצד דאיסור אותו ואת בנו קאי אשניהם], דחייבין רק על השחיטה וכאן רק השלים את התנאי לשחיטה.

רע"א נסתפק בשחט את השני לפני שנזרק דם הראשון, האם מורים לו לא לזרוק את הדם שלא יעבור בל"ת למפרע או אמרי' דהשתא רמי עליה המצווה לזרוק ולא משגחינן דעובר עי"ז למפרע. [ובס' זכר דבר לגר"ד לנדוי שליט"א דן מדברי הרשב"א גיטין פג בנתן גט ע"מ שלא תאכל מצה, שאם נשאת אסור לה לאכול ואכמ"ל].

***בעינן שהשחיטה יהא המתיר***

לר' אושעיה קדשים הוה שחיטה שאינה ראויה כיון דמחוסר זריקה. ובזה פליג רבא במסקנא דמהני מה שיזרק אח"כ הדם [כ"כ תוס' בב"ק, ובתוס' דידן הוסיף דנחשב עי"ז עומד ליזרק בתנאי שיזרק בסוף. וע' מלא הרועים].

סלקא דעתך דהא אי נחר וזריק דם לא משתרי. מבואר דס"ד כיון דהשחיטה הוא תנאי בהכשר סגי בזה להחשב שחיטה ראויה. ואף שההיתר תחול רק אח"כ.

וצ"ב מה צריך לכל זה הא בידו לזרוק הדם, ויגיע לידי היתר ואמאי בעינן שבשעת שחיטה. ולקמן מבואר דכשיוכל לפדות נחשב שחיטה ראויה ואף דמחוסר פדיון [לקמן פא:]. [ולחד תי' אף שם הוא מדין עומד לפדות כפדוי].

ובתוס' [ד"ה דכמה] הביא מהגמ' ב"ק דעומד ליזרק סגי להחשב שחיטה ראויה, ובשיטמ"ק ב"ק הביא בשם הרמ"ה שכתב לאו למימרא דאע"ג דלא נזרק הותר באכילה, אלא הא קמ"ל דדיינינן ליה כדין דבר הראוי לאכילה שהרי הם ראויין ליזרק. [וצ"ב דמ"מ אינו ראויה לאכילה, וחזינן דסגי בזה].

ומבואר מתי' התוס' דלר' אושעיה בעינן דהשחיטה יפעל את ההיתר, ולא סגי במה שיש דין עומד ליזרק. וגדר שחיטה שאינה ראויה נלמד דבעינן שהשחיטה גופיה תהא המתיר לאכילה, ולא סגי במה שמותר בשעת זריקה. ובזה אם יש דין היתר אף שבפועל בעינן זריקה סגי בזה. [ויל"ד דהא כל שחיטה שאינה ראויה הוא מסיבה חיצונית ולא מגוף השחיטה].

***ניתק לעשה***

רש"י משמע דהוה ככל לאו הניתק לעשה דעלמא. ואף דאינו מתקן למציאות האיסור מ"מ כיון דהכתוב הסמיך עשה ללאו, אינו לאו גמור. וכעי"ז בתוס' כתובות לב: [ד"ה שלא השם] דכאשר זמם אינו ניתוק לעשה כיון דמרוחקים זה מזה. אבל בסוגיין קשה יותר דע"י עבירת הלאו גם עובר על העשה ולהביאו ביום השמיני, ועוד מי עדיף מביטלו לעשה דלוקה. [וע' קוב"ש כתובות קיא].

תוס' סוד"ה דן דאין עשה דוחה ב' לאווין, בלאווין הסמוכין זל"ז, ומסייעין להחשב לאו חמור. והביא מלא תגזול דחשיב ניתק לעשה. והקשו האחרונים דבלא תגזול נמי הוה סמוכין, ואפי' הכי עקר. ובתוס' זבחים קיד כתב דתליא אם העשה סמוך ללאוין. וכן הגיה מהר"ב רנשבורג בתוס' דידן. וע' שאג"א ס' פב.

**פא.**  ***מחוסר זמן בליל שמיני***

תוד"ה יום. ליל שמיני עדיין אם עלו ירדו. אבל רש"י שבת קלו. ד"ה הוה כתב דשבעת ימים תחת אמו הא לילה חזי, ומיהו ביום להקרבה דאורתא לא חזי להקרבה, והלכך לענין חולין חזי מאורתא למישחטיה ומיכל [ויצא מחשש נפל]. וכעי"ז כתב הט"ז [טו ג']. והחתם סופר [יו"ד יז] וגליון מהרש"א הקשו מדברי תו' דמבואר דאם עלו ירדו, ועדיין לא הגיע זמנו. אלא החת"ס פי' דאיסור להדיוט לא נלמד כלל מאיסור גבוה, אלא דידעינן מזה חשש נפל. ובזה כיון דיכול להקדיש ונכנס לדיר ידעינן דיצא מכלל נפל. [ויתכן ליישב דעת הט"ז אף לתוס', דאילו היו מקריבים בלילה היה כשר, אלא דכיון דלא הגיע זמן הקרבה עדיין שם מחוסר זמן עלה, ואפי' עלו ירדו. ואיסור הדיוט לא נלמד מזמן דקדשים, אלא מסיבת האיסור שאין בליל שמיני].

***התראת ספק.*** בחתם סופר הקשה דלפי רש"י מכות טז ס"ל לרבא דהתראת ספק שמיה התראה. וחילק דדוקא התם דכבר עבר הלאו אלא שיתכן דאינו חייב שיוכל לתקן, אבל בסוגיין עדיין אינו שחיטה ראויה.

**פא:** ***אכילת מזבח.*** לר' יוחנן אכילת מזבח שמיה אכילה, ואף דהשחיטה לא התיר לאו דאינו זבוח להדיוט, מ"מ למזבח הותר [ואם נאמר דשחיטת קדשים הוא גדר מתיר שונה, ובעינן שהשחיטה תהא מתיר דקדשים ניחא טפי].

ובדבר אברהם [ח"ב ו' ז'] דן דלדברי ר' יוחנן יחשב שחיטה ראויה אף משום הדם. והדם נחשב אכילת מזבח [זבחים יג]. ולפ"ז לא חשיב התראת ספק דהרי היתר הדם לזריקה. [והקשה בזה מר' יוחנן בב"ק]. והביא בשם אחיו ר' יהודה לדחות דהשחיטה אינה מתרת לדם, ובעינן שהשחיטה הוא המתיר לאכילה.