ד. נבלת עוף טהור
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אהרן שלוש

**בגדר הטומאה של נבלת עוף טהור**

# חקירת האחרונים בגדר הטומאה של נבלת עוף טהור

**א.** איתא בזבחים (דף ע.) שיש שני פסוקים שהאוכל נבלת עוף טהור נטמא, אחד ללמד שצריך לאכול כזית שהוא שיעור אכילה ובפחות מזה לא נטמא, ואחד ללמד שצריך לאוכלו בשיעור כדי אכילת פרס.

והנה האחרונים חקרו בגדר הטומאה של האוכל נבלת עוף טהור, האם האכילה מטמאת ולכך צריך שיעור כזית וכא"פ ככל דיני אכילה משום שנטמא מהאכילה, או שעצם ההימצאות של הכזית בבית הבליעה מטמאת והתחדש שלא מטמא בכל נגיעה כמו שאר הטומאות אלא במקום אכילה שהוא בבית הבליעה, ומה שנאמר לשון אכילה ללמד שצריך שיעור כזית.

[ולפי הצד השני יש שתי נוסחאות, או שהיא טומאת מגע ממש אלא שצריך דוקא נגיעה בבית הבליעה, או שהיא טומאת מקום שבעצם ההימצאות בבית הבליעה נטמא ולא מחמת הנגיעה ויתבאר לקמן הנפ"מ בין צדדים אלו].

עוד יש לחקור האם היא כמו שאר טומאות מגע ומשא שהנבלת עוף טהור מטמאת את האוכלה, או שהטומאה חלה על האוכל נבע"ט ולא נחשב שמקבל טומאה מהנבילה דומיא דטומאת מתעסקין בפרה ופרים, ויתבאר לקמן חקירה זו.

# הוכחות שהטומאה תלויה במקום בית הבליעה

**ב.** והנה בחידושי הגר"ח הביא כמה ראיות שהטומאה אינה מחמת האכילה אלא שמטמאת במקום בית הבליעה, ראשית הוכיח מסברא, דהנה הרמב"ם כתב 'וכיצד היא טומאתה אינה מטמאה לא במגע ולא במשא ולא כשהיא בתוך הפה אלא בתוך בית הבליעה' ואי נימא שהיא טומאת אכילה א"כ אין מקום מסויים לאכילה ובכל דיני התורה שצריך אכילה אין אופן מסויים שצריך לאוכלו אלא שיעשה את הדבר בלוע וא"כ מה שייך לקבוע מקום לטומאה.

ועוד הקשה שמבואר בכתובות (דף ל':) שזר שאכל תרומה אינו פטור מדין קלב"מ משום שהחיוב מיתה בידי שמים אינו בשעת המעשה אכילה אלא לאחר הבליעה והחיוב תשלומין הוא בשעת האכילה, ומוכח שאין מעשה אכילה כלל אלא עצם הדבר שעושה את הדבר נאכל זהו האכילה וקודם שנבלע אין עליו שום דין אכילה וא"כ מה שייך לקבוע מקום לאכילה, ובהכרח שהטומאה תלויה במקום בית הבליעה ולא במעשה אכילה.

ונראה פשוט שאין כוונת הגר"ח לומר שלא שייך לומר שגדר הטומאה באכילה משום שאין מעשה אכילה, דא"כ איך כתב שלדעת ר"מ הטומאה תלויה באכילה ולא במקום הרי מוכרח מסברא שאין הטומאה באכילה דאין מעשה אכילה, ועוד שאף אם הדין אכילה הוא בבליעה מ"מ המעשה שעושה את הבליעה זהו המעשה אכילה שמביא לכך שהדבר נאכל, אלא פשוט שכל הקושיא של הגר"ח היא על הרמב"ם שכתב שהטומאה תלויה במקום בית הבליעה ולא בכל צורה של אכילה, וע"ז כתב שלא יתכן לומר שהטומאה תלויה במעשה האכילה שמתקיימת בבית הבליעה משום שאין צורה מסויימת לעשות את האכילה ועוד שאין מעשה של אכילה אלא עיקרה עשיית הדבר נאכל וא"כ לא שייך לקבוע מקום, וכך מבואר בלשונו ע"ש, אבל לדעת ר"מ שהטומאה תלויה בעצם האכילה ולא במקום פשיטא ששייך לקבוע דין זה שהמעשה אכילה מטמא.

עוד דייקו הגר"ח והחזו"א (בסוף זבים) ממש"כ הרמב"ם "וזה שנאמר תאכל לתת שיעור לטומאתה כשיעור אכילה שהוא כזית' ומשמע שהיה קשה לרמב"ם למה נאמר לשון אכילה ותירץ שהוא ליתן שיעור של כזית ומוכח שאין האיסור תלוי באכילה אלא שנאמר לשון תאכל לומר ששיעורו בכזית.

ועוד הוכיח הגר"ח מהא דאיתא בתו"כ שצריך קרא למעט שאינו מטמא דרך יציאתה ואי נימא שהיא טומאת אכילה פשיטא שלא מטמאת דרך יציאתה כיון שהטומאה תלויה באכילה ובהכרח שהיא טומאת מקום ולכך צריך פסוק למעט שלא מטמא בדרך יציאה.

ובכתבי הגרי"ז (מנחות דף ע) העיר על הגר"ח שאם הטומאה תלויה במקום בית הבליעה א"כ למה באמת התמעט דרך יציאתה הרי הטומאה לא תלויה כלל באכילה ומאי נפ"מ דרך אכילה או דרך יציאה ובמה נחשב דרך יציאה אם יכול לחזור ולבולעו, ועי' לקמן ישוב לזה.

ועוד הביא ראיה, מהגמ' בנדה (דף מ"ב:) שלדעת רבא מקום בית הבליעה נחשב בית הסתרים ואינו בלוע, ומוכח שבבית הבליעה עדיין לא נעשית האכילה ולכן לא נחשב בלוע ואעפ"כ נבע"ט מטמאת במקום זה קודם שנאכל, ומוכח שהיא טומאת מקום ולא טומאת אכילה.[[1]](#footnote-1)

וע"פ כל זה ביאר הגר"ח את דברי הרמב"ם שהשמיט את הסוגיא בזבחים שהאכילה מצטרפת בכדי אכילת פרס, וביאר הגר"ח שהרמב"ם סובר שהטומאה תלויה במקום בית הבליעה וא"כ לא שייך בזה צירוף של כא"פ אלא צריך לאוכלו בבת אחת, ומקורו של הרמב"ם הוא מהתו"כ הנ"ל שמוכח שהיא טומאת מקום בית הבליעה, ומה שמבואר בגמ' שלדעת ר"מ מצטרף בשיעור כא"פ דס"ל שהטומאה תלויה באכילה ולא במקום ולכך לשיטתו יש צירוף של כא"פ, אבל הרמב"ם פסק כמו התו"כ שהטומאה תלויה במקום ולכך צריך לאוכלו בבת אחת.[[2]](#footnote-2)

עוד הוכיחו, דהנה הרמב"ם כתב שנבלת עוף טור שנפסלה מאכילת כלב טהור, והקשה המנ"ח (מצוה קס"א) שהרי לגבי איסורי אכילה קי"ל שכל שנפסל מאכילת אדם אין בו איסור אכילה, ומוכח שאין טומאתה מדין אכילה.

# הוכחות לאידך גיסא שהטומאה תלויה באכילה

**ג.** ומאידך האחרונים [האתוון דאורייתא (כלל א') והקוב"ש (ביצה אות כ"ט) והחזו"א (סי' ד' סק"ט ובגליונות על הגר"ח פ"ג משאה"ט ה"א[[3]](#footnote-3))] הוכיחו מכמה דוכתי שהטומאה במעשה האכילה.

ראשית הוכיחו מהגמ' במנחות דף ע' דאמרי' שאינו מטמא בדבר שאינו דרך אכילתו והגמ' מדמה זאת לאכילת תרומה, וכן מבואר בביצה דף ז. דאי איכא אינשי דלא קאכלי אצטריך לאשמועינן דמטמא.

עוד הוכיחו מהגמ' בחולין (דף ק"כ.) שאם המחה את הנבלת עוף טהור באור טמא, ומקשינן אמאי טמא אכילה כתיב ביה, אמר ריש לקיש אמר קרא נפש לרבות את השותה ע"כ, ומוכח שהטומאה תלויה במעשה אכילה ולהכי צריך ריבוי שהשותה את הנבלת עוף טהור נטמא, דאי נימא שהטומאה תלויה במקום א"כ מאי איכפ"ל ששתיה לאו בכלל אכילה הרי סו"ס הנבע"ט נמצאת בבית הבליעה ואין חסרון בחפצא של הנבילה כשהמחהו ובהכרח שצריך מעשה אכילה. (ובשי' הגרמ"ד תירץ שהחסרון של המחהו הוא בחפצא של הנבילה ומאחר ששתיה בכלל אכילה נחשב שעדיין הוא נבילה).

והאתוון דאורייתא הוכיח שאין הטומאה תלויה באכילה מהא דכתב הרמב"ם (פ"ג משאר אבות הטומאה ה"ה) וז"ל 'הכורך כזית מבשר נבילת העוף הטהור בחזרת וכיוצא בה ובלעו אע''פ שלא נגע בגרונו ה''ז טמא. כרכו בסיב ובלעו ה''ז טהור' [ומקורו מהתוספתא שהובאה בר"ש בזבים פ"ה מי"א], וביאר הכס"מ שאם כרכו בחזרת הוי מין במינו ואינו חוצץ משא"כ בסיב, וקשה שאם הטומאה מדין מגע א"כ מאי איכפ"ל שמין במינו אינו חוצץ הרי סו"ס הוא לא נגע בטומאה.

עוד הוכיח האתוו"ד מהא דאמרי' בשבועות (דף ז.) שצריך פסוק לרבות האוכל נבע"ט שנכנס למקדש משום דכתיב או כי יגע והא לאו בר נגיעה הוא ומוכח שאין הטומאה תלויה בנגיעה.

# מבאר שאף לצד שהוא טומאת מקום אינו מדין מגע

**ד.** ואפשר לדחות שתי ראיות אלו, דבאמת אין הטומאה תלויה באכילה אלא היא טומאת מקום, אמנם אינו ככל טומאת מגע שצריך ליגע ממש בטומאה דא"כ למה צריך דווקא שיגע בבית הבליעה, אלא הטומאה תלויה בעצם ההימצאות של הנבע"ט בבית הבליעה שזה המקום שבו היא מטמאת את האדם וא"כ אינו צריך ליגע בנבע"ט אלא סגי שהיא נמצאת שם, ולכך אפי' שיש חציצה שאינה נוגעת בו מטמא כיון שנמצאת במקום זה, ומה"ט אמרי' בשבועות שנבע"ט היא לאו בר נגיעה. וכך משמע בחידושי הגר"ח שכתב שהיא טומאת מקום ולא הזכיר כלל שהיא טומאת מגע.[[4]](#footnote-4)

ועוד אפשר להכריח כן, דהא האוכל נבלת עוף טהור מטמא בגדים, והרי אינו נוגע בבגדים ובהכרח שאין הטומאה תלויה בנגיעה אלא כשנמצא במקום של בית הבליעה מטמא את הבגדים, ואין לומר שהטעם משום שהבגדים בטלים לגופו ונטמאים עמו, דהא כתב הרמב"ם שלא רק הבגדים שלבוש בהם נטמאים אלא אף אם נוגע בכלים אחרים בשעת אכילתו מטמאם אע"פ שלא טפלים אליו.

אך לפי"ז תקשי לאידך גיסא בדברי הרמב"ם למה אם כרכו בסיב טהור הרי הנבע"ט הייתה בבית הבליעה ולא איכפ"ל במגע, ובהכרח שהטומאה מדין אכילה ולכך כרכו בסיב טהור דבכל דיני אכילה לא מהניא בכרכו בסיב כמש"כ המל"מ בפי"ד ממאכ"א הי"ב והביאו הקה"י כאן.

ועוד קשה שתי ההוכחות שהבאנו לעיל שהטומאה תלויה באכילה, חדא מהגמ' במנות ובביצה שאם לא אוכל בדרך אכילתו טהור, ועוד מהגמ' בחולין שצריך דרשא לרבות את השותה.

# ישוב הקה"י שהטומאה תלויה במקום בית הבליעה אלא שיש תנאי של אכילה

**ה.** וביאר הקה"י שבאמת עיקר הטומאה תלויה במקום בית הבליעה שאם הטומאה נמצאת במקום זה טמא אלא שיש תנאי שהנבע"ט תבוא דרך אכילה לבית הבליעה ולכך אם הכניסו שלא כדרך אכילה טהור דלא הגיע דרך אכילה, ומה"ט הגמ' הוצרכה לומר שאם המחהו וגמעו טמא רק מדין שתיה בכלל אכילה דבלא"ה אינו מטמא אפי' שנמצא בגרונו דבעינן דרך אכילה.

ובזה מיושב ג"כ שאם כרכו בסיב טהור משום שלא נחשב דרך אכילה כמש"כ המל"מ.

ולפי"ז מיושב מה שהבאנו שהגרי"ז העיר על הגר"ח שאם הטומאה תלויה במקום א"כ למה באמת לא מטמא דרך יציאה, דבאמת צריך שיהיה מעשה אכילה בשביל הטומאה וזה גופא התחדש בדין זה שלא מטמא בדרך יציאתה משום שצריך תנאי של אכילה.

ולפי"ז יש נפ"מ שאם הכניס לבית הבליעה ולא בלע לגמרי אלא חזר והוציאו, אינו מטמא משום שבעינן שיהיה מעשה אכילה ואם לבסוף לא אכל אינו מטמא דלא הוי מעשה אכילה אע"פ שהיה במקום בית הבליעה (ועי' בגרי"ז שם שהסתפק בדין זה). [והנה ונפ"מ זו לא יצוייר אלא להצד שמטמא בבית הבליעה במקום שיכול לאהדוריה].

# קושיית המנ"ח מה היה לולא החידוש של כדא"פ, ותירוץ הקוב"ש לפי הצד שהטומאה תלויה במקום

**ו.** והנה המנ"ח (מצוה קס"א אות ט"ו) הקשה שבזבחים (דף ע.) אמרי' שכיון שנבלת עוף טהור היא חידוש היה הו"א שמטמא ביותר מכדי אכילת פרס, ומשמע מזה שלולא החידוש של התורה שיש שיעור של כא"פ היה מצטרף אף בשיעור של יותר מכא"פ, ומאידך בחולין (דף ק"ג: וברש"י ד"ה מהו) אמרינן איפכא שדבר שהוא חידוש אינו מטמא אלא בבת אחת דסתם אכילה בבת אחת משמע ולא בכא"פ, [וביותר דהתוס' שם והרמב"ם (בפ"ה ממאכ"א ה"ד) פסקו שצריך בבת אחת ובהכרח משום שהוא חידוש צריך בבת אחת, ואילו בזבחים מבואר לגבי נבע"ט שמאחר שהיא חידוש מטמא ביותר מכא"פ]. והחת"ס (או"ח תשו' ק"מ) כתב שהוא מח' הסוגיות.

ותירץ הקוב"ש (ביצה אות כ"ט) שבאמת מסברא אינו מצטרף אלא בבת אחת והשיעור של כא"פ הוא קולא שמצטרף עד שיעור זה, אלא שדוקא בנבלת עוף טהור היה הו"א שמטמא אפי' ביותר מכא"פ משום שהיה הו"א שאינו טומאת אכילה אלא טומאת מקום ולכך סגי שהשיעור כזית נמצא בבית הבליעה בבת אחת דלא תלוי באכילה כלל וקמ"ל שצריך לבולעו בכא"פ משום שהטומאה תלויה באכילה, ומזה ילפינן שצריך שיהיה דרך אכילתו כדאיתא בביצה ובמנחות ע"ש.

ודבריו מתבארים היטב לפי הקה"י שעיקר הטומאה תלויה במקום בית הבליעה אלא שהתחדש שיש תנאי שיהיה דרך אכילה, ולכן לולא הפסוק היה מטמא ביותר מכא"פ והתחדש שצריך תנאי של אכילה, [דלא מסתבר שהתחדש גדר אחר של טומאה]. ולפי"ז יוצא שהגדר של אכילה נאמר בפסוק השני דאם היה נאמר רק פסוק אחד של אכילה הו"א שהוא שיעור בעלמא של כזית ולא צריך תנאי של מעשה אכילה ולכך צריך פסוק נוסף לחדש שיש דין במעשה אכילה וממילא בעינן שיאכל בשיעור של כדא"פ.

מיהו עיקר דברי הקוב"ש צ"ב שכתב להיפך מסברת הגר"ח והחזו"א, שהם כתבו שאם הטומאה תלויה במקום לא נטמא אלא כשאוכל בבת אחת ממש ולא מצטרף אפי' בכא"פ, ואילו הקוב"ש כתב שאם הטומאה תלויה במקום מטמא אפי' ביותר מכדי אכילת פרס, ויתבאר בסמוך.

# יסוד החת"ס והרש"ש שצריך כזית בבית הבליעה בבת אחת

**ז.** והנה החת"ס (או"ח תשו' ק"מ) והרש"ש (נדה דף מ"ב:) כתבו שכל מה שמצטרפת האכילה של נבע"ט בכדי אכילת פרס היינו כשכל הכזית הייתה בבית הבליעה ביחד אלא שהכניסה לבית הבליעה בכא"פ אבל אם כבר הכניס חלק מהכזית למעיו לא מצטרפת המשך האכילה בכדא"פ משום שמה שהכניס למעיו כבר אינו מטמא ולא שייך לצרפו.

והביאו ראיה לזה מהגמ' בנדה (דף מ"ב:) שאביי הוכיח שבית הבליעה הוי מקום בלוע ולא רק בית הסתרים והנפ"מ שאינו מטמא במשא כשאכל נבלת בהמה, מהא דקתני בברייתא שנבלת בהמה התמעטה שלא מטמאת בבית הבליעה כמו נבע"ט ומוכח שלא מטמא אף מדין משא, וקשה מה הראיה של אביי דלמא מיירי שאכל בכא"פ שמטמא בנבע"ט ובזה התמעט שנבלת בהמה לא מטמאת בבית הבליעה, אבל מדין משא לא מצטרפת האכילה דבעינן שישא את כל הכזית בבת אחת, ומוכח שגם לגבי נבע"ט צריך שיהיה כזית בב"א בבית הבליעה.

והרש"ש כתב שמוכרח כן מסברא דלא שייך לצרף את החצי זית שנכנס למעיו כיון שאינו מטמא לאחר שנכנס למעיו ואין כאן שיעור כזית, וכמו שבטומאת משא צריך לישא כזית בבת אחת ולא שייך בו צירוף, ואף למ"ד יש נוגע וחוזר ונוגע היינו כשנגע בשני החצאי זיתים בבת אחת כמש"כ הרמב"ם. וכן הקה"י (טהרות סי' מ"ג) כתב שאפי' אם גדר הטומאה בנעב"ט היא מדין אכילה אינו מובן הצירוף בכדא"פ דבשלמא באיסורים שיש איסור בעצם האכילה יכול להצטרף כל חלקי האכילה אבל בטומאה מדין אכילה צריך שיעור כזית וכשאכל את החלק הראשון לא נטמא ואיך מועיל החלק השני לטמאו הרי הוי כמו שנגע בחצי זית וחזר ונגע בחצי זית שלא מצטרף, וכתב שברור שמכח קושיא זו החת"ס הצריך שיהיה כזית בב"א בבית הבליעה.

ולענ"ד לא ברירא לי קושייתם שהם נקטו בפשיטות שהשיעור כזית הוא בחפצא ככל שאר הטומאות ולכך צריך שיעור כזית בבית הבליעה ולא מועיל הצירוף, אבל הרי מבואר בגמ' שהמקור לשיעור כזית הוא מדכתיב בלשון אכילה וא"כ י"ל שכל השיעור כזית הוא בשביל שיתקיים בו אכילה של כזית והוא שיעור במעשה האכילה אבל אי"צ חפצא של כזית בשביל הטומאה דבאמת אפי' כל שהוא מטמא אלא שצריך שיהיה אכילה של כזית וא"כ מצטרף בכדא"פ כמו בכל דיני אכילה וצל"ע.

**ח.** וע"פ דבריהם מתבארים דברי הקוב"ש הנ"ל שכתב שלולא הפסוק שמצטרף בכדא"פ הו"א שמצטרף אפי' ביותר מכדא"פ משום שהטומאה תלויה במקום בית הבליעה ולא באכילה, ודבריו צ"ב שאדרבה אם הטומאה תלויה במקום בית הבליעה היה ראוי שלא יצטרף כלל משום שלא שייך צירוף אלא באכילה ולא בטומאת מקום וכמו שכתבו סברא זו הגר"ח והחזו"א שאם היא טומאת מקום צריך לאכול בבת אחת, אכן נראה ביאור דבריו שסובר כדעת החת"ס והרש"ש שצריך שהכזית תהיה בבית הבליעה בבת אחת וכל הצירוף של כדא"פ היא בהכנסה לבית הבליעה ולכך כתב שאם הטומאה תלויה במקום בית הבליעה מצטרף אף אם נכנס ביותר מכדא"פ אבל אם היא טומאת אכילה צריך להכניסה לבית הבליעה בכדא"פ וכ"מ בדבריו.

**ט.** אך עיקר דברי החת"ס והרש"ש צ"ב דאם היה בבית הבליעה כזית בבת אחת מאי איכפ"ל שהכניסה בזה אחר זה לבית הבליעה הרי סו"ס נטמא מכזית שלימה.

וביאר הקה"י את דבריהם שבאמת בעלמא השיעור כא"פ תלוי בהכנסה למעיו ואפי' אם הכניסו לבית הבליעה ביותר מכא"פ מצטרף, אבל לגבי נבע"ט צריך שיכניסו לבית הבליעה בכא"פ, משום שעיקר הטומאה של נבע"ט היא כשנמצאת במקום בית הבליעה ורק צריך תנאי שיהיה דרך אכילה, וא"כ י"ל שאם מכניסו לבית הבליעה ביותר מכא"פ נחשב שאינו דרך אכילה ואע"פ שלגבי שאר איסורים אי"צ להכניסו לבית הבליעה בכא"פ מ"מ הכא שצריך תנאי של דרך אכילה נכלל בזה להכניסו לבית הבליעה בכא"פ שהוא הדרך אכילה.

[ובאמת יש לעיין בהאי ענינא, דיש להסתפק בשיעור כדא"פ בכל האיסורים האם הוא תלוי בהכנסה לבית הבליעה בכדא"פ ואפי' אם יכניס אח"כ למעיו בשיעור יותר מכדא"פ מצטרף, או להיפך שצריך שיכניס למעיו בכדא"פ אבל ההכנסה לבית הבליעה יכול להכניס אפי' ביותר מכדא"פ, והנה אם הכניסו לבית הבליעה במקום דמצי לאהדוריה פשיטא שלא נחשב האכילה ולא תלוי בזה השיעור כדא"פ ואפי' אם הכניסו יותר מכא"פ מצטרף אם בלעו בכא"פ, אבל אם הכניסו למקום דלא מצי לאהדוריה בכא"פ אפשר שאי"צ להכניסו למעיו בכא"פ משום שנחשב כבר אכילה, ואפשר שכך נקטו החת"ס והרש"ש דמטמא בבית הבליעה במקום דלא מצי לאהדוריה והשיעור כא"פ נאמר בהכנסה למקום זה וכך הוא בכל האיסורים וצ"ע. וצל"ע היטב בדין זה בכתובות דף ל: האם נחשב אכילה גמורה כשנכנס למקום דלא מצי לאהדוריה ועי' בחי' הגר"ח ובגליונות חזו"א].

# שיטת החזו"א שחולק על החת"ס

**י.** והנה החזו"א (טהרות סי' א' סק"א) חולק על החת"ס שנבע"ט מטמאת בכדא"פ אפי' אם בלע חלק ממנה וכל האכילה הייתה בכדא"פ, וכתב החזו"א שיש להסתפק אם מטמא בגדים שנוגע בהם בחלק מאכילתו, וכתב שאם נגע רק בשעת תחילת האכילה בודאי אינו מטמא כיון שלא נגע כשאכל כזית אבל אם נגע בסוף אכילתו יש להסתפק אם מטמא.

וכתב החזו"א שיש לומר שמה שמועיל כא"פ הוא לגבי הטומאה של האדם אבל לגבי טומאת בגדים צריך שיאכל בבת אחת, משום שלגבי הטומאה של האדם מצטרפת כל האכילה שאכל הרבה חלקי כזית בכא"פ אבל הבגדים שנגע בהם רק בסוף אכילתו לא נטמאים [ויל"ע בבגדים שנגע בהם בכל האכילה אם יטמאו כמו האדם].

ועפ"ז דחה את הוכחת החת"ס מהגמ' בנדה דבברייתא קתני שאינו מטמא בגדים ולגבי טומאת בגדים לא מועיל כא"פ ובהכרח שאכל בבת אחת ומזה הוכיח אביי שלא מטמא במשא.

# חוקר בגדר הטומאה של האוכל נבע"ט האם הוא קבלת טומאה מהנבע"ט או שחלה טומאה על האוכלה

**יא.** ובעיקר גדר הטומאה של נבע"ט יש לחקור האם היא ככל הטומאות שהנבע"ט מטמאת את האוכל או שהוא דין טומאה שחלה על האוכלה ואינו בתורת קבלת טומאה מהנבע"ט, דומיא דטומאת מתעסקין בפרה ופרים שחל עליהם הטומאה.

ובשיעורי ר' שמואל בב"ב (דף י"ט אות כ"ג) הביא ראיה שאינו גדר של קבלת טומאה מהנבע"ט אלא שחלה טומאה על האוכלה, מהא דאיתא באהלות (פי"ג מ"ה) שהיא ממעטת בחלון ומוכח דלא חשיב דבר טמא שאינו חוצץ מפני הטומאה אלא רק האוכלה טמא. והוכיח עוד מהגמ' בשבועות שנחשב 'לאו בר נגיעה' ע"ש.

ובספר משנת טהרות תירץ עפ"ז את קושיית הרש"ש והחת"ס שאע"פ שלא שייך צירוף אכילה בכא"פ לגבי טומאה מ"מ הכא שהיא טומאה שחלה על האוכל את הנבילה סגי שאוכל בשיעור של כא"פ כיון שזהו השיעור אכילה בכל האיסורים. (והביא שבספר ברית אברהם כך שזה הגדר בנבע"ט).

אמנם מאידך יש להוכיח שהגדר בנבע"ט הוא שמקבל טומאה מהנבילה, משיטת ר"ת (שהובא ברמב"ן ובר"ן בשבועות דף י"א) שכתב שפרה ופרים לא נחשב סולטט"ח משום שאין מטמא אלא את המתעסקים ואילו נבע"ט חשיב סולטט"ח, ובפשטות הביאור (וכ"כ החזו"א בעוקצין סי' ה' ס"ק י"ב) שפרה ופרים אינה טומאה שמקבל מהפרה אלא המתעסק בה טמא משא"כ בנבע"ט הוא קבלת טומאה מהנבילה.

**יב.** וי"ל נפ"מ בחקירה זו, דהנה הבית הלוי (ח"א סי' ב' אות ח') כתב שהמכניס נבלת עוף טהור למקדש אינו חייב כרת משום שאינה טמאה בעצמותה, והביא ראיה מהגמ' בנזיר דף כ"ט, ובספר נאות יעקב (סי' ט') האריך לחלוק עליו שאם אינה טמאה בעצמותה למה אמרי' בה סולטט"ח וע"ש, וכן בספר מנחת יוסף (סי' י"א) כתב שהנבילה עצמה טמאה והביא ראיה מהרמב"ם בפיה"מ בסוף זבים, וכתב ששאל את האו"ש ובתחילה רצה לומר שאינו חייב כרת אך לבסוף הסכים עמו מחמת הראיה מדברי הרמב"ם.

1. והנה בתוס' בנדה (דף מ"ב:) מוכח שאם תחב לו חבירו נבע"ט בבית הבליעה נטמא אפי' שלא הסיט אותה כלל, והעירו שהיא אכילה שלא כדרך, וכתבו החלקת יואב (יו"ד סי' ט') והלב אריה (בחולין דף ע"א) שמוכח מזה שנבע"ט הוא טומאת מקום. ויש לדחות שאין בו חסרון שלא כדרך במה שחבירו תחב לו כיון שהיא אותה אכילה והשינוי רק במה שחבירו מאכיל אותו, ועוד שבלא"ה מוכרח כן דהא מבואר במנחות ובביצה שנבע"ט לא מטמאת כשאינו כדרך. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך המנ"ח והחזו"א כתבו לדינא בדעת הרמב"ם להיפך שהוא מודה שמצטרף בכא"פ ומה שלא הזכיר את הצירוף משום שבגמ' אמרי' שהוא פשיטא שמצטרף בכא"פ אלא שהו"א שכיון שהוא חידוש מצטרף אפי' ביותר מכא"פ, ולכך לרמב"ם לא היה צורך להעתיק דין זה שהוא פשיטא. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה החזו"א כתב שלא מטמא בבית הבליעה אלא במקום דלא מצי לאהדוריה ומשמע מדבריו שהגר"ח חולק שמטמא אפי' במקום דמצי לאהדוריה ע"ש, והמנ"ח (מצוה קס"א) הסתפק בדין זה אם מטמא במקום דמצי לאהדוריה או רק אם לא מצי לאהדוריה. [↑](#footnote-ref-3)
4. אמנם בדברי הכס"מ (בפ"ג משאר אבות הטומאה ה"ג) משמע שהיא בגדר טומאת מגע וצל"ע שם. [↑](#footnote-ref-4)