מראי מקומות בסוגיא דתקפה אחד בפנינו בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / re (4)

בעזרת השם יתברך

**מראי מקומות ותמצית הסוגיאבדין תקפה והקדישה אחד בפנינו בשתק ובצווח ובשתק ולבסוף צווחסוגיא דתקפו כהן [א]**

מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלא': [PHONE_REMOVED]

**נערך בעזהשי"ת בחודש סיון תשע"ז עבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנוסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון הרב שלמה שליט"א**

בעזרת השם יתברך

**בד' הגמ' 'אי דשתיק אודויי אודי ליה'**

**בטור סימן קל"ח ס"ו בשם הרא"ש [ובב"ח שם סק"ז]** מפורש דעכ"פ בשתק מתחילה ועד סוף יש ע"ז תורת 'הודאת בע"ד כמאה עדים' ולא יועיל אם יביא אח"כ הראשון עדים שהוא שלו עיי"ש, וכן מבואר **בשיטה לא נודע למי [שיוחס לריטב"א] בד"ה אלא כגון שתקפה אחד בפנינו.**

אמנם **בקצות החושן סימן קל"ח סק"ב** עמד ע"ד **רש"י בד"ה תקפה אחד** שכ' דהרי כולה בידו 'קודם שנשבעו', ומשמע דאחר השבועה אין התקיפה מועלת אפילו בשתק מתחילה ועד סוף, וכ' הקצוה"ח הביאור דהשתיקה אינה הודאה גמורה על עצם הממון אלא הוי כאומר 'איני נשבע' דאינו יכול לחזור בו כמבואר **בשו"ע חו"מ סימן כ"ב ס"ג,** וכ' שם דלפי"ז אם יביא הראשון עדים שהוא שלו ודאי יועיל לו דכיון דאתו סהדי תו ליכא ספיקא אם הוא שלו ועדיף מנשבע עיי"ש.

ועיין **בשיעורי ר' נחום זצ"ל ב"מ סימן ז'** שכ' להוכיח מד' **הרשב"א בד"ה מדקאמרינן הא חזו לי רבנן** דאף בשתיקה שהיא ודאי כהודאה יועיל אם יבוא השותק עדים שהיא שלו, וכן הביא ד' **המאירי בד"ה טלית זו שהוזכרה במשנה** שכ' 'ואם שתק לו נעשה כמודה שהוא שלו וכשהוא חוזר ותובעו נעשה מוציא מחבירו' ומבואר בהדיא דאף אחר שתיקה שהיא ודאי כהודאה יועיל אם יביא השותק עדים שהיא שלו, ושתיקתו הועילה לו רק לשוויי ליה 'מוציא מחבירו' והיינו ש'עליו הראיה', ועיי"ש מה שביאר באורך שלשיטתם אין כאן הגדר דהודאת בעל דין כמאה עדים דמי.

ועי' **במגיד משנה פ"ט מטוען ונטען הי"ב** שכ' בדעת **הרמב"ם שם** דאם תקפה אחד ושתק אידך 'מתחילה ועד סוף' ואח"כ חזר הראשון ותקפה וצווח השני מעיקרא מ"מ מהני תפיסת הראשון ד'עד כאן לא אמרינן דאם לא חזר השני ותקפה דאין מוציאין אותה מהראשון אלא משום ספיקא והמוציא מחבירו עליו הראיה אבל עכשיו שחזר ותקפה ודאי חולקין', ובדבריו מפורש בהדיא דאפי' בשתק מתחילה ועד סוף לא מהני אלא לשוויי 'ספיקא' עד כדי יועיל מה שחוזר השותק ותוקף, וצע"ג.

[ועי' **בט"ז סימן קל"ח ס"ו** שנקט דאפי' בשתק מתחילה וע"ס מהני אי יביא עדים ויוכל לומר טעיתי כמו שנפסק **בשו"ע חו"מ סימן קכ"ו סי"ג** דאפילו בהודאה גמורה אם מביא אח"כ עדים יכול לומר טעיתי בהודאתי, ועפי"ז הק' על הרא"ש שכ' דל"מ שיביא עדים דהא הוא עצמו ס"ל אפי' בהודאה גמורה שנאמן לומר טעיתי עיי"ש, ועי' **בנתיבות המשפט שם סק"א** שחולק על הט"ז וכ' דהא דנאמן לומר טעיתי הוא רק בהודה בפני עדים ולא בהודה בפני ב"ד עיי"ש, ועי' **בשער משפט שם סק"ז** שהסכים להט"ז דאף בהודה בב"ד נאמן לומר טעיתי אם מביא עדים שלא כהודאתו, אך כ' ליישב ד' הרא"ש דהכא לא איירי באומר טעיתי אלא באומר שלא נתכוין בשתיקתו לשם הודאה דבזה אמרי' דהוחזק כפרן מכוח הודאתו הראשונה עיי"ש].

**אחד מוחזק ותקפה אחר ושתק המוחזק**

**ב"מ דף ו.א.** פשיטא להגמ' בשנים אוחזין ותקפה א' בפנינו ושתיק אידך דאודויי אודי ליה, **ובשיטה לא נודע למי [שיוחס לריטב"א] בשם הרמב"ן** כ' דמשמע דכל שהוא ביד אחד פשיטא דל"מ תקיפת האחד אפי' בשתק מתוע"ס דפשיטא בכהא"ד 'דאי אישתיק לאו הודאה הוא', **ובמאירי ד"ה טלית זו** כ' כן דבאחד מוחזק ל"מ השתיקה, והביא בשם **יש חולקין** בזה וכ' שאין לחוש לדבריהם, ועי' **שו"ת מהרי"ט ח"א סי' קל"א ד"ה וכי תימא** שכ' דבהיתה מוחזקת ביד אחד ולא היה ע"ז דו"ד קודם ל"א שתיקה כהודאה, ומשמע מדבריו שאם היה דו"ד קודם לכן אמרי' שתיקה כהודאה אפי' כשתופס אחד לבדו, ועי' **בפני יהושע בד"ה או דילמא השתא** וכו' **והנלענ"ד** וכו' שהאריך בדבר שהיכא שהיתה מוחזקת ביד אחד לא מהני תפיסת השני בשתק ואח"כ צווח עיי"ש שהאריך בטעם הדבר [ולכאו' יש לדון לדבריו בשתק מתוע"ס דמהני התפיסה וצ"ע].

.

**שנים אוחזין ותקפה אחד בפנינו וצווח מידבד' הגמ' 'אי דקצווח מאי הוה ליה למעבד'**

**הרמב"ן בד"ה מדאמרינן אי דקצווח** דימה האי דינא לדין תקפו כהן למ"ד מוציאין מידו, וכ' דמשני הדינים יש ללמוד דבכל ספק ממון שדינו לקולא לנתבע לא מהני תפיסה עיי"ש, ומבואר מדבריו דלרב המנונא דס"ל דתקפו כהן אין מוציאין מידו מהני תפיסה בשנים אוחזין, ובסוף הדיבור שם כ' ג"כ דל"מ התפיסה 'שכל אחד מוחזק במחצה יותר מחבירו' ומשמע בהדיא דאינו נידון אלא כתפיסה ממוחזק, אמנם שם הביא הגמ' דכיון דתפיס אנ"ס דמאי דתפיס האי דידיה הוא, וצ"ע.

אמנם **בחידושי הר"ן בד"ה לא צריכא דאישתיק** כ' לפרש באבעיית הגמ' בדין שתק ולבסוף צווח אי מהני דהאבעיא הוא בגדר שנים אוחזין אם החלוקה מתורת ודאי משום דאנ"ס דמאי דתפיס האי דידיה או דהחלוקה מן הספק, **והר"ן בד"ה ואת"ל תקפה אחד בפנינו** כ' דהאבעיא דהקדישה בלא תקפה הוא רק לפי הצד דתקפה אחד בפנינו ושתק בלא צווח אין מוציאין מידו משום ש'ודאי אף מתחילה אנו רואין אותה בספק לכאו"א אלא שאי"מ כל חצי שבה מרשות התופס דמספיקא לא מפקינן ומשו"ה איכא לספוקי בהקדישה בלא תקפה', ובהמשך דבריו שם ביאר הפשיטות מתקפו כהן, דקס"ד דמהני תקיפת הכהן ולהכי חייל ההקדש לאסור בגיזה ועבודה מכח הכהן, והכ"נ גבי טלית כיון דמהני תקיפתו בשתק ואח"כ צווח מהני ג"כ מה שהקדישה עיישה"ט, ומפורש בהדיא בד' הר"ן, דגם לפי הצד דתקפו כהן אין מוציאין מידו גבי טלית לא מהני התקיפה אלא בשתק ואח"כ צווח כשיש ספק הודאה אבל בצווח מתוע"ס ל"מ תקיפתו, ודלא כדמשמע מהרמב"ן הנ"ל, וביותר נראה שהפכו שיטתם לגמרי, דהרמב"ן הרי הביא הא ד'אנן סהדי' ומ"מ דימה לדין תקפו כהן ומשמע דלמ"ד אין מוציאין מידו מהני התפיסה גם בטלית כשצווח וכנ"ל, ואילו הר"ן לפי פירושו הרי קאי הכי לפי צד הגמ' דליכא אנן סהדי ואין כל אחד בחצי שלו רק 'תפיס'-'ומספיקא לא מפקינן ממונא', ומ"מ מבואר מדבריו דלכו"ע ל"מ תפיסת השני גם למ"ד תקפו כהן אין מוציאין מידו אלא כשיש ספק הודאה, ובאמת צ"ב בסברת הר"ן דאי בשנים אוחזין ליכא אנן סהדי וכ"א רק 'תפיס' במחצה, במאי עדיף הוא מהא דתקפו כהן דהתם מהני תפיסת הכהן למ"ד אין מוציאין מידו ובשנים אוחזין לא מהני תפיסתו רק כשיש ספק הודאה, וצ"ב בכ"ז.

[ואמנם בפשט הסוגיא יש להעיר לפי דעת הרמב"ן, דהנה **ברמב"ן בד"ה ואם תמצי לומר** מבואר בדבריו בהדיא דהפשיטות מתקפו כהן קאי גם על האבעיא בטלית בהקדישה ולבסוף תקפה [ודלא כשיטת התוס' וכדלהלן], ונמצא דאף לשיטתו מוכרח לכאו' החשבון הנ"ל להר"ן, דהא בקס"ד סבר הגמ' דתקפו כהן אין מוציאין מידו ומ"מ גבי טלית הא סבירא לן דלא מהני התקיפה בצווח מתוע"ס, ובע"כ דתפיסת כ"א בטלית עדיפא מהמר"ק ותפיסת הישראל בבכור, וצע"ג לפי"ז מה קישר ביניהם הרמב"ן.

וכד' הרמב"ן כ' גם **בחידושי הרשב"א בד"ה משמע משמעתתין ובשיטה לא נודע למי [שיוחס לריטב"א] בד"ה אלא מאי אית לך למימר,** [ואמנם **הר"ן בדף ו.ב. בד"ה לעולם אימא לך** כשהתחיל לדון בכללי תפיסה הביא רק הא דתקפו כהן ולא הזכיר הא דתקפה אחד בפנינו, וזה לשיטתו ודו"ק].

והנה דעת כמה ראשונים, דאף למאי דקיי"ל תקפו כהן מוציאין מידו, מ"מ בטענת ברי מהני תפיסה, עי' **תוס' כתובות כ.א. כ.א. ד"ה ואוקי ממונא בחזקת מריה וברא"ש פ"ק דב"מ סימן י"ג,** ולשיטתם ודאי מוכרח דפליגי על הרמב"ן ודעימיה, דהא בשנים אוחזין כ"א טוען ברי ומ"מ לא מהני התפיסה, ובע"כ דתפיסת שנים אוחזין עדיף משאר מוחזק בספיקות, ודו"ק.

**שיטות הראשונים באבעיית הגמ' בשתק ולבסוף צווח**

ד' פירושים בד' הראשונים.

[א]: **בשיטה לא נודע למי [שיוחס לריטב"א] בד"ה בעי ר' זירא בשם הרמב"ן** 'מספקא לן אי הוי הודאה או לאו' וזה כפשטות ד' הגמ', דיש צד דהוי ודאי הודאה ויש צד דודאי אינו הודאה.

מיהו יעוי' **בשיטה לא נודע למי בד"ה הא קחזו לי רבנן ובד"ה אלא לאו כגון שתקפה אחד בפנינו** שמבואר בדבריו בהדיא דגם להצד דהוי הודאה לא הוי רק 'ספק הודאה' ולהכי בעינן למיפשט הברייתא בטלית יוצאה מתח"י א' מהם ד'המוציא מחבירו עליו הראיה' ויועיל לראשון ראיה בעדים להוציא מיד התוקף, דאילו בשתק מתחילה ועד סוף או בשאר אופן דהוא הודאה גמורה לא מהני שיביא הראשון עדים דהודאת בע"ד כק' עדים דמי עיי"ש.

[ב]: **בחידושי הר"ן בד"ה לא צריכא בפירוש הראשון** דפשיטא לן דגבי שתיק ולבסוף צווח איכא למיתלי בהודאה ואיכא למימר דלאו הודאה והוי 'ספק הודאה', ואבעיית הגמ' הוא בגדר שנים אוחזין, אי אמרינן דטלית זו מתחילה בספק היתה עומדת וממילא ספק הודאה מהני ספק הודאה להעמידה ברשות התוקף, או"ד דטלית זו אינה בספק אלא בודאי דאנ"ס דמאי דתפיס האי דידיה ומאי דתפיס האי דידיה וממילא 'אין ספק הודאה מוציאה מידי ודאי', ועי' **בשיעורי הגר"ש רוזבסקי זצ"ל אות צ"ג** שהק' מה שייך בזה א"ס ממ"ו, והא עכשיו ע"י הספק הודאה נולד ספק חדש שאינו שייך להאנן סהדי, ועוד צ"ב בד' הר"ן, להצד דהיחלוקו הוא רק מן הספק א"כ אמאי לא תועיל תפיסתו בצווח מתחילה ועד סוף אף ללא הספק הודאה ומה מוסיף הספק הודאה.

ועי' **קובץ שיעורים ח"ב סימן ט' אות י"ז** שביאר צדדי הספק להר"ן, דמספק"ל גדר המוחזקות בשנים אוחזין, דאי כ"א תפוס 'בחציה' הוי היחלוקו 'מן הודאי' דאנ"ס דמאי דתפיס האי דידיה, אבל אי כ"א תפיס 'בכולה' הוי היחלוקו מן הספק [והיינו שהוא דין מחודש בספק ולא מכוח מוחזקות כ"א בחצי] עיי"ש, אמנם **הר"ן בד"ה ואת"ל תקפה אחד בפנינו** ביאר צד זה שהיחלוקו מן הספק 'שאין אנו תופסין טלית זו כאילו היתה בודאי של שניהם...אלא ודאי אף בתחילה אנו רואין אותה בספק לכאו"א אלא שאין מוציאין כל חצי וחצי שבה מרשות התופס דמספיקא לא מפקינן ממונא' ומפורש בד' הר"ן דלשני הצדדים כ"א תפוס בחציה, והספק הוא אם יש לו 'אנן סהדי' מכוח תפיסתו ונוטלה 'מן הודאי' או שאין לו אלא דין תפיסה ומוחזק ד'מספיקא לא מפקינן ממונא' ודו"ק.

ועיקר פירושו של הר"ן דגם להצד דאמרי' דבשתק ולבסוף צווח אודויי אודי ליה לא הוי אלא 'ספק הודאה' שורשו בדברי **הרמב"ן בד"ה ואת"ל תקפה אחד בפנינו** שכ' שם 'פשיטא לן דכי הקדישה ושתק ולבסוף צווח כמאן דתקפה דמי למימר ביה דאודויי אודי, אלא דלא אלימא ההיא הודאה לאפוקי ממונא ממאן דתפיס', הנה דימה הרמב"ן ההודאה שיש בהקדישה להודאה שיש בתקפה, וכ' דלא אלימא ההיא הודאה לאפוקי ממונא, והיינו דהוי רק 'ספק הודאה' וזה מוכרח ומפורש.

[ג]: **בחידושי הר"ן בד"ה לא צריכא בפירוש השני** כ' ד'אם תרצה תפרש' דנקט הגמ' בפשיטות דהיחלוקו אינו אלא מן הספק, ואבעיית הגמ' הוא אי בשתק ולבסוף צווח נחשב 'ספק הודאה' או דילמא 'אפי' נאמר שטלית זו בספק היתה מונחת מתחילה אין מעמידין אותה בחזקת זה שתקפה משום דליכא לספוקי בהודאה כלל דכיון דקצווח איגלאי מילתא דהאי דאישתיק סבר קחזו לי רבנן ולא משום הודאה כלל', ובפשוטו כוונתו ברורה דלפירוש זה האבעיא אי הוי 'ספק הודאה' או ד'ודאי אינו הודאה'.

אמנם יעוי' **בר"ן בד"ה ואת"ל תקפה אחד בפנינו** לפי דרכו דהאבעיא בהקדישה בלא תקפה הוא ללא שתיקה כלל, ומתחילה ביאר דאם היחלוקו מן הודאי לא מהני הקדישו דחד מנייהו, אבל אם היחלוקו מן הספק מהני הקדישו דהשני אפילו ללא שום הודאה, ובהמשך דבריו כ' 'ועוד, שבין שתאמר שהיא מתחילה של שניהם מן הודאי או מן הספק כיון שאין מעמידין אותה ברשות התוקף אלא בהודאה גמורה כאילו היתה של חבירו בודאי הרי אין לו לזה כלל חלק באותה חציה כדי שתהיה מוקדשת מכוחו', והנה לכאו' כוונתו לפירוש השני הנ"ל שכ' דבשני צדדי האבעיא סברה הגמ' דהיחלוקו מן הספק ומ"מ מספק"ל אי מהני שתק ואח"כ צווח, אלא דלמאי דמבואר מדבריו הנ"ל דלצד השני של הגמ' 'ליכא לספוקי בהודאה כלל' והיינו ד'ודאי לאו הודאה היא' אינו מובן מה זה ענין לנידון אי מהני ההקדש בלא הודאה, והרי אף להצד דל"מ שתק ולבסוף צווח אין יותר הכרעה במוחזקות של כ"א ורק דבמציאות אין כאן ספק הודאה, ולכאו' מד' הר"ן הנ"ל בד"ה את"ל מבואר, דבאמת לשני צדדי הגמ' יש כאן 'ספק הודאה', וספק הגמ' הוא בגדר 'יחלוקו מן הספק' האם ה'תפיסה' נותנת לו כוח ודאי בממון [אפילו ללא אנן סהדי] וממילא 'ספק הודאה' לא מהני להוציא ממנו, או שתפיסתו אינה נותנת לו אלא פסק של ספק בעלמא וממילא מהני ספק הודאה להוציא ממנו, ולפירוש זה ניחא מאוד מש"כ הר"ן דלהצד דל"מ שתיק ואח"כ צווח בתקפה ודאי ל"מ הקדישה, אמנם אינו במשמע כלל מלשון הר"ן הנ"ל בד"ה לא צריכא, וצע"ג.

[ד]: **בנימוקי יוסף דף ג.א. מדפי הרי"ף בד"ה הא קחזו לי רבנן** כ' בבי' ספק הגמ' 'מי אמרינן כיון דאישתיק האי הודאה ודאטי הות ו8האי דצווח אח"כ חזר בו או דילמא אפשר דלא הויא הודאהומפקינן מהאי דתפיס לה כיון דמעיקרא הוה מוחזק בה חבירו מהאי פלגא', ומבואר בדבריו דספק הגמ' הוא אי הוי 'ודאי הודאה' וממילא נשאר ביד התוקף או דאינו אלא 'ספק הודאה' וממילא מפקינן לה מהותקף ונותנים הטלית למי שהיה מוחזק בה מעיקרא, ולפ"ד הר"ן הנ"ל עולה לכאו' דשיטת הנימוק"י דבשנים אוחזין החלוקה 'מן הודאי' דאנ"ס דמאי דתפיס האי דידיה ולהכי לא מהני ספק הודאה להוציא מידי ודאי.

אמנם בהמשך ד' **הנימוק"י שם בד"ה וכיון דבעיין לא איפשיטא** כ' להוכיח מפשיטות הגמ' דבצווח מתחילה ועד סוף ל"מ התפיסה דבספיקות ל"מ תפיסה [וכהרמב"ן והרשב"א הנ"ל], ולכאו' מבואר מזה דס"ל דכ"א מוחזק רק מספק ולהכי שייך זה לדין תפיסה בספיקות, שאם יש לכ"א בירור דאנ"ס אי"ז שייך לדין תפיסה בספיקות, ולכאו' צ"ל בד' הנימוק"י כד' **הר"ן הנ"ל בד"ה ואת"ל תקפה אחד בפנינו** שגם לפי הצד שהיחלוקו מן הספק יש צד לומר שאין מעמידין אוןתה ברשות חבירו אלא בהודאה גמורה 'כאילו היתה של חבירו בודאי', וצ"ע.

\*\*\*\*\*

**בטור סימן קל"ח בשם הרא"ש** הביא הדינים דבשתק או בשתק ולבסוף צווח לא מהני תפיסת התופס ומסיק דאפילו יביא השני עדים שהיא שלו לא מהני ליה דהודאת בע"ד כמאה עדים דמי, עיי"ש, **והרמ"א בהגהת שו"ע בסימן קל"ח סעי' ו' בשם י"א** על מש"כ שם המחבר האי דינא דבשתק ולבסוף צווח מהני תפיסתו דהוי כהודאה, כ' ע"ז הרמ"א בשם י"א דאפילו יביא עדים ל"מ ליה דהודאת בע"ד כמאה עדים עיי"ש, **והב"ח על הטור שם אות ז'** כ' דלכאו' צריך להעמיד ד' הרא"ש דוקא בשתק מתוע"ס דהוי ודאי הודאה, אבל בשתק ואח"כ צווח דאינו אלא ספק בודאי דאם הראשון מביא עדים שהם שלו אמרי' דמה ששתק הוא מפני שקסבר דחזו ליה רבנן עיי"ש.

**והט"ז ע"ד הרמ"א שם** תמה על דבריו, מד' הגמ' בסוגיין דבעינן למיפשט הבעיא בשתק ולבסוף צווח מהברייתא דקתני שאם היתה יוצאת מתח"י אחד מהם 'המוציא מחבירו עליו הראיה' ובעינן לאוקמי לה בשתק ולבסוף צווח, ומבואר דאם יביא 'ראיה' דהיינו 'עדים' מהני ליה גם להצד דשתק ולבסוף צווח נחשב כהודאה, ועיי"ש בט"ז שהבין גם בד' הטור הנ"ל בשם הרא"ש דקאי על שתק ולבסוף צווח והק' ע"ז ממש"כ **הטור שם** בהמשך דבריו שהשיג עמש"כ הרמב"ם דבשתק ואח"כ צווח אם חזר הראשון ותקפה ממנו אי"מ מידו, והשיג ע"ז הטור 'כיון שזכה התוקף מתחילה משום הודאתו של זה אין האחר יכול לתקוף ממנו בלא ראיה', ומשמע בהדיא דבראיה-בעדים יכול להוציא ממנו, וסותר למש"כ בשם הרא"ש דל"מ גם אם יביא עדים, וכן ילה"ק ע"ד **הרמ"א שם בסעי' ז'** ע"מ שביא המחבר שם דעת הרמב"ם דמהני תקיפת הראשון שחזר ותקפה כ' הרמ"א די"א דכיון שזכה הראשון מפני הודאתו של זה אין יכול לתקוף ממנו 'בלא ראיה', ועי' **בש"ך שם סק"ח** שכ' דודאי פשט ד' הטור והרמ"א דקאי על שתק ולבסוף צווח ואף בזה ל"מ כשיביא הראשון עדים [ודלא כהב"ח הנ"ל בד' הטור] והסכים כן לדינא דהא בעלמא קיי"ל דהודאת בע"ד כק' עדים דמי, **ובביאור הגר"א שם סקט"ו** כ' דבע"כ לא איירי בשתק ולבסוף צווח דהא בגמ' דבעינן למיפשט דהוי כהודאה בעינן לאוקים הברייתא דקתני בה 'הממע"ה' בשתק ולבסוף צווח, והביא בשם **השיטה לא נודע למי [שיוחס להריטב"א] בד"ה אלא כגון שתקפה אחד בפנינו** שכ' ע"ד הגמ' הנ"ל דבעינן לאוקמי להברייתא בשתק ולבסוף צווח 'דאי אישתיק ולבסוף לא צווח הא אמרינן אודויי אודי ליה ותו לא מצי למייתי ראיה', ומפורש בהדיא בדבריו דבשתק ולבסוף צווח אפי' 'לצד הפשיטות' דמהני תפיסתו אם יביא הראשון עדים יועיל לו ואינו כשתק מתוע"ס דלא יועיל לו, והיינו דהוי רק 'ספק הודאה', ונדחק הגר"א בד' הטור והרמ"א דקאי דבריהם רק אשתק מתוע"ס ולא אשתק ולבסוף צווח, ועי' **בתומים שם סק"ו ובנתיבות המשפט שם סק"ז** שהעלו מכוח הראיה מהגמ' הנ"ל דבשתק ולבסוף צווח בודאי מהני אם יביא הראשון עדים וד' הטור והרמ"א מתוקמי רק בשתק מתוע"ס, ועי' **בקצוה"ח שם סוף סק"ג** שכ' דלפ"ד **הר"ן הנ"ל** שכ' דאם היחלוקו 'מן הודאי' משום דאנן סהדי דמאי דתפיס האי דידיה ל"מ ספק הודאה להוציא מידי ודאי, א"כ כשיש לראשון עדים שהוא 'ודאי' מכוחם ל"מ ספק הודאה להוציא מידו עיי"ש, וכן **בהגהות אמרי ברוך על הש"ך הנ"ל** הצדיק שיטת הב"ח מכוח ד' הר"ן עיי"ש.

ולכאו' מד' הרשב"א מוכרח שחולק על דיוק זה מל' הברייתא 'הממע"ה' להוכיח מזה דהוי רק 'ספק הודאה' ומהני כשיביא הנתבע עדים, דהנה **הרשב"א בד"ה מדקאמרינן הא חזו לי רבנן בשם איכא מרבוותא** דכל האבעיא הוא רק כשתפס בפני ב"ד 'אבל שלא בפני ב"ד אפילו שתק ולבסוף אצווח אודויי אודי ליה דאמאי שתיק הא לא חזו ליה רבנן', **והרשב"א שם** הק' על דבריהם דא"כ אמאי לא מוקמינן הברייתא דקתני היתה טלית יוצאה מתח"י אחד מהם בכהא"ג דשתק ולבסוף צווח בפני עדים עיי"ש, **ובשיטה לא נודע למי [שיוחס לריטב"א] בד"ה הא קחזו לי רבנן** נוקט כשיטה שדחה הרשב"א וכ' דלפי"ז הא דלא מוקמינן הברייתא דטלית יוצאה מתח"י אחד בכהא"ג שהיה בפני עדים 'דאם איתא דבכי הוי לא הו"ל המוציא מחבירו עליו הראיה דתו לא מהני ליה ראיה דהא שתיקתו כהודאה וכיון שהודה שהיה של חבירו מה יעשה לו ראייתו' עיי"ש, ולכאו' מד' הרשב"א מוכרח שאינו מקבל דיוק זה, דמדבעינן לאוקמי בגמ' הברייתא בשתק ולבסוף צווח ולמיפשט מינה דהוי הודאה, בע"כ דהדיוק הזה לאו דוקא, ודו"ק וצ"ע, ועי' **שיעורי ר' נחום זצ"ל ב"מ סימן ז'** שכ' בדעת הרשב"א דס"ל דגדר 'שתיקה כהודאה' אינו מהדין ד'הודאת בע"ד כמאה עדים דמי' עיי"ש.

**שיטות הראשונים באופן האבעיא בשתק ולבסוף צווח**

ג' שיטות בזה.

[א]: **הרמב"ן בד"ה הא דבעי ר' זירא** כ' דדוקא כשתקף בפני ב"ד קמבע"ל דשמא לא הוי כהודאה דאמר הא קחזו לי רבנן, אבל תפס בפני עדים שלא בב"ד לא מהני צוחחתו אח"כ דאמרינן דאודיי אודי ליה עיי"ש, וכ"כ **בחידושי הרשב"א בד"ה ומדקאמרינן בשם איכא מרבוותא,** וכן הכריע **בשיטה לא נודע למי בד"ה בעי ר' זירא.**

**[ב]: בחידושי הרשב"א שם** ס"ל להיפך, דדוקא בתפס בפני ב"ד קמבע"ל שמא הוי כהודאה, אבל בתפס בעדים שלא בפני ב"ד בודאי אין תפיסתו נחשבת הודאה משום דסבר דכיון דליכא איניש למידן דיניה אמאי אצווח עיי"ש, וכ"כ **בחידושי הריטב"א [החדשים] בד"ה בעי ר' זירא,** וכ"כ **בטור סימן קל"ח ס"ז בשם ויש אומרים** עיי"ש.

[ג]: **בטור שם בשם הרא"ש** כ' 'שאפילו שלא בפני ב"ד נמי הוי כהודאה כיון שהיה בפני עדים' ומבואר מדבריו דהאבעיא הוא בשני האופנים בין בתקפה בפני ב"ד ובין בתקפה בפני עדים, וכ"מ **במ"מ פ"ט מטונ"ט הי"ב ובש"ך סימן קל"ח סק"ו,** ועי' **בתומים סימן קל"ח סק"ח** שהשיג על הש"ך דהא בהדיא אמרינן בגמ' דהצד דשתיקתו אינו כהודאה משום דקסבר 'הא קא חזו לי רבנן', ואם האבעיא הוא בשוה בין כשתקף בפני עדים ובין כשתקף בפני ב"ד למה נקיט הכא ל'רבנן', ועיי"ש מש"כ בזה.

**בשיטת הרמב"ם דבשתק ואח"כ צווח מהני מה שחוזר השותק ותוקף**

**ברמב"ם [טוען ונטען פ"ט הלכה י"ב]** פסק דאם תקפה אחד והשני שתק ולבסוף צווח אין מוציאין אותה מידו 'דכיון ששתק הרי זה כמודה לו', ומשמע מפשטות דבריו שפסק דנקטינן דשתק ולבסוף צווח הוי ודאי הודאה, ועי' **במגיד משנה שם** שכתב בטעם פסק הרמב"ם משום דלא איפשטא האי אבעיא ולכן מספק משאירין ביד המוחזק שתפס, ועוד כתב דנקטינן כאת"ל דתקפה אחד בפנינו אין מוציאין מידו כדרכו של הרמב"ם לפסוק כאת"ל, ועי' **לח"מ שם** שכ' דאע"ג דאיכא בגמ' גם את"ל תקפה א' בפנינו מוציאין מידו, מ"מ הך את"ל דאין מוציאין עדיף דהוא בתרא ועלה קאי האבעיא, ועי' **בביאורי הגר"א על הרמב"ם שם [מהדו"פ]** שהוסיף דמדקמבעיא לן **בדף ז.א.** מאי הוה עלה דמסותא, ואי נימא כהאת"ל הראשון דמוציאין מידו הרי כבר נפשט דהקדישה אינה מקודשת ומאי מק' מאי הוה עלה, ובע"כ דקיי"ל כאת"ל בתרא.

**וברמב"ם שם** כ' דאם חזר הנתקף ותקף אפי' צווח הלה מתחילה ועד סוף חולקין כבתחילה והיינו דמהני מה שחזר ותקף, **ובהשגות הראב"ד שם** השיג על הרמב"ם 'אין לזה טעם', וכן **הטור בסימן בסימן קל"ח אות ז'** השיג על הרמב"ם, דכיון שלא זכה בה הראשון אלא מפני הודאתו של השני איך יוכל לחזור ולהוציא ממנו בלא ראיה, עיי"ש, **ובמ"מ ע"ד הרמב"ם שם** כ' בדעת הרמב"ם 'דעד כאן לא אמרינן דאם חזר ותקפה השני דאין מוציאין אותה מן הראשון אלא משום ספיקא דהממע"ה, אבל עכשיו שחזר זה ותקפה ודאי חולקין', וכ"כ **בב"י שם ע"ד הטור** בדעת הרמב"ם, ועי' **בלח"מ שם** שהק' על המ"מ לפי הדרך השני שכ' המ"מ לעיל דהרמב"ם פסק כדרכו כאת"ל דתקפה א' בפנינו אין מוציאין מידו והיינו בתורת ודאי וא"כ למה כ' כאן דהוי ספק, ותי' 'דאע"ג דאמרו את"ל עיקר הדבר בעיא היא', ואינו מובן, ועי' **דרישה על הטור שם סק"ז** שכ' דבע"כ אין כוונת המ"מ דהרמב"ם פוסק כאם כאת"ל בתרא דהוי ודאי הודאה, וכוונתו דהאת"ל בתרא ג"כ מניח הדבר בספק ולכן אין מוציאין מידו עיי"ש.

**ובקצות החושן סימן קל"ח סק"ג** הק' כנ"ל בסתירת המ"מ שכ' דהרמב"ם פסק כאת"ל דתקפה א"מ מידו ולאידך כ' דההודאה ספיקא הוי ומהני רק מדין הממע"ה, וכ' דבע"כ ס"ל להרמב"ם כפירוש **הר"ן בדף ז.א. בד"ה לא צריכא דאשתיק ולבסוף צווח** שלא היה צד לומר דבכהא"ג דשתק ולבסוף צווח הוי 'ודאי הודאה' ורק 'ספק הודאה' הוא דהוי, והאבעיא היא אי שנים אוחזין חלוקתן מכוח הודאי דאנ"ס או רק מספק מדינא דמספיקא לא מפקינן, ואי יש אנ"ס לא מהני ספק הודאה להוציא מידי ודאי, אבל אם החלוקה מספק מהני ספק הודאה להעמידה ברשות התופס, ולהכי שפיר פסק הרמב"ם דמהני מה שחוזר ותוקפה ממנו עיי"ש, וכ"כ **בהגהות אמרי ברוך על הש"ך בסי' קל"ח סק"ח** עיי"ש.

והנה **במגיד משנה שם** כ' 'ואעפ"י שהראשון לא צווח מתחילה ועד סוף....דאין מוציאין אותה מן הראשון אלא משום ספיקא דהממע"ה', ולכאו' מפורש בדבריו דאף בשתק מתחילה ועד סוף מה שאין מוציאין הוא רק משום ספק, ולפי זה מוכרח כהקצוה"ח והברו"ט דהספק שכ' המ"מ אינו הספק משום האבעיא של הגמ' אלא דעצם ההודאה הוי רק בגדר ספק, אלא שיש בד' המ"מ תוספת חידוש עצום ע"ד הר"ן, דבר"ן מבואר דשתק ואח"כ צווח הוא 'ספק הודאה' אבל שתק מתחילה וע"ס הוא 'ודאי הודאה', ובד' המ"מ מבואר דאף בשתק מתוע"ס הוא 'ספק הודאה', ואמנם לפי זה אין המ"מ יכול ללמוד הסוגיא כהר"ן, דאם בשתיקה מתוע"ס פשיטא להגמ' דאין מוציאין מידו אע"פ שהוא רק ספק הודאה, בע"כ שהצד לומר דבצווח מתוע"ס יוציאו מידו הוא משום דודאי אינו הודאה, ודו"ק, ובאמת פשט ד' הרמב"ם משמע כהמ"מ, דהא הרמב"ם כ' בהא דינא דאם תקפה א' בפנינו 'ושתק השני אעפ"י שחזר וצווח' אי"מ מידו, ומשמע דקאי גם על שתק מתוע"ס, וע"ז מסיק הרמב"ם דאם חזר הראשון ותקף מהני תקיפתו אפי' בצווח מתוע"ס, ומבואר כהמ"מ, ודו"ק, ועי' **בשער משפט סימן קל"ח סק"ח** שנדחק בכוונת המ"מ במש"כ 'לא צווח מתחילה ועד סוף' שהכוונה שצווח רק בסוף ולא מיד בתחילה [כמו זה שחזר ותקף], וכ' בעצמו שזה דוחק.

\*\*\*\*\*

**בשו"ע חו"מ סימן קל"ח סעי' ז'** פסק המחבר כשיטת הרמב"ם דמהני תקיפת השני שחזר ותקף אפי' צווח הלה מתחילה ועד סוף, **והרמ"א שם בשם י"א** כ' דלא מהני מה שחוזר ותוקף ממנו 'בלא ראיה', ומבואר דב'ראיה' היינו ב'עדים' יהני מה שחוזר ותוקף, ותימה שמיניה וביה לעיל בסעיף ו' כ' **הרמ"א בשם י"א** דאפילו מביא אח"כ עדים שהוא שלו ל"מ ליה דהודאת בע"ד כק' עדים דמי, וסתירה זו מקורה מד' הטור, דהנה **הטור בסי' קל"ח ס"ו בשם הרא"ש** כ' דבתקפה ושתק ולבסוף צווח לא יועיל אפילו יביא הראשון עדים שהיא שלו דהודאת בע"ד כק' עדים דמי, ומיניה וביה כ' **הטור שם בס"ו** לחלוק על הרמב"ם הנ"ל דלא מהני מה שחזר השני ותקפה 'בלא ראיה' ומבואר דאם יביא ראיה-עדים יועיל, ועי' **בב"ח שם** שעמד ע"ז ונדחק מאוד, ועי' **בפרישה שם סק"ז** שכ' כשחזק השותק 'ותקף' עדים משתק ואח"כ 'צווח' דבזה שתקף גילה דעתו שמה ששתק הוא לא מפני הודאתו אלא מפני שרצה לחזור ולתקוף ממנו פתאום, עיי"ש, ותמוה דהא עיקר השגת הטור על הרמב"ם הוא ש'כיון שזכה בה הראשון מפני הודאתו של זה אין האחר יכול לתוקפה ממנו בלא ראיה', והרי דחשבינן לה כהודאה.

**ובביאורי הגר"א בשו"ע שם סקט"ו** כ' דמ"ש **הרמ"א שם בס"ו** דלא מהני מה שמביא עדים איירי רק בשתק מתחילה ועד סוף, אבל בשתק ולבסוף צווח יועיל אם יביא עדים דאינו אלא ספק, וציין לד' **הרמ"א בסעי' ז'** שכ' שאין הנתקף יכול לחזור ולתוקפה ממנו 'בלא ראיה', ומשמע דבראיה מהני, **והגר"א בסקט"ז** כ' דדעת **הרמ"א בשם י"א** דלא מהני מה שחזר הראשון ותקף הוא לשיטתם דס"ל דתפיסה בספיקות לא מהני דקיי"ל תקפו כהן מוציאין מידו, והרמב"ם שפסק דמהני מה שחזר ותקף הוא לשיטתו דס"ל דתקפו כהן אין מוציאין מידו ומהני תפיסה בספיקות, עיי"ש, ואמנם פשטות ד' **הטור הנ"ל בס"ו בשם הרא"ש והרמ"א הנ"ל בסעי' ו' בשם י"א** מבואר בהדיא דאפילו בשתק ולבסוף צווח לא יועיל מה שיביא עדים ואף בזה דיינינן הודאת בע"ד כק' עדים, וכ"כ בהדיא **הש"ך שם בסק"ח** ולפי זה עדיין הסתירה במקומה עומדת, ובאמת לדברי הש"ך קשה הברייתא בסוגיין דקתני בה 'המוציא מחבירו עליו הראיה' ובעינן לאוקמי לה בשתק ולבסוף צווח ולמיפשט מינה הבעיא דהוי הודאה, ומפורש דמהני בזה עדים, וכבר הק' כן **הגר"א בסקט"ו** ע"ד הש"ך עיי"ש, ואמנם פשטות ד' הטור והרמ"א כהש"ך וצע"ג, [ושמעתי מת"ח אחד ליישב, דכשיש ספק הודאה נגד עדים נידון הדבר כספק, וממילא בסעי' ו' דאיירי כשהוא ביד התוקף לא יועילו עידי הנתקף דכיון דנעשה לספק אמרינן הממע"ה, אבל בסעי' ז' כשחזר הנתקף ותקף יועיל לו אם יביא עדים כיון שעכשיו הוא בידו ואמרינן הממע"ה, ואמנם **הטור והרמ"א** נקטו הלשון ד'הודאת בע"ד כמאה עדים' שבעלמא ענינו שההודאה 'יותר' ממאה עדים, ומוציאין מכוח ההודאה אף נגד עדים, וצ"ב, וגם לא נתיישב לפי זה הברייתא דקתני בה 'המע"ה' וזה לא איירי בחזר ותקף, והשי"ת יאיר עינינו במאור תורתו הקדושה והטהורה ויראינו בה נפלאות].

\*\*\*\*\*

**בשיטה לא נודע למי [שיוחס לריטב"א] בדף ז.א. בד"ה אלא מאי אית לך למימר** וכו' **ומיהו היכא דמבעיא לן בגמ'** וכו' כ' דבתקפה ושתק ולבסוף צווח מהני מה שחוזר השני ותוקף, דכיון דעלתה בתיקו מהני תפיסה בזה, אמנם כ"ז על המחצה שהיתה מתחילה שלו, אבל על המחצה של חבירו לא יועיל תקיפתו כשצווח הנתקף, אבל אם שתק הנתקף תועיל תפיסתו עיי"ש, **ובשער משפט סימן קל"ח סק"ח** עמד בזה, דבכהא"ג יש לדון מצד הודאה במקום הודאה, שהרי מתחילה הנתקף הראשון שתק ואח"כ צווח דמספק"ל אי הוי הודאה, ודעת השעה"מ דבכהא"ג מסלקינן שני ההודאות ושוב הוי כצווח מתוע"ס דלא מהני תפיסה בחצי שמגיע לכ"א ודלא כדעת השיטה הנ"ל ועיי"ש מה שהאריך בזה, וכ' שם ליישב גירסת ספרים בדעת הרמב"ם הנ"ל דאיירי כשתקיפת התוקף השני ג"כ היתה בשתיקת התוקף הראשון עיי"ש באורך, ועי' מש"כ בזה **באור שמח ע"ד הרמב"ם.**

**בד' הגמ' 'האי אמר אודויי אודי לי והאי אמר בדמי אגרתיה'**

**באבעיית הגמ' בהקדישה בלא תקפה**

**שיטות הראשונים באבעיא ממסותא ובראיה לדין הקדישה בלא תקפה**

**שיטות הראשונים בהוכחה מתקפו כהן לדין מסותא ואם שייך להא דהקדישה בלא תקפה**