בגדר כלי שמלאכתו לאיסור
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות

בעזהשי"ת

בגדר כלי שמלאכתו לאיסור

יל"ע בדין כלי שמלאכתו לאיסור אם הוא דין בהכלי ותלוי בהשם כלי שלו בחפצא או דהוא תלוי במציאות אם עכשיו הוא מלאכתו לאיסור[ובפשוטו אם הוא מדין מוקצה כמו שנ' בתו' ועוד ראשונים לכאורה תלוי בשבת זו אמנם אם הוא גזירת כלים י"ל בזה] והנ"מ בזה הוא לענין היכא דהכלי מצ"ע הוא מלאכתו לאיסור אלא דעכשיו בשבת זו הוא במצב של מלאכתו להיתר כגון היכא דהשאיל מכבדות של תמרה לחבירו שיש לו בית מרוצף או מכשיר רפואי וכדו' דבשבת זו משמש להיתר או כלי העשוי למדידה שמשמש עכשיו למדידה של מצווה[עיין מהרי"ל לענין מורה שעות בסעיף נא']וכל כה"ג וכן נ"מ אם שייך לחלק בין מאוורר פועל לאינו פועל ,

ולכאורה יש להוכיח בזה ממה דמבואר בראשונים טעם דנר לא הוי מלאכתו לאיסור משום דהוי משמשי שבת ובפשוטו הכוונה כיון דגם בשבת אכתי משמש להאיר אין לזה שם מלאכתו לאיסור דבשבת משמש באופן המותר ולכאורה צ"ע הא איירי הכא בנר כבוי דאינו משמש בשבת זו רק לאיסור וע"כ דדנים על הכלי עצמו בחפצא וכיון דכלי זה יכול לשמש באופן המותר בשבת ל"ח מלאכתו לאיסור אמנם לכאורה צ"ב ממה דמבואר בראשונים בטעם ההיתר דמדוכה שיש בה שום דבשעה שמשמש להיתר הוי כדין מלאכתו להיתר עי"ש ולכאורה אי נימא דתלוי במציאות א"ש דעכשיו משמש להיתר [וצ"ע אם גם באמצע שבת יכול להתחלק דינו אם הניח שום באמצע שבת עיין פמ"ג שדן דנימא מיגו דאיתקצאי אמנם אי"ז סתירה כ"כ די"ל דמעיקרא הוא מוקצה רק כלפי שם מלאכתו דאיסור שלו ובעיקר הכלי יש בו גם מצב של מלאכל"ה וצ"ע] אמנם אי נימא דתלוי בשם כלי א"כ יש לנו לדון על עיקר הכלי מה גדרו ולא ישתנה מה משתמש בו וצ"ל דבעיקר הכלי הוא מתחלק דהוא כלי שמל"א בעצמו ובשעת שימוש הוי מלאכתו להיתר[גם יש לדון להוכיח כן דהרי כשיטלטל שלא לצורך שום שבתוכו לכאורה יחשב מלאכתו לאיסור א"כ אף דבע"ש היה בו שום מ"מ כלפי טלטול לצורך אחר הוי מל"א גם עכשיו וע"כ דהוא חילוק בעיקר הכלי דהרי גם עכשיו במציאות זו הרי זה מתחלק לפי פעולתו],

והנה מצינו בל' המ"ב סי' רס"ה שכ' שכלי שנטף עליו שמן מבעו"י הוי כלי שמל"א דנתייחד לשבת זו שיקבל השמן ומשמע דלא תלוי בעיקר השם כלי דידיה אלא במה שעומד לשבת זו [ועיין בחזו"א ריש סי ' מג' לענין אי מועיל ייחוד לשבת זו]אמנם עיקר דבריו צ"ע דלכאורה כיון דעומד לקבל השמן מאליו ולא ע"י מעשה אדם לכאורה אינו מלאכתו לאיסור דהוא היתר שהכלי יקבל מאליו השמן גם עי"ש בסו"ד שכ' שהוא כמיטה שייחדה שהוא מיוחד לאיסור והוא מוקצה ומשמע שכוונתו מדין מיטה שייחדה ולד' הרמ"א שהוא מותר לצו"ג או מקומו עי"ש ולא לדין מלאכתו לאיסור דעלמא אמנם עי"ש בסי' ש"י בד' המ"ב שם שהביא ד' האחרונים דתמהו מאוד ע"ד עי"ש בשם המ"א דחולק על הרמ"א דכיון דהוי מחמת מוקצה דח"כ וודאי אסור לצו"ג או מקומו ועי"ש בשם הבי"מ מה שכ' בזה אמנם גם לדבריו צ"ע דשם ניחא דכיון דעשוי להניח עליו ע"י פעולת אדם אבל הכא לכאורה אינו מלאכתו לאיסור וצ"ע

אמנם לכאורה מצינו כה"ג בד' הריטב"א לענין קינה של תרנגולין דמבואר שם דהוי ככלי שמלאכתו לאיסור גם לר"ש ולכאורה גם שם התרנגולים עולים לבד ומ"מ הוי כמלאכתו לאיסור אמנם י"ל דלפעמים נוטלם בידיים ומניחם שם אמנם לכאורה אין זה עיקר שימושו וצ"ע ,

עוד מצינו בד' השו"ע בסי' שח' סעיף נא' לענין מורה שעות דעי"ש שמבואר דיש להסתפק אם הוא מלאכתו לאיסור או לא ומקורו הוא ממהרי"ל תשו' רכח' שדן לומר דמדידת החול בשעון חול או הצל בשעון שמש יש בזה איסור מדידה וע"כ הוי כלי שמלאכתו לאיסור ולכאורה צ"ע דהא זה וודאי דמותר להסתכל בשעון שמש בשבת דהרי לא נסתפק השו"ע לענין אם מותר להסתכל בשעון שמש רק אם מותר לטלטל ולכאורה צ"ע הרי המורה שעות של שמש מודד מאליו ולא ע"י אדם וא"כ מ"ט יהא מלאכתו לאיסור ומשמע לכאורה דגם כה"ג יהא חשיב מלאכתו לאיסור [ויצא לפי"ז חומרא גדולה דכל הכלים החשמליים שעושים מלאכה בשבת מאליהם כמו מקרר או שעון רגיל יהא אסור להשתמש בשבת ]אמנם העירוני דיש לדחות ולומר דהשו"ע איירי בשעונים קטנים המיטלטלים ממקום למקום שמניחם בחמה ואח"כ לוקחם וכמו שעון חול דאיירי השו"ע בכה"ג דצריך כל הזמן להפוך השעון עם החול ובכה"ג י"ל דהוא מלאכתו לאיסור די"ל דאף דוודאי מותר להסתכל בהם מ"מ י"ל דלהניחם בשמש הוי מעשה מדידה דאסור וכיון דשימושם הוא ע"י מעשה איסור הוי מלאכתו לאיסור [ול"ד לשעון שלנו שאין מניחם בו הבטריה אלא לזמן מרובה ואין החלפת הבטריה מוגדרת כשימוש וע"כ חשיב מלאכתו להיתר] אמנם עכ"פ יש להוכיח מד' השו"ע האלו דגם בשעה שהוא משמש להיתר כיון שעושה מעשה מאליו מ"מ אכתי חשיב מלאכתו לאיסור כיון ששימוש זה הנעשה מאליו בא ע"י פעולת איסור וא"כ ה"ה למאוורר פועל יהא חשוב כמלאכתו לאיסור ,

והנה לכאורה היה מקום לדון להתיר מאוורר פועל משום הדין דמדוכה שיש בה שום[ולא מצינו להדיא אם בנר דולק חשיב מלאכתו לאיסור [דהרי בלא"ה אסור משום בסיס] וי"ל דגם נר בשעה שהוא דולק אין לאסור משום כלי שמלאכתו לאיסור] דהיכא דבשעתו משמש להיתר הוי ככלי שמלאכתו להיתר לענין זה וכמוש"נ דבעיקר הכלי דידיה מתחלק הוא דבשעה שמשמש היתר הוי מלאכתו להיתר [וצ"ע להלכה בזה אם פסקי' כן דבשו"ע הרי הביא ד' הרא"ש של ככר או תינוק וכ' הפוסקים דבשעה"ד אפשר לסמוך ע"ז] אמנם כבר נ' דמדין מורה שעות שבסעיף נא' מבואר דגם בשעת פעולתו אסור לטלטלו וע"כ צ"ל דיש לחלק דרק שימוש החזקת השום חשיב מצ"ע שימוש היתר שאינו בא ע"י דיכת השום רק במקרה וגם אם היה מניח בלא דיכה שם היה משתמש לזה אבל הכא כיון דהשתמשות זו שפועל בא ע"י פעולת האיסור שהדליקו חשיב הכל מלאכת איסור וכן בנר דולק וכן מצינו בפוסקים דמיטה שייחדה למעות הוי כלי שמלאכתו לאיסור עכ"פ לכו"ע ומשמע שגם היכא דיש עליו מעות [כגון שהניחו עליו מעות בשבת] יש לו דין מלאכתו לאיסור [אמנם יתכן שכשיש עליו מעות אף דהוא באמצע שבת מ"מ חשיב כמו בסיס לענין זה שלא יהא היתר טלטול מן הצד ואכ"מ ולפי"ז ע"כ לא איירי היכא דיש עליו מעות דכה"ג לא יהא היתר לצוגו"מ] וע"כ כיון דלעולם בא ע"י הנחה והנחה עצמה אסורה משום מוקצה א"כ החזקתם ע"ג המיטה נמי חשיבא מלאכתו לאיסור משא"כ הכא דאין שייכות לפעולת הדיכה של השום אלא דבמקרה נשאר שם והוי כקדירה עם תבשיל כמש"כ הראשונים,

[והנה הפמ"ג העיר דממש"כ הראשונים דקדירה הוי מלאכתו לאיסור משמע דנקטו להלכה דנר הוי מלאכתו לאיסור דהרי גם קדירה אין עושין המלאכה בהקדירה אלא הקדירה משמשת עם המלאכה כמו נר אמנם צ"ע דברשב"א לכאורה נ' דנקט להלכה דהוי מלאכתו להיתר עיין בתהיל"ד מש"כ בדעתו ליישב הסו' דדף מז' דשרגא דניפטא הוא לענין מחמה לצל [וכבר נ' לעיל בחבורה בענין כלשמל"א בלא שימושי היתר] ומ"מ כ' דקדירה היא מלאכתה לאיסור גם בשא"ר נקטו כן בפשיטות אף דלענין נר דנו בזה ומבואר דקדירה שאני מנר דנר אינו עשוי אלא להחזיק השלהבת אבל קדירה היא משמשת בעצם תכונתה וצורתה לבישול וע"כ הוי מלאכתו לאיסור וצ"ע]

והנה בשעה"צ כ' להוכיח דהיכא דיכול בלא כלי או שיש לו כלי היתר אסור לו להשתמש בכלי שמל"א וראייתו מה דמבואר בגמ' לענין מקלות דגם אחר גזירת כלים אסור להשתמש במקלות להפשטה בע"פ שחל להיות בשבת לר"א ומטעם דאפשר ע"י ידיים וכ' השעה"צ דאם מצינו אפי' בכלי שמלאכתו להיתר כמו מקלות דהיכא דעכ"פ יכול להשתמש ביתר דוחק בלא הכלי אסור [והיינו דחשיב כשלא לצורך כלל ]ק"ו בכלי שמל"א עי"ש והנה מה דכ' שם בשעה"צ דמקלות הם כלי שמלאכתו להיתר ישלדון בזה דלכאורה כיון שעומד לצורך הפשטה דהוא מעשה איסור יחשב כלי שמל"א ולכאורה מבואר מד' המ"ב דכיון דעכ"פ עכשיו בע"פ שחל להיות בשבת הרי מקלות אלו עומדים להפשטת היתר חשיב מלאכתו להיתר ומוכח דאין דנים לפי שם הכלי בעצם אלא למה הוא עומד בשבת זו ואמנם יש לדחות דאף אם הפשטה אסורה אינו חשוב ככלי שמלאכתו לאיסור דכיון דאין עושין בו מלאכה ואינו משתמש עם האיסור דהוא אינו אלא מחזיק הבהמה כדי שיוכל להפשיטה אלא דמסייע לגברא לעשות איסור אינו חשוב מלאכתו לאיסור וכבר דנו בזה בשש"כ ומגי"ס לענין ספר טלפונים אי הוי מלאכתו לאיסור כיון דכל ייעודו הוא לצורך איסור או דכיון דאינו אלא מסייע לגברא לעשות איסור אח"כ אינו חשוב כלי שמלאכתו לאיסור ואא"ז זלל"ה נקט דחשיב כלי שמלאכתו לאיסור ובמגי"ס העיר עליו מהא דמקלות [וכמדומה דנקט דזה מוכח בגמ' אמנם לכאורה אין לזה ראיה בגמ' דהרי מדוכה דאמרי' שם בגמ' היא כלי שמל"א וגם בזה אמרו קודם התרת כלים והכוונה עכ"פ קודם מנין האחרון שהתירו כלי שמל"א לצורך גופו עיין רש"י בזה ואין זה אלא ראיה מל' השעה"צ [גם החת"ס כאן היה פשיטא ליה דמקלות הוו מלאכתן להיתר וכן במגי"ש לק' וכן קצת נ' במאירי] וגם השעה"צ לא הביא דין זה להלכה רק כלפי מלאכתו לאיסור ואולי הוה מספק"ל אם הוא מלאכתו לאיסור או לא[ולהנ"ל יש מקום ספק בזה מתרי טעמי או משום דמסייע למלאכת איסור יחשב צלאכתו לאיסור או אפי' אי ברירא ליה דמסייע למלאכת איסור הוי מל"א מ"מ דן דכיון דעכשיו משמש להיתר הוי כלי שמלאכתו להיתר אבל עכ"פ אין מוכרח כ"כ בגמ' חידושו של השעה"צ גם כלפי כלי שמלאכתו להיתר די"ל דכלפי זה עכ"פ חשיב צורך קצת ומקלות חשיבי מלאכתן לאיסור כמוש"נ] אמנם יתכן עוד דמה דלא הביא זה כלפי מלאכתו להיתר הוא משום ד' הרשב"א שם לגבי קנים דאמרי' שם דבהאי פורתא לא מיעפשי וכ' שם דגרסי' בגמ' רבה וקאי לרבה דס"ל דמלאכתו להיתר שרי רק לצו"ג ומקומו אבל לדידן דשרי מחמה לצל ורק שלא לצורך כלל אסור חשיב קצת צורך וממילא דלענין כלי שמלאכתו להיתר ליכא ראיה דחשיב כשלא לצורך כלל ורק לענין מלאכתו לאיסור דגם לדידן אסור מחמה לצל אפשר ללמוד מזה ואף דלהלכה פסקי' כד' הר"ן דאסור שלא לצורך כלל וממילא אפשר למיגרס רבא כמבואר בר"ן שם לגבי קנים מ"מ אין לזה הכרח לגרוס רבא ולהוציא דין זה דאף דשלא לצורך כלל אסור מ"מ י"ל דזה אינו נקרא שלא לצורך ואינו אסור אלא לרבה אמנם לכאורה נ' דלד' הר"מ דמשמע מיניה דהא דשלא לצורך כלל אסור אין זה משום איסור בשלא לצורך אלא דדין מחמה לצל הוי גדרו משום הצלת הכלי אבל צורך אחר לא הותר אפי' אם יש צורך כל שאין זה כמו צורך הצלה שהוא צורך גמור או צוגו"מ שהוא תשמיש הכלי אינו בכלל ההיתר עי"ש א"כ נ' דאם היכא דאפשר לעשות בענין אחר ל"ח צו"ג ה"ה אחר דהותר מחמה לצל אין כאן אלא היתר של צורך הצלה אבל לענין הא דיכול לעשות בענין אחר אין בזה חילוק כ"כ אמנם אין כ"ז מוכרח אמנם בלא"ה נ' כן בד' הר"מ עכ"פ לענין קנים דהרי אי נימא כהרשב"א דגרסי' רבה והוא לשיטתו דאסור מחמה לצל א"כ נמצא דלהלכה דלא ס"ל כרבה ע"כ צריכים אנו לומר דהמשנה קודם התרת כלים נשנית אבל להלכה סידור הקנים דוחה את השבת כיון דעכ"פ אינו חשוב כשלא לצורך כלל אבל הר"מ הרי הביא הדין דסידור הקנים אינו דוחה את השבת בהל' תמידין ומוספין פ"ה הלכה יא' וע"כ דקאי סוגיית הגמ' גם לרבא וחשיב כאין בו צורך כלל [אמנם אכתי אין לנו ראיה ברורה לענין מקלות] וצ"ע לדינא וזהו חומרא גדולה לענין כלי שמלאכתו להיתר וכמעט שלא מצינו ידינו ורגלינו בזה [כגון דברים שיכול לאכול בלא צלחת וכדו' אמנם עיין מנ"ש תניינא סי' יח' ]**[[1]](#footnote-1)**  ועכ"פ ל' השעה"צ כן הוא דהוא מלאכתו להיתר] אמנם לפמש"נ יש לדון דהא דחשיב לה המ"ב מלאכתו להיתר הוא משום דבשבת זו עומד להיתר ואין להביא ראיה לענין היכא דמסייע לאיסור שעושה הגברא שלא יחשב מלאכתו לאיסור ועי"ש בשש"כ שהביא ד' אא"ז זלל"ה עי"ש היטב וכן בדבריו בשש"כ החדש מה שהוסיף בזה ולא נתבררו לי דבריו שם וצ"ע אמנם במה שהביא שם מדינא דסולם של עלייה יש קצת ראיה מל' המ"ב והפמ"ג דעי"ש במ"ב שכ' בשם הפמ"ג דלד' הר"מ אסור אף שלא לצורך גופו ומקומו כיון שלדעתו סולם של עליה אינו כלי עי"ש ומשמע שבלא ד' הר"מ היה הכוונה לאסור סולם של עלייה רק לצורך גופו ומקומו ומבואר דאפשר להחשיב סולם של עלייה ככלי שמלאכתו לאיסור וע"כ הכוונה כיון שע"י עולה להטיח גגו שהוא דבר האסור הוי מלאכתו לאיסור ומבואר דאף מידי דרק מסייע להגברא לעשות האיסור הוי כלי שמלאכתו לאיסור כיון שמיוחד לשימוש האסור ,

והנה מבואר בגמ' שבת נג' דמיבע"ל בגמ' אם מותר ליתן מרדעת ע"ג החמור בשבת ומסקנת הסוגיא דמותר אבל אסור ליטול ממנו והטעם כיון דלהניח ע"ג כיון דמחממה שרי אבל לצננה אין זה צורך כ"כ דחמרא אפי' בתקופת תמוז קרירא ליה עי"ש בגמ' ומבואר שם בגמ' גם לגבי אוכף דאסור ליטלו ואפי' להניחו כיון דאינו מחמם כ"כ עי"ש והנה בתו' מבואר דכל הנידון בגמ' הוא רק משום טירחא שלא לצורך אבל בלא"ה שרי והק' בתהיל"ד הרי אוכף הוי כלי שמלאכתו לאיסור דהרי מיוחד לצורך רכיבה וא"כ יאסר מחמת כן [ועיין גם בתפארת שמואל על הרא"ש כאן דס"ל דאוכף הוי מלאכתו לאיסור והביאו אא"ז זלל"ה בשש"כ עי"ש] ועי"ש בתהיל"ד שדן לומר דצורך בהמה הוי צורך גופו ועי"ש שדן בזה וכ' שם דאינו מסתבר כ"כ עי"ש והנה בראשונים לק' קנד' מבואר דליטול מן הבהמה לא חשיב צורך ולא התירו משום צורך בהמה אמנם התם איירי לענין צורך מקומו דל"ח צורך מקומו כיון שאינו משתמש ע"ג הבהמה ומה שהבהמה מצטערת אינו צורך להתיר בכלי שמל"א אמנם אכתי י"ל דאם משתמש בכלי שמל"א לצורך גופו כדי לחמם הבהמה חשיב נמי צורך גופו [ולפי"ז ה"ה צורך נכרי יהא חשוב כצורך גופו עיין בשש"כ וארחו"ש שדנו בזה בצורך נכרי של היתר]אמנם אכתי צ"ע בזה דהרי נ' בגמ' דגם ליטול מן הבהמה אוכף או מרדעת הוא ענין טירחא והתם צ"ע דהרי אינו צורך גופו ורק צורך הבמה שלא תצטער וזה הרי מבואר בראשונים לק' דזה ל"ח צורך כלפי כלי שמל"א וא"כ מה דנו בסוגיין ולכאורה מבואר דאוכף לא הוי כלי שמל"א וראיתי שהוכיחו מזה דלכאורה מבואר מזה דכל היכא דהכלי אינו רק מסייע לגברא לעשות איסור ל"ח מלאכתו לאיסור ודלא כדעת אא"ז זלל"ה אמנם עכ"פ בתפארת שמואל ותהיל"ד נקטו דהוא כלי שמל"א וצ"ע בזה,

והנה מצינו בגלוסטרא דמבואר ברש"י דהשם כלי דידה הוא ע"י דיכת שומין ומ"מ הוי כמלאכתו להיתר כמבואר ברש"י ולכאורה צ"ע הא בלא דין כלי כלל אין היתר כמבואר לק' וכל מה שמשויא ליה תורת כלי הוא הדיכת שומין ומ"מ אינו ככלי שמלאכתו לאיסור ולכאורה אם הוא תלוי בהחפצא היה מקום לדון דכיון דתורת כלי דידיה הוא לאיסור יאסר מחמה לצל כדין מלאכתו לאיסור[ובפרט להראשונים לעיל לגבי נר דבעי' שיעשה מלאכת איסור ולא שישמש לאיסור דחזי' דהכל תלוי בשם הכלי ] אמנם אי נימא דגם כלי שמלאכתו לאיסור אם עכשיו בשבת זו עומד להיתר מהני א"כ י"ל דאף דהתורת כלי הוא מכח איסור מ"מ עמידתו אינה לאיסור אמנם בריטב"א שם מבואר דהוי מלאכתו לאיסור עי"ש ומבואר דהכל תלוי בחפצא ואף דבפועל עכשיו משמש להיתר ,

והנה מצינו בבקעת דהוא דין מלאכתו לאיסור שיכול לאסור גופו ומקומו ולכאורה אם כל דין מלאכתו לאיסור הוא רק בכלל גזירת כלים צ"ע דכיון דהתירו לצו"ג או מקומו מ"ט לא התירו גם בקעת וממ"נ אם עיקר הקולא הוא דהוא אינו מוקצה גמור וע"כ הקילו לצו"ג או מקומו א"כ ה"נ הכא כיון דכל איסורו הוא מחמת כן מ"ט לא נתיר והנה הכא באמת הוא ראיה דיש ייחוד דמהני גם בלא תורת כלי דאל"כ וודאי אסור לצו"ג ומקומו ומה מקשה בגמ' הא לא מקשי' מכל אבנים וע"כ דהוא רק מדין מלאכתו לאיסור וע"כ דבעצם חלה ע"ז הכנה מדין עצים להסקה וזה נותן לזה תורת הכנה ויש לזה גם שימוש היתר ומשו"ה לא נפקע לו תורת הכנה וע"כ הוי מלאכתו לאיסור וזה חידוש כיון דכל הכנתו דמשויא ליה למוכן הוא לאיסור גמור י"ל דהוי מוקצה אבל הביאור כמו דמצינו כלים שיש להם שימוש היתר שהוא מצ"ע אינו תורת כלי כמו כיסוי מנא ומ"מ מהני היכא דיש תורת כלי לענין דלא יהא מוקצה ה"נ הכא אף דהתורת הכנה יש לו מחמת איסור לבדו מ"מ מהני מה דבפעל יש לו שימוש אחר דלא יהא מוקצה אמנם באמת בתורת כלי מובן יותר אבל בתורת הכנה צ"ע יותר כיון דכל הכנתו לאיסור איך יחשב מוכן וצ"ע ,ומצינו כעי"ז לענין נייר חלק דעומד לכתיבה דמבואר בא"ר דאינו כלי אבל אם ראוי לצור ע"פ צלוחיתו מהני וצ"ע דלכאורה צרורות ואבנים ל"מ היכא דראוי לצור וכמו כיסוי מנא דל"מ וע"כ צ"ל דנייר שאני כיון שיש לו תורת הכנה אף דאינו כלי א"כ אף דהכנתו לאיסור מ"מ מהני מה דיש לו שימוש היתר לצור ע"פ צלוחיתו וצ"ע,

והנה בעיקר גזירת מוקצה הנה לכאורה דין הכנה נאמר לגבי אכילה ושימוש אבל ל"ש לגבי טלטול וא"כ מוקצה דאורייתא או דרבנן דהוא משום אסמכינהו כמבואר ברמב"ן ל"ש לדין טלטול ולכאורה דין טלטול מוקצה הוא גזירה בפ"ע ויש לברר מתי נגזרה וכן מה הטעם והנה בר"מ נ' דגזירת טלטול על כל המוקצים וכן על כלי שמל"א הוא דין אחד וכולהו חד טעמא אית להו ומשום הטעמים המבוארים בר"מ שם אמנם דין אכילת מוקצה לא הביא הר"מ שם חוץ מלענין תמרים דמותר לאוכלם בשבת משום דהוא מוכן ובר"מ הל' יו"ט כ' דאצל שבת הכל מוכן עי"ש ונ' קצת מכ"ד דחיסרון כיס הוא מגזירת כלים ול"ש לדיני הכנה דכלפי שבת הכל מוכן וכן נ' קצת ממה שנ' בר"מ דגם כלי שמלאכתו להיתר יש בו משום ח"כ דהן אמנם מכלים העומדים לסחורה אין ראיה דהרי לא משתמש כלל מ"מ בהמשך דבריו הרי כ' כלים היקרים ביותר ולא התנה חיסרון כיס [והנה הר"מ לכאורה לא העתיק סיכי זיירי ומזורי אמנם יתכן שהוא כלול בד' הר"מ דכובד עליון וכובד תחתון דאינם ניטלים מפני כובדם עיין רש"י על סיכי זיירי ומזורי ולפי"ז מבואר בר"מ דסיכי זיירי הוא דין אחר מחמת כבדו וה"ה עלי צ"ל כן כמבואר בגמ' והר"מ לא הביא גם דין עלי עיין ביאוה"ל אמנם יותר נ' דהר"מ לא הביאם דהוא בכלל קפיד עלייהו שהזכיר הר"מ בחיסרון כיס ועי"ש שהזכיר קורנס בשמים ובגמ' משמע קצת דהוא אותו דין של סיכי וכו' וגם רחוק לומר דעלי הוא תקוע בארץ כמוש"כ הר"מ בכובד עליון גם עי"ש מרכה"מ דלד' הר"מ כובד עליון דאסור הוא משום סותר],אמנם נ' בר"מ דאיסור טלטול גם במוקצה אינו משום דיני הכנה אמנם בדלתות הכלים השתמש בל' הכנה לטלטול ומשמע דשייך זה להכנה ,[והנה הר"מ כ' כלים עומדים לסחורה והק' מאוכלים עיין בזה באחרונים ונ' דהר"מ לגבי אוכלים הוא רק נידון אכילה כמפו' שם בר"מ דזהו משום דאוכל מוכן הוא דהוא דין הכנה לאכילה אבל ענין טלטול באוכלין לא דיבר הר"מ אמנם עכ"פ משמע דיהא מותר בטלטול דבאוכל גמור וודאי לא גזרו טלטול],

אמנם ברש"י בביצה כו' נ' דמיגו דאיתקצאי הוא משום דין הכנה ומבואר בגמ' להדיא דין מיגו דאיתקצאי גם לגבי בסיס במיטה שייחדה והתם הנידון לגבי טלטול ולכאורה מבואר דדין הכנה שייך גם לגבי טלטול ועיין רמב"ן במלחמות ריש ביצה בכל ביאורו שם בטעמא דגזרו מוקצה משום הכנה לא הסביר כ"כ ענין טלטול עי"ש דעיקר סברתו שם הוא כלפי טורח בסעודה עי"ש וצ"ב לרש"י מ"ש זה להכנה,

והנה בגמ' מבואר דגזרו טלטול משום הוצאה עיין שבת קכד' ע"ב אמנם י"ל דזה קאי על דין כלי שמל"א אבל מוקצה דאסור בטלטול אינו משום הוצאה אלא משום הכנה כנ"ל ובאמת הגר"ז הוכיח מהסו' לגבי דוד שטלטלוהו ע"י ככר או תינוק ומבואר דזה גזרו קודם ובפשוטו משום דזה משום דין הכנה והגזירה דהוצאה הוא נתחדש בימי נחמיה אמנם צ"ע בזה דברש"י בביצה יא' מבואר דגם אבנים שאינם כלי אסורים משום הוצאה ולא משום הכנה וכן מבואר בפשוטו בגמ' שם עי"ש ,

אמנם אם זה נאסר משום הכנה צ"ל דבכלל הטירחא להכין צרכיו שאינם מוכנים לו הוא גם טלטולם ובשעת טלטולם יש ג"כ חשש שיבא לעשות מלאכה משום דטורח להכינם לשימושו ,

והנה בעיקר הדין דמלאכתו לאיסור ידוע הנידון אם הוא משום מוקצה או גזירת כלים עיין תו' ריש סוגיין בד' ר"י שנ' שזה מדיני הקצאה וכן יש להוכיח קצת מהא דמצינו לגבי בקעת דיש בזה גם הדין דמלאכתו לאיסור אלא שליכא היתר גופו ומקומו ולכאורה לא מצינו גזירה רק על כלים וי"ל אמנם כבר הערנו לעיל בזה דלמה לא יהא היתר אם כל יסוד הדין דמלאכתו לאיסור הוא גזירת כלים עי"ש אמנם בכל הראשונים מבואר דהוא גזירת כלים עיין מראי מקומות בזה וכן מבואר בראשונים דדנו דנר אינו מל"א כיון דאין עושים עמו מלאכה ומשמע דהוא גזירת כלים דבהקצאה ל"ש חילוק זה אמנם מצינו בח"א ובמ"ב שנקטו ל' הקצאה וגם ברשב"א למד כן לכל מוקצה ואמנם עיין בגר"א שהק' הא מלאכתו להיתר נמי נאסר וכן מ"ט מודה ר"ש וגם מ"ט הותר לצו"ג או מקומו ואולי יל"פ הדברים לפי יסוד הדברים דלעיל דיסוד הדין דטלטול הוא שהכל יהא מוכן שלא יהא צריך התעסקות א"כ י"ל דגם מלאכתו להיתר כיון דאיירי באותם שאינם תדירים בתשמיש יש בזה הסברא דהכנה אמנם ל"ש זה להקצאה דהתם האדם הקצהו מדעתו והכא ליכא הקצאה מדעת האדם אבל מ"מ אינו מוכן כ"כ דאינו עומד כ"כ לטלטול ולתשמיש וצ"ע בכ"ז,

1. אמנם בעיקר חומרא זו יש לדון בדבריו דהנה רבנן פליגי על ר"א וס"ל דהיו שם מקלות אף בע"פ שחל להיות בשבת והנה הר"מ בפיה"מ שם ביאר דהוא משום דס"ל דאין שבות במקדש אמנם עיין מאירי כאן שהביא המבואר בסוגיא דהיכא דאפשר ביד אינו רשאי במקל וכ' ע"ז דיש מקילין בזה משום דרבנן פליגי על ר"א וכן נראה כדבריהם עי"ש ומבואר דס"ל דרבנן פליגי ע"ז גופא וס"ל דאף דאפשר ביד שרי והמאירי הכריע כדבריהם, [עוד העירו באחרונים בד' שעה"צ אלו במה שהוסיף דאם יש לו כלי שמלאכתו להיתר שיכול להשתמש בו ג"כ אסור להשתמש בכלי שמל"א והעירו דמנ"ל הא די"ל דכיון דבלא"ה צריך להשתמש בכלי והרי גם כלי שמלאכתו להיתר היה בתחילה בכלל גזירת כלים ולא הותר אלא מחמה לצל וא"כ מנ"ל שנעדיפו על שימוש לצו"ג של כלי שמל"א ואפשר ליישב בקל ],

   עוד יש להעיר בזה דהנה התו"ש בהקדמה לסי' שח' הוכיח מד' הט"ז לק' שכ' לגבי מנעל שע"ג האימוס דמבואר בגמ' דשרי לשמוט המנעל מע"ג האימוס אף שעי"ז מטלטל האימוס משום צורך מקומו שהוא המנעל ומבואר בגמ' דברפוי כששומט המנעל אינו מטלטל האימוס וע"כ שרי אף לאביי דס"ל דאסור לצורך מקומו ובט"ז כאן כ' דברפוי יכול לשמוט או המנעל או האימוס לדידן דשרי לצו"מ ואף דיכול לשמוט באופן היתר יכול לטלטל האיסור והוכיח מזה דאפי' אם יכול לעשות באופן היתר אי"צ ויכול לטלטל כל שהוא צורך מקומו אמנם צ"ע בזה דעי"ש במ"ב שהביא ד' הט"ז ואף דהביא שם דבא"ר פליג בזה מ"מ כ' שם המ"ב דמ"מ אם קשה לו יותר לשמוט המנעל יכול לשמוט האימוס ולכאורה צ"ע דלפי"ד הכא לכאורה אי"צ להיות כן דכיון דעכ"פ יכול לעשות באופן המותר מה יתיר לו אמנם באמת עיקר ד' הט"ז צ"ע דמ"ש היכא דאי"צ כלל הטלטול הזה מהיכא דיש לו אותו הכלי בבית דמבואר בגמ' לק' דכה"ג וודאי ל"ח צורך גופו עיין בגמ' קכ"ד שלא דנו רק מצד חזו לאורחים וע"כ צ"ל דשאני הכא דהרי באמת צריך למקומו אלא שאי"צ הטלטול דהרי יכול באופן המותר וע"ז כ' הט"ז דכיון דשרי לצורך מקומו אינו צריך להמנע מטלטול אף דיכול להמנע בקל אבל הכא כיון דיש לו כבר הכלי חשיב שאין כאן צורך גופו בכלל ולא רק דאי"צ הטלטול וא"כ א"ש ג"כ ד' השעה"צ הנ"ל דהכא כיון דיכול להשתמש בידיו אין כאן כלל צורך גופו אבל בצורך מקומו דמנעל וודאי צריך הוא למקום זה אלא דיכול לפנות המקום בלא טלטול האיסור וע"ז כ' הט"ז דכיון דעכ"פ שרי ליה לצורך מקומו אי"צ להמנע מטלטול אמנם אכתי יש להעיר קצת בזה דכיון דהשעה"צ הוציא דין זה ממקלות שהם כלי שמל"ה כמו"ש שם והתם אי"ז אלא דין שלא לצורך כלל דאסור ולכאורה בזה מסתבר דאם היכא דאי"צ כלל הטלטול שרי א"כ ה"נ הכא כיון דעכ"פ יש לו צורך קצת יהא שרי ובאמת הוא חידוש גדול כלפי כלי שמלאכתו להיתר וא"ש יותר לד' הר"מ דהיתר מחמה לצל הוא צורך הצלה ולא שאר צורך,

   ועיין במנחת שלמה תניינא סי' יח' מה שהעיר על ד' המ"ב ונ' כוונת אא"ז זלל"ה שם דס"ל דאף קודם התרת כלים אם ייחדו לשבת לשימוש לא יהא בזה איסור והא דגזרו על הכלים הוא רק היכא דלא ייחדם להדיא לשימוש בשבת וע"כ הוקשה לו דבמקלות הרי עומדים לכך מע"ש שהרי ע"כ יצטרך להפשיט בשבת וזהו דרך ההפשטה ע"י מקלות וממילא היה לנו להתיר אף אם אפשר בלא"ה מ"מ לזה הם מיוחדים ועומדים וכה"ג מעולם לא היה בכלל גזירת כלים וצ"ע אם זהו כוונתו שם דזה חידוש גדול או דעיקר כוונתו היא דכיוון דבשבת זו עומד להיתר יחשב מלאכתו להיתר אמנם א"כ אין זה קושיא על השעה"צ דהרי הוא נקט באמת דהוא כלי שמלאכתו להיתר וכה"ג גם חשיב שלא לצורך כלל וצ"ע בזה,

   וראיתי מי שהק' על השעה"צ די"ל דהכא שאני כיון שאינו כלי גמור רק ע"י ייחוד אמנם לכאורה דבריו אינם נכונים דהרי הכא מבואר בסוגיין דהוא חשיב כלי דאל"כ אין לו היתר כמבואר בגמ' לק' גבי בקעת אמנם שוב ראיתי בדברי התו' רפ"ד דסוכה דכ' להוכיח מהא דקנים דכל שאין לו תואר כלי חשיב כאינו כלי ואסור בטלטול ויש לו היתר רק לצורך המצווה עי"ש דה"ה לגבי לולב הוי אינו כלי וראיתי בחי' הגרע"א כאן שבת קכג' שהק' ע"ד דלכאורה הוא נגד סו' דידן דלמה הוצרכו להא דקודם התרת כלים נשנית או דבהאי פורתא לא מיעפש תיפו"ל דהוא אינו כלי ואין לו היתר טלטול לצו"ג ומקומו כמבואר בגמ' לק' לגבי בקעת [ועיין ברשב"א ביצה כח' דבאמת הוכיח מסו' זו דאף קנים ומקלות יש להם תורת כלי כשמכינם לשימוש עי"ש ובאמת ד' רש"י לק' לגבי גלוסטרא דל"ח כלי רק כיון דראוי לדיכת שומין ולכאורה מבואר כד' התו' דאף דיש לו הכנה לשימוש לנעול בו הדלת מ"מ ל"ח תואר כלי רק ע"י דיכת שומין שפועל בהכלי מלאכה גמורה ובאמת צ"ע לשיטתו הא דחשבי' בגמ' קנים ומקלות לכלים אף דגם הם לכאורה לא עדיפי מגלוסטרא דאינו אלא מניח בין הלחם וכן במקלות מניח הבהמה על גביהם וצ"ע בזה] ואולי צ"ל בד' התו' דבאמת וודאי כל שהוא מוכן לשימוש ממש כמו קנים ומקלות וכדו' יש לו תורת כלי לענין ההיתר דצו"ג ומקומו ול"ד לבקעת דאינה עומדת לשימוש אלא להסקה וע"כ אין לה תורת כלי אמנם עכ"פ הוכיחו תו' ממה דמבואר בגמ' דכה"ג דבהאי פורתא לא מיעפשי וגם מאפשר כר"א דהיה פשוט לתו' דבכל כלי גמור שמלאכתו לאיסור ליכא דינים אלו וחשיב וודאי לצו"ג גם בכה"ג וע"כ צ"ל דריעותא דידהו הוא כיון שאין לו תואר כלי ע"כ לא הוי כלי גמור ומזה נלמוד עכ"פ לגבי לולב דכיון דעכ"פ אין לו תואר כלי אין לטלטלו שלא לצורך ומעתה אדרבא מוכרח דלא כהשעה"צ דזהו כל עיקר הוכחת התו דהיה משמע להו דבעלמא ל"א כן וצ"ע בזה,

   ובזה יתיישב לן עוד דבר תמוה דמצינו בסוגיין לגבי קנים דמבואר בסוגיא חידוש גדול דמחמת האי טעמא דבהאי פורתא לא מיעפשי היו נכנסים מע"ש ליטול הקנים אף דעכשיו בשבת הוא וודאי צורך מקומו גמור לסלק הקנים מ"מ כיון שיכול מע"ש לסלקם ולא יהא בזה הפסד מחייבין אותו ליכנס מע"ש כדי לסלקם והוא חידוש גדול דלפי"ז אף דבר דבשבת יהא מותר לסלקו מחמת צורך גופו או מקומו מ"מ מוטל עליו מע"ש לסלקו משם כדי שלא יבוא לזה וביותר לד' הר"ן יהא הדין דאף כלי שמלאכתו להיתר כל שאפשר לטלטלו מע"ש יהא מחוייב לטלטלו מע"ש ולא בשבת [ולפי"ז יהא חייב לעולם לערוך השולחן הכל מע"ש וכל כה"ג ולא שמענו מעולם כן] ועיין מה שנדחקו בזה בס' ארחות שבת בשם דודי הגרש"א שליט"א עי"ש אמנם להנ"ל א"ש דדווקא הכא החמירו בכ"ז כיון שאין לו תואר כלי אמנם הדברים מחודשים וצ"ע בזה, [↑](#footnote-ref-1)