6. אמירה לעכום לצורך מצוה או הפסד ממון
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

כ"א שבט ע"ד

**אמירה לעכו"ם במקום מצוה והפסד ממון**

**שיטות הראשונים בהיתר שבות במקום מצוה**

א] מבואר בגמ' שהיה תינוק שנשפכו המים שהיו צריכים למולו ורבה התיר לומר לעכו"ם להביאו במקום שלא עשו עירובי חצרות והגמ' שואלת מה זה שונה מהזאה שבות שזה לא דוחה שבת לצורך קרבן פסח והגמ' דוחה ולא שאני ליה למר בין שבות דאית ביה מעשה לשבות דלית ביה מעשה ויש גירסאות דהא מר לא אמר לנכרי זיל אחים ע"כ ובהמשך הגמ' דההוא ינוקא דאישתפך חמימיה ורבא התיר לחמם אגב אמיה ונאמרו כמה שיטות במסקנת סוגין וכדלקמן

א.שיטת הבה"ג הובא ברי"ף והשאילתות שאילתא י' דכונת הגמ' לחלק ששבות של אמירה לעכו"ם זה שבות דלית ביה מעשה כיון שזה דיבר בעלמא ושבות דהזאה זה שבות חמור כיון דאית ביה מעשה ולצורך מצוה הותר שבות של אמירה לעכו"ם ולפ"ז מותר לצורך מילה לומר לעכו"ם לעשות איסור דאוריתא אמנם כתבו הראשונים [רמב"ן רשב"א תוס' ורא"ש] שזה רק במילה שהיא עצמה דוחה שבת אבל לא בשאר מצות וברמב"ם מבואר שזה גם לשופר או לולב אבל עדין יש מקום לומר שזה רק לקיום מצוה דאוריתא שכה"ג לא העמידו דבריהם ויתכן עוד שזה רק במקום שלא זה יבטל מצוה חיובית אמנם בעיטור מבואר שמותר גם לומר לעכו"ם להדליק נר לצורך סעודת שבת דהינו שלמד שזה התר כללי וכן הוא בלשון השאלתות שכתב שהרי ודבר דבר דיבור אסור הרהור מותר ומשמעות לשונו שהסמיכו איסור אמירה שזה אסור מצד עשית חפציו וממילא לצורך מצוה זה מותר וכן יש מהראשונים שהביאו ראיה מהגמ' שהתירו לכתוב אונו אפילו בשבת מצד מצות ישוב א"י ונקטו שזה כשאר מצות ולא שיש כאן מצוה מיוחדת ובריב"ש סימן שפ"ז כתב שגם אם נתיר בשאר מצות אבל עדין יהיה האיסור של הנאה ממעשה עכו"ם ורק במצות שלאו להנות ניתנו זה מותר ולא בסעודת שבת שיש הנאה של הבן אדם ע"ש [ועיקר הדבר מבואר בפוסקים שעכו"ם שעשה שופר אפשר לתקוע בו כי מצות לאו להנות ניתנו]

והקשו הראשונים א"כ למה במעשה דרבא לא התירו אלא אגב אמו הרי מותר לומר לעכו"ם שיחמם מים לצורך המילה ועיין רא"ש שביאר שמדובר שזה לא היה לצורך המילה אלא הרבה זמן לאחר המילה וכה"ג מצד צורך הקטן הוא לא חולה שזה סיבה להתיר ורק על ידי ריבוי בשיעור על ידי האמא אפשר להקל עוד תירצו הראשונים שמדובר שזה היה על ידי ישראל ומדובר תוך ז' מעת לעת שהיא חולה אמנם הקשו התוס' שהרי יש איסור ריבוי בשיעורים והרשב"א דחה שזה איסור דרבנן קל והתירו דהינו שזה יותר קל מעירובי חצרות שלא התירו לצורך מילה אמנם הר"ן נקט שריבוי בשיעורים זה דאוריתא ולכן לא יתכן שמדובר על ידי ישראל ועיין ספר המכריע סימן נ"ז שנקט שכונת רבא שאם אפשר על ידי ריבוי בשיעורים עדיף שזה איסור יותר קל וגם באמירה לעכו"ם לצורך מצוה עדיף למעט באיסור אבל אם אי אפשר וודאי מותר גם על ידי עכו"ם לחמם מים

ב. אמנם דעת רוב רבותינו הראשונים שלא הותר לחמם מים על ידי גוי דהינו שלא התירו איסור דאוריתא לצורך מצוה ורק שבות של עירובי חצרות התירו אמנם בביאור לשון הגמ' מצאנו כמה ביאורים בראשונים בתוס' בכמה דוכתי משמע שנשאר שכוונת הגמ' לחלק ששבות של אמירה לעכו"ם זה יותר קל כיון שאין בזה מעשה אלא שתוס' חידשו מכח המשך הגמ' שגם בשבות קל הנ"ל לא התירו אלא אם זה באיסור דרבנן אלא שצ"ב א"כ למה הגמ' לא חילקה ששם זה שבות אחד ופה זה שבות דשבות וצ"ל שהגמ' האמת נקט שיסוד ההיתר כאן כי זה שבות קל ולא סתם שזה שבות דשבות ונפק"מ דשבות דשבות על ידי ישראל ודאי שזה אסור וכדלקמן

ג. אמנם הרי"ף כתב שאין כוונת הגמ' כלל לחלק בין שבות דהזאה לשבות דאמירה אלא כוונת הגמ' לחלק שיש הבדל בין שבות דאמירה באיסור דאוריתא לשבות דאמירה באיסור דרבנן והכוונה דאית ביה מעשה שזה איסור דאוריתא ולפ"ז עיקר כוונת הגמ' לישב שאין להקשות מהא דמתירים אמירה לעכו"ם שגם יתירו שאר איסורים דרבנן דהרי באמירה לעכו"ם עצמו לא התירו אלא אמירה באיסור דרבנן

ועיין לקמן שרעק"א דן ששבות דמשאצל"ג זה שבות חמור ואת זה לא התירו [ומקור הדבר מהמבואר סימן שי"ב שמותר להוציא מת לכרמלית אבל אסור משאצל"ג ועיין בכורות כ"ה: דמבואר ברא"ש ותוס' שהתירו כלאחר יד ולא התירו משאצל"ג] ויש מקום לומר שלרי"ף שהגמ' חילקה בין דאוריתא לדרבנן בהכרח שזה כולל כל הדרבנן אבל לתוס' שעיקר חילוק הגמ' שיש קולא באיסור אמירה ורק שיש ראיה שלא התירו איסור דאוריתא אלא רק דרבנן א"כ יש מקום לומר שאין מקור אלא דרבנן כאופן דגמ' שזה חצירות או ריבוי בשיעורים ולא שאר איסורים

ד. ועיין רשב"א בשבת ק"ל ובריטב"א בעירובין שהביא בשם רבינו יונה לבאר כוונת הגמ' שיש חילוק בין שבות שמשנה דבר לשבות דלא משנה דבר דהינו שלחמם מים שזה משנה את המים אסור אמנם להביא ממקום למקום שהמים נשארים אותם מים בזה התירו אמירה לעכו"ם והנה משמעות לשונו שגם בדאוריתא יהיה מותר כגון להביא דרך רה"ר שהרי כתב שלחמם מים אסור כי זה משנה את הדבר והנה לפ"ז כוונת הגמ' להוכיח כנ"ל שלא כל שבות התירו והנה לפ"ז גם איסור דרבנן שיהיה בו שינוי לא התירו והנה ע"ש שכתב שכמו שבמעשה שבת אין איסור במקום שהדבר לא משתנה ולכאורא צ"ב הדמיון ששם הנידון בגדרי איסור הנאה ובזה יש סברא שאין כאן הנאה מהמלאכה שזה דבר צדדי דהרי ההנאה בדבר היה כבר קיים קודם אבל כאן שהנידון על עצם האמירה בזה מה זה משנה מה שהוא עושה אמנם ע"ש שביאר בלשונו שבמקום שעושה שינוי זה יותר עובדין דחול וצ"ע שאיסור אמירה לעכו"ם זה לא מצד עובדין דחול

והנה לענין הלכה השו"ע פסק להקל רק באיסור דרבנן והרמ"א כתב שהמנהג להקל גם בדאוריתא והאחרונים נקטו שצריך להחמיר בזה [אמנם בפשוטו ודאי שיטת העיטור נחשבת כשיטת יחיד דמבואר בגמ' נדה דבמקום הדחק יש לסמוך על יחיד ונפסק ביור"ד סימן אמנם הגדרים בזה משתנים לפי כל מקרה] אמנם במקום מכשול דרבים כגון עירוב קרוע המ"ב התיר ויתכן שכאן זה סברא שלכו"ע מותר וכמו ישוב א"י ועיין מג"א של"ח שדעת הרמ"א שלענין שמחת חתן מותר אמריה לעכו"ם לתקן כלי שיר כי זה מצוה גדולה

והנה מבואר בגמ' שרשב"ג היו לו צורות של שמש ועכו"ם עשו לו את זה וביארו תוס' ע"ז מ"ג: ר"ה כ"ד: שאפילו שאסור אמירה בשאר איסורים אבל לצורך מצוה מותר וצ"ע מה יענו שאר ראשונים ומשמע שבשאר איסרי תורה מותר אמירה לעכו"ם אפילו באיסור דאוריתא לצורך מצוה

**בגדר ההיתר דשבות דשבות במקום מצוה**

ב] והנה לשון הרי"ף בשבת וז"ל דשמעת מינה דכי אמרינן אמירה לעכו"ם שבות בדבר שהוא מלאכה אבל בדבר שאינו מלאכה כי האי לא אמרינן ביה אמירה לעכו"ם שבות עכ"ל ומשמעות לשונו שאין בזה איסור כלל ועיין ספר המכריע לתוס' רי"ד סימן נ"ז שהקשה שזה ודאי שיש איסור אמירה לעכו"ם גם באיסור דרבנן והוכיח דבר זה א. מהגמ' שאסור לומר לעכו"ם לשכור פועלים ב. שאסור לומר לעכו"ם לכחול העין אלא מצד היתר של חולה והרי שם כל האיסור הוא מדרבנן ג. מהא דאסור מה שהגיע מחוץ לתחום אפילו שזה רק איסור דרבנן ובפשוטו צריך לדחוק שכונת הרי"ף שבמקום מצוה מותר ולא שאין בזה איסור

אמנם יש מקום לומר שבאמת אין כונת הגמ' לחלק סתם שבתרי דרבנן הקילו יותר אלא עיקר כונת הגמ' לחלק שהאיסור אמירה לעכו"ם בדאוריתא הוא גדר של שבות דרבנן ושבות דרבנן באמת לא התירו אבל איסור אמירה לעכו"ם בדרבנן אינו בגדר שבות דרבנן דהינו שיש שני סוגי איסורים יש איסורי שבות שיסודם הוא הרחבת הדאוריתא ויש דרבנן שזה איסורים שכל מהותם הוא דרבנן ובאמירה לעכו"ם באיסור דרבנן לא העמידו את זה כגדרי שבות דהינו שזה הרחבה לדאוריתא אלא כאיסור לעצמו [ויסוד החילוק מבואר ברמב"ן צ"ד: ועיין רעק"א ש"ז ס"ה שדיק שמותר רחיצה בחמין במקום צער וביאר כיון שזה לא שבות אלא גזירה וציין לרי"ף בביצה שלכן התיר הוחמו בערב יו"ט ועין חידושי מרן רי"ז הלוי הלכות חמץ שחילק על דרך זה בין חמץ בשעה שישית לשעה חמישית וכעין שמצאנו ברמב"ם שחילק שיש איסור שבות ויש איסור ודבר דבר שזה גם לא שבות דהינו שזה איסור קל ואיסור זה התירו] ועיין לשון הרמב"ם שכתב אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן מותר והא שיהיה בו מקצת חולי וכו' דהינו שעיקר דבריו שכה"ג מותר דהינו שאין כאן האיסור אמירה לעכו"ם הנ"ל אלא שגם כאן צריך צורך וללא זה אסור

והנה יש לדון האם ההיתר דשבות דשבות המוזכר בסוגין זה רק באמירה לעכו"ם או שזה גם במלאכה על ידי ישראל ועיין פמ"ג ש"ז א"א ז' שכתב שזה רק קולא מיוחדת על ידי עכו"ם אבל לא בישראל אמנם בבה"ל סימן שמ"ט הביא דעות שמותר טלטול בכרמלית פחות פחות מד"א ויש שדנו שזה היתר כללי וכתב שאולי זה רק לצורך מצוה ומצד שבות דשבות לצורך מצוה ומשמע שדן להתיר תמיד כמו סוגין ועל פי זה דן בחזו"א ק"ג סקי"ט שמותר הוצאה מרשות לרשות דרך כרמלית ללא הנחה באמצע לצורך מצוה מטעם הנ"ל אמנם בפשטות ודאי שזה אסור מדלא הזכירו שום עיצה על ידי ישראל לטלטול המים כאופן הנ"ל וכמו שהעיר החזו"א שם וכן הכריע סימן נ"ו סק"ד אמנם עיין שכ"ה ס"ב ובמג"א שם דמשמע שהתירו זה עוקר וזה מניח במקום שזה כרמלית מצד שבות דשבות במקום הפסד

והנה לדעת תוס' שעיקר חילוק הגמ' שיש הבדל בין שבות דאמירה לעכו"ם לשאר שבותים והכונה במקום שזה איסור דרבנן א"כ מפורש בגמ' שכל ההיתר רק באיסור אמירה לעכו"ם שזה איסור קל אמנם לרי"ף שהגמ' דימתה הרי אמירה לעכו"ם להזאה והגמ' רק חילקה שאמירה לעכו"ם באיסור דרבנן זה יותר קל ומשמע שבאיסור דאוריתא זה אותו דבר א"כ לכאורא שבות דשבות צריך להתיר אמנם לנ"ל א"ש שעיקר כונת הגמ' לחדש שאמירה לעכו"ם באיסור דרבנן אין בזה איסור שבות דבאיסור דאוריתא יש בזה איסור שבות ובזה אין שום סברא לחלק ורק באיסור דרבנן יש סברא לחלק אמנם בישראל גם אם זה שבות דשבות הרי זה מעיקר האיסור וחשיב שבות ושם לא נתיר דהרי איסור שבות לא מתירים לדבר מצוה

והנה אם נבוא לדון האם אמירה לעכו"ם זה יותר חמור מאיסור דרבנן או יותר קל בפשוטו מוכח שזה יותר קל דהרי באיסור דרבנן מותר לצורך מצוה ושבות דשבות אסור וכן הוא מוכח לביאור התוס' שעיקר הגמ' כונתה לחלק ששבות דלית ביה מעשה זה יותר חמור אמנם עיין רמב"ן שבת ק"ל וברשב"א שם שכתבו לדון שזה יותר חמור ולכן כתבו שלענין מת התירו איסור דרבנן על ידי ישראל ולא התירו איסור דאוריתא על ידי עכו"ם ע"ש וצ"ע שזה נגד סוגין אמנם לנ"ל א"ש שביסודו מתי שזה גדר שבות וודאי שזה יותר חמור דהרי זה כעושה איסור דאוריתא ורק מתי שזה איסור דרבנן שם לא גדרו את זה באיסור שבות וכה"ג זה יותר קל

והנה עיין מג"א סימן של"ח סק"ד שהביא לחדש בשם הכנסת הגדולה לגבי עכו"ם שמנגן בכלי שיר שלא אסור אלא אם אומר לו בשבת ולא אם אומר בערב שבת דהינו שרק באיסור דאוריתא יש איסור אם אומר לו בערב שבת ולנ"ל יש לזה מקום שכאן שזה לא גדר שבות א"כ אין גדר הדברים שהאיסור זה התיחסות המעשה אלא עצם הדיבור זה האיסור ולכן כל שאמר לו בערב שבת זה לא סיבה לאסור והדברים מחודשים

והנה לכאורא מסברא קטן שכל איסור מלאכה אצלו זה מדרבנן מותר לו אמירה לעכו"ם לצורך מצוה אפילו באיסור דאוריתא שחשיב אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן דמה לי אם הדרבנן זה מצד חיובו או שהדרבנן מה שאומר לו לעשות וצ"ע א"כ תמיד שיגידו לקטן שיגיד לעכו"ם שיעשה איסור דאוריתא לצורך מצוה ואין כאן לא תאכילום דהרי אומרים לו שיעשה דבר של היתר ויש לדון שכיון שחיבו אותו אטו שיגדל לכן דנים הכל כמו שהוא גדול אמנם הרי הרבה איסורים דרבנן זה אטו דאוריתא ובכל אופן לא אומרים סברא הנ"ל ולכאורא לנ"ל יש מקום לדון שכיון שכל יסוד ההיתר שאיסור דרבנן באמירה לעכו"ם אין זה בגדר איסור שבות וזה לא סתם קולא של צירוף שני איסורים דרבנן א"כ כל שהנידון על עשיה של איסור דאוריתא חשיב שבות ולא עוזר שהקטן כל חיובו זה דרבנן ויתכן שזה גם הביאור בהא דנקט הנוב"י שביו"ט שני דרבנן אין הקולא שזה דרבנן וכן הוא בשער הציון תצ"ו סק"י ובאמרי בינה הלכות שבת סימן י"ח [דהינו יסוד הסברא שכל הקולא של אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן זה במקום שהאיסור שהעכו"ם עושה זה דרבנן ולא שהאומר זה מדרבנן ובגדר הדברים זה א"ש יותר לנ"ל שגדר הדברים שזה לא איסור שבות וכה"ג חשיב כן איסור שבות]

**בדין ריבוי בשיעורין באמירה לעכו"ם**

ג] והנה נחלקו הראשונים האם ריבוי בשיעורין זה איסור דאוריתא או איסור דרבנן ודעת הרשב"א שזה איסור דרבנן וכן משמעות תוס' בגיטין שכתבו שביו"ט התירו מצד שמחת יו"ט אמנם דעת הר"ן בביצה שזה דאוריתא והוכיח דבר זה מהגמ' במנחות שדנה האם עדיף לחתוך עוקץ אחד אם שלשה גרוגרות או שני עוקצים שבכל אחד יש רק אחד ואם הריבוי הוא רק דרבנן א"כ אין שום מקום לדון בזה דהרי בחותך שנים יש כאן שני איסורים וראיה זו הובאה גם ברמב"ן בשבת ע"ש

והנה הר"ן מכח זה דחה הראשונים שכתבו שהגמ' בעירובין של ריבוי בשיעורים זה על ידי ישראל דהרי יש כאן איסור דאוריתא ועיין רעק"א שהקשה דא"כ מה עוזר מה שהעמיד הר"ן שמדובר בעכו"ם הרי עדין יש כאן אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא של ריבוי בשיעורין וזה לא הותר לצורך מצוה והנה באמת מצאנו בחידושי הר"ן בעירובין שהקשה קושיא זו ותירץ שכולי האי לא החמירו בעכו"ם [וצ"ב כונתו הרי יש בזה איסור דאוריתא ואולי הכונה שזה לא מצוי ובחת"ס גיטין ח: כתב שריבוי בשיעורים זה איסור קל וכמו חצי שיעור אמנם ודאי שזה יותר מאיסור דרבנן וכל היתרו לצורך מצוה] עוד תירץ שהעכו"ם מחמם לאמו וממים אלו יקחו לתינוק

אמנם עיין קה"י ביצה סימן י"ג ורש"ש גיטין ח: ובאמרי בינה סימן י"ח שכתבו לדון דהנה הקשו הראשונים למה ביו"ט מותר ריבוי בשיעורים ויש שהוכיחו מזה שזה רק איסור דרבנן ולצורך שמחת יו"ט לא גזרו אמנם הר"ן כתב שכאן כיון שזה הותרה בזה אין איסור ריבוי בשיעורים ורק בדחויה לצורך פיקו"נ זה אסור וכונתו דהרי חזינן בגמ' שריבוי בשיעורים זה לא ממש כמו עשיה נפרדת דהרי דנה שעדיף ריבוי מכמה מעשים א"כ גם עד כמה שנתחדש שיש בזה איסור זה רק מתי שעיקר המעשה הוא איסור ממילא הכל איסור אבל מתי שעיקר המעשה הוא היתר כה"ג אין איסור ריבוי בשיעורים ולפ"ז כתבו לחדש שאמירה לעכו"ם לצורך חולה כה"ג זה לא דחויה אלא שכה"ג לא גזרו כלל וממילא לא שיך לאסור כאן ריבוי בשיעורים עכ"ד

והנה עיין תוס' בגיטין שכתבו ששמא לא התירו ריבוי אלא לצורך מילה דהינו שאין בזה היתר בעלמא אמנם לשיטתם הרי כל ריבוי זה איסור דרבנן והרי איסור דרבנן הותר לצורך מילה א"כ אין שום סיבה לומר שכתבו כאן היתר יותר מזה וכן הוא לכל הראשונים שריבוי בשיעורים זה דרבנן לכאורא אין שום מקור מהגמ' לומר שלא גזרו אלא הכונה כמו שמותר לטלטל ללא עירובי חצרות ה"ה מותר ריבוי בשיעורים [וכיון שזה דעל רוב הראשונים א"כ ודאי שצריך להחמיר בזה ] אמנם לדעת הר"ן לפי הכללים צריך להיות אסור ואם יש כאן היתר מיוחד יתכן שזה היתר גם שלא במקום מצוה ומהיכי תיתי לומר אחרת ויתכן הביאור כנ"ל

אמנם עיין ב"י סימן שי"ח שהביא את דברי התוס' שלא התירו ריבוי בשיעורים על ידי עכו"ם אלא לצורך מצוה וכתב הב"י לדייק כן מדברי הר"ן פרק אין מעמידין שכתב שעכו"ם שבישל לחולה בשבת זה מותר למוצאי שבת ואין בזה איסור בישולי עכו"ם ומבואר שאסור בשבת ובהכרח שזה כמו בישראל שבישל לחולה ומצד שמא ירבה בשבילו [ועיין אמרי בינה שהעיר דאם מצאנו שהחמירו בחשש איסור דאוריתא מנ"ל שגם החמירו בחשש איסור דרבנן] הרי מבואר שיש איסור להרבות בשביל הישראל ואם עושה את זה הוא נאסר וכן כתב הגר"א שדברי הר"ן זה כתוס' הנ"ל וצ"ע כנ"ל דלדעת הר"ן בהכרח שיש כאן קולא מיוחדת וא"כ מהיכי תיתי שזה רק לגבי מצוה וביותר מהא דהר"ן לא טרח לבאר כלל למה זה מותר לצורך מילה משמע שאין בזה איסור כלל וצ"ע מדברי הר"ן הנ"ל והיה מקום לומר שזה אסור מצד ממצוא חפציך [אם נימא שזה גם שיך במקום שיש היתר אמירה] אמנם א"כ זה לא סיבה לאסור להשתמש אם זה [ועיין אורחות שבת ח"ג שדן שכונת הר"ן רק לאסור ההשתמשות מצד שמא ירבה בשבילו שיוסיף חתיכה לאחר שזה על האש שזה לא ריבוי בשיעורים אמנם לפ"ז אין מקור לאיסור באמירה אמנם כתב לדון שיאסר לומר לו להוסיף באותה קדירה שמא יוסיף בקדירה אחרת אמנם לכאורא הרי מקור הר"ן לגזירה זו מהגמ' חולין לגבי ישראל והרי לר"ן כונת הגמ' שהגזירה באותה נתינה ולא צריך לבאר שהכונה שיוסיף חתיכה לאחר שזה על האש ומשם למד לעכו"ם ואין שום מקור שיש חשש שיוסיף חתיכה לאחר שזה על האש]

ולכאורא יש מקום לומר שזה ודאי שכיון שאצל ישראל אסור ריבוי בשיעורים גם בעכו"ם ודאי רבנן אסרו מצד שמא הוא עצמו יעשה כך ודבר זה פשוט לר"ן אלא שכה"ג כיון שעיקר מעשהו זה הותרה אין לזה חומר של אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא דשם יסוד החומרא כיון שמתיחס אליו איסור דאוריתא דיש שליחות לחומרא אבל כאן הרי לא מתיחס אליו איסור דאוריתא דכה"ג בישראל זה היה מותר ולכן חומר הדבר כמו אמירה באיסור דרבנן [ולנ"ל שיסוד החילוק אם זה איסור שבות או לא איסור שבות בזה ודאי יתכן שהחמור של שבות זה מתי שיש כאן התיחסות של איסור דאוריתא וכאן זה לא שייך וצ"ע,] וא"ש שהר"ן לא טרח לבאר למה לצורך מילה זה הותר כיון שכאן ודאי אין לזה חומר של איסור דאוריתא וכנ"ל

והנה בעיקר הדבר שאמירה לעכו"ם לצורך חולה זה הותרה לכאורא אין זה מוכרח דעיין מג"א בשם הרד"ך בסימן שכ"ח שאם אפשר לדחות למוצאי שבת אסור לעשות בשבת ובפשוטו אם זה הותרה לא שיך סברא זו

והנה דעת הבעל המאור תחילת פ' ר"א דמילה שהאיסור למול אם אין מים זה אפילו אם חסר מים לאחר המילה שאם ימולו יוכלו לחמם ועין ר"ן שם שלדבריו גם המעשה אם העכו"ם בגמ' בעירובין מדובר כך מדובר כך וכן דייק הב"י סימן של"א מהרי"ף והרמב"ם ולכאורא אם בעכו"ם זה גדר של הותרה בזה אין איסור מכניס עצמו לפיקוח נפש ובהכרח שזה גדר של דחויה

אמנם למה דנתבאר לעיל דהיתר אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן זה גדר של איסור יותר קל בזה יתכן שזה כן גדר של הותרה וממילא יתכן שבזה אין ענין לחכות לאחר שבת וכן יהיה מותר ריבוי בשיעורים אמנם עיין אאחרונים סימן תרנ"ה שדנו שאם פשע לא מתירים וצ"ע

**בדין אמירה לעכו"ם במקום הפסד**

ד] עיין רמב"ם שכתב לחדש שמותר אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן גם במקום מצטער או מקצת חולי וגרסתינו ברמב"ם או שיש צורך הרבה וכתב המג"א שהכוונה מקום הפסד והנה בפשוטו מקור דברי הרמב"ם שדימה הדברים שכיון שהתירו אמירה באיסור דרבנן לצורך מצוה א"כ מסתבר שגם לצורך מצטער או הפסד ממון התירו וזה א"ש יותר למה שנתבאר לעיל שגדר ההיתר שזה איסור קל ויתכן שזה כמו ודבר דבר שהותר במקום הפסד

והנה צ"ע דהרי מבואר במשנה שאסור לומר לעכו"ם לכבות והרי קי"ל כר"ש שזה משאצל"ג וזה רק איסור דרבנן ואם מותר איסור דרבנן במקום הפסד א"כ למה כאן זה לא הותר והנה הרשב"א והרמב"ן ק"ל. וכן בריב"ש סימן שפ"ז בסופו באמת הוכיחו מכאן שלא הותר איסור דרבנן במקום הפסד ולכן כתב המג"א שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה אמנם צ"ע דעת הרמב"ם, והנה שיטת הרמב"ם שקי"ל כר"י אמנם הרי אנן קי"ל כר"ש ועוד שהרי לדעתו הרבה אמוראים פסקו כר"ש וקשה לומר שיש כאן סתם משנה כר"י

והנה מבואר בגמ' כתובות ס. שצינור שעלו בו קשקשים מותר למעכו כלאחר יד בצינעה ומבואר שהתירו איסור דרבנן במקום הפסד ממון [ועין ראב"ד פ"ו שלמד מכאן לכל הפסד ממון שמותר שבות וצ"ע מפרק מי שהחשיך [וכמו שהקשה החזו"א] וכן צ"ע הר"ן שהתיר כל שבות ורק משאצל"ג חמיר וצ"ל שכונתם שכל הפסד יש בו הדין של תחילת מי שהחשיך שחוששים שיעשה איסור יותר חמור וצ"ע] והקשה הר"ן א"כ למה לא התירו לכבות דליקה על ידי ישראל שהרי זה גם איסור דרבנן ובפשוטו אמירה לעכו"ם זה יותר קל מסתם איסור דרבנן ועיין שם תירוץ אחד שזה קולא דרבנן מיוחדת בכלאחר יד ואין ללמוד לשאר שבותים וצ"ב למה זה יותר קל משאר שבותים אמנם עיין ריב"ש סימן שפ"ז שכתב שכאן מבואר בגמ' שזה היתר מיוחד בצינעה שלכן זה שבות קל ובאמירה לעכו"ם שזה דבר בהדיא זה לא שייך ובפשוטו הר"ן שלא ישב כך זה לשיטתו שכתב שאם אי אפשר בצינעה יש להתיר בפרהסיא ועיין מג"א ש"ז סק"ז שהביא מההגהות מרדכי ששם יש חשש שכיון שהוא בהול אם לא יתירו לו הוא יעשה באיסור וכמו מי שהחשיך שהתירו לו איסורים דרבנן

אמנם עיין ר"ן פ' כל כתבי [ס. מדפי הרי"ף] שכתב שמשאצל"ג זה שבות חמור כיון שזה אותו מעשה וכל ההיתר שזה כונה אחרת וחזר והקשה אבל באמירה לעכו"ם למה שלא יותר דהינו שאפילו אם זה כאמירה באיסור דאוריתא אבל הרי כל האיסור אמירה זה דרבנן ותירץ שאם נתיר לו לומר לעכו"ם כיון שהוא בהול הוא יבוא בעצמו לכבות עכ"ד והנה מתבאר מדברי הר"ן שיש מקום לדון שמשאצל"ג זה כאיסור דאוריתא לגבי קולות של הפסד עוד מבואר מדבריו לגבי אמירה לעכו"ם שיש סברא שכאן לא מתירים שמא הישראל יעשה כיון שהוא בהול וכתבו האחרונים ששני הסברות הנ"ל זה גם צורה לישב את שיטת הרמב"ם שהתיר אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן או מצד שמשאצל"ג זה כמו איסור דאוריתא כן ביאר רעק"א וכן במג"א ש"ז עוד כתב המג"א של"ד מצד הסברא שהוא בהול והוא יבוא לכבות בעצמו והנה כל תירוץ יש בו צד קולא וחומרא שאם ננקוט כסברא שמשאצל"ג זה חמיר א"כ גם לענין אמירה לעכו"ם לצורך מצוה אין להקל במשאצל"ג ואם מצד שכאן הוא בהול א"כ כאן לא נתיר גם טלטול מוקצה או שאר איסורים קלים

והנה לענין מצוה המג"א סימן ש"מ התיר אמירה לעכו"ם במשאצל"ג והביא כן מהש"ך ועוד אחרונים ולא הביא כלל סברא לדון להחמיר רק מצד שמשאצל"ג זה דאוריתא או כי גוזז זה לא משאצל"ג ובפשוטו א"כ גם לגבי הפסד ממון זה כך ובהכרח שבדליקה יש חומרא מיוחדת מצד שהוא בהול ולפ"ז שם לא נתיר שום איסור דרבנן אמנם לענין דליקה המג"א בש"ז וכן בסימן של"ד הביא את שני התירוצים ומסתבר שכונתו שלגבי הפסד ממון שיש ראשונים שאוסרים לגמרי ראוי להחמיר כשני התירוצים אמנם המ"ב העתיק כסברא דבהול וכן הוא בגר"ז ורק בשער הציון כתב הטעם שמשאצל"ג חמיר ועיין שט"ז לענין דג שמפחד שימות במים ואסר ולא התיר מצד משאצל"ג אפילו שבחיי אדם התיר ומשמע שלענין הפסד ממון נקט להחמיר

והנה רעק"א בתשובה י"ז החמיר לגבי הואיל שזה שבות חמור כמו משאצל"ג ולכאורא לגבי במקום מצוה יש מקום להתיר כמו שהתירו כל משאצל"ג אמנם סתימת הפוסקים להחמיר בכל הואיל ומתוך וצ"ל שזה חמיר יותר