טז - לקיחה ע_י דבר אחר
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / לולב הגזול - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק מטו"מ תשפ"ג

**א**

א] סוכה ל"ז א' ואמר רבה לא לינקוט אינש הושענא בסודרא דבעינן לקיחה תמה וליכא, ורבא אמר לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, והתוס' שם עמדו דמ"ט לא אמר רבה בזה דהוי חציצה דומיא דהא דאמר לעיל מינה דשיירו בה בי' יד כי היכי דלא ליהוי חציצה, וכתבו בתי' קמא דהוא משום דרק כשהאגד בלולב הוא דאיכא משום חציצה, אך הכא כשכרך ידו ובדבר הכרוך בידו לא שייך חציצה.[[1]](#footnote-2)

ולא נתפרש בד' התוס' דמ"ט לא שייך חציצה בדבר הכרוך בידו, ומ"ש דאם הוא כרוך על הלולב הו"ל חציצה ואם הוא כרוך בידו ל"ה חציצה.

ב] והתוס' כתבו ע"ז, ז"ל, ובסוף מקום שנהגו גבי יששכר איש כפר ברקאי דהוה כריך ידי' בשיראי ועביד עבודה ופי' בקונטרס וחציצה פוסלת בקדשים דכתיב ולקח הכהן בעינן שתהא לקיחה בעצמו של כהן, אע"ג דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה לרבא, ה"מ דרך כבוד כדמוכח בסוף פירקין גבי לולב שהוציאו בכלי דפריך עלה והאמר רבא לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה ומשני הני מילי דרך כבוד אבל דרך בזיון לא, והשתא נמי אע"ג דכריך ידי' בשיראי לכבוד עצמו הי' עושה שלא יתלכלכו ידיו בדם האברים וכו', עכ"ל.

והמהרש"א עמד על דבריהם שפתחו באיסור חציצה וכתבו ע"ז דאע"ג דלקיחה ע"י דבר אחר וכו', והרי לפי דבריהם כלל לא שייך חציצה בדבר הכרוך בידו, והכי הול"ל אע"ג דחציצה לא שייכא הכא ולקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, וכתב דלמסקנת התוס' ניחא מש"כ רש"י דיש בזה משום חציצה, והיינו משום דלמסקנת התוס' אף בדבר הכרוך בידו איכא משום חציצה, וכל הא דהכא ליכא משום חציצה הוא משום דעושה מן הסודר כעין בית יד וכו'.

ויש להוסיף ולתמוה ע"ז ממה שאמרו בעירובין ק"ג ב' ובזבחים י"ט א' בכהן שלקה באצבעו דכורך עלי' גמי או צלצול קטן דיש בזה משום חציצה בין ידו לעבודה, ובפירש"י בעירובין כתב דהיינו אף בגמי, אך בזבחים שם כתב דהיינו רק בצלצול קטן, ועמש"כ המהרש"א שם, ולהדיא דאף בדבר הכרוך בידו איכא משום חציצה.

**ב**

ג] והנה מהא דאמר רבה דהא דל"מ הוא משום דבעינן לקיחה תמה וליכא משמע דמודה רבה דלקיחה ע"י דבר אחר חשיבא כלקיחה, וכל הא דל"מ הוא משום דבלולב בעינן לקיחה תמה, כדילפינן לה לעיל ל"ד ב' מדכתיב ולקחתם שתהא לקיחה תמה.

וקשיא טובא לפ"ז בהא דמייתי רבא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה מאזוב ומאפר חטאת, והתם הרי ליכא קרא דבעינן לקיחה תמה, וא"כ הרי בזה מודה רבה דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה.

והרא"ה בתו"ד כתב די"ל דהא דבאפר לא מייתי אלא מהא דכתיב ונתן ולא סגי בהא דכתיב ולקחו, הוא משום דלגבי לולב גופי' ל"ה דייקינן אלא משום דכתב ולקחתם דמשמע לקיחה תמה, אבל מלקיחה גופה אפשר דלא דייקינן, אבל הכא גבי (אב) [אפר] דייקינן מפני ששינה עליו הכתוב דכתיב ולקחו ונתן, עכ"ד, וגם בל' הריטב"א בתו"ד משמע דגם באפר בעינן לקיחה תמה, אך לא נתישב בזה הא דמייתי נמי מההיא דאזוב, ובתו"ד הרא"ה משמע דגם באזוב איכא מקור מקרא דבעינן לקיחה תמה, עיי"ש, וצ"ע.[[2]](#footnote-3)

ד] והערול"נ כתב די"ל דהא דמייתי רבה מאזוב ומאפר, הוא משום דס"ל לרבא דלא דרשינן לקיחה תמה לענין זה, ואף דאף דל"ב לקיחה תמה אכתי י"ל דלקיחה ע"י דבר אחר לא שמה לקיחה, וע"ז הוא דמייתי דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, - ולפ"ז נמצא דפלוגתת רבה ורבא אינה אם לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, דלכו"ע שמה לקיחה, אלא דלרבה אף דשמה לקיחה מ"מ ל"מ לגבי לולב דבעינן לקיחה תמה, ולרבא דלא דרשינן לקיחה תמה לענין זה וסגי בלקיחה גרידא שפיר מהני לקיחה ע"י דבר אחר, וכתב לישב בזה דלא תיקשי לרבה מההיא דאפר דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, דמודה רבה דשמה לקיחה, ורק בלולב הוא דס"ל דל"מ משום דבעינן לקיחה תמה, - אך אי"ז במשמעות הגמ' דמשמע דהא דמייתי רבא מאזוב ומאפר הוא לסייע למה שנחלק על רבה דמהני לקיחה ע"י דבר אחר, וצ"ע.

**ג**

ה] והנה ביסוד דינא דסוגיין נחלקו הראשונים, והוא במה שאמרו דשיירו בה בית יד כי היכי דלא תיהוי חציצה ובהא דלא לינקוט אינש לולבא בסודרא אמרו דהוא משום דבעינן לקיחה תמה וליכא, ודעת התוס' דב' דינים הם, דבההיא דאגד איכא משום חציצה, דאיכא חציצה בין ידו ללולב, ובזה נחלקו רבה ורבא אם הו"ל חציצה, אך בסודרא ליכא משום חציצה, ומעיקרא פירשו התוס' דהוא משום דכשכרך ידו בסודר ליכא משום חציצה, ובסו"ד פירשו דהוא משום דעושה מן הסודר בית יד ללולב וכל הלולב חוץ לידו ובכה"ג ליכא משום חציצה, אלא דהוי לקיחה ע"י דבר אחר, ובזה נחלקו רבה ורבא אם ל"מ משום דבעינן לקיחה תמה או דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה.

אך הרא"ה והריטב"א והר"ן פירשו דחד דינא הוא, והריטב"א כתב כן בשם הרמב"ן, והיינו דלעולם ליכא בלולב משום חציצה, דליכא קרא דחציצה פוסלת בנטילת לולב, וכל עיקר נידון סוגיין הוא משום דינא דלקיחה תמה, ולרבה בין בנוטל את הלולב במקום האגד ובין בכורך ידו בסודר אי"ז לקיחה תמה, ולרבא חשבינן לה כלקיחה תמה משום דאגד שהוא לנאותו בטל לגבי לולב והוי כאילו נוטל בו ממש, וכן סודר שהוא כורך על ידו בטל לידו והוי כמו שנוגע ידו ממש בלולב.

ו] ונפ"מ בפלוגתייהו הוא במקום דאיכא קרא לפסול חציצה אם יהני לקיחה ע"י דבר אחר לדעת רבא, דלדעת התוס' כל דהוי לקיחה ע"י דבר אחר לי"ב משום חציצה, והיינו משום דמעשה הלקיחה נעשה ע"י הדבר אחר, וליכא חציצה בין ידו להדבר אחר, אך לדעת הרמב"ן ודעימי' הרי כל דאיכא משום חציצה ל"מ הא דהוי לקיחה ע"י דבר אחר, דמ"מ איכא חציצה, וכל מה שאמרו דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה היינו דחשיבא כלקיחה תמה כיון דה"ז בטל ללולב או לידו, אך אי"ז מועיל כלל לענין חציצה.

ז] ומצינו כן במשה"ק התוס' ביומא נ"ח א' ובכ"ד בהא דמיבע"ל ביומא שם בהניח מזרק בתוך מזרק וקיבל בו את הדם אם מין במינו חוצץ, דמ"ט לא יועיל משום לקיחה ע"י דבר אחר, וכתבו דכל הא דלקיחה ע"י דבר אחר הוי לקיחה הוא כשכורך סודר סביב הלולב ומאריך בו ועושה מן הסודר כמו בית יד ואוחז בו, ומשא"כ התם דלא איירי כשאוחז את המזרק החיצון בשפתותיו דהו"ל כבית יד אלא איירי כשאוחזו בשוליו, והתוס' בזבחים כ"ד א' ד"ה הואיל ורצפה הוסיפו לפרש דהיינו דאם אוחז את החיצון בדופניו שמטלטל הפנימי על ידו הו"ל כבית יד וחשיב כלקיחה ע"י דבר אחר ומשא"כ כשאוחזו בשוליו דאי"ז מועיל כלל לפנימי, והתור"פ ביומא שם הוסיף לפרש עוד דהיינו דהא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה הוא היכא דאי לאו ע"י דבר אחר הי' נופל לארץ, ומשא"כ הכא דדל מהכא להמזרק הריקן לא הי' המזרק המלא נופל לארץ.

והיינו דכל דאלמלי הדבר אחר הי' נופל לארץ נמצא דהוא לוקח את הלולב ע"י הסודר וכיון דליכא חציצה בין ידו לסודר הו"ל לקיחה מעליא, ומשא"כ התם דאלמלי המזרק החיצון לא הי' המזרק הפנימי נופל נמצא דלקיחת המזרק הפנימי אינה כלל ע"י המזרק החיצון אלא חשיב כעושה מעשה לקיחה על המזרק הפנימי וכיון דאיכא חציצה בין ידו למזרק הפנימי ל"מ, וזה כמש"כ התוס' בסוגיין דלקיחה ע"י דבר אחר הוא רק כשעושה את הסודר כמו בית יד.[[3]](#footnote-4)

אך התוס' ביומא שם כתבו בשם ריצב"א דאף אם לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה מ"מ לגבי כלי שרת דבעינן לקיחה בעצמו של כהן לא מיקרי לקיחה בעצמו של כהן היכא דאיכא חציצה, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ג מתמידין בדעת הרמב"ם, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קי"ח כתב לפרש לדבריו כמש"כ הרמב"ן ודעימי' דבנטילת לולב לא פסלה חציצה וכל הא דפסלינן הוא משום דאי"ז לקיחה תמה וזהו שאמרו דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה וחשיבא כלקיחה תמה, אך התם דחציצה פוסלת, ל"מ מידי הא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, דאף דהו"ל מעשה לקיחה מעליא מ"מ כיון דאיכא חציצה בין ידו לכלי שרת ל"מ.

ח] ובעיקר הך מילתא דבעבודה איכא פסול חציצה שלא יהא חציצה בין ידו לכלי שרת, ולדעת הרמב"ן ודעימי' ל"מ בזה הא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, הנה צ"ע רב בזה בד' הרא"ה בסוגיין, ז"ל, והינו כל דהוי דרך כבוד וכו', אבל כל היכא דלאו בדרך כבוד לא קרינן בי' לקיחה תמה וכגון דכרכי' ללולב בסודר ואח"כ נטלו בו, והכי מוכח פ' מקום שנהגו גבי יששכר איש כפר ברקאי דכפר ידי' בשיראי ועבד עבודה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דל"מ בכה"ג דכרך ידי' בשיראי ועביד עבודה הוא משום דאי"ז בדרך כבוד ולא קרינן בי' לקיחה תמה, וזה צ"ע שהרי בעבודה בעינן שלא יהא דבר חוצץ בין ידו לעבודה, ומ"ט בעינן להא דאי"ז דרך כבוד, הרי ל"ב בזה לפסולא דלקיחה תמה, אלא יש בזה משום פסול חציצה, והרי אף כשכורך גמי או צלצול קטן איכא משום חציצה אף דהוי בדרך כבוד, וודאי דה"נ כשכורך סודר על הכלי ונוטל בו את הכלי דהוי חציצה בין ידו לכלי שרת, ולא אמרינן דהוא טפל לכלי והוי לקיחה,[[4]](#footnote-5) וצע"ג.

**ג**

ט] ובדעת התוס' דגם בלולב איכא משום חציצה, צ"ע וכמשה"ק הראשונים דהרי ליכא קרא לפסול חציצה בלולב ומ"ט פסלה בה חציצה.

ונראה דודאי דעיקר פסול חציצה לדעת התוס' אינו בין ידו ללולב, שהרי ליכא קרא דבעינן שלא תהא חציצה בין ידו ללולב, אלא עיקר פסול חציצה הוא בין הלקיחה ללולב, דכיון דכתיב ולקחתם לכם פרי עץ הדר וכפת תמרים וגו' בעינן שיהא מעשה הלקיחה על הלולב, ולא יהא חציצה בין הלקיחה ללולב, וכל שיש חציצה בין הלקיחה ללולב יש בזה לפסול חציצה.

י] ולפ"ז נראה דזהו מש"כ התוס' בתחילת דבריהם דאם כורך סודר על ידו לא שייך חציצה, והיינו דאף דגם בכה"ג איכא חציצה בין ידו ללולב, הרי לא איכפת לן כלל בחציצה זו, וכל עיקר דין חציצה בנטילת לולב הוא שלא תהא חציצה בין הלקיחה ללולב, ובכה"ג שכורך סודר על ידו ליכא חציצה בין הלקיחה ללולב שהרי מעשה הלקיחה נעשה בלולב עצמו שנוטלו בסודר הכרוך בידו, אלא דכיון שאינו לוקח בידו אלא בסודר אי"ז לקיחה תמה.

והא דלרבא מהני משום דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, היינו דכיון דשמה לקיחה מצינו לדון דהוא לוקח בידו עצמה את הלולב ע"י הסודר, ושפיר הו"ל לקיחה תמה, - והיינו דהא דלרבה אי"ז לקיחה תמה הוא משום דאינו לוקח בידו עצמה, אלא הוא לוקח בידו עם הסודר את הלולב, וזה ל"ה לקיחה תמה, וע"ז פליג רבא דחשיב דלוקח בידו עצמה את הלולב ע"י הסודר, דהו"ל לקיחה ע"י דבר אחר, ולקיחה זו שהוא לוקח בידו הויא לקיחה תמה.

יא] ובזה נראה לפרש לד' התוס' לגבי הא דכריך ידי' בשיראי ועביד עבודה, דלא קשיא להו להתוס' כלל על מש"כ בפירש"י שם דיש בזה משום חציצה, אשר כ"ה מבו' להדיא ממה שאמרו בכורך גמי או צלצול קטן על ידו דיש בזה משום חציצה, דמ"ש מהכא דבדבר הכרוך בידו ליכא משום חציצה, והיינו משום דבעבודה בעינן ולקח הכהן בעצמו של כהן, וכל דאיכא חציצה בין ידו לעבודה יש בזה משום חציצה, וע"כ ודאי דאף בדבר הכרוך בידו שייך חציצה, דה"ז חוצץ בין ידו לעבודה, ול"ד להכא דפסול החציצה אינו בין ידו ללולב אלא בין הלקיחה ללולב, וע"כ הוא דבדבר הכרוך בידו ליכא משום חציצה.

ומשה"ק התוס' מהכא, הוא מהא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, והיינו דכיון דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה וחשיב כלוקח את הלולב בידו עצמה ע"י הסודר, הרי ה"נ בעבודה חשיב כלוקח את הכלי שרת בידו עצמה ע"י השיראי, וליכא חציצה כלל בין ידו למעשה העבודה, והיינו דאף דהכא הנידון הוא משום לקיחה תמה והתם הנידון הוא משום חציצה, מ"מ כ"ז הוא אם לקיחה ע"י דבר אחר לא שמה לקיחה, וחשבינן דלוקח בסודר את הלולב ואת הכלי, דזה ל"ה לקיחה תמה, וגם יש בזה משום חציצה בין ידו לעבודה, אך אם לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה וחשיב דלוקח בידו עצמה את הלולב והכלי ע"י הסודר, חשבינן לה כלקיחה תמה וגם ליכא חציצה בין ידו לעבודה.

וע"ז הוא שתירצו התוס' דהתם הוי דרך בזיון, ונראה דלאו היינו דאיכא פסול בפנ"ע דלקיחה דרך בזיון, שהרי בפירש"י כתב דהפסול הוא משום חציצה, אלא הוא גריעותא במסוים בדין לקיחה ע"י דבר אחר, דכל הא דחשבינן ללקיחה ע"י דבר אחר כלקיחה הוא רק בדרך כבוד, אך בדרך בזיון לא חשבינן לה כלקיחה, ומה"ט הוא דל"מ כשנוטל את הלולב בכלי, דכיון דהוא דרך בזיון ולי"ב לדינא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, אין לנו לדון אלא מכח מה שלוקח בידו את הכלי והלולב שבתוכו, ובלקיחה זו איכא חציצה בין הלקיחה ללולב וע"כ ל"מ, וע"כ אין לנו לדון מכח מה שלוקח את הכלי שרת ע"י השיראי, דלקיחה ע"י דבר אחר זו ל"מ משום דהוי דרך בזיון, אלא יש לנו לדון משום מה דלוקח בידו והשיראי את הכלי שרת, ולקיחה זו ל"מ משום דאיכא חציצה בין ידו לכלי שרת.[[5]](#footnote-6)

**ד**

יב] ומעתה נבא לדון בקו' האחרונים בהא דמייתי רבא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה מאזוב ומאפר חטאת, דקשיא דהרי טעמא דרבה דל"מ לקיחה ע"י דבר אחר הוא משום דבעינן לקיחה תמה, אך באזוב ובאפר חטאת דליכא קרא דבעינן לקיחה תמה מודה רבה דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה.

ונראה דיש מקום לישב לזה לדעת הרמב"ן ודעימי', והיינו דהנה לדעתם הרי הא דאמר רבה דל"מ משום דבעינן לקיחה תמה איירי כשכורך סודר בידו ונוטל בו את הלולב, וכמו שפירש כן בפירש"י, ולפ"ז י"ל דבזה הוא שאמרו דכל הא דל"מ הוא משום דבעינן לקיחה תמה, והינו משום דהרי בכה"ג הוא אוחז את הלולב עצמו ע"י הסודר, ואלמלי דין לקיחה תמה שפיר חשיב כלקיחה דהלולב ומה איכפת לן דאוחזו ע"י הסודר, אלא דכיון שהוא אוחזו ע"י הסודר אי"ז לקיחה תמה, ולדעת רבא חשיב כלקיחה תמה כיון שהסודר בטל לידו ולקיחה ע"י דבר אחר הבטל שמה לקיחה.

ולפ"ז נראה דכ"ז הוא בכה"ג דכורך ידו בסודר ונוטל את הלולב דאלמלי דינא דלקיחה תמה חשיב כנוטל את הלולב עצמו, כיון שהוא אוחזו בידו, אלא דהסודר מפסיק ואי"ז לקיחה תמה, ומשא"כ באזוב שספקו בחוט דהאזוב עצמו אינו כלל בידו, הרי דכל הא דחשבינן לה כלל כלקיחה דהאזוב, הוא רק משום דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה דהחוט בטל לאזוב, אך אם לקיחה ע"י דבר אחר לא שמה לקיחה, לא חשיב כלל כלוקח את האזוב, אף דל"ב בזה לקיחה תמה, - וה"נ הוא כשלוקח את האפר בשפופרת, דהאפר עצמו אינו כלל בידו, וכל הא דמצינו לחשבו כלקיחה דהאפר הוא רק אם לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה דהשפופרת בטילה לאפר, אך אם לא שמה לקיחה לא חשיב כלל כלוקח את האפר, אף דל"ב בזה לקיחה תמה, ודו"ק.[[6]](#footnote-7)

**ה**

יג] בסוגיין אמר רבה לא לדוץ איניש לולבא בהושענא דדילמא נתרי טרפי והוי חציצה, ופירש"י, ז"ל, דלמא נתרי טרפי, הלולב משיר עלי הדס והערבה ומשתיירין באגד וחוצצין בין מין למין ואינם אגודים יחד להיות לקיחה אחת, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דל"מ בכה"ג הוא משום דאיכא גריעותא בהאגד דכל דאיכא חציצה בין מין למין אינם אגודים יחד להיות לקיחה אחת, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז מלולב הי"ב דהוא גריעותא באגד.

והרש"ש עמד בזה דהרי קי"ל דלולב א"צ אגד, וכתב דיש לפרש בזה בע"א דהוא משום דהוי חציצה בין ידו להמינים דמין אחד אינו חוצץ לחבירו משום דהוא מהמצוה משא"כ עליו הנושרים.

יד] ובאמת דהדברים מפורשים כן בד' התוס' בכ"ד, ולפלא שלא עמד הרש"ש ע"ז, והוא במה שעמדו התוס' בפסחים נ"ז א' ד"ה דכריך ידי' בהא דאמר רבא דמין במינו אינו חוצץ ומשמע הא בשאינו מינו חוצץ, והרי רבא גופי' קאמר דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, וכן עמדו בזה התוס' ביומא נ"ח א' ובזבחים כ"ד א' והריטב"א ביומא שם, - ולהדיא בדבריהם דמה שאמרו הכא דהוי חציצה, לאו היינו דהוי חציצה בין המינים ואין מתקיים בזה דין אגד, דא"כ אי"ז ענין לדינא דרבא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, אלא היינו דאיכא חציצה בין ידו להמינים,[[7]](#footnote-8) וע"ז הוא שעמדו דהרי לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה.

ובדעת רש"י דלא ניח"ל לפרש כן,[[8]](#footnote-9) י"ל דהוא משום דלדרך זו הרי כל החשש בזה הוא רק כשאוחז את המינים בידו במקום שנשתיירו שם עלים, אך כל שאוחז במקום אחר שפיר דמי, ואי"ז במשמעות סתימת הגמ', וביותר, שהרי בפירש"י כתב דהעלים שנשרו משתיירין באגד, ולדעת רבה גופי' הרי אין לאחוז את הלולב במקום האגד דהאגד גופי' הוי חציצה, וכיון דאוחזו שלא במקום האגד, לא איכפת לן כלל דאיכא עלים במקום האגד, ובע"כ דמה שדנו בזה משום חציצה היינו דמכח זה אין המינים אגודים יחד להיות לקיחה אחת.

טו] ובמשה"ק הרש"ש דהרי קי"ל כרבנן דלולב א"צ אגד, הנה כבר עמד בזה בחי' ר"א מן ההר, ז"ל, ואפי' לרבנן דל"ב אגד למצוה מיהא בעי משום ואנוהו, עכ"ל, וזה מתפרש למש"נ בסימן ט' סק"ג דאף לדעת רבנן דלולב א"צ אגד אלא משום ואנוהו, אי"ז נוי בעלמא, אלא הנוי הוא בזה עצמו שנוטל את המינים כשהם אגודים זב"ז ואינו נוטל מינים נפרדים, ואותו דין אגד דלר' יהודה הוא לעיכובא הוי לרבנן לנוי מצוה, וע"כ הוא דכל דאיכא חציצה בין המינים ואינם אגודים יחד להיות לקיחה אחת אין מתקיים בזה מצות אגד דמשום ואנוהו,[[9]](#footnote-10) אך אם הי' זה נוי בעלמא, ל"ה איכפת לן דאיכא חציצה בין המינים, (ואם בכה"ג דאיכא עלים בין המינים אי"ז נוי, ל"ה מהני ע"ז הא דמין במינו אינו חוצץ.

ויש להוסיף מש"כ הר"א מן ההר לעיל בע"א בהא דאמר רבה דשיירו בה בית יד, ופירש"י דקסבר אין האגד מן המצוה כרבנן דאמרי א"צ אגד, וכתב ע"ז הר"א מן ההר, ז"ל, וקשה להאי פירושא והלא רבנן סברי דמצוה לאגדו משום זה קלי ואנוהו, עכ"ל, ודבריו מתפרשים ע"פ הנ"ל דאי"ז נוי בעלמא, אלא הוא לקיחה מעליא דמינים האגודים זב"ז, וע"כ חשיב האגד מן המצוה, ובד' רש"י דפליג ע"ז צ"ע אם פליג ביסוד הדברים, או דס"ל דלא סגי בזה לענין דלא ליהוי חציצה.

טז] וי"ל עוד בזה בדעת רש"י, דהנה נתבאר בסימן י"א סק"א דמשמעות ד' רש"י במנחות כ"ז ב' דאף לרבנן דלולב א"צ אגד היינו דמהני אף אם לא אגדן יחד אך צריך ליטלן בב"א, ונתבאר שם סק"ג מש"כ הריטב"א לעיל י"א ב' דהיינו דאף דל"ב אגד בחוט מ"מ בעינן אגד ביד, - ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דל"מ היכא דאיכא חציצה בין המינים, שהרי גם לדעת רבנן שיהיו המינים אגודים ע"י ידו ויהא לקיחה אחת, וע"כ כל שיש חציצה בין המינים דא"א לראותם כלקיחה אחת ל"מ.

יז] ויש מקום לפרש לד' רש"י בע"א, דהנה יש להעיר בהא דמהני כשנוטל את ג' המינים יחד בידו, דמ"ט כל מין אינו חוצץ בין ידו לב' המינים האחרים, וי"ל דהיינו משום דדבר שהוא מן המצוה אינו חוצץ, וע"ד שכתב בפירש"י בסוגיין דלר' יהודה דלולב צריך אגד והוי האגד מן המצוה אינו חוצץ, וכ"כ הרש"ש.

אך י"ל דהיינו משום דנטילת ג' המינים אי"ז ג' לקיחות נפרדות אלא הוא לקיחה אחת דחפצא אחד דג' המינים,[[10]](#footnote-11) וע"כ אין מקום לדון דיהא מין אחד חציצה לחבירו, אלא כל דאין חציצה בין ידו לחפצא זו דג' המינים, שפיר דמי.[[11]](#footnote-12)

ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ רש"י דאינם אגודים יחד להיות לקיחה אחת, דכל דאי"ז לקיחה אחת אלא לקיחות נפרדות, הדר דינא דיש כאן חציצה, - והיינו דאם הוי לקיחה אחת לא איכפת לן דיש חציצה בין ידו להדס כיון דהוא לקיחה אחת ואין חציצה בין ידו לחלק החיצון דג' המינים, אך כל דאי"ז לקיחה אחת הוי מין אחד חציצה לחבירו.[[12]](#footnote-13)

**ו**

יח] הרמ"א בסימן תרנ"א ס"ז כתב דנהגו להחמיר להסיר התפילין וטבעות מידם, אבל מדינא אין לחוש הואיל ואין כל היד מכוסה בהן, והוא מד' האגודה בפ' מקום שנהגו, ז"ל, ולכך מסירין ציציות ותפילין מן היד ונשים טבעותיהן, אכן נ"ל דמשו"ה א"צ להסירו דדווקא הכא דכריך כולא ידא, עכ"ל.

והב"ח שם תמה ע"ז מסוגיין דבאגד דלולב לא שרי רבא אלא משום דכל לנאותו אינו חוצץ, והרי דאם אינו לנאותו ואינו ממינו חוצץ אע"ג דמקצתו בלא חציצה דומיא דאגד, והך מילתא דבאגד איירי כשמקצתו בלא חציצה, כ"ה משמעות הגמ' דאמרו שיירי בי' בית יד, והרי דבעינן לשייר כשיעור בית יד, ולא סגי במה שמקצתו בלא חציצה, וכ"ה להדיא בד' התוס' (בד"ה כי היכי) דהוי מקצת בלא חציצה, (והוכיחו מזה דלרבה מין במינו חוצץ אף אם מקצתה בלא חציצה).[[13]](#footnote-14)

והמג"א שם סקי"ח כתב דעיקר הא דשרי בכה"ג הוא משום דכל שאינו על כל היד ה"ז בטל לגבי היד, וע"ד מש"כ הר"ן בסוגיין, והגר"א שם כתב דכל הא דמהני בכה"ג הוא לדעת הר"ן דבטל לידו, אבל לדעת תוס' דהוא משום חציצה אין חילוק דהא אמרינן בסוף עירובין ובזבחים דאפילו נימא אחת חוצצת במקום בגדים וכן ביד אמרו שם דוקא שלא במקום עבודה וכו'.[[14]](#footnote-15)

יט] והנה הכפו"ת בסוגיין כתב דיש לפרש לד' האגודה והרמ"א דהיינו דיכול ליטול הלולב במקצת היד שאין בה רצועת תפילין וטבעות וכתב דבזה נתישב מנהג העולם שאנו רואים כמה אנשים גדולים יש להם טבעות בידם ואין חוששין להסיר אותם בשעת נטילת הלולב והיינו משום דנוטלין הלולב בראשי האצבעות דאין להם טבעת, וכ"כ החת"ס לקמן מ"ב א'.

ולכאו' יש להעיר בזה דאף אם נוטל את הלולב גם במקום דאיכא חציצה, מ"ט ל"מ, הרי כיון דא"צ ליטול את הלולב בכל ידו ואם נוטלו במקצת מידו שפיר דמי, א"כ מה לי דאיכא חציצה באצבעותיו, הרי דל מהכי לאצבעות אלו איכא לקיחה מעליא, והרי לא איירי רק בגונא דלא מצי ליטלו בידו אלמלי אצבעות אלו.[[15]](#footnote-16)

ומצאתי בד' החת"ס בסוגיין שכתב לישב ד' הרמ"א דלא תיקשי ממה שאמרו הכא דהאגד הוי חציצה אף שאינו אלא במקצת, ז"ל, וכשאני לעצמי חשבתי למשפט דלרבה דהאגוד חוצץ הוה מקום החציצה כאלו אינו ואלו חסר מהלולב ומיניו מקום האגוד הרי בטל העבות ונשרו עלי ערבי נחל ואפשר בטל שיעור הלולב ע"כ פסול, משא"כ טבעת ותפילין בידו אי נימא חסר זה מהיד עדיין תופס הלולב בשארית ידו וכשר, עכ"ל, וזה כמש"נ להעיר דמצינו למימר דדל מהכי את מקום החציצה וסגי במה שנוטל את הלולב בשאר היד.

אך בעניותי לא נתפרש לי מש"כ החת"ס דבאגד ליכא לה"ט משום דהוי מקום החציצה כאילו אינו וכמו שחסר מהלולב ומיניו מקום האגוד, וצ"ב דמ"ט יש לנו לדון כן, הרי אם הי' נוטל את הלולב בשארית ידו רק שלא במקום האגד, שפיר מהני, וא"כ מה לי שנוטל גם במקום האגד, הרי מצינו למימר דאף אם חסר משום זה מהיד עדיין תופס את הלולב בשארית ידו שלא במקום האגד.

כ] ולכאו' נראה דהישוב לזה הוא, דכל שנוטל את הלולב בכל ידו, אף אם הוה סגי לנטילה במקצת מידו, מ"מ הרי ודאי דא"א לדון דיש כאן כמה נטילות, דבכל חלק מידו הוא נוטל את הלולב, דודאי דליכא אלא נטילה אחת שהוא נוטל בכל ידו, ומשל לדבר לדעת הסוברים דכל שנטל הלולב קודם עלות השחר והוא בידו אחר עלות השחר ל"מ, דבעינן למעשה הנטילה, והדבר פשוט דאם נטל את הלולב קודם עלות השחר בב' אצבעותיו לא יועיל דאחר עלות השחר יאחזנו בכל ידו, דכיון דכבר הי' הלולב בידו הרי דבמה שמוסיף לאחזו בכל ידו אי"ז מעשה נטילה אחר.

ואשר ע"כ י"ל דכל שבמקום אחד איכא חציצה ונעשית נטילה זו גם ע"י מקום דאיכא חציצה דליכא הכשר לנטילה זו, ל"מ מה שמלבד זה הוא נוטל גם במקום דליכא חציצה, שהרי אי"ז נטילה נפרדת, וכיון דנטילה זו נעשית גם ע"י מקום דאיכא חציצה ל"מ, ויש לדון דתליא בדינא דזה יכול וזה יכול,[[16]](#footnote-17) וצ"ע.

1. והתוס' הק' ע"ז מהא דמייתי עלה מההיא דאזוב שספקו בחוט, וצ"ע דמ"ט לא הק' ע"ז ממה שהביאו בתו"ד מסוגיית הגמ' לקמן מ"ב א' דפריך בהא דאמר רבא דכשהוציא את הלולב בכלי לא יצא יד"ח, דהא רבא הוא דאמר דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, והרי דגם כשנוטל את הלולב בכלי תלי בדין לקיחה ע"י דבר אחר. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל כמש"כ הרש"ש דילפינן אזוב דמי חטאת לקיחה לקיחה מאגודת אזוב דמצרים והתם כתיב ולקחתם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומש"כ התוס' הכא בסו"ד דכל שאוחז בדופני הכלי לא חשיב כלקיחה ע"י דבר אחר וכל שאוחז בשוליו חשיב כלקיחה ע"י דבר אחר, ולכאו' הוא להיפך ממש"כ התוס' בכ"ד דבמזרק בתוך מזרק אם אוחז את החיצון בדופניו הוי לקיחה ע"י דבר אחר ואם אוחז בשוליו ל"ה לקיחה ע"י דבר אחר, - אך הדבר פשוט דבמזרק הרי כל שאוחז את החיצון בדופניו אינו לוקח כלל את הפנימי אלא ע"י דבר אחר, וכל שאוחזו בשוליו חשיב כלוקח את הפנימי שלא ע"י דבר אחר, כיון דאלמלי החיצון לא הי' נופל לארץ ול"ה כלקיחה ע"י דבר אחר, ומשא"כ בלולב דכל שאוחז את הכלי בשוליו הרי אין לקיחת הלולב אלא ע"י הכלי, דאלמלי הכלי לא הי' הלולב כלל בידו, וכל שאוחז את הכלי בדופניו, והיינו כמש"כ המג"א בסימן תרנ"א סקט"ו שתוחבו בקנה חלול ואוחזו הוי לקיחת הלולב אף בלא הכלי, ובכה"ג לא חשיב כלקיחה ע"י דבר אחר. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף דגם בד' הרא"ה לקמן בסוגיין בתו"ד משמע כן דגם בההיא דפסחים כל הא דל"מ הוא משום לקיחה תמה, ועיי"ש שכתב דאפשר דגבי קרבן דאיתא בפסחים מייתינן ההיא דאזוב, וצ"ב, והדברים באו משובשים בדפוס. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף, דלכאו' קשיא על תי' התוס' ממה שאמרו בגמי וצלצול קטן דיש בזה משום חציצה, אף דלכאו' התם אי"ז דרך בזיון, וגם אי נימא דחשיב כדרך בזיון, יש להעיר דמ"ט העמידו התוס' לקושייתם ע"ד רש"י, ולא הק' כן ע"ד הגמ' שאמרו בגמי וצלצול קטן דאיכא משום חציצה, - ונראה למש"נ דעיקר קו' התוס' אינה על הא דאיכא חציצה בדבר הכרוך בידו, אלא קשיא להו דנימא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה וממילא לי"ב משום חציצה, ולפ"ז י"ל דבכורך ידו בשיראי ונוטל את הכלי מצינו לדון דנוטל את הכלי ע"י השיראי והוי לקיחה ע"י דבר אחר, אך בגמי וצלצול קטן שעל אצבעו י"ל דא"א לדון כן, וכיון דאי"ז לקיחה ע"י דבר אחר ודאי דיש בזה משום חציצה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומצינו עוד עד"ז, דהנה הרמ"א בסימן תרנ"א ס"א כתב דישפיל ההדס והערבה תוך איגוד הלולב כדי שיטול כל ג' מינים בידו בשעת ברכה, והגר"א שם כתב דהיינו דאע"ג דלקיחה ע"י דבר אחר הוי לקיחה, מ"מ לכתחילה במקום דאפשר לא עבדינן, וכ"כ המ"ב שם סקי"ג, וכ"כ הגר"ז שם ס"י דהא דמהני כשנוטל הלולב לבדו בידו וההדס וערבה אגודין בו למעלה, אע"פ שאינו נוטל ההדס והערבה בידו הוא משום דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, ושו"ר בתשו' בנין שלמה סימן מ"ח בתו"ד שנקט כן, ועמד בזה דכיון דאין הלולב טפל להדס והערבה לא חשיב כלקיחה ע"י דבר אחר, ודבריו צ"ב, והרי דאף דכשכל המינים בידו אין מין אחד חוצץ בין ידו לשאר המינים ול"ב בזה לדין לקיחה ע"י דבר אחר, עמש"נ בזה להלן סקי"ז, כ"ז הוא משום דכל המינים הם בידו, וכל דליכא חציצה הוי לקיחה גמורה על כל המינים, אך כל שאינו אוחז בידו אלא את הלולב, הרי דלא חשיב כלל כלקיחה דשאר המינים אלא מדין לקיחה ע"י דבר אחר. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"ה משמעות ל' הטוש"ע בסימן תרנ"א ס"א, וכ"ה להדיא בד' הלבוש שם, ז"ל, ואם נשרו מעלי הלולב או מעלי הדס ונשארו בתוך האגודה "בענין שמפסיק בין ידו ללולב" אין לחוש, עכ"ל, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה. [↑](#footnote-ref-8)
8. הי' מקום לפרש דהוצרך רש"י לפרש כן משום דקשיא לי' קו' התוס' דהרי לרבא גופי' לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, ומ"ט הוצרך להא דמין במינו אינו חוצץ, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דהוא משום דאין המינים אגודים יחד להיות לקיחה אחת וע"ז ל"מ מידי הא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דאי נימא כן דס"ל לרש"י דבכל ענין מהני הא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, ולא ס"ל כמש"כ התוס' לחלק בין האופנים, תיקשי כן גם בהא דאמר רבא לעיל דכל לנאותו אינו חוצץ דמ"ט הוצרך לה"ט, הרי לדידי' לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, ובעכצ"ל כמש"כ הריטב"א ביומא נ"ח א' דלדבריו דרבה קאמר, וא"כ גם הכא י"ל כן דהא דאמר דמין במינו אינו חוצץ הוא לדבריו דרבה, וכמש"כ כן הריטב"א, ומ"ט הוצרך רש"י לפרש דהכא איכא גריעותא אחרת דאין המינים אגודים יחד להיות לקיחה אחת. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף דכ"ה מדוקדק בד' הרמב"ם בפ"ז מלולב הי"ב, ז"ל, אגד את הלולב עם ההדס והערבה והבדיל בין הלולב ובין ההדס במטלית וכיו"ב ה"ז חוצץ, עכ"ל, ולא כתב הרמב"ם דלא יצא יד"ח, כמש"כ לעיל מינה בהי"א דאם נתן את המינים הללו בעציץ או בקדירה ונטלה לא יצא יד"ח, אלא כתב דה"ז חוצץ, והיינו דאין מתקיים בזה מצות אגד, אך שפיר יצא יד"ח כיון דאין האגד מעכב. [↑](#footnote-ref-10)
10. והך מילתא דחשבינן לכל המינים כחפצא אחד, משמע כן מהא דחזינן דגם האגד שהוא ממין הלולב אינו חוצץ בין ידו לשאר המינים, ועמש"כ בזה המחה"ש בסימן תרנ"א סק"ב בביאור ד' המג"א שם, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להוסיף דהנה הארחות חיים בהל' לולב סי"ט כתב דאם נטל הג' מינים והאתרוג בידו אחת לא יצא כדאמרינן בגמ' דלא אגדינן האתרוג עמהם מדכתיב כפת ולא כתיב וכפות דמשמע הנך לחוד, והביאו הב"י בסימן תרנ"א, ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"ו, ולפי הנ"ל שמעתי לדון מטעם אחר דלא יצא, דאף אם הא דילפינן מקרא דאין האתרוג עמהם יחד אי"ז לעיכובא, הא מיהת נלמד מזה דאי"ז חפצא אחד דד' מינים אלא האתרוג נידון לעצמו, וע"כ כל שנוטל הג' מינים והאתרוג ביד אחת הוו הג' מינים חציצה בין ידו לאתרוג, והוי האתרוג חציצה בין ידו לג' המינים, ושמא יש מקום לפרש דזהו מכוון ד' הארחות חיים, דלאו היינו דדינא כפת מעכב, אלא כיון דמשמע הנך לחוד א"א לחשבם עם האתרוג ללקיחה אחת, וע"כ יש בזה משום חציצה, - אך בד' הפוסקים מבו' דלא חששו בזה משום חציצה, והיינו משום דס"ל דכל שהוא מן המצוה אינו חוצץ אף אם אי"ז חפצא אחד דד' המינים.

    ושוב מצאתי בעזה"י בחת"ס לעיל ל"ו ב', ז"ל, ואולי י"ל הא דפשיט"ל לרבא לקמן ל"ז ע"ב מין במינו אינו חוצץ וגם הוה לקיחה תמה כשמפסיקים עלי הדס וערבה או עלי לולב בין המינים אע"פ דהדס וערבה לאו מיני לולב נינהו ולולב לאו מין הדס וערבה הוא מ"מ כיון דרחמנא אמר לצרפם יחד הני ג' מינים כחדא חשיבי והוה כמין במינו, משא"כ אתרוג דלא כתיב וכפת תמרים לאסור שלא יהי' עמהם באגודה ועכ"פ אין מצוה לצרפו עם המינים א"כ ממילא תו לא הוה מינא דלולב וכשלוקחו בידו עם אגודת הלולב תו ל"ה לקיחה תמה או חציצה וכאלו נוטל לולב ודבר אחר וכו' לקיחה תמה לא הוה שמפסיק דבר בין ידו ללולב, עכ"ל.

    ויש להוסיף דממש"כ הגר"א בסימן תרנ"א ס"א והגר"ז שם ס"י והמ"ב שם סקי"ג דכשאוחז את הלולב בידו ועי"ז נוטל את שאר המינים הוי לקיחה ע"י דבר אחר, מבו' דלא חשבינן לכל המינים כחפצא אחד, דא"כ ל"ה חשבינן לה כלקיחה ע"י דבר אחר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
12. ונפ"מ דלפ"ז אם יאחוז את המינים ע"י הלולב כבית יד דבכה"ג לדעת התוס' ליכא משום חציצה לא איכפת לן במה דאיכא עלים בין המינים. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיי"ש שכתבו די"ל דהא דבלידת בכור אמרו דמין במינו אינו חוצץ הוא משום דאיכא מקצת רחם בלא חציצה, והק' ע"ז דגם הכא איכא מקצת בלא חציצה ואפ"ה ס"ל לרבה דמין במינו חוצץ, - ויש להעיר בזה, דהנה בכ' הגרי"ז דמש"כ התוס' בכ"ד דאף דמין במינו אינו חוצץ בעינן שיהא מקצת רחם בלא חציצה היינו משום דלדין פט"ר בעינן נגיעה ברחם, ולזה ל"מ הא דמין במינו אינו חוצץ, וע"כ בעינן שיהא נגיעה במקצת, אך מד' התוס' הכא מבו' דגם לגבי נטילת לולב יש מקום לחלק בין היכא דאיכא מקצת בלא חציצה להיכא דהויא החציצה על כולו, ובע"כ דהיינו דהיכא דאיכא מקצת בלא חציצה הוא דדנים דאיכא נטילה בידו ואיכא חציצה ובזה אמרינן דמין במינו אינו חוצץ, אך כל דהחציצה היא בכולו הרי דמכח החציצה לא חזינן לה כלל כנטילה בידו, וע"ז י"ל דל"מ הא דמין במינו אינו חוצץ, וזה ע"ד מה שמצינו בדין טבילה דאף דרובו ואינו מקפיד אינו חוצץ, מ"מ בכולו חוצץ אף שאינו מקפיד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך האגודה שם כתב בהא דכריך ידי' בשיראי דהיינו משום דכורך את כל היד, ומבו' דאם אינו כורך אלא מקצת מהיד לי"ב משום חציצה, וצ"ע היאך הוא מתישב במה שאמרו בכהן שכורך גמי או צלצול קטן על אצבעו דיש בזה משום חציצה, - ולמש"כ הכפו"ת בסוגיין והחת"ס לקמן מ"ב א' די"ל דד' האגודה קיימי כשאינו תופס את הלולב כלל במקום דאיכא חציצה, ניחא. [↑](#footnote-ref-15)
15. ומה שהוכיח הגר"א מהא דנימא אחת חוצצת, צ"ב, דהתם בעינן שיהא כל הבגד על בשרו, וכל דאיכא חציצה דנימא אחת הרי במקום זה אין הבגד על בשרו, ומשא"כ הכא דאף דאיכא חציצה במקום זה הרי מתקיימת הנטילה בשאר היד, - אמנם ממה שהביא מהא שאמרו כשכורך גמי וצלצול קטן על אצבעו דדוקא שלא במקום עבודה, מוכח דלא אמרינן דסגי במה שעושה את העבודה עם שאר היד. [↑](#footnote-ref-16)
16. ויש להוסיף, דאף אם א"א ליטול ע"י מקום החציצה בפנ"ע, מ"מ י"ל דל"מ, ולא נימא דהוי כזה יכול וזה אינו יכול, והיינו משום דכיון דאפשר ליטול ע"י מקצת מידו בצירוף מקום החציצה בענין דאין הנטילה אלא מכח צירוף מקום החציצה, ונטילה זו אינה נטילה כשרה, ע"כ הו"ל כזה יכול וזה יכול, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-17)