סימן ט חששות של מדרס והיסט
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**חששות של מדרס והיסט**

**אופנים שונים של חשש מדרס**

1. זב שנכנס לספינה קטנה, [דהיינו שכאשר הזב עולה לספינה הרי זה מורגש ליושבים בה[[1]](#endnote-2)], כל האנשים שבספינה ובגדיהם וכל הכלים שבספינה נעשים ראשון לטומאה מחמת היסט הזב. יש אומרים שדין זה נאמר רק לגבי תרומה, אך לגבי חולין אין חוששים להיסט הזב כלל, וכל מה שיש בספינה טהור[[2]](#footnote-2)[[3]](#endnote-3). אך אין פוסקים כן להלכה, אלא אף לגבי חולין כל מה שיש בספינה נטמא מחמת הסט הזב[[4]](#footnote-3).
2. מלבד זאת, הבגדים של האנשים הטהורים נעשים ספק מדרס, ולפיכך הם ספק טמאים אב הטומאה ספק ראשון לטומאה. טעם הדבר, לפי הרמב"ם[[5]](#footnote-4) מאחר והספינה קטנה והמקום צר אנו חוששים שמא הזב דרס על הבגדים בלא שימת לב. ולשיטה זו, בגדים שהם במקום גבוה ואין חשש שמא דרס עליהם הזב, כגון כיפה שבראש האדם הטהור וכדומה, אין בהם חשש לטומאת מדרס, אלא הם ראשון לטומאה מחמת הסט הזב בלבד[[6]](#endnote-4). ואילו לפי שאר הראשונים[[7]](#footnote-5) אף אם ידוע בודאות שלא דרס עליהם כלל מכל מקום כל הבגדים נעשים ספק מדרס, לפי שפעמים מקום הספינה שהזב עומד שם עולה ושאר הספינה שוקעת, והרי זה כזב ומשכב שהיו בכף מאזנים, שאם הכריע המשכב את הזב נעשה המשכב מדרס[[8]](#footnote-6)[[9]](#endnote-5). ועי' שיטה שלישית בהרחב דעת[[10]](#endnote-6).
3. זב שנכנס לספינה גדולה, [דהיינו שכאשר הזב עולה לספינה אין זה מורגש ליושבים בה], הרי האדם ובגדיו טהורים לגמרי. שאין אנו חוששים שמא הזב הסיט את הטהור, מאחר ואין מורגשת תנועת הזב לאדם הטהור[[11]](#footnote-7). וכן אין אנו חוששים שמא דרס הזב על בגדי הטהור, שמאחר והספינה גדולה ואין המקום צר אין סיבה לחשש זה[[12]](#footnote-8).
4. מכאן נלמד שאם אדם שמטמא במדרס נכנס לרכב או לאוטובוס, יש הבדל בגודל הרכב. רכב קטן שכאשר אדם עולה עליו מורגשת תנועה ליושבים בו, הרי הוא מטמא את כל מה שיש ברכב להיות ראשון לטומאה מחמת הסיטו. ומלבד זאת, הבגדים נעשים ספק מדרס, לדעת הרמב"ם הבגדים ספק מדרס רק באופן שיש חשש שמא הזב דרס עליהם, ולפי שאר הראשונים אפילו כשאין חשש שמא דרס עליהם[[13]](#endnote-7). ואילו רכב גדול שכאשר עולה בו אדם אין מורגשת תנועה ליושבים בו, הרי הכל טהור.
5. זב וטהור שרכבו על גבי בהמה, האדם נעשה ראשון לטומאה מחמת שהבהמה נכפפת תחת הרוכב. וכן בגדיו נעשים ספק מדרס, לפי הרמב"ם משום שאנו חוששים שמא הזב דרס על בגדיו, ולפי זה רק בגדים שיתכן שדרס עליהם טמאים. ולפי שאר הראשונים אנו חוששים שמא הטהור ובגדיו הכריעו את הזב, ונמצא שהזב נתלה על הבגדים, ולפי זה כל הבגדים טמאים[[14]](#footnote-9). וכן הוא הדין בנדה וטהורה שישבו יחד במטה[[15]](#footnote-10).
6. זב וטהור שישבו על ספסל שהוא מתנדנד מחמת שאין רגליו שוות[[16]](#endnote-8), הזב בצד אחד של הספסל והטהור בצד שני, הרי הטהור נעשה ראשון לטומאה[[17]](#footnote-11), דמתוך שהספסל מתנדנד נשען הזב על הטהור והטהור על הזב[[18]](#footnote-12), והרי זה כאילו שהסיט הזב את הטהור שעמו[[19]](#footnote-13). ולגבי בגדיו, לדעת הרמב"ם אף הבגדים טמאים רק ראשון לטומאה[[20]](#endnote-9). ולדעת הרא"ש הבגדים של הטהור טמאים מדרס, שמא הכריעו הטהור ובגדיו את הזב, ונמצא שהזב נתלה על הבגדים.
7. זב וטהור שעלו באילן רעוע או בענף רעוע שנכפף תחת העולה עליו, או שעלו יחד בסולם שהשליבות שלו רעועין ומתוך כך הוא נכפף תחתיו, הרי הטהור נעשה ראשון לטומאה[[21]](#footnote-14) מחמת שכובד העליון על התחתון ונשען עליו[[22]](#footnote-15)[[23]](#endnote-10). או מחמת שהן מתנדנדין בהן, וכאילו הסיט הזב את הטהור שעמו[[24]](#footnote-16). ולדעת הרא"ש הבגדים של הטהור טמאים מדרס, לפי שהזב נתלה על הטהור ובגדיו. אבל אם הם עלו באילן שכוחו יפה או בענף שכוחו יפה[[25]](#endnote-11), או בסולם שהשליבות שלו יציבות, הרי הטהור ובגדיו טהורים.
8. זב וטהור שפתחו את הדלת יחד או סגרו את הדלת יחד[[26]](#endnote-12), יש אומרים שאין חוששים שמא הסיטו הזב, והרי הוא בטהרתו[[27]](#footnote-17). ויש אומרים שאנו חוששים שמא הסיטו הזב ונטמא[[28]](#footnote-18). ואם היה האחד פותח את הדלת והשני סוגר, הרי הוא טמא מחמת שהזב מסיטו. ויש אומרים שבאופן זה אף בגדי הטהור נעשים אב הטומאה, דמתוך שזה מושך לכאן וזה מושך לכאן נתלה האחד על חבירו, ולפיכך בגדיו טמאים מדרס[[29]](#footnote-19)[[30]](#endnote-13). וכן הוא הדין בזב וטהור שמפשילין בחבלים, שיש הבדל בין אם שניהם מושכים לצד אחד לבין אם אחד מושך לכאן והשני מושך לכאן.
9. זב שהעלה אדם טהור מהבור הרי הוא טמא מפני שהסיטו הזב. וכן אדם טהור שהעלה זב מהבור הרי הוא טמא מפני משא הזב. ויש אומרים שאף בגדי הטהור נעשים מדרס[[31]](#footnote-20)[[32]](#endnote-14).
10. זב וטהור שארגו בגד יחד בין בעמידה בין בישיבה, או שטחנו ברחיים יחד, נטמא הטהור מחמת היסט הזב. ויש אומרים שאף בגדי הטהור נעשים מדרס[[33]](#footnote-21).
11. נחלקו הראשונים לגבי זב וטהור שנשאו יחד משא כבד או משא קל.
    1. שיטת רש"י[[34]](#footnote-22) והראב"ד[[35]](#footnote-23) שאם נשאו משא כבד נטמא האדם רק לגבי תרומה ולא לגבי חולין[[36]](#endnote-15), לפי שאין זה היסט גמור, ועוד שאין זה ודאי שהסיטו[[37]](#endnote-16). ואם נשאו משא קל הרי האדם טהור אף לתרומה[[38]](#endnote-17).
    2. שיטת התוספות[[39]](#footnote-24) והגר"א[[40]](#footnote-25) שאם נשאו משא כבד נטמא האדם אף לגבי חולין, שאי אפשר שלא יסיטו זה את זה. ואם נשאו משא קל הרי האדם טמא לתרומה וטהור לחולין.
    3. שיטת הרמב"ם[[41]](#footnote-26) שאם נשאו משא כבד נטמא האדם אף לגבי חולין, ואם נשאו משא קל הרי האדם טהור אף לגבי תרומה.
    4. שיטת הרא"ש[[42]](#footnote-27) שאם נשאו משא כבד בגדיו נעשים מדרס לגבי תרומה ולא לגבי חולין. ואם נשאו משא קל אין הבגדים נעשים מדרס אף לגבי תרומה.
12. זב שנשא לבדו עריבה מלאה בגדים, יש אומרים שהעריבה והבגדים נעשים ראשון לטומאה מחמת משא הזב[[43]](#endnote-18), אך אין הבגדים טמאים מדרס[[44]](#footnote-28). ויש אומרים שאם המשא כבד הבגדים טמאים מדרס, לפי שהנושא משא כבד נשען על המשא שלו, והרי זה נחשב כנשען על הבגדים שבעריבה[[45]](#footnote-29).
13. טהור שהיכה את הזב הרי הוא טהור[[46]](#footnote-30). ויש אומרים שהאדם ובגדיו נעשו ראשון לטומאה מחמת משא הזב[[47]](#endnote-19), אלא שהבגדים לא נעשים מדרס[[48]](#footnote-31). זב שהכה את הטהור טמאהו, שאם ימשך הטהור הרי הטמא נופל, ונמצא כאילו נשען עליו. וכן הבגדים של הטהור נעשים מדרס[[49]](#footnote-32).

1. במשנה פ"ג מ"ג תנן שספינה גדולה היינו שאינה יכולה להמיט באדם. וביאר הר"ש בשם הערוך, כשיעלה אדם בספינה אם גדולה היא אינה מתמוטטת. ובגהות מיימוניות פ"ג מאבל אות א' כתב שספינה קטנה היינו שהיא מתנדנדת כשדורכין בה, וגדולה אינה רועדת כשדורכין בה. [↑](#endnote-ref-2)
2. הגהות מיימוניות פ"ג מאבל אות א' בשם כמה ראשונים, ט"ז יו"ד סי' שעא ס"ק יב בשם מהרש"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. טעמם צריך ביאור, מדוע אין לחשוש להסט מעיקר הדין, הרי הספינה וכל מה שיש בה רועדים כאשר הזב נכנס לספינה. ובחזון איש (ס"ג סק"ד) כתב שלא התירו הראשונים אלא באומר ברי לי שלא הטיתי, או ברשות הרבים שספק טומאה ברה"ר טהור. אך בראשונים לא משמע כן, שהרי התירו מחמת כן לכהן להכנס לספינה שיש בה מת. ויתכן לומר שהראשונים הללו נקטו שמעיקר הדין אין הסט מטמא אלא בפעולה מכוונת של הזב, אך כאשר הזב מסיט בדרך הילוכו אין זה הסט, ורק לגבי תרומה החמירו. ואולי זהו ביאור דברי רש"י בנדה ז ע"א, שאם הזב והטהור נושאים יחד משא כבד והסיטו זה את זה, אין זה היסט גמור, עיי"ש. [↑](#endnote-ref-3)
4. שו"ת הרשב"א ח"א סי' כ"ח, מרדכי מו"ק סי' תתס"ה, ר"ש זבים פ"ג מ"ג (מכאן צריך כהן ליזהר וכו'), שו"ע יו"ד סוף סי' שעא, וכן הכריעו הש"ך והט"ז שם להלכה. [↑](#footnote-ref-3)
5. רמב"ם משכב ומושב פ"ט ה"ד. [↑](#footnote-ref-4)
6. אין זה דוקא בבגדים שהטהור לובש, אלא כל כלי ובגד שנמצא בספינה ויש חשש שמא דרס עליו הרי הוא ספק מדרס, שהרי כלים שבראש הנס שבספינה טהורים רק מחמת שהם במקום גבוה. ויש להסתפק לשיטת הרמב"ם מה הדין באופן שהזב אומר ברי לי שלא דרסתי, האם הטומאה היא רק במקום שיש ספק, ובמקום שאין ספק הבגדים טהורים. או שמא גזרו חכמים בכל אופן שהבגדים יהיו ספק מדרס, ורק בגדים שלא יתכן שדרס עליהם מחמת שהם במקום גבוה טהורים. [↑](#endnote-ref-4)
7. ר"ש רא"ש מהר"ם (הובא בתויו"ט) ואליהו רבה זבים פ"ג מ"א. [↑](#footnote-ref-5)
8. רא"ש זבים פ"ד מ"א. [↑](#footnote-ref-6)
9. ואע"פ שעיקר הכרעת הזב נעשית ע"י האדם, והבגדים בפני עצמן אינן יכולים להכריע את הזב, מכל מקום מאחר והן מוסיפין בהכרעת הזב הרי זה נחשב שהזב מוגבה מעט מחמתן ונתלה עליהם, וכן ביארו המשנה אחרונה והחזון איש (זבים ס"ג סק"ג). ובביאור דעת הרמב"ם שאין חוששין להכרעת הבגדים, ובמקום שאין חשש דריסת הזב אין הבגדים טמאים מדרס, המשנה אחרונה נקט שלפיו הבגדים נחשבים מסייע שאין בו ממש, מאחר והן בפני עצמן אינן יכולין להכריע כלל. והחזון איש נקט שלפיו אין חוששין שמא הבגדים הוסיפו להכריע את הזב אפילו במשהו. ונראה שאף לפי הר"ש וסייעתו אין הבגדים נעשים מדרס בודאות אלא מחמת הספק, שהרי אין זה ודאי שהם הכריעו את הזב. [↑](#endnote-ref-5)
10. שיטת הראב"ד שלעולם אין חשש מדרס כלל, אלא שיש הבדל בין זב לנדה, שהאיש כוחו יפה להסיט את הספינה, ולכן אדם שנמצא עם זב בספינה הרי הוא ובגדיו טמאים ראשון לטומאה מחמת הסט הזב. אך האשה אין כחה יפה להסיט את הספינה, ולכן אדם שנמצא עם זבה או נדה בספינה הרי הוא ובגדיו טהורים. ובחזון איש (שם סק"ז) תמה על דבריו, שהסט הספינה אינו תלוי בכח האדם אלא במשקלו, ואין מקום לחלק בין איש לאשה. [↑](#endnote-ref-6)
11. זבים פ"ג מ"ג. [↑](#footnote-ref-7)
12. חזון נחום שם מ"א. [↑](#footnote-ref-8)
13. ואף אם נאמר שהרכב אינו עולה בצד שני אלא כאשר הזב עולה עליו כולו שוקע, מכל מקום נחשב הדבר לנתלה וכפי שיבואר להלן בהערת סיום לגבי ענף ולגבי בהמה. [↑](#endnote-ref-7)
14. זבים פ"ג מ"א. [↑](#footnote-ref-9)
15. זבים פ"ד מ"א, רמב"ם מו"מ פ"ט ה"ד. [↑](#footnote-ref-10)
16. כן פירשו הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב ומלאכת שלמה הא דתנן "בזמן שהן מחגירין". אך הרש"ש כתב שאפילו אין הספסל מתנדנד, כגון שיש רק ב' רגלים בקצוות הספסל, מכל מקום כיון שהן נכפפין תחת היושב עליהן הרי הן טמאים, וכמו לגבי רוכבין על גבי בהמה בדין הקודם ואילן שכוחו רע בדין הבא. [↑](#endnote-ref-8)
17. זבים פ"ג מ"א. [↑](#footnote-ref-11)
18. ר"ש שם. [↑](#footnote-ref-12)
19. רמב"ם מו"מ פ"ח ה"ז, הגהות מיימוניות שם, שו"ת הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-13)
20. וכאן אין חוששין שמא הזב דרס על בגדיו, לפי שאין ישיבתן שם אלא לזמן מועט, משא"כ ביושבין בספינה וברוכבין על גבי בהמה שהם יושבים שם זמן מרובה, חיישינן שמא דרס על בגדיו, וכן כתב המשנה אחרונה. וצ"ל שאף במטה רגילות להיות זמן מרובה, שהרי גם במטה חיישינן שמא דרסה הנדה על הטהורה. [↑](#endnote-ref-9)
21. משנה שם. [↑](#footnote-ref-14)
22. רש"י ב"מ קה ע"ב. והוסיף: ובין זב שנשען על הטהור בין טהור שנשען על הזב טמא. [↑](#footnote-ref-15)
23. משמע שהענף נכפף תחת שניהם ואינו עולה בצד אחד ויורד בצד שני, [ואין זה כספסל מתנדנד שביארו הראשונים שהספסל עולה בצד אחד ויורד בצד שני], ומכל מקום כתב רש"י שכובד העליון על התחתון ונשען עליו. ולפי הרא"ש מטעם זה אף הבגדים טמאים מדרס, שהזב הנשען על התחתון נשען גם על בגדיו. וכן לגבי רוכבין על גבי בהמה לא משמע דאיירי באופן שעולה בצד אחד ויורד בצד שני, אלא הבהמה נכפפת תחת שניהם. וצ"ע מדוע העליון נשען על התחתון, הרי התחתון גורם לעליון לרדת מעט ואינו מרגיש את כובדו כלל. [↑](#endnote-ref-10)
24. רמב"ם שם. ומה שרש"י לא פירש כהרמב"ם עי' חזון איש (זבים ס"ג סק"ד ד"ה רש"י). [↑](#footnote-ref-16)
25. במסכת ב"מ קה ע"ב מבואר שחכמים נתנו שיעור לדבר, לגבי אילן השיעור הוא שאם אין בעובי עיקרו כדי לחוק רובע הקב הרי זה נחשב לאילן רעוע ונטמא. ולגבי ענף השיעור הוא שאם נחבית בחזיונה הרי זה נחשב לענף רעוע. ופירש רש"י שנטמנת באחיזתה, שהאוחז בה טומנה בכף ידו. ובשיטמ"ק בשם תלמיד רבינו פרץ הקשה שאף כשאין טומנה בכף ידו אין בה כח לעלות עליה אדם. ולכן פירש שאם אינו אוחז אותה בזרועו הרי זה נחשב לענף רעוע. ובשם רבינו חננאל כתב, דאיירי בענף שבין הגפנים, וצריך להמשיכה משם כדי לעלות עליה, ועל ידי שתמשך משם אין כחה יפה לעלות עליה.

    הרמב"ם כתב שנחבא בה ודוחק אותה תזוז בו. וביאר הכסף משנה שאם אוחז בה והיא נחבאת תוך ידו וכופף אותה היא מזזת אותו. וכתב החזון איש ס"ג סק"ז שאין פירושו מובן, וכן הרש"ש הקשה על פירושו. ולכן ביארו הרש"ש והחזון איש שאם נחבא תחת הענף ודוחקה היא נכפפת. וכתב החזון איש, שלפי"ז אין שיעור לעוביה, אלא שאם היא מתנדנדת הרי היא נחשבת לכחה רע. עיי"ש מה שהקשה על זה. ועי' מהר"י קורקוס.

    ובחזון איש שם הקשה כיצד יתכן לתת בזה שיעור קבוע, הרי יש אילנות שטבען קשה וחזק ויש שטבען רך, פעמים שהעץ יבש וקשה ופעמים שהוא לח ורך, והעיקר תלוי אם הוא נכפף או לא. ותירץ על פי מש"כ לעיל שמדובר אפילו באומר ברי ליה שלא הטיתי, שמעיקר הדין הוא טהור ורק מדרבנן הוא טמא, וכיון שגזרו חכמים גם כשאינו נכפף על כרחינו הוצרכו חכמים לתת שיעור לדבר, ועד שיעור זה טמא אפילו בזב וטהור קטנים קלי המשא או באילן חזק שאינו נכפף. [אך אם יש בו כדי לחוק רובע ואומר ברי לי שלא הטיתי טהור].

    ובתוס' ב"מ שם הקשו מדוע חילקו חכמים בין שיעור האילן לשיעור הענף, הרי אם אילן תלוי ביש בו כדי לחוק רובע הקב לכאורה גם ענף תלוי בשיעור זה. ותירץ החזון איש שם, דאילן על פי הרוב ארוך יותר מענף, וגם ענף גידולו באלכסון כלפי מעלה, ולכן ענף מחזיק מעמד יותר מאשר אילן, והוצרכו לתת בו שיעור אחר. [↑](#endnote-ref-11)
26. נראה שאין הבדל לדינא בין אם היו שניהם בצד אחד של הדלת או שהאחד עמד בחוץ והשני עמד בפנים. [↑](#endnote-ref-12)
27. רמב"ם מו"מ פ"ח ה"ח. [↑](#footnote-ref-17)
28. משנה אחרונה פ"ג מ"ב לדעת הרא"ש. [↑](#footnote-ref-18)
29. רא"ש פ"ג מ"ב. [↑](#footnote-ref-19)
30. לכאורה הזב נתלה על הטהור ולא על בגדיו, ומדוע בגדיו נעשים מדרס. ותירץ החזון איש (זבים ס"ג סק"ה ד"ה וחכ"א) דחשיב ליה כנתלה גם על בגדיו לפי שהבגדים מחזיקים את מעמדו של בעליהן בהכבידם עליו, עכ"ל. ובספר משנת טהרות תירץ שהבגדים נטפלים לאדם הלובשן, וכאשר נתלה על האדם חשיב כנתלה על הבגדים שטפלים לאדם. [↑](#endnote-ref-13)
31. רא"ש שם. [↑](#footnote-ref-20)
32. כאשר הטהור מעלה את הטמא הרי הטמא נתלה על הטהור ובגדיו, [וכפי שביארנו לעיל שהנתלה או נשען על אדם הרי זה נחשב כנתלה או נשען על בגדיו]. ואף כאשר הטמא מעלה את הטהור הרי זה נחשב שהטמא נתלה על הטהור, וכפי שיבואר להלן לגבי משא כבד. ועי' חזון איש (ס"ג סק"ה ד"ה מעלין) שאין הבדל אם הזב עומד בתוך הבור או בשפת הבור, ובכל אופן נחשב הדבר שהזב נתלה על המשא שלו. [↑](#endnote-ref-14)
33. רמב"ם ורא"ש שם. [↑](#footnote-ref-21)
34. נדה ז ע"א. [↑](#footnote-ref-22)
35. בהשגות הראב"ד פ"ט ממו"מ ה"ד. [↑](#footnote-ref-23)
36. כתב הראב"ד בהשגות שם, שאף לתרומה אין זה טומאה ודאית אלא ספק, ולכן לא אוכלין ולא שורפין. ובמשנה אחרונה כתב שאם נגע הטהור בחולין ואח"כ החולין נגע בתרומה נטמאת התרומה, שלגבי תרומה אף החולין טמאים. [↑](#endnote-ref-15)
37. המשנה אחרונה ביאר שאין זה היסט גמור לפי שהזב לא הסיט את כל גוף הטהור. ועוד יש לפרש דכל שהזב לא עשה פעולה מיוחדת של היסט [כמו ששנינו בזבים פ"ד מ"ב הקיש על המריש וכו'] אלא שבדרך הילוכו גרם להיסט הטהור אין זה נחשב להיסט גמור, וטמא רק מדרבנן. [↑](#endnote-ref-16)
38. כתב התויו"ט זבים פ"ד מ"א בשם מהר"ם מרוטנבורג שאפילו אם נשאו את המשא זמן רב הרי הוא טהור, כיון שהמשא קל. ועוד כתב, שאף נדה וטהורה שנשאו משא קל הרי היא טהורה, ואין אומרים שדרך נשים להתייגע יותר מאנשים. [↑](#endnote-ref-17)
39. נדה שם, והובא בר"ש זבים פ"ג מ"ב. [↑](#footnote-ref-24)
40. אליהו רבה שם. [↑](#footnote-ref-25)
41. פ"ח ממו"מ ה"ט. [↑](#footnote-ref-26)
42. זבים שם. ולא נתבאר לדעת הרא"ש מה דין האדם, שיתכן שהאדם נטמא בהיסט אפילו לחולין ואפילו במשאן קל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
43. הר"ש פ"ד מ"א כתב שיתכן שהבגדים טהורים לגמרי, לפי שהעריבה נעשית ראשון לטומאה מחמת מגע הזב, ואין מגע הזב מטמא בגדים. וכבר תמהו הרש"ש ומשנה אחרונה מדוע לא יטמאו הבגדים מחמת משא הזב. עי' חזון איש ס"ג סק"ט. [↑](#endnote-ref-18)
44. הרמב"ם בפיה"מ פ"ד מ"א כתב שרק לפי ר' יהושע הבגדים טמאים מדרס, ולכן בחיבורו לא הזכיר דין זה. וכן נקט החזון איש ס"ג סק"ה. [↑](#footnote-ref-28)
45. ר"ש רא"ש זבים פ"ד מ"א. ולשון ביאור הגר"א שם: וכיון שהמשא מכביד על הזב, המשא מושך את הזב לארץ, והוי כמו שמכריע את הזב שטמא כל הכלים שבו הראויין למשכב. [↑](#footnote-ref-29)
46. רמב"ם פ"ח ממו"מ ה"י, וכפי שביארו הר"י קורקוס שם. ועי' הרחב דבר. [↑](#footnote-ref-30)
47. כן כתב הרא"ש דהאדם ובגדיו טמאים ראשון לטומאה משום משא הזב, דהיינו טומאת היסט. והר"ש כתב דהאדם טמא משום נשען על הזב, ומשמע מדבריו דילפינן ק"ו ממשכב שאם הנשען על משכבו טמא כל שכן הנשען על הזב עצמו. ולפי"ז רק האדם עצמו נעשה ראשון לטומאה ולא בגדיו. [וצ"ב מדוע באמת לא יטמאו האדם ובגדיו מדין היסט הזב, הא לשיטת הר"ש היסט הזב אין צריך הזזה]. ובביאור הגר"א כתב שבגדיו אין טמאים מדרס אלא ראשון לטומאה כדין עליונו של זב, וכן כתב המשנה אחרונה. ולכאורה לא שייך טומאת עליונו של זב בנשען שהרי אינם מוגבהים על גבי הזב, [ולעיל כתבנו בשם הריטב"א בנדה לב ע"ב וחזון איש שאפילו בכף מאזנים ליכא טומאת עליונו, דבעינן שיהא האדם והכלים על גבי הזב ממש], וצ"ע.

    ובדעת הרמב"ם שהאדם ובגדיו טהורים לגמרי צריך לומר, דמדין משא הזב אין לטמאותו כיון דטומאת היסט צריכה הזזה, ומדין עליונו של זב אין לטמאותו כיון שאינם על גבו ממש, ומדין ק"ו ממשכב אין לטמאותו לפי שהרמב"ם חולק על הר"ש וסובר דלא ילפינן טומאה זו ממשכבו, ודלא כהאור שמח פ"ו ממשכב, וכן כתב במשנת טהרות זבים סי' ד'. [↑](#endnote-ref-19)
48. ר"ש ורא"ש זבים פ"ג מ"ג. [↑](#footnote-ref-31)
49. ר"ש ורא"ש שם, וכן נקט בערוך השולחן (קיז, יא) בדעת הרמב"ם שבגדי הטהור טמאים מדרס. אך יש שנקטו בדעת הרמב"ם שהבגדים נעשים רק ראשון לטומאה ואינם טמאים מדרס, עי' משנת טהרות על המשנה שם. [↑](#footnote-ref-32)