43 טרשא ביש לו מעות, והא דלא אסרו בפסיקה משום המתנת הפירות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק מטות כ"ב תמוז תשס"ח

א] בשו"ת אבני נזר סימן ר"ה הק', ז"ל, משמע מסתימת הפוסקים דאסור למכור ביוקר בהמתנה אפי' יש ללוקח מעות, וכן כתב בספר המלחמות להדיא וז"ל, חומר במושך פירות כו' הנותן דמים נוטל כשער שיצא, ואם יש לו מותר דנעשה כמי שקנו לו מעותיו אותם פירות בעצמם ואין כאן המתנה ומלוה, משא"כ במושך פירות שהמעות אצלו הלואה, עכ"ל, משמע להדיא דאפי' יש לו מעות אסור. וצ"ע למה, דאף שלא קנה באותם מעות, הא בסאה בסאה אמרינן יש לו סאה אחת לוה עלי' כמה סאין ואף שלא התנה ליתן אותו סאה וכו', והרי נידון דידן קיל מסאה בסאה דהוא דרך מקח וממכר ולמה יאסר ביש לו מעות, עכ"ל, ובהמשך דבריו הק' עוד, דמ"ש מהא דמותר להוזיל בפסיקה על הפירות בשיש לו, וה"נ יהא מותר למכור ביוקר בהמתנה בשיש לו, עיי"ש מש"כ בזה.[[1]](#footnote-2)

?ילה"ע בעיקר נידון זה בטרשא כשיש לו מעות, מסוגית הגמ' לעיל דמ"ו. דשרינן היכא דיש לו, וצ"ע היטב שם אם חשיב כפסיקה בהוזלה, או חשיב כטרשא, והנה בפשוטו כיון דהשולחני מביא לו דינר טבוע והוא נותן לו פרוטות שאינם טבועות חשיב כפסיקה וכ"ה ל' הראשונים שם, אך ל' הטור סימן קע"ג הוא דהשולחני מוכר לו דינר בפרוטות ומוסיף על דמי הדינר, ומבו' שדן לזה כמכירה ביוקר משום המתנת המעות, וכ"ה להדיא בהמשך ד' הטור שם, ז"ל, וכשם שאסור למכור ביוקר בשביל המתנת המעות כך אסור ליקח בזול בשביל המתנת המעות וכו', עכ"ל, והרי דדינא דשולחני הוא מכירה ביוקר בשביל המתנת המעות, ואפ"ה מהני בזה הא דיש לו להתיר.

גם ילה"ע, לדעת הסוברים שם דבב' מיני מטבעות חשיב כדרך מקח, ומהני יש לו להתיר, וצ"ע אם בחו"מ ה"ז חל בדרך מקח, ואם בחו"מ ה"ז חל כהלואה, ואפ"ה הוי זה דרך מקח להתיר, צ"ע היאך מהני ע"ז הא דיש לו.

ולכאו' מבו' מזה דגם בטרשא מהני כשיש לו מעות, אך למש"נ לקמן סק"ו י"ל דהוא משום דהתם ליכא כלל המתנה על המעות, שהרי הוא חייב לפרען לו מיד, וכמש"נ שם, ועי' עוד בחי' רמ"ש בדס"ג: שכתב דבההיא דשולחני הוי היתר בפנ"ע, ועיי"ש הנפ"מ בזה.?

והנה במשה"ק מהא דשרי לפסוק על הפירות בהוזלה בשיש לו, בפשוטו הי' מקום לומר, דרק בפוסק על הפירות דעביד קנין על הפירות, הוא דשרי להוזיל לו, דחשיב דקנה לפירות שבידו, וכמש"כ הריב"ש דהוא משום דקנה הפירות למי שפרע, ומשא"כ במוכר בהקפה דלא עביד מעשה קנין בהמעות כלל, אלא הוא מחויב לו מעות, לא מצינו לחשוב כאילו קנה את המעות.

והי' מקום לפרש כן בל' הרמב"ן במלחמות, דזהו מש"כ דבנותן דמים ויש למוכר פירות, חשבינן כמי שקנו מעותיו לפירות אלו ואין כאן המתנת מעות כלל, ומשא"כ במושך פירות שהמעות אצלו, וליכא עלייהו מעשה קנין כלל, לא מצינו לחשוב כאילו קנה למעות אלו, וע"כ איכא בזה המתנת מעות, ואסור למכור לו ביוקר.

אך כ"ז ניחא רק אי נימא דבפסיקה נעשה ביניהם הסכם מקח ונתינת מעות הויא מעשה קנין על הפירות, אך אי נימא כפי המבו' בפשוטו בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן ס"ה, דהוי זה התחייבות ליתן לו פירות, ונתינת המעות הויא מעשה קנין על ההתחייבות, אין לחלק כן.

אך ע"ז הוא שהק' האבנ"ז מהא דשרי להלוות סב"ס ביש לו, דחזינן דאף בהלואה מצינו לחשבו כקנה להסאה שביד הלוה, וא"כ ה"נ אף במוכר בהקפה מצינו לחשבו כאילו קנה להמעות שביד הלוקח, ומ"ט אסור להוזיל לו.[[2]](#footnote-3)

ב] ובפשוטו הי' נ' בזה, דבאמת ל"מ הא דחשיב כקנה למה שביד שכנגדו, לחשוב דליכא כאן הלואה כלל, שהרי לא קנאו קנין גמור וע"כ אכתי ההלואה קיימת, וע"כ אין להתיר בטרשא מכח הא דנחשוב שהמעות שביד הלוקח נחלטו למוכר, דמ"מ כיון שלא קנאן קנין גמור אכתי ההלואה קיימת, וע"כ הוי היוקר שמוקיר בעד המתנת המעות אגר נטר.

והא דשרי להלוות סב"ס בשיש לו, היינו משום דאיסורא דהלואת סאה בסאה הוא משום מה שנוטל היוקר שנתייקרה הסאה, ולזה מהני הא שנחלטה הסאה שבידול למלוה דמכח זה חשבינן דהוי היוקר ברשותו, וכמו שפירש"י לעיל דמ"ד:, אך באמת ל"מ הא שנחלטה הסאה שבידו למלוה לחשוב דליכא כאן הלואה כלל.

והא דבפסיקה בהוזלה שרינן מכח הא דיש לו, ולכאו' נשמע מינה דמהני הא דיש לו לחשוב דליכא כאן הלואה כלל, נ' פשוט דהוא משום דכל הא דבפסיקה חשבינן להמעות כהלואה, הוא רק משום שעדין לא זכה במקח וע"כ אין המעות ניתנות כפירעון על המקח אלא הוו כהלואה, אך אילו הוה חשבינן להמעות כתשלום על המקח, ל"ה בזה הלואה כלל, ומה"ט הרי שרי להקדים בשכירות, הגם דאכתי אינו מחויב בתשלום דמי השכירות, ולא חשבינן לה כהלואה, ואכמ"ל, וע"כ בזה הוא דאמרי' דכיון שקנה את המקח למי שפרע, כבר שייך שיחול תשלום על המקח, וע"כ לא חשבינן להמעות כהלואה אלא הוו פירעון על המקח, ומשא"כ בטרשא דהאיסור הוא משום המתנת דמי המקח, ל"מ מידי הא דנחשוב שקנה את המעות שביד הלוקח, דמ"מ כיון שלא קנאם קנין גמור אכתי ההלואה קיימת.

אמנם כמדומה שאי"ז מתישב בד' התוס' לעיל דס"ג:, ז"ל, וי"ל דודאי דרך הלואה אסור אפילו סאה בסאה, אבל דרך מקח וממכר כי הכא שרי אפי' ה' בד', דאל"ה תקשה דאפי' רבנן לקמן לא שרו אלא סאה בסאה אבל סאה בסאתים לא, אלא כדפרישית דדרך מקח וממכר שרי טפי ה' בד' מדרך הלואה אפילו סאה בסאה וכו', עכ"ל, ואי נימא דל"מ התירא דיש לו לחשוב דליכא כאן הלואה כלל, ול"מ אלא בפסיקה בהוזלה דמכח הא דקנה להקיראי תו הוו המעות תשלום על המקח וליכא הקדמת מעות כלל, א"כ מה הוכיחו התוס' מהא דלא שרו רבנן סאה בסאתים בשיש לו, דדרך הלואה חמור, הרי לכאו' אף אם ל"ה דרך הלואה חמור מדרך מקח וממכר, לא הי' לנו להתיר הלואת סאה בסאתים ביש לו, דל"מ התירא דיש לו לחשוב דליכא כאן הלואה כלל, ונמצא דמה שנותן לו סאתים הוי אגר נטר, ובע"כ מד' התוס' דמהני התירא דיש לו לחשוב דליכא כאן הלואה כלל, וזהו שהוכיחו התוס' מהא דסאה בסאתים אסור, דדרך הלואה חמיר טפי.

ג] ואשר ע"כ נ' לישב בזה, דכיון דהא דשרי להוזיל ביש לו, הוא משום דחשבינן דליכא כלל המתנת מעות כיון דקנה מיד בעבור מעותיו, הרי דל"ש להתיר כלל במכירה ביוקר מכח הא דהמעות בידו, דאף אם נחשיב כאילו קנה המוכר מיד למעות אלו, הרי מ"מ כיון שהלוקח מעכב המעות בידו, איכא המתנת מעות, והוי היוקר אגר נטר בעד המתנת המעות.

ול"ד להלואת סאה בסאה דשרי, משום דחשבינן דהסאה שביד הלוה הוחלטה למלוה, ולא אמרי' דמ"מ כיון שהלוה מעכב סאה זו בידו איכא המתנה, דהתם הרי אין ההיתר משום דליכא כלל המתנה, אלא ההיתר הוא משום דחשבינן דהוי היוקר ברשות המלוה, וכמו שפירש"י לעיל דמ"ד:, וכמש"נ לעיל סק"ב, ולזה שפיר מהני הא דחשבינן שהסאה שביד הלוה הוחלטה למלוה, והוי היוקר ברשותו, אך כד אתינן להתיר למכור בהקפה ביוקר, דלזה בעינן למימר דליכא כלל המתנת מעות וכמש"כ הרמב"ן במלחמות, וכ"ה בל' הריב"ש שהביא הב"י בסימן קע"ג, הרי דלא יהני מידי מה דנימא דהמעות שביד הלוקח הוחלטו למוכר, דמ"מ כיון שהלוקח מעכבן בידו איכא המתנת מעות, וה"ז אסור.

והאמנם דתיקשי ע"ז, דהאמנם אם באנו לאסור בפסיקה בהוזלה משום המתנת המעות, הרי דע"ז שפיר אמרינן דכיון דקנה מיד למי שפרע, חשיב דליכא המתנת מעות כלל, וע"כ מותר להוזיל לו, אך א"כ אדרבה כיון דחשבינן שקנה להפירות מיד, הי' לנו לאסור משום המתנת הפירות ביד המוכר, דומיא דמש"נ דהא דאסרינן במכירה בהקפה ביוקר, ולא שרינן מכח הא דהמעות שביד הלוקח הוחלטו למוכר, הוא משום דאכתי איכא בזה המתנת מעות שמעכב בידו מעות אלו, וא"כ ה"נ נאסור בפסיקה בהוזלה, מכח הא דמעכב בידו הפירות שקנאן הלוקח, ואיכא המתנת פירות.

ד] אמנם באמת לא מצינו בד' הראשונים ז"ל כלל דיש לאסור בפסיקה משום המתנת הפירות, אלא משום המתנת המעות, כ"נ בל' רש"י דס"ג: ד"ה אגר נטר לי', ודע"ג. ד"ה רב אסר, ובל' הטור סימן קע"ג ור"ס קע"ה, ומאידך במכירה בהקפה אסרו משום המתנת המעות ולא משום המתנת המקח, והטעם בזה הוא פשוט, שהרי בכל מקח הוי עיקר המקח בהקנאת הדבר הנקנה, והמעות הוו תשלום תמורת הדבר הנקנה, וע"כ במכירה בהקפה, ליכא כלל המתנה על המקח, שהרי קונה את המקח עתה בקנין ואי"ז הלואה כלל, אלא האיסור בזה הוא משום המתנת המעות, והיינו משום שמן הדין מחייב המקח לשלם תמורתו מיד, ומה שקבע זמן לתשלום הדמים הוי זה כהלואה, ומשא"כ בפסיקה בהוזלה אף שמקנה לו עתה את המעות, יש לאסור משום המתנת המעות, שהרי המעות ניתנים בעד המקח, והוו תשלום על המקח, וע"כ כ"ז שלא קנה להמקח, הי' בדין שלא יטול המעות, ומה"ט דנו התוס' לעיל דמ"ג. דלא יזכה כלל במעות, כיון שאין ניתנים לו אלא כתשלום על המקח, וכ"ז שלא זכה הלוקח במקח בדין שלא יזכה המוכר במעות, ומה שמקדים לו המעות הוי זה כהלואה, וז"פ.

ונ' דגם לפ"ד הרשב"א בתשובה דפסיקה הויא התחייבות ליתן לו פירות, ונתינת המעות הויא קנין על ההתחייבות, מ"מ כיון שאין נתינת המעות קונה את ההתחייבות אלא למי שפרע, ע"כ חשיב דאיכא המתנת מעות, ואמנם אם יקנה את ההתחייבות בקנין גמור, נ' דלא יהא בזה איסור פסיקה, (וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' דס"ב: ומהרש"א ופנ"י שם), דליכא בזה המתנת מעות כלל, ומשום המתנת הפירות אין לאסור וכמש"נ להלן, והא דאם יש לו חשיב דליכא כלל המתנת מעות, היינו משום דביש לו חשבינן כאילו הוחלט מה שבידו ללוקח, וכבר נפרע החוב, וע"כ הוא דליכא בזה המתנת מעות.

ולפ"ז נ', דמה"ט הגם דבמכירה בהקפה אסרינן משום המתנת המעות, מ"מ בפסיקה לא מצינו לאסור משום המתנת הפירות, והיינו משום דבמכירה הרי מן הדין המקח מחייב תמורתו מיד, וע"כ כל שמרחיב לו הזמן הוי זה כהלואה, ומשא"כ בפסיקה על הפירות, הרי כל שפסקו ליתן הפירות לזמן פלוני, וע"ז הוא שנעשה המקח, הרי דאינו מחויב טפי מזה, ונמצא שמה שמעכב הפירות בידו אי"ז הלואה כלל, וע"כ א"א לאסור משום זה, ובכל פסיקה אסרינן משום המתנת המעות, אך כל שיש למוכר פירות בידו וקני להו הלוקח למי שפרע, ליכא המתנת מעות, כיון שכבר קנו לו המעות מעתה, וע"כ ליכא בזה הלואה כלל.

וזה ע"ד התירא דנדוניא, דהוא משום דכשמשלם לאחר זמן, ליכא בזה המתנת מעות, אלא זה הי' עיקר חיובו מתחילה, ולא נתחייב טפי מכך, וכמו שפירש הרשב"א בתשובה, ז"ל, ול"ד להא דתנן מרבין על השכר ואין מרבין על המכר דהתם כיון שהוא לוקח קרקעו של זה וחייב ליתן לו דמיו עכשיו והוא אומר לו אם מעכשיו בכך ואם לזמן פלוני בכך וכך נמצא זה כאגר נטר לי, אבל זאת שנותנת לו בתה ועוד נותנת לו נדוניא עמה מאי אגר נטר איכא הכא, הא למה הדבר דומה למי שנותן מתנה לחבירו ואומר לו אני נותן לך כך וכך לזמן פלוני ואם לא אתן לזמן פלוני עוד אני מוסיף כך וכך, עכ"ל, וה"נ הכא דכוותה.

ומצאתי עיקר סברא זו באבנ"ז סימן ר"ו סק"ב, ז"ל, ונראה לפימ"ש התוס' בהא דהרי שהי' נושה, תימה הלא מעות קונות הכא אפי' מדרבנן, ופירשו מהרש"א ופנ"י קושייתם דהיכא דקונה קנין גמור אפי' אין לו מותר, כלומר דוקא היכא שאינו קונה קנין גמור הרי המעות הלואה עד שנותן לו הפירות, אבל בקונה קנין גמור "לא חשיב הלואה כלל במה שממתין לו הפירות דמעולם לא הי' עליו חיוב פירות רק לאותו זמן", וע"כ ניחא נמי בטרשא דקונה הפירות במשיכה ול"ה הלואה במה שממתין לו המעות, דמעולם לא נתחייב המעות רק לאותו זמן, מיהו התוס' בעצמם הקשו בהא דיהיב זוזי לקוראה מטרשא דר' נחמן, וצ"ע לפי' הפנ"י הנ"ל, וצ"ל דוקא בפוסק על הפירות דאין מתחייב לתת פירות בעד המעות רק מכח הפסיקה, בזה אמרינן דמעיקרא לא נתחייב רק לאחר זמן ולאו נטר הוא, אבל במכר בעצמותו נתחייב לאלתר בדמי המקח ונטר הוא, עכ"ל, וזה ממש כמש"נ, דבפסיקה לא מצינו לאסור מכח המתנת הפירות, כיון דמעולם ל"ה חיוב פירות רק לאותו זמן, ול"ד למכירה בהקפה דאסרינן מכח המתנת המעות, משום דמכח המקח הוא מתחייב בדמיו לאלתר, ומה שקבע לו זמן הוי זה המתנת מעות.

ה] ונ' דוגמא לזה, דהנה במל"מ רפ"ח ממלו"ל כתב במש"כ הרמב"ם שם, דהמוכר לחבירו קרקע או מטלטלין ואמר לו אם מעכשיו תתן לי הדמים הרי הן שלך בק' ואם עד זמן פלוני הרי הם שלך בק"כ, ה"ז אבק רבית וכו', "וכשיתבענו בדין" אינו חייב ליתן אלא מה שהי' שוה בשעת המכר וכו', וכתב המל"מ, דמש"כ הרמב"ם דכשיתבענו בדין אינו חייב ליתן אלא מה שהי' שוה כו', נראה דכתב כן למעוטי שלא יאמר הלוקח הרי קבע עמי זמן עד הגורן המתן עד הזמן ואתן לך ק' דהשאר אבק רבית, אלא מיד כשיתבענו בדין חייב ליתן מעותיו, שלא קבע זמן אלא אדעתא ליטול ק"כ, עכשיו שזה נותן מאה חייב לפרוע מיד ודו"ק, עכ"ל.

ונ' פשוט דבפסיקה על הפירות אי"ז כן, ומי שפסק בהוזלה לזמן פלוני בשאין לו, או אף בשיש לו, אי נימא דלא שרי לפסוק בהוזלה אלא בשיכול לתבעו מיד, או לדעת רבינו ישעי' דאסור להוזיל בשפירש לו, דהוי ההוזלה אבק ריבית, ואינו נותן לו אלא כפי מעותיו, לא נימא דעתה חייב המוכר ליתן לו הפירות מיד, דלא פסק עמו לזמן פלוני אלא משום ההוזלה, ועתה שאינו נותן לו אלא לפי מעותיו חייב ליתן לו מיד.

והטעם בזה הוא, דבמכירה הרי מן הדין מחייב המקח את תמורתו מיד, ומה שקבע עמו שישלם לו לזמן פלוני, הוי הרוחת זמן שהרויח לו, וכל שהרויח לו בעד שכר דהוי אבק ריבית ואסור לו ליטלו, דלא הרויח הזמן אדעתא דהכי, הדר דינא דחייב לשלם לו מיד, ומשא"כ בפסיקה על הפירות, הרי הגם שמה שקבע עמו לזמן פלוני הוא משום ההוזלה, ועתה שאסור ליטול ההוזלה לא קבע הזמן ע"ד כן, מ"מ א"א לחייבו ליתן הפירות מיד, שהרי כל עיקר החיוב הוי לזמן פלוני, וא"א לחייבו טפי מכך, וז"ב.

ו] ואמנם גם על דרך זו ילה"ע מד' התוס' לעיל דס"ג: שהוכיחו דדרך הלואה חמיר טפי, מהא דאפי' רבנן לא שרו בהלויני עד שיבא בני אלא סאה בסאה ולא סאה בסאתים, ולמש"נ תיקשי, דאף אם ל"ה דרך הלואה חמור מדרך מקח וממכר, מ"מ לא הי' לנו להתיר הלואת סאה בסאתים ביש לו, משום דהגם דנחשוב הסאה שבידו כהוחלטה למלוה, מ"מ כיון שהלוה משאירה בידו יש לנו לאסור משום אגר נטר דהלואה זו עצמה.

אמנם נ' מכוון התוס', שהרי מתני' איירי אף בכה"ג דהלויני עד שיבא בני, שאין דעתו כלל לעכב הסאה בידו, אלא ליתנה למלוה מיד, וכה"ג אין לנו לאסור משום הלואת סאה זו שהוחלטה למלוה, שהרי אין הלוה מעכבה כלל, וכל האיסור הוא משום עיקר הלואת הסאה, וע"כ אילו הי' מהני התירא דיש לו בהלואת סאה בסאתים, שפיר הי' לנו להתיר בכה"ג, וזהו שהוכיחו התוס' דדרך הלואה חמיר ול"מ התירא דיש לו להתיר הלואת סאה בסאתים.

ובאמת בלא"ה הוא מוכרח לפרש כן ד' התוס', שהוכיחו מגוונא שאין דעתו כלל לעכב הסאה בידו אלא ליתנה למלוה מיד, דאם דעתו לעכבה בידו, הרי ודאי ל"מ הא דהחשיבו חכמים להסאה שבידו כנחלטה ביד המלוה, להתיר איסור ריבית קצוצה דאורייתא, ובע"כ מכוון התוס' הוא לגוונא דהלויני עד שיבא בני שאין דעתו כלל לעכב הסאה בידו, ובכה"ג הי' מקום להתיר גם בסאה בסאתים, וזהו שהוכיחו התוס' מינה דדרך הלואה חמיר טפי.

אך אכתי ד' התוס' צ"ב, שהרי יל"פ דכל התירא דהלויני עד שיבא בני הוא רק מכח הא שהחשיבו חכמים להסאה שבידו כנחלטה ביד המלוה, וע"כ ל"ש כלל להתיר בסאה בסאתים דהוי ריבית דאורייתא, וא"כ מה הוכיחו מינה דאף בריבית דרבנן חמיר דרך הלואה מדרך מקח, ועי' בד' התוס' לעיל דמ"ו. דפשטות דבריהם דהא דבסאה בסאתים ל"מ התירא דעד שיבא בני, הוא משום דהוי זה ריבית דאורייתא, וצ"ע בזה.

ז] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה כל עיקר מש"נ דאין לדון בפסיקה משום הלואת הפירות, לכאו' ל"ש רק בשפסקו ליתן הפירות לזמן פלוני, דבזה הוא דאמרי' דכיון דנעשה עיקר המקח ליתן הפירות לזמן פלוני, אינו מחויב טפי מזה, וע"כ נמצא שמה שמעכב הפירות בידו אי"ז הלואה כלל, אך בגוונא שלא קבעו זמן, ויכול הלוקח לתבעו בדין שיתן לו הפירות מיד, הרי נמצא דכל שמניח הפירות בידו הוי זה הלואה על הפירות, וא"כ בכה"ג שלא קבע זמן הי' בדין שיהא אסור לפסוק בהוזלה אף שיש לו, דאף שקנה המקח וליכא המתנה על המעות, מ"מ איכא המתנה על הפירות שמעכבן בידו, שהרי חיוב המקח הוא ליתן הפירות מיד, ומ"ט לא אסרינן משום זה.

ואולי י"ל, דל"ש לאסור משום המתנת הפירות, כיון שלא קנאם קנין גמור, ובדיני חו"מ אין לו זכות בפירות אלו ליטלן לעצמו, וע"כ ל"ש לחשוב שהלוקח לוה ממנו פירות אלו, והא דבטרשא אסרינן ול"מ התירא דיש לו משום המתנת המעות שביד הלוקח, י"ל דהוא, משום שהרי בטרשא איכא המתנה על דמי המקח, וע"כ אף דיש לו ומצינו למימר דהמעות שביד הלוקח הוחלטו למוכר וליכא המתנה על דמי המקח, מ"מ בה במידה דנחשוב שהמעות שבידו הוחלטו למוכר, אף איכא הלואה על מעות אלו עצמן, ונמצא דממ"נ אית לי' למוכר חוב מעות ביד הלוקח, ומשא"כ בפסיקה בהוזלה דמהני הא דקנה להמקח למי שפרע לחשוב דליכא כלל המתנת מעות, דלא חזינן להו כהלואה כלל אלא הוו כתשלום על המקח, כיון שכבר קנה להמקח, לא מצינו לאסור מכח המתנת המקח בפנ"ע, כיון שלא קנאו לגמרי, ודו"ק.

אמנם נ', דבכה"ג שלא קבעו זמן וביד הלוקח לתבעו ליתן לו פירותיו מיד, אין לאסור כלל משום המתנת הפירות, שהרי כלל ליכא זכות ביד המוכר לעכב הפירות בידו, וליכא בזה אגר נטר כלל.

ומצינו כן בד' הפנ"י לעיל דס"ג: שכתב במש"כ התוס' שם בהא דאמר לי' יהיבנא לך ה' ה' בזוזא, ז"ל, פי' לזמן פלוני כו' עכ"ל, וכתב הפנ"י, ז"ל, כוונתם מבואר דכשלא קבע לו זמן אלא שהתחייב עצמו ליתן מיד, אין כאן שום איסור ריבית כלל, כיון דזבינא מעליא הוא ול"ד לאגר נטר כלל שרי, ואף למאי דמסקינן דאיירי דאית ליה אשראי במתא היינו נמי כשקובע לו איזה זמן כדי שבתוך כך יגבה האשראי שלו וא"כ הוי שפיר אגר נטר וכו', וכל זה מבו' בהסכמת כל הפוסקים שכל שהוא דרך זבינא ובלא קביעות זמן מותר, עכ"ל.

והנה אמנם בד' הסמ"ע בקונט' אות י"ב ואות י"ט דפירש דהתירא דפסיקה דהוזלה הוא בשיכול לתבעו מיד שיתן לו, ואפ"ה לא שרינן אלא בשיש לו, הרי מבו' שלא כד' הפנ"י, אלא אף בכה"ג שלא קבע לו זמן ויכול לתבעו מיד, מ"מ כיון שדעתו להמתין לו, חשיב כהמתנת מעות והוי ההוזלה אגר נטר, ועי' גם בחוו"ד סימן קע"ג סקי"א שכתב בדעת הרמ"א שם שכתב דסגי שיש לו מעט ול"ב שיהא לו כנגד הכל, דהוא בכה"ג שלא קבע לו זמן, דהפנ"י כתב דכה"ג שרי אפי' לי"ל כלל, והרמ"א התיר בכה"ג אם יש לו מעט, עכ"ד, והרי שדעתו לדינא לאסור אף בשלא קבע לו זמן, ולפ"ז הדק"ל.

אך שמא י"ל, דבאמת כו"ע מודו ליסוד ד' הפנ"י דכל שלא קבע לו זמן ויכול לתבעו מיד לא חשבינן לה כלל כאגר נטר, כיון שאין לו זכות לעכב בידו, וע"כ אין לאסור בפסיקה בלא קביעות זמן משום המתנת הפירות, כיון שאין לו זכות לעכב הפירות בידו, ומה שאסרו בפסיקה בהוזלה משום המתנת המעות אף בשלא קבע לו זמן, היינו משום דהתם ל"מ לתבעו שיחזיר לו המעות, אלא מצי לתבעו שיתן לו המקח ותו ממילא ל"ה המעות הלואה, וע"כ שפיר חשיב דאיכא המתנת מעות, וצ"ע בסברא זו.

וי"ל עד"ז בנוס"א, שהרי המתנת המעות בפסיקה הוא במה שמקדים לו מעות קודם זמן המקח שעדין אי"ז הזמן לתשלום הדמים, וע"כ אף בשלא קבע זמן, מ"מ כיון שאין הלוקח נוטל את הקיראי רק לאח"ז ובפרט שמעיקרא דעתו שלא ליטלן אלא לאח"ז, הרי נמצא דמה שנותן לו עכשיו דמים הוי המתנת מעות, שמקדים לו הדמים קודם שנתחייב בהן, ומשא"כ כאשר באנו לדון לאסור משום המתנת הפירות, הרי דכיון שהלוקח רשאי לתבוע מיד שיביא לו הפירות, ליכא בזה המתנת פירות כלל, ודו"ק.

ח] והנה עד"ז הי' נראה, בטעם התירא דמרבין על השכר משום דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, היינו משום דעיקר חיובו מתחילה אינו אלא לשלם לבסוף, וע"כ מה שאינו פורע לו עד לבסוף ליכא בזה כלל המתנת מעות, שעיקר חיובו מתחילה אינו אלא לשלם לבסוף.

אמנם הנה במאירי שם פירש, ז"ל, מרבין על השכר וכו', ופירשו טעם היתר זה בגמ' שהשכירות בסתם אין דינה ליפרע אלא בסוף וכו' "ועל דעת סופו הוא נערך", ואחר שכן כל שאומר אם חדש בחדש הרי הוא לך בסלע בחודש, כך הוא הדין "וכך הוא הערך", אלא שמנכה לו כדי שיקדים וכו', עכ"ל, ומבו' דכל הא דשרי להרבות על השכר, הוא רק משום שערך השכירות נקבע על דעת סופו, וע"כ לא חשיב שמרבה לו בשכירות בעד המתנת המעות, דזהו ערך השכירות סלע בחודש, שאדרבה ערך השכירות הוא כפי סופו, ומה שאומר אם מעכשיו בי' סלעים, הוי זה הוזלה, ומבו' לפ"ז, דאילו הוה חשבינן שערך השכירות הוא י' סלעים, הי' אסור להרבות עליו שישלם סלע בכל חודש, והרי דהגם דאין שכירות משתלמת אלא לבסוף, וכל עיקר חוב השכירות הוא לשלם בסוף, מ"מ חשבינן דאיכא בזה אגר נטר, ולא שרי אלא בדהוי הערך כפי מה שמשלם לו לבסוף, דלא הוסיף בעד המתנת המעות.

ובאמת כד' המאירי כ"ה משמעות ל' הגמ', שפירשו טעם הא דמרבין על השכר, שכירות אינה משתלמת אלא בסוף והאי כיון דלא מטא זמניה למיגבא לאו אגר נטר ליה משווא הוא דהכי שויא, והאי דקאמר לי' אם מעכשיו אתה נותן לי הרי הוא לך בעשר סלעים לשנה אוזולי הוא דקא מוזיל גבי', ומ' להדיא דכל הא דשרי להרבות על השכר הוא רק משום דמשווא הוא דהכי שויא ואי"ז אגר נטר, אך אם הי' הריבוי טפי משווי השכירות, הי' זה אסור משום אגר נטר.

ומצאתי במחנ"א דיני ריבית סימן ל"א שכבר עמד ע"ז דל' הגמ' מ' דלא הותר בשכירות אלא בדשוה י"ב מדקאמר משווא הוא דהכא שוייא, ואילו לפי עיקר הטעם משום דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, הי' נראה דאפי' כי לא שוייא ג"כ ל"ה אגר נטר, שהרי לא נתחייב לשלם שכירות עד סוף החודש, ובדבריו מבו' שדקדק בל' הגמ' דלא שרי אלא אם באמת הוא שוה י"ב, אך בד' המאירי נ' דמכוון הגמ' דאף אם באמת הוא שוה י', מ"מ כיון שדין השכירות הוא להשתלם בסוף, נקבע ערך השכירות ע"ד סופו, ודו"ק, ועיי"ש בהמש"ד שכתב לישב, דכל שאינו שוה ה"ה כאילו פירש ואמר שהשכירות אינה אלא בי' והב' המוספים הם משום אגר נטר, וכיון שכן נמצא כאילו השכירה לו בעשרה מיד, דמשעה שהחזיק נתחייב בי' ונותן לו ב' יותר בשביל ההמתנה, עכ"ד, והיינו כמו שהוכיח שם מד' הב"י, דהגם דשכירות קרקע אינה משתלמת אלא לבסוף, מ"מ כל שהחזיק ע"ד ליתן מיד, מחייבתו השכירות ליתן מיד כיון שהחזיק בקרקע, וע"כ אילו הי' עיקר השווי י' סלעים, והרבה עליו שאם ישלם כל חודש ישלם י"ב סלעים, הוי זה אגר נטר, דכה"ג ה"ז מתפרש דעיקר חיובו הוא לשלם מיד, ונותן לו ב' בעד ההמתנה, ונ' לפי דבריו, דאף אם יפרשו להדיא שעיקר החיוב הוא לשלם לבסוף י"ב, ואך שאם ישלם השתא י' אוזולי הוא דמוזיל גבי', ה"ז אסור מדרבנן, דמיחזי כריבית, וצ"ע עוד בזה.

ע"פ הטעם שנת' בטעם הא דל"מ יש לו בטרשא, נ' פשוט דכ"ז הוא בשמייקר בעד המתנת המעות, אך בפוסק בשויו בדולרים, ואתינן לאסור משום שיתייקרו הדולרים, בזה ודאי מהני יש לו להתיר, דלא גרע מסב"ס דמהני יש לו להתיר, דחשיב דהיוקר הוי ברשותו, וה"נ הכא חשיב דמה שנתייקר הדולר הוקר ברשותו, ורק כד אסרינן משום שמייקר המחיר, ל"מ מידי הא דיש לו, דכיון דאכתי יש בזה הלואת מעות, ומייקר משום המתנת מעות זו, ה"ז אסור, אך לגבי מה שמתייקר הדולר אח"כ דבזה סגי להתיר במה דנימא דברשותו אוקיר, הרי דשפיר מהני יש לו גם בטרשא.

במש"כ הרמב"ן במלחמות דבטרשא לא שרי אף בשיש ללוקח דמים, לכאו' נ' שמד' הרמב"ן יש ללמוד הטעם דאסור בזה, שהרי ד' הרמב"ן שם באו להוכיח דטרשא חמיר מפסיקה, וע"ז כתב, ז"ל, אלא אדרבה חומר במושך פירות וכו' והנותן דמים וכו' ואם יש לו מותר, נעשו כמי שקנו לו מעותיו אותן פירות בעצמן ואין כאן מלוה והמתנה, משא"כ במושך פירות שהמעות אצלו, עכ"ל, ונ' כונתו, דלא נימא דבטרשא לא חשיב כ"כ כהמתנת מעות, ומשא"כ בפסיקה חשיב טפי כהמתנת מעות, וע"ז כתב שהרי אדרבה חזינן דבפסיקה בקל יותר חשבינן דליכא הקדמת מעות, שהרי בפסיקה כל דיש לו שרי, משום דחשיב דליכא כאן מלוה והמתנה, ואילו במושך פירות ל"מ הא דיש ללוקח מעות, ואכתי חשבינן דאיכא המתנת מעות.

ונ' להדיא מזה, דהא דבטרשא ל"מ הא דיש ביד המוכר מעות, הוא משום דבטרשא חשיב טפי כהמתנת מעות, ולזה ל"מ התירא דיש לו, וצ"ב.

ושמא יל"פ דהיינו משום דבפסיקה כל תורת המתנת מעות שבזה הוא רק משום שעדין לא נתקיים המקח, אך כל דיש לו ומצינו לחשוב שכבר נתקיים המקח לי"ב המתנת מעות כלל, ומשא"כ בטרשא, וזה כמש"נ לעיל סק"ב לדון לפרש בזה.

אך לכאו' בד' הרמב"ן נ' טפי בע"א, דלדרך זו אכתי יל"ע במה שהוכיח מזה הרמב"ן לנידון דילי', שהרי אף דחזינן בזה דבפסיקה כל שנתקיים המקח תו לא חשיב כלל כהקדמת מעות, מ"מ כל שלא נתקיים המקח שפיר י"ל דבפסיקה חשיב המתנת מעות טפי מבטרשא, דהנה יש להסתפק במכירה בהקדמת מעות, במה הוי ההמתנה והאג"נ, האם ההמתנה היא משום דבעד המקח הי' ראוי לפרוע רק למחר כשיתן לו המקח, ומה שמקדים ונותן לו דמים עתה הוי זה הקדמת מעות, ובעבור הקדמה זו מוזיל גבי' מכפי מה שהי' נותן לו אם הי' פורע הדמים מחר, או דהוא להיפך דההמתנה היא דבעבור מעותיו שנותן לו עתה הי' ראוי לפרעו עתה וליתן לו המקח, ומה שממתין ואינו נותן לו המקח עתה הוי זה המתנה, ובעבור המתנה זו נותן לו יותר פירות ממה שהי' ראוי ליתן לו בעד מעותיו.

והנה בדברינו לעיל נת' דההמתנה היא במה שמקדים לו מעותיו, אך ליכא המתנה כלל במה שמאחר מלפרעו וליתן לו את המקח, שהרי כל עיקר הסכם המקח הי' ליתנו לזמן פלוני, ואינו מחויב טפי מזה.

אמנם הנה מל' הרמב"ן מ' לא כן, אלא הוי ההמתנה במה שמאחר מליתן לו את המקח ובעד זה נותן לו פירות יתירים, וכמש"כ שם, ז"ל, והרי מצינו בנותן מעות ופוסק עליהן "פירות יתירין בהמתנה" שאסור וכו', עכ"ל, ומ' דהאגר נטר הוא נתינת פירות יתירין שנותן בעד ההמתנה, שאינו פורע לו מיד בעד מעותיו אלא פורע לו לאח"ז.

וכ"ה בל' המיוחס לריטב"א דס"ג: אהא דאמר ר"נ כללא דרביתא כל אגר נטר לי אסור, ז"ל, דאי אמר לי' בהדיא משם דנטרת לי "מאותם חטים" אתנם לך לזמן פלוני ואע"פ שנתייקרו מיהא ודאי אסור, עכ"ל.

ועי' עוד בדברינו בדעת הריטב"א בדין רבית דרך מקח, שנתבאר לפרש עפי"ז מש"כ הריטב"א דהתירא דרבית דרך מקח הוא משום דליכא נשך ברור משעת נתינה, ולא פירש דהוא משום דה"ז מתפרש כדמי המקח, אשר זהו הטעם דשרי פסיקה בהוזלה ודשרי טרשא, ולהנ"ל ניחא, דהגם דה"ז מתפרש כדמי המקח דדמי כור חטים הם דינר זהב, מ"מ כיון שממתין מלפרוע לו את החטים, ואח"כ נותנם לו אף שהוקרו, דמי לסאה בסאה דלא שרי אלא משום דליכא נשך ברור משעת נתינה, וכמש"כ הריטב"א שם.

והנה בד' הרמב"ן כשבא לצייר האופן דפסיקה בהוזלה במפרש, כתב אע"פ שלא פירש אם מעכשיו ד' גריוי אני לוקח, וכ"ה גם בפסקי רי"ד לקמן דס"ה. ובסה"ת ח"ד דין ל', אך הטור צייר דין מפרש בפסיקה בהוזלה, דמפרש אם אקדים לך המעות לא אתן לך אלא י' ואם לכשתתן לי החפץ אתן לך י"ב.

ונ' דטעם השינוי בזה הוא, דהרמב"ן לטעמי' דהאג"נ בפסיקה בהוזלה הוא במה שנותן לו פירות יתירין בעד המתנת הפירעון, הרי דלפ"ז האג"נ הוא שאם הי' פורע לו הפירות מיד הי' נותן לו מידה פחותה של פירות, ומשום שממתין לו על הפירעון נותן לו מידה יתירה, וכמש"כ כן הרמב"ן להדיא שפוסק פירות יתירין בהמתנה, וע"כ לדעתו האופן דמפרש הוא בשמפרש אם מעכשיו ד' גריוי אני לוקח, שהרי הרבית היא במה שאינו נותן לו ד' גריוי כי השתא אלא מוסיף ונותן לו ה' גריוי, וע"כ זהו דחשיב מפרש במה שאומר אם מעכשיו ד' גריוי אני לוקח.

אך הטור ס"ל דהאג"נ בפסיקה בהוזלה הוא דמשום הקדמת המעות מוזיל גבי', ותחת אשר הי' לו ליתן לו בעד הפירות י"ב, מוזיל גבי' משום הקדמת המעות ואינו נותן אלא י', וכאשר כ"ה ל' הטור שם, כך אסור ליקח בזול בשביל המתנת המעות שאם קונה דבר ששוה י"ב בי' בשביל שמקדים המעות וכו', עכ"ל, והרי דהאג"נ אינו במה שנותן לו פירות יתירין בעד מעותיו, אלא במה שמוכר לו פירותיו בזול, ואשר ע"כ לדידי' ליחשב מפרש הוא ע"י שיאמר דאם לכשתתן לי החפץ אתן לך י"ב, ודו"ק היטב.

והנה אמנם נ' דלדינא לא פליגי, דבב' האופנים יש לאסור בזה, דסו"ס נתפרש להדיא דמוזיל גבי' ואי"ז דמי החפץ, אך אכתי נ' לדון נפ"מ לדינא ביניהם, בשפירש עמו דאם יתן לו הפירות עכשיו לא יקח ממנו אלא ד' גריוי, אך אם יתן לו הפירות לזמן פלוני, יתן לו ה' אף אם לא יתן לו הדמים אלא באותו הזמן, דלדעת הרמב"ן ה"ז חשוב כמפרש, ולדעת הטור לא חשיב כמפרש, ומאידך אם פירש ואמר דאם יתן לו המעות לזמן פלוני לא יקח ממנו אלא ד' גריוי, אך אם יתן לו המעות עכשיו יקח ממנו ה' גריוי אף אם יתן לו הפירות עכשיו, דבכה"ג לדעת הרמב"ן לא חשיב כמפרש ולדעת הטור חשיב כמפרש.

ונ' עפי"ז דזהו מש"כ הרמב"ן להוכיח מהא דל"מ יש לו בטרשא אלא בפסיקה דטרשא חמיר, והיינו דבטרשא חשיב המתנת מעות גמורה במה שאינו פורע לו מיד, ולא סגי לזה במה שאנו דנים שזכה במעות, דאכתי כיון שלא נתן לו המעות נתינה חלוטה, יש בזה המתנת מעות, ומשא"כ בפסיקה, כיון דמעיקרא פסק עמו ליתן המקח למחר, ליכא בזה מדינא המתנה, שהרי אינו מחויב ליתן מקח בעד הדמים אלא למחר, ואך דמ"מ מיחזי כהמתנה, ובזה התירו כל שיש לו דנעשה כמי שקנה פירות אלו ולא מיחזי כהמתנה, וזהו שלמד מינה הרמב"ן דבטרשא הוי המתנה טפי מאשר בפסיקה, ודו"ק.

ולפי האמור נ', דזהו טעמא דהרי"ד דפשיטא לי' דבמפרש אסור אף ביש לו, וצ"ע מהיכא פשיט"ל הך מילתא עד שתמה מזה על פירש"י בטרשא, אך לפי הנ"ל נ', דכל שאומר אם מעכשיו תן לי 'ד' ואם אמתינך תן לי ה', הרי נמצא דעיקר חיובו הוא ליתן לו ד' גריוי, ורק אם ימתין ולא יתן לו עד למחר צריך ליתן לו ה' גריוי, וממילא דל"ש לומר דאם יש לו ה' גריוי יהא מותר משום דזכה בהן מהשתא, שהרי אם יפרע לו השתא לא יתן לו אלא ד', והיאך נימא דזכה מהשתא בה' גריוי, ועי'.

אך בד' הטור שכתב עפי"ד הרי"ד לאסור אף במפרש אם למחר אתן לך י"ב לכאו' מוכח שלא פירש כן טעמו של הרי"ד, אך י"ל דמ"מ הוא מתפרש עד"ז, דכיון שפירש להדיא דכל מה שנותן לו המקח בעד י' הוא רק משום המתנת המעות, הרי ל"ש לומר שיזכה בכל המקח מהשתא, שהרי עד כמה שיזכה במקח מהשתא הי' בדין שיתן לו י"ב, ובעד י' אין ראוי שיזכה בכל המקח, ובזה הי' מתפרש הטעם דאסור במפרש, אף דשרי בשומתו ידועה דהוי כמפרש, עי' ב"י שעמד בזה, (ולהרי"ד גופי' ניחא, דאיהו לא ס"ל כלל להך מילתא דשומתו ידועה הוי כמפרש, עיי"ש), וע"פ הנ"ל ניחא, ודו"ק, וצ"ע בזה.

גם ממה שהביא הטור בשם רבינו ישעי' לאסור בזה, אף שרבינו ישעי' איירי בגונא דפירש אם עכשיו ד' גריוי אני נוטל, והטור כתב עפי"ז לאסור במפרש אם כשתתן לי החפץ אתן לך י"ב, נ' דס"ל דליכא נפ"מ באופן שפירש, וזה דלא כמש"נ לעיל דלכאו' איכא בזה נפ"מ רבתא.

שו"ר עוד ביד רמ"ה ב"ב דפ"ז., ז"ל, רישא כיון דלא עביד בהדי' מההוא יומא קמא דאגרי' מיחזי כאגר נטר לי וכו', ואע"ג דזלזולי בשכירות הוא, כיון דאילו אתני בהדי' אם מעכשיו אני עושה עמך אתה נותן לי מסלע ליום ואם לגורן מדינר ליום אסור, דומיא דשדה, דאע"ג דקרקע אין לה אונאה כי פריש לי' אם מעכשיו וכו' אסור וכו' עכ"ל.

והרי שפירש דהאופן דאם מעכשיו בשכירות פועל, הוא בשאומר לו אם מעכשיו אני עושה עמך אתה נותן לי סלע ואם לגורן דינר, ולא פירש להיפך דהיינו אם אי אתה נותן לי עכשיו אין אתה נותן לי אלא דינר, ואם לגורן אתה נותן לי אתה נותן סלע, וזה כדעת הרמב"ן ודעימי' ושלא כדעת הטור.

והיינו שנראה מזה דגם בשכירות פועל, המתנת המעות לא הויא במה שהקדים לשלם על השכירות קודם הזמן, אלא במה שלא פרע לו מיד בעבור הדמים שנתן לו, ואמנם ודאי כל חיוב נתינת הפעולה היא רק לגורן, וכלל אינו יכול לפרעו היום, רק היינו דהאגר נטר הוא במה שמתעכב לפרוע בעבור הדמים עד הגורן, ודו"ק.

יל"ד לפרש המחלוקת בזה קצת בע"א, דנחלקו אם האג"נ בהקדמת מעות, הוא מה "שמוכר לו בזול" בעד המתנת המעות, או דהאג"נ הוא, דפורע לו יותר ממה שקיבל ממנו, דכיון שנותן לו פירות בשווי ק"כ, והוא נתן לו רק ק', נמצא שמוסיף על הפירעון.

והיינו דלעולם גם לדעת הרמב"ן ההמתנה היא המתנת המעות ולא המתנת הפירות, ואך דהרבית שנותן על ההמתנה, אינה מה שמוזיל גבי' ואינו נוטל ממנו ק"כ אלא ק', אלא מה שנותן לו יותר פירות מן הדמים שנתן, ומוסיף על פירעון ההלואה.

ודעת הרמב"ן ודעימי' דהאיסור הוא במה שמוסיף על הפירעון, וכאשר כ"ה מפורש בד' הרמב"ן דנותן לו פירות יתירין בהמתנה, וע"כ ס"ל דליחשב מפרש היינו בשפוסק עמו דאם יפרע לו מיד יפרע לו פירות בשווי ק' ואם יפרע לו לאח"ז יפרע פירות בשווי ק"כ, אך הטור דס"ל דהאיסור הוא במה שמוכר לו בהוזלה, וע"כ מפרש היינו שמפרש דאם לא יקדים לו מעות ימכור לו בשויו, ומכחד מקדים לו מעות מוכר לו בהוזלה, ודו"ק.

ואולי לקושטא דמילתא ב' האופנים אסורים, ואין פלוגתא בזה, וע"כ בין אם יאמר שאם יתן לו הפירות עתה יתן לו בשווי ק' ואם יתן לו לאח"ז יתן לו בשווי ק"כ ה"ז אסור, אף אם אומר שאם יתן לו לאח"ז יתן לו בשווי ק"כ גם אם יתן המעות בשעת המקח, ובין אם יאמר שאם יתן הדמים עתה יתן לו פירות בשווי ק"כ, ואם יתן הדמים לאח"ז יתן לו פירות בשווי ק' ה"ז אסור, אף אם אומר שאם יתן הדמים עתה יתן לו פירות בשווי ק"כ גם אם יתן הפירות עתה, וצ"ע בזה.

1. ולכאו' פשוט דכל קו' זו הוא רק אי נימא דהתירא דפסיקה בהוזלה הוא אף בשקבעו זמן שאין יכול הלוקח לתבעו בתוך הזמן, וכמשמעות ד' התוס' לעיל דס"ג:, וכמש"כ כן הריטב"א לקמן דע"ה., דאי נימא דלא שרינן בפסיקה בהוזלה אלא בשיכול הלוקח לתבעו מיד וכמש"כ בקונט' הסמ"ע אות י"ב ואות י"ט, אשר היינו משום דל"מ התירא דיש לו לחשוב דליכא כלל הלואה ולהתיר ההוזלה, ורק היכא שיכול הלוקח לתובעו מיד הוא דלא חשבינן לההוזלה בעד המתנת המעות כיון שיכול לתבעו מיד, הרי דה"נ אף אם שייך התירא דיש לו בטרשא, מ"מ כיון שקבע זמן לפירעון שאין יכול המוכר לתבעו בתוך הזמן, אסור לייקר את המקח, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואין לומר דל"מ עיקר התירא דיש לו בהלואה דסאה בסאה, רק כלפי חשש יוקר דמכח הא דיש לו חשבינן שהסאה שבידו הוחלטה למלוה והוי היוקר ברשותו, אך כלפי הוזלה דבעי' לחשוב דליכא המתנת מעות כלל ל"מ רק התירא דיש לו דפסיקה דעביד קנין על הפירות, אך ל"מ בזה התירא דיש לו דהלואה, ולפ"ז ניחא הא דלא שרינן בטרשא בשיש להלוקח מעות, שהרי בגמ' לעיל דס"ג: מדמינן לדינא דהלויני עד שיבא בני בהלואת סאה בסאה, לדינא דיש לו בפסיקה בהוזלה, ולפ"ז בדין דאף בהלואה יועיל התירא דיש לו גם לגבי הוזלה.

   וצריך להוסיף בזה, דהגם דכתב הריב"ש דהא דשרינן פסיקה בהוזלה הוא משום שקנה המקח למי שפרע, וזה הרי ל"ש בסאה בסאה ובטרשא דלא קנה למה שביד הלוה והלוקח למי שפרע, אך נ' בפשוטו, דכל מה שהוצרך הריב"ש לה"ט דקנה למי שפרע, הוא רק בפסיקה דכל החיוב שחל על המוכר ליתן המקח להלוקח הוא רק משום מי שפרע, אך בסאה בסאה ובטרשא ל"ב לזה, שהרי חל עליו חיוב גמור להשיב הסאה למלוה ולפרוע דמי המקח למוכר, וע"כ י"ל דבזה ודאי מצינו למימר שמה שבידו הוחלט למלוה ולמוכר, וז"פ, וכבר נתבארה סברא זו בתו"ד השער דעה סימן קס"ב סק"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)