26פוסק עמו בשער הגבוה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

פוסק עמו בשער הגבוה

שיטת ת"ק במשנה (עב:) "ופוסק עמו בשער הגבוה", וכן נפסק בשו"ע (סימן קעה ס"ז) "כיון שנקבע השער מותר לפסוק על שער הגבוה כיצד היו חטין נמכרות ד' סאין בסלע ופסק עמו שיתן לו החטין כשער הזול אם עמדו אח"כ עשר סאין בסלע נותן לו עשר סאין בסלע".

שואל הט"ז (סק"ט, והוא מדברי הפרישה בסימן קעג אות ח'), שלכאורה היו צריכים לאסור בכה"ג – שהרי הוא קרוב לשכר ורחוק להפסד, כמפורש בסימן קעג סי"ג. ומיישב ע"פ דברי התוס' (סד:) ששאלו מדין פסיקה ביצא השער לדין קרוב לשכר ורחוק להפסד, ותירצו - שבפסיקה אין פירות מבוררין והמוכר יכול להשתמש בפירות שיש לו ולתת לו אחרים, בכה"ג – אין איסור משום קרוב לשכר. וס"ל לט"ז, שתירוצם מיישב אף את קושיתו – מהא שמותר לפסוק בשער הגבוה, שכל שאין פירות מבוררין - אין איסור בפסיקה אף אם פוסק עמו בשער הגבוה.

דוחה החוו"ד (סק"ג, וביתר אריכות בסימן קעג סקי"ח) את דברי הט"ז, דכל דברי התוס' קאי לענין אחריות על קלקול וכדו' - שבזה יש נ"מ בין דבר ידוע לבין פירות שאינן מבוררין, דבפירות שאינן מבוררין אין ראיה שהפירות שלו התקלקלו - וא"כ אין כאן קבלת אחריות. משא"כ בדבר ידוע - ע"כ שהחבית של הלוקח התקלקל, ואם יתן לו אחר, הוא ע"כ משום קבלת אחריות - שאסור באופן של קרוב לשכר ורחוק להפסד.

מבאר החוו"ד באופן אחר, והוא ע"פ דברי הנמוק"י (לה. בדפי הרי"ף), שכל דין קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא רק בהלוואה ולא במכר. ומשום כך, בפירות שאינן מבוררין שאין אופן של ביטול מקח – שהרי אפשר לומר שמה שהתקלקל לא היה שלו, וכן לענין זולא ויוקרא - שתמיד יתן לו את הפירות אלא שתלוי באיזה שער, א"כ אין כאן הלוואה כלל - ואין בו איסור משום קרוב לשכר ורחוק להפסד. משא"כ בדבר ידוע - שיש אופן שיחזיר לו מעות, הוא ע"כ משום ביטול מקח והמעות הם הלוואה, ובכה"ג - אסור באופן של קרוב לשכר ורחוק להפסד.

מקשים האחרונים (עיין נתיבות שלום) על החוו"ד, מדברי ר' יהודה במתניתין - "יכול לומר לו תן לי כזה או תן לי מעותי", הרי להדיא שאף באופן שיש צד הלוואה - מותר פסיקה באופן של קרוב לשכר ורחוק להפסד.

ביאור פלוגתת ר"י וחכמים

נראה לבאר את פלוגתת ר"י וחכמים, ובזה תתורץ קושית האחרונים על החוו"ד.

שיטת חכמים - שצריך להתנות שיתן לו בשער הגבוה וכנ"ל, והוא תנאי של קרוב לשכר ורחוק להפסד, ומשום כך בעינן לביאורי האחרונים - היאך מותר פסיקה באופן של קרוב לשכר.

בשיטת ר"י נראה לפרש, שאין כוונתו - שאף שלא התנה הוי כאילו התנה, אלא שבאמת פסק עמו בשער של שעת הפסיקה בלא שום תנאים. והא שאומר לו שיחזיר לו מעותיו אם לא יתן לו בשער הגבוה, היינו שברצונו לחזור בו מהמקח [שהרי לא היה אלא קנין מעות]. וחידושו של ר' יהודה הוא, שבאופן זה אינו מחויב לקבל עליו מי שפרע, כיון שחוזר בו משום שיש לו הפסד - שהרי יכול לקבל עכשיו יותר בזול. וכדחזינן בסוגיין - שהיה צד שלא יהא מי שפרע משום שהיה שינוי בשער, וכן נמצא סברא מעין זה בתוס' לעיל סד. "כי לא אתני יכול לחזור דליכא מי שפרע כיון שמפסיד הכל כדמשמע...". ונראה, שאף חכמים לא פליגי על עצם הסברא, אלא שס"ל - ששינוי תרעא אינו הפסד הפוטר ממי שפרע.

לפי"ז, שיטת ר' יהודה אינו שייך כלל לדברי החוו"ד. דבאמת באופן שיש צד של ביטול מקח - אסור להתנות באופן של קרוב לשכר ורחוק להפסד. אולם בדברי ר"י אין תנאי כלל - שהרי פסק כשער של עכשיו, אלא שחוזר בו לגמרי מהמקח, וס"ל לר"י - שפטרוהו מקבלת מי שפרע.

ראיה לביאור הנ"ל

התוס' בגיטין (ל. ד"ה הא קמ"ל, הובא בחוו"ד כאן) מבארים בשיטת ר' יהודה, דהא שיכול לומר לו "תן לי כזה או תן לי מעותי" - היינו רק כשאומר לו כן בשעת הזול, אולם אם חזר והתייקר - אינו יכול לומר לו שיתן לו כשעת הזול שהיה באמצע [אלא שיכול לחזור בו - ככל חוזר שמקבל עליו מי שפרע].

מפרש המקור מים חיים (על ס"ז), שיתכן - שדברי התוס' הם בדווקא לשיטת ר' יהודה. משא"כ לשיטת חכמים - שמתנה להדיא, שפיר יתכן שיכול להתנות - שאף אם יחזור ויוקר שרוצה כשער הזול שהיה באמצע.

ודבריו צ"ב, דבפשטות ר"י ורבנן רק נחלקו - אם בעינן תנאי מפורש או שבסתם הוי כאילו התנה, אולם לכאורה אין נ"מ ביניהם באיכות התנאי. וע"כ כביאורינו הנ"ל, דבשלמא לחכמים שאתינן עלה משום תנאי - שפיר יכול להתנות על כל אופן שרוצה [באופן שאינו אסור משום קרוב לשכר וכנ"ל]. אולם לר"י, אין כאן תנאי כלל אלא חזרה מהמקח, וס"ל לר"י שבאופן שנגרם לו הפסד - יכול לחזור בו בלא לקבל מי שפרע, אולם הוא רק באופן שאומר לו כן בשעת הזול - שאזי יכול להשיגו עכשיו בזול ומשום כך חוזר בו. משא"כ כשחזר והוקר - שאינו יכול להשיגו בזול ולא נגרם לו הפסד, א"כ הוי ככל חוזר בו - שבעי לקבל עליו מי שפרע.

ויותר יבואר ע"פ דברי רעק"א (תשובה נב סוף ד"ה "לענ"ד" הראשון), דלחכמים - הקנין חל רק בזמן שהשער הוזל. והיינו, שאם לא הוזל - יחול המקח מיד בשעת הפסיקה, ואם הוזל - יחול בשעת הזול. וא"כ פשוט שלדעת חכמים - אם הוזל ושוב הוקר, שפיר אפשר לומר - שהמקח חל בשעה שהיה זול, משא"כ לר"י - שאתינן עלה משום חזרה אלא שבעינן לפטרו ממי שפרע, בעינן שיהא הפסד וכנ"ל.

שיטת הש"ך

הש"ך (סקי"א) מבאר - אמאי נידון דידן אינו אסור משום סאה בסאה [וגם הוא מדברי הפרישה בסימן קעג אות ח') "ולא מחזי כרבית דהא אי הוי מעותיו בידו הוי יכול ליקח תבואה בזול", והוא כעין סברת "מאי אהנית לי..." המוזכר בסוגיא בדף סג:, והיינו - שאין לו שום ריוח מזה שנתן לו כסף מוקדם, ומשום כך לא מחזי כרבית.

בסימן קעג סקכ"ד, מביא הש"ך את דברי הפרישה שהובאו בט"ז הנ"ל – בביאור החילוק בין נידון דידן לבין דין חבית. ופליג הש"ך, שבאמת בפסיקה על הפירות - אסור למוכר לקבל עליו אחריות יוקרא וזולא "דלא שרי לקמן סימן קעה אלא לפסוק כשער של עכשיו או כשער הזול אבל כשמוכר מקבל עליו אחריות דיוקרא וזולא ודאי אסור". ותמה רעק"א, שדברי הש"ך נסתרים ממשנה ערוכה [שנפסק בסימן קעה ס"ז] - שמותר לפסוק בשער הגבוה.

מבאר החזו"א (סימן עו סק"ו), שפירוש המשנה לדברי הש"ך אינו כפשוטו - שפוסק כשער היותר זול של שעת הפסיקה או של שעת לקיחת הפירות. אלא כוונת המשנה לשני ציורים שונים, דיש מקומות ששעת הפסיקה יותר זול מאשר בזמן השוק ויש מקומות להיפך, ובכל מקום פוסק את המחיר כפי הרגיל להיות יותר זול במקומו, אולם אינו מתנה שאם ישתנה מהרגיל - יקבל מחיר אחר. ובלשון החזו"א "ומש"כ הש"ך לפרש כשער הגבוה דר"ל דפוסק כשער שבדרך הרגיל הוא זול והיינו שפוסק כשער של יום פלוני שרגיל להיות בזול מכל מקבל שער ההוא אף אם יהיה ביוקר".

והיינו, שאין כאן כלל תנאי של קרוב לשכר ורחוק להפסד, אלא קובע כפי המחיר שיהא ביום פלוני [שבדרך כלל הוא זול] - שאזי יקח את הסחורה. והא שאין בזה חשש רבית - שמוזיל לו טפי מיום הפסיקה, כבר ביאר הש"ך בסימן קעה - שהוא משום שיכל לשמור את הכסף ולקנות ביום הזול וכסברת "מאי אהנית לי...", וכנ"ל.

מי שפרע בשליח

דעת רבנן כנ"ל, שבשינוי תרעא - אם חוזר בו צריך לקבל עליו מי שפרע. מביאה הגמ' מעשה עם "ההוא גברא דיהיב זוזי לנדונדיא דבי חמוה, ורב פפא חייב את החוזר בו מי שפרע. ולהבנת רש"י והרי"ף, איירי שחמיו שלח את החתן לקנות והחתן פסק עם המוכר – ואזי חמיו חזר בו. שאלה הגמ' "ותיפוק ליה דשליח שוייה מעיקרא", ונחלקו הראשונים בפירוש קושית הגמ'.

שיטת רש"י

רש"י מפרש את קושית הגמ', שבכה"ג של שליח - לא שייך כלל מי שפרע. דלשליח ודאי לא מגיע מי שפרע - שהרי לא הוא חזר בו אלא המשלח "ומה בידו של זה לעשות שב"ד מקללין אותו". והמשלח ג"כ אינו בר קבלת מי שפרע, "דמצי אמר ליה היה לך לפסוק כשער הגבוה ולתקוני שדרתיך ולא לעוותי ובדבר עיוות במה שהיה עליו לתקן לא נעשה שלוחו". ומשמע מדברי רש"י דאף שלא התנה עם השליח שיפסוק כשער הגבוה, אפ"ה מצי למימר לתקוני שדרתיך [וכדמצינו לענין אחריות בסוגיא בב"ב דף קסט:, הובא בראשונים כאן].

שיטת הרי"ף

דברי הרי"ף (מד:) סתומין טובא, וכתב עליו הרא"ש (סימן עג) "ורב אלפס ז"ל פירש על דרך אחרת ואינו מחוור". וכן הוא בבעה"מ "ולא נתבררו לי דבריו". אמנם להדיא בדברי הרי"ף שיש אופן שלא יכול לטעון "לתקוני שדרתיך", ובסוגיין איירי בהכי "דלא שני בשליחותיה" - ומשום כך חייב המשלח לקבל את המקח. והוא דלא כרש"י - שבסוגיין איירי באופן שטוען לתקוני שדרתיך.

ביאור שיטת הרי"ף

בביאור שיטת הרי"ף כתב הרמב"ן במלחמות שם, שהוא כשיטת הר"ח שהביא שם, וכן הובא בשאר הראשונים.

מבאר הרמב"ן בשיטת הר"ח, שבאופן שהמשלח לא התנה עם השליח שיפסוק בשער הגבוה, אין זה נקרא שינוי אם השליח לא התנה "שאין לשליח להתנות תנאים מדעתו", ובכה"ג המשלח קנה ואינו יכול לחזור בו [כן הבין גם בהגהות חו"י על הרי"ף שם]. ואין לפרש בכוונת הרי"ף - שהמשלח יוכל לחזור בו ולקבל על עצמו מי שפרע, דא"כ -אמאי הוצרכה הגמ' להעמיד את המעשה בתגרא, היה לגמ' להישאר באוקימתא של שליח, ולפרש שכוונת רב פפא - שהמשלח מקבל על עצמו מי שפרע. אמנם לא נתבאר - אמאי לא יוכל לחזור בו ולקבל עליו מי שפרע. ואף אם נקבל - שלא שייך כאן מי שפרע, אכתי לא ברירא אמאי אינו יכול לחזור בו, שהרי לא היה כאן אלא קנין מעות -שבטלוהו רבנן, ומה בכך שלא שייך קבלת מי שפרע.

אמנם באופן שהתנה עם השליח והשליח לא התנה, מפורש בדברי הר"ח - שהשליח מקבל מי שפרע, וכן נראה בכוונת המשך דברי הרי"ף "אבל היכא דשני בשליחותיה אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי". והיינו שהמקח בטל והשליח יקבל על עצמו מי שפרע. והוא דווקא באופן שהשליח לא הודיע למוכר שהוא שליח, כמפורש בדברי הר"ח (שיטמ"ק ד"ה "כתב הר"ח"). משא"כ אם הודיע לו שהוא שליח - אזי אין אחד מהם מקבל מי שפרע, השליח- משום שהודיע שהוא שליח, והמשלח – משום שהתנה עמו שיפסוק בשער הגבוה.

פשט נוסף בסוגיא

הרמב"ן בחידושים [ע"פ הבנת הגראז"מ בהגהותיו לרמב"ן] וכן הוא בחידושי הר"ן [כמובא בדברי הגר"א סקי"א] מביאים פשט נוסף בסוגיא בשם הגאונים. דהציור היה להיפך - שהחתן שלח את חמיו לקנות נדוניא וחמיו קנה, את הנדוניא בקנין גמור, ואח"כ הוזל השער - ומשום כך החתן רוצה לחזור בו. בכה"ג, פשוט שהמשלח אינו יכול לחזור בו - שהרי קנה בשליחותו ונתקיים המקח בקנין גמור, ולכן הוצרכה הגמ' להעמיד בתגרא - שאזי אין המקח נקנה למשלח ושפיר חוזר בו החתן [המשלח] ומקבל ע"ע מי שפרע.

מסיים הרמב"ן - שאין פשט זה נראה בלשון הסוגיא, ולכן חזר הרמב"ן לפשט הראשון שהוזכר לעיל, ומסיים הרמב"ן "והכל עולה לטעם אחד".

ודבריו צ"ב, דמנין לרמב"ן שהגאונים יודו לחידושו של הרי"ף, שיש אופן בקנין כסף - שא"א לחזור מהמקח כלל. אמנם שפיר יתכן - שהגאונים ורש"י לא פליגי בדינא, וכן הוא בדברי הגר"א (סימן קעה סקי"א) "ולפ"ז אפשר שבעיקר דינא לא פליגי הגאונים על רש"י".

שיטת הנימוק"י

בנימוק"י ובדברי הרמ"ך בביאור שיטת הר"ח (הובא בשיטמ"ק), נראה שלא כביאורינו בשיטת הר"ח ובשיטת הרי"ף. דכותבים להדיא - שהמשלח שפיר יכול לחזור בו אלא שמקבל מי שפרע. ובסברא הוא נראה פשוט כן, וכמו שתמהנו לעיל - אמאי לא יוכל לחזור בו. אולם בחשבון הסוגיא לכאורה מוכח כביאורינו - דאל"כ אמאי הוצרכה הגמ' להעמיד בתגרא, וכנ"ל. וכן הוא בדברי הרמב"ן כנ"ל, ודלא כמוכח בדברי הרמ"ך ובדברי הנימוק"י, וצ"ע.

להלכה

השו"ע (חו"מ קפב ס"ז הובא בש"ך כאן סקי"ג) סתם שהמשלח תמיד יכול לחזור בו - אף באופן שלא הודיע שהוא שליח. והיינו, דאף שבהלכות קנינים, כל שלא הודיע למוכר שהוא שליח - כל אחריות הקנין עליו (שם ס"ב), אולם לענין חיוב מי שפרע - לא אמרינן כן, וכל שהוא שליח ולא נעשה קנין - אין עליו חובת מי שפרע אף באופן שהתנה עמו שיפסוק בשער הגבוה ואף באופן שלא הודיע למוכר שהוא שליח, והוא לכאורה כשיטת רש"י.