טושע שיג בענין כלי של פרקים וכלי הברגה.
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

**טושו"ע סי' שי"ג. סעיף ו' בענין כלי של פרקים.** הטור פוסק דיש ג' דרגות תקיעה שאסור מדאוריתא, הידוק שאסור מדרבנן, ורפוי שמותר לכתחילה. וזהו כשי' רשב"ג וכהבנת הרמב"ן והריטב"א במז. בסוגיית מטה של טרסיים. דעולה מדבריהם דנאמרו ג' דרגות. ומבואר בב"י דנאסר אפילו ברפוי במקום שהדרך להדק, ודייק כן מלשונו של הטור. וכן מבואר בהגהות אשר"י ובכלבו בשם הראב"ד. והביא שכן מבואר ברמב"ם. אמנם בחבורה טענו דאפשר דלשונו של הרמב"ם מורה הלכה אחרת דאסור להכניס ברפוי בדבר שלפני שהכניס היה תקוע והכל תלוי מה היה לפני שיצא מהמקום דאם לפני כן היה רפוי לא חיישינן שיתקע בדבר שהיה רפוי ורק אם היה מהודק חיישינן שיחזיר ויתקע. ודלא כשאר הראשונים. עיי"ש. עוד הביא הב"י בשם המ"מ שהביא בשם הרשב"א בעבודת הקודש. דרפוי ואינו רפוי גם נאסר. **ובפוסקים לא נתבאר היטב מהו נחשב תקיעה ומה נחשב הידוק** ומה נחשב רפוי ואינו רפוי ומה נחשב רפוי [ובחבורה דנו בהגדרת שיעורים אלו.] והנה בגדר התקיעה בכלי של פרקים במג"א מבואר דהחיוב הוא משום בונה משום עשיית כלי. ובט"ז מבואר דהחיוב הוא משום מכה בפטיש אבל לא משום בנין כלי. **והנה בתקיעה יש סתירה ברש"י** דבכמה מקומות מבואר ברש"י דהחיוב הוא דווקא על ידי יתידות ומסמרים כך מבואר ברש"י מז.. אמנם ברש"י בעירובין נקט דתקיעה של הציר יכולה להיות גם על ידי גרזן. וכן מבואר ברש"י מז. ד"ה קרן עגולה. דבתקיעה בחוזק ובמעשה אומן הוא חייב. ויש משמעות דהוא חייב על תקיעה בחוזק באופן של מעשה אומן גם ללא יתידות. ובגדר הידוק הסברנו דהדבר מחובר על ידי לחץ, ורפוי יסודו דהוא מחובר אבל בצורה רפויה. ורפוי ואינו רפוי הכוונה דהדבר מהודק אבל אינו מהודק כ"כ. וכן נפסק במ"ב דנאסר גם רפוי ואינו רפוי. והנה ביסוד הדין דדרכו להיות מהודק. כתב המ"ב סי' שח סקע"ב בשם המג"א דתלוי בדרך של האדם המכניס, ועיי"ש בביאוה"ל ד"ה גם שפקפק בהתר זה.

**לגבי כוס של פרקים.** מבואר בטור דנחלקו בזה, המהר"ם מרוטנבורג והטור, דהמהר"ם מרוטנבורג השווה את דינו למיטה, והטור כתב שמכיוון שאין דרך להדקו כל כך שרי בכל ענין. ובביאור דעת הטור מצינו ד' פי' בפוסקים. א] כפשוטו המכוון הוא דשרי בכל ענין דמותר אפי' להדקו. ובטעם הדבר ניתן לבאר בב' אופנים או דאפילו הידוק כזה נחשב רפוי וכן משמע בלבושי שרד אות י"ב. והמהר"ם סבר דהוא נחשב כהידוק. ב] או דאפילו אם הוא נחשב כהידוק מכל מקום לא גזרו באופן שאין חשש שהוא יבוא לתקוע דכיוון שאין הדרך להדקו כל כך לא יבוא לתקוע והתירו אפילו הידוק. והמהר"ם סבר דהידוק אסרו בכל ענין. דקבעו גדר ודין כוס הוא דין המיטה ולא חילקו בין המקומות, וכך למד החזו"א סי' נ' בהבנת דברי הטור. ג] בב"י מבואר דלא יתכן דרכו של החזו"א בהבנת הטור משום שהוכיח מהטור דדרכו בהידוק אסור אפילו ברפוי ולפי קריאת החזו"א בטור אין מקום לדיוק זה. ובהבנת הב"י בטור ניתן לפרש בב' אופנים או דהבין כדרכו של הלבושי שרד דהטור סבר דהידוק שאינו מהודק כ"כ הוא כרפוי, ורק דיצא דבר חידוש לפי"ז דהב"י נקט כפשוטו דרפוי ואינו רפוי אסור, ולא נקט שהטור פליג ולפי"ז צ"ל דרפוי ואינו רפוי הוא יותר מהודק מהשיעור של אינו מהודק כ"כ ואינו במשמעות הלשון מ"מ כך נקט הקצות השלחן בביאור דברי הב"י. ד] אמנם הט"ז נקט דלא התיר הטור אלא ברפוי ורק דהמהר"ם אסר אפילו רפוי היכן שדרכו להיות מהודק קצת, והטור סבר דהיכן שאין דרכו להיות מהודק כל כך התירו ברפוי. ובטעם הדבר יתכן דבאופן שאין חשש שיבוא ויתקע התירו רפוי. אמנם מהודק אסרו מכל מקום. ובגדר הדבר יתכן דמהודק הוא נחשב בנין דרבנן משא"כ רפוי שאסור רק משום שמא יתקע ובמקום שאין חשש שיבוא לתקוע לא אסרו. ואפשר לבאר בט"ז בעוד אופנים. השו"ע מביא את שני השיטות. של הטור ושל המהר"ם. והרמ"א מוסיף דמותר רק באופן שאין דרכו להדק. [ורפוי ואינו רפוי לא הובא בשו"ע, אמנם המ"ב הביאו להלכה.] והמ"ב נקט כדרכו של הט"ז דבהידוק בכל גוונא נאסר, וברפוי באופן שדרכו להדק בכל גוונא אסור. וכן אסור ברפוי ואינו רפוי. וכן שאסור אפילו באין דרכו לתקוע אם דרך העולם לתקוע.ובכוס של פרקים ברפוי זה מחלוקת הטור והמהר"ם, ולכתחילה ראוי להחמיר, ואם זה צורך גדול להשבת ניתן להקל כדברי הטור. אמנם החזו"א נקט דבשו"ע הוא חזר בו ממה שנקט בב"י, וסובר כמו שהבאנו לעיל בביאור החזו"א דמתיר השו"ע אפילו הידוק במקום שאין חשש תקיעה. וכן שהשו"ע נחלק עם הרמ"א לגבי הדין של דבר שדרכו בהידוק האם מותר ברפוי דהשו"ע התיר. [וביארנו בחבורה משום שלפי מה שהוא חזר בו אין מקום לדייק מהטור דנאסר ברפוי באופן שדרכו בהידוק. ולפי"ז אדרבה מדויק שמותר דהטור היה צריך לכתוב האיסור.] והחזו"א פסק בזה כמו השו"ע דמסתבר טעמיה, וכתב החזו"א דניתן להקל בהידוק בדבר שאין חשש שיבוא לתקוע. וכן ניתן להקל ברפוי אפילו בדבר שדרכו בהידוק. [ונראה דיש מקום לצרף ולסמוך על החזו"א, , בדבר שדרכו להיות רפוי אפילו שדרך העולם להדק שאז ניתן לצרף סברת החזו"א לסברת המג"א שהתיר.].  **לגבי גדרו של הידוק. מצינו דבר חידוש במג"א** דהוא הביא מחלוקת הכל בו בשם הראב"ד עם הסמ"ג דהראב"ד אסר להכניס ברפוי דבר שדרכו להיות בחוזק ומהודק. והביא דזה חלוק עם הסמ"ג דביאר דהאיסור הוא דווקא בדבר שדרכו להכניס בגבורה ואומנות. ונראה מדבריו דיש כאן מחלוקת לגבי הידוק. דהראב"ד סבר דהידוק הוא כל דבר שהוא נתפס בחוזק וזה תלוי בתוצאה דאם זה תפוס בחוזק זה אסור אמנם הסמ"ג סבר דדווקא דבר שדרכו להכניס באומנות הוא נאסר בהידוק. ודבריו צ"ע טובא. דלכאורה הסמ"ג דיבר על הדאוריתא והוא סבר כהתוס' דכל דבר שיש בו חיזוק ואומנות. הוא נחשב בונה מדאוריתא. ובזה יש כלל של חיזוק ואומנות. ולשון הסמ"ג הוא גבורה ואומנות. אמנם הראב"ד בשם הכל בו דיבר על הדרבנן של הידוק ובזה לא בעינן כלל מעשה חיזוק ואומנות אלא כל שהדבר תפוס בחוזק הוא נחשב הידוק. וכן מצאתי דנקט הערוך השלחן דלא פליגי ודברי המג"א בזה צ"ע. ולדבריו עולה קולא לדעת הסמ"ג דבלי אומנות זה לא נחשב הידוק וכפי הבנתינו צריך להחמיר דכל מה שתפוס בחוזק הוא נחשב הידוק. **ולכאורה יש בזה נפק"מ גדולה מאד לכל מיני** **דברים שנתפסים על ידי קילפסים** **וכדומה**, שבקל הם נכנסים ובקל הם יוצאים אלא דהם תפוסים חזק על ידי הקליפסים וכדומה [עכ"פ בדברים שאין דרכם להכניס ולהוציא תדיר.] דלפי הבנת המג"א בסמ"ג יהא מותר ולראב"ד יהא אסור ולפי הבנתינו לכו"ע זה אסור. ויל"ע בדבר זה. [ובאמת בזה יש לידע האם הסמ"ג סבר כהתוס' או דהתוס' דיבר על התוצאה שתפוס בחוזק והסמ"ג דיבר על הפעולה. והסמ"ג והתוס' פליגי בגדר הדין. או דהתוס' גם דיבר על הפעולה שצריכה ליעשות בחוזק.] **לגבי כלים של הברגה. כגון** **כוסות .** המג"א והט"ז שם חילקו בין הכלים דאם זה כלים של הברגה כגון כוסות דהדרך שלהם להישאר מהודקות. לבין כלים כגון נודות שהדרך שלהם הוא להיפתח ולהיסגר תמיד. והנה לגבי כוסות של הברגה נחלקו המג"א והט"ז דלדעת הט"ז זה כמו כוסות של פרקים דאין חשש שיבוא ויתקע דלדעת המהר"ם נאסר אפילו רפוי כמו בכוסות של פרקים. ולדעת הטור ברפוי מותר. אבל להדק אסור בכל גוונא. והמג"א סובר דבהברגה לכו"ע אסור אפילו לטור ומשמע מדבריו דאפילו ברפוי אסור. והמ"ב הוציא מכאן דלדעת המג"א הברגה בחוזק היא כתקיעה. דאל"כ מדוע נאסר לדעת הטור להבריג ברפוי הרי אין חשש שיבוא לתקוע. וכן הסכימו האחרונים. אמנם לולי דבריהם הקדושים היה נראה לי דלא כהמ"ב והאחרונים בדברי המג"א. דהרי בט"ז בסוף דבריו מבואר דגם בהברגה שייך תקיעה. וכנראה דגם בהברגה שייך ג' דרגות. א. רפוי ב' מהודק שהוא סגור היטב ולמשל בבקבוק שיש בו גזים שהוא סגור באופן שלא ייצאו הגזים. וג' תקיעה שיסודה שהוא תפוס בחוזק שצריך מעשה גבורה כדי לפתוח את ההברגה הזו. והנה הט"ז לא חשש שהוא יבוא לתקוע. ולכן התיר ברפוי לדעת הטור אמנם המג"א חשש שיבוא לתקוע כיוון שהדרך שלהם להיות מהודקים בחוזק. ולכן בזה סבר דלכו"ע אסור בין בתקיעה בין בהידוק בין ברפוי אמנם ליתא כלל מקור בהמג"א דפליג על הט"ז וסובר דהידוק בחוזק בכלי הברגה הוא תקיעה.

**לגבי כלים של הברגה שהדרך לפותחן ולסוגרן תמיד כגון בקבוקים ונודות.**  המג"א והט"ז התירו מכיוון שהדרך לפותחן ולסוגרן תמיד ומבואר בט"ז דהתר זה קיים גם בהברגה שהיא כתקיעה דמותר משום שהדרך לפותחן ולסוגרן תמיד. ובטעם הדבר כתב המג"א שאין עשויים לקיום. ובט"ז כתב לשי' דלא חשיב גמר מלאכה כיוון שעיקר התשמיש הוא ע"י פירוק תמידי. והפמ"ג הבין ששניהם הם סברא אחת משום שעשוים מתחילה לכך ולכן שרי. והנה צ"ב בביאור סברתם דמכל מקום מדוע שלא יחשב בונה או מכב"פ באופן שתקע . עוד יש לעיין מאי שנא ממיטה של פרקים שגם עשויה לפתיחה וסגירה. דמבואר דנאסר בתקע. וכן יש לעיין מקנה של סיידין. והנה בקנה של סיידים מצינו מחלוקת בראשונים דברמב"ן וברשב"א מבואר בסוגיא בדף מז. דהטעם שמבואר בברייתא דרק נאסר מדרבנן ולא מדאוריתא הוא באופן של תקע אמנם אם תקע הוא חייב מדאוריתא, הגם שהדרך הוא לפרקו ולהרכיבו תדיר ויל"ע מאי שנא. אמנם ברש"י שם מבואר דבקנה של סיידים. פטור ואין בו משום מכב"פ משום שהדרך הוא לפרקו תדיר. והנה בדעת רש"י שם יל"ע האם סובר דאיירי אפילו בתקע ובכו"א סובר דיש התר משום שהדרך לפרקו תדיר. [וזה יהיה ראיה לעצם סברת המג"א והט"ז. אלא דשם מבואר דאסור עכ"פ מדרבנן. ועדיין תיקשי מדוע הם התירו לכתחילה. אמנם עיי"ש ברש"י ד"ה קרן עגולה דשם מבואר ברש"י דבקרן פשוטה ההתר הוא משום שמכניסו בריוח ודרכן לפרקם תמיד. ומשמע דההתר הוא רק בצירוף זה שלא הוי תקיעה. אמנם בקנה של סיידים לא ביאר רש"י דלא הוי תקיעה. ויל"ע בדעת רש"י האם סובר דדרכו לפרקו זהו סברא בעצם. והטעם שהביא בקרן פשוטה שדרכו ליתנו ברווח הוא לרווחא דמילתא או דסובר דההתר הוא דווקא באופן שיש את שני הקולות דגם לא הוי תקיעה וגם דרכו להכניס ולהוציא. ובקנה של סיידים סמך על זה דבפשוטו המכוון הוא שדרכו ליתנו ברווח. ואיירי ברפוי. ויל"ע בזה.]  **ובביאור סברתם נראה שיש בזה כמה סברות**. ויש נפק"מ גדולות מאד בין הסברות. **א]** **בשו"ע הרב כאן נקט.** ששורש ההתר הוא משום שדבר שהדרך לפתוח תדיר ממש אין זה נחשב בונה. דבנין עראי כזה שמתפרק תדיר אי"ז בנין. [והבאנו בשעתו את הריטב"א על המשנה שביאר את המשנה דהחיוב הוא במלאכה המתקיימת בשבת, המכוון הוא שהיא מתקיימת לפחות יום אחד. ובפסקי הרי"ד הבאנו דמלאכה המתקיימת היא כשאין דעתו לפרקו. וכדברי השו"ע הרב שדעתו לפרקו אין זה מלאכה המתקיימת.] ומבואר בדבריו דיש ג' דרגות. בדברים שהדרך הוא לפרקם. א] מלאכה שמתקיימת בקביעות. והמכוון הוא כמה ימים. דזה אסור מדאוריתא. ולכאורה המקור לזה הוא מיטה של פרקים ששם הוא מתקיים כמה ימים. ב] מלאכה שמתקיימת יותר מיום אחד אבל לא כמה ימים ודוג' לזה כנראה הוא מקל של סיידיים. דזה פטור אבל אסור. ג] מלאכה שאינה מתקיימת אפילו יום אחד דלא נאסר אפילו מדרבנן דזה נודות של שרויף שהדרך הוא לפותחם בו ביום. וצריך להדגיש דאין צריך למעשה לפתחם כל יום. אלא זה שכן הוא דרכם. זה אסור, ולפי"ז מלחייה או בקבוק קטשופ יהיה אסור לפותחם ולסוגרם בשבת. וכן כל הדומה להם. **ב.]** **החזו"א סי' נ' סק"ט.** ביאר למסקנא דשורש החיוב בבנין בכלים זה כשזה נהיה כלי אחד. ובדבר שהדרך לפרקו ולסגרו תמיד אז אינו נהיה כלי אחד. וזה נחשב כשני כלים שמשתמשים בשימוש אחד. וממילא ליכא כאן בונה. ובגדר החילוק בין מיטה של טרסיים וקנה של סיידים מבואר בדבריו חידוש. דהחילוק הוא דבכלי שיש בו סגירה. לא שייך להגדיר את הסוגר כחלק מהכלי דהרי עיקר השימוש בכלי הוא כשהוא פותח והסגירה היא לא בזמן השימוש. אלא רק לשמור על האוכל ואדרבה אם הוא יהיה סגור לעולם זה יבטל ממנו את השם כלי. וממילא לא נחשב הסוגר כחלק מהכלי. והוי שני כלים. משא"כ בקנה של סיידים ומיטה של טרסיים החיבור הוא בשביל השימוש. ואדרבה כך הוא השימוש. וממילא אפילו שדרך לפרקם תמיד מכל מקום אם חיברם בתקיעה חייב דהוא נעשה כלי אחד. כך היא ההבנה הפשוטה בחזו"א וכן הבין בדבריו בשו"ת מנחת שלמה סי' יא'. והוקשה לו דא"כ יאסר מלחיה מזרק ובקבוק של תינוק דבהם הרי הסוגר הוא חלק מהשימוש דעיקר השימוש הוא באופן שהכלי סגור. בסוגר וכך יוצא ממנו הדברים. [ובאמת אפשר שבקבוק של תינוק החזו"א מודה כיוון שהדרך הוא לפותחו ולסוגרו כל הזמן בזה בוודאי לא מסתבר שהוא נעשה כלי אחד. ויל"ע בזה. אמנם במלחייה אפשר שאסור. וכן בקבוק של קטשופ.] אמנם מחברי זמנינו לא היה נח להם בזה שדברים אלו יהיו אסורים לפי החזו"א וממילא ניסו לפרש דבריו באופן שלא יהיה אסור. עיין בספר מגילת ספר. והנה בספר אורחות שבת פ"ח בהערה ד'. חי' שעיקר כוונת החזו"א הוא דדבר שאם הוא ישאר מחובר יתבטל ממנו השם כלי בזה לא נעשה כלי אחד. אמנם במיטה גם אם ישאר מחובר לא יתבטל ממנו השם כלי וכן בקנה של סיידים דעדיין יש בו שימוש ובזה כן נעשה כלי אחד. ובקבוק של תינוק אם לא יוכל לפותחו זה נחשב כלי מקולקל וכנ"ל במלחייה. וסברתם טובה. [אלא דצע"ק בקנה של סיידים דהרי זה עיקר תשמיש הכלי שלפעמים קצר ולפעמים ארוך.] אמנם לענ"ד מלשון החזו"א לא משמע כן. **ג]** במנחת שלמה סי' ט' מובא דרך מחודשת בביאור האי ענינא. ושם זה נראה שהוא נוקט שסברת המג"א והט"ז לא דיברה על אופן של תקיעה וכנראה סובר דהמחייב בתקיעה הוא כפי הבנת הרמב"ם והרמב"ן דזה מחייב שעושה דברים נפרדים לדבר אחד ובזה לא יעזור סברת המג"א והט"ז. [ודלא כמו שהבאנו בדעתם דהתקיעה היא מה שמגדירה שנעשה כאן כלי.] וסובר דגדר החילוק בין דבר שהוא מתפרק לרצונו דאז יש לו שם כלי גם כשהוא מפורק ולא נחשב כבונה כשהוא מחברו דכך הוא צורת הכלי וגם בפירוקו יש לו שם כלי שלם. לבין דבר שהפירוק הוא לא לרצונו והדוגמא שמביא שם זה שעון שמפסיק ללכת שצריך לסובב את הקפיץ. או מיטה שמתפרקת מעצמה לאחר ישיבה עליה דאפילו שהדרך להרכיבה תדיר זה יחשב בונה. עיי"ש.  **ד]** לכאורה היה אפשר לבאר סברא ע"פ דרכם של החזו"א או המנחת שלמה דהחילוק בדבר שהדרך לפרקו ולהרכיבו הוא או דזה נחשב שני כלים כדעת החזו"א או דגם כשהוא מפורק הוא נחשב כלי אחד. אמנם בטעם החילוק בין זה לבין מיטה של טרסיים. אפשר דיש לחלק באופן אחר. ולומר דשורש החילוק הוא דשם כשהם מפורקים בטל השם כלי מהם. מה שאין כן בנודות דכשהם פתוחים עדיין עיקר שם הכלי עליהם וכן בבקבוק של תינוק ובמלחייה ובבקבוק של קטשופ. וממילא לא נהפך לכלי אחד כיוון שהדרך לפתוח ולסגור או דלא מתבטל השם כלי גם כשהם פתוחים. ובקנה של טרסיים צריך לומר דקנה ארוך הוא חפצא אחרת לגמרי מקנה קטן והוא מתבטל לגמרי בפירוק משא"כ בקבוק. ואפילו בקבוק של תינוק דהגם דכך היא צורת האכילה בו כשיש בו מכסה מכל מקום עיקר השם של הבקבוק עדיין הוא עליו. ולכן כיוון שהדרך לפרקו ולסוגרו תמיד לא נהפך לכלי אחד לחזו"א ולדעת הגרשז"א לא בטל ממנו השם כלי גם בפירוקו. **ה]** אפשר להסביר עוד סברא אחרת בהאי ענינא. ומקור לזה הוא לשונו של הפמ"ג דהוא עשוי מתחילה לכך. ולבאר סברא זו על פי מה שמצינו בחזו"א, דכבדבר שכך הוא השימוש דאין זה נחשב מלאכה אלא כמשתמש. ומצינו לזה סמך לגבי הפותח אגוז בשבת לאוכלו דאינו נחשב מפרק אלא זה מעשה שימוש באגוז. וכנ"ל ראינו בחזו"א לגבי סתירת חבית לאכול מה שבתוכה שאינו נחשב כסותר אלא כמשתמש. וכן לגבי אכילת גבינה שאינו נחשב כסותר אלא כמשתמש. ושייך לדון דכל דבר שעומד לפירוק והרכבה תמידית אין אנחנו רואים אותו כבונה או סותר כלי אלא כמשתמש בכלי דהרי כך הוא צורת השימוש בכלי. וכך בעיני האנשים נראית פעולה זו. דהוא משתמש בכלי ואינו בונה כלום ולכן מותר בקבוק תינוק מלחייה וקטשופ וכל הדומה להם וזהו סברת הפמ"ג דהוא עשוי מתחילה לכך. והנה כשנדון במה זה חלוק ממיטה של טרסיים. וקנה של סיידים אפשר בב' אופנים אפשר לייסד על פי החילוק שהובא לעיל דשם בטל כל השם כלי כשהוא מפורק ובזה לא שייך להגדיר את ההרכבה כשימוש כיוון שבטל כל השם של הכלי. אמנם נראה לומר בזה סברא אלימא דשם כך הוא צורת השימוש בכלי והפתיחה והסגירה נעשים לשם השימוש בכלי כגון להשתמש במה שיש בו או למלאות אותו משא"כ במיטה של טרסיים אין זה נעשה כדי להשתמש בכלי וכן הפירוק לא נעשה כדי להשתמש בכלי אלא כדי להעבירו למקום אחר. וכן בקנה של סיידים שהפירוק הוא כדי שהוא יהיה כלי אחר. מה שאין כן כאן הפירוק נעשה בשביל צורת השימוש במצב הזה וזה שימוש.