מוקצה ח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שח סעי' ז

#####

##### שיעור ח

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ז] **חתיכת חרס שנשברה בחול מכלי וראויה לכסות בה כלי, מותר לטלטלה אפי' במקום שאין כלים מצויים שם לכסותם בה**.

## כלי שאין לו שימוש בשבת

ומבואר דאע"פ שהחתיכה אינה ראויה לשימוש בשבת, וכגון שמצאה ברה"ר או בכרמלית, מותר לטלטלה משום דיש עליה שם כלי, וכ"כ המשנ"ב (ס"ק לא). ומצינו כעין זה לקמן בסעיף ח דכלים הניטלים בשבת שניטלו דלתותיהן, מותרים בטלטול, וביאר המשנ"ב (ס"ק לה) דהטעם שמותרין בטלטול הוא משום דיש על הדלתות שם כלי.

ומכאן משמע דדבר שיש עליו שם כלי, אף אם אי אפשר להשתמש בו בשבת, מותר בטלטול, וצ"ע על שיטת החזו"א (סימן מד ס"ק יג, והובא באריכות בשיעור ג) דלדעתו כל כלי שאינו עומד לשימוש בשבת הוי מוקצה גמור, וכאן מוכח דכיון שיש עליו שם כלי שרי בטלטול אף אם אין לו שימוש בשבת.

## טלטול נר לצורך גופו ומקומו

והנה המשנ"ב (ס"ק לד) הביא את דברי המג"א (ס"ק יח) שכתב דנראה שפתילה שלימה מקרי כלי ומותר לטלטלה לצורך גופה ומקומה כדין מוקצה שמלאכתו לאיסור, וה"ה נר של חלב או שעוה דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו כיון שיש עליו שם כלי.

ובמגן אברהם שם הביא מהרשב"ץ שהיו נוהגין שבפעם הראשונה שמכניס אדם את בנו לבית הכנסת, מביא עמו בידו נר שעוה בידו ואפילו בשבת, וברשב"ץ שם כתב דטעם ההיתר הוא דכיון שחישב עליו מבעוד יום לצורך כך מותר, וכמו שמצינו בחריות שמותר לטלטלן אם חישב עליהם מבעוד יום כמבואר לקמן (סעיף כ). ובבית יוסף תמה עליו דהתם חישב עליו לתשמיש בשבת, משא"כ הכא שאף אם יחשוב לטלטל את הנר הרי עדיין עומד לשימוש אסור והוי כלי שמלאכתו לאיסור.

וע"ש במג"א שכתב דאפשר שיש להקל כיון שנותן את הנר לידו של הקטן, אך סיים דיש להחמיר בזה לדינא, וציין לסימן שט ולסימן שמג, ובמחצה"ש (שם) ביאר דכוונתו לחוש לדין המבואר בסימן שט (סעיף א) שהובאו שתי דעות בשו"ע האם התירו לתת יד לתינוק כשהוא מטלטל דבר מוקצה מחשש שמא יטלנו כשיפול [ומשמע דהמג"א כאן נטה כשיטות המחמירות, וצ"ב שמהביאור הלכה שם (ד"ה וי"א) משמע שנטה להקל, ואולי הקולא היא דווקא התם דיש חשש חולי כמשנ"ת שם אך הכא יכול להימנע מלטלטלו כלל], ומה שציין לסימן שמג כוונתו שיש לחוש לאיסור ספיה לקטן, דאף שקטן אוכל נבילות אין בי"ד מצווין להפרישו, מ"מ אסור לתת לו איסור בידיים אלא במקום מצוה, וכאן הבאת הנר לא נחשבת כמצוה גמורה.

ואמנם המשנ"ב הביא שהמור וקציעה חולק על המג"א, ודעתו דאפילו נר שלם אסור בטלטול משום שאין עליו שם כלי כלל דלא חזי לאכילה ולתשמיש. אך מתוך דבריו נראה שאינו חולק על הסברא דכל שיש עליו שם כלי אין עליו איסור טלטול, אך דעתו דהנר אינו נחשב ככלי כיון שההנאה ממנו היא ע"י כילוי הדבר.

## גדר כלי לטלטול

והנה לגבי טלטול עצים בשבת מבואר בשו"ע לקמן (סעיף כ) דאסורים משום מוקצה, ואף שעומדים לשימוש על ידי הבערתם, אין עליהם שם כלי. ולפי"ז כתבו האחרונים (אג"מ ח"ה סימן כב אות טו, ובחוט שני פרק נג ס"ק א) דה"ה לסבון מוצק שאינו ראוי לשימוש בשבת דהוי מוקצה מחמת גופו ואין עליו שם כלי, אף לשיטת המגן אברהם דנר חשיב כלי. וצ"ב מאי שנא נר דחשיב ככלי לדעת המג"א, מעצים וסבון שאסורים בטלטול, וצ"ל דאף שנר ופתילה חשיבו כלי, מ"מ עצים וכדו' הוו מוקצה, משום שהשימוש בנרות הוא שימוש חשוב, ולכן יותר יש להחשיבם ככלי.

ולפי"ז יש לדון שנייר טישיו לא יחשב ככלי כיון שהשימוש בו מכלה אותו, ויהיה מותר לטלטלו רק לצורך השימוש שהוא מיועד אליו, כדין עפר המבואר בסמוך, אולם י"ל דבזה עדיף טפי ויהיה עליו שם כלי משום דמתחילת עשייתו הוא מיוצר לשימוש מסויים ולכן חשיב ככלי, ובאמת נחלקו בזה האחרונים דלדעת הגר"מ פיינשטין (בתשובה בספר טלטולי שבת) לא הוי כלי, ומותר רק לצורך תשמישו, אך בשם הגריש"א כתבו (בשבות יצחק פ"ד עמ' מז) דהוי כלי גמור.

ולגבי טלטול עפר בשבת מצינו בשו"ע (לקמן סעיף לח, וכן בסימן תצח סעיף יז) שאם הכניס עפר בקופה לכסות בו רוק או צואה מותר, ואפילו הכניסו בסתם, עושה בו כל צרכו, אמנם אם דעתו להשתמש בו לדבר מסויים אסור להשתמש בו לשימושים אחרים [היינו לשימושים שיש ספק אם יצטרך להם דאין דעתו לזה ע"ש], כמבואר במשנ"ב שם (סימן תצח ס"ק פז). ומבואר שהעפר אינו כלי, אלא דמשום שמיוחד לתשמיש מסוים התירו להשתמש בו לאותו התשמיש, אך תשמיש אחר אסור, וה"נ כל דבר שאינו כלי אין לטלטלו אלא לצורך הדבר שהוא מיועד אליו.

והנה מבואר בשו"ע שם (סימן שז סעיף יד) דאיגרת שבאה בשביל ישראל מחוץ לתחום טוב ליזהר שלא לגעת בה, ודייק המשנ"ב שם (ס"ק נה) דאיסורה הוא רק משום שבאה מחוץ לתחום אבל בלא"ה אין איסור לטלטלה, ואף שכשהיא סגורה אין בה שימוש, הרי ראויה היא לצור על פי צלוחיתו.

ולפי"ז בזמנינו שאין הרגילות להשתמש בנייר לצור על פי צלוחיתו, יהיה אסור לטלטל מכתב משום דלא חזי למידי, וכ"כ באגרות משה (ח"ה סימן כב, אות א). ומבואר דמכתב לא חשיב ככלי שמיועד לקריאה, וא"כ גם מכתב פתוח שאפשר לקרות בו לא יהיה עליו שם כלי, אלא שמותר לטלטלו בשביל לקרות בו דלדבר זה הוא אינו מוקצה, ודמי לעפר שלצורך מה שהוא מיועד שרי לטלטלו.

ולעניין כלים חד פעמיים ודאי יש עליהם שם כלי, ואף שהשימוש בהם הוא חד פעמי, כיון שהשימוש בהם אינו מכלה את הדבר מותרים בטלטול אף לצורך דבר אחר שאינם מיועדים לכך מתחילה [אמנם אחר השימוש בהם יתכן שיש בהם דין מוקצה כמשנ"ת בשיעורים הקודמים].

## טלטול עצים ביום טוב

ולגבי טלטול עצים ביום טוב מבואר בשו"ע לקמן (סימן תקב סעיף ג) דאסור לסמוך את הקדירה בבקעת, ולכאורה מבואר דאף דחזיא להסקה אין עליה שם כלי. ובמשנ"ב שם (ס"ק כא) הביא שיש אחרונים שסברו שהאיסור לטלטל בקעת הוא רק למ"ד שיש מוקצה ביום טוב, אך למ"ד שאין מוקצה ביום טוב מותרת הבקעת בטלטול כיון דחזיא להסקה, אמנם דעת המגן אברהם שם (ס"ק יא) דאף למאן דלית ליה מוקצה מודה הוא בעצים ואבנים שאסורים משום מוקצה, כמבואר בסימן שח דבדבר שאין בו שייכות כלי אסור בטלטול.

ומבואר דדעת המג"א דאף שביום טוב אפשר להשתמש בעצים לצורך הסקה, מ"מ אין עליהם שם כלי ואסורים בטלטול אפילו לצורך גופן ומקומן כמו בשבת, אך לדעת האחרונים אין לאסור את העצים אלא משום מוקצה, דמקצה דעתו מיניה אך אינו כצרורות ואבנים שנאסרו לכו"ע, משום שביום טוב ראויים הם להסקה.

ובאמת מצינו שכבר נחלקו בזה הראשונים בביצה (לג, א) בביאור דינא דאין סומכין את הקדירה בבקעת משום שלא נתנו עצים אלא להסקה, דבחידושי הרשב"א שם פירש שמדינא העצים אסורים בטלטול בין ביו"ט בין בשבת, לפי שאין להם תואר כלי, וכצרורות דמו, אלא שהתירו חכמים לטלטלם להסקה לצורך אוכל נפש, וכן פירש שם בהשגות הראב"ד, אך הרמב"ן במלחמות שם (יט, א מדפי הרי"ף) השיג על דברי הראב"ד וכתב דכיון שהעצים עומדים להסקה, יצאו מתורת אבנים, ומותרים בטלטול, והיינו דאין על זה שם מוקצה כיון שעומד לשימוש מסויים. אלא שאף לדברי הרמב"ן אין על העצים שם כלי גמור, אלא דכיון שעומדים הם לשימוש אין עליהם שם מוקצה לאותו השימוש.

## טלטול לצורך גוי אי חשיב צורך גופו

כתב המשנה ברורה (ס"ק לד) *'ומכאן מרגלא בפומא דאינשי דמותר לטלטל נר שלם של חלב או שעוה כדי שלא תפסד הנר או ליתנה לא"י שידליקנה לעצמו, וטועין הן שאינו מותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור אלא כשצריך למקומה של הכלי, או שצריך הישראל לגופו של הכלי להשתמש בו דבר המותר בשבת כגון קורנס לפצוע בו אגוזים'*. ומבואר דלטלטל את הנר בשביל צורך הגוי שידליק אותה לעצמו אסור דלא חשיב טלטול לצורך גופו.

ונראה ביאור דבריו שכל טלטול לצורך גופו היינו לצורך דבר המותר, אך כאן אינו טלטול לצורך גופו אלא לצורך דבר האסור, כיון שדעתו של הגוי היא להדליק את הנר שהיא מלאכת איסור. אמנם בשש"כ (פרק כ הערה כא) נקט בשם הגרשז"א דכוונת המשנ"ב שלא התירו טלטול לצורך גופו אלא בישראל, אך לגוי לא התירו.

ויש בזה כמה נפק"מ, דהנה יש לדון באשה שהדליקה נרות וקיבלה על עצמה שבת האם מותר לה לטלטל את הנר לצורך אחד מבני הבית שעדיין לא קיבל על עצמו שבת, דלפי דברינו מכיון שאותו אחד מבני הבית ישתמש בו שימוש של איסור, אין היתר של טלטול לצורך גופו, אך לדעת השש"כ כיון דנותנת את זה לישראל אחר אין איסור בדבר, וה"ה לגבי בן חו"ל ביום טוב שני שלדעת השש"כ יכול ליתן כלי שמלאכתו לאיסור לישראל לצורך שימוש הישראל כיון דהוי טלטול לצורך גופו, אך לדברינו יש איסור בדבר כיון שמטלטלו לצורך שימוש האסור.

אמנם יש גם נפק"מ הפוכה אם מותר לתת לגוי כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מלאכת היתר, דלפי דברינו יש להתיר כיון דהוי טלטול לצורך דבר המותר, אמנם לדעת השש"כ יהיה אסור כיון שנותן את החפץ לגוי.

## ספק אם נשבר הכלי בשבת

הביאור הלכה (ד"ה מבעוד יום) הביא את דברי הרעק"א שהסתפק במקרה שמצא כלי ויש ספק האם הכלי נזרק מערב שבת והוא מוקצה, או שהכלי נזרק בשבת ולא נאסר משום מוקצה, וכתב הרעק"א דיש לומר דמותר לטלטלה, כיון שיש חזקת הגוף שהכלי היה שלם ונשבר רק בשבת ולא חל עליו דין מוקצה, אלא שהביא דיש לדון אי מהני חזקה להכריע בספק זה, דכיון דהוי ספק בדבר שיש לו מתירין, ויש שיטות דס"ל דבדבר שאין לו מתירין לא אזלינן בתר רוב, א"כ שמא הוא הדין דלא ניזיל בתר חזקה. [ויל"ע מדוע יש כאן חזקה כיון שיש ריעותא לפנינו, ועיין חזו"א באבהע"ז (סימן פ ס"ק יד ד"ה ונראה) וביורה דעה (סימן נ) שהביא בשם התוס' בכתובות (כג, א ד"ה תרוויהו) דהיכא שיש ריעותא לפנינו לא אזלינן בתר חזקה, וע"ע בשו"ע ביורה דעה (סימן נ סעיף א) ובש"ך (ס"ק ג) שהביא מחלוקת ראשונים בזה אי מעמידים על חזקה כשיש ריעותא לפנינו, ועיין ביד יהודה (סימן קה בקצר ס"ק ח ובארוך ס"ק ג) שכתב ג"כ כסברת החזו"א].

והנה יל"ע מה ספיקו של הרעק"א הא מצינו להדיא דמהני רוב בדבר שיש לו מתירין דמצינו ביור"ד (סימן טז סעיף ו) לגבי אותה ואת בנה שאם יש ספק אם נשחטה האמה באותו היום ויש רוב להתיר שרי, ואף דהוי דבר שיש לו מתירין, ומבואר דסמכינן ארוב בדבר שיש לו מתירין, וצ"ל כמש"כ ביד יהודה (סימן קב בקצר ס"ק ה ובארוך ס"ק ג וכן בסימן סט ס"ק ג) דהדין להחמיר בדבר שיש לו מתירין הוא רק בדבר האסור באיסור חפצא, אך אותו ואת בנו שזה איסור גברא אין דין של דבר שיש לו מתירין, ומשום כך גם סומכין בזה על רוב, אך בנידון דידן הסתפק הרעק"א דכיון שאיסורו הוא באיסור חפצא האם סומכין על רוב בדבר שיש לו מתירין. [אך בעצם דברי היד יהודה שבאיסור גברא אין דין דדשיל"מ צ"ע שבסימן פט (בקצר ובארוך ס"ק א) כתב שאם יש ספק אם צריך להמתין שש שעות אחר אכילת בשר, צריך להחמיר דהוי דבר שיש לו מתירין, ואף דהוי איסור גברא וצ"ע].

ובסוף דבריו כתב הרעק"א שאם מצא אותו ברה"ר או בכרמלית ורוב העיר ישראל, מסתבר שלא נזרק היום ויהיה אסור בטלטול, אמנם הביאוה"ל כתב שאם מצא ברשות הרבים או בכל מקום שאינו במקום האשפה בודאי יש להקל כי יש ספק ספקא, דשמא מעולם לא זרק אותו, אלא נשבר במקום הזה, ושמא נזרק הכלי בשבת עצמה. ומדברי המשנ"ב מתבאר דסמכינן על ספק ספקא אפילו בדבר שיש לו מתירין, ולא אמרינן דכיון שלא אזלינן בתר רוב ה"ה דלא נכריע בו משום ספק ספקא.

והנה מדברי הרעק"א שכתב דהוי ספק בדבר שיש לו מתירין מבואר דלא כדברי הצל"ח (ביצה כד, ב) שכתב דבכלי שמשתמשים בו כל יום לא שייך לדון משום דבר שיש לו מתירין כיון שהשימוש של אותו השעה מתחסר ממנו ואין לו מתירין, ומדברי הרעק"א מוכח דאף בכלי שייך לדון משום דבר שיש לו מתירין.

***הדינים העולים***

1. *א. לדעת המג"א מותר לטלטל נר ככלי שמלאכתו לאיסור, ולמור וקציעה הוי מוקצה מחמת גופו.*
2. *ב. עצים בשבת, גוש סבון, עפר ומכתב אין עליהם שם כלי ואסור לטלטלם אלא רק לצורך שיש להם בשבת.*
3. *ג. נייר טישיו שמיוצר לשימוש היתר יש לדונו ככלי ומותר לטלטלו לכל צורך.*
4. *ד. כלים חד פעמיים בודאי חשיבו ככלי קודם שנשתמשו בהם, ואף שהדרך לזורקם אחר השימוש.*
5. *ה. נחלקו הראשונים והאחרונים לגבי טלטול עצים ביום טוב שראויים להסקה, דלדעת הרשב"א מוקצין הן והתירו לצורך אוכל נפש, ולדעת הרמב"ן משום שמותר להשתמש בהם בשביל לבערם מותרים הם בכל שימוש.*
6. *ו. אסור לטלטל כלשמל"א לצורך גוי, הגרש"ז נקט דהוא משום שלא התירו טלטול לגבי גוי אך יותר נראה דהוא משום דהוי טלטול לצורך דבר האסור.*
7. *ז. לפי"ז אסור למי שקיבל שבת ליתן לאחר כלשמל"א לצורך מלאכת איסור, וכן לגבי בן חו"ל ביום טוב שני.*
8. *ח. אם יש ספק אם נשבר הכלי בשבת יש לדון אם להתיר משום דחזקה שנשבר בשבת, וכשיש ספק נוסף דשמא לא זרקוהו לאשפה כתב הביאוה"ל להתיר.*