8חנ_נ בב_ח וש. איסורים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

דין חנ"נ בבב"ח ובשאר איסורים

המחבר (סימן צב ס"ד) ס"ל כשיטת רבינו אפרים – שחנ"נ נאמר רק בבשר בחלב ולא בשאר איסורים. ובש"ך (סק"י) ובט"ז (סק"ט) ביארו זאת בשם התוס', דרק בב"ח ששניהם היתר והתערובת הוא האיסור – ע"כ שניהם אסורים והיינו חנ"נ. משא"כ שאר איסורים, שהאיסור אוסר את ההיתר – לא חל חנ"נ על ההיתר [אלא שאסור משום טעם כעיקר].

מדייק הפמ"ג (שפ"ד סק"י) מדבריהם, דחתיכת בשר שנאסרה משום בשר בחלב – לא תאסור חלב אחר בשם בשר בחלב, שהרי אין בשר זה היתר. וכמפורש בדברי הש"ך (סימן צד סק"ד) שכף שנאסרה משום בשר בחלב - אין החלב שבה יכול לאסור בשר אחר באיסור בב"ח, אלא משום טעם כעיקר – של טעם בב"ח הבלוע בה. וממילא, לשיטת ר' אפרים – לא נאמר חנ"נ בבשר שייאסר מהכף. [והיינו לשיטת הש"ך (סימן צד סוף סקכ"ב) ורוב האחרונים – שטעם בב"ח בירקות נידון כחנ"נ דשאר איסורים. אולם לשיטת הב"י – שאף בירקות נידון כחנ"נ דבב"ח, פשיטא שיחול כאן חנ"נ דבב"ח].

מקשה הפמ"ג סתירה בדברי הש"ך. דהב"ח בסימן פז - ס"ל שבבשר טמאה ונבלה שייך איסור בשר בחלב – וחל חנ"נ. ובט"ז שם (סק"ב) חולק על הב"ח, וס"ל שכל שהבשר אסור - אינו "היתר בהיתר" ולא שייך חנ"נ, וכשיטתו בסימן צב כנ"ל. אולם הש"ך בנקה"כ חולק על הט"ז, וס"ל שלענין זה – שפיר מיקרי היתר בהיתר "דמכל מקום משום בשר בחלב כל חד באפי נפשיה שרי וא"כ חלב טהורה נעשה נבלה משום בשר אע"ג דהוא בשר טמאה...", והוא דלא כדבריו בסימן צב – דכל שנאסר כבר תו לא שייך חנ"נ דבשר בחלב.

מתרץ הפמ"ג, שאין כאן חזרה – והעיקר כדבריו בסימן צב וסימן צד, והא שחולק על הט"ז בסימן פז "אל בית מלחמתו הוא שב", והיינו שכוונתו רק לומר שאין ראיה משם נגד דברי הב"ח.

שיטת רבותינו האחרונים

רוב האחרונים (פר"ח פלתי חוו"ד – סימן צד סק"ד) חולקים על ההבנה הנ"ל, וס"ל שחתיכה שנאסרה משום בשר בחלב – ודאי שטעם הבשר שבה יאסור חלב אחר וטעם החלב שבה יאסור בשר אחר, ובמקרים הנ"ל אף יחול חנ"נ של בב"ח – על הבשר או החלב שייאסר, וכדאיתא בנקה"כ הנ"ל. והיד יהודה (סימן צד סק"ז) ס"ל שאף הש"ך מודה לזה, ואף בסימן צד אין כוונת הש"ך ליסוד הנ"ל, אלא שלכף אין כח לאסור יותר מאשר גודל הכף – אף אם יתחבוה הרבה פעמים [והא שאוסרת פעמיים (תמיהת הפלתי בסק"ד), עיי"ש ביד יהודה טעמא במילתא].

ואף הפמ"ג (סוף הפתיחה לבב"ח) סתר משנתו – ופשיטא ליה כשיטת האחרונים הנ"ל [ודלא כדבריו כאן בשיטת הש"ך] "אי נפלה חתיכה לחלב ונאסרה ואח"כ נפלה עוד לחלב עד אלף אוסר הכל מן התורה ואמרינן ביה חנ"נ מן התורה אעפ"י שכבר נאסר הבשר [ול"ת דליכא האי לחודיה שרי] אפ"ה כל שהאיסור הוא משום בב"ח שייך חנ"נ מן התורה".

שיטת הב"ח

הפמ"ג הנ"ל (צב סק"י בשפ"ד בסוף דבריו) מביא את דברי הב"ח – (צב אות ט) שלכאורה חולקים על הש"ך והט"ז. דאיתא בב"ח - שאם בישל חֵלב עם גבינה – חל חנ"נ של בב"ח "הרי בהדיא דחולק על הט"ז והש"ך בצ"ד וסובר דאף דלחודיה אסור מכל מקום נ"נ מן התורה וכאמור ואזיל לשיטתיה בסימן פז והט"ז השיגו שם" [דברי הב"ח והט"ז בסימן פז – הובאו לעיל].

דברי הב"ח צ"ב. דבשלמא אם היה מדבר על חתיכה שנאסרה משום בב"ח – אתי שפיר, שסובר כשיטת רוב האחרונים הנ"ל. אולם נידון הב"ח הוא שבישל חֵלב עם גבינה, וטענתו - שהיות ולוקה על בישולו [כמפורש ברמב"ם מאכ"א פ"ט ה"ו] א"כ יש כאן איסור בב"ח. והוא תמוה, שהרי איסור אכילת בב"ח לא חל על חֵלב – דאין איסור חל על איסור, ורק בישולו אסור – משום שלא שייך שם אין איסור חל על איסור, וא"כ היאך יחול חנ"נ דבב"ח - על חתיכה שאין בה איסור אכילה.

וכי תימא שכוונתו רק לגבינה – שבה יחול איסור בב"ח, ומודה שבחֵלב אין חנ"נ דבב"ח. אינו כן, שהרי ידועים דברי החת"ס בתשובה צב, שכל שלא חל איסור גם על הבשר וגם על החלב – לא יחול אף על אחד מהם. והביא כן גם מדברי הדגול מרבבה (על השו"ע סימן פז ס"ג) שהביא את ה"נקודה הנפלאה" של הרמב"ם בפיהמ"ש בכריתות שאיסור אכילה ואיסור הנאה תליא בהדדי, וכל שלא חל איסור אכילה – אף איסור הנאה לא יחול, וכן הוא בדברי רעק"א (כת"י הנדפס בשו"ע החדש, אות יב).

בסברת הב"ח צ"ל, דס"ל שחָלב יכול להיאסר אף באופן שאין הבשר נאסר ודלא כהבנת האחרונים הנ"ל, וא"כ חל על הגבינה גם איסור אכילה וגם איסור הנאה [עיין חזו"א יו"ד סימן כב אות ב]. אלא שהוא צ"ב, שהרי בטעם הבשר שבלוע בגבינה לא שייך שם בב"ח – וא"כ איזה שם איסור יחול על הגבינה [והיא גופא עומק טענת החת"ס].

בשר שנאסר משום טעם כעיקר

הפמ"ג (שם) מסתפק – בבשר שבלע חֵלב ואח"כ בישלוהו עם חָלב, שהרי לשיטתו – כשהבשר אסור לא חל שוב איסור בב"ח. מבאר הפמ"ג שנידון זה תליא אם הבשר נהיה חפצא דאיסורא ע"י הטעם כעיקר [נהפך], או שרק אסור לאכלו משום טעם האיסור שבו – אולם אינו חפצא דאיסורא. והיינו, שמספקא ליה אם טעם כעיקר דאורייתא – שאזי ההיתר נהפך לאיסור, והבשר עצמו נהיה חפצא דאיסורא – ושוב לא יאסור את החָלב משום בב"ח [אלא משום טעם כעיקר של הבשר גופא]. או שטעם כעיקר דרבנן – ואזי אין ההיתר נהפך לאיסור ואין הבשר נהיה חפצא דאיסורא [אף שאסור לאכלו משום החֵלב שנבלע בו], וממילא כשהתבשל עם חָלב – יחול כאן חנ"נ של בב"ח. ומסקנתו שהוא ספיקא דדינא, ובדרבנן יהא ספיקו לקולא. אמנם, בפתיחה לבב"ח פשיטא ליה לפמ"ג שאף בשר שנאסר מחלב שהוא חפצא דאיסורא ממש [ואפילו נבלה או טרפה] – אוסר חָלב משום בשר בחלב, וממילא אף בנידון הנ"ל – ודאי שיחול שם בשר בחלב.

רעק"א (שו"ע החדש אות יב) חולק על הפמ"ג, וס"ל שאף אם טעם כעיקר דאורייתא - אכתי יתכן שאין היתר נהפך לאיסור, וא"כ עדיין אין הבשר גופא חפצא דאיסורא - ושפיר יחול חנ"נ דבב"ח.

חידושי הפלתי

הפלתי (סק"ט) מביא סתירה בדברי התוס', אי חנ"נ בשאר איסורים הוא מדאורייתא או מדרבנן. בדף קח: ד"ה "אמאי" מפורש שהוא דרבנן, וכן נקט הש"ך בסקי"ב. אולם התוס' בדף ק סוף ד"ה "בשקדם" הקשו מכלי מדין – וע"כ הבינו שהוא דאורייתא, וכן דייק רעק"א (על הש"ך הנ"ל), וכן דייק הפלתי גם בדברי התוס' דף קח: ד"ה "שנפל".

מבאר הפלתי, שנידון זה תליא אי אמרינן בטעם כעיקר שהיתר נהפך לאיסור – שאזי חנ"נ יהא דאורייתא, או שבטעם כעיקר אין היתר נהפך לאיסור – וממילא החנ"נ יהא רק מדרבנן [עיי"ש שתלה זה במחלוקת ר"ת ור"י].

חשבון זה קשה, שהרי שיטת הש"ך בסימן צ"ח (סק"ו, ועוד מקומות) שהיתר נהפך לאיסור, ואעפ"כ פשיטא ליה שחנ"נ בשאר איסורים הוא רק מדרבנן וכנ"ל, והוא דלא כשיטת הפלתי – שתלאם זב"ז. וכן ביאר היד יהודה (סקי"ח) שאינם תלויים זב"ז, דהן אמת שכל זמן שמעורב כאן האיסור – כל ההיתר נהפך לאיסור, אולם ברגע שייפרדו לגמרי - אין הכרח שההיתר יישאר באיסורו, וא"כ אין כאן חנ"נ.

וכן מפורש בשו"ע בסימן קא ס"ב, שחתיכה שנאסרה משום טעם איסור אינה נחשבת חתיכה הראויה להתכבד - אפילו למאן דס"ל חנ"נ בשאר איסורים, וע"כ - שלא אמרינן נהפך. [ומשם הוכיח היד יהודה(סקט"ז) נגד הפלתי (סק"ט) והמשב"ז (סקט"ו, ועוד) שקבלו את שיטת הר"ן שחנ"נ בשאר איסורים הוא אטו בשר בחלב, דא"כ היה צריך להיות חהר"ל – כדין בב"ח. עיי"ש שהאריך להוכיח, שרק הר"ן לשיטתו – הוכרח לחדש גדר זה בחנ"נ דשאר איסורים]. כ"ז, הוא שלא כדברי הפמ"ג הנ"ל הסובר שלמאן דס"ל טעם כעיקר – ע"כ היתר נהפך לאיסור, וממילא הוי חפצא דאיסורא – ולא יחול עליו חנ"נ דבב"ח.

ונראה שאף אם נסבור נהפך, אכתי אין חשבון הפמ"ג מוכרח. שהרי ביארנו בשיעורינו לסימן צח, שלכו"ע אין ההיתר נהפך ממש לאיסור. אלא שהיות ויש טעם איסור בכל החתיכה – בעינן לבטל את כולו ["חיך אוכל יטעם"] אולם לא הוי ממש חפצא דאיסורא [ונ"מ לחתיכה שנאסרה משום טעם טבל – שלא בעינן לעשר על כולו].

להנ"ל – נראה דלא כדברי הפמ"ג, וחתיכת בשר שנאסרה משום טעם כעיקר – אינה חפצא דאיסורא ממש, ואם תתבשל עם חלב – ודאי שיחול חנ"נ דבשר בחלב.

מחמץ ומטבל

הפמ"ג בסימן ק (סוף סק"א ד"ה "ודע") ס"ל שבדבר שאוסר ביותר מששים [מחמץ מתבל וכדו'] לא שייך חנ"נ. והוא לשיטתו כנ"ל – שכל חנ"נ הוא אטו בשר בחלב, ובבב"ח לא שייך מחמץ וכדו' – דרק דרך בישול אסרה תורה.

דברי הפמ"ג לכאורה נסתרים מדברי התוס' בדף צו: ד"ה "אפילו", שהתקשו למ"ד חנ"נ – אמאי אין המלח אוסר את כל הבשר, ותירצו שאזלינן בתר האוסר ואין המלח נבלע בכל הבשר. ולשיטת הפמ"ג, תוס' היו צריכים לתרץ בפשיטות – דאינו דומיא דבשר בחלב – שהרי יש ששים כנגדו אלא שהמלח אוסר ביותר מששים [עיין גם יד יהודה סימן צ"ב סקי"ז ד"ה "ומעתה נבאר"].

וכן הוא בשו"ע להדיא בסוף סימן קה, דאזלינן בתר האוסר –ומשום כך אין המלח אוסר את הבשר, ולא קאמר שאינו אוסר – משום שאין חנ"נ למעלה מששים.

והיינו, דשיטת הר"ן - שחנ"נ הוא אטו בשר בחלב, הוא רק לשיטתו – שסובר שאזלינן בתר הנאסר, וסבירא ליה שהיתר שנאסר משום חנ"נ – בכחו לאסור אף בלא האוסר, ומשום כך הוקשה לו ממלח ומקליפה והוצרך לחדש שחנ"נ הוא אטו בב"ח – ומשום כך אין בו איסור קליפה ואין בו איסור משהו וכו'. ולשיטתו של הר"ן, פשיטא ליה ליד יהודה שאף חתיכה הבלועה מאיסור – תיחשב כחתיכה הראויה להתכבד, ודלא כדעת המחבר וכנ"ל. אולם לשאר הראשונים שלא ס"ל כר"ן ואין להם את ההכרח של הר"ן ותירצו את מלח ואת קליפה באופן אחר, אין מקור לדמות חנ"נ לבב"ח, וממילא אף במחמץ ומתבל שייך לומר חנ"נ, ודלא דהפמ"ג.