ריחא מילתא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשס_ב

מוצש"ק משפטים כ"ז שבט תשס"ב

**בדין ריחא מילתא**

א] פסחים דע"ו, אמר רב בשר שחוטה שמן שצלאו עם בשר נבילה כחוש אסור מ"ט מפטמי מהדדי, ולוי אמר אפילו בשר שחוטה כחוש שצלאו עם בשר נבילה שמן מותר מ"ט ריחא בעלמא הוא וריחא לאו מילתא היא, וכו' יעו"ש כל הסוג'.

והנה הרי"ף בחולין פ' גיד הנשה הביא דפסקו רבוותא דהל' כלוי , משום דקאי כרבא בע"ז דס"ו דפליגי התם אביי ורבא בבת תיהא דגוי דלאביי אסור ישראל להריח דריחא מילתא היא, ולרבא שרי דריחא לאו מילתא היא, וכל היכא דפליגי אביי ורבא הלכתא כרבא בר מיע"ל קג"ם, וכיון דהלכתא כרבא בהא דריחא לאו מילתא ממילא ש"מ דהלכתא כלוי דקאי כרבא, והסכים לזה הרי"ף, וכ' עוד ועוד דכי דייקת למימרי' דרב משכח"ל דשאיך בההוא מימרא דילי' דאמר בהדין פירקא אוקים רב אמורא עלי' ודרש כיון שנתן טעם בחתיכה חתיכה עצמה נעשית נבילה ואוסרת כל החתיכות כולן ואמרי' מכדי רב כמאן אמרה לשמעתי' כר' יהודה דאמר מין במינו לא בטיל דאר"י אין דם מבטל דם, ורבנן פליגי עלי' דר"י וקי"ל דכל איסוררין שבתורה בששים ואפי' נתערב גופו של איסור בדבר של היתר וכ"ש מריחא בעלמא דלא אסרי' לי'. עו"כ הרי"ף דהא דתני ר"כ פת שאפאה עם הצלי אסור לאכלה בכותח וההיא ביניתא דאיטויא בהדי בישרא ואסרה רבא מפרזיקא למיכלה בכותחא וכו' אפי' כלוי וכו', ועוד דהאי פת שאפאה עם הצלי כיון דשריא בלחוד בלא כותחא הויא לה כדבר שיש לו מתירין וכל דשיל"מ אפי' באלף לא בטל, וכל דבר שהוא א' באלף כריחא בעלמא הוא ואפ"ה באלף לא בטיל הואיל ויש לו מתירין והאי פת נמי הכי הוא.

והנה במש"כ הרי"ף דאף ללוי י"ל דאסור לאכלה בכותח משום דהוי דשיל"מ, הק' הר"ן שם, וכן הק' הרמב"ן בהל' נדרים די"ז ובמלחמות בפסחים שם ובחי' ע"ז דס"ו, דדינא דדשיל"מ אפי' באלף לא בטל הוי רק בנתערב במינו אבל שלא במינו בטל כשאר האיסורים, והוכיח כן ממתני' נדרים דנ"ב, ועי' שו"ת הרשב"א סי' ת"ק שכתב שד' הרי"ף דדשיל"מ אינו בטל אף בשאינו מינו, וכן ד' ר"ת בספה"י סי' ת"ש ובשו"ת ספה"י סי' נ"ה אות ב', וראב"ן בספרו דרפ"ט, ותורי"ד בנדרים פ' הנודר מן הירק, וע"ש בראב"ן מה שפי' במתני' דנדרים דנ"ב הנז', ועי' מה שישבו ד' הרי"ף הריטב"א והר"ן בנדרים דנ"ב.

והבעה"מ פסחים שם הק' על הרי"ף מהא דפ' כל הבשר בדגים דעלו בקערה דאמר רב אסור לאוכלן בכותח מ"ט נותן טעם הוא, ולד' הרי"ף למה לי' למימר נותן טעם הוא, תיפו"ל דהו"ל דשיל"מ ואפי' באלף לא בטיל, ועי"ש בהשגות הראב"ד ובמלחמות מש"כ לישב.

והרמב"ן שם הק' ממש"א שם דצנון שחתכו בסכין מותר לאכלו בכותח, ופי' רבא משום דאפשר למיטעמי', והרי דאם אי"ז נו"ט שרי למיכלי' בכותח ולא חשבי' לי' כדשיל"מ דאינו בטל, והר"ן שם הק' עוד ממאן דשרי בדגים שעלו בקערה לאכלן בכותח משום דהוי נ"ט בר נ"ט, ולא אסרי' לי' משום דשיל"מ,[[1]](#footnote-2) ולד' הריטב"א בנדרים הנז' ניחא קו' אלו, אך ד' הר"ן אין מיישבים קו' אלו.

ונר' לישב, דהנה בעיקר מש"כ הרי"ף דרב לטעמי' דס"ל מין במינו לא בטל, הק' הר"ן עוד וכן הק' בעה"מ ורמב"ן שם, מהא דאמרי' בפסחים שם דפלוגתי' תליא בפלוג' דפליגי תנאי ברודה פת חמה והניחו ע"פ חבית יין של תרומה, ואמרי' דר"מ דאוסר הוא משום דס"ל ריחא מילתא, והתם הרי הוי מבשא"מ ולכו"ע בששים.[[2]](#footnote-3)

ועי' בהשגות הראב"ד שם שיישב ד' הרי"ף, ז"ל ואני אומר שלא אמר הרב כן דריחא לרב הוי משהו, אלא בבשר שאין ריחו ניכר בו הלכך הוה לי כמשהו אבל מבשא"מ כיון שהוא ניכר למ"ד ריחא מילתא הוא כנותן טעם דמי, וכיון לזה השעה"מ פי"א ממאכ"א ה"ג.

והוסיף השעה"מ לבאר לפ"ז שאין כונת הרי"ף דעיקר הפלוגתא אי ריחא מילתא תליא בדין מב"מ אי לא בטיל, וע"כ קי"ל דריחא לאו מילתא, דהרי דינא דריחא הוי אף במבשא"מ דניכר הריח ואי"ז כמשהו, וגם דהרי אביי ורבא פליגי בבת תיהא דליכא התם ענין ביטול כלל, ותמוה משה"ק הר"ן ע"ד הרי"ף דהא אביי ס"ל כרב אף דס"ל דמב"מ בטל בס', וק' טובא דהרי בבת תיהא בלא"ה ליכא ענין ביטול כלל, ומה נ"מ בזה אם מב"מ בטל בס' או לא בטל, אלא כונת הרי"ף להשיג על החולקים דס"ל דהלכתא כרב, דאף אם נפסוק הלכתא כרב מ"מ במימרא דרב גופי 'בבשר שחוטה אין לנו לפסוק כמותו, כיון דבזה דהוי מב"מ ל"ש דינא דרב רק לטעמי' דס"ל מב"מ לא בטל, ואנן קי"ל מב"מ בששים.

ונר' לבאר עוד בזה, דשורש דינא דריחא מילתא הוא דריח הוי כטעם, וכי היכי דטעם אוסר כעיקר ה"נ ס"ל לרב דריח אוסר, ועי' בתורי"ד ע"ז דס"ו שהביא ד' בה"ג דקי"ל ריחא לאו מילתא דקא מסייע לי' קרא משרת ליתן טעם כעיקר דאסור, טעמא הוא דקפיד רחמנא אבל ריחא לא, ומבו' כמש"נ דהטעם לאסור ריח הוא משום דריחא הוי כטעמא דאסור, וזש"כ בה"ג דקי"ל דרק טעם אסור אבל ריחא לא, וע"כ כ"ה דטעם לדידן אוסר מדאורי' רק במבשא"מ שנרגש הטעם, ובמב"מ שאין נרגש הטעם אסור רק לדעת ר"י דמב"מ לא בטיל, ה"נ בריחא למ"ד מילתא אין לאסור רק במבשא"מ שנרגש הריח, ובמב"מ שאין נרגש הריח אין לאסור רק לד' ר"י דמב"מ לא בטיל, וז"פ.

אך יש להעיר דמ"ט לא נימא דאף לרבנן דמב"מ בטיל, מ"מ מדרבנן לא יתבטל אף מב"מ בשראוי ליתן ריח בשאינו מינו, ע"ד הא דטעם אוסר מדרבנן במינו כל שראוי ליתן טעם בשאינו מינו, ומצאתי כן בתוה"ב להרשב"א דט"ו:, ז"ל, ולדידי ק"ל היאך אפשר לאסור מב"מ בריחא בעלמא והרי הוא בעצמו מדאורי' שרי חד בתרי, וכו', וכיון שכן אף מדרבנן ליבטל דריחא לגבי גופו של בשר מיעוטא דמיעוטא ואפי' א' מאלף לא הוי, וניחא לי דאילו הוי דכותי באינו מינו הוא טעמי' נרגש ונטעם וכו',[[3]](#footnote-4) וי"ל בזה להדעות דהא דמב"מ מדרבנן בס', אי"ז משום שראוי ליתן טעם בשאינו מינו, אלא הוי דין בפנ"ע דמדרבנן בעי' שיתבטל בעוצם מיעוטו, ומשו"ז בעי' ביטול בס', ולפ"ז ניחא דע"כ בריחא דאיכא ביטול בס' דבכל גווני אי' ס' כנגדו וכמש"כ הרשב"א שם ועכ"פ בבשר שחוטה שמן שצלאו עם בשר נבילה כחוש ודאי אי"ז רק משהו בעלמא, ה"ז בטל במב"מ אף שראוי ליתן ריח בשאינו מינו.

ולפ"ז נ' לישב ד' הרי"ף, דהנה בטעם הא דדינא דדשיל"מ לא בטל הוי רק במב"מ, עי' בפרישה סי' ק"ב סק"ג ובפנ"י ביצה דל"ח ובפליתי סי' ק"ב שפירשו דהוא משום דבמב"מ לא נתבטל ענין האיסור כי טעמו כמקדם, ומשא"כ מבשא"מ שנתבטל טעמו ע"כ בטל אף בדשיל"מ, ולפ"ז לכאו' לא תליא במב"מ בשמא אלא בטעמא, אך בש"ך סי' ק"ב סק"ג הוכיח מד' הראשונים דלענין זה תלי בשמא, וכבר העיר כן ע"ד הפנ"י בפמ"ג, ועכ"פ בד' הרי"ף י"ל דס"ל דאה"נ תליא בטעמא, ולפז"נ דכיון דאף למאן דס"ל ריחא לאו מילתא מ"מ הוי הריח כמשהו, וע"כ אף לדידי' בדשיל"מ אסור, הרי ממילא דיש לאסור אף במבשא"מ, דאף דבעלמא אף דשיל"מ בטל במבשא"מ, הרי היינו משום דאינו נו"ט ונאבד האיסור, אך הכא הרי נרגש ריח האיסור, וממילא דכד אתי' לאסור משום הריח דחשיב כמשהו ואינו בטל בדשיל"מ, הרי ליכא למימר דבטל ענין האיסור, דהרי ניכר הריח ולא נתבטל ריח זה לגמרי, וע"כ בזה שייך דינא דדשיל"מ לא בטל אף במבשא"מ, ומשא"כ בעלמא בדינא דדשיל"מ לא משכח"ל במבשא"מ, דאי ניכר הטעם אי"ז בטל אף בדשאיל"מ, ואם אין נרגש הטעם ובטל לגמרי, אין לאסור אף בדשיל"מ.[[4]](#footnote-5)

וניחא לפ"ז גם משה"ק בעה"מ מההיא דדגים שעלו בקערה דאסר רב רק משום דהוי נו"ט ואמאי לא אסרי' אף כשאי"ז נו"ט כיון דהוי דשיל"מ לד' הרי"ף, וכן משה"ק הרמב"ן מהא דצנון שחתכו בסכין של בשר דשרי למיכלי' בכותח כשלא קיבל טעם בשר, ולא אמרי' דאי"ז בטל משום דהוי דשיל"מ, ולמש"נ א"ש בפשיטות, דודאי התם בגונא דאין הבשר נו"ט ל"ש כלל דינא דדשיל"מ לא בטל, כיון דבמבשא"מ שנתבטל הטעם לגמרי אף דשיל"מ בטל, ואה"נ בגונא שה"ז נו"ט ולא נתבטל הטעם, איכא למיתי עלה גם מכח הדין דדשיל"מ שאינו בטל, ואך דלא בעינן לזה, ורק בפת שאפאה עם הצלי דאתי' למיסר משום הריח דהוי כמשהו, בזה שייך דינא דדשיל"מ אף במבשא"מ כיון שנרגש הריח, וכמש"נ.

ב] והנה עיקר ד' הרי"ף צ"ע, דכיון שכתב דאף לרב ל"ה הריח רק כמשהו, ורק דרב לטעמי' דמב"מ לא בטל, א"כ מ"ט דלוי דשרי, והרי אף ללוי הוי ריחא כמשהו וכמש"כ הרי"ף דע"כ אף ללוי בדשיל"מ אסור אף ריחא, וא"כ ה"נ מ"ט לא נאסור ללוי במב"מ דאינו בטל באלף,[[5]](#footnote-6) ועי' בדו"ח להגרע"א דרוש ח' אות י"ב שעמד בזה, וכתב דצ"ל דלוי דפליג הוא משום דס"ל מב"מ בס', ועי גם בביאור הגר"א סי' ק"ח סק"ה שמבו' בדבריו דאה"נ כל מה דפליג לוי על רב הוא משום דס"ל דמב"מ בששים, ומה"ט בדשיל"מ דלכו"ע אינו בטל אפי' באלף מודה לוי לרב.

אמנם תמוה טובא דאם כל פלוג' דרב ולוי הויא אם מב"מ במשהו, א"כ מה תלי' פלוגתי' בפלוג' דתנאי ברודה פת חמה וכו' דהתם הוי מבשא"מ ונת' לעיל דמה דלדב אסור בזה, הוא משום דניכר הריח וע"כ אי"ז בטל, ומנלן דבזה פליג לוי על רב דאוסר, הרי הא דפליג עלי' בבשר שחוטה וכו' בע"כ אי"ז משום דריחא לאו מילתא, דהרי במב"מ לכו"ע הוי ריח כמשהו, אלא פליג עלי' דמב"מ בטל בס', וממילא דדין רודה פת חמה וכו' דאיירי במבשא"מ ל"ש כלל לפלוגתי', ועי' פליתי סי' ק"ח סק"ז, וגם ל' הגמ' בטעמא דלוי הוא דריחא לאו מילתא ומ' דבזה הוי עיקר פלוגתי' עם רב, ועי' בד' הגרע"א שם מש"כ לבאר עוד בטעם פלוגתי' דרב ולוי, ולדרך זו י"ל הקו' הא' דאף דינא דרודה פת תליא בפלוגתי', עיי"ש ודו"ק, ועמש"נ לעי' בהע' א' לישב עוד לפי דרך זו.

[וי"ל בזה, דרב ולוי פליגי בסתמא בין בגדי וגדי דהוי מב"מ ובין בגדי וטלה דהוי מבשא"מ, והא דפליגי בגדי וגדי דהוי מב"מ, דבזה לכו"ע הוי ריח כמשהו, הוא דפליגי בפלוג' דר"י ורבנן אם מב"מ במשהו, והא דפליגי בגדי וטלה דהוי מבשא"מ הוא אם ריחא מילתא והוי כנו"ט או דריחא לאו מילתא והוי רק כמשהו, ולפ"ז ניחא הקושיות הנז', אך מלבד דזה דוחק לומר דפליגי רב ולוי בתרתי, גם צ"ע לדרך זו מש"כ הרי"ף דרב לטעמי' דמב"מ לא בטיל, וע"כ לדידן דמב"מ בטל בס' לית לן דרב, ולדרך זו הרי עדין אי"ז טעם שלא לפסוק כד' רב בגדי וטלה, וצ"ע בזה].

ועי' שעה"מ שם שהק' עד"ז עוד לד' הרי"ף, דאף למ"ד ריחא לאו מילתא הוי מ"מ כמשהו, דא"כ מאי פרכי' התם דלרב מי לימא תנאי היא, אמאי לא משני דרב אתי אפי כר"י, ועד כאן לא קאמר ר"י אלא במין בשאינו מינו הואיל ויש לו ביטול בס', וריחא הוי כמשהו, וכדחזי' דאף ללוי דס"ל ריחא לאו מילתא מ"מ הוי כמשהו, וכי קאמר רב במין במינו, ורב לטעמי' דס"ל כר"י דמב"מ לא בטיל, ועי' פליתי שם מש"כ לישב קו' זו, והניח בצ"ע, ולדרכו הב' של הגרע"א, וכן לדרך שנת' לעי' דרב איירי גם במבשא"מ ניחא גם קו' זו.

ונ' לישב ד' הרי"ף, דודאי אין הפלוג' דרב ולוי אם מב"מ בטל בס' או אינו בטל, וי"ל דאף לוי ס"ל דמב"מ לא בטל, אלא עיקר הפלוג' הויא אי ריחא מילתא או ריחא לאו מילתא, והיינו כמש"נ לעיל דלדעת רב ריח הוי כטעם דכעיקר, ואך דבגוונא דרב בבשר שחוטה וכו', דהוי מב"מ ואין נרגש הריח, אין לאסור אף אם ריח הוי כטעם, כיון שאינו ניכר ונרגש וע"כ אין לאסור רק משום דס"ל לרב דמב"מ לא בטל וכמש"נ לעיל בזה, ולוי דפליג ע"ז אינו משום דס"ל דמב"מ בטיל, דאם הי' חולק על רב בזה לא הו"ל לאיפלוגי הכא, אלא הו"ל לאיפלוגי ולומר דכל איסורין בטליו בס', וכמש"כ בשעה"מ שם, אלא פליג על עיקר דינא דריח, וס"ל דריח לא חשיב כטעם ול"ה ריח כעיקר, ואך דמ"מ חשיב הריח כמשהו, וע"כ בדשיל"מ דאסור במשהו אף ריח אוסר.

ומה דלדעת לוי אף במב"מ דס"ל דלא בטל, מ"מ ריחא שרי, אשר ק' דהרי ריחא הוי כמשהו ומ"ט ה"ז בטל, נ' די"ל בזה לפמש"נ בדברינו בדין מב"מ לר"י, בד' כמה ראשונים דדינא דמב"מ לא בטל לר"י, הוי נמי מכח ההלכתא דטכ"ע, והיינו דס"ל לר"י דבמב"מ אין הטעם בטל, ומכח הטעם ה"ז אסור, ועיקר הדברים כתב בברוך טעם שעה"ת דין ב' פ"ב ואילך, ומה"ט הוא דאין דינא דר"י רק בלח בלח וכמבו' כן בתוס' יבמות דפ"ב. ועיי"ש במש"נ עוב בזה, ולפ"ז א"ש היטב, דע"כ כד דייני' בדין ריחא במב"מ דהוי כמשהו אם ה"ז בטל לר"י ה"ז תלוי בפלוג' דלוי ור"י אם ריחא מילתא או ריחא לאו מילתא, דלדעת רב דריחא מילתא וריח הוי כטעם, הרי שכ"ה דבטעם אסור לר"י במב"מ במשהו, ומשום דהטעם קיים ולא בטל, ה"נ ריח אינו בטל במב"מ, דהריח קיים ולא בטל, וכ"ה דבגונא דנרגש הריח אינו בטל ה"נ במב"מ לדעת ר"י דחשיב דהריח קיים, אך לדעת לוי דריחא לאו מילתא ול"ח ריח כטעם, הרי שהגם דמ"מ הוי כמשהו, מ"מ ליכא בזה לדינא דמב"מ לא בטיל, דלא עדיף מב"מ לר"י מהיכא שנרגש הריח ממש דאף בזה לאו מילתא הוא, וע"כ שפיר תלוי דין ריחא במב"מ לר"י בפלוג' דרב ולוי, והגם דלכו"ע ריחא הוי כמשהו, מ"מ אין לאסור במב"מ לר"י רק לרב דריחא מילתא והוי הריח כטעם, וכמש"נ.

ואמנם יש להעיר ע"ז דהרי אף בטעם ד' רש"י ודעימי' דטכ"ע לאו דאורי' ואף אם נרגש הטעם שרי מדאורי' ומ"מ מב"מ אסור לר"י ולכאו' חזי' דלא תליא זב"ז, וא"כ ה"נ נימא בריחא דהגם דשרי אף בגונא דנרגש הריח מ"מ במב"מ יהא אסור לד' ר"י, אך נר' די"ל דאה"נ דמ"ד טכ"ע לאו דאורי' אין לאסור במב"מ לר"י רק כד אי' טעמו וממשו דבזה אסור מדאורי' גם במבשא"מ כשנרגש הטעם, אך בטעם גרידא י"ל דאין לאסור, וכאשר כן מבו' בד' הר"ן חולין דצ"ח:, והאמנם דבחי' הרשב"א חולין שם כ' דאף בטעם גרידא אסור מה"ת לר"י, אך היינו לטעמי' דס"ל דדינא דמב"מ לא בטיל ל"ש כלל לדינא דטכ"ע וכמש"כ שם, ובריש דברי הרשב"א דס"ד דדינא דמב"מ לא בטיל שייך לדין טכ"ע נקט באמת דדינא דר"י בטעם גרידא הוי רק משום דטכ"ע דאורי', עיי"ש, ועמש"נ עוד בכ"ז בדברינו בדין מב"מ לר"י ואכמ"ל עוד בזה.

והא דבדשיל"מ אסור בריחא אף ללוי, היינו משום דדינא דדשיל"מ לא בטל, ל"ש כלל לדינא דטכ"ע, ואף בלא הדין דהיכא דנרגש הטעם ה"ז אסור, הי' אסור בדשיל"מ, ומשום דהמשהו איסור המעורב אינו בטל, ואי"ז כלל משום דחשיב כנו"ט, וכדחזי' דאף ביבש ביבש ה"ז אסור, ול"ה כדין מב"מ לר"י דאסור רק בלח, משום דאיסורו מכח הנתינת טעם, וע"כ שפיר יש לאסור בדשיל"מ אף בריחא הגם דריחא לאו מילתא ואינו חשוב כטעם, וז"פ.

וניחא לפ"ז גם קו' השעה"מ הנז', בהא דפרכי' התם דלרב מי לימא תנאי היא, ומ"ט לא משני דעד כאן לא קאמר ר"י רק במבשא"מ הואיל ויש לו ביטול בס' וריחא ל"ה רק כמשהו, אבל במב"מ דאיירי בי' רב שפיר י"ל דאסור, משום דמב"מ לא בטל, וע"כ הגם דריחא הוי משהו בעלמא ה"ז אוסר, ולמש"נ ניחא, דאם בשאינו מינו אין הריח אוסר הגם שה"ז ניכר, אין לן לאסור במב"מ אף למ"ד דאפי' באלף לא בטיל, דלא עדיף מב"מ דלא בטיל ודעי"ז חשיב דהריח קיים, ממבשא"מ דהריח קיים ואינו אוסר, וכמש"נ.

ג] ונ' דיש להוסיף ולבאר בזה, דהנה בעיקר מש"כ הרי"ף דאף למ"ד ריחא לאו מילתא מ"מ בדשיל"מ אסור, תמהו ע"ז הראשונים דהרי רבא התיר בבת תיהא להריח היין בפנ"ע, והיאך אפשר דבפנ"ע לאו כלום הוא וכשנתערב בדשיל"מ יאסור תערובתו, יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, וצ"ע רב ד' הרי"ף.

ואולי י"ל בזה, דהנה יש לדקדק בל' הרי"ף שכ' ז"ל וכל דשיל"מ אפי' באלף לא בטיל, וכל ד' שהוא א' מאלף כריחא בעלמא הוא, ואפ"ה באלף לא בטיל, הואיל ויש לו מתירין, והאי פת נמי הכין הוא, עכ"ל, ולכאו' הי' להרי"ף לפרש דכל ריחא הוי כא' מאלף וע"כ ה"ז אסור בדשיל"מ, אך הרי"ף כ' להיפך דכל א' מאלף כריחא בעלמא הוא, ול' זה צריך פירוש, ועי' בס' יד יהודה בסי' ק"ח שכבר נתעורר בזה.

ונר' לבאר ד' הרי"ף, דהנה באמת יש להעיר בהך דינא דדשיל"מ אפי' באלף לא בטל, ולכאו' יל"ע, דבטעם גרידא שנתערב, הגם דהוי דשיל"מ ואי"ז בטל באלף, מ"מ בדין דלא יהי' זה אסור, להשיטות דס"ל דבלא ההלכתא דטכ"ע הי' מותר הטעם בתערובת אף בלא דין ביטול, עמש"נ באורך בזה בסוג' דטכ"ע סי' ג', וא"כ מה לי דדשיל"מ אינו בטל, הרי בתערובת לא נאסר הטעם כלל, ולכאו' צ"ל דמ"מ משום דינא דטכ"ע יש לנו לאסור אפי' באלף כל דליכא דין ביטול, ואמנם דזה תליא במה שדנו האחרונים אם בגונא שאין הטעם נרגש בעי' לדין ביטול על הטעם, או דכל שאין נרגש אי"ז בכלל הדין דטכ"ע ול"ב כלל לביטול, ואף אי נימא דאף במב"מ דאין הטעם נרגש אי"ל תורת טעם ובעי' לדין ביטול מ"מ י"ל דהיכא דאי' ס' כנגדו שאינו ראוי כלל ליתן טעם לי"ל כלל תורת טעם ול"ב בזה לדין ביטול, ועי' במש"נ בכ"ז בסוג' דטכ"ע סי' ???, וא"נ דל"ב כלל לביטול תיק' מה מהני בזה דינא דדדשיל"מ אינו בטל, דהרי בכה"ג אין לנו לאסור אף בלא דין ביטול, ועי' בט"ז סי' ק"ב סק"י שכתב באמת דמה"ט דעת רמ"א דליכא לדינא דדשיל"מ בבליעת טעם במב"מ, משום דבטעם שנתערב במינו דאינו נרגש, ל"ב כלל לדין ביטול ברוב, ועי' פרמ"ג שם דפליג ע"ז, ואכ"מ.

וי"ל בדעת הרי"ף דס"ל דדינא דדשיל"מ הוי אף בבליעת טעם, וכאשר מבו' כן בד'??? , ואף דהרי ל"ב בזה כלל לדין ביטול וכנ"ל, ופי' הרי"ף דבע"כ נתחדש בזה דבדשיל"מ אסור אף בדלית לי' תורת טעם כלל, דכל דאיכא משהו מן האיסור, הגם דל"ה בכלל טעם, אסרי' לי' בדשיל"מ, ולפ"ז זהו שכתב הרי"ף דכל ד' שהוא א' באלף כריחא בעלמא הוא, והיינו דהרי כיון דהוי א' באלף לי"ל תורת טעם והוי כריח בעלמא דקי"ל דאינו בכלל טעם, ואשר זהו שכתב הרי"ף דכיון דאף בא' מאלף אסרי' בדשיל"מ ואף דאינו בכלל טעם, ה"נ יש לנו לאסור בריח הגם דריחא לאו מילתא ואינו בכלל טעם, דמ"מ כיון דהוי בזה משהו מן האיסור אסרי' לזה בדשיל"מ.

ולפ"ז י"ל, דע"כ שפיר י"ל, דהגם דריחא לחודי' שרי, מ"מ ה"ה אוסר תערובתו בדשיל"מ,דהרי כבר נת' דשורש הנידון דריחא מילתא, הוא אם חשיב ריחא כטעם דהוי כעיקר וע"כ נמי בטל בתערובת, או דריח ל"ה כטעם ואין הריח כעיקר האיסור, וע"כ אינו אוסר בתערובת, והנה הרי מבו' בסוג' דע"ז דאף דין ריחא לחודי' תלי בזה, והיינו משום דרק אם ריחא מילתא והוי הריח כטעם, יש לאסור להריח דהוי הריח כעיקר האיסור, אך אם ריחא לאו מילתא ול"ח הריח כטעם, הרי שהגם דאי"ב משהו מהאיסור מ"מ אין לאסור להריח, דהרי אף טעם ל"ה אסרי' לי' אף כשהוא בפנ"ע בלא דינא דטכ"ע, אי לאו דינא דהטמאים לאסור צירן ורוטבן, וריח דאינו בכלל ציר ורוטב אין לאסרו רק אם הוי כטעם והוי בכלל איסורא דטעם, ולפ"ז י"ל דהגם דלמ"ד ריחא לאו מילתא שרי אף הריח בפנ"ע משום דאי"ז בכלל טעם, מ"מ בדשיל"מ דנתחדש דאף בא' באלף דאי"ז בכלל טעם ה"ז אסור, והיינו דאסרי' בזה כל דאי' משהו מן האיסור הגם שאי"ז בכלל איסורא דטעם, הרי שה"נ אסרי' בריח ואף בתערובת כיון דאי"ב משהו מן האיסור, דבדשיל"מ אסרי' כל משהו מן האיסור הגם שאינו בכלל טעם, ונמצא לפ"ז דאף בריח בפנ"ע יהי' הדין חלוק, דבדשאיל"מ שרי ובדשיל"מ אסור, והיינו משום דריח ל"ח כעיקר האיסור וע"כ בעלמא שרי, ובדשיל"מ דנתחדש דכל משהו מן האיסור אסור יש לאסור אף ריח דהוי נמי משהו מן האיסור, ודו"ק.

ולפ"ז ניחא נמי דע"כ לד' לוי דריחא לאו מילתא אין לאסור בריחא במב"מ אף למ"ד דמב"מ לא בטל, דאף דמודה לוי דריחא הוי כמשהו, מ"מ הרי כיון דס"ל דריחא לאו מילתא ממילא דאף הריח גופי' שרי ואף כשהוא בפנ"ע, ומכ"ש דיהא מותר כשהוא בתערובת דמב"מ, ואין לאסור לד' לוי רק בדשיל"מ דנתחדש בזה דאסור כל משהו מן האיסור הגם שאינו בכלל איסורא דטעם, וע"כ אסור אף ריחא, אך תערובת דמב"מ דודאי לא נתחדש בזה איסור טפי מכשהוא בפנ"ע, ומה דאסור אפי' א' מאלף הוא משום שאי"ז בטל וחשיב זה כנו"ט, וכמש"נ לעיל בזה, אך ודאי לא נתחדש לאסור אף משהו מהאיסור שאינו בכלל איסורא דטעם, וז"פ, ע"כ ודאי דאין לאסור בה בריחא דאף כשהוא בפנ"ע שרי, וכמש"כ הראשונים דודאי אין לומר דבפנ"ע שרי וכשהוא בתערובת ליתסר, דיציבא בארעא וכו', ומה דבדשיל"מ אסור בתערובת היינו משום דביל"מ אסור גם כשהוא בפנ"ע כיון דכל משהו מהאיסור אסור בדשיל"מ, וכמש"נ.

ובזה ניחא גם קו' השעה"מ הנז' בהא דפריך התם לרב מי לימא תנאי היא, דמ"ט לא משני דע"כ לא קאמר ר"י רק במבשא"מ הואיל ויש לו ביטול בס' וריחא ל"ה רק כמשהו, אך במב"מ דאיירי בי' רב דאפי באלף לא בטיל שפיר י"ל דאסור, ולמש"נ א"ש בפשוטו, דהרי במבשא"מ ניכר הריח ובדין שלא יתבטל, ומאן דס"ל דבטיל ע"כ דס"ל דריחא לאו מילתא ול"ח כטעם וע"כ שרי, וממילא דלהך מ"ד ודאי דיש לנו להתיר ריח אף בפנ"ע, דכיון דריח ל"ח כטעם ול"ה כעיקר אין לנו לאסרו אף בפנ"ע, דודאי ל"ה ריח בכלל ציר ורוטב הנאסר מקרא דהטמאים וכנ"ל, וממילא ודאי דשרי אף בתערובת דמב"מ וכמש"נ,

ונר' דיש להוכיח כן, מהא דפרכי' בע"ז דס"ו: לאביי דאמר ריחא מילתא ואסור להריח בבת תיהא, מפלוג' דרודה פת חמה דמי לימא דאביי תנאי היא, ולכאו' ילה"ע דמ"ט לא משני דאף לר"י דשרי היינו רק כשהוי הריח בתערובת דה"ה בטל אך כשהוא בפנ"ע לכו"ע אסור, ובע"כ מוכרח מזה כמש"נ, דאם ריחא שרי בתערובת דמבשא"מ הגם דניכר הריח, בע"כ דל"ח הריח כטעם, וממילא ודאי דשרי אף בפנ"ע, דהרי מאן דאסר ריח בפנ"ע ע"כ דהוי ריח בכלל דינא דטעם כעיקר, וממילא דיש לנו לאסור אף בתערובת דמבשא"מ שנרגש הריח, וע"כ מוכרח דמאן דשרי ריח בתערובת ס"ל דריחא לאו מילתא ושרי לי' אף כשהוא בפנ"ע, ושפיר פרכי' לאביי מי לימא תנאי היא, וכמש"נ.

1. ועי' במלחמות בפסחים שם, שכ' דנ"ט בר נ"ט גרע מריחא, ועי' באיסור משהו להראב"ד שכ' דאין לומר כן בד' הרי"ף, כיון שכתב לעי' מינה דריח ל"ה אפי' כמשהו, וית' בעז"ה שורש הנידון בזה בדברינו בסוגי' דנ"ט בר נ"ט. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולפ"ד הגרע"א בדו"ח דרוש ח' אות י"ב, י"ל היטב קו' זו, דאף בזה הוי מב"מ דאזיל ריח מההיתר להיין של תרומה, ונעשה נבילה, וחוזר ואוסר דהוי מב"מ, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר באור גדול ריש סי' ס"א וביד יהודה סי' ק"ח, שכתבו לישב לפ"ד הש"ך ביו"ד סי' צ"ח סק"ל, והוא מסמ"ג ומהר"ם מר"ב ותורת חטאת, דבתבלין ושאר מילי דעבידי לטעמא דאפי' באלף לא בטיל, אינו אלא בשאינו מינו אבל במינו סגי בס' ולא משערי' בהו כמו בשכנגדו באינו מינו, וע"כ ה"נ בריח דהוי כמשהו אין לאסור רק בשא"מ דנרגש הריח, וכ' באו"ג דהרשב"א דפליג וס"ל דיש לאסור בריחא גם במינו הואיל ובשא"מ הוא נרגש ס"ל כד' הפר"ח ביו"ד שם והמנח"י כלל פ"ה סקס"ב דתבלין אוסר באלף אף במינו, אמנם נר' שאף לד' הש"ך דתבלין אינו אוסר באלף במינו היינו משום דעיקר הדין דאף במינו אוסר בס' הוא משום דהרי בכחו ליתן טעם ורק מכח שמעורב במינו אינו ניכר ונרגש, וית' בזה בעז"ה בדברינו בדין ביטול בס', ומשא"כ בתבלין, דבמינו שטעמו חזק כמותו אין בכוחו ליתן טעם כלל, ודו"ק, ולפ"ז הרי דבריח יש לנו לאסור גם במינו. [↑](#footnote-ref-4)
4. שו"ר כעי"ז בברוך טעם שעה"ת דין ב' פ"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולד' הריטב"א בנדרים דנ"ב בביאור ד' הרי"ף דבדשיל"מ אסור אף ללוי, וכעי"ז כ' בפליתי סי' ק"ח סק"ז, ניחא קו' זו כיון דמעולם לא אמר הרי"ף דאף ללוי ריחא הוי כמשהו לאסור בכל מילי שאינן בטלים באלף, ועי' יד יהודה בסי' ק"ח שכ' כן. [↑](#footnote-ref-6)