כה
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / כה

כה' א'

במתני'. נשפך על הרצפה. בזבח תודה דרצפה לאו דווקא וגם אוויר פסול, ואיכא חידוש בסיפא דנשפך מהכלי על הרצפה דכשר. ועי' לקמן בקרן אורה דר"ל האם אוויר פסול דתלוי בפלוגתת רש"י והרמב"ם בביאור מימרא דרב דצריך שיתן ורידין וכו', יעו"ש.

ואספו. יל"ע ב\*כס"מ מה שדקדק בזה.

– בנשפך מהכלי על הרצפה, יעוי' בתוס' מעילה ז' א' דמבואר דליכא מצוה לאוספו, והגרי"ז נקט דזה רק לאחר הזריקה, דכיון שבשעת הזריקה לא היה בכ"ש, א"כ אין לאוספו ולזורקו ליסוד דלא חייל ביה שם שיריים, אבל קודם הזריקה צריך לאוספו כדי שיוכל אח"כ לזורקו ליסוד.

ולא דם העור וכו'. בענין דם הראש, לעי' מנח"א עמ' יב' שהביא תוספתא בזה ומנחת ביכורים והרז"ה בענין זה.

דם מהפר יקבלנו. וילה"ק דבקדשים בעי' שנה עליו הכתוב לעכב. ובשפ"א תי' ע"פ קו' התוס' דלמה לי קרא למעוטי סכין, דתיפו"ל מדין נשפך, ויעו"ש בב' התי'. והשפ"א מתרץ דאה"נ ובעי' לתרוייהו לעיכובא. עוד יעוי' בראב"ד דהק' דבספרי איכא קרא אחרינא לפסול דם שנשפך, ותי' דחדא למצוה וחדא לעיכובא.

- במתני' כאן מבואר דאיכא פסול בנשפך דם מצוואר בהמה, וילפי' לה מקרא דם מהפר יקבלנו, ובפשוטו דזה הלכה בהל' קבלה. ויעוי' עוד במנחות כו' ב' דאם אחר שקמץ בימינו נתן את הקומץ בשמאלו, דנפסל כדין נשפך, כיון דלא נתנו מימינו לתוך הכלי שרת, ואמנם דהתם אי"ז עבודת קבלה, אלא עבודת 'נתינה בכלי', אבל יעוי' בגמ' יג' ב' דבפשטות מסקנת הגמ' דיסוד הני ב' עבודות הוא 'מתן כלי' ולא איכפ"ל בשינוי צורת העבודה דידהו.

ויעוי' בחי' רבינו חיים הלוי דמק' דאם עיקר דין נשפך הוא שנאמר דין 'מהיכן' יקבל את הדם, א"כ ל"ש פסול זה במנחה. ומזה מייסד דנכלל בדין נשפך, גם דלא יהיה 'הפסק' בין השחיטה לקבלה, וא"כ ה"נ במנחה בעי' שלא יהיה הפסק בין הקמיצה לנתינה בכלי. ועי' בחי' הגרמ"ד דהבין דלהגר"ח הני ב' דינים שייכי רק היכא דאיכא דין קבלה, והיינו דגם הדין הב' של הפסק, שייך רק היכא דאיכא קבלה. [וצל"ב מנ"ל דאיכא דין נוסף מלבד עצם הדין שצריך 'לקבל מהפר', ומה המקור לחדש דנכלל גם דין הפסק].

ועי' בגמ' יומא מח' א' דשו"ט אם יש פסול נשפך בחפינת הקטורת בידי הכהן גדול ביוה"כ, ועיקר הספק איזה דין יש ליד, האם הוי ככלי שרת ותו ליכא נשפך, או דהוי כצוואר בהמה. עוד יעוי' בגמ' לקמן צב' ב' דמספק"ל בנשפך הדם מצוואר העוף, ועיקר הספק בדין הזאה מצוואר העוף, האם הצריכה התורה הזאה דווקא מהצוואר, או דבאמת גם כ"ש כשר להזאה, ורק דלא הצריכה התורה הזאה מהכ"ש בדווקא, וא"כ הוי כנשפך מהכ"ש, דהצוואר יש לו דין כ"ש.[[1]](#footnote-1)

והנה בהני ב' סוגיות דהתם, הרי ליכא כלל דין קבלה, וא"כ גם להגר"ח דאיכא ב' דינים וכו', מ"מ הרי הדין הב' הוא שלא יהיה 'הפסק' בין השחיטה לקבלה, וא"כ הכא דליכא קבלה ל"ש פסול זה. והוכיח מינה הגרי"ז דבדין נשפך איכא 'פסול' נוסף, דדבר שדינו להיות ב'מקום מסויים', ונשפך מאותו מקום למקום אחר, דנפסל מחמת שנמצא שלא במקום הכשירו. [והיינו משום דרק במקום המסויים הזה יכול לעשות בו העבודה הבאה, דנמצא דהוא מוכרח להיות שם עד העבודה הבאה, ולכן כשיוצא מהמקום הזה, הרי דזה כמו דיחוי ששוב אינו ראוי לדינו].

ועי' בגרי"ז דביאר דבאמת איכא תרי קראי, חדא קרא דסוגיין דם מהפר יקבלנו וזה הלכה בהל' 'עבודת הקבלה', ודין זה נאמר במסויים בדין ובסדר עבודת הקבלה, ושייך רק לזבחים ולא לעופות ומנחות, ואיכא עוד קרא בספרי דבעי' והקריבו בני אהרן הכהנים את 'הדם', דווקא הדם שנתקבל בכלי לאפוקי נשפך, [והראב"ד שם מק' למה צריך ב' קראי], דמזה ילפי' דהדם צריך להיות במקומו, ופסול זה הוא מצד שה'דם' עצמו חייל בו בו חלות פסול, ודין זה שייך בכל הקרבנות. [וילה"ע דהגמ' ביומא מייתי דרשת דם מהפר יקבלנו, ולהגרי"ז הרי זה נלמד מקרא ד'הדם'].

ובזה מבאר למה הצריכו בספרי קרא להכשיר דם שנשפך מהכלי, והרי כבר נגמרה הקבלה, ובהכרח דזה מצד הפסול דצריך להיות במקומו, והו"א דצריך להיות כל הזמן בכלי ששם הוא מקומו. והא דבעי' לקרא דדם מהפר יקבלנו, משום דאל"ה לא הוי ידעי' דשם הוא מקום הדם. ולכאו' י"ל דאיכא נ"מ למש"כ הגר"ח דדם שקיבלו בב' כלים פסול, וכל זה רק משום דאיכא הלכתא 'איך' לקבל את הדם, ולא סגי רק בקרא השני. ועי' מנח"א דשייך נ"מ בכלי שקיבל דמו עג"ק, דהריעותא היא רק בקידוש, אבל הוי מקום הראוי לקבלה, ומ"מ לא יהיה מהני לענין דין שצריך קבלה מעצמו של פר.

ויעוי' בגמ' מנחות ז' ב' דקומץ שחילקו בב' כלים אינו קדוש, וברמב"ם דיכול אח"כ להניח ב' החצאים בכלי א' ויתקדש. והמל"מ מק' דבדם שקיבל פחות משיעור הזאה בב' כלים כ' הרמב"ם דפסול, ולא כ' דמהני קיבוצן לכלי אחד. ועי' קרן אורה צג' ב' וכן מנחות ז' ב', דנקט דבאמת אין חילוק להר"מ בזה בין דם לקומץ, ובתרוייהו מהני להחזירם לכלי אחד ולקדשם. וכן באו"ש מעה"ק ה'. [ולעי' חזו"א מנחות כא' ד']. ויעוי' מקדש דוד ז' ב' ואבהא"ז מעה"ק יג' יב', דהריעותא בקבלה בפחות מהשיעור, זה רק מצד הל' קידוש הדם, אבל מצד מעשה עבודת הקבלה, הוי קבלה מעלייתא, וא"כ נמצא דבדם איכא קבלה מהפר, וא"כ גם תו ליכא הפסק בין השחיטה לקבלה. [אבל יל"ע לד' הגרי"ז דאיכא דין שלא יהיה מחוץ למקום הכשירו, דאם לא מתקדש הכא הרי דאי"ז מקום הכשירו, ופשוט די"ל בזה דסגי במה דהוי במקום הראוי לקבלה]. ולהמקד"ד מבואר דשייך לעשות קבלה בלי קידוש, והגרי"ז נקט דא"א לחלק ביניהם.

ועי' בחי' רבינו חיים הלוי מעה"ק יג' יב', שנקט כהמ"מ דד' הר"מ לא נאמרו בדם, וכ' לפרש החילוק דעיקר דין נשפך האמור לענין קמיצה, יסודו שלא יהיה הקומץ ב'מקום אחר' קודם הקבלה, וא"כ הכלי שרת אינו מקום אחר משום דחשוב כ'המשך' יד הכהן, ונמצא דגם כשחלוק לב' חצאים הך כ"ש לא גרע מיד הכהן, משא"כ בדם דאיכא עוד הלכתא מאין הוא מקבל את הדם, דבעי' מהפר דווקא, וא"כ ל"מ הקבלה שנעשית אח"כ. והר"א שפירא העמידני דבגר"ח בפי' הא' נר' דהכל הוי חדא הלכתא דבעי' שיהיה במקומו, ורק דשאני כ"ש דאיכא למימר דהוא משלים ליד הכהן, אבל בפר גילתה תורה דרק הפר עצמו הוא מקום הדם. - עוד פי' שם הגר"ח באופ"א קצת, דלענין קומץ רק אם נמצא במקום ש'אינו ראוי לקבלה' נפסל, והכלי הרי ראוי לקבלה, דכשיוסיפו אח"כ את חצי הקומץ הב' שוב יהיה קבלה למפרע גם על החצי הא', [והיינו דהוי קבלה אריכתא], ונמצא דלא חשיב הקומץ שהוא נמצא במקו"א, ומשא"כ בדם דאיכא הלכתא לקבל 'מהפר' דווקא.

צריך שיקבל את כל דם הפר.

א. מל' הגמ' דאינו לעיכובא, וכ"מ במשנה לקמן לב' א' דאם יש דם הנפש יחזור ויקבל, וכ"כ התוס' לד' ב' ד"ה למעוטי. ועי' כס"מ פסוה"מ א' כו' דנר' שמסתפק בזה.

ב. הגרמ"ד מביא מהגרי"ז לחקור א"ז מדיני הקבלה או משום לתא דמצוות שיריים.

ג. הגרמ"ד נוקט דגם אם בלא"ה אינו יכול לקבל את כל הדם, מ"מ אכתי רמייא עליה לקבל כמה שאפשר טפי. ומוכיח מהא דלא משכח"ל דיקבל כולו, דהא איכא דם הסכין.

אם אינו ענין לשיריים דהא ליתיה וכו'.

והגרמ"ד הק' דהרי גם בקבלה ליתיה לכוליה דם, דהרי דם הסכין פסול. ויתכן דהכוונה לקבל כל הדם הראוי לזריקה. ועוי"ל עפמש"כ הגרי"ד דרק היכא דהדם מזלף מהצוואר למזרק דרך הסכין הוא דפסול, אבל עצם הדם שבסכין כ"ז שהסכין בצוואר לא מיפסל, וא"כ משכח"ל שהדם של הסכין פירש משם לצוואר, ומשם נפל למזרק בלא שיעבור דרך הסכין.

צריך שיגביה סכין למעלה.

בחי' הגרי"ז דמלי' דגמ' ול' הדרשה משמע דאי"ז פסול נשפך, וכ' דכ"מ בתי' הב' דהתוס'. והק' דצ"ב למה ליכא בזה פסול נשפך.

א. יתכן עפמש"נ דיסוד הפסול שנמצא מחוץ למקום הכשירו, וא"כ י"ל דכיון דבעי' לסכין שיקדש לדם וכו', א"כ אדרבה הדם שנמצא על הסכין זה חלק מצורת ודין העבודה, ואינו נחשב כ'חוץ למקום הכשירו', ורק דאיכא פסול מיוחד דבעי' רק 'דם הפר' ותו לא.

ב. עוד י"ל דהנה פסול נשפך זה משום דמעתה אי"ז 'דם הפר', אמנם יש לדקדק לי' דגמ' דדם הסכין ל"מ משום דהוי 'דם הפר ודבר אחר', ומשמע דליכא בזה הפקעה למה שהוא נחשב אכתי כ'דם הפר', ורק דאיכא בזה ריעותא במה שיש לו שם נוסף דהיינו שהוא גם 'דם דבר אחר'.

ג. הגרי"ז ביאר דכיון דהסכין בתוך הצוואר נחשב דם הסכין כדם מהצוואר, ועוד כ' דבע"כ הנידון היכא דהדם בסכין שנמצא עדיין בצוואר, דאם כבר יצא הסכין מהצוואר קודם גמר השחיטה, תיפו"ל דפסול גם בלי הקרא, מצד דאינו ראוי לקבלה, דיצא קודם השחיטה. והגרמ"ד הוסיף דלכן לא קאמר סתם שיזהר שלא יפול מדם הסכין וכו', כי דם הסכין פשיטא דפסול מצד נשפך, אלא דקאמר דצריך להגביה הסכין, והיינו דאפי' שהסכין תחובה בצוואר וליכא נשפך, מ"מ איכא פסול ד'דבר אחר'. ועי' שיעורי הגרי"ד אם יהיה מהני להחזירו לצוואר, דעתה כבר אינו בסכין.

- עי' בשפ"א דדקדק קו' התוס' דזה פסול נשפך, ועי' בגרי"ד ובגרמ"ד דכ' דכן דקדק הגרי"ז, וכ"מ מתי' התוס' דלא חזרו בהם מעצם ההנחה דדם סכין הוא נשפך. והשפ"א מק' דא"כ מהו ל' 'צריך' והרי זה מעכב. ועי' שפ"א דבדיעבד כשר משום שהך דם בטל ברוב הדם הדם הכשר. [ויל"ע לר' יהודה דמין במינו לא בטל, וכן לרבנן דסברי דעולין אין מבטלין זא"ז, עי' מנחות כב']. ובתי' הב' שכ' דסכין הוי שפיר טפי יש להסתפק, אם עכשיו קמ"ל דגם סכין בכלל פסול נשפך, או דהוי פסול אחר.

– בד' התוס' דקבלת סכין ל"מ משום דנתקבל בפסול, יש לברר אם כוונתו דכבר נעשה בו מעשה קבלה, וא"כ תו לא שייך למיעבד קבלה אחריתא, או מצד דהוי חפצא של קבלה פסולה הפוסלת את הדם.

במאי מקנח ליה. הגרמ"ד והגרי"ד נתקשו דהרי הוי דם פסול ואינו טעון שריפה, ולמה צריך קינוח. ועי' מקד"ד טהרות פרת חטאת נא' א', דכיון שנתקדש בכ"ש גנאי הוא להורידו לכלי חול, ועדיפא מזרק משאר כ"ש כיון דהוא עומד לזה כדכ' כפורי זהב.

[בתוס' בשפת מזרק. עי' בגרמ"ד מהגרי"ז דאם יש דין לשרוף כל הדם, למה פקע דין זה מחמת טירחת הכהן לירד ולעלות בין כל הזאה. ועוד דאפשר ע"י ז' כהנים, ועוד דיכול לקנח הכל בחתיכת עץ ואז ישרפנה עם הפרה. ומביא מהגרי"ז דליכא חיוב שריפה על הדם באצבע כיון דאינו כשר להזאה. וברמב"ם מבואר דהיה מקנח אצבעו בפרה, והכס"מ הק' מסוגיית הגמ' דמנחות, והלח"מ ביאר דאיכא טירחא לקנח בפרה, והגרמ"ד מק' דהרי להרמב"ם השחיטה וההזאה במקום אחד ואיזה טירחא איכא. וכ' דכ"מ בתוספתא דהיה במקום אחד, ועי"ש עוד בענין זה].

השוחט צריך שיתן ורידין לכלי.

א. צ"ע דלכא' זה תחילת קבלה ולמה נקט ל' השוחט דזה כשר גם בזר.

ב. ל' 'צריך' משמע לכתחילה כ"כ השפ"א לעיל, וברמב"ם מבואר הטעם משום דבעי' שיקבל את כל הדם וא"ש, אבל יעו' רש"י דנר' מדבריו דזה פסול נשפך, אמנם הגרמ"ד נקט דל' 'צריך' הוא לעיכובא. ועי' גיר' השיט"מ ברש"י 'דליתחזי קבלה מהדם', משמע דאי"ז נשפך ממש. ועי' בגרמ"ד דמדקדק במה שנחלקו רש"י והרמב"ם אם הכוונה לאויר הכלי או לתוך הכלי ממש, דלהרמב"ם דמכניס ממש לתוך הכלי א"א לומר דזה מצד נשפך, ובהכרח מצד דבעי' לכל הדם, אבל לרש"י דא"א להכניס לכלי ממש, שפיר מפ' דדין זה הוא מצד פסול נשפך.

ג. יל"ע מהמבואר לעיל יג' ב' דגדר עבודת הקבלה דהוא מקבל 'ממילא', ואילו הכא בנתינת הורידין הוי מעשה בידיים של נתינה, ול"ק דהרי הדם מקלח מאליו.

ד. אפ"ל דהטעם בזה כדי שלא יגע הדם בסכין כלל.

סוגיית דיחוי בנשפך לקמן לד'

1. בענין חפינה יל"ע ריטב"א שם ותו"י שם דה' נתפזרה וסוד"ה מדפסיל, תוס' רא"ש מקדש דוד ז' א' דה' והנה בירושלמי, ליקוטי הלכות, גר"ח עה"ש.

   עוד יעוי' במקד"ד יב' ו' דהסתפק בנשפך הדם של אשם מצורע מהכהן שמקבל בידו לבהונות, והגרמ"ד הוכיח מהתוספתא דנפסל, והיינו דגם בקבלת יד איכא דין קבלה, ולכן בעי' בזה דיהיה דם מהפר יקבלנו, עוד הסתפק הגרמ"ד בנשפך מהיד של קבלת פרה אדומה, וכן נשפך בבמה דאיכא כלי בלי קידוש. [↑](#footnote-ref-1)