שיעורי תערובת לב מוכן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – לב

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קד

**עכברא דדברא אי הוי לשבח או שהוא ספק לשבח ונפק"מ בזה**

**[ס"א]** **עכברא דדברא נותן טעם לשבח הוא שהרי עולה על שולחן מלכים, אבל עכברא דמתא מספקא לן אם משביח בשכר וחומץ או אם הוא פוגם.** מבואר דעת השו"ע דעכברא דדברא הוא משביח בודאי, ועכברא דמתא הוא ספק ולחומרא. אמנם הש"ך (סק"א) כתב דבפוסקים לא משמע לחלק בין עכברא דדברא ועכברא דמתא, אלא שניהם הם ספק אם נותנים טעם לשבח או לא, אע"פ שעכברא דדברא עולה על שולחן מלכים, וכמו שמשמע בגמרא בע"ז (סח.) שגם עכברא דדברא הוא ספק אם נו"ט לשבח או לא. ובאמת אין כ"כ נפק"מ לדינא בזה, דהא אף להש"ך עכברא דדברא אסור מחמת הספק, ואף אין מצרפים ספק זה לספק ספיקא, כמו שכתב הש"ך לקמן (סק"ד). רק דיש נפק"מ לכאורה לעניין יין ושמן, דכתב השו"ע (ס"ב) דאם נפל ליין ושמן פוגם בודאי, ולדברי הש"ך ה"ה לעניין עכברא דדברא יהיה מותר ביין ושמן.

**ובאמת** מה שכתב הש"ך שלפי דברי המחבר דעכברא דדברא נטל"ש אוסר אף יין ושמן, הוא פלא, דהא דעת המחבר לעיל סי' קג (ס"ד) שהבשר פוגם את השמן, וכ"ה לעניין יין כמבואר ברמ"א שם, וא"כ כל שכן שעכברא דדברא יפגום את השמן והיין, דודאי לא עדיף משאר בשר, וא"כ לשיטת המחבר ודאי שאין לומר שעכברא דדברא יאסור יין ושמן. איברא דהש"ך לשיטתו שם שהביא הרבה ראשונים דס"ל שבשר אינו פוגם את השמן, ולפי"ז ה"ה שעכברא דדברא אי נימא שאין טעמו פגום א"כ אינו פוגם את השמן [ומה שכתב המחבר בס"ב דעכבר פוגם יין ושמן ולשיטתו אינו חידוש כמשנ"ת, צ"ל דעיקר החידוש הוא מה שכתב אח"כ שפוגם אף שאר משקים, שבזה חלוק עכבר משאר בשר].

**והיד** יהודה (סק"ה) נתקשה מהא דאיתא בשו"ת הרמ"א (סי' נד) על דבר חביות שמן המשוחות בשומן חזיר, דכתב דבשמן מבושל כו"ע מודו שבשר פוגם, ואילו הכא (בס"ב) איתא להדיא שאף בשומן רותח העכבר אוסר [אם אין אומרים שעכבר פוגם בשומן], ומבואר דא"א שבשר פוגם בשומן רותח, דהא ודאי שעכבר אינו עדיף משאר בשר. ועכ"פ מסיק היד יהודה להקל בעכברא דמתא דפוגם ביין ושמן, אבל בעכברא דדברא כתב להחמיר לעניין שמן שאינו פוגם.

**דין עכבר בשאר משקין**

**והנה** בשאר משקין כתב השו"ע (ס"ב) להקל שעכבר פוגם, ולדעת הש"ך הוא הדין בעכברא דדברא יש להקל. אמנם הט"ז (סק"ב) הביא מהמהרש"ל (יש"ש חולין פ"ז סי' מח) להחמיר בשאר משקין [והיקל בדבש], והפמ"ג (ש"ד סק"ה) נוקט שבמקום הפסד מרובה יש לסמוך על המקילין. ובגר"א (סק"ח) כתב על דברי הרמ"א שיש מחמירים לעניין שומן, דאפשר דס"ל שהוא הדין בשאר משקין, ולפי"ז מה שכתב הרמ"א לסמוך במקום הפסד גדול על המתירין ה"ה בשאר משקין מתירין במקום הפסד מרובה. ואף בש"ך (סק"ה) נראה כן, דכתב על היש מחמירין את דברי המהרש"ל. וכ"כ בט"ז (סק"ה) להקל במקום הפסד גדול בשאר משקין. אמנם בהגהות רע"א על דברי הרמ"א להקל במקום הפסד גדול בשומן, כתב דזה דוקא בשומן אבל בשאר משקין פסקינן להקל, והביא שכן מבואר בתו"ח (כלל כב דין יא), והיינו דבתו"ח גבי שומן לא כתב להקל, ואילו גבי שאר משקין כתב להקל, ודברי רע"א הם דלא כשאר האחרונים.

**אם יש ראיה מדין זבובים שאינם אוסרים בשאר משקין**

**והנה** הבית מאיר כתב ג"כ להקל בשאר משקין אף שלא הפסד גדול, וכתב שכן מסיק הרמ"א בסו"ס קז. אלא דשם מיירי לעניין זבובים, ויש הסוברים [מרדכי ע"ז סי' תתנה, וכן מפורש ברע"א כאן להקל בזבובים בשאר משקין ע"פ המרדכי] דדין זבובים קיל יותר מעכבר, משום דאינם נותנים טעם, ועל כן מקילין בשאר משקין יותר מבעכבר, אף שלעניין שמן וחומץ מחמירים גם גבי זבובים, כמבואר ברמ"א ס"ג.

**עכברא דמתא פוגם מחמת טעמו או מחמת מאיסותו**

**ובעיקר** דברי הש"ך (סק"א) שכתב על מה דאיתא בשו"ע דעכברא דדברא עולה על שולחן מלכים ונטל"ש, והש"ך כתב שאע"פ שעולה על שולחן מלכים מ"מ הרי טעמו פגום, והיינו דכמו שעכברא דמתא טעמו פוגם, א"כ מאי שנא עכברא דדברא, הרי אפילו שעולה על שולחן מלכים מ"מ הא טעמו פגום [ובפשטות נראה דס"ל דעכברא דדברא ועכברא דמתא הם מין אחד, אלא דזה במדבר וזה בעיר, וא"כ כיון שעכבר דמתא טעמו פוגם ה"ה עכברא דדברא טעמו פוגם]. אמנם דעת השו"ע לבאר כמו דאיתא ברשב"א, שכל מה שעכברא דמתא חשיב נטל"פ אינו מחמת שטעמו פוגם, אלא שכיון דאזיל באשפתות והוא מאוס על כן אף שטעמו מושבח מ"מ הוי כנותן טעם לפגם, כיון שאין אדם רוצה את טעמו מחמת מאיסותו. וכן מוכח ברשב"א, שהרי למד לזבובים שהם נטל"פ מהא דחזינן שעכבר נטל"פ, והיינו שכיון שעכברא דמתא פגום מחמת שהוא מאוס, ה"ה שזבובים פוגמים, שהרי גם הם מאוסים. אמנם אי נימא שעכבר פוגם מחמת טעמו ולא מחמת מאיסותו, א"כ מאי ראיה יש מעכבר לזבובים, הא אפשר שטעמו של העכבר פגום ואילו טעמו של הזבוב אינו פגום.

**ואילו** מהש"ך מוכח דס"ל שעכבר פוגם מחמת טעמו, ולפי"ז צ"ל שמה דזבוב פוגם אין זה מחמת שילפינן כן מעכבר, וכמשנ"ת דאין ראיה שטעם הזבוב פגום מעכבר, אלא ודאי הוא מחמת דברי המרדכי (שם) שהזבובים אינם נותנים טעם.

**ולפי"ז** עולה דלדעת השו"ע שמקור דבריו הם מהרשב"א, וזהו מה שכתב (בס"ג) שזבובים ויתושים פוגמים כיון שכל אדם בודל מהם למאיסותן, א"כ לא שייך להקשות כהש"ך. ובאמת הדבר צ"ע, דהגר"א (סק"א) נקט כהש"ך, וא"כ ע"כ צ"ל כהמרדכי, ולא שייך ללמוד מעכבר לזבובים, וא"כ אמאי בס"ג (ס"ק יא) כתב מקור לדברי השו"ע שזבובים פוגמים שהוא נלמד מעכבר.

**דין זבובים אם יש להקל שהם נטל"פ אף שלא במקום הפסד**

**והנה** אף שדעת השו"ע להקל בזבובים, ואף הרמ"א הסכים עמו ורק בחלא ושיכרא החמיר, מיהו הש"ך בסי' קז (סק"ז) כתב דרבו הפוסקים ראשונים ואחרונים לאסור בזבובים, וכן מסיק שם להחמיר אם לא במקום הפסד מרובה או בשעת הדחק. והיד יהודה (קצר ס"ק יד) כתב להקל במקום הפסד קצת, אמנם המנהג להקל בזה, וכן העיד הפמ"ג (מ"ז סק"ו וש"ד סי' קז סק"ז) שנהגו העולם להקל [והוא דבר מצוי כגון שיש לו זבוב בתה או בחמין ומוציא בכף דשוב אין בו ששים, אמנם בכלי שני י"ל דאין להחמיר בזה, אבל בחמין יש הסוברים שהוא ככלי ראשון וחמור יותר].

**[ומה** שנתבאר שדעת הרשב"א שדברים המאוסים הוי לפגם אף אם טעמו טוב, כבר הבאנו לעיל (שיעור כח) שדעת החזו"א (סי' יב סק"ו) דדבר שטעמו מושבח אף שהוא מאוס אי"ז סיבה להחשיבו כנטל"פ, ומהרשב"א הכא מוכח דלא כדבריו, וכמשנ"ת שם].

**שכר וחומץ של זמנינו אם חמיר כשל זמן חז"ל**

**וכתב** הרמ"א (ס"ג) **מיהו בחלא ושיכרא יש לחוש [בזבובים] כמו בעכבר.** והיד יהודה כתב שכל מה שנסתפקו בגמרא (ע"ז סח:) שבשכר אין העכבר פוגם, זהו דוקא בשכר של זמנם שהיה מתאנים והיה בו חמיצות, ולכן דומה הוא לחלא שהבשר מחזקו ומחמיצו, אבל שכר של זמנינו שעשוי משעורין אינו חמוץ, וא"כ אין לו דין כשכר של זמנן, ואין להחמיר שהוא משתבח ע"י הבשר, שהרי אין לו תכונה שהבשר מחזקו ומחמיצו [והבדי השולחן כתב שמסתימת הפוסקים נראה שלא ס"ל חילוק זה]. ונראה לומר כן גם גבי חומץ שלנו העשוי מדברים אחרים ולא מיין שאין לו חומרא כחלא של זמנם, שהרי מי אמר שהבשר מחזקו ומחמיצו, ואפשר להקל בזה כיון שבלא"ה יש לצרף דעת המרדכי שדין זבובים קיל מדין עכבר דאף בשיכרא אינו אוסר.

**איסור הניכר בתערובת ויש טורח רב להוציאו אם בטל**

**ומסיים** השו"ע (ס"א) **ואם נחתך לחתיכות דקות והוא בענין שאינו יכול לסננו כגון שנתערב השכר או החומץ במאכל עב הכל אסור ואין שם ביטול דחיישינן שמא יפגע בממשו של איסור ולא ירגיש. הגה: ודוקא בשרץ יש לחוש אם נשאר שם שלא יוכל להוציאו אבל בשאר איסורין אין לחוש.** ובט"ז ובש"ך מצינו שנחלקו הכא בדבר הניכר ואי אפשר לבררו ולהוציאו אם בטל או לא. והנה יש לדון כמו"כ מה הדין בדבר שאפשר לבררו ע"י טורח גדול, וביד יהודה (סק"ד) כתב להחמיר בזה, וכן הביא משו"ת הרשב"א (ח"א סי' תפה) שכתב להחמיר לעניין חיטים בער"פ שיש בהם חיטים מבוקעות, שאין החיטים בטלות כיון שניכר האיסור ויכול לבררו, ואף שהוא טורח גדול להוציאם. וכ"כ להחמיר לענין הריאות והכבדים שהיה בהם תולעים, והיה הפסד רב, וטרח למצוא להם היתר, ולא רצה להתיר מחמת שא"א לבררם והוא טורח גדול עד מאוד לבררם, דאעפ"כ כיון שיכול למוצאם בטורח אינם בטלות.

**ועי'** ט"ז (סק"א) שבתחילה נוטה להחמיר כל שהאיסור ניכר בתוך התערובת אע"פ שא"א לבררו, ושוב כתב שמהרשב"א לעניין החמאה שהתיר דבטל ברוב, אע"פ שהאיסור ניכר, מבואר שיש ביטול אף בדבר שניכר בתערובת. ולפי"ז נתקשה הט"ז למה אסרו בנתערב באופן שא"א לסננו, ותי' שחששו שיאכל האיסור בפני עצמו. וביאור דברי הט"ז שאף שהאיסור נחתך לחתיכות דקות מ"מ חששו שמא יאכל בפני עצמו אע"פ שהוא חצי שיעור, דהא חצי שיעור אסור מה"ת. אבל הש"ך פליג דלא אסרו מחמת החשש שיאכל בפני עצמו, אא"כ הוא דבר שיש עליו חיוב מלקות, ועל כן דוקא בשרצים חששו כיון שלוקין עליהם בכעדשה. ועי' בש"ך שהביא ראיה לדבריו מדברי הרשב"א בתשובה (סי' קא) בקדירה של מרק שנפל לתוכה יתוש שנחתך ממנו אבר, והתיר לאכול את המרק ולא חשש שמא יאכלנו בפנ"ע, אלמא דרק בח' שרצים חששו לזה מחמת איסור מלקות. וכ"ד היד יהודה (סק"ד) שלא חששו שמא יאכלנו בפנ"ע רק בח' שרצים, אבל בשאר איסורים דאין לוקים עליהם אלא בכזית, אין חשש שיאכל דבר גדול בשיעור כזית בפני עצמו.

**אמנם** הדבר צ"ב אמאי יתוש במרק חשיב א"א לבררו אפילו ע"י טורח, שהרי ברור שאם יטרח הרבה אפשר למצוא את היתוש ולהוציאו, וא"כ מאי שנא מחיטים מבוקעות בתוך מצבור של חיטים שאסרו. אם לא דנימא שיש חילוק בין אם הוא בתבשיל אחד דאז לא חשיב אפשר לבררו משא"כ בחיטים, וצ"ע.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי במוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**