דשלב_ל ד - הקנה פירות דקל ובאו לעולם אחר שמכר הדקל
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ועש"ק ערש"ק צו - זכור י"ב אד"ב תשע"א

א] כתב בחי' הרשב"א ב"ב דקכ"ז:, ז"ל, ומהא שמעינן דלר' מאיר המוכר פירות דקל לחבירו ולא באו לעולם עד שמת או עד שנטרפה דעתו לא קנה, עכ"ל.

ובשיעורי הגר"ש אות צ"ו תמה ע"ז, דבנפלו לו כשהוא מת פשיטא דל"מ, דהא אין לו בעלות על הדבר כדי להקנות, ואף אי נימא דאיירי במתנת שכ"מ, אשר אי"ז כלל במשמעות ד' הרשב"א דאיירי במוכר, מ"מ כ"ז הוא בנכסים שהוא בעלים עליהן, אך במוכר פירות דקל שעדין אינו בעלים עליהם, ובשעת החלות נמי אינם שלו אלא של היורשים, א"כ מהיכ"ת דיוכל להקנותם, ומ"ט בעינן בזה לדינא דנפלו לו כשהוא גוסס.

ועד"ז תמה שם ע"ד רשב"ם ותוס' שם דקמ"ז: שכתבו דהא דשכ"מ ל"מ להקנות פירות דקל, הוא משום דאין אדם מקנה דשלבל"ע, וקשיא דמה הוצרכו לה"ט, תיפו"ל דלא הוי כלל בעלים על הפירות, דבשעה שיבואו לעולם כבר הוו הקרקע והדקל של היורשים, וזכו אינהו בפירות.

ב] ונראה לישב, דהנה בכתובות דנ"ט.?ועי' חלקת יואב ל"ו, ועי' חזו"א סימן ע"א סק"ז שכתב בתו"ד, ז"ל, והרי לכו"ע קודם נשואין יכול למיסר כדאמר שמא יגרשנה, ואף למאי דס"ד בגמ' דלא הקדיש ידי' אלא מע"י ואין ההקדש חייל אלא כשיבואו לעולם, ולא אמרינן כשנשאה זכה במע"י ונמצא דלא באו כלל ליד האשה שיחול עליהן הקדשה, אלא כשל שהקדשה קדים חייל וכו', עכ"ל.

וביאור הדברים, דאף במקנה דשלבל"ע, כבר חיילא זכות להקונה שדינו הוא לזכות בזה לכשיבא בעולם, וע"כ אף שאח"כ זכה בהן הבעל ה"ז אסור.

ואמנם העירוני דמזה לא שמעינן דמהני, רק בזכיית הבעל, שזכותו בידים הוא לגבי לזכות במעש"י, ובזה הוא שנתחדש דהגם דלאחר שנשאת ל"מ לאסור עליו, מ"מ כל שאסרה קודם שנשאת, ה"ז אסור עליו אחר שנשאת, אך אם אסר פירות דקל ואח"כ מכר את הדקל עצמו, י"ל דלא חייל האיסור, כיון שאין לו כלל סיבת זכי' בפירות, והוו כלא באו הפירות לעולם, אך למש"נ מוכח דאף במכר את הדקל עצמו חייל האיסור.

ואשר ע"כ ה"נ אם נתן פירות דקל ומת, הרי דאלמלי דינא דנפלו לו כשהוא גוסס, הי' זוכה המקבל בפירות, ולא אמרינן דמעולם לא באו הפירות לרשות הנותן, כיון שכבר חיילא זכות המקבל שדינו הוא לזכות בפירות כשיבואו לעולם.

ואמנם הכא הוא מחודש טפי, שהרי מצי הנותן לחזור בו, ובכה"ג היאך נימא דכבר זכה המקבל בזכות זו, ול"ד לההיא דכתובות דנ"ט. דל"מ לחזור בו.

ג] אמנם נ', דהנה מצינו שנחלקו הרמב"ן והרשב"א בדין לאחר ל', דהנה בחי' הרשב"א קידושין דנ"ט: בקושיתו על הרמב"ן, מבו' לכאו', דלדעת ר"ל כל הא דאם בא אחר וקידשה מקודשת לשני, הוא משום דהוי זה כמעשה דמהני לבטל דיבור, אך אלמלי זה הוו פקעי קידושי שני וחיילי קידושי ראשון, ולא אמרינן דכיון שעדין לא חלו קידושי ראשון וכבר חלו קידושי שני, תו אין מקום לקידושי ראשון לחול.

אך בד' הרמב"ן שם מבו' להדיא דפליג ע"ז, וס"ל דהא דלא חיילי קידושי ראשון, הוא משום דכבר הויא אשת איש, ואין מקום לקידושי הראשון לחול.

ועי' עוד בד' הרשב"א נדרים דכ"ט: דמבו' דכל הא דבהקדיש לאחר ל' ומכרה בתוך ל' לא חייל ההקדש, הוא רק משום דהוי זה כחזרה, ז"ל, וא"ת א"כ למה להו למימר התם מכרו מכור לימא חזר בו תוך שלשים דהיא עדיפא ואפי' דבור מבטל דבור דהקדש וכל שכן מעשה גמור כמכירה, עכ"ל, והרי דהא דמכירה מבטלת ההקדש, הוא רק משום חזרה, והוי זה חזרה דעדיפא דע"י מעשה.

ועי' עוד בתשו' הרשב"א ח"ג סימן קכ"ב, ז"ל, ואע"ג וכו' הא אינו חוזר משום דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, התם הוא בעוד שהמקדיש קיים ובא אח"כ לחזור בו דלא אתי דבור גרידא ומבטל דבור דהקדש דאלים כמעשה דמסירה, ומשום דדבור דהקדש אלים טפי והוי הקדש לר' יוחנן דאמר באשה חוזרת טפי בנתינת מעות לאשה לריש לקיש דאמר באשה אינה חוזרת משום דנתינת מעות לאשה כמעשה דמי כלומר כמעשה כל דהו וטפי עדיף מדבור דחזרה בעלמא וכו', וכן אם מכרו תוך ל' יום דמעשה גמור מבטל את הקדש כל שלא הקדיש מעכשיו וכו', ואע"ג דאיכא התם בירושלמי מ"ד משמי' דר' יוחנן מכרה תוך ל' יום אינו מכורה הקדישה לא קדשה וכו', אנן לא קיי"ל הכי אלא כמ"ד מכרה מכורה מכמה טעמים, חדא דמשמע בגמרין בפרק האומר דלכולי עלמא אתי מעשה ומבטל מעשה כי הא, עכ"ל, ומבו' בכל דבריו, דכל הא דמכרה מכורה, הוא רק משום דאתי מעשה ומבטל מעשה, ואזיל לטעמי'.

ד] והנה בחי' הרשב"א ב"ב דקנ"ז: כתב, ז"ל, וכן תני רבה בר אבוה יחלוקו, מהכא שמעינן דכל שלא קנה יכול לחזור בו, דאי לא לקמא משתעבד לבתרא לא משתעבד דכשם שאינו יכול לחזור בו בכל כך אינו יכול לחזור בו במקצת, עכ"ל, אמנם דעת הרמב"ן היא דבשעבד דאיקני ל"מ לחזור בו, ותיקשי לדידי' קו' הרשב"א.

אך פשוט דהרמב"ן והרשב"א לטעמייהו אזלי, דהרמב"ן לטעמי' אזיל דס"ל דאף בלא דין חזרה, מ"מ אם נתקדשה לאחר לא חיילי קידושי ראשון, וע"כ ה"נ ס"ל דאף דל"מ לחזור בו מדאיקני, מ"מ כל שנשתעבד גם לאחר, חייל השעבוד לתרוייהו, אך הרשב"א לטעמי' דכל הא דאם קידשה אחר בתוך ל' יום לא חיילי קידושי ראשון, הוא רק משום דין חזרה, וע"כ ס"ל דאם בדאיקני ל"מ לחזור בו, אף ל"מ לשעבד לאחר, אך התם ד' הרמב"ן מחודשים טפי, דהי' מקום לומר דרק אם כבר נתקדשה לאחר ל"מ חיילי קידושי הראשון, אך כל שבאים שניהם לחול בב"א, שפיר חייל הראשון, אך לד' הרמב"ן מוכח לא כן, וע"כ אמרינן דלוה ולוה ואח"כ קנה משתעבד לתרוייהו.

ונפ"מ רבתא בזה לדינא, למש"כ הרמב"ן והרשב"א דבמקנה דשלבל"ע מעכשיו ולכשיבא לעולם ל"מ לחזור בו, ויש להסתפק אם חזר והקנהו לאחר, אם נמי זכה בזה הראשון, ולדעת הרשב"א ודאי זכה בזה הראשון, וכמש"כ בדין דאיקני דאי ל"מ לחזור בו, ל"ה משתעבד אלא לראשון, אך לדעת הרמב"ן נ' דזכו בזה תרוייהו.

ה] והנה עכ"פ למדנו מד' הרשב"א, דאף במקום דמצי לחזור בו, מ"מ כל הא דאם בא אחר וקידשה מקודשת לשני ולא לראשון, הוא רק משום דין חזרה, והרי דאף במקום דמצי לחזור בו, מ"מ כ"ז שלא חזר בו ל"מ קידושי אחר להפקיע קידושי הראשון שדינם הוא שיש להם לחול לאחר ל'.

ולפ"ז הרי דלדעת הרשב"א שפיר י"ל, דאף במוכר פירות דקל לחבירו דמצי הדר בי', מ"מ כל שלא הדר בי' ומת, בדין שיזכה המקבל בפירות כשיבואו לעולם, וכל הא דלא זכי בהו הוא רק משום דינא דנפלו לו כשהוא גוסס, ודו"ק.

ו] והנה בחי' הרשב"א קידושין דנ"ד: כתב, ז"ל, הב"ע בדיהיב ליה כשהוא סמדר וכו', ופרש"י ז"ל וכו' דמקמי דלהוי סמדר א"א לאוקמה דאפי' ר"מ דאמר אדם מקנה דשלב"ל לא אמר אלא היכא דודאי אתו אבל הכא מי יימר דאתו, ותמי' לי דהא מוכר פירות דקל ואפילו קודם חניטה לר"מ קנה וקרי' להו עבידי דאתו דממילא קא אתו וכ"ש הכא דלאחר חניטה קודם שהגיעו לסמדר דעבידי דאתו ולר"מ קנה וכו', עכ"ל.

ובשיעורי הגר"ש ב"ב דק"ל אות צ"ז תמה בזה, דהיאך מצי לר"מ להקנותו מקמי דהוי סמדר שיקנהו כשיהא סמדר, הרי אפי' דעכשיו הוא הבעלים מ"מ בעת החלות אינו הבעלים דהוי ממון גבוה, ותו קשיא, שהרי אין כאן שום זמן שהוא בעלים, לא היום דחשיב אינו בא בעולם קודם שנעשה סמדר, ואח"כ כשיבא לעולם הוי ממון גבוה, והיאך יתכן דיכול להקנות כה"ג, עכ"ד.

אמנם למש"נ ניחא, דכ"ה דהמוכר פירות דקל לחבירו לדעת ר"מ, זוכה הלוקח בפירות, אף אם מת הנותן או מכר את הדקל קודם שבאו הפירות לעולם, ה"נ הכא דכוותה, וז"ב.