כלים פ_ח מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ח מ"ה**

א] **תרנגול שבלע את השרץ ונפל לאויר התנור טהור,** בחולין דע"א: אמר רבה כשם שטומאה בלועה אינה מטמאה כך טהרה בלועה אינה מיטמאה, ופריך עלי' רבא טומאה בלועה תנינא דתנן בלע טבעת טמאה וכו', ומאי אשמועינן רבה, ובגהש"ס שם רמז להקשות דמ"ט מייתי רבא למתני' דמקואות, ולא מייתי למתניתין דילן, דהשרץ הבלוע אינו מטמא את התנור, וכן הק' במי"ט כאן, ולמש"כ בעה"מ רמב"ן ורשב"א בחולין שם דניח"ל לאתויי למתניתין דמקואות משום דתרוייהו איתנהו בה, ניחא, וכל הקו' היא לפ"ד חי' הר"ן שם.

וביארו בזה, עי' משנת ר"א סימן ל"ג וקונט' מחי' הגרי"מ סימן כ"א, לפמש"כ הרמב"ם פ"א מטו"מ ה"ח ז"ל, הנושא בתוך בית הסתרים נטמא שאע"פ שאין הנגיעה שם נגיעה הנושא שם נושא הוא אא"כ נבלע הטומאה בתוך מעיו שמאחר שהגיעה לתוך בטנו אינו לא נוגע ולא נושא, עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ם דהא דטומאה בלועה אינה מטמאה במגע ובמשא, אי"ז הפקעה מעצם הטומאה, אלא הוא משום דלא חשיב כנוגע וכנושא, וכן דקדק הגרא"ז זצ"ל (במכתב שבקונט' הגרי"מ סימן כ"ב) מל' רש"י נדה דמ"ב:, ז"ל, טומאה בלועה לא מטמאה, דהרי היא כמי שאינה "ואין בה לא מגע ולא משא", עכ"ל, ואף שפתח דהיא כמי שאינה, סיים דהוי זה גריעותא במגע ובמשא, (אך בפירש"י חולין ? כתב דהוי כמעוכל?), והך דינא ל"ש כלל בטומאת אהל.

והא דטומאה בלועה אינה מטמאה באהל, הוא מדין הצלה, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש במתניתין דג' דברים מצילין באהל המת צ"פ ואהלין ובלועין, וכ"ה ברמב"ם פ"כ מטו"מ ה"א, וגם הא דבלוע אינו מטמא באויר כ"ח הוא מכח דין הצלה, וכמש"כ הרמב"ם פי"ד מכלים ה"ד, ז"ל, תרנגול שבלע שרץ או בשר מת ונפל לאויר התנור ה"ז טהור וכו', שהבלועין בחי מצילין מיד כ"ח כדרך שמצילין באהל המת, עכ"ל, והך דינא ל"ש כלל לגבי טומאת מגע ומשא, וכל הא דטומאה בלועה אינה מטמאה במגע ובמשא הוא משום דאינו לא נוגע ולא נושא, וכמש"כ הרמב"ם, ועי' כ' הגרי"ז בכורות דכ"ב. וזכרון שמואל מכתבים סימן י"ט שעמדו ע"ז, ובזכרון שמואל שם הביא עוד לד' הרמב"ם סוף הל' טו"מ שמבו' כן להדיא, דהא דבלוע אינו מטמא במגע, הוא ע"ד דינא דבית הסתרים, עיי"ש.

והנה בסוגיא דחולין שם קאי בדין טומאה בלועה שאינה מטמאה במשא, וע"כ לא מייתי רבא למתניתין דילן, דהא דהכא התנור טהור, הוא משום דין הצלת בלועין, ודין זה לא מהני אלא שלא תטמא בטומאת אהל ובטומאת אויר כ"ח ולא בטומאת משא, אלא מייתי למתני' דמקואות דאין הטבעת הבלועה מטמאה את האדם במשא.[[1]](#footnote-2)

ב] והנה בחולין שם אמר רבא תרוייהו תננהי וכו', טומאה בלועה דתנן בלע טבעת טמאה טובל ואוכל בתרומתו הקיאה טמאה וטמאתו, טהרה בלועה תנינא דתנן בלע טבעת טהורה ונכנס לאהל המת והזה ושנה וטבל והקיאה ה"ה כמה שהיתה, ומשני כי קאמר רבה כגון שבלע שתי טבעות אחת טמאה ואחת טהורה דלא מטמיא לה מטמאה לטהורה, ופירש"י, ז"ל, כי קאמר רבה כו', דאי ממתניתין דקתני בלע טבעת טמאה טובל ואוכל דמשמע לא מטמיא לאדם הו"א טעמא לאו משום בליעה הוא אלא משום דמגע בית הסתרים לאו מגע הוא וכו', וטבעת טהורה נמי דתנן דלא מטמיא מחמת אדם נמי טעמא משום דמגע ביה"ס דאדם לא מטמא, אבל טבעת בטבעת לאו ביה"ס שייך למימר בהו אע"פ שנטמנו באדם ה"ה כמונחין בתיבה וניטמו, אשמועי' רבה דטעמא דמתניתין משום בלוע היא ואפי' חברתה לא מטמא, עכ"ל, והתוס' שם הקשו, ז"ל, וק' לפירושו דבטבעת שנגעה במת ה"ה כחלל וטומאתה בוקעת ועולה, ואפי' רצוצה תחת אבנים שלא מטמא את האדם מכח ביה"ס, ומה שפירש דטבעת טהורה לא מטמאה מחמת אדם משום דבית הסתרים דאדם לא מטמא, אטו אם נכנס אדם לאהל המת וכלים או אוכלין בקומטו ה"נ דטהורים, דאע"ג דביה"ס לאו בת מקבלי טומאה נינהו, מ"מ ל"ה כצ"פ דמציל באהל המת, עכ"ל.

ולפי הנ"ל מיושבים ד' רש"י, ועיי"ש בחי' הרמב"ן מש"כ לישב ד' רש"י, ואולי כונתו לזה, דהא ידעינן דבלועין מצילין באהל המת, וע"כ אין טומאת הטבעת בוקעת ועולה, וע"כ נמי אין הטבעת נטמאת באהל המת, ונידון הסוגיא הוא אם בלוע מטמא במשא, וזהו דמשני דמהנך מתניתין לא שמעינן דבלוע אינו מטמא במשא.

ג] הרמב"ם בפיהמ"ש הביא להא דדרשי' בתו"כ מדכתיב אשר יפול מהם אל תוכו, פרט לתרנגול שבלע את השרץ ונפל לאויר התנור טהור, אמנם בסוגיא דחולין שם ילפי' להא דטומאה בלועה אינה מטמאה מדכתיב והאוכל מנבלתה יכבס בגדיו, מי לא עסקינן דאכל סמוך לשקיעה"ח ואמר רחמנא טהור.

וביארו בזה ע"פ הנ"ל, דמקרא דאשר יפול מהם אל תוכו, ילפי' לדין הצלת בלועין באויר כ"ח, והך דינא ל"מ כלל לגבי טומאת משא, וזהו דילפי' התם מקרא דוהאוכל מנבלתה יכבס בגדיו, דבלוע אינו מטמא במגע ובמשא.

ד] **ואם מת טמא,** בפשוטו הטעם בזה, דרק בלוע בנפש חי' חשיב בלוע, אך בלוע במת לא חשיב כבלוע, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פ"כ מטו"מ, אך בפי' הראב"ד לתו"כ שמיני פ"ז כתב, ז"ל, ואם מת טמא, מפני שהתרנגול קיבל טומאה מן השרץ שבתוכו, והטומאה יוצאה לתנור, ובלוע באוכלין לא שמי' בלוע דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי, עכ"ל, ואזיל הראב"ד לטעמי' בהשגות פ"כ מטו"מ ה"ה שדן לומר דבלוע בכלים הוי בלוע, ויתבאר בזה בעזה"י בפרק ט'?, ואף שאינו בלוע בנפש חי', ובחזו"א סימן י' סק"כ עמד ע"ז דלפ"מ שדן הראב"ד דבלוע בכלים הוי בלוע מ"ט בלוע במת ל"ה בלוע, עיי"ש מש"כ בזה, וע"כ כל הא דבלוע במת ל"ה בלוע, הוא משום דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי.

ה] ובמש"כ הראב"ד מתחילה דהוא משום שהתרנגול קיבל טומאה מן השרץ שבתוכו והטומאה יוצאה לתנור, צ"ע, דאם הוי בלוע, היאך הוא מטמא את התרנגול, ואם אינו בלוע וכדמסיק דבלוע באוכלין לא שמי' בלוע, א"כ גם אם ל"ה התרנגול מקבל טומאה מן השרץ לא הי' מציל, שהרי אין צ"פ אלא בכלים.

ואולי י"ל, דכל הא דבלוע באוכלים ל"ה בלוע, הוא רק בהך דינא דהבלוע אין בו לא מגע ולא משא, אשר הוא משום שנתבטל למה שהוא בתוכו, ובזה הוא דאמרי' דכיון דכמאן דמיפרתי דמי לא חשיב כבלוע, ומקבל התרנגול טומאה מן השרץ, אך אכתי לא הי' לנו לטמאות את התנור, דהצלת בלועין היא אף בבלוע באוכלין, וע"ז הוא שפירש הראב"ד, דכיון שקיבל התרנגול טומאה מן השרץ, ע"כ אינו מציל ויוצאת הטומאה לתנור, אך מ"מ בעינן גם לה"ט דבלוע באוכלין ל"ש בלוע דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי, שהרי פשוט דכל הא דדבר שנטמא מן הבלוע שבתוכו אינו מציל, הוא רק בדין הצלת בלועין, אך הך דינא דהבלוע אין בו לא מגע ולא משא, הוא אף בשהוא בתוך דבר שנטמא ממנו, (ויתכן עוד דכיון דבלוע אינו מטמא במגע ובמשא, הרי נמצא דאינו מטמא את מה שהוא בתוכו, וע"כ שפיר חשיב כבלוע, ויל"ד בטעם זה).?ילה"ע ע"ד הראב"ד, שהרי אדם מציל על טבעת שבתוכו שלא תיטמא באהל המת, אף שהוא עצמו מקב"ט, ואולי דעתו כמש"כ התוס' דתוכו של האדם טהור הוא, ודלא כד' ראבי"ה שתמה ע"ז?.

ו] והנה בחי' הגר"א כתב, דהא דנקט במתניתין תרנגול הוא לרבותא, דאף דכשמת מטמא טומאת אוכלין בלא שרץ דסופו לטמא טומאה חמורה, מ"מ אינו מטמא כלי, וע"כ נקט תרנגול, דרבותא זו היא רק בתרנגול ולא בעוף טמא, עכ"ד, ובאלי' רבה הוסיף, דהא דלא תני לה בבהמה הוא משום דכשמתה היא עצמה טמאה טומאת נבלות ומטמאה את התנור, אך לפ"ד הראב"ד נמצא, דדינא דמתניתין הוא בדוקא בתרנגול, אך בעוף טמא שאינו נטמא מן השרץ שבתוכו, שהרי נבלת עוף טמא צריכה מחשבה והכשר, וכדתנן בפ"ק דטהרות מ"ג, ה"ה מציל על הטומאה שבתוכו שלא תטמא את התנור.

ז] **שם בר"ש תניא בתוספתא וכו', צ"פ ואהלים מצילין על הטהורין מליטמא ואין מצילין על הטמאין מלטמא,** הנה בכ"ד מבו' דאהל מציל גם על הטומאה, וע"כ פירש הר"ש להלן דהא דתניא דאהלים אין מצילין על הטומאה, היינו בדהוי האהל בית סתום, ונ' מזה שדעתו כדעת רש"י שבת דקמ"ו: וב"ב די"ב., דהא דבית סתום מטמא כל סביביו, הוא משום דהוי כקבר, ואכמ"ל, ?צריך בדיקה בד' הר"ש בשאר דוכתי בזה?.

אך הרמב"ם פ"כ מטו"מ ה"א כתב, ז"ל, וכן אהל בתוך אהל וכזית מן המת באהל הפנימי כל הכלים שבאהל החיצון טמאים, עכ"ל, והראב"ד שם השיג ע"ז, ז"ל, דוקא באהל שהוא מקב"ט, א"נ באהל הפנימי שאין לו דרך לצאת אלא על החיצון והרמב"ם פ"כ הא דקבר סתום מטמא כל סביביו, עכ"ל, וכן נחלקו הרמב"ם והראב"ד שם ה"ו ובפכ"ד ה"ב, ובחי' הגר"ח שם כתב בישוב דעת הרמב"ם דאיירי באהל עראי שהוא בתוך אהל קבע, עיי"ש באורך.

ח] **שם, והצ"פ ואהלים מטמאין במשא הזב,** דעת רש"י בשבת דפ"ד: דכ"ח המוקף צ"פ אינו נטמא בהיסט, משום שכל שאינו בא לכלל מגע אינו בא לכלל היסט, וקשיא טובא מהא דתניא הכא דצ"פ מטמא במשא הזב.

אמנם הנה בתוס' הרא"ש שם הביא בשם הר"י ב"ר שמשון, דהגם דהכלי עצמו אינו נטמא בהיסט, מ"מ מה שבתוכו נטמא בהיסט, ובחי' הרמב"ן שם הביא די"א כן, וכתב ע"ז, ז"ל, ואינו נכון בטעם לפי שאם בא לכלל מגע קרית ליה מפני שעתיד ליפתח שניהן טמאין ואם לאו שניהן אינן באין לכלל היסט, עכ"ל, ועי' נובי"ת או"ח סימן קל"ז, ולפ"ז ניחא.

ועי' עוד בראבי"ה סימן אלף קל"ד דדעת רבינו אפרים דכל הא דצ"פ מטמא בהיסט הזב, הוא רק בשהוא מלא אוכלין ומשקין, אך כלים שבתוכו אינם נטמאין בהיסט הזב, עיי"ש בטעמו, וצ"ב, ורבינו יואל הוכיח מהתוספתא דהכא דאף כלים שבתוכו נטמאין בהיסט הזב, וכן הסכים ראבי"ה שם, עיי"ש באורך.

ט] **שם, החמת והכפישה שנפחתו כמוצ"ר אע"פ שבטלו מתורת כלים,** להלן פט"ז פ"ב תנן, דהחמת שיעורה בפקעיות של שתי או של ערב, וצ"ע דא"כ מ"ט תני הכא דשיעור ביטול החמת מתורת כלי הוא בשנפחת כמוצ"ר, והנה אמנם בתוספתא שהביא הר"ש שם ומייתינן לה בחולין דקל"ח. פליגי בזה תנאי, ודעת ת"ק דתוספתא דשיעורה ברימונים, ולפ"ז י"ל דהתוספתא הכא אזלא כהך מ"ד, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שפסק בפ"ז מכלים ה"ו דהחמת נטהרת בנקב כמוציא פקעיות, ושם פי"ד הי"ב הביא לדינא דהכא דהחמת והכפישה שנפחתו כמוצ"ר אע"פ שבטלו מתורת כלים וכו', וכבר עמד ע"ז במשנ"א לקמן פי"ז.

וצ"ל בזה, דשיעור מוציא פקעיות הוא פחות ממוצ"ר, עי' חזו"א סימן כ"ג סק"א שנסתפק בזה, ואך דמ"מ לא בטל החמת לגמרי מתורת כלי עד שנפחתה כמוצ"ר, שהרי אף בכלי חרס מצינו דרק בנפחת כמוצ"ר בטל מתורת כלי להצלת צ"פ.

י] **שם, מצילין באהל השרץ,** דעת הר"ש דהצלתן הוא מדין הצלת צ"פ, ואיירי בשעשה בפיהן ובמקום הפחיתה צ"פ, ולקמן ספ"ט הק' הר"ש ממש"א בס"פ המצניע דניקב כמוצ"ר אינו מציל בצ"פ, ולדעת רש"י שם דרברבי מצילין עד שיפחת רובו, ניחא, וכתב לישב דבנקב שאינו עשוי בידי אדם, מהני מירוח אף בשנפחת יותר ממוצ"ר, ובכת"י שם כתב דכל שנפחתו אחר שהונחו בתנור, אפי' במוצ"ר מציל, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו.

יא] אך הנה הרמב"ם פי"ד מכלים הי"ב כתב, ז"ל, החמת והכפישה שנפחתו במוצ"ר אע"פ שבטלו מתורת כלי הרי אלו מצילין מיד כ"ח, והוא שיהיה הפחת למעלה משפת כ"ח מבחוץ ויהי' בית קבול שלהן משולשל לתוך כ"ח, עכ"ל, ומ' מדבריו דאין הצלתן מדין צ"פ, דאם הי' הצלתן מדין צ"פ, הו"מ להעמידה אף בשהפחת בתוך הכ"ח ומירחו בטיט, אלא מדין תוך תוכו.

ולכאו' ודאי ה"ז מציל גם מדין צ"פ, שהרי דעת הרמב"ם פכ"ב מטו"מ ה"ב דכלי גדול מציל עד שיפחת רובו אם מירח הנקב בטיט, וכל שהנקב הוא חוץ לכלי, ה"ז כמירחו בטיט, אלא דנפ"מ בהא דה"ז מציל מדין תוך תוכו הוא, דה"ז מציל גם על הטומאה, אך הנה המרכה"מ פי"ג הי"ב פירש בד' הרמב"ם דאי"ז מציל אלא על הטהרות, ונקט דהויא ההצלה מדין צ"פ, עיי"ש.

יב] ובהא דה"ז מציל בתוך תוכו, הי' מקום לפרש דהוא משום דהא דאין כלי שניקב מציל בתוך תוכו, הוא משום שהוא פתוח לכלי החיצון, וע"כ כל שהפחת הוא למעלה משפת הכלי החיצון, ה"ה מציל בתו"ת.

אך כבר הבאנו לעיל מ"ב אות ד', מש"כ האחרונים עי' מי"ט לעיל מ"א חרד"ג ג', חס"ד פ"ט הי"ב, וחזו"א סימן י' סק"ד, דהתם איירי כשהם מקבלין למטה מן הפחת, וכאשר כן מ' ל' הרמב"ם שיהי' בית קיבול שלהן משולשל וכו', וע"כ איכא על החלק התחתון תורת כלי להצלת תו"ת, ואך החלק העליון הנקוב הוא דאין עליו תורת כלי, וע"כ כל דהוי הפחת למעלה משפת הכ"ח, ה"ז מציל בתו"ת.

יג] וגיר' הגר"א בתוספתא, דמצילין באהל המת, ועי' חזו"א סימן י' סק"ז שפירש גיר' זו, דארישא קאי דיש באהלים שאין בצ"פ דנפחת כרימון אינו מציל בצ"פ ומציל באהלים, ועיי"ש שפירש דמיירי באין ביניהן לבין הקורות פו"ט ואין ביניהן לבין הארץ פו"ט, או במונחין באויר, או במונחין בארובה.

יד] **שם בכת"י, כר"א דריש פירקא,** ?כן פירש גם להלן ספ"ט בכת"י,?, צ"ב מ"ט תלי דין זה בפלוגתת ר"א ורבנן, והרי אף רבנן מודו דצ"פ מציל באויר כ"ח, ולא נחלקו אלא בכוורת פחותה, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות ד' ואילך?ומסקנת הדברים באות ט'?.

טו] **שם, בא הטהור ואחז בו והעלהו נטמא וטימא את החמת חזרה החמת וטימאה את התנור,** הר"ש להלן פירש דהטעם דהחמת נעשית אב הטומאה, הוא משום שנגע בה האדם בשעה שהוא נושא עצם כשעורה.

ובפי' הר"ש ריש אהלות הביא ד' הר"י מסימפונט שהוכיח מהא דנעשית החמת אב הטומאה, דדינא דחרב ה"ה כחלל הוא אף בכלי שטף, ופירש דחמת זו היא של עור, ובאמת הוא מוכח כן דאיירי בחמת של עור ולא בחמת של חרס, דאם היא של חרס ה"ה נטמאת מיד מן העצם שבתוכה, וגם אינה נעשית כלל אב הטומאה, והר"ש כתב דאי"ז ראי' כלל, דהחמת נעשית אב הטומאה משום דין טומאה בחיבורין דיקרב דיקרב בדיקרב מסאב, ?ועי' גם בתוס' נזיר דנ"ד: בזה?.

1. אך צ"ע בהא דמייתי רבא התם דטהרה בלועה תנינא דתנן בלע טבעת טהורה ונכנס לאהל המת והזה ושנה וטבל והקיאה הרי היא כמה שהיתה, והא דבעינן התם לדין טהרה בלועה, הוא דמה"ט אין הטבעת נטמאת באהל המת, ואם הא דטהרה בלועה אינה נטמאת באהל המת, הוי מדין הצלה, ואיז ענין לסוגיא דהתם, א"כ מאי פריך רבא דטהרה בלועה תנינא, (אך לפ"ד רש"י שם ניחא, וכמש"נ להלן אות ב', ?ובדעת הרמב"ם לכאו' מוכח כדעת רש"י, שהרי דעתו דחרב ה"ה כחלל אינו מטמא לא במשא ולא באהל, אך למה שפירש בזכרון שמואל בל' הרמב"ם דקאי על טבעת דע"ז, אין להביא משם, והרי כן מוכח ממש"כ הרמב"ם דהטעם הוא משום טומאה בלועה, ולא כתב משום מגע בית הסתרים?). [↑](#footnote-ref-2)