הערות בדין ראה_ג
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הזרוע והלחיים

חולין קלה. הערות בדיני ראה"ג

א. לא הספיק לתנו לו עד שצבעו פטור, תוס' ב"ק סו. כתבו שאין לפרש שהפריש וצבע את מה שהפריש דל"מ הפרשה בראה"ג כלל ואין בו כ"א נתינה לחוד.

ומה"ט פי' דע"כ איירי שצבע כל הגיזה.

וע"ע בתוספתא רפ"י שיש חיוב אחריות על ראה"ג שנאבד, והק' האחרונים א"כ היאך נפטר בצבעו, וכתב במל"מ פ"י ביכורים דד' התופסתא אינו מתורת חיוב אחריות רק משום דל"מ הפרשה בראה"ג ונשאר עליו המצוה עד שלא נתנו לכהן, ולא איירי אלא בשנשאר לו עוד צמר אבל אם אבד כולו פטור, ודין צבעו איירי בצבע כל הגיזה.

בצפנ"פ מתנו"ע א-ב וחזו"י רפ"י יצא לחדש דדין הפרשה בראה"ג תלי בפלוגתא דתנאי, דלר"א דמקיש ראה"ג לתרומה הרי כשם שתרומה יסודה בהפרשה ה"נ בראה"ג, וכמבואר קלו: כמה דינים דלר"א מקשינן לתרומה.

וזהו ביאור פלוגתתם באומר כל גיזותי יהיו מתנה לכהן דמבואר קלו. דלר"א ל"מ כמו גבי תרומה שא"י לעשות כל הכרי תרומה, וביאור הדברים דלא חשיב הפרשה בכה"ג.

ועיין מנח"ח תקח-ט שתמה ע"ז היאך מדמי לתרומה התם היא טובלת כל התבואה וא"י לתת כולה שכל דינה הוא שחלק ממנה תרומה על החולין והטבל, אבל הכא שאינו אלא נתינה בעלמא ואינו טובל מה לי אם נותן כולו לכהן, ולפי המבואר דאף בראה"ג יסודו דין הפרשה י"ל דל"מ הפרשה אלא כשחלק ממנו הוא ממון כהן ומפריש את חלק הכהנים ואין מושג של הפרשה בכולו, וצל"ע[[1]](#footnote-2).

ובזה באר בחזו"י ד' התוספתא דללוקח מבעה"ב לר"א הרי בעה"ב פטור מראה"ג, משום דאיירי שהפריש ואח"כ מכר ולרבנן לא חלה ההפרשה ואכתי חיובו על בעה"ב.

ב. רש"י כתב טעם הפטור בצובע משום מזיק מתנו"כ וכל כהן שיבוא יכול לדחותו לכהן אחר אתן [וערש"י ב"ק צג: משום דלאו גזל גמור הוא דלא מטא לידיה דכהן, ומשמע קצת יותר ע"ד הר"ן קל: דלא משום חסרון תביעה בפועל הוא רק דלא חשיב מזיק בכה"ג], ובתוס' קלז: הביאו דבריו.

כתב ראשי בשמים-נח דלשיטת התוס' ב"ק סו. דל"ש הפרשה בראה"ג ל"ש לדון משום מזיק מתנו"כ, והתוס' קלז: אזלי בשיטת רש"י וס"ל לרש"י שיש דין הפרשה בראה"ג.

ובצפנ"פ ג"כ נתקשה בזה וכתב עפ"י דרכו דד' התוס' קלז: אתיין כדעת ר"א דמקיש לתרומה ולדידיה כתבו התוס' דאף בהפריש מיפטר משום מזיק מתנו"כ, ואינו נראה כן בד' התוס' דהא מתני' לא אתיא כר"א כמבואר קלו. א"כ מנ"ל לפרש המשנה כוותיה.

ובפשוטו נראה דאף לשיטת התוס' ב"ק שצבע כל הגיזה ולא איירי בהפרשה מ"מ יש לדון בו משום מזיק מתנו"כ שהפקיע זכות הכהנים מראה"ג זה.

ג. הר"ן לעיל קל: הק' לשיטת התוס' דמשתרשי חייב במתנו"כ אף אם מתכוין לגזול, א"כ היאך פטרינן לא הספיק ליתנו לו שצבעו והרי הוא משתרש, וברשב"א קלה. נשאר בצ"ע.

יש שתי' דלשיטת התוס' אין ממון כהנים בראה"ג כלל [ויש לפרש בזה הטעם דל"מ הפרשה משום דכל שאין כאן שייכות לכהנים כלל ל"ש הפרשה שעיקרה להפריש ולברר חלק שקיים כבר, וזה שייך גבי מתנו"כ או תרו"מ דאף למ"ד לאו כמי שהורמו נתבאר במקו"א ד' השער"י שיש בו דין ממוןנ לכהנים].

אבל בתוס' קלז: נתקשו ממזיק מתנו"כ מבואר שיש בו דין ממון, ולפמש"כ הרי גם התוס' ב"ק מודו לזה והדרא קו' הר"ן.

ד. האחרונים דקדקו מד' רש"י שיש הפרשה בראה"ג, עיין לשון רש"י ב"ק סו.,צג: לא הספיק לתנו לו -לראה"ג- עד שצבעו, משמע דאיירי בנתינת הראשית וצביעתה לחוד, וע"כ איירי בהפרשה.

ויותר מבואר כן בלשון רש"י סו. אבל קודם שצבעו מי שחטפו זכה בו, וע"כ איירי אחר הפרשה דאל"כ היאך יוכל לתפוס, וכ"כ בדר"א רפ"י, ומתני' לא אזלא כר"א ומ"מ פירש"י כן [וכתב בדר"א דל"מ דאיירי שתפס את כל הגיזה להוציא ממנו המגיע לו, ומ"מ אינו מוכרח ערש"י קלא. דלחד פי' מהני תפיסה בטבל להוציא ממנו התרומה.

וע"ע במחנ"א דל"מ תפיסת כהן בה' בסלעים של פדיוה"ב כיון שאינו שייך לכהן, וכבר תמה עליו בקו"ש ב"ק-כ מ"ש מראה"ג דמהני תפיסה, אבל י"ל דהתם שאני שאינו בבעלות הכהן רק חוב בעלמא משא"כ הכא הוא שותפות בגוף הגיזות].

עוד דקדק בצפנ"פ מרש"י קלו. ד"ה אין לך בו אלא מראשיתו ואילך-משהופרש ונעשה ראשית, ובצפנ"פ כתב דרש"י התם קאי דוקא לר"א.

וכן דקדקו אחרונים ממש"כ רש"י טעמא דמתני' משום שינוי קונה משמע דהוי ממש כשינוי דגזילה, וע"כ איירי בהפרשה והוי כגזלן ממש על הממון כהנים [וע"ע רש"י קלז. ד"ה בקדושה וגז אי"צ להקדיש וגם אין קדושת פה חלה עליו, ובדר"א מש"כ ע"ז].

וכן מבואר ברא"ש-ב דאיירי במתכוין לגזול דוקא [ועיין חזו"א שנתקשה דהא מתנו"כ אין נגזלות, וי"ל דבצירוף הצביעה חשיב גזול].

אבל לשיטת התוס' דל"מ הפרשה הרי ע"כ לאו מתורת שינוי דגזילה ממש הוא רק כש"כ הגרי"ז הל' גזו"א שהוא שינוי מהמצוה ופקע חיוב המצוה מהגז, וכמו לענין אתנן דדרשינן הן ולא שינוייהן.

לפי דעת רש"י איירי במתני' בצובע מקצת הצמר שהפריש ולא כולו, וכ"כ בחי' ר"מ קזיס קלה. [ולפי"ז וודאי א"ש דבריו דאתא עלה משום מזיק מתנו"כ].

וכ"נ שיטת הר"מ בסה"מ שורש-יב שכתב דהפרשת תרו"מ וראה"ג לאו מצוה בפנ"ע היא רק חלק ממצות הנתינה, ומשמע דמהני הפרשה.

וברמב"ן שם השיג ע"ז דכיון שאין בו טבל אין בו מצות הפרשה, משמע קצת שאין בו מושג של הפרשה [ויל"ד דדוקא מצוה לית ביה אבל מהני הפרשה].

וע"ע שם בה"ח שכתב לדקדק כן מלשון הר"מ האומר כל גיזותי וכו' דבריו קיימים, משמע דסגי באמירה לחוד ואין הנידון כלפי הנתינה.

[במנח"ח תקח-כ נראה דעתו דמהני הפרשה].

יל"ע בעיקר הדין דלא הספיק ליתנו לו עד שצבעו ומבואר ב"ק צג: גזז ראשון ראשון וצבעו פטור, וצ"ע היאך שייך שינוי קודם שנתחייב בנתינה, ותינח לשיטת התוס' שהוא שינוי במצוה י"ל דחל כבר סיבת החיוב אחר גזיזת אחד, ועיין לקמן קלח. בפלוגתת אמוראי בגזז ומכר אם חייב, אבל לשיטת רש"י שהוא מתורת גזילה הרי וודאי מסתבר דאין חיוב נתינה בפועל בהאי שעתא ואכתי לאו ממון כהן הוא ואיך שייך גזילה, ויל"ע, ואולי אחר שגמר לגזוז חל למפרע ממון כהנים.

ה. בתוספתא י-א ראה"ג חייב באחריותו, וכ"פ הר"מ י-ח.

חזו"א בכורות יז-ב בהגה"ה במפתחות באר דלאו חיוב אחריות ממש הוא רק שהמצוה מחייבת אותו גם אחר שאבד ממנו חלק מראה"ג, והוכיח מזה דל"מ הפרשה בראה"ג ולעולם נשאר חיובו על הגברא ולכך גם אם אבד חלק מהגיזה נשאר חייב להביא שאר הגיזה [ומיהו אם אבדה כל הגיזה פטור לדרך זו שהרי פקע המצוה ואין כאן חיוב אחריות ממש], וכ"נ במל"מ פ"י בכורים, וכ"כ בראשי בשמים-נח.

וע"ע בחזו"י שכתב עפ"י דרכו דלר"א פטור מאחריות כיון דמהני הפרשה פקע המצוה מהגברא.

אבל בברכ"י יו"ד-שכב הביא מרדב"ז ב-קעד דה"נ בחלה ותרומה אם הפריש חייב באחריותו, לפי"ז מבואר דאף באופנים דמהני הפרשה יש חיוב אחריות, וע"כ יסודו הוא משום חיוב אחריות ממש.

וע"ע במהריט"א חלה ב-ב הוכיח מד' התפסותא להיפך דוודאי ע"כ יש דין הפרשה בראה"ג דאל"כ פשיטא דחייב באחריות וגם אין בו דין אחריות רק המצוה ממשיכה לחייבו.

וע"כ מסיק דוודאי יש הפרשה בראה"ג אלא דמ"מ חייב באחריות וכש"כ הכס"מ דילפינן ליה מקרא דתתן לו שאינו נפטר עד שבא ליד הכהן והוא דין אחריות, וע"ע בדר"א ה"א ובהלכה ח' בביאוה"ל מש"כ לחזק צד זה דמצאנו בעלמא שיש חיוב אחריות גם במקום שיש הפרשה.

לפי"ז יתכן שיש לו חיוב גם לשלם מכיסו תמורת ראה"ג שהוא חיוב אחריות ממש.

ו. בצפנ"פ תרומות (עמ' 5,49) יצא לחדש דל"מ נתינת ראה"ג לבעל כהנת, דדוקא במקום שיש הפרשה או זלו"ק שהם מבוררים מצ"ע וחל כבר שם מתנות עליהם הרי כלפי הנתינה יש מושג שיכול לתת לבעל כהנת, אבל ראה"ג שאין לו שם ראה"ג עד שיבוא ליד כהן הרי כלפי זה לא נתחדש דין בעל כהנת לתת בו שם מתנו"כ עי"ז.

ורצה לדקדק כן בלשון הר"מ שלא הביא הדין שנותנים לבעל כהנת גבי ראה"ג, מיהו אינו דקדוק מוכרח ואדרבה הר"מ כתב דבעל אוכל ראה"ג כמו זלו"ק שדין שניהם אחד הוא משמע גם לענין בעל כהנת כן [ועוד דאי לאשמועינן שהבעל מותר בהם פשיטא אטו קדושה אית בהו כש"כ הר"ן קלב.].

[וע"ע ברעק"א-רג שדן תחילת סברא זו לענין פדיוה"ב, דאף לשיטת התוס' קידושין ח. שאפשר לתת פדיוה"ב לבעל כהנת מ"מ הבעל עצמו אינו נפטר מלתת כמו שפטור מלתת מתנות.

ובאר הסברא, דכל הק"ו דבעל נפטר מלתת מתנות הוא רק כלפי הנתינה דהוי כאילו נותן לעצמו, אבל אינו פטור מעיקר הנתינה, וכלפי פדיוה"ב שאינו ממון בעין רק מעות מעלמא נותן לו הרי לא חל עליהם שם פדיוה"ב עד שיעשה בו נתינה ממש, עיי"ש מש"כ ליישב עפי"ז הסוגיא בכורות מז.].

אבל בתוס' קידושין ח. מבואר שאפשר לתת פדיוה"ב לבעל כהנת ואף דהתם נמי אינו מפריש רק נתינה לחוד.

ז. הר"מ פ"י פסק ששותפין חייבים בראה"ג רק אם יש שיעור לכאו"א, והק' מנח"ח תקח-יז דהא לענין חלה פסק הר"מ כרבנן דשותפין חייבים ואף אם אין לכ"א שיעור?

במנח"ח באר דפסק כר"א דשותפין פטורים ומ"מ אם יש שיעור לכ"א חייבים גם לר"א.

ובחי' הגר"ח תמה ע"ז מכל הסוגיא דמשמע דלר"א פטור גם אם יש שיעור לכ"א, שהוא פטור בחפצא.

הגר"ח וחזו"א בגליונות פי' שהר"מ פסק כרבנן ומ"מ אם אין שיעור לכ"א פטורים ולא דמי לחלה דאף אם אין שיעור חייבים בחלה דיסודו הוא דין בחפצא של העיסה משא"כ ראה"ג יסודו הוא חיוב על הבעלים, וגם דין צירוף ה' צאן הוא בבעלים ולא העדר מצרפן.

הגר"ח תלה זה כיון דראה"ג אינו עושה טבל [ומשמע דאף לר"א דמקיש לתרומה מ"מ כיון דילפינן שאינו טובל מודה בעיקר היסוד שהוא חיוב על ה אם בעלים, אבל בחזו"י כתב דלר"א חיובו חל בחפצא].

החזו"א הוסיף דאף אם ראה"ג היה עושה טבל מ"מ לא דמי לחלה שהעיסה מצטרפת אף בשני שותפין, משא"כ הכא בראה"ג אין העדר מצרפן רק חיוב הבעלים מצרפו, ועיין זכ"י-עא.

והגר"ח הוכיח שאין צירוף הגיזות בחפצא אלא רק כלפי הבעלים מסוגיא קלח. דלחד מ"ד חייב גם אם גזז ומכר מיד את הגיזה [לשיטת הר"מ י-טו, ולרש"י והר"ן שם אינו מוכרח דאיירי במכר את הבהמה ולא מכר את הגיזה].

ח. קלח. פליגי אמוראי בגזז ומכר מיד קודם שגזז השאר אם נפטר, וכתב בחי' הר"ן דפליגי אימת חל חיוב ראה"ג אם חל בגזיזת הראשונה מתוך ה' או דוקא אחר גזיזת כל החמשה.

[האחרונים הביאו מירושלמי פאה ג-ה דמבואר שלא חל עד סוף הגזיזה].

וזה לענין חלות החיוב ויל"ע אם צריך לתתו מיד קודם גזיזת האחרים.

תוספתא י-יא מצותה בתחילה, ואם נתן בין בתחילה ובין בסוף יצא.

לכאו' הכוונה שצריך לתת קודם שגומר לגזוז ורק בדיעבד יצא בסוף.

שבה"ל ח-רנ ודר"א י-צט ובביאוה"ל שם כתבו דוודאי אין חיובו לתת מיד ויכול לתת אחר שגומר כל הצאן, רק כוונת התוספתא שצריך להביא את הגיזה שגזז בראשונה וכש"כ הרדב"ז דכתיב 'ראשית'.

בדר"א נסתפק אם נתן אחר ה' צאן אם פוטר שאר בהמות שיגזוז אח"כ, ועיין מנח"ח תקח-כ, ובשבה"ל שם דלפי"ד שם בביאור התוספתא שפיר מהני.

ט. דעת רש"י קלח. דאם קנה צאן לגוז ולא לבעלות גמורה לא מיקרי צאנך ואין בו חיוב ראה"ג, והר"מ חולק, ועיין חזו"א מה שהאריך לבאר הסוגיא קלח.,קלה. לפי דעתם.

1. במנח"ח כתב דאין תוספת מצוה בנותן יותר מחיובו, וכל הנידון באומר כל גיזותי אם יועיל לו לקיים המצוה או שלא יצא כלל, אבל בלבוש שלג-ו כתב שיש בו הידור לכתחילה, וכ"נ לב אריה קלז:. [↑](#footnote-ref-2)