חוששין לזרע האב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

חוששין לזרע האב

ביסוד הנידון אי חוששין לזרע האב, ע' תבואות שור [טז לג] דמסברא פשיטא דאין יחוס בבהמה, דהא ילפי' מיניה לעכו"ם דהוה עם הדומה לחמור ואפקריה לזרעיה. והראש יוסף העמיד דפשטות סוגיין אינו כן, אלא בעינן למיעוט דאב לא נכלל. ויש לדון האם הוא משום דאינו מטעם יחוס אלא משום שנוצר ממנו. או דלעולם הוא יחוס לשם בהמה [ומ"מ לא דמי ליחוס משפחה, או שרק לגבי משפחת ישראל אפקריה דהא עכו"ם יורש את אביו].

***זה וזה גורם בטמא הבא על הטהור***

בגמ' בכורות ז. נח' התנאים בטהור שהוליד מטמא [כגון קלוט], האם זה וזה גורם מותר או אסור. וכן בולד טריפה האם נאסר דהוה יוצא מהאסור, או דהוה זה וזה גורם ומותר. והקשה תוס' שם [ד"ה והא] דלמ"ד אין חוששין לזרע האב מאיזה טעם יחשב ולד טריפה.

ובתוס' סנהדרין פ: ד"ה אלא כתב דקאי למ"ד חוששין לזרע האב, דלמ"ד אין חוששין הוה חד גורם [והקשה דברייתא דהתם הוא ר' יהודה]. ועוד יש לחלק דהתם בדבר דכל חד באפי' נפשיה היתירא הוא פליגי, אבל הכא חד איסור וחד היתר כו"ע מודו דחוששין. עכ"ד התוס'.

וכעי"ז תוס' לעיל נח. [ד"ה מכאן] דזה וזה גורם מותר בולד טריפה, אע"ג דקיי"ל דספק אי חוששין לזרע האב, היינו במילתא דשרי כל חד באפי' נפשיה ולא שייך זו"ז גורם, אבל הכא חד אסור וחד שרי הו"ל זו"ז גורם ושרי. [ובפשוטו הפי' כיון דגרע ויש בו צד איסור, עי"ז יתכן דין דלמ"ד זו"ז גורם מותר. וצ"ב].

***לגר"ח זרע האב קובע בדינים של הבהמה עצמה***

והגר"ח [פ"ג ממאכ"א] ביאר כוונת התוס' דהדין זו"ז גורם נאמר בדבר שאיסורו משום שיוצא מאביו, וכגון טריפה דהוה יוצא מהאסור. אבל בדינים שתלויים בבהמה עצמה לא שייך זו"ז גורם, דדין אותו ואת בנו אינו מדין שהוא נמשך מאביו, וכן מתנות וחלב אינו משום שנולד מאביו אלא דשם הבהמה דעצמו הוא אוסר. ולכן תליא בחוששין לזרע האב. דאם חוששין חשוב מיניה דאביו וחלים כל הדינים דתלויים בשם של הולד. ולא דמי זל"ז.

וכעי"ז כתב החזו"א [יא ב'] דקיי"ל דדבר שאסרה תורה אף המתהוה ממנו אסור, ולא תליא ביחוס אביו לענין טריפה. ויש בזה קולא וחומרא, דאף למ"ד אין חוששין לזרע האב חשיב גורם להוויתו וכו'. אבל אותו ואת בנו דכיון דכל נולד נידון בתר דורותיו הוה מקצת שה, ולא מדין הגורם ליחשב זו"ז גורם.

[ולפ"ז הוה כעין גדר יחס, להגדיר שם הבהמה. אבל לתי' הא' כל הדין זו"ז גורם תליא בדין חוששין לזרע האב. וע"כ דחוששין הוא אף להחשב גורם ונמשך ממנו. או שאפשר דאף הדין יוצא מהטמא הוא דין יחוס, שיחשב ממנו, ולא תליא בכל שנוצר ממנו בפועל. דעיקר הגדרת הגורם נקבע לפי שם החפץ].

והחזו"א בגליונות השיג דבגמ' בבכורות ז איתא אף בנולד מהטהור ועיבורו מהטמא, דתליא בזו"ז גורם. ומבואר דגם באיסור מחמת עצמו יש דין זו"ז גורם. וסוגיה זו הכריחה לתוס' לחלק בין אחד איסור לתרוייהו היתר. ולא חילקו בין איסור מחמת המין לאיסור אחר. [אבל בחזו"א לעיל משמע דאה"נ ובעינן ב' טעמים להתיר, ורק בטריפה תליא רק בזו"ז גורם].

ובגר"ח [סטנסיל שמח] תי' דבגמ' שם איירי בקלוט דאינו מצד המין אלא חסרון סימנים, וזה בנו אסור רק מדין יוצא מהטמא. אבל במין טמא דתליא במין למ"ד חוששין לזרע האב יאסר [אף מטעם זה].

בגמ' לעיל סט. ועה איתא דלמ"ד חוששין לזרע האב, בן פקוע דבא על הבהמה אין לו תקנה, מבואר דתליא בחוששין לזרע האב. ובקובץ ענינים [למקדש דוד, א' י'] דן דלסברת התוס' [דף נח] דבמקום שהוא חד באיסור אמרי' זו"ז גורם ולא שייך לחוששין לזרע האב, א"כ לשתרי מדין זו"ז גורם. דבבן פקוע דיש בצד אחד איסור אינו זבוח. וכתב דאינו תליא באמא אלא דין מסויים בעצם השה. וזו"ז גורם שייך רק למה שקיבל מאביו ואמו. אלא שבבן פקוע עד כמה שיש היתר באביו הוא סיבת היתר אף על הבן.

ובתוס' סנהדרין שם סיים ומיהו בפ' בהמה המקשה [לעיל סט לגבי אבר היוצא בבן פקוע] מבעי מהו לחוש לזרעו [מצד חוששין לזרע האב, ואף דהוה חד איסור]. וכעי"ז הקשה בתוס' סט. ואכ"מ.

***סברת רבנן דחנניה***

רש"י [עח: ד"ה ואינו] פירש דסברת רבנן דחנניה הוא משום דאין חוששין לזרע האב. ולפי זה ילפי' מקרא דאין חוששין לזרע האב. ור' יהודה דאית ליה [עט.] דאין חוששין לזרע האב ס"ל כוותייהו. אלא דלמסקנא ר' יהודה מספקא ליה, ולרבנן אין חוששין אפי' לקולא. ונמצא ג' תנאים בדבר, לחנניה ודאי חוששין, ולרבנן אין חוששין, ור' יהודה מסתפק. ובגמ' בכתובות [קיא:] נפסק כר' יהודה. וכ"כ הבעה"מ. ובר"ן העמיד דג' מ"ד בזה.

ולפי הדעה הזו כל דיני חוששין לזרע האב הוא ספק, וכ"פ הרא"ש [הלכות כלאים ס"ה הודפס בגמ' מנחות] ועוד ראשונים הו' בש"ך [טז טז] דאוסר לשחוט לכתחילה אב ובן.

אבל הרי"ף פסק דמותר אפי' יודעים מי הוא האב, וכרבנן דחנניה. ופסק כברייתא דר' יהודה דאין מרביעין אלא מינה [והשמיט דחיית הגמ' בדלא ידעינן וכו'], והיינו משום דמסתפק האם חוששין לזרע האב.

וביאר הרמב"ן [בחי' ובמלחמות] דר' יהדוה הוא ת"ק דחנניה, ובזה הספק דמיבעי לן מדמיעטו הכתוב ש"מ דאין לחוש לזרעו כלל, או אדרבה מדאיצטריך קרא למיעוטי, ש"מ דבעלמא חוששין לזרע האב. ובאותו ואת בנו ודאי ילפי' מקרא דאין חוששין, ובזה מיבעי לן אי בעלמא חוששין. [ולשון הרמב"ן מיבעי לן היינו לחכמי הגמ', ולא דר' יהודה גופיה נסתפק בזה, ובזה מתיישב מה שהביא אח"כ דר' אחא גאון פסק דאין חוששין. אבל פשטות הגמ' דר' יהודה עצמו הסתפק].

***דעת הרמב"ם***

ובדברי הרמב"ם מצאנו בזה סתירות רבות והאריכו בזה הפוסקים [לח"מ שחיטה יב ח, ש"ך טז יז, תבוא"ש לג ועוד].

לגבי אותו ואת בנו פסק הרמב"ם [שחיטה פי"ב ח' ט'] עז שבא על הצביה אסור לשחוט אותו ואת בנו ואינו לוקה [ולמ"ד חוששין לזרע האב לוקה]. היתה בת הצביה הזאת נקבה וילדה בן [דהוה חיה, אי לאו זרע האב] שחטה ואת בנה לוקה. [וע' באחרונים דהעלו להגיה בדברי הרמב"ם].

ולגבי כלאים פסק [כלאים ט ו'] הילודים מין הכלאים אם היו אמותיהן מין אחד מותר להרכיבן זה על זה [משמע דאין חוששין לזרע האב]. ואם היו אמותיהן משני מינין אסור להרכיבן זע"ז, ואם הרכיב לוקה [ואילו למ"ד חוששין לזרע האב מבואר בסוגיין דכל מיני פרדות מותרין זב"ז]. כיצד פרדה שאמו חמור אסור להרכיב אפי' על חמור [אבל למ"ד אין חוששין מבואר בסוגיין דמותר] וכו'. וברא"ש בהלכות כלאים נתקשה בזה, דאם ס"ל דהוה ספק א"כ למה לוקה ברישא וכתב דאם היה כותב אסור הוה ניחא, או שלוקה מכות מרדות. [ובלח"מ נדחק דהרישא בסתמא איירי כשאמותיהם ממין אחד].

[ולגבי מתנות וכיסוי הדם יובא לקמן בעזה"י]

ובמרכבת המשנה כתב מהלך מחודש דלחנניה חוששין לזרע האב ואב ואם שקולין, והרמב"ם לא פסק כן. אבל לרבנן חיישינן לענין שיחשב מיעוט. ולכן לגבי אותו ואת בנו בעינן שיהיו שווים, ועל מיעוט אינו חייב. אבל חשיב מקצת לענין כלאים. אבל פרדות אסורין זב"ז, דזה מין רוב חמור וזה רוב סוס.

***איסור חצי עבד***

תוד"ה מהו. התשב"ץ ב' ד' הו' בשמעתתא [הקדמה אות מ'] ביאר תי' תוס' לחלק בין פרדות דהוה הרכבה מזגית [וע"פ הגמ' סט דמבלבל זרעיה], ואילו חצי עבד נחשב הרכבה שכונית ולכן אתי צד זה ופוגע בצד זה. אבל לשון תוס' חגיגה ב: ד"ה דהתם לא קפיד קרא אלא בכלאים דתרי מינים והא ליכא, אבל הכא קפיד קרא אצד חירות דלא תשמש בעבדות [ומשמע להדיא דהוה גדר איסור שונה וכ"כ המנחת חינוך רמד ט]. וברמב"ן ור"ן כתבו התי' דשאני הולדה דמתבלבל זרעייהו, וכן כתב רש"י [ומשמע כצד הראשון, אבל ברשב"א תפס ב' הלשונות].

ור' אלחנן [בקובץ ענינים חולין וקובה"ע מו ה'] הביא דמבואר ברש"י גיטין מג: דאם נשתחרר החצי עבד פקע הקידושין, כיון דנשתנה. ומבואר דאף צד החירות נשתנה ע"י השחרור [וע"כ אינו שכוני וכמ"ש התשב"ץ]. ותלה בזה מח' ראשונים במכות כב. דמבואר דהמנהיג פסולי המוקדשין לוקה, דעשאו הכתוב ב' גופים. וביאר המפרש דהוה חולין וקדשים מעורבים ואף בגוף אחד יש כלאים. ואכ"מ.

***לרכוב על פרידה***

הראשונים הוסיפו דמטעם זה מותר לרכוב ע"ג פרידה ואין בזה משום ב' מינים. והביאו דבתוספתא כלאים ה' ובירושלמי פ"ח הו' דדעת איסי בן יהודה דאסור לרכוב ע"ג פרידה מק"ו. ואמרו לו רבנן הכתיב והרכבתם את שלמה בני על הפרדה.

[ובאבני נזר או"ח תפה ו' כתב דכל זה לגבי לרכוב, אבל להרביע פשיטא דמותר דאינו מייצר כלל תערובת, ואין איסור במה שהם מאוחדים, ולכאורה זה ע"פ היסוד דמזגי, אבל משמע דתליא הא בהא].