חלה ד שכג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

**שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*שכד א-ב*

**שיעור ד'**

**הדינים הנידונים**

* **משערים לפי חיטים או קמח.**
* **אם לפי נפח או משקל.**
* **האם השיעורים נתקטנו.**
* **בליעת חלה בכלים.**

**חלה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף א] **אין חייב בחלה אלא חמשת מיני תבואה. ואין חייב אלא חמשת רבעים. ומדה שמחזיק מ"ג ביצים וחומש ביצה, ממלאים אותו קמח, ואותו קמח הוא שיעור חלה. וכשממלאים המדה קמח, תהיה מחוקה ולא גדושה.**

## שיעור החלה אם משערים בחיטים או בקמח

מה שכתב השו"ע שמשערין ב'קמח', נחלקו בזה הראשונים, דעת הרא"ש (הל' חלה סי' ב) ששיעור חלה משערין בחיטים ולא בקמח, דכן הוא שיעור העומר שהיו מלקטים במדבר, שהיה בחיטים ולא בקמח. והוא לקולא, דשיעור החיטים גדול יותר מקמח, משום שבקמח יש יותר אווירים, ונמצא שאינו חייב בחלה עד שיהא לו חמשת רבעים חיטים שהם מוציאים יותר מחמשת רבעים קמח, ואם הולכים אחר הקמח נמצא שכבר בשיעור קטן יותר חייב בחלה. וכמבואר בפירוש המשניות להרמב"ם (עדויות פ"א מ"ב) ז"ל 'וכבר עשיתי אני מדה בתכלית הדיוק שיכולתי, ומצאתי שהרביעית האמורה בכל התורה מחזקת מן היין קרוב לעשרים וששה דרהם, ומן המים קרוב לעשרים ושבעה דרהם, ומן החטים קרוב לעשרים ואחד דרהם, ומקמח החטים קרוב לשמונה עשר דרהם. ועולה שאם יתחייב רק בחיטים נמצא שאינו חייב עד שיהא משקל כ"א דרהם, אבל בקמח מתחייב כבר במשקל י"ח דרהם [והביאור בכל זה, משום שהמשקל הסגולי של מים וחיטה הוא כמעט שוה, אבל כשלוקח רביעית מים אין שם אוירים כלל, אולם במצבור חיטים יש ביניהם אוירים, ולכך סגי בפחות משקל כדי למלא נפח רביעית. ובקמח יש יותר אויריים, ולכך סגי בפחות כדי לבא לנפח של רביעית (ובאמת שיעור הקמח משתנה לפי אופן הטחינה, שיש אופנים של טחינה שיש פחות אויריים, כגון כשאין הגרגירים שוים בגודלם, שאז נכנסים הקטנים באויריים שבין הגדולים יותר)].

והרא"ש בתשובה (כלל ב סי' טו) שאל להרשב"א, למה הוא רואה נוהגים שמודדים חלה בקמח במידה גדושה, והוא תימה למה הקילו לעצמם בשיעור חלה, ולא הפרישו חלה עד שגדשו את המידה, וכתב הרא"ש לבאר המנהג שבאמת צריך למדוד לפי חיטים [וכמשנ"ת], ולכך כשבאו למדוד בקמח מדדו במידה גדושה, שאם יעשו במידה מחוקה נמצא מפרישים על דבר שאינו חייב בחלה, ובאים לידי ברכה לבטלה. ובתשובות הרשב"א (ח"א סי' תסה) השיבו שבאמת צריך לשער לפי קמח, ואין ראיה מעומר שאמרה התורה, כי י"ל ששיעור העומר הוא לפי כמות תבואה שמוציאים ממנו קמח בשיעור עומר.

והטור פסק כהרא"ש שמודדים בקמח במידה גדושה והיינו שהולכים לפי חיטים, אולם הב"י ס"ל כהרשב"א, וכתב שאף הרא"ש העיד שכן נהגו רבותיו באשכנז, ולא בא הרא"ש אלא להעיר לפי המנהג, אבל לא בא להורות שישערו בחיטים, וכן פסק הרשב"א לשער בקמח, ולכך פסק השו"ע כן בפשיטות לשער בקמח.

## לפי נפח או לפי משקל, ואם אויריים מצטרפים

והנה מנהג הספרדים [יעוי' בכף החיים ס"ק מו בשם מט"י וברכ"י ופתה"ד, וכתב שכן המנהג הפשוט אצל כל בעלי הוראה] שמודדים לפי משקל, ומנהגם צ"ע דהא מבואר ברמב"ם שהכל הולך לפי נפח. ונראה דעתם כמבואר בשערי תשובה או"ח (סי' רי ס"ק א) מהברכי יוסף בשם הזרע אמת, שמאכל שלא היה בו כזית ואח"כ נתפח הולכים אחר השיעור שהיה בתחילה, והביאו במשנ"ב (שם ס"ק א), ולכך גם כאן הולכים הם כבתחילה אחר החיטים שהם כערך כמשקל המים [אמנם ביאור זה אינו מועיל למה שכתב שם הכף החיים שגם אתרוג משערים במשקל, וזה לא יתכן שמשקל הסגולי של אתרוג הוא פחות ממים. ואולי שם הולכים לפי משקל לחומרא, שכל שיש שיעור במשקל ודאי יש שיעור בנפח].

ובאמת המשנ"ב סותר דברי עצמו שבהלכות פסח (סי' תפו ס"ק ג) כתב שאם עשויה כספוג אי"צ למעך, ורק אוירים גדולים לא מצטרפים. אבל בהלכות ברכות שם סתם המשנ"ב שאפילו אויריים שאינם נרגשים אינם מצטרפים לשיעור כזית.

והעיקר להלכה שמשערים אויריים, ואפילו לעניין עינוי ביוה"כ ששיערו חכמים בככותבת ג"כ משערים עם האויריים, אף שהוא קשה מאוד מסברא, דהא השיעור ביוה"כ הוא שיעור ששיעורו חכמים שהוא מייתב דעתו של אדם, ואיך יועיל לזה האויריים, וכמו"כ לעניין שיעור שביעה קשה איך מועיל האויריים, ובחזו"א (עוקצין סי' ג ס"ק ז ד"ה ולענין) כתב שלעולם משערין פת סופגנין כמות שהיא ככל דיני התורה, אמנם לעניין כדי שביעה דעתו שבבלילתו עבה סגי בפחות, משמע שלעניין שיעור שביעה ס"ל להחזו"א שאין מצרפים את האויריים, משום דס"ס אינם משביעים [ובחריי"ן, ידוע דעת הסטייפלר שאויריים מצטרפים אף שהנפח גדול יותר לאחר הטחינה, משום שסבר שכן הוא דרכו לטוחנו. אכן אוירים גדולים ודאי לא מצטרפים].

## אם השיעורים נתקטנו

והנה ידועה מחלוקת הפוסקים אם השיעורים נתקטנו או לא, שהצל"ח (פסחים קטז:) כתב להוכיח שהביצים בזמנינו נתקטנו ואין לשער לפי ביצים של ימינו [ועי' גם תשובת חת"ס או"ח סי' קכז ובביאור הלכה סי' רעא על סעי' יג הכריע לחשוש לדעתו בשיעורים דאורייתא ועיי"ש שהאריך], והחזו"א (קונטרס השיעורים או"ח סי' לט ס"ק יב) חשש לדעות שהשיעורים נתקטנו, ולדבריו שיעור החלה הוא נפח של 4267 סמ"ק, היינו מעט יותר מ4 ליטר, ועושים שיעור שני קילו ורבע משום שהסטייפלר חישב המשקל הסגולי של הקמח שהוא 0.52 [שהוא מעט יותר ממחצה ממשקל המים, ואף שברמב"ם חזינן שמשקלו יותר, אי"ז קושיא, משום שהיום הטחינה יותר דקה וממילא יש יותר אויריים] ונמצא משקל נפח כזה שיעורו 2250. ומצינו בכלבו (הל' חמץ ומצה (סי' מח ט.). מובא בב"י או"ח סי' תנו) שאחר הטחינה ינער את הקמח ואז ישער, והיינו שע"י הניעור מתמעטים האויריים, אכן הסטייפלר חישב בלא ניעור עפ"י דברי התוספות במנחות [נב: ד"ה חסרה, ועיי"ש בשיטמ"ק וכ"כ במאירי בפסחים מח:].

ושיעורו של הגר"ח נאה היה שביצה היא 55 גרם וביצה ומחצה הוא 86, שדעתו שדרהם הוא 3.2, אכן החוקרים מצאו שהדרהם היה 2.8 והוא מתאים בערך לשיעור הביצים בימינו, שביצה ומחצה הם כ75 ס"ס [עוד סבר הגר"ח נאה שהשיעור בקמח הוא אחר שמנער את הכלי, ולכך דעתו שחיוב החלה הוא ב1680].

ולחומרא כתב הסטייפלר [בשיעורין של תורה] שיפריש משיעור 1.2 ק"ג אך בלא ברכה [ויש שחוששים גם בשיעור מעט פחות מזה, ובמצות רגילים שלא לעשות עיסה יותר מק"ג אחד כדי לחשוש לגבול], ושיעור זה מתאים לשיעור הדרהם שמצאו החוקרים, ובלא שינער את הכלי, והוא לפי אצבע של 1.9 [וזה מתאים גם לשיעור שמצאנו בש"ך ס"ק ג] והגר''ח נאה חשש רק משיעור 1.250 ק"ג.

ולכאורה היה גם מקום להחמיר כשיטת החזו"א לחשוש לשיעור הגדול, שיהיה שיעור החלה לפי 4296 סמ"ק וגם שלא לנער, וא"כ יהיה השיעור כמעט 3 ק"ג [2.950], מיהו שמענו בשם מרן הגריש"א שאי"צ לחשוש גם לשיעורו של החזו"א וגם לדעה שמשערין בלא ניעור, ואפשר לברך כבר במשקל 2250 גרם.

## שני מינים אם מצטרפים לשיעור חלה

[סעיף ב] **חמשת מיני תבואה מצטרפין, שאם אין בעיסה אלא חמשת רבעים מחמשתן, מצטרפין. בד"א כשערבן קמח, אבל אם לש כל אחד לבדו ואין בו כשיעור, ומדבקו למין אחר, אין מצטרפין אלא בזה הסדר וכו'.** ובתוספות (מנחות ע:) נסתפקו בזה, אבל להלכה כל שעירבן קמח מצטרפין.

אבל אחר שעשה עיסה, כתב השו"ע מחלוקת הרמב"ם והרא"ש איזה מינים מצטרפין זה לזה, והוא ממשנה בחלה (פ"ד מ"ב) 'איזה הוא מין במינו, החטים אינן מצטרפות עם הכל אלא עם הכוסמין, והשעורים מצטרפות עם הכל חוץ מן החטים, רבי יוחנן בן נורי אומר שאר המינים מצטרפין זה עם זה'. וכתב הגר"א (סק"י) להוכיח כהרמב"ם, וביאר שדעתו כריב"נ ששאר מינים מצטרפים זה עם זה.

## היה שעת חיוב ונפטר

הגה: עירב קב מעיסה עם קב אחר מעיסה שאינו מינו, וחלקו אח"כ והוסיף על כל אחד רובע הקב ממינו, חייב בחלה כיון שלא נצטרפו כשהיו מעורבים. אבל אם עירב קב קמח עם קב קמח ממין אחר על דעת לחלקו, וחלקם, והוסיף על כל אחד רובע הקב ממינו, פטור.

וביאור דברי הרמ"א הוא שצריך ה' רביעיות קב כדי להתחייב בחלה, ונמצא שאם היה קב מכל מין, אין שיעור להתחייב בחלה בלא צירוף המינים, וכיון ששני מינים אינם מצטרפים נמצא שאין כאן שיעור, וכשחילקם והוסיף על העיסה עד שיש שיעור להתחייב בחלה, ממילא נתחייבה העיסה בחלה. אבל אם עירבם כשהם קמח, כיון ששני מינים של קמח מצטרפים נמצא שהיה כבר שיעור להתחייב בחלה. אבל אם עשה כן על דעת לחלקם, פטור מן החלה, כמבואר בסי' שכו שעיסה שעשאוה על דעת לחלקה פטורה מן החלה, וסובר הרמ"א דהיות והיה שיעור להתחייב בחלה, ונפטר מחמת שדעתו לחלק, בזה אף שאח"כ הוסיף על העיסה ונעשית כשיעור כבר נפטר מן החלה [כמבואר בסי' שכו ס"ג].

ודברי הרמ"א הוא עפ"י שיטת הרא"ש (חלה סי' יא) סובר שכיון שכבר הייתה שעת חיוב ונפטר, נפטר מן החלה, והביא כן מהירושלמי (חלה פ"ד ה"א). אולם הר"ש (חלה פ"ד מ"ב) כתב שהוא תימה, כי למה לא יתחייב בחלה מאחר שמעולם לא הפריש חלה על עיסה זו, ועכשיו אחר שהוסיף על העיסה יש כאן שיעור כדי להתחייב בחלה, ולמה יהיה פטור מן החלה. ומה שמצאנו בירושלמי שם שפטור מן החלה, כתב הר"ש שיש להעמיד באופן שכבר הפריש חלה ואח"כ חילק את העיסה, ולכך אף אם אחר שחילק את העיסה הוסיף על החלקים עד שיהא שיעור לחיוב חלה, אינו מתחייב בחלה, שהרי כבר פטר עיסה זו מן החלה. והרמ"א ס"ל להלכה כהרא"ש, אולם הגר"א (ס"ק יא) דעתו כהר"ש, שכל שלא הפריש על העיסה, כשהוסיף על כל חלק עד שיש בו שיעור, חייב בחלה. והט"ז (ס"ק ד) ג"כ חשש לדעת הר"ש והביא דברי מהרש"ל שבכה"ג יפריש בלא ברכה.