13 ספק מים שאובין
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ג' י"ד מנ"א תשס"ו

א] מקואות פ"ב מ"ג, בפי' הר"ש הוכיח דכולו שאוב דאורייתא, ז"ל, ועוד בברייתא שהבאתי לעיל דקתני ב' מקואות של מ' מ' סאה א' שאוב וא' כשר, וטבל בא' מהן מטומאה חמורה ועשה טהרות תלויות, אי כולו שאוב דרבנן הי' לנו לטהר מספק, כ"ה דשרינן ספק מים שאובין למקוה, עכ"ל.

ובחי' הריטב"א ב"ב דס"ו. כתב לישב, ז"ל, וי"ל שלא טיהרו ספק מים שאובין כשהפסול עומד ומוכיח לפנינו כמו הכשר מפני מראית העין, עכ"ל, וזה ע"ד מש"כ לעיל מינה לישב הא דבצינור המקלח למקוה והמכתשת בצידו ספק מן הצינור למקוה ספק מן המכתשת למקוה פסול, הגם דכולו שאוב דרבנן, וכתב הריטב"א, ז"ל, דהתם כיון דיש לפנינו שאוב מוכיח לתלות בו כמו בהכשר לא רצו חכמים להתיר ספקו עד שיהא שם רוב הכשר במקוה לבטלו ואז סמכו על הספק, עכ"ל.

ב] ולדעת הרמב"ם יש לישב בע"א, דהנה תנן לעיל מ"ב דב' מקואות שאין בהן מ"ס ונפל לא' מהן ואינו יודע לאיזה מהן נפל ספיקו טמא שאין לו במה יתלה.

ובתוספתא פ"ב תניא, ב' מקואות שאין בהן מ' סאה ונפלו שלשת לוגין לתוך א' מהן ואין ידוע לאיזה מהן נפלו ואחר כך ירדו גשמים ונתמלאו, ר' יוסי אומר אומרין לו שלא יטבול בא' מהן ,ואם טבל בא' מהן ועשה טהרות טהורות, מפני שזה ספק מים שאובין למקוה, למה זה דומה למי שנטמאת אחת מידיו ואין ידוע איזו היא אומר לו שלא יעשה טהרות באחת מידיו, ואם עשה טהרות טהורות מפני שזה ספק ידים.

והר"ש במתניתין הביא לתוספתא זו, ופירש, ז"ל, ואח"כ ירדו גשמים ונתמלאו, נמצא שיש כאן ב' מקואות א' כשר וא' פסול, והיינו מתני' דלעיל דרבנן מטהרין ור' יוסי מטמא, וצריך לטבול בשניהם, ומודה דאם עשה טהרות טהורות כדאמרינן נמי לעיל דלטמא טהור, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

והנה הא דתלי לה הר"ש בפלוגתא דרבנן ור' יוסי, הוא משום דלר' יוסי דס"ל דאף בטומאה דרבנן כל שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר, והרי דאף בדרבנן אזלינן בתר חזקה לטמאות, הרי ממילא דה"נ בטמא בטומאה דאורייתא דטבל במקוה שספק אם נפלו לה מים שאובין, דהוי זה פסולא דרבנן, אזלי' בתר חזקה לטמאותו, אך לרבנן דס"ל דבטומאה דרבנן לא אזלי' בתר חזקה לטמאות, ה"נ בטמא טומאה דאורייתא שטבל ומספק"ל אם המקוה פסולה מדרבנן, לא אזלי' בתר חזקה לטמאותו.

ואמנם צ"ב, שהרי תנן במתניתין דספק מים שאובין שטיהרו חכמים ספק נפלו ספק לא נפלו וכו', ומ' דאתיא אף כר' יוסי, והרי דאף ר' יוסי מודה דבספק מים שאובין מטהרינן, הגם דהוי הטמא בחזקת טומאה, וא"כ מ"ט תלי הר"ש לדינא דתוספתא בפלוגתת רבנן ור' יוסי, הרי בספק מים שאובין לא פליגי רבנן ור' יוסי.

והפשוט בזה, דהא דמטהר ר' יוסי בספק מים שאובין, הגם דמטמא דהטמא בטומאה דרבנן שספק טבל, הוא משום דבספק זה הוי הנידון על המקוה אם הוא כשר או פסול, וכיון דהוי זה ספק דרבנן, אזלי' לקולא ומכשרינן להמקוה, וכיון שהוכשר המקוה, תו ממילא הטובל במקוה זה טהור, והיינו משום דנידון הכשר המקוה אי"ז נגד חזקת הטמא, וע"כ בזה אזלי' לקולא אף לר' יוסי, וכ"ה בנובי"ק יו"ד סי' ס"ה, ובחזו"א תנינא סי' י' סק"א.

ואשר ע"כ בב' מקואות שנפלו ג' לוגין לאחד מהן, אשר בזה לא מצי' להכשיר את המקואות, כיון דודאי א' מהן פסול והוי זה תרתי דסתרי, ואך דמ"מ כאשר טבל באחד מהן מצינו לטהרו מספק, וזה תליא בפלוגתא דרבנן ור' יוסי, דלרבנן דבדרבנן מטהרינן מספק ואף דאיכא חזקת טומאה, ה"נ הכא כיון דכל צד הפסול הוא מדרבנן, מטהרינן לי' מספק, אך לר' יוסי דאף בדרבנן כל דאיכא חזקת טומאה לא מטהרינן מספק, ה"נ הכא כיון שהוא בחזקת טומאה, לא מטהרי' לי' מספק.

וצריך להוסיף, דהך דינא דמתניתין דב' מקואות שנפל לא' מהן ספיקו טמא, אתיא אף כרבנן, ואף שכתב הר"ש דלרבנן הטובל טהור, מ"מ אסור לטבול לכתחילה במקוה זו, דכיון דאין לו במה יתלה, לא מצינו להכשיר את המקואות, וע"כ הגם דהטובל בהן טהור מספק, מ"מ כיון דהמקואות קיימי בספיקן, אסור לטבול בהן לכתחילה,[[2]](#footnote-3) ומשא"כ בספק אם נפלו מים שאובין כלל, דמכשרי' להמקוה עצמו מספק, שרי לטבול בו לכתחילה.

ג] אמנם הנה הרמב"ם פ"י ממקואות השמיט לדינא דתוספתא, דאם טבל בא' מהן ועשה טהרות טהורות, וצ"ב הטעם בזה.

ובנובי"ק יו"ד סי' ס"ה כתב דהטעם שהשמיט הרמב"ם לדינא דהתוספתא, הוא משום דעד כאן לא הוצרכו בתוספתא לשנות דבר זה, אלא ר' יוסי דס"ל שכל דבר שהוא בחזקת טמא כו', אבל הרמב"ם שפסק שם הל' ו' כר"מ, א"כ ממילא גם בזה שהוא ספק דרבנן ג"כ טבילתו טבילה, ולא הוצרך להזכיר דין טהרות, עכ"ד.

אמנם הנה סתימת ד' הרמב"ם שם שכתב דכל א' משניהם פסול, מ' דאף אם טבל בהן לא נטהר, ואף שפסק הרמב"ם כדעת ר"מ, דבספק טבל מטומאה דרבנן ספיקו טהור, וכן מ' מלישנא דפסול דנקט הרמב"ם.

וע' מאירי בפירקין שהביא לד' התוספתא, וכתב ע"ז, דיש שפסקו בזו של מקוה שאף הטהרות טמאות.

גם יש להוכיח כן, דהנה כתב הרמב"ם פי"ד מאה"ט ה"ב, ז"ל, ספק מים שאובין למקוה כיצד וכו', ספק נפלו ספק לא נפלו וכו' ספיקו טהור והרי המקוה בכשרותו, ואין מורין לו לטבול במקוה זה ולעשות טהרות לכתחילה, ואם טבל ועשה טהרותיו טהורות, עכ"ל, והרי שדעת הרמב"ם דאף דטיהרו חכמים ספק מים שאובין למקוה, מ"מ לכתחילה אין לו לטבול במקוה זה, ורק אם טבל ועשה טהרותיו טהורות.

והנה הרי תנן במתני' דספק נפלו ספיקו טהור, ובב' מקואות שנפל לא' מהן ספיקו טמא, ואי נימא דגם בב' מקואות שנפל לא' מהן מים שאובין, אם טבל בא' מהן ה"ה טהור, הרי נמצא דשוה דין ב' מקואות שנפל לא' מהן מים שאובין, לדין מקוה א' שספק אם נפלו לו מים שאובין, שהרי אף במקוה שספק אם נפלו לו מים שאובין לא שרי לטבול לכתחילה, ומאידך אף בב' מקואות שנפל לא' מהן מים שאובין אם טבל בא' מהן ה"ה טהור,[[3]](#footnote-4) וע' חזו"א תנינא סי' י' סק"ב.

וביותר תמוה מש"כ הכס"מ בהל' אה"ט שם דמקורו של הרמב"ם שאין מורין לו לטבול ולעשות טהרות לכתחילה, הוא מהך תוספתא דאמר כן ר' יוסי גבי מקואות, וסובר רבינו שאין חולק עליו גם סובר שה"ה לדין זה, עכ"ד, ותמוה טובא, שהרי אדרבה מהא דבב' מקואות אמר ר' יוסי דרק לכתחילה הוא דאין לו לטבול, אך אם טבל ועשה טהרות טהורות, הרי בע"כ דבמקוה א' שרי לכתחילה לטבול, וכנ"ל, וכבר תמה כן המל"מ פ"י ממקואות ה"ו סוד"ה וראיתי להר"ש, וצע"ג, וע' מלבויו"ט דיני חזקות סי' ה' בזה.[[4]](#footnote-5)

ד] ושמעתי לישב ד' הרמב"ם, דס"ל דר' יוסי בתוספתא יחידאה הוא ופליגי רבנן עלי', דר' יוסי ס"ל דאף בב' מקואות שאין לו במה יתלה איכא לדינא דספק מים שאובין טהור, וע"כ אם טבל ועשה טהרות טהורות, וכדמפרש ר' יוסי שהטעם שהטהרות טהורות הוא משום ש"זה ספק מים שאובין למקוה", והרי דס"ל דאף בב' מקואות איכא לדינא דספק מים שאובין טהור, אך לתנא דמתני' דס"ל דלא מטהרי' ספק מים שאובין בב' מקואות שאין לו מה יתלה, הרי דאף אם טבל ועשה טהרות לא מטהרינן להו.

והמקור לזה דפליגי רבנן על ר' יוסי, בפשוטו נ' דהוא משום דלישנא דמתני' ספיקו טמא מ' דאף אם טבל לא נטהר.

ויל"פ עוד, דהוא משום דס"ל להרמב"ם דלר' יוסי דאף בספק טבל מטומאה קלה ספיקו טמא, אף אם נגע בטהרות ה"ה טמאות, וא"כ בע"כ דהא דמטהר ר' יוסי בב' מקואות שנפל לא' מהן ג' לוגין וטבל ועשה טהרות, הוא משום דס"ל דספק מים שאובין טהור אף היכא שאין לו במה יתלה, וממילא דלתנא דמתני' דס"ל דלא מטהרינן ספק מים שאובין היכא שאין לו במה יתלה, אף אם טבל בא' מהן ספיקו טמא.

ויל"פ עוד, דמקור ד' הרמב"ם הוא מהא דתניא בתוספתא פ"ק דידים, דב' כוסות א' נעשתה בו מלאכה וא' לא נעשתה בו מלאכה, ונטל מא' מהן ועשה טהרות תלויות, והרי דכיון שאין לו במה יתלה, אף אם נטל מאחד מהן ספיקו טמא, ואם עשה טהרות ה"ה תלויות, וה"נ בב' מקואות שנפל לא' מהן ג' לוגין מים שאובין, כיון שאין לו במה יתלה, אף אם טבל בא' מהן ספיקו טמא ואם עשה טהרות ה"ה תלויות, וקשיא טובא למה שנקט הר"ש דבב' מקואות שנפל לא' מהן מים שאובין, וטבל בא' מהן, דלר"מ ה"ה טהור, ואף לר' יוסי אם עשה טהרות טהורות, דמ"ש מהתם דאף הטהרות תלויות, ועמש"נ עוד בזה להלן סקי"ז.

וע' לקמן סק"י מש"נ עוד במקור ד' הרמב"ם דרבנן פליגי אדר' יוסי.

ה] ובזה מתישב היטב מש"כ הרמב"ם דאין מורין לו לטבול ולעשות טהרות לכתחילה, וכתב הכס"מ שלמד כן מתוספתא זו, ותמוה דאדרבה הך תוספתא הוי רק בב' מקואות דדינם חלוק, אך להנ"ל ניחא, שהרי הא דאמר ר' יוסי דאם טבל ועשה טהרות טהורות, הוא משום דס"ל דמטהרי' ספק מים שאובין אף בב' מקואות, ולא ס"ל דהיכא דאיכא תרתי דסתרי א"א לטהר, ואפ"ה לא שרי לטבול לכתחילה, וה"נ לדידן דמטהרי' ספק מים שאובין במקוה שספק אם נפלו לתוכה ג' לוגין, מ"מ לא יטבול לכתחילה, וא"ש היטב ד' הרמב"ם.

ו] והנה אמנם צ"ב טעמא דמילתא, דס"ל לרבנן דבב' מקואות שנפל לא' מהן ג' לוגין דספיקו טמא, אף אם עבר וטבל לא נטהר, ולכאו' הגם דלא מצינו לטהר להמקואות כיון דהוי זה תרתי דסתרי, מ"מ לר"מ דס"ל דמטהרינן בספק דרבנן אף בדאית לי' חזקת טומאה, א"כ בדין שיהא הטובל טהור, משום דכלפי הטובל לא חשיב זה כתרתי דסתרי, וכמש"כ הר"ש.[[5]](#footnote-6)

ובפשוטו נ' שהטעם בזה הוא, דכיון דשורש הספק הוי כלפי המקואות, וא"א להקל ולהכשירן משום דהוי זה תרתי דסתרי, ע"כ אף א"א לטהר להטובל, דג"ז חשיב כתרתי דסתרי, כיון שדין הטובל הוא בתוצאה מדין המקוה.

ז] ולפ"ז הרי מתישב היטב הא דתניא בתוספתא דב' מקואות א' שאוב וא' כשר וטבל בא' מהן ועשה טהרות תלויות, דהגם דפסול שאיבה דרבנן, מ"מ הרי אף בפסולא דג' לוגין תנא במתני' דבב' מקואות שנפל לא' מהן ספיקו טמא, ואף אם טבל בא' מהן לא מטהרינן לי', וכ"ש בב' מקואות שא' מהן כולו שאוב, דכיון דא"א להכשיר המקואות מספק דהוי זה תרתי דסתרי, ממילא דאף אם טבל בא' מהן לא מטהרינן לי'.

והר"ש שהוכיח מזה דכולו שאוב דרבנן, אזיל לטעמי' דס"ל דאף היכא שאין לו במה יתלה דלא מטהרינן להמקואות, מ"מ אם טבל בא' מהן ספיקו טהור לדעת ר"מ, ואשר ע"כ אם הי' כולו שאוב דרבנן הי' לנו לטהר בב' מקואות שאחד מהן שאוב וטבל בא' מהן.

אמנם כ"ז ניחא אם נפרש ד' התוספתא דאיירי בדהוי הספק על המקואות, אך אם נפרש דאיירי בידוע לנו המקוה השאוב, ואך שהטובל נסתפק באיזה מהן טבל, לא א"ש, אמנם בפשוטו מ' דהספק הוא על המקואות, וכדתניא שטבל בראשון ועשה טהרות ואח"כ טבל בשני וכו', ודוחק לפרש דהמקואות ידועות ונסתפק הטובל היכן טבל, ויודע שטבל אח"כ במקוה השני'.[[6]](#footnote-7)

ח] ויל"פ עוד בטעמא דמילתא דהיכא שאין לו במה יתלה אף אם טבל בא' מהן ספיקו טמא, לפמש"כ האו"ש פ"ד ממקואות בדעת הרמב"ם, דדוקא בנטמא טומאה קלה הוא דמקילינן בספק אם נטהר, אף כי איכא עליו חזקת טומאה מד"ס, אבל אם נטמא טומאה ד"ת, ומד"ס הוי כשנטהר במקוה שאוב טמא לגמרי כמו שהי' ד"ת, ודאי דמוקמי' על חזקתי', והוכיח כן מהא דבספק אם הי' על הטובל חציצה במיעוטו, מוקמי' לי' בחזקת טומאה, הגם דמיעוט שאינו מקפיד לא חייץ אלא מדרבנן, (וע' סד"ט סי' קצ"ט סק"מ שתמה מזה ע"ד הרמב"ם דקי"ל כר"מ).[[7]](#footnote-8)

והא דמטהרי' בספק מים שאובין, הוא משום דהתם אנו דנים על המקוה, וכיון דהוי זה ספק דברי סופרים, ע"כ מכשרינן להמקוה, שהרי אין החזקת טומאה מתנגדת להכשר המקוה.

ועיי"ש שכתב דמה"ט בב' מקואות שא' מהן שאוב וטבל מא' מהן ועשה טהרות תלויות ואף דכולו שאוב דרבנן, דכל שטמא טומאה דאורייתא, והוי הספק אם מהניא טבילתו מדרבנן, לא מטהרינן לי', עכ"ד, ולפ"ז ניחא גם אם נפרש דאיירי התוספתא בשאין הספק על המקואות אלא על הטובל.

ובזה מתבאר גם הא דתנן דבב' מקואות שאין לו מה יתלה ספיקו טמא, ודעת הרמב"ם דאף אם טבל בא' מהן לא מטהרינן לי', דהגם דמטהר ר"מ בספק טבל מטומאה קלה, מ"מ הרי הא דמטהרי' בטבל במקוה שספק אם נפלו לה מים שאובין, הוא רק משום דמכשרי' להמקוה מספק, דאי לאו דהוה מכשרינן להמקוה מספק, אף ל"ה הטובל טהור, דהוה מוקמי' לי' בחזקת טומאה, וכנ"ל, וממילא דבב' מקואות שנפל לא' מהן ג' לוגין מים שאובין דא"א לטהר את המקואות, דהוי זה תרתי דסתרי, הרי ממילא דאף אם טבל בא' מהן לא מטהרינן לי', וז"פ.

ט] וי"ל עוד בזה, דאף אם נימא דביסוד הדין כ"ה דמטהר ר"מ בספק טבל מטומאה קלה ולא מוקמי' לי' אחזקת טומאה, ה"נ יש לטהר בטמא טומאה דאורייתא שטבל וספק אם המקוה פסולה מדרבנן, מ"מ י"ל דכ"ה שכתב הראב"ד בפ"י ממקואות דלא מטהרינן בספק טבל אלא בולד הטומאה מד"ס, אבל באב הטומאה מד"ס ספיקו טמא, והכס"מ ומל"מ כתבו שכ"ה גם דעת הרמב"ם, וכן מ' ל' הרמב"ם שם שפירש דהא דמטהרינן הוא משום דעיקר דברים אלו מדבריהן, ה"נ לא מטהרינן בטבל במקוה שספק אם שאובה היא, די"ל דכיון דמדרבנן מקוה זו פסולה, לא גרע זה מאב הטומאה דרבנן, ואשר ע"כ כל הא דמטהרינן בספק מים שאובין, הוא רק משום שאנו דנים על המקוה להכשירה, וספיקא דהמקוה אינו נגד חזקת טומאה, אך בב' מקואות דא"א לטהר את המקואות משום דהוי תרתי דסתרי, תו ממילא אף אם טבל בא' מהן לא מטהרינן לי'.

אמנם יש לפקפק בזה, דכיון דכולו שאוב דרבנן, י"ל דגרע מאב הטומאה מד"ס, וע"כ י"ל דבזה יש לטהר אף נגד חזקת טומאה, אך עכ"פ נ' דבזה ניחא הא דלא מטהרינן בספק אם הי' על הטובל חציצה במיעוטו, דזה ודאי לא קייל מאב הטומאה דרבנן, שהרי עיקר דין חציצה דאורייתא הוא, וגזרו חכמים מיעוטו אטו רובו.[[8]](#footnote-9)

שו"ר בחזו"א תנינא סי' י' סק"א, שכתב דטבל במים שאובין חשיב כאב הטומאה מד"ס.

י] ומכלל הדברים נלמד, במה שפסק הרמב"ם דלא כר' יוסי דתוספתא דס"ל דאף בב' מקואות שנפל לא' מהן מים שאובין וטבל בא' מהן ועשה טהרות טהורות, אלא היכא שאין לו במה יתלה וטבל בא' מהן לא מטהרינן לי' מספק, וצ"ב מקור ד' הרמב"ם דפליגי רבנן אדר' יוסי.

ולמש"נ נ' פשוט דמקורו של הרמב"ם הוא מהא דתניא בתוספתא דב' מקואות א' שאוב וא' כשר וטבל בא' מהן ועשה טהרות תלויות, וכיון דס"ל להרמב"ם דכולו שאוב דרבנן, הרי בע"כ דהא דלא מטהרינן להטובל, הוא משום דכל היכא שא"א לטהר להמקואות, אף אין מטהרין את הטובל, והיינו או משום דהוי זה תרתי דסתרי, או משום דבטמא טומאה דאורייתא וספק אם טבילתו פסולה מדרבנן לא מטהר ר"מ, או משום דחשיב זה כאב הטומאה מד"ס דספיקו טמא.

ומזה הוא שלמד הרמב"ם דהא דמטהר ר' יוסי בב' מקואות שנפל לא' מהן ג' לוגין וטבל בא' מהן ועשה טהרות, פליגי רבנן עלי', וכמש"נ.

יא] והנה תנן לקמן פ"ו מ"ז, ספק כשפוה"נ ספק שאינה כשפוה"נ פסולה, מפני שהיא מה"ת, וכן כזית מן המת וכזית מן הנבילה וכעדשה מן השרץ.

וצ"ב דמה בעי' להא שהיא מה"ת, הרי אף אם ל"ה בעינן כשפוה"נ אלא מדרבנן, מ"מ בדין דלא תועיל טבילתו מספק, כיון דהוי בחזקת טמא.

ובפשוטו צ"ל דמתני' אתיא כר"מ דס"ל דספק דרבנן לקולא אף במקום דאיכא חזקת טומאה, ואשר מה"ט אילו ל"ה בעינן כשפוה"נ אלא מדרבנן הוה מקילינן בספיקו.

אך למש"כ האו"ש דלא מטהר ר"מ אלא בטמא טומאה דרבנן שספק טבל, אך בטמא טומאה דאורייתא שספק אם טבילתו פסולה מדרבנן, מוקמי' לי' אחזקת טומאה, הדר קשיא דאף אם ל"ה בעינן עירוב כשפוה"נ אלא מדרבנן, מ"מ בדין דלא תועיל טבילתו מספק כיון שהוא בחזקת טמא.

וגם למש"נ דלא מטהרינן בטבל במקוה שספק אם שאובה היא, משום דחשיב כאב הטומאה דרבנן דספיקו טמא, הרי לכאו' ודאי דאין לטהר בספק אם יש כשפוה"נ, אף אם ל"ה בעי' כשפוה"נ אלא מדרבנן, שהרי עיקרו דאורייתא הוא, ולא גרע מאב הטומאה דרבנן.

ונ' לישב, לפמש"כ בפי' הר"ש מכת"י שם, ז"ל, וכן כזית מן המת ספק יש בו כשיעור וכו', ודוקא ברה"י ספיקו טמא אבל ברה"ר ספיקו טהור, ואע"ג דספק טומאה ברה"י אפי' בדרבנן ספיקו טמא, מ"מ בשיעורים אם היו מדרבנן הייתי מטהר, עכ"ל.

ואשר לפ"ז י"ל, דה"נ אף דהיכא דמספק"ל אם הטבילה פסולה מדרבנן מוקמי' לי' אחזקת טומאה, מ"מ בשיעורא דשפוה"נ אם הי' מדרבנן הוה מטהרינן.

יב] בשו"ע סי' ר"א סעיף ס"ז, ספק מים שאובים טהור. כיצד, מקוה שנסתפק אם נפלו לו מים שאובים או לא נפלו וכו', ה"ז כשר.

ובגליון הגרע"א כתב, דהרמב"ם כתב עלה דספק מים דטהור ואין מורין לו לטבול במקוה זה ולעשות טהרות לכתחילה, ואם טבל ועשה טהרותיו טהורות, עכ"ל.

והנה סתימת ד' השו"ע דה"ז כשר, מ' דאף מותר לטבול לכתחילה, וכנראה מכוון הגרע"א להעיר ע"ד השו"ע, דמ"ט לא הביא מש"כ הרמב"ם דלכתחילה אין לו לטבול.

ונ' פשוט בזה, וכבר רמז לזה החזו"א תנינא סי' י' סק"ב, שהרי בשו"ע שם סע"ג כתב דב' מקואות שנפלו ג' לוגין לתוך אחד מהן ואין ידוע לאיזה מהם נפלו וכו', לא יטבול בשום אחד מהם "לכתחילה", וכתב הש"ך ס"ק קמ"ח, דבדיעבד עלתה לו טבילה כיון שירדו אח"כ גשמים, עכ"ל, והרי דאף בב' מקואות שנפל לא' מהן מים שאובין דתנן במתני' דספיקו טמא, מ"מ אם טבל בא' מהן ה"ה טהור, ולפ"ז הרי בע"כ דבמקוה שספק נפלו לה מים שאובין דתנן במתני' דספיקו טהור שרי אף לטבול לכתחילה, אם לא נחלק כד' החזו"א ידים סי' ו' סק"ב, דמ"מ במקום שאין לו דוחק אין לו לטבול בזה, וע"כ השמיט השו"ע לדינא דהרמב"ם דאין מורין לו שיטבול לכתחילה.

אך אכתי צ"ע, דבשו"ע או"ח סי' ק"ס סי"א כתב בספק בנט"י, דיש מי שאומר שעל כל זאת אם יש לו מים אחרים שיטול ידיו ויוציא עצמו מן הספק, והוא דעת הראב"ד פ"ו מברכות הט"ו, וכתב הגר"א שם דמקורו מהך תוספתא, וא"כ מ"ט בהל' מקואות לא הביא לדעה זו, ועמש"נ להלן סקי"ד בהערה לישב בזה לפ"ד הגידו"ט .

יג] ובטעמא דמילתא דפסק השו"ע דבב' מקואות שנפלו ג' לוגין לא' מהן, וטבל בא' מהן ה"ה טהור, בפשוטו נ' דהוא כדתניא בתוספתא דאם טבל ועשה טהרות ה"ה טהורות, ולא ס"ל כד' הרמב"ם דר' יוסי יחידאה הוא ופליגי רבנן עלי', אך צ"ע, שהרי לא טיהר ר' יוסי אלא בשטבל ועשה טהרות, ובזה הוא שאמר דהטהרות טהורות, אך הטובל עצמו לא נטהר, וא"כ מ"ט טיהר השו"ע בדיעבד, והרי השו"ע קאי על נדה הטובלת, ובזה ל"ש לדון על הטהרות, ובע"כ דבדיעבד אף היא עצמה טהורה.

ובפשוטו צ"ל בזה, עפמש"כ הר"ש, דלר"מ דמטהרי' בספק דרבנן אף דאיכא חזקת טומאה, ה"נ אם טבל בא' מהן ה"ה טהור, ופסק השו"ע כר"מ.

אך כבר עמד בזה הנובי"ק יו"ד ס"ה דזה אינו מתישב, וכן עמד בזה בחזו"א תנינא סי' י', שהרי הש"ך בכללי ס"ס הכריע דקי"ל כדעת ר' יוסי דלא מטהרי' בספק דרבנן במקום חזקת טומאה, וגם השו"ע או"ח סי' תט"ו ס"ג הביא ב' דעות בספק עירוב היכא דלית לי' חזקת כשרות, ובפשוטו פליגי אם קי"ל כר"מ או כר' יוסי, והרי דלא הכריע השו"ע בפלוגתא זו, ואכ"מ.

ואשר ע"כ צ"ל כמש"כ הנוב"י שם, דהא דאמר ר' יוסי דאם טבל ועשה טהרות טהורות, ל"ד הטהרות טהורות, אלא אף הטובל טהור, והטעם בזה הוא, משום דהא דספיקו טמא הוא משום שאנו דנים על ב' המקואות וע"כ א"א להכשיר א' מהן, אך כאשר טבל בא' מהן אין אנו דנים אלא על מקוה זה, ומטהרי' לי' מספק, ככל ספק מים שאובין שטיהרו חכמים, עכ"ד, וע' חזו"א תנינא סי' י' סק"ד שהשיג על ד' הנוב"י, וצ"ע בזה.

יד] בהא דמודה ר' יוסי בספק מים שאובין דטהור,[[9]](#footnote-10) מצינו כמה טעמים בד' האחרונים.

חדא הוא מש"כ הנובי"ק יו"ד סי' ס"ה,[[10]](#footnote-11) דהוא משום דבספק זה הוי הנידון על המקוה אם הוא כשר או פסול, וכיון דהוי זה ספק דרבנן, אזלי' לקולא ומכשרינן להמקוה, וכיון שהוכשר המקוה, תו ממילא הטובל במקוה זה טהור, והיינו משום דנידון הכשר המקוה אי"ז נגד חזקת הטמא, וע"כ בזה אזלי' לקולא אף לר' יוסי, וכ"כ בחזו"א תנינא סי' י'.

ובסד"ט סי' קצ"ט סק"מ ד"ה לכן נ"ל כתב, דהוא משום דכיון דעיקר הספק הוא במקוה, ע"כ לא אלימא חזקת הטמא.

ובגידו"ט נחל מ"ז פירש הטעם דמודה בזה ר' יוסי, דהוי זה קולא בפסול מים שאובין, דבספק אי"ב טהרה ודאית, ע"ד דין ספק ערלה.[[11]](#footnote-12)

עוד דרך מצינו בזה, למש"כ מהרי"ט יו"ד סי' י"ט, הביאו הסד"ט סי' קצ"ט סק"מ, דבספק מים שאובין מטהרינן משום שהי' לשאר המים חזקת כשרות, ואשר לפ"ז ניחא דמה"ט אף לר' יוסי ספיקו טהור, וכ"כ המלבויו"ט דיני חזקה סי' ו'.

אך עיי"ש בסד"ט שתמה טובא ע"ז, והוכיח מהא דחזינן דאף מים אלו מצטרפין להכשר מקוה, וגם בספק על כל המקוה דנו הראשונים לטהר אם שאובין דרבנן, ובע"כ דהא דמטהרינן אי"ז משום חזקת המים, והיינו משום דלא מצינו להכשיר משום דאיכא חזקה שמים אלו לא נשאבו, שהרי ודאי יש מים שאובין בעולם, והספק הוא אם אלו הם, ובכה"ג בפשוטו ל"ש חזקה, וגם במים שספק אם נשאבו, מוכח דל"ש להעמידן על חזקתן, וכמו שהוכיחו מדינא דתוספתא דבספק מן הצינור ספק מן המכתשת פסול, (וראיתי בשם הגרד"ל שליט"א לפרש הטעם בזה, דהוא משום פי' הטעם משום דשאובין הוי פסול בעשיית המקוה ואי"ז פסול במים), אך שו"ר במלבויו"ט שם שכתב שיש להכשיר המים משום חזקתן שבתחילת ביאתן לעולם לא היו שאובין, עיי"ש.

טו] והנה תנן בידים פ"ב מ"ד, ספק נעשה בהם מלאכה ספק לא נעשה בהם מלאכה, ספק יש בהם כשיעור ספק שאין בהם כשיעור, ספק טמאים ספק טהורין ספיקן טהור מפני שאמרו ספק הידים ליטמא ולטמא וליטהר טהור, ר' יוסי אומר ליטהר טמא.

ובמל"מ פ"י ממקואות ה"ו ד"ה וראיתי למרן הק', דמ"ש ספק נעשה בהן מלאכה דמטמא ר' יוסי, מספק מים שאובין דמטהר ר' יוסי.

והנה לפ"ד הגידו"ט שהבאנו דהא דמודה ר' יוסי בספק מים שאובין, הוי זה קולא בפסולא מים שאובין דבספק אי"ב טהרה ודאית, הרי ניחא דע"כ בספק נעשה בהן מלאכה שלא הקילו כן, הדר דינא דלא מטהרי' מספק נגד חזקה, וכמש"כ כן הגידו"ט שם.

ולמש"כ מהרי"ט, דהא דמטהרי' בספק מים שאובין, הוא משום דאיכא לשאר המים חזקת כשרות, אך ל"מ החזקה דאיכא להמים שמתחילתן לא היו שאובין, הרי ל"ש זה בספק נעשה בהן מלאכה, אך צ"ע בזה, דלכאו' בספק נעשה בהן מלאכה שפיר איכא למיזל בתר חזקת מים אלו, שהיו כשרים מתחילתן, וצ"ע בזה.

אך לפ"ד הנוב"י דהא דמודה ר' יוסי בספק מים שאובין הוא משום דהוי הנידון על המקוה, וע"כ שפיר מטהרינן לי' מספק, דאי"ז נגד חזקה, וכן למש"כ הסד"ט דהא דמודה ר' יוסי בספק מים שאובין הוא משום דעיקר הספק הוא במקוה וע"כ לא אלימא חזקת הטמא, הרי לכאו' מה"ט הי' לנו להתיר גם במים שספק נעשתה בהן מלאכה, וע' סד"ט שם מש"כ בזה, וצ"ב, ועי' גם בחזו"א תנינא סי' י' סק"א מש"כ בזה.

ונ' דצ"ל בזה, דבאמת הי' מן הדין לטמאות אף בספק מים שאובין, דאף דשורש הספק הוא על המקוה, מ"מ אין לנו להכריע על המקוה, אלא על הטובל, ואך דבמים שאובין הקילו חכמים לדון על המקוה ולהכשירו מספק, וזהו הא דתנן דטיהרו חכמים ספק מים שאובין למקוה, אשר לכאו' צ"ב שהרי הוי זה בכלל ספק ד"ס, ולהנ"ל נ' דזהו דנתחדש במים שאובין, דחיילא ההכרעה דספק דרבנן על המקוה גופי', אך במים שנעשה בהן מלאכה לא הקילו לדון על המים, שהרי לא מצינו דטיהרו חכמים ספק מים שנעשה בהן מלאכה, אלא אתינן עלה משום ספק הידים, ובזה ס"ל לר' יוסי דכל דאיכא חזקת טומאה על הידים, אין לטהרן מספק.

וי"ל עוד, דשאני מקוה דאיכא דין בגופי' שהוא מטהר, וע"כ שפיר חיילא ההכרעה דספק ד"ס לטהר על המקוה גופי', וכיון שהוכרע שהמקוה טהור, תו ממילא דהטובל בו נטהר, ומשא"כ במים הרי ליכא שום דין בגופייהו שהן מטהרין, וע"כ לא חייל ההכרעה דספק ד"ס לטהר על המים גופייהו, ועלינו לדון על הידים אם נטהרו, ובזה הוא דס"ל לר' יוסי דספק ידים לטהר טמא.[[12]](#footnote-13)

טז] בהא דס"ל לר' יוסי דספק ידים לטהר טמא, ע' במל"מ שם שנקט, דהוי זה לטעמי' דס"ל הכא דכל דבר שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר, וה"נ בספק ידים ליטהר, כיון שהוא בחזקת טומאה לא מטהרי' לי' מספק, וכ"ה במאורות הגר"א ובאלי' רבה ובתורע"א במתניתין.

אמנם קשיא בזה, במה שפסקו הטושו"ע באו"ח סי' ק"ס סי"א, כר"מ דספק הידים ליטהר טהור, ואילו לענין עירוב פסק הטור כר' יוסי דספק עירוב כשר רק אם הי' לו חזקת כשרות, והשו"ע שם הביא ב' הדעות, והרי לר"מ דמטהר בספק טומאה דרבנן נגד חזקה, ה"נ מכשרינן בספק עירוב אף בלא חזקת כשרות, וכמבו' בסוגיא דעירובין, וכבר תמהו בזה השעה"מ הל' מקואות סוף כלל א', והמשכנות יעקב או"ח סי' ק"ל.

ועיי"ש בשעה"מ שכתב, דאולי ס"ל דבספק ידים הקילו טפי ולא קי"ל בהא כר' יוסי משום דסתם לן תנא בפ"ד דטהרות דלא כוותי', עכ"ד, אך אכתי לא נתישב היטב, דכיון דת"ק דפליג ומטהר בספק ידים ליטהר, פליג נמי ומטהר בספק טבל מטומאה קלה, ור' יוסי דמטמא בספק טבל מטומאה קלה, מטמא נמי בספק ידים ליטהר, א"כ היאך נחלק ביניהם.

עוצ"ע בזה, דהנה בעירובין דל"ו. רמי דר' יוסי אדר' יוסי, דהכא מטמא ר' יוסי בספק טבל מטומאה קלה, והתם מכשיר ר' יוסי בספק עירוב, ומשני רב הונא בר חיננא שאני טומאה הואיל ויש לה עיקר מן התורה, ופריך עלה דשבת נמי דאורייתא היא, ומשני דקסבר רבי יוסי תחומין דרבנן, וקשיא דא"כ מ"ט מטמא ר' יוסי בספק ידים ליטהר, הרי טומאת ידים אין לה עיקר מה"ת.

ואמנם י"ל דאף טומאת ידים חשיב דיש לה עיקר מה"ת, משום דעיקר טומאה היא מה"ת, אך צ"ע דהרי אף איסור שבת עיקרו מה"ת, ומ"מ כיון דתחומין דרבנן מכשיר ר' יוסי, וא"כ ה"נ בידים הי' בדין לטהר, אך י"ל דטומאת ידים הוי גזירה אטו טומאת כל הגוף, ומשא"כ תחומין ל"ה גזירה אטו שאר איסורי שבת, וע' בחי' הרשב"א והריטב"א בעירובין שם בשם הראב"ד דעיקרו דאורייתא היינו בדהוי גזירה אטו דאורייתא.

אך למש"כ בחי' הרשב"א שם, דהא דמטמא ר' יוסי בטומאה דרבנן הוא משום דבטומאה דרבנן יש לה עיקר מן התורה שיקלו בה לעצמם אם נקל אנחנו בהא יאמרו אשתקד מי לא טהרנו ספק לא טבל אף כאן נטהר, והם לא ידעו כי זו דרבנן וזו דאורייתא, עכ"ל, לכאו' נ' דל"ש כן אלא בטבילה, דלא ידעו לחלק בין טבילה מטומאה דרבנן לטבילה מטומאה דאורייתא, אך בנט"י ליכא למיחש להא, שהרי ודאי ידעו דחלוקין זמ"ז דזה נטילה וזה טבילה.

וכבר עמד בקו' זו הנצי"ב במרומי שדה במכילתין, וכתב דהתם ע"כ מיירי לענין תרומה לבד דידים אינם פוסלין אוכלין חולין, ומשום משקה ל"ק, דלענין משקין החמירו משום דעלולין לקבל טומאה, אבל כאן גם לענין חולין מיתניא, עכ"ד.

ולפ"ז י"ל, דאף לאינך שנויי בעירובין שם, מ"מ הא דמטמא ר' יוסי בספק ידים ליטהר, אי"ז משום הא דמטמא בספק טבל מטומאה חמורה, דבידים דקיילי שפיר יש לטהר גם נגד חזקת טומאה, והא דמטמא הוא חומרא לענין תרומה ולענין משקין וכמש"כ הנצי"ב, והאמנם ודאי מסתברא דר' יוסי לטעמי' אזיל, דס"ל הכא דספק טבל מטומאה קלה טמא, וה"נ ס"ל התם דבספק ידים ליטהר טמא, ואך דבידים דקיילי לא מטמאי' אלא לענן תרומה ולענין משקין.

ולפ"ז ניחא פסק הטושו"ע דספק נעשה בהן מלאכה טהור, שהרי כל הא דמטמא ר' יוסי בספק ידים ליטהר, הוא רק לענין טומאת תרומה ומשקין, אך לענין דין נט"י מודה ר' יוסי דמטהרינן להו מספק, ולא מוקמי' להו בחזקת טומאה משום דידים קיילי.

יז] תניא בתוספתא פ"ק דידים, לגיר' הר"ש שם פ"ב מ"ד, היו לפניו ב' כוסות בא' נעשה בו מלאכה ובא' לא נעשה בו מלאכה, נטל מאחד מהן לשתי ידיו ועשה טהרות, תלויות.

ופי' הר"ש, ז"ל, תלויות, ל"ד לספק נעשה בהן מלאכה דמתניתין דידיו טהורות, דהתם בכוס אחד, אבל הכא דבשעת נטילה ב' הכוסות לפניו שיש א' שנעשה בו מלאכה, ודאי הטהרות שעשה תלויות, עכ"ל.

וקשיא טובא, דמ"ש מהא דתניא בתוספתא ב' מקואות שנפל לא' מהן מים שאובין, וטבל באחד מהן ועשה טהרות טהורות, והר"ש כתב דלר"מ אם טבל בא' מהן טהור, ואף לר' יוסי הטהרות טהורות, וצע"ג.[[13]](#footnote-14)

אמנם למש"נ לעיל סק"ד בדעת הרמב"ם דר' יוסי דמטהר בב' מקואות וכו' וטבל ועשה טהרות, יחידאה הוא ופליגי רבנן עלי', ניחא דע"כ ה"נ מטמאי רבנן בב' כוסות שנעשתה בא' מהן מלאכה ונטל מא' מהן ועשה טהרות.

אמנם גירסת הגר"א שם, נטל מא' מהן לב' ידיו ועשה טהרות טהורות ר' יוסי אומר תלויות.

ולפי גיר' זו נ', דהא דהכא מטהר ר' יוסי להטהרות, והתם ס"ל דהטהרות תלויות, הוא לפמש"כ הנוב"י דהא דמטהר ר' יוסי להטהרות, הוא משום שכל שטבל בא' מהן, יש לנו לדון על אותה המקוה שטבל בה, ומטהרי' לי' מספק, וממילא דהטובל טהור, אשר לפ"ז הרי כ"ז הוא בספק מים שאובין דמודה ר' יוסי דטהור, אך בספק נעשה בהן מלאכה דמטמא ר' יוסי, הרי דאף אם נטל ועשה טהרות טמאות, והיינו שהרי הא דמטהר ר' יוסי להטהרות, פירש הטעם דהוא מפני שזה ספק מים שאובין למקוה, אשר ממילא כ"ז הוא במים שאובין דמודה ר' יוסי דטיהרו חכמים, אך בספק נעשה בהן מלאכה דמטמא ר' יוסי, אם נגע בטהרות ה"ה טמאות.

ועד"ז הוא למש"נ לעיל סק"ב בהערה, די"ל דהטמא בטומאה דרבנן שספק טבל, כיון דמטמא לי' ר' יוסי משום דמוקמי' לי' בחזקת טומאה, ממילא דאף אם עשה טהרות טמאות, והא דבב' מקואות וכו' מטהר ר' יוסי להטהרות, הוא משום דהתם לא מטמאי' לי' בודאי, שהרי אדרבה הי' מן הדין לטהר המקוה דספק מים שאובין טהור, ודממילא יהא הטובל טהור, ואך דהחמירו חכמים שלא לטהר המקוה משום דהוי זה תרתי דסתרי, אך ודאי אין לנו להכריע על הטמא שהוא טמא בודאי, ומה דמטמאי' להטמא אי"ז אלא מספק, ואשר ע"כ אם נגע בטהרות ה"ה טהורות דמוקמי' להו בחזקת טהרה, אשר לפ"ז ניחא דע"כ בספק נעשה בהן מלאכה דמטמא ר' יוסי, אף אם עשה טהורות ה"ה טמאות.

אך לפי' הר"ש דבכל טמא בטומאה דרבנן שספק טבל מטהר ר' יוסי להטהרות, קשיא דמ"ט התם הוו הטהרות תלויות, וצ"ע בזה.

1. והיינו דס"ל להר"ש, דהא דתנן דלטמא טהור, נכלל בזה דאם נגע בטהרות ה"ה טהורות, וכ"ה בתוס' עירובין דל"ו.

   אך האחרונים דנו בזה, דבפשוטו הא דתנן דלטמא טהור, היינו דבספק אם נגע בטהרות, לא מטמאי' להו מספק, אך הכא שהוכרע על הטמא שעדין הוא בטומאתו, בדין שאם נגע בטהרות ה"ה טמאות, ע' מל"מ פ"י ממקואות ה"ו ד"ה וראיתי להר"ש, נובי"ק יו"ד ס"ה, מלבויו"ט דיני חזקה סי' ה' ואילך, וחזו"א תנינא סי' י', וידים סי' ו'.

   אמנם י"ל, דאף אם בטמא שספק טבל מטמא ר' יוסי להטההרות שנגע בהן, י"ל דהוא רק משום שכבר הוכרע על הטמא שעדין הוא בטומאתו, וממילא דהטהרות שנגע בהן טמאות, אך בב' מקואות שנפלו מים שאובין לא' מהן, נ' דל"ש לטמאות בודאי להטמא שטבל בא' מהן משם חזקת טהרה, שהרי אדרבה מדינא הי' לנו לטהר להמקוה, דספק מים שאובין טהור, ואך דהחמירו חכמים שלא לטהר המקוה משום דהוי זה תרתי דסתרי, אך ודאי אין לנו להכריע על הטמא שהוא טמא בודאי, ומה דמטמאי' להטמא אי"ז אלא מספק, ואשר ע"כ אם נגע בטהרות ה"ה טהורות דמוקמי' להו בחזקת טהרה, אך מד' הר"ש דדימה הך גוונא לטמא בטומאה דרבנן שספק טבל, נ' דמפרש דאף בב' מקואות כיון שלא טיהרו חכמים להמקואות משם שאין לו מה יתלה, הדר דינא דיש להעמיד הטמא בחזקתו וה"ה ודאי טמא.

   ובעיקר פי' הר"ש דהא דמטהר ר' יוסי להטהרות, הוא משום דמודה ר' יוסי דספק לטמא אחרים טהור, הק' בנובי"ק יו"ד ס"ה, שהרי אמרו בתוספתא דהא דהטהרות טהורות הוא מפני שזה ספק מים שאובין למקוה, והרי דטהרת הטהרות הוא משום הא דטיהרו חכמים ספק מים שאובין, ולד' הר"ש הרי אי"ז שייך לדין זה, וצ"ע בזה, אך למש"נ לדון דרק הכא מטהר ר' יוסי להטהרות, משום דמדינא הי' לנו לטהר להמקוה משום דספק מים שאובין טהור וכו', שפיר ניחא לישנא דהתוספתא. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך צ"ב, שהרי ודאי מותר לטבול בשניהם, דממ"נ הוא טהור, ואחר שטבל בא' מהן תו מטהרינן לי' מספק וא"צ לטבול בשני', וא"כ היאך אפ"ל דאסור לו לטבול בא' מהן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' תוס' עירובין דל"ו. שעמדו בכעי"ז, דכיון דאף לר' יוסי דמטמא בספק טבל בטומאה דרבנן, מ"מ הטהרות שנגע בהן טהורות, כאשר כן פירשו במתני' דלטמא אחרים טהור,, ע' לעיל סק"ב בהערה בזה, בע"כ דלר"מ אף א"צ לשוב ולטבול לכתחילה, דאם גם לר"מ צריך לשוב ולטבול, א"כ מה איכא בין ר"מ לר' יוסי. [↑](#footnote-ref-4)
4. שוב למדתי לישב בזה מתו"ד החזו"א ידים סי' ו' סק"ב, דודאי חלוק דין מקוה א' שספק נפלו לו מים שאובין, מדין ב' מקואות שנפל לא' מהן, דבב' מקואות ספיקו טמא ואסור לטבול בא' מהן, ובמקוה א' ספיקו טהור, ואך דגם במקוה א' לכתחילה לא יטבול בו אם אין לו דוחק, והמקור לזה הוא מהא דאמר ר' יוסי דאם טבל ועשה טהרות טהורות, והרי מהא דהטהרות טהורות בע"כ דכד טבל בא' מהן הדר דינא דספק מים שאובין טהור, וכמש"כ הנובי"ק יו"ד ס"ה, וא"כ מ"ט לא טיהר ר' יוסי אלא הטהרות, ובע"כ דהטובל אומרים לו לטבול במקוה אחרת, ומזה הוא שלמד הרמב"ם דאף דטיהרו חכמים ספק מים שאובין, מ"מ לכתחילה לא יטבול בו אם אין לו דוחק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולכאו' הי' נ' לפרש דהטעם הוא כמש"כ הריטב"א בב"ב דס"ו. שהבאנו לעיל סק"א, דהטעם דבב' מקואות שא' מהן שאוב וטבל מא' מהן ועשה טהרות תלויות, הוא משום דלא טיהרו ספק מים שאובין כשהפסול עומד ומוכיח לפנינו כמו הכשר מפני מראית העין, וע"כ ה"נ בב' מקואות שנפל לא' מהן מים שאובין וטבל בא' מהן ועשה טהרות לא מטהרינן להו, משום שהפסול עומד ומוכיח לפנינו.

   אך אי"ז מתישב כ"כ, שכבר הבאנו לעיל שם, שעד"ז כתב הריטב"א, בהא דבצינור המקלח למקוה והמכתשת בצידו ספק מן הצינור למקוה ספק מן המכתשת למקוה פסול, הגם דכולו שאוב דרבנן, וכתב הריטב"א, דהוא משום דיש לפנינו שאוב מוכיח לתלות בו כמו בהכשר, וע"כ לא רצו חכמים להתיר ספקו, עכ"ד, והנה הרי התם אם יש רוב מן הכשר מטהרינן, והרי דאף היכא דהפסול מוכיח, מ"מ היכא דיש רוב מן הכשר טהור, דבפסולא דג' לוגין מטהרינן אף אם הפסול מוכיח, וא"כ ה"נ הי' לנו לטהר בב' מקואות שנפל לא' מהן ג' לוגין וטבל בא' מהן, הגם דהפסול עומד ומוכיח לפנינו.

   אך אי"ז מוכרח, די"ל דהכא איכא מראית העין טפי, וע"כ לא טיהרו כה"ג אף בפסולא דג' לוגין. [↑](#footnote-ref-6)
6. שו"ר במלבויו"ט דיני חזקות סי' ה', דפשיט"ל דהתוספתא איירי בגוונא שהמקוה הפסולה ידועה, ואיהו מספקא לי' היכן טבל, ועיי"ש שביאר דמה"ט ל"ד לב' מקואות שנפל לא' מהן מים שאובין דאם טבל בא' מהן ועשה טהרות טהורות, דהתם דהספק הוא על המקואות, הרי דכל שטבל בא' מהן, אין לנו לדון אלא על מקוה זו, ומטהרינן לה מספק, וממילא הטובל טהור, וכמש"כ כן הנובי"ק יו"ד ס"ה, אך משא"כ בשהמקוה הפסולה ידועה וספק באיזה מקוה טבל, לא מטהרינן לי' מספק, דאף דמטהר ר"מ בטמא בטומאה קלה שספק טבל, אך בטמא בטומאה דאורייתא שספק שמא טבילתו פסולה מדרבנן לא מטהר ר"מ, וזה כד' האו"ש שהבאנו להלן סק"ח, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך מד' הראב"ד בבעה"נ, שהוכיח דדבעי' מ' סאה מדאורייתא, מדמטמאי' בטבל במקוה שספק אם יש בה מ"ס, וכן הוכיחו הרשב"א והמאירי, הרי מבו' דס"ל דאף בשנטמא בטומאה דאורייתא והוי הספק על המקוה אם ה"ה פסול מדרבנן, מטהרינן לי', ולא מוקמי' לי' בחזקת טומאה, וזה כדעת הר"ש שנקט דבב' מקואות שנפל לא' מהן מים שאובין וטבל בא' מהן, תליא בפלוגתת ר"מ ור' יוסי, וקשיא לפ"ז לדעת הראב"ד, דמ"ט מטמאי' בספק אם הי' חציצה במיעוט, שהרי דעת הראב"ד נ' דקי"ל כר"מ, מדלא השיג ע"ד הרמב"ם בזה, וגם ממה שסתם דאם ל"ה בעי' מ"ס אלא מדרבנן הוה מטהרי' בספק.

   ואולי י"ל, דלעולם מודה הראב"ד דהיכא דטמא טומאה דאורייתא והספק על טבילתו אם היא פסולה מדרבנן, מוקמי' לי' בחזקת טמא, ומה שנקט הראב"ד דאם ל"ה בעי' מ"ס מדאורייתא, הי' לנו לטהר בספיקו, הוא כ"ה דבספק מים שאובין טהור, משום דהספק הוא על המקוה, ומטהרי' לי' מספק, ותו ממילא הטובל טהור, וה"נ אילו ל"ה בעי' מ"ס מדאורייתא, הוה מטהרינן להמקוה מספק, ותו ממילא הי' הטובל טהור.

   אך לכאו' אין לומר כן, דבפשוטו נ' דבספק אם יש בו מ"ס לא חייל כלל הכרעת הספק על המקוה עצמו, שהרי אפשר למודדו, וכל הכרעת הספק היא על הטובל, וא"כ אי נימא דמודה ר"מ דהיכא דטמא טומאה דאורייתא והוי הספק על המקוה אם הוא פסול מדרבנן, מוקמי' לי' בחזקת טומאה, הרי הי' בדין דאף אם ל"ב מ"ס אלא מדרבנן, מ"מ יהא ספיקו טמא. [↑](#footnote-ref-8)
8. וצ"ע במה שהוכיח הראב"ד בבעה"נ, דבעי' מ' סאה מדאורייתא, מדמטמאי' בטבל במקוה שספק אם יש בה מ"ס, וכן הוכיחו הרשב"א והמאירי, וצ"ע דאף אם ל"ב מ"ס אלא מדרבנן, מ"מ לכאו' ה"ז כאב הטומאה דרבנן, דדעת הראב"ד גופי' דמודה בזה ר"מ דספיקו טמא, אך למש"נ בהערה לעיל לדון דאם ל"ה בעי' מ"ס אלא מדרבנן, הוה מטהרינן להמקוה, ותו ממילא הי' הטובל טהור, הרי ניחא דע"כ אי"ז כלל נגד חזקה, ושפיר הוה מטהרינן הגם דהוי זה כאב הטומאה מד"ס, אך כבר נת' לעיל דלכאו' אין לומר כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם הנה בד' הפמ"ג יו"ד סי' ק"י בש"ד סק"כ מבו' שנקט דלר' יוסי לא מטהרינן בספק מים שאובין למקוה, משום דמוקמי' להטמא אחזקתו, וכבר תמה ע"ז המלבויו"ט דיני חזקה סו"ס ח'. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"נ מכוון המל"מ פ"י ממקואות ה"ו ד"ה וראיתי למרן, אך במלבויו"ט דיני חזקה סו"ס ה' לא פירש כן בדבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולפי דבריו, זהו דתנן בטהרות ספק מים שאובין שטיהרו חכמים, ואי"ז בכלל ספק דברי סופרים, דבמים שאובין איכא דין בפנ"ע דספיקו טהור.

    אמנם צ"ב דלדעת ר"מ דמטהר בספק דרבנן אף בדאיכא חזקת טומאה, א"כ מה בעי' לטהרה מסוימת בספק מים שאובין.

    וי"ל בזה בכמה גווני, חדא י"ל למש"כ האו"ש בדעת הרמב"ם הבאנו דבריו לעיל סק"ח דלא מטהר ר"מ אלא בטמא טומאה דרבנן שספק טבל, אך בטמא טומאה דאורייתא שטבל במקוה שספק אם היא פסולה מדרבנן, מודה ר"מ דמוקמי' לי' אחזקתי', וע"כ בעי' בזה לטהרה מסוימת דספק מים שאובין, ועד"ז הוא למש"נ בסק"ט די"ל דפסול מים שאובין דמי לאב הטומאה דרבנן, דלדעת הראב"ד מודה בזה ר"מ דספיקו טמא, וע"כ בעי' בזה לטהרה מסוימת דספק מים שאובין אך זה שלא כד' הר"ש שנקט דאף בב' מקואות שנפלו לא' מהן מים שאובין, וטבל בא' מהן, ה"ז תלוי בפלוגתת ר"מ ור' יוסי.

    וי"ל עוד דנפק"מ בטהרת ספק מים שאובין, דמכח זה שרי לטבול לכתחילה במקוה זה, ול"ד לכל הספיקות דלא שרי לכתחילה, וכמש"כ הראב"ד פ"ו מברכות הט"ו לגבי ספק בנט"י, והובא בשו"ע סי' ק"ס סי"א, ובזה ניחא משמעות השו"ע דבספק מים שאובין שרי לטבול לכתחילה, אשר צ"ע מ"ש מספק בנט"י שהביא דיש מי שאומר שאם יש לו מים אחרים יטול ידיו, ולהנ"ל ניחא, דבספק מים שאובין טיהרו חכמים בודאי, וע"כ שרי לטבול בזה לכתחילה.

    אמנם הנה הרמב"ם בפי"ד מאה"ט כתב בספק מים שאובין דאין מורין לו לטבול לכתחילה וכו', ומ' מזה דלא טיהרו חכמים ספק שאובין בודאי כהתירא דספק ערלה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. גם י"ל עוד עד"ז דשאני מקוה דאיכא נפ"מ בגופי' שאינו מקב"ט, וע"כ חיילא ההכרעה על גוף המקוה, ומשא"כ במים דכל הנפ"מ בהו הוא אם הן כשרים לנטילה, והכשרן לנטילה הוי כנגד חזקת טומאה דהידים, אך זה ניחא רק אי נימא דמקוה שנפסל במים שאובין ה"ה מקב"ט, וצריך בדיקה בזה, ולדעת הרמב"ם דמקוה פחות ממ"ס מקב"ט לרצון, נ' דודאי ה"נ מקוה שנפסל במים שאובין מקב"ט לרצון, אך לדעת ש"ר צ"ע בזה, דגם אי נימא דהא דמי גבאים אין מקבלין טומאה הוא רק בשאינן שאובין, י"ל דהיינו משום דמים שאובין שכבר נתלשו תו לא חשיבי כמחוברין, אך מקוה שנפסל בשאובין שפיר י"ל דאינו מקב"ט. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובאמת קשיא טפי, דאף אי נימא דבב' מקואות שנפל לא' מים שאובין וטבל בא' מהן ועשה טהרות דאף לר"מ טהרותיו תלויות, בפשוטו כ"ז הוא משום דטומאת הטובל היא דאורייתא, וכל הספק דרבנן שבזה הוא משום ספיקא דמקוה, וכיון דספיקא דמקוה הוי תרתי דסתרי, ע"כ אין לטהר בזה, אך משא"כ בידים דכל טומאת הידים הויא דרבנן, הרי לכאו' הי' בדין דלר"מ יהיו הידים טהורות, דדמיא לב' מקואות א' כשר וא' פסול וטבל בא' מהן, שאם הוא טמא בטומאה קלה ספיקו טהור, וע' מל"מ פ"י ממקואות ה"ו שעמד בזה.

    וצ"ל בזה, דכל הא דמטהר ר"מ בב' מקואות א' כשר וא' פסול וטבל בא' מהן, הוא בגונא דלא חייל הספק על המקואות שאפשר לברר, וכל הספק הוא על הטובל, וע"כ בזה מטהר ר"מ מספק, ומשא"כ בכוסות דחייל הספק על הכוסות ונפסלו לנטילה מספק כיון דהוי זה תרתי דסתרי, תו אין לנו לטהר לזה שנטל ידיו, ועד"ז י"ל בנוס"א, דבמקואות דליכא ספק על המקואות, ע"כ שפיר מטהרי' להטובל דאי"ז כלל תרתי דסתרי, כיון שאין לנו ספק על המקואות, ומשא"כ בכוסות דהוי הספק על הכוסות, ע"כ אף א"א לטהר להידים, דהוי זה תרתי דסתרי. [↑](#footnote-ref-14)