מראי מקומות קד קה 6
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה / סוגיית כותב ומוחק [וצובע]

**מראי מקומות קד: קה. 6 מלאכת כותב ומלאכת מוחק**

**בדין כותב אות אחת**. הנה כותב אות אחת משמע שאסור. דפטור אבל אסור. אמנם יש לדון האם בכתב אות אחת יש איסור דאוריתא של כתיבת חצי שיעור. והנה נחלקו הראשונים האם במלאכת שבת נאמר דין חצי שיעור דאורייתא. עיין לעיל רש"י עד. ד"ה וכי. וכנ"ל מבואר שם במאירי. וכן כתב האו"ז הלכות שבת אות נט. וכן כתב ההגהות אשר"י סו"פ כלל גדול. אמנם החכם צבי סי' פ"ו נקט ע"פ התוס' ביומא עד. דרק באיסורי אכילה ילפינן לאיסור ח"ש. והקרית ספר פי"ח משבת כתב דאיסורי שבת מתמעטים מאיסור ח"ש. משום דכתיב בעשותה. משמע כולה. ועיין בזה במשנה למלך שבת פי"ח ה"א. ובבביאור הלכה ריש סי' ש"מ ד"ה על ב' שערות. ועיין במנחת חינוך כותב אות ב'.

ועיין בפמ"ג בפתיחה הכוללת להלכות שבת בד"ה נסתפקי אם. שהסתפק בכל מלאכות שבת אם בעינן שהחצי שיעור שעשה בשחרית יהא קיים בין הערביים. או דלמא דזה הלכה דווקא בהוצאה כמבואר לעיל פ. עיי"ש. אמנם כתב הפמ"ג דבכתיבה פשוט שאם כתב אות אחת בשחרית ואחת בין הערביים ונמחק בינתיים האות של שחרית פשיטא שפטור דאין כאן כלל מלאכה דהמלאכה היא מה ששני האותיות כתובות לפנינו. הו"ד במנח"ח מלאכת כותב. והנה יש לעיין האם חיוב זה נאמר דווקא באופן שהחיוב על האותיות הוא באופן שמזווגן זו עם זו. אמנם יל"ע לפי השפ"א אם נאמר שבאופן שצירף כל אות למילה בפנ"ע יהא חייב האם באופן זה גם נאמר דאם זה נמחק בינתיים פטור או דלמא כאן הוא חייב דלמעשה הוא כתב שתי אותיות ולא בעינן זיווג זה עם זה ויל"ע בזה.

**כתב ע"ג כתב. מאן תנא אמר רב חסדא דלא כר' יהודה דתניא וכו'**. והיינו דסבר רב חסדא דאליבא דרבנן כתב ע"ג כתב לא הוי כתיבה. והא דאמרי רבנן אין השם מן המובחר כתבו הרשב"א ור"ן בשם הירושלמיי בפירקין ה"ה. דלשיטתו אמרו חכמים דבר זה דאפי' דלשיטתך הוי כתב אבל לא הוי מן המובחר. אמנם עיין בריטב"א החדשים כתב דהמכוון בזה דהוא פסול משום שלא נכתב השם מן המובחר, דהיינו לשמו. ובתוד"ה אמר הקשו לר' אחא בר יעקב דס"ל בגיטין דמודו רבנן דבגט כתב עליון הוי דאוריתא, ורק בס"ת פליגי דאינו מן המובחר. איך יפרשו את משנתינו שכתב על גבי כתב פטור. עיין בתוס' מה שתי'. אמנם הרמב"ן בגיטין יט. וכן הוא בריטב"א החדשים בסוגייתנו. תי' ב' תי' אחרים עיי"ש. עוד תי' הראשונים בגיטין יט. [הרמב"ן הריטב"א הר"ן והמאירי] דראב"י סובר לחלק בין שבת דמלאכת מחשבת בעינן ולא אהני מעשיו בכתב העליון כיוון שכבר נכתב. לבין הכשר כתב לגבי גט וס"ת דלמעשה יש כאן כתיבה. אבל לא נחשב כתיבה חשובה של מלאכת מחשבת דלא אהנומעשיו. ועיי"ש בחי' הגר"ח על הש"ס שדייק דכן סבר הרמב"ם. והנה בשי' ראב"י דכתב ע"ג כתב חסר בואנהו עיין במהרש"א דנקט דהוי רק פסול דרבנן. אמנם עיין במנח"ח כותב דנקט. דזה רק לשי' התוס' בסוכה כט: דדדינא ד'ואהנהו' זהו דין דרבנן. אמנם לשי' רש"י שם ד"ה יבש הוי פסול דאוריתא.

**שם.**עיין בסה"ת הלכות ס"ת ס' ר"ה שכתב דאם כתב העליון הוא חק תוכות. [היינו דהכל היה שחור ומחק את השחור בפנים האות ועי"ז נהיה צורת האות דהוא פסול בס"ת] אין מועיל אח"כ להעביר את הקולמוס על האות. ואפילו לרבי יהודה הדין כן. ולכאורה זהו צ"ע דהרי רבי יהודה סובר דכתב על גבי כתב מועיל ומדוע כאן גרע. לכאורה מסברא היה צריך להיות עדיף דהכתב התחתון לא היה לו שם כתב. ועיין בגר"ח על השס גיטין יט: מה שביאר בדבריו. ועיין במג"א סי' ל"ב סקכ"ו. ובבית מאיר אבהע"ז סי' קכה כתב דמסברא היה נראה להפך דאפי' רבנן יודו בכהא"ג דחשיב כתב כיוון דהראשון לא הוי כלל כתב.

**תנא כתב אות אחת והשלימה לספר וכו' חייב וכו' אפי' תימא רבנן להשלים שאני.** בברייתא מבואר דדווקא אם השלים ספר חייב באות אחת וכן פסק הרמב"ם פי"א ה"ט. אמנם כתבו הרשב"א הריטב"א וחי' הר"ן. שבתוספתא בפירקין ה"ה. וכן בירושלמי פ"ג ה"א, איתא דגם עם השלים את שם השם חייב. וראה במפרשי התוספתא שם. וצ"ע על דברי הביה"ל סי' ש"מ ס"ד ד"ה במשקין. שנקט דלפי התוספתא חייב אפילו בהשלים תיבה אחת שאינה שם השם חייב. והנה בבגד לשון הברייתא הוא השלימה לבגד. וכן נקט הרמב"ם פ"ט הי"ח. וכן הוא לשון התוס' להלן קה. ד"ה האורג. אמנם הרשב"א נקט דאפי' סוף יריעה. **שם. יש לדון האם החיוב הוא דווקא על ספר מכתבי הקודש.** רש"י פי' דהשלימה לספר היינו לאחד מכ"ד ספרים. ודייק המנח"ח כותב סק"ב דמשמע דווקא ספר מכתבי הקודש משום שאותיותיו הם בדקדוק ובמנין. ויש חשיבות גדולה להשלמתו ולדיוקו. ונקט המנח"ח דאין זה דווקא בכתבי הקודש שכשרים לצאת בהם ידי חובתם אלא אפילו בכתוב על נייר שהרי יש בו קדושה. וגם בו ההשלמה חשובה ומחייבת. אמנם עיין רמב"ם פי"א ה"ט דנקט ספר סתם, ודייק המנח"ח [סקי"ד] דהיינו אפי' ספר חול. ועיין דברי יחזקאל סי' ד' סי"ב, דסבר דגם כוונת הרמב"ם היא לכתבי הקודש. ועיין בפי' הר"ח בסוגיין דנקט דהיינו דווקא כתבי קודש. מיהא הוא נקט דלאו דווקא כ"ד ספרים אלא גם מזוזה שהיתה חסרה אות והשלימה. וכ"כ המנח"ח שם. והגרשז"א בשולחן שלמה סי' י"ג סי"א הסתפק מהו הדין במשלים חומש אחד מחמשה חומשי תורה. **רש"י ד"ה והשלימה לספר**. עיין רש"י דכתב דהיינו אות אחרונה מכ"ד ספרים. אמנם עיין בביאוה"ל הנ"ל ד"ה במשקין. שכתב דלאו דווקא אחרונה אלא ה"ה אות באמצע ספר שמשלימה ועי"ז נשלם הספר. וכן מוכח מרש"י בסוף העמוד ד"ה רבא. וכן מבואר בריא"ז שהובא בשלטי גיבורים.

**תנא כתב אות אחת והשלימה לספר חייב אמר רבה מאן תנא ר"א היא.** מדויק מדבריו דהחיוב הוא משום כותב ולא משום מכה בפטיש דאם זה משום מכה בפטיש מדוע אמר רבה דהיינו דווקא לר"א הרי הוא דיבר בשיעור כותב**.** עיין במאירי שהקשה דמשמעות הסוגיא היא דחייבים רק משום כותב והקשה. מדוע לא חייבים משום מכה בפטיש. ותי' דמכה בפשיט הוא רק לאחר שנשלמה צורת החפץ ומוסיף בו אבל על עצם השלמת צורת החפץ והספר אין חייבים עליו משום מכה בפטיש. והרחבנו בו בסוגיית בונה והבאנו דכמה ראשונים פליגי עליה. ואמרנו דלדבריהם צ"ל כמו הר"ח דהיכן שחייבם משום מלאכה אחת לא שייך להתחייב משום מלאכה אחרת. או דזהו סברא במלאכת מכה בפטיש דכמה שחייבים משום אב אחר אין מתחייבים משום מכה בפטיש.

**א"ר אמי כתב אות אחת בטבריא ואחת בציפורי חייב כתיבה היא אלא שמחוסר קריבה.** ומבואר בגמ' דאין החיוב על מה שהאותיות בפועל מזווגות אחת לשניה אלא החיוב הוא על מה שהם ראויות להזדווג אחד לשני. והנה נחלקו הראשונים באלו מקרים מחייבים.**א]** דעת רש"י ושיטה להר"ן והמאירי. דאיירי שכתב אות אחת בשפת הלוח אחד בטבריא ואות אחת בשפת לוח אחר בציפורי. וכן נראה מהתוס' לעיל פ. ד"ה בהעלם. ומסקינן דאינו נחשב מחוסר מעשה קריבה.**ב]** ועיין ברמב"ם פי"א הי"ב. ועיי"ש בפי' המ"מ דדעת הרמב"ם היא דאפילו כתבו באמצע הגויל אין זה מחוסר קריבה משום שגוויל אפשר לקפלו ולקרב האותיות ודלא כרש"י בפרט זה. **ג]** אמנם עיין רשב"א שפירש שכתב באותה מגילה שתחילה בטבריא וסופה בציפורי ובאופן זה חייב. ושמע דבשתי לוחות שונות יהיה פטור. דאינם נחשבים מזווגות. ומשמע דלא מספיק שאפשר לזווגם אלא בעינן שיש בינהים שייכות כבר מתחילה ואז אומרים את הסברא שאפשר לזווגם.  **ד]**ועיין בריטב"א וברשב"א דהביאו את פי' רב האי גאון. שטבריא וציפורי סמוכות זו לזו וכותב אות גדולה בשער העיר הזו ואות גדולה בשער העיר האחרת לכוון את דרך ההולכי דרכים. והמכוון דלא מחוסר קריבה משום שאינו עומד לכתיבה אלא לסימן ובזה לא בעי שהאותיות יזווגו אחד לשני ולכאורה רב האי הוא לשי' דחייבם על שתי סימניות כסימנים אפילו שהם לא מזווגים אחד לשני כיוון דיש בהם חשיבות בזה עצמם דהוי סימן וכמו שדיברנו בחבורה. והראשונים כתבו דכן משמע בירושלמי. אמנם עיין במ"מ דפי' הירושלמי כדברי הרמב"ם, ויש לדון דלרב האי במקרה שכותב כתב ולא נעשה לסימן דשם כדי לחייבו בעינן שהאותיות יזדווגו אחת לשנייה בפועל. ודעת רב האי דטבריא וציפורי סמוכות זו לזו. אמנם בירושלמי בתענית מובא דרחוקים אחד מהשני י"ח מיל. [וכך גם נראה לעיניים היום בארץ ישראל על פי הסימנים שיש לנו היכן היא ציפורי.] אמנם כדברי רב האי מובא בגליון הש"ס להלן קיח: בשם שו"ת רי מיג"ש. ועיין להלן קה. תוד"ה ורבנן.**ה]** ועיין פי' ר"ח דפירש דאיירי דבשתי המקומות כתב על הקרקע וכיוון ששייך להאריך את האותיות עד שיתחברו אחת לשניה הוא חייב.

**תנא הגיה אות אחת חייב.** יל"ע האם חייב גם משום מוחק. כתב הביאוה"ל סי' ש"מ ס"ג ד"ה המוחק דיו. בשם הפמ"ג דכשם שהגיה אות אחת להשלים ספר חייב משום כותב, ה"ה חקת אות אחת מקולקלת כדי לכתוב אחרת במקומה ובזה יושלם הספר חייב משום מוחק. **אמר רב ששת הב"ע כגון שנטלו לגגו של חית. ועשאו שני זיינין.** צ"ע איך מיחייב משום כותב הלא אינו אלא מוחק ומגיה ואינו כתב לגבי סתם. דהרי זה חק תוכות. עיין רשב"א שהוכיח מכאן דבכה"ג לא מיקרי חק תוכות. שאינו אלא כמפריד שתי אותיות שהיו דבוקות וכן נטל גגו של דלת ועשאו ריש אינו אלא כמעביר דיו שנפל ע"ג דיו. ועיין בשאר ראשונים דפליגי על הרשב"א וסברי דהוי כחק תוכות. ועיין בגליון רע"א בשו"ע סי' לב' שכתב דגם הרשב"א עצמו חזר בו בתשובה. ועיין בשו"ת רע"א תניינא סי' ל"ז. וכתב הריטב"א דאיירי כאן בשאר ספרים שאינם ס"ת תפילין ומזוזות דבהן לא פוסל חק תוכות. הר"ן כתב דאין מכאן ראיה להכשיר חק תוכות. משום דלגבי שבת כל דהוי מלאכת מחשבת מתחייב. ועיין בפמ"ג או"ח סי' ל"ב במשב"ז סקט"ז. ובמנח"ח חינוך כותב סק"ו. ועיין בשו"ת רע"א שהוזכר לעיל. ועיין בספר שבת של מי שרצה לדייק מרש"י דכתב לעיל דאיירי בכ"ד ספרים וביאר דקאי גם על הסוגיא דהכא ודווקא כ"ד ספרים ולא ס"ת דפסול בו חק תוכות. **רבא אמר כגון שנטלו לתגו של דלת ועשאו רי"ש.** יש לדון האם רבא פליג על רב ששת. ומהי סברת רבא. מלשונו של רש"י ומהריטב"א נראה שסברו דרבא פליג על רב ששת. ומחדש שאפילו בהגהת אות אחת מתחייב. אמנם הריטב"א הקשה דמלשונו של רבא לא נראה דבא לחלוק, עיי"ש. והביא גי' שכתוב שנטלו לגגו של דלת ועשאו יוד ריש. ולפי"ז רבא נמי דאמר כרב ששת אלא נקט דוגמא נוספת ולגי' זו הגיה אות אחת לכו"ע פטור. ולא דמי לכותב אות אחת והשלימה לספר. עיין במאירי דהביא יש מפרשים. שרבא קאמר באופן שהגהת האות מתקנת ספר שלם. עיין רמב"ם פי"א הי"ג שנקט אוקימתא דרב ששת והקשו המפרשים דהרי קיי"ל כרבא דהוא בתרא. ועיין בספר הליקוטים בשם מים חיים. ועיין במנח"ח כותב סק"ו. ובנשמת אדם כלל לח. ועיין ברש"י דביאר לפי שיטתו דפליגי דסברת רבא דהוי תיקון משום שבלי ההגהה היה עובר על איסור של אל תשכן באהליך עוולה. והקשה המנח"ח מדוע הוצרך רש"י לזה. ולא כתב דהוי כמו השלים ספר. דחייב באות אחת. ואפשר דשם הוא כתב וכאן רק הגיה ומשו"ה הוצרך רש"י לסברא זו. ועיין בשו"ת רע"א ח"א סי' כ"א וח"ב סי' ל"ז. וכן הוא בחי' חת"ס דביאר דבעצם תיקון הספר גרע משום דהוי חק תוכות וכל חשיבותו היא משום דמהני דלא יעבור באיסור של על תשכן באהליך עוולה. **תנא נתכוון לכתוב אות אחת ועלו בידו שתיים חייב והתנן פטור ל"ק הא דבעי זיוני הא דלא בעי זיוני.** ופי' רש"י דנתכוון לכתוב אחת ועלו בידו שתים חייב. כגון שנתכוון לכתוב ח' וכתב ב' זיינים. וגי' רש"י ותוס' והתנן פטור והקושיא היא ממשנתינו דנתכוון לכתוב ח' וכתב ב' זיינין דפטור. ומשני דבמתני' מיירי בבעי זיוני דהיינו כמבואר במנחות בכתיבת ס"ת דין שעטנ"ז ג"ץ דבעי תגין מיוחדין בכתיבתן. והנה הטור או"ח סי' לו' הביא מחלוקת ראשונים האם הזיונין מעכבין. ועיין בשלטי גיבורים שהביא מכאן ראיה דהם מעכבים בס"ת ולכך אי בעי זיוני פטור דלא חשיב כתיבה. אך תמה מהא דאיתא לעיל הגיה אות חייב ומוקי לה רב ששת כגון שנטלו לגגו של חית ועשאו שני זיינין.הרי באות ח' ליכא זיונין. ומשמע שברייתא זו סברא דאינן מעכבות ויוצא דפליגי הברייתות ההדדי האם זיונין מעכבין בס"ת ולפי"ז יתפרש הא דבעי זיוני דהיינו הברייתא הזו סברא דזיוני לא מעכבי בס"ת והמשנה שפטרה סברא דזיוני מעכבי ולכן לא נשלם הכתב עד שיזיין את האותיות., אמנם לעיל בד"ה אמר רב ששת הבאנו את דברי הריטב"א דאוקי הברייתא ההיא בשאר ספרים דלא שייך בהו דין זיוני. ולפי"ז תתפרש דברי הגמ' כך הא דבעי זיוני בס"ת, הא דלא בעי זיוני בשאר ספרים. והנה הר"ן שם דפליג על הריטב"א עיי"ש. ניתן לפרש את דברי הגמ' באופן אחר הא דבעי זיוני המכוון דדעתו לזיינן ואז אינו מחויב אלא אם השלים את המלאכה כפי מה שהיה בדעתו אבל באין דעתו לזיינן הרי הוא חייב ואפילו לא זיינן ואפילו בס"ת. דנחשב כתיבה ונעשית מחשבתו. והנה עיין בקהילות יעקב סי' מח. ס"ב דהקשה מאי שנא מחק קפיזא בקבע לעיל קג. דעף שעתיד להוסיף הרי הוא חייב כיוון שיש מקיימין כאן וממילא הוקשה לו מאי שנא כתיבה שאם דעתו להוסיף הרי הוא פטור. עיין שו"ת רע"א ח"א סי' כ"א. ועיי"ש שציין דכן כתוב בספר התרומה. סי' קי"ד. ועיין במהרש"ל והגהות ר"ש מדעסוי. ועיין פי' ר"ח דפי' באופן אחר דאיירי שרצה לכתוב ט ועלה בידו אותיות פ' ו' והא דלא בעי זיוני המכוון שחסרה בעצם צורת האות ולכן פטור וגורס והתניא ולא והתנןעיי"ש. והמרדכי ריש פרק גיטין למד מכאן דזה דין בחפצא של הכתב שבעי זיוני וגם גט יהא פסול בלי זיוני ולמד הא דבעי זיוני היינו באותיות שעטנ"ז ג"ץ הא דלא בעי זיוני היינו בשאר האותיות. ועיין בתוס' רי"ד שפי' באופן אחר הא דלא בעי זיוני היינו דנתכוון לאות ח' דהיא כתיבה דהתירא ועלה בידו ב' אותיות ז' דזה כתיבה דאיסורא והרי הוא כמתעסק בזה. הא דבעי זיוני הכוונה שזיינן לאמ"כ דכיוון דהוא זיינן הרי זה נחשב כאילו לכך כיוון מתחילה והוא חייב. ויל"ע בזה.

**תוד"ה נתכוון. וא"ת מאי איריא נתכוון לכתוב ח' וכו'.** עיין מהרש"א שהקשה דאדרבה נתכוון לכתוב ח' הוא חי' רב יותר דהוא פטור דהרי נעשית מחשבתו טפי שהרי ב' זיינין הן בכלל כתיבת חת משא"כ ברצה לכתוב ז' אחד אם כן כלל לא כיוון על הז' השני ולא חשיב נעשית מחשבתו. ועיין חי' חת"ס ושפ"א מה שכתבו בזה. ועיין היטב.באבני נזר או"ח סי' ר"ב דכיוון דאות ח' אין לה שם מלאכה משו"ה פטור. ויל"ע. **בא"ד וכן קשה הברייתא וכו' נתכוון לכתוב אות אחת ועלו בידו שניים חייב. אמאי חייב מ"ש מנתכוון לזרוק ב' וזרק ד'.** עיין לעיל עג. דפליגי בזה אביי ורבא וקושיית התוס' היא לפי פי' רבא התם.  **בא"ד וי"ל דמיירי כגון שהיה צריך לכתוב שתי אותיות וכו'.** וצ"ע דאה"נ דאין כאן חיסרון מתעסק של שבת. דנעשית מחשבתו והוי מלאכת מחשבת מכל מקום יש כאן מתעסק של כל התורה כולה דהרי הוא נתכוון עכשיו לכתיבת ח' והגם שרוצה אח"כ לכתוב עוד אות אבל בפעולה הזאת רצה לכתוב רק אות אחת וייצא ב' אותיות. ויוצא כאן חי' דמי שנתכוון לחצי שיעור ועשה שיעור שלם באופן שדעתו היה אח"כ להוסיף לשיעור לשיעור שלם יהיה חייב על החצי שיעור עיין בהגהות ראמ"ה להלן קה. דהוציא כן מדברי התוס' ועיין באפיקי ים ח"ב סי' ד ענף ט' ד"ה והנה שכתב להוכיח דלא כדברי ראמ"ה. ועיין בראשונים שדנו על שאלת התוס'.ועיין היטב בדברי הרמב"ן ויל"ע בדבריו. ועיין בתורי"ד ובמאירי. ועיין רש"ש.