קונטרס פרת חטאת
קטגוריות: ש_ס / נד פרה / פרה - הרב אי_ש סטפנסקי

אדם שנטמא בטומאת מת אינו נטהר עד שיזו עליו ממים שהתקדשו באפר של פרה אדומה.

פרה אדומה אינה כסתם צרכי צבור [כמקוה וכדומה] שאין בהם קדושה, אלא קונים אותה מתרומת הלשכה, והרי היא קדושה בקדושת בדק הבית.

נאמר בתורה בפרשת פרה אדומה [במדבר יט פסוק ט] "והיתה לעדת בני ישראל למשמרת למי נדה **חטאת היא**", הרי שהתורה קראה לפרה אדומה בשם "חטאת", ללמדינו, שאף על פי שאינה קרבה בבית המקדש ככל הקרבנות, אלא היא נשחטת מחוץ למחנה, מכל מקום היא נחשבת לקרבן חטאת.

בקונטרס זה יבואר בס"ד לגבי מה היא נחשבת כקרבן, ולגבי מה אינה נחשבת כקרבן.

**סימן א**

**קדושת הפרה**

**א. האם הפרה קדושה בקדושת הגוף כקדשי מזבח, או בקדושת דמים כקדשי בדק הבית**

במסכת עבודה זרה [כג ב] הגמרא מוכיחה מהא דפרה שנרבעה פסולה, דפרה קדשי מזבח היא, דאי קדשי בדק הבית היא מי מיפסלא בה רביעה. ודחינן, שאני פרה דחטאת קרייה רחמנא, ולכן אף שהיא קדושה בקדושת בדק הבית בלבד, מכל מקום הדינים של הפרה הם כדיני קרבן. ומקשינן, אלא מעתה תפסל ביוצא דופן ככל הקדשים, והרי רבי שמעון מכשיר פרה שהיא יוצא דופן? ומתרצינן, דלפי רבי שמעון נרבעת פסולה מטעם אחר, הואיל ומום פוסל בה, וכל מקום שמום פוסל גם דבר ערוה פוסל.

ובתוספות שם ובמסכת חולין [י א] דייקו מלשון הגמרא "אלא מעתה", דקושיית הגמרא מדוע רבי שמעון מכשיר יוצא דופן, קיימת, רק לפי התירוץ דפרה קדשי בדק הבית היא, אך לפי הס"ד דפרה קדשי מזבח לא קשה. וביארו התוספות, דאם נרבעת פסולה משום שהיא קדשי מזבח, שפיר יש לומר דרבי שמעון חולק שפרה קדשי בדק הבית, אך אם נרבעת פסולה [אף שהיא קדשי בדק הבית] משום שחטאת קרייה רחמנא, לא מסתבר דרבי שמעון ורבנן פליגי בקרא דחטאת.

ולפי ביאור זה של התוספות, למסקנת הגמרא שרבי שמעון פוסל נרבעת הואיל ומום פוסל בה, עדיין נשאר ההכרח שלפי רבנן [שפוסלים יוצא דופן] קדשי מזבח היא, וכקושית הגמרא, דאי קדשי בדק הבית וחטאת קרייה רחמנא היאך רבי שמעון חולק על זה ומכשיר יוצא דופן. והקשו על זה התוספות, דבכל הש"ס פשוט לגמרא שפרה קדשי בדק הבית היא?

ולכן ביארו באופן אחר, דקושית הגמרא מדוע רבי שמעון מכשיר יוצא דופן, קיימת, בין אי טעמייהו דחכמים משום שפרה קדשי מזבח בין אי טעמייהו משום חטאת קרייה רחמנא, דעיקר הקושיא היא מדוע לפי רבי שמעון נרבעת פסולה ויוצא דופן כשרה. ולשון "אלא מעתה" הוא על מה שפירשנו שנרבעת פסולה מחמת קדשי מזבח או מחמת שחטאת קרייה רחמנא. ולפי זה, למסקנת הגמרא אין הכרח שלפי רבנן פרה קדשי מזבח היא.

ורש"י שם כתב בתירוץ הגמרא דגרסינן "אלא שאני פרה הואיל ומום פוסל בה", ומלשון "אלא" משמע דהגמרא חוזרת בה. וביארו התוספות שם, דהגמרא חוזרת בה רק לפי רבי שמעון, שהטעם שנרבעת פסולה אינו משום חטאת קרייה רחמנא אלא משום הואיל ומום פוסל בה. וכן נקטו התוספות בחולין [יא א], והתוספות ישנים ביומא [מב א] בדעת רש"י. ולפי"ז למסקנת הגמרא שפיר יתכן שפרה קדשי בדק הבית היא.

אך התוספות ביומא שם והריטב"א בע"ז שם דייקו מרש"י, שהגמרא חוזרת בה לגמרי, ולפי המסקנא רבנן סוברים שקדשי מזבח היא ורבי שמעון סובר שקדשי בדק הבית היא, ולפי זה צריך לפרש בשו"ט בגמרא כפירוש ראשון בתוספות. וכן נקטו המים טהורים פ"ב מ"ג והאור שמח פ"א ה"ז.

ומבואר שהראשונים נחלקו בדעת רש"י, האם מסקנת הסוגיא בע"ז שפרה קדשי מזבח היא, או שמא קדשי בדק הבית היא. וכן דעת רבינו חננאל ותוספות רי"ד בע"ז שם, דלפי מסקנת הגמרא פרה קדשי מזבח היא.

אך הראשונים הקשו מפשיטות הגמרא בכל הש"ס שפרה קדשי בדק הבית היא? ובריטב"א ביומא שם כתב ליישב [לגבי שחיטת זר], דאפילו למ"ד פרה כקדשי מזבח, הני מילי לשאר מילי, אבל לענין זה אין לחלק בה בין שחיטה לשאר דברים, כיון שכל עבודותיה בחוץ. כלומר, דאף למ"ד פרה קדשי מזבח היא, הביאור הוא, שהיא קדושה בקדושת הגוף כקרבן, אך אינה קריבה על גבי המזבח, ולגבי הנידון בגמרא שם, אי איכא שם עבודה בעבודות הפרה, זה תלוי האם עבודותיה בפנים או בחוץ, ולא בקדושת הגוף וקדושת בדק הבית. וכן יש ליישב בכל דוכתא דקאמר שאני פרה דקדשי בדק הבית היא, דגם למ"ד קדשי מזבח, כיון שאין עבודותיה בפנים חשיבא כבדק הבית. [יש לעיין האם כונת הריטב"א לומר דדברי הגמרא "בדק הבית" לאו דוקא, ועיקר כונת הגמרא היא שאין עבודותיה בפנים, או דכונת הריטב"א לומר דהגמרא איירי להאי מ"ד דקדשי בדק הבית, אך הדין קיים לכו"ע, כיון שאין עבודותיה בפנים].

**ב. פרה נקנית מתרומת הלשכה**

במסכת שקלים פ"ד מ"א תנן, דפרה אדומה נקנית ממעות של תרומת הלשכה. והקשו הראשונים, בשלמא אם פרה נחשבת לקדשי מזבח, שפיר היא ניקחת מתרומת הלשכה ככל קרבנות הצבור. אך אם פרה נחשבת לקדשי בדק הבית, מדוע היא נקנית מתרומת הלשכה, ולא ממעות של בדק הבית? ותירץ הרע"ב שם, דכיון דפרה אדומה נקראת "חטאת", לכן היא נקנית ממעות המיועדים לקדשי מזבח [כקרבן חטאת].

התוספות במסכת בבא קמא [עז ב ד"ה אומר] תירצו, דכיון שכהנים העובדים בקרבנות צריכים את האפר פרה בשביל שיהיו טהורים ויוכלו לעבוד, הרי הפרה נחשבת לצורך קרבן, ולב בית דין מתנה עליהן. וכשם שמלמדי הלכות קמיצה לכהנים נוטלים שכרן מתרומת הלשכה. ועוד כתבו, דאפילו בלא לב בי"ד מתנה יכולים ליקח מתרומת הלשכה, הואיל וצורך קרבנות היא.

אמנם בספרי ילפינן להדיא מקרא ד"ויקחו אליך" דפרה נקנית מתרומת הלשכה. וכן כתב הר"ש פ"ב סוף מ"ג, דפרה באה מתרומת הלשכה כדתנן בשקלים פ"ד, וכדדרשינן בספרי. וראה בעמק הנצי"ב שם שביאר כיצד דרשינן מלשון "ויקחו" דהכונה לתרומת הלשכה.

ובתוספות שם הוסיפו, דהא דפרה נקראת "קדשי בדק הבית", אין זה משום שהיא נקנית ממעות של בדק הבית, שהרי, כאמור, היא נקנית ממעות הלשכה, אלא היא נקראת כן מחמת סוג הקדושה, דהיא קדושה בקדושת דמים ולא בקדושת הגוף.

אמנם בשיטה מקובצת [מנחות ו ב אות ז] כתב, שאני פרה דמדמי קדשי בדק הבית היתה נקנית ולא מדמי מזבח, וצ"ע מהמשנה בשקלים הנ"ל, דפרה נקנית מתרומת הלשכה?

ובר"ש פ"ב מ"ג דייק מהתוספתא, דאם אדם רוצה להתנדב פרה אדומה משלו, הרי הוא רשאי, ובלבד שימסרנה לצבור.

**ג. האם אפשר לפדות פרה אדומה**

איתא בתוספתא [הובא בר"ש פ"ב מ"ג], פרה נפדית על כל פסול שבה, מתה תפדה, מצא אחרת נאה הימנה תפדה, נשחטה על גבי מערכתה אין לה פדיה עולמית. כלומר, דעד שתשחט הפרה כהלכתה אפשר לפדות אותה, אך משנשחטה על גבי מערכתה כהלכתה, שוב אי אפשר לפדותה.

ובמסכת שבועות [יא ב] מייתי לה, וס"ד דהטעם דמהני פדיה קודם שנשחטה כהלכתה, [אף אם נאמר שפרה קדשי מזבח היא, וקדשי מזבח אי אפשר לפדות בלא מום], הוא משום שלב בי"ד מתנה עליה שאם יהא בה פסול או שימצאו אחרת נאה הימנה שתפקע הקדושה למפרע, ולכן אפשר לפדות, ומייתי אביי ראיה מהכא דאמרינן לב בי"ד מתנה גם בדבר שאינו שכיח, ודלא כרבה שם.

ודחינן, דלמא מהני פדיה מעיקר הדין, משום שהיא קדושה בקדושת בדק הבית בלבד, וקדושת בדק הבית אפשר לפדות אף בלא מום, ואין צריך ללב בי"ד מתנה.

ומקשינן, אם נאמר דהפדיה מועלת מעיקר הדין ולא משום תנאי בי"ד, מדוע "מתה תפדה", הא אינה בת העמדה והערכה, ואין קדשי בדק הבית נפדים אלא על ידי העמדה והערכה? [ואין לומר דאתיא כרבי שמעון דאין צריך העמדה והערכה בקדושת בדק הבית, דהא לדידיה אפשר לפדות פרה אפילו לאחר שנשחטה כדינה על גבי מערכתה, ועל כרחיך דלא אתיא כרבי שמעון]. אלא מוכח דמהני פדיה משום תנאי בי"ד, ואמרינן לב בי"ד מתנה גם בדבר שאינו שכיח. ודחינן, שאני פרה הואיל ודמיה יקרין, ולכן בי"ד מתנים אף שאינו שכיח, ואין ראיה מכאן דלא כרבה.

ובפשטות מסקנת הסוגיא, דבעוד שהפרה בחייה אפשר לפדות אותה מעיקר הדין, שהרי קדשי בדק הבית היא. ולאחר מיתתה, שאינה בת העמדה והערכה, אי אפשר לפדות אלא מחמת תנאי בי"ד. ולאחר שנשחטה כהלכתה שוב אין לה פדיון כלל.

ולשיטת רבי שמעון אפשר לפדות את הפרה גם לאחר שנשחטה כהלכתה. אך לאחר שהיזו מדמה כנגד פתח ההיכל, נקטו הרמב"ן שם והתוספות במסכת בבא קמא [עז א ד"ה פרה], דגם לפי רבי שמעון לא מהני פדיה, עיי"ש.

**מדוע מהני פדיה קודם שחיטה**

הראשונים הקשו על תירוץ הגמרא שאני פרה הואיל וקדשי בדק הבית היא, ולכן אפשר לפדות אותה מעיקר הדין בלא תנאי בי"ד, נימא חטאת קרייה רחמנא, וכשם שקדושת הגוף אין לו פדיון, כך פרה בחייה, אף שהיא קדשי בדק הבית, מכל מקום לא יהא לה פדיון כקרבן חטאת? ומצינו בזה כמה תירוצים בראשונים:

א. רש"י במסכת ע"ז שם כתב, דהנידון האם פרה קדשי מזבח או קדשי בדק הבית הוא לגבי פדיון, אך לגבי פסולים [כגון: נרבעת, יוצא דופן, שחטה שלא לשמה וכדומה] אמרינן חטאת קרייה רחמנא, דסניא מילתא לאתויי בפסול. כלומר, דכל מה דמדמינן פרה לחטאת זה רק לגבי פסולי קרבן, אך לגבי פדיון, שאין זה נידון של פסול, לא אמרינן חטאת קרייה רחמנא. ולפי"ז מיושב מדוע קודם שחיטה מהני פדיה מעיקר הדין ולא אמרינן חטאת קרייה רחמנא, שהרי אין זה נידון של פסול.

ב. הר"ש פ"ב מ"ג הקשה כן, ותירץ, דבלאו הכי מקשי עלה מהא דמהני פדיון אף לאחר מיתה. ועוד תירץ, דלפי המסקנא הטעם שמועיל פדיון הוא משום לב בי"ד מתנה, ולא משום שקדשי בדק הבית היא. וכן מבואר ברא"ש שם ובתוספות בחולין [יא א ד"ה חטאת] בסוף דבריהם.

וביאר החזון איש [ג יד], דאביי שהקשה מהא דמהני פדיון לאחר מיתה, כונתו להוכיח, דעל כרחיך לא מהני כלל מה דהוי בדק הבית, דהא חטאת קרייה רחמנא, אלא גם קודם מיתה מהני רק משום תנאי בי"ד. ורבה תירץ דלאחר מיתה מהני משום תנאי בי"ד, ושאני פרה הואיל ודמיה יקרין. והנה לדעת אביי ודאי כל מה דמהני פדיה, ואפילו קודם מיתה, הוא רק משום תנאי בי"ד, ולא מהני מעיקר הדין משום שחטאת קרייה רחמנא, אך לדעת רבה לא נתבאר האם קודם מיתה מהני פדיה מעיקר הדין, דפרה קדשי בדק הבית היא, או שמא, רבה הודה לאביי, דלא מהני פדיה מעיקר הדין, משום שחטאת קרייה רחמנא, ומהני רק משום תנאי בי"ד. וזה כונת הר"ש בשתי התירוצים, דבתחילה תירץ דאין בגמרא מסקנא שמבוססת על הדין שפרה קדשי בדק הבית, אף דבאמת כך רבה סובר, ולדידיה לא אמרינן חטאת קרייה רחמנא. ואחר כך תירץ דרבה נמי חזר בו, והודה לאביי שהטעם שמהני פדיה אף קודם מיתה הוא רק משום תנאי בי"ד.

ג. הריטב"א והמאירי בע"ז שם הקשו כן, ותירצו, דלגבי פדיה לא אמרינן דדינה כחטאת, לפי שבפסוק נאמר "למי נדה חטאת היא", כל דאתיא לכלל מי נדה הרי היא כחטאת מעכשיו, אך לגבי פדיה, כיון דאם יפדו אותה לא אתיא בסופה לכלל מי נדה, הרי לגבי זה כבר מעכשיו אין דינה כחטאת.

ד. להלן יבואר דהגר"ח והגרי"ז ביארו בדעת התוספות בבבא קמא, דכל מה דאמרינן חטאת קרייה רחמנא היינו לאחר שחיטה או הזאה, וזה גופא הטעם דלא מהני פדיה אחר שחיטה, דמעתה יש לה קדושת הגוף כחטאת, אך קודם שחיטה אין דינה כחטאת אלא כקדשי בדק הבית, ולכן מהני פדיה. ולפי"ז לא קשה כלל קושית הראשונים, דקודם שחיטה לעולם לא אמרינן חטאת קרייה רחמנא.

[לולי דברי הראשונים הנ"ל היה מקום ליישב את הקושיה מסברא, דלגבי פדיה לא שייך כלל לומר חטאת קרייה רחמנא, דהחילוק בין קדושת הגוף לקדושת דמים לגבי פדיה הוא במציאות, דקדושת הגוף היא קדושה אלימא דלא מהני ביה פדיון, ובקדושת בדק הבית מהני פדיון, ואין זה דין מסויים בקרבן, וכיון שהמציאות היא שקדושת הפרה היא קדושת בדק הבית, לא יתכן לומר שלא יועיל בה פדיון משום חטאת קרייה רחמנא, ומבואר בראשונים הנ"ל שהחילוק הוא בדין, דבדבר שקדושתו היא קדושת הגוף לא מהני ביה פדיה].

**מדוע לא מהני פדיה אחר שחיטה**

בהא דלא מהני פדיה לאחר שנשחטה כהלכתה, פירש רש"י שם, דגנאי הוא לה לצאת לחולין אחר שנשחטה כהלכתה. אך בתוספות במסכת בבא קמא [עז ב ד"ה אומר] הקשו, מה הטעם שלפי רבנן לא מהני פדיון אחר שחיטה, וכן לפי רבי שמעון אחר הזאה. דאי הטעם הוא מצד שאינה בת העמדה והערכה, הרי לפי רבי שמעון בקדשי בדק הבית אין צריך העמדה והערכה. ועוד, דבזמן שהיא מפרכסת היא נחשבת בת העמדה והערכה, ומדוע לא יפדו אותה באותה שעה גם כאשר נשחטה על גבי מערכתה? [לפי שיטת ה"ר שמעיה בחולין פד א תוד"ה בעינן, דבהמה שנשחטה כדינה והיא מפרכסת, הרי היא כשחוטה לכל דבריה, ואינה נחשבת בת העמדה והערכה, לא קשה קושיה זו, דהא הכא נשחטה כדינה]. וגם אין לומר דהטעם הוא משום שפרה קדשי מזבח היא, דהא מסקנת הסוגיות בכל מקום דקדשי בדק הבית היא.

ותירצו התוספות, דכיון שנעשית בהכשר קרבן תו לא מהני בה פדיון. וביאר בחידושי מרן רי"ז הלוי פ"ד ממעשה הקרבנות [ד"ה והנה] בשם הגר"ח, דלאחר שנעשית בהכשר קרבן חל בה דין "חטאת", ומעתה היא קדושה בקדושת הגוף, ובקדושת הגוף לא מהני פדיה. ולדבריו צריך לומר, דהא דאמרינן בכל מקום דפרה קדשי בדק הבית היא, היינו קודם שנעשית בהכשר קרבן, אך לאחר שנשחטה כהלכתה אינה נחשבת לקדשי בדק הבית אלא לקדשי מזבח. ובזה נחלקו חכמים ורבי שמעון מתי חל בה קדושת הגוף, האם משעת השחיטה או משעת ההזאה. וכן כתב בחידושי מרן רי"ז הלוי במכתבים [עמוד פב] ביתר ביאור, עיי"ש.

ונראה לומר דרש"י ותוספות לא פליגי, דהא ישנם שתי סיבות לפדיה, דמצד מה שפרה קדשי בדק הבית היא לא מהני פדיה אחר שחיטה או אחר הזאה משום שחל בה קדושת הגוף, וכמו שכתבו התוספות, ומצד מה שלב בית דין מתנה עליהם לא מהני אחר שחיטה או אחר הזאה משום גנאי, וכמו שכתב רש"י.

אך מה שנקטו כן הגר"ח והגרי"ז לדבר פשוט צ"ע, דלכאורה כל הראשונים שהובאו לעיל, שהקשו מדוע לא אמרינן חטאת קרייה רחמנא לגבי שלא יועיל פדיה גם קודם שחיטה, על כרחיך פליגי על יסוד זה, דמדבריהם מוכח דגם קודם שנשחטה כהלכתה יש בה דין חטאת. ועוד, דלדבריהם צריך לומר, דבהא דחטאת קרייה רחמנא התחדש, דאפילו שקדשי בדק הבית היא, מכל מקום, לגבי הדינים שבה, יש לה דיני חטאת. אך להגר"ח והגרי"ז בהא דחטאת קרייה רחמנא התחדש, שלאחר שחיטתה יש לה קדושת הגוף ממש.

ולדעת כל הראשונים צריך לבאר מדוע לא מהני פדיה אחר שחיטה. והנה לדעת הר"ש הרא"ש והתוספות בחולין, דקודם שחיטה מהני פדיה רק משום תנאי בי"ד, אך מעיקר הדין אמרינן חטאת קרייה רחמנא, הרי לאחר שחיטה לא מהני פדיה משום גנאי, דתו אין בי"ד מתנים עליה. ולדעת רש"י והריטב"א והמאירי, דקודם שחיטה מהני פדיה מעיקר הדין, דלא אמרינן חטאת קרייה רחמנא לגבי פדיה, כמו שנתבאר לעיל, צריך לומר, דהוי דין בפני עצמו, דלאחר שנקבעה הפרה על ידי שחיטה או הזאה [לרבי שמעון] בתורת פרה, תו לא מהני בה פדיון אף שהיא קדשי בדק הבית, וכן נקט החזון איש שם בכונת התוספות בבבא קמא, [ועדיין צריך ביאור הסברא בזה, ואין לומר דהוי דרבנן בעלמא, דהא התוספות שם כתבו דהוי דאוריתא מטעם זה, וצ"ע].

כתב הרמב"ן שם בשם רש"י, דהטעם שלפי רבי שמעון מהני פדיה גם לאחר שחיטה משום שלב בי"ד מתנה על הפרה. והקשה הרמב"ן, הא רבי שמעון בהמשך הסוגיא שם לית ליה לב בי"ד מתנה? ותירץ הר"ן, דבאופן שלית ליה תקנתא ברעיה מודה רבי שמעון דאמרינן לב בי"ד מתנה, עיי"ש. אך כתב הר"ן, דאף דאין קושיה על רש"י מכל מקום אין צריך לפרש כן, דטעמיה דרבי שמעון דמהני פדיה הוא משום שהוא סובר שאין צריך העמדה והערכה בקדשי בדק הבית, ומעיקר הדין אפשר לפדות את הפרה.

אך יש לעיין מדוע אחר הזאה אי אפשר לפדות, הא רבי שמעון לית ליה חטאת קרייה רחמנא, וכמבואר בסוגיא בע"ז דרבי שמעון מכשיר יוצא דופן, ולפי הגר"ח והגרי"ז הרי כל הטעם שאחר שחיטה לא מהני פדיה הוא משום שחל בה דין חטאת? ולכאורה מוכח מכאן, דמה שכתבו התוספות בבבא קמא דכיון דנעשה בהכשר קרבן תו לא מהני ביה פדיון, אין זה משום שחטאת קרייה רחמנא, אלא הוא דין מיוחד, דלא מסתבר שיועיל פדיה אחר שנעשה בהכשר, וכמש"כ לעיל בשם החזון איש.

ואולי יש ליישב על פי התוספות בחולין [יא א], דגם רבי שמעון מודה בדבר התלוי בגופה, [כגון טריפה ושחיטה שלא לשמה], דאמרינן חטאת קרייה רחמנא, ורק לגבי נרבעת ויוצא דופן פליג. ואם כן יתכן דפדיה נמי חשיב דבר התלוי בגופה, ולכן לאחר הזאה אי אפשר לפדות מדין חטאת, וצ"ע.

**בדברי הרמב"ם דשוחט פרה לשם חולין תפדה**

במסכת שבועות שם מייתי את התוספתא בנוסח "מתה תפדה, נשחטה תפדה", ופירש רש"י שם, דנשחטה היינו שלא על גבי מערכתה, דכיון שלא נשחטה כדינה חשיב כמתה. אמנם הרמב"ם פ"א ה"ט כתב, נשחטה לשם חולין תפדה ואינה מכפרת, נשחטה על גב מערכתה אין לה פדיה עולמית. והיינו, דביאר הא דנשחטה תפדה באופן שנשחטה לשם חולין. והקשה הכסף משנה, מדוע אם נשחטה לשם חולין תפדה, הרי הפרה כשרה, דהא כל המקור לפסול שחיטה שלא לשמה הוא מחטאת, והתם אם שחטה לשם חולין הרי היא כשרה? ותירץ בחידושי מרן רי"ז הלוי שם בשם הגר"ח, דאין כונת הרמב"ם לפסול לשם חולין משום מחשבת שלא לשמה, אלא דכיון דפרה קדשי בדק הבית היא הרי לא חל בה שם "חטאת" עד שעת השחיטה על ידי הקרבתה בתורת פרה, ואם כן כאשר שוחט את הפרה לשם חולין הרי אין כאן שחיטת פרה כלל, ולא יחול בה שם חטאת, ולכן הפרה פסולה. ורק אם שחטה על גבי מערכתה לשם פרה אין לה פדיה עולמית, כיון שחל בה תורת חטאת וקדושה בקדושת הגוף, וכמו שביארנו לעיל.

אך החזון איש [ג טו] כתב, דאם שחט פרה על גבי מערכתה לשם חולין הרי היא כשרה, כמו חטאת לשם חולין. וכתב, דאף שקודם השחיטה יש לה פדיון, ורק השחיטה קובעת את קדושת הפרה שלא תפדה, [וכמש"כ לעיל בדעת התוספות], מכל מקום שייך בה סתמא לשמה, משום שגם קודם שחיטתה נתפס בה שם פרה. והוכיח כן מהא דכתב הראב"ד ריש הלכות פרה, דאסור להקדיש פרה קודם שתהיה בת שתי שנים, דקודם שהיא ראויה למצותה הרי היא נחשבת למחוסר זמן, ועובר משום בל תקדישו [הובא להלן סוף סימן ד']. ואם נאמר דקודם שחיטתה אין בה שם פרה אלא קדושת בדק הבית בעלמא, הרי היא כשאר חפצי הקדש, ומה שייך לומר בזה איסור הקדשה דמחוסר זמן.

ונראה דאין זה קושיה על דברי הגר"ח, דודאי גם להגר"ח נתפס בה שם פרה מיד בשעת לקיחתה, ואין זה סתם קדושת בדק הבית, ורק הקדושת הגוף שבה חלה בשעת השחיטה, [וכן נקט בכתבי הגר"ח אות שסז]. אלא דכיון שקדושת הגוף מתווספת לאחר השחיטה, לא שייך בזה סתמא לשמה, דסתמא לשמה אמרינן רק לגבי דברים שהיו בה גם קודם שחיטתה, ואי אפשר להוסיף קדושה בשחיטה על ידי שחיטה שנעשית בסתמא, ולכן הפרה נשארת בקדושת בדק הבית. ואילו החזון איש סבור, דכיון שנתפס בה שם פרה, שוב אמרינן סתמא לשמה לגבי כל דבר, ואפילו לגבי דברים שמתווספים בשחיטה. [ועוד יש לומר בדעת הגר"ח, דרק בקדושת הגוף אמרינן סתמא לשמה, ולא בקדושת בדק הבית].

ושמעתי מהגרא"נ גרבוז ששאלו את הגרי"ז על תירוצו של הגר"ח, דאם כן מדוע כתב הרמב"ם בפ"ד ה"ג שאם נשחטה הפרה שלא לשמה הרי היא פסולה, וכדילפינן בספרי מקרא דחטאת היא, הרי כל זמן שלא שחטה לשם פרה אדומה לא חל עליה שם פרה אדומה, ואם כן גם בלא הפסול של שלא לשמה היתה צריכה הפרה להיות פסולה מחמת שאין כאן פרה אדומה כלל? וכן קשה, מדוע לא כתב הרמב"ם שאם נשחטה שלא לשמה תפדה, כמו שכתב בשחטה לשם חולין?

ותירץ על זה הגרי"ז, דאמנם אם שחט לשם חולין לא חל עליה שם פרה כלל, מכל מקום אם שחט לשם קרבן, אף ששחט לשם קרבן אחר ולא לשם פרה, מכל מקום חל עליה שם פרה, כיון שהוא שחט לשם קדושה. ויתכן לבאר את דבריו על פי מה שביארנו, דאין כונת הגר"ח לומר דקודם השחיטה לא נתפס בה שם פרה כלל, אלא כונתו דלא אמרינן סתמא לשמה אלא על מה שהיה בה מתחילה, ולא לגבי להוסיף בה דינים. והשתא, אם שחט לשם קרבן, שוב לא חסר כלום, שהרי שם פרה היה בה כבר מתחילה, ולגבי זה אמרינן סתמא לשמה, וכל מה שהיה חסר זה קדושת הגוף, ולזה סגי ששחט אותה לשם קדושת הגוף.

וראה להלן סימן ד' אות א' תירוצים נוספים על הרמב"ם.

**ד. מעילה**

במסכת מנחות [נא ב] דרשינן, "חטאת" - מלמד שמועלים בה, "היא" - בה מועלים, באפרה אין מועלים.

והקשו התוספות שם, מדוע בעינן קרא לרבות שמועלים בה משום שהיא נקראת חטאת, הרי גם בקדושת בדק הבית בעלמא מועלים? ותירצו, דנפק"מ למועל אחר מועל, דבקדושת בדק הבית אין מועל אחר מועל אלא רק בקדושת מזבח, ולכן אצטריך קרא דחטאת לומר דבפרה נמי יש מועל אחר מועל כחטאת.

והקשה הקרן אורה, הא הטעם דבקדושת דמים אין מועל אחר מועל הוא משום שהחפץ יוצא לחולין על ידי המעילה, ושוב אין בו מעילה, ולכן בקדושת הגוף דלא מהני ביה פדיון ואין הקרבן יוצא לחולין על ידי המעילה יש מועל אחר מועל. ואם כן, כיון דלגבי פרה הדין הוא דמהני פדיון קודם שחיטה, כמו שנתבאר לעיל, מדוע יהיה מועל אחר מועל, הרי גם קרבן חטאת עצמו אילו היה הקרבן יוצא לחולין לא היה בו מועל אחר מועל? ועוד הקשה החזון איש [קדשים סימן מב ס"ק יז], מדוע לגבי פדיה לא ילפינן מחטאת דאין לה פדיון גם קודם שחיטה, ואילו לגבי מעילה ילפינן מחטאת דמועלים בה גם קודם שחיטה?

ותירץ בחידושי מרן רי"ז הלוי [חלק המכתבים עמוד פב], דצריך לומר דהתוספות איירי לאחר שחיטה, וכמו שביארנו לעיל בדעת התוספות בב"ק, דאחר שחיטה חל בה קדושת הגוף כחטאת ולכן לא מהני בה פדיון. וזה גופא כונת הגמרא כאן, דכיון דדינה כחטאת ולכן לא מהני בה פדיה, ואינה יוצאת לחולין אחר שחיטה, לכן יש בה מועל אחר מועל. אך כתב, דבדעת הרמב"ם אי אפשר לומר כן, דהרמב"ם כתב דמועלים בה משהוקדשה עד שתעשה אפר משום שנאמר חטאת היא, ומבואר דאצטריך קרא דחטאת משהוקדשה, ולא רק לאחר שחיטה? וראה להלן מה שיתבאר בדעת הרמב"ם. [המנחת אברהם שם הוכיח כדברי הגרי"ז, דהרא"ש פ"ד מ"ד כתב, דלעולם מועלין בה היינו משעת שחיטתה עד שתעשה אפר, אבל באפר אין בו מעילה, כדתניא בשילהי התכלת, חטאת מלמד שמועלין בה וכו', ומדוע כתב משעת שחיטתה, הא משעה שהוקדשה איכא מעילה? אלא מוכח דהילפותא מחטאת שאין מועל אחר מועל הוא על לאחר שחיטה, כמש"כ הגרי"ז. וכן מדוייק מדברי הר"ש, שכתב, לעולם מועלין בה היינו בבשרה. אך לפי מה שכתבנו לעיל הר"ש והרא"ש אינם סוברים כך. וראה במשנה אחרונה שם שכתב, דדברי הרא"ש לאו דוקא, ועיקר כונתו לומר דלאחר שנעשית אפר אין בה מעילה].

החזון איש [ג יז] תירץ על פי מה שביארנו לעיל בדעת הר"ש, דמעיקר הדין לא מהני פדיה כלל בפרה אדומה, ואפילו קודם שחיטה, משום שחטאת קרייה רחמנא, והא דמהני קודם שחיטה הוא רק משום תנאי בי"ד. ואם כן לגבי מעילה לא שייך לומר כן, דבי"ד מתנים רק שאם יארע בה פסול או שימצא אחרת נאה הימנה יוכל לפדות אותה, אך אם ימעלו בה באיסור ליכא תנאי בי"ד ולא תצא לחולין. והשתא יש לומר דזה גופא כונת הגמרא, דילפינן מקרא דחטאת דאינה נפדית מעיקר הדין, [אלא רק משום תנאי בי"ד], ולכן יש בה מועל אחר מועל אף קודם שחיטה. והא דהגמרא נקטה דילפינן שמועלים בה ולא נקטה את עיקר הדין שאין פדיון בפרה מהאי טעמא, משום שבפרה אף דלא מהני מעיקר הדין מכל מקום אמרינן לב בי"ד מתנה, והאופן שיש נפק"מ הוא רק באופן של מעילה.

הקהלות יעקב [מנחות סימן כז] תירץ על פי מש"כ לעיל בשם הריטב"א, דהטעם דלא אמרינן לגבי פדיה חטאת קרייה רחמנא, הוא משום דלא אתי לכלל מי נדה. ולפי"ז, לגבי מעילה, שאינו רוצה להוציא את הפרה לחולין, הרי היא אתיא לכלל מי נדה, ולגבי זה אמרינן חטאת קרייה רחמנא ואינה יוצאת לחולין, ולכן יש מועל אחר מועל.

בחידושי ר' אריה ליב [ח"ב סימן מב] ובמנחת אברהם שם תירצו, דדין מועל אחר מועל אינו תלוי כלל בדין פדיה, דיתכן אופן שמועיל פדיה ומכל מקום לא יצא לחולין על ידי מעילה ויהיה מועל אחר מועל, וכן יתכן להיפך, דפדיה לא תועיל, ומכל מקום על ידי מעילה יצא לחולין ולא יהיה מועל אחר מועל. ולכן אפילו שמועיל פדיה קודם שחיטה, מכל מקום על ידי מעילה אין הפרה יוצאת לחולין משום שחטאת קרייה רחמנא, ויש מועל אחר מועל. וכן כתב בזכרון שמואל [מכתב כא].

אך עדיין אין זה מיישב את הקושיה השניה, מדוע לגבי פדיה לא ילפינן מחטאת ולגבי מעילה ילפינן, הרי להגרי"ז דדין חטאת מתווסף רק לאחר שחיטה, גם לגבי מעילה לא שייך מועל אחר מועל קודם שחיטה, ולרש"י והריטב"א דלא אמרינן חטאת לגבי פדיה, גם לגבי מעילה לא שייך דינא דחטאת, ולהר"ש והרא"ש בלא"ה מיושב כמש"כ בשם החזון איש.

**תירוצים נוספים על קושית התוספות**

**א.** השפת אמת שם והחזון איש [קדשים מב ס"ק יז] תירצו, דלולי קרא ד"חטאת" יתכן דאף קדושת בדק הבית אין בה, דפרה נעשית מכספי הצבור לצורך טהרה מטומאת מת, וכמו שאין קדושה כלל בכל המקואות שטובלים בהם, ועיקר הא דיש קדושה בפרה צריך למילף מקרא דחטאת. וכן דייק בחידושי הגרי"ז שם מרש"י על התורה, שכתב, דקראה הכתוב "חטאת" לומר שהיא כקדשים ליאסר בהנאה. ומשמע דלולי הקרא היתה מותרת בהנאה, ואף קדושת בדק הבית לא היה בה. וכתב הגרי"ז, דלפי זה מיושבת קושית התוספות.

[יש לעיין, לפי מה שכתבנו לעיל בשם הגרי"ז דדין חטאת קרייה רחמנא התחדש רק לאחר השחיטה, דיש בה קדושת הגוף כחטאת, איך ילפינן מחטאת גם לקדושת הגוף לאחר שחיטה, וגם לקדושת בדק הבית מתחילת הקדשתה? וצריך לומר, דאילו לא היה בה מתחילה קדושת בדק הבית כלל, לא היה שייך לומר דחל בה קדושת הגוף בשעת שחיטתה, וצ"ע].

אך יש לעיין, תיפו"ל שיש בה קדושת בדק הבית מהא דניקחת מתרומת הלשכה, כדתנן בשקלים [הובא לעיל אות ב']? ולפי מש"כ הרע"ב דילפינן לה מחטאת ניחא, דבלא קרא דחטאת אינה ניקחת מתרומת הלשכה, וכן לפי מש"כ התוספות בבבא קמא דזה משום תנאי בי"ד ניחא, דתנאי בי"ד הוא דלגבי פרה הוי חולין, ואין מכאן ראיה דיש בה קדושת בדק הבית. אך לפי מה דילפינן בספרי מקרא דויקחו אליך, צ"ע, תיפו"ל מהכא דיש בה קדושת בדק הבית?

ובחזון איש שם כתב דאין מזה ראיה, דגם חומת העיר ומגדלותיה ניקחים מתרומת הלשכה, ואין מועלים בהם, כיון דהוי צרכי חולין. ולכן ס"ד דגם פרה נחשבת לצרכי חולין ואין מועלים בה, קמ"ל שהיא נחשבת לשימוש של קדש ומועלים בה. אך צ"ע, דהא דאין מועלים בחומת העיר הוא משום שלא ניתנה תורה למלאכי השרת, כמבואר בקידושין נד א, ומעיקר הדין צריך להיות בהם מעילה, ואם כן מדוע לא ימעלו בפרה?

ויתכן דהדרשא בספרי היא שאפשר לקנות את הפרה ממעות של תרומת הלשכה, אך שפיר אפשר לקחת גם ממעות חולין, ואין צריך שיהיה בה קדושה. ובאופן זה ס"ד דלא ימעלו בה, קמ"ל קרא דלעולם יש בה קדושה ומועלים בה.

**ב.** החזון איש [פרה ס"ג ס"ק יז] תירץ את קושית התוספות, דלולי קרא דחטאת ס"ד דפרה גרעה מכל קדשי בדק הבית, דכל בדק הבית עומד לקדושה, אך פרה עומדת לאפרה, ובאפר ליכא מעילה, ולכן ס"ד דלא ימעלו בה כלל.

**ג.** המקדש דוד [סוף ס"ז] תירץ עוד על קושית התוספות, דאיכא נפק"מ בין קדושת הגוף לקדושת דמים להיכן הולכים דמי החפץ לאחר המעילה, וקרא קמ"ל דדין פרה כדין קדושת הגוף, עיי"ש.

**ביאור דברי הרמב"ם**

**ד.** כתב הרמב"ם פ"ב ממעילה ה"ה, וכן פרה אדומה מועלין בה משהוקדשה עד שתעשה אפר, אף על פי שהיא כקדשי בדק הבית, הרי נאמר בה חטאת היא. והקשה הכסף משנה, מדוע הוקשה להרמב"ם אע"פ שהיא כקדשי בדק הבית, הרי גם בקדושת בדק הבית איכא מעילה? ותירץ, דכונתו לומר דאע"פ שאפילו קדושת בדק הבית אין לה, אלא שהיא קדושה כקדשי בדק הבית, מכל מקום יש בה מעילה משום שחטאת קרייה רחמנא. וביאר החזון איש [קדשים שם], דכונתו לומר כמש"כ לעיל, דלולי קרא דחטאת אפילו קדושת בדק הבית לא היתה לה, ולכן הוצרך הרמב"ם לומר דמועלים משום קרא דחטאת, דילפינן שהיא עומדת לשימוש של קודש. וביאור זה דחוק בלשון הרמב"ם.

בחידושי מרן רי"ז הלוי שם הביא דיש מי שביאר את הרמב"ם על פי התוספות הנ"ל, דהרמב"ם איירי על מועל אחר מועל, ועל זה כתב, אע"פ שהיא כקדשי בדק הבית, ואין בזה מועל אחר מועל, דהיא יוצאת לחולין, מכל מקום חטאת קרייה רחמנא, ולכן יש בה מועל אחר מועל. [וכן כתב בברכת הזבח בביאור דברי הרמב"ם]. ודחה הגרי"ז, דהתוספות כתבו כן רק לאחר שחיטה, דכבר חל בה קדושת הגוף, וכמש"כ לעיל, אך הרמב"ם כתב משהוקדשה עד שתעשה אפר?

ולפי מש"כ החזון איש ליישב את קושית הקרן אורה על פי דעת הר"ש אתי שפיר היטב גם דברי הרמב"ם, דבאופן של מעילה ליכא תנאי בי"ד שתצא לחולין, ועל זה כתב דאף על פי שהיא כקדשי בדק הבית, והיה לה לצאת לחולין על ידי מעילה, הרי נאמר בה חטאת היא, דמהתם ילפינן דמעיקר הדין ליכא פדיה, ולכן אינה יוצאת לחולין על ידי מעילה, ושפיר איכא מועל אחר מועל משהוקדשה עד שתעשה אפר.

וראה עוד באבן האזל מה שביאר בדעת הרמב"ם.

**ביאור הגר"ח בדברי הרמב"ם**

בחידושי רבינו חיים הלוי שם תירץ, דהרמב"ם איירי על לאחר שנעשית אפר, [וכן כתב במהר"י קורקוס]. דהנה התוספות שם הקשו, מדוע בעינן מיעוטא ד"היא" דאין מועלים באפרה, הרי בעלמא נמי קיי"ל דאפר הקדש מותר? ותירצו, דכל הטעם שאפר הקדש מותר הוא משום שנעשית מצותו, והכא זה לא שייך, שהרי על ידי השריפה לא נעשית מצותו, דעיקר מצותו הוא לאחר השריפה.

והקשה הגר"ח על תירוצם, הא הדין חטאת שבו הוא רק בזמן מעשה הקרבתו, אך לאחר שסיימו את עבודות החטאת, ונשאר האפר להזאה על הטמאים, אין זה שייך כלל לדין חטאת, ואם כן כלפי הדין חטאת שבו שהוא הסיבה למעילה הרי נעשית מצותו? ותירץ, דהכא המעילה היא גם בלא הדין חטאת שבו, דהא מועלים גם בקדשי בדק הבית, ולכן לולי הקרא היה דין מעילה גם לאחר שפקע הדין חטאת שבו מחמת הקדושת בדק הבית, ושפיר בעינן מיעוטא דהיא.

ועוד כתב הגר"ח ליישב קושיית התוספות, דתרי דיני מעילה איכא, בקדושת הגוף הדין מעילה הוא מחמת שהם עומדים למצותן, ובבדק הבית הדין מעילה הוא משום שהם קנין הקדש. והא דאמרינן במעילה טו א קדשים שמתו יצאו מידי מעילה, וכן הא דאמרינן דאין לך דבר שנעשית מצותו ומועלים בו, היינו בקדושת הגוף, דתו אינם עומדים למצותן, אך בבדק הבית הרי עדיין הוי ממון הקדש. ועל פי זה כתב, דכיון דפרה היא ממון הקדש וקניינו מועלים בה גם לאחר שנעשית מצותה, ושפיר בעינן לקרא ד"היא". [אך יש לעיין, מדוע בכל קדושת הגוף ליכא מעילה מצד בדק הבית, ובשלמא יחיד שהקדיש קרבן, הרי זה נחשב לממון הבעלים, אך קרבן צבור שבא מתרומת הלשכה, הרי זה נחשב לממון הקדש וקניינו? ואם יש טעם שקרבן צבור אינו נחשב לממון הקדש וקניינו, מדוע בפרה ליכא טעם זה, הרי גם פרה ניקחת מתרומת הלשכה כקרבנות צבור, ויש בה לאחר שחיטתה קדושת הגוף כקרבנות צבור?].

ועל פי זה כתב הגר"ח, דהא דילפינן מ"היא" דאין מועלים באפרה אין זה סתם גזיה"כ, אלא נתחדש דהקדושת בדק הבית שבה תלי וקאי בקדושת החטאת שבה, ולאחר השריפה שפקע ממנה קדושת הגוף משום שנעשית מצותו, גם קדושת בדק הבית פוקעת, ולכן אין מועלים בה.

וזה כונת הרמב"ם לומר, דאע"פ שהיא כקדשי בדק הבית, ואם כן היה לו למעול גם לאחר שנעשית אפר ככל קדושת בדק הבית, שהרי לא נעשית מצותו, הרי נאמר בה חטאת היא, כלומר, דהקדושת בדק הבית שבה תלויה בדין חטאת שבה, וכיון שהדין חטאת פוקע בשריפה הוא הדין קדושת בדק הבית פוקעת בשריפה.

ויתכן לבאר על פי זה גם את הגמרא וליישב את קושיית התוספות, דבאמת גם בלא הילפותא דחטאת היה מעילה בפרה, אלא אצטריך קרא דחטאת לומר דלאחר שפקע דין חטאת פקע נמי הקדושה דבדק הבית, ואין מועלים באפרה כלל.

ומסתבר דאף לפי מש"כ הגר"ח דלאחר שריפתה פקע ממנה לגמרי קדושת בדק הבית, ולכן אין מועלים בה, מכל מקום הרי היא נחשבת לממון הקדש, דלגבי הבעלות על האפר לא מסתבר דפקע דינה, ורק הקדושה פוקעת.

**ה.** בחידושי הגר"מ הלוי [הובא גם במנחת אברהם] יישב את קושיית התוספות וביאר את דברי הרמב"ם על פי יסודו של הגר"ח דלעיל, דאיכא שני דיני מעילה, בקדושת הגוף איכא מעילה מחמת שהם עומדים למצותן, וילפינן לה מקדשי ד', ובקדושת בדק הבית איכא מעילה משום שהם ממון הקדש וקניינו. וכתב, דכל קרבנות הצבור הבאים מתרומת הלשכה אין בהם דין ממון הקדש וקניינו, אלא הם נחשבים לממון הצבור, ולכן מעילתן היא רק משום קדשי ד' ולא משום ממון הקדש. ולכן גם בפרה ליכא מעילה משום ממון הקדש [ודלא כמו שנקט הגר"ח], שהרי היא באה מתרומת הלשכה, והיא נחשבת לממון הצבור, ומעילתה רק משום קדשי ד'.

והקשה, דמצינו בכל דבר שבא משיירי הלשכה שמועלים בו, כמו חומת העיר ומגדלותיה לאחר שנשרו האבנים, וכן היכל ועזרות לפי מש"כ הרמב"ם דבאים משיירי הלשכה. ומדוע איכא מעילה, הרי אין כאן קדושת הגוף, ואין כאן ממון הקדש וקניינו? ותירץ, דכל שעומד לשימוש של בדק הבית יש בו מעילה משום קדשי ד', ואין צריך לזה קדושת הגוף, ולכן אף דבר שאינו ממון הקדש מועלים בו אם הוא עומד לשימוש של קדושת בדק הבית.

ומעתה, לולי הקרא דחטאת ס"ד דאין בפרה שימוש של קודש, וכיון שאין בה קדושת הגוף, ואין בה ממון הקדש וקניינו, שהרי היא באה מתרומת הלשכה דהוי ממון צבור, אין בה מעילה כלל, [וכמו שכתבו השפת אמת החזון איש והגרי"ז בדעת רש"י]. קמ"ל קרא דחטאת דיש בה שימוש של קודש, והשתא דין מעילתה הוא משום קדשי ד' אף שאין בה קדושת הגוף. וזה כונת הכסף משנה, דאף שאין בה קדושת הגוף, ואף קדושת בדק הבית אין בה, שהרי היא באה מממון הצבור ולא ממעות של בדק הבית, מכל מקום מועלים מדין חטאת.

**גדרי קדושת אפר הפרה**

הגר"ח נקט בדעת הרמב"ם, דלאחר שנעשית אפר פקע ממנה אף קדושת בדק הבית, וכל שכן שקדושת חטאת אין בה אלא בשעת עבודותיה. אך באמת מצינו בזה מחלוקת בראשונים:

דהנה התוספות במסכת יומא [מח ב] ובמסכת חגיגה [כג ב] נקטו, דאפר פרה אינו מקבל טומאה מהתורה כלל. וכתבו, דאין לומר שיקבל טומאה מדין חיבת הקודש, [אף שלגבי בשר הפרה מפורש במסכת מנחות (קב ב) דמהני חיבת הקודש], דאפר פרה אין בו קדושה כלל, וכדחזינן שאין מועלים בו.

ובחידושי הגר"ח על הש"ס [אות תטז] הקשה, מדוע תלו התוספות דין חיבת הקודש בדין מעילה, הרי גם אילו היו מועלים באפר הפרה, מכל מקום המעילה היתה רק מדין קדושת בדק הבית, וכמש"כ לעיל בשם הגר"ח בספרו, ואילו חיבת הקודש אינה קיימת אלא בקדושת הגוף, וזה הרי פשוט שאין קדושת הגוף באפר הפרה?

אך הרשב"א [שו"ת סימן לב] נקט דאפר פרה מקבל טומאה מהתורה משום חיבת הקודש. ומבואר דהאפר קדוש בקדושת הגוף. ולפי זה לא קשה כלל קושית הגר"ח מדוע הוצרכו התוספות להוכיח ממעילה, שהרי לדעת הרשב"א איכא באפר קדושת הגוף, והתוספות באו לאפוקי מדעת הרשב"א, והוכיחו ממעילה דאפילו קדושת בדק הבית ליכא.

וכן מבואר בחידושי הרשב"א [קידושין נח א], דכתב, דאיכא איסור הנאה באפר פרה. כלומר, דאף דליכא מעילה מכל מקום איכא איסור הנאה. והרשב"א אזיל לשיטתו דאיכא קדושה אף באפר הפרה.

ומה שהוכיחו התוספות דליכא קדושה באפר הפרה מהא דליכא מעילה, דחה הטורי אבן [חגיגה כג א ד"ה לא ישא], דשאני מעילה דאיכא גזיה"כ שלא ימעלו באפרה, דכתיב "היא", ואין זה ראיה שאין קדושה כלל באפר, ובאמת לכל מילי דינה כחטאת.

[ובגוף דברי הרשב"א דאיכא איסור הנאה באפר פרה יש להקשות, דבגמרא במנחות שם אמרינן, דמעיקרא תקנו שימעלו גם באפר פרה, כדי שלא יזלזלו בה, וכיון שראו בי"ד שבני אדם פורשים מספק הזאות, תקנו שלא ימעלו בה. ומבואר בגמרא דאם איכא מעילה אסור להזות מספק שמא הוא טהור והוי מעילה, ולאחר שביטלו את הדין מעילה ואוקמא על הדאוריתא, מותר להזות בספק. ולהרשב"א דאיכא איסור הנאה איך שרי להזות בספק, אף דליכא מעילה, מכל מקום איכא איסור הנאה? ואין לומר דמצות לאו להנות ניתנו, ולכן אין ההזאה נחשבת להנאה כלל, דאם כן אף מעילה ליכא, כדאיתא במסכת ראש השנה [כח א] דאם מצות לאו להנות ניתנו מותר לתקוע בשופר של עולה, וליכא מעילה, וצ"ע].

וברש"י בחגיגה שם נמי משמע דאין קדושה באפר, דכתב לבאר הא דהיה פשוט לגמרא דלא מהני צירוף כלי באפר פרה מהתורה, משום שהפסוק "כף אחת" דמהני צירוף נאמר בקדשי מזבח, אך אפר פרה לא. ומבואר דלאחר שנעשית אפר לא אמרינן חטאת קרייה רחמנא. אך ראה להלן סימן ג' אות ו' מה שכתבנו בשם הגרי"ז ובשם הדבר אברהם בדעת רש"י.

**ה. יוצא דופן, אתנן זונה, מחיר כלב, נרבעת וטריפה**

בפ"ב מ"ג תנן, פרה שהיא יוצא דופן, אתנן זונה ומחיר כלב, פסולה, רבי אליעזר מכשיר [באתנן זונה ובמחיר כלב], שנאמר לא תביא אתנן זונה ומחיר כלב בית ד' אלוקיך לכל נדר, ואין זו באה לבית. ומבאר הר"ש, דתנא קמא פוסל בכל אלו לפרה אדומה משום שחטאת קרייה רחמנא, ולכן כל מה שפסלה התורה בכל הקרבנות הרי זה פסול גם לפרה. ורבי אליעזר סובר, דפסול שנאמר בו להדיא לא להביאו לבית המקדש אין זה שייך בפרה. [ראה להלן סימן ג' אות ה' שיבואר, דהם נחלקו האם פרה הוקשה לחטאת דבפנים דוקא, או שהוקשה לחטאת סתם, וכל שאינו נוהג בבמה אינו נוהג בפרה]. אמנם לגבי יוצא דופן כולי עלמא מודים דפסולה, כיון שחטאת קרייה רחמנא.

ובמסכת עבודה זרה [כג ב] מייתי, דרבי שמעון מכשיר אף יוצא דופן, ומבארינן שם דפליג על הא דחטאת קרייה רחמנא. ומקשינן, אם כן מאי טעמא נרבעת פסולה לפרה? ומתרצינן, דלפי רבי שמעון נרבעת פסולה לא משום חטאת קרייה רחמנא, אלא הואיל ומום פוסל בה נרבעת נמי פוסל בה, דכל דבר ערוה חשיב כמום.

ובר"ש שם הקשה, דמצינו ה' מקומות דאמרינן חטאת קרייה רחמנא: א. פרה שהיא יוצא דופן, או אתנן זונה, או מחיר כלב, פסולה משום שחטאת קרייה רחמנא. ב. נרבעת פסולה משום שחטאת קרייה רחמנא, כמבואר במסכת ע"ז שם. ג. פרה שהיא טריפה, אמרינן בחולין [יא א] דהיא פסולה, משום שחטאת קרייה רחמנא. ד. שחט את הפרה שלא לשמה, תנן בפ"ד מ"א שהיא פסולה, ומבארינן בספרי, דזה משום שחטאת קרייה רחמנא. ה. לגבי מעילה אמרינן [מנחות נא ב], דמועלים בפרה משום שחטאת קרייה רחמנא.

ולעומת זאת מצינו ד' מקומות דמתייחסים לפרה בתורת קדשי בדק הבית, ולא אמרינן חטאת קרייה רחמנא: א. במסכת תמורה [כ א] אמרינן, דאין פרה עושה תמורה, כיון דהיא קדשי בדק הבית. ב. במסכת בכורות [כה א] אמרינן, דאין בפרה איסור גיזה ועבודה, משום שהיא קדשי בדק הבית. ג. במסכת שבועות [יא ב] אמרינן, דאפשר לפדות את הפרה קודם שתשחט על גבי מערכתה, משום שהיא קדשי בדק הבית. ד. ביומא [מב א] אמרינן, דלדעת רב שחיטת פרה בזר פסולה, ואע"פ ששחיטה לאו עבודה היא, ובכל הקדשים שחיטה בזר כשרה, שאני פרה הואיל והיא קדשי בדק הבית, ולכן כל העבודות היו כשרות בזר, אלא שנאמר בהם אלעזר וחוקה, ובזה אין מקום לחלק בין שחיטה לשאר העבודות. ומדוע לא אמרינן בכל אלו חטאת קרייה רחמנא? ויש בזה כמה תירוצים:

**א.** הר"ש תירץ, דבאמת בכל מקום צריך לומר חטאת קרייה רחמנא, ולגבי שחיטת זר, מסקנת הגמרא שם דזר פסול מידי דהוה אמראות נגעים, ולא משום שקדשי בדק הבית היא [ראה להלן סימן ב' אות א']. ולגבי פדיה, מסקנת הגמרא דמהני משום לב בי"ד מתנה, וכמו שביארנו לעיל אות ג'. ולגבי תמורה, כיון שאין הנידון בגוף הפרה אלא בתמורתה, לגבי זה לא אמרינן חטאת קרייה רחמנא. ולגבי איסור גיזה כתב הר"ש, דאיירי לאחר שפדו אותה, ולאחר פדיה לא אמרינן חטאת קרייה רחמנא, ראה להלן אות ז'. וכן כתבו הרא"ש במשנה שם והתוספות במסכת חולין שם.

**ב.** רש"י במסכת עבודה זרה שם כתב על הא דאמרינן דנרבעת פסולה משום שחטאת קרייה רחמנא, דלעולם גבי פדיה דין קדשי בדק הבית עליה, ומיהו לענין פסולין סניא מילתא לאתויי בפסול, דחטאת קרייה רחמנא. ומבואר מדבריו דכל מה דאמרינן חטאת קרייה רחמנא הוא רק לענין פסולים, ולא לכל דיני הפרה. ולפי"ז מיושב שפיר קושיות הר"ש, דלגבי פדיה, שחיטת זר, תמורה, ואיסור גיזה ועבודה, לא אמרינן חטאת קרייה רחמנא, דאין זה נידון של פסולים, ואילו לגבי פסול נרבעת, פסול יוצא דופן אתנן ומחיר, פסול טריפה, ופסול שחיטה שלא לשמה אמרינן חטאת קרייה רחמנא, דסניא מילתא לאתויי בפסול.

אך עדיין יש לעיין לגבי מעילה, מדוע דרשינן במסכת מנחות דמועלים בה מהא דחטאת קרייה רחמנא, הרי אין זה נידון של פסולין? ואולי יש לומר לפי מש"כ לעיל, דהגרי"ז דייק מרש"י על התורה, דלולי קרא דחטאת גם קדושת בדק הבית אין לה, והילפותא מחטאת דאיכא מעילה הוא דאיכא קדושה בפרה. ויתכן דלגבי זה ודאי ילפינן מחטאת, דהוי שימוש של קודש, ורק לגבי הדינים המיוחדים של קדושת הגוף ילפינן רק לגבי פסולין, וצ"ע.

**ג.** הקהלות יעקב [מנחות סימן כז] כתב ליישב, דלא אמרינן חטאת קרייה רחמנא אלא בנידון של כשרות ופסלות של הפרה, אך בסתם דינים לא אמרינן חטאת קרייה רחמנא. ולכן לגבי גיזה ועבודה ולגבי תמורה, דאין זה נידון של כשרות הפרה לא ילפינן מחטאת, ולגבי כל הפסולים כגון שלא לשמה טריפה נרבעת וכדומה, דזה נידון של כשרות הפרה ילפינן מחטאת.

ולגבי פדיה, אף דהוי נידון של כשרות הפרה, דהא אם מועיל בה פדיה שוב אינה פרה אדומה כלל, כבר כתב הריטב"א דבאופן שלא אתיא לכלל נדה לא ילפינן מחטאת.

ולגבי מעילה נמי הוי נידון של כשרות הפרה, לפי מש"כ התוספות דהנידון הוא האם יש מועל אחר מועל, כלומר, האם הפרה יוצאת לחולין על ידי המעילה הראשונה, וזה נידון של כשרות הפרה.

**ד.** הדבר אברהם סימן ז' האריך לתרץ את כל הקושיות על פי הריטב"א, דגם תמורה איסור גיזה ועבודה חשיב דלא אתיא לכלל מי נדה, עיי"ש.

**ה.** לעיל כתבנו בדעת התוספות בבבא קמא בשם הגר"ח והגרי"ז, דבדין חטאת קרייה רחמנא נאמר, דלאחר שחיטתה בהכשר פרה חל בה קדושת הגוף ממש, אך קודם שחיטתה אין בה תורת חטאת. ולפי"ז לא קשה כלל כל הני קושיות, דלגבי תמורה ואיסור גיזה ועבודה ופדיה, דהנידון הוא קודם שחיטה, לא אמרינן כלל חטאת קרייה רחמנא, ואילו לגבי פסול נרבעת, יוצא דופן אתנן ומחיר, טריפה, שחיטה שלא לשמה, הנידון הוא לאחר שחיטה, ולכן אמרינן חטאת קרייה רחמנא.

והא דלגבי מעילה אמרינן דאף קודם שחיטה איכא מעילה, כבר כתבנו לעיל בשם הגר"ח דאצטריך קרא דחטאת לאשמועינן דאחר שנעשית אפר אין בה קדושה כלל, דהקדושת דמים תלויה בקדושת הגוף.

אמנם משחיטת זר עדיין יקשה, מדוע ליכא חילוק עבודות, הרי מהשחיטה יש לה תורת קדושת הגוף? שו"ר שהקשה כן באילת השחר זבחים יד ב, ותירץ, דאף לדברי הגר"ח דאיכא קדושת הגוף משעת שחיטה, מכל מקום אין עבודותיה בפנים, ולגבי חשיבות עבודה אין זה תלוי בקדושת הגוף וקדושת בדק הבית, אלא האם עבודותיה בפנים או בחוץ. וכבר הובא כן לעיל אות א' בשם הריטב"א, דתירץ כן למ"ד דפרה קדשי מזבח היא. [אך שם נסתפקנו האם כונת הריטב"א לומר דדברי הגמרא בדק הבית לאו דוקא, או דהגמרא איירי למ"ד בדק הבית, והדין קיים לכו"ע. ואי נימא כצד שני (וכן הוא הפשטות) תירוצו דחוק מאוד, דלהגר"ח לכו"ע לאחר השחיטה היא נעשית קדושת הגוף, ומדוע אמרינן דפרה קדשי בדק הבית ולא אמרינן דשאני פרה דאין עבודותיה בפנים?]. ועל דרך זה תירץ נמי בכתבי הגר"ח [שסג] לגבי תמורה, דלא אמרינן חטאת קרייה רחמנא משום שאינה קריבה במזבח, ולגבי תמורה לא סגי בקדושת הגוף.

בהא דמבואר בסוגיא בע"ז שם, דלפי רבי שמעון לא דרשינן כלל חטאת קרייה רחמנא, ולכן יוצא דופן כשרה, ונרבעת פסולה רק משום הואיל ומום פוסל בה. הקשה הר"ש שם, אם כן, לרבי שמעון מדוע טריפה פסולה, הרי במסכת חולין שם מבואר דטריפה פסולה משום חטאת קרייה רחמנא? ותירץ, דרבי שמעון יליף לפסול טריפה מקרא אחרינא. ועוד כתב, דרבי שמעון דריש מתמימה, דזה כולל גם שלא תהיה טריפה. אך עדיין יקשה, מנ"ל לרבי שמעון פסול של נשחטה שלא לשמה, דבספרי ילפינן מחטאת קרייה רחמנא?

ובתוספות בחולין שם תירצו, דגם רבי שמעון מודה לדרשא דחטאת, אלא דס"ד שדוקא בפסול התלוי בגופה אמרינן כן, דהיינו טריפה ושחיטה שלא לשמה, אך בפסול דנרבעת ויוצא דופן אתנן ומחיר לא חשיב פסול התלוי בגופה.

**ו. תמורה**

במסכת תמורה ט א ילפינן דקדושת דמים [כגון שהקדיש בהמה בעלת מום, שמעיקרא היא עומדת להמכר] אינה עושה תמורה, מהא דכתיב "טוב ברע או רע בטוב", דקדושת דמים הוי רע מעיקרו ואינו עושה תמורה. ואילו קדשי בדק הבית ילפינן [שם יג א] מקרא אחרינא שאינם עושים תמורה. וביאר בכתבי הגר"ח [אות שסז], דקדושת דמים מבדק הבית לא ילפינן, כיון שבסופה היא עומדת לקדושת מזבח, וס"ד דיש בה תמורה. ובדק הבית מקדושת דמים לא ילפינן, כיון שכל קדושתה נגמרה כבר, וס"ד דאיכא תמורה טפי מקדושת דמים שעומדת להוסיף בה קדושה.

ולגבי פרה איתא במסכת תמורה [כ א], דאינה עושה תמורה, הואיל וקדשי בדק הבית לא עבדי תמורה. ופירש רש"י, קדשי בדק הבית היא ולא קרבה למזבח, ולהכי קרי ליה בדק הבית דדין בדק הבית אית לה. והשיטמ"ק פירש, דהיא נחשבת לקדשי בדק הבית הואיל ואין בה קדושת הגוף, שהרי מועיל בה פדיה קודם שחיטה.

וביאר הגר"ח שם, דהם נחלקו האם למעט פרה מקרא דקדושת דמים או מקרא דבדק הבית. דרש"י סבר דעיקר הטעם שאין בה תמורה הוא משום שאינה קרבה למזבח, ולכן פרה דומה לקדשי בדק הבית דלעולם אינם עומדין ליקרב במזבח, אך אינה דומה לקדושת דמים שהם עומדים בסופן ליקרב במזבח. ואילו השיטמ"ק סבר דעיקר הטעם שאין בה תמורה הוא משום שאין בה קודם שחיטה קדושת הגוף, ומצד זה פרה דומה לקדושת דמים דאמנם עכשיו אין בהם קדושת הגוף אך הם עומדים לקדושת הגוף, וכן פרה עומדת לקדושת הגוף לאחר שחיטה [וכשיטת הגר"ח דלעיל]. ועיי"ש שביאר טעם פלוגתתם.

והא דאינה עושה תמורה לאחר שחיטתה לדעת השיטמ"ק, אף דכבר חל בה קדושת הגוף, כתב הגר"ח, משום שאין תמורה אלא על ידי קדושת פה, אך קדושת הגוף של הפרה חלה על ידי העבודות, ואין קדושה זו עושה תמורה.

אמנם לפי מה שכתבנו לעיל בדעת כל הראשונים, דלעולם ליכא בפרה קדושת הגוף, אלא היא קדושת בדק הבית ודיניה כקדושת חטאת, לכו"ע היא דומה לבדק הבית ולא לקדושת דמים. ואף לפי הטעם שכתב השיטמ"ק דאין בה קדושת הגוף הרי היא דומה לבדק הבית, שהרי לעולם לא יהיה בה קדושת הגוף. ולפי"ז אתי שפיר טפי מדוע גם לאחר שחיטתה אינה עושה תמורה, כיון שאין בה קדושת הגוף. והא דלא אמרינן חטאת קרייה רחמנא שתעשה תמורה, ביארנו לעיל אות ה'.

**ז. איסור גיזה ועבודה**

במסכת בכורות [כה א] מייתינן מהתוספתא, שתי שערות שעיקרן מאדים וראשן משחיר, רבי יוסי בן המשולם אומר, גוזז במספרים [את ראשן השחור] ואינו חושש. וס"ד התם דאינו חושש משום איסור גיזה הואיל ודבר שאין מתכוין אסור, ומקשינן, הא ריב"ה סבר כרב דדבר שאין מתכוין אסור? ומתרצינן, שאני פרה הואיל וקדשי בדק הבית היא. כלומר, דאין איסור גיזה ועבודה בפרה אף כשהוא מתכוין, משום שהיא בדק הבית בלבד. ומקשינן, והאמר רבי אלעזר קדשי בדק הבית אסורים בגיזה ועבודה? ומשני, דהאיסור בבדק הבית הוא רק מדרבנן, ובפרה שרי הואיל ולא שכיחא. ומקשינן, וליחלה וליפקה לחולין, וליגזה, והדר ליקדשה? ומשני, דמיה יקרין.

ופירש רש"י שם, דכיון דפרה לא שכיחא לא גזרו בה איסור גיזה ועבודה כלל. והקשה השפת אמת שם, אם כן מאי מקשינן ליחלא וליפקא לחולין, למה לי האי טירחא, הרי אין איסור גיזה בפרה כלל? ועוד הקשה, הרי רבנן גזרו בכל בדק הבית לאסור גיזה ועבודה, ומדוע דבר שאינו שכיח אינו בכלל הגזירה? ולכן פירש, דודאי גם בפרה איכא איסור גיזה ועבודה, אלא תירוץ הגמרא הוא, דכיון דפרה לא שכיחא, לכן הקילו לגזוז את ראשן המשחיר. והשתא שפיר מקשה, למה הוצרכו להקל נגד הגזירה, ליחלא וליפקה לחולין.

בגמרא שם משני עוד, דבאמת הטעם שריב"ה מתיר לגזוז הוא משום דבר שאין מתכוין, וריב"ה לא סבר כרב דאסר דבר שאין מתכוין. [בעיקר הא דחשיב אינו מתכוין ראה רש"י ותוספות שם, בשפת אמת שם, ובאבן האזל פ"א ממעילה ה"ז].

ולפי התירוץ השני יתכן לומר דאיכא איסור גיזה ועבודה בפרה מהתורה, דרק באופן שאין מתכוין מתיר ריב"ה. אך אי אפשר לומר כן, דבתוספתא סוף פ"ב [הובא בר"ש ריש מסכתין] איתא להדיא, חומר במוקדשין מבפרה, דמוקדשין אינן יוצאים לחולין ליגזז וליעבד, והגוזז והעובד בהם סופג את הארבעים, משא"כ בפרה, ומבואר דאין בפרה איסור גיזה ועבודה מהתורה, והטעם הוא משום דהוי קדשי בדק הבית.

והנה הר"ש בסוף פ"ב הביא את דברי ריב"ה, ופירש, דאינו חושש משום איסור גיזה הואיל וקדשי בדק הבית היא, ובפרה דלא שכיחא לא גזרו, והיינו כתירוץ קמא בגמרא. אך הרמב"ם פ"א ה"ג כתב, דאינו חושש משום גיזה בקדשים, הואיל ואין כונתו לגוז, והיינו כתירוץ שני בגמרא. ונפק"מ להלכה האם מותר לגוז באופן שהוא מתכוין, להר"ש מותר הואיל ולא גזרו בפרה, ולהרמב"ם אסור. [אמנם להשפת אמת אף להר"ש אסור, דודאי גזרו אף בפרה, ורק במקום שאי אפשר לא גזרו].

הר"ש והרא"ש פ"ב מ"ג והתוספות בחולין יא א [הובאו לעיל אות ה'] הקשו, מדוע ליכא איסור גיזה ועבודה בפרה מהתורה משום דהוי קדשי בדק הבית, נימא חטאת קרייה רחמנא? ותירצו, דההיתר של גיזה ועבודה הוא רק על ידי פדיון, ולאחר פדיה לא קרייה רחמנא חטאת. ועוד כתבו, דאם מהני פדיה משום שלב בי"ד מתנה, הרי לאחר הפדיה הוברר דמעולם לא היתה קדושה, ולפיכך לא שייך בה איסור גיזה.

ותמהו החזון איש [ס"ג ס"ק יד] והאור שמח [פ"א ה"ז], דבגמרא שם מבואר דאף קודם פדיה מותר, דהא מקשינן וליחלה וליפקה לחולין, ומשני דדמיה יקרין, ומבואר דאף קודם פדיה שרי? ותירץ החזון איש, דעיקר קושית הר"ש היא מדברי ריב"ה דאין איסור גיזה, ועל זה תירץ דאיירי על ידי פדיה, אך הסוגיא בבכורות ודאי אינה סוברת שחטאת קרייה רחמנא, וכשיטת רבי שמעון במסכת ע"ז.

ועוד הקשה החזון איש, דלפי תירוצם של הראשונים עולה, דקודם פדיה איכא איסור דאוריתא בגיזה ועבודה, משום שחטאת קרייה רחמנא, ואילו בתוספתא סוף פ"ב [הובא לעיל] מפורש דפרה קיל ממוקדשין, דאינו סופג את הארבעים? ויתכן ליישב, דבתוספתא מבואר דהחילוק הוא לגבי מלקות, דבמוקדשין סופג את הארבעים ובפרה לא, ואם כן שפיר יש לומר, דאף דילפינן מחטאת לאסור גיזה ועבודה בפרה מהתורה, מכל מקום מלקות ליכא.

**סימן ב**

**סדר עבודות הפרה**

בפרשת פרה אדומה נאמר "ונתתם אותה אל אלעזר הכהן, והוציא אותה אל מחוץ למחנה, ושחט אותה לפניו, ולקח אלעזר הכהן מדמה באצבעו, והזה אל נכח פני אהל מועד מדמה שבע פעמים, ושרף את הפרה לעיניו". מבואר בתורה, שכשם שכל הקרבנות טעונים שחיטה, קבלת הדם, הזאת הדם על המזבח, והקטרת האימורים, כך פרה אדומה טעונה שחיטה מחוץ למחנה, קבלת הדם, הזאה אל נכח פני אהל מועד, ושריפת הפרה כנגד הקטרת האימורים. ובסימן זה יבואר סדר עבודות הפרה כיצד הם דומים לסדר עבודות הקרבנות.

**א. שחיטה**

במסכת יומא [מב א] נחלקו רב ושמואל האם שחיטת פרה כשרה בזר, דעת שמואל דכשרה, דכתיב "ושחט אותה לפניו", שיהא זר שוחט ואלעזר רואה. דעת רב ששחיטת פרה פסולה בזר, ד"ושחט אותה" קאי על אלעזר, וכתיב "חוקה" לעכב.

ומקשינן לדעת רב, מדוע אלעזר וחוקה קאי גם על שחיטה, הרי שחיטה לאו עבודה היא? [וכמו דאמר רב לגבי שחיטת פרו של כה"ג ביוה"כ, דאהרן וחוקה לא קאי על שחיטה, משום ששחיטה לאו עבודה היא]. ומתרצינן, שאני פרה דקדשי בדק הבית היא. ופירש רש"י, הלכך אין צד עבודות נחלקות בה. כלומר, דמאחר והתורה פסלה זר לכל עבודות הפרה, שוב אין מקום לחלק בין שחיטה לשאר העבודות, דבקדשי מזבח אין השחיטה נחשבת לעבודה חשובה ביחס לשאר העבודות, ולכן הדינים שנאמרו בכל העבודות לא נאמרו על שחיטה, אך בקדשי בדק הבית שכל העבודות אינם חשובות, ומכל מקום זר פסול, אין סברא לומר שבשחיטה אין הזר פסול.

ומקשינן, ולאו כל שכן הוא? ופירש רש"י, דאם בבדק הבית קאי חוקה גם על שחיטה כל שכן בקדשי מזבח, וליבעי כה"ג בשחיטת פרו.

ולכאורה קושיית הגמרא צ"ב, דהא כבר ביאר רש"י את התירוץ לעיל, שכיון שבדק הבית היא אין בה חילוק עבודות, ומדוע הדר מקשה? וצ"ל, דכונת הגמרא להקשות, דלאחר דנתחדש בקרא דזר פסול לשחיטת פרה, שוב יהיה מוכח דשחיטה נחשבת לעבודה, ואם כן נימא הכי גם לגבי אהרן וחוקה, דשחיטת זר יפסל אף בפרו. וכן משמע בסוגיא בזבחים, דהגמרא מוסיפה קדשי בדק הבית הוי עבודה קדשי מזבח לא הוי עבודה. ואין זה דומה לקושיה בתחילה, דבתחילה מקשה דחוקה לא קאי על שחיטה, כיון דלאו עבודה היא, והשתא מקשה, נילף מפרה דשחיטה הוי עבודה.

ומתרצינן, מידי דהוה אמראות נגעים, דלאו עבודה היא ובעיא כהונה. ולפי מה שביארנו לעיל את הקושיה, תירוץ הגמרא הוא, דגם לאחר שנתחדש בקרא דשחיטת פרה בזר פסולה אין להוכיח מכאן ששחיטה נחשבת לעבודה, דהפסול זר אינו מדין פסול עבודה אלא מדין מראות נגעים.

ויש לעיין לתירוץ הגמרא, מאי שנא פרה דאמרינן דחוקה קאי גם על שחיטה מידי דהוה אמראות נגעים, ואילו בפרו לא קאי חוקה על שחיטה? וצ"ל, דהגמרא נשארת עם התירוץ דפרה קדשי בדק הבית היא, ואין בה חילוק עבודות, ולכן בפרה חוקה קאי גם על שחיטה משא"כ בפרו.

אך יש לעיין לתירוץ הגמרא, דלגבי קבלה הזאה ושריפה ילפינן מאלעזר וחוקה דבעינן כהונה מדין עבודה, [דהא בעינן בגדי כהונה וקידוש יו"ר], ולגבי שחיטה ילפינן דבעינן כהונה מדין מראות נגעים, ואם כן גם לגבי בדק הבית איכא חילוק עבודות, ומנלן דקאי חוקה גם על שחיטה? וצ"ל, דרק לגבי עבודות חשובות שנעשות בפנים אמרינן חילוק עבודות, אך לגבי בדק הבית, אף ששחיטה פחותה משאר עבודות, מכל מקום אין שאר העבודות חשובות בשביל שנאמר דחוקה לא קאי על שחיטה.

כתב החזון איש [ס"ח סק"ג], דמתירוץ הגמרא מבואר דאפילו לדעת רב שזר פסול בשחיטה, מכל מקום אין זה מדין פסול זר של עבודה, אלא מדין מראות נגעים, שאם לא כן תחזור קושית הגמרא, דמוכח מהא דשחיטת פרה בזר פסולה ששחיטה נחשבת לעבודה. ולפי"ז כתב, דאין צריך בשחיטה את כל דיני כהונה, כמו בגדי כהונה וקידוש יו"ר, כשם שכהן הרואה נגעים אינו צריך בגדי כהונה וקידוש יו"ר. וכן נקט הקהלות יעקב [מנחות סימן א סק"ד].

וכן נקט החזון איש [ס"ח סק"ו] לגבי פסול שמאל, דגם לפי רב שזר פסול לא יתכן לומר דשמאל פוסל בשחיטה, כיון שאין זה מדין כהונה של עבודה, וכן נקט המקדש דוד [ס"ז סק"א ד"ה והנה בפרה].

אך התוספות ישנים והגבורת ארי ביומא שם נקטו, דלפי רב בעינן בגדי כהונה גם בשחיטה. ולדבריהם אין כונת הגמרא לתרץ דבפרה בעינן כהונה מדין מראות נגעים, דבאמת בעינן כהונה מדין עבודה, והגמרא לא חזרה בה מהתירוץ דכיון דהוי בדק הבית אין בה חילוק עבודות, אלא דעל הקושיה ולאו כל שכן הוא משני דמוכח דאין זה כל שכן ממראות נגעים, וצריך ביאור איך הם פירשו את השו"ט בגמרא. וראה אילת השחר זבחים יד ב.

הר"ש פ"ב מ"ג הקשה על תירוץ הגמרא שאני פרה דקדשי בדק הבית היא, מדוע לא נאמר חטאת קרייה רחמנא דפרה נחשבת כקדשי מזבח? [בפשטות כונתו, דגם בפרה נימא דאיכא חילוק עבודות, אף שהיא בדק הבית, כיון שהעבודות שבה חשובות מחמת שחטאת קרייה רחמנא].

ותירץ הר"ש, דלמסקנא אין צריך לומר דבדק הבית היא, דהא הטעם ששחיטה בזר פסולה הוא משום מראות נגעים. ובחזון איש [ס"ג ס"ק יד] הקשה, דמכל מקום לא מצינו שהגמרא חזרה בה מההנחה הפשוטה שפרה קדשי בדק הבית היא? ותירץ, דכונת הר"ש לומר, דאין במסקנא דין שמבוסס על הא דפרה קדשי בדק הבית, והגמרא לא חששה לומר דבלא"ה לא יתכן לתרץ כן משום שחטאת קרייה רחמנא. וראה מה שכתב שם עוד בזה.

אך דברי הר"ש צע"ג, דמדבריו מבואר שלפי המסקנא יתכן לומר חטאת קרייה רחמנא ואיכא חילוק עבודות, ואם כן מדוע יש חילוק בין פרה לפרו, ומדוע בשחיטת פרו של כה"ג לא אמרינן דאהרן וחוקה קאי נמי על שחיטה, וליבעי כהן כמראות נגעים? ועל כרחיך דגם לפי המסקנא החילוק הוא, דפרה קדשי בדק הבית היא וליכא חילוק עבודות, ואילו פרו קדשי מזבח הוא ואיכא חילוק עבודות.

ויתכן לומר דהר"ש דקדק בלשונו, והזכיר בקושייתו רק את הגמרא בזבחים ובמנחות, ולא הזכיר את הגמרא ביומא, דעל הגמרא ביומא לא קשה כלל נימא דאיכא חילוק עבודות משום שחטאת קרייה רחמנא, דאף שיש לעבודות שם חטאת, מכל מקום במציאות אינם עבודות חשובות, ולא שייך בהם חילוק עבודות. ובאמת בסוגיא ביומא גם לפי המסקנא החילוק בין פרו לפרה הוא דפרה הוי בדק הבית ופרו הוי קדשי מזבח.

אלא דבסוגיא בזבחים פירשו התוספות שם את הגמרא באופן אחר, דהתם אמרינן, דכל עבודה שאי אפשר לבטלה, חשובה היא, ופסולה בזר. ומקשינן משחיטה, דאי אפשר לבטלה וכשרה בזר? ומתרצינן, שחיטה לאו עבודה היא. ומקשינן, משחיטת פרה דפסולה בזר. וביארו התוספות, דהתירוץ שחיטה לאו עבודה היא פירושו, דכיון שלא מצינו בשום מקום ששחיטה פסולה בזר, לכן אין זה עבודה חשובה, ואין להוכיח לכל עבודה שאי אפשר לבטלה. ועל זה פריך משחיטת פרה, דמצינו שחיטה שהיא פסולה בזר, ואם כן בכל דוכתא נימא דהוי עבודה. [ודלא כהסוגיא ביומא שהקושיה היא שנוכיח מהא דחוקה קאי על שחיטה שהיא נחשבת לעבודה, אלא דמהא דמצינו שחיטה שהיא פסולה בזר מוכח ששחיטה עבודה היא]. ומתרצינן, פרה בדק הבית היא. כלומר, דאין להוכיח מהא דמצינו בבדק הבית שהיא פסולה בזר לכל דוכתא דהוי עבודה, דבדק הבית ענין אחר הוא. ומקשינן, ולאו כל שכן הוא, כלומר, דאמנם ענין אחר הוא, אך איכא כל שכן, דאם בבדק הבית הוי עבודה, כיון שמצינו שזר פוסל בה, כל שכן בקדשי מזבח. ומתרצינן, דאין להוכיח כלל משחיטת פרה דחשיבא עבודה, כיון דדין כהונה בשחיטת פרה הוא כמראות נגעים ולא מדין עבודה.

והשתא הקשה הר"ש, מאי משני דפרה בדק הבית וענין אחר הוא, נימא חטאת קרייה רחמנא, דהדין כהונה בשחיטת פרה הוא מדין חטאת, ועדיין איכא להוכיח משחיטת פרה דהוי עבודה בכל דוכתא. ותירץ הר"ש, דלמסקנא דשחיטת פרה פסולה בזר מדין מראות נגעים, אין צריך לתירוץ דלעיל, דפרה קדשי בדק הבית וענין אחר הוא, שהרי אינו מדין עבודה כלל. ולפי"ז מיושבים שפיר דברי הר"ש. [וראה בחזון איש שם מה שהקשה ותירץ על הר"ש, ומדבריו מבואר שהבין בר"ש כדברינו].

לגבי כונה קיי"ל כרבי נתן [חולין לא] דשחיטת חולין אין צריך כונה, אך בקדשים בעינן כונה, וכן פסק הרמב"ם פ"א מפסולי המוקדשין ה"ג. וכתב המנחת חינוך [שצז ס"ק יט], דדין שחיטת פרה כקדשים, דחטאת קרייה רחמנא, ובעינן כונה.

לגבי הסכין, ראה בקהלות יעקב זבחים סימן ג שיצא לחדש, דאפילו לשיטות הראשונים דבכל הקרבנות אין צריך שהסכין יהא כלי שרת, מכל מקום בפרה בעינן סכין שהוא כלי שרת דוקא, דכל הטעם שאין צריך כלי שרת כתב הרמב"ן בריש חולין דהקבלה בכלי שרת מקדשת את הדם, אך בפרה דמקבל בידו וליכא כלי שרת, בעינן שחיטה בכלי שרת לעיכובא בכדי לקדש את הדם. [ובחזון איש דלהלן משמע דהקבלה שנעשית בידו מקדשת את הדם ככלי שרת, ולפי"ז ליתא לדברי הקהלות יעקב].

**ב. קבלת הדם**

בפ"ג מ"ט נחלקו תנא קמא ורבי יהודה האם קבלת הדם נעשית בימין או בשמאל, וביארו הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב, דהם נחלקו האם בעינן ימין משום שחטאת קרייה רחמנא, או דכיון דאין דמה נזרק על המזבח אינה דומה לכל הקדשים ואין צריך ימין. אך החזון איש [ס"ח סק"ו] ביאר, דלכולי עלמא אמרינן חטאת קרייה רחמנא, אלא דהכא על כרחיך אינו דומה לכל מקום, שהרי הוא צריך להזות ביד ימינו כאשר הדם ביד שמאלו, ולכן סובר תנא קמא דהכא נתחדש דמהני קבלה בשמאל, ורבי יהודה סובר דהכא נתחדש שיכול להעביר את הדם ליד אחרת, אף שאינו יכול לקבל ביד האחרת. וראה בהרחבה להלן סוף סימן ג'.

וכתב החזון איש שם על פי דבריו, דדין קבלת הדם בפרה שוה לדין קבלה בכל הקרבנות, שאם נשפך הדם על הרצפה אינו יכול לאסוף את הדם ולהזות ממנו, אלא צריך לקבל מהצואר לכף ידו. אך לדעת הרמב"ם והרע"ב שתנא קמא מכשיר משום שאין דמה נזרק על המזבח יתכן דאף בכהאי גונא כשר, וצ"ע.

עוד כתב החזון איש שם, שלפי רבי יהודה צריך לקבל את הדם בימינו דוקא, אך אם יקבל ביד שמאל, או בכלי, ויעביר את הדם ליד ימינו לא מהני. אך לפי תנא קמא אין צריך לקבל ביד שמאל דוקא, אלא העיקר שלא יעביר את הדם ליד אחרת, ואם אדם אחר מקבל את הדם, הרי הוא יכול לקבל בימינו, והמזה יקח את הדם ביד ימינו מיד ימין של המקבל. אך לדעת הרמב"ם והרע"ב לפי תנא קמא אין שום חילוק באיזה יד יקבל, והרי הוא יכול גם לקבל ביד ימין ולהעביר ליד שמאל.

והנה לפי רבי יהודה, עיקר קבלת הדם היא מה שמקבל את הדם ביד ימינו, אך מה שמעביר אחר כך את הדם ליד שמאל, כתב החזון איש שם, דאין זה חלק מהקבלה, ואי אפשר לפגל באותה שעה.

ועוד כתב, דאף לפי דעת הרמב"ם דלהלן, שאם קיבל בכלי פסול, מכל מקום לפי רבי יהודה יתכן שיוכל לקבל ביד ימין ולהעביר אחר כך לכלי, ועיקר הפסול כלי הוא בקבלה עצמה, שהרי בלאו הכי אינו מזה מתוך היד שקיבל בה, ומה לי אם יעביר את הדם ליד שמאל או שיעביר את הדם לכלי.

המקדש דוד [ס"ז סק"ו ד"ה וקבלת] כתב לחדש על פי מה שייסד שם [סק"ב], דבכל הקרבנות בעינן לקבל את כל דם הבהמה, ואפילו דם שאינו ראוי להזאה. והוכיח כן מהא דבעינן קרא למעט שאין צריך לקבל את דם התמצית, ומבואר דלולי הפסוק היה צריך לקבל אפילו דם שאינו ראוי להזאה. ועל פי זה כתב, דגם בפרה בעינן לקבל את כל דם הפרה, ומקבל מעט בכף ידו בשביל להזות ממנו, ושאר הדם צריך לקבל בכלי, ואף שאינו יכול להזות מהדם שנתקבל בכלי, כיון שדין קבלה הוא ביד ולא בכלי, מכל מקום צריך לקבל גם דם שאינו ראוי להזאה, כמו בכל הקרבנות.

וראה מנחת חינוך [שצז ס"ק יד] דנסתפק האם בעינן קבלה כנגד פתח ההיכל, דהזאה כנגד הפתח מעכבת, ולגבי שחיטה ושריפה נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש ורבי אושעיא במסכת זבחים [קיג א] האם בעינן כנגד הפתח, אך לגבי קבלה לא הוזכר.

**קבלה ביד או בכלי**

בספרי דרשינן מהפסוק "מדמה באצבעו", דמצותה מצות יד ולא מצות כלי, והיינו, שצריך לקבל את הדם ביד ולא בכלי. ונחלקו הרמב"ם והראב"ד פ"ג ה"ב האם זה מעכב, דעת הרמב"ם דאם קיבל בכלי פסול, ודעת הראב"ד דבדיעבד כשר.

ובהשגות הראב"ד שם הקשה, מנין להספרי שצריך לקבל ביד, הרי לגבי פר כהן משוח נמי כתיב "באצבעו", ומכל מקום דרשינן בתורת כהנים דבעינן קבלה בכלי?

ותירץ החזון איש שם, דאין כונת הספרי ללמוד כן מהפסוק, אלא מסברא. והיינו, דכל המטרה של קבלה בכלי שרת בכל הקרבנות הוא בכדי לקדש את הדם, אך בפרה שנעשית בחוץ, הרי קיי"ל דאין כלי שרת מקדשין אלא בפנים, ואם כן בלאו הכי לא יתקדש הדם, וגם אין ענין לקדש את הדם שאינו נזרק על המזבח, ובלא קידוש כלי שרת אין ענין בכלי כלל, ולכן מסברא אמרינן דמצותה ביד. [ולא שייך לומר בזה חטאת קרייה רחמנא להצריך קבלה בכלי שרת, דגם בפנים אין צריך כלי שרת אלא בשביל לקדש את הדם]. וכתב, דאף הראב"ד לא נתכוין להקשות על הספרי, אלא כונתו לומר דלא מסתבר דבעינן יד לעיכובא וכלי פוסל, עיי"ש.

והנה במסכת זבחים [צג ב] ובמסכת מנחות [ז ב] אמרינן, דבין הזאה להזאה היה מקנח אצבעו בשפת המזרק, דשיירי הדם שבאצבע פסולים להזאה הבאה. ולכאורה מוכח מכאן דקבלת הדם נעשית בכלי שרת, דאם לא כן מהיכן היה שם מזרק. והקשו התוספות ישנים בריש יומא [ד"ה שכל מעשיה], דבספרי הנ"ל מבואר דהקבלה נעשית ביד? ותירצו, דהסוגיא בזבחים ומנחות הנ"ל פליגא על הספרי.

ועוד תירצו, דלכו"ע הקבלה היא בכלי, והספרי לא איירי כלל על קבלה, אלא על הזאה, דמצות ההזאה היא ביד ולא על ידי כלי, [ולא ילפינן מהזאת אזוב שהיא בכלי].

והעולה מזה דג' שיטות איכא, דעת הרמב"ם דבעינן קבלה ביד לעיכובא, דעת הראב"ד דבעינן קבלה ביד, אך אין זה מעכב, דעת התוספות ישנים דאף לכתחילה הקבלה היא בכלי.

ובהשגות הראב"ד שם הוכיח, דלא יתכן לומר שהקבלה היא בכלי, דבגמרא שם איתא דבגמר ההזאות מקנח ידו בגופה של פרה, ובין הזאה להזאה מקנח אצבעו בשפת מזרק, ואם נאמר דהקבלה היא בכלי מדוע צריך לקנח את ידו בגמר ההזאות, הרי הדם מעולם לא היה בידו? [החזון איש שם כתב, דאפשר לדחות, ד"ידו" היינו אצבעו שהזה בה. ולכאורה כונת הראב"ד להוכיח משינוי הלשון, דבין הזאה להזאה נקטה הגמרא "אצבעו" ובגמר ההזאה נקטה "ידו"]. ומכאן הוכיח הראב"ד דהקבלה היא ביד, ומה שהיה שם מזרק, לצורך אחר הוא, דכיון דבעינן לשרוף את כל הדם עמה, ואם נחסר מהדם כל שהוא פסולה, לכן לאחר שעשה מצות קבלה בשמאלו, היה מקבל את שאר הדם במזרק כדי שלא ישפך מהדם על המערכה, ובאותו מזרק היה מקנח בין הזאה להזאה.

וכתב המשנה אחרונה, דלפי זה המזרק לא היה מכלי שרת, אלא מזרק בעלמא, שהרי הקבלה היא לצורך לאסוף את הדם ואין זה עבודה. ובמקדש דוד [סימן נא סק"א ד"ה הנה הראב"ד] כתב, דלפי"ז צריך לקבל גם את דם העור ודם התמצית, שהרי כולו טעון שריפה. ונסתפק שם, האם זר כשר לקבלה זו.

ובמקדש דוד [ס"ז סק"ו ד"ה וקבלת] כתב ליישב עוד מדוע בעינן מזרק, אף דקבלת הדם ביד, משום דבעינן לקבל את כל הדם כמו בכל הקדשים, ואף דם שאינו ראוי להזאה, וכמש"כ לעיל, ולזה צריך מזרק. ולפי"ז יתכן דבעינן כלי שרת דוקא, וזר פסול לקבלה זו, וצ"ע.

במסכת זבחים [כה א] איתא, דכיון דשיריים שבאצבע פסולים, הרי הוא צריך לקנח אצבעו בין הזאה להזאה בשפת המזרק. ופירשו רש"י ותוספות שם, דהא דמקנח בשפת המזרק ולא בתוכו, הוא משום שהשיריים פסולים, ואם יתערבו בכל הדם הנשאר במזרק הרי הכל יפסל. והוכיח המקדש דוד [סימן נא שם] דס"ל לרש"י ותוספות כהתוספות ישנים ולא כהרמב"ם והראב"ד, שהרי גם בפרה איתא דמקנח בשפת המזרק ולא בתוכו, ואם נאמר שהקבלה בפרה נעשית בידו, והמזרק הוא לצורך אחר כמש"כ הראב"ד, מדוע גם בפרה מקנח רק בשפת המזרק ולא בתוכו, הרי שם אין פסול במה שיתערבו השיריים עם כל הדם, שהרי אינו מזה מתוך הכלי, והדם שבמזרק עומד לשריפה ולא להזאה, ומוכח דגם בפרה ההזאה היא מתוך הכלי ולא מתוך ידו. [ואין זה ראיה כל כך, דודאי הטעם של רש"י ותוספות נכון בשאר הקדשים, ובפרה צריך לומר טעם אחר].

**ג. הולכה**

בפ"ד מ"א תנן דמחשבת שלא לשמה פוסלת בשחיטה בקבלה ובהזאה, וכתב בחידושי מהרי"ח שם, דהמשנה לא נקטה הולכה משום שאין עבודת הולכה בפרה, דבמקום שקיבל את הדם שם היה מזה. וכן נקט המנחת חינוך [שצז ס"ק יא].

אך המקדש דוד [לג א ד"ה בפרה] כתב, דלפי דעת רש"י במנחות [ז ב] דהמערכה היתה בתחתית ההר וההזאה היתה בראש ההר כנגד ההיכל, הרי היה מצות הולכה מהמערכה למקום ההזאה.

ועוד כתב, דזה גופא הטעם שהיו עושים את המערכה בתחתית ההר, דהרמב"ם פ"א מפסולי המוקדשין הכ"ג כתב, דאין שוחטים בצד המזבח ממש כדי שיוכלו לקיים בקרבן עבודת הולכה ברגל, והשתא ס"ל לרש"י, דגם בפרה בעינן לקיים עבודת הולכה, ולכן עשו את המערכה במקום אחר ממקום ההזאה. [ברש"י זבחים יד ב ד"ה והא שחיטה מבואר כדעת הרמב"ם, אך ברש"י שם יג א ד"ה כשהוא משמע דלא כהרמב"ם].

אך הקשה, אם כן מדוע לא הזכירה המשנה דמחשבת שלא לשמה פוסלת גם בהולכה? ותירץ, דאפילו לדעת רש"י שהיה הולכה בפרה, מכל מקום אי אפשר לפגל בה, משום שרק הולכה במקום שראוי לעבודה נחשבת לעבודה, והכא המקום שבין המערכה למקום ההזאה אינו מקום הבדוק, ואין זה מקום הראוי לעבודות הפרה, ולכן אף שאיכא הולכה אי אפשר לפגל בה.

ועיי"ש שהקשה על דברי רש"י מהתוספתא, דדם שיצא חוץ לגתה נפסל ביוצא, וראה להלן סימן ד' אות ה' מה שכתבנו בזה.

**ד. הזאת הדם**

הזאת הדם בפרה נחשבת כהזאה על המזבח כיון שמזה כנגד פתח ההיכל. ומצינו נמי לדמות הזאת פרה לשאר הקרבנות, לגבי שיריים שבאצבע פסולין, כמבואר במסכת מנחות [ז ב].

ובדבר אברהם ס"ז ענף ג' דן האם ההזאה נחשבת כמתיר לשריפה, כמו דזריקה נחשב מתיר להקטרה ולאכילה, או דהוי מצוה בפני עצמה. וכתב לתלות נידון זה במחלוקת של הספרי והתוספתא האם שריפת הפרה כשרה בלילה, דהספרי שהתיר שריפה בלילה פירש הר"ש דהוי כהקטרת אימורין, ולגבי הקטרת אימורין קיי"ל שהיא כשרה בלילה משום שקרבו כל מתיריו ביום, ואם כן הכא נמי חשיב קרבו מתיריו על ידי ההזאה, ואילו התוספתא דפסלה שריפה בלילה סברה דלא חשיב קרבו מתיריו על ידי ההזאה, דהוי מצוה בפני עצמה. [וראה במקדש דוד ס"ז סק"ו ד"ה ובענין, דמבואר מדבריו שהיה פשוט לו דההזאה נחשבת מתיר לשריפה].

**ה. שריפת הפרה**

כתב המקדש דוד [ס"ז סק"ו ד"ה ושריפת], דשריפת הפרה נאמרה כנגד הקטרת האימורין בכל הקרבנות. והוכיח כן, דבספרי ילפינן דאפשר לשורפה בלילה מהא דחטאת קרייה רחמנא, והקטרת אימורין כשרה בלילה, ומבואר שהשריפה היא כנגד ההקטרה. וכתב, דהם דומים גם בזאת, שהיו עושים מערכה של עיצים לשרוף את הפרה על גביהם, כמו שכל הקרבנות נקטרים על גבי המערכה.

ועוד כתב, דגם לגבי אהדורי פוקעין מצינו דדיניהם שוים, דהא איתא בתוספתא, דאם פקע מבשרה מעורה ומשערה חוץ מגתה, צריך להחזירם למערכה, ואם פקע מקרניה וטלפיה אין צריך להחזירם. וכן הוא הדין לגבי פוקעין דמזבח, דאם פקעו האימורין צריך להחזירם למערכה, ואם פקעו מקרניה וטלפיה אין צריך להחזירם. אמנם לגבי עורה ושערה איכא חילוק, דבפרה צריך להחזיר ובשאר הקרבנות אין צריך להחזיר, והטעם הוא, דפרה אינה טעונה הפשט וניתוח, ולכן הכל בכלל ההקטרה, אך כל הקרבנות הטעונים הפשט וניתוח, אין העור והשערות בכלל חיוב ההקטרה.

וראה בהגהות מנחת מרדכי שהקשה על דבריו, דהא דבעינן לאהדורי פוקעין בפרה על כרחיך אין זה מדין אהדורי פוקעין של כל הקרבנות, דהא אם לא החזיר את הפוקעין הפרה פסולה, ואין דין כזה בשאר הקרבנות, ועל כרחיך דאיכא דין מיוחד בפרה דאסור לחסר ממנה כל שהוא, ולכן צריך להחזיר את הפוקעין. ורק לגבי קרניה וטלפיה אין דין אהדורי משום שאינם מעכבים בפרה, וכמש"כ בביאור הגר"א שם.

ועל פי זה כתב המקדש דוד שם [ד"ה ובענין] לחדש, דשריפת הפרה נחשבת כאכילת מזבח, ואינה דומה לשריפת פרים, שכיון ששריפתם בחוץ אינם נחשבים לאכילת מזבח. ונפק"מ, לפי מה דאיתא בירושלמי ביומא, דבפרים הנשרפים אם אבדו האימורין ורק הבשר קיים, אין זורקים את הדם. משום שאין זורקים אלא אם כן איכא אכילת אדם, דהיינו בשר לאכילה, או אכילת מזבח, דהיינו בשר להקטרה, אך שריפת הפרים בחוץ אינה אכילת אדם ולא אכילת מזבח. אך בפרה יתכן דיזרקו את הדם מחמת הבשר שנשרף במערכה, דחשיבא אכילת מזבח. וראה מה שיתבאר להלן סימן ד' אות ב' כעין זה בדעת הר"ש, דמחשבת פיגול אינה פוסלת אלא אם כן חשב על דבר שעומד לאכילת מזבח או לאכילת אדם, ואם יחשוב בשעת שחיטה לשרוף את הבשר חוץ לזמנו או חוץ למקומו חשיב אכילת מזבח טפי מפרים הנשרפים. וכן לגבי פסול לינה, לפי מה דמספק"ל בזבחים [קד ב] דאין לינה פוסלת אלא באכילת אדם או מזבח, ואין לינה פוסלת בפרים הנשרפים, יתכן דבפרה איכא פסול לינה, וראה להלן סימן ד' אות ד'.

**סימן ג**

**פסולי עבודה**

הרמב"ם בסוף הלכות ביאת מקדש מנה שמונה עשר פסולים לעבודות בבית המקדש: א. העובד עבודה זרה. ב. הזר. ג. בעל מום. ד. הערל. ה. הטמא. ו. טבול יום. ז. מחוסר כפורים. ח. האונן. ט. השכור. י. מחוסר בגדים. יא. יתר בגדים. יב. פרום בגדים. יג. פרוע ראש. יד. שלא רחץ ידים ורגלים. טו. היושב. טז. מי שיש בין רגלו ובין הארץ דבר החוצץ. יז. מי שיש בין ידו ובין הכלי דבר חוצץ. יח. מי שעבד בשמאלו. ויש לדון בפסולים אלו האם הם קיימים גם בעבודות הפרה.

**א. זר**

נאמר בתורה "ונתתם אותה אל אלעזר הכהן, והוציא אותה אל מחוץ למחנה, ושחט אותה לפניו", ומבואר דפרת משה, שהיא הפרה הראשונה שנשרפה במדבר, נעשתה על ידי אלעזר, שבאותה שעה הוא היה סגן כהן גדול, [שהרי אהרן היה קיים].

ובמסכת יומא [מב ב] דרשינן, "ונתתם אותה לאלעזר", ולא לדורות לאלעזר, דלדורות אינה נעשית דוקא על ידי סגן. איכא דאמרי, לדורות נעשית דוקא בכהן גדול, דילפינן חוקה חוקה מיום הכפורים. ואיכא דאמרי, לדורות אף בכהן הדיוט, דלא דרשינן גזירה שוה להא מילתא, וכיון שאין צריך סגן הרי כל כהן הדיוט כשר.

וכן שנינו במסכת פרה פ"ד מ"א, ושלא בכהן גדול פסולה, רבי יהודה מכשיר. והיינו דפליגי האם ילפינן חוקה חוקה או לא, כאמור לעיל. וכן איתא בתוספתא [הובא בר"ש שם], שריפת הפרה והזאתה בכהן גדול, ושאר כל מעשיה בכהן הדיוט וכו' דברי רבי מאיר. רבי יוסי בר יהודה ורבי שמעון ורבי אליעזר בן יעקב אומרים, אותה באלעזר שהוא סגן, ושאר כל הפרות אפילו בכהן הדיוט.

ובמסכת יומא [מב א] נחלקו רב ושמואל לגבי שחיטה, לדעת רב גם שחיטה בעיא כהונה, ולדידיה קרא ד"ושחט אותה לפניו" היינו, דאלעזר עצמו היה שוחט. ולדעת שמואל שחיטה כשרה אפילו בזר, דשחיטה לאו עבודה היא, וקרא ד"ושחט אותה לפניו" היינו דאלעזר היה רואה, אך אין צריך שחיטה באלעזר.

ובפשטות אין שייכות בין המחלוקות, דרב ושמואל נחלקו בין לפי תנא קמא דבעינן כהן גדול ובין לפי רבי יהודה דסגי בכהן הדיוט, האם זה גם בשחיטה או לא. אך בתוספות ישנים שם הקשו, דבמתניתין תנן שחטה שלא בכהן גדול פסולה ורבי יהודה מכשיר, ואף לרבי יהודה דוקא כהן הדיוט כשר אך זר פסול, וקשיא לשמואל? ותירצו, דרבי יהודה באמת מכשיר גם זר, אלא נקט שלא בכהן גדול משום תנא קמא, דאפילו בכהן הדיוט פסל. והנה במשנה לפנינו הגירסא ושלא בכהן גדול, ולא מוזכר שחיטה, אך התוספות ישנים פירשו דמתניתין קאי על הרישא, דשחטה שלא לשמה או ששחטה שלא רחוץ ידים ורגלים או ששחטה שלא בכהן גדול פסולה. ולכן הקשו, דלהדיא נחלקו תנא קמא ורבי יהודה אף בשחיטה. ותירצו, דבזה גופא נחלקו תנא קמא ורבי יהודה, האם בעינן בשחיטה כהן או שמא אף זר כשר. ולפי זה צריך לומר, דלכולי עלמא בכל העבודות בעינן כהן גדול, והמחלוקת היא רק בשחיטה, האם דינה ככל העבודות דבעינן כהן גדול, או ששחיטה לאו עבודה היא ואף זר כשר.

אך יש לעיין, דלגבי המחלוקת בע"ב שם האם דרשינן אותה לאלעזר להכשיר כהן הדיוט או דדרשינן חוקה חוקה להצריך כהן גדול, פירשו התוספות ישנים שם, דהיינו פלוגתת תנא קמא ורבי יהודה, ומבואר דהם נחלקו בכל העבודות האם בעינן כהן גדול או דסגי בכהן הדיוט? וצריך לומר, דרק לפי שמואל צריך לומר דפליגי בשחיטה, ובשאר עבודות לכולי עלמא בעינן כהן גדול, שאם לא כן יש להוכיח מתנא קמא שלא כדבריו. אך לפי רב שפוסל זר בשחיטה, שפיר יש לומר שהם נחלקו בין בשחיטה בין בשאר עבודות האם בעינן כהן גדול או דסגי בכהן הדיוט, והתוספות ישנים בע"ב פירשו לפי רב.

אמנם הגבורת ארי שם הקשה על הבנתם של התוספות ישנים דמתניתין קאי אשחיטה דרישא, דאם כן צריך לומר הכי גם בשלא רחוץ ידים ורגלים, דאיירי בשחיטה, ואם כן ליפלוג רבי יהודה גם התם, דשחיטה לאו עבודה היא ואין צריך קידוש לשחיטה כמו דאין צריך כהן? ועל כרחיך דמתניתין לא קאי בשחיטה כלל אלא בשאר עבודות, והם נחלקו האם בעינן כהן גדול או כהן הדיוט, אך לכולי עלמא זר פסול, והשתא נחלקו רב ושמואל מה הדין בשחיטה. וכן נקט הריטב"א שם.

בהמשך הפרשה נאמר, "ולקח אלעזר הכהן מדמה באצבעו והזה", ומבואר דקבלת הדם וההזאה היו על ידי אלעזר, [דכל מקום שנאמר "ולקח" היינו קבלת הדם]. ומבואר בסוגיא שם, דלפי שמואל שבשחיטה אין צריך אלעזר, הרי הפסוק בא להחזירו לאלעזר, דבקבלה והזאה בעינן אלעזר. אך לפי רב דגם בשחיטה בעינן אלעזר, קשה, מדוע כתיב שוב אלעזר לגבי קבלה והזאה? ולפיכך דרש רב דאין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות, ואתא קרא לומר דלקבלה ולהזאה גם כהן הדיוט כשר.

העולה מהסוגיא, דלפי רב, הא דבעי אלעזר אינו אלא בשחיטה, אך בקבלה בהזאה ובשריפה אף כהן הדיוט כשר, ואילו לפי שמואל להיפך, בשחיטה אפילו זר כשר, בקבלה בהזאה ובשריפה בעינן דוקא אלעזר.

ובגבורת ארי שם כתב, דאף דהסוגיא שם קאי על פרת משה, שהיא נעשית על ידי אלעזר, הוא הדין לדורות למ"ד בכהן גדול, דכל מקום שהיה צריך אלעזר בפרת משה צריך כהן גדול לדורות, ולכן הא דבעי לת"ק כהן גדול לדורות, לפי רב היינו בשחיטה, ולפי שמואל היינו בקבלה בהזאה ובשריפה.

וכן נקט בתחילה החזון איש [ח ג], אך הקשה על זה: א. דבתוספתא שהובא לעיל מבואר להדיא שלפי רבי מאיר בעינן כהן גדול אף בהזאה ושריפה, ודלא כרב? ותירץ, דתנאי היא, דהא בסוגיא ביומא שם מייתי תנא דסבר כדעת רב, ובאמת התוספתא סוברת כדעת שמואל.

ב. במשנה בפרה שם תנן, דשלא רחוץ ידים ורגלים פסולה ושלא בכהן גדול פסולה. והנה רישא דשלא רחוץ יו"ר פסולה על כרחיך איירי בשאר עבודות ולא בשחיטה, דהא שחיטה לאו עבודה היא, ואיך יתכן לומר דשלא בכהן גדול איירי דוקא בשחיטה? [קושית החזון איש היא כפי שיטתו, שדין כהן בשחיטה לפי רב הוא כמראות נגעים, וביארנו לעיל סימן ב' אות א', ולכן גם קידוש יו"ר אין צריך בשחיטה]. ותירץ, דיתכן דמילי מילי קתני, דקידוש יו"ר לא איירי בשחיטה וכהן גדול איירי רק בשחיטה.

ג. בספרי ילפינן בגזירה שוה דחוקה חוקה דפרה נעשית בבגדי לבן. והנה על כרחיך אתיא כמ"ד דנעשית בכהן גדול, דהא מ"ד בכהן הדיוט לא יליף חוקה חוקה, [ראה להלן אות ב' בשם הריטב"א דכתב דאתיא ככולי עלמא], ואיך יתכן דהגזירה שוה לגבי כהן גדול איירי דוקא בשחיטה, ואילו הגזירה שוה לגבי בגדי לבן לא איירי בשחיטה? [גם קושיה זו היא כפי שיטתו, שאין צריך בגדי כהונה בשחיטה גם לדעת רב].

ד. עוד יש להקשות, איך יתכן לומר דבעינן בשחיטה כהן גדול דוקא, הא שחיטה לאו עבודה היא, והגמרא מדמה למראות נגעים, [כפי שיטת החזון איש הנ"ל], והתם אין צריך כה"ג?

ולכן כתב החזון איש, דלפי מ"ד לדורות בכהן גדול, ויליף חוקה חוקה מיום הכפורים, על כרחיך אין צריך כהן גדול בשחיטה, דהא רב מכשיר שחיטת פרו בזר, ואם ביוה"כ שחיטה כשרה בזר אף בפרה כשרה, דהא ילפינן מהדדי. ואם כן, רב דפוסל שחיטת פרה בזר, על כרחיך סובר כמ"ד לדורות בכהן הדיוט, דלפי מ"ד בכהן גדול אין פסול זר בשחיטה. ולפי"ז ניחא הכל, דהתוספתא והמשנה והספרי דבעינן כהן גדול היינו בקבלה והזאה ולא בשחיטה, ומה שרב פסל זר בשחיטה היינו למ"ד דסגי בכהן הדיוט.

עוד נאמר בהמשך הפרשה "ולקח הכהן עץ ארז וגו' והשליך אל תוך שריפת הפרה", ומבואר בסוגיא שם דלכולי עלמא האי "הכהן" היינו כהן הדיוט.

ולגבי אסיפת אפרה נאמר "ואסף איש טהור את אפר הפרה", ודרשינן "איש" להכשיר את הזר, והיינו, דכל המלאכות שלאחר השריפה אין צריך בהם כהן כלל.

העולה מהסוגיא לגבי פסול זר:

בשחיטה - לרב זר פסול, לשמואל זר כשר. [לפי הגבורת ארי, גם המחלוקת של תנא קמא ורבי יהודה אי בעינן כהן גדול לדעת רב איירי בשחיטה, ולפי החזון איש, לכולי עלמא אין צריך כהן גדול בשחיטה, וכמו שנתבאר לעיל].

בקבלה בהזאה ובשריפה - זר פסול, [לפי הגבורת ארי, לרב לכולי עלמא אין צריך כהן גדול, ולשמואל בזה נחלקו תנא קמא ורבי יהודה, ולפי החזון איש לכולי עלמא בזה נחלקו תנא קמא ורבי יהודה].

בהשלכת עץ ארז - זר פסול, אך אין צריך כהן גדול לכולי עלמא.

באסיפת אפרה, במילוי המים, בקידוש המים באפר, ובהזאה על הטמא – לכולי עלמא אף זר כשר.

ויש לעיין באותם עבודות שהזר פסול בהם, האם איכא נמי אזהרה וחיוב מיתה, כמו בעבודות פנים, או שמא, האזהרה והחיוב מיתה לא נאמרו אלא בעבודות בבהמ"ק, אך בפרה איכא רק פסול זר ותו לא. [וכן יש להסתפק במחוסר בגדים ובקידוש יו"ר ובבעל מום לדעת התוספות להלן אות יא', האם איכא אזהרה וחיוב מיתה, או שמא הוי רק פסול בעלמא. אך לגבי טמא, להגרי"ז דהפסול הוא מהלכות פרה ולא מהלכות עבודה, ודאי ליכא אזהרה וחיוב מיתה].

שוב מצאתי במנחת חינוך [מצוה שצ סק"ב] שנקט, דאין הזר חייב מיתה על הזאת דם הפרה. וכתב, דאפשר דעוברים בלאו הבא מכלל עשה, דכהן כתיב. ומשמע מדבריו דאינו עובר על איסור זר של כל הקרבנות, דהאזהרה והחיוב מיתה ודאי נאמרו רק בפנים, אלא דיתכן שעובר משום עשה דפרה עצמה. וכן נקט הרש"ש במסכת יומא [כד א על רש"י ד"ה עבודה תמה], עיי"ש.

**ב. מחוסר בגדים**

שנינו במסכת פרה פ"ד מ"א, ובמחוסר בגדים פסולה, ובבגדי לבן היתה נעשית. דהיינו, שהפרה נעשית בבגדי כהונה, אך לא בשמונה בגדי זהב של כה"ג, אלא בארבעה בגדי לבן של כה"ד.

ובמשנה לא נתפרש באלו עבודות בעינן בגדי כהונה, ומסתבר לומר דדוקא בעבודות הצריכות כהן שייך לומר דבעינן בגדי כהונה, דהיינו, בקבלת הדם, בהזאה, בשריפה, ובהשלכת עץ ארז. אך בעבודות שאינן צריכות כהונה, דהיינו, באסיפת אפרה, במילוי המים, בקידוש המים באפר, ובהזאה על הטמא, אין צריך בגדי כהונה. [ולגבי שחיטה, לשמואל דכשר בזר אין צריך בגדי כהונה, אך לרב דפסולה בזר מידי דהוה אמראות נגעים, נתבאר לעיל סימן ב' אות א'].

במסכת יומא [מג א] ילפינן מהפסוק "וכבס בגדיו הכהן", דתיבת "הכהן" יתירא אתא ללמד דבעינן כהן כשהוא בכיהונו, ופירש רש"י, דבכיהונו היינו כשהוא לבוש בבגדי כהונה שלו. ועוד ילפינן מ"וטמא הכהן עד הערב", ד"הכהן" יתירא בא ללמד דאף לדורות בעינן כהן בכיהונו.

ומקשינן, בשלמא למ"ד דפרה נעשית לדורות בכהן הדיוט, שפיר בעינן קרא לכהן בכיהונו, אלא למ"ד לדורות בכהן גדול, השתא כהן גדול בעי, בכיהונו מבעיא? ומתרצינן, אין, מילתא דאתיא בקל וחומר טרח וכתב לה קרא.

ויש להעיר בסוגיא זו כמה הערות:

א. למה לי קרא לבגדי כהונה, תיפו"ל מהא דבעינן כהן, כאמור לעיל, וכל זמן שאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם? ויתכן לומר, דהנה בזבחים [יג א] דרשינן מקרא דבעינן בגדי כהונה בקבלת הדם. והקשו התוספות, מדוע אצטריך קרא, תיפו"ל מהא דאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם? ותירצו, דס"ד דדוקא היכא דכתיב בגדי כהונה אמרינן דבלא בגדי כהונה הרי הם כזרים, [ונפק"מ לחייב מיתה כזר שעבד], אך היכא דלא כתיב לא, והשתא ילפינן מקבלת הדם דבכל מקום דכתיב הכהן היינו בכיהונו, דבעינן בגדי כהונה, ובלא"ה הוו כזרים. והשתא יתכן, דילפינן מהתם רק לעבודות בבית המקדש דומיא דקבלת הדם, אך בעבודות הפרה דנעשים בחוץ לא ילפינן מקבלה, ולכן בעינן קרא.

ב. יש לעיין, מדוע הגמרא מקשה למ"ד לדורות בכהן גדול טפי מלמ"ד לדורות בכהן הדיוט, הרי גם כהן הדיוט צריך בגדי כהונה, ומדוע קשה טפי אם בעינן כהן גדול? ויתכן לבאר, דלפי מ"ד דסגי בכהן הדיוט היה מקום לומר, דהא דבעינן כהונה הוא כמו במראות נגעים, ולפי"ז אין צריך בגדי כהונה, ושפיר בעי קרא דהכהן בכיהונו. אך למ"ד בכהן גדול לא יתכן דזה מדין מראות נגעים, דלא מצינו בשום דוכתא דבעינן כהן גדול אלא בדיני עבודה, ושפיר ידעינן בגדי כהונה מקל וחומר.

ולפי"ז יש ליישב נמי קושיא קמייתא, דמפסול זר לחוד לא ידעינן דבעי בגדי כהונה, דיתכן דהוי מדין מראות נגעים.

ג. הקשו הראשונים, מדוע מקשינן למ"ד לדורות בכה"ג טפי מלמ"ד לדורות בכה"ד, הרי ישנם עבודות דלכולי עלמא סגי בהו בכהן הדיוט, דהיינו השלכת עץ ארץ, ולדעת רב אף קבלה הזאה ושריפה, ואם כן שפיר בעינן קרא דבעינן כהן בכיהונו אף באותם עבודות? ותירץ בתוספות הרא"ש שם, דכיון דאיכא חדא עבודה שצריכה כהן גדול, מסתבר דבעינן כהן בכיהונו בכל העבודות. ובריטב"א תירץ, דמאחר שבחדא עבודה בעינן גם כהן גדול וגם בגדי כהונה, הרי כשהתורה אמרה דבהשלכת עץ ארז סגי בכהן הדיוט, לא מסתבר דנחית תרי דרגי, ובגדי כהונה מיהא בעי מסברא.

החזון איש [ס"ח סק"ב] תירץ, דקושית הגמרא היא רק למה לי תרי קראי, דלאחר דילפינן בפרת משה דבעינן כהן בכיהונו, כל שכן דבעינן לדורות. ובשלמא למ"ד לדורות בכהן הדיוט, ודורות יותר קל מפרת משה, שפיר בעינן קרא יתירא דאף לדורות בעינן בכיהונו, אלא למ"ד לדורות בכהן גדול, ודורות יותר חמור מפרת משה, הרי איכא קל וחומר להצריך בכיהונו, ואין צריך תרי קראי.

ולפי"ז לא קשה קושית הראשונים דאצטריך קרא לאותם עבודות שאינם צריכים כה"ג, דהא הילפותא בפרת משה היא לכל העבודות [ראה להלן], וילפינן בקל וחומר לדורות דבכל העבודות בעינן בכיהונו. ולפי זה מיושב גם מה שהקשינו בקושיא ב', ופשוט.

ד. הקשה הגבורת ארי שם, מדוע בעינן קרא דבעינן בגדי כהונה, תיפו"ל מגזירה שוה דחוקה חוקה מיום הכפורים? והוסיף, דזה קשה אף למ"ד לדורות בכהן הדיוט, דאף דלא יליף מהגזירה שוה להצריך כהן גדול, מכל מקום מצינו דיליף מהגזירה שוה לגבי דבעינן בגדי לבן, ואם כן נילף מהתם את עיקר דין בגדי כהונה?

ותירץ החזון איש שם, דהגזירה שוה קאי רק על עבודות דבעינן אלעזר בפרת משה או כהן גדול לדורות, דהיינו לרב בשחיטה ולשמואל בקבלה הזאה ושריפה, אך בעבודות דאין צריך אלעזר, דהיינו בהשלכת עץ ארז, ולרב אף קבלה הזאה ושריפה, לא ילפינן חוקה חוקה, ועל עבודות אלו אזלא הסוגיא, דילפינן מהכהן דבעינן בגדי כהונה, ועל זה מקשינן למ"ד לדורות בכהן גדול תיפו"ל מקל וחומר.

ה. יש לעיין, מדוע בעינן קרא דהכהן בכיהונו, תיפו"ל דחטאת קרייה רחמנא, וכמו דילפינן מהתם קידוש יו"ר להלן? ולהחזון איש דלעיל יש ליישב, דקרא בעינן רק להשלכת עץ ארז, דבזה לא שייך לומר חטאת קרייה רחמנא, וצ"ע.

ובעיקר פירוש רש"י ד"בכיהונו" היינו בגדי כהונה, ראה מרומי שדה ורש"ש ביומא שם.

בהא דאיתא במשנה דפרה נעשית בארבעה בגדי לבן ולא בשמונה בגדי זהב, בספרי יליף לה מגזירה שוה דחוקה חוקה מיום הכפורים, מה התם בבגדי לבן אף פרה בבגדי לבן. והקשה המשנה אחרונה במסכת פרה שם, למאן דאית ליה לדורות בכהן הדיוט, ולא יליף גזירה שוה דחוקה חוקה מיום הכפורים להצריך כהן גדול, מנ"ל דאף כהן גדול עושה את הפרה בארבעה בגדי לבן?

ובריטב"א ביומא [מב ב] רמז לקושיא זו, דכתב, גמר חוקה חוקה, ואידך תנא לא גמר חוקה חוקה. אי נמי אית ליה, וכדמשמע קצת לקמן, [כונתו למה שהביא לקמן שם את דרשת הספרי דילפינן מחוקה חוקה להצריך בגדי לבן], אלא דסבירא ליה דהכא ליכא למידן גזירה שוה, דכמאן דמפורש בהדיא כהן הדיוט דמי, כיון דסתם דבריו. [וברש"י מג א ד"ה הניחא כתב דלמ"ד כהן הדיוט לא ילפינן גזירה שוה, ואולי כונתו דלהא מילתא לא ילפינן].

ובגבורת ארי תירץ, דלכולי עלמא ילפינן גזירה שוה, אלא דלמ"ד לדורות בכהן הדיוט מסתבר לו דלא החמירה תורה לדורות טפי מפרת משה, וכיון דבפרת משה אין צריך כהן גדול לא מסתבר דלדורות בעינן, אך לגבי בגדי לבן שפיר דרשינן.

כתב המשך חכמה [במדבר יט ח], דכמו דחזינן בהוצאת הדשן דאף דבעינן בגדי כהונה מכל מקום הבגדים הם פחותים משאר הבגדים, משום שבגדים שבישל בהם קדירה אל ימזוג בהם כוס לרבו, הוא הדין בעבודות הפרה דנעשים בחוץ, אף דבעינן בגדי כהונה מכל מקום הבגדים הם פחותים משאר הבגדים. ולפי"ז כתב, דאף בגדים ישנים כשרים לעבודות הפרה, כמו דמרבינן שחקים להוצאת הדשן במסכת יומא [כג ב].

ועוד כתב, דבמסכת זבחים [פח ב] אמרינן, דבגדים שנתגעלו עד שצריכים נתר ואהל לכבסן, אין מכבסין אותם והם פסולים לבגדי כהונה, אך אם אינם צריכים נתר ואהל אלא כיבוס במים, מכבסין אותם. ויש אומרים דאין מכבסין אותן כל עיקר, דאין עניות במקום עשירות. וכתב המשך חכמה, דגם לפי היש אומרים דאין מכבסין כלל, מכל מקום, בפרה, דגם שחקים כשרים, מכבסין אותן, אך אם הם צריכים נתר ואהל, גם בפרה אין מכבסין אותן. וביאר לפי"ז את הפסוק "יכבס בגדיו במים" עיי"ש.

**ג. יתור בגדים**

נסתפק המקדש דוד [סימן לו סק"א ד"ה אמרינן בפרה], האם איכא פסול דיתור בגדים בפרה. דאף דמחוסר בגדים פסול כדילפינן מהכהן בכיהונו, אין זה ראיה דגם יתור בגדים פוסל, דהא בעלמא מצרכינן תרי קראי לפסול מחוסר בגדים ויתור בגדים, [זבחים יח א], והכא איכא רק פסוק אחד לפסול מחוסר בגדים, מהכהן בכיהונו.

והוכיח דגם יתור בגדים פוסל, דהא בתוספתא וברמב"ם מבואר דאם עבד בבגדי זהב פסולה, ובגדי זהב היינו שמונה בגדים של כהן גדול, דזה נחשב ליתור בגדים, כמבואר בזבחים שם, ומבואר דאף יתור בגדים פוסל.

ולכאורה מסתבר לומר כן, דלאחר דנתרבה מקרא דבעינן בגדי כהונה בפרה, אין זה דין בפני עצמו מדין עבודות הפרה, אלא הוא גילוי מילתא דגם בפרה בעינן בגדי כהונה כמו בכל העבודות שבפנים, וממילא גם יתור בגדים פוסל. [ויתור בגדים אינו דין חדש אלא הוא פרט בדיני מחוסר בגדים, דהא הרמב"ם פ"י מכלי המקדש ה"ה כתב, דאיכא חיוב מיתה על יתור בגדים, וביארו האחרונים, דהקרא קמ"ל דיתור בגדים הוי בכלל מחוסר בגדים לכל דיניו]. וכן נקט המנחת חינוך [מצוה שצז ס"ק יב] באופן פשוט.

**ד. פרום בגדים**

פרום בגדים שוה לפרועי ראש, כמו שכתב הרמב"ם פ"א מביאת מקדש הי"ד, ואינו ענין למחוסר בגדים כלל, וראה להלן אות יד' מה הדין בפרוע ראש.

**ה. קידוש ידים ורגלים**

שנינו במסכת פרה פ"ד מ"א, ושלא רחוץ ידים ורגלים פסולה, רבי אליעזר מכשיר. ופירש הרמב"ם בפיה"מ, דתנא קמא פוסל משום שחטאת קרייה רחמנא, ורבי אליעזר מכשיר, דהואיל והיא נשחטת בחוץ יצאה מדין הקדשים. [וכן פירש הרמב"ם את המחלוקת ברישא האם מחשבת שלא לשמה פוסלת, והיינו, דהמחלוקת לגבי שלא לשמה ולגבי שאינו רחוץ ידים ורגלים היא מחלוקת אחת].

אמנם בתוספתא מבואר דטעמא דרבי אליעזר דמכשיר הוא משום דכתיב "בבואם אל אהל מועד או בגשתם אל המזבח ירחצו", ומדוייק שהדין קידוש יו"ר הוא רק בביאה לאהל מועד, מה שאין כן בפרה דאינה נעשית באהל מועד אין צריך קידוש יו"ר, וכן פירשו הר"ש והרע"ב.

וכתב המשנה אחרונה, דאין צריך לטעם זה, דהא רבי אליעזר מכשיר ברישא מחשבת שלא לשמה אף דליכא להאי טעמא, ועל כרחיך דלית ליה כלל הדרשא דחטאת קרייה רחמנא, אלא הוא מפרש הקרא ד"חטאת" כמו שפירש רש"י על התורה, דחטאת הוא לשון חיטוי וטהרה. והא דנקטו הר"ש והרע"ב קרא דבבואם וכו' הוא לרווחא דמילתא.

אך לכאורה נראה דאי אפשר לומר כן, דהא במסכת עבודה זרה [כג ב] אמרינן דטעמא דרבי אליעזר דפוסל נרבעת הוא משום שפרה קדשי מזבח היא או משום שחטאת קרייה רחמנא, ומקשינן שם לרבי שמעון דמכשיר יוצא דופן, אלמא לית ליה חטאת קרייה רחמנא, ואי טעמו של רבי אליעזר הכא משום שלית ליה דרשא דחטאת, מדוע לא מקשינן מרבי אליעזר עצמו? [ראה מלאכת שלמה דיש גורסים רבי אלעזר, ולפי זה ניחא, אך בכל הדפוסים הגירסא רבי אליעזר].

ועל כרחיך צריך לומר דגם רבי אליעזר מודה דחטאת קרייה רחמנא, אלא לגבי מחשבת שלא לשמה ופיגול הסתבר לו דאין זה שייך אלא בדבר הנעשה בפנים. ולגבי שלא רחוץ יו"ר רבי אליעזר הכשיר משום קרא דבבואם, דמשמע שכל האיסור הוא רק בביאה לאהל מועד, וכן הכשיר רבי אליעזר פ"ב מ"ג אתנן זונה ומחיר כלב, משום שנאמר לא תביא וכו' בית ד' אלוקיך, ודייק דהאיסור הבאה הוא רק לבית. ודברי המשנה אחרונה צ"ע.

ומה שכתב הרמב"ם בפיה"מ דטעמא דרבי אליעזר משום שהיא נשחטת בחוץ, צריך לומר, דכשם שלא הסתבר לרבי אליעזר דמחשבה פוסלת בדבר הנעשה בחוץ כך לא הסתבר לו דבעינן קידוש יו"ר בדבר הנעשה בחוץ, אך בכל שאר הדינים ודאי מודה רבי אליעזר דחטאת קרייה רחמנא. [וכעין מה שכתב החזון איש ס"ח סק"ח, דהדבר מסור לחכמים מה מסתבר ללמוד מחטאת ומה לא מסתבר, ולגבי יוצא דופן הסתבר לגמרא במסכת עבודה זרה שם שאין סברא שלא ללמוד מחטאת, ולכן אם רבי שמעון מכשיר על כרחיך דלית ליה כלל חטאת קרייה רחמנא, אך מרבי אליעזר הכא אי אפשר להוכיח כן].

ובמשנה אחרונה הקשה, מדוע חכמים חולקים על רבי אליעזר, הרי לגבי במה לכו"ע אין צריך קידוש יו"ר משום דכתיב "בבואם אל אהל מועד", ומה יועיל ההיקש לחטאת, הרי בחטאת גופה אם נעשית בחוץ אינה טעונה קידוש יו"ר? ותירץ הדבר אברהם סימן ז' ענף ג', דחכמים סוברים שפרה הוקשה לחטאת הנעשית בפנים, וכל דיני חטאת הנעשית בפנים קיימים גם בפרה, ולכן רק לגבי במה דרשינן לפטור מקרא דבבואם, אך לגבי פרה כל דיני חטאת דבפנים נוהגים בה. [ויתכן דבזה פליגי רבי אליעזר וחכמים, האם מקשינן פרה לחטאת סתם, או לחטאת דפנים דוקא. וכן פליגי בפ"ב מ"ג לגבי אתנן זונה ומחיר כלב לשיטתם].

והנה גם בזה נראה פשוט, דאין דין קידוש יו"ר אלא בעבודות שצריכות כהן, וכמש"כ לגבי בגדי כהונה. אך יש לעיין מנ"ל דבעינן קידוש יו"ר בהשלכת עץ ארז, הרי בזה לא שייך חטאת קרייה רחמנא, וכמש"כ לעיל דקרא דהכהן בכיהונו נצרך להשלכה? ובאמת המרומי שדה ביומא שם כתב, דהכהן בכיהונו כולל גם קידוש יו"ר ולא רק בגדי כהונה, ולפי"ז ניחא.

**ו. טמא**

בפרשת פרה אדומה נאמרו בשתי מקומות דבעינן איש טהור לעבודות הפרה: א. לגבי אסיפת האפר נאמר "ואסף איש טהור את אפר הפרה". ב. לגבי הזאה מאפר פרה על הטמא נאמר "ולקח אזוב וטבל במים איש טהור", וכן נאמר שם "והזה הטהור על הטמא".

ובמסכת יומא [מג א] דרשינן לכולהו "טהור" לדרשות אחרות, ד"טהור" דאסיפה אתא לרבות שאשה כשרה לאסיפת האפר. והא ד"וטבל במים איש טהור" אתיא לרבנן להכשיר את הקטן להזאה, ולרבי יהודה להכשיר את האשה להזאה. והא ד"והזה הטהור על הטמא" דרשינן שם דטבול יום כשר לכל עבודות הפרה.

ומבואר בגמרא דמסברא ידעינן דטמא פסול לכל עבודות הפרה, ולכן דרשינן מג' הפסוקים דרשות אחרות. ונחלקו הראשונים שם מדוע מסברא טמא פסול: רש"י כתב לגבי אסיפת אפרה "דאי למיעוטי טמא, פשיטא, חטאת קרייה רחמנא". ולגבי הזאה פירש רש"י, דשתי הפסוקים של "טהור" בהזאה מיותרים, "דהא בטהור קאי". כלומר, דהא כל הפרשה של פרה אדומה איירי באדם טהור, ואם כן גם המשך הפרשה לגבי הזאה איירי באותו אדם דלעיל שהוא טהור, ולכן מסברא טמא פסול גם להזאה. וכן פירש רש"י במסכת זבחים [יז ב ד"ה והכא].

והא דלא פירש רש"י לגבי הזאה דטמא פסול מסברא משום שחטאת קרייה רחמנא, כמו שפירש לגבי אסיפת אפרה, יש לומר, משום שאסיפת אפרה היא עבודה מעבודות הפרה, אך הזאה על הטמא אינה מעבודות הפרה כלל, ולא שייך לומר בזה חטאת קרייה רחמנא, ולכן הוצרך רש"י לפרש, דכיון דכל הפרשה בטהור קאי, [משום שחטאת קרייה רחמנא], לכן גם בהזאה אף שלא שייך הטעם דחטאת, מכל מקום מסברא בעינן אדם טהור, משום שכל הפרשה בטהור קאי.

אמנם רש"י במסכת יבמות [עג א ד"ה הטהור] כתב, דקרא דהזאה מיותר משום שחטאת קרייה רחמנא, וראה בערוך לנר שם שפירש, דביומא ובזבחים לא הוצרך רש"י לפרש בהזאה משום חטאת קרייה רחמנא, דכבר יש את הטעם דבטהור קאי, אך ביבמות דלא הובא הפסוק דאסיפת אפרה הוצרך רש"י לפרש דבהזאה עצמה בעינן מסברא איש טהור. ועכ"פ מבואר דאף בהזאה שייך לומר חטאת קרייה רחמנא, אף דאין בזה עבודה מעבודות הפרה כלל.

ובתוספות הקשו, מדוע בעינן קרא להכשיר טבול יום, מהכי תיתי לפוסלו, אי משום דחטאת קרייה רחמנא, הא הזאה לאו עבודה היא, אי משום דכתיב לעיל מיניה טהור, הא אצטריך לדרשא אחריתי, וכמו שנתבאר לעיל? ותירצו, דס"ד לטמאות אף טבול יום מדכתיב "והניח במקום טהור", דבעינן שהאפר יהיה מונח במקום טהור, וס"ד דאף הגברא צריך להיות טהור לגמרי, קמ"ל דטבול יום כשר.

וקושיתם צ"ע, דאי הקשו דמסברא צריך לטהר טבול יום, הרי הוא הדין צריך לטהר מסברא טמא גמור, שהרי לא שייך בזה חטאת קרייה רחמנא, ואם כן הו"ל להקשות טפי דהפסוק אינו מיותר כלל, דהא אצטריך לעצם הפסול טמא, ומנלן להכשיר את הטבול יום? וצ"ע.

[ואולי יש לומר לחומר הקושיה, דכל זה מונח בקושייתם, דבגמרא בעינן קרא להכשיר טבול יום, ומבואר דמסברא אף טבול יום פסול, והקשו, הא מסברא אפילו טמא גמור כשר להזאה, דהא הזאה לאו עבודה היא, ומטמא דלעיל אי אפשר למילף, דאצטריך לדרשא אחריתי. ולפי"ז מוכח מהא דלא הקשו התוספות כן לגבי אסיפת אפרה, דס"ל שבסיפת אפרה אמרינן חטאת קרייה רחמנא אף שהיא כשרה בזר. אך בלשונם לא משמע כן].

ובריטב"א כתב לגבי אסיפת אפרה, דקרא דטהור מיותר, דכיון דכתב רחמנא לעיל הכהן מסתמא איש טהור הוא. ודבריו צ"ע, דאמנם קודם שכתבה התורה איש טהור גם זר וגם טמא פסולים מסברא, אך לאחר שכתבה התורה "איש" להכשיר את הזר שוב צריך קרא לפסול טמא, שהרי כל המקור לפסול טמא הוא משאר עבודות, שבהם טמא פסול רק משום דבעינן כהן? וצ"ל, דכיון שמסברא זר וטמא פסולים, הרי כאשר התורה הכשירה את הזר אמרינן דלא הכשירה אלא את הזר, ולא את הטמא, ולגבי טמא כדקאי קאי.

והנה מהא דלא פירש הריטב"א כרש"י דבאסיפת אפרה גופה ידעינן דבעי טהור מדחטאת קרייה רחמנא מבואר דלא אמרינן חטאת קרייה רחמנא לגבי אסיפת אפרה. והיינו, דלרש"י ביבמות אפילו בהזאה אמרינן חטאת קרייה רחמנא, ולהריטב"א אפילו באסיפת אפרה לא אמרינן חטאת קרייה רחמנא. [ולדעת התוספות לפי מה שביארנו, באסיפת אפרה אמרינן ובהזאה לא אמרינן].

אך יש לעיין לשיטת רש"י, דלגבי מעילה דרשינן במנחות [נא ב] מקרא ד"היא", דבה מועלים באפרה אין מועלים, והיינו דלאחר שריפתה אין בה דין חטאת, וכמו שכתבנו לעיל סימן א' סוף אות ג' בשם הגר"ח, ואם כן מדוע לגבי פסול טמא אמרינן חטאת קרייה רחמנא גם באסיפת אפרה? ויתכן ליישב על פי מה שכתב החזון איש [ס"ח ס"ק יד], דעבודת אסיפת אפרה, אין הכונה לאסוף את האפר למקום אחד, שהרי אפשר לקחת קצת אפר ולקדש במקומו, ואין צריך לאסוף את האפר כלל, אלא אסיפת אפרה היינו לפורר את הגושים שיהיו ראויים לקידוש, ואם כן עבודה זו היא חלק מהשריפה, דהוא עושה שהפרה תהיה ראויה לקידוש. ואף שעבודה זו כשרה בזר ואינה נחשבת לשריפה ממש, מכל מקום שייך לומר שדינה כחטאת שטמא פסול בה.

אך עדיין יקשה לדעת רש"י ביבמות, דאפילו בהזאה אמרינן חטאת קרייה רחמנא לפסול טמא? ותירץ בחידושי מרן רי"ז הלוי [בקונטרס עמ"ס יומא שם], דכונת רש"י ביומא וביבמות לומר, דכיון דחטאת קרייה רחמנא בשחיטה ובהזאה ובשריפה, והתם בעינן טהור, לכן גם באסיפת אפרה ובהזאה בעינן טהור, אף דלא אמרינן חטאת לגבייהו. [וקצת יש לדקדק, מדוע לגבי אסיפת אפרה פירש רש"י דכתיב חטאת, ולגבי הזאה פירש רש"י ביומא ובזבחים דבטהור קאי, והא בתרוויהו לא נאמר חטאת אלא סמכינן על הא דבטהור קאי?].

אך הקשה הגרי"ז שם, דבזבחים פירש רש"י דטמא פסול לעבודות הפרה משום שנאמר ואסף איש טהור, ומבואר דגם בשריפה אין פסול טמא אלא מחמת הפסוק שנאמר באסיפת אפרה, ואיך יתכן שהפסוק באסיפת אפרה מיותר משום שילפינן משאר עבודותיה, ודברי רש"י סתרי להדדי?

ולפי מש"כ הגרי"ז בספרו [יבואר להלן], דרק לאחר שטבול יום כשר ידעינן דאין פסול טמא מצד עבודה אלא מדיני הפרה, לא קשה מידי, דלולי קרא דטהור באסיפה איכא פסול טמא בשריפה מחמת דיני עבודה, ולכן איכא פסול טמא גם באסיפת אפרה ובהזאה, דהא בטהור קאי. ומעתה דקרא דטהור מיותר ילפינן להכשיר טבול יום, ושוב ידעינן דאין פסול טמא מחמת עבודה אלא מחמת דיני הפרה, ולפיכך כתב רש"י בזבחים דהמקור לפסול טמא בשריפה הוא מואסף איש טהור, שהרי מעתה הוי דין בפני עצמו מהלכות הפרה.

וראה בדבר אברהם ס"ז סק"ו שיישב את רש"י, דהיה לו גירסא אחרת בגמרא במנחות, דלא ממעטינן מעילה באפרה מ"היא", אלא מסברא, דכיון דנעשית מצותו לא שייך בה מעילה, אך באמת איכא דין חטאת גם לאחר שריפה. וראה מה שכתבנו לעיל סימן א' סוף אות ד' בדעת רש"י, האם איכא קדושת חטאת באפר הפרה.

**ז. טבול יום**

במסכת יומא [מג ב] ילפינן מקרא ד"הטהור" יתירא שנאמר לגבי הזאה, להכשיר טבול יום בכל עבודות הפרה.

והקשו התוספות שם מנלן להכשיר טבול יום אף בשאר עבודות הפרה, אי ילפינן מהזאה, איכא למפרך, מה להזאה שכן כשרה בזר, תאמר בשאר עבודות שפסולות בזר, ונימא דיפסלו אף בטבול יום? ותירצו, דמכל מקום עיקר הטהרה באה על ידי ההזאה, ואם אפילו בהזאה התורה הכשירה טבול יום כל שכן בשאר עבודות.

אמנם הריטב"א ביבמות [עג א] כתב, דלא ילפינן כל העבודות במה מצינו מהזאה, דאיכא למפרך מה להזאה שכן כשרה בזר. אלא הילפותא בהזאה מגלה על הכלל כולו, ד"טהור" דבעינן לגבי פרה היינו לאפוקי טמא גמור, אך טבול יום נחשב כטהור לגבי פרה.

בחידושי מרן רי"ז הלוי [הל' פרה אדומה ד"ה ואשר] כתב, דהא דטמא פסול לכל עבודות הפרה, אין זה מדין פסול טמא האמור בעבודה, ואין זה מדין תורת חטאת שבה, אלא הוא פסול מיוחד שנאמר בהלכות פרה, דבעינן איש טהור לעבודות הפרה. שהרי פסול טמא נאמר לא רק בעבודות ששייכים לדין חטאת, אלא גם באסיפת אפרה ובהזאתה, והתם ודאי הוי פסול מדין פרה ולא מדין חטאת, וברש"י וברמב"ם דימו את הדין טהור בשחיטה קבלה הזאה ושריפה לדין טהור שנאמר באסיפה ובהזאה, ומבואר דפסול טמא של עבודה ליכא כלל בפרה, אלא איכא רק פסול מדיני פרה.

והוכיח כן מהא דילפינן דטבול יום כשר בפרה בכל העבודות מהזאה, ואם נאמר דגם מדין חטאת יש לפסול טמא, דלמא כל מה דהוכשר טבול יום הוא פסול טמא שמחמת הלכות פרה אדומה, אך לגבי הפסול טמא שמדין עבודה, הרי בכל העבודות גם טבול יום פסול, ומנלן דבפרה הפסול עבודה שונה מכל הקרבנות? אלא מוכח דפסול עבודה ליכא כלל בפרה, אלא איכא רק לפסול טמא שבדיני פרה אדומה, וכיון דבהזאה טבול יום כשר הוא הדין בשאר העבודות.

ועוד כתב להלן שם [סד"ה ולפי"ז], דהמקור לזה דאין פסול טמא מצד דיני עבודה הוא מהא דטבול יום כשר, דמזה מוכח דאין הפסול טמא כשאר הקרבנות שגם טבול יום פסול בהם, אלא הוא דין מחודש דפרה נעשית באדם טהור, ולגבי דין זה גם טבול יום נחשב לטהור.

ולכאורה הגרי"ז סתר את דבריו, דבתחילה כתב דהטעם שילפינן את כל העבודות מהזאה הוא משום שאין פסול טמא של עבודה בפרה, ואחר כך כתב דהמקור דאין פסול טמא של עבודה בפרה הוא מהא דטבול יום כשר, ומנלן כל זה, דלמא איכא פסול טמא מצד עבודה ובאמת טבול יום פסול? ובמגיה על הריטב"א שם [מהד' הרב קוק] כתב, דלפי התוספות דילפינן בקל וחומר אין מקום לדברי הגרי"ז, כלומר, דאם בשאר עבודות יש דין נוסף של חטאת, לגבי זה לא שייך למילף בקל וחומר, שהרי בהזאה אין דין חטאת. ורק לפי הריטב"א דהוי גילוי מילתא, הרי זה כמו שנאמר בהדיא בכל העבודות דטבול יום כשר. אך עדיין צ"ע, דאם כן כיצד הוכיח הגרי"ז דליכא פסול טמא מצד עבודה מהא דילפינן שריפה מהזאה, הא להריטב"א לא ילפינן כלל אלא הוי גילוי מילתא?

ואולי יש לומר דאין כונת הגרי"ז להוכיח דאין פסול טמא מצד עבודה מהא דילפינן שריפה מהזאה, דכיון דאיכא גילוי מילתא שפיר ילפינן, אלא כונתו דלאחר דידעינן שהתורה הכשירה טבול יום ואינו כשאר עבודות, מסתבר דליכא כלל פסול טמא ולא הוי סתם גזיה"כ להכשיר טבול יום.

[דעת התוספות ביומא צריכה ביאור, כיצד ס"ל, דאין לומר דס"ל כהתוספות בזבחים [יבואר להלן] שכל פסולי עבודה נוהגים בפרה, דאם כן שוב קשה, דליכא למילף בקל וחומר להכשיר טבול יום. אלא על כרחיך ס"ל כרש"י דכל פסולי עבודה אינם נוהגים בפרה, אלא דלדעת התוספות ביומא לא ילפינן את זה מטבול יום כמש"כ הגרי"ז בדעת רש"י, אלא מסברא, וכמש"כ להלן בשם החזון איש, דדבר זה תלוי בסברת חכמים מה ללמוד מחטאת ומה לא ללמוד, והסתבר להו דפסולי עבודה אינם נוהגים בפרה, ופסול טמא הוא פסול בדיני פרה ולא משום פסולי עבודה, והשתא שפיר שייך למילף בקל וחומר מהזאה דטבול יום כשר, דלגבי דיני פרה הזאה חמורה משאר עבודות.

אך עדיין יש להקשות מנ"ל פסול טמא בשאר עבודות, דאי ילפינן מהזאה, אם כן לא קשה קושית התוספות כלל, שהרי בהזאה גופה טבול יום כשר, ואין מקור לפסול טבול יום בשאר עבודות? וצ"ל דבשאר עבודות טמא פסול מסברא, כיון דזר פסול בהם, וכמש"כ הריטב"א, ואין זה מדין חטאת אלא מסברא, ועל זה שייך קל וחומר מהזאה להכשיר טבול יום.

אך אם כן יש לעיין, דהתוספות בתחילה הקשו, למה לי קרא להכשיר טבול יום בהזאה, מהכי תיתי לפוסלו. ומדוע לא תירצו דס"ד לפסול טבול יום בהזאה בקל וחומר משאר עבודות, דהא הזאה היא עיקר הטהרה טפי משאר עבודות, ואם בהם טבול יום פסול משום דזר פסול, כל שכן בהזאה?].

**ח. מחוסר כפורים**

איתא בתוספתא [הובא בר"ש פ"ד מ"ב] ומייתי לה במסכת זבחים [יז ב] ובמסכת יבמות [עג א], "שרפה אונן ומחוסר כפורים כשרה, יוסף הבבלי אומר אונן כשרה מחוסר כפורים פסולה". ומבואר דנחלקו התנאים האם מחוסר כפורים כשר לעבודות הפרה או לא. ובמסכת זבחים שם הגמרא דנה האם מחוסר כפורים דזב כזב דמי או לאו כזב דמי, ואמרינן, מאי לאו בהא קמיפלגי, תנא קמא סבר מחוסר כפורים דזב לאו כזב דמי, ולכן הוא מכשיר מחוסר כפורים לעבודות הפרה, ויוסף הבבלי סבר כזב דמי, ולכן הוא פוסל.

ודחינן, לא, דכולי עלמא כזב דמי, וצריך לפסול מחוסר כפורים, והכא פליגי האם הפסוק שמכשיר טבול יום נאמר דוקא בטבול יום דהאי פרשה, כלומר בנטמא בטומאת מת וטבל לטומאתו, דאינו מחוסר כפורים. או שמא, הפסוק מכשיר כל טבול יום, ואפילו טבול יום דזב, אף שהוא מחוסר כפורים, ואם כן התורה התירה להדיא גם מחוסר כפורים לעבודות הפרה.

ובביאור הנידון האם מחוסר כפורים דזב כזב או לא וכן בביאור הס"ד של הגמרא לתלות בזה את המחלוקת של תנא קמא ויוסף הבבלי נחלקו רש"י ותוספות. התוספות ביארו, שהנידון הוא האם יש לו עדיין את החומרא של טומאה היוצאת מגופו או לא. ונפק"מ לגבי קרבן פסח הבא בטומאה [באופן שרוב הצבור נטמאו], דאין אוכלים ממנו אלא טמאים שאין טומאה יוצאת מגופם, ולגבי אדם שהוא מחוסר כפרה, הרי זה תלוי האם זה נחשב לטומאה יוצאת מגופו או לא. ומשמע מדבריהם, דלכו"ע מחוסר כפורים נחשב כטמא, ואין זה פסול בעלמא, והנידון הוא רק לגבי החומרא דטומאה יוצאת מגופו.

והא דתלתה הגמרא את המחלוקת האם מחו"כ כשר לפרה בנידון זה, ביארו התוספות, דמעיקר הדין אפשר להכשיר מחוסר כפורים לעבודת הפרה בקל וחומר מטבול יום, דטבול יום מטמא תרומה וכשר בפרה, מחוסר כפורים שאינו מטמא תרומה כל שכן שהוא כשר. אלא דלמ"ד מחוסר כפורים כזב ואינו אוכל בפסח הבא בטומאה, איכא למפרך, מה לטבול יום שכן הוא אוכל בפסח הבא בטומאה, תאמר במחוסר כפורים שהוא נחשב לטומאה היוצאת מגופו ואינו אוכל בפסח הבא בטומאה, ולכן אין מקור להכשירו.

אך רש"י שם פירש, דהנידון האם מחוסר כפורים דזב כזב הוא, האם מחוסר כפורים נחשב "טמא" או לא. ונפק"מ האם חייבים כרת על אכילת קודש במחו"כ, ונפק"מ האם מונים בו ראשון ושני. וזה הטעם שהגמרא תלתה בזה את המחלוקת לגבי פרה, דאם הוא נחשב טמא הרי הוא פסול כשם שהטמא פסול, ואם אינו נחשב טמא אינו פסול כטמא. והקשה בחידושי מרן רי"ז הלוי שם, מדוע אם אינו נחשב טמא הוא כשר, הרי לעבודה בכל הקרבנות הוא פסול, ומאי שנא פרה דמחו"כ כשר? ותירץ, דלפיכך דייק רש"י לכתוב, דאם אינו כזב הרי הוא כטבול יום דכשר. והיינו, דכיון שהכשירה התורה טבול יום הרי גם מחו"כ בכלל ההיתר.

אך הקשה, מדוע זה תלוי האם הוא כזב או לא, הרי גם בטבול יום יש נידון האם הוא כזב, ומכל מקום התורה הכשירתו, ומוכח דהנידון האם טבול יום כשר לפרה אינו תלוי כלל האם כזב דמי או לאו כזב דמי, ומדוע לגבי מחו"כ זה תלוי בנידון הזה?

ותירץ על פי מה שביארנו לעיל, דפסולי עבודה אינם נוהגים בפרה כלל, וכן פסול "טמא" שנאמר בפרה אינו מחמת דיני חטאת שבו, אלא הוא דין פרטי שנאמר בהלכות פרה אדומה. וילפינן כן מהא דהכשירה התורה טבול יום, דהא בפסולי עבודה אף טבול יום כשר, ועל כרחיך דפסולי עבודה ליתא בפרה כלל, והוי רק פסול טמא חדש מדין פרה, ובפסול זה נתחדש דרק טמא גמור פסול אך טבול יום כשר.

והשתא מבואר מה דתלתה הגמרא את הנידון של מחוסר כפורים בפרה במחלוקת האם כזב דמי, והיינו, דאם מחוסר כפורים כזב דמי והוא נחשב טמא, הרי הוא בכלל "טמא" הפסול לעבודות הפרה מדיני פרה, אך אם אינו כזב דמי ואינו נחשב טמא, אינו בכלל פסול טמא, וכשם שבטבול יום לא התחדש פסול לעבודות הפרה כך במחוסר כפורים לא התחדש פסול, שהרי אינו בכלל טמא, ופסול אחר ליכא, ולכן כתב רש"י שהוא דומה לטבול יום. ומה שמחוסר כפורים פסול לעבודה בבית המקדש אין זה סיבה לפוסלו בפרה, שהרי בהא דהכשירה התורה טבול יום נתגלה דפסולי טומאה שנאמרו בחטאת אינם קיימים בפרה. [ומעתה לא קשה קושית הגרי"ז דגם בטבול יום יש נידון האם כזב דמי ומכל מקום הוא כשר לעבודות הפרה, דהא התורה הכשירה טבול יום ולא שאר טמאים, וכל מה שהוקשה להגרי"ז זה רק אם פסולי עבודה נוהגים בפרה, ומסברא צריך לפסול מחו"כ גם אם אינו נחשב כטמא, אלא דהוי ילפותא מטבול יום, ובזה הוקשה לו מדוע זה תלוי האם כזב דמי או לא. אך אם פסולי עבודה אינם נוהגים בפרה, ורק טמא פסול, שפיר תלתה הגמרא לגבי מחו"כ האם הוא נחשב טמא או לא].

**טבול יום של טומאה היוצאת מגופו שאינו מחוסר כפורים [בעל קרי, זב בעל שתי ראיות, בועל נדה, ומצורע מוסגר]**

למסקנת הסוגיא בזבחים, כו"ע סברי דמחוסר כפורים דזב כזב דמי, ומכל מקום תנא קמא מכשיר משום דהתורה הכשירה כל טבולי יום, ואילו יוסף הבבלי סבר, דהתורה הכשירה רק טבול יום דטמא מת, וכן טבול יום דטמא שרץ אתי בקל וחומר מטמא מת, אך מחוסר כפורים דזב לא אתי בקל וחומר, שכן הוא חמור דטומאה יוצאה עליו מגופו. ומבואר בגמרא דאי לאו כזב דמי ודאי צריך להכשיר מחוסר כפורים, וליכא למפרך מה למחו"כ שכן טומאה יוצאה מגופו, משום שעכשיו כבר אינו נחשב לטומאה יוצאה מגופו, ורק אם כזב דמי חשיב שגם עכשיו טומאה יוצאה מגופו.

ויש להסתפק, לפי יוסף הבבלי שפוסל מחו"כ, מה הדין טבול יום דבעל קרי ודזב בעל שתי ראיות ומצורע מוסגר לעבודות הפרה, דאף דאינם מחוסרי כפרה אלא הם טבולי יום בלבד, מכל מקום הא טומאה יוצאה מגופם, וליכא למילף להכשירם בקל וחומר מטבול יום דטמא מת, שהרי הם חמורים טפי דטומאה יוצאה מגופם, ואינם עושים קרבן פסח בטומאה. וכן יש להסתפק לגבי בועל נדה אם נאמר דחשיב טומאה יוצאה מגופו, [רש"י ביומא ז א ד"ה דכל ט"מ נקט דחשיב טומאה יוצאה מגופו, התוספות במועד קטן טו ב ד"ה בועלי נדות נקטו דלא חשיב טומאה יוצאה מגופו, ובתוספות ביומא ו ב ד"ה סיפא בתוך דבריהם מבואר דזה תלוי במחלוקת האם בועל נדה כנדה או לא].

ונראה דזה תלוי האם טבול יום דזב כזב דמי או לא, דאם כזב דמי, הרי גם הם נחשבים לטומאה יוצאה מגופם ואינם עושים פסח בטומאה, ושפיר איכא למפרך, אך אם לאו כזב דמי אינם נחשבים לטומאה יוצאת מגופם, וכמש"כ לעיל, והרי הם עושים פסח בטומאה, וליכא למפרך מידי. [וכן לדעת רש"י דהנידון האם כזב או לאו כזב הוא האם הוא כלול בפסול טמא או לא, וכמו שביאר הגרי"ז, הוא הדין לגבי טבול יום, דאם כזב דמי הרי הוא כלול בפסול טמא, והא דהכשירה התורה טבול יום זה רק בטמא מת ולא בשאר הטומאות, וקל וחומר ליכא שהרי טומאה יוצאה מגופו, אך אם לאו כזב דמי, הרי אינם בכלל טמא, ואין מקור לפוסלם].

ובגבורת ארי יומא מג ב ד"ה לימד הקשה, מדוע תנא קמא ויוסף הבבלי נחלקו רק במחוסר כפורים, הרי מחלוקת זו קיימת גם בטבול יום של טומאה היוצאת מגופו, כמו זב בעל שתי ראיות ומצורע מוסגר? ולפי מש"כ לעיל דבר זה תלוי בנידון האם טבול יום דזב כזב דמי או לאו כזב דמי. ובעיקר קושייתו יש לומר דנקטו כן לרבותא, דאפילו במחוסר כפורים דקיל טפי יוסף הבבלי פסל. וכן מדוייק בתוספות ביומא שם סד"ה לימד, שכתבו, אבל דזב ומצורע לא, אפילו העריב שמשו, כיון דמחוסר כפורים.

כתבו התוספות ביומא [ג ב סד"ה רבי יהודה], דלפי יוסף הבבלי דמחו"כ פסול בפרה, משום שההיתר של טבול יום נאמר רק בטמא מת, וטמא שרץ אתי בקל וחומר, אך מחו"כ ליכא קל וחומר, לפי זה גם טבול יום של בועל נדה פסול לפרה, ואף שאינו מחוסר כפורים, משום דאיכא למפרך מה לבועל נדה שכן מטמא משכב תחתון כעליון. ולכאורה דבריהם תמוהים, דלאחר שטבל כבר אינו מטמא תחתון כעליון, ואי חשיב חומרא מחמת שקודם טבילתו היה חמור טפי מטמא מת, אם כן נפרוך הכי גם למ"ד מחו"כ דזב לאו כזב, דאף דהשתא אינו חמור מטבול יום דטמא מת, מכל מקום קודם טבילתו היה חמור מטמא מת, דטומאה יוצאה מגופו, ומטמא מדרס.

והנראה ליישב, דהנידון האם חשיב חומרא מה שלפני טבילתו היה חמור יותר, גם זה תלוי אי מחו"כ דזב כזב או לא, דאי חשיב כזב היינו דהוא נשאר בטומאתו דמעיקרא, ולכן אם מעיקרא טומאתו היתה חמורה גם השתא הוא נחשב לטמא חמור, אף דאותה חומרא אינה נוהגת אחר טבילתו, דמכל מקום סוג טומאתו היא טומאה חמורה, אך אם לאו כזב דמי, אין שייכות בין טומאתו דמעיקרא לטומאתו השתא, ולכן אי אפשר לפרוך מה למחו"כ שכן קודם טבילתו טומאה יוצאה מגופו ומטמא מדרס, דמכל מקום השתא ליתא להאי טומאה, והתוספות שם הרי אזלו למ"ד כזב דמי, ושפיר כתבו דאף טבול יום דבועל נדה פסול לפרה. [ובתוספות בזבחים כתבו, דלמ"ד כזב דמי איכא למפרך מה לטבול יום דמת שמותר לאכול בפסח הבא בטומאה, ולדברינו איכא למפרך נמי מה לטבול יום דמת שכן קודם טבילתו לא היה מטמא מדרס, אלא עדיפא מיניה כתבו].

להלכה פסק הרמב"ם פ"ד מפרה הי"ד דאם שרפה מחוסר כפורים כשרה. וכתב הכסף משנה שם, דאף דמבואר במסכת יבמות שם דגם רבי עקיבא פוסל מחוסר כפורים, מכל מקום לא קיי"ל כוותיה, משום דסתם לן תנא בפ"ג מ"ו שפרה נעשית בטבול יום. וכבר תמה החזון איש [ס"ח סק"ט], דהא לכולי עלמא טבול יום כשר לעבודות הפרה, והם נחלקו רק במחוסר כפורים כמו שביארנו לעיל, ורק הצדוקים היו פוסלים טבול יום? עיי"ש מה שתירץ בדעת הרמב"ם.

אמנם נראה דהרמב"ם פסק להכשיר משום שפסק בפ"ג מביאת מקדש ה"ט דמחוסר כפורים דזב לאו כזב דמי, [ראה כסף משנה שם בשם מהר"י קורקוס הטעם שפסק כן]. ובמסקנת הסוגיא מבואר דאם לאו כזב דמי ודאי צריך להכשיר, וכל הנידון הוא אם כזב דמי.

**ט. אונן**

בברייתא שם מבואר דאונן לכולי עלמא כשר, ואף למאן דפוסל מחוסר כפורים מודה באונן שהוא כשר. ופירש רש"י בזבחים שם, משום שפרה קדשי בדק הבית היא, ולא נאמר הפסוק לפסול אונן אלא בקדשי מזבח. והקשו התוספות שם, הא מכל מקום כל פסולי עבודה נאמרו גם בפרה, וכדחזינן לגבי שחטה שלא לשמה ולגבי פסול טריפה דחטאת קרייה רחמנא? ולכן כתבו, דילפינן להכשיר אונן בקל וחומר מטבול יום, ומה טבול יום דפסול לתרומה כשר בפרה, אונן שאינו פסול לתרומה אינו דין שיהא כשר בפרה.

אך הקשו התוספות, נפרוך דמחוסר כפורים [ליוסף הבבלי] ובעל מום יוכיחו, דאינם מטמאים תרומה ופסולים לפרה? ותירצו, דלגבי בעל מום יש לומר, מה לבעל מום שלא הותר מכללו ולכן הוא פסול לפרה, אך אונן הותר מכללו. ולגבי מחוסר כפורים יש לומר, מה למחוסר כפורים שאסור ליגע בקדשים ולכן הוא פסול לפרה, אך אונן מותר ליגע בקדשים.

ובדעת רש"י שפירש שאונן כשר משום שפרה קדשי בדק הבית היא, ביאר הגרי"ז שם, על פי מה שייסד דבהא דטבול יום כשר התחדש דאין פסול טמא מחמת דיני חטאת, אלא מחמת דיני פרה אדומה, וכמש"כ לעיל. והשתא יש לומר, דגם לפי רש"י ילפינן להכשיר אונן בקל וחומר מטבול יום, אלא דהלימוד הוא שכמו שאין פסול "טמא" מחמת דיני חטאת כך אין פסול "אונן" מחמת דיני חטאת, [ובאמת טמא גמור פסול משום שהתחדש פסול בדיני פרה, אך פסול אונן לא נאמר בדין פרה]. ולכן כתב רש"י דאונן כשר משום שפרה קדשי בדק הבית, דהילפותא היא דלא נאמר דין חטאת לגבי פסול אונן, והשתא טעם הפטור הוא משום שפרה אינה נחשבת לקדשי מזבח.

והביא הגרי"ז כדבריו מרש"י במסכת יבמות [עד א ד"ה אונן], שכתב, דאונן מותר בפרה משום שקדשי בדק הבית היא ולא קדשי מזבח, ומצינו טבול יום מותר בה וכל שכן אונן. ולכאורה כתב כאן רש"י שני טעמים, גם דקדשי בדק הבית היא וגם דילפינן בקל וחומר? אלא מבואר דהכל טעם אחד הוא, וגם רש"י מודה דהמקור הוא מקל וחומר, אלא דהקל וחומר הוא דאין בקדשי בדק הבית פסול אונן.

[ולכאורה לפי זה יש ליישב את קושית התוספות שהקשו נימא מחוסר כפורים יוכיח דאינו מטמא תרומה ופסול לפרה, דלהגרי"ז כל הפסול של מחוסר כפורים הוא מדין פרה אדומה ולא מדין חטאת, ולעומת זאת הנידון לפסול אונן הוא מדין חטאת, דבדין פרה לא נאמר לפסול אונן, ומדין חטאת אין מחוסר כפורים פסול].

החזון איש [ס"ח סק"ח] יישב את דעת רש"י, דהדבר מסור לחכמים מה ללמוד מחטאת ומה לא ללמוד מחטאת, ולגבי אונן הסתבר לחכמים דרק בקדשי מזבח הוא פסול משום דבעינן שמחה. ולפי זה לא קשה כלל קושיות התוספות דנפרוך ממחוסר כפורים ובעל מום, דהא לא ילפינן מקל וחומר אלא מסברא.

אך הקשה, דבגמרא שם אמרינן, הלכך אונן וטבול יום דטמא שרץ דקילי אתו בקל וחומר מטבול יום, ומבואר דהמקור להכשיר אונן הוא מקל וחומר וכמו שכתבו התוספות? ותירץ בדוחק דאונן כדי נסבא, והא דבעינן קל וחומר הוא רק לטבול יום דטמא שרץ. ובהגהות הב"ח שם הגיה הלכך טבול יום דנבלה וטמא שרץ דקילי וכו', ולפי זה לא קשה כלל, דבאמת אונן לא ילפינן מקל וחומר.

**י. ערל**

במסכת יבמות [עב ב] אמר רבי אלעזר, ערל שהזה הזאתו כשרה, מידי דהוה אטבול יום, שאף על פי שאסור בתרומה כשר בפרה. ומייתינן, תניא נמי הכי, ערל שהזה הזאתו כשרה. ומקשינן מתוספתא דערל פסול לקדש? ומשני, אמר רב יוסף האי תנא דבי רבי עקיבא הוא דמרבי ליה לערל כטמא, וכיון שהוא נחשב כטמא הרי הוא פסול לעבודות הפרה.

ולכאורה יש לעיין, מדוע הגמרא תולה את הפסול ערל במחלוקת האם ערל כטמא, הרי לעבודה בבית המקדש לכולי עלמא ערל פסול, ומאי שנא עבודות הפרה. ואי איכא קל וחומר להכשירו מדוע לפי רבי עקיבא ליכא קל וחומר? ותירץ הגרי"ז שם על פי יסודו הנ"ל, דלגבי פרה הפסול טמא אינו מדין חטאת אלא מדין פרה, והא דילפינן ערל מטבול יום הוא דאין לפסול ערל מדין חטאת. אמנם לפי רבי עקיבא דערל כטמא הרי הוא פסול לעבודות הפרה מדיני פרה, כמו טמא, ולא מדיני חטאת, אך לפי חכמים דאין ערל כטמא, הרי אין לפוסלו לא מדין חטאת [מחמת הקל וחומר] ולא מדין פרה [שהרי לא נאמר בפרה פסול ערל]. וראה עוד מה שכתב הגרי"ז שם לבאר על פי זה בשם הגר"ח.

ובהא דילפינן להכשיר ערל בקל וחומר מטבול יום, הקשו התוספות במסכת זבחים שם, דאיכא למפרך בעל מום יוכיח, שאינו מטמא תרומה ופסול לעבודות הפרה? [והכא ליכא למימר מה לבעל מום שלא הותר מכללו, כמו שכתבו לגבי אונן, דהא ערל נמי לא הותר מכללו]. ובחזון איש [ס"ח סק"ח] הקשה, מדוע לא הקשו התוספות פשוט יותר, דזר ומחוסר בגדים יוכיחו, דאינם מטמאים תרומה ופסולים בפרה, [דלגבי בעל מום אין מפורש בשום מקום שהוא פסול לפרה, וכדלהלן, אך לגבי זר ומחוסר בגדים הוא משנה בפ"ד מ"א]?

בחזון איש שם כתב לחדש, דכל מה דאמרינן בגמרא שם להכשיר ערל לעבודות הפרה מקל וחומר מטבול יום, זה רק לעבודות שאינם טעונים כהן, דהיינו אסיפת אפרה, מילוי המים, קידוש המים באפר, והזאה על הטמא. דהגמרא שם נקטה שערל כשר בהזאה ובקידוש, שהם כשרים בזר, אך בכל העבודות שצריכים כהן, כמו שחיטה, קבלה, הזאה, שריפה, השלכת עץ ארז, הרי גם ערל פסול. משום שהערלה פוגמת את הכהונה, [וכלשון הרמב"ם פ"ו מביאת מקדש ה"ח, דהערל כבן נכר וכו' ולוקה כזר שעבד], והוא פסול משום חיסרון בכהונה, מה שאין כן טומאה אינה פוגמת את הכהונה, ולכן ליכא למילף בקל וחומר כלל.

ולפי זה תירץ את קושית התוספות, דבאותם עבודות שבעל מום וזר ומחוסר בגדים פסולים בהם גם ערל פסול, והנידון להכשיר ערל בקל וחומר הוא רק באותם עבודות שאין צריך בהם כהן. וכן נקט הפנים מאירות בזבחים שם, וראה שפת אמת.

אך אם כן צ"ע מדוע בעינן קל וחומר להכשיר ערל, הרי במקום שאין צריך כהן לא שייך לפסול ערל כלל? וצ"ל דס"ד למילף לפסול ערל מהלכות פרה כמו דפסלינן טמא, ולא מהלכות עבודה, ולכן בעינן למילף בקל וחומר מטבול יום דאין לפוסלו מהלכות פרה. [אף לדעת התוספות צריך לומר כן, דהא הגמרא מייתי את הקל וחומר על הזאה, והתם לא שייך פסולי חטאת, ועל כרחיך צ"ל דס"ד למילף דערל יפסל מדיני פרה מטמא]. וראה להלן.

**יא. בעל מום**

התוספות במסכת זבחים שם ד"ה אונן נקטו בפשיטות דבעל מום פסול לעבודות הפרה. [כלומר, בעבודות דבעינן כהן, וכמש"כ השפת אמת שם, ודלא כהטהרת הקדש]. והקשו, אם כן איך אפשר למילף להכשיר אונן וערל בקל וחומר מטבול יום, דאם טבול יום מטמא תרומה וכשר בפרה, כל שכן אונן וערל שאינם מטמאים תרומה שיהיו כשרים בפרה, נפרוך, בעל מום יוכיח, דאף שאינו מטמא תרומה הוא פסול בפרה?

ובחזון איש שם הקשה, מאין פסיקא להו להתוספות דבעל מום פסול? ונראה דכונתו, דמאותו קל וחומר דילפינן להכשיר אונן וערל אפשר להכשיר גם בעל מום, דהא בעל מום אינו מטמא תרומה, ולכן אף דאמרינן חטאת קרייה רחמנא, ובחטאת בעל מום פסול, מכל מקום נילף בקל וחומר מטבול יום להכשירו לעבודות הפרה, ומאי שנא ערל ואונן מבעל מום.

והנה לגבי ערל נקט החזון איש, דהקל וחומר להכשירו מהני רק בעבודות שאין צריך בהם כהונה, אך בעבודות דבעינן כהונה ערל פסול כזר, ולגבי בעל מום לא כתב כן. והיינו, דבכל פסול שמחשיבו כזר לא שייך למילף מקל וחומר מטבול יום להכשירו, דהא זר מיהא פסול, ולכן מחוסר בגדים, ושלא רחוץ יו"ר, וערל, שהם פוגמים בכהונה, הרי הם פסולים אף בפרה, אך אונן ובעל מום שאינם פוגמים בכהונה, שפיר ילפינן בקל וחומר מטבול יום להכשירם בכל העבודות.

ובדעת התוספות צ"ע, מדוע שלא רחוץ יו"ר פסול משום שחטאת קרייה רחמנא, וכן בעל מום פסול, ולא ילפינן להכשירם בקל וחומר מטבול יום, ואילו אונן וערל כשרים בקל וחומר מטבול יום?

המנחת חינוך במצוה שצז [ס"ק טו] נקט דבעל מום פסול לעבודות הפרה, אך במצוה רעה [ס"ק יא] נקט דבעל מום כשר, דלא תני במשנה וברמב"ם דהוא פסול. וכתב, דלפי רש"י דאונן כשר משום שפרה קדשי בדק הבית היא, הוא הדין יש להכשיר בבעל מום, וכן לפי התוספות דאונן כשר משום שילפינן בקל וחומר מטבול יום, הוא הדין בעל מום אפשר למילף כן. והוכיח נמי מהא דבעינן קרא להצריך בגדי כהונה ולא ילפינן מחטאת, ולגבי בעל מום ליכא קרא. וכן נקט המשך חכמה [במדבר יט ח], דבעל מום כשר לעבודות הפרה, עיי"ש.

הר"ש פ"ג מ"ח הביא מעשה מהתוספתא, דכהן גדול צדוקי רצה להעריב שמשו, וטימאו ריב"ז, ירד וטבל, לאחר טבילה צרם לו באזנו. ובפשטות הכונה שריב"ז צרם את אזנו של הכה"ג כדי שיהיה בעל מום ולא יוכל לשרוף את הפרה, ומבואר אם כן שבעל מום פסול. אך יתכן שרצה לפוסלו מלהיות כהן גדול בבית המקדש. אמנם בביאור הגר"א פירש דהכהן גדול צרם את אזנו של ריב"ז, ולפי זה אין ראיה.

בתוספות רעק"א פי"ב מ"י כתב בשם התוספות בזבחים, דבעל מום פסול להזות מי חטאת על הטמא. ותמה הרש"ש שם, הא התוספות איירי בעבודות הפרה, ומסתבר דדוקא בעבודות דבעינן בהו כהן פסלו התוספות בעל מום, אך בעבודות הפרה שזר כשר בהם, וכן בהזאת מי חטאת, מנליה דגם בזה פסלו התוספות בעל מום.

**יב. יושב**

החזון איש [ס"ח סק"ח] כתב דלא הוזכר האם יושב כשר לעבודות הפרה, [כלומר בעבודות דזר פסול בהם].

והנה בזבחים [כג ב] נחלקו רש"י ותוספות האם יושב נחשב כזר, דעת רש"י דאינו נחשב כזר, והא דמקשינן שם "מכדי יושב כזר דמי ומחיל עבודה, אימא מה זר במיתה אף יושב במיתה", פירש רש"י, דנילף חיוב מיתה ביושב במה מצינו מזר, כיון שגם יושב דינו כזר לגבי חילול עבודה. אך התוספות פירשו, דקושית הגמרא היא שיושב יתחייב מיתה מדין זר, כיון שהוא נחשב כזר.

ומעתה, לדעת התוספות מסתבר דיושב פסול בפרה, שהרי הוא נחשב כזר, וזר פסול בפרה, [אף דהוא קל מזר דאינו חייב מיתה]. אך לדעת רש"י מסתבר למילף מטבול יום דאינו פסול בפרה, כמו דילפינן להכשיר אונן ומחוסר כפורים, ובעל מום להחזון איש. [ויתכן דדוקא פסולי גברא ילפינן מטבול יום להכשיר, אך יושב, דהוי דין בצורת העבודה, לא ילפינן מטבול יום].

ובמרומי שדה ביומא נקט להדיא דיושב פסול, דגם זה כלול בדרשא ד"הכהן" בכיהונו, דכל דבר שמחשיבו כזר אין זה נחשב בכיהונו ופסול לפרה, ולא איירי קרא בבגדי כהונה דוקא כמו שפירש רש"י.

**יג. שתוי יין**

החזון איש שם כתב דלא הוזכר האם הוא פסול בפרה. והנה שיטת הרמב"ם פ"א מביאת מקדש הט"ו, דכל כהן הנכנס מן המזבח ולפנים והוא שתוי יין או פרוע ראש או פרום בגדים, אע"פ שלא עבד עבודה, הרי זה לוקה, דכל אלו חייבים אף על ביאה ריקנית. וייסד בשיעורי הגרי"ד [זבחים ריש פ"ב, וכן יח א], דהחיוב מלקות על ביאה ריקנית והחיוב מיתה על עבודה דין אחד הוא, דהא אין שני פרשיות של שתוי יין בתורה. אלא, דאם נכנס לפנים בלא עבודה הרי הוא חייב רק מלקות, ואם גם עבד עבודה הרי הוא חייב מיתה, דחשיב כניסה אלימתא לחייבו אף מיתה.

ולפי"ז לא יתכן לאסור שתוי יין ופרוע ראש ופרום בגדים בפרה, שהרי כל האיסור הוא הכניסה למקדש, ובפרה לא שייך לומר כן.

**יד. פרוע ראש**

החזון איש שם כתב גם בזה דלא הוזכר מה הדין. וכבר כתבנו דלפי מה שייסד בשיעורי הגרי"ד לא יתכן לאסור כלל. אלא דהכא יש טעם נוסף להתיר, והוא על פי מש"כ לעיל סוף אות א' בשם המנחת חינוך, דהאזהרה והחיוב מיתה של זר לא נאמרו בפרה, והנידון בפרה הוא רק על החילול עבודה, האם הפסולי עבודה כשרים בפרה. והרי בפרוע ראש ופרום בגדים ליכא חילול עבודה כלל, כמש"כ הרמב"ם בסוף הל' ביאת מקדש, ואם כן אין נפק"מ בהם כלל לגבי פרה, שהרי איסור וחיוב מיתה ליכא בפרה וחילול עבודה בלא"ה ליכא.

**טו. חציצה בין רגלו לרצפה**

לכאורה דבר זה תלוי בפלוגתת החזון איש והגרי"ז, דהנה במסכת זבחים [כד א] אמרינן, דחציצה בינו לרצפה פוסלת, משום דרצפה מקדשת וכלי שרת מקדשין, מה כלי שרת לא יהא דבר חוצץ בינו לבין כלי שרת אף רצפה לא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה. ובסוף הסוגיא שם אמרינן לגבי נעקרה האבן ועמד במקומה, דהספק הוא האם דרך שרות בכך או לא, ומבואר דעומד על גבי כלים פסול משום שאין דרך שרות בכך. ובחידושי הגרי"ז [זבחים כו א] כתב, דאין פסול מיוחד של דרך שרות, אלא דבכל מקום דלא הוי דרך שרות הרי זה נחשב לחציצה, דאילו לעמוד על גבי כלים היה נחשב לדרך שרות הרי זה לא היה נחשב לחציצה בינו לרצפה, ולעולם עיקר הפסול הוא חציצה.

אך החזון איש [זבחים ס"ה סק"ב] כתב להיפך, דכל הפסול חציצה בינו לרצפה הוא משום שאין דרך שרות בכך. וכתב, דאף במשכן, דלא היה קדושת מקום, מכל מקום עומד על גבי כלים פסול משום שאין דרך שרות בכך. אך להגרי"ז מסתבר דעומד על גבי כלים במשכן כשר, דלא שייך שם פסול חציצה.

וכן בפרה, לדעת הגרי"ז דכל הפסול הוא חציצה, הרי בהר המשחה אין צריך שלא יהא חציצה בינו לקרקע ההר, אך לדעת החזון איש דהפסול הוא משום שאין דרך שרות בכך, וגם במשכן איכא להאי פסולא, הוא הדין בפרה בעינן דרך שרות.

אך יתכן דאף להחזון איש יש להכשיר, דלגבי במה כתב החזון איש [זבחים כ (ב) סק"ז], דנראה דאין פסול דרך שרות בבמה, ואם כן יתכן דגם בפרה אין צריך דרך שרות.

**טז. כהן שעבד עבודה זרה**

במסכת מנחות [קט א] תנן, דכהנים שעבדו ע"ז הרי אלו כבעלי מומין, חולקין ואוכלין ולא מקריבין. וכתבו תוספות שם בשם רש"י בתשובה, דמשמע מהכא דכהן שהמיר דתו וחזר בתשובה כשר לדוכן, שהרי בעל מום כשר לדוכן, ובמשנה מדמינן כהן שעבד ע"ז לבעל מום, ואם כן הוא כשר לדוכן.

ולכאורה לפי זה צריך לפסול כהן שעבד ע"ז לעבודות הפרה, דהא דינו כבעל מום, ולפי התוספות בזבחים בעל מום פסול לפרה.

אך בתוספות שם כתבו עוד טעם להכשיר לדוכן, דמשמע במשנה דכהן ששמש לע"ז פסול לעבודה בבית המקדש, אך בבמה כשר, וכל שכן שהוא כשר בדוכן. והנה בעל מום פסול בבמה, ומבואר דהעובד ע"ז דינו קל מבעל מום, ואם כן יתכן דגם בפרה הוא כשר, וצ"ע.

ויתכן לומר עוד טעם להכשירו, דבגמרא שם מבואר דכהן שעבד ע"ז ובא לעבוד בבית המקדש, הפסול הוא שאין עבודתו עולה לריח ניחוח, ובפרה הרי לא נאמר ריח ניחוח, וכמו שכתב הרמב"ם להכשיר מהאי טעמא כשחשב לאכול מדמה, [ראה להלן סימן ד' אות ב'], ואם כן גם כהן שעבד ע"ז צריך להיות כשר לעבודות הפרה, וצ"ע.

ובמנחת חינוך [שצז ס"ק טו] כתב, דכל שמונה עשר פסולי עבודה המנויים ברמב"ם פסולים גם לפרה, חוץ מטבול יום מחוסר כפורים ואונן דמפורש שהם כשרים. [ויש לעיין מדוע לא נקט גם ערל, דמפורש במסכת יבמות דהוא כשר? ואולי ס"ל כהחזון איש דרק להזאה וקידוש הוא כשר].

**יז. חציצה בין ידו לכלי**

בעבודות הפרה לא יתכן פסול זה, שהרי אין עבודותיה בכלי אלא ביד. אך לדעת התוספות ישנים ביומא [הובא לעיל סימן ב' אות ב'] דקבלת הדם נעשית במזרק, יש לעיין האם חציצה פוסלת. והנה להרמב"ם והרע"ב [להלן אות יח] שפירשו דתנא קמא ורבי יהודה פליגי לגבי קבלה בשמאל האם לדמות לקבלת הדם בכל הקרבנות, מסתבר דלפי תנא קמא אין חציצה פוסלת ולפי רבי יהודה חציצה פוסלת. אך לפי החזון איש דלכולי עלמא מדמינן לקבלה דכל הקרבנות מסתבר דלכולי עלמא חציצה פוסלת.

**יח. שמאל**

שנינו במסכת פרה פ"ג מ"ט, שחט בימינו וקבל בשמאלו, רבי יהודה אומר, בימינו היה מקבל ונותן לשמאלו, ומזה בימינו. ומבואר, דהשחיטה לכולי עלמא בימין, קבלת הדם לתנא קמא בשמאל לרבי יהודה בימין, והזאת הדם לכולי עלמא בימין. ובתוספתא איתא, דבין לתנא קמא ובין לרבי יהודה אם שינה פסול.

והקשה המשנה אחרונה שם, מדוע בעינן ימין בשחיטה, הרי שחיטה לאו עבודה היא, ובכל הקרבנות נמי ליכא פסול שמאל בשחיטה? ובחזון איש ס"ח סק"ו תירץ, דבאמת אין שמאל פוסל בשחיטה, והא דשחט בימינו היינו משום שכך נוח יותר. אך צ"ב, דבשלמא לפי תנא קמא דמקבל בשמאלו, הרי יותר נוח לשחוט בימינו כדי שיקבל מיד בשמאלו, אך לפי רבי יהודה דמקבל בימינו, הרי יותר נוח לשחוט ביד שמאל ולא יצטרך להעביר את הסכין לאדם אחר מיד לאחר השחיטה שיוכל לקבל באותה היד ששחט בה?

החזון יחזקאל [קרבנות פ"א] תירץ, דמה שנקטה המשנה שוחט בימינו לרבי יהודה הוא לרבותא, דלא תימא דצריך לשחוט בשמאלו דוקא כדי שלא יצטרך להשהות עד שיעביר את הסכין לאחר, קמ"ל דלא חיישינן לזה.

המקדש דוד [ס"ז סק"א ד"ה והנה בפרה] תירץ, דיותר נוח לשחוט ביד ימין שהוא רגיל בה יותר. [ובאמת איטר ישחוט בשמאלו דזה יותר נוח לו, ויתכן דזה גם כונת החזון איש].

ומה דאיתא בתוספתא דאם שינה פסול צ"ל דלא קאי על שחיטה, אלא אם שינה בהזאה ובקבלה, אך שחט בשמאלו כשר לכו"ע.

והא דבעינן ימין בהזאה, ילפינן בספרי מדכתיב "אצבעו", וכל מקום שכתוב אצבע היינו ימין, ולכן אם שינה והזה בשמאל פסולה.

ולגבי קבלת הדם נחלקו תנא קמא ורבי יהודה, ופירשו הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב, דלרבי יהודה בעינן ימין כשאר קבלות הדם שבבית המקדש, דאם קיבל בשמאל פסול, ולתנא קמא כיון שאין דמה נזרק על המזבח אינה כשאר קדשים לענין זה. אך צ"ע מדוע לא ילפינן מחטאת קרייה רחמנא דשמאל פוסל בקבלת הדם כמו דילפינן שאר דברים מחטאת, ומאי טעמא דתנא קמא?

ועוד הקשה הרש"ש, דבמסכת זבחים [כד ב] נחלקו רבי שמעון וחכמים האם תיבת "אצבעו" קאי גם על לפניה, דהיינו על קבלה, ובעינן קבלה בימין, או דקאי רק על לאחריה, דהיינו על הזאה, אך אין צריך קבלה בימין. ולפי חכמים דקאי גם על לפניה הרי גם בפרה כתיב "ולקח אלעזר הכהן מדמה באצבעו", ונילף מהכא דבעינן ימין גם בקבלה?

ובחזון איש שם ביאר באופן אחר, דבאמת לכולי עלמא היה צריך ימין בקבלת הדם, כמו בכל הקרבנות, וכדכתיב "אצבעו", אלא דהכא אי אפשר בימין, דבכל הקרבנות קבלת הדם נעשית בכלי שרת, וכן ההזאה נעשית על ידי שטובל אצבעו בכלי, אך הכא קבלת הדם נעשית בכף ידו, והרי היא נחשבת ככלי שרת לגבי קבלת הדם, ומיד לאחר הקבלה הרי הוא צריך להזות ביד ימינו כדילפינן בספרי, ואם כן הדם צריך להיות בשעת ההזאה ביד שמאלו. ואם נאמר דבעינן ימין בקבלת הדם ואחר כך הוא מעביר את הדם ליד שמאלו כדי להזות בימינו, הרי אינו מזה מתוך היד שמקדשת את הדם, ועל כרחיך דהכא קבלת הדם שאני.

ומעתה נחלקו תנא קמא ורבי יהודה מה נתחדש בקבלת הדם דפרה, לתנא קמא נתחדש דאפשר לקבל ביד שמאל, ולרבי יהודה נתחדש שאפשר להעביר את הדם ליד אחרת ולהזות מתוך יד שלא יכול לקבל בה את הדם. [וכתב, דפירוש זה לא יתכן לדעת התוספות ישנים בריש יומא דקבלת הדם בפרה נמי נעשית בכלי, (הובא לעיל סימן ב' אות ב'), דלפי"ז שפיר יוכל לקבל כשהוא אוחז את הכלי בימינו, ולהעביר את הכלי לשמאלו].

והא דמבואר בתוספתא דאם שינה פסול, לרבי יהודה ניחא, דשמאל פוסל בקבלת הדם, אך לפי תנא קמא לכאורה מהני בין בימין ובין בשמאל, דאין דין לקבל ביד שמאל דוקא אלא דמהני גם יד שמאל? וכתב החזון איש שם, דיתכן דאם שינה פסול קאי רק על הזאה בשמאל ולא על קבלה בימין. ועוד כתב, דלפי תנא קמא בעינן שיזה מתוך היד שקיבל בה, דהיא היד המקדשת את הדם, ואי אפשר להעביר אחר כך ליד אחרת, ולכן אם יקבל אדם אחד ביד ימין ואדם אחר יזה מתוך ידו שפיר מהני, אך אם אדם אחד יקבל את הדם ביד ימין ויעביר אחר כך את הדם ליד שמאל כדי להזות ביד ימינו לא מהני, כיון שאינו מזה מתוך היד שקידשה את הדם, ועל זה קאי התוספתא דאם שינה פסול. [ופירוש זה לא יתכן לפי דעת הרמב"ם והרע"ב דלתנא קמא לא ילפינן כלל מחטאת].

ובמקדש דוד סימן נא סק"א ביאר, דכאשר מעביר את הדם מיד אחת ליד אחרת נחסר כל שהוא מהדם, ולכן הפרה פסולה, דכל דם הפרה צריך להשרף עמה, ואם נחסר ממנה כל שהוא פסולה. ולפי רבי יהודה דמקבל בימינו ומעביר לשמאלו אף שנחסר מעט מהני, דכך היא מצות הפרה, אך לפי תנא קמא דיכול לקבל בשמאלו, אם קיבל בימינו והעביר לשמאלו פסולה, משום שנחסר מעט מדם הפרה. [ולפי"ז ניחא אף לפירוש הרמב"ם והרע"ב].

וראה עוד במקדש דוד [כד סק"ד ד"ה ובפרת] שחקר בהא דבעינן קבלה בשמאל, ואם קיבל בימין פסולה, האם זה דין בעבודה, שצריכה להעשות בשמאל, או שמא, זה דין בקידוש הדם, דנתחדש דיד שמאל דינה ככלי שרת לקדש את הדם, וביד ימין לא נתחדש כן. ונפק"מ לפי דעת הראב"ד דאם קיבל בכלי כשר, מה הדין אם הוא אוחז את הכלי ביד ימין, דאם העבודה צריכה להעשות בשמאל, הכא העבודה נעשתה בימין, ואם רק יד שמאל דינה ככלי שרת, היכא דקידש בכלי שרת אין חילוק בין אחיזה ביד ימין לאחיזה ביד שמאל. [לפי מה שכתב המקדש דוד לעיל שטעם הפסול הוא כדי שלא יחסר מהדם, פשיטא שאם קיבל בכלי ביד ימין כשר, שהרי אינו צריך לערות לידו, והכא נקט המקדש דוד דאיכא גזיה"כ דבעינן שמאל דוקא ולא ימין, ועל זה נסתפק מה נתחדש בהאי דינא].

**סימן ד**

**פסולי קרבן**

**א. מחשבת שלא לשמה**

בפ"ד מ"א תנן, פרת חטאת ששחטה שלא לשמה, קבל והזה שלא לשמה וכו' פסולה, ורבי אליעזר מכשיר. ומבואר בספרי דטעמא דתנא קמא דפוסל הוא משום שחטאת קרייה רחמנא. ובטעמא דרבי אליעזר כתב הרמב"ם בפיה"מ הואיל והיא נעשית בחוץ. ולעיל סימן ג' אות ה' ביארנו, דהסתבר לו שלא להקיש לחטאת לגבי פסול מחשבה.

במשנה אחרונה שם נסתפק האם איכא מחשבת שלא לשמה בשריפה, דלגבי כל הקרבנות אין שלא לשמה פוסל בהקטרה, אך לגבי פרה יתכן דאף בשריפה שלא לשמה פוסל, כיון שמצינו שהסיח הדעת פוסל אף בשריפה. ובעמק הנצי"ב [עמוד קסג] נקט דאין פסול שלא לשמה בשריפה, עיי"ש.

**בדברי הרמב"ם דשוחט לשם חולין תפדה**

לגבי קרבן חטאת קיי"ל בריש זבחים, שאם שחט את הקרבן לשם קרבן אחר הרי הוא פסול, אך אם שחט אותו לשם חולין אין הקרבן נפסל, משום שאינו מינו לא מחריב בה. אך לגבי פרה אדומה כתב הרמב"ם פ"א ה"ט, דאם נשחטה הפרה לשם חולין, תפדה, ואינה מכפרת, נשחטה על גבי מערכתה אין לה פדיה עולמית. והקשה הכסף משנה, מדוע אין הפרה כשרה, הרי כל המקור לפסול פרה שנשחטה שלא לשמה הוא מחטאת, ובחטאת הדין הוא שלשם חולין הקרבן כשר? ומצינו בזה כמה תירוצים:

**א.** הכסף משנה תירץ, דהרמב"ם [פט"ו מפסולי המוקדשים ה"ד] כתב, שאם שחט חטאת לשם חולין, אף שהיא כשרה מכל מקום אינה עולה לבעלים לשם חובה. ומחמת כן כתב הרמב"ם אף לגבי פרה דאינה מכפרת, כיון שהיא לא עולה לשם חובה, וכיון שאינה מכפרת הרי היא תפדה, דאין תועלת בשריפת הפרה. ועיי"ש מה שכתב עוד בזה. אך תירוצו צריך עיון, מה שייך לומר לגבי פרה אדומה שהיא לא עלתה לשם חובה, הרי אין חובה להביא פרה אדומה, אלא פרה שנעשתה כדינה מטהרת את הטמאים, ומאחר שהיא כשרה מה צריך שתכפר?

**ב.** בחידושי מרן רי"ז הלוי [פ"ד ממעשה הקרבנות] תירץ בשם הגר"ח, דכאשר שחט את הפרה לשם חולין, הפרה פסולה לא מחמת פסול של שלא לשמה, אלא מחמת שאין כאן פרה אדומה כלל. לפי שפרה אדומה בשעת הקדשתה היא קדשי בדק הבית בעלמא, ותורת חטאת שבה חל רק על ידי השחיטה, שהוא שוחט אותה לשם פרה, ולכן אם שחט אותה לשם חולין לא חל עליה שם חטאת, והיא נשארה בקדושת בדק הבית, ולפיכך תפדה ואינה מכפרת. ולפי"ז הרמב"ם איירי בשחיטה דוקא, אך אם שחט לשמה וכבר חל עליה שם פרה, וקבל או זרק לשם חולין הרי היא כשרה.

אך החזון איש [ס"ג ס"ק טו] נחלק על הגר"ח, וכתב דגם בפרה אמרינן סתמא לשמה, כיון שנתפס בה שם פרה. וראה לעיל סימן א' אות ג' שביארנו במה הם נחלקו.

**ג.** הקהלות יעקב [טהרות סימן לה זבחים סימן ג] תירץ, דאף שחל עליה שם פרה קודם שחיטה לא אמרינן סתמא לשמה, כיון שיכול לפדותה קודם שחיטתה, כמבואר במסכת שבועות [יא ב]. וכמו דאמרינן לגבי מחשבת שלא לאוכליו, דכיון דאינו עומד לאוכליו דוקא הרי מחשבה שלא לאוכליו פוסלת, דאין כאן סתמא לאוכליו, עיי"ש.

**ד.** החזון איש שם תירץ, דהרמב"ם איירי ששחט לשם חולין שלא על גבי מערכתה, ולכן דינה כמתה בעלמא דתפדה. דאי נימא כהכסף משנה דהרמב"ם איירי בנשחטה על גבי מערכתה, מדוע סיים הרמב"ם נשחטה על גבי מערכתה אין לה פדיה עולמית, היה לו לכתוב נשחטה על גבי מערכתה אין לה פדיה עולמית חוץ מנשחטה לשם חולין, אלא על כרחיך דברישא לשם חולין לא איירי על גבי מערכתה כלל. והא דהוצרך הרמב"ם לומר ששחט לשם חולין, משום שאם שחט לשם פרה, הרי אפילו שלא על גבי מערכתה הפרה פסולה, ולא יוכל לפדותה, דהא הרמב"ם פ"ד ה"י כתב דאם נשחטה שלא כנגד הפתח פסולה, ולא כתב דתפדה, ולכן הוצרך הרמב"ם לומר לשם חולין.

**ה.** המרכבת המשנה תירץ, דפרה שאני דכתיב בה חוקה, ולאחר דילפינן מחטאת דבעינן לשמה לכתחילה, שהרי בחטאת לא עלו לבעלים לשם חובה, שוב בפרה הוי עיכוב אף בדיעבד.

**ו.** הקהלות יעקב שם תירץ עוד על פי מש"כ הרמב"ן ריש חולין, דאם שחט קדשים בסכין שאינו כלי שרת כשר בדיעבד, ואף דבעינן שהסכין יקדש את הדם, בדיעבד מהני, משום שבשעת הקבלה איכא כלי שרת לקדש את הדם. וכתב הקהלות יעקב, דכל זה בשאר הקדשים, אך בפרה בעינן כלי שרת דוקא שהרי הקבלה נעשית בידו, ואין כלי שרת אחר לקדש את הדם. וכיון דבעינן כלי שרת בעינן שישחט על דעת פרה, דאין כלי שרת מקדש שלא מדעת, ולכן בפרה בעינן לשמה לעיכובא.

**ז.** ועוד כתב שם בשם הזרע אברהם, דהשוחט חטאת לשם חולין כשרה, משום שלאו מינה לא מחריב בה, כמבואר בריש זבחים, אך פרה אינה קדשי מזבח, וחשיבא מינה לגבי חולין, ומינה מחריב בה, ולכן השוחט פרה לשם חולין הוי כשוחט חטאת לשם קרבן אחר.

**ב. מחשבת פיגול**

בפ"ד מ"ג תנן, שחטה על מנת לאכול מבשרה ולשתות מדמה, כשרה [כן גירסת הראשונים], רבי אליעזר אומר, אין מחשבה פוסלת בפרה. ולכאורה גם תנא קמא מכשיר ומאי אתא רבי אליעזר למימר? ותירץ הר"ש, דתנא קמא הכשיר דוקא בשחטה על מנת לאכול מבשרה, דבמסכת זבחים [לה א] תנן, דהשוחט את הזבח לאכול דבר שאין דרכו לאכול, ולהקטיר דבר שאין דרכו להקטיר, כשר, דאין מחשבת פיגול אלא בחישב לעשות את הזריקה או את ההקטרה הראויה חוץ לזמנו או חוץ למקומו. ולכן גם הכא דחישב לאכול דבר שעומד לשריפה לא הוי פיגול. ומדוייק מדברי תנא קמא דאם יחשוב להזות או לשרוף חוץ לזמנו הוי פיגול. ועל זה פליג רבי אליעזר דבכל אופן לא הוי פיגול, וכשיטתו לגבי שלא לשמה, דאין מחשבה פוסלת בפרה כלל.

ובמשנה אחרונה ובמקדש דוד [לג א] כתבו דאין צריך לזה, דהא בזבחים שם פליג רבי אליעזר דמחשבה פוסלת אף בדבר שאין דרכו בכך. ואם כן ביאור המשנה הוא, דתנא קמא מכשיר בעל מנת לאכול מבשרה משום דאף בעלמא אין זה מחשבה הפוסלת, וקאמר רבי אליעזר, דבעלמא הוי מחשבה הפוסלת, אלא הכא אינה פוסלת משום שאין מחשבה פוסלת בפרה כלל.

**מחשבת חוץ לזמנו וחוץ למקומו בפרה**

והנה הר"ש נקט דלפי תנא קמא אם חישב בשעת שחיטה להזות חוץ לזמנו פסולה, ולגבי חוץ למקומו, כגון שחשב בשעת שחיטה להזות שלא כנגד פתח ההיכל, לא הזכיר הר"ש. וכתב המקדש דוד [לג א], דלגבי כל הזבחים קיי"ל במסכת זבחים [כט א] דבעינן מחשבה במקום משולש, ולפי כל הפירושים שם גם בפרה צריך לפסול. אך לפי פירוש ה"ר יו"ט בתוספות שם, דבעינן מחשבה על מקום שנחשב חוץ למקומו לגבי דם בשר ואימורים, יש להסתפק, האם כונתו דבעינן מקום שאינו ראוי לכולהו, והכא שלא כנגד הפתח אינו ראוי לכולהו. או שמא כונתו דבעינן מקום הפוסל בכולם משום יוצא, והכא בהוציא את הדם והבשר חוץ לגתה אינם נפסלים ביוצא, ויוכל להחזירם לגתה, ולפי"ז ליכא פסול חוץ למקומו בפרה. [ראה להלן בפסול יוצא]. אמנם הרא"ש כתב להדיא דאיכא פסול חוץ למקומו בפרה.

אך החזון איש [ח כ] הקשה, מדוע המשנה נקטה דוגמא של מחשבה לאכול מבשרה ולשתות מדמה, ולא נקטה את האופן הפשוט של מחשבת פיגול, שחישב להזות או לשרוף חוץ לזמנו או חוץ למקומו?

ולכן כתב, דבפרה אין מחשבת חוץ לזמנו וחוץ למקומו פוסלת כלל [ודלא כהר"ש] מכמה טעמים: **א,** דאין מחשבת פיגול פוסלת אלא אם כן חשב לשנות אכילת מזבח או אכילת אדם, והכא לגבי הדם והבשר ליכא אכילת מזבח ואדם, וכמו דאמרינן במסכת זבחים [קד ב] לגבי פרים הנשרפים בחוץ, דאין עליהם מחשבת פיגול משום שאין זה אכילת מזבח. **ב,** במסכת זבחים [מד ב] דרשינן מ"כאשר יורם משור זבח השלמים", מה שור זבח השלמים עד שיהו מעשיו ומחשבותיו על מזבח החיצון וכו', לאפוקי פר כהן משיח שמעשיו בחוץ דלא מהני ביה מחשבת פיגול. וכיון דבעינן מזבח החיצון דוקא, הרי פרה אינה נעשית על מזבח החיצון. **ג,** חוץ לזמנו לא שייך אלא אם כן לינה פוסלת בפרה, ובתוספתא מבואר לגבי השריפה דאין לינה פוסלת, ולגבי הדם לא כתוב להדיא האם לינה פוסלת. ולגבי חוץ למקומו דהיינו חוץ לגתה כיון שאין פסול יוצא לא הוי מקום משולש, [לכאורה זה רק לפי ה"ר יו"ט וכמו שכתבנו לעיל בשם המקדש דוד].

ולכן כתבו החזון איש והאור שמח, דמחשבת פיגול דחוץ לזמנו וחוץ למקומו לא שייך בפרה, אלא איכא מחשבה שלישית של מחשבת הינוח, דלפי רבי יהודה [זבחים לה ב] כל מחשבה לפסול את הקרבן נחשבת למחשבת פיגול, ואף שלא שינה באכילת אדם או מזבח. והכא כיון שאפילו אם חיסר כל שהוא מהפרה היא פסולה, הרי כשחישב לאכול או לשתות כל שהוא הוי מחשבה לפסול, ועל זה נקטה המשנה דמכל מקום תנא קמא מכשיר, [החזון איש כתב שאין טעם להכשיר, ויתכן דגרסינן פסולה, והאור שמח כתב דתנא דמתניתין סובר כתנא קמא דרבי יהודה, ואין מחשבת הינוח פוסלת כלל]. ורבי אליעזר חולק דאף דבעלמא סבירא ליה כרבי יהודה דמחשבת הינוח פוסלת מכל מקום אין מחשבה פוסלת בפרה כלל.

ובדעת הר"ש והרא"ש דכתבו דמחשבת חוץ לזמנו פוסלת, צריך לומר דלינה בדם פוסלת את הפרה, כיון שהיא פסולה בלילה. והא דחשיב אכילת מזבח משום שמזה את הדם כנגד ההיכל, והוי כהזאה כנגד המזבח, ולא דמי לפרים הנשרפים דאין לשריפה שייכות לפנים כלל. [ויתכן דבאמת רק בהזאה מהני מחשבה, אך לגבי השריפה, אף לרבי יוחנן שאם שרפה שלא כנגד הפתח פסולה מכל מקום אין זה נחשב לאכילת מזבח. וראה במקדש דוד ז סק"ו ד"ה ובענין שכתב דשריפת פרה חשיבא כאכילת מזבח טפי משריפת פרים, עיי"ש]. ומה שהקשה החזון איש מפר כהן משיח דבעינן מחשבה על דבר שנעשה על מזבח החיצון, צ"ל דהוי מיעוטא על דבר הנעשה בפנים, אך אין צריך מזבח החיצון דוקא, וצ"ע.

**ביאור דברי הרמב"ם**

הרמב"ם פ"ד ה"ג פסק, דאם שחטה על מנת לאכול מבשרה או לשתות מדמה כשרה, לפי שלא נאמר בה "ריח ניחוח", וכן כתב בפיה"מ. והקשה המשנה למלך שם, מדוע הוצרך הרמב"ם לטעם זה, הרי גם בכל הקרבנות שנאמר בהם ריח ניחוח אין מחשבה זו פוסלת, כמבואר במסכת זבחים? ומצינו בזה כמה תירוצים באחרונים:

**א.** התויו"ט תירץ [על פי ביאור התוספות חדשים], דכונת הרמב"ם לומר, דאפילו אם נפסול בעלמא במחשבה כהאי גונא, [וכמו שבאמת סובר רבי אליעזר בזבחים שם], מכל מקום בפרה צריך להכשיר משום שלא נאמר בה ריח ניחוח.

**ב.** המקדש דוד [לג א] תירץ, דלגבי פרה שכל הבשר עומד לשריפה, ואין בשר שנאכל כלל, הרי אפילו אם יחשוב על מנת לאכול מבשרה הרי זה נחשב למחשבת פיגול. לפי שכל הדין שאם חשב לדבר שאין דרכו לא חשיב פיגול זה רק בדבר שלפעמים שייך בו, כגון בשר שלפעמים נאכל ולפעמים נקטר, ואם שינה אין זה פיגול, אך אם חשב על מנת שיאכלוהו כלבים הוי פיגול בכל אופן. ולכן הוצרך הרמב"ם לטעם דלא נאמר בה ריח ניחוח.

אך צ"ב מדוע מה שלא נאמר בה ריח ניחוח זה סיבה שלא יפסול בה מחשבת פיגול, וכי פיגול פוסל משום ריח ניחוח? [וראה בחזון איש שם שנקט שהטעם הזה מהני לכל מחשבת פיגול, ואפילו חוץ לזמנו ומקומו, ודלא כהר"ש שפסל במחשבת חוץ לזמנו].

**ג.** בחידושי מרן רי"ז הלוי [פ"ד ממעשה הקרבנות] תירץ על פי מה שייסד הגר"ח [הובא לעיל סימן א' אות ג'], דלא חל על הפרה שם פרה אדומה אלא בשעת השחיטה, על ידי שהוא שוחט אותה לשם פרה אדומה. ולפי זה כתב, דאף דבכל הקדשים קיי"ל בריש זבחים דסתמא לשמן הם עומדים, ואם שחט ולא חשב כלום הרי זה כמו ששחט לשמה, אין זה אלא משום שחל כבר על הבהמה את שם הקרבן משעת ההקדשה, אך בפרה אדומה שלא חל עליה שם פרה עד שתשחט לשמה, הרי בעינן שישחוט להדיא לשמה, ולא אמרינן בה סתמא לשמה קאי.

ועוד ייסד שם, דבמסכת זבחים [מו ב] תנן דצריך לשחוט את הקרבן לשם השם ולשם אישים ולשם ריח ולשם ניחוח, ומכל מקום אם חשב שלא לשמן כשר. וביאר הגרי"ז דאין זה משום שאין זה מעכב, אלא משום שסתמן עומדים לשם הני דברים, ואי אפשר לעקור את הסתמא, אך אילו היה ניתן לעקור את הסתמא שהקרבן עומד לשם ריח ולשם ניחוח הרי הקרבן היה נפסל במחשבת שלא לשמה.

ובזה יישב שפיר את דברי הרמב"ם, דבאופן ששוחט על מנת לאכול דבר שאין דרכו לאכול, אמנם מחשבת פיגול ליכא משום שחישב לאכול דבר שאין דרכו לאכול, אך מכל מקום הרי הוא חשב שלא לשם אישים ולא לשם ריח ניחוח, ויש כאן טעם אחר לפסול, אלא דבכל הקרבנות דסתמן לשמה אין זה פוסל את הקרבן, אך בפרה אדומה היה צריך לפסול מצד שלא לשמה [ולא מצד פיגול]. ולפיכך הוצרך הרמב"ם להוסיף דלא נאמר בפרה ריח ניחוח, דמטעם זה אי אפשר לפסול מצד שלא לשמה. [כלומר, דהרמב"ם לא אתא לתת טעם מדוע לא נפסול מצד פיגול אלא מדוע לא נפסול מצד שלא לשמה].

**ד.** המרכבת המשנה תירץ, דלגבי פרה כל דבר מעכב בה, דכתיב בה חוקה, וכיון דבכל הקרבנות בעינן לחשוב לשם ריח ניחוח לכתחילה, הרי זה מעכב בפרה, ולכן הוצרך הרמב"ם לומר דלא נאמר ריח ניחוח בפרה, ואפילו לכתחילה אין צריך.

**ג. פסול לילה**

במסכת יומא [מב ב] איתא, דלהזות מאפר פרה על הטמא ודאי בעינן יום, שנאמר "הוא יתחטא בו ביום השלישי וביום השביעי", [ילפינן מדלא כתיב בשלישי ובשביעי].

ולגבי שאר עבודות הפרה דרשינן שם, מנין לרבות שחיטתה, קבלת דמה, הזאת דמה, שריפתה, השלכת עץ ארז [שפסולים בלילה], תלמוד לומר "תורה". יכול שאני מרבה אף אסיפת אפרה ומילוי מים וקידוש, תלמוד לומר "זאת" [שהם כשרים בלילה]. ומה ראית לרבות את אלו ולהוציא את אלו, אחר שריבה הכתוב ומיעט, אמרת, הרי אנו למדין כולן מהזאת מימיה, מה הזאת מימיה אינן כשרין באשה כבאיש ואין כשרין אלא ביום, אף אני אביא שחיטתה וכו' הואיל ואין כשרין באשה אין כשרין אלא ביום, ומוציא אני אסיפת אפרה ומילוי מים וקידוש, הואיל וכשרין באשה כשרין נמי ביום ובלילה.

[לשיטת רבי יהודה דקידוש פסול באשה והזאת מימיה כשר באשה, לכאורה אי אפשר למילף כן, דהא המקור הוא מהזאה ושם אשה כשרה, וצ"ע].

אמנם לגבי שריפת הפרה מצינו מחלוקת, דבגמרא שם מבואר דשריפת הפרה פסולה בלילה, וכן בתוספתא בפרה [הובא בר"ש סוף פ"ד] איתא, דכל עבודות הפרה פסולות בלילה חוץ מאסיפת אפרה והמילוי והקידוש, ומבואר דשריפה פסולה. אך הר"ש פ"ד מ"א הביא מהספרי, "חטאת היא", מגיד שנשרפת בלילה כביום. ופירש הר"ש, דהשריפה דמיא להקטרת אימורים שכשרה כל הלילה. וכן נקט הר"ש בכמה דוכתי בהאי פירקא. וכבר תמה המים טהורים, מדוע נתעלם הר"ש מגמרא ערוכה ביומא דשריפה פסולה בלילה?

הגר"א באליהו רבה פ"ד מ"ד כתב, דמהמשנה שם משמע ששריפה פסולה בלילה, דהא תנן כל מעשיה ביום ובכהן עד שתעשה אפר, ומשמע דאף שריפה בכלל, [לדעת הר"ש יש לומר, דהא דתנן בסיפא "עד שתעשה אפר" לא קאי על יום וכהן, אלא על מלאכה לחוד]. ולכן כתב הגר"א להגיה את הספרי, וצ"ל מגיד שאינה נשרפת בלילה כביום, וכן הוא בילקוט. אך צריך ביאור, דהמקור לפסול לילה בשריפה דרשינן ביומא מ"תורה", וקאי גם על שריפה משום שפסולה באשה, אך הספרי דריש מ"חטאת", וצ"ע איך ילפינן מחטאת לפסול לילה, הא בחטאת גופה הקטרת אימורין כשרים בלילה? ותירץ בעמק הנצי"ב [עמוד קסג], דמדמינן שריפה לקבלה והזאה בחטאת, ולא להקטרת אימורין, לפי שהקטרת אימורין בחטאת אינה מעכבת, ואילו שריפה בפרה מעכב.

ועוד יש לומר על פי מה שכתב הדבר אברהם סימן ז' לבאר את התוספתא דשריפה בלילה פסולה, דכל הטעם שהקטרת אימורין כשרה בלילה זה משום שקרבו מתיריו ביום, כמו שכתב הרמב"ם פ"ד ממעשה הקרבנות ה"ב, דהזריקה מתירה את האימורין להקטרה, אך בפרה, אין ההזאה מתירה את הפרה לשריפה, אלא כל עבודה היא מצוה בפני עצמה, ולכן השריפה פסולה בלילה. ולפי"ז שפיר אפשר למילף מחטאת לפסול לילה, דגם בחטאת כל דבר שלא קרב מתיריו ביום פסול בלילה.

לדעת הר"ש דהספרי יליף מחטאת דשריפה כשרה בלילה, צ"ל דהספרי פליגא על התוספתא והגמרא ביומא, ולא דרשינן מ"תורה" לפסול לילה, אלא כל העבודות פסולות בלילה כמו חטאת, [וכן כתב הר"ש פ"ד מ"ב, דילפינן לפסול הזאה בלילה מחטאת], ושריפה כשרה בלילה כמו הקטרת אימורין. ולפי"ז לכאורה צריך להכשיר גם השלכת עץ ארז בלילה, דהא אין מקור לפסול, וצ"ע.

בהא דדרשינן ביומא לפסול לילה מ"תורה" הקשו התוספות ישנים שם, תיפו"ל משום שחטאת קרייה רחמנא, וחטאת פסולה בלילה? ותירצו, דלענין כמה דברים לא אמרינן חטאת קרייה רחמנא. דהא תניא בתוספתא, דאם שחטה היום ושרפה למחר כשרה, ומבואר דלינה אינה פוסלת, ולא ילפינן לפסול מקרא דחטאת, וכשם שלא ילפינן מחטאת לפסול לינה כך לא ילפינן לפסול לילה. וראה להלן בפסול לינה. [ביאור דבריו הוא על פי מש"כ החזון איש ס"ח סק"ח, דהדבר מסור לחכמים מה ללמוד מחטאת, ולגבי פסול לינה ופסול לילה לא הסתבר להם לדמות פרה לחטאת].

הריטב"א תירץ עוד, דבאמת לגבי שחיטה וקבלה והזאה אפשר לפסול לילה משום שחטאת קרייה רחמנא, אלא בעינן ריבויא דתורה משום שריפה והשלכת עץ ארז דלא שייך למילף מחטאת לפסול, ואגב הני נקט כולהו. וראה מצפה איתן שם.

בגמרא שם אמרינן, דמהא דפשיטא לן בברייתא דאשה פסולה לשחיטת פרה, מוכח כשיטת רב דזר פסול, דהטעם דאשה פסולה הוא משום שאלעזר וחוקה קאי גם על שחיטה, ואם כן גם זר פסול מהאי טעמא. וכתב בליקוטי הלכות, דלפי מה שפסק הרמב"ם בריש פסולי המוקדשין דשחיטת פרה כשרה בזר, אם כן שחיטת פרה כשרה אף באשה, דהא הגמרא תולה דין אשה בדין זר.

ונסתפק הליקוטי הלכות האם לילה כשר בשחיטה, דהא בברייתא המקור לפסול לילה בשחיטה הוא משום שאשה כשרה, ומרבינן ליה מתורה, אך אם שחיטה כשרה באשה הרי זה כאסיפת אפרה וקידוש ומילוי שהם כשרים בלילה. אך כתב, דיתכן דלילה פסול אף בשחיטה משום שחטאת קרייה רחמנא, ושחיטה בכל הקרבנות פסולה בלילה.

ולפי מש"כ לעיל ספיקו תלוי בתירוצי הראשונים, דלפי התוספות ישנים דלהאי ברייתא לא דרשינן מחטאת לפסול לילה, כמו דלא דרשינן פסול לינה, אלא בעינן לריבויא דתורה, אם כן למ"ד דשחיטה כשרה באשה הוא הדין דשחיטה כשרה בלילה. אך לפי הריטב"א דדרשינן מחטאת לפסול, וקרא אצטריך רק להשלכת עץ ארז, אם כן שחיטה פסולה בלילה מצד חטאת אף אם אשה כשרה.

**ד. פסול לינה**

בקדשי מזבח קיי"ל, דהאימורים נפסלים להקטרה בעלות השחר, והדם נפסל לזריקה בשקיעת החמה, כיון שאין זריקה כשרה בלילה.

ובפרה, לגבי הדם מוכח בר"ש דהדם נפסל בלינה, ואי אפשר להזות ממנו למחר, דהא כתב, דאם חישב בשחיטה על מנת להזות ממנו למחר הוי מחשבת פיגול, ועל כרחיך דהדם נפסל בלינה. והקשה החזון איש [ס"ח ס"ק יח] אם כן מדוע נקטה התוספתא דהזה בלילה פסולה, תיפו"ל דמיד בשקיעת החמה כבר נפסל הדם? ותירץ, דהטעם דהדם נפסל בשקיעת החמה הוא משום שאי אפשר להזות בלילה, והתוספתא נקטה את עיקר הדין.

ולגבי הפרה עצמה מבואר בספרי ובתוספתא דאינה נפסלת בלינה, ויוכל לשרוף את הפרה למחרת. ובספרי ילפינן לה מ"למשמרת", דהיא משתמרת ימים על ימים ושנים על שנים. [עיקר קרא קאי לאחר שריפה, אך ילפינן נמי לאחר שחיטה והזאה קודם שריפה, וכבר האריך בזה הדבר אברהם, וכן ביאר מדוע לא ילפינן דאין פסול לינה גם לגבי הדם].

והא דאצטריך קרא דאין לינה פוסלת בפרה הוא בכדי שלא נילף מחטאת דהאימורים נפסלים בעלות השחר, [אף שהקטרה כשרה בלילה]. אך לגבי פרים הנשרפים הגמרא במסכת זבחים [קד ב] מסתפקת האם איכא פסול לינה, מי אמרינן דאין פסול לינה אלא בדבר שעומד לאכילת אדם או לאכילת מזבח, אך פרים הנשרפים דעומדים לשריפה אין בהם פסול לינה, או דלמא לא שנא. והנה לפי הצד דאין בהם פסול לינה לכאורה לא היה מקום לפסול בפרה, ואף דילפינן מחטאת, מכל מקום בחטאת גופה בעינן אכילת אדם או מזבח לפסול לינה, ואם כן צ"ב למה לי קרא שלא תפסל הפרה בלינה? [לעיל לגבי מחשבת פיגול כתבנו בדעת הר"ש, דיתכן דהא דבעינן שריפה כנגד הפתח לרבי יוחנן חשיב ליה כאכילת מזבח, וכן כתב המקדש דוד, ולפי"ז היה מקום לפסול לינה בפרה לולי הפסוק, דעדיף מפרים הנשרפים, וצ"ע].

לעיל הובא בשם התוספות ישנים ביומא, שהוכיחו דלא ילפינן חטאת לכל דבר מפסול לינה, דאין לינה פוסלת בפרה משום דלגבי זה לא ילפינן מחטאת. והקשה המצפה איתן שם, הא בספרי יליף לה מקרא דלמשמרת דאין לינה פוסלת בפרה, ומה הראיה דיש מקומות שלא ילפינן מחטאת? [ואף דהספרי פליג על התנא שם, דהא הספרי מכשיר שריפה בלילה, והאי תנא דיומא פוסל. מכל מקום לגבי הדרשא מלמשמרת לא מצינו דפליגי]. ואולי יש לומר, דהדרשא מלמשמרת הוי אסמכתא בעלמא, דהא עיקר קרא קאי על האפר שלאחר השריפה, ובאמת הטעם שאין פסול לינה הוא משום דלא ילפינן מחטאת לגבי כל דבר, כמו שכתבו התוספות ישנים, וצ"ע.

**ה. פסול יוצא**

איתא בתוספתא [הובא בר"ש פרה פ"ג מ"ט], ניתז מידו כשהוא מזה, בין חוץ לגתה בין חוץ למערכתה פסול. רבי אליעזר בן יעקב אומר, חוץ לגתה פסול, חוץ למערכתה לא יחזיר ואם החזיר כשר. ואם הוציא הדם שבידו והחזירו כשר. ונחלקו האחרונים בביאור התוספתא:

החזון איש [ז סק"ב] ביאר, דאיירי באופן שהזה במערכה כנגד הפתח כדין, אלא שהדם ניתז למרחוק ונפל חוץ לגתה או חוץ למערכתה. ותנא קמא פוסל כשנפלה הזאה חוץ לגתה, משום דעד שינוח הדם חשיב מעשה הזאה, ובעינן שכל משך ההזאה יהיה הדם כנגד הפתח, ולכן כשנפלה הזאה חוץ לגתה אין זה הזאה כנגד הפתח. וכשנפלה חוץ למערכתה פסול משום גזירה אטו חוץ לגתה. [ועוד פירש, דתנא קמא פוסל משום שגם הדם של ההזאה טעון שריפה, ואינו יכול לאסוף את הדם משום שנבלע מעט מהדם בקרקע, ולכן לעולם צריך שינוח הדם על גבי המערכה כדי שישרף עם הפרה].

ובדברי ראב"י גרס החזון איש "חוץ לגתה פסול, חוץ למערכתה יחזיר, ואם החזיר כשר". ופירש, דראב"י סובר שלא גזרו לפסול חוץ למערכתה אטו חוץ לגתה, ולכן אם נפל דם ההזאה חוץ לגתה פסולה דסוף ההזאה אינה כנגד הפתח. חוץ למערכתה כשרה, דלא גזרו, אלא דמכל מקום צריך להחזיר את הדם עצמו, משום שגם הוא טעון שריפה עם הפרה, ונקט ואם החזיר כשר לדיוקא, דאם לא החזיר פסולה, משום שאם חיסר כל שהוא מהדם הפרה פסולה. [ולפיו על כרחיך לא אמרינן דנבלע מעט מהדם בקרקע, דהא יכול לאסוף את הדם]. והא דחוץ לגתה אינו יכול לאסוף את הדם ולהזות פעם אחרת, משום שהזאה פסולה עושה שיריים, או משום מלאכה, עיי"ש.

ומסיים ראב"י, ואם הוציא הדם שבידו והחזירו כשר, דהיינו, שכל הפסול הוא כשהזה חוץ לגתה, דההזאה נפסלה משום שלא כנגד הפתח, אך אם הוציא את הדם בידו והחזיר, אפילו אם הוציא חוץ מגתה אין בזה חיסרון כלל.

ולפי פירוש זה מבואר דדם ההזאה צריך לנוח על המערכה, דגם הוא טעון שריפה עם הפרה. ועוד מבואר דהחיסרון הוא רק בהזאה מחוץ לגתה, אך פסול יוצא אין על הדם כלל.

אמנם בביאור הגר"א על התוספתא פירש בסיפא דהוציא הדם שבידו והחזירו כשר היינו שהוציא חוץ למערכתה, ואתא ראב"י לומר, דלא מבעיא אם ניתז הדם מאליו חוץ למערכתה והחזירו דכשר, אלא אפילו אם הוציא בידים והחזירו כשר. ומשמע לפי"ז, דאם הוציא חוץ לגתה אפילו אם החזיר פסול, דנפסל הדם ביוצא. וכן הוכיח המקדש דוד [ס"ז סק"ו ד"ה והולכה וכן סל"ג סק"א ד"ה בפרה], דאיכא פסול יוצא בדם שיצא חוץ לגתה.

וכן נקט בחסדי דוד, וביאר על פי זה את התוספתא, דתנא קמא פסל את הדם משום יוצא בין כשניתז חוץ לגתה ובין כשניתז חוץ למערכתה, דהמקום של הדם הוא במערכה, וחוץ למערכה הוי כחוץ למקומו, [וצ"ע הטעם בזה]. וראב"י פסל דוקא ביצא חוץ לגתה, דאינו כנגד הפתח ואינו מקום הראוי להזאה כלל, אך ביצא חוץ למערכתה לא נפסל הדם ביוצא, ויוכל להחזירו למערכה. [בביאור הגר"א שם ישנם חילוקי גירסאות האם גרסינן בראב"י "יחזיר ואם לא החזיר כשר", או "יחזיר ואם לא החזיר פסול", ומשמע שם שהנידון הוא האם החמירו בדם יותר מבשר ועור דלא מהני להרבות עצים ולשרוף במקומו].

ולפי גירסתינו בתוספתא מבואר, דאפילו אם ניתז מידו כשהוא מזה נפסל הדם ביוצא, דדם ההזאה צריך להיות בתוך מקום ההזאה עד שינוח. ואם כן צריך להזות לעולם על גבי המערכה כדי שלא יפסל הדם ביוצא. אך המקדש דוד נקט בכמה דוכתי דדם ההזאה עצמה אינו טעון שריפה וצריך להזות אותו מחוץ למערכה, וכשהעתיק את התוספתא כתב "דם שניתז חוץ מגתה פסול חוץ ממערכתה כשר", ולא איירי בניתז בזמן ההזאה כלל, ואף לפי גירסתינו יש לומר דאיירי שניתז מידו דם אחר, ולא דם ההזאה, וצ"ע.

הרמב"ם פ"ד ה"ח פסק את דין התוספתא, הוציא את הדם חוץ ממערכתה והזה פסולה. והשיג עליו הראב"ד, דרק ההזאה עצמה פסולה, אך הפרה לא נפסלה, ואם יש מן הדם בידו יחזור ויזה במערכתה, והם דברי ראב"י בתוספתא, [ומה שכתוב בדבריו "או בגתה" מחק החזון איש].

ומשמע דכך היתה גירסתם בתוספתא, "הוציא את הדם בין חוץ לגתה בין חוץ למערכתה פסולה, ראב"י אומר, חוץ לגתה פסולה, חוץ למערכתה יחזור ויזה במערכתה". ולפי"ז איירי באופן שההזאה עצמה נעשתה חוץ ממערכתה, ותנא קמא פוסל בין חוץ מגתה בין חוץ ממערכתה, ופסק הרמב"ם כוותיה. וראב"י פוסל רק כשהיזה חוץ מגתה, דלא הזה כנגד הפתח כלל, אך כשהיזה חוץ ממערכתה לא נפסלה הפרה ויכול לחזור ולהזות במערכתה, ופסק הראב"ד כוותיה, לפי שראב"י משנתו קב ונקי.

ועוד אמר ראב"י, דאם הוציא את הדם בידו והחזירו כשר, וכתב הראב"ד דאפילו אם הוציא חוץ לגתה כשר. והיינו, דלפי פירושם כל החיסרון בתוספתא הוא מה שעשה את ההזאה מחוץ לגתה או למערכתה, אך אם הוציא את הדם והחזירו אין בזה חיסרון כלל, דאין פסול יוצא בדם הפרה.

ומבואר לפי שיטתם, דאין צריך שינוח דם ההזאה על המערכה או בגתה, שהרי כל הפסול הוא כשהוציא את הדם והזה שם, ועוד מבואר דאין פסול יוצא, שהרי בסיפא קאמר ראב"י להדיא דאם הוציא את הדם חוץ לגתה והחזירו כשרה.

העולה מכל זה ג' שיטות:

שיטת החזון איש, דצריך להזות את הדם על המערכה, ואם הוציא את הדם והחזירו לא נפסל הדם ביוצא.

שיטת החסדי דוד והמקדש דוד על פי ביאור הגר"א, דהדם נפסל ביוצא. ולגבי מקום ההזאה להחסדי דוד מבואר דצריך להזות על המערכה, והמקדש דוד נקט דאין צריך להזות על המערכה, דדם ההזאה אינו טעון שריפה.

שיטת הרמב"ם והראב"ד, דאין צריך להזות על המערכה, ואין הדם נפסל ביוצא.

רש"י במנחות [ז ב] כתב, דהמערכה היתה בתחתית ההר, ושם היו שוחטים ושורפים את הפרה, אך ההזאה היתה למעלה במקום שאפשר לראות את תוך ההיכל. ומבואר לפי זה דלא היו מזים על המערכה כלל, ולאחר השחיטה היו מוליכים את הדם למעלה בכדי להזות. והנה לגירסת הרמב"ם והראב"ד קשה על רש"י מהתוספתא, דמבואר להדיא שאם הזה חוץ לגתה פסולה. וכן לשיטת המקדש דוד דאיכא פסול יוצא קשה, מדוע לא נפסל הדם מיד כשהוציאו אותו מגתה, [וכן הקשה המקדש דוד שם]. אמנם לשיטת החזון איש ניחא, דעיקר הדין שנאמר בתוספתא הוא דהדם צריך לנוח על המערכה כדי שישרף עמו, והיו עושים את המערכה מתחת למקום ההזאה באופן שהדם יוכל לנוח על המערכה, וכן נקט החזון איש [סימן ח סק"ז].

וכל זה לגבי הדם, אך לגבי הפרה עצמה לכו"ע ליכא פסול יוצא, וכמבואר בתוספתא שם, דאם פקע מעורה ומבשרה ומשערה חוץ לגתה יחזיר, ואם לא החזיר פסול. ומהא דמהני חזרה מוכח דלא נפסלו ביוצא. [ויתכן דדוקא במשלה בהם האור ופקעו מהמערכה אינם נפסלים, אך אם יצאו חוץ לגתה קודם השריפה נפסלים, וצ"ע].

**ו. שחוטי חוץ**

במסכת זבחים [קיב א] תנן, פרת חטאת ששרפה [רש"י גרס ששחטה] חוץ מגתה פטור, שנאמר "ואל פתח אהל מועד לא הביאו", כל שאין ראוי לבא אל פתח אהל מועד אין חייבין עליו.

ומבואר במשנה דלולי האי קרא היה השוחט חוץ מגתה חייב משום שחוטי חוץ. ופירש רש"י, ולא אמרינן שוחט קדשים בחוץ שלא במקום מצוה, דרחמנא פטריה מואל פתח וכו'. וביאר הגרי"ז [הובא במנחת אברהם שם], דחיובו הוא משום ששוחט חוץ לעזרה, אלא שכאשר שוחט את הפרה כהלכתה חידשה התורה שאינו עובר משום שחוטי חוץ, דכך הוא מצותה, אך כששוחטה שלא כהלכתה הרי הוא עובר משום ששוחטה מחוץ לעזרה שלא במקום מצוה. [לכאורה לפי"ז כל השוחט פרה שלא כהלכתה אפילו כנגד הפתח עובר משום שחוטי חוץ, שהרי הוא שוחט מחוץ לעזרה, וצ"ע].

אך הרמב"ם בפיה"מ כתב, דהס"ד לחייבו הוא משום שמקום הגת של הפרה נחשב כמו העזרה לגבי כל הקדשים, ולא פירש כרש"י, ולפי"ז מבואר דלגבי פרה ליכא כלל איסור משום שחיטה חוץ לעזרה, דרחמנא שרייה לגמרי, אלא האיסור הוא רק משום ששוחט חוץ למקומה.

ועיי"ש דהא דרש"י גרס ששחטה והרמב"ם גרס ששרפה הוא לשיטתם, דרק לגבי חיוב שחיטה בחוץ שייך לומר דהוי כשוחט שלא במקום מצוה, אך לגבי חיוב העלאה בחוץ אפשר לחייבו רק משום ששורף שלא במקומו, ולא משום שורף חוץ לעזרה, עיי"ש הטעם.

**ז. מחוסרת זמן**

כתב בהשגות הראב"ד ריש הל' פרה, דהא דאסור לקחת עגלה ולגדל אותה עד שתעשה פרה, היינו טעמא, משום שאין מקדישין מחוסר זמן למזבח, וזו קרויה חטאת, וכשם שאין מקדישין פרה שהיא בעלת מום, כך אין מקדישין אותה כשהיא מחוסרת זמן. והשיג על הרמב"ם שכתב טעם אחר.

והוכיחו החזון איש [ס"ג ס"ק טו] וכתבי הגר"ח [אות שסז] וחידושי הגרי"ז [תמורה כ א] מדברי הראב"ד, דפרה קודם שחיטתה אינה כשאר חפצי בדק הבית, אלא נתפס בה שם פרה מתחילת הקדשתה, שאם לא כן, לא היה שייך בה פסול דמחוסר זמן קודם שחיטתה. וראה בחזון איש ריש סימן ג' שהאריך טובא בדברי הראב"ד.

ולפי מה שכתב הגר"ח דחטאת קרייה רחמנא אמרינן רק משעת שחיטתה, וקודם לכן הויא בדק הבית בעלמא, אתי שפיר הא דלא פירש הרמב"ם כהראב"ד, שהרי האיסור להקדיש מחוסר זמן הוא למזבח, וזו אינה קרויה חטאת משעת הקדשתה, [וכן שמעתי מהגרא"נ גרבוז].

ובאור שמח פ"א ה"ז כתב, דלפי מש"כ רש"י בע"ז [הובא לעיל סימן א' אות ד'] דלא אמרינן חטאת קרייה רחמנא אלא בפסולין, לא שייך לומר חטאת לגבי דין מחוסר זמן, דאין זה דבר שפוסל אותה מהכשירה, אלא דינים בפרה.

**ח. בעלת מום**

נאמר בתורה בפרשת פרה אדומה "אשר אין בה מום", הרי להדיא דהמום פוסל בפרה, והא דלא ילפינן פסול מום מכל הקדשים משום שחטאת קרייה רחמנא, כבר נתבאר בספרי, עיי"ש.

אך נסתפק המנחת חינוך [רפה סק"ג], האם המקדיש פרה בעלת מום עובר משום בל תקדישו, וכן השוחט בעלת מום או המזה מדמה, האם הוא עובר משום שחטאת קרייה רחמנא, וכל דיני בעל מום דשאר הקרבנות איכא נמי בפרה, או שמא, להאי מילתא לא ילפינן מחטאת. ובהשגות הראב"ד שם מפורש להדיא דעובר משום הקדשת בעל מום.

ועוד נסתפק המנחת חינוך [רפו סק"ז], במום של חיסרון אבר מבפנים, דהרמב"ם בפ"ב מאיסורי מזבח הי"א כתב, דאם נמצא אבר מאבריה הפנימיים חסר, אף על פי שאינה טריפה, הרי זו אסורה למזבח ותשרף, לא מפני שהיא בעלת מום, שאין חיסרון שבפנים מום, אלא מפני שאין מקריבין חסר כלל, שנאמר "תמימים יהיו לכם". ומעתה נסתפק המנחת חינוך, האם בפרה נמי איכא דין תמימים מלבד הפסול מום, דחטאת קרייה רחמנא, או שמא להאי מילתא לא ילפינן מחטאת. ודייק מהרמב"ם שפסולה, דהרמב"ם פ"א ה"ז כתב, שכל הפוסל את הקדשים למזבח פוסל את הפרה, אע"פ שהיא כקדשי בדק הבית, הואיל וקראה הכתוב חטאת.