15 שביעית שיעור טו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורים שביעית מהדו_ק

**ירקות של שביעית שנלקטו בשמינית, לענין איסור ספיחין**

א] כתב הרמב"ם (פ"ד הלכה ה- ז) "ספיחין של שביעית, שיצאו למוצאי שביעית, אסורין באכילה וכו', ועד מתי אסורין ספיחי שביעית במוצאי שביעית, מר"ה ועד חנוכה, ומחנוכה ואילך הן מותרין וכו'. בצלים שיצאו משביעית למוצאי שביעית, אם עשו כיוצא בהן מותרין, ואם לאו אסורין וכו', עשה הבכיר הותר האפיל, ומותר ליקח ירק במוצאי שביעית מיד".

הנה נקטינן דבירק אזלינן בתר לקיטה, וכל שנלקט בשביעית, הרי הוא קדוש בקדושת שביעית, ולכאו' ה"ה הנלקט בשמינית אזלינן בתר הלקיטה, ואע"פ שגדל בשביעית, בפשוטו אין בו קדושת שביעית. אלא דחז"ל גזרו ואסרו באיסור ספיחין ירק של שביעית שנלקט בשמינית, וכמבואר במשנה (פרק ה משנה ה), ובטעם האיסור, כתב שם הר"ש בשם הירושלמי, דגזרו שמא יטמין בשדהו ויאמר שהוא של שמינית.

**עד מתי זמן האיסור**

ב] ומ"מ לא גזרו אלא בזמן שא"א למצוא ירק חדש של שמינית, אבל אם עשה כיוצא בהן, פקע מהן איסור ספיחין והרי הם מותרין, ואף בעשיית הבכיר לבד, הותר האפל. ובכל הירקות אף שעוד לא עשו כיוצא בהן, ג"כ לא אסרו אלא עד חנוכה [והוא יום א' של חנוכה. וכמו שהוכיח בדרך אמונה (פ"ד ה"ו בבה"ל ד"ה מר"ה) מהנודר עד הפסח, שהוא תחילת הפסח עיי"ש].

ג] והראב"ד שם השיג על הרמב"ם, ולדעתו אין חנוכה זמן היתר לאיסור ספיחין. ויש שביארו דהראב"ד לשיטתו (פ"ד הט"ו) דיש איסור 'נעבד', ומשום כן אף לאחר חנוכה אסורין מדין נעבד, והרמב"ם לשיטתו (שם) דס"ל דאין איסור נעבד. ומנהג ירושלים להחמיר באיסור נעבד, וכן נוקטים בבד"ץ העד"ח, ואף אחר חנוכה חוששים לאיסור ספיחין. אמנם דעת החזו"א דא"צ להחמיר בזה אחר חנוכה, וכן המנהג להקל בזה.

ד] ובמ"ש הרמב"ם 'ומותר ליקח ירק במוצאי שביעית מיד', כבר ביארו הכס"מ והרידב"ז שם, דהטעם כיון שבטל במה שבא מחו"ל. אמנם בזמנינו שיודעים ומכירים איזה פירות באים מחו"ל ואיזה באים מאר"י א"א להקל בזה. וכ"כ בדרך אמונה בשם החזו"א (פ"ד ס"ק נד. ובצהה"ל ס"ק פח).

**בירקות שנלקטו בשמינית, לענין קדושת שביעית**

ה] והנה דעת החזו"א (סי' ט ס"ק יג) דלאו דווקא איסור ספיחין, אלא ה"ה דיש קדושת שביעית, עד חנוכה או עד שיעשו כיוצא בהן. ונ"מ ביבול נכרי [וכן בד' שדות שאין בהם איסור ספיחין] דאע"פ דאין בהם איסור ספיחין מ"מ יש בהם קדושת שביעית [לדעת החזו"א, דנקט לעיקר כדעת המבי"ט דיש קדו"ש ביבול נכרי]. והחזו"א לשיטתו (סי' י ס"ק יב, ועיין בדר"א פ"ד ס"ק יז, ובצהה"ל שם ס"ק כח) דאין איסור ספיחין בדבר שאין בו קדו"ש, וביאר בזה את הירושלמי (מעשרות פ"ה ה"ג) דאין בפשתן איסור ספיחין, כיון שאין נוהג בו קדו"ש, וא"כ בהכרח דאם גזרו ספיחין על היוצא לשמינית, ה"ה דיש בו קדושת שביעית.

ועל כן לדעת החזו"א, כל הירקות של שביעית שנלקטו בשמינית, צריך לנהוג בהם קדושת שביעית, עד שיעשו כיוצא בהן [וכגון מלפפונים קישואים וכן חסה וכדו', שזמן גידולם בערך עד מ"ה יום. א"כ באמצע חשוון פקע מהם איסור ספיחין, וא"צ לנהוג בהם קדושת שביעית]. ואילו בירקות שזמנם רב יותר, נוהג בהם קדושת שביעית ואיסור ספיחין, עד יום א' של חנוכה [כמבואר בדרך אמונה הנ"ל]. ומזמן זה ואילך פוקע מהם קדושת שביעית ואיסור ספיחין.

ו] אמנם כל זה בירקות שנלקטו בשמינית, שמדינא אין בהם קדושת שביעית, אלא מגזירת חז"ל, ולא גזרו אלא עד חנוכה. אבל ירקות שנלקטו בשנת השביעית, הרי הם קדושים בקדושת שביעית לעולם. ולא מועיל בהם שיעשו כיוצא בהן, או שהגיע חנוכה. וה"ה איסור ספיחין לא פוקע מהם לעולם.

**תפו"א ושאר מיני קטניות**

ז] וכן תפו"א ושאר קטניות הזמן הקובע בהם הוא משהביאו שליש, וכל שהביאו שליש קודם ר"ה של שמינית, אע"פ שנלקטו בשמינית, הרי הם קדושים בקדו"ש, וכן יש בהם איסור ספיחין לעולם.

**בננות שנלקטו בשמינית, אם יש בהם קדושת שביעית**

ח] הנה נקטנינן שבבננות אע"פ שהוא ירק, אין בהם איסור ספיחין (וכמו שנתבאר בשיעורים עי' דבר השמיטה פ"ח סי"א) ודנו הפוסקים אם יש בהם קדושת שביעית עד חנוכה, דשמא דבר שלא שייך בו כלל איסור ספיחין, לא גזרו חז"ל בזה קדושת שביעית. וכן משמע קצת לשון החזו"א במכתב (בסוף ספר דרך אמונה, מכתב כה) וז"ל "בננות של תנובה, כבר הן של שמינית, דאזלי' בתר לקיטה, אבל צ"ע משום שנעבדו בשבת ובשביעית". הרי דסתם דאין בהם קדושת שביעית, דאזלי' בתר לקיטה. ועי' בספר חוט השני (פ"ד ה"ג עמ' קפו) שנראה שהחמיר בזה אבל אח"כ (בעמ' קצג) דעתו נוטה להקל לאחר שנגמרו בננות שנלקטו בשביעית.

**גדר מצות ביעור**

ט] מצות ביעור. נחלקו הראשונים באופן הביעור, אם צריך לבערן מן העולם, או להוציאו מרשותו ולהפקירן. וז"ל הרמב"ם (פ"ז הלכה א – ג) "פירות שביעית אין אוכלין מהן, אלא כ"ז שאותו המין מצוי בשדה שנאמר ולבהמתך אשר בארצך תהיה כל תבואתה לאכול. כ"ז שחיה אוכלת ממין זה מן השדה אתה אוכל ממה שבבית, כלה לחיה מן השדה חייב לבער אותו המין מן הבית, וזהו ביעור של פירות שביעית. וכו'. היו לו פירות מרובין מחלקן מזון שלש סעודות לכל אחד ואחד. ואסור לאכול אחר הביעור בין לעניים בין לעשירים. ואם לא מצא אוכלין בשעת הביעור שורף באש או משליך לים המלח ומאבדן לכל דבר שמאבד".

הרי דדעת הרמב"ם דצריך לבער את הפירות מהעולם. אולם דעת הרמב"ן (עה"ת פרשת בהר) דא"צ לבערן מהעולם, אלא יוציא הפירות מביתו ויפקירן, אלא דאם לא עשה כן נאסרים הפירות באכילה. וכן נקטינן להלכה. וז"ל הרמב"ן "ועניינו, שיכלה הפירות אחר זמן מביתו להפקירן, והוא ביעור שביעית שהזכירו חכמים בכל מקום. ואין הענין שיהיו הפירות אחר זמן הביעור אסורין בהנאה ובאכילה ויהא מחויב לאבדם, ולא מנו חכמים במשנה (סוף תמורה) פירות שביעית לא מן הנשרפים ולא מן הנקברים, ואינו אלא שהוא צריך לבערם מרשותו ולהפקירם לעניים ולכל אדם, כעניין בערתי הקדש מן הבית" וכו'. אבל אם עכבם בביתו אחר הביעור כדי לאכלן, אסורין הם באכילה לגמרי, וזו היא שביעית שאוסרת בנותן טעם לאחר הביעור שאין לה מתירין. ואפשר שהאיסור הזה מדבריהם הוא" וכו'. וכאמור נקטינן כדעת הרמב"ן, דצריך להוציאם מביתו ולהפקירם, וכל שלא עשה כן, הרי הפירות נאסרים באכילה.

**אופן הביעור**

י] ואופן הביעור, מבואר בדרך אמונה (פ"ז ס"ק יז, ובצהה"ל ס"ק כט) שיוצאם מביתו ויניחם ברה"ר [ודנו הפוסקים אם אפשר גם להוציא לחדר מדרגות] ויפקירם לפני ג' בני אדם. ואחר שהפקירם יכול לזכות בהם ולהכניסם שוב לביתו. ובדבר שהוא ספק אם הגיע זמן הביעור, יכניסם לביתו ויתכוון לא לזכות בהם, כדי שלא יתחייב שוב בביעור מספק. ויכול להפקיר בפני ג' אוהביו, שיודע בהם שלא יזכו בפירות, כמבואר בירושלמי (פ"ט ה"ד). וכתב שם בצהה"ל (ס"ק כז) "ומ"מ אין ראוי לאחר לזכות בו, עי' ארחות רבינו ח"ב ע' שנ"ד". ולכאו' למד כן מהירושלמי, דאם התירו להפיקרם בפני ג' אוהביו, א"כ מסתמא אין הגון לזכות בהם [וז"ל הארחות רבינו "וכעס מאד מו"ר על אלה שזוכים מהפקירים בזמן הביעור בשביעית, ואמר בקפידא, הלא מקיים מצות ביעור ובא פלוני וזוכה בזה, ואמר מו"ר להפקיר בפני בחורי ישיבה שבטוח בהם שלא יזכה בזה"].

**ביעור קודם הזמן, או כשמסופק אם הגיע הזמן**

יא] עוד כתב שם (בצהה"ל ס"ק כט) דאם מפקירם קודם שהגיע זמן הביעור, דעת החזו"א דא"צ להוציא מביתו, וסגי בהפקר בלבד [דס"ל דההוצאה מביתו הוא מדין ביעור, וכל שמפקירם מקודם שהגיע הזמן, שוב כשהגיע הזמן אין דין ביעור ע"ז]. ואף כשהגיע זמן הביעור, הקיל החזו"א בשעת הדחק דסגי בהפקר בלבד, בלי שיוציאם מביתו [דסמך ע"ד הגר"א כמו שכתב שם בצהה"ל ס"ק לא, דס"ל דסגי בחד מהם, או שיוצאם מביתו, או שיפקירם, וא"צ שניהם].

**זמן הביעור בענבים וביין**

יב] זמן הביעור בענבים ויין, הוא בערב פסח של שמינית, וכ"כ הרמב"ם (פ"ז הי"א) "ואוכלין בזיתים עד העצרת ובענבים עד הפסח של מוצאי שביעית" וכו'. וכן מבואר בפסחים (נג.). אמנם בר"ש (פ"ט משנה ג) הקשה ע"ז דג' ארצות לביעור, ובכל אחד הזמן שונה, וכתב שם דבפסחים נקטו את השיעור המאוחר שבכולם. והנה כיום המציאות שהענבים נגמרים בשדה, הרבה קודם הפסח, ולדברי הר"ש צריך להיות זמן הביעור קודם לפסח, ומ"מ דעת החזו"א דזמן הביעור הוא בפסח, וכסתימת הרמב"ם (יעויין בחזו"א סי' טו ס"ק ז).

**קניה בחנויות אחר הביעור**

יג] והנה עתה מיד אחר ר"ה כבר ישנם כמה מינים שהגיע זמן הביעור שלהם [כגון תפו"א גזר בצל וכדו'] והנה לדידן דנקטנין כדעת החזו"א וכדעת המבי"ט דיש קדושת שביעית ביבול נכרי, יש לדון אם מותר לקנותם בחנויות, או שנאסרו כיון שהגיע זמן הביעור ולא ביערו אותם. ובאמת דעת המבי"ט (ח"א תשו' כא) דאע"פ דיש בהם קדושת שביעית, מ"מ פטורים מביעור. אמנם החזו"א (סי' כה ס"ק כה) תמה ע"ז, ולדעתו אף יבול נכרי נוהג בהם דין ביעור.

יד] ומ"מ דעת החזו"א להקל בזה מטעם אחר, והוא דבתוספתא (פ"ח הלכה א- ד) מבואר דפירות אוצר ב"ד אין נאסרים בביעור, כל זמן שהם ברשות ב"ד. ודעת החזו"א (כמבואר בדרך אמונה שם) דבכלל זה חנויות שמיטה, שמוכרים יבול נכרי דרך שליחות, דינם לענין זה כאוצר ב"ד ואין נאסרים כשלא ביערו אותם. ולפ"ז מותר לקנות ירקות שעבר עליהם זמן הביעור בחנויות שמיטה, ובדברים שמסופק אם הגיע זמן הביעור, יכון לא לזכות בהם, ושוב לא יצטרך לבערם, וכמ"ש הדרך אמונה שם. אולם כ"ז בחנויות שמיטה, שלא מוכרים עוד דברים מלבד ירקות אלו דרך שליחות, אבל בחנויות שלנו המוכרים שאר פירות וירקות של שישית או חו"ל, והוא דרך ממכר גמור, וכן מוכרים לחם וחלב וכדו', צ"ע אם ישן להם דין חנויות שמיטה, לסמוך שאינם נאסרים בזמן הביעור.

טו] ואפשר דיש להקל בזה ע"פ דעת החרדים (פ"ז נה) דס"ל דאין הפירות נאסרים אלא כשעכבן בביתו במזיד, משא"כ אם עכבן בשוגג או באונס אין נאסרים, וכן מדוייק לשון הרמב"ן (שם) "אבל אם עכבן בביתו אחר הביעור כדי לאוכלן". אמנם דעת החזו"א (סי' יד ס"ק יג) דאף באופן זה נאסרים, וכדמוכח דאסרו לקנות תרומה בדמי שביעית, דחיישינן להפסד התרומה אם יגיע זמן הביעור ולא יבערם. ולכאו' לא חיישנין שיעשה כן במזיד, אלא בשוגג שישכח לבערם, ולדעת החרדים הרי אינם נאסרים באכילה. אלא מוכח דאף בשוגג נאסרים. ומ"מ בשעת הדחק יש מהפוסקים שהקילו לפסוק כדעת החרדים. אמנם המעיין בספר החרדים נלענ"ד שהיקל רק באונס ויש לעיין אם הסומך על המקילים נחשב כאונס.

**כשכלו ירקות שביעית, אולם יש בשדה ירקות של שמינית**

טז] דעת החזו"א (סי' טו ס"ק ג) דפירות שמינית אין מצילין על פירות שביעית, וע"כ בזמן שכלו בשדה פירות או ירקות של שביעית, לא מועיל מה שיש בשדה פירות וירקות חדשים של שנת השמינית, וחייבים בביעור. ודין זה מצוי בהרבה ירקות, כגון מלפפונים וכדו', דחייבים בביעור תיכף בשנת השמינית, כיון דבירק אזלינן בתר לקיטה, וא"כ כל הנלקט אחר ר"ה הרי הוא של שנת השמינית, ותיכף בר"ה כלו כל ירקות שביעית מן השדה. ומ"מ אף להחזו"א אין זמן הביעור שלהם מיד אחר ר"ה אלא מעט אח"כ, כיון דדעת החזו"א שם דאף ירקות תלושים מועילים כל שנמצאים בשדה, וע"כ בלוחות כתוב שזמן הביעור עד ט"ו תשרי, שעד אז עדיין יש בשדה ירקות שנתלשו קודם ר"ה בשדה, ועיי"ש עוד בחזו"א דמתספק שמא לענין זה סגי שהגיעו לעונת המעשרות קודם שביעית, והניח שם בצ"ע. ולפי"ז יש מקום להקל בזה עד ר"ח חשון, שלא נאסרים באכילה, ולדינא צ"ע ויש לשאול מורה הוראה בשעת הדחק [ונ"מ גם לחומרא, דהמפקיר קודם ט"ו תשרי יכוון לא לזכות בהם, שמא עוד לא הגיע זמן הביעור אלא הוא בר"ח חשון].

אמנם כל החשש רק בדברים שנלקטו קודם ר"ה, ומצוי הדבר בקופסאות שימורים [כגון מלפפון חמוץ וכדו'] דכבר הגיע זמן הביעור שלהם, ומה שבשדה הרי הוא של שנת השמינית, ולא מציל על ירקות אלו. אבל הקונה ירקות טריים בחנות הם כבר ירקות של שמינית, יכולים לסמוך על הירקות שנמצאים עכשיו בשדה.

דינים העולים:

1. ירק של שביעית שנלקט בשמינית, אסור בספיחין, עד יום א' של חנוכה [רמב"ם. ועי' דרך אמונה] או עד שיעשו כיוצא בהן. דגזרו חז"ל שמא יטמין בשדהו ויאמר של שמינית הן.
2. דעת החזו"א דה"ה דיש בהם קדושת שביעית, ונ"מ ביבול נכרי [וכן בד' שדות שאין בהם איסור ספיחין] דצריך לנהוג בהם קדו"ש עד זמן הנ"ל.
3. ירקות שנלקטו בשביעית, או בתפו"א וקטניות שהביאו שליש קודם ר"ה של שמינית, אסורים לעולם, ולא מועיל בהם חנוכה או שעשו כיוצא בהן.
4. בננות. דנו בו הפוסקים אם יש בהם קדו"ש, מכיון שלא שייך בהם כלל איסור ספיחין, וכן משמע קצת בלשון החזו"א. ומ"מ כבר נהגו להחמיר בזה עד חנוכה.
5. מצות ביעור. כשכלה הירק או הפרי מהשדה, לדעת הרמב"ם צריך לבערם מן העולם, אולם נקטינן כדעת הרמב"ן דא"צ לבערם מהעולם, אלא יוציאם מביתו ויפקירם, ואם לא עשה כן נאסרים באכילה.
6. וצריך להוציאן מביתו לרה"ר ולהפקירן בפני ג' בני אדם, ויכולים להיות אוהביו שבטוח בהם שלא יזכו בזה, ומיד אח"כ יכול לזכות בהם ולהכניסן לביתו. והזוכה בהן הוי דבר שאינו הגון [דרך אמונה בשם הקה"י]. ובשעת הדחק היקל החזו"א להפקירן בלי להוציאן מביתו. וכן אם מפקירן קודם זמן הביעור, א"צ להוציאן מביתו לרה"ר [דר"א בשם החזו"א].
7. כשמסופק אם הגיע זמן הביעור, יפקירם כנ"ל, וכשיכניסם לביתו יכוון לא לזכות בהם.
8. זמן הביעור של ענבים ויין, הוא בערב פסח של שמינית [רמב"ם. וכהכרעת החזו"א, ולדעת הר"ש זמנו הוא קודם לכן].
9. יבול נכרי. דעת המבי"ט דאין בו חובת ביעור, אמנם דעת החזו"א דחייבים בביעור, ומ"מ פירות וירקות שברשות אוצר ב"ד, וכן חנויות שמיטה שמוכרים ירקות דרך שליחות בלבד [ואפשר שדוקא כשאין מוכרים מוצרים אחרים] אינם נאסרים כשלא ביערו אותם.
10. דעת החרדים דדווקא כשלא ביער במזיד נאסר באכילה. אבל באונס או בשוגג מותרין באכילה. ולדעת החזו"א אף בשוגג נאסרין.
11. ירקות של שמינית אינם מצילים על ירקות של שביעית, וע"כ בירקות שהדין שהולכים בהם אחר הלקיטה, תיכף אחר ר"ה של שמינית נחשבים כירק של שמינית, ולכן הירקות שנלקטו בשביעית חלקם נאסרים שבועיים אחר ר"ה כיון שעד אז יש ירקות תלושים בשדה [חזו"א]. והסתפק החזו"א שמא השיעור בזה שהגיע לעונת המעשרות, ויש לעיין אם אפשר להקל בזה.
12. ויש ליזהר בזה בסלטים או שימורים, שיש בהם ירקות של שביעית, שצריך לבערם בזמן הנ"ל, דהנשאר אח"כ בשדה הרי הוא של שמינית, ואין מציל על השביעית.