שביעית פ_ח מ_ד
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ח מ"ד**

א] **האומר לפועל וכו' ולקט לי ירק היום שכרו מותר, לקט לי בו ירק היום שכרו אסור,** בפירש"י בע"ז דס"ב. פירש הטעם בזה, דכשאמר לקוט לי בו הוי ל' מכר, דמשמע לקוט לי שוויו ירק, וע"כ שכרו קדוש בקדו"ש, ומשא"כ כשאמר לקוט לי ירק הו"ל ל' שכירות ולא ל' מכר, ואין לו דמים שיתפסו בקדו"ש, והתוס' שם הוסיפו לפרש, דכשאומר לקוט לי ירק, הו"ל כשכרו ללקט מציאות דאין אלו דמי פירות שביעית, ועיי"ש שהקשו דלמ"ד דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, נמצא דזה המלקט קנאם, וכשנותנם לבעה"ב בדינר זה נמצא מוכר לו פירות שביעית, וכתבו דלא חשיב מוכר דיד פועל כיד בעה"ב, ועוד דהכא אין המלקט מתכוין לזכות כלל וכשנותנם לבעה"ב זוכה בהן בעה"ב.

אמנם בירושלמי פריך דמה בין האומר לקט לי לאומר לקט לי בו, ומשני מהלכות של עמעום הוא, ופירשו הריבמ"צ והר"ש דהיינו דבדין הי' לאסור אף באומר לקט לי בו, אלא שעמעמו בו והתירוהו, וצ"ב דמ"ט הי' מן הדין לאסור אף בלקט לי ירק היום, הרי בכה"ג שכר פעולתו הוא נוטל, ואי"ז דמי שביעית, וכמו שפירש"י,[[1]](#footnote-1) ואמנם בביאור הגר"א לירושלמי פירש דבאמת זהו דעת ר' יוחנן שם, דקאמר דאפי' לא הראה לו כמי שהראה לו, עיי"ש.

ב] והנה כתב הרמב"ם בפ"ו משמו"י הי"ב, ז"ל, האומר לפועל וכו' ולקט לי ירק היום שכרו מותר ואינו כדמי שביעית וכו' ולא קנסו הפועל להיות שכרו כדמי שביעית, ואם אמר לו לקט לי בו היום ירק ה"ז כדמי שביעית ואינו מוציאו אלא באכילה ושתי' וכו', עכ"ל, והנה ממש"כ הרמב"ם בסיפא דה"ז כדמי שביעית, מ' דמדינא אי"ז דמי שביעית, ודינא דרבנן הוא לחשבו כדמי שביעית, ובפי' הרדב"ז שם כתב לפרש בדעתו דהא דחשבינן לי' כדמי שביעית הוא משום קנס, ויתכן שדקדק כן ממש"כ ברישא דלא קנסו, ומ' דבסיפא אי"ז אלא משום קנס, וי"ל עוד, דאי"ז משום קנס, אלא הוא משום דמיחזי כדמי שביעית, ועד"ז כתב בביאור הגר"א לירושלמי בדעת ר"ל דהאיסור בסיפא הוא משום דמיחזי כמוכר לו מפירות שביעית.

ולפ"ז מתפרשים היטב ד' הירושלמי דזהו דפריך דכיון דאף בלקוט לי בו הוי זה שכר פעולתו ואי"ז דמי שביעית מן הדין, ואפ"ה קנסוהו חכמים לחשבו כדמי שביעית, א"כ מ"ט בלקוט לי היום לא קנסוהו חכמים, וע"ז הוא דמשני דמהלכות של עמעום הוא.

וכ"נ להדיא בד' הריבמ"צ, דפירש ברישא דהא דלקט לי היום שכרו מותר, הוא במראה לו את הירק שאינו אלא כנותן לו שכר רגליו, ובסיפא כתב דמן הדין הי' לאסור שניהם אלא שעמעמו עליו והתירוהו, וצ"ב, דכיון דכבר פירש ברישא דאי"ז אלא כנותן לו שכר רגליו, א"כ מ"ט מן הדין הי' לאסור בזה, ובאמת בד' הר"ש והרא"ש מבו' דר"ל פליג על ריב"ח וס"ל דאי"ז מהלכות של עמעום, אלא מן הדין שכרו מותר, אך בד' הריבמ"צ שהביא לתרוייהו, מבו' דלא פליגי, ובע"כ דדעת הירושלמי דאף בסיפא אין לאסור מן הדין, ואך שאסרוהו משום דמיחזי כדמי שביעית, וע"ז הוא דפריך דמ"ט ברישא לא אסרו, ומשני דעמעמו בו והתירוהו, ובזה הוא דפירש ר"ל, דהטעם לחלק ביניהם, דמכח זה עמעמו עליו והתירוהו, הוא משום דאיירי במראה לו את הירק, דמיחזי טפי כנותן לו שכר רגליו.?אך צ"ע ע"ז מהמש"ד הירושלמי דמבו' דהחילוק לדעת ר"ל הוא מעיקר הדין, אך כנראה דבב' האופנים הו"ל שכר רגליו, ואך דברישא הוי שכר רגליו על ההליכה, ובסיפא הוי שכר רגליו על התוצאה, וע"כ בזה מיחזי טפי כדמי שביעית, ודו"ק.

ג] משמעות ד' הראשונים, דאף בסיפא דשכרו אסור, ולפירש"י היינו משום דהו"ל כלוקט לעצמו ומוכר, מ"מ לי"ב משום איסור סחורה, וכל הא דתני דשכרו אסור היינו דהו"ל דמי שביעית, אך בחי' הגר"א כתב, ז"ל, שכרו אסור לגמרי, כשליקט ליקט למכור, והו"ל עושה סחורה בפירות שביעית, ואפי' בקדו"ש אסור, עכ"ל, וכ"כ בשנו"א בפי' הקצר, וכ"ה מבו' בל' הגר"א בביאורו לירושלמי בביאור דעת ר"ל, עיי"ש.[[2]](#footnote-2)

והנה נחלקו קמאי בלוקט פירות שביעית ע"מ למכור אם יש בזה איסור סחורה, דדעת הר"ש לעיל פ"ז מ"ג ודעימי' דיש בזה איסור סחורה, ודעת כמה מקמאי דלי"ב איסור סחורה עכ"פ כשלוקט מעט ומוכר וכן דעת הגר"א לעיל שם, - וצ"ע, דלהר"ש לטעמי' דיש בזה איסור סחורה, א"כ מ"ט הכא כשאמר לקוט לי בו לי"ב איסור סחורה, ומאידך צ"ע להגר"א לטעמי' דאין בזה איסור סחורה, א"כ מ"ט הכא כשאמר לו לקוט לי בו ה"ז אסור משום סחורה.

ובחזו"א סימן י"ג סקט"ז פירש לדעת הר"ש, דהא דלי"ב איסור סחורה כלוקט ע"מ למכור, הוא משום דכבר קבל דמים וקאי במחוסר אמנה או במי שפרע אם לא יתן לו, וע"כ חשיב כמתחילה נלקט לחבירו, - ובדעת הגר"א דיש בזה משום איסור סחורה, שמעתי לפרש, דכל הא דבלוקט ומוכר לי"ב משום סחורה, הוא רק משום דבשעת הלקיטה בידו ליטול הפירות לעצמו, ואף שדעתו למכרם לאחר, לא חזינן לה כדרך סחורה, אך כל שכבר קיבל דמים וקאי במחוסר אמנה או במי שפרע אם לא יתן לו, ובע"כ הויא הלקיטה כדי למכור לאחר, הו"ל כסחורה, וצ"ע בזה.

ד] בחזו"א סימן י"ג סקט"ז הק', בהא דבלקט לי בו שכרו אסור, דאי נימא דהפועל יכול להשתמש באיסר וכמו שצידדו התוס' בב"מ דכ"ט. ודמ"ג., א"כ אף אם לא הוציאו עד שנתן לו הירק, מ"ט איכא קדו"ש על האיסר, הרי כבר קנה האיסר בהלואה, וכשנותן הירק לבעה"ב פורע חובו מפירות שביעית, והיינו דקשיא בתרתי, חדא, דמ"ט איכא קדו"ש על האיסר, ועוד דמ"ט לא נאסר ליתן הירק לבעה"ב משום פורע חובו בפירות שביעית.

אמנם הנה מצינו שנחלקו הראשונים בדין גוי שהקדים מעות לישראל ואח"כ משך הגוי את הע"ז או את היי"נ, דדעת התוס' בע"ז דע"א. דהדמים נאסרין, ומ' בדבריהם דאף דהישראל קונה את המעות מיד, מ"מ כיון שקנינו בהן הוא בתורת דמי המקח, ה"ה נאסרין, עיי"ש, אך הרמב"ן והרשב"א שם כתבו דאין הדמים נאסרין, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ה' סוף ש"ב, ועי' במחנ"א קנין מעות סימן י"ב מש"כ לפרש בזה, - ולדעת התוס' ניחא דה"נ הוא בפירות שביעית, דאף אם הקדים לו דמים, מ"מ אח"כ בשעה שלוקח ממנו הפירות, נאסרין הדמים משום דמי שביעית, ולפ"ז ניחא גם הא דלי"ב משום פורע חובו בפירות שביעית, כיון דלא חזינן לה כמתחייב לו בדמים ופורען בפירות שביעית, אלא חזינן לה כמוכר פירות שביעית בעד דמים אלו.

אמנם הנה בחי' הגרע"א בע"ז דס"ב: נקט בדעת התוס', דאם נתן דמים ואח"כ משך פירות שביעית, אין הדמים נאסרין משום דמי שביעית, וקשיא טובא ממשנתינו דאם אמר לקוט לי בו שכרו אסור והוא נתפס בקדו"ש, ובע"כ חד מתרתי או דבהקדים מעות לא זכה בהן עד שיביא לו הפירות, או דאף דזכה בהן מ"מ הוו דמי שביעית, וצע"ג.

ה] ובעיקר משה"ק החזו"א דמ"ט לי"ב משום פורע חובו בפירות שביעית, הנה החזו"א בהמש"ד בדעת הרמב"ם בסיפא דמתניתין, דמהני פסיקה להתיר דלא יהא בזה משום פורע חובו בפירות שביעית, דאע"ג דאין כאן קנין גמור, מ"מ קנו לו מעותיו למי שפרע או למחוסר אמנה, וסגי בהכי למחשב מהוה ככר בפירות שביעית,[[3]](#footnote-3) אך בדעת הר"ש כתב דס"ל דל"מ פסיקה להתיר, ולפ"ז ניחא דע"כ אף הכא לי"ב משום פורע חובו בפירות שביעית, אך למש"כ החזו"א בדעת הר"ש דפליג ע"ז תיקשי, ועמש"נ בזה להלן אות ו' בסופו ובאות ז' דבפשוטו איירי בסיפא במכירה בהקפה ולא איירי כלל בפסיקה, ולפ"ז אין מקור להך מילתא מד' הר"ש.

ו] **לקח מן הנחתום ככר בפונדיון כשאלקוט ירקות שדה אביא לך מותר,** הריבמ"צ והר"ש פירשו ע"פ הירושלמי דטעם ההיתר בזה הוא לפי שירקות שדה מצויים והן עושין זל"ז מתנת חנם, ובפשוטו היינו דבאמת אינו מתחייב לו בדין להביא לו הירקות, אלא החנוני נותן לו ככר בחנם והוא נותן לו הירקות בחנם, ומצינו עד"ז בירושלמי שהביא הר"ש בריש מע"ש, עיי"ש, והתם מפרשינן דטעם ההיתר הוא משום שאינו יכול להוציא ממנו בדין, ולכאו' ה"נ הכא דכוותה.

ומבו' לפ"ז, דאם לא היו נותנין זל"ז מתנת חנם, אלא הי' מתחייב לשלם לו בעד הככר בירקות שדה, הי' זה אסור משום פורע חובו בפירות שביעית, אך הרש"ש פירש לא כן, והבאנו דבריו להלן אות ז', וצ"ע דמ"ש מהא דתנן ברישא דבאמר לקוט לי בו ירק היום שכרו אסור, ולפירש"י בע"ז היינו משום דהוי כלוקט לעצמו ומוכר, ואפ"ה לי"ב איסור סחורה, לפ"מ שפירש הר"ש דהא דתנן שכרו אסור היינו דהו"ל דמי שביעית.

והנה אמנם אי נימא דברישא אין הפועל יכול להשתמש באיסר עד שמלקט לו הירק, ניחא, דהתם כיון שאינו קונה את האיסר אלא כשנותן לו הירק ל"ה כלל כפורע חובו בפירות שביעית, ומשא"כ הכא דהוא קונה את הככר מיד ומתחייב לשלם לו מפירות שביעית, הו"ל כפורע חובו בפירות שביעית, - אך למש"כ התוס' בב"מ דכ"ט. ודמ"ג. דהמוכר רשאי להשתמש במעות, ואפ"ה אם אמר לו לקוט לי בו ירק לי"ב משום פורע חובו בפירות שביעית, תיקשי דמ"ט בלקח ממנו ככר ונתחייב לשלם לו בפירות שביעית ה"ז אסור משום פורע חובו בפירות שביעית.

ובפשוטו צ"ל בזה, דכל הא דבלקט לי בו אי"ז אסור משום פורע חובו, הוא משום דקנו לו מעותיו למי שפרע א למחוסר אמנה, וכמש"כ החזו"א בסימן י"ג סקט"ז, אך בלקח ככר ונתחייב לשלם לו בפירות שביעית, דהככר הוי הדבר הנקנה, וה"ה מתחייב לשלם ע"ז בפירות שביעית, הרי לא קנה החנוני כלל להפירות, וע"כ הו"ל כפורע חובו בפירות שביעית.

ז] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש הטעם בזה, דהוא משום דההחלפה בפירות שביעית מותרת כגון שיאמר לו קח פרי זה ותן לי פרי פלוני, וע"כ אם לקח ככר מן הנחתום ואמר לו אביא לך ירקות שדה כשאלקטם ה"ז מותר, דהו"ל כמחליף הככר בירקות, ומבו' דאף דהוא מתחייב לו ליתן לו את הפירות ואי"ז מתנה בעלמא, מ"מ לי"ב איסורא, משום דהו"ל כמחליף פירות שביעית בפירות אחרים דשרי, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו משמו"י שכתב דאותו הככר ה"ה כפירות שביעית, וזה הוא לטעמי' דהו"ל כמחליף ככר בפירות שביעית, והוי הככר כדמי שביעית, אך לדעת הריבמ"צ והר"ש דהו"ל כנותנין זל"ז מתנת חנם, פשיטא דליכא על הככר קדו"ש, וכ"כ הרש"ש והמשנ"ר.

ועיי"ש ברש"ש שכתב דמה"ט הוא שפירשו הריבמ"צ והר"ש דהוי כנותנין זל"ז מתנת חנם, דלעולם מודו לדינא דהרמב"ם דאף אם הוא מתחייב ליתן לו ירקות שדה שרי דהו"ל כהחלפה המותרת בפירות שביעית, ואך דמפרשי דהא דתני מותר, הוא דומיא דשכרו מותר דרישא דליכא ע"ז קדו"ש, וזה הוא רק משום דהו"ל כנותנין זל"ז מתנת חנם.

והנה משמעות לישנא דמתניתין היא, דהוא לוקח הככר ומתחייב לשלם בעד הככר בירקות שדה, והוי הככר הדבר הנקנה, והכי הוא אורחא דמילתא, ולפ"ז נראה דהא דשרי ליתן לו פירות שביעית ולי"ב משום פורע חובו, הוא משום דעיקר החיוב שחל בעד הככר הוא בירקות שדה, וכמבו' כן בד' הראשונים בכ"ד דהלוקח פירות מחבירו מצי להתחייב לו במין מסוים, והוי עיקר חיובו בכך, וע"כ לא חשיב כפורע חובו בפירות שביעית, אלא הו"ל כמחליף הככר בפירות שביעית.

אמנם בחזו"א סימן י"ג סקט"ז פירש דאיירי הכא בפסיקה, דהירקות שדה הם הדבר הנקנה והככר הוא הדבר הקונה, ומה"ט הוא דשרי ולא חשיב כפורע חובו בפירות שביעית, משום דקנו לו מעותיו למי שפרע או למחוסר אמנה והוי כמהוה ככר בפירות שביעית דמותר,[[4]](#footnote-4) ועפי"ז פירש לדעת הרמב"ם מש"א בירושלמי דטעם ההיתר הוא משום דירקות שדה מצויים, דהיינו דאם אינם מצויים לא קאי במי שפרע או דלא חשיב מחוסר אמנה כיון דלא סמכה דעתו, וצ"ע.

ח] בתורת זרעים כתב דמש"כ הרמב"ם דאותו הככר ה"ה כפירות שביעית, היינו רק בגונא דבזמן שנתן לו את הירקות הי' עדייין הככר בעין, אבל מקודם שנתן לו הירקות, אין עדיין על הככר דין חליפי שביעית, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' בע"ז דס"ב: לענין אתנן דכל שקדמה והקריבתו אין בו משום אתנן, והגמ' שם מדמי דין דמי שביעית לדין אתנן, וכ"כ בקה"י סו"ס כ', עיי"ש, - אך סתימת ד' הרמב"ם לא מ' כן, ושמעתי לדון בזה דלעולם חייל על הככר דין דמי שביעית מיד, ול"ד לנתן לה טלה ואח"כ בא עלי' דאין על הטלה דין אתנן קודם שבא עלי', דשאני התם דאינה מתחייבת לו בביאה, דהרי פועל יכול לחזור בו בחצי היום אף כשהקדים לו מעות, וי"ל דה"נ הוא יכול לחזור בו אף כשנתחייב בפעולה בתורת דמי המקח, וצ"ע בזה, וע"כ לא חשיב הטלה כחליפי הביאה, ומשא"כ הכא כיון שנתחייב לו בעד הככר בירקות שביעית, הוי הככר דמי שביעית מהשתא, וצ"ע בזה.

ט] נת' לעיל אות ו' דמד' הריבמ"צ והר"ש שפירשו דההיתר בזה הוא משום דהו"ל מתנת חנם, מבו' דס"ל דאם הי' מתחייב לשלם בעד הככר בירקות שדה, הי' זה אסור משום פורע חובו בפירות שביעית, ופליגי ע"ד הרמב"ם דס"ל דכל כה"ג הו"ל כמחליף הככר בפירות שביעית, ושמעתי להעיר בזה, דלפ"ז יש לאסור ללוות פירות שביעית ולפרוע פירות שביעית כנגדם, - והיינו דהאמנם לדעת הרמב"ם דכל שנתחייב לו בעד הככר בפירות הו"ל כהחלפה המותרת בפירות שביעית כיון דעיקר חיובו הוי בפירות, י"ל דה"נ שרי ללוות פירות שביעית ולפרוע פירות שביעית אחרים כנגדם, ולא חשיב כפורע חובו בפירות שביעית, כיון דעיקר חיובו הוי בפירות, אך לדעת הריבמ"צ והר"ש דס"ל דאף דנתחייב בעד הככר בפירות הו"ל כפורע חובו בפירות שביעית, לכאו' ה"נ יש לאסור ללוות פירות שביעית ולפרוע פירות שביעית אחרים, - אך בבית רידב"ז פ"ז ה"י כתב להתיר בזה, עיי"ש בטעמו, וצ"ע.

י] **לקח ממנו סתם לא ישלם לו מדמי שביעית שאין פורעין חוב מדמי שביעית,** בע"ז דס"ב. אמרינן דהא דאסור לפרוע חוב מדמי שביעית הוא משום דהוי כסחורה, ועמש"נ לעיל פ"ז מ"ג אות י"ז, דאף באופנים שהותר למכור פירות שביעית, היינו רק כשמקבל בעד הפירות דברים דהו"ל בכלל לאכלה, אך כל שפורע חובו בפירות שביעית ואינו מקבל בעד הפירות מידי דאכילה, הו"ל בכלל סחורה, דנמצא דהוא משתמש בפירות שביעית לריוח ממון, - ומה"ט הוא דאסרינן הכא, כיון שלקח ממנו סתם והוי עיקר חיובו בדמים, הרי דכל שמשלם לו בפירות שביעית, הוי כפורע חוב הדמים בפירות שביעית, וה"ז אסור.

ונראה פשוט דאם עבר ושילם בפירות שביעית, לא חיילא קדו"ש על הככר שלקח ממנו, דדוקא ברישא שנתחייב ליתן בעד הככר פירות שביעית, ע"כ חשיב הככר כדמי שביעית, אך הכא שנתחייב בעד הככר בדמים, הרי דאף אם פורע אח"כ את חוב הדמים בפירות שביעית, לא חשיבי הדמים כדמי שביעית, וז"פ. ?עי' דרך אמונה בצה"ל פ"ו אות צ', שנראה שנקט, דלדעת הרמב"ן דאף במוכר בהקפה חיילא קדו"ש על הדמים, ה"נ בלוקח חפץ בהקפה ואח"כ פרע הדמים מדמי שביעית, מתחללין הדמים על החפץ, ולמש"נ לכאו' ל"ד זל"ז, וצ"ע עוד בזה.

יא] **שם בר"ש, ועוד מפרש וכו' ר"ל אמר במראה לו את הירק שאינו אלא כנותן לו שכר רגליו,** עי' בביאור הגר"א לירושלמי שפירש לדעת ר"ל, דכשאמר לקוט לי איירי במראה לו את הקלחין ומשו"ה מותר, וכשאמר לקוט לי בו היינו שאינו מראה לו את הקלחין וע"כ ה"ז אסור.

ובטעם ההיתר במראה לו את הירק, פירשו הריבמ"צ והר"ש דהוא משום דהוא בעצמו הי' יכול ללקט מהן, וע"כ אינו אלא כנותן לו שכר רגליו, ובפשוטו הי' נראה, דהוי החילוק בזה במסוים לענין דינא דדמי שביעית, דאף דגם כשאינו מראה לו את הירק, הוי שכרו על פעולתו ומדינא אי"ז דמי שביעית, מ"מ כיון שהוא אינו יכול ללקט בעצמו, מיחזי כמוכר לו את הירק, וע"כ הו"ל כדמי שביעית, ומשא"כ במראה לו את הירק שהוא בעצמו הי' יכול ללקט מהן, לא מיחזי כמוכר לו את הירק, ול"ה כדמי שביעית.

אמנם הנה בירושלמי שם אמרינן עלה, מתניתין פליגא על ר"ל, דתני השוכר את הפועל להביא יין לחולה וכו' אם הביא חייב ליתן לו ואם לאו אינו חייב ליתן לו, אבל אם אמר לו יין לחולה ממקום פלוני וכו' בין שהביא בין שלא הביא חייב ליתן לו, שכר רגליו הוא נותן לו, ומבו' להדיא דהא דמפליג ר"ל בין הראה לו ללא הראה לו, הוי זה מעיקר הדין, והיינו דהיכא דהראה לו את הירק, כיון שהוא בעצמו הי' יכול ללקט מהן, ע"כ ה"ז מתפרש דאין עיקר שכרו על העמדת הירק אלא על הליכתו לשם, דכיון דגם הוא עצמו הי' יכול ללקט והתועלת שיש לו מעבודתו של זה היא שלא יהא הוא עצמו צריך לילך לשם, ע"כ הוי עיקר השכר על הליכתו, ומשא"כ באומר לקוט לי ירק היום ולא הראה לו את הירק, הוי שכרו על העמדת הירק, וע"כ הו"ל כדמי שביעית, וזהו דפרכינן עלה מהא דתניא דבאמר לו הבא יין לחולה ממקום פלוני והלך ולא מצא נותן לו שכרו, והרי דאף שלא הראה לו, כיון שאמר לו ממקום פלוני, אמרינן דאין עיקר שכרו על העמדת היין, אלא הוי שכרו על הליכתו, וע"כ כל שהלך ולא מצא נוטל את שכרו, והגר"א הגי' בד' הירושלמי דפרכינן מינה לר"י, וכנראה דס"ל דכל שאמר לו ממקום פלוני הו"ל כהראה לו, וע"כ לר"ל ניחא, אלא לר"י קשיא, דמ"ט כשלא אמר לו ממקום פלוני אינו חייב ליתן לו.

והי' מקום לפרש עוד, דהא דכשאינו מראה לו שכרו אסור, הוא משום דבכה"ג אי"ז מתפרש כלל כשכירות פועל, אלא כמכירה, וע"כ הו"ל דמי שביעית מדינא, ולפ"ז מתפרש גם מש"א דבשוכר פועל להביא יין ולא הביא דאינו חייב ליתן לו, דהיינו דבכה"ג זוכה הלה ביין לעצמו וחוזר ומוכרו לו, וע"כ כל שלא הביא לו אינו חייב לו כלום, - אך מד' הריבמ"צ שהבאנו לעיל אות ב' דגם לדעת ר"ל הא דשרי ברישא אי"ז אלא מהלכות של עמעום, מוכח דגם בסיפא אי"ז דמי שביעית מעיקר הדין, ואך דבסיפא הוי השכר על העמדת הירק, וע"כ מיחזי טפי כדמי שביעית, וברישא הוי השכר על הליכתו, וע"כ לא מיחזי כ"כ כדמי שביעית ומה"ט הוא דעמעמו עליו והתירוהו.

יב] **שם, ר' יוחנן אמר אפי' לא הראה כמי שהראה לו,** בביאור הגר"א לירושלמי פירש לדעת ר' יוחנן דטעם החילוק בין רישא לסיפא הוא, דברישא שאמר לו לקוט לי, אף שלא הראה לו, הוי כמו שאומר לקוט בשבילי, וא"כ אינו נותן לו אלא שכר הלקיטה ולכך מותר, ומשא"כ כשאומר לקוט לי בו, הוי כמו שאומר לקוט לך ומכור לי בו, וע"כ ה"ז אסור, וזה ע"ד פירש"י בע"ז שהבאנו לעיל אות א'.

יג] בע"ז דס"ב. מייתינן להא דתניא דהחמרין שהיו עושין מלאכה בפירות שביעית שכרן שביעית, ומפרש רבא דהיינו דשכרן קדוש בקדו"ש, ול"ד לאומר לפועל לקוט לי ירק היום דשכרו מותר, דפועל דלא נפיש אגריה לא קנסוהו רבנן, אך חמרין דנפיש אגרייהו קנסו רבנן בהו, ובד' התוס' שם מבו' דאיירי אף בשעושין מלאכה בפירות היתר, והא דקנסום חכמים, הוא משום דנפיש אגרייהו ורווח טפי ודמי לסחורה, ומשא"כ בפועל דלא נפיש אגרי' ול"ד לסחורה, ובתו"ח ובחי' הגרע"א פירש בדבריהם, דעיקר הא דקנסום חכמים הוא משום דדמי לסחורה ועביד איסורא מדבריהם, ומשא"כ בפועל דל"ד לסחורה לי"ב איסורא כלל ואין מקום לקנסו, ועיי"ש משה"ק ע"ז, ועי' בדו"ח להגרע"א מכת"י משה"ק עוד ע"ז, אך בחזו"א סימן י"ג סקי"ט דקדק מלישנא דגמ' דבפועל לא קנסוהו רבנן, דיש איסור להשתכר בפירות שביעית אפי' בפועל, אלא דבחמרין חמיר איסורי' טפי וקנסו דיעבד.

ובחי' הרשב"א שם כתב בשם הראב"ד, דאי"ז קנס ממש מחמת איסור, דהא לא עבדי איסורא, אלא קנס הוא שקנסו שלא ירגילו עצמן בכך דילמא אתי למיעבד בהו סחורה, - ועד"ז כתב בחי' הרמב"ן שם בתחילת דבריו, דאי"ז קנס דהא לא עבדי איסורא, אלא תקנה הוא להם שינהגו קדושת שביעית בשכרן, וגזרו בהן משום שמא יפרעו אותן מפירות שביעית עצמן.

ועיי"ש בחי' הרמב"ן שהביא מירושלמי דמפרשינן דאיירי בעושה מלאכה בפירות עבירה, דהיינו פירות שביעית אחר הביעור, וע"כ הוא דקנסום חכמים, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, והריטב"א שם בתחילת דבריו פירש עוד, דהעבירה שבזה היא שהן גורמים לעשות סחורה, - והרמב"ם בפ"ו משמו"י הי"ג פירש דאיירי עושים בפירות שביעית מלאכת שביעית האסורה כגון שהביאו יותר מדאי, וע"כ הוא שקנסום חכמים, והא דבפועל דלא נפיש אגרי' לא קנסו רבנן, כתב הרמב"ם שם דהוא משום כדי חייו, ועי' במרומי שדה בע"ז שם ובחזו"א סימן י"ג סקי"ט שהק' דאם איירי בעושה מלאכה בפירות עבירה או בעושין מלאכה האסורה בשביעית, מעיקרא מאי קושיא מהא דתנן הכא בפועל דשכרו מותר, ומ"ט הוצרך לשנויי דשאני פועל דלא נפיש אגרי', הרי הכא לא איירי בפירות האסורין ובמלאכה האסורה, עיי"ש.

יד] התוי"ט הק' בעיקר הא דתנן הכא דשכרו מותר, דמ"ש מהא דתנן לעיל פ"ז מ"ג דלא יצבע בשכר, ולא שרינן משום דשכר מלאכתו הוא נוטל, וכתב דבצובע בשכר דמי לחמרים דנפיש אגרייהו דאסור, אך אי"ז מתישב לדעת הרמב"ם והרמב"ן ודעימי' דלא אסרו בחמרים אלא משום דהן עושין מלאכה האסורה או עושין מלאכה בפירות האסורין, ועמש"נ בזה לעיל שם אות ז'.

1. ואי נימא דס"ל להירושלמי דאף בשאמר לקט לי ירק היום הו"ל ל' מכר, וה"ה זוכה בירק לעצמו ומוכרו לו, או דנימא דס"ל כקו' התוס' דכיון דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, אף כשאמר לקט לי ירק היום ה"ה זוכה בירק לעצמו ואח"כ הוא מוכרו לו, א"כ נמצא דהדמים אסורין מעיקר הדין, ומ"ט באמת עמעמו עליו והתירוהו, דכל הני מילי שעמעמו עליהן והתירום, הוא רק דברים שאין אסורין מעיקר הדין אלא מגזירת חכמים. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה התוס' בע"ז דס"ב. ד"ה מ"ט כתבו, דמהא דתני ברישא דשכרו מותר, משמע דהוא מותר לגמרי ואינו נתפס בקדו"ש, והגרע"א בגהש"ס שם תמה, דמה צריך למשמעות, הא א"א לפרש בע"א, דהא ברישא דקתני שכרו אסור זהו חליפי שביעית היינו דאסור ליהנות ממנו שלא בקדו"ש, א"כ בסיפא דתני שכרו מותר ע"כ דלגמרי מותר, עכ"ל, אך לפי הנ"ל י"ל, דהי' מקום לפרש למשנתינו דהא דברישא שכרו מותר ובסיפא שכרו אסור, היינו דברישא מותר לעשות כן ובסיפא אסור לעשות כן משום סחורה, אך אף ברישא נתפס השכר בקדו"ש, וע"ז הוא שכתבו התוס' דמהא דתני ברישא דשכרו מותר, מ' דהוא מותר לגמרי ואינו נתפס בקדו"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועי' גם בחי' הגרע"א בע"ז דס"ב: דמבו' בדבריו דפשיטא לי' דמותר להקדים דמים בעד פירות שביעית, ולי"ב משום פורע חובו בדמי שביעית, ואף שנקט שם דבכה"ג אין הדמים נתפסין בקדו"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
4. וראיתי להוסיף דטעמא דהחזו"א דפירשה בכה"ג, הוא לטעמי' דס"ל בחו"מ סימן ט"ז דא"א להתחייב בעד המקח במין מסוים, ולעולם הוי עיקר חיובו בדמים, ואך דמצי להתנות עמו שיפרע את חובו במין מסוים, וע"כ ס"ל דאם הי' הככר דבר הנקנה ונתחייב להביא בעד זה ירקות שדה, כיון דהוי עיקר חיובו בדמים, הו"ל כפורע חובו בפירות שביעית ואסור, אך לפי המבו' מד' הראשונים והאחרונים בכ"ד דאפשר להתחייב בעד המקח במין מסוים, ונת' בזה באורך במק"א, שפיר יל"פ למשנתינו כפשוטה. [↑](#footnote-ref-4)