פרק נוטל 3 
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 21 נוטל

בס"ד

פרק נוטל 2- י. טחן

**בדין היתר הגבהת חבית ובחילוק בין מניח לשוכח ובהא דהחבית חשיב בסיס לאבן ולא ליין ובהיתרא דטלטול אבן שעל פי החבית**

**דף קמ"ב ע"ב**

**בהיתר דהגבהה וניעור אי הוי שתי היתרים נפרדים או דתרוייהו חשיב כטלטול מן הצד**

1. **האבן שעל פי החבית מטה על צדה והיא נופלת. היתה בין החביות מגביה, ומטה על צדה והיא נופלת**. במתניתין מבואר שתי אופני טלטול או בניעור או בהגבהה, ויש לעיין אי תרוייהו חשיבי טלטול מהצד רק דהוי שתי דרגות ב''טלטול מן הצד'' או דהגבהה הוי טלטול גמור אגב היתר [דהיינו דסיבת ההיתר הוי מחמת קיומו של הצורך דהיתר בגוף המעשה]. ויעוין ברעק''א בדף נ דמעמיד בזה פלוגתא בין בעלי התוס' דבתוס' בדף קכ''ג ד''ה האי פוגלא מוכח דאיכא חילוק בין היכא דמטה את החבית דבזה הוי ''טלטול מן הצד'' להיכא דמגביה את החבית דבזה הוי ''טלטול גמור אגב היתר'', ולכן תמה שם תוס' ממתניתין דילן דהתירה גם טלטול גמור על שיטת רבנן שם דאסרי ''טלטול מן הצד'' דאי טלטול גמור מותר כ''ש טלטול מן הצד והא ליכא למימר דמתניתין כר''א בן תודאי דהתיר ''טלטול מן הצד'' דבטלטול גמור לא מצינו פלוגתא בין ר''א בן תודאי ורבנן. ומכח זה חידש תוס' דדינא דמתניתין איירי בשוכח ובהא כו''ע מודו דאיכא היתרא דאגב היתר ורק דפליגי היכא דמניח ע''מ ליטלה דלא היה לו להניח באופן שיצטרך לטלטל מן הצד ובהא פליגי ר''א בו תודאי ורבנן אי מהני הך סברא להפקיע להיתרא דטלטול מן הצד. אולם נוקט הרעק''א דבטלטול גמור מודה ר''א לרבנן דמרבנן נשמע לר''א בו תודאי דעד כאן לא פליג אלא רק בטלטול מן הצד משא''כ היכא דהוי טלטול גמור. ויעוין בשו''ע ש''ט סעיף ד' בהגהות רעק''א שם דמוכיח מלשון השו''ע דבגוונא דהניח ע''מ ליטלה כתב רק דמותר להטות ולנער ולא כתב דמותר גם להגביה היכא דלא מצי לנער.

**אולם יעוין ברעק''א דף נ' שם דהוכיח מתוס' בדף מ''ג דפליג על תוס' בדף קכג בתרתי.** האחד. דמניח ע''מ ליטלה הוי כשכח וליכא חילוק בינייהו. שנית דגם במגביה חשיב טלטול מן הצד ומכח זה נקט הרעק''א דאליבא דתוס' בדף מ''ג לרבנן גם בהניח ע''מ ליטלה מותר להגביה ומתניתין אזלא כר''א בן תודאי דהתיר טלטול מן הצד, והא דנקט תוס' בדף מג דבניעור מודו רבנן כמו שהתירו בפוגלא במקצת עליו מגולים למרות דגם ניעור הוי טלטול מן הצד כמבואר בדף מ''ג דפליגי בזה רב ושמואל, [רק דתוס' מעמיד דפלוגתתם לצורך המת אולם הא מיהא חזינן דחשיב ''טלטול''], יעוי''ש ברעק''א וז''ל, מ"מ הך היתר דניעור שרי גם לרבנן דהוי טלטול מהצד, מדשרי במקצת עליו מגולים בפגה שטמנה בתבן. ומה דאסור בפוגלא היינו דצריך להגביה הפוגלא עם העפר, דזהו דוקא אסור לרבנן. ומבואר דלמרות דגם הגבהה הוי טלטול מהצד מ''מ איכא שתי דרגות בהיתרא דטלטול מן הצד דהיכא דהוי בהגבהה חמיר יותר. ור''א בו תודאי ורבנן פליגי בהך גוונא דטלטול מן הצד בהגבהה.

**בגדר הנך ג' דרגות טלטול המבוארים בתו' בדף קכ"ג**

1. **ובשיטת תוס' בדף קכ''ג דהגבהה הוי טלטול גמור, וניעור הוי טלטול מן הצד,** ורבנן ור''א בן תודאי נחלקו במניח ע''מ ליטלה אי אסרו רק טלטול גמור או גם טלטול מן הצד יש לעיין לפי מה דנקט תוס' בדף מ''ד דבמקצת עליו מגולים דמודה בהו רבנן הוי כניעור דלפי''ז יצא דאיכא ג' דרגות. ניעור, דבזה כו''ע מודו דמותר. בגפה שמכוסה כולה, דבזה הוי דרגה בטלטול מן הצד דחמיר יותר ובזה פליגי רבנן ור''א בן תודאי. והיכא דמגביה דבזה כו''ע מודו דאסור. ויש לעיין בגדר הנך ג' דרגות, והיה ניתן לומר דבפגה שמקצת עליה מגולין לא חשיב כלל טלטול כמו שמוכח ברז''ה בפרק כל הכלים דהוכיח ממתניתין דשריא בניעור דהלכה כר''א בן תודאי ומבואר בדבריו דלרבנן גם ניעור אסור וא''כ מוכח דבמגולה מקצתה לא הוי כלל מעשה טלטול אפילו ניעור. אולם בתו' בדף מ''ד ובעירובין ע''ז מבואר דס''ל דהוי כניעור [ולמורת דתו' בעירובין נקט דלא הוי טלטול מן הצד אין כונתו דלא הוי טלטול כלל דא''כ אמאי פליגי אי לצורת המת אסור] ודחוק לומר דתוס' בדף קכג פליג עליהו, ומוכרח דאיכא ג' דרגות.

**ובגדר הך דרגה דטלטול גמור מצינו בזה פלוגתא בין החזו''א לרעק''א**, דיעוין ברעק''א בהגהות סימן שט דנקט דגם הגבהה לצורך ניעור בזמן שעומדת בין החביות שא''א להטות את החבית בלי הגבהה חשיב טלטול גמור, דכל היכא דמגביה את החבית ונתקה לגמרי מוקמה הוי מעשה טלטול גמור, ולפי''ז צ''ל דהחילוק בין ניעור לפגה שמכוסה הוי מחמת דעיקר קולא דניעור הוא דהוי ניעור במקומו ולא הזיז כלל את המוקצה אלא כל פעולתו הוא ניעור המוקצה, משא''כ בפגה הטמונה דבעינן להגביהה מלמטה ונמצא דלא הוי ניעור גרידא אלא איכא גם הגבהה קודם הניעור רק דלא הוי כמגביה חבית שנתקה ממקומה לגמרי [רק יעוין בחזו''א מז י''ז דגם היכא דמוציא מהעפר דאיכא תזוזה בעפר איכא חילוק אי הוי בחוזק או דכבר דצה ושלפא והדר דצא דניתק כבר את חיבור העפר דבזה הוי כניעור ומבאר בזה את כונת הרעק''א דמחלק בין פגה הטמונה בעפר להא דמבואר בדף נ' דבדצה ושלפא הוי טלטול מן הצד ובתוס' דימה את זה לניעור].

**ובחזו''א סימן קנ''ו במכתבים [במכתב השני] כתב** וז''ל, דהגבהה צורך ניעור [בזמן שעומדת בין החביות שא''א להטות את החבית בלי הגבהה] היא בכלל ניעור אבל כשאפשר לו להטותה אלא שהאבן תיפול על החיבות ותשברן אז מקרי הטלטול טלטול גמור וכן שאינו מנער כאן מפני שצירך למקום זה לשימוש ומטלטלו למקום אחר זהו טלטול גמור.

**בבאור פלוגתת הרעק''א והחזו''א אי עצם ההגבהה חשיב טלטול גמור או מה דמעביר ממקום למקום**

1. **ומבואר דלדעת הרעק''א עצם ההגבהה הוי טלטול גמור ולחזו''א בעינן דיעבירנה ממקום למקום** ונראה דשרש פלוגתתם בעיקר באור החומרא דטלטול גמור דברעק''א נראה דהוי חומרא בצורת המעשה דעיקר היתרא דטלטול מן הצד מחמת השינוי במעשה הטלטול והיכא דמגביה הוי מעשה גמור, ורק דע''י דמטלטלו לצורך היתר הצורך נמצא בגוף המעשה הוי סיבה להתיר את הטלטול [ואפשר דכל כמה דדנו האחרונים להתיר טלטול מוקצה לצורך דבר המותר גם היכא דמעשה הטלטול הוא במוקצה הוי רק היכא דלא הוי טלטול גמור במוקצה כההיא דבסיס לאיסור והיתר או טלטול מן הצד אולם בטלטול גמור דכל ההיתר הוא מחמת דהוי אגב היתר נראה דבעינן דיהא את ההיתר בגוף מעשה הטלטול ולא מהני מה דאיכא לו בטלטול המוקצה צורך להיתר]. והא דבמניח ע''מ ליטלו לא התירו טלטול גמור הוי כמו שנקט הרעק''א וז''ל, אבל מ"מ מה שמטלטל המוקצה בהגבהת ההיתר זה לא התירו רק בשוכח דלא פשע. ומבואר דהוי כעין קנס דהיכא דפשע לא התירו טלטול גמור.

**אולם יעוין בחזו''א שם** וז''ל, והדין נותן דכיון דמחמרינן משום דאין לאדם להכין מע''ש צורך טלטול המוקצה יש להחמיר יותר בטלטול גמור ''שהוא מטלטל לפעמים דרך רחוקה ואין ניכר כלל שמטלטל בהיתר''. ונראה מדבריו דהחומרא הוי מחמת דאין ניכר דמתעסק בהיתר. ונראה דהוי לשיטתו בהיתרא דטלטול מן הצד הוי מחמת היחס שלו כמתעסק בהיתר ובזה כל כמה דמעביר ממקום למקום דאיכא זמן שבו ליכא יחס לטלטול ההיתר הוי גרעון בהיתר טלטול ולכן החומרא היא רק כל היכא דאיכא יחס במעשהו לטלטול המוקצה.

**ויעוין עוד בחזו''א מ''ז ס''ק ז' דכתב דלולי דברי התוס' ניתן לבאר דעצם הדבר דהניח לפי שעה הוי סיבה לדון את מעשהו ביחס למוקצה** וז''ל, לו''ד י''ל דלכך אסור לטלטל כיון דהניח לפי שעה כל שמטלטל נראה כמטלטל לצורך דבר המוקצה וההיתר אינו אלא כמשמש לדבר המוקצה, משא''כ במנער כיון דעוסק בניעור והניעור הוא לצורך דבר המותר שרי, אבל בשוכח דלא נעשה בסיס אף לפי שעה והלכך בשאי אפשר לנערו במקומו מטלטלו למקום אחר עכ''ל. ויעוין לקמן מה דהוכחנו כדבריו משיטת רש'י בדף קכה ע''ב לפי באור הרעק''א שם.

**בהיתרא דהגבהה אי מחויב לסלקו מיד**

1. **מגביה ומטה על צדה והיא נופלת. יעוין ברש''י וז''ל, מסלקה מבין החביות, ושם מטה על צדה, וברעק''א מדייק מלשון ''ושם''** דמשמע דמיד אחר שסלקה מבין החביות אסור לטלטל החבית עוד עם האבן וצריך מיד לנער. רק דמקשה על זה מהך דינא דאיתא בשו''ע רס''ו י''ב דכל היכא דהמוקצה בידו יכול לטלטלה לכל מקום שירצה, ואף להאבן עוזר דחולק על המג"א, דבמוקצה גמור היכא דאסור אפילו לצורך גופו ומקומו לא מהני מה שכבר הוא בידו, מ"מ הכא דהחבית עם האבן מותר לטלטל לצורך גו"מ, לא גרע מכיס ומעות בשוכח, דכיון דלא הוי בסיס, ומותר לצורך גו"מ, אם שכח את הכיס בידו מע''ש מותר לטלטל.

**ויעוין בחוט השני פרק ע''ב דמיישב על פי יסוד החזו''א דהיתר הטלטול כשא''א לנער הוי מחמת דהטלטול מתיחס להיתר** נמצא דהיכא דלא יכל לנער וכעת מצי לנער הוי שינוי בגוף הטלטול דמעתה הטלטול מתיחס למוקצה, והוי כמו שאדם יחליט מעכשיו לטלטל לצורך המוקצה דודאי שיש מקום לאסור אע''פ שהמוקצה בידו, דדוקא בנוטל מוקצה בידו בהיתר דהיה כאן טלטול מוקצה רק שהיה בהיתר בהא אמרינן דההיתר נמשך עד שמניחו במקומו עכ''ד.

**בבאור הא דליכא איסור מוקצה בלשלשת**

1. **היתה עליו לשלשת מקנחה בסמרטוט מבואר דהשלשלת לא הוי מוקצה** ויעוין ברבינו פרחיה וז''ל, לא נאמר נעשית מוקצה לזה הדבר המאוס ואסור לטלטלה, אלא מקנחה בסמרטוט. ויש לעיין אמאי לא הוי מוקצה. ויעוין בחזו''א מז ס''ק י''ד דבתחילה דן דאיכא מזה ראיה ליסוד הט''ז בסימן ש''ח ס''ק י''ח דהתיר לגרר מוקצה בסכין דלשיב כלאחר יד אולם דוחה דהכא הוי חסרון בגוף המוקצה וז''ל, התם מתבטלת בקינוח, ועוד דהוי כגרף של רעי עכ''ל.

.

**בחילוקו של רב בין מניח לשוכח אי הוי רק ביחס לסיפא בהגבהה או גם ביחס לניעור**

1. **אמר רב הונא אמר רב לא שנו אלא בשוכח, אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור.** יעוין ברש''י וז''ל, ואסור להטותה שאף החבית מוקצה. ומבואר דדין בסיס אוסר גם ניעור. אולם יעוין ברש''י בדף קכה ע''ב וז''ל, ל''ש דמותר לטלטל אבל במניח וכו' ואין מטלטל את החבית, והמהרש''א והרעק''א [שם] תמהו אמאי ליכא איסור בהטיה.

**ויעוין בשו''ת ספר הישר** לר''ת סימן ד' אות א' וז''ל, ואל ישיאוך דברי תוס' הר''ר יוסף וגם פי הרב זקני שפירשו דרבה ור' יוסף אאם היתה בין החבית קאי, ולאו מילתא היא דבפ' נוטל וכו' מפרש ר' הונא משום דרב ארישא דמתניתין קאי, שחוזר בו התם ופירש כדברי.

**ויעוין עוד באו''ז הלכות ערב שבת** סימן ל''ד וז''ל, מיהו איני יודע במניח אם דווקא להגביה השלחן ולהשליך אסור אבל לנענע אפילו במניח מותר. ורבינו שלמה פי' במניח נעשית טבלא בסיס לדבר האסור ואסור לטלטל כדי לנערה עכ"ל, משמע שאינו אוסר אלא כדי לטלטלה אבל לנערה בלא טלטול שרי. ''ולמאי דפסקי' טלטול מן הצד לא שמיה טלטול הוה משמע להתיר'' ובפ' נוטל בההיא דמעות שע"ג הכר משמע לשון רש"י שרוצה לומר דאפי' לנער בלא טלטול אסור. ומבואר דאיכא צד להתיר ניעור בבסיס. ויעוין במהרש''א דמבאר הא דהוכרח רש''י התם לומר דמותר בניעור. ויש לעיין בבאור הדבר.

**ויעוין ברעק''א בדף קכה דמבאר על פי מה דמוכיח מרש''י דס''ל כמו הרז''ה דלדין בסיס בעינן שהבסיס ישמש את מה שעליו,** וברז''ה מבאר מכח זה דהא דמבואר דבמניח כסוי נעשה בסיס איירי במניח על דעת שהחבית תשמש בסיס לאבן ולא על דעת כיסוי, ור' יוסף דס''ל דנעשה כיסוי והוי כלי מוקים ליה מניח על דעת כיסוי ומר אמר חדא ומר מר חדא ולא פליגי, אולם בשיטת רש''י מבאר הרעק''א דתרוייהו איירי במניח על דעת כיסוי ורבה דס''ל דלא נתיחד לכיסוי ונשאר מוקצה הא דאוסר את החבית הוי מכח היסוד של תוס' דבמניח ע''ד ליטול קנסוהו לאסור טלטול גמור ולכן מותר בניעור, ולפי''ז מתישב היטב הסתירה מרש''י בפירקין דאיכא למימר דרב מוקים ליה במניח על דעת בסיס דבמניח על דעת כיסוי אפשר דס''ל כר' יוסף דהוי כלי.

**ולפי מהלך הרעק''א יהא מוכח גדר מחודש ביסוד התוס' דבמניח ע''מ ליטול אסור טלטול גמור** דהרי בגמ' שם מבארת דהא במניח אסור מחמת ''דנעשה בסיס לדבר האסור'' ולפי דרך הרעק''א דהוי מכח יסוד התוס' א''כ אי נימא דהוי מטעם קנס מאי שיאטיה ל''בסיס'' בפרט דלשיטת רש''י במניח על דעת כיסוי לא הוי בסיס, ואולי יהא מוכח את דרך החזו''א דכיון דהניח לפי שעה כל שמטלטל נראה כמטלטל לצורך דבר המוקצה וההיתר אינו אלא כמשמש לדבר המוקצה, ואפשר דזהו כונת הגמ' דהוי בסיס לענין שנדון את מעשהו במוקצה.

**אלא דעיקר דברי הרעק''א דדינא דרש''י נובע מיסוד התוס' ובאמת ליכא בזה בסיס, באו''ז ובספר הישר מבואר דהבינו דרש''י חדית לן דלמרות דהוי בסיס איכא בזה להיתר טלטול**, עוד העיר במשנת השבת לפי מה דמבואר בספר הישר לר''ת [שם] דפליג על יסוד התוס' וס''ל דבמניח ע''מ ליטול דלא הוי בסיס מותר טלטול גמור א''כ לא שייך כלל באור זה ברש''י.

**עוד יש להוסיף דעיקר הא דנקט הרעק''א לפי מה דנקט רש''י בגיזי צמר דלא הוו בסיס לגיזי צמר דגם במניח כיסוי על החבית לשם כיסוי לא הוי בסיס, יעוי''ש ברעק''א דתמה על הר''ן דגם נקט בגיזי צמר דלא הוי בסיס כיון דמשמש לקדירה ואפ''ה בכיסוי דחבית נקט דהוי בסיס ואסור גם בניעור, ומוכח בר''ן דאיכא חילוק בין גיזי צמר לכיסוי דחבית.** ובבאור הדבר יעוין בחת''ס במשנה בדף קכה וז''ל, צ"ל אבן שעפ"י החביות שאני בשלמא התם גיזי צמר באו לשמש הקדרה וכיסויו ולא נעשה הקדרה וכיסויו בסיס להן אבל אבן שעפ"י החביות הוא והחביות ביחד הם כלי א' ואין הכיסוי משמש להכלי אלא הכלי והכיסוי שניהם משמשים להמאכל שבתוכם וחשיב האבן ונעשה החביות בסיס להאבן. ומבואר דלא בעינן דהבסיס ישמש מה שמונח עליו אלא דעצם הדבר דהוא העליון הוי סיבה להטפיל למה שתחתיו, רק דאי משמש את מה שמונח עליו הוא טפל אליו, ולכן היכא דשתיהם משמשים למאכל וליכא עדיפות לאחד על פני השני שוב דיינינן שהעליון מטפיל לתחתון.

**בבאור הך צד דמהני ניעור בבסיס לפי מה דנקט האו''ז דהוי מחמת טלטול מן הצד**

1. **ובבאור הך צד דיהני ניעור בבסיס הבאנו לעיל מהאו''ז דביאר דהוי היתרא ד''טלטול מן הצד''**. יש לעיין דכל כמה דהוי בסיס הוי טלטול במוקצה עצמו ומה שייך בזה להיתרא דטלטול מן הצד, ויש שבארו על פי יסוד שביתת השבת מלאכת קוצר אות ל''ז דגם בטלטול במוקצה גמור היכא דמטלטלו במקצת איכא בזה היתרא דטלטול מן הצד ומותר לצורך דבר המותר, ויעוי''ש דמוכיח כן מהא דמותר לחלוב עז היכא דלא הוי בורר למרות דמזיז את הבהמה, וכן מהא דמותר לקנח ידו בזנב פרה. ומבואר לפי''ז דהיתרא דמן הצד הוי שינוי במעשה הטלטול [יעוין רש''י דף מג ע''ב דנקט דחשיב כלאחר יד] ולכן גם במוקצה גמור שייך להך היתרא וא''כ אפשר דפעולת ניעור כיון דלא הוי טלטול גמור הוי כטלטול במקצת.

**אולם בפשטות נראה ברש''י דהוי יסוד בבסיס ולא חידוש דין בכל טלטול מוקצה**. **ויעוין במגיני שלמה** דף נא עמוד א' וז''ל, והטעם נ"ל ברור כיון דבמניח הוי בסיס והוי כמו האיסור עצמו א"כ לא אסור כי אם להגביה, דאז הוי לגבי החבית טלטול גמור דאע"ג דלגבי האבן הוי טלטול מן הצד מ"מ לגבי חבית מקרי טלטול גמור דמטלטלו להדיא, משא"כ האבן מטלטל אגב החבית, אבל בהטיה דגם החבית אינו מטלטל כי אם מן הצד לא אסור אלא האיסור ממש.

**ומבואר בדבריו דהיכא דהוי מוקצה גמור ליכא להך היתרא,** ויש לעיין דכל כמה דהוי בסיס א''כ איכא דין מוקצה לבסיס מצד עצמו. ונראה דבסיס כיון דמצד עצמו ניתן לראותו ככלי וכל סיבת היותו מוקצה מחמת מציאותו כבסיס כמו שמבואר ברש''י דף מ''ז ע''א ד''ה הא ליכא, וז''ל, כלי נעשה בסיס לאבן וטפלה לו, ''ובטל תורת כלי דידיה''. ומבואר דבסיס משוי ליה כחלק מהאבן וכבסיס לאבן, דהעמידה שלו היא עמידה של בסיס לאבן וליכא לו עמידה עצמית ולכן נאסר בטלטול, והשתא נראה דבעינן דמעשה הטלטול יעמוד כלפי מציאותו כ''בסיס'' והלכך כל כמה דלא מטלטל לגמרי את הבסיס אלא רק מנער את המוקצה שעליו תו לא דיינינן את התעסקותו ב''בסיס'' אלא רק ''כמנער את המוקצה מהכלי'' ועיקר התעסקותו בתורת כלי שבבסיס. רק דהא מהיא מוכח דבסיס לא נובע מהקצאת הגברא דאי איכא הקצאה על הבסיס א''כ גוף הבסיס מוקצה בכל ההיבטים שקיימים בו.

**ויעוין בחת''ס בדף קכ''ה דמביא את ישוב המגיני שלמה דמיישב על פי זה את הסתירה ברש''י** דבדף קמ''ב דבעל המימרא הוא ר' הונא ולשיטת רש''י בדף נ' בסוגיא דההיא סליקוסתא ס''ל לרש''י דלדעת ר' הונא טלטול מן הצד אסור לכן לדידיה אסור גם ניעור.

**ובעיקר גדר דין בסיס יעוין בדף קנז ע''א דנר שהדליקו בו באותה שבת אסור משום מוקצה מחמת איסור** וכונת הגמ' להא דנאסר גם לאחר דכבה, וצ''ב דאמאי לא נאסר מכח מציאותו כבסיס בע''ש, דמאותה סיבה שנאסר בטלטול בע''ש יאסר גם עכשיו, וכן מצינו בתוס' בביצה לא ע''ב דהוכיח מסל לפני אפרוחים וכן ממוכני שיש עליה מעות דנאסר לכל השבת דאיסור דרבנן משוי מוקצה, ובמשנת השבת בדף קכה הוכיח מזה דבעינן לאיסור בפועל ולא סגי בעצם מציאותו כבסיס. ובבאור הדבר נראה דמאחר דאיכא לו שתי התיחסויות גם בתורת כלי דידיה וגם כטפל לאבן א''כ כל כמה דפקע המוקצה הדר דינא דנדון אותו ככלי מצד עצמו, וככלי לא הוי מוקצה מעולם, ולכן בעינן את האיסור בפועל לקובעו כמוקצה לשבת.

**עוד יש לבאר על פי זה הא דס''ל לתוס' בדף קי''ז בד''ה הכא, דהא דעור בהמת קדשים נעשה בסיס הוי מחמת דקודם שחיטה היתה אסורה בטלטול**, אולם לאחר שחיטה כיון דמותר לטלטל בשר קדשים משום ביזוי קדשים לא נאסר מחמת דהוי בסיס לבשר, וברש''י מבואר דנאסר מכח הבשר, והרמב''ן מבאר שם וז''ל, הכא נעשה בסיס לדבר ''שהוא אסור מן הדין'' ודייך שהקלת עליו לטלטלו אם היה בעצמו משום כבוד קדשי שמים, אבל העור אגבו אסור. ומבואר בזה פלוגתא יסודית בדין בסיס אי תליא בהיתר בפועל או דסגי במה דמצד עצמו הוי מוקצה ויש שתלו את זה בנידון אי בסיס הוי מוקצה בעצם או דהוי רק סיבה לדון את מעשה הטלטול כטלטול במוקצה. אולם נראה לפי מה שנתבאר דבסיס בא להעמיד יחס לחפץ ההיתר כטפל למוקצה וכחלק מהמוקצה ולכן בטל תורת כלי דידה א''כ אפשר דכל היכא דהמוקצה שעליו מותר בטלטול לא נוכל לבטל ממנו יחס של כלי כיון דסכ''ס מה שמונח מעליו מוכן בפועל לשבת, אולם עדיין איכא למימר דכיון דמצד מציאותו הוי אבן לא נדון את ההיתר למשווי כמוכן אלא הוי היתר חיצוני, ויעוין בבהגר''א רסו סק''ג ובט''ז שם בדינא דאזמל של מילה דנקט דגם בשעת ההיתר חשיב מוקצה וכן נראה בט''ז שם.

**בגדר המציאות של הניח ושכח**

1. **יעוין ברש''י ד''ה אלא בשכח. וז''ל,ששכח האבן עליה בין השמשות, ולא מדעת.** יעוין בתרומת הדשן ח''ב קצ''ג דהביא מהרב השואל דפירש דכונת רש''י לחדש דגם בהניח רק דלא הניח מדעת בדוקא על החבית רק מפני שלא מצא מקום אחר חשיב כשכח,ובתרומת הדשן דחה דבריו דכונת רש''י דגדר שכח הוא היכא דהניחם בכונה בחול ולא היה דעתו בפירוש שישארו שם בשבת ואח"כ שכחם שם בבין השמשות, ומה דכתב רש''י דלא הניחם מדעת כונתו דבערב שבת אפילו בסתמא חשיב כאילו כוון שישאר גם בשבת, משא''כ בשאר ימי החול צריך שיכוון בפירוש שישאר על כניסת שבת, והבית יוסף חלק עליו דאפילו הניחם בע"ש כל שלא היה דעתו בפירוש שישאר שם בכניסת שבת ובביה"ש שכחו לסלק גם זה הוא בכלל שכח וכונת רש''י דבעינן שיהא דעתו בבין השמשות.

**ובעיקר הנידון אי הנחה באקראי הוי בסיס** יעוין במג''א ש''ט סק''ו דפשיטא ליה כדברי השואל יעוי''ש דמביא כמה ראיות לזה אולם יעוין בתרומת הדשן דפליג על השואל וכתב וז''ל, נראה דאם הונח המוקצה בדרך זה בין השמשות בע"ש אין לך ראיה מפי' רש"י להתיר, דאיכא למימר דוקא בשוכח שלא מדעת כשכבר היה נח עליו לא נעשה בסיס, אבל במניח בע"ש אפי' באקראי, הואיל ויודע שהמוקצה יהא נח על החפץ בשבת, גם החפץ נעשה מוקצה ''מפני שמקצה דעתו ממנו''. ומבואר בדבריו דההנחה הוי היכי תימצי להקצאה מדעת ולכן לא איכפת לן דהניח באקראי כיון דסכ''ס יודע דשהמוקצה נח ומקצה דעתו מהבסיס.

**ויעוין עוד בשו''ע דמובא שם את פלוגתת רש''י ותוס' בדף נא ע''א אי סגי במה דחשב דיהא מונח בכניסת השבת** דהיינו כל זמן בין השמשות [יעוין במ''ב ש''ט ס''ק י''ט], או דבעינן דדעתו להניחו בכל השבת כמו שמבואר בתוס' בכמה דוכתי, ויש לעיין בבאור שרש פלוגתתם דמ''ש משאר מוקצה דנקבע בבין השמשות דמיגו דאיתקצאי בבין השמשות אתקצאי לכולי יומא, ונראה דתוס' ס''ל דכל כמה דדעתו ליטלו חסר בעיקר היחס שלו כבסיס גם בע''ש דהנחה זמנית חשיב הנחה ארעית וליכא בזה טפילות למוקצה ורק היכא דדעתו להניח לכל השבת בהא חשיב כבסיס דביחס לשבת הוא עומד באופן מוחלט כבסיס. ו**יעוין בתוספת שבת** רע''ט סק''ד וז''ל דלא מקרי בסיס לדידיה כיון דעיקר הטעם דבסיס אינו אלא משום דכיון דעשאה בסיס לכלי בטלי לגבי איסור הוי כאיסור ממש כדפרש''י בדךף מז ומכיון שדעתו להסיר אותו ממנו הרי חזינן דלא בטלי לגבי איסור.

**ויעוין עוד בלבוש** ש''ט סעיף ה' וז''ל, ולא אסרו אלא במניח מתחלה על דעת שישארו שם כל השבת, שהקצה הכלים הללו להיות בסיס לאיסור כל השבת, ואז אפילו ניטל האיסור משם בשבת אסור לטלטל הכלי כל השבת, דמאחר שהיה בסיס לאיסור מקצת השבת ''והוא הקצהו לכל השבת'', אסור לכל השבת כולה. ונראה מדבריו דבסיס נאסר מכח הקצאת הגברא ולכן בעינן שיקצהו לכל השבת. ויעוין בתורת הבסיס סימן ח' דמביא את לשון רבינו ברכיה מבעלי התוס' וז''ל, כל מניח לדעת הואיל ודעתו היה בשעת ההנחה להניחו שם כל השבת הכלי נעשה בסיס ובטל אגב המוקצה אבל אם אין דעתו להניח שם כל השבת ''שלא הקצה דעתו מן הכלי'' אז אינו נעשה בסיס לדבר האסור ואינו כמניח. עכ''ל ונראה מלשונו דאיסורא דבסיס נובע מהקצאת הגברא. אולם נראה דלא הוי רק הקצאה בדעת אלא דע''י דמקצה אותו משימוש הלכך נידון כמו האבן כמו שנקט בלשונו דמחמת זה בטל אגב המוקצה.

**ויעוין עוד בספר הישר לר''ת** בתשובות סימן ד' וז''ל, כללא דמילתא המניח ליטול בשבת כגון כיסוי לדברי הכל לא גרע משכח, ושכח מ''ט [אינו בסיס] דלא חשיב ליה '**'דחיה''** כ''ש מחשב ליטול החבית בשבת דלא דחייה וכו אבל במניח כיון שעשאו בסיס הוי כגוף האיסור ושוויה ככוס קערה ועששית **''שמוקצין אפילו לר''ש שאין אדם צופה ומצפה אימתי תיפול האבן והמעות''.**

**בדין הנחה דאחר אי שוויא בסיס**

1. **עוד מצינו בשו''ע שם את היסוד של האו''ז דהנחה דאחר לא מהני למשווי בסיס** וכן דייק המג''א מהתוס' בדף מ''ד ע''ב דבעינן שיניח לדעת ישראל הבעלים. ובאו''ז כתב דהוי מחמת דאין אדם אוסר של חבירו שלא מדעתו ונראה מזה דאיכא בבסיס יחס של קביעה ויחוד ולכן איכא בזה לכללא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו. ויעוין ברעק''א בהגהות על השו''ע רנ''ג סעיף ב' אות ו' וז''ל, דבסיס הוא מדין ביטול ויחוד חפץ להיות בסיס להמוקצה ואיך יוכל לבטל לזה חפץ של חבירו. וכן מבואר בעונג יו''ט סימן ב' וז''ל, אלמא לא מהני יחוד לדבר של חבירו דהא האי ענינא דבסיס לדבר האסור הוא מטעם יחוד לשעתו.

**אולם בעיקר הך סברא דלא מהני הנחה דאחר יעוין בדמשק אליעזר** על הגר''א סימן ש''ט ס''ק י''ב דנקט דבתסו' ניתן לבאר דלא הוי מצד כללא דאין אדם אוסר דשא''ש אלא מאחר דבעינן כונה להניח את המוקצה על הבסיס. או למשך כל השבת, או לכה''פ לבין השמשות, א''כ היכא היכא דהחפץ של אחר לא יכול לידע המניח אי תתקיים מחשבתו.

**בהא דנעשה בסיס לאבן למרות דאיכא יין בחבית**

1. **יעוין בהגהות רעק''א** ס''ס ש''ט וז''ל, בשו"ת מקור ברוך סי' ג' תמה דהא יש יין בחבית וכפירש"י [וכבר העיר התהל''ד סק''ו דמפורש כן בגמ' דאי לאו אבן לא משתקיל יין], אמאי לא הוי החבית בסיס להיתר ולאיסור ונדחק כיון דבסיס להאבן אינו אלא פי החבית. פי החבית אינו בסיס ליין ושאני בכלכלה ופירות דהפירות והאבן הם תוך הכלכלה ומבואר דכיון דהוו שתי מקומות נפרדים פי החבית וגוף חלל החבית הלכך לא מהני מה דאיכא היתר בגוף החבית לפי החבית. **ויעוין במאמר מרדכי** סק''ד וז''ל דעד כאן לא אמרינן נעשה בסיס לאיסור והיתר אא''כ ב' הדברים מונחים בשטח אחד וכו' אבל ההיא דסעיף ד' דהיין הוא בתוך החבית, ואבן או המעות מונחים עליה אין החבית בסיס לאיסור והיתר אלא הויא בסיס למעות גרידא דעכ''פ גבנונית החבית לא הויא בסיס להיתר. **ויעוין בבפמ''ג במש''ז סק''א** דגם כתב כן ומבאר כן בכונת הלבוש דכתב דהחבית היתה ריקה דכונתו למקום פי החבית. **ויעוין עוד בתוספת שבת** [מובא במחצית השקל] וז''ל, וצ''ל דס''ל דכיון שהאבן מונחת על החביות למעלה גבוה מן היין מקרי בסיס לאבן ולא ליין ויש שהבינו בכונתו דעצם הדבר דיש שטח שאין בו יין סגי בהא דבהך שטח הוי בסיס להיתר וצ''ב. אולם בפשטות ניתן לומר דכונתו כמו המקור ברוך.

**רק דעדיין יש לעיין דמאי לא נדון את גוף החבית כדבר נפרד ויהא מצי לטלטל את גוף החבית** ואגב זה את פי החבית וצ''ל דכיון דהוי דבר אחד לא ניתן לחלק בינייהו וחשיב טלטול אחד בכולו.

**ובעיקר הבאור בהא דמהני פי חבית למחשב כשתי מוקמות יעוין בחידושי בית מאיר על הש''ס** דתמה דמי גרע חלק החביות שלמעלה מן היין שלא יהא נגרר בתר עיקר הכלי דהיינו מה שלמטה מן היין דמי גרע ממוכני [מגירה] שאינה נשמטת מן השידה, שמונח עליה מעות, דחשיב שהשידה עיקר הכלי וכיון שעל השידה מונחים גם דברים המותרים בטלטול הוי בסיס לאיסור והיתר.

**ויעוין בספר קצות השולחן לגר''ח נאה** סימן קי''ב בבדי השולחן ס''ק כ' ד''ה והנה, דהקשה כן מיישב וז''ל, וי''ל דהסברא היא כך דדבר המונח על גבי הכלי מלמעלה נעשה כל הכלי בסיס לזה [דבסיס פירושו כן ורגל] אבל דבר המונח תוך הכלי נעשה בסיס רק חלק הכלי שלמטה מהדבר אבל לא מה שלמעלה ממנו [אלא שממילא אסור לטלטל כל הכלי משום מקצתו דהוי בסיס] וע''כ באבן ע''פ החבית אותו החלק שהיין בו הוי בסיס לאיסור והיתר אבל אותו חלק החבית שלמעלה מהיין הוא בסיס רק לאבן ונעשית מפני זה החבית בסיס לאיסור, ולפי''ז במניח היתר על פי הכלי והאיסור בתוכה נעשה מקום שהאיסור בו בסיס לאיסור והיתר, והחלק שלמעלה ממנו בסיס להיתר לבד [אלא שדינה כדין בסיס לאסו''ה משום מקום האיסור] וא''ש שאם על השולחן דבר המותר נעשה ממילא גם תוך השולחן בסיס לאסור והיתר.

**ומבואר בדבריו דלעולם דנים את היחס לבסיס כפי מה שמונח למעלה ממנו** ומאחר דלמעלה ממנו מונח היתר חשיב בסיס לאיסור והיתר, ורק פי החבית שלמעלה ממנו איכא רק אבן הוי בסיס לאיסור.

**ויעוין באו''ש פכ''ה הט''ו דמיישב על פי סברת הגמ' דא''א לקבל היין בלי סילוק האבן** וז''ל, ואי דתהא החבית בסיס לדבר המותר ג"כ, היינו היין, כבר פירשו משום דאי אפשר לקבל היין בלא סילוק האבן, ונעשה חבית בסיס לדבר האסור בלבד, ומבואר דכיון דא''א בלי סילוק האבן נמצא דליכא כלל יחס יין קודם סילוק האבן ולכן לא שייך לדונו בחדא מחתא כבסיס לאבן וליין.

**והעירו דאיכא נפק''מ לדינא בין הנך תרי טעמי בחבית שיש לה ברז ויש לה אבן על פיה למעלה** דלטעם המקור ברוך הוי בסיס לדבר האסור, אולם אי הוי מחמת שא''א ליין בלי נטילת האבן א''כ הכא דניתן להוציא את היין הו''ל בסיס לאיסור והיתר.

**ויעוין עוד במאירי** ריש פרקין ד''ה אמר המאירי וז''ל, ושמא תאמר וכו' והרי חבית שיש בה אוכלים ואעפ"כ נעשית בסיס לאבן ומאי שנא, תירצו בה שהאבן על פי החבית אחר שאינו יכול להוציא האוכלים אלא דרך פיו ממילא נאסרו, ואף לאחר שנפלה האבן הואיל ונעשה בסיס מ"מ, וכו' אבל אבן על פי חבית הכלי נעשה בסיס לה והאוכלים שבתוכה נאסרו הואיל וא"א לו להוציאם אלא בטלטולה. ויש לעיין בכונתו דהאוכלים שבתוכה נאסרו דהרי איסור חיצוני לא משווי ליה מוקצה כמבואר בבית שנפחת ביצה ל''א ע''ב. ואולי לענין למשווי ''בסיס להיתר'' איכא השפעה על מציאותם כאסורים מכח טלטול האבן ויש לעיין.

**ויעוין עוד בתוס' ר''י הזקן** דף מ''ז ע''א וז''ל, ואיכא למימר דשאני התם הואיל דעל פי החבית היא ואין מוציאין כלום מן החבית אלא דרך אותו נקב **ואותו נקב ודאי בסיס להאי אבן הוי כי שמן לגבי שלהבת** ונר. ומבואר כדרך האו''ש דהוי סיבה לדון דהאבן היא עיקר הכלי וכל השאר טפל לה דהשימוש בפועל מגיע מהאבן ובזה דמיא לביטול הנר שמן ופתילה לשלהבת.

**ויעוין עוד בדבר שמואל [לר' שמואל אבוהב**] סימן קעג [ מובא בחידושי בית מאיר] וז''ל, שטעם איסור החבית הוא משום שכיון שבהנחת האבן עליה מבטל החבית מתשמישה המיוחד לה שהיא הוצאת היין דא''א להוציאו כי אם בסילוק האבן מפיה או מעל גבה, הוי כמתכוין בהנחת האבן להקצות החבית משימושה כל יום השבת. ומבואר דהוי סיבה ביחס להקצאת הגברא וזה אי נימא דאיסורא דבסיס נובע מהקצאה.

**ובחידושי הר''מ קזיס** כתב וז''ל, וי''ל שכתב הטור שמה שאנו אומרים שדבר הנעשה בסיס לדבר באסור והמותר לא נאסר בטלטול היינו דוקא כשהדבר המותר חשוב מדבר האסור שהדבר האסור בטל לגבה ולפי''ז י''ל שכיון שהוא צירך לאבן זו שעל פי החבית לכיסוי החבית אינה בטילה ולא דמי לאבן שבכלכה שהיא בטלה אצל הפירות עכ''ל. רק יעוי''ש דהוסיף דזה תלוי בפלוגתת הראשונים לעיל באבן דנעשה דופן לחבית דאי הוי מוקצה נמצא דלמרות שצריך לאבן כדופן לכלי חשיב בסיס לאיסור והיתר.

**ויעוין עוד בערוך השולחן ש''ט סעיף י''ב דמחדש חידוש נפלא בדין בסיס, דדין בסיס נקבע לפי אופן ההנחה דאיכא בו בבין השמשות** ומאחר שהיין היה מונח כבר קודם ובבין השמשות הניח את האבן הלכך הוי בסיס לאיסור. וז''ל ולכן נלע"ד דהענין כן הוא דודאי אם בשעה אחת הונחו האיסור וההיתר על איזה מקום הוה זה המקום בסיס לדבר האסור ולדבר המותר דשניהם שולטים עליו בזמן אחד משא"כ אם ההיתר הונח עליו מכבר וסמוך לבין השמשות בא עליו האיסור הרי נתייחד הדבר לזמן כניסת השבת רק לדבר האסור דאל"כ גם בעיקר בסיס לדבר האסור מאי חזית לומר דההיתר נעשה בסיס להאיסור נימא להיפך דהאיסור נעשה בסיס לההיתר, אלא ודאי דעיקר החשיבות הוא במי שמתעסקין בו סמוך לכניסת השבת, ולפ"ז א"ש המנהג שלנו בהמפה דכיון דסמוך לבין השמשות מניחין על השלחן המפה והנרות הוה השלחן בסיס לדבר האסור ולדבר המותר וכן המפה, אבל ביין שבחבית דהיין מכבר הוא בתוך החבית והאבן בא עליו סמוך לבין השמשות נעשו כולם בסיסין להאבן.

**ובעיקר ישוב הך קושיא יעוין בחוט השני** פרק עג עמוד קסט סק''ב מה דמובא שם מהגאון ר' מאיר קרליץ זצ''ל אריכות דברים בזה על פי מה דמיסד בגדרי בסיס.

**בדין בסיס לאיסור והיתר אי גם בהיתר איכא חילוק בין שכח להניח או דסגי בעצם קיומו על הבסיס**

1. **יעוין בשו''ת ר' משולם איגרא סימן ז' דמחדש דלשיטת ר''ת דבעינן כונה להניח לכל השבת ה''ה בעינן דיתכוין להניח את ההיתר כל השבת** ודבריו הובאו בקצות השולחן סימן קי''ב [בבדי השולחן שם ס''ק כ'] ובדעת תורה למהרש''ם סימן ש''ט ד'. ומבואר דבהיתרא דבסיס לאיסור והיתר נובע מחמת דמעמידו כבסיס להיתר, אולם אי נימא כמו שהוכחנו לעיל מתוס' דהוי היתר בהלכות טלטול דמעשה טלטול שנעשה בחדא מחתא באיסור והיתר דנים את דרגת החשיבות של האיסור מול ההיתר וכל כמה דההיתר חשוב מן האיסור לא דנים בהך טלטול את האיסור, א''כ העיקר תליא דבמעשה הטלטול איכא היתר ואיסור, וגם אי נימא דהוי הפקעה על הבסיס אפשר דהוי הפקעה על חשיבות האיסור כסיבה להקצאה על הבסיס, ואי הוי גרעון בחשיבות של האיסור נראה יותר דסגי בקיומו של ההיתר, ורק אי הוי בהקצאה של הגברא יש לעיין היכא דהיה בדעתו ליטלו ושכח כיון דהיה דעתו לטלו נמצא שהקצה דעתו מהבסיס ויש לעיין.

**ויעוין בשש''כ פ''כ הערה ו' דדן להתיר אפילו היכא דהיה רק בדעתו להניח לצידו דבר המותר שהוא חשוב למרות דלא הניחו אח''כ** ויעוי'ש במילואים וז''ל, ואף שגם אי היה מניח את ההיתר היה מותר רק מפני שהמוקצה בטל לגבי ההיתר אפ''ה שרי משום דבשעה שהניח את המוקצה לא רצה לעשותו בסיס למוקצה בלבד ובטיל גם עכשיו לגבי הבסיס שהוא מותר. **אולם יעוין בחוט השני** פרק ע''ג עמוד קנה סק''ג ד' דנקט בפשיטות דתליא בעצם ההנחה אפילו בשכח, רק דמחשבה להניח לא מהניא לזה.

**בבאור שיטת רש''י דכל היכא דאיכא טירחא בנטילת החבית מותר ליטול את האבן עצמה**

1. **מאן תנא דכל היכא דאיכא איסורא והיתרא בהיתרא טרחינן באיסורא לא טרחינן וכו'.** יעוין ברש''י דמבואר בדבריו חידוש גדול דהיכא דאיכא טירחא בנטילת החבית מותר ליטול את האבן עצמה אליבא דב''ה, ויעוין ברעק''א דתמה דהאיך שייך היתר נטילת האבן, הא א"א לטלטל מוקצה בשביל שתיית היין, דהא חזינן במניח דהחבית נעשה בסיס אסור לנער, ולא שרינן טלטול חביות המוקצה בשביל שתיית היין וא"כ מה לי טלטול אבן דלשתרי מטלטול חבית דאסורה..

עוד יש לעיין הא דלא ביאר רש''י דהוי מחמת דהוי טלטול מן הצד ולכן לא מטלטל את האבן עצמה ומנלן דהוי מחמת דעדיף למטרח בהיתרא. ויעוין ברש''י בד''ה מאן תנא, דמבאר דליכא חילוק בין הגבהה ומטה על צדה להיכא דנטל את האבן עצמה וז''ל, ולא יטול האבן ממש דהוי איסורא, ואף על גב דהשתא נמי אבן מטלטל בהדי חבית. וצ''ל דס''ל כמו דהוכיח הרעק''א מתוס' בדף קכג דהגבהת החבית לא הוי טלטול מן הצד אלא הוי טלטול גמור רק דתוס ס''ל דגם בזה איכא היתרא דצורך היתר, כיון דסכ''ס לא מגביה את המוקצה עצמו, אולם רש''י ס''ל דהוי כהגבהת המוקצה ולכן הוכיח מזה דאיכא סיבת היתר גם באבן עצמה רק דמחויב לטרוח בהיתר.

**ובבאור הא דאיכא היתר טלטול באבן אולי ניתן לומר דכל כמה דליכא בסיס הנידון עומד רק ביחס לאבן** בהא איכא סיבה להתיר את טלטול האבן כיון דמעכבת את האוכל והוי כתיקון אוכלא, ולכן תליא בנידון אי מחויבים לטרוח בהיתר בשביל למנוע את הטלטול במוקצה עצמו ורק דאי הוי בסיס וגם החבית נדונית כמוקצה בהא כבר לא דיינינן ליה כתיקון אוכלא אלא כמניעה להגיע לאוכל מחמת מציאותה של החבית כמוקצה. ויעוין לקמן מה דהבאנו מהריטב''א דנראה מדבריו דמפרש כן בשיטת רש''י.

**ביסוד דין ביטול על טלטול האבן ומחלוקת הראשונים בזה**

1. **ועיקר היסוד דאיכא סיבת היתר על טלטול האבן מבואר בתוס'** רק דבתוס' מבאר דזהו יסוד דינא דב''ה דמתירים לטלטלKKKK
2. את הפסולת מחמת דבטילי לאוכלים ע'י דהאוכל מרובה על הפסולת, וזה מה שהקשתה הגמ' דגם הכא יתבטל האוכלין, ולא כמו שפירש רש''י דהקושיא היתה מחמת הטירחה דמחמת הטירחה ראוי להתיר את טלטול האבן. ונראה דרש''י ס''ל דלא הוי הפקעה על עצם האיסור מוקצה רק דהוי סיבה להתיר את מעשה הטלטול ע''י דנוכל לדונו כהתעסקות באוכל, אולם תוס' למד דהוי ביטול על עם סיבתו כמוקצה. ובבאור ראית תוס' מהיתרא דטלטול מוקצה ביו''ט דאיכא ביטול על הפסולת למרות דטלטול מוקצה הותר לצורך או''נ, יעוין ברעק''א דמבאר דהוי דוקא אם אי אפשר בענין אחר, אבל כיון דאפשר לברר האוכל אלא דנפיש בטרחא לא היה לו להתיר טלטול מוקצה ליטול הפסולת אלא ע"כ דפקע שם מוקצה מיניה דבטל לגבי האוכל ושפיר פריך עכ''ד.

**ובעיקר גדר הפקעת שם מוקצה יעוין בחזו''א** מ''ז ס''ק טו דמבאר דלא הוי ביטול תערובת דאבן לא מעורב עם היין אלא הוי מחמת דחשיב תיקון אוכל רק דלא גזרו כלל מוקצה על זה והוי הפקעה על עיקר המחייב דמוקצה.

**ועיקר הנידון אי הדין ביטול הופקעה על עיקר סיבת המוקצה או דהוי רק סיבה לדון את המעשה כתיקון אוכלא והוי סיבה להתיר את המעשה טלטול** **וכל היכא מצי לעשות בהיתר בלי טירחה ליכא בזה היתרא** מבואר להדיא ברמב''ן והרשב''א דנקט כן דיעוי''ש דמדמי להי לעפרורית שבתוך האוכל וגרסו בגמ' כרש''י דצריך למשקליה לחבית ולא הוי ביחס לאבן כמו שפירש תוס', דתוס' לשיטתו דהוי דין ביטול על עיקר סיבת המוקצה, לכן הוכרח לומר דליכא את סיבת הביטול מחמת דהיין צריך לאבן, אולם הראשונים ס''ל דהוי רק דין היתר וכל כמה דליכא טירחא בהגבהה בחבית כיון דיהא צריך בין כה להגביה ליכא היתר על טלטול האבן.

**ויעוין בריטב''א דמפרש גם ברש''י דסיבת ההיתר כמו הרמב''ן** דהוי כעפרורית, רק דעדיין כל כמה דליכא טירחא בטלטול ההיתר מחויב לטלטל את ההיתר.

**בהא דבכלכלה מלאה פירות איכא איסורא לטלטל את האבן ולא אמרינן דבטילא לפירות**

1. **יעוין בחזו''א שם דמחלק בין היכא דמעורב הפסולת בתוך האוכל לההיא דכלכלה דהאבן אינה מעורבת** והא דס''ד בסוגין דמתבטל הוי מחמת דלא משתקל יין בלי נטילת האבן, רק דדחתה הגמ' דהא גופא הוי סיבה דלא יתבטל לאוכל. ואפשר דזהו כונת התורי''ד וז''ל, ולא דמיא לכלכלה מליאה פירות ''דמצי למישקל אוכל בלא טלטול הפסולת'' כפסולת מרובה על האוכל דמי ולא מצי למישקל האבן שהיא הפסולת.

**אולם יעוין בשלטי גבורים דתמה בזה ומחדש דבעינן דיהא שייכות להאי פסולת בתוך האוכל ואבן לא שייכא לגבי פירות** ויעוין בתהל''ד שט ד' דתמה עליו מהא דדנה הגמ' גם באבן שעל פי חבית דתתבטל ליין. ומסיק בתהל''ד וז''ל, וע''כ לומר דאף דס''ל לתוס' והר''ן והרשב''א דהיכי דאוכל מרובה הפסולת בטיל לגבי אוכל ומותר ליטלו מן האוכל ולזרקו היכא דאין בו משום בורר, מ''מ לטלטלו עם האוכל אסור אם אפשר בניעור.

נ.ב. חלק ממראי המקומות נלקחו מהספר ''תורת הבסיס''.