בהמה המקשה - הרב משה אפרים ליברמן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין

**שמעתתא דאבר של עובר שיצא**

**עיקר גדר היתר בן פקועה שייך לדף עד וע"ה ועיקר גדר איסור אבר שיצא לדף סט ע"א [ברשב"א] אך מ"מ ליפטר בלי כלום אי אפשר**

**גדר היתר בן פקועה**

הנה בעיקר גדר היתר שבן פקועה ניתר בשחיטת אמו דן האתוון דאורייתא סי' י"ד האם גדר הדין ששחיטת אמו מהני גם עליו והיינו דהוי כאילו שנשחטה הולד אגב אמו או שגדרו שא"צ שחיטה וחל עליו היתר מדין בהמה בבהמה [במרחשת ח"א סי' כ"ו נקט שביאור הך צד הוא שגזה"כ כל מה שנמצא בתוך הבהמה מותרת בלי שום גדר להיתר אך כפשוטו הגדר שנטפל לאם ממילא חשוב כחלק ממנה ומקבל היתר האם] וע"ש שהוכיח מתמורה יא ע"ב שכשהאם שלמים והולד חולין צידד הגמ' דחשוב שוחט חולין בעזרה הרי דנחשב כאילו שחט גם הולד וכ"כ להוכיח בשערי יושר שער ב' פרק כ"ב אך ע"ש בשע"י שממה שהחותך מעובר שבמעיה מותר ע"כ שיש היתר גם בלי שחל עליו תורת שחיטה והיינו שע"כ שיש בזה ב' גדרים

והנה מצינו מחלוקת בהגהת אשר"י בסי' ה' בין רבינו יואל ורבינו שמואל בדין בן תשעה טריפה ונשחטה אמו האם מועיל שחיטת האם להתיר הולד ועי' בכור שור לק' עד ע"א שביאר דעת האוסרים שבשלמא בן ח' או בן ט' חי נטפל לגמרי לאם ומקבל היתר השחיטה אגב האם ולכן מותר אפילו כשהיא טריפה כיון שאגב האם אינה טריפה אבל בן ט' חי שהיא בהמה גמורה טעם ההיתר אינו אלא משום שנחשב כאילו שחט גם הולד ולכן בולד טריפה ל"ש להתירה

ועי' לב אריה לק' עד ע"א שכתב לבאר דעת ר' חסדא שלרבנן יש חילוק בין אבר של עובר חי שיצא לאבר של עובר מת שיצא שבעובר מת ע"כ התירו מדין בהמה לבהמה ולא שכאילו נשחטה וא"כ רק מה שבתוך הבהמה הותרה משא"כ בעובר חי שאפשר להתירו משום שנחשב כאילו נשחטה וכיון שהעובר נשחטה ממילא חל היתר שחיטה גם על האבר שיצא.

**מקור איסור אבר שיצא**

הנה המקור לאסור אבר שיצא הוא ממה דכתיב בשר בשדה טריפה לא תאכלו כיון שיצא בשר במחיצתו נאסר כטריפה ומפסוק זה לומדים ג"כ לדעת ר' יוחנן לק' קב ע"ב שבשר שפירש מבהמה חיה אסור כטריפה וכן ילפי' לגבי קדשים שבשר שיצא חוץ ממקומו [ק"ק חוץ לעזרה וקק"ל חוץ לירושלים] נאסרו ביוצא אפילו חזרו לפנים ועי' בתוס' יומא לו ע"ב (ד"ה לאו) שאין לוקים על לאו זה כיון שהוא לאו הכולל כמה איסורים ולכן הו"ל לאו שבכללות אולם התוס' במכות יח ע"א (ד"ה ולילקי) כתבו שאינו נחשב כלאו שבכללות שביסודו נחשב כאיסור אחד של יוצא אלא שיש כמה דרכים היאך להיות יוצא וע"ש שדימהו לנותר מכמה סוגי קרבנות ומבואר שלדעת התוס' כל הג' איסורים ביסודו איסור יוצא הם ושם האיסור הוא יוצא ממחיצתו ואינו אלא ג' אופני יוצא [שגם בשר שנפרש מן החי יסודו מדין יוצא עי' בשו"ת תשב"ץ ח"א סי' ס"ז "וכן נמי מי שחתך אבר מן הבהמה בענין שאין בו אבר מן החי יש בו משום טריפה שהרי יצא חוץ ממחיצתו קודם שחיטה"]

הנה יעוי' ברמב"ם בפ"ד מהל' מאכ"א ה"ט שכתב שבשר שנחתך מן החי חשוב כטריפה ממש ומבואר לדבריו שהאוכל חצי זית מטריפה וחצי זית מבשר שנחתך מן החי שמצטרפים משא"כ דעת התוס' ודאי שאין מצטרפים שזה איסורו משום טריפה וזה איסורו משום יוצא.

ולעניין אבר שיצא כתב הרמב"ם בפ"ה מהל' מאכ"א ה"ט "שכל בשר שיצא חוץ למחיצתו נאסר כבשר שפירש מן החי שנאמר וכו'", ולכאורה משמע שאבר היוצא דומה איסורו לבשר קדשים והוא איסור כללי לכל בשר היוצא וכ"כ בדעתו בחי' מרן רי"ז הלוי הל' פסוהמ"ק אולם צ"ע שלעניין אבר היוצא כתב ה"ה בהי"א שלדעת הרמב"ם אינו לוקה [כיון לא נלמד מריבוי הו"ל כאיסור חצי שיעור (עי' פ"ג מאכ"א ה"ו) ובפר"ח כתב משום לאו שבכללות] ואילו לעניין בשר קדשים שיצא כתב הרמב"ם שלוקה ועי' מה שביאר בזה הצל"ח לק' סח ע"ב עכ"פ מבואר שאינם ממש איסור א' ועי' מגנזי הגר"ח סי' ס"ו מש"כ לבאר בדעת הרמב"ם.

**טעם איסור אבר שנמצא בחוץ בשעת שחיטה**

הנה יש לעיין אבר שנמצא בחוץ בשעת שחיטה האם איסורו רק מדין בשר בשדה או שזה אסור משום שאינו כלל בתוך הבהמה ולא נכלל בהתירא דבהמה בבהמה ועי' לק' עב ע"א שנחלקו חכמים ור"מ באבר הנמצא בחוץ בשעת שחיטה אם מועיל שחיטה לטהרו עכ"פ מדין נבילה ומשמע לכאורה שלדעת חכמים כיון שאין לידה לאברים [כ"כ הטעם בראש יוסף וא"כ משמע שלדברי רב א"א לומר ולדבריו צ"ע טעמו של חכמים וי"ל] לכן גם כשהאבר נמצא בחוץ ודאי עדיין נחשב כתוך האם ומועיל שחיטת האם ואינו אלא מלתא דאיסורא דבשר בשדה ואילו לדעת ר"מ חסר בעיקר השחיטה [ולכאורה י"ל שזה תלוי בגדר שחיטת בן פקועה אם מותר משום שכאילו נחתך סימניו דאז סו"ס גם האבר קיבל שחיטה כיון שהאבר ודאי מקבל חיותו מהולד אך י"ל שהגדר הוא שכל אשר בתוך הבהמה מקבל היתר השחיטה אגב האם וא"כ מה שבחוץ אין לו היתר אך יעוי' לק' עד ע"א שנחלקו רבה ור"ח אם גם בעובר מת נחלקו חכמים ור"מ ולדעת ר"ח א"ש שבולד מת לא שייך לומר שיש לה שחיטה לעצמה וע"כ מדין נטפל ולכן מודים חכמים לר"מ אבל לרבה ע"כ אין זה טעמם של חכמים] אך יעוי' ברש"י (ד"ה ד"ה לעולם) שמבואר שכל שאינו נמצא בתוך חללו של הבהמה גם כשלא נאסר מדין בשר בשדה לא הותר ע"י שחיטת האם אך בפמ"ג בסי' י"ד משב"ז סק"ב ר"ל שרש"י ביאר כן לדעת ר"מ ויבואר להלן.

**גדר האיסור של אבר שיצא**

הנה בגדר איסור אבר שיצא היה אפשר לומר שאין בו איסור חדש ואינו אלא מלתא דאיסורא דאבר מן החי והיינו שכיון שנלמד מבשר בשדה שאין לה שחיטת האם ממילא נשאר באיסורא דאבר מן החי אך כתב בסמ"ק סי' ר"א שמ"מ אינו לוקה משום אבר מן החי והיינו משום שהרי בלי קרא היינו אומרים שודאי נשחט עם האם ונמצא שאינו נלמד מפרשת אבר מן החי אלא מפרשת בשר בשדה התחדש שגם על אבר שיוצא יש גדר אבר מן החי מ"מ אזהרתיה מבשר בשדה [ונפק"מ שנכרי אע"פ שמוזהר על אבר מן החי אינו מוזהר באיסור אבר מן החי המחודש הנלמד מבשר בשדה] ולפי זה הטעם שאין לו היתר אינו אלא חסרון טכני שאין אפשרות לשחוט לצורך האבר לבד [ואילו היה שייך היה שפיר מותר עי' להלן מדברי הראשונים אך במגנזי הגר"ח סי' ס"ה נקט שאפילו אם נאמר שגדרו חסרון שחיטה מ"מ לומדים ממה שדימהו הכתוב לטריפה שאין לו היתר ואין זה חסרון היכ"ת אלא כך הוא דינו שחסרון שחיטה זו אינו לו תקנה] אך מדברי הרשב"א בתורת הבית נה ע"א מבואר שחל על האבר איסור טריפה ויסוד דינו כי איסור טריפה יסודו הפקעה מאפשרות שחיטה שכיון שניטל קצת חיותו שלא ע"י שחיטה שוב לא שייך לשחטה וחל עליה איסור טריפה וא"כ גם אבר שיצא כיון שזה מפקיע אותו משחיטה הרי זה מחיל עליו שם שחיטה.

**אבר שיצא הטעם שאינו מועיל שחיטת הבהמה**

הנה אבר שיצא קי"ל שאין לו היתר לעולם כדילפי' מטריפה אך אם יצא הולד לפני שחיטת האם ודאי שאבר מותר וכש"כ הכס"מ בפ"ה ה"ט [וע"ש שהוכיח כן דאל"כ ברוב בהמות ימצא איסור בהרבה אברים שיוצאים קודם לידה ועי' בפרי תאר סי' י"ד סק"ג שדחה דשאני כשהוציא בדרך לידה ובשעת לידה שודאי אינו נאסר ע"ש] והטעם לזה יש לבאר בתרי אנפי או שכל האיסור שחל על האבר הוא חסרון שחיטה וכל שיכול לשחוט הולד לא שייך לאסור מדין חסרון שחיטה [ועי' חי' חת"ס] או די"ל שכל האיסור הוא משום שיצא ממחיצתו ואימתי נחשבת מחיצת האם מחיצותיה היינו רק כשהותר ע"י האם אבל כשלא הותר ע"י האם אין מחיצות האם מחיצותיה [עי' בכור שור לק' עה ע"א]

**נפק"מ בדין אבר שיצא מאם טריפה**

הנה נחלקו האחרונים בדין אבר שיצא מעובר שאמו טריפה ואח"כ נשחט אמו שכה"ג אמרי' לרבא שד' סימנים אכשר בה רחמנא וכיון שלא הועיל שחיטת אמו מועיל שחיטת עצמו האם מועל גם לאבר שיצא שמדברי הש"ך בסי' י"ד סק"ז מבואר שאינו מועיל וכן דעת הב"ח שם אולם הפר"ח בסק"ה כתב בפשיטות שמותר גם האבר [וחילו מדברי הראשונים עה ע"ב המובא בסמוך] ולכאורה מחלקותם תלוי בהנ"ל שאם נאמר שהטעם שביצא לפני שחיטה מותר הוא משום שכל הטעם שאין להתיר האבר בשחיטה הוא מחסרון טכני שאין כאן שחיטה בולד להתירו א"כ כשליכא שחיטה בולד שפיר ניתר גם האבר א"כ כמו כן בכה"ג שהאם טריפה והולד צריך שחיטת עצמו שפיר ניתר גם האבר אך אם נאמר שהטעם הוא משום שכל שלא נשחט לא חשוב כלל מחיצות האם מחיצות הולד כיון שלא ניתר כלל בשחיטתה זה שייך רק כשלא נשחט האם בכלל אבל כשהאם טריפה ונשחטה כיון שהועיל השחיטה עכ"פ לטהר מידי נבילה שפיר חשוב מחיצות האם מחיצות [אך עי' בתבו"ש סק"ח שביאר דעת הש"ך באו"א ועי' פמ"ג שפ"ד סק"ז שביאר למה בדעת הש"ך א"א לפרש כפשוטו ע"ש וע"ע משנת ר' אהרן סי' ד' שצידד לבאר עיקר מחלו' הנ"ל באו"א]

**מחלו' הראשונים בעניין זה**

ולכאורה מצינו מחלוקת הראשונים בדין זה דהנה יעוי' ברש"י לק' עה ע"ב שכתב שלדעת האומר שד' סימנים אכשר בה רחמנא בהמה מעלייתא שבא על בת פקועה אותו הולד יש לו תקנה כיון שאפשר לשחוט גם סימני הולד והק' שם הראשונים על רש"י שלדעתו למה אבר שיצא אסור נהי שאין לו שחיטת האם הרי מ"מ הרי יש לו שחיטת עצמו ולכאורה קושייתם תלויה בספק הנ"ל שאם נאמר שכל האיסור של אבר שיצא הוא מחסרון טכני של שחיטה שפיר הקשו שהרי עד כמה שד' סמנים אכשר בה רחמנא הרי יש אפשרות לשחוט הולד אך אם נאמר שכל שיצא ממחיצותיה חל עליה שם טריפה ואסורה א"כ נהי שד' סימנים אכשר בה רחמנא כיון שמ"מ היה גם מחיצות האם ויצאה ממנו שפיר חל עליו איסור ואינו מועיל לזה שחיטה וכ"כ בחי' הר"י מנרבונא שם בביאור דעת רש"י וע"ע לעיל בשם הספר מגנזי הגר"ח. [וע"ע משנת ר' אהרן חולין סי' ד' שהאריך בזה]

**הוציא את ראשו אע"פ שהחזירו הרי זה כילוד**

הנה הטעם בזה לפי פשוטו שכל שהוא כילוד אינו מועיל כלל מה שנמצא בתוך הבהמה כיון שאינו נטפל כלל לבהמה אולם בלבוש סי' י"ד סעיף א' מבואר שאיסורו נלמד מבשר בשדה ומשמע דבלאו הכי היה ניתר מקרא דבהמה בבהמה ועי' בתבו"ש סי' י"ד סק"ב שתמה ע"ז שהרי מה נאמר לדעת ר' יוחנן דס"ל לק' בע"ב שמועיל חזרה גם על בשר שיצא היאך יפרש טעם המשנה שיצא ראשו [ולכאורה י"ל שאין כוונת הלבוש שטעם האיסור כיון שאינו מועיל חזרה לאיסור בשר בשדה שהרי רוב הבהמה לא יצא כלל ואפ"ה אסור אלא הכוונה שלולא בשר בשדה הייתי אומר שאע"פ שהבהמה נחשבת כילוד מ"מ כיון שסו"ס נמצא בתוך הבהמה באופן טבעי ולא שהכניסו סתם בהמה מבחוץ סגי להיקרא בהמה בבהמה ולזה הביא הלבוש מקור דחזינן שאפילו אבר שיצא שודאי שייך עדיין לבהמה זו שהרי מחובר עדיין לעובר שנטפל לאם ואפ"ה ילפי' מבשר בשדה שלא נחשב כטפל להתירו בשחיטה אלא כשמעולם לא יצא וכ"ש זה שכבר נולד שלא נחשב כנטפל להתירו בשחיטת האם] ועי' מש"כ ליישב הפמ"ג בסי' י"ד שפ"ד סק"ד וע"ש דנפק"מ מדברי הלבוש שגם לאחר יציאת הראש מועיל שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה ע"ש.

**חותך מעובר שבמעיה מותר באכילה**

עי' פרי תאר סי' י"ד סק"ד שהיינו אפילו אם חתך מן העובר ואח"כ יצא כל הולד מה שנשאר בפנים מותר אע"פ שאבר של בהמה עצמה אסורה.

**הבא אחר נפלים אע"פ שיצא ראשו חי**

עי' פירש"י ק"ו אם יצא ראשו מת ועי' בלב אריה שהעיר מהמבואר ביו"ד סי' ש"ה סעיף כ"ג שרק ביצא ראשו חי אינו בכור לכהן משא"כ ביצא ראשו מת וכתב שע"כ כוונת רש"י רק לגבי בכור לנחלה אך בביאור הגר"א שם ס"ק ל"ט חולק על השו"ע שם ולדעתו בבן חי אין שום חילוק בין ראשו חי למת ע"ש

וכתב רש"י שראשו לאו דדוקא אלא ה"ה אם יצא כל הגוף ועי' בש"ך חו"מ סי' רע"ז סק"א שהעיר מכאן על השארית יוסף סי' כ"ה שדעתו שכל שיצא כל הגוף גם הבא נפל אינו בכור לנחלה וע"ע סדרי טהרה סי' קצ"ד ס"ק כ"ג.

בעיקר מה שפירש"י דסוגיין איירי בתאומים [היינו באופן שא' כלו לו חדשיו וא' לא עי' אור גדול בפ"ח בכורות מ"א ובחי' חת"ס בסוגיין] עי' מה שהעיר בחי' הרמב"ן והטעם שפירש כן רש"י עי' מש"כ במהריט"א ריש פ"ח דבכורות.

**לא נצרכה אלא למקום חתך**

עי' פירש"י שמקום החתך אינו נחשב תוך הבהמה [היינו כי הבהמה אינו מקיפו עי' ר"ן] ומ"מ לא נחשב שהוא בשדה כיון שסו"ס הוא תוך הבהמה ואינה בשדה עי' ר"ן ולכן כל זמן שהוא בחוץ לא ניתר מ"מ מועיל חזרה דליכא בזה דינא דבשר בשדה ולפי זה משמע שגם האיסור כשהוא בחוץ וגם ההיתר לאחר חזרה הכל הוא מסברא אך עי' בחי' הר"ן שר"ל שמסברא כיון שאינו תוך הבהמה היה צריך להיאסר משום בשר ושדה לא יועיל חזרה וזה נלמד מדרשא דלק' בע"ב פרסה החזיר שמועיל חזרה [וע"ע לק' בע"ב בעניין זה מהו עיקר חידוש הקרא]

אך בעיקר דברי רש"י תמהו האחרונים ב' קושיות א' הרי מבואר לק' עב ע"א לדעת חכמים ששחיטת האם מועלת לטהר גם אבר היוצא הרי שאע"פ שאינו תוך הבהמה אפ"ה חל עליו שחיטת האם וע"כ שגם כשאינו בתוך הבהמה איסורו רק מכח בשר בשדה [עי' ראש יוסף לק' בע"ב ובפמ"ג סי' י"ד משב"ז סק"ג ובאבי עזרי אבוה"ט פ"ב ה"ט] וכן הקשו מהמבואר לק' צט ע"א שהיה מקום לאסור גם בזרוע בשלה מקום החתך מכח דרשא דפרסה החזיר דסוגיין ושם בודאי לא שייך כלל סברת רש"י וע"כ שיסוד דינא דמקום חתך הוא שנלמד מקרא שמקום החתך נטפל לחלק הנאסר [עי' ראש יוסף לק' צט ע"א ובאבי עזרי שם בשם מרן הגרי"ז] וע"ש פמ"ג שר"ל שרש"י בסוגיין ביאר לפי שיטת ר"מ ואילו סוגיא דלק' קאי לשיטת חכמים. ובאבי עזרי ר"ל שרש"י כתב כן לפני שהגמ' הביא דרדשא לזה בע"ב אבל אחר הדרשא באמת אינו מסברא אלא דין של נטפל למקום שבחוץ ע"ש.

ובעיקר טעם איסורא דמקום החתך עי' מש"כ לבאר הלבוש בסי' י"ד סעיף ב' ומה שהעיר עליו התבו"ש שם סק"ט ומה שכתב לבאר בדבריו הפמ"ג משב"ז סק"ג.

**<תוס' ד"ה ואליבא נלמד בעזה"י כשנגיע לדף סט ע"א למטה>**

**וחד לקלוט במעי פרה**

**חזרה לאבר של קלוט**

עי' פירש"י שלפי זה החזיר דברייתא לאו דווקא אולם בחי' הר"ן הביא בשם הרא"ה שהחזיר דווקא ובא לחדש שאפילו קלוט שביציאתו לאויר העולם נאסר אפ"ה מועיל חזרה למקום החתך

ויש לעיין בכוונתו האם הכוונה שדבר זה נלמד מן הפסוק או שרק התנא רמז לחידוש זה אך אין לזה מקור מן הפסוק אלא שהוא מסברא ולכאורה בפסוק ליכא מקור לומר שחזרה מועיל דחזרה לא כתיב כלל בקרא וא"כ ע"כ שבאמת מועיל חזרה מסברא הוא משום שכיון שעיקר העובר הוא לפנים לא חל על האבר שם קלוט ורק שהיה מקום לחשוב כיון שכלפי העובר בכללותו היציאה הוא יותר משמעותי א"כ אולי זה משפיע גם כלפי האבר קמ"ל שלא אבל באמת אין בזה חידוש גדול ול"צ מקור אולם בתפארת יעקב נקט שזה נלמד מן הפסוק ובפני אריה (להגרא"ל צינץ ז"ל) נקט שכל שיצא אבר מן הקלוט חל על האבר שם בהמה טמאה וע"פ זה נקט שבלא החזיר יהיה כל העובר אסור דלא מצינו בהמה שמקצתה טמאה ומקצתה לא ולפי זה ודאי צריך מקור לומר שמהני חזרה להתירו.

**גדר היתר קלוט במעי פרה לר"ש**

והנה בגדר היתר קלוט בעי פרה לר' שמעון עי' בתוס' זבחים קיד ע"א (ד"ה וקסבר) שגם למ"ד ולדות קדשים במעי אמן הם קדושים קלוט לר"ש אינו קדוש "דכיון דלא מישתרי באכילה לא מסתבר דתפסינהו קדושת אמן" והגר"מ סאלאווייציג ז"ל נקט שבאמת במעי אמן חלה קדשוה רק לאחר כשיצא וחל עליו שם בהמה טמאה פקע קדושתה והגר"ח (בחי' הגר"ח שם בזבחים בהוצ"ח עמ' תס"א) חלק עליו ולדעתו קלוט לר"ש אפילו במעי אמן יש עליו שם בהמה טמאה אלא שלא נאסרה עדיין ולמנוע חלות קדושה סגי בשם בהמה טמאה ולא צריך האיסור.

ולדברי הגר"ח שכבר חל עליו שם בהמה טמאה אך מחמת טפילותו לאמו מותר שפיר יש מקום לדון שהאבר שלא ניתר אגב אמו נאסר מדין בהמה טמאה אבל לפי מה שהוכיח הפמ"ג שלדעת רבנן כל שעיקר העובר בפנים חשוב כאילו הבהמה בפנים ולא נאסר האבר אלא מדין בשר בשדה א"כ לכאורה יציאת אבר לא יגרום עליו שם איסור בהמה טמאה. [ולפי זה מבואר שאע"פ שחל עליו שם גמל הותר ע"י חזרתו והדברים צ"ב היאך הותר איסור גמל ע"י חזרתו ובמרחשת ח"א סי' כ"ו נקט שגם לדעת ר' יוחנן דלהלן גדר בהמה בבהמה הוא להתיר איסורים ולא שפקע איסורו אלא השחיטה מתיר כל איסורי העובר כחלב ודם ע"ש ודבריו מחודשים ועי' זכרון שמואל סי' ע"ד שגם לפי הרא"ה א"צ לומר שחל ממש איסור גמל אלא איסורו מדין בשר בשדה והיינו כדברי הסמ"ק שגם באבר היוצא דאיסורו משום אבר מן החי אינו לוקה משום אבר מן החי אלא אזהרתיה משום בשר בשדה והיינו דבבשר בשדה נאמר לאו על כל איסור שאמור לחול על האבר כשהוא בחוץ בין אבר מן החי ובין איסור גמל באזהרת בשר בשדה וע"ז חידש הקרא שמהני לזה חזרה ע"ש]

**האם הפסוק בא לאסור מקום חתך או להתיר**

הנה לדעת הר"ן מבואר שיש חידוש בפסוק דפרסות להתיר מקום חתך והיינו שמסברא היה צריך להיות אסור ותורה מחדש היתר וזהו לשיטתו במש"כ לעיל בע"א שבאמת מסברא היה צריך להיות אסור מדין בשר בשדה אך מדברי התוס' לק' צט ע"א משמע שאדרבה עיקר האיסור של מקום חתך הוא חידוש הנלמד מקרא ע"ש.

**עולא אמר ר' יוחנן ואבר עצמו מותר**

יש לעיין לדעת ר' יוחנן האם ליכא כלל איסור דבשר בשדה אלא כל זמן שהוא בחוץ חסר לא נחשב בהמה בבהמה או שנאסרה מדין בשר בשדה ורק שמועיל ע"ז חזרה ולכאורה לפי מש"כ הפמ"ג בדעת רבנן דלק' עב ע"א שגם אבר שיצא חשוב בהמה בבהמה ואיסורו רק מדין בשר בשדה ע"כ גם לר' יוחנן כן אלא דלכאורה מצינו בזה מחלו' הראשונים דבתוס' (ד"ה הכל) משמע שגם לר' יוחנן דרשי' בשר בשדה לאבר שיצא ורק הדרשא דטיפה שאין לו היתר אינו דורש ואילו בחי' הר"ן מבואר שלר' יוחנן ליכא כלל דרשא דבשר בשדה לגבי אבר שיצא וא"כ לדבריו גם כשהאבר בחוץ ליכא איסורא דבשר בשדה.

ועי' בזכרון שמואל סי' ע"ד שכתב שגם לדעת התוס' יש לחקור האם באמת חל איסור יוצא על האבר ופקע ע"י חזרתו והינו שחל היתר נוסף מכח בהמה בבהמה או שגם בשעה שיצא אע"פ שהיה אסור באכילה מדין אזהרת בשר בשדה מ"מ לא חל עליו שם איסור יוצא וע"ש שהוכיח מקושית הראשונים על רש"י בבעיא דהוציא העובר את ידו והחזירה וכו' ע"ש שמבואר שנאסר כשיצא ואפ"ה מועיל חזרתו להפקיע איסורו ע"ש.

**ורבי יוחנן אמר אין לידה לאברים**

נחלקו הראשונים בביאור מחלוקת רב ור"י שלדעת רש"י המחלוקת הוא אם נאסר בכלל אבר שיצא שלר' יוחנן שאין לידה לאברים אבר שיצא מועיל לו חזרה להתירו ומשמע לפי זה שכל הנידון לאסור אבר שיצא אינו אלא מדין לידה אבל בלי לידה גם רב מודה שאבר שיצא מועיל לו חזרה וא"כ אם יצא מיעוט אבר שלכו"ע ליכא ע"ז שם לידה [דלכאורה רק על אבר מצינו לידה ולא על מיעוט אבר אך עי' להלן מדברי הרמב"ן] בכה"ג יודה רב שיועיל חזרה ועי' בצל"ח מש"כ בזה.

ודעת הראשונים שלכו"ע מה שיצא נאסר ואינו מועיל לו חזרה וכל הנידון אינו אלא כלפי המיעוט שבפנים.

**איבעיא להו לדברי האומר אין לידה לאברים**

הראשונים הקשו לפי פירש"י שלדעת ר' יוחנן מועיל חזרה א"כ מהו כלל הצד לומר שמצטרף לרוב וצ"ב הרי פשטות הנידון בסוגיין אינו רק לגבי איסור בשר בשדה אלא לעיקר שם לידה לכל התורה כולה [שעיקר נידון יש לידה לאברים אינו דווקא באיסור יוצא עי' לק' ע' ע"א וברמב"ן] וא"כ מה לי אם נשאר איסור יוצא או לא ולכאו' הביאור הוא שהנידון אם מועיל חזרה לאבר היוצא הוא אם ע"י שיצא האבר פקע טפילותו מאמו לגמרי וגם לאחר שחזר נחשב כעדיין בחוץ או דלאחר שחזר נטפל לגמרי לאמו כאילו לא יצא כלל וא"כ שפיר משפיע סברא זו גם לגבי תורת לידה לכל דיני התורה.

**או דילמא רובא בבת אחת בעינן**

עי' בתוס' שכלפי הולד שיצא ודאי נחשב לידה [ולכן אמו טמאה לידה] וכל הנידון הוא כלפי המיעוט הנשאר בפנים ויש לעיין האם החסרון במחותך שאין הרוב מחובר למיעוט או החסרון הוא בזה שאין הרוב מחובר להדדי והנה בגמ' אמרו את"ל כיון דהדר הדר ומבואר שאם נאמר דלא אמרי' כיון דהדור הדור פשוט דלא בעינן רובא בב"א ועי' בחי' הגרע"א שביאר שלמ"ד אין לידה לאברים אם מועיל לצרף אברים שבפנים ודאי דלא נחשב רובא בב"א הנה בזה ליכא חסרון שאין המיעוט מחובר לרוב ומשמע שעיקר החסרון בזה שאין הרוב מחובר להדדי וכ"כ הרש"ש לעיל בע"א תוד"ה סיפא.

**אבר שנחתך מעובר שלם גרע מיצא מחותך**

עי' בתוס' שהקשו מהו ספיקת הש"ס הרי משנה מפורשת היא שאפילו יצא מחותך אמו טמאה לידה ועי' תפארת יעקב שהעיר שלכאורה יש לחלק טובא בין יצא מחותך לשאלת הגמ' בסוגיין שביצא מחותך הרי ליכא ולד שלם וא"כ ע"כ כל החתיכות ביחד הוא הולד אבל כשיש ולד שלם אלא שנחתך חתיכה לכאורה היום יש ולד קטן שלם [לכאורה היינו כל זמן שיש לה האברים שהנשמה תלויים בהם] ואין החתיכה משפיע כלום ולכן שפיר י"ל שיש חסרון במה שליכא רובה בב"א.

**האי מיעוט דבראי וכו' או בתר רובא דעובר שדינן ליה**

צ"ע הרי בלי הרוב ליכא רוב עובר ועי' בש"ך סי' י"ד סק"ט שר"ל שעל שם סופו קרי ליה רוב עובר והיינו כמו שביאר בתבו"ש ס"ק י"ג שהרי המיעוט אבר עם שאר העובר שנמצא בחוץ יש בהם רוב ולפי זה כתב הש"ך שאפילו אם כלפי שאר העובר חוץ מהמיעוט אבר יש רוב העובר בפנים שדינן בתר העובר שבחוץ כיון שעל שם סופו חשוב רוב [ולכאורה צ"ב למה הגמ' לא דנה על היכ"ת זאת שהוא יותר חידוש שניזל בתר עובר אך באמת הוא פשוט שכלפי העובר אין מיעוט האבר דבר נפרד ודאי חשוב שרובו בחוץ ורק כלפי האבר חשוב המיעוט כדבר שראוי לגרור בתר החלק שבפנים]

**האם תלוי ביש לידה לאברים**

הנה עי' רמב"ן שהנידון הוא לכו"ע בין למ"ד יש לידה לאברים ובין למ"ד אין לידה לאברים ולכאורה למ"ד אין לידה לאברים יותר מסתבר לומר שנגרר בתר רוב העובר כיון שאין חשיבות לידה לאבר כלפי עצמה ואילו למ"ד יש לידה לאברים יש מקום לומר שכיון שרוב האבר בפנים אינו ילוד זה מונע מן המיעוט שבחוץ שם ילוד אך ברמב"ן משמע שאדרבה למ"ד יש לידה לאברים שייך יותר לומר שהמיעוט בחוץ ישלים רוב העובר לתת שם ילוד וצ"ב ועמד בזה בתפארת יעקב [ומשמע לכאורה ברמב"ן שלמ"ד יש לידה לאברים אע"פ שודאי המיעוט שיצא לא יגרום שם לידה לרוב בפנים מ"מ כלפי החלק שיצא יש לו שם ילוד ולכן ע"י זה אינו נגרר בתר רוב שבחוץ כיון שגם בלי רוב העובר יש למקצת אבר שם ילוד ומשמע מדברי הרמב"ן שגם למ"ד אין לידה הצד לומר שמועיל המקצת אבר להשלים הרוב אינו אלא משום שבכה"ג שרוב העובר בחוץ מודה מ"ד זה שיש חשיבות לידה לאברים ומה שסובר בעלמא אין לידה לאברים הוא משום רוב העובר שבפנים שמונע לתת שם לידה לאבר]

**ההוא מיעוט דבגואי מהו למישדייה בתר רוב אבר**

עי' ברמב"ן שהצד שיחשב לידה הוא מדין לידה לאברים וי"ל שבזה לכו"ע יש לידה לאברים כיון שאין מנגד של רוב עובר בפנים [עי' תבו"ש סי' י"ד ס"ק י"ג שהעיר שלמ"ד יש לידה לאברים היה יכול להסתפק גם באופן שיצא מיעוטו ברוב אבר והמיעוט שבפנים משלים הרוב בחוץ שאולי למ"ד יש לידה לאברים מועיל לידת האבר לגרור המיעוט בחוץ להשלים לרוב עובר וע"ש שבכה"ג פשיטא לכו"ע שאינו מועיל ע"ש] או דילמא אפילו אם יש לידה היינו רק לעניין איסור בשר בשדה אבל קדושת בכורה ליכא דסו"ס לא פטר את הרחם [אולם בבעה"מ ריש פירקין דהאבעיא רק למ"ד אין לידה לאברים דאילו למ"ד יש לידה ודאי נחשב כרוב וכ"ה הרמב"ן בשם י"מ] ועי' בתבו"ש סי' י"ד ס"ק י"א שנסתפק האם כונתו סברא מיוחדת בקדושת בכור אבל לעיקר שם לידה מהני שפיר יש לידה לאברים או שכוונתו לומר שיש לידה לאברים מועיל רק לגבי איסור בשר בשדה והיינו שאע"פ שעיקר הסברא שיש לידה הוא סברא בעיקר השם לידה מ"מ לומר שע"י רוב האבר נחשב כאילו כולו יצא ושוב נחשב כאילו כל העובר יצא הו"ל בגדר תרי מיגו ולא אמרי' וע"פ זה ר"ל שכל הספק הוא כלפי שאר המיעוט שבפנים אבל כלפי מיעוט של אותו אבר בודאי נחשב כילוד ואסור ע"ש.

להלכה כתבו הפוסקים שהוא איבעיא דלא איפשיטא ולחומרא אך כתב הב"ח בסי' י"ד בשם המהרש"ל אם יצא חציו ברוב אבר ואחד משאר האברים שבחוץ רובו בפנים ממנ"פ מה שבפנים מותר שאם הרוב גורר המיעוט ולכן המיעוט שבפנים חשוב כאילו בחוץ הרי ממילא גם הרוב של אבר השני שנמצא בחוץ גורר המיעוט שנמצא בחוץ ושוב ממילא ליכא רוב בחוץ ועי' תבו"ש שם ס"ק י"ג שהעיר שלפי דברי הרמב"ן אין דבריו נכונים עוד העיר הרי כיון שמקצת אבר שיצא נאסר מדין בשר בשדה היאך אפשר למישדיה לבפנים להתירו ועי' בפמ"ג שפ"ד סק"ז שאה"נ אין להתיר המיעוט שיצא מ"מ כלפי העובר בכללותו משלים הרוב בפנים [אך דעת התבו"ש שכיון שיש עליו שם בשר בשדה שמפקיע אותו מטפילותו לאמו אינו יכול להיגרר בתר בפנים למנוע השם לידה כדמצינו לעיל סח ע"ב בדברי הראשונים לגבי ספיקת הש"ס או"ד כיון דהדר הדר שאיסור בשר בשדה משפיע על השם לידה].

**בעי ר' חנניא הוציא עובר את ידו בעזרה מהו**

עי' פירש"י שהספק שמא מועיל חומת העזרה להיות לו כמחיצה להתירו בשחיטת האם [עי' חי' מרן רי"ז הלוי הל' פסוהמ"ק שהוכיח מזה שאיסור יוצא דאבר היוצא ואיסור יוצא דקדשים שיצאו שם איסור אחת הוא ולכן יש מקום לומר לזה מיגו ע"ש] ומבואר שנידון הסוגיא הוא לא רק שלא יחול עליו איסור יוצא אלא גם לעניין שיהא מותר בשחיטת אמו וצ"ע שסו"ס אינו בתוך הבהמה ולכאורה מוכרח מכאן כמו שכתב הפמ"ג בסי' י"ד משב"ז סק"ג בדעת רבנן דלק' במשנה עב ע"א שמצד בהמה בבהמה כיון שעיקר העובר בפנים נחשב כאילו גם העבר בפנים ואינו אלא איסור מלתא דבשר בשדה וכ"כ בביאור הסוגיא באבי עזרי פ"ב מהל' אבוה"ט אך צ"ע שהרי להדיא כתב הפמ"ג שם וכ"כ בראש יוסף שזה רק למאי דקי"ל שאין לידה לאברים אבל למ"ד יש לידה באברים ודאי כל שיצא רוב היד נחשב כילוד ולא נחשב כתוך הבהמה והרי רש"י כתב להדיא דסוגיין אתיא כמ"ד יש לידה לאברים וא"כ הדרא קושיא לדוכתא מה לי שאינו נחשב כיצא ממחיצות סו"ס אינו תוך הבהמה.

**ותיבעי לך קדשים קלים בירושלים**

עי' פירש"י דאיירי שהוציא את ידו והחזירה וצ"ב למה שינה פירושו דלעיל בבעיא דתוך חומת העזרה כתב דאיירי ששחטה כשהיה בחוץ ועי' מהרש"א שבמציאות א"א להעביר בהמה מקום למקום באמצע לידה ולכן הוכרח רש"י לפרש דאיירי שהחזיר את ידה [ועי' מש"כ בה מהר"ם ודבריו צ"ב כמו שתמה הראש יוסף] אולם עי' בראש יוסף שהביא בשם רבינו גרשון לבאר שרק מחיצת העזרה שהיא מחיצה לשחיטה הוא דס"ד שיועיל להיחשב כמחיצה לגבי שחיטת העובר אבל מחיות ירושלים שאינו מחיצה לשחיטה פשוט שאינו מחיצה אלא שלא יחשב כבשר יצא אבל לא שהוא מקום לשחיטה ע"ש ומבואר לדבריו שהטעם שס"ד שמועיל המיגו להתיר האבר שיצא בשחיטה אינו משום שכל שלא נאסר משום בשר בשדה ממילא נטפל לאמו אלא הטעם שהמיגו מועיל עד כדי כך שנחשב כתוך הבהמה וכן משמע בתוס' שכתבו שאילו באופן שכל הבהמה יצאה בזה ודאי אינו מועיל המיגו והרי שם ודאי צריך שהמיגו יועיל להחשיבו כמחיצה לשחיטה ומשמע שאבר דומיא דעובר כולו ומועיל המחיצה להיחשב כמקום שחיטה.

**בעי אילפא הוציא אובר את ידו**

והיינו שי"ל שכיון שתחילת השחיטה הועיל אפילו להתירו באכילה ואילו שחיטת סימן השני מועיל רק לטהרו מידי נבילה אולי אינו מצטרף תחילת השחיטה לסופה ומבואר מזה שגדר איסור טריפה דבשר בשדה אינו שהשחיטה התירה לגמרי אלא דרכיב עלה איסור טריפה אלא שחסר בעיקר ההיתר שחיטה באבר היוצא עי' אמרי משה סי' ד' ס"ק ל"ב [ועי' חי' מרן רי"ז הלוי שגם באיסור טריפה חסר בשחיטה ועי' אחיעזר ח"ב ס"ז אות ח' שהוכיח כן מלעיל לב ע"ב ע"ש]

**לדברי האומר חוששין לזרע האב**

**דין חוששין לזרע האב ודין זה וזה גורם**

עי' תוס' לעיל נח ע"א (ד"ה מכאן) שבאופן ששני הגורמים של היתר לא שייך זה וזה גורם אלא הנידון הוא אי חוששין לזרע האב ואילו בחד איסור וחד היתר הנידון זה וזה גורם ועי' בחי' ר"ח הלוי פ"ג מהל' מאכ"א הי"א שביאר שאב ואם משפיעים על הולד בב' אופנים שהם יכולים לקבוע את זהות הולד ואז יש לולד דין עצמי דוגמת פרה שנולד מגמל שאסור מדין יוצא מן הטמא שאין פירושו שהיא פרה שיש עליה איסור יוצא אלא מה שיצא מן הטמא היא סיבה לקבוע שהיא מין טמא [להלן נאריך קצת בזה בעזה"י] ויש דין יוצא מן האסור אסור והיינו שאע"פ שמצד מציאותו אין לולד סיבת האיסור מ"מ עצם זה שיצא מן האיסור היא סיבה לאסור הולד

והנה דין זה וזה גורם נאמר רק אם יסוד איסורו מדין יוצא שייך לומר שגורם א' אין לו כח לאסור הולד אבל באופן שהנידון לאסור הולד מחמת עצמו לזה אינו מועיל זה וזה גורם שהרי אין האב גורם איסור אלא עושה שהולד יהיה אסור מחמת עצמו אלא הנידון אם חוששין לזרע האב והינו אם האב יש לו כח להשפיע על זהות הולד. וכן לאידך גיסא גם אם אין חוששין לזרע האב ואין לאב כח להשפיע על זהות הולד סו"ס הרי הולד יצא מאביו ויש לאסרו מדין יוצא ולכן שייך בזה נידון דזה וזה גורם אך למ"ד דאין חוששין לזרע האב ע"ש. [עי' תמורה לא ע"א דולד שנוצר מביצת טריפה אינו אסור מדין יוצא כיון שיצירת הולד מן הביצה הוא לאחר שנסרח ואז כבר פקע מן הביצה שם איסור ותמה העמודי אור סי' מ"ט סק"ד שא"כ כל ולד לא יאסור מחמת אביו כיון שנולד מטיפה סרוחה שג"כ פקע ממנו האיסור וע"ש שביאר שרק באיסור יוצא שייך התירא דכי מסרח אבל לא כשהנידון זהות הולד ולפי ר"ל שבאיסור טריפה לא שייך כלל לאסור מחמת אב טריפה ודלא כש"כ הפלתי סי' נ"ז סק"ח והגרע"א בתשובה קמא סי' ר"ד ועי' בספר מלאכת חושב בתמורה שם מש"כ בדבריו]

**הטעם שולד של בן פקועה א"צ שחיטה**

והנה עיקר הדין שבן פקועה ובת פקועה שהולידו בן פקועה אותו הולד א"צ שחיטה [עי' לק' עה ע"ב בדברי ר' שמעון שזורי] צ"ב הרי מה שהאב ואם מותרים הוא משום שקבלו היתר השחיטה אבל לא שהיא מין כזה שא"צ שחיטה וא"כ הולד שלא קבלה ההיתר שחיטה מאין תותר [ועי' רש"י ותוס' לק' עה ע"ב] ועי' בשערי יושר שער ג' פרק כ"ה שאולי הוא מדינא דיוצא מן הטהור טהור וכ"כ ביד יהודה סי' י"ג ובנאות יעקב סי' כ"ב סק"ו בהערה [דלהלן יבואר שי"א שבכלל זה נאמר שגם בדבר שמחמת עצמו יש בזה סיבה להיות אסור כגון קלוט בן פרה אפ"ה מכח דינא דיוצא מן הטהור טהור חל עליו היתר] והיינו מה אביו ואמו יש להם סיבת היתר זה גורם להיתר לולד ולפי זה היה מן הראוי שדינא דר' משרשיא יהיה תלוי בדין זה וזה גורם ולא בדין חוששין לזרע האב ועי' בחי' הר"ן שלמ"ד חוששין לזרע האב אסור אפילו למ"ד דזה וזה גורם מותר "אבל היכא דתרוויהו דהתירא נינהו אלא שזה טעון שחיטה וזה אינו טעון משום זה וזה גורם לא אמרי' דלשתרי בלא שחיטה", ולכאורה מוכרח מזה שגדר היתר ולד מבן פקועה אינו משום ההיתר מאמו אלא שכל שמתייחס אחר האב שא"צ שחיטה הו"ל כמין שא"צ שחיטה וצ"ב וע"ש בשערי יושר.

**מאי אריא האי דאית ביה איסור יוצא**

הנה דינא דר' משרשיא הוא רק למאן דאמר חוששין לזרע האב אבל בעיא דר' ירמיה מבואר בתוס' ור"ן שהוא תלוי בנידון אם זה וזה גורם אסור וא"כ לפי מה שנתבאר לעיל בדעת התוס' לעיל נח ע"א הדבר תלוי רק בנידון זה וזה גורם ואינו תלוי כלל בנידון של אי חוששין לזרע האב [אולם רש"י לא כ"כ] וא"כ יש לתמוה מהו קושיית הגמ' מאי אריא הרי ר' ירמיה רצה להסתפק לכו"ע לא רק לחנניא ועי' מלא הרועים על התוס' סנהדרין פ' ע"ב שזהו כוונת התוס' שם להקשות ע"ש.

**הטעם שאבר היוצא נחשב לדבר האסור**

וצריך להבין למה באמת בבן פקועה הבא על בהמה מעלייתא לא נחשב כדבר האסור ותלוי רק בחוששין לזרע האב ואילו באבר היוצא נחשב כדבר האסור ותלוי בזה וזה גורם [ועי' בכור שור שכתב שבאמת מן הסברא היה מקום לומר שגם אבר היוצא אינו נחשב כאיסור ותלוי רק בחנניא רק התוס' הוכיחו ממה שאמרו בסמוך תרי ותלתא איסורי הרי שנחשב כדבר האסור ע"ש]

**לא צריכא דאזל אבן פקועה דכוותיה**

עי' בר"ן שהכוונה שגם לאם יש איסור על אבר שיצא דאל"ה למ"ד זה וזה גורם מותר אפילו לחנניא [וע"ש שצידד שלרבנן דחנניא שאין חוששים לזרע האב י"ל שאפילו למ"ד זה וזה גורם אסור יהא מותר והיינו שכיון שאין חוששין לזרע האב י"ל שאינו נחשב האב לגורם של איסור] ומבואר שאע"פ שבר' משרשיא לא שייך נידון זה וזה גורם ממ באבר שיוצא שייך זה וזה גורם

ועי' מהרש"א שזה ג"כ כוונת התוס' בד"ה דאתא אך בדעת התוס' קשה לומר כן שהרי מדברי התוס' בד"ה תלתא מבואר דסוגיין אתיא כמ"ד זה וזה גורם אסור [וכש"כ בשמם הרמב"ן] וא"כ להך מ"ד למה לי דכוותיה וכבר עמד בזה בבכור שור [וע"ש עוד מה שהקשה על פירוש המהרש"א] ולכן פירש שכוונת התוס' שהגמ' כעת משנה ההיכא תמצא דלא הזכר היה בו איסור יוצא אלא האם היה בה איסור יוצא באבר א' והיינו משום דקשיא ליה למה לא פירשו בגמ' שהבעיא רק אליבא דחנניא [כש"כ רש"י ז"ל]

**דעת רש"י בזה**

הנה רש"י כתב שאיבעיא דר' ירמיה הוא למ"ד חוששין לזרע האב ועי' מהר"ם שזה דלא כתוס' שהרי לתוס' [לפי המהרש"א ודעת הר"ן] דאיירי שבא על בהמה דכוותיה נמצא שיש סיבה לאסור גם מצד האם אולם בהגהת יעב"ץ ביאר שאדרבה כוונת רש"י שלמ"ד אין חוששין לזרע האב היה מותר מדין זה וזה גורם ומבואר מדבריו חידוש עצום שאע"פ שהאב אסור כיון שאין חוששין לזרע האב חשוב כאילו האב גורם היתר כיון שהאב הוא גורם שאינו יכול לגרום עליו איסור וצ"ב.

**או דילמא מבלבל זרעיה**

עי' פירש"י שלכן אסור כיון שמעורב האיסור בכל וצ"ב לדעת המהרש"א דסוגיין אתיא שפיר גם למ"ד זה וזה גורם מותר למה אין להתיר מדין זה וזה גורם כיון שכל האברים חשובים גורמים לכל אבר ועי' בר"ן שבאמת כתב שתלוי במחלו' אם זה וזה גורם ובדעת המהרש"א ועי' תורת חיים על דברי התוס' ובתפארת יעקב.

**אלא כל מכח לא אמרי'**

הטעם דלא אמרי' כל מכח ביאר בשערי יושר שער ג' פרק כ"ה שכדי לאסור היוצא מדין יוצא מן הטמא תלוי הדבר בכללות הבהמה וכיון שרובה מותר אין להגדיר הולד כיוצא מן הטמא.

**אם חציו של העובר יצא**

עי' תבו"ש סי' י"ד ס"ק י"ב שאע"פ שכל מכח לא אמרי' מ"מ אם חציו של העובר יצא נמצא שהאב חציו נחשב כשחוט וחציו נחשב כאינו שחוט וא"כ היאך אפשר להתיר הולד דמאי חזית לילך בתר החצי שחוט תלך אחר החצי שאינו שחוט

**מהו לגמוע את חלבו**

צ"ב כיון שכל מכח לא אמרי' למה שיהא החלב אסור ועי' בט"ז סי' י"ד סק"ז שביאר שטעם איסור חלב אינו מפני שנוצר מן האבר האסור אלא משום שבא מן הבעין של האברים והיינו שהחלב מתמצה מכל האברים וכאילו שחלק מן האבר שיצא התערב בחלב ולכן מבואר בפוסקים שיש לדון לבטל החלב שנאסר בס' [שאילו היה מדין יוצא הרי האבר היה שותף ביצירת כל החלב והכל אסור] ועי' צל"ח לעיל סח ע"ב ["והנה גם על החלב יש להקשות והלא כל חלב מכח חלב ודם קאתי והרי חלב ודם אין תקנה בשחיטה ואפ"ה מותר אלא כל מכח לא אמרי' כי היכי דאמרי' בולד ולכן נראה בשלמא מה שחלב אינו נאסר מכח חלב ודם ניחא שהרי חלב הזה אינו חלב ודם ממש וכל מכח לא אמרי' אבל אבר מן החי החלב ממש הוא אמ"ה וכל חלב דעלמא אמ"ה הוא אלא דרחמנא שריא והיינו היכא דאיכא תקנתא בשחיטה אבל אבר זה היוצא לעולם נשאר אמ"ה והחלב שבא ממנו איסור זה עצמו עליו ושמו הראשון עליו לא נקרא מכח"]

**אם מועיל ביטול ברוב**

הנה להלכה נקטו הפוסקים כיון שהוא איבעיא דלא נפשטה יש להחמיר מספק והק' המל"מ פ"א מהל' משכב ומושב הרי החלב נוצר מכל האברים ולא רק באבר היוצא והרי רוב הבהמה הוא היתר וא"כ מן התורה ברובא בטל כיון שהוא מין במינו והוכיח מזה כדברי המרדכי בחולין סי' תשל"ז שדבר הנולד בתערובת לא בטל ברוב אך הפוסקים ביו"ד סי' י"ד נקטו שבאמת מן התורה בטל ברוב ובביאור שיטתם שלא יחלוקו על המרדכי כתב המהר"י אלפנדרי [הו"ד שם במל"מ] שהחלב נוצר בתוך כל אבר ואבר וא"כ כבר נולד לפני שנתערב ושפיר שייך ביטל ברוב [ועי' פלתי סי' י"ד סק"ה שכתב שע"כ צ"ל כדברי המהר"י אלפנדרי דאל"כ יקשה למה שלא נימא שיהא מותר מדין זה וזה גורם שהרי כל האברים השתתפו ביצירת החלב וע"כ שכל אבר מייצר חלק ונמצא שהוא תערובת של איסור והיתר ועי' מש"כ בזה באמרי בינה דיני שחיטה סי' ט"ז ובקה"י סי' י"ח] ועי' בברוך טעם שער התערובת דין א' פרק ד' שעיקרו תלוי אם נאסר בתערובת ולכן כיון דקי"ל שסתם בהמה לאו לאברים עומדת נמצא שלא חל על החלב שם איסור של אבר מן החי אלא בשעה שנכנס לכחל ועומד לצאת ונמצא שנולד האיסור בתערובת.

ובשו"ת נובי"ת יו"ד סי' נ"ד ובדגול מרבבה סי' י"ד ביאר באופן אחר ע"פ מה שהשריש שביטול בס' אינו מדין ביטול אלא הוא ביטול במציאות ומותר גם בנולד בתערובת וע"ש הגהת אור גדול שביטול בס' בנוי על ביטול ברוב וכ"כ להשיג בעונג יו"ט סי' ס"ב וביד אפרים שם העיר דהני מילי במין בשאינו מינו שייך לומר שלאחר ביטול בס' נחשב כאינו במציאות אבל לא במין במינו ע"ש אולם בצל"ח סח ע"ב כתב שכיון שכנגדו באינו מינו לא היה נרגש נחשב כביטול מן המציאות.

**הכא לית ליה תקנתא**

עי' חי' הרשב"א שהק' כיון שנאסר האבר משום יוצא מהו הצד להתירו הכי נאמר שחלב טריפה מותר וע"ש מה שכתב ליישב ואינו נראה שחזר בו וקמ"ל שליכא איסור טריפה אלא איסור אבר מן החי אלא כוונתו כמו שביאר הפמ"ג בסי' י"ד משב"ז סק"ב שאע"פ שיש עליו חלות שם טריפה כיון שיסוד איסורו הוא מלתא דאיסור אבר מן החי אע"פ שאין לו היתר לאיסורו ס"ד להתירו

אבל באופן שיהא איסורו משום אבר מן החי ממש ודאי יהא מותר גם כשאין היתר לאיסורו וכש"כ הרשב"א בתשובה ח"ג סי' שס"ג לגבי בהמה שנעקרו סימניה לדעת הבה"ג שאינו טריפה אלא שאין אפשרות לשחטה [אך בשו"ת חת"ס יו"ד כ"ט כתב הטעם משום שאפשר להתרפאות וכ"כ בשו"ע הרב סי' כ"ד ס"ק ל"ח]

[אך צ"ע הרי מדברי הרשב"א לק' עה ע"ב משמע שאילו היה אפשר לשחוט הבן פקועה היה פקע האיסור גם מן האבר שיצא הרי שאיסור האבר אינו אלא חסרון שחיטה ולכאורה צ"ל שלדעת הרשב"א יש איסור טריפה על האבר ואין לו היתר ואפ"ה אילו היה שייך שחיטה נוספת על הולד היה מפקיע עצמו מזה ממחיצת אמו ולא היה נחשב כלל כיצא ממחיצתו ועי' יד יהודה סי' י"ד סק"ד]

**הדין ולד מבהמה מעלייתא שבא על בת פקועה האם חלבה מותר**

הנה בולד של בהמה מעלייתא שבא על פת פקועה שאותו ולד אין לו תקנה יש לעין מה הדין בחלבה ומצינו בזה ג' שיטות בפוסקים שדעת הב"ח בסי' י"ד שודאי מותר שכיון שאיסורו רק מלתא דאבר מן החי אע"פ שאין לו תקנה הו"ל כשמוטת הסימנים שחלבה מותר כנ"ל ומה"ט לא נסתפקו בזה הש"ס והש"ך שם ס"ק י"א כתב שאדרבה בולד זה לא נסתפקו כלל דודאי אסור דכיון שחציו שחוט הו"ל כטריפה ממש [ע"ש פמ"ג שזה ע"ד פירש"י שהפסול מדין שהייה והיינו שאנו דנים כאילו נשחט הולד ממש והדברים תמוהים טובא וע"ש תבו"ש] ואילו דעת הט"ז בסק"ו שאין הכי נמי הספק שייך גם בולד זה מ"מ עדיפא ליה להסתפק בולד של ב"פ שאברו יוצא כיון שהוא לכו"ע אפילו למאן דאין חושש לזרע האב, ע"ש.

**גדר הס"ד לאסור חלב**

והנה בעיקר מה דמבואר שחלב היה צריך להיות אסור לולא שחדשה בו התורה היתר דנו האחרונים האם האיסור היה מדין אבר מן החי [אע"פ שאינו אבר היה אסור כדין בשר מן החי] או שאיסורו היה מדין יוצא מן האסור עי' בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' ל"ו חי' רע"א לק' צח ע"ב [וע"ש שהק' דלכאורה הדבר תלוי אם בהמה לאברים עומדת דאל"כ הרי לא יצא מדבר האסור ועי' מש"כ קו"ה סי' ל"ג סק"ח] וע"ע אבי עזרי בהל' מאכ"א ובקה"י סי' י"ח.

**גדר ההיתר בחלב**

יש לעיין מהו הגדר במה שחדשה התורה שחלב מותר האם הביאור שחלב התירה התורה אע"פ שיש לו סיבת האיסור או דילמא שגילתה התורה שעל אבר מן החי ליכא איסור יוצא ועי' בש"ך סי' פ"א ס"ק י"ב שכתב שמי חלב אפילו אם נאמר שאין לו דין חלב אפ"ה אין בו איסור אבר מן החי והיינו דהיה אפשר לומר שרק על חלב חדשה כן התורה שהוא מותר ולא מי חלב לזה ביאר הש"ך שגדר החידוש אינו שחלב מותר אלא שעל איסור אבר מן החי ליכא איסור יוצא וא"כ מה לי חלב ומה לי מי חלב וע"ש פלתי סק"ח שתמה עליו שא"כ בסוגיין היאך צידדו לאסור חלב של בן פקועה שיש לו אבר היוצא הרי סו"ס אין איסורו אלא מדין אבר מן החי והרי ליכא איסור יוצא בזה [וע"ש פמ"ג שאין לדחות דאיסור אבר היוצא הוא איסור טריפה ולא איסור אבר מן החי שהרי להדיא כתב הש"ך בסי' י"ד ס"ק י"א שאיסורו משום אבר החי ולא איסור חדש של טריפה] וע"ש פמ"ג דצ"ל דס"ד שלא התירה התורה יוצא מחלב אלא כשיש לו היתר לאיסורו והנה אם איסורו משום יוצא י"ל שדבר שיש היתר לאיסורו וזהו עיקר דינו להתירו ע"י שחיטה י"ל שאינו מגדר כדבר האסור ואם איסורו מדין אבר מן החי עי' יד יהודה סי' י"ד סק"ג שביאר שאיסור אבר מן החי אסרה התורה מחמת חסרון שחיטה ולכן החלק שאינו ראוי לידי שחיטה והיינו החלב לא אסרה התורה אבל איסור טריפה שאין לה היתר ע"י שחיטה א"כ הכל נאסר גם מה שלא יבוא לידי שחיטה.

**אלא מעתה השוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה**

מבואר שכל הקושיא הוא משום שהדרשא הוא מכל הבהמה אבל לדרשת בהמה בבהמה לק"מ שרק בהמה שבתוך בהמה הותר ולא עוף [עי' פמ"ג סי' י"ג שפ"ד ס"ק י"ז] ומשמע לפי זה שאע"פ שאביו ואמו בהמה כיון שיש לה צורת עוף הו"ל עוף אך יעוי' בנדה כא ע"א שנחלקו ר"מ וחכמים באשה שהולידה צורת בהמה אם מטמאה בלידה ולדעת ר"מ נסתפקו שם בדף כג ע"א אם קיבל אביה קידושין אם חל והיינו אם חשוב אדם או בהמה וע"ש בתוס' שה"ה שיש להסתפק אם הרובעה חייב משום בא על הבהמה והיינו שלדעת ר"מ יש לדון אם הולד שיש לה צורת בהמה חשוב בהמה או אדם וע"ש בע"ב שנסתפק הש"ס מהו הדין באדם הנמצא במעי בהמה לר"מ אם הותר בשחיטת אמו או לא ואמרו תפשוט ליה מדר"י שגם דמות יונה אסורה ונתקשו המפרשים למה הבעיא הוא רק לר"מ וע"ש בבכור שור שכתב לבאר שלדעת רבנן הרי אזלינן בתר צורת הולד וא"כ אדם במעי בהמה חשוב אדם ובודאי אינו ניתר בשחיטת אמו דבהמה בבהמה כתיב ולא אדם בבהמה אבל לר"מ שאזיל בתר מינו א"כ כמו שבהמה במעי אדם חשוב אדם כמו כן אדם במעי בהמה יחשב בהמה או דילמא שבזה מודה ר"מ דלא אזלינן בתר אמו [וי"ל הטעם שרק אדם יש כח לייחס אליו הולד גם נגד מציאותו] וע"ז אמרו תפשוט מדר"י שאם נאמר דאזלינן בתר אמו ולא בתר צורתו א"כ למה יונה במעי בהמה אסור הרי הוא בהמה וע"כ שבזה מודה ר"י דאזלינן בתר צורתו וחשוב יונה ולא בהמה

**[גדר איסור פרה בת גמל וקלוט בן פרה**

הנה בכל בהמה יש לדון מהו הדרך לקבוע מינו האם הוא ע"י חזותו ומציאותו או ע"י מולידיו והנה זה פשוט שפרה הראשונה היתה פרה וחמור הראשון היה חמור אע"פ שלא נולדה מאב ואם והיינו משום שכשאין סיבה המנגדת המציאות קובעת והנידון שלפנינו הוא באופן שיש לו אב ואם האם היחס לאב ואם מפקיעים הקביעות של מציאותו והנה מצינו שפרה בת גמל אסור וא"כ הספק הוא האם איסורה מדין כל היוצא מן האסור אסור אבל מצד מינה הו"ל פרה או שכיון שמולידה חמור גם היא נחשבת למין טמאה [והנפק"מ לגבי מלקות לדעת הרמב"ם שליכא מלקות על איסור יוצא ועי' פמ"ג סי' פ"א משב"ז סק"א ובאמרי בינה דיני טריפות סי' י"א] ועי' בשו"ת יד אליהו ס"ב [הובא בפ"ת יו"ד סי' ע"ט סק"ב] שדן בזה וע"ש דנפק"מ אם שחיטתה מטהרתה וכן אם יש בה איסור חלב ע"ש ועי' בחי' ר"ח הלוי הל' מאכ"א שנקט שנחשב כמין טמא ממש וכן הוכיח הגרי"ז מדברי התוספתא כלאים פ"ה ה"ב שסוס שילדה מין חמור חורש עם אמו.

והנה מצינו גם להיפוך בקלוט בן פרה שלהלכה [דלא קי"ל כר"ש] הוא מותר וגם בזה יש להסתפק כנ"ל האם טעם התירו משום שמעיקר הדין הו"ל פרה או דילמא שיש היתר מיוחד מדין כל היוצא מן הטהור טהור ועי' בשו"ת מהרי"ט סי' נ"א שנקט בפשיטות שמותר כי נחשב כמין טהור ולכן הכריח שסימני טהרה בבהמה אינם סיבה להיתרם ואינו אלא סימן בעלמא אך מדברי התוס' הוכיח בקובץ שמועות חולין אות כ"ז שטעם ההיתר מדין כל היוצא מן הטהור טהור שהרי כתבו בנדה נ' ע"ב שתרנגולתא דאגמא האסור הוא מין תרנגול שנולד מביצת תרנגול המותרת באכילה ואפ"ה אסור כיון שאין לו סימני טהרה ואין להתירו מדין היוצא מן הטהור כיון שבביצה שנסרח ליכא דין יוצא כמבואר בסוף תמורה.

**יש לחלק בין בהמה וחיה לעוף ואדם**

ואמנם י"ל שאינו דומה לאדם במעי בהמה ויונה במעי בהמה שאדם נחשב כמין אחר לגמרי כלפי בהמה וכן עוף כלפי בהמה ורק בבהמה או חיה שא' מוליד מין אחר שהוא ג"כ סוגו בזה י"ל שמתייחס אליו כבנו אע"פ שנראה כמין אחר.]

**האם דמות יונה מטמא כנבלת בהמה**

ולפי דברי הבכ"ש לרבנן דמות יונה ודאי נחשב כעוף ורק לרבנן דנה הגמ' אם חשוב כעוף ולפי זה לא יהא לו טומאת נבילת אלא כנבלת עוף טהור אך יעוי' במנ"ח סוף מצוה קנ"ד שנסתפק בזה ע"ש.

**החסרון בדמות יונה**

נחלקו הראשונים מהו הטעם לאסור דמות יונה שבתוס' כתבו דבעי מפריס פרסה והיינו שצריך פרסות אלא שבהמה בלי פרסות כיון שיהא מותר כשיצא והיינו ע"כ משום דנחשב כמפריס פרסה הרי זה גופא נותן לו שם מפריס פרסה אבל דמות יונה שאינו מותר כשיצא כי בין כך אינו מתקיים [אע"פ שהוא חסרון טכני מ"מ סו"ס אין לו במציאות פרסות וגם ע"פ דין אינו נוהג בו השם פרסה, והיה אפשר לומר סברא שכיון שאינה מתקיימת לכן הוא סברא לומר שאינו נחשב כולד של הבהמה אלא כגוש בשר אך בתוס' משמע שאינה מתקיימת אינו הסיבה ורק היכ"ת שיהא אסור כשיצא] והרי אין לו פרסות ולכן אסור ומשמע לפי זה שדמות יונה עם פרסות יהא מותר אולם ברשב"א ור"ן כתבו בדעת התוס' שהכל תלוי בדמות של הבהמה ואינו תלוי כלל בפרסות אלא במין שיש בה פרסות ולכן יונה עם פרסות אסור [ועי' רמ"א סי' י"ג סעיף ה' ובש"ך סק"כ] ועי' בכור שור שהעיר על הר"ן מנליה לומר כן בדעת התוס' וע"ע פמ"ג סי' י"ג שפ"ד ס"ק י"ז.

**דעת הרמב"ם**

אך בדעת הרמב"ם נקט הש"ך בסי' י"ג ס"ק י"ז שהכל תלוי בפרסות [ע"ש ב"י] וכ"כ הר"ן בשם י"מ אך כתב שיונה עם פרסות בהמה תלוי בספיקת הש"ס בנדה אם פרסות דאדם חשוב פרסה והיינו שנסתפק הש"ס עם פרסות על בע"ח שאינו בהמה אי חשוב פרסה [עי' בכור שור נדה כג ע"ב שתמה עליו שבגמ' מוכח שאין זה הספק]

**סדר הלימוד מתחילים המשנה עב ע"א ומדלגים תחילת הגמ' עד עג ע"א "מה מצינו בטריפה"**

**עב ע"א**

**הבשר מגע נבילה דברי ר"מ**

מבואר שנחלקו ר"מ וחכמים האם השחיטה מועלת לאבר עכ"פ לטהרו מידי נבילה ובפמ"ג בסי' י"ד משב"ז סק"ג ובראש יוסף נקט שיש כאן מחלוקת יסודי בין ר"מ לחכמים באבר שיצא האם חסר לגמרי השחיטה כיון שאנו תוך הבהמה והרי בהמה בבהמה כתיב וכל שאינו תוך הבהמה ליכא כלל שחיטה לאותו האבר וא"כ הרי הוא גם מטמא או דילמא שאע"פ שאין האבר בפנים כיון שרוב העובר בפנים ממילא גם לאבר יש השחיטה ומ"מ באכילה נאסר מדכתיב בשר בשדה אבל לגבי לטהרו מידי נבילה שפיר מועיל השחיטה [ולכן כתב שמש"כ רש"י סח ע"א שמקום החתך אסור מסברא כיון שאינו בתוך הבהמה אע"פ שלא נאסר מדין בשר בשדה אינו אלא לשיטת ר"מ] אך מדברי המשנה והגמ' אינו נראה כן [אך עי' בתפארת יעקב שכתב לבאר כן בדברי המשנה אין אין זה הפשטות] אלא שהמחלוקת של ר"מ וחכמים הוא האם מאחר שהאבר אסור באכילה ואין השחיטה מתירו ממילא זהו סיבה ג"כ שהשחיטה לא יועיל לטהרו מידי נבילה או לא והיינו שודאי לכו"ע היה שייך שהשחיטה תתייחס גם לאבר כיון דסו"ס עיקרו תוך הבהמה וכל הנידון הוא מאחר שבאכילה אין להתירו כיון דכתיב בשר בשדה האם ממילא כבר אין לטהרו מידי נבילה או לא.

**חזרה לאבר שיצא לדעת ר"מ לטהרה מידי נבילה**

עי' ברשב"א לעיל סח ע"ב שהביא בשם בעלי התוס' שלדעת ר"מ מועיל חזרה לאבר שיוצא עכ"פ לטהרו מידי נבילה ולכאורה צ"ב הרי טעמו של ר"מ הוא משום שלאחר שנאסר האבר ואין השחיטה מתירתו באכילה ממילא אינו מטהרו מידי נבילה כי לא מצינו שחיטה לדבר הנטפל כשאינו מתירו באכילה ועי' בראש יוסף לק' עה ע"א מש"כ לבאר בזה [אך זה פירש ע"פ דרכו ולא לפי פשטות הגמ' הנ"ל]

**דין עובר של טריפה**

עי' בצל"ח שכתב לחדש שכמו שלר"מ אבר שיצא כיון שנאסר באכילה ואין שחיטתה מתירתו באכילה שוב אינו מועיל השחיטה כלל והיינו משום שלדבר הנטפל לא מהני שחיטה שאינה מתרת באכילה א"כ ה"ה באמו טריפה שאין השחיטה מתרת באכילה אין השחיטה מועלת כלל לעובר אפילו לטהרו מידי נבילה [לדעת ר' יוחנן לק' עד ע"ב שמונין ראשון ושני והיינו שהאם ועובר לא חשוב כחד גופא]

אופן שחכמים מודים לסברת ר"מ

ועי' בש"ך סי' י"ד סק"ז שנקט שאם האם טריפה והוציא העובר את ידו לא מהני לשחוט הולד כדי להתיר האבר שיצא [כפשוטו י"ל הטעם כיון שכבר נאסר באיסור יוצא ולכן לא מהני השחיטה אך בדעת א"א לומר כן ע"ש פמ"ג בשפ"ד] וצ"ב כיון שמועיל שחיטה הולד לולד עצמו כיון שלא נשחט לגמרי למה לא יועיל להתיר אבר יצא כמבואר כה"ג ברשב"א לק' עה ע"ב [וכמו שתמה הפר"ח] וביאר התבו"ש שמה שחולקים חכמים על ר"מ וסוברים שאבר שיצא מועיל עליו שחיטה לטהרו היינו רק בשחיטת כשרה אבל בשחיטת טריפה מודה חכמים שאינו יכול לטהר האבר שכבר נאסרה באכילה נמצא ששחיטת הולד אח"כ מועלת רק להתיר באכילה ואילו האבר שלא נשחט כלל לא יותר ע"י שחיטתו ע"ש.

**מנין לטריפה ששחיטתה מטהרתה**

הנה בעיקר הנידון בטריפה האם שחיטתה מטהרתה מידי נבילה לכאורה מצינו לדון בזה מתרי טעמי חדא המבואר בסוגיין לדמותו לבהמה טמאה ועוד המבואר בשבת קלו ע"א שכיון שטריפה כבר מקצת מתה שוב לא שייך בה שחיטה וגדר מה שמבואר במתני' שהיה אפשר לומר שאין שחיטת טריפה מטהרתה מידי נבילה משום בהמה טמאה לכאורה ביאור הדברים הוא שבהמה טמאה מצד מציאותו היה שייך שחיטה דסו"ס בהמה היא ויש לה סימנים אך מאחר שלא נכלל בפרשת שחיטה לגבי היתר אכילה [כפשוטו מחמת חסרון צדדי שגם אם יחול בו היתר שחיטה סו"ס יש בו איסור בהמה טמאה ועי' להלן] ממילא לא נכלל נמי לגבי שחיטה המטהרת מידי נבילה שרק בקר וצאן איתרבי לפרשת שחיטה ולזה דנו מהו דינו של טריפה האם אפשר ללמוד דינו מבהמה טמאה כיון שגם היא אסורה באכילה ומסקי' שאינו דומה כיון שטריפה יש במינה שחיטה

ובשבת שם מבואר שבטריפה יש סיבה נוספת למה היה אפשר ששחיטת טריפה אינה מתירה מידי נבילה והיינו שכיון שכבר ניטל מקצת חיותה חשובה כבר כמתה וחסר בעיקר המעשה שחיטה

והנה מה שרצו ללמוד טריפה מבהמה טמאה אינו משום שחסר לטריפה במעשה שחיטה שהרי כפשוטו אם היינו לומדים בהמה טמאה מטריפה להתירה בשחיטה [עי' תו"כ המובא ברש"י] היה לבהמה טמאה שחיטה גמורה ורק שאיסור בהמה טמאה רובצת עליה [ודברי האחיעזר בח"ב סי' ז' אות ז' שכתב שאדרבה בטמאה ודאי חסר בשחיטתה כדחזינן שיש עלה איסור נבילה א"כ מזה מוכח שגם בטריפה חסר במעשה שחיטה צ"ב שמה שיש בטמאה איסור נבילה הוא רק לאחר דילפי' שבטמאה ליכא שחיטה לטהרה מידי נבילה כיון שאינו בכלל בקר וצאן] וא"כ גם טריפה שרצו ללמוד ממנה לא משום שחסר במעשה שחיטה אלא משום שאיסור טריפה רובצת עליה

וצ"ע דלכאורה א"כ שאני אבר שבאמת חסר בשחיטתה כלפי היתר אכילה וכמבואר ברשב"א שגדר איסור טריפה באבר שיצא הוא משום שחסר בשחיטתה וא"כ היא אפשר להוכיח אבר שיצא מטריפה ואם הכוונה שגם בטריפה חסר במעשה שחיטה דחשוב כמתה במבאר בשבת קלו ע"א א"כ לה היה צריך להביא כאן כל הלימוד בהמה וטמאה ולכאורה צ"ל שבבהמה טמאה [לפי הצד שהיה מועיל לה שחיטה לטהרה מידי נבילה] כיון שהוא מין המופקע מהיתר אכילה אין הפירוש שבאמת יש לה היתר אכילה ורק איסור צדדי של בהמה טמאה רובצת עליה וכמו כן בטריפה כיון שטריפה היא מין שמופקעת מהיתר אכילה הרי ממילא אין השחיטה יכולה להתירה [ועי' חי' מרן רי"ז הלוי במכתבים שהביא מהגר"ח שעצם השם טריפה מפקיעה היתר שחיטה ודו"ק] ולכן שפיר דימהו לאבר שיצא שג"כ חסר בהיתר שחיטה לגבי האבר שיצא [אך מ"מ צ"ל שחסר לאבר רק ההיתר שחיטה ולא עצם המעשה שחיטה דאל"כ עדיין לא היה דומה]

**תוס' ד"ה הוציא העובר את ידו**

**הטעם שליכא טומאת נבילות על האבר**

"אפילו מת חשוב כחי דהא מהני ליה שחיטת אמו" יש לעיין הרי הטעם דמועיל מחיצת אמו לטהרו מידי נבילה הוא מדין ק"ו כדאמר ר"ח לעיל ולא מסברא כדברי התוס' דחשוב כחי ועוד צ"ע שבד"ה וחכמים כתבו התוס' שגם האבר שיצא אינו מטמא משום נבילה ולכאורה אם הטעם מדר"ח שזה נלמד מק"ו היאך מועיל ק"ו לאבר שיצא הרי לזה אין מחיצת אמו מתירו באכילה ועי' מהרש"א שביאר בזה שבאמת נחלקו רבה ור"ח לק' עד ע"א אם רבנן חולקים גם על ר"מ גם באבר שיצא מעובר שכבר מתה וביאור מחלו' רבה ור"ח הוא כמו שביאר בלב אריה שלדעת ר"ח לרבנן יש חילוק בין אבר של עובר חי שיצא לאבר של עובר מת שיצא שבעובר מת ע"כ התירו מדין בהמה לבהמה ולא שכאילו נשחטה כיון שאיננו חי ולא שייך אצלו שחיטה וא"כ רק מה שבתוך הבהמה הותרה משא"כ בעובר חי שאפשר להתירו משום שנחשב כאילו נשחטה וכיון שהעובר נשחטה ממילא חל היתר שחיטה גם על האבר שיצא. ואילו דעת רבה שע"י שהעובר נחשב כחלק מן האם חשוב גם העובר כחי ולכן גם בעובר מת שייך לומר דחשוב כנשחטה

**רק לר"ח צריך לק"ו**

ונמצינו למידים שכל מה שהוצרך ר"ח בדף ע' ע"ב לומר שעובר מת אינו מטמא מדין ק"ו אינו אלא לשיטתו שאינו סובר דנחשב כחי ולדעתו אין הכי נמי אינו מועיל הק"ו רק על העובר שנמצא בפנים ולא על האבר שבחוץ והתוס' קאי כאן בדעת רבה ולדעתו גם בלי ק"ו אינו מטמא אלא משום דחשוב כחי כמו שמהאי טעמא מועיל עליו שחיטה ולכן גם כלפי אבר שיצא שייך טעם זה ע"ש בדבריו. [ע"ע אמרי משה סי' ד' סק"ה]

**אם שייך ק"ו על האבר שיצא**

אך בעיקר קושיית המהרש"א על ר"ח היאך שייך ק"ו על האבר שיצא עי' בלב אריה ע' ע"ב שעיקר הק"ו הוא כלפי הטפילות לבהמה שאם נטפל לגבי השחיטה ממילא ק"ו שיועיל הטפילות גם לטהרו מידי נבילה ולכן מועיל הק"ו גם כלפי מה שבחוץ ועי' בעה"מ לעיל ע' ע"ב שאדרבה עיקר ק"ו דר"ח נצרך רק לאבר שיצא ע"ש.

**דברי הראבי"ה**

הנה עי' ראבי"ה סי' אלף וקל"ד שכתב בביאור ק"ו דר"ח "כיון שנשחטה אמו בעודו במעיה א"כ שחיטתה היינו שחיטתו וחיותה היינו חיותו לא תועיל לו חיות אמו להיות נדון כחי אע"פ שמת במעיה וכיון שבתחילת מיתת העובר שהיה ראוי לקראות מת לטמאות הועילה לו אמו מפני שהוא נדון כמעיה ונדון כחי טהור עד עולם אפילו יצא יצא לבסוף", וע"ש בהמשך דבריו שהביא לדברי ר"ח שמבואר שבהוציא ידו של מת כו"ע ששחיטה עושה ניפול וכתב ע"ז "התם מפני שהוציא ידו קודם שחיטה וליכא ק"ו דר"ח ומיד כשהוא ראוי ירדה לו טומאה ותו לא פקעי", ומבואר כדברי המהרש"א שלדעת ר"ח חל טומאה על האבר שיצאה אך מדבריו מבואר שכל הק"ו לא נצרך לאחר שיצא אבל בתוך הבהמה חשוב כחי ולא שייך אצלו טומאה [אף שעיקר סיבתו לומר כן היה מצד טומאה בלועה]

**הרי שנולדה טריפה מן הבטן מנין**

עי' ראבי"ה סי' אלף וצ"ז שהוכיח ממה שלא אמרו שיש לו שעת הכושר אגב אמו דמוכח שטריפה בן ט' חי לא ניתר בשחיטת אמו וע"ש שדחה הראבי"ה די"ל דמיני דאמיה לא פריך וע"ע בדברי הגרע"א במשניות.

**מקודם נלמד המשנה מחלו' ר"מ ורבנן בבן ט' ואח"כ בעיא דר' הושעיא**

**מצא בה בן ט' חי טעון שחיטה**

עי' פירש"י שטעמו של ר"מ הוא משום שע"י חדשים לבד חל על הולד שם בהמה ושוב אינו ניתר בשחיטת אמו ולכאורה כוונת רש"י שכל שנשלם שם בהמה של ולד שוב אינו נטפל לאמו ואינו יכול לקבל היתר שחיטה של האם וכ"כ בתבו"ש סי' י"ד סק"ב בכוונת רש"י, אך הראשונים נתקשו בדברי רש"י שא"כ היאך מתיר ר"מ בבן תשעה מת הרי כבר חל עליו שם בהמה כשנעשה בן ט' והיתה אז חי ועי' רמב"ן שביאר שלדעת רש"י הטעם שבן ט' חי לא ניתר בשחיטת אמו הוא משום שכיון שחל על העובר שם בהמה ממילא יש לו שחיטת עצמית ולכן שוב לא ניתר בשחיטת אמו והיינו שעצם זה שיש לו דין שחיטה עצמית מפקיע ממנו היחס לאמו [ולכאורה אינו תלוי באפשרות שחיטה בפועל שגם עובר שסימניה עקורים (שאינו טריפה לדעת הבה"ג) לא יהא ניתר בשחיטת אמו ואילו בן פקועה הנמצא בתוך בת פקועה כיון שא"צ שחיטה שפיר נטפל לאמו אע"פ שכבר הוא בן ט' ונפק"מ לגבי היתר חלב יתבאר להלן] ועי' רשב"א לק' פט ע"ב שביאר שעיקר מחלו' ר"י ור"מ הוא אם חל על הולד שם בהמה וממילא נכלל בחובת שחיטה ד"וזבחת מבקרך וצאנך" והיינו שכל שנתחייב העובר בשחיטה מחמת עצמו לא יועיל לו שחיטת אמו ורק כשכל חובת שחיטתה הוא מחמת היותה שם בהמה אגב אמו מהני לו שחיטת אמו ע"ש.

**דעת הרא"ש**

אך לדעת רש"י אינו מותר בבן ט' מת אלא כשהיה מת בשעת שחיטת האם אבל במת אח"כ אסור ותמה הרא"ש סי' ה' שא"כ צריך לדעת ולברר מתי מת [ובדעת רש"י כתב בתורת יקותיאל סי' ס"ד שהולכים בתר שעת מציאתן] ולכן פירש הרא"ש שמה שאוסר ר"מ בבן ט' חי אינו אלא ביצא חי לאחר השחיטה והיינו שכל זמן שהולד בפנים ודאי נטפל לאם וניתר בשחיטתה ורק לאחר שנולד הו"ל כנוצר מחדש והיינו שהשחיטה התיר רק החיות שהיה לו כחלק מן האם אבל כת שיש לו חיות עצמית הרי כלפי חיות זה מעולם לא נשחטה.

אך בפסקי הרי"ד מצינו בזה חידוש גדול שיסוד מחלו' ר"מ וחכמים הוא במקור להתיר בן פקועה שלדעת חכמים הדרשא הוא מבהמה בהמה ולכן גם בן ט' חי שכבר נחשב בהמה אפ"ה הותר בשחיטת אמו אבל ר"מ דרש מכל בבהמה ולא הותר רק מה שעדיין לא נחשב לבהמה וכ"כ הראש יוסף בדף סט ע"ב.

**בעיא ר' הושעיא הושיט את ידו**

הנה בעיקר בעיא דר' הושעיא יש לבאר צדדי השאלה ב' אופנים די"ל שכיון שהולד נטפל לאמו לכן לא שייך כלל לשחוט הולד שנחשב כאין לו סימנים [עי' לח' הרשב"א ול' הגרע"א] ויש לבאר באופן אחר שלא מצינו ב' מקומות לשחיטה וכל שהתורה קבעה שמקום שחיטת הולד הוא סימני האם ממילא הרי זה מפקיע אפשרות שחיטת סימני הולד [עי' ל' המאירי]

והנה מבואר בגמ' שלדעת ר"מ מסתבר יותר לומר שמועיל שחיטת הולד מלדעת חכמים ולדעת רש"י א"ש והיינו שעיקר סברת ר"מ הוא שבבן ט' כבר חל עליו דין שחיטה עצמית ולכן ודאי כבר ראוי לשחיטה ואפ"ה צידד הגמ' די"ל שמ"מ אינו שייך לשחטה כל זמן שהוא בפנים אבל לפי מה שביאר הרא"ש שבעודו בפנים לכו"ע ניתר בשחיטת אמו והנידון רק אם נפקע לאחר שיצא א"כ צ"ב למה לר"מ יהא ראוי יותר לשחטה בפנים מחכמים דלכאורה עיקר המחלו' הוא אם לאחר שכבר נשחטה ע"י שחיטת אמו האם שייך שיחול עליו שם בהמה או שכבר נעשה בישרא בדיקולא ונחשב כעדיין במצב הראשון אך אם נאמר שהספק אם מה שיש לו שחיטת אמו מפקיע מהולד שלא יהא לו שחיטה עצמית י"ל שלדעת ר"מ אינו כ"כ סתירה שהרי לאחר שיצא יהיה לו דין שחיטה מצד עצמו ולכן כבר שייך לשחטה בפנים.

**הכרעת הרי"ף לדינא**

עי' בר"ן שביאר השמטת הרי"ף לבעיא דר' הושעיא דכיון דמסקי' לק' דד' סימנים אכשר בה רחמנא לכן ודאי מועיל שחיטת הולד גם בעודו במעי אמו ותמה הגרע"א הרי חזינן שגם לר"מ נסתפקה הגמ' והרי לר"מ ודאי שמועיל שחיטתו לאחר שיצא ואפ"ה נסתפקה הגמ' אולי בפנים בטל לאמו ולא שייך שחיטה א"כ מה לי שד' סימנים אכשר בה רחמנא ושייך לשחטה לאחר שיצאה הרי מ"מ בפנים לא שייך שחיטה [וע"ש בר"ן מה שהביא בדעת התוס' ומה שתמה עליו הגרע"א כעין קושיא הנ"ל] ולכאורה מוכרח לומר בדעת הר"ן שספיקת ר' הושעיא לא היה מצד שנמצא במעי אמו וטפל לה אלא הנידון היה האם מה שיש לה שחיטת אמו מגרע בו שאין לו שחיטה עצמית ולכן כיון שאנו רואים לדעת חכמים שלאחר שחיטה לא שייך שיחול שם בהמה ולכן לא נתחייב בשחיטה נוספת כדעת ר"מ ואפ"ה שייך שחיטה אם צריך [כגון שאמו טריפה] הרי ששחיטת אמו אינו מפקיע ממנו האפשרות של שחיטה ואינו דומה לר"מ שלר"מ לא מצינו שגם בעודו במצב שיש לו שחיטת אמו שיהיה לו ג"כ שחיטת עצמו.

**[סוגיית חלב נלמד בדף עה ע"א ולכן רש"י בע"א ד"ה ומוציא והגמ' בע"ב שהלכו לשיטתם ללמוד רק מקופיא]**

**למעוטי רובעו**

היינו שלגבי רביעה חשוב כבהמה גמורה [אולם עי' רגמ"ה שנקט שכוונת הגמ' להיפוך שרק לעניין שחיטה ס"ל לר"מ דחשוב כבהמה גמורה משא"כ לעניין רובעו וחורש שלכו"ע אנו נחשב כבהמה גמורה ע"ש] עי' בתוס' שהעירו שהרי כבר למדנו לק' שהרובע מפרכסת חייב הרי שמה שנשחט אינו סיבה לפטרו מרובע ומבואר נקטו התוס' שהטעם לפטור בן פקועה מאיסור רביעה הוא משום שנשחט והיינו שהיה מקום לומר שכל שנשחט כיון שיסודו של שחיטה הוא מעשה הריגה לכן אע"פ שבפועל חי חשוב כמת לכן הק' ממפרכסת שחזינן שאע"פ שנשחט אפ"ה חשוב כחי ותירצו בתי' הב' שרק בשחטה עכו"ם מפרכסת הרי הוא כחי משא"כ בשחטה ישראל באמת אינו נחשב כחי עי' תוס' לק' פד ע"א (ד"ה בעינן) בשם ה"ר שמעיהו ולפי זה בכה"ג ששחטה ישראל באמת הרובעה יהא פטור וכש"כ הרש"ש לק' קכא ע"ב והחזו"א יו"ד סי' רי"ד לדף קכא ע"ב וצ"ל דשאני בן פקועה דסו"ס לא נשחט חיות של הולד רק של האם.

**בן פקועה נחשב כחי אבל אינו בהמה**

אך באמת היה אפשר לבאר באופן אחר שהחסרון בבן פקועה אינו משום שנחשב כמת אלא משום שאינו נחשב כבהמה וכש"כ רש"י "אבל לשאר דבריו מודו רבנן דבהמה מעלייתא היא" שהרי מהאי טעמא הוא דניתר בשחיטת אמו וכמו שביאר הרשב"א לק' פט ע"ב ומהאי טעמא מותר חלבו כיון שע"י טפילותו לאמו לא חשוב כבהמה והרי מבואר ברש"י לק' עה ע"א שלאחר השחיטה אע"פ שיצא חי נשאר העובר כמצבו שלפני השחיטה ולכן היה אפשר לומר שאינו חשובה בהמה ופטור רובעו ואינו שייך כלל למפרכסת ועי' נאות יעקב סי' כ"ב סק"ו ובאבי עזרי מאכ"א פ"ז ה"ג [ומש"כ שתלוי במחלו' ר"י ור"ל יש לדון שבאופן שנשחט לכו"ע לא חשובה בהמה ועי' להלן]

**לעניין אכילה לא נחשב בהמה משא"כ לשאר דברים**

והטעם לחל' בין רביעה ואכילה הוא כמו שביאר בנאות יעקב שם שמצד הסברא ודאיט בן פקועה חשוב בהמה מעליא ורק שנלמד מקרא להתירו בשחיטת אמו והיינו שאינו חשוב כבהמה לזה אמרי' שדין זה שבן פקועה אינה חשובה כבהמה לא נאמרה אלא לעניין עסקי אכילה אבל לשאר דינים הו"ל כבהמה מעליא וז"ל הרי"ד בפסקיו "דדווקא לענין אכילה עשו אותו כאחד מאיברי הבהמה וניתר בשחיטת בשחיטת אמו הוא וחלבו כדכתיב כל שבבהמה אבל לעניין רביעה וחרישה בהמה מעליא הוי".

**יסוד ההיתר של בן פקועה באכילה**

ראוי לבאר מהו הטעם שהתירה התורה בן פקועה באכילה בלי שחיטה

**הצד שהשחיטה נחשב גם בולד**

די"ל שטעם ההיתר הוא משום ששחיטת האם חשוב כשחיטה גם בולד ויש לבאר דבר זה בב' אופנים די"ל שכיון שעובר ירך אמו [עי' בעה"מ ע' ע"ב שכתב שטעם היתר ולד בשחיטת אמו הוא מדין עובר ירך אמו ע"ש וכ"ה בחי' רבינו חננאל ב"ק כו ע"ב ורגמ"ה לק' עה ע"א] ולכן חשוב הולד כאילו הוא חלק מגוף האם ומהאי טעמא השחיטה שנעשתה באם חשובה כאילו נעשתה גם בולד והיינו שהרי מבואר שגם בן פקועה מת מותר בשחיטת אמו וביארו התוס' לעיל עב ע"א שכיון שנחשב העובר כחלק מאמו חשוב כחי אגב אמו ולכן גם השחיטה באם חשוב כנעשתה בולד או שי"ל שהולד הוא בהמה לעצמה אך כיון שסו"ס מקור החיות של הולד הוא מהאם לכן שחיטת סימני נחשב כשחיטת סימני הולד ולפי זה נחשב כאילו יש לולד שחיטה עצמית

**חילוק בין בן ט' לבן ח' ובן ט' מת**

וכבר נתבאר מדברי רבינו יואל [כפי מה שביארו הבכור שור] ומדברי המהרש"א והלב אריה שיש לחלק בזה בין בן ט' חי לבן ח' שבן ט' שחדשים גרמי וחשוב ולד לעצמו ממילא אינו ניתר אלא מחמת שחשוב כיש לו שחיטת עצמית ולכן אם הוא טריפה אסור משא"כ בן ח' שאינו חשוב בהמה מקבל שחיטת האם אפילו הוא טריפה ע"ש. ומקור לדבריהם מצינו בחי' הרשב"א לק' פה ע"א שכתב דמה דס"ד שם ששחיטת אם הטריפה יועיל להתיר הולד אינו אלא בבן ט' חי ולא בבן ח' והיינו כנ"ל שבן ט' חי חשוב כאילו קיבל שחיטה עצמית ולכן י"ל דלא איכפת לן שהאם טריפה משא"כ בבן ח' שעיקר השחיטה אינו אלא אגב אמו וכל שהאם טריפה הרי ממילא גם הולד טריפה.

**ראייה שיש לולד שחיטה**

והאחרונים [עי' שערי יושר ואתוון דאורייתא] הוכיחו שיש לולד שחיטה מהמבואר בתמורה יא ע"ב שדנו אם שחטו בהמה שהיא חולין וולדה קודש האם יש בזה משום שחוטי חוץ הרי שנעשתה שחיטה בולד [וע"פ המהרש"א הנ"ל י"ל שרק בבן ט' נסתפקו וכ"ה בשיטמ"ק בתמורה שם] ועי' בכנסת הראשונים תמורה יב ע"א שהביא מהספר אמרי נועם [לא' מבעלי התוס'] שהק' "תימא ואיך שוחטין בהמה מעוברת והא איכא משום אותו ואת בנו ואע"ג דליתיה בעולם וראיה משילהי פ"ק דתמורה בעי אביי היא חולין וילדה שלמים ושחטה בחוץ וכו'" וע"ש בשם בעל העיטור הל' שחיטה שג"כ עמד בזה למה ליכא בבן פקועה משום אותו ואת בנו ותי' דבעודו במעי אמו לא חשוב בן שרק לאחר הלידה חשוב בן וכ"כ בספר האשכול פרק בהמה המקשה [וע"ש בכנסת הראשונים שהביא מחלו' יד רמה ויש"ש אם עובר חשוב בן] ועי' ברמב"ם פי"ב מהל' שחיטה ה"י "מותר לשחוט את המעוברת עובר אבר אמו הוא", ומשמע שליכא שחיטה נפרדת בבן ע"ש אור שמח.

ועי' כנסת הראשונים תמורה יא ע"א אות רי"ז שהביא מדברי הר"ש פרה שלמ"ד עובר לאו ירך אמו השוחט פרה מעוברת חשוב כשוחט ב' פרות ע"ש. [וע"ע מקור ברוך ח"א סי' ל"ד ס"ק ט"ו ובקה"י סי' י"ט סק"ה]

**למה א"צ שחיטה נוספת לאחר שיצא**

אך יעוי' בנאות יעקב סי' כ"ב סק"ו ובהערה שר"ל שמהאי טעמא א"צ פסוק להתיר הולד בשחיטת האם דכיון שעובר ירך אמו [ואולי גם למ"ד לאו ירך אמו] ממילא שחיטת האם חשובה גם שחיטה בולד אך כתב שזה אינו שנהי כל זמן שהוא בפנים יש להתירו מדין שחיטת האם אבל לאחר שיצא לאויר העולם חשוב כאילו נולד מחדש ואילו היה נוצר החתיכת בשר שחוט בהמה חדשה פשוט שהיה צריך שחיטה חדשה ולכן ע"כ צריך להגיע להיתר מיוחד של כל בבהמה תאכלו והיינו שאין להוכיח מהגמ' בתמורה שזהו יסוד ההיתר של בן פקועה די"ל שאע"פ שודאי נעשתה בשחיטה בולד מ"מ לולא היתר מיוחד היה נאסר לאחר שיצא וע"ש שהסכים עמו מרן הגר"ח ז"ל. [ע"ע קובץ הערות סי' נ"ט]

ועי' ברא"ש סי' ה' "י"ל דגזירת הכתוב הוא שהרי למדנו מוכל בבהמה תאכלו שאם חותך מן העובר מותר ואילו נחתך מן הבהמה אסור" ומשמע שטעם ההיתר אינו משום שיש לו השחיטה אלא משום שא"צ שחיטה ועי' נאות יעקב שם "הרי מבואר מדבריו דההיתר של העובר בשחיטת אמו הוא משום דלעניין אכילה לא חשוב כבהמה כלל שיהו נוהגים בו האסורים בבהמה" [והיינו שאע"פ שלשאר דיני תורה חשוב כבהמה מ"מ לעניין אכילה לא החשיבו התורה כבהמה כמו שאמרו לא הילכו בו אלא על עסקי אכילה וכמו שפירש"י] ומפשטות דברי הבעה"מ לק' עה ע"א משמע [אך להלן יבואר בעזה"י מה שיש לדון בזה] שנחלקו ר"י ור"ל בגדר ההיתר של בן פקועה שלדעת ר"ל שהאם וולד חשובים כחד גוף טעם ההיתר משום שבשחיטת האם נחשב כאילו נשחט גם הולד אבל לר' יוחנן דחשוב כתרי גופי ע"כ אין לו שחיטה וטעם התירו משום דחשוב כדגים שא"צ כלל שחיטה [וע"ע באבי עזרי פרק כ"ה הל' טומאת מת שתלה כה"ג במחלו' ר"י ור"ל לגבי חלב אם חדשים לחוד גרמי] וע"ע באו"ש פ"א מהל' מקוואות בהג"ה ואחיעזר ח"ג סי' מ"ח סק"ו [ע"ש שהוכיחו כן מעובר טריפה שניתר בשחיטת האם אע"פ שאינם בני שחיטה וצ"ע הרי אפילו לעניין מת כתבו התוס' שחשוב כחי ע"י טפילותו לאמו וא"כ כ"ש שאינו טריפה ושוב שפיר חל ביה שחיטת האם.]

**דברי הט"ז שגם בלי שחיטה חל היתר על הולד**

הנה עי' בט"ז סי' י"ג סק"ט שכתב שמה דס"ל לר' משרשיא שבהמה מעלייתא שאזל על בת פקועה והולידה שאותו הולד אין לו תקנה [למ"ד חוששים לזרע האב] אינו אלא לפני שנולד אבל נשחטה אמו לפני שילדה מותר וע"ש פמ"ג שפ"ד ס"ק י"ד שודאי נשחטה לאו דווקא שהרי בן פקועה א"צ שחיטה אלא ה"ה קרעה ומבואר שחל היתר אכילה על הולד גם כשלא נשחטה כלל האם אלא שהתורה התירה כל מה שנמצא במעי בהמה וע"ש יד יהודה סק"י שהאריך לתמוה על דברי הט"ז.

**הטעם לאסור דמו**

רש"י כתב הטעם לחלק בן חלבו לדמו משום שלחלב יש פסוק לרבות משא"כ דם והרי לא גרע מדם האברים ודברי רש"י צ"ב הרי רק לר"ל לומדים היתר חלב ממה שאינו בהקרבה ולא לר"י [ועי' בראש יוסף מש"כ לבאר בדעת רש"י שהוא תלוי במחלו' ר"י ור"מ אם דרשי' בהמה בבהמה שאז נתרבה רק חלב וגיד דחשוב כגוף הבהמה אבל לר"מ שדריש מוכל בבהמה לולא סברת רש"י היה צריך להרבות גם דם ע"ש] ועוד אם לדם ליכא קרא למה לי סברא שלא גרע מדם האברים ועי' בחי' חת"ס מש"כ בכוונת רש"י ובחי' הר"ן הק' שאם צריך פסוק להתיר חלב היאך הותר גיד ולכן פירש שכל מידי דאכילה הותר מ"וכל בהמה" ורק דם שהוא משקה לא נתרבה. אך באמת רק לעניין חלב סתם המשנה להתיר ולא לעניין גיד וכמו שהאריך בזה הרשב"א לק' צב ע"א ועי' בחי' הר"י מלוניל כאן ובמרומי שדה. אך באו"ז סי' תל"ט ביאר שהטעם שהותר חלב הוא משום שאינו חשוב בהמה א"כ מה"ט יש להתיר גיד נמי [אף שיש לחלק שרק בחלב כתיב חלב שור וכשב עי' תוס' להלן פט ע"ב] ועי' בהגהת מהר"ץ חיות בשם היד המלך שרק בחלב וגיד יש תנאי לאיסורו שיהא על הכסלים ועל הכף משא"כ דם שלא גרע מדם האברים.

והרא"ש בסי' ה' כתב הטעם כיון שהדם נבלע בכל הגוף חשוד כדם אברים של הבהמה עצה ועי' בט"ז סי' י"ג סק"ג שהק' מ"ש דחלב אינו נחשב כחלב דבהמה עצמה וביאר דהיינו משום שהדם של העובר מתערב עם דמו של הבהמה שהעובר נתהוה וניזון ממנה וכדבריו מבואר באשכול פרק בהמה המקשה. ובחי' ר"מ קזיס ביאר באו"א ["ונראה יותר נכון לומר ע"ד שכתב הרא"ש ז"ל דמכל בבהמה תאכלו לא ילפי' אלא שהעובר ניתר בשחיטת אמו כאילו היה אבר ממנה ולכן חלב וגיד שאין איסורן אלא האברים מיוחדים בבהמה לא נאסרו בשליל שאין חלב הקרב והכליות של השליל נחשב כחלב הקרב והכליות של בהמה וכן גיד הנשה של השליל אינו כגיד הנשה של בהמה עצמה אלא כל השליל הוא נחשב כאחד מאבריה אבל לגבי דם שאין איסורו באבר מיוחד ע"כ כשנחשב השליל כאחד מאבריה דמו אסור איזה אבר שיהיה"] וכ"כ ביד יהודה סי' י"ג סק"ג.

והר"ן ביאר הטעם משום דוכל בבהמה תאכלו כתיב שרק מידי דאכילה הותר וע"ע בהגהת הגרעא סי' י"ג טעם אחר למה אין להתיר דם מדרשא דוכל בהמה ועי' נאות יעקב סי' כ"ב אות ז' שביאר למה מיאנו הראשונים בדבריו.

**לדברי המתיר בחלבו מתיר בדמו**

הנה להלן עה ע"א מבואר שנחלקו ר"ל ור"י מתי חל שם חלב שלדעת ר' יוחנן חדשים גרמי ולפי זה מה שמותר ע"י השחיטה הוא מכח גזירת הכתוב מוכל בהמה [היינו עכ"פ לדעת הרשב"א והרא"ש ולהלן יבואר בעזה"י דעת התוס' בזה] ואילו לר"ל לא חל שם חלב אלא לאחר שנולד וא"כ לשיטתו ממילא הותר בשחיטה בלי גזיה"כ מיוחדת [וכן ביאר שם בחי' הר"ן והיינו שאע"פ שנולד לאחר השחיטה כיון שכבר הותר לא נאסר אח"כ ויבואר להלן] וא"כ לדעת ר"ל מאן דמתיר בחלבו היינו משום שאין לו שם בהמה כמו כן לא חשוב דם בהמה ודם הנפש ואילו לר' יוחנן שחדשים גרמי אין להתיר הדם אלא מכח גזיה"כ דוכל בהמה והרי כבר כתב הר"ן שמוכל בהמה אין לדרוש אלא במידי דאכילה ולא במשקה אך בגמ' מוכח שאין זה טעמו של ר' יוחנן שהרי לפי זה בבן ח' היה צריך להיות הדין שלכו"ע אין בו איסור דם והרי ר' יוחנן הק' מהמשנה שקורעו את דמו ושם מוכח שאפילו בן ח' אסור דמו וכמו שפירש"י ומוכח שלדעת ר' יוחנן רק בחלב שיש תנאי של חלב שור וכשב חדשים גרמי ולא בדם דלא בעינן שם בהמה.

אך עדיין י"ל שלפי מה דמסקי' שגם ר"ל לא התכוון לומר שמותר לגמרי אלא שאין בו כרת והיינו משום שטפילותו לאמו מפקיע ממנו שם דם הנפש לא פליג על זה ר' יוחנן אלא בבן ט' שכבר חל עליה שם בהמה ולכן חשוב דם הנפש אבל בבן ח' מודה שלא חשוב דם הנפש [וע"ע זכרון שמואל סי' ע"ד אות ב'.]

**האם לר' יוחנן יש כרת**

מסקינן שטעמו של ר"ל הוא שלאבר ליכא דם הנפש ואף שמחייב ר' יהודה גם על דם התמצית מ"מ הני מילי כשיש דם הנפש ובדעת ר' יוחנן נחלקו הראשונים שדעת הרמב"ן שגם ר' יוחנן מודה לעיקר דברי ר"ל שבעובר ליכא דם הנפש אלא דס"ל שלדעת ר' יהודה חייב על דם התמצית גם כשליכא דם הנפש [ולכן להלכה דלא קי"ל כר' יודה ליכא נפק"מ בדברי ר' יוחנן ועכ"פ איסורו מן התורה ועי' פמ"ג בסי' ס"ו שפ"ד סק"א] אולם עי' בר"ן שחולק [מכח סתימת הרי"ף ודברים מפורשים ברמב"ם] שלדעת ר' יוחנן חייב כרת לכו"ע דשפיר חשוב דם העובר דם הנפש שהרי חזינן שד' סימנים אכשר בה רחמנא הרי שגם לעובר יש חיות עצמית [היה אפשר לבאר מחלו' ר"י ור"ל לשיטתו אם חל שחיטה בעובר או רק שא"צ שחיטה עי' בעה"מ הנ"ל ולדעת ר"ל י"ל שבאמת ל"א ד' סימנים כשהעובר בפנים שהרי לדעתו חדשים ואוירא גרמי כלהלן עה ע"א] ולכאורה זהו רק בבן ט' י"ל שמודה ר' יוחנן שאין לולד חיות עצמית אך עי' באחיעזר ח"ג סי' מ"ח אות ו' שהראייה הוא מבן ט' אבל ודאי הדין נכון גם בבן ח' ע"ש.

**דעת הרמב"ם**

כתב הרמב"ם בפ"ו מהל' מאכ"א ה"ה "השליל הנמצא במעי הבהמה הרי דמו כדם הילוד לפיכך הדם הנמצא כנוס בתוך לבו חייבין עליו כרת אבל שאר דמו הרי הוא כדם האברים" ומבואר שדעת הרמב"ם שגם ר' יוחנן מודה שדם העובר אינו כדם בהמה דעלמא ורק דם הכנוס בלבו חשוב כדם הנפש וע"ש בהרב המגיד דהיינו משום שא"צ שחיטה וצ"ב למה דווקא דם הלב ועוד צ"ב דברמב"ם משמע שגם בן ח' חייב על דמו כרת ושם לכאורה ודאי אין לו דם הנפש ועי' באבי עזרי בפ"ז ה"ג שביאר שודאי העובר מצד עצמו אין לו דם הנפש ורק נחשב כחלק מן האם וכאילו יש לאם שתי לבבות ולכן רק דם הלב חשוב דם הנפש ולא דם שחיטה. וע"ע חי' ר"מ קזיס ["ונ"ל טעם הדבר לדעתו שכיון שהשליל נחשב כשחוט מחמת שחיטת אמו דם היוצא ממנו בשעת שחיטה אינו אלא כדם האברים לא למה זה דומה למי ששחט בבהמה רוב שנים ולא שחט הורידין שדם הרבה שהיה ראוי לצאת בשעת שחיטה נשאר בגוף האברים שאע"פ שמוציא הדם ההוא לאחר זמן לא מיקרי תו דם הנפש אבל דם הכנוס בלב שאין דרכו לצאת בשעת שחיטה ומקרי דם הנפש להיות שעיקר חיות הבע"ח תלוי בו גם בשליל חייב עליו כרת"] וכה"ג כתב היד יהודה סי' ס"ז סק"א. אך דעת הר"ן שהרמב"ם אינו מחלק בין דם הלב לשאר דם הנפש וכן נקט הש"ך בספרו הארוך ריש סי' ס"ו.

**איבעיא להו מהו לפדות בבן פקועה**

הנה מבואר שהאיבעיא הוא משום שע"י שנחשב כשחוט זה מפקיע ממנו השם שה והיינו אף שכבר אמרנו שלא הלכו בו אלא על עסקי אכילה והיינו כמו שנתבאר מהפסקי הרי"ד שמה שהפקיע התורה בן פקועה משם בהמה אינו אלא כלפי דיני אכילה מ"מ כיון דסו"ס נחשב כשחוט [ולא רק שא"צ שחיטה] הרי זה סתירה להיות שה אך א"כ צ"ע למה נסתפקו רק לגבי פדיון הרי ממילא יש להסתפק ג"כ לעניין רביעה וחרישה שכל שנחשב כבישרא בדיקולא אין חיוב על רביעה וחרישה ויש לעיין עוד הרי קי"ל לק' שד' סמנים אכשר בה רחמנא הרי שאפילו לאחר שנשחטה שייך בה שחיטה נוספת וא"כ ע"כ אינו כמונח בדיקולא [וכה"ג כתב הר"ן דכיון שד' סמנים אכשר רחמנא ודאי יש לבן פקועה דם הנפש] והרי לדעת רש"י אמרי' כן אפילו בשחיטה כשרה. [וע"ע בכתבי הגרי"ז בכורות יב ע"א] ובאמת עי' ברשב"א לק' עה ע"ב שחולק על רש"י שכין שסימניו שחוטים א"א לשחוט פעם נוספת ועי' מנ"ח מצוה כ"ב שצידד לומר שבשחיטת טריפה כיון שעדין יכול לשחוט הולד חשוב שה ופודים בו גם למר זוטרא [והיינו לדעת תוס' שטעמו של מר זוטרא משום בישרא בדיקולא].

ונחלקו מר זוטרא ור' אשי אם פודים וכפשוטו נחלקו אם חשוב שה או לא אך בדעת רש"י כתבו הראשונים שלכו"ע לית ליה סברת בישרא בדיקולא [במהדו"ב נקט שר"א ידע טעמו של מר זוטרא אך בראשונים שר' אשי נקט שמסברא אין מקום להסתפק בזה דודאי לא חשוב כבישרא בדיקולא] ורק שלמר זוטרא ילפי' פסולו מגז"ש מפסח שיש פסול יוצא דופן ואינו שייך כלל לסברת בישרא בדיקולא ואף שרש"י כתב הטעם לא לרבותו מתפדה תפדה הוא משום דבישרא בדיקולא היינו רק סברא להעדיפו [אע"פ שלכאורה נתמעט מזה גם אופנים של יוצא דופן דליכא חסרון של בישרא בדיקולא וצ"ב וכן צ"ב שאם פשוט שכיון דרהיט ואתי חשוב שה א"כ למה הוא סברא להעדיפו] ולר"מ י"ל בזה סברא אחרת כש"כ הרמב"ן.

**איבעיא להו מהו למנות בו ראשון ושני**

עי' פירש"י דאיירי בבן ט' חי אך עי' בבעה"מ שהוכיח מהגמ' בסמוך שגם בבן ח' חי כך הדין ורק במת ליכא מחלו' שבזה ודאי חשוב כגופא אך הרמב"ן נקט שגם במת נחלקו.

ועי' מהרש"א שנקט שגם רש"י ז"ל מודה לזה אך עי' ברע"א שתמה שא"כ אמאי נקט רש"י בן ט' חי שהוא שלא אליבא דהילכתא דקי"ל כר"מ שאינו מקבל טומאה עד שימותו ועי' באחיעזר ח"ג סי' מ"ח אות ג' שר"ל שבדווקא נקט רש"י בן ט' חי משום שבבן ט' מת או בבן ח' חי הו"ל כאבר מאבריה ורק בבן ט' שהוא בהמה בפני עצמה ורק הותר מגזה"כ דכל בהמה תאכלו בזה נחלקו ר"י ור"ל [אך עיקר הדבר צ"ב הרי כפשוטו לאחר שמת האם הו"ל הולד כילוד ואינו אלא כמונח בקופסא וכש"כ הגרע"א לעיל בע"א מדברי הרמב"ן וא"כ למה חשוב כחד גופא עם האם]

**מטמא טומאת אוכלים**

**האם קבלת טומאה תלוי בשם אוכל**

היינו שלדעת ר' יוסי הגלילי הטעם שבעל חי אינו מקבל טומאה אינו משום שהוא בעל חי אלא משום שעדיין לא נחשב כאוכל והיינו כיון שהוא מחוסר שחיטה וא"כ בעל חי כזה שאינו מחוסר שחיטה חשוב כאוכל גם מחיים ולכן מקבל טמאה מחיים ובדעת חכמים מבואר בתוס' לק' קכח ע"א (ד"ה בהמה) שטעמם שכיון שהוא בעל חי אינו מקבל טומאה אפילו אם יש לו שם אוכל וכ"כ התוס' לק' פא ע"ב ד"ה הואיל שחיותה מטהרתה [וע"ע בית האוצר (להגר"י ענגיל) ח"א כלל ל"ז] ועי' בכתבי הגרי"ז זבחים טז ע"א שהוכיח ממה שישראל ששחט בהמה טמאה אע"פ שבמפרכסת ודינו כחיה אפ"ה מקבל טומאת אוכל מוכח שהחסרון בשם אוכל מונע הטומאה ולא החיות [וע"פ זה הק' למה בהמת קדשים אינו מקבל טומאה מדין חיבת הקודש] ועי' קה"י טהרות סי' מ' ועי' מש"כ ליישב הגרא"וו בקובץ ענינים עמ"ס חולין שכל שנעשה בו מעשה שחיטה [אפילו בבהמה טמאה] חשוב מעשה לשוויא אוכלא ומקבל טומאה גם בחיותה. [ע"ע מה שהאריך בעניין זה בעל המקד"ד שם]

**דעת ר' ישעי' שכל ב"פ צריך נחירה**

ועי' בנאות יעקב סי' י"א אות ב' שהק' מכאן לשיטת רבינו ישעיה המובא בשיטמ"ק ב"ק מא ע"א שבן פקועה אע"פ שא"צ שחיטה צריך נחירה דא"כ אמאי מקבל טומאה לריה"ג מחיים הרי מחוסר נחירה הוא וע"ש שביאר ע"פ המבואר לק' קכא ע"ב הנ"ל שכל שנעשה בה שחיטה אע"פ שלא הותרה באכילה חל בו תורת אוכל ומקבל טומאה

**דעת הבעל המאור בביאור שיטת ר' יוחנן**

הנה עי' בבעה"מ שביאר מה שאמרו שר' יוחנן הלך לשיטתו היינו מה שדימה ר"י ריה"ג לבית הלל הוא לשיטתו שהעובר והאם ב' גופים הם ונמצא שהולד לא קיבל שחיטה בגופו ואפ"ה חשוב אוכל וא"כ שפיר דימהו לבית שמאי שגם שם לא קיבל שום שחיטה ואפ"ה חשוב כאוכל אבל לדעת ר"ל שהעובר והאם חשוב כחד גופא נמצא שנחשב כאילו נעשה שחיטה בעובר גופיה וא"כ י"ל שבזה מודה גם ב"ה שרק בדגים שלא נעשה בו מעשה שחיטה הוא דס"ל לב"ה שאינו ראוי לקבלת טומאה ומבואר עכ"פ ששחיטת ב"פ לדעת ר' יוחנן דומה ממש לדגים וחשוב כאילו לא נעשה בו שום שחיטה ורק מחמת מה שמותר באכילה הוא שמקבל טומאה וזה דלא כדברי הנאות יעקב.

**ב"ש אומרים משיצודו**

עי' פירש"י "דכיון דאין טעונים שחיטה הרי הם כמתים" ומשמע שהטעם שמקבלים טומאה הוא משום דנחשבו כמתים ע"י שניצודו [ואין הכרח שהוא מחמת שעומדים למות שגם בחגבים י"ל כן וכש"כ במשנ"א בעוקצין שם מ"מ הטעם ע"י שעומדים לאכילה ע"י הצידה ולא סתם מה שא"צ שחיטה] וא"כ צ"ע היאך דימהו הגמ' לבן פקועה וכבר תמה בזה הקרן אורה

**ר"ע אומר משעה שאינו יכולין לחיות**

מבואר שלדעת ב"ה אפילו בעומד במצב שע"כ ימות עכשיו שהוא עדיין חי אינו מקבל טומאה וכפשוטו הטעם שלדעת הבית הלל עצם החיות מפקיע קבלת טומאה עי' לעיל אך במשנ"א בעוקצין שם ביאר שהיינו משום שאין דרך בני אדם לאוכלו כשהוא חי משום דאיכא בל תשקצו וגם איכא צער בע"ח לכן אינו נחשב עדין אוכל כיון שעדיין אינו עומד לאכילה ע"ש.

**נולדו בדגים סימני טריפה**

עי' פירש"י שהספק אליבא דר"ע והיינו שלר"ע כל שאינו יכול לחיות כבר מקבל טומאה לכן נסתפקו מהו הדין בנולדו סימני טריפה ומבואר שאם דגים אינם חיים ע"י הטריפות פשוט שמקבל טומאה לר"ע אע"פ שביבש בין סנפיריו עומד למת מיד ולא רק תוך י"ב חודש.

אך ברמב"ם בפ"ב מהל' טו"א ה"ו מבואר שנקט שהספק אליבא דבית הלל וצ"ב הרי לבית הלל בעינן שימות וסו"ס לא מת ועי' מנ"ח מצוה ק"ס שביאר שמצינו בסנהדרין עח ע"א ההורג גוסס חייב ואילו ההורג טריפה פטור והרי מציו שגוסס כבר מקבל טומאה אע"פ שהוא חי כדין מפרכסת וא"כ שפיר נסתפקו בדין דגים שנולדו בהם סימני טריפה וצ"ע הרי מה שמפרכסת מקבל טומאה הוא משום שנעשה בה מעשה שחיטה כמבואר ברש"י לק' קכא ע"ב אבל אם נעשה מפרכסת לבד אינו מקבל טומאה

ועוד צ"ע כמו שהק' במלא הרועים שלא מצינו שטריפה מקבל טומאה מחיים וע"ש תחילת הריגה י"ל שמתיר בדגים אך צ"ע כנ"ל שטריפה נעשה לבד בלי מעשה מכשיר עם מחשבת אכילה. אך יעוי' בראבי"ה סי' אלף קכ"ח "משמע לכאורה דטריפה חשובה כמתה לקבל טומאת אוכלין ויש לשאול דבפרק העור והרוטב הלכה כיוצא בו השוחט וכו' עד דתני ר' אושעיא ישראל ששחט וכו' עד שחט בו אחד או רוב שנים אינה מטמאה טומאת אוכלין וי"ל דההוא כמ"ד טריפה חיה".

**ר"ל אמר חלבו כחלב חיה אוירא גרם**

וכתב רש"י שזה א"ש אפילו לר'"י דאמר במשנה שחלבו של בן פקועה מותר דשאני התם שלא יצא לאויר העולם וכן צ"ל ללישנא אחרינא בדעת ר"ל שכיון שחדשים ואוירא גרם לאחר שנשחט לא נחשב שיצא אוירא ועי' בראש יוסף לק' צב ע"ב שביאר בתרי אנפי "ואף שיצא חי לאויר העולם לא מיתסר דכבישרא בדיקולא הוא או דלא מסתבר שיאסור אח"כ", והיינו די"ל שכיון שלאחר שחיטת האם נחשב גם העובר כשחוט לכן שוב לא שייך שיחול עליו שם בהמה אך הפמ"ג תמה ע"ז מהמבואר לעיל עד ע"ב שפודין בבן פקועה דכיון דרהיט ואזיל ודאי חשוב בהמה [אך כבר נתבאר לעיל מדברי הנאות יעקב שמה שאמרו לא הילכו בו אלא על עסקי אכילה שהכוונה שמה שהפקיע התורה מהעובר שם בהמה אינו אלא לגבי עניני אכילה אבל לשאר דיניו חשוב בהמה גמורה וא"כ עכ"פ כלפי עניני אכילה לא נחשב בהמה ולכן נאסרה ביצאתה לאויר העולם עי' בספר מתנת יושר] ועוד פי' הראש יוסף דכיון שבעודו במעי אמו לפי שחל עליו שם חלב הותר שוב לא יחול עליו איסור וכסברא זו מבואר ג"כ בחי' הגרע"א דע"ש שר"ל שלדעת התוס' שלר"י צריך אויר העולם כדי לאסור החלב [ללישנא בתרא] אם שחט העובר בעודו בפנים לא יחול על החלב איסור לאחר שיצא כיון שכבר הותר בשעת השחיטה ע"ש.

**הושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב של בן ט' חי**

הנה לפי טעמו של ר' יוחנן שחדשים גרמי לכאורה לאו דווקא בן ט' חי אלא ה"ה מת וכן משמע לכאורה מדברי הרשב"א בסוגיין שהק' על אלו שרצו לומר ר' יוחנן ע"כ ס"ל כר"מ שחלבו של שליל אסור כיון דס"ל חדשים גרמי ממה דאי' במתני' שבמצא בן ט' מת לכו"ע הולד מותר אע"פ שחדשים לבד גרמי ע"ש ומשמע שבבן ט' מת יש לאסור חלבה משום דחדשים גרמי וכן צידד בחי' הר"מ קזיס

אך לכאורה מדברי הרשב"א לק' פט ע"ב מוכח לא כן דע"ש שכתב בשם התוס' בביאור דברי ר' אלעזר אמר ר"א שמה שנחלקו ר"מ ור"י בחלב בן פקועה הלכו לשיטתם היינו רק לגבי חלב שיסוד מחלו' ר"מ ור"י הוא אם עובר בן ט' חשובה כבר בהמה והיינו אם חדשים גרמי להיקרא בהמה וממילא יש לה חובת עצמית של שחיטה דקרינן בה וזבחת מבקרנך וצאנך [וכן ס"ל לר"מ] או שכל שלא יצא לאויר לא חשובה בהמה והיינו שחדשים ואוירא גרמי ולכן ניתר שפיר בשחיטת אמו [וכן ס"ל לר"י אך לכאורה זה לא א"ש למה שהביא הרשב"א לעיל עד ע"א מדברי התוס' שגם לר"מ כל זמן שלא יצא לאויר העולם ניתר בשחיטת אמו ומדברי הרשב"א בסוגיין משמע שבדעת ר"ל מודה הרשב"א לדברי התוס' אלו ורק בדעת ר"י הסובר חדשים לבד גרמי חולק ע"ש] ובזה תלוי מחלקותם גם לעניין חלב שלדעת ר"מ שבחדשים לבד חל עליה שם בהמה א"כ ה"ה דקרינן ביה חלב שור או כשב ואילו ר"מ סבר שהשם שור וכשב חל בשעת הלידה וא"כ גם החלב לא חשוב חלב עד הלידה ע"ש וצ"ע הרי ר"מ מתיר בחלב בן ט' מת ואם לאחר שחדשים גרמי חל עליו שם חלב היאך הותר לר"מ ומוכח לכאורה שכל שמת איבד חשיבות חדשים וחזרה ונטפל לאמו ופקע ממנה שם בהמה ולפי זה דווקא קאמר ר"י שתלש מבן ט' חי דאילו תלש מבן ט' מת פקע השם חלב ע"י טפילותו לאמו וכ"כ בחי' הר"מ קזיס

הנה הראשונים הקשו לק' פט ע"ב שהיאך צידדו לומר שם שאיסור גיד חל מיד בתחילת יצירתו הרי ממה שאמר ר' אלעזר אמר ר"א שלא פליגי ר"מ ור"י אלא בבן ט' חי והלכו לשיטתם מוכח שאיסור גיד לא חל מיד והרשב"א רמב"ן בעה"מ וריטב"א הוכיחו מזה שהסוגיא שם לא סובר כר' אלעזר אמ' ר"א והדברים תמוהים שלכאורה תי' התוס' שם פשוט מאד שמה שמתיר ר"מ הוא מדין מכל בבהמה תאכלו וכמו שמתיר ר"י והרי לדעת ר' אלעזר מה דס"ל לר"י ס"ל ג"כ לר"מ ולא פליגי אלא אם בן ט' חי חשוב בן פקועה [ואין לומר דכוונת הרשב"א דכיון שעומד להיות ניתר ע"י שחיטת האם לא נחשב שחל מתחילת היצירה שהרשב"א חידש סברא זו רק אח"כ אך הרמב"ן צב ע"ב מבואר באמת שזהו קושייתו ע"ש] ולכאורה צ"ל שביאור קושייתם הוא שמנליה לר' אלעזר דלא פליגי ר"מ ור"י אלא בבן ט' חי והלכו לשיטתם אולי באמת פליגי גם בבן ח' כסתימת דבריהם ולא הלכו לשיטתם ומזה הוכיחו הראשונים שס"ל לר' אלעזר דלא שייך כלל מחלו' בבן ח' והיינו ע"כ משום שגם בגיד חדשים גרמי ובבן ח' ליכא כלל איסור גיד אך צ"ע דא"כ מה נאמר בבן ט' מת הרי שם כבר יש חדשים ואפ"ה טוען ר"א שע"כ לא פליגי בזה ר"מ ור"י ולהנ"ל א"ש שכל שמת פקע ממנו חשיבות חדשים [והיינו שאילו היה איסור גיד חל מיד בתחילת יצירתו לא היה מועיל טפילותו לאמו שהרי א"צ כלל חלות שם בהמה לאוסרו אבל מאחר שצריך חדשים להחיל עליו שם בהמה לכן י"ל שכל שמת איבד חשיבות חדשים ע"י טפילותו לאמו]

**שיטת ר' יוחנן**

הנה דעת ר' יוחנן שחל שם חלב מיד בגמר ט' חדשים וכתבו התוס' דמ"מ אין זה סותר מה שהתיר ר' יהודה חלב בן ט' חי שכיון שנשחט הותר בשחיטת אמו והרא"ש הוסיף שאע"פ שחלב האם לא ניתר בשחיטה וא"כ למה יותר חלב הולד דגזירת הכתוב הוא ומשמעות הדברים שאע"פ שבאמת הוא חלב אפ"ה התירה אותו התורה אך יעוי' בתוס' ד"ה מה חלב שכתבו "משום דמישתרי מן כל בבהמה ואין חשוב חלב", ומבואר שלא חשוב חלב ובתוס' ד"ה לדברי. כתבו שגם לר' יוחנן לא חל שם חלב עד שיוציאו ממעי הבהמה דכל זמן שהוא בפנים הרי הוא נטפל לאמו וביאור דבריו שבפרשת בן פקועה נתחדש לא רק שהשחיטה מתרת אלא גם הרקע להיתר שחיטה והיינו שהולד נטפל לאמו ועי' בתוס' לק' ק' ע"ב (ד"ה אבל) שהך טפילות לא נתחדש אלא בבהמה טהורה ולא בבהמה טמאה [ויסוד הדברים לעיל ע' ע"ב אשכחן בהמה טהורה בהמה טמאה מנלן] ולכן כל עובר שנמצא במעי אמו טפילותו לאמו מפקיע ממנו השם חלב ולכן רק במוציאו במעי אמו הוא דחל עליה שם חלב [והיינו דאע"פ שהחסרון אינו בחלב אלא בשם בהמה וא"כ לא שייך שיחול שם על החלב לעצמו דעיקרו בשם בהמה בכללותה דשאני הכא שמצד העובר בעצמותו ראוי לחול שם בהמה דחדשים גרמי ורק טפילותו לאמו מפקיעו ולכן כלפי החלב שהוציאו וליכא סיבת ההפקעה חוזר השם חלב למקומו] וא"כ לכאורה לא צריך התוס' לפרש טעם ההיתר לר' יוחנן משום שניתר בשחיטת אמו אלא דלכאורה כוונת התוס' נהי שלפני שיצא לא נאסרה אבל לאחר שנאסרה הרי סו"ס אינו טפל לאמו ולמה שלא יאסר עכשיו לזה כתבו שכיון שבשעת השחיטה הותרה שוב לא יאסר [וכמו שכתב הך יסוד הגרע"א בסוגיין והראש יוסף לק' צב ע"ב שכל שבשעת שחיטה הותרה לא יחול עליו איסור אח"כ]

**לדעת ר' יוחנן חלב בן פקועה לגבי קרבן**

הנה אע"פ שלר"י חדשים גרמי הרי מודה שניתר בשחיטת אמו וא"כ צ"ע מה הק' ר' יוחנן לר"ל ממה שהצריכו פסוק למעט חלב שליל מהקרבה הרי איירי בנשחט אמו וא"כ גם לר"י תקשי שהרי בכה"ג מודה הוא שהחלב מותר ועי' רשב"א לק' צב ע"ב שעמד בזה ולכאורה כוונת תירוצו שאע"פ שהוא חלב גמור אפ"ה התירו התורה וא"כ אין זה סיבה להפקיע ממנו דין הקרבה אך צ"ב שבלשון קושייתו להדיא שהוא בשר ולא חלב וגם צ"ע לומר שגזה"כ מתיר חלב גמור ולכאורה הטעם שבאמת לא חשוב חלב גמור אע"פ שחדשים גרמי היינו משום שכל שנשחטה הרי חידשה התורה ששחיטת האם מועיל לעובר והינו ע"כ משום שנטפל העובר לאם ונמצא שע"י השחיטה פקע מן העובר שם בהמה ופקע ממנו גם השם חלב ולכן חשוב רק כבשר ושפיר הק' הרשב"א והעיר הגר"א פוגל שליט"א שכוונת הרשב"א שרק כלפי היתר אכילה חידשה התורה שפקע ממנו השם חלב אבל לגבי שאר דיני תורה ודאי נשאר במציאותה שנחשב כחלב גמור. וכן מבואר בתורת יקותיאל סי' ס"ד [דע"ש שהק' על הרשב"א "לפענ"ד לא זכיתי להבין דבריו הקדושים כלל דמאי קושיא היא לר' יוחנן ליקרביה הא שפיר י"ל כמו דשרי רחמנא באכילה ושוויה כבשר גמור בשחיטת אמו ה"ה דאינו קרב כיון שאינו חלב כלל רק כשאר בשר", והיינו שגם לתי' הרשב"א כלפי אכילה נחשב כבשר ולכן הק' דמי יימר שלגבי חלב לא מיקרי בשר]

והנה הרשב"א לק' פט ע"ב הביא בשם בעלי התוס' שביאר מה שאמר ר' אליעזר שר"מ ור"י הלכו לשיטתם שהוא רק לגבי חלב וטעם פלוגתתם שכמו שס"ל לר"מ שבן ט' חי טעון שחיטה והיינו משום שחשב כבר כבהמה מעליא וקרינן ביה וזבחת מבקרך ה"ה לענין חלב שכבר נאסר דקרינן ביה חלב שור וכשב משא"כ לדעת ר' יהודה כמו שלעניין שחיטה לא חשוב בהמה מעליא כמו כן לעניין חלב לא חשוב שור וכשב והיינו משום דס"ל דשם שור חל רק לאחר לידה כדתיב שור או כשב כי יולד [הנה לפי זה מה שנחלקו ר"י ור"מ לגבי גיד הוא אם שחיטה מתרת אפילו אם חל כבר השם איסור שדעת ר"י ששחיטה מתרת אפילו אם כבר חל השם גיד ולפי זה גם לעניין חלב יש להתיר מהאי טעמא אפילו היה סובר חדשים גרמי וא"כ מה שאמר ר' אלעזר שהלכו לשיטתם אינו לבאר דעת ר"י אלא דבאמת גם בדעת ר"מ בבן ט' חי אינו צריך להסביר ולומר שאינו מותר ע"י השחיטה כיון שכבר חל השם חלב שהרי לר"מ בן ט' חי אינו נחשב כלל כבן פקועה וא"כ בודאי לאחר הלידה הו"ל כבהמה מעליא שודאי חלבו אסור וכל סברת ר' אלעזר אינו אלא לבאר למה בבן ח' מודה ר"מ להתיר והיינו משום שעדיין לא חל ע"ז שם חלב וצע"ק] ולכאורה היינו ממש מחלו' ר"י ור"ל אם חדשים לחוד גרמי או חדשים ואוירא וצ"ע.

ועי' חי' הר"מ קזיס שביאר כוונת התוס' שודאי לכו"ע חדשים גרמי אלא לדעת ר' יהודה הרי נתחדש שניתר בשחיטת אמו והרי בשחיטה נטפל העובר לאמו ואינו חשוב כבהמה לעצמו ולכן גם החלב מותר ואילו לר"מ כיון שחדשים גרמי ולית ליה דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו הרי ממילא נשאר בשם בקר וצאן וא"כ כמו כן חשוב חלב גמור ולא הותר ע"ש. והיינו כנ"ל.

**דעת ר"ל**

הנה דעת ר"ל שחדשים ואוירא גרמי והיינו שכל שהוא בפנים לא חל עליה כלל שם בהמה ולכאורה א"כ ר"ל ע"כ לא סובר כר"מ שהרי טעמו של ר"מ שגם בן ט חי חשוב בהמה וכש"כ רש"י לעיל עד ע"ב אך יעוי' ברא"ש שכתב שאין זה טעמו של ר"מ אלא ר"מ סובר שאע"פ שגם בן ט' חי לא חשוב בהמה וכל זמן שהוא בפנים הרי הוא ניתר בשחיטת אמו מ"מ לאחר שיצא וחל עליו שם בהמה נפקע היתר שחיטת אמו [וכ"כ הרמב"ן והרשב"א לעיל עד ע"א בשם התוס' והרשב"א כתב על דבריהם שאינו מחוור מ"מ כאן כשבא לבאר שיטת ר"ל לא מצא ידיו לבאר אלא ע"פ שיטת התוס' וכנראה שזהו היה עיקר השגתו על התוס' שלדעת ר' יוחנן דקי"ל כוותיה אין לומר כן אבל בדעת ר"ל מסכים הרשב"א לתוס']

**לדעת רש"י**

אך לדעת רש"י שטעמו של ר"מ משום שכבר נחשב בהמה לכאורה צ"ל שאין הכי נמי ר"ל לא אמר דבריו אלא לדעת ר"י וכ"כ הר"ן בדעתו וכ"כ בראבי"ה סי' אלף קל"ט שמחלו' ר"י ור"ל הוא לדעת ר' יהודה ע"ש.

**ביאור הר"ן במחלו' ר"י ור"ל**

עי' בר"ן שכתב לבאר סברת המחלו' ר"י ור"ל שדעת ר"י שכין שבן פקועה התרבה ממה דכתיב בהמה בבהמה הרי מוכח שכבר נחשב כבהמה בפנים בגמר חדשים לפני שיצא ואפ"ה התירה אותה תורה כל מה שפנים אפילו גידו וחלבו כדכתיב כל בבהמה תאכלו ור"ל ס"ל שאם כבר חל שם חלב לא יתכן שהתורה יתירו היכלך יש להוכיח ממה שהתורה התירה החלב שע"כ לא נחשב חלב עד שיש חדשים ואוירא ולכאורה צ"ע שבגמ' מבואר מקור אחר לשיטת ר"ל ועוד צ"ע שבגיד משמע שלכו"ע לא בעינן אוירא ואפ"ה התירה אתה התורה בשחיטה וכש"כ הרשב"א.

**דעת רבינו אפרים**

דעת רבינו אפרים דר' יוחנן הסובר חדשים גרמי ע"כ סובר כר"מ שאין בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו דכיון שבן ט' חי נחשב כבהמה בפני עצמו ממילא לא נטפל לאמו ולא הותר בשחיטתה ועי' רשבא לק' צב ע"ב מה שהאריך לתמוה עליו וע"ש בראש יוסף שהק' ממה שאמר ר' יוחנן קג ע"א דאיסור חלב חל לאחר שיולד ומצינו בזה ב' מהלכים דעת התוס' שגם ר"י מודה דבעינן עכ"פ אוירא דחלב ודעת הרשב"א לק' פט ע"ב שלגבי איסור חל על איסור חשוב כחל לאחר לידה כיון דמיתלי תלוי וקאי אם יותר ע"י השחיטה ולדעת רבינו אפרים לא שייך ב' תירוצים אלו.

**דעת הרמב"ם**

עי' רמב"ם פ"ז מהל' מאכ"א ה"ג שאע"פ שפסק ר"י שבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו מ"מ פסק לעניין חלב כר"מ שחלבו אסור וחילו כתב הרשב"א בסוגיין ולק' צב ע"ב ממה דס"ל לר' יוחנן שחדשים גרמי וכיון שכבר חל עליה שם חלב ע"כ כר"מ ס"ל שלא הותר בשחיטת אמו ותמה עליו הרשב"א חדא הרי אמר ר' אלעזר אמר ר"א שר"מ ור"י הלכו לשיטתם וא"כ א"א לפסוק כר"מ בחלב אם לא קי"ל כר"מ בשחיטה ועוד הרי מפורש במשנה שאפילו ר"מ מודה שבן ט' מת מותר הרי ששייך להתיר אפילו בהמה שכבר יש לו חדשים וע"כ ששחיטת אמו מתירו וא"כ גם לעניין חלב י"ל כן ועוד הרי מצינו לענין גיד שלכו"ע חל עכ"פ בגמר החדשים ואפ"ה שחיטתו מתירו וא"כ ה"ה שי"ל כן לעניין חלב

**תלש חלב בן ט' חי והניחו בתוך האם**

עי' כס"מ שלדעת הר"מ אע"פ שפסק שחלב בן ט' חי לא ניתר בשחיטת אמו מ"מ אם תלשו והניחו בתוך האם מותר ובראש יוסף צב ע"ב ביאר שרק בן ט' חי לא נטפל לאמו וכלך התירו רק משום שהשחיטה מתייחסת גם לולד ואין בזה להתיר החלב אבל חתיכת חלב ודאי נטפל לגמרי לאם ופקע ממנו שם חלב.

**דין חלב של בן ט' מת הנמצא במעי אמו**

עי' ה"ה שחלב בן ט' מת הנמצא במעי אמו מודה הרמב"ם שהוא מותר ותמהו האחרונים [עי' תורת יקותיאל סי' ס"ד סק"א ובאמרי משה סי' ד'] שכיון שכבר נאסר שנעשה בן ט' היאך הותר כשמת ועי' חי' הר"מ קזיס שביאר שכיון שחדשים גרמי הרי עיקר איסורו של חלב העובר הוא מחמת חשיבותו כבהמה לעצמו ולכן כל שמת פקע חשיבותו וחזר ונטפל לאמו.

**השוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי**

הנה הטעם ששחיטת הטריפה אינו מועיל לולד לכאורה מצינו מחלו' הראשונים דהנה יעוי' לק' פה ע"ב "לא לכל אמר ר"מ שחיטה שאינה ראויה שמה שחיטה מודה ר"מ שאינה מתירתה באכילה וע"ש שנפק"מ בזה לעניין בן פקועה במעי טריפה שלא ניתר בשחיטת האם והיינו שאע"פ שהיה מקום לומר שכיון שהולד אינו טריפה נמצא שאע"פ שהאם אינה יכולה להיות מותרת כיון שטריפה היא מ"מ הולד שאינו טריפה למה שלא יהא מותר והטעם שבאמת אינו מותר מצינו מחלו' בראשונים שברש"י בסוגיין (עה ע"א ד"ה אוסר ובע"ב ד"ה טעון) מבואר שהטעם שכיון שיסוד ההיתר של בן פקועה שניתר בשחיטת אמו הוא משום דחשוב כאחד מאבריה א"כ עד כמה שנחשב כאחד מאבריה הרי ממילא הוא טריפה כאמו

אולם מדברי הרשב"א שם ובתורת הבית (ס' ע"א) ובחי' הר"ן סנהדרין קיג ע"א מבואר דהיינו טעמא שכל מה שנחלקו ר"מ ור"ש אם שחיטה שאינה ראויה שמה שחיטה או לא אינו אלא לגבי אותו והדם או כיסוי אבל לכו"ע שחיטה שאינה ראויה אינו מתיר באכילה והיינו שעצם זה שהוא שחיטה שאינה ראויה מפקיע ממנו היכולת להתיר וע"ש בר"ן דמה"ט בהמה שחציה של עיר הנידחת אינה מתרת באכילה שכיון שכלפי חצי הבהמה נחשבת כשחיטה שאינה ראויה כיון שאסור בהנאה ה"ה כלפי חצי השני חשובה שחיטה שאינה ראויה ואינה מתרת באכילה [ומבואר מדבריו שבכל שחיטה שאינה מתרת באכילה אמרי' כן אפילו כשהוא איסור צדדי כעיר הנידחת ודלא כדברי מרן רי"ז הלוי ז"ל במכתבים שפשוט שרק בטריפה אמרי' כן שחסר בעיקר המתיר של השחיטה וכן מבואר ברשב"א בתוה"ב שם ע"ש]

**אם הס"ד רק בבן ט' חי**

מדברי רש"י מבואר שהס"ד להתיר בן פקועה בשחיטת אמו טריפה אינו אלא בבן ט' חי אבל לא בבן ח' וביאר הטעם שבבן ח' כיון שאינו יכול לחיות ודאי עיקר חיותו מן האם ואם האם היא טריפה גם הוא נחשב כטריפה וכ"כ שם בתוס' ובר"ן אולם הרשב"א ביאר באו"א שבן ח' כיון שאינו בתורת שחיטה ע"כ אין להתירו אלא משום שנטפל לאמו ומקבל שחיטת אמו מדין אחד מאבריה משא"כ בבן ט' שהוא בר שחיטה הוא יכול לקבל שחיטה עצמית ולכן לא איכפת לן שהאם טריפה [והוא ע"ד דברי הבכור שור עה ע"א שחלוק היתר שחיטה בבן ח' מבן ט'] וע"ע בחי' הרמב"ן.

**חלב ולד טריפה**

הנה לדעת רש"י שהטעם שאין ולד טריפה ניתר בשחיטת אמו הוא משום דא"כ הו"ל כאחד מאבריה כתב הגרע"א סי' י"ג שלפי זה כל זמן שלא נשחט אמו טעם איסורו הוא משום שחשוב כטריפה והאוכל מבשרו כאוכל בשר טריפה ורק ע"י שחיטת עצמו נבדל מאמו ופקע ממנו שם טריפה וע"ש דמה"ט בספק כלו לו חדשיו וניתר בשחיטת עצמו יש לולד חזקת איסור משום שהיה לו איסור טריפה לפני שחיטתו אולם לדעת הרשב"א יסוד האיסור הוא משום שחסר בולד היתר שחיטה וגדר איסורו מבואר בפמ"ג סי' י"ג משב"ז סק"ב שהוא משום איסור אבר מן החי

ולכאורה לדעת רש"י כיון שהולד הוי טריפה חלבו אסור משא"כ לדעת הרשב"א ודאי שחלבו כיון שכל איסור הולד הוא משום איסור אבר מן החי ולכן אפילו לר' אמי שאין לו היתר בשחיטה מ"מ חלבו מותר כמו שכתב הרשב"א בשו"ת ח"ג סי' שס"ג.

**ד' סימנים אכשר ביה רחמנא**

הנה בביאור מחלו' ר' אמי ורבא לכאורה נחלקו הראשונים והיינו שלדעת רש"י עיקר חידושו של רבא הוא שאע"פ שיש לולד אפשרות של היתר שחיטה ע"י שנטפל לאמו מ"מ יש לו עוד אופן של היתר שחיטה והוא ע"י שחיטת עצמו ואז פקע ממנו דין טפילות לאמו והותר ע"י סמני עצמו ולר' אמי אין אפשרות להתיר הולד אלא ע"י סמני האם

משא"כ לדעת הרשב"א עיקר הנידון הוא האם אמרי' כיון שכבר נשחט הולד ע"י סימני האם א"כ כבר לא שייך שחיטה כלפי הולד שהרי סימניו כבר שחוטים דמי או דנימא כיון שלא הותר לאכילה לא נחשבו כשחוטים לגמרי.

**מחלו' רש"י והראשונים אם ר' משרשיא סותר ד' סמנים**

הנה כתב רש"י בע"ב שר' משרשיא שאומר שולד הנולד מבן פקועה הבא על בהמה מעלייתא אותו הולד הנולד מהם אין לו תקנה חולק על רבא הסובר ד' סמנים אכשר בה רחמנא והיינו שאם נאמר שד' סמנים אכשר בו רחמנא הרי אפשר לשחוט הולד אע"פ שחציו כבר שחוט והרשב"א והר"ן חולקים שרק בטריפה שלא הותר לגמרי באכילה נמצא שסימניו עדיין אינם כשחוטים לכן שייך להתירו ע"י שחיטת עצמו אבל בבהמה כשרה כיון שכבר נשחט הו"ל כמנח בדיקולא ולא שייך לשחטה פעם נוספת אך רש"י לשיטתו לק"מ שהרי לדעת רש"י גדר ההיתר של ד' סמנים הוא שכל מה שנטפל לאמו ומקבל שחיטת אמו אינו אלא עד כמה שלא נשחט אבל אם נשחט הולד פקע ממנו התורת טפל לאמו וניתר מצד שחיטת עצמו. **<כל זה טעות חמור שהרי כאן איירי בולד שאינו בן פקועה אלא שנולד מבן פקועה וא"כ מה שנחשב כשחוט נשאר גם לאחר שחיטת עצמו ופשוט>**

**האם שחיטה על בן פקועה חשוב שחיטה**

עי' רש"י ב"ק קו ע"ב שמשמע מדבריו שלרבנן הסוברים שמדרבנן צריך לשחוט בן פקועה חייב עליו משום טביחה ומכירה ותמה ע"ז הגרע"א שגם לרבנן אינו אלא מדרבנן [וגם מדרבנן אינו חובת שחיטה אלא משום מראית עין לבד כמו שיתבאר להלן בעזה"י] ועי' בספר ענפי ארז על עניני גניבה וגזילה שהביא בשם הגרנ"פ מאירזאהן שליט"א ליישב שרש"י לשיטתו א"ש שהרי לדעת רש"י גם בבן פקועה שייך שחטה מן התורה ואינו אלא שא"צ לשחטה אבל אם שחטה ודאי חלה עליו שם שחיטה ולפי מה שנתבאר הרי אם שחט בן פקועה עיקר התירו אינו אלא מחמת עצמה ולא מחמת שחיטת אמו וע"ש ענפי ארז שלכאורה יש להעיר ע"ד מדברי התוספתא שליכא איסור אותו ואת בנו וחיוב מתנות בשחיטת בן פקועה ולכאורה לרש"י שהוא שחיטה גמורה למה אינו חייב משום אותו ואת בנו ולמה פטור ממתנות וע"ש שכתב דאדרבה הרי התוספתא דרש לה מדרשא שרק מה שטעון שחיטה חייב באותו ואת בנו וטעון מתנות ומשמע שבאמת הו"ל שחיטה גמורה ואפ"ה כיון שא"צ לשחיטה זו כדי להתירו לא חשוב כשחיטה לעניין אותו ואת בנו ומתנות, ע"ש.

**הפריס ע"ג קרקע איכא בינייהו**

והיינו שאע"פ שמן התורה בן פקועה לרבנן א"צ שחיטה מ"מ מדרבנן צריך שחיטה מפני מראית עין כל שהפריס ע"ג קרקע וכתב רש"י שהפריס היינו שעמד על פרסותיו אולם אח"כ כתב רש"י שכיון שהלך משמע דלא סגי בעמד וכבר העיר בזה הכרתי בסי' י"ג סק"ג ועי' תבו"ש סק"ו שנקט שעיקרו תלוי בהלך אבל בעמד לחוד לא סגי והביא שכן מבואר ברמב"ם בפירוש המשנה ובספר התרומה. [וכפשוטו הכל תלוי בהפריס ע"ג קרקע בפועל וכ"כ במ"י בשם בספר הפרדס לרש"י הל' שחיטה סי' ר"ו וברי"ו נט"ו ח"ה אך יעוי' בכתבי הגרי"ז בכורות ו' ע"א שכל שעבר זמן שראוי לפרוס אע"פ שאין לה רגלים ואינו יכול לפרוס צריך שחיטה ע"ש]

**בן ח' שהפריס ע"ג קרקע**

עי' פמ"ג בסי' י"ג שפ"ד סק"א שבן חי אפילו הפריס ע"ג קרקע ל"צ שחיטה "דאפילו הלך אין בכך כלום וליכא מראית עין דכמת הוא חשוב וא"צ שחיטה אפילו מדבריהם" וכ"כ בסק"י ובבית מאיר שם ועי' יד יהודה בסק"ב שביאר שכיון שאינו יכול לחיות הרבה ודאי מידכיר דכיר ורק בבן ט' שיכול לחיות הרבה זמן לא חילקו ואסרו כל שהפריס ע"ג קרקע אך ע"ש שהביא מפרדס הגדול שמפורש שגם בבן ח' שהפריס ע"ג קרקע צריך שחיטה וכן הביא מספר התרומה [בסימנים] ובסמ"ק ע"ש וע"ע דרכי תשובה ס"ק ט"ז.

**טעם חובת שחיטה**

בטעם חובת השחיטה כתב רש"י "דאתי לחלופי לאכול בהמה בלא שחיטה", וכפשוטו הכוונה שיצא מזה תקלה להתיר שאר בהמות בלי שחיטה אולם תפארת יעקב כתב שכוונת רש"י שמא בטעות יוחלף לו הבן פקועה בהמה אחרת ונמצא אוכלו בלי שחיטה [וע"פ זה ביאר למה מועיל מה שהוא קלוטה והיינו שע"י זה לא יבוא להחליף בשאר בהמה] אך מדברי שאר הראשונים משמע שטעם השחיטה משום מראית עין שלא יבואו לחשדו שעושה איסור.

**גדר חובת שחיטה**

הנה לעניין אותו ואת בנו מבואר ברמב"ם פי"ב מהל' שחיטה ה"י שכיון שתיקנו רבנן שצריך לשחוט בן פקועה לכן אין לשחוט האם והולד ביום א' וכפשוטו לדעת הרמב"ם גדר הדין שמדרבנן יש חובת שחיטה גמורה וממילא יש לו כל דיני שחיטה ועי' חזון יחזקאל פ"ד ה"ב מקורו של הרמב"ם ולפי זה גם במתנות יש לחייבו וכן יוצא לפי"ד החזו"י אך בפר"ח בסי' ס"א ס"ק י"א [הביאו הגרע"א סי' י"ג אות ד'] כתב שלגבי מתנות מודה הרמב"ם שא"צ לתת שכיון שעיקר השחיטה אינו אלא מפני מראית עין כל שאין זה חשש מראית עין כיון שלא מתפרסם לא דנו אותו חז"ל כשחיטה.

**אדא בר חבו הו"ל בן פקועה וכו'**

**אם פוסל בו טריפות**

מכאן הוכיחו הראשונים שבבן פקועה אינו פוסל טריפות עי' תוס' ורא"ש וברשב"א והיינו שכיון שטריפות הוא דבר שהוא בצנעה לכן ליכא בזה חשש מראית עין [לפי"ד התפארת יעקב הנ"ל צ"ב] אולם דעת האו"ז סי' ת"מ שטריפות כן פוסל בן פקועה וכן דעת הרא"ה בבד"ה שהוא קולא מיוחדת בטרפה של דרוסה ע"ש. ועי' בפמ"ג סי' י"ג משב"ז סק"ד וה' שבחסר ויתר לכו"ע פוסל טריפות כיון שהוא ניכר לעין

**אם צריך תנאי שחיטה**

וכתב הרא"ש סי' ו' דמ"מ צריך שחיטה כשרה בכל הלכותיה שכיון שהצריכו שחיטה הצריכו שחיטה כשרה ואילו דעת הרשב"א שכיון שחובת השחיטה הוא רק משום מראית העין לא צריך הלכות שחיטה וכשר גם חלדה ודריסה ובתוה"ב הוסיף שגם שחיטה בסכין פגומה כשר וע"ש בד"ה ומשמה"ב.

הנה לענין אי מברך על השחיטה עי' פר"ח סי' י"ג סק"ה שלכאורה במחלו' רא"ש והרשב"א והיינו שלדעת הרא"ש יש תקנה שחיטה מדרבנן ואילו לרשב"א אינו אלא להסיר המראית עין ולא תקנת שחיטה אך הביא שם משו"ת הרשב"א ח"א סי' תקכ"ה שמברך על שחיטת בן פקועה וביאר דאפשר שטעמו שכיון דמצוה לשחוט מדרבנן לאפוקי ניחר ועיקור דאף לדידיה לא מהני א"כ שייך שפיר לברך וצונו על השחיטה.

**נקו"ה אם פוסל בבן פקועה**

עי' הגהת הגרע"א בסי' י"ג אות ה' שנסתפק אם נקובת הושט פוסל בבן פקועה כי מצד אחד לא חסר במעשה שחיטה אבל למעשה בנקו"ה הו"ל נבילה ופסולו בשחיטה ועי' פלתי סיק"ג שהוכיח ממהיא דבר חבו שלא חשש לנקובת הושט דע"כ שאינו פוסל ומבואר שגם לדעת הרא"ש לא צריך תורת שחיטה מדרבנן ואינו אלא שצריך מעשה שחיטה. ועי' כתבי הגרי"ז בכורות שלדעת הרמב"ם שנתנו לו תורת שחיטה גמורה ודאי י"ל שנקו"ה פוסל.

**ברכה על חשד**

וע"ש בפר"ח שהעיר מכאן על הר"ן בפ"ב דשבת שבמדליק נר בפתח השני משום חשד אינו מברך דעל מצוה מפני החשד לא מברכים והרי כאן כן תיקנו ברכה על שחיטה מפני החשד [היינו לדעת הראשונים שחובת שחיטה דבן פקועה הוא משום מראית עין וחשד] ולכאורה לדעת הראשונים שצריך שחיטה גמורה יש לחלק דשם הרי כבר הדליק נר חנוכה וע"כ עיקרו רק להסיר החשד אבל כאן גדר הקנה שגם בן פקועה חייב בשחיטה ולא איכפת שטעם התקנה מפני חשד וע"ע פלתי סק"ד שחילק בין חשד למראית עין [עי' בשו"ת חסד לאברהם ח"א סי' כ"א מה שהביא מזקנו הנתיה"מ בביאור החילוק בין חשד למראית וע"ע בשו"ת ובחרת בחיים סי' ס"ח ובשו"ת אגרו"מ או"ח ח"ד סי' פ"ב] וע"ע בתבו"ש סק"ט מה שכתב ליישב. אך הפרי תאר סי' י"ט סק"א נקט שבאמת הר"ן חולק על הרשב"א וע"ש שהחזיק בדעת הר"ן ובהגהת הגרע"א בסי' י"ג הביא משו"ת בשמים ראש שאין לברך ע"ש.

**מ"ט כל מילתא דתמיהא מידכר דכירי**

עי' בהגהת אשר"י שגם תמיה חיצוני מועיל כמו ששחט ב' בן פקועות בחופה [והיינו שאע"פ שכבר נתחייב בשחיטה מועיל התמיה לפטרו כיון שאינו אלא מפני מראית העין] וע"ע בתבו"ש סי' י"ג ס"ד ובס"ק י"ג.

**דעת הרמב"ם**

הרמב"ם השמיט כל הסוגיא שבקלוט ל"צ שחיטה ועי' בתפארת למשה יו"ד סי' י"ג שביאר דעתו שהרמב"ם סובר שמה התיר אביי בקלוט אינו אלא לר"ש שאסר קלוט ובבן פקועה התירו שלא נאמר שכמו שבהפריס ע"ג קרקע הצריכו רבנן שחיטה והיינו שלא סמכו על היתר בן פקועה א"כ נאמר שה"ה שיהא אסור מדין קלוט קמ"ל שלא כיון שכל קלוט יש בו תמיה מידכר דכירי ולא גזרו ע"ז חז"ל אבל כלפי היתר שחיטה לא דיבר דכיון שבדרך כלל יש מראית עין לא התירו מחמת מקרה מיוחד שיש תמיה [ובביאור הלישנא אחרינא דב' תמיהי עי' מה שכתב לבאר בתפארת יעקב ובכתבי הגרי"ז בכורות] וביותר לפי מש"כ הגרי"ז בכורות שלדעת הרמב"ם תיקנו חובת שחיטה גמורה בן פקועה דודאי י"ל שלא מהני כלל מילתא דתמיהה להתירו בלי שחיטה

אך בעיקר דעת הרמב"ם יש שכתבו שלדעתו יש בבן פקוע חובת שחטה מן התורה עי' בספר דור רביעי מה שביאר בזה. ועי' בצפנת פענח מהדו"ת עמ' מ"ח "אך הגדר דס"ל לרבינו דשחיטה ההיתר שבה הוא נמשך ולכך ס"ל בהל' מא"ס דתלעים שנעשו מבשר בהמה לאחר שחיטה אסורים עי' חולין סז ע"ב וכו' וכבר כתבתי בזה דכן ס"ל גבי בן פקועה בן ט' שהפריס ע"ג קרקע דיש בו חיוב שחיטה מה"ת וכן יש בו טומאה וכן יש בו גדר אותו ואת בנו רק לא למלקות" [עי' ל' הרמב"ם בפי"ב מהל' שחיטה ה"י שהשוחט האם והעובר ביום אחד אין בו מלקות וכבר העיר הפמ"ג בסי' י"ג שפ"ד סק"ג דתיפול שאין בו איסור תורה]

**אמר ר' משרשיא לדברי האומר וכו'**

**אם ר' משרשיא חולק על ד' סימנים**

הנה רש"י כתב שר' משרשיא חולק על ד' סימנים אכשר בה רחמנא ובביאור סברתו כתב החת"ס לעיל סט ע"א שמה שחידש רבא ד' סימנים אכשר בה רחמנא יסוד דבריו הוא משום שגדר ההיתר של בן פקועה אינו משום שע"י שחיטת סימני האם כאילו נשחט גם סימני הולד אלא שהולד א"צ שחיטה ולכן שייך לשחוט גם סימני הולד וא"כ גם בכשרה י"ל כן וכ"כ ביד יהודה סי' י"ג ס"ק י"א אך הפמ"ג בסי' י"ג שפ"ד ס"ק י"ב פירש באופן מחודש שהרי טעמו של ר' משרשיא הוא משום שנחשב שהייה ע"י שכבר חצי שחוט ובדעת רב מוכח דלא ס"ל כן שאם היה סובר כן א"כ גם בבן פקועה בן טריפה היינו צריך לומר שיפסל מטעם שהייה כיון שבמעי אמו נשחט כדי לטהר מידי נבילה וכעת נשחט כדי להתירו באכילה.

**ר"ה אמר קדוש קסבר למפרע הוא קדוש**

לכאורה סברת ר"ה הוא שהלידה מקדש ולאחר שנגמר כל הלידה נתברר שכל משהו ומשהו שיצא היה ע"ז שם לידה [אולם בחי' רמ"ש נקט שרק לאברים יש לידה ולא לפחות ע"ש] ונתקדש בשעת היציאה אך יעוי' לק' ע' ע"א דמבואר שאין הפירוש שנתברר שבאמת נתקדש אז בשעת היציאה אלא הפירוש שלאחר שנגמר אז חל למפרע [דוגמת קידוש החודש למפרע] ולכן אם אכלו כלבים לפני שנגמר הלידה לא חל עליו קדושה

**איסור הטלת מום במקצת שיצא**

בתוס' (ד"ה ר"ה) מבואר שכמו שאינו מועיל מכירת חלקו לנכרי כיון שנתקדש למפרע לר"ה כמו כן יש איסור הטלת מום בחלק שיצא כבר וביאר המהרש"א שאע"פ שרק לאחר שיצא והוא כבר בעל מום הוא דנתקדש למפרע וכנ"ל מ"מ כיון שעכ"פ חל עליו קדושת בכור בעל מום ממילא עשה איסור למפרע שהטיל מום בבהמה הקדוש בקדושת בכורה אולם בשאילת דוד חי' בכורות יא ע"א וע"ב צידד שכיון שעשה המום לפני שהיה בכור ואח"כ התקדש רק בקדושת בעל מום ליכא איסור הטלת מום וכ"כ בשיטמ"ק בתמורה כד ע"ב בהשמטות ע"ש. ובמרחשת ח"א סי' מ"ו אות ב' סק"ז כתב טעם אחר להתיר עשיית מום שכיון שרק חלקו נתקדש אין לך בעל מום גדול מזה וכיון שאין לו קדושת הקרבה הו"ל במטיל מום בבע"מ שמותר לחכמים. וכ"כ החזו"א יו"ד סי' רי"ד לדף סט ע"ב ובקה"י בכורות סי' כ"ח ע"ש מה שהאריך בזה.

**דברי מרן רי"ז הלוי**

ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי הל' בכורות שר"ל בדעת הרמב"ם שאין הקדושה חל כלל למפרע דמה שאמר ר"ה למפרע הוא קדוש היינו רק שיש לו סיבת הקדושה והוא סברא מסוימת בפטר רחם דחלות שם פטר רחם חל למפרע על כל מקצת ומקצת שיצא אבל ודאי לידה ליכא עד שיצא רובו ולכן פשוט שליכא איסור להטיל מום כל שלא יצא הרוב.

**ומאי דזבין לאו כלום זבין**

ברש"י פירש שהכוונה שכיון שנתקדש למפרע נתברר שלא היה שלו ולא היה יכול למכרו אולם הגרי"ז לפי דרכו ביאר שאע"פ שהוא שלו כבר אינו יכול להיפטר מדין יד נכרי באמצע שנכרי מונע חלות שם פטר רחם אבל כיון שלר"ה חל השם פטר רחם למפרע שוב אינו פוטר מה שיש נכרי באמצע [אך צ"ע למה שלא יפטר מדין יד נכרי באמצע כלפי החלק שבפנים שעדיין לא נתקדש ועי' זכרון שמואל סי' ע"ה אות ו' שעמד בזה וע"ש מש"כ לבאר בזה אולם עי' בצל"ח שכתב שבנפל אין חלקו של עכו"ם פוטר אלא בכולו או עכ"פ רובו ע"ש]

והנה עי' חזו"א יו"ד סי' רי"ד לדף סט ע"ב שג"כ ר"ל כדברי הגרי"ז שלא נתקדש למפרע דהיכן מצינו קדושת בכור על שליש בהמה [ולכן מותר להטיל מום אפילו בחלק שיצא] מ"מ ר"ל ששפיר יש לפרש כרש"י שאינו יכול למכרו דכיון שכבר הותחלה מצות הבכור אינו בעלים להפקיע מצותה ע"ש

**האם גם חלק שבפנים קדוש למפרע**

מדברי המאירי משמע שהכוונה שמכר כל העובר ואפ"ה לדעת ר"ה אינו מועיל והיינו שכל הולד נתקדש למפרע שע"י שחל על תחילת היציאה שם פטר רחם כיון שלבסוף הכל יצא ממילא נתקדש כל העובר אולם המהרש"א נקט שרק החלק שבחוץ נתקדש וכ"כ הגרע"א ובשאילת דוד שם ובצל"ח וע"ע בשו"ת אבני נזר יו"ד סי' שצ"א אות ז' ובסי' שצ"ב אות א'.

וכתב המהרש"א שלפי זה מותר להטיל מום בחלק שבפנים ותמה בכתבי הגרי"ז שנהי שרק החלק שבחוץ קדוש מ"מ עשיית מום בחלק שבפנים נחשב כעשה מום בכל הבהמה גם בחלק שבחוץ.

**דעת התוס' בזה**

ובדעת התוס' הוכיח הגרע"א שס"ל שכולו קדוש למפרע [ועי' אבני נזר יו"ד סי' שצ"ב] אולם המהרש"א לא נקט כן בדעתם ובישוב הוכחת הגרע"א עי' מש"כ בצל"ח.

**יצא שליש דרך דופן**

הנה לפי המציאות אין אפשרות להתחיל דרך דופן ולהמשיך דרך רחם ועי' בצל"ח [שאפילו למ"ד יש לידה לאברים היינו רק ביצא דרך רחם ולא ביצא דרך דופן] שע"כ לומר שחתך החלק שיצא דרך דופן והשאר יצא דרך רחם אבל אין הכוונה שיצא דרך דופן וחזר שאם חזר בטלה הלידה לגמרי וכ"כ במהדורא בתרא וע"פ זה ביאר דברי התוס' שמבואר שאיסור הטלת מום באזני הכבש שהוא בפנים אינו אלא משום חשש שמא יצא רובו ולא נאסר משום שמא יצא מקצתו דכיון שעכשיו האוזן הוא בפנים אפילו אם יצא מקצתו אין לאסור ע"ש אולם במהר"ם לא נקט כן אלא כל שיצא מקצתו אפילו אם חזר אמרי' שפיר למפרע הוא קדוש ובמהרש"א נקט שהדבר תלוי במחלו' אם יש לידה לאברים וכמו שביאר דבריו החק נתן.

**יצא שליש דרך דופן**

דעת רבה שאע"פ שלאחר יציאת הרוב כבר נחשב כילוד מ"מ נתקדש אח"כ כשנגמר יציאתו לאחר יציאת כולו [אך עי' להלן מדברי החזו"א] והיינו שלדעתו שם פטר רחם אינו תלוי במעשה לידה אלא ביציאתו מן הרחם וכן משמע להלן ע' ע"א בבלעתהו חולדה דשם לכאורה פשוט שכבר נחשב ללידה ואפ"ה צידד הגמ' שנתקדש אח"כ בקדושת בכור [ועי' בכתבי הגרי"ז מנחות ו' ע"א ובתמורה י' ע"ב] וי"ל שזה תלוי במחלו' ר"ה ורבה שר"ה סובר שתלוי בלידה ולכן ודאי למפרע כל משהו ומשהו שיוצא שם לידה עליו ולכן ביצא תחילה דרך דופן ליכא כבר לידה רגילה ואילו לדעת רבה קדושת בכור אינו תלוי בלידה אלא יציאת רוב שהוא יציאה גדולה דרך הרחם ולכן בזה לא שייך למפרע דרק כשיש רוב לפנינו יציאה כזאת חשובה פטר רחם ולכן שייך זאת גם ביציאה שלאחר לידה [ובאמת הרמב"ם השמיט בעיית בלעתהו חולדה כיון שהאיבעיא הוא רק לדעת רבה והרמב"ם הרי פסק כר"ה] ולפי זה אם יצא הרא"ש דרך דופן ואח"כ יצא גופו דרך רחם ג"כ יהיה תלוי במחלו' ר"ה ורבה אולם בשו"ת מהרש"ם ח"ג בסוף הספר [במפתחות על חו"מ] נקט שבזה יודה ר"ה שהוא קדוש ע"ש בדבריו.

הנה עי' בספרי שלמד דין יוצא דופן מכי יולד שצריך להיות דרך לידה ועי' במהרי"ט אלגזי פ"ב בכורות אות כ"ד סק"ד שתמה דלמה לי קרא למעט יוצא דופן תיפו"ל שחסר בפטר רחם וכתב דבשלמא לדעת ר"ה א"ש שקמ"ל שגם באופן ששליש האמצעי היה דרך רחם אפ"ה לא חשוב פטר רחם כיון ששליש הראשון היה דרך דופן נמצא שהולד נחשב יוצא דופן שוב לא יועיל מה שאח"כ יצא דרך הרחם אבל לדעת רבה צ"ע למה לי קרא וע"ע בכתבי הגרי"ז מנחות (עמ' כ"ג)

**ויצא ב' שלישים דרך רחם**

עי' שאילת דוד שבדווקא נקט כן שיצא ב' שלישים דרך רחם אבל אילו יצא רק שליש האמצעי לא סגי בזה וכ"מ ברש"י וע"ע אבני נזר יו"ד סי' שצ"א אולם החזו"א ביו"ד סי' רי"ד לדף סט ע"ב ר"ל שעיקר המחלו' ר"ה ורבה הוא אם כל משהו ומשהו מקדש או נקודת המעבר לרוב מקדש ולכן לרבה סגי במה שנקודת המעבר לרוב היה דרך רחם ע"ש.

**מחתך אבר אבר ומשליך לכלבים**

**שיטת התוס'**

**אם לולד המחותך יש שם ולד**

בגמ' מבואר שלמ"ד מכאן ולהבא הוא קדוש אפילו במונחים לפנינו יכול לזרקם לכלבים ותמהו התוס' הרי ודאי לאחר שיצא כולם חל עליו שם ולד אינו כשאינו שלם והביאו לזה ב' ראיות חדא ממה שאמו טמאה לידה ביצא מחותך ומסורס ודעת התוס' שכל שלא חל על הולד שם ולד לא שייך טומאת לידה ועוד ממה דסתים התנא דמתני' בסיפא שאם יצא רובו נפטרה מן הבכורה ומשמע שגם במחתך כך הדין ואילו לא היה חל העובר שם ולד לא היה נפטר מן הבכורה ותירצו שאה"נ גם במחותך חל שם ולד מ"מ קדושת בכור ליכא [והטעם לזה י"ל שכיון שהנגיעה ברחם או באוירו מקדש כל שכבר יצא ולא נתקדש בשעתו לא שייך שיתקדש אח"כ ורק במחובר כל הולד שייך שיתקדש ביציאת רובו אך באבי עזרי בפ"ד מהל' בכורות הי"ד כתב לבאר באו"א שהוא כיון שנשתנה נחשב כאילו אינו בעולם כדין שינוי הנאמר באתנן]

וסיימו התוס' שמ"מ מה שיוצא מן הנשאר מן הולד מכאן ואילך חל עליו קדושה ויש לעיין אם כתבו כן התוס' רק כשעכ"פ כל החתיכות לפנינו או גם כשהשליכם לכלבים ועי' בדברי חמודות סק"ז שנקט שאין לחלק בדעת התוס' ["דמה לי שהאברים מונחים לפנינו מה לי שהם מושלכים לכלבים כיון שאין כאן שום קדושה למפרע בין מושלכים בין מונחים" הנה אם לסברתו יש תשובה שאע"פ שקדושה ליכא בכל גווני מ"מ בשם ולד יש לחלק בין איכא בפנינו לליתא בפנינו וכמו שיתבאר להלן בדעת הרמב"ם וכבר העיר כן הצל"ח מ"מ ממה שהוכיחו התוס' דבריהם מסיפא דמתני' לכאורה יש להוכיח כן ג"כ לעניין מחתך ומשליך שהרי מתני' איירי גם בזה ולר"ה רק בזה אולם הצל"ח לא כ"כ בדעת התוס' וע"ש (עמ' ק"ס ד"ה ואני אומר) בכוונת הוכחת התוס' מהמשנה] וכ"כ לדינא הרמ"א בסי' שי"ט סעיף א'. והיינו שלדעת התוס' גם במחתך ומשליך חשוב שהיה כאן ולד אע"פ שבשעת היציאה לא היה לאבר זה שם לידה ואח"כ כשנגמר כבר נאכל אפ"ה כיון שאילו היה כאן היה משתנה הגדרתו מאברים לולד גם אם במקרה אינו כאן כלפי כל הנפק"מ שעדיין יש בזה חשוב כבר כולד ולכן כלפי פטור האם מבכורה וכלפי קדושת החלק שנשאר חשוב כאילו היה כאן ולד.

**שיטת הרמב"ם**

אולם הרמב"ם בפ"ד מהל' בכורות הי"ד פסק שבמחתך ומשליך לא נפטר מן הבכורה ורק במחתך וכולה לפנינו קי"ל כר"ה שלמפרע הוא קדוש ונפטרה מן הבכורה [ומשמעות הרמב"ם שגם במחתך וכולה לפנינו לא נפטרה מן הבכורה אלא משום דקי"ל כר"ה ועי' באו"ש שדעת הרמב"ם שפטור בכורה תלוי בקדושה ע"ש] ותמה ע"ז הרמב"ן בהל' בכורות דמ"ש בהפיל חררת דם או שליא שנפטרה מן הבכורה הרי שאע"פ שאינו קדוש מ"מ נפטר מן הבכורה וע"ש מהר"י קורקוס וכ"ה בשאילת דוד בבכורות שלדעת הרמב"ם הכל תלוי אם יש הולד לפנינו שבחררת דם יש כל הולד לפנינו ולכן נפטרה מן הבכורה אבל בנחתך והשליך שלבסוף הלידה ליכא ולד שלם אין ולד לפנינו ולא נחשב פטר רחם והיינו שלדעת הרמב"ם רק ביש לפנינו כל הולד דשייך שיחול ע"ז ולד יכול לפטור את הרחם אבל כשליכא בפנינו שאינו חשוב כולד אינו חשוב ג"כ כפטר רחם וא"כ ממילא מה שנשאר ודאי אינו קדוש שאם היה קדוש מה שנשאר לא יתכן שהבא אחריו יהיה בכור [וכבר תמה הצל"ח על הרמ"א שהוסיף דברי התוס' למחבר שפסק כהרמב"ם בלי לכתוב ע"ז י"א]

ולדעת הרמב"ם צ"ל שאע"פ שביצא מחותך ואינו לפנינו ליכא על היוצא שם ולד מ"מ מטמא האם טומאת לידה כדמשמע מסתימת ל' הרמב"ם פ"י מהל' איסו"ב ה"ו כי טומאת לידה לדעת הרמב"ם אינו תלוי בשם ולד אלא אם היה מעשה לידה מצד האם עי' חזון יחזקאל נדה פ"ד ה"ו [אך הצל"ח צידד לומר שאה"נ ליכא טומאת לידה ביצא מחותך ואינו לפנינו]

**שיטת הרמב"ן והר"ן**

אולם עי' ברמב"ן בפ"ג מהל' בכורות שכתב ג"כ כדברי התוס' שמה שנפטרה מן הבכור קאי גם על הרישא ביצא מחותך ומדבריו מפורש שזה קאי על מחתך ומשליך וכ"מ בר"ן בסוגיין וביאר הטעם "דלא גרע קמא מחררת דם דפוטרת מן הבכורה", והיינו שלדעתם גם בלי שיהיה לולד שם ולד סו"ס חשוב פטר רחם וכ"כ הש"ך בסי' שי"ט סק"ד.

**אלא כגון שיצא חציו ברוב אבר**

עי' ברמב"ן שביאר שהספק אפילו למ"ד יש לידה לאברים דמ"מ יש לומר שלעניין בכור שצריך להתקדש ע"י נגיעה ברחם לכן לא מהני כל שלא יצא רוב ועבר פתח הרחם ועי' במהריט"א פ"ג מהל' בכורות אות ל"ד שצידד לפי זה ה"ה כשיוצא רוב אינו קדוש אלא הרוב שיצא ולא החלק שבפנים וע"ש שכתב לדקדק כן מדרי הרמב"ם בפ"ד מהל' בכורות הט"ז שכתב "יצא מיעוט אבר גדול והרי זה היוצא רובו של עובר נפטר מן הבכורה **ויקבר היוצא**" ומשמע שרק היוצא צריך קבורה. אך עי' באבני נזר יו"ד סי' שצ"ג שהרמב"ן כתב כן רק ביצא חציו ברוב אבר וכ"כ בשו"ת חלקת יואב יו"ד סי' כ"ו [וזה דלא כמו נקט בתשובתו הנדפס בשו"ת אבני נזר יו"ד סי' שצ"ב]

**לדעת הרמב"ם ודאי ליכא קדושה**

הנה רש"י מבואר שהספק הוא לעניין אם העובר נתקדש בקדושת בכור אולם מדברי הרמב"ם שם מבואר שכל הספק הוא רק לגבי לפטור הבא אחריו אבל הוא ודאי לא נתקדש ולפי דברי המהריט"א א"ש שכיון שלא יצא רוב פשוט שליכא קדושה על הבכור כי הרי החלק שבפנים בודאי לא התקדש ולכן הספק רק לפטור הבא אחריו וע"ע בכתבי הגרי"ז זבחים עמ' ק"פ.

**למה לא נפטר לבסוף כשיצא הכל**

הנה מבואר שאע"פ שאח"כ יצא הכל אפ"ה יש ספק בגמ' אם הבא אחריו בכור ועי' בש"ך סי' שי"ט ס"ק י"ב שביאר שהרמב"ם לשיטתו שאם חתך והשליך לכלבים אינו פוטר הבא אחריו וא"כ י"ל שכאן איירי בחתך והשליך אך העיר לדעת הרמ"א בסעף א' שאינו סובר כן וא"כ היאך לא העיר על הרמ"א כאן וע"ש שביאר בתרי אנפי או שהשאר יצא דרך דופן או שהקדימו התאום ע"ש והנה תי' הראשון הוא רק לפי מש"כ הש"ך בסק"ד בדעת הי"א שברמ"א שהוא ע"פ שיטת הרמב"ן והר"ן שגם הרמ"א מודה להרמב"ם שאינו ילוד ואינו אלא משום שסו"ס פטר את הרחם וא"כ בכה"ג שלא פטר הרחם אינו פוטר מדין הבא אחר יוצא דופן [לרבנן דר"ש דקי"ל כוותיה עי' סי' שט"ו סעיף ב'] כיון שאינו כלל ולד [עי' שרידי אש ח"ד קדושת בכור עמ' קצ"ה] אבל להנתבאר ע"פ דברי התוס' שגם ביצא חתוך חשוב והשליך חשוב ולד י"ל שבכה"ג ודאי הבא אחריו אינו בכור. אך בחדרי דעה יו"ד שם כתב שגם הש"ך אין כוונתו לומר שבכה"ג יהיה הבא אחריו בכור ע"ש.

**בעי רבא כרכו בסיב מהו**

מדברי רש"י מבואר שהנידון הוא האם בכלל יש חסרון של חציצה בבכור לכן כל שאינו נוגע ברחם אינו מתקדש [והחסרון בחציצה הוא מחמת שליכא קידוש רחם אך בשו"ת מהרש"ם ח"ו סי' קצ"ה הביא מהאדרת שהחסרון הוא דחשוב שלא כדרך לידה והוו כיוצא דופן ע"ש] אך יעוי' בספר הישר לר"ת סי' תנ"ה שהעיר מהמבואר בבכורות ט' ע"א שפשיטא ליה להגמ' שלולא שמין במינו חוצץ היה ב' עוברים שיצא זה אחר זה היה חציצה וע"ש שתי' דשאני סיב "כיון דהרועה מוציא הסיב עמו בטל לגבי העובר ולא הוי חציצה" והיינו שדבר הטפל הנכרך על הולד י"ל שלא נחשב כחציצה אבל בב' ולדות ודאי חשוב חציצה לולא שהוא מין במינו. ובתורת חיים דשאני סיב שהוא כעין מלבוש על הבגד וכה"ג כתב בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"ג סי' קכ"ה [וי"ל שמעלת טליתו הוא שהוא בגד המיוחד לו וטפל יותר מסיב שהוא לשימוש חד פעמי (וע"ע תפארת יעקב) ובאגרו"מ ביאר באו"א ע"ש]

הנה הטעם לומר שיש פסול חציצה בבכור ביאר רש"י שכיון שהנגיעה ברחם הוא מקדש וצ"ע דלהלן נסתפקו בזה אם הנגיעה ברחם מקדש או אוירו מקדש ועי' בכפות תמרים לז ע"א שצידד שאין הכי נמי שזה אותו הספק ע"ש בדבריו.

**כרכתו ואחזתו והוציאתו**

רש"י פירש שהספק אם ידיה של המיילדת חשיבי חציצה [והטעם שלא יחצוץ כתב רש"י משום שהוא אורחיה אבל לא מפי שהוא מין במינו דעי' בכפות תמרים שזה נחשב כמין בשאינו מינו] אך לפי זה צ"ב הכפילות של אחזתו והוציאתו ועי' ברבינו גרשום שביאר שהמיילדת כרך איזה בגד על הולד כדי להוציאו והיינו די"ל שכיון שזה לצורך הולד לכן אינו חוצץ.

אך התוס' ושא"ר גרסו כרכתו אחותו והספק אם מין במינו חוצץ ועי' ברמב"ן בהל' בכורות שהעיר ממה דפשיטא ליה לר' אשי שם שמין במינו אינו חוצץ ותי' שר' אשי לא כתב כן אלא לדחות שלא נוכיח משם שסגי במקצת רחם לקדש.

**הטעם לומר שמין במינו חוצץ בבכור**

ובעיקר הנידון אם אמרי' מין במינו אינו חוצץ ע"ש ברמב"ן שאינו נידון כללי בכל התורה כולה שבעלמא י"ל שודאי מין במינו אינו חוצץ ורק בבכור מספקא ליה "אבל מין במינו חוצץ בבכור דפטר רחם אמר רחמנא וכל דלא נגע ברחם לאו פטר רחם הוא", ועי' בשו"ת אבני נזר יו"ד סי' רס"ו שהוציא מדברי הרמב"ן אלו שבדבר שצריך נגיעה אינו מועיל מין במינו אינו חוצץ וכה"ג הוכיח הגרש"ק ז"ל בשו"ת טוב טעם ודעת מהדו"ק סי' רמ"ה ממש"כ הרמב"ן בהל' ראש השנה שאינו יוצא בשופר אם מנפח בו בלי נגיעה והוכיח כן ממה שציפהו זהב חוצץ והיינו שאע"פ שכל לנאותו אינו חוצץ ע"כ שאני שופר שצריך מגע ע"ש.

**ב' דינים בחציצה בבכור**

הנה להלן נסתפקו אם הרחם מקדש או אוירו ולפי דברי הרמב"ן אם נאמר אוירו מקדש ודאי שמין במינו אינו חוצץ וא"כ כל הספק בכרכתו הוא על הצד שרחם מקדש אך מדברי הרמב"ן ל"מ כדבריו אלא משמע שהטעם לומר שמין במינו יחצוץ בבכור אינו משום שהרחם מקדש ובלי נגיעה ליכא קידוש אלא שהוא סברא מיוחדת בשם פטר רחם [אך לפי זה יוצא מדברי הרמב"ן שגם קידוש הרחם וגם נגיעה ברחם לחלות שם פטר רחם הוא ספק אחת לעניין הנידון אם מקצת רחם מקדש] והיינו שאילו מצד הקידוש של הרחם בזה פשוט שמועיל מין במינו שע"י זה יש נגיעה ורק לגבי פטר רחם י"ל שכל שיש דבר אחר עמו לא חשוב שהוא פטר את הרחם.

**הבא אחר ולד שנולד בחציצה**

הנה בעיקר הנידון של חציצה כתב האו"ש שודאי אינו אלא לעניין קדושתו אבל לגבי לפטור הבא אחריו הרי לא גרע מנולד לאחר יוצא דופן שקי"ל כרבנן שאינו קדוש ולכאורה לדעת רש"י שעיקר החסרון בחציצה הוא בקדושת הולד א"כ גם לר"ש יהא פטור כיון שגם בחציצה נחשב פטר רחם [אך י"ל שכיון שהרחם מקדש הגדרת פטר רחם הוא יציאה באופן שיוכל לקדש.] אך יעוי' בפירוש רגמ"ה בסוגיין שמתבאר מדבריו שגם להלכה דקי"ל כרבנן מ"מ ביוצא בחציצה הבא אחריו חשוב בכור וצ"ב.

**חציצה בבכור אדם**

הנה לעניין בכור אדם לא מצינו בפוסקים קמאי שדנו בזה וכתב באגרו"מ יו"ד ח"ג סי' קכ"ה שע"כ דפשוט שאינו חוצץ וביאר הטעם ע"פ המבואר ברש"י שכל הטעם לומר שיש חציצה בבכור הוא משום שהרחם מקדש וע"י חציצה אינו מקדש וזה לא שייך אלא בבכור בהמה שחל עליה דיני קדושה ולא בבכור אדם שליכא עליו שום קדושה. [הנה יעוי' בספורנו פר' בא יג-ב וט"ו שנקט שיש לבכור אדם קדושה אך עי' בדבריו בפר' במדבר ג-יג שמבואר לכאורה שכל זה בבכורי יוצאי מצרים אבל לאחר שחטאו בעגל נפקע מהם קדושתם ע"ש וע"ע בכלי חמדה סוף פר' במדבר ובהעמק דבר שמות יג-יג] אך להנתבאר לדעת הרמב"ן שאם נאמר מין במינו חוצץ היינו משום שיש דין מיוחד בפטר רחם שלא יכול להיות ע"י דבר אחר שפיר י"ל שזה שייך גם באדם.

**הא אפיקתיה**

עי' פירש"י שהכוונה דהיינו כרכתו שכבר נסתפקו בזה אך יעוי' בלב אריה שברכתו פירש"י טעם הספק משום שהוא וזה לא שייך כאן וע"ש שר"ל דלאו דווקא והכוונה לכרכו בסיב.

**בלעתהו חולדה**

פירש"י שהנידון כלפי קדושת הולד ומשמע שאע"פ שכבר נולד לאחר שהוציאו החולדה אפ"ה כיון שעוד לא פטר את רחם אמו לאחר שהכניסו אותו יכול לחול עליו קדושת בכור אך בכתבי הגרי"ז ר"ל בדעת הרמב"ם שהשמיטו שהיה פשוט לגמ' שאין עליו קדושת בכור כיון שכבר נולד וכל הנידון הוא כלפי הבא אחריו וכיון דקי"ל כרבנן דר"ש שגם הבא אחר יוצא דופן אינו בכור א"כ ליכא נפק"מ בשאלה זו ע"ש.

**הדביק שני רחמים ויצא וכו'**

עי' ברש"י שהנידון בזה הוא אם נפטרה השניה מן הבכורה או ומשמע שכלפי קדושת בכור ליכא שום שאלה והנה יעוי' ברמב"ם שהעמיד השאלה באופן שהולד הה בכור וכבר תמה התפארת יעקב שכיון שהנידון הוא אם נפטר הרחם של השניה מה לי אם הולד בכור אך יעוי' ברגמ"ה שביאר שלהגמ' היה פשוט שהולד מתקדש רק ביצא ברחם השניה [דכיון שהדביק הרחמים חשוב כרחם א' גדול אף שנפרד אח"כ ויש לעיין מהו הדין אם היה חציצה ביציאה מרחם א' לב'] ולכן דנה הגמ' האם מיגו דחשוב יציאה מרחם השניה לקדש הולד כמו כן חשוב יציאה לפטור הבא אחריו מן הבכורה או דילמא שכלפי בהמה השניה אין זה נחשב פטר רחם ולכן ספק זו שייך רק אם הולד הוא בכור ושייך לומר מיגו.

**אויר רחם מקדש**

הנה לכאורה אם אויר רחם מקדש א"כ לא שייך כלל חסרון של חציצה שהרי להדיא כתב רש"י שהחסרון של חציצה הוא משום דנגיעה ברחם מקדש ובאמת בכפות תמרים כתב שכל הצד של חציצה הוא רק לצד שרחם מקדש ולא אוירו אך בכתבי הגרי"ז בכורות ט' ע"א ובאבני נזר יו"ד סי' רס"ו סק"ג לא כתבו כן וצ"ב.

**עומד מרובה על הפרוץ ויצא דרך הפרוץ**

מבואר שביוצא דרך העומד ודאי הרחם מקדש אע"פ שליכא אלא רוב רחם ומה שנסתפקו בכורות ט' ע"א אם מקצת רחם מקדש היינו רק במקצת אבל ברוב ודאי מקדש כדין רובו ככולו עי' בשו"ת הר צבי יו"ד סי' רמ"ח.

**והושיט הרועה את ידו**

עי' בתוס' לק' עב ע"א (ד"ה וחכמים) שמה שמטהרים חכמים הוא לאו דווקא בהושיט ידו לתוך מעי הבהמה אלא אפילו בהוציא את ידו טהור שאילו היה טמא לפני השחיטה לא היה מועיל השחיטה לטהרו וע"ש במהרש"א שהוכחה זו ליתא אלא לרבה שחכמים מטהרים אפילו באבר דעובר מת אבל לדעת ר' חסדא שבנן מדים לר"מ באבר דעובר מת ליתא לראיה זו והוסיף שאדרבה הרי לר"ח שטעם הטהרה הוא מדין ק"ו הרי ק"ו זו לא שייך על האבר שיצא כיון שאותו אבר לא ניתר בשחיטה [ורק לדעת ר"ח שסובר שאבר שיצא של עובר מת לא ניתר בשחיטת אמו והיינו משום שגדר ההיתר הוא כל בבהמה תאכלו וכל מה שאינו בפנים אסור א"כ אין במה שניתר בשחיטה טעם לטהרו מנבילה ולכן צריך להגיע לק"ו אבל לרבה שמטהרי רבנן אפילו אבר שיצא בעובר מת הרי ע"כ שכדר היתר שחיטה משום שהעובר נטפל לאם וחל שחיטת אמו עליו א"כ מהאי טעמא חשוב כחי וגם בלי ק"ו אינו מטמא] אך לכאורה דבריו צ"ע שהרי דיוקו של תוס' נראה שהוא ממה דאמרי' בגמ' שמחלו' רבנן ור"מ הוא אם שחיטה עושה ניפול ומשמע שלפני השחיטה ליכא מחלו' ולכו"ע אבר העובר נטפל לבהמה ורק לאחר שחיטה נחלקו אם השחיטה פעל עליו או לא ומה"ט נקטו התוס' שגם ר"מ מודול רבנן בזה והרי ר"ח סובר שמה שסובר ר"מ לדעת רבה סוברים גם חכמים וא"כ כמו שברבה ר"מ סובר שחיטה עושה ניפול ועד השחיטה היה נטפל כמו כן חכמים לדעת ר"ח.

ועי' לב אריה לק' שם שחולק על המהרש"א וק"ו דר"ח מועיל גם לגבי האבר שיצא וכסברא המבואר בבעה"מ שעיקר הק"ו הוא על זה גופא שהעובר נטפל לאמו ע"ש

**גדר הק"ו**

נמצינו למידים שיש ב' אופנים להבין הק"ו שלדעת הלב אריה ומקורו בעה"מ עיקר הק"ו הוא לומר שכיון שמועיל שחיטת אמו ע"כ שאע"פ שמת מ"מ נחשב כחי אגב אמו וא"כ מהאי טעמא גופא אין לו להיות טמא כיון שחשוב כחי [וכבר כתב המהריט"א שכמעט אינו ק"ו אלא גילוי מילתא בעלמא] משא"כ לדעת המהרש"א מה שהותר בשחיטת אמו אינו משום דחשוב כחי אלא מגזה"כ דכל בבהמה תאכלו וא"כ לולא הק"ו לא שייך כלל לטהרו מידי נבילה ורק מכח הק"ו נלמד לטהרו אך צ"ע דאפילו אם נאמר שהיתר אכילה הוא חמור כלפי טהרה מ"מ הרי סו"ס בלי שחיטה גם היתר אכילה ליכא וא"כ איך הק"ו מטהרו לפני השחיטה.

**דברי הרשב"א בבן פקועה של טריפה**

הנה יעוי' ברשב"א לק' עה ע"ב שכתב שהטעם שמועיל לשחוט ולד בן פקועה שאמו היתה טריפה כיון שסימניה אינם שחוטים כלל ותמה הפמ"ג בסי' י"ג שפ"ד ס"ק י"ב הרי ודאי שגם ולד של טריפה עכ"פ נטהר מידי נבילה כמו שאמר ר' חסדא וא"כ היאך כתב הרשב"א שאין סימניה שחוטים כלל וע"ש שתי' שולד של טריפה נטהר מק"ו גם בלי שחיטת אמו ודבריעו מחודשים טובא שמועיל הק"ו גם לאחר שיצא ממעי אמו. וע"ע בראבי"ה סו"ס אלף וקל"ד.

**אמר ר"ח ק"ו**

הנה ברש"י ותוס' (בתי' א') מבואר שכל הק"ו נצרך רק לר"ע דלית ליה טומאה בלועה עכ"פ בעובר אבל לדידן תיפו"ל מדין טומאה בלועה מ"מ אמת הוא שיש ק"ו גם לדידן אולם יעוי' ברש"י ותוס' ורמב"ן בכורות כב ע"א שנקטו שטעם המשנה הוא מדין טומאה בלועה ולכן כשהעגיל ראש כפיקה שכבר אינו נחשב כבלועה הרי זה מטמא וכבר תמה שם המהריט"א אות ל"ו סק"ב שנהי שלדידן ליכא הכרח לק"ו זו מ"מ מהיכ"ת שאנו חולקים על זה ["מ"מ אדם דן ק"ו מעצמו וכיון דק"ו זה ק"ו אלים הוא דכמעט גילוי מילתא הוא דכיון שאנו מחשבין העובר כחי להתירו בשחיטת אמו היאך אפשר שנחשוב אותו כמת לענין טומאת נבילה"] ועי' מש"כ ליישב בזה באבי עזרי פכ"ה מהל' טומאת מת ה"ט.

**ק"ו אם הועילה אמו להתירו באכילה**

הנה כבר נתבאר שנחלקו תוס' והרשב"א מתי נטפל העובר לאמו לקבל היתר שחיטה שדעת התוס' שגם לפני השחיטה כבר נטפל ולכן חלבו מותר כל שליכא אויר ואילו דעת הרשב"א שרק עם השחיטה נטפל לאמו ולכן לפני השחיטה החלב נאסר ובשחיטה פקע איסורו אך גם התוס' מודים שכל זה בבהמה כשרה אבל בבהמה טמאה ליכא טפילות זו וכש"כ לק' ק' ע"ב ולכאורה לתרווייהו קשיא שלדעת הרשב"א צ"ב מהו הק"ו הרי השחיטה מתרת רק עם השחיטה ולא לפני זה והיאך נלמד לטהרה מטומאת נבילה גם לפני השחיטה ועמד בזה התפארת יעקב ולתוס' קשיא שלאחר שהוקש טמאה לטהורה הרי ממילא נלמד שגם בבהמה טמאה נטפל הולד לאמו וא"כ למה חלבו אסור גם בעודו בפנים.

**אשכחן בהמה טהורה בהמה טמאה מנלן**

עי' בתוס' לק' עב ע"א שצידדו לומר שאע"פ שבהמה טהורה טהור האבר שיצא בבהמה טמאה טמא וביאר המהריט"א אות ל"ו שאין לומדים בבהמה טמאה אלא מה שחשוב כטומאה בלועה [והיינו אף לר"ע שבעלמא בעובר ס"ל שטמא כאן נתחדש לטהרו]

**איתקש בהמה טמאה לבהמה טהורה**

עי' בראש יוסף שגם בהמה טריפה נלמד מזה שהרי בטריפה כיון שלא ניתר בשחיטת אמו ליכא למימר ק"ו וע"כ שנלמד מהיקש דלא גרע בבהמה טמאה ע"ש אך היה אפשר לומר שהק"ו הוא בעיקר הטפילות הנלמד משחיטה ואינו תלוי בשחיטה בפועל [אך יעוי' באבי עזרי הנ"ל] ולכן גם בטריפה שייך הק"ו וכ"כ בחי' כתב סופר.

וכה"ג יש לדון בולד של בן פקועה הבא על בהמה מעלייתא שלדעת הש"ך בסי' י"ג ס"ק י"ד אין לו תקנה בשחיטת אמו האם העובר יהא טהור כשמת במעי אמו [די"ל כאן ליכא חסרון במחיצות אלא חסרון באפשרות שחיטה ושפיר טהור מק"ו] ועי' תבו"ש שם ס"ק י"ז.

**וכי נבלת בהמה טמאה מטמאה**

עי' במהריט"א שהעיר להמבואר בתוס' לק' עב ע"א שההיקש מועיל רק למה שבפנים א"כ י"ל שהפסוק קאי על האבר שיצא ע"ש.

**שמעתתא דטומאה בלועה**

**טהרה בלועה מנלן ק"ו ומה כלי חרס**

**גדר ההצלה של טהרה בלועה**

הנה ממה שלמדו דין טהרה בלועה מק"ו דצמיד פתיל משמע שגם גדר הצלה דטהרה בלועה הוא מדין הצלה וכן מבואר בתוספתא כלים ב"ק פ"ו ה"ו [אך שם מבואר שבלועים מצילים גם שלא יטמא בהיסט הזב ושם לא שייך הצלה] וכן הוא מפורש ברמב"ם בפ"כ מהל' טומאת מת ה"א-ב ועי' בכתבי הגרי"ז בכורות כב ע"א אך לכאורה כל זה לגבי טומאת אהל דשייך לומר שגדרו מדין הצלה אבל לגבי טומאת משא לא שייך לומר כן וכ"ה ברמב"ם בפ"א ה"ח שגדר הצלה דטומאה בלועה במשא גדר אחר הוא שאינו נחשב כלל כמשא. ומה שאינו מטמא במגע מבואר ברמב"ם בפרק כ"ה הי"ב שטהור משום שנחשב מגע בית הסתרים ועי' זכרון שמואל מכתבים סי' י"ט אות א' דהיינו שע"י שחשוב בלוע ממילא נחשב כבית הסתרים ולא אמרי' כמונחים בתיבה דמי.

אך מדברי הראשונים לק' עב ע"א מבואר לא כן והכל גדר אחת היא שטומאה בלועה נחשב כמעוכלת וכאילו אינו דמי [וכל' רש"י בנדה סב ע"ב] וזה טעם לאהל מגע ומשא ולפי זה צ"ב היאך למדו טהרה בלועה מדין ק"ו דצמיד פתיל הרי אין טהרתו של בלועה מדין הצלה כצמיד פתיל ואמנם היה אפשר לומר שכל מה שלמדו מק"ו דצמיד פתיל אינו אלא לפי הס"ד שרבה לא דיבר בב' טבעות [וכ"כ להדיא הרמב"ן ורשב"א לק' עב ע"א וכ"כ שם במהרש"א על התוס' אולם בראבי"ה סי' אלף קל"ד לא כ"כ ע"ש] וי"ל שלפי הס"ד שב' טבעות טמאות היינו משום שטומאה בלועה אינו נחשב כמי שאינה ואינו אלא הצלה ומה שמועיל לטומאת משא הוא כסברת הרמב"ם ושפיר שייך ק"ו ורק למסקנא שב' טבעות ג"כ טהורות הוא דהתחדש בגדר דין בלועה דחשוב כמי שאינה וכן נקט הגרע"א [וע"פ זה נתקשה מהו המקור למסקנא שטהרה בלועה טהור הרי ליכא ק"ו וכפשוטו היה אפשר לומר שלפי המסקנא שגדרו שחשוב כמי שאינו אין מקום לחלק בין טומאה לטהרה וא"צ כלל ק"ו] אך מדברי הראשונים לק' מפורש דלא כדבריו וגם בס"ד ידעו שגדר דין טומאה בלועה הוא משום דחשוב כמי שאינה אלא דס"ד שזה אינו מועיל לגבי ב' טבעות שכלפי הטהרה שאצלה לא נחשב כלל כבלועה ע"ש. [ולדבריהם לכאורה גדר טהרה דבלועה הוא רק דנחשב כמי שאינו וצ"ע א"כ דברי התוספתא הנ"ל אך עי' משנת רבי אהרן טהרות סי' ל"ג שר"ל שב' דינים נאמרו בטומאה בלועה ע"ש]

**גם צמיד פתיל מהני מדין בלועה**

אולם יעוי' בחי' הר"ן שכתב שגם מה שצמיד פתיל מציל באהל המת אינו מצד הצלה גרידתא שכיון שסו"ס נמצא בתוך אהל המת היה טמא וע"כ שהטהרה נעשה מובלע בתוך הצמיד פתיל ולכן טהור ע"ש. וכ"ה בראבי"ה בשם רש"י ["ואע"פ שהזכיר רבינו שלמה גבי צמיד פתיל דנידון כמעוכל לא שממש יהא מעוכל דהא אינו ראוי להתעכל בו אלא גזירת מלך הויא דטהור כאילו היה מעוכל דהכלי חוצץ מגבו"]

**טהרה בלועה**

הנה לכאורה לגבי טהרה בלועה הרי ליכא נפק"מ בטומאת משא ומגע ועיקרו להצילו מטומאת אהל שהרי בב' טבעות תיפו"ל שהטומאה חשוב כמי שאינה אולם יעוי' במאירי שכתב שיש נפק"מ באופן שטבעות טהורה נמצא במעי בהמה ואדם טמא הכניס את ידיו בפנים שידיו הטמאות אינו נחשב כבלועה [ודלא כמבואר ברש"י עב ע"א ד"ה לא תימא] ואפ"ה הטבעת טהורה מדין טהרה בלועה ואע"פ דשם לא שייך הצלה כיון שהטומאה בתוך מקום הבלוע.

**כשהעגיל הראש כפיקה**

עי' בכורות כב ע"א שלא נחשב עובר בלועה אלא כל זמן שלא העגיל הרא"ש כפיקה אבל אח"כ כבר אינו נחשב כבלועה ועי' בר"ש פ"ז אהלות מ"ה שנקט שהני מילי לעניין טומאה בלועה אבל לעניין טהרה בלועה ליכא נפק"מ ובכל גווני מציל ע"ש ועי' כתבי הגרי"ז בכורות כב ע"א.

**חלק בפנים וחלק בחוץ אם נחשב בלועה**

הנה רש"י עב ע"א ד"ה לא תימא נקט שיד החיה נחשב בלועה בתוך הרחם אע"פ שרוב החיה בחוץ וכן מבואר שם ברבינו גרשום ואילו במאירי מפורש שיד אדם שנמצא בתוך מקום הבלועה אינו נחשב כבלועה וכן מבואר במהרש"א שאם הוציא העובר ידו בחוץ כל העובר שוב אינו נחשב כבלועה ע"ש.

**מה למעלה שאינו עושה עיכול**

משמעות הגמ' שגדר טהרת טומאה בלועה הוא משום שעושה עיכול וכ"ה ל' רש"י עא ע"א (ד"ה מי לא עסקינן) וכ"ה ל' שאר הראשונים ועי' בראבי"ה סי' אלף קל"ד "ואי קשיא והא מסקינן במנחות פרק ר"י שאני עצמות דאקושי ולא הוי עיכול והכא משוינן לטבעת עיכול תריץ דהתם מיירי לאחר שהקיאום וכן הכא אי מיירי בטבעת אחר שהקיאו מקבלין טומאה כדמעיקרא ובשר דרכיך כגון דתינוקות דווקא הוה עיכול אפילו הקיאוהו" אך בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' קל"ה הוכיח מקושיא זו שאין כוונת רש"י לומר שנחשב כמעוכלת אלא שדינו כאילו מעוכל ע"ש ועי' ברש"י נדה מב ע"ב "דהרי היא כמי שאינה ואין בה לא מגע ולא משא" [ועי' חזו"א כלים סי' י"א ס"ק כ"ג "נראה שבלוע שהוא טהור אינו בטל מציאותו אלא אינו מחדש בעולם הויות חדשות שאין כניסתו כניסה ואין היסטו היסט והלכך כשיצא הוא בטומאתו שאילו היה בטל מציאותו היה בדין שישוב אל העולם בטהרה]

ועי' בר"ש פ"י מקוואות מ"ח שהביא מה שדימה התוספתא דין טומאה בלועה לדין חציצה לגבי טבילה וביאר שגדר הדברים משום שבטל לגופו [ועי' בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' ר"ל] אולם עי' חזון יחזקאל מקוואות פ"ח מ"ד שביאר דברי הר"ש באופן אחר ע"ש.

[**דין בלע טבעת טמא ונכנס למקדש**

עי' הר צבי עמ"ס חולין עמ' פ' שהביא מהעילוי מקרקא (הגר"ח קרייזווירט ז"ל) להסתפק האם מי שבלע טבעת טמא וטבל אם מותר להיכנס למקדש וע"ש שלכאורהכ אם גדר טומאה בלועה דחשוב כמי שאינו א"כ יהא מותר ובלא"ה י"ל שגדר מכניס טומאה למקדש יסוד איסורו משום מטמא את המקדש ואכמ"ל]

**כי קאמר רבה כגון שבלע שתי טבעות**

עי' פירש"י שלולא דברי רבה הייתי אומר שטעם הני משניות אינו מדין טומאה בלועה אלא דמגע בית הסתרים אינו מטמא וגם טומאת משא ל"ש בטבעת כיון שאינו יוצא מגופו ותמהו הראשונים חדא שטהרה בלועה הנמצא באבל המת ע"כ מדין הצלה הוא דאל"כ תטמא באהל [וי"ל לדעת רש"י שדין הצלה שפיר אפשר ללמוד אבל זה רק לאהל ולא למגע ומשא ויסוד הדברים ע"פ מה שהאריך במשנת ר' אהרן טהרות סי' ל"ג שעיקר דין הצלה דבלועים יש בזה כמה משניות באהלות וכלים וגם בתוספתא דכלים ולא זה הנידון של רבה אלא רבה בא לחדש דין הפקעת טומאה של בלועה וע"ע בקו' חי' מרן הגרי"מ (פיינשטיין) סי' כ"ב שהאריך בזה] ועוד הק' הרמב"ן הרי במשנה מבואר שהאשה טהורה ושם שייך טומאת משא וע"כ שטומאה בלועה אינה מטמאה [וע"ש שתי' בב' אופנים או דשאני עובר דירך אמו ולכן לא נחשב כמשא או כדעת ר' ישמעאל שיש פסוק מיוחד לטהר עובר גם בלי דין טומאה בלועה וע"ע להלן בשם הפסקי הרי"ד והנצי"ב] ויש להעיר עוד שכיון שהאופן הנאמר בפסוק והיינו האוכל נבילה ג"כ מוכח דטומאה בלועה אינה מטמאה למה הגמ' צריך להביא דוגמא אחרת של ב' טבעות.

והראשונים נחלקו על רש"י ולדעתם גם בס"ד הבינו שמוכח מהני משניות דין טומאה בלועה רק חשבו שרק לגבי טהרה שאינה אצלה חשוב בלועה אבל לגבי טהרה שאצלה אינו נחשב כלל כבלועה וחידוש זה שייך בב' טבעות.

**דעת ר"ח בב' טבעות**

עי' בעל המאור שלדעתו ר"ח שהוצרך לעיל ע' ע"ב לק"ו לטהר עובר במעי אמו ע"כ לית ליה לרבה ולדעתו בב' טבעות ליכא טהרה דטומאה בלועה ולכן כלפי הרועה המושיט ידו ליכא טהרת טומאה בלועה ומה שהאשה טהורה במת עוברה היינו משום שלגבי זה מודה לטומאה בלועה

**שיטת ר"ע בעובר**

נחלקו הראשונים בביאור דעת ר"ע

מדברי רש"י בד"ה לא תימא מבואר שדעת ר"ע שליכא טהרה של טומאה בלועה [ולכן כתב שגם כלפי היד של החיה אם יש לה טהרה של בלועה תלוי במחלו' ר"י ור"ע] אך עי' במרומי שדה [וכ"ה בעמק הנצי"ב פר' חוקת] שרק לגבי מגע לית ליה לר"ע טומאה בלועה כדיליף לה מדכתיב הנוגע במת וכו' וכ"כ בפסקי הרי"ד.

ודעת התוס' שגם ר"ע מודה שטומאה בלועה לא מטמאה והמחלו' רק לאחר שהוציא את ידו שכבר אינו נחשב כטומאה בלועה שלדעת ר"י מ"מ אינו מטמא מקרא דעל פני השדה ור"ע דלית ליה הך דרשא מטמא ועי' מהרש"א שמה"ט מטמא גם החלק שבפנים כיון שכבר אינו נחשב כבלועה. [ועי' בר"ש אהלות פ"ז מ"ה שנקט שמחלו' ר"י ור"ע הוא לאחר שכבר נפתח הקבר דשוב אינו נחשב כגופה אל בלא נפתח לכו"ע אינו מטמא דכגופה חשוב ע"ש]

דעת הרמב"ן שרק לגבי עובר חולק ר"ע שלדעתו חשוב שזהו דרך גדילתו חשוב כמונח בקופסא ואינו נחשב כלל כמעוכל וכ"ה בראבי"ה אלף קל"ד בשם רש"י כת"י.

דעת הרשב"א שרק לגבי עובר חולק ר"ע כיון שסופו לצאת בלי עיכול ואינו דומה לנבילה שסופו לצאת לאחר עיכול

**טומאת אשה לדעת ר"ע**

הנה לדעת ר"ע דלית לי טומאה בלועה בעובר לכאורה טומאת האשה הא מן התורה וכן צידד הרמב"ן אך כתב שלפי סברת הראב"ד שבעובר שהיא ירך אמו לא שייך כלל משא א"כ בזה מודה ר"ע שאין האשה טמאה וכ"ה לדעת הרי"ד שהפסוק של ר"ע אינו אלא לגבי משא.

**טומאה בלועה שאינו במקום עיכול**

מדברי הרשב"א מבואר שנחלקו ר"י ור"ע בטומאה בלועה במקום שסופו לצאת בלי עיכול אם טמא או לא ולדבריו מה שטיהר רבא ב' טבעות אינו אלא אליבא דר' ישמעאל ועי' בר"ש פ"י דמקוואות מ"ח שהביא תוספתא שנכנס לו חץ בגופו וקרם עליו עור לדעת רבנן אינו חוצץ כדין טומאה בלועה וע"ש שתמה הרי רק כשעושה עיכול חשוב בלועה כמבואר ממה שנלמד בליעה דלמטה משום שעושה עיכול רב ותי' שרק בסופו לצאת בעינן לעיכול אבל בחץ שאין סופו לצאת ל"צ לעיכול ע"ש ולדעת הרשב"א זה תלוי במחלו' ר"י ור"ע.

עי' נדה סב ע"ב שחרסין שבלועים עם משקה הזב כשאין סוף המשקה לצאת הרי זה טהור ופירש"י הטעם משום שנחשב כטומאה בלועה ועי' משנת ר' אהרן טהרות סי' ל"ג שתמה שאם טהרתו מדין טומאה בלועה למה לי אין אין סופו לצאת הרי טבעת סופו לצאת ואפ"ה אינו מטמא מדין טומאה בלועה וע"ש שהוכיח מזה כשיטת הרמב"ם שבלוע בכלים אינו נחשב בלוע ושאני התם דנחשב כמי שאינו [ועי' בכתבי הגר"ח אולם במים טהורים כלים פ"ט מ"ו נקט שבאופן שאינו יכול לצאת מודה הרמב"ם שאין חילוק בין כלים ולבע"ח ויש טהרה דבלועה ע"ש וע"ע ברש"ש נדה שם] אך לפי דברי הר"ש א"ש שבדבר שאינו עושה עיכול תלוי באין סופו לצאת ובעיקר הקושיא כבר עמד המאירי שם וע"ש שתי' ששאני משקים הבלועים בחרס שיכול להוציא מידי בידי אדם ובכה"ג ודאי אינו נחשב בלוע.

**דין בלועה בשאר דיני תורה**

הנה בסוגיין הובא דין בלועה לגבי טומאה ומצינו כן גם בשאר מקומות עי' בר"ש פ"י מקואות מ"ח שהביא תוספתא שם שחץ התחוב באדם שקרם עליו עור אינו חוצץ כדין טומאה ובלועה וביאר הרא"ש שהוא נלמד מטומאה בלועה שכמו לעניין טומאה חשוב כמי שאינו כמו כן לענין חציצה וע"ע ראבי"ה סי' תתקצ"א וכן מצינו לענין בליעות בקדרה בראב"ן ע"ז סי' שי"ג שבליעות הנמצאות בתוך דופני הקדרה חשיבי כמאן דליתא כל זמן שלא יצא כדין טומאה בלועה [ולכן ליכא דין חענ"ן בתוך דופני הקדרה עי' רמב"ן חולין צז ע"ב ובביאור הגר"א יו"ד סי' צ"ב ס"ק ל"ד] וע"ש שמה"ט ליכא בבליעות בכלים משום איסור בל יראה בפסח [ועי' אמרי בינה דיני פסח סי' י"ח] אך יש להעיר שביכול לצאת לא חשיבי בלוע כמבואר בסוגיא דנדה הנ"ל. וע"ע בשו"ת דובב מישרים ח"א סי' קט"ז שהעיר לדעת הרמב"ם הרי בלוע בכלי לא נחשב בלוע ורק בבע"ח.

**מעוברת אשת כהן להיכנס לבית הקברות**

כתב הש"ך יו"ד סי' שע"א סק"א בשם הרוקח שמותר לאשה מעוברת אשת כהן להיכנס למקום טומאה משום ס"ס ותמה המג"א סי' שמ"ג סק"ב למה לי הך טעמא תיפו"ל דטהרה בלועה אינה מיטמאה [ובשו"ת חת"ס יו"ד סי' שנ"ד שרק לאחר שיושבת על המשבר אמרי' שנחשב בלועה אבל לפני זה חשוב כירך אמו וכמו שאמו אינו בלועה כך הוא אינו בלועה] ועי' אבנ"מ סי' פ"ב סק"א ע"פ המבואר ביבמות עח ע"א שכיון שעובר הינו רביתיה עלתה לו טבילת אמו ולא חשוב חציצה וא"כ ה"ה שאינו נחשב בלועה אך בסוגיין מצינו שדנו הראשונים אם עובר נחשב בלועה עי' רמב"ן.

**שמעתתא דתולעים**

**דין שרץ המים**

עי' ברמב"ם בפ"ב מהל' מאכ"א הי"ב שיש דג טמא ויש שרץ המים וב' איסורים שונים הם אולם הרמב"ן בהשגות לספהמ"צ שורש ט' (עמ' קס"ד) חולק ולעתו כל דג טמא ושרץ טמא הכל נכלל באיסור אחד של שרץ המים ועי' פמ"ג סי' פ"ג משב"ז סק"ב. וע"ע חינוך מצוה קס"ד ובמנ"ח.

**אמר ר"ה לא לישפי אינש**

עי' בתורת חיים שעיקר חידושו של ר"ה הוא שאע"פ שלא פירש ע"ג קרקע לא ע"ג צבייתא אפ"ה דינו כאילו פירש ע"ג קרקע וחשוב שרץ הארץ ולכן הוכיחו כתירוצו של רביתיה מברייתא "דמנין לרבות בורות שיחין" והיינו משום ששם אינו שייך לחידושו ר"ה דשם איירי בבור שהוא קרקע ולכן שם פשוט שבהלך בצדי הבור נחשב כהלך ע"ג קרקע לולא סברת רביתיה.

אך בדעת הרמב"ם משמע שחולק ע"ז ולדבריו באמת לא נחשב כהלך ע"ג קרקע כל שלא הלך ע"ג קרקע ממש שהרמב"ם כתב בפ"ב מהל' מאכ"א ה"כ שטעם האיסור בפירש מן המים הוא משום שרץ המים ושרץ העוף ומבואר מדבריו ב' חידושים חדא שלא נאסר משום שרץ הארץ והיינו משום שלא הלך ע"ג הקרקע ממש [וכ"כ בדעתו בשו"ת משכנות יעקב יו"ד סי' ל'] ועוד מבואר מדבריו שגם שרצים שנולדים בבורות חשיבי שרצים אלא שכל זמן שהוא בבור התירם התורה אבל לאחר שפירש אסור משא"כ לפי גירסא שלנו שרץ שנוצר בבורות מותרים לעולם מדין שרץ המים אלא שמ"מ לאחר שהלך על הארץ נאסר מדין שרץ הארץ. וע"ע בקובץ הערות בסוף תורת כהנים עם פירוש רבינו הלל.

**שיכרא בצבייתא**

פירש"י של תמרים ומצויין בהם תולעים ומבואר שגם בשאר משקים בכלים התירה התורה ולא רק במים וכ"כ הש"ך בסי' פ"ד סק"א וכתב הפמ"ג שמקורו מכאן אך תמה מהו המקור לזה ודעת מהר"י קוטנא שרק בנוצר בא' מז' משקים מותר ועי' בשו"ת שבט הלוי ח"ז סי' קכ"ג אות א' מש"כ בזה.

**לרבות יבחושין שסיננן**

כתב הרשב"א שמה שהותר לאכול שרצים בבורות אינו אלא לפני שפירש לאויר העולם אבל כל שפירש לאויר אפילו לא נח ע"ג קרקע אסור שהרי להלן בע"ב נסתפק הדש"ס אם פירש לאויר דינו כשרץ ע"ג קרקע והיינו לשיטתו שטעם איסור פירש במים הוא משום שנעשה שרץ הארץ וחזינן להלן שנסתפקה הש"ס אם נעשה כשרץ הארץ ע"י פרישה לאויר וכה"ג כתב הרמב"ן בפרשת שמיני על מש"כ רש"י שיבחושין היינו מושלונש בלע"ז "ואני תמה בו שהמין ההוא פורש מן היין תמיד ופורח באויר ונח על הארץ ואפילו משעת פריחתו נאסר כדאמרי' בפרק אלו טריפות בעי ר' יוסף פרשה לאויר וכו'", [ע"ע שבט הלוי ח"ז סי' קכ"ג אות ה' מש"כ בזה] אך לכאורה דברי הרמב"ן צ"ב שהרי כפשוטו כל הנידון בפירשה לאויר הוא כדי לאסרו מדין שרץ הארץ אבל כדי לאסרו מדין שרץ העוף סגי במה שפירש ופורח באויר והרי הטעם שכל יתושים שבפירות לא נאסרו מדין שרף העוף כתב הרשב"א לעיל נח ע"א וסד ע"א דהיינו שסו"ס עדיין לא פרח אבל כשפרח ודאי אסור משום שרץ העוף גם בלא נח גם צ"ע שהרמב"ן הולך לגירסת התו"כ שיבחושין שסיננן נלמד מנבלתם תשקצו [וכ"כ בהשגת הרמב"ן לספהמ"צ] וא"כ יבחושין שסיננן אסורים מדין שרץ המים ולא מדין שרץ הארץ ומה זה שייך לספיקת הש"ס לאסרו בפירשה לאויר מדין שרץ הארץ.

**ליחוש דלמא נפל לדפנא והדר נפל אלא היינו רביתיה**

מל' הרמב"ם בפ"ב הי"ט משמע שלא הותר אלא כחזר לתוך המים וכ"כ לדייק הפר"ח בסי' פ"ד סק"ו וע"ש פמ"ג משב"ז סק"ד שביאר שאע"פ שלא נחשב כפירש כיון שהיינו ריביתיה מ"מ אם יקח אותו בלי המים יאסר דהרי זה כפירש אך תמה הפמ"ג מהמבואר בראשונים שבקולט לתוך הרי זה תלוי בסיפקת הש"ס בפירש באויר תיפו"ל שבאכילתו ודאי פירש ועי' חזו"א סי' י"ד סק"ב מש"כ בזה. אך בפרי תאר סק"ג נקט שכל איסור לאכול לבד הוא משום בל תשקצו וכ"כ בחכמ"א כלל ל"ח דין ג' וע"ש בינת אדם סי' ל"ד.

**לשאוב מכלי מהבור**

עי' ברא"ש סי' ס"ח שהביא שי"א שאסור לשאוב מים מן הבור שיש בו תולעים דילמא פריש לדופני מנא ויאסר ועי' ב"י סי' פ"ד שאם היו בכלי אין איסור להעביר לכלי אחר שמ"ש כלי ראשון מכלי שני ורק בהיו בבור אם יעבירו לכלי ויפרוש אפילו לדופני מנא יחשב כפירש אולם הט"ז סי' פ"ד סק"ה נקט שטעמו של הרא"ש הוא משום שבשעה שתוחב הכלי לתוך הבור יש חשש שפרשו התולעים לדפני הכלי מבחוץ ולדבריו שייך חשש זו גם בשואב בכלי קטן מכלי גדול ע"ש פמ"ג ועי' פלתי סק"א שלפי זה עיקר החילוק הוא בין מערה לשואב ובדעת הב"י שלא חילק בזה עי' בינת אדם כלל ל"ח מש"כ לבאר בדעתו וע"ע חזו"א סי' י"ד סק"ד [ועי' שבט הלוי ח"ז סי' קכ"ג אות ד' נפק"מ בזה לדין מים שבבור שעובר דרך צינורות לכוס ע"ש.]

**שרצים שנולדו מאב ואם שנולדו במי בור**

יש לעיין אם היתר שרצים של מי בורות הוא רק על שרצים שנתהוו מחמת המים או דילמא שגם מה שנוצר מאב ואם כל שנולדו במים התירם התורה גם בלי סימני טהרה אך לכאורה יש לעיין דהרי קי"ל היוצא מן הטמא וטמא ולכן אפילו אם הדג דנולד בבור אין בו איסור מחמת עצמו מ"מ היאך פקע ממנו איסור יוצא אך באמת אינו ברור כלל אם שייך איסור יוצא על ולד וכש"כ בחוו"ד סי' פ"א סק"ב ובפלתי סי' פ"ז סק"י ומה שאמרו על ולד יוצא מן האסור אסור כבר ביאר בחי' ר"ח הלוי הל' מאכ"א שהוא רק כדי לקבוע את המין אבל אח"כ הדבר אסור מחמת עצמו ולפי זה בנידו"ד לא שייך לאסור מדין יוצא שהרי באמת אין לולד סימנים ואפ"ה התירה התורה שבבור ל"צ סימני טהרה.

ועי' חזו"א סי' י"ד ס"ק י"ב שנקט בפשיטות שיש לאסור בכה"ג מדין יוצא מן הטמא טמא ולכן ר"ל שלא הותר שרצים שנתהוו בבור אלא כנתהוו מחמת המים אבל לא ביש להם אב ואם אך נתקשה לפי זה היאך אמרו סו ע"ב "אימא בכלים אע"ג דאית לי' לא תיכול", הרי לא איירי כלל בדגים שיש להם סימנים כיון שמה שנתהוו מחמת המים לא שייך כלל שיש להם ע"ש ועי' תפארת יעקב ["תמוה לי היכי ס"ד דאפילו אית ליה לא תיכול אטו בהמים שבכלים נברא דג בסנפיר וקשקשת בריה חדשה הא פשיטא דכל דגים טהורים מולידין ואינם נבראים מחדש רק תולעים יש שנבראו ואין פרין ורבין כלל אבל דג עם סנפיר וקשקשת היכי יעלה על הדעת שיתחדש בריאתו במים שבכלים ואי יולד מאמו הדגה הרי ע"כ מין דג טהור הוא דהא בא בהכרח מימים ונחלים ולא נבראו הדגים במים שבכלים וכו'" וע"ש שהוכיח שגדר יוצא מן הטהור טהור אינו אלא לקבוע המין וכנ"ל אבל ליכא היתר או איסור מדין יוצא ע"ש] וע"ע מהר"ח או"ז סי' כ"ז לעניין איסור יוצא בשרץ הארץ.

**מחלו' הראשונים בגדר איסור יבחושים שסיננן**

אי' בגמ' כל השרץ השורץ על הארץ לרבות יבחושין שסיננן ולפי זה משמע שטעם איסור מדין שרץ השורץ על הארץ ולכאורה מבואר מזה ב' חידושים חדא שמצד שרץ המים לא נאסר שכיון שנוצר במים אינו נאסר לעולם מחמת שרץ המים אפילו לאחר שפירש ועוד מבואר שגם שרץ המים יכול ליהפך להיות שרץ הארץ ע"י שריצתו בקרקע אולם יעוי' בתו"כ שדרשו זה על ואת נבלתם תשקצו וכ"ה ברש"י ורמב"ן עה"ת יא-יא ורמב"ן בספהמ"צ שורש ט' וברא"ש ולפי זה י"ל שאיסורו מחמת שרץ המים וכ"ה מפורש ברמב"ם פ"ב מהל' מאכ"א ה"כ.

[ולכאורה יש לדון נפק"מ אם פירש אבר אחד מן השרץ שאם נאמר שהפירש גורם שיחול עליו שם שרץ הארץ נמצא שצריך שיהא כאן שרץ שיוכל לחול עליו שם שרץ אבל אם רק פקע ממנו היתר של שרץ המים י"ל שכל חלק שפירש נאסר ועי' שפ"א יו"ד סי' פ"ד סעיף ד' מש"כ בזה לשאלת בנו בעל האמרי אמת]

**מי נעשה שרץ הארץ**

הנה יש לעיין האם כל דג שפירש על היבשה נחשב כשרץ הארץ והנה עי' מכות טז ע"ב ביניתא דבי כרבא ובתוס' שם הביאו מר"ת שהוא דג עם סנפיר וקשקשת ואפ"ה אסור מדין שרץ הארץ ועי' בדברי הגאון בעל בית אפרים בהקדמת ספרו טיב גיטין שהוא דג שתולדתו מן המים ויוצא מן היבשה ונאסר מדין שרץ הארץ אולם בחזו"א סי' י"ד ס"ק י"ב נקט שאינו עולה מן הים אלא עיקר מקומו ביבשה אך ברמב"ן וריטב"א מבואר שתולדתו מן המים ע"ש.

ועי' העמק דבר פר' שמיני "במים בימים האי במים מיותר וכו' אלא ללמדנו דוקא כשנוטלו האדם במים לאפוקי יצא מעצמו על הארץ מיקרי שרץ הארץ כדאי' במכות האי מאן דאכל ביניתיא וכו'", [וע"ע שו"ת חיי עולם נטע חלק נטע רבעי סי' כ"ח] וע"ע דרכי תשובה סי' פ"ג סק"ז בעניין הדג ציגיינע"ר פי"ש שדרכם בקיץ כשמתייבש הנהרות לחיות במקום לחה ביבשה ונאסר ע"ש בשם הבעש"ט. [וע"ע נובי"ת או"ח סי' ג' לגבי החלזון ובשו"ת מהרש"ם ח"ה סי' ל"ה]

אך לכאורה פשוט שרק ביכול לחיות על הארץ נחשב ע"י שריצתו כשרץ הארץ ולא באינו יכול לחיות וכן צידד בשפ"א יו"ד סי' פ"ד סעיף ג'.

והנה בשרץ הים ממי בורות שפירש ליבשה כשאינו יכול לחיות לכאורה י"ל שתלוי במחלו' הגירסאות הנ"ל שאם איסורו מדין שרץ הארץ אין לאסור כל שאינו יכול לחיות אבל אם איסורו מדין שרץ המים י"ל דסו"ס נחשב כפירש מן המים.

**האם כל דבר השורץ נחשב שרץ הארץ**

הנה דעת הראבי"ה בסי' אלף וצ"ג שתולעים שנוצרו בבשר וגבינה מותרים אפילו כשפירשו "דדינינן לנולד כמוליד וכו' וכ"ש הנמצאים בבשר דגים ואפילו פירשו לגמרי שהמוליד אע"פ שהולך על הארץ מותר וכו' אבל בפירות שגידולם מן הארץ ואיכא (למימר) [למיסר] משום שרץ השורץ על הארץ אהני הוא דאיבעיא לן פירשו לאויר העולם מהו" והו"ד להלכה ברמ"א סו"ס פ"ד [אולם ע"ש פר"ח וע"ע משכנות יעקב סי' כ"ט אבל בראבי"ה מבואר להתיר אפילו בפירש לגמרי] ומבואר לדברי הראבי"ה שרק דבר שנוצר על הארץ שייך לאסרו מדין שרץ הארץ אבל דבר שנוצר שלא על הארץ לא יועיל שריצתו על הארץ ולכאורה צ"ע הרי מצינו ששר שסיננן עובר משום שרץ הארץ אך זה לק"מ שהרי מבואר ברש"י שהשרצים נוצרו בתמרים במתועלים וא"כ שפיר חשיבי שרצי הארץ אך עדיין מיבחושין שסיננן שחזינן שלאחר שפירשו מן היין חל עליהם שם שרץ הארץ ולכאורה יהא מוכח שהראבי"ה גרס כגי' התו"כ ובאמת איסורו רק מדין שרץ המים אך עי' פלתי סי' פ"ד סק"ח ובהעמק שאלה שאילתא פ"ד סק"ג שהוכיחו מדברי רש"י כדעת הראבי"ה ע"ש.

**איסור תולעים שבפירות**

הנה דעת הרמב"ם בספר המצוות קע"ח וקע"ט שיש איסור מיוחד של פירות שנוצרו בפירות ומתבאר מדבריו שעל זה נסתפקו בסוגיין האם מועיל פרישה לאויר וכדו' לאשוויי כפירש לאסרו מדין שרצי פירות אבל כדי לאסרם מדין שרץ הארץ כתב הרמב"ם מפורש במצוה קע"ט שצריך להלך על הארץ [ועי' ביה"ל סי' שט"ז ס"ט ד"ה להרגה] ולדבריו י"ל נמי שמה שאסר שמואל במחובר לקרקע אינו אלא לגבי תולעים שבפירות אבל כדי לאסרו מדין שרץ הארץ צריך שיפרוש לגמרי מן הפרי

**שרץ העוף בפירות ומים**

הנה דעת הרמב"ם בפ"ג מהל' מאכ"א ה"ח שביצת עף טמא שהתחיל להתרקם עובר עליו משום שרץ העוף ותמה עליו הרשב"א לעיל סד ע"א שממה ששמואל אסר התליע באיביה רק משום שרץ הארץ ולא משום שרץ העוף מוכח שכדי להיחשב שרץ העוף בעינן שיעוף בפועל וע"ע חי' הרשב"א לעיל נח ע"א וכה"ג יש להעיר במי בורות שלכאורה לא מצינו היתר בקרא אלא על שרץ המים ולא כשיש סיבה לאסרם מדין שרף העוף וכבר העיר בזה בספר מזמור לדוד (להגר"ד פארדו) בסי' פ"ד אך גם בדברי הרמב"ן בפר' שמיני שכתב לאסור שרף העוף במים אינו אלא לאחר שפירש וממשום ספיקת הש"ס שמא פירש לאויר אוסר ולכאורה תיפו"ל שההיתר של במי בורות לא נאמר כלל אלא על איסור שרץ המים. [ודברי הדרכי תשובה בס"ק ל"ב צ"ב] וגם ברמב"ם בפ"ג ה"כ מפורש להתיר גם בשרץ העוף [והיה מקום לומר שהדבר תלוי במחלו' הראשונים בגדר היתר שרץ המים שלדעת הראשונים שגם לאחר שפירש איסורו משום שרץ הארץ נמצא שהוא הפקעה בעיקר שם שרץ המים וא"כ אין לנו מקור להפקיע גם איסור שרץ העוף אבל לדעת הרמב"ם שלאחר שפירש אסור מדין שרץ המים נמצא שמי בורות הוא מתיר לאכול גם דבר שמוגדר כשרץ וא"כ י"ל שהוא היתר על כל איסור שרצים]

**ההבדל בין דין פירש בשרצי המים לפירש בתולעים שבפירות**

עי' הגהת שע"ד סי' נ"ב "שמעתי שכבוד מהר"י ברבי מרדכי בפסקיו שקמח שהתליע בכד אפילו אם פירשו התולעים לכותלי הכד וחזרו לתוך הקמח שמותרין כמו משקין שהתליעו ופירשו לדופני החביות ואומר אני כי שגגה הוה כי לשם יש ייתור מכל אשר במים לרבות בורות שיחין ומערות ששוחה ושותה מהן ואינו נמנע כדאי' בפרק א"ט אבל יבחושין שבכליסין וזיזין שבעדשים אפילו פירשו לגג נאסרו ואפילו פירשו מקצתן לאויר העולם בעיא היא ולא איפשטא ליה וע"כ איסור גמור הוא", ועי' ישועות יעקב סי' פ"ד סק"א שהאריך בזה שתולעים שבפירות אין בהם היתר לאכול שרץ אלא שכל זמן שלא יצאו מן הפירות לא חל עליהם שרץ הארץ אבל כל שחל עליהם שם שרץ לא הותרו משא"כ בשרצי המים הרי יש עליהם שם שרץ גם בעודם במים אלא שהתורה התירה לאכלם כל שלא פירש וא"כ לזה י"ל שכל שהוא רביתיה לא נחשב כפירש ועדיין בהתירו עומד ע"ש וכ"כ בפלתי שם סק"ד אולם בהגהת אשר"י מפורש להתיר גם בהתליע בפירות ובשר כל שהוא רביתיה ועי' בשו"ת ב"ח החדשות סי' כ"ג שביאר טעמו "אלא בע"כ צ"ל כיון דגלי לן קרא בשרץ המים דלא חשוב פירשו כיון דהיינו רביתייהו מיניה למדין בכל איסורי השרצים דלא חשוב פירש היכא דהוי רביתיה" ודבריו צ"ב שהפסוק לא בא להתיר מה שפירש לדופני הבור שזהו רק מסברא ואם יש מקום לחלק היאך אפשר לדמות. וע"ע שפ"א סי' פ"ד סעיף ה'.

**אם תולעת הפירות שפירש חשוב בריה**

עי' פלתי סי' ק' סק"ד שכתב שתולעת הפירות שפירשו אינו נחשב כבריה כיון שלא נאסר מתחילת ברייתו אך בפמ"ג בסי' פ"ד שפ"ד ס"ק ל"א העיר ששפיר נחשב נאסר מתחילת ברייתו שכל זמן שהוא בתוך הפרי נחשב כחלק מן הפרי ועיקר החלות שם שרץ חל לאחר שפירש וכ"כ בישועות יעקב שם סק"א