ב תוכן הסוגיא דלמפרע הוא גובה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב אלימלך וינברג

בעזרת השם יתברך

**תוכן הסוגיאבפלוגתא דאביי ורבאאם בע"ח למפרע הוא גובה או מכאן ולהבא הוא גובה**

מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון: [PHONE_REMOVED]

נערך בעזהשי"ת ט""ז אדר א' תשע"דעבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א

בעזרת השם יתברך

**נושא א': באיזה שעבוד נאמר דין למפרע הוא גובה לאביי**

1. בדין למפרע הוא גובה אליבא דאביי נחלקו הראשונים ז"ל באיזה שעבוד הדברים אמורים, וכמה דעות בזה בדברי הראשונים ז"ל, [א]: **במהר"מ חלאווה בסוגיין בפסחים בשם הראב"ד ז"ל,** דהאי דינא הוא דוקא בשהקנה לו בקנין גמור מעכשיו אם לא יפרע, ואף בזה סובר רבא דכיון דמצי לסלוקי ליה בזוזי לא שייך בזה למפרע הוא גובה אא"כ גם הרהינו אצלו, ומפרש הסוגיא דבתחילה מוקי לה בהרהינו אצלו ללא מעכשיו וזה תלוי בדין בעל חוב אי קונה משכון, אבל בסוף מוקי לה כשיש גם הרהנה וגם מעכשיו ובזה אמרינן למפרע הוא גובה אף לרבא, ולפי שיטתו יסוד הנידון בפלוגתא דאביי ורבא הוא דין בהלכות קנינים גמורים דרבא סובר דעצם הדבר שיכול לסלקו במעות גורם שלא יחול קנינו אא"כ גם הרהינו אצלו, [ועי' **בב"מ דף ס"ה:** במוכר לו בית או שדה וא"ל לכשיהיו לי מעות תחזירם לי אסור, ואמר רהבדר"י דהוא דלא כר"י דס"ל צד אחד בריבית מותר, והרי בהדיא דאעפ"י דביד המוכר לסלק הלוקח כל שעה מהמכירה ע"י חזרת המעות מ"מ אי לא סלקו הוי שפיר מכירה גמורה ולהכי הוי רק 'צד אחד' בריבית, אמנם יעויין **ברמב"ם בהלכות מלו"ל פ"ו הלכה ה'** סתם ההלכה ד'לא קנה וכל הפירות שאכל ריבית קצוצה', וכ' במחנה אפרים דלהרמב"ם עצם הדבר שיכול המוכר להפקיע המכירה כל שעה בחזרת המעות מבטל להמכירה ואין כאן אפילו צד אחד בגמ' והרמב"ם אינו גורס בגמ' דתלוי בדין צד א' בריבית אלא לכו"ע הוי ר"ק, והביא כן גם **מתשו' הרשב"א [ח"ב סי' קפ"ח]** שכ' דבכהא"ג אין כאן מקח אלא הלואה היא עיי"ש, ושיטה זו יש לה מקור בסוגיין לפירוש מהר"מ חלאווה הנ"ל, ודו"ק].
2. [ב]: **במאירי בסוגיין** מביא שיטה הסוברת דדין למפרע הוא גובה נאמר רק בשעבוד אפותקי ואפילו באפותקי סתם, ונתן הטעם דבסתם שעבוד כיון שהוא מחוסר שומא וגביה לא שייך בזה למפרע הוא גובה, ושוב הביא גם שיטת הראב"ד הנ"ל דדין למפרע הוא גובה נאמר רק במעכשיו, והק' על שני הדרכים הללו מהא דבעינן למיפשט מדר"נ דיתומים שגבו קרקע בחובת אביהם בע"ח חוזר וגובה מהם, ואי דינא דלמפרע הוא גובה נאמר רק במעכשיו או אפותקי מה זה שייך לר"נ דאיירי אף בסתם שעבוד, ומסיק המאירי דמ"מ העיקר כדבריהם.
3. [ג]: **בספר התרומות [שער מ"ג ח"ב אות ד'] בשם בעל העיטור בשם רבינו חננאל ז"ל,** דדינא דלמפרע הוא גובה נאמר רק כשהוא ממושכן ביד הבעל חוב והוא תחת ידו, דאל"כ לא שייך לומר שהוא זוכה בה למפרע ללא גביית ב"ד, [והוא מפרש דאף לרבא כי מטא זימנא ולא פרעיה קונה מאיליו ללא גביית ב"ד ואף מזה הוכיח דאיירי כשהוא ממשוכן תחת ידו דאל"כ איך קונה ללא גביית ב"ד], ועיי"ש **בגידולי תרומה** שהק' ע"ז, דהא **בגמ' בסוגיין בדל"א.א.** בעינן לאוקמי להא דמתני' דאזלינן בתר המלוה לענין איסור חמץ דהוא משום דינא דלמפרע הוא גובה לאביי, ודחינן דרבא מוקים לה בשהרינו אצלו, ומפורש דלאביי הוא אפי' בלא הרהינו אצלו ומ"מ אמרינן בזה למפה"ג וזה סותר לד' ר"ח ז"ל, ועי' **בתומים סי' ק"ג סק"ה** מש"כ ליישב ודבריו אינם מובנים עיי"ש.
4. [ד]: **המאירי בסוגיין** הביא שיטת הסוברים דדין למפרע הוא גובה אמור בכל שעבוד דעלמא והוכיח כשיטתם מהא דמבארינן בסוגיין דדין יתומים שגבו קרקע בחובת אביהם שבע"ח חוזר וגובה מהם למפרע הוא גובה הוא מכוח דינא דלמפרע הוא גובה, וכן מבואר שיטת **רש"י ז"ל בדף ל"א.א. ד"ה תנן** שכ' דהאופן דלמפרע הוא גובה הוא כששעבדו כשאר לווים שאם לא אפרע עד יום פלוני בא וגבה מזה ומשמע בהדיא דכוונתו דאיירינן בשעבוד נכסים דעלמא, וכ"כ **רש"י בדף ל:** שכ' בביאור הפלוגתא דאביי ורבא בכהא"ג ד'שעבוד לו נכסיו' וא"ל אם לא אפרע לך עד זמן פלוני 'גבה מנכסי' משמע בהדיא דאיירי גם בסתם שעבוד דרמי על כל הנכסים ולא דוקא בשעבוד מסויים של דבר מסויים למשכונא או אפותקי, [ומה שפירש"י בדף ל"א.א. הנ"ל גבי חמץ שא"ל גבה 'מחמץ זה' כנראה רש"י לשיטתו **בב"מ דס"ז: ובכ"ד** דליכא שעבודא דאורייתא על מטלטלין כיון דלא סמכה דעת הלוה עלייהו, וסובר רש"י דלא שייך דין למפרע הוא גובה אא"כ חייל שעבוטד נכסים על גוף הנכסים, ולכן דוקא בשעבד לו המטלטלין במסויים אמרינן דסמכה דעתיה עלייהו ונשתעבדו וכמו שביאר **הרשב"א [או תלמידו] בחידושי קידושין דט"ו**], וכן מבואר בהדיא בד' **הרמב"ן במלחמות בסוגיין** שכ' להוכיח דקיי"ל דלא כאביי מהא דקיי"ל דאין בכור נוטל פ"ש במלוה בין גבו קרקע בין גבו מעות והרי דמלוה הוי 'ראוי' ולאביי דינו להיות כמוחזק דאי נהוי מוחזק לענין מכירה והקדש המלוה הוי מוחזק אף לענין ירושת בכור עיי"ש, והרי בהדיא דסובר דאיירינן בכל מלוה, וכן מבואר בדברי רבינו דוד בסוגיין בתחילת הסוגיא, שכ' דשורש סברת אביי דלמפרע הוא גובה דכיון דהמלוה יכול להפקיע מידי הלקוחות שקנו מהלוה שמע מינה דגובה למפרע לפני קנייתם והרי דאיירינן הכא בסתם שעבוד נכסים הטורף מלקוחות, וכן מבואר בדבריו בכל הסוגיא שכ' לפרש ולתלות בדין שעבודא דאורייתא ולא רמז רמיזא דאיירי בסוג שעבוד מיוחד, וכן פשטות שאר הראשונים שסתמו בדבר דאיירינן הכא בכל שעבוד.
5. [ו]: אמנם דעת **הרמב"ן במלחמות שם** וכן דעת **רבינו דוד בכל הסוגיא**, דבשעבוד שאינו יכול לטרוף מלקוחות לא נאמר דין למפרע הוא גובה, וביאר לזה הרמב"ן דכיון שהלוה יכול למכור ולהפקיע שעבוד הלוה אא"פ שיוכל המלוה למכור ולהפקיע השעבוד דאי דמר לאו דמר, וליכא דין למפרע הוא גובה אלא בקרקע 'ובשטר', [והיינו לאפוקי מלוה ע"פ דכיון שיכול להפקיע השעבוד ע"י מכירה ליכא בזה למפה"ג, ודבר פלא ראיתי **בפרי מגדים [או"ח בא"א ובמשב"ז רסי' תמ"א]** שכ' דמש"כ הרמב"ן 'ובשטר' היינו משום 'מעשה קנין' והגריעותא דמטלטלי הוא משום דאינן ניקנין בקנין שטר עיי"ש, ולכאו' בד' הרמב"ן מפורש טעם וגדר אחר לגמרי דהגריעותא דמטלטלי הוא משום דיכול להפקיע השעבוד במכירה, וה"ט שכ' 'ובשטר' היינו לאפוקי מע"פ], ומה דבעינן למיפשט מחמץ דיש דין למפרע הוא גובה ולהכי תלוי הדבר במי שהוא גובה לבסוף בין לקולא בין לחומרא היינו משום דס"ד לאוקמי לה בשעבוד מטלטלי אגב מקרקעי שהוא טורף מלקוחות או דכיון דשעבודא דאורייתא ומה"ת הוא טורף מלקוחות סגי בזה לענין בל יראה, וביאר רבינו דוד לדבריו דלגבי חמץ דאורייתא אזלינן בתר דין השעבוד מדאורייתא, [ופשטות דברי הרמב"ן במלחמות משמע דלא איכפ"ל בזה שמדרבנן תקנו שיכול למכור להפקיע מלקוחות דכיון דעצם סוג השעבוד שיש לו הוא שעבוד המועיל לטרוף מלקוחות אמרינן בזה שפיר למפה"ג, ואי"צ לסברא שהוסיף רבינו דוד דלענין דאורייתא אזלינן בתר דינא דאורייתא, ודו"ק], וכ"מ **בשיטמ"ק ב"ק דל"ו: בשם הרא"ה** דלא שייך דין למפרע הוא גובה אלא בקרקע ובמלוה בשטר אבל מטלטלין או מלוה ע"פ לכו"ע מכאן ולהבא הוא גובה.
6. [ז]: ובדברי **רבינו יונה ב"ב קכ"ד:** מבואר לכאורה בהדיא דשייך דינא דלמפרע הוא גובה גם במטלטלין ואפילו אי שעבודא לאו דאורייתא דאין בזה אפילו התחלת שעבוד לגבי לקוחות, וזה היתה קושייתו של אביי על רבה אי גבו קרקע הוי מוחזק מדין למפרע הוא גובה ואעפ"י דשעבודא לאו דאורייתא אף גבו מעות יהיה מוחזק מה"ט, **אמנם רבינו יונה שם בהמשך דבריו בדקכ"ה.א.** סותר דבריו וכ' בהדיא בביאור קושיית אביי על רב נחמן דבגבו מעות לא שייך דינא דלמפרע הוא גובה וצע"ג בסתירת הדברים.
7. [ח]: **תוס' בגיטין דף נ.א. [ד"ה כיון דדיניה]** כ' בתי' אחד דאביי ס"ל שעבודא לאו דאורייתא, **ובפני יהושע שם** העיר דאי שעבודא לאו דאורייתא איך מועיל השעבוד לענין למפרע הוא גובה, דאל"כ איך מוכחינן מדרבה דקאמר גבו קרקע יש לו דשמע מינה שעבודא דאורייתא דילמא משום הלמפרע הוא גובה הוי מוחזק ולא ראוי, ובע"כ דלא שייך למפרע הוא גובה אא"כ שעבודא דאורייתא, ואמנם **רבינו יונה ב"ב קכ"ה:** כ' בהדיא דאביי סובר שעבודא לאו דאורייתא ולאידך סובר למפרע הוא גובה, ומ"מ שפיר הק' לרבה דאפילו אי חלה הגביה למפרע כיון דשעבודא לאו דאורייתא הוי ראוי ולא מוחזק, וצ"ע בבי' הדברים, וכנראה הבי' משום דדרבנן לא מהני לדאורייתא וגבי בכור אזלינן בתר דינא דאורייתא, וצ"ע דהא בכ"ד הפקר ב"ד הוי הפקר גמור ומהני אף לדינא דאורייתא, וצ"ע, ועי' **באבני נזר [או"ח סי' של"ב בסוף הסימן**] שכ' ג"כ כד' הפנ"י דאי שעבודא לאו דאורייתא ל"ש דין למפרע הוא גובה ובזה ביאר קושיית אביי לרבה דאמאי גבו קרקע יש לו והא לאו האי קרקע שבק אבוהון, דהקו' היא לרבה לשיטתו דס"ל שלד"א וממילא לשי' ליכא למימר למפרע הוא גובה, ואביי גופיה סובר שד"א ולהכי קאמר למפה"ג, וכ' שכדבריו מפורש ברמב"ן שם דהקו' היא רק לרבה לשיטתו דס"ל שלד"א עיי"ש, ואולם בד' רבינו יונה הנ"ל מפורש בהדיא שלא כדבריהם אלא דאביי סובר שלד"א ומ"מ סובר למפרע הוא גובה וסובר גם דהוי ראוי ולא מוחזק כיון ששורש הדין מדרבנן, ויתכן לפרש כן אף ברמב"ן שהביא האבנ"ז.

**נושא ב': לענין מה אמרינן דין למפרע הוא גובה וגדר הדין**

1. בסוגיין אמרינן דין למפרע הוא גובה לענין שיועיל הקדש ומכירת המלוה, ולענין שיחול שעבודם של בעלי חובות על מה שגבו היתומים אחר מיתת אביהם, ולענין דין בל יראה בחמץ דבין לחומרא בין לקולא נידון כחמצו של הגובה.
2. אמנם לגבי הפירות לא נאמר דינא דלמפרע הוא גובה, וכדכתבו בהדיא **התוס' בב"ק דל"ג: [ד"ה איכא בינייהו המתחיל בע"א],** דאעפ"י שלרי"ש שייך דין למפרע הוא גובה לאביי עכ"פ, מ"מ השבח ששבח עד הגביה שייך לניזק, וכן הוא גמרא מפורשת בב"מ דל"ה: דקאמר אביי גופיה דרק בזכיית שטר האדרכתא מתחיל לאוכול הפירות, ומפורש בהדיא דלענין זה לא מהני למפרע הוא גובה, ואמנם **המאירי בסוגיין** כ' דלמפרע הוא גובה מהני אף לענין אכילת הפירות ולשיטתו דאיירי דוקא באפותקי, אבל לרוב הראשונים הנז' דדינא דלמפרע הוא גובה איירי בכל שעבוד מפורש שלא כדבריו, וגם בד' **התוס' בב"ק דל"ג: הנ"ל** דאיירי בשור תם שהוא אפותקי ומ"מ כתבו שלא מהני למפרע הוא גובה לענין הפירות ומפורש שלא כד' המאירי אף לגבי אפותקי.
3. **ובאבני נזר או"ח סי' של"ב** כ' דרך מחודש דדין למפרע הוא גובה לא נאמר אלא לענין אלימות השעבוד דהוי שעבוד אלים דנחשב כשלו לענין מכירה והקדש ולענין חמץ אבל לא כבעלות גמורה, וכמו במשכון לר' יצחק דבע"ח קונה משכון דיש כאן שעבוד אלים דמהני לענין חמץ אעפ"י שאינו בעלים גמור, ולכן לא מהני דין למפה"ג לענין אכילת הפירות כיון שאין לו עכשיו אלא שעבוד, ובזה מבאר הא דבהקדיש המלוה דחייל ההקדש לאביי ומ"מ מסתמא אוכל הלוה הפירות ולא אמרינן דכיון דחייל ההקדש אינו יכול לאכול הפירות אפי' אי נשתייר לו זכות לזה כמבואר **בערכין דף כ"א.א.** דבהקדיש המלוה הבית אין השוכר יכול לדור בו ואי דר בו במעילה קאי עיי"ש, ובזה ביאר לקושיית אביי על רבה דאמאי גבו קרקע יש לו לבכור פי שנים והא הוי ראוי, ואעפ"י דהרי אביי עצמו סובר למפרע הוא גובה ומאי קשיא ליה, ובע"כ דדין למפרע הוא גובה אינו נחשב בעלות גמורה ועדיין דינו כראוי לענין בכור, אמנם כבר הבאנו לדברי **רבינו יונה ב"ב קכ"ה:** שכ' בהדיא דמה דלא מהני למפרע הוא גובה לשוויי ליה מוחזק לענין בכור הוא משום דאביי לשיטתו דס"ל שעבודא לאו דאורייתא ולענין בכור תלוי בדאורייתא עיי"ש, וגם האבנ"ז עצמו תברא לגזיזיה מכוח ד' **הרמב"ן** **בקידושין דף ח:** שהביא שם דלא מהני קנין משכון מצד עצמו לענין חמץ ומכירה ורק דמועיל קנין המשכון להחיל דין למפרע הוא גובה, ולפי"ז מפורש דרק בעלות גמורה מהני לדיני למפרע הוא גובה.
4. **ובשו"ת דברי חיים להגה"ק מצאנז זיע"א** נקיט דהוא בגדר גוף למלוה ופירות ללוה ודן שם בדיני קנין פירות אי הוי כקנין הגוף, אמנם **הגרש"ש במערכת הקנינים [סימן י"א]** תמה בזה בכמה קושיות, א. איך נעשה שיור זה של הפירות אם הגוף שייך למלוה דאם הגוף שלו ממילא הפירות שלו כל שלא עשו שיור מפורש, ב. ואף אי נדחוק דמסתמא הלוה עשה שיור זה, מה נימא בחוב מזיק דנעשה החוב מאיליו ואף אחד לא שייר אטו שם אוכל המלוה אף הפירות, ובהדיא מבואר בתוס' ב"ק דל"ג: הנ"ל דאף בחוב מזיק לא מהני הלמפרע לענין הפירות, ג. אם הוא שיור קנין פירות היה מן הדין דאם הקדיש המלוה הגוף לא יוכל לוה לאכול פירות כיון דינקי משדה הקדש, ובהדיא מבואר בתוס' הנ"ל דיכול לאכול הפירות בכהא"ג שהקדיש המלוה הגוף, ואפילו בשיור רקנין פירות גמור גמו בגוף מהיום ופירות לאחר זמן אינו יכול לאכול הפירות אם הקדיש הגוף ושייר הפירות לעצמו משום דינקי הפירות משדה ההקדש, וכמבואר **ברמ"א חו"מ סימן רנ"ז סעי' א' ומקורו מד' שו"ת הרשב"א ז"ל [ח"א סימן תקס"ג]** עיי"ש.
5. **הגרש"ש בקונטרס מערכת הקנינים** מבאר בענין זה דיש חלוקה לזמנים בקנין הגוף, וכמו שביאר בדין שותפין, דכ"א נחשב בעלים על הגוף לזמן על השעה שהוא משתמש בו, ומש"כ הר"ן בנדרים דכל קנין לזמן הוי רק קנין פירות, הוא רק בכזה קנין לזמן שאין בידו לעשותו לעולמי וממילא נגרע כוחו כלפי הבעלים עד עולם [ומשא"כ בשותפין שלאחד מהם אין קנין עולמי יותר מחבירו אלא עד עולם יכול כ"א להשתמש ויתברר שיש לו קנין לזמן על זה הזמן], אבל כשבידו לעשותו לבעלות עולמית כמו בנידו"ד שיכול הלוה בעל הקנין לזמן לסלק המלוה במעות וממילא ישאר לו קנין עולמי בכהא"ג הוי גם קנין לזמן בגדר קנין הגוף, וזה ענין למפרע הוא גובה שאת הבעלות על הזמן של אח"כ שיגבה אז את זה זוכה למפרע אבל את הבעלות על הזמן שעד הגוביינא שלא גבה בזה ל"ש למפרע הוא גובה.
6. והקושיא הגדולה על דבריו מהא דמפורש בסוגיין דמהני דין למפרע הוא גובה לענין חמץ בנכרי שהלוה את ישראל על חמיצו דאם גבאו אחר הפסח מותר בהנאה משום דהנכרי גובה למפרע, ותימה דכיון דהבעלות על הזמן של הפסח עצמו הוא בבעלות הישראל הלוה אמאי לא נימא בזה דנאסר בהנאה.
7. ומה שביאר שם **הגרש"ש [בסימן י"ב]** דכיון שהבעלות על לאחר הגוביינא כבר שייכת למלוה הגוי אין בכוח הישראל לפעול איסורים על הזמן הזה, [ועיי"ש שדימה לדין שותפין שא"י לאסור בקונם על הזמן שהוא של חבסירו, וחילק בזה מאומר שור זה עולה לל' יום דנעשה עולה לעולם משום דקדוה"ג לא פקעה בכדי, דשא"ה דהמקדיש בעלים לגמרי וממילא יכולה קדושתו להתפשט אבל כשיש לו קנין הגוף לזמן והשאר של אחר אינו יכול לעשות אף קדוה"ג יותר ממה ששייך לו עיי"ש], הנה מהלך זה לא יתכן אא"כ נימא דדין איסור חמץ שעבר עליו הפסח הוא רק בחמץ שלו, אבל למה שפסקו **הרמב"ם [חמץ ומצה פ"ד ה"ג] והמג"א [סימן ת"מ]** וכן מפורש **ברא"ש בסוגיין בפסחים** דאף חמץ של גוי שקיבל עליו הישראל אחריות כיון שעבר עליו בבל יראה נאסר החמץ אעפ"י שהוא של גוי א"כ יק' טובא דכיון דעובר הישראל בבל יראה אמאי אין החמץ נאסר מחמת עבירת הישראל הלוה כיון שבזמן הפסח היה שלו, ועוד, דבהדיא מפורש **ברש"י ל"א: בד"ה אבל ישראל מנכרי לא ובד"ה הגעתיך** דהנידון בסוגיין של 'עובר' הוא לענין בל יראה ולעיל פירש שהנידון אי עובר כשנהנה ממנו ובע"כ דהכל ענין אחד, ולכאורה מוכרח מזה כהדברי חיים דאין כאן אלא שיור פירות בעלמא, וצ"ע בזה.
8. **והרה"ג הרב שטרנבוך הי"ו תלמיד הגר"א אריאלי שליט"א בשמו שאמר בשם הגה"ג ר"נ פרצוביץ' זצ"ל בשם מרן הגרב"ב זצוק"ל,** דגדר למפרע הוא גובה ענינו חלות 'מכאן ולהבא אלמפרע', היינו שהגביה שהוא עושה עכשיו פועלת אלמפרע, [וכמו שמצינו גדר זה בכ"ד, עי' **ברא"ש נדרים פ' סימן ג' בשם הירושלמי** דנדר חשיב דבר שיש לו מתירין, ואעפ"י שהרי חכם עוקר הנדר מעיקרו וא"כ להנדר עצמו לכאו' אין מתירין אם באמת חל, כ' הירושלמי דעוקר הנדר מכאן ולהבא, ובי' הרא"ש, דעיקר העיקור מכאן ולהבא אבל כשהוא עוקרו הוא עוקרו למפרע, עיי"ש, וביארו האחרונים דהיינו 'עקירה מכאן ולהבא אלמפרע', דבאמת אינו 'בירור' שלא היה נדר אלא 'עקירה' של הנדר אלא שהעקירה עכשיו היא גם על הלמפרע, ולכן הוי דבר שיש לו 'מתירין' כיון דהפקעת הנדר חייל ע"י 'עקירה', וכ"כ **הגר"ח זצוק"ל בחידושי רבינו חיים הלוי בהלכות אישות** לגבי מיאון דקעקר נישואין קמאי, ומחמת שהעקירה למפרע מותר בקרובות הממאנת 'כאילו לא היתה אשתו מעולם', והק' הגר"ח דא"כ אמאי אי"צ הבעל להחזיר לממאנת כל הפירות נ"מ שאכל בעודה אשתו כיון דאיגל"מ ע"י המיאון שלא היתה אשתו, ותי' הגר"ח דמיאון אין ענינו 'בירור' למפרע שלא היתה אשתו, אלא 'עקירה' מכאן ולהבא אלמפרע, ולכן כל הדינים שכבר נהגו קודם אינם משתנים ע"י העקירה, ורק כלפי מה שמכאן ולהבא היינו איסורי הקרובות נידון הדבר כאילו לא היתה אשתו מעולם עיי"ש, וכ"מ גדר זה בעו"מ בש"ס ואכ"מ], ולכן מהני 'הגביה' למפרע לענין כל דיני הבעלות שיהא נידון כחייל למפרע, אבל לגבי הפירות והשבח של הדבר המשועבד דבעינן בזה לזכות מיוחדת של 'ארעאי אשבח' להפקיע מכוחו של המשביח שדינו מצ"ע לזכות בהשבח בזה אזלינן בתר השעה שבה השביח בפועל, עכתו"ד.

**נושא ג': דין למפרע הוא גובה לאביי אם תלוי ב'גביה' בסוף**

1. **ברש"י דף ל:** כ' בהדיא דתלוי בגביה שגובה בסוף דאז אמרינן למפה"ג, וכ"כ בהדיא **בתוס' בדל"א: בד"ה הב"ע** דאם לא גבה בסוף ל"ש קנין המלוה, ובזה כ' ליישב הברייתא לאביי דקאמר דאי לאו קנין משכון לא אזלינן בתר קנין המלוה לענין חמץ משום דהברייתא איירי כשלא גבה בסוף עיי"ש.
2. **אמנם בתוס' גיטין דף מ: בד"ה הקדש וברשב"א שם בדף מ"א.א. בד"ה מי שחררו בשם רבינו אלחנן,** כתבו דלאביי לא שייך דין הקדש מפקיע מידי שעבוד כיון דיש לו בעלות גמורה מדין למפרע הוא גובה, וק' טובא דאי בעינן דוקא גוביינא בסוף כדי דנימא למפרע הוא גובה, א"כ הרי כשחל ההקדש אינו יכול יותר לגבות כיון דהקדש מפקיע מידי שעבוד, ובע"כ לכאורה דסברי התוס' והרשב"א דדין למפרע הוא גובה אינו תלוי בגביה בסוף אלא נחשב הלוה בעלים בהחלט, ומה שלא חייל ההקדש והמכירה אי לא גבאו בסוף צריך לומר דהוא תנאי שאם יהיה פרעון בדבר אחר אין לו בעלות אבל כל כמה שלא פרעו בדבר אחר הרי הוא בעלים אף ללא גביה בסוף, ובאמת **בפני יהושע בגיטין שם** חולק ע"ד התוס' והרשב"א הנ"ל וכ' דלא מהני דין למפרע הוא גובה למנוע הפקעת השעבוד ע"י ההקדש ומנא לן לאפושי בזה פלוגתא בין אביי לרבא, וכ' דכנראה התוס' סברי דלאביי דלמפרע הוא גובה לא מתחיל כלל לחול קדוה"ג ואינו כמו לרבא דחייל הקדושה מיהא לשעתו וממילא אמרינן דכיון דחאיל תו לא פקע עיי"ש, אמנם גם זה ניחא רק אי נימא דלאביי אי"צ גביה בפועל כדי לומר למפרע הוא גובה, דאי בעינן גביה בפועל וקודם הגביה אין סיבה שלא יחול ההקדש א"כ איך יגבה מקדוה"ג ויברר שלא חלה הקדושה, ודו"ק.
3. ויותר מזה כ' **המקור חיים בסימן תמ"א סק"א,** דבקנין מעכשיו לרבא שהוא קנין גמור ממש, גרע מלמפרע הוא גובה לאביי, דבקנין גמור על תנאי נשאר בזה גדרי הלואה גמורה ופרעון ורק שהוא תנאי בעלמא שאם לא יפרע קונה למפרע, ולכן שייך לומר בזה דין הקדש וחמץ מפקיע מידי שעבוד ואינו נחשב הפקעת קנין ומשא"כ לאביי לעולם הוא נחשב הפקעת קנין ולא שעבוד והוא מוכרח כנ"ל.
4. **ובקצוה"ח סימן ק"ז סק"ב** הביא לד' **הרמב"ן ב"ב קכ"ה:** כשדן לענין בע"ח וכתובה אי גובין ממלוה או דאיכא בזה גריעותא דמלוה הוי 'ראוי' ואין גובין מהראוי, הביא לד' דמפורש שם דקאמר אביי דגובין ממלוה לכתובת אשה מדר' נתן, ודחה הרמב"ן דסוגיא ההיא סוברת כרבי דמלוה הוי מוחזק ולא ראוי, והוסיף דהרי אביי גופיה סבירא ליה כן בסוגיא דפסחים דמלוה הוי מוחזק, ופי' הקצוה"ח כוונתו דמדין למפרע הוא גובה הוי מוחזק, ותמה הקצוה"ח דא"כ אמאי הוצרך אביי בסוגיא בכתובות לדר' נתן, ותיפו"ל מדין למפרע הוא גובה כמפורש בסוגיא בפסחים דלאביי אי"צ לדר"נ, ולכן כ' הקצוה"ח דאין שייך האי סוגיא בכתובות פ"א: לדין למפרע הוא גובה, דהתם איירינן כשעדיין לא גבה הלוה אלא בא לגבות לכתחילה ממלוה ובזה ל"ש למפרע הוא גובה עיי"ש, ולכאורה **הגמ' בכתובות פ"א:** מד' הרמב"ן לפי"מ שהבין בדבריו הקצוה"ח יהיה מוכח ששייך דין למפרע הוא גובה גם לפני הגביה אלא דבזה צריך גם לדינא דר' נתן וצע"ג בזה.

**נושא ד': קנין הלמפרע לאביי אי חייל ע"י 'מעשה קנין'**

**בפרי מגדים [או"ח סימן תמ"א סק"א]** בבי' **ד' הט"ז שם,** דן לגבי הא דקאמר אביי למפרע הוא גובה, אי נידון כמו קנין מעכשיו אליבא דרבא דצריך ע"ז דוקא 'מעשה קנין' כבכל הקנינים, וא"כ קשה לאביי איך נעשה הקנין בזה, דהא לאביי לא איירי בהרהינו אצלו וממילא ליכא בזה קנין משיכה, ואילו מדין קנין כסף ע"י נתינת מעות ההלואה ק' בזה דהא בעינן למימר דינא דלמפרע הוא גובה אף בישראל ונכרי ובזה קיי"ל כריו"ח דאינו קונה בכסף מה"ת אלא במשיכה, ורצה לידחק מתחילה דאה"נ אביי ס"ל כר"ל דמעות קנונות אף בישראל וגוי, ומה דבעינן למסקנא דוקא הרהינו כשאמר מעכשיו היינו משום דקיי"ל כריו"ח, אמנם הק' בזה דאף לריו"ח דמעות קונות היינו רק מה"ת אבל מדרבנן הרי הפקיעו הקנין בישראל וישראל וא"כ אחר ההפקעה איך מהני הקנין כסף לענין דיועיל אקדיש מלוה וזבין מלוה, ולכן מסיק הפרמ"ג דלאביי הקנין למפרע אינו צריך מעשה קנין אלא חייל מכוח השעבוד עצמו עיי"ש, ועי' עוד **בפמ"ג שם בסי' תמ"א באשל אברהם סק"א** מש"כ עוד בזה.

1. ולכאורה יש חידוש גדול בדברים הללו, דבפשוטו אף כשיש שעבוד צריך הגביה של השעבוד למעשה קנין, ואיך יהיה עדיף הקנין למפרע לאביי יותר מהגביה מכאן ולהבא אליבא דרבא, אמנם יעויין **בריטב"א גיטין די"א.ב. בשם רבינו** לגבי תופס לבע"ח דאי"צ בזה 'זכיה גמורה' אלא סגי ב'זכיה מועטת' שכיוצא בה במכירה [לא קנה] עיי"ש, ועיין **בנתיבות המשפט סימן קצ"ט סק"ב** שכ' דאי"צ קנין בגביית החוב וביאר בזה שיטת הרמב"ם ז"ל דפסק דמכר קונה במלוה משא"כ בקידושי אשה דהביאור הוא דכשקובע שרוצה לקנות הדבר הנמכר בעבור המלוה הרי זה כגדר גביית חוב דמהני ללא קנין ומשא"כ בקידושי אשה דל"ש לבוא ע"ז בתורת גביית חוב, ועי' עוד **בנתיבות בסי' שד"מ סק"א** שכ' בתו"ד: 'וכשמגבין להמלוה גופא לא בעי קנין כדאמרינן **בב"מ דל"ה:** מאימת קאכיל פירי מכי שלמי ימי אכרזתא', [אמנם בד' **הנתיבות שם בסי' קצ"ט** משמע דהקנין הוא בכסף ההלואה הראשון עיישה"ט מה שביאר לאביי ולרבא ודו"ק], ועי' **בש"ך סימן ק"א סק"ג** מש"כ דב"ד יכולין להגבות שטרות לפריעת חוב ונקנה אף בלא כו"מ, ועיי"ש **בקצוה"ח סק"ב** שהק' בזה על הש"ך דאף בגוביינא דבי דינא בעינן מעשה קנין ע"י ב"ד וזה הוי ע"י שטר האדרכתא והביא כן משיטמ"ק ב"מ דל"ה, והיינו דדעת הקצוה"ח דבעינן מעשה קנין לגביית חוב ודלא כהנתיבות, ובאמת **בנתיבות שם סק"ב** הסכים להש"ך וכ' דבגוביינא דבי דינא לחוב מהני אף גביית מלוה ע"פ דאינה נקנית בקנינים עיי"ש ולשיטתו אזיל, אמנם אפי' נימא דבגביית חוב אי"צ מעשה קנין גמור אבל עכ"פ בעינן איזה מעשה גביה או יחוד לפרעון וק' איך יהיה הדבר אליבא דאביי למפרע ללא שום מעשה גביה ויחוד לפרעון, וצ"ע,

ועי' **בשו"ת הגרעק"א ז"ל ח"א סימן כ"ג בד"ה והנה לכאורה היה מקום לומר** דנקיט די"ל דבעינן קנין כדי לזכות למפרע לאביי והקנין הוא בכסף, והא דמהני בישראל ונכרי כדבעינן ליישב מתני' לאביי היינו משום דבעי למימר ליישב המשנה לאביי אליבא דר"ל דס"ל שכסף קונה בישראל וגוי, ולכן להלכה דקיי"ל כריו"ח בעינן להא דהרהינו אף כשא"ל מעכשיו עיי"ש.

ועי' **בשפת אמת בסוגיין [בדף ל: בד"ה ד"ה איתמר]** שנקיט ג"כ דלמפרע הוא גובה חייל רק ע"י קנין, וכ' מתחילה דהקנין במטלטלין הוא מה שכתב לו בהשטר אגב קרקע ונקנה בקנין אגב, אבל הק' ע"ז דהא אי גבה בסוף מטלטלין ולמפרע הוא גובה איגל"מ דלא נקנה לו הקרקע וא"כ הרי אין כאן אגב, וכ' דצ"ל דהוא בקנין כסף ולריו"ח דס"ל ד"ת מעות קונות ואזלינן בזה בתר הדאורייתא, אבל הק' בזה דהרי בעינן למימר בסוגיין למפה"ג אף בישראל ונכרי והתם אין מעות קונות למאי דקיי"ל כריו"ח, וכ' דאפשר באמת לאביי לא קנה למפרע אא"כ משך תחילת המטלטלין ולכך נקיט במתני' 'על חמיצו' והניח בצ"ע.

**נושא ה': בד' רבא דכיון דיכול לסלקו בזוזי ל"ש למפה"ג**

1. **בתוס' ב"ק דל"ג ובשיטמ"ק שם** כתבו, דבשור תם אי נימא דאין יכול לסלקו במעות אמרינן בזה דין למפרע הוא גובה אף לרבא, ולכן לשיטת ריב"א דס"ל דאין יכול לסלקו בזוזי גבי שור תם אף לרי"ש ממילא אמרינן בזה שכשגבאו ניזק למפרע הוא גובה והא דאמרינן התם בגמ' דלא מהני הקדש הניזק לרי"ש איירי כשנתרצה הניזק לקבל דמים ולא גבה השור עיי"ש, והיינו דד' הגמ' מתפרשים כפשוטן דרק מחמת האפשרות של סלוקי בזוזי חולק רבא על ד' למפרע הוא גובה, וכ"כ בהדיא **התוס' בגיטין דף מ: בד"ה הקדש חמץ ושחרור** דבשעבוד אפותקי מפורש שא"י לסלקו בזוזי אף לרבא למפרע הוא גובה.
2. והנה בסוף הסוגיא הרי מפורש דבאמר לו מעכשיו אמרינן אף לרבא קנאו למפרע אעפ"י דמצי לסלוקי ליה בזוזי, ומבואר בזה דבקנין גמור חייל לרבא אעפ"י שמצי לסלוקי ליה בזוזי, ובע"כ דהא דפליג רבא ואמר דל"א למפרע הוא גובה אינו רק משום דמצי סלוקי ליה בזוזי, אלא רק בשעבוד גרידא דבעינן למימר דמ"מ יקנה למפרע מכוח השעבוד כסברת אביי בזה קאמר רבא דבמה דמצי לסלוקי בזוזי מעכב קנינו, ומ"מ אף בזה כ' הראשונים הנ"ל דאי ל"מ לסלוקי בזוזי מהני לקנות למפרע אף לרבא, וצ"ב בזה, ועי' **בשפת אמת בסוגיין** שכ' לבאר לד' הגמ' בסוף הסוגיא דבעינן להוכיח מנא לן דשאני היכא דא"ל מעכשיו מהיכא דלא א"ל, ולכאו' אינו מובן איזה צד יש שלא יקנה כשא"ל מעכשיו, וכ' לבאר דס"ד דסברת רבא הוא דעצם הדבר שיכול לסלקו כל שעה בזוזי מפקיע מזה שם קנין וממילא אף כשא"ל מעכשיו הוא כן, וע"ז מסיק דבמפרש שיקנה מעכשיו חייל אף דמצי לסלוקי בזוזי ורק מסתמא לא אמרינן שיקנה כשלא פירש, והק' דלפי"ז מה באמת קאמר הגמ' טעמא דרבא משום דמצי לסלוקי בזוזי, ועיי"ש מה שתי' וצ"ב.
3. אמנם דעת **השיטמ"ק בב"ק שם בשם הרא"ש** נראה דחולקת בזה, שכ' שם בהדיא בשם הרא"ש דסובר כדעת הסוברים דבשור תם א"י לסלקו בזוזי, ולפי"ז יצטרך לכאו' לסבור כתי' הריב"א דהא דלרי"ש לא מהני הקדישו ניזק היינו משום דאיירי כשנתרצה בסוף לקבל מעות, אמנם אאפ"ל כן בדעת הרא"ש שהביא שם בשם הרמ"ה דמה דלר"ע חייל ההקדש של הניזק הוא רק כשגבאו בסוף דאל"כ איכא בזה הגריעותא דאין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו, ומינה, דלר' ישמעאל אפי' בכהא"ג לא חייל ההקדש, ובע"כ דהרא,ש חולק בזה בעיקר הדבר וסובר דאינו תלוי במציאות הסלוקי בזוזי, וד' רבא הוו רק 'הוכחה' דאאפ"ל דקנינו הוי למפרע אבל באמת גם בשעבוד אלים דל"מ לסלוקי בזוזי לאו למפרע הוא גובה.
4. **במהרש"א גיטין דף מ:** מפורש חידוש גדול, דאף אי מצי 'הלוה' לסלקו בזוזי, אם 'הלוקח' שגובה ממנו המלוה א"י לסלקו בזוזי, אמרינן בזה למפרע הוא גובה כשגובה מהלוקח, ובזה כ' ליישב סתירת התוס' מב"ק לגיטין דהמזיק אמנם יכול לסלקו בזוזי כדבריהם בב"ק אבל הלוקח אין יכול לסלקו בזוזי ובזה איירו בגיטין.

**נושא ו': באלו אופנים מודה רבא דלמפרע הוא גובה**

1. עי' לעיל ד' התוס' והשיטמ"ק דבשעבוד דלא מצי לסלוקי ליה בזוזי אף רבא מודה דאמרינן למפרע הוא גובה.
2. **בסוגיין בפסחים דל"א.א.** אמרינן דאי בעל חוב קונה משכון מדר' יצחק, מהני זה לענין חמץ בין לקולא בין לחומרא להחשיב החמץ כשל המלוה שקנה המשכון, **ובתוס' בדף ל"א:** ביארו, דהאי דינא הוא אפילו כשלא גבה המשכון לבסוף, ובזה יישבו הברייתא דתני בה דבמלוה ישראל ולוה גוי פלוגתא דר"מ ורבנן אי עובר המלוה בב"י ובמלוה גוי ולוה ישראל לכו"ע עובר הישראל בב"י וק' מהכא לאביי אמאי לא נימא דלמפרע הוא גובה כמו במתני', ותי' דהכא איירינן כשלא גבה המשכון לבסוף ובזה ל"ש דין למפרע הוא גובה, ומ"מ למ"ד דישראל מגוי קונה משכון מהני קנין הישראל לעבור עליו בב"י אעפ"י שלא גבאו בסוף, ובגוי מישראל שלא קנה משכון בזה לכו"ע עובר הישראל אי לא גבאו בסוף עיי"ש, ומפורש עכ"פ בדבריהם דאי איכא דינא דרי"צ דבע"ח קונה משכון מהני זה אף אי לא גבאו בסוף, אמנם **בבעל המאור בסוגיין** מפורש דדינא דר' יצחק דבע"ח קונה משכון שלא בשעת הלואתו מהני לענין זה שאף בשעת הלואתו נימא כגשגבאו לבסוף דלמפרע הוא גובה עיי"ש, והיינו דבמשכון אף רבא מודה לאביי דלמפרע הוא גובה אבל אי לא גבאו בסוף לא מהני קניני המשכון דבשעת הלואתו לענין בל יראה עיי"ש, וכן מבואר בד' **רש"י בפסחים דף ל: בד"ה נכרי שהלוה את ישראל ובדף ל"א: בד"ה אלא ובד"ה לא קשיא** דהא דבע"ח קונה משכון מהני לענין זה שנימא למפרע הוא גובה אי גבאו בסוף אבל לא דעצם קנין המשכון מהני לענין חמץ עיי"ש, וכן מבואר בהדיא בד' **הרמב"ן בקידושין דף ח:** שכ' דמכוח דינא דר' יצחק אמרינן דאי גבאו בסוף למפרע הוא גובה ואי מכרו או הקדישו מלוה מהני הקדישו וכ' דכ"מ בסוגיין דפסחים עיי"ש, ומבואר בהדיא דלמד דהא דמוקמינן בסוגיין למתני' בדין חמץ דמהני קנין המלוה מדר' יצחק לענין חמץ היינו רק כשגבאו בסוף ומדינא דלמפרע הוא גובה, וכ"כ **באבני נזר או"ח סימן של"ב סקי"ז** בד' הרמב"ן הנ"ל, והוסיף שכ"מ **בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין בפסחים** שכ' בסוף הסוגיא דמסוגיין שמעינן דמהני קנין משכון לענין אי אקדיש או זבין מלוה, עיי"ש, ולכאו' היכן מבואר כן בסוגיין, ובע"כ דהרמב"ן מפרש דהא דרי"צ דמהני לענין חמץ הוא משום דאמרינן למפרע הוא גובה וממילא דמהני אף לענין הקדש או מכירה מדין למפה"ג כמו לאביי עיי"ש, [אבל בלשון **הרמב"ן במלחמות בסוגיין** צ"ע פירוש זה דכ' בהדיא לפרש בהא דמוקמינן לרבא כדר' יצחק משום דבע"ח קונה 'ולא משום גביה', ומשמע לכאו' דר"ל דעצם קנין המשכון מהני לענין חמץ ולא מדין למפה"ג וצ"ע], ומבואר בזה להראשונים הנ"ל אופן דמודה רבא לאביי אף היכא דמצי לסלוקי ליה בזוזי דמ"מ גובה למפרע מחמת קנין המשכון [ועי' מה שהבאנו לעיל דבקנין גמור כשא"ל מעכשיו אף רבא מודה דקונה למפרע אף כד מצי לסלוקי ליה בזוזי, ודו"ק].
3. **בבעל המאור בסוגיין בפסחים** מפרש למסקנת הסוגיא בדף ל"א: דבא"ל מעכשיו מודה רבא, דאין הכוונה ל'קנין מעכשיו' אלא ל'שעבוד מעכשיו', ועי' **ברמב"ן במלחמות** שדחה לדבריו דסו"ס אין כאן קנין אלא שעבוד ושייך כאן טעמו של רבא דאילו הוה בעי הוה מסלק ליה בזוזי וממילא אין קונה למפרע, ולא שמענו מעולם בשטר שיש בו אחריות נכסים שאם יכתוב בו מעכשיו יוכל המלוה למכור ולהקדיש אליבא דרבא, ולכן פירש דהאי מעכשיו היינו שמקנה לו בקנין גמור מעכשיו 'והרי זה כמוכר בעל מנת', עיי"ש, ובאמת שיטת בעה"מ צ"ב, הרי כל שעבוד חייל משעת ההלואה אפילו לא כתב לו בפירוש מעכשיו, דאי לא חייל השעבוד משעת ההלואה איך טורף משעת ההלואה, ומה תוספת יש בכתיבת מעכשיו להאלים השעבוד וצ"ב, ועכ"פ למדנו בד' בעה"מ ז"ל אופן נוסף שמודה רבא לאביי דאעפ"י שמצי לסלוקי ליה בזוזי ואעפ"י שהוא רק שעבוד מ"מ אמרינן בזה למפה"ג.
4. שיטת **רבינו חננאל והר"י אלברצלוני** הו"ד **בספר התרומות שער מ"ג חלק ב' אות ד'**, דמשהגיע זמן הפרעון אמרינן אף לרבא דחייל קנינו אי גבאו לבסוף, וכל פלוגתתו על אביי הוא רק שאינו קונה קודם שהגיע זמן הפרעון, ונראה שם מדבריו דהאי דינא הוא אפילו בלא גבאו בסוף, ומחמת זה הוצרך הר"י אלברצלוני לחלק שם דהא דבעינן בעלמא גוביינא ושומא דבי דינא היינו דוקא בקרקע ולא במטלטלין עיישה"ט, **ובשם הרמב"ן** הביא שם שחולק וכ' דכל שלא גבאו בסוף בגוביינא ושומא דבי דינא לא קנה והקנין רק משעת גביה לרבא עיי"ש.
5. ועוד הביא שם **בשם רבינו חננאל** שכ' דדינא דלמפרע הוא גובה לאביי וקנין מזמן הפרעון לרבא [לשיטתו] הוא רק כשהשכינו בקרקע למשכונא דאז אינו מחוסר גוביינא דבי דינא וגובה אותה מעצמו עיי"ש, ודבר פלא יש בזה **בטור סימן ק"ג ובשו"ע שם סעי' ו'** שהביאו לשיטה זו דאם הקרקע בידו משכונא 'או' שהגיע כבר זמן הפרעון ולא פרעו אי"צ שומת ב"ד, יכול המלוה למוכרה אף לפני שומת וגביית ב"ד, עיי"ש, ומשמע דהם מפרשים דבמשכונא מוחזקת ביד המלוה אמרינן אף לרבא למפרע הוא גובה וכן בהגיע זמן הפרעון קונה אף לרבא ללא גביה, ותימה, דהא בבעה"ת בשם ר"ח שהוא מקור הדברים מבואר להיפך, דדוקא כשהוא גם משכונא אמרינן 'דאם הגיע זמן הפרעון' יכול למוכרה מעכשיו לרבא, ועיי"ש **בביאורי הגר"א זיע"א** שהגיה לד' הטושו"ע דבאמת תרתי בעינן כדי שיוכל למוכרה גם שהקרקע משכונא מוחזקת ביד המלוה וגם שכבר הגיע זמן פרעון עיי"ש, ועיי"ש **בתומים סק"ה** מש"כ בפי' ד' המחבר.

**נושא ז': בהא דלרבא טורף המלוה מהקדש ומכירת הלוה**

**ברש"י פסחים דף ל: בד"ה כו"ע לא פליגי**, כ' דהא דמודה רבא דאם מכר או הקדיש הלוה דאתי מלוה וטריף ופריק היינו משום דלא חלה מכירת הלוה כיון שהקרקעות אינן ברשותו כיון שהן ממושכנין למלוה, ולענין הקדש בעינן שיהיה ברשות המקדיש דומיא דביתו עיי"ש, ומבואר בזה בד' רש"י ז"ל לכאו' ב' חידושים, א. דאי לאו דלא היתה חלה מכירת הלוה לא היה מועיל טריפת המלוה וממה דמהני טריפת המלוה הוכרח רש"י לבאר דלא חלה מכירת הלוה, וכן הבין בדברי רש"י **בנתיבות המשפט סימן ל"ז סקי"ג,** וכ' דלפי"ז מנכסי אבידה אחר יאוש לא מצי גבי בעל חוב, דרק ממה שמכר או נתן או הפקיר גובה הבע"ח דכיון דבדברים הללו בעינן שיהיו 'ברשותו' של מפקיר כדי שיוכל לעשות החלות דא"א מוכר או מקדיש או מפקיר דבר שאינו ברשותו, וכיון שלא חייל הקנין או ההקדש או ההפקר גבי הבע"ח, אבל יאוש דלעולם אינו ברשותו של המתייאש ומ"מ חל היאוש ממילא אין הבע"ח יכול לגבות מזה, והיינו דלרש"י כל שבאמת יצא מרשות הלוה אין הבע"ח יכול לגבות יותר, ב. דבאמת לא חלה מכירת והקדש הלוה כיון דהדבר המוקדש אינו ברשותו, ועי' **בקצוה"ח [סי' קי"ז סק"ב]** שפירש הכוונה דהוא מכוח דינא דריו"ח בב"ק דס"ט גבי גזל ולא נתייאשו הבעלים דשניהם אינן יכולין להקדיש זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו, והכ"נ בקרקע המשועבדת אליבא דרבא המלוה אינו יכול להקדיש לפי שאינו שלו והלוה אינו יכול להקדיש לפי שאינו ברשותו.

ובטעם החידוש הראשון של רש"י דאילו היתה חלה המכירה לא היה בע"ח יכול לטרוף ואף שיש שעבוד על הנכסים, יעוי' **בחידושי הגר"ש שקאפ זצ"ל בקונטרס השעבוד סימן ד' ד"ה אמנם** **לענ"ד נראה** שביאר הדבר, דענין 'פרעון' לא שייך אלא כשהפרעון הוא מחמת 'חסרונו 'של הלוה שנעשה עבורו הפרעון, ובשעבוד אינו נחשב כנתחסר בשעה שחייל השעבוד וכמש"כ הרשב"א בקידושין דמ"ח ממילא אא"פ להיותפרעון כשאין הדבר המשועבד 'נכסיו' של הנפרע והוא 'נחסר' בזה הפרעון, ולכן הוכרח רש"י לבאר דלא חייל הקנין כלל והוי עדיין פרעון משל לוה', עיי"ש.

ועל חידושו הראשון של רש"י דלולי דלא חלה המכירה לא היה מהני טריפה ממשועבדים ק' טובא בזה, דהא חזינן דמלוה ע"פ טורף מהיורשים מכוח דינא דשעבודא דאורייתא כמבואר **בב"ב דף קע"ה:,** והרי אצל היורשים ודאי דחלה עצם הירושה שהרי אדם יורש גם מה שאינו ברשותו של המוריש כמו שיורש מלוה ומה שנגזל מאביו ואעפ"י שאינו ברשותו וא"כ הכ"נ בקרקע המשועבדת הרי חלה הירושה ומ"מ גובה בזה המלוה מכוח שעבודו ואמאי לא נימא הכ"נ לענין לקוחות דטורף מכוח שעבודו אעפ"י שקנה הלוקח ומה הכריח את רש"י שלא חלה המכירה.

וקו' זו הק' **בנחל יצחק סימן ל"ט סק"א,** והאריך לבאר **שם בענף א'** ליישב שי' רש"י עפ"י שיטת **התומים בסימן ס"ו סקמ"ג והנתיבות בסימן ס"ו סקכ"ד** ושורש הדבר מבואר בד' **הרא"ש ב"ק פ"ק סימן ו'**, דיש על היורשים 'חיוב הגוף' לפרוע מהקרקעות שירשו מאביהם, ולכן כשגובה מהיורשים נחשב שגובה מהמחוייב עצמו כיון שהם עצמם מחוייבים, ולא כן כשגובה מלקוחות שהם עצמם אינם מחוייבים, והוסיף לבאר בזה עוד, דאי אי נימא כשיטת **הר"ן על הרי"ף כתובות פ"ו והסמ"ע בסי' ס"ו סקנ"ה והקצוה"ח סי' ס"ו סקכ"ו** דפליגי על זה היסוד וסברי דאין על היורשים חיוב הגוף [ולכן הוצרכו לבאר שם אמאי במת הלוה נשאר החיוב ולא אמרינן דכיון דליכא ליכא ערב, וביארו דכיון דההפקעה לא מחמת המלוה אלא באונסו של מלוה נשאר בכהא"ג שעבוד הערבות אעפ"י דפקע שעה"ג עיי"ש], ג"כ יש לבאר שיטת רש"י דנימא דרשות יורש אינו נחשב 'כרשות אחר' וכדאי' **בב"ק דקי"א:** דרשות יורש לאו כרשות לוקח, וכל שלא בא ל'רשות אחר' סובר רש"י דאפשר לגבות מהנכסים אעפ"י שכבר אינו גובה ממש מצד שעבוד הגוף, אבל כשבא לרשות לוקח שהוא 'רשות אחר' בזה סובר רש"י דל"ש גוביינא אי לאו דלא חלה המכירה ונחשב עדיין הדבר שגובה מהלוה עצמו עיי"ש, והוסיף ש**ם הנחל יצחק בענף ד' וה'** להקשות ע"ד רש"י מהא דאי' **בתוספתא ספ"י** **דכתובות** דבע"ח גובה מנכסי הגרשמת, והא התם ודאי אחר שמת חייל ההפקר ואיך גובה בזה לשיטת רש"י, וכ' לבאר עפ"י דרך ב' הנ"ל דרק כשבא 'לרשות אחר' סובר רש"י דאא"פ כבר לפרוע מזה החוב, וממילא בעוד הדבר הפקר עדיין רמי ע"ז שעבוד הבע"ח כיון שלא בא עדיין ל'רשות אחר' וממילא אף כשזכה בו אחר מההפקר וכבבא ל'רשות אחר' מ"מ זה הזוכה מההפקר מתחייב מדין מזיק שעבודו של חבירו כיון שבזכייתו הפקיע השעבוד מהדבר כשהיה הפקר עיי"ש באורך.

**ובקונטרס השעבוד להגרש"ש סימן ד' ד"ה והנה תפיסת הקצוה"ח וד"ה ועוד קשה לענ"**ד האריך בדחיית ד' הנח"י הנ"ל, ושם בד"ה ובהא דגובין מהיורשים ומנכסי הגר בי' הגרש"ש ז"ל דהיורשים לא זכו בהירושה על מה שיש בע"ח ונשאר בזה בבעלות המת עדיין וכן הדין בגר שמת דכל הנצרך לו לפרעון חובותיו נשאר עדיין נכסיו ונחשב פרעון מיניה דידיה עדיין, **ועיין ברשב"א גיטין דף נ: ד"ה הא דקתני** יצא עליהם שט"ח שכ' כיסוד הגרש"ש לענין יורשין 'שאני ירושה לפי שאין להם בנכסים כלום אלא מה ששייר בע"ח של אביהם' [וכ' לחלק בזה בין יורשין לבין שותפין לענין אי הגביה לבע"ח היא כפי חשבון החלק שיש לכ"א בהשותפות עיי"ש].

ועל חידושו השני של רש"י דבאמת לא חייל ההקדש והמכירה של המלוה כיון שאינו ברשותו של לוה להקדישו ולמוכרו, הק' בזה האחרונים כמה קושיות עצומות.

1. **בקצוה"ח סימן קי"ז סק"ב** הק', דהא דעת **רש"י בפסחים דל"א.א. בד"ה ואתי מלוה ופריק** לחלק בזה בין קדוה"ג לקדו"ד דדוקא קדו"ד אינה מפקעת מידי שעבוד משא"כ קדוה"ג, **והתוס' בגיטין דף מ: בד"ה הקדש חמץ ושחרור בשם רבינו תם ז"ל** הקשו בזה, דממנ"פ, אי ע"י השעבוד נחשב אינו ברשותו של לוה ומחמת כן אינו יכול להקדישו בקדו"ד א"כ אף קדוה"ג לא יוכל להקדיש, ואי הוי ברשותו ולכן מקדיש קדוה"ג אמאי לא יוכל להקדיש קדו"ד, ותי' שם **התוס' בשם ר"**י דאמנם הוי ברשותו וחייל ההקדש בין בקדו"ד ובין בקדוה"ג, אבל קדו"ד נפקע ע"י טירפת המלוה כמו דנפקע ע"י פדיון משא"כ קדוה"ג אחר שחייל שעה אחת אא"פ להפקיעה ע"י השעבוד כמו דלא פקעה ע"י הפדיון עיי"ש, אמנם לדעת רש"י דסובר דהוי מחמת השעבוד אינו ברשותו של לוה ולכן א"י להקדיש קדו"ד אמאי יוכל להקדיש קדוה"ג, **ובקצוה"ח שם** תי' עפי"ד **הריב"ש סימן שנ"ט בשם תוס' הרא"ש,** דכל ההלכה שאא"פ להקדיש דבר שאינו ברשותו הוא רק בקדו"ד דומיא דביתו דאיירי ביה קרא אבל קדוה"ג חייל אף אדבר שאינו ברשותו, והק' ע"ז הקצוה"ח מסוגיא **בב"ק דס"ח:** דמפורש דמק' ר"ל לריו"ח מברייתא דגנב והקדיש וכו' והתם איירי בקדוה"ג ומ"מ פרכי' מזה לריו"ח, ועיי"ש מה שתי' בזה הקצוה"ח, ועי' **בעונג יו"ט חיו"ד סימן פ"ב** משה"ק על תירוצו **ושם בד"ה לכן נראה לי ובד"ה וכ"ז בקדשי מזבח** כ' לבאר, דבקדוה"ג דחשיב לעולם בבעלות וברשות המקדיש כדאמרינן **בב"ק דע"ו.ו**. בהקדש מזבח דאינו חייב בזה משום טו"מ משום דמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן, לכן כיון שאחר שיחול ההקדש ויפקע השעבוד יהיה זה ברשותו דיינינן בזה גם על שעת ההקדש עצמו כבר שהוא כברשותו והקדשו והברשותו באין כאחד, משא"כ קדו"ד דאחר שיחול ההקדש לא יהיה ברשותו דקדו"ד יוצא לגמרי מרשות המקדיש, לכן גם אינו יכול להקדיש מחמת שאינו ברשותו, ועפ"י זה כ' ליישב להסוגיא **בב"ק ס"ח הנ"ל** לדעת רש"י, דכשהוא ביד גנב ואינו ברשותו מצד הגניבה אף קדוה"ג אינו יכול להקדיש שלא יועיל בזה ההקדש כלום להחשיבו כברשותו אחר ההקדש כיון שהרי מ"מ הוא ביד גנב עיי"ש, וכ"כ יסוד זה בבי' החילוק בין קדוה"ג לקדו"ד **באחיעזר ח"ג סימן מ"א בד"ה וכ"ז לשי' הר"י והראב"ד** בדרך הראשון**, ובאחיעזר שם** בדרך השני כ' לבאר בד' רש"י, דאין כוונתו כלל דלא חייל מכירת הלוה והקדשו כלל, ורק לענין הפקעת שעבוד המלוה לענין זה הוי אינו ברשותו ואינו יכול להפקיע שעבוד המלוה, וממילא בקדו"ד כיון דנשאר שעבוד המלוה מפקיע ההקדש ע"י שעבודו ומשא"כ בקדוה"ג דלא פקע ע"י שעבוד ממילא אחר שחייל ההקדש שוב פקע השעבוד ממילא, וע"ד סברתם של **התוס' בגיטין דף מ: הנ"ל בשם ר"י,**  **והגרש"ש בקונטרס השעבוד סימן ד' ד"ה אמנם לענ"ד** האריך לבאר בד' רש"י דאין כוונתו דלא חייל המכירה כלל, אלא כוונתו דלענין זה שיהיה נחשב עדיין נכסי הלוה לפרוע חובותיו לענין זה לחוד הוא דלא חייל המכירה, דאין בכוחו למכור להפקיע נכסיו לענין זכויותיו של המלוה, ולכן בקדו"ד כיון דנשאר של הלוה לענין פרעון חובותיו של המלוה אפשר לפרוע החוב וממילא פקע הקדושה מכוח דיני ממונות, משא"כ קדוה"ג דהוי התפסה על החפצא ולא פקע בהפקעה ממונית לא יהני גבייתו של המלוה להפקיע השעבוד וממילא השעבוד נפקע מחמת הקדושה, וע"ד סברת **התוס' בגיטין דף מ: בשם ר"י.**
2. **בנחל יצחק סימן ל"ט סעי' א' ענף ב'** הק', לריש לקיש וצנועין דס"ל דאפשר להקדיש גזילה אעפ"י דאינו ברשותו יק' איך יכול המלוה לטרוף מהמכירה ומהקדש אחר שחלו, וד' רש"י דמשום ד'אינו ברשותו' ל"מ המכירה וההקדש הם לכאו' רק לריו"ח דס"ל הכי **בב"ק דס"ח:** דגזל ולא נתייאשו הבעלים שניהם א"י להקדיש זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו, ועי' בנחל יצחק שם מש"כ ליישב דיש אופן של 'אינו ברשותו' דאף ר"ל מודה בזה, דהא מבואר **בב"מ דף ז.א.** דממון שאינו יכול להוציאו בדיינין הקדישו אינו קדוש, והאי דינא הוא לכו"ע אף לר"ל, ודבר משועבד נחשב כממון שא"י להוציאו בדיינין וממילא הוי כאינו ברשותו של לוה לכו"ע, וכ' דבע"כ צ"ל כן, דאי הוי אינו ברשותו כמו גזילה א"כ הרי ל"ש זה בקרקע דאמרינן בה כל היכא דאיתה ברשותא דמרא איתא, ובע"כ דמחמת דהמלוה יכול להוציאו ממנו בדיינין נחשב אינו ברשותו של לוה וזה שייך אף בקרקע, ועי**' בקונטרס השעבוד להגרש"ש סימן ד' ד"ה ומלבד הנ"ל,** שכ' לבאר עד"ז דיש דברים דאף ר"ל מודה בהו דנחשב 'אינו ברשותו' לענין מכירה והקדש, וכמו באיסורי הנאה דהוי אינו ברשותו וא"י למכור להקדיש ולמכור לכו"ע, וכן קנין פירות למ"ד כקה"ג דמי דנחשב אינו ברשותו של בעל הקנין הגוף כמבואר **בב"ב דקל"ו:** ואינו תלוי בפלוגתא דריו"ח וצנועין לענין גזילה, וכל פלוגתייהו הוא רק באינו ברשותו דמחמת גזילה עיי"ש, ועוד כ' שם **הגרש"ש בקונ' השעבוד בד"ה ולפי הנתבאר מתורץ היטיב** לבאר לפי דרכו דאין כוונת רש"י דלא חלה כלל מכירת השדה מחמת דאינו ברשותו אלא הכווננה דאין בכוחו למכור לענין שיחשב נכסי הלוקח לגמרי לענין שלא יוכל המלוה לטרוף ממנו דאין בכוחו להפקיע זכותו של המלוה, וזה כוונת רש"י דא"י למכור ולהקדיש מחמת דאינו ברשותו היינו שא"י להפקיע זכות אחרים, ואין כוונתו כלל לדינא דריו"ח בגזלעיי"ש.
3. **בקצוה"ח סימן קי"ז סק"ב** הק' על רש"י, דאי מחמת השעבוד נחשב אינו ברשותו של לוה ולכן אינו יכול למכור ולהקדיש א"כ אף אי בסוף פדאו הלוה בדמים אמאי חלה מכירתו, ותי' הקצוה"ח שם לפי"מ דאי' בכתובות דנ"ט לגבי מקדיש שדה זו שמשכנתי בידך לכשאפדנה דחייל ההקדש כיון דבידו לפדותו וחייל ההקדש 'למפרע' אם יפדנו, והכ"נ כיון דביד הלוה לפדותו בדמים מהני אם מקדישנו או מכרו לכשיפדנו שיחול ההקדש או המכירה 'למפרע' עיי"ש, ועי' **בנחל יצחק סי' ל"ט סי' ע"ג ענף ב'** שהק' על הקצוה"ח, דהא גבי שדה זו הממשוכנת מה שיכול להקדישו או למוכרו או מכאן ולהבא לאחר הפדיון ולא להחיל ע"ז הקדש ומכירה למפרע, ועיי"ש שכ' לבאר מתחילה שי' רש"י עפי"ד **השיטמ"ק בב"ק דל"ג.א. בשם הרא"ש בשם הרמ"ה,** דהא דאין יכול למכור ולהקדיש דבר שאינו ברשותו הוא רק לא בא לרשותו בסוף אבל אם בא לרשותו בסוף חייל ההקדש והמכירה 'למפרע' [כך דעת הנח"י בבי' דבריו], והכ"נ גבי שעבוד כיון שחזר בסוף לרשות הלוה עי"כ שפדאו ממלוה חייל ההקדש והמכירה 'למפרע', ועיי"ש משה"ק ע"ז, עוד ביאר **בנחל יצחק שם**, עפ"י מה שהביא מד' רש"י בקידושין דס"ב דכל התורם פירות ערוגה זו לכשיתלשו דחייל התרומה כיון דבידו לתולשו, וכ' רש"י דחייל התרומה 'למפרע', וחזינן דכל דעושה מכוח מה דבידו חייל הדבר למפרע, והכ"נ כיון דביד הלוה לפדותו אם פדאו לבסוף חייל ההקדש והמכירה למפרע אם פדאו, כיון דבהקדש ומכירה זו אינו מפקיע זכות המלוה, ורק גבי מקדיש שדה ממושכנת שהוא מפקיע בזה זכות המלוה באכילת פירות המשכנתא בזה לא מהני ההקדש והמכירה למפרע כ"ז שלא פדאו, **ובקונ' השעבוד להגרש"ש סימן ד'** האריך לבאר לפי דרכו דבאמת אף לרש"י חייל עצם המכירה וההקדש, וכל מה דלא חייל הוא רק הבעלות בהקרקע לענין פריעת חובותיו, וכמו שאפשר למכור קרקע ולשייר זכות שלא ישתעבד לבע"ח של לוקח, כך אפשר למכור הקרקע ולשייר זכות שישתעבד לבע"ח של מוכר עדיין שלענין זה הוא עדיין שלו, וממילא במה שאינו נוגע לפריעת חובותיו של מלוה כגון כשפדאו לוה בסוף ודאי מהני המכירה וההקדש, ועד"ז כ' ליישב **באחיעזר ח"ג סימן מ"א ד"ה וכ"ז לשי' הר"י והראב"ד** לפי דרכו דכל מש"כ רש"י דלא חייל המכירה משום דאינו ברשותו היינו דאינו ברשותו למכור ולהקדיש לענין זה שיפקע השעבוד של מלוה אבל עצם המכירה וההקדש ודאי חלים, וממילא כשפדאו הלוה בסוף ואינו נוגע להפקעת השעבוד חלים המכירה וההקדש לגמרי.
4. **בנחל יצחק סימן ע"ג סקי"ד** הק' על רש"י מהא דאי' **בב"מ דף י"ד:** דיש חילוק בין מוכר שדה גזולה דאין ללוקח השבח ואם אוכל הוי ריבית כיון דהרי לא חלה המכירה לעולם והמעות הלואה, ומשא"כ במוכר שדה וטרפה בע"ח יש ללוקח כל השבח, וכ' **רש"י שם בד"ה לא בבעל חוב,** דגבי בעל חוב 'מכירה מעלייתא היא כל זמן שלא טרפה ממנו' ולכן מה שטורפה ממנו ומקבל הלוקח הדמים הוי כמכירה חדשה ולא מיחזי כריבית עיי"ש, וזה סותר לכאו' לשי' רש"י דמחמת השעבוד הוי אינו ברשותו של לוה ולא חלה המכירה וההקדש כלל וא"כ לכאו' הוי כמוכר שדה גזולה, **ובנחל יצחק שם** כ' ליישב, דלענין הקנין פירות של עד שעת הטירפא הוי שפיר ברשותו וחייל שפיר המכירה, ורק לגבי הקה"ג והפירות שמזמן המכירה הוי כאינו ברשותו ואינו נמכר, **והגרש"ש בקונטרס השעבוד סי' ד'** כ' ליישב לפי דרכו דעצם המכירה וההקדש ודאי חלים ורק נשתייר בבעלות הלוה בהקרקע לענין שיהיה יכול להפרע מזה חובו של המלוה שאת זכויותיו של המלוה אין בכוחו להפקיע במכירתו וכנ"ל, וממילא מה שנוגע לענין אכילת הפירות ודאי שחייל המכירה לגמרי שהרי זה אינו סותר לזכויות המלוה כלל.
5. **הגרש"ש בקונטרס השעבוד סימן ד' ד"ה ולפי הנתבאר מתורץ** **היטב** כ' להק' על שי' רש"י, דאי לא חלה המכירה וההקדש של הלוה, א"כ ראוי הדבר שמי שהחיה לו בעח שמשועבדים לו נכסיו ומכר או הקדיש נכסיו שיהיה בזה שעבוד נכסים גם כלפי בע"ח שלוה מהם אחר המכירה, שהרי אף אחר המכירה עדיין נכסיו הם שהרי לא חלה המכירה, וזה הרי ודאי אינו, וכ' ליישב לפי דרכו דבאמת חלה המכירה לגמרי ורק נשתייר בזה זכות ללוה לענין זה שיוכל ליפרע ממנו חובו של מלוה שלענין מכירת זכות זו שהוא על חשבון המלוה אין בכוחו למכור, אבל כלפי בע"ח אחר הקרקע כמכורה לגמרי ואינה משתעבדת לו אחר המכירה או ההקדש עיי"ש.
6. **ברש"י ערכין דף כ"ג: בד"ה למה לי למימר** כ' דהמלוה טורף מהקדש משום שהלוה אינו יכול להקדיש לפי 'שאינו שלו', ועיין **בהגהות חתם סופר בפסחים דף ל:** שכ' להגיה כן גם בד' רש"י בפסחים הנ"ל דאינו יכול להקדישו 'דאעפ"י שהוא ברשותו אינו שלו', והיינו שלענין הפקעת השעבוד אינו שלו, ועי' מה שביאר בזה **בחידושי הגרנ"ט גיטין סימן פ"ד.**

**בתוס' גיטין דף מ: ד"ה הקדש חמץ ושחרור בשם ר"י,** דבאמת דבר משועבד הוי ברשותו של לוה להקדיש ולמכור וחייל לעולם המכירה או ההקדש, ומ"מ יכול המלוה לטרוף ולהפקיע המכירה או ההקדש מכוח שעבודו, ורק בקדושת הגוף דאחר שחיילתו לא פקע אא"פ להפקיע הקדושה ע"י השעבוד וממילא פקע השעבוד, והיינו דדעת התוס' בשני הפרטים דלא כשיטת רש"י הנ"ל, גם ביסוד הדבר דשייך פריעת חוב ממשועבדין אף אי חייל לגמרי המכירה וההקדש ואין צריך להחשב נכסיו של לוה כדי לטרוף ממשועבדין, וגם בעצם הדבר דדבר משועבד נחשב שפיר 'ברשותו' של לוה וחייל שפיר המכירה או ההקדש.

**ברשב"א גיטין דף מ' בשם רבינו תם ז"ל,** דהקדש דמים גם מפקיע מידי שעבוד במטלטלין דהם ברשותו להקדישם, אבל בקרקע דאינו ברשותו להקדישה דכמאן דגביא דמי לא חייל בזה כלל ההקדש לא בקדו"ד ולא בקדוה"ג, והרשב"א תמה ע"ז אמאי קרקע הוי אינו של הלוה להקדישה, והא קיי"ל כרבא דבע"ח מכאן ולהבא הוא גובה עיי"ש, אמנם **בספר הישר לרבינו תם ז"ל [חלק החידושים סימן]** מבואר הדבר באורך, דקרקע כיון שרק המלוה יכול להוציאה בדיינים ובמציאות אינה ברשותו של לוה נחשב 'ברשותו' של מלוה ואין הלוה יכול להקדישה מחמת שאינו 'ברשותו', ומשא"כ מטלטלין שהם במציאות תח"י נחשבים הם לעולם 'ברשותו' וכיון שהם גם שלו חייל שפיר ההקדש ומפקיע מידי שעבוד.