עירוי שנפסק הקילוח
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / כלי ראשון שני ועירוי

עירוי שנפסק הקילוח

**א. לענין בישול-**

דנו הפוסקים בעירוי שנפסק הקילוח לשיטת רבינו ברוך דקי"ל כוותיה אם מבשל ואם מבליע ומפליט.

ביאור הנידון בזה, שיש לדון לשיטת רבינו ברוך דעירוי מבשל כד"ק אם ס"ל שאי"צ כלל דפנות המחממות וכדעת רשב"ם אלא דע"י ת"ג אינו מבשל אלא כד"ק, וא"כ אף בעירוי שנפסק הקילוח יש בכוחו לבשל אף שאין לו דפנות המחממות, זה דעת היד יהודה.

אבל דעת הרמ"א בפשוטו דס"ל דאף לשיטת רבינו ברוך וודאי צריך דפנות המחממות כדי לבשל כשיטת רשב"ם, אלא דס"ל דכל שלא נפסק הקילוח יש לו שייכות להדפנות ויש בכוחו לבשל, אבל אחר שנפסק הקילוח אין כוחו לבשל והוי כמו כ"ש[[1]](#footnote-1).

וע"ע לקמן משי"ת בנידון זה לענין דבר גוש.

ברמ"א סי' סח התיר למלוג תרנגולת בעירוי שנפסק הקילוח ואינו אוסר.

ועפי"ז כתב בפמ"ג (בפתיחה להל' בב"ח ובסוס"י-סח ד"ה הרביעי ושפ"ד סי' קה ומ"ז צא-ה) ורעק"א סי' פז ובסי' צא-ד, דאף שעירוי שלא נפסק הקילוח הרי הוא מבשל גם לענין שבת וכן לענין בב"ח אסור בהנאה, מ"מ עירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל ולענין בב"ח אין בו איסור דאורייתא ושרי בהנאה, ועוד נתבאר במקו"א.

אבל ביד יהודה צא-יב לא פשיטא ליה ענין זה ונקט שאין מקור לומר שעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, ומצדד דאף בעירוי שנפסק הקילוח מבשל כד"ק.

מקורו של הרמ"א כתב הגר"א מתוס' זבחים צו. דלר"ת עירוי מבשל כולו דוקא בשלא נפסק הקילוח אבל נפסק אינו אלא בכד"ק.

אבל כבר תמה ע"ז בחזו"א ט-ה מאי ראיה והרי ד' התוס' איירי לענין לאסור כולו לשיטת ר"ת דעירוי אוסר כולו ובזה כתבו שאם נפסק הקילוח אינו אוסר כולו, ואין מזה ראיה לענין שאי"צ אפי' קליפה, ואין הקו' מוכרחת כ"כ.

וראיתי מפרשים מקורו של הרמ"א באופ"א, וזה עפי"ד הרמ"א צא-ד שהבאנו במקו"א דחלב רותח שנפל על בשר צונן אוסר את הבשר כד"ק, אבל אם אח"כ נתבשל שוב הבשר וא"א לקלוף אי"צ קליפה.

וטעם הדבר הבאנו במקו"א מד' המג"א תסז-לג דדין קליפה בעירוי חלב רותח על בשר אינו אלא חומרא והארכנו בזה.

והנה דין עירוי שלא נפסק הקילוח וודאי לא רק חומרא הוא רק מדינא הוא, וכמבואר בירושלמי דילפינן לה מדין מו"ש בקדשים ע"כ דמבליע, וע"כ כל ד' הרמ"א אינו אלא בעירוי שנפסק הקילוח [ונתבאר במקומו שכ"נ הרבה אחרונים שם], ומזה מקורו שעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל ורק לענין בישול החמירו.

**ב. בד' המג"א שיח-לה-**

ובעיקר דעת היד יהודה דאף עירוי שנפסק הקילוח מבשל כנראה יש סימוכין לדבריו במג"א שיח-לה שאסר בשבת לתת בשר רותח לתוך צונן משום עירוי, ואף שהוא כמו נפסק הקילוח מ"מ מבשל, וכבר תמהו עליו הפמ"ג סוס"י סח ובי"מ שיח-יא ונשמ"א כ-ג טובא.

ובפשוטו היה נראה דהמג"א פליג על הרמ"א סי' סח וס"ל דעירוי שנפסק הקילוח נמי מבשל הוא, וכ"נ באג"ט מבשל-לב, אבל צ"ע שלא הזכיר מזה כלום והפוסקים העתיקו כולם ד' המג"א ולא העירו בזה.

ויתכן כוונת המג"א להחמיר מטעם דבר גוש.

אבל בחזו"א ט-ז יישב ד' המג"א באופ"א, דלעולם אף הוא מודה דעירוי שנפסק הקילוח שרי, אלא דס"ל דה"מ בלח בלח אבל דבר גוש שנתבשל יש בכוחו לבשל כד"ק.

והטעם דיסוד הקולא של נפסק הקילוח הוא משום שכל שיצא מהכלי החם תו אין מחזיק חומו כ"כ, וה"מ בדבר לח שכל מה שנתבשל הוא בצירוף הכלי אבל דבר גוש אין חומו מכח הכלי שהרי אינו נוגע בדפנות הכלי, וממילא אף אחר שיצא ממנו נאסר.

וכנראה כוונתו דאף להנך שאין אוסרים דבר גוש לענין בישול בשבת או אפי' לענין או"ה, ה"נ אחר שנפל לכ"ש אבל בעירוי שפיר יש לאסור לכו"ע[[2]](#footnote-2).

ועפי"ז יתיישבו ד' האגרו"מ או"ח ד-עד שהתיר דבר גוש בצירוף בישול אחר בישול בלח דלא מחמרינן כולי האי, והק' עליו בס' מאור השבת סי' ו' מד' המג"א אלו דאסר אף בלח שנתבשל מכבר [כמבואר בשעה"צ שיח-קח] והרי א"א לאסור מטעם עירוי שהרי נפסק הקילוח וכל הפוסקים העתיקו ד' המג"א ולא העירו בזה, וע"כ צ"ל עיקר החומרא מטעם דבר גוש ואף בלח שנצטנן מחמרינן בזה.

אמנם למש"כ מהחזו"א הכא איסורו מטעם עירוי ולא משום דבר גוש אלא דהכא ע"י שהוא גוש מודו כו"ע לאסור אף בנפסק הקילוח, וכנראה זה כוונת תי' הגריש"א שהביא במאור השבת שם.

**ג. עירוי שנפסק הקילוח לענין או"ה-**

כ"ז לענין בישול בשבת ובב"ח, אבל לענין איסור והיתר יש לדון בזה, והנה לשיטת הסוברים דאף כ"ש מבליע ומפליט כ"ש עירוי מכ"ר אוסר [וכ"כ בבאה"ט ופר"ח על הרמ"א צב-ז], אבל יש לדון לשיטת הסוברים דכ"ש אינו מבליע ומפליט היאך הדין בעירוי שנפסק הקילוח.

וכ"ז לענין בישול אבל חידש לנו הש"ך קה-ה דאף לדעת הרמ"א עירוי שנפסק הקילוח מבליע ומפליט מיהת וכדין עירוי מכלי ראשון לאסור לכל מילי [אלא שע"י ת"ג אינו אלא כד"ק אבל אם התחתון חם וכה"ג יאסור לגמרי][[3]](#footnote-3).

ומה שהתיר הרמ"א בסי' סח הוא דוקא לענין מליגת התרנגולת שא"י להבליע ולהפליט כאחד, וזה כפי שיטת הש"ך בכ"ד שיסד לנו דכל שאינו מבשל אינו מבליע ומפליט כאחד, ומה"ט התיר מליגת התרנגולת.

ולפי"ז נמצא דדוקא לענין שבת או בב"ח דאורייתא דתלי בבישול יש להקל בעירוי שנפסק הקילוח אבל לענין או"ה יש לאסור מכח בליעה ופליטה.

ביאור דעתו דלענין בליעה ופליטה אי"צ דפנות המחממות, וע"ע לקמן גבי דבר גוש.

ועיין ברמ"א צב-ז שהתיר בעירוי חם שניתז על הכירה ומשם הלך לקדירה כיון שנפסק הקילוח אינו בדין עירוי.

ועיין בנקוה"כ סי' קה שכבר ציין לד' הרמ"א סי' צב הנ"ל שהתיר בעירוי שנפסק הקילוח, וכתב שצריך לחלק בין הנידונים.

ביאור החילוק מבואר בפמ"ג צב-לד דשא"ה דאיירי בעירוי הנזחל ע"ג כירה וכל שנפסק הקילוח הרי הוא ממש ככ"ש שהרי הוא נזחל על הכירה ויש לו דפנות המצננות.

והנה הש"ך הוכיח דבריו לאסור בעירוי שנפסק הקילוח מסוגיא פסחים עו., וכוונתו לנטף מרוטבו על החרס דאף שנפסק הקילוח מ"מ יש בו דין של עירוי.

אבל דעת החזו"א ט-ה דעירוי שנפסק הקילוח אינו מבליע ומפליט כלל ויתכן דעתו שצריך דפנות המחממות לענין בליעה ופליטה.

אבל יתכן דאף הוא מודה שאי"צ דפנות המחממות לענין בליעה ופליטה ומ"מ כיון שנפסק הקילוח אמרינן ת"ג לגמרי ואף קליפה אינו מצליח להבליע.

וגוף ראיית הש"ך מגמ' פסחים גבי נטף מרוטבו לכאו' צ"ב, שהרי גם הש"ך לא אמר אלא לענין בליעה ופליטה, ובגמ' פסחים שם מבואר דנטף מרוטבו מרתיח את החרס והחרס חוזר להרתיח את הרוטב, וזה צ"ע היאך ירתיח אותו והרי אינו מבשל רק מבליע ומפליט, וצ"ע[[4]](#footnote-4).

ובחזו"א דחה ראיית הש"ך דשאני היכא שנתבשל ישירות על האש ולא דרך הכלי וודאי אוסר ואף מבשל מה"ט, אבל בנתבשל ע"י כלי כל חומו הוא מכח הכלי וכשיצא ממנו י"ל שבטל ממנו דין כלי ראשון.

ומתוך כך התיר להלכה בעירוי שנפסק הקילוח דלא כהש"ך.

וכעין יסוד זה כתב בכו"פ קה-ה, וע"ע לקמן [ויסוד הדבר הוא יתבאר יותר לפמש"כ החוו"ד דעירוי אינו מבשל משום דבעי דפנות המחממות ולא משום שהאויר מצננו, מיהו עיין לקמן שי"א דאף אחר שהונח בכלי שני חשיב ככ"ר].

**ד. עוד ראיה דעירוי שנפסק מבליע ומפליט-**

עוד כתב בחזו"א דלכאו' מוכח בגמ' כהש"ך דקאמר בשר רותח לתוך צונן נידון כדין חם לתוך צונן, ומשמע דאף בבשר מקדירה איירי ולאו דוקא בצלי ואיך יאסור והרי הוא ככ"ש שהרי הוא עירוי שנפסק הקילוח, וע"כ כהש"ך דאף עירוי שנפסק הקילוח אוסר.

אבל דחה די"ל דשאני דבר גוש שבקדירה הרי לעולם אף שהוא בקדירה חשיב כמו שהוא בעצמו על האש שאוצר בפנ"ע את החום בלא כח הכלי, וממילא אף אח"כ חשיב ככ"ר ואוסר, וזה נוטה לדעת מהרש"ל בדבר גוש אבל מטעמא אחרינא הוא.

וכתב דלדעת היש"ש יש מקום לחלק בין יבש ללח בזה דלח שהיה בקדירה לא חשיב כמו שהיה על האש ישירות משא"כ ביבש, אבל לדעת הרמ"א הרי אין לנו טעם לחלק בין יבש ללח, וי"ל דאף בלח שהיה בקדירה ויצא לחוץ מבשל כדעת הש"ך.

וגם בכו"פ נתקשה בקו' זו וכתב דצל"פ שהוא דוקא בצלי, אבל כתב שהוא דוחק.

**ה. בד' החזו"א וכו"פ דצלי מבשל בנפסק הקילוח ואיך דינו בכ"ש-**

עכ"פ למדנו מד' החזו"א שגם אם עירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, מ"מ דבר שנצלה ישירות על האש אינו צריך את הדפנות ומבשל גם בלא זה.

וכעין יסוד ד' החזו"א כתב בכו"פ קה-ה ד"ה אבל, ועד כאן לא מצאנו יסוד זה אלא לענין עירוי דבעי דפנות המחממות וע"ז ייסדו שאם קיבל חומו מהאש חמיר, אבל בהונח בכלי שני לא נתפרש בדבריהם להדיא.

ולכאו' ג"ז מוכרח מד' הגמ' לפי' הנ"ל שהרי הרוטב מחמם את החרס להחשב ככ"ר ואף שהרוטב נמצא בכ"ש אינו מקבל דין כ"ש.

אלא דלפי"ז צ"ע למה לא נתקשה הכו"פ אלא משום שעירוי אינו מבשל בנפסק הקילוח ולא נתקשה משום דין כ"ש, אבל עיין לקמן מה שיובא מהחזו"א פסחים עו. בזה דבשעת עירוי אכתי לא חשיב ככ"ש, ולכך אין ראיה מד' הגמ', ועיי"ש מה שהבאנו דמבואר שם בחזו"א דאף בנח בכ"ש חשיב ככ"ר.

ועיין בדה"ש קה-נה,צד-צב הביא נידון להלכה גם בהונח בכ"ש, ושם בסי' צד בביאורים ד"ה בבשר רותח הביא ד' אחרונים אלו להחמיר בזה, והביא גם מהאג"ט מלאכת אופה סקל"ב שהחמיר בזה ועיינתי שם והוא ג"כ הביא הראיה מהא דנטף מרוטבו, ועיי"ש שבדבריו מבואר להדיא דאף בהונח בכלי שני דיברו דבריו [וע"ע שם בהערה הביא מחתנו להוכיח יסוד זה מרש"י שבת קט.].

וזה חידוש גדול דעד כאן לא שמענו אלא כלפי עירוי שכל החסרון הוא משום שאין דפנות וע"ז כתבו דבכה"ג שנצלה בלא דפנות לא אכפ"ל, אבל בכ"ש הוא חידוש טפי דאף שיש כאן דפנות המצננות מ"מ ל"מ[[5]](#footnote-5).

אבל הביא מהיד יהודה שם שהיקל בזה וכ"כ ביד יהודה קה-יד שאם הונח בכ"ש חשיב ככ"ש.

**ו. בד' התוס' פסחים עו.-**

שו"ר בחזו"א או"ח-קכד פסחים עו. הביא עוד דברים בענין, הנה בתוס' שם הביאו גי' הר"ח הדר חרס ומחמם את הרוטב, וכי הדר רוטב אפסח מטוי פסח מחמת חמימות החרס.

ובתוס' הק' תיפו"ל שהרוטב נתחמם ע"י החרס ונבלע בפסח ואסור הפסח משום טכע"ק, ולמה הוצרכה הגמ' לומר שהוא אסור משום שהפסח עצמו נתחמם מכח חומו של החרס [ועי' הג' ראמ"ה מש"כ לדון דאי משום בליעת איסור אמרינן עדל"ת, מיהו למ"ד זבחים צז: דאין עדל"ת שבמקדש ל"ש תי' זה שהרי מבואר בגמ' שם דאף פסח בכלל זה].

ובחזו"א דקדק מד' התוס' דמשמע עכ"פ דאף זה אמת שהפסח נתחמם מכח החרס, ותמה ע"ז טובא שהרי הרוטב שנח בחרס נעשה ככ"ש ואיך יחמם אח"כ את הפסח.

וכנראה על עצם המבואר בגמ' שהחרס חוזר לחמם את הרוטב לא קשיא ליה דהוי ככ"ש, וזה כמבואר בד' החזו"א אח"כ בד"ה ונראה, דלמ"ד עילאה גבר כבר כתב בחוו"ד שהדבר המתחמם מדבר רותח עילאה נעשה עצמו ככ"ר והחרס שנתחמם את הרוטב, אבל כ"ז בשעת עירוי אבל מיד אח"כ הרוטב כבר נידון ככ"ש שהרי גם לרב אם מערה מכ"ר לכ"ש הרי מה שעירה מתחילה נעשה כדין כ"ש [אף אם עדיין לא נפסק הקילוח].

ורק קשיא ליה להחזו"א דמה שאח"כ חוזר הרוטב על הפסח הרי הוא ככלי שני.

וכתב בחזו"א להוסיף דלכאו' היה מקום ליישב עפ"י המבואר לעיל מד' החזו"א והכו"פ הנ"ל דצלי שעל האש חשיב ככ"ר גם בלא דפנות המחממות, גם לדעת רמ"א דדבר גוש מיקרי כ"ש משום שנצלה ישירות מהאש, וא"כ גם בנח בכלי שני אכתי הוא בדין כ"ר, ושפיר אמרינן דהדר מטוי ליה לפסח.

ולפי"ז יש ראיה מהסוגיא דאף לאחר שנח בכ"ש חשיב במעלת כ"ר.

אבל כתב שם לסייג את הדברים דדוקא בדבר גוש הוא כן אבל בלח שנצלה על האש (כגון רוטב שיצא מהצלי) כל שהגיע לכלי שני הרי הוא בדין כלי שני, עיי"ש [מיהו ביו"ד ט-ה הנ"ל כנראה לדעת הרמ"א לא קיבל חילוק זה, וצל"ע], ויל"ע בביאור הדברים.

ועפי"ז נתקשה גם לפי דרכו הנ"ל היאך הרוטב נחשב ככ"ר.

[ועכ"פ למדנו מדבריו דאף הוא סובר כן שגם אחר שנח בכ"ש חשיב ככ"ר, אלא שמחלק בזה בין יבש ללח וכש"כ בשם בדה"ש לעיל וכדעת האג"ט][[6]](#footnote-6).

וכתב בחזו"א ליישב ע"ד אפשר דכיון שנטף ומיד חוזר אל הפסח אינו חשיב כנח בכ"ש רק חשיב כעודו עדיין באויר, ויל"ע בזה.

ומסקנת החזו"א שם דבאמת ד' התוס' תמוהים דוודאי עדיף להגמ' להקשות מכח שהפסח עצמו נצלה ע"י האש מאשר להקשות משום הרוטב שהוא רק מתורת טכע"ק[[7]](#footnote-7), וע"כ דבאמת אין לאסור משום שהוא מחמם את הפסח רק משום הרוטב, ולעולם הרוטב נעשה ככ"ש ואינו יכול לחמם אח"כ את הפסח.

ובשבט הלוי ה-נח כתב ליישב ד' התוס', דוודאי אין הרוטב יכול לחמם את הפסח והוא בדין כ"ש, אלא דמ"מ אחר שחזר הרוטב להפסח הרי הוא ממשיך להצלות עם הפסח והרי רוטב זה כבר נפסל מלהיות פסח, וא"כ הפסח ממשיך ליצלות על ידו, ובעלמא בפסח לא אכפ"ל שכל חלק שבו מתחמם ע"י חלק האחר שבו שהרי הכל חד פסח הוא, אבל הכא הרוטב כבר נפסל מלהיות פסח וכל שהפסח מתחמם על ידו הוי כנתחמם ע"י דבר אחר, והוא ביאור נפלא, ולפי"ז אין ראיה מד' התוס' להחשיבו ככ"ר גם אחר שנח בכ"ש.

ולפי כ"ז לכאו' למדנו הרי מיחם שלנו שגוף החימום הוא בתוכו שהכל ממש על האש הרי גם כשיוצא החוצה הוא עדיין במעלת כלי ראשון וכל שהיה מחובר לאש הרי אף כשהוא בכלי שני הוא עדיין במעלת כלי ראשון.

מיהו יש לדון שאין חומרא זו אלא בנצלה דבר יבש על האש אבל לא במים אף שמתחממים ישירות מהאש וצ"ע בסברא, וכבר לעיל הבאנו מהחזו"א-קכד יותר מזה דאף ביבש שנצלה על האש ונטף ממנו רוטב ייחשב ככלי שני, וצ"ע בפוסקים בהל' שבת שסתמו בכ"ז.

[ולענין מיחם בלא"ה עוד טעם יש להחמיר בזה עיין לקמן מהפמ"ג וחזו"א שכל שבתחילה כשבא לכ"ש היה מחובר לאש (או אולי אפי' לכ"ר) אינו מצטנן גם אח"כ כשנפסק החיבור שלו].

**ז. בד' השו"ע גבי נר-**

נמצא לנו מד' החזו"א שני חידושים, חדא בעירוי שנפסק הקילוח דלדעת הש"ך מבליע ומפליט ולהחזו"א אינו מבליע ומפליט.

ועוד חידש החזו"א דדבר שנתחמם ע"י האש לעולם הוא בדין עירוי שלא נפסק הקילוח.

שני חידושים אלו מבוארים לדעתו בשו"ע צב-ט שמקורו בתרוה"ד-קעו עיי"ש נר של חלב שנפל ממנו טיפה על כלי אי"צ אלא גרידה דהוי עירוי שנפסק הקילוח אבל אם החלב מהותך צריך הגעלה.

ודעת החזו"א דעירוי שנפסק הקילוח אינו אוסר ומה"ט לא הצריך השו"ע אפי' קליפה רק גרידה להסיר את החלב בעין.

ובסיפא דאסר השו"ע מבואר הטעם בתרוה"ד דכיון שנתבשל ישירות אצל האש ממילא לא אכפ"ל שנפסק הקילוח ואוסר כדין עירוי שלא נפסק הקילוח וצריך הגעלה משום שנבלע בו כד"ק.

אבל הש"ך צג-ו פי' ד' השו"ע באופ"א דברישא באמת צריך קליפה [והיינו גרידה דנקט השו"ע, ועיין בפמ"ג באורך] וכפי שיטתו דעירוי שנפסק נמי מבליע לענין או"ה כד"ק.

ובסיפא שאסר השו"ע ע"כ היינו את כל הכלי, וצ"ב, ונדחק לבאר כמו שהבאנו במקו"א משמו דמה שנתבשל מעיקרא אצל האש ממש אין בו קולא של ת"ג כלל ואוסר כולו.

אמנם שם הבאנו מהרבה אחרונים שתמהו ע"ז מסוגיא פסחים עו. גבי נטף מרוטבו דאף שנתבשל אצל האש מ"מ אמרינן ת"ג, וע"כ מש"כ השו"ע להצריך הגעלה הוא מכח כד"ק ומוכח דגרידה הוא פחות מקליפה.

ועי' בחכמ"א נט-ב מש"כ לתרץ דשאני הכא שאינו אלא טיפה אחת אין בזה דין עירוי וגרע מכל עירוי שנפסק הקילוח וכמבואר ברמ"א סי' צג ובש"ך שם.

וע"ע בכל ד' השו"ע אלו ביד יהודה צא-יב ולא היה לי פנאי להתבונן בו.

**ח. דיני עירוי ועירוי הנזחל-**

רמ"א צב-ז הביא מתרוה"ד-קפא ניתז חלב מכלי רותח ונזחל על הכירה הצוננת והגיע אל בשר צונן שהיה עליה, אם לא נפסק הקילוח אוסר אף שהוא זוחל של כירה צוננת והוי כ"ש, מ"מ ע"י שכולו מחובר להאש אינו נותן לו להצטנן, אבל אם נפסק הקילוח אינו אוסר הוי ככ"ש.

[בכל דין זה שנגעה הקדירה בחלב, עיין מש"כ בדין היכי משערינן אם לח חשיב חיבור ואם צריך לשער כנגד כל הקילוח או רק מה שנגע בקדירה, עיי"ש הבאנו ד' החוו"ד וש"א בזה].

מקור דינו של תרוה"ד דעירוי הנזחל אוסר כל שלא נפסק הקילוח הביא משבת מב. דמים הנמשכים מחמי טבריה אסור לתת בהם דהוי ככ"ר אף שהם כבר בכ"ש.

בעיקר דינו של תרוה"ד עיין בפמ"ג שפ"ד צה-יח דלשון תרוה"ד משמע דדוקא אם מחובר לאש אסר אבל מה שהוא מחובר לכ"ר לא סגי, אבל לשון הרמ"א כאן וביותר בתו"ח מבואר להדיא דאף בכל כ"ר הוא כן.

והנה ברמ"א צה-ג כתב שאם עירה מכלי של בשר על כלי של חלב נאסר [וכמו הדחת הקערות דקי"ל ברמ"א להחמיר לאסור בב"י].

ובש"ך סקי"ח הביא מאו"ה לד-כא דאין לאסור אלא כלי שעירו עליו ולא שאר הכלים, וכן לענין שבת אין מערה על התבלין מכ"ר אבל בצידיהן שרי דהוי ככ"ש.

ותמה ע"ז בפמ"ג דהא ברמ"א כאן הביא ד' התרוה"ד לאסור עירוי הנזחל א"כ גם שאר הכלים יאסרו?

ורצה לתרץ דלא אמר תרוה"ד אלא על האש אבל דחה מד' הרמ"א הנ"ל דאף מכ"ר אסור.

ומכח זה מסיק לאסור דאו"ה פליג על יסוד תרוה"ד הנ"ל וממילא להלכה יש לאסור גם שאר הכלים.

אבל בחוו"ד צב-כג נקט דאין לאסור עירוי הנזחל אלא לענין או"ה דתלי בבליעה ופליטה אבל לענין בישול בשבת אין כוחו לבשל דסו"ס אין לו דפנות המחממות.

וזה עפי"מ שיסד בכ"ד מתוס' שבת מ: דלענין בישול אם אין לו דפנות המחממות א"י לבשל רק מבליע ומפליט מיהא, וכן נקט בסי' צב-כז לענין דבר גוש אינו מבשל רק מבליע ומפליט.

וה"נ הכא אף שהוא מחובר לאש מ"מ כיון שיש לו כבר דפנות המצננות שוב אינו מבשל.

ועפי"ז רצה לתרץ דמה"ט התיר האו"ה לערות בצידי התבלין בשבת שעירוי הנזחל אינו מבשל לענין שבת (ועוד יתבארו עניינים אלו במקומם).

ובאמת כבר עמד בדרך זו בפמ"ג שפ"ד שם ורצה לחלק דלא אמר תרוה"ד אלא לענין או"ה אבל בשבת שרי, אבל דחה זה בפשיטות שהרי תרוה"ד הוכיח דינו משבת מ: גבי חמי טבריה וע"כ אף לענין שבת אמר כן, אלא שבחוו"ד נדחק לומר דמבואר שם בלשון תרוה"ד שלא סמך על ראייתו כ"כ רק מצד הסברא, וא"כ י"ל דלדידן לא קי"ל כן אלא לענין או"ה ולא לענין שבת.

**ט. עירוי המחובר לאש-**

בפמ"ג שפ"ד צה-יח צידד דעירוי שלא נפסק הקילוח ועדיין הוא מחובר לאש עצמה יש לו דין של עומד ע"ג האש ואפשר שאוסר כולו ואין קולא של ת"ג אלא דוקא בעירוי מכ"ר שאינו על האש [ונפק"מ למיחם שלנו].

אבל זכורני מהיד יהודה (אולי בסי' צא-יב) שחלק ע"ד הפמ"ג וס"ל דאינו אוסר כולו אלא דע"י שמחובר לאש אינו מצטנן אבל גם בזה י"ל ת"ג.

**י. עירוי המחובר ואח"כ נפסק-**

יל"ד בעירוי שהלך על כ"ש ועדיין לא נפסק הקילוח, ואח"כ נתנתק מהקילוח אם חשיב ככ"ש.

עי' בפמ"ג שפ"ד צה-יח שכתב שאם מערה על כלי ונח בכלי ועדיין לא נפסק הקילוח ואח"כ ניתז ממה שנח בכלי על דבר אחר חשיב כעירוי מכ"ר ולא מכ"ש.

וטעמו דכה"ג לא נצטנן ע"י כ"ש שהרי כשנח בכ"ש לא נפסק הקילוח ואין בכח הכ"ש לצננו ואח"כ כשניתז לחוץ אינו מצטנן והוי ככל עירוי מכ"ר.

אבל בהג' מהרש"ק חלק ע"ז ודעתו דכיון שכבר יש בו סיבה להצטנן רק מה שהוא מחובר לכ"ר מונע ממנו להצטנן הרי כל שכבר אינו מחובר חזר להיות מאליו ככ"ש.

וע"ע בפמ"ג א"א שיח-לג עירוי שמחובר לאש ואח"כ נח בכ"ש נאסר כבר ואין דין כ"ש בכלי זה, ודקדק כן מלשון רש"י שבת מ: ד"ה בכלי שני דמשמע דאף שכבר נפסק החיבור לחמי טבריה מ"מ החשיבו ככ"ר שהעבירו מעל האור.

אבל בחמודי דניאל דיני כ"ר-א היקל בזה דחשיב ככ"ש, עיי"ש מש"כ לדחות ד' רש"י דהתם חשיב ככ"ר דכיון שזורמים שם המים הרבה ימים ושנים הרי הדפנות נתחממו מכבר ואין בו קולא של כ"ש, ועיין במנח"י ד-מד מש"כ בזה.

ובס' טעמא דקרא להגרח"ק כתב שכך היה נוהג החזו"א שאם מערה ממיחם לכוס אין הכוס חשובה ככ"ש שהרי מתחילתה היתה מחוברת להאש [עי' ארחות שבת פ"א הע' פט ושש"כ במהדו' הישנה פ"א הע' קכב], וכ"ז במחובר לאש דוקא ולא במחובר לכ"ר [אבל בפמ"ג סי' צה הנ"ל משמע אף בכ"ר ג"כ ואי"צ דוקא מחובר לאש[[8]](#footnote-8)], ועי' מנח"ש ב-ז מה שנו"נ בטעמו של החזו"א.

**יא. בדברי הרמ"א צב-ז-**

כתב הרמ"א צב-ז כמה דינים:

א. חלב רותח שנשפך על הכירה הוי ככ"ש ואם הניחו עליו קדירה חמה אינה נאסרת אלא כד"ק והתבשיל שבתוכה מותר דת"ג והתתאה נחשב צונן.

ובמקו"א הבאנו דעת המנ"י שכולו נאסר דלא אמרינן ת"ג היכא שהתחתון חם אף שהוא כ"ש, אבל בפמ"ג הוכיח מד' הרמ"א אלו שלא כדבריו.

וכתב בחוו"ד דכ"ז לדעת המתירים בכ"ש אבל לפי חומרת היש"ש לאסור בכ"ש ה"נ הכא יאסר, אבל ביש"ש ז-לח הו"ד ביד יהודה כתב דהכא שאין בו אלא חלב מועט אינו אוסר שאין דרכו להחזיק חומו.

ולדעת החוו"ד בפשוטו היה נראה דלדעת הט"ז שאוסר בכ"ש בכולו ולא רק כד"ק הרי ה"נ כל התבשיל נמי יאסר משום ת"ג[[9]](#footnote-9).

אלא שכתב בחוו"ד סקכ"ב דאין התבשיל נאסר דכ"ש אינו מבליע ומפליט כאחד ה"נ הכא אינו מפליט מהקדירה לתבשיל אחר שהבליע את החלב בקדירה, ועי' בדה"ש-קמג ובביאורים שדחה טעמו דכל שהחלב עצמו הוא חם ככ"ש ל"ש כלפי עצמו לומר אינו מפליט ומבליע כאחת, עיי"ש ובביאורים צד-ז ומש"כ בדין כ"ש בזה, ומ"מ היקל בזה מכח כמה צירופים אחרים.

[ולכאו' היה מקום לדון דלא מיבעי לשיטת הט"ז ייאסר כל התבשיל אלא אף לשיטת הנקוה"כ סי' קה דכ"ש אינו מבליע אלא כד"ק אסור גם התבשיל, והטעם דלמאן דס"ל כ"ש מבליע ומפליט יודו כו"ע לדעת המנ"י דהעליון מחמם הכל ול"ש ת"ג בכה"ג, ואף לד' נקוה"כ שאינו אלא כד"ק וכעין מש"כ הפמ"ג יו"ד לקמן גבי עירוי שלא נפסק הקילוח דאף שאינו מבשל אלא כד"ק מ"מ אינו מועיל לצנן את העליון ושפיר ייאסר כולו, ואף שאינו דומה להכא מ"מ י"ל גם כאן כן, וצ"ע מיהו בחוו"ד מבואר לא כן].

ב. קילוח רותח של חלב שניתז על הכירה ומשם לקדירה צוננת, אם נפסק הקילוח הוי ככ"ש ושרי, אבל אם לא נפסק הקילוח הוי כרותח דעירוי ואוסר כד"ק [וממילא הקדירה נאסרה והתבשיל מותר].

ועי' מש"כ בדין כלי שני היאך הדין לדעת הסוברים כ"ש מבשל.

ג. קילוח צונן על קדירה חמה, אמרינן דת"ג שהיא הקדירה ונאסר כולו.

מקור דבריו של הרמ"א הוא מהב"י כאן שהביא ד' תרוה"ד דעירוי שלא נפסק אוסר את הבשר, וכתב דע"כ איירי בבשר צונן דאם הבשר חם אי"צ לד' תרוה"ד שהרי גם אם העירוי מיקרי צונן הרי הבשר רותח ות"ג, וע"כ איירי בבשר צונן והנידון להחשיב את העירוי כחם לאוסרו כד"ק.

מבואר מדבריו שהבשר החם מיקרי תתאה והעירוי עילאה.

ובט"ז סקכ"ו נתקשה טובא ע"ז מ"ט תחשב הקדירה כת"ג והרי העירוי מגיע מן הצד, והוי כנוגעין זה בצד זה, עיי"ש שדעתו לחלוק על הב"י ורמ"א והביא מיש"ש ז-לח דעתו כן [אלא שהיש"ש מחמיר כשיטתו דאיסור חם אוסר את ההיתר כולו גם זה בצד זה], אלא דמ"מ לא הכריע להקל.

ודעת הרמ"א וב"י דחשיבא הקדירה כתתאה, וטעם הדבר עיין בש"ך שמתחילה צידד דאיירי שהקילוח ניתז מקדירה גבוהה על קדירה נמוכה והוי כמו עילאה.

אבל כתב אופן שני וכ"נ בפר"ח סקל"ב דאף אם הקילוח ניתז מן הצד מ"מ כיון שהקדירה עומדת במקומה לעולם מיקריא תתאה והקילוח עילאה, וכמבואר ברשב"א דבשר שנפל ושקע בחלב מיקרי הבשר עילאה והחלב תתאה דמי שהוא במקומו מיקרי תתאה.

אלא שכתב בפר"ח דה"מ בעירוי שהגיע מן הצד, אבל אם החלב זב מתחת לקדירה ממש בכה"ג אין הקדירה נחשבת כת"ג, ואף דברשב"א גבי בשר ששקע בחלב איירי נמי דהשתא הוא תתאה ומ"מ אמרינן דמי שהוא במקומו עדיף ומיקרי עילאה, שאני התם שהבשר אחר ששקע אינו מתחת לכל החלב רק לחלקו, ואינו תתאה ממש לחלב בזה אזלינן בתר מי שהוא במקומו כמו בבא מן הצד, אבל בקילוח שבא מתחת לקדירה הרי כולו תתאה ולא אכפ"ל שהקדירה במקומה, [והדברים צ"ב].

ומכאן נבוא לדינו השני של הרמ"א בעירוי רותח על קדירה צוננת שאם לא נפסק הקילוח דיינינן ליה כעירוי ואוסר, ומה"ט הקדירה אסורה כד"ק אבל התבשיל מותר.

ובבדה"ש העיר בזה דהא מבואר בתוס' זבחים צה: ובכ"ד הטעם שאין עירוי אוסר אלא כד"ק הוא משום דאמרינן ת"ג, וא"כ בכה"ג שהקילוח הולך מן הצד למה לא יאסור את כל הקדירה שהרי ת"ג?

[ובמקו"א נתבאר דבד' התוס' שבת מב: משמע כש"כ בקה"י שם דאף בלא סברת ת"ג אין עירוי אוסר כולו, ויתכן שכ"ה דעת הרמ"א אבל הוא חידוש לומר כן להלכה, ונתבאר עוד במקו"א באורך ענין זה].

בפשוטו היה נראה גם בזה כש"כ הש"ך ופר"ח דכיון שהקדירה במקומה לעולם מיקריא ת"ג, וכיון שהיא צוננת אין העירוי מבשל אלא כד"ק.

אבל בבדה"ש דן בזה די"ל דכל הסברא דעומד במקומו חשיב תתאה הוא רק בשעת המפגש של העירוי עם הקדירה, אבל לאחר שנח העירוי במקומו הרי השתא אין לקדירה שום עדיפות עליו ושניהם כ"א במקומו הוו כנוגעין זב"ז.

אלא שהרמ"א אזיל לטעמיה קה-ג דאף בנוגעין זב"ז אי"צ אלא קליפה ולדעת היש"ש באמת ייאסר כולו.

אבל באמת אינו נראה כ"כ שהרי א"כ גם בנידון הרשב"א בצלי שנפל לחלב שכתב דחשיב החלב תתאה אף שהוא שוקע משום שהוא במקומו א"כ אחר הנפילה עדיין יהיו כנוגעין זב"ז ותיקשי לשיטת היש"ש דאיסור חם אוסר הכל אף בנוגעין זב"ז.

ובבדה"ש נקט דשא"ה דאחר שנפל הוי ככ"ש משא"כ הכא שמחובר לאש כל שעתא ולא נפסק הקילוח אבל הוא תימה שהרי הרשב"א ס"ל דכ"ש נמי מבליע ומפליט[[10]](#footnote-10).

וכן עמד בבדה"ש דבחכמ"א מה-יא מבואר שלא כדבריו דאף שפסק בנוגעין כדעת היש"ש מ"מ כאן פסק כהרמ"א.

וע"כ צ"ל דכל שהוא במקומו עדיף ולעולם הוא בכלל תתאה.

וגם בדין זה של הרמ"א דעירוי רותח על קדירה צוננת כתב בפמ"ג שפ"ד-לה דכל כה"ג שהעירוי הולך תחת לקדירה ממש אין לקדירה דין תתאה, וכש"כ הפר"ח לענין דין הראשון.

ועפי"ז דן דבכה"ג יאסור העירוי את כולו, דכיון שיש כאן עירוי חם הוי כחם לתוך חם לאסור כולו, ואף דבעירוי שנפסק הקילוח דהוי ככ"ש מבואר ברמ"א דלא חשיב כחם לתוך חם דכל שהוא כ"ש הוי כצונן [ודלא כהמנ"י] מ"מ עירוי לאו ככ"ש הוא ויש בכוחו לבשל אלא שאינו נכנס אחר כד"ק, א"כ חשיב כחם לתוך חם לאסור כולו.

[במקו"א נתבאר דמשמע מד' הפמ"ג שבעיקרא דמילתא אי"צ לת"ג כדי שעירוי לא יאסור רק מצ"ע אין בו כח לאסור כולו כד' התוס' שבת מב: עפי"ד קה"י].

**יא. עירויין כמה פעמים-**

ט"ז צד-יב בשם או"ה דכל הדין שעירוי אוסר כד"ק הוא רק בפעם אחת, אבל אם עירו כמה פעמים מצליח להבליע בכולו.

ובדרכ"ת קה-סד הביא משו"ת טוטו"ד דדוקא אם בעודו חם עירו עליו עוד בזה מצליח להבליע עוד, אבל אחר שנצטנן לאו מידי הוא.

אבל בפמ"ג צה-יב וחוו"ד סק"ט מבואר דאף אחר שנצטנן נקט האו"ה לאסור כל שהוא באותו מעל"ע [ופשט לשון האו"ה משמע אפי' אחר מעל"ע].

והסברא בזה תמוהה מאוד כשה"ק החוו"ד צה-ט וביד יהודה צה-כה ומסיק שם שאי"צ לחוש לזה שהפוסקים השמיטו שיטה זו, ובחכמ"א נט-ד חשש לדעתו.

ועי' בלבוש או"ח-תנא דכלי שמכשירין בעירוי צריך לערות עליו ג"פ, ובח"י תנא-כט ופמ"ג מ"ז-ט תמהו ע"ז למה לא סגי בפ"א.

בדע"ת תנא-ה כתב דס"ל להלבוש כהאו"ה שע"י כמה עירויין בולע כולו ולכך בעי ג"פ [מבואר מדבריו דג"פ חשיב הרבה עירויין להבליע ולהפליט בכולו].

ועי' בפמ"ג א"א תנב-ב הק' ע"ד האו"ה היאך אפשר להגעיל ע"י עירוי פעם אחת הרי בלע מהרבה עירויין, ומסיק בזה"ל:"ולענין דינא אין לחלק ואף טעליר וכדומה בהרבה פעמים די ע"י עירוי בדיעבד, ולכתחילה מגעילן בכ"ר", ומש"כ דלכתחילה לא סגי בעירוי הבין בדע"ת שם דחשש לשיטת האו"ה לכתחילה, אבל בס' הגעלת כלים פ"ה הע'-נ באר כוונתו דלא חשש כלל לדעת האו"ה אלא דחשש למנהג שכתב הרמ"א תנא-ו שכל שיש בו חשש שנשתמש בו בכ"ר נהגו להגעילו בכ"ר.

ובדע"ת מסיק עפי"ד דלכתחילה יש להחמיר כד' הלבוש להגעיל ג"פ כדעת האו"ה, ועי' במהרש"ם ב-יג כתב דלא קי"ל כהאו"ה.

כ"ז לענין בליעה ופליטה באיסורין אבל יל"ע אם ס"ל להאו"ה כן גם לענין בישול, ועי' בבנין ציון-יח מש"כ לחוש לזה גם לענין בישול בשבת לענין עלי טייא, אלא שכתב שעלי טייא אינם אלא קליפה.

**יב. עירוי של טיפה אחת-**

ברמ"א צג-א אם נתנו כיסוי חם על קדירה צוננת הכל שרי והוא מאו"ה דלא כהגש"ד.

ובאר הש"ך סק"ו עפי"ד הדרכי משה דכיון שלא נטף אלא מעט לחלוחית או טיפה אחת מצטננת מיד ואין לה דין של עירוי.

אמנם בש"ך מסיק להחמיר בזה שיש לחושבו כעירוי [ועי' בשו"ע צב-ט נר של חלב שנטף ממנו צריך גרידה ואמנם בש"ך מפרש דהתם נמי בעי קליפה].

ובפר"ח החמיר דכל ד' הרמ"א כפי שיטתו בכ"ד דכ"ש מותר אבל אנן מחמרינן בכ"ש, ובחכמ"א מסיק להחמיר בזה אם לא בכ"ח שא"א להגעילו.

1. עוד היה ניתן לבאר דעת הרמ"א דס"ל דהיכא שנפסק הקילוח אמרינן ת"ג לגמרי ואף כד"ק לא מתבשל ולא שייך אדמיקר ליה, אבל לפי"ז הדין נותן דאף אינו מבליע ומפליט לאסור כד"ק, ודעת הש"ך אינו כן, וע"כ אינו סברא בדין ת"ג אלא סברא מסויימת לענין בישול.

   אבל לדעת החזו"א שיתבאר לקמן דעירוי שנפסק הקילוח גם אינו מבליע ומפליט שפיר יש מקום לזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכנראה דבריו הם כפי שיטתו שנתבאר במקו"א דכל שנתבשל על האש ממש בלא הפסק כלי הוא לעולם בדין כ"ר ואין בו קולא של נפסק הקילוח, וה"נ בדבר גוש כתב דאין חומו מכח הכלי וממילא אף אם יצא מן הכלי הרי הוא בדין כ"ר. [↑](#footnote-ref-2)
3. בבדה"ש צה-ג הביא מתשובה מאהבה-שלב שגם לדעת הש"ך א"י להבליע בכלי שהוא קשה, ובבדה"ש דחאו דל"מ כן, ועיין ש"ך צה-כ. [↑](#footnote-ref-3)
4. שו"ר עמד בזה בכו"פ קה-ה ובאג"ט אופה-לב, וכתב בכו"פ דע"כ לרב דס"ל עילאה גבר מודה הש"ך שגם מבשל ורק לשמואל אינו אלא מבליע ומפליט, וצ"ב וכעי"ז כתבנו לעיל שצ"ל לדעת הרשב"ם, והדברים צ"ב רב מה"ת שנחלקו רו"ש בתרתי. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובאמת לכאו' הדברים צ"ב, ושמעתי לדון בכוונתם, דבפשוטו היה נראה כוונתם דכל שנצלה ע"י האש חשיב ממש כאש, וא"כ אף אם יערה אותו בכמה כלים מ"מ אכתי הוא בדין אש.

   וכמו שאם נוטל כלי ראשון ונותן אותו כמות שהוא עם הדפנות בתוך כלי שני ואח"כ מוציאו דוודאי אכתי הוא בדין כ"ר [כש"כ חוו"ד צא-ה] ה"נ הצלי שקיבל חומו בלא אש הרי הוא ככלי בצירוף הדפנות יחד, וממילא גם אם יתן אותו באלף כלים לא יהני.

   ולפי"ז באמת צ"ב משה"ק למה לא יצטנן ע"י דפנות המצננות.

   אבל יתכן לפרש כוונת החזו"א דצלי שנצלה על האש עדיף מכל כ"ר, אבל מ"מ כשבא לכלי נוסף הרי כבר אינו נחשב באש רק ככלי ראשןו וירד בדרגתו [ועצ"ב] וממילא אח"כ כשנותן בכלי שלישי כבר ייחשב ככ"ש, והדברים צל"ע לדינא. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולפי"ז נמצא שגם המתירים בדבר גוש יאסרו בצלי יבש שנצלה על האש אף אם הונח בכ"ש.

   אמנם בהגר"א קה-יז נראה שמתיר בזה, שהוכיח כדעת המקילים בדבר גוש מהא דנותן לחמיטה [היינו לעוגה] לא חשיב ככ"ר לקבוע למעשר, והתם הוא צלי ומ"מ ס"ל להגר"א שאינו מבשל בכ"ש.

   ולכאו' יש להוכיח לאסור בזה [לכה"פ בגוש] שהרי מודו כו"ע שאם לוקח קדירה רותחת שהיא עצמה כ"ר ומניח אותה על הקרקע וכה"ג שאינה נעשית ככ"ש, ולדעת הגר"א דמשמע להתיר, צריך לחלק דקדירה יותר מחזקת חומה שקיבלה מהאש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועיין שבט הלוי ח"ה נח-ב מש"כ לתרץ קו' זו. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובחמודי דניאל (כח:) תמה ע"ז דא"כ לא נמצא לעולם כ"ש שהרי לעולם בשעת העירוי היא מחובר ואם נימא דד' הפמ"ג רק במחובר לאש לק"מ. [↑](#footnote-ref-8)
9. מיהו כתב בחוו"ד סקכ"א שאם יש כמה חתיכות בתבשיל לא ייאסרו כולן, שהרי אין הבלוע יוצא מחל"ח בל"ר וכאן אף שיש רוטב כיון שהוא צונן א"י להעביר את הבליעה לשאר חתיכות, ואף דאמרינן ת"ג כלפי להבליע בכלי ולהעביר לתבשיל אבל מ"מ אין התבשיל עצמו נידון כחם להעביר הלאה את הבליעה, וכעין שכתב בחוו"ד צא-ה דלא דיינינן ת"ג בחתיכה עצמה לענין דברים אחרים. [↑](#footnote-ref-9)
10. ואדרבה נתבאר במקו"א דעת היד יהודה דד' הרשב"א אלו אזלי דוקא כפי שיטתו דכ"ש מבליע ומפליט דאל"כ מעיקרא לא קשיא מידי שהרי מיד כשהוא שוקע הוי כ"ש ואינו מבשל ואין כאן ת"ג כלל ואין מקום לקו' הרשב"א, ואף שנתבאר במקו"א שיש להשיב ע"ד קצת ול"מ בש"ך כן, מ"מ צ"ע לומר דאזלי דוקא למ"ד כ"ש אינו מבשל. [↑](#footnote-ref-10)