פרק במה טומנין2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 4 במה טומנין

**פרק במה טומנין 2**

**בגדר איסור הטמנה אי תליא במעשה ההטמנה ובשמעתתא דהטמנת צונן אפומא דחביתא וכן בהיתרא דמיחם ע''ג מיחם בסוף פרקין**

**דף מח עמוד א**

**ביסוד איסור הטמנה אי תליא במעשה ההטמנה**

1. **יעוין בבאור הלכה** סימן שכו סעיף ג' וז''ל, ולענ"ד גם בזה יש להסתפק דאחרי דהמים שבאו להסילון תיכף בעת הנחתו כבר הלכו ונשפכו להעוקא קודם השבת, ומה שבאין לו אח"כ בשבת אפשר דאין שייך עליהם שם הטמנה דהרי הוא לא הטמינם דממילא באין מעצמן להסילון. ומבואר דאיסור הטמנה תליא במעשה ההטמנה ולא הוי כשהיה דנתבע מחמת עצם השארת המצב. ויסוד דבריו מבואר במלחמות [דף יח עמוד א בדפי הרי''ף] בבאור סברת עולא דלא דן בסילון של צונן לגזירת הטמנה. וז''ל, ועולא לא מדמי לה להטמנה בתוך המים [כונתו דמים דמים לא הוי הטמנה], ועוד דממילא אתי ונפקי. ומבואר כסברת הבאור הלכה.

**והגר''ד שימל הביא מהקובץ תשובות למרן הגרי''ש חלק ג סימן מב דמחלק בין שהיה להטמנה לענין חובת הסרת הקדירה.** וז''ל, סי' רנ"ג מבואר דאם הניח קדירה על גבי כירה באיסור, אסור לו להשהות את הקדירה, והוא צריך להעבירו מעל גבי הכירה. ונראה דכל זה באיסור שהיה, אבל באיסור הטמנה, בין אם הטמין בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל, בין הטמין בערב שבת בדבר המוסיף הבל אין עליו חיוב להוציא משם הקדירה דעיקר הטעם שאסור להשהותו הוא משום גזירה שמא אתי לחתויי ששייך חיתוי, אבל הטמנה בדרך כלל אין שייך ענין חיתוי, שגפת וזבל וחול וכו' כל אלה בכלל לא עדיף מתולדות חמה, ובכלל לא שייך שם חיתוי, אם כן מאי נפקא מינא אם יישאר מוטמן.

**ויעוין עוד בפלוגתת הרשב''א ותוס' בדף ל''ט ע''א דבתוס' ד''ה אלא, נקט דבשבת עצמה ליכא לאיסורא דהטמנה בדבר המוסיף הבל כיון דלא חיישינן שיבא להטמין בשבת עצמה ברמץ**, ומישב בזה את הקושיא מהטמנה בחול דהגמ' דנה אמאי אסירא וקשה אמאי לא נקטה בפשיטות דאיכא בזה לגזירת הטמנה. וברשב''א מישב דהוי מחמת דחול חומו לא הוי מחמת עצמו. ומבואר ברשב''א דלא דן את סברת תוס' דליכא חשש, ומאידך גיסא התוס' לא דן את סברת הרשב''א. ויש לבאר כמו שראיתי את יסוד הדברים מהג''ר חיים שומרוני דתוס' ס''ל דאיסור הטמנה הוא מכח המצב שמעמיד חשש הטמנה ברמץ ולכן תליא בחשש הטמנה, אולם הרשב''א ס''ל דהאיסור בגוף מעשה ההטמנה דהוי אופן של התעסקות בהוספת חום, ולכן לרשב''א היחס הוא לגוף המעשה, וכל כמה דבגוף החול ליכא הוספת הבל תו לא דינינן את התעסקותו בהוספת הבל, משא''כ לדעת תוס' דהוי מצב הגורם חשש הטמנה ברמץ א''כ כל כמה דבפועל איכא תוספת חום תו איכאבבזה חששא.

**ויעוין עוד בשיטת הר''ח והרמב''ם בדף ל''ד דגרסי איפכא** דאיסורא דהטמנה בשבת באינו מוסיף הבל הוי מחמת שמא יטמין ברמץ ובע''ש ליכא להאי איסורא דשמא יטמין ברמץ אלא רק לשמא ירתיח. ולכאורה אמאי בע''ש ליכא להאי חששא דשמא יטמין ברמץ ואדרבה בע''ש איכא יותר חשש מאשר שבת עצמה [כמו דחזינן בתוס'] ונראה דס''ל דגזירת שמא יטמין ברמץ הוי בגוף מעשה ההטמנה ולכן בעינן שיעשה בשבת עצמה.

1. **רבה ורבי זירא איקלעו לבי ריש גלותא חזיוה לההוא עבדא דאנח כוזא דמיא אפומא דקומקומא נזהיה רבה אמר ליה רבי זירא מאי שנא ממיחם על גבי מיחם אמר ליה התם אוקומי קא מוקים הכא אולודי קא מוליד.** יעוין היטב בראשונים בסוגין ובדף מ' ע''ב בדינא דמביא אדם קיתון של מים כנגד המדורה בשביל שתפוג צינתם. והמתבאר דאיכא שתי דרכים יסודיות בבאור הנידון בסוגין או דהוי בהלכות בישול והנידון הוא בגזירת הפשר אי איכא איסור להניח צונן על דעת להפשירו ולא לחממו באופן שיכול להגיע ליד סולדת בו. או דהוי בהלכות הטמנת צונן דהיכא דמוליד חום איכא איסורא.

**בבאור המהלך דהוי משום איסור בישול**

**בגדר המצב דאיכא בו לגזירת הפשר**

1. **יעוין בתוס' דמוכיח מסוגין דהא דמבואר בדף מ' דאיכא איסור להניח קיתון של מים סמוך למדורה בשביל שיחמו אין הכונה למטרה של האדם והוי ביחס לזמן שיבוא לידי בישול,** אלא בהגדרת המקום דהוי מקום שיכול להביא לידי בישול. ויעוין בראשונים בדף מ' ע''ב דמוכיחים מרש''י דס''ל דתלוי בדעתו [וכן הביא הב''י מהרמב''ם פכ''ב ה''ד], אולם מביאים מהירושלמי דתליא במקום.

**ובעיקר הגדר בשיעור המקום** בפשטות הוי כמו שמבואר בירושלמי דתליא ביד סולדת בו דהיינו שבכל שיעור המקום ששם היד סולדת לא יניח את התבשיל וכן הביא בב''י שי''ח ס''ק י''ד מהר''ן ורבינו ירוחם, רק כתב שנראה מדברי הרא"ש שאע"פ שבעיקר הדין חולק על רש"י מ"מ הכונה ביס"ב לא על המקום שנכוית היד מחום האש אלא על הדבר המונח אצל האש כפירוש רש"י והרמב"ם. ובשביתת השבת מבשל ס''ק צ''ה תמה וז''ל, קשה איכה נדע היכן הוא המקום שאם יונחו שם המים או השמן יוכלו להתחמם עד שתהיה היס"ב והיכן הוא המקום שא"א שיבוא להתחמם כ"כ כדי שיהיה מותר להניחם שם אבל לפי פירוש רבינו ירוחם הוא דבר נקל מאד וביד כל אדם הוא לידע אותו כי אם ידו נכוית מן האש בידוע שאם יניחו שם איזה דבר יתחמם כ"כ עד שתהא הי"ס ונכוית ממנו ואם אין ידו נכוית מן האש בידוע שא"א לבא שם לידי בשול.

**בגדר שיעורא דיד סולדת בו בגזירת הפשר**

1. **ובעיקר הא דנקטה הגמ' לשיעורא דיד סולדת בו לשיעורא דאיסור בישול,** יש לעיין דלכאורה הך שיעורא הוי רק בלח שבישולו בחימום ומה שייך האי שיעורא בדבר הצריך בישול. ויעוין בחזו''א סימן נ' סק''ט וז''ל, ונראה דכל שנעשה יד סולדת בו יש בו משום מבשל אע''ג דלענין חיוב צריך שיתבשל כמאכל בן דרוסאי מ''מ איסורא איכא כל דנעשה יד סולדת, ואפשר דאסור מה''ת כעין חצי שיעור. ולפי דבריו ניתן לומר דגזירת הפשר הוי ביחס להך איסורא דתחילת בישול. אולם יעוין במ''ב שי''ח ס''ק צ''א לענין הנחת פירות חיים סמוך למדורה דנקט דהשיעור הוא כדי צליה ומבואר דבדבר יבש שיעורו לפי אופן שיעור הבישול. **אולם יעוין בתהלה לדוד שי''ח סס''ק י''ז וכן בס''ק ל''א דשיעור החיוב בבישול הוא יד סולדת בו**, וכתב דאפשר דרק בצלי בעינן כמאכל בן דרוסאי, ובס''ק ט''ז דן דרק בדבר הראוי לאוכלו כמות שהוא חי או בנתבשל כמאכל בן דרוסאי וראוי כבר לאכילה דבזה השיעור הוא יד סולדת בו. ויעוין סס''ק ל''א מה דרוצה לבאר על פי זה את הרמ''א דנקט פירות הראויים לאוכלם חיים בגזירת הפשר, אולם מסיק דמסתימת הדברים משמע דהך שיעורא הוי בכל בישול של יבש וצ''ב.

**ויעוין עוד בשו"ת מנחת שלמה חלק א סימן יא בהערה שם וז''ל, יש לדון מה הדין במניח פרי או דבר מבושל במקום שאין לחשוש שיגיע לשיעור צלי אבל יכול להתחמם עד שתהא היס"ב,** וראיתי במשנ"ב שם בס"ק צ"א שרק חושש לשמא יצלו ולא לשיעור שהיס"ב, ואם כהחזו"א יש לאסור גם אם יש לחוש שיגיע לשיעור שהיס"ב, גם פסק שם המחבר בה' ט"ו "דבר שנתבשל כל צרכו והוא יבש מותר להניחו כנגד המדורה אפי' במקום שהיד סולדת בו", ורבים תמהו דכיון שמניחו בלא משקה הרי הו"ל צלי אחר בישול, וחשבתי שצריכים לדחוק דמיירי במניחו תוך קדירה דחשיב רק צלי קדר או שמניחו בקדירה שיש בה תבשיל (וראיתי שהמאמ"ר כתב כן), אך כיון דמפשטות הדברים לא משמע כן הי' נלע"ד כיון דצלי אחר בישול שנוי במחלוקת לכן מתיר לחמם במקום שרק היס"ב, אבל לא ע"מ לצלות, אך אם נאמר דחום שהיס"ב חשיב כחצי שיעור ודאי מסתבר שגם זה אסור. וראיתי באגלי טל מלאכה אופה אות י"ח שמחדש דכל שכוונתו רק לחממו אף אם ממש נצלה הוא ג"כ פטור משום דחשיב כבישול אחר בישול ולא כצלי אחר בישול עיין שם, ולפי"ז אין שום ראי' משם. אולם בשו"ע הרב שם בסעיף י"ג כתב שלהסוברים דיש אפיה וצלי אחר בישול "אסור ליתנו בלא רוטב סמוך לאש במקום שיכול להתחמם עד שתהא היד סולדת בו", ולא כתב עד שיצלה, ומשמע דכל שהחום הוא בשיעור שהיד סולדת כבר חשיב כחצי שיעור, דאילת"ה כמו דשרי במים אם לא יגיע ליס"ב ה"ה נמי שצריך להיות מותר ביבש בפחות ממאב"ד, אך אפשר דשאני התם דכיון שכבר נתבשל לכן אף אם רק נצלה עד שהיס"ב כבר חשיב כמאב"ד עיין שם. ולכן נראה כיון שלענין צלי הרי מפורש הוא בגמ' דהשיעור הוא כמאב"ד, מסתבר דהשיעור של יס"ב גרידא לאו כלום הוא,. שוב ראיתי בתהל"ד ס"ק טז - ל"א דכתב נמי הכי, אך גם כתב שם דגם באינו נאכל כמו שהוא חי אפי"ה חייב בשיעור שהיס"ב אם יתבשל במים עיין שם.

**בגדר איסורא דהפשר דאמאי לא פטור על הבישול מחמת דאינו מכוין לבשל**

1. **יעוין בשביתת השבת שם** דתמה דהא גם אם יתבשל ע"י שכחתו לא הוי מלאכת מחשבת, וכן תמה באג"ט ס"ק מ"ה וז"ל, וקשה לי הא כיון שאין כונתו לכך בשעת הנחתו אפי' יונחו שם ממילא לא הוי מלאכת מחשבת ולא אתי לידי איסור דאורייתא, ועוד דיחשב דבר שאינו מתכוין ויהיה מותר לגמרי, וצ"ל דכיון שאם לא יעשה מעשה שיטלנו משם יתבשל מאליו חשוב פ"ר וצ"ע, ומריש הוה אמינא לפרש דברי התוס' דף ד'. שהקשו המדביק פת בתנור האיך אנו מתרין בו הא הוי התראת ספק שמא ירדנה קודם שתאפה ותרצו כיון דהוה מחוסר מעשה לא הוי התראת ספק דבודאי דעתו הי' שלא ירדנה. ואינו מובן דאפי' דעתו לרדותו הוי התראת ודאי כיון דמחוסר מעשה וכמו בשבועה שלא אוכל זו אם אוכל זו. ועי' בתוס' רעק"א פרק כלל גדול סי' פ"ט שהניח דברי התוס' בצ"ע, ולי הי' נראה שאם בדעתו בשעת אפי' לרדותו אפילו אם באמת לא רדה אותו ונאפה פטור משום דהוי דבר שאין מתכוין וגם לא הוי מלאכת מחשבת כנ"ל. אך דין הנ"ל עומד לנגדי עכ''ל.

**ומוסיף השביתת השבת** וז''ל, ומ"מ אינו אסור אלא בכה"ג דניחא ליה בהחימום אבל בלא ניחא ליה מותר ע"כ מותר ליתן אלונטית או כלי עופרת עם תבשיל סמוך לאש לחממו אף אם הוא קרוב כ"כ עד שיוכל הכלי להיות ניתך שם או לשרוף האלונטית, דכיון דלא ניחא לי' בהכי הוי דשא"מ וגם בודאי יזהר הרבה ליקח אותו משם קודם שיתיך או שישרוף כ"פ האליה רבה [סי' שי"ח אות ל"ד] והתוספת שבת [ס"ק מ"ז] (והמ"א [ס"ק ל"ז] נסתפק בזה), ויש לעיין מ"ט לא נימא ג"כ במים דיזהר ליקח קודם שיתבשל שלא יבוא לידי חילול שבת שלא נחשדו ישראל ע"ז וי"ל דמאחר שתלוי באומדנא חיישינן שיקל לעצמו ויאמר עוד רחוק משיעור שהיס"ב, וכמ"ש תלמידי הר' יונה ריש ברכות [בד' הרי"ף א: ד"ה והא] שבדבר ספק האדם עושה סברות ואומר זה מותר הוא וע"כ עונש הספק יותר מהודאי.

**ובעיקר הקושיא מגזירת הפשר יעוין בשו''ת אבני נזר סימן קנ''ד אות ח' דמיישב באופן מחודש גם אי נימא דלא חשיב פסיק רישא מחמת כונתו לסלקו קודם שתהא יד סולדת בו**. וז''ל, ונראה לי ליישב כיון שרוצה בחמימו ודאי ניחא לי' שתהי' יד סולדת בו. אך מחמת איסור שבת מוכרח לסלקו קודם שתהי' יד סולדת בו. אך אם תאמר ישכח ולא יסלק ותהי' יד סולדת בו לא עביד איסורא משום דבר שאינו מתכוין. שוב יהי' ניחא לי' במה שתהי' יד סולדת וכהאי גוונא חשיב מלאכת מחשבת. ועיין מה שכתבתי במלאכת חורש ס"ק כ"ב אות י"א י"ב. ואף שכתבנו שם דמכל מקום חשיב דבר שאינו מתכוין דמותר אפי' בשאר איסורין. כתבנו שם אות י"ח דכיון דהוא מלאכת מחשבת והוי איסור סקילה לא התיר ר' שמעון דבר שאינו מתכוין באיסור סקילה.

**בבאור הברייתא בדף נא דמותר להניח מיחם ע''ג מיחם בשביל שישהו משומרים אי הוי ביחס לאיסור בישול**

1. **יעוין בט''ז סק''ט דמחדש מכח הך ברייתא דהיכא דכונתו רק לשמור חומו ולא לחממו מותר גם היכא דלא נתבשל כל צרכו**. וכן מבואר בב''י ס''ס רנ''ח, אולם יעוין בשער הציון ס''ק ע''ג דמביא הרבה מהאחרונים שחולקים על זה וס''ל דחיישינן שמא יתוסף מעט בישול ע''י החום, ובמאמר מרדכי כתב דהיכא דנתבשל כל צרכו ומצטמק ויפה לו למרות דאיכא בזה איסורא דרבנן מ''מ היכא דכבר חם ליכא בזה איסורא וז''ל, ומיהו נ"ל פשוט דמיירי בתבשיל שמצטמק ויפה לו ואפ"ה שרי כשהוא חם שהיד סולדת בו ומ"ש לקמן ס"ח דבמצטמק ויפה לו אסור לד"ה מיירי דוקא כשהוא קר דביה קא עסיק בתחילת דבריו אבל אם הוא חם מותר.

אלא דבעיקר באור הברייתא יעוין במשבצות זהב סק''ט דכתב דלפי שיטת הב''י דבלח ונצטנן איכא איסור בישול א''כ הברייתא מתפרשת כפשוטה דבשביל שיוחמו היינו צונן, ובשביל שיהו משומרים היינו חמין. ורק לדעת הר''ן דבלח שנצטנן ליכא בישול מוכח דאירי בגוונא דלא נתבשל כל צרכו. אולם יעוין בחזו''א ססקט''ז דנקט דגם לפי שיטת הר''ן ניתן לפרש את הברייתא דבשביל שיהו משומרים הכונה שאין בכח הקדירה להרתיח העליונה.

**בבאור הא דליכא בזה לגזירת חזרה**

1. **יעוין ברא''ש סימן י' דהקשה כן,** וז''ל, מאי שנא הכא דשרינן להשים קיתון של מים אצל המדורה בשביל שתפיג צינתן ואי לאו משום דמבשל בשבת הוה שרי אפילו יד סולדת בו ושמן למאן דאמר לית ביה משום בשול אפילו יד סולדת בו שרי. ולעיל אסרינן להשים על גבי כירה אף על פי שגרופה וקטומה אף על פי שהתבשיל נתבשל מערב שבת ולית ביה משום בשול. וי"ל כיון שהצריכו חכמים להרחיק מן המדורה מדנקט כנגד המדורה ולא נקט אצל המדורה איכא היכירא ולא אתי לחתויי והכי איתא בירושלמי מותר להפשיר במקום שהיד שולטת בו ואסור להפשיר במקום שאין היד שולטת וכו', אם באנו להשוות לגמרא דבני מערבא נוכל לפרש לא בשביל שיחומו כלומר במקום שראוי להתחמם עכ''ל. ומבואר בדבריו דמדייק מלשון הברייתא ד''כנגד המדורה'' דאיכא ''הפסק אויר''.

**ויעוין במ''ב שי''ח ס''ק צ''ד דכתב דסגי בהפסק אויר**, אולם יעוין בחזו''א ל''ז סק''ט ד''ה רא''ש, וס'ק י''ד, דמוכיח מהרא''ש דמדמי לירושלמי דכונתו להצריך שיעור הרחקה שלא יכול לבא לידי יד סולדת. ובסק''ט מבאר לפי''ז דהא דבשמן דלאו בר בישול מבואר דמותר להניחו סמוך למדורה הוי כסברת התו''י ל''ז ע''ב דבשמן דלאו בר בישול ליכא כלל לגזירת חזרה], וכל קושית הרא''ש מקיתון של מים [ויעוי''ש בתו''י דהא דמותר במים הוי רק במקום שלא יוכל להגיע ליד סולדת]. ויעוי''ש עוד דמצדד דבאמת קושיתו גם משמן וכונתו להפסק אויר כמו שנקט המ''ב ומה דהביא את הירושלמי הוי מלתא באנפי נפשה.

**אולם יעוין ברשב''א ובר''ן דמחדשים דמאחר דלא הוי דרך בישול להניחו סמוך למדורה הלכך ליכא בזה גזירת חזרה,** ומותר אפילו לסמוך למדורה. ובמ''ב ס''ק צ''ב מבואר דאליבא דהרשב''א לא בעי כלל הפסק אויר, אולם יעוין בחזו''א ל''ז ס''ק י''ד וז''ל, ואינו מובן היטב דנראה דבאש נוגע בקדירה הוי כדרך הבישול וגם לא דמי לסומך, וכל שהקדירה נוגעת באש הוי תוך המדורה שכל היקף האש הוא בשם מדורה, ולא דנו בתוספות והרא''ש אלא דאפילו יש אויר בין הקדירה והאש אכתי לא דמי לסומך, דהתם מפסיק דופן, וא''כ אי נימא דגם לרא''ש סגי בהפסק אויר לכיא מחלוקת בין הרשב''א לרא''ש.

**ובעיקר יסוד הראשונים דכל היכא דלא הוי כדרך בישול ליכא לגזירת חזרה, יעוי''ש מה דמחדשים מכח זה את היסוד דבמניח קדירה ע''ג קדירה אפילו שהקדירה הראשונה מונחת ע''ג האש לא הוי כדרך בישול**, ויעוין עוד ברשב''א דמוסיף דגם בכ''ר שהוסר מהאש דאין דרך לבשל בו ליכא איסורא, ומבואר לא כמו שמדייק הרעק''א [בהגהות על השו''ע סימן שי''ח על המ''א סק''י] מהרשב''א בדף ל''ט ב' דאסור להשהות בתולדת האור. ונפק''מ מכח זה לפלטה חשמלית אי אמרינן לא פלוג וכל מקור חום אסור או דתליא בדרך לבשל. **ובר''ן מחדש יותר מזה** דגם במניח על הכירה דבר שאין דרך לבשלו ליכא בזה איסורא.

**ויעוין עוד בר''ן על הרי''ף שם דמביא מהרמב'ן דכל היכא דנתן ע''מ להפשיר מותר גם ע''ג המדורה.** וצ''ל דס''ל כסברת השפת אמת וז''ל, דכל היכא דא"צ אלא להפשיר לא שייך כלל לחוש שמא יחתה אבל בתבשיל אפי' בישל כ"צ כיון שרוצה שיהי' חם שייך שמא יחתה עכ''ל. **ומבואר בזה פלוגתא יסודית** אי הגזירה עומדת על גוף המעשה של הנתינה בכירה דאיכא בזה התעסקות בבישול, או תליא בחשש דשמא יחתה.

**בבאור השק''ו בסוגיא אי הוי ביחס לחשש בישול והמסתעף לגדר גזירת הפשר**

1. **יעוין בחזו''א** ס''ק ט''ז דמבאר דר''ז דרבה אסר מחמת גזירת חזרה וגם במקום דליכא חשש בישול איכא איסורא ולזה הוכיח לו מיחם ע''ג מיחם [כמו שמבאר תוס' ממעשים שבכל יום] דליכא בזה גזירת חזרה, ובתשובת רבה יעוי''ש בחזו''א וז''ל, והשיב ליה רבה דלא משום לתא דאיסור שהיה קאסר, אלא משום לתא דאיסור בישול ''שהרי אולודי קא מוליד והוא דרך הבישול'' והלכך אע''ג דיסלקנה מקדם אסור עכ''ל. ויש לעיין בלשון החזו''א בגדר הך איסורא דגזירת הפשר דנראה מלשונו דהוי **''איסור בישול ''** מדרבנן ולא הרחקה בעלמא.

**ויעוין בתהלה לדוד שיח ס''ק כ''ט דנסתפק היכא דסלקן קודם שיחמו אי אסירא מחמת מעשה שבת.** וז''ל, וצ''ע בד''ז לענין דיעבד כיון דלא אתעביד ביה איסורא כלל אלא דהחשש הוא לכתחילה דלמא משתלי אבל בדיעבד שלא שכח ולקחן מכנגד המדורה קודם שהוחמו אפשר דשרי עכ''ל. ומבואר בדבריו דהוי הרחקה בעלמא ולפי מה שנתבאר בחזו''א דעצם מה דאולדוי קא מוליד הוי סיבה לאיסור א''כ פשיטא דאיכא בזה איסורא דמעשה שבת.

**עוד הביא הגר''א איזברג מהתהלה לדוד שטז סק''ט דדן אי איכא איסור אמירה לעכו''ם בגזירת הפשר.** וז''ל, ולכאורה נראה ברור דאם מצוה בפירוש לעכו''ם שלא יניח אלא להפשיר ויקחנה קודם שיהיה הי''ס בו מותר. ומבואר בדבריו דכל מה דדן לאסור אמירה לעכו''ם הוי רק היכא דגורם באמירתו למלאכת בישול אולם אי צוה לעכו''ם דיסלקנה נמצא דמצדו לא גרם לבישול, ונראה דהוי לשיטתו דליכא איסורא בעצם ההנחה אלא רק הרחקה בעלמא, אולם אי נימא דהוי איסור בישול מדרבנן א''כ שייך בזה איסור אמירה על גוף ההנחה.

**ויעוין עוד באגרות משה ח''א סימן צ''ג דנקט דאיכא בזה פלוגתא בראשונים דבתוס' בדף מ''ח דנקט לטעמא דשמא ישכח הוי איסור הרחקה, אולם ברא''ש פ''ג סימן י' דלא נקט להך טעמא אלא כתב דאסור להניחו במקום שיכול להתבשל, הוי איסור בעצם ההנחה כיון שכך דרך הבישול, ויעוי''ש מה דדן לפי''ז בהנחת קדירת מתכת עם מים אי איכא מקום לחשוש לבישול המתכת.** וז''ל, וגם דוקא בקדרה בדבר יבש בלא מים אבל בקדרה שיש בו מים כרוב הקדרות שלהעשות גחלת צריך שיכלו מתחלה המים אין לאסור אף שהיה נעשה כן אם היה עומד על האש כל היום דרק במה שהיה מתבשל אם היה עומד כל היום אסרו אף שדעתה לסלק קודם, ''משום דהמעשה בעצם הוא מעשה בשול משום שכן עושין הרוצין לבשל'' לכן לא נתבטל חשיבות המלאכה ממעשיה עתה בשביל מחשבתו, רק אחר שתסלק ממש, וממילא אסור בתחלה לעשות זה על סמך מחשבתו, אבל בשביל המתכות שיעשה גחלת כשיעמוד כל היום אין שייך לאסור כשמעמידה הקדרה עם מים כדרך הבשול שהוא ההיפוך ממלאכת עשית גחלים ממתכות שדרך המלאכה הוא להעמידה דוקא בלא מים דאיך נחשוב מעשיה להיפוך ממה שעושה, ''דלא מבעיא להרא"ש דמשמע דאין טעם האיסור משום שמא תשכח ותניח עד שיתבשל דנימא דאף בשביל הקדרה ניחוש שמא תשכח מלסלק עד שיכלו המים ותעשה הקדרה גחלת דודאי אין לחוש לזה'', אלא הטעם משום דעתה הרי עושה מעשה בשול ממש לא משגחינן על מחשבתה לבטל שם המלאכה ממעשיה כ"ז שלא בטלה בסלוק ממש וממילא אסורה, וא"כ בקדרה לענין המתכות כשיש שם מים אין שייך זה כדלעיל. אלא אף להרשב"א בתוס' שכתב בטעם האיסור דלמא משתלי ואתי להניחן עד שיתבשל, מסתבר שאין לחוש לזה ביש שם מים שתשכח מליקח עד שיכלו ולא יהיה להם התבשיל לאכול היפוך כל כוונתה שהיא נתנה כדי לאכול ותניח עד שלא יהיה מה לאכול ואדרבה לטעם הרשב"א מסתבר שאף בקדרה בדבר יבש נמי אין לאסור דהא אין לחוש שתניח עד שישרף האוכל ורק לטעם הרא"ש אולי יש לאסור בדבר יבש אבל ביש בו מים וכל דבר לח אין מקום לאסור.

**ובעיקר מה דנקט דטעמא דהרא''ש הוי טעם אחר מתוס'** העיר הגר''א איזנברג דבב''י שי''ח מערב בין שתי הטעמים וכן במנחת כהן, ובעולת שבת ס''ק כ''ט.

**בבאור המהלך דהוי בהלכות הטמנת צונן דהיכא דמוליד חום איכא איסורא**

**ביסוד היתרא דצונן**

1. **יעוין בר"ן סוף פ' במה טומנין גבי הא דר"י אמר שמואל מותר להטמין את הצונן,** שהביא את דעת רש"י (נ"א ע"א) [וכן נקטו שם בראשונים] דדוקא מפני החמה שלא יחמו אבל להטמין את הצונן לחממו או להפיג צינתו אסור אף בדבר שאינו מוסיף הבל, וכתב שם דלפי זה הוצרך רש"י לפרש דהא דשרינן פינן ממיחם למיחם היינו כגון שפינן כדי לקררן ובכה"ג דוקא שרי משום דהשתא אקורי מיקר לה במתכוין אחומי קא מיחם לה. אבל דעת **הרמב"ם** פ"ד ה"ד דמותר להטמין את הצונן בשבת כדי שלא יצטנן ביותר או כדי שתפיג צינתו, ולפי"ז הא דתניא בברייתא (נ"א ע"א) לא אסרו אלא באותו מיחם אבל פינן ממיחם למיחם מותר כתב הרמב"ם בהל' ד' דהיינו טעמא משום שלא אסרו להטמין בשבת אלא דבר חם שהוא בכלי ראשון "שנתבשל בו" אבל אם פנהו מותר כמו שהתירו להטמין את הצונן עכ''ד הר''ן. ולכאורה יש לעיין בבאור כונת הרמב''ם דכל כמה דהוי יסל''ד אמאי לא חשיב הטמנת ''חמין'' ומה שייך בזה לחלוקה דכלי ראשון ושני ונראה דכל המשמעות של הטמנת חמין היא מכח השייכות של החמין למקור החום דבזה ההטמנה משמרת את כח החימום דאיכא בהו ומשביחה אותו, משא''כ היכא דפקע החיבור למקור החום א''כ הוי כמצטנן והולך דליכא אחיזה לחום בגוף הדבר לכן ליכא בזה גזירת הטמנה. ויש לבאר את זה בדברי הרמב''ן בדף נ''א שם וז''ל, וכן משמע מברייתא דלקמן דכיון דשרינן פינן ממיחם למיחם כל שכן בצונן, דלא אסרו אלא בחמין ''ובמיחם ראשון שהוא מצטמק בחמום שלו ודרך הטמנה בכך'' עכ''ל.

ויעוין בחזו''א ל''ח ס''ק ל''ב דנקט דלדעת הרמב''ם יהא מותר לערות ממיחם לבקבוק טרמוס בשבת דאפילו אי נדון את הטרמוס כמוטמן במוכין אכתי יש כאן היתר של כלי שני, רק דדן החזו''א דליתן בתוך כלי לעולם לא הוי הטמנה, דהרי כל כלי מגין על מה שבתוכו שלא יצטנן וכל הגזירה היא רק להטמין את הכלי בבגד. **ויעוין במנחת שלמה** ח''ב סימן י' דמאריך גם בנידון זה, ויעוי''ש מה דמביא כמה סברות לא לדון בזה את היתר הרמב''ם, וכן מה דדן לבסוף מטעם אחר דליכא בזה כלל גזירת הטמנה.

**רק יעוי''ש דבסוף דבריו מה דדן דלכאורה תליא בחילוקי הגרסאות בדף לד ביסוד גזירת הטמנה.** וז''ל, אמנם נבוך אני בהסברת הדברים וטעמיהן לפי חילופי הגרסאות שמחולקין בזה רש"י והרמב"ם בסוף פ' במה מדליקין ד' ל"ד במימרא דרבא מפני מה אין טומנין בדבר שאינו מוסיף הבל משחשיכה. דרש"י גריס בזה גזירה שמא ירתיח, והרי"ף והרמב"ם גרסי גזירה שמא יטמין ברמץ, דלפום ריהטא נראים הדברים דהך פלוגתא דמיפלגי רש"י והרמב"ם אם מותר להטמין את הצונן עד לחממו או להפיג צינתן וכמו כן אם פנהו למיחם אחר ולא מתכוין לקררן, אפשר לומר דאזלי בזה כל חד וחד לשיטתו, דלגירסת רש"י ופירושו דכל הגזירה היתה שמא ימצא קדירתו שנצטננה כשירצה להטמינה וירתיחנה תחלה, נמצא דכל מה שיותר מצונן יותר גרע בזה, ולהכי מוכרח לפרש בהא דמותר להטמין את הצונן דוקא מפני החמה שלא יחמו, אבל לחממו אסור אף בדבר שאינו מוסיף הבל, כמפורש בר"ן הנ"ל, והיינו טעמיה גזירה שמא ירתיחנה. וממילא הא דאמרינן שלא אסרו אלא באותו מיחם אבל פנהו ממיחם למיחם מותר על כרחך לא שרי אלא אם גלה דעתו לאקורי ושרינן משום דהשתא אקורי מיקר לה וכו'. אבל לפי גרסת הרמב"ם דבגזירה שמא יטמין ברמץ יש לפרש כפשוטו דלא אסרו אלא בדבר ההוה ושכיח שמטמינים ברמץ והיינו בדבר חם שהוא בכ"ר שנתבשל בו, וכל מה שיותר מצונן עדיף בזה להתיר.

ולפי"ז תקשה הלכתא אהלכתא, דאנן לדידן תפסינן דהעיקר כגירסת רש"י ז"ל (יעוין בריש סי' רנ"ז בב"י ובב"ח ומג"א וט"ז ושאר אחרונים) דגזירה שמא ירתיח, וא"כ כל מה שיותר מצונן גרוע טפי ואיך פסקינן דמותר להטמין את הצונן וכן אם פנהו ממיחם למיחם אפילו שלא במתכוין, וביותר קשה על דברי המג"א דכתב "דאפשר אפילו בכ"ר אם נתקרר קצת שרי", דאיך אפשר זה הא כל עצמו של הגזירה הוא שמא ימצא קדירתו צוננת וירתיחנה ועכשיו שבאמת כבר נמצא קדירתו צוננת אז שרי להטמין, יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא.

ואפשר ליישב קצת עפ"י דברי הרמב"ן ז"ל במלחמות שכתב דלא ניחא ליה לרי"ף גירסת רש"י, וז"ל ובוודאי קשה הוא לחוש שאם ימצא אדם קדירה מצוננת ידליק את האור לכתחלה וירתיחה כמו שמפרשים שלא נחשדו ישראל על כך על השבתות ואין כאן סרך כדי שיטעו בדבר עכ"ל. ומעתה נהי דאנן תפסינן העיקר כגרסת רש"י מפני חומר הקושי שבגירסת הרמב"ם כמו שהקשה הראב"ד והר"ן וכל המפרשים, אבל עכ"פ מוכרחים לומר דהך גזירה שמא ירתיח אין לך בו אלא חידושו, ולצרף בזה סברת הרמב"ן הנ"ל, ואין צריך אלא קצת היכרא דאסרו עליו בכ"ר שנתבשל בו, ושוב אין לגזור שמא ירתיחנה דאדכורי מדכר בזה גופא. וכבר מצינו בכמה מקומות כעין סברא זו, וביותר מבואר גבי שהיה ע"ג גרופה וקטומה דאינו אלא משום היכרא וקי"ל קטמה והובערה מותר וכן גחלים שעמעמו מעצמן מותר דאף שלא עשה היכרא בידים אלא כיון דיודע שלא התירו לו אלא בגו"ק מדכר, ועיין מג"א רנ"ג ס"ק ג' ובפמ"ג, וס"ק ל"ה במג"א שם. ועי' בתוס' ישנים בשבת דף י"ח ד"ה א"נ וז"ל, ולגבי דידיה ליכא למיגזר שיודע שלא התירו לו אלא ע"י שרייה, ועי' ביצה דף י"ח גבי טבילה כיון שלא התירו לו אלא ע"י דליו זכור הוא, וכן שם גבי מערמת וטובלת בכלי עכ''ל.

**בבאור דינא דסוגין אליבא דרש''י**

1. **יש לעיין אליבא דרש''י דהיתרא דצונן הוי רק היכא דמטרתו שלא יחמו א''כ הכא לא שייך כלל האי היתרא וא''כ צ''ב נידון הגמ'** דכל כמה דחשיב הטמנה אמאי ליכא בזה איסור הטמנה, ויעוין במגיני שלמה ריש פרק כירה דמבאר דכוזא על המיחם לא הוי דרך הטמנה ורק מאחר דאולודי חומא הוי כקופה ע''ג גפת דהיסוד בזה הוא כמו שמבואר ברש''י ר''פ כירה דגם שהיה הוי בכלל גזירת הטמנה דכל היכא דאיכא הוספת הבל איכא איסורא. וז''ל, והכי משמע ריש במה טומנין שהביא עובדא דרבא ור' זירא דאקלעו לבי ר"ג חזיוהו לההוא עבדא דאתנח כוזא דמיא אפומא דקומקום נזהיה רבא ומה ענינו לכאן שאין כאן מקומו כלל אלא משום דקאמר שם לענין הטמנה דזתים מסקי הבלא ואסור להניח עליהם קופה שטמן בה וקאמר דגם כוזא אפומא דקומקום אסור אף על פי שאין זה דרך הטמנה. ויעוין עוד במגיני שלמה בפירקין וכן בפנ''י מה דמבארים אמאי איכא חסרון בהך הטמנה וכן באור השק''ו בגמ' לפי''ז. ויעוין עוד בפנ''י מה דמבאר לפי''ז אמאי רש''י הוכיח מהברייתא דמיחם ע''ג מיחם ול''ק קושית תוס' דהרי התם איתא להדיא מותר רק היכא דנתן ע''מ לשמור את החום.

**בבאור דינא דסוגין אליבא דהרמב''ם והראשונים**

1. **יעוין בר''ן בשם רבינו יונה וכן בראשונים בסוגין דמבארים דשרש הנידון בסוגין הוא מחמת היתר הטמנת צונן.** וז''ל הרשב''א, קיימא לן מותר להטמין את הצונן ואפילו להפיג צינתן כדבעינן למיכתב לקמן (שם), ומשום הכי הוה סלקא דעתיה דרבי זירא שאפילו על גבי מיחם נמי שרי, ורבה אסר דלא התירו להטמין את הצונן אלא בדבר שאינו מוסיף הבל אבל על גבי מיחם אסור מפני שתוספת חם המיחם ניכר בו והוה ליה כמטמין על גבי דבר המוסיף הבל, שלא התירו במיחם על גבי מיחם אלא מיחם דוקא שאין חומו של תחתון ניכר בעליון שאינו אלא משמר חומו, והביא ראיה מן התוספתא (פ"ד הי"ד) דקתני בה בהדיא טומנין מיחם על גבי מיחם וקדירה על גבי קדירה כו' עכ''ל.

**ובפשטות מבואר בדבריו דיסוד דינא דסוגין הוא דע''י דאיכא בזה אולודי חומא חשיב כהטמנה בדבר המוסיף הבל.** ומבואר דהיתרא דהטמנת צונן הוי רק בדבר שאינו מוסיף הבל. וכן מבואר ברמב''ן בדף נ''א וז''ל, ומיהו דוקא בדבר שאינו מוסיף ומשחשיכה, אבל להטמין בדבר המוסיף אפילו מבע"י אף הצונן אסור מדרב חסדא (ל"ח א') במעשה דאנשי טבריא. ויעוין בשו''ע רנ''ז ו' דפסק כן ובבהגר''א מביא את המקור מהא דסוגין דאסר ליה משום דמוליד חום והוי כדבר המוסיף הבל. ויעוין בבאור הלכה שם וז''ל, ומ"מ צריך שתדע דלא הוי כמוסיף הבל ממש דאי הכי אפילו מבע"י אסור והאיך פסק הש"ע לקמן ברנ"ח דמבע"י מותר וכן מוכח בהגר"א שם בהדיא דלא אסור אלא בשבת ומשמע שם דלא מקרי מוסיף הבל אלא הכונה דמשום שמוליד חום בדבר הקר שויוהו רבנן לענין זה כמוסיף הבל דיהיה אסור עכ"פ בשבת וכעין זה ביאר בדמשק אליעזר ע"ש בסימן רנ"ח עכ''ל.

**בבאור הא דלא חשיב כמוסיף הבל לענין להאסר בע''ש**

1. **יש לעיין בבאור הדבר דמה שייך למעבד בזה פלגינן דלענין שבת חשיב כמוסיף הבל** ויעוין במ''ב בסימן רנ''ח סק''ב וז''ל, ואפילו אין החום כ"כ שיוכל לבוא ליד סולדת בו דבשבת לא התירו להטמין את הצונן אלא כדי שתפיג צינתו אבל בזה שמוליד חום ע"י הטמנה אסור. ויש לדון אי כונתו דהוי הגבלה בהיתרא דצונן דהיכא דבא להוליד חום בצונן ליכא בזה להיתרא דצונן, ולפי''ז כונת הבאור הלכה דשויוהו רבנן הוי ביחס להיתרא דצונן, דענינו מחמת דלא חשיב כהטמנה שענינה לחמם ובזה כל היכא דדנים את עשיתו כמוסיף הבל בצונן הוי סיבה לאסור את ההטמנה ולפי''ז הוי מכח איסור הטמנה באינו מוסיף הבל. **ויעוין בראב''ן** סימן שמו וז''ל, נזהיה ביה רבא משום דאולודי קא מוליד חמימות למים קרים בשבת. אבל להטמין את הצונן שלא יצטנן יותר שפיר דמי ושרי שלא יקררו כדאמרינן [דף נא] רבי התיר להטמין את הצונן עכ''ל. ומשע דהוי הגבלה בהיתרא דצונן וכן ציינו לדמשק אליעזר על באור הגר''א בסימן רנח א'.

**ויעוין עוד בחזו''א ס''ק י''ח דמבאר בכונת רבינו יונה דע''י דאולודי חומא נידון כמטמין את החמין** ושוב איכא בזה לאיסורא דהטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, **ויש שציינו למאירי** ל''ח ע''ב ד''ה אמר המאירי המשנה דנקט דהיתר הטמנת צונן הוי גם בדבר המוסיף הבל טמיישב לפי''ז הא דלא פירשה המג' באיסורא דלא יטמיננה בחול דהוי מחמת הטמנה בדבר המוסיף הבל דהוי מחמת דהוי הטמנת צונן ובד''ה אמר המאירי מעשה, מבאר הא דאסרו את העברת הסילון של צונן בתוך האמה של חמין. וז''ל, ואע''פ שלא אסרוה אלא בחמין טעם הדברים מפני שהדברים המוסיפים אין בהם חום מורגש, אבל המים החמים הואיל וחמימותם עמהם, נעשה הצונן בהם כהטמנת חם בדבר המוסיף עכ''ל.

**ויעוין עוד ברשב''א דף מ' ע''ב.** וז''ל, ונראין דבריו דכל שהוא מוליד חום בדרך הטמנה על גבי דבר חם כמטמין את הצונן על גבי מיחם אסור, ומכל מקום להטיל עליה כלי לשמרה מן העכברים או שלא תתלכלך בעפרורית שרי שאין זה כמטמין להחם אלא כשומר וכנותן כיסוי על גבי קדירה. ומבואר בדבריו דסיבת האיסור מחמת עצם ההולדת חום בדרך הטמנה ולכן הוזקק לחלק בין מטמין לשומרה מן העכברים דבזה למרות דאיכא בזה הוספת חום מ''מ בעינן שה''להחם'' יעמוד בגוף מעשה ההטמנה.

**באור שו''ע הרב בכונת הרשב''א בפרק כירה**

1. **יעוין בשו''ע הרב מהדו''ב רנט בד''ה והנכון דמבאר את הרשב''א על פי יסודו דאיכא חילוק יסודי בין איסור הטמנה באינו מוסיף לאיסור הטמנה במוסיף** וז''ל, דגבי איסור באינו מוסיף שנו במשנה לשון ''כיסוי דוקא'' לא יכסנו משתחשך כו', וגבי איסור בדבר מוסיף שנו לשון ''הטמנה סתם'' אין טומנין כו', דבדבר המוסיף עיקר פעולת ההטמנה היא ודאי מלמטה תחת הקדרה וגם סביבותיה ולא על גבה מלמעלה כנודע שטבע ההבל לעלות למעלה, ומשום הכי גזרו אף שלא נתן דבר המוסיף על גבי הקדרה מלמעלה. משא"כ בדבר שאינו מוסיף רק שמעמיד ההבל החם שבה שלא יצא החוצה העיקר הוא על פיה מלמעלה, שאם תהא פתוחה למעלה לא יועילו כלום המוכין וגיזין שתחתיה וסביבותיה, וגם אם מועילים קצת אין דרך בני אדם לעשות כן כלל, והעושה בטלה דעתו ולא גזרו כלל על דבר שאינו מצוי כלל, כמו שכתבו התוס' פ"ב דבבא בתרא, ואם כיסה למעלה ולא למטה וסביבותיה, אמרינן נמי הטמנה במקצת שמה הטמנה, וכדתנן סתמא לא יכסנו משתחשך, וגבי כוזא אפומא דקומקומא עיקר האיסור הוא משום הולדת חום בדרך הטמנה דוקא כמו שכתב הרשב"א פ"ג גבי פנאד"ש, ור"ל דהטמנה בדבר שאינו מוסיף לא התירו בצונן בכהאי גוונא דמוליד חום אלא במשמר החום במיחם על גבי מיחם או להפג צינה בצונן שאינו מוליד חום כלל, אבל לא במוליד חום אף דלא מקרי מוסיף הבל ממש מאחר שאינו רק להפשיר כדלעיל, וכמו שיתבאר לקמן, והלכך אין לאסור אלא באיסור הטמנה באינו מוסיף, דבכיסוי תליא מלתא. עכ''ל.

**בבאור הא דלא חשיב הטמנה בדבר המוסיף הבל ומ''ש מקופה ע''ג גפת**

1. **יעוין בבאור הלכה סימן רנ''ח בדינא דמיחם ע''ג מיחם דמבואר בטור דבע''ש מותר גם בדרך הטמנה.** וז''ל,ואם הניחו בערב מותר שאין זה כטומן בדבר המוסיף הבל. ובב''י סס''ס רנ''ח כתב וז''ל, פשוט הוא שהרי אין הקדרה חמה מוספת הבל אדרבא חומה מתמעט והולך. ויעוין בבאור הלכה סימן רנח סד''ה שאין, וז''ל, ודע דהכא כתב הב"י הטעם דמתקרר וכמו שכתבנו במ"ב ולעיל בסימן רנ"ז הכריע הב"י בעצמו לענין העמדה ע"ג כירה קטומה דמקרי מוסיף הבל אף שמתקרר מחמת עצמו [וכבר הקשה כן בספר מאמר מרדכי] וע"כ דשם חמירא מחמת שחום הכירה גדול מאד. אולם יעוין בחזו''א ס''ק י''ח דמבאר על פי יסודו דמוסיף הבל מחמת הקדירה לא הוי בכלל גזירת חכמים דלעולם איכא הוספת הבל ע''י הקדירה גם כשמטמין בדבר שאינו מוסיף הבל. ומוכח דמה דהקדירה גורמת לא חשיב הטמנה וה''ה בקדירה ע''ג קדירה לא דנים חד לגבי חבירו כהטמנה אלא דהוי כאילו כיסה שניהם. וז''ל, וזה שכתב ב''י ס''ס רנ''ח שאין זה כמוסיף הבל מצד עצמו אלא הולך ומצטנן ר''ל דענין זה אינו עושה דין מוסיף הבל כאן, אבל הוספת הבל של כירה שפיר הוי בכלל הגזירה הולא גם רמץ הולך ומצטנן ועיקר הגזירה שלא יטמון ברמץ עכ''ל. ויוצא לפי''ז דכונת הב''י דהכא דיינינן ליה כמתקרר והולך. **ובעיקר הבאור בהא דכירה שאני יעוין בחזו''א סימן קנט במכתבים** לסימן רנ''ג ד''ה ענין, מה דמוסיף בזה באור.

**אולם יעוין בשיטה לר''ן בדף מ' ע''ב ד''ה שמן, בשם הרא''ה** **דמבואר להדיא לא כדברי החזו''א,** דיעוי''ש ברא''ה דנתקשה בהא דלגבי הקדירה עצמה לא חשיב כמוסיף הבל מחמת הבגדים, ומיישב דלגבי הכירה לא הוי כדבר המוסיף הבל. ומבואר דלא ס''ל כיסוד החזו''א דמה שמגיע מהקדירה לא חשיב מוסיף הבל. וז''ל הר''ן, ועוד כתב הרא"ה ז"ל שאסור להטמין את הצונן בבגדים שע"ג החמין ואפילו להפשירו דהוה ליה השתא לגבי דהאי מטמין בדבר המוסיף אף על גב דלאו דינייהו דבגדים הכי לגבי חמין גופיה משום דגופיה דחמין רתיחתו מחמת האור ובגדים בעצמן אינן דבר המוסיף, אבל לגבי דהאי דבר המוסיף הוא שהרי מחממין אותו כל זמן שהן במקומן, אבל סילק הבגדים ממקומן נראה שמותר להטמין בהן בדבר שאינו מוסיף כדקי"ל דמותר להטמין את הצונן בדבר שאינו מוסיף, ואלו ג"כ דבר שאינו מוסיף הם כיון שאין חומן מעצמן והן תשין והולכין ומצטננין עכ''ל. ומבואר דמאחר דמצד עצמו לא הוי מוסיפים הבל הלכך בעינן את המצאותם מעל הקדירה כדי לדונם כמוסיף הבל בצונן.

**ובבאור הא דליכא איסורא בע''ש** נראה דאפשר לומר דכיון דהסיבה דחשיב כמוסיף הבל לא הוי בעצמותו אלא רק ביחס לצונן הלכך לא הוי סיבה לאסור בע''ש, דבע''ש בעינן שהמוסיף הבל יעמוד בגוף הדבר שמטמין בו.

**אולם יעוין בר''מ קזיס** מח ע''א ד''ה כתב הר''ן, דנקט דהבגדים עצמן חשיב כמוסיף הבל ואסור להטמין בהם גם מע''ש, ויעוי''ש עוד דמחדש לפי''ז דאסור ג''כ לחמם מבעוד יום בגדים על האור ולהטמין בהם אח''כ דבר צונן דלמרות דהבגדים אינן חמים מצד עצמן ומצטננים והולכים מ''מ לגבי צונן נחשבים כדבר המוסיף הבל כיון דמולידים בו חום.

**באיסורא דצונן אי בעינן דוקא חום שהיד סולדת בו**

1. **ובגוף איסורא דצונן מצינו פלוגתא אי בעינן דוקא חום שהיד סולדת בו שיוכל לבא לידי בישול** או גם בחום שאין בי סולדת בו איכא איסורא, יעוין בבאור הלכה סימן רנ''ח ד''ה שאין, דמוכיח מרבינו יונה דלא בעי יד סולדת, וכפה''נ כונתו מהא דנקט דאיירי בלהפשיר ולא דן מחמת איסור בישול. אולם יעוי''ש מביא מהפמ''ג דהוכיח מהב''י דלחומרא דאולודי חומא בעינן שיהא חום שיד סולדת בו.

**מהלך הרמב''ן בגדר איסורא דאולודי חומא**

1. **ובגוף חומרא דאולודי חומא מצינו דברים מחודשים ברמב''ן** דיעוין ברמב''ן דהעמיד את דינא דסוגין בגוונא דבא לחמם ולא להפשיר וכתב דהנידון של הסוגיא אי חשיב הטמנה כיון שהחום הגיע מהבל המים ולא מפי הקדירה. וז''ל, ואיכא למימר שהיה מניח על גב פי המיחם שפינהו מעל האש ולא היה שפתו חם לחמם אלא שהיה עולה הבל מן המים החמין ומחממין אותו, והיה סבור שכיון שאין הכוזא נוגע במים אף הבל המים שהן עצמן תולדת האור אינן אוסרין אותו, כמו שמותר ליתן מיחם ע"ג מיחם אף על פי שהתחתון מלא מים חמין וההבל עולה, ופריק שאני הכא דצונן הוא ואולודי בשבתא אסור. ומבואר דהא דאיכא משמעות של אולדי חמוא מכח ההבל הוי סיבה לאסור את הטמנה ומבואר לפי''ז דהצונן הוי סיבה לחומרא דע''י דהוי צונן איכא משמעות לאולדי חומא ונראה עוד דלפי הרמב''ן דמוקים בבא לחמם א''כ מוכח ג''כ דבעינן דיהא חום שבוכחו לבשל ובזה איכא להאי חומרא דאולדי חומא.

**בהיתרא דמיחם ע''ג מיחם בדף מא דהוי גם בחמין אי הוי גם בהטמנה**

1. **יעוין במ''ב שי''ח ס''ק נ''א דהוכיח מרבינו יונה דדינא דמיחם ע'ג מיחם הוי גם בדרך הטמנה** ומוכיח מזה המ''ב יסוד גדול בדין הטמנה דהיכא דעיקר הכיסוי לצורך הקדירה מותר לגלות ולהכניס בשבת לתוך הכיסוי כיון שעיקר היחס של ההטמנה הוא לקדירה הטמונה כבר מע''ש. **ויעוין בשו"ת מנחת שלמה** תניינא (ב - ג) סימן יב דמבאר דכונתו להוכיח מסיום דברי רבנו יונה שכתב "ולא התירו במיחם ע"ג מיחם אלא דוקא שאין חום התחתון ניכר בעליון שאינו אלא משמר חומו", ולא זכר כלל דמיירי התם דוקא במעמיד ולא במטמין. ובבאור כונתו יעוי''ש וז''ל, מבואר אצלי בכתובים דהמשנ"ב (שי"ח סקנ"א) אינו מתיר אלא בכה"ג דבשעה שמטמין ומכסה יכולים לתלות שהכסוי הוא עבור הקדירה שהיתה טמונה מקודם, וכיון דלא שרי אלא בכה"ג תו לא חיישינן שמא יבוא להרתיח [ומיושב בכך מה שתמה החזו"א בסי' ל"ז ס"ק י"ז וז''ל, ולא שייך כאן סברת אגב ''דאין האיסור משום טורח'' אלא האיסור ''בקדירה שמטמינה בשבת''], וטעמא דאסור בצונן הוא משום דכיון שמוליד חום נעשה כאילו עיקר הכיסוי הוא לצורך הצונן ולא בשביל הקדירה הישנה, ולכן לדעת המשנ"ב מותר גם לכתחלה לגלות ולהטמין ולכסות אח"כ את שניהם, ומה שאוסר המשנ"ב בסי' רנ"ג ס"ק פ"ח [יעוי''ש דאסור להכניס בשבת תחת הבגדים] מיירי כשאינו מגלה אלא מכניס תחת הבגדים ומטמין.

**ויעוין בחזו''א ל''ז ס''ק י''ז דחולק על המשנ"ב** וס"ל, שאפילו אם נתגלתה הקדרה אסור להטמין הכלי העליון, משום שהטמנה אינה איסור טירחה שיהיה מותר דרך אגב. וכן כתב בשביתת השבת ס''ק קה וביאר את דברי השו"ע דהכא מיירי שעירה את התבשיל לכלי שני שאז מותר לטמנו, או דמיירי שהיתה טמונה במק"א ומעביר מהטמנה להטמנה, ובשו"ע הרב שי''ח י''ד ביאר את דברי השו"ע דמיירי בהנחה על גבי קדרה ולא בהטמנה.

**ויעוין בתורא''ש סוף פרקין דגם נקט דהיתרא דמיחם ע''ג מיחם הוי גם בדרך הטמנה** וז''ל, בתוספתא קתני טומנים מיחם על גבי מיחם ואיפשר דאפי' בשבת נמי שרי ואין זה כמו מטמין בשבת דאסור אפי' בדבר שאינו מוסיף הבל כיון שמשים מיחם על גבי מיחם. ויש לעיין בכונתו דמשים מיחם ע''ג מיחם. ויש שבארו דכונתו ליסוד המ''ב דכיון דמכניסו להטמנת התחתונה ליכא בזה איסורא.

**[יש לציין שהרבה מהדברים נעזרתי באוצר עיונים במתיבתא].**