= ב - קוצר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

עג: והקוצר - והמעמר, עירובין ק: תני חדא - אמר רמב"ח, חולין קכז: טומאת אוכלין - נשחטה הבהמה, שבת פא: גופא אמר ר"ל - א"ר יוחנן, צה. מתניתין - צה: אמר רבא, קז: אמר מר בר המדורי - קח. חי' ועוף

ח' אלול ע"ט

דף מס' 1

**מלאכת קוצר**

**ע"ג ב' -** **הקוצר,** בירושלמי בפירקין אמרו דההן דצייד כוורא הצד דגים וכל דבר שאתה מבדילו מחיותו חייב משום קוצר, והביאו הרוקח בסימן נ"ט, והזכר יצחק בח"ב סימן מ"ה אות ב' כתב ללמוד מזה דיסוד מלאכת קוצר הוא בהבדלת החיות, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ונתבאר בדף מס' 2.

אך בכ' הגר"ח לקמן פ"א ב' והוא מהגר"מ כתב להוכיח מד' הרמב"ם דיסוד מלאכת קוצר הוא משום הפסקת חיבורו לקרקע, ומה"ט הוא דהנוטל עציץ נקוב מן הקרקע ומניחו ע"ג יתידות חייב משום קוצר, אף דעדיין הוא יונק מן הקרקע, ונתבאר בדף מס' 2, וכן האריך בזה הדבר אברהם בח"א סימן כ"ד סקי"ד ואילך, והוכיח דהבבלי פליג בזה על הירושלמי, - וכן הוכיחו ממה שאמרו לקמן צ"ה א' דלר"א הרודה חלות דבש חייב משום קוצר, וכן אמרו בירושלמי בפירקין אף דלי"ב הבדלת חיות, ועמש"נ להלן להוכיח כן ממש"כ הפסקי רי"ד דביבשו הן ולא עוקצין לי"ב יניקה, ואפ"ה חייב משום קוצר, וממש"כ הראשונים דהא דביבשו הן ועוקציהן אינו חייב הוא משום דל"ה כמחובר.

בירושלמי בפירקין אמרו דהחולב חייב משום קוצר, ובפירש"י לקמן צ"ה א' ד"ה מפרק כתב כן בשם י"מ, ותמה ע"ז דאי"ז מחובר אלא פקיד ועקיר.

ובדעת הירושלמי כתב הקה"ע שם דהא דחשיב כקוצר הוא משום שהוא מבדילו מחיותו, ולפ"ז אזיל הירושלמי לטעמי' דהצד דגים חייב משום קוצר, אף שאינם מחוברין, - אך הדבר אברהם בח"א סימן כ"ד סקי"ג הק' ע"ז דחיות החלב אינה תלוי' במקומו, והחולב אינו מבדילו מחיותו, וכתב דבע"כ דטעמא דהירושלמי הוא משום דהחלב חשיב כמחובר, - וצ"ע דהרי לדעת הירושלמי מלאכת קוצר אינה בהפסקת החיבור, דמה"ט הצד דגים חייב משום קוצר אף דאינם מחוברים.[[1]](#footnote-2)

**הקוצר הבוצר והגודר והמסיק והאורה כולן מלאכה אחת,** הרמב"ם בפ"ז משבת ה"ד כתב דכולן הוו אב מלאכה שכל אחת מהן לעקור דבר מגידולו מתכוין, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש,[[2]](#footnote-3) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל דכולן הוו אב דהם קוצר גמור, וכ"כ השיטה להר"נ, וכ"כ בפירש"י בכריתות ט"ו א' ד"ה המודלית דהאורה בתאנים הוי אב.

אך המאירי לעיל במתניתין כתב דהאב דקוצר הוא בזרעים, ובוצר בענבים וגודר בתמרים וכו' הוו תולדה, וכ"כ היראים בסימן ער"ד והריטב"א במו"ק ג' א', וכ"כ הרמ"ך בפ"ז משבת ה"ב דבוצר ומוסק שלא היו במשכן הוו תולדה, - ובפי' רגמ"ה בכריתות שם כתב דהאורה בתאנים הוי תולדה, ובצירת ענבים הויא אב, משום דכתיבי בצירה וקצירה בחד קרא את ספיח קצירך לא תקצור ואת ענבי נזירך לא תבצור, אלמא תרוייהו הויין אבות מלאכות.[[3]](#footnote-4)

בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה וצריך לעצים כתב דזומר עצים כשהוא צריך להן הוי תולדה דקוצר, וכ"כ בפירש"י בכריתות ט"ו א' ד"ה המודלית,[[4]](#footnote-5) - אך השעה"מ בפ"ז משגגות ה"ו כתב בדעת הרמב"ם דאף הזומר עצים הוי אב דקוצר, וכ"כ האו"ש בפ"ז משבת ה"ו והחמדת ישראל בקונט' דרך חיים סימן ח' והתוצאות חיים בסימן י"ח סקי"ז.

\*בכריתות ט"ו א' מפרשינן לדעת רבה דהא דמחייב ר"א בתולדה במקום אב, ובאב ואב פטור, הוא בדלית המודלית ע"ג תאנה וקצצן בב"א, ופירש"י דקציצת התאנה היא אב, וקציצת זמורת הגפן היא תולדה, והרגמ"ה שם פירש דקציצת התאנה היא תולדה, ובצירת אשכול הגפן הוא אב, - וקשיא טובא מהתם לדעת היראים ודעימי' דס"ל דבוצר בענבים ואורה בתאנים הם תולדה, דא"כ היאך מפרשינן הכי להא דמחייב ר"א אתולדה במקום אב, הרי התם הוו תרוייהו תולדות, ועד"ז קשיא לדעת הרמב"ם דתרוייהו הוו אבות, ועמש"כ בזה התוצאות חיים שם.

**תולש**

**חייב שתים אחת משום תולש,** בפירש"י כתב דהוא תולדה דקוצר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ג, והלח"מ שם כתב דהחילוק בין תולש לקוצר הוא שקוצר בכלי ותולש ביד, - והאו"ש שם פ"ז ה"ד הביא מירושלמי בפירקין דתולש הוא אב, וכתב דפליגי בזה הבבלי והירושלמי, - אך האג"ט קוצר סק"ד כתב דלא פליגי, דמש"כ רש"י והרמב"ם דהוא תולדה היינו בדברים שאין דרכן בתלישה, אך בדברים שדרכן בתלישה הוי אב, ושם סקי"ג הוכיח כן מהא דאורה בתאנים הוי אב, ובנדרים ס"א ב' אמרינן דתאנים מיקצצן בידא, וכ"כ בכ' הגרי"ז בבכורות כ"ה א', וכתב לפרש בזה משמעות ד' הרמב"ם שם דעוקר דבר מגידולו הוי אב, ול"ה כתולש שאינו אלא תולדה.

**אין דרך תלישה בכך,** בפירש"י כתב דהיינו דאין דרך תלישה ע"י זריקה אלא או ביד או בכלי, ותולש כלאח"י הוא ופטור,[[5]](#footnote-6) - ובתוספתא פ"י הי"א תניא דהי' מהלך ע"ג הארץ ונתזו צרורות מתחת רגליו ונפלו ע"ג עשבים ותלש פטור, ומשמע דרק משום שנתזו הצרורות מתחת רגליו בדרך הילוכו פטור, אך אם זרק אבן בידו לתלוש עשבים חייב, וצ"ע דהרי אין דרך תלישה בכך, - והחזון יחזקאל בהשמטות שם כתב דשמא י"ל דדוקא בתמרי אין דרך תלישה ע"י זריקה ודרכם לגדרם ביד או בכלי, וכמש"כ בפירש"י, ומשא"כ בעשבים.

הרמב"ם בהל' שבת לא הביא לדין זה, - והחזון יחזקאל בהשמטות שם העיר בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"א משבת ה"ח דזרק אבן או חץ בחבירו או בבהמה כדי להרגן והלך ועקר אילן בהליכתו ולא הרג ה"ז פטור משום דשא"מ, ומבו' דאם נתכוין לכך חייב, ולא אמרינן דאין דרך קצירה בכך, ורמז לישב דרק תלישת תמרים אין דרכה בכך, וכנ"ל.

**תולש בפיו**

\*בתוספתא שם תניא דהתולש ברגלו בפיו ובמרפקו פטור, וכ"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן קפ"ח וקצ"ט דהאוכל פירות מן המחובר פטור דהו"ל כלאח"י.

והטל אורות מלאכת הקוצר בתחילתו הק' במש"כ בפירש"י סוכה ל"ז ב' ד"ה אבל אתרוג דהאוכל אתרוג במחובר אין לך תולש גדול מזה, דזה דלא כדתניא בתוספתא דהתולש בפיו פטור, וכתב דצ"ל דאף דהתולש בפיו פטור, מ"מ כל שהוא מכוין לאוכלו שם במחובר חייב משום תולש, ועד"ז כתב החזון יחזקאל בהשמטות לתוספתא דשאני היכא דתולש בפיו דרך אכילה דהוי דרך תלישה, ומשא"כ כשתולש בפיו להניח דאין דרך תלישה בכך ופטור,[[6]](#footnote-7) וכתב עוד, דבכי"ע ליתא לתיבת פיו.

והאחרונים נחלקו בזה, דהמג"א בסימן של"ו סקי"א כתב ע"ד רש"י שם, דאפשר דאינו חייב ע"ז, דאין דרך תלישה בכך, דומיא דהא דאין דרך תלישה ע"י זריקת אבן אלא ביד או בכלי, וכ"כ הא"ר שם סקי"ג, והגר"ז שם סט"ז, - אך הבכור שור בסוגיין כתב במש"כ רש"י דדרך תלישה הוא ביד או בכלי, דה"ה בתלישה ברגל או בפיו,[[7]](#footnote-8) ומש"כ רש"י ביד או בכלי, הוא משום דאטו כי רוכלא וכו', ולא בא למעט אלא ע"י זריקה, ולמד לזה ממש"כ רש"י בסוכה דאין לך תולש גדול מזה.[[8]](#footnote-9)

**קוצר כשא"צ לדבר הנקצר**

לעיל בסוגיין אמרו דזומר וצריך לעצים חייב שתים אחת משום קוצר ואחת משום נוטע, והתוס' שם כתבו דכל שא"צ לעצים אינו חייב משום קוצר אף למ"ד דמשאצל"ג חייב עלי', דלא מיקרי קוצר בעצים אלא בענין זה שהוא צריך להם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ד שכתב דהזומר והוא צריך לעצים חייב משום קוצר, אף שדעתו דמשאצל"ג חייב עלי'.[[9]](#footnote-10)

אך התורי"ד ובפסקיו בסוגיין כתב דלר' יהודה הוא חייב אף שא"צ לעצים, ולקמן קכ"א ב' פירש דהיינו משום דהוא צריך לתלישה זו לצורך האילן ואי"ז קלקול, ומה שאמרו דהוא צריך לעצים הוא כר"ש דמשאצל"ג פטור, וכ"כ הראבי"ה בסימן קצ"ד.[[10]](#footnote-11)

הקר"א דקדק מד' התוס', דכל הא דאינו חייב משום קצירה כשאינו צריך להן, הוא בעצים, אך באספסתא וקניבת ירק ל"ב שיהא צריך להן, וע"כ בההיא דמאן דקטיל אספסתא ומאן דקניב סילקא, לא אמרו דהוא צריך להן,[[11]](#footnote-12) וכ"כ המהרש"א בסנהדרין כ"ו א',[[12]](#footnote-13) וכ"כ החיי אדם בכלל י"א ס"ה, ובנשמ"א שם סק"ב דקדק כן מד' התוס' ומד' הרמב"ם, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת קוצר סק"ג ודקדק כן מד' הרמב"ם.

אך בד' התוס' במו"ק ב' ד"ה וצריך לעצים מבו' כמש"כ הקר"א בסוגיין והאג"ט חורש סק"ז אות ח' דבכל מילי אינו חייב משום קוצר כשא"צ להן, וכ"נ בד' הר"י מלוניל והמאירי והשיטה להר"נ בסוגיין, והריטב"א והשיטה להר"נ לקמן צ"ד ב', ועמד ע"ז האמרי בינה שבת סימן ל"ב (ד"ה וראיתי בנשמת אדם).[[13]](#footnote-14)

המהרש"א בסנהדרין שם כתב דטעם הא דלא מיקרי קוצר בעצים כשאינו צריך להן, הוא משום דבעצים ל"ה קצירה כלל, והא דכשצריך להן חייב, הוא משום דבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה, והא איתעבידא מחשבתו,[[14]](#footnote-15) וכן נקט בחי' הגרע"א בסוגיין דהא דכשא"צ לעצים פטור, אי"ז משום מקלקל, אלא הוא משום דבכה"ג אין ע"ז תורת מלאכה כלל, ואך דבדבריו לא נתפרש דהוא רק בעצים, וי"ל דלעולם אין תורת מלאכה על קצירה כשא"צ לה, (ע"ד הא דקורע שלא ע"מ לתפור ל"ה מלאכה, והתוס' דימו זל"ז).

אך הקר"א בסוגיין כתב די"ל דהא דכשא"צ לעצים פטור, הוא משום מקלקל, ול"מ הא דהוא מתקן בכך את האילן, וכ"כ האמרי בינה שבת סימן ל"ב, והביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ד ד"ה ולא נתכוין,[[15]](#footnote-16) ועמש"כ בזה האבהא"ז בפ"א משבת ה"ה.

הגרע"א בגהש"ס בסוגיין פירש בד' התוס', דלא סגי בהא דהוא צריך לעצים, אלא בעינן שיתכוין לצורך העצים,[[16]](#footnote-17) - אך בד' האמרי בינה שבת סימן ל"ב ד"ה וראיתי בנשמת אדם נראה שפירש דכל שהוא צריך לעצים חייב אף שלא נתכוין לצורך זה, וכ"כ התהל"ד בסימן ש"כ סק"ט, ולמש"כ הקר"א ודעימי' דהא דאם א"צ לעצים פטור הוא משום מקלקל, ודאי דסגי במה דהוא צריך להן, אף אם לא נתכוין לצורך זה.

הנשמת אדם בכלל י"א סוסק"ב צידד דכל הא דלא מיקרי קוצר כשא"צ לעצים, הוא רק בכה"ג שעיקר כונתו לזמור כדי שיצמיח, אך אם אין כונתו רק לחתוך עצים מן האילן, אע"פ שא"צ לעצים חייב משום קוצר, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בעירובין ק' ב', ונת' במקומו.

אך האמרי בינה שבת סימן ל"ב ד"ה וראיתי עוד שם כתב דבכל גוונא אינו חייב אלא כשהוא צריך לעצים,[[17]](#footnote-18) ועיי"ש במש"כ לדחות להוכחת הנשמ"א, ועי' גם באג"ט קוצר סק"ל במש"כ לדחות, ונת' במקומו.

האמרי בינה שם ד"ה והנה בקוצר כתב להוכיח מסוגיית הגמ' לקמן פ"א ב' דאף דלא מיקרי קוצר כשא"צ לעצים, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן,[[18]](#footnote-19) ולמש"כ הקר"א ודעימי' דהא דאם א"צ לעצים פטור, הוא משום מקלקל, ודאי דה"ז אסור מדרבנן.

**עירובין ק' ב' -** **תני חדא אחד אילן לח ואחד אילן יבש,** בפירש"י כתב דאילן יבש היינו שאין בו לחלוח ולאו מחובר הוא, ומבו' בדבריו בד"ה בימות החמה ובד"ה קא נתרי פירי דמה"ט לי"ב משום קוצר, וכ"כ התוס' בשבת ק"נ ב' ד"ה במחובר דכל שהוא יבש ואינו יונק מן הארץ לי"ב איסור תלישה דאין דינו כלל כמחובר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, ועמש"נ להלן על סוגיית הגמ' בחולין בדעת הרמב"ם בזה.

**הא קא נתרי פירי,** בפירש"י כתב דהיינו דיש לגזור תלישה דיבש אטו תלישה דלח, אך התוס' בשבת ק"נ ב' ד"ה במחובר פירשו דה"ז אסור מדאורייתא, וכתבו דאיירי ביבשו הן ולא עוקציהן דדינו כמחובר,[[19]](#footnote-20) וכ"כ המחה"ש בסימן של"ו סק"א בדעת הרמב"ם דמפרש כן, ונתבאר להלן.

**והא קא נתרי קינסי,** הנשמת אדם בכלל י"א סוסק"ב עמד בזה דלמש"כ התוס' דכשא"צ לעצים אינו חייב משום קוצר, א"כ מ"ט אסרינן היכא דנתרי קינסי, הרי א"צ לקינסי אלו, ואף בלחים כה"ג ל"ה חייב חטאת, ואין לגזור בזה ביבשים אטו לחים, והוכיח מזה דכל מש"כ התוס' דכשא"צ לעצים אינו חייב משום קוצר, הוא רק כשכונתו לזמור כדי שיצמיח, ונתבאר לעיל, - והאמרי בינה שבת סימן ל"ב ד"ה וראיתי עוד שם כתב לדחות דגזרינן שמא יתלוש ויהא צריך לעצים, - והאג"ט קוצר סק"ל כתב דהתוס' לטעמייהו אזלי, דמפרשי לה ביבשו הן ולא עוקציהן דדינו כמחובר, ואי"ז גזירה אטו לחים.

**מותר לילך ע"ג עשבים בשבת וכו' הא בלחים הא ביבשים,** בפירש"י כתב דבלחים אסור דהוי תולש, ויבשים כתלושין דמי, והאג"ט קוצר ס"ט כתב דאף דפירות האילן שיבשו הן ולא עוקציהן הקוצר מהן בשבת חייב חטאת, וכמו שאמרו בחולין קכ"ז ב' ונתבאר להלן, מ"מ עשבים שיבשו כתלושין דמו, ובסקי"ט שם הביא כן מפירש"י הכא,[[20]](#footnote-21) וכתב דהוא משום דעשבים יבשים מיפרכי.

**תולש תאנים שיבשו**

**חולין קכ"ז ב' -** **מסייע לי' וכו' תאנים שצמקו באיביהן מטמאות טומאת אוכלין והתולש מהן בשבת חייב חטאת,** בפירש"י כתב דהיינו דאע"ג דלענין שבת מחוברין נינהו מטמאין טומאת אוכלין, וזהו דמדמינן לה להא דאבר ובשר המדולדלין דאין מעלין ארוכה, אף דאין מטמאין טומאת נבילות דחשיבי כמחוברין, מ"מ הן מטמאין טומאת אוכלין, - והפסקי רי"ד כתב דהא דלענין טומאת אוכלין לא חשיבי כמחוברין, הוא משום שכבר אינם יונקין, ואפ"ה כיון דהן מחוברין יפה חשבינן לה כתולש מן המחובר,[[21]](#footnote-22) - ומבו' דחיוב קוצר אינו משום הפסקת היניקה, אלא משום עקירתו מחיבורו,[[22]](#footnote-23) וע"כ אף שכבר לי"ב יניקה, מ"מ כיון דחשבינן להו כמחוברין, יש בהן משום קוצר.[[23]](#footnote-24)

**אי דיבשו הן ועוקציהן,** בפירש"י כתב דאם יבשו הן ועוקציהן אף לענין שבת הוו כתלושין, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי, וכ"כ התוס' בשבת ק"נ ב'.

ובטעם הא דשאני היכא דיבשו הן ולא עוקציהן דהתולש מהן בשבת חייב חטאת, מהיכא דיבשו הן ועוקציהן דאינו חייב חטאת, מצינו כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד כתב דכל שצמקו הן ולא עוקציהן, אע"פ שכבר אינם יונקין, מ"מ כיון שעוקציהן לחין ומחוברין באילן יפה, בתר מקום חיבורן אזלינן, והתולש מהן בשבת חייב, שהרי הן מחוברין יפה ואינן נופלין מאליהן, וחשיב כתולש מן המחובר, ומשא"כ כשצמקו הן ועוקציהן, דכיון דיבש מקום חיבורן, הן נופלין מאליהן אם תנענע בהן, וע"כ חשיבי כתלושין אף לענין שבת.

**ב** בד' התוס' וש"ר בשבת ק"נ ב' משמע להדיא דכל דלי"ב יניקה לא חשיב כמחובר לענין שבת, אף שאינו נופל מאליו, ובע"כ צ"ל לדעתם דכל שלא יבשו עוקציהן, אכתי אית בהו יניקה, וכ"כ הזכר יצחק בח"ב סימן מ"ה אות ב', וכ"ה משמעות ד' התוס' וש"ר שם, שכתבו דדוקא בצמקו באיביהן חייב ולא ביבשו, ומשמע דכל שלא יבשו עוקציהן, אף הפירות עצמן לא יבשו לגמרי).

**ג** המרומי שדה כתב, דלעולם הפרי עצמו שיבש חשיב כתלוש אף לענין שבת, והא דהוא חייב על תלישתו, הוא משום תלישת קצה הפרי דעדיין הוא לח, ולא גרע מזומר לעצים דחייב משום קוצר, וכ"נ גם בד' החת"ס,[[24]](#footnote-25) ועיי"ש במרומי שדה מש"כ לפרש לפ"ז להא דמדמינן לה לאבר ובשר המדולדלין.

**ד** האג"ט קוצר סקנ"ה אות י' כתב דכיון דהעוקץ שלא יבש חייבין אף תלישתו, ה"נ הפרי המחובר בו חייבין על תלישתו, והדבר אברהם בח"א סימן כ"ד סקט"ז כתב בע"א קצת, עיי"ש.

הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ד כתב דתאנים שיבשו באיביהן וכן אילן שיבשו פירותיו בו התולש מהן בשבת חייב, וכ"כ השו"ע בסימן של"ו סי"ב, - והמג"א שם סק"א כתב בדעת הרמב"ם דהיינו אף כשיבשו הן ועוקציהן, וכ"נ בד' העולת שבת שם סק"ט, וכ"כ החיי אדם בכלל י"א ס"ה,[[25]](#footnote-26) והפמ"ג שם כתב דלפ"ז צ"ל דהא דפריך אי דיבשו הן ועוקציהן פשיטא, היינו דבכה"ג פשיטא שהן מטמאין טומאת אוכלין, ועמש"כ בזה הנשמת אדם בכלל י"א סוסק"ב, - אך התו"ש שם סק"א כתב דד' הרמב"ם מתפרשים כשיבשו הם ולא עוקציהן, וכ"כ המים חיים שהובא בס' הליקוטים בהל' שבת שם, וכ"כ הטל אורות בסוף מלאכת הקוצר, ועמש"כ המחה"ש בסימן של"ו סק"א והנשמת אדם בכלל י"א סק"ב בביאור מקורו של המג"א דלד' הרמב"ם אף אם יבשו עוקציהן חייב.

המג"א שם הק' ע"ד הרמב"ם מסוגיית הגמ' בעירובין ק' ב' דמבו' דכל שיבש האילן לי"ב משום קוצר,[[26]](#footnote-27) - והא"ר שם סקט"ז כתב דכל שהאילן עצמו יבש הוי כתלוש, ורק כשהאילן לח אלא שהפירות יבשים ל"ה כתלושין, וכ"כ החמד משה שם סק"א,[[27]](#footnote-28) - ועמש"כ לפרש בזה האג"ט קוצר סקנ"ה אות י' בהג"ה והדבר אברהם בח"א סימן כ"ד סקט"ז.

העולת שבת בסימן של"ו סק"ט נקט דלדעת הרמב"ם והשו"ע אף בעשבים יבשים חייב משום תולש, ועיי"ש מה שעמד בזה, - אך המג"א שם סקי"ד כתב דעשבים יבשים לכו"ע כתלושין דמו, ועמש"כ בזה האג"ט קוצר סקי"ט, ומש"כ בהגהות שבסוף הספר (מבעל השם משמואל) סקי"ג.

\*הרמב"ם בפ"ב מטומאת אוכלין ה"ד כתב דאם יבש האילן ובו פירות הרי הן כתלושין, והן מקבלין טומאת אוכלין, והראב"ד שם השיג ע"ז, והמל"מ שם פירש דפלוגתייהו היא בגונא דיבש האילן ולא יבשו הפירות, דלדעת הרמב"ם חשיבי הפירות כתלושין ולדעת הראב"ד לא חשיבי כתלושין, והאג"ט קוצר סקכ"א כתב דפלוגתייהו היא גם לענין שבת, דלדעת הרמב"ם כל שיבש האילן אף שלא יבשו הפירות שבו, הוו כתלושין, ולדעת הראב"ד הוו כמחוברין.

ט' אלול ע"ט

דף מס' 2

**תלישת עשבים שעלו בצרור**

\***שבת פ"א ב' -** **צרור שעלו בה עשבים מותר לקנח בה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאינו מתכוין לתלוש, וקי"ל כר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר, ובחי' הגרע"א כתב בתו"ד דאף למש"כ התוס' בכ"ד דאף לר' יהודה דדשא"מ אסור, מ"מ בשבת אי"ז אלא דרבנן, מ"מ הו"ל שבות חמור ולא הותר משום כבוד הבריות, וכמבו' לקמן בסוגיין דהא דאסר ר' יוחנן לקנח בחרס, הוא משום דדבר שאינו מתכוין אסור.

והאו"ז בסימן נ"ו הק' דהיאך שרינן לה משום דבר שאינו מתכוין, הרי מודה ר"ש בפס"ר דאסור, ולדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, ניחא, אך בחי' הגרע"א בתו"ד כתב דל"ה פס"ר, וכ"כ המ"ב בסימן שי"ב סקי"ג.

**והתולש ממנו בשבת חייב חטאת,** בפירש"י כתב דהוא משום דמקום גידולו הוא אע"פ שהוא צרור ולא עפר, והרמב"ם בפ"ח משבת ה"ג כתב דהא דהתולש ממנו חייב, ול"ד לתולש מעציץ שאינו נקוב דפטור, הוא משום דהכא זה הוא מקום גידולו, ומשא"כ בעציץ שאינו נקוב דאי"ז מקום גידולו, ומשמעות דבריו דלא חשבינן לה כעציץ נקוב, ואפ"ה כיון דהוי זה מקום גידולו חייב משום תולש, ועמש"כ בזה הדבר אברהם בח"א סימן כ"ד סקי"ז וסימן כ"ה סקי"ב, - אך הר"ש בעוקצין פ"ב מ"י כתב דהא דהתולש ממנו בשבת חייב חטאת, הוא משום דרואה האויר מד' רוחותיו,[[28]](#footnote-29) וכתב לדמות לזה דינא דהתם בטבלא שאין לה לבזבז, ועמש"כ ע"ז הדבר אברהם בסימן כ"ה סקי"ג, - ועמש"כ בכ' הגר"ח בסוגיין מהגר"מ בטעם החיוב בזה לדעת הרמב"ם ולדעת ש"ר.

**האי פרפיסא שרי לטלטולי,** הפסקי רי"ד כתב דהא דלי"ב משום מוקצה, הוא משום דלכך הוא עשוי להניחו על שלחנו להריח בו או בראש מיטתו, ועד"ז כתב הר"ן, דדוקא עציץ נקוב אסור לטלטלו, אך עציץ שאינו נקוב שיש בו זרעים שעומדין להריח, מותר לטלטלו ול"ב הזמנה, שהרי מוזמן ועומד הוא לכך, ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א סימן של"ו סקט"ו, והתהל"ד שם סק"ו, והשביתת השבת קוצר סק"ז.

**הגבהת עציץ נקוב מן הקרקע**

**הי' מונח ע"ג קרקע והניחו ע"ג יתידות חייב משום תולש,** בפירש"י כתב דהאי חייב ל"ד אלא אסור משום דדמי לתולש,[[29]](#footnote-30) דאם הי' חייב, היאך התירו חכמים איסור כרת וסקילה משום צורך קינוח,[[30]](#footnote-31) וכ"כ התוס' וש"ר, וכ"כ התוס' בגיטין ז' ב' ד"ה דילמא, וההג"א בסימן ב' כתב דהא דאינו חייב משום תולש, הוא משום דאף המונח ע"ג יתידות יונק קצת מן הקרקע, ועד"ז מבו' בד' התוס' דהיינו משום דכשהוא ע"ג יתידות חשיב כמחובר.

אך המאירי לעיל בסוגיין כתב בדין צרור, דהא דכשמגביהו מן הקרקע אינו חייב משום תולש, הוא משום שאינו מחובר כ"כ לקרקע ואע"פ שהוא יונק מן הקרקע אין כאן עקירה, והא דהתולש עשבים מן הצרור חייב חטאת, הוא משום דהוא עוקר דבר מגידולו, ואי"ז משום דהוא עוקר מן הקרקע, ולפ"ז הרי דגם הא דהמגבי' עציץ נקוב מן הקרקע והניחו ע"ג יתידות פטור, הוא משום דאינו מחובר כ"כ לקרקע, והא דהתולש מעציץ נקוב חייב, הוא משום עוקר דבר מגידולו,[[31]](#footnote-32) וכן משמע קצת בל' הפסקי רי"ד, דהא דאינו חייב משום תולש הוא משום דלא סגי במה שהוא יונק מריח הקרקע.

ההג"א שם כתב לפי דבריו דאם הפסיקו בעצים או בבגד דהפסיק יניקתו לגמרי, חייב משום תולש, והביאו הב"י בסימן של"ו ס"ח והמ"ב שם סקמ"ד, והאג"ט קוצר ס"ז כתב עפי"ז, דאף המונח ע"ג יתידות ולקחו והניחו ע"ג הספסל חייב משום קוצר, כיון דהמונח ע"ג יתידות חשיב כמחובר, וכשנתנו ע"ג הספסל הו"ל כתולש.

אך הפסקי רי"ד כתב דדוקא לסלק העציץ מע"ג קרקע יש בו משום תולש, אבל אם הי' מונח ע"ג יתידות מותר לטלטלו ולשומו ע"ג שולחנו, ואין בו משום תולש, וזה לטעמי' דמשמעות דבריו דלעולם המונח ע"ג יתידות אינו יונק מן הקרקע, והא דהנוטל מן הקרקע ומניח ע"ג יתידות פטור הוא משום דגם כשהוא ע"ג קרקע אינו מחובר כ"כ לקרקע, וע"כ שפיר מותר ליטול מע"ג יתידות ולהניח ע"ג שולחנו, דאף כשהוא ע"ג יתידות אינו יונק מן הקרקע ולא חשיב כלל כמחובר.

הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ד כתב דאם הגביהה מעל הארץ והניחה ע"ג יתידות חייב משום תולש, ושם פ"א ה"ב כתב דכל מקום שנאמר חייב ה"ז חייב כרת וסקילה וחטאת, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין בשם הריב"א, דכיון שאמרו סתמא חייב היינו חייב ממש, ול"ד לההיא דחייב משום נשג"ז, דמפרש להדיא דהוא משום נשג"ז ואינו אלא מדרבנן, והביאו האו"ז בסימן נ"ו.

ובביאור היתר הקינוח מצינו כמה דרכים, **א** המ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דבאמת לא התירו לקנח בצרור שיש בו עשבים המונח ע"ג קרקע, וכ"כ השה"ג בפירקין, ועמש"כ ע"ז הלח"מ שם. - **ב** הפר"ח במים חיים שם כתב בדעת הרמב"ם דאביי פליג על ר"ל בהיתר הקינוח, ומה"ט הוא שהשמיט הרמב"ם להיתר קינוח בצרור שעלו בו עשבים.[[32]](#footnote-33) - **ג** התוס' תלמיד ר"י הזקן והאו"ז כתבו בשם הריב"א, דהא דמותר לקנח בו, הוא משום שהוא מחזירו לקרקע שהוא מקום גדילתו ול"ה תולש, ול"ד לתולש דבר המחובר דאף אם החזירו חייב, דהיינו כשהי' מחובר גמור דכשמחזירו לשם נוטע לכתחילה הוא, אבל הכא שאינו מחובר גמור, כשהוא מגביהו אינו תולש גמור אא"כ קובעו במקום אחר שממעט את יניקתו,[[33]](#footnote-34) ועמש"כ ע"ז הדבר אברהם בח"א סימן כ"ה סקי"ד, והמנחת שלמה ח"ב סימן קט"ו אות ג', ועד"ז כתבו המרכה"מ והקרית מלך רב בהל' שבת שם בדעת הרמב"ם. - **ד** הדברי יחזקאל בסימן ב' סק"ה כתב דהעשבים שע"ג הצרור אינם מחוברים לקרקע, אלא מחוברים לצרור עצמו,[[34]](#footnote-35) וע"כ כשמגבי' את הצרור ל"ה כתולש, וכ"כ הדבר אברהם בח"א סימן כ"ה סקי"ב, ועד"ז כתב הטל אורות במלאכת הקוצר, עיי"ש.

בטעם החיוב בזה כשהגביהו מן הארץ והניחו ע"ג יתידות, כתב המאירי בגיטין ז' ב' דהוא משום דכל שהעציץ מונח ע"ג יתידות אינו כמונח ע"ג קרקע וחשיב כתלוש, וע"כ הוא דהנוטלו מן הקרקע ומניחו ע"ג יתידות הו"ל תולש, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת קוצר סק"ד בדעת הרמב"ם, וכ"כ האג"ט קוצר סק"ו אות ה' והדבר אברהם בח"א סימן כ"ה סק"ג ובכ' הגר"ח בסוגיין בשם הגר"מ, והאג"ט והדבר אברהם כתבו דאזיל לטעמי' בפ"א מתרומות שפסק כר' יהודה דכשאין הספינה גוששת אינו חייב בתרו"מ,[[35]](#footnote-36) וזהו שלא הביא בהל' שמיטה ויובל להא דכותבין פרוזבול על עציץ נקוב המונח ע"ג יתידות.[[36]](#footnote-37)

אך בל' הריב"א משמע דחיובו הוא משום דממעט את יניקתו,[[37]](#footnote-38) וכ"כ הזכר יצחק בח"ב סימן מ"ה סק"ב דאף דעציץ נקוב המונח ע"ג יתידות הוי כמחובר, מ"מ כל שנוטלו מע"ג קרקע ומניחו ע"ג יתידות חייב משום דממעט יניקתו, וכ"כ הדבר אברהם שם סק"א בשמו,[[38]](#footnote-39) ועיי"ש שהוכיח מזה דמלאכת קצירה היא משום הבדלת חיותו, דאם היא משום פסיקת החיבור, ל"ה חייב בכה"ג שהניחו ע"ג יתידות דעדיין הוא מחובר.[[39]](#footnote-40)

**התולש מעציץ נקוב המונח ע"ג יתידות**

בעיקר הפלוגתא בטעם חיובא דהמגבי' עציץ מן הקרקע והניחו ע"ג יתידות, נפ"מ בזה הוא בדין התולש מעציץ נקוב המונח ע"ג יתידות אם הוא חייב, דלמש"כ המאירי ודעימי' דהא דחייב כשהגבי' מן הקרקע, הוא משום דעציץ המונח ע"ג יתידות חשיב כתלוש, אין התולש ממנו חייב, וכ"כ הרד"ע בפ"ח משבת ה"ג, והטל אורות במלאכת הקוצר, והאג"ט קוצר סק"ו (אות ב'), - אך למשמעות ד' הריב"א ודעימי' דהא דחייב כשהגבי' מן הקרקע, הוא משום מיעוט היניקה, ולעולם חשיב עציץ המונח ע"ג יתידות כמחובר, הרי דהתולש ממנו חייב.

אך הקה"י בגיטין סימן ו' סק"ג צידד דאף דעציץ המונח ע"ג יתידות לא חשיב כמחובר, מ"מ התולש ממנו חייב משום עוקר דבר מגידולו, כיון דהיינו רביתי',[[40]](#footnote-41) ולא גרע מתולש פיטרא מאונא דחצבא דחייב, ולא הותנה שיהא החצבא מונח ע"ג קרקע, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ג, וכ"נ בד' המהר"ח אלפאנדארי שהביא הטל אורות במלאכת הקוצר.[[41]](#footnote-42)

**הי' מונח ע"ג יתידות והניחו ע"ג קרקע חייב משום נוטע,** בד' המאירי מבו' דכ"ה דברישא אינו חייב ממש ואין איסורו אלא מדרבנן, ה"נ הכא אין איסורו אלא מדרבנן, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין ג', וכ"כ ההג"א בסימן ב', וכ"כ המהר"ם, וכ"כ השה"ג בפירקין.[[42]](#footnote-43)

והמנ"ח זורע סק"ג עמד בזה, דהדין נותן שיהא חייב משום נוטע, כיון דכשמניחו ע"ג קרקע הוא יונק יותר וממהר להצמיח, והו"ל תולדת זורע כמו משקה מים, וכ"כ הישועות מלכו בפ"ח משבת ה"ג,[[43]](#footnote-44) ועמש"כ בזה האג"ט זורע סקכ"ב,[[44]](#footnote-45) והחזו"א בתשו' סימן תכ"ד.

הר"ן כתב דלמש"כ רש"י דהא דחייב הוא מדרבנן, משמע דבעציץ שאינו נקוב אף איסור דרבנן ליכא, וכ"כ המאירי בשם חכמי הדורות, - אך השו"ע בסימן של"ו ס"ח כתב דעציץ אפי' שאינו נקוב יש ליזהר מליטלו מע"ג קרקע ולהניחו ע"ג יתידות, ובגל' הגרע"א שם עמד בזה, דכיון דאף כשהוא ע"ג קרקע אינו יונק מהקרקע, א"כ במה שנוטלו ומניחו ע"ג מקום אחר לא עביד מידי, וכתב דשמא טעמא דהשו"ע הוא מכח הספק אם דינא דעציץ שאינו נקוב הוא בעץ או בחרס, וכ"כ הגר"א שם, וכ"כ השעה"צ שם סקל"ז ובביאוה"ל שם.[[45]](#footnote-46)

\*בירושלמי בפ' כלל גדול ה"ב אמרו הנותן עציץ נקוב ע"ג עציץ נקוב חייב עלי' משום קוצר ומשום זורע, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המאירי בסוגיין כתב בשם י"מ שפירשו דהוא קוצר את התחתון שעשבים שבו אינם יכולים לגדול, וזורע את העליון שמוסיף לו יניקה, וכתב דלפי דבריהם אם אין מוסיף לו יניקה אלא שמשנהו ממקום למקום פטור, וכ"כ הקה"ע שם. - **ב** המאירי כתב לפרש דכשמעתיק את העציץ ממקומו נקרא קוצר, וכשמניחו במקום יניקה נעשה זורע, וכתב לפ"ז דאסור לשנות עציץ ממקום יניקה כלל, ועמש"כ בזה הדבר אברהם בח"א סימן כ"ה סק"ט ובהג"ה שם. - **ג** המרומי שדה שם כתב דהא דחייב משום קוצר הוא משום דבקרקע הוא גדל במהרה יותר משמונח ע"ג עציץ נקוב, ומ"מ במה שהניחו ע"ג עציץ נקוב ולא על הספסל וסופו ליגדל ע"ז חייב משום זורע.[[46]](#footnote-47)

**תולש מעציץ נקוב**

**צ"ה א' -** **התולש מעציץ נקוב חייב,** בפירש"י כתב דהוא משום דהוי כמחובר דיונק מן הקרקע ע"י הנקב, ומשמע דחיוב קוצר תליא במה דהוי מחובר והוא תולשו מחיבורו, וכ"נ בפירש"י לעיל בד"ה מפרק, ובעירובין ק' ב' בד"ה יבש.

בפירש"י כתב דעציץ נקוב הוא אף כשהנקב בדופנו, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שמ"א,[[47]](#footnote-48) וכ"כ המאירי בשם י"מ דאף אם הנקב בדפנות הוי כעציץ נקוב, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דבכה"ג ל"ה כעציץ נקוב, - ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ב מביכורים ה"ט, והאג"ט קוצר סק"ז ושם סק"ו אות ט' - י"ג, והדברי יחזקאל בסימן ב' סק"ג, והחזו"א בסימן ס"ב סקכ"א ובעוקצין סימן ד' סק"ב.

**ושאינו נקוב פטור,** נחלקו האחרונים אם ה"נ הזורע בעציץ שאינו נקוב פטור, או דשאני התולש מעציץ שאינו נקוב דכיון דאינו מחובר אינו חייב משום תולש, אך הזורע בעציץ שאינו נקוב חייב, ונת' במ"מ למלאכת זורע דף מס' 2, ועיי"ש שנתבאר דבד' הרמב"ם בתשו' נראה דהזורע בעציץ שאינו נקוב חייב.

\*בעוקצין פ"ב מ"ט תנן דקישות שנטעה בעציץ והגדילה ויצאה חוץ לעציץ טהורה, והר"ש שם פירש דהיינו דאף דהעציץ אינו נקוב, מ"מ כל שהגדילה ויצאה חוץ לעציץ חשיבא כמחובר, וכ"כ בפירש"י בחולין קכ"ח א', וכתב דאף מה שבתוך העציץ חשיב כמחובר, לפי שחוזר ויונק מן הנוף הנוטה חוץ לעציץ,[[48]](#footnote-49) - והמל"מ בפ"ב מביכורים ה"ט כתב בתו"ד דה"נ לענין שבת התולש ממנו חייב, עיי"ש, וכ"כ החיי אדם בכלל י"ב ס"ב, - אך הטל אורות במלאכת הקוצר האריך דאף דלענין טומאה הוי כמחובר, מ"מ לענין שבת ל"ה כמחובר והתולש ממנו פטור, וכ"כ בתשו' בית דוד ח"א סימן א', - ועמש"כ בזה האג"ט קוצר סק"ח, והשביתת השבת קוצר סק"י.

**ור"ש פוטר בזה ובזה,** לקמן ק"ח א' אמרינן דמאן דתלש פיטרא מאונא דחצבא מיחייב משום עוקר מגידולו, ול"ד לתולש מעציץ שאינו נקוב דפטור, דשאני התם דלאו היינו רביתי', ועמש"נ שם בזה, - והדברי יחזקאל בסימן ג' סק"ו בהג"ה הק' דלפ"ז מ"ט דר"ש דהתולש מעציץ נקוב חייב, הרי אף דס"ל דל"ה כמחובר, מ"מ כיון דהיינו רביתי' יש לחייב משום עוקר דבר מגידולו,[[49]](#footnote-50) וכתב דצ"ל דכיון דאין דרך גידולו בעציץ אלא ע"י חיבורו לקרקע עולם, לא מיקרי העציץ מקום גידולו אלא קרקע עולם, וכיון דס"ל דל"ה מחובר לקרקע עולם, לא מיקרי תולש.

\***ושאני לענין טומאה דהתורה ריבתה טהרה אצל זרעים שנאמר על כל זרע זרוע אשר יזרע,** בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ד' משמע דגם לדידן שאני דין הכשר זרעים משאר מילי, ועיי"ש שהוצרך לפרש דהא דעציץ שאינו נקוב חשיב כתלוש לענין הכשר זרעים, הוא משום דכתיב זרע זרוע אשר יזרע כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה.

ובשיעורי הגר"ש בגיטין ז' ב' אות ק' פירש דגדר הא דריבתה התורה טהרה אצל זרעים הוא, דאף דעציץ נקוב לר"ש ל"ה כמחובר, מ"מ כיון שהוא יונק מן הקרקע ה"ז טהור,[[50]](#footnote-51) - ועיי"ש שכתב לפ"ז דגם רבנן מודו להך מילתא,[[51]](#footnote-52) ואך דלדידהו ליכא נפ"מ בזה בעציץ נקוב המונח ע"ג קרקע דהוי כמחובר, אך נפ"מ בזה בעציץ נקוב המונח ע"ג יתידות, דאף לדעת הסוברים דל"ה כמחובר, מ"מ אינו מכשיר את הזרעים, כדתניא בתוספתא שהביא הר"ש בספ"ב דעוקצין.

**ומודה ר"ש שאם ניקב בכדי טהרתו,** בפירש"י כתב דהוא משום דל"ה כלי, והיינו דכל דל"ה כלי, ה"ז בטל לקרקע, וכ"כ התוס' דבכה"ג דניקב בכדי טהרתו ה"ז בטל לקרקע, ולכאו' הטעם בזה, דהא דס"ל לר"ש דעציץ נקוב ל"ה כמחובר, הוא משום דהכלי מפסיק בין העפר לקרקע, וע"כ כל דל"ה כלי והוא בטל לקרקע, שפיר הו"ל כמחובר, - אך הר"ן פירש דהא דמודה בזה ר"ש, אי"ז משום דבטל מתורת כלי, אלא הוא משום דבכה"ג שניקב כמוציא זית ה"ה יונק מן הקרקע, וכתב דלפ"ז אין מקום לומר כלל דכל שהוא עשוי למשקין, סגי במה שניקב בכונס משקה.

**השתא שורש כנגד נקב בעאי מינך ולא אמרת לי מידי, ניקב בכדי טהרתו מיבעיא,** למש"כ הר"ן דטעם הא דמודה בניקב בכדי טהרתו, הוא משום דבכה"ג הוא יונק מן הקרקע, הרי דזהו דפריך דאם אף בשורש כנגד נקב מיבע"ל דשמא אינו יונק מן הקרקע, כ"ש בניקב בכדי טהרתו, - אך למש"כ רש"י ותוס' דטעם הא דמודה בניקב בכדי טהרתו, הוא משום דבטל מתורת כלי והוא בטל לקרקע, צ"ב דמה ענין זה לשורש כנגד נקב, ועמש"כ בזה העמק ברכה בדיני נט"י סוף אות א'.

**אמר אביי ואי איתמר וכו' הכי הוא דאיתמר ומודה ר"ש שאם ניקב למטה מרביעית,** בפירש"י כתב דהיינו משום דבציר מהכי לאו כלי הוא, וכ"כ השיטה להר"נ, והחזו"א בסימן ס"ב סקכ"א ובעוקצין סימן ד' סק"ג פירש דכיון שבטל מתורת כלי כ"כ לא חל על העפר שם תלוש, אלא בכל מקום שהעפר מונח חשבינן לי' כסעיף אדמה, - אך הריטב"א כתב דהוא משום דכל שהנקב סמוך לשוליו כ"כ ודאי יונק הוא הוא מן הקרקע, וכ"כ הר"ן, והחזו"א שם הק' ע"ז, דאין גובה הנקב שוה בלמטה מרביעית, ותלוי ברוחב העציץ וגם תלוי בעובי נחושתו, וצ"ע.

בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שמ"א הוכיח מהכא דאף כשניקב בדופנו חשיב כעציץ נקוב, דהרי חזינן דלרבנן אף אם ניקב למעלה מרביעית הוי כנקוב, וקשיא מזה ע"ד המאירי דל"מ נקב בדופנו, - ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן ב' סוסק"ג, והחזו"א בעוקצין סימן ג' ריש סק"ב.

**דלדול עובר שבמעי בהמה**

**ק"ז ב' -** **הושיט ידו למעי בהמה ודלדל עובר שבמעי' חייב וכו' משום עוקר דבר מגידולו,** נחלקו הראשונים בטעם החיוב בזה, **א** הרמב"ן כתב דאינו חייב משום קוצר, דאין קצירה אלא בגידו"ק, וחיובו הוא משום נטילת נשמה, וכתב דכן נראה בד' הרמב"ם בפי"א משבת ה"א,[[52]](#footnote-53) וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן. - **ב** התורי"ד כתב דהוא תולדה דגוזז דשייך בבע"ח, וכ"כ התוס' בע"ז כ"ו א' ד"ה סבר ובבכורות כ"ה א' ד"ה ואמר ר"ל. - **ג** בד' הרוקח בסימן נ"ט מבו' דחיובו הוא משום קוצר, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין,[[53]](#footnote-54) ובד' הראבי"ה בסימן רל"ז,[[54]](#footnote-55) והיינו דס"ל דיש קצירה בבע"ח, ונתבאר להלן, וכ"כ הטל אורות במלאכת הדש בדעת רש"י.

\*הרמב"ן כתב להוכיח מכ"ד דאין קצירה אלא בגידו"ק, עיי"ש,[[55]](#footnote-56) והמהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ג אות מ' האריך לתמוה על ראיותיו,[[56]](#footnote-57) ועמש"כ בזה המנ"ח במוסך השבת קוצר סק"ב, והדבר אברהם בח"א סימן כ"ד, והחזו"א בסימן קל"ג סק"א, ואכמ"ל.

**לאו אמר רב ששת האי מאן דתלש כשותא מהיזמי והיגי חייב משום עוקר דבר מגידולו,** בפירש"י כתב דהיינו דאע"פ שאינו מחובר לקרקע דמאוירא קרבו, מ"מ הוא חייב, ובהגה' הב"ח הק' דבעירובין כ"ח ב' מסקינן דמארעא קרבי, וכבר עמד ע"ז הראבי"ה בסימן רל"ז וכתב דאגב גררא מייתינן לה, ועיקר הא דמייתי בר המדורי, הוא מההיא דאביי דמאן דתלש פיטרא מאונא דחצבא חייב משום עוקר דבר מגידולו, דזה דמי לדלדול עובר.

והרמב"ן וש"ר כתבו לפרש דהא דמייתי מההיא דתלש כשותא, היינו דכ"ה דהתם חייב משום עוקר דבר מגידולו שהוא תולדה דקוצר, אף דיניקתו תלוי' בהיזמי, כמו שאמרו בעירובין כ"ח ב' דקטלי לה להיזמתא ויבשה כשותא, ה"נ בדלדל עובר שבמעי' חייב משום נטילת נשמה, כיון דגידולו תלוי בנשמת אמו, אף דלית לי' בדידי' נשמה.[[57]](#footnote-58)

**מתיב רב אושעיא וכו' ומעציץ שאינו נקוב פטור, התם לאו היינו רביתי' הכא היינו רביתי',** בפי' ר"ח כתב דהיינו דעציץ שאינו נקוב כתלוש דמי וע"כ אינו חייב משום עוקר דבר מגידולו, והכא לאו כתלוש דמי וע"כ חייב משום עוקר דבר מגידולו, וזה מתפרש כמש"כ הנשמת אדם בכלל י"א סק"א, דדוקא מה שדרך לגדל מאליו מיקרי מחובר, ובעציץ שאינו נקוב דאין דרך זריעה שם, הוי כתלוש, ובתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ד' כתב, דכיון דאין דרך לזרוע בעציץ שאינו נקוב, הוי כתלוש לכל מילי.[[58]](#footnote-59)

והדברי יחזקאל בסימן ג' סק"ו כתב לפרש בזה בע"א, דכיון דאין דרך גידולו בעציץ, אינו נקרא מקום גידולו, ול"ה כעוקר דבר מגידולו, ועמש"כ האג"ט בפתיחה סק"ג, ובמלאכת אופה סקמ"ד אות ד'.

**קצירה בבע"ח**

נתבאר לעיל דעת הרוקח דהמדלדל עובר במעי בהמה חייב משום קוצר, וכ"ה משמעות ד' המאירי והראבי"ה, ומבו' לפ"ז דיש קוצר בבע"ח, והיינו או משום דיש קצירה אף שלא בגידו"ק, או משום דבע"ח חשיבי כגידו"ק, - וכ"ה מבו' ממה שאמרו בירושלמי בפ' כלל גדול והביאו הרוקח בסימן נ"ט דהצד דגים חייב משום קוצר,[[59]](#footnote-60) - וכ"ה מבו' ממה שאמרו בירושלמי שם דהחולב חייב משום קוצר, וכ"כ בפירש"י לעיל צ"ה א' ד"ה מפרק בשם י"מ, וגם בפירש"י לא נחלק ע"ז אלא משום דלאו מחובר הוא אלא פקיד ועקיר, (ועמד ע"ז הטל אורות במלאכת הדש), - וכ"ה מבו' בד' היראים בסימן ער"ד דהנוטל צפרניו או הגוזז שערו ושפמו וזקנו חייב משום קוצר, וכ"כ השיטה להר"נ לעיל צ"ד ב' בשם י"מ.[[60]](#footnote-61)

אך הריטב"א והשיטה להר"נ לעיל צ"ד ב' כתבו דאין לחייב בנטילת צפרניו משום קוצר, דאין קצירה אלא בגידו"ק, וזה כמש"כ הרמב"ן ודעימי' בסוגיין דאין לחייב משום קוצר בקצירה מבע"ח, משום דאין קצירה אלא בגידו"ק.

1. ובע"כ מזה כמש"כ הקה"ע דהא דחולב חשיב כקוצר הוא משום שמבדילו מחיותו, והיינו דל"ב שיפסיק את חיותו, דזה ל"ש בחלב דאין חיותו תלוי' במקומו, אלא כל שנוטלו ממקום גידולו וחיותו הו"ל קוצר, ואך דלדעת רש"י ודעימי' מתנאי מלאכת קוצר הוא שיתלשנו מן המחובר, אך דעת הירושלמי דל"ב שיהא מחובר, (ומה"ט הצד דגים והחולב חייב משום קוצר אף דאי"ז מחובר), ועי' מנחת שלמה ח"ב סימן קט"ו אות ג' דחיובא דקוצר הוא כשנוטלו ממקום גידולו, - וכ"ה מבו' בד' המאירי לקמן בסוגיין בשם י"מ דהמשיר תמרים שכבר היו תלושין ועומדין בין המכבדות חייב לרב פפא משום תולש, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שהוסיף לפרש דהיינו דכ"ה דאין אומרים בשוחט כבש או שור שהוא תולדת שוחט, או מי שבישל מאכל מן המאכלים שהוא תולדת אופה אלא היא האופה בעצמה, ה"נ כל החותך דבר המחובר לארץ הוי הקוצר עצמו. [↑](#footnote-ref-3)
3. והתוצאות חיים בסימן י"ח סקי"ח הק' ע"ז ממה שאמרו במו"ק ג' א' דבצירה בשביעית הויא תולדה, ועמש"נ במ"מ למלאכת זורע דף מס' 1 לישב בזה לדעת הרמב"ם, וכתב דמכוון הגמ' שם דאלמלי דכתיבא בקרא היתה תולדה, אך אחר דנכתבה בקרא הויא אב, וכמש"כ הריטב"א שם, - וי"ל עוד כמש"כ הריטב"א שם דרש"י ל"ג למה שאמרו דהוו תולדות, וכ"ה בפירש"י לעיל ס"ח א' (ד"ה אית בי' אבות) דאבות דשביעית הם זריעה וקצירה וזמירה ובצירה, ועמש"כ בזה בתשו' ר"ב אשכנזי סו"ס ל"ח. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועמש"כ האג"ט קוצר סק"ב בטעם הא דשאני קצירת עצים דאינה אלא תולדה, וכתב לפ"ז דקצירת עצי אילן סרק הויא אב, והחמדת ישראל בקונט' דרך חיים סימן ח' כתב לפרש לזה בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך המאירי כתב די"מ דלא איירי כשתלש התמרים מעיקרן, דבכה"ג ודאי דחייב משום תולש, אלא איירי כשהיו כבר תלושין ועומדים בין המכבדות וכשזרק השירן, ובזה הוא שאמרו דאי"ז דרך תלישה אחר שאין מחוברין מעיקרן, - ונתחדש בדבריהם דמצינו לדון משום קוצר, אף במשיר תמרים תלושין העומדין בין המכבדות, אלא דדעת רב אשי דפטור משום דאין דרך תלישה בכך, - ומוכח מזה דחיוב קוצר אינו במה שמפסיק יניקתו, ולא במה שמפסיק את חיבורו לקרקע, אלא במה שנוטלו ממקום גידולו, - ועי' בס' טל אורות במלאכת הקוצר ד"ה ואחר הרואה שתמה על פי' זה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם האו"ש בפכ"א משבת ה"ו תמה ע"ד רש"י, שהרי אין דרך אכילה במחובר, כמו שאמרו במנחות ע' ב', וכיון דאין דרך אכילה בכך, וגם אין דרך תלישה בפיו, מ"ט הוא חייב, - אך החזון יחזקאל שם כתב דמה שאמרו דאין דרך אכילה במחובר, היינו כשאינו תולש עד סוף בליעתו, והבכור שור בסוגיין והמוצל מאש בסימן מ"ח והגרע"א בגל' סימן של"ו סי"א נקטו לא כן, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכבר תמה ע"ז החזון יחזקאל בהשמטות, דלהדיא תניא בתוספתא דהתולש ברגלו פטור, ולגירסא שלפנינו תניא דגם התולש בפיו פטור. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועמש"כ הנשמ"א בכלל י"ב סק"א במש"כ דדין התולש בפיו תליא בפלוגתא, והאמרי בינה שבת סימן ל"ב ד"ה עוד ראיתי תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך י"ל בטעמו בע"א, וזה לפמש"כ המאירי במו"ק ב' דהא דזומר וצריך לעצים חייב שתים, ול"ד למנכש דאינו חייב אלא משום חורש ולמשקה מים לזרעים דאינו חייב אלא משום זורע, הוא משום דהוא מתכוין לשניהם, וע"כ כל שא"צ לעצים ואינו מתכוין אלא לזמירה, אינו חייב משום קוצר, וכבר כתב כן האג"ט קוצר סק"ל דמש"כ הרמב"ם דהוא צריך לעצים, הוא משום דאל"כ ל"ה חייב שתים, אלא שפירש הטעם בזה בע"א, - וכן נתבאר במ"מ למלאכת זורע דף מס' 1 בהערה די"ל כן בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"נ בד' היראים בסימן ער"ד שכתב דנוטל צפרניו וכו' הוי תולדה דקוצר, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן לקמן ק"ז ב' דאם הי' חיוב קוצר אף שלא בגידו"ק, הי' חייב בזה משום קוצר, אף דא"צ לדבר הנקצר, - אך אי נימא דכל הא דבעינן שיהא צריך להם הוא רק בעצים, י"ל דבצפרניו וכו' הוי קוצר אף כשא"צ להם, ואמנם מסתבר דצפרנים לא עדיפי מעצים, וזה תליא בטעם הא דשאני עצים משאר מילי, ונתבאר להלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך האמרי בינה שבת סימן ל"ב ד"ה וראיתי בנשמת אדם כתב דמודו התוס' והרמב"ם דבכל מילי לא מיקרי קוצר אלא כשהוא צריך להן, והא דבקטיל אספסתא ובקניב סילקא לא אמרו בגמ' דהוא צריך להן, הוא משום דסתמא דמילתא הוא צריך להן, וכ"כ בס' קובץ בפ"ח משבת ה"ד בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא, ועמש"כ בזה האג"ט חורש סק"ז אות ט' בע"א. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך יש לדחות, דדבריהם אתיין כר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', וע"כ הוא דבכל מילי בעינן שיהא צריך לעצים, ובד' הריטב"א והשיטה להר"נ לקמן יש לדון עוד, דצפרנים לא עדיפי מעצים, ואין לחייב משום קוצר כשא"צ להן. [↑](#footnote-ref-14)
14. והאג"ט חורש סק"ז אות ט' כתב לפרש בע"א, דהוא משום דאילן חשיב כקרקע לכל דבר וכשתולש ענף מן האילן ל"ד לקוצר שתולש פרי, אלא כחותך חלק מן הקרקע, ורק כשצריך להן אחשבינהו לעצים להיות כפרי, וכתב דלפ"ז י"ל דבאילן סרק שעומד רק לעצים, חייב משום קוצר אף כשא"צ לעצים, - ויש להעיר על ב' הדרכים ממש"כ התוס' לדמותו להא דבעינן קורע ע"מ לתפור, ולהא דסוחט כבשים למימיהם פטור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך יש להעיר ע"ז ממש"כ התוס' לדמותו להא דמותר לסחוט כבשים לגופן, והתם א"א לומר דהוא משום מקלקל, דא"כ מ"ט אי"ז אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-16)
16. ונקט דליחשב מלאכה הצריכה לגופה, ל"ב שיתכוין לצורך העצים, אלא סגי במה שהוא צריך להן, וכ"כ הגרע"א לעיל ל"א ב', והק' מכח זה על פירש"י שם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-17)
17. ומה שהוכיח כן מד' השיטה להר"נ לקמן צ"ד ב' דבנוטל צפרניו אינו חייב משום עוקר דבר מגידולו משום דא"צ להן, וכ"כ הריטב"א שם, אף דאין כונתו לדבר אחר, צ"ע דהתם הרי ג"כ כונתו הוא לתיקון הגוף, וע"כ דמי לזומר וא"צ לעצים דכיון דכונתו לתיקון האילן, אינו חייב משום קוצר, וכנראה פירש בד' הנשמ"א דרק משום דיש תורת מלאכה על זמירה, הוא דאינו חייב משום קוצר כשא"צ לעצים, - וגם י"ל דמכוון הריטב"א והשיטה להר"נ הוא משום דכיון דא"צ לדבר הנקצר הו"ל כמשאצל"ג דפטור, ולא שמענו מדבריו דאף לר' יהודה דמשאצל"ג חייב עלי', אינו חייב משום קוצר בכה"ג, וי"ל כן גם במש"כ בפירש"י בכריתות ט"ו א' ד"ה המודלית דאינו חייב על קצירת הזמורה אלא כשהוא צריך לה, דאי"ז משום דלא מיקרי קוצר כשא"צ לעצים, ולפ"ז מוכח דאף כשאינו מתכוין לתיקון האילן אינו חייב אלא כשהוא צריך לעצים, וכמו שהוכיח האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ח' בהג"ה, אלא הוא משום דכל שא"צ לעצים הו"ל משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולכאו' מקום הנידון בזה הוא, דמחד גיסא למש"כ התוס' לדמותו להא דבעינן קורע ע"מ לתפור ומוחק ע"מ לכתוב, הרי דכ"ה דהתם כשאי"ז ע"מ לתפור וע"מ לכתוב ה"ז אסור מדרבנן, ה"נ הכא אף כשא"צ לעצים ה"ז אסור מדרבנן, אך מאידך למש"כ התוס' לדמותו להא דכבשים שסחטן לגופן, הרי דכ"ה דהתם ה"ז מותר, ה"נ הכא, - ואמנם יש מקום לומר, דטעם החילוק בין קורע שלא ע"מ לתפור דאסור מדרבנן, לסחיטת כבשים למימיהם דמותר, הוא למש"כ הרמב"ן לקמן קי"א א' דלא הותר סחיטה כשא"צ לדבר הנסחט, אלא בדבר שאין דרך לסחוט, אך בדבר שדרך לסחוט ה"ז אסור מדרבנן, וי"ל דמה"ט הוא דקורע שלא ע"מ לתפור אסור מדרבנן, ולפ"ז מסתבר דקוצר וא"צ לעצים אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-19)
19. הדבר אברהם בח"א סימן כ"ד סקט"ו תמה ע"ז, דהרי מיירי באילן ולא בפירות ומה זה שייך לעוקציהן, - אך האג"ט קוצר סקנ"ה כתב לפרש לד' התוס' דהיינו שיבש האילן ולא יבש שורשו. [↑](#footnote-ref-20)
20. ובהגה' שבסוף הספר מבעל השם משמואל אות י"ב עמד בזה, דהרי י"ל דאיירי הכא ביבשו הן ועוקציהן, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן רל"ד כתב לפרש טעם הא דמטמאין טומאת אוכלין והתולש מהן בשבת חייב, דהוא משום דכל שיבשו חשיבי כאוכל ומטמאין, אבל לענין שבת מחוברין הם עדיין בקרקע, ועמש"כ הטל אורות מלאכת הקוצר ד"ה נמצינו למדין להוסיף בזה. [↑](#footnote-ref-22)
22. וכ"ה מבו' מעיקר הא דמדמינן לה לאבר ובשר המדולדלין דלענין טומאת נבילות חשיבי כמחוברין ולענין טומאת אוכלין חשיבי כתלושין, וה"נ בתאנים שצמקו באיביהן אף דלענין מלאכת קוצר חשיבי כמחוברין מ"מ לענין טומאת אוכלין חשיבי כתלושין, והרי דמלאכת קוצר תליא במה שהן מחוברין. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך למש"נ להלן בדעת התוס' דבע"כ דכל שלא יבשו עוקציהן אכתי הן יונקים מן הקרקע, אין להוכיח מזה, - ועי' עוד במנחת שלמה ח"ב סימן קט"ו אות ג' ד"ה וזה ג"כ הגדר שכתב לפרש דהא דחייב משום קוצר, אף דל"ה כמחוברין, הוא משום דכל שנוטל ממקום גידולו חייב משום קוצר. [↑](#footnote-ref-24)
24. וצ"ע ממש"כ התוס' בשבת ק"נ ב' ד"ה במחובר דהא דפריך בעירובין ק' ב' דקא נתרי קינסי, היינו ביבשו הן ולא עוקציהן, ופירש האג"ט דהיינו דלא יבשו שורשיהן, ונת' בהערה י"א, והרי דכל דלא יבשו עוקציהן חייב אף על קציצת הפרי עצמו. [↑](#footnote-ref-25)
25. והדבר אברהם בח"א סימן כ"ד סקי"ד כתב להוכיח מזה דמלאכת קוצר לא תליא בהפסקת היניקה, שהרי כשיבשו הן ועוקציהן ליכא יניקה כלל, ואפ"ה חייב משום קוצר, ואף ש"ר דפליגי ע"ז, מבו' בל' התוס' בשבת ק"נ ב' דהוא משום דכל שיבשו הן ועוקציהן לא חשיב כמחובר, וכ"ה בל' רש"י בעירובין ק' ב'. [↑](#footnote-ref-26)
26. והמחה"ש שם כתב די"ל דהרמב"ם מפרש לסוגיית הגמ' שם כמש"כ התוס' בשבת ק"נ ב' דאף ביבש איכא משום קוצר, ונתבאר לעיל, וכן רמז לזה בגל' הגרע"א שם. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך המהר"י קורקוס בהל' שבת שם גריס בד' הרמב"ם אילן שיבש ופירותיו בו, וכ"כ הנשמת אדם כלל י"ב סק"ב, והביאו המ"ב בסימן של"ו סקנ"ו. [↑](#footnote-ref-28)
28. החזו"א בערלה סימן א' סקט"ז אות ג' ד"ה שם בר"ש עמד ע"ז דלכאו' צרור היינו צרור עץ ואין כאן עפר כלל וחיובו הוא משום עוקר דבר מגידולו, וזה כמשמעות ד' הרמב"ם, - ועיי"ש שכתב דהר"ש הוכיח דחשיב מחובר משום יניקת הארץ, ממה שאמרו הכא דש"מ מדר"ל האי פרפיסא שרי לטלטולי, ואם הא דחייב משום תולש הוא משום עוקר דבר מגידולו, אין ראי' לפרפיסא, דהכא בהגבהת הצרור אינו עוקר את העשבים מגידולם כלל, ובע"כ דאיירי בעפר ע"ג צרור, וכתב דאם עץ ל"ב נקיבה אין ראי' מהכא, (וצ"ע דדעת הר"ש גופי' ברפ"ב דחלה דשל עץ ל"ב נקיבה, ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן ב' סק"ו), אך הנה הערוך בע' צרור פירש דהוא צרור של אבן, ולפ"ז ניחא ד' הר"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-29)
29. והאו"ז בסימן נ"ו כתב דלפ"ז גם בצרור שעלו בו עשבים אין התולש ממנו חייב חטאת, וכ"כ המ"מ בפ"ח משבת ה"ד, והכס"מ והאחרונים שם תמהו ע"ז, והיינו דהדין נותן דהתולש את העשבים מן הצרור חייב חטאת, דהו"ל כתולש מעציץ נקוב וכתולש פיטרא מאונא דחצבא דחייב, וכל מש"כ רש"י דאינו חייב הוא בהגבי' עציץ נקוב והניחו ע"ג יתידות דאכתי הוא יונק מן הקרקע וחשיב כמחובר, - והעירו דשמא יל"פ לדבריהם, דס"ל דצרור שעלו בו עשבים לאו היינו רביתי', והא דחייב חטאת הוא משום דהוא כמחובר לקרקע, וכמש"כ הר"ש בעוקצין דהו"ל כעציץ נקוב, וזהו דס"ל דאם הנוטל עציץ נקוב מן הקרקע והניחו ע"ג יתידות פטור, ופירשו דהוא משום דגם כשהוא ע"ג קרקע ל"ה כמחובר לקרקע, וכמש"כ המאירי, הדין נותן דהתולש עשבים מן הצרור פטור, ול"ד להא דהתולש מעציץ נקוב חייב, דשאני התם דהיינו רביתי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. הדבר אברהם בח"א סימן כ"ה סקי"ד הביא להקשות, די"ל דאף דהוי תולש מדאורייתא, מ"מ כיון דכשנוטל הצרור לקנח בו אינו צריך לתלישת העשבים, הו"ל משאצל"ג דפטור עלי', ומשום כבוד הבריות התירו, והק' עוד לדעת הסוברים דמלאכת קוצר היא רק כשהוא צריך לדבר הנקצר, ובלא"ה ל"ה בכלל קוצר, וצ"ל דפשיט"ל לרש"י שלא התירו שבות דמשאצל"ג דחמיר, וכמו שהוכיחו הראשונים לקמן צ"ד ב', עיי"ש, אך אי"ז במשמעות ל' רש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. וכ"ה משמעות ד' המאירי לקמן ק"ח א' שכתב דהא דהיכא דהיינו רביתי' חייב משום עוקר דבר מגידולו, הוא דומיא דהא דהתולש מעציץ נקוב חייב, והרי דגם הא דהתולש מעציץ נקוב חייב, אי"ז משום שהוא תולש מן הקרקע, אלא משום שהוא עוקר דבר מגידולו, אך זה דלא כמשמעות סוגיית הגמ' לקמן צ"ה א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
32. והטל אורות במלאכת הקוצר תמה ע"ז, דבירושלמי בפ' כלל גדול אמר ר"ל דהנותן עציץ נקוב ע"ג עציץ נקוב חייב משום קוצר, ובפ' המוציא יין אמר ר"ל דצרור שעלו בו עשבים מותר לקנח בו, ולפ"ד המים חיים תיקשי דר"ל אדר"ל. [↑](#footnote-ref-33)
33. והאו"ז שם צידד דבפרפיסא אף אם החזירו ע"ג קרקע חייב, משום דהוא מחובר טפי ואף אם החזירו כבר נתחייב משום תולש, ומשא"כ בעשבים שבצרור דלא מחברי טפי, וע"כ ל"ה תולש גמור אא"כ לא החזירם. [↑](#footnote-ref-34)
34. וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ג דחיובו הוא משום דהוא מקום גידולו, והרי דל"ה כמחובר לקרקע, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-35)
35. ונקטו דל"ד בספינה העשוי' לברוח, אלא ה"ה בכל עציץ המונח ע"ג יתידות, והדבר אברהם שם סק"ו כתב דאי נימא בדעת הרמב"ם דרק ספינה שאינה גוששת ל"ה כמחובר משום שעשוי' לברוח, הרי דהא דכשהניחו ע"ג יתידות חייב, הוא משום דבשעה שמטלטלו באויר, דמי לספינה שעשוי' לברוח דל"ה כמחובר.

    אך בכ' הגר"ח שם כתב בדעת הרמב"ם דעציץ נקוב המונח ע"ג יתידות חייב בתרו"מ, וכן הוכיח האבי עזרי בהל' תרומות שם בדעתו, ועיי"ש שכתב דהגם דלא חשיב כמחובר, ומה"ט הוא דאם הי' מונח ע"ג קרקע והניחו ע"ג יתידות חייב, מ"מ כיון דהוי גידו"ק חייב בתרו"מ, - והעירו בעיקר מה שנקט שם דהא דכשהניחו ע"ג יתידות חייב, דהוא משום דלא חשיב כמחובר, אך ליכא גריעותא ביניקה, דא"כ מ"ט כשהי' מונח ע"ג יתידות והניחו ע"ג קרקע חייב, הרי למלאכת זורע לא סגי במה שעושה תלוש למחובר, אך י"ל דהא דכשהניחו ע"ג קרקע חייב הוא משום דהוא ממהר לצמוח, וכמש"כ כן המנ"ח ודעימי', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך המאירי שם כתב דהא דכותבין עליו פרוזבול אף דחשיב כתלוש, אפשר דלענין פרוזבול הקילו. [↑](#footnote-ref-37)
37. והחזו"א בתשו' סימן תכ"ד עמד בזה, דאם מיעוט יניקה הוא בכלל קוצר, היאך מותר לדרוס ע"ג עשבים, ועי' גם בישועות מלכו בפ"ח משבת ה"ג שעמד בזה, ועי' מה שהשיב ע"ז הדברי יחזקאל בסימן ב' סק"ב. [↑](#footnote-ref-38)
38. וכ"כ הלבוש בסימן של"ו ס"ח דכשהוא מגבי' הו"ל כתולש שממעט יניקתה, - אך יתכן דדבריו הם לדעת ש"ר דאינו חייב חטאת ומדרבנן הוא דהו"ל כתולש, וכאשר כן נראה בדבריו בסימן שי"ב ס"ג דהכי קי"ל, ובזה הוא שפירש דהוא משום מיעוט היניקה, וכ"כ הדבר אברהם בסימן כ"ה סקי"א. [↑](#footnote-ref-39)
39. והאו"ש בפי"ד ממאכ"א הי"ד נקט ג"כ דמלאכת קוצר הוא בהבדלת חיותו, ועיי"ש שכתב בטעמא דרש"י ודעימי' דאם נטלו מע"ג קרקע והניחו ע"ג יתידות פטור, דהוא משום דעדיין הוא יונק מן הארץ ואין חייבין על הקלשת היניקה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-40)
40. ומ"מ כשנטלו והניחו ע"ג קרקע חייב, דאף דלמ"ד דעציץ המונח ע"ג יתידות הוי כמחובר לקרקע אינו חייב כשהניחו ע"ג קרקע משום תוספת היניקה, וכמש"כ המאירי ודעימי' ונת' לעיל פ"א ב', היינו משום דכבר הי' זרוע בקרקע, אך למ"ד דעציץ המונח ע"ג יתידות אינו כמחובר לקרקע, אף דהוא זרוע במקומו, מ"מ כל שהניחו ע"ג קרקע הוי זריעה מחודשת וחייב משום זורע. [↑](#footnote-ref-41)
41. אך הטל אורות שם לעיל מינה בד"ה אך הא לא קשיא כתב דאין לחייב בזה מכח הא דהיינו רביתי', כיון דאין עיקר גידולו מכח האויר אלא מכח הנקב שיונק עי"ז מלחלוחית הארץ, והיינו דכיון דאין דרך גידולו בעציץ אלא ע"י יניקתו מן הקרקע, לא מיקרי העציץ מקום גידולו אלא הקרקע, וכיון שאינו מחובר לקרקע לא מיקרי תולש, וזה ע"ד מש"כ הדברי יחזקאל בסימן ג' סק"ו בהג"ה בטעמא דר"ש דהתולש מעציץ נקוב פטור, ולא מחייבינן לי' מכח הא דהיינו רביתי', ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-42)
42. והאג"ט זורע סקכ"ב אות י' כתב להוכיח כן, מהא דמותר לקנח בצורר המונח ע"ג עשבים, ולא אמרינן דכשחוזר ומניחו חייב משום זורע, ועיי"ש באות י"א מש"כ לדחות, ועמש"כ הדברי יחזקאל בסימן ב' סק"א לדחות, - והחזו"א בתשו' סימן תכ"ד כתב דכ"ה משמעות הגמ' דהשוה הי' מונח ע"ג יתידות והניחו ע"ג קרקע, להי' מונח ע"ג קרקע והניחו ע"ג יתידות. [↑](#footnote-ref-43)
43. וי"ל דהמאירי אזיל לטעמי' דס"ל דהא דכשנטלו מע"ג קרקע והניחו ע"ג יתידות פטור, הוא משום דאינו מחובר כ"כ לקרקע, וכיון דיניקתו מן הקרקע אינה יניקה גמורה, ע"כ גם כשנטלו מע"ג יתידות והניחו ע"ג קרקע פטור, דלא חשיב זה כזריעה כלל, דרק במקום דאיכא יניקה גמורה הוא חייב על תוספת היניקה, אך תוספת יניקה שאינה גמורה אינה בכלל זריעה. [↑](#footnote-ref-44)
44. ועי' בדבריו באבנ"ז סימן קל"ו שפקפק בטעם זה, ועיי"ש מש"כ ע"ז. [↑](#footnote-ref-45)
45. ועיי"ש שכתב לדון דטעמא דהשו"ע הוא משום דס"ל כדעת הרמב"ם דעציץ נקוב שנטלו מע"ג קרקע והניחו ע"ג יתידות חייב, ואטו זה אסרו אף בעציץ שאינו נקוב, אך כתב דמד' השו"ע בסימן שי"ב ס"ג שכתב בסתמא דצרור שעלו בו עשבים מותר לקנח בו, ולא התנה דהיינו רק כשאינו ע"ג הקרקע, מבו' דלא קי"ל כד' הרמב"ם, וכמש"כ המג"א שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-46)
46. ולכאו' יש לפרש עוד בפשיטות, דכשנטלו בידו והגביהו מן הקרקע חייב משום קוצר, וכדעת הרמב"ם, וכשחזר והניחו ע"ג עציץ נקוב חשיב כמניחו ע"ג קרקע, חייב משום זורע, אך הנה התהל"ד בסימן של"ו סק"ו דקדק מל' הגמ' דרק אם נטלו מע"ג קרקע והניחו ע"ג יתידות אסור, אך אם נטלו מע"ג קרקע והניחו ע"ג קרקע מותר, אף דכשנוטלו מן הקרקע הוא מרחיקו מן הקרקע, ואפ"ה ל"ד לנתנו ע"ג יתידות, דבשעה מועטת כזו אינו דומה לתולש, כיון שמניחו תיכף ע"ג קרקע, (וזה ע"ד מש"כ הריב"א בטעם התירא דקינוח בצרור, ונתבאר לעיל). [↑](#footnote-ref-47)
47. ועיי"ש שכתב דהיינו דוקא כשהנקב כנגד מה שטמון הגזע בעפר העציץ, דאם הוא למעלה ממה שטמון ל"ה כנקוב, דאל"כ כל שאינו נקוב הוי כנקוב דמאוירא קרבו וינקי מלחלוחית הקרקע, והובא בב"י סימן של"ו ובשעה"צ שם סקל"ו. [↑](#footnote-ref-48)
48. אך הרמב"ם בפ"ט מטומאת אוכלין ה"ט פירש לדינא דהתם בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-49)
49. ולכאו' י"ל דלעולם אף עציץ נקוב לאו היינו רביתי', ואך דכיון דהוי כמחובר בקרקע לא איכפת לן דלאו היינו רביתי', ומה"ט מבו' בד' התוד"ה ורמינהו, דאם עציץ שאינו נקוב חשיב כמחובר, התולש ממנו חייב, ולא אמרינן דלאו היינו רביתי', וע"כ הוא דלר"ש דאינו כמחובר, אין התולש ממנו חייב משום עוקר דבר מגידולו, משום דלאו היינו רביתי', - אך בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ד' כתב דדרך לזרוע בעציץ נקוב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-50)
50. ולפ"ז הוא ע"ד מה שאמרו בחולין קכ"ז ב' דיבשו הן ולא עוקציהן מטמאין טומאת אוכלין ולענין שבת חשיבי כמחוברין, וכתב הפסקי רי"ד שם דהא דלענין טומאת אוכלין לא חשיבי כמחוברין, הוא משום שכבר אינם יונקין, ואפ"ה כיון דהן מחוברין יפה חשבינן לה כתולש מן המחובר, וזה ע"ד דינא דהכא, דלענין שבת תליא במה דהוי מחובר, ולענין טומאה תליא במה שהוא יונק מן הקרקע. [↑](#footnote-ref-51)
51. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בירושלמי במעשרות פ"ה ה"א, אהא דתנן בצלים משהשרישו בעלי' טהרו מלטמא, והרי הן בחזקתן למעשרות ולשביעית, ואם היו טמאים עלו מטומאתן, ופריך, בחזקתן ואת אמר עלו, ר' יוסי בשם רבי לא התורה ריבתה בטהרת זרעים מ"ט וכי יפול מנבלתם על כל זרע זרוע אשר יזרע טהור הוא, ולהדיא דאף רבנן מודו להך דרשא. [↑](#footnote-ref-52)
52. והמנ"ח במוסך השבת קוצר סק"ב עמד בזה, דלדעת הרמב"ם גופי' דחובל חייב משום מפרק דהוא תולדה דדש, הרי בע"כ דבע"ח הוו כגידו"ק, שהרי אין דישה אלא בגידו"ק, וא"כ ה"נ בדין דיהא חייב הכא משום קוצר, וכתב דאה"נ דהוא חייב ב' חטאות, ועמש"כ בזה הטל אורות בסוף מלאכת הקוצר, והאג"ט גוזז סקי"ד, והדבר אברהם בח"א סימן כ"ד סק"ג, והקה"י בסימן נ', - אך הנה בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח פירש טעמא דהרמב"ם דחובל חייב משום מפרק בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפי דבריו מודה הרמב"ם דבע"ח ל"ה כגידו"ק, וניחא הא דאינו חייב הכא משום קוצר. [↑](#footnote-ref-53)
53. ועיי"ש שכתב דהא דאינו חייב משום נטילת נשמה, הוא כשלא מת, דאם מת חייב גם משום נטילת נשמה, אך בשם גדולי הדורות כתב דאף אם מת אינו חייב משום נטילת נשמה, דכל שלא נולד אין ראוי לומר בו נטילת נשמה. [↑](#footnote-ref-54)
54. אך אי"ז מוכרע, די"ל דמש"כ המאירי והראבי"ה דחייב משום עוקר דבר מגידולו, היינו משום גוזז, דהעוקר דבר מגידולו בגידו"ק חייב משום קוצר, והעוקר דבר מגידולו בבע"ח חייב משום גוזז, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בע"ז שם. [↑](#footnote-ref-55)
55. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דבגוזז ותולש כנף מן העוף כשהן חיין לא מחייבינן לי' תרתי משום עוקר דבר מגידולו, וכן הנוטל שערו וצפרניו ושפמו אין בהן דין עוקר דבר מגידולו דליחייב תרתי, אך היראים בסימן ער"ד כתב דהנוטל שערו וצפרניו הוי תולדה דתרוייהו, - אך הנה הרמב"ן לעיל ע"ד ב' כתב בתו"ד דאין לומר דתלישה מן העוף מחיים אסורה משום תולש דבר מגידולו, והא דנקט משום גוזז הוא כדי לחייב אף לאחר שחיטה, דחדא תולדה לב' אבות ליכא לעולם, והיינו דאף דדעת אביי במו"ק ב' ב' דהמנכש ומשקה מים חייב תרתי, וגם הזומר וצריך לעצים חייב תרתי, שאני הכא דליכא אלא תוצאה אחת, ובכה"ג ליכא חדא תולדה לב' אבות, ולפ"ז צ"ע דהיאך הוכיח מזה דאין קצירה אלא בגידו"ק, הרי י"ל דהא דאינו חייב תרתי, הוא משום דליכא חדא תולדה לב' אבות. [↑](#footnote-ref-56)
56. ומשה"ק על מה שהוכיח הרמב"ן כן מבכורות כ"ה א', ולכאו' בסוגיית הגמ' שם מבו' להיפך, הנה נתפרשו דברי הרמב"ן בדבריו לעיל ע"ד ב', שפירש לסוגיית הגמ' בבכורות שם בע"א, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-57)
57. ומוכח מזה, דלמלאכת קוצר לא סגי במה שהוא תולשו מחיבורו, אלא הוא רק כשמוציאו מגידולו, וזהו דמייתינן מינה דאף דיניקתו תלוי' בהיזמי, מ"מ חשיב כעוקרו מגידולו. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועיי"ש שכתב לפ"ז דכרם הנטוע על הגג עדיף טפי מעציץ נקוב, וכתב דאף לר"ש דעציץ נקוב הוי כתלוש לכל מילי לבד מענין טומאה, מודה הכא דהוי כמחובר לכל מילי, כיון שהוא מחובר וקבוע ויונק מן הארץ, והאויר שתחת הגג לא מחשיב ליה כתלוש, וגם דרך העולם לזרוע כך, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-59)
59. ומזה מוכח דיש קצירה אף שלא בגידו"ק, דאם כל הא דיש קצירה בבע"ח הוא משום דחשיבי כגידו"ק, ל"ה מחייבינן בקצירה בדגים, דדגים לא חשיבי כגידו"ק. [↑](#footnote-ref-60)
60. והטל אורות בסוף מלאכת הקוצר נקט דאם התולש מבע"ח חייב משום קוצר, יש לחייב בזה אף כשתולש ביד, דתולש ביד הוא תולדת קוצר, והוכיח לפ"ז דאין לחייב בתולש בבע"ח משום קוצר, מהא דחתיכת יבלת ביד ונטילת צפרנים ביד והסרת ציצין ביד אינם אלא שבות, עיי"ש, - אך בדעת הסוברים דיש בתולש בבע"ח משום קוצר, צ"ל דאף דתולש ביד הוי תולדת קוצר, כ"ז הוא בדבר שדרכו בכך, אך בדברים אלו שאין דרכן בכך הו"ל מלאכה כלאח"י. [↑](#footnote-ref-61)