כח - סימן ש_ט ס_ד
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## ניעור מוקצה לצורך דבר האסור

א] השו"ע בס"ד כתב דאם שכח מעות ע"ג הכר מנער את הכר והמעות נופלים, והמג"א בסק"ה כתב ואם עושה כן לצורך המעות שלא יגנבו אסור, והשעה"צ שם סקי"ז כתב דהיינו משום דדמי לטלטול מן הצד דאינו מותר אלא לצורך דבר המותר ולא לצורך דבר האסור, אך כתב דדין זה לא ברירא כולי האי דאפשר דניעור קייל טפי, והיינו דאף דטלטול מן הצד לא הותר אלא לצורך דבר המותר, מ"מ י"ל דניעור הותר אף לצורך דבר האסור, - וצע"ג דלהדיא אמרו בשבת מ"ג ב' במת המוטל בחמה דאסור להפכו ממיטה למיטה, והתוס' שם (ד"ה דכו"ע) ובעירובין ע"ז ב' (ד"ה מקצת עלין) כתבו דלהפוך המת ממיטה למיטה אי"ז אלא כניעור, והא דאסור להפכו הוא משום דלא הותר טלטול מן הצד לצורך דבר האסור, ולהדיא דאף ניעור לא הותר אלא לצורך דבר המותר.

## בגונא שהותר לטלטל החבית בעוד האבן עליה אם הותר להוליכה למקום שירצה

ב] השו"ע כתב בדין אבן שע"פ החבית דאם היתה החבית בין החביות בענין שאינו יכול להטות אותה במקומה, יכול להגביה כמו שהיא עם האבן למקום אחר להטותה שם כדי שיפול מעליה, ובגל' הגרע"א שם כתב דבפירש"י בשבת קמ"ב ב' משמע דמיד אחר שסילקה מבין החביות אסור לטלטל החבית עם האבן שעליו כיון דאפשר לנערה שם, ועיי"ש שהק' ע"ז דכיון דהמוקצה בידו יכול לטלטל למקום שירצה, וכמש"כ הרמ"א בסימן רס"ו סי"ב, ואף לדעת האבהעו"ז שם דבמוקצה גמור דאסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו ל"מ מה שכבר הוא בידו, מ"מ הכא דמותר לטלטל את החבית עם האבן לצורך גופו ומקומו, הדין נותן דכל שהוא בידו מותר לטלטל לכל מקום שירצה, (וכמש"כ כן האבהעו"ז שם).

ומצאנו מקור נאמן ליסוד ד' הגרע"א בד' הרמב"ן והרשב"א בשבת קמ"ג א' שכתבו בדין מיטה שיש עליה מעות דכל שהוא צריך למקומה מותר לטלטלה בעוד המעות עליה, דמותר לטלטלה עד המקום שהוא צריך להניחה שם, וכ"כ הרמב"ן במלחמות שם דטבלא שיש עליה קליפין והוא צריך למקומה מטלטלה עם הקליפין שעליה עד מקום התנור ומנערה שם, והרי דבכה"ג דהותר לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו משום דהוא צריך למקומו, הוא לטלטלו לכל מקום שירצה.

ג] ובדעת רש"י דמיד אחר שסילקה מבין החביות אסור לטלטל את החבית עם האבן שעליו כיון דאפשר לנערה שם, ולא הותר לטלטלה לכל מקום שירצה אף דהמוקצה בידו, י"ל למש"כ החזו"א בסימן מ"ז סק"ה וסוסקכ"ב בדעת התוס' דהא דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו כשאפשר לנערו, הוא משום דכל שאפשר לו לו לנער ואינו מנער מתייחס הטלטול גם אל המוקצה, וע"כ אין להתיר בזה מכח הא דעודו בידו, שהרי מעולם לא הותר לו לטלטל את המוקצה עצמו, וכל הא דהותר לו לטלטל הוא משום דכל שאין בידו לנער אין מתייחס הטלטול אל המוקצה, וע"כ לא הותר לו להמשיך לטלטל כשיש בידו לנערו דבכה"ג מתייחס הטלטול על המוקצה, וטלטול זה דהמוקצה לא הוי עודו בידו.

## בסיס לדבר האסור

ד] השו"ע כתב דאם הניחם עליה מדעתו ע"ד שישארו שם בכניסת השבת אסור להטות ולנער, והיינו משום דבכה"ג נעשים החבית והכר עצמם בסיס לדבר האסור ואסור לטלטלם.

וביסוד האיסור דבסיס לדבר האסור, נראה שנחלקו הראשונים, דבפירש"י בשבת מ"ז א' (ד"ה לדבר האסור) כתב דהא דמודה ר"ש להמוקצה דבסיס לדבר האסור הוא משום שהכלי טפל להמוקצה שעליו בעודו בו, ומשמע דאיסורא דבסיס אי"ז משום הקצאה, אלא הוא משום דהבסיס טפל למוקצה ודינו כדין המוקצה, וכ"נ ממש"כ בפירש"י שם (ד"ה הא ליכא פירי) דבכלכלה שהאבן בתוכה ואין בה פירות נעשה הכלי בסיס לאבן וטפלה לו "ובטל תורת כלי דידיה", וכ"נ ממש"כ התוס' שם ק"כ ב' (ד"ה פותח ונועל) בנר שע"ג הדלת דל"ה הדלת בסיס לדבר האסור משום דבית חשוב הוא ובטל אגב בית, והרשב"א שם כתב דאין הדלת בטלה לגבי הנר להיות בסיסו, והרי דדינא דבסיס הוא משום דהבסיס טפל ובטל למוקצה, וכל שאינו בטל למוקצה לי"ב לדין בסיס, וכ"נ ממש"כ הב"י בסימן ש"ח ס"ה בשם הרא"ש דמוקצה שיש עליו תורת כלי מותר לטלטלו ע"י ככר או תינוק ול"ד לארנקי מלאה מעות שאסור לטלטלו ע"י ככר או תינוק משום דבטל לגבי מעות דהוו כמו אבנים, ולכאו' מכוון דבריו דמכח דינא דבסיס בטל הארנקי למעות ודינו כדין המעות דאין תורת כלי עליהן וע"כ אסור לטלטלו לצורך גופו ומקומו.

ה] אך הנה בתשו' ספר הישר לר"ת סימן ד' דדעת רב ורב יוסף דדין בסיס תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש ולר"ש אף במניח ל"ה בסיס, ומבו' לכאו' דדינא דבסיס הוא משום הקצאת הבעלים, וע"כ י"ל דלר"ש דלית ליה מוקצה אף ליכא לדין בסיס, - וכ"נ ממש"כ הפסקי רי"ד בשבת נ"א א' דהא דבמגולה מקצתו נוטל ומחזיר ול"ה בסיס הוא משום דגלי אדעתיה מעיקרא שלא עשאו בסיס שכיון שדרך העולם לכסות כל הקדירה וזה הניח מקצתו מגולה לכתחילה עשה שיתפוש הכיסוי משם ויטלנו ובתר מחשבתו אזלינן,[[1]](#footnote-2) - וכ"נ ממש"כ הריטב"א שם ק"כ ב' בנר שע"ג הדלת דל"ה הנר בסיס לדבר האסור משום דסוף דלת ליפתח ולינעל בשבת, והרי דדינא דבסיס הוא משום הקצאתו, וע"כ הוא דבדלת שסופה ליפתח ולינעל ולא מקצי לה ליכא לדין בסיס, - וכ"נ ממש"כ התרוה"ד בח"ב סימן קצ"ג בתו"ד דכיון שיודע שהמוקצה יהא נח על החפץ בשבת, גם החפץ נעשה מוקצה, "מפני שמקצה דעתו ממנו", - וכ"ה מבו' בד' האשל אברהם מבושטאטש הכא (ד"ה מוקצה), וכ"נ בד' האו"ש בפכ"ה משבת הט"ו.

## בסיס במניח ע"מ ליטול בשבת

ו] השו"ע כתב די"א אם הניח את המעות שם בער"ש ע"ד שישארו שם בכניסת השבת כדי שיטלם בשבת מותר להטות ולנער בשבת, ולא חשיבי כבסיס לדבר האסור, ולא אסרו משום בסיס לדבר האסור אלא במניחם ע"ד שישארו שם כל השבת, והוא דעת ר"ת בספר הישר סימן רמ"ד ובתשו' ספר הישר סימן ד' ורבים מקמאי.

ובטעם ההיתר בזה כתב בתשו' ספה"י שם דהוא משום דלא גרע משוכח דאינו נעשה בסיס משום דלא חשיב ליה דחיה, וכ"ש כשמחשב ליטול החבית בשבת דלא דחייה, ומבו' בדבריו דמניח ע"מ ליטלו בשבת עדיף משוכח, ואם בשוכח אינו נעשה בסיס לדבר האסור כ"ש דבמניח ע"מ ליטלו אינו נעשה בסיס, וזה צ"ב רב דמה ענין מניח ע"מ ליטלו לשוכח.

ז] ונראה דר"ת לטעמיה אזיל דס"ל דיסוד דינא דבסיס הוא משום הקצאתו שהוא מייחד את הבסיס לשמש את הדבר האסור, וע"כ כל שאינו מייחדו לכך לכל השבת ל"ה הקצאה כלל, (דדמי להקצאה דאוצר וכיו"ב דלכאו' פשוט דכל שדעתו להוציאו מן האוצר בשבת, ל"ה הקצאה כלל), וזהו שכתב ר"ת דכיון דבשוכח ל"ה מוקצה אף שהוא עומד לשמש את הדבר האסור כל השבת משום דאיהו לא ייחדו לכך ולא דחה את הבסיס, כ"ש דבמניח ע"מ ליטלו שדעתו שלא ישמש הבסיס את הדבר האסור כל השבת דל"ה מוקצה.[[2]](#footnote-3)

ח] ויש להעיר כמה מילי לפ"ז, חדא, דלדרך זו לכאו' הדין נותן דאף אם אין דעתו ליטול את המוקצה בשבת, אלא דעתו להניח על הבסיס גם דבר היתר דעי"ז הו"ל בסיס לאיסור להיתר, יהא הבסיס מותר בטלטול, כיון דלא הקצהו לכל השבת לדבר האסור, ולא מצינו כן, (אך בס' בני ראם סימן ע"ט כתב לדון בזה, עיי"ש).

עוד יש להעיר לפ"ז במה שנקט בתשו' הג"ר משולם איגרא סימן ז' בדין בסיס לאיסור ולהיתר, דלדעת ר"ת אם הניח ההיתר ע"מ ליטלו בשבת חשיב כבסיס לאיסור לחודיה, וזה ניחא אי נימא דיסוד דינא דר"ת הוא דלא חשיב כבסיס כלל כשאינו בסיס לכל השבת, וע"כ י"ל דה"נ כשדעתו ליטול את ההיתר בשבת לא חשיב כבסיס להיתר, אך אם יסוד דינא דר"ת הוא דכל שדעתו ליטול את האיסור בשבת לא הקצה את הבסיס, אין בזה טעם לאסור בבסיס לאיסור ולהיתר כשדעתו ליטול את ההיתר בשבת.

עוד יש להעיר לפ"ז במש"כ בתשו' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס כ"ב דתיק המיוחד לאיזמל של מילה הו"ל בסיס לדבר האסור, אף דדעתו ליקח האיזמל מהתיק למול בו בשבת, דאף לדעת ר"ת דהמניח ע"מ ליטלו בשבת ל"ה בסיס היינו רק כשאינו מניח לכל השבת אלא לקצת זמן, אך בכה"ג דדעתו לחזור אחר המילה לשומו בהתיק מיקרי מניח לכל השבת כיון דמוכן להיות שם כל השבת רק בעת שצריך להסכין נוטלו לפי שעה, - ולכאו' אי נימא דכשדעתו ליטלו בשבת ל"ה בסיס הוא משום דבכה"ג ל"ה הקצאה כלל, הדין נותן דגם בכה"ג שדעתו ליטול את הסכין לפי שעה ל"ה בסיס כיון דלא הקצהו לכל השבת, וי"ל.

## טעם הא דנר הוי בסיס לדבר האסור אף שאינו בסיס לכל היום

ט] הרשב"א בשבת נ"א א' הוכיח דאף במניח ע"מ ליטלו בשבת הוי בסיס, ממה שאמרו שם מ"ז א' בנר ושמן ופתילה שנעשו בסיס לדבר האסור, אף שאינם בסיס לכל היום אלא לצורך מקצת הלילה, ועמש"כ בזה הרשב"א בביצה ב' א' והבית מאיר הכא והיד אפרים בסימן רע"ט.

ולכאו' י"ל עוד בזה, דהנה בעיקר מש"כ ר"ת בתשו' ספר הישר דדעת רב יוסף דדין בסיס תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, צע"ג ממה שאמרו בשבת מ"ז א' דנר ופתילה ושלהבת הוו בסיס אף לר"ש, ולכאו' צ"ל דכל הא דתליא דין בסיס בפלוגתא דר' יהודה ור"ש הוא היכא שבידו לנער את המוקצה ובעינן להקצאתו, אך בנר דאין בידו לנערו משום איסור כיבוי, הרי דמכח זה מתייחד הנר לשמש את הדבר האסור ול"ב להקצאתו וע"כ אף לר"ש יש בזה לדין בסיס, - ולפ"ז יש מקום לומר דכל הא דאינו נעשה בסיס כשדעתו ליטלו באמצע השבת הוא רק היכא דבעינן להקצאתו, וכמש"נ לעיל סק"ז דכל שדעתו ליטלו בשבת אי"ז הקצאה, אך בנר דל"ב להקצאתו אף בכה"ג הוי בסיס, (ושמא יש לכוין הדברים בד' הרשב"א בביצה שם).

1. אך יש לדחות דגם אם עיקר דין בסיס הוא משום דה"ז טפל למוקצה, מ"מ כ"ז הוא משום שנתייחד לשמש את המוקצה והוקצה משאר תשמישים וע"כ הוא בטל למוקצה, וע"כ כל שגילה בדעתו שיתפוש הכיסוי משם ויטלנו וכבר לא יהא בסיס למוקצה, לא נעשה בסיס, ויש מקום לפרש כן גם במש"כ ר"ת די"ל דדין בסיס תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, והיינו דכיון דעיקר דין בסיס הוא מכח הא שנתייחד לשמש את המוקצה והוקצה משאר תשמישים, ע"כ לדעת ר"ש דלית ליה מוקצה דלא מקצי אינש מדעתיה מידי דחזי ליה, אף ליכא לדין בסיס. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך אם היה דין בסיס אף בשוכח ול"ה בעינן להקצאת הבעלים אלא הו"ל מוקצה מכח מה שהוא עומד לשמש את הדבר האסור, היה מקום לומר דאף במניח ע"מ ליטלו הוי בסיס, דאף דדעת הבעלים ליטלו מ"מ הבסיס מצ"ע עומד לשמש את הדבר האסור. [↑](#footnote-ref-3)