בענין אהני קרא
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / ארבעה אבות

בס''ד

בענין אהני קרא

א. הרא''ש כתב דאהני קרא הוא דין מיטב חדש, דאע''פ שמיטב הוא מיטב דניזק, כשאין מיטב דניזק חייב מיטב דמזיק, ויש לחקור האם מעיקרא חל דין מיטב דמזיק או דניזק, או חל דין מיטב דמזיק רק כשאין מיטב דניזק, ונ''מ כשמיטב דמזיק הוא פחות ממיטב דניזק האם יכול לתת לו מיטב דמזיק, או חייב לתת מיטב דניזק, והוא נ''מ להך גיסא דבשל עולם הן שמין, ויש לו מיטב של עולם, ויש לו גם מיטב דניזק, ועצם דברי הרא''ש מחודשים שיש ב' דיני מיטב, ומיטב פירושו הכי טוב, ויש ב' סוגי הכי טוב, של ניזק או של מזיק, הוא חידוש גדול, והוא כמו לומר הכי טוב של אדם פלוני, או הכי טוב של אדם פלוני, וכל מה שביניהם אינו מיטב אפי' שהוא יותר ממיטב דניזק, אין שם מיטב עליו, אלאדאכתי כלול בו מיטב דניזק וכדלהלן.

ב. בדעת החולקים יש לדון אם נח' ביסוד דברי הרא''ש, וס''ל דאין מסתבר שיש ב' דיני מיטב - כ''כ רעק''א - ובע''כ אהני קרא אין פירושו מיטב דמזיק, אלא לתת יותר בכדי לקיים מיטב דניזק, ויש קצת דוחק בדרך זו, דלדרך זו אין דין מיטב שדהו כפשטות דקרא, אלא דפעמים יתן מיטב שדהו מכח אהני קרא.

מדוע צריך ילפותא

א. מבואר בגמ' דאלמלא קרא לא היה צריך להביא יותר, וצ''ב מדוע אין חייב לקיים את חיובו, וכיון שיהיה בכלל מה שיתן מיטב דניזק מה יפטרנו.

ב. וביאור הענין לכא' הוא, דודאי פשוט שהנשבע לתת לחבירו מאה, ויש לו רק שטר של מאתים, חייב לתת מאתים, דהרי חייב לתת את כל ממונו בכדי שלא לעבור על לאו, וכן פשוט שחייב לעבוד בכדי שיהיה לו מאה בכדי לקיים את שבועתו, ואפילו הכי החייב לחבירו מנה, א''צ לתת לו מאתים, והראיה שא''צ לעבוד בכדי לפרוע את חובו.

ג. וביאור הדבר הוא, דבשבועה פשוט שאין זה שנשבעו לו יכול למכור את המאה שאידך חייב לו, משום שאין לו מה למכור, ואין לו שום זכות, אלא חבירו חייב לקיים את שבועתו, משא''כ בחוב שאפשר למכור או להוריש חוב, והרי פשוט שא''א למכור את מה שהלוה חייב, ובע''כ שחוב פירושו שיש למלוה אצל הלוה, יש לו זכות אצל המלוה לקבל ממנו מאה, וזכות זו יכול למכור, וחלוק ביסודו שבועה מחוב, דבשבועה האדם חייב, ובחוב אין האדם חייב, אלא יש לאידך אצלו, ויש לו מצוה שלא לפגוע בזכויותיו של חבירו, אך המצוה הוא מצוה ממונית לקיים את דיני הממון.

ד. ולכן מצינו עוד חילוק בין שבועה לחוב, דבשבועה פשוט שהנשבע צריך לטרוח ולהביא מנה לאידך, ואין נפטר בשבועתו ע''י שיאמר לאידך שיבא אליו ויקח מנה, ובחוב מפורש בשו''ע שיכול לומר הלוה למלוה יש לי מאה בבית טול וקח, ואין המלוה יכול לומר לו הבא לי, וע''כ משום שאין הלוה חייב, אלא יש לאידך זכות אצלו, וכל דין הלוה הוא לא לפגוע בזכויותיו, וע''י שאומר לו טול וקח, ויכול ליטול אין לו זכות יותר מזה.

ה. ולכן פשוט שכשיש לו רק שטר של מאתים א''צ לתת לו, משום שמצוותו רק שאפשר לו לקבל את שלו, וכשיש לו מאתים יכול לומר לו קח את שלך, ופשוט שאם יטול מאתים הרי הוא גזלן, ואין לו זכות לקחת מאתים בכדי לקבל את המנה, וממילא גם אין מצוה על הלוה לתת לו יותר ממה שזכויתיו נותנות לו, ואין מצוה לפרוע חוב, כדמוכח מהא דא''צ לעבוד, ומהא דא''צ ללכת למלוה, אלא רק לאפשר למלוה ליטול את שלו, ועי' בקצוה''ח סי' ק''ד סק''ב דאין חיוב על הלוה לפרוע כל עוד לא תבעו המלוה, והנתה''מ הבין בדבריו דאפי' אם שכח המלוה מהחוב א''צ לפרוע לו, ומבואר שאינו חייב לאידך, אלא יש לאידך זכות, ואין לאידך זכות שהלה יפרע לו, אלא רק ליטול מהלוה, ולכן אין דין על הלוה לפרוע כשאינו תובעו, משום שרק צריך לתת לו רשות ליטול את שלו ותו לא.

ו. וא''ת מהיכי תיתי שהמצוה הוא רק לאפשר לו לקחת ולא לפרוע את חובו, כבר הוכחנו כן מהא דא''צ לעבוד בכדי לפרוע את חובו, וא''צ ללכת למלוה לפרוע את חובו.

ז. וא''ת א''כ מדוע במריש אלמלא תקנת מריש היה צריך לשבור את ביתו, י''ל דיש לאידך זכות לקבל את המריש אע''פ שישבר ביתו של אידך, כמו שרשאי להרוג שור הבא להזיק את שורו, אך ליטול מאתים בכדי לקבל מאה אין לו זכות, ויש לו זכות רק להזיק מנה בכדי לקבל מאה שלו, ובנוסח אחר י''ל דהמצוה הוא לאפשר לו לקבל את שלו, ובמאתים אינו יכול לאפשר, אך במריש יכול לשבור את ביתו בכדי שיטול את המריש שלו.

ח. ועל פי זה ניחא מדוע אלמלא אהני קרא א''צ להביא יותר ממיטב דניזק, דגם מיטב הוא זכות של הניזק, ואינו מצוה של המזיק, כדחזינן בדף ח' א' שיש שעבוד נכסים על מיטב, ומבואר שהוא זכות של הניזק - אא''כ י''ל שיש גם מצוה לתת מיטב, ואינו רק מצוה ממונית -.

ט. וא''ת אם פריעת בע''ח מצוה הוא הן שלך צדק, א''כ אינו מצוה ממונית אלא מצוה לעמוד בדיבורו, וא''כ להוי כמו שבועה, וע''כ צ''ל מהא דחזינן שא''צ לעבוד, דגם הן שלך היה רק לקיים את דיני הממון, ולא אמר שיתן יותר ממה שדיני הממון מחייבים אותו.

י. היה מקום להביא ראיה גם מדין ספק ממון לקולא, אך י''ל דאף אם המצוה אינה מצוה ממונית, יש מצוה רק כשיש חוב בדיני המשפט, וכשיש חוב בדיני המשפט, אין המצוה רק לקיים את דיני המשפט אלא גם לדאוג שיקבל המלוה את שלו, וכך הוא לכא' במתנות כהונה לדברי הגרשש''ק, ואפילו הכי י''ל שיש מצות נתינה, שאינו רק מצוה לקיים את דיני הממון, אך המצוה קיימת ותלויה בדיני הממון, וכשבדיני הממון מגיע לו, יש גם מצוה לתת לו, ולא רק לאפשר לו לקחת, אך מהא דא''צ לעבוד מוכח שבחוב אין מצוה אלא רק לקיים את דיני הממון.

יא. התבאר דאע''פ שחוב הוא זכות של המלוה, אכתי יש לחקור מהו המצוה, האם יש גם מצוה שיפרע החוב, והתבאר דיש להוכיח מהא דא''צ לעבוד, ואולי יש לדחות, דכיון שאין זכות למלוה שיעבוד, אין מצוה לקיים את זכויותיו, כי אין לו זכות כשאין לו כסף, וכל זכותו אינה אלא לקבל מהרשות ממון, וכשאין ברשות ממון אין לו זכות בפועל, אך כשיש ברשות ממון מאתים, יש לו זכות לקבל מאה, וכל כה''ג י''ל שיש מצוה ללוה לדאוג שיקבל את זכותו, וגם לא דמי לדין שהצלוה צריך לבא ללוה, דכיון שיכול לבא אין מצוה, אך כשאינו יכול לקבל את חובו, דהרי אינו רשאי לקחת מאתים, אולי יש מצוה, ולא דמי להא דבעי אהני קרא, משום די''ל דמיטב אינו אלא אפותיקי, וכשאין לו לא חל אפותיקי, עוד י''ל דאין מצוה לתת מיטב ואינו אלא זכות של הניזק, עוד י''ל אע''פ שיש מצוה, אין המצוה אלא לאפשר לו לקבל את שלו, ואינו כפריעת בע''ח שיש מצוה גם לדאוג שיקבל את המגיע לו.

בביאור מח' הרא''ש והריטב''א

א. ולפי הנ''ל יקשה להבין שכתוב באהני קרא שיתן יותר, דהרי אם כל דינו הוא רק עידית דניזק, ואין זכות יותר מזה, מה הגדר באהני קרא שיש לו זכות לקבל יותר בכדי שיקויים זכותו, וכי התורה משנה את כללי הממון, וכי יהיה כתוב כאן שגם חייב לעבוד.

ב. ולכן יותר היה נראה דמודה הריטב''א לרא''ש דאהני קרא, ואף על פי כן יכול לתת לו מבינונית דידיה, דהנה צ''ע בדברי הרא''ש מדוע אין יכול לתת בינונית ובכך לקיים דין מיטב, דהרי בכלל מאתים מנה, ובודאי יקיים בכך דין מיטב דניזק, וא''כ אע''פ שחל גם דין מיטב דמזיק, אין שום טעם לומר שבטל דין מיטב דניזק, אלא חידשה התורה לתת לו או עידית דניזק או עידית דמזיק, וכיון שיכול לקיים עידית דניזק, כיצד יכול לדרוש הניזק דווקא עידית דמזיק.

ג. והנה יש לחקור בגדר דין מיטב, דהנה מצינו בדברי הנמוק''י דיכול אדם להתחייב מנה, ולפרוע את המנה בחיטים, דהיינו שיש שעבוד הגוף על הלוה לפרוע מנה, ועוד שעה''ג לפרוע בחיטים, עוד מצינו אפותיקי, דאינו שעבוד הגוף, אלא יש זכות למלוה בקרקע מסויימת, לגבות דווקא מקרקע זו, דהיינו עוד שעבוד בקרקע מלבד שעבוד נכסים הרגיל, ויש לחקור בדין מיטב, האם יש שעה''ג על המזיק לפרוע מעידית, וכיון שיש שעה''ג על כך יש גם שעבוד נכסים גם על זכות זו, או''ד דדין מיטב אינו אלא אפותיקי, ואינו שעבוד הגוף - וכך לכא' מבואר בדברי המהר''ם שי''ף והשער משפט סי' ק''ב סק''ב דאין בע''ח יכול לכוף מלוה ליטול עידית, אלא יכול לתבוע דווקא בינונית, וע''כ דחל זכות ללוה כאפותיקי בבינוניות, ולכן אין יכול לדחותו לעידית - וי''ל דבזה נח' הרא''ש והריטב''א, דהרא''ש נקט שמיטב הוא אפותיקי, וחל אפותיקי על עידית דניזק, ואהני קרא שכשאין עידית דניזק חל אפותיקי על עידית דמזיק, אך אין יכול אפותיקי על הבינונית, משום שהוא יותר מעידית דניזק, וכיון שחל אפותיקי על עידית דמזיק, אין המזיק יכול לפרוע לו בקרקע אחר, ואין יכול לומר שיקיים את דינו בבינונית מדין עדית דניזק, דהרי כלל אין לו דין לתת לו מיטב, אלא יש לניזק זכות בקרקע עידית, והריטב''א ס''ל דמיטב הוא שעה''ג, ולכן יכול לקיים את דין המיטב בבינונית.

ד. עי''ל דאף הריטב''א מודה דהגדר הוא אפותיקי, אלא דס''ל דאין הפירוש באהני קרא מיטב דמזיק כהרא''ש, וגם אין הפירוש שאמרה תורה לקיים דין עידית דניזק ע''י שדה יותר טובה, אלא הגדר באהני קרא הוא, ללמדינו דאין פירושו של מיטב, השדה הכי טובה של ניזק, אלא הגדר במיטב הוא שדה טובה, ומהו שדה טוב, מעידית דניזק ומעלה הוא בכלל שדה טוב, ויש אפותיקי לניזק על כל הקרקעות של המזיק מעדית של ניזק ומעלה, ומתוך כל האפותיקי יכול המזיק לבחור, כמו אם יש לו ב' עדית שיכול לבחור מתוכם, וכמו בכל אפותיקי על שדה שוה אלף והחוב רק מאה שהלוה מחליט מהיכן לתת, ולפי''ז ניחא מאד דלא כתוב בהני קרא דין מיטב חדש, וגם לא כתוב דין בדיני חו''מ שכשיש יותר או פחות צריך לפרוע ביותר, אלא כתוב הגדרה במיטב דניזק, דאין הכוונה בדווקא למיטב דניזק, אלא ממיטב דניזק הרי זה שדה של מיטב.

ה. היכא שהיה למזיק בינונית ועידית שהם יותר טובים מעידית דניזק, ואח''כ אבדה הבינונית, להנ''ל יגבה מעידית, משא''כ להבנה הפשוטה בריטב''א שדינו לקבל מיטב דניזק בשדה יותר טובה, י''ל דחל אפותיקי על הבינונית ולא על העידית, וכשאבד הבינונית נסתחפה שדהו.

ו. לדעת הרא''ש אלמלא אהני קרא, לכא' לא היה יכול המזיק לתת לו יותר טוב מעידית דניזק היכא שיש עידית דניזק, משום שעדית דניזק נעשה אפותיקי, ותימה לומר כן, אך י''ל דכשיש למזיק עידית דניזק, מסתבר שחל אפותיקי על כל שדותיו מעידית דניזק ומעלה, בכדי שיוכל המזיק לבחור מתוכם מה לתת, ורק כשאין לו עידית דניזק לא חל כלל דין מיטב, ואחרי דאהני קרא שחל עידית דמזיק, לא חל אפותיקי על הבינונית, דכיצד יחול אפותיקי על מיותר מעידית דניזק, ושיחול על פחות ודאי לא חל כי נאז יוכל המזיק לפרוע מדבר שאינו מיטב, ולכן אין יכול לפרוע לו מבינונית, לא משום שא''א בכלל מאתים מנה, אלא כנ''ל משום שחל אפותיקי על מיטב דמזיק, וא''ת א''כ כשיש עידית דניזק ואבדה, וכי ישאר לו אפותיקי בשאר שדותיו הטובות, וצ''ל דחל עליהם אפותיקי בתנאי שמיטב דעידית קיים.

ז. עי' רעק''א דמספ''ל היכא שקנה עוד שדה, ויש לומר שתלוי בחקירה הנ''ל, אם יש רק אפותיקי פשוט שחל בשעת הנזק, משא''כ אם יש שעה''ג יש לחקור האם חל שעה''ג לתת כמו עידית דמזיק, או חל שעה''ג להביא הכי טוב שיש לו.

ח. כתבו התוס' בב''ב דף מ''ז א' 'דנראה דמוכח התם דאם אין ללוה אלא זיבורית גם קבלן לא יתן לו אלא זיבורית' וכ''כ הרשב''א בב''ב דף קע''ד א' ד''ה וכל - הובא במ''מ בפכ''ו מהלכ' מלוה ולוה, וברעק''א בגליון שו''ע סי' קכ''ט - ואי נימא דיש שעה''ג על עידית, אף כשאין לו עידית, מדוע לא יגבה מהקבלן כדינו, וכן אי נימא דמיטב או בינונית בבע''ח הוא אפותיקי, לכא' כלל לא יגבה מהקבלן בבינונית אף כשיש ללוה בינונית, מכיון שאין שעה''ג על בינונית, ונראה קצת בתוס' שיש שעה''ג, אך רק כשיש לו עידית, וצ''ע, אולם הב''י בסי' קכ''ט הביא דהרמב''ן והריטב''א והר''ן והנמוק''י נח' וס''ל דיכול לגבות מהקבלן בינונית אף כשאין ללוה בינונית, וכ''כ הרשב''א בשו''ת סי' תתצ''ב, וצ''ע דסתר משנתו, ואולי י''ל דכיון דכל הדין דגובין מהקבלן תחילה הוא רק משום שדעתו כן, אך אין הוא באמת הלוה, י''ל דדעתו שיגבה ממי שירצה, אך לא שיגבה ממנו מחמת שאין ללוה בינונית, דהיינו אין דעתו שיהיה סיבה שדווקא יגבה ממנו, שו''ר כעין זה בפנ''י בגיטין דף מ''ט ב', דהרי ודאי לית מאו דפליג שכשאין ללוה כלל נכסים גובה מהערב מבינונית, וע''כ דיש שעבוד הגוף על הלוה לפרוע בינונית גם כשאין לו.