‏ פה,ב   - פו,א     יא
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

[מומלץ מאד ללמוד היטב את הגרפ"ת עד פו. תנן התם - הרשב"ם לשיטתו לאורך כל הסוגיא - ובדעת התוס' עי' תוס' ד"ה כליו, וד"ה בכליו, ולקמן פו. ד"ה ומדכליו, ולעיל פה. ד"ה ארבע - ובביאור דעת התוס' עי' מהרש"א בתוס' ד"ה כגון - ובדרך אחרת בנתיה"מ ר' סק"ח ומחנ"א חצר י' ובגרנ"ט, ובחזו"א גיטין עח].

**בעא מיניה** רב ששת מר"ה כליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח או לא.

**דעת הרשב"ם.**

כתב הרשב"ם ד"ה קנה לוקח 'כאלו נתן רשותו ללוקח', ובד"ה לא קנה 'דרשות עיקר והכלי בטל לגבי הרשות'. הרי דהאיבעיא היא אי רשות נחשבת לעיקר [ויבואר בסמוך], וממילא גם בכליו של מוכר ברשות לוקח איכא להסתפק אי רשות עיקר, וזהו דמוכיחינן לקמן פו. מדקנה לוקח בכלי מוכר ברשות לוקח, חזינן דרשות עיקר, ומיניה דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח כי הרשות עיקר, וכן פי' ברשב"ם שם ד"ה ומדכליו 'וכיון דאהני רשות לוקח לבטל כליו של מוכר ולהוציאן מרשות מוכר, כ"ש וכ"ש כליו דלוקח נמי ברשות מוכר יבטל הרשות את הכלי של הלוקח שלא להוציאן מחזקת המוכר שמוחזק בהן עד עתה, הרי דשורש האיבעיא היא אי רשות עיקר או הכלי עיקר.

והביאור בזה דאף דודאי איירי דנתן לו רשות להניח שם כליו, דאל"כ לא עדיף מרה"ר דלא קונה, מ"מ איבעיא לן איזה רשות היא הרשות העיקרית לענין קבלת המקח [ולהגדיר היכן נמצא המקח], האם ברשות עצמה וממילא הכלי בטל לגבי הרשות, או דהכלי אינו בטל לגבי הרשות וחשוב מקום לגבי מה שמונח בתוכו, וממילא כ"ז שייך בכליו של לוקח ברשות מוכר דרשות המוכר מעכבת על הקניה, וכל זמן שהוא בחצרו הרי הוא בחזקתו, [כש"כ הרשב"ם לקמן פו. ד"ה ומדכליו 'יבטל הרשות וכו' שלא להוציאן מחזקתו'] וכן להיפך בכליו של מוכר ברשות לוקח, אבל ברה"ר וכן רשות שאינה של שניהם שהכלי לא סותר הקנין מצד הרשות כיון דאין הרשות שייכת כלל לענין המקח, בכה"ג אפש"ל דשפיר חשבינן שהמקח המונח בכלי חשוב ברשותו של לוקח וקונה.

וראיה לדבר נראה מדברי הרמ"ה לקמן פו: אות קט [הובא בגרנ"ט] שכתב שפירות שבכליו של סרסור ברשות לוקח קנה הלוקח, והא דאמרינן דלא קנה עד שתתמלא המידה זהו רק כשבא לקנות בכליו של סרסור דעד שלא נתמלאה המידה לא השאיל ללוקח, אבל אם הלוקח רוצה לקנות בחצרו קונה אף שלא נתמלאה המידה, 'דעד כאן לא מספקא לן אלא בכליו של מוכר ברשות לוקח, אבל כליו של סרסור ברשות לוקח ודאי קנה', הרי דכל הנידון שהכלי בטל הוא רק ברשות המוכר, דאיכא סברא שהכלי לא נחשב כמקום כלפי שיצא המקח מרשותו, אבל אין זו סברא בכל מקום שהכלי בטל לגבי הרשות.

וכן מוכח ברשב"ם לעיל פה. ד"ה ברה"ר וד"ה אבל שמבואר מדבריו שגם אם כליו של לוקח ברשות הרבים קנה כפשטא דברייתא, מ"מ ברשות מוכר לא קנה בכליו של לוקח, ומבואר דכליו של לוקח ברשות מוכר גרע טפי מכליו ברה"ר. [ובתוס' נחלק עליו דאם ברה"ר קנה כ"ל דקנה ברשות מוכר, וזהו לשיטתם בסוגין, ויבואר בסמוך], הרי דיש סברא דרשות המוכר גרע טפי מרה"ר, והביאור הוא כמש"כ דכליו דלוקח ברשות מוכר לא נחשב שיצאו מחזקתם.

והנה לדעת הרשב"ם רשות בעלמא שנתן לו המוכר להניח את כליו לא יעזור שהכלי לא יתבטל לרשות. והראיה, מדמוכיחנן לקמן ומדכליו דמוכר ברשות לוקח קנה לוקח, שהכלי בטל אצל הרשות, ולכך כליו דמוכר ברשות לוקח קנה, ולכאו' ק' הא אפשר לומר דלעולם אף שהכלי בטל אצל הרשות, ולכך כליו דמוכר ברשות לוקח קנה, מ"מ אפ"ה כליו של לוקח ברשות מוכר נמי קונה משום שהוא משאיל לו מקום, דהרי נתן לו רשות להניח שם כליו, [ואין סברא שבכליו של מוכר ברשות לוקח הלוקח ישאיל לו רשותו וממילא לא יקנה דבכליו של מוכר הוא, דאטו ישאיל רשותו לקלקל קנינו]. מוכח שנתינת רשות לא פוטרת את החסרון שהכלי בטל אצל הרשות, שלא יצא המקח מחזקתו בכך.

ולפי"ז צ"ל דהא דמועיל כשאומר לו זיל קני כדאמרינן לקמן, היינו משום שהוא משאיל לו המקום ממש. [ויבואר בזה בעזהי"ת מהו הגדר דזיל קני האם הוא נתינת רשות גרידא או הקנאה של שאלה על המקום].

ולפי"ז ניחא מאד הא דתי' ר"א בר אהבה כגון שהיתה קלתה מונחת בין ירכיתיה, ופי' רשב"ם 'אין מקפיד על מקום מושב אשתו ועד עכשיו היה אותו מקום קנוי לה', הרי דלא הסתפק בזה שאין הבעל מקפיד על המקום אלא שהוא קנוי לה.

[אך מאידך בתי' רב משרשיא כגון שהיה בעלה מוכר קלתה, פי' לכך אינו מקפיד על מקומם. וכן יש לדקדק מלשון רבא שפי' לפי שאין אדם מקפיד לא על מקום חיקה ולא על מקום קלתה', הרי דסגי בזה שאין מקפיד על הנחת הכלי ברשותו כדי שיקנה בו הלוקח, וכן דקדק ברמב"ן במלחמות].

**דעת התוס'**

הנה בתוס' ד"ה כליו כתבו דאע"ג דברה"ר לא קנה, התם היינו טעמא דלא ניחא להו וכו' אבל ברשות מוכר מיבעיא וכו' שמא משאיל לו מקום ללוקח, משמע שהך ספק מישך שייך להדין דכליו דלוקח אין קונים ברה"ר, והכא עדיף שמא משאיל וכו', והא דאין קונה בכליו ברה"ר היינו משום שאין לו רשות להניח כליו שם כמבואר בגמ' לעיל, והביאור בזה דכיון דאין לו רשות להניח שם כליו הכלי בטל אגב הרשות, וכלשון הנמק"י לעיל ד"ה חוץ, ולפי"ז גם הכא ברשות מוכר הטעם הוא, דאין כליו קונים הוא משום שאין לו רשות כמו ברה"ר, ולפי"ז הפשט בדברי התוס' דהא גופא איבעיא לן הכא האם משאיל לו מקום, וכ"כ הריטב"א להדיא 'מספקא ליה דלמא סתם מוכר מקנה לו מקום לקנות כליו'.

ויש להוסיף בזה דבתוס' לעיל בע"א ד"ה ארבע כתבו דאם כליו של אדם קונה ברה"ר פשיטא שקונה ברשות מוכר, הרי דכל החסרון של רשות מוכר הוא משום שאין לו רשות להניח שם כליו, ודומיא דרה"ר.

ולפי"ז ניחא מאד פי' ריב"ם בתוס' בסמוך בד"ה כגון דפי' דאף דאין המקום קנוי לה בקנין שאלה, מ"מ כיון שיש לה רשות להביא קלתה הוי דומיא דסימטא וקנוי לה, הרי דלא בעינן כלל קנין למקום אלא בנתינת רשות סגי להחשיבו כסימטא וככל מקום שיש לו רשות להניח שם חפציו.

וכן הא דמסקינן דבאמ"ל זיל קני קונה בכליו ברשות מוכר, אינו משום דבאמירת זיל קני קונה המקום, אלא דהוי גלוי דעת שהוא אינו מקפיד על המקום, וכן ביאר שם להדיא בסמ"ע סי' ר' סקי"א ובהג' רע"א.

וכן נראה שהבין מהרש"א בשיט' התוס', דהנה בתוס' בסמוך ד"ה כגון הק' נהי דנותן לה רשות וכו' מ"מ הא בעי חזקה וכו' [ותי' ריב"ם דלא בעינן קנין אלא רשות וכו']. והק' מהרש"א מ"ט לא הק' על עיקר הגמ' דבלא א"ל זיל קני מסתפקינן שמא משאיל ליה מקום, הא בעי חזקה ושאלה אינה נקנית אלא בחזקה. הרי דס"ל למהרש"א בכוונת התוס' שזהו האיבעיא גופא האיבעיא אם משאיל ליה מקום.

**ויל"ע בדעת התוס'.**

**א.** בנתיה"מ ר' סק"ח תמה דאם הנידון אם משאיל ליה מקום או לא, דא"כ היכי תלי הגמ' דין כליו של לוקח ברשות מוכר בדין כליו של מוכר ברשות לוקח, הא לעולם י"ל דאף דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קונה, מ"מ י"ל דהרשות בטל גבי הכלי, ומ"מ לא קנה בכליו כיון שאין לו רשות להניח שם והוי כרה"ר, וכליו של לוקח ברה"ר לא קנה, אבל באמת גם כליו של מוכר ברשות לוקח ג"כ לא קנה דהרשות בטל אצל הכלי.

**ב.** ומאידך הק' במחנ"א קנין חצר סי' י' למאי דמסקינן דמדכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח דרשות עיקר, וע"כ כליו של לוקח ברשות מוכר לא קונה לוקח דהכלי בטל אצל הרשות, דלכאו' נימא דלעולם תרוייהו קונים, והיינו משום דרשות עיקר והכלי בטל, ולכך כליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, ומ"מ כליו של לוקח ברשות מוכר 'נמי' קונה מצד דמשאיל לו מקום, ואין סברא שבכליו של מוכר ברשות לוקח הלוקח ישאיל לו רשותו וממילא לא יקנה דבכליו של מוכר הוא, דאטו ישאיל רשותו לקלקל קנינו.

**ג.** עוד צ"ב שבד"ה בכליו דמוכר כתבו מדמכליו דלוקח ברשות מוכר לא מבטל אגב הרשות ולכך לא קני, ה"נ כליו דמוכר ברשות לוקח לא ליבטיל אגב הרשות ולכך לא יקנה לוקח, הרי דהנידון אי אזלינן בתר הרשות והטעם כתבו דמבטל הכלי לגבי הרשות.

וביותר שכתבו התוס' דהוי מצי לדחויי אע"ג דכליו של לוקח לא בטל אגב הרשות, כלי המוכר בטל אגב רשות לוקח דניחא ליה למוכר שיתבטל כליו בכדי שיתקיים המקח, [והשתא מלבד דצ"ב בסברא מה תליה הביטול בניחותא דלוקח], ולכאו' היה לו לתוס' לומר בפשיטות שגם אי נימא שהמוכר משאיל רשות ללוקח ולכך קונה, אבל הלוקח אינו משאיל רשותו למוכר כדי לעכב קנינו.

**ד.**וכן לקמן פו. ד"ה ומדכליו כתבו דדוקא כלי בטל אצל הרשות ולא בהמה. הרי דהנידון בסוגיין הוא משום ביטול רשויות.

**דרכו של הנתיה"מ**

והנה הק' בנתיה"מ דלכאו' יש להק' על הא דמסתפקינן בכליו של מוכר ברשות לוקח אי קנה, הא בגמ' ב"מ קב. גבי השוכר חצר מחברו וקולט זבל מן האויר בחצר המשכיר הרי אלו שלו, ופריך הא אויר חצרו הוא, ומשני משום דאויר שאין סופו לנוח הוא, [פי' דמפסיק ליה כלי], ופריך הא מבעיא ליה לרבא אי אויר שאין סופו לנוח קנה, ומשני שאני הכא דמפסיק ליה כלי. וא"כ כליו של מוכר ברשות לוקח נמי הוי אויר שאין סופו לנוח ומפסיק ליה כלי ומדוע קונה הלוקח בחצר.

[ועי' בהג' אמרי ברוך בשו"ע כאן ובמחנ"א חצר סו"ס י' שכתבו דלק"מ דרש"י כתב שם דמיירי שהחזיק הכלי באויר וקיבל גללים בתוכו, ובכה"ג דהוי באויר בזה לא קנה בעל החצר כשמפסיק הכלי, משום שהכל נחשב בתוך ידו, משא"כ הכא דמונח ע"ג קרקע בטל הכלי אצל הרשות].

ותי' דהתם מיירי בחצר השכור [או שאין המשכיר שם] ואין יכול לסלק הכלי, ולכך חשיב הכלי להפסק, משא"כ הכא שאין משאיל לו מקום, ואפי' אי משאיל יכול לסלקו בכל שעה, לא חשוב הפסק הכלי להפסק.

ועפי"ז כתב לבאר דזה פשוט לגמ' דהוא משאיל לו המקום, ומש"כ התוס' 'שמא' כוונתם דשמא הכי הוא בודאי, והאיבעיא היא דאמנם מצד הכלי המקח מונח ברשות הלוקח, אבל סו"ס אויר שבתוך הכלי שייך למוכר, שהרי אויר שאס"ל כמונח דמי, ואויר חצר כחצרו וחשוב דעדין המוכר תפוס בו ולכך לא קני לוקח, או דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי ולא חשיב שהמוכר תפוס בו דאוירו לאו כלום הוא, וזהו הנידון אי אזלינן בתר האויר או הכלי. ומש"כ אי הרשות בטל אצל הכלי או להפך, היינו על האויר הכלי אי אויר כלי בטל להכלי או לחצר.

[אלא דיל"ע קצת דבתוס' לקמן פו. ד"ה ומדכליו כתבו דדוקא כלי הוא בטל אצל הרשות אבל בהמה לא, והנה בשלמא אם הנידון לגבי חשיבות המקום אם נחשב בחצר או בכלי, שפיר י"ל דבהמה חשובה טפי והוה מקום בפנ"ע ולא נעשה טפל, אבל לדברי הנתיה"מ צ"ע דהנידון הוא על האויר אי חשבינן אויר חצר כחצרו הוא, ומה נפק"מ בין כליו לבהמה].

**דרכו של הגרנ"ט**

בחי' הגרנ"ט כתב עפ"י דרכו של הנתיה"מ, דודאי משאיל ליה מקום, ומ"מ מיבעיא לן בדין כליו של לוקח ברשות מוכר אם הרשות עיקר או הכלי וכדרכו של הרשב"ם, דהספק איזה רשות העיקרית לענין קבלת המקח, האם ברשות עצמה וממילא הכלי בטל לגבי הרשות, או דהכלי אינו בטל לגבי הרשות וחשוב מקום לגבי מה שמונח בתוכו. וכעי"ז במחנ"א קנין חצר י' אלא דלדבריו הלוקח בעצמו מבטל את הכלי אצל הרשות ע"ש. וכן פי' החזו"א גיטין עח.

אלא דלדרך זו יש להעיר מדברי התוס' לעיל בע"א ד"ה ארבע שכתבו דאי כליו של אדם קונה ברה"ר פשיטא שקונה ברשות מוכר, ולהנ"ל מה הדמיון הא רשות מוכר גרע טפי כיון שהכלי בטל אצל רשות מוכר, משא"כ ברה"ר דאינה רשות לקנין כלל ואין הכלי בטל בה, וכמש"כ לעיל בדעת הרשב"ם.

**עוד דרך**

עוד דרך יש בסוגיין דהנידון בכליו של לוקח ברשות מוכר, הוא משום שהחצר של המוכר מעכבת על הקנית הלוקח, דאכתי לא יצא מרשותו, וכן להיפך בכליו של מוכר ברשות לוקח הכלי של נמוכר מעכב על קנית חצרו של הלוקח, ודמי לחצר השותפין שאינן קונין זמ"ז, ולפי"ז הספק הוא אם קבלת הכלי מבטלת את רשות המוכר וממילא אינה מעכבת, כמו"כ להיפך בכליו של מוכר ברשות לוקח, האם הכלי אינו בטל אצל הרשות וממילא רשותו של המוכר מעכבת על המקח. ולפי"ז יתכן דרך אמצעית דבין חצרו ובין כליו של מוכר מעכבים על רשות הלוקח. וזהו שי' הרי"ף והרמב"ם כמו שביאר ברמב"ן במלחמות (בסו"ד)

נמצא ג' דרכים.

א.דהנידון הוא אם יש לו רשות להניח שם כליו (תוס' ריטב"א)

ב. דהספק איזה רשות עיקרית לקבלת המקח, קבלת הכלי או קבלת החצר, (רשב"ם). ועל דרך זה כ' הגרנ"ט בדעת התוס'.

ג. דהספק אם רשות המוכר מעכבת על זכית הלוקח בכליו וכן להיפך.(רמב"ן בדע' הרי"ף והר"מ)

**רשב"ם ד"ה תלויה בה.** 'ולכך קני לה קלתה דדמי להגבהה שקונה בכל מקום'. ולכאו' צ"ב הא בגט כתיב ונתן בידה ואיך מועיל קנין הגבהה. והנה ברשב"ם לקמן פו. ד"ה במשיכה כתב 'דהגבהה קונה בכל מקום וכו' דמשהגביהה הניחה ברשותו אפי' בלא משיכה'. ועפי"ז יש לבאר דברי הרשב"ם דקנין הגבהה הוי משום דחשיב כמונח בידו, [וזה עפ"י הרמ"ה והר"ן לעיל עו: וזה לשון הרמ"ה 'דכיון דאגבהיה ודאי אפקיה מרשותיא וכו' ועיילא לרשותא דנפשיה, דאי למ"ד חצר משום יד וכו' לא תהא ידו קלה מחצרו וכו' וסברא נמי הוא שאין לך דבר שנכנס לרשותיה של אדם יתר מהבא לידו]. ולפי"ז יש בזה חידוש שמתקיים בזה 'ונתן בידה', ויצא מזה חידוש גדול דאפשר להניח ביד גט ביד האשה אפי' אם אין כל הגט מונח בידה, דמ"מ יהני מדין הגבהה. ומצאתי בתורת גיטין קלט סעי' טו שהוכיח מהרשב"ם כאן דהגבהה מועילה בגט דהוא כלל ונתן בידה, [אלא דהק' על הרשב"ם דהא בקשורה אע"פ שאינה תלויה היינו דנגררת עג"ק והתם ע"כ לאו הגבהה היא, אלא מטעם דהוי כרשותה וממילא זוכה בגט כמונח בחצרה]

ולכאו' אפשר דאין כוונת הרשב"ם דהגבהה ברשות מוכר חשוב כמונח בידו ממש, אלא כוונתו דכיון דיסוד קנין הגבהה הוא הכנסה לרשות, וכלשונו 'דמשהגביה הניחה ברשותו', ממילא אין חסרון של רשות מוכר, משום שהחפץ חשוב כברשות לוקח, ולפי"ז כוונתו הכא הוא על הקלתה עצמה, שכיון שהאשה מגביהה את הקלתה, ממילא חשוב הקלתה כמונחת ברשותה ומהני נתינת הגט מדין נתינה לתוך חצרה.

**ור"ל אמר קשורה אע"פ שאינה תלויה.** הכוונה דהקלתה בטל לגופה ואין בזה דין כליו של לוקח ברשות מוכר, אלא הוי כנתינה בידה ממש. וכעין מש"כ התוס' לקמן דבהמה אינה בטלה אצל הרשות, כך האשה אינה בטלה וגם לא הבטל לגופה.

**כגון שהיה בעלה מוכר קלתות**. עי' ברשב"ם. אולם מצינו עוד פי' בר"י מיג"ש וברמ"ה אות צט [וכעי"ז ברבינו גרשום] דמיירי שקנתה אצלו את הקלתה, ועשתה מעשה קנין עליו, ובההיא הנאה שקנתה הקלתה משאיל לה המקום. [ונראה דרק נחלקו בפי' הדברים, דהרי גם לדבריהם צריך לומר דודאי יכול להשאיל מקום גם בלא קנין, כמבואר בר"י דמקום קלתה קנוי לה אף שלא עשתה מעשה קנין כלל].

**תוד"ה כגון.** בעיקר קו' עי' מהרש"א [הובא לעיל] שתמה מ"ט לא הק' התוס' על עיקר הגמ' דבלא א"ל זיל קני מסתפקינן שמא משאיל ליה מקום, הא בעי חזקה דשאלה אינה נקנית אלא בחזקה. אך לפי' הגרנ"ט דלעיל י"ל דלעיל איירי התוס' מצד החסרון של רה"ר שלא קונה כשאין לו רשות להניח שם כליו, וע"ז כתבו שם התוס' דשמא משאיל לו המקום, דע"ז פשוט דסגי בנתינת רשות. אבל הכא איירי התוס' מצד החסרון שהכלי בטל אצל הרשות, והחסרון הוא גם לאחר שיש לו רשות להניח הכלי עד שישאיל לו הרשות, וע"ז הק' הא בעינן קנין ממש. וגם ע"ז חידשו דסגי בנתינת רשות בהדיא. ועי' בסמוך.

ומ"מ הוכיחו האחרונים (מהרי"ט ח"א סי' סה ורע"א בהג' על המחנ"א שכירות א' קוב"ש אות שו) מקו' תוס' דלא קונה ע"י חזקת תשמישים, גם לא לענין התשמיש, והובא לעיל פה. שדעת הקצה"ח [וכן דיקדקנו ברבינו יונה] שחזקת תשמישים הוי כקנין חזקה לענין התשמישים לכו"ע. הובא לעיל פה. בדעת הרשב"ם. ועי' בחי' רבינו מאיר שמחה שכ' דאין ראיה מדברי תוס' דהכא גבי גט האשה אינה רוצה לקנות המקום בקנין חזקה, משו"ה לא הוי חזקה.

**ותי' ריב"ם** דאע"ג דאין המקום קנוי לה מ"מ כיון דיש לה רשות להביא קלתה שם קנוי לה וכו'. ובפשוטו כונת תי' דבאמת לא קניא להמקום כלל, אלא דהוי כנתינת רשות, וכן מבואר בסמ"ע ר' סקי"א.

ולפמש"כ לעיל בדרכו של הגרנ"ט דנתינת רשות לבד אינה מועילה שמא בטל הכלי אצל הרשות, צ"ל דנתינת רשות בהדיא עדיפא, והביאור דע"י נתינת רשות בהדיא הוא נותן רשות גם לענין זכית הכלי, ואין הכלי בטל אצל הרשות וצ"ב.

והנה לפירוש הרשב"ם לא יעזור כאן נתינת רשות בלבד, דעדין הכלי בטל אצל הרשות, אלא דלרשב"ם לפי דרכו לעיל פה. גבי רשות נפקד, דהוי קנין חזקה ממש וע"י השאלה הוי רשות לוקח ממש, ומחקזת תשמישין כמש"כ הקצה"ח הובא לעיל. ודיקו מהא דכתב בתי' ר"א בר אהבה כגון שהיתה קלתה מונחת בין ירכיתיה 'אין מקפיד על מקום מושב אשתו ועד עכשיו היה אותו מקום קנוי לה' הרי דלא הסתפק שאין הבעל מקפיד ע"ז אלא שהוא קנוי לה. אך מאידך בתי' רב משרשיא כגון שהיה בעלה מוכר קלתה פי' לכך אינו מקפיד על מקומם. [הובא לעיל]

**שם:** דכליו של אדם קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניח, כמו גבי סימטא וכו'. עי' בקוב"ש אות שז שהעיר דלכאו' סימטא הוי רשותו ממש לענין קנינים וכחצר השותפין כדמוכח מסוגיא דלעיל, משא"כ בנתינת רשות לבדה אינה רשותו ממש. והוכיח מזה כדעת הר"י מיגש המובא בטור סי' ר' סעי' י' ודלא כרמ"ה [יובא לקמן בעזהי"ת]

**משיכה בכליו של מוכר.**

**תוד"ה לא.** משמע מהכא דמשיכה מועלת בכליו של מוכר. התוס' לא ביארו מה הנידון דמשיכה בכליו דמוכר לא יקנה. ועי' מ"מ פ"ד מכירה ה"ה דס"ל דמשיכה בכליו של מוכר לא מהניא. וברמב"ן כאן הביא את דעת החולקים על התוס', ומבאר דטעמם מתרי טעמי, חדא משום דאת"ל כליו של מוכר ברשות לוקח אינו קונה, אף אם משך פירות בתוך כליו של מוכר לא קונה, שכשם שאין משיכה קונה ברשות המוכר, כך אינה קונה בכליו של מוכר ברשות לוקח וכו' דהא כליו כחצרו. ועוד טעם אחר אמרו, שהרי הפירות מונחין ועומדין בכלי ואין זזין ממקומן, וכיון שאין משיכת הכלי כלום לא קונה, ולזה הטעם אפי' בכליו של סרסור לא קנה שאין זו משיכה כלל.

והנה מדברי התוס' נראה שלא דנו כלל מצד הסברא שאין כאן משיכה על הפירות לפי שהם מונחין במקומן, משום דס"ל דהפירות והכלי נידונים כדבר אחד, וממילא הפירות נמשכים במשיכת הכלים.

והרמב"ן עצמו פליג על דעת החולקים, וס"ל דמהני משיכה בכליו של מוכר, ואסברא לן דהוה משיכה, 'אלא משוך כלים ומשך בהמה [שהכלים על גבה כב"מ ט:] קני דהא אימשכו להו כלים', וה"נ בסוגיין נמשכו הפירות במשיכת הכלים. וכ"ה ברא"ש. [וע"ש כמה שי' איך לבאר צדדי הספק. בתוס' שם העמידו הספק דמשיכת בהמה שאני שנקנית בהילוך בכח עצמה, משא"כ המטלטלין בגרירה ע"י האדם עצמו, ולפי"ז במשוך קופה וקנה כלים שעליה בודאי קונה. ע"ש ברא"ש ובנמוק"י ובתורי"ד]. מ"מ הוכיחו מהתם דמהניא משיכת הכלי לפירות.

וכ"כ בטור שו"ע סי' ר' סעי' ו'. ובדעת הרמב"ם כתב במ"מ פ"ד ממכירה ה"ה דס"ל דאין משיכה קונה בכליו של מוכר, כמו דאינו קונה ברשות מוכר. ועי' לח"מ ומאירי ב"מ ט:דס"ל בדעת הרמב"ם דמהניא.

אך עיקר הנידון בתוס' משמע שהוא מצד דכליו של מוכר הוי כחצרו. וצ"ב באמת הטעם של התוס' אמאי קני [ועי' בקוב"ש אות שה]. ועי' בחי' הגר"ח בפ"ג מגניבה ה"ב שכתב 'והן נראה דאם משך איזה דבר בתוך הכלי של הבעלים מזוית זו לזוית זו, ודאי דלא מהני, דהרי כליו של בעלים הרי הן כחצרו, וא"כ כמו שלא מהניא משיכה ברשות בעלים ה"נ לא מהניא בכליו של בעלים, והא דקיי"ל דמהניא משיכה היינו היכא שעשה המשיכה גם בכליו של מוכר, דא"כ הרי עשה מעשה משיכה על הכלי ג"כ, להכי מהני לקנות מה שבתוכו' עכ"ל, והיינו דגם הכלי וגם הפירות נמשכים לרשות הלוקח, ויש כאן חידוש דאף דלגבי הכלי עצמו אין כאן משיכה לקנותו, מ"מ חל מעשה משיכה על הכלי ביחד עם הפירות כדי לקנות את הפירות שבתוכו. ולכאו' הביאור הוא דאם עשה מעשה משיכה בתוך כליו של מוכר, בכה"ג לא קונה משום דהוי כמו משיכה בחצרו של מוכר, דאין כאן משיכה לרשותו, משא"כ היכא דמשך עם הכלי עצמו, נהי דלא קונה הכלי עצמו מ"מ מעשה משיכה על הפירות אכתי איכא, [והא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קונה, היינו משום דרוצה לקנות בקנין חצר ולכך כליו של מוכר מפריע, משא"כ כשקונה במעשה משיכה לא איכפ"ל שאינו קונה הכלי, כמש"כ התוס' פו. ד"ה ומדכליו].

ועי' מה שביאר לפי"ז הא דגונב כיס והוציאו לרה"ר. ועי' בגליון חזו"א.

ובריטב"א כתב 'ולא אמרינן הרי לא נמשכו מהכלי של המוכר, דכיון שנמשכו ממקומם למקום שהמשיכה קונה בו זכה'. משמע מדבריו דגדרי מעשה המשיכה לרשות לוקח, אינו בגדרי קנין חצר, דבחצר יסודו של הקנין הוא מה שהחפץ מתקבל ברשותו, וע"ז דנו בסוגיא אם קבלת הכלי עיקר או קבלת הרשות עיקר, אבל גדר קנין משיכה הוא למשכו ממקום למקום, וסו"ס החפץ נמשך למקום שהוא רשותו.

**תוד"ה משך**. אבל הכא דלא מיירי בהכי אלא בא"ל זיל וקני גרידא ומשו"ה לא קנה תבואה במשיכת בהמה. חילוקם צ"ב דהא ע"י משיכת הבהמה הוא מושך הכלים כמו בכל משיכה, וא"כ למה לא תהני המשיכה לקנותם הא משך להכלים.

ונראה דמשיכת הבהמה לא הוי מעשה משיכה בכלים עצמם כלל, אלא דמכיון דמשך את הבהמה ועשה מעשה הכנסה לרשותו בהבהמה, והכלים הם ע"ג הבהמה, מהני משיכת הבהמה לכלים, והוא קנין מחודש ולכך בעי' שיאומר מפורש לקנות באופן זה וצ"ב.

אך עי' ברשב"ם ובמאירי דמשיכת כלים ע"ג אדם דלאו בר משיכה בודאי לא מהניא.

**פו.**

**התם דא"ל זיל קני**

יש לברר מהו הגדר דבא"ל זיל קני מהני ברשות מוכר. דעת התוס' לעיל ד"ה כגון דאין זו הקנאת הרשות כלל אלא הוי הסכמה ונתינת רשות, דהרי ליכא מעשה קנין. וכן נקטו הסמ"ע ר' סקי"א ובהג' רע"א.

וכן משמע ברמב"ן במלחמות שכתב 'וברשות מוכר אין לו רשות להניח, דומיא דרה"ר וחצר של שניהם, שאלו נתן רשות להניח ודאי קנה, כדאמרינן התם דא"ל זיל קני, וגדולה מזו אמרו לפי שאין אדם מקפיד על מקום קלתה'.

וכן בדברי רבינו יונה ד"ה עלה כתב דבכליו של מוכר ברשות לוקח לא מועיל אמירת זיל קני, 'שהרי לא השאיל לו כליו בלשון זה כדי שתקנה לו ביתו כליו של מוכר בשאלה זו, ואינו דומה לכליו של לוקח ברשות מוכר , דכשאמ"ל זיל קני ודאי נתן לו רשות להניח שם כליו אע"פ שלא הקנה לו כלום, דבכליו הוא קונה'.

ומאידך ברשב"ם כתב ד"ה התם 'אני רוצה שיקנה כילך דכמאן דמושאיל ליה מקום הנחת כליו דמי'. הרי דלא סגי בנתינת רשות אלא בעינן לשאלה. וכ"ה להדיא בר"י מיגש 'דכיון דא"ל הכי הו"ל כמאן דאקני ליה מקום בחצרו למהוי ביה ההוא כלי, והו"ל ככליו של לוקח ברשות לוקח'. [והוא לשי' פי' לעיל כגון שהיה בעלה מוכר קלתות, דבהיא הנאה וכו' והוה כמי שהשאילה מקום וכו' והו"ל ככליו דלוקח ברשות לוקח, הובא דבריו לעיל].

וכן משמע ברא"ש סי' טו [הובא בטור] שכתב 'דחידושא הוא דחשיב כליו של לוקח ברשות לוקח בדיבור בעלמא', וכן לשון הנמוק"י 'המקום מושכר לו באמירה בעלמא', הרי דאף דבעלמא בעינן לקנין כסף שטר וכו', כמש"ק בתוס' לעיל, מ"מ לענין קנית כלי בדבור בעלמא שנתן לו רשות להניח קני, והיינו דחזקת תשמישים קני לענין התשמישים, כמש"כ הקצה"ח הובא לעיל.

והנה הרמ"ה אות קג כתב 'דבא"ל זיל קני יהיב ליה רשותא לאנוחי התם וכו' וגלי דעתיה דכי יהיב ליה רשותא לאנוחי התם אדעתא דמיקנא ביה וכו, אבל בלא א"ל אע"ג דיהיב ליה רשותא לאנוחיה התם לא קני וכו',דאדעתא דמיקניא לאקנויי לזבונה בגויה לא יהיב ליה רשותא'. הרי דבנתינת רשות בלבד לא קונה, אלא כשא"י זיל קני דהתם יהיב ליה רשותא אדעתא דמיקנא ביה. ובטור ר' הביא דברי הרמ"ה וכתב ע"ז ואין דעת הר"י מיגש כן, שכתב 'אם קנה כלי מהמוכר והגביהו וכו' ואח"כ הניחו ברשות מוכר קונה לו מה שבתוכו מפני שנהנה המוכר במה שקנה ממנו הכלי ואינו מקפיד על מקומו והוה כאלו השאיל המקום. ותמה עליו בב"י דאין המחלוקות מוכרחות כלל, ועי' בב"ח. [וצ"ע רב שהרמ"ה בעצמו כתב כן לעיל אות צט 'דכיון דזבניה מיניה לא קפיד עליה לאנוחי התם, וכמי שנתן לו רשות להניחו שם, וכליו של לוקח קונה לו כ"מ שיש לו רשות להניחו'. ואף שי"ל דבמקום שלוקח כלי מהמוכר אמדינן דעתיה דמוכר דניחא ליה להשאיל המקום לקנין, וכמו בא"ל זיל קני ואין זו נתינת רשות גרידא, מ"מ הלשון משמע דהוי נתינת רשות בלבד. ועי' בסמוך. ובאמת ששיש שינוי מלשון הרמ"ה שהזכיר רק שיש כאן נתינת רשות. ואלו בל' הר"י מיגש כתב דהו"ל כהשאיל לו המקום].

[בחת"ס גיטין שם שהק' על הרמ"ה ממה דאיתא דבנותן לתוך קלתה למ"ד דאינו מקפיד על מקום קלתה מגורשת, הרי דסגי בנתינת רשות. ותי' דשא"ל הרי זה גיטך הקנה לה המקום].

**נחלקו האחרונים בדברי הרמ"ה**

מ"מ מדברי הרמ"ה אות קג עולה דבלא א"ל זיל קני אף שיש לו רשות לא קונה, ורק בא"ל זיל קני מהני דאדעתא וכו', ולכאו' הביאור הוא דבלא א"ל זיל קני הוי רק נתינת רושות גרידא, וסגי בהא אלא בעינן שיקנה לו המקום, וזה רק בא"ל זיל קני.

וכ"פ במחנ"א חצר י' כתב דהחולקים על הרמ"ה ס"ל דבנתינת רשות בעלמא סגי, אבל לפי הרמ"ה ע"י שאומר לו זיל קני, והיינו דאז המוכר מקנה ללוקח מקום הכלי, וכתב שבזה מיושב קו' התוס' לעיל ד"ה כגון. [הרי דפי' דלרמ"ה הוי קנין, והביאור הוא חזקת תשמישים כנ"ל].

ועי' בחזו"א גיטין עח. שהביא מחלקתם, ובתחילה רצה לפרש דקונה ע"י חזקת תשמישין, אך הוכיח מהתוס' הנ"ל דאינו קונה, ולכך כתב דנתינת רשות לבד לכו"ע לא סגי, והכא איירי שנטל רשות להעמיד הכלי במקום בזמן שעדין לא חשבו על הלקיחה, ובזה אם יחד לו מקום הוי כהשאילו ע"ש.

אך במהרי"ט אלגזי בכורות אות כב-ג ד"ה אמנם פי' דברי הרמ"ה באופ"א, ולדבריו אין קונה בקנין בחזקת תשמישים גם לא לענין השימושים עצמם, ולכך לא סגי בנתינת רשות, ואפי' אם אמר בפי' שמשאיל לו המקום לא קנה בלא קנין, ורק כשא"ל זיל קני דגלי דעתי דמשאיל לו המקום בלא קנין, וכו' אנן סהדי דגמר ומשעבד נפשיה לאשר ולקיים שאלת המקום, [כמש"כ התוס' בכורות יח. שברוצה להשאילו חצר ע"מ לקנות על ידה קונה, אפי' שלא עשה מעשה קנין בחצר, דשעבוד נפשיה בדיבורא] ובכה"ג דאנן סהדי קונה בלא קנין. ודבריו מחודשים מאד. ועי' חזו"א בכורות שם דאין לדמות מילתא למילתא.

והנה המעין בדברי הרמ"ה לעיל אות צט אחר שכתב שהקונה כלי מן המוכר בקנין הגבהה והדר אנחיה ברשותיה דמוכר, הוי כאלו הניחו ברשות וקונה בו, כתב 'ודוקא לענין כליו של לוקח דזבינה מהאי מוכר, דכיון דלא קפיד עילויה קוני ליה לוקח, דמקום שיש לו רשות להניח הוא. אבל פירי גופיהו דאזבין לוקח מהמוכר, אע"ג דלא קפיד עליה מוכר לאניוחינהו ברשותיה לא קני להו לוקח, דנהי דהוה ליה רשות להניח כעין סימטא וכו' הוה י"ל דלא קני אלא בתוך קופתו. ככלא דמילתא כי יהיב ליה רשותא לאנוחי התם, למהוי כחצרו של לוקח לא זכי ליה'. והנה לפי דברי המהרי"ט דהסברא דבא"ל זיל קני הטעם הוא משום דגמר ומשעבד נפשיה וקונה המקום, א"כ אף הכא שקונה ממנו הכלי נמי אמדינן דעתיה דגמר ומשעבד נפשיה, וא"כ כמו דאמדינן דעתיה לענין לקנות בכלי עצמו כך גם לענין הפירות עצמם נימא שמקנה לו המקום, מוכח שהקנין ברשות של המוכר היא ע"י חזקת תשמישים וכנ"ל, ולכך אפש"ל דווקא ע"י כליו קונה משום שיש לו שימוש בהנחת הכלי, משא"כ בפירות גופיהו דעדין של המוכר הם אין לו בהם קנין.

ולפי"ז החילוק בין א"ל זיל קני ללא א"ל, הוא כמש"כ דבלא אמר ליה זיל קני אלא הוה ברשות בעלמא ולא סגי דאינו קונה המקום, משא"כ בא"ל זיל קני דאדעתא דמיקניה ביה וכו' היינו שמקנה לו בקנין חזקת תשמישים במה שמניח שם כליו, ולכך קונה בו פירות. והא דכתב הרמ"ה לעיל שבקונה כלי עצמו מהמוכר, קונה בו גם משום שיש לו רשות להניחו שם, אין כוונתו רק מחמת שהוא ברשות מוכר, אלא דע"י שקנה את הכלי הוה כמו שהקנה לו את הרשות להניח שם הכלי.

**ולענין הלכה**

פסקו דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קונה, ולכאו' לפי"ז כליו של מוכר ברשות לוקח קונה. אך הראשונים פסקו הוי איבעיא דלא איפשטא ותרוויהו לא קנה, והמקח נשאר בחזקת מוכר. אך בר"י מיגש ובבע"מ (מג. ברי"ף) כתבו דאם יקנה שני דברים, אחד בכליו של לוקח ברשות מוכר, ואחד בכליו של מוכר ברשות לוקח, ממנ"פ קנה אחד מהם. אך ברי"ף לא נראה כן.

ועי' לשון הרמב"ם פ"ד ממכירה ה"ב 'כשם שאין כליו של לוקח קונה לו ברשות מוכר, כך אין כליו של מוכר קונה ללוקח אע"פ שהוא ברשות הלוקח'. משמע דתרוויהו לא קנו מחד טעמא, לכאו' בסוגיא מבואר להיפך, דאם כליו דלוקח ברשות מוכר לא קונה, כליו של מוכר ברשות לוקח קני. אך הביאור ע"פ מש"כ הרמב"ן במלחמות דהנידון בסוגיא הוא אם רשות מוכר מעכבת על זכית הלוקח, ולכך יתכן לומר דגם אם רשות הכלי ורשות החצר שניהם שווים, מ"מ כל שיש למוכר רשות אחד מהם, זהו המעכב את זכית הלוקח, ומה דמבואר בגמ' דהא בהא תליא, הוא רק אם כליו של לוקח קונה ברשות מוכר, בזה בודאי כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה.

ועי' בקצה"ח סי' ר' סק"ו וברע"א לענין אם היה כלי של לוקח בכלי של מוכר ברשות לוקח דפשיטא דקונה ממנ"פ, ודלא כב"ש קלט סקי"ג דגם בכה"ג לא קונה. וכתב הקצה"ח דלפי הרמב"ם דלעיל דגם בכליו של לוקח ברשות מוכר וגם כליו של מוכר ברשות לוקח אינם קונים בודאי, דבעינן גם הרשות וגם הכלי של לוקח, א"כ ה"נ לא יקנה דעדין הוא בכלי דמוכר. אבל לרא"ש והטור דהספק תלוי זה בזה, א"כ ממנ"פ יקנה.