שומר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב / יד ושומר

חולין קיח. בדין שומר

**א. גדר דין שומר-**

קי"ל שומר מצטרף לטומאה קלה ואינו מצטרף לטומאת נבילות שהיא טומאה חמורה, אבל מ"מ מעשה יד להכניס ולהוציא שפיר קעביד.

ויש להסתפק אם דין שומר הוא דין ופרשה חדשה ולא נתחדש זה אלא לטו"א ולא בטומאת נבילות, או שהוא גילוי מילתא בעלמא דאף הוא חלק מן האוכל חשיב, ורק לענין טומאת נבילות ל"מ דלא סגי בשם אוכל ובעי שם בשר דוקא.

ובתוס' יש כמה ראיות שהוא דין חדש:

א. תוס' קיז: ד"ה ולא הק' ל"ל קרא למעט שומר מטומאה חמורה והא מזרעים לא אתי שכן טומאתן מרובה כדפריך גבי יד, ותי' התוס' דס"ד לרבויי מקרא דיטמא ולכך בעי קרא דבטומאה חמורה אינו מצטרף.

אבל אם נימא דדין שומר אינו דין חדש רק גילוי מילתא בעלמא הוא שגם הוא בכלל אוכל הרי שפיר יש ללמוד דין שומר להצטרף מטומאה קלה, ולא דמי ליד שהוא דין חדש וא"א ללמוד חד מחבריה.

ובאמת בר"י מלוניל עמד בקו' התוס' וכתב בזה"ל:"בא הכתוב למעטו דאע"פ דשאר שומרין מצטרפין אבל זה אינו מצטרף", מבואר דיליף דין שומר מטומאה קלה ולכך איצטריך קרא בטומאה חמורה שאינו מצטרף, והוא כד' החזו"א.

ב. תוס' קיח. הק' מנ"ל שומר להצטרף לכביצה בין להוציא ובין להכניס, ובחזו"א עוקצין א-א כתב די"ל שהוא גילוי דחשיב אוכל וא"כ מה לי להכניס ומ"ל להוציא, אבל דעת התוס' מבואר דשומר הוא דין חדש ואינו גילוי מילתא בעלמא.

**ב. אם השומר עצמו נטמא-**

יל"ע בגדר הדין של שומר מצטרף:

א. אם השומר עצמו נטמא שנתחדש שהוא חלק מן האוכל וממילא הוא נטמא כאוכל מצ"ע.

[ובצד זה יל"פ שתי אופנים:

א. י"ל שהשומר חשיב חלק מן האוכל ויש בו הסיבה לקבל טומאה מצ"ע.

ב. י"ל שהוא חלק האוכל לענין שיחול בו ג"כ דין הטומאה עצמו, אבל אין בו הסיבה לקבל טומאה].

אבל י"ל שבאמת אין השומר נטמא כלל ואינו אלא מכניס ומוציא את הטומאה ואף מצטרף לכביצה בטו"א וכל דינו הוא דחשיב שיש בשאר האוכל מק"ט של כביצה אבל אין הטומאה עצמה חלה בשומר.

והנה זה מסתבר דלדעת החזו"א שהבאנו דדין שומר אינו אלא גילוי מילתא וודאי חלה הטומאה בשומר שהוא ממש כחלק מן האוכל, אבל לשיטת התוס' דדין שומר הוא דין חדש יש מקום לדון בזה אם נתחדש שהשומר עצמו ג"כ נטמא או שאינו אלא נטפל לטומאה של האוכל ומכניס ומוציא את הטומאה ואף מצטרף להשלים שיעור.

ונראה להוכיח מד' התוס' שהשומר אינו נטמא, שהרי בתוס' הק' מנ"ל דין שומר מצטרף בין להכניס ובין להוציא והרי בגמ' מבואר די"ל דדוקא להוציא אמרינן יד ולא להכניס וה"נ נימא גבי שומר.

והנה בביאור הטעם דס"ד דיד דוקא להוציא ולא להכניס כתב רש"י הטעם שהדבר כבר טמא לכך יש בו דין יד אבל להוריד לא טומאה לא שייך, ונתבאר הטעם משום דדין יד עיקרו הוא מדיני הטומאה שהוא נטפל לטומאה וקודם שנטמא ס"ד דא"א להיות יד לטהור להכניס לו טומאה.

[ונתבאר בסוגיא דידות דע"כ כ"ה שיטת התוס' כאן שנקטו דס"ד כן גם לענין שומר].

וא"כ ה"נ גבי שומר הביאור דס"ד שאין שומר אלא מדיני הטומאה והוא נטפל לטומאה, ואינו משום שהוא בפנ"ע חלה בו טומאה, ולכך ס"ד לתוס' לחלק בין להכניס ולהוציא טומאה, ומבואר דלשיטת התוס' שהוא דין חדש הרי באמת פליגי על החזו"א לגמרי ואף לאחר חידושא דשומר אין השומר עצמו נטמא רק מסייע להאוכל שיחול בו הטומאה.

והנה עיין במתני' פרה ו-ד נתן ידו או רגלו או עלי ירקות כדי שיעברו המים לחבית פסול כיון שעובר ע"י דבר המק"ט, ופי' הר"ש דאיירי בעלים הראויין לאכילה שהם מק"ט וכ"נ ברש"י זבחים כה:.

אבל באו"ש פ"ו פרה אדומה פי' דלא איירי בעלים הראויין לאכילה רק מ"מ חשיבי דבר המק"ט משום שומר ויד.

מבואר דשומר מיקרי דבר המק"ט ומשמע שהוא נטמא בעצמו, ובר"ש ורש"י משמע קצת לא כן ורק ע"י שהם ראויין לאכילה חשיב מק"ט, וזה בין לענין שומר ובין לענין יד, ונתבאר במקו"א דאזלי לטעמייהו דדין יד אינו מק"ט ממש רק מכניס ומוציא את הטומאה, ולהנ"ל צ"ל כן אף לענין שומר והוא חידוש טפי.

ובס' שחיטת חולין הביא דכ"מ שיטת הר"ש גם במתני' טהרות ג-ג ז"ל שם:"דאע"ג דאין המשקה הנבלע באוכל מקבל טומאה עמו משלים הוא את שיעורו וכו' ועוד אשכחן דשומר טמא ומטמא ומצטרף אע"ג דכי שקיל ליה טהור", משמע שהוא דין מסויים של מצטרף אף שאינו מק"ט מצ"ע מ"מ משלים את שיעורו והוא כחלק משאר האוכל שהרי לענין מאכ"א וודאי אין הביאור שהמים שבאוכל חל בהם דין מאכ"א רק שנותנים לשאר האוכל חשיבות של כביצה.

אבל בר"מ סתם ולא אוקי למתני' דעלי ירקות דוקא בראויין לאכילה, ומשמע דאתא עלה משום שומר ויד ומ"מ חשיב דבר המק"ט, וכשיטתו שהיד עצמה נטמאת וכ"ש שומר.

והנה לענין ידות נתבאר לדון היאך הדין ביד שפרשה, ויש לדון גם לענין שומר כן, והנה בר"ש משמע דאי שקיל ליה טהור אף אחר שקיבל טומאה וכמו מי גשמים, וא"ש היטיב כפי דעתו שאין השומר נטמא ממש.

ועי' בחזו"י על חולין שכתב דלא דמי שומר ליד ואף אם פירש נשאר בטומאתו, והוא משום שהשומר עצמו נטמא, וזה דלא כהר"ש, ורק לשיטת הר"מ יש לו מקום.

וע"ע בתפא"י שג"כ דן בענין זה, ורצה להוכיח שפקעה טומאתו אחר שפרש דאל"כ היאך ילפינן שומר מצטרף והרי איצטריך קרא דשומר נטמא אף אחר שפירש, אבל לאו ראיה היא די"ל דדוקא אחר דקי"ל מצטרף שייך שיהיה טמא גם אם פירש שיש לו טומאה עצמית, ופשוט, ועיין לקמן דבגמ' קיט: משמע שלא כד' החזו"י.

וע"ע לקמן קכט. ס"ד דכיון ששומר מכניס ומוציא את הטומאה הרי נמצא שהוא מטמא טו"ח והוי סופו לטמא טו"ח, ומשמע מזה דאף לענין טומאת נבילה שאין בו דין שומר מצטרף רק מכניס ומוציא מ"מ הוא בכלל סופו לטמא, ומשמע שהשומר עצמו נטמא.

[אלא דמשני ע"ז כששימש מעשה עץ שימש, ואין הכוונה שמעיקרא לא נטמא אלא שכל טומאתו היתה מתורת שומר וכחלק מן האוכל אבל נטמא בפנ"ע וכש"כ לעיל דמסתבר שאם פרש פקע טומאתו, עיי"ש ברש"י].

**ג. בשיטת הר"מ ל"ל קרא לדין שומר-**

במקד"ד לט-א הק' לשיטת הר"מ דאוכל אינו מטמא אוכל אחר מדאורייתא א"כ אי"צ קרא לשומר לצרף, שהרי להוציא טומאה אינו מדאורייתא, ואי להכניס טומאה הרי שיטת הר"מ דאוכל נטמא בכ"ש מדאורייתא ואי"צ לצירוף כלל?

וכתב במקד"ד דאה"נ לשיטת הר"מ אין נפק"מ בדין שומר מצטרף אלא בדרבנן להוציא טומאה, ולכך באמת בר"מ פ"ה טו"א ה"ב הביא הדין דשומר מטמא ומתטמא ומצטרף, ואח"כ כתב ומנין לשומר אוכל שמתטמא עם האוכל וכו', ולא הדרשא אלא לדין שומר טמא ומטמא אבל לא הביא מקור לדין שומר מצטרף.

והסוגיא קיח. שהביאה לזה פסוקים סברה כמ"ד דאוכל מוציא טומאה מדאורייתא.

אבל צ"ע א"כ ל"ל קרא בשומר כלל והרי מבואר בגמ' דטמא ומטמא בק"ו מיד אתי ולמה הוצרך הר"מ לגזיה"כ כלל?

אבל י"ל דנפק"מ גם לשיטת הר"מ להכניס טומאה, ואף דשיטת הר"מ דנטמא בכ"ש מ"מ נפק"מ בדין הכשר דמבואר בתוס' לו: ובראשונים קיח: דאף למ"ד אין יד להכשר מ"מ יש שומר להכשר.

[ואף דדעת התוס' דדין שומר הוא דין חדש ולית לן קרא לענין הכשר מ"מ מסברא מהני גם לדין הכשר ועדיף מיד כיון שהוא מצטרף לכזית ממילא מועיל גם להכשר].

ודעת רש"י לו. דאין הכשר ע"י שומר דלא כהראשונים, וכן מבואר ברש"י פסחים כ. ד"ה ועדיין ובתוס' שם חלקו ע"ז.

וא"כ י"ל בשיטת הר"מ דלהכי איצטריך קרא דע"י שומר חשיב הכשר כיון שהוא מצטרף והוא טומאה אחת עם האוכל ממילא מהני ביה הכשר.

מיהו ראיתי בס' שחיטת חולין שהעיר ע"ז דהא קי"ל דאף יש יד להכשר וא"כ לא איצטריך קרא לחידוש מיוחד גבי שומר בזה.

ועוד יתכן נפק"מ לשומר שניטל מן האוכל שעדיין הוא טמא כש"כ לעיל מהחזו"י[וזה יתכן בפרט להמבואר לעיל דשיטת הר"מ גבי עלי ירקות שהשומר עצמו נטמא עם האוכל ודלא כהר"ש].

אבל גם בזה העיר שם דבגמ' קיט: משמע להדיא דלא כהחזו"י דאמרינן שני שומרים מהו שיצטרפו ואם כל שומר טמא בפנ"ע אף אם ייחלק אח"כ ויפרוש מהאוכל הרי וודאי יוכל להצטרף ככל אוכל.

ולכך כתב הנפק"מ לפמש"כ אחרונים במתני' קכה: דאין דין יד ושומר לטו"ח אלא בדאתי לכלל מגע בטומאה עצמה, אבל מבואר שם בתוס' קכו: דבשומר לטו"א אין דין זה, ובארו אחרונים שהוא מכח דין דמצטרף להאוכל עצמו ולעולם חשיב בא לכלל מגע, וזה נפק"מ בדין שומר מצטרף לשיטת הר"מ שהוא נטמא עם האוכל ממש.

**ד. דין שומר אחר קבלת הטומאה-**

מבואר ריש טהרות פלוגתא דתנאי בכנפיים ונוצה אי מצטרפין לטומאת אוכלין, והר"ש פי' טעם מ"ד דמצטרף הוא משום שומר ובהא פליגי אי חשיב שומר.

אבל הגר"א פי' דלכו"ע שומר הוא אבל אי מה"ט וודאי לא יצטרף, וטעמו דכיון דכל טומאתו הוא משום סופו לטמא טו"ח ובטו"ח אין דין שומר ה"נ א"י להצטרף לטומאה קלה שבו, וטעם מ"ד דמצטרפין הוא משום דחשיב ליה כאוכל ממש, עיי"ש.

ובחזו"א טהרות א-ה תמה עליו דסו"ס השתא שהוא טמא בטו"א למה לא יהיה לו דין שומר מכח השתא ומה לי שנוצר מכח סופו לטמא טו"ח והרי מדיני טו"א שיש לה שומר?

ובמקו"א נתבאר בפשוטו ד' הגר"א דדין סופו לטמא טו"ח שמטמא טומאה קלה הוא מדיני הטומאה חמורה שמטמא כל שעתא טומאה קלה, ולכך לית ליה שומר כמו בטומאה חמורה דקי"ל שאין בה שומר, אבל אם ענין סופו לטמא טו"ח הוא משום שמטמא א"ע טומאת אוכלין וודאי יש לו שומר.

אבל בחזו"א באר דעת הגר"א דכל דין שומר אינו שייך אלא בשעת קבלת הטומאה, ולו יצוייר שאחר קבלת הטומאה יתווסף שומר להאוכל לא יהיה בו דין שומר [אלא דלא משכח"ל כן משום דחיבורי אדם לאו חיבור הוא כש"כ הראב"ד פ"ה טו"א הי"ד].

וכיון שמתחילה היה טו"ח אין בה דין שומר בשעת קבלת הטומאה, ולא מהני מה דהשתא יש בו טו"א כל שעתא לתת בו דין שומר דבשעת קבלת הטומאה לא היה דין שומר עליו.

וכנראה ענין זה תלוי בביאור דין שומר, שאם נפרש שהשומר עצמו נטמא הרי זה תלוי בשני הצדדים שהבאנו לעיל בביאור ענין זה.

שאם השומר נעשה כאוכל ויש בו סיבת קבלת טומאה שיכול לקבל טומאה ממש, ולכך חשיב שיש כאן כביצה טומאת אוכלין, הרי בכה"ג שהצטרף רק אחר קבלת הטומאה וודאי לא שייך זה שמהיכן יקבל טומאה.

אבל אם נפרש שהוא נטמא ע"י שהוא כחלק מן האוכל אף שאין בו סיבה עצמית הרי ה"נ אחר שהאוכל נטמא והוא נעשה לו שומר הרי הטומאה חלה גם בו.

עוי"ל בדעת החזו"א, עפ"י השיטות דשומר אינו טמא בעצמו, וכל דינו הוא שיש כאן בשאר האוכל דין כביצה לקבל טומאה, וי"ל שעיקרו הוא דין בקבלת הטומאה דחשיב שיש כאן מק"ט של כביצה באוכל, ואם בשעת הקבלת טומאה לא היה שומר הרי לא היה בו שיעור כביצה ולא מהני מה שאחר הטומאה יהיה דין שומר ויהיה כביצה, דמ"מ אין כאן **קבלת** טומאה של כביצה, ודו"ק.