כלים פרק ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**ספר**

**זכור ליצחק**

**\***

**מראה מקומות**

**\***

**מסכת כלים**

**פרק ג**

**יו"ל בסייעתא דשמיא**

**ע"י כולל**

**"זכור ליצחק"**

**לעילוי נשמת הגאון רבי יצחק יחיאל בהג"ר חיים יוסף זצ"ל**

**וזוגתו הרבנית שפרינצא בת הגאון רבי בנימין הלוי ע"ה**

**פעיה"ק ירושלים תובב"א**

**להערות והערות ניתן לפנות**

**לטל: [PHONE_REMOVED]**

**או למייל**

# פרק ג' משנה א'

***שיעור כלי חרס ליטהר העשוי לאוכלין שיעורו בזיתים***

**א] רמב"ם בפיהמ"ש** כ' וז"ל כמה הוא שיעור הנקב שינקב הכלי חרס ולא יטמא הואיל ולא נשאר לו תוך וכו', הרי דביאר הרמב"ם דנידון דמתני הוא מאימתי אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, ולא פירש דין שבירה לטהרו מטומאתו, אכן הרמב"ם ביד החזקה פי"ט מכלים ה"א כ' להדיא דדינא דמתני' הוא בין לטהר כלים מטומאתן ובין לענין שלא יקבלו טומאה מכאן ולהבא.

וכן מבואר בר"ש וברא"ש שכ' וז"ל פי' ליטהר דתו לא מקבל טומאה, ואם היה טמא נטהר ע"כ. וכ"כ הרע"ב, הרי דנאמר במתני' גם הלכה לענין לטהר הכלים שכבר טמאים. [ועי' ספר אבן האזל פ"ח ממעה"ק הכ"א שכ' דיש חילוק בשיעור בין ליטהר לבין להוציאו מלקבל טומאה].

מיהו ברמב"ן ובר"ן חולין נה. מבואר דדינא דמתני' הוא רק לטהרו מטומאה דלשעבר אבל מקבל טומאה מכאן ולהבא, וכדין גיסטרא המבואר לעיל פרק ב' משנה ב' בשיעור של כדי סיכת קטן או רביעית, [ועי' להלן אות ד'].

**בדין כלי המיוחד לגרוגרות שניקב במוציא זית**

ב] **בר"ש וברא"ש** כ' "אפילו היתה החבית מיוחדת לאגוזים ולגרוגרות אם נקבה במוציא זית טהורה, סתמא כרבי מאיר דלקמיה דאין מקיימין אותה לאוכלין, אם לא חזר ויחדה, כדאמרינן בפ' המצניע (דף צה ב) ועדיין כלי הוא לקבל רמונים עכ"ל. מבואר בדבריהם דאף שהחבית מיוחדת לאגוזים או לגרוגרות שהם גדולים מזיתים, מ"מ אם ניקב כמוציא זית מטהרו.

וצ"ב דכיון שהכלי מיוחד לגרוגרות, מדוע נטהר במוציא זית והרי אף שניקב במוציא זית הרי עדיין חזי לתשמישו לגרוגרות שהם גדולים מזיתים, ויותר קשה דהרי כ' הר"ש דאם חזר ויחדה אחר שניקב מקבל טומאה מכאן ולהבא [כדאיתא בשבת צה:], ומעתה קשה דכיון שהכלי מיוחד לגרוגרות קודם שנשבר מדוע לא יועיל כמו מכאן ולהבא.

אמנם ברש"י בשבת צה: [בד"ה ועדיין כלי] מבואר דמהני יחוד גם קודם השבירה וז"ל "שאם יחדו שוב לרימונים מקבל טומאה מכאן ולהבא, או אם היה מיוחד לרימונים מתחילה לא נטהר עכ"ל, מבואר דאם מתחילה מיוחד לרימונים הוי כמו שיחדו מכאן ולהבא ולא נטהר. [וכל זה לשיטת רבא שם אבל בדף צו. כ' רש"י בשיטת ר"א דלא מהני יחוד לרימונים כלל ועי' להלן].

היוצא מזה נחלקו רש"י והר"ש, דלהר"ש צריך יחוד דוקא לאחר שנשבר, אבל קודם שנשבר לא מועיל יחוד, ואילו שיטת רש"י דכשם שמועיל יחוד לאחר השבירה כן מועיל יחוד גם קודם שבירה, [ועי' חזו"א סי' ה' סק"י][[1]](#footnote-1), **ויש לעי' מהו יסוד הפלוגתא בזה**[[2]](#footnote-2).

**ניקב במוציא זיתים אם מועיל יחוד לרימונים**

**ג] בר"ש וברא"ש** כ' דאם חזר ויחדה לקבל רימונים הרי הוא מקבל טומאה, וכדאמרי' בגמ' שבת צה:, ועי' ברע"ב שהביא דין זה דאם יחדה לרמונים מקבל טומאה.

**ובתוס' רעק"א** כאן כ' להביא שיטת רש"י שבת צו. [ד"ה הרי] ותוס' שם [ד"ה שיעורו], דכ' להדיא דאפילו יחדו לרימונים לא מקבל טומאה, וכ' דההיא דלקמן רפי"ז היינו בכלי עץ עכ"ל.

**ובאמת בגמ' שבת מבואר דהוא פלוגתא דאמוראי,** דרבא אמר חמש מידות בכלי חרס, ואמר דניקב כמוציא זית טהור, ועדין כלי הוא לקבל רימונים, וביארו רש"י והראשונים דמועיל יחוד לרימונים לקבלת טומאה, אבל בסוף הסוגיא שם בדף צו. איתא "אמר רב חיננא בר כהנא משמיה דרבי אליעזר, כלי חרס שיעורו כמוציא זיתים, וכו' והרי הם ככלי גללים וכלי אבנים", וכ' רש"י ותוס' שם דלא מהני בה יחוד לרימונים.

**וצ"ל דהרעק"א** נקט דהכי קיימ"ל, וכן נקט באליהו רבה כאן בפשיטות דמסקנת הגמ' שלא מועיל יחוד לרימונים, וכן פסק הרמב"ם פי"ט ה"ב דלא מהני יחוד, ומאידך הר"ש והרא"ש כאן שכ' דמועיל יחוד לרימונים משמע דפסקו כרבא דס"ל דמועיל יחוד לרימונים.

**ויש לעי' בביאור הדברים** מדוע באמת לא מהני יחוד לרימונים, והרי כיון דיחדו לרימונים, סוף סוף הוא כלי הראוי לשימוש, ואולי משום שהדרך או לזרקו או לתקנו ולא משתמשים בו באופן זה ובטלה דעתו ולכן איו מועיל היחוד[[3]](#footnote-3).

***העשוי למשקין שיעורו במשקין***

**מאי שנא מגיסטרא לעיל פ"ב מ"ב דשיעורם בכדי סיכת קטן**

**ד] בר"ש וברא"ש** כאן הביאו הגמ' שבת צה: דהעשוי למשקין שיעורו במשקין היינו נקב בשיעור "כונס משקה" ובזה נטהר.

**והקשו תוס'** שבת צה: [ד"ה ניקב] מאי שנא מהא דמבואר לעיל פ"ב מ"ב הדקין שבכלי חרס וכו', דאם נשבר הכלי ונשאר בהם קבלת כדי סיכת קטן או שיעור רביעית הרי הם מקבלים טומאה, ואילו הכא מבואר דאפילו כלי שניקב רק נקב קטן של כונס משקה או מוציא זית כבר נטהר ואינו מקבל טומאה, וקשה דעדין הכלי ראוי לקבל בו כמו גיסטרא ומדוע נטהר.

**נתבאר בראשונים כמה תירוצים ע"ז**

**א) בתוס' תי'** "דכשנשבר לגמרי השברים ראויין לגיסטרא אבל כשהכלי שלם אלא שניקב כמוציא רימון אין ראוי לגיסטרא, ואפי' יחדו בטלה דעתו אצל כל אדם" עכ"ל. **וכ"כ בראב"ד** [תשובות ופסקים כ"ב], וביאר הטעם משום דכיון דבנקב עיקר הכלי קיים אין דרך האדם לייחדו לגיסטרא אלא לייחדו לשימוש אחר של אוכלים, ונמצא דאינו משמש תשמישו הראשון ולכן נטהר.

**ב) עוד תי' הראב"ד** שם בתחילת דבריו דכאן מיירי דאין הדפנות יכולים לישב שלא מסומכים, והיינו דא"א להטות אותם ולקבל בהם, ולפי"ז באופן שבאמת יהיה אפשר להטותם ולקבל בהם יקבל טומאה.

**ג) בתוס' שבת** צה: הביאו מרשי דגיסטרא צריך יחוד לקבל טומאה, והכא מיירי קודם יחוד ובזה נטהר, ואינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, אבל אה"נ דעל ידי יחוד יקבל טומאה כמו בגיסטרא, [אך צ"ב מרש"י חולין קכג.[[4]](#footnote-4)].

**ד) ברמב"ן והר"ן** חולין נה. נמי עמדו בקושיא זו ותי' דבמוציא זית וכונס משקה נטהר מטומאה דלשעבר, אבל מקבל טומאה מכאן ולהבא באופן שיש בו שיעורים של סיכת קטן או רביעית, עיי"ש.

**אם הנקב בתחתית הכלי או בדופן הכלי באמצעיתו**

**ה] באליהו רבה** כאן כ' לפרש מתני' בתרי גווני א)' דמיירי שניקב הכלי באמצע דופנו, ועדין הוא ראוי להשתמש במשקין עד מקום הנקב אם נטהר בכה"ג, וכ' דהנידון לטהר במתני' הוא למעלה מהנקב, והיינו דמהנקב ולמעלה אינו מקבל טומאה, נמצא דעד מקום הנקב הוא טמא כיון שמקבל, ומהנקב ולמעלה טהור[[5]](#footnote-5) ב). ועוד כ' בביאור מתני' דמיירי שהנקב הוא בתחתית הכלי, ולכן אינה מקבלת מידי וטהורה, [ועי' מאירי סוף פרק המצניע שכ' דמיירי כאן או בנקב בתחתית הכלי או באמצעו בלא יחוד].

ובבית יוסף או"ח קנ"ט, הביא פלוגתת הראשונים בכלי שניקב באמצע דופנו אם כשר לנטילת ידים, דהסמ"ג כ' דאין נוטלין ממנו כלל, והיינו דלאו כלי הוא כלל, והטור והרא"ש ס"ל דנוטלים דרך הנקב עיי"ש.

**החילוק בין כלי עץ לכלי חרס**

ו] במתני' מבואר דכלי העשוי לאוכלים שיעור הנקב בזיתים, ולהלן פי"ז מבואר דכלי בעלי בתים שיעורם ברימונים, וצ"ע בטעם הדבר,

ובראב"ד בהשגות על הרמב"ם פי"ד מכלים ה"ט כ' לחלק דהתם איירי בכלי עץ ואילו הכא איירי בכלי חרס וכ' לבאר החילוק דכלי עץ חסים עליו ומתקנים אותו ולכן עד נקב של רימונים לא בטל מיניה שם כלי.

ועי' תוי"ט שם דמשמע בדבריו דהחילוק הוא אם הוי כלי של בעלי בתים או של בעלי מלאכה, ודוקא בעלי בתים חסים על כליהם, ועי' תפא"י שם, מיהו הוא קשה קצת דהא הכא לא נזכר דאיירי בבעלי מלאכה.

***העשוי לכך ולכך מטילין אותו לחומרו בזיתים***

**ז] מצינו ג' שיטות בביאור המשנה**

**א) בר"ש ורא"ש ורע"ב** כ' דאיירי בעשוי להשתמש בכלי אוכל ומשקה יחד וכמו מרק, עיי"ש, ובאמת צ"ב מדוע במשקין לא יטהר והרי כבר בטל מלאכתו.

**ב) בתוס' זבחים צה.** מתחילה כ' לבאר בדברי המשנה דמיירי בכלי שפעמים משתמשים בו לאוכלים, ופעמים למשקין, אבל כלי שמשתמשים לזה ולזה בבת אחת באמת שיעורו **במשקין**, [ועיי"ש שכ' להוכיח מהגמ' שם דשיעורו יהיה **בשורש קטן**, שהוא יותר מכונס משקה, אכן כ' דזה רק בכלי שמבשלים בו מרק ומשום דיש בשר שיכול ליתן על הנקב, ועוד שהאור מעמיד את המשקה שלא יצא לחוץ עיי"ש].

ובתוס' שם בסוף דבריהם הקשו מאילפס והקדירה דמבואר דשיעורו במוציא זית, אף דהוא משמש לזה ולזה, ולכן כ' תוס' בסוף דבריהם לצדד דלעולם מדאוריתא יטהר בשורש קטן, ומה דמבואר במתני' דשיעורו במוציא זית הוא חומרא דרבנן, וכן הביא התוי"ט כאן בשם תוס' זבחים, ועי' משנ"א כאן מש"כ בזה.

**ג) ברמב"ם** פי"ט ה"א כ' " העשוי לכך ולכך מטילין אותו לחומרו והרי הוא מקבל טומאה עד שינקב במוציא זית", ואילו בה"ג כ' "האלפס והקדירה שיעורן כזיתים" ע"כ ויש לדקדק דבאלפס לא כ' הרמב"ם הלשון דמטילין אותו לחומרו ומשמע דהוא בתורת ודאי במוציא זית, ולכאו' הוא סתירה למש"כ דעשוי לכך ולכך מטילין אותו לחומרו.

ואשר לכאו' מבואר ברמב"ם דפירש דהעשוי לכך ולכך מיירי דפעמים משתמשים למשקין ופעמים לאוכלים, ובזה הדין דמספק לחומרא בזיתים, אבל העשוי לזה ולזה בבת אחת שיעורו במוציא זית בתורת ודאי[[6]](#footnote-6).

**אבל הר"ש** נקט דגם העשוי להשתמש לאוכלים ומשקין בב"א שיעורו "לחומרא" במוציא זית, ובלשון התוספתא מבואר כהר"ש דאלפס וקדרה לחומרא במוציא זית, אולם הרמב"ם כנראה דייק לשון המשנה דלא נזכר לחומרו, [מהג"ר איתמר גלבר שליט"א].

**ונפק"מ** בין הר"ש להרמב"ם, באלפס וקדרה המשמשים להציל מפני הטומאה בצמיד פתיל, וניקבו, [דמבואר לקמן פ"ח מ"ב דהעשוי לכך ולכך מטילים אותו לחומרא בכונס משקה], מאימתי הוי נקב שמבטל כלי מלהציל מפני הטומאה, ולפי האמור יוצא בזה ג' שיטות, **א) להר"ש** באילפס וקדרה נמי ניזיל לחומרא בכונס משקה, **ב) להרמב"ם** יהיה הדין במוציא זית, כיון דהוא דין בתורת ודאי,[[7]](#footnote-7) **ג) ולתוס' בזבחים** דנקטו דמדאוריתא באלפס השיעור הוא בשורש קטן, ורק מדרבנן במוציא זית, יהיה השיעור בשורש קטן, בתורת ודאי.

# פרק ג' משנה ב'

***חבית שיעורה בגרוגרות דברי ר' שמעון רבי יהודה אומר באגוזים ר' מאיר אומר בזיתים***

א] ועי' תוי"ט שכ' דהני תנאי כל אחד מיקל מחבירו, דר"ש דס"ל בגרוגרות הוא המחמיר ביותר, כיון שגרוגרות הוא השיעור הגדול ביותר, ולר' יהודה השיעור באגוזים שהוא פחות מגורגרות, ויותר מזיתים ור"מ מיקל בזיתים. [ובעיקר הדבר דנקט התוי"ט דגרוגרות יותר גדולים מאגוזים עי' בגר"א דכ' להיפך דאגוזים יותר מגרוגרות, ויבואר להלן בעזהי"ת]. ובתיו"ט סיים וצ"ע טעם מחלקתם.

**בפלוגתא דתנאי גבי חבית האם היא גם בסתם כלי חרס**

**ב] בר"ש וברא"ש וברע"ב** כ' דסתם מתני' דלעיל ר' מאיר היא ע"כ, ביאור דבריהם דמה דתני במשנה א' "כלי חרס העשוי לאוכלים שיעורם בזיתים", קאי רק לשיטת ר"מ במשנה ב', אבל לר"ש שיעור סתם כלי חרס בגרוגרות, ולר' יהודה באגוזים, והוי סתם ואח"כ מחלוקת, וברע"ב הוסיף וסתם ואח"כ מחלוקת אין הלכה כסתם, והלכה כר' יהודה.

אולם ברמב"ם כ' בפי"ט ה"א כלי חרס שניקב שיעורו בזיתים, ואילו בה"ג כ' חבית שנקבה שיעורה באגוזים, מבואר להדיא ברמב"ם דמחלק הדין דמשנה א' מהדין של משנה ב' והוי תרי דינים נפרדים, דסתם כלים שיעורם בזיתים ואילו חביות הוא דין אחר. ויש לעי' מה ביאור החילוק ביניהם[[8]](#footnote-8) ועי' חזו"א סי' ה' סק"י מה שביאר בזה והובא לשונו בהערה[[9]](#footnote-9).

**ביאור הפלוגתא דתנאי**

**ג] בר"ש ברא"ש וברע"ב** כ' "רגילים היו להניח גרוגרות בחביות", ובמשנה אחרונה העיר על דבריהם דאם כוונתם לבאר טעמא דר"ש דהוא תלוי בגרוגרות, א"כ יקשה מאי טעמא של ר"מ ור' יהודה, ועיי"ש שכ' וליבי אומר לי שדברי הר"ש אלו נכתבו כאן בטעות ומקומם הוא בפ"ד מ"ב עיי"ש בדבריו. אולם בחזו"א [סי' ה' סק"י] ביאר שהיה מחלוקת על סתם חבית למה היא מיוחדת עי' לשונו בהערה הקודמת.

**ביאור הגר"א בפלוגתא דג' תנאי**

**ד] בגר"א בא"ר** כ' לבאר המחלוקת דר"ש למד דאזלי' בתר גרוגרות כיון דרוב תשמישה בגרוגרות, ואילו ר' יהודה סבר דאזלי' לחומרא כיון דעשוי לכך ולכך אזלי' לחומרא, ולכן מחמירים באגוזים, ואילו ר"מ סבר הואיל ורוב כלי אוכלים בזיתים חבית נמי בזיתים עכ"ד.

**מבואר בגר"א** דנקט דגרוגרות הם יותר גדולים מאגוזים, וביאור המחלוקת היא, דהנה באופן שהכלי עשוי לכך ולכך מבואר במתני' דאזלינן לחומרא, אלא דהכא מיירי שהרוב הוא גרוגרות וזה קולא, והמיעוט הוא אגוזים שהוא לחומרא, ור"ש סבר דאזלי' בתר הרוב לקולא, ואילו לר' יהודה סבר דאזלי' גם אחר המיעוט לחומרא, ואילו לר"מ אזלי' בתר רוב כלים דעלמא ואין דנים על כל כלי וכלי בפנ"ע, ומאחר ורוב הכלים דינם בזית אף כאן יהיה דינו בזית.

**אך צ"ב** דהא בהמשך המשנה מבואר דהפך והטפי שהם כלי שמן שיעורם בשמן ואילו לר"ש שיעורים בזרעונים כיון דפעמים מניחים בה זרעונים, וא"כ לכאו' מבואר להיפך דר"ש אזיל לחומרא אף נגד הרוב, ואילו לת"ק אזלי' בתר רוב לקולא, וכה"ג מבואר בנר שמניחים בו פרוטות דהרע"ב והר"ש גרסו "ר' שמעון" דלכאו' נמי מבואר להיפך דר"ש ס"ל דלא אזלי' בתר הרוב לקולא, אלא אזלי' בתר המיעוט לחומרא, ועי' מש"כ בהערה[[10]](#footnote-10).

**ברש"ש** הקשה על ביאור האליהו רבה דביאר דלר' יהודה אזלי' לחומרא, דאי נימא דהוא משום דמטילים אותו לחומרא הוי ליה לאשמועי' דאזלי' לחומרא דזה הוי נפק"מ גם לאידך גיסא, באופן שנמצא באוהל המת, דמציל מדין צמיד פתיל דהתם החומרא היא לאידך גיסא בשיעור הקטן, **וכן הקשה הרש"ש** על הר"ש שכ' לדעת ר' שמעון דאמר דשיעור הפך והטפי בזרעונים דהוא דין לחומרא דהא לא נזכר כן במתני'[[11]](#footnote-11).

***נר שניטל פיו טהור***

**ה]** ועי' ביאור הגר"א כאן מה שכ' לבאר בזה, ועי' חזו"א סי' ה' סק"י,

***ושל אדמה שהוסק פיו בפתילה טהור***

**ו]** יש לעי' מאי קס"ד שיועיל היסק על פיו, והרי הוי רק מקצת כלי ואיך יועיל בזה, ועי אליהו רבה מש"כ כאן דסד"א דכיון דפיו הוא עיקר הכלי יועיל היסק רק לעיקר הכלי וקמ"ל דלא מועיל. ולכאו' צ"ב מהיכא תיתי שיועיל היסק רק לעיקר הכלי.

אכן יש לבאר בזה דהנה לקמן פי"א מ"ד מבואר דהעושה כלי מן החלמא ומן הגללים אזלי' בתר רובא ועיי"ש, ועי' ר"ש שם שהביא התוספתא דמיירי שם דוקא באופן שבלל חלמא וגללים, אבל חיבר שני חלקים אזלי' בתרי עיקר עושה המלאכה עיי"ש, ואף שכלי גללים אינם מקבלים טומאה הכא אזלי' בתר עיקר עושה המלאכה, ומעתה ה"ה הכא סד"א דסגי בעיקר עושה המלאכה, וקמ"ל דבצירוף כבשן של כלי חרס בעינן שיהיה לכל הכלי כאחד והוא דין בצירוף של כלי.

# כלים פרק ג משנה ג

***חבית שניקבה ועשאה בזפת ונשברה אם יש במקום הזפת מחזיק רביעית טמאה מפני שלא בטל שם כלי מעליה וכו'***

**א] מבואר** במתני' דנקב שנעשה בחבית בעוד החבית שלימה, מהני בה סתימה בזפת, [וממילא נשבר אח"כ הוא כמו כלי שלם שנשבר], אבל נקב שנעשה בחרסים לאחר השבירה לא מהני בהם סתימה בזפת.

וטעם החילוק מבואר במתני' דניקב בעוד הכלי שלם עדין לא בטל שם כלי מעליו, ולכן מהני ביה סתימה, משא"כ ניקבו החרסים שכבר בטל שם כלי מעליהם, ולא מהני ביה סתימה, ויש לעי' בביאור הדברים.

**חבית שנקבה דלא בטל שם כלי מעליה מ"ט נטהרה מטומאתה**

ב] יש להבין במה דמבואר במתני' דחבית שנקבה בעודה שלימה "לא בטל שם כלי מעליה", וקשה דהרי נתבאר במשנה ב' דחבית שניקבה טהורה, ואי נימא דלא בטל שם כלי מעליה מדוע נטהרה.

**ובר"ש וברא"ש** עמדו בזה וכ' וז"ל "חבית שניקבה שם חבית עליה, **אף על פי שטהרה**, ועוד דעדיין כלי היא לקבל בה רמונים וראויה לגרוגרות ולאגוזים כמות שהיא" עכ"ל,

מבואר ב' טעמים, א. דטהרת החבית אינה סתירה לזה דשם כלי עליה, [ולא נתפרש טעם הדבר, ויבואר להלן ע"פ הגר"ח]. ב. עוד כ' שהיא ראויה לקב"ט ע"י יחוד לרימונים, וגם זה קשה דממ"נ אם יחדה לרימונים מדוע טהורה, ואם לא יחדה הרי בטל ממנה שם כלי, ומה יועיל מה שיכול ליחדה[[12]](#footnote-12). **ועי' משנ"א** מה שהוסיף להקשות על הטעם השני של הר"ש[[13]](#footnote-13)

**ובחידושי רבינו חיים הלוי [פ"י מכלים הט"ו]** כ'דבדין כלים נאמרו ב' דינים א' שיהיה שם כלי, וזה תלוי במה שיש לכלי צורת כלי, ב. ועוד נאמר דין שיהיה הכלי ראוי לתשמיש [וזה דין כלי מעשה], ומעתה בנשבר הכלי יש ב' אופנים לטהר הכלי, חדא בניקב הכלי בעודו שלם ויש עליו צורת הכלי, דכאן סיבת טהרתו הוא משום שאינו ראוי לתשמיש, **ב.** באופן שנשבר הכלי לחרסים, דבזה סיבת טהרת הכלי הוא מפני שבטל ממנו צורת הכלי, ואין כאן כלי כלל.

**וע"פ הגר"ח מבואר** היטב, דברישא דמיירי בניקב בעוד החבית שלימה, לא בטל ממנה שם כלי, וע"כ הטעם דטהור הוא משום דאינו ראוי לתשמיש, ובזה מועיל סתימת זפת, משא"כ בסיפא שנשבר לחרסים בטל ממנו צורת כלי, טעם טהרתו הוא משום דבטל ממנו שם כלי, ובזה לא מהני תיקון סתימת זפת, דסתימת זפת מהני לתקן שימוש הכלי, ולא לתקן דבר שנתבטל ממנו שם כלי לאשווי כלי, וכדאיתא בתוספתא דכלי חרס שטהר שעה אחת שוב אין לו טהרה עולמית, דזה קאי על מה שבטל ממנו שם כלי. ויש לומר דלזה נתכוון הר"ש עי' הערה[[14]](#footnote-14).

**ובמשנ"א** כ' לבאר באופ"א וז"ל "ופשטא דמתני' משמע דחבית שנשברה דלא בטל שם כלי מעליה, **אף על פי שטהרה**. שכל שניקב החבית נקראת בשם חבית ולא בשם שבר כלי ובשמא תליא מילתא, א"נ חבית שניקב אינו מתיאש ממנה ודרך לתקנה אבל שבר שניקב מתיאש ממנה" עכ"ל. והנה מש"כ בפי' קמא לכאו' הוא על דרך ביאור הגר"ח דלא בטל ממנה שם כלי, [אלא דלהגר"ח הוא משום צורת הכלי, והמשנ"א ביאר משום שם הכלי], אבל מה שכ' המשנ"א בפי' השני יש לעי' בביאור דבריו, דמבואר סברא מסויימת לענין תיקון החבית דכל שעתיד לתקן מהני בה תיקון, ויש לעי' בביאור הדברים, [ועי' חזו"א סי' ה' סקי"ג].

***חרס שניקב ועשאו בזפת אף על פי מחזיק רביעית טהור מפני שבטל שם כלי מעליו***

**ג] מבואר** דחרס שנשבר לא מהני בו סתימה, והטעם משום דבטל שם כלי מעליו, והנה ברמב"ם פי"ט מכלים הי"ד משמע דבטל שם כלי רק לאחר שנעשה הנקב, וכן משמע כאן בלשון הרמב"ם בפיהמ"ש.

**אמנם בר"ש וברא"ש וברע"ב** מבואר דבטל שם כלי מעליו עוד לפני שנעשה בו הנקב, אך הדברים צריכים ביאור דאם בטל ממנו שם כלי אף בלא הנקב, מדוע הוא מקבל טומאה, כל זמן שלא ניקב, והרי בטל ממנו שם כלי, ועי' חידושי מהרי"ח.

**ובחידושי רבינו חיים הלוי** [פי"ט מכלים הי"ג] הביא דברי הרמב"ם פי"ח מכלים ה"י דילפי' מגזה"כ מ"וכל כלי" לרבות שברי כלי חרס דאף שנפסדה צורתם מקבלים טומאה, וביאר הגר"ח דגזה"כ היא דאף שבטל מהם צורת כלי, עדין נשאר עליהם דין כלי.

אלא שביאר הגר"ח שכל זה דוקא באופן שנשארו החרסים בדין טומאתן, אבל כל שניקבו ונטהרו מחמת שאינם ראויים לתשמיש, שוב אין בהם דין כלי כלל, ומשום דנתחדש מגזה"כ דטומאת שברי כלי חרס תלויים בדין טומאתם, ומהאי טעמא כל שניקב החרס ונטהר מטומאתו אף בטל ממנו דין כלי [עי' לשונו[[15]](#footnote-15)].

ולפי האמור יתכן דיש לבאר יסוד פלוגתת הרמב"ם והר"ש, בהא דהרמב"ם נקט דרק אחר שניקב החרסים בטל מהם שם כלי, ואילו הר"ש והרא"ש נקטו דכבר בעודו חרס בטל ממנו שם כלי, עי' הערה[[16]](#footnote-16)

**בביאור הדין דכלי חרס שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה עולמית**

**ד] בר"ש כאן** הביא התוספתא דכלי חרס שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה עולמית, וזה הטעם דלא מהני תיקון זפת בחרסים, ויש לעי בביאור דין זה דכלי חרס שטהר שעה אחת שוב אין לו טהרה עולמית,

**ובחידושי רבינו חיים הלוי** [פי"ט מכלים הי"ג] כ' וז"ל "דיסוד הך דינא הוא דכל שהופקע ממנו תורת כלי שלו פעם אחת שוב אינו חוזר לו, וע"כ גם הכא כיון דבעת טהרתו מיהא בטל מיניה גם שם כלי, ע"כ אינו חוזר עוד לדין כלי חרס וטהור מלקבל טומאה עוד עכ"ל.

ויש לבאר הדברים לפי' מש"כ הגר"ח בתחילת דבריו דכל הדין שברי כלי חרס דמקבלים טומאה הוא גזה"כ דאף שאין על השברים צורת כלי מ"מ נשאר עליהם דין כלי הראשון, אבל כל שכבר בטל מהם דין כלי שהרי נקבו, לא יהני תיקון בהם כיון דגדר הגזה"כ דנשאר עליהם שיירי הכלי הראשון, אבל כל שכבר פרח הכלי הראשון, א"א לאשווי כלי חדש באופן שאין עליו צורת כלי.

**ובמקד"ד [סוף קונטרס מעניני טהרות]** הקשה בטעם הדבר מדוע לא יוכל לתקנו מחדש ומאי שנא מעושה כלי מהטיט, ועיי"ש שכ' דחסר צירוף בכבשן, ומשום דדין צירוף כבשן צריך להיות אחר עשיית הכלי, נמצא לפי המקד"ד דאם אחר שנשבר הכלי חרס יתקנו ע"י צירוף כלי בכבשן באמת יקבל טומאה.

**ובחזו"א [סי' ג' סק"ו]** כ' דאין צריך צירוף כבשן דוקא אחר עשיית הכלי אלא אף אם צירף בכבשן ואח"כ חקק בכלי חרס נמי נעשה כלי, וא"כ שוב קשה מדוע לא מהני תיקון ומאי שנא מעושה כלי חדש [אחר צירוף כבשן], וביאר החזו"א וז"ל "ואפשר דכ"ח לא חשיבי ומתבטל שם כלי ואינו חוזר לחשיבותה בתיקונה" עכ"ל. והוא סברא מסויימת בשברי כלי חרס.

**בדין כלי חרס שטהר שעה אחת, אם הוא דין בשברי כ"ח, או גם בשלם שניקב**

**ה] בר"ש כאן** הביא התוספתא דכלי חרס שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה עולמית, וכתב הר"ש דדין זה נאמר דוקא בשבר כלי ולא בכלי שלם, והיינו דכלי שלם אף דנטהר שפיר חוזר לקבלת טומאה, אבל שבר שנטהר אינו חוזר לקבלת טומאה, [וכ"כ הר"ש לעיל פ"ב מ"ב עיי"ש] וכן שיטת הגר"א אליהו רבה מ"א ובגר"א על התוספתא פ"ג ה"ד.

**אולם בתוס' חולין נה.** [ד"ה שיעורן] כ' דדין זה נאמר גם בכלי חרס שלם, שניקב ונטהר דאינו חוזר לטמאה לעולם, אלא שכ' תוס' דכל שמועיל בו יחוד לקבלת טומאה לא חשיב שטהר שעה אחת, וכ"כ תוס' ר"ה דף יט. [ד"ה יהודה] בשם ריב"א דדין זה נאמר גם בכלי שלם שניקב, והתוס' שם נחלקו על ריב"א דדין זה נאמר דוקא בשברי כלי חרס ולא בכלי שלם, [וכ"ה בתוס' שבת טו:], ויש לעי' ביסוד הפלוגתא בזה.

**וראיתי במשנ"ט** שביאר דיתכן דהר"ש למד כסברת הגר"ח דהוא דין דכיון שאין לו צורת כלי לא שייך עליו הגזה"כ אלא רק להשאירו בטומאתו, ולא לחדש עליו טומאה, אבל בכלי שלם שניקב כיון דיש עליו צורת כלי שפיר אפשר להחזירו לטומאתו, אבל התוס' חולין נה. והריב"א דס"ל דדין כלי חרס שטהר שעה אחת הוא דין גם בכלי שלם שניקב י"ל כסברות המקד"ד והחזו"א. ודו"ק.

# פרק ג משנה ד

***חבית שנתרועעה וטפלה בגללים אף על פי שהוא נוטל את הגללים והחרסים נופלים טמאה מפני שלא בטל שם כלי מעליה***

**א] בר"ש כת"י** כאן כ' דמיירי בחבית שנסדקה, והחרסין עומדים במקומה, ואינה יכולה לטלטל כחצי קב גרוגרות, דבכה"ג מבואר לקמן פ"ד מ"ב דטהורה. ומבואר במתני' דאם טפלה בגללים חזרה לקבלת טומאה.

**מבואר בדברי הר"ש** דאף דהחבית נטהרה מטומאתה, עדיין שם כלי עליה דהא אמרי' במתני' דמהני בה טפילת גללים כיון שלא בטל שם כלי ממנה, ולכאו' קשה דכיון דלא בטל שם כלי ממנה מדוע נטהרה, אכן יש לבאר כפי שנתבאר לעיל מ"ג ע"פ הגר"ח דהכא אין חסרון בצורת הכלי, אלא החסרון הוא שאינה ראויה לתשמיש, ולכן מהני תיקון, [ועוד נתבאר לעיל ע"פ המשנ"א דכיון דעומד לתקנה מועיל תיקון, ויש לעי' בזה].

וראיתי במשנ"ט שכ' דלשיטת תוס' חולין נה. דגם כלי שלם שטהר שעה אחת שוב אין לו טהרה עולמית א"כ הכא יקשה דאם מיירי בגוונא שאינה יכולה לטלטל חצי קב גרוגרות הרי נטהרה שעה אחת ואיך תחזור לטומאתה, וע"כ דמיירי בנתרועעה ועדין יכולה לטלטל חצי קב גרוגרות, וציין לחזו"א [סי' ה' סקי"ג].

***חבית שנתרועעה וטפלה בגללים***

**ב] באליהו רבה** כ' דריבותא קמ"ל אע"ג דטפלה בגללים דלא מקבלי טומאה טמאה, ובסיפא כ' להיפך דלאו דוקא טפלה בגללים אלא ה"ה בכל דבר המקבל טומאה נמי לא יועיל, וכבר כ"כ הרע"ב והר"ש עיי"ש.

**מדוע לא נימא דהכל הולך אחר המעמיד**

**ג] במשנה אחרונה** הקשה בעיקר דינא דמתני' מבואר דטפלה בגללים מקבל טומאה ולכאו' קשה דהרי הכל הולך אחר המעמיד והרי מבואר במתני' דבלא הגללים החסרים נופלים, וא"כ מדוע לא יחשב ככלי גללים דאינה מקבל טומאה.ועי' מש"כ בזה

**צירוף כבשן בכלי שטפל אותו בגללים**

ד]. עי' בר"ש והרא"ש שכ' דבאופן שצירפה בכבשן יש חילוק בין אופן שטפלה בגללים לאופן שטפלה בטיט, דאם טפלה בטיט יועיל צירוף כבשן, אבל בגללים אפי' צירוף כבשן לא יועיל לעשותו כלי ואילו בטיט יועיל צירוף כבשן, עיי"ש.

***נשברה ודבק ממנה חרסית או שהביא חרסית ממקום אחר וטפלן בגללים אף על פי שהוא נוטל הגללים והחרסין עומדים טהורה מפני שבטל שם כלי מעליה***

ה] בחידושי רבנו חייים הלוי [פי"ט מכלים הי"ג] הקשה בלשון הרמב"ם דבחרס חרס שניקב כ' הרמב"ם הטעם דלא מועיל סתימה של זפת משום דכיון שטהר שעה אחת שוב אין לו טהרה עוולמית, ואילו בהדין של בחבית שטפלה בגללים לא הזכיר הרמב"ם הך דכלי חרס שטהר שעה אחת שוב אין לו טהרה עולמית. ועיי"ש מה שביאר בזה בסוף דבריו.

***היה בה חרס מחזיק רביעית כולה מטמא במגע וכנגדו מטמא באויר***

ו] הר"ש הרא"ש והרע"ב כ' דכולם נעשו יד לאותו חרס ומטמאין משום יד אבל באויר לא אלא כנגדו דוקא דאין אויר ליד כלי חרס ע"כ.

ביאור כוונתם דמיירי הכא בגוונא דנשבר הכלי ונשאר ממנו חרס שיש בו רביעית, ושאר החלקים נשברו לגמרי, ואח"כ טפל בגללים את שאר החלקים שנשברו לגמרי, ובזה הדין הוא דמאחר ולא מועיל הטפלת גללים להחשיבה ככלי לקבל טומאה, אינו גוף הכלי, ומ"מ הוי יד לקבלת טומאה, ולכן הוא מועיל לטמאות במגע מדין יד, ואילו באויר אינו מטמא אא"כ הכניס את הטומאה לתוך אויר הכלי שיש בו רביעית שלא נשבר מעולם שהוא גוף הכלי הרי הוא מקבל טומא באוירו.

**ועי' חזו"א** כלים סי' ה' סקט"ז דכ' **ב' דרכים במתני'** אחד הוא שיטת הר"ש דהוא משום יד לכלים, ועוד הביא דברמב"ם מבואר אופן אחר, והוא דלענין מגע חשיב כלי אחר עיי"ש, ויש לעי' בביאור כוונתו. ועי' היטב בפיהמ"ש להרמב"ם דלא הזכיר כאן ענין ידות, וכן הרמב"ם פי"ט הי"ג כ' וז"ל היה בהן חרס מחזיק רביעית כנגד אותו החרס בלבד מתטמא באויר מפני שהוא כלי בפני עצמו, ושאר החבית אינו מתטמא עד שתגע בה הטומאה מתוכה מפני שאינה כלי שלם עכ"ל, ויש לעי' בביאור כוונתו בזה.

**פלוגתת הראשונים אם ידות מטמאין באויר**

ז] עכ"פ בר"ש וברא"ש וברע"ב מבואר דאין טומאת אויר בידות הכלים, והיינו דידות הכלי מטמאין רק ע"י מגע ולא ע"י אויר, ועי' במשנה אחרונה דכ' להביא דברי הרמב"ן ריש פרק העור והרוטב דף קי"ח דיד מטמא גם באוירו, ולפי דברי הרמב"ן באמת צ"ב בדינא דמתני' מדוע הוא מטמא רק במגע ולא מטמא באויר, ועי' משנ"א שביאר מתני' באופ"א ויתיישב לשיטת הרמב"ן[[17]](#footnote-17).

ובעיקר הפלוגתא בין הראשונים אי איכא דין אויר ביד של כלי חרס, שמעתי לבאר דיש לתלות זה בהנידון של האחרונים אם יד הכלי הוי חלק מן הכלי בעצמו, או דהוא רק אופן להעביר טומאה לכלי, דאי נימא דהוא חלק מן הכלי בעצמו א"כ גם ביד יש דין אויר כלי חרס כיון דכלי חרס מטמא מאוירו, אולם אי נימא דהוא רק אופן להעביר טומאה לכלי אבל אינו חלק מן הכלי א"כ לא נאמר בו דין אויר כלי, [מהרב זאב לוי שליט"א].

**בענין יד בכלים להוציא ולהכניס**

ח] עוד נחלקו הראשונים בענין דין ידות בכלי חרס האם מהני רק להוציא טומאה או גם להכניס טומאה, דהנה דעת התוס' חולין כד: וכן בכורות לח. הוא דכשם דכלי חרס לא נטמא מגבו ה"ה דאין ידות הכלים מכניסים טומאה מגבו, והראיה דהרי כל גבו של כלי הוא נמי כמו יד של הכלי, ואפ"ה מבואר דאין כלי חרס נטמא מגבו ולכאו' מדוע לא יטמא אותו מדין ידו של כלי וע"כ הוכיחו דמוכח מכאן דכל מה דנתרבה ידו של כלי בגמ' חולין קיח. הוא דוקא לענין להוציא טומאה מהכלי לחוץ דהרי כלי חרס שנטמא מתוכו נטמא גבו וא"כ ה"ה דמועיל להוציא טומאה עליו טומאה.

אולם הרמב"ן והרשב"א ריש פרק העור והרוטב כ' דדין ידות הוא בין להוציא ובין להכניס טומאה, ומה דמבואר דכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו א. דגזה"כ הוא דאין גבו של כלי מטמא ודוקא ידות מטמאין, ועוד כ' הרמב"ן שם..

ועי' עוד שם בדברי הרמב"ן, ויש שביארו כוונתו דיד הכלי הוא דוקא כשהוא דבר שאינו מעצם הכלי, אבל גבו של כלי דהוא החפצא של הכלי בזה לא נאמר ההלכה של ידות הכלים.

והשתא לפי שיטת התוס' דלא אמרי' יד להכניס טומאה, צ"ל דהא דאמרי' במתני' דמטמא במגע ומדין ידות הכלים היינו דוקא להוציא הטומאה דאם הכלי טמא ונגעו אוכלים ומשקין בחרסים המדובקים הרי הם נטמאים מדין ידות הכלים להוציא, אולם לפי הרמב"ן והרשב"א שפיר יש לקיים דברי המשנה בין להוציא ובין להכניס.

והנה דנו האחרונים בדין כלי חרס אם יש דין דמטמא גם במגע או דילמא דמטמא רק מדין אויר וכל שנוגע בתוכו שנטמא היינו רק מדין אויר ולא מדין מגע כלל, ועי' משנת ר' אהרן מש"כ בזה, ועי' עוד בקהילות יעקב סימן ג' שכ' להוכיח מסוגיין דמבואר דכלי חרס נטמא גם במגע דהרי מבואר דנטמא ע"י היד, אמנם לכאו הוא תלוי בנידון דלעיל אי מתני' הכא איירי להוציא או רק להכניס, דאי נימא דהוא ר להוציא הרי בזה ודאי דמהני גם במגע דהרי כלי חרס שנטמא תוכו נטמא גבו וזהו די ןדאוריתא וכמבואר בגמ' בכורות דף לח. וע"כ דנטמא מגבי ע"י נגיעה אלא דכל החידוש דבעינן דוקא אויר הוא לטמאות הכלי חרס וא"כ הראיה מסוגיין לנידון זה הוא רק אי נימא דהכא איירי גם להכניס טומאה לכלי חרס. [משנת טהרות].

# פרק ג' משנה ה'

***הטופל כלי חרס הבריא ר"מ ור"ש מטמאין וחכמים אומרים הטופל את הבריא טהור ואת הרעוע טמא***

**בגדר דין חיבור הטפילה לכלי**

**א] ברע"ב** מבואר דיסוד המחלוקת היא בדין הטופל כלי חרס הבריא "אם חשיבא הטפילה ככלי", והיינו דזה ברור דכלי רעוע הטפילה נעשה לחלק מן הכלי, אולם בכלי בריא שאין הכלי צריך את הטפילה הנידון אם הוא נעשה לחלק מן הכלי או לאו.

**ובמשנה אחרונה** כאן נקט דזה ודאי דלא נעשה הטפילה חלק מגופו של כלי, אלא דיסוד הפלוגתא במתני' היא אם הטפילה נעשית יד לכלי או לאו, והיינו דר"מ ור"ש למדו דכיון דהטפילה מגינה על הכלי גם זה סגי להחשב יד הכלי, אולם חכמים למדו דרק דבר שמועיל לתשמיש הכלי חשיב יד לכלי, [כגון שע"י אוחז הכלי] אבל מגן על הכלי לא נחשב ליד של הכלי, ונפק"מ בין ב' הביאורים עי' הערה[[18]](#footnote-18).

והנה יעוי' ברמב"ם פ"כ ה"א פסק כחכמים דהטופל כלי חרס הבריא לא מועיל ואוכלים ומשקין הנוגעים בהם טהורים, אלא יעוי שכ' הרמב"ם דין זה בתוך ההלכה של ידות, והחידוש הוא דאנו חשיב יד, **ומשמע** דלשיטת ר"מ ור"ש הוא מדין יד, וכדברי המשנ"א, ומאידך בלשון הר"ש כ' בדעת חכמים אין הטפילה חשיבא חיבור, קצת משמע בזה דלר"מ ור"ש הוא מדין חיבור וכהרע"ב,.

***ר"מ ור"ש מטמאין***

**בדין משקין הנוגעים בטפילה אם מטמאין**

**ב] בר"ש** כ' להקשות דכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו, וא"כ מאי נפק"מ בטפילה שטפל מבחוץ, וכ' הר"ש דנפק"מ בתרתי א' בגוונא דהכלי חרס טמא מתוכו דמטמא מגבו, ונפק"מ באופן דנגעו אוכלים ומשקין טהורים בטפילת הכלי חרס מבחוץ דמקבלים טומאה דחשיב כנגעו בכלי, ועוד כ' דנפק"מ באופן שנגעו משקין בכלי חרס מבחוץ דטומאת משקין מטמאין מגבו של כלי חרס מבחוץ עכ"ד.

**ועי' ברמב"ם** כאן דהזכיר רק הנפק"מ הא' לענין אוכלים ומשקין שמקבלים טומאה מבחוץ, ולא כ' הנפק"מ דטומאת משקין מבחוץ, [וכ"כ בפ"כ ה"א], ויש לעי' מדוע הרמב"ם לא פי' כהר"ש ועי' הערה מש"נ בזה היטב.

**ולכאו' י"ל** דתלוי בפלוגתתם בביאור מתני' דהרמב"ם למד דהטפילה יש לה דין ידות, ומעתה לא שיך בזה טומאת משקין , דהא לקמן פכ"ה איתא דלא גזרו רבנן טומאת משקין על ידות הכלים, וכן פסק הרמב"ם פכ"ח מכלים ה"א, משא"כ הר"ש למד דהטפילה חשיבא כעצמה של כלי ולכן היא טמאה[[19]](#footnote-19).

**ג]** במש"כ הר"ש דנפק"מ לטומאת משקין שמטמאין כלי חרס מבחוץ, היינו מדין גזירת משקין לטמא כלים שהוא מי"ח דבר, מבואר דשיטת הר"ש כהרמב"ם, דהנה הרמב"ם פ"ז מאבות הטומאות ה"ג כ' דמשקין טמאים מטמאים גם כלי חרס מבחוץ ולא רק על כלי שטף, ואילו הראב"ד שם נחלק בזה וכ' על הרמב"ם דמאי שנא ממשקה זב וזבה דאינו מטמא כלי חרס מבחוץ וה"ה הכא טומאת משקין אינה מטמאית את הכלי חרס מבחוץ[[20]](#footnote-20). מבואר כאן בר"ש דס"ל כהרמב"ם.

וכ"כ הרעק"א לעיל פ"ב מ"ג דציין להר"ש כאן, והיינו דהר"ש ס"ל כהרמב"ם וכ"כ החזו"א סי' ה' סקי"ז. מאידך בספר מים טהורים נקט דהר"ש פליג על הרמב"ם בדין זה וראייתו מהא דהר"ש לעיל פ"ב מ"ג לא פי' כהרמב"ם דברי המשנה כל שאין לו תוך אין לו אחוריים, ועיי"ש שכ' דהכא הוא טעות סופר, ובשיעורי מרן הגרי"מ זצ"ל כ' דאפשר דהר"ש קאי על הסיפא דמתני' דמיירי על קרויה שהיא דלעת ואינה כלי חרס.

**ד] יש לדון** אם הפלוגתא היא גם בטופל כלי עץ, או דהוא סברא מסויימת דוקא בכלי חרס שהדרך לטפלו, ולכאו' מסתבר דה"ה בשאר כלים במה שיהיה דרך בהם יהיה הדין כמו טפילה בכלי חרס, ובאופן שהכלי בריא לר"מ ור"ש מטמאין ולחכמים טהור,[[21]](#footnote-21)

**בענין טופל כלי חרס מתוכו**

**ה] והנה טופל כלי חרס הבריא,** לכאו' הוא נוגע רק לענין טופל מבחוץ ולא לענין טופל מבפנים, משום דלענין טופל מבפנים בין אם נימא דהוא חלק מגופו של כלי ובין אי נימא דאינו מגופו של כלי, אבל הטומאה היא באויר הכלי, ובין אם הכלי טמא הרי הוא מטמא את מה שנכנס לאוירו ובין אי נימא דהכלי הוא טהור הרי הוא מקבל טומאה מהשרץ שנכנס לפנים, [אמנם איכא נפק"מ בכלי עץ דנתבאר דגם בדלעת יש דין טפילה בחידוק הקרויה, וא"כ נפק"מ בטפלה מבפנים].

אכן נראה דאיכא נפק"מ גם לענין טופל בפנים בכלי חרס, דהנה כבר חקרו האחרונים בכל כלי חרס האם מקבל טומאה רק באויר, או דילמא דהוא מקבל טומאה גם במגע, אלא דאין נפק"מ במגע משום דממילא הוא מקבל טומאה מאוירו שהרי מגבו אינו מקבל טומאה ואילו מתוכו בלא"ה הוא כבר מקבל טומאה, [ומהרמב"ם משמע דיש טומאת מגע תוכו, והגר"ח נקט דהוא רק מדרבנן, והובא לעיל ריש פרק ב'] ונפק"מ לנדה דאין מטמאה לאברים [לשיטת הרמב"ם], דאם מכנסת אצבעה לאויר כלי חרס אינה מטמאתו דאינה לאברים, אבל אם תגע בכלי חרס מתוכו מטמאתו, ומעתה איכא נפק"מ בנוגעת בתוך הכלי חרס בטפילה[[22]](#footnote-22).

***וכן בחידוק הקרויה***

**ג]**  יש לעי' מה נתחדש בזה, ועי' אליהו רבא דכ' להודיעך כחן דרבנן אף על גב דקרויה צריכה לחדוק דעלולה היא להשבר, וצריכה חיזוק הואיל והשתא מיהת בריאה היא ולא צריכה לחדוק מטהרי רבנן עכ"ל, וביאור הדבר דהטעם שעושים חידוק לקרוייה, הוא לא מפני חסרון שאינו בריא, אלא הטעם בזה משום שמא יתבקע ע"י מכה מאבן וכדו', וסד"א דכיון דזה עלול להיות, הרי זה נחשב לכלי רעוע והחידוק הוי חלק מהכלי, וקמ"ל דכיון דאין חסרון בגופו של דלעת, והוי ורק חשש שמש ישבר מטהרי רבנן.

ושמעתי עוד די"ל דאיכא חידוש גם לאשמועי' כוחן דר"מ ור"ש והוא משום דחידוק הקרויה אינו נעשה גוף אחד ממש בהדי הכלי חרס, וחלוק מטפילה שהוא נדבק ונעשה חלק ממנו, וסד"א דבזה מודה ר"מ ור"ש דאינו חלק מגופו של כלי, ועי' בתוספתא דחידוק הקרויה אינו חוצץ בטבילה, ובר"ש ביאר כיון דחלקה ביותר באים מים ביניהם עיי"ש, וא"כ יש כאן חידושה דאפ"ה הוא נעשה חלק מהכלי, [מהג"ר איתמר גלבר שליט"א].

***וכן בחידוק הקרויה***

**ד] מהו קרוייה** - ברמב"ם כ' דהוא שם כלי חרס, ואילו הר"ש כ' דהיא דלעת יבשה וחלולה בפנים ודולין בה מים, ועי' חזו"א סי' ה' סקי"ז, שכ' דטומאה זו מדרבנן.

אמנם העירו דזה תלוי בפלוגתת הראשונים, דשיטת תוס' שבת סו. [וכן בדף פד.], וכן הר"ש סוף פרק י"ז. דכלי עץ היינו דוקא העץ עצמו אבל היוצא מן העץ אינו נחשב לכלי עץ, וא"כ דלעת היינו טומאה מדרבנן כיון דאינה עץ, אבל הרמב"ם ס"ל דכל היוצא מן הארץ חשיב כלי עץ, ולכן גם דלעת מקבלת טומאה מדאוריתא, [משנת טהרות], ועי' להלן בזה עוד בכלי זפת בעזהי"ת, וכן לקמן פט"ו מ"א.

# פרק ג משנה ו

***יבלית שטופלין בה הפטסין הנוגע בה טמא***

**א] יש לעי**' במאי קמיירי אם איירי ברעוע א"כ פשיטא דטמא, ואי נימא דמיירי בחביות בריאות א"כ מאי טעמא מודו חכמים דטמא ולא פליגי כאן.

**ועי' ברא"ש** שכ' וז"ל פי' הערוך חביות גדולות טופלין אותן ביבלת שלא יצאו המים ואפי' בריאות צריכים טיפול זה, ושאר כלים לא דתניא הקנקנים הגדולים שטפלן ביבלת או באדמה הרי אלו אינו חיבור עכ"ל, ולדבריו לכאו' מבואר דאפילו דהחביות הם בריאות אבל כיון דלמטרה שמיעדים אותם הם צריכים לטפילה זו מ"מ חשיבי חיבור, וי"ל דהחידוש הוא דאף שאפשר להשתמש בחביות הללו לשימושים אחרים ולא יהיה בהם חסרון כיון דהם בריאות, קמ"ל דלתשמיש שהוא מייחדם צריכים טפילה לכן חשיבי חיבור.

***מגופת החבית אינה חיבור***

ב] עי' רמב"ם פ"ב מכלים ה"ז דכ' מגופת החבית שטפל בטיט עליה ועל החבית אינה חיבור לה ואם נגעו משקין טמאין בחבית לא נטמאת המגופה ואם נגעו במגופה לא נטמאו אחורי החבית. עכ"ל, מבואר דהרמב"ם פרש דמיירי בטופל המגופה בטיט. הנידון במתני' הוא על המגופה עצמה שהיא הכיסוי של החבית אם חשיבא חיבור לחבית ואם נוגע בה נטמא החבית או לאו.

ובראב"ד בהשגה שם השיג וז"ל הוא סבר מגופת החבית על הטפלה הוא חוזר ולא כן ידמה ולבבי לא כן יחשוב שהיה לו לומר שעל מגופת החבית אינו חיבור, ולא היה צריך יותר, וכו', ועוד מי ראה מעולם טפלה על גבי מגופה, ומגופה עומדת ליטול וטפלה עשויה לקיימה וכו' עכ"ל. **ועי' חזו"א סי' ו' סקי"ד בביאור דבריהם.**

**ג] והנה הרמב"ם** כאן פי' הנידון על "משקין" הנוגעים במגופה, כן פירש גם בפיהמ"ש וגם ביד החזקה פ"כ ה"ז, ואילו לעיל מ"ה לגבי טופל כלי חרס הבריא פי' הרמב"ם דהנידון הוא על אוכלים ומשקין הנוגעים מאחוריו לקבלת טומאה באופן שהכלי כבר נטמא, ויש לעי' בטעם הדבר,

**ונראה דהביאור** הוא לפי הנתבאר לעיל דבטופל כלי חרס הבריא הרמב"ם נקט דהוא מדין ידות הכלים, והתם אין טומאת משקין כמבואר להלן פכ"ה מ"ו, אבל כאן מיירי על המגופה שהיא הכיסוי ואינה נחשבת לידות הכלים, וסד"א דבזמן שהיא מחוברת היא חלק מהכלי, וא"כ משקין הנוגעים בה חשיבי נוגעים בכלי ויטמאו כל הכלי וקמ"ל דאינם מטמאין הכלי דאין המגופה חלק מהכלי.

**בסייעתא דשמיא**

# פרק ג' משנה ז'

***מיחם שטפלו בחומר ובחרסית הנוגע בחומר טמא***

**א] עי' ביאור הגר"א** על המשניות וכן ברעק"א דכ' דהכא אזיל לכו"ע ואף לחכמים שהטופל כלי חרס הבריא טהור הכא שאני כיון שהמיחם תמיד אצל האור שמחמין בו חמין צריך לטפילה אף שהוא בריא.

***קומקום שנקב ועשאו בזפת ר' יוסי מטהר שאינו יכול לקבל את החמין כצונן***

**ב] יש להקשות** דהכא מבואר לר' יוסי דסתימה של זפת אינה מועילה לסתום הנקב להביאו לידי טומאה, ואילו להלן משנה ח' מבו' דמועיל סתימת זפת בחבית שניקבה לענין טומאה, וכן מבואר לעיל פ"ג מ"ג דסתימה של זפת מועיל בכלי שנשבר, להביאו לידי טומאה, ולא נזכר שם דר' יוסי נחלק.

**ובחידושי הגר"ח** על הש"ס כ' לבאר דדוקא קומקום שהוא עומד לחמין לא מועיל בו סתימת זפת כיון שהוא עשוי לקבל החמין והזפת אינו עומד בחום, אבל חבית אינה עומדת לחמין ולכן מועיל בה סתימה של זפת, וכן לכאו' מבואר להלן סיפא מתני' כלי נחושת שזפתן טהורים ואם ליין טמאים, וביארו הרע"ב והתוי"ט דכיון דיין משמש צונן, לכן הזפת מקב"ט.

**אולם דעת הגר"א** באליהו רבה להלן מ"ח מבואר דלא כן, דר' יוסי להלן מ"ח גבי משפך שסתמו בזפת ר' יוסי מטהר, וכ' הא"ר שהוא ר' יוסי לטעמיה דס"ל כל שאין מקבל חמין כצונן טהור. ומבואר בזה דאף באופן שכלי עשוי לצונן מ"מ צריך שהסתימה תהיה ראויה גם לחמין [שהרי משפך עשוי לצונן] [[23]](#footnote-23), ועי' הגהות אור גדול על משנה ח'' שהוסיף לצדד דלפי הגר"א ר' יוסי פליג אף על חבית שנקבה וסתמה בזפת דלא מהני סתימת זפת. [ולא כהגר"ח][[24]](#footnote-24).

***וכן היה אומר בכלי זפת***

**ג] נחלקו הר"ש והרמב"ם** בפירוש המשנה, הר"ש נקט דסיפא מפרש הרישא, והיינו דכלי זפת היינו כלים שזופתים אותם, ובזה מחלקת המשנה, דאם עשויים לחמין טהורים, ואם עשויים ליין שהוא לצונן טמאים.

**אבל הרמב"ם** פי' דכלי זפת מיירי שכל הכלי עשוי מזפת, והטעם דטהורים מפני דשאין הכלי יכול לקבל חמין כצונן, מבואר דאף דהכלי עשוי לצונן נמי טהור כיון דהוא הלכה בהלכות כלים שיהיה ראוי לקבל גם חמין. [ועי' ברע"ב שהביא ב' פירושים]. ויש בזה חידוש דאף שעשה לכאו' את הכלי לצורך צןנן גם לא יועיל.

**אם זפת הוא ממיני הכלים המקבלים טומאה**

**ד] בחזו"א** [סי' ג' סק"ה] הקשה עוד דהא כלי זפת אינו ממיני הכלים המקבלים טומאה, וא"כ אפילו בלא טעם של אינו מקבל חמין נמי אינו מקבל טומאה, [וברמב"ם מבואר דהטעם משום שאינו מקבל חמין], וכן הקשה בתפא"י [יכין אות נ"ג].

ועי' כתבי הגר"ח שביאר דהרמב"ם ס"ל בפ"א הי"ג דכל הגדל מן הארץ יש לו דין כלי עץ, וא"ש דזפת יוצא מן העץ ולכן יש לו דין של כלי עץ.

והביאו דהר"ש פליג על הרמב"ם [בפי"ז מי"ז] וכ' דגמי אינו מקבל טומאה, ואף שיוצא מן העץ, וע"כ דהר"ש ס"ל דכלי עץ היינו דוקא עץ עצמו, ולא כל היוצא מן העץ [וכן שיטת תוס' שבת דף סו. [ד"ה כוורת], וכן בשבת דף פד. דכלי העשוי משיפה וגמי מקבל טומאה מדרבנן], ומעתה א"ש דהר"ש לשיטתו לא פירש המשנה כהרמב"ם במתני', ומשום דס"ל דכלי זפת אינם מקבלים טומאה כיון דאינם עץ עצמו, ולכן פירש דמיירי בכלים הזפותים, [משנת טהרות].

**ובמקד"ד** [סימן נ"ד כלים סק"ב] כ' להאריך במחלוקת הרמב"ם והר"ש אם כל דבר הגדל בארץ דינו ככלי עץ או דדוקא עץ ועיי"ש שהקשה ממשנה בפרה דמבואר דקירויה שהיא דלעת מקבלת טומאה, וכן יש להקשות מלעיל מ"ה וכן "בחידוק הקרויה" דמבואר נמי להדיא דאיכא קבלת טומאה בדלעת, וכן הקשו מפרק י"ז משנה טו שמבואר הרימון שחקקו התינוקות מקבל טומאה וצ"ע דהרי לא הוי כלי עץ.

ועי' **בחזו"א** דכ' דהתם הוא טומאה מדרבנן מיהו הניחא בדעת תוס שבת דכ' דהוא דרבנן, אבל בר"ש פי"ז מי"ז לא נזכר דגמי טמא מדרבנן, משמע דטהור לגמרי וצ"ע[[25]](#footnote-25).

**בשיטת הרמב"ם בכלי זפת**

**ה] ויש להקשות** לפירוש הרמב"ם דכלי זפת היינו שכל הכלי עשוי מזפת, ואינו מקבל טומאה כיון דצריך שיהיה הכלי ראוי לקבל חמין כצונן א"כ מאי שנא מחבית דפסק הרמב"ם דמועיל בו סתימה של זפת.

ועי' כתבי הגר"ח, [ובגנזי הגר"ח קיט, ובחי' הגר"מ הלוי בשם הגר"ח], דביאר דדוקא כלי זפת דכל עיקר הכלי הוא מזפת בזה איכא חסרון בתורת כלי, משא"כ חבית דעיקר הכלי הוא החבית מחרס, והזפת הוא רק סתימה לנקב בזה מועיל הסתימה של זפת.

# פרק ג משנה ח

***חבית שנקבה ועשאה בזפת יתר מצרכה הנוגע בצרכה טמא***

א] יש להקשות דלעיל מ"ז שיטת ר' יוסי דקומקום שניקב ועשאו בזפת ר' יוסי מטהר וכן בכלי זפת מטהר ר' יוסי משום שצריך שיהיה הכלי יכול לקבל חמין כצונן, ואילו כאן מבואר בסתמא דחבית שניקבה ועשאה בזפת מועיל התיקון של הזפת.

**והגר"ח** כ' לבאר דאף ר' יוסי מודה בחבית שניקבה דמועיל תיקון זפת, והטעם בזה משום דאיירי בחבית שעשוייה לצונן, ולעיל מיירי בקומקום שעשוי לחמין דאינו ראוי לשימושו, אבל בצונן הרי הוא ראוי לתשמיש, ומה דמבואר לעיל דכלי זפת מבואר דאפילו שעשוי לצונן נמי אינו מקבל טומאה שאני התם דכל הכלי עשוי מזפת דבזה לית ביה שם כלי כלל, משא"כ כאן דעיקר הכלי הוא החבית, והזפת הוא רק תיקון בחבית בזה גם ר' יוסי ס"ל דמועיל תיקון אם הוא כלי של צונן, [כתבי הגר"ח, גנזי הגר"ח קיט ובחידושי הגר"מ הלוי].

אולם באליהו רבה כאן לכאו' מבואר דר' יוסי סבר דגם במשפך שהוא כלי העשוי לצונן נמי נאמר דין שיהיה ראוי לקבל חמין כצונן, ועי' אור גדול דלפי"ז פליג ר' יוסי גם בסתימה של זפת.

**סתירה בדברי הרמב"ם**

ב] ברמב"ם בפ"כ ה"ג כ' וז"ל חבית שניקבה ועשייה בבעץ בזפת ובגפרית בסיד ובגפסים אינו חיבור, ושאר כל הדברים חיבור עכ"ל. מבואר בדברי הרמב"ם דסתימה בזפת אינה חיבור ואפילו בחבית, וצ"ע דהרמב"ם עצמו פסק דינא דמתני' דסתימה מועיל בזפת, ועי' פרק כ' הלכה ה' וכ"כ בפי"ט הי"ד דסתימה מועילה בזפת, ואילו בפרק כ' ה"ה כ' דסתימה אינה מועילה בזפת. וצ"ע [ועי ספר המפתח, ועי' מש"נ בארוכה בסימנים בס"ד][[26]](#footnote-26).

***זפת שנטפה יתר מצרכה***

ג] הנוגע בה טמא, **ועי' בר"ש** שביאר דכנגד הנקב הוא צרכה, ושלא כנגד הנקב הוא יותר מצרכה, ב. **ושיטת הרמב"ם** שמילא זפת על אותו מקום יותר מצרכה עד שאם הסיר את ממנו הרב ישאר הנקב סתום, וברע"ב הביא ב' הפירושים.

**ועי' ברא"ש** שכ' וז"ל יתר מצרכה בין ברוחב בין בעובי וכו', ומבואר דס"ל כהרמב"ם. ויש לעי' האם הר"ש פליג בזה וס"ל דכל שהוא מקום הנקב אף שיש זפת יותר בעובי עדין חשיב צרכה, או דילמא דהר"ש מודה להרמב"ם דכה"ג חשיב יתר מצרכה, אלא דנקט בלשונו חוץ למקום הנקב. ועי' אליהו רבה שכ' "וכפירוש הרמב"ם", ומשמע בזה דהוא דוקא לפירוש הרמב"ם ולא לפירוש הר"ש.

***משפך של עץ ושל חרס שפקקו בזפת ר"א בן עזריה מטמא ר' עקיבא מטמא בשל עץ ומטהר בשל חרס רבי יוסי מטהר בשניהם***

**ד] מבואר** דאם לא סתם את המשפך בזפת, המשפך אינו מקבל טומאה, אלא שנחלקו אם מועיל סתימה של זפת, ויש לעי' בזה דהנה לעיל [פ"ב מ"ד] איתא משפך של בעלי בתים טהור ושל רוכלים טמא, וא"כ ע"כ מיירי כאן במשפך של בעלי בתים שהרי משפך של רוכלים טמא גם בלא סתימת זפת, וכ"כ המשנ"א. ועיי"ש מש"כ, ועי' בחזו"א סי' ו' סקי"ח.

**במשנה אחרונה** כ' דאיירי כאן במשפך של בעלי בתים, דאילו משפך של רוכלים מבואר לעיל פ"ב מ"ד דמשפך של רוכלים טמא אפילו בלא סתימה, ועוד כ' המשנ"א דאפשר לבאר המשנה גם במשפך של רוכלים עיי"ש, אלא דהנידון כאן הוא לנוגע במקום הזפת, ולא לנוגע במשפך בעצמו, והיינו האם נוגע בזפת חשיב כנוגע במשפך, ועי' חזו"א כאן.

***משפך של עץ ושל חרס שפקקו בזפת***

***ראב"ע מטמא***

**ה] בר"ש** כ' דשיטת ראב"ע הוא דזפת חשיב סתימה בשניהם, ועוד כ' פי' אחר דגזרו בשל חרס אטו עץ, והיינו דמעיקר הדין זפת אינו נחשב סתימה אלא במינו, אבל בחרס אינו סותם, אלא דמדרבנן גזרו בחרס אטו בעץ.

והנה לעיל [מ"ז אות ד'] הובא דנחלקו הר"ש והרמב"ם אם כלי זפת הוא ממיני כלים, ונתבאר שיטת הר"ש דכלי זפת אינו נחשב כלי, ומעתה יש להקשות איך מועיל לראב"ע תיקון של זפת וכן יש להקשות לשיטת ר' עקיבא דמועיל תיקון של זפת בכלי עץ והרי לכאו' הוי דבר שאינו מקבל טומאה. ונמצא דחלק מהכלי עשוי מדבר אינו מקבל טומאה[[27]](#footnote-27).

***ר' עקיבא מטמא בשל עץ ומטהר בשל חרס***

**ו] בר"ש** הביא התוספתא דעץ הוי מינו, ומשום דזפת הוא יוצא מן העץ ובפשוטו הכוונה דכיון דהוא מינו הוא מתחבר אליו היטב, **אולם בכתבי הגר"ח ביאר** באופ"א דכלי העשוי מחרס ומעץ דהוי שני מינים אינו מקבל טומאה ומשום דכלי חרס מקבל טומאה רק מאוירו ולא במגע, ואילו כלי עץ מקבל טומאה רק במגע ולא באויר, נמצא דאין כאן כלי לקבלת טומאה, כיון דלגבי החרס אין בהעץ תורת כלי לקבלת טומאה, ואילו לגבי העץ אין בחרס תורת כלי לקבלת טומאה.

**בקושית הר"ש מאי שנא משפך מחבית**

**ז] הקשה הר"ש** מאי שנא משפך של חרס דלא מהני סתימת זפת מחבית של עץ, דמבואר דמהני סתימת זפת, ונתבארו כמה דרכים ליישב הקושיא.

**א).** הר"ש תי' משום דנקב של משפך שעשאו היוצר מתחילה הוא חלק, ואין הסתימה של זפת מתקיימת בו, משא"כ חבית שניקבה לאחר שהוסקה בכבשן א"א לנקב להיות חלק ושוה ולכן אין הזפת נקלף ממנו. **ב)** עי' ברע"ב בפי' השני דכ' לבאר באופ"א ועי' ברעק"א מה שהקשה עליו.

**ג) בכתבי הגר"ח** ביאר דמשפך חסר לו בתורת כלי שהרי אין לו כלי קיבול ורק ע"י הסתימת זפת נעשה כלי קיבול, ומעתה בזה איכא חסרון דאין צירוף בין הזפת שהוא כלי עץ לכלי חרס לאשווי תורת כלי לקבלת טומאה, משא"כ בחבית שניקבה הרי הנקב לא מפקיע מהחבית תורת קבלת טומאה, ונמצא דשם כלי חרס עליו לקבלת טומאה, אלא שיש נקב שמבטל תשמישו, ובזה מהני כל דבר לסתום את הנקב בכדי שיהיה ראוי לתשמיש ולקבל טומאה

עוד יש להקשות דלכאו' כיון דצריך את הזפת להשלמת החפצא של הכלי א"כ מדוע מועיל סתימה של זפת בכלי עץ והרי בדין כלי זפת צריך שיהיה מקבל חמין כצונן, ועי' הערה [[28]](#footnote-28).

עוד יש להעיר לפי מה דהובא בחידושי הגר"מ הלוי ממרן הגר"ח זצ"ל דנקט דכלי חרס מקבל טומאה 'במגע' מדרבנן, דא"כ מדוע לא יקבל טומאה מדרבנן בסתימה של זפת והרי יש להם צירוף לענין טומאה דרבנן וצ"ע[[29]](#footnote-29).

**ד) ועי' בביאור** הגר"א [נדפס בסוף הגמ'] כ' לבאר וז"ל דהתם גבי חביות לעשותן כלי מהני זפת אבל הכא שהמשפך הוא גם כלי והוא רוצה להוציא מן אותו כלי ולעשותו כלי אחר צריך סתימה יותר יפה עכ"ל, משמע בדבריו דכשבא לשנות הכלי למטרה אחרת הוא חסרון וצריך סתימה יפה, אבל כשבא לעשות מדבר שאינו כלי לעשותו כלי בזה מהני גם סתימה גרועה.

***ר' יוסי מטהר בשניהם***

**ח]** בר"ש בתחילת דבריו צידד שהטעם הוא משום דסתימת פי המשפך לא הוי סתימה, כיון דסופו להסיר סתימתו, מיהו הגר"א בא"ר נקט דהוא ר' יוסי לשיטתו במ"ז דזפת לא הוי סתימה, וס"ל דאפילו בכלי של צונן לא הוי סתימה, והובא דבריו כאן באור גדול.

# סימן א

# בענין סתימת זפת

**פ"ג מ"ז קומקום שניקב ועשאו בזפת ר' יוסי מטהר שאינו יכול לקבל את החמין כצונן**, מבואר שסתימה בזפת אינה נחשבת לסתימה ולכן הכלי נשאר בטהרתו. [ובמשנה זה שנוי בשם ר' יוסי ויש לעי' מי נחלק על ר' יוסי].

ולהלן במשנה ח' איתא "חבית שנקבה ועשאה בזפת יותר מצרכה, הנוגע בצרכה טמא, יתר מצרכה טהור", מבואר כאן שסתימת זפת בחבית מועילה לסתום את הכלי ולחשיבו לענין טומאה. וכן מבואר לעיל פ"ג מ"ג חבית שנשברה ועשאה בזפת אם מחזיק רביעית טמאה, מבואר ג"כ דמועיל סתימה בזפת, ויש לעי' במה שונה נקב בקומקום דאין מועל בו סתימה של זפת מחבית שמועיל בה סתימה בזפת.

אכן הביאור הוא פשוט, וכ"כ בחידושי הגר"ח על הש"ס [כלים כאן], דקומקום עשוי לקבל מים חמים ולכן הזפת אינה נחשבת סתימה לקומקום דזפת נמס במים רותחין, אבל חבית אינה עשויה לקבל חמין, ולכן סתימת זפת מועילה בחבית.

ובאמת כן מבואר בהמשך המשנה [מ"ז] לגבי כלי נחושת שעשה אותם בזפת טהורים ואם ליין טמאים, וביאור החילוק ביאר הרע"ב [ד"ה ואם] דכיון שייחד אותם ליין ואין דעתו להשתמש בהם בחמין לכן טמאים. מבואר דהוא תלוי ביחוד הכלי דאם הוא מיוחד ליין שאינו דבר חם שפיר הוי סתימה גם בזפת, וכן מבואר בתוי"ט דיין הוא צונן ולכן מועיל הסתימה[[30]](#footnote-30).

ועי' עוד להלן במשנה ח' משפך של עץ ושל חרס שפקקו בזפת ראב"ע מטמא, הרי מבואר דמועיל סתימה בזפת, [וגם ר"ע ור' יוסי שחולקים לכאו' הוא מטעם אחר ובעזהי"ת יבואר להלן טעם המחלוקת], וקשה מאי שנא מקומקום דמבואר דאין סתימה בזפת סתימה, ע"כ ההסבר משום שמשפך אינו עומד לשימוש בחמין ולכן מועיל בו סתימת זפת. וברור.

**בענין כלי זפת**

ויש להקשות דבמשנה ז' כתוב "וכן היה אומר בכלי זפת", וברמב"ם בפי' המשניות כ' דאיירי שכל הכלי עשוי מזפת, והוא טהור כיון דאינו יכול לקבל את הצונן, וכן הביא הרע"ב כן בפירושו הראשון.

וכן כ' הרמב"ם פי"ט הט"ו וז"ל קומקומוס שניקב ועשאהו בזפת טהור שאינו יכול לקבל החמין כצונן, וכן כלי הזפת והשעוה וכיוצא בהן טהורין ואינן בכלל הכלים עכ"ל. וקשה מדוע לא נימא דיקבל טומאה כיון שאפשר להשתמש בו גם לצונן, וכמו דמצינו בחבית ובמשפך דנתבאר דמועיל סתימה של זפת משום שמשתמש בו לצונן.

ושמעתי לבאר בזה דסתם כלי בעיקרו הוא עשוי לכל דהיינו גם ליבש וגם למשקה חם וגם למשקה צונן, וממילא כיון דאין הכלי זפת יכול לקבל חמין חסר בו בשם כלי, משא"כ חבית שעשויה בעיקרה ליבש, בזה אין חסרון במה שאינה מקבלת את החמין כיון דאין החבית עומדת למשקין חמין כלל, וכן בכלים המיוחדים ליין כיון דמצד עצמם הם מיוחדים לצונן אין בהם את החסרון בשם כלי במה שאין עומדים לחמין, משא"כ כלי זפת שעשאו בסתם כיון דמצד עצמו הוא עומד גם לחמין וגם לצונן ואינו יכול לקבל החמין הוי חסרון בשם כלי.

אך אכתי קשה דהרי בפשוטו כיון דא"א להשתמש בכלי זפת לצורך חמין, מסתבר שהעושה כלי זפת הוא מיחד אותו לצונן שהרי אינו מקבל חמין, וא"כ מדוע אינו מקבל טומאה ומאי שנא מכלים המיוחדים לצונן.

ושמעתי לבאר בזה דכיון דהטעם דהוא עושה הזפת לצונן הוא מחמת פחיתות הכלי והיינו שאין הכלי יכול לסבול החמין וצריך להשתמש בו לצונן לכן הוי חסרון בשם כלי, משא"כ חבית דהוא משתמש בו ליבש א"כ הרי אי"ז מחמת פחיתות הכלי שאינו סובל חמין שהרי שפיר יכול להשתמש בחבית גם לצורך חמין, ולכן אין חסרון במה שהוא סותם אותו בזפת כיון דאי"ז חסרון במהות הכלי, וה"ה בנחושת הרי יכול להתשמש בה גם לחמין וגם לצונן אלא שהוא מזפת אותו כיון דהוא רוצה ליתן בה יין נמצא דהזפת שהוא נותן בה אי"ז מחמת פחיתות הכלי, אלא מחמת שהוא רוצה להתשמש בו לצורך יין וממילא אי"ז חסרון בשם כלי, אבל בכלי זפת שהטעם שהוא משתמש לצונן הוא מחמת פחיתות הכלי זה גופא מפקיע ממנו שם כלי וצ"ע.

\*

עוד הקשה בשיעורי כלים [עמ' 82] מהרמב"ם בפ"כ ה"ג וז"ל חבית שניקבה ועשייה בבעץ בזפת ובגפרית בסיד ובגפסים אינו חיבור, ושאר כל הדברים חיבור עכ"ל. מבואר בדברי הרמב"ם דסתימה בזפת אינה חיבור ואפילו בחבית ממש, וצ"ע מאי שנא מסוגיין דמבואר דהוי חיבור אפילו בחבית, ועיי"ש מש"כ לבאר בזה.

ובאמת עמדו ע"ז באחרונים דלכאו' הרמב"ם סותר דבריו דבפרק י"ט הי"ד כתב הרמב"ם דסתימה מועילה בזפת, וכ"כ בפרק כ' ה"ה, ואילו שם בה"ג כ' דלא מועיל סתימה בזפת, ועי' חזו"א מש"כ בזה בכמה מקומות. [עי' מרכבת המשנה מש"כ בזה].

ואולי י"ל בזה באופ"א דיש לדקדק לשון הרמב"ם שכ' בהי"ד וסתם הנקב בזפת, ובזה כ' דמועיל, וכ"כ בה"ה חבית שניקבה וסתמה בזפת, והנה במשנה הגירסה היא ועשאה אולם הרמב"ם שינה וכ' סתמה, ואילו בה"ג כ' הרמב"ם חבית שניקבה ועשייה בבעץ ובזפת, דלא הוי חיבור, ועי' עוד חילוק בלשון הרמב"ם דבה"ג' כ' הלשון חיבור ואינו חיבור, ואילו בה"ה כ' טהור וטמא וכ"כ בהי"ד הלשון טהור וטמא, וצ"ע בחילוק הדבר.

ויתכן בביאור הענין דהכא [בה"ג] איירי בנקב שמבטל שם כלי ממנו, ולכן נמצא דהזפת הוא חלק "מעשיית הכלי" ובזה יש חסרון דלא הוי כלי, אולם בה"ה איירי שלא בטל מיניה שם כלי, אלא שניקב והוא סתם אותה בזפת, ובזה הדין הוא דמועיל סתימה של זפת כיון דלא בטל ממנה שם כלי. וזהו שכ' נמי בהי"ד הלשון סתימה דגם שם לא בטל שם כלי ולכן מועיל סתימה של זפת[[31]](#footnote-31).

והעירוני דמהאי טעמא נמי חילק הרמב"ם בלשונו דבה"ג כ' לשון חיבור, ואילו בה"ה כ' הלשון טמא וטהור, ולהאמור א"ש דבה"ג איירי לענין ליצור את השם כלי, ולכן הלשון חיבור אבל בה"ה איירי שכבר יש כלי אלא שהוא סותם אותו.

ובהטעם דבאמת יש חילוק בין סתימה לבין עשיית הכלי, יתכן לבאר בזה דהנה נתחדש כאן דחומר של זפת כיון דאינו עומד בפני חמין הוי גריעותא בשם כלי, אמנם כל שהוא בא להשלים ולסתום נקב בכלי אי"ז חסרון, וכל החסרון הוא רק כלי שכל מהותו הוא מזפת, ומעתה א"ש דכל שצריכים את הזפת לעשיית הכלי באמת לא מהני ולכן גם כלי זפת לא מועיל, ואילו כל היכא דהוי רק סתימה שפיר מועיל. כיון דעיקר הכלי הוא מחומר ראוי[[32]](#footnote-32). [ועי' גנזי הגר"ח].

והשתא יש לעי' בנקב בקומקום האם גם שם נימא דבניקב באופן שלא פקע שם כלי יהיה אפשר לסתום בזפת או לאו, [דהא לשון הרמב"ם בקומקום הוא ועשאו], ולכאו' נראה בזה דבקומקום שדרכו בחמין בזה אפילו שהכלי הוא שם כלי גם בלא הנקב, אבל מ"מ יש חסרון דלא הוי כלי תשמיש [וכמ"ש הגר"ח בספרו דאף שהוא כלי צריך שיהיה גם כלי תשמיש] והיינו דכיון דהשימוש שלו הוא לחמין והזפת נמס בחמין נמצא דאין בו שימוש כלל. אבל באופן שהכלי הוא עשוי גם לצונן בזה שפיר איכא תשמיש בכלי, ולכן בחבית כל היכא דלא בטל מיניה שם כלי שפיר אפשר לסתום בזפת, אבל כל שבטל שם כלי לא מועיל תיקון זפת כיון דא"א ליצור את הכלי ע"י זפת דהוי חומר גרוע שאינו עומד בפני חמין[[33]](#footnote-33).

והנה ברמב"ם כ' בפי"ט הט"ז כ' משפך של חרס שפקקו בזפת אינו מקבל טומאה שאין הזפת משים אותו כלי קיבול אבל משפך של עץ שסתמו הרי זה ככלי קיבול ומטמא עכ"ל, והנה יש לעי' בביאור כוונת הרמב"ם, דלכאו' ממ"נ אי נימא דהכא פקיקת זפת במשפך הגדר הוא דהזפת הוא עושה את הכלי, ובלא"ה לא הוי כלי כלל א"כ מדוע בכלי עץ מועיל סתימת זפת והרי נמצא דהוא עושה סתימה מזפת, אולם אי נימא דהגדר הוא דהוי כלי א"כ מדוע בחרס לא מועיל הסתימה של הזפת, ומאי שנא מחבית שניקבה דמועיל סתימת זפת כיון דלא בטל שם כלי ממנו, [דהא משפך נמי לא משתמשים בו לחמין].

ויתכן לבאר ע"פ הר"ש בזה דהנה הר"ש ביאר לחלק בין משפך לחבית [והביאו הרע"ב], שמשפך שעשאו היוצר כך מתחילה הוא חלק היטב ומתוקן ולכן לא נדבק בו הזפת ולכן לא הוי חיבור, משא"כ חבית שנשברה נדבק בה הזפת היטב ולכן הוי חיבור, ובאמת יש לתמוה על דברי הר"ש דא"כ מדוע במשפך של עץ מועיל הסתימה בזפת, והרי גם שם עשאו היוצר חלק, ואשר לכאו' צ"ל דעץ וזפת כיון דהוי מן שוה הזפת נדבק על העץ היטב ואפילו כהשיוצר עשה את המשפך חלק.

ומעתה נראה דלעולם משפך לא בטל מיניה שם כלי גם באופן שהוא לא סתם אותו והטעם דהא כבר מצינו שיש בו שימושים במשפך של רוכלים, ונמצא לפי"ז דהסתימה במשפך היא לא ליצור את השם כלי ולכן אין חסרון במה דהוי זפת, אלא דהחסרון בכלי חרס דאין הזפת נדבק בהחרס היטב ונמצא דאינו מקבל והוי חסרון בכלי תשמיש, וזהו כוונת הרמב"ם אין לו בית קיבול, והיינו דאינו מקבל ולא הוי כלי תשמיש, אבל בזפת דהוא נדבק היטב שפיר הוי כלי תשמיש ומיושב היטב, ויש לעי' בזה.

# בדין כלי עץ אם צריך שיהיה מן העץ עצמו או גם מהיוצא מהעץ

**משנה ז' וכן היה אומר בכלי זפת,** וברע"ב הביא בזה ב' ביאורים, א' [פי' הרמב"ם] דאיירי בכלי שכולו עשוי מזפת ומבואר דלא הוי כלי, ב. רבותי פירשו דכלי זפת בכלים הזפותים ומפרש ואזיל כיצד כלי נחושת וכו', וכוונתו דכן היה אומר ר' יוסי בכלים הזפותים היינו שאין בהם נקב אלא שהוא ציפה את הכלים בזפת, דאין הזפת חיבור אא"כ עשאו ליין [ודוגמת מה שנתבאר במשניות לעיל ציפה את הכלי בטפילה],

ובמשנת טהרות כ' לבאר דיסוד המחלוקת של הר"ש והרמב"ם הם לשיטתייהו, דהנה בחזו"א [סי' ג' סק"ה] כ' להקשות על ביאור הרמב"ם דאיירי הכא בכלי זפת דהרי אין כלים מקבלים טומאה אלא רק שבעה מיני כלים אבל שאר כלים אינם מקבלים טומאה וא"כ מהיכא תיתי דכלי זפת מקבלים טומאה, ואי"צ לבאר הטעם בהם משום שאינם מקבלים את החמין, [וכן הקשה ביכין אות נ"ג].

וכ' לבאר בזה [במשנת טהרות] דהרמב"ם למד דכל היוצא מן העץ דין כלי עליו דכן משמע בלשון הרמב"ם [פ"א מכלים הי"ג], וממילא מאחר וזפת הוא יוצא מן העץ לכן דין כלי עץ עליו, אולם דעת הר"ש בפי"ז הי"ז לגבי כלי גמי דאינם מקבלים טומאה אלא רק בתורת משכב ומושב, אבל לא שייך בהם שם כלי עץ [וכ"כ בפכ"ד מ"י], ומבואר דס"ל דלא אמרי' דכל היוצא מן העץ נחשב כלי עץ, אלא דוקא עץ ממש חשיב כלי עץ, ומעתה א"ש דהר"ש לא ביאר כדברי הרמב"ם דאיירי על כלי זפת כיון דלא שייך בהם טומאה כלל ואף בלא הטעם שאינם מקבלים את החמים.

והנה כדעת הר"ש מבואר גם בתוס' שבת דף פד. ד"ה מפץ עיי"ש, ובתוס' שבת סו. לגבי כוורת של קש כ' תוס' להקשות מדוע מקבל טומאה והרי אי"ז כלי עץ ותי' תוס' א' דעץ הדעת היה של חטה ולכן נמצא דהיה קש בעץ, ועוד תי' דהוא טמא מדרבנן.

ובמקד"ד סימן נ"ד כלים סק"ב כ' להאריך במחלוקת הרמב"ם והר"ש אם כל דבר הגדל בארץ דינו ככלי עץ או דדוקא עץ ועיי"ש שהקשה ממשנה בפרה דמבואר דקירויה שהיא דלעת מקבלת טומאה, אולם באמת דכן יש להקשות מלעיל מ"ה וכן בחידוק הקרויה דמבואר נמי להדיא דאיכא קבלת טומאה בדלעת ועי' בחזו"א דכ' דהתם הוא טומאה מדרבנן.

עוד הקשו ממשנה לקמן פי"ז מט"ו דמבואר דאגוז ורימון שחקקום כדי למוד בהם הרי הם מקבלים טומאה הרי מבואר להדיא דלא רק עץ מקבל טומאה אלא גם היוצא מן העץ מקבל טומאה, ועיי"ש במשנת טהרות דכ' לבאר דהוא נמי קבלת טומאה מדרבנן וכמו דכ' תוס' לגבי קש.

העולה מזה דעיקר מחלוקת הר"ש והרמב"ם הוא אם היוצא מן העץ מקבל טומאה מדאריתא או מדרבנן אבל מדרבנן לכו"ע מקבל טומאה, וא"כ נמצא דאכתי יכול הר"ש לפרש במתני' דאיירי בכלי זפת לענין טומאה מדרבנן.

מיהו עי' בר"ש לגבי כלי גמי דכ' דאינו מקבל טומאה, ומשמע דאינו מקבל טומאה כלל ואפילו מדרבנן אינו מקבל טומאה, דלא הזכיר דהוא מקבל טומאה מדרבנן.

ונראה בעזהי"ת לבאר בזה דאין כוונת הר"ש דבעינן שיהיה עץ ממש, אלא לעולם כל היוצא מן העץ נמי מטמא, ומה"ט רימון ואגוז ודלעת מקבלים טומאה מדאוריתא כיון דהם יוצאין מן העץ, אלא דהר"ש חידש דזפת הוא גרע טפי כיון דהוא שרף היוצא מן העץ ולית לית צורה ותכונת העץ כלל אלא שינה צורתו מהעץ, וזה הוא דלא הוי בכלל כלי עץ, [וכמבואר ביכין אות נ"ג], וכן גמי נמי לא הוי עץ ממש אלא הוי שרף היוצא מן העץ, ודוקא בזה נקט הר"ש דלית ליה טומאה של כלי עץ, [ויתכן דאף אין בהם טומאה מדרבנן, מיהו בתוס' שבת פד. מבואר דהם מקבלים טומאה מדרבנן].

ומעתה א"ש היטב דרימון ואגוזים ודלעת כיון דהם גדלים בארץ ובעץ ולא שינוי צורתם כלל הם נחשבים לכלי עץ, דלא בעינן דוקא גזע אלא כל מה שגדל בעץ חשיב כלי עץ. וא"ש היטב. ועכ"פ הא מיהא מבואר דכלי זפת דומים לגמי דהוי שרף היוצא מן העץ ולכן אינו מקבל טומאה, ולכן א"ש דלהר"ש לא תני הכא כלי זפת כיון דאינם מקבלים טומאה כלל, [מיהו אי נימא דמקבלים טומאה מדרבנן אכתי קשה].

מיהו בתוס' שבת סו. נקטו דגם קש אינו מקבל טומאה מדאוריתא משום דאינו עץ, ויש לעי' דהא סוף סוף גדל באדמה, מיהו יתכן דכיון דקש הוא פסולת של הפרי, א"כ לית ליה חשיבות כלל, ואין אנו רואים אותו כאילו גדל בעץ, אלא הוי כמו שינה צורתו ולא הוי צורת העץ ולכן אינו מקבל טומאה מדאוריתא, ויש לעי' בזה.

1. ושמעתי לדון דאפשר לחדש דבאמת לא פליגי, דהנה רש"י בשבת איירי על יחדו לרימונים, וכאן מיירי על יחוד לגרוגרות, וי"ל דחלוקים הם, ומשום דיש ב' מיני כלים יש המיוחדים לאוכלים קטנים שהם זיתים אגוזים וגרוגרות, ויש המיוחדים לגדולים דהיינו לרימונים, ובכלים הקטנים כל שנשבר במוציא זית כבר הרגילות לזרקו, ולכן לא מועיל מה שמיוחד מעיקרא לגרוגרות, [וזה גם רש"י מודה], ואילו רש"י בשבת מיירי על כלי העשוי לרימונים דהם הכלים הגדולים, ובהם אם ניקב כמוציא זית אין הדרך לזרקם ולכן לא נטהר, ואולי בזה גם הראשונים מודו. [↑](#footnote-ref-1)
2. והיה אפש"ל דהר"ש והרא"ש למדו דשבירה הוי מעשה המטהר, ואף שהכלי ראוי לשימוש וחזי לקבלת טומאה מכאן ולהבא, מ"מ שבירה הוי מעשה המטהר, אלא דפחות ממוציא זית לאו שם שבירה עליו, אבל במוציא זית חשיב מעשה שבירה, אבל לאחר שיחדו שפיר מקבל טומאה מכאן ולהבא שהרי עדין כלי הוא אלא שנעשה בו מעשה המטהר, אולם רש"י י"ל דס"ל דכיון דהוא מיוחד לרימונים לאו שם מעשה שבירה עליו עד שישבר כמוציא רימון, נמצא דנחלקן בדיני מעשה שבירה, דלרש"י מעשה שבירה הוא "רק באופן שבטל תשמישו הראשון", ואילו להר"ש מעשה שבירה הוא עצם השבירה. מיהו יש להקשות ע"ז דהרי בר"ש וברא"ש כ' דאם חזר ויחדה מכאן ולהבא מקבל טומאה, ומשמע דבלא שחזר ויחדה אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, וצ"ב דהרי דהרי כבר מיוחד לגרוגרות, ומ"ט בעינן יחוד חדש, ויתכן בביאור דברי הר"ש דהנה יש לדקדק לשונו שכ' דאם ניקב כמוציא זית "אין מקיימין אותה לאוכלים", משמע בדבריו דאף דמיוחד לגרוגרות, מ"מ כיון שניקב כמוציא זית "הדרך לזרקו ואין משתמשין בו לאוכלים, ונמצא דבלי יחוד להדיא כיון שנשבר כבר אינו עומד לשימוש. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויתכן עוד דבטל מיניה שם כלי ומשום דהוי שבר כלי, ובכה"ג לא יועיל יחוד, וזהו הלשון והרי הם ככלי גללים וכלי אבנים, דהוא חסרון בעיקר התורת כלי, דומיא דכלי גללים, ולכן לא מהני בזה יחוד, ויחוד מהני כשהחסרון הוא בכלי מעשה, אולם יש לעי' בזה דהרי במ"ג מבואר דבנקב מועיל סתימה של זפת ואילו בחרסים לא מועיל וביאור החילוק ביאר הגר"ח דנקב לא מבטל תורת כלי ורק חרסים הוי ביטול על השם כלי וא"כ אכתי צ"ב מדוע לא מהני יחדו אא"כ נימא דבטלה דעתו אצל כל אדם. [↑](#footnote-ref-3)
4. מיהו צ"ב ברש"י חולין קכג. כ' דהשברים דגיסטרא אינם צריכים יחוד ואילו כאן מבואר דצריכים יחוד, אכן י"ל דהכא מיירי לשנות מכלי של משקין לכלי של אוכלים או מזיתים לרימונים ובזה צריך יחוד, אבל התם מיירי שמשמש אותו שימוש אלא רק בשברים ובזה אין צריכים יחוד, [כ"כ במשנ"ט עמ ק"ג]. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויש לעי' מאי שנא ממסרק של צרצור דמבואר דיש בו נקבים למעלה טמא, אכן י"ל דחלוק טובא, דמסרק של צרצור נעשה מתחילה לכך, ולכן הוא בטל לכלי, משא"כ כאן הוא נשבר, וכן מצינו בחידודים דאינו מקבל טומאה מאוירו במקום שאינו מקבל זיתים, ובמשנ"א הקשה מאי שנא ממסרק של צרצור ותי' כהנ"ל. אך יש לעי' מדוע לא יטמא במגע וכמו דמבואר להלן פ"ד מ"ג דהיו חידודים יוצאים מקבל טומאה במגע ולא באויר, וצ"ל דהתם הוא משמש תשמיש יד, אבל הכא אינו משמש תשמיש ידות כיון דהוא שבר ואינו עשוי לידות, [מיהו באופן שיד הכלי מחוברת לחלק העליון של הכלי וניקב תחתיו יש לדון שבאמת גם הדופן שלמעלה מן הנקב תטמא במגע, כיון שרק ע"י הדופן יש יד לכלי דהיא מחברתו לכלי], אכן ראיתי ברש"ש דמיירי כאן לענין טומאת אויר אבל במגע מטמא גם למעלה מדין יד. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובאמת צ"ב בטעם הדבר דכיון דעשוי לזה ולזה הרי בניקב נקב קטן המוציא משקה, כבר נתבטל תשמישו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. מיהו עי' תוס' שבת צו. [ד"ה ולענין] דכ' דבעשוי לזה ולזה מעיקר הדין שיעורו במוציא זית, ולענין צמיד פתיל גזרו מדרבנן בכונס משקה דאינו מציל, וא"כ זה יתכן גם לשיטת הרמב"ם, דהרמב"ם סתם בפי"ד ה"ט דהעשוי לכך ולכך שיעורו בכונס משקה, ולפמש"נ יש לדון אם כוונת הרמב"ם בכלי שפעמים עשוי לאוכלים ופעמים למשקים, ובזה אזלי' לחומרא, אבל בכלי שעשוי לזה ולזה כאחד נימא דיהיה שיעורו באוכלים, או דילמא דגם בזה רבנן גזרו וכתוס' שבת צו. ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ושמעתי לבאר דסתם כלי חרס פעמים משתמשים לזה ופעמים לזה, ולכן נקטו שיעור זיתים, משא"כ חביות מניחים בהם פעם אחת ואח"כ שוברים אותם, וא"כ אם מיוחדים לגרוגרות שיעורם בגרוגרות, ולא בזיתים, מיהו א"כ צ"ב מה יסוד המחלוקת בין ר"ש לר"י אם בגרורות או באגוזים או בזיתים וצ"ע [↑](#footnote-ref-8)
9. וז"ל דסתם כלי חרס שיעורה זיתים, וה"ה העשוי לזרעונים ולפרות קטנים יותר, כיון דאף ניקב בסתמא ישתמש בו למינים הגדולים יותר, אבל בחבית, נחלקו שלפי מדתה וענינה שהיה במקומם ובזמנם שיער ר"ש שעדיין היא מיוחדת בסתמא לגרוגרות, ול' יהודה לאגוזין, ולר"מ הרי היא כשאר כלים, ואין מפלוגתא זו נפק״מ לדידן, שאין פלוגתתם אלא במקומם ובזמנם, ותלמידיהם אשר ידעו את שיעור התשמיש וענינה ידעו לדון מזה גם על שאר כלים דוגמתן אבל אנו אין לנו ללמוד לדידן מזה עכ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
10. אכן לולי דמסתפינא היה אפשר לבאר [ויסוד הדברים במשנ"א כאן], דאי נימא כהתוי"ט דגרוגרות הוא הגדול ואגוזים הוא יותר קטן, ונימא דהכא במאי עסקינן בחבית שרוב תשמישה באגוזים הקטנים ומיעוט תשמישה בגרוגרות הגדולים, ומעתה ר' יהודה סבר דאזלי' בתר הרוב, ואילו ר"ש מחמיר דאזלי' בתר המיעוט שהם הגרוגרות ולחומרא, ולפי"ז מיושב היטב דר"ש אזיל לשיטתו בכל המשנה דכן גבי פך והטפי, וכן גבי פרוטות בנר, אזלי' בתר המיעוט ולחומרא, ואפילו שעיקר התשמיש הוא בנקב קטן, וא"ש היטב.

    וכן יש לדקדק ברמב"ם דפסק כר' יהודה דחבית תשמישה באגוזים, וכן פסק בפך והטפי דלא כר"ש אלא שיעורה בשמן, ובצרצור שיעורו במים ולא כר"ש, ויתכן דהכל הוא לשיטתו כפש"נ כאן דסברת ר"ש הוא דאזלי' לחומרא אפילו כנגד הרוב, ובזה הרמב"ם פסק כר יהודה דאזלי בתר הרוב, אלא דיש בזה חידוש דמתני' כאן אזלא בסוד חבית שעיקר תשמישה היא לאגוזים ואילו מיעוטה לגרוגרות אף דסתם חבית בש"ס היא לגרגרות וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. אולי יש לומר דהא"ר דכ' לחומרא אין הכוונה כמו החומרא דנתבאר לעיל פ"ט, הוא על כל הכלים איך חז"ל קבעו שיעוריהם של כל הכלים, אם לקבוע אותם כפי השיעור של זיתים, או כפי השיעור של גרוגרות, שכך רוב חביות או לפי מיעוט חביות של אגוזים, אבל באמת אינו שייך להנידון של משנה הקודמת אי עשוי לכך ולכך, אלא הוא כלל דחז"ל קבעו שיעור אחד ומיוחד לכל החביות והכלים. והכא שייך דברי הגר"א דחד סבר דאזלי' בתר רוב וחד סבר דאזלי' בתר חומרא, אבל באמת אינו שייך כלל לעשוי לאוכלים וזיתים, וכן לא צריך לאוקים דאיירי בחבית של אגוזים. כיון דהנידון הוא על כלל החביות ודומיא מה דכ' הגר"א בדעת ר"מ דאזלי' בתר רוב הכלים. וצ"ע בזה. [מיהו הגר"א עצמו ודאי לא נתכוין לזה דכ' דאיירי על החבית עצמה שמשתמשים בה גם אגוזים וגם גרוגרות עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-11)
12. ואפשר דכוונת הר"ש דמעשה שבירה הוי מעשה המטהר, ואף דלא בטל שם כלי ממנו, ולכן אף שנשאר שם כלי לקבלת טומאה, מ"מ נטהר בשבירה, מיהו לכאו' יהיה תלוי בפלוגתת הראשונים אם צריך יחוד מכאן ולהבא, דאי נימא דבעינן יחוד יקשה דהרי קודם היחוד הרי נתבטל ממנו שם כלי, וא"כ איך חוזר להיות כלי, ואכן ברמב"ן ובר"ן חולין דף נה. כ' דהנקב שבכלי מטהר אותו מטומאה דלשעבר, אבל מקבל טומאה מכאן ולהבא גם בלא יחוד, ולפי"ז יש לקיים ביאור זה, ואולי גם הר"ש למד כן, מיהו שיטת רש"י שבת צה: הובא בתוס' שם דבנקב בחבית בעינן יחוד, [ואף דבגיסטרא שיטת רש"י חולין כג. דלא בעינן יחוד, אבל בנקב צריך יחוד וכבר נתבאר לעיל ביאור החילוק]. [↑](#footnote-ref-12)
13. הקשה המשנ"א, דהרי ניקב יותר מרימונים נמי מועיל סתימת זפת, ואף דאין מועיל יחוד ליותר מרימונים עכ"ד, עוד הקשה להרמב"ם דס"ל דלא מהני יחוד אפילו לרימונים, ואפ"ה ס"ל דמועיל תיקון זפת, הרי דמועיל תיקון אף דלא מהני יחוד. מיהו עיקר מה דנקט המשנ"א דניקב כמוציא רימון מהני סתימה, ביכין [אות כ"א] נקט דלא מועיל סתימה. [↑](#footnote-ref-13)
14. דכוונת הר"ש לפרש דהכא הטהרה היא לא מפני שבטל שם כלי אלא מפני שאינו ראוי לתשמיש אף שהוא כלי, ומה שהוסיף הר"ש ועוד דעדין כלי הוא לקבל רימונים ע"י יחוד, נראה דכוונתו בזה להוכיח דאכתי שם כלי עליו, והראיה דעדין היא ראויה לרימונים, והיינו דהנה שיטת הר"ש לעיל מ"א דצריך יחוד לרימונים ומועיל יחוד, [וכן שיטת רש"י ותוס' בשבת צה:] דבניקב צריך יחוד לרימונים, ומעתה י"ל דזה גופא דמהני יחוד זה מוכיח דאין חסרון בשם הכלי אלא החסרון הוא בתשמיש הכלי דהיינו בכלי מעשה, ולכן מועיל יחוד, דאחר היחוד כבר נעשה ראוי לתשמיש, אבל אם החסרון היה בגופו של כלי, לא היה מועיל יחוד כיון דבטל ממנו שם כלי בחפצא, ואיך יחוד יעשהו לכלי, [וכיון שבטל שעה אחת שוב אין לו טומאה עולמית. [↑](#footnote-ref-14)
15. וז"ל [חדושי ר' חיים הלוי הלכות כלים פי"ט הי"ג], אכן שברי כלי חרס, שאין להם צורת כלי, ורק מריבויא דוכל כלי הוא דאיתרבו, דבהריבוי נאמר שחשובין כלי לקבל טומאה, על כן לא אתרבי דין כליין רק בצירוף דין קבלת טומאה, אבל אם אך טהורין מלקבל טומאה אז ליכא בהו הך ריבויא ופקע מינייהו גם דין כלי שעליהן עכ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
16. דנראה דפליגי בגדר הדין מה נתחדש בגזה"כ דוכל כלי לרבות שברי כלי חרס, דלהרמב"ם הגדר הוא דשברי כלי חרס אכתי דין כלי עליהם, ורק דבאופן שהחרס ניקב כאן כבר בטל ממנו שם כלי כיון דדין כליין תלוי בדין טומאתם [וכמו שכ' רבינו הגר"ח הלוי], אבל הר"ש והרא"ש והרע"ב למדו דהגדר הוא דנתחדש בקרא דשברי כלי חרס אף דאינם כלי מקבלים טומאה כל שהשברים ראויים לתשמיש, וזהו שכ' דאף קודם שניקבו לאו שם כלי עליהם. [↑](#footnote-ref-16)
17. ועי' משנה אחרונה שביאר באופ"א והוא דכיון דהדיבוק של החרסים נעשה ע"י גללים ולא מועיל דיבוק של גללים וכדנתבאר ברישא של המשנה א"כ אין במציאות אויר בין החלקים והטעם דכיון דאין צירוף בין החלקים ע"י הדיבוק של הגללים, [הרי זה כמו שהם עומדים בארץ עיי"ש] וא"כ אי"ז נחשב שיש כאן אויר כלי, כיון דבכדי שיהיה אויר צריך שיהיה צירוף בין החלקים להחשיב את החלק שבתוכו לאויר, מיהו לענין מגע שפיר מהני החיבור זה להחשב כיד הכלי כיון דסוף סוף יש חיבור בין החרסים לכלי המחזיק רביעית, ונמצא דהוי ידו של כלי. [↑](#footnote-ref-17)
18. ונפק"מ בזה יתכן לומר בזה דהנה דנו האחרונים בגדר דין ידות אם הוא נטמא כהכלי עצמו או דילמא דהוא רק מכניס טומאה לכלי ומוציא טומאה לכלי, ועי' קה"י סי' ע', ואמרו בזה כמה נפק"מ, א. לענין להכניסו למקדש, [ודן בזה במקור ברוך סי' ט' וכן בקה"י שם], ב. לענין לחצוץ בפני הטומאה עי' מקד"ד סי' מ"ט סק"ג, ג. להזחיל עליה מי מקוה ד. לענין טומאת כתמים [ועוד נתבאר לקמן פכ"ט כמה נפק"מ], והשתא אי נימא דידות אינו חלק מגופו של כלי א"כ איכא נפק"מ בדין הטפילה דאי נימא כהמשנ"א יהיה מותר להכניס הכלי באופן שרק הטפילה תיכנס למקדש, אבל אי נימא דהוא הכלי עצמו א"כ יהיה אסור להכניס. וכן יש לדון בשאר הנפק"מ שם.

    עוד יתכן לדון נפק"מ דהנה אי נימא כהרע"ב והר"ש דהוא דין של עצמו של כלי חרס הרי אינו מקבל טומאה מגבו, אבל אי נימא דהוא ידות, הרי מצינו שיטות בראשונים דאף דאין כלי חרס מקבל טומאה מגבו מ"מ ע"י יד מקבל, ועי' הרשב"א חולין קיח שהוא מגזה"כ, וא"כ איכא נפק"מ בנגע שרץ בטפילה דאם הוא יד מקבל טומאה, אבל אי נימא דהוא עצמו של כלי לא יקבל טומאה. והנה בדעת הרמב"ם לעיל כ' לדייק בשיטתו דס"ל דהוא מדין יד, ומ"מ מבואר ברמב"ם דכ' נפק"מ רק לגבי לטמאות אוכלים ומשקין דיגעו בגבו, ולא כ' נפק"מ לטמאות הכלי מגבו, ולכאו' הביאור בזה משום דהמל"מ כ' בשיטת הרמב"ם דס"ל דאין ידות להכניס טומאה [וכשיטת התוס' נדה כו. בכורות לח.], ולכן כ' רק הנפק"מ דמקבל טומאה מגבו. [↑](#footnote-ref-18)
19. מיהו ברע"ב יש לעי' דמדוייק בדבריו דהוא טמא מדין עצמו של כלי, ואפ"ה לא הזכיר הנפק"מ של משקין, ואולי משום דתלוי בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד, ולכן כ' נפק"מ דשייכא לכו"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובביאור מחלקתם יש לומר דתלוי ביסוד הנידון מדוע כלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו, אם הוא משום דאין בכלל פרשת מגע בכלי חרס וכל דין קבלת טומאה אצלו הוא רק ע"י תוך או דילמא דבאמת יש דין טומאת מגע גם בכלי חרס אלא דנמעט גבו מקבלת טומאה, ומעתה י"ל דהרמב"ם למד דבאמת שייך טומאת מגע גם בכלי חרס אלא שהוא דין מיעוט על גבו של כלי חרס ומעתה בזה י"ל דבגזירה דרבנן שגזרו על כל המשקין שיטמאו את הכלים מגבן גזרו ג על כלי חרס שיטמא מגבן, אבל הראב"ד למד דאין פרשת טומאה במגע וממילא י"ל דנהי דגזרו רבנן על מקומות המקבלים טומאה אבל לא חידשו מושג חדש של קבלת טומאה בכלי חרס ואילו טומאת מגע הוא דין חדש שלא נאמר כלל בכלי חרס. [↑](#footnote-ref-20)
21. ועי' להלן בהמשך המשנה וכן בחידוק הקרויה ולהר"ש הוא דלעת, וא"כ מבואר להדיא דנידון זה שייך גם בכלי עץ, אולם יעוי' ברמב"ם שפי' דמיירי על כלי חרס, וכן בדעת הר"ש דכ' דלעת החזו"א כ' דהוא טמא רק מדרבנן וע'י להלן דכלי עץ הוא רק עץ עצמו. [↑](#footnote-ref-21)
22. וכן איכא נפק"מ למש"כ החזו"א דמשכח"ל גם טומאה במגע מתוכו, וכגון דאיכא כלי בתוך כלי והכלי הפנימי הוא עודף על הכלי החיצון דבכה"ג שרץ שבתוך הכלי הפנימי אינו נחשב בתוך כלי החיצון דתוכו ולא תוך תוכו, ומעתה בגוונא דאיכא חור בכלי הפנימי פחות ממוציא זית ואינו בשיעור נקב המטהר, דאין הכלי הפנימי נתבטל ממנו שם כלי, והכלי החיצון בולט בחור של הכלי, ונכנס השרץ בתוך הכלי הפנימי ונגע בחלק הבולט של הכלי החיצון, דבכה"ג הוא מטמאו מדין מגע, ולא מדין אויר, והשתא יש לעי' בנוגע בטפילת בריא. [↑](#footnote-ref-22)
23. אולם בביאור שיטת הגר"ח י"ל כפי שביארו הראשונים דהטעם דר' יוסי מטהר הוא משום שעתיד לסלק הסתימה מהמשפך והוי טעם מסוים גבי משפך דהוי סתימת ארעי והנה ברמב"ם [פ"כ ה"ה] פסק דמועיל סתימה בחבית של זפת [וכן פסק בפי"ט הי"ד], ולכאו' הטעם משום דהוי צונן, ומאידך הרמב"ם [פי"ט הט"ו] כ' בקומקום לא מועיל סתימה של זפת כיון דאינו יכול לקבל החמין כצונן, ועכ"פ מבואר דנקט דגם ר' יוסי מודה בחבית דסתימת זפת הוי סתימה [ולא כהאור גדול בדעת הגר"א].

    אלא שבעיקר דברי הרמב"ם יש להקשות דפ"כ פסק דמועיל סתימה של זפת בנקב החבית, ואילו בפ"כ ה"ג פסק דלא מהני סתימה בזפת בחבית וסותר דבריו, ועמד ע"ז במרכבת המשנה ובחזו"א [עי' ספר המפתח שם], ועי' עוד להלן בדברי הרמב"ם מה שיבואר בס"ד. [↑](#footnote-ref-23)
24. ומה דמבואר ליין טמא, עי' באליהו רבה דהטעם הוא משום שהזפת מועיל ליין ולכן נחשב לחלק מהכלי, [והיינו דאין הטעם משום שעשוי לצונן, אלא מיירי בכלי שמצד עצמו הוא כלי שלם ולא ניקב כלל, אלא שאינו צריך להזפת ולכן אין הזפת חיבור, אבל כלי של יין שהוא צריך לזפת הוי הזפת חיבור. [↑](#footnote-ref-24)
25. ויתכן לבאר בזה דאין כוונת הר"ש דבעינן שיהיה עץ ממש, אלא לעולם כל היוצא מן העץ נמי מטמא, ומה"ט רימון ואגוז ודלעת מקבלים טומאה מדאוריתא כיון דהם יוצאין מן העץ, אלא דהר"ש חידש דזפת הוא גרע טפי כיון דהוא שרף היוצא מן העץ ולית לית צור של עץ אלא שינה צורתו מהעץ, וזה הוא דלא הוי בכלל כלי עץ, [וכמבואר ביכין אות נ"ג], וכן גמי נמי לא הוי עץ ממש אלא הוי שרף היוצא מן העץ, ודוקא בזה נקט הר"ש דלית ליה טומאה של כלי עץ, [ויתכן דאף אין בהם טומאה מדרבנן, מיהו בתוס' שבת פד. מבואר דהם מקבלים טומאה מדרבנן]. ומעתה א"ש היטב דרימון ואגוזים ודלעת כיון דהם גדלים בארץ ובעץ ולא שינוי צורתם כלל הם נחשבים לכלי עץ, דלא בעינן דוקא גזע אלא כל מה שגדל בעץ חשיב כלי עץ. וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-25)
26. ויתכן לומר דיש לחלק דבה"ג כ' הרמב"ם ועשייה, ואילו בהלכה ה כ' הרמב"ם "וסתמה" בזפת, ויתכן לומר בזה דהחילוק הוא דעשאה מיירי בנקב גדול שמבטל שם כלי, וא"כ חשיב עשייה, ולכן לא מהני זפת כיון דהוא לעשות את הכלי עצמו והוי כמו כלי זפת דמבואר ברמב"ם דאינו מועיל מזפת, ואילו סתמה מיירי בנקב קטן ושפיר מועיל סתימת זפת. [↑](#footnote-ref-26)
27. ואשר ע"כ צ"ל בזה בדעת הר"ש דמשפך אינו חסרון בשם כלי [ואף של בעלי בתים], אלא הוא חסרון בבית קיבול והוא דין מתנאי הכלים, [והיינו דהר"ש ס"ל דחסרון בבית קיבול אינו חסרון בעיקר השם כלי, אלא הוא תנאי שיהיה בית קיבול], ולכן כל החסרון הוא רק שאינו משמש תשמיש של מטלטל מלא וריקם [ועי מש"כ בזה בארוכה בסימינ ם לפרק כז], ולזה מהני גם סתימת זפת, [מיהו לפי"ז יש לע' בטעמא דר' יוסי דמטהר, אכן י"ל דהטעם הוא משום דס"ל דהוא סתימה לזמן וכדכ' הר"ש]. [↑](#footnote-ref-27)
28. ביאור הקושיא דהרי הגר"ח עצמו ביאר דכלי זפת טהורים להרמב"ם משום דשם כלי הוא רק באופן שיכול לקבל חמין כצונן, וכ' הגר"ח דחבית שניקבה דלא בטל ממנה שם כלי שפיר מהני סתימה של זפת עיי"ש, ומעתה צ"ע איך מועיל במשפך של עץ סתימה של זפת והרי אינו יכול לקבל חמין כצונן. וצ"ע, ואולי י"ל דבאמת איכא ג' ענינים, א) יש להעמיד את החפצא של הכלי, ב) ויש להעמיד דין בית קיבול, דהוא דין מתנאי הכלים, ג) ויש עוד דין שיהיה כלי מעשה והיינו הראוי לתשמיש, ומעתה י"ל דחומר של זפת הוי כלי עץ אלא שיש בזה חסרון באיכות שאינו מקבל חמין כצונן, והשתא נראה דכשבאים להעמיד את עיקר השם כלי בזה צריך שיהיה הכלי מקבל חמין כצונן, אבל כשעיקר הכלי מקבל חמין כצונן, אלא שצריך להשלים בית קיבול, זהו רק מתנאי הכלים שיהיה מטלטל מלא וריקם, ואינו עיקר החפצא של הכלי, [וכבר כ' להוכיח כן, עי' לקמן פכ"ז], ובזה מועיל גם אינו מקבל חמין כצונן, מיהו אכתי צריך שיהיה מאותו המין של הכלי היינו מין עץ דאל"כ אין צד השוה בתוך הכלי עצמו, אבל כשהנידון הוא רק להיות כלי מעשה אין חסרון במה שהוא עשוי ממין אחר, כיון דהעיקר הוא שמשמש ולא איכפת לן איך משמש. ויש לעי' בכל זה. [↑](#footnote-ref-28)
29. ושמעתי לבאר בזה מהרב יוסף זימרמאן דהביאור הוא דכיון דלית ליה תורת כלי מדאוריתא שוב ממילא אין כאן קבלת טומאה גם מדרבנן, דצריך שיהיה לו שם כלי מדאוריתא וכאין אין לו שם כלי כלל, [דוגמא לדבר מה דמצינו במתני' לעיל פ"ב מ"ג כל שאין לו תוך אין לו אחוריים]. [↑](#footnote-ref-29)
30. וכ"כ בתפארת ישראל דמש"כ במשנה ואם ליין טמאים הוא משום שיין הוא צונן והוסיף דאין הכוונה דוקא ליין אלא הכוונה שיחד הכלי לשימוש בצונן ואורחא דמילתא נקט יין שדרך לזפת הכלי ליין. אולם באליהו רבה ביאר המשנה "ואם ליין" באופן אחר, ולפי דבריו אי"ז שייך למה שיין הוא צונן אלא מטעם אחר, וכ"כ במשנה אחרונה ויבואר להלן בעזהי"ת. [↑](#footnote-ref-30)
31. [↑](#footnote-ref-31)
32. הנה הגר"ח ביאר [והובא להלן] דהחילוק הוא דאין עושין כלי מזפת וחרס דהוי שני מיני כלים ולכן במשפך יש חילוק בין משפך של חרס למשפך של עץ. ואין לפרש כאן ליישב סתירת לשון הרמב"ם, כיון דכ' הרמב"ם דשאר כל הדברים הוי חיבור, ואי נימא דצריך שיהיה דוקא ממין החבית מדוע בשאר דברים הוי חיבור והלא צריך דוקא ממין חרס או מין כלי. [↑](#footnote-ref-32)
33. והנה הרמב"ם בהט"ו כ' קומקום שניקב ועשהו בזפת טהור דאינו יכול לקבל את החמין כצונן, יש לדקדק בלשון הרמב"ם שכ' ועשאו ולא כ' וסתם אותו. ולפי האמור לעיל הרי כאן הוי ליה להרמב"ם לכתוב "סתם הנקב", דבזה נמי לא הוי כלי, ומש"כ הרמב"ם כאן ועשאו הוא משום לשון המשנה דהרמב"ם לא שינה לשון המשנה, ורק בחבית שניקבה שינה הרמב"ם לשון המשנה דכ' וסתם ולא ועשאה כיון דיש כאן שינוי משמעות לדינא דאם עשה את הכלי בזפת הדין הוא דטהור, אבל בקומקום לא שינה לשון המשנה, דאין בזה שינוי לדינא. [↑](#footnote-ref-33)