הגוזל עצים - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

**פרק הגוזל עצים**

**צג' ב'**

א) גמ' ורמינהי וכו' – **באו"ז** כ' דלפי מה דאמר אביי בסמוך, דאיכא מחלוקת ר"ש ורבנן האם ליבון חשוב שינוי, לא קשיא מצמר די"ל דמתני' כרבנן, אלא משום דהוצרך לשנות הא דעצים כבר תי' גם להא דצמר, אמנם **במהדו"ב** כ' דגם אי נימא דליבון לא קונה, אכתי יק' במתני' אמאי לא מהני טויה, דקודם דעשאן בגדים הוא טווה הצמר, ומבואר בסוגיה דלכו"ע טויה מהני.

והנה ברמב"ם וטושו"ע לא הוזכר דמהני טויה, אמנם **ביש"ש** כ' הכי להלכה דמהני טויה, **ובמחנ"א** דיני גזילה סכ"ט **ובביה"ל** סי"א ס"ו כ' לגבי גזל צמר ועשה ציצית, דיקנה ע"י שינוי של טויה, והעירו על הנו"כ בשו"ע שם דלא הזכירו דקונה משום זה, ועיין **באהא"ז** בפ"ב מגזילה הי"ב שכ' לומר, דבאמת שי' הרמב"ם ושו"ע דלא מהני טויה להלכה.

גמ' נמטי – ברש"י מבואר דהיינו דהוי דבר דאי"צ ליבון, אמנם **בראב"ד** מבואר דאיכא גם ליבון, אלא דהחיבור לא הוי שינוי, דהוי שינוי החוזר, ובהכרח דקני ע"י הליבון באמת, דאין כאן עוד שינוי, וכ' דנראה לי דאחר דהיה מלבן היה משתמש עם הצמר דנמטי, גם בלא שום דבר נוסף, ונראה דהיה ק' לו לפי דבריו דאמאי קתני דעשאן בגדים, הא גם בלאו הכי קני משום ליבון, ולזה כ' דבאמת לא מיירי דעשה עוד כלום חוץ מליבון, דבליבון לבד כבר נעשה נמטי, **והרשב"א** כ' דנראה כרש"י.

תוד"ה עצים – **הרא"ש** כ' כתוס', וכ"כ **הטור** בסש"ס, אמנם **הרמב"ם** בפ"ב מגזילה הי"ב **והשו"ע** שם ס"ו כ' בסתם, דאם שפן וקצצן קונה, **והרמ"א** שם כ' כתוס' והטור דרק אם נשתנה השם, **ובמאירי** מבואר דגם אם לא נשתנה השם, אלא דשיפן כדי לעשות מהם כלים מהני, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** בגמ' לק' צ"ו א' דהביאו התוס' דמבואר שם דבעי שינוי השם, כ' דמיהו זה דוקא אם אינו מכשירו להיות כלי, אבל אם מכשירו הוי שינוי, ומשום הכי בעצים ושיפן או אבנים וסתתן הוי שינוי, וזה נראה כהמאירי, **ובתו"ח** כ' דהרמב"ם והשו"ע חולקים על התוס', וכ' לא דמי למה דהביאו התוס' מעבדי' גובי דלא מהני, דשם לא הוי שינוי חשוב דרק קצץ, משא"כ הכא, וכ' לישב דמש"כ במתני' דעשאן כלים הוא אגב נמטי, אבל באמת גם בלא דעשאן כלים מהני השיפוי, וכמו דנראה בברייתא דשיפוי לבד מהני, **ובסמ"ע** שם סקט"ו כ' על דברי הרמ"א, דמהאי טעמא כ' השו"ע גבי קצץ קורות דלא קנה אלא א"כ נשתנה שמם, ויל"ע אי ס"ל דהשו"ע גם הכא מודה לדברי הרמ"א, וכ"כ **הש"כ** בסק"ד דהרמב"ם ושו"ע לא פליגי על התוס', **והחזו"א** כ' **דבתוס'** בסוכה ל' ב' מבואר דגם בלא שינוי השם מהני שיפוי, וכ' די"ל דהיכי דמשפה כדי לעשות כלים מהני כיון דהוי שינוי חשוב, ורק במשפה להשאירו כמו שהוא עכשיו בעי שישתנה שמו, ולפ"ז אין מחלוקת בין המאירי והרמ"ה לתוס', דהא כ' דמהני אם משפה לעשות כלים, ועיין בסמוך.

**התו"ח** הק' על דברי התוס', דגבי צמר וליבנו המבואר בברייתא ליכא שינוי השם, ואמאי שם מהני גם בלא שינוי השם, וגבי עצים בעי דוקא שינוי השם, **ובבי' הגר"א** שם סק"י כ', דמש"כ דבעי שישתנה השם לאו כללא הוא, דמצינו בכמה מקומות דמהני שינוי גם בלא שנשתנה השם, **ובקצוה"ח** בסק"ה **ובתה"כ** סשנ"ג ס"ג כ' דסגי בשינוי השם כל דהו, ולפ"ז נראה דאין ראיה מהמקומות שהביא הגר"א, דאפשר דשם יש שינוי השם כל דהו, **ובנתה"מ** סשס"א סק"א הק', דאי מהני שינוי השם החוזר לאחר יאוש, ושינוי החוזר לבד לא מהני, על כרחך דשינוי מהני גם בלא שינוי השם, דאי לאו הכי לעולם יקנה שינוי החוזר משום שינוי השם שיש בו, [ולפ"ד הגר"א והקצוה"ח אי"ז קו'], וכ' דמה דמהני שינוי השם החוזר, זהו רק היכי דנשתנה ע"י הגזלן, דהוא אין דעתו להחזיר ולא בנשתנה מעצמו, וא"כ מה דלא מהני שינוי החוזר לאחר יאוש, י"ל דמיירי בנשתנה מעצמו עיי"ש, **והחזו"א** כ' כהגר"א דזה רק דין בשינוי של שיפוי עיי"ש.

בא"ד – **במהרש"א** מבואר, דמש"כ התוס' בד"ה תנא, דלרבה קמ"ל ברייתא דלא בעי שיהיה שם כלי עליהם, הוי דלא כמש"כ הכא, דבעי שיהיה גם שינוי השם בהדי השינוי מעשה.

גמ' בגדים בצמר טווי – **הרמב"ם** בפ"ב מגזילה הי"ב כ' דבטווי ועשה בגדים קונה, וכ"כ **בטור** סש"ס, **ובכס"מ ובב"י** שם הק' דהא מבואר בגמ' דהוי שינוי החוזר, וכיון דלהלכה שינוי החוזר לא קני, אמאי בזה קונה, **ובמאירי** מבואר דזה שאני משום דבאו פנים חדשות, ונפסדה צורת החוט כשהיה בגד, **ובב"ח** כ' משום דגם אחר הניתוק לא יהיו החוטים כבתחילה, **והדרישה** כ' משום דאין דרך בני אדם לנתק החוט וגם לא יהיה ראוי כבתחילה, **וביש"ש** מבאר משום דרק ע"י אומנות וטורח גדול יחזור לקדמותו, **והשו"ע** לא הזכיר דין זה, וכ' רק דצמר דעשאו לבדים קונה, **והיש"ש** גם כ' דלא קונה.

והא דמבואר בגמ' דהוי שינוי החוזר, כ' **הב"ח** דלהרמב"ם היה מקור מלק' קי"ט ב' דשינוי כזה גם קונה, והביא דהה"מ והריב"ש ביארו מטעם אחר אמאי מהני שם עיי"ש, והא דרב אשי אוקים בגונא אחרינא מאביי בנמטי, הוא משום דלדברי אביי אמר, אבל לפי האמת מוקמינן כאביי, וגם זה חשוב דאינו חוזר, ולפ"ז כ' דהטור דהביא לדברי ר"א דמיירי בנמטי, נראה דס"ל דלא קונה בטוויה ועשאו בגדים, והעיר על הטור דלא הביא דהרא"ש חולק, אמנם **בדרישה** כ' לומר דמה דלא אוקים ר"א בטווי כאביי, הוא משום דניחא לי' דיהיה צמר דומיא דעצים, דמיירי בצמר ממש ולא בטווי כבר, וכ' דאביי דאמר דהוי שינוי החוזר, הוא משום דהיה לו הכרח לפרש הכי, אבל לדידן דס"ל כר"א שוב הדרינן לסברא הפשוטה, דכהאי גונא חשוב דאינו חוזר וכמשנ"ת.

**הרי"ף והרא"ש** כ' דהלכה כר"א דמתני' מיירי בשינוי שאינו חוזר, אבל שינוי החוזר לא קני אפילו מדרבנן, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ב מגזילה ה"י **ובטושו"ע** סש"ס ס"ח, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, אמנם **בתוס'** בסוכה ל' ב' מבואר דשינוי החוזר מהני מדרבנן ומשום תקנת השבין כמבואר לק' צ"ד ב', **ובתוס'** לק' צ"ו ב' על דברי ר"פ שם דמבואר דשינוי החוזר לא מהני, כ' דזה דוקא משום דהוי שינוי שאינו חשוב, אבל שינוי חשוב כמו הכא דעשאן כלי או בגדים, מהני גם בשינוי החוזר, **והמהרש"ל** שם הק' דאמאי לא ניחא להו לומר דכל שינוי החוזר לא מהני וכר"א הכא, ועיי"ש במהרש"א מש"כ, אמנם **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כאן כ', דבאמת שי' התוס' דשינוי החוזר מהני גם לר"א, ורק דר"א ניחא לי' לאוקמי בשינוי דמהני מדאורייתא, ודייק הכי ממה דאמר ר"א, דתנא דידן קתני שינוי דאורייתא, ומשמע דאיכא גם שינוי דמהני רק מדרבנן, וכ"כ בשי' התוס' **בכפות תמרים** בסוכה שם **ובבי' הגר"א** סשנ"ד סק"ב, **ובבי' הגר"א** סשנ"ד ססק"א הביא דברי **הרי"ו** בנתיב ל"א חלק רביעי, דגם כ' כהתוס' לק' דשינוי החוזר חשוב קונה מדרבנן, אמנם ברי"ו שם מסיים דעיקר דאינו קונה.

ב) רש"י ד"ה אין – במתני' בחולין קל"ה א' יש מחלוקת ר' דוסא וחכמים, האם בעי שיהיה שיעור מנה ופרס מכל אחד או מכולם יחד, וכ' **המהרש"ל** דרש"י כ' לשי' ר' דוסא דבעי מכל אחד, וכ' דמש"כ רש"י בסוף דבריו דאינו מצטרף למנה ופרס, צ"ל דכונתו לדין מנה ופרס, דהא בתחילה כ' דבעי מכל אחד מנה ופרס.

תוד"ה הא – **בתור"פ** כ' דשמא ניפוץ וחוורי' הוי ענין אחד, ולפ"ז כ' דרחב"א ס"ל כרבא דפליגי בסרוקי, **והרשב"א** חולק על תוס' וכ' דחוורי' הוי יותר מסרוקי, וכיון דרחב"א אתא לאוקמי ככו"ע, צ"ל דס"ל דרבנן ור"ש פליגי בדבר שהוא בין חוורי' לכברי', וחולק על רבא דס"ל דפליגי בסרוקי, ולא נתפרש לפי דבריו באיזה דבר פליגי, ועוד כ' לשיטתו, דאי גרסינן הא והא רבנן, נמצא דרבנן ור"ש פליגי בסירוק וחוורי', דהא בנפצי' אמר רבא דלכו"ע לא מהני ובסירוק פליגי, ורחב"א אמר דבחוורי' פליגי.

בא"ד – **ברשב"א וברא"ש** מבואר כמש"כ התוס' דרבא מודה דלרבנן כברי' הוי שינוי, אמנם **בש"מ** בשם **הרמ"ה** כ' דרבא ס"ל דפליגי גם בכברי'.

**בפנ"י** מבאר דהא דלא ניחא לרבא לומר דרבנן מודו בסירוק דמהני ופליגי בניפוץ, דיק' דאמאי אמר בברייתא דקונה אם טוואו, הא גם בלא זה יקנה משום דסירק וכמש"כ התוס' דהסירוק הוי בסמוך לניפוץ, וכ' דלפ"ז צ"ל דדרך הוא לצבוע גם קודם סירוק דאם לא כן יק' דלר"ש דאמר בסמוך דאם צבעו לא קנה, אמאי לא קנה עכ"פ משום הסירוק הקודם לצביעה, לרבא דאמר דר"ש שם מצי סבר דליבון קונה, ועל כרחך דמיירי דצבע קודם הסירוק, ואפשר דגם צובע קודם הניפוץ.

**ברא"ש** מבואר דלהלכה קונה בליבון דכברי' דגם רבנן מודו לזה, וכ"כ **הטור** בסש"ס, **והרמב"ם** בפ"ב מגזילה הי"ב כ' דאם נפצו ולבנו קנה, וכ' **הלח"מ** דהיינו נפצו דאמר רבא, וס"ל להרמב"ם דכונת דברי רבא איפכא ממש"כ רש"י, דנפצי' קונה וסרוקי לא קונה, **ובשו"ע** שם ס"ו כ' דאם נפצו או לבנו קנה, וכ' **הש"כ** בסק"ג דזה ט"ס וצ"ל נפצו ולבנו, ומבאר דבעי שינפץ ואח"כ ילבן וס"ל להרמב"ם והשו"ע דזהו כברי' דרחב"א, **והרמ"א** שם ס"ז כ' דליבון דאינו חוזר קונה, ומבואר **בבי' הגר"א** שם דכונת הרמ"א לכברי' דמהני וכשי' הרא"ש, וכ"כ **היש"ש** דליבון דכברי' מהני.

בהא שכ' הרמב"ם דנפצו ולבנו מהני, כ' **הלח"מ** דס"ל דכיון דרבא טרח לאוקמי כר"ש ס"ל דהלכה כותי', ולשי' **הש"כ** שנתבאר נמצא דהרמב"ם פסק כרבנן דזהו כברי' דרחב"א, **ובבי' הגר"א** שם סק"ט כ' דהרמב"ם גרס בגמ' בדברי רחב"א דהא והא כר"ש, ובדברי רבא לא גרס זה, וס"ל דהוי גם לרבנן, דניפוץ לכו"ע מהני.

**הרמב"ם** בפ"י מביכורים ה"ו כ' דליבון לא מהני בראשית הגז, וכ' **המאירי** דאע"ג דגבי גזילה כ' דאם נפצו ולבנו מהני וכמשנ"ת, מ"מ ס"ל דבראשית הגז לא מהני, ואע"ג דבסוגיה מדמי להדדי, מ"מ סובר הרמב"ם דלהלכה יש לחלק ביניהם, **ובאהא"ז** בהל' גזילה ביאר החילוק, דגבי ראשית הגז בעי דלא יהיה לזה עוד שם גיזה, ובזה אמרינן דכיון דהגיזה נצרכת לליבון, אכתי שם גיזה עלה, משא"כ בגזילה בעי דלא יהיה כעין שגזל, וכל שינוי כבר מהני דלא הוי כעין שגזל, **והלח"מ** שם כ' דהרמב"ם בהל' ביכורים לא מיירי דנפצו ומשום הכי לא מהני, והא דלא הזכיר שם דמהני ניפוץ אפשר משום דסמך על מש"כ הכא, וכ"כ **הש"כ** שם.

גמ' צבעו וכו' – **הרמב"ם** בפ"ב מגזילה הי"ב כ' דצבעו מהני ולא חילק בין אם עובר או לא, וכן **השו"ע** בסש"ס ס"ו כ' בסתם דקנה, אמנם **הטור והרמ"א** שם בס"ז כ' דמהני רק אם אינו עובר, **והב"ח** שם הביא **דהרי"ו** כ' דגם אם עובר מהני, **והסמ"ע** בסקי"ד כ' על דברי השו"ע דקונה רק אם אינו עובר, ונראה דס"ל דגם בשי' השו"ע י"ל הכי, אמנם **הב"ח והגר"א** בסק"ח כ' דשי' הרמב"ם ושו"ע דגם אם יכול להעבירו קונה, **והיש"ש והש"כ** בסק"ב להלכה דלא מהני אלא אם אינו עובר, **ובחזו"א** מבואר דמן הדין יש לנו לומר דמהני בכל ענין.

**והש"כ** שם כ' דאע"ג דרבנן ס"ל דגם ביכול להעבירו קונה, זהו משום דס"ל דשינוי החוזר קונה, ולהלכה דאינו קונה, גם בצבע מהני רק אם אינו יכול להעבירו, והביא דכך מבואר **בתוס'** לעיל ס"ה ב' דזה תלוי האם מהני שינוי החוזר, דכ' דלמ"ד דשינוי החוזר לא מהני, מוקי לרבנן בצבע שאינו חוזר, **והחזו"א** הק' על זה, דלא מצינו דתנאים נחלקו האם מהני שינוי החוזר, ועוד הק' דהא מה דמהני שינוי החוזר הוא משום תקנת השבין, וגבי ראשית הגז ליכא לתקנת השבין כמבואר לק' צ"ד ב', וא"כ אמאי מהני שינוי החוזר לרבנן בראשית הגז, ועוד כ' דסתם המשניות דקונה בצבע לא נראה דדוקא בקלא אילן, וכ' דבאמת רבנן מודו דשינוי החוזר אינו קונה, והא דמהני בצבע הוא משום דהוי שינוי מרובה וכמש"כ התוס' הכא.

**הרמ"א** בסש"ס ס"ז כ', דאם צבע או ליבן בענין דאינו חוזר לברייתו קונה, **והש"כ** בסק"ה הק' על מה דתלה ליבון באם אינו חוזר, דאינו תלוי בזה, דכל ליבון אינו חוזר ומ"מ לא מהני אלא בכברי' וכמשנ"ת, **והב"ח** הק' על הרי"ו דכ' דגבי ליבון קונה רק בכברי', וגבי צבע כ' דקונה רק גם אם אינו עובר, וכבר הק' **הש"כ** בסק"ב דדין דליבון אינו תלוי כלל באם הוא חוזר או לא, דהא מבואר דלר"ש צבע לא מהני אם אפשר להעבירו, וליבון מהני בסרוקי וחוורי', ולרבנן הוי איפכא וכמש"כ התוס', וכן **בבי' הגר"א** סק"ח כ' על דברי הב"ח דנעלמה ממנו הגמ'.

תוד"ה רבי – **הראב"ד והרשב"א** כ', דאביי ס"ל דר"ש בן יהודה דאמר דר"ש ס"ל דצבעו מצטרף, היינו אף צבעו, והוא הדין דפליג בשאר הדברים ומשום דס"ל דשינוי במקומו עומד בכל ענין.

**צד' א'**

ג) גמ' והפריש ממנה חלה – **הגרע"א** כ' דעל כרחך לאביי צ"ל דלא רק דהברכה הויא ניאוץ, אלא עיקר ההפרשת חלה גם לא חלה, דכיון דמבאר דראב"י ס"לדשינוי במקומו עומד, נמצא דהעיסה היא של הנגזל ואינו יכול להפריש ממנה חלה, **ובעיו"ט** סל"ט כ' לומר דאע"ג דשינוי לא קונה, מ"מ יאוש עם שינוי השם מהני, וא"כ כשטחנה והוי קמח הרי יש כאן שינוי השם, ומיירי דאיכא גם יאוש ומשום הכי יכול להפריש, והא דלא ניחא לאביי לומר דקונה משום שינוי מעשה, הוא משום דס"ל דא"כ גם לא הוי מנאץ בברכה, כיון דאמרינן דמה דאיכא שינוי מהני דלא הוי כעין שגזל, גם יש לו להועיל דלא יחשב מנאץ בברכה דכבר לא הוי כעין שגזל, אבל אם רק קונה משום יאוש ושינוי השם ומ"מ חשיב כעין שגזל, ניחא דהוי מנאץ הגם שקונה העיסה, **ובאחיעזר** בח"ב סל"ז אות ג' גם כ' כהעיו"ט, אמנם נקט שם דהשינוי השם הוי בהפרשת החלה, והעיר דא"כ נמצא דזוכה רק בחלה ולא בכל העיסה, והאיך מהני להפריש על עיסה דאינה שלו, וכ' לפי דברי המקו"ח שהביא שם, דבחלה כל דהופרש חלה מעיסה זו, ממילא חל כאן חלה על העיסה ולא בעינן דעתו לזה, ועוד כ' באות ד' על פי דברי הרשב"א בנדרים ל"ו ב' דבמפריש משלו על של חבירו אין דין שליחות וסגי בניחותא, ועיי"ש שכ' דכיון דמ"מ אינה ברשות הנגזל, תו מצי להפריש עליה כמו על הפקר, ולפי דברי האחיעזר דקונה רק בשינוי השם דנעשה חלה, ניחא מה דניחא לאביי דהוי מנאץ אף דקונה, דכיון דלא נקנה אלא בהפרשת החלה נמצא דהמצוה באה ע"י העבירה, ובזה איכא לחסרון דמצוה הבאה בעבירה, וכמו דהובא בסמוך דברי התוס' לעיל ס"ז א'.

גמ' כיצד מברך – **בגה"ש** ציין לדברי **התוס'** בברכות מ"ה א', ומבואר בדבריהם שם דמש"כ כיצד מברך לא קאי על ההפרשת חלה אלא על אכילת הפת, ובדבריהם שם כ' הגמ' דאפאה ואכלה, **ובגה"ש** שם העיר דהגירסא לפנינו דהפריש חלה ולא דאכלה, **ובדבר אברהם** ח"א סכ"ח סקט"ז כ' דגם לפי גירסא דידן יש לפרש כהתוס', ונקט והפריש חלה לרבותא דאין איסור אלא של גזל.

גמ' כיצד מברך – **במאירי** כ' דלענין ההפרשת חלה אין לו לברך, דכיון דהוי ברכת המצות, הכא דהוי מצוה הבאה בעבירה אין לו לברך, אמנם ברכת המוציא וברכת המזון דהוי ברכת הנהנין כ' דיברך כיון דמ"מ נהנה, והביא דיש חולקים דגם זה לא יברך, **וברמב"ם** פ"א מברכות הי"ט כ' דאם אכל דבר איסור לא יברך לפניה ולאחריה, **והראב"ד** השיג דיברך, **והרא"ש** בברכות פ"ז ס"ב כ' כהראב"ד, והוכיח מהכא דמברך על גזל, **והטור** בסקצ"ו הביא דבריהם, **ובשו"ע** שם ס"א כ' דלא יברך, **ובמ"ב** סק"ד הביא מחלוקת הפוסקים, באוכל גזל לאחר שזכה בו האם יברך או לא, וכ' דהמג"א כ' דאם אכל כדי שביעה דהוי ספק דאורייתא לענין ברכת המזון, יברך מספק, **ובשעה"צ** סק"ט פקפק בטעם זה דיש לו לברך משום דהוי ספק דאורייתא, עיי"ש.

**הרא"ש** שם הביא ראיה דמברך, מהא דאמרינן הכא דאי"ז מברך אלא מנאץ, ומשמע דרק מנאץ הוי אבל מ"מ חייב לברך, **והכס"מ** על הרמב"ם שם כ' דאי גרסינן כיצד מברך, אדרבה משמע דבאמת כיון דהוי ניאוץ אין לו לברך, אלא דגם אי לא גרסינן כיצד מברך, כ' דמ"מ יש לפרש דכיון דהוי מנאץ משום הכי אין לו לברך, **ובשו"ת הב"ח** החדשות ס"א כ' לבאר ראית הרא"ש, דאי נימא דאסור לו לברך, פשיטא דהוי ניאוץ ולא בעי לדרשה, ועל כרחך דבעי לברך ורק דילפינן דכיון דבא באיסור הוי ניאוץ, [אמנם בכס"מ דוחה גם לפ"ז, דמ"מ י"ל דאחר דילפינן דהוי מנאץ, ממילא אמרינן דזה סיבה דלא יברך כלל], **ובמעדני יו"ט** שם אות מ' מבאר, דכיון דלא אמר דלא יברך אלא דהמברך מנאץ, משמע דמ"מ בעי לברך, והק' שם דהרא"ש עצמו הביא בפסחים בפ"ב סי"ט דברי הירושלמי, דמצה גזולה אסור לברך עליה מהאי קרא דבוצע ברך, **ובדבר אברהם** שם כ' לישב, דהרא"ש ס"ל כמשנ"ת דברי המאירי לחלק בין ברכת המצות לברכת הנהנין, דברכת המצות כיון דאיכא הכא עבירה ממילא דאין לו לברך, וס"ל להרא"ש כמש"כ התוס' בברכות, דהגמ' הכא קאי לענין ברכת המוציא, **והגרע"א** הק' דעל כרחך אין לו לברך לשי' אביי דראב"י ס"ל דשינוי במקומו עומד, דהא לא חל ההפרשת חלה כלל וכמשנ"ת, אמנם לפמשנ"ת דברי העיו"ט והאחיעזר ניחא.

גמ' בוצע ברך – רש"י מבאר בוצע לשון גוזל, **והמהרש"א** בח"א מעיר דאמאי מייתי לה דוקא לענין זה דגזל סאה, וכ' לבאר דהוי לשון בציעה כמו בציעת הפת, וקאי על מה דבוצע מהעיסה להפריש חלה, ונראה מדבריו דגם קאי על מה דבוצע מהפת לאוכלה, דמה דמברך ברכת המוציא הרי הוא מנאץ, **ובשו"ת הב"ח** שם כ' גם דהוי לשון בציעה, וכ' דבהכרח קאי על ההפרשת חלה, דאי על בציעת הפת לאכול, כיון דברכת המוציא דהיא בשעת בציעה הוי רק מדרבנן, לא קאי על זה, ומשום הכי הוצרך ראב"י להוסיף דהפריש חלה דקאי על ברכת ההפרשת חלה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, **ובקו"א** שם הק' עליו דגם ברכת המצות לא הוי אלא מדרבנן, וכ' לומר דשפיר י"ל דקאי גם על ברכת המוציא, כיון דדוד אמר להאי קרא, וכבר נתקן הברכות בזמנו.

תוד"ה ואפאה – **הרש"ש** כ' לומר דראב"י ס"ל כר"ע בפ"ג דחלה משנה ו', דאינו חייב בחלה אלא משיקרמו פניה.

בגמ' בסמוך דדחי רבא דדוקא לענין ברכה, כ' **התוס'** לעיל ס"ז א' בתי' אחד דהוי דיחוי בעלמא, דלא אמרינן דאיכא למצוה הבאה בעבירה אלא היכי דע"י המצוה באה העבירה, ולא אם כבר זכה קודם למצוה, ועוד כ' די"ל דברכה שאני משום דיש בה הזכרת ש"ש, **ובמלחמות** בסוכה ל' כ' דרק ראב"י ס"ל הכי, ורבנן פליגי עלי' דדוקא אם ע"י המצוה באה העבירה, או דברכה שאני.

ד) גמ' כל שבח שהשביח גזלן וכו' – **הראב"ד** כ' בתחילת דבריו, דרשב"א לא מיירי בשבח שבא ע"י פיטום של הגזלן, דזה מעיקר הדין שלו ולא משום תקנת השבין, ומה דאמר רשב"א השביח גזלן כונתו רק לאפוקי יוקרא וזולא, וכונתו לשבח שע"י מזונות וכעין השביח והיינו גיזות וולדות, והיינו דלא מיירי בפיטום דזה הוי ממש ע"י המזונות שנתן הזגלן, אלא מיירי במה דבא ממילא בזמן גדילת הבהמה, ומ"מ ביוקרא וזולא הוי של נגזל, ואח"כ הביא **דהרי"ף** הביא דברי ר"י לק' דשבח של גיזות וולדות הוי של גזלן, ולא הביא דברי רשב"א כאן, וכ' דס"ל דכיון דהלכה כר"י כל שכן דהלכה כרשב"א, ומשום הכי לא הביא דבריו, וביאר דס"ל דרשב"א מיירי בשבח שע"י פיטום הגזלן, וכ' דשבח היתר על המזונות הוי של גזלן רק מתקנת השבין, **והרשב"א** כ' דמיירי על שבח דממילא, כגון דשור ונעשה איל או ברועה באפר דלא הוי ע"י פיטום של הגזלן, ואי נמי מיירי בשבח היתר על היציאה, **ובבעה"מ** לק' צ"ה כ' דרשב"א עדיפא מר"י, דגם שבח החוזר הוי של גזלן עיי"ש, **והראב"ד** שם בהשגות כ' כדבריו הכא בשי' הרי"ף, וכ"כ **במלחמות** שם, וכ' דהרי"ף הביא דינא דרשב"א, במש"כ לעיל ס"ה א' דאמר לי' אנא מפטימנא ואת שקלת, ולא כ' דבשבח היתר על היציאה הוי רק מתקנת השבין, **והפנ"י** הק' על דבריו דהכא מבואר דהוי רק משום תקנת השבין, ואמאי בשבח שע"י הוצאה בעי לתקנת השבין, וכ' דמה דיתר על היציאה הוי רק משום תקנת השבין וכמשנ"ת, **וברמב"ם** בפ"ב מגזילה ה"ט כ' דשבח שבא ע"י פיטום הוי הכל של גזלן ואפילו קודם יאוש, ואע"פ דגבי שבח דממילא מבואר ברמב"ם שם, דדוקא אחר יאוש הוי שלו וכמשי"ת בע"ה לק' צ"ה א', וכן מבואר **בטושו"ע** סשנ"ד ס"א וסשס"ב ס"ט, **ובחי' רמ"ש** לק' צ"ה כ', דכיון דשי' הרמב"ם דתקנת השבין הוי רק אחר יאוש, צ"ל דע"י פיטום הוי דידי' מעיקר הדין, ועל כרחך דרשב"א הכא דמבואר דהוי משום תקנת השבין, מיירי על שבח דממילא וכמש"כ הראב"ד בתחילת דבריו, אמנם **בבי' הגר"א** סשס"ב סק"ו כ' על הדין בשו"ע שם, דשבח שע"י פיטום הוי הכל של גזלן, דהוי משום דינא דרשב"א הכא, **ובאו"ש** בפ"א מגניבה הי"א כ' כהביאור הגר"א, וביאר דהיכי דמשביח תיקנו תקנת השבין גם קודם יאוש, דאי לאו הכי הגזלן יעשה הכל כדי למנוע מהגזלן ליטול גזלתו עיי"ש, **ובאהא"ז** בפ"ז מנז"מ הי"ב ביאר, דהיכי דהשביח בידים הוי מעיקר הדין של גזלן לשי' הרמב"ם עיי"ש.

גמ' אומר לו הרי שלך לפניך – **הראב"ד** בגמ' בסמוך דמק' דהאמר שמואל דאין שמין לגנב וגזלן, כ' דאם הדין דהרי שלך לפניך, צריך להיות דחוזר מה דנשאר מהגזילה בעיני' וישלם לו הפחת, ומבואר דגם אם שינוי אינו קונה, מ"מ יצטרך לשלם הפחת, וכ"כ **בחי' רח"ה** בפ"ב מגזילה הט"ו, וביאר דמה דנחסר מהגזילה אינו מחזיר לו, וא"כ האף דלא בעי כעין שגזל מ"מ מה דאינו מחזיר לו צריך לשלם הדמים, **ובגליונות חזו"א** שם חולק, וכ' דהלשון הרי שלך לפניך הוא, דמחזיר כמו שהוא ואינו משלם דמים כלל, **וברש"י** לק' צ"ה א' ד"ה ונפקא נראה דאי שינוי אינו קונה אינו צריך לשלם כלל, והחזו"א שם הביא להגמ' שם, **ובנתה"מ** סשס"ג סק"ג **ובדברי משפט** סשס"ב סק"ב מבואר כהחזו"א, ולכאורה כן מבואר **בתוס'** נ"ו ב' דכ' גבי שומר דחייב בהרקיבו מקצת כמו דחייב בהרקיבו הרבה, דשינוי אינו קונה בשומר, ומבואר דאם לא היה חייב, היה פטור גם בהרקיבו הרבה משום הרש"ל.

ורש"י בסוף העמוד כ' דכחשא דלא הדר היינו אם מתה הבהמה או נשברה רגלה, **והרמב"ם** בפ"ג מגזילה ה"ד ביאר דהיינו חלאים שאין להם רפואה, וכ' **החזו"א** דלשי' הרמב"ם י"ל דאם מתה לכו"ע אינו יכול לומר הרי שלך לפניך, וכ' דיל"ע לרש"י דוכי נימא דבשרף מה שגזל גם יכול לומר דהרי שלך לפניך על האפר, ולפי דברי הראב"ד ורח"ה, אינו נפטר ממה דנפחת הדמים ע"י המיתה.

ה) רש"י ד"ה מרחו – **הרש"ש** מק' דבגמ' בברכות מבואר, דגם אם העני עושה גורן חייב במעשרות מדבריהם וכמו שפי' רש"י שם, **ובהג' בן אריה** כ' לבאר, דרש"י הכא מיירי דמירח בעיר דמבואר בסוטה מ"ג ב' דבעיר פטור אם מירח העני, דניכר דהוי מלקט שכחה ופאה, אבל בבעה"ב חייב בכל מקום, דאצלו לעולם נראה כחיטים שלו, והדין בו כמו דממרח העני במקום הגורן, והתוס' כ' דחייב משום דאכתי לא נעשה פאה, **והרש"ש** מעיר דתיפוק לן דחייב עכ"פ מדרבנן, וכ' דניחא לומר דמן התורה חייב.

רש"י ד"ה אף – מבואר ברש"י דיש כאן ממון עניים, אמנם בתוד"ה מרחו כ' דכל זמן דאינו מפריש הוי הכל שלו, וכבר עמד בזה **באמרי בינה** בדיני תרומה סי"ח, ורש"י לשיטתו כ' לעיל דמה דחייב במעשרות, זהו רק משום הדין דלקט שכחה ופאה שהוקבעו בגורן הוקבעו, והיינו דס"ל דכבר יש כאן ממון עניים ופטור מן התורה ממעשרות, **והר"ש** בפאה פ"א משנה ג' כ' כרש"י, דכ' דאפילו אם מיפטר מן התורה מ"מ חייב מדרבנן, וכ' **הקה"י** בזרעים ס"א דמש"כ דאפילו אי מיפטר מן התורה, ומבואר די"ל דמן התורה חייב, היינו משום דזה תלוי אם יש ברירה או לא, דאי אין ברירה לא נתברר מה הוי של עניים, והכל חייב מן התורה.

תוד"ה לא – **ברש"י** שם נראה דהגמ' מק' לאביי מרבי ישמעאל, דכ' שם בתי' הגמ' דאשמועינן קרא דתעזוב דאע"ג דאישתני בידו לא קניא, ולפי דבריו יל"ע בסוגיה הכא דרק רבא אמר משום תעזוב יתירא, ואכמ"ל.

תוד"ה מרחו – **הרשב"א** כ' בשם תוס' דלא אמר, משום דחיטה אחת פוטרת את הכרי, ולכאורה זהו תי' דתרומה הוא דבר דקל לתרום, והרשב"א כ' לישב, דכיון דאמר מעשר ממילא דבכלל זה דתורם, כיון דאסור להקדים מעשר לתרומה.

גמ' תעזוב יתירא – **בדבר אברהם** ח"א סי"ג אות ג' כ' לבאר דמה דילפינן מקרא הוא, דאע"ג דהיה ראוי ליפטר משום דקונה בשינוי, מ"מ איכא גזה"כ דחוזר ומתחייב גם אחר השינוי דחל חיוב גם על עיסה, ולפ"ז כ' דמשום הכי אי אפשר למילף מהכא דלא מהני שינוי בעלמא, דהכא גם ראוי להועיל שינוי, אלא דמ"מ מתחדש עליו חיוב אחר השינוי.

רש"י ד"ה חייב – מש"כ רש"י וכן לא תפאר דהיינו פרט, כ' **המהרש"ל** דהיינו כמו אי נמי, **והרש"ש** הק' עליו דכונת רש"י פשוטה, דבא להביא תרי קראי על פרט, אמנם הק' הרש"ש על עיקר דברי רש"י, דבגמ' בחולין קל"א ב' מבואר דאין באילן אלא שכחה ופאה, ואיך מבאר רש"י דהיינו פרט כיון דמיירי באילן, **וברש"י** בחולין קל"ד ב' כ' דפרט בכרם היינו לקט בשדה.

ו) גמ' והאמר שמואל וכו' – **הרמב"ם** בפ"ב מגזילה הט"ו כ', דאם גזל כלי ושברו אין שמין לו הפחת, אלא משלם דמיו והכלי השבור של גזלן, ואם רצו הבעלים ליטול הכלי השבור נוטלין ומשלם הפחת, וכ"כ **בטושו"ע** סשנ"ד ס"ה, **והה"מ** הק' אמאי לא קונה בשינוי, וכ' דשמא מיירי בששמו עליו, **והב"ח** שם כ' דרק בשינוי בידים קונה ולא בשינוי דממילא, **ובקצוה"ח** סק"ג תמה על זה, דהא מבואר במתני' לק' צ"ו דבהמה והזקינה משלם כשעת הגזילה, ומבואר דשינוי דממילא גם קונה, ועיין באהא"ז על הרמב"ם שם מש"כ לישב, **וביש"ש** בפ"א סכ"ט **ובבי' הגר"א** סקי"ג הק', דאם לא קונה אמאי אינו יכול לומר לו הרש"ל, דהא מבואר בגמ' הכא, דכל מה דאמרינן דאין שמין לגזלן הוא משום דשינוי קונה, ומבואר דאי שינוי לא קונה גם הדין דשמין לגזלן, **ובדברי משפט** שם סק"ג כ', דמה דאין שמין לגזלן ומה דשינוי קונה, תרוייהו ילפינן מקרא דוהשיב את הגזילה, דכיון דלא הוי כעין שגזל אינו יכול לשלם בזה, וכיון דאינו כאשר גזל אינו חייב בהשבה וקונה הגזילה, ומשום הכי תלי בגמ', דאי סבר שמואל דשינוי אינו קונה, על כרחך דלא דריש לקרא דבעינן כעין שגזל, ומהאי טעמא גם לא יהיה הדין דאין שמין, אבל באמת י"ל דמה דאין שמין, אי"ז רק משום דקונה הגזילה, אלא גם היכי דאינו קונה אפשר דלא חשיב כעין שגזל, לענין דהבעלים יכולים לומר דיקח השברים לעצמו וישלם דמי הגזילה, **ובחי' רח"ה** שם כ' לבאר בדרך זו, דכדי לקנות בעי שיהיה שבר גדול דלא יהיה כלל כעין שגזל, ובלא זה אינו קונה בשינוי, אבל לענין שלא יוכל לומר הרש"ל סגי בכל שבר שהוא, דמ"מ כבר לא הוי כעין שגזל, דכיון דהשבר במקומו, הרי נחסר מהגזילה ונמצא דיש כאן חסרון בכלי, וכבר אינו יכול לומר הרש"ל, ומ"מ לא יקנה בשינוי דאי"ז שינוי גמור דלא יחשב כלל כעין שגזל, **ובחזו"א ובחי' ר' ראובן** ס"ח אות ב' כ' לבאר, לפי שי' רש"י לעיל י"א דהדין דאין שמין היינו דבעי לשלם דמים, ואינו יכול ליפטר בכל שוה כסף ומשום דבעי דיחזיר לו כעין שגזל, דא"כ משום הכי הגם דלא הוי שינוי לקנות הגזילה, מ"מ יכולים הבעלים לומר דלא הוי כעין שגזל, ויכולים לומר לו דישלם הגזילה והשברים יהיו שלו ממילא, ורק למ"ד דשינוי אינו קונה אמרינן, דכמו דלא דרשינן כעין שגזל לענין דליכא והשיב אם לא הוי כעין שגזל, הכא נמי לא דרשינן לענין דיצטרך לשלם דמים ולא ש"כ.

גמ' בהכחשה דהדר – **בבעה"מ** לק' צ"ו ב' כ' דכיון דהלכה כרשב"א, ממילא דמבואר דשינוי החוזר לא קני, וכ"כ **הרא"ש** לעיל, **והחזו"א** לעיל ולק' צ"ה ב' אות ה' הק', דהא כיון דגם אם קונה היינו רק מדרבנן ומשום תקנת השבין, זה שייך רק גבי שינוי למעליותא דיזכה בגזילה, אבל בכחש דהוי לגריעותא לא מהני שינוי החוזר אף מדרבנן לענין דלא יוכל לומר הרש"ל, אמנם **במלחמות** על הבעה"מ מבואר, דיש להביא ראיה ממה דאמר דבשבחה נוטל השבח והיינו השבח לבד ומשום דהוי שבח החוזר, וכמו דבכחש היינו בכחש דהדר, וא"כ מבואר דגם בשינוי החוזר אינו זוכה בעיקר הגזילה, ובלמחמות שם כ' לדחות, דדוקא שבח של פיטום דהדר ממילא לא קונה, אבל מה דבעי מעשה אדם כדי לחזור, י"ל דזה קונה מדרבנן.

**צד' ב'**

תוד"ה ותנן – **באו"ש** בפ"ב מגזילה הי"ד כ' לישב, דיש מקום לחלק בין שינוי למעליותא דבזה לא יקנה, דאמרינן דכמו כן היה יכול להיות מושבח ביד הבעלים, משא"כ בגריעותא הרי יכל הבעלים למוכרו מיד קודם שנפסד, וא"כ הוי הגריעותא מחמת גזילת הגזלן, וי"ל דמשום הכי אינו יכול לקיים בזה והשיב ובעי לשלם כשעת הגזילה, **ובחי' הגרי"ז** [סטנסל] בתמורה ו' א' כ' לישב לפי המבואר לעיל בע"א, די"ל דחלוק דין שינוי לענין קנין, מדין שינוי לענין דלא יוכל לומר הרש"ל, דמהאי טעמא י"ל, דאף דס"ל דשינוי אינו קונה, מ"מ גם אינו יכול לומר הרש"ל, ומשום הכי משלם כשעת הגזילה, אמנם לפ"ז יק' מהגמ' לעיל, דמבואר דאי שינוי לא קונה, גם אמרינן דיכול לומר הרש"ל בכל ענין, ונתבאר משום דילפינן מחד קרא, וא"כ הכא דבעי לומר דלרי"ו שינוי אינו קונה כלל, גם לענין הרש"ל צריך להיות הדין דלא יצטרך לשלם כשעת הגזילה.

**ובתו"ח** לק' צ"ה א'כ' לת', די"ל דס"ל כרב לק' צ"ו ב' דאפיך למתני', ורבנן אמרי דבעבדים אומר לו הרש"ל, וי"ל דלדבריהם דר"מ אמרו, ולדידהו ס"ל דבכולהו אומר לו הרש"ל וכמו דבעי לומר הכי בשי' ר"מ לק' צ"ה א', **ובכוס הישועות** העיר על תי' התוס', דכיון דרי"ו אמר דואם תאמר משנתינו, הרי מוכח דלא ניחא לי' לחלוק על המשנה.

גמ' והתנן לא הספיק וכו' – **בתורי"ד** מבואר דשם לא שייך תקה"ש כיון דהוא פטור לגמרי, וכיון דאינו צריך להחזיר הרי אין כאן תקנה, דרק אם בעי לשלם יש כאן תקנה דישוב וישלם רק הדמים, אבל אם יפטר לגמרי הרי אין כאן תועלת בתקנה.

גמ' דהוה לי' שינוי החוזר לברייתו – **הרי"ף** לק' צ"ו ב' כ' דאין הלכה כרי"ו, אלא כר"פ וכר"א דמוקי מתני' בשינוי שאינו חוזר, אבל שינוי החוזר אינו קונה אפילו מדרבנן וכמשנ"ת לעיל צ"ג ב', **והבעה"מ** כ' דגם רי"ו דמוקי למתני' בשינוי החוזר לא ס"ל הכי להלכה, וא"כ שפיר י"ל גם לדידן דמתני' איירי בשינוי החוזר, **והמלחמות** הק' עליו, דכיון דגם אם נבאר כרי"ו מ"מ להלכה לא הוי כמתני', לאיזה צורך יש לנו לפסוק דמתני' מיירי בשינוי החוזר, ועוד הק' דהא רי"ו ס"ל דהלכה כסתם משנה, ואם מוקים למתני' בשינוי החוזר, בהכרח דגם ס"ל הכי להלכה דשינוי החוזר קונה מדרבנן, **ובחזו"א** לק' צ"ה ב' באות ה' כ', דמ"מ י"ל דלדידן לא יהיה הלכה כסתם דמתני', כיון דשמואל אמר דהלכה כרשב"א וכמשנ"ת בע"א, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** כ' דגם רי"ו דמוקי בשינוי החוזר, היינו רק לענין השבח דהשבח הוי דידי', אבל עיקר הגזילה הוי של הנגזל, וכ"כ **בבי' הגר"א** סשנ"ד סק"ב, ושי' **הראב"ד** דגם השבח חוזר לנגזל, ועוד יתבאר לק' צ"ה ב' בע"ה.

א) גמ' אין מקבלין וכו' – **הרמב"ם** בפ"ד ממו"ל הי"ג כ', דמהכא מוכח דמהני מחילה בריבית, והיינו דס"ל דמה דאין מקבלין היינו שימחול לו על הריבית, [וכ"כ בפ"א מגזילה הי"ג דעוזרין אותו ומוחלין לו], והביא שם שי' מקצת גאונים דלא מהני מחילה, **והראב"ד** בהשגות שם כ', דמה דהכא אין מקבלין הוא כדי להדריכם בתשובה, ועיין **באבנ"ז** חיו"ד סקמ"ו דכ' דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשוא"ת, **ובהג"מ** אות ע' כ' בשם **סה"מ** דהכא הפקיעו ממון הלוה, ומשום הכי מהני, **ובבי' הגר"א** סק"ס סק"ז כ' דמ"מ ראית הרמב"ם נכונה, דהא מבואר בסמוך דיש לו דין להחזיר לצאת יד"ש, ובכל זאת אין מקבלין ממנו, ועל כרחך דמהני הא דאין מקבלין גם לפטור מחיוב יד"ש, והיינו משום דהוא מוחל וכמש"כ הרמב"ם.

רש"י ד"ה אין רוח – **הנ"י** כ' כרש"י, **והמהרש"א** מעיר אמאי לא מבאר כפשוטו דאין דעת חכמים נוחה ממנו, וכמו דמבאר בב"מ מ"ח א' לענין אם אינו עומד בדיבורו, וכ' דיש לישב, ונראה דס"ל דדוקא כאן מבאר רש"י הכי, **ובפרישה** ביו"ד סקס"א סקי"א הביא פי' רש"י והנ"י, וכ' דבב"מ פירשו באופן אחר וכמשנ"ת, **ובסמ"ע** סשס"ו סק"ג כ' כדברי רש"י כאן.

גמ' אין מקבלין – **בטור** סשס"ו כ', דמיהו אם רצה לצאת ידי שמים ולהחזיר, אין ב"ד מוחין לנגזל מלקבל ויכול לקבלה, וכ"כ **בשו"ע** בס"א אלא דלא סיים דיכול לקבלה, **והב"ח** **והיש"ש** מבארים דברי הטור, דמיירי דאומר דאינו בא להחזיר בדרך פרעון אלא לצאת יד"ש, ובזה יכול לקבל לכתחילה, והיש"ש הק' על הטור, דבגמ' בסמוך אמרינן דמחזירין לצאת יד"ש, ומשמע דעל זה אמרינן דמ"מ אין מקבלין, **ובסמ"ע** סק"ד ביאר, דאם אחר שלא קיבל ממנו ומחל לו, אמר לו דמ"מ אני רוצה ליתן לצאת יד"ש, אזי אין מוחין בידו ויכול לקבלו, **ובמל"מ** בפ"ד ממו"ל ה"ה גם כ' הכי בביאור הטור, אך הק' על הלשון דאין מוחין, דהא זה הוי גם בתחילה דמחזיר לו דהדין דאין מוחין בידו לקבל, דמבואר רק דאין רוח חכמים נוחה הימנו, וביותר יל"ע בשו"ע דלא סיים ויכול לקבלה, **ובב"ח** מבואר דאם בא לשלם משום עיקר הדין מוחין בידו, **ובגדו"ת** שער מ"ו ח"ד דין ד' מבאר כונת הטור, דבאמת גם אם בא לצאת יד"ש אין לו לקבל, אלא דאין מוחין בידו, והק' דאמאי כ' הטור דיכול לקבלה, וכ' דאפשר דכונתו דאין איסור בזה, אלא דאין רוח חכמים נוחה, [וניחא יותר לפי דברי רש"י דאין רוח חסידות וחכמה בקרבו], **וביש"ש** כ' דגם אם אומר לו דנותן לצאת יד"ש, מ"מ אין לו לקבל, וכ' דמ"מ אם בוכה ומתחנן לו שיקבל, אזי מצוה לקבל.

גמ' שם – **הש"כ** בסשס"ו סק"א כ' בשם **ספר חסידים**,דאם הוא בעל חוב יש לו לקבל כדי לפרוע חובו.

תוד"ה בימי – בשי' ר"י כ' **הרשב"א** דאינו מחוור, דאדרבה בגזלן עתיקא יש לקונסו, וכמו דאמרינן לק' צ"ו ב' דכיון דגזלן עתיקא הוא יש לקונסו, ועוד הק' דא"כ מה מק' הגמ' מהא דהניח להם אביהם מעות של ריבית, הא י"ל דשם לא מיירי במלוה דעסקו בכך, וכ' די"ל דאה"נ דהוה מצי לשנויי הכי אלא דעדיפא מישב, **והרא"ש** כ' דשם משמע דמיירי בעסקו בכך, דחזינן דעד מותו נתעסק בריבית, **ובגדו"ת** שער מ"ו חלק ד' דין ד' כ', דאם לא היה עסקו בכך, איך נשאר לו מעות מסויימים דבאו לו בריבית, ואי מיירי דאירע דהלוה בסמוך למיתתו זהו דוחק, **ובפנ"י** כ' דמשמע דעיקר המעות שהניח, היו של ריבית.

בא"ד – **בש"מ** בשם **הרמ"ה וה"ר יהונתן** מבואר כמו דכ' התוס' לדחות, דדוקא אם בא מעצמו, וכן נראה **בבעה"מ** שכ', מה דקתני חייב להחזיר משמע גם בדרך תשובה, ומשה"ק התוס' דמה מק' מהא דהגזלנים ומלוי בריבית, כ' **בתו"ח** די"ל דכיון דקתני לשון מחזירים ולא דמוציאין מידם, נראה דמיירי בבאים מעצמם, ומשה"ק דכל אדם יערים, כ' דדרך דהנגזל תובעו מיד בב"ד, וכבר אינו בא מעצמו, ומדברי **הראב"ד** בהשגות על בעה"מ מבואר, דהבעה"מ בא לישב גם אמאי לא מק' ממתני', דרק מק' מהיכי דקתני חייב, דמשמע גם בדרך תשובה וכמשנ"ת, והק' דאמאי לא הק' ממתני' דבב"מ ל"ז א', דקתני דגזלתי לאחד מנה, נותן מנה לזה ומנה לזה, ושם מיירי בלצאת יד"ש דהיינו בעל תשובה, ויל"ע דהא מבואר בגמ' דבאמת צריך להחזיר לצאת יד"ש, וא"כ אי מיירי בלצאת יד"ש, הרי ניחא גם בבא לעשות תשובה, ונראה דמ"מ יש להק' דלא קתני דאין מקבלין.

**הרי"ף** הביא הגמ', ומבואר דלא כר"ת דהוי רק לדורו של רבי, **והרא"ש** כ' בתחילת דבריו כמש"כ התוס' לדחות, דדוקא אם בא מעצמו, וכ' דעוד י"ל כר"י דדוקא אם עסקו בכך, **והנ"י** כ' דשי' הרא"ש דבעי לתרוייהו, וכן מבואר ביש"ש ובעוד אחרונים, וכ' **הב"ח** דצ"ל דמש"כ ועוד, י"ל אין כונתו דהוי דרך נוספת, אלא כונתו דגם י"ל דמיירי בעסקו בכך, ובא להוסיף על מש"כ בתחילה, **והנ"י** כ' בתחילה כר"י דדוקא אם עסקו בכך, וכ' בשם **הרא"ה** משם רבותיו, דדוקא אם באו מעצמם, וכ' דנראה דאכתי בעי לתי' ראשון, דאי לאו הכי יק' משה"ק התוס' דכל אדם יגזול ויחזיר ולא יקבלו ממנו ויהיה קלקול מתקנה זו, ובעי לתרוייהו, **וברמב"ם** פ"א מגזילה הי"ג כ' דאם בא מאליו, וכ' **הה"מ** דאפשר דכונתו כהרמ"ה דדוקא אם בא מעצמו, **ובטושו"ע** סשס"ו ס"א מבואר דבעי לתרוייהו, גם שעסקו בכך וגם שבא מעצמו.

**הה"מ** על הרמב"ם שם כ', דנראה לו די"ל דאע"פ דאין מקבלין, מ"מ אם הנגזל תובעו בב"ד ב"ד מוציאין מידו, **והלח"מ** הק' דא"כ מה מק' מהברייתא לק', וכ' דצ"ל דמשמע לגמ' דמיירי דבא מעצמו להחזיר ולא בתובעו הנגזל.

ב) רש"י ד"ה חייבין – **בגדו"ת** שער מ"ו חלק ד' דין א' הק', דאמאי רש"י מבאר כרמי בר חמא לק' קי"ב א' ולא כרבא שם, דאמר דבאמת רשות יורש לאו כרשות לוקח, ומה דאינם חייבים להחזיר, משום דרק לדידי' אזהר רחמנא להחזיר ולא ליורשיו, **ובמל"מ** בפ"ד ממו"ל ה"ד כ' לישב, דהיה ק' לרש"י אמאי לא משני דנקט בנים לרבותא, דאע"ג דלא שייך בהן התקנה שלא להחזיר כמש"כ בתוד"ה אי, וס"ל דהגמ' סברה, דעל כרחך לא לזה אתיא, דעיקר הדין אינו צריך דכבר אשמועינן לה התנא בריש הגוזל ומאכיל וכשי' רמי בר חמא שם, ועל כרחך דאתיא לדיוקא דהא אביהם חייב, ומשום הכי הוצרך לבאר הכא כרמי בר חמא, דהא לרבא שם מבארים המשנה באופן אחר, דהא בגזילה באמת ליכא להאי דינא, וא"כ יק' דאמאי לא משני דלרבותא נקט בנים, **והשעה"מ** בפ"א מגזילה הי"ג כ' לישב, דלכאורה הוה מצי בגמ' להק' יותר, דמדקתני ריבית משמע הא גזילה חייבין להחזיר ומבואר דליכא להתקנה, [עיין בסמוך בתוד"ה אי, דהשעה"מ ס"ל דמן הדין דיהני התקנה גם לגבי הבנים], אמנם זה קו' רק לרבא דסובר דהטעם בברייתא דבריבית הוי החיוב רק על האב, אבל לרמי בר חמא דאין חילוק בין גזל לריבית ותרוייהו משום שינוי רשות, אין לדייק מדלא נקט גזילה דהא הוי חד דינא, ומשום הכי פירש רש"י הסוגיה כרמי בר חמא, **ובחי' הגרע"א** כ' לישב, דהיה ק' לרש"י דאמאי לא משנינן, דהא אביהם חייב לצאת יד"ש וכמשה"ק בתוד"ה הא, וס"ל לישב דאי לצאת יד"ש גם הבנים חייבים [עיי"ש מש"כ בב' אופנים], אמנם כל זה לרמי בר חמא דס"ל דבאמת גם יש חיוב על היורשים, ורק דהם קנו הריבית משום יאוש ושינוי רשות, אבל לרבא גם לצאת יד"ש אינם חייבים, כיון דעיקר החיוב לא הוי אלא על האב ולא על היורשים.

תוד"ה אי – מש"כ ומשני בשלא הספיק, ומקבלין דלא שייכא תקנה גבי בנים, כ' **במהדו"ב** דזהו לפי תי' הראשון, אבל לפי תי' השני דדבר מסויים מקבלין אי"צ לזה, דגם מאביהם מקבלים דבר מסויים.

בא"ד – **המל"מ** בפ"ד ממו"ל ה"ד כ', דבתוס' הכא מבואר דגבי בנים ליכא להתקנה דאין מקבלין, והם צריכים לשלם, **והשעה"מ** בפ"א מגזילה הי"ג כ', דהתוס' לא מיירו אלא היכי דאומרים להם להחזיר משום כבוד אביהם דיקבלו מהם, כיון דגבי' דידהו לא שייך התקנה, אבל להחזיר מעיקר הדין גם הבנים פטורים, דכיון דהיה תקנה גבי אביהם, כבר זכה אביהם בממון והפקר ב"ד הפקר, והנה לעיל נתבאר דברי הרמב"ם, דמה דמהני מה דאין מקבלין הוא משום מחילה, וא"כ כל זמן דלא החזיר ולא מחל לכאורה אכתי איכא להחיוב.

בא"ד – **בבי' הגר"א** ביו"ד סקס"א סק"ז מעיר על תי' השלישי, דא"כ אמאי מק' זה אחר דאמרינן דמיירי בעשה תשובה דאי לאו הכי אינו עושה מעשה עמך, ונראה דהיינו דגם בלא זה יק', דכיון דלא חש לכבודו גם לבנים אין לחוש.

גמ' אקרי כאן וכו' – **הטור** ביו"ד סר"מ מביא שי' **הרמב"ם**,דבאב רשע גם יש חיוב לכבדו, ואע"פ שפטור על מכתו וקללתו, והק' עליו מהכא, דמבואר דאם אינו עושה מעשה עמך אינם חייבים בכבודו, **והב"י** שם כ' לישב, דבאמת הכא לכאורה לא יצטרכו להחזיר, כיון דכבוד אב הוי משל אביהם ולא משל עצמם, אלא דאי היה דעתו להחזיר, הוי כמו דכבר החזיר ויש לנו לומר דיחזירו כאילו לא ירשו ממון זה, אבל אם לא היה דעתו להחזיר, לא יצטרכו להחזיר משום דכיבוד אב לא הוי משל עצמם, **והט"ז** שם בסקי"ז תמה על זה, דהא בגמ' מק' משום דאינו עושה מעשה עמך, ולא משום דהוי משל עצמם, **ובפנ"י** כ' לישב, דבדבר עצמו שעבר בו ולא חש לכבודו אין דין לכבדו, ומשום הכי מק' דאינו עושה מעשה עמך בזה, ואין דין לכבדו בזה.

גמ' שם – **הפנ"י** כ' דמסתבר דדוקא אם עושה כך בקביעות, אבל בפעם אחת לא מקרי אינו עושה מעשה עמך, אמנם לפי דברי **הרשב"א** שנתבאר לעיל בתוד"ה בימי, דהק' על ר"י דמנ"ל להגמ' לומר דהניח להם מעות מיירי בעסקו בכך, מבואר דניחא לי' שפיר לבאר הברייתא גם במי שהלוה פעם אחת, ובכל זאת מק' הגמ' דלא אקרי עושה מעשה עמך, **ובק"ש** אות ק"ד הביא, **דבש"כ** ביו"ד סרנ"א סק"א מבואר כהפנ"י, דבפעם אחת לתאבון לא יצא מכלל עמיתך, אך הק' דמה מק' הגמ' ביבמות כ"ב ב', על ממזר דחייב בכבוד אביו דאינו עושה מעשה עמך, הא אפשר דלא בא על הערוה אלא פעם אחת, והביא **דביראים** מצוה קנ"ו גם מבואר, דבפעם אחת יצא מכלל עמיתך כל זמן דלא עשה תשובה.

גמ' מאי ניהו – **התוס'** בב"מ ס"ב א' מק', דאמאי לא משני דמש"כ שגבו קאי רק על מלוי בריבית, ובאמת הוי גזלנים דבר בפנ"ע, וכ' דאכתי יק' דגזלנים פשיטא, **והתורי"ד** כאן כ', דא"כ צריך לשנות קודם, מלוי בריבית אע"פ שגבו ואח"כ גזלנים.

גמ' לצאת יד"ש – **הב"ח והפרישה** ביו"ד סקס"א סק"י **והש"כ** שם בסקי"ג הביאו תשובת **הריב"ש**,דהוא חייב להחזיר כדי לצאת יד"ש, אלא דאין מקבלין, וגם גבי ריבית הוי הכי, **ובטושו"ע** הוזכר זה לגבי גזילה בסשס"ו ס"א, ועיין בישועות יעקב מש"כ לומר דריבית חלוק מגזילה, **ובשערי דעה** סק"ו כ' העיר **דהרי"ף והרמב"ם** לא הזכירו זה, וכ' לומר דס"ל, דלמסקנא דאמרינן דבגזילה קיימת בעי להחזיר ואפשר לאוקמי ברייתא בגזילה וריבית קיימת, תו לא אמרינן כתי' הגמ' דמחזירין לצאת יד"ש, ועיי"ש שכ' דהיה להם הכרח מסוגיה דב"מ ס"ב א', דלמסקנא אינו חייב אף לצאת יד"ש.

ג) גמ' יעשה בהן צרכי רבים – **ברא"ש** מבואר גם בזה דהוי בגזילה קיימת, אמנם **בטושו"ע** סשס"ו ס"ב לא הוזכר בזה, דהוי רק בגזילה קיימת, **והב"ח** כ' דסמכו על מש"כ לעיל גבי גזילה ביודע ממי גזל, דיחזיר דוקא אם גזילה קיימת, אמנם **בפ"ת** סק"ב הביא מתשובת **שיבת ציון** סקי"ב, דהכא גם באין גזילה קיימת הדין דחייב לעשות בזה צרכי רבים, ומשום דדוקא ביודע ממי גזל, יכול להחזיר לו והוא לא יקבל ממנו אלא ימחול לו ויפטר מחובו, אבל הכא דאינו יודע ממי גזל ואין הנגזל לפנינו שימחול, אין לו תקנה אלא א"כ יעשה צרכי רבים, וזהו כמשנ"ת לעיל דעת הרמב"ם דהוכיח מהכא דמהני מחילה בריבית, דאי לאו הכי אמאי אין מחזירין, ועיי"ש בתשובה מש"כ לבאר, דקו' הגמ' מסיפא דיעשה צרכי רבים, היינו דכיון דסיפא הוי מעיקר הדין כיון דלא שייך דאין מקבלין, גם רישא הוי כהאי גונא.

**צה' א'**

גמ' כאן בגזילה קיימת – **הרמב"ם** בפ"ד ממו"ל ה"ה כ' גבי ריבית, אם הוא דבר מסוים והרי הוא בעצמו, **ובגדו"ת** שער מ"ו חלק ד' דין ד' כ', דכונתו דברבית תרתי בעינן, שיהיה הדבר עצמו בעין וגם שיהיה דבר מסויים, אבל אם אינו הוא עצמו בעין אף על פי שהיה דבר מסויים, או שאינו דבר מסויים אף על פי שהוא עצמו אין חייב להחזיר, וכ"כ **המל"מ** על הרמב"ם שם **ובנקה"כ** ביו"ד סקס"א על הש"כ בסקי"א, **והטושו"ע** שם ס"ז גם כ' דאם היה דבר מסוים יחזיר, **ובפרישה** סק"ט כ' בתחילה, דמש"כ דבר מסוים הוא לאו דוקא, דהא גבי גזילה לא בעי אלא גזילה קיימת, וכ"כ **ברי"ו** נתיב ח' בח"א דגם גבי ריבית תלוי אם הוא קיים, **והש"כ** בסקי"א הביא דברי הפרישה, **ובנקה"כ** כ' דדברי הפרישה דחוקים, וכ' דבאמת חלוק ריבית מגזילה, והטעם לכך הוא דריבית כיון דבא לידו מדעת הלוה אין לקבל ממנו אלא דבר מסוים משא"כ בגזילה, **ובמל"מ** שם כ' לומר, דבגזילה ג"כ דבעי להחזיר אם הוא בעין, זה דוקא קודם שזכה בו הגזלן, אבל אם כבר זכה הוי כאינו קיים כגון אם נשתנית הגזילה, ומשום הכי בריבית דמיד זוכה בזה הוי כאין גזילה קיימת, ורק בדבר מסוים בעי להחזיר אפילו שכבר זכה, **וברע"א** מבואר דזה גם כונת הש"כ, **ובשערי דעה** שם סק"ה כ' דמ"מ **ברי"ף וברא"ש** נראה, דגם בריבית תלוי באם הוא קיים ולא באם הוי דבר מסוים.

**בפרישה** שם כ' דגם י"ל, דבאמת בעי דוקא דבר מסוים, ומה דלא הוזכר זה גבי גזילה, הוא משום דסתם גזילה הוי במטלטלין והם דבר מסוים, משא"כ ברבית הוי במעות דאינם דבר מסוים, ומשום הכי הוצרך לבאר דדוקא דבר מסוים, **ובמל"מ** שם כ' דלא כל מטלטלין הוי דבר מסוים, אלא פרה וטלית וכיו"ב, וא"כ אי אפשר לומר כדברי הפרישה.

ובמה דמבואר במל"מ דאם כבר זכה חשיב דבר שאינו מסוים, הנה **בש"מ** בשם **הרמ"ה** מבואר לאו הכי, אלא דגם אם נשתנית הגזילה וקנה בשינוי, מ"מ חשוב גזילה קיימת, וביאר דדוקא אם אינו בעולם תקנו דלא יחזיר משום דקשה גזל הנאכל, וגם מדברי **הראב"ד** בסמוך על תוד"ה כאן מבואר, דאפילו חילופי הגזילה בעי להחזיר וכל שכן אם רק קנה הגזילה, **והגרע"א** כשהביא דברי המל"מ, הביא דבש"מ מבואר לאו הכי, וכ' דכן נראה לפום ריהטא.

תוד"ה כאן – **הראב"ד** כ' דלא בעי דוקא גזילה קיימת, אלא הוא הדין אם יש לחילופי הגזילה דיחזיר, וכ' דלפ"ז ניחא רועין, **והרשב"א** כ' דמשכחת לה ברועה בהמות של עצמו, כגון דלקח עמיר להאכיל לבהמתו.

גמ' והרי מריש וכו' – **במהדו"ב** מעיר, דנימא דגם בגזילה קיימת הדין דיכול להחזיר דמים, וכ' דכל עיקר החילוק הוא, דאם הגזילה קיימת יחזיר ויוציא הגזילה עצמה מתחת ידו, אבל לענין דמים אין לחלק בזה, והנה בתי' הגמ' מבואר **ברש"י** דמ"מ דמים בעי לשלם, וכן מבואר **ברשב"א ובנ"י** והביא ראיה מגמ' בסוכה עיי"ש, **ובתו"ח** כ' לומר דאחר שתקנו דרק בגזילה קיימת, גם דמים לא יהיה חייב, דהתקנה היא רק דחייב להחזיר הגזילה עצמה, והכא דאין מחזיר הגזילה עצמה ממילא דנפטר לגמרי, ולכאורה דברי המהדו"ב אתי שפיר רק לפ"ד התו"ח, אבל לפי דברי רש"י והראשונים דחייב דמים, מבואר דגם חייבו הדמים היכי דאין חייב הגוף, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** מבאר קו' הגמ', דמשמע מדרב נחמן דחייבו להחזיר הגזילה עצמה ולא סגי דיחזיר דמים, ועל זה מק' ממריש, דמבואר דתקנו דגם יוכל להחזיר הדמים.

א) במתני' משלם דמי פרה העומדת לילד – שי' **רש"י** דרק הולד והגיזות הוו של גזלן, אבל פרה עצמה חוזרת לנגזל, וכמבואר בד"ה גזילה ובכמה מקומות, ושי' **הבעה"מ והרא"ש** דהוי שינוי גם לגבי הפרה והכל של גזלן ורק משלם דמים, **ובמלחמות ובראב"ד** בהשגות על בעה"מ **ובנ"י** מבואר כשי' רש"י, ובשי' **התוס'** מבואר **בבי' הגר"א** סשנ"ד סק"ב **ובקצוה"ח** סש"ס סק"ד דס"ל כהרא"ש, אמנם **בשעה"מ** בפ"ב מגזילה ה"ו מבואר דאין זה מוכרח, **ובתוס'** בב"מ מ"ג ב' נראה מבואר כהרא"ש, **ובטור** סשנ"ד **וביש"ש** מבואר כהרא"ש, ועיין **בנתה"מ** סרע"ח סק"ב דכ', דמה דהכא קונה הגיזות אף דאינו קונה גוף הפרה, הוא רק משום תקנת השבין, ולכאורה לגבי הגיזות הוי שינוי גמור וקונה מעיקר הדין, ולא מצינו כן בראשונים דהוי רק מתקנת השבין, מלבד שי' הרמב"ם דזוכה רק אחר יאוש.

ושי' **הרמב"ם** בפ"ב מגזילה, דכל מה דזוכה הגזלן בשבח של גיזות וולדות, מיירי דוקא בשבח שאחר יאוש וכמשי"ת בסמוך בע"ה, ובה"ו שם כ' הרמב"ם, דאם גזל פרה ונתעברה אצלו וילדה דהולדות של גזלן, ובה"ז כ' דאם גזל פרה מעוברת וילדה משלם דמי פרה העומדת לילד, **ובטור** שם מבואר דשי' הרמב"ם דהלידה מהני לזכות גם בפרה עצמה אם גזלה מעוברת, **ובב"ח** שם נראה דדוקא היכי דגזלה מעוברת, אף דשי' הרמב"ם דלא חשיב שינוי, מ"מ הוי שינוי קצת דאחר יאוש מהני לזכות גם בגוף הפרה, אבל היכי דגזלה ריקנית, כיון דמחזירה כמו שגזלה לא מהני לזכות בפרה עצמה, **ובפרישה** סק"א **ובסמ"ע** סק"ב כ' לחלק, דהיכי דלא היתה מעוברת כלל, כיון דמה שגזל חוזר לבעלים הדין דבעי להחזיר הפרה עצמה, אבל היכי דהיתה מעוברת דכבר אינו מחזיר הגזילה כמו שהיא שהרי העובר אינו חוזר, וכן בגיזות היכי דיש מקצת גיזות על הרחל בשעת הגזילה, דאינו מחזיר אותם גיזות דזוכה בהם משום תקה"ש אחר יאוש, בזה אמרו דגם הפרה עצמה לא תחזור, **ובט"ז** שם כ', דכל מש"כ דהפרה עצמה הויא של גזלן, זהו רק אם הנגזל רוצה בכך, אבל בעל כרחו לא, וזהו כשי' הרמב"ם דהיכי דהיה שבר שאינו קונה הגזילה, הבעלים יכול לומר דיטול השברים ויתן דמים, ויכול לומר דרוצה השברים וכמשנ"ת לעיל צ"ד א', והכא נמי הכא כיון דאינו מחזיר לו הולד, נמצא דיש חלק מהגזילה דאינה חוזרת לו, ודמי לשבר דיכול לומר דאינו רוצה הגזילה אלא יחזיר לו דמים, **ובמאירי ובש"ג ובלח"מ** בה"ז שם **ובש"כ** סק"ג **ובבי' הגר"א** סק"א וב', מבואר דשי' הרמב"ם דלעולם גוף הפרה חוזרת לנגזל.

במתני' שם – **ברא"ש** מבואר דמה דילדה או נגזזה הוי שינוי גמור, ולא חשיב דהוי שינוי החוזר משום דיכולה להתעבר שוב ולהתמלאות גיזות שוב, כיון דהוי דבר אחר, והרי גם אחר זה אכתי ישאר להולד והגיזות הראשונות בעולם, וא"כ שינוי זה לא הדר, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, ובתוס' בע"ב בד"ה בשבח כ' בשם ר"ת גם, דהוי שינוי דלא הדר, ובתחילת דבריהם כ' דשבח שלא על גבי גזילה הוי דגזלן, או משום דהוי שינוי גמור או משום תקנת השבין, **ובבי' הגר"א** סשנ"ג סק"ו כ', דשי' הר"י בתוס' בע"ב דגם ילדה וגזזה הוי שינוי החוזר, **ובחזו"א** בע"ב באות א' הק' עליו, דגם להצד דכתבו תוס' דהוי משום תקנת השבין, זהו משום דס"ל שם לומר, דרבי יהודה ס"ל דשינוי אינו קונה, אבל לא דס"ל דהוי שינוי החוזר, וכ"כ **הפנ"י** שם, **ובתור"פ** שם בתי' השני כ' לחלק בין ילדה לנתעברה, דזה הוי שינוי החוזר וזה הוי שינוי שאינו חוזר, אמנם בתי' הראשון לא מחלק בזה, ויל"ע האם זהו משום דס"ל דגם ילדה הוי שינוי החוזר, או דמטעם אחר לא מחלק בזה עיי"ש, ובשי' **הרמב"ם** דרק אחר יאוש זוכה בולדות וגיזות, כ' **הסמ"ע** בסשנ"ד סק"א **ובבי' הגר"א** שם סק"ב, דס"ל דהוי שינוי החוזר ומשום הכי לא קני, **והט"ז** שם כ' דטעמו משום דחשיב רק קצת שינוי בצורה ולא הוי שינוי מעליא, אבל מודה דלא הוי שינוי החוזר.

**ברא"ש** מבואר דגם היכי דהיתה ריקנית ונתעברה וילדה, חשיב שינוי בכל הפרה וכולה של גזלן, וכן מבואר מדברי **הטור** בסשנ"ד, [עיין בפרישה שם ד"ה ומ"ש], אמנם **היש"ש** כ', דבזה כיון דעכשיו הויא הפרה כעין שגזלה אין כאן שינוי בפרה, ובעוד שהיא מעוברת הוי שינוי החוזר, וא"כ אינו זוכה אלא בולד ובגיזות, והנה **במלחמות** כ', **דהבעה"מ** דייק מדלא קתני בסיפא דמשלם דמי פרה, דבפרה מעוברת וילדה הדין דזוכה גם בגוף הפרה, **ובשעה"מ** בפ"ב מגזילה ה"ו ביאר כונתו, דבסיפא מודה הבעה"מ דהפרה חוזרת בעיניה וכשי' היש"ש, וזהו דמייתי ראיה דמשום הכי לא קתני בסיפא דמשלם דמי פרה, משום דבאמת הפרה עצמה חוזרת, משא"כ ברישא דהפרה עצמה של גזלן, קתני דמשלם דמי פרה העומדת לילד, אמנם כ', דממש"כ המלחמות שם, דמש"כ הבעה"מ שכל מה ששנינו משלם כשעת הגזילה, היינו דגוף הגזילה הוי של גזלן ומחזיר רק דמים וכו', נראה דגם בסיפא דגזל ריקנית וילדה הוי הגוף של גזלן, דהא קתני משלם כשעת הגזילה, וכ"כ **הקצוה"ח** סש"ס סק"ד דשי' הבעה"מ כהרא"ש, ועיין **בחזו"א** בע"ב סק"ד מש"כ לבאר בדברי הרא"ש, אמאי חשיב שינוי בגוף הפרה אף דגזלה ריקנית.

**במלחמות ובראב"ד** בהשגות כ' לשי' דהפרה חוזרת בעיניה, דהא דקתני דמי פרה העומדת לילד היינו לענין הולד, דמשלם דמי הולד כמו שהיה שוה בזמן שהפרה היתה עומדת לילד, **והתיו"ט** מק' אמאי לא קתני דמשלם כשעת הגזילה, **ובשעה"מ** שם כ', דכמו דכ' הרא"ש לק' דקמ"ל דמשלם כמו דהפרה עומדת לילד ולגדל העובר, ולא שעומדת לשחיטה דאז העובר שוה פחות, הכא נמי י"ל לשיטתם, דקמ"ל דשמין העובר כמו דעומד ליולד, ולא כעומד לשחיטה קודם הלידה.

תוד"ה משלם – **ברא"ש** מבואר בכהאי גונא דכ' התוס', דאינו משלם אלא כמו שהיתה שוה בשעת הגזילה, וכך היא הגירסא בתוס' וכמבואר **במהרש"א** ובעוד אחרונים, **ובהג' הגר"א** גרס בתוס' דהוי של נגזל, וכן מבואר **בתוס'** בב"מ מ"ג ב' וכמש"כ שם **בש"מ** בשם **גליון**, [**ובפנ"י** שם כתב דיש מקום לדחות הראיה מדבריהם, ולפי דבריו צ"ל, דמש"כ התוס' שם דזוכה אחר שינוי, היינו דאז זוכה בשבח שמשעת גזילה, ולא נראה הכי בדבריהם עיי"ש], **וברשב"א** וכן **בתורי"ד** בע"ב מבואר דלא כהרא"ש, אלא דהוי דנגזל, [**ובחי' רמ"ש** כ' דכן מבואר גם **ברש"י** בע"ב בד"ה דרבי], ומבואר בדבריהם דמ"מ אם גזלה ריקנית, אז הדין דכל הולד של הגזלן, [וכ' התורי"ד, דגבי גיזות לעולם הוי של נגזל כשעה הסמוכה לגזיזה, דשם לא שייך גזלה ריקנית דלעולם נשאר מעט צמר על גבי הרחל], **וביש"ש ובסמ"ע** סשס"ב סקט"ז כ' כהרא"ש.

**הרא"ש** כ' דלא דמי לתברא או שתייה דמבואר לעיל ס"ה א' דמשלם כשעת השבירה, דשם איבדה מן העולם דבאותה שעה נעשה גזלן, אבל היכא דהגזילה בעולם אלא שנשתנית וקנאה באותו שינוי משלם כשעת הגזילה, וכ' דגם אי נימא דדמי לתברא, מ"מ זהו דוקא בגזזה דעושה מעשה, אבל בילדה דהוי ממילא הרי דמי לנתעברה מעצמה דמשלם כשעת הגזילה, וכיון דגבי לידה על כרחך דהכונה דמשלם לפי שעת הגזילה הכא נמי גבי גיזה, **ובפנ"י** בב"מ מ"ג ב' **ובעונג יו"ט** סכ"ט מבואר דכונת הרא"ש, דהיכי דקונה ע"י שינוי הדין דזוכה בגזילה למפרע, ומשום הכי משלם כשעת הגזילה, ולשון **היש"ש** דהוי כאילו ניקנית לו מיד כשבאתה לידו, **ובחי' הגרש"ש** סל"ט אות ה' העיר בזה, דמה דזוכה למפרע על כרחך היינו דאמרינן, דכל שאינו מקיים והשיב לבסוף, הוי דידי' לגמרי משעת גזילה, וא"כ אמאי בתברא דאינו מקיים והשיב אינו זוכה למפרע, ומאי נפ"מ אם קונה הגזילה לבסוף או לא, וכ' לבאר בדברי הרא"ש, דכל שזוכה לבסוף ע"י שינוי, אמרינן דזה היה לו כבר מתחילה, דהרי בקניני גזילה הדין דיקנה לו ע"י שינוי, וא"כ אין לחייבו על מה דזוכה בשינוי, דזהו זכותו משעת גזילה, **ובאמ"מ** בסל"ב אות ד' בהגה"ה ובאות כ"ב כ', דמה דקונה ע"י שינוי הרי זה זכיה דממילא, ואין כאן מעשה לקיחה או היזק לבעלים, אמנם הגרש"ש שם העיר דאמאי לא יחשב מזיק, וכמו דדיין שטעה הוי מזיק משום דהפסיד לבעלים, הכא נמי הפסיד הממון לבעלים ע"י השינוי.

**הרא"ש** כ' דלפי דבריו הא דקתני פרה העומדת לילד, ומשמע דגם צריך לשלם כל מה דהוסיפה בעיבורה עד שעת גזילה, צ"ל דאתא לאפוקי דלא נימא דמשלם העובר כמו שליל לשחיטה, אלא משלם כמו דהוא עומד ליולד דשוה יותר משליל לשחיטה, **והיש"ש** כ' דכונת המשנה דמשלם פרה העומדת לילד לפי מה שהיא בשעת גזילה, ולא בדוקא לפי השעה הסמוכה ללידה.

ב) גמ' תנו רבנן וכו' – **הרשב"א** כ' דפליגי בנטענה אצל גזלן, דאי כשהיתה טעונה כבר ליכא למ"ד שיהא לגזלן בגזות וולדות, דלכו"ע משלם כשעת הגזילה, ותנן דמשלם דמי פרה העומדת לילד, והביא **דהר"ח** מבאר דמיירי בטעונה כבר, וכ' דשמא הוא כטעות סופר, וכ' דכן נראה מהמשך דבריו עיי"ש, ולכאורה כונת הרשב"א, דכיון דאמר ר"י גזילה חוזרת בעיניה, מבואר דאינו מחזיר אלא כמו דהרחל והפרה עכשיו אחר הגזיזה והלידה, וזה אינו, דודאי צריך לשלם גם דמי הגיזה והעובר כמו דהיה שוה קודם הגזיזה והלידה, ויל"ע דרש"י בד"ה גזילה כ', דכונת דברי ר"י דמחזיר הרחל והפרה כמו שהיא עכשיו, והדר משלם דמי הגזות והעובר כמו שהיה בשעת הגזילה, דליכא מ"ד דלא ישלם כמו שהיתה שוה בשעת גזילה, ולכאורה כמו כן י"ל בדברי הר"ח, אלא דהרשב"א הוסיף להק' ממה דאמרינן בע"ב דפליגי בשבח שעל גבי גזילה, דזה ודאי בגזלה ריקנית.

**הרמב"ם** בפ"ב מגזילה ה"ו-ז' כ', דכל מה דזוכה בגיזות וולדות זהו דוקא לאחר יאוש, אבל קודם יאוש הכל חוזר לנגזל, **ובאו"ש** בפ"א מגניבה הי"א מבואר, דהא דאיכא לתקנת השבין רק לאחר יאוש, הוא משום דאז בסתם כבר אין הגזלן מחזיר הגזילה מחמת הבעלים דהרי כבר נתיאשו מהגזילה, ומשום הכי תקנו תקנת השבין כדי דיחזיר הנגזל, אבל קודם יאוש דהנגזל אכתי יטרח להחזיר הגזילה לא תקנו בזה, **והראב"ד** שם השיג עליו, דודאי ילדה ונגזזה הוי שינוי, **והטור** בסשנ"ד הביא דברי הרמב"ם, ושהרא"ש והראב"ד חולקים, **ובשו"ע** שם ס"א ובסשס"ב ס"ח כ' כשי' הרמב"ם, **והרמ"א** כ' דיש חולקים.

**השעה"מ** שם כ' דמקור דברי הרמב"ם הוא מסוגיה דגיטין נ"ה ב', דבעי רבא בהקדיש גזלן דתקנו דהוי דידי' כמבואר שם, האם הוי דידי' משעת גניבה או משעת הקדישה, ואמרינן דנפ"מ לענין גזותיה וולדותיה, והתוס' שם הק' דהא גם בלא הקדישה הדין דהוי דידי' כמבואר בסוגיין, וכ' דנפ"מ לר"מ דס"ל דחוזר לנגזל, ועוד כ' דלרב זביד נפ"מ כשהשבח על גבי הבהמה, אמנם הרמב"ם לא ניחא לי' בזה דמשמע דכבר גזז וילדה והנפ"מ גם להלכה, וא"כ מבואר דלא הוי דידי', ועל כרחך דהכא מיירי דוקא אחר יאוש, **ובבי' הגר"א** סשנ"ד סק"א כ', דהיה ק' להרמב"ם דמאי שנא מגזל קרקע והשביחה דהנגזל נוטל גם השבח וכמבואר בב"מ י"ד ב', ואמאי שם לא תקנו דיהיה של גזלן משום תקנת השבין, ועל כרחך דבקרקע ליכא יאוש ומשום הכי לא תקנו, **ובאהא"ז** בפ"א מגניבה הי"א הק' דלא דמי, דבקרקע דאינה נגזלת כלל ליכא להתקנה, ולכאורה כונת הגר"א דמ"מ היה ראוי לתקן, וזה מקור רק על הא דתקנת השבין הוי רק לאחר יאוש, אבל הא דגיזות וולדות לא הוי שינוי אין בזה מקור, ועיין בסמוך.

**הה"מ** בה"ב שם הק' על הרמב"ם דהא איכא מ"ד דיאוש קונה, ולדידי' על כרחך דמיירי הכא קודם יאוש, דאי לאו הכי הרי קונה גם בלא שינוי כלל, וכ' דאה"נ דלדידי' צ"ל דמיירי קודם יאוש, אבל להלכה דיאוש לא קני, אמרינן דהכא מיירי דוקא אחר יאוש, ועוד הק' דבגמ' בב"מ מ"ג ב' מבואר, דב"ש וב"ה דנחלקו שם גבי שולח יד בפקדון, פליגי במחלוקת ר"מ ור"י כאן, והרי בשולח יד ליכא יאוש דהבעלים אינם יודעים דשלח יד, **והלח"מ** שם כ' לישב, דשם דאתא לידי' בהיתרא זוכה גם קודם יאוש וכ' דעדיין צ"ע, **ובבי' הגר"א** סשנ"ד סק"א כ' דשם מיירי בשבח שע"י הוצאה, דבזה מבואר ברמב"ם דזוכה גם קודם יאוש, ועיין לעיל צ"ד א' אות ד' משנ"ת דברי האו"ש, אמאי בזה תקנו דיזכה גם קודם יאוש, ועיין באהא"ז שם דמבאר אמאי היה פשוט לגמ' דר"מ דקניס, קונס גם בשבח שע"י הוצאה, הגם דחזינן דגם לר"י יש חילוק בין ע"י הוצאה ללא ע"י הוצאה.

**הלח"מ** שם בה"ז הק' על הרמב"ם, דהא בסוגיה מבואר דאי שינוי קונה, מן הדין דהגזלן זוכה בגיזות וולדות, ומבואר כהראב"ד, **ובשעה"מ** שם כ' לישב, דבאמת גם הרמב"ם מודה דהוי שינוי גמור, אלא דס"ל דקודם יאוש גם לר"י קנסינן דלא יזכה בזה, ורק אחר יאוש לא קונסים, דאדרבה יש לנו לתקן דיהיה שלו משום תקנת השבין, **ובבי' הגר"א** שם כ', דשי' הרמב"ם דמה דאמרינן דהוי שינוי, זהו רק לר"מ, אבל לר"י באמת אינו קונה משום שינוי, והוי דידי' רק משום תקנת השבין, ומשום הכי אמר דגזילה חוזרת בעיני', דלא הוי שינוי ואינו זוכה בפרה, ורק בגזות זוכה משום תקנת השבין, וכ' דהכא נמי ר"מ ור"י דפליגי גבי נתן צמר לצבע, דלר"מ קונה ולר"י אינו קונה, זהו לשיטתם הכא אם קונה בשינוי משום שבח גזות וולדות, **ובחזו"א** בע"ב אות ח' תמה על דבריו, דאמאי יש חסרון בשינויים אלו יותר משינויים אחרים, וגם יל"ע דאי טעמי' דר"י גבי צבע משום דשינוי דצבע לא קני, אמאי פסק הרמב"ם שם כר"י, הא קיי"ל דשינוי דצבע קונה כמבואר ברמב"ם בפ"ב הי"ב, **ובבי' הגר"א** שם בסק"ב כ', דסוגיה דהכא כאביי דשינוי החוזר הוי שינוי, אבל למה דקיי"ל דלא הוי שינוי, גם זה לא הוי שינוי, **והחזו"א** שם הק', דא"כ מה מייתי מהא דבהמה והזקינה דשם אינו חוזר, וכן הק' מזה על תי' הראשון.

גמ' דמי צמרו ושבחו – **הרשב"א** כ' דלאו דוקא דמי, דאי אינו קונה צריך להחזיר הצמר עצמו, **והתורי"ד** כ' דלא גרסינן דמי.

ג) גמ' תא שמע חמשה גובין וכו' – **בתוס' ובמלחמות וברשב"א** מבואר דס"ל הכא דגם הוצאה אינו משלם לו, ועל כרחך משום קנס, **ובחזו"א** מבאר דמשמע לי' דר"מ דאמר דנוטל הגיזות והולדות, הוי גם בהוציא הגזלן הוצאות ומ"מ אינו נוטל כלום, **ובראב"ד** מבואר דמעיקר הדין היה לו יותר מהוצאה כאריס היורד שלא ברשות, ומשום קנס אין לו אלא הוצאות, והביאו הרשב"א, **ובתורי"ד** מבאר דמעיקר הדין היה ראוי דהלוקח יזכה בפירות שנוטלם, ומשום דמיירי אחר יאוש ויאוש ושינוי רשות מהני, וא"כ אף דקרקע אינה נגזלת מ"מ חשיב הלוקח כשינוי רשות, והיה לו לזכות בפירות, ומשום קנס אינו זוכה.

תוד"ה מאן – **החזו"א** מק' דהיכן מצינו קנס לרב זביד, דהא מה דאינו זוכה בשבח שע"י גזילה, הוא משום דהוי שינוי החוזר ולא תקנו בזה כמבואר בתוס' בע"ב, ועוד הק' דמ"מ לא מצינו דקונס בהוצאה דלא יטול, ולכאורה לפמש"כ אח"כ, דמצינו דר"מ קונס גם בהוצאה, משום דמשמע דגם אינו נוטל הוצאות היכי דהוציא וכמשנ"ת, א"כ י"ל דהכא נמי לרב זביד אליבא דר"י, כיון דמודה לר"מ בשבח שע"ג גזילה, נימא דגם מודה דלא יטול הגזלן הוצאות.

בא"ד – **בהג' הגר"א ובבי' הגר"א** סשנ"ד סק"א כ', דלפמשנ"ת שי' הרמב"ם דרק אחרי יאוש אמרינן דאיכא לתקנת השבין לר"י, א"כ הכא דליכא יאוש ליכא לתקנת השבין, ומשום הכי לר"י ניחא אמאי הכא לא יהיה לו השבח, וכ' דכיון דר"י ס"ל דשינוי אינו קונה משום הכי גם הכא אינו קונה לר"י, אבל לר"מ על כרחך הטעם משום קנס, וכבר הק' **החזו"א** דמה שייך הכא שינוי כלל, דהא מיירי הכא בקרקע וגם לר"מ לא שייך שיקנה בשינוי, ועל כרחך דהכא הקנס הוא משום הוצאה וכמשנ"ת, וא"כ גם לר"י אי נימא דלא יטול הוצאה זהו משום קנס, וכן הק' **בחי' רמ"ש**, וכ' דמבואר בהמשך דברי הגר"א, דגם הוא מבאר קו' הגמ' דאמאי לא שקיל דמים שהוציא מנגזל, וא"כ אמאי תלוי זה בר"מ בר"י.

תוד"ה דאתא – **בהג' הגר"א ובבי' הגר"א** שם כ', דשי' הרי"ף והרמב"ם דבאמת נוטל הכל, ומשום דמיירי בשבחא דממילא, אמנם גם לפי דבריהם, הרי אי ס"ל הכא דמיירי בשבחא דממילא לכאורה ליכא קנסא כלל, וא"כ אכתי צ"ל דהכא משמע לי' דמיירי בכל שבח וגם שע"י הוצאה, וזה דלא כמבואר בב"מ, אמנם בדברי הגר"א נראה דהכא שייך לזכות משום שינוי, ורק משום קנס אינו זוכה וכמשנ"ת לעיל בתוד"ה מאן, וא"כ ניחא דמיירי גם בשבח דממילא, אלא דדבריו צ"ב וכמשנ"ת.

**צה' ב'**

גמ' מאי לאו בע"ה – **הרשב"א** כ' דהגמ' יכלה גם לומר דמיירי גם באינו מכיר, וא"כ מבואר דגם בשוגג קניס, אלא דידע דיכול לתרץ דמיירי בת"ח, ואמר לו דמאי לאו אף בע"ה עיי"ש, **ובתו"ח** כ' דבזה י"ל דמיירי דוקא ביודע, משום דיש קול לגזילה והלוקח מברר אם הקרקע גזולה, ומשום הכי ניחא אף דקתני סתמא, אבל לומר דאיירי דוקא בת"ח זה לא ניחא למקשן מדלא מחלק, **ובש"מ** בשם **הרא"ש** מבואר, דגם למאי דבעי לאוקמי בע"ה, מ"מ בלא ידע מודה דאין לקנוס דאינו פושע כלל, וזהו כמש"כ התוס' בע"א בסו"ד דבלא ידע אין לקנוס, אמנם **ברש"י** בע"א בד"ה בשוגג מבואר, דגם אם לא ידע היה ספק לגמ' דנקנוס וכשי' הרשב"א, **והפנ"י** כ' די"ל דגם לרש"י זהו דוקא לענין דלא יזכה השבח, אבל דיפסיד הוצאות זה לא שייך לומר בלא ידע.

גמ' לא בלוקח ת"ח – **הבעה"מ** כ' דשינוי זה קיים גם להלכה, דבגזילת קרקע מודים לר"מ, ובלוקח ת"ח קונסים ובע"ה לא, **והמלחמות** כ' דכיון דבמטלטלין הדין דזוכה בשבח שעל גבי גזילה משום תקנת השבין, בודאי דבקרקע לא יקנסו עכ"פ, ועוד כ' דבגמ' בב"מ ט"ו ב' מבואר דלא מחלקים בין ת"ח לע"ה, דאמרינן גבי הכיר בה שאינה שלו דאדם יודע דקרקע אינה נגזלת, ועוד כ' דלפי האמת גם ר"מ אמרינן דלא קניס בהוצאה, דמקומינן לשבח פירות דגובה מה דיותר על ההוצאה, אבל כנגד ההוצאה שקיל מגזלן וכמבואר מהסוגיה בב"מ י"ד ב', וכ"כ **החזו"א** דנראה בתוס' דלפי האמת מוקמינן ביותר על ההוצאה, והכא המקשה היה סבור דמיירי גם על שיעור שכנגד הוצאה, וכיון דמבואר דבזה קונסים כל שכן דבשבח שלא יטול, אבל לפי האמת לא אמרינן הכי, **והראב"ד** כ' דלדידן קונסים גם בשוגג, וכמו דקנס ר"י גבי צבע גם בשוגג, והיינו דזה לשיטתו דהכא הנדון שלא נוטל כאריס שיורד שלא ברשות וכמשנ"ת, ולפי האמת אינו נוטל הכי אלא שיעור הוצאה, וזהו משום דקנסינן לי'.

ד) גמ' מאי בינייהו – גירסת **הרי"ף** במאי קא מפלגי, **ובבעה"מ** מבאר דקו' הגמ' דעל מה חולק ר"י ואומר דגזילה חוזרת בעיניה, דאין לומר דחולק וקאי על מה דאמר ר"מ גזזה וילדה חוזרת בעיניה, דבזה י"ל ממנ"פ, אם שינוי קונה הוי הכל של גזלן ולא תחזור הרחל והפרה לנגזל, ואי שינוי אינו קונה, הכל יחזור לנגזל ולא רק הרחל והפרה, **והמלחמות** לשיטתו דגם בגזזה וילדה אינו קונה הרחל והפרה וכמשנ"ת באות א' חולק על הבעה"מ כאן, דהא שפיר י"ל דמיירי על גזזה וילדה, וכ' דגם לפי דברי הבעה"מ, הרי ר"מ מיירי גם על גזלה ריקנית, וא"כ י"ל דבזה חולק ר"י וס"ל דחוזרת בעיניה, **ובשעה"מ** בפ"ב מגזילה ה"ו כ', דנראה דס"ל דכל דברי הבעה"מ דזוכה בכל הפרה, הוא דוקא בגזלה מעוברת וכמשנ"ת באות א', אמנם יל"ע דהרמב"ן כ', דנימא דר"י יכול לסבור שהיא חוזרת בעיניה דקניס כעין שגזלה, ונראה דרק משום קנס יהיה הדין דחוזרת בעיניה, והמלחמות כ' לבאר, דקו' הגמ' דבמאי פליגי ר"י ור"ש, דאי נימא דמיירי בילדה ולר"י זוכה בגזות וולדות, במה חולק ר"ש דאמר דרואין כאילו היא שומא אצלו בכסף, ויל"ע לפי דבריו, דלמאי דאמר ר"פ דכונת ר"ש דמקבל למחצה לשליש ולרביע, אמאי לא אמר דפליגי בילדה, ובהא פליגי דלר"ש אינו נוטל הכל, דהא ר"ש קאי גם על ילדה וכמש"כ התוס' בד"ה מני, והמלחמות בב"מ מ"ג גם כ' הכי, וזה קו' המהרש"ל בתוד"ה מני וית' לק' בע"ה.

גמ' ר"י סבר דנגזל הוי – בתוס' מבואר דהוי שינוי החוזר ומשום הכי לא קני, **ובבעה"מ** כ' דאו משום דס"ל דשינוי לא קונה, או משום דלא הוי שינוי, דמאליו הוא גדל וסופו לינטל, **והמלחמות** הק' על מש"כ דס"ל דשינוי לא קונה, דא"כ אמאי בגזזה וילדה הוי של גזלן, אמנם בתוס' מבואר די"ל משום תקנת השבין וית' בסמוך בע"ה, וכ' דכל המחובר לה כמוה וליכא שינוי, **והראב"ד** כ' דאין כאן שינוי, **והרשב"א** כ' או משום דהוי שינוי החוזר, או משום דר"י מודה בזה לר"מ דקונסים הגזלן.

תוד"ה בשבח – מש"כ תוס' משום דהוי שינוי גמור, הק' **המהרש"א** דא"כ אמאי בצבע לא קני לר"י, וכ' די"ל דשם משום דהוי שינוי החוזר, דמיירי בצבע שאפשר להעבירו ע"י צפון וכמו דאמר רבא לעיל צ"ג ב', **והמהדו"ב** כ' די"ל דס"ל, דכל דהוי השינוי על גבי הגזילה עצמה לא הוי שינוי, ומשום הכי בצבע דהוי על גבי הצמר לא הוי שינוי, ורק בגזזה דנחסר מהרחל הוי שינוי. ומש"כ או משום תקנת השבין, מבואר לעיל באות א' דברי הפנ"י, דכ' זה משום די"ל דלר"י לא מהני שינוי כלל, ועיין משנ"ת שם.

בא"ד – מש"כ משום תקנת השבין, מבואר **בתור"פ** דמה שעל גבה כיון דגודל ממילא אין בזה משום תקנת השבין, ורק במה דגוזז דהוי על ידי טורח, בזה איכא לתקנת השבין דיהיה שלו, ויל"ע דילדה ליכא טורח וגם הוי ממילא, וכמש"כ הרא"ש בע"א.

בא"ד – במש"כ דהוי סברא הפוכה, כ' **בהג' הגר"א ובבי' הגר"א** סשנ"ד סק"א דלשי' הרמב"ם ניחא, ואפשר דכונתו דכיון דמה דזוכה כאן לר"י הוא רק משום דהוי אחר יאוש, א"כ אין זה סברא הפוכה.

בא"ד – בתוס' מבואר שני ביאורים אמאי לר"י לא קני בצמר שצבעו, **וברשב"א** מבואר כמש"כ בשם ר"ת דשם לא נתכוין לגזול, ורק ר"מ ס"ל דשינה מדעתו של בעה"ב הוי גזלן, **ובראב"ד** בע"א מבואר דטעמי' דר"י משום דקנס גם בשוגג.

גמ' דכו"ע דגזלן הוי וכו' – **ברא"ש** מבואר דהאי לישנא לאו דוקא, דלר"ש העיקר הוי של נגזל, ואגב ר"י אמר הכי גם בר"ש.

גמ' ורבי שמעון סבר וכו' – **בחזו"א** מבאר דסובר דמעיקר הדין הוי של נגזל, ומשום תקנת השבין אמרו דיטול גזלן למחצה לשליש ולרביע, ובמה שכ' תוס' דגם בילדה הוי הכי, כ' דס"ל דיש לקנוס כמו לר"מ, אלא דלא קנסו על השומא משום תקנת השבין.

גמ' דגזלן הוי – שי' **ר"י** בתוד"ה בשבח, דהא דהוי דגזלן הוא משום תקנת השבין דבאמת הוי שינוי החוזר, וכך מבואר **בבעה"מ ובראב"ד וברשב"א** דהוי שינוי החוזר, ומ"מ משום תקנת השבין אמרו דיזכה בשבח עצמו, ובתוד"ה לר"ש נראה דאינו זוכה בכל הפרה אלא רק בשבח, וכמש"כ **ביש"ש ובב"ח** באות ג' **ובשעה"מ** בפ"ב מגזילה ה"ו, [**ובבי' הגר"א** סשנ"ג סק"ו ובסשנ"ד סק"ב מבואר דשי' התוס' דזוכה בכל הפרה], וכן מבואר **ברמב"ם ובראב"ד** בפ"ב מגזילה ה"ב, **ובשו"ע** סשס"ב ס"ז.

ובשי' ר"ת מבואר **בפנ"י** בסמוך, דס"ל דלר"פ הוי שינוי גם בשבח שעל גבי גזילה, וצ"ב דבתוס' מבואר דהוי רק שינוי החוזר, **והיש"ש** כ' לומר, דשי' התוס' דשינוי החוזר דהכא שאני מכל שינוי החוזר, משום דאחר שיחזור דהיינו שיגזוז הצמר או שיולד העובר, אז יהיה נעשה ע"י זה שינוי גמור בגזות ובעובר, וסברא זו מבוארת **בש"מ** בשם **הרמ"ה** לק' צ"ו ב', דכ' דפרה שנתעברה חלוק מכל שינוי החוזר, משום דאחר שתלד הרי יהיה העובר קיים ומשום הכי קונה הפרה, **ובבי' הגר"א** סשנ"ג סק"ו כ', דשי' ר"ת דמה דמהני הכא שינוי החוזר, אי"ז משום תקנת השבין אלא דהוי דין דרבנן דגם שינוי כזה מהני, וגם היכי דלא שייך תקנה קונה, [ובסשנ"ד סק"ב גם כ' דשי' ר"ת דשינוי החוזר מהני, אך לא כ' דרק מדרבנן], **והחזו"א** העיר דלא מצינו דמהני שינוי החוזר אלא משום תקנת השבין כמבואר לעיל צ"ד ב', אמנם בתוס' נראה כדברי הגר"א, דכ' בתחילה בשי' ר"ת דמה דקונה אי"ז משום תקנת השבין, ואח"כ כ' דהוי שינוי החוזר, ובבי' הגר"א שם כ' עוד, דלר"ת הוי שינוי גמור, והחזו"א הק' דבהדיא מבואר בתוס' דהוי שינוי החוזר, אמנם הגר"א שם כ' זה לפי שי' הרא"ש בר"ת וכמשי"ת בסמוך.

**והרא"ש** כ' בע"א, דכל מקום שהוזכר קניית שינוי לענין גזלן, היינו לענין זה דישלם דמים והגזילה תהיה שלו, ויותר מזה אמרינן בסיפא גזל פרה ונתעברה אצלו וילדה משלם כשעת הגזילה, ואמרינן בגמ' אליבא דר"פ לאו דוקא ילדה, והוא הדין נמי לא ילדה משלם דמי פרה ריקנית כשעת הגזילה בלא ילדה כמו ילדה, והביא דכן פירש ר"י, דלר"י אין ספק האם מסלקו בדמים, דכיון דקני גזלן משום תקנת השבין או משום שינוי, דמי בישרא יהיב לי' גזלן לנגזל, וכן כאן כ' דלר"פ אתא לאשמועינן דעיבור הולד וטעינת הגיזה, הוי שינוי כמו הלידה והגיזה, ומבואר בדבריו דלר"פ כל הפרה הוי של גזלן, וזה מש"כ **הב"ח** בתוד"ה לר"ש, דדברי הרא"ש אינם כדברי התוס', דבתוס' מבואר דרק השבח של גזלן וברא"ש מבואר דהכל של גזלן, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** לק' צ"ו ב' גם מבואר הכי דהוי שינוי בכל הפרה, **ובטור** סשנ"ד כ' דכל השבח של הגזלן, וכ' **הב"ח** דשי' הטור דכל הפרה שלו וכמשנ"ת דברי הרא"ש, **ובשעה"מ** בפ"ב מגזילה ה"ו הק' על שי' הרא"ש, דהא רבי יהודה אמר דגזילה חוזרת בעיניה ומבואר דלא זכה בגוף הפרה, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** לק' נראה, דכיון דמיירי דמחזירה בעודה מעוברת, הרי אין הגזילה כמו שגזלה, וא"כ חוזרת בעיניה היינו דמשלם רק דמי הגזילה, [אמנם הנה ברמ"ה שם מבואר, דאם כבר ילדה הדין דהפרה חוזרת בעיניה כיון דעכשיו היא כמו שגזלה, ושי' הרא"ש בזה דאינה חוזרת בעיניה וכמשנ"ת בע"א, וא"כ יק' דבזה אינה חוזרת בעיניה, אמנם נתבאר דהבעה"מ דס"ל כהרא"ש, כ' דמשום הכי מק' הגמ' מאי בינייהו, דעל כרחך ר"י לא מיירי על ילדה הפרה, דא"כ אינה חוזרת בעיניה].

**ובבי' הגר"א** סשנ"ד סק"ב כ' בשי' הרא"ש והטור, דבאמת לר"פ הדין דכל הפרה של הגזלן, אלא דזהו משום דס"ל דשינוי החוזר קונה, אבל להלכה קיי"ל דשינוי החוזר אינו קונה ומשום הכי באמת לדינא לא הוי כר"פ אלא דרק השבח שלו, וס"ל דרבי יוחנן דאמר לעיל צ"ה ב' דמתני' מיירי בשינוי החוזר, היינו דרק השבח שלו ולא כל הגזילה וכמשנ"ת שם, ומשום הכי כ' הטור דרק השבח שלו, משום דבאמת להלכה אינו זוכה בכל הפרה, [ויל"ע בזה דהא הרא"ש כ' בס"א, דר"פ ס"ל דשינוי החוזר לא קני, ולא ס"ל כשי' התוס' דר"פ לק' צ"ו ב' מיירי דוקא בשינוי שאינו חשוב], אמנם בסשנ"ג סק"ו כ' דשי' הרא"ש והטור דלר"ת גם נתעברה חשוב שינוי שאינו חוזר לר"פ, ומשום הכי קונה כל הפרה וכן הדין להלכה.

ה) גמ' שם – **הרמב"ם** בפ"ב מגזילה ה"ב וה"ו ובפ"א מגניבה הי"א כ', דשבח הוי של גזלן רק אחר יאוש, **והראב"ד** בהל' גניבה כ', דהכא לענין שבח שעל גבי גזילה מסתברא כותי', **והה"מ** בהל' גזילה כ' דנראה דאין חילוק, וכדעת המחברים דלא חילקו בזה, **והטור** בסשנ"ד הביא שי' הרמב"ם, וכ' דהרא"ש והראב"ד חולקים עליו, **ובפרישה** ססק"ב ובעוד אחרונים מבואר דמש"כ דגם הראב"ד חולק, זהו רק על מש"כ דלידה וגזיזה לא הוי שינוי, אבל בהא דמצריך יאוש בשבח שעל גבי גזילה, בזה רק הרא"ש חולק על הרמב"ם, **ובשו"ע** סשס"ב ס"ז כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** בס"ח כ' דיש חולקים.

גמ' אלא לרב פפא וכו' – **הלח"מ** בפ"ב מגזילה ה"ז מק' לשי' הראב"ד דלידה וגזיזה הוי שינוי, אמאי לא תי' הגמ' דמשום הכי קתני וילדה, דאי לא ילדה רק השבח של הגזלן, אבל בילדה כל הפרה של הגזלן ורק משלם כשעת הגזילה, וכ' די"ל דשי' הראב"ד דגם בנתעברה הוי שינוי וגוף הפרה שלו, וזה כמשנ"ת לעיל שי' הרא"ש, אמנם **השעה"מ** שם כ', דשי' הראב"ד מבוארת דנתעברה לא הוי שינוי, וכמשנ"ת דכ' להודות לשי' הרמב"ם דבעי יאוש, וכ' דמש"כ הלח"מ דבילדה זוכה בגוף הפרה, גם זה אינו לשי' הראב"ד וכמשנ"ת לעיל באות א', אלא דכ' דאכתי יק' לשי' הבעה"מ, דס"ל דילדה הוי שינוי גם לענין הפרה, ובנתעברה מבואר דס"ל דזוכה רק בשבח, וכ' דלשי' היש"ש דנתבאר לעיל באות א' דדוקא במעוברת וילדה הוי שינוי אבל בריקנית לא, ממילא דלק"מ, דבאמת גם בילדה אינו זוכה בגוף הפרה אלא בגזות וולדות, ולק' על דברי הרא"ש יתבאר בע"ה מש"כ לתרץ עוד.

בגמ' שם – **בשעה"מ** בפ"א מגניבה הי"א הק' לשי' הראב"ד דכתב להודות לשי' הרמב"ם, דבשבח שעל גבי פרה זוכה רק לאחר יאוש, דא"כ מה מק' הגמ', הא י"ל דמתני' מיירי קודם יאוש ומשום הכי דוקא ילדה הוי דידי', וכ' דלשי' היש"ש דבריקנית לא הוי הלידה שינוי ניחא, דעל כרחך דמיירי אחר יאוש, דאי לאו הכי גם בילדה לא יזכה הגזלן, אמנם כ' דשי' הראב"ד נראה דלא כהיש"ש עיי"ש, וכ' לישב, דהרי למ"ד דיאוש קונה, על כרחך צ"ל דזוכה גם קודם יאוש וכמשנ"ת לעיל באות ב', וי"ל דלא ניחא להגמ' לפשוט דר"פ ס"ל דיאוש אינו קונה.

גמ' והא דקתני ילדה וכו' – **הרא"ש** כ' דלרב זביד קמ"ל סיפא דדוקא ילדה הוי שינוי וקונה, ולר"פ סיפא אתא לאשמועינן דגם נתעברה הוי שינוי, ומה דקתני ילדה הוא אגב רישא, **וביש"ש** הק' דכיון דמ"מ קתני ילדה, איך אפשר לומר דעיקר החידוש דגם בלא ילדה הוי שינוי, וכ' לומר לשיטתו, דבאמת בסיפא גם ילדה לא הוי שינוי כיון דהיתה ריקנית בשעת גזילה, וזוכה רק בגיזות וולדות, וחלוק מהרישא דזוכה גם בגוף הפרה, וזה קמ"ל בסיפא דמ"מ הגיזות והולדות שלו אף דלא הוי שינוי בפרה, **ובשעה"מ** בפ"ב מגזילה ה"ו כ' לומר לשי' הבעה"מ, דבילדה זוכה בגוף הפרה ובנתעברה זוכה רק בשבח, דבאמת זה קו' הגמ' על ר"פ דמאי קמ"ל סיפא כיון דגם בלא ילדה הוי השבח שלו, ותי' הגמ' לפי שי' הרשב"א, דס"ל דהיכי דזוכה בשינוי משלם כפי שעת השינוי ולא כפי שעת הגזילה, דלפ"ז יש להק' לרב זביד אמאי בסיפא משלם כשעת הגזילה, הא כיון דזוכה רק בשעת לידה, יש לו לשלם לפי שעת הלידה, וצ"ל דכיון דגזלה ריקנית, א"כ כל שילדה לבסוף אמרינן דזוכה בכל השבח שבא אחר הגזילה, אמנם ר"פ לא סבירא לי' הכי, וא"כ באמת מוכח ממתני' דגם בלא ילדה הוי השבח שלו, דאי לאו הכי היה צריך להיות הדין דישלם כשעה הסמוכה ללידה, וזה קמ"ל מתני' ומה דקתני ילדה זהו אגב הרישא.

תוד"ה מני – **המהרש"ל** מק' על מש"כ דר"ש מיירי גם על ילדה, דאמאי צריך לאוקמי דפליגי בשבח שעל גבי גזילה, ולא נימא דכולהו מיירי בילדה, **והמהרש"א** כ' דכיון דר"ש ס"ל דשינוי אינו קונה, ממילא דגם בשבח שעל גבי גזילה יהיה לו למחצה ולשליש ורביע, ואי נימא דר"י ס"ל בזה דהוי של נגזל, נמצא דבתרתי פליגי, ולומר דבזה יסבור עכ"פ כר"ש דיש לו למחצה ושליש ורביע זה לא שמענו בר"י, **והמהדו"ב** כ' דר"פ אמר סברא דנפשי', ובאמת אין הכרח לומר הכי, **והשעה"מ** בפ"ב מגזילה ה"ו כ' לומר, דשי' התוס' כהרא"ש ובעה"מ דבילדה הוי גם גוף הפרה של גזלן, וא"כ ר"י דאמר דגזילה חוזרת בעיניה על כרחך דלא מיירי בילדה, אמנם לפ"ז אכתי יק' לשי' המלחמות, דנתבאר לעיל באות ד' דמבאר דקו' הגמ' במאי קא מפלגי, היינו דמשום ר"ש הוכרח לומר דלא פליגי בילדה עיי"ש. **והמהרש"ל** כ' לישב קו' התוס', דאי הוי רק למחצה לשליש ורביע היה להתנא לפרש זה.

ו) **בבעה"מ** מבואר דגם שבח של פיטום הוי של גזלן וזהו דינא דרשב"א לעיל צ"ד א', וכיון דהלכה כרשב"א ממילא ידעינן דגם הלכה כרבי יהודה ואליבא דר"פ, וכ"כ **הרשב"א** לעיל צ"ד א', אמנם **הראב"ד והמלחמות** כ' דרשב"א מיירי דוקא בשבח שע"י הוצאה [ועיין בחזו"א אות ו' מה חשיב הוצאה], אבל בשבח דממילא, לא הוי של גזלן אלא גזות וולדות דהוי דבר נוסף על הרחל והפרה, אבל מה דמשבחת בגופה לא הוי של גזלן אלא א"כ בא ע"י הוצאה, **וברמב"ם** בפ"ב מגזילה הט"ז כ' דרק שבח של גזות וולדות הוי של גזלן אבל יוקר לא הוי של גזלן, ולא ביאר הדין בשבח שבגוף הפרה, **ובש"ג** נסתפק בדעת הרמב"ם, **ובפרישה** סשס"ב סק"ב כ' דדוקא שבח של עיבור וגיזה, **ובטור וברמ"א** סשנ"ד ס"ד כ' דשבח דבגופה הוי של נגזל.

**המלחמות** מביא ראיה מירושלמי דשבח דממילא הוי נגזל, דמבואר שם דאם גזל פרה מעוברת והחזירה קודם לידה, הוי הכל של נגזל ואין לגזלן זכות במה דהושבחה בזמן עיבורה, מחמת גדול העובר ומחמת נפחה ופטמה, ודייק ממתני' דדוקא אם ילדה אצלו, **ובסמ"ע** סשס"ב סקי"ז כ' דמה דנתרבה בגזות והעובר הוי של גזלן, **והשעה"מ** בפ"ב מגזילה ועוד אחרונים הביאו דברי הרמב"ן דמבואר לאו הכי, וכן **בנתה"מ** בסק"ב תמה עליו, דמאי שנא מפיטום דממילא דהוי של נגזל כמש"כ הרמ"א, והשעה"מ הביא דברי הרא"ש דכ' בהדיא, דאם היה הנגזל מוציא הגזילה קודם לידה וגיזה, היה נוטל בהמתו כמו שהיא דברשותי' אשבח, ורק אחר שילדה כתב דמשלם רק כפי שהיתה שוה בשעת הגזילה, **ובדברי משפט** סק"א מבואר דזה יש לדחות, דכונת הרא"ש לולי התקנה דשבח שעל גבי גזילה הוי של גזלן, דכל שקונה בשינוי לבסוף ליכא להתקנה דהשבח הוי של גזלן, וכיון דמיירי הרא"ש על אחר שילדה כמה צריך לשלם, הרי יש לנו לדון הדין לולי התקנה ששבח שעל גבי גזילה הוי של גזלן.

**בראב"ד** בהשגות על הבעה"מ מבואר, דדוקא בגזות ועובר זוכה בשבח הגם דהוי שינוי החוזר משום דאי"ז בגוף הגזילה, אבל שינוי החוזר כגון עצים משופים שעשאן כלים אינו זוכה כלל, וכן **בתורי"ד** לק' צ"ו ב' כ', דהיכי דהגזלן עשה שינוי החוזר, יש לו שכר פעולתו, ומבואר דאינו זוכה בעיקר השבח, אמנם **הרשב"א** שם כ' דבכל שינוי החוזר הוי השבח של גזלן, וצריך הנגזל ליתן לגזלן השבח שהשביח, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הרמ"ה** לעיל צ"ד ב', דכ' ברי"ו שם דמוקי למתני' בשינוי החוזר, דמודה דשינוי החוזר אינו קונה, וכונתו רק דהשבח הוי של גזלן, ולענין זה קתני דמשלם כשעת הגזילה, וכ"כ **הטור והרמ"א** סשס"ב ס"ח.

**החזו"א** באות א' הביא דהגר"א הק', דכיון דשי' הטור דבנתעברה הוי כל הפרה של גזלן וכמשנ"ת באות ד', אמאי בזה הדין דרק מחזיר הנגזל השבח לגזלן, וכ' לומר דבגזות וולדות כיון דהוי דבר נפרד מהגזילה, משום הכי אמרו דיהיה לגזלן השבח עצמו, וכיון דאינו מחזיר הגיזה והולד, כבר נמצא דלא מקיים כעין שגזל, ומשום הכי אמרו דיהיה הכל של גזלן, משא"כ בשאר שינוי החוזר דהשבח הוי בגוף הגזילה, מתחילה אין לנו ליתן לגזלן חלק מהגזילה ומשום הכי נותן לו רק דמי השבח, ולעיל נתבאר דברי **הרמ"ה** דכהאי גונא דנתעברה לא חשיב שינוי החוזר, וא"כ לק"מ.

ז) גמ' ופשטנא מהא וכו' – **בתוס'** מבואר דנפשט דגם הכא שמין לגזלן, וכ"כ **הרשב"א והש"מ** בשם **הרמ"ה** וכ"כ הה"מבפ"ב מגזילה ה"ב בשם **רש"י**, אמנם **הראב"ד** והרשב"א בשם **ר"ח** כ' דפשיט, דדוקא ג' אלו שמין להם השבח אבל בגזלן לא, **והרשב"א** הק' על זה, דהא בלאו הכי שייר אריס וכמו שהביאו התוס', [והנה במש"כ התוס' דשייר גזלן הק' **הפנ"י** דכיון דהלכה כר"י, א"כ לא שייר גזלן דלהלכה באמת אין שמין בגזלן, וכמו כן יש להק' בדברי הראב"ד והר"ח, אמנם באמת **הראב"ד** כ' לומר דהלכה כר"ש מהא דבעי בגמ' לר"ש ולא לר"י, וכן הביא המאירי שיטה דהלכה כר"ש ולפ"ז לק"מ, אמנם גם אי נימא דהלכה כר"י וכמו דנראה בראב"ד בסו"ד, מ"מ אי נימא דבאמת הספק הוי גם לר"י, ממילא דגם אם הלכה כר"י אתי שפיר דבריהם].

תוד"ה לר"ש – **הרשב"א** בשם **הראב"ד** כ', דמדברי ר"י דאמר דגזילה חוזרת בעיניה, יש לדייק דרק הגזילה חוזרת כמו שגזלה, אבל השבח עצמו הוי של גזלן, אמנם **בראב"ד** לפנינו כ' להביא ראיה דהלכה כר"ש מהא דלא מבעי אליבא דר"י, [ואפשר דאחרי דהביא ראיה דהלכה כר"י, כ' לישב כמש"כ הרשב"א בשמו], **ובבי' הגר"א** סשנ"ד סק"ד כ' בשי' הרמב"ם דהספק גם לר"י, אלא דמבעיא לר"ש משום דאמר דרואין כאילו היא שומא, ובשומא הוא נוטל מגופה, ומ"מ פשט דמסלק לי' בדמים והוא הדין לר"י.

שי' התוס' מבוארת דלר"י מגופה שקיל, וכ"כ **הרשב"א** בשם **הראב"ד,** **והש"מ** בשם **הרמ"ה והתורי"ד**, ושי' **הרא"ש** דגם גוף הפרה הוי של גזלן וכמשנ"ת באות ד', **וברמב"ם** בפ"ב מגזילה ה"ב כ' דמסלקו בדמים, **והראב"ד** שם השיג עליו, ושי' **הטור** בסשנ"ד כהרא"ש וכמשנ"ת לעיל, **והשו"ע** בסשס"ב ס"ז כ' כהרמב"ם, **וביש"ש** כ' כתוס'.

ח) תוד"ה שבח – **הש"כ** בסקט"ו סקי"ח כ' דכונת רש"י הכא, דמ"מ אכתי צריכים לקרקע מעט, ומשום הכי לא ק' ממה שהביאו התוס' עיי"ש**,** ועיין **במלחמות** בב"מ דכ', דכל היכי דאם ישארו בקרקע יושבחו עוד חשיב צריכי לארעא, ורק היכי דיוכחשו, אז חשיב דלא צריכי לארעא ואז בע"ח לא שקיל, ושי' **הבעה"מ והרשב"א** שם דגם ממה דצריכי לארעא בע"ח לא שקיל, ועיי"ש מש"כ בביאור הגמ' בכתובות שהביאו התוס', וכ' בביאור שבח המגיע לכתפים כשי' ר"ת שכ' התוס' ואכמ"ל.

**צו' א'**

רש"י ד"ה לא – שי' **רש"י והבעה"מ** בב"מ, דאפותיקי מהני רק לענין דלא יוכל לסלקו בזוזי, אמנם שי' **התוס'** ועוד הרבה **ראשונים** דמהני גם דיהיה השבח שלו ואפילו אי לא מסיק בי' אלא שיעור ארעא, דאפותיקי מהני דיכול לומר ארעאי אשבח, **והש"כ** בסקט"ו סקכ"ו האריך לומר כשי' רש"י והבעה"מ, דלא כהרמ"א שם ואכמ"ל.

תוד"ה הא – מש"כ דמשום דכרעי' דאבוהון גבי, מבואר **בתוס'** בבכורות דאי"ז סיבה דמעיקר הדין יוכל לגבות מהם, אלא משום דלא תנעול דלת אמרו דיגבה מיתומים טפי ממקבל מתנה, [**והש"כ** בסקט"ו סקל"ב כ' דמיתומים גובים אבל צריך ליתן להם יציאות כמבואר בסמוך, ומבואר מדבריו דזה מעיקר הדין, אבל לשי' התוס' דאין נותן יציאות על כרחך דהוי תקנ"ח ואכמ"ל].

בא"ד – שי' **הרא"ש** בב"מ דלא כהתוס' הכא אלא דדין יתומים כמקבל מתנה, ובההיא דבכורות שאני משום דעיקר הגביה הוי מהיתומים, **והרמב"ם** בפכ"א ממו"ל ה"ד גם כ' דמיתומים לא גבי, והא דבכורות מיירי בשבח דממילא ולא ע"י היתומים, דזה גובה גם בלא דאקני, וכן שי' עוד **ראשונים**, **והשו"ע** בסקט"ו ס"ד כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** שם כ' כהרא"ש, **והש"כ** שם בסקל"ב האריך לומר כהתוס', דגובה מהם גם משבח שע"י הוצאה, אלא דכ' דרק גובה השבח היותר על ההוצאה, אבל ההוצאה צריך ליתן ליתומים דלא גרע מכל יורד, ואכמ"ל.

ט) גמ' גזל והשביח וכו' – **ברא"ש ובראב"ד** בפ"ב מגזילה ה"ד מבואר, דהיה ס"ד דלא יזכה לוקח כיון דהוי של גזלן רק משום תקנת השבין, וא"כ דוקא לגזלן נתקן שיהיה שלו, **ובאהא"ז** שם כ', דלפ"ז מבואר דהגזלן זוכה רק בשעת חזרה, דאי נימא דזוכה מיד, איך יפקע זכותו במה שמכר או הוריש, וכ' דאם יקדש בזה אשה קודם חזרה לא תהיה מקודשת, והנה **בתו"ח** כ' דלפי האמת דמבואר דהוי של לוקח, באמת זוכה מיד, ומשום הכי היה פשוט לרבא דהוי של לוקח, אמנם באהא"ז שם כ' דמדברי הראב"ד שם בה"ח גבי השביח והקדיש מבואר, דגם לפי האמת אמרינן דזוכה רק בשעת חזרה עיי"ש, וכ"כ **במלבושי יו"ט** בחחו"מ ס"ט, [ועיי"ש שכ' לומר דהיכי דאחר גזלו מהגזלן הראשון, בזה באמת יחזור גם השבח לנגזל], ויל"ע בדברי הראב"ד בחי' כאן דכ', דכל שכן דכשמכר דהוי של לוקח, ואי נימא דבאמת אינו זוכה אלא בשעת חזרה לכאורה לא הוי כל שכן.

**וברמב"ם** שם מבואר דהכא מיירי קודם יאוש, וכ' **הראב"ד** דמכאן היה מקור לרמב"ם דהגזלן עצמו לא זוכה קודם יאוש, דאי נימא דזוכה, מה היה ס"ד דלא יהיה של לוקח ויורש, אמנם צ"ב אמאי באמת הוי של לוקח לשי' הרמב"ם, כיון דהגזלן עצמו אינו זוכה קודם יאוש, **ובמאירי** מבואר דשינוי רשות הוי כיאוש, וכמו דאחר יאוש זוכה הכא נמי אחר שינוי רשות, [ויל"ע בזה דהא ביאוש נראה מבואר ברמב"ם בה"ז שם, דאם קודם ישביח ואח"כ יהיה יאוש דלא יזכה בשבח, ורק מה דהשביח אחר יאוש הוי דידי', וא"כ אמאי הכא מהני השינוי רשות גם למה דהשביח קודם השינוי רשות, ועיין בחזו"א דכ' לומר דשי' הרמב"ם דאחר יאוש זוכה גם במה דהשביח קודם יאוש, ועיי"ש מש"כ על מה דנראה ברמב"ם בהדיא לאו הכי, ולפי דבריו ניחא], **ובבי' הגר"א** סשס"ב סק"ט הק' דהא קיי"ל דיורש לא הוי כשינוי רשות, ואמאי יורש זוכה, ועיין באהא"ז שם מש"כ בזה, [ובבי' הגר"א שם כ' לומר דט"ס הוא ברמב"ם, אמנם בכל הנו"כ על הרמב"ם וטושו"ע מבואר כמו שלפנינו].

**ובבי' הגר"א** שם כ' לבאר הגמ' לשי' הרמב"ם, דמיירי על שבח שבא ע"י הוצאה, דבזה הדין דהשבח של גזלן גם קודם יאוש וכמבואר ברמב"ם שם בה"ט, **ובאהא"ז** שם כ' לפי גירסא דידן דמחלק בין הגזלן ללוקח, ואינו מפרש דמיירי בשבח על ידי הוצאה דגם הגזלן זוכה קודם יאוש, נראה דס"ל דמה דבא ע"י הוצאה הוי של גזלן מעיקר הדין, וא"כ אי אפשר לומר דמיירי על זה, דא"כ אי"צ למה מכר ראשון לשני, [ולפי דברי הראב"ד, דהיה ק' להרמב"ם דמאי ס"ד דלא יהיה של לוקח, גם ניחא דמשום הכי לא מוקי על דבר שהגזלן עצמו גם ראוי לזכות בו], **וברא"ש ובראב"ד** מבואר דהנדון הוי גם על מה דבא ע"י השבחת לוקח.

רש"י ד"ה מה – **האו"ז** כ' על דברי רש"י, דלפי מה דהביא לעיל דהלכה כר"י דכל השבח של הגזלן, גם הכא הנדון על כל השבח ולא רק על מחצה ושליש ורביע, וכן מבואר **ברשב"א** ובעוד ראשונים דהנדון על כל השבח, **ובעיטור** בח"א במאמר פקדון כ' דיש לבאר דהכא רבא מיירי לר"ש, משום דהלכה כר"ש דלעיל בעי בגמ' אליבא דר"ש, ועוד כ' דמדברי רבא בגיטין נ"ה ב' מוכח דס"ל כר"ש עיי"ש, ומשום הכי צריך לומר דבעי אליבא דר"ש, [אמנם עיי"ש דכ' לדחות זה], **ובפנ"י** כ' לבאר, דרש"י ס"ל דמה דהשבח של גזלן לר"י, לא הוי משום תקנת השבין אלא מעיקר הדין משום שינוי, וא"כ פשיטא דגם לוקח זוכה בשבח, ומש"כ רש"י אי נמי כולי' שבחא וכו', מבואר **ביש"ש** דכונתו על מה דאמר רי"ו דשינוי החוזר מהני משום תקנת השבין, וכ' לחלוק על רש"י, דרבא לא סבר כרי"ו, דלהלכה אמרינן דשינוי החוזר לא קונה.

בא"ד – **בש"מ** בשם **הרמ"ה** כ', דמוכח מהכא דהלכה כר"י דזוכה בכל השבח שעל גבי גזילה, ויל"ע האם כונתו דמשמע מדברי רבא דהלוקח נוטל כל השבח וכמש"כ **הרשב"א**, או דס"ל דלר"ש לא הוי משום תקנת השבין, וכמו שכ' בסמוך לזה דאין לומר דמיירי בקרקע, דא"כ מה דנוטל ההוצאה אי"ז משום תקנת השבין, **ובפנ"י** כ' לומר דמה דרש"י בד"ה כל כ' רק הפי' הראשון, משום דס"ל דבאמת מה דהוי משום תקנת השבין לא יזכה הלוקח דלדידי' לא תקנו, ורק במשביח הגזלן וקונה ממנו הלוקח, יכול לזכות דכבר הוי אצל גזלן, ורק בהא דר"ש דנוטל כמו ששמין ואינו רק משום תקנת השבין, בזה אמרינן דגם לוקח נוטל, ויל"ע אי כונתו דבאמת נוטל מעיקר הדין בלא שום תקנה, דאי נימא הכי צ"ב דמה בעי למה מכר ראשון לשני וכמו שהק' הרמ"ה.

**הראב"ד והרשב"א** כ' דהכא על כרחך מיירי קודם יאוש, דאחר יאוש יזכה הלוקח משום יאוש ושינוי רשות, אמנם **הראב"ד** בפ"ב מגזילה ה"ד כ' דיש לבאר הספק בגמ' אחר יאוש, **והה"מ** שם בה"ב תמה עליו, דא"כ יזכה משום יאוש ושינוי רשות, והביא דבחי' חזר בו, **ובחי' רמ"ש ובאהא"ז** שם כ', דלשי' הרמב"ם בפ"ה מגניבה ה"ג דגם אחר יאוש ושינוי רשות בעי ליתן דמים ניחא, דיש נפ"מ אי בעי ליתן דמים, אמנם בחי' רמ"ש כ' דזה ניחא בהשביח ומכר, אבל במכר והשביח כיון דמיד זוכה בגזילה, א"כ אע"פ דנותן דמים, מ"מ השבח כבר לגמרי שלו דזוכה בגזילה עצמה, וכ' דמ"מ משכחת לה בגונא דנתיאש אחר שקנה לוקח, ולפי השי' דשינוי רשות ואח"כ יאוש לא מהני, ועוד כ' לפי דברי **הראב"ד** לק' קי"ד א', דאחר יאוש ושינוי רשות יש זכות לנגזל ליתן דמים וליטול הגזילה, דיש נפ"מ לענין זה, דבשבח מבואר דמגופי' שקיל, ויל"ע האם זה תי' גם על לקח ואח"כ השביח.

גמ' מה מכר וכו' – **הה"מ** בפ"ב מגזילה ה"ד כ', דלשי' הרמב"ם דס"ל דהגזלן עצמו אינו זוכה בשבח קודם יאוש, צ"ל דכונת הגמ' דכמו דאם ישביח ואח"כ ימכור מהני וכמו דאמר רבא בתחילה, הכא נמי מהני אם מכר ואח"כ השביח משום מה מכר.

גמ' שם – **באמ"מ** סל"ב אות ל"ז **ובאהא"ז** שם מבואר, דגזלן יכול למכור את הקניני גזילה שיש לו ללוקח, וזהו מה דאמרינן מה מכר ראשון לשני, אמנם **בחזו"א** מבואר לומר, דבאמת אין הלוקח קונה כלום מהגזלן, אלא כשמשביח הלוקח אמרינן דיש לגזלן לזכות בזה דאכתי גזילה דידי' הוי, ואמרינן דהוא זוכה מהגזלן.

תוד"ה כל – **הרי"ף** בב"מ ט"ו ב' כ', דשבח ע"י הוצאה שקיל הלוקח מנגזל גם בקרקע, והביא הגמ' הכא דמבואר דהלוקח נוטל השבח, **ובבעה"מ** שם כ' דבקרקע נוטל רק שיעור הוצאה ולא כל השבח, **ובמלחמות** שם כ' דודאי גם הרי"ף ס"ל הכי, אך כ' דבאמת ק' מה מייתי מהכא, והיינו כמש"כ **הש"מ** בשם **הרמ"ה**,דמה שכנגד הוצאה אי"צ כלל למה מכר, דמעיקר הדין הוי של משביח, **ובאהא"ז** שם כ' לבאר, דהרי"ף מייתי ראיה דנוטל שבח כנגד הוצאה, דזהו משום דיש זכות הוצאה בעיקר השבח, וזה מייתי ראיה דאי נימא דאין זכות של הוצאה בעיקר השבח, לא היה לנו לומר בזה מה מכר עיי"ש.

**הרמב"ם** שם כ' דחוזר הנגזל ותובע דמי השבח מהגזלן, והיינו לשיטתו דלא זוכה הגזלן בשבח אלא הלוקח, א"כ יש לגזלן לתבוע דמי השבח מהגזלן, וכ"כ **בשו"ע** סשס"ב ס"ד, **והסמ"ע** בסק"י הביא, **דהלבוש** כ' דבלקח מגזלן ואח"כ השביח, בזה אינו נוטל מהגזלן השבח, והק' דאמאי אינו נוטל, הא גם בזה הרי הפסיד לבעלים השבח, וכ' לבאר דהיכי דהשביח הגזלן נטל מהלוקח דמי השבח, ומשום הכי מחייבין אותו לשלם דמי השבח, משא"כ בהשביח לוקח, וכ' דאינו מוכרח עיי"ש, **ובקצוה"ח** סק"ב **ובנתה"מ** סק"א הק' על הסמ"ע דדברי הלבוש ברורים, דדוקא היכי דהשביח ואח"כ מכר, בזה הוא מתחייב על המכירה, דכיון דזוכה הלוקח בשבח, הרי הוא כמו ששובר הגזילה דמתחייב כשעת שבירה, דעכשיו הוא מפקיע השבח מבעלות הנגזל, משא"כ כשהשביח הלוקח, בזה הגזלן לא עבד מידי בשבח ואין על מה לחייבו, ויל"ע בזה לפי דברי החזו"א דחשיב דזוכה הגזלן והלוקח ממנו.

גמ' לא צריכא – **ביש"ש ובתו"ח** מבואר דספק הגמ' הוי גם אם משביח הישראל אחר שלקח מנכרי, אמנם **החזו"א** כ' לומר, דכיון דהוי גזל אין כאן מכירה כלל, וא"כ הישראל עצמו הוי גזלן ויש לו לזכות מדין גזלן שמשביח, ולעיל נתבאר דברי האמ"מ והאהא"ז דהלוקח זוכה בקניני גזילה מהמוכר, ולכאורה גם נכרי הלוקח מישראל הוי הכי, דזוכה מהישראל הקניני גזילה והוא מוכר לישראל האחרון הקניני גזילה, וא"כ שפיר יש כאן מכירה.

גמ' לא צריכא וכו' – **היש"ש והפרישה** בסק"ה כ' דגם היכי דהשביח הגזלן דהוא ישראל, מבעי לי' כיון דמכר לנכרי, אמנם **התו"ח** כ' לומר דבזה פשיטא דהוי של לוקח, כיון דכבר זכה בזה הגזלן הראשון וגם הנכרי זוכה בזה, ועיין לעיל משנ"ת דברי האהא"ז, דכ' בשי' הראב"ד דאינו זוכה אלא בשעת השבה, ולפ"ז ניחא דברי היש"ש והפרישה.

גמ' תיקו – **הרמב"ם** בפ"ב מגזילה ה"ה כ' דקנה הלוקח, ואם תפס הנגזל אין מוציאין, וכ"כ **הטושו"ע** סשס"ב ס"ו, **ובדרישה** סק"ו **ובסמ"ע** סקי"ג כ', דכאן גם הרא"ש דס"ל דלא מהני תפיסה בספק מודה דמהני, דבספק דתלמודא מודה דמהני, אמנם **היש"ש והש"כ** בסק"ג **והט"ז** כ', דלשי' הרא"ש לא מהני תפיסה, והק' על הדרישה דבהדיא מבואר ברא"ש ובטור, דגם במקומות דהוי ספק דתלמודא דלא מהני תפיסה לשי' הרא"ש. **ובקצוה"ח** סק"ג הביא דברי הה"מ בפ"ד מגזילה ה"ז, דכ' דבספק תקנה לא מהני תפיסה, וכ' דהא דהכא מבואר דמספק הוי של לוקח אף דהוי ספק תקנה, הוא משום דהוא מוחזק ורק תפיסה לא מהני.

א) גמ' דגזל דיקלא וכו' – **בעמודי אור** סק"ד הק', דגם אי הוי שינוי אמאי יקנה בזה, הא הגזילה הויא רק אחר דנקצץ הדקל דהא במחובר ליכא גזילה, ואחר דנקצץ תו ליכא שינוי, וכ' לומר דמיירי דהיה הדקל של נגזל נטוע בחצר הגזלן, ובכהאי גונא איכא גזילה גם במחובר עיי"ש, ועיין **בדב"א** ח"א ס"ח מש"כ להעיר בזה, וכ' שם באות ד' לומר, דהכא מיירי דקצץ הדקל ונטעו בחצירו, ואח"כ קצצו שוב מחצירו קודם שנשרש, וכ' דזה דוחק עיי"ש, **ובק"ש** אות ק"ט **ובאמ"מ** סל"ב אות ז' בהג"ה **ובחי' רי"ז הלוי** בהל' גזילה כ', דמבואר בזה דהיכי דנעשה הגזילה והשינוי בבת אחת גם מהני, דכיון דקודם הגזילה היתה הגזילה בצורה אחרת ממה שהיא בזמן הגזילה, גם בזה חשוב לקנות על ידי שינוי, **והחזו"א** כ' דצ"ל דהוא אחז הדקל בידו, דאי לאו הכי במה קונה הגזילה בשעה שנקצץ הדקל, ולכאורה י"ל דמיירי דכבר נוטה לחצירו קודם גמר הקציצה וקונה מיד בחצירו, ובחי' רי"ז הלוי שם כ' לומר, דמ"מ לענין תשלומין לא יתחייב אלא כמו ששוה אחר הקציצה, כיון דקודם לכן לא נעשה גזלן, ולענין זה לא אזלינן כמה היתה שוה הגזילה אצל הבעלים, אלא כמה היא שוה בזמן שחל בה הגזילה, וסיים דצ"ע בזה.

תוד"ה דגזל – **בתור"פ** כ' בתי' אחד דהכא מיירי בדקל יבש, או דעקרו עם שרשיו דאכתי חזי לנטוע במקום אחר, **ובחי' רי"ז הלוי** שם כ' לומר לפי שי' הרמב"ם בפ"ב הט"ו, דבכלי שבור אם רצו הבעלים יכולים ליטול השברים וישלם הגזלן השאר וכמשנ"ת לעיל צ"ד א' באות ו', ומבואר דרק הרי שלך לפניך אינו יכול לומר, אבל מ"מ לא הוי שינוי וכמשנ"ת שם לעיל, וכ' לומר דגם בבהמה והזקינה או בקטלה הוי הדין הכי, דהבעלים יכולים לומר לו דהוא רוצה הבהמה כמות שהיא וישלים לו דמים, ורק דאין הגזלן יכול לומר הרי שלך לפניך, וא"כ הכא נמי אינו זוכה בשינוי, וכ' די"ל דהכא לא יוכל לומר לו דיחזיר לו דקל מחובר, משום דמ"מ לא בא לידו אלא דקל קצוץ וכמשנ"ת.

בא"ד – **בתור"פ ובתוס'** בסוכה ל' ב' הוסיפו, דכמו כן צ"ל דגרע מהכחשא דלא הדר דמבואר לעיל צ"ד א' דחשוב שינוי.

גמ' גובי דדקלא מיקרי – **הראב"ד והרשב"א** כ', דהא דגבי צמר וצבעו דקנה כמבואר לעיל צ"ג ב', לא אמרינן דצמר צבוע מיקרי, הוא משום דשם יש שינוי במראיתו, ומהני שינוי כזה גם אם נשאר בשמו הראשון, וכן מבואר **בש"מ** בע"ב בשם **הרמ"ה**.

גמ' לוליבא ועבדינהו הוצי וכו' – **רש"י** בסוכה כ"ט ב' כ', דנפרצו עליו דמבואר דהלולב פסול, היינו דנפרדו העלים מהלולב ואינם מחוברים אלא ע"י אגודה וכ"כ **הרי"ף** שם, **והתוס'** שם הק', דהא בגמ' שם ל"ב א' אמר ר"פ דנפרצו היינו דעביד כחופיא, והכא מבואר דהיינו הוצי, **והר"ן** שם בשם **הרמב"ן** כ', דיש לבאר הגמ' הכא, דעבדינהו הוצי היינו דחלק השדרה לשנים, וחופיא היינו דתלש העלים מחצי השדרה, וזהו דלא כרש"י הכא, **והגרע"א** כ' לישב שי' רש"י, דחופיא היינו מכבדת וכמש"כ רש"י כאן, וא"כ שפיר אמר שם דנפרצו היינו דעביד כחופיא, דאגד להעלים כחופיא ובכל זאת פסול, והכא אמר על מה דחלק העלה לשנים דעביד כחופיא, משום דהיה הדרך במכבדת לחלוק העלה לשנים כמש"כ רש"י כאן.

גמ' שם – **הרמב"ם** בפ"ב מגזילה הי"ג **והשו"ע** בסש"ס ס"י כ' דקנה העלים, וכ' **החזו"א** דס"ל דלא הוי שינוי אלא לגבי העלין והשדרה באמת אינו קונה, וכמשנ"ת לעיל שי' רש"י והראשונים לגבי גיזות, **והטור** שם כ' בסתם דקנה.

ב) רש"י ד"ה התיומת – התוס' כאן מביאים פי' **רש"י** בסוכה, דכ' דתיומת היינו שני עלים עליונים אמצעיים ששם כלה השדרה, נחלקו זה מזה ונסדקה השדרה עד העלין שלמטה מהן, **ובמהרש"ל** מבואר דרש"י הכא לא הוי כפירושו בסוכה, וכן מבואר **ברשב"א**,דהביא דברי רש"י הכא, וביאר דהיינו דהעלה האמצעי שהוא כפול לשנים נחלק, ואח"כ הביא דברי רש"י בסוכה בשם תוס', **ובתור"פ** גם הביא דברי רש"י כאן, ומבאר על העלה האמצעי שהוא כפול, וכ' דנראה דדוקא אם נחלק עד השדרה, **והרשב"א** כ' אם כולו או רובו, **וביש"ש** אות ב' כ', דנראה דרש"י הכא כונתו כפי' הגאונים שהביאו התוס', וכן נראה **ברא"ש** דכ' פי' רש"י וכ' דכן כ' בתשובת גאונים, **ובסמ"ק** מצוה קצ"ג כ' דברי רש"י בסוכה דהיינו שני העלים העליונים, **ובהג"ה** שם באות ג' כ', דהיינו דאע"פ דהעלים עצמם שלמים כמו שאר עלי הלולב, מ"מ פסול כיון דשני העלים חלוקות, וכ' דלפ"ז לולבים המצויים רובם פסולים, והיינו דזהו כשי' הגאונים שהביאו התוס', וצ"ב דברש"י מבואר דדוקא אם נחלקה השדרה הוא פסול וכמו שביארו התוס', וכ' דרש"י פי' עוד דמיירי על העלה האמצעי שהוא כפול, וכ' דמ"מ אינו פסול אלא אם נחלק עד למטה מן העלין, והיינו כמש"כ בתור"פ כאן בדברי רש"י דבעי שיחלק עד השדרה, [דבעל ההגהות על הסמ"ק הוא הר"פ], **ובבי' הגר"א** סתרמ"ה סק"י כ' דפי' זה אינו ברש"י לפנינו, ולכאורה הוא פי' רש"י כאן וכמשנ"ת, **ובכפות תמרים** בסוכה כ' איפכא, דרש"י בסוכה מבאר על העלה האמצעי שהוא כפול לשנים וכאן כונתו כהגאונים, אמנם ברשב"א ובתור"פ מבואר לאו הכי וכמשנ"ת, **ובאו"ז** ח"ב סש"ו כ' דברי רש"י בסוכה ופי' הגאונים, וכ' דסומך על פי' רש"י, **ובתה"ד** סצ"ו הביא הפי' השני בהג' הסמ"ק, דהיינו דמיירי על העלה האמצעי שהוא כפול ופסול רק אם נחלק עד למטה, וכ' דהאו"ז מיקל יותר דבעי שיחלק גם השדרה, ומבואר לכאורה דס"ל לבאר דברי רש"י בסוכה דמיירי על העלה האמצעי הכפול, דהא הביא האו"ז על כהאי גונא דנחלק העלה האמצעי, וזה כמש"כ בכפות תמרים ודלא כהתוס' והרשב"א כאן, **ובבי' הגר"א** שם כ' על דברי התה"ד שהביא האו"ז, דברש"י לפנינו נמצא זה על פי' ראשון דמיירי בשני עלים כפולים, אמנם לפי המבואר דהאו"ז עצמו הביא דברי רש"י בסוכה, נראה דס"ל דכונת רש"י שם כפי' השני ולא כפי' הראשון וכמשנ"ת.

תוד"ה נחלקה – בשי' הגאונים מבואר **בב"י** סתרמ"ה, דס"ל בביאור תיומת כמש"כ התוס' בשם י"מ, דיוצאים שני עלים כפולים בראש השדרה, וס"ל דהם צריכים להיות מחוברים, אמנם **הט"ז** שם סק"ד הק', דא"כ אמאי הוצרכו התוס' להאריך בביאור התיומת לשי' הי"מ הא כבר הביאו פי' הגאונים, ועוד הק' דאמאי העירו רק על הי"מ דאין רוב הלולבים כענין זה, **ובפמ"ג** שם כ' דיש לבאר כונתם, דזה אכתי יק' על הי"מ דאין רוב הלולבים בענין זה, וכל שכן דק' לגאונים, אלא דעל דבריהם כבר הק' יותר דאין לולב כשר, והט"ז כ' לבאר שי' הגאונים, דלעולם צריך שהעלה הסמוך לעלה האמצעי הכפול יהיה מחובר לו, וגם אם אינו יוצא ממקום אחד, ובזה פליגי הגאונים והי"מ, דשי' הגאונים דנקרא תיומת משום דבעי שיהיו מחוברים, ושי' הי"מ דנקראים תיומת משום דיוצאים ממקום אחד, וכיון דמקום התיומת היינו בשדרה, משום הכי בעי ששם יהיו נחלקים.

בא"ד – **הב"י** שם כ' דלפי מה דמצוי בא"י דהעלים מחוברים על ידי קורה, אתי שפיר שי' הגאונים, דבאמת אם נפרד הקורה נפסל הלולב, ומשום דבעי שיהיו מחוברים על ידי הקורה.

בא"ד – מש"כ דשי' בה"ג נראה כהגאונים, הנה **הרא"ש** מבאר דס"ל דקאי על כל עלי הלולב, דכל עלה הוא כפול ומחובר מגבו, ונחלקה התיומת היינו דנחלקו רוב העלים מגבם, וכך היא שי' **הרי"ף** ועוד הרבה **ראשונים**, והק' הרא"ש דהיה לר"פ לומר נחלקו לשון רבים, ובסוכה תי' הרא"ש דהכי קאמר, נחלקה התיומת של כל אחד, וכ' דהתוס' דלא פירשו הכא דברי הבה"ג, הוא משום דפשוט להם דמיירי רק על אמצע הלולב ולא על כל עלי הלולב, [ולהלכה כ' **השו"ע** בסתרמ"ה ס"ג כשי' הרי"ף, **והרמ"א** שם כ' די"מ על העלה האמצעי שנחלק, וכ' דאם נחלק עד השדרה פסול, ולכתחילה מצוה מן המובחר נוהגין ליטול לולב שלא נחלק כלל, כי יש מחמירין אפילו בנחלק קצת, ומקור דבריו הם **מהר"ן** בסוכה, **ובמ"ב** סקט"ז הביא דברי **הגר"א** שם, דאם רובו נחלק יש להחמיר, ועל מקצתו אין להחמיר כלל, ובסקי"ט כ' דאם יש לו לולב אחר שלא נחלק, טוב לברך עליו רק משום מהיות טוב].

בא"ד – **בב"י** סתרמ"ה **ובביכורי יעקב** שם סק"ט כ', דהחילוק בין שי' רש"י לי"מ הוא, דלרש"י דוקא אם נחלק הרבה, ולהי"מ גם אם נחלק מעט, ויל"ע דאמאי האריכו התוס' בשי' הי"מ, ולא כ' רק די"מ דנפסל גם במעט, וזה קו' הט"ז על הב"י וכמשנ"ת, ולכאורה לשי' הט"ז יש נפ"מ גם, דלרש"י לא מיירי דוקא באופן דיצאו שתי תיומות ממקום אחד, וכמש"כ בשי' הגאונים.

תוד"ה ניטלה – **התוס' והרא"ש** בסוכה כ"ט ב' תי' עוד, דנקטם הוי דוקא אם שני העלים ניטלו, משא"כ בניטל הוי גם בעלה אחד, **ובב"י** סתרמ"ה כ', דאין נראה כונתם בשני עלים דהיינו עלה אחד כפול, אלא על שני עלים כפולים, וכ' דאפשר דמיירו דוקא בגונא דיש שני תיומות בלולב, וביש אחד נפסל באחד, ועוד כ' לבאר כונתם על פי דברי הטור שם, דהיינו שני עלים מתוך השלשה העליונים עיי"ש, **ובשו"ע** שם ס"ו כ' דהיינו רוב העלים כהתוס' הכא, **והרמ"א** שם כ' דאם נקטם העלה האמצעי פסול.

**הרשב"א**  כאן כ', דגם אי מיירי על עלה אמצעי אין לפסול אלא בנקטם הרוב ולא בכל שהוא, אמנם **בר"ן** בסוכה מבואר דיש להחמיר אפילו בכל שהוא, וכן מבואר בכמה **פוסקים**, **ובמ"ב** סקכ"ח הביא דברי **הגר"א** דגם אם נקטם כל שהוא מהעלה האמצעי פסול, **ובשעה"צ** סקכ"ח כ' דבמקום הדחק מקילים בזה.

**צו' ב'**

גמ' מאי לאו הוא הדין לנחלקה – מבואר ברש"י ובראב"ד דכיון דלענין פסול אמרינן דנפסל, הוא הדין לענין לקנות הוי שינוי וקני, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ', דכיון דעכשיו לא חזי למצוה זהו השינוי וקונה, וכן מבואר **בתו"ח** דהק' בהא דאמר רבא, דאם עשה מהלולב הוצא קנה משום דמעיקרא לולב והשתא הוצא, דתיפוק לי' דקנה משום דנפסל הלולב, וכ' דצ"ל דמיירי על לולב שכבר פסול, [**והיש"ש** בס"א כ' בדברי רבא דהוי שינוי משום דהשתא הוצא, דכמו דמשתנה שמו מלולב לענין פסול, הכא נמי לענין שינוי, ואמרינן בגמ' דאפילו הוי הלולב פסול מחמת חסרון אחר, אפילו הכי קני בשינוי זה], **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** כ' דמהא דלענין מצוה פסול אע"ג דלא חסר ולא מידי, אלמא הוה לי' כהוצי בעלמא, גבי גזלן נמי קני דמעיקרא לולב והשתא הוצי, **ובמאירי** כ', דנחלקה התיומת הרי היא כמו שניטלה וקנה, ולענין לולב של חג הרי זה פסול, ונראה דאין סיבת הקנין משום הפסול, דא"כ לא היה לו לומר דקנה לפני שכ' דהוא פסול, **ובק"ש** אות קי"ב כ', דאי נימא דהפסול זהו מה דמחשיבו לשינוי, יק' אמאי צורם אוזן בכור לא הוי שינוי, ומזה הוכיח כמו דמבואר במאירי דהוי הוכחה דחשוב שינוי, **והרמב"ם** לא הביא דין זה, **והב"י** בססש"ס כ', דאפשר משום דס"ל דנחלק זהו הוצא דעבדינהו חופיא, דמחלק עלה כפול לשנים, ונראה דזה ניחא יותר לפי המאירי.

ג) גמ' ועבדי' לבינתא – **הרשב"א** כ' דאם שרף הלבינה קונה דאינו חוזר לקדמותו, והביאו **הב"י** בסש"ס, **והדרישה** שם באות ד' כ', דבטור שכ' שיחזור ע"י שיתיך נראה דגם בשרף לא קנה, וכ' לבאר משום דאין חשיבות לשינוי זה שיהיה אחר החזרה, **ובסמ"ע** סק"י כ' שתי שיטות האם קונה כששרף.

תוד"ה ועבדי' – **הרשב"א** כ' דר"פ ס"ל דכל שינוי החוזר אינו קונה וכשי' רב אשי לעיל צ"ג ב', **והמהרש"ל** הק' על תוס' דאמאי הוצרכו לזה ולא ניחא להו דכל שינוי אינו קונה, וכמו דס"ל לרב אשי לעיל, **והמהרש"א** כ' דשי' התוס' דר"פ ס"ל דשינוי החוזר קונה, ומשום דס"ל לעיל צ"ה ב' דשבח שעל גבי גזילה הוי דגזלן, **ובאו"ז** כ', דלשי' הרי"ף דר"פ סובר דכל שינוי החוזר אינו קונה, על כרחך צ"ל דטעמי' דר"פ לעיל אינו משום דשינוי החוזר קונה, וזה כדברי המהרש"א דמדברי ר"פ לעיל יש לנו לומר דהכא טעמו דוקא משום דלא הוי שינוי חשוב, ועיין לעיל צ"ג ב' באות א' לבאר דשי' תוס' דגם רב אשי ס"ל דשינוי החוזר קונה.

בא"ד – **הרשב"א** הק' על תוס' דאין לך דבר חשוב יותר ממטבע, וגם הק' דאמאי לא חילק בנסכא עצמו דיש גונא דקונה.

גמ' ועבדינהו חדתי – רש"י כ' על ידי ליבון, **והרמב"ם** בפ"ב הי"ג כ' על ידי שיפוי, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** כ' דחידש ע"י חול ומים, אבל אם צרפן קנה משום דפנים חדשות באו לכאן, וכ"כ **הטור** בסש"ס לדינא, **ובב"י** לא הביא הרמ"ה, וכ' לבאר דכשצרפן חוזר להיות נסכא, ומשום הכי אין לומר דיחזיר ליושנו דנעשה כאן דבר חדש, וכ' עוד די"ל דבכהאי גונא לעולם מינכר החידוש.

גמ' ועבדינהו שחימי – **הש"מ** בשם **הרמ"ה** כ' דאע"ג דאין כאן שינוי שם, מ"מ כיון דלא ניכר הצורה הראשונה הוי שינוי, וזהו כמשנ"ת לעיל באות א' בשם הראב"ד והרשב"א גבי צביעת צמר, דהוי שינוי כיון דאיכא שינוי במראה.

גמ' מידע ידיע שיחמייהו – **ברא"ש וברמב"ם** בפ"ב הי"ג מבואר הטעם, משום דפנים חדשות באו לכאן, וכ"כ **בש"מ** בשם **הרמ"ה**,וכ' דלא סגי שלא יהיה שינוי במראם, ולכאורה זהו הטעם המבואר בגמ' בגירסא דידן וזהו טעם אחר, **וביש"ש** ביאר דהוי פנים חדשות משום דיחזור לחידושו רק ע"י צירוף, וצירוף הוי פנים חדשות וכמשנ"ת, והק' דמ"מ יחזיר ע"י שיפוי או ליבון, ומשום הכי כ' כגירסא דידן דמינכר שיחמייהו, [ולכאורה י"ל דע"י צירוף לא מינכר, וא"כ באמת בעי לשני הטעמים].

ד) גמ' לאתויי מאי – **הנ"י** כ' דדייק מדקתני כל, דזה הכלל נצרך לענין יוקרא וזולא דאזלינן בתר שעת הגזילה כמבואר בפסחים ל"ב א', **ובתוס'** לעיל ס"ה א' כ', דאע"ג דאמרינן הכא דבעי לאתויי הא דרב אילעא, מ"מ לענין יוקרא וזולא נמי אתי, ונראה דלא כהנ"י דזה מרבים מזה הכלל וזה מכל, **ובש"מ** שם בשם **רי"ש** כ', דמשום הכי נקט הכא לאתויי הא דרב אילעא ולא יוקרא וזולא, דכיון דמיירי לענין שינוי נקט מילתא דשינוי, **והמהרש"ל** מביא דברי **התוס'** בב"מ מ"ג א', דמבואר בדבריהם דעיקר מתני' אתיא ליוקרא וזולא, והכא דייק מזה הכלל.

רש"י ד"ה נעשה – מבואר ברש"י דלא הוי שלו לגמרי אלא לענין דאינו חייב דו"ה, **והפנ"י** לעיל ס"ה ב' ביאר, דס"ל לרש"י דכיון דלא הוי בידים אינו זוכה בגוף האיל, ומ"מ הק' דהא במתני' איירי בגזילה ובזה אינו משלם לעולם אלא קרן, ועיין **בחי' רא"ל** ס"פ אות א' בסוגר דכ' לומר, דיש נפ"מ גם לענין אי מצי לומר לו הרי שלך לפניך, ואכמ"ל.

גמ' פלגא קאמינא – **בק"ש** אות קי"ג הק', דלק' צ"ז א' גבי ספינה מבואר דאם נחת אדעתא דאגרא משלם שכרה, ולא אמרינן דמה דהרויח ע"י הספינה יהיה שייך לתרוייהו, וכ' לומר דשם כיון דקיימא לאגרא הוי כאילו שכרה מדעת הבעלים, וכיון דקנויה לו להשתמש אין לבעלים זכות בריוח, אבל הכא דבעי לומר דגזלן אינו זוכה בשבח, א"כ כיון דבא השבח גם ע"י השורים הם שותפין בשבח, וכ' דלכאורה לפ"ז, גם באם יחרוש בשורים שלו בקרקע של אחר יהיה השבח לאמצע עיי"ש.

גמ' סוף סוף גזילה הוא וכו' – **בש"מ** בשם **ה"ר יהונתן** נראה מבואר, דהא דהוי השבח של גזלן הוא משום תקנת השבין, וכמו דבכל שבח שאינו שינוי דאמרינן דהוי של גזלן משום תקנת השבין, וכן מבואר **בש"ג** בב"מ ס"ד ב', וכ"כ **הסמ"ע** בסשס"ג סקי"ג **ובנתה"מ** סרע"ח סק"ב כ' דברי הסמ"ע, אמנם **בש"כ** שם סק"ח ובעוד הרבה **אחרונים** מבואר דהוי מעיקר הדין, דכיון דיש לו קניני גזילה מהני דיהיה השבח שלו, וכן מבואר **בש"מ** לעיל כ' א' בשם **רי"ש**, **ובברכ"ש** ס"ד סק"ב כ', דאע"ג דאינו זוכה בשבח, זהו דוקא בשבח שבגופה, אבל בשבח דחוץ לגופה בזה זוכה הגזלן עיי"ש, **ובאהא"ז** בפ"ז מנז"מ הי"ב כ' לבאר בשי' הרמב"ם, דכל היכי דהדבר אינו ברשותו של הבעלים, הדין דהשבח הוי של הגזלן, וכל שבח שישביח הגזלן ע"י טורח והוצאה יהיה של גזלן מעיקר הדין, ורק במה דהוי שבחא דממילא הוי של נגזל עיי"ש, **ובדברי משפט** שם סק"ב העיר על דברי הסמ"ע, דלשי' הרמב"ם דתקנת השבין הוי רק אחר יאוש, לא יזכה בשבח אלא אחר יאוש, ויל"ע בזה, דבשבח שע"י פיטום מבואר ברמב"ם דגם קודם יאוש הוי של גזלן, ובאו"ש בפ"א מגניבה הי"א כ' הטעם, משום דבזה יש לחוש גם קודם יאוש עיי"ש, וי"ל דהוא הדין הכא.

גמ' ובעינא דאיקנסי' – **הרי"ף** כ' דשמעינן מהכא דגם בחו"ל קונסים בזה, והכא נמי אמרינן שב"ד מכין ועונשים לעשות סייג לתורה, וכ' **הרא"ש** דדוקא גדול הדור כגון ר"נ דחתנא דבי' נשיאה הוה וממונה לדון על פי הנשיא, או טובי העיר שהמחום רבים עליהם אבל דייני דעלמא לא, **ובהג' הב"ח** על הרי"ף כ' דיש לגרוס הכי בדברי הרי"ף, **ובטושו"ע** ס"ב הביאו דברי הרא"ש, **והב"ח** שם הביא, דברי"ו מבואר דגדול הדור לא בעי שיתמנה, וכ' דמש"כ הרי"ף דממונה לדון ע"פ ב"ד, היינו להודיע גדלותו של ר"נ דהיה גדול וחשוב בדורו, אבל לא בעי לזה לעיקר כוחו לקנוס, וכ' דכן עיקר והביאו **הבאה"ג** באות י'.

וברש"י ד"ה דאמר מבאר, דמה דאמר שבור מלכא כונתו על שמואל, אמנם **בש"מ** בשם **גאון** כ', דכמו דשבור מלכא דינו דין משום דינא דמלכותא הכא נמי ר"נ, ובסנהדרין כ"ז א' כ' **רש"י** שם, בהא דאמר ריש גלותא דלכהיוהו לעיני', דזהו משום דב"ד מכין ועונשים שלא מן הדין, **והר"ן** שם כ' דזהו משום דינא דמלכותא דיש לו רשות מהמלך עיי"ש, ולכאורה דברי הר"ן הם כהגאון כאן.

א) מתני' גזל בהמה והזקינה וכו' – **הרמב"ם** בפ"ב מגזילה הט"ו כ' דאם גזל כלי ושברו אין שמין לו הפחת, אלא משלם דמיו והכלי השבור של גזלן, ואם רצו הבעלים ליטול הכלי השבור נוטלין ומשלם הפחת, וכ"כ **בטושו"ע** סשנ"ד ס"ה, **והה"מ** הק' אמאי לא קונה בשינוי, וכ' דשמא מיירי בששמו עליו, ועיין לעיל צ"ד א' אות ו' משנ"ת דברי רח"ה אמאי מ"מ אינו יכול לומר לו הרש"ל, **ובב"ח** כ' דרק בשינוי בידים קונה ולא בשינוי דממילא, [וכבר עמדו בזה דלשון הרמב"ם ושברו], **ובקצוה"ח** סק"ג תמה עליו, דהא מבואר במתני' כאן דבהמה והזקינה משלם כשעת הגזילה, ומבואר דשינוי דממילא גם קונה, **ובאהא"ז** שם כ' די"ל במתני' דבאמת אינו קונה הגזילה, ורק אינו יכול לומר הרש"ל וחייב לשלם כשעת הגזילה, וכמש"כ הרמב"ם לענין גזל כלי ושברו, וכ' דבאמת מבואר כן ברמב"ם, דכ' בפ"ג ה"ד דהני דמתני' הוו כגזל כלי ושברו, הרי מבואר דגם הכא אם יאמר הבעלים דרוצה הגזילה כמות שהיא, יוכל לתובעה וישלם הפחת, אלא דכ' דאכתי יש להק' מהא דגזל טלה ונעשה איל, דמבואר ברמב"ם בפ"ב הי"ד דמשלם כשעת הגזילה, ומבואר דגם בממילא קונה בשינוי, [**ובקצוה"ח** שם הביא דברי רש"י לעיל ס"ו א', דכ' על רבה דאמר דשינוי קונה דהיינו בשינה בידים, והק' עליו ממתני', וכ' **באהא"ז** שם דגם בשי' רש"י י"ל כמשנ"ת בשי' הרמב"ם, ולדידי' לא יק' מהא דטלה ונעשה איל, דבאמת מבואר ברש"י דאינו קונהו לגמרי אלא לענין דאינו מתחייב דו"ה], **ובסמ"ע** סשס"ב סקכ"ג כ' לומר, דכונת הרמב"ם בגונא דאין משלם לו דמים אלא שוה כסף, בזה יכול לומר דלכל הפחות ישלם לו בשברים של הכלי דידי', **והש"כ** שם בסק"ו כ', דאין לשון הרמב"ם והשו"ע מורה הכי, **ובחי' רי"ז הלוי** הל' גזילה כ' לבאר בשי' הרמב"ם, דאיכא שני אופנים של שינוי, האחד שהחפץ עצמו משתנה, וזהו דין דמצינו גם לענין היתר באיסור אתנן, והפקעה מחיוב ראשית הגז, ועוד שינוי איכא ע"י היזק בדבר, וזהו דין רק בגזילה, דכל דאיכא היזק בחפץ כבר אינו יכול לומר לו הרש"ל, וזה מהני רק לענין דין דלא מצי לומר הרש"ל ולא לענין קנין, [ועל פי יסוד דברי רח"ה שנתבאר לעיל, דחלוק דין דהרש"ל מדין שינוי הקונה], וס"ל להרמב"ם דבשבר כלי הוי שינוי רק משום ההיזק שבזה, ומשום הכי אינו קונה הגזילה, וכ' כמשנ"ת דברי האהא"ז, דגם בכל השנויים במתני' הדין כך דאינו קונה הגזילה, ורק אינו יכול לומר הרש"ל וחייב לשלם כשעת הגזילה, ועל דרך זה מבואר באהא"ז שם.

מתני' חמץ ועבר עליו הפסח – **הש"מ** כ' בשם **הר"מ מסרקסטה**, דגם הנגזל וגם הגזלן אינם עוברים בבל יראה, **והרמב"ן** בפסחים ל"א ב' **והריטב"א** שם בדף כ"ט א' בשם **הרא"ה** כ', דהנגזל אינו עובר אבל הגזלן עובר, וכ' דהא דאסור הכא בהנאה אחר הפסח אע"ג דהוי משום קנס, דכבר אמרו בכל גונא דיהיה אסור עיי"ש, וכ' דאין לומר משום דהגזלן עובר, דהרי הוא אינו מפסיד בזה שנאסר, אמנם **במהר"מ חלואה** שם מבואר די"ל דיאסר משום דהגזלן עובר, וכן מבואר **ברע"א** מהדו"ק סכ"ג, **ובנו"ב** או"ח מהדו"ק ס"כ כ' לומר, דבאמת החמץ מותר בהנאה, ומה דמבואר הכא דיכול לומר לו הרש"ל והיינו אף דאסור בהנאה, היינו דאם לא היה יכול לומר הרש"ל, באמת היה נאסר בהנאה כיון דהגזלן יפסיד מהא דיאסר, וא"כ יש לנו לקונסו ולאסור החמץ משום דעבר בבל יראה, אבל כיון דיכול לומר הרש"ל, נמצא דהגזלן אינו מפסיד אלא הנגזל, וכיון דהנגזל אינו עובר ממילא דאין לנו לקונסו ובאמת מותר בהנאה, **והגרע"א** שם כ', דלענ"ד זה נראה רחוק מדרך האמת.

מתני' שם – **החק יעקב** באו"ח סתמ"ג סק"ח כ', דדוקא אחר הפסח יכול לומר הרי שלך לפניך אבל תוך הפסח לא, דכיון דהכל מצווין לבערו כמבואר לק' צ"ח ב', הרי כאילו הוא שרוף ונמצא דאינו מחזיר לו כלום, **ובקצוה"ח** סשס"ג סק"א עמד בדבריו, דאי משום דעומד לישרף הוי כשרוף וכמש"כ הרמ"א באה"ע סקכ"ד ס"א, הא האחרונים השיגו שם עליו דקיי"ל דלא הוי כשרוף, ועוד דתרומה טמאה גם מצוה לבערה, ומ"מ יכול לומר הרי שלך לפניך, וכ' דאי כונתו דחשוב כהיזק ניכר משום זה דדינו בשריפה, א"כ נמצא דמיד בפסח קונה בשינוי, ואמאי אחר הפסח יכול לומר הרש"ל, **ובאו"ש** בפ"ג מחו"מ ה"ח כ' דזה מיתלא תלי, דאם יחזיר בתוך הפסח ויהיה חייב הנגזל לבערו, נמצא דעומד לישרף וחשוב שינוי, אך אם אינו מחזיר נמצא דלא עמד לישרף והיה עומד להיות קיים גם אחר הפסח, וא"כ הוי שינוי החוזר דאחר הפסח הרי מתבטל הדין שריפה, [ועיי"ש שכ' דהאם חשוב שינוי, זה תלוי במחלוקת ר"ה ור"ח לק' צ"ז א' בפסלתו מלכות, האם חשיב היזק ניכר והוי שינוי, והכא נמי בחמץ הוי כפסלתו מלכות], **ובאהא"ז** בפ"ג ה"ד כ', דלפי שי' הרמב"ם שנתבאר דכל דבר הנפסד באמת לא הוי שינוי לקנות הגזילה, אלא דרק אינו יכול לומר הרש"ל, ממילא דלא ק', דאה"נ דהוי שינוי, מ"מ אחר הפסח שבטל השינוי, ממילא שוב יכול לומר הרש"ל, [**ובש"מ** בגמ' לפני המשנה כאן כ' בשם **הרמ"ה**,דבפרה דנתעברה הדין דאם יתבענו בעודה מעוברת דהוי שינוי וקונה הגזלן, אמנם אם יתבענו אחר שתלד דעכשיו היא כעין שגזל הוי הדין דאינו קונה, ומבואר דזה תלוי בזמן התביעה, ויק' בזה משה"ק הקצוה"ח דאמאי לא אמרינן דכבר קנה בשינוי], ועיי"ש בקצוה"ח דכ' לומר דמשום הכי בתוך הפסח אינו יכול לומר הרש"ל, דהוא מחוייב לשרוף החמץ משום דלאו דבל יראה הוי ניתק לעשה דביעור, ואם יחזיר לא יקיים העשה, אבל אה"נ דאם יחזיר, גם בתוך הפסח יכול לומר לו הרש"ל.

גמ' אפילו גנב טלה וכו' – **הראב"ד** כ' דהרבותא בזה הוא, דלא תימא דוקא בהמה והזקינה דפסידא דגזלן הוא, אבל נעשה איל דרוחא דגזלן הוא אימא דלא יקנה בשינוי, **ובתור"פ** כ' דס"ד דנעשה איל לא הוי שינוי הניכר כל כך דהוי בחודש אחד, וכעי"ז כ' **התורי"ד**,דהזקינה הוי שינוי גמור משום דלא ילדה ולא עבדה מלאכה, אבל טלה ונעשה איל דמי לקטן ונעשה גדול.

**ובחי' רח"ה** בפ"ב מגזילה הט"ו הק' לרב חנינא דס"ל לעיל ס"ה ב' דטלה ונעשה איל לא הוי שינוי, אמאי בבהמה והזקינה משלם כשעת הגזילה, וכ' להוכיח מזה דגם היכי דאינו קונה, י"ל דמ"מ לא יוכל לומר הרש"ל וכמשנ"ת בשי' הרמב"ם במתני', **ובגליונות חזו"א** שם הק' דהא בגמ' מבואר הכא דהוי רבותא על מתני', ולפי דברי רח"ה דגם לרב חנינא דלא הוי שינוי מ"מ אינו יכול לומר הרש"ל, א"כ הדין דרב אלעא אינו מוסיף על מתני', דדינא דמתני' הוי גם אי לא הוי שינוי, וכ' לת' כמשנ"ת דברי התור"פ ותורי"ד, דבהמה והזקינה גרע מטלה ונעשה איל וגם רב חנינא מודה דהוי שינוי, [ולכאורה יש לישב דברי רח"ה לפי דברי הראב"ד].

ב) גמ' ורב שבק רבנן וכו' – **הראב"ד** כ' לבאר דקו' הגמ', משום דשמיע להו דרב מחליף קא מקשי הכי, והוי כעין שאלה אם פליגי אמוראי אליבא דרב או לא, **והבעה"מ** מבאר דדוקא לרב מק' הגמ' הכי משום דהיה במנין דמתניתין, וכיון דסתם למתניתין כרבנן האיך עביד כר"מ, וכ"כ **הרשב"א**, אמנם **המלחמות** העיר בזה דמצינו בכמה מקומות דלא מק' הגמ' הכי על רב, ועוד הק' דבגמ' בסוכה י"ט ב' מק' אביי הכי לרב יוסף, ואע"פ דשם הוי על מעשה שעשה מ"מ אין לחלק בזה, וכ' דאדרבה רב לא חייש לסתמא ומשום הכי לא היתה מק' הגמ', אלא משום רבים מק' הגמ'.

תוד"ה המחליף – **הפנ"י** מעיר במה שכ' התוס' לומר דבאמת לר"מ עבד נקנה כמטלטלין ולא כקרקע, דהא במתני' דקידושין כ"ב ב' דקתני דנקנה כקרקע, מסיים דקונה עצמו בכסף ובשטר דברי ר"מ, וא"כ איך נאמר דרישא לאו ר"מ היא.

תוד"ה והלה – **בתור"פ וברשב"א** מבואר כהתוס', וכ' דלפ"ז והלה שותק היינו דוקא שותק, אבל אם אומר איני יודע, הדין דלא זכה, **ובתורי"ד** כ' דדוקא לרבנן ס"ל לר"נ דברי ושמא ברי עדיף, אבל לסומכוס מודה דאין ברי עדיף, אמנם **התוס'** בב"מ צ"ז ב' כ' דאין לומר הכי, דא"כ יק' דמה מק' הגמ' שם ממתני' דמבואר דברי עדיף, הא מתני' שם אתיא כסומכוס, וא"כ דוקא משום הכי ברי עדיף, דהא גם ר"נ מודה דברי עדיף לסומכוס, ועל כרחך דאין לחלק בזה, וכן הק' **בק"ש** כאן אות קכ"ב על התורי"ד.

**הרי"ף** כ' דהלכה דלא כרב אלא דעבדא כמטלטלי, אמנם שאר **הראשונים והרמב"ם וטושו"ע** סשס"ג ס"א כ' דעבדי כמקרקעי.

בשי' הרי"ף דס"ל דעבדא כמטלטלי, כ' **הראב"ד** דס"ל הכי משום דר"נ אמר לעיל י"ב א' ובב"ב קכ"ח א' דאין גובין מן העבדים, והיינו משום דעבדא כמטלטלי, אמנם **הרשב"ם** בב"ב שם כ', דלכל דינים הכתובים בתורה עבדא כמקרקעי, ורק לענין בע"ח הוי כמטלטלי משום דאין בע"ח סומך אלא על הקרקעות שאין יכולין ליאבד ולזוז ממקומן, וכ"כ **הבעה"מ** כאן ובב"ב, והסכים בזה **המלחמות**, **ובתוס'** לעיל י"ב א' **והרא"ש** **והרשב"א** כ', דלגבי דינים דאורייתא הוי כמקרקעי ולגבי דינים דרבנן הוי כמטלטלי, וכ' התוס' והרא"ש, דהא דמבואר שם דלגבי אגב הוי כמטלטלי, הוא משום דאגב קונה מדרבנן, והא דמבואר דגבי בע"ח הוי כמטלטלי, הוא משום דשעבודא לאו דאורייתא, אמנם הרשב"א כ' דגם אי שעבודא דאורייתא מ"מ נידון כמילי דרבנן, משום דרבנן הפקיעו השעבוד מדבריהם, ונתנו לעבדים הדין דמטלטלי כיון דבדבריהם הוי כמטלטלי, **והנ"י** כאן כ' כשי' הרשב"ם, וביאר דהא דמדמי לעיל י"ב א' קנין אגב לדין דבע"ח, הוא משום דגם אגב קנינו הוא משום דאדם סומך דבר המטלטל על הקרקע שהוא עיקר, וא"כ כמו דאמרינן גבי בע"ח דאינו סומך על עבדים הכא נמי לגבי אגב, **והיש"ש** כ' כדברי התוס', **והש"כ** בסשס"ג סק"ב כ' כהרשב"ם, וכ' דמש"כ הרשב"ם לכל דינים הכתובים בתורה, אין כונתו לחלק בין דאורייתא לדרבנן, דהא סיים דבבע"ח משום דלא סמכא דעתי', אלא כונתו דחלוק בין דבר התלוי בדיני התורה, לדבר התלוי באומדן דעת של בני אדם.

**הבעה"מ** הק' על הרי"ף דאמאי הדין להלכה דאין נשבעין על העבדים, כיון דס"ל דעבדא כמטלטלי, **והמלחמות** כ' דאפשר דרק לענין גזילה הוי כמטלטלי, משום דבקרא דממעטינן גזילה לק' קי"ז ב' כתיב פקדון ותשומת יד וגזל ואבידה ועושק, ודלמא הוו רבוי לרבות עבדים, **והלח"מ** בפ"ג מגזילה ה"ד כ' דלענין גזל חילק מסברא, דרק קרקע אינה נגזלת משום דלעולם ברשותא דמריה קיימא, אבל עבדים דשייך בהו מעשה גזילה לא נמעט, אבל לשאר דיני התורה דילפינן מקרא דקרקע חלוק ממטלטלי, הוי עבדא כמקרקעי, **ובשיעורי רח"ה ובאהא"ז** שם כ' לחלק, דלגבי שבועה הוי המיעוט מכלל ופרט דכתיב בפרט דבר המטלטל, ומשום הכי אמרינן דהחילוק הוי בין קרקע למטלטלין ובזה דין עבד כקרקע, משא"כ גבי גזילה הפרט הוא דכתיב פקדון דזהו דבר הניטל, אבל לא הוזכר מטלטל בקרא, ואמרינן דזה תלוי ביכול לינטל או לא, ומשום הכי עבדא כמטלטלין לענין זה דהא יכולים לינטל.

**הראב"ד** בפ"ט מגזילה ה"א כ', דאע"פ דעבדא כמקרקעי ויכול לומר לו הרי שלך לפניך גם בהזקין, מ"מ הדין דעבדים נגזלים ונקנים ביאוש כדמוכח בסוגיה דגיטין ל"ז ב', ומשום הכי הדין גם דאם מת העבד או נשרף דאינו קיים כלל, בזה חייב לשלם דמי העבד ואע"פ דבקרקע פטור גם בכהאי גונא, **והש"כ** בסשס"ג סק"ג כ' לחלוק על הראב"ד, דכיון דדינו כקרקע, לכל דבר הוא כקרקע, ורק גבי יאוש מהני משום דאיכא גזה"כ דוישב ממנו שבי וכמו דמביא הראב"ד שם, וכ' עוד דבסוגיה דגיטין מיירי ביאוש שע"י חזקה של כיבוש מלחמה, וזה מהני גם בקרקעות כמבואר שם, וא"כ אין חילוק בין עבד לקרקע, **ובנתה"מ** שם סק"א כ' דהא דלא מהני יאוש בקרקע, הוא משום דאכתי ברשות בעליה עומדת והדין דמהני הקדשו, וכמו דלא שייך בהו יאוש דאבידה הכא נמי אין בהם יאוש דגזילה, אבל בעבדים דשייך בהו אבידה הכא נמי דשייך בהו גזילה לענין יאוש, וזה דבר התלוי במציאות ובסברא, ולא שייך לומר בזה דיהיה דין עבד כקרקע, וכ' שם דהיכי דאינו יכול להוציא הקרקע בדיינים, באמת יהיה הדין דגם בקרקע מהני יאוש, **ובחי' רח"ה** בהל' גזילה שם כ' בביאור שי' הראב"ד על דרך הנתה"מ, דמה דליכא מעשה גזילה בקרקע הוא משום דלא שייך בה גזילה במציאות דעומדת ברשות בעליה, אלא דמ"מ בעי למעט לק' קי"ז ב' קרקע מגזילה, משום דאם היה שייך קניני גזילה בקרקע, זה גופא היה סיבה לחלות גזילה בקרקע, דע"י שנקנה לגזלן בקניני גזילה הרי יוצא בזה מרשות הבעלים, וזה גופא הוי מעשה הגזילה בקרקע, ומשום הכי כיון דהקשו עבדים לקרקעות ודין עבדים כקרקע, לענין קניני גזילה בזה גם נתמעטו עבדים, משא"כ לענין מעשה גזילה, דזה לא הוי מכח מיעוט אלא משום דכך הוא המציאות בקרקע, לענין זה כיון דחלוק מציאות העבד מקרקע, ממילא דאיכא בי' מעשה גזילה, ומשום הכי לענין אם יכול לומר לו הרי שלך לפניך, דזה תלוי בקניני גזילה האם קונה ע"י שינוי, בזה הוי עבד כקרקע, משא"כ לגבי יאוש דזה תלוי במעשה גזילה ולא בקניני גזילה, ממילא דמהני יאוש בעבד, ולפ"ז ביאר דמהאי טעמא כ' הראב"ד דחייב לשלם, דאמנם דחיוב והשיב הוי משום דיש לו קניני גזילה בגזילה, מ"מ החיוב תשלומין לאחר דליכא להגזילה, זהו משום עיקר מעשה הגזילה דמחייבתו בתשלומין וכדין תשלומי מזיק, וא"כ בעבדים דאיכא בהו מעשה גזילה, ממילא דאיכא חיוב תשלומין לאחר שמת ואינו בעולם עוד.

**צז' א'**

ג) גמ' הכי השתא וכו' – בגמ' לעיל כ"א א' מייתי טעמים אלו אמאי פטור דר בחצר חבירו, והרא"ש שם כ' דלרוחא דמילתא נקט טעמים אלו, דהא קיי"ל דזה נהנה וזה לא חסר פטור, והרשב"א שם כ' לומר דלעולם יש בבתים מקצת הפסד ע"י רגל הדרים שם, **והיש"ש** שם כ' לבאר הגמ' הכא, דמבואר דאי לאו דבעבדים גם יש לו ריוח בזה היה חייב, דגבי עבדים דהוא מכחיש כח עבדו בודאי דאי לאו דהיה לו רוחא היה ראוי לחייב, וכונת הגמ' להק' דהכא עוד לחייב יותר משום דאיכא כחש, **ובבי' הגר"א** סשס"ג סקט"ז כ' דלפ"ד הרשב"א ניחא טפי, דכמו דהוצרכנו בבתים להאי טעמא משום דאיכא מקצת הפסד, הכא נמי בעבדים.

גמ' שם – **השעה"מ** בפ"ג מגזילה ה"ט מק' לשי' הרמ"ה שהביא הנ"י לעיל כ', דגם בחסר מקצת אינו חייב על כל ההנאה אלא על מה דנחסר, דא"כ מה מק' הכא דיהיה חייב משום דלא ניחא לי', וכ' דאין לומר דכונת הגמ' דיהיה חייב עכ"פ על מקצת שנחסר, דא"כ אמאי ניחא להגמ' לעיל דאי עבדא כמטלטלי דהוא פטור, הא על מה דנחסר גם אי עבדא כמטלטלי יש לחייבו, וכמבואר בסמוך גבי ספינה דחייב לשלם על הפחת, אמנם עיין לק' אות ה' דנתבאר שי' הראשונים דדוקא בפחת שיש בו שינוי חייב שם.

גמ' הכא נמי ניחא לי' וכו' – **הראב"ד** כ' דמיירי דוקא אם ירד בתורת שאלה, אבל אם ירד על דעת לגזול, לא ניחא לבעלים וחייב לשלם, אמנם **הרשב"א** כ' גם בירד בגזילה פטור, דמ"מ הוי זה נהנה וזה לא חסר.

גמ' הכא במאי עסקינן שלא בשעת מלאכה וכו' – מבואר בגמ' דבשעת מלאכה יהיה חייב, וכ' **הרמב"ם** בפ"ג מגזילה ה"ז דמשלם לו כפועל, וכ"כ **השו"ע** בסשס"ג ס"ד, **והטור** שם בסתם דמשלם, **והב"ח** כ' לומר דשי' הטור דמשלם כפי מה שהשביח ולא כפועל, דהא גבי שדה שגזלה הדין דכל השבח חוזר לנגזל, וכן מבואר לעיל צ"ו ב' דגזל שורים וחרש בהם, דאי לאו דכל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה היה משלם השבח, ואמאי הכא ישלם כפועל, וכ' דלשי' הרי"ף ניחא דחיובו משום גרמי וכמשי"ת בסמוך.

**הרי"ף** הביא הגמ' דפטור והוא שלא בטלו ממלאכה, מאי טעמא ניחא לי' לאיניש דלא ניסתרו עבדי', והק' **בש"ג** דהרי"ף לשיטתו דפסק דעבדא כמטלטלי בכל ענין פטור, וכמבואר בגמ' דרק משום דעבדא כמקרקעי איצטריך להאי טעמא, וכ' לישב דאיצטריך להאי טעמא לומר, דגם היכי דהוי גזלן עתיקא דמבואר לעיל צ"ו ב' דיש לקנסו לשלם השבח, מ"מ בכהאי גונא יהיה פטור משום דניחא לאיניש, **ובפרישה** סשס"ג סק"ג **ובסמ"ע** שם סקי"א כ' לפי מש"כ התוס' בב"מ ס"ה א', דהיכי דנחת אדעתא דמלאכה, הדין דגם אי עבדא כמטלטלי מ"מ חייב לשלם, א"כ איצטריך להאי טעמא לכהאי גונא דנחת אדעתא דמלאכה, [ובעיקר דברי התוס' שם יתבאר לק' בסוגיה דתוקף ספינתו של חבירו בע"ה], **והב"ח** שם כ' דמ"מ היה צריך לשלם משום דינא דגרמי דמזיקו בידים במה דמבטלו ממלאכה, וכ' לפ"ז דבכל גזילה, על הזמן דעשה בה מלאכה, הדין דחייב משום דמבטל ממלאכת הבעלים, וכ' דכמו כן מבואר גבי ספינה בסמוך, וכבר עמד בדבריו **בתה"כ** שם, דבספינה מבואר דאינו חייב אלא א"כ ירד על שעת לשלם אגרא, ובלא זה אינו משלם אלא פחת, וא"כ מבואר דלא כהב"ח, [ומשה"ק עוד דבגמ' מבואר דאי עבדא כמטלטלי, ניחא דפטור גם על גזילה דבשעת מלאכה, עיין בסמוך דהקצוה"ח דחה ראיה זו], **והש"כ** בסק"ט כ' לפי המבואר בראשונים, דהרי"ף בתחילה כ' דעבדא כמקרקעי ואח"כ חזר בו, דאה"נ דטעם זה כ' קודם שחזר בו, **והנתה"מ** בסק"ה כ', דאמנם דמבואר בגמ' בקו' דהיה אפשר לפוטרו משום דהוי גזלן ומשלם כשעת הגזילה, מ"מ לפי האמת דניחא לרבו, הרי ממילא דאינו נעשה גזלן, וא"כ לפי האמת הטעם משום דניחא לאיניש דלא לסתור עבדי', וכ' דיש נפ"מ דאם היה חשוב גזלן, היה זוכה בשבח של העבד, אמנם לכאורה אכתי יק', אמאי כ' הרי"ף דהוא שלא בטלו, כיון דגם אם בטלו הדין דפטור משום דהוי גזלן.

**ובקצוה"ח** סק"ב כ' דבכל מטלטלין ליכא חיוב שבת, ומשום הכי אין לחייבו אלא כשעת הגזילה, אבל בעבד איכא חיוב שבת כמו בכל מבטל אדם ממלאכה, ומשום הכי כ' הרי"ף דדוקא אם לא ביטלו ממלאכתו, והא דמבואר בגמ' דאם עבדא כמטלטלי ניחא אמאי פטור, כ' הקצוה"ח דהיינו דאז ניחא די"ל דפטור שלא בשעת מלאכה, אבל אם עבדא כמקרקעי יק' דאפילו שלא בשעת מלאכה אמאי פטור הא יש לחייב משום נהנה, ועל זה משני דאין לחייב משום נהנה כיון דניחא לי', **ובדברי יחזקאל** סמ"ח סק"ו הק', דאכתי יק' אמאי הוצרך הרי"ף לומר דהטעם משום דניחא לאיניש דלא נסתור עבדי', [ולפי דברי הנתה"מ שנתבאר ניחא, דבאמת בלא ביטלו אינו גזלן ופטור רק משום דניחא לאיניש], **ובקה"י** ס"מ כ' לומר על דרך הקצוה"ח, לפי דברי הנתה"מ שם סק"ב דבעבד הוי החיוב לעבד והרב זוכה ממנו, דא"כ גם בשלא בשעת מלאכה היה ראוי לחייבו משום ביטול העבד, ולזה אמר הרי"ף משום דניחא לאיניש, דמשום הכי הוי כעובד מדעת הבעלים ואין לחייבו, **ובחי' הגרש"ש** סי"ט אות ב' **ובקה"י** העירו על דברי הקצוה"ח, דלכאורה אין לחייבו משום שבת, דכיון דהדין דגזלן אינו חייב על מה שמשתמש, נמצא דיש לו זכות בהשתמשות זה, ואיך נחייבו על שבת במה דמונע הבעלים, הא הוא זוכה בזה ע"י הקניני גזילה, וכ"כ **התה"כ** שם, **ובדברי יחזקאל** שם אות ז' כ' ראיה לדברי הקצוה"ח דיש לחייב משום שבת גם בגזילה, מדברי **הרשב"א** לעיל כ' א', דכ' דמבטל שדה חבירו פטור שאין הגזלנים משלמים אלא כשעת הגזילה, ומבואר דאם מבטל שדה היה חייב, הכא נמי בכל גזילה היה מתחייב על מה דמבטל, ובאמת **הש"מ** שם בשם **רי"ש** כ', דמהא דגזלן פטור ליכא ראיה, דשם הוי גזה"כ דאינו משלם אלא כשעת הגזילה, **והנחל"ד** שם כ' דלישנא בעלמא נקט הרשב"א.

**ובאחיעזר** ח"א סל"א אות ב' כ' לומר, דבאמת מהעבד עצמו אי אפשר לגזול לידיו, וא"כ האם שייך גזילה לענין מעשה ידיו של העבד, זה תלוי האם אמרינן דהמעשה ידים הוו של העבד ורבו זוכה ממנו, או דמעיקרא הוי של הרב, דאי נימא דהוי מעיקרא של הרב, שפיר שייך גזילה בזה דגזל מהרב את העבד עם מעשה ידיו, אבל אי נימא דהוי של העבד והרב זוכה ממנו, כיון דמהעבד לא נגזל, ממילא דאכתי הוי של העבד ורבו זוכה ממנו, ועיי"ש שכ' לומר דרב לשיטתו גבי יש קנין לעבד בלא רבו דאי אפשר לזכות לעבד, מבואר דס"ל דעיקר המעשה ידים הוי של הרב, וא"כ שייך בזה גזילה, ומשום הכי מבואר בגמ' דאי ס"ל דכמטלטלי ניחא אמאי פטור, אבל הרי"ף ס"ל להלכה דהוי של העבד ורבו זוכה ממנו, וא"כ גם אי עבדא כמטלטלי, מ"מ אין בו גזילה על מעשה ידיו, דזה הוי של העבד ולא שייך גזילה מהעבד עצמו.

**הנתה"מ** בסשס"ג סק"ב העיר, דכל גוזל עבד יהיה חייב לשלם על כל זמן הגזילה משום שבת, וכ' לומר דעיקר חיוב השבת הוי לעבד ולא לרבו, ורק דרבו זוכה ממנו, וכיון דגם כשהוא גזול אינו מבטלו ממלאכת עצמו, אינו חייב משום שבת, ורק אם כופהו לעבוד בזמן שהוא תחת ידו, על זה חייב משום שבת, **ובקצוה"ח** בסק"ב נראה דעיקר החיוב הוי לרב, וכ"כ **בחי' הגרש"ש** בכתובות סל"ו סק"ב, והעיר דמה שייך להתחייב לעבד, הא כיון דמשועבד לרבו נמצא דלא השבית לעצמו כלום, [ועיין במלואי משפט מה שהביא עוד בענין זה], וכ' לומר דאין לחייב משום שבת, דהיכי דהוי דרך גזילה אין לחייב משום חבלה עיי"ש.

גמ' הדרי בי – **הרא"ש** בב"מ כ' דנראה דגם אח"כ לא שילם על מה שעבד בעבדים, וכ' בשם **הרמב"ן** דבאמת אינו חייב לשלם, ומשום דבאמת אין כאן לקיחת ממון בריבית אלא דמחזי כריבית, וא"כ אין כאן חיוב חזרת ממון ריבית כלל עיי"ש.

ד) גמ' דלא עבידא לאגרא – **הרשב"א** מעיר דמאי שנא מדר בחצר חבירו שלא מדעתו דאינו מעלה שכר, **ובק"ש** אות קכ"ה עמד בזה, דהכא אמרינן דחייב פחת ולא שכר ומה ק"ל משם, **ובחזו"א** מבואר דכונת הרשב"א דשם לא מצינו דמחייב לשלם פחת, [ויש להוסיף דהרשב"א לעיל כ"א א' כ' דבעי שם לטעם דביתא מיתבא יתיב, משום דלעולם יש מעט חסרון מחמת רגל הדרים], וכ' הרשב"א דשאני התם דאמרינן דביתא מיתבא יתיב, אבל הכא אדרבה איכא רפסתא דספינה, ועוד כ' דהכא שאני שתוקפה בעל כרחו, וגם בחצר כשתקף ונכנס מסתבר דמעלה לו שכר.

גמ' שם – **הרשב"א** מק' דאמאי אינו חייב לשלם בכהאי גונא כל השכר, דכיון דאיכא קצת חסרון הדין דמגלגלין עליו את הכל וכמו דמוכח בסוגיה לעיל כ', ועיי"ש באות א' משנ"ת בזה, וכ' דהתם מיירי בקרקע והכא במטלטלין, **ובשעה"מ** בפ"ג מגזילה ה"ט מבואר דכונת הרשב"א, דבמטלטלין דנגזלים הוא נעשה גזלן ומשלם כשעת הגזילה, [והרשב"א כ' בהמשך דבריו דהכא על כרחך דלא נתכוין לגזול, דא"כ גם בעבידא לאגרא יהיה פטור, וצ"ל דמ"מ הוי גזלן משום דהוי שלא מדעת וכמשי"ת], **והחזו"א** כ' לבאר עוד, דבקרקע כיון דאי אפשר להבריחה, אמרינן דאין הבעלים מקפידים כ"כ ודעתו להניחו לדור ולתבוע שכר, משא"כ במטלטלין דעתו להוציאו מיד, ואין דעתו להרויח אגרא אלא להוציאו ולתבוע פחת אם יהיה, [ולכאורה צ"ל לפ"ז דיש בזה מחילה על האגרא, דהא מה דמחייב השכר הוא משום נהנה, ולא משום דיש כאן פסיקא על השכר], **ובנ"י** בשם **הרמ"ה** כ', דהא דאינו חייב אלא הפחת, הוא משום דזה נהנה וזה חסר אינו חייב אלא החסרון ולא כל ההנאה, וזהו כשיטתו לעיל כ' וכמשנ"ת שם באות א', **ובש"ג** בב"מ ס"ד ב' כ', דטעם זה אתי שפיר רק היכי דירד שלא בשעת מלאכה, אבל אם ירד בשעת מלאכה יק' דאמאי אינו משלם כל השכר כיון דאיכא חסרון, וכ' דצ"ל דפטור משום דהוי גזלן, וכמבואר **בהה"מ** בפ"ג מגזילה ה"ח **ובטור** סשס"ג, דגם שוכר שלא מדעת הוי גזלן, והנה **בש"מ** בשם **הרמ"ה** כ', דגם בירד בשעת מלאכה אדעתא דאגרא, אין לו אלא הפחת משום דליכא שכירות מדעת הבעלים, ואח"כ כ' דבקיימא לאגרא, אם ירד בתורת גזלנות או אפילו בתורת שאלה אין לו אלא הפחת, משום דכל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה, ולכאורה ממה דבתחילה לא כ' הטעם הזה, נראה דגם בלא האי טעמא אינו משלם אלא הפחת, ובזה ק' משה"ק הש"ג, דאמאי לא חשיב חסרון היכי דירד בשעת מלאכה, [ועיין **במרדכי** סי"ז דכ' שי' **ר"י**,דאם תקף את חבירו והוציאו מביתו בעל כרחו ודר בו, אי"ז אלא גרמא בעלמא ואינו חייב לו, **והב"י והרמ"א** בסשס"ג ס"ו הביאו דבריו, **ובבאה"ג** שם באות ג' כ', דאם אחר שהוציאו מביתו הוצרך הבעלים לשכור לעצמו דירה חייב לשלם, דהא כהאי גונא הוא מחסרו, ומבואר דמה דאינו מניחו לדור, מצ"ע לא חשיב חסרון כל שאינו צריך לשכור דירה אחרת].

**היש"ש** כ' לומר, דמש"כ הכא דירד אדעתא דאגרא הוא לאו דוקא, אלא ירד על דעת דאם יתחייב בדין ישלם, אבל אם דעתו לאגרא ממש, באמת יהיה חייב, דהבעלים ניחא להו דיתחייב השכר, וכ' עוד דגם היכי דנכנס על דעת דאם יתחייב ישלם, היכי דהיה פחת צריך לשלם כל השכר, כדין זה נהנה וזה לא חסר דמגלגלין עליו את הכל, דהא מבואר ברש"י דהיכי דעביד לשכר, הדין דרצה פחתה משום דעל כרחו שקלי' והוי גזלן, והיינו דביד הבעלים להחליט האם הוא שוכר או גזלן, וא"כ לעולם בלא עבידא לאגרא גם נימא הכי, דאם אח"כ אומר לו הבעלים דניחא להו במה שהשתמש ויתחייב עכשיו על מה שנהנה, שפיר יש לחייבו ואינו יכול ליפטר משום גזלן, וכ' דצ"ל דמה דאמרינן בגמ' דרק פחתה, היינו דאי ליכא פחת אינו יכול לתבוע כלום דהוי זה נהנה וזה לא חסר, אבל אם יש פחת כבר יכול לתבוע כל השכר, וכל זה הוא דלא כהרשב"א והרמ"ה והטור.

רש"י ד"ה נחת – **הט"ז** בסשס"ג ס"ה **והמחנ"א** בהל' גזילה סט"ו כ', דמבואר מדברי רש"י דדוקא משום דירד על כרחו דתקף לחבירו הוא דהוי גזלן, אבל אם היה יורד סתם שלא מדעת חבירו בזה לא הוי גזלן, וכ' **דהרמב"ם** בפ"ג ה"ח **והשו"ע** סשס"ג ס"ה שכ' דנוטל פחתה משום דירד שלא ברשות, נראה דבכל יורד שלא ברשות הוי הדין הכי, וכ' **הט"ז** דגם בטור נראה הכי, **ובמחנ"א** כ' דמ"מ י"ל דאף לשי' הרמב"ם אין לו דין גזלן, ומה דמבואר הכא דנוטל פחתה, מיירי דוקא בפחתה מחמת מלאכה, דאין לפוטרו משום מתה מחמת מלאכה, דלא שייך הכא הטעם דלאו לאוקמי בכילתא שאילתיה, אבל באונס ממילא, י"ל דלא יתחייב משום דאין לו דין גזלן, והביא **דבתה"ד** סשט"ז מבואר כמו דנתבאר שי' רש"י, דכל דלא נטל בעל כרחו לא הוי גזלן, וכ' דשם נראה דגם במתה מחמת מלאכה יהיה פטור, והכא דחייב על כרחך הוא כמשנ"ת ברש"י דתוקף הוי בעל כרחו, והנה **הרמ"א** בסש"ח ס"ז הביא דברי התה"ד, **ובקצוה"ח** שם סק"ג **ובנתה"מ** סק"ד **ובתה"כ** כ', דהא דמבואר הכא דחייב על פחת, הוא משום דמיירי דנפחתה מחמת מלאכה, והרמ"א דמבואר דפטור על אונסים, הוא משום דמיירי באונס דממילא, **ובקצוה"ח** שם **ובתה"כ** בשס"ג ס"ה מבואר, דס"ל דשי' רש"י דכ' דהוי גזלן הוא דלא כהרמ"א שם, ולא ס"ל כהט"ז והמחנ"א דאדרבה מרש"י מוכח דס"ל כהרמ"א דפוטר באונס, ודוקא הכא חייב משום דהוי תוקף בעל כרחו.

**בתוס'** בב"מ ס"ה א' כ' בתוקף עבדו של חבירו, דהיכי דתקפו אדעתא דמלאכה, גם אי עבדא כמטלטלי, הדין דחייב לשלם השכר ולא רק הפחת, וכ' דכמו כן מחלק הכא גבי תוקף ספינתו של חבירו, **ובתור"פ** שם כ', דיש לחלק בין תקפו אדעתא דגזלנות לתקפו אדעתא דאגרא, **ובמהרש"א** שם פי' גם דברי התוס', דכונתם לנחת אדעתא דאגרא, **ובנתה"מ** סשס"ג סק"ה הק', דממה דאמר רב יוסף שם מתחילה עבדא דנהום כריסי' לא שוי, מוכח דלא נחת אדעתא דאגרא, אמנם המהרש"א שם ביאר דברי התוס' דקאי על דברי רב ולא על רב יוסף וא"כ לק"מ, [**ובפרישה** סשס"ג סק"ג **ובסמ"ע** סקי"א כ' בשי' הרי"ף, דמיירי על כהאי גונא דנחת אדעתא דמלאכה, ומשום הכי אינו פטור משום גזילה וכמשנ"ת באות ג', **ובנתה"מ** שם כ' דבודאי לא איירי בכהאי גונא דנחת אדעתא דאגרא, וצ"ל דמיירי דיורד על דעת להשתעבד בחנם, אמנם יל"ע **דבדרישה** שם הביא דברי התוס', בלשון דנחת אדעתא דאגרא], אמנם **במחנ"א** דיני גזילה סי"ב כ', דמדברי התוס' בב"מ מבואר דשואל שלא מדעת לא הוי גזלן, ומבואר דמוקים לדברי התוס' בגונא דירד על דעת להשתעבד בחנם, [ומדברי בנו שם בסט"ז נראה דמוקי בנחת אדעתא דאגרא, ואפשר דכונתו דחולק על הטור במכל שכן], וכן נראה מבואר **בבי' הגר"א** סשס"ג סקי"א, דעל דברי השו"ע שם דשואל שלא מדעת הוי גזלן ואינו משלם אלא כשעת הגזילה ולא שכר, כ' דעיין בתוס' בב"מ ושם הוי שואל שלא מדעת, **ובנתה"מ** שם כ' לבאר דברי התוס', דדוקא בעבד כיון דאמרינן לפי האמת דניחא לרבו שיעבדו בו, משום הכי לא הוי גזלן גם ביורד על דעת להשתעבד בו בחנם.

ה) גמ' אדעתא דגזלנותא – **הראב"ד** מק' דממנ"פ, אי מיירי הכא בפחת דאית בי' שינוי, אמאי משלם רק הפחת, הא הדין דאין שמין לגזלן, ויהיה חייב לשלם ספינה חדשה וזאת תהיה שלו, ואי מיירי בפחת דאין בו שינוי, אמאי לא מצי לומר הרש"ל ויפטר לגמרי, וכ' בתחילה לומר דמיירי דאין בו שינוי, ומ"מ הדין דמה דנפחת בעי לשלם כיון דפחת זה אינו חוזר, וכ' דאינו מחוור, אמנם **בחי' רח"ה** בפ"ב מגזילה הט"ו כ' לומר בשי' הרמב"ם דס"ל הכי, דכל פחת הגם דלא הוי שינוי כלל, מ"מ כיון דאינו מחזיר פחת זה, בעי לשלם דמי פחת זה דעל זה ליכא השבה, **ובק"ש** אות קכ"ג הק' דהראב"ד סותר עצמו, דלעיל צ"ד א' מבואר בדברי הראב"ד, דגם למ"ד דשינוי אינו קונה ואומר לו הרש"ל, מ"מ בעי לשלם הדמים שנפחתה הגזילה, וכ' דצ"ל דדוקא היכי דהוי פחת שיש בו שינוי, ס"ל להראב"ד דאף למ"ד דשינוי אינו קונה, מ"מ אי אפשר לומר דיש כאן חזרת כל הגזילה, משא"כ במה דלא חשבי שינוי, בזה שפיר י"ל דחשיב דיש בזה חזרת כל הגזילה ואינו צריך לשלם כלום.

**והראב"ד** כ' לתרץ דהכא אינו גזלן גמור אלא כשואל שלא מדעת, וכך הוא הלשון התוקף ולא אמרינן הגוזל, וכ' דאע"פ דיש לו דין גזלן לענין דלא יפטר במתה מחמת מלאכה ובאונסים, מ"מ שמין לו השברים דלא קנסינן לי' כולי האי, [עיין **בנתה"מ** בסש"ח סק"ד דכ' הלשון, דשואל שלא מדעת שווינהו רבנן כגזלן], **ובחי' רח"ה** שם מבואר, דכונת הראב"ד דדינא דשינוי קונה ליכא בשואל שלא מדעת, כיון דאינו מתכוין כלל לקנות בגזילתו, אלא רק להשתמש בזה ולהחזיר, וכ' דלשי' הרמב"ם דאיכא גונא, דהגם דלא קני בשינוי מ"מ אינו יכול לומר לו הרש"ל והוא חייב לו חפץ שלם כעין שגזל, וכמשנ"ת לעיל צ"ד א' אות ו' ולעיל צ"ו ב' אות א' במתני', אכתי יק' דאע"ג דאינו קונה בשינוי, מ"מ אמאי אינו חייב אלא פחתה, דמ"מ כיון דלא הוי כעין שגזל לא יוכל לומר הרש"ל, אמנם **בחי' ר' ראובן** ס"ח אות ג' כ', דכונת הראב"ד דשואל שלא מדעת יש לו דין מזיק דגזלן, ולא דין קניני גזלן, כיון דאינו מתכיון כלל לזכות לעצמו בגזילה זו, והוי כמשנ"ת לעיל דברי הרח"ה לענין גזילת עבדים, דיש לו רק דין מזיק דגזלן הגם דאין בו קניני גזילה, ולפ"ז כ' דמהאי טעמא גם יכול לומר לו הרש"ל ואין בו הדין דאין שמין לגזלן, דהדין דאין שמין הוא משום דכיון דקונה בהגזילה קניני גזילה, מתחייב להשיב מה שגזל וכמו שגזל, אבל היכי דיש לו רק דין מזיק דגזלן, בזה אינו חייב להחזיר הגזילה חיים, ויכול להחזיר בכל דבר כמו כל מזיק, **ובברכ"ש** ס"ד סק"ד גם כ', דכל דיני גזלן הוו מכח דין מזיק שבו, וגם יאוש ושינוי רשות הוי מכח דין מזיק דגזלן, ומשום הכי יהיה דין זה גם בשואל שלא מדעת, אמנם דין שינוי הוי דין בפנ"ע, וכדחזינן דבזה איכא פלוגתא אם קונה בשינוי, ומשום הכי בשואל שלא מדעת שלא נתכוין לזכות ליכא לדין שינוי, וכ' דהא דלא נפטר לגמרי ע"י חזרת הגזילה, הוא משום דעכ"פ לא הוי כעין שגזל, **ובחי' הגרב"ב** בס"כ מובא תשובה שכ' הגרב"ב, ומבואר שם דגם לענין הדין דאין שמין דמשלם שלמים ולא שברים, הוא תלוי בדין שינוי, ושואל שלא מדעת אין בו דין זה, ולכאורה זהו כדברי ר' ראובן, ודלא כרח"ה דכ' דלשי' הרמב"ם לא יוכל לומר הרש"ל, ויל"ע בזה.

**ובנתה"מ** סשס"ג סק"ו כ' מבואר, דלפי דברי הראב"ד יהיה פחת השברים של נגזל, והיינו דס"ל דאינו קונה בשינוי וכמשנ"ת, וכ"כ **בתה"כ** שם ס"ה, אמנם **באמ"מ** סל"ג אות י"ג **ובק"ש** אות קכ"ד כ' לומר, דכונת הראב"ד רק לומר דלענין הדין דאין שמין לגזלן, בזה אמרינן דאינו בשואל שלא מדעת, דלא קנסינן לי' דיצטרך לשלם שלמים ולא שבורים, **ובנ"י** לעיל י"א א' מבואר, דגם בשואל שלא מדעת הדין דקונה בשינוי, אמנם בדבריו מבואר גם, דהדין דאין שמין הוי גם בשואל שלא מדעת, **ובנתה"מ** שם סק"ה מבואר, דגם בשואל שלא מדעת הוי שבח גזילה של גזלן, ולכאורה אי"ז לפי שי' הראב"ד דכ' דאינו קונה בשינוי.

**והראב"ד והרשב"א** תי' עוד, דאה"נ דחשוב שינוי ולא הוי כעין שגזל, ומ"מ הדין דשמין לגזלן בזה, כיון דמ"מ אכתי ראוי הוא למלאכתו הראשונה, ומבואר **בתה"כ** בסשס"ג ס"ה, דהיינו דאע"ג דקונה בשינוי, מ"מ יכול לשלם בזה כיון דראוי למלאכתו הראשונה, ואין צריך לשלם דוקא בדמים.

**האו"ש** בפ"ג מגזילה ה"ח כ', דמה דהכא חייב על הפחת הוא משום דין מזיק, דמה דנפחתה הספינה הוי ע"י ההשתמשות שלו בה, ובאמת לא מיירי כלל דאיכא שינוי בפחת זה, **ובאמ"מ** סל"ב אות כ"ז כ' לבאר בשי' הראב"ד והרשב"א דלא תי' הכי, דס"ל דגזלן פטור גם על מה דנפחת ע"י היזק, וכמו דפטור על מה שנשתמש הכא נמי פטור על מה דמזיק, **ובחזו"א** כ' דרק ע"י השבת הגזילה ס"ל דנפטר, אבל בלא השבה יש לחייבו על מה שהזיק, וכ' דאין לומר דמשום הכי לא תי' הכי, דס"ל דהכא מיירי אף בפחת שלא ע"י ההשתמשות, ועל זה מק' דאמאי חייב, דהא הרשב"א הק' אח"כ אמאי אינו חייב גם פחת וגם שכר והביא הגמ' בב"מ ס"ט ב', וביאר בתחילת דבריו, דשם מיירי על פחת שע"י ההשתמשות עיי"ש, ומבואר דס"ל הכא מיירי על פחת שע"י השתמשות, **ובדברי יחזקאל** סנ"ב אות ד' כ', דקו' הראשונים דודאי דהכא מיירי גם באופן, שנתן לאחר להוליך הספינה ולא הוא בעצמו הוליך, וא"כ אין לחייבו משום מזיק, **ובנ"י** לעיל י"א א' מבואר דאפשר לחייב הגזלן משום מזיק, ואינו נפטר ע"י הרש"ל, [**ובחזו"א** מבואר דאף דגזלן נפטר ע"י הרש"ל גם ממה דהזיק וכמשנ"ת, מ"מ בשואל שלא מדעת אינו נפטר ממה שמזיק, אך הק' דממה דלא תי' הראב"ד והרשב"א, דהכא בשואל שלא מדעת ומשום הכי חייב אף דלא נעשה שינוי נראה לאו הכי, ועיי"ש מש"כ לדחות].

ו) **בש"מ** מבואר בשם **הרמ"ה** דאם הגזלן השכיר הגזילה לאחר, הדין דהשוכר חייב לשלם לנגזל, [היכי דקיימא לאגרא, דאי לאו הכי לא נהיה שוכר של הנגזל, וכמשנ"ת לעיל דירד לאגרא היכי דלא עבידא לאגרא אינו חייב אגרא, דהוי שכירות שלא מדעת בעלים], וכמו דמבואר לק' קי"א ב' דבא אחר ואכלו, רוצה מזה גובה רצה מזה גובה, הכא נמי לענין שכירות אכתי הוי ברשות נגזל וחייב לשלם לו השכירות, **והטור** הביא דבריו בסשס"ג, [ומבואר בטור דגם היכי דשילם השוכר לגזלן, חייב הגזלן ליתן דמים אלו לנגזל, **ובש"ג** בב"מ ס"ד ב' כ' לומר, דכל דברי הרמ"ה הם רק בגונא דאכתי לא שילם השוכר לנגזל, ומשום דעל מה דאכתי לא בא ליד גזלן ליכא תקנת השבין שיזכה בזה, ולא היה לפניו דברי הרמ"ה, דמבואר בדבריו כמש"כ הטור דגם אם שילם חייב ליתן לנגזל], **והב"י** שם כ' בשם החכם המרשים, דביאר שי' הרמ"ה דאי לא נימא הכי, נמצא דגזלן משתכר ולקתה מידת הדין, והק' הב"י על דין זה, דהא קיי"ל דכל הגזלנים אינם משלמים אלא כשעת הגזילה, ומש"כ דא"כ לקתה מידת הדין, כ' דהא מצינו דשבח גזילה של גזלן ולא אמרינן דלקתה מדת הדין, **ובד"מ** אות ב' כ', דמ"מ אינו יכול לעשות סחורה בפרת חבירו, **ובפרישה** סק"ו **ובסמ"ע** סקי"ג ביאר, דמה דגזלן אינו משלם שכר הוא משום תקנת השבין דהוי השבח של גזלן, והכא דאין הנדון להוציא ממנו ממון, אלא דלא יזכה בממון של השכירות, בזה אמרינן דהוי כיוקרא וכשבח דממילא דאין בזה לתקנת השבין, ועל דרך זה מבואר **בש"ג** שם, [וכבר נתבאר לעיל צ"ו ב' באות ד', דהרבה אחרונים כ', דמה דגזלן אינו משלם שכר הוי מעיקר הדין, ולא רק משום תקנה וכמש"כ בש"מ בשם הרי"ש], **ובתה"כ** שם כ' לומר, דשי' הרמ"ה דכשבא ליד השוכר נסתלקה רשות הגזלן וקיימא ברשות הנגזל, דאין לגזלן זכות אלא בזמן שהגזילה ברשותו, אמנם ברמ"ה מדמה לבא אחר ואכלו, ומבואר דהגם דהוי ברשות גזלן מ"מ יש לנגזל זכות במה דאחר משתמש בגזילה, **והרמ"א** בס"ה **והב"ח** כ' לדינא כהרמ"ה, **והתה"כ** כ' דצ"ע לדינא, דהביא שם וכן **הגרע"א**, דברשב"א לעיל ל"ג ב' מבואר כהב"י, דכ' **הרשב"א** שם דגם לר"ע דהשור המזיק הוי מיד של ניזק, מ"מ אם מכרו המזיק הוא מכור לרדיא, ואין הלוקח משלם דמי רדיא לניזק משום דהמזיק שמכר הוי גזלן, והלוקח ממנו הוי כהגזלן עצמו דאינו יורד על דעת ליתן דמי שכירות, ובגזלן הדין דאינו משלם אלא פחת ולא אגרא כמבואר בסוגיין, ומבואר דגם מי שלקח מהגזלן אינו חייב שכר אלא פחת,ובשו"ת **חת"ס** חחו"מ סקס"ה כ', דהתם לא ירד על דעת שכירות, אבל היכי דירד על דעת שכירות י"ל דמודה לרמ"ה,ועיין **באמ"מ** סל"ד אות י"ב דכ' דיש לפרש כונת הרשב"א שכ' דהלוקח אינו צריך לשלם הרדיא, דזהו משום דגם הוא נעשה גזלן, ועוד כ' דיש לפרש כונת הרשב"א, דכיון דהוא לוקח מהמזיק והוא נעשה גזלן, הוא זוכה בקניני הגזילה מהגזלן, ולפ"ז כ' דגם אם אין הלוקח נחשב כגזלן מ"מ לא יצטרך לשלם, כיון דהוא בא מכח זכות המזיק שמכר לו.

א) גמ' נפסל פסלתו מלכות וכו' – מבואר בגמ' הטעם משום דלא נשתנה, והנה **בתוס'** לק' צ"ח א' כ' דרבה דאמר שם דשף מטבע פטור, ס"ל כר"ה הכא דפסלתו מלכות לא הוי כנסדק, וכ"כ **הרא"ש**, **וביש"ש** שם הק', דהא כיון דמה דפטר ר"ה הוא משום דלא נשתנה, א"כ בשף אין לך שינוי גדול מזה ואמאי פטור, **ובקצוה"ח** סשפ"ו סקי"א כ' דשי' התוס' מבואר, דגם אם שף יכול לומר הרש"ל, וכ"כ **התורי"ד** להדיא לק', וכ' הקצוה"ח, דהרמב"ם והשו"ע דפסקו כר"י דנפסל הוי כנסדק, ואעפ"כ כ' דשף מטבע חייב משום דגרמא בנזיקין חייב, מבואר דס"ל דמה דשף פטור הוא מטעם אחר, דלא חסרי' מידי, אבל גבי גזילה י"ל דבאמת שף יהיה חייב, ומשום דהוי שינוי וכמש"כ היש"ש, וגם לשי' הרמ"א דנפסל לא הוי כנסדק, מ"מ י"ל דשף הוי כנסדק, ולשי' התוס' מבואר, דמה דלא הוי שינוי לר"ה, הוא משום דהפסד הצורה לא חשיב נשתנה.

**ובק"ש** אות קכ"ח כ', דמחלוקת ר"ה ור"י היא, דר"ה דס"ל דלא הוי כנסדק, סובר דהיזק ניכר היינו דהוי ההיזק בדבר מוחש, ולא ברוחניותו של החפץ, ור"י ס"ל דבעי דיהיה ניכר בחפץ, ופסלתו מלכות חשוב דניכר בחפץ, וכמש"כ רש"י דניכר פסולו דחלוק משאר מטבעות, **ובאו"ש** בפ"ג מחו"מ ה"ח כ', דר"ה ס"ל דדין שינוי תלוי בזה דנעשה שינוי בגזילה, ור"י ס"ל דלדין שינוי סגי בזה דניכר ההיזק והשינוי ע"י דבר אחר, הגם דבו עצמו לא נעשה שינוי, **ובחי' רמ"ש** כ', דמחלוקת דר"ה ור"י לא שייכא לדין דהיזק שאינו ניכר, דלר"ה דבעי שיהיה השינוי בו עצמו, גם אי נימא דהיזק שאינו ניכר הוי היזק, מ"מ לא יחשב שינוי, דמ"מ לא נעשה בו שינוי, ואף דחשיב כמו דניכר בו ההיזק, וכגון בתרומה ונטמאת נימא דחשוב כמו דניכר בה הטומאה, מ"מ הא לא נעשה שינוי בעצמותה ולא הוי שינוי, וכ' דהסוגיה בגיטין נ"ג ב' דמבואר דאי היזק שאינו ניכר הוי היזק, חשוב גם שינוי משום זה, אתיא כר"י דס"ל דגם אם לא נעשה שינוי בעצמותו, מ"מ חשיב שינוי, ועיין **בק"ש** אות קכ"ו דהביא, דשי' הרמב"ן דהא דהיזק שאינו ניכר לא הוי היזק, הוא משום דיכול לומר לו הרש"ל, ולפ"ז אין מקום לדברי רמ"ש, אך הביא דברי התוס' בגיטין שם דמבואר דלא כהרמב"ן, אלא דאי היזק שאינו ניכר הוי היזק, מהאי טעמא גם יחשב שינוי בגזילה, ומשום הכי לא יוכל לומר הרש"ל, והנה כל דבריהם נראה דלא שייכי לפי דברי התוס' לק', דמבואר דגם בשף יכול לומר הרש"ל לר"ה, הגם דהוי שינוי בגזילה עצמה, ולפי דברי התוס' לק' טעמא דר"ה משום דלא חשיב הפסד הצורה כשינוי וכמשנ"ת, ועיין עוד לק' צ"ח בכל ענין זה.

גמ' התם נשתנה טעמו וריחו וכו' – **הראב"ד** כ' דהכא נשתנה רק המראה דהוי כטעם ולא ריחו, וזהו לכאורה כשי' התוס' לק' דטעמי' דר"ה דשינוי הצורה לא חשיב שינוי וכמשנ"ת, ועל זה כ' דחשיב כמו דיש שינוי רק בטעם ולא בריח, אמנם **ביש"ש ובמהדו"ב** ובעוד מפרשים מבואר, דגבי מטבע חשיב דלא נשתנה כלום וכפשטות הגמ'.

גמ' שפסלתו מדינה – **ביש"ש** מבואר דגם פסלתו מלכות בסתמא הוא יוצא במלכות אחרת, אלא דגם אם אינו יוצא בשום מקום בעולם מ"מ יכול לומר לו לר"ה הרש"ל, [וכן מבואר **בראב"ד** לק' דבמישן יוצא גם מטבע שפסלתו מלכות], וכן מבואר **בפ"ח** על הרא"ש באות ת', דגם פסלתו מלכות יוצא במקום אחר, ולפ"ז מבואר דפסלתו מדינה דמודה ר"י דיכול לומר הרש"ל, אי"ז משום דיש מקום שזה יוצא, אלא משום דפסול כהאי דרק המדינה פסלתו לא חשיב שינוי, וביש"ש נראה דכיון דיש מקום באותה מלכות דיוצא, משום הכי לא הוי שינוי, וכן נראה מבואר **בראב"ד**, דכ' שהרי יכול להוציאו במדינה אחרת באותה מלכות, אמנם **החזו"א** כ' לומר, דהחילוק בין פסלתו מדינה לפסלתו מלכות, הוא משום דזה יש לו מהלכים במקום אחר וזה אין לו, ואם לפסלתו מלכות יהיה מהלכים במקום אחר, יוכל לומר לו הרש"ל גם לר"י.

**הרא"ש** כ' דהלכה כר"ה, דר"ה היה רבו של ר"י, ועוד דרב ושמואל ס"ל כר"ה וכמש"כ התוס', אמנם **הנ"י** כ' דהלכה כר"י, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ג מגזילה ה"ד, **והטור** בסשס"ג כ' שי' הרמב"ם והרא"ש, **והשו"ע** בס"א כ' כהרמב"ם **והרמ"א** כ' די"א כהרא"ש, וכ"כ **היש"ש והב"ח**, **ובבי' הגר"א** סק"א ביאר שי' הרמב"ם, דבכל מקום הלכה כר"י לגבי ר"ה.

ב) גמ' המלוה על המטבע וכו' – ברש"י ותוס' מבואר, דמשום דקיבל עליו ליתן מטבע אמר רב דנותן מטבע היוצא, הא סתמא לא, וכן מבואר **ברשב"א וברא"ש** **ובנ"י**, **והה"מ** בפ"ד ממו"ל הי"א והי"ב כ' לומר בשי' **הרמב"ם והרי"ף**,דס"ל דגם בסתם הלואה איכא למחלוקת רב ושמואל, ומה דאמר המלוה על המטבע, היינו דמשום הכי חייב ליתן מטבע היוצא לרב, דדעתו על המטבע, וגם היכי דמכר פירות וקצץ עבורם דמים [עיין בלח"מ שם], **ובטור** סע"ד מבואר דמיירי דהתנה עמו שיתן מטבע, **ובשו"ע** ס"ז סתם כדברי הרמב"ם, **והרמ"א** שם כ' דדוקא אם התנה, **ובסמ"ע** סקט"ו כ' דשי' השו"ע דגם אם לא התנה, וכמש"כ הה"מ בשי' הרמב"ם והביאו הב"י, והעיר אמאי לא כ' הרמ"א בלשון י"א, **ובאורים** סקכ"ד כ' כהסמ"ע בשי' השו"ע, ומ"מ בסקל"א כ' דהרמ"א לא כ' בלשון י"א, כיון דהשו"ע סתם דבריו כלשון הגמ', ולא כ' בהדיא דלא בעי דיתנה.

תוד"ה המלוה – בשי' רש"י מבואר בתוס', דהחילוק בין מלוה פרקמטיא למעות, דבמעות אינו מזכיר שיתן לו מעות, משא"כ בפרקמטיא דלעולם מזכיר, לפרש כמה יתן עבור הסחורה, **ובמאירי** מבאר שי' רש"י, דבפרקמטיא אם לא היה מוכר, היה בידו עכשיו הסחורה, והיה מקבל עבורה מטבע היוצא עכשיו, משא"כ במטבע היה בידו המטבע שהיתה בשעת הלואה, ושי' **הרא"ש והטור** בסע"ד כהתוס', דגם בסחורה בעי שיתנה ולא סגי שקצץ מעות וכמבואר בנו"כ שם, **והש"כ** בסקכ"ו כ' על דברי הרמ"א דדוקא אם התנה, דהוא הדין בסחורה על מנת שישלם לו במעות כתוס'.

בא"ד – **המחנ"א** בדיני ריבית סכ"ו מק', דכיון דמבואר בתוס' דבסתם יכול ליתן מה שהלוה, מה מהני אם מתנה, הא מבואר בגמ' בב"מ מ"ה ב', דכמו דמעות אינם קונים מטלטלים, הכא נמי המעות אינם יכולים לחייב ליתן דבר מסוים, **והחזו"א** לבאר, דיש בהלואת מעות דרך לקבוע ההלואה כמו הלואת סאה בסאה, דהיינו דהוי הלואת מטבעות אלו תמורת שהוא מתחייב להחזיר מטבעות אלו, ובדרך זו גם אם נפסלו המטבעות, מ"מ כיון דהוי כהוזל וכמש"כ התוס', מחזיר לו מטבעות אלו וכמו בסאה בסאה והוזלו חיטים, ויש דרך בהלואת מעות, דהוי ההלואה על שווי המעות שיש כאן, דהוא מלוה סכום ממון כמו שיעור המטבעות, ובדרך זו יהיה חייב להחזיר לו המטבע היוצאת באותה שעה, כיון דחיובו הוא ממון ולא מטבע זו שלוה, וכ' דבסתם מתפרשת ההלואה כסאה בסאה, ואם מתנה שיחזיר לו מטבע, הרי עושה ההלואה בדרך של הלואת ממון כפי שיעור המעות, והנה **בש"מ** בסמוך בגמ' דמלכיות מקפידות כ' בשם **הרמ"ה**,דאם יוצא כאן, גם אם הוי בפחות, יכול לפרוע במעות אלו, גם אם אין לו דרך למישן, ונראה דמה דיקבל פחות לא הוי סיבה דלא יוכל להחזיר, דמ"מ הוי מטבע, ולפי דברי החזו"א דמתחייב דמים ולא מטבע, א"כ גם בנפחת לא יוכל להחזיר אלא כפי מה ששוים עכשיו, אמנם בתשובות שציין **הגרע"א** בגליון בחו"מ סע"ד וביו"ד סקס"ה נראה מבואר, דגם מהני התנאי דאם נפחת בעי ליתן כפי השוי שבשעת הפרעון ודלא כהרמ"ה.

**הגדו"ת** בשער מ"ו חלק ח' דין א' הק', דאיך יכול להתנות דיתן לו מטבע היוצאת, הא בסאה בסאה הדין דאסור להתנות דאם יוזלו יתן דמיהם, והיכי מתנה כאן דאם יפסל המטבע דהוי כהוזלו וכמש"כ התוס' בהמשך הדיבור, דיתן מטבע היוצא, וכ' דמטבע שאני משום דלא שכיח שישתנה וא"כ לאו להשתכר קאמר, ולכאורה לפי דברי **החזו"א** אין מקום לקו', דהרי במתנה הוא עושה הלואת ממון ולא מטבע, ולא דמי כלל לסאה בסאה דשם אכתי הוי הלואת סאה, ונראה דכ"כ **בבית אפרים** חיו"ד סמ"ג.

בא"ד – **בהג"מ** בפ"ד ממו"ל אות מ' כ', דהחילוק בין גזילה דמחזיר מטבע שנפסל, להלואה דנותן מטבע היוצא הוא, דבגזילה אומר לו הרש"ל כיון דמחזיר מה שגזל, משא"כ בהלואה דלהוצאה ניתנה, **וביש"ש** כ' דאי"צ לזה, אלא דגבי הלואה התנה עמו משא"כ בגזילה, ובאם אינו מתנה גם בהלואה הדין דמשלם מה שלוה הימנו, **והחזו"א** כ' על דברי היש"ש, דגבי גזילה הדין דאם אינה בעין אינו יכול לשלם במטבע שגזל, אלא בעי לשלם במטבע היוצא, ואע"פ שלא התנה, ומשום דדוקא בהלואה אמרינן דאם אינו מתנה הדין דמשלם כמו מה שהלוהו, דהוי כהלואת סאה בסאה וכמשנ"ת, ולכאורה אין ראיה דהיש"ש לא ס"ל הכי, ורק כ' דבאמת הלואה דמיא לגזילה שהיא בעין, דהוי חיובו חזרת המטבע שבא לידו, ורק בהתנה הוא חלוק.

**צז' ב'**

בא"ד – מש"כ התוס' דאפילו מטבע שנפסל יכול ליתן לו, מבואר **ברא"ש** דהיינו אפילו אם אינו יוצא בשום מקום, וכ"כ **הרמ"א** בס"ז דנותן לו מטבע שהלווהו בכל ענין, **ובנתה"מ** סרצ"ב סקי"א כ' לומר, דשי' התוס' דדוקא אם יוצא במקום אחר ויש לו דרך לשם, וכבר עמד על דבריו **החזו"א** דלא מבואר כך. ומבואר **בק"ש** אות קל"א **ובחזו"א**,דכל דברי התוס' הם רק בזמנן שהיה המטבע שוה מצ"ע, וכמש"כ התוס' דהוי כהוזל, וכמש"כ **הסמ"ע** בסקי"ז טעם זה, אבל בזמן הזה דהמטבע אין לו ערך עצמי כלל, וכל ערכו הוא משום דמשלמים בו, א"כ בנפסל המטבע בודאי אינו יכול לשלם לו במטבע זו.

**ביש"ש** כ' דכל מה דיכול ליתן לו מטבע שנפסל, הוא רק אם פורע בזמנו, אבל אם איחר הפרעון ובינתיים נפסל המטבע, בזה אינו יכול לפרוע במטבע זו וכ"כ **הב"ח** בסע"ד, **והש"כ** בסקכ"ז כ' דלא נראה הכי, וכ"כ **בתומים** סקי"ב דהוי רק גרם הפסד, ואמאי יהיה חייב כשעת הפרעון, **ובבאה"ג** אות ס' **ובשעהמ"ש** סק"ה כ' כהיש"ש, וכ' דכמו כן בהלואת סאה בסאה, הדין דאם לא פרע בזמן והוזלו יכול לתבוע דמיהם, ועיי"ש שכ' ראיה לזה, **והחזו"א** כ' לבאר שי' היש"ש, לפי המבואר דמה דמחזיר לו מטבע שנפסל, הוא משום דהוי כהלואת סאה בסאה, וי"ל דכל מה דהסכים לזה הוא משום דאינו סבור דיפסל בינתיים, אבל אם אינו משלם בזמנו, הרי במשך זמן רב עלול המטבע ליפסל, ובכהאי גונא לא היה דעתו שיהיה ההלואה הכי.

בא"ד – מש"כ דאפילו אתנהו כי ליתנהו דמי, דמלוה להוצאה ניתנה, הנה **במרדכי** סק"י כ' דאם המעות בעין, גם בהלואה יכול להחזירם בעינייהו, **ובהג"מ** בפ"ד ממו"ל אות מ' כ' כהתוס', **והד"מ** בסע"ד אות ו' **והב"ח והסמ"ע** בסקי"ט הביאו שתי השיטות, וכ' הב"ח דהממעה"ר, **והש"כ** סקכ"ד ציין להתוס' הכא דס"ל כהג"מ, וכ' דכן נראה עיקר, ועיין **בדברי משפט** שם סק"ב דהאריך בשי' המרדכי, וכ' דס"ל דהלוה יכול לחזור בו כל זמן דלא הוציא המעות.

בא"ד – **בתור"פ** מוסיף על תי' התוס', דגבי גזילה מתכוין לקנות, משום הכי בעי לשלם כשעת גזילה, משא"כ לגבי הלואה.

בא"ד – מבואר בתוס' דכיון דנפסל חשיב רק כהוזל, משום הכי נותן מטבע זו כל שלא התנה דיתן מטבע, והנה **בתוס'** בב"מ מ"ד ב' כ', דהיכי דקנה ממנו חפץ בכ"ד איסרים כשהיו כ"ד איסרים בדינר, ואח"כ עמדו ל"ב איסרים בדינר, בעי ליתן לו דינר או ל"ב איסרים, ומבואר דבהוזלו המעות אינו יכול ליתן לו המעות האלו, ובשו"ת **מהרשד"ם** חחו"מ סע"ה הביא דברי התוס' שם לראיה, דכל היכי דהוזלו המעות באמת אינו יכול לפרוע החוב ממעות אלו, אלא בעי שיוסיף לפי מה שהם שוים עכשיו, ועיי"ש דכ' דמבואר בתוס' כאן לאו הכי, ומיהו כ' שם סברא דלא יוכל לפרוע מהם דאזלינן בתר אומדנא, ובודאי דעתו דאם יוזלו המעות דיצטרך לפרוע לו עתה לפי מה שהם שוים עכשיו, ויל"ע אם כונתו דמשום הכי גם התוס' כאן מודו לזה, [ובעיקר נדון זה לפי איזה שער חייב לשלם ואם יש בזה משום ריבית, עיין בגליון הגרע"א בחו"מ סע"ד וביו"ד סקס"ה שציין לעוד הרבה תשובות בענין זה], **ובמחנ"א** דיני ריבית סכ"ה כ' לומר, דכל דברי התוס' שם הם דוקא בכ"ד איסרים, דאמרינן דכיון דהם שוים דינר שלם, דעתו שיהיה חייב דינר ומשום הכי בעי ליתן ל"ב איסרים דהוי כמו דנתחייב דינר, ובסו"ד כ', דשאני שם דהוי מקח ולא הלואה ולא נתכוין כלל לזקוף במלוה הכ"ד איסרים, וכשמשלם הרי עתה הוא נותן דמי המקח, ואם יתן רק כ"ד איסרים נמצא דנתאנה המוכר, [ויל"ע בזה, דלכאורה מיד חל הקציצה, ואמאי לא חשיב דמה דנתחייב זהו דמי המקח, וכשמשלם אח"כ הרי ממילא פורע לו דמי המקח, ואמאי חשיב דדמי המקח נקבעים רק לפי זמן התשלום הגם דכבר חל עליו החיוב קודם], **ובחו"ד** סקס"ה סק"א כ' לומר, דהתוס' שם מיירי דהתנה עמו דיתן כפי מה ששוה בשעת הנתינה, וכמש"כ כאן דאם מתנה הוא חייב מטבע היוצא, **והחזו"א** כ' דלעולם הקציצה במקח נעשית על המטבע החשוב, דהוא החשוב טיבעא, ואע"פ דהם קוצצים לפי המטבע הקטן כמו התם דקצצו באיסרים ולא בדינרים, זהו משום דהמטבע הקטן מפורט יותר וקל יותר לחשב לפי המטבע הקטן, אבל מ"מ דעתו שיהיה החיוב לפי המטבע החשוב, ואם הוי החיוב י"ז איסרים הרי זה כמו דקצצו על י"ז חלקי הדינר מתוך כ"ד.

בא"ד – מה שהביאו מסאה בסאה, הק' בשו"ת **מהרש"ך** ח"א סס"ב דגבי סאה בסאה איכא איסור ריבית ומשו"ה אם הוזל נותן סאה, משא"כ במטבע דאין איסור ריבית ואם הלוה דינר גם בהוקר נותן לו דינר א"כ מנין לומר דהוזל נותן כפי שוים עכשיו, ובשו"ת **אורים גדולים** לימוד קצ"ט כ' דמוכח מהתוס' דגם במטבע שייך יוקרא וזולא עיי"ש, אמנם **במחנ"א** דיני ריבית סכ"ז כ' דשי' התוס' דמה דהוזלו נותן סאה, אי"ז כלל משום דין ריבית אלא דכך הוא עיקר חיובו, וא"כ אין לחלק בין סאה למטבע, ורק מה דאם הוקר נותן דמיהם זהו משום דין ריבית, והביא דכך מבואר **בריב"ש** סשצ"ו.

ג) בא"ד – מש"כ התוס' דרב ושמואל ס"ל כר"ה הנה כ"כ גם **הרא"ש**, ובשיטת הרמב"ם דפסק כשמואל וכר"י כבר כ' **היש"ש** דס"ל דרב ושמואל מיירו בפסלתו מדינה דבזה גם ר"י מודה דיכול לומר הרש"ל, אך כ' דלא נראה הכי דמבואר בגמ' דמיירי שמואל במלכיות מקפידות וא"כ מבואר דמיירי בפסלתו מלכות, וכ"כ **בפ"ח** אות ת' דהתוס' והרא"ש ס"ל דפליגי בפסלתו מלכות ומשום הכי מייתו ראיה, אמנם לעיל נתבאר דברי **החזו"א** שכ' דעיקר החילוק בין פסלתו מלכות לפסלתו מדינה, הוא האם יוצא במקום אחר או לא, ולפי דבריו ניחא שי' הרמב"ם גם אי מיירי שמואל בפסלתו מלכות, דמ"מ כיון דמבואר דיוצא במקום אחר מודה ר"י דלא הוי כנסדק, **והפנ"י** כ' לבאר ראית התוס', דס"ל דרב דסובר דאינו יכול לומר לו לך הוציאו במישן, הוא משום דלא חשיב מטבע משום זה, וא"כ אין לחלק בין אם יכול להוציאו או דנפסל לגמרי, וכיון דרק משום דהלוה על מטבע ס"ל דבעי ליתן לו מטבע היוצא, ובלאו הכי יכול ליתן מטבע שהלוהו, מוכח דלא חשיב כנסדק, ולפי דבריו נראה מבואר, דלשי' רב אי הוה ס"ל כר"י, א"כ גם פסלתו מדינה היה חשוב כנסדק ולא היה יכול לומר לו הרש"ל.

**האו"ז** מביא תשובה של **רש"י** דהלכה כרב, ושי' שאר **הראשונים והטושו"ע** דהלכה כר"נ אליבא דשמואל, ובביאור שי' רש"י כ' **בגדו"ת** שער מ"ו חלק ח' דין א', דרש"י לשיטתו דכ' לק' על הא דבעי רבא בהוסיפו על המטבע, דהוי כרב, ועוד כ' דס"ל לרש"י דכיון דיש בזה נדון לגבי ריבית וכמבואר לק', משום הכי ס"ל דהלכה כרב כמו בשאר אסורי דהלכה כרב.

גמ' לך הוציאו במישן – **הראב"ד** כ' דשם היה יוצא גם מטבע שפסלתו מלכות.

גמ' דאית לי' אורחא וכו' – **הראב"ד** כ' דאומדן דעתא הוא דמטבע הראוי לו קאמר לי', **והרשב"א** כ' דכל שאינו ראוי לו באותו מקום ואין לו דרך לאותו מקום שהוא יוצא בו, אין טבעו חשוב לקרות לו מטבע, והנה ממה דמק' הגמ' מהא דאמאי מחללין על זה מע"ש, מבואר דהוי חסרון בעיקר השם מטבע וכמש"כ הראב"ד שם וכמשי"ת בסמוך, וזה כמש"כ הרשב"א, [ואפשר דהוי חסרון רק לגבי דידי', ועל זה כ' הראב"ד דאומדן דעתא דבעי שיהיה מטבע לגבי דידי', ולא סגי במה דיש לזה שם מטבע לגבי אחרים], **ובק"ש** אות קל"א מעיר אמאי שם מטבע תלוי במה שראוי לו, דלכאורה צריך להיות תלוי בעלמא.

גמ' איתיבי' רבא לר"נ וכו' – **הבעה"מ** כ' במסקנת הגמ', דלרב ניחא דרב תנא הוא ופליג, ועוד כ' דגם רב לא מיירי אלא במלכיות מקפידות, **והראב"ד** השיג עליו דמ"מ אמאי לא מק' גם לרב, דדרך הגמ' להק' לרב ולשנות דרב תנא ופליג, **ובחי' הראב"ד** כ' דעל רב לא ק', דמשום תנאי הוא דבעי ליתן לו מטבע היוצא, אבל על ר"נ ק', דמה דבעי שיהיה לו דרך הוא משום דאי לאו הכי לא חשיב צורה לדידי', **והרשב"א** כ' לתי' הבעה"מ הראשון והראב"ד.

גמ' כי אמר שמואל – **הפנ"י** כ' לבאר, דהא דמוקי ר"נ לדברי שמואל דוקא בכהאי גונא, ולא מוקי כשאין מקפידות וגם אם אין לו דרך לשם, משום דס"ל דבאין מלכיות מקפידות לא חולק רב על שמואל, ועוד כ' דא"כ לא היה שמואל צריך לומר לך הוציאו במישן, דהא גם כאן יש לו דרך להוציא זה וליתן לבני מישן וכמשי"ת בסמוך.

רש"י ד"ה כשמלכיות – **הראב"ד** מבאר דהמלכיות מקפידות כשמחדשין מטבע, שלא להוציא מטבע שנפסל ולא מטבע אחר ממדינתם, כדי שיהיה הכסף בזול ויתיכו אותו ויוכלו לחדש המטבע.

רש"י ד"ה ומשני – **ביש"ש** כ' דכל מה דמהני מה דאין מקפידות, הוא בגונא דיש סוחרים שבאים מאותו מקום שיוצא לכאן, דאז יכול ליתן להם המעות האלו, וכ"כ **הב"ח והש"כ** בסע"ד סקכ"ה, **והחזו"א** כ' דגם אם אין סוחרים מצויים מ"מ יכול ליתן לבני אדם שהולכים למישן שיוציאו את זה שם, והיכי דיש סוחרים אפילו אי קפדי יכול ליתן לו דהסוחרים יקבלו ממנו מעות אלו.

**הבעה"מ** כ' דכיון דלא קפדי יוכל להליכם כל זמן שירצה, **ובחי' הראב"ד** גם כ' דהילכך כסף צורה הוא אע"פ דלית לי' אורחא להתם, שהרי יכול להוציא למלכות אחרת וזבין בהו בהמה שם ומסיק לה, וצ"ב דכיון דאין לו דרך, מה מוסיף הא דאין מלכיות מקפידות, הא מ"מ לא יגיע לשם, ואיזה שינוי יש בזה דאין מקפידות.

**הרי"ף והרמב"ם** בפ"ד ממו"ל הי"ב **והשו"ע** בסע"ד ס"זלא הזכירו החילוק בין מדינות מקפידות ללא מקפידות, וכ' דברי ר"נ בסתם, דבעי שיהיה לו דרך למישן, אמנם **הרא"ש והטור** שם הביאו חילוק זה, **והכס"מ** שם הק' על הרי"ף והרמב"ם אמאי לא הביאו חילוק זה, **ובגדו"ת** בשער מ"ו חלק ח' דין א' כ', דכיון דכ' הרמב"ם דאומר לו לך הוציאו במישן, ממילא מבואר דאינו יכול להוציא כאן, ובהכרח דמיירי דמלכיות מקפידות, דאם לא כן גם הכא יכול להוציאם, **והיש"ש** כ' **דבסמ"ג** ל"ת קצ"ג גם לא חילק אם מקפידות או לא, אך כ' דכל שכן דאם מצויים סוחרים מאותה מדינה כאן דיכול ליתן לו מטבע זו, וכ' לפ"ז דבאמת מיירו הרמב"ם והסמ"ג באין מקפידות, ומשום דלא מהני הא דאין מקפידות, אלא אם עכ"פ מצויים סוחרים מאותה מדינה כאן דיכול ליתן להם המטבע וכמשנ"ת, וכ"כ **הש"כ** בסקכ"א על השו"ע דסתם דדוקא אם יש לו דרך, דאם מצויים סוחרים אי"צ שיהיה לו דרך, ולפ"ז אין מחלוקת בין השו"ע לטור, דבסקכ"ה כ' על דברי הטור דאם אין מלכיות מקפידות לא בעי שיהיה לו דרך, דמיירי דוקא אם מצויים סוחרים וכמשנ"ת, והחזו"א חולק וס"ל כהגדו"ת וכמשנ"ת.

**היש"ש** כ' דהיכי דאיכא רק הפסד ממון אם המלכות מוצאת מטבע פסולה, בכהאי גונא יכול לפרוע לו המטבע שנפסלה אם יש לו דרך למישן, גם אי קפדי ובחשי באם מקבל עליו אחריות על זה, ורק אם יש חשש סכנה מלבד ממון אינו יכול ליתן לו, **והש"כ** בסקכ"ג הביא סוף דברי היש"ש דכיון דאינו יודע מה תעשה לו המלכות משום הכי לא יהני אפילו יקבל אחריות, אמנם **החזו"א** כ' דאפילו אי ליכא אלא רק חשש ממון, מ"מ כיון דאינו חשוב מטבע אינו יכול לפורעו בזה.

ד) תוד"ה א"ה – **המהרש"ל** מק' על קו' התוס', דשפיר י"ל דבלא ר"נ נימא דשמואל וברייתא קמא מיירי דלא קפדי כלל ומשום הכי מחללים, משא"כ ברייתא דהכא, אבל לר"נ דגם שמואל וברייתא קמא מיירי בקפדי, שפיר מק' הגמ' אמאי הכא אין מחללין, והוצרך לשנות דהכא מיירי דמקפידים לגמרי, **והמהרש"א** מבאר דברי התוס', דק' להו על מה דמק' הגמ' א"ה, דזה אינה קו' דוקא על ר"נ, וזה ק' גם בלא ר"נ, דכיון דצ"ל דברישא דאין מחללין, הוא משום דכיון דקפדי לא חשיב מטבע, ממילא יק' אמאי מחללין על של בבל בבבל, **והתו"ח** כ' לבאר דברי המהרש"ל, דאי מיירי רק בקפדי קצת ואמרינן דגם זה סיבה דלא יחשב מטבע, י"ל דמשום הכי על של בבל בבבל מחללין, דכיון דבמקומם יוצא כבר חשיב מטבע, ואי משום דלמאי חזו בירושלים, י"ל דכיון דעכ"פ לא קפדי לגמרי ויש איזה אופן שיצא, כבר אין להק' למאי חזי, [ונראה דהיינו דלא נבאר דהקו' דאין לזה תורת מטבע], אבל אי בקפדי לגמרי שפיר מק' למאי חזי, **והפנ"י** כ' לבאר קו' התוס', דאי לאו דר"נ לא משמע כלל דיש חילוק בין מקפדת קצת להרבה, וכיון דעל כרחך דהברייתא השניה במקפדת, ממילא דיק' דא"כ למאי חזו בירושלים כיון דמקפידות.

תוד"ה דזבין – **הרשב"א** מביא כ' קו' התוס', דאפילו בירושלים אין לוקחים בהמה, וכ' דפלוגתא היא ור"מ שרי, ודבריו צ"ב, דבתוס' בסוכה הוכיחו דדוקא חוץ לירושלים אסרו חכמים, והרשב"א בקו' הביא הסוגיה בקידושין נ"ה ב' ושם מבואר דכל האיסור הוא חוץ לירושלים, אמנם עיין **בבעה"מ** בסוכה שם דכ' כהרשב"א דמיירי בירושלים, **והראב"ד** שם השיג עליו, ועיין **בש"מ** בב"מ נ"ה ב' בשם **תו"ש** ואכמ"ל.

**הראב"ד והרשב"א** הק' דאין מחללין טיבעא אפירא חוץ לירושלים, וכ' תי' אחד דכיון דאם יקנה בזה בהמה יוכל להעלותה שם מהני, ומדברי **הראב"ד** בהשגות בפ"ד ממע"ש הי"ד נראה דהכונה, דכיון דבדיעבד מהני החילול, שפיר אפשר לחלל על מעות אלו, ועוד תי' דמפני הדחק מתירים לו לחלל לכתחילה, וזה כתי' השני בתוס' על קו', **ובתוס'** בסוכה כ', דכל מה דאין מחללין טיבעא על פירא חוץ לירושלים, הוא דוקא אם אין דעתו להעלות הפירא עצמו לירושלים, והביאו דבירושלמי יש מחלוקת בזה, ומאן דאסר אמר, דהא דפליגי ר"מ ורבנן גבי בהמה מיירי דבדמאי, דאי בודאי הא כל דבר אסור משום דהוי פירא.

גמ' בזמן שיד ישראל תקיפה – **הראב"ד** מבאר דאז היו עולים מחו"ל, והיו מצטערים להוליך המע"ש שהיו מרובים, אבל בזמן שיד נכרים תקיפה, מעטים היו ולא היו עולים אלא מא"י, אמנם בתוס' מבואר, דמה דתקנו הוא משום השקלים, ולא שייך כלל למע"ש, ועיין בש"מ בשם הרמ"ה מש"כ.

**הרמב"ם** בפ"ד ממע"ש הי"ד כ' דאם היה בטבריה, ויש לו מטבע של בבל בבבל אינו מחלל עליהם, ואם יש לו מטבע של טבריה בבבל מחלל עליהם, והיינו דאזלינן בתר מקום האדם המחלל, אם המטבע יוצא שם, ולא בתר מקום המטבע, **והראב"ד** השיג עליו דבסוגי' מבואר איפכא דאזלינן בתר מקום המטבע ולא בתר האדם דהרי מבואר דמעות של בבל בא"י אין מחללין וכמו"כ מעות של א"י בבבל, **והמאירי** כ' דשי' הרמב"ם דאין הלכה כסוגי' זו, **והמהריק"ו** כ' דשי' הרמב"ם דמש"כ בברייתא דהן בבבל קאי על הבעלים ולא על המטבעות, ועיי"ש שהביא דברי **הירושלמי** בענין זה דמבואר כהרמב"ם, **ובמרכה"מ** שם הק' על המהריק"ו דמה מק' הגמ' לר"נ מהא דאין מחללין על מעות של כאן והן בבבל הא לפ"ד המהריק"ו דהן בבבל קאי על הבעלים, א"כ מה שייך זה לדברי ר"נ כיון דמיירי גם אם המעות בא"י ואי"צ להעלותם לא"י, וכ' לבאר דכיון דשי' הרמב"ם דאזלינן בתר מקום הבעלים, יש לנו לראות כאילו המעות כאן, ולר"נ דגם אם המעות כאן הם חשיבי מטבע, א"כ ק' אמאי אין מחללין, אבל בלא ר"נ אתי שפיר, דאף דהמעות בא"י, מ"מ כיון דהבעלים כאן, יש לנו לראות את המעות כשהן כאן האם חשיבי כאן מטבע, ומשני בגמ' דמלכיות מקפידות ואם היו כאן לא היו חשובים מטבע ומשום הכי אין מחללין, ועיי"ש מש"כ עוד על המשך דברי הגמ', **והכס"מ** שם כ' בתחילה דהיה לרמב"ם גירסא אחרת בגמ' ואח"כ הביא דברי המהריק"ו, **וברדב"ז** שם כ' עוד, דהרמב"ם ס"ל להלכה דלא מהני של בבל בבבל, משום דס"ל דהברייתא כר"מ וכמש"כ התוס' בתי' הראשון, ולהלכה באמת לא מהני [כשמלכיות מקפידות].

רש"י ד"ה בחור – **המהרש"א והתו"ח** כ' לבאר, דתרוייהו קאי על אברהם ושרה, ובחור ובתולה בא להורות על לאחר הנס שחזרו אברהם ושרה לנערותם, והתו"ח העיר על רש"י, דבזמן שנשא יצחק את רבקה כבר מתה שרה, ועיי"ש מה שהעיר עוד.

ה) רש" ד"ה והסיפו – **הראב"ד** כ' דאתי שפיר גם לשמואל, וכגון שאין לו דרך להוציא המטבע הישנה או שנפסלה לגמרי, וכ"כ שאר **ראשונים**, **ובפנ"י** כ' דשי' רש"י דהיה לו לפרש, **והרשב"א** כ' דעל כרחך דאתיא גם לשמואל, דהא הלכה כשמואל והכא הלכה דנותן עד י' בתמניא, אמנם רש"י לשיטתו דבאמת הלכה כרב וכמשנ"ת, והנה מבואר מדברי הראשונים, דלהלכה דס"ל כשמואל, היכי דיש לו דרך להוציא המטבע הישנה אי"צ ליתן לו מהא דהוסיפו בכל גונא, וכן מבואר **בב"י וברמ"א** בסקס"ה.

**ובגדו"ת** שער מ"ו חלק ח' דין ב' **ובפנ"י** כ', דגם אי נימא דמיירי דיש לו דרך להוציא המטבע הראשונה, אכתי י"ל דמבעי גם לשמואל, אם רשאי ליתן לו ממטבע החדשה או דיש בזה משום ריבית, ועיי"ש בגדו"ת מש"כ, אמנם **ביש"ש** כ', דאם רשאי ליתן לו ממטבע הישנה, בזה בודאי אסור ליתן לו ממטבע החדשה, ואף אי לא הוסיפו חומש ולא זיילן פירי, משום מחזי כריבית.

**הה"מ** בפ"ד ממו"ל הי"א כ' דשי' הרמב"ם והרי"ף, דגם בהלואה סתם צריך ליתן לו ממטבע החדשה שהוסיפו, וזה לשי' דמחלוקת רב ושמואל הוי גם בהלואה סתם, אמנם לשי' רש"י והראשונים דרב ושמואל פליגי רק במפרש מעות או מתנה, גם כאן הוי דוקא בכהאי גונא, וכן מבואר **בב"י** בשם **מהרי"ל ובב"ח וביש"ש ובש"כ** סק"א.

גמ' והוסיפו עליו – **במרדכי** סק"י **וברמ"א** סקס"ה מבואר דהיכי דלא הוסיפו, אף אם לאחר שחידשו מטבע אחר זיילי פירי, נותן ממטבע החדשה, **ובמחנ"א** דיני ריבית סכ"ג כ' לבאר בזה, דבכהאי גונא אמרינן דמה דזיילי פירי לא הוי משום דהוקרו המטבעות, אלא אמרינן דמשום חריפות החדשים זיילי פירי, [וכן מבואר **בש"כ** שם סק"ו], וכ' עוד דלעולם אין היוקר והזול תלוי במטבע אלא בפירות, וא"כ לעולם אמרינן דמחמת תרעא זל, אלא א"כ הוסיפו על המטבע דאז יש לתלות בהוספת המטבע, [ועיין בשו"ת **מהרשד"ם** חיו"ד סרכ"ד, דשם מבואר דגם אם לא הוסיפו על המטבע אסור ליתן, וכ' דהכא לאו דוקא הוסיפו, אלא דיל"ע דשם מיירי דהמטבעות הוקרו ביחס למטבעות אחרות, ויש לומר דדוקא בזה אמרינן דמטבעות אלו הוקרו ואכמ"ל].

**בהג"א** כ' דאם המעות הישנים יקרים מהחדשים נותן מהישנים, וכ' בשם **רבינו יואל** דזהו דוקא אם זהו משום דהחדשים קלים מהישנים, אבל אם הוקירו הישנים ועכשיו נותנים בהם יותר משעת הלואה אסור, **ובמחנ"א** שם סכ"ד כ' להתיר גם בכהאי גונא משום דהוי כסאה בסאה ויצא השער, דנותן סאה גם אם הוקרה הסאה, וכ"כ **בחו"ד** סקס"ה סק"א, דהיכי דהיה דינר זהב יוצא בכ' דינרי כסף, והמלך אמר שיצא בכ"ה דינרי כסף, דנותן כפי השער של עכשיו כיון דהוי כסאה בסאה ויצא השער, אמנם **החזו"א** כ' דבכהאי גונא דהחו"ד אסור ליתן כשער של עכשיו, דכיון דהוי מחמת גזירת המלך, הרי זה כמו דהוא פסל המטבע הראשונה וחידש מטבע אחרת, דהוי כהוסיפו על המטבע דאסור משום ריבית, ויל"ע לפמשנ"ת דברי החזו"א לעיל, דהיכי דמתנה דישלם כפי המטבע שיוצא דבזה נעשה הלואת ממון, ולא הוי הלואת מטבע כלל, א"כ צריך להיות הדין כההג"א, דכל גונא דהוקירו הישנים יהיה אסור ליתן משל ישנים, ולא דמי לסאה בסאה דהכא הוי הלואת ממון ולא מטבע כלל.

גמ' והא קא זיילין פירי – בשו"ת **מהרי"ט** ח"א ס"י כ' דלאו דוקא זיילין פירי, אלא הוא הדין אם יש איזה דבר שיהיה לו ריוח מחמת הוספת המעות, אסור לפרוע לו במעות שהוסיפו.

**צח' א'**

גמ' עד י' בתמניא – **בראב"ד** מבואר דמשום הכי שרי, דדרך שנוסף או נחסר במטבע עד חומש, וא"כ אפשר שהיו הראשונים שלוה כמו האחרונים שמחזיר, ועוד כ' דאם יתיך לעשותם נסכא, יעלה לו חומש באכילת האש ובשכר עשיית המטבע, **והרשב"א** כ' הטעם הראשון של הראב"ד, ועוד כ' דמסתבר משום דעד חומש דנסכא בכהאי גונא מחלי וליכא משום ריבית, **והרא"ש** כ' כטעם השני של הראב"ד דההיתוך ושכר צורף עולה לחומש, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** **ובתו"ח** מבואר, דעד חומש אמרינן דהנסכא שוה פחות ממטבע, ונמצא דבמטבע שהיה לו מתחילה, היה לו שווי של נסכא חומש יותר משווי המטבע, ואינו מריוח כלום במה דיש לו עתה חומש נסכא יותר, **ובמרדכי** סק"ט כ' דעד חומש אין קפידא ודעת הלוה בכך, ומבואר **בפרישה** סקס"ה דכונתו דמסתמא מחלי בזה, **ובדרישה** שם סק"ב כ' בביאור דברי הרא"ש, דאע"ג דאם היה מתיך המטבע הראשונה היה נפסד חומש, וא"כ נמצא דהוא מרויח במה שנותן לו מטבע גדולה אף אם הוא פחות מחומש, מ"מ הוא יכול לומר דלא היה מתיך המטבע הראשונה, והיה נשאר לו שיעור נסכא כמו שיהיה לו עכשיו אם יתיך, **והט"ז** בסק"א הק' דמ"מ אמאי לא מחזי כריבית, דהרי יש לו ריוח באם יתיך, וכ' לבאר דמשום זה בודאי לא הוי ריבית, אלא דכונת הגמ' דבנסכא דקיבל עכשיו הרי יכול להתיכו ולעשות ממנו הטיבעא של המטבע הישן ואכתי ישאר בידו חתיכת נסכא, ולכאורה כן נראה בראב"ד שכ' דיעלה לו חומש בשכר עשיית המטבע, והיינו דהכונה דיעשה מזה מטבע אחר, **והחזו"א** הק' דבודאי לא יעשה מטבע ישן דהרי מיירי דנפסל.

**הרי"ף** כ' דהוא הדין אם פחתו מהמטבע, בעי הלוה להוסיף על המטבע שיוצא עכשיו, **והראב"ד** כ' לחלוק דדוקא אם הוסיפו דאיכא משום ריבית, אמרינן דפוחת מהמטבע שיוצא, אבל כשפחת מהמטבע ולא שייך בזה משום ריבית, סגי שיתן כמו המטבע שיוצא עכשיו, **והרא"ש** כ' דמסתבר כשי' הרי"ף דכמו כן יש לנו לחוש לפסידא דמלוה, **והבעה"ת** בשער מ"ו חלק ח' דין ג' כ' על דברי הראב"ד, דזה סברא רחוקה מאד שזה ישתכר וזה יפסיד הקרן שלו שהלוהו, ואם הלוהו מנה שיחזיר לו שוה חמישים כסף בלבד, אלא ודאי מסתבר דהוא הדין לפחתו, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ד ממו"ל הי"א **ובטושו"ע** סקס"ה, [ומבואר **ביש"ש** דהכא נמי אם לא פחתו חומש אלא דזל תרעא מחמת הפחת, בעי להוסיף לו, **ובחו"ד** סק"ד כ' לומר, דדוקא בזה פליגי על הראב"ד, אבל אם רק יפחת חומש מהנסכא ולא יוזלו הפירות, בזה לכו"ע הדין דלא יצטרך להוסיף לו, וכבר עמד על דבריו **בחזו"א**,דבראשונים מבואר בהדיא דגם בפחת חומש פליגי על הראב"ד].

**ובמהרי"ט** ח"ב ס"י כ' דהראשונים דפליגי על הראב"ד, ס"ל דאם אינו מחזיר לפי שיעור המטבע שהיה בשעת הלואה, יש בזה גם משום גזל, ומשום הכי הוי גם אם פחתו, וכ' דאע"ג דרש"י כ' בקו' הגמ' דקא זיילין פירא דאיכא משום ריבית, היינו רק דמשום הכי גם אם יתנה בהדיא דיתן לו כפי המטבע היוצא גם אם יוסיפו, מ"מ יהיה אסור לו ליתן משום ריבית, אבל אה"נ דגם יש בזה משום גזל בהתנה סתם, וכ' דלשון הגמ' דקא זיילין פירא ולשון הגמ' דקא שבח נסכא, נראה דהקו' משום דיש למלוה ריוח, ומשום הכי פירש רש"י דאיכא משום ריבית, דאילו משום גזל היה להגמ' להק' דהא מפסיד הלוה.

א) תוד"ה עכורין – **הרשב"א והרא"ש** כ' כתוס', וכ"כ **הרמב"ן** בקונ' דד"ג, דהיכי דאי אפשר למשקלי' הוי כעכורין, **וביש"ש** כ' עוד, דאפילו היכי דאפשר להוציא אלא דאין כאן בר אמוראה דיוציא, חייב, והנה **הבעה"מ** לק' ק"א א' כ' גבי צבע בסמנים קופא, דאם לא גזל הסמנים, למאן דלא דאין דד"ג הוא פטור, משום דדמי להא דרבה דהכא דאומר לו הא מנח קמך, **והמלחמות** הסכים לדבריו שם, וכ"כ **הנ"י** שם, דלמאן דדאין דינא דגרמי חייב בצבע בהו קופא, משום דהסמנים במקום דלא מצי ליטלם, **והקצוה"ח** בסשפ"ו סק"ט הביא דבריהם, וכ' דמבואר בזה דלא כהתוס', דהרי שם אף אחד אינו יכול ליטלם מעל הקופא, ובכל זאת כ' דלרבה דפטר הכא גם שם פטור, ועל כרחך דס"ל דכל דהוי לפנינו הגם דאי אפשר לשוקלם מ"מ הוא פטור, **ובאמרי בינה** הל' דיינים סל"ט הק' דא"כ נמצא דהרמב"ן סותר עצמו, וכ' דצ"ל דגבי סמנים אף דאינו יכול להסירם מהקופא, מ"מ הרי מחזיר לו הסמנים על גבי הקופא, ומה שאינו יכול להשתמש באופן זה, זה הוי רק גרמי, משא"כ הכא דכלל אינו מחזיר.

תוד"ה וה"מ – **הרשב"א** כ' כתי' התוס' דשאני טלית דהוא תופס בידו, וכ' דבדרך הגבהה קונה בכל ענין, אמנם **בהג"א** כ' דר"י מסתפק היכי דהוגבה מכוחו האם קנה, והיינו די"ל דרק בבע"ח מהני בכהאי גונא וכמש"כ התוס' בסו"ד, **ובתוס' וברא"ש** בב"מ ט' א' מבואר דמהני כל שהוגבה מכוחו, וכ"כ **בשו"ע** סרס"ט ס"ה.

גמ' אבל שקלי' בידי' וכו' – **הש"כ** בסשצ"ו סק"א כ', דמוכח מהכא דגם היכי דאינו גוזל כדי ליקח לעצמו אלא כדי לאבד, יש לו דין גזלן, וכ' דמש"כ בשו"ע שם [ומקור הדברים הם **בירושלמי** שהביאו התוס' לעיל נ"ו ב'], דאם הוציאוה לסטים על מנת לאבדה הדין דפטור, היינו רק דפטור על מה דמזיקה, אבל על גופה אם אבדה חייב, ושוב כ' די"ל דשם פטור לגמרי וכ' דצ"ע, **ובחזו"א** מבואר, דהיינו דס"ל דאפשר דשם דאינם נוגעים בבהמה עצמה אלא מכישים בה שתצא, בזה כל דהוי על מנת לנוטלה לא חשיב כלל דיש כאן קנין דגזילה, משא"כ הכא דנוטלה בידו שפיר הוי מעשה וקנין גזילה בכל ענין, [**ובתה"כ** סשפ"ו כ' לומר דבכהאי גונא חייב רק בהשבה ולא בחיוב דמים, אך כ' דלא נתבאר איזה טעם יש בזה], **ובחי' רח"ה** בפ"ז מחו"מ ה"ד כ' דגוזל על מנת להזיק, דינו דהוי גזלן רק אם בהזיקו יש חיוב מזיק, אבל אם ליכא חיוב מזיק, גם גזלן אינו נעשה, וכ' לפ"ז דגוזל על מנת להזיק היזק שאינו ניכר, הוא תלוי האם היזק שאינו ניכר הוי היזק או לא, ובגליונות **חזו"א** שם הק' על דבריו מהכא, דמבואר דהוי גזלן הגם דאינו חייב על היזק זה, אמנם **בשיעורי רח"ה** כאן מבואר דבאמת אין לו להיות גזלן מהאי טעמא, ומה דמבואר בגמ' דנעשה גזלן, הוא משום דהכא מיירי דנטלה בידו כמבואר בגמ', ומביא דבר"ן בגיטין מבואר דביד אדם קונה גם בלא כונה, ולפ"ז כ' דכל מה דאמרינן דבעי דוקא שיגזול כדי להזיק היזק שחייב עליו, זהו רק בגזילה על ידי משיכה או הגבהה דבעי כונה, אבל בגזילה בידו דבעלמא לא בעי כונה כלל לקנות, גם בגזילה יהיה גזלן הגם דכונתו רק לגזול על מנת לאבד באופן דאינו מתחייב עליו, [וכ' דלפ"ז מיושב משה"ק תוס' דאמאי אינו נעשה גזלן באדיי' משום הגבהה, וכ' דהתוס' לשי' בב"ב נ"ד א' דבידו אינו קונה שלא מדעתו, ועל כרחך דבכל גונא נעשה גזלן, ומשום הכי הק' דגם בהגבהה יהיה נעשה גזלן], **ובחי' הגרש"ש** ס"ג כ' לחלק בין היזק שאינו ניכר להכא, דהכא כונתו לזרוק למקום דאין בו השבה ומשום הכי נעשה גזלן, משא"כ בהיזק שאינו ניכר דגם השבה יש בזה, א"כ לא נלקח כלל מהבעלים, ומשום הכי לא נעשה גזלן, וע"ע בחזו"א ובקה"י סמ"א מש"כ עוד בזה.

**ובש"מ** בסמוך כ' בשם **הרשב"א** לחלק בשף, דאם שף בלא גזילה פטור, ואם גזל ואח"כ שף חייב כיון דקונה בשינוי, וכ' דמשום הכי אף דאמרינן הכא דמשעה שהגביה חייב אם זרקו לים, מ"מ אם עיקר כונתו אינו לגזול אלא לשוף, נמצא דאינו מחסר לו כלום כמבואר בסמוך, ומשום הכי פטור, ומבואר דגוזל על מנת לשוף לא הוי גזלן, **ובחי' הגרש"ש** כ' לבאר דבריו, לפי המבואר דהכא גרע משום דמ"מ זורקו למקום דאין בו השבה, דשאני שם דהרי יש השבה, אלא דאם יהיה גזלן יקנה בשינוי ומשום הכי לא יהיה השבה, וזה לא הוי סיבה דיעשה גזלן, **ובאבי עזרי** בפ"ז מחו"מ הי"א אות ג' ביאר, דהגם דהוי גזלן מ"מ אינו קונה בשינוי, כיון דאין כונתו כלל לזכות בזה לעצמו ומשום הכי פטור, [ועיין לעיל צ"ז א' באות ה' דמבואר דרך זו לענין שואל שלא מדעת].

גמ' השבה בעי מיעבד – **היש"ש** כ' דאם יתן לו כמה שעולה לשכור בר אמוראה להוציא המטבע סגי בהכי, אמנם **הש"כ** בסשפ"ו סק"ח חולק, דיש לו דין להשיב הגזילה לבעלים.

גמ' מתיב רבא – **הראב"ד** כ' דמהא מוכח דטעמי' דרבה דפטר, אינו משום דלא דאין דינא דגרמי, דא"כ לא ק' מהא דאין מחללין מע"ש, אלא הטעם משום דאומר לו הא מנח קמך וכמשי"ת, אמנם **ברשב"א** מבואר דקו' הגמ' דכיון דחזינן דלא חשיב היזק גמור, והיינו משום דחשיב דהוי ממון הראוי הגם דבעי בר אמוראה ליטלם, א"כ גם גבי מע"ש אמאי לא יחשב ממון הראוי, והא דגבי גזילה אינו נפטר, זהו משום דגם בממון שנמצא במדי דבודאי חשוב ממון הראוי, מ"מ אינו יכול לומר לו בגזילה דיטלם משם דזה לא הוי השבה, והכא נמי בתוך המים לא הוי השבה, **וברמב"ן** בקונ' דד"ג נראה דהיה צד לומר, דאע"ג דחשוב אבוד, מ"מ ס"ל לרבה דפטור, משום דלא חשיב אלא גרמי, והוכיח דלאו הכי, דא"כ לא ק' ממע"ש, דשם כיון דהוא אבוד אי אפשר לחלל, אע"פ דנימא דאבוד לא הוי אלא גרמי, ויש לבאר דזו גם כונת הראב"ד.

גמ' כיצד היו לו מעות בקסטרא – ברש"י מבואר משום דהוי מקום רחוק ויש בו סכנת דרכים ואין שיירות מצויות, וכ"כ **המאירי**, **והראב"ד** הזכיר רק דהוי מקום לסטים, וכ' דמשום הכי אינו יכול לילך לשם, **והרא"ש** במע"ש פ"א משנה ב' כ' רק דהוי מקום רחוק ואין שיירות מצויות, ומשום הכי מי שרוצה להביאם צריך להוצאה מרובה, **ובפי' מהר"י במ"צ** שם כ' דחשיב אינו ברשותו, משום דיש לחוש דלמא נטלום, אבל אם הוו במקום המשתמר יכול לחלל עלייהו, וכ"כ **הר"ש** שם, ויל"ע אם כתבו זה גם על נפל כיסו לבור, דזה לכאורה מוכח מסוגיין עכ"פ, דבזה הטעם משום דאינו יכול להוציא לבדו דומיא דמים צלולים.

**הרי"ף** כ' דלהלכה חייב בזה משום דינא דגרמי, ורבה ס"ל דאין הלכה כר"מ דדאין דינא דגרמי, וכמבואר בהמשך הגמ' גבי שורף שטרו של חבירו, וכך היא שי' **הרמב"ן** בקונ' דינא דגרמי **והרשב"א** כאן, **והראב"ד** כ' דבזה לכו"ע פטור משום הטעם דהא מנח קמך, וכ"כ **במרדכי** סקי"ד כ' בשם **רבינו יקיר**, וביאר דכל מקום דרק גורם לו דיצטרך להוציא ממון אחר כדי להציל ממונו, בזה אין חיוב דדינא דגרמי, וכ' דמהאי טעמא גם פטור על רפואת בהמתו, דהוא רק גורם לו דיצטרך להוציא ממון לרפאות בהמתו, [ועיין בתוס' לעיל ל"ג א' דמבואר טעם אחר], **והרא"ש** הביא שי' הרי"ף והראב"ד, וכ' **דהתוס'** נסתפקו בדבר זה בב"ב, **וביש"ש** מבואר דמש"כ דהתוס' נסתפקו, אין הכונה בדין האם פטור, אלא דנסתפקו בדין זה אמאי באמת אין חיוב משום גרמי, וזהו מה שדנו בב"ב כ"ג ב' מה הוי גרמא ומה הוי גרמי, **והרמב"ם** בפ"ז מחו"מ הי"א כ' דחייב, **והטור** בסשפ"ו כ' דשי' הרמב"ם דחייב, ושי' **ר"י** דפטור ושכ"כ **הרא"ש**, **ובבאה"ג** על השו"ע באות ו' העיר, דלא מצינו דשי' התוס' והרא"ש לפטור, דהא ברא"ש מבואר דהחילוק בין גרמא לגרמי, דגרמי הוא בעצמו עושה ההיזק וברי היזקא, וגם כ' דבגרמי מיד בא ההיזק, ושני טעמים אלו איכא הכא, וא"כ אמאי פטור, אמנם לפי דברי היש"ש דמש"כ הרא"ש דהתוס' נסתפקו, היינו רק דמאיזה טעם פטור, מבואר דבאמת הוא פשוט דפטור, **ובמחנ"א** דיני גזילה סי"א מבואר דהרא"ש פוטר, משום דגוף הדבר לא נחסר וכמש"כ המרדכי, וזהו מש"כ הרא"ש בשם הראב"ד דפטור משום דהא מנך קמך, [ויל"ע **בסמ"ע** סק"ו, דכ' דטעם הי"א דפטור כתבתי בסק"א, ושם לא הביא דברי המרדכי אלא שני החילוקים שכ' הרא"ש, ונראה דס"ל דבזה מבואר גם אמאי פטור הכא, ועיין בבאה"ג שם דכ' דגם חשיב דעושה מעשה בגוף דבר הניזוק, והיינו דאי לאו הכי היה ניחא, דזה כלול במש"כ הרא"ש דמסלק כרים פטור משום דלא עשה כלום בדבר הניזוק, ויל"ע אם י"ל דכיון דלא נחסר כלום הוי כמו דלא עשה מעשה בדבר הניזוק], **והשו"ע** בס"א כ' דחייב **והרמ"א** בס"ג כ' די"א דפטור, וכ"כ **היש"ש** וכ"כ **הש"כ** בסק"ז דכן עיקר, ומבואר **בש"כ** בססק"א **ובבי' הגר"א** סק"ו דהטעם דפטור הוא משום דדינא דגרמי הוי משום קנס וכמש"כ התוס' בב"ב כ"ג ב', ולא קנסו אלא היכי דשכיח ההיזק והכא לא שכיח.

**הרמב"ן** בקונ' דד"ג כ' דשי' **רש"י** דלהלכה חייב ורבה דפטר הוא משום דס"ל דלא כר"מ דדאין דד"ג, אמנם **הרא"ש** כ' דשי' רש"י דפטור והיינו ממש"כ רש"י דהוי גרמא ובגרמא לכו"ע פטור, וכ"כ **היש"ש**, **והש"כ** בסק"ד כ' כהרמב"ן, וכ' דשי' רש"י דאין חילוק בין גרמא לגרמי, והוכיח זה ממש"כ רש"י בד"ה חסורי, דטעמא דרבה בכולהו משום גרמא בנזיקין, ומשמע דקאי גם על שורף שטר דמבואר בגמ' דלהלכה חייב משום דדאין דינא דגרמי, [**וביש"ש** כ' לומר דרבה ס"ל דשורף שטר לא הוי גרמי אלא גרמא, וגם ר"מ פוטר בזה, ולפ"ז אין ראיה מרש"י זה], ועוד הביא דרש"י לעיל נ"ה ב' כ' על מה דמבואר שם דאמר ר"י על ד' דברים דפטור, דזה משום דסבר דגרמא בנזקין פטור, ומבואר מלשון זה דאיכא מ"ד דמחייב בגרמא והיינו ר"מ, וכן הביא דברי רש"י בב"ב כ"ג ב', דכ' בגמ' שם דגרמא בנזקין פטור, דהיינו דאפילו מאן דלא דאין דינא דגרמי מ"מ אסור לגרום, ומבואר דלר"מ גם בגרמא ס"ל לרש"י דחייב, ומשום הכי כ' הרמב"ן דלשי' רש"י גם הדין, דהכא להלכה חייב.

ב) גמ' השף מטבע וכו' – **במחנ"א** דיני נז"מ ס"ד הק', דהא מבואר בגמ' בגיטין נ"ג דמטמא ומדמע, אי נימא דהיזק שאינו ניכר הוי היזק, חייב מעיקר הדין, ואמאי הא גם שם לא חסרו מידי, וכ' לומר דהטעם דרבה פוטר הוא משום דחשיב לי' כהיזק שאינו ניכר, דצורה הוי דבר שאין בו ממש דלא חשיב כל כך, אמנם **בחי' הגרנ"ט** סקי"א הביא דברי התוס' דכ' דעירוב גפנים הוי היזק ניכר, משום דניכר לכל שהוא כלאים, והרי שם לא נעשה שינוי כלל בזרעים, וכן מבואר בתוס' דמטמא הוי אינו ניכר משום דאינו יודע אם הוכשרו, ומבואר דבלא זה אף דלא נעשה שינוי כלל באוכל חשיב היזק ניכר, [ועיי"ש מש"כ לישב, וצ"ב דמאי שנא מטמא מחרשו, דמבואר בגמ' דהיה פטור אם לא היה חסרון].

**והמחנ"א** שם הביא דברי **המרדכי** בסקט"ז דכ' דפטור גם לר"מ, משום דאינו אלא גורם לו דיצטרך להוציא ממון ליתן לצורף שיחזיר הצורה, ואי"ז הפסד בגוף הדבר וכמשנ"ת לעיל גבי זורק מטבע לים, וכ' דמבואר בזה, דהטעם דפטור משום דאפשר להחזיר הצורה, וכ' דלפ"ז נפסל המטבע גרע משף, דשם אי אפשר להחזיר דהצורה תהא יוצאת, וכ' דהתוס' דדימו שף למטבע שנפסלה מבואר דלא כהמרדכי, אמנם **החזו"א** בסי"ג סק"ג כ', דבודאי אין לומר דמה דפטור לרבה הוא משום דאפשר להחזיר, דא"כ מה מק' הגמ' מחרשו, הא שם אי אפשר להחזיר, ונראה דלפ"ז צ"ל דהמרדכי רק בא לבאר אמאי לא יהיה חייב משום גרמי, אבל עיקר הדין דרבה הוא, דכל דליכא חסרון לא הוי מזיק גמור הגם דחיסר ממנו השתמשות, ועל זה מק' מחרשו, [ושם אי אפשר לחייב כלל מצד גרמי, דמיירי לענין שיצא לחרות], **והיש"ש** הביא דברי **הראב"ן** דגם בשף כלי פטור לרבה, **והש"כ** בסשפ"ו סק"ז כ' דצ"ע בזה, די"ל דכיון דמעיקרא כלי ועכשיו לא, לכו"ע חייב, ובמחנ"א שם כ' דזה תלוי במשנ"ת טעם הפטור, דאי משום דהוי כאינו ניכר, א"כ גבי כלי אין לומר הכי ויהיה חייב, אבל אם משום דאפשר להחזיר, גם בכלי אפשר להחזיר, ועיין **בברכ"ש** ס"ה סק"ד דכ', דהרי"ף דכ' דחייב להלכה משום דינא דגרמי, הוא משום דס"ל דגם זה חשיב כמו דעושה היזק בחפצא, ומה דלא הוי מזיק גמור, הוא משום דגם אחר חסרון הצורה, עיקר ההפסד הוי משום דהמלכות פוסלת מטבע זה, ולא משום דעצם פחת הצורה הוי חסרון, ולפ"ז בכלי בודאי חייב לכו"ע, וכ' דשי' הראשונים דגם לא הוי גרמי, ס"ל דלא חשיב היזק בחפצא כלל.

תוד"ה השף – **הקצוה"ח** בסשפ"ו סקי"א כ', דלשי' התוס' מבואר דגם גזלן שישוף המטבע יוכל לומר הרש"ל, דהא כ' דרבה סבר דפסלתו מלכות מצי לומר לו הרש"ל, והיינו דאי לא מצי לומר, אמאי הכא פטור, ואי נימא דבשף לא מצי לומר הרש"ל, אכתי יק' דאמאי אמר רבה דפטור בשף, וכ"כ בהדיא **התורי"ד**,דגם גזלן ששף פטור, והנה **הרשב"א** כ' בתחילת דבריו כדברי התוס' הכא, והק' דהא מבואר לעיל צ"ו ב' דזוזי ועבדינהו נסכא הוי שינוי וקנה, וכ' דחלוק גזלן ממזיק, דגזלן קונה בשינוי ומשום הכי כשנעשה נסכא קנה, משא"כ במזיק אינו קונה בשינוי ומשום הכי פטור, [ועיין משנ"ת לעיל דמ"מ מבואר בש"מ בשם הרשב"א, דאם רק יטול המטבע כדי לחסרו, דאינו נעשה גזלן בזה], וכ' **הקצוה"ח** שם דמבואר ברשב"א דלא כהתוס', ולפי דברי הרשב"א אין ראיה דרבה סבר דפסלתו מלכות מצי לומר לו הרש"ל, די"ל דגזלן שאני, וכ' דכך הוא שי' **הרמב"ם ושו"ע** דכ' דשף חייב משום גרמי, ומבואר דמעיקר הדין פטור, אף דס"ל דפסלתו מלכות לא מצי גזלן לומר הרש"ל, ולפי דבריו נראה, דהרשב"א בסו"ד חוזר בו ממש"כ בתחילת דבריו, דצריך לומר דרבה ס"ל דפסלתו מלכות גם מצי לומר לו הרש"ל.

אמנם **באבי עזרי** בפ"ז מחו"מ אות ג' הק', דברשב"א לא מבואר דחוזר בו, וכ' לבאר דמש"כ הרשב"א דקונה משום שינוי, היינו דיש בזה שינוי השם, כיון דהשתא לא הוי מטבע, והיינו דאף דלא חשיב חסרון, מ"מ הרי יש כאן שינוי השם ומשום הכי דוקא גזלן קונה, משא"כ במזיק דחיובו רק על חסרון, הכא דליכא חסרון אינו מתחייב כלום, אמנם שינוי השם לא הוי אלא בגונא דשף הצורה, אבל אם נשאר הצורה ורק דנפסל המטבע, בזה לא חשיב שינוי השם, ור"י דאמר דגם פסלתו מלכות לא מצי לומר הרש"ל, על כרחך דס"ל דחשיב חסרון בעיקר המטבע, דכיון דאינו יוצא חשיב דנחסר כאן מגוף המטבע, ועל זה כ' התוס' והרשב"א דזהו דלא כרבה, דרבה ס"ל דלא חשיב חסרון, וכ' דמ"מ ברמב"ם ושו"ע צ"ל, דס"ל דחלוק גזלן ממזיק גם לענין זה ודלא כהתוס', וצ"ל דס"ל דאף דלגבי דלא יוכל לומר הרש"ל חשיב חסרון, מ"מ לא יחשב מזיק, ומשום דכל דלא נחסר מעיקר הדבר לא חייב משום מזיק, [**וברמב"ן** בקונ' דד"ג כ', דגזלן שישוף המטבע יהיה חייב, ולא יוכל לומר הרש"ל משום דניכר, וכמו דבפסלתו מלכות דאינו יכול לומר הרש"ל, ומבואר דלא כמש"כ התוס', דרבה ס"ל דבפסלתו מלכות גם מצי לומר הרש"ל, דבדבריו אי אפשר לומר כמש"כ האבי עזרי ברשב"א, דלפי דבריו אין שייכות בין מה דלא מצי לומר הרש"ל בפסלתו מלכות להיכא דישוף], **ובאהא"ז** בפ"ז מחו"מ ה"ד כ', דהרמב"ם לשיטתו דכל חסרון לא הוי שינוי לקנות, אלא דלא מצי לומר הרש"ל וכמשנ"ת לעיל צ"ו ב' במתני', שפיר י"ל דלא חשיב חסרון לחייבו משום מזיק, ומ"מ הרש"ל לא מצי לומר.

**ובברכ"ש** ס"ה סק"ב כ' על דברי הרשב"א, דאע"ג דלגבי דין היזק שאינו ניכר מבואר בגמ' בגיטין דיש להשוות דין מזיק לגזלן, זהו משום דאי לא חשיב היזק משום דלא ניכר, גם יוכל לומר הרש"ל, משא"כ בשינוי דנסכא שפיר יש לחלק, ומשום דבאמת הרי ניכר השינוי אלא דהנדון אי הוי חסרון, ובזה י"ל דגבי גזלן יקנה ומשום דשינוי קונה גם בלא חסרון, דגם שינוי למעליותא קונה, ולפי דברי האבי עזרי ברמב"ם דפסלתו מלכות הוי שינוי רק משום החסרון, ומ"מ י"ל דחלוק גזלן ממזיק, לכאורה אכתי יק' דאמאי גבי היזק שאינו ניכר הם שוים, אמנם לכאורה לא מבואר בגמ', אלא דאי גבי גזלן לא הוי שינוי הכא נמי גבי מזיק.

במשה"ק הרשב"א דאמאי זוזי ועבדינהו נסכא קנה, כ' **באהא"ז** בפ"ז מחו"מ ה"ד די"ל, דהכא דנשאר בצורת מטבע אלא דנתבטל הצורה לא הוי שינוי, דקרוי אסימון וחשוב מטבע פסולה, משא"כ בנסכא בטל לגמרי שם מטבע.

**הרי"ף** כ' דלהלכה חייב משום דינא דגרמי, ועיין לעיל משנ"ת לענין זורק מטבע חבירו לים, ומבואר **בטור וברמ"א** דהכא נמי פטור גם להלכה, **וברמב"ן** בקונ' דד"ג הביא די"א דפטור משום דלא חסרי', **ובמרדכי** כ' גם הכא דפטור משום דאינו אלא גורם לו דיצטרך ליתן ממון לצורף שיחזיר הצורה, אמנם **בראב"ד** לא הזכיר דגבי שף מטבע יהיה פטור.

תוד"ה מתיב – **הקצוה"ח** בסשפ"ו סקי"א כ' דלפי דברי התוס', היכי דיזרוק מטבע לים ויפחת שם, יהיה חייב גם על מה דצריך בר אמוראה למשקלי', דכיון דאיכא מקצת חסרון מתחייב על הכל, וכ' דמשום הכי בגמ' לעיל י"א מבואר דעל המזיק להעלות הנבילה מהבור, ולא אמרינן דהוי כדוחף מטבע לים, דשאני שם דאיכא מקצת חסרון ומשום הכי כבר חייב על הכל, והביא דבמרדכי מבואר דהא דפטור על רפוי דבהמתו, הוא משום דאינו אלא גורם שיצטרך להוציא ממון על רפואת הבהמה, וכ' דזה דלא כהתוס' הכא, דלפי דברי התוס' היה ראוי לחייבו על הכל, כיון דגם איכא נזק דמשלם עליו כבר יתחייב על הכל, אמנם **החזו"א** כ' דא"כ יק' על המרדכי משה"ק התוס', וכ' דכל דברי התוס' הם רק היכי דשאר ההיזק בא מחמת המקצת חסרון, כמו דבמטבע המקצת חסרון גורם שלא יצא בהוצאה, ובטיפת דם זהו הגורם דיהיה חרש, אמנם בזרק מטבע הרי מה דנחסר ומה דבעי עכשיו בר אמוראה למשקלי' הוי משני סיבות, וכמו כן בנזק ורפוי בבהמה הרי זה שני היזקות, ואף דבעי רפוי משום ההיזק, כגון אם קטע רגלה דבעי רפוי כדי דלא תמות לגמרי, מ"מ זהו דבר נוסף על הקטיעה, ורק בגמ' לעיל גבי להעלות נבילה מהבור, שם באמת הוי מחמת המיתה, דאם לא היתה מתה לא היתה שוה פחות במה שהיא בבור, דרק מתה נפחת דמיה משום דהיא בבור.

ג) גמ' הצורם אוזן פרתו של חבירו פטור – **בנ"י** כ' דלא אפחתה מדמיה, אמנם **ברמב"ם** בפ"ז מחו"מ הי"א כ', דלהלכה חייב משום דגרם לפחות מדמיה, [ויל"ע לפ"ד הנ"י, דאי לא אפחתה מדמיה על מה שייך כלל לומר דיתחייב, הא כיון דמה דנשאר, שויו כמו שהיה קודם ההיזק, הרי משלים לו כל הממון שהיה לו, וכמו דאם ימית שור והנבילה תהיה שוה כמו שור חי, דהדין דאי"צ לשלם לו כלום], **ובש"כ** סשפ"ו ססק"א כ' דהיזק זה אינו שכיח, משום דכלוהו בהמות לאו למזבח קיימי, ונראה דכל ההיזק הוא רק אם צריך לה למזבח, ולכאורה אי אפחתה מכספה הרי לעולם יש כאן נזק, אמנם **במגיה** על התה"כ בסשס"ג אות ב' כ' לבאר, דבאמת אפחתי' מכספא, אלא דעל זה ליכא לחייב למאן דלא דאין דינא דגרמי, ומשום דזהו רק גרמא מה שאינו יכול לקבל על זה ממון בשוק, ומה דמזיק חייב הוא משום דהחסיר לו עיקר ההשתמשות, והכא כיון דלאו למזבח קיימי אינו יכול לתבוע ממנו על חסרון השתמשות זאת, ורק אי חייב על גרמא, יש לחייבו על מה דנחסר ממון כשימכרנו בשוק.

תוד"ה הצורם – **הרשב"א** כ' כתוס', **וברש"י ובנ"י** במתני' מבואר דמשום הכי אומר לו הרש"ל, דכולהו בהמות לאו למזבח קיימי, ומבואר דלא מיירי על בהמה קדושה ודלא כתוס', **ובתורי"ד** מבואר דאה"נ דגם אם תפסל ע"י מעשה האדם דיהיה פטור, **ובתו"ח** מבואר דכונת התוס' דמשמע דוקא אם נפסלה מעצמה, משום דהוי דומיא דנטמאה דהוי דוקא אם נטמאה מעצמה, דאי לאו הכי חייב עכ"פ מדרבנן, ככל מטמא טהרות של חבירו.

בא"ד – בתי' התוס' דמיירי בבהמה קדושה, מבואר **בתו"ח** דהא דאומר לו הרש"ל ולא חשיב חסרון ניכר, הוא משום דמיירי בדוקין שבעין, וכמש"כ רש"י במתני' דזה מום שאינו ניכר, **ובאבי עזרי** בפ"ז מחו"מ הי"א אות ד' כ' לומר, דהגם דהוי היזק ניכר מ"מ לא חשיב שינוי לקנות, ומשום דלא הוי שינוי גמור ודמי להרקיבו מקצתן דלא חשיב שינוי, ומשום דאי"ז מום אלא לגבי הדין קדושה שבה, אבל לא הוי חסרון בעצם הבהמה, ומשום הכי לא הוי שינוי גמור, ועיין בתה"כ שסש"ג ס"א מש"כ בזה.

בא"ד – **התו"ח** מק' על רש"י במתני' דמבאר משום דלאו למזבח קיימי, דאמאי הוצרך לומר דמיירי בדוקין שבעין ומשום דאינו ניכר, **והב"ח** במתני' הגיה בדברי רש"י דאע"פ שניכר, אמנם **בק"ש** אות קי"ד הביא **דרש"י** במנחות ע"ט כ', דדוקין שבעין הוי מום שאינו ניכר, **ובתה"כ** כ' דכונת רש"י במתני' במש"כ דהוי מום דאינו ניכר, רק דהיינו דלא הוי מום לגבי בהמת חולין, ומשום דאין כאן פחת בעיקר הבהמה, אבל אין כונתו דלא ניכר לעין, וכ' דגם מסברא יש לנו לומר הכי, דכל שנראה לעין הגם דבעי דקדוק בזה, אי"ז סיבה דיחשב משום הכי היזק שאינו ניכר, **ובמגיה** שם באות ב' כ' לבאר דברי רש"י, דאי היה ניכר היו דמיו נפחתים בשוק, והיה מקום לחייבו על פחת זה, אלא משום דלא ניכר אין דמיו נפחתים, ומ"מ אם היה עומד למזבח, הרי נמצא דנחסר השתמשות זו, ולזה כ' רש"י דלאו למזבח קיימי.

בא"ד – לפמש"כ דמיירי בבהמה קדושה, מבואר דאיכא תשלומי גזילה בבהמה של הקדש, **ובחי' רמ"ש** לעיל ע"ח ב' **ובק"ש** אות קט"ו, עמדו בדברי התוס' דנראה מדבריהם דאיכא דין גזילה בהקדש, אלא א"כ נימא דאתיא כר"ש דקדשים דחייב באחריותן, איכא דין תשלומין לבעלים משום דין דגורם לממון.

גמ' מתיב רבא העושה מלאכה וכו' – בתוס' מבואר דגבי פרת חטאת י"ל, דגם קודם שהקדישוה לפרת חטאת חשיבא דעומדת לכך משום דדמיה יקרים, ולפ"ז כ' דקו' הגמ' דוקא ממי חטאת, אמנם **בראב"ד** מבואר דגם בפרת חטאת קודם ההקדש יש לפטור מטעמא דרבה, וכ"כ **הרשב"א**,אלא דמ"מ כ' דקו' הגמ' רק ממי חטאת, משום דגבי פרת חטאת י"ל דמיירי אחר שהקדישוה, **והיש"ש** כ' דגם מפרת חטאת מק' הגמ', משום דהוי דומיא דמי חטאת דמיירי קודם שהקדישום.

גמ' שם – **הש"מ** מק' בשם שיטה, דאמאי לא משני דלא נקט צורם משום דמיירי גם על מי חטאת, ושם לא שייך פסול של צורם, אמנם **ברשב"א** נראה, דקו' הגמ' דגם על מי חטאת לנקוט פסול אחר הניכר.

תוד"ה הא – במש"כ דמי חטאת אינם נפסלים אחר קידוש, הנה כן מבואר בעוד **ראשונים**, אמנם **המאירי** לעיל נ"ו א' כ', דכל מה דלא נפסלים, זהו דוקא בעושה מלאכה אחרת בעוד שהוא ממלא את המים, אבל עשיית מלאכה במים עצמם פוסל גם אחר קידוש, **ובשעה"מ** בפ"ז מחו"מ ה"ד כ' דכן נראה גם שי' הרמב"ם, אך הק' שם, דלפ"ז אמאי לא משני הכא דמיירי אחר שהקדיש המים והפרה, דתו לא שייך לומר דלאו למזבח קיימי.

בא"ד – **התו"ח** מק' על תי' דנקט מלאכה לרבותא, דאדרבה נימא דס"ל דהיזק שאינו ניכר שמי' היזק ובאמת אין רבותא במלאכה וחשיב כניכר, ומה דפטור הוא משום דרבה, וקו' הגמ' הכא, על כרחך הוא למ"ד דהיזק שאינו ניכר לאו שמי' היזק.

בא"ד – **הרמב"ן** בגיטין כ' דסוגיה דהתם דלא כרבה, והנה **בשיעורי רח"ה** כ' דכל קו' התוס' היא רק להשי' דגם למאן דדאין דינא דגרמי פטור בזה, אבל אי חייב י"ל דהא בגמ' בגיטין ר"א הוא דמק', וי"ל דר"א לשיטתו דס"ל לק' קי"ז ב' דדנים דינא דגרמי, ומשום הכי מק' דגם בדיני אדם לחייב, ויש לבאר דזה כונת הרמב"ן, דהא שי' הרמב"ן דמאן דדאין דינא דגרמי חולק על רבה.

**הרי"ף** כ' דלהלכה דדנים דינא דגרמי, הדין דחייב בצורם אוזן פרת חבירו, **והראב"ד** כ' די"ל דמהאי טעמא דלא למזבח קיימי, גם אין לחייב משום גרמי, ועיין משנ"ת לעיל לגבי זורק מטבע שאר השיטות בזה, אמנם הטעם של המרדכי, דפטור שם משום דרק גורם לו להוציא ממון אחר כדי להחזיר לו מה שהיה לו קודם, לכאורה לא שייך כאן.

ד) גמ' השורף וכו' – **התורי"ד** כ' דגם אם גזל השטר ואח"כ שרפו, מ"מ יהיה פטור, ואינו חייב אלא דמי הנייר אם הוא ש"פ, אמנם **היש"ש** כ' דדוקא אם לא גזל, וכ' דאם גזל והנייר ש"פ דבודאי יש כאן חיוב דגזילה, גם יהיה בעל השטר נאמן לומר כמה היה כתוב בשטר, משום תקנת נגזל המבואר בשבועות מ"ד ב', דנאמן לומר כמה היתה הגזילה, **והש"כ** בסשפ"ו סקי"ג תמה על היש"ש, דהא מבואר לק' קי"ז ב' דשטרות נתמעטו מגזילה, ואין בהם תורת גזילה, וכ' דאפילו הראב"ד דכ', דאם גזל עבדים יש עליו חיוב דמים אם אינו מחזירם כלל וכמשנ"ת לעיל צ"ו ב' באות ב', זהו רק בעבדים דיש רבוי דיש בהם יאוש, אבל בשטרות בודאי אינו גזלן כלל, אמנם לפי דברי **רח"ה** דמה דמתחייב בדמים, הוא מסברא דמעשה גזילה מ"מ איכא בעבדים וכמשנ"ת לעיל, גם בשטרות צריך להיות הכי, **ובשעהמ"ש** בסק"ב כ', דהא מבואר בגמ' לק' קט"ז ב' בגוזל קרקע, דהיכי דנטלוה מסיקין מחמת הגזלן דחייב לשלם, והיינו דאיכא תקנ"ח דכל דאבדה מחמתו חייב לשלם הגם דאינה נגזלת, וא"כ הכא נמי גבי שטרות.

**צח' ב'**

גמ' אי דאיכא סהדי – **ברי"ף** כ' אי דאיכא עדים דחתימי עלה, ומדברי **הראב"ד** מבואר, דעדים אחרים אינם יכולים לכתוב שטר מעצמם, אלא צריכים לבא לב"ד ולהעיד בפניהם והם יכתבו שטר, דמה דהם יכתבו שטר, הרי זה עדות בכתב ואינם יכולים לעשות שטר מעצמם, אמנם באותם עדים שחתמו על השטר הראשון, הם יכולים לכתוב שטר מעצמם, דהרי נתן להם כח לכתוב שטר, אלא דכ' דזה אינו, דקיי"ל דעדים שעשו שליחותן אינם חוזרים ועושים, וא"כ אינם יכולים לכתוב עוד שטר, **וברשב"א** כ' דבאמת אין כונת הרי"ף דיכתבו שטר מעצמם, דאינם חוזרים ועושים, אלא דהם יבואו לב"ד, אך הק' דא"כ אמאי נקט דוקא אותם עדים, הא גם עדים אחרים יכולים לבא לב"ד ולהעיד, וכדמוכח בגמ' הכא מדלא משני דמיירי דאיכא עדים אחרים דיודעים כמה היה כתוב בשטר, ועל כרחך דגם ע"י אחרים יכולים לכתוב שטר, אמנם **במאירי** כ' דמה דאמרינן דאינם חוזרים ועושים, זהו רק בגט דבעי צווי הבעל, אבל הכא שפיר יכולים לכתוב שטר אחר, ומ"מ כ' דהוא הדין אם יש אחרים יוכלו לבא לב"ד והם יכתבו שטר אחר, וכמש"כ הרשב"א דמוכח הכי בגמ', **ובטור וברמ"א** סשפ"ו ס"ב כ', דאם יש עדים הם יעשו שטר אחר, וכ' **בפרישה ובסמ"ע** סק"ד דהם יעשו הוא לאו דוקא, דבעי שיבואו לב"ד והם יכתבו שטר אחר.

דידעי מאי הוה כתיבא וכו' – **בראב"ד וברשב"א** מבואר דמיירי דהשטר מקויים, דאי לאו הכי הא יש לחוש שהוא מזויף, וכ' די"א דגם אם אין קיום, מ"מ אם הם מכירים החתימות יוכלו להעיד דעכשיו הם יקיימו השטר בב"ד, וכמו דמהני קיום כשהשטר יוצא בב"ד, הכא נמי מהני הקיום עכשיו דנשרף.

תוד"ה נכתוב – **בראב"ד וברא"ש** כ' דהוי עדות על פס"ד, **והתורי"ד** כ' דהוי עדות על עדות שנתקבלה בב"ד, **ובפ"ח** על הרא"ש באות ח' עמד על הלשון דכ' דהוי פס"ד דהא ליכא פס"ד אלא הגדת עדות.

גמ' תהא במאמינו – **הפנ"י והקצוה"ח** בסשפ"ו סק"א כ', דלפי השיטות דדינא דגרמי חייב רק משום קנס דרבנן, מוכח מהכא דבקנס דרבנן לא אמרינן דאי מודה מיפטר, דא"כ אמאי חייב במאמינו הא הוי מודה בקנס.

גמ' לר"ש דאמר גורם לממון כממון וכו' – **התוס'** לעיל ע"א ב' הוכיחו מהגמ' שם, די"ל דר"מ דס"ל דדיינינן דינא דגרמי, מ"מ יסבור דגורם לממון לאו כממון, וביארו בזה דהא דלא נחייב בכל גורם לממון משום גרמי, הוא משום די"ל דדוקא אם מזיק דבר הראוי לכולם אלא דהוי בדרך גרמא ולא בידים ממש, בזה איכא חיוב דגרמי, אבל אם מזיק דבר דאינו ראוי אלא לניזק, גם משום גרמי אין לחייב, **והש"כ** בסשפ"ו סק"א הק' בזה, דכיון דמ"מ הרי גרם לו הפסד, אמאי לא יהיה חייב, ועוד כ' התוס' די"ל דלר"ש גורם לממון חשיב כאילו הוא ממון ממש, ומשום הכי יש לחייב הגונב בכפל ודו"ה, משא"כ לר"מ הגם דנחייבו משום גרמי, מ"מ דין גנב לא יהיה בזה, משום דאין כאן ממון באמת שהוא גנבו, אלא דחיובו על שגרם לו הפסד, ועוד כ' דר"מ מחייב רק מדרבנן, **והרמב"ן** בקונ' דד"ג כ' כתי' השני בתוס', [ועיי"ש שכ' שתי שיטות לגבי פשיעה האם חייב משום גרמי, או רק בגורם לממון לר"ש], **והראב"ד** כאן כ' דבאמת יש לחייב גם לר"מ משום גרמי, אלא דבגמ' שם מיירי בגונב קדשים, ובזה אינו מתחייב בעל הקדשים עד דתבע לי' גזבר ודלמא לא תבע, ומשום הכי אין לחייב משום גרמי, וצ"ב דלכאורה הוא חייב מעצמו ואי"צ לתביעת הגזבר, ועוד כ' דבגרמי הוא מזיק ממון הידוע, רק דלא הוי בידים, משא"כ בגורם לממון אינו מזיק ממון הידוע לו, רק דאפשר דיבוא לידי חסרון, וזה לכאורה כהתי' הראשון בתוס, **והש"כ** שם ס"ל כהתי' האחרון בתוס' דר"מ מחייב מדרבנן.

גמ' שהכל מצווים עליו לבערו וכו' – **בק"ש** אות קל"ד כ', דלפי השיטות דמלא יראה לך ממעטינן רק חמץ נכרי, ניחא דהכא הכל מצווים, ולהשי' דגם של ישראל אחר ממעטים, צ"ל דהכונה הכא דמצווים כדי לקיים דין הבעלים, ואכמ"ל.

גמ' שם – **הרמב"ן** בקונ' דד"ג כ' דגם לפי הס"ד הכא דחייב לר"ש, זהו דוקא בשטר דס"ל דגם זה חשיב כמו גורם לממון, כיון דע"י הוא גובה החוב וס"ל דהוי ככיס מלא מעות לר"ש, אבל בודאי דלא בכל גורם הפסד יהיה חייב לר"ש משום גורם לממון.

גמ' לאחר הפסח מחלוקת ר"ש ורבנן – **ברמב"ן** בקונ' דד"ג כ' דהוא הדין דלר"מ יהיה חייב בשורף החמץ, וזה כשיטתו דס"ל כהתי' השני בתוס', דהנפ"מ בהא דאמר ר"ש דגורם לממון כממון, הוא דיש לחייבו גם כפל ודו"ה, אבל על עיקר ההיזק יש לחייב גם לר"מ, **והיש"ש** כ' דלר"מ פטור בזה, ולק' סכ"ו ביאר הטעם, דכיון דלא נעשה היזק בממון חבירו, אלא דע"י ההיזק אינו יכול ליפטר בזה, אין לחייב משום גרמי, וזהו על דרך התי' הראשון בתוס', דהיכי דלא הוי ממון לכל העולם לא מחייב ר"מ, **והש"כ** בסשפ"ו ססק"א כ', דכיון דהוי קנס, בזה לא קנסו דלא שכיח, וגם דהרי הוא גורם דישלם לנגזל מה שגזלו, ואין לקנוס על זה.

**והש"כ** שם הק' לפי דברי התוס' דמה דמהני הא דר"ש, הוא דחייב גם כפל ודו"ה, הכא דמיירי לענין הקרן אמאי אמר דתלוי במחלוקת ר"ש ורבנן, וכן לעיל דאמר דהא דרבה באנו למחלוקת ר"ש ורבנן, אמאי לא אמר דגם לרבנן חייב ומשום דמודו לענין הקרן, וכבר כ' **הקצוה"ח** בסק"א **ובתה"כ** שם, דהא מה דכ' דחייב קרן הוא רק משום דינא דגרמי, וא"כ הכא דקאי לרבה דלא דאין דינא דגרמי, ממילא דרבנן פליגי גם לענין הקרן, דרק משום גורם לממון יש לחייבו על הקרן ובזה פליגי רבנן.

גמ' מגבי בי' שטרא מעלי' – **היש"ש** כ', דמהא דלא אמר הכי אלא על שורף שטר, נראה דעל שאר הדברים שאמר רבה לכו"ע פטור, ודלא כשי' הרי"ף וכמשנ"ת, **ובסמ"ע** סשפ"ו סק"א כ' דלרבותא נקט שטר, דאע"פ דאינו ממון מתחילה ועד סוף, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ג סק"ו כ' לומר, דרב דימי דאמר דבאנו למחלוקת ר"ש ורבנן, ס"ל דלכו"ע אין לחייב בזה משום דינא דגרמי, משום דאינו עושה כלום בגוף הממון, ולפ"ז כ' דאמימר בא לאפוקי מרב דימי, וא"כ בודאי ניחא דנקט רק לגונא דשורף שטרות.

רש"י ואכפיי' – **בהג"א** לעיל בפ"ח ס"ט כ', דשי' רש"י הכא דקטן שהגדיל חייב לשלם מה שהזיק כשהיה קטן, **והיש"ש** כאן חולק על רש"י, והביא דברי רש"י בכתובות דביאר דאכפיי', היינו דבא מעשה לפני רב אשי והקיפו בראיות ואגבי מדינא דגרמי, **ובשו"ע** סתכ"ד ס"ח מבואר להלכה, דפטור גם אחר שהגדיל.

ה) גמ' מאי לאו בהא קמיפלגי וכו' – **בש"מ** בשם **הרמ"ה** הוכיח מהגמ' כאן, דגם בשומר אמרינן דיכול לומר הרש"ל, דהרי מבואר דבעי לומר דטעמי' דר"י דפטר, הוא משום דאמרינן באסוה"נ הרש"ל, ורבנן דמחייבים הוא משום דגם בגזלן לא אמרינן הרש"ל, אמנם **בש"מ** לעיל נ"ו ב' בשם **תו"ש** כ', דיש לדחות דהוה מצי לומר ולטעמיך, והנה מ"מ מבואר שם דשומר אינו חייב על מה דנהיה בחפץ היזק שאינו ניכר וכמשי"ת בסמוך, **וביש"ש** כאן כ' דרק בגזלן יכול לומר הרש"ל משא"כ בשומר, **והש"כ** בסשס"ג סק"ז חולק עליו, וכן **במג"א** סתמ"ג סק"ה כ' דגם שומר נפטר על ידי הרש"ל, **ובשעה"מ** בפ"ז מחו"מ ה"ג הק' דהיש"ש סותר דבריו, דלעיל מ"ה א' מבואר ביש"ש דרק בשור שנגמר דינו לא מצי לומר הרש"ל, אבל בשאר אסוה"נ גם שומר יכול לומר הרש"ל, **ובחק יעקב** בסתמ"ג סק"ח כ', דאין כונת היש"ש כאן לומר דבכל אסוה"נ לא מצי שומר לומר הרש"ל, אלא דבשומר לא בכל דבר יכול לומר הרש"ל, וכונתו רק לאפוקי דבשור שנגמר דינו לא מצי לומר וכמשי"ת לק' בע"ה.

**התוס'** לעיל נ"ו ב' כ' דשומר חלוק מגזלן, ואע"ג דבגזלן בהרקיבו מקצתן או בכחש דהדר יכול לומר הרש"ל ונפטר, מ"מ בשומר אינו כן, אלא גם בהרקיבו מקצתן או כחש דהדר חייב לשלם, **ובש"מ** בשם **התו"ש** שם כ', דלפ"ז צריך להיות דגם באסוה"נ לא יוכל השומר ליפטר ע"י הרש"ל, וכ' דצריך לומר דכיון דהיזק שאינו ניכר לא הוי היזק, אמרינן דשומר אינו מקבל עליו שמירה מהיזק שאינו ניכר ומשום הכי פטור, אלא דהק' דא"כ היכי דנאסר הפקדון, צריך להיות הדין דגם אם יאבד אח"כ הפקדון או אף אם ישרוף בידים יהיה פטור, כיון דעל מה דנאסר אינו מתחייב כלל דלא קיבל עליו שמירה על זה, ואח"כ דכבר אינו שוה כלום אין לחייבו על זה, וכמו בשומר חנם דאם יאסר הפקדון ע"י אונס דפטור על זה, בודאי אם אח"כ יפשע בזה לא יהיה חייב, הכא נמי לפ"ז צריך להיות פטור, והביא דבגמ' לעיל ע"א ב' מוכח, דאינו נפטר אלא אם מחזירו לבסוף ואומר לו הרש"ל, דמבואר דלר"ש אם אחר יגנוב את זה יהיה חייב משום דהוי גורם לממון, **והנתה"מ** בסשס"ג סק"ג **והגרע"א** באו"ח סתמ"ג כ' לומר, דשומר אינו חייב יותר ממזיק בידים, וכיון דמזיק בידים פטור על היזק שאינו ניכר, גם שומר פטור על זה, אך הק' הגרע"א כמשה"ק הש"מ, דא"כ גם אם יפשע אח"כ יהיה פטור, **ובברכ"ש** סל"א כ', דהגם דשומר אינו חייב כל זמן דהפקדון בעולם משום דאינו ניכר, מ"מ כל שאח"כ נגמר ההיזק ונעשה ניכר, שוב יש לחייבו על הפשיעה למפרע על מה שנאסר, דנמצא דיש כאן פשיעה שלמה, ואה"נ דבאם אח"כ יארע אונס לפקדון יהיה פטור, משום דאין לחייבו על מה דאבד לגמרי לבסוף, מ"מ כל דלבסוף היה האיבוד ע"י דבר המחייבו, אמרינן דכבר יש לחייבו על הפשיעה שגרמה האיסור של הפקדון, **ובק"ש** אות קכ"ו כ', דלפמש"כ שם דשי' הרמב"ן דהא דמזיק נפטר, הוא משום דאומר הרש"ל ולא דאינו חשוב היזק, ניחא דגבי שומר ג"כ בעי שיחזיר החפץ, דבאמת יש לחייבו על מה שנאסר אלא דאומר הרש"ל.

**והגרע"א** שם כ' לבאר דברי התוס', דמה דשומר אינו נפטר, הוא משום דכיון דחייב בשמירה הרי הוא כמו דמזיק בידים, וגזלן שיזיק בידים גם לא יפטר על מה שהזיק, אף אם אכתי הגזילה היא כעין שגזל, דזה רק פטור על מה דמתחייב מחמת הגזילה, ולפ"ז אין ראיה כלל מהתוס' דשומר לא מצי לומר הרש"ל, **ובחי' הגרש"ש** בב"מ סכ"ו אות א' כ' לומר, דמה דגזלן פטור משום דהוי כעין שגזל, אע"פ דלא הוי ממש כמו שגזל, הוא משום דיש לו דין להחזיר הגזילה, וכל שהוי כעין שגזל חשוב דמחזיר הגזילה ונפטר בזה, אבל בשומר הגם דיכול לומר הרש"ל, מ"מ בו לא סגי שיאמר הרש"ל על עיקר הפקדון, אלא בעי להחזיר הפקדון בשלימותו, ומשום הכי בהרקיב מקצת או בכחש דהדר דאינו מחזיר אותו מקצת, על זה נמצא דאינו אומר לו הרש"ל, ומשום הכי חייב, וא"כ באסוה"נ שפיר יכול לומר הרש"ל, כיון דשם מחזיר הפקדון כולו רק דהוא אסור, ועל זה אמרינן הרש"ל.

**ובש"מ** בב"מ צ"ו ב' כ' בשם **תור"פ**,דבשומר בכחש דממילא יכול לומר הרש"ל וליפטר כמו גזלן, וזה דלא כהתוס' לעיל נ"ו דשומר חלוק מגזלן בזה, **ובשעה"מ** בפ"ז מחו"מ ה"ג **ובקצוה"ח** סש"מ סק"ב כ' לבאר בזה דברי הטור שם, דכ' דבכחש דממילא פטור, ומשמע דבידים חייב והיינו כדברי התור"פ, ועיי"ש בנו"כ דביארו באופן אחר, **ובחי' הגרש"ש** בב"מ סכ"ו אות ב' כ' לומר, דמש"כ התוס' דחייב בהרקיבו מקצת, הוא דוקא בנעשה זה ע"י פשיעה, דפושע הוי כמזיק, וכמו דמזיק חייב, הכא נמי אם הוא פושע וכמשנ"ת לעיל דברי הגרע"א, אבל אם לא הוי בפשיעה, גם אם הוא שואל דחייב באונסים, מ"מ אינו כמזיק דלא יפטר ע"י הרש"ל, ולפ"ז כ' דהטור מיירי באופן דלא הוכחש ע"י פשיעה, ובזה גם התוס' מודים דיכול לומר הרש"ל.

רש"י ד"ה דאם כן – **במג"א** בסתמ"ג סק"ה כ' דשומר שלא מכר החמץ קודם זמן איסורו הוא חייב משום פשיעה אלא דאם החמץ בעולם יכול לפטר ע"י שיאמר הרש"ל וכמשנ"ת, **ובחק יעקב** שם כ' לומר דאינו מתחייב כלל דאף דחייב למכור זהו רק משום דין השבת אבידה, אבל לא הוי מחיובי שומר, והביא ראיה מדברי רש"י כאן דכ' דכונת הגמ' דיחלקו לגבי חמץ בפסח ולגבי גזלן, ואמאי לא כ' רש"י דיחלקו לגבי חמץ בפסח ולגבי שומר וכמו דחלקו בשור לגבי שומר, ואמאי הוצרך לשנות ולומר דיחלקו לגבי גזלן, ועל כרחך דבחמץ שומר אינו מתחייב כלל על מה דנאסר ולא מכר החמץ, **והגרע"א** שם כ' לומר איפכא דגבי חמץ לכו"ע יהיה חייב ומשום דכמו דקנסו במטמא הגם דהוי היזק שאינו ניכר, א"כ הכא נמי בשומר כיון דחייב בשמירה א"כ כל שהוא פושע הרי הוא כמזיק, ויש לחייבו על מה דע"י פשיעתו אירע היזק שאינו ניכר כמו דחייבו מזיק גמור.

ו) גמ' השתא מסרתי' וכו' – שי' **רש"י** כאן ולעיל מ"ה א' דמה דחייב הוא משום דמיירי דהוא מסר השור ליד ב"ד וא"כ הרי הוא כמזיק בידים, **והתוס'** לעיל הק' עליו דמ"מ אמאי אינו נפטר משום דיאמר לו הרש"ל, **והמל"מ** בפ"ג מגזילה ה"ד כ' דכמו דחייבו במטמא משום קנס הגם דהוי היזק שאינו ניכר הכא נמי יש לחייב הכא על מה דמסר השור, **והשעה"מ** בפ"ז מחו"מ ה"ג כ' לבאר קו' התוס' דהרי מה דקנסו במטמא הוא כדי שלא ילך כל אחד ויזיק, והכא הוי דבר שלא שכיח ולא מצינו שקנסו על זה, ועוד כ' דאדרבה הוי מצוה למסור השור ליד ב"ד לקיים דינו וא"כ בודאי דלא קנסו, **ובמל"מ** שם כ' עוד דאף דגבי מזיק אמרו דרק במזיד חייב, מ"מ בגזלן ושומר דבא ליפטר מחיובו להשיב החפץ בזה הדין דגם בשוגג יהיה חייב ולא יוכל ליפטר עי"ז, **ובחמד"ש** בגיטין נ"ג **ובברכ"ש** סל"א אות ב' מבואר דכונת המל"מ דהיכי דהוא אוסר הפקדון בידים בזה מעיקר הדין אינו יכול לומר לו הרש"ל [ועיי"ש מש"כ לבאר בזה וצ"ב], ועוד הק' התוס' דכיון דאם לא ימסור לידם הוא פטור א"כ גם עכשיו שמסר יש לפוטרו משום דלא הזיקו כלום דהיו תופסים מעצמם, ובמל"מ שם כ' דיש לדון בזה דאפשר דאם לא הי' מוסר לא הי' בא לידם ממילא ואין חשוב כמו דהשור כבר אבוד.

ושי' **התוס' והמלחמות** שם דבאמת מה דהשור הוי תחת יד ב"ד חשיב משו"ז כהיזק ניכר, אלא דאם גומרים דינו של שור שלא בפניו א"כ מה דהשור ביד ב"ד אינו משנה כלום לגבי עיקר הפס"ד וחשיב משו"ה כהיזק שאינו ניכר ויכול לומר לו הרש"ל, וכ' הרמב"ן דגם אחר שמחזירו ליד הבעלים ואינו תחת יד הב"ד מ"מ כל מקום שהולך שם ב"ד עליו והוי היזק ניכר, וצ"ב לפ"ד דאמאי לרבי יעקב בעי לומר דפטור משום דהוי היזק שאינו ניכר, הא כיון דלדידי' גומרין דינו של שור שלא בפניו א"כ נמצא דלא הזיקו כלל במה דב"ד תפסו השור, אמנם מבואר במלחמות דהוא תובעו דאילו הי' מחזיר לו הי' שוחטו קודם שהיו ב"ד גומרין את דינו, וכ"כ **במל"מ** בפ"ג מגזילה ה"ד דיש לחייבו משום דאם לא הי' נופל ליד ב"ד הי' שוחטו.

ושי' **הראב"ד והרשב"א** שם דכל שנגמר הדין מחמת פשיעת השומר חשיב דנגמר הדין לשומר והוא נפסד משום גמ"ד זה, והא דלא אמרינן דהי' לו להחזירו לבעלים לרבי יעקב והוא הי' שוחטו, הוא משום דזה דבר חדש שהי' עושה ומה דמחייבים אותו זהו על מה דהחזיק השור בביתו ולא הניחו לילך לאגמא, **ובבעה"מ ובתור"פ** בשם **הריצב"א** כ' דרק על מה דחל עליו איסור ע"י פשיעת השומר יש לחייבו ולא במה דחל איסור ממילא, והגם דיכל למנוע האיסור על זה אין לחייבו, ומשו"ה בחמץ דבא האיסור ממילא, וכן לרבי יעקב דדנים שלא בפניו נמצא דלא הוסיף באיסור כלום והוי כאיסור הבא ממילא, משא"כ אי בעי שיהיה בפניו הרי נתחדש איסור ע"י פשיעתו, **והמלחמות והתור"פ** הק' דא"כ אמאי בתרומה ונטמאת אומר לו הרש"ל הרי שם נתחדש איסור, ומבואר במלחמות דגם אם נטמאת באונס, כיון דגזלן חייב גם על אונס א"כ יש לחייבו גם על דבר דמתחדש גם באונס, ועוה"ק דאמאי בעי להחזיר לו כלל, כיון דאין כאן על מה לחייבו, ועיין בחי' הגרש"ש בב"מ סכ"ו אות ד' מש"כ בזה.

**הרמב"ם** פסק גבי שומר כרבנן דאחר גמ"ד אינו יכול להחזיר, וגבי גזלן כ' בפ"ג מגזילה ה"ד דיכול לומר לו הרש"ל, **והלח"מ** שם הק' דסותר עצמו, וכ' דס"ל כרש"י דרק אם התפיסו בידים חייב ובגזילה מיירי דלא התפיסו בידים, אך הק' דהי' להרמב"ם לפרש זה, **והיש"ש** כ' דשי' הרמב"ם כתוס' דלא כ' דדוקא אם התפיסו בידים, ומ"מ גם היש"ש כ' דחלוק גזלן משומר, וכ' דרק גבי שומר יש לחייבו על מה שהניח לתפוס השור דהוא חייב בשמירה והוי כמזיק, משא"כ בגזלן, **והשעה"מ** בפ"ז מחו"מ ה"ג הק' דכיון דמ"מ מבואר בדבריו לעיל מ"ה א' דהוי היזק ניכר א"כ אמאי גזלן פטור הא אינו יכול לומר הרש"ל כיון דהוי היזק ניכר, **ובחי' הגרש"ש** בב"מ סכ"ו אות א' כ' לפמשנ"ת לחלק בין שומר לגזלן דבשומר בעי שיחזיר כל הפקדון, משא"כ בגזלן סגי שיהיה כעין שגזל, דנימא דאף דהוי היזק ניכר מ"מ לא חשיב משו"ז דלא הוי כעין שגזל ומשו"ה שומר חייב להשלים החסרון משא"כ גזלן נפטר ע"י הרש"ל, **ובק"ש** אות קל"ו כ' על דרך זה דנימא דאף דהוי היזק ניכר מ"מ אין בזה שינוי, כיון דמ"מ האיסור עצמו חשוב היזק שאינו ניכר, וא"כ גבי גזלן דתלוי בשינוי הדין דאומר לו הרש"ל משא"כ גבי שומר דתלוי האם הוי היזק או לא כיון דניכר הוי היזק, **ובאהא"ז** בפ"ג מגזילה ה"ד **ובחי' רבי שלמה** סי"א כ' לומר דבאמת בזמן דהי' תחת יד הב"ד הוי ניכר, אמנם אח"כ כשמחזירו לבעלים הרי עכשיו אינו ניכר, וא"כ לענין שומר כיון דהי' ניכר כשהי' ביד ב"ד משו"ה מתחייב מיד, משא"כ בגזלן הגם דאז הי' ניכר מ"מ כיון דעכשיו אינו ניכר א"כ יכול לומר לו הרש"ל, וכ' האהא"ז דהא דלא אמרינן דמיד דהוי ביד ב"ד הוא קונה השור משום יאוש, הוא משום דהרמב"ם לשיטתו דהיזק לא הוי שינוי לקנות אלא רק לענין דלא יוכל לומר הרש"ל וכמשנ"ת לעיל צ"ו ב' באות ב'.

**והמחנ"א** בהגהות על הרמב"ם שם כ' דשי' הרמב"ם דאע"ג דגזלן נפטר משום דהוי היזק שאינו ניכר מ"מ שומר חייב משום דפשע והיינו דיש לחייבו גם על היזק שאינו ניכר, ולפ"ז צ"ל דהא דלרבי יעקב הוא פטור הוא כמשנ"ת דברי הראב"ד והרשב"א והבעה"מ דאין עליו תביעה אלא על מה דעל ידו נתחדש הפס"ד של מיתה, וכבר נתבאר לעיל דהמלחמות הק' על זה דא"כ אמאי אם אח"כ פשע בשור ואבד הוא חייב, הא לפ"ז נמצא דאין כאן כלל על מה לחייבו.

**והש"כ** בסשס"ג סק"ז הק' דבברייתא דמייתי בגמ' מבואר בהדיא דגם בגזלן אינו יכול לומר לו הרש"ל לאחר גמר דין, **ובאהא"ז** על הרמב"ם שם כ' דס"ל להרמב"ם דכיון דלא מבואר בגמ' דמתני' דלא כרבנן, א"כ אמרינן דמתני' פליגא על הברייתא וס"ל דגם לרבנן מצי גזלן לומר הרש"ל אף לאחר גמ"ד, וכ' עוד דמה דאמר ר"ח דלא תימא להו ולא מידי הוא משום דס"ל דברייתא לאו מתרצתא ומשום האי טעמא דבגזלן גם רבנן מודו וכמשנ"ת, ובביאור המחלוקת כ' **בק"ש** אות קל"ח לבאר דבאמת בזמן שהשור תחת יד הב"ד אינו יכול לומר לו הרש"ל דאינו יכול עכשיו להחזירו, וא"כ בשעה זו יש עליו חיוב ממון, וס"ל להברייתא דכיון דחל עליו חיוב ממון תו לא מצי ליפטר ע"י הרש"ל, ומתני' ס"ל דאכתי מצי לפטור, ובאות קל"ז כ' לומר דהברייתא ס"ל דגזלן גם הוי שומר ומשו"ה חייב לרבנן, אך דחה זה דא"כ אמאי בפירות והרקיבו מצי לומר לו הרש"ל הרי בשומר לא מצי לומר וכמשנ"ת.

ז) גמ' שהרקיבו מקצתן – **בנ"י** מבואר דכיון דדרכם בהכי כהיזק שאינו ניכר חשבינן לי', **וההג"א** מביא דברי **הירושלמי** דאם הרקיבו הפירות עם הכנימא משלם כשעת הגזילה, ואם הרקיבו מחמת התולעת הרי הן כבריאים, **וביש"ש** במתני' הביא דברי ההג"א, **ובסמ"ע** סשס"ג סק"א כ' דמה דמבואר דפירות שהרקיבו כולם לא מצי לומר הרש"ל לאו דוקא כולם אלא ה"ה רובם וכן מחצה על מחצה, **והש"כ** שם בסק"ו כ' על דברי השו"ע דהרקיבו מקצתם אומר לו הרש"ל, דאבל אם הרקיבו כולם אינו אומר לו הרש"ל, פירוש שהרקיבו עם הכנימה אבל אם הרקיבו מחמת התולעת הרי הן כבריאים וכ"כ בהג"א, וכ' דרצה לומר דאי לאו הכי אין טעם לחלק בין כולן למקצתן, וכ' דלפ"ז אין דברי הסמ"ע מכוונים, **ובחזו"א** לעיל צ"ו א' מבואר דכונת הש"כ דהרקיבו מקצתן היינו דהרקיבו מחמת התולעת והרקיבו כולן היינו מחמת כנימה, ומשו"ה כ' דזהו דלא כהסמ"ע דביאר דהחילוק הוא בכמות, וכ' החזו"א שם דבנ"י דכ' הטעם משום דדרך הוא מבואר כהסמ"ע ולא כהש"כ דלפ"ד הש"כ מה דאומר לו הרש"ל זהו משום דלא ניכר ההרקבה ולא משום דדרך בהכי, וכ' דהפוסקים דלא הביאו הירושלמי מובאר דס"ל כהסמ"ע, וכ' דכיון דדרך שמושן הוא בתערובת משו"ה אם הרקיבו רובן מהני דעל הכל חשיב דהוי לא כעין שגזל, ולעיל צ"ז א' מבואר בחזו"א דיל"ב דברי הירושלמי דבהרקיבו מחמת התולעת גם אם הוי רובן לא הוי שינוי ומשום דהרי הן כבריאים, ואם הרקיבו מחמת הכנימה מ"מ במיעוט גם לא יהיה שינוי ומטעם שכ' הנ"י דדרכם בהכי, **ובחי' רח"ה** בפ"ב מגזילה הט"ו מבואר בתו"ד דבפירות שהרקיבו מקצתן אין המקצת שנשתנה שייך כלל להשאר, ומבואר דהמקצת הוי בכמות ולא באיכות, **ובגי' חזו"א** שם הק' דא"כ מה הנפ"מ אם הרקיבו מקצתן או רובן, הא הוי כגוזל שתי פרות והאחת נשתנתה דודאי לא יהני השינוי לפרה השני', וכ' דבודאי דהיינו במהות הרקבון והביא דברי הש"כ דהביא דברי הירושלמי, וכ' דדרך הכנימה לכלות לגמרי משא"כ בתולעת, וזה דלא כמש"כ בחי' על הש"ס דשם הסכים לדברי הסמ"ע וכמשנ"ת.

א) מתני' או שהזיקן – **הרש"ש** כ' דצריך לגרוס או שהזיק, והיינו דהאבנים שנפלו הזיקו דבר אחר, וכן מבואר **בש"מ**, וכן מבואר הלשון **ברמב"ם וטושו"ע**, וכ' **בש"מ** בשם **ה"ר יהונתן ובמאירי** דמה דחייב רק הבנאי הוא דוקא בקבלן, אבל בשכיר יום אכתי הבעלים לא נסתלקו משמירתה ושניהם משלמים, [ונראה דמיירי דהזיק חפץ של אדם אחר, ויל"ע דאמאי בקבלן בעל הבית פטור, הא כיון דעליו לשמור דהא משום הכי בשכיר יום חייב, איך יכול להסתלק משמירה כשמביא קבלן], ובש"מ בשם **הר"מ מסקרסטה** כ' די"א דאם הוא שכיר יום, הוא פטור משום דלא נסתלקו בעלים, וכ' דצ"ע אמאי לא נחייבו משום דפשע.

מתני' ונפל מצד אחר פטור – **בש"מ** בשם **ה"ר יהונתן** **ובמאירי** מבואר, דמה דפטור הוא משום דהוא אנוס, ויל"ע בלשון **הר"מ מסקרסטה** דכ' דפטור כיון דלא נפלו מחמת מכתו, דנראה דהיינו דלא חשיב היזק דידי', ואח"כ כ' אם מחמת המכה חייב משום דפושע הוא, ונראה דלא מחמת המכה הוא משום דלא הוי פושע, **וביש"ש** הביא דיש מק' דפשיטא דפטור שלא מחמת המכה, והיינו דס"ל דהפטור הוא משום דלא חשבי מחמתו כלל, ותי' דבאמת מיירי גם אם נפל מחמת הסתירה אלא כיון דהוא שכרו לסתור הכותל ולא אמר לו להעמיד הצד האחר שלא יפול, א"כ הרי עשה כמו ששכרו, **ובק"ש** אות קמ"ב העיר דמ"מ אמאי זה סיבה לפוטרו גם על מה שהזיק דבר של אחר, וכמשנ"ת דגם בזה מיירי מתני', **ובמהרשד"ם** סרצ"ב [שציין הש"כ לדבריו], נראה דשלא מחמת המכה הוא משום דבאמת אמרינן דלא נפל מחמתו כלל.

ב) גמ' אומן קונה בשבח כלי – **ברשב"א** לעיל צ"ה ב' מבואר דהיכי דלא השביח מדעת הבעלים גם בזה הוא תלוי במחלוקת האם אומן קונה בשבח כלי, **וברמב"ם** בפ"י משכירות ה"ד **ובטוש"ע** סש"ו ס"ג כ' דאם צבע האומן בצבע אחר ואומר לבעלים הא לך דמי צמרך ולך אין שומעין לו שאין האומן קונה בשבח כלי שעשה, ומבואר **בבי' הגר"א** סק"ח **ובבית אפרים** אה"ע סקי"ז ובעוד אחרונים דמבואר מזה דאם הדין דאומן קונה בשבח כלי, א"כ הי' קונה גם בכה"ג הגם דהרי אינו משביח כשעת הבעלים, אמנם **החזו"א** כ' לומר דאין הכונה בזה לדין אומן קונה בשבח כלי דסוגיין, **ובאו"ש** על הרמב"ם שם כ' לומר דהראב"ד שהשיג על הרמב"ם שם כונתו דבכה"ג אין לדון כלל משום אומן קונה בשבח כלי כיון דלא השביח מדעת בעלים, וכ"כ **בעין יצחק** חאה"ע סע"ו ענף ד', [ועיי"ש שכ' לומר דכונת האומן והבעלים דהאומן יזכה בשבח ורק משו"ה הוי של האומן], **ובנתה"מ** סש"ו סק"ג כ' דהא דאין אומן קונה בשבח כלי הוא משום דהוא משביח אדעתא דבעלים, ולפ"ז מבואר דאם אינו משביח על דעת הבעלים הוא קונה לכו"ע, וכן מבואר **בשיעורי רח"ה** לק' ק"ב ב', **ובחי' הגרש"ש** בב"ב ס"ד אות י' כ' ע"ז דברשב"א לעיל מבואר לאו הכי.

גמ' שם – **הראב"ד** כ' דהאומן קונה משום דאדעתי' דנפשי' משבח עד שיפרע לו הבעלים שכרו וההיא שעתא מזבין לי' השבח, אי נמי קונה כשיעור שכרו, **והרשב"א** כ' דמה דמבואר דקונה כל השבח דהרי אם מזיק פטור מכל השבח, הוא משום דאין דעתו להשביח לבעלים כדי לחייב עצמו, וכן דעת לזכות כשיעור שכרו בכל ענין, והיינו דבאמת אם הזיק אז אמרינן דלזה זכה בכל השבח, אבל אם לא הזיק אז אינו זוכה אלא כשיעור שכרו, **ובעין יצחק** שם בענף ז' כ' דכונת הרשב"א נראה דבאמת מעיקר הדין הוי כל השבח של האומן אלא דכיון דמשביח כדי ליטול שכר וליתן לבעלים א"כ אמרינן דאין דעתו לזכות בכל השבח כל שאינו מזיקו, **ובנתה"מ** סש"ו סק"ד כ' דכונת הרשב"א דכל זמן שלא קלקל השבח יש לו בשבח קנין שעבוד כנגד החוב והוי כמו קנין משכון וכמשי"ת בסמוך בע"ה, ולכאורה לפ"ד יש כאן שני זכיות בשבח, ולפ"ז צריך לומר כמש"כ **בעין יצחק** שם לבאר דבאמת הוי משום דאמדו חכמים דכך הוא דעת הבעלים להסכים שיזכה לענין דבר זה, אמנם לעיל הובא דברי הרשב"א לעיל צ"ה ב' דמבואר בהדיא בדבריו דמה דאומן קונה בשבח כלי אי"ז משום דעת הבעלים, והנתה"מ והעין יצחק לא הביאו דברי הרשב"א לעיל, **ובבית אפרים** שם העיר דכיון דבהזיק אמרינן דזוכה בכל השבח, ובלא הזיק אינו זוכה אלא כנגד שכרו, א"כ מנ"ל להגמ' בסמוך דהא בהא תליא, ולא נימא דזוכה אלא אם הזיק, ולכאורה לפי המבואר בעין יצחק בתחילת דבריו, דעיקר הנדון האם יש כלל כח לזכות בשבח א"כ ממילא הא בהא תליא, **וברשב"א** לעיל צ"ה ב' מבואר דמעיקר הדין אין לו לאומן לזכות יותר ממה שהשביח, וכ"כ **בתה"ד** סש"ט דאינו זוכה אלא השבח והביא דכן מבואר **במרדכי**, וכ' דכן נראה בלשון רש"י לק' בד"ה ישנה דמה דקונה האומן הוא השבח, וכן הביא לשון **הרא"ש** דכ' דכל השבח שלו עד שיתן לו שכרו, **ובחזו"א** עמד בזה דמדברי התה"ד ורש"י והרא"ש נראה דלא כהרשב"א דאינו זוכה הכא אלא כשיעור השבח, אלא זוכה בכל השבח.

**ובש"מ** בשם **ה"ר יהונתן** כ' הלשון דקנאו בשינוי מעשה ואח"כ כ' דאותו שבח עשאו וקנאו בו, **ובבית אפרים** שם הביא דבריו וכ' דנראה דזוכה בגוף הכלי ולא רק בשבח, וכ"כ  **בשו"ת מוהר"ש הלוי** חחו"מ ס"ד כ' דזוכה בגוף הכלי ולא רק בשבח, וכ' דכן נראה לשון **רש"י** בקידושין מ"ח ב' דכ' דבכלי הוא זוכה, [ולכאורה לא מבואר אלא דהוי זכי' בכלי אבל לא מבואר כמה הוי זכייתו], וכ' דגם מש"כ הרא"ש דכל השבח שלו יל"פ דהכלי והשבח זהו דבר אחד דאחר שהשביח כל הכלי קרוי עכשיו שבח דהרי הוא מושבח עכשיו, והביא דברי **הרמב"ן** במלחמות בשבועות מ"ד א' דאומן דקונה בשבח כלי אינו אלא כשומר שכר, וכ"כ **הר"ן** שם בדף מ"ו בחי' על הרי"ף וכ"כ **הריטב"א** בב"מ פ"א ב', ואי נימא דאין לו אלא כשיעור השבח א"כ בזה הרי גם במזיק בידים הוא פטור מלשלם, ועל כרחך דמיירו על שאר הכלי, ומבואר דאומן קונה היינו בכל הכלי אלא דאינו מתחייב על זה אלא כש"ש, **ובקצוה"ח ובנתה"מ** בסש"ו סק"ד כ' דכונת הראשונים היא דנפ"מ לענין שכר האומן, דאם נאנס הכלי בעי ליתן לו שכרו ויתבאר עוד בסמוך בע"ה, **ובבית אפרים** שם כ' דמהרמב"ם וטושו"ע שהובא לעיל גבי משביח שלא כרצון הבעלים דכ' דאין האומן יכול לומר לבעלים הא לך דמי צמרך משום דאין אומן קונה בשבח כלי, נראה מבואר כהמוהר"ש דהוא זוכה בכל הכלי, וכ' שם לבאר דא"א לזכות בשבח לבד, כיון דאי"ז דבר שיש בו ממש, ועל כרחך צריך לזכות בגוף הדבר, ואמרינן דכונתו במשיכת הכלי דיהיה שלו עד שיחזיר הכלי לבעלים כדי דיוכל לזכות בשבח, והוי שלו לזמן שעד חזרה, [ויל"ע אם יש בזה ישוב על דברי הרמב"ם וטושו"ע דשם לא השביח לבסוף כדעת הבעלים, וא"כ אמאי נימא דישאר הגוף אצלו לעולם משו"ז דהשבח שלו].

**הריטב"א** בב"מ שם **והר"ן** בשבועות שם כ' דמה דאומן קונה בשבח כלי לא עדיף מקנין משכון, וכ' הר"ן דבמשכון שי' רש"י דחייב באונסים, ובאומן קונה בשבח כלי אינו חייב באונסים, [**והש"כ** בספ"ט כ' דמה דאומן קונה בשבח כלי הוא קנין גמור ומבואר בדבריו דחייב באונסים, אך מ"מ לא מבואר בדבריו דהוי יותר ממשכון שלא בשעת הלואתו דס"ל כשי' רש"י דחייב באונסים], **ובשו"ת מוהר"ש** שם מבואר דמ"מ ליכא על הבעלים חוב כלל כל זמן שלא החזיר הכלי דמה דהי' ראוי שיתחייב לו הוא זוכה כנגד זה בכלי, ומה דמבואר דלא הוי קנין גמור הוא משום דיכול לסלקו במעות בע"כ, אמנם **בקצוה"ח ובנתה"מ** סש"ו סק"ד כ' דכונתם דבאמת לא הוי אלא כמשכון על החוב, ונראה בדבריהם דבאמת הוא מתחייב לו דמים על עבודתו ורק דהוא זוכה בשבח דיהיה לו בזה קנין שאינו גמור והוי כמו קנין שיש לבע"ח במשכון, [ובקצוה"ח סע"ב סקכ"ג כ' דממה דמבואר בגמ' דאי אומן קונה בשבח כלי ליכא בל תלין למדו הראשונים דה"ה במלוה על המשכון, ומבואר בזה ג"כ דס"ל דאיכא חוב גם קודם שמחזיר הכלי], **ובדברי משפט** סק"ב הביא דברי **רש"י והר"ן** בקי' מ"ח ב' דכ' דאם אומן קונה בשבח כלי לא שייך בזה הנדון אם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, דאין כאן מלוה כלל אלא כשמחזיר לו הכלי הוא כמוכרו לו, ומבואר דליכא חוב כלל ולא כמש"כ הקצוה"ח דאיכא חוב ורק דהשבח קנוי לו כנגד החוב, אמנם לפ"ד המוהר"ש ניחא, דבאמת ליכא חוב ומ"מ לא הוי קנין גמור, **ובעין יצחק** שם אות י"ג כ' דממה שכ' **התוס' והרא"ש** בע"ז ע"ה ב' **ובטושו"ע** יו"ד סק"כ ס"י **ובנו"כ** שם לדון האם נותן כלי לאומן נכרי צריך להטבילו אח"כ משום דאומן קונה בשבח כלי מבואר דיש לו קנין גמור ולא רק קנין משכון, וכ' דגם לשונות **רש"י** בכמה מקומות דהוא כמוכרו לו נראה דהוי קנין גמור.

**בשו"ת מוהר"ש** שם מבואר דאי אומן קונה בשבח כלי א"כ אף אם נאנס הכלי אין הבעלים חייב לו דמי שכירותו כיון דלא בא לידו השבח א"כ אין לו על מה להתחייב, אמנם **הקצוה"ח והנתה"מ** שם כ' דהוא חייב לו השכר, ולשיטתם דהוי רק קנין משכון בודאי ניחא דבריהם, **ובחזו"א** כ' דכשנאנס חשיב כמו דהגיע הכלי ליד הבעלים, ונראה דהיינו דגם אי נימא דליכא חיוב כלל קודם שבא ליד בעלים מ"מ ניחא דמתחייב כשנאנס, ועיין **בבית אפרים** שם דס"ל כהמוהר"ש דאין לחייבו כיון דמ"מ לא בא לידו.

**הקצוה"ח** שם כ' להוכיח דלא הוי קנין גמור, דאי נימא דהוי קנין גמור א"כ אמאי לא יוכל האומן לעכב השבח לעצמו, ואמאי הבעלים יכולים ליתן לו השכר וליטול הכלי בע"כ, ועל כרחך דאי"ז קנין גמור אלא כמשכון, וכשמשלם לו שכירותו ממילא בטל הקנין, וכ' דאין לומר דהבעלים קנה ממנו בשעת הפסיקה דיזכה בשבח כשיתן לו דמי שכירותו דהוי דבר שלא בא לעולם, אמנם **בבית אפרים** שם כ' דמדברי הריטב"א מבואר דאפשר להתחייב דהבעה"ב מתחייב השכירות והאומן מחויב לעשות כלי וליתנו לבעלים עיי"ש, **ובחי' הגרש"ש** בב"ב ס"ד אות ז' כ' דיכול לסלקו בע"כ מדין חלוקת שותפין וכמו דמצינו דין דגוד או איגוד, דכיון דעיקר הכלי הוי של בעלים א"כ זכותו ליתן לו דמים ולסלקו, **והרשב"א** לעיל צ"ה ב' כ' גבי משביח שלא מדעת בעלים, אי נימא דאומן קונה בשבח כלי אז יש לו השבח שהשביח, וכ' דשמא שמין לו ובעל הצמר מסלקו בדמים, ומבואר דמספ"ל האם אמרינן דיוכל לסלקו בע"כ.

**בקצוה"ח** שם כ' דאם האומן מתקן בחנם בזה אין לו בשבח כלום והוי כמו אם כבר נתן לו הבעלים דמי שכירותו דהוי לגמרי של בעלים ואם יקלקל הכלי יהיה חייב לשלם לו גם אם אומן קונה בשבח כלי, **ובנתה"מ** שם כ' דאם יקלקל יהיה פטור, ומשום דדוקא כשנותן לו הבעלים דמי השכירות קונה השבח מדין קנין מעות, דלא שייך הכא הטעם דנשרפו חיטיך בעלי', אבל בעושה בחנם לא הוי הכי, [ולכאורה מש"כ דבעי לקנין מעות זהו לענין מה דיש לאומן בשבח דאם יזיקו פטור, אבל לענין מה שיש לו שבח כפי דמי שכירותו בזה לא בעי לקנין מעות דהרי כ' דמעיקרא אין לו אלא כקנין משכון וא"כ כיון דמשלם לו ממילא דבטל קנינו], **והגרע"א** בגליון על השו"ע שם נסתפק בזה, וכ' דאי נימא דיש לו קנין גם בעושה בחנם, א"כ צריך להיות הדין דיוכל לחזור בו ולתבוע דמים כל זמן שלא בא ליד הבעלים, והיינו דגם לענין השכר יש לו קנין בשבח ולא הוי רק כמשכון.

**צט' א'**

ג) תוד"ה הכא – **הראב"ד והרשב"א** כ' עוד דאורחי' הוא דגם הסמנים הוו של בעל הצמר ומשו"ה מוקי בכה"ג.

גמ' וצבע אגר ידי' הוא דשקיל – **בראב"ד וברשב"א** מבואר דגבי שידה ותיבה לא אמרינן הכי משום דשם אומנותו זהו הסמנים, דהרי השבח נעשה ע"י האומנות, ולא דמי לצבע דהשבח נעשה ע"י הסמנים, **ובגט פשוט** סק"כ סק"ט כ' דהחילוק הוא האם הוי מעשה גדול או לא, וכ' דמשו"ה בלנעוץ בהם מסמר חייב דשם לא הוי מעשה גדול, **ובבית אפרים** שם כ' דשם בלאו הכי ניחא דהרי הי' שידה ותיבה כבר קודם ומשו"ה חייב לשלם לו דמי שידה ותיבה.

גמ' שם – **הנתה"מ** בסש"ו סק"ג כ' לישב קו' הפנ"י דאיך חשו"ק יכולים לכ' גט למ"ד אומן קונה בשבח כלי, הא כיון דיש להם זכי' בשבח נמצא דמגרש בגט שאינו שלו, וכ' דכיון דהדיו של הבעל א"כ הכותב נוטל רק אגר ידי' וכמו הכא, אמנם **בבית אפרים ובחי' הגרש"ש** בב"ב ס"ד אות ז' כ' דגבי גט דאיכא כתיבה ואי"ז רק קליטת הצבע, הרי זה דומה לשידה ותיבה.

גמ' שם – **בחי' הגרש"ש** שם אות ג' כ' לומר דהיכי דאיכא גם סמנים נמצא דהשבח נעשה בצירוף האדם והסמנים, וכיון דאין כאן משביח אחד אלא כל אחד עושה חצי משו"ה אינו קונה, אבל אם ע"י סמנים לבד יהיה שבח יזכה בעל הסמנים עיי"ש.

**הרמב"ם** בפ"י ה"ד **ובטושו"ע** סש"ו ס"ג הביאו דין המשנה דנותן לו דמי צמרו, **והלח"מ** שם **והתיו"ט** במשנה לק' הק' דכיון דקיי"ל דאין אומן קונה בשבח כלי א"כ הי' להם לבאר דזה דוקא אם הקדיח בשעת נפילה, **והש"כ** בסק"ד כ' דאי"ז קו' דלשון הפוסקים כלשון המשנה, **והגרע"א** בגליון שם הביא דברי **המחנ"א** בדיני משיכה ס"ו, דכ' דכל מה דמבואר בגמ' דאם אין אומן קונה בשבח כלי יש לו להתחייב גם על השבח, זהו רק אי נימא דאין שבח סמנים בצמר וחזותא לאו מילתא היא, אבל אי נימא דיש שבח סמנים א"כ נמצא דאכתי השבח סמנים הוו של הצבע דבמה זכה בעל הצמר, וא"כ ממילא דאין לחייבו על מה דהזיק זה, **ובשע"י** שער ג' פכ"ה דחה זה דהאם יש כאן צבע ששייך לומר דאכתי הוא של צבע אינו תלוי אם יש שבח סמנים או לא, וכ' דלעולם זוכה בעל הצמר בצבע כיון דמתבטל לצמר ונעשה כהצמר כל שדעת בעל הצבע שלא ישאר להיות שלו עיי"ש.

**בשו"ת הרא"ש** כלל י"ב אות ו' כ' דאומן שעשה ציור על גבי טבלה ואסרה על הבעלים קודם שנתן לו שכרו, דלא נאסר משום דאין אומן קונה בשבח כלי, וכ' דגם אם קונה בעלמא מ"מ היינו בעלמא דיש ממשות בשבח כגון שנתן עצים ותיקן כלי, אבל הכא לא עשה אלא ציור ואין בזה ממש, דלק' ק"א איבעי' לן אי יש שבח סמנים על גבי צמר או לא ולא נפשט ואם צבע קוף צמר של אחד בסמנים של אחר אינו חייב לשלם לו, וא"כ נמצא דלא קנה הצייר בצבע כלום, וכ' דאם תאמר דיכול לגרד הציור הרי אם יגרד אין בו ממש, ועוד דכיון דאינו זוכה בשבח כלי אין לו זכות לגרד ולקלקל כליו של בעלים, **ובשו"ת מוהר"ש** שם הק' על דבריו דבסוגי' מבואר דגם בצבע אמרינן דאומן קונה בשבח כלי, וכ' לומר דהרא"ש ס"ל דכל הסוגי' אזלא אי נימא דיש שבח סמנים בצמר, [וזה איפכא מדברי המחנ"א שהובא לעיל], **ובקצוה"ח** בסש"ו סק"ב כ' לישב דמה דיש לאומן בשבח כלי היינו רק בשבח וכמשנ"ת, וא"כ הכא נמי הרי אין לו אלא בשבח דהיינו במה שצייר, וכיון דאין בו ממש, א"כ נמצא דאין לו זכות ממון בזה ואינו יכול לאסור, ולזה כ' דוכי תימא דכיון דיכול לגרדו א"כ נמצא דאכתי יש לו זכות ממון בזה, ולזה כ' דגם אם יגרד אין בו ממש, וא"כ ממילא נמצא דאין לו זכות ממון, ומש"כ הרא"ש עוד דאינו זוכה בשבח כלי, חוזר לתחילת דבריו דלהלכה אין אומן קונה, אמנם כל זה הוא לענין זכות ממון ולגבי לאסור, אבל בסוגי' הכא דמיירי לענין אם הזיק אם חייב לשלם, בזה גם אי נימא דאין שבח סמנים בצמר, מ"מ בודאי אם הבעלים של הסמנים יעביר הצבע לא יהיה חייב משום מזיק, **ובנתה"מ** חולק על הקצוה"ח דגם אי נימא דיש לו רק השבח, מ"מ הכונה דזוכה בכלי כפי שיעור השבח, וא"כ שפיר יכול לאסור על הבעלים שיעור השבח שיש כאן בטבלה, וכ' לבאר דלא מצי לאסור משום דאין לו אלא קנין משכון וכמשנ"ת, ומש"כ הרא"ש דאי יש שבח סמנים יכול לאסור, היינו דהרי על כרחך מיירי דהצבע שצייר בו הי' של הצייר דאל"כ הרי בלאו הכי לא הי' קונה בשבח כלי, [ולפמשנ"ת לעיל דברי הבית אפרים והגרש"ש לענין כתיבת גט, א"כ גם הכא יחלקו על הנתה"מ דבזה גם בצבע של בעלים קונה בשבח הציור], וא"כ כל זמן שלא בא ליד בעלים אכתי הוי הסמנים שלו דבמה יזכה הבעלים בזה, ומשו"ה הוצרך לומר דאין שבח סמנים ויצא מרשות בעל הסמנים וזכה בו בעל הטבלה, וכ' להגי' קצת בדברי הרא"ש, [ועיין לעיל דברי המחנ"א דזה כדברי הנתה"מ ודברי השע"י שם דחולק על זה], **ובחי' הגרש"ש** שם אות ז' כ' דמדברי הרא"ש שכ' דיש לדון דיהיה חייב בטבילה היכי דתקן אומן נכרי מבואר דהוי זכי' גמורה ולא רק שעבוד, ועיי"ש מש"כ לומר על דרך הקצוה"ח דהכא אין לו לזכות אלא בציור כיון דהוי דבר המתוסף על הטבלה, **ובשע"י** שער ג' פכ"ה כ' כהמוהר"ש דהגמ' הכא אזלא אי יש שבח סמנים, **והחזו"א** כ' על דרך הנתה"מ אלא דכ' דמשו"ה לא מצי לאסור, כיון דיש לבעלים זכות ליתן לו דמים ולסלקו וזה עדיף משעבוד דעלמא, א"כ משו"ה לא מצי לאסור דגם אחר שיזכה בטבלה כשישלם הדמים שיחול האיסור בבעלות זו.

גמ' אמאי עובר בבל תלין – **הקצוה"ח** בסע"ב סקכ"ג כ' דלפמשנ"ת לעיל דגם אם אומן קונה בשבח כלי אי"ז קנין גמור אלא כמשכון, א"כ מבואר דהיכי דאיכא משכון אינו עובר בבל תלין, וכ' דלפ"ז מוכח דגם אם מחזיר המשכון מ"מ אינו עובר בבל תלין דהרי הכא מבואר דגם אם החזיר אינו עובר, **ובבית אפרים** שם מבואר דאם יחזיר יעבור.

תוד"ה בשליחא – מש"כ דהוה מצי לאוקמי באגרא לבטישא, כ' **במהדו"ב** דנראה דכונתם לפי הי"מ שכ' לעיל דאיכא בטישא דאין בה שבח, דלפי פי' רש"י בב"מ א"כ הוא כשכיר יום ולא הוי קבלנות, אמנם העיר דהתוס' בב"מ גם כ' הכי הגם דשם לא הביאו כלל הי"מ, ומשו"ה כ' דגם לפי' רש"י בב"מ ניחא דבאמת הוי קבלנות אלא דגם נתחייב לו על מה דלא ישביח, ויל"ע דא"כ על מה דאינו משביח לכאורה אינו קבלן אלא שכיר וכמו שכ' רש"י, וא"כ איך אפשר לומר דרב ששת מיירי בזה.

ד) גמ' אלא במאי מקדשא – **הרשב"א** בקי' מ"ח א' כ' דגם אם אין לשכירות אלא לבסוף מ"מ מיד כשגומר מלאכתו חל החיוב לשלם, וכ' דמה דמק' הגמ' הכא אלא במאי מקדשה, היינו דכונת הגמ' לומר דמה דאמרו חכמים דעד שיגיע ממון היינו דתגמר המלאכה, דכיון דנגמר הוי כהגיע לידה, וכ' דלפ"ז יכלה הגמ' להק' דהא ר"מ אמר בהדיא דרק כשתגמר המלאכה היא מקודשת, וכ' עוד די"ל דבאמת אינה מקודשת אלא כשיגיע הממון ממש לידה, ומשום דאע"ג דעיקר החיוב הוי מיד שנגמר המלאכה מ"מ אין הקידושין נגמרים עד שיחזיר לה הכלי שאז מגיע לה הממון והנאה, ולא נתכוונה אלא שיחזיר לה הכלי, ומ"מ כשמחזיר אז היא מתקדשת במלאכה, וכ' שני צדדים האם יחול למפרע ואם יקדשה אחר בינתים יתבטלו קידושיו או דלא חל אלא משעת החזרה דהוי כמו לאחר ל', אמנם **בריטב"א ובתורי"ד** שם מבואר דעיקר החיוב לא חל אלא כשמחזיר לה הממון דאז חשיב גמר השכירות, והוכיח זה דאי נימא דאיכא חיוב קודם חזרה, א"כ אמאי מבואר בגמ' דאי אינה לשכירות אלא לבסוף היא מקודשת דלא הוי מלוה, הא גם לשיטתו הוי מלוה כיון דמתחייבת קודם שבא הממון לידה, ובשי' הרשב"א כ' לבאר **האב"מ** בסכ"ח סקל"ט דזהו לשיטתו דהק' דגם אם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף אמאי לא תתקדש, כמו אם אומר לה התקדשי לי בתמרים אלו ונותן לה ואוכלת אחד אחד, דמקודשת כמבואר בקידושין מ"ו א' דהוי כמקדש לאחר ל' ונתאכלו המעות עיי"ש, וכ' דהתם איכא לתמרים האחרונים כשנותן הראשונים משא"כ בשכירות, וא"כ ממילא למ"ד דאינה לשכירות אלא לבסוף דאיכא לכל המלאכה בגמר המלאכה שפיר דמי להתקדשי באלו דמהני גם אם אוכלת קודם שחלים הקידושין.

**ורש"י** בקי' מ"ח ב' כ' על הגמ' דאינה לשכירות אלא לבסוף, כשמחזירן לה והרי לשם קי' הוא מוחלו אצלה ואין כאן מלוה, **ובב"ח** סכ"ח **ובט"ז** סקכ"ז **ובב"ש** סקל"ח כ' דמבואר בזה כשי' התורי"ד דאין חיוב עד החזרה, אמנם **האב"מ** שם כ' דברשב"א כשביאר דמשו"ה בעי שיגיע לידה דאז כונתה להתקדש כ' דכן נראה מדברי רש"י והביא דברי רש"י אלו, ומבואר דאין מזה ראיה דס"ל כהתורי"ד, **והר"ן** שם כ' דאינו זוכה בשכירות אלא לאחר שנגמר מלאכתו והביא הכלים אלי' הלכך אין כאן מלוה, ויל"ע האם גם בדבריו י"ל כמש"כ הרשב"א ברש"י, כיון דגם כ' דאינו זוכה בשכירות אלא לאחר שהביא הכלים, ובתוד"ה אלא כ' דקודם ששבא ממון לידה אע"פ דמתחייבת לו ראשון ראשון לפי שישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ונראה דלמ"ד דאינה לשכירות אלא לבסוף באמת אינה מתחייבת עדיין עד שיבוא ממון לידה וכמבואר בר"ן.

**ובדרישה** שם סקל"ו כ' כהרשב"א דמיד שנגמרה המלאכה נגמר השכירות, והק' דא"כ גם אם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף אמאי אינה מקודשת במה דיש בגמר המלאכה שוה פרוטה דהוי מלוה ופרוטה כיון דעל גמר המלאכה הרי הוא מקדשה קודם שנעשה מלוה, וכ' לומר דאין שוה פרוטה בגמר המלאכה, וכ' דדוחק לומר דרק אם הפרוטה בעין אמרינן דמלוה ופרוטה דעתה אפרוטה, אמנם **במחנ"א** דיני שכירות סי"ד **ובאב"מ** שם כ' לחלק דרק אם הפרוטה בעין דעתה אפרוטה.

תוד"ה אלא – **בתו"ר** בקידושין מבואר כונת התוס' דכיון דבעי לומר אח"כ דפליגי במקדש במלוה, א"כ אמאי לא נימא דבאמת היא מקודשת גם קודם שבא ממון לידה במחילת החוב שיש לו עלי', **ובב"ש** סכ"ח סקל"ח כ' דכיון דמקדש במלוה אינה מקודשת א"כ על כרחך דכונת התוס' דיקדשה בהנאת מחילת מלוה, וא"כ מבואר דקודם שמחזיר הממון לידה, א"א לקדש גם בהנאת מחילת מלוה, וכבר כ' **השעה"מ** בפ"ה מאישות ה"כ **ובאב"מ** סק"מ דליכא ראיה מהתוס' דיל"פ כונתם על מחילת מלוה וכמבואר בתו"ר, **והפנ"י** כ' דעל כרחך דלא מיירי על הנאת מחילה דא"כ לפי מה דכ' התוס' לומר דמהני אמאי פליגי רבנן על ר"מ.

**ובב"ש** שם כ' דגם לפ"ד אין להוכיח מזה למקדש בהנאת מחילת מלוה בתוך הזמן דלא יהני, די"ל דדוקא הכא לא מהני ומשום דהכא כל זמן שלא מחזיר לה ליכא הלואה כלל, **ובקצוה"ח** סקכ"ו סקי"ג מבאר דכיון דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף א"כ כל זמן דלא החזיר הכלי הדין דלא חל חיוב כלל, ורק כשמחזיר חל חיוב למפרע, **ובחי' רמ"ש** כ' דבמלוה החוב חל מיד רק דנתן לו זמן לפרוע החוב, משא"כ הכא הגם דיש כאן לדבר המחייב מ"מ לא הסכימו להתחייב כל זמן שלא החזיר, [ועיי"ש שכ' דזהו דוקא באומן שעושה מלאכה לבעלים דבזה אמרינן דכל זמן שלא בא ליד הבעלים אין דעתו להתחייב, אבל בשוכר בודאי מיד שנגמר זמן השכירות חל החיוב, דשם אין סיבה מצד הבעלים או השוכר דלא יחול החיוב מיד, והביא דהקצוה"ח שם נקט לאו הכי], אמנם **המחנ"א** בהגהות על הרמב"ם בפ"ה מאישות הט"ו ובדיני קנין מעות ס"ג לא חילק בזה.

ה) גמ' המקדש במלוה אינה מקודשת – **הרשב"א** מק' אמאי אינה מקודשת מדין מלוה שיש עלי' משכון דמבואר בקידושין י"ט א' דהיא מקודשת, וכ' בשם **תוס'** דהכא מיירי דעשה השירים אצל האשה וא"כ מיד שגמר הוו ברשות האשה ואי"ז משכון בידו, והק' על זה דכיון דמ"מ הוא תופסם בידו גם בגמר המלאכה א"כ אמאי לא יחשב משכון, ועוה"ק דא"כ הוה לאפלוגי בדידי' דיש גונא דגם באותו ממון מקודשת, וכ' הרשב"א לת' דהכא אין לו קנין משכון אע"ג דתפיס אאגרי' דלא ניתן לו בתורת משכון, ועוד כ' דלא חשיב דתפיס אאגרי' אא"כ אומר לו הבא מעות וטול שלך וכמבואר בב"מ פ"א ב', **והרמב"ן והר"ן** בקדושין כ' דלא קנאו במשכון אא"כ הוא תובעו והוא תופס לי' אאגרי', **והריטב"א** שם כ' בשם **הרמב"ן** דגם אם תפיס אאגרי' אינו קונה זה כמשכון וכמש"כ הרשב"א כאן, **ובב"ח ובח"מ** סקכ"ז **ובב"ש** סק"מ כ' דשי' הרמב"ן דגם אם תבעו לא הוי משכון ודלא כהר"ן, וזהו משום דלא ראו דברי הרמב"ן אלא מש"כ הריטב"א בשמו, אמנם בדברי הרמב"ן נראה מבואר דאם תבעו חשיב משכון עיי"ש, **ובטור** סכ"ח כ' בשם **הרמ"ה** דאם לא בא לידו בתורת משכון לא מהני אא"כ גילה אדעתי' דתפיס בתורת משכון, **ובב"ש** סק"מ כ' דשי' הרמ"ה דלא כהר"ן, דלהר"ן הוי דוקא אם תבעו ולהרמ"ה סגי אם גילה דעתו גם בלא תבעו, אמנם **בב"ח ובבי' הגר"א** סקמ"ו נראה דשי' הר"ן והרמ"ה הוי חד שיטה.

**הרי"ו** בנתיב כ"ב ח"א כ' דאם עשה שירים וקידש בשכרו מהני, דהוי מלוה שיש עלי' משכון והכא לא תפיס אאגרי' וכן אמרו בשכר שעשיתי אינה מקודשת ופי' רש"י דכבר החזיר השירים, **ובד"מ** סכ"ח סק"ז הביא דבריו והעיר דזה דלא כמש"כ הטור בשם הרמ"ה דבעי שיגלה דעתו אבל בסתמא לא הוי משכון, וכ' דהכא דמיירי באומן אמרינן דלעולם מה שבידו הוי משכון, **והרמ"א** בסט"ו כ' די"א דאם הכלי אצלו מקודשת, **והב"ש** בסק"מ **והט"ז** בסקכ"ט כ' דגם הרי"ו מיירי דוקא באופן דגילה דעתו דתפיס אאגרי', אבל בסתם לא הוי משכון, **ובח"מ ובב"ש** שם העירו דלא הביא הרמ"א שי' הרמב"ן והר"ן והרשב"א דחולקים וס"ל דגם בכה"ג אינה מקודשת וכמשנ"ת, **וביד אפרים** שם **ובקצוה"ח** סע"ב סקכ"ג כ' לבאר דברי הרי"ו דדוקא היכי דכבר עשה השירים בזה אמרינן דכיון דעשה על דעת לתובע השכר א"כ דעתו דיהיה משכון וכמש"כ בד"מ, אמנם היכי דמתחילה עשה כדי לקדשה בזה, א"כ אין דעתו מעולם לתפוס זה אאגרי' דדעתו ליתן לה ולקדשה, ומשו"ה בגמ' הכא לא מהני וזה מש"כ הרי"ו דהכא לא תפיס אאגרי' והיינו משום דמתחילה עשה כדי לקדשה, וכ' דגם דברי הרמ"א יל"פ דמיירי דוקא על כה"ג.

תוד"ה רבי – **התו"ר** בקי' כ' דה"מ לומר ולטעמיך, ועיין באב"מ סכ"ח סקל"ח ואכמ"ל.

**צט' ב'**

רש"י ד"ה אינה – מבואר ברש"י דאם הי' אומר לה קודם שהחזיר לה אז היא מקודשת, **והגרע"א** כ' דמזה מוכח דס"ל כשי' התורי"ד שנתבאר לעיל דלא נעשה מלוה אלא אחר חזרה, דלשי' הרשב"א דהמלוה חלה משעת גמר המלאכה א"כ איך יכול לקדשה קודם שהחזיר הא כבר נעשה מלוה משעה שנגמר המלאכה, ויל"ע דגם לפ"ד התורי"ד הרי מ"מ כבר עשה המלאכה שלא בתורת קידושין, וא"כ איך יוכל עכשיו בשעת חזרה לקדש אותה במה שכבר עשה, ועיין **בפנ"י** דכ' על דברי רש"י בקידושין מ"ח ב' דאם אין לשכירות אלא לבסוף היא מקודשת, משום דלשם קידושין הוא מוחלה אצלה ואין כאן מלוה כשמחזירן לה, דאע"ג דבעלמא במקדש במלוה אינה מקודשת ולא אמרינן דמ"מ היא תתקדש בהנאת המחילה כל שלא אמר בפירוש, שאני התם דכבר הוי מלוה וא"כ עיקר דעתה על המלוה עצמו, משא"כ הכא שלא נתחייבה לו עדיין וא"כ כשאומר שתתקדש באותם המעות שלא תתחייב לו בהם א"כ המלוה והמחילה באין כאחת, ולכאורה נראה מדבריו דהקידושין הם בהנאת מחילה, ולפ"ז ניחא דמהני גם אם לא דיבר עמה קודם שעשה המלאכה שתתקדש לו בזה, אמנם בעיקר דברי רש"י נתבאר לעיל דברי **הרי"ו** דהי' מהני משום דהוי מלוה שיש עלי' משכון, ונתבאר דברי **הקצוה"ח והיד אפרים** דדוקא היכי דמדבר עמה אחר שעשה אמרינן הכי דהוא תופס הכלי בתורת משכון, וכ"כ **השעה"מ** בפ"ה מאישות ה"כ, [ולפ"ז בכה"ג יהני אף למ"ד דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף].

ו) **הרי"ף** כ' דכיון דאמר רבא דכו"ע סבירא להו דאין אומן קונה בשבח כלי, א"כ אין הלכה כר"א והדין דאין אומן קונה בשבח כלי, וכ"כ **האו"ז והש"מ** בשם **הרמ"ה**, **והרשב"א והר"ן** בקידושין, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"י משכירות ה"ד, והרא"שבקידושין כ' דשי' **ר"ת** דהלכה כר"א דאומן קונה בשבח כלי, וכ"כ **בתו"ר** שם והרא"ש בע"ז ע"ה ב' כ"כ בשם **בה"ג** וכ"כ **בהג"מ** על הרמב"ם שם באות ד' בשם **ר"י**, **והרא"ש** כאן הביא דברי הרי"ף ודחה ראיתו וכמשי"ת בסמוך, ובב"מ קי"ב א' הביא דברי הרי"ף בסתם, ובקידושין הביא דברי הרי"ף וכ' דאי"ז ראיה והביא שי' ר"ת דהלכה כר"א דאומן קונה, **והטור** בסש"ו לענין אם הזיק כ' רק שי' הרי"ף דלא קנה וחייב לשלם, ובאה"ע סכ"ח הביא בשם הרמ"ה כהרי"ף וכ' דר"י חולק דקונה וכ' דכך הוא מסקנת הרא"ש, **ובד"מ** שם אות ח' כ' בשי' הרא"ש דס"ל כר"ת דאומן קונה, ומה דלא הביא זה כאן ובב"מ משום דסמך על מש"כ בקידושין, ועוד כ' לומר דס"ל דהוי ספק, ומשו"ה בב"מ דמיירי לענין בל תלין סתם כהרי"ף להחמיר, והכא כ' דיש לדחות ראיתו וא"כ הוא פטור מספק, ובקידושין הביא שי' ר"ת להחמיר לגבי קידושין דהיא מקודשת, וכ' דגם שי' הטור הכי הוא ומה דסתם בסש"ו דהוא חייב הוא משום דסמך על מש"כ באה"ע או דמיירי בתפס הבעלים ומהני מספק, **והב"ח** באה"ע כ' דרק לגבי קידושין החמירו הרא"ש והטור לומר דקונה משום דהוי מילתא דאיסורא, אבל מעיקר הדין ס"ל דאינו קונה ומשו"ה כ' אם הזיק דחייב, **והשו"ע** בסש"ו ס"ב כ' דלא קנה, ובאה"ע סכ"ח סט"ו כ' דאינה מקודשת וי"א דמקודשת, **והיש"ש** כ' דאינו קונה, **והש"כ** בסש"ו סק"ג **ובשו"ת מוהר"ש הלוי** ס"ד כ' דהוי ספיקא דדינא ואם הזיק פטור מלשלם מספק.

**הרא"ש** כ' בשם התוס' לדחות ראית הרי"ף ממה דאמר רבא דכו"ע סבירא להו דאומן אינו קונה בשבח כלי, דלא יכל לומר איפכא דכו"ע סברי דקונה דא"כ מאי טעמא דרבנן, ומיהו כ' דכיון דמוכח עכ"פ דחכמים ס"ל דאומן אינו קונה מדאינה מקודשת, א"כ הלכה כחכמים דאינו קונה, וכ' דאכתי יש לדחות דפליגי האם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, וכבר תמה על דבריו **היש"ש** דגם אי פליגי אם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף מוכח דאומן אינו קונה דאם קונה הרי מקדשה במה שיש לו בשבח הכלי, **ובפ"ח** אות ו' כ' דכונת הרא"ש דלפ"ז נימא דפליגי בכה"ג דהי' שכיר יום ולא קבלן, **והש"כ** בסש"ו סק"ג הק' דא"כ שוב יקשה דמהא דאמר רבא דלכו"ע אומן אינו קונה מוכח דהלכה דאינו קונה דאמאי לא אמר דקונה והם פליגי בשכיר יום, **והשעה"מ** בפ"ה מאישות ה"כ הק' עוד דאמאי לא כ' הרא"ש דפליגי במלוה ופרוטה וכמו דאמר רבא, ומיירי בשכיר יום, וכ' לבאר דמשו"ה לא נח"ל לומר דפליגי בשכיר יום דא"כ אמאי לא אמרו חכמים דמקודשת בקבלן, ואמאי נקטו גונא דיתן לה ממון אחר, אמנם כל זה אי פליגי במלוה ופרוטה דאז על כרחך דמה שאמרו דמקודשת בממון אחר היינו דיפרש דנותן לה זה הממון בתורת קידושין וא"כ ק' דזה פשיטא והי' עדיף דיאמרו דבקבלן מקודשת, אבל אי פליגי בישנה לשכירות מתחילת ועד בסוף, א"כ מה דאמרו דמקודשת בממון אחר היינו אף אם אינו מפרש דבזה מקדשה, ואיכא רבותא דאמרינן דדעתה אפרוטה, וא"כ אין להק' אמאי לא אמרו דאם הי' בקבלנות מקודשת דיש רבותא בממון אחר, ומשו"ה הוצרך הרא"ש לומר דפליגי בישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, **והש"כ** שם כ' לדחות דהגם דפליגי באומן קונה, מ"מ י"ל דהלכה כחכמים וכמו לפי מה דאמר רבא דפליגי במלוה ופרוטה דהלכה כר"מ דדעתה אפרוטה, ועיי"ש דכ' לומר דגם כונת הרא"ש לזה.

א) גמ' מזיק הוא וכו' – רש"י כ' דמזיק חייב באונסים דאדם מועד לעולם, **ובש"מ** בשם **הרא"ש** הביא דברי רש"י וכ' דאדם המזיק חייב גם על כעין גניבה, וזהו דלא כשי' התוס' כאן ולעיל כ"ז ב' דאדם המזיק חייב רק על כעין אבידה ולא על כעין גניבה ומשו"ה כאן ש"ח פטור מדין מזיק משום דהוי כעין גניבה, והא דלשי' רש"י אין ש"ח חייב מדין אדם המזיק מבואר **במחנ"א** דיני נז"מ ס"ה דס"ל כשי' **בתור"פ** לעיל כ"ז א' בשם **הריב"א** דבאומן ליכא משום דין מזיק כיון דעליו מוטל להתעסק בזה, וכ"כ **הרמב"ן** בב"מ פ"ב ב' דאין באומן הטועה במלאכתו משום מזיק.

גמ' התם בידים קלאו מיני' – ברש"י נראה דהחילוק הוא דשם הוא מתכוין משא"כ הכא, אמנם **הראב"ד** כ' דהכא משום דנפקא פורתא ממקום השחיטה ליכא שינוי בידים, והביא עוד גי' בגמ' דהתם קניא בשינוי וכ' דהכא דהוי שינוי מקום פורתא ליכא שינוי מעשה עיקר, ויל"ע בכונת דבריו.

גמ' אייתי ראיה וכו' – **הראב"ד** כ' דהא דלא אמרינן דהממעה"ר ויפטר מספק, משום דכיון דהי' טבח א"כ אם הוא באמת ממוחה א"כ הוי דבר הידוע ודמי להא דמבואר בב"מ פ"ג א' דאמר איסי דהיכי דאיכא עדים יביא עדים ויפטר ואינו נפטר ע"י שבועה, [ובשו"ע סש"ה ס"א מבואר דהלכה כאיסי וכמבואר בגמ' בב"מ שם], **והגרע"א** כ' עוד דגם להשי' דשם גם בלא ראיה נפטר י"ל דדוקא שם משום דאע"פ דהוי מקום דיש עדים מ"מ י"ל דהוא אינו יודע מי ראה, אבל הכא דהוי על עצמו יכול למצוא העדים שיעידו שהוא מומחה, **ובביה"ל** בח"ג ס"כ אות ב' כ' דמסתימת הרמב"ם וטושו"ע נראה דלא הוי משום דאיכא ראיה, דפעמים דליכא ראיה ולא הוי להו לסתום דבעי להביא ראיה, **והגרע"א והביה"ל** בח"ב ס"ד אות ד' כ' לבאר עוד דכיון דהוא מזיק בודאי א"כ יש לחייבו דהוי ספק אם יש לו פטור ודמי לספק שמירה בבעלים דשי' הרמב"ם דהיכי דפשע דחייב משום דהוי ספק אם נפטר, אמנם כ' הגרע"א די"ל דלא דמי דהכא להצד דהוא מומחה א"כ נמצא דאינו מזיק כלל, ועוד כ' **הגרע"א והביה"ל** בח"ג שם דהכא איכא רוב אנשים דאינם מומחים, [ברע"א מבואר משום רוב העולם דאינם בקיאים, והביה"ל כ' משום דרוב המקלקלים אינם מומחים ועיין בסמוך], ואיכא גם חזקה דלא למד ומשו"ה מצטרף הרוב לחזקה ואפשר להוציא ממון, **והשע"י** שער א' פ"ה כ' לומר דחיובו של שומר הוא לברר לבעלים דלא הי' פשיעה ושהוא פטור מן הדין ומשו"ה כל שאינו נשבע לברר דאינו חייב הרי הוא חייב, [וכ' לפ"ז דהיכי דאינו יכול לישבע אי"צ לחייבו משום הדין דמתוך שאינו יכול לישבע משלם, דגם בלאו הכי חייב כיון דעכ"פ לא בירר לבעלים דהוא פטור], אמנם לא ביאר אמאי הכא לא יהני שישבע דהוא מומחה ויפטר.

**הש"כ** ביו"ד ס"א סק"ד כ' דהכא לא נפטר משום דנימא דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הם ולא ביאר אמאי, **ובמחה"ש** שם כ' לומר משום דאין הולכין בממון אחר הרוב, וכבר עמד בזה **בפמ"ג** שם דאדרבה הרי הכא באים להוציא ממון מהטבח ואמאי מוציאין, **ובתה"כ** בסש"ו ס"ז כ' דהכא לא סגי במומחה כדי שיפטר אלא בעי שיהיה אומן ובזה ליכא רוב, **והגרע"א** שם כ' דכיון דקלקל איתרע אצלו הרוב, אלא דהעיר דלפ"ז נמצא דהיכי דיבוא אחד לשחוט דהדין דכשר משום דרוב מצויים אצל שחיטה כשרים, מ"מ אם יקלקל כבר יהיה פסול להבא משום דכבר איתרע אצלו הרוב, ולא הוזכר דין זה בפוסקים, **ובביה"ל** בח"ב שם כ' דמה דרוב מצויים לא מהני אלא כמו דאומר לפנינו דהוא מומחה דמהני גבי איסורים דעד אחד נאמן, אבל לגבי ממון דאין עד אחד נאמן ה"ה דלא מהני הא דרוב מצויים עיי"ש, **ובשע"י** שם כ' לבאר דרוב אינו בירור וגבי שומר הדין דעליו לברר לבעלים דהוא פטור וכמשנ"ת.

**הרא"ש** לא כ' הדין דעליו לברר, **ובביה"ל** בח"ג שם כ' לבאר דס"ל דמה דהצריכו רי"ו לברר הוא משום דאיכא רוב וחזקה וכמשנ"ת, וס"ל להרא"ש דדין זה אי מוציאין ממון על פי רוב וחזקה תלוי בשני תי' בסוגי' בכתובות עיי"ש, ושי' הרא"ש להלכה דגם בזה אין מוציאין, ועוד כ' לומר דהכא הוי משום דיש ראיה וכמשנ"ת וכיון דכבר כ' דין זה דאם יש ראיה בעי להביא ראיה בב"מ לא הוצרך להביא שוב דין זה כאן, וכ"כ **בנחל יצחק** סכ"ה ס"א.

גמ' לתרנגולים – **במאירי** מבואר דס"ל דדוקא לתרנגולים הוא דנעשה מומחה ולא לשאר דברים, והביא שי' דהוי מומחה לכל דבר, וכ' דשמא ס"ל דמי שמומחה לתרנגולים הוי מומחה גם לשורים ומשו"ה מהני, **וביש"ש** מבואר איפכא דכיון דהוי מומחה לתרנגולים כ"ש דהוי מומחה לשורים, אבל אם הוי מומחה לשורים לא מהני לתרנגולים דככל שהוא קטן יותר בעי שיהיה יותר מומחה, וכ' דה"ה דלא מהני תרנגול למי שקטן ממנו, **והש"כ** בסק"ז כ' דמומחה הוי בשחט ג"פ גם עופות קטנים כהיש"ש.

גמ' כאן בשכר – **בטור** סש"ו כ' דהיכי דהטבח נוטל חלק מהבהמות הכשרות חשיב דנוטל שכר וחייב על טריפה, ואע"ג דהרי עכשיו שנטרף הרי אין לו כלום, מ"מ כיון דאם הי' שחיטה כשרה הי' נוטל א"כ נמצא דיש לו שכר, ועוד כ' דמה דנוטל בכשרות הוי שכר גם על הטריפות, **והרמ"א** הביאו בס"ד שם, **והסמ"ע** בסקי"ד הביא הטעמים שכ' הטור, **וביש"ש ובש"כ** בסק"ח כ' דגם אם שטח עופות בחנם אמרינן דמה דנוטל בבהמות הוי שכר גם על שחיטת העופות, אמנם בגליון **הגרע"א** ציין **דהתשב"ץ** בח"א סקי"ג כ' לאו הכי, דכ' דמה דשוחט העופות הוא עושה טובה להם, וכ' עוד דגם אי הוי שכר מ"מ זה מגיע לפחות מש"פ.

גמ' שם – **בשל"ג** הביא **מהג' מרדכי** דמסתפק האם הבכה על השחיטה חשוב שכר, וכ' על זה דמהכא מוכח דלא הוי שכר דא"כ לעולם יש לו שכר, וכ' דאין לומר דכיון דנטרפה א"כ נמצא דהוי ברכה לבטלה ומשו"ה לא הוי שכר, דהא בטור מבואר דגם בכה"ג חשוב שכר, [**והש"כ** בסק"ז כ' על הג' מרדכי זה דהוי ט"ס מטעם אחר עיי"ש], **ובפ"ח** אות ז' כ' דהכא גרע מהא דהטור משום דכשנטרפה הרי נמצא דהוי ברכה לבטלה ויש לו עונש בידי שמים, **ובקצוה"ח** סש"ו סק"ח **ובתה"כ** שם כ' דברכה לא הוי שכר משום דמצות לאו להינות ניתנו, והוכיחו זה מהא דשומר אבידה גם לר"י לא הוי ש"ש אלא משום דמרויח פרוטה של צדקה ולא משום המצוה.

גמ' יקדים לו דינר – **הש"מ** בשם **הרמ"ה** כ' דהא דבעי שיקדים לו הוא משום דמיירי דאינו מושך הבהמה ומשו"ה אינו נעשה שומר שכר, אא"כ מקדים לו דינר דבזה הוא משעבד עצמו כמו כל שכיר דעלמא, ומבואר בדבריו דבכה"ג אינו נעשה שומר אלא על מה שיארע במעשה השחיטה, אבל אם הי' ע"י משיכה נעשה שומר גם על דברים אחרים, **ובתה"כ** סש"ו ס"ד כ' דמדברי הטור נראה דגם בלא מעות מתחייב, וכ' דזה תלוי בשתי השי' שהובא בשו"ע סרצ"א ס"ה האם בעי משיכה כדי להתחייב מדין שומר, ועיין **בחזו"א** מש"כ לדון מכמה צדדים שיהיה נעשה שומר גם בלא משיכה.

גמ' כנושא שכר – **בתוס'** לעיל כ"ז ב' וביותר בב"מ פ"ב ב' כ' דמה דמבואר דחייב משום דהוי כנושא שכר, ולא אמר משום דהוא פושע, הוא משום דלפ"ז באמת אינו פושע אלא דהוי כעין אבידה וחיובו הוי משום אדם המזיק, אמנם **רש"י** כאן כ' דחייב משום פושע, ומבואר **במחנ"א** בדיני נז"מ דרש"י הוא לשיטתו דאין לחייב אומן משום אדם המזיק וכמשנ"ת לעיל, **ובפנ"י** כ' לפ"ד התוס' דמה"ט ניחא אמאי לא משני בגמ' דאתיא כר"מ דנתקל פושע, או דמיירי בהדיוט שאינו מומחה ומשו"ה חייב, דא"כ חייב משום דהוא פושע ולא בעי לזה דהוי כנושא שכר, [וכ' לומר דמשו"ה גם לא מצי להקשות ברייתות אהדדי דהרי לעיל מייתי ברייתא כרי"ו, דעל זה הי' אפשר לשנויי דמה דקתני לעיל דאומן פטור מיירי באומן כטבחי צפורי, וזהו לשיטתו דבטבחי ציפורי באמת הוי אונס גמור ומ"מ חייב משום דקיבל על עצמו גם אונס, אמנם בראשונים מבואר דבאונס גמור הי' נפטר ומה דחייב הוא משום דלא הוי אונס גמור].

גמ' ולא לתתן – **בחסדי דוד** על התוספתא הק' דאמאי בכה"ג חייב רק משום דהוא נושא שכר, הא לכאורה בזה הוא פושע גמור, וכ' לומר דצריך לדחוק דלא מיירי דלא ליתת כלל אלא דלא ליתת כפי הצורך ובזה אינו פושע.

גמ' אימא מפני שהוא נושא שכר – **בתו"ח** כ' דלא מגיהים הברייתא, ומה דקתני מפני שהוא כנושא שכר, משום דאלו מקבלים שכרם ממה שעושים, וכיון דהפסידו א"כ באמת אין להם שכר, ומשום דאם לא היו מפסידים הי' להם שכר, גם זה סיבה להחשיבם כש"ש וכמשנ"ת דברי הטור.

ב) גמ' ומנעך מספק גזילה – ברש"י מבואר דמה דהוי ספק גזילה הוא משום דלא הוי ודאי איסור וכן מבואר בתוס' ובעוד ראשונים, אמנם **הראב"ד** כ' דמה דאמר דהוי רק ספק גזילה, הוא משום דלא הי' ידוע אם הוא אומן או לא, וכ' דבאמת מעיקר הדין הי' לו לחייבו משום דרי"ו דעליו לברר, אלא משום מידת חסידות פטרו, ויל"ע האיך עבד מידת חסידות להפסיד לההוא גברא, ובראשונים ובפוסקים דהוכיחו מהכא דספק טריפה פטור מלשלם מבואר דמעיקר הדין הוא פטור וכמשי"ת.

גמ' שם – שי' **רש"י ור"י** דהי' לו ספק בדין כמאן הלכה ומשו"ה פטרו מלשלם, ושי' **ר"ת** דמעיקר הדין ס"ל דאי"ז טריפה אלא דאסרו משום דהי' ע"ה וחשש שיבוא להקל במקום אחר, **ובהג"א ובהה"מ** בפ"י משכירות ה"ה **ובריב"ש** סקי"ג כ' לפי שי' רש"י דמהכא מוכח דהיכי דהוי ספק אם הוי נבילה אין לחייב להטבח, וכ' הה"מ והריב"ש דכגון היכי דשהה במיעוט בתרא דאוסרים להלכה הדין דיהיה פטור, וכ"כ **השו"ע** בסש"ו ס"ה, **ובתה"ד** סקפ"ו כ' דחומרא שנהגו בה ומפורשת בהלכות שחיטה חייב, והביא שי' ר"ת כאן דאפילו במה שאסור לע"ה הי' צד לחייבו, ומה דפטרו הוא רק משום דלא ברירא לי' כלל דהוה לי' לאסוקי אדעתי' חומרא כזאת דהוי רק לע"ה, וכ' דגם לשי' רש"י ור"י זהו דוקא בזמנם דהיו הרבה דמורים להיתר בזה, אבל עכשיו דיש הלכות פסוקות דאסור א"כ כל דשחט בכה"ג דאסור משום חומרא יש לחייבו, **והרמ"א** שם כ' דלא כהתה"ד דכיון דמבואר בהג"א ובהה"מ דגם בזמן הזה בספק נבילה הדין דפטור ומבואר דגם בשהה במיעוט בתרא א"כ ה"ה בכל מה דאינו אסור בודאי הדין דפטור, **והיש"ש והש"כ** בסק"י כ' כהתה"ד, וכ' הש"כ דמש"כ בהג"א דפטור מיירי דוקא על ספיקות שאינם ידועים, וכן מש"כ דבמיעוט בתרא פטור י"ל דמיירי באופן דלא הי' ידוע עיי"ש, אבל עכשיו שידוע א"כ באמת יהיה חייב.

**ובקצוה"ח** בסק"י כ' לחלק על פי דברי הרמב"ן דכ' בקונ' דד"ג דמה דטבח חייב בכל טריפה, ולא אמרינן דבשלמא בעיקור והגרמה הרי זה ניכר אבל בשהי' וכדומה הרי אינו ניכר ההיזק, דמ"מ אמרינן דכל שלא שחט כדין נמצא דהוי כהתיז ראשה בלא שחיטה ומה דהתיז ראשה הרי ניכר, ולפ"ז כ' דהיכי דהוי ספק בדין עיקור והגרמה כיון דעיקר מעשיו ניכרים א"כ יש לחייבו גם אם אסור רק משום חומרא, אבל אם הוי בשהי' וכדומה דלא ניכר ההיזק, א"כ כיון דלענין להוציא מידי נבילה הרי אמרינן דיוצא, ורק משום חומרא אסרינן באכילה, א"כ מ"מ חשיב היזק שאינו ניכר דזה לא הוי כהתיז ראשה, ומשו"ה אין לחייבו אלא כהיזק שאינו ניכר דחייב משום קנס, ובזה הדין דכל דלא נתכוין להזיק הדין דפטור, ולפ"ד נראה דגם בספק גמור יהיה פטור דלהצד דהוי שחיטה כשרה, נמצא דהוי היזק שאינו ניכר, **ובנתה"מ** בסק"ח כ' דכיון דמ"מ עכשיו אוסרים הבהמה בודאי, א"כ אע"פ דהוי משום חומרא מ"מ לענין זה חשוב כהתיז ראשה, ועוד כ' דגם אי נימא דהוי היזק שאינו ניכר מ"מ יש לחייבו כמו דמחייבים בדיין שטעה משום דהי' לו ללמוד.

**ובאו"ש** בפ"י משכירות ה"ה כ' דלא מחייבים בספק נבילה משום דהרי עכ"פ הדין דבספק אסור באכילה, וא"כ נמצא דכל ספק הוי אוסר בודאי, דזהו מ"מ רק היזק שאינו ניכר כיון דאין האיסור מחמת עצמות הבהמה אלא משום ספק דהוי כדבר מן הצד, וכ"כ **בדברי יחזקאל** סל"ז אות ב', וס"ל דגם היכי דהוי ספק בדבר הניכר, מ"מ להצד דאי"ז טריפה א"כ לא חשיב היזק ניכר, וכ"כ **בשע"י** בשער א' פ"ט בתחילת דבריו, וכ' דלפ"ז מה דמחייב התה"ד היכי דהדין מפורש בהלכות שחיטה, הוא משום דכיון דהי' לו ללמוד א"כ הוי כמזיק בכונה דיש לקנסו וזהו כדברי הנתה"מ, אמנם בשע"י שם כ' דאכתי יק' בדברי הר"ן בע"ז נ"ט ב' דמבואר בדבריו דהיכי דהוי ספק אם ניסך היין דאינו אלא ספק אם חייב, וכיון דשם מיירי דניסך בכונה דאל"כ הרי אין לחייבו כלל כיון דהוי היזק שאינו ניכר, א"כ מבואר דגם אין לחייבו כהיזק שאינו ניכר, ובדברי יחזקאל שם כ' דהר"ן קאי בשי' הרי"ף דס"ל דלא קנסו אלא במטמא מדמע ומנסך ואין לנו ללמוד מזה לשאר דברים, ומשו"ה על ספק אין לנו לחייב גם בעושה במזיד, **ובשע"י** שם בפ"י כ' לבאר דאין לחייב משום אסור הנאה אלא היכי דהוי איסור בחפצא דכיון דנאסר הוי כמו דנפסד ממנו תשמישים אלו דנאסרו בו, אבל היכי דהוי רק איסור גברא, בזה אין לחייבו על האיסור כיון דהדבר מצ"ע הרי הוא כמו שהי', וכ' דהא דכ' התה"ד דחייב במה דידוע בהלכות שחיטה, הוא משום דבזה הוי כשוחט שלא ברשות כל דלא נזהר מהלכות הידועות, וא"כ באמת יש לחייבו על עיקר השחיטה דהוי היזק לבהמה, אלא דהדין הוא דפחת מיתה של ניזק, אמנם כל זה הוא היכי דבאמת ראוי למכור לאחר מיתה אבל היכי דאינו ראוי א"כ הגם דהוי משום דבר דאין עליו חיוב מזיק מ"מ הדין דהפסד זה הוי על המזיק, וכמבואר לעיל י"א דעל בעל הבור לטרוח בנבילה ולהוציאה מן הבור, אע"ג דמדין מזיק אינו חייב על זרק לבור, וכמבואר לעיל צ"ח א' לגבי זורק מטבע לים, ומשום דמ"מ בתורת תשלומין אינו יכול ליפטר בכה"ג וכמשנ"ת לעיל צ"ח א' בסוף אות ב', **ובקה"י** בע"ז סכ"ב כ' לומר דבספק איסור יש לחייבו עכ"פ משום גרמי, ומשו"ה באונס פטור דגרמי אינו חייב באונס, ומשו"ה דוקא אם ידוע בהלכות שחיטה הדין דחייב.

**הטושו"ע** בסש"ו ס"ה כ' דהיכי דשחט בסכין שלמה ואחר שחיטה נמצאת פגומה דהדין דאסור משום שמא בעור נפגמה, דמ"מ פטור משום דהוי ספק ואפשר דבעצם נפגמה, ובספק הדין דפטור וכמשנ"ת, ומבואר **בש"כ** סק"י דהכא אין לחייב משום דין התה"ד דהרי דין זה ידוע, משום דבזה אין לנו לומר דהוה לי' לאסוקי אדעתי', וכ"כ **הט"ז** ביו"ד סי"ח סק"ה דבהא דהתה"ד עושה דבר דאוסרו בודאי בזמן הזה, אבל בנפגם הרי אינו יודע שהוא נפגם, **ובסמ"ע** בסקט"ו כ' דהוא פטור משום דמה דנפגם בעצם הוי אונס, **והגרע"א** העיר דהא בשהי' במיעוט בתרא ליכא אונס ובכ"ז מבואר בשו"ע דפטור, וא"כ אמאי הוצרך הכא הסמ"ע לומר משום דהוי אונס, וכ' דבמיעוט בתרא י"ל כהש"כ דאי"ז דין ידוע, אבל הכא הוי דין ידוע, ומשו"ה הוצרך לומר דפטור משום דהוי אונס, **והב"ח** הק' דאמאי לא נימא דגם אם נפגם בעור יש לפוטרו משום אונס, וכ' דאם הי' הברזל קשה וצרוף יפה לא הי' נפגם בעור, וכ"כ **הסמ"ע** שם.

**וברמ"א** ביו"ד סי"ח סי"א כ' דרשאי לשחוט כמה בהמות אע"ג דאם ימצא פגום לבסוף יאסרו כל הבהמות מספק, וכ' **הלבוש** שם דמ"מ הוא יהיה חייב לשלם, **והט"ז** בסק"ה כ' דפטור כיון דמה דנאסר הוא מחמת ספק, ולא דמי לדינו של התה"ד דשם הרי עושה דבר שידוע שהוא אוסר הבהמה, אבל הכא אינו סבור דנפגם הסכין ודומה להמבואר בגמ' דפטור, **והנקה"כ** הסכים לדעת הלבוש, ומשום דלא הי' לו להכניס עצמו בספק, וגרע ממה דמבואר בגמ' הכא דבספק פטור דכאן הי' סבור דדבר זה הוא כשר.

ג) גמ' המראה דינר וכו' – **במרדכי** סקט"ז כ' דזה דוקא אם אמר לו על מטבע שנפסל דא"א לתקנו, אבל על מטבע שנישוף הוא פטור, דלא גרע משף בידים דפטור, **והיש"ש** הביא דבריו, **ובקצוה"ח** סקי"א כ' דאין לחלק בין נישוף לנפסל, דגם נפסל אפשר לתקן ולעשות לו צורה חדשה, וכ' דהשמטת הפוסקים נראה דאין חילוק, וכ' דלא דמי לשף דהכא הרי הוא בא לשואלו כדי לידע אם לקבלו במה שהאחר חייב לו, וכיון דא"א לפרוע חוב במטבע שנישוף א"כ נמצא דכיון דהוא מתקבל דינר זה הרי הוא ניזוק בזה דהשני נסתלק מחיובו תמורת מטבע פחותה זו, וסיים דצ"ע, **ובנתה"מ** סק"י הסכים לדברי הקצוה"ח.

תוד"ה ותניא – **הרא"ש והרשב"א** כ' כתי' התוס', ויל"ע **בראב"ד** שכ' דברי הגמ' והוסיף על זה דאפילו בחנם, האם הי' לו גירסא הכי והכי קים לי' להגמ', **והתו"ח** כ' דאין דרך השולחני ליטול שכר על הכרת מטבע כיון דאין בזה טורח ומשו"ה לא ניחא להגמ' לומר דמיירי בשכר.

גמ' דלא צריכי למגמר כלל – **הנ"י** כ' דפטור בכה"ג משום דאין לחייב על גרמי אא"כ יש קצת פשיעה, ויל"ע אמאי בעי לזה, הא גם גבי טבח מבואר דפטור אם הוא מומחה, ואע"ג דשם הוי מזיק ממש ולא גרמי.

גמ' שם – **בראב"ד ובש"מ** בשם **הרמ"ה וברא"ש** מבואר דגם הוא מ"מ בשכר חייב וכמו גבי טבח, **והרשב"א** כ' דגם בשכר פטור, וכ' דלא דמי לטבח דשם גם אם הוא מומחה לגמרי אכתי שייך בו זהירות ואם נטרף לא הוי אונס גמור, אבל הכא מה דטעה הוי אונס גמור ואין לחייבו אפילו דנטל שכר והוי כשומר שכר, **והרמב"ם** בפ"י משכירות ה"ה, **והטושו"ע** בסש"ו ס"ו כ' דחייב, **והיש"ש** ס"ל כהרשב"א דפטור, **והש"כ** בסקי"א כ' דחייב.

**הרשב"א** כ' להוכיח דגם בשכר פטור מהא דלא משני דהא דקתני דאומן חייב, היינו בשכר ומיירי אפילו בגמיר לגמרי, **והש"כ** בסקי"א כ' די"ל דאה"נ דבמה דמשני ר"פ, דאומן דפטור היינו דיש אומן דגמיר לגמרי, א"כ גם י"ל דמה דקתני דאומן חייב הוי אף באומן כזה ובכה"ג דהוי בשכר, **והמהדו"ב** כ' דתי' הגמ' עדיף דמיירי בין בחנם ובין בשכר ובאומן סתם דלא גמיר כ"כ.

**הדברי יחזקאל** בסל"ז אות ט' מק' דאמאי בשכר חייב הא כיון דחיובו משום גרמי א"כ מה שייך לחייב בזה משום דנעשה שומר שכר, הא אין כאן על מה להיות שומר שכר, וכ' דהי' מקום לומר דחיובו משום דאמרינן דהי' לו למידק טפי כיון דנתן לו שכר ומשום השכר חשיב פשיעה, אך כ' דמדברי הרמב"ם ושו"ע נראה דהוי מדין ש"ש, וכן **באבנ"ז** חחו"מ סי"ט הוכיח מדברי הראשונים דחיובו משום דין שומר שכר.

**ק' א'**

תוד"ה לפנים – **התוס'** בב"מ כ"ד ב' כ' דבאמת שם לא מייתי הקרא דהכא דאשר יעשון, ומשום דבאמת שם הוי דבר דכולי עלמא פטירי ולא על זה קאי קרא, ומ"מ איכא לפנים משורת הדין דגם שם יחזיר.

גמ' חזי דעלך קא סמיכנא – **בתוס' וברא"ש** מבואר דגם בלא זה הי' מתחייב לשלם, וכ' **בפ"ח** על הרא"ש באות ל' דהא דאמר לי' הכי הוא לרוחא דמילתא ולהזהירו דיהיה חייב, אמנם **הרי"ף והראב"ד והרשב"א והש"מ** בשם **הרמ"ה** **והנ"י** כ' דאינו מתחייב אלא אם אומר לו דסומך עליו, דבלאו הכי יכול לומר דלא ידע דסומך עליו, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"י משכירות ה"ה, **והטור** בסש"ו כ' שי' הרי"ף וכ' דאבל ר"י והרא"ש חולקים, **והשו"ע** בס"ז כ' כהרי"ף וכ' **הרמ"א** דכן נראה עיקר, **והיש"ש** כ' כשי' התוס', **והש"כ** בסקי"ב כ' כשי' הרי"ף, ומיהו מבואר **ברי"ף** דהיכי דמוכח הדבר דסומך עליו בזה גם בלא דאומר חייב, וכ"כ **ברמב"ם ושו"ע** שם.

והתוס' כ' להוכיח דלא בעי שיאמר מהא דלא מק' הגמ' גבי ר"ח דאמאי יתחייב הא לא אמרה לו עליך סמיכנא, **והרשב"א** כ' דכיון דאכתי לא מייתי הא דר"ל דבעי לומר הכי משו"ה מק' הגמ' רק משום דגמיר, ועוד כ' דהטעם בגמ' עדיף דמשו"ה יש לפוטרו לעולם, **והבעה"מ** כ' על דברי הרי"ף דאם השולחני רואה המקח וממכר אי"צ להודיע לו וההוא מעשה דר"ח הי' מוכיח ומשו"ה גם בלא שהודיעה לו הי' לו להתחייב אי לאו דגמיר, וכ' **המלחמות** דלפי הגי' לפנינו ברי"ף דאם מוכחא מילתא אי"צ להודיע א"כ דברי הבעה"מ מבוארים בדברי הרי"ף ואינו חולק על זה, וכ"כ **הה"מ** בפ"י משכירות ה"ה דשם הי' נראה דסומכת עליו, **והתו"ח** כ' דכיון דבאמת ר"ח גמיר כדנכו ואיסור א"כ בודאי סומכת עליו וא"כ אינו יכול ליפטר מהאי טעמא, ועיין בסמוך בזה.

**הראב"ד** כ' דאם מוכח דסמך עליו חייב וכ' דמשו"ה בשכר חייב, והיינו דמה דנותן לו שכר הרי זה מוכיח דיסמוך עליו, **ובש"כ** בסקי"ב פירש הירושלמי שהביא שם דהיכי דאומר לו דסומך עליו הרי זה כמו דקיבל ממנו שכר, וכ' **בדג"מ** שם דמבואר מזה דהיכי דמקבל שכר אי"צ שיאמר לו, **ובש"כ** שם בסו"ד הביא **תשו' מהר"מ בר ברוך** דשולחני חייב גם אם לא אמר לו דסומך עליו, והשיג על דבריו דבסוגי' מבואר דיותר יש לפטור מי שהוא שולחני ואומן ממי שאינו, **ובדג"מ** שם כ' לבאר כונת המהר"מ דשולחני דחייב היינו בשכר דמיירי על שולחני דגמיר לגמרי כדנכו ואיסור, ומשו"ה חייב וכמשנ"ת דבשכר אי"צ שיאמר, אמנם יל"ע דא"כ אמאי כ' דשולחני חייב הא בכה"ג גם הדיוט יהיה חייב, **ובנתה"מ** שם סקי"ב כ' דכיון דהוא שולחני א"כ בודאי סומך עליו דעל מי יסמוך אם לא עליו, ויל"ע אי מיירי דוקא בשולחני דכדכו ואיסור מדכ' דעל מי יסמוך נראה דאין שולחני דיודע יותר ממנו, וזהו כמשנ"ת לעיל בשם **התו"ח** דכל שולחני כדנכו ואיסור אי"צ שיאמר לו, ולפ"ז נראה דס"ל דבהדיוט בשכר יהיה פטור דהא שולחני כדנכו ואיסור אינם חייבים אלא בשכר, ובזה חילקו בין הדיוט לשולחני, **ובגליון מהרש"א** שם כ' שני הצדדים מדוע שולחני דגמיר כדנכו ואיסור אי"צ שיאמר לו, אי משום דכיון דהוא מומחה בודאי סומך עליו, או משום דכיון דנתן לו שכר בודאי סומך עליו, וכ' דנפ"מ להדיוט בשכר, או למי שגמיר ונותן לו שכר באופן כללי כגון שהוא סרסור אצלו, דבזה אין הוכחה מנתינת השכר.

**ובהג"א** כ' בשם **רבינו יואל** דבגמיר לגמרי כדנכו ואיסור גם אם יאמר לו חזי דעלך סמיכנא מ"מ יהיה פטור, אמנם בשם **מהרי"ח** כ' דבכה"ג חייב, ומשו"ה הוצרך ר"ל לומר לו הכי דר"א הי' גמיר לגמרי כדנכו ואיסור, וממה דהתוס' והרי"ף ושאר ראשונים לא תי' דמשו"ה הוצרך לומר לו נראה מבואר דס"ל כרבינו יואל, ועיין בפנ"י על התוס'.

**בהג"א** מבואר דשי' **רבינו יואל** דגם אם מראה לו כדי לידע אם לקבל דינר זה עבור סחורה הדין דחייב לשלם לו, וכ' **דרבינו אפרים** חולק דדוקא אם הנדון אם לקבלו עבור חוב, דבזה הרי הוא צריך לקבלו בע"כ כל שאומר השולחני דזה מטבע טוב הרי הוא מתחייב אבל עבור סחורה וכדומה הוא פטור, וכ"כ **במרדכי** סקט"ז, ובלשון **הבעה"מ** מבואר דהיכי דהוא עומד שם ורואה המקח הרי הוא חייב בזה, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** מבואר דהיכי דהוה מקח גם חייב לו ומיהו הוא כ' כשי' הרי"ף דרק היכי דאומר לו דחזי דעלך סמיכנא הוא דמתחייב לו, ובזה מבואר **בש"ג וביש"ש ובש"כ** סקי"ב דגם לשי' רבינו אפרים הדין דחייב בכה"ג, ולפ"ז לכאורה להלכה דאמרינן כהרי"ף דרק אם אומר לו חזי דעלך סמיכנא הדין דחייב א"כ לא שייך הדין של רבינו אפרים והמרדכי, אמנם הנה **הרא"ש** כ' דמסתבר דחייב גם אם לא אומר לו דסומך עליו, משום דאמאי מראה לו אם לא כדי לסמוך עליו, **והש"כ** שם כ' דלפ"ד המרדכי ניחא דאפשר דמראה לו בשביל דבר שאינו מחוייב לקבלו בע"כ כמו מקח, דבזה אפשר דלא יסמוך עליו, וכ' דהיכי דיאמר לו דשואלו האם לקבל בחובו בזה באמת גם אם לא יאמר לו דסומך עליו יהיה חייב.

ד) גמ' דדאין דינא דגרמי וכו' – **הרשב"ם** בב"ב צ"ד א' כ' דהחילוק בין גרמא לדינא דגרמי הוא, דגרמא ההיזק ניכר רק דאין עושה ההיזק בידים אלא גורם שיבוא לאחר זמן, וגרמי הוי בידים ובא מיד רק שאין ההיזק ניכר, כגון שורף שטרו של חבירו דהוי בידים רק דבשריפת השטר לא ניכר ההפסד של החוב, **ובתוס'** בב"ב כ"ג ב' כ' גם שני חילוקים אלו בשם ר"י האחד דגרמי הוי בידים וגרמא לא, והשני דגרמי מיד בא ההיזק וגרמא לא, [וכ' הרא"ש דהא דגבי כלאים חשיב דמיד בא ההיזק אע"ג דבעי שיוסיף מאתים, הוא משום דמ"מ מיד הוי כלאים, ורק דאינו נאסר עד שיוסיף מאתים], **והרא"ש** שם ולעיל צ"ח גם כ' כשני חילוקים אלו והוסיף בחילוק הראשון דהוי בידים וברי הזיקא, **והיש"ש** כאן גם הביא לשני חילוקים אלו, **והרמב"ן** בקונ' דד"ג כ' דהיכי דמחמתו בא הנזק וא"א אלא באותו הנזק ואינו תלוי בדעת אחרים, וזהו הנקרא בגמ' ברי הזיקא, וכ' דאין צריך שיהיה הנזק בא מיד, **והנ"י** כ' רק דהחילוק אם ברי הזיקא או לא, ועיין לעיל צ"ח א' דנתבאר דברי **הש"כ** בשי' **רש"י** דאין חילוק בין דינא דגרמי לגרמא ומאן דס"ל דחייב בדינא דגרמי ה"ה דחייב בגרמא, **והסמ"ע** בסשפ"ו סק"א כ' דלהשיטות דחייב משום דינא דגרמי גם באלו דאמר רבה לעיל צ"ח א' דפטור בהם בזורק מטבע לים ובשף מטבע ובצורם אוזן, הם ס"ל דאין חילוק בין גרמא לגרמי, אמנם **בקצוה"ח** שם עמד על דבריו דהא גם לדידהו יש גונא דפטור כגון אלו שהוזכרו לעיל נ"ו א', וא"כ על כרחך דגם לדידהו יש חילוק, וכבר נתבאר דברי הרמב"ן במה שמחלק, הגם דס"ל דבהנהו דאמר רבה לעיל דפטור הדין להלכה דחייב.

**ובתוס'** בב"ב שם כ' בשם ריצב"א דדינא דגרמי הוי קנס, וכל היכי דההיזק מצוי וראוי לבא קנסו אותו, וכ"כ **במרדכי** כאן סקי"ח, אמנם **הרמב"ן** בקונ' דד"ג האריך לומר דהוי מדינא וכ"כ **היש"ש** כאן, **והש"כ** בסשפ"ו סק"א כ' דהוי קנס.

**ובתוס'** שם מבואר לפמש"כ דהוי קנס דבשוגג הוא פטור, וכ' דלר"מ דבהיזק שאינו ניכר קונס שוגג אטו מזיד אפשר דגם בגרמי קונס, אמנם **הרמב"ן** לשיטתו כ' דגם באונס חייב כיון דהוי מדינא, והא דמבואר לק' קי"ז דאם אנסוהו להראות בשל חבירו הוא פטור כ' הרמב"ן די"ל דבכה"ג חשוב דזה שאונסו הוא הגורם, או דהקילו בו רבנן, אבל בשאר גרמי חייב גם באונס, **ובנ"י** מבואר דרק אם יש קצת פשיעה הוא חייב, **וביש"ש** לק' בפ"י ססמ"ז כ' דבאונס פטור הגם דס"ל דהוי מדינא, ועיין **בברכ"ש** סי"ח דרבוי דפצע תחת פצע לא קאי על היזק דגרמי, **והש"כ** בסשפ"ו סק"ו כ' לשיטתו דהוי קנס דגם בשוגג פטור, וכשי' התוס' בב"ב.

**התוס'** בב"ב כ"ג ב' הק' על שני החילוקים שכ' בשם ר"י האם הוי על ידי מעשיו או דמיד בא ההיזק, דא"כ אמאי מבואר בגמ' דלר"מ דדאין דינא דגרמי הוא חייב גם בטיהר את הטמא ובעל הבית עירבן עם פירותיו, הא בזה לא הוא עושה ההיזק בידים, וגם לא בא ההיזק מיד, **והיש"ש** כאן כ' לפי המבואר ברא"ש דבטימא את הטהור וכגון דהטריף שחוטה מיירי דהוא צוה להאכיל לכלבים ומשו"ה חשיב דבא על ידו ומיד בא ההיזק, וא"כ הכא נמי בטיהר את הטמא מיירי דהוא צוה לערב עם פירות טהורים.

**הרמב"ן** בקונ' דד"ג מביא להק' אמאי בכל היזק שאינו ניכר אינו חייב משום דינא דגרמי, ותירצו דדינא דגרמי לא הוי אלא קנס וכמשנ"ת והרי גם בהיזק שאינו ניכר קנסו, והרמב"ן כ' דאין לחייב בגרמי אלא על היזק שאם הוי בידים לגמרי הי' חייב עיי"ש.

ה) תוד"ה טימא – במש"כ דרק בהא דדאין דינא דגרמי הוי כר"מ, הק' הפנ"י דמ"מ איך אמרינן דמהא מוכח דר"מ דאין דינא דגרמי הא אמרינן דבאמת האי תנא לא הוי ר"מ דא"כ לא הי' מה שעשה עשוי, וכ' לומר דהתוס' מיירו רק על הסוגי' בבכורות דבעי לומר דמתני' ר"מ היא, אבל הכא באמת א"א לישב הכי, וכאן צ"ל לפי תי' זה דזהו בכלל מה דדוחה הגמ' דאיתמר עלה דאמר רבי אילעא אמר רב והוא שנטל ונתן ביד, וי"ל דלא נח"ל לאוקמי כר"מ משום הא גופא דאמאי מה שעשה עשוי.

בא"ד – **התוס'** בגיטין נ"ג א' כ' דלס"ד דאתיא כר"מ ובלא אגע בהו שרץ, א"כ באמת צריך לומר דהוי לר"מ לשיטתו דקונס שוגג אטו מזיד, ורק למסקנא דאיירי דהדיין אגע בהו שרץ ניחא גם לרבנן דלא קנסו, דמה דאגע בהו שרץ בזה הוי כמזיד דלא הי' לו לעשות זה, וכן מבואר **ברמב"ן וברשב"א ובחי' הריטב"א והר"ן** שם, **והש"כ** בסכ"ה סק"ה אות ד' כ' לישב קו' התוס' לפמשי"ת לק' בתוד"ה טיהר דלפי הס"ד דאתיא כר"מ מיירי הא דטיהר את הטמא בגונא דבאו מוכר ולוקח לפניו לדין האם מה שמכר ללוקח הוא טהור או טמא, ופסק דהוא טהור ועי"ז הוצרך לשלם לו הלוקח, ועל זה קתני דהוא חייב לשלם ללוקח כיון דהוציא ממנו ממון שלא כדין, וא"כ הוי היזק ניכר דמה שהוציא הלוקח ממון הוי ניכר, **ובנתה"מ** בסק"ג **ובשעהמ"ש** סק"ד הק' על זה דהא גם קתני טימא את הטהור ושם אכתי יק' דהוי היזק שאינו ניכר ואינו חייב בשוגג, וכ' דכמו"כ יק' בהא דמבואר בסנהדרין ל"ג א' דאם הטריף הכשרה דחייב אע"ג דאינו ניכר, וכ' דכל דברי הש"כ הם רק לישב קו' התוס' אמאי חייב במה שעירב בעל הבית עם פירותיו דבזה מה שתי' דהי' לו לדקדק בזה שמא יערב הוא דוחק וכמבואר בהדיא בדבריו, אבל בהא דטימא את הטהור, בזה נח"ל בתי' התוס' דהי' לו לדקדק בהוראתו.

בא"ד – משה"ק מהא דסנהדרין דמבואר דאי הדר דינא אינו חייב אף שכבר האכילו לכלבים, מבואר **ברי"ף** שם דגם לר"מ אינו חייב דאל"כ אין לך דיין שאינו מומחה שיעשה דיין כיון דיתחייב לשלם, **ובבעה"מ** שם כ' דשם כיון דמיירי בטעה בדבר משנה א"כ הבעה"ב פשע במה דסמך על הוראתו, וכ"כ **בשו"ת הרשב"א** ח"ג סש"ע והביאו הב"י בסכ"ה, **והראב"ד** שם הק' על זה דאי מיירי באשה או קטן מאי איכא למימר דאמאי חשיבי פושעים הא אינם יודעים כלל הדין, וכ' הראב"ד דבטעה בדבר משנה אינו דין כלל ואמרינן דמשמיא קנסוהו לבעלים, **ובמלחמות והר"ן** שם כ' בתחילת דבריהם דאי הדר דינא א"כ לא הוי אלא גרמא דלא ברי הזיקא, וכ' דהא דבשולחני וברואה את הבכור ואינו ראוי לראות הוא חייב הוא משום דהוא פושע, ויל"ע דמ"מ כיון דלא ברי הזיקא לא הוי אלא גרמא והיכי מצינו דבגרמא חייב היכי דהוא פושע, ובסו"ד מבואר דכיון דמצוה עליו לדון א"כ הוי לא דמי למראה מעצמו אלא לאנסוהו להראות דרחמנא פקדי' להורות, ולעיל נתבאר דברי הרמב"ן דבאנסוהו להראות פטור משום דהקילו בו רבנן, **והרמב"ן** בקונ' דד"ג שם באמת הוסיף דכמו כן דיין פטור אם טעה דאקילו בו רבנן.

בא"ד – שי' **התוס' והרא"ש** בסנהדרין דלהלכה דס"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי, א"כ הדין דגם היכי דאילו הוה קמן הוה הדר מ"מ חייב לשלם, ושי' **הרי"ף והרמב"ן והר"ן** דפטור וכמשנ"ת, ושי' **הבעה"מ והראב"ד** דאם טעה בדבר משנה פטור משום דהבעלים פושע או משום דלא הוי דין כלל ומשמיא קנסוהו לבעלים וכמשנ"ת, **ובשו"ע** סכ"ה ס"א בטעה בדבר משנה דפטור וזה כשי' **הרמב"ם** בפ"ו מסנהדרין ה"א, **והרמ"א** כ' דיש חולקים וזהו שי' התוס' והרא"ש והטור שם, **והש"כ** בסק"ה כ' כשי' השו"ע, וכ' כסברת הבעה"מ, **ובשו"ע** ס"ג מבואר דאם הי' מומחה ולא נטל רשות וטעה בשיקול הדעת וא"א להחזיר דחייב, ומקור הדברים **ברמב"ם** שם ה"ג, וזהו דלא כהרי"ף, **והש"כ** שם בסקכ"ו ביאר שיטתם דס"ל דדוקא אם טעה בדבר משנה דלא הוי דין כלל בזה אמרינן דהוא פטור וכמשנ"ת, משא"כ בטעה בשיקול הדעת אף דאמרינן דמצי לחזור בו מ"מ כל זמן שאינו חוזר הוי דין, וא"כ בזה יש לחייבו משום גרמי, **ובחזו"א** בסנהדרין סט"ז אות ט' מבואר דגם י"ל דמשו"ה חשיב ברי הזיקא וחייב גם לפ"ד הרמב"ן.

בא"ד – מש"כ להוכיח דלר"מ חייב גם אם הדר דינא מהגמ' הכא דבעי לאוקמי כר"מ וגם בלא נטל ונתן ביד, מבואר **במלחמות ובר"ן** בסנהדרין דאה"נ דבס"ד ס"ל דלר"מ חייב גם אם הדר דינא זהו משום דאם לא כן אמאן תרמי', אבל למסקנא אמרינן דגם לר"מ אינו חייב אם הדר דינא וכמשנ"ת, **והש"כ** בסכ"ה סק"ה אות ד' כ' דלפי הס"ד הא דטיהר את הטמא מיירי דבאו מוכר ולוקח לדין ואומר הלוקח דלא הוי מכר משום דמכר לו דבר טמא, והדיין מכריע דהוי טהור ומחייב הלוקח לשלם, ובזה קם דינא מיד ומשו"ה חייב לר"מ, וכבר הביאו שם הנו"כ **דבקונ' מוהרח"י** תמה על זה דמה בכך דהי' הנדון לענין מקח הא מ"מ אינו יכול לטהר הטמא וא"כ לא הוי דין, וכשנתברר שטעה אמאי לא יצטרך המוכר להחזיר הדמים ללוקח כיון דנתברר דמכר לו דבר טמא, **ובנתה"מ** סק"ג כ' לבאר דברי הש"כ דמיירי באופן דאין אחר יכול להחזיר הדין כיון דטעה רק בשיקול הדעת, ובזה הדין דרק הדיין עצמו יכול להחזיר הדין, ומיירי דהדין עצמו חוזר בו, וזה לא מהני לחייב המוכר להחזיר המעות דיכול לומר דהוא מקבל פסק ראשון דידי' דזהו טהור, ורק דהלוקח מקבל דברי הדיין ואומר לו דא"כ ישלם לו ומשו"ה באמת קם דינא ואעפ"כ צריך לשלם ללוקח, **ובחזו"א** שם כ' לומר דאם יאכל הלוקח על פי הוראת הדיין לא יעבור איסור כיון דהוי טעות רק בשיקול הדעת ויש על זה שם פסק, ומ"מ חייב הדיין לשלם כיון דמן הדין הי' צריך להיות פטור מלשלם הדמים עיי"ש.

בא"ד – מש"כ דממפגל מוכח דבהיזק ע"י דיבור גם לרבנן חייב כ"כ גם **הרא"ש** בסנהדרין, **והרמב"ן** בקונ' דד"ג דחה זה דשם כיון דעושה מעשה בידים ובמחשבה לבד בלא המעשה לא הי' נאסר, א"כ חשיב מזיק בידים דהשחיטה בפיגול זהו המעשה המחייבו.

בא"ד – **במלחמות** בסנהדרין ל"ג א' **ובר"ן** שם כ' דגם אם קם דינא לא הוי אלא גרמי, כמו דמוכר חוב וחזר ומחלו הוי גרמי, וכ"כ **הנ"י** כאן דמוחל חוב הוי גרמי כיון דהוי רק בדיבור, ובשי' התוס' והרא"ש דכ' דבדיבור גם לרבנן חייב הא דבמוחל שטר הוי רק גרמי כ' **בתומים** סכ"ה סק"ד **ובקצוה"ח** שם סק"ב, לפמש"כ הרא"ש והר"ן בכתובות פ"ו ב' בשם **ר"ת** דהא דמוכר שטר חוב וחזר ומחלו מהני הוא משום דהמכירה לא מהניא אלא לשעבוד נכסים, ושעבוד הגוף אכתי הוי למלוה המוכר שטר, וכיון דמחל על שעבוד הגוף ממילא פקע שעבוד נכסים, ולפ"ז כ' דמשו"ה הוי רק גרמי דבאמת אינו מזיק את של חבירו דהא לא חל דיבורו על של חבירו, אלא דממילא נפקע שעבוד של חבירו וזה הוי רק גרמי, ובקצוה"ח שם כ' בשם אחיו דבאמת י"ל דמוחל חוב חייב גם לרבנן, אלא דהביא דבתוס' לעיל פ"ט מבואר דרק לר"מ חייב.

בא"ד – הר"ן בע"ז ז' א' הביא שי' **הראב"ד והרשב"א** דבהוראת איסור והיתר הדין דגם בטעה בשיקול הדעת לא מצי לחזור בו, והק' **הר"ן** דא"כ אמאי הוצרכה הגמ' בסנהדרין לאוקמי דאגע שרץ בפירות לר"ח הא גם בלא זה כבר קם דינא, **והש"כ** בסכ"ה סקי"ד אות י"ד כ' דמוקמי בהכי כדי דתהי' המשנה גם לרבנן דפוטרים בדינא דגרמי, ולדידהו חייב רק בעושה בידים, וזהו דלא כשי' התוס' הכא דבקם דינא גם לרבנן חייב, **ובקצוה"ח** סק"ה הק' דא"כ אמאי חייב באגע בהו שרץ הא מיד דאמר שהוא טמא קם דינא, **ובנתה"מ** סק"ח כ' דזהו קו' התוס' הכא וכ' די"ל דמיירי דאגע שרץ בתוכ"ד לפסק, וא"כ נמצא דלא נאסר קודם שהוא טימא הפירות ומשו"ה חייב.

גמ' שנטל ונתן ביד – **בבעה"מ וביד רמ"ה** בסנהדרין מבואר דבהאי גונא יש לחייבו משום גזלן, אמנם לשון **רש"י והמלחמות והר"ן והנ"י** בסנהדרין דחיובו משום מזיק, **ובש"כ** סכ"ה סק"א אות ד' כ' דבטעה בדבר משנה בנטל ונתן ביד חייב אף דהדר דינא דהיכי דנטל ביד יש לחייבו יותר, וכ' עוד דאי נמי והוא העיקר דכיון דנטל ביד הוא נכנס תחתיו והוה לי' הדיין כמו לוה דילי' ואין לבעלים דין עם חבירו אלא עם הדיין, **ובקצוה"ח** כ' דכונת דבריו דיש לחייבו משום גזלן, והעיר דלא מצינו דגזלן בשוגג הוי גזלן דגבי מזיק איכא רבוי דפצע תחת פצע וגבי גזלן לא מצינו רבוי, **ובנתה"מ** שם כ' לומר דחיובו משום מזיק, **ובמשובב** שם כ' דמדברי הש"כ מבואר דהוא גזלן וכמשנ"ת, ועיין בזכרון שמואל סנ"ו מש"כ בענין זה.

ו) גמ' אלא הא ר"מ – **הרמב"ן** בקונ' דד"ג הק' אמאי לא יהיה חייב בגפנים משום ממון המזיק דהגפנים הולכים ומתערבים בתבואת חבירו, וכ' דכיון דבלא יאוש לא נאסר משו"ה חשיב רק גרמי, וכן מבואר **ברא"ש** דכיון דנאסר על ידי יאוש משו"ה הוי גרמי, והרמב"ן שם הביא דיש מתרצים דהגפנים לא חשיבי מזיקים אלא הם גורמים לאיסור שיבוא, **ובברכ"ש** ס"ה אות ד' כ' דהרמב"ן ס"ל דעיקר העירוב זהו האיסור והיניקה זהו רק תנאי דיאסר, והיש מתרצים ס"ל דעיקר האיסור זהו היניקה זה מזה, ובזה הגפנים אינם אלא גורמים דהתבואה תינק ממקום הגפנים, והק' הרמב"ן על תי' זה דא"כ אמאי הוי היזק ניכר הא היניקה אינה ניכרת אלא העירוב הוא שניכר, [ועיין לק' דהרמב"ן כ' צד אחד דבאמת הוי היזק שאינו ניכר ורק לר"מ חייב דקנס שוגג אטו מזיד], ועוד הק' דא"כ אמאי לר"מ חייב הא הוי גרמי דבהמתו ובזה גם לר"מ פטור, ועוה"ק דמה אמרינן בגמ' דשאני התם דבידים עביד להו הא מ"מ לא הוי אלא גורם, אמנם **בש"מ** בשם **התו"ש** מבואר דגם לפ"מ דמבואר בגמ' דשאני התם דבידים עביד להו באמת הוי רק גרמי אלא דכונת הגמ' דא"א להביא מזה ראיה לכל גרמי דשאני התם דהוי גרמי על ידי מעשה ידיו, ובתוד"ה שאני נראה מבואר דהוי מזיק גמור וכמבואר ברמב"ן.

תוד"ה מחיצת – **הרמב"ן** בקונ' דד"ג כ' דמהא דאמרו ר"י ור"ש דפטור משום דאין אוסר דבר שאינו שלו, אין להביא ראיה דמודו לר"מ דדאין דינא דגרמי דאם לא כן אמאי לא אמרו דפטור משום דאין דנים דינא דגרמי, דאדרבה כיון דס"ל דלא נאסר, א"כ תו לא שייך כלל לדון האם חייב או לא, וכ' דאדרבה מהא דלא קתני דר"י ור"ש פוטרין משום דאין אוסר דבר שאינו שלו, נראה דבאמת לעיקר הפטור אי"צ להאי טעמא אלא דהאמת אמרו דגם אינו נאסר, אמנם נראה דבודאי לפי האמת רק מהאי טעמא הוא פטור, דהא מסיק דבמתני' הוא מזיק בידים ולא הוי רק גרמי.

בא"ד – **הרמב"ן** בקונ' דד"ג כ' דמה דאמרינן דהוי ר"מ הוא משום דלא מצינו אלא דר"מ הוא דמחייב כיון דאתיא כר"מ, ואע"ג דלא מצינו מי שס"ל דלא דיינינן, ועוד כ' דר"י ור"ש דאמרו דאין אוסר דבר שאינו שלו פליגי על ר"מ בהכל וגם במה דמחייב משום דינא דגרמי, [ויל"ע מנ"ל הא דפליגי בהכל, ואפשר מדלא אמרו דפטור וכמשנ"ת, אמנם גם זה רק להס"ד דבמתני' דכלאים הוי רק דד"ג, אבל למסקנא דחשוב מזיק בידים, על כרחך דמה דפליגי ר"י ור"ש הוא רק משום דאין אוסר דבר שאינו שלו וכמשנ"ת], ועוד כ' הרמב"ן דהא דמייתי הא דדן את הדין אע"ג דלא הוזכר שם דהוי ר"מ, [ולא נח"ל לומר משום דסתם מתני' ר"מ, דזהו רק דהוי גם לר"מ אבל לא דהוי דוקא ר"מ עיי"ש], הוא משום דרישא דהתם דמיירי לענין בכור אתיא כותי' עיי"ש, ועוד כ' דכיון דמחייב בטמא את הטהור על כרחך דהיינו ר"מ דקונס במטמא גם בשוגג, וזהו לשיטתו שנתבאר לעיל בתוד"ה טימא.

**ק' ב'**

גמ' אומר לו גדור – **בש"מ** בשם **הרמ"ה ורבינו יהונתן** כ' דהא דמוטל על בעל הגפנים לגדור יותר מבעל הזרעים הוא משום דמיירי דהגפנים אכתי אינם גדולים בשיעור דיאסרו משום התערובת וא"כ נמצא דרק הוא מזיק לבעל הזרעים, אמנם **בתוס'** מבואר דבעי להרחיק דלא יכנס עם מחרישתו בשדה חבירו וכ"כ **בעליות רי"ו ובתורי"ד** בב"ב, **וברמב"ן ובר"ן** בב"ב מבואר משום דחשיב דבעל הגפנים בא בתחומו של בעל הזרעים, וכן נראה ברש"י שם, ובתורי"ד שם כ' בשם **ר"י** דהגפנים הם שיונקים למרחוק.

תוד"ה אומר – **הרמב"ן** ועוד ראשונים בב"ב כ' בשם **תוס'** דבלא התראה לא יאסר כלל, כיון דאין כאן יאוש דאין כאן ניחותא דידי' כל זמן שאינו סבור שעליו לגדור, **ובעליות רי"ו** שם מבואר כתוס' הכא דאינו חייב אם לא התרו בו, **והרמב"ם** בפ"ז מכלאים הי"ז הביא דין זה בגפנים וזרעים של אחד ומשום דהדין להלכה דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו ושל חבירו לא הי' נאסר, ולפ"ד צריך לומר כהרמב"ן דבלא התראה לא נאסר דהא לא מיירי לענין חיוב תשלומין כלל, וכן **המהריק"ו** שם הביא דברי הרמב"ן, אמנם יל"ע דברמב"ן מבואר הטעם דאינו סבור דעליו לגדור יותר מעל בעל הגפנים וזה לא שייך ברמב"ם דהכל שלו.

בא"ד – מש"כ בשם ר"ת , הנה **ברמב"ן** ובעוד ראשונים בב"ב הביאו שיטה דס"ל איפכא דנקט ב' פעמים לומר דמצטרפים ב' הפעמים ולא אמרינן קמא קמא בטיל.

בא"ד – מש"כ דבמי פירות החמירו כ' **המהרש"א** לבאר כיון דהוי דאורייתא, והק' דלר"ת א"א לתרץ הכי דהא הכא מיירי בכלאים דגם הוי דאורייתא ובכל זאת אמר קמא קמא בטיל, וכ' דלדידי' י"ל דמיירי שם בלא הפסק ומשו"ה לא בטיל, ועיקר הקו' לשי' ריב"א דרק במה דגדל מעצמו לא אמרינן קמא קמא בטיל, **והפנ"י** כ' לבאר תי' התוס' דמי פירות שאני כיון דניכרים בתוך המים כיון דהם בצבע אחר.

בא"ד – מש"כ גבי מחצה על מחצה מבואר **בחי' רמ"ש** דגם אי לא מהני מחצה על מחצה היינו רק לענין דלא בטל הפסול בכשר בלא רוב, אבל הכא נמי לא בטל הכשר במחצה פסול, וא"כ נמצא דיש כאן כ' סאה כשרים מדאורייתא, וכיון דמ' סאה הוי רק מדרבנן א"כ לענין דרבנן אמרינן דבמחצה על מחצה גם בטל פסול בכשר.

תוד"ה חייב – **הרמב"ן** בקונ' דד"ג כ' דבכלאים איכא עירבוב והוי שינוי ואף דאפשר להפריד הגפנים מהתבואה ולא יהיה ניכר מ"מ עכשיו קרוי שינוי וניכר, משא"כ בשרץ דאין כאן שינוי כלל לא הוי היזק ניכר, ועוד כ' דאפשר דאתיא כר"מ דקונס שוגג אטו מזיד בהיזק שאינו ניכר, ואף דלא הזכירו אלא מטמא מדמע ומנסך מ"מ ילפינן מנייהו לכל היזק שאינו ניכר, **ובגה"ש** מבואר דאי ר"מ יקנוס בזה בשוגג, הוא תלוי האם מקיים כלאים הוי דאורייתא או דרבנן.

בא"ד – מש"כ דמי יודע אם הוכשרו, הק' **החת"ס** דגם בכלאים נימא דמי יודע אם נח"ל, וכ' דבכלאים הרי חזינן דהוא מקיים הכלאים, ורק דאמרינן דלמא לא נח"ל בזה, וא"כ אדרבה זה דלא נח"ל זהו מה שאינו ניכר, משא"כ בהכשר הרי עכשיו לא רואים שהוכשר וההכשר הוי דבר שאינו ניכר.

בא"ד – מש"כ דבעל הכרם גם מפסיד הק' **הגרע"א** מהא דמבואר בחולין מ"א א' דמנסך חייב היכי דאית לי' שותפות בגוי', ומבואר דאע"ג דנאסר גם חלק שלו מ"מ חייב על חלק חבירו, וכ' דאין לומר דהתם משכ"ל דיאסור חלק חבירו גם בלא חלק שלו וכגון דיערב עם יין נסך של אחר, משא"כ הכא דאוסר גם חלק שלו, דגם הכא משכ"ל דיאסור חלק של חבירו בלא חלק שלו כגון דיסכך גפנו של חבירו על תבואתו של חבירו, דגם בזה נאסר לר"מ וכמבואר בר"ש בכלאים, **ובתו"ג** בגיטין נ"ג א' כ' די"ל דדוקא שם דהוא מנסך היין א"כ בודאי לא אכפת לי' באיסור ומשו"ה קנסינן אבל הכא אינו חשוד דיאכל כלאים באיסור, **ובפרי יצחק** בח"א סנ"ח כ' דהאופן דנאסר על ידי יאוש בלא סיכוך לא משכ"ל אלא אם יש לו שותפות ומשו"ה לא קנסו.

בא"ד – בקו' **גה"ש** דדלמא ר"מ הוא דקונס שוגג אטו מזיד, כ' **בתורת האהל** למהרי"ל דיסקין בחי' על ב"ב דנראה כונת התוס' דהכא דנאסר גם הגפנים גם לר"מ אין לקנוס שוגג אטו מזיד, והיינו דגם אי נימא דבמזיד יש לקנוס, מ"מ בשוגג אין לקנוס הכא.

א) רש"י ד"ה צבעו כאור – **הרש"ש** מעיר על מש"כ רש"י דמשום דהוא מזיק בכונה לכו"ע ידו על התחתונה דמה צריך לזה, הא כיון דליכא שינוי משו"ה גם לר"מ אינו קונה הצמר וכמש"כ רש"י בד"ה נותן.

מתני' ואם היציאה וכו' – **בתור"פ** כ' דרש"י מבאר דרק מה שהוציא על הסמנים ועצים חשיב הוצאה, וכ' לחלוק על זה דגם מה שנוטל שכיר יום בשכרו חשוב הוצאה, וקבלן מקבל יותר משכיר יום ואת זה אין לו, אמנם **ברש"י** בב"מ קי"ז ב' ובע"ז ז' א' מבואר דגם הוא ס"ל דכפי מה שנוטל שכיר יום הוי בכלל הוצאה, **והש"כ** בסש"ו סק"ה **והפנ"י** כ' דגם ברש"י הכא נראה הכי מדכתב דנותן יציאה ולא שכר שלם, ומשמע דקצת שכר יש לו והיינו כפי שכיר יום, **והנ"י** הביא דברי רש"י דנותן הוצאה ולא שכר שלם, וכ' **דהרא"ה** כ' דנותן לו כפועל בטל, **והש"כ** שם כ' לומר דאין כונת הנ"י דהרא"ה חולק על רש"י אלא בא לפרש דבריו, **והרמב"ם בפה"מ** לא הזכיר דנותן לו גם דמי שכיר יום, **והה"מ** בפ"י משכירות ה"ד הביא על דברי הרמב"ם שם דברי רש"י בב"מ דגם דמי שכיר יום הוי בכלל הוצאה, **והב"י** בסש"ו כ' דהרמב"ם בפה"מ לא הזכיר דמי שכיר יום, ונראה דס"ל דשי' הרמב"ם דלא כרש"י דגם דמי שכיר יום הוי בכלל הוצאה, אמנם **הש"כ** שם כ' דמדברי הה"מ דהביא דברי רש"י נראה דס"ל דגם הרמב"ם מודה לרש"י וכ"כ להלכה, והנה במש"כ הרא"ה דנותן כפועל בטל, כ' **החזו"א** דמבואר דאינו נותן לו כפי שכר עבודתו אלא כפי שהי' בטל, וכ' לבאר דכיון דשינה ממה שהי' צריך לעשות אין לו ליטול שכר על מה שעשה, אלא דכיון דהי' יכול להרויח באותו זמן בדבר אחר א"כ זהו בכלל היציאות, ומשו"ה יש לו ליטול רק כפועל בטל, אמנם בפוסקים לא הוזכר דנוטל רק כפועל בטל.

רש"י ד"ה לצבוע – **הנ"י והרע"ב** כ' כרש"י, אמנם **התור"פ** כ' דכיון דשינה הוא קונה בעל כרחו של הבעלים וגם אם רוצה ליתן לו שכרו אינו יכול ועל כרחו הוי של צבע וכ"כ **הריטב"א** בע"ז ז' א', **ובתיו"ט** כ' בשי' רש"י דלא קני לי' לגמרי כיון דלא נתכוין לזכות בו, **ובשו"ת מהרי"ל דיסקין** בקו"א אות רל"ח כ' דשי' רש"י דיכול לומר הבעלים דנח"ל במה ששינה וא"כ לא נעשה גזלן.

רש"י ד"ה רבי יהודה – מש"כ רש"י דהוי קנס מבואר **ביש"ש** דאי לא הי' קונס הי' מודה לר"מ דקונה הצמר ואין לבעלים אלא דמי צמרו, וכך מבואר **בראב"ד** לעיל צ"ה א', **והש"כ** שם בסק"ו חולק דגם בלא קנס אינו קונה בשינוי וכמו דנראה פשטות הגמ' לק' ק"ב ב' דר"י ס"ל דשינוי אינו קונה, וכמו שביארו התוס' לעיל צ"ה ב' אמאי באמת אינו קונה בשינוי, ומבואר בדבריו דמה דידו על התחתונה זהו משום קנס וכן מבואר **מהתיו"ט**, ויל"ע אמאי מעיקר הדין לא יהיה הדין הכי דידו על התחתונה, **ובפנ"י** לק' ק"ב ב' מבואר דמעיקר הדין יכול הצבע לומר דהוא יטול הצבע לעצמו מהצמר [אם יש שבח סמנים על גבי הצמר], כיון דלא השביח בשליחות בעל הצמר ורק משום התקנה אינו יכול לומר הכי, **והה"מ** בפ"י משכירות ה"ד כ' דשי' רש"י דביד הבעלים ליתן לו הצמר ופירש בדמיו וסיים דצ"ע, וכ' **התיו"ט** דכונתו לדברי רש"י כאן, דרק משום קנס יכול הבעלים ליטול הצמר וליתן לו היציאה או השבח, אבל אם רוצה יכול לומר לו טול הצמר, ועיין עוד לק'.

בא"ד – **המהרש"א** מק' על סוף דברי רש"י דאטו בשופטני עסקינן דיתן לו כל שכרו במקום היציאות, וכ' דמשכ"ל דיוציא בצבע השחור יותר ממה שפסק לו בשכרו שיצבעו אדום שהוא סבור שיוסיף לו על שכרו בצבעו שחור, ולזה כ' רש"י דסגי שיתן לו דמי שכרו, **ובמהדו"ב** כ' דמשכ"ל כגון שקצץ עמו דיהיה שכרו שליש מהשבח, וא"כ משכ"ל דהיציאות היו יותר משליש מהשבח, ועוד כ' דמשכ"ל כגון שקצץ עמו בסך קצוב על כל ההוצאות ובתוך כך נתייקר הצבע משעת השכירות.

ב) תוד"ה אם – משה"ק דברישא לא משכ"ל דיהיה השבח יותר משאם הי' משביח כמו שאמר לו, כ' **בש"מ** בשם **תו"ש** דמשכ"ל דבשעת התנאי הי' שוה קצת ואח"כ הוקר הצמר הצבוע, דגם צבע כעור הוי יותר מצמר צבוע טוב לפי שעת השכירות, אמנם כ' דלא מסתבר דניזיל בתר שעת התנאי, אלא דכיון דאח"כ הוקר א"כ גם מה שיש לבעלים ליטול הוא לפי מה שראוי להיות לפי שעת היוקר, **ובדרישה** סק"ו כ' בשי' הרא"ש והטור דס"ל כהירושלמי להלכה וכמשי"ת, דמשכ"ל שיהיה השבח בכעור יותר באופן שכ' בתו"ש שהוקר הצמר צבוע בשעת העשי', **ובנתה"מ** סק"ו כ' דמשכ"ל כיון דהצבע של שיורי הצבע עולה מעט, א"כ משכ"ל דיהיה השבח בזה יותר מאם הי' צובע בסמנים טובים דהם יקרים והוי השבח בהם פחות דההפרש בינם לשבח שעל ידם הוי פחות מההפרש שבין השבח לצמר של שיורי הצבע.

בא"ד – **הסמ"ע** כ' דלפי שי' ר"י בירושלמי על כרחך דגם מה שהוציא אין לו לצבע קודם שנוטל הבעלים מה שהי' ראוי להיות לו אם הי' משביח כפי מה שהתנו, דאי לא נימא הכי א"כ אמאי כ' דהוא נוטל פחות מכל יורד, אמנם **הש"כ** בסק"ה כ' דאין הכרח מזה דיורד נוטל גם כפי מה שנוטל שכיר יום וזה הוי בכלל היציאה, וא"כ אפשר דרק דמי שכיר יום אינו נוטל כל זמן דלא קיבל הבעלים מה שהי' ראוי להיות לו, אבל מה שהוציא יציאות אפשר דזה נוטל בכל ענין.

בא"ד – **בבי' הגר"א** סק"ה כ' דאף דמבואר בתוס' דלפי המבואר בירושלמי נמצא דהוא נוטל פחות מכל יורד, מ"מ גם יש לו עדיפות משאר יורד, דבשאר יורד גם אם השבח יותר מדמי קבלן מ"מ אין לו אלא כפי שכיר יום, אבל הכא באם יהיה יותר על השבח כפי דמי קבלן וכפי מה שהתנה עמו בזה יטול כפי מה שהתנה עמו וכמבואר בתוס' דאם שוה כ"ה בזה נוטל י' מנים הגם דשכיר יום אינו נוטל כ"כ, אמנם כ' **דהרא"ש** חולק בזה וס"ל דלעולם אינו נוטל יותר משכיר יום, ועיין עוד בסמוך.

בא"ד – שי' **ה"ר אלחנן** מבוארת **בש"מ** בשם **תו"ש ובהג"א**, דהצבע יש לו יציאות של ה' מנים, וזה נוטל לעולם לפני שנוטל הבעלים השבח, ובאם שוה ט"ו מנים נוטל הבעלים י' מנים כפי שווי הצמר והסמנים והצבע ה' מנים כפי מה שעולה יציאותיו, ואם שוה יותר עד כ' מנים נוטל הבעלים כיון דזה השיעור שהי' לו אם הי' משביח לפי מה שהתנו, ואם שוה יותר מכ' מנים מבואר בהג"א דעד כ"ה מנים יטול הצבע כיון דזה הי' ראוי להיות לו לפי מה שהתנו, [ובתו"ש כ' הלשון דשמא הוי הכי], והיותר על כ"ה מנים הוי של בעלים, ובאם הי' היציאות יותר מה' מנים מבואר בהג"א דזה אינו נוטל כיון דאם הי' עושה כפי מה שהתנו לא הי' היציאות אלא ה' מנים, [**ובבי' הגר"א** שם מבואר דלפי השיטות דס"ל דהכא הוי ככל יורד, א"כ גם מה שהוציא יותר יש לו ליטול לפני שהבעלים מקבל בשבח כמו כל יורד דקודם הוא נוטל כפי היציאות], **והש"כ** בסק"ה כ' הכי להלכה דבאם יש יותר ממה שראוי הי' להיות לבעלים בשבח לפי מה שהתנו, בזה נוטל הצבע עד כפי דמי הקבלנות שהתנו, וכ' דגם רש"י דכ' דאין לו אלא כפי שכיר יום, י"ל דמיירי באופן דלא ידוע כמה הי' השבח באם הי' משביח לפי מה שהתנו, ומשו"ה אין לו ליטול כפי מה שהתנו כלל, אמנם **החזו"א** כ' דהראשונים דלא הזכירו זה נראה דס"ל דלעולם אין לו אלא כמו יורד ולא יותר, וכ"כ להלכה.

שי' **רש"י** דהצבעו נוטל כפי כל יורד דעלמא וכמשנ"ת, **והתוס'** הביאו דברי הירושלמי וביארו כשי' ר"י וכמבואר בתוס', **וברא"ש** מבואר דכך הוא הדין להלכה כפי שי' ר"י בירושלמי, **והנ"י** הביא דברי הרא"ש וכ' **דהרא"ה** חולק, **וברמב"ם בפה"מ** מבואר כרש"י דאין לו אלא כיורד, ובפ"י משכירות ה"ד סתם כמתני' **והה"מ** הביא דברי רש"י, וכ' **הב"י** בסש"ו דס"ל דכך הוא גם שי' הרמב"ם, **והטור** בסש"ו כ' כהרא"ש, **והשו"ע** בס"ג סתם כהרמב"ם, **ובנו"כ** מבואר דס"ל כרש"י, **והרמ"א** כ' כהטור דקודם יש לו לבעלים ליטול השבח כפי מה שהי' ראוי להיות לו אם הי' משביח כמו שהתנו, **והיש"ש והש"כ** בסק"ה כ' להלכה כרש"י, **והנתה"מ** בסק"ו כ' דכמו דמצינו דהיכי דהתנה אם אחר שישביח לו הממון ולא השביח דאם הי' בידו הוא חייב ליתן לו השבח וכמבואר בסוגי' בב"מ ע"ג ב' עיי"ש, א"כ גם הכא כיון דהתנה עמו שישביח א"כ צריך להיות דחייב לו כפי מה שהי' ראוי להשביח, וזהו כמו שכ' הרמ"א, וכ' יותר דבאם יהי השבח שיותר על דמי הצמר והסמנים פחות ממה שהי' ראוי להשביח אם הי' עושה כפי מה שהתנו דבזה יצטרך הצבע לשלם מביתו, אך כ' דאפשר דהכא כיון דלא התנה עמו עד מתי ישביח ואכתי עוד אפשר להשביח כפי מה שהתנו בצמר אחר, א"כ בזה אין לו ליטול אלא מהצמר עצמו שנתן לו עיי"ש.

ג) **הרמב"ם** בפ"י משכירות ה"ד כ' דאין בעל הצמר יכול לומר לו דיתן לו דמי צמרו ויטול הצמר לעצמו, וכ"כ **הטושו"ע** בסש"ו ס"ג, **וביש"ש** כ' דעל כרחך מיירי הרמב"ם באופן דהצמר שוה עכשיו פחות ממה שהי' שוה בשעה שנתן לו בלא הצבע כלל ועכ"פ אינו שוה יותר, דאם שוה יותר א"כ אמאי לא יטול הצבע את הצמר וירויח הדמים היתירים על דמי הצמר, וכ' לחלוק על הרמב"ם דאמאי לא יוכל לומר לו דיטול דמי הצמר כיון דמה דתקנו דידו על התחתונה זהו לטובת הבעלים, א"כ היכי דלא ירצה יהיה הדין כמו עיקר הדין, דיהיה לצבע הצמר ויתן לו דמי הצמר, **והש"כ** בסק"ו כ' דגם מעיקר הדין אין הבעלים יכולים לומר לו דיטול הצמר כיון דאינו קונה הצמר, [ונתבאר לעיל דהם חולקים האם מעיקר הדין הי' לו לקנות בשינוי], וכ' הש"כ לבאר דברי הרמב"ם דמיירי דהצמר שוה עכשיו יותר, ומ"מ רוצה הבעלים דיטול הצמר לעצמו ויתן לו דמיו משום דאינו רוצה לטרוח במכירת הצמר, **והקצוה"ח** בסק"ו כ' דזה ודאי דאין הבעלים יכולים לומר דיתן לו דמים דלא גרע הצבע ממזיק דיכול ליתן שוה כסף, וגזלן בודאי אינו כיון דס"ל דמשנה מדעתו של בעלים אינו גזלן להלכה, אמנם לכאורה מבואר בש"כ דזה גופא כ' הרמב"ם דאין הבעלים יכולים לומר דיהיה לו דין גזלן ומשום דלא ס"ל כר"מ, וכ"כ **בחזו"א** דבאם הי' הבעלים יכולים לומר לו דרוצה דמי הצמר על כרחך דהי' לו דין גזלן ולא מזיק, דהרי כיון דהצמר שוה עכשיו יותר א"כ נמצא דאין כאן היזק, וכל מה דיכול לתובעו הוא על כרחך רק מדין גזלן וזה בא הרמב"ם לומר דאינו יכול, אמנם באמת לשון הרמב"ם דאינו יכול לומר דאינו רוצה בתקנה זו, ונראה דהוי רק משום תקנה ועל זה מק' דמעיקר הדין אינו יכול לומר, **והקצוה"ח** כ' לבאר דהרמב"ם בא לומר דאין הבעלים יכול לומר לו דיטול צבעו כמו כל יורד דיכול לומר לו טול עציך ואבניך, אלא הדין דצריך ליתן לו יציאות או שבח כמו כל פועל, דהתקנה היתה לתרוייהו, **והנתה"מ** בסק"ז כ' דבכה"ג גם ביורד אינו יכול לומר לו טול צבעך כיון דא"א להסיר הצבע מהצמר.

**הראב"ד** שם השיג על הרמב"ם דאין לזה טעם, **והה"מ** כ' לומר דכונת הראב"ד דזה פשוט ולא הי' צריך לכתוב זה, **והיש"ש** כ' לומר דהשגת הראב"ד דבאמת אינו יכול לומר הכי וכמשנ"ת דיכול לומר דנעמיד על עיקר הדין ויהיה הצמר שלך ותן לי דמים, **והקצוה"ח** שם כ' לבאר לשיטתו דס"ל דיכול לומר לו טול צבעך ואי"צ ליתן לו דמי פועל, **והנתה"מ** שם כ' לבאר דיכול בעלים לומר דיהיה לו זכות בשבח עצמו כיון דהשביח בצמר, וא"כ נמצא דהם שותפים בצמר, ומעתה יאמר הבעלים דאמאי יטול הוא הצמר ויתן לצבע דמי יציאה, אדרבה יטול הצבע הצמר ויתן לו הדמים כיון דהם שותפין ואיכא דין דגוד או איגוד, **והאהא"ז** שם כ' לבאר דהשגת הראב"ד דמה דאינו יכול לומר לו דיטול צבעו הוא משום דא"א, וא"כ יכול לומר לו עכ"פ דאם הוא רוצה את צבעו א"כ הוא נותן לו הצמר ויתן לו דמי הצמר, וכל זמן דאין הצבע מוכן לזה יכול לומר לו דא"כ אין לו צבעו, דהוא מעמיד לו הצבע באופן זה ואין לו זכות ליותר מזה, **והאו"ש** כ' לבאר השגת הראב"ד על סוף דברי הרמב"ם ונתבאר לעיל צ"ח ב' באות א'.

**בראב"ד** בחי' מבואר דאם נאנס הצמר צריך ליתן לו יציאות כיון דהשביח לבעלים, וכיון שאינו גזלן אינו חייב באונסים, ונראה דמבואר בזה דלא כהקצוה"ח והאהא"ז דלהראב"ד יכול לומר לו טול צבעך דא"כ אמאי צריך לשלם לו כשנאנס.

**קא' א'**

גמ' הנותן עצים לחרש וכו' – **התור"פ** במתני' כ' דיש להוכיח מהכא דדמי יציאה הוי גם דמי שכיר יום דהא הכא ליכא יציאות אלא מה שטורח, וכ' דיש לדחוק דיציאה היינו מה שנתקלקלו לו כלי עבודתו.

גמ' כסא כעור – **הנ"י** כ' דאע"ג דלעיל מבואר דכעור היינו ע"י כפרא דודי והכא לא שייך זה, זהו משום דלעיל מיירי בצמר ושם לא שייך כעור באופן אחר דאם רק לא קלט הצבע טוב אמרינן דזה מחמת הצמר, משא"כ הכא הוי מחמת עשיית החרש ומשו"ה בכל אופן יש לו דין דנוטל רק יציאה.

ד) גמ' יש שבח סמנים וכו' – **בתורי"ד** מביא מחלוקת רבי ורבנן בפסחים כ"ה ב' אי יש שבח עצים בפת, דהאם נאסרת הפת כשאפאה בעצים אסורים, וכ' דלרבי דאיכא שבח עצים בפת א"כ כל שכן דיש שבח סמנים בצמר, וספק הגמ' הוא אליבא דרבנן דאין שבח עצים בפת האם זה דוקא שם דאין השבח ניכר, אבל בסמנים דניכר יש שבח, או דגם בסמנים אין שבח דהרי בזמן שהוא צובע מתבער הצבע ונקלט בצמר ודמי לשבח עצים.

גמ' שם – **במחנ"א** דיני משיכה ס"ו מבואר דאם יש שבח סמנים א"כ כדי שיזכה בזה בעל הצמר בעי שיעשה קנין בצבע, ולא סגי בזה דהוי על גבי הצמר, אבל אם אין שבח סמנים א"כ הוי של בעל הצמר ממילא וכן נראה מבואר **בנתה"מ** סש"ו סק"ג, אמנם **בשע"י** שער ג' פכ"ה כ' דאין לחלק בזה דהא אין כאן ספק במציאות, אלא האם כהאי גונא חשיב דיש כאן סמנים בפנ"ע או דהוי שבח בצמר, וא"כ אין בזה נפ"מ לענין האם בעי קנין לצבע או לא, וכ' לבאר דלכו"ע הוא זוכה בזה משום דנעשה טפל ובטל לצמר עצמו, כל זמן דאין דעת הצבע לשייר לעצמו הצבע.

גמ' אילימא דגזל סמנים – מבואר ברש"י דהספק לפ"ז הוא כמו דמבואר הספק בסמוך, וכ"כ **בש"מ** בשם **גאון**, אמנם **בתור"פ ובראב"ד ובש"מ** בשם **רבינו יהונתן** מבואר דלפ"ז ספק הגמ' האם צריך להחזיר לו רק סמנים או כולי' שבח, ועל זה מק' הגמ' דכיון דקונה בשינוי א"כ אין משלם אלא דמי סמנים, [ויל"ע אמאי למאי דמסיק דגזל סמנים שרויים לא מבעי הכי, ובתור"פ מבואר דאם יש שבח בעי ליתן לו דמי הצבע וי"ל דאחר דכבר הוי צבע שוה יותר מסמנים וזהו הספק דאי יש שבח א"כ הרי הוי הצבע של נגזל וזה שוה יותר מסמנים וצריך ליתן לו כפי דמי צבע, אמנם בראב"ד לא נראה הכי], **ובמהדו"ב** כ' דממש"כ התוס' בד"ה דזל דמ"מ מיירי דגזל סמנים שרויים דאל"כ קונה בשינוי נראה כהתור"פ דאי נימא כרש"י א"כ הרי בגמ' מבואר דברי התוס' דעל זה מק' הגמ' דקונה בשינוי, אבל לפ"ד התור"פ רק מבואר בגמ' דמשו"ה אין לו לשלם יותר.

גמ' דגזל סמנים שרויים וצבע בהו – **הפנ"י** מק' אמאי בכהאי גונא לא חשיב שינוי הא נשתנה שינוי הגוף ושינוי השם, ואין לומר דהוי שינוי החוזר דזהו רק לגבי הצמר אבל לגבי הצבע הרי א"א להחזירו לכמות שהי', **ובמרכה"מ** בפ"ג מגזילה ה"י כ' דלא חשיב שינוי דבעינם עומדים על הצמר ומעיקרא צבע והשתא צבע, **ובאו"ש** שם כ' דכיון דזהו קיומם של הסמנים דצובעים בהם משו"ה לא חשיב שינוי.

גמ' לית לך גבאי וכו' – **בראב"ד ובמאירי** נראה דהס"ד היתה דחשיב מים אדומים בעלמא ולא חשיב גזילה על צבע עיי"ש.

תוד"ה הא – **היש"ש** לעיל צ"ח א' כ' דמדברי התוס' כאן נראה דבגוזל וזרק מטבע לים דהדין דבעי השבה, מ"מ יכול לפטור עצמו בזה שיתן לו דמי בר אמוראה ואי"צ הוא בעצמו ליתן שכר לבר אמוראה ולהעלותו מהים, **והש"כ** בסשפ"ו סק"ח חולק עליו וכ' דהתוס' הכא מיירו דאינו מקפיד שיעביר הוא בעצמו הצבע, ואה"נ דאם מקפיד יצטרך להסיר הצבע, [ונראה דמבואר מדבריו דאי אמרינן דאין שבח סמנים בצמר, א"כ גם אחר שיוציא לא יוכל לומר לו הרש"ל, דא"כ הרי ממנ"פ אי נח"ל ליטול השכר ולהוציא בעצמו גם אם אין שבח סמנים יפטר בזה דאינו תובעו יותר, ואם אינו רוצה א"כ גם אם יש שבח לא יפטר בהכי].

גמ' וקא מהדר לי' ניהלי' – **בש"מ** בשם **הרמ"ה** כ' דאף דקונה הצמר בשינוי מ"מ יכול להחזיר לו הצמר והסמנים, והוכיח מזה דגם אחר שקונה בשינוי מ"מ יכול להחזיר לו הגזילה ואין יכול הנזגל לתבוע דוקא דמים, אמנם **באו"ש** בפ"ג מגזילה ה"י כ' בשי' הרמב"ם שם דס"ל דאם יקנה הכא הצמר בשינוי א"כ לא יוכל להחזיר לו הצמר והצבע, כיון דלא הוי כעין שגזל, א"כ יכול לומר דהוא רוצה את הצמר והסמנים כעין שגזל, וכ' דמה דמבואר הכא בגמ' דיכול לומר הוא משום דקאי בצביעה שאפשר להעבירה ע"י צפון והוי שינוי החוזר וס"ל דאינו קונה משום זה ומשו"ה יכול לומר לו הרש"ל, וכ' דמדברי **הסמ"ע והש"כ** בסשס"ג סי"א מבואר כשי' הרמ"ה דגם אם קונה בשינוי יכול להחזיר לו הצמר והצבע וכ' דס"ל דהצמר מחזיר לו מדין תשלומין, וממילא מקיים השבה בסמנים דחוזר אליו גם הסמנים, ועיין **במרכה"מ** שם דמבואר דגם אם קונה הצמר בשינוי מ"מ הצבע אינו קונה.

גמ' דזל ציבעא – **הרמב"ם** בפ"י מגזילה הביא לאוקימתא זו, ומיהו לא כ' דמיירי באופן שגזל אלא דצבע צמר של אחר בצבע של האחר, וכן **במאירי** מבואר דלא מיירי בדרך גזילה אלא דכ' דגם בדרך גזילה איכא להספק, **ובאו"ש** שם כ' דהרמב"ם ס"ל דאם הי' בדרך גזילה א"כ בודאי לא הי' יכול להחזיר גם אם יש שבח סמנים ומשום דכבר קנה בשינוי וכמשנ"ת, אמנם **במרכה"מ** שם כ' דגם להרמב"ם נעשה גזלן דכיון דצבע שלא כרצון הבעלים נעשה גזלן, ויל"ע דהא קיי"ל דמשנה מדעת בעלים אינו גזלן.

**הגרע"א** בגה"ש מק' דאמאי לא מוקי בגמ' דצבע צמר דידי', ומיירי דהוזל עכשיו הצמר דאינו שוה צמר צבוע אפילו כמו שהי' שוה סמנים בשעת הגזילה, ומשו"ה אי יש שבח סמנים נח"ל לומר לנגזל שקול הצמר עם הסמנים, **ובמרחשת** בח"ב סכ"ב אות ג' כ' לומר דכיון דאין הצמר של הנגזל ואינו יכול לזכות לו הצמר בע"כ, א"כ אינו יכול לומר לו הא מנח קמך לגבי הסמנים, דרק אגב הצמר יכול לומר לו הא מנח קמך, ובלא הצמר אף אם מעמיד לו הסמנים עם הצמר אינו יכול לומר הכי דמ"מ אין לו הסמנים.

גמ' דצבע בהו קופא – ברש"י מבואר דגם לפ"ז מיירי בגזל, אמנם **בבעה"מ ובראב"ד** בחי' מבואר דלא מיירי בגזל [ומבואר בבבעה"מ דמיירי דדחף הצמר דבלאו הכי נעשה גזלן במה שלוקח וכמו לעיל בזורק מטבע], דא"כ לא הי' נפטר בחזרה זו דבעי השבה מעליתא, וכ' הבעה"מ דמה דיכול לומר לו דהא מנח קמך הוא משום דדמי לזורק מטבע לים דיכול לומר לו הא מנח קמך, ועיין משנ"ת בזה לעיל צ"ח א' בתחילת אות א', והתוס' כ' דאם אינו שוה א"כ גם משום מזיק יש לחייבו.

**ובבעה"מ** כ' דהגמ' הכא לא אתיא למאן דדאין דינא דגרמי, דלהלכה דדנים דינא דגרמי חייב בזה, וכ' **המלחמות** דמשו"ה לא הביא הרי"ף אוקימתא זו דלהלכה חייב בזה, **ובנ"י** כ' על הגמ' דזל ציבעא דמשום דינא דגרמי יש לחייבו, **והש"כ** בשס"ג סקט"ז העיר דכיון דבשעה שצבע לא הי' זול א"כ לא הזיקו, וכ' דאפשר דהנ"י מיירי דזל ציבעא כבר בשעת צביעה, **ובאו"ש** כ' דלפי המבואר דשי' הרמב"ם בזל ציבעא דלא מיירי בגזילה על כרחך דמיירי דהי' זול בשעת הצביעה דאל"כ אין לחייבו משום מזיק וכמש"כ הש"כ, וכ' דמבואר ברמב"ם דאין לחייבו משום דינא דגרמי דא"כ הרי גם אם יש שבח סמנים יהיה חייב משום גרמי.

גמ' רבינא אמר וכו' – **בש"מ** בשם **הר"מ מסרקסטה** כ' דה"ה אם גזל צמר מאחד וסמנים שרויים מאחר, ובא קוף וצבע לצמר בסמנים, והחזיר הצמר לבעלים, דאם יש שבח סמנים א"כ יש לבעל הסמנים לתבוע הצבע מהנגזל, ואם אין שבח סמנים יש לו לתבוע הסמנים מהגזלן, ויל"ע דאמאי לא יוכל לתבוע מהגזלן מדין רצה מזה גובה רצה מזה גובה.

תוד"ה או – **בש"מ** כ' בשם **הר"מ מסרקסטה** דאי איכא שבח ממון א"כ באמת יוכל לתבוע ממנו כמו דיורד יכול לתבוע, וכן מבואר **במאירי** דכ' דאם יש שבח סמנים בצמר חייב אע"פ שלא נתעלה הצמר בדמים מ"מ הוא מושבח ועמד מצד המראה והרי הן כאילו אצלך בעין, ואם אין שבח סמנים בצמר אומר לו הואיל ולא נתעלה בדמים אין לך אצלי כלום, **ובמהדו"ב** כ' בתוס' דהי' פשוט להם דאיכא שבח ממון דאי לאו הכי גם אם איכא שבח סמנים בצמר לא יהיה חייב לשלם לו.

בא"ד – **הרא"ש** כ' כתי' הראשון של תוס' וכן הביאו **הנ"י** וכ"כ **היש"ש**, וכ' דלפ"ז היכי דאחר יתחוב לפי פרה של חבירו יהיה הבעלים פטור, **והש"כ** בסשצ"א סק"ב כ' לומר דהוי ספיקא דדינא אם כהתי' הראשון או כהתי' השני.

בבי' תי' התוס' הראשון כ' **בשע"י** שער ג' פכ"ה בד"ה ובעיקר ובד"ה ומעתה, דהחיוב בנהנה לא הוי על עצם מה דנהנה מחבירו, אלא הוי על ההשתמשות בממון חבירו, וע"י שנהנה יש לו השתמשות בממון חבירו וזה מה דמחייבו כפי שויות ההשתמשות, ולפ"ז כ' דמשו"ה בעי מעשה דידי' או דבהמתו, דבלא זה אף דנהנה משל חבירו מ"מ אינו חשוב דמשתמש בשל חבירו אלא דבא לו ההנאה ממילא, ובאם נהנה גופו לעולם חשיב כמו דמשתמש בשל חבירו, דבכהאי גונא עצם המעשה נחשב להשתמשות דידי' וגם אם לא נעשה על ידו, וכ' לומר דכל דברי התוס' דנהנה גופו הוי רק באכילה, אבל בהנאת ריח וכדומה דליכא כלוי הדבר במה שנהנה הוא בזה לא יהיה חייב גם בהנאת גופו, ועיי"ש שדימה זה לדיני איסור דגם תלוי בזה, **ובחי' הגרש"ש** סי"ט אות ח' כ' לבאר אי נימא דבלא חסרון אין חיוב נהנה, דרק היכי דהוי על ידי מעשה שלו או דבהמתו מתייחס החסרון אליו ומשו"ה יש לחייבו על ההנאה, אבל אם לא הוי על ידו בזה חשיב כמו דנעשה החסרון גם בלא הנאתו, ורק דאחר שנעשה החסרון בא אליו הנאה ממילא אבל לא חשיב דיש כאן חסרון להנאתו שלו.

**בש"כ** שם **ובמחנ"א** בדיני נזקי ממון ס"ב כ' דהיכי דאיכא יורד דמשביח על דעת ליטול יציאות ושכר, בזה גם חייב הנהנה ומשו"ה במתני' חייב ליתן לצבע יציאות גם אי נימא דאין שבח סמנים בצמר, והגם דליכא מעשה דידי' או דבהמתו דמ"מ איכא כאן יורד, **ובחי' הגרש"ש** שם עמד בזה דאמאי הוי סיבה לחייבו, ובאות ט' שם כ' די"ל דהיכי דאיכא יורד דמשביח בשבילו חשיב כמו דנעשה מעשה זה לצורך הנהנה ומשו"ה יש לחייבו ולפמשנ"ת דמה דבעי מעשה דידי' או דבהמתו הוא משום דיחשב דנעשה החסרון בשביל ההנאה ולא הוי הנאה שבאה ממילא, אלא דהעיר דא"כ גם אם אחר יעשה דבר שמהנה בשבילו יהיה חייב, ובש"כ מבואר לאו הכי דכ' דאם אחד יהיה תוחב לפי בהמתו יהיה פטור לפי תי' זה וכמשנ"ת.

**בשע"י** שם כ' דלהצד דאין שבח סמנים בצמר, א"כ באם יזיק רק להצבע לחוד בלא היזק בגוף הצמר גם יהיה פטור, דכמו דלא חשוב ריוח לחייבו לשלם על זה הכא נמי לא יחשב מזיק על זה, וכ' לומר כל מה דמבואר לעיל צ"ט א' דאי אומן קונה בשבח כלי א"כ זוכה בשבח שבא על ידי הסמנים זהו רק להצד דיש שבח סמנים בצמר, אבל אי ליכא שבח סמנים בצמר א"כ כמו דמבואר הכא דאין לחייב משום נהנה, אמנם **בפוסקים** שהק' על הרא"ש שכ' דאי אין שבח סמנים בצמר אינו קונה בשבח כלי, דזה נסתר מהגמ' לעיל וכמשנ"ת שם באות ג' מבואר דס"ל דגם אם אין שבח סמנים בצמר יש לנו לומר דקונה בשבח כלי, והשע"י כ' לישב בזה קושיתם על הרא"ש, דעל כרחך דסוגי' התם אתיא להצד דיש שבח סמנים בצמר.

בא"ד – **המחנ"א** שם כ' לישב קו' התוס' דאין חיוב על נהנה היכי דהוי שלא מדעתו ויכול לומר דלא נח"ל בהאי הנאה, והא דתחב לו חבירו חייב מיירי דיכול לאהדורי ומדלא מחזיר מוכח דנח"ל, וכן כל היכי דעומד לכך נימא דחייב גם אם יבוא לו ההנאה בלא מעשה דידי' או דבהמתו, וכ' דיותר מזה מבואר בתוס' בחולין קל"א א' דאם אוכל מתנות כהונה אינו חייב משום משתרשי כיון דיכול לומר דהייתי מתענה, וא"כ כ"ש דיכול לומר דלא נח"ל, אמנם יל"ע דא"כ לעולם יאמר בנהנה דהייתי מתענה, **ובקצוה"ח** סרמ"ו סק"ב כ' דמש"כ תוס' שם דיכול לומר דהייתי מתענה זהו רק לגבי חיוב משום משתרשי דבזה אמרינן דכיון דהי' מתענה א"כ נמצא דלא נוסף לו ממון, משא"כ בדין נהנה לא מהני דהי' מתענה דמ"מ הרי נהנה, ובמתנות כהונה אין לחייבו אלא משום משתרשי ולא משום נהנה וכמו דא"א לחייבו משום מזיק, והא דאינו חייב הכא מדין משתרשי כיון דהושבח בדמים מבואר **בשע"י** שם דלא אמרינן דין משתרשי אלא בשבח בכמות או איכות אבל בשבח של יוקרא ליכא דין משתרשי, ועיין **בראב"ד** שכ' דאי אין שבח סמנים בצמר א"כ הוי כיוקר וזול ואומר דמשמיא הוא דרחימי עלאי.

**התו"ח** כ' דגם איכא נפ"מ בגזל צמר וצבעו מצבע של עצמו האם חייב הנגזל לשלם לו דמי הצבע, אלא דכל זה הוא רק אי שינוי החוזר לא קני והדין דחוזר הצמר, אבל אי נימא דשינוי החוזר קונה א"כ הרי רק דמים משלם הגזלן ואין נפ"מ, ומשו"ה לא אמר בגמ' האי נפ"מ, אמנם **הש"כ** בסשס"ג סקי"ד כ' דגם אי לא קני ומחזיר לו הצמר, יכול לתבוע ממנו היציאות גם אם אין שבח סמנים בצמר משום דין יורד.

ה) גמ' ת"ש וכו' – **הש"כ** בסשצ"ב סק"ב מעיר לפי התי' הראשון בתוס' דבאמת חשיב הנאה מה שצמרו מעולה בדמים ורק דאינו חייב משום נהנה דבעי מעשה דידי', דא"כ מה מק' הגמ' מערלה הא שם יש לאסור כיון דיש לו הנאה, **ובק"ש** אות ק"נ כ' דזה סיבה רק לאסור הבגד לבעלים, אבל לא מלהינות בו שאר בנ"א, וממה דאמר ידלק נראה דאסור בהנאה לכל העולם.

גמ' הנאה הנראית לעינים – **התור"פ** מק' דנילף מערלה דחזותא מילתא היא, וכ' דממונא מאיסורא לא ילפינן, והק' על לשון הגמ' דהנאה הנראית לעינים, דהוה להגמ' לומר דשאני התם דאיכא קרא וכמו דאמר בסמוך גבי שביעית, וכ' דביאור דברי רבא דשאני ערלה דהחמיר הכתוב בכל הנאה של מראה וגם בהדלקת הנר וכמו דפי' רש"י, והנה מתחילת נראה דמה דאסור בערלה אחר הקרא הוא משום דלגבי ערלה חשבינן דחזותא מילתא דאי לאו הכי מה שייך למילף מערלה לחיוב ממון, אמנם לפי סו"ד יל"ע האם כיון דהחמירה תורה בכל הנאה זה סיבה רק דלא נוכל למילף לעלמא או דזה סיבה דאף דלאו מילתא מ"מ אסרה תורה, ולשון **הרשב"א** בע"ב דחזותא לאו מילתא וטעמא גבי ערלה משום דהנאה הנראית אסרה תורה, **ובתוס' הר"ש משנ"ץ** בפסחים כ' דגבי ערלה אסרה תורה אע"ג דלא חשיב הנאה, **ובשו"ת הר"ן** ס"ע כ' דאי חזותא מילתא א"כ חשבינן כאילו גוף הסמנים נמצאים בצמר, וכ' דמ"מ לפי מה דאמרינן דשאני ערלה דהנאה הנראית אסרה תורה, א"כ לא חשיב דכאילו האיסור בעין אלא דגרמת הנאה הוא שאסר קרא, ולשון **התורי"ד** דקמ"ל דחזותא מילתא, וכ"כ **בשעה"מ** בפ"ג מחו"מ הי"א, [ועיי"ש שהביא דברי שו"ת הר"ן מש"כ שם לענין זוז"ג לראיה לדבריו, וצ"ב דלא הביא דברי הר"ן בענין זה דמבואר דלא זהו מה דגלי קרא].

ולגבי שביעית כ' **התוס'** בע"ב בד"ה שהנאתן דמקרא ילפינן דחזותא מילתא, וכן נראה **בתור"פ** שהק' דנילף משביעית וכ' דממונא מאיסורא לא ילפינן, אמנם **בתוס'** בסוכה מ' א' הק' על רש"י רק להצד דיש שבח סמנים על גבי הצמר, וא"כ מבואר דמה דמרבים לאסור לאו היינו דלענין שביעית חשוב דחזותא מילתא, וכן **הגרע"א** העיר על התוס' בע"ב דהגם דמרבים דאסור בשביעית מ"מ לאו היינו דחזותא מילתא, וזהו כשי' הראשונים גבי ערלה דהרבוי לא הוי דלענין זה אמרינן חזותא מילתא.

גמ' דתניא וכו' – **התורי"ד** מק' דמשם רק ילפינן דאסור לצבוע אבל מהיכי תיתי דגם אסור להנות אם צבע, וכ' דלאסור לצבוע לא בעי קרא דזה הוי ככל הנאה דאסור.

גמ' בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק – **השעה"מ** בפ"ה מאישות ה"א בסוף הענין הראשון, כ' דמה דידלק הוא משום דמיירי הכא לאחר הביעור, ואע"ג דשי' התוס' דאחר הביעור אי"צ אלא להפקיר ולא נאסר, מ"מ היכי דלא הפקיר הדין דנאסר וכמש"כ הרמב"ן עיי"ש, **והחזו"א** כ' עוד לומר דמיירי הכא דצבע בספיחין דאסורים בשביעית, ועוד כ' לומר דמיירי דצבע לאחר ועושה בזה סחורה ואתיא כר"א דס"ל בפ"ח דשביעית דעור שסכו בשמן של שביעית ידלק וגם הכא קנסו, [וכ' לומר דזה כונת רש"י דכ' משום סחורה], אך העיר דא"כ מה מק' הגמ' מהכא הא י"ל דמשום קנס דעשה סחורה נאסר, ועיי"ש מש"כ עוד.

רש"י ד"ה שביעית – **בתור"פ** הק' דהא מבואר במתני' דשרי לצבוע לעצמו, וכ' דהכא מיירי אחר הביעור, **והמאירי** כ' דמיירי בדבר שיש לו ביעור ומשו"ה אסור לצבוע דהא אח"כ יבוא זמן הביעור, **ובפנ"י** בע"ב כ' ל באר בשי' רש"י דגם ס"ל כהמאירי והא דכ' משום סחורה זהו לשיטתו דאיסור סחורה הוי משום דנשאר החליפין אחר הביעור וזהו האיסור הכא.

גמ' שאני התם וכו' – **בתור"פ** מק' דמהא דאיכא תרי קראי לערלה ולשביעית נוכיח דחזותא לאו מילתא, דאי נימא דהוי גילוי לכל התורה א"כ בחד קרא סגי, וכ' דא"א למילף שביעית מערלה שכן אסורה בהנאה, וא"א למילף ערלה משביעית שכן תופסת דמי', **ובמהדו"ב** כ' דכיון דקרא דתהי' אינו מיותר ורק דתרתי שמעית מינה וכמשי"ת, א"כ לא קשיא דהרי אין בשביעית קרא מיותר, וגם לא סגי בקרא דשביעית די"ל דרק אחר דאיכא קרא בערלה אמרינן דיש לנו לומר דתרתי שמעית מינה.

גמ' דאמר קרא תהא – **בתור"פ** בע"ב כ' דאע"ג דבעי למילף דתופסת דמי' כמבואר בקידושין נ"ח א' מ"מ תרתי שמעית מינה, וכן מבואר **בשו"ת הר"ן** שם וכ' לפ"ז דכמו"כ גבי איסור ע"ז יש לנו לאסור כיון דכ' בי' והיית דילפינן מינה בקי' שם דתופסת דמי'.

תוד"ה ולא – מש"כ דגבי הדלקה בעי קרא משום דכלה האיסור בשעת הדלקה, כ' **בק"ש** אות ק"נ דזהו משום דערלה הוי מן הנשרפין, וא"כ יש להתיר משום דאפרן מותר וכמו"כ נימא דשרי בשעת הביעור, וכן מבואר **בפנ"י** בפסחים שכ' דמהכא אפשר למילף דערלה הוי מהנשרפין דאי לאו הכי לא הי' בעי קרא לאסור הדלקה, [ויל"ע מדברי רש"י והתור"פ שכ' דהנאה הנראית היינו גם הדלקה ונראה דהי' צד לומר דעיקר ההנאה לא חשיבא לאסור, אך יל"ע דלפ"ד אי"צ למש"כ התוס' דמשום שכלה].

**ובתורי"ד** מבואר דהי' צד להתיר משום דאינו נהנה מגופו של שמן ודמי קצת לחליפי השמן, וכ' דעדיין הייתי אומר דדוקא אור הנר אסור דבשעה שדולק השמן קיים ומכוחו דולק, אבל בצבע אינו קיים עכשיו אלא המראה, וקמ"ל דחזותא מילתא, ונראה מדבריו דקודם ילפינן לאסור הדלקה, ואח"כ ילפינן לאסור צביעה, אמנם **בתוס'** בפסחים ובעוד **ראשונים** שם מבואר דאם הי' חד קרא הייתי אוסר צביעה ומתיר הדלקה, וכך הוא לשון הברייתא דקודם אומר מנין דלא יצבע, ואח"כ דלא ידליק.

בא"ד – **ברשב"א** בקי' נ"ו ב' מבואר כר"ת דקרא אתא לאסור שלא כדרך, ועיי"ש מש"כ לגבי הא דשף בגוהרקי דערלה ואכמ"ל.

בא"ד – מש"כ דמה דיוצא בשאר פירות שרי הוא משום דילפינן מבכורים, הביא **בק"ש** אות קנ"ב **דהתוס'** בפסחים כ"ד ב' כ'דמה דבעי לילפותא הוא לאסור היוצא מזיתים וענבים אבל שאר משקים דשרי הוי מסברא, וכבר עמד בזה **המנ"ח** מצוה רמ"ו אות א'.

**קא' ב'**

תוד"ה רבא – **הראב"ד והרשב"א** כ' כתי' ראשון בתוס', והראב"ד כ' עוד דלפ"ז מבואר דלרבא נפשט דחזותא מילתא, וכ' דאי נמי אף דממונא מאיסורא לא ילפינן מ"מ טומאה מאיסורא ילפינן וא"כ י"ל דגבי ממון לא נפשט, **ובשו"ת הר"ן** שם כ' דיל"ב דברי רבא דהק' דבא להוכיח מזה דחזותא לאו מילתא ושאני ערלה, ולפי מה דדחי שוב י"ל דלאו מילתא, וכ"כ **במהדו"ב**.

גמ' ורמינהו – **בשו"ת הר"ן** שם כ' דמוכח מהכא דאי חזותא מילתא היינו דחשיב כאילו גוף הצבע בעין דאי לאו הכי אמאי הוי סיבה גבי דם שיטמא הא שם בעי שיהיה לגוף הדם.

גמ' דאתו לבסוף – **בראב"ד** מבואר דכל זמן דלא נבלע הכל אמרינן דמצטרף מה דנבלע למה דלא נבלע ומטמא, **והמאירי** כ' בתחילה דכל שנבלע מקצת כבר אינו מטמא, והביא דברי הראב"ד דכ' לאו הכי.

תוד"ה רואין – **במהדו"ב** כ' דלכאורה י"ל לשי' רש"י כמש"כ התוס' בהמשך דבריהן דמשערים כמה מים ראוי ליבלע ואח"כ רואין אם אכתי יש רביעית דם, וכ' דמ"מ יש לחוש דלא נשער יפה, משא"כ במש"כ לק' גם אם לא נשער יפה מ"מ הרי בודקים לפי מה דמביאים מים אחרים, וא"כ יש לראות אם יש כאן רביעית דם או לא, **ובפנ"י** כ' לישב שי' רש"י דאה"נ דהוי ספק ומ"מ ספק טומאה טהור דהוי כספק ביאה עיי"ש, ויל"ע דלכאורה הוא ודאי טומאה דודאי נבלע מעט מים, ואי נימא כמש"כ במהדו"ב דמשערים כמה מים ראוי ליבלע, א"כ לענין מש"כ דניחוש שמא לא נשער יפה בזה י"ל כהפנ"י.

תוד"ה מקולי – **בשו"ת הר"ן** שם מבואר דלא כהתוס' וכ' דלרי"ו דמוקי בטומאה דאורייתא מוכח דס"ל דחזותא לאו מילתא, והק' על **הרמב"ם** דגבי ממון כ' דהוי ספק וגבי טומאה כ' בפ"ד מטו"מ הי"ג כרי"ו דגם בדאורייתא בטל, ולפ"ד התוס' ניחא שי' הרמב"ם, ויל"ע **ביש"ש** דכ' דגבי דם תבוסה מקילים דחזותא לאו מילתא, וסיים דלאו מילתא ולא דמי לערלה כמו שפסק רי"ו.

ו) רש"י ד"ה יש – במש"כ רש"י דאסור משום סחורה, מבואר **בפנ"י** דרש"י לשיטתו דאיסור סחורה הוי משום דהמעות עומדים לשימוש אחר הביעור, וא"כ כל דבר דעומד גם אחר ביעור יש לאסור כמו סחורה ומיירי הכא בצבעים שיש להם ביעור וכמבואר בהדיא דיש להם ביעור אבל בצבעים שאינם כלים מן הארץ שרי דלא שייך בזה איסור סחורה, וכבר נתבאר בע"א.

בא"ד – **הגרע"א והרש"ש** תמהו על מש"כ רש"י דמותרים להיסק וכן משמע מרש"י לק' ק"ב א' בד"ה סתם דרק אחר הביעור אסורים בהיסק, דהא מבואר דאסור להסיק משום דהוי הנאתן אחר ביעורן, **ובתורת זרעים** בשביעית פ"ז משנה א' כ' לבאר בשי' רש"י דס"ל דכל האיסור להשתמש למה דלא הוי דומיא דלאכלה זהו רק במה דראוי להשתמשות לדבר דשרי בשביעית אבל הכא דלא חזי אלא לצביעה וזה אסור משום דאינו כלה אחר הביעור ואיכא איסור כמו סחורה וכמשנ"ת, א"כ משו"ה שרי להיסק.

גמ' אלמא עצים יש בהן משום קדושת שביעית – **התור"פ והש"מ** בשם **הרא"ש** כ' לבאר הס"ד דאע"ג דמבואר במתני' דהא דאסור הוא משום דהוי ממין הצובעים הא לאו הכי אין איסור, זהו משום דס"ד דבאמת מיירי דחזי גם קצת לאכילה ובאלו העצים יש בהם קדושת שביעית ואף אי לקטינהו לצביעה דמ"מ אסורים משום דחזי לאכילה, והא דנקט ממין הצובעים ס"ד דלרבותא נקטי' דאע"ג דעיקרם לצביעה מ"מ אסורים, ומשו"ה מק' דא"כ אמאי עלי גפנים דגם חזו לאכילה אינם אסורים.

תוד"ה ולדמיהן – **המהרש"א** מק' לפי המבואר בדבריהם דחזו לאכילה, דא"כ אמאי לא משני בגמ' דהא דאסורים הוא משום דמיירי דלקטן לאכילה וכמו דכ' דבהכי מיירי הא דקתני דיש לדמיהן ביעור, **ובמהדו"ב** כ' דזה דוחק לאוקמי דמיירי דוקא בכה"ג דליקט לאכילה דסתמא קתני דיש להם שביעית, ורק סיפא דקתני דיש לדמים ביעור, ועל זה ק' דהיכי משכ"ל כלל דיהיה לו דמים הא אסור בסחורה, על זה אמרינן דמיירי באופן דליקט לאכילה, **והפנ"י** כ' דודאי עיקר מתני' משמע דקתני כל שהוא מאכל אדם ומאכל בהמה וממין הצובעים דמה דהוי מין הצובעים הוי סיבה בפנ"ע לקדושת שביעית ולא משום דליקט לאכילה, אמנם לעיל נתבאר דברי התור"פ והרא"ש דלס"ד על כרחך דס"ל דסיבת האיסור הוא משום דחזי קצת לאכילה, ועוד כ' הפנ"י **והרש"ש** דמש"כ התוס' דמיירי בליקט לאכילה הוא משום דקתני ברישא מאכל אדם, אבל הא דממין הצובעים מיירי דליקט לצבוע לעצמו.

תוד"ה שהנאתן – **התוס'** בסוכה כ' דוקא להצד דיש שבח סמנים על גבי הצמר דא"כ אין ביעורו בשעת קליטת הצבע וכבר נתבאר בזה בע"א באות ה' בד"ה ולגבי, **והגרע"א** כ' לישב דגם אי נימא דיש שבח סמנים מ"מ שרי, משום דרק אם ההנאה אחר הביעור אסור דאינו נהנה בשעת הביעור, אבל אי ההנאה קודם הביעור בזה אין חסרון, **והחזו"א** כ' לומר דדין ביעור לענין הדין דהנאתן וביעורן שוה אינו תלוי במה דחשוב כילוי בעלמא, וכל שעיקר הכלוי הוי עכשיו חשיב דהנאתן בשעת ביעורן, ומשו"ה גם אי נימא דיש שבח סמנים מ"מ עיקר הכילוי הוי בשעת הצביעה, ועיי"ש מה שהביא ראיה מתבן שנתנו בתוך כר דחשיב דאז הוי כילוי.

גמ' בחבא – עיין פי' רש"י, **והרשב"א** כ' עוד הפירוש דגבבן בעודם לחים דחזי לאכילה, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** כ' דהיינו בחבת העלין דהי' מלקט העלים ומניח ענפים. **ובתוס'** בסוכה כ' כרש"י וכ' צד אחד דבדוקא נקט בכה"ג וצד אחד דאורחא דמילתא נקט, **ובכפות תמרים** שם כ' לבאר דבריהם דבדוקא נקט, דאם באמת לא ליקט לאוצר א"כ סתמא הוי לבהמה ולא לעצים דאין דרך ללקט מעט לעצים והעיר שם דמ"מ מאי נפ"מ בזה, הא אי יודע דליקט לעצים מהני גם בקצת, ואם שכח א"כ יש לו לחוש דליקט לבהמה גם בליקט לאוצר דהוי ספק ולחומרא וכ' די"ל דנפ"מ היכי דאיכא עוד ספק, דבלאוצר הוי ס"ס.

גמ' לקטן לאכילה – **בתוס'** בסוכה כ' דצ"ל דמיירי דהם עומדים לאכילה ולעצים, דאי מיירי בסתמן לעצים א"כ גם במלקט לאכילה אין בהם קדושת שביעית, וכמבואר בגמ' בסמוך גבי עצים דמשחן, וכ"כ **רש"י** שם דקיימי להכי ולהכי, **ובש"מ** לק' ק"ב א' כ' בשם **הרמ"ה** דמה דמלקט לאכילה הוא כשהן לחים ומשו"ה עומדים לאכילה.

תוד"ה והאיכא – **הריטב"א** בסוכה כ' רבא משני דבתר רובא אזלינן ושרינן אפילו מיעוטו דקיימו למשחן שלא חלק בהן הכתוב, ונראה דמבאר דלא כהתוס' אלא דבאמת עצים דמשחן עומדים לכך ומ"מ שרי משום דלא חלק הכתוב בעצים, **ובכפות תמרים** כ' לבאר בשי' הרמב"ם והרע"ב דכ' דאין דין שביעית בלולב, דזהו משום דס"ל דלפי מה דאמר רבא דסתם עצים להסקה הם עומדים א"כ בכל עצים לא נוהג שביעית וכמשנ"ת דברי הריטב"א בבי' הגמ'.

**קב' א'**

ז) גמ' אמר רב כהנא וכו' – שי' רש"י דר"י דמתיר לכביסה מיירי דוקא אם מתחילה ליקט לשם כביסה, וכי היכי דמהני מה דדעתו לכביסה אף דעומד לאכילה הכא נמי מהני אם יהיה דעתו למשחן דיחול קדושת שביעית ולפ"ד גרסינן וסתם עצים להסקה תנאי, **והתור"פ** הק' על רש"י דלשון הברייתא דפירות שביעית משמע דמיירי בפירות שכבר קדושים בקדושת שביעית, ולא מוזכר דמיירי דוקא בכה"ג דלקט לאכילה. **ובתו"ר** בסוכה מק' דלפ"ד מה מק' הגמ' דלר"י נמי הכתיב לאכלה, הא גם ר"י מודה דאם לקט לאכילה דאסור לכביסה, **והמהרש"א** שם כ' דאה"נ דהוה מצי לומר הכי, **ובמהדו"ב** כאן מוסיף דזה דוחק לאוקמי קרא דוקא על אופן דלא ליקט מתחילה לאותו דבר, **והמהרש"א** שם מק' דאמאי הוצרך לומר לר"י דקרא דלכם מרבה גם לכביסה, נימא דאתיא כרבנן דרק אם הנאתן וביעורן שוה והא דאם לקט לכביסה שרי הוא משום דמהני מחשבתו, **ובמהדו"ב** כ' דכמו דלרבנן אמרינן דלא מהני מחשבתו וקרא אסר בכל ענין הכא נמי הי' ס"ל לר"י אי לאו דיש לו משמעות לדרוש קרא דלכם לרבות גם לכביסה, והיינו בגונא דחישב מתחילה לכך, וכ' המהדו"ב דהא דלא אמרינן לר"י דלאכלה ממעט דלא חל קדושת שביעית אלא בהוי דומיא דלאכלה דהנאתן וביעורן שוה, הוא משום דמשמע דלאכלה קרי על הלכם דממעט דמ"מ בעי דומיא דלאכלה. **והמהר"ם** בסוכה מעיר דכיון דמהני מחשבתו לכביסה ועי"ז מהני דאין בזה קדושת שביעית, א"כ אמאי לא מהני מחשבתו למלוגמא דלא יהיה בזה קדושת שביעית.

**הפנ"י** כ' דהא דלא פירש רש"י כפשוטו דלר"י באמת שרי בכל ענין, הוא משום דמבואר במתני' בשביעית בפ"ח דדבר דחזי לאכילת אדם אסור ליתן לבהמה, וא"כ אמאי שרי הכא לכביסה, ומשו"ה מבאר דמה דמתיר ר"י הוא משום דמיירי דמתחילה ליקט לכביסה ורק משום דאמרינן דמהני מחשבתו, **ובעל"נ** בסוכה הביא דברי **הראב"ד** כאן שכ' דכביסה חשיב חיי נפש, וא"כ לא ק' מידי דמאכל בהמה גרע מכביסה.

התוס' כ' פי' אחד דאע"ג דשרי לר"י גם לדבר שאין הנאתו וביעורו שוה, מ"מ לא מהני זה לענין דיחול קדושת שביעית על דבר שאין הנאתו וביעורו שוה, וכ' דאין הטעם מיושב דאמאי חלוק בזה, **והראב"ד** כ' לבאר בפי' אחד גם באופן זה וכ' דרבויא דלכם הוי רק להקל ולא להחמיר, וכ' לפ"ז דרב כהנא לא איירי על סתם עצים דבזה לכו"ע ליכא קדושת שביעית וכמשנ"ת, אלא דמיירי על עלי גפנים דמה דמבואר בברייתא דתלוי אם לקטן לאכילה או לעצים דזהו רק לר"י דשרי לכביסה גם היכי דחזו לאכילה, אבל לרבנן דהיכי דחזו לאכילה אסור לכביסה, א"כ הכא נמי בעלי גפנים כיון דחזו גם לאכילה אינו רשאי להסיקם אף אם לקטן לעצים, ומ"מ כ' דיש חילוק לר"י בין עלי גפנים לדבר שלקטן לכביסה, דהיכי דלקטן לעצים מהני דלא יחול עלייהו קודשת שביעית כלל וכמשנ"ת דעל מה דעומד להיסק אין קדושת שביעית גם לר"י, משא"כ בלקט לכביסה כיון דאי"ז שינוי דעתא ממאכל דחזי גם לכביסה וגם למאכל משו"ה לא פקע מנייהו תורת מאכל, ונראה דהא דתלוי ברבנן ור"י הוא משום דמתחילה אם יכול לקבוע דיעמדו לעצים הוא תלוי בר"י ורבנן דרק לר"י דרשאי לעשות הכי במידי דמאכל רשאי להעמידם לעצים ושוב ממילא פקע קדושתם, משא"כ לרבנן מתחילה אינו רשאי כלל להעמידם לעצים ודינם כמאכל וחל בהם קדושת שביעית, וכ' דהא דאמר רב כהנא דעצים להסקה תנאי ולא אמר דלקטן לעצים תנאי, הוא משום דבא לאפוקי עצים דמשחן, דבזה ס"ל דלכו"ע יש בהם קדושת שביעית כיון דהנאתן וביעורן שוה, אלא דדחה עיקר הפי' דכיון דהיכי דהנאתן וביעורן שוה אמרינן דגם במידי דלא הוי מאכל חל בזה קדושת שביעית א"ה חזינן דרבוי דלכם הוי גם להחמיר וא"כ גם לר"י נימא הכי דהוי גם להחמיר.

**הרשב"א** כ' בשם **הרב אב"ד** דגרסינן ועצים תנאי היא, וכ' דלרבנן רק במידי דמאכל אית בי' קדושת שביעית אבל במידי דלא הוי מאכל לא חל קדושת שביעית גם אם הנאתו וביעורו שוה, ורק לר"י חל קדושת שביעית על כל דבר כיון דראוי לכל אדם, וכ' דהדין דיש קדושת שביעית במין הצובעים הגם דלא חזו לאכילה זהו רק לר"י אבל לרבנן כיון דלא חזו לאכילה ליכא בהו קדושת שביעית, ולר"י בכל עצים יש קדושת שביעית וכמש"כ התוס' בפי' הראשון, **ובראב"ד** בהשגות על בעה"מ בסוכה נראה גם כפי' זה דכ' מחלוקת רבנן ור"י ואחר שכ' דלר"י נוהג קדושת שביעית בעצים כ' דמתוך טעמי' נמי מרבינן מני' צבעים לקדושת שביעית אע"ג דלאו בני אכילה נינהו, ונראה לכאורה דרק לר"י מרבינן ולא לרבנן.

**בש"מ** בשם **גאון** כ' על דרך שי' רש"י אלא דכ' איפכא, דלרבנן כיון דחזינן דכיון דרובן לאכילה משו"ה אסור לכביסה, א"כ הכא נמי בעצים למשחן כיון דרובן להיסק שרי אף בעצים למשחן ולא חל עלייהו קדושת שביעית, ולר"י כמו דשרי לכביסה אע"ג דרובן לאכילה, א"כ הכא נמי יש לאסור בלמשחן אע"ג דרובן להיסק.

רש"י ד"ה לתוך – מש"כ דאסור משום סחורה הק' בזה **בכפות תמרים** בסוכה **והגרע"א**, דהא גם בגדים של עצמו אסור ומשום דאין הנאתן וביעורן שוה ואי"ז משום איסור סחורה.

רש"י ד"ה יצאו – **רש"י** בסוכה מבאר דלא הוי הנאתן וביעורן שוה משום דהנאה הויא רק בשעת לבישה, **והתוס'** שם הק' עליו דא"כ גבי צבע אמאי הוי הנאתן וביעורן שוה דרש"י לעיל מבאר משום דבשעת רתיחה נקלט הצבע ומבואר דהוי ההנאה גם קודם לבישה, אמנם לפ"ד התוס' לעיל דשם הוי הנאה בשעת ביעור משום דהוי כילוי בשעת הלבישה אתי שפיר דברי רש"י שם.

תוד"ה ה"ג – במשה"ק דלר"י יהיו עצים אסורים אחר הביעור וכ' משום דבטלים ברוב, הק' **החזו"א** דמ"מ אמאי אין דין ביעור מיד קודם שמתבטל ברוב, וכ' על עיקר קו' דלכאורה עצים הוי דבר שאינו כלה מהשדה וא"כ לעולם אין בזה דין ביעור, ועוד כ' לומר דכל מה דאמרינן דאיכא דין שביעית בעצים לר"י, זהו דוקא בעלי גפנים וכיוצא בו דהוי דבר הגדל משנה לשנה והוי כעין פירי, אבל כל מה דהוי מעיקר האילן ואינו נושר בכל שנה, בזה הדין דאזלינן בתר השרשת האילן וכל שנשרש קודם שביעית שוב לא הוי מה שנוסף בו גידולי שביעית וכמו בפירות האילן דאזלינן בתר חנטה ולא אכפת לן במה דנוסף בשביעית.

**הרמב"ם** בפ"ה משמיטה ה"י כ' דיש קדושת שביעית במיני כבסים כגון בורית ואהל דכ' לכם לכל צרכיכם, ואח"כ הביא הדין המבואר בגמ' לרבנן דאסור לכבס בפירות שביעית משום דבעי דומיא דלאכלה, **והמהריק"ו** הביא דמקור דברי הרמב"ם הם מהירושלמי אך הק' דלכאורה זה ניחא רק לר"י דיהיה בהם קדושת שביעית, אבל לרבנן כיון דלא חשיב דהוי דומיא דלאכלה א"כ מהאי טעמא גם לא יהיה במה דעומד לכיבוס דין קדושת שביעית, וכ' לומר דכל מה דממעטים מלאכלה זהו רק מידי דחזי לאכלה, אבל מה שראוי רק לכביסה, א"כ זהו דין קדושתם דיהיו לכביסה דהוי גם צרכיכם ובכה"ג לא בעי דומיא דלאכלה, אמנם הק' דמ"מ כיון דממעטים דלכם הוי דומיא דלאכלה א"כ מנ"ל דיהיה בזה קדושת שביעית, ומשו"ה כ' לפי מש"כ רש"י דלא הוי הנאתן וביעורן שוה משום דלא מהני אלא אחר ג' ימים, דבבורית ואהל הוי ההנאה מיד בשעת הביעור ומשו"ה יש בהם קדושת שביעית, **והכס"מ** שם הביא תי' הראשון של המהריק"ו, **והכפות תמרים** בסוכה הק' דא"כ אמאי בעצים ליכא קדושת שביעית הא כיון דלא חזו לאכילה א"כ שיהיה בהם קדושת שביעית אע"ג דהוי ההנאה אחר הביעור, ועיין בחזו"א מש"כ, **ובתורת זרעים** בפ"ז משביעית ה"א כ' לומר דשי' הרמב"ם דהירושלמי חולק על הבבלי וס"ל דטעמא דרבנן דאסור לכבס אינו משום דלא הוי דומיא דלאכלה, אלא דס"ל דאסור משום דין הפסד דמה דראוי למאכל אדם אין להשתמש בו לדבר אחר, אמנם הרמב"ם שם הביא הדרשה דבעי דומיא דלאכלה ולא למלוגמא ולא לזילוף ולא לכביסה ומשרה, ומבואר דהוי כמבואר בבבלי דממעט מלאכלה.

א) גמ' אהדרינהו ר"י לאפילו אמר וכו' – **התו"ח** כ' לומר דלא אמר ממש אלא דאמר בלבו הכי ורב יוסף לא פירש אמאי החזיר פניו, דאי אמר משום דהוי סתם ואח"כ מחלוקת איך אמרינן ואב"א משום דקתני לה גבי הלכתא פסיקתא הא רב יוסף בעצמו אמר משום דהוי סתם ואח"כ מחלוקת, **והמהדו"ב** כ' דמה דאמרינן ואב"א זהו רק סיבה דמשו"ה אמרינן דמסתמא הוי המחלוקת קודם לסתמא מדסתם לה בהלכתא פסיקתא, והוכיח זה מהא דלא אמרינן אחר האב"א דרב הונא סבר לה וכו', ומשום דבאמת זהו רק שינוי נוסף על מה דאמר דהוי סתם ואח"כ מחלוקת ולא הוי שינוי בפנ"ע.

גמ' מחלוקת ואח"כ סתם – **התור"פ** מק' דהא רק רי"ו הוא דס"ל דהלכה כסתם משנה ואמוראי פליגי עלי' וא"כ מה מק' דהוי מחלוקת ואח"כ סתם, וכ' דגם שאר אמוראי מודו דהוי הלכה כסתם אלא דאי"ז כלל גמור והיכי דאיתמר דאין הלכה כסתם הדין דלא הוי כסתם ורי"ו ס"ל דלעולם הלכה כסתם, **והתוס'** בע"ז ז' א' כ' דלכו"ע סתם הוי כרבים וא"כ מסתמא הוי הלכה כרבים, **והרשב"א** כ' דמחלוקת ואח"כ סתם עדיף דדקדק רבי לסתום אחר דלא הכריע מתחילה, אמנם **התור"פ** הביא דבסוגי' בע"ז מבואר דגם בזה ס"ל לשמואל דאין הלכה כסתם, [**והתוס'** ביבמות מ"ב ב' הק' מהגמ' שם ולא תי'], ועוד כ' הרשב"א דרק היכי דיש מחלוקת בברייתא אחר הסתם בזה יש אמוראים דס"ל דאין הלכה כסתם, דכיון דרב חייא שנה דהוי מחלוקת הוי כסתם ואח"כ מחלוקת.

גמ' שם – **הגרע"א** מק' לפי מש"כ התוס' לעיל צ"ה ב' דטעמי' דר"י במתני' משום דס"ל שינוי אינו קונה, והא דבגזילה קונה הוא משום תקנת השבין, דא"כ הרי מצינו סתמא בחולין קל"ה א' דלא כר"י, דקתני דאם צבע לראשית הגז נפטר מראשית הגז ומבואר דשינוי מהני וכמו דמייתי לה לעיל צ"ג ב'.

**קב' ב'**

א) גמ' ותני חדא וכו' – מבואר דחל המקח למשלח ואע"פ ששינה ממה שאמר לו, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** כ' דכל הגמ' מיירי שהנדון בין המשלח לשליח, אבל לענין דינא דמשלח בהדי מוכר היכי דשני במידי דקיי"ל דמעביר על דבריו הוא, אם נתברר ששינה השליח הדין דבטל המקח ותובע המעות מהמוכר, ולא נתבאר בדבריו אמאי בסוגי' איכא נדון רק בין המשלח לשליח ולא בין המשלח למוכר, ולכאורה הוא או משום דמיירי דלא נתברר דהשליח שינה, או דמיירי דהמשלח אומר דנח"ל בהאי מקח ואע"פ ששינה השליח, **ובשו"ת מהרש"ך** בח"ג סס"ו בשם **מוהר"א מונסון** מבואר דכיון דהכא מיירי דהוא שותף וכמש"כ רש"י דמיירי הכא דקונה למחצית שכר וכמשי"ת בע"ה, א"כ נמצא דהוי גם קנין לעצמו ומשו"ה חל המקח בכל ענין, אלא דלענין המשלח הרי זה תלוי אם ירצה לבסוף וזוכה המשלח באם רוצה לבסוף, ונראה לפ"ד דאם אינו רוצה הוי עכ"פ של שליח דכיון דקנה ם לעצמו כל שלא נתרצה המשלח הוי הקנין כולו לשליח, **ובמחנ"א** הלכות שלוחין ס"א כ' דאה"נ דאם המשלח יאמר שאינו רוצה במקח דבזה הדין דחוזר המעות למשלח, ומיירי הכא דהמשלח אינו מבטל המקח, **ובגליון הגרע"א** בסקפ"ג ס"ה כ' בשם **מהר"א ששון** דאם אבד המקח ביד השליח אינו יכול לתבוע המעות מהמוכר ומבואר דאינו יכול לבטל המקח, וסיים דצ"ע, **ובחזו"א** כ' לומר דהמשלח אינו יכול לתבוע מעות מהמוכר דאמרינן דנח"ל למשלח בהכי שיחול המקח והאחריות על השליח, [**ובקצוה"ח** סקפ"ג סק"ג הק' על מש"כ התוס' בד"ה שאני די"ל דהברייתא מיירי שאמר השליח שהוא שליח דא"כ אמאי לא בטל המקח, וכ' דאפשר דמיירי דאין ידוע ששינה ומשו"ה אינו יכול לבטל המקח, ומבואר דאי מיירי דלא הודיע נח"ל דאינו יכול לבטל ולכאורה מאי נפ"מ לגבי המשלח אם הודיעו או לא, , ולכאורה כונתו דהיכי דמודיע א"כ מין הדין דיתבטל המקח ולא יהיה אחריות ההפסד על השליח, וכל שאין האחריות על השליח אמרינן דבודאי לא נח"ל למשלח במקח זה, אבל אם לא הודיע על כרחו של שליח הוי באחריותו, [עיין במשנ"ת לק' דברי הקצוה"ח על תוד"ה מי הודיעו לבעל חטין], וא"כ נח"ל למשלח במקח זה].

פחתו לו – רש"י כ' משום דאומר לו דלאו לעוותי' שדרי', ולשון התוס' דאומר לו דהוא פשע בזה ששינה, **והרא"ש** כ' כרש"י, **והראב"ד והרשב"א** כ' דזה קנס משום ששינה, **ובמבי"ט** בח"א סקע"ט הביא דברי הרא"ש, וכ' דמה דחייב הוא דומה לקנס, ומבואר **בחזו"א** דמעיקר הדין יש לו לומר דכיון דהשכר של המשלח וחל המקח למשלח, א"כ שגם הפחת יהיה שלו כיון דהרי נח"ל בדיעבד במקח זה, ומשו"ה י"ל דדוקא משום קנס הוי פחת על השליח, **ובשו"ת מהרש"ך** בח"ג סס"ד נראה מבואר דכל מה דזוכה המשלח הוא רק אם יש לו שבח לבסוף כשבא לידיו, וכן מבואר שם בתשובה ס"ו **ממוהר"א מונסון** דהוי מקח זה זכות לבעלים על צד שירצה לבסוף במקח זה, וא"כ כשפחתו נמצא דאם המשלח לא רוצה במקח לא זכה בזה ועיין בסמוך.

**הרשב"א** כ' דמה דקתני דפחתו לו בברייתא דהותירו לאמצע אי"ז כמו פחתו לו דקתני בברייתא דהותירו לו דשם הוי דידי' לגמרי וכל פחת הוי דידי', אבל הכא מה דנפחת באונס לא הוי באחריותו אלא ידו על התחתונה להפסיד שכרו, [ויל"ע דנראה מדבריו דגם אם יפחת דמי השעורים יותר משכרו דלא יצטרך להשלים למשלח הדמים והדין רק דמפסיד כנגד שכרו], **וברמב"ם** בפ"ה משותפין ה"ב כ' דכל פחת שיבא מחמת שעבר חייב לשלם, **ובמבי"ט** ח"א סקע"ט ובעוד פוסקים דייקו מלשון זה דדוקא אם הוי פחת משום דשינה אבל אם אירע אונס שאבד בזה אינו באחריותו כיון דגם אם לא הי' משנה הי' בא אונס זה, **ובשו"ת הר"ן** סע"ג הביא דברי הרשב"א, וכ' **דבתוס'** דכ' דיש ללמוד מכאן שאם אומר לו דאם ישנה יהיה באחריותו לחייב בכל דבר מבואר דלא ס"ל כהרשב"א דלפ"ד אין ראיה מהכא דהרי אינו מתחייב בכל פחת, **והמבי"ט** שם כ' דחייב רק אם הוי הפחת מחמת השינוי, והביא דברי הרא"ש שכ' דחייב משום דלאו לעוותי' שדרי' וכ' דזה מחייב רק אם הפחת מחמת השינוי, **ובאבקת רוכל** סקס"ג חולק עליו דהא מבואר בר"ן דמדברי התוס' מבואר דלא כהרשב"א, והרא"ש כ' כדברי התוס' דיש ללמוד מהכא, וכ' דשי' הרמב"ם דרק אם הוי מחמת השינוי וכמשנ"ת אמנם שי' התוס' והרא"ש ועוד ראשונים דהוכיחו כהתוס' מבואר דס"ל דכל פחת הוי באחריותו, **ובשו"ת מהרש"ך** ח"ג סס"ד וכן בסס"ו בשם **מוהר"א מונסון** כ' דחייב בכל פחת ואונס, ומבואר בדבריהם הטעם דכל שלא בא ליד המשלח א"כ אינו רוצה במקח ולא חל המקח לו, [ולפ"ד י"ל דחל לשליח, וי"ל דלא חל כלל ובאמת גם יכול לתבוע חזרת המעות, אלא דכיון דפשע השליח יכול לתבוע דישלם לו המעות], **והש"כ** בסקפ"ג סק"ט כ' דהדין פשוט כהמבי"ט, **ובמחנ"א** הלכות שליחות ס"א כ' דיכול לומר דקים לי כהמבי"ט, **ובקצוה"ח** סק"ה כ' דעיקר דלא כהש"כ ומשום דכיון דשינה א"כ אינו שלוחו כלל והוו מעות הלואה אצלו וראוי להתחייב בכל אונסים, וזהו כמו דמבואר במהרש"ך דלא חל המקח, ונראה דגם כונת הקצוה"ח רק בפחתו דעכשיו אינו רוצה במקח, אבל אם רוצה במקח וכגון שלא פחת בודאי דחל המקח למשלח דהא מבואר דהותירו לו, **ובנתה"מ** סק"ז כ' לומר דבודאי קודם שבא המקח ליד המשלח כל האחריות הוי על השליח ומשום דיכול לומר דאינו רוצה במקח וכמש"כ הקצוה"ח, אלא דמיירי לאחר שבא ליד המשלח ונתרצה במקח דאכתי אחריות המקח על השליח ואם יפחת מחמת השינוי הוי האחריות על השליח ומשום דקנסו אותו וכמבואר בראב"ד וברשב"א, אמנם כבר כ' **בדברי חיים** דיני שלוחין סנ"ו דבמבי"ט מבואר דגם קודם שבא ליד המשלח אין אחריות השליח אלא על מה דנפחת מחמת השינוי, ולעיל נתבאר דברי **החזו"א** שכ' דהמשלח אינו יכול לבטל המקח, ולפ"ז ניחא אמאי אם נאנס פטור המשלח.

בדברי הר"ן שכ' דמדברי התוס' מבואר דלא כהרשב"א, יל"ע לפ"מ דנראה ברשב"א דרק שכרו מפסיד וגם הר"ן הביא דבריו אלו, דלפ"ז אפשר דגם אי נימא דמוטל עליו לשלם רק פחת שמחמת השינוי, דמ"מ משו"ה נימא דגם יכול להתנות דכל הפסד יהיה באחריותו, וכל מש"כ הר"ן דלפי הרשב"א אין ראיה לדברי התוס' הוא רק משום דלשי' הרשב"א אינו משלם לעולם הפחת אלא רק מפסיד שכרו, **ובשו"ת מהרש"ך** ח"ג סס"ו מבואר דאי נימא דאין כל האחריות על המשלח, א"כ גם אין ראיה דשרי באופן שכל האחריות על המשלח, **ובחזו"א** מבואר דכל מה דלא הוי באחריותו בסתם כשמשנה, א"כ אסור להתנות בזה בעיסקא דנמצא דמה דהוא מתרצה לתנאי זה הוא משום הפלגא מלוה, ויל"ע דבלשון הר"ן והפוסקים רק מבואר דלשי' הרשב"א אין ראיה לדין התוס' אבל לא כ' דיש לנו סיבה לאסור, והחזו"א שם כ' דלשי' הש"כ צ"ל דבאמת לא שרי להתנות אלא רק על פחת שיבוא מחמת השינוי, אמנם **באבקת רוכל** ועוד פוסקים כ' דלשון התוס' נראה מבואר דרשאי להתנות על כל הפסד אחריות ולשון **השו"ע** ביו"ד סקע"ז ס"ה גם דהוא מתנה דכל האחריות יהיה על המקבל.

גמ' הותירו לאמצע – רש"י כ' דמיירי דשלחו ליקח למחצית שכר, והיינו דמשו"ה הריוח לשניהם, וכן מבואר בתוס' דמיירי בכה"ג וכ"כ **הרי"ף והראב"ד והרשב"א והרא"ש והש"מ** בשם **הרמ"ה והרמב"ם** בפ"א משותפין ה"א, דדוקא בכה"ג הוא דהוי השבח לשניהם אבל אם שלחו לקנות לו לבדו הוי השבח של המשלח לבד, **והנ"י** הביא שי' **הרא"ה** דכ' **דמהירושלמי** נראה דגם אם שלחו לקנות רק לעצמו הדין דהותיר לאמצע ומשום הדין המבואר בכתובות צ"ח ב' דאם הוסיפו לשליח יותר על מה דהי' ראוי לקבל הדין דחולקין השליח והמשלח ומשום דהוי בגרמת שניהם והכא נמי הוי בגרמת שניהם דאם לא הי' משנה לא הי' השבח, ואם לא המעות של המשלח גם לא הי' השבח, וכ"כ **העיטור** במאמר שלישות ממון, וכ' העיטור דמהא דקתני שליח ולא שותף מוכח דגם בכה"ג דלא הוי למחצית שכר הוי לאמצע, **ובשו"ת מהרש"ך** ח"ג סס"ו מובא תשובה של **מוהר"א מונסון** דכ' דמשו"ה נקט שליח דסתם שותף יכול לקנות כל מה שירצה והכא דאמר לו דוקא חיטים הוי כשליח ועיי"ש מש"כ עוד, ועוד כ' העיטור דלא לישתמיט תנא דהותירו לבעל המעות, ובתשובה שם כ' דזה מבואר במתני' דקתני דהשבח כולו של בעל הצמר ויש לצבע רק שיעור הוצאה והיינו משום דהוי כשליח דאין לו למחצית שכר, והביא דכן מבואר בדברי הש"מ בשם הרמ"ה, **ובטושו"ע** סקפ"ג ס"ה מבואר כשי' רש"י ודעימי', **והש"כ** בסק"י כ' דהוה ספיקא דדינא ויכול השליח המוחזק לומר קים לי כהשי' דיש לי מחצה גם בשליח גמור, **ובנתה"מ** סק"ח כ' לומר דזה דוקא אם דעתו לקנות שיהיה הריוח לאמצע אבל בקנה סתם הכל של המשלח.

ב) גמ' הא ר"מ דאמר שינוי קונה – **ברשב"א וברא"ש** מבואר דלר"מ הוא קונה למה שקנה בשינוי, **ובפנ"י** הק' בגמ' דהכא ליכא שינוי ולא דמי לצמר דאיכא שינוי וקונה בשינוי השם ושינוי מעשה, וכ' דמחלוקת ר"מ ור"י אינה בדין שינוי אלא במעביר מדעתו של בעל הבית אי הוי גזלן והכא נמי הוא מעביר והרי הוא גזלן, וכבר עמד **בהפלאה** בדבריו דמ"מ קשה אמאי לר"מ הותירו לו הא כיון דאינו קונה א"כ הוי של משלח, [**ובתור"פ** כ' בתו"ד דאם הוא גזלן א"כ השבח הוי של השליח, ולכאורה היינו משום הדין דשבח גזילה של גזלן, ויל"ע דביוקר לא אמרינן דהוי שבח של גזלן, ואפשר דהכא חלוק כיון דהיוקר בא ע"י מעשיו של השליח, אמנם מ"מ נראה דא"א לומר הכי בטעמי' דר"מ דהא ר"מ ס"ל דשבח גזילה לא הוי של גזלן, ובתוס' לעיל צ"ה ב' כ' בתי' אחד דהכא גם לר"י לא יהיה שבח גזילה של גזלן דהכא ליכא לטעמא דתקנת השבין], ומבואר בהפלאה דהשינוי הוי במה דמחליף המעות במה שקנה, וכ' דזהו דוקא אם המקח קיים לפי האמת אבל אם בטל המקח א"כ הוי שינוי החוזר, ולכאורה אם המקח בטל לא הוי שינוי כלל דהא הגזילה נשארת במעות ובהו ליכא שינוי ובמה יחול הקנין, וגם אי נימא דחל הקנין זהו דוקא אם חל במעות אלו, ונימא דמה שקונה דינו כמו המעות, וכיון דיש לו בזה קנין גזילה ממילא יש כאן שינוי וזוכה בזה, ויל"ע בזה, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** כ' דהיכי דהמשלח בא לבטל המקח גם לר"מ לא מהני הקנין דהא אין כאן שינוי והדין דרצה מזה גובה ורצה מזה גובה, והגמ' מיירי דיש נדון רק בין השליח למשלח, וצ"ל דבכה"ג כיון דחל המקח הוי שינוי וכמש"כ ההפלאה, **ובנתה"מ** סק"ד מבואר דיש לומר דהמוכר מקנה המקח תמורת הקנין גזילה שיש לשליח במעות, וכל שאין המשלח תובע וגובה מהמוכר המעות חל הקנין לגזלן, ולפ"ז י"ל דבאמת אין כאן שינוי כלל אלא דלר"מ דהוי גזלן ממילא יש לו קנין גזילה ויכול לקנות בזה משא"כ לר"י דאינו גזלן, **ובחזו"א** מבואר די"ל דדעת המשלח שיחול הקנין לשליח והוא ישלם לו המעות כיון דאינו גזלן בכונה ודעתו דיהיו המעות הלואה אצל השליח, אלא דזה רק לר"מ דהוי גזלן, אבל לר"י הוי קנין למשלח, **והחזו"א** לעיל צ"ה ב' באות א' ד"ה יש כ' דמבואר בגמ' הכא דמחלוקת ר"י ור"מ היא האם נעשה גזלן ולא האם קונה בשינוי והק' על התוס' לעיל צ"ה ב' דכ' בשם ר"י דפליגי האם שינוי קונה, ולפ"ד ההפלאה ניחא לומר דפליגי בשינוי קונה, אך יל"ע בעיקר דבריו וכמשנ"ת.

**באו"ז** כ' דמה דקונה לר"מ הוא משום דנעשה גזלן על המעות וא"כ נמצא דקונה במעות דידי', וזהו כדברי הנתה"מ דהוא קונה בקנין גזילה שיש לו במעות, ובתחילת דבריו כ' דהיכי דדעת השליח לקנות לעצמו הוי השבח שלו כמו דמצינו לעיל צ"ו ב' בגוזל שור וחרש בו דהשבח שלו וכן בתוקף ספינה לעיל צ"ז א', וכ"כ **בבי' הגר"א** ביו"ד סקס"ז סקכ"א, ובאו"ז כ' על זה דמיהו לא דמי כולי האי דשם השור והספינה חוזרים בעינייהו משא"כ הכא.

**הרשב"א** כ' דכמו דמבואר בגמ' דלר"מ דהוא גזלן הדין דהותירו לו, א"כ הכא נמי לר"י היכי דיתכוין לגזול ולקנות לעצמו הוי הדין דיהיה המקח שלו והותירו לו, והביא **דבעל המתיבות** כ' לאו הכי, וכ' דכן מבואר **ברי"ף** לענין עיסקא דאם מתכוין לזכות לעצמו לא מהני וזוכה בעל המעות, וכ' דאולי לא כ' הרי"ף הכי אלא בעיסקא ומשום תקנה ודייק הכי מלשונו, **והר"ן** בקי' נ"ט א' כ' כדברי המתיבות, **וברמב"ם** בפ"ז ממכירה הי"ב כ' דהורו מקצת המורים דאם קנה לעצמו במעות חבירו אחר שזקפן עליו במלוה דהרי זה קנה לעצמו ומקבלין ממנו כשאומר דזקפתי עלי במלוה, וכ' הרמב"ם דאין זה הדין אמת אלא המקח של משלח, ומבואר **בהה"מ ובש"כ** סקפ"ג סק"דדשי' הרמב"ם דגם אם יאמר בפני עדים לא יקנה לעצמו אלא למשלח וכשי' המתיבות, **והטור** בסקפ"ג הביא דברי הרמב"ם, וביו"ד ססקע"ז סתם כשי' הרמב"ם, **והב"י** שם הביא דברי הה"מ דאם אמר בפני עדים בזה קונה לעצמו, **ובדרישה** בחו"מ סק"ג העיר על הב"י דמסתימת הטור מבואר דגם אם יאמר בפני עדים לא יהני, **ובשו"ע** בס"ג סתם כשי' הרמב"ם, **והרמ"א** שם כ' ב' שיטות מה הדין באומר בפני עדים, וכ' **הש"כ** בסק"ד דשי' השו"ע דגם בפני עדים לא מהני, **והנתה"מ** בסק"ד העיר דבהדיא מבואר **בשו"ע** ביו"ד סקע"ז ס"מ דאם אומר בפני עדים מהני, **והט"ז** בחו"מ כ' להלכה דלא מהני גם בפני עדים, והביאו **הנתה"מ** בחי' סק"ד, **ובבי' הגר"א** ביו"ד סקע"ז סקכ"א כ' דעיקר דמהני.

והנה להשיטות דלא מהני קשה משה"ק הרשב"א דאמאי לא הוי כמו לר"מ באינו מתכוין דהוי לעצמו משום דנעשה גזלן וא"כ הכא נמי לדידן אם מתכוין לזכות לעצמו אמאי לא אמרינן דנעשה גזלן וזוכה לעצמו, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' על דברי הרי"ף דזה דוקא בלא שינה אבל אם שינה בזה מודה הרי"ף דזוכה לעצמו, וכ"כ **הב"י** בשם **רי"ו** דאם משנה זוכה לעצמו, וכ"כ **הסמ"ע** בסק"ד **והש"כ** בסק"ה, ולפ"ז ניחא דר"מ מיירי דשינה וקנה דבר אחר, ועיין בחזו"א מש"כ לבאר בזה.

**בשו"ת הרשב"א** ח"ב סשס"ט כ' דהא דקנה לעצמו הוא משום דבזה אמרינן דמי הודיעו לבעל החיטים שיקנה לבעל המעות, והיינו דכיון דאין דעת השליח לזכות למשלחו וגם דעת המוכר ליכא ממילא דאין כאן קנין למשלח, ובבי' החולקים מבואר **במחנ"א** סט"ו ובעוד פוסקים דס"ל דלעולם דעת המוכר להקנות לבעל המעות ויתבאר לק' בע"ה, **ובנתה"מ** סק"ד מבאר דפליגי האם דעת המוכר להקנות לשליח משום דיש לו קנין גזילה במעות, או דדעתו למשלח דהוא הבעלים על המעות, והק' דאף דנימא דדעתו על בעל המעות דהיינו המשלח, מ"מ הא אין כאן אלא קנין מעות דמה שמשך השליח כיון דדעתו לזכות לעצמו, א"כ איך יהני משיכה זו למשלח, וכ' לומר דמ"מ מיד שבא ליד השליח כבר אין כאן חשש דיאמר לו דנשרפו חיטיך בעלי' ומשו"ה זוכה לגמרי, אמנם **החזו"א** כ' לומר דאה"נ דכל זמן דלא בא ליד המשלח ולא משך המשלח אין כאן אלא קנין מעות, ועיי"ש מש"כ האיך הוי פרטי דין המכר לפ"ז.

**ברשב"א** מבואר דהיכי דשלח יד ונעשה גזלן, ואח"כ נתכוין לקנות למשלח בזה הוי של משלח דהא אכתי המעות הוו של המשלח ולא הוי של שליח אלא לענין חיוב אונסים וא"כ שפיר יכול המשלח לקנות, **ובמרדכי** אות קכ"ב כ' דבמקבל למחצית שכר יש לו להתנות שאם יצטרך המקבל למעות לצורכו דיוכל ליטול דאם לא יעשה כן א"כ כשיטול המקבל יהיה שולח יד ויהיה נעשה גזלן ולא יוכל ליטול בריוח דהוי גזלן, והביאו **הרמ"א** ביו"ד סקע"ז ס"ה, **ובגליון הגרע"א** שם כ' דזהו דלא כהרשב"א דלפ"ד הרשב"א כיון דמ"מ אינו מתכוין לקנות רק לעצמו במה שעוסק אח"כ במעות א"כ לא הוי ריבית, ועיין בחזו"א מש"כ לבאר במחלוקתם.

**הרשב"א** מק' לפ"ד דאם דעתו לזכות לבעלים זוכה הבעלים הגם דנעשה גזלן על המעות דא"כ אמאי לר"מ מבואר בגמ' דקונה לעצמו, וכ' די"ל דדילמא לר"מ כל ששינה שינוי גמור ועבר על דעת בעלים מתכוין הוא לקנות לעצמו, ושינוי זה מוכיח על כונתו, ועוד כ' דכיון דבמעשה זה הוא נעשה גזלן, א"א דנימא דבמעשה זה גם יזכה לבעלים דזה שני הפכים.

**ברשב"א** מבואר דהא דקונה לעצמו הוא דוקא אם אמר הכי בפני עדים דקונה לעצמו או ששלח יד בפני עדים, אבל אם מעצמו הי' דעתו לקנות לעצמו לא מהני, ובשי' המורים שהביא הרמב"ם מבואר דהוא נאמן לומר דקנה לעצמו גם אי ליכא עדים, **והה"מ** הביא דשי' הרשב"א דדוקא אם איכא עדים, אבל בלאו הכי אינו נאמן, **ובשו"ע** בסקפ"ג ס"ג וביו"ד סקע"ז ס"מ מבואר דאינו נאמן, **ובאו"ז** מבואר דאם משנה לדבר אחר נאמן לומר דקנה לעצמו ובשבועה, ועיי"ש שהאריך האם לא יהיה נאמן משום דאין משים עצמו רשע, **ובהג"א** הביא דין האו"ז, והב"י הביא דבריו בסקפ"ג וכ' **בבדה"ב** דהרמב"ם חולק על זה, **ובחזו"א** כ' דצריך לומר דהיינו על מש"כ דהוא נאמן דאילו לעיקר הדין דקונה לעצמו גם הרמב"ם מודה כיון דהוא משנה וכמשנ"ת, וכ' דמשמע לי' דהרמב"ם חולק על המורים בתרתי חדא דהוי קנין למשלח וזהו באופן דאינו משנה ובזה אפילו בעדים הדין הכי, ועוד חולק דגם היכי דמהני קנינו לעצמו כגון דמשנה מ"מ בעי עדים, **ובט"ז** ביו"ד סקע"ז סקי"א מבואר דגם אם משנה אינו נאמן לומר אח"כ דקנה לעצמו, [ובנקה"כ שם הק' דאמאי אינו נאמן לחוב לעצמו, וכבר עמד עליו בבאה"ט שם דהכא הוי לזכותו דרוצה ליטול השבח לעצמו, ובחזו"א כ' דמ"מ יש גם נפ"מ לחוב לענין פחת דלא הוי מחמת השינוי דשי' הש"כ דפחתו לבעלים], **והחזו"א** כ' לומר דבזה לא מצינו מי שחולק על האו"ז וי"ל דלכו"ע נאמן לומר היכי ששינה דקנה לעצמו כיון דיש רעותא בזה ששינה דאם קונה לבעלים לא הי' לו לשנות, ועוד כ' החזו"א דלשי' הרשב"א דאינו נאמן נראה דגם לפי האמת אם חשב לקנות לעצמו לא מהני דהוי דברים שבלב, וכ' דלשי' דנאמן י"ל דכיון דנאמן לומר הכי א"כ גם אם חשב הכי בלא עדים, אין לזה דין דברים שבלב כיון דאח"כ הוא נאמן לומר דחשב הכי והוי דבר שנוגע רק לו.

ג) תוד"ה מי הודיעו לבעל חטין – **בש"מ** בשם **הרמ"ה** מבואר דלבני מערבא השליח קני לנפשי', ומבואר כהצד הראשון בתוס', **ובמחנ"א** דיני שלוחין סט"ז כ' דהיכי דקונה לנכרי דהדין דנכרי אינו קונה דאין שליחות לנכרי האם יזכה השליח זה תלוי בשני הצדדים בתוס', והביא **דבריב"ש** מבואר דקונה השליח, והביא מחלוקת רש"י ותוס' בביצה ל"ט ב' האם היכי דהגבי' מציאה לזכות לאחר ולא זכה האחר האם זוכה המגבי' לעצמו וכ' דגם לשי' התוס' שם דלא זוכה לעצמו י"ל דהכא יזכה השליח ומשום דאיכא דעת אחרת מקנה, והביא דכן מבואר ברשב"א ובנ"ידהיכי דאיכא דעת אחרת קונה גם אם לא הי' לו דעת לקנות. [ועיין **בחזו"א** דכ' לבאר דהצד בתוס' דלא יקנה השליח הוא רק היכי דהמשלח תובע המעות מהמוכר וא"כ ממילא בטל המקח, אבל אם מתרצה המקח זוכה השליח, והצד דזוכה השליח הוא משום דאין המשלח יכול לבטל המקח].

בא"ד – **הקצוה"ח** בסקפ"ג סק"א כ' דלפי המבואר בסקפ"ב ס"ב דהיכי דהשליח קנה ולא אמר דהוא שליח, הדין דצריך השליח לקנות לעצמו היכי דשינה מהשליחות, א"כ הכא אמאי לא יקנה השליח, אמנם **בנתה"מ** בסקפ"ב סק"ד כ' דהדין שם הוא רק היכי דהשליח יכול לתקן מה שעיות עיי"ש, וא"כ הכא דלא שייך לתקן ממילא דאפשר לבטל המקח, ובדרך זה מבואר **בחזו"א**,

ד) גמ' וכי מי הודיעו וכו' – בביאור שי' רי"ו הנה **התוס'** כ' דהא דלא מק' ממתני' משום די"ל דמיירי באמת בהודיעו, ולפ"ז כ' **הקצוה"ח** בסק"ג דגם רי"ו מודה דאמרינן מי הודיעו אלא דס"ל דמיירי בהודיעו, אמנם **החזו"א** כ' די"ל דגם לשי' התוס' לרי"ו לא בעי שיודיעו אלא דלא מק' מברייתא משום דיש לדחות דמיירי במודיעו אבל י"ל דאי"ז שי' רי"ו, **ובתור"פ ובש"מ** בשם **הרא"ש** כ' דרי"ו ס"ל דלעולם דעת המוכר להקנות לבעל המעות ומשו"ה מהני, וכ' דזהו מה דמתקיף לה רב שמואל ב"ס דעל כרחך דדעתו להקנות למי שהוא בעל המעות דאי לאו הכי גם חטים וחטים לא יקנה, וזהו מה דמייתי רבי אבהו ראיה מהא דצבע דעל כרחך הטעם משום דשליחותי' עביד דשם אי אפשר לומר משום דדעתו על בעל המעות דהרי הבעל הוא בעל המעות, וכ"כ **המחנ"א** בדיני שליחות סט"ו **והקצוה"ח** בסק"ג, **ובמשכנות יעקב** חחו"מ סנ"ג מבואר דרי"ו ס"ל דהמקח נקנה לבעל המעות ממילא ולא בעי כונה כלל, דכל שהמוכר זוכה במעות חל הקנין לבעל המעות, ולעיל נתבאר דלפי שי' הרמב"ם ודעימי' דגם אם נתכוין השליח לזכות לעצמו לא מהני וזוכה המשלח דזהו משום דאמרינן דהמקח חל לבעל המעות, וזה משום דהכי דעתו של המוכר או דממילא המקח חל הכי וכמבואר הכא.

**ובראב"ד** מבואר דרב שמואל מייתי ראיה מחטים, דעל כרחך היינו משום דאמרינן דהשליח מתכוין לזכות לו, וא"כ גם בחטים ושעורים נימא דמהני משום דדעת השליח לזכות למשלח, ובדברי רבי אבהו כ' דמחלק דבחטים וחטים לא הוי משום זיכוי אלא יד בעל הבית ממש חשיב והוי כמו דבעל הבית זוכה לעצמו, ויל"ע לפ"ז אמאי מהני בצבע דהא שם אינו שליח של האשה אלא דמעצמו הוא קונה לאשה, וא"כ אמאי עדיף מחטים ושעורים דשם גם איכא זיכוי, **ובחי' הגרש"ש** בב"מ סי"ז כ' דבש"מ מבואר דגם זכיה מהני לבני מערבא והק' דא"כ גם חטים ושעורים יהני, ולכאורה זה מבואר בגמ' דמהני, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ב סשס"ט כ' דרבי אבהו משני דחטים וחטים שליחותא דבעל הבית עביד כלומר וידו כידו, משא"כ בחטים ושעורים אין ידו כידו כיון דמקפיד בכך, וכ' דגבי צבע כיון דניחא לאשה בכך אף הבעל זכה לה ושליחותא הוא דקא עבד, אבל בחטים ושעורים אין דעתו של בעל המעות בכך ואין יד השליח כידו, ויל"ע בכונת דבריו דכיון דמ"מ מבואר דאם היה מודיע למוכר היה קונה המשלח, א"כ מבואר דאמרינן דבדיעבד ניחא לי' בזה, וא"כ אמאי גרע מאשה, **ובמחנ"א** דיני שלוחין סי"ז כ' במה דמבואר דיד שליח כיד המשלח, די"ל דאפילו אם יניח המוכר המקח ברשותו של השליח שלא מדעת השליח יזכה המשלח, דזוכה לו יד השליח כידו שלו, וזה לכאורה בודאי לא שייך בבעל דשם ליכא שליחות ובעי כונה לזכות לאשה.

**והראב"ד** הק' לפ"ד דא"כ מה מייתי ראיה מהא דצבע, הא גם אי נימא כרב שמואל ב"ס ניחא שם, דהא ס"ל דלא בעי שיודיעו כלל ואפילו היכי דמשנה מדעת המשלח וא"כ כל שכן דאתי שפיר הא דצבע, וכ' דלכולי עלמא בעי לשנויי לי', ובהמשך דבריו כ' דרבי אבא אתא לדחויי דליכא ראיה מהאי ברייתא אבל הא מיהא דמ"מ בודאי דבחטים וחטים קונה למשלח, דהא ממתניתא איכא למשמע דבחטים וחטים לכו"ע הותירו לאמצע וכמו שהוכיחו התוס', **ובמחנ"א** דיני שליחות סי"ח כ' דרבי אבא דחה דאין ראיה מהאי ברייתא, וכיון שכן אי נימא דבעי הודעה גם בחטים וחטים נבעי ועל כרחך דלא בעי הודעה, וצ"ב דמה מוסיף זה דאיכא ראיה מהאי ברייתא או לא, דכיון דזה ודאי דבחטים וחטים מהני גם בלא הודעה, א"כ צריך לומר דהיכי דעביד שלחותי' שאני, ואמאי אם איכא ראיה מהאי ברייתא ניחא לומר חילוק זה ואי ליכא ראיה לא ניחא, וזוהי קו' התוס' דאמאי בעי לאתויי ראיה.

**ברשב"א** מבואר דטעמי' דרי"ו משום דדעת השליח לזכות לבעל המעות וכדקני לי' בחטים וחטים, וזהו כהראב"ד דמהני משום דעת השליח, ואח"כ כ' דמ"מ לאחר שאינו בעל המעות אינו יכול לזכות דאין דעת המוכר אלא לקונה ממנו או לבעל המעות, ואח"כ בגמ' גבי ריש גלותא כ' דלרי"ו ניחא, משום דלעולם דעת המוכר למכור למי שהמעות שלו או למי שדעת בעל הבית לקנות לו, **ובמחנ"א** סט"ו כ' להוכיח מדברי הרשב"א גבי מתכוין לזכות לאחר, דהיכי דאין השליח מתכוין לזכות לעצמו גם אם לא מהני כונתו לזכות לאחר, מ"מ יזכה בעל המעות משום דכך הוא דעת המוכר, ויל"ע דלפ"ז מה דמהני לרי"ו, אי"צ לדעת השליח בחיוב.

**הרא"ש** כ' דליתא לבני מערבא ומשום דאע"פ דשני שליח מ"מ דעתו לזכות לצורך בעלים, ואע"פ שבעל חטים מזכה לשליח החטים, ידו כיד בעל המעות שהוא מתכוין לזכות, ולא בעינן שידע בעל החטים שהוא זוכה לבעל המעות, ונראה בדבריו דאין הטעם משום דאמרינן דדעת המוכר לזכות לבעל המעות, אלא דמהני משום זכית השליח לבעל המעות, ואח"כ כ' הרא"ש דאע"ג דרבי אבא משני האי ברייתא דצבע לבני מערבא דהתם משום דאין דעתו על כסות אשתו, שאני התם דכיון שהצבע מזכה לבעל האשה אפילו אם ירצה הבעל לזכות לאשתו בגד הצבוע אין אדם זוכה בשלו לאחר אלא ע"י אחר, [ועיין **ביש"ש** שתמה על הרא"ש דאדרבה רבי אבא בא להביא ראיה דשליחותי' שאני ולקיים דברי בני מערבא], **ובפ"ח** אות א' **ובש"כ** סקפ"ג סק"ב ביארו דברי הרא"ש דמשו"ה לא מהני בצבע, דהתם הבעל הוא בעל המעות ולא מהני בלא להודיע אלא שיזכה מי שהוא בעל המעות, וכמשנ"ת לעיל דברי התור"פ והש"מ בשם הרא"ש, **ובקצוה"ח** סק"ד הק' דהא ברא"ש מבואר דהא דלא בעי הודעה הוא משום דמ"מ זוכה השליח למשלחו, וא"כ גם אם הזוכה אינו בעל המעות יהני, **ובדברי משפט** סק"א כ' לבאר דשי' הרא"ש דמשו"ה לא בעי דעת המוכר, דכל דעומד למכור איכא ניחותא שכל מי שיתן מעות וירצה לקנות שיזכה במקח, ומשו"ה סגי בדעת השליח לבד, וא"כ בצבע דאין האשה נותנת מעות לזה אין דעת המוכר מעיקרא, ויל"ע דאמאי לא יהיה דעתו למכור למי שיתן אחר מעות בעבורו ואמאי בעי שיתן הוא עצמו מעות, **והחזו"א** כ' לומר דהא דבעי להרא"ש דעת השליח הוא רק דלא סגי בדעת המוכר לבד, אבל אה"נ דמה דמהני הוא רק משום דדעת המוכר להקנות לבעל המעות וכמש"כ בש"מ בשם הרא"ש, אמנם לשון הרא"ש בפסקים דבעל החטים מזכה לשליח ומהני משום דעכ"פ יד שליח כיד בעל המעות, ונראה דלא ס"ל דדעת המוכר להקנות לבעל המעות.

**הבעל התרומות** בשער א' חלק א' דין ה' כ' בשם **הרמב"ן** דלמסקנא אמרינן דמה דלא חל ההקדש של הבעל על כסות אשתו הוא משום דנעשה כמי שהקנה לה מעיקרא, ומשו"ה היכי דשעבד הבעל בדאקני גובה הבע"ח משום דהוא קונה והאשה קונה ממנו, **ובקצוה"ח** סק"ג הק' דכיון דקיי"ל דאי"צ להודיע א"כ אמאי לא תזכה האשה מיד, וכ' דלפ"ד התור"פ ניחא דכיון דהבעל הוא בעל המעות א"כ בעי להודיע, אמנם **המחנ"א** בדיני שלוחין סי"ח הביא דברי **הרמב"ן** בב"מ ט"ו ב' דכ' דהיכי דקונה הגזלן השדה בעבור מי שמכר לו דמהני הגם דלא הודיע למוכר משום דקיי"ל כרי"ו, וא"כ מבואר דגם היכי דאין המעות של מי שרוצה לקנות בעבורו מ"מ קונה, **והחזו"א** כ' דאפשר דשם כיון דהגזלן חייב למי שמכר לו מעות חשיב כמו דהוו מעות של מי שקונה בעבורו, והמחנ"א הביא עוד ראיה מדברי הרמב"ן בב"ב ט' א' דזוכה גם למי שאין המעות שלו ועיי"ש בחזו"א.

**הב"י** מביא דברי **רי"ו** דכ' דהיכי דאחד רוצה לזכות לאחר במעות שלו אפילו אמר לעדים דזה כונתו, לא מהני אם לא פירש למוכר דקונה בשביל אחר, וכ' דכן מבואר בסוגיה, והק' עליו דאף דאפשר דהיכי דהמעות של השליח גרע ולא מהני אם לא הודיעו, מ"מ היכי מבואר זה בסוגיה, **ובדרישה** סק"ג **ובש"כ** סק"ב כ' דזה מוכח מדברי הרא"ש דגבי צבע כ' דאין האשה זוכה והיינו משום דהוו מעות של בעל וכמשנ"ת, וכ' הש"כ דכונת הרי"ו דכן מוכח ברא"ש, אמנם **הגרע"א** ועוד אחרונים כ' דשי' הרי"ו בביאור הסוגי' כהתור"פ, וא"כ ממה דמייתי רבי אבהו ראיה דהטעם משום דשלחותי' עביד מהא דצבע, מוכח דלפי שי' רב שמואל באמת גבי צבע לא תוכל האשה לזכות, והיינו משום דס"ל דלעולם דעת המוכר להקנות לבעל המעות וכמשנ"ת, וכל זה מבואר מדברי **חי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש, **ובש"כ** שם מבואר דהדין להלכה כהרי"ו, אמנם **המחנ"א** כ' דיש בזה מחלוקת ראשונים, **דברשב"א** בתשובה **ובהג"א** מבואר דלפי האמת אמרינן דבצבע זוכה האשה ומשו"ה לא מהני הקדש הבעל, וא"כ מבואר דגם היכי דזוכה לאחר במעותיו מהני ולא בעי להודיע למוכר.

**הטור** בסקפ"ג כ' בשם **הרמ"ה** דאם ראובן שלח לשמעון שיקנה בשבילו איזה דבר והלך שמעון וקנה במעות של עצמו, הדין דקנה ראובן ואינו נאמן לומר דלעצמו קנה, וכ' דמ"מ יכול לחזור בו קודם משיכה ולומר דקונה לעצמו וגם מי שפרע ליכא, דדין מי שפרע הוא רק בין מוכר ללוקח, וכ"כ **בשו"ע** ס"ד, **ובד"מ** אות ב' כ' דזהו דלא כהרי"ו דאינו יכול לקנות לאחר במעות של עצמו אם אינו מפרש למוכר שקונה בשביל אחר, אמנם **הדרישה** בסק"ג **והש"כ** בסק"ב כ' דהכא שאני דהוא עשאו שליח ומשו"ה קונה למשלח ואע"פ דהוי מעות דידי', **ובקצוה"ח** סק"ד כ' דלפי המבואר בטעמי' דהרי"ו משום דדעת המוכר להקנות לבעל המעות א"כ אין לחלק אם עשאו שליח או לא, **ובמחנ"א** סי"ח **ובקצוה"ח** שם כ' לבאר דברי הרמ"ה דכיון דאמר לו שיקנה בשבילו א"כ הרי הוציא המעות על פיו ומתחייב לו המשלח בדמים שהוציא והוי כהלוה לו מעות אלו, וחשיב כמו דהמשלח נתן למוכר המעות, ומשו"ה דעת המוכר להקנות למשלח. והנה **בטושו"ע** שם מבואר עוד בשם **הרמ"ה** דאם קנה ממעות של ראובן המשלח הדין דאינו יכול לחזור בו קודם משיכה אלא אם מפרש הכי למוכר שהוא חוזר בו דבלא זה קונה ראובן המשלח משום דדעת המוכר מעיקרא להקנות לו דהוא בעל המעות, **ובקצוה"ח** שם מבאר דהא דבגונא הראשון יכול לחזור בו גם בלא שמפרש למוכר ולא אמרינן דדעת המוכר למשלח דהרי אם לא חזר בו הוי הקנין לראשון, זהו משום דהמשלח אינו מתחייב לשליח על מה שנתן מעות אלא כשנתקיים המקח לבסוף וכל זמן דאפשר בחזרה לא נתחייב לו, וכ' דזהו לפי תי' אחד בתוס' בב"מ מ"ג א' דאין המוכר רשאי להשתמש במעות כל זמן דלא משך הלוקח וא"כ נמצא דאכתי לא הוציא ממון על פיו, ורק כשמושך נמצא דהוא מתחייב לו על המעות ומשו"ה דעת המוכר להקנות לו דעכשיו נמצא דהוא בעל המעות. והנה **בסמ"ע** סקי"א כ' דמש"כ הרמ"ה דיכול לחזור בו גם בלא שמפרש למוכר זהו דוקא אם מתחילה לא אמר למוכר שהוא קונה בשביל ראובן אבל אם אמר לו מתחילה בזה אינו יכול לחזור בו, **והט"ז והמחנ"א והקצוה"ח** שם חולקים על זה דהא גם כשאינו מפרש מ"מ נעשה המקח בשביל ראובן ואעפ"כ יכול לחזור בו וכמשנ"ת, וא"כ גם אם יאמר בתחילה דקונה בשביל ראובן יוכל לחזור בו גם בלי לפרש, **ובהגה"ה** במחנ"א **ובנתה"מ** סק"ה כ' בביאור הסמ"ע דהיכי דמפרש למוכר דקונה בשביל ראובן הרי זה כמו דהוא מזכה לראובן המעות ע"י המוכר, וא"כ מיד נעשה הקנין מעות בין ראובן למוכר והוי כמו דנתן ראובן מעות, ורק באינו מפרש הדין דאינו מתחייב לו עבור המעות אלא אם נעשה משיכה לבסוף וכמש"כ הקצוה"ח.

**הט"ז** מק' על דין הרמ"ה דאם קנה מתחילה לראובן דאם חוזר בו קודם משיכה לא מהני אם אינו מפרש זה למוכר, דכיון דלא קיי"ל כבני מערבא א"כ נמצא דאי"צ שידע המוכר מי הוא הקונה וא"כ אמאי לא יקנה השליח במשיכה לעצמו אע"פ דלא אמר למוכר, **ובקצוה"ח** סק"ד כ' לפי המבואר דלרי"ו מהני משום דדעת המוכר להקנות לבעל המעות וא"כ הכא המשלח הוא בעל המעות, **ובדברי משפט** סק"א כ' דאי אפשר לומר הכי בשי' הרמ"ה דבהדיא מבואר **בש"מ** בשם **הרמ"ה** דלפי מה דקיי"ל כרי"ו זוכה האשה בצבע ומשו"ה אין הבעל יכול להקדיש, ושם הרי הבעל הוא בעל המעות, וכ' לומר דס"ל להרמ"ה דהיכי דאמר לו מעיקרא דהוא קונה לאדם אחר גרע, ובזה אין בכלל קנין המוכר להקנות לאדם אחר, **ובחי' רמ"ש** כ' דכיון דאיכא הכא מי שפרע אם חוזר בו ומקנה לאחר משו"ה אין דעת המוכר שיקנה אחר כל זמן שלא פירש לו דקונה לעצמו.

**הרי"ף והרמב"ם והשו"ע** בסקע"ו סי"א ובסקפ"ג ס"ה כ' גבי שותפות דנתן לו המעות לסחורה, וגבי שליח כ' דנתן לו לסחורה או לאכילה, וכ' **בבי' הגר"א** סקע"ו סקס"ד דס"ל דהלכה כבני מערבא דאמרינן מי הודיעו, וס"ל דבשליח לעולם אמרינן דידו כיד המשלח וגם אם קונה לאכילה דבר אחר, וקו' בני מערבא רק בשותף דבזה אם קונה לאכילה ומשנה מדעת הבעלים אין ידו כיד הבעלים ואמרינן דמי הודיעו, אמנם בכל הראשונים והפוסקים לא מוזכר זה, ואדרבה מבואר בדבריהם דגם שי' הרי"ף והרמב"ם והשו"ע דאין הלכה כבני מערבא, ולכאורה מה שלא כ' לאכילה גבי שותף הוא משום דשותף אינו קונה לאכילה.

ה) גמ' ולא בצבע שצבע לשמן – **הסמ"ע** בסצ"ז סק"ט כ' על מש"כ בשו"ע שם דאין בע"ח גובה מבגדים צבועים שצבען לשמן, דהיינו דאפילו אם לא קנאן לשמן אלא ארגן או קנאן לעצמו, ואח"כ נמלך ליחדן לאשתו וצבען לשמן זכו בהשינוי, **ובקצוה"ח** סקי"ד הביא דברי התוס' כאן דמבואר דהנדון רק לגבי הצבע אבל הבגד עצמו היה של האשה, וכ' **דהרמב"ם** שכ' הלשון בגדים צבועין שצבען לשמן, וכן **רש"י** בכתובות נ"ד א' שכתב דהיינו בגדים שצבע לשם אשתו, ס"ל דמש"כ צבע קאי גם על גוף הבגדים ומיירי שצוה לאומן שיעשה בגדים צבועים לשמן, [וכ' דלפ"ז מיושב קו' התוס' דהא אין שבח סמנים על גבי צמר], אבל אם כבר היה הבגד שלו, אין האשה יכולה לזכות משום שינוי, דלא מצינו שינוי אלא בגנב וגזלן, אמנם **בהג' אמרי ברוך** שם הביא לשון **המלחמות** בכתובות שם שכ', דכשצבען לשמן הצבע הקנה צבעו לאשה, וקנין גמור קנאתן בשינוי, ומבואר כהסמ"ע.

גמ' לימא מי הודיעו לצבע – **המחנ"א** בהלכות משיכה ס"ו כ' דמבואר הכא דבעי להקנות הצבע לבעל הצמר ולא הוי שלו בלא קנין, ומבואר בדבריו דזהו דוקא אי אמרינן דיש שבח סמנים על גבי צמר, אבל אי אין שבח א"כ אין כאן מה לקנות והוי ממילא של בעל הצמר, ולכאורה לפמש"כ התוס' דהכא הנדון משום מעות השכר שנתן לצבע ומשו"ה ניחא גם אם אין שבח סמנים על גבי צמר, א"כ אין ראיה מהגמ' דבעי קנין לצבע, אלא דעכ"פ מקו' התוס' דאי יש שבח סמנים ניחא הגמ' מבואר דבעי לקנות הצבע, **ובשע"י** שער ג' פכ"ה כ' דלא בעי לקנות אלא כל שדעת הצבע שיהיה של בעל הצמר ממילא בטל הצבע לצמר, וכ' דגם לפי קו' התוס' הנדון הכא על שבח הסמנים בצמר ולא על הצבע עצמו, ולכאורה זהו דוקא אי אומן קונה בשבח כלי אבל אם אינו קונה א"כ אין כאן לדון על שבח הסמנים אלא על הצבע עצמו, ודבריו אתי שפיר רק לשיטתו שם שכ' דאי אין שבח סמנים על גבי צמר א"כ גם אומן אינו קונה בשבח כלום ומשו"ה ניחא קו' התוס' דאי אין שבח א"כ מה בעי להקנאת הצבע, ועיין לעיל צ"ט א' אות ג'.

תוד"ה מי הודיעו לצבע – **בחי' רמ"ש** העיר בתי' דהא הדין דאם שכר פועל והראהו בשל חבירו דהוא חייב לשלם לו, וא"כ הרי שפיר הוי אומן של הבעל ואף דהוי צמר של האשה והבעל חייב לו דמי שכרו, וכ' דמ"מ השבח שע"י הסמנים דעת הצבע על גוף הצמר ודעתו דזכותו משום הצמר עצמו, וכ' לומר דאפילו שכר הפעולה הוי הכי כיון דהצמר הוא דבר המטלטל עיי"ש.

בא"ד – **הקצוה"ח** סקפ"ג סק"א העיר דכיון דמה דנתן לו דמים הוי טעות א"כ הוי כמקח טעות דמבואר ברמ"א בסרל"ב דהוו מעות הלואה וא"כ איך יוכל להקדיש, וכ' דהתוס' לשיטתם בב"ב צ"ב ב' דהוי מעות פקדון ולא הלואה, ומ"מ העיר דהוי אינו ברשותו עיי"ש, **והחזו"א** כ' לומר דגם אי נימא דהוי אינו ברשותו מ"מ ניחא קו' הגמ' דבברייתא מבואר דלא חל ההקדש משום דהוי של האשה ולא משום דהוי אינו ברשותו של הבעל.

תוד"ה אין – **הרשב"א** כ' לבאר במסקנת הגמ' דמה דלא חל ההקדש הוא משום דאין דעתו על מה שלקח לצורך אשתו וכמו דיבואר בסמוך, וכ' **הגרע"א** דלפ"ז צ"ל דגם בערכין דעתו דלא יחול שעבוד על נכסים אלו, וא"כ נראה דס"ל דגם לפי האמת אמרינן הכי דאם אין דעתו מהני דלא יגבו זה בחייבי ערכין.

גמ' נעשה כמי שהקנה להם וכו' – **הראב"ד** כ' דגבי שליח אין לומר הכי דאינו מקנה מדעתו כלום, ונראה מזה דאי"ז דין מסוים בהקנאת הבעל לאשתו, דא"כ גם אם השליח היה מקנה מדעתו לא היה מועיל, **והרשב"א** כ' בתחילה דנראה דהיינו דלב ב"ד מתנה על זה דיהיה של האשה היכי דמקדיש, ודחה זה דא"כ הוי דין רק אם מקדיש, וא"כ היכי מייתי בכתובות נ"ד א' ראיה מהאי ברייתא דאין שמין לאלמנה מה שעליה והיינו משום דזה שלה, וכ' דמהני משום דאנן סהדי דדעתו לאקנויי להו כלים שלקח, וכ' דאע"פ דאין כאן קנין מ"מ כל שדעתו קרובה הרבה גמר בדעתו בהקנאה וזכיה לקנות ואפילו להפקיע מידי הקדש דאורייתא, **והגרע"א** הביא גמ' זו כמקום דמצינו דגמר ומקנה מהני גם בלא מעשה קנין, ובסו"ד כ' הרשב"א דנ"ל עיקר דהכא לאו משום הקנאה אלא משום דס"ל דאין אדם נותן דעתו על מה שכבר לקח לצורך אשתו, ולכאורה היינו דכיון דדעתו להקנות לה ורק דאכתי ליכא קנין, משו"ה אמרינן דעכ"פ מיד כבר אין דעתו להקדיש זה כיון דבדעתו שיהיה של האשה והוי כמו שהקנה לה כבר לענין דעתו, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ב סרפ"ו כ' דלפי דברי רבי אבא באמת אין ראיה דאין שמין [והביא שם תחילת דברי רבי אבא דאין דעתו על זה], והסוגיה בכתובות היא לפי האמת דאי"צ להודיעו והטעם בברייתא משום דהאשה זוכה בזה, **ובהג' אמרי ברוך** על הקצוה"ח בסצ"ז סקי"ג הק' על מש"כ הרשב"א בסוף דבריו, דאיך יתיישב לפ"ז הקו' הראשונה מהגמ' בכתובות, וכ' לבאר דהא דאמרינן דאין דעתו על מה שלקח לצורך אשתו, הוא רק לפי מה דמסקינן שם דדעת הבעל להקנות לאשה את בגדיה, אבל אי נימא דאין דעתו להקנות גם כשיבוא לידה, א"כ ממילא דאין סיבה שלא יהיה דעתו על בגדים אלו כיון דלעולם הם שלו, וצ"ל דמ"מ לפמש"כ בתחילה לומר דהוי משום לב ב"ד מתנה, בזה ס"ל דגם אי נימא דאין דעת הבעל כלל להקנות לאשתו, מ"מ י"ל דלב ב"ד מתנה דיהיה של האשה היכי דמקדיש נכסיו.

**ובהג"א** כ' בשם **האו"ז** דכיון דאמרינן דמהני הא דנעשה כמי שהקנה להם לענין הקדש, א"כ כל שכן דמהני לענין שאינו יכול למכור בגדי אשתו ואפילו לא באו לידה, ובשם **מהרי"ח** כ' דלא מהני אלא לגבי הקדש ומעריך, אבל לגבי בע"ח לא מהני ויכול בע"ח לגבות מזה, אלא דכ' דהכא הוי דחויא ולדינא קיי"ל דמהני לגמרי וזוכה האשה אף דלא הודיעו לצבע, **ובקצוה"ח** סצ"ז סקי"ג כ' לומר בשי' הרמב"ן והרא"ש דמבואר בדבריהם דקיי"ל כתי' דרבי אבא דהוי משום דנעשה כמי שהקנה להן, דאף דמבואר בטושו"ע בסצ"ז סכ"ה דגם בע"ח אינו גובה, מ"מ לגבי דידי' לא אמרינן דנעשה כמי שהקנה להפקיע זכותו, ובאם ימכור שפיר מהני מכירתו וכן אם ימות ירשו בניו.

**ובקצוה"ח** שם הק' על המהרי"ח דמה מק' הגמ' בכתובות על רב דס"ל דאין שמין לאלמנה ממתני', הא י"ל כדאמר רבי אבא דנעשה כמי שהקנה ולא מהני אלא לענין מקדיש ומעריך, וכ' דהא דבעי להא דנעשה כמי שהקנה, הוא רק קודם שבא ליד האשה, אבל אחר שבא ליד האשה א"כ הרי היא זוכה בזה במשיכה, וא"כ שפיר מק' הגמ' שם דאמאי אמר רב דאפילו מה שעליה שכבר זכתה בזה אין שמין, ועל כרחך משום דס"ל דאין דעתו להקנות כלל, וא"כ אמאי אין גובין מבגדי האשה, וליכא למימר דנעשה כמי שהקנה, דזה מהני רק אי אמרינן דבאמת דעתו לזכות לאשה ורק יש חסרון במעשה הקנין.

ו) גמ' מכלל דמיקנא קניא לי' – מדברי **רש"י ותוס'** נראה מבואר דהיינו דקונה הלוקח ואע"פ דלקח בשם ריש גלותא וכן מבואר **בתור"פ וברשב"א ובש"מ** בשם **גאון ותוה"ר**, אמנם **בט"ז** סקפ"ד ס"ב מבואר דביאר דקונה הריש גלותא, וכן מבואר **בש"כ** סקפ"ג סק"ב דהק' על הדין דאם נותן מעות שלו לקנות לחבירו דלא קנה ואפילו לדידן ומשום דאמרינן דדעת המוכר להקנות לבעל המעות, דא"כ אמאי הכא מבואר בגמ' דאי לאו דבני מערבא אתי שפיר דחל הקנין, הא הכא הוי מעות של לוקח ומבואר דס"ל דקונה הריש גלותא, וכבר העירו עליו **הקצוה"ח והגרע"א** ועוד אחרונים דכונת הגמ' דקונה הלוקח וא"כ לק"מ, אמנם כבר הביאו **דבשו"ת הרא"ש** כלל צ"ו אות ג' נראה מבואר גם הכי דביאר הגמ' דקונה הריש גלותא, והש"כ שם כ' לישב דכיון דאמר הלוקח לעדים לכתוב השטר בשם ריש גלותא, א"כ העדים עומדים בשם ריש גלותא ומשו"ה מהני, **והמשכנות יעקב** בסנ"ג כ' דהרא"ש לישטתו דס"ל דמה דלא בעי שידע המוכר הוא משום דסגי בדעת הקונה, אמנם הש"כ נקט דשי' הרא"ש דמהני רק אם הקונה הוא בעל המעות וכמשנ"ת לעיל.

גמ' ואודעינהו לסהדי – **בתור"פ** כ' דגם לרי"ו בעי שיודיע לעדים דאל"כ מנא ידעי דבאמת לא קנה זה עבור הריש גלותא, **ובש"מ** בשם **הרא"ש** מוסיף דהוי כמו נותן מנה לאשה ואומר לה התקדשי לפלוני דמקודשת לפלוני כמבואר בקידושין ז' א', **והרשב"א** כ' דלא דמי להתם דשם דוקא אמר לה וגם היא אין דעתה אלא למי שקבלה המנה על שמו, וגם כ' דהטעם דהכא דאינו רוצה לומר דקונה בשבילו משום יקירי ופנחי' לא שייך שם, ומיהו כ' דמ"מ הדין אמת דדוקא מצד המוכר אמרינן דקונה הלוקח דאע"פ דלא ידע קונה לרי"ו, וכ' דכל שידע ריש גלותא שהלוקח קנה לעצמו ומשום יקרא דידי' הוא דעבד אז קונה הלוקח, אבל בלא זה אי בא חבירו ששטר המכר בשמו לומר שהוא שלו זכה בו, **ובש"מ** בשם **הרמ"ה** גם כ' דמה דמבואר הכא דקונה הלוקח זהו דוקא אי לא מערער הריש גלותא, והוכיח זה דאי נימא דאין נאמן הריש גלותא לומר דהוא זה שזכה במקח, א"כ אמאי הוצרכה הגמ' לומר בתי' דהודיע לסהדי, הא גם לבני מערבא סגי שיודיע למוכר, ועל כרחך דבעי שיודיע לסהדי דאי לאו הכי גם לרי"ו יוכל לומר הריש גלותא דהוא קנה בשבילו באמת, **ובבעה"ת** שער נ"א חלק ט' דין א' כ' גבי הלואה דאע"פ דאמר ללוה שיכתוב השטר הלואה על שם אחר מ"מ אין האחר יכול לומר דהוי החוב אליו ונתכוין המלוה שיתחייב לו, דכיון דאמר המלוה שיתנו השטר לו ולא לזה שאמר שיכתבו על שמו, א"כ אמרינן דאין כונתו באמת שיחול החוב לפלוני, והביא דכך היא גם דעת **הרמב"ן** וכ"כ **בטושו"ע** ס"ס ס"ט, **ובתומים** סקי"ז הק' דבראשונים הכא מבואר דיכול אותו פלוני לומר דהוא קנה כיון דאמר שיכתבו על שמו, וכ' לומר דהכא מיירי בשטר מקח וכיון דנכתב על שמו א"כ הוי הקנין אליו, משא"כ שם מיירי בשטר ראיה על ההלואה וכיון דעיקר ההלואה הוי של המלוה, א"כ אינו יכול לזכות במה שכתוב השטר על שמו, **והנתה"מ** שם בסקי"ט הק' דאי מיירי הכא בשטר קנין א"כ במה קונה הלוקח אפילו הודיע, כיון דאין השטר על שמו א"כ אין זה יכול להיות שטר קנין, וכ' לחלק דהכא מיירי דהמעות גם נתן על שם ריש גלותא, וא"כ הוי כמו נותן מנה ואומר דיקנה פלוני השדה דקונה פלוני, לא נתן עצם המעות בעבור פלוני אלא אמר שיכתבו השטר על שם פלוני וא"כ כיון דהחוב עצמו לא חל לפלוני א"כ תו לא מהני מה שיכתב השטר חוב בשם פלוני, והנה בבעה"ת מבואר דהצד דיזכה הפלוני בחוב הוא משום דנימא דכיון דאמר שיכתבו השטר על שמו א"כ דעתו שיחול החוב בעצם ההלואה גם לפלוני והוי כאומר שיזכה לפלוני בהלואה זו דיחול החוב אליו, וא"כ לכאורה דמי להכא דגם שם שייך שנימא שיזכה הפלוני בחוב, ומ"מ י"ל דכיון דאינו נותן עצם המעות על שם פלוני, אלא דממה שאומר שיכתבו השטר על שמו מזה באים לומר דדעתו שיחול החוב לפלוני בזה אמרינן דכיון דאמר שיתנו השטר לו ולא לפלוני א"כ אין דעתו שיחול החוב לפלוני, משא"כ הכא דבנתינת המעות אומר שקונה לריש גלותא ומשו"ה אמרינן דהוא זוכה כל שאינו מפרש אפילו לעדים.

רש"י ד"ה אין – **בראב"ד** מבואר לפרש עוד דמש"כ דאמר על מנת היינו דאמר לריש גלותא דעל מנת שיכתוב לו שטר, וכיון דלא הי' מעשה בינייהו אע"פ דהסכים לו הריש גלותא הוי דברים בעלמא, אמנם **בש"מ** בשם **הרמ"ה** כ' דאי קיבל עליו הריש גלותא מעיקרא כופין אותו למכור, **ובמאירי** כ' דאי שעבד עצמו כראוי כופין אותו ונראה דלא סגי בדיבור בעלמא, **ובבעה"ת** שם בדין ב' מיירי על חוב שאמר ללוה שיכתוב השטר על שם פלוני והביא על זה דברי הראב"ד דגם אם אמר לו אותו פלוני דאח"כ יכתוב הוא לו שטר דהוא מוכר לו חוב זה אינו חייב לכתוב לו, וכ"כ **בטושו"ע** ס"ס ס"ט, **ובדגו"מ** שם העיר דאמאי לא מהני אי מתחייב לו בשעת הלואה דדמי לערב דמתחייב בשעת הלואה בדיבור לבד.

תוד"ה כגון (לק' ק"ג א') – **הנתה"מ** בס"ס סק"כ כ' דכל דברי התוס' הם רק בשטר שאין בו אחריות, אבל בשטר שיש בו אחריות אינם יכולים לכתוב שלא מדעת המוכר, דכבר עשו שליחותן בכתיבת השטר הראשון.

גמ' בשם חבירו ריש גלותא – במסוה"ש ציין דהרא"ש לא גריס ריש גלותא, והנה רש"י מבאר גם לפי אוקימתא זו דמיירי בכה"ג דריש גלותא דמשום שלא יערערו כ' על שם ריש גלותא, ופירש דפנחיא היינו לשון חוזק, **ובראב"ד** מבאר דפנחיא היינו לשון התכסות דאינו רוצה שידעו שקנה שדה זו ומשו"ה כ' על שם אחר, ולפ"ז אינו דוקא ריש גלותא, **ובמאירי ובש"מ** בשם **ר' יהונתן** כ' דאינו רוצה שיחזיקוהו עשיר ומשו"ה כ' על שם אחר, **וברשב"א** גם מבואר דיקירא ופנחיא הוו שני סיבות, ולשון **הרמב"ם** בפ"ב משלוחין ה"ה דכ' על שם אחר כדי שלא ידעו שהוא הקונה וזה נראה כהראב"ד, אמנם **הכס"מ** שם כ' כפי' רש"י, **ובשו"ע** ספק"ד ס"ב כ' בסתם דכ' על שם אחר, **ובבאה"ג** שם אות ד' כ' דבגמ' מבואר דכ' על שם ריש גלותא וכפי' רש"י.

**קג' א'**

גמ' ואם אמר לו על מנת כופין – **במאירי ובש"מ** בשם **הר"מ מסקרסטה** כ' על הגמ' בסמוך דאמר לעדים דבכה"ג דאמר לעדים הם קורעין השטר הראשון וכותבים לו שטר אחר על זמן ראשון, [ורש"י כ' דמשאיר שני השטרות וזה לשיטתו דכותב על שם האחר משום מסיקין, אמנם הם ס"ל דכותב על שם אחר שלא יחזיקוהו עשיר וכמשנ"ת], **ובשו"ע** ס"ס ס"ט כ' דין זה דכופין גבי מי שכתב שטר הלואה על שם אחר, וכ' **באורים** שם סקמ"א **ובנתה"מ** סק"כ דהיינו דכופין אותו לכתוב לו שטר אחר ומזמן הכתיבה לבד, ומשום דשעבוד שטר זה לא הוי אלא מעכשיו, ובנתה"מ שם העיר דאמאי לא ילך לב"ד עם העדים ויכתבו לו מזמן ראשון דהרי יכול לגבות גם בשטר הראשון שנכתב וכמשנ"ת, וכ' דכיון דאם יביא זה שנכתב השטר על שמו דבאמת הי' הלואה דידי' יוכל הוא לגבות, א"כ אין ברור דהוי הלואה של זה שנתן המעות ומשו"ה אין לכתוב לו שטר על שמו מכח השטר הראשון.

גמ' שם – **באורים** ס"ס סקמ"א העיר דהא אפילו באמר כתבו שטר יכול לחזור בו כמבואר בסל"ט ס"ד וא"כ אמאי הכא כופין לכתוב שטר, וכ' לומר דשם מבואר דאם אינו רוצה לכתוב יכול לומר דחוזר בו מההלואה וא"כ הכא נמי אם אינו רוצה לכתוב יכול לבטל המקח ואה"נ דאין כופין לכתוב אם אומר דיתבטל המקח, ועוד כ' וכן **הנתה"מ** בסק"כ דדוקא בעלמא אין כופין משום דאומר דלא ניחא לי' דיצא עליו שטר, אבל הכא דכבר כ' שטר על שם האחר, א"כ אין לו הפסד באם יקרעו השטר הראשון ויכתוב לו שטר אחר על שמו, ויל"ע דברא"ש מבואר דגם הכא יכול לומר דלא ניחא לי' דליפוש עלי שטרות וכמו שיבואר בסמוך.

גמ' מצי א"ל מידע ידעת – **בראב"ד** מבואר דהיינו משום דלבני מערבא בעי לומר דהודיע לו וא"כ הוא ידע דקונה לאחר, וכ"כ **בתו"ח**, **ובמהדו"ב** כ' לבאר דרק לפי מה דמשני דמהו דתימא מוקמינן דידע דקונה לעצמו עיי"ש, וכ' דלפי השיטות דיבואר בסמוך בע"ה דהיכי דאמר לו דקונה בשביל עצמו, בזה אע"פ שאומר לו לכתוב על שם אחר מ"מ כופין אותו לכ' לו עוד שטר על שמו, א"כ על כרחך צ"ל דמה דמבואר בגמ' דאומר לו דמידע ידעת היינו רק דמסתמא הוא יודע ולא משום דפירש לו.

גמ' קמ"ל וכו' – **הרא"ש** כ' דאינו רוצה לכתוב לו משום דלא ניחא לי' דליפוש שטרא עלי', וכ' **היש"ש** דמבואר בדבריו דבעי ליתן טעם אמאי אינו רוצה לכתוב ואם אינו נותן טעם כופין אותו לכתוב משום כופין על מידת סדום, והביאו **הש"כ** בס"ס סקל"ד, וכ' היש"ש דהא דמבואר בגמ' דמשום דאמר לי' עניינא וכו', היינו משום דאם לא הי' לו טענה זו לא הי' יכול לימנע מלכתוב לו שטר ואע"פ דיש לו צד פסידא, דעל דעת זה קונה שיכתוב לו שטר אחר.

גמ' עניינא עבדי לך – **ביש"ש** מבאר דאומר דלך תעשה עסק עמו עד שיתרצה לכתוב לך שטר, ויל"ע במש"כ רש"י דהיינו תנאי.

מהו דתימא מצי א"ל שטרא וכו' – **בש"מ** בשם **הרמ"ה ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש מבואר דגם להס"ד היינו רק דיכול לומר לו דקודם ילך לאותו שכ' על שמו ואם לא יסכים לכתוב לו אז יכתוב לו הוא וקמ"ל דיכול לכופו מיד בלא לילך לאחר כלל.

**הרמב"ם** בפ"ב משלוחין ה"ה לא הביא האוקימתא בגמ' דאמר לעדים, אלא כ' דאם התנה עמו בתחילה ואמר לו לעצמי אקנה וזה שאכתוב שטר משם לוי כדי שלא ידעו בי שאני הוא הקונה הרי זה כופהו לחזור ולכתוב שטר אחר בשמו, **והב"י** בספק"ד נשאר בצ"ע אמאי לא כ' האוקמיתא בגמ', **ובכס"מ** כ' דמשמע לי' דבכלל הלשון הוא זה או לא הי' בנוסחתו כן, וכ' **המל"מ** דכונת דבריו שכ' דבכלל הלשון הוא זה, דכיון דאמר שאקנה ולא מיירי על גונא דכבר קנה, א"כ הרי יש להסתפק בכונתו במה שאמר שאקנה דאפשר דכונתו על מה שעתיד לקנות מזה שכתב על שמו דיאמר לו לכתוב לו שטר מכירה והרי זה דומה לאמר לעדים דיש מקום להסתפק בכונת דבריו, ולכאורה אכתי אי"ז מישב אמאי לא כ' כמו מה דמוקמינן בגמ', **והב"ח** כ' דעיקר תי' הגמ' דאמר בלשון דאינו מפורש דדעתו שיכתוב לו שטר אחר, **וביש"ש** מבואר דיש רבותא במה שכ' הרמב"ם דאע"פ דלא פירש שדעתו שיכתבו לו שטר אחר, ובגמ' דנקט עדים משום דלא תימא דאז כונתו לשטר שיכתוב לו האחר, **והלח"מ** כ' דאכתי ק' דאמאי לא כ' כהגמ', **ובתפארת שמואל** על הטור כ' דהרמב"ם מבאר להגמ' דאמר לסהדי דס"ד דזה גורע דכיון דאמר בפני העדים ס"ד דכונתו שיכתוב לו האחר, ומשו"ה אמר בפני העדים שיעדו שזה דעתו, וקמ"ל דאעפ"כ דעתו שהמוכר יכתוב לו שטר אחר, וא"כ כיון דהרמב"ם סתם דאם אמר לו דמהני הרי בכלל זה גם אם אמר בפני עדים, וע"ע בתומים ס"ס סקי"ח מש"כ לישב.

בממש"כ **הרמב"ם** דאם התנה עמו דלעצמי אני קונה, כ' **היש"ש** דמבואר בזה דגם אם לא אמר לו כלל דרוצה שטר על שמו מ"מ כיון דאמר לו דכונתו לקנות לעצמו בזה סגי דיהיה חייב לו לכתוב לו שטר, דלמאי הוצרך לומר לו דקונה לעצמו, [והנה בראב"דמבואר דמיירי הכא דפירש לו דקונה בשביל עצמו וכמשנ"ת וא"כ מבואר לכאורה דלא מהני זה לחייבו לכ' לו שטר, ואפשר דהא הראב"ד כ' זה לבאר דאתי שפיר גם לבני מערבא, וא"כ לבני מערבא באמת אינו מיותר מה שאומר לו דקונה לעצמו דהרי בלא זה לא יחול הקנין], אמנם **הט"ז** בסקפ"ד כ' דמש"כ הרמב"ם דהתנה עמו היינו דהזכיר דרוצה שטר על שמו, וכ' דאי לאו הכי לא אתי שפיר לשון התנה, וכן מבואר **במאירי** דלא מהני אם רק פירש דקונה בשביל עצמו, **ובתומים** ס"ס סקי"ח **ובנתה"מ** שם סק"כ כ' בשו"ע דכ' כלשון הרמב"ם כהיש"ש דסגי שיאמר לו שקונה לעצמו, **ובהמדו"ב** כ' דגם בטור נראה הכי דלא כ' גונא דאמר לו דקונה לעצמו דגם בזה אין מחייבין למוכר לכתוב לו שטר אחר על שמו.

**בתומים ובנתה"מ** שם כ' דמה דסגי שאומר לו דקונה לעצמו זהו דוקא בשטר מכר אבל בשטר הלואה לא סגי בהכי, וכ' הנתה"מ הטעם דגבי שטר הלואה י"ל דמשו"ה אמר לו כדי דלא יאמר לו אח"כ דלאו בעל דברים דידי את דהרי נתחייבתי לפלוני ולא לך, משא"כ גבי מכר אין נפ"מ למוכר מי קנה השדה, ועיי"ש בתומים מש"כ.

גמ' כמאן כבני מערבא – **התו"ח** העיר דכיון דרב ס"ל כבני מערבא אמאי לא פסקינן כבני מערבא, **והקצוה"ח** בסקפ"ג סק"ד הק' על הרי"ף דכ' דליתא לדברי רב משום דהלכה דעושין אמנה בדמים, דגם בלא זה כיון דלא קיי"ל כבני מערבא א"כ קנה רב כהנא, וכ' דכיון דלפי המסקנא לא קנה רב כהנא הכיתנא, א"כ נמצא דבעל המעות דהיינו הכיתנא הוו הבעלים ולא רב כהנא, ולעיל נתבאר דגם לדידן דלא קיי"ל כבני מערבא זהו משום דדעתו להקנות לבעל המעות, אמנם **בפנ"י** כ' דלמסקנא דאמרינן דלא הוי כיתנא דרב כהנא א"כ לא שייכא כלל לבני מערבא, דלא קנה כלל בשביל רב כהנא.