8 בדין קדים חד ובריך, ובדין א_ מפסיק לב_ וב_ אין מפסיקין לא_
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

אור ליום ועש"ק כי תצא י"ג אלול תשע"ב

א] ברכות דמ"ה:, אמר רבא וכו', ג' שאכלו כאחת א' מפסיק לב' ואין ב' מפסיקין לא'.

ובחי' הרשב"א כתב, ז"ל, א' מפסיק על כרחו לב' ועונה עמהם, ואפי' לא רצה להפסיק הן מזמנין עליו בין עונה בין אין עונה כל שהוא עומד שם,[[1]](#footnote-2) אבל ב' אין מפסיקין לא' אין חייבין להפסיק, והלכך אין חיוב זימון חל עד שיתרצו להפסיק ולברך, ואם לא רצו להפסיק וזימן הוא עליהם לא עשה ולא כלום, עכ"ל, וכ"ה ל' השו"ע סימן ר' ס"א.

ומבו' בדבריו, דביסוד הדין כ"ה דבב' שגמרו וזימנו על הא' יצאו ידי זימון, ה"נ בא' שגמר וזימן על הב' הי' בדין שיצא ידי זימון, והא דבכה"ג לא עשה ולא כלום, הוא משום דרק בא' שמוטל עליו להפסיק ולזמן עכשיו, יש ביד הב' לזמן עליו, אך בב' שאין מוטל עליהן להפסיק ולזמן עכשיו, אין ביד הא' לזמן עליהן.

אמנם בס' המאורות לקמן ד"נ. הביא ד' הראב"ד, בדינא דקדים חד ובריך, ז"ל, ונראה שאפי' קדם ובירך בזימון עליהם לא כלום הוא, שאין הזימון נמסר לו לא בל' ברכו ולא בל' נברך, אבל השנים מזמנין על א' על כרחו ואע"פ שאינו רוצה להפסיק, והובאו ד' הראב"ד גם בד' ההשלמה המכתם והמיוחס לריטב"א.

והרי שחילק הראב"ד, דאף דב' מזמנין על א' על כרחו ואע"פ שאינו רוצה להפסיק, וכמו שהביא כן הרא"ש בסימן ז', ופירש הראב"ד והא דהוא צריך לפסוק, הוא כדי שיצא הוא יד"ח זימון, כ"ז הוא בב' שגמרו וזימנו על הא' שלא פסק, אך בא' שגמר וזימן על הב' שלא פסקו, לאו כלום הוא, ואין ע"ז תורת זימון כלל, דאין הזימון נמסר ליחיד.

ב] והנה למדנו מד' הראב"ד, דחלוק הוא הא דליכא זימון בחד מהא דליכא זימון בתרי, דבחד ל"ש כלל עיקר החפצא דברכת הזימון, ואין הזימון נמסר ליחיד, משום דברכת הזימון היא נברך או ברכו, וזה ל"ש אלא בשיש א' שמברך עמו, וע"כ כל שזימן א' על הב' שלא פסקו לאו כלום הוא, אך בתרי שפיר שייך עיקר החפצא דברכת הזימון,[[2]](#footnote-3) ואך דחובת זימון הוא רק בדאיכא ג',[[3]](#footnote-4) וע"כ כל שזימנו ב' על הא' שלא פסק, יצאו ידי זימון.

אך מד' הרשב"א נ' דפליג ע"ז, וס"ל דביסוד דין זימון ליכא נפ"מ בין ב' לחד, וכ"ה דחזינן דכגמרו ב' את סעודתם וזימנו יצאו ידי זימון אף שלא ענה להן השלישי, ה"נ הי' בדין דכשגמר א' את סעודתו וזימן, יצא ידי זימון, אף שלא ענו לו הב', וכל הא דלא יצא ידי זימון, הוא משום דאין מוטל עליהן להפסיק ולזמן עמו, ועמש"נ להלן ענף ג', דאזיל הרשב"א לטעמי' לקמן ד"נ., עיי"ש.

ג] ונראה נפ"מ רבתא לדינא בפלוגתת הראב"ד והרשב"א, למש"כ בביאוה"ל סימן ר' ס"א, בהא דב' אין מפסיקין לא', דכ"ז הוא בשלא גמרו את סעודתן, אך כשגמרו את סעודתן שוב אין להם רשות לשהות יותר לעכב את השלישי הרוצה לזמן ולברך, עכ"ד, ויש להסתפק אם בכה"ג יוצא היחיד ידי זימון בשלא ענו לו הב'.

ופשוט דהוא תליא בפלוגתת הראב"ד והרשב"א, דלדעת הראב"ד דהא דיחיד שזימן על הב' לאו כלום הוא, הוא משום דאין הזימון נמסר ליחיד, הרי דאף בכה"ג שגמרו הב' סעודתן וזימן הוא עליהן לאו כלום הוא, וכ"נ מסתימת ד' הראב"ד, דמשמע דבכל יחיד שקדם ובירך בזימון לאו כלום הוא, אף שכבר גמרו הב' האחרים את סעודתן, אך לדעת הרשב"א דהא דיחיד שזימן על הב' לא עשה ולא כלום, הוא משום דאין מוטל עליהן לזמן עכשיו, הרי דבכה"ג שכבר גמרו הב' סעודתן שמוטל עליהן לזמן עמו, שפיר מהני מה שזימן עליהן אף שלא ענו.

**ב**

ד] ויש להוסיף בזה, דהנה הרא"ש בסימן ז' כתב, ז"ל, והראב"ד ז"ל כתב לכאו' משמע דאם לא הי' פוסק לא היו מזמנין עליו, ולא היא אלא הם מזמנין עליו אע"ג דדעתו לאכול, אבל הוא צריך להפסיק כדי שיצא עמהן ידי זימון שכבר נתחייב בו, עכ"ל, והובאו ד' הראב"ד גם בס' ההשלמה והמכתם בסוגיין.

ונראה מד' הראב"ד דאתא לפרושי דמש"א בגמ' דא' מפסיק לב', אי"ז משום לתא דידהו, דהם אינם זקוקים כלל שיפסיק, אלא הם מזמנין עליו אע"ג דדעתו לאכול, ומש"א דא' מפסיק לב' הוא משום לתא דידי' שנתחייב בזימון, וע"כ הוא צריך להפסיק ולענות עמהן.[[4]](#footnote-5)

והנה לפ"ד הרשב"א נראה דא"צ לזה, דהגם דדעתו דאם לא רצה להפסיק מזמנין עליו ואף שאינו עונה, הרי כ"ז הוא מיוסד על הא דהוא חייב להפסיק להן, דמכח זה חייל עלי' חובת זימון, וע"כ יש ביד הב' לזמן עליו אף כשאינו עונה, אך אלמלי הא דהי' חייב להפסיק להן, ל"ה בידם לזמן עליו, ונמצא דעיקר דינא דא' מפסיק לב' הוא משום לתא דידהו, שהוא מחויב להפסיק להן.

והראב"ד שעמד בזה הוא לטעמי', דטעם הא דאין א' מזמן על הב' בעל כרחם ול"ד לב' דמזמנים על הא' בעל כרחם הוא משום דאין הזימון נמסר ליחיד, אך בלאו ה"ט הי' היחיד יוצא ידי זימון אף שאין מוטל על הב' להפסיק לו, ורחוק לומר דהוצרך לזה רק משום גוונא שכבר גמרו סעודתן ומוטל עליהן לענות לו, ולפ"ז הרי בב' המזמנין על הא', שפיר הן יוצאין ידי זימון אף בלא הא דמוטל עליו להפסיק להן, וע"כ הוצרך הראב"ד לפרש דמש"א דא' מפסיק לב' הוא משום לתא דידי' שנתחייב בזימון ויש לו להפסיק כדי לצאת יד"ח זימון, שוב הראוני בפרישה סימן ר' שתמה על ד' הראב"ד, עיי"ש, ולכאו' למש"נ ניחא.

ה] ולפ"ז נראה ברור בדעת הראב"ד, דהא דא' מפסיק לב' וב' אינם מפסיקין לא', אי"ז משום דרבים א"צ להמתין ליחיד ויחיד א"צ להמתין לרבים, אלא היינו דלעולם אין מוטל על מי שלא גמר סעודתו להפסיק לצורך חבריו כדי שיהא בידם לזמן, והא דא' מפסיק לב', הוא משום דיש ביד הב' שגמרו סעודתן לזמן עליו אף בלא שיפסיק להן, וע"כ כל שהן באין לזמן, מוטל עליו להפסיק כדי שיצא הוא יד"ח זימון, אך בא' שגמר סעודתו, דאין בידו לזמן על הב' בלא שיפסיקו, דאין הזימון נמסר ליחיד, אין מוטל עליהן להפסיק כדי שיהא בידו לזמן, וז"ב.[[5]](#footnote-6)

ו] ונפ"מ רבתא לדינא בזה, בדין ד' שאכלו כאחד וגמרו ב' את סעודתן, דבפשוטו הי' נראה דא"צ להפסיק, דלא עדיפי אינהו מיני', ומקור לזה יש להביא ממש"כ באלי' רבה סימן ר' סק"ו דאף ד' צריכין להפסיק נגד ו' כדי לזמן בשם דהא איכא רובא, והובא במ"ב שם סק"ט, והרי דה' א"צ להפסיק לה', וא"כ ה"נ ב' א"צ להפסיק לב', ולא אמרינן דיהא מוטל על א' מהן להפסיק, דהי מינייהו מפקת, וגם דכיון דאם יהא מוטל על א' להפסיק, יהא אף השני צריך להפסיק כדי לצאת ידי זימון, לאו כל כמינייהו להצריך לב' להפסיק, וכ"כ ביד הקטנה פ"ט סקל"ב.

ולפמש"נ נראה דלדעת הראב"ד שפיר הן צריכין להפסיק, שהרי גם בלא שיפסיקו יש ביד הב' שגמרו לזמן, דאף אם אין מוטל עליהן להפסיק, מ"מ דמי ליחיד שזימן על הב' שהי' יוצא ידי זימון אלמלי הא דאין הזימון נמסר ליחיד, וממילא דיש על הב' שבאמצע סעודתן להפסיק, כדי לצאת ידי זימון.

ז] עוד נפ"מ לדינא בזה, בדין ה' שאכלו כאחד וגמרו ב' את סעודתן, דבכה"ג ודאי א"צ ג' אלו להפסיק, ובפשוטו בכה"ג אין ביד הב' שגמרו סעודתן לזמן, ואם יזמנו בלא שיענה להן א' מהג', לא יצאו ידי זימון, דכיון שאין מוטל על הג' להפסיק ולזמן, אין בידו הב' לזמן עליהן.

אך לדעת הראב"ד נראה, דבכה"ג שפיר יש ביד הב' שגמרו לזמן על א' מהג', ויצאו ידי זימון, דאף דאין הג' צריכין להפסיק, מ"מ יש ביד הב' לזמן עליהן, וכנ"ל, אך הג' שלא ענו להם לא יצאו ידי זימון, ויזמנו אח"כ לעצמן.[[6]](#footnote-7)

**ג**

ט] והנה לקמן ד"נ. אמר רבה תוספאה, הני ג' דכרכי רפתא בהדי הדדי וקדים חד מינייהו ובריך לדעתי', אינון נפקין בזמון דידי', איהו לא נפיק בזמון דידהו לפי שאין זמון למפרע.

ובחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, ודוקא בדקדים חד מנייהו, דתרי עדיפי ולאו כל כמיני' דחד לבטל תורת זימון מינייהו, אבל קדמו תרי ובריכו פרח זימון מינייהו דתרי מבטלי תורת זימון מחד, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א דביסוד הדין שפיר הי' שייך גם כשבירכו ב', שיצא היחיד בזימון דידהו, אף שהם אינם יוצאין בהזימון, ואך דכל שבירכו ב' ה"ה מבטלין תורת זימון מן היחיד, דדוקא כשבירך א' לאו כל כמיני' לבטל תורת זימון מהב' הנותרים.

ועד"ז מצינו בתר"י לקמן שם, ז"ל, א"נ ברכו הב', שאין הב' נגררין אחר הא' לפוטרו מן הזימון לאחר שכבר ברכו, אבל בכה"ג שעדיין הב' לא ברכו, ודאי לא נאמר אין זימון למפרע בעבור היחיד שבירך, ומצטרף עם הב' לפטרן מזימון, עכ"ל, ובחי' הרא"ה בסוגיין, ז"ל, והא דאמרן ביחיד שקדם ובירך דמזמנין ב' האחרים עליו וכו' דלא פקע זימון מינייהו, היינו ביחיד שקדם ובירך ונשאר הקביעות בב' שהם עיקר לגבי יחיד, אבל קדמו הב' ובירכו בלא זימון פקע זימון מינייהו דבטל קביעותייהו, ואין היחיד מזמן עליהן, עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

ומבו' ג"כ בדבריהם, דביסוד הדין הי' שייך גם כשבירכו ב' שיצא היחיד בזימון דידהו, ואך דלתר"י כל שבירכו ב' אינם נגררין אחר היחיד לפטרו, ולהרא"ה כל שבירכו ב' בטל עיקר הקביעות, וע"כ אין היחיד מזמן עליהן.

י] אמנם במיוחס לריטב"א שם כתב, ז"ל, יש אומרים שאם קדמו ב' ובירכו לעצמן שוב אין הא' יכול לזמן עליהם "שאין הזימון נמסר ליחיד", עכ"ל, והרי דהא דמעיקר דין זימון ל"ש שיזמן כשקדמו ב' ובירכו לעצמן, דאין הזימון נמסר ליחיד, והיינו דכיון שהם אינם יוצאין ידי זימון, ליכא דין זימון על הא' שנשתייר, דל"ש זימון ביחיד.

יא] ונראה פשוט דהרשב"א שהוצרך לפרש דהא דכשבירכו ב' אין יוצא היחיד בזימון דידהו הוא משום דב' מבטלין תורת זימון מאחד, לטעמי' אזיל, דס"ל דביסוד דין זימון ליכא נפ"מ בין זימון דב' לזימון דחד, וע"כ הי' בדין דכ"ה דב' שזימנו על הא' יצאו ידי זימון אף שלא רצה להפסיק ולא ענה להם, ה"נ א' שזימן על הב' יצא ידי זימון אף שלא ענו לו, וע"כ פירש הרשב"א דהא דלא יצא בכה"ג ידי זימון הוא משום של"ה מוטל עליהן לזמן, וע"כ ל"מ לזמן עליהן.

אך המיוחס לריטב"א אזיל כדעת הראב"ד שהביא שם בהמש"ד דס"ל דבחד ל"ש כלל עיקר החפצא דברכת הזימון ואין הזימון נמסר ליחיד, משום דברכת הזימון היא נברך או ברכו, וזה ל"ש אלא בשיש א' שמברך עמו, וע"כ כל שבירכו ב' ולא נשתייר אלא א' שיצא ידי זימון, בטל תורת זימון מיני', אך בתרי שפיר שייך עיקר החפצא דברכת הזימון, ואך דחובת זימון הוא רק בדאיכא ג', וע"כ אף שבירך א' ואינו יוצא ידי זימון, שפיר מצו הב' הנשארים לזמן עליו, ובמיוחס לריטב"א שם מבו' דהוא משום דגם הוא חייב בזימון ואך דאין לו תקנה, וכ"ה בס' המאורות בשם הראב"ד. [[8]](#footnote-9)

**ד**

יב] והנה כתב הרא"ש בסימן כ"ח, ז"ל, אינהו נפקי בזימון דידי', אע"פ שבירך כבר מצי למימר ברוך שאכלנו, דלא גרע מבא בתוך הסעודה ואכל עלה של ירק שאומר עמהם ברוך שאכלנו, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נראה לפ"ד הרא"ש, דזהו הטעם דכשבירכו ב' אין השלישי יכול לזמן עליהם, דבאמת זה שבירך אין עליו דין זימון, והא דמזמנין הב' עליו, הוא דומיא דעלה של ירק, דמזמנין עליו אף שהוא אין עליו חובת זימון, ואשר ע"כ ודאי דכל שבירכו ב' אין השלישי מזמן עליהם, דדמי לא' שאכל פת וב' אכלו עלה של ירק דאינו מזמן עליהן.

יג] אך הנה מל' הרא"ש נראה, דלא אתי לפרושי עיקר הא דמזמנין עליו, אף שהוא אין עליו דין זימון, אלא אתי לפרושי היאך מצי למימר ברוך שאכלנו אף שכבר בירך, ובזה הוא שכתב דלא גרע מאכל עלה של ירק שאומר עמהם ברוך שאכלנו.

ומד' הרא"ש נראה דהצד לומר דל"מ למימר ברוך שאכלנו, הוא משום "שכבר בירך", ונ' דאי"ז משום שאינו יוצא ידי זימון דאין זימון למפרע, שהרי עדיין לא הזכיר הרא"ש להא דהוא אין יוצא בזימון, ואדרבה משמעות דבריו דאחר שפירש דיכול לומר ברוך שאכלנו, הוצרך לפרש דמ"מ אינו יוצא בזימון, אלא הוא משום דעיקר ברכת הזימון היא התראה והכנה לברהמ"ז, וע"כ הי' מקום לומר דכל שכבר בירך ל"ש כלל שיענה לברכת הזימון, וע"ז הוא שהביא הרא"ש מאכל עלה של ירק, דחזינן דאף דאינו מברך ברהמ"ז בידו לענות לברכת הזימון, וה"נ במי שבירך ברהמ"ז דכוותה.

ולפ"ז י"ל, דגם לדעת הרא"ש כל הא דב' שבירכו אין הא' מזמן עליהן, הוא כד' הרשב"א דתרי מבטלי תורת זימון מחד, דאלמלי ה"ט שפיר הי' שייך שיזמן היחיד עליהן, ול"ד להא דא' שאכל פת וב' אכלו עלה של ירק אינו מזמן עליהן, דהתם היינו משום דחובת זימון היא רק בדאיכא רובא דמינכר שאכלו פת, אך בג' שאכלו פת ובירכו ב' מהן, הרי דכיון דמעיקרא חיילא חובת זימון על כולהו, שפיר הי' ביד היחיד לזמן עליהן, והם עונין לו ברוך שאכלנו משלו דומיא דמי שאכל עלה של ירק, וכל הא דאינו מזמן עליהן, הוא משום דב' מבטלין תורת זימון מא'.

יד] ועיקר דרך זו בד' הרא"ש, דמה שדימה לעלה של ירק, אי"ז לגבי עיקר הא דמזמנין עליו אף שהוא אינו יוצא ידי זימון, אלא הוא רק לגבי הא דיכול לענות ברוך שאכלנו, מצינו כן בד' הפמ"ג בסימן קצ"ד אש"א א', שכתב במש"כ המג"א שם, ז"ל, יכולין לזמן דלא גרע מאכל עלה של ירק, ולמ"ד בסי' קצ"ז דירק לא מהני צ"ל דהכא עדיף שיאכל פת, עכ"ל, וכתב הפמ"ג, ז"ל, המחבר וכו' דהראי' מעלה של ירק הוא לומר אף על גב דכבר בירך ברכת המזון ואיך יאמר ברוך שאכלנו משלו, דבעלה של ירק נמי אין מחויב ברהמ"ז ואפילו הכי יאמר ברוך ה' שאכלנו משלו בעשרה עכ"פ, הוא הדין כאן בג', דעלה ל"מ דאי"ז קביעות בג', אבל פת הוה קביעות וברוך שאכלנו משלו יכול לומר וכו', וי"ל להטור נמי הא כתב המ"א בסימן קצ"ז אות ד' דבירך ברכה אחרונה בירק "נסתלק", א"כ בהכרח פת שאני, ואיך אמר דלא גרע מעלה של ירק, וי"ל התם נסתלק דאין מחויב רק בנ"ר, משא"כ פת דמחויב בזימון נברך, הלכך אע"פ שבירך לעצמו לא נסתלק, עכ"ל, וכ"כ בקצרה בערוה"ש שם ס"א.

טו] אמנם הנה משמעות ד' המג"א היא דעיקר הא דמזמנין עליו, הוא משום דלא גרע מאכל עלה של ירק, וכן נקט השיורי ברכה שם סק"א והמאמ"ר שם סק"ג, והעירוני שכן נראה גם בד' הב"ח בסו"ס ר', עיי"ש.

וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם ס"א, ז"ל, ואע"פ שכבר בירך אחר אכילתו אין בכך כלום להאומרים שאם שנים אכלו פת השלישי מצטרף עמהם לזימון אפי' לא אכל עמהם פת אלא ירק ולא נתחייב בברהמ"ז כלל וכו', ואפי' להאומרים שאין מצטרף לג' אא"כ אכל כזית פת וכו', מ"מ כאן הרי כבר אכל פת עמהם ונצטרף עמהם לזימון, אלא שמפני שכבר בירך לעצמו בטל הזימון ממנו מפני שאין זימון למפרע, ולכן לא בטל אלא ממנו אבל לא מהאחרים שלא בירכו עדיין, עכ"ל.

ונראה מדבריו, דלדעת הסוברים דב' שאכלו פת והג' אכל עלה של ירק מצטרפין, זהו הטעם דאף א' שבירך מזמנין עליו, ורק לדעת הסוברים דאין מצטרף לג' אא"כ אכל פת, הוא דבעינן לפרושי דהא דא' שבירך מצטרף הוא משום שכבר נצטרף עמהן לזימון.

ועיי"ש עוד שכתב בתו"ד, ז"ל, ואע"פ שהאוכל ירק ומברך אחריו ברכה אחרונה שוב אינו מצטרף לזימון מפני שכבר נסתלק מהם, מ"מ כאן שאכל פת ונקבע עמהם לא נסתלק מהם בברכתו לעצמו לענין שלא יוכלו האחרים לזמן עמו, עכ"ל, ואזיל לטעמי' דס"ל דלדעות אלו עיקר הא דמזמנין עליו הוא משום דדמי לאכל עלה של ירק, וע"כ קשיא שהרי בעלה של ירק אם כבר בירך אין מזמנין עליו, וע"ז פירש דדוקא בעלה של ירק כל שבירך אחריו נסתלק מהן, ומשא"כ בשאכל פת, אך אי נימא דעיקר הא דמזמנין עליו אינו משום דהוי כעלה של ירק, אלא משום דמעיקרא חיילא עלייהו חובת זימון, וכל הא דמדמינן לעלה של ירק הוא רק לענין דמצי למימר ברוך שאכלנו משלו, הרי ניחא בפשיטות, וכמש"כ הפמ"ג, דהגם דבעלה של ירק אם בירך לאחריו אינו מצטרף, מ"מ בג' שאכלו פת ובירך א' מהן, שפיר מזמנין עליו.

**ה**

טז] והנה כתב האלי' רבה בסימן קצ"ד סק"א, ז"ל, עוד נ"ל דבעשרה אם שכחו ג' ובירכו, מברך נברך לאלקינו כדלקמן סימן קצ"ז באכל ירק, עכ"ל, וכ"כ הרבה מהאחרונים שם,[[9]](#footnote-10) ומבו' מדבריהם, דאם בירכו ד', אין מזמנין עליהן הו' הנותרים בשם, דומיא דהא דו' שאכלו פת וד' שאכלו עלה של ירק דאין מזמנין בשם.

אך לפמש"נ יש מקום גדול לדון בזה, דהאמנם אם עיקר הא דכשקדם א' ובירך מזמנין עליו, הוא מדינא דעלה של ירק, הרי דכ"ה דבעלה של ירק בעינן דיהא רובא דמינכר, ולא סגי במה דאיכא ו' דאכלו פת, ה"נ בקדמו ובירכו, בעינן דיהא רובא דמינכר דלא בירכו, וע"כ רק אם איכא ז' שלא בירכו, מזמנין בשם על הג' שכבר בירכו.

אך לפמש"כ הפמ"ג, דעיקר הא דמזמנין עליו אי"ז כלל מדינא דעלה של ירק, אלא הוא משום דכבר נתחייבו בזימון, ולא דימה הרא"ש לעלה של ירק אלא לענין דיכול לומר ברוך שאכלנו, הרי דלפ"ז שפיר י"ל דאף אם לא נשתיירו ז' שלא בירכו ה"ה מזמנין בשם, דאף דבעלה של ירק בעינן שיהא רובא דמינכר שאכלו פת, היינו משום דבלא זה ליכא לעיקר דין זימון בשם, אך הכא שאכלו י' פת ונתחייבו בזימון בשם, הרי דאף דקדמו ד' ובירכו, י"ל דמזמנין עליהן בשם, והיינו דכ"ה דגם לדעת הסוברים דעלה של ירק אינו מצטרף לג', מ"מ ג' שאכלו פת וקדם א' מהן ובירך מזמנין עליו, ה"נ אף דד' שאכלו עלה של ירק אין מצטרפין לי', מ"מ י' שאכלו פת וקדמו ד' מהן ובירכו מזמנין עליהן.

ולמש"כ הרשב"א דהא דא' שקדם ובירך מזמנין עליו וב' שקדמו ובירכו אין מזמן עליהן, הוא משום דחד לאו כל כמיני' לבטל תורת זימון מב', וב' מבטלי תורת זימון מחד, הרי לכאו' בדין די' שאכלו פת וקדמו ד' מהן ובירכו, מזמנין הו' הנותרים עליהן בשם, דלאו כל כמינייהו דד' לבטל תורת זימון מו', ואם קדמו ו' ובירכו אין מזמנין הנותרין עליהן בשם, דו' מבטלין תורת זימון מד', ואם קדמו ה' ובירכו, יש להסתפק אם מזמנין עליהן הה' הנותרים בשם,[[10]](#footnote-11) ועד"ז הוא גם לדעת תר"י ולדעת הרא"ה.[[11]](#footnote-12)

ולמש"כ המיוחס לריטב"א דהא דב' שקדמו ובירכו אין מזמן עליהן, הוא משום דאין הזימון נמסר ליחיד, והיינו כמש"כ הראב"ד דברכת הזימון היא נברך או ברכו, ולא שייכא אלא כשיש אחר המברך עמו, הרי לכאו' בדין די' שאכלו פת, וקדמו ח' מהן ובירכו, מזמנין עליהן הב' הנותרים בשם, שהרי אף בג' שאכלו וקדמו ב' ובירכו, הי' מזמן עליהן, אלמלי הא דאין הזימון נמסר ליחיד, וא"כ בי' שאכלו וקדמו ח' ובירכו דל"ש ה"ט, שפיר הן מזמנין עליהן, והאמנם די"ל דל"ש הזכרת השם אלא כשיש ו' החייבים, דומיא דבכל דבר שבקדושה בעינן שיהיו ו', אך עכ"פ כל שקדמו ד' ובירכו ונשתיירו ו', ודאי הן מזמנין עליהן, וצ"ע בכ"ז.

יז] עוד יל"ד בזה, במש"כ האלי' רבה שם, ז"ל, ויש להסתפק בב' שאכלו והשלישי שתה רביעית ואח"כ שכח אחד ובירך אם רשאי השלישי שאכל לזמן על אותן ב' או כיון דרק אחד חייב בזימון לא, וכן מסתבר, עכ"ל.

ולכאו' הי' נראה דהוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דהא דמזמנין על א' שבירך, הוא דומיא דהא דמזמנין על א' שאכל עלה של ירק, הרי ודאי דבכה"ג שאכלו ב' פת וא' עלה של ירק וקדם א' מאוכלי הפת ובירך, דאין היחיד שנשתייר מזמן על אותם הב', דדמי להיכא שאכל א' פת וב' עלה של ירק שאינו מזמן עליהן, וכ"כ בשיורי ברכה שם סק"א ובמאמ"ר שם סק"ג.

אך אי נימא דהא דמזמנין על א' שבירך, אי"ז מדינא דעלה של ירק, יל"ד דאף בכה"ג מזמן היחיד שנשתייר על אותם הב', וי"ל דהוא תלוי בהטעמים שנתבארו בזה, דלמש"כ הרשב"א דעיקר הדין הוא דחד לאו כל כמיני' לבטל תורת זימון מב' וב' מבטלי תורת זימון מחד, הרי דבכה"ג דעיקר חובת הזימון היא רק על אוכלי הפת, יש להסתפק אם יחיד מבטל תורת זימון מן היחיד, וכמו שנסתפק המאמ"ר שם אם דיוקא דרישא עיקר או דיוקא דסיפא עיקר, ועד"ז יש להסתפק גם למש"כ בתר"י דאין ב' נגררין אחר הא' לפטרו, ולדבריו יש להסתפק בנידו"ד דעיקר חובת הזימון היא על אוכלי הפת, אם הא' נגרר אחר הא' לפטרו.[[12]](#footnote-13)

ולמש"כ הרא"ה דעיקר הדין הוא דא' שבירך נשאר הקביעות בב' שהם העיקר לגבי היחיד ובב' שבירכו בטל הקביעות, מסתברא מילתא דבכה"ג שבירך א' מאוכלי הפת, נשתייר הקביעות בב' הנותרים שהם העיקר, ואף דחובת הזימון היא רק על אוכלי הפת, מ"מ לגבי קיום הקביעות לכאו' מצטרף אוכל הירק, אך אי"ז מוכרח.

ולמש"כ המיוחס לריטב"א דכשבירכו ב' אין היחיד מזמן דאין הזימון נמסר ליחיד, משום דל"ש נברך או ברכו אלא כשיש א' המברך עמו, לכאו' בכה"ג שבירך א' מאוכלי הפת, ואין א' שמברך עמו ברהמ"ז, ל"ש זימון.

יח] עוד יל"ד בזה, במה שדן המאמ"ר בסימן קצ"ד סק"ג בדין ד' שאכלו ובירכו ב' מהן או ה' שאכלו ובירכו ג' מהן, ולפמש"נ הדין נותן דאי נימא דהא דג' שאכלו ובירך א' מהן מזמנין עליו וכשבירכו ב' אין מזמן עליהן, הוא דומיא דעלה של ירק, הרי ודאי דאף בכה"ג שאכלו ד' או ה' ונשתיירו ב' שלא בירכו, ה"ה מזמנין, וכן למש"כ תר"י דהא דכשבירכו ב' אין מזמן עליהן, הוא משום דאין ב' נגררין אחר א' לפטרו, מסתברא דבכה"ג שנשתיירו ב' שפיר נגרר א' מהן לפטרו, וכן לדעת המיוחס לריטב"א דהא דכשבירכו ב' אין מזמן עליהן הוא משום דאין הזימון נמסר ליחיד, ודאי דבכה"ג שנשתיירו ב' שלא זימנו ה"ה מזמנין.

אך למש"כ הרשב"א דהא דכשבירכו ב' אין מזמן עליהן הוא משום דרבים מבטלי תורת זימון מיחיד, וכן למש"כ הרא"ה דהוא משום דבטל עיקר הקביעות, יש מקום לומר דבכה"ג שהיו ה' וזימנו ג' שהם הרוב, ה"ה מבטלין תורת זימון מן הב' שנשתיירו, ועיי"ש במאמ"ר שנקט כן בתחילת דבריו.

אך בסו"ד צידד דודאי דהן מזמנין בכה"ג, שהרי אינם צריכין אלא לצירוף א' מאותן שבירכו ושפיר הוו הרוב שלא בירכו, והאחרים שבירכו לעצמן, כמאן דליתא חשבינן להו, עכ"ד.

**ו**

יט] בס' המאורות לקמן ד"נ. הביא ד' הראב"ד, ז"ל, וקדים חד מינייהו ובריך שלא בזימון, הם יוצאין בזימון שלו כלומר מזמנין עליו, והוא שישב עמהן, ואע"פ שאין הזימון עולה לו, אבל עולה הוא להם, מפני שחובת זימון עליו והוא צריך ואין לו תקנה, שאין זימון למפרע שהזימון קודם לברכה ואין הברכה קודם לזימון, ואיך יאמרו נברך וכבר בירכו, עכ"ל.

וצ"ב דמ"ט בעינן שישב עמהן, הרי ביצא א' לשוק אמרינן לעיל בסוגיין דקורין לו ומזמנין עליו אף שלא בא וישב עמהן, ורק בזימון בשם בעינן שיבא, וא"כ מ"ט הכא אין מזמנין עליו אלא בשיושב עמהן.

ובפשוטו י"ל בזה, דאף דמי שלא בירך וה"ה חייב בזימון לא נעקרה קביעותו אף כשיצא לחוץ, אך מי שכבר בירך ויצא לחוץ, בטלה כל קביעותו, וע"כ אינו מזמנין עליו אלא בשהוא יושב עמהן.

כ] אך נראה דיל"פ עוד בזה, דהנה למש"כ הראב"ד דהא דאין זימון למפרע הוא משום דאיך יאמר נברך וכבר בירכו, נראה דאף דהן מזמנין עליו, מ"מ ל"ד לכל זימון בג', דבכל זימון בג' כשאומר המזמן נברך, הוא קריאה לכל הג' שיברכו, אך הכא שכבר בירך א"א לומר לו נברך, ונמצא דמה שאומר המזמן נברך, אינו קריאה אלא לו עצמו ולחבירו שלא בירך.

ולפ"ז נראה, דמעיקר דין הזימון, א"צ אותו שכבר בירך, לענות לברכת הזימון דהמברך, שהרי מה שאמר המזמן נברך לא קאי עליו כלל, אך מ"מ הוא צריך לענות דומיא דאחר שבא ומצאן כשהן מברכין, והא דהן יוצאין ידי זימון, הוא מתפרש להראב"ד לטעמי' דב' שמזמנים על הא' יוצאין ידי זימון אף בשאינו עונה להן.

והנה במש"א לעיל בסוגיין והוא דקרי לי' ועני, עמד המלבויו"ט דלדעת הראב"ד והרשב"א דב' המזמנין על א' יוצאין ידי זימון אף אם אינו עונה עמהן, א"כ מ"ט הכא מצרכינן דקרי לי' ועני, ובשיורי ברכה סימן קצ"ד סק"ב כתב, דכיון שאינו עמהם, צריך עכ"פ לענות, ובלא זה אינם יוצאין ידי זימון, וכ"כ במ"ב שם סק"ו, ונראה הטעם בזה, דכל שאינו עומד עמהן, לא חזינן לי' מכלל החבורה, אלא כשהוא עונה עמהן.

ולפ"ז נראה, דלפמש"נ דבקדים חד ובריך א"צ לענות עמהן, כיון דמה שקורא המזמן נברך לא קאי עליו, ע"כ אין יוצאין ידי זימון אלא בשהוא יושב עמהן, שהרי כל שאינו יושב עמהן לא חזינן לי' מכלל החבורה אלא כשהוא עונה עמהן, ובכה"ג שבירך הרי אינו עונה עמהן, - והיינו דאף שהוא עונה כמו שעונה אחר שבא ומצאן מברכין, אך כיון שאינו עונה על קריאת חבירו, אי"ז מועיל לצרפו.

אך שו"ר בס' המאורות בסוגיין שהביא ד' הראב"ד, ז"ל, קרו לי' ועני, לא שיקראו בשמו לבד, אלא שיענה כשיאמרו לו רוצים אנו לברך תן דעתך להצטרף עמנו, ועונה אותם כן אני נותן דעתי, אם שומע ברכתם יוצא עמהם ידי זימון וידי ברכה, ואם אינו שומע צריך לברך לעצמו והוא לא יצא ידי זימון, עכ"ל, והובאו ד' הראב"ד גם בס' הבתים שער ו' דין ו', והרי דהראב"ד גופי' מפרש דמש"א ועני, אין המכוון שיענה על ברכת הזימון, אלא היינו שיענה להם שהוא נותן דעתו להצטרף עמהן, ובכה"ג יצאו ידי זימון אף כשהוא אינו שומע ולא יצא ידי זימון, ולפ"ז נדחה כל מש"נ.

1. ובפי' הרשב"ץ כתב, דלדעת רש"י דהא דא' מפסיק לב' היינו דדרך ארץ הוא שיפסיק, ודאי דא"א לזמן עליו בע"כ, וכ"כ בס' השלחן שער ו'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובס' המכתם שם כתב, דהא דבב' מהני הזימון בע"כ, הוא מפני שהם אומרים נברך, עיי"ש, והיינו דאם הי' אומר ברכו, ל"ה שייך זימון אלא בשיש ב' מלבדו העונים לו, אך כיון שאומר נברך שפיר סגי במה דיש א' עמו העונה לו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונתחדש בדבריו, דכל דאיכא ג', מצו ב' לזמן בפנ"ע ומתקיים בזה מצות זימון, והא דבעינן שיהא הג' עמהם, נראה דהוא כדי שתהא החבורה קיימת שם, אך לעולם כל שהחבורה קיימת שם מצו ב' לזמן בפנ"ע, והרי דן הראב"ד דאף יחיד יזמן בפנ"ע (אף שאין האחרים צריכין להפסיק לו).

   ויש להוסיף בזה, ד' הראב"ד שהביא בס' המאורות לעיל בסוגיין, דמ' מדבריו דאם יצא א' לשוק וקרי לי' ועני, ה"ה יוצאין יד"ח זימון אף אם הלה לא שמע כלל ברכת הזימון, ורק הוא אינו יוצא יד"ח זימון בכה"ג, עיי"ש, אך יתכן דאיירי בששמע את ברכת הזימון ורק לא שמע ברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובמק"א נת' דלדעת הראב"ד אם קדים חד ובריך דמזמנין הב' הנותרים, א"צ כלל שיענה להן, אלא דומיא דאחר שנכנס לשם שעונה להן, שהרי לקיום חובת זימון דידהו ל"ב כלל שיענה להן, וכל הא דבעינן שיענה הוא משום לתא דידי', והתם דבלא"ה אינו יוצא ידי זימון, א"צ לענות להן.

   ונ' כן גם מטעם נוסף, שהרי בס' המאורות לקמן ד"נ. הביא בשם הראב"ד דהא דאין זימון למפרע, הוא משום דאיך יאמר נברך וכבר בירכו, ולפ"ז נמצא דקריאת המזמן נברך, לא קיימא כלל למי שכבר בירך, וכיון שקריאת נברך לא קיימא אליו, גם ענייתו לאו כלום הוא, אלא דומיא דאחר שנכנס לשם וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ונפ"מ בזה, במש"כ הביאוה"ל בסימן ר' ס"א לדון דהיכא דהשנים אינם נחוצים לצאת, אינם יכולין להכריח להאחד שיפסיק מסועדתו לענות, עיי"ש, ולפמש"נ הרי דלדעת הראב"ד אין מקום לדון בזה, שהרי ביד הב' לזמן אף בלא שמוטל על היחיד להפסיק לענות, וכיון שבידם לזמן, ע"כ הוא צריך להפסיק כדי שיצא ידי זימון, וד' הביאוה"ל הם לדעת ש"ר דפליגי ע"ד הראב"ד, וכאשר כן פסק השו"ע שם, שהביא לד' הרשב"א דבב' שאין חייבין להפסיק אין חיוב זימון חל וכו'. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך לכאו' יש להוכיח לא כן, מהא דתנן לקמן ד"נ. דג' שאכלו אינם רשאין ליחלק וכן ד' וכן ה', ולפי הנ"ל הרי ה' שפיר רשאין ליחלק שיזמנו ב' תחילה, ואח"כ יזמנו הג', אך באמת ילה"ע מזה גם ע"ד האהעו"ז בסימן ר' שכל שהפסיק א' לב' ולא בירך עמהן, ה"ה מזמן עם הב' הנותרים, והביאו בגל' הגרע"א סימן קצ"ד, וא"כ הרי נמצא דה' רשאין ליחלק, ונראה דעיקר דינא דמתניתין הוא דאין רשאין ג' ליחלק ולברך לעצמן וישתיירו ב' לבדם, וכן אין רשאין הב' ליחלק לעצמן ולברך בפנ"ע, אך אה"נ רשאין ב' לזמן על השלישי, ואח"כ יזמנו הג' הנותרים יחדיו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולפ"ד הרא"ה דכל שקדמו ב' ובירכו בטל הקביעות, וע"כ אינו מזמן עליהן, נראה דאף אין בידו לזמן עם אחרים המחויבין בזימון, דכיון שבטל קביעות חבורתו פרח זימון מיני', וכמבו' בד' הרא"ה בסוגיין דכל שבטל קביעות החבורה, בטל דין הזימון. - ובביאוה"ל סימן קצ"ד ס"א נסתפק בדין זה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובחזו"א סימן ל"א סק"ב פירש בהא דאינהו נפקי בזימון דידי', ז"ל, דבאמת איננו בכלל ברכת הזימון, אלא שברכת הזימון בב' היכי דיש להם שלישי המצורף עמהן שיכול לומר ברוך שאכלנו, עכ"ל, וגם לפי דבריו, ל"ש עיקר הך דינא בב' שבירכו, דל"ש בהו ברכת זימון כלל. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם הנה כתב הב"י בסימן קצ"ג, ז"ל, בתוספתא דברכות פ"ה בכ' נחלקו ובלבד שלא יהא בהם א' שמפטירין אותו מן הזימון ע"כ, ונראה לי דה"פ, הא דכ' נחלקים דוקא כששום א' מהם לא זימן כלל, אבל אם א' מהם קדם וזימן בג' "או בירך ברהמ"ז לעצמו" אינם נחלקים, דאותם שעמו אינם יכולים לזמן בשם, כיון שהוא קדם וזימן פרח זימון מיני' ואינו מצטרף עמהם, עכ"ל, ובפשוטו מבו' בדבריו די' שבירך א' מהן, אין יכולין לזמן עליו בשם, וכבר עמד ע"ז הדרישה שם סוסק"א, דמ"ש מג' שאכלו ובירך א' מהן דיכולין לזמן עליו, ועי' גם בפמ"א ח"ב סימן ו' ופמ"ג סימן קצ"ג מש"ז ד' וראש יוסף לקמן ד"נ., וברכ"י סימן קצ"ד סק"א, ומאמ"ר סימן קצ"ג סק"א וקצ"ד סק"ב שעמדו ע"ז.

   והנה אמנם בפמ"ג ומאמ"ר שם ותהל"ד סימן קצ"ד סק"א כתבו בדעת הב"י, דהא דא' שבירך בלא זימון, מזמנין עליו, אי"ז אלא בדיעבד, וע"כ לכתחילה אין להן ליחלק, כדי שיזמנו י' שעדיין לא בירכו, ובברכ"י שם הביא מתשו' שערי ישועה דאף דיש לדחות הראי' מד' הב"י, מ"מ יש להתישב בדבר, הואיל ואיכא הזכרת השם, אך צ"ע מל' הב"י דפרח זימון מיני' ואין מצטרף עמהן, דמבו' דאף בדיעבד אינו מצטרף עמהן, וי"ל דזהו דוקא בשזימן בג', וכל' הב"י כיון שהוא קדם "וזימן" פרח זימון וכו', ובכה"ג שפיר י"ל, דאף דלא יצא ידי זימון בשם, מ"מ כיון שכבר יצא ידי חובת עיקר זימון אינו יכול לזמן עמהם, אך לעולם היכא שבירך בלא זימון, שפיר יש ביד הנותרים לזמן עליו בשם, ושו"ר בתהל"ד שם שנקט כן לדינא, וצ"ע.

   ויש להוסיף טעם בזה, למש"כ בשו"ע סימן קצ"ב ס"ב, דאם טעו המזמן בעשרה והעונים ולא הזכירו אלקינו אין יכולין לחזור, והרי דכל שיצאו יד"ח עיקר זימון, אין בידם לחזור ולזמן בשם, וע"כ ה"נ אם קדמו ג' וזימנו, כבר נפטרו מידי זימון ואינם מצטרפין עם הנותרים לזימון בשם, ואמנם למש"כ הארחות חיים דהוא משום דאין זימון למפרע, דמי לא' שבירך דאף דאינו יוצא ידי זימון משום דאין זימון למפרע, מזמנים עליו, אך נ' דאין כונתו לדינא דהכא דאין זימון למפרע, שהרי התם עדיין לא בירכו, אלא כונתו דכבר יצאו ידי זימון, וצ"ע.

   ?וילה"ע בזה בל רש"י בד"נ. דמבו' דהיו יכולין לזמן אח"כ עם הריש גלותא ולקיים זימון בשם ורק משום דאין זימון למפרע ל"מ, ולכאו' מבו' דאפשר לחלק הזימון מהזימון בשם, אך לפ"ד הארחות חיים י"ל דכונת רש"י הוא כדבריו, דאף קודם שבירכו א"א להם לזמן, ונפ"מ רבתא לדינא אם אפשר לענות לזימון בג', ולא להפסיד הזימון שיזמנו אח"כ בשם, - ועצה אחרת יל"ד בזה דיענו ולא יתכונו לצאת, דומיא דקרי להו ועני שכתב תר"י דאינו יוצא בכך, ודומיא דההיא דזימנו עליו בע"כ, ועי' בס' עדות ביעקב שדן בזה?. [↑](#footnote-ref-10)
10. וזה ע"פ המבו' במאמ"ר בסימן קצ"ד סק"ג דאין עיקר ד' הרשב"א משום רבים ויחיד, אלא דאין המיעוט מבטל מהרוב והרוב מבטל מהמיעוט, והיכא דשוים זל"ז קשיא דיוקא דרישא אדיוקא דסיפא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. אמנם באמת לפ"ד הרא"ה יש מקום לומר דבי' שאכלו פת ובירך א' מהן אין מזמנין עליו בשם, וזה למש"כ הרא"ה בסוגיין דבג' שאכלו ויצא א' לשוק, כל שלא נתרחק כולי האי דכי קרו לי' ועני לא פקע זימון מיני', אבל בי' דאיכא שם שמים וצירופא לשם שמים מילתא רבא, כל היכא דפריש חד מינייהו כלל אזל לי' צירופא עד דאיתי' מעיקרא ועד סופא, עכ"ד, ולפ"ז י"ל, דה"נ הך דינא דסגי שנשתייר קביעות ב' שהם העיקר, הוא רק בדין זימון בג', אך בדין זימון בשם דצירופא לשם שמים מילתא רבא, ל"מ אלא אם נשתייר קביעות כולם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. שו"ר במאמ"ר סימן קצ"ד סק"ג שצידד בתחילת דבריו דלדעת הרשב"א ותר"י בכה"ג מזמנין עליהן, משום שאותו ששתה רביעית מצטרף טפי עם מי שלא בירך ממה שמצטרף עם מי שבירך, וכתב שם, דאף דאותו ששתה אינו מחויב בזימון, מ"מ מצוה קעביד, ולאו כל כמיני' דחד לבטל מצות זימון מתרי. - אך בסו"ד נ' דמסיק דלכו"ע אין מזמנין בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)