ה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / הפרה - הרב יחזקאל זילבר

**מתני'**. ברה"י ופתחו לרה"ר. עי' רש"י דכ"ש אם חפר בור ברה"ר וכו'. לכאו' כוונת רש"י לפרש שחופר בור ברה"ר מסתברא טפי לחייב משום שאין לו רשות לחפור, משא"כ ברה"י דיש לו רשות לחפור. אלא דלפי"ז קשה המשך דברי רש"י שכתב ולא תימא וכו', הרי שבבור ברשותו יש סברא טפי לחייב. וצ"ב. וצ"ל שמבחינת המעשה של יצירת בור שלא ברשות בזה כ"ש בור ברה"ר, שהרי הוא ודאי נעשה שלא ברשות, אבל כלפי החיוב יותר מסתבר לחייב על בור שהוא שלו, [בשני אופנים – או שהבור עצמו שלו או שהפתח של הבור שלו], אבל בבור ברה"ר שאין שהוא שלו כלל, הו"א דאין חייב, ובאמת בעינן לדברי הגמ' לעיל כט: שעשאו הכתוב וכו'.

ועי' בפנ"י שהעיר על דברי רש"י שכתב ולא תימא דוקא חופר וכו', ולכאו' קשה הרי זה לא בור ברשותו שהרי אזלינן בתר פתחו, והפתח הוא ברה"ר, אלא כוונת רש"י להכריח דין זה ממתני', שלא תפרש את הדין של חופר בור ברה"י ופתחו לרה"ר שחייב לא מחמת שפתחו ברה"ר, אלא מחמת מה שהבורש ברשותו, וע"ז הביא ראיה רש"י שגם בור ברה"ר חייב, אלא דגם זה קשה, דהא בסיפא דמתני' יכול להביא ראיה דמבואר דהחופר בור ברה"ר ופתחו לרה"י חייב, אף שהקרקע הבור אינו שלו. וצ"ב.

**תוד"ה החופר,** כללא דמילתא וכו'. עי' במהרש"א ופנ"י. וכוונת דבריהם דהנה בהמשך דברי הגמ' מבואר 'דבור ברה"י ופתחו לרה"ר' דינו כבור ברה"ר ואינו חייב אלא למאן דמחייב בור ברה"ר, וכן 'בור ברה"ר ופתחו לרה"י דינו כבור ברשותו ואינו חייב אלא למאן דמחייב בבור ברשותו, וע"ז כתבו התוס' דבשלמא בהך דינא דרישא דבור ברה"י ופתחו לרה"ר שפיר מקרי בור ברשותו, דלא שייך לא סברת כי אפקרנא ולא סברת תורך ברשותי כמבואר. וא"כ בדין הראשון של המשנה אין צורך לומר דבור בתר פתחו אזלינן ודינו כבור ברה"ר, דאפי' אם הוא בור ברשותו הוא חייב דאין כאן טעם לפטור. אבל בהך דינא דסיפא דבור ברה"ר ופתחו לרה"י דדינו כבור ברשותו וחייב, [ולמ"ד בור ברשותו פטור] לזה נתקשו התוס' למה חייב הרי סו"ס הנזק הוא בבור והבור עצמו אין לו בעלים כיון שהוא ברה"ר. וע"ז כתבו דבור בתר פתחו אזלינן ונחשב הבור ברה"י. וצריך טעם בזה. ועוד יל"ע הרי בור חייב על הבלו או חבטו ושניהם הם ברה"ר ולמה נחשב הבור ברה"י. הרי הוא דומה לנתקל באבן ונישוף בקרקע שפטור, שהרי החבטה לא שלו ומאי איכפת לן שהוא גרם לו התקלה, וצ"ל דיש כאן ב' נדונים, דכדי לקבוע את החפצא של הבור, זה תלוי היכן התקלה עומדת, דהמהות של בור הוא מכשול ותקלה. ויש עוד נידון משום מה הבור נידון כמזיק האם מחמת ההבל או מחמת החבט כמבואר לקמן, אבל ההתיחסות של הבור הוא כלפי התקלה. ועדין צריך ביאור בזה.

**ברה"י ופתחו לרה"י אחר.** רש"י פי' שהכל ברה"י של אדם אחד, והפקיר רשותו ולא בורו. וכתבו התוס' שאין נראה שר"ל שפתחו לרה"י של אדם אחר ובא אותו אדם והפקיר רשותו וכו'. דהלשון 'אותה' לא משמע כן. משמע מתוס' דבלא זה היה נראה מסברא לחייב את החופר, ולכאו' תמוה איך נחשב כורה ע"י מה שבע"ה הסמוך הפקיר רשותו, דהמפקיר עשאו לבור ואילו החופר במעשיו לא נעשה בור ותקלה לבני רה"ר. ובאמת במהר"ם שיף נקט שהמפקיר יתחייב ולא החופר, והדברים דחוקים הם דלשון המשנה משמע שקאי על החופר.

ונראה שצ"ל שכיון שכלפי רשות חברו בעל הבור הוא החופר, נמצא שחייב הכורה אילו יפלו שם בהמתיו או אנשים שנכנסו ברשות בעל החצר, ה"ה כשהפקיר רשותו לגמרי והניח לכל רה"ר ללכת שם, נעשו כולם תחת בעה"ח ותקלתו כלפי כולם. [וכן מוכח בר"פ לעיל מח. דפי' הסוגיא התם כרש"י שמיירי שהפקירו בעה"ח, ואפ"ה הק' קו' התוס' בד"ה אע"ג שאם אין מיעוט דאיש בור נחייב את בעל השור, והדברים נראים סותרים זא"ז, שהרי איך נחייב את בעל השור אם בעה"ח הפקיר רשותו, כמו שהק' באמר"מ. וע"כ מוכח דכיון שבעל השור הוא בעל הבור כלפיי בעה"ח, ה"ה כשהוא מפקיר נכנסו כולם תחת בעה"ח, ונמצא שתקלתו של בעל השור היא כלפי כולם].

**פירוש ר"י.**

ור"י פי' שחפר ברה"י שלו ופתחו לרשות חברו, ואין הבור תקלה לשאר בני רה"ר, אלא הבור הוא כלפי שורו של בעה"ח, והק' התוס' על פי' ר"י שהרי לעיל מח. מבואר דבעל השור חייב בנזקי בעל החצר, ובעל החצר חייב בנזקי הבור כיון דהו"ל למלוייה וכו', [וא"כ ה"נ כיון שבעל הבור משלם נזקי החצר], נימא שעל בעל החצר למלאות את החפירה, וזה סיבה לפטור את החופר גם כלפי בעל החצר עצמו.

וכדברי ר"י נקט בנמוק"י ובטור וברא"ש כאן, וכתבו דהא דאין כאן חיוב על בעה"ח דהו"ל למלוייה איירי באופן כשלא נודע לבעה"ח שיש כאן חפירה ועדין לא היה הו"ל למלוייה. אבל כשנודע לבעל החצר נפטר החיוב מהחופר.

וברבינו ישעיה כתב באופ"א דלא מהני הך סברא דעל בעל החצר הוי"ל למלוייה אלא באופן שהבור הוא תקלה לעלמא כגון שהוא סמוך לרה"ר או שהפקיר רשותו ולא בורו, אבל הכא איירי לענין נזק של בעל החצר עצמו, לענין זה לא אמרינן שעל בעל החצר למלוייה כדי שלא ינזק. ונמצא שיש על בור זה ב' מחייבים, דכלפי בני רה"ר בעה"ח הוא מתחייב דהו"ל למלוייה. משא"כ כלפי בהע"ח עצמו אין סברא דהו"ל למלוייה. ועי' בר"פ שהק' ע"ז שלא יתכן שכלפי אחרים בעל החצר יהי' הכורה וחייב, וכלפי נזקי בעל החצר החופר יהי' חייב. ולכך תי' דשאני הכא שאין הבור ראוי להזיק אחרים כלל, אלא רק את בעל החצר ובאופן זה האחריות היא על החופר. ודבריהם צ"ב מסברא למה אין סברא דהו"ל למלוייה כלפי עצמו שלא ינזק.

ובעיקר דברי התוס' מבואר שאחריות הבור היא על בעל החצר אינו דוקא כששור חפר בור, וא"א לחייב את בעל השור דאיש בור וכו', אלא אפי' כשאדם בר חיובא חפר בור ברשות חברו האחריות הוא על בעל החצר ולא על החופר. וציין רע"א שהתוס' לעיל מח. נסתפק בזה. והתוס' כאן הוא לשי' לעיל כט. שהמניח אסו"מ של חברו ברה"ר החיוב הוא על בעל האבן ולא על המניח. וזהו דלא כשי' הרמב"ן בסוגיא דקדרין שהובא כבר כמה פעמים שאין דין זה נוהג בבור, שיהא זה כורה וזה מתחייב, ולפיכך לעולם הכורה חייב. וס"ל שכשיש כורה בר חיובא אין בעל האבן מתחייב על בור דממונו. וממילא לא קשה כאן קו' התוס' דכיון שחפרו אדם לא מתחייב בעה"ח מדין הו"ל למלוייה.

אך בדעת התוס' כתב בביאור הגר"א תיג סק"ה שאינו ראיה שחולקים על הרמב"ן, דלעולם י"ל שהתוס' ס"ל כרמב"ן שלא אמרינן בבור זה כורה וזה מתחייב, [והכורה מתחייב ולא בעל הממון] אבל הכא שאני שהרי כתבו התוס' 'שהחופר משלם נזקי החצר, על בעל הבור למלוייה', משמע שבלא שהחופר משלם נזקי החצר אין על בעל החצר למלוייה. וכן י"ל בדברי התוס' לעיל מח. שכתבו 'ונראה שאפי' אם חפרו אדם וכו' חייב בעל החצר ועליה דידיה למלויי והחופר משלם בנזקי החצר וצ"ע' הרי שרק מחמת זה שהחופר משלם נזקי החצר מתחייב בעה"ח, ולא סתם משום דהוי בור דממונו. וכמובן שסברא זו צ"ב, דעד כמה שאמרינן שכל עוד שלא שילם החופר הוא מתחייב על נזקי הבור, צ"ב למה כשהוא משלם הוא נפטר מהחיוב שלו, הרי כל ענין התשלומין הוא בכדי למלאות את הפסד החצר, ולמה נכנס בעל החצר תחתיו להיות בעל הבור. וצ"ע.

ובאמת שכדבריו מבואר להדיא בר"פ שתי' דברי התוס' דמיירי דעדין לא שילם לו ולכך החופר חייב על הבור. ועוד כתב בשם בשם מורי שיחי' שיש חילוק אם מתרצה בעל החצר לקבל תשלומין עבור נזקי החצר או שתובע מהחופר שימלא את החיפירות, דאם הוא תובע תשלומין ממון בעלמא נסתלק החופר לגמרי והאחריות היא על בעל הבור, אבל הכא מיירי שלא נתרצה אלא תובע שימלא החפירות ובאופן זה על החופר למלוייה והוא אחראי על נזקי החצר עד שימלאנו או יכסנהו.

**אמר רבה** בבור ברה"ר כו"ע לא פליגי דמחייב מ"ט אמר קרא וכו'. ולא נחלקו וכו', דכתיב בעל הבור דאית ליה בעלים, ור"י סבר בעל התקלה. מבואר דבור ברשותו ובור ברה"ר הוא מתרי קראי, בור ברשותו מדכתיב בעל הבור, ובור ברה"ר ילפי' דחייב דעל עסקי פתיחה וכריה באה לו. ויש לפרש דברי הגמ' בב' אופנים, או דהחיוב הוא לעולם משום בעל הבור, אלא דבבור ברשותו חייב משום דהוי הממון שלו, ובבור ברה"ר חשיב בעל הבור כיון שהמזיק שלו והוא בעל המזיק, וכמבואר בגמ' לעיל כט: שני דברים אינם ברשותו וכו', ומ"מ שורש החיוב בשניהם הוא משום שנחשב כבעלים על הבור. או שכוונת הגמ' דבאמת חלוק בור ברשותו מבור ברה"ר, דבבור ברשותו חייב משום דהוי ממונו, ובבור ברה"ר חייב משום בעל התקלה. ויש כאן ב' מחייבים, ועי' באמר"מ סי' כט סקט"ז.

וברמב"ם פי"ב מנזק"מ ה"א כתב החופר בור ברה"ר ונפל לתוכו שור וכו' בעל הבור חייב לשלם שנא' בעל הבור ישלם, וה"ב כתב אחד החופר בור ברה"ר וכו' או שחפר ופתח לרשותו והפקיר רשותו ולא בורו ה"ז חייב בנזקיו, אבל אם הפקיר רשותו ובורו וכו' הר"ז פטור שנא' בעל הבור ישלם מי שיש לו בעלים וזה הפקר ובתחילה ברשות חפר. ודברי הרמב"ם צ"ב דבסוגין מבואר דבור ברה"ר ילפינן מכי יפתח וכי יכרה, והרמב"ם הביא קרא דבעל הבור. וביותר צ"ב דל"ל קרא שבהפקיר רשותו ובורו פטור, דלכאו' אין על מה לחייבו כמו שכ' התוס' לעיל כח: דההפקר אינו ככריה.

**בטעם הפטור בבור ברשותו.**

**א.** רש"י פי' שטעמו של ר"י דקאמר 'כי אפקרנא לך רשותו לאו לאחיובי אנא בהזיקא אפקרנא'. ולמדו התוס' דמדברי רש"י עולה שאם חפר בור ברשותו סמוך לרה"ר מודה ר"י שחייב, שהרי אין שם סברא דכי אפקרנא, ותוס' הוכיחו מהסוגיא דר"י חולק גם באופן שחפר ברשותו סמוך לרה"ר. [ועי' במהרש"א שרש"י נשמר מזה וביאר דברי הגמ' שם דאיירי בהפקיר רשותו ולא בורו ולכך פטור לר"י. ובמהר"מ שיף נקט באופ"א דבבור הסמוך לרה"ר ס"ל לרש"י שפטור לכו"ע כיון שהרשות בידו לחפור ברשותו, ולא פליגי אלא בהפקיר רשותו ולא בורו, ודבריו מחודשים מאד]. ולכך פי' התוס' הטעם משום דא"ל 'תורך ברשותי מאי בעי', ואף שנופלים לבור תוך כדי הילוך מ"מ היה עליך להזהר שלא להתקרב, וצ"ב מה נחלק מ"ד שחייב. ועי' בר"פ כאן שכתב שא"א למצמם כ"כ. ועי' בר"פ לעיל כח: שכתב ד'גזה"כ שחייב עליו מבעל הבור ישלם'. וצ"ע.

ובעיקר סברת רש"י צ"ב רב איזה טענה היא זו דכי אפקרנא וכו'. ועוד מאי סבר מ"ד דבור ברשותו חייב הלאו לאו לאחיובי בהזיקא הפקיר.

ואלי כוונת רש"י שעיקר המחייב בבור היינו נתינת התקלה לבני רה"ר, דכיון שיש להם זכות ללכת ברשות והוא מקלקל להם את הרשות הרי הוא מעכב את זכותם ברה"ר. משא"כ הכא שהוא נתן לבני רה"ר רשות מקולקלת אין עליו תביעה כלל, וזה ביאור רש"י דלא תימא שכיון שהוא מפקיר רשותו שוב הוי כמקלקל את רה"ר וחייב כחופר ברה"ר, דאמרינן כי אפקרנא וכו', דהיינו שהוא מפקיר באופן שהוא ברשות על התקלה, ועל בני רה"ר להזהר, וכאילו שנתן לבני רה"ר רשות מקולקלת. אבל בור הסמוך לרה"ר אי"צ לסברא זו כלל, ופשוט דכיון שהוא בתוך שלו עליהם להזהר.

**ב**. והנה ברש"י ד"ה בעל התקלה.פי' דלר"י בעל הבור אין הכונה שהבור שלו אלא שהוא יצר את התקלה והיינו בור ברה"ר. והוסיף רש"י דהא דנקט ולא הפקיר בורו, היינו משום שאם הפקיר גם רשותו וגם בורו הו"ל כחופר בור ברה"ר וחייב. ודברי רש"י כאן הם כדבריו לעיל כח: שביאר מח' רב ושמואל באסו"מ שלא הפקירם האם חייב עליו משום בור או משום שור, וכתב רש"י שנחלקו במח' ר"ע ור"י האם בור שחיבתו עליו תורה הוא בור שיש לו בעלים והפקיר רשותו ולא בורו, או שבור של התורה הוא בור שאין לו בעלים, כגון הפקיר רשותו ובורו, וכתב רש"י שרב סבר כר"י דבור של התורה הוא בור שאין לו בעלים כגון הפקיר רשותו ובורו, הרי מבואר דבהפקיר רשותו ובורו גם לר"י חייב. וכן נקט כאן בתורי"ד שרש"י ס"ל בדעת ר"י שהפקיר רשותו ובורו חייב כדין חופר בור ברה"ר. [[1]](#footnote-2)

ודברי רש"י צ"ע רב בתרתי, חדא דאם כל סברת ר"י הוא משום סברת כי אפקרנא וכו', מה ענין זה לאסו"מ דלא אפקרינהו, וכי היכן מצינו בסוגין שלר"י בור שיש לו בעלים אינו בור, הרי כל הפטור הוא כי אפקרנא וכו' וזה שייך בהפקיר רשותו ולא בורו, אבל שפיר י"ל שחייב שאף שהוא בור שיש לו בעלים כיון שאין סברא דכי אפקרנא שהרי הוא מניחם ברה"ר. וביותר צ"ע דאם סברת ר"י הוא משום כי אפקרנא וכו', א"כ סברא זו שייכא נמי בהפקיר רשותו ובורו, ולמה כתב רש"י דלר"י בכה"ג חייב. וע"כ צ"ל דסברת כי אפקרנא מהני רק באופן שהוא שייר לעצמו את הבור, דכל עוד שהבור עדין שלו עצמו מהני סברא זו. וצ"ב.

ובאמת שבפנ"י דקדק בלשון רש"י, שסוף דברי רש"י קאי רק בדעת ר"ע, דרש"י כתב 'והאי דנקט הפקיר רשותו ולא בורו', ומי שנקט לשון זה הוא ר"ע, וע"כ שרש"י כתבו רק לדעת ר"ע, דלר"ע הפקיר רשותו ולא בורו חייב, ובהפקיר רשותו ובורו חייב מדין בור ברה"ר. אבל בתורי"ד מבואר להדיא שרש"י קאי בדעת ר"י. וצ"ת.

**ג.** ברמב"ן במלחמות לעיל [יג: בדפי הרי"ף ד"ה ועוד] דביאר 'משום דא"ל האי בירא ברשות כרתיה, וכי אפקרנא רשותי ויהבנא לבני רה"ר לאו לאחיובי נפשאי עבדינן, ואינהו הוי להו לעיוני, הא זה דומה למפקיר נזקיו באונס דפטור, דלא אמרינן היה לו לסלק הואיל ולא על עסקי כריה הוא חייב, ה"נ לא אמרי היה לו לכסות הואיל וברשות כרה, או משום דא"ל תורך ברשותי מאי בעי, והיינו טענא דחופר לאושין פטור'. מבואר מדבריו דעיקר סברת כי אפקרנא יסודה דלא חשוב כורה בור, דהיה צד לומר דאף שכרה ברשות מ"מ כשהוא מפקיר הרי הוא כורה בור, שהרי הוא מכשיר את הנזק לבני רה"ר, ולכך דימה אותה למפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, דכשם שהתם אין כריה המחייבת, ואע"פ שממונו נעשה בור ואע"פ שיכול לסלקו, מ"מ הואיל והפקיר פטור משום שאין כאן כריה המחייבת, ה"נ כיון שבתחילה חפר בהתר ולא הוי חפירה באיסור, שהרי ברשותו חפר, וגם כשהפקיר א"א להחשיבו ככורה מחמת שיש כאן בור מכוחו, דכלפי זה יש טענה דכי אפקרנא.

אלא דעדין קו' תוס' במקומה עומדת, שהרי החופר בור ברשותו סמוך לרה"ר מלבד שיש שאפשר לחייב כיון שיש כאן בור ברשותו, אפשר נמי לחייב מצד כריה באיסור, כמו שכ' להדיא התוס' לעיל כח: וא"כ אמאי לר"י בור ברשותו הסמוך לרה"ר א"א לחייבו, והתם ליכא סברת כי אפקרנא וכו'.

**ד.** והנה יל"ע דכיון דסברו התוס' שר"ע ור"י נחלקו בין בחופר בור סמוך לרה"ר, ובין בהפקיר רשותו ובורו. מנלן הא, דלמא לא פליג ר"ע אלא בחופר בור סמוך לרה"ר, דהתם גלי לן קרא דבעל הבור שחייב, אבל בהפקיר רשותו ולא בורו נימא שפטור כיון דאיכא סברא דכי אפקרנא. [שהרי תוס' מודו לסברא זו אלא שסברי שלא מהני אלא על הפקיר רשותו ולא בורו, ולא על סמוך לרה"ר]. וא"כ מנלן שר"ע פליג בתרי גווני של בור ברשותו.

ולכאו' מוכח דר"ע ס"ל שילפינן מקרא ד'בעל הבור' דאף במקום שאין מעשה כריה חייב, כגון החופר בור ברשותו שאין כאן מעשה כריה המחייבת שהרי ברשותו חפר, ואח"כ הפקיר רשותו ולא בורו, ובכה"ג גלי לן קרא שחייב אפי' שאין כאן פשיעת כריה. אבל בחופר בור ברשותו סמוך לרה"ר חיובו הוא מחמת הכריה עצמה, שכיון שאין בני רה"ר יכולים להזהר דא"א לצמצם שוב הוי חפירה באיסור, ודומה לכריה ברה"ר, וא"כ הוי בכלל קרא דעל עסקי פתיחה וכריה באה לו. וזה הטעם שהתוס' לעיל כח: נקטו שהחופר בור ברשותו סמוך לרה"ר חייב 'כיון שבאיסור חפרו', ולא כתבו שחייב מדין בור דממונו כמו בהפקיר רשותו ולא בורו.

**ור"י סבר בעל התקלה.** יל"ע בדעת ר"י בחופר בור ברה"י ופתחו לרה"ר, האם חיובו מדין בור ברה"ר דכיון שאזלינן בתר פתחו הרי הוא כריה ברה"ר. או דחייב מחמת דהוי בור ברשותו, שהרי כל הטעם שפטר ר"י בבור ברשותו הוא משום כי אפקרנא וכו' או תורך ברשותי וכו', אבל במקום שפתחו ברה"ר אין סברות הללו, ושוב מודה ר"י שחייב נמי על בור ברשותו.

והנה הק' הרשב"א אמאי קאמר ר"י שבעל הבור היינו בעל התקלה, הא ע"כ ר"י אית ליה נמי דבעל הבור ממש ישלם, שהרי בור ברה"י ופתחו לרה"ר חייב על ההבל או על החבט, והרי ההבל והחבט הם ברשות בעל הבור, דאי מחמת שפתח הבור ברה"ר הא ליכא הבל וחבט, [והיינו דאם המחייב הוא רק בור ברה"ר, הרי הוא כבור ברה"ר שאין בו לא הבל ולא חבט ואמאי חייב]. ותי' דכיון דפתחו לרה"ר שוב אינו יכול לומר תורך ברשותי וכו', משמע מדבריו שלא חזר בו ובאמת נחשב הבור ברשותו וחייב, אלא דכיון שפתחו לרה"ר אין פטור דתורך ברשותי, וזה כוונת הגמ' בעל התקלה היינו שצריך שהפתח יהי' תקלה לבני רה"ר.

ובאמת שבפנ"י ד"ה ור"י כתב דאף בכה"ג לא מיקרי בור ברשותו, שאין החיוב בא ממה שהוא בעלים על הבור, שהרי אם אדם אחר היה פותח את פי הבור ברה"ר, הוא לא היה מתחייב, וע"כ שכל חיובו מחמת מעשיו שפתחו לרה"ר.

[אלא דא"כ יל"ע לדעת רב יוסף שס"ל שר"ע פוטר בור ברה"ר ומחייב רק בבור ברשותו, והחופר בור ברה"י ופתחו לר"ה פטור, אמאי לא נימא שיהא חייב, דאף שא"א לחייבו על פתח הבור כיון שהוא ברה"ר, מ"מ נחייבו על נזקי הבור שהם ברשותו שהרי ההבל והחבט ברשותו הם. ועי'. כמו"כ יל"ע הרי מבואר לעיל כח: דאיכא דאמרי דנתקל בקרקע ונישוף באבן נמי חייב כר"נ, וא"כ ה"נ נחייב שהרי הוא כמו נתקל בקרקע עולם ונישוף בבור שלו. ].

**ור"ע הנהו מיצרך צריכי וכו'.** ועי כתב רחמנא כי יכרה וכו' אבל פותח דלא עבד מעשה אימא כיסוי נמי לא בעי. מבואר דכיון דקרא איירי נמי בגוונא שחפר או פתח בתוך רשותו, ואח"כ הפקיר רשותו ולא בורו. תמוה מאד הרי רב יוסף ס"ל שר"ע פוטר בבור ברה"ר אף שהוא על עסקי פשיעה וכריה, ולא מחייב אלא בבור ברשותו, וע"כ שהמחייב של הבור הוא משום שממונו הוא מזיק, א"כ מה לי כורה מה לי פותח, הלא סו"ס כיון שהפקיר רשותו שניהם הוי ממונו, שהרי אף שנחפר מאיליו או ע"י שור נמי מחייב, דסו"ס הוי בור שלו והו"ל לסלוקי שלא יזיק אחרים. ומוכח מכאן דיש צד לומר שכל החיוב של בור הוא רק בכה"ג שהוא עצמו עשה את ממונו לבור, דהיינו 'פשיעת כריה' אבל היכא שנעשה מאיליו או ע"י בהמות פטור, ורק לאחר שנתחדש שגם פותח חייב, הרי שלא בעינן מעשה של כריה כלל, אלא אפשר לומר שהוא חייב מחמת שממונו מזיק.

ולכאו' מוכח מכאן דהא דבעינן לטעמא דהו"ל לסלוקי הוא רק באופן שנחפר ונעשה כריה מחמת בהמות או מאיליו או ע"י אדם אחר, אבל בכה"ג שהוא עצמו חפר בתוך רשותו ואח"כ הפקיר רשותו ולא בורו, נחשב מעשה הכריה שעשה ברשותו למזיק, וזה הוי ס"ד שצריך את מעשה הכריה שלו, וצ"ב בזה.

**כורה לא סגי ליה בכיסוי**. עי' מהרש"א שהק' הלא כיון שילפינן כורה מפותח איך יהיה חמור ממנו והלא דיו וכו'. ועי' בפנ"י דהו"א שמעשה פתיחה הוי כמעשה כריה וצריך לסלק מעשיו, וכל אחד יסלק מעשיו, פותח כאשר הוא מכסה נסתלק מעשיו, וכורה בעינן שיסלק מעשיו דהיינו סתימה ממש.

**כגון אלו החופרין לאושין.** עי' בטור תי שפסק דין זה דלאושין פטור אפי' אם הרחיב את הלאושין לתוך רה"ר, וכמבואר בגמ' כגון דארווח ארווחי לרה"ר. והיש"ש סי' כא כתב שלא יתכן שיהא פטור, שהרי קיי"ל שכל המקלקלין ברה"ר אע"פ שהם ברשות אם הזיקו חייבין לשלם. ומה שכתבו בגמ' כגון דארווח וכו' אין הכונה שנכנס לתוך רה"ר ממש, אלא כמו שפרש"י שמקצה מקום מרשותו לרה"ר. ובכה"ג הרי הוא משייר לעצמו זכות שימוש [ועי' בהגה' הב"ח]. אך ברשב"א כאן פי' דברי הגמ' כפשוטו, והק' ע"ז אמאי פטורין הא קיי"ל שכל המקלקלין אפי' ברשות חייבין. ותי' דשאני לאושין שהוא תיקון וישוב העולם, ועי' בביאור הגר"א תי סקי"ח.

**חפר ומסר לרבים פטור.** בשטמ"ק הביא בשם הרא"ה דמסר להם הכיסוי ומחמת זה נכנסו תחתיו, ונראה מדבריו דהפטור הוי כמוסר לשומר, דבני רה"ר נחשבים כשומרים ולכך נפטר. אמנם הראב"ד פי' דכיון שחפר מתחילה לצורך רבים 'שלא נעשה זה בעל הבור אפי' שעה אחת'. וכן נראה בטור בסי' תי' שכתב בשם הרמ"ה דהא דפטור הוא רק בגוונא שחפר מתחילה ע"ד למסור לרבים, אבל אם חפר לעצמו ואח"כ נמלך ומסר לרבים אינו נפטר. וכתב ע"ז הטור אינו נראה דלמה לא יפטר ע"י המסירה לרבים. הרי שנחלקו האם הוא כמסירה לשומר או שאין לו דין בעל בור כלל.

**מתני'.** מה בור שיש בו כדי להמית י' טפחים. פרש"י דסתם בור עשרה טפחים. ועי' לעיל ג. בתוס' שם שנחלקו על רש"י וס"ל דסתם בור עמוק טפי, אלא משום דכתיב והמת יהי' לו משמע שבור שיש בו כדי להמית, והיינו בי"ט.

**היו פחותין מי"ט וכו' ומת פטור.** בראשנים נחלקו בטעם הפטור, ברש"י לעיל ג. כתב דכיון שאין הבור ראוי להמית אמרינן דלא מחמת הבור מת. וכן כתב בשטמ"ק בשם רבינו יהונתן דמזלו גרם, אבל ברמב"ם פי"ב מנזק"מ הט"ו כתב דאם היה הבור פחות מעשרה פטור על מיתת הבהמה וכו' ואין המיתה בכל שהוא מצויה והרי הוא כמו אונס. ויש בזה נפק"מ ועי' בסוף הסוגיא.

עוד נחלקו הראשנים בבהמה שנפלה בבור ט' ומתה אם משלמין את נזקי הבהמה בנזקין שהיתה ראויה לינזק מהבור המאירי הביא בשם י"א שמשלם כדי שיעור היזק המשוער. אך המאירי כתב ע"ז שאין נראה כן. וכדעת הי"א מבואר כאן בשטמ"ק בשם הר"י שאם נשברה רגלו ומת אף שאינו משלם על מיתת הבהמה, מ"מ משלם על שבירת רגלו, והוסיף ע"ז דאפי' אם לא נשברה רגלו כלל, אלא שמחמת המכה היה מתנונה והולך ומת לבסוף, משלם לו דמי נזקו. וגם בדעת הרמב"ם נראה שנחלק עליו שכתב שם בהל' ט"ו 'ואם היה פחות מעשרה פטור על מיתת הבהמה אבל אם הוקה בלבד חייב לשלם נזק שלם', ומהא דנקט הרמב"ם 'אם הוזקה בלבד' משמע שס"ל שאינו משלם דמי הנזק בבור ט' אלא בגוונא שהוזקה בלבד, אבל אם מתה אינו משלם מה שהיתה ראויה לינזק.

ולכאו' היה מקום לדון [עי' בחי' רמ"ש לעיל י] שאם טעם הפטור הוא מחמת שתלינן שלא מחמת הבור מת אלא מזלו גרם, א"כ כשם שתולים שלא מחמת הבור מת כך תולים שלא מחמת הבור הוזק, ולכך יש סברא לפטור אותו גם מנזקין. אבל אם טעם הפטור הוא מחמת אונס, א"כ י"ל שעל מיתה הוי אונס ולא על נזקין, ושפיר שייך לחייבו על הנזק שהיתה ראויה לינזק. אך זה אינו, שהרי הר"י מלוניל כתב שטעם הפטור דאמרינן מזלו גרם לו, ואפ"ה כתב שחייב על נזקין. והרמב"ם כתב שהוא מטעם אונס ואפ"ה כתב שאינו משלם נזקין.

**בור להבלו ולחבטו.** [בטעמא דרב]

א. אמר רב בור וכו' להבלו ולא לחבטו, פרש"י להבלו, משום דעבד ליה הבל לבור, ולא משום חבטו, אלמא קסבר רב קרקע עולם הוא דמזקא ליה, פרש"י ''ואינו שלו''. משמע מרש"י שלרב חייב על הבל אף שאינו שלו מ"מ כיון שהוא עשאו ע"י הכריה הרי הוא כשלו, משא"כ חבט כיון שלא עשאו לא העמידתו תורה ברשותו ואינו שלו ופטור עליו. ונראה מרש"י שעיקר הדגש הוא שההבל הוא ייצר לכך הוא נחשב מזיק שלו משא"כ את החבטא הוא לא ייצר את המזיק. וכן נקט הרמב"ן במלחמות לעיל כח: בסוד"ה ועוד 'משום דהבלא שוי איהו התם, וחבטא לאו דידיה הוא, אלא גרמא בעלמא הוא שגרם שיהי' חבט כשסלק משם עפר ושוייה בור והחבטא לאו קרקעו היא אלא קר"ע'.

ולפי"ז ניחא מאד הא דמצינו בב' מקומות דמודה רב שחייב על החבטה. חדא בגמ' לקמן נג. ומודה רב בבור ברשותו שהוא חייב, דא"ל ממה נפשך אי בהבלא מית הבלא דידך הוא, ואי בחבטא מית חבטא דידך היא. ולהנ"ל ניחא מאד דכל דברי רב הם רק בבור ברה"ר דהקרקע אינה שלו, בזה אמרינן דכיון שהחבט אינו שלו אינו מתיחס אל בעל הבור. אבל התם כיון שהוא בעל הבור הרי הוא בעלים גם על החבטא, דמתיחס אליו גם ההזיק שע"י הקרקע עצמה אפי' שהוא בגרמא בעלמא. וכן מצינו לעיל ג. גבי אסו"מ דאי אפקרינהו בין לרב ובין לשמואל היינו בור, והק' התוס' והא רב אית ליה דבור שחייבתו עליו תורה להבלו ולא לחבטו, ותי' התוס' דכל דברי רב הם רק בבור ברה"ר דהתם פטור דקרקע עולם הזיקתו, משא"כ באסו"מ דהוי חבטא דידיה חייב. התם נמי ניחא שהרי הוא עושה את נזקי החבטא שהרי הוא מעמיד אסו"מ ברה"ר.

אלא שלפי"ז קשה למה פותח בור חייב הרי הוא לא עשה את ההבל. והובא שלאה זו בחזו"א ובקה"י סי' ד' בשם ר"א מטלז זצ"ל להק' אמאי חייב לרב בפותח בור, הרי התם גם ההבל כבר עשוי בבור, אלא שפתח הכיסוי מעליו, ולימא ליה הבל העולם הזיקתו, כשם שהוא אומר לו קר"ע הזיקתו.

ב. וכתב שם בקה"י לפרש דברי רב באופ"א. דדוקא בחבט שייך סברא דקר"ע, כיון שאין גוף הקרקע דבר המזיק, אלא בצירוף כח הנופל, נמצא שאין לקרקע שם מזיק מצד עצמה ואין הנזק מחמת הבור ממש, ולכך ס"ל לרב דדבר שאין לו שם של מזיק מצד עצמו התורה לא העמידה אותו ברשותו להתחייב עליו. משא"כ הבל שהוא דבר המזיק בפועל, כיון שהוא חונק את הנופל שם, בזה כיון שהוא חידש כאן מזיק התורה העמידה דבר זה ברשותו, ולכך גם באופן שהוא רק פתח את הבור באותו הרגע נעשה ההבל דבר המזיק, ולכך לא שייך לומר הבל עולם. ובדרך זה כתב בחזו"א סי' ב' סקי"ד ''דשאני הבל שהוא חונק ומזיק וחשיב כאש, וזה העמידה תורה ברשותו בין בכורה ובין בפותח ובין שחפר שור בור בחצרו ולא מליה, אבל קרקע עולם לאו מזיק הוא אלא הנופל עושה פעולת ההיזק, אבל אין כאן שם מזיק בעולם, וזה לא חייבה תורה'. ולפי"ז עיקר הדגש הוא שאין בחבט שם של מזיק ולא משום שאינו שלו, משא"כ בהבל שיש עליו שם של מזיק חייב אפי' שהוא לא ייצר את המזיק.

ואלא דלפי"ז קשה למה בבור ברשותו חייב על החבטא הרי אין לקרקע שם של מזיק ומאי איכפת לי שאיירי בבור ברשותו. וכן באסו"מ למה חייב על החבטא הרי הקרקע אינה חשובה מזיק.

וצ"ל שכל סברת החזו"א היא רק במקום שאין החבטה שלו כגון בור ברה"ר, דאז כל המחייב שלו הוא מה שהתורה עשאו כברשותו, ובזה סובר רב שלא עשו כאילו הוא ברשותו רק דבר שיש לו שם של מזיק מצד עצמו כנ"ל, אבל במקום שהוא שלו ממש כגון בור ברשותו מודה רב שאפשר לחייבו גם על חבטה, וכן באסו"מ שהדבר מצד עצמו יש לו שם של מזיק שהרי לאבן יש שם של מזיק ברה"ר, בזה מודה רב שהוא חייב גם על החבטה.

ג. איתא בסוגיא לקמן נג. הניח אבן עפ"י הבור ובא שור ונתקל בה ונפל לבור באנו למח' ר"נ ורבנן, הרי מוכח דאף שבעל האבן לא עשה את הנזק בפועל מ"מ חייב אילבא דר"נ וגם אליבא דרבנן [בלא מיעוט] היה חייב, הרי שעל מעשה של תקלה לבדה חייבים, והק' התוס' לעיל כח: ד"ה ונישוף על שיטתם ששמואל פוטר בנתקל באבן ונישוף בקרקע, וכתבו דשאני מניח אבן עפ"י בור 'דיש שם תקלה על הבור', ביאור דבריהם דאין ה"נ אם נתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, כיון שניזוק בקר"ע ולא בקרקע הבור, אבל מניח אבן עפ"י בור מודה שמואל שחייב, כיון שנעשה בעל האבן בעלים על הבור כלפי ההזק שגורם האבן, ונמצא שהוא שותף בבור עצמו, ולכך חייב דהוי ניזוק בבור שלו עצמו.

והוסיפו התוס' 'ומיהו ודאי לרב קשה דכי היכי דאמר רב קר"ע הזיקתו, ה"נ נימא בעל האבן בור של פלוני היזקו', והניחו בקושיא. ודברי התוס' צ"ב, הלא כמו שלשמואל אמרינן שמניח אבן עפ"י בור הוא נעשה שותף בבור עצמו וחייב על נזקי הבור, כך לרב י"ל שמניח אבן עפ"י בור נעשה שותף בבור ומתחייב בנזקי הבל הבור, שהרי זהו הטעם שפותח בור חייב, וכשם שפותח בור חייב שהרי הוא נותן היזק של הבל, כך מניח אבן עפ"י בור הרי הוא בעלים על נזקי ההבל של הבור כלפי מי שיפול מחמת האבן. וכבר עמד בזה בחזו"א שם.

ומ"מ בשלמא לפי דרכו של רש"י שההבדל בין הבל לחבטא הוא האם הוא עשהו או לא, א"כ שפיר הק' התוס' שבמניח אבן עפ"י בור זה לא הבל שהוא עשה, אבל לפי סברת החזו"א שעיקר החילוק שאין לחבטא שם של מזיק, אבל להבל יש ולכך חייב, א"כ גם במניח אבן עפ"י בור הוא חייב משום שהוא ניזוק בהבל שיש לו שם מזיק, והוי ממש כמו פותח. וצ"ע

**בקו' הרמב"ן**

ד. הק' הרמב"ן במלחמות לקמן נג. מ"ט סובר רב להבלו ולא לחבטו משום דקר"ע הזיקתו, מ"מ נחייבו משום מעשה הדחיפה, שהרי מעשה הבור דחפו לחבטא, והוי כמו שור שדחף לבור שחייב, אף שאין הבור שלו. ותי' בשם ה"ר אברהם בר דוד ז"ל דלרב כמו שפטור על החבטה דקר"ע היזקתו, כמו כן פטור על הדחיפה. וז"ל 'דלאו נתקל בגוף מעשיו אלא העפר שנסתלק משם הוא הגורם', והביאור הוא דכמו שעל הקרקע הבור אמרינן שאינו חייב דאינו אלא מעשה גרמא בעלמא, כך מעשה הדחיפה שמחמת הבור אינו אלא מעשה גרמא שהכשיר את הקרקע לדחיפה. דאין הוא מעשה גמור שלו. ובזה ביאר שם הראב"ד הא דחייב לרב במניח אבן עפ"י בור אף שההבל לאו דידיה [וכקו' תוס' לעיל כח:] וביאר הראב"ד דהתם חייב משום שהאבן דוחפו לבור, וחייב על מעשה הדחיפה.

ולדעת הראב"ד יל"ע מאי קאמר עבד גובה איכא ביניהו דלרב אגובה לא מחייב. ולדברי הראב"ד צ"ב הא בזה הוי מעשה דחיפה ומ"ט לא יתחייב, מ"ש ממניח אבן עפ"י בור. וכתב הרמב"ן בשם הראב"ד [וכן הובא כאן בשטמ"ק בשם הראב"ד] דלא מיירי שהוא הניח את הגובה, אלא כגון שהיתה גבשושית ברה"ר שוה מכל צדדין והוא חפר מצד אחד, והעולה בה מצד אחד נופל מצד אחר, ונמצא שנחבט בקר"ע, ומשו"ה פטור לרב כיון שרק סילק העפר וזה אינו אלא גרמא, שלא הוא דחפו אלא נדחף מעצמו. אבל אין ה"נ אם הוא היה עושה גובה ממש, יהא חייב לרב כיון דהוי דחיפה שלו.

והרמב"ן תי' 'ואני אומר שלא חייבו הדוחף אלא בממונו, כגון אבנו שלא הפקירה שהוא חייב על הדחיפה כשור, אבל בור שהפקירו וכו' ולא חייבתו תורה אלא בהבלא וכו', ובבור ברשותו מודה רב' היינו דדין דוחף חייב הוא רק שמניח אבן שלו, והוי כמו בור ברשותו, ולכך חייב על הדחיפה של ממונו כמו בדחפו שורו, אבל אם הפקיר את האבן ואינו שלו אינו חייב אלא כשהוזק בהבל.

ודבריו צ"ב מ"ש הפקירו או לא הפקירו, דכמו שבלא הפקירו חייב עבור הדחיפה א"כ גם בהפקירו יהא חייב משום הדחיפה. ויש שרצו לומר דכ"ז שלא הפקירו הוי כשורו וממונו, ובכה"ג מתחייב על הדחיפה, אבל באבן שאינה שלו הוי מדין בור ואינו חייב על הדחיפה אלא על הנזק עצמו. ועי' בברכ"ש סי' יב סק"א. ובחי' ר' שלמה.

הרי נתבאר ג' שיטות אליבא דרב. א' דעת התוס' לעיל כח: דאין לחייב לרב על התקלה כלל, ואפי' באופן שהוא הניח את התקלה, ולכך נשארו בקושיא למה לרב חייב. ב' שי' הראב"ד שבאמת לרב חייב על התקלה מדין דחיפה היכא שהוי דחיפה שלו, ורק בבור ברה"ר אף התקלה אינה שלו. ג' שי' הרמב"ן במלחמות דדוקא אי הוי התקלה שלו חייב, אבל אם אין התקלה שלו אינו חייב על הדחיפה.

ה. עוד יל"ע לדעת רב, איך מחייב על ההבל הרי סופו להינזק מן הקרקע ע"י החבט, וע"ז אין מתחייב בעל הבור לדעת רב, ודמי לנופל מראש הגג ובא אחר ושברו במקל, וכתב ע"ז בחזו"א דל"ק דאדרבא אין סופו לינזק ע"י החבט כיון שההבל קודמו, ונמצא שסופו להינזק מן ההבל ולא מן החבט. [ועי' בסמוך שהובא בשם רב"פ שמחמת ההבל הוא לא יכל להעמוד ולכן הוא ניזוק בחבטא, נמצא שאין כאן מנא תבירא כלל שהרי בלי ההבל הוא לא היה ניזוק כלל מהחבטא]

וצריך לבאר למה החזו"א חידש שההבל מקדים, הלא אפי' אם היו שניהם בב"א נמי הוי מנא תבירא, דסו"ס הוא היה יכול להינזק מחמת החבט.

**בטעמא דשמואל.**

א. ושמואל אמר להבלו וכ"ש לחבטו. יל"ע בדעת שמואל האם נחלק על רב וס"ל שאפי' שהקרקע היא קרקע עולם [כמו שסבר רב] שהרי רק הכשיר את הקרקע לנזק, מ"מ גלי לן קרא שמתחייב עליה, דעיקר המחייב בבור הוא שמתחייב על מעשה התקלה של הבור, ולכך לא איכפת לן שהקרקע היא קר"ע. ונמצא שעיקר המח' של רב ושמואל האם התורה חייבה בבור על התקלה או על מעשה הנזק, דרב יליף מקרא דונפל עד דיפול דרך נפילה על פניו, ומכיון שאמרה תורה שיפול רק על פניו מוכח מקרא שעל תקלה לבד התורה לא חייבה, אבל שמואל לא דריש שבעינן דרך נפילה וא"כ לדבריו המחייב של בור הוא על התקלה לחוד. וכיון שהמחייב של בור הוא התקלה של הבור לא איכפת לן שהנזק הוא בקר"ע.

או שבין לרב ובין לשמואל אין המחייב של הבור הוא מעשה התקלה עצמה, אלא המחייב בבור הוא נזקי הבור עצמו, אלא שנחלקו האם מעשה של הכשרה של הקרקע למקום נזק הופך את הקרקע לקרע המזיקה, דרב ס"ל שאין בקרקע שם של מזיק אלא קר"ע, ושמואל ס"ל שלא הוי כלל קרקע עולם, דחידש ע"י מעשיו שהמקום יהי' מקום של מזיק, וכמו שההבל הוי יצירת מזיק שלו כך הקרקע כיון שהוא הכשיר את הנזק הרי נחשב כשלו.

ונראה דיש ראיה מדברי שמואל עצמו, דקאמר 'להבלו וכ"ש לחבטו' הרי שיש סיבה לחייב בחבטה טפי מהבלה ופרש"י 'להבלו וכ"ש לחבטו דאיהו עבד ליה חבטה, דהיינו שיש סברא יותר לחייב על חבטה כיון דהוי מעשה שלו, משא"כ הבלא דממילא קא אתי. הרי ששמואל ס"ל שהמחייב של הבור הוא נזקי הבור עצמו, וסבר שהחבטא הוי מעשה שלו.

ב. ידוע לפרש שנחלקו בזה ב' תי' התוס'. [עי' בחי' ר' שלמה הימן זצ"ל סי' ב' ובגרנ"ט] האם שמואל מחייב כשנתקל בבור ונפל אחורי הבור וכן בנתקל באבן ונישוף בקרקע. שהרי התוס' הביאו ראיה מדברי שמואל לקמן נג. נפל לאחריו מקול הכריה פטור, כגון דנתקל בבור ונפל לאחורי הבור חוץ לבור, הרי ששמואל פוטר בכה"ג, וכן נקטו התוס' כאן בתי' הראשון וכן הוא שיטתם לעיל כח: ונמצא שכל מה ששמואל מחייב הוא רק אם נחבט בקרקע של הבור עצמו, אבל אם רק נתקל בבור ונחבט מקרקע שמסביב לבור פטור. אבל בתי' השני כתבו שאפי' אם נתקל בגובה ונחבט בקרקע נמי חייב. והתם טעמא דנפל לאחריו פטור, משום שהוא לא עשה את התקלה לבדו אלא מחמת קול הכריה נמי נפל. הרי לן שאם שמואל לא מחייב אלא אם נחבט בתוך הבור עצמו הרי שסבר שהקרקע אינה כלל קר"ע אלא קרקע של מקום הנזק, וצריך שינזק רק בו עצמו, אבל אם חייב לשמואל אפי' בנחבט מחוץ לבור, הרי שלא איכפת לן שמקום הנזק הוא קר"ע, כיון שהמחייב הוא על התקלה.

אך אין לפרש לפי"ז שכל המחלוקת של רב ושמואל הוא האם חייב על התקלה לחוד, אבל כלפי החבטה כו"ע מודו דהוי קר"ע, דזה אינו, שהרי מפורש התם בסוגיא שגם באופן שא"א לחייב על התקלה, חייב על החבטא של הבור עצמו. שהרי בנפל לאחוריו מקול הכריה פטר שמואל, היינו מפני שהוא לא עשה אלא חצי תקלה כמבואר בתוס', ומ"מ מבואר התם בסוגיא שאם נפל לפניו מקול הכריה חייב שהרי ניזוק בבור שלו, הרי מפורש דאף שא"א לחייב על התקלה שהרי נפל נמי מקול הכריה [כמבואר ברישא שנפל לאחריו], מ"מ חייב כיון שהחבטה היתה בתוך הבור, וניזוק בקרקע הבור, אלא מוכח ששמואל פליג על רב בתרתי, דחא האם בור חייב על מעשה תקלה לחוד דלרב בעינן שינזק בבור עצמו ולשמואל סגי שהבור יתקיל אותו ואפי' אם ינזק בחוץ לבור חייב, ועוד האם הקרקע שבתוך הבור עצמו, הוי מקום נזק שנעשה ע"י מעשיו או דהוי קר"ע. וצ"ב מנלן שנחלקו בתרתי.

אמנם צריך לדעת שאין זה הכרח בדעת התוס', דאפשר דלעולם ס"ל לתוס' גם בתי' השני דהמחייב של בור הוא רק על קרקע שנוצר ע"י מעשיו למקום תקלה, וחייב מדין נזקי הבור, אלא שס"ל לתוס' שלא רק הקרקע שבתוך הבור עצמו הוכשרה למקום נזק, אלא גם הקרקע שסביב לבור הוי מקום הנזק, דצורת התקלה של הבור היא שהבור מתקיל בין לתוך הבור ובין לקרקע הסמוכה לו, וחל על כולם שם של קרקע הבור, אלא דס"ל לתוס' שכל מה שאפשר לדון את הקרקע שמסביב כמקום שמוכשר לנזק הוא רק אם נפל מחמת הבור עצמו, ואז אמרינן שמעשה התקלה הוא גם כלפי סביבות הבור. אבל אם נפל גם מחמת קול הכורה שוב א"א לדון את הקרקע שמסביב כמקום שהוכשר מחמת הכריה שלו.

ג. מבואר בגמ' לעיל דהחופר בור ברה"ר ופתחו לרה"י, חשיב בור ברשותו וחייב אפי' למ"ד שרק בור ברשותו חייב, דכיון שפתח הבור ברה"י חשיב בור ברשותו, וכן להיפך בור ברה"י ופתחו לרה"ר, חשיב בור ברה"ר, וחייב אפי' למ"ד שרק בור ברה"ר חייב, דהכל הולך בתר פתח הבור, כמבואר בתוס' לעיל מט: וצ"ע הלא חיובא דבור הוא על ההזיק או של ההבל או של החבטא, וא"כ בחופר בור ברה"ר ופתחו לרה"י איך חייב למ"ד שרק בור ברשותו חייב הרי מקום הנזק הוא ברה"ר, שהרי ההבל והחבט הם ברה"ר ולמה מתחייב. וכן בחופר בור ברה"י ופתחו לרה"ר למה יתחייב למ"ד שרק בור ברה"ר חייב, הרי מקום הנזק הוא ברה"י. וצ"ע.

**תוד"ה לשמואל.** וי"ל כגון דעבד גובה ה"ט וכו'. לכאו' צ"ב כוונת התוס' הלא אם היה סתם גובה ה"ט אין לקרקע שמתחתיה שם בור, ואם נחבט בקרקע פטור כמבואר בתוס' דהוי כמו נישוף באבן וניזוק בקרקע, וא"כ למה כשחפר עוד ה"ט נחשב שיש כאן בור י"ט, וא"כ עדין כלפי הגובה הוי הקרקע כקר"ע. ואולי כוונתם שיש כאן צירוף בין הגובה לבור, כמו במניח אבן עפ"י הבור שיש צירוף בין האבן לבור, והיינו משום שיש שם תקלה על הבור כמבואר בתוס' לעיל כח: ה"נ כיון שבתחתית הגובה יש בור ה"ט שוב הוי כמו נתקל באבן ונישוף בור שחייב.

אך יש לפרש כוונת תוס' באופ"א וכוונתם דהוי בור אחד, שהרי עשה גובה באופן שמי שיפול ממנו יפול י"ט, ולכך הוי כבור אחד והוי קרקע הבור ולא קר"ע.

**בא"ד י"ל** דקסבר שמואל שאין לחייב בעל הבור אפי' לר"נ אלא כשעושה כל התקלה וכו' אבל בחצי התקלה לא יתחייב. וצ"ע מנלן לתוס' שצריך שיעשה את כל התקלה, דלמא גם בעושה מקצת תקלה חייב. ועי' בחזו"א סי' ה' סקי"א

**בא"ד א"נ דוקא התם גבי נפל וכו'.** עי' ביש"ש ובפלפו"ח שעמד שהרא"ש סתם דבריו, דלעיל כח: כתב דמודה שמואל דאם נתקל באבן ונישוף בקרקע פטור משום דק"ע הזיקתו, והוכיח כן מדברי שמואל לקמן דנפל לאחריו מקול הכריה פטור. והכא כתב דאם נתקל באבן ונחבט בקרקע חייב, משום דלא דמי לנפל לאחריו מקול הכריה דהתם מיירי באופן שקול הכריה גרם לו ליפול, ולא עשה בעל הבור אלא חצי התקלה. ועי' בחי' הגרנ"ט.

**רש"י ד"ה מאי ביניהו** דאפי' נשברה כרסו וכו' חייב דאיכא למימר הבלא נמי קטליה, ודברי רש"י צ"ב דמה בכך דאיכא למימר דהבלא נמי קטליה, מ"מ איך נחייבו מספק. והוסיף רש"י שאפי' נשברה רגלו וכחש איכא למימר שמחמת ההבל חלה וכחש, משמע מרש"י שבאופן שלא כחש כלל אלא נשברה רגלו לחוד ליהי' חייב לרב. ועי' בר"פ שכתב שגם בנשברה רגלו איכא למיתא בהבלא, דלולא ההבל היה השור מעמיד עצמו ולא היה ניזוק כלל.

**נא.**

**מתני' דאיגנדר לבור.** נחלקו הראשנים בביאור מסקנת הסוגיא, דבפשיטות משמע שכל הדין שבור ט' אינו חייב על מיתה איירי באופן שהבהמה נפלה ממצב של שכיבה, אבל אם עמדה חייב על מיתה גם בבור ו"ט. וכן דעת רבינו אפרים על הרי"ף והרמ"ה בטור תי. אך הרשב"א כאן הק' ע"ז דאם כשעמדה חייבים גם בבור ו"ט, למה לא יתחייבו גם באיגנדר ומת מדין תחילתו בפשיעה לענין עומדת וסופו באונס באיגנדר. ולכך כתב הרשב"א שאין כוונת הגמ' דאיירי דוקא באיגנדר, אלא כיון שאין הבור ראוי להמית שנפלה ממצב של שכיבה, לא חייבים על בור זה כלל, גם כשנפלה הבהמה ממצב של עמידה, דהבור צריך להיות ראוי להמית בכל גווני.

**ויש כאן כמה הערות**.

חדא מאי דפשיטא ליה לרשב"א שיש לחייב על מיתה בבור ט' מדין תחילתו בפשיעה וכו', תלוי במח' ראשנים בטעם הפטור של מיתה בבור ט'. שאם הפטור הוא מדין אונס שפיר יש לדון לחייבו מדין תחילתו בפשיעה, אבל אם הפטור הוא שתלינן שלא מחמת הבור מת, א"כ גם אם יהי' תחילתו בפשיעה לא יתחייב.

ועוד ראיתי שהעירו בזה דהנה רב קאמר לעיל דאינו חייב בבור אלא עד שיפול על פניו, אבל נפל לאחוריו פטור ולכאו' קשה הרי חזינן שאפשר להתחייב בבור כשנפל על פניו, אפי' שבנפל לאחוריו פטור. וע"כ צ"ל שאין כוונת הרשב"א שצריך שהבור יהיה חייב בכל אופן, אלא הכוונה שבעינן שהבור מחמת עצמו ראוי להמית בלי הגובה של הבהמה, אבל בור שראוי להמית רק בצירוף גובה הבהמה, חסר לבור שם של מזיק. ופשוט.

עוד יש לדון לשי' הרמ"ה שבעומדת חייבים גם בבור ו"ט, א"כ לרבנן דס"ל בסמוך שהחופר בור ט' ובא אחר והשלימו לי' האחרון חייב כיון שהוא חידש בור של מיתה, כמבואר בגמ' בע"ב. ואי אמרינן שגם בור ט' הוי בור למיתה כשהבהמה עומדת, א"כ בבור ט' יש כבר שם של מזיק גם לענין מיתה. והשני לא חידש בו של מיתה רק באופן של איגנדר. וחידוש לומר שסגי בזה שחידש בור למיתה לענין איגנדר. ועי' בסמוך.

ועי' במנ"ח מצוה נג אות כא שדן לדעת הרמ"ה שס"ל שבלא איגנדר חייב על מיתת הבהמה גם בבור ו"ט, מה הדין בבור ה' שאינו ראוי להמית כלל, ובא אחר והשלימו לו', שעכשיו הוא ראוי להמית ממצב של עמידה, דודאי באופן שנפל איגנדר לכו"ע פטור שהרי ליכא שיעור מיתה, ואם בדרך הילוכו נפל ודאי רק האחרון חייב שעשה שיעור מיתה, אך אם הלך בדרך הילוכו ונפל וניזוק, בזה יש להסתפק האם השני הוא בעל הבור כיון שנתן אפשרות למיתה דומיא דבור ט' ובא אחר והשלימה לי'. או דרק בבור י' אמרינן דהוי בור חדש שבכל אופן הוא ממית.

**בור של שני שותפין היכי משכחת לה.** ומבואר בגמ' שכל הקו' היא למ"ד בור ברשותו פטור, דלמ"ד חייב שפיר משכחת לה בהפקירו רשותם ולא בורם, ושפיר יש לשניהם בור. אבל למ"ד בור ברשותו פטור היכי משכחת לה. ומכאן הביאו התוס' ראיה נגד שי' רש"י שבהפקיר רשותו ובורו נמי פטור לעו"כ, דאי נימא שבהפקיר רשותו ובורו חייב, א"כ שפיר משכחת לה כשהפקירו שניהם רשותם ובורם ונמצא שיש להם בור ברה"ר. ויש כאן ב' הערות.

**א.** בדעת רש"י י"ל דכל מה דס"ל לרש"י שהפקיר רשותו ובורו חייב היינו משום שגם מעשה ההפקר נחשב ככריה, שהרי הוא נותן תקלה לבני רה"ר ע"י מעשה ההפקר, אבל כששניהם הפקירו רשותם ובורם פטורים, שהרי כל מעשה הפקר לחוד הוא, ואין כאן אלא ב' מעשים של הפקר, ובכה"ג שניהם פטורים, ובשלמא כששניהם עקרו חוליה בב"א שפיר יש כאן מעשה כריה ע"י מעשה שנעשה ע"י שניהם, אבל מעשה הפקר כ"א עשה לחוד.

**ב.** הנה שי' הסמ"ע בסי' תי סק"ה שכל דברי התוס' שהפקיר רשותו ובורו פטור הוא רק אם הפקירו בב"א את שניהם, אבל אם הפקיר רשותו ולאחר זמן הפקיר בורו גם התוס' מודה שחייב. וכבר האריך בזה האמר"מ כט ס"ק יג-יח שהוא מח' ראשנים גדולה. והק' עליו הדברי משפט דא"כ הדרא קו' התוס' דאי נימא דבכה"ג מודים התוס' שחייב, א"כ שוב משכחת לה בור של שני שותפין ברה"ר כגון שהפקירו רשותם ואח"כ הפקירו בורם, נמצא שיש להם בור ברה"ר וחייבים עליו. וכתב שם שאינו ראיה כלל, דכל הסברא לומר שאם הפקיר רשותו ולאחר זמן הפקיר בורו חייב, היינו משום שאחר שהפקיר רשותו התחייב לסלק את בורו, וכיון שיש לו דין הו"ל למלוייה שוב לא מועיל מעשה ההפקר של הבור, וא"כ כ"ז הוא רק למ"ד שבור ברשותו חייב, אבל כל קו' הגמ' היא למ"ד בור ברשותו פטור, ובזה לא מהני כלל מפקיר רשותו ולאחר זמן מפקיר בורו. הובא דבריו באמר"מ שם סקי"ג.

**ואי דשווי שליח וכו'** אין שליח לדב"ע. וביאר רש"י לקמן נג. ד"ה נימא שהעבירה היא חיפרת הבור וכו' שאסור לקלקל רה"ר. ומכאן הביא המל"מ פ"ב מרוצח ה"ב [הובא במנ"ח מ' נג אות ה] דאף באיסור דרבנן אין שליח לדב"ע דכל האיסור לקלקל הוא רק איסור דרבנן. ובמנ"ח שם הק' עליו דודאי לעשות תקלה שיוכל להמית או להזיק אסור מה"ת, וכמבואר ברמב"ם פי"א מרוצח ה"ד, ואפי' בור ברשותו אסור. ודברי רש"י לקמן לאו דוקא, אלא כוונתו שאסור מחמת התקלה שבזה, אבל ודאי הוא איסור תורה. ועי' בקוב"ש בב"ב אות עו. ועי' במשך חכמה פ' קדושים דמוזהר על עשית תקלה משום לפני עוור, ובבור ברשותו מדין לא תשים דמים.

והנה דנו האחרונים האם במקום שהשליח הוא לדבר עבירה האם בטלה השליחות לגמרי, או שהשליחות קיימת אלא שאין העבירה מתיחסת למשלח, אלא עונש העבירה היא על השליח. ולכאו' בשלמא אם השליחות בטלה לגמרי שפיר אמרו בגמ' שלא הוי בור של השולחים אלא הוי מעשה כריה של השליח לחוד. אבל אם השליחות לא בטלה והמעשה כריה מתיחס למשלח, נמצא שהוא בור של המשלח, ולמה הדבר דומה לשליח שקנה לו חמץ והניחו בביתו, שכיון שהשליחות לא בטלה הרי שאפי' שהוא לא עובר על איסור חמץ בקניה של החמץ, מ"מ כיון שהחמץ שלו הוא חייב. וכן אם הוא קונה בהמה באיסור, מכיון שאין השליחות בטלה הרי הבהמה היא שלו והוא חייב על הנזקין שלה וא"כ ה"נ אפי' שהעבירה של החפירה היא על השליח, מ"מ הרי הוא בור שלו ולמה לא יתחייב ע"ז. ועי' בשער"י ש"ז פ"ז ד"ה וכן.

כגון שעקרו חוליה בב"א, עי' ברשב"א ובנמוק"י דאף לרבנן דדרשי כי יכרה אחד ולא שנים היינו דוקא בזה אחר זה, אבל כששניהם חפרו יחד נחשב כחפירה אחת . והדברים צ"ב הרי כל מה דסברי רבנן דאזלינן בתר האחרון הוא רק בגוונא שחפרו בור ט' ובא אחר והשלימו לי', אבל בבור י' ובא אחר והשלימו לכ' בזה גם לרבנן שניהם חייבין, כמבואר בסמוך, וא"כ למה צריך לחלק בין חפרו בב"א לחפרו בזא"ז. ובאמת שזה תלוי בשני הלשנות בגמ' בסמוך דיש צד בגמ' שגם בבור י' ובא אחר והשלימו לכ' לרבנן האחרון חייב.

1. ובתוס' שם נח' עליו וכתבו ששמואל יכול לסבור כמ"ד שאין חייב על בור ברשותו, מהטעם של תורך ברשותי וכו', ומ"מ באסו"מ חייב משום שאין שם את הטעם של תורך ברשותי. ומאידך רב יכול לסבור כמ"ד שבור ברשותו חייב, ואפ"ה אסו"מ שלא אפקרינהו הוי גם בור אבל גם שור, ובור ברשותו פטור על כלים וכו' ע"ש. [↑](#footnote-ref-2)