8 בדין אונאה במפרש ובנו_נ באמונה וכו_
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

אור ליום ה' ט"ו אייר תשע"א

א] ב"מ דנ"א:, דתניא בד"א בסתם, אבל במפרש מוכר שאמר ללוקח חפץ זה שאני מוכר לך במאתים יודע אני בו שאינו שוה אלא מנה ע"מ שאין לך עלי אונאה אין לו עליו אונאה.

והנה בטעמא דמילתא דבמפרש אין לו עליו אונאה, כתב בפסקי רי"ד, ז"ל, במפרש וכו' לא אזהר רחמנא התם לא תונו, דהא אינו מאנהו דניחא לי', ומפני שחביב עליו קונהו ביותר מכדי דמיו, וכשמוכרו נמי בזול ניחא לי' מפני שהוא דחוק למעות, ואפי' ר"מ מודה בהא וכו', ומשום האי טעמא אמרן לעיל דמכור לי באלו אין לו עליו אונאה, דדמי למפרש כיון דלא קפיד, ומשום האי טעמא אמרינן דהקונה מבעה"ב אין לו אונאה, דהוה כמפרש לו שקונהו ביוקר, ומשום האי טעמא הנו"נ באמונה אין לו אונאה, דהוי כמפרש וסמיך אדעתי' ולא קפיד אם קנאו ביוקר או לא, ובכל הני גם ר"מ מודה ורב נמי מודה, עכ"ל.

ובשו"ת הרי"ד סימן ס"ה הוסיף לפרש בזה, ז"ל, דמאי דאמר רחמנא לא תונו לא אמר אלא בדרך מרמה שאין חבירו מרגיש בהונאתו וסובר כי בשוויו קונה אותו, אבל היכא דיודע שקונה אותו ביותר מדמיו מפני שהוא חביב עליו וצריך לו וגם חבירו אילולי שמוכרו ביוקר לא היה מוכרו לא הזהירה תורה על זה לא תונו, שאם הוא מחבבו ורוצה לקנותו ביוקר ומרבה עליו דמים כדי שיתרצה למוכרו מה איסור יש כאן, ולא הזהירה תורה ע"ז כלל כי אם בדרך מרמה וטעות ומשום הכי שרי ר"מ וכו', עכ"ל.

וכ"כ בפסקי ריא"ז, ז"ל, וכן אם אמר הלוקח למוכר שזה שלוקח במאה ה"ה שוה מאתים, אין עליו דין אונאה, שלא על כזה אמרה תורה לא תונו איש את עמיתו, שהרי מכיר הוא בדבר, עכ"ל.

ב] אמנם הנה כבר עמד הרי"ד שם, דאי"ז כפירש"י שכתב דהא דבמפרש תנאו קיים אתיא כר' יהודה דבדבר שבממון תנאו קיים, ועי' גם בתשו' הרי"ד סימן ס"ה שעמד שאי"ז כד' בה"ג שכתב דהלכה כרב משום דתניא כוותי', ובע"כ ר"י היא דאי ר"מ אף במפרש תנאו בטל, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר בסוגיין, דהך ברייתא דבמפרש תנאו קיים, אתיא כר' יהודה דבדבר שבממון תנאו קיים, ועפי"ז עמדו דתיקשי הך ברייתא לשמואל, ולד' הרי"ד ניחא, וכמש"כ בתשו' הרי"ד שם בסו"ד.

וקשיא לדבריהם מהני דוכתי שהוכיח מהם הרי"ד דכל שמכיר המתאנה בדבר אין לו עליו אונאה, והם במכור לי באלו, ובלוקח מבעה"ב, ובנו"נ באמונה.

ג] והנה במשה"ק הרי"ד ממכור לי באלו, בפשוטו הי' מקום לומר דאזיל הרי"ד לטעמי' דס"ל לעיל דמ"ז. דקי"ל דמכור לי באלו אין לו עליו אונאה, אך לדעת הרי"ף וש"ר שפסקו דמכור לי באלו יש לו עליו אונאה, משום דמכור לי קאמר, ורק אם לא אמר לשון מכירה, אין לו עליו אונאה, הרי דמה"ט הכא במפרש שאמר לשון מכירה יש לו עליו אונאה, ואך דאתינן עלה משום תנאו, וזה תליא בפלוגתת ר"מ ור"י.

?העירוני, דאף למש"כ הראשונים דדין מפרש תליא בר"מ ור"י, כ"ז הוא משום שהמוכר תובע ממנו דמים אלו, ומכח זה הוא שמתרצה הלוקח בכך, וע"כ אף כשיודע שיש בזה אונאה, י"ל דיש בזה דין אונאה, אך כל שהמוכר מדעתו מתרצה למכור בזול, כמכירת חיסול וכיו"ב, ודאי לי"ב סרך אונאה כלל, דכ"ה שביד אדם ליתן ממונו במתנה, בידו למכרו בזול, וכל איסור אונאה, הוא רק במקום שבידינו לחשוב שכפה המוכר את הלוקח לשלם ביוקר, או שכפה הלוקח את המוכר למכור בזול, וז"ב.

ויש להוסיף, דהא דה"ז אסור בכה"ג, הוא ע"ד שכתב הרמב"ן בתשו' שהובא בסה"ת, דגזה"כ הוא דיהא אונאה אף שמחל המתאנה, וה"נ גזה"כ הוא שיהא אונאה אף אם באמת נתרצה, כיון שהמוכר כופהו להתרצות לכך, ומשא"כ היכא שעושה כן מדעת עצמו, דודאי לי"ב איסורא כלל, וז"ב.

ועפי"ז ניחא מה שהעירוני, דהרי נקטו ההג"א והפוסקים דאחר כדי שיראה ה"ה מחויב לשלם דמי המקח, ובע"כ דהיינו דה"ה מגלה דעתו למפרע דניח"ל בזה, וע"כ הוא מתחייב בזה מכח המקח, ותיקשי דמ"מ הרי לא התנה, ומ"ש מכל הני דוכתי דחזינן דבעינן לדין תנאי.

אך לפי הנ"ל ניחא, דכל הא דבעינן לדין תנאי, הוא רק משום שאינו מתרצה ליתן יותר מדמיו, אלא משום תביעת המוכר, אך כל שהראה לתגר והי' בידו לתבוע האונאה ולא תבע, חזינן שהוא מתרצה ליתן דמים אלו מדעתו, וכה"ג ליכא דין אונאה כלל, ודו"ק.

במש"כ הנתיה"מ דנו"נ באמונה לא שרי אלא בשאינו יודע את שווי המקח, העירוני דזה צע"ג, שהרי התוס' פירשו דהא דתניא דלא יחשב את הרע באמנה ואת היפה בשוה, הוא בכה"ג שהרעות שוות חצי דינר, וס"ד שיחשבם בדינר, משום שכך שילם עליהן, וקמ"ל דחשיב שלא שילם עליהן אלא חצי דינר, והרי דאם הי' משלם עליהן דינר, הי' מצי לחשב עמו כן, אף שהוא יודע שאין שוות אלא חצי דינר.

ועוד העירוני, דמד' התוס' אלו נפשט ספיקא דהסמ"ע אם דינא דנו"נ באמונה הוא אף בביטול מקח.

בדברי משפט סימן רכ"ז סק"ה הוכיח מד' התוס' ב"ב דע"ח. דגם להצד דדין אונאה הוא גם בדבר שאין הדעת טועה, מ"מ לי"ב ביטול מקח, עיי"ש בדבריו, אך לכאו' אי"ז מוכרח כלל, די"ל דרק להך שנויא דבדבר שאין הדעת טועה ליכא דין אונאה, הרי דגם אם היינו אומרים דהוי זה פיקדון, מ"מ ל"ה טעם לבטל המקח כנגד דמיו, ודו"ק.