סימן פ_א - עוד בדין טענת משטה וטענת להשביע - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

יום ועש"ק נח ה' מרחשון תש"ע

א] בל' הרמ"ה מבו' דהא דמהני אתם עדי, הוא משום דהוי זה ל' הודאה, וזה נכלל במתני' דבפנינו הודה לו דהוא ל' הודאה, וחד מן האופנים דהוי ל' הודאה, הוא בשאמר אתם עדי.

ול' הרמב"ם בפיהמ"ש, וענין בפנינו הודה לו, שהוא אמר לנו היו עלי עדים שאני חייב לזה מנה, או כדומה ללשון זה, או אמר לנו בדרך הודאה ושמירת עדות, אבל אם הודה בפניהם בדרך ספור ולא אמר להם היו עלי עדים, זהו אמרו הוא אמר לי שאני חייב לו שאין עדות זו מועילה, עכ"ל, וגם מד' הרמב"ם דכייל לב' האופנים במשנתינו נ' דהוי זה חד דינא.

אך בביאור הדברים נ' מד' הרמב"ם להיפך מד' הרמ"ה, דדעת הרמ"ה דעיקר הדין הוא שיהא זה דרך הודאה, והא דמהני אתם עדי הוא משום דהוי זה דרך הודאה, וכ"ה גם בל' הסמ"ג עשין צ"ה, ז"ל, מסייע לי' לרב דאמר צריך שיאמר אתם עדי, פירוש כשלא קבצם לשם עדות "שצריך שיהא ניכר שבדרך הודייה אמר כך", כך השיב הרב רבי מתתיה מקרטר"ש בתשובה אחת, עכ"ל

ואילו לדעת הרמב"ם הוא להיפך, דעיקר הדין הוא שימסור להם העדות, ועיקרו הוא בשאמר להם אתם עדי, והא דמהני בדרך הודאה, הוא משום דכל שמודה בדרך הודאה, מתפרש זה למסירת עדות.[[1]](#footnote-2)

וכ"ה להדיא בל' הרמב"ם פ"ז מטונ"ט ה"ב, ז"ל, שכל האומר בדרך הודיה ה"ז כאומר אתם עדי, עכ"ל.

ב] ונפ"מ רבתא בזה נראה, בשלא ידע המודה שיש שם עדים והודה בדרך הודאה, דלדעת הרמ"ה ל"מ לטעון משטה אני בך, אך לדעת הרמב"ם דכל הא דמהני דרך הודאה הוא משום דהוי כמוסר העדות לעדים, הרי דכל שלא ידע המודה שיש שם עדים ל"מ.

וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם פ"ז מטונ"ט ה"א, ז"ל, המודה בפני שנים שיש לפלוני אצלו מנה ואמר להן בדרך הודיה לא דרך שיחה, אע"פ שלא אמר אתם עדי ואע"פ שאין התובע עמו הרי זה עדות, עכ"ל, וממש"כ הרמב"ם המודה "בפני שנים", נ' דל"מ דרך הודאה, רק בשהודה בפני שנים, אך שהכמין לו התובע עדים והודה דרך הודאה, ל"מ.

ונ' דזהו גם מש"כ הרמב"ם פי"ז מעדות ה"ג ד', ז"ל, המטמין עדים לחבירו והודה לו בינו לבין עצמו והעדים רואין ושומעין שהוא אומר לו ודאי יש לך אצלי כך וכך אבל מתיירא אני שמא תכופני בדין למחר הרי זו אינה עדות עד שיודה "בפני עדים", אחד המודה בפני עדים, ואמר דרך הודאה זה יש לו אצלי כך וכך וכו', הרי אלו עדים, עכ"ל.

ונ' למש"נ, דגם באומר ודאי יש לך אצלי כך וכך אבל מתיירא אני וכו', הוי זה הודאה דרך הודאה, וכאשר מבו' כעי"ז בר"ן ונמו"י, שכתבו דכה"ג הוי כמוסר דבריו, ואך דל"מ כיון שלא הודה "בפני עדים", שהרי לא ידע שיש שם עדים, וזהו שכתב הרמב"ם דאם הודה "בפני עדים" דרך הודאה, הרי אלו עדים.

ושו"ר הדברים מפורשים כן בד' הר"ן, שכתב דבההיא דהכמין וכו' חשיב כמוסר דבריו, ומ"מ כיון שלא מסר דבריו בפני העדים ל"מ, אך אם מסר דבריו כה"ג וידע שיש שם עדים, מהני, וכתב שכך הם דברי הרמב"ם בהל' עדות, וזה כמש"נ.

ג] ובמש"נ בדעת הרמ"ה דכל שהודה דרך הודאה, מהני אף בשלא ידע שיש עדים, הנה יש מקום לדון בזה, די"ל דבהודה שלא בפני עדים, מתפרש טפי כמשטה, ול"מ אף בדרך הודאה.

אך יש לסייע לזה ממש"כ הרמ"ה ללמוד דהודאה דרך הודאה מהני, מדקתני בברייתא ולא עוד אלא אפי' הכמין לו עדים אחורי גדר ואמר לו הן אמר לו הודה לי בפני עדים אמר לו מתיירא אני שמא תכפיני בדין וכו', טעמא דאמר לי' מתיירא אני, הא אמר לי' הן א"נ מודינא לך, חייב, ואע"ג דלא אמר להו אתם עדי, עכ"ל, והנה התם הרי לא ידע שיש עדים מאחורי הגדר, ואפ"ה אם אמר לי' מודינא לך חייב, והרי דכל שהודה בדרך הודאה מהני אף בשלא ידע שיש שם עדים.

והנה אמנם לנוס' דילן דאמר לו רצונך שתודה בפני פלוני ופלוני, י"ל דהו"ל לאסוקי אדעתי' שהם שם, וחשיב כמוסר עדות, עי' כן בגידו"ת שער מ"ב ח"א דין א', דלגיר' זו הו"ל לאסוקי אדעתי' שהי' שם עדים, ודמזה מוכח דבהך לישנא דירא אני וכו' ל"מ אף בדהו"ל לאסוקי אדעתי' שיש שם עדים, אך לנוס' הרמ"ה דאמר לו הודה לי בפני עדים, הרי לא הו"ל לאסוקי אדעתי' כלל שיש שם עדים, ואפ"ה כל שהודה דרך הודאה מהני.

וכבר עמד ע"ז הש"ך סימן פ"א סקכ"ד, ז"ל, מיהו לענין דינא אף שכתבתי וכו' דהעיקר כהרמב"ם דהודאה גמורה מהני לענין השטאה כמו אתם עדי, מ"מ דברי הרמ"ה כאן צ"ע לדינא, דנראה דדוקא כשהודה דרך הודאה כשידע שיש שם עדים, משא"כ הכא, עכ"ל.

ד] ולפמש"נ בדעת הרמב"ם, צ"ע במש"כ הש"ך סק? בדעת הרמב"ם, דהגם דבמודה דרך הודאה מצי לטעון שלא להשביע את עצמי הודיתי, אך באומר אתם עדי ל"מ לטעון שלא להשביע, ולפמש"נ מל' הרמב"ם דהא דמהני הודאה דרך הודאה הוא משום דחשיב כאומר אתם עדי, ק' לחלק בזה.

וביותר יש להעיר, שהרי כבר פירש הש"ך בסק? שמקור ד' הרמב"ם דבהודה שלא בפניו דרך הודאה מצי טעין טענת השבעה, הוא מהא דתנן בפנינו הודה "לו", דל"ה עדות אא"כ הודה בפני התובע, וא"כ כיון שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דתנן בפנינו הודה לו הוא בשאמר אתם עדי או בהודה דרך הודאה, הרי דמהא דתנן בפנינו הודה לו יש ללמוד דגם בשאמר אתם עדי מצי טעין טענת השבעה, וזה כדעת מהריב"ל שהביא הש"ך שם, וצ"ע בזה.

ל' רש"י סנהדרין דל"ז:, הוא אמר לנו, המחוייב אמר לנו שאני חייב לו אבל לא בפני התובע אמר לנו כן לא הויא הודאה, וכו', הודה לו, שניהם היו שם, עכ"ל, וזה כמו שפירש במתניתין דעיקר החילוק הוא אם הויא ההודאה בפני התובע או ל"ה ההודאה בפני התובע, ועי' גם במאירי שמבו' דזהו עיקר החילוק, ולפ"ז הרי מפורש בד' רש"י דל"מ אתם עדי אלא בפני התובע, ופלא על רבינו הש"ך שלא עמד ע"ז, דהאמנם בדעת הרמב"ם כתב הש"ך דמתני' לא איירי אלא בדרך הודאה ולא באמר אתם עדי, אך בדעת רש"י שפירש להדיא בגמ' דמתני' איירי בשאמר אתם עדי, הרי מבו' להדיא דל"מ אתם עדי אלא בשהודה בפני התובע.

ובאמת הש"ך בסקל"ד תמה ע"ד הרא"ש, דלפי דבריו עיקר החילוק בין הרישא לסיפא הוא אם אמר אתם עדי, וא"כ מהו לישנא דמסייע לי', וצ"ע מאי קשיא לי', הרי לעיל מינה הביא ד' הגמי"י דהא דמסייעינן מינה לר' יהודה, הגם דמתניתין איירי בשהודה בלא תביעה והא דל"מ העדות הוא משום טענת שלא להשביע, ואילו בההיא דר' יהודה איירי בתביעה ומשום טענת משטה, הוא משום דמתניתין מ' דבכל גוונא ל"מ בלא שאמר אתם עדי, וא"כ י"ל דזהו דאמרי' מסייע לי' לר' יהודה, וי"ל דמכוון הש"ך דא"כ הו"ל לר' יהודה למימר דאף בשתבעו צריך לומר אתם עדי, ומלישנא דר' יהודה מ' דחדית לעיקר דינא דצריך לומר אתם עדי, ולכאו' מזה מוכח דגם לדעת הרא"ש חלוק רישא מסיפא דברישא הודה שלא בפני הבע"ד ובסיפא הודה בפני הבע"ד, וזהו שדקדק מזה הרא"ש דאף בפני הבע"ד מצי טעין טענת השבעה,

ועי' בפסקי הרי"ד שג"כ פירש כן להדיא למתניתין, דל"מ אלא באמר אתם עדי בפני התובע.

ועי' בחי' רבינו יונה שהביא ב' דעות בזה, אם הא דתני בסיפא בפנינו אמר לו דוקא הוא או לאו דוקא, ועיי"ש דמבו' די"ל דהחילוק בין רישא לסיפא, הוא דברישא לא אמר כלום משום דטענת להשביע טענינן לי', ובסיפא אף בשלא אמר אתם עדי לא טענינן לי' משטה, וצ"ע שם.

או"ז ב"ק תנ"ז, מעשה באשה אחת שנדרה שכר לראובן שישדך לה את שמעון שישא אותה. ויש שהיו מדמין לה להא דשמעתא דאין לו אלא שכרו. ושאלו לרבי' שמשון זצ"ל. והשיב וזה לשונו ועוד שאלה על אשה שאמרה אליך לדבר לאיש אחד להנשא לו ושתתן לך מ' דינרין בשכרך בין ירצה בין לא ירצה והיא כופרת שלא נדרה גם אומרת שלא עשית שליחותה ויש שרוצים לדמות הדבר לטול דינר והעבירני דאין לו אלא שכרו וכיון דמנה אין כאן משכון אין כאן לא דמיא להכא דהדבר ידוע שיש בני אדם נשואי פנים ונשמעים איש לחבירו זה יותר מזה כאיכא אינשי דגייסי גבי הדדי ופעמים שנשמע לעצתו יותר מלגדול הימנו וראוי זה לשכירות גדול יותר מאדם אחר שאין נשמע לו כמוהו וגם היא אינה רוצה לגלות עצתה לכל אדם והאי צנוע לה טפי גם אין אדם מתבזה לעסוק בדברים הללו בשכר מועט וקודם היה מדבר בחינם שאדם מתבייש ליטול שכר מועט על כן ומבזים אותם השומעים ולא שייך כאן משטה אני בך מידי דהוה אשאר שכירים דעלמא ודמיא קצת לההיא דסוף פ' הזהב דאמר לא שנו אלא בלוקח מן התגר אבל בלוקח מבעל הבית אין לו עליו אונאה. ולא לראיה גמורה הבאתי כ"א לדמיון בעלמא. ועוד שהאשה אומרת להד"מ אלא משטה אני בך לא קא אמרה וכיון דלא טענה אנן לא טענינן לה כדמוכח סוף פרק זה בורר דאדם עשוי שלא להשביע את עצמו טענינן ליה אבל משטה אני בך לא טענינן ליה. מיהו אפשר שיש לחלק בין ההיא דזה בורר לההיא דהגוזל בתרא מדקפסיק ותני אין לו אלא שכרו. וצורינו ישלח דברו ויאיר עינינו באורו הגדול ושלום - שמשון בר אברהם זצ"ל

או"ז ב"ק תס"ט, תניא בתוספתא דפירקין הודאת בעל דין כמאה עדים אימתי בזמן שתבע והודה אבל אם מעצמו הודה יכול לחזור בו שהפה שאסר הוא הפה שהתיר:

ונראה בעיניי פי' אע"פ שלא אמר אתם עדיי ברישא אינו יכול לחזור בו והיינו דמחלק בין תבעוהו להודה מפי עצמו דאי בדאמר אתם עדיי דוקא ליפלוג וליתני בדידה בד"א שאמר אתם עדיי אבל לא אמר אתם עדיי יכול לחזור בו. אלא ודאי היכ' דתבעוהו אע"ג דלא אמר אתם עדיי אינו יכול לחזור בו. והשתא קשה לי מההיא דס"פ גט פשוט דבעי רבא שכיב מרע שתבעוהו והודה מהו צריך לומר אתם עדיי או אין צריך לומר ואסקי' דאין צריך משום דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו. משמע הא בריא דצריך לומר אתם עדיי אע"פ שתבעוהו ותנן נמי פ' זה בורר כיצד בודקין את העדים היו מכניסין אותן ומאיימין עליהם ומוציאין אותן ומשיירין הגדול שבהם ואומר לו היאך אתה יודע שזה חייב לזה אם אמר הוא אמר לי שאני חייב לאיש פלוני או איש פלוני אמר לי שהוא חייב לו לא אמר כלום עד שיאמר בפנינו הודה שהוא חייב לו. ואמר בגמ' מסייע ליה לרב יהודה דאמר רב יהודה אמר רב צריך שיאמר אתם עדיי. איתמר נמי אמר ר' חייא בר אבא אמר ר' יוחנן מנה לי בידך א"ל הן למחר אמר לו תניהו לי אמר לו משטה אני בך פטור פי' בעבור שלא אמר אתם עדיי אלמא אע"ג דתבעיה צריך לומר אתם עדיי. וקשה לההיא דתוספ' ובשלמ' לאביי דאמר התם בזה בורר לא שנו שאמר לו משטה אני בך אבל אמר לא היו דברים מעולם הוחזק כפרן. איכ' לפרש ההיא דתוספת' דהיכ' שתבעו והודה כמאה עדים דמי היינו לענין שאינו יכול לומר להד"מ אבל משטה אני בך יכול לומר הואיל ולא אמר אתם עדיי והא דבעינ' בגט פשוט ובזה בורר שצריך לומר אתם עדיי היינו לענין שאינו יכול לומר משטה אני בך אלא לרב פפא בריה דרב אויא בר אדא דאמר הכי משמיה דרב דכל מידי דכדי לא דכירי אינשי ואפי' להד"מ יכול לומר קשה ההיא דתוספתא. ונראה בעיני דההיא דתוספת' איירי בבית דין הילכך הואיל ותבעוהו אע"ג דלא אמר אתם עדיי אינו יכול לומר משטה אני בך הואיל ותבעוהו בב"ד והודה בב"ד אבל היכא שלא תבעוהו אלא שהודה מעצמו אע"פ שהודה בב"ד הואיל ומעצמו הודה ולא אמר אתם עדיי מצי למימר להד"מ או משטה אני בך אבל ההיא דגט פשוט ודפ' זה בורר מיירי שתבעו חוץ לבית דין והודה חוץ לב"ד להכי צריך שיאמר אתם עדיי אבל היכא שהודה מפי עצמו חוץ לבית דין אע"ג דאמר שכנגדו אתם עדיי מצי למימר השטיתי בך אבל אי אמר המודה אתם עדיי אע"פ שאמר חוץ לב"ד הואיל שאמר אתם עדיי לא מצי למימר השטיתי בך דמה השטאה היא זו שמעמיד עדים על עצמו, עכ"ל, וזה כמו שהביא הש"ך מפסקי רקנטי בשם האו"ז.

או"ז ב"ק ת"ע, וכשטוען משטה אני בך צריך לישבע שהיה משטה בו ולא הודאה גמורה שכך כתב רב האי גאון זצ"ל גם במשטה ומתרושש שבועה לבטא פי' כשטוען השטיתי בך דהיינו במקום שיכול לומר השטיתי בך כדפרישית לעיל חייב לישבע שלהשטותו נתכוון ולא להודאה גמורה. וכן כשטוען שהודה שלא להשביע את עצמו חייב לישבע שלכך נתכוון.

מבו' בדבריו דגם בטענת השבעה צריך לישבע, ועוד מחודש בהמשך דבריו שם ובסימן תע"א, דהא דחייב לישבע שלא השטה בו, הוא אף בשאין שכנגדו תובעו אלא מכח הודאתו, ולמד מזה דה"נ באומר לחבירו מנה לויתי ממך ופרעתי לך חייב לישבע, וצ"ע דהתם אית לי' הפש"א, אך הכא לית לי' הפש"א, אך כנראה הא פשיטא לי' דל"מ הפש"א לפטור משבועת היסת.

או"ז ב"ק ת"ע, והיכא שתבעו חוץ לבית דין והודה לו ואמר המודה אתם עדיי או שכנגדו והמודה שותק לו אינו יכול לומר משטה אני בך וכ"ש להד"מ. והיכא שהודה לו מעצמו חוץ לב"ד ואמר המודה אתם עדיי אינו יכול לומר משטה אני בך וכ"ש להד"מ. והיכא שהודה לו מעצמו חוץ לבית דין ולא אמר המודה אתם עדיי אלא שכנגדו אמר אתם עדיי מצי למימר להד"ם וכ"ש משטה אני בך, עכ"ל, מפורש בדבריו דמצי למימר משטה אף בהודה בלא תביעה, אך לא נתפרש דהוא אף בהודה שלא בפני התובע, ומחודש עוד בדבריו, דל"מ אמירת התובע אתם עדי, רק בשתבעו והודה, אך בשלא תבעו ל"מ אלא בשאמר הנתבע אתם עדי, והטעם בזה מפורש בדבריו בסימן תס"ט, דכ"ה דבהודה מעצמו בבי"ד יכול לומר משטה, ה"נ הי' בדין דבמודה מעצמו חוץ לבי"ד אף אם העמידו עליו עדים, יכול לומר משטה, ורק דהיכא דאמר הוא אתם עדי, מה השטאה היא זו שמעמיד עדים על עצמו, וע"כ ל"מ למימר משטה אני בך, וזה כעין מה שחילק הש"ך סק"? בזה, דגם להסוברים דבהודאה מעצמו בבי"ד מצי לטעון השטאה, מ"מ בהודה מעצמו ואמר אתם עדי ל"מ לטעון השטאה, עיי"ש.

יל"ע בד' רבינו יונה בדין אתם עדי בלא תביעה ושלא בפני הבע"ד.

ועי' ר"ן ונמו"י דטענת השבעה גריעא ובכל דרך הודאה ל"מ לטעון השבעה, ולכאו' כ"ש באתם עדי,

ומד' הרי"ף דבדרך הודאה ל"מ לטעון השבעה, לכאו' ה"נ אתם עדי מהני אף שלא בפני התובע, אך הרא"ש פירש ד' הרי"ף דכונתו דבתביעה ל"מ לטעון השבעה, וכ"כ הרשב"א שם, וכ"נ בריטב"א שם.

גם מד' הרמב"ן בשם הירושלמי שאם נתכוין למסור לו עדות עדותו עדות, וזה קאי בפשוטו על שלא בפניו, הרי מבו' דגם שלא בפניו מהני אתם עדי, וכבר הוכיח כן הש"ך סק"כ.

ובד' הר"ן בשם רבינו דוד מבו' טפי מזה, דל"מ מסירת עדות בפני ע"א, אלא כנגד טענת השבעה ולא כנגד טענת השטאה, עיי"ש, ומשמעות הדברים דאיירי אף שלא בפניו, אך אי"ז מוכח.

ועי' עוד בד' הר"ן בהמש"ד, שחילק בדין כמוסר בין טענת השבעה לטענת השטאה, וכתב דבמתיירא אני וכו' חשיב כמוסר, וכל הא דל"מ הוא רק משום טענת השטאה, אך עיי"ש שכתב שאם אמר כמוסר בפני העדים ל"מ לטעון טענת השטאה, משום שמתיירא הוא מן העדים, ונקט כן בדעת הרמב"ם בהל' עדות.

ועי' עוד בד' הנמו"י שג"כ כתב דמהני אתם עדי גם בלא תביעה ולגבי טענת השבעה, ואדרבה עדיף טפי דלגבי השבעה סגי במוסר דבריו לבע"ד, ולגבי השטאה ל"מ רק במוסר דבריו לעדים, וזה כמש"כ הר"ן.

והביא הנמו"י די"א דמודה לבע"ד עצמו בלא תביעה, ל"ש שלא להשביע, ונ' טעמם, דאם שקר הוא מה השבעה יש בזה, הרי הבע"ד יודע ששקר הוא, ורק באומר בפני עדים הוא דמצי למימר שלא להשביע, אך הנמו"י דחה לזה, דא"כ איכא גוונא דל"ב לאתם עדי, ובמתני' לא מ' הכי.

הרמ"ה כתב דהא דהשבעה טענינן לי' והשטאה לא טענינן לי', הוא משום דבתבעו והודה כיון שתבעו ויודע שדעתו לתבעו בבי"ד למה לי' למימר לי' הן ש"מ קושטא קאמר לי'.

אך בד' התוס' מבו' משום דהוא דהשבעה הויא טענה מעליא טפי, וכ"נ בל' הר"ן.

הר"ן בהמשך הסוגיא הביא בשם רבינו דוד, דגם בלא אתם עדי, אם חיזר אחריהם כדי שישמעו ההודאה הוי הודאה, שלא הצריכו לומר אתם עדי אלא כדי שיזמינום לדבר זה הן בדיבור הן במעשה דין א' להם, ועד"ז כתב המאירי בשם גדולי המפרשים, שאם הוזמנו לעדות ה"ז כמו שאמר אתם עדי, והביא שיש מפקפקין בדבר בלא טעם.

והנה דעת הר"ן לעיל מינה דהודאה כמוסר, אך דהויא דרך הודאה, ל"מ רק שלא יהא בידו לטעון השבעה, אך מצי לטעון השטאה, ולפ"ז הרי מבו' דבשזימנם להעיד עדיף מדרך הודאה, וחשיב כאתם עדי, ובד' הש"ך סקי"ט אין נ' כן, עיי"ש, ודו"ק.

ולד' הר"ן הנז', יל"פ מש"א בגמ' בשכ"מ שהודה, דאיירי בדרך הודאה, וע"כ לא טענינן להו השבעה, ומ"מ טענינן להו השטאה, וכ"ה להדיא ביד רמ"ה שם, אך צ"ע סתירת דבריו למש"כ בסוגיין דבדרך הודאה ל"מ טעין השטאה.

הנמו"י בסוגיין הוכיח מההיא דשכ"מ שהודה דל"מ טעין השבעה בשתבעו הלה, וזהו כמש"כ הלח"מ במקורו של הרמב"ם.

ל' המאירי, ואומר לו משטה הייתי בך באותה הודאה, או לסיבה פלונית הודיתי, עכ"ל, ומבו' דמהני גם שאר אמתלא.

אך מד' הנימו"י נ' להוכיח דל"מ שאר אמתלא, שהרי הביא די"א דאם הודה לבע"ד בלא תביעה, ל"מ טעין השבעה, והק' מלישנא דמתניתין, עיי"ש, ואם מהני גם אמתלא אחרת, הרי ניחא דע"כ תני דל"מ רק באמר אתם עדי, דבזה ל"מ שום אמתלא, ובע"כ דשאר אמתלאות ל"מ, ועד"ז יש להוכיח גם מד' הרא"ש.

ול' ר"י ב"ר מרדכי שהביא או"ז ב"ב סימן קפ"ו, והיינו טעמא היכא דאמר בריא שלא בפני בעל דין פקדון יש לפלוני בידי והעדים שמעו יכול לומר כדי להשביע את עצמי עשיתי "או שיאמר שום אמתלא" ונאמן הוא בכך הואיל שלא היה בפני בעל דין שהיה אומר אתם עדים, עכ"ל, ולהדיא דמהני אף שאר אמתלא.

בד' המאירי מבו', דבאמר עירי ושכבי בל' שאלה ל"מ רק אם אמר הן, ובאמר בל' מוחלט מהני אף בשלא אמר הן.

המאירי הביא ב' דעות, אם טענת השטאה הוא רק בתביעה, או אף שלא בתביעה, ומ"מ שלא בפניו ודאי ליכא טענת השטאה.

עו"כ דטענת השבעה הוא רק שלא בפניו.

עו"כ, דאם הודה שלא בפניו ואמר להד"מ, נמי אינו מוחזק כפרן, ומ"מ אם אמר דרך הודאה ל"מ רק אם טען, וזה כמש"נ בדעת הרמב"ם.

ונקט בדעת הרמב"ם דטענת השבעה טענינן לי' אם הודה דרך שיחה.

המאירי פירש לד' התוספתא, דהשטאה אין טוענין לו והשבעה טוענים לו, ופירשה עוד בשכ"מ, דהשטאה אין טוענים לו, ובטענת השבעה יכול לחזור בו.

המאירי כתב בתחילה בדעת בעה"מ, דבהודה ב' פעמים בפני א' ל"מ לטעון טענת השטאה, דיש כאן הוכחה הואיל והודה ב' פעמים בזאח"ז, ותמה ע"ז מהלואה אחר הודאה, וכתמיהת הקצוה"ח, וכתב דהם נסעדים במה שתירצו תחילה שכל שנצטרף א' עם הראשון יצא מכלל השטאה.

עיי"ש במאירי שנתחבט מהו דחשיב דרך הודאה, ובתחילת דבריו כתב דאם נאמרו הדברים כמוסר דבריו וכמצוה ומודיע להסיר תקלה ומכשול דבריו קיימים, ובד' הרמב"ם כתב דצל"פ דאיירי בשאמר להם דעו שאני חייב לפלוני וכו', שאל"כ הרי סתר את דבריו, ודברי כל השמועות, או שמא הכל תלוי לפי סגנון הדברים והכל לפי ראות עיני הדיין.

ל' הרמב"ם פ"ו מטונ"ט ה"ו, ואפי' אמר להד"מ, שהרי לא אמר להם אתה עדי ודבר שאינו עדות אין אדם זוכרו, עכ"ל, ומבו' דאם אמר אתם עדי, כיון דהוי זה עדות, אדם זוכרו, וזה נ' כד' הקצוה"ח דבמודה דרך הודאה, כיון שכתב הרמב"ם דחשיב כאתם עדי, הרי דאדם זוכרו, וע"כ אם אמר להד"מ הוחזק כפרן.

וביותר מוכח כן, אי נימא דגם באתם עדי מצי למטען שלא להשביע, וע"ז כתב הרמב"ם דכיון דהוי עדות אדם זוכרו, אך יש לדחות דאיירי בשלא טען שלא להשביע, אך אם יטען שלא להשביע, הרי היינו שלא אמר דבריו בדרך עדות.

שאילתות נ"ה, ואמרי לא אמר כלום עד שיאמ' בפנינו הודה מאי היא אי לאפוקי היכא דאודי בלא אפיה דמלוה הא מרישא שמעת מינה אם אמר הוא אמר לי שאני חייב לו מאתים זוז לא אמר כלום מסייע ליה לרב דאמר רב יהודה אמר רב צריך שיאמר אתם עדיי או כי אודי ליה ואמר להו הוו עלי סהדי מילתיה מילתא ואי לא מצי אמר ליה משטה אני בך מילתא בעלמא הוא דאמר, עכ"ל, ומבו' כפירש"י דברישא פטור משום שלא אמר בפני המלוה, והרי דשלא בפני המלוה ל"מ אף כשאמר אתם עדי.

ומצינו עוד בפי' ר"י אלמדארי, עד שיאמר בפנינו הודה לו, שיהיו שניהם בפנינו ולהודות לו נתכוין להיותינו עדים בדבר, כך פיר"ש ז"ל, ואין כל המפרשים מצריכין שיהי' המלוה עם הלוה עומד, עכ"ל.

ובחי' ריו"נ, ז"ל, ואיכא מ"ד דלו דקתני במתניתין צריך, שאם לא הודה לו כלומר אלא שאמר בפני עדים חייב אני לפלוני מנה ואתם עדי לא אמר כלום אלא אמרי' אדם עשוי שלא להשביע את עצמו, ואיכא מ"ד דהא דקתני בסיפא לו, לאו משום דבעי' שיודה בפניו, אלא קמ"ל דברישא אפי' אמר לו בפניו של מלוה אינו כלום כיון שאמר מעצמו, אבל לעולם אתם עדי סגי בין בתר טענה בין קודם טענה בין בפני מלוה בין שלא בפניו, וכן נראה מד' הרז"ה ז"ל שכתב אבל אם מעצמו הודה בין בפניו בין שלא בפניו ולא אמר אתם עדי אפי' לא טענן טוענין לו, משמע דאם אמר אתם עדי חייב, שאין אחר אתם עדי כלום, עכ"ל, ועיי"ש בהמש"ד שהביא די"מ התוספתא בשאמר אתם עדי, ואפ"ה בלא תביעה יכול לחזור בו, ותמה ע"ז דמ"ש בזה הפש"א, הרי אפי' לא טעין טענינן לי', וגם הרי טוען שהודאתו לאו כלום היא, וגם הרי הפש"א הוא רק בתוכ"ד, ועיי"ש מה שפירש התוספתא באופן מחודש.

וז"ל פסקי רי"ד, שכל הודאה שמודה הלוה שלא בפני המלוה אינה הודאה, שלא נתכוין אלא שלא להשביע את עצמו, ואע"פ שאמר אתם עדי, שלא אמר להם אלא כדי שיעבירו הדברים לרבים ושלא להשביע את עצמו, שאינו מועיל אתם עדי אלא בפני המלוה, עכ"ל, וכ"ה בפסקי ריא"ז, ובקונט' הראיות, ז"ל, אם אמר הוא אמר לי וכו' לא אמר כלום עד וכו', פי' שהודה לו בפניו שא"ל מנה אני חייב לך, ויאמר נמי בפנינו אתם עדי כדדיקינן בגמ', דתרתי בעינן שיודע לו בפניו וגם שיאמר להם אתם עדי, עכ"ל.

בחי' ריו"נ דייק ממה שפירש"י במתני' משום שלא להשביע, דכל שלא תבעו ל"מ למימר משטה, גם כתב דשלא להשביע ל"ש לומר כשטענו אחר, "שהרי קודם טענה לא יהי' אומר כן, והודה לו או השטאה היא או אמת היא, שאין אדם מודה לטוען מפני שהוא עשוי שלא להשביע, עכ"ל, וכתב עוד, דמדקתל"ני לא אמר כלום, דומיא דאיל פלוני אמר לי, הרי דהטעם משום השבעה, דאי משום דיכול לומר משטה אני בך ל"ה שונה לא אמר כלום, אלא הי' אומר פטור, משום דהתם אם לא טען אין טוענים לו, וכ"כ בעה"מ, וכתב עוד דמה"ט בשכ"מ שהודה לא טענינן השבעה, משום שהודה לתובע.

ופירש הטעם דהשטאה לא טענינן, ז"ל, דבטענו והודה אין טענה משטה אני בך מעולה כ"כ שנטעון אנן בשבילו אותה טענה, שאין דרך בנ"א להשטות בתובעים, אלא מרחיקים ואומרים ל"ה דברים מעולם, אבל אדם עשוי שלא להשביע את עצמו, שהרי אינו משטה בשום אדם, עכ"ל.

כתב עוד בפסקי ריא"ז, דכשאומר להד"מ צריך לחזור ולטעון משטה, וכתב עוד, דגם טענת להשביע לא טענינן לי', והביא כן מד' הרי"ד.

בעה"ע אות ה' הודאה, והא דאמר כי לא אמר אתם עדי ולא אמר משטה אני בך אין טוענין לו וחייב איכא למימר דוקא דקא תבע ליה וא"ל בפני עדים כדקתני במתני' אבל לא תבע ליה ואמר בפני שני עדים חייב אני לך מנה ולא אמר אתם עדי יכול לחזור בו כדגרס בתוספ' הודאת בעל דין כמאה עדים בד"א [דף עב עמוד א] בזמן שתבעו והודה לו אבל אם הודה לו מעצמו יכול לחזור בו. שהפה שאסר הוא הפה שהתיר וכדאמר בכתובו' גבי אני חייב לך מנה ר' אמר חייב וכו' ואמרי' עלה היכי דמי אי דלא אמר אתם עדי מ"ט דר' יוחנן ש"מ דהיכא דלא תבע ליה ואמר חייב אני לך מנה פטור ויכול לחזור בו ודוקא כי אודי ליה. כדתבע ליה והדר ביה מטענתיה דתו לא מצי למיהדר ביה. אבל אי לא הדר ביה מטענתיה אע"ג דתבע ליה חברי' אמרינן הפה שאסר הוא הפה שהתיר כדאמר שדה זו של אביך היתה ולקחתיה ממנו נאמן והתם אע"ג דקא תבע ליה כדכ' רבינו אלפס דכיון דליכא סהדי אמר הפה שאסר הוא הפה שהתיר ומסת' דוק' שלא בב"ד אבל בב"ד אפי' הודה מפי עצמו א"י לחזור בו אלא תוך כדי דבור והני מילי בפני ג' אבל בפני יחיד מומחה אין הודאתו הודאה, עכ"ל.

פשטות הלשון נ' דגם בגוונא דטענינן לי', מ"מ בעינן שיחזור בו מהודאתו, וכל שחזר בו מהודאתו מהני, ומשא"כ בתבעו והודה ל"מ לחזור בו, אלא בעי ליתן אמתלא, דעי"ז יתברר שלא הודה מעולם, ודו"ק.

ומשמעות דבריו דהא דבהודאה בבי"ד ל"מ לחזור בו, אי"ז תלוי באומדנא, אלא הוי הודאה ממין אחר דאלימא טפי, וע"כ ל"מ לחזור בו, וזהו גם מש"כ דיחיד מומחה ל"מ משום שאינו חשוב בי"ד וכמש"כ הרמב"ם, דדין זה דהודאה הוא רק בפני בי"ד, ויל"ד אם אכן אין שבועת מודה במקצת במודה בפני יחיד מומחה, ולא מצינו כזאת, שו"ר שכתב כן בקצוה"ח סימן ג' סק"ב דליכא שבועת מודה במקצת בהודאה לפני יחיד מומחה, והנתיה"מ שם חלק ע"ז.

והנה באמת גם מהך דינא דהודאה בפני יחיד מומחה ל"ה הודאה ומצי לחזור בו, מוכח דהא דבהודאה לפני בי"ד ל"מ לטעון משטה, אי"ז משום שאין דרך להשטות, דא"כ מ"ש יחיד מומחה, ועי' מילואי חשן שם שהביא שעמדו בזה, אלא הוא משום דהודאה לפני בי"ד הוי דין הודאה אחר, וא"א לחזור ממנה, ויחיד מומחה שאין עליו תורת בי"ד, אין לההודאה בפניו דין הודאה בבי"ד.

ולפ"ז נ', דאף בשיאמר אתם עדי דל"מ לחזור בו מהודאתו, מ"מ כיון שאי"ז הודאה לפני בי"ד, לא יתחייב שבועת מודה במקצת, וכ"ז הוא דבר חדש, ובקצוה"ח שם לא מ' כן.

בל' הראב"ד בכתוב שם בתחילת דבריו מבו' דרק אם אמר דבריו כמודה הוא דאם לא טען אין טוענים לו, ועיי"ש בכל דבריו.

פי' ר"י אלמאדרי, ז"ל, פי' רה"ג ז"ל מדתנן הוא אמר לי שאני חייב לו לא אמר כלום עד שיאמר בפנינו הודה לו, דקדקו חכמים כי אמירה שהיא הודאה אינה אלא שיאמר להם הלוה היו עלי עדים וכו', עכ"ל.

סמ"ג עשין צ"ה, ז"ל, שנינו שם בבדיקת העדות אם אמר איש פלוני אמר לי שהוא חייב לו לא אמר כלום, אא"כ היה מתכוון למסור עדותו כדאמר בירושלמי, עד שיאמר בפנינו הודה לו. משמע הלשון שנקבצנו לשם עדות ובדרך הודאה אמר כך אבל אם לא אמר כן אינו מועיל עד שיאמר אתם עדי מסייע ליה לרב דאמר צריך שיאמר אתם עדי, פירוש כשלא קבצם לשם עדות שצריך שיהא ניכר שבדרך הודייה אמר כך, כך השיב הרב רבי מתתיה מקרטר"ש בתשובה אחת, עכ"ל

חי' ריו"נ, למה לי' למימר בפנינו הודה, פי' הרב ר' אברהם אי למעוטי היכא דאודי בלא אפי', הא תנא לי' רישא הוא אמר לי שאני חייב לו דלא אמר כלום, אלא ודאי הא אתא לאשמועינן דצריך שיאמר אתם עדי, ע"כ, ונראה דהא דקתני במתני' הוא אמר לי שאני חייב לו לא אמר כלום, דאפי' אמר הכי לאו כלום הוא כיון דאמר בלא טענה, וכ"כ רז"ה כמו שפירשתי, עכ"ל, כמדומה שצריך להגי' בדבריו דאפי' לא אמר הכי לאו כלום הוא, והיינו דלפי האמת הא דברישא תני לה בשלא בפני המלוה, הוא משום דכה"ג ל"מ אפי' בלא שטען, וזהו מה שהביא מד' רז"ה. ורש"י פירש דבפנינו משמע שיעשנו עדים וכן נראה יותר לפרש, עכ"ל.

בעה"ת הביא בשם הראב"ד שתירץ לההיא דג"פ, דאיירי בשתבעו והודה לו, וכה"ג ליכא למימר שלא להשביע, שאין דרך העולם להודות לבעל דינו מה שאינו חייב לו שלא להשביע את בניו.

צרור הכסף הקצר דרך א' שער ח', דאם תבעו והודה מצי אמר משטה, אבל אם מודה מעצמו בפני שנים אפי' לא אמר אתם עדי ואפי' אין התובע עמו אין שומעין לו באותה טענה דמשטה, ודוקא שהודה שלא בדרך שיחה, עכ"ל, ומשמעות דבריו שכתב כן בדעת הרמב"ם, וכל מש"כ הרמב"ם פ"ז דבדרך הודאה ל"מ למימר משטה, הוא רק בשלא תבעו, וצ"ע.

שו"ת רש"י סימן רכ"ה, ז"ל, שאלו לרבי אם בא אדם ואמר לחבירו לפני ב"ד מנה אני חייב לך. והשיב הלה אינך חייב לי כלום. ואח"כ לפני ב"ד אמר, תן לי מה שהודית שאתה חייב לי. והשיב משטה הייתי בך, והשיב ר' דחייב, דאע"ג שאמר אינך חייב לי, שמא לא היה זכור. ולא מצי למימר משטה אני בך כיון שהודה בפני בי"ד, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דאף שהודה בבי"ד בלא תביעה ל"מ למימר משטה, אך מאידך מבו' בדבריו דבהודאה חוץ לבי"ד בלא תביעה מצי למימר משטה.

ועיקר דינא דרש"י, הוא לכאו' דלא כדינא דשו"ע סימן ע"ה סי"א דכה"ג פטור לגמרי, כיון שמחל לו.

רי"ו נתיב ג' ח"ו, כתב דלא אמרי' שלא להשביע בדרך הודאה בין בפני התובע בין שלא בפניו.

ושם ח"ח הביא בשם ר"ת דמשטה הוא רק כשתבעו, ולעיל מינה הביא לתוספתא ופירשה מטעם משטה, וכבר תמה הש"ך בסתירת דבריו.

חוקות הדיינים סימן ל"ה הביא פלוגתא אם בלהד"מ צריך לחזור ולטעון משטה, וכתב ומ"מ אין לנו לזוז מדברי ר"מ ז"ל.

ל' ריו"נ, ואין הדברים נראים כן, אלא בדאמר להד"מ פטור, ואין טענת משטה גדולה מזו, שהרי הוא מבטל עכשיו הודאתו ואומר להד"מ ואותה הודאה כאילו אינה, שכיון שהוא אומר שלא היתה הודאה כאילו אומר שכחתי' מפני שלא היתה הודאה אלא השטאה בלבד וכו', עכ"ל

בפסקי רי"ד כתב דאם הכמין עדים ואמר כל השומעים קולך יעידו ושתק, מהני, דהו"ל לאסוקי אדעתי', והוכיח כן מההוא דמתיירא אני שמא תכפיני בדין, דמשמע דאם שתק חייב.

בהגהת סמ"ק מצוריך רנ"א כתב בשם עץ חיים, והוא גם בס' דת הנקרא עץ חיים למהר"ח או"ז, דהא דשלא להשביע טענינן לי', הוא משום דלא אמרי' שלא להשביע אלא היכא דמוכח, כגון בההיא דקב רשו, ובשאר גווני גם אם טעין ל"מ, ופירש שם דהא דבשכ"מ מהני, הוא משום דכ"ה הדרך לומר כן כדי שלא להשביע את בניו, וזה חידוש רב.

בעיקר דינא דתוספתא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, עי' ש"ך סוסק"ס, ז"ל, ואע"ג דלעיל ס"ק נ"ו העליתי דבהודה מעצמו לפני בית דין יכול לחזור בו ולומר טעיתי אף לפני בית דין אע"ג דלית ליה מיגו, שאני התם כיון דהודה מעצמו והוא כמשיב אבידה אמרינן הפה שאסר הפה שהתיר, עכ"ל.

בד' הקצוה"ח סימן ג' סק"ב מבו', דהודאה שיכול לטעון עלי' טענת השטאה, אינה מחייבת שבועת מודה במקצת, אף קודם שחזר בו, והנתיה"מ שם פליג.

ועי' ש"ך בסימן פ"ח שנקט דבטענו חטים והודה לו בשעורים טענינן לי' משטה אף בשלא טען, וחזו"א סימן י"א הק' ע"ז, דא"כ מ"ט אם הודה בשעורים ואח"כ תבעו חטים ושעורים וחזר והודה פטור משום דקדמה הודאה לתביעה, הרי ההודאה שהודה מתחילה ל"ה הודאה כלל, ועד"ז תיקשי, דמ"ט טענו חטים והודה לו בשעורים פטור משבועה, הרי כיון דאכתי לאו הודאה היא, תו כשחזר ותבעו גם את השעורים והודה לו, יהא כמודה במקצת הטענה, ומד' הש"ך נ' דאף אם טענינן לי' משטה, מ"מ כל שעומד בהודאתו, מהניא ההודאה דמעיקרא, וגם החזו"א מודה לזה אם בעי' טענת משטה ולא טענינן לי'.

לדעת תשו' רמב"ן ובעה"ת שער נ"א ח"ח, דבפניו בלא תביעה ל"מ טעין לא השטאה ולא השבעה, וכ"ה לדעה קמייתא בשו"ע, צ"ע מגמ' ר"פ הנושא בחייב אני מנה בשטר.

יש מקום לפרש בעיקר דינא דאתם עדי ובדין הודאה בפני בי"ד דל"מ טעין משטה, דאי"ז משום דכה"ג אנ"ס שלא שיטה, אלא הוא משום דהא דמצי טעין משטה, ולא אמרי' דהוי זה נגד הודאת בע"ד דכמאה עדים, הוא משום דכל ששיטה אי"ז מעשה הודאה כלל, ועמש"נ לעיל דגם בהשבעה הוא כן דאי"ז מעשה הודאה כלל.

ועפי"ז י"ל, דהמודה בבי"ד, כיון שבי"ד מקבלין את הודאתו כהודאה, הרי דאף אם נתכוין בלבו להשטאה, מתפרש זה כהודאה, ותו ל"מ טעין משטה דהוי זה נגד הודאת בע"ד, וזה ע"ד הא דעדים שהעידו בבי"ד ל"מ לטעון דהיו משטים ונ' דחשיב זה נגד עדים, ואם יאמרו עדים אחרים שהיו משטים, הוי זה תרי ותרי, והיינו דרק במודה שלא בפני בי"ד, הרי י"ל דמהיכ"ת דהוי זה מעשה הודאה, וע"כ כל שנתכוין להשטאה או להשבעה אי"ז מעשה הודאה כלל, ומשא"כ בהודאה לפני בי"ד דזהו צורת מעשה הודאה, הרי שאף אם נתכוין להשטאה או להשבעה, הוי זה מעשה הודאה, ותו כל שטוען השטאה או השבעה הוי זה נגד הודאת בע"ד.

וי"ל דעד"ז הוא גם דין אתם עדי, דכל שמסר ההודאה בפני עדים, הוי זה מעשה הודאה מעליא, ואף אם כונתו להשטאה, מ"מ ה"ז מתקבל לפנינו כהודאה, ותו ל"מ לטעון משטה, דהוי זה נגד הודאת בע"ד, אך בקצוה"ח סימן פ"א סקי"ב כתב דהא דל"מ לטעון משטה במיגו, הוא משום דהוי מיגו נגד אנן סהדי, וזה דלא כמש"נ.

ורק בהודאה חוץ לבי"ד ובלא אתם עדי, הוא דאמרינן דאדרבה כל שלא נתכוין להודאה, מהיכ"ת לראות לזה כמעשה הודאה.

ועפי"ז יש מקום להבין דעת בעה"מ בהא דהודאה אחר הודאה מצטרפין, והמאירי תמה ע"ז דהיאך תועיל ההודאה השני' להודאה הראשונה, וגם תמה בהלואה אחר הודאה, ולהנ"ל יש מקום להבין לזה, דאף דהודאה בפני ע"א לא חזינן לה כמעשה הודאה, מ"מ כל דאיכא ב' הודאות מתקבל לפנינו הודאתו, ותו אם טעין משטה הוי נגד הודאת בע"ד, ואכתי צ"ע.

ובזה יל"פ מה שכתב בעה"ת ע"ד הבעה"מ והראב"ד, דאי"ז כן דכלל גדול אמרו כל מקום שב' מחייבין אותו ממון א' מחייבו שבועה, וצ"ע מה מייתי מהתם, הרי הא דהכא אין ע"א מחייבו, אי"ז משום גריעותא בכח הע"א, אלא משום שכונתו להשטות, (ואף אם יעידו ב' עדים על הודאה זו דבפני ע"א, לא יהני), ולהנ"ל י"ל קצת, שהרי לפ"ז מש"כ בעה"מ דבפני ע"א ל"מ, אי"ז משום דבזה מסתבר טפי שכונתו להשטות, אלא משום דרק כשהיתה ההודאה בפני ב', הוא דהוי הודאה כצורתה דל"מ טעין עלי' טענת השטאה, וע"ז פליג בעה"מ דכ"ה דהודאה בפני ב' הויא הודאה כצורתה דל"מ טעין עלי' טענת השטאה, ה"ה הודאה בפני א', שהרי כל מקום וכו', ודו"ק.

ויש מקום לפרש עפי"ז דזהו יסוד דינא דתוס' ב"ק דק"ח: דל"מ הודאה שלא בפני התובע, דהודאה כצורתה היא הודאה לתובע, ורק בכה"ג הוא דבע"כ הוי זה מעשה הודאה, ואי טעין טענת השטאה הוי זה כנגד הודאת בע"ד, ולפ"ז י"ל מה דקשיא בד' התוס' דמאן יימא דהגנב יודע אם באמת נשבע או בשקר ואם עמד לישבע, וגם מה דקשיא בתי' התוס' לפ"ד מהרש"א, דממ"נ אם על הקרן אינו משטה, א"כ מ"ט ל"ה זה הודאה על הכפל, ולהנ"ל ניחא, ודו"ק.

גם ניחא לפ"ז ד' הרמ"ה שהביא הנמו"י ס"פ המניח, אשר קשיא דמה מדמי הגמ' דינא דהודה מעצמו דיכול לחזור בו, לפלוגתא דר"ג ורבנן בטענו חטים והודה לו בשעורים, הרי בפשוטו הכא תלי בדעת המודה אם נתכוין להשטאה, אך להנ"ל דדינא הוא דכל שהודה הודאה כצורתה ל"מ טעין טענת השטאה, ניחא.

וגם ניחא בזה מש"נ במק"א בד' הרמ"ה שם, דאין כונתו לפרש ד' התוספתא דבהודה מעצמו מצי טעין טענת השטאה, שהרי דעתו בסנהדרין דל"מ טעין טענת השטאה רק בשתבעו והודה, אלא כונתו לדמות לד' התוספתא, אך צ"ע מאי מדמי טענת השטאה לטענת השבעה, ולהנ"ל ניחא, דלא דן הרמ"ה כלל אם שייכא טענת השטאה, אלא דן שמא כל הודאה בבי"ד הוי הודאה כצורתה, שאין בידו לפרש שלא נתכון להודות, וע"ז מייתי מד' התוספתא.

1. אמנם ממה שהאריך הרמ"ה בדכ"ט: דבהודה דרך הודאה בפני עדים כשרים מצו עדים אחרים להעיד ע"ז, נ' דאותם העדים שהודה בפניהם קיבלם עליו ומסר להם ההודאה, דאל"כ מאי נפ"מ בין עדים אלו לעדים אחרים, ונ' עוד מלשונו, דאם הודה דרך הודאה שלא בפני עדים כשרים, ל"מ עדים אחרים להעיד ע"ז, ומצי טעין משטה אני בך, וזה דלא כמש"נ להלן להוכיח מדבריו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)