מראי מקומות בדינא דרב חסדא בגוזל ובא אחר ואכלו רצה מזה גובה רצה מזה גובה בעזרת השם יתברך
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / שלהי ב_ק - הרב אלימלך וינברג

בס"ד

**מראי מקומות בדינו של ר"ח בגוזל ובא אחר ואכלו רמ"ג רמ"ג**

**בב"ק קי"א:** אמר רב חסדא בגוזל ובא אחר ואכלו רצה מזה גובה רצה מזה גובה, והא דתנן במתני' בגוזל ומאכיל את בניו פטורים מוקי לה לאחר יאוש, [ופליג ארמב"ח דסבר דאף לפני יאוש פטור השני

ונחלקו ראשונים ואחרונים בטעם חיובו של השני, **בקצוה"ח סימן ל"ד סק"ג** כ' דאין לחייב השני מטעם גנב וגזלן דכיון דממעטינן מקרא דוגונב מבית האיש ולא מבית הגנב מיעוט זה ממעטו אף מחיוב תשלומי קרן מצד גניבה וגזילה, דכשאין הגניבה 'מבית האיש' אינו נחשב גנב וגזלן ולא לאיסור לא תגזול ולא לחיוב קרן דגניבה וגזילה, וחיובו של השני אינו אלא מטעם מזיק, ומוכיח כן מד' **שו"ת הריב"ש בסי' רס"ו** שכ' דהחולק עם הגנב כשר לעדות, ופסק כן **הרמ"א בחו"מ סימן ל"ד ס"ז,** והק' **בתומים שם סק"ד** למה לא יהיה החולק עם הגנב הוא עצמו כגזלן מן הבעלים עבור זה שגזל לעצמו את ממונם [ועיי"ש מה שנדחק לתרץ], והוכיח מזה הקצוה"ח דהגונב מן הגנב אינו נחשב בעצמו גנב וגזלן עיי"ש.

וכבר נתבאר לעיל באורך ששאלה זו מתחלקת לשנים, [א]: לענין 'איסור לא תגזול' ו'חיוב השבה' דילפינן מקרא ד'והשיב את הגזילה', [ב]: לענין 'חיוב תשלומין' דגזילה כשאין הגזילה בעין.

ולענין איסור לא תגזול הובא בזה כמה מקורות שמוכח מהם כהקצוה"ח, (א): **ברמב"ם פ"ה מגזילה הלכה א'** 'אסור לקנות דבר הגזול מהגזלן ואסור לסעדו על שנויו כדי שיקנהו **שכל העושה דברים אלו וכיוצ"ב מחזק ידי עוברי עבירה ועובר על לפני עיור לא תתן מכשול',** וכן הוא **ברמב"ם פ"ה מגניבה ה"א** 'אסור לקנות מן הגנב החפץ שגנב **ועוון גדול הוא שהרי מחזיק ידי עוברי עבירה וגורם לו לגנוב גניבות אחרות',** וכן הוא **בשו"ע חו"מ סי' שנ"א ס"א-ב** לגבי גניבה **וסי' שס"ט ס"א-ב** לגבי גזילה.

ולכאו' ד' הרמב"ם והשו"ע מפורשים כד' הקצות והנתיבות דהלוקח מהגזלן אינו עובר בלא תגזול ואין איסורו אלא משום מסייע ידי עוברי עבירה ומשום לפני עיור לא תתן מכשול**,** וכן הוכיח **בקהלות יעקב בבא בתרא סימן כ"ח בד"ה אולם לענ"ד** דבד' הרמב"ם הללו מפורש דאין איסור לא תגזול על הלוקח מהגזלן, [ויש לדחוק דבה' גניבה דאיירי לגבי גנב איירי בפשטות לאחר יאוש כדקיי"ל דסתם גניבה יאוש בעלים ודוקא בכה"ג הוא דאינו עובר בלא תגזול ואין איסורו אלא משום מסייע ידי עוברי עבירה, ובהלכות גזילה דאיירי לגבי גזילה דבסתמא אינו יאוש בעלים מתחלקים דברי הרמב"ם, דמש"כ תחילה דאסור לקנות דבר הגזול הוא מצד עיקר איסור גזילה דהלוקח מהגזלן לפני יאוש עובר בלא תגזול, ואח"כ כתב עוד דאסור לסייעו לקנות בשנוי ורק ע"ז קאי המשך דבריו דאיסורו רק משום מסייע ידי עוברי עבירה ומשום לפני עיור, ואמנם פשטות הדברים אינו כן אלא כד' הקה"י דמפורש ברמב"ם דהלוקח מהגזלן אפי' לפני יאוש אינו עובר בלא תגזול].

(ב): **בשו"ע או"ח סימן תרמ"ט ס"א בשם יש מי שאומר** דהא דלולב הגזול פסול לצאת בו אפי' בשאר הימים דלא בעינן בהו 'לכם' משום מצוה הבאה בעבירה היינו דוקא לגזלן עצמו אבל לאחרים הרי הוא כשר לצאת בו עיי"ש, **ובמג"א שם סק"ג** כ' דבע"כ איירי קודם יאוש דאי לאחר יאוש אף ביו"ט ראשון דבעינן ביה 'לכם' יוצא בו השני כיון דקנאו ביאוש שנוי רשות, והנה לפי זה הרי מפורש דהלוקח מהגנב אינו עובר בלא תגזול אפילו לפני יאוש ולהכי אינו נחשב אצלו מצהב"ע, [ואמנם **בלבוש שם ס"ב ובשו"ע הרב שם ס"ו** מוקי לה דוקא לאחר יאוש והא דלא קני לה בשנוי רשות מפרשים שם כ"א לפי דרכו יעו"ש בדבריהם בדברים מחודשים, ובודאי סתימת הדברים משמע כהמג"א דאיירי לפני יאוש].

(ג): קיי"ל דיאוש ואח"כ שנוי רשות קונה, ובטעם הדבר מבואר **בתוס' סוכה ל: בד"ה וקרקע אינה נגזלת ובתוס' רבינו פרץ ב"ק דף ס"ח. בד"ה סיפא וברמב"ן במלחמות ה' ב"ק פרק הגוזל דף מ"א. מדפי הרי"ף בד"ה ומה שכתב עוד בסה"ד** דכיון דהא דיאוש לחודיה לא קני היינו משום ד'באיסורא אתא לידיה' ולכן אצל הלוקח לאחר יאוש ד'בהתירא אתא לידיה' מהני היאוש לקנות, ובפירוש 'באיסורא אתא לידיה' המונע מהגזלן לקנות ביאוש כתבו **התוס' בב"ק דס"ו. בד"ה הכא נמי כיון דמייאש** דהטעם הוא 'הואיל ונתחייב בהשבה', **ובר"ן ב"מ דכ"ו: בד"ה ואע"ג דאהדריה בסה"ד** מבואר דהטעם הוא משום עצם איסור הגזילה שעבר בשעת גזילתו עיי"ש,והנה נחלקו אמוראים **בב"ק דף קט"ו.** בדין שנוי רשות ואח"כ יאוש אם הוא קונה או אינו קונה, ולדינא נחלקו בזה הראשונים, דדעת **התוס' בב"ק ס"ז: בד"ה בדף ס"ז. אמר עולא** בסוף הדיבור דשנוי רשות ואח"כ יאוש לא קני וכ"כ **בפסקי הרא"ש בב"ק פ"י סימן י"ח** וכ"כ **בתוס' רבינו פרץ הנ"ל,** אמנם **הרמב"ם בפ"ה מגניבה הלכה ג'** פסק דשנוי רשות ואח"כ יאוש קונה. ועיין **ברמב"ן במלחמות הנ"ל** שמבואר בטעם מחלקותם, דהמ"ד דקני משום דסבר דכיון דלא אתא לידיה 'באיסורא' קני, והמ"ד דלא קני משום דכיון דאתא לידיה כש'רשות אחרים עליו' אינו קונה עיישה"ט, ומבואר בדבריו בהדיא דלכו"ע לא אתא לידיה 'באיסורא' אפילו כשבא לידו לפני יאוש, ומזה מבואר לכאו' בהדיא דהלוקח מהגזלן אפילו לפני יאוש אינו עובר בלא תגזול ואינו מתחייב בהשבה מדין והשיב את הגזילה, ולכן אינו נחשב 'באיסורא אתא לידיה' לא לפי פירוש התוס' הסוברים דהוא מחמת שכבר נתחייב בהשבה ולא לפי פירוש הר"ן הסובר דהטעם הוא משום שעבר באיסור לא תגזול בשעה שלקח מהגזלן. ואמנם יעוי' **בתוס' רבינו פרץ הנ"ל** דמבואר דלא כהרמב"ן, אלא הטעם דהמ"ד דש"ר ואח"כ יאוש לא קני להכי קיי"ל [לשיטתו] משום דבכה"ג דאתא לידיה לפני יאוש אף אצלו גופא באיסורא אתא לידיה ולהכי לא מהני היאוש של אח"כ לקנות אצלו.

ולענין חיוב תשלומין כשאין הגזילה בעין אם יש לחייבו משום גזלן יש בזה כמה מקורות מד' הראשונים לכאן ולכאן, [חלק מהדברים הובאו לעיל וחלקם נתחדש כאן].

המקורות דחיוב השני אינו מדין גזלן

(א): **בתוס' ב"ק קי"א: בד"ה גזל ולא נתייאשו הבעלים** בבדינא דר"ח דהגוזל ובא אחר ואכלו רצה מזה גובה רצה מזה גובה, וכ' התוס' דלאחר יאוש הרי הוא פטור אפילו באופן שאילו היה בעין היה חייב להחזירו כיון שלקחו לפני יאוש מ"מ פטור על אכילתו שלאחר היאוש עיי"ש, ומבואר בהדיא בדבריהם דאין לחייבו על הלקיחה עצמה שלקחו לפני יאוש חיוב קרן משום גזלן, דאי יש לחייבו ע"ז משום גזלן א"כ הרי כבר נתחייב חיוב קרן מחמת הלקיחה שלפני היאוש ואיך יפטר עי"כ שאכלו אחר היאוש, ובע"כ דהלקיחה עצמה אפילו לפני יאוש אינה מחייבת כלל וכל חיובו הוא רק על האכילה שלאחר יאוש, וזה ראיה עצומה לד' הקצות והנתיבות, [ועי' **באור שמח פ"ב מגזו"א ה"ג ד"ה ובהא דפסק רבינו** שדחה דהתם לא ידע השני שהוא גזילה ולכן אין לחייבו אלא על אכילתו מדין נהנה ולא על לקיחתו מדין גזלן, וזה אם גזילה בשוגג אינו גזילה לחייבו באונסין, ועי' **באמרי משה סימן ל"ד סקי"ד** מש"כ לדחות הראיה מד' התוס' דדוקא בצירוף היאוש דאח"כ הוא שאינו מתחייב משום גזלן מתחילה, וכן הוא **בחזו"א חו"מ ב"ק סימן ט"ז סק"ז ד"ה ולמש"כ לעיל** עיי"ש].

(ב): **ברמב"ם פ"ב מגניבה הט"ז** בגנב שגנב ונתן הגניבה לשו"ח ושו"ש או לבע"ח או לבכורות בנו וכו' והם משכו הבהמה הגזולה מרשות הבעלים 'ומת' חייב המושך **מפני שלא הוציאו עדיין הגנב מרשות בעליו'**, **ובאבן האזל שם** כתב דמדנקט הרמב"ם הדין באופן 'שמת' בע"כ דאיירי הכא אף לענין חיוב קרן דגניבה וגזילה, דאי לענין חיוב כפל אין נפק"מ אן הוא חי או מת, ומפורש דאף חיוב קרן של השני הוא רק מםני שעדיין לא הוציאו הגנב מרשות בעליו, הא אילו הוציאו הגנב הראשון מרשות בעליו אין לחייב השני אילו 'מת' היינו חיוב אונסין משום גזלן, ולפי"ז בע"כ דדינא דר"ח בגוזל ובא אחר ואכלו דחייב השני הוא משום מזיק כהקצוה"ח.

**(ג): בפירש"י בב"ק דף ס"ח.א.** בהא דתניא התם בגמ': **גנב ובא אחר וגנבו, הראשון משלם תשלומי כפל והשני אינו משלם אלא קרן בלבד,** ומפרש רש"י וז"ל: **ושני אינו משלם אלא קרן 'לגנב ראשון', דכתיב וגונב מבית האיש,** עכ"ל, הנה מפורש כאן בדברי רש"י ז"ל חידוש עצום, דהגנב השני יש לו חיוב קרן כלפי גנב ראשון, ואמנם חידוש זה תימה הוא למה יתחייב לגנב ראשון שאינו בעליו כלל, אבל עכ"פ מזה שהוכרח רש"י ז"ל לפרש כן הברייתא ולא פירש דהכוונה שהשני אינו חייב אלא קרן הכוונה בזה כלפי הבעלים הראשונים, הרי מוכרח ומפורש בזה דאין חיוב קרן מהגנב השני כלפי הבעלים הראשונים, דהגונב מן הגנב פטור אף מקרן, ולכן פירש"י ז"ל בהכרח דהא דתניא דחייב קרן היינו כלפי הגנב הראשון.

וכך פירשו גם **התוס' בב"ק דף ס"ט.א. ד"ה כל שלקטו** בא"ד, וז"ל: דנהי דנגזל אין יכול לתבוע מן המחזיק בה אחר יאוש, כדאמרינן בהגוזל בתרא דדוקא גזל ולא נתייאשו הבעלים רצה מזה גובה רצה מזה גובה, אבל אחר יאוש אין יכול לגבות כלום מן השני, מכל מקום כיון שכל אדם אסור להחזיק בה כיון שהיא צריכה לגזלן ליפטר מן הנגזל, ואם כבר זכה בה אחר לכל הפחות חייב לשלם דמים לגזלן, כדאמר לעיל דאפילו למ"ד יאוש לא קני חייב גנב שני לשלם קרן לגנב ראשון, עכ"ל, ומפורש בדבריהם בהדיא דפירשו כפירש"י ז"ל דהא דתניא דהגונב מן הגנב חייב בתשלומי קרן הכוונה בזה תשלומי קרן לגנב ראשון, ולכאורה הכרח התוס' לפרש כן הוא משום דאינהו לשיטתם אזלי למש"כ בהדיא בדקי"א: הנ"ל דאין חיוב קרן לבעלים הראשונים על הלוקח מהגנב, ולכן בהכרח דהא דתניא דגונב מן הגנב משלם תשלומי קרן היינו לגנב ראשון.

המקורות דחיוב השני הוא מדין גזלן

(א): כן הוא מפורש בהדיא **בתוס' רי"ד ב"ק דף קי"א:** דכל המיעוט ד'וגונב מבית האיש' ולא מבית הגנב היינו דוקא לגבי חיוב 'גנב' דגביה כתיב 'מבית האיש' אבל לענין גזלן לא כתב בית, הילכך אעפ"י שאינו בביתו ואינו יכול להקדישו כיון דיכול לכופו בדין ולהוציאו מידו ואפילו אם מכרו כל היכא דקאי ברשותא דמריה וגזלן שני חייב לשלם לבעלים ולא מצי למידחייה ולמימר ליה לאו בעל דברים דידי את, עכ"ל, ומפורש בדבריו דחיוב השני לרב חסדא הוא מטעם שהוא 'גזלן' מהבעלים אף כשלא גזל 'מבית האיש', וכן מבואר **בקרית ספר פ"ו מגניבה** וכמו שלמד מדבריו **באור שמח פ"ג מגניבה ה"ב ד"ה ולכאורה** דמיעוטא דוגונב מבית האיש ולא מבית הגנב אינו אלא לגבי חיוב כפל אבל קרן יש לחייבו משום גזלן אפילו כשלא גזל מבית האיש עייש.

(ב): **בטור חו"מ סימן שמ"ח אות י"א** הביא ד' **שו"ת הרא"ש כלל ס"ד אות א'** כ' בהדיא דהא דר"ח בגזל ולא נתייאשו הבעלים 'כשהשני גזלן מהראשון....הו"ל כאילו גזלן מהבעלים' ומתחייב באונסין עיי"ש, ומפורש בהדיא בדבריו דלא כהקצות והנתיבות, וכן הוכיחו מדבריו **בדברי יחזקאל סימן נ"ט אות ג' ובאבן האזל פ"א מגניבה הלכה י"ד ד"ה אלא דבעיקר היסוד** עיי"ש.

אלא דיעוי' **ברא"ש שם** שכ' מפורש שבאופן שהשני סייע לראשון לגונבם ולא נתכוין לגונבם לעצמו, אז אמרינן דמיד כשהגביהם הראשון קנאם אפי' הם ברשות הבעלים [לאונסין] 'וכיון שנתחייבה בהגבהתן תו לא מיחייב שמעון במה שסייע להוליכן', ומפורש בדבריו, דאעפ"י שהמסייע לגנב לגנוב נעשה הוא עצמו גנב ובאופן שלא קנאם הראשון להתחייב נתחייב הוא, מיהו כשכבר נתחייב בו הראשון אינו מתחייב הוא משום גזלן, ותמוה דאי סובר הרא"ש דהגונב מן הגנב חייב באונסין, וס"ל ג"כ דהמסייע לגנוב נעשה הוא עצמו גנב, למה כשמסייע לגנב שכבר נתחייב אינו מתחייב, וביור תמוה, שהרי הרא"ש שם כשכ' לחייב השני דהוי 'כאילו גזלן מהבעלים' סמך עצמו אדינא דרב חסדא בגזל ובא אחר ואכלו רמ"ג ורמ"ג, והרי דינא דר"ח ד'רצה מזה גובה רצה מזה גובה' איירי בהדיא כשיש לחייב אף את הרשון ומ"מ השני חייב וגובה ממי שירצה, וא"כ איך מסיק הרא"ש מיניה וביה דאם נתחייב הראשון אין לחייב השני משום גזלן וצע"ג, ועי' מש"כ בזה **באבן האזל שם.**

**(ג): בתוס' ב"ק דף קי"א:** מפורש, דהא דפטור השני לרמב"ח אפילו לפני יאוש ולרב חסדא לאחר יאוש אינו מקרא אלא מסברא כיון דכבר יצא ע"י הגזילה [ולר"ח ע"י הגזילה והיאוש] מרשות הבעלים עיי"ש, אמנם **בפסקי הרא"ש שם ובתוס' רי"ד בדף קי"ב.** מפורש דילפי לה מקרא דוהשיב את הגזילה אשר גזל [להרא"ש נלמד מדכתיב אשר גזל – כעין שגזל, ולהרי"ד נלמד מדכתיב אשר גזל = מי שגזל עיי"ש], והנה מיעוטא דקרא איירי בחיוב משום גזלן, ולכאורה מפורש להרא"ש והרי"ד דהנידון דפליגי ביה רמב"ח ור"ח אי יש לחייב השני היינו לחייבו מדין 'גזלן', וע"ז ממעטינן לרמב"ח אף לפני יאוש דאין לחייב השני מדין גזלן ולרב חסדא מחייבינן ליה מדין גזלן, וזה מפורש לכאורה, [ומיהו להתוס' לשיטתם דבפשטות סברי דאף לרב חסדא אין לחייב השני מדין גזלן כדהוכחנו לעיל, ניחא היטיב דהנידון אי לחייב השני מדין מזיק הוא נידון מסברא אם כבר יצא מרשות בעלים ע"י הגזילה לחוד וממילא כבר אין לחייב השני אף מטעם מזיק או דלא יצא מרשות בעלים אלא ע"י גזילה ויאוש ודו"ק].

[ד]: **בשיטמ"ק קי"א: בד"ה וז"ל הראב"ד ז"ל** בביאור דינא דר"ח דרמ"ג רמ"ג **'משום דאיהו גופיה הוי גזלן** ' אבל לאחר יאוש פטור השני כשאכלו אפי' כשלא קנה בשנוי רשות 'דאינהו לאו גזלני נינהו' עיי"ש, וכן הוא **בשיטה מקובצת שם בד"ה וכתב הרב המאירי ז"ל** 'הואיל ולא נתייאשו הבעלים בשעה שגזלה זה השני ואכלה **הרי אף הוא כגוזלה מהראשון שהרי ברשותו היתה עומדת'** ומתני' דקתני בגוזל ומאכיל דפטור השני מוקמינן לה לאחר יאוש ד'לא נעשו עליה גזלנים' ומתוך כך פטורים מלשלם עיי"ש.

שיטת התוס' דנראה שמחלקים בין 'איסור גזילה' ו'חיוב השבה' לבין 'חיןב תשלומין'.

**בתוס' דף ס"ז: בד"ה בדף ס"ז. אמר עולא הנ"ל** מפורש דקיי"ל דשנוי רשות ואח"כ יאוש לא קני, ולפי המבואר **בתוס' סוכה דף ל: הנ"ל** הטעם הוא משום דהא דיאוש כדי לא קני היינו משום ד'באיסורא אתא לידיה' והא דיאוש ושנוי רשות קני היינו משום ד'בהתירא אתא לידיה' וא"כ שנוי רשות ואח"כ יאוש לא קני משום דכיון דלקחו לפני יאוש אף אצלו 'באיסורא אתא לידיה', וכ"כ בהדיא **בתוס' רבינו פרץ. בדף ס"ח. הנ"ל,** והיינו דהלוקח לפני יאוש 'כבר נתחייב בהשבה' דהיינו דינא דבאיסורא אתא לידיה לשיטת התוס' כמבואר **בתוס' דף ס"ו. הנ"ל,** ולאידך גיסא בד' **התוס' בדף קי"א: הנ"ל** מפורש בפשטות דבריהם בהדיאדהלוקח מהגזלן אפילו לפני יאוש אינו נתחייב קרן לבעלים אפילו לפני יאוש אא"כ אכלו לפני יאוש כמו שהוכחנו לעיל, [אם לא שנדחוק בדבריהם כמו שדחו האחרונים הנ"ל], ובע"כ צריך לחלק דאף דחשיב אצל השני 'באיסורא אתא לידיה' ונתחייב בהשבת הגזילה כשהיא בעין [משום שעבר על איסור לא תגזול' וההשבה באה לתקן הלאו] מכל מקום 'בתשלומי גזילה' אינו מתחייב כשלקח מהגנב אלא כשלקח מהבעלים, והדברים צ"ב רב.