זבים פ_ה מי_ב
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ה מי"ב**

א] **האוכל אוכל ראשון והאוכל אוכל שני,** בשבת י"ד א' מפרשינן דהא דגזרו בו טומאה, הוא משום דפעמים שאוכל אוכלין טמאין ויטול משקין של תרומה ויתן בפיו ופוסל אותן, ופירש"י דהחשש בזה, הוא משום דהתורה הזהירה על התרומה לשמרה בטהרה דכתיב את משמרת תרומתי, וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב שתהי' תרומה טמאה שחייבים לשרפה, וכנראה למדו לזה מלישנא דגמ' שם דפסיל להו, ומ' דהחשש הוא משום פסולן, אך הרמב"ם בפ"ח משאה"ט ה"י כתב דהחשש הוא משום שאסור לאכול תרומה טמאה, ובחי' הרמב"ן בשבת שם כתב בדרך אחת דהחשש הוא משום שיהא בידו שתים שהוא אוכל תרומה טמאה ושהוא מטמא תרומה טהורה הראוי'.

והמהרש"א בשבת שם עמד ע"ד רש"י, דמ"ט פירש דהחשש הוא משום דמטמא תרומה טהורה, ולא פירש דיש לחוש לעדיפא מיני' שאוכל תרומה טמאה, ועי' פנ"י ותוס' הגרע"א שם ודברי יחזקאל סימן א' מש"כ בזה.

ב] בפירש"י בשבת י"ג ב' כתב דטומאת האוכל אוכלין טמאין היא בחצי פרס, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משאה"ט הי"א, והתוס' ביומא פ' ב' כתבו בשם הריב"א דהא דלא גזרו על כביצה שיש בהן שיעור לטמא טומאת אוכלין, הוא משום דבפחות מב' ביצים אין אדם צמא לשתות ואין לחוש שיתן משקין תרומה בפיו בשעת אכילתו, והתוס' ביומא כתבו דהא דבמשקין לא גזרו אלא ברביעית אף דמשקה מטמא אחרים בכ"ש, ניחא לדעת ר"ת דמדאורייתא אין משקה מטמא אחרים בפחות מרביעית.

והתורי"ד בשבת שם כתב דאע"פ שהאוכל מטמא משקין בכביצה ומשקה מטמא אוכל בכ"ש, מ"מ כיון דטומאת הגוי' אינה אלא מדרבנן, אע"פ שטעם הגזירה הוא שמא יבא לטומאה דאורייתא, אפ"ה לא רצו חכמים להחמיר בשיעורן כשל תורה, אלא נתנו שיעור לדבריהם יותר גדול משל תורה, ועיי"ש שכתב שמצינו כן בכ"ד.

ג] אך דעת ר"ת שהביאו התוס' שם ובשבת י"ד א' דב' גזירות היו, דפסול גוי' הנזכר בכל מקום, גזירה קדמונית היא, שגזרו שלא יהיו באים לטעות ולומר דכמו שמותר לאכול תרומה אחר אוכלין טמאין אע"פ שנוגע התרומה באוכלין טמאין שבמעיו, כך מותר להגיע תרומה לאוכלין טמאין מבחוץ, וע"כ גזרו שהאוכל חצי פרס יהא גופו נפסל מלאכול בתרומה, ולא גזרו על כביצה, דבזה ליכא למיטעי, שהרי נשאר בין השינים ונחסר קודם שיגיע למעיו, או משום דמתעכל מעט במעיו, וכיון דאפקי' מכביצה אוקמי' אחצי פרס, ולא גזרו אלא על אכילת תרומה, אבל אינו פוסל תרומה בנגיעתו, ובגזירת י"ח דבר גזרו על האוכל אוכל טמא כביצה, שיהא פוסל את התרומה במגעו, ונתפרשו ד' ר"ת בספה"י סימנים קפ"ח ר"ה שי"ג שט"ו, עיי"ש.

ד] והנה הרש"ש בשבת הק' ע"ד ר"ת, דלפ"ז נמצא דאחר גזירה די"ח דבר, נפלה גזירה דפסול גוי' בבירא, וא"כ למאי נפ"מ שנאה לנו רבי בכל מקום במשנה, ובאמת כבר עמד ע"ז ר"ת בספה"י סימן קפ"ח בהא דתנן בפ' כיצד משתתפין וחצי חצי' לפסול את הגוי', וכתב דאיכא למימר דאותה משנה נשנית קודם גזירת י"ח דבר, וה"נ י"ל בשאר דוכתי שנשנה במשנתינו גזירת פסול גוי'.

והרש"ש שם כתב דנפ"מ בפסול גוי', אוכל כחצי פרס פחות פחות מכביצה בכדי אכילת פרס, דבטומאת אוכל אוכלין טמאין י"ל דהוא רק כשאוכלן בב"א, דבזה הוא דיש לגזור שמא יטמא משקין תרומה שבפיו, עכ"ד.[[1]](#footnote-2)

ה] אך הנה מצאנו בזה דברים מחודשים מאד בד' ר"ת בספה"י סימן שט"ו, ז"ל, אבל לפסול את הגוי' בב' ביצים לאכילת מעשר ותרומה ולא למגעם, וגבי ליכנס למקדש כיון דטעון ביאת מים ואסמכוה אקרא וכו' מתוך המשנה דומה שהאוכל אוכלין טמאין אסור ליכנס במקדש, וגם טומאת גוי' בב' ביצים אסור לתחוב לו מעשר ותרומה לתוך פיו, ואח"כ גזרו על האוכל אוכל ראשון וכו' בכביצה לנגיעת תרומה ולאכילתה ע"י עצמו, ולא על אכילת מעשר לר"מ בפרה פי"א מ"ה דהטעון ביאת מים מד"ס מותר במעשר, דלתרומה גזרו ולא למעשר, "ושתיהן הגזירות עומדות וצריכות" בין לר"מ בין לרבנן דפליגי עלי' בהשוחט ואסרי באוכל אוכל ראשון באכילת מעשר, דלר"מ האי די"ח דבר בכביצה ואסור ליגע בתרומה ולאכול ע"י עצמו כדמוכח התם ומותר באכילת מעשר וליכנס במקדש דלתרומה גזור ביאת מים ולא אסמכוה אקרא, וגם מותר [להאכילו חבירו] (להאכיל לחבירו) תרומה, ובב' ביצים נפסל גופו לתרומה ומעשר, ואסור לתחוב לו תרומה ומעשר, ואסור ליכנס במקדש דטעון ביאת מים ואסמכוה אקרא, ולרבנן כולהו איתנהו בינייהו בר מאכילת מעשר, עכ"ל.

ונתחדש בד' ר"ת, דבהגזירה שגזרו על האוכל אוכל ראשון ואוכל אוכל שני, לא נעשה גופו שני לטומאה, וכל עיקר דינו הוא שהוא פוסל את התרומה, וה"ה מותר ליכנס למקדש,[[2]](#footnote-3) ולאכול תרומה כשמאכילו חבירו, ומשא"כ בגזירת פסול גוי' שנפסל גופו מלאכול בתרומה, אף ה"ה אסור ליכנס למקדש, וה"ה אסור לאכול תרומה אף כשמאכילו חבירו, וזהו הנפ"מ בגזירת פסול גוי', - ולדעת ר"מ נפ"מ עוד בזה, דבגזירת פסול גוי', נפסל גופו אף מלאכול מעשר, ובגזירה דהאוכל אוכלין טמאין, ה"ה מותר במעשר.

ו] הרמב"ם בהקדמתו לכלים כתב, דכל מה שאומרים עליו פסול, ענינו שאינו מטמא זולתו, לפי שכל שהגיעה אליו הטומאה ונעשה טמא אבל אינו מטמא זולתו נקרא פסול, ולפיכך אומרין על מי שאכל אכלין טמאין או שתה משקין טמאין נפסלה גויתו, לפי שאינו מטמא זולתו, עכ"ל, ובס' מי נפתוח אמנה ק"ט עמד בזה, שהרי האוכל אוכלין טמאין ושותה משקין טמאין פוסל אוכלי תרומה ומטמא משקי חולין, וכתב ללמוד מזה, דס"ל להרמב"ם כדעת ר"ת, דב' גזירות היו, דתחילה גזרו שיפסל גופו מלאכול בתרומה, ובגזירת י"ח דבר גזרו שיטמא אוכלי תרומה וכו', ואך דס"ל דאף גזירה בתרייתא היתה רק בחצי פרס, עכ"ד.

אך הנה ממש"כ הרמב"ם בהקדמתו שם, ז"ל, אם אכל האדם אכלין טמאין וכו' ה"ז נפסלה גוייתו ויהי' כמו שני לטומאה ואם נגע בתרומה פסלה, מ' דעיקר דינא דפסול גוי' הוא שנהי' שני לטומאה, ומכח זה הוא פוסל את התרומה, ומ' דהכל חדא גזירה הוא, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ח משאה"ט ה"י, - ומה שדקדק המי נפתוח ממש"כ הרמב"ם דאינו מטמא זולתו, לכאו' אינו מוכרח, די"ל דכיון דאינו מטמא אלא תרומה, וגם הא דמטמא משקי חולין להיות תחילה אי"ז מעיקר הדין, קרינן לי' פסול, דומיא דשני שבחולין דקרינן לי' פסול, אף שהוא מטמא תרומה וקדשים, וגם הוא פוסל את המשקין להיות תחילה.

ז] **והבא ראשו ורובו במים שאובין והטהור שנפלו על ראשו ועל רובו ג' לוגין מים שאובין,** התוס' בשבת י"ג ב' ותוס' הרא"ש ורמב"ן רשב"א ור"ן שם כתבו, דלא גזרו בטהור, אלא בשנפלו עליו ג' לוגין מים שאובין, אך טומאת בא במים שאובין היא רק בטמא, וכ"כ הראשונים בגיטין ט"ז א', עי' בדבריהם הטעמים לזה, ואכמ"ל,[[3]](#footnote-4) וכ"כ בחי' הגר"א במשנתינו.

אך דעת הרמב"ם פ"ט משאה"ט דהוא אף בטהור, וכן הביא הרמב"ן בגיטין ט"ז א' בשם הר"ח, וכן דעת ראבי"ה סימן תתק"ע.

ח] והנה בפשוטו מהא דתנן במתניתין בא ראשו ורובו במים שאובין "והטהור" שנפלו על ראשו ועל רובו ג' לוגין מים שאובין, מ' להדיא דטומאת בא במים שאובין היא רק בטמא, ורק טומאת טהור שנפלו עליו מים שאובין גם בטהור, וקשיא מזה לדעת הרמב"ם ודעימי' דס"ל דגם טומאת בא ראשו ורובו במים שאובין היא אף בטהור.

ומצאנו הישוב לזה בתו"ד ראבי"ה סימן תתק"ע, ז"ל, דהא גזור לגבי תרומה נמי על טהור שנפלו על ראשו ורובו ג' לוגין מים שאובין משום דאי לא הא לא קיימא הא וכו', והאי טהור שנפלו וכו' היינו מיירי בטהור גמור שלא טבל היום אלא זמן רחוק וכו', ואין לומר דהכל מיירי ביום שטבל אלא דהדור גזור אפי' בג' לוגין, דא"כ אמאי נקט בסיפא וטהור וברישא לא קתני וטהור הבא וכו', אלא ש"מ דלבסוף גזור אפילו בטהור גמור, ולא מיבעי בא במים שאובין ראשו ורובו דהיינו שאובין טובא, אלא נפלו על ראשו ורובו ג' לוגין שאובין דע"י נפילה יכולין להיות נשפכין על רובו, אפ"ה נפסל מתרומה וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' ראבי"ה, דעיקר הגזירה היתה על בא ראשו ורובו במים שאובין, וזה להיפך ממש"כ ש"ר דעיקר הגזירה היתה על נפלו עליו ג' לוגין מים שאובין, וכשהוסיפו לגזור אף בטהור, הוסיפו לגזור אף בשנפלו עליו ג' לוגין מים שאובין,[[4]](#footnote-5) - ואשר ע"כ מעיקרא תנן בא ראשו ורובו במים שאובין, דעיקר הגזירה היתה על טמא שטבל ובא ראשו ורובו במים שאובין, ושוב הוסיפו לגזור גם על טהור וגם על נפלו עליו ג' לוגין מים שאובין, וזהו דתנן הטהור שנפלו עליו ג' לוגין מים שאובין, - וכן נראה גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שמפרש כן, ולפ"ז ניחא מש"כ הרמב"ם לדינא דבא במים שאובין, דהוא בטמא דטבל, דאי"ז סותר למש"כ בהל' שאה"ט דהוא אף בטהור, ודו"ק.

ט] ובעיקר הפלוגתא, העירוני דיש לתמוה בזה מתוספתא ערוכה פ"ב דמקואות, דתניא התם, ב' מקואות וכו' א' שאוב וא' כשר וכו', ירדו ב' וטבלו בשניהם וכו', אחד הטמא טומאה חמורה ואחד המיקר, הטובל מטומאה חמורה טמא והמיקר טהור, א' הטמא טומאה קלה וא' המיקר, שניהם תלויין וכו', ב' מקואות של כ' כ' סאה אחד שאוב ואחד כשר היקר באחד מהן ועשה טהרות טהורות בשני ועשה ישרפו וכו', והובאו ד' התוספתא בר"ש מקואות פ"ב מ"ב.

ומבו' להדיא דהמיקר במקוה שאובה נטמא, דא"א להעמידה בטמא שטבל ועדיין הוא טבו"י, שהרי תניא דעשה טהרות בינתים, ואם עדין טבו"י הוא היאך עשה טהרות, וא"א להעמידה בחולין, דמלבד דמדתניא תלויות וישרפו אלמא דבתרומה מיירי, גם אי איירי בחולין א"כ גם משום טומאת בא במים שאובין לא יטמאו הטהרות, שהרי הבא במים שאובין אינו טמא אלא לתרומה, וצע"ג.

י] התוי"ט כתב דמסתברא דבא ראשו ורובו נמי בג' לוגין הוא, דהא בהא תליא, ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ם בפ"ט משאה"ט ה"א, ובמל"מ שם ה"א דחה הראי' מד' הרמב"ם, אך כתב ללמוד כן מסוגיית הגמ' במכות ד' א' לפירש"י שם.

ובחי' הגר"א כתב דלכאו' נראה דבזה א"צ ג' לוגין, מדנקט לשיעורא דג' לוגין רק בנפלו עליו ולא בבא ראשו ורובו, וכתב דאפשר דא"א לבא ראשו ורובו במים פחות מג' לוגין, ולכן סתם, דגם בג' לוגין א"א אלא בנפל על גביו, - וכ"ה להדיא בד' ראבי"ה שהבאנו לעיל אות ז' שפירש למשנתינו דה"ק, דלא מיבעי בא במים שאובין ראשו ורובו דהיינו שאובין טובא, אלא נפלו על ראשו ורובו ג' לוגין שאובין דע"י נפילה יכולין להיות נשפכין על רובו.

יא] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דגזרו על הבא ראשו ורובו במים שאובין אחר הטבילה, "שהוא נשאר בטומאתו" ופוסל את התרומה, עכ"ל, - ומשמעות דבריו, דהא דטמא הבא ראשו ורובו במים שאובין פוסל את התרומה, אי"ז טומאה חדתא שחלה עליו מכח ביאתו במים שאובין, אלא היינו שכל שבא במים שאובין הפקיעו חכמים לטהרת הטבילה, וה"ה נשאר בטומאתו, וע"כ הוא פוסל את התרומה.

יב] ומצינו כן בד' רש"י במכות ד' א', שפירש במש"א דחבית מליאה מים שנפלה לים הגדול הטובל שם לא עלתה לו טבילה חיישי' לג' לוגין שלא יהיו במקום אחד, ז"ל, שמא כל מים שהיו בחבית עומדים יחד ושמא בא זה ראשו ורובו במים שאובין וזה אחד מן הפוסלין את התרומה, א"א לג' לוגין וכו' לא גרסינן דהא ודאי אפשר, אלא חיישינן לשמא, וסיפא דמילתא מוכחא דמשום שמא הוא, דאמרינן לקמן טעמא משום דמוקמינן גברא אחזקי', עכ"ל.

ובחי' הריטב"א שם הק' על פירש"י, ז"ל, ואין פירושו נכון חדא דא"כ לא היה לו לומר דלא עלתה לו טבילה, והי' לו לומר שפוסל בתרומה בלחוד, ולשון לא עלתה לו טבילה משמע שאין טבילה זו כלום ואפילו לטהר גברא ולא אשה לבעלה, ועוד דא"כ מאי האי דאמרינן לקמן אוקי גברא אחזקתי', אדרבה כיון דודאי נטהר מטומאתו ומספק שנכנס אחר טבילה ראשו ורובו במים שאובין אתה פוסל טבילתו לתרומה אל תפסלנו מספק, דהבא ראשו ורובו ודאי פסלו לתרומה בי"ח דבר ולא ספק בא, ואפילו ספק המצוי אינו מוציא מידי ודאי דספיקא דרבנן הוא, עכ"ל.

וי"ל בדעת רש"י, דהא דהטמא שבא ראשו ורובו במים שאובין טמא, לאו היינו טומאה חדתא שחלה עליו מכח ביאתו במים שאובין, אלא היינו שכל שבא במים שאובין הפקיעו חכמים לטהרת הטבילה, ולא עלתה לו טבילתו לטהרו לענין תרומה, וע"כ שפיר נקט לא עלתה לו טבילה, ואשר ע"כ שפיר מוקמי' לי' בחזקתי' לטמאו, דכיון שכל שבא במים שאובין לא עלתה לו טבילתו, ע"כ כל דמספק"ל אם בא במים שאובין, מוקמי' לי' בחזקת טומאה.[[5]](#footnote-6)

ואמנם צ"ע בזה ממש"כ בפירש"י בשבת י"ד א', דגזרו על השאובין טומאה לטמא אדם אחר טבילתו, ומ' דהוי זה טומאה חדתא שמטמאין אותו המים השאובין, וצ"ע.

יב] ומצאנו שנחלקו הראשונים בזה, דהנה כתב הראבי"ה בסימן תתק"ע, ז"ל, שמעתי קוראי תגר ומליזים על בנות ישראל הטובלות אם נכנסו לאחר הטבילה למרחץ וכן כתב רשב"ט "דלא עלתה לה טבילה" וכו', ובעניותי נ"ל דלא נפסלה הטבילה, וקרוב הדבר בעיני דאפי' לכתחילה יכולה לרחוץ בתר טבילה לאלתר, "דההיא גזירה ליתה אלא דגזרו טומאה על המים שאובין שפוסלין האדם שטבל ונטהר כבר", וכן פר"ש, משמע מכאן שהאדם עלתה לו טבילה, "דכי גזור על האדם שיקבל טומאה אע"פ שאין משקה מטמא אדם", ה"מ לעניין לפסול את התרומה, כדתנן ואילו פוסלין את התרומה וכו', אבל לחולין לא גזור, ובעלה חולין הוא וכו', תדע דהא גזור לגבי תרומה נמי על טהור שנפלו על ראשו ורובו ג' לוגין מים שאובין משום דאי לא הא לא קיימא הא וכו', והאי טהור שנפלו וכו' היינו מיירי בטהור גמור שלא טבל היום אלא זמן רחוק וכו', ואם באנו ללמוד מכאן בזה"ז, א"כ שום אשה אין לה לרחוץ אלא בימי טומאתה דהא גזרו על כל טהור, אלא ש"מ כדפרישית עיקר וכו', עכ"ל, והובאו עיקר דבריו במרדכי שבועות ר"ס תש"נ, ובב"י יו"ד סו"ס ר"א.

ובאו"ז סימן תשנ"ה כתב, ז"ל, והלכה למעשה על אשה שטבלה שצריכה להזהר שלא תכנוס למרחץ ביום טבילתה וגם שלא תשפוך על עצמה ג' לוגין מים שאובין ביום טבילתה וכו', וא"ת וכו' א"כ שום אשה לא תרחוץ כ"א בימי נדתה, דהא גזרו על כל טהור שנפלו על ראשו ורובו ג' לוגין מים שאובין וכו', הא לאו שאלה כי שגגה היא דכשגזרו על טהור שנפלו שלשת לוגין מים שאובין ה"ה כטמא שרץ וכן האשה שנפלו עליה ה"ה כטמא שרץ ומותרת לבעלה שלא עשו אותה נדה בעבור כך אלא טמאה בעלמא, עכ"ל, וכ"ה באו"ז הל' נדה סימן של"ח, וכעי"ז כתב רבו הרוקח בסימן שי"ז, עיי"ש.

ומבו' להדיא שנחלקו הראשונים בזה, דדעת רשב"ט והרוקח והאו"ז דטמא שבא במים שאובין לא עלתה לו טבילה, וע"כ ה"נ נדה שטבלה ובאה במים שאובין לא עלתה לה טבילתה להתירה לבעלה, ול"ד לאשה שנפלו עלי' ג' לוגין מים שאובין שאינה נטמאת לבעלה,[[6]](#footnote-7) דטומאת טהור שנפלו עליו ג' לוגין מים שאובין, היא כטומאת שרץ, ואי"ז טעם כלל לאסרה לבעלה, ומשא"כ הא דטמא הבא ראשו ורובו במים שאובין דטמא, דהיינו שביטלו טהרת הטבילה, וכ"ה שביטלו טהרת הטבילה לתרומה, ה"נ ביטלו טהרת הטבילה לבעלה.

וראבי"ה דפליג ע"ז וס"ל דנדה שטבלה ואח"כ באה במים שאובין מותרת לבעלה, הוא משום דטומאת בא במים שאובין היא טומאה שגזרו על המים שאובין שפוסלין את האדם, (אף דמשקה אינו מטמא אדם), אך אי"ז מבטל טהרת הטבילה, ואשר ע"כ אין לאסרה מכח זה לבעלה, דכ"ה דטומאת טהור שנפלו עליו מים שאובין אינה מטמאה אשה לבעלה, ה"נ טומאת טמא שבא ראשו ורובו במים שאובין אינה מטמאה אשה לבעלה.

יג] והנה הגר"א ביו"ד סו"ס ר"א כתב במש"כ הרמ"א שם דלחזור ולרחוץ אח"כ יש אוסרין, ז"ל, אבל כבר חלקו עליו דגזירה דשם אינו אלא לתרומה שיהא טמא לתרומה מד"ס, אבל טבילתו עלתה לו אף לתרומה, שאם שהה כמה ימים א"צ הערב שמש, וכן טהור כו', וכ"ש לבעלה דבעלה חולין הוא כמ"ש בפ"ב דחולין לענין כוונה שהוא מהמעלות שגזרו רבנן לתרומה כמ"ש בפ"ב דחגיגה ע"ש, עכ"ל, ודבריו מתפרשים ע"פ הנ"ל.

והנה הגר"א הוכיח כן דגדר דינא דבא ראשו ורובו במים שאובין לאו היינו שביטלו לטהרת הטבילה, אלא הוי זה טומאה חדשה שחלה עליו, מהא דאם שהה כמה ימים א"צ הערב שמש, - והיינו דהנה תנן בפרה פי"א מ"ה, כל הטעון ביאת מים מד"ס מטמא את הקדש ופוסל את התרומה וכו', "לאחר ביאתו מותר בכולן", והיינו דלאחר ביאתו מיד הוא טהור לתרומה ולקודש וא"צ הערב שמש, ואם גדר דינא דבא ראשו ורובו במים שאובין הוא שביטלו את טהרת הטבילה, א"כ הי' בדין דאם חזר וטבל יהא צריך הערב שמש, (דכיון שעדין לא נטהר מטומאתו שהיא טומאה דאורייתא, הוי ככל טמא שטעון הערב שמש).

אמנם לדעת הרשב"ט והרוקח והאו"ז נ' לדון דאה"נ, דטמא שטבל ובא אח"כ במים שאובין, ולמחרת טבל, ה"ה טעון הערב שמש, דהגם דמתני' כללא קתני דכל הטעון ביאת מים מדברי סופרים לאחר ביאתו מותר בכולן, אין נכלל בזה רק טומאות דרבנן שעיקר הא דטעון ביאת מים הוא מדברי סופרים, אך טומאה דאורייתא דמדברי סופרים לא הועילה טבילתו, אינה נכללת בכללא דמתני', ובזה ודאי דאם חזר וטבל טעון הערב שמש, (וה"ז ככל טבילה הפסולה מדרבנן, שאם חזר וטבל הוא טעון הערב שמש), וז"ב.[[7]](#footnote-8)

יד] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ז"ל, ולקיום ענין זה וחזוקו הפליגו בזה ואמרו שאפי' האיש הטהור שאין עליו שום טומאה וא"צ טבילה כ"ז שנפלו על ראשו ועל רובו ג' לוגין מים שאובין נעשה פוסל את התרומה "כמו טבול יום" מן הטעם שהזכרנו וכו', עכ"ל.

וממש"כ הרמב"ם כמו טבו"י, נראה ללמוד דמפרש, דהא דטמא שבא ראשו ורובו במים שאובין אינו טמא אלא לתרומה ולא לחולין, הוא משום דטומאת טמא שבא ראשו ורובו במים שאובין, הויא שהוא "נשאר בטומאתו", ול"ש כ"ז אלא לגבי תרומה שעדין לא נטהר מטומאתו לתרומה שעדין טבו"י הוא, אך לחולין שכבר נטהר מטומאתו לחולין, אינו חוזר ונטמא, (וע"כ גם בטומאת טהור שנפלו עליו מים שאובין שגזרו אטו זה, לא גזרו אלא שתהא טומאתו כטבו"י).

טו] ונ' פשוט לפ"ז לדעתו, דל"ש לטמאות נדה שטבלה ואח"כ באה במים שאובין, דאף אי נימא דטומאת נדה שהיא בכרת חמירא מטומאה לתרומה, הרי כיון שכל עיקר טומאת בא במים שאובין לתרומה היא רק משום דטבו"י עדין לא נטהר לתרומה, וע"כ בזה גזרו חכמים שכל שבא אח"כ במים שאובין הוא נשאר בטומאתו, ל"ש כלל לטמאות נדה שטבלה ואח"כ באה במים שאובין, שהרי מיד שטבלה כבר נטהרה לבעלה, והרי לא טימאו בביאה במים שאובין למי שכבר נטהר,[[8]](#footnote-9) ועי' באו"ש פי"א מאיסו"ב הט"ז שכבר כתב לעיקר הדברים.

אך בדעת רשב"ט ודעימי' דס"ל דנדה שטבלה ואח"כ באה במים שאובין אסורה לבעלה, מבו' דס"ל דהא דטמא שבא במים שאובין לא עלתה לו טבילה, אי"ז מכח דעדין טבו"י הוא ולא נטהר לתרומה וע"כ כל שבא במים שאובין הוא נשאר בטומאתו, אלא הוי זה ביטול על טהרת הטבילה למפרע, ואך שלא ביטלוה רק לתרומה ולא לחולין, ושפיר למדו מינה דה"נ ביטלו הטבילה לגבי בעלה, - וכ"ה מבו' גם ממה שנקטו הרוקח והאו"ז שם בדבריהם דהא אינו טמא אלא לתרומה ולא לחולין, הוא משום חומר תרומה, ולד' הרמב"ם א"צ לזה, אלא הוא משום דכיון שטבל וכבר נטהר לחולין לא חזרו וטימאוהו, ורק לתרומה שעדין לא נטהר, הוא שאמרו שכל שבא במים שאובין הוא נשאר בטומאתו.

טז] ונראה עוד לפ"ז, במש"נ לעיל, במש"נ לעיל אות י"א דלדעת רשב"ט ודעימי' דגדר טומאת טמא שבא במים שאובין הוא שביטלו לטהרת הטבילה, בדין שכשחזר וטבל הוא טעון הערב שמש, ול"ה בכלל הטעון ביאת מים מד"ס שאינו טעון הערב שמש, אך לפ"ד הרמב"ם נראה דאין הדין כן, דכיון דכבר נטהר מטומאתו ורק השאירוהו בטומאת טבו"י שעליו, שפיר י"ל שכל שחזר וטבל למחר נטהר מיד, ודו"ק, וע' היטב בהקדמת הרמב"ם לכלים קרוב לסופו ד"ה ומן הצורך שתדע, שנראה להדיא דבא ראשו ורובו במים שאובין א"צ הערב שמש, וכן נקט המל"מ בפ"ט משאה"ט ה"א בדעתו.

?אך צ"ע בזה, דלפ"ז בדין דלא יטמא משקין להיות תחילה דומיא דטבו"י, ולהדיא תניא לא כן בתוספתא בפ"ג דטהרות, - אך י"ל דהוא משום גזירה בתרייתא שגזרו אף בטהור, ואמנם הרי נת' דדימו זל"ז, - וצ"ל דרק בטבו"י שהוא נטהר מאליו בהערב שמש לא גזרו שיטמא משקין להיות תחילה, אך כל שאינו נטהר מעצמו אף דטומאתו טומאת טבו"י היא, מ"מ הוא מטמא משקין להיות תחילה, וצ"ע.

יז] **והספר,** הרמב"ם בפ"ט משאה"ט ה"ה כתב, ז"ל, גזרו שכל תרומה שתגע באחד מכתבי הקדש נטמאת וה"ה כשלישי לטומאה "כאילו נגעו בשני ונמצאו כל כתבי הקדש פוסלין את התרומה כשני", עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו, דלא גזרו כלל טומאה על הספר, אלא גזרו טומאה על התרומה הנוגעת בספר שתהא שלישי לטומאה.

ובס' משנת טהרות הביא למש"כ הרמ"ה בב"ב כ' א', ז"ל, וס"ת נמי חייץ דלא מקב"ט דלאו מנא הוא, ואע"ג דמטמא את הידים ופוסל את התרומה, גזירה דרבנן היא וכו', עכ"ל, והרי דס"ל דגזרו טומאה על הספר עצמו, והא דהוא ממעט בחלון, הוא משום דאין טומאתו אלא מדרבנן, - ולדעת הרשב"א בשבת צ"א א' דדבר המקב"ט מדרבנן אינו ממעט בחלון, צ"ל דהא דס"ת ממעט בחלון הוא משום דלא גזרו טומאה על הספר עצמו, וכדעת הרמב"ם, (וי"ל עוד דאף דדינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ הוא אף בדבר המקב"ט מדרבנן, מ"מ דינא דדבר טמא אינו חוצץ הוא רק בדבר הטמא מדאורייתא, ואכמ"ל).

יח] **והאוכלין והכלים שנטמאו במשקין,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהאוכלין שנטמאו במשקין היינו במשקין שנטמאו מחמת הידים, ובזה היתה הגזירה דאע"פ שהמשקין הללו טומאתן קלה שאין טומאתן מחמת אב, ה"ה מטמאין את האוכלין ועושין אותן שני, ומבו' בדבריו דעיקר דינא דכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, הוא גזירה מוקדמת, וגזירת י"ח דבר היא דאף משקין שנטמאו מחמת ידים הוו תחילה, ופירש כן הרמב"ם למש"א בשבת י"ד ב' דהכא במשקין הבאין מחמת ידים וגזירה משום משקין הבאין מחמת שרץ.

אך התוס' בשבת שם כתבו, דגזירה זו דמשקין הבאים מחמת ידים, היינו גזירה דכל הפוסל את התרומה, ועד השתא לא נגזרה, והא דקאמר במשקין הבאים מחמת ידים ה"ה מחמת כל פוסלי תרומה, עכ"ד, וכ"ה מבו' גם בפירש"י שם.

יט] ובדינא דהכלים שנטמאו במשקין, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהן משקין שנטמאו מחמת השרץ או שאר אבות הטומאות, ובהקדמתו לכלים כתב, דמשקין שנטמאו מחמת ידים אינם מטמאין כלים, וזהו מש"א בשבת שם דהכא במשקין שנטמאו מחמת שרץ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משאה"ט ה"ב ובפ"ח ה"י, והראב"ד שם השיג ע"ז דאף משקין הבאין מחמת ידים מטמאין כלים, וכ"כ התוס' והרמב"ן בשבת שם.

ונראה פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דגזרו על אוכלין שנטמאו במשקין, הוא במשקין הבאין מחמת ידים, ואף דכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, מ"מ משקין אלו שאין טומאתן מחמת אב לא היו מטמאין את האוכלין, והרי דקיילא טומאת משקין הבאין מחמת ידים מטומאת משקין הבאין מחמת אב הטומאה, ואשר ע"כ בגזירת כלים שנטמאו במשקין שאמרו בגמ' דהוא במשקין הבאין מחמת שרץ, אין לנו אלא משקין הבאין מחמת שרץ ולא משקין הבאין מחמת ידים דקיילא טומאתן, - אך לדעת ש"ר דלא מצינו דקיילא טומאת משקין הבאין מחמת ידים מטומאת משקין הבאין מחמת שרץ, הרי דכ"ה דמשקין הבאין מחמת שרץ מטמאין כלים, ה"נ משקין הבאין מחמת ידים מטמאין כלים.

**בריך רחמנא דסייען**

1. ועיי"ש שכתב עוד, דלכאו' לדעת ר"ת לא תועיל טבילה באכל חצי פרס עד שישהה בכדי עיכול או שיפסל מאכילת כלב, ולא מצינו כן בשם מקום, ומוכח לא כן מסוגיית הגמ' בכריתות י"ג א', וכתב דצ"ל שלא רצו להחמיר בגזירתם כ"כ, - ועי' בל' ר"ת בספה"י סימן שט"ו ?. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בזה פירש ר"ת דהוא משום דלא אסמכוה אקרא, ומשא"כ בגזירת פסול גוי' דאסמכוה אקרא, ומשמע מדבריו דבכל טומאה דרבנן שלא הסמיכוה אקרא, ה"ה מותר ליכנס למקדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומצינו טעם מחודש בזה בספה"י לר"ת סימן קצ"ט, ז"ל, דווקא נפלו על טהור [נדצ"ל אבל] (ש)בא ראשו ורובו במים שאובין להקר או לרחוץ לא גזור, [נדצ"ל אלא ב]הבא ראשו ורובו במים שאובים לאחר טבילה מיד שאינו מכוון להנאתו וגם מי שנפלו על ראשו ורובו מים שאובין שאינו מכוין להנאתו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומפרש כן ראבי"ה מש"א בשבת י"ד א' דטהור שנפלו על ראשו ורובו שלשה לוגין מים שאובין מ"ט גזרו ביה רבנן טומאה דאי לא הא לא קיימא הא, והיינו דכל הא דגזרו אף בנפילת ג' לוגין מים שאובין הוא משום דאי לא הא לא קיימא הא, אך לדעת ש"ר מתפרשים ד' הגמ' כמו שפירש"י שם, דהא דגזרו אף בטהור הוא משום דאי לא הא לא קיימא הא, אך הא דגזרו בנפילה אי"ז משום דאי לא הא לא קיימא הא, אלא אדרבה עיקר הגזירה הויא בנפילה, ואטו זה גזרו בביאה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם י"ל, דטמא שטבל ואח"כ מספק"ל אם בא במים שאובין, הגם דאם בא במים שאובין בטלה טהרתו, מ"מ ל"ה בחזקת טומאה, שהרי כבר טבל ונטהר, אך משא"כ הכא שבשעת טבילתו עצמה הוא בא במים שאובין, ואכתי לא נטהר כלל, הוי בחזקת טומאה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך עיי"ש באו"ז דלא פסיקא לי' הך מילתא, וכתב ע"ז, ז"ל, ואפי' את"ל שעשאוה נדה בכך, ה"מ דרך נפילה אבל לא דרך ביאה, עכ"ל, וזה חידוש רב. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם הנה בפי' הר"ש והרא"ש בפרה שם מפורש דכללא דמתני' הוא אף בטמא שבא במים שאובין, ומוכח מזה שדעתם דטומאת טמא שבא במים שאובין היא טומאה חדשה שחלה עליו בביאתו במים שאובין, וע"כ הוי בכלל הטעון ביאת מים מדברי סופרים דא"צ הערב שמש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף, דלדעתו גם ליכא לעיקר טעם התקנה בטבילת נדה לבעלה, שהרי כתב בפיהמ"ש דהטעם שתיקנו טומאה בבא במים שאובין, הוא מפני וכו' והיו מזלזלין במי מקוה בגלל זוהמתו ולא היו מכונים בו טבילה לשמה, וכ"ה גם בדבריו בפ"ט משאה"ט ה"א, וכיון שעיקר טעם התקנה הוא משום שלא היו מתכוונין לטבול לשמה, הרי ל"ש כ"ז אלא בטבילה לתרומה דבעיא כונה, אך בטבילת נדה לבעלה דקי"ל כרב בחולין ל"א ב' דל"ב כונה, ליכא לעיקר טעם התקנה, וכבר כתב כן החשק שלמה בשבת י"ד א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)