88 נולד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**א**

א] בגמ' מייתינן להא דאסר ר"י בשברי כלים ובגרעינין ובקליפות, ועבדינן צריכותא, ובפשוטו מבו' דדין נולד הוא משום דנשתנה גופו, וזהו דס"ד דרק שברי כלים הוו נולד דאין שבר כלי דומה לכלי, ונשתנה גופו, וכמש"כ הרשב"א בחולין י"ד ב', ועמד שם דמה"ט יש לאסור אף כשעושה מעין מלאכתו, וכתב דמ"מ בכה"ג לא חשיב כנולד, אך בגרעינין וקליפין לא נשתנה גופו, וע"ז הוא שאמרו דאף אם גרעינין נשתנה משום דמעיקרא מיכסו והשתא מיגלו, מ"מ בקליפין לא נשתנו.

ולפ"מ דמסקינן דגם גרעינין וקליפות אסורין, יש להסתפק אם ג"ז חשיב כנשתנה גופו, או דאף דלא נשתנה גופו מ"מ אסור משום דנשתנית הכנתו.

ב] והגר"ז פירש דבזה נחלקו רבוותא בדין בע"ח שמתו אם אסורין משום נולד, דהסוברים דהוי נולד ס"ל דל"ב שישתנה גופו, והסוברים דל"ה נולד ס"ל דל"ה כנולד אלא כשנשתנה גופו.

והגר"ז הק' ע"ד הסוברים דל"ה נולד, ממה שאמרו הכא דקליפין הוו נולד אף דלא נשתנה גופו, - ולכאו' י"ל דזהו גופא הקמ"ל דג"ז חשיב כנשתנה גופו, כיון דמעיקרא היו טפלים לאוכל, וכמש"כ התוס' וש"ר.

והגר"ז הק' עוד מסוגיית הגמ' בחולין שדנו דבע"ח שנשחטו הוו נולד, וכל הא דל"ה נולד הוא משום דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא ואוכלא דאפרת הוא, וא"כ בע"ח שמתו הוו נולד.

ולכאו' צ"ל דכיון דל"ה נולד אלא כשנשתנה גופו, הרי דהס"ד דשוחט בשבת הוי נולד, הוא משום דחשיב כנשתנה גופו, וע"ז הוא שאמרו דכיון דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא לא נשתנה גופו, וממילא דאף אם נתנבלה ל"ה כשינוי הגוף, דמה שנשתנה מחיים למיתה ל"ה שינוי הגוף, משום דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא, ומה שנשתנה ונאסר ל"ה שינוי הגוף משום דליכא שינוי הגוף בין שחוטה לנבילה.

**ב**

ג] והנה הגרע"א הק' בהס"ד דל"ה נולד, דתיקשי ממתניתין דלקמן קמ"ג א' דעצמות וקליפין הוו נולד, וכתב די"ל דהוא ב"ש, ומה"ט פליגי ע"ז ב"ה, - אך כתב דלפ"ז ניחא קו' התוס' דמנ"ל דאינו מחלק בין גרעינין לקליפין, ולהנ"ל זה נלמד מתניתין דלקמן דמבו' דקליפין הוו נולד, ואין לומר דהוא ב"ש ומה"ט פליגי ע"ז ב"ה, שהרי ב"ה פליגי גם בעצמות דמעיקרא מיכסו והשתא מיגלו.

אך מד' התוס' שלא תירצו כן, מבו' דלא ס"ל כתי' זה, ולפ"ז הדרא קו' הגרע"א לדוכתה.

ד] עוד הק' הגרע"א בסוגיית הגמ' בביצה ו' ב' דמייתינן דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ממתניתין דנבילה, והק' הגרע"א דמ"ט לא מייתינן לה ממתניתין דעצמות וקליפין, דאם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, ל"ה נולד.

ומבו' בד' הגרע"א דפשיט"ל דאם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, ה"ז מועיל להפקיע לתורת נולד, - וכ"נ בפירש"י ו' א' ד"ה לכלבים, ז"ל, אבל אפרוח שבקליפה אינו עומד לאכילת כלבים ואף ל"ה ראוי, הלכך נולד הוא, עכ"ל.

ולכאו' למש"כ הגרע"א גופי' לקמן קמ"ג א' דאין להביא מהך מתניתין די"ל דב"ש היא, ניחא גם קו' זו.

**ג**

ה] והנה בעיקר איסור נולד, כמדומה שנחלקו הראשונים, דבד' התוס' הרא"ש מבו' דאי"ז משום מיגו דאיתקצאי, אלא הוא משום דנשתנו דמעיקרא היו ראויין לתשמיש ועכשיו אינם ראויין אלא להסקה, וכיון דנשתנו והוו כדבר אחר, הו"ל נולד.

אך בד' תוס' תלמיד ר"י הזקן מבו' דאיסור נולד הוא משום מיגו דאיתקצאי, והיינו משום דמעיקרא ל"ה מוכן להסקה, ועכשיו נעשה מוכן להסקה, - וכ"ה להדיא בפירש"י בביצה ל"ב א' ד"ה אין מסיקין בשברי כלים, ז"ל, אין מסיקין בשברי כלים, שנשברו ביו"ט, דהשתא לא חזי לטלטול, ואי משום דחזו להסקה, אתמול לא להכי קיימי, עכ"ל, ומבו' דאיסורא דשברי כלים הוא משום דלא קיימי להסקה מאתמול, וכמש"כ תוס' תלמיד ר"י הזקן, וכ"נ בד' הר"י מלוניל קכ"ד ב' בטעם איסור שברי כלים, ובד' תלמיד הרשב"א בביצה ל"ג א', וכן משמע בד' הבעה"מ בריש ביצה בטעם איסורא דעצמות וקליפין.

ובזה מתישב משה"ק הריטב"א לקמן קכ"א ב' ע"ד רש"י, דנהרות המושכין ל"ה נולד, דאמנם אם איסור נולד הוא משום דהוי דבר חדש, הרי דנהרות המושכין שהיו בעולם ל"ה כנולד, אך אם איסור נולד הוא משום דל"ה מוכן מאתמול, שפיר חשיבי נהרות המושכין כנולד, (והיינו דמוקצה מחמת איסור וכיו"ב, הי' מוכן לכך מעיקרא, אלא שהי' עליו הקצאה, ונולד הוא דבר דמצ"ע אינו עומד ומוכן לכך, ואי"ז משום הקצאה).

ו] ואמנם הנה התוס' תלמיד ר"י הזקן הק' ע"ז במה שאסרו בקב בבקעת אף דמעיקרא הי' מוכן להסקה, וכתב דאיירי במוקצה מחמת חסרון כיס, אך בפירש"י מבו' דאיסורו הוא משום נולד, ושמא אה"נ הוא משום מיגו דאיתקצאי, וקרינן לי' נולד, דכל שנעשה תיקונו ע"י שינוי, ל"ה ידע דליהוי דעתי' עלי'.

וצ"ל דג"ז הוי נולד, דמעיקרא ל"ה עומד לתשמיש כלי, ועכשיו אינו מוכן להסקה, אף דהוא ראוי לה, וזה ע"ד עגל שנולד ביו"ט מן הטריפה, שדנו לאסרו משום דל"ה מוכן, אך בד' תלמיד ר"י הזקן משמע דאמנם יש לאסור להשתמש בו, אך אין לאסור להסיקו, וצ"ב.

ואכתי צ"ע בהא דפתילת הבגד הונא כנולד, אף דכבר קיפלה מער"ש, וכבר היא עומדת להדלקה, ולכאו' ל"ש בזה מוקצה דהכנה, וכבר עמד ע"ז הדברות משה בהערה ס"ד דלכאו' ל"ש בזה כלל נולד, שכבר עמדה לכך מער"ש, וכתב דנתחדש בזה דאף בכה"ג חשיבא כנולד, אך לדעת הר"י הזקן שנתבאר דכ"ה גם דעת רש"י קשיא,[[1]](#footnote-2) ושמא מוכח מזה, דכל דתורת כלי עליו א"א לייחדו לתשמיש אחר, כל דלא הועיל זה להפקיע להתורת כלי, והטעם בזה צ"ב.

ז] ולכאו' תליא בזה מה שדנו לחלק בין שברי כלים לגרעינין וכו', דבד' הרשב"א בחולין י"ד ב' מבו' דהוא משום דשבר כלי אינו דומה לכלי ונשתנה גופו, וע"ז הוא שאמרו דבגרעינין י"ל דלא נשתנה גופו, דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין, - אך לדעת רש"י ותלמיד ר"י הזקן היינו, די"ל דמעיקרא גרעינין ומעיקרא היו מוכנים לכך, ומשא"כ בשברי כלים דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי ול"ה הכלי מעיקרא מוכן להסקה, וכ"ה להדיא בד' האו"ז בסימן שכ"ט בשם ריב"א דמפרש כן, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בביצה כ"א ב' דה"ט דמעיקרא מיכסו, היינו דמעיקרא הן בכלל האוכל ואינם מוכנים לבהמה.

ח] ולפ"ז מתפרש מה שאמרו דמעיקרא גרעינין וכו', דאי"ז משום דלא נשתנה גופו, אלא היינו דכיון דמעיקרא גרעינין, הרי דכבר מעיקרא היו עומדין לבהמה, וע"ז הוא שאמרו דכיון דמעיקרא מכסיא וכו', ע"כ מעיקרא עדיין ל"ה עומדים לבהמה, אלא היו בכלל האוכל העומד לאדם.

ונמצא ב' דרכים בביאור המו"מ בגמ', דלדעת הרשב"א היינו דדין נולד הוא כשנשתנה, וגרעינין לא נשתנו, וזהו שאמרו דגם גרעינין נשתנו, אך לדעת רש"י וריב"א היינו דדין נולד הוא משום דמעיקרא ל"ה מוכן לכך, וכלי מעיקרא ל"ה מוכן להסקה, אך גרעינין מעיקרא היו מוכנים לבהמה.

ט] והנה לדעת רש"י ותוס' תלמיד ר"י הזקן, ודאי דבהמה שנתנבלה הויא נולד, דזהו עיקר איסור נולד דל"ה מוכן לכך, וגם בהמה שמתה איסורה הוא משום דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים ולא הוכן לכך, והגריעותא דנולד ממוקצה, הוא כמש"כ בפירש"י בריש ביצה דל"ה ידע דליהוי דעתי' עילויי', וד"ז קיים גם בבע"ח שמתו.

ולפ"ז נמצא דפלוגתת הראשונים אם בע"ח שמתו הוי נולד, אי"ז פלוגתא בדין בע"ח שמתו, דודאי דאיסורם הוא משום חיסרון הכנה, אלא פלוגתייהו הויא באיסור נולד, דרש"י ס"ל דאיסור נולד הוא משום דל"ה מוכן לכך, והוא כאיסור בע"ח שמתו, ונמצא דהר"י מלוניל שכתב דבע"ח שמתו הוו נולד, הוא לטעמי' דאיסור נולד הוא משום שהוקצה מכך, וכנ"ל, והחולקים ס"ל דאיסור נולד הוא משום דהוי דבר חדש, וע"כ הוא דאינו מוכן, ובע"ח שמתו איסורם הוא משום דמעיקרא ל"ה מוכנים לכלבים.

והך מילתא דאיסור נולד והאיסור כשלא הוכן לכך הוא ב' דינים, הוא מבו' כן בד' הרמב"ן במלחמות בריש ביצה, ובחי' ר"נ בן הרמב"ן שם, שכתבו דאיסור שברי כלים יש לפרשו בתרי גווני, די"ל דהוא משום נולד, וי"ל דהוא משום חיסרון הכנה, ובזה נחלקו רב יוסף ואביי בחולין י"ד ב', והרי דאיסורא דחיסרון הכנה אינו חד דינא עם איסור נולד, אלא הם ב' דינים חלוקים, - וכן מתפרשת סוגיית הגמ' בחולין שם, עיי"ש.

י] ונפ"מ עוד בזה, הוא בהא דאסרינן בגרעינין אם בעינן בזה להא דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, דלדעת הסוברים דהוא איסור בפנ"ע משום נולד, י"ל דאף אם הוי מוכן לכלבים, מ"מ הוי נולד, דאף דדבר שנשתנה גופו ולא נשתנה הכנתו כלל, ל"ה נולד, אך הכא דהכנתו היא לאדם, (אלא שדעתו על הכלבים), שפיר הוי נולד, אך לדעת רש"י ודאי דכל איסורו הוא משום דל"ה מוכן לכלבים, - וזהו מש"כ רש"י בביצה דאף דאפרוח שנולד הוי נולד, מ"מ כל דהוא מוכן לכלבים והוי מוכן לאדם ל"ה נולד.

וכ"ה להדיא בד' הפסקי רי"ד לקמן קמ"ג א', ז"ל, ואע"ג דהוו נולד, דכל זמן שהיו עם הפירות סתמייהו לאו לבהמה קיימי, ומוכן לאדם ל"ה מוכן לבהמה, ועכשיו שאכל הפירות נעשו מאכל בהמה. וכן נמי בעצמות, בעודן מחוברין בבשר סתמיהו לאו לבהמה קיימי, ועכשיו שאכל הבשר נעשו מוכנין לכלבים והוו נולד, עכ"ל, ולהדיא דאם מוכן לאדם הוי מוכן לבהמה, ל"ה הקליפין נולד, - והיינו כמבו' בדבריו דאיסור נולד הוא משום דנשתנית הכנתו, וזה לטעמי' בכ"ד דבע"ח שמתו איסורם הוא משום נולד, וכמש"נ דהיינו דאיסור מוקצה דהכנה הוא משום נולד.

יא] ונמצא דקו' הגרע"א בביצה תליא בפלוגתא זו, והגרע"א לטעמי' בריש ביצה שנקט דאיסור עצמות וקליפין הוא חד דינא עם איסור בע"ח שמתו, והיינו דאיסור דחיסרון הכנה הוא איסור נולד, וע"ז הוא שאמרו דכל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים לי"ב משום חיסרון הכנה, וזהו שהק' דא"כ מ"ט לא פשיט ממתניתין.

אך אי נימא דדין נולד הוא דין בפנ"ע משום דנשתנה גופו, שפיר י"ל דאף דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, מ"מ הוי נולד, - דאף דאם מעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לאדם ל"ה נולד, משום דחשיב כדבר אחד, אך הכא דמעיקרא הי' מוכן לאדם, אף שדעתו על כלבים דלאח"ז, אי"ז מועיל להפקיע מתורת נולד.

**ד**

יב] ובמשה"ק הגרע"א הכא דמ"ט לא מייתינן ממתניתין, כבר נתבאר לישב בזה עפי"ד הרמב"ן במלחמות בביצה כ"א ב' דמבו' בדבריו דאף רב יוסף דלית לי' לה"ט דמעיקרא מיכסו והשתא מיגלו, מ"מ אם אין ראויין להסקה אלא לבהמה, אסורין.

ולכאו' מכוון ד' הרמב"ן, דשאני בהסקה דלי"ב משום מוקצה דהכנה, כיון דמעיקרא לאוכ"נ וגם הסקה היא צורך אוכ"נ, ומשא"כ כשאין ראויין אלא לבהמה, דמעיקרא הוו לאוכ"נ והשתא לבהמה דאי"ז בכלל אוכ"נ, ובכה"ג אסירי משום מוקצה דהכנה.

אך הגרע"א לטעמי' דגם איסור נולד הוא משום מוקצה דהכנה, ולפ"ז נתפרש בסוגיין דגם על מוקצה דהכנה מהני הא דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין, וזהו שהק' הגרע"א דמ"ט לא מייתינן ממתניתין דלקמן.

יג] אך באמת בעיקר מש"כ הרמב"ן דכיון דמעיקרא לאוכ"נ והשתא להסקה לי"ב משום מוקצה דהכנה, צ"ע, דהתם הוא רב יוסף, ורב יוסף גופי' ס"ל בשברי כלים דאף דעושין מעין מלאכה, מ"מ כיון דלא איתכן להאי מלאכה אסירי משום מוקצה דהכנה, וכ"ש דיש לאסור היכא דמעיקרא לאוכ"נ והשתא להסקה.

עוד צ"ע, דהרי לרב יוסף דס"ל דשברי כלים ל"ה כנולד, בע"כ דהא דאין מסיקין בשברי כלים הוא משום דלא איתכן להסקה, ולהדיא דיש לאסור מכח הא דאינו מוכן להסקה, - גם צ"ע דמ"ט הוצרך הרמב"ן לפרש דרב יוסף לית לי' להא דמעיקרא מיכסו והשתא מיגלו, הרי רב יוסף גופי' ס"ל דגם כלי שנשתנה לשבר כלי ל"ה נולד, אך בב' קו' אלו יש מקום לומר, דכל הא דס"ל לרב יוסף דאי"ז נולד, הוא רק כשהוא ראוי למלאכה, ומעיקרא כלי והשתא כלי, אך כל שאינו ראוי למלאכה, ודאי דהוי כנולד.

יד] ובעכצ"ל בכ"ז, דכל מש"כ הרמב"ן דכיון דמעיקרא לאוכל אדם והשתא להסקה לי"ב משום מוקצה דהכנה, הוא רק משום דהגרעינין מעיקרן עומדין לזה, וע"כ שפיר שייך לקבוע שהכנתם היא להסקה, דאי"ז סתירה להכנת העיקר,[[2]](#footnote-3) - אך בשברי כלים וכו' יש לאסור משום מוקצה דהכנה.

ואמנם מבו' בד' הרמב"ן, דאף דמצי לקבוע דהגרעינין יהיו להסקה, מ"מ ל"מ לקבוע שיהיו לאוכל בהמה משום דה"ז סותר להכנת העיקר, - וכ"ה להדיא בד' הרא"ה שם לחלק כן דאף דלרב יוסף מהני להכין להסקה, ובדבריו כ"ז ב' מבו' דהוא רק בגרעינין דמעיקרא עומדין לזה, מ"מ ל"מ להכין לאכילת בהמה, ואין להתיר בזה אלא למאן דלית לי' מוקצה ונולד.

ולפ"ז מתישב היטב קו' הגרע"א ז"ל, דאף להצד דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין, אי"ז מועיל אלא להכין את הגרעינין להסקה, אך אי"ז מועיל להכינם לאכילת בהמה.

**ה**

טו] והנה בעיקר מש"נ דלדעת הסוברים דבע"ח שמתו אסורין משום נולד, היינו דעיקר איסור נולד הוא משום מוקצה דהכנה, הנה בד' הראב"ד מבו' דלא כן, דהנה הראב"ד בחולין י"ד א' כתב, ז"ל, ר"י דהכנה היא, פי' לאו למימרא משום מוקצה וכו', אלא סברינן למימר דמשום נולד קאמר, שנולד בה דבר חידוש, שאתמול ל"ה עומדת לאכילה, וכשנשחטה עומדת לאכילה, ודלועין נמי אתמול כי היו מחוברין ל"ה עומדין לאכילה לא לאדם ולא לבהמה וכו', עכ"ל, ושם בע"ב כתב, ז"ל, מעין מלאכתן אין מעין מלאכה אחרת לא, דהואיל ואין עושין מעין מלאכתן נולד בהן דבר חידוש שאתמול היו ראויין למלאכתן עריבה לתת לתוכה מקפה וראוי' נמי לכסות בה חבית, וכשנשברה נולד בה חידוש שאינה ראוי' כל עיקר למלאכה הראשונה, אע"פ שהשני' נותרה בה שראוי' לכסות בה חבית, ה"נ גבי בהמה מאתמול היתה ראוי' למלאכה ולאכילה, נשחטה אינה ראוי' למלאכה כל עיקר אלא לאכילה, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דבע"ח שמתו אסורין משום נולד הוא משום דלא הוכנו לכך, הרי דכ"ז הוא היכא דלדבר זה שהוא עומד עתה לא הי' מוכן בתחילת השבת, אך אין טעם כלל לאסור מכח הא דמעיקרא הי' מוכן לדבר נוסף ועתה אינו מוכן אלא לדבר זה, שהרי מ"מ אף לדבר זה הי' מוכן בתחילת השבת, - ומד' הראב"ד שכתב לאסור בזה משום נולד, מבו' דאיסור נולד הוא משום דהוי דבר חדש, וע"כ ל"מ לו ההכנה דמעיקרא, ובזה שפיר י"ל דכל שנולד בה דבר חידוש שאינה ראוי' למה שהיתה עומדת בתחילת השבת, חשיבא נולד.

טז] ולפ"ד הראב"ד לכאו' מהני מוכן לאדם מוכן לכלבים להפקיע לתורת נולד, שהרי בהמה שמתה הויא נולד, וכל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים ה"ז מפקיע ממנה תורת נולד, ולפ"ז קשיא קו' הגרע"א בביצה, - וגם אכתי קיימא קו' הגרע"א בסוגיין.

יז] אך נראה לדון בזה, דהנה צ"ב בל' הגמ' דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי "והו"ל נולד" ואסור, ומשמע דרק לפ"מ דמשני אביי דטעם האיסור הוא משום דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, הוא דהוי האיסור משום נולד, אך לדעת רב יוסף דהאיסור הוא משום דלא איתכן מאתמול להך מלאכה, אין האיסור משום נולד, וזה כמש"נ לעיל מד' הרמב"ן ור"נ בנו דלדעת רב יוסף האיסור הוא משום חיסרון הכנה, ולדעת אביי האיסור הוא משום נולד, וזה דלא כדעת הראב"ד דאף הא דאסרינן היכא דלא איתכן להכי הוא משום דהוי נולד,

ובפשוטו צ"ל דמכוון הגמ' דאף דאיתכן לאדם, מ"מ כיון דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי חשבינן לה כדבר אחר, וחשיב דלא הוכן לתשמישים אלו, וכ"נ בד' האו"ז בסימן שכ"ט, וכן צ"ל למש"נ בדעת רש"י ודעימי' דעיקר איסור נולד הוא משום חיסרון הכנה.[[3]](#footnote-4)

אך נראה די"ל עוד בזה, דהגם דהא דאסרינן היכא דלא איתכן להכי הוא משום דהוי נולד, והא דאסרינן היכא דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי הוא משום דהוי נולד, מ"מ הא דחשיבי כנולד הוא מתרי טעמי, דהא דהיכא דלא איתכן להכי חשיב כנולד, הוא משום שנשתנה יעודו ממה שהי' עומד לו מתחילה, וע"כ הוי כדבר חדש וחשיב כנולד, ומשא"כ הא דהיכא דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי הוי נולד, אי"ז משום שנשתנה יעודו, אלא הוא משום שנשתנית החפצא ממה שהיתה מעיקרא, וע"כ הויא כדבר חדש וחשיבא כנולד.

וזהו השו"ט בסוגיא דחולין שם, דאם הא דשברי כלי חשיבי כנולד הוא משום דלא איתכן להכי, א"כ מה"ט גם בהמה שנשחטה בשבת הוי חשיבא כנולד, אך אם הא דשברי כלי חשיבי כנולד הוא משום שינוי החפצא דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, ע"כ בהמה שנשחטה דמעיקרא אוכל והשתא אוכל לא חשיבא כנולד.

יח] ולפ"ז מתישבת שפיר קו' הגרע"א גם לפ"ד הראב"ד ודעימי', והיינו משום דגם אי נימא דגרעינין לא חשיבי נולד משום דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין, כ"ז הוא היכא שלא נשתנה יעודן ממה שהיו עומדין לו מתחילה, ואך שבאנו לחשבן כנולד משום שינוי החפצא, ובזה הוא דאמרי' דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין ול"ה כנולד, אך משא"כ היכא שנשתנה יעודן ממה שהיו עומדין לו מתחילה, הרי שמכח זה יש לחשבן כנולד, הגם דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין.

ולפ"ז נמצא, דמה שדנו בסוגיין אי חשיבי גרעינין כנולד כיון דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין, הוא רק משום דחשיב שלא נשתנה יעודן ממה שהיו עומדין לו מתחילה, דמעיקרא הוו קיימי לאוכ"נ, והשתא נמי קיימי להסקה שהיא צורך אוכ"נ, וע"כ אין לחשבן כנולד אא"כ חשיב שנשתנה החפצא, ובזה הוא שדנו אי חשיב כשינוי החפצא כיון דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין.

ואשר ע"כ ל"ה מצי לאתויי מהא דאסרי ב"ש לטלטל עצמות וקליפין בשבת דגרעינין חשיבי נולד, דבשבת שפיר חשיבי כנולד משום שנשתנה יעודן ממה שהיו עומדין לו מתחילה, שמעיקרא היו עומדין לאוכ"נ והשתא הן עומדין לבהמה, וכל נידון סוגיין הוא ביו"ט דחזו השתא להסקה, ולא נשתנה יעודן ממה שהיו עומדין לו מתחילה, וכנ"ל, ואין לאסור אא"כ חשיב שנשתנה החפצא, וכמש"נ.

אך באמת יש לפקפק הרבה בזה, די"ל דאף אי נימא דכל שנשתנו מאדם לבהמה חשיבי נולד, מ"מ אין לנו לאסור גרעיני תמרים בשבת, דהגם דבשבת אסור להסיק בהן, מ"מ כיון שהן ראויין ועומדין להסיק בהן בחול, לא חשיבי כנולד, דשֵם נולד תלי במה שהן עומדין לו, ולא במה שהן ראויין בפועל בשבת,[[4]](#footnote-5) וצ"ע בזה. שו"ר בחי' הגרע"א בריש ביצה, דמבו' דיש לחשוב ביצה כנולד מכח הא דהיא אסורה ביו"ט, עיי"ש, ואך דהוא לטעמי' אזיל דעיקר איסור נולד הוא משום מוקצה דהכנה.

**ו**

יט] התורי"ד בסוגיין כתב, ז"ל, הא דרב לא בפירוש איתמר אלא מכללא אתמר וכו', אלא ה"פ אמת ודאי דאשכחן בכמה דוכתי דרב כר"י ס"ל דאסר במוקצה, אבל מיהו איזהו חשוב מוקצה כל שהי' מוקצה כל ביה"ש כגון תורא דרדיא וכו' שהיו אסורין ועומדין מבין השמשות, אי נמי הנולד שלא הותר אלא עכשיו כגון עצים שנשרו מן הדקל ביו"ט או בהמה שנתנבלה בשבת, דביה"ש הוי מוקצה מחמת איסור ועכשיו נמי אסר להו ר' יהודה, אבל דבר שכל היום הי' מותרין כגון כלים ותמרים ואגוזים, ועכשיו כשנשברו הכלים ונאכלו הפירות אתה עושה השברים והגרעינין והקליפין נולד לר"י, לא נמצא זה בכל התלמוד שר"י יאסור אותם, ולהכי איצטריך רב הכא למימר דגם באלו פליג ר"י עם ר"ש ואסר, ואתא תלמודא השתא למימר דהא דרב דחשיב לכל הני נולד, לאו בפירוש איתמר אלא מכללא וכו', עכ"ל.

ומפורש בד' הרי"ד, דנידון הסוגיא הי' שמא לא אסר ר"י כלל בנולד, אלא היכא שהי' אסור בביה"ש, והיינו משום דבמתני' לא מצינו שאסר אלא בבהמה שנתנבלה בשבת, דבביה"ש היתה אסורה, אך י"ל דבהמה שנתנבלה ביו"ט שריא, ומתני' דביצה דכ"ז: שבהמה שנתנבלה ביו"ט אסורה, הרי מוקי לה זעירי התם בבהמת קדשים.

ולפ"ז הרי ודאי דלפום הס"ד דלא אסר ר"י בנולד בכה"ג שהי' מותר בביה"ש, אין לאסור בעצמות וקליפין משום נולד, - ובעכצ"ל דמתניתין דעצמות וקליפין י"ל דב"ש היא, כמש"כ הגרע"א.

כ] אך צע"ג הרי משנה ערוכה שנינו לקמן דקכ"ד:, כל הכלים הניטלין בשבת שבריהן ניטלין עמהן ובלבד שיהו עושין מעין מלאכה וכו', ר' יהודה אומר בלבד שיהו עושין מעין מלאכתן וכו', והרי להדיא דאסר ר"י בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן, משום דהוו נולד.[[5]](#footnote-6)

כא] וצ"ל דהנה האו"ז בסימן של"ג כתב, ז"ל, אמר ר"י אמר רב ל"ש אלא שהוסק מערב יו"ט אבל הוסק ביו"ט אסור וכו', בתוספת ריב"א כתוב שפרש"י הכא רב לטעמיה דסבירא ליה כר"י אבל לר"ש מותר וכו', מיהו ריב"א מספקא לי' דדילמא ר"ש מודה דאסור, דהא ר"ש מודה בעפר דעלמא שאסור לטלטלו אם לא הכין מעיו"ט, דעפר הוא כמו אבנים לגבי יו"ט מאחר שאינו לא אוכל ולא כלי, ולד"ה הוי מוקצה כמו אבנים ועפר, אם נאמר כמו"כ בהאי אפר כירה שהוסק ביו"ט דמודה ר"ש דאסור, דעכשיו אישתני לגמרי ולא קאי לגמרי למאי דהוי קאי עד השתא דקודם שהוסק כשהיו עצים ל"ה חזו לכיסוי לגמרי ועכשיו נעשו אפר שאין להן לא תורת אוכל ולא תורת כלים, וה"ה כשברי כלים שנשברו בשבת שאין ראוים לכלום דמשמע במסכת שבת דמודה ר"ש שאם אינן עושין מעין מלאכה וכו' דאסורה, או דילמא אליבא דר"י קאמר רב הכי אבל לר"ש מותר, ול"ד לשאר עפר דעלמא דאסור דהואיל דהאי הוה מוכן היום להסקה והשתא נמי חזי הוא לכיסוי ומותר, עכ"ל.

והנה התוס' והרשב"א שם כתבו דהא דמודה ר"ש בזה דאסור, הוא משום דהוי נולד גמור ומודה בי' ר"ש, אך בד' ריב"א מבו' טעם אחר בזה, דהגם דשרי ר"ש בנולד, מ"מ עפר שאסור לטלטלו בלא הכנה, וס"ל דה"נ אפר אסור לטלטלו בלא הכנה, והא דאפר כירה שהוסק בעיו"ט מוכן הוא, היינו דדעת האדם לכך ואית בי' הכנה, (ומה"ט אמרו בסוגיא שם ח' ב' דאפר כירה מוכן לודאי ואינו מוכן לספק, ואם הי' אפר מוכן מצ"ע ול"ה בעינן לדעת האדם, ודאי הי' מוכן גם לספק, ודו"ק), הרי דכל שנעשה אפר בשבת אסור לטלטלו, משום דל"מ חיילא הכנה בשבת, והצד דשרי ר"ש בזה, פירש ריב"א דהוא משום דהי' מוכן בתחילת השבת להסקה והשתא נמי חזי הוא לכיסוי, ונ' דהיינו ע"ד מה שאמרו לקמן קכ"ד ב' דמוכנין אגב אביהן.

כב] ולפ"ז נראה בדעת הרי"ד, דהנה לקמן קכ"ד ב' ס"ד מעיקרא דפלוגתייהו הויא שנשברו מער"ש דמר סבר מעין מלאכתן אין מעין מלאכה אחרת לא, ומר סבר אפי' מעין מלאכה אחרת. אבל נשברו בשבת ד"ה מותרין הואיל ומוכנין ע"ג אביהן מותר.

ובביאור הס"ד דנשברו מער"ש אסורין אף שהן עושין מעין מלאכה, פי' הריטב"א שם, ז"ל, דר"י סבר מעין מלאכתם הראשונה אין מעין מלאכה אחרת לא, פי' ואע"פ שהיא מלאכה חשובה וכו', וטעמא דמילתא הוה ס"ד השתא משום דסבר דשבר כלי שנשתנה ממלאכה הראשונה למלאכה אחרת אין חולק דין לעצמו ואין שם כלי עליו עד שישתמשו בו או שייחדו אותו למלאכה אחרת, וכיון דכך ולא חזי למלאכה הראשונה אין עליו תורת כלי והוה ליה כאבנים וצרורות, עכ"ל.

וי"ל בדעת הרי"ד, דאף לפ"מ דמסיק דאם נשברו מער"ש ד"ה מותרין הואיל והוכנו למלאכה מבעו"י, לא הדרינן בן מעיקר הא דס"ל דשבר כלי שנשתנה ממלאכה הראשונה אין שם כלי עליו עד שייחדו אותו למלאכה אחרת ובלא"ה הוי כאבנים וצרורות, ואך דס"ל דבסתמא דעתו ע"ז למלאכה אחרת, וע"כ הוא מתייחד לכך וחייל עליו תורת כלי, ודמי לאפר כירה, דהגם דבעי יחוד וכמש"כ ריב"א, מ"מ אם הוסק מעיו"ט מותר משום דדעת האדם לכך ואית בי' הכנה.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט אף למ"ד דנולד מותר, מ"מ אי ס"ל כדעת ר"י דס"ל דשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן חשיבי כנולד, ה"ה אסורין, דכיון דשבר כלי שנשתנה ממלאכה הראשונה אין שם כלי עליו עד שייחדו אותו למלאכה הראשונה, ואך דאם נשבר בער"ש סתמא דעתו ע"ז וה"ה מתייחד למלאכה זו, הרי דכל שנשבר בשבת דל"מ חייל יחוד בשבת, הדר דינא דאין שם כלי עליו וה"ה כאבנים וצרורות, וזה כד' ריב"א דאפר שהוסק ביו"ט ל"מ חיילא עליו הכנה בשבת, וע"כ הוי כעצים ואבנים, וה"נ שברי כלים שנשברו בשבת אף שהן עושין מעין מלאכה, מ"מ כיון דבעו יחוד, ל"מ חייל היחוד בשבת, וע"כ הוו כעצים ואבנים.

כג] ובזה מתפרש מה שהוצרך הרי"ד שם לפסוק הלכה כר"מ דשברי כלים שעושין מעין מלאכה ל"ה נולד, וע"כ הוו מוכנים אגב אביהן, ואיכא עלייהו תורת כלי, דאם הוו נולד, ל"ה עליהן תורת כלי, אך צ"ע ע"ז מסוגיית הגמ' בחולין י"ד ב', דמבו' לכאו' דאיסורם הוא משום מוקצה דנולד, עיי"ש.

כד] ומעתה מתישבים ד' הרי"ד בסוגיין שכתב דס"ד דלא אסר ר' יהודה בשברי כלים משום נולד, כיון שהיו מותרין בביה"ש, ולא נמצא זה בכל התלמוד שר"י יאסור אותם, אשר קשיא טובא שהרי משנה ערוכה היא דאסר ר"י בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן.

ולפמש"נ הוא מיושב היטב, דמהא דאסר ר"י בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן, לא שמעינן כלל דנולד אסור אף אם הי' מותר בביה"ש, שהרי הא דאסר בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן, אתיא אף כמ"ד דלי"ל מוקצה, דמ"מ כיון שאין עושין מעין מלאכתן ובעו יחוד למלאכה אחרת, ל"מ חייל עלייהו יחוד בשבת, וכמש"נ.

כה] והאמנם דתיקשי, דאם הא דשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן אסירי, הוא אף למ"ד דלי"ל נולד, א"כ מ"ט אמר רב בסוגיין דלר"ש מסיקין בשברי כלים, משום דלי"ל מוקצה ונולד, ורק לר"י הוא דאסור משום דס"ל דנולד אסור, ובזה הי' המו"מ בסוגיין אם אסר ר"י בנולד היכא שהי' מותר בביה"ש, וכמו שפירש הרי"ד, ולכאו' לפמש"נ, הרי גם למאן דלי"ל נולד, וגם אם אין נולד אסור בדבר שהי' מותר בביה"ש, מ"מ יש לאסור בשברי כלים משום דל"מ חייל עלייהו יחוד באמצע השבת, וכן תיקשי גם בסוגיא לקמן קכ"ד ב' דאמרי' התם דהא דתניא דאין מסיקין בשברי כלים ר"י היא, ולפי הנ"ל הרי הך דינא מצי אתיא אף כר"ש.

אך נ' פשוט בזה, דהנה בסוגיא לקמן שם דס"ד דפלוגתייהו היא בשנשברו בער"ש, מתיב רב זוטראי מסיקין בכלים ואין מסיקין בשברי כלים, דנשברו אימת אילימא דנשברו מעיו"ט עצים בעלמא נינהו וכו', ופירש"י, ז"ל, עצים בעלמא נינהו, דהא מאתמול להסקה קיימי, עכ"ל, - ומבו' דאף לפום הס"ד דשברי כלים שנשברו מער"ש ואין עושין מעין מלאכה אסורין, מ"מ ביו"ט דחזיין להסקה ה"ה מותרין, והטעם בזה הוא דכל הא דאסירי הוא רק בשבת דלא חזו להסקה ואתינן להתירן משום שהן ראויין למלאכה ואיכא עלייהו תורת כלי, ובזה הוא דאמרי' דשבר כלי שנשתנה ממלאכה הראשונה למלאכה אחרת אין חולק דין לעצמו ואין שם כלי עליו עד שישתמשו בו או שייחדו אותו למלאכה אחרת, אך משא"כ ביו"ט דחזיין להסקה, הרי סתם עצים להסקה הן עומדין, וודאי ה"ה עומדין מעצמן להסקה, ול"ב כלל שייחד אותן לכך.

כו] ועד"ז נתבאר במק"א בד' המג"א דלמד מדין דלתות הבתים לאסור בכלי המוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר, אשר צ"ע דלהדיא כתב הטור בסימן תק"א להתיר בזה, - אך הביאור דכל מש"כ המג"א לאסור, הוא רק משום דאינו מקבל תורת כלי, אך כל שהוא ראוי להסקה ודאי דשרי.

כז] ולפ"ז נמצא, דכל הא דיש לאסור בשברי כלים שנשברו בשבת אף למאן דלי"ל נולד, הוא רק משום דלא חזו להסקה, ואתינן להתירם משום שראויין למלאכה אחרת, ובזה הוא דאמרי' דכיון שאין עליהן תורת כלי בלא שייחדו אותן לכך, ל"מ חייל עלייהו יחוד באמצע השבת, אך משא"כ בנשברו ביו"ט דחזו להסקה, אשר הן עומדין מעצמן לכך ול"ב יחוד, אין לאסרן אלא למאן דאית לי' נולד, וע"כ זהו שדנו בסוגיין אם אית לי' לר"י נולד אף היכא שהי' מותר בביה"ש, דאי לי"ל לר"י נולד בכה"ג, יש להתיר לדידי' להסיק בשברי כלים, ומה"ט אמרו בסוגיין ולקמן קכ"ד ב' דלר"ש מסיקין בשברי כלים, משום דלי"ל נולד, ומיושב היטב ד' הרי"ד.

1. וקשיא כן גם בד' התוס' הרא"ש שהק' דל"ד קב בבקעת לשברי כלים דאסירי במיגו דאיתקצאי, ולא קשיא לי' בהא דאסרינן בפתילת הבגד, והרי דשפיר יש מקום לאסור לפתילת הבגד במיגו דאיתקצאי, אף דלכאו' כבר עמדה להדליק בה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם כ"ז הוא לדעת רב יוסף, אך דעת רב דכיון דמעיקרא מיכסו והשתא מיגלו, והן טפלין לאוכל ה"ה אסורין, - ויש לפרש דהיינו דמה"ט הן אסורין משום נולד, וע"ז ל"מ הא דהן מוכנין אף להסקה, - וי"ל עוד, דמכח ה"ט ל"מ להכינם להסקה.

   ולב' הדרכים נתחדש בד' הרמב"ן, דאף שכתב שם בסו"ד דאם אוכ"נ דבהמה הוא בכלל אוכ"נ, אין לאסור עצמות וקליפין, והיינו משום דמעיקרא מוכנים הגרעינין לאכילת בהמה, דכל התמרים מוכנים לאוכ"נ הראוי לאדם לאדם והראוי לבהמה לבהמה, ולא איכפת לן דמעיקרא מיכסו והשתא מיגלו, מ"מ הא דהם ראויים להסקה, ל"מ להתיר, אף דהוא צורך אוכ"נ, והוא בכלל ההכנה לאדם, אלא אם לא אמרינן לה"ט דמעיקרא מיכסו והשתא מיגלו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף, דהרשב"א בחולין שם כתב דמעיקרא אין הכלי מוכן לכסות בו וכו', והרי דחשבינן דהכנת הכלי היא למלאכתו ולא למלאכות אחרות, וע"כ יש בזה משום מוקצה דהכנה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך יש מקום לומר דהיינו, דבתורת "אוכל" הו"ל כנולד, דמעיקרא לאדם והשתא לבהמה, וכל הא דל"ה נולד, הוא בתורת עץ בעלמא, ובתורת עץ אי"ז מתירו לטלטלו בשבת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובפשוטו צ"ל בזה, דהנה בגמ' להלן שם אמרו, אמר ר"י אמר שמואל, מחלוקת שנשברו מער"ש דמר סבר מעין מלאכתן אין מעין מלאכה אחרת לא, ומר סבר אפי' מעין מלאכה אחרת. אבל נשברו בשבת ד"ה מותרין הואיל ומוכנין ע"ג אביהן מותר, מתיב רב זוטראי מסיקין בכלים ואין מסיקין בשברי כלים. דנשברו אימת אילימא דנשברו מעיו"ט עצים בעלמא נינהו, אלא לאו ביו"ט, וקתני מסיקין בכלים ואין מסיקים בשברי כלים, אלא אי איתמר הכי איתמר אמר ר"י אמר שמואל מחלוקת שנשברו בשבת דמר סבר מוכן הוא ומר סבר נולד הוא וכו', - וצ"ב במש"כ הרי"ד דלא מצינו בכל התלמוד שאוסר ר' יהודה בנולד היכא שהי' מותר בביה"ש, וע"כ ס"ד דשרי להסיק בשברי כלים, שהרי להדיא תניא בברייתא דאין מסיקין בשברי כלים, - ובעכצ"ל חד מתרתי, או דנימא דהגם דתניא דאין מסיקין בשברי כלים, מ"מ לא מצינו דר' יהודה אסר בזה, וע"כ ס"ד דר' יהודה לא אסר בנולד אלא היכא שהי' אסור ביה"ש, או דנימא דמכוון הרי"ד דלא מצינו במשניות שבכל התלמוד שאוסר ר"י בכה"ג, אך בברייתא מצינו, ואך דברייתא לרב לא שמיע לי', - ולפ"ז י"ל, דכיון דס"ד דברייתא דאין מסיקין בשברי כלים לאו ר"י היא, או דלא שמיע לן הך ברייתא, שפיר מצינו לפרש למתני' דהא דאסר ר' יהודה הוא בשנשברו מער"ש, אך בנשברו בשבת שרי ר"י, משום שאין נולד אסור היכא שהי' מותר בביה"ש, ושפיר כתב הרי"ד דלא מצינו בכל התלמוד דאסר ר"י בכה"ג, - אך הדבר רחוק לפרש כן, שהרי לפי האמת מתפרשים ד' ר' יהודה במתני' בשברי כלים שנשברו בשבת, וא"כ מש"כ הרי"ד דלא נמצא בכל התלמוד דאסר ר"י בכה"ג, אינו לפי האמת, ואי"ז במשמע הדברים. [↑](#footnote-ref-6)