כה 2
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / כה

כה' ב'

מספק"ל בתרתי דדלמא אין סופו לנוח כמונח, וזה תמוה בסברא, ועוד האם סופו להיות מונח כמונח. וברש"י דהיכא דבא לתוך אוויר הכלי פשיטא דכמונח. ואולי עיקר הקבלה תלייא בקידוש, ושייך קידוש משבא לאוירו. אמנם דזה גם ק' דגם אם הקבלה תלייא בקידוש, אבל מ"מ בעי' מעשה קבלה, והכא לא נתקבל כלל, וגם אין סופו להתקבל. ואולי היה אפ"ל דהנידון הכא איירי בשהניח מתחת הך מזרק שנפחת מזרק אחר ונתקבל במזרק הב', והנידון דאם לאו כמונח הרי דאיכא הפסק ואי"ז מהפר, אבל אם הוי כמונח זה מהני דלא יחשב כנשפך, והיינו דהגם דבהך מונחות ליכא שום מעשה קבלה באמת, אבל מהני שנחשב כמקום הראוי לקבלה וכיסוד הגר"ח דבכה"ג לא חשיב כהפסק. אמנם לפ"ז הספק בסופו להיות מונח הוא ספק אחר, והיינו דהאם זה נחשב דאיכא כאן מעשה קבלה, אבל גם שם י"ל דהנידון בכה"ג דהדם סופו להיות מונח ברצפה, דהיינו דאכתי לא הניח שום כלי לקבל את הדם, ועכשיו צירף כלי, וכעין נידון המשנה שם בפרה, אם הוי כמונח והוי הפסק, וכן י"ל דהספק בזה כמבואר לקמן דא"א לדם שיבוא בלי זינוק, וא"כ אם לאו כמונח הרי דהוא בא מהאוויר. אמנם כל הנ"ל לא ניחא ברש"י דכ' בד"ה אויר דה"ז כנתקבל ונשפך. וגם דהגמ' מביאה ראיה מחבית, ושם הנידון דזה נחשב כמונח ממש, דנקטי' דמכח הא דהוי כמונח 'פסק לה חייתיוהו', ואמנם יתכן דזה מהני רק לגרע בחיות המים, ולא דאיכא מונחות גמורה. – ילה"ע דבתחילה נקט הספק מצד דהוי אויר שסופו לנוח וכו', ובסוף איכא סברא אחרת מצד אויר כלי ככלי, ונ"מ היכא דסופו לנוח ואינו מע"ג הכלי.

לעי' זבח תודה חזו"א קר"א דהיכא שמעצמו לא היה נשבר, ורק דבא אדם ושבר את הכלי נחשב כסופו לנוח.

בענין בא דרך האויר. זבח תודה קרן אורה שפ"א. [ויתכן דאדרבה אם אויר שסופו לנוח לאו כמונח גרע טפי מאויר שאין סופו, והיינו דאויר שסופו אם לאו כמונח הרי דאכתי לא נעשתה בזה קבלה, אמנם מאידך גיסא עצם הדבר שסופו לנוח, הרי דזה עצמו קובע לו שם אחר דכבר אינו בכלל דם הפר והוא דם האויר, אבל אם אין סופו לנוח, הרי דאכתי לא פקע מיניה שם דם הפר].

שאילות הרב חזן. א. רוצה לצדד דגם כשהכלי מונח כנגד הורידין, באופן שהורידין עוברין דרך האויר שמתחת האויר הזה אין כלי, דכיון דהורידין מכוונין ברוחבן כנגד הכלי המונח כנגד רוחב הורידין דהכל חשוב כאויר כלי.

אני עכשיו רוצה לעשות סדר בכל הענין. הגמ' מסתפקת באויר שאי"ס לנוח, וברש"י דאם יכנס לאויר הכלי מהני, וזה צ"ב דסו"ס אי"ס לנוח בכלי עצמו, וגם דקודם כניסתו לכלי עבר דרך אויר שאי"ס לנוח. – אבל באמת צריך לברר קודם עוד ענין, דהנה הגמ' מסתפקת גם בסופו לנוח אם כמונח, ולכאו' הספק דומיא דחבית דבא אחר וסילקו וקיבלו בכלי חול, דבפשטות נקטי' דכמונח דמי, ולכאו' צ"ל דהנידון הכא כשהגיע הדם לאויר שכנגד הכלי, דמקודם לזה למה יחשב כאויר הכלי. [והיינו דאיך שאני מבין שעיקר הנידון הוא זה רק היכא שזה מגיע כנגד אויר הכלי וא"כ הוי זה אויר הכלי שסופו או אי"ס לנוח, אבל באמת שזה טעות כי הרי בחבית הנידון הוא שזה מקלח לרחוק, ואעפ"כ דייני' כמונח, אבל יתכן כדלקמן דשם הנידון הוא רק לפסול חיות הכלי, וזה מהני גם באויר שאינו אויר הכלי, אבל הכא הנידון רק באויר שכנגד הכלי, ויל"ע. ושו"ר שברש"י בד"ה מים שבתוכה מדוקדק כנ"ל, דרק המים שכנגד אוירה הם נפסלים ונחשבים כמונחים בתוכה]. ולכאו' ג"ז תמוה דיחשב כמונח, והרי לא נתקבל בכלי ולא נתקדש בכ"ש כלל. דהנה הא דמצינו בחבית דכמונח היינו לענין לפסול, דהיינו שבמה שנקבע בהו דין מונח, הרי דזה מגרע בחיות המים, אבל הא מיהא לא מצינו דהכמונח היינו דזה מונח לגמרי, וביותר דכמונח היינו לענין חלות הדינים, כמו הכא דעצם הדבר דכמונח תו ל"ח מים חיים וכו', ואמנם לענין קבלה לכאו' כ"ז שלא נתקבל בכלי ממש, הרי דלא נתקיים כאן כלל ה'מעשה' של הקבלה. ולכן נר' דיותר מסתבר דעיקר הספק בכמונח, לא שנח לבסוף על הרצפה וכיו"ב, דזה פשיטא דל"מ, והנידון הוא להיפך, היכא דעתיד לנוח בכלי פסול וכיו"ב ובא והקדים לקבל בכ"ש, דתו ליכא בזה קבלה מעלייתא כי המונח של הכלי הפסול מונע ממנו להיות קבלה מהפר לכ"ש. – יש להוסיף בכל הענין הזה המתבאר בד' הרמב"ם דכ' דאויר שאי"ס לא 'נתקדש' הדם, דמשמע דאם הוי כמונח

בכל אופן אני הייתי יכול להבין שהצד להחשיבו כמונח היינו לאפוקי נשפך, והיינו דאם לבסוף זה התקבל בכלי גמור, אזי האויר הזה שדנין בו כמונח הוא תחילת הקבלה, וממילא דליכא הפסק אויר וכו'. [ואולי היה מקום לחדש דיסוד הפסול שלא יהיה הפסק עד 'תחילת הקבלה', וכיון דהתחיל הקבלה מהני מה שיקבל אח"כ בכלי אחר מהרצפה, ותו לא איכפ"ל בהפסק, אבל מאוד ק' לומר דיהיה סגי בתחילת הקבלה, וגם דמה יחבר בין התחילת קבלה להמשך, דסו"ס יש הפסק בתוך מעשה הקבלה, ולענין מה הוא נחשב 'המשך'].

בענין מה שחידש רש"י שאם הגיע לאויר הכלי מהני. והק' דסו"ס הרי הוי אויר שאי"ס, וא"כ הרי הוא בא לכאן מהאויר. והפמ"א הכריח ד' רש"י דאל"כ, אזי לעולם כשנח הדם בכלי הרי הוא הגיע מאויר הכלי, ואי נימא דאויר הכלי אינו נחשב כתחילת קבלה א"כ הרי בא מהאויר. אמנם לא ברור דלכאו' אה"נ דהיכא דבאמת היה סופו לנוח, א"כ גם האויר כלי הוי סופו לנוח, ובזה באמת לכו"ע הוא נידון כמונח, והנידון כאן הוא באויר דאי"ס, דנקט רש"י דמ"מ כשנמצא בתוך הכלי הוי כמונח.

סיכום גרי"ד. שתמיד האויר של הכלי הוא תחילת הקבלה, והכא הוי נקב של מוציא משקה, ובעצם יהיה קבלה, אבל האויר של תחילת הכלי ל"מ, כי זה אויר שאי"ס, וא"כ אי"ז דם מהפר יקבלנו. ובזה מחלק מד' הלח"מ שמדמה לקניינים דצריך הנחה ממש, וכן מהתוס' שדימו לאויר כבש, כי גם פה צריך הנחה ממש, והנידון לענין דם מהפר יקבלנו. ועוד מדקדק ברמב"ם, ועי"ש דר"ל דאויר אינו 'פוסל' לרש"י וזה רק דין לכתחילה.

סיכום כל המצבים.

1. הגיע לאויר הכלי וסופו לנוח, ונח שם. הנה זה פשיטא דהך אויר הוא תחילת הקבלה.
2. כנ"ל ולבסוף לא נח. הא דלא נח היינו מחמת סיבה חיצונית וכיו"ב, ולכן נחשב סופו לנוח כמו שנקטו האחרונים. ולכאו' זה דמייא לנידון דחבית דמבואר דכמונח דמי, ויל"ע א"ז רק לפסול או גם להכשיר. ולרש"י אויר כלי לעולם הוי כמונח, ואי נימא כהגרי"ז דד' רש"י זה רק לענין דלא ניהוי נשפך, יל"ע דאולי הכא דהוי סופו לנוח חשיב האויר כלי כמונח ממש.
3. הגיע לאויר שכנגד הכלי וסופו לנוח, ונח שם. זה תלייא בנידון דסופו לנוח, והגמ' פושטת דבכל מזרק מוכרח שיהיה קודם אויר וכו', וא"כ בהכרח דחשיב קבלה.
4. כנ"ל ולבסוף לא נח. כנ"ל דדמייא לחבית, וגם מה שדקדקנו לעיל ברש"י לכאו' דנפקא דאויר שמעל הכלי הוי כמונח, אא"כ נימא דזה רק לענין לפסול חיות המים וכו'.
5. מקלח למרחוק וסופו לנוח, ונח שם. האם נחשב כמונח כבר בתחילה, ואין כאן שום הפסק, או"ד דסו"ס יש לו מונחות בהך אויר שאי"ס לנוח, ואיכא הפסק, או"ד דהסופו לנוח מבטל את כל האויר שאי"ס.
6. כנ"ל ולא נח. כנ"ל דלכאו' דמייא לחבית וכו'.
7. הגיע לאויר הכלי ואי"ס לנוח. בפשטות ברש"י דכמונח ולהגרי"ז רק לאפוקי נשפך
8. הגיע לאויר שכנגד הכלי ואי"ס לנוח, לרש"י זה ספק הגמ', ולהרמב"ם יתכן דזה פשיטא דל"מ.
9. מקלח לכנגד הכלי ואכתי לא הגיע לאויר שכנגד הכלי ואי"ס לנוח. מפשיטות הגמ' מחבית המקלחת למרחוק נר' דזה גם איכליל בספק הגמ'. וגם יל"ד ל' הגמ' עד שלא בא לאויר, וברש"י גריס לאויר המזרק, ומכריח דל"ש מציאות אחרת מחמת דבעי' שהורידין יראו אויר כלי, ובדבריו מבואר שדין זה לעיכובא. ובל' הגמ' היה אפשר להבין דהדם לא הגיע כלל לאויר שכנגד הכלי, ואעפ"כ מספקי' בזה.