17. בדין טעות במצוות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### ט"ו אייר פ"ג – שיעור בית המדרש הגדול נוה יעקב

# בדין טעות במצוות

### האם יש דין טעות במצוות

א] נחלקו אמוראים ר"ה כ"ח האם מצוות צריכות כונה וקי"ל סימן ס' דמצות צריכות כונה אמנם עיין מ"ב שיש חולקים ופוסקים שמצות אינם צריכות כוונה ולכן בקיים מצוה ללא כונה יחזור ויעשנה ללא ברכה והמ"ב הביא את דעת הרדב"ז שבדרבנן מצות אינם צריכות כונה אמנם הביא שהגר"א חלק על זה וכן הראשונים בכל המקומות שדנו על מצות דרבנן בכל אופן דנו בזה דין מצות צריכות כוונה עוד נחלקו הראשונים למ"ד מצות אינם צריכות כונה האם במכוין מפורש שלא יצא ידי חובתו האם זה עוזר ולהלכה נפסק בסימן תע"ה שכה"ג לא יוצא ידי חובתו

והנה לגבי קנינים קיי"ל דבמקום אומדנא דמוכח שלא רוצה הקנין זה לא חל ובטעם הדבר או שחשיב טעות וזה נחשב שאין לו דעת לדבר [כן משמע בראבי"ה ח"ג אלף ל"ב בד"ה ואשר] ובשו"ת רעק"א תנינא נ"א כתב שזה מצד שחל כאן תנאי מדין אומדנא דמוכח והנה יש לדון האם גם במצוות שייך לדון שאם יהיה אומדנא דמוכח שלא רוצה לצאת ידי חובתו וכונתו היתה בטעות הוא לא יוצא וזה יחשב שלא היה כאן כונה לצאת או שכמו שמועיל תנאי במצוה זה יחשב שיש כאן אומדנא דמוכח שעשה תנאי שאם זה כך לא יצא ידי חובתו ויתכן עוד שגם אם בחלותים לא שייך לדון אלא מצד שזה כאילו היה תנאי אבל כאן לא צריך להגיע לזה אלא עצם זה שמחשבתו בטעות נחשב שלא היה כוונה

והנה יתכן הדבר במקרה שעשה המצוה בצורה של בדיעבד ואם היה יודע ודאי לא היה רוצה לצאת וכגון ששמע קריאת המגילה והתברר שהקורא חרש או שמע הבדלה והתברר שהיין היה מגולה ועיין בר אלמוגים סימן ג' [ב] שכתב נפק"מ במקרה שקרא ק"ש קודם הנץ החמה ונזכר שלא קרא ק"ש של ערבית שיש כאן אומדנא דמוכח שלא רוצה לצאת כדי שיוכל לקרוא ק"ש של ערבית [אמנם בספר אפיקי מגינים נ"ח סק"ב כתב שכיון שמצות ק"ש חד הוא ממילא גם אם חשב לשל שחרית יצא של מעריב] וכן בשמע הבדלה בבית הכנסת ונזכר שצריך להבדיל לאשתו בבית וזה אצלו ברור שלא רוצה לצאת בכה"ג וכן ראיתי לדון במי שבליל הסדר קודם שולחן עורך ראה שהולך לעבור חצות ואכל מיד אפיקומן ואחרי זה התברר שהשעון מקולקל האם כה"ג שיך לדון שיש כאן אומדנא דמוכח שלא היה רוצה לצאת מצות אפיקומן וכן יש לדון במקום שעשה איסור כגון שכיון לצאת ידי חובת המצוה בשומע כעונה וזה היה מול ערוה שאם לא יוצא זה רק הרהור ואם יוצא ידי חובתו יש כאן איסור דאוריתא ועיין בר אלמוגים שם שהביא מהדברי מלכיאל ח"א סכ"ב סקכ"ח שדן באונן ששמע תקיעת שופר וכיון לצאת שיש בזה איסור האם יש לדון מצד אומדנא דמוכח שלא רוצה לצאת ע"ש

והנה בעיקר הדבר יש לדון בכל מקרה האם זה נחשב אומדנא דמוכח ובפרט לגבי קיום מצוה שלא כדין או במקום איסור דהנה מצאנו שבקידושין במקדש חייבי לאוין חל הקידושין ולא הוי מק"ט אפילו שהכל יהיה ביאת איסור ועיין חזו"א אבן העזר ע"ט סקט"ז שכתב לדון בטעם הדבר שאיסור זה לא סיבה שיחשב אומדנא דמוכח ביחס לעשיה של בן אדם אמנם יש לחלק דשם הנידון ביחס למעשה גשמי אמנם כאן שכל הנידון ביחס לקיום מצוה שכל המטרה עשית רצונו יתברך בזה יתכן שודאי אם זה שלא כדין חשיב אומדנא דמוכח שלא רוצה והנה עיין חזו"א דמאי ס"ב סק"ו ד"ה וכן שדן שמקדים מעשר לתרומה בשוגג יתכן שזה הפרשה בטעות והניח בצ"ע ומבואר שמה שעובר עבירה זה סיבה לטעות אמנם הנה קי"ל דהתורם ולא בירך לא יברך אחרי זה ולא הוזכר שיש כאן אומדנא דמוכח שכיון שלא בירך שלא רוצה להפריש אמנם שם הרי מצד העשיה הוא לא בירך ולא מצד חסרון ידיעה שהיה לו ויתכן שלא מונח כאן אומדנא דמוכח והכל לפי הענין והכל לפי האדם

והנה מבואר בשו"ע סימן רי"א ס"ב שאדם יכול למסור מודעה לבטל נדריו על ידי שיאמר שכל נדרים שידור מכאן עד זמן פלוני אינם נדר ויש דיעות שזה גם בלא זכור בשעת הנדר וכן פסק השו"ע והרמ"א מחמיר בזה שזה רק בזכור בשעת הנדר ובטעם הדבר עיין ר"ן נדרים ע"ה וברשב"א כ"ג שזה מצד שזה נחשב נדר בטעות ועיין רעק"א שם שביאר שזה כאילו נעשה בטעות ונכשל בלשונו בלי דעת ומבואר שעל ידי גילוי מעיקרא אדם יכול לגלות שכה"ג אין רצונו שזה יחול וחשיב חסרון דעת והנה עיין חזו"א קמ"ג סק"י שביאר שבכל מקח שאדם עושה זה לא מועיל מצד שכיון שזה בינו לחברו אין בכוחו לעשות כזה דבר משא"כ נדרים שזה בינו לבין עצמו הוא יכול לגלות שכה"ג אין רצונו שזה יחול וזה נחשב נדר טעות וכאילו לא היתה דעתו שלמה מעיקרא ולפ"ז יש לדון שאדם יוכל לגלות דעתו על אופנים מסוימים לגבי מצוות שאם יעשה מצוה במצב מסוים שלא רוצה לצאת וכגון בהבדלה שיגלה דעתו שאם שומע בבית הכנסת ואשתו לא שמע בבית אין רצונו לצאת ויתכן הדבר נפק"מ לגבי ספירת העומר דמבואר בשו"ע שאם חברו שואלו איזה יום וענה לו יצא למ"ד מצות אין צריכות כונה וראיתי לדון שימסור מודעה שכל שעושה ספירה בכזו צורה לא רוצה לצאת ידי חובתו ואחרי זה יוכל לספור בברכה והנה אפילו שדעת הרמ"א שזה לא עוזר אבל כאן שהרי מעיקר הדין מצות צריכות כונה וכן במקום עוד ספיקות ודאי יש לצרף את הכרעת השו"ע ובפרט לספרדים

ועיין בר אלמוגים שם שהביא דמבואר בגמ' שבת ק"ה: דהקורע על מתו חייב חטאת ומבואר בראשונים דהוי מתקן מצד שקים מצות קריעה וצ"ע למה לא נימא שיש כאן אומדנא דמוכח שלא רוצה לצאת בזה ידי מצות קריעה וממילא זה יחשב מקלקל והנה היה מקום לדון שכיון שהוא עשה בתור תיקון זה נחשב תיקון אמנם עיין תוס' שבת ק"ו דמבואר דחובל וצריך לכלבו והתברר שזה איסורי הנאה חשיב מקלקל ופטור ולפ"ז ה"ה אם קרע על מת והתברר שהוא לא מת לכאורא יחשב מקלקל וא"כ קשה שמדין אומדנא דמוכח נימא שלא יצא ידי חובתו ויתכן דיש לחלק בין מקום שהתיקון בגוף הדבר שכל שאין תיקון אין סיבה שיתחיב משא"כ כאן שהתיקון הוא קיום חיצוני מספיק במה שהוא עשה לצורך מה שחשב שיש תיקון עוד יש לדון דמצות קריעה שיסודה בהראת האבלות שזה כבוד המת יתכן שבזה אין הכלל של מצות צריכות כוונה וכדעת האחרונים שבמצות שבעיקר זה התוצאה כגון צדקה לא צריך בזה כוונה [אמנם עדין יש לדון מצד כונה הפכית עיין לקמן]

[וע"ש שהביא משו"ת הרא"ש דמי ששכח לאכול אפיקומון נוטל ידיו לאחר הסעודה ואוכל אפיקומן וחוזר ומברך ברכת המזון אם כוס והכוס ששתה קודם הוא נחשב כוס בטעות ואין לו תורת כוס ג' וממילא אין כאן שתיה של עוד כוס לאחר ששתה כוס ג' ומשמעות לשונו שמדין טעות הכוס הנ"ל לא נחשב שתיה אמנם עיין מ"ב שאם בעלמא לא שותה כוס של זימון גם כאן יברך אחרי זה ללא כוס ואם יש אומדנא שעל דעת זה לא רצה לצאת המצוה זה לא שייך ומשמע יותר שנקבע שהכוס של הברכת המזון האחרון הוא השם כוס ג' ולשון הרא"ש לא מדין טעות וצ"ע בזה]

וע"ש דהביא מהבית מאיר סימן קס"ט סקנ"ד שכתב לדון בכונת חליצה האם זה כונת הקנאה או כונת מצוה וכתב דמהא דמבואר שיש בזה דין טעות חזינן שזה כונת הקנאה דאם זה כונת מצוה הרי אין טעות במצות דהיינו שנקט שאין דין טעות במצות וכל שבפועל כיון יצא ידי חובתו ולפ"ז לא יעזור למסור מודעה שאם יעשה המצוה בדיעבד לא יצא ידי חובתו שכיון שכל הסיבה שזה עושה את המעשה כטעות ואין טעות במצוות אמנם טעמא בעי למה שלא יהיה כאן דין טעות

### הסברא שאין דין טעות במצוות

ב] והנה בעיקר הדין מצוות צריכות כוונה יש לבאר בשני אופנים או שבאמת לא חסר במעשה המצוה כלל והמעשה מצד עצמו הוא מעשה מצוה אלא שנתחדש שכדי לצאת בזה ידי חובה צריך לעשות את זה בתור עבודת ה' ועיין אמרי בינה או"ח סי"ד שכתב שזה מצד ולעבדו בכל לבבכם ובלבוש סימן ס' כתב שיש על זה כמה פסוקים ובפשוטו זה על דרך הנ"ל אמנם עיין קרן אורה בהקדמה למס' זבחים שכתב שלא מצא מקור למה מצות צריכות כונה וכתב שזה מסברא דאל"כ זה מתעסק דהינו שכדי שהמעשה יחשב מעשה מצוה אין לזה שם מעשה מצוה אלא אם עושה אם כוונה וכן מבואר בלשון הגמ' בר"ה שאם לא מכוין זה כמו מתעסק ועיין רמב"ן בר"ה ובאו"ז הובא בהגהות אשרי שדימו דין כונה בשחיטה ובטבילה לדין מצות צריכות כונה והנה שם ודאי שהדין כונה הוא לא בתור עבודת ה' שזה רק מעשה מתיר אלא כדי שיהיה לזה שם מעשה טבילה ועיין טורי אבן בר"ה שדן שבמצוה של אכילת קרבן פסח כיון שהמצוה היא רק בחפץ זה בזה לא צריך כונה וזה כסברא הנ"ל שכל הכונה להגדיר את זה כמעשה מצוה וכל זה באופן ששיך לקים המצוה באופן אחר ולא מתי שבהכרח מעשה זה הוא מעשה המצוה וכן דן במנח"ח לגבי מילה

והנה לפ"ז יש מקום לדון שכל מה ששיך מושג של טעות במקום שצריך רצון לדבר או כונה להחיל חלות שבזה כל שיש אומדנא דמוכח שלא רוצה חשיב שחסר ברצון לדבר אבל כאן שאין דין רצון אלא רק צריך מציאות של כונה להגדיר הדבר או שיש דין כונה נפרדת שהמציאות תעשה לשם מצוה ממילא כל שמילא את התנאים הנצרכים ממילא יצא ידי חובתו ולא שייך בזה דין טעות והרי כמו ששחט בהמה ואומר שזה היה טעות דודאי לא חשיב טעות ה"ה כאן כל שבפועל חשב וחשיב מעשה מצוה או שעשה את זה בתור מעשה מצוה של עבודת ה' ממילא הוא יצא ידי חובתו וא"ש מה דמבואר בכל דוכתי שלא מועיל טעות במצות

והנה מבואר בשו"ע סימן תע"ה שגם למ"ד מצות אינם צריכות כונה אבל אם מכוין מפורש שלא לצאת לא יוצא ידי חובתו ובטעם הדבר בפשוטו מצאנו בזה שני ביאורים בר"ן מבואר שדימה דבר זה לקדשים שמה שמכוין למשהו אחר גרע דהינו שכל סברת המ"ד שאין צריך כונה דהמעשה מצד עצמו מוגדר כמעשה מצוה אבל על ידי שעושה אותו לא לשם מצוה בזה החסרון הוא כמו למ"ד צ"כ שאין לזה שם מעשה מצוה אמנם בלשון הרא"ש סוכה פ"ג סל"ג מבואר שזה מצד שלא נפיק בעל כרחיה דהינו שאי אפשר להכריח אדם לקיים מצוה [והאריך בזה בחזו"א ובח' הגר"ש היימן ובק"ש] והנה מבואר בגמ' שלגבי בל תוסיף למ"ד מצות צריכות כונה כל שלא מכוין לשם מצוה אין בזה איסור אמנם למ"ד אין צריכות כונה יש בזה איסור בל תוסיף ולכן מוצא תפילין מבואר בגמ' בשבת שלא יכול ללובשם שנים שנים מצד בל תוסיף והקשו האחרונים שיכוין שלא לצאת ידי חובתו ותירצו שכיון שבאמת גם אם מכוין שלא לצאת אין זה מחסר במעשה מצוה אלא רק יש כאן סיבה חיצונית שלא יוצא ידי חובתו ממילא זה לא סיבה שלא יעבור על בל תוסיף והנה לפ"ז אם נבוא לדון שמדין אומדנא דמוכח לא רוצה לצאת ידי חובתו הניחא אם הגדר שכאן על ידי שמכוין לא לצאת זה מפקיע מזה שם מעשה מצוה א"כ א"ש שכל שבפועל כיון ממילא לא חסר במעשה מצוה ואין סיבה שלא יצא אבל אם נימא שיש כאן דין צדדי שכל שמכוין שלא לצאת לא יוצא א"כ צ"ב למה שלא יעזור בזה אומדנא דמוכח וצ"ל שחידוש זה שכיון שלא רוצה לצאת לא יוצא כיון שזה לא חסרון בדין רצון אלא זה עוד חלות נפרד שמעכב את קיום המצוה ממילא בזה רק אם יש כונה בפועל זה מעכב את הקיום ואומדנא דמוכח לא מועיל

והנה מבואר בשו"ע שאם חברו שואלו איזה יום וענה לו יספור אחרי זה ללא ברכה כיון שיצא למ"ד מצות אינם צריכות כונה ועיין ט"ז שדן שיש כאן אומדנא דמוכח שלא רוצה לצאת ידי חובתו אמנם מדברי כל הפוסקים מבואר לא כך וכן מוכח בגמ' בפסחים שדנה שאם אוכל מרור בתור כרפס למ"ד מצות צריכות כונה יצא ידי חובת מרור והרי שם הוא לא בירך וודאי שרצונו לצאת המרור כדינו בזמנו ובכל ואפן מבואר שלמ"ד אין צריכות כונה יוצא כל שלא כיון מפורש שלא רוצה לצאת ואין לומר דשם זה מידי דאכילה דהרי מבואר שלמ"ד צ"כ וודאי שלא יצא ויש לבאר או שאין אומדנא דמוכח ולא מסתבר ובפשוטו מבואר כנ"ל שאין מושג של אומדנא דמוכח לבטל מצוה ושיחשב שלא רצה לצאת ידי חובתו ולפ"ז א"ש מה שכתבנו לעיל לדון שיועיל שאדם ימסור מודעה שלא רוצה לצאת ידי חובתו כמו בנדרים שרק בנדרים דיש דין טעות שייך על ידי מסירת מודעה שזה יחשב טעות אבל כאן אין דין טעות ורק מחשבה בפועל עוזרת שלא יצא ידי חובתו

### הא דכל אומדנא דמוכח לא יועיל בתור תנאי במצות

ג] והנה עדין יש להקשות דהנה ידוע הנידון האם מועיל תנאי במצות והנה מבואר בסימן תפ"ט דמי שמתפלל מבעוד יום יספור מספק שאולי אפשר לספור ובלילה יחזור ויספור בברכה ועיין מג"א וכן הוא במ"ב שהכונה שיעשה תנאי שאם יזכור לספור לא יוצא ידי חובתו ועיין רעק"א סימן מ"ו שהביא את זה לגבי מי שמפחד שבזמן שיקרא ק"ש בתפילה יעבור זמן קר"ש שיכול לקרוא ק"ש על תנאי והנה צ"ב עד כמה שמועיל תנאי במצות והרי כתב רעק"א תנינא נ"א שאומדנא דמוכח זה מדין תנאי א"כ קשה למה שלא יועיל אומדנא דמוכח במצוות ובאמת לכל המבואר לנ"ל שלא שייך טעות במצות מצד שהכונה זה לא כונת חלות אלא כונת מעשה וכל שכיון יש כאן את פרטי המצוה א"כ צ"ב מה שייך תנאי דהרי מבואר ברא"ש שזה מילתא אחריתי וכל זה אם אדם פועל דבר אבל כאן שזה רק מציאות של מצוה א"כ כל שהתקימו תנאי המצוה ממילא הוא יוצא וביארנו במקום אחר דיש מקום לומר שבאמת במצות לא שייך תנאי בתור מילתא אחריתי אלא רק שייך בתור עשיה על צד דהינו שבחלות לא שייך עשיה על צד אבל כאן שזה מציאות של כונת מצוה כל שכיון רק על צד חשיב שכל הכונה רק עד כמה שזה המציאות [וכעין שכתבו האחרונים לגבי נדר שאין כאן דיבור יותר מזה] ולפ"ז יש לומר שחידוש זה שחידשו האחרונים ששיך לדון שעשית המצוה זה על צד ויש כאן מעשה על צד זה רק שייך על ידי מחשבה בפועל שזה מחסר בכוונה אבל אם נדון מצד שזה אומדנא דמוכח וזה יכול להחיל תנאי זה רק סוג תנאי שמילתא אחריתי אבל לא עשיה על צד וגם אם מדין אומדנא דמוכח שייך להעמיד שזה עשיה על צד זה רק במקום שזה עשיה של חלות שכיון שהאדם פועל שייך להגביל העשיה אבל כאן שזה רק כונת מעשה בזה רק כונה בפועל יכולה לעזור ודו"ק בזה

והנה יש אחרונים שדנו שצריך שם משפטי התנאים ושיתקים כאן איתיה בשליחות ומשמע שזה מדין תנאי רגיל ולדבריהם ששיך כאן דין תנאי רגיל וזה לא חידוש מיוחד של עשיה על צד צ"ע כנ"ל למה שלא יהיה מושג של טעות במצות ורק אם אומדנא דמוכח לא עוזר מדין תנאי אלא מצד טעות א"כ יש לומר שתנאי שזה כח מבטל זה שייך גם ביחס למצוה אבל אומדנא דמוכח לא יכול להחיל תנאי שלא חל חלות שזה דבר חיובי על ידי אומדנא דמוכח וזה רק הגבלה בעשיה ויתכן שבאמת זה לא שייך במצוות וכמו דמבואר בח' הגר"ח סטענציל לגבי חליצה שכל צד הגמ' שיועיל תנאי זה מצד המילתא אחריתי אבל מצד עשיה על צד או חסרון דעת באמת לא שייך ויתכן עוד שבקנינים שאדם מחיל את החלות בזה שייך שיחול תנאי על ידי אומדנא דמוכח משא"כ במקום שהוא רק עושה בזה אין סיבה שיועיל כך וא"ש וצ"ע בכל זה

והנה הגרש"ש יבמות סימן נ' נקט שמועיל תנאי במצות רק מצד הדין שגם למ"ד אצ"כ יכול לכוין שלא לצאת דהינו שזה דבר חיצוני ולפ"ז הוא ככל תנאי ובזה יותר קשה להבין למה שלא יעזור אומדנא דמוכח להחיל חלות נפרד עד כמה שבעלמא חל תנאי מדין אומדנא דמוכח וצ"ע בזה

### בדין חזרה תוך כדי דיבור ממצוה

ד] והנה ידוע לדון האם אדם יכול לחזור בו תוך כדי דיבור מקיום מצוה וכגון שלקח אתרוג ותוך כדי דיבור יש לו אתרוג יותר מהודר או שרצה לצאת הבדלה ונזכר שצריך להוציא את בני ביתו והגרשז"א צידד לומר שזה מועיל אמנם הנה ברמב"ם מבואר שבהקדש לא מועיל חזרה תוך כדי דיבור וכן בתמורה ועיין קצוה"ח סימן רנ"ה שביאר שכל המושג חזרה תוך כדי דיבור זה מדין טעות ובמקום שלא מועיל טעות לא מועיל חזרה ולפ"ז למה דביארנו דכאן אין דין טעות גם לא יועיל חזרה אמנם הש"ך שם נקט לא כך וכן הוא פשטות הגמ' שמועיל חזרה תוך כדי דיבור מהקדש אפילו שדיבור בטעות לא עוזר אמנם עדין יתכן שרק במקום שאדם פועל בזה יש סברא שחסר בגמירות דעת שלו לפעול עד כדי דיבור אבל במקום שאדם רק עושה מעשה והדין דעת הוא רק כדי להגדיר המעשה בזה יתכן שודאי שאין מושג שיכול לחזור בו תוך כדי דיבור וככל הנ"ל