ה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / המניח - הרב יחזקאל זילבר

**שניהם ברשות**

א. **דינא דמתני':** זה בא בחביתו וזה בא בקרתו כו'. ומבואר בגמ' דאין הטעם משום שלזה רשות וכו', אלא משום דתרוויהו כי הדדי נינהו. ופי' התוס' שאף בעל החבית מסייע בשבירתה. והטעם בזה או משום דבכה"ג אין על כל אחד ואחד שם של מזיק, דעד כה שהוא מזיק גם חברו הזיקו וגם כשלא הזיק ממש גם י"ל שהכח של שניהם הזיק את שניהם, ולכך זה נחשב הוזקו זב"ז. [וכן נראה בחזו"א סי' ד' סק"ב דכיון שהולך כמנהגו של עולם השני הוא שנתקל בו]. או דהפטור הוא דעל כל אחד איכא טענה דאיהו דאזיק אנפשיה, ונחשב שהוא השתתף בשבירת ממונו. אך אפשר לפרש מטעם אחר שהוא פטור בשמירה, דבכה"ג ששניהם ברשות על הניזק מוטלת השמירה מהמזיק. ועי'. והק' בתוס' דא"כ ל"ל למימר במתני' דלזה רשות וכו' הרי הכא טעמא אחרינא הוא, ותי' דבא לאפוקי שאם בעל הקורה הוא שלא ברשות הרי הוא חייב. ויסוד כל הדינים הללו אינם מסברא אלא הם בנוים על מימרא דרבא לקמן מח: כמוש"כ בנמוק"י כאן. דאמר רבא שם שניהם ברשות או שניהם שלא ברשות הזיקו זא"ז חייבים, הוזקו זב"ז פטורים, והיינו דאם הזיקו בידים אפי' שלא בכוונה חייבים, אבל אם לא עשו מעשה בידים אלא אחד עומד במקומו וחברו נתקל בו פטור דכיון ששניהם ברשות אינם חשובים כתקלה זה לזה, ונתחדש במתני' הכא דלא רק אם בעל הקורה עומד, אלא אפי' אם בעל הקורה הולך ובעל החבית מסייע בשבירתה ג"כ חשיב כהוזקו זב"ז ופטורין. וכן כתב הטור שעח שפגעו זב"ז חשיב כהוזקו ופטורין. ולכן כתבו התוס' שאם עמד בעל החבית ולא סייע בשבירת החבית, ובעל הקורה הלך כדרכו והזיקו חייב, דכיון שאין הוא מסייע בשבירת חביתו, חשיב בעל הקורה כאילו הוא עשה כל ההיזק.

ומזה למדו התוס' דתנא דמתני' בא למעט אם בעל הקורה עשה שלא ברשות, כגון שרץ עם קורה וכדו'. בכה"ג חזר דינו להיות כאחד ברשות ואחד שלא ברשות, דאמרינן התם דחייב אפי' לא הזיקו בידים, ולכך בעל הקורה חייב אפי' אם הברשות רק הוזק בו.

ומזיק את אשתו בתה"מ אף שהוי שניהם ברשות מ"מ כיון שהוא מזיק בידים חייב, דכל הפטור הוא רק בהוזק שהוא כתקלה, אבל במזיק בידים חייב.

וכן הא דתנן במתני' היה בעל קורה ראשון וכו', בנוי על מימרא דרבא, נשברה חבית בקורה פטור, משום דכיון ששניהם ברשות הוי כהוזקו זב"ז, אבל אם עמד בעל קורה, הרי הוא שלא ברשות שהרי אסור לעמוד לפוש, או שעמד לכתף ולא הזהיר, ולכך חייב אף שלא עשה מעשה ממש אלא עמד וחברו נתקל בו, דהדין באחד ברשות ואחד שלא ברשות חייב אפי' בהוזקו שלא ע"י מעשה, [וליכא טענה על בעל החבית שילך באידך גיסא כיון שהקורה היא כשלדא]. אבל אם עמד בעל הקורה באופן שמותר לו [כגון לכתף אם הוא מזהיר], שוב חוזר להיות שניהם ברשות, והוזקו זב"ז פטורין.

היה בעל חבית ראשון וכו' חייב, פי' דאף ששניהם ברשות, מ"מ כיון שבעל הקורה עושה כל ההזיק, הוי כהזיקו זא"ז ע"י מעשה וחייב בעל הקורה אפי' ששניהם ברשות, ואם עמד בעל החבית [באופן שאינו ברשות. עי' בסמוך] שוב הוי בעל החבית שלא ברשות, ובעל הקורה הוא ברשות שהרי אין לו ללכת לאידך גיסא כגון שהקורה [או החבית כמו שביאר בר"פ] כשלדא. שוב חוזר להיות הדין דאחד ברשות ואחד שלא ברשות והזיק זה שברשות את שלא ברשות פטור אפי' שהזיק ע"י מעשה ממש.

ב. כתב הנמוק"י דהא דאמרינן ברישא דאם עמד בעל קורה חייב, היינו בדוקא כשעמד שלא ברשות כגון לפוש או לכתף באופן שאינו מזהיר, דבכה"ג כיון שהוא משונה חייב בעל הקורה כנ"ל. אבל אם עמד ברשות שוב הוי שניהם ברשות ופטורין. אבל בסיפא דבעל החבית ראשון אם עמד בעל החבית פטור בעל הקורה אפי' בגוונה שעמד בעל החבית כאורחיה. דכיון שאין דרכו של בנ"א להתבונן בדרכים לא ידע ביה דעמד כלל, ולכך הוא פטור. וכ"ד היש"ש כאן סקכ"ב דבעל הקורה פטור אפי' כשעמד בעל החבית כאורחיה.

ועי' בשו"ע שעט עי' ג' שכ' דהיה בעל חבית ראשון וכו' ואם עמד בעל החבית לנוח פטור, אבל עמד לתקן משאו, חייב בעל הקורה. ובש"ך שם הביא דברי היש"ש דאפי' בעמד לתקן ג"כ פטור. ובש"ך הק' על דברי היש"ש מ"ש מהאופן הראשון דהיה בעל הקורה ראשון וכו' דדוקא אי עמד בעל הקורה לפוש או לכתף ולא היזהיר חייב, אבל אם עמד באופן המותר כגון שהזהיר פטור, משום דהיה לו לבעל חבית לידע שיעמד כאורחיה. וא"כ ה"נ באופן השני היה לו לבעל קורה לחשוש שמא יעמוד בעל חבית כאורחיה ולמה הוא פטור.

וצ"ל דיש כאן שני נידונים, דאם בעל הקורה ראשון הנידון הוא האם לחייב את בעל הקורה על העמידה שלו, כיון שעומד ברה"ר וע"י כך ניזוקים אחרים, בזה איכא חילוק בין עמד כדרכו לעמד לכתף דהוי אורחיה לבין עמד לפוש, וכל שעמד כאורחיה א"א לחייבו. אבל בסיפא דהיה בעל החבית ראשון וכו' בזה הנידון הוא האם לחייב את בעל הקורה על החבית גם כשעמד בעל החבית. בזה ס"ל לנמוק"י וליש"ש דאם בעל החבית הולך ראשון והוא יודע שבעל הקורה הולך אחריו, נמצא שהוא יודע שאם הוא יעמוד בעל הקורה יזיק אותו, וא"כ מה איכפת שהוא עומד ברשות, כגון שעמד לתקן, סו"ס הוא יודע שהוא יוזק והו"ל איהו דאיזק אנפשיה, ואין כאן סברא שמותר לו להיות ניזוק ולחייב את בעל הקורה מתשלומין. וצ"ע בסברא זו. דבפשיטות דאיהו דאיזק אנפשיה לא הוי אלא בגוונא שהמזיק לא פשע, אבל אם המזיק פשע יש לומר שהמזיק חייב. וצ"ע.

ג. והנה בתוס' ד"ה תרוויהו וכו'. הק' בעמד בעל חבית למה הוא פטור הרי בעל הקורה עשה את כל ההזיק. ועי' בנחל"ד שתמה על דבריהם הרי כיון שזה ברשות וזה שלא ברשות, אפי' אם הזיק הברשות את השלא ברשות פטור, כדאיתא לקמן, וא"כ אף שבעל הקורה עשה כל ההיזק ממש, מ"מ צריך להיות הדין דפטור כיון דברשות הוא. אך עי' שם בתוס' מח: ד"ה שניהם שכתבו שזה גופא מה שאחד ברשות ואחד שלא ברשות פטור הוא משום אונס [עי' מהר"ם שם], ולכך הוא רק בגוונא דלא ידע לשני, אבל אם ידע ליה גם שלא ברשות חייב, דשוב אינו אונס. ועי' תוס' לעיל כז: שכ' דטעמא דאם עמד בעל החבית פטור, משום דהוי אונס גמור. ולכך הק' דכיון דידע ליה שוב אינו אונס ולמה פטור.

ובתוס' תי' דכיון שהוא ידע שבא אחריו בעל קורה נושא כשילדא פשע בעמידה. ובפשיטות הסברא הוא דהוי בכלל כל המשנה וכו', וכיון שפשע הניזק אין בעל הקורה צריך להיזהר ופטור אפי' שהוא עשה כל ההזיק. וצ"ע. אך עי' בתוס' לעיל כז: שביארו שהטעם שפטור בעל הקורה משם דהוי אונס, והביאו מכאן ראיה שבאונס גמור גם אדם המזיק פטור. ועי' בברכ"ש סי' טז סק"ד.

**המזיק את אשתו בתה"מ..** הנה הובא לעיל שי' התוס' דאף שאדם חייב באונס, מ"מ אינו חייב בכל אונס אלא באונס כעין אבידה שאינו אונס גמור, ואף שש"ח פטור עליה אדם חייב. אבל אונס כעין גניבה שהוא אונס טפי אדם המזיק פטור עליה, דאף שש"ש חייב עליה אדם המזיק פטור. והביאו התוס' ראיה מטבח אומן שקלקל שפטור, ולא חייב מדין אדם המזיק, ורק אי הוי טבח בשכר חייב מדין ש"ש. ונחלק על דבריהם הרמב"ן ב"מ פב: דאדם חייב אפי' באונס גמור, והא דטבח אומן פטור אינו מדין אונס, דס"ל לרמב"ן דאי הוי אונס גם בשכר היה צריך להיות שפטור, שהרי ש"ש פטור באונסים, אלא הא דפטור התם הוא מטעם אחר וז"ל 'שאין באומן הטועה במלאכתו משום מזיק', וביאר במחנ"א סי' ה' מהל' נזק"מ בשם הריב"א דמתעסק בממון חברו ברשות אין עליו דין מזיק, והביאור בזה דאין עליו שם מזיק אם המעשה שהוא עושה בממון חברו הוא ברשות. והק' המחנ"א שם מסוגין הרי בעל באשתו הוא מזיק ברשות ואפ"ה הוא חייב. ועי' שם שכ' בסוף דבריו דכיון שנהנה דינו כש"ש ואין חיובו מטעם מזיק אלא משום ש"ש.

[ועוד יל"ע דמבואר בגמ' דהטעם דחייב דאיבעיי ליה לעיוני, ולכאו' לדעת הרמב"ן אי"צ לזה, דסו"ס הוא אדם המזיק וחייב בכל גווני. ועי' בקה"י].

ועי' בקה"י סי' כד שכ' ליישב קו' המחנ"א דמה שכ' הרמב"ן דמזיק ברשות אין לו שם מזיק היינו דוקא היכא דליכא פשיעה מצד המזיק, ובזה אמרינן דכל דיני תורה שאדם חייב באונס לא נאמר במתעסק ברשות, כגון בטבח שנכשל בעשיתה באופן שאי"צ לחשוש כיון שהוא אומן, אבל היכא שפשע חייב אף שמתעסק ברשות, והביאור הוא דעד כמה שיש כאן פשיעה אין כאן מתעסק ברשות. וכיון שהבעל צריך לעיוני הו"ל פשיעה ובכה"ג ליכא רשות כלל. ולכך כל המחייב כאן הוא רק משום דאיבעי ליה לעיוני. וע"ע בחזו"א סי' יא סקכ"א.

והנה נחלקו הראשנים האם מזיק את אשתו בתה"מ חייב נמי בד' דברים. בנמוק"י בסוגיין כתב דאף שחייב תשלומי מזיק מ"מ בד' דברים אינו חייב, דהוי כמו רוח שא"מ שחייב בתשלומין ופטור מד' דברים. אבל בטור תכא כתב דחייב בכל הד' דברים. ועי' בסמ"ע שם סק"כ שהאריך בזה. ושורש הנידון הוא האם הוא חייב כאדם המזיק ממש, וכמו שכ' בקה"י דכיון שפשע שוב אין לו כלל מעלה שהוא מתעסק ברשות וממילא הוא חייב בכל ד' דברים. או שלעולם מתעסק ברשות חייב ודלא כרמב"ן, והטעם שאומן פטור הוא משום דהוי אונס גמור כמוש"כ התוס' לעיל, וממילא המזיק את אשתו חייב מדין אדם המזיק כיון שאינו אונס גמור חייב, אבל סו"ס כיון שאין כאן פשיעה הרי הוא כמו רוח שאי"מ ופטור בד' דברים.

ומפורסם בשם האחרונים דכל דברי הרמב"ן הם רק על מזיק ממון חברו, שכל חיובו מדין אדם שמירת גופו עליו, ובזה אמרינן דכיון שהוא עושה ברשות אין לו דין שמירה. אבל כשמזיק בגופו של חברו שזה פרשה של חבלה אין פטור של מתעסק ברשות.

**מימרא דר"ל.**

**א.** אמר ר"ל שתי פרות וכו', בעטה רבוצה במהלכת חייבת, וצריך לבאר מאי קמ"ל ר"ל בדינא דסיפא, הא ודאי שאי בעטה רבוצה במהלכת חייבת, וביותר שהוצרך להביא ראיה ממתני'. ולכאו' בדברי ר"ל אפשר לפרש שבא לומר דחייבת רק אי בעטה הרבוצה במהלכת דהוי היזק בידים, אבל אם הוזקה ממילא פטורה כדאמרינן בגמ' כיון דאיבעי לה לסגויי באידך גיסא. וגם דין זה הוא עפ"י הגמ' לקמן מח: דשניהם ברשות או שלא ברשות וכו', והכא הרבוצה היא שלא ברשות וגם המהלכת היא שלא ברשות שהרי איבעי ליה לסגויי באידך גיסא, ובכה"ג יש חילוק בין בעטה דהוי כהזיקו זא"ז וחייבת, לבין הוזקה ממילא דפטורה דהוי כהוזקו זב"ז. משא"כ במתני' בקורה, שבעל הקורה רמי כשלדא ואין לבעל החבית להיכן ללכת, א"כ שוב בעל החבית הוי ברשות ובעל הקורה שלא ברשות, וחייב בעל הקורה אפי' בהוזקו בלא מעשה כנ"ל. אומנם כ"ז הוא למסקנת הסוגיא, אבל בהו"א דהחידוש הוא בבעיטה ממש והביאו לזה ראיה ממתני', צ"ב למה צריך ראיה.

ועי' בפנ"י דפי' דמיירי באופן שבעטה הרבוצה במהלכת בשעה שדרסה אותה המהלכת, וסק"ד דכיון שדרסה עליה הרי היא כמזיקה את עצמה שהרי היא גרמה לרבוצה לבעוט בה, וקמ"ל דחייבת הרבוצה על בעיטתה כיון שהיא שינתה מעיקרא, ודריסת המהלכת הוי בכלל כל המשנה וכו', וכל אופן שיש משנה אין תבעיה על הניזק להזהר. וע"ז הביאו ראיה ממתני' דאם עמד בעל הקורה חייב על החבית, אפי' שההיזק היה מחמת בעל החבית שהרי הלך לתוך הקורה שלו, אפ"ה חייב בעל הקורה כיון שהוא פשע. וצ"ע. ודחו בגמ' דאדרבא בר"ל מוכח שגם שיש כאן משנה הניזק צריך להזהר, שהרי אי הוזקה ממילא פטורה. וכן במתני' אף שפשע מ"מ צריך בעל החבית להזהר ולילך באידך גיסא, אלא דמתני' מיירי בכה"ג דרמי לאורחיה כשלדא.

**ב.** ובעיקר הדין דאם בעטה רבוצה חייבת לכאו' הוא מטעם בור. ועי' בחשק שלמה שהביא קו' רבי יעקב באריט זצ"ל דהרי השור עצמו כרה את הבור, שהוא רבץ מעצמו וא"כ הוא בכלל המיעוט דאיש בור ולא שור בור, ולמה חייבת. ודוחק לומר דמיירי שהבעלים היו שם וראו את כרית הבור, ושוב הו"ל בכלל הדין דהו"ל לסלוקי ולפנות את הפרה, כמו בגמ' לקמן מח. ועי' בברכ"ש סי' טז סק"ו. וע"ע באבה"א פ"ב הל"כ כתב דרבוצה חייבת מדין שור, שהרי כמו שאמרינן לעיל שאדם השוכב ברצון או עומד ברה"ר שלא ברשות הוי אדם המזיק, ה"נ השור הוי שור המזיק.

אך בחזו"א סי' א' סק"ב כ' דלעולם הוי בור, וכל המיעוט דאיש בור הוא רק כשהשור יוצר בור אחר, דע"ז יש מיעוט שאינו חייב. אבל אם השור עצמו נהיה בור חייב, דכשם שהוא פשע בשור לענין קרן ושן ה"נ פשע בשור לענין שהשור יעשה לבור, ויש כאן פשיעה לגבי כרית בור ע"י ממונו. והביא לזה ראיה מאסו"מ שהניחם בראש הגג ונפלו ברו"מ דילפינן מהצד השוה מבור ואש כמבואר לעיל ו. ולא אמרינן איש בור ולא אש בור. ובדרך זו כתב באמר"מ סי' לז אות ז'.

**ג.** טעמא דבעטה הא הוזקה ממילא פטורה. לכאו' אי"צ לדיוק זה כלל, שהרי היא סוגיא ערוכה לקמן נב: דשור פקח ביום פטור. הרי דאף שהמזיק פושע, מ"מ אם הניזק יכול להזהר הוא פטור. ועי' בפנ"י שהק' מה הק' בגמ' ממתני', הא שאני אדם מבהמה, דבאדם אין דרכו להתבונן בדרכים כמבואר לעיל, ואפי' למ"ד דאיבעי ליה לעייוני, מ"מ היינו דוקא שלא יזיק ולא שלא יוזק כמבואר התם בתוס', וא"כ כיון שאינו צריך להתבונן שלא יוזק לכך אם הוא הוזק אפי' ממילא חייב, אבל בבהמה כיון שדרכה להתבונן שלא תוזק א"כ אם הוזקה ממילא פטורה הרבוצה. וכתב שם דאין דרכן של בנ"א להתבונן הוא רק למטה אבל למעלה שפיר יכול להתבונן, ולכך שוב הוי כבהמה שצריכה להזהר.

**ד.** דפסקא לאורחא כשלדא. מבואר דאם אינו כשלדא בעל הקורה פטור בנזקי החבית. והביאור בזה או כמו שכ' התוס' כאן בריש העמוד דאם אינו כשלדא מוטל על בעל החבית ללכת בתחילת דרכו באידך גיסא. או כמו שכ' התוס' לעיל לא. ריש העמוד דכיון דבעל הקורה הוא אורחיה מוטל על בעל החבית להזהר ממנו. ומ"מ הק' הרא"ש על הרי"ף שהביא לדינא דמתני' סתמא ולא פי' דמיירי שהיה כשלדא. וכן קשה על הרמב"ם שלא הביא דין זה. וכתב הרא"ש שהרי"ף ס"ל דכיון שאין הל' כר"ל בעיקר דבריו [דהיינו בדינא דבעטה מהלכת ברבוצה, דס"ל לרבא לעיל כד: שחייבת המהלכת] לכך אין לשנות פשט הגמ' בשביל לקיים דברי ר"ל ולא אמרינן איבעי לך לסגויי באידך גיסא לא בבעל חבית ולא בפרה המהלכת. והדבר תמוה שהרי להדיא תנן שור פקח ביום פטור, הרי דאף שבעל הבור פושע מ"מ כיון שהשור פקח אמרינן דאיבעיי ליה לסגויי באידך גיסא.

ועי' בביאור הגר"א שעט סק"א כתב שהדבר דחוק. ולכך פי' דרבא דלעיל פליג גם על דינא דר"ל ברישא, שהרי רבא ס"ל לקמן מח: דאחד ברשות ואחד שלא ברשות והזיק השלא ברשות חייב אפי' בהוזק בלא מעשה, ובזה סובר הרי"ף דאף שלא היתה הקורה כשלדא נמי חשיב שלא ברשות, כיון שעומד לפוש, והחבית חשיב ברשות דאינו חייב לסגויי באידך גיסא, וא"כ רבא חולק גם על דין זה. וממילא לדבריו אין צורך להעמיד מתני' דרמי כשלדא. ובחזו"א סי' ח' סקי"א תמה בזה שהרי כל בור הוא שלא ברשות ואפ"ה שור פקח פטור, ולא אמרינן דהבור הוא שלא ברשות והשור הוא ברשות. וכן באדם במקום שיכול לראות דינו כשור פקח ואמאי חייב בעל הקורה. והניח בצ"ע.

**ה.** תוד"ה דרמיא כתבו שבברייתא דקדרים וזגגין לא צריך להעמיד בשלדא, דגם בלא שלדא אין טענה שילך באידך גיסא דכשנופל אין רואהו. ועי' מהרש"א שהק' הרי התוס' כתבו בריש העמוד שעיקר הטענה היא שכבר מתחילת דרכו אין לו לילך אחריו אלא באידך גיסא, וא"כ מה בכך דכשנופל אין רואהו סו"ס מתחילה אסור לו לילך אחריו. ותי' מהרש"א דרק בקורה יש טענה שילך באידך גיסא כיון שיכול להזיק גם בלא נפילה. אבל גבי קדרין וזגגין שמזיק רק ע"י נפילה, אין לשני לחשוש שמא יפול זה שלפניו. ולכך לא מוטל עליו ללכת כבר בתחילת דרכו באידך גיסא. אלא דהתוס' הוסיפו דהרי בשעה שנפל הראשון ודאי שיש עליו טענה שילך באידך גיסא, וע"ז כתבו דכיון שהוא נופל אינו רואהו. ועי' בחי' ר' שלמה כאן.

**ו.** תוד"ה איבעי וא"ת והא אפי' להזיק וכו' וי"ל משום דהוי רגל ברה"ר, ואביעוט נמי לא מחייב משום דכל המשנה וכו'. כוונת התוס' להק' דכיון דהיכא שהמהלכת אינה בועטת אלא הולכת כדרכה פטורה כמבואר בסמוך דאית ליה רשות לסגויי עליי, ואפי' שע"י כך היא מזיקה את הרבוצה, כ"ש שאם היא ניזוקה מהרבוצה שהרבוצה תשלם לה על הנזק שהרי היא הולכת כדרכה. ודבריהם צ"ב דהרי הא דמותר לה להזיק כשהמהלכת עולה עליה הוא מדין כל המשנה וכו', ומה ענין להכא. וכבר עמד בזה בפנ"י. וביאר בברכ"ש סי' טז דהתוס' בחילת דבריהם סברו דהטעם שאם היא עולה עליה כדרכה שפטורה היינו משום שהמעשה עצמו אינו משונה אלא אורחיה, לכך אין על הבהמה שם של מזיק כלל. ולכך הק' דכיון שאפי' אם היא מזיקה אמרינן דהוי אורחיה ואין עליה שם של מזיק, [וחשיב שהמהלכת ברשות והרבוצה שלא ברשות ולכך אפי' שהזיקה פטורה] א"כ כ"ש שהיכא שהוזקה ממילא ודאי לא חשיב שפשעה בעצמה, וממילא אמאי כשהוזקה המהלכת תהא הרבוצה פטורה.

ותי' התוס' דהטעם דאית ליה רשות לסגויי עלה ולהזיקה אינו משום שאין זה פשיעה ואין עליה שם של מזיק, דודאי גם ללכת על הרבוצה בלא ביעוט הוי שלא ברשות וחשיב משונה, רק דפטורה מטעם דהוי רגל ברה"ר, ולכך אי הוזקה ממילא אין לנו לחייב את הרבוצה, כיון שהמהלכת הזיקה את עצמה, וזה דקאמר דפטורה מטעם דאיבעיי לה לסגויי באידך גיסא. משא"כ בעמד בעל הקורה ונשבר החבית בקורה, אין לומר שבעל החבית יחשב שפשע בעצמו ונפטור את בעל הקורה, שהרי מיירי מתני' דפסקא לאורחא כשלדא, ולכך הוי פושע וחייב.

**ז.** אלא סיפא דמתני' מסייע ליה לר"ל. פי' דכל המשנה ובא אחר ושינה בה פטור, דקתני היה בעל חבית ראשון וכו' ואם עמד בעל חבית פטור, והא הכא דמהלכת ברבוצה וקתני פטור. ובתוס' הק' מאי סק"ד השתא וכי סובר שאם שבר במתכון שהוא פטור כמו בעטה מהלכת ברבוצה והא פשיטא לן וכו'. ותי' דסק"ד דכי היכי דפטרינן בעל קורה לפי שבעל חבית גורם לו בעמידתו וכו'. ולא נתבאר בדבריהם האם כוונתם שבאדם שלא בכונה איכא דין דכל המשנה. וכן משמע מל' התוס' משמע דאדם שלא בכונה הוי כמו בהמה בכוונה. והביאור בזה כמו שביאר באבה"א פ"ג מנזק"מ ה"ג דכל הטעם שבאדם אין דין כל המשנה הוא משום שכלפי מעשה מזיק של אדם בכונה, אין פשיעת הניזק סיבה שהוא יזיק אותו, כמו שביארו הראשנים לעיל כז: דאדם הוא בר דעת ולכך חייב. אבל היכא שהאדם הוא שלא בכונה כגון שעמד בעל החבית ונכנס בו בעל הקורה, הנזק נגרם ע"י עמידת בעל החבית ובכה"ג הפטור של בעל הקורה הוא מדין כל המשנה. אולם בחזו"א סי' ח' נסתפק בכוונת התוס'.

ועי' בברכ"ש סי' טז ביאר דבריהם באופ"א. דעיקר סברת כל המשנה אינו פטור מדיני שמירה, אלא פטור בדין מזיק, דאין לו שם של מזיק היכא שהראשון משונה. אלא ב' אופנים בזה דאין לו שם של מזיק, א. הא דאיתא לקמן מח: שניהם ברשות או שניהם שלא ברשות פטורין, אע"פ שהוי אדם המזיק ואדם חייב בכל גווני ואפ"ה הכא פטור, וע"כ שהטעם שבכה"ג אין לו שם מזיק. ב. בדין כל המשנה ובא אחר וכו', וחלוקים הם, דבדין שניהם ברשות לא הוי שם של מזיק מחמת שאינו משונה דכי אורחיה הוא, ולכך אין לו שם של מזיק. אבל בדין כל המשנה אין לו שם של מזיק לא בגלל דחשיב שאינו משונה והוי אורחיה, דהא ודאי מה שבעטה מהלכת ברבוצה הוי משונה, אלא דאין לו שם של מזיק כיון שהרבוצה גרמה לה שתבעוט בה.

וזה כוונת התוס' דמדמה הגמ' אדם שלא בכונה, דסק"ד דגמ' דבעל הקורה שעמד חשיב משונה, ואפ"ה פטור כיון שאין לו שם של מזיק, והטעם משום שבעל החבית גרם לו ואין לו להזהר, הרי דכל מקום שהניזק גרם לו שיזיקו, אף שהוא עושה מעשה דלא כאורחיה פטור, וא"כ ה"ה דאם בעטה מהלכת בכונה אין לה שם של מזיק ופטורה, כיון שהרבוצה גרמה לה שתבעוט, ובבהמה אין חילוק בין בהמה בכונה ולא בכונה. וע"ז דחי בגמ' דמתני' הטעם שאין לו שם של מזיק משום דכי אורחא הוא, ולעולם ליכא כלל דכל שהשני גרם לו מפקיע ממנו שם של מזיק, אלא הטעם במתני' משום ששניהם ברשות או שניהם שלא ברשות דכל שהוא עושה מעשה כאורחיה אין לו שם של מזיק. וכיון שבעל הקורה אינו משונה משום הכא אין לו שם של מזיק, [ובפרט הכא שבעל החבית הוא שלא ברשות]. אבל אין ראיה לדין כל המשנה הנ"ל, דסו"ס כיון שבטעה המהלכת והיא משונה בזה, לא איכפת לן שהרבוצה גרמה לה, ואפשר שיש לה שם של מזיק.

**מתני'.** שנים שהיו מהלכים ברה"ר והזיקו זא"ז פטורין. עי' רש"י לקמן מח: שהק' הרי קיי"ל ששניהם ברשות פטורים רק כשהוזקו זב"ז, אבל אם הזיקו חייבים והכא הרי הזיקו זא"ז. ותי' דהיזקו דקתני הכא לאו דוקא, אלא הכונה הוזקו ממילא. אבל אם הזיקו ע"י מעשה אף שאין כוונה לנזק חייבים. וכן פסק בשו"ע שעח סעי' ד' שנים רצים ברה"ר וכו' הוזקו זב"ז פטורים הזיקו חייבים. ועי' בתוס' שכ' שכ"א גרם חבלה לעצמו ולא הזיקו ממש. ומזה למד הגר"א בהגה' שכוונת התוס' לפרש כרש"י דהכא הוי הוזקו זב"ז ולא בהזיקו ע"י מעשה.

וכתב הגר"א דהרמ"ה נחלק בזה וס"ל שאפי' הזיקו זא"ז פטורים, והא דקיי"ל הזיקו זא"ז חייבים היינו כשהמזיק עשה מעשה והניזק לא עשה, אבל אם שניהם רצים ושניהם שווים במעשה אפי' הזיקו פטורים. והבין הגר"א שיש כאן נפק"מ לדינא. ולכאו' יש להתבונן הלא כדברי הרמ"ה מבואר להדיא במתני', דקתני זה בא בחביתו וזה בא בקרתו וכו' פטורים, וטעמא מבואר בגמ' דתרוויהו כההדדי נינהו, הרי שאף שהזיקו זא"ז מ"מ כיון ששניהם שותפין בנזק פטורין, הרי מוכח שאפי' הזיקו פטורין. וצ"ל שזה גופא מה שכ"א גרם לנזק ע"י שהלך כנגד חברו, הוי כהוזקו זב"ז, וא"כ י"ל שזה גם כוונת התוס', אלא דס"ל לתוס' שאם הוא מתכון היה חייב כיון שיש לו דין של מזיק, אבל כל ששניהם שוים במעשה אף שהזיקו זא"ז מ"מ נחשב כהוזקו זב"ז. ונמצא שאין נפק"מ אלא על הלשון והרמ"ה ס"ל שאפשר לגרוס הזיקו זא"ז. ועי' באבה"א פ"ו מחו"מ ה"ג.

**והנה שי' הרמב"ם** פ"ו מחו"מ ה"ג [אחר שהביא שאדם חייב בין שוגג וכו'] בד"א ברשות הניזק, אבל ברשות המזיק פטור מלשלם, אא"כ הזיק בכונה וכו'. הרי חידש הרמב"ם שני חידושים בדין אדם המזיק, חדא דברשות המזיק אם לא הזיקו בכונה פטור אין רבוי דפצע וגו'. ועוד כתב שם וכן אם היו שניהן ברשות וכו' היינו דהא דמחלקינן לענין שניהם ברשות ושניהם שלא ברשות בין הזיקו להוזקו, ס"ל לרמב"ם דכל שהוא שלא בכונה נחשב כהוזקו ופטור. ועי' במל"מ ובלח"מ.

והאחרונים הק' עליו מסוגין מריש פירקין דמקשינן והא איבעי ליה לעייוני, הרי שאף שהולך ברשות אם יש דין לעיוניי חייב, ובשלמא לרש"י שם דחייב אפי' שלא בכונה ניחא, דסו"ס כיון דאיבעי ליה לעיוני חייב אף בלא כונה. אבל לשי' הרמב"ם שצריך כוונה קשה הרי אינו מזיק בכונה. וכן קשה מדאמרינן לעיל המזיק את אשתו בתה"מ חייב וכן פסק ברמב"ם משום דאיבעי ליה לעיוני, הרי שאף שלא מזיק בכונה חייב, ולא אמרינן דכיון שברשות הוא ואינו מתכון פטור. וכן קשה מדאמרינן במתני' [וכן פסק הר"מ שם פ"ו ה"ח] דהיה בעל חבית ראשון ובעל קורה אחרון ונשברה חבית בקורה חייב, ולא אמרינן דכיון שהוא ברשות וגם שלא בכונה פטור. ומקובל לומר בשי' הרמב"ם דכל שהוא פשיעה גמורה מודה הרמב"ם דהוי כמזיק בידים וחייב, והביאור בזה דכל מה שאדם חייב גם בלא הריבוי מפצע וגו', בזה גם ששניהם ברשות חייב, כיון שהוי כמזיק בידים. ודברי הרמב"ם הם על דברים שהתחדשו רק במחייב של אדם מפצע

והגר"א בביאור שעח סקי"ט כתב דיש חילוק בין דין מזיק ממון חברו לדין מזיק גוף חברו, דבמזיק גוף חברו אין חילוק בין רשות הניזק לרשות המזיק, ולעולם חייב אפי' אם הזיק שלא בכונה, ורק בנזקי ממון יש לחלק בזה. והביאור בזה דכל שהוא נזקי גוף הרי הוא בכלל דין חבלה, ומשום שיש כאן מעשה חבלה בגוף חברו חייב, ובזה אין סברא לחלק בזה בין הרשויות, דסו"ס יש כאן מעשה חבלה. אבל במזיק ממון חברו שורש החיוב הוא משום שמירת גופו, וכל' הגמ' לעיל ד. והיינו דאדם שמירת גופו עליו שלא ינזק בו חברו בכל ענין אפי' בשוגג וכו'. ובזה ס"ל לרמב"ם דיש לחלק בין רשות הניזק לרשות המזיק. ועי' בכ"ז באבה"א פ"א מחו"מ הל' טו.

**לב:**

**מתני. המבקע וכו'.** ובגמ' עביד צריכותא דהו"א דכיון דלא שכיחי רבים פטור. ולכאו' צ"ע דבשלמא לדעת התוס' דאדם המזיק פטור באונס גמור, ניחא דהו"א דהוי אונס. אבל לדעת הרמב"ן דאפי' באונס גמור חייב מאי קמ"ל. והנה ברמב"ם פ"א מחו"מ הי"א פסק בדינא דמתני' דחייב גם ד' דברים, הרי מבואר דהוי פשיעה גמורה, שהרי ברוח שאי"מ אף שאדם חייב בנזק מ"מ ליכא ד' דברים. אך בנמוק"י חולק בזה וס"ל דחייב רק בנזק ולא בד' דברים. ולפי"ז י"ל דהרמב"ן יפרש דקמ"ל מתני' דהוי פשיעה גמורה וחייב בד' דברים.

**הנכנס לחנותו של נגר**. מבואר דאיכא חילוק בין ברשות לשלא ברשות. דללישנא קמא שלא ברשות פטור מגלות ומד' דברים, אבל ברשות פטור מגלות וחייב בד' דברים ולל"ב שלא ברשות פטור מגלות וחייב בד' דברים, וברשות חייב גם בגלות. והנה דעת רש"י וכן התוס' בפי' קמא דגם כשנכנס שלא ברשות מ"מ איירי בראהו, ולפי' השני בתוס' איירי בלא ראהו. והנה ההכרח של רש"י לפרש שהוא רואה אותו הוא מלישנא בתרא דמבואר שחייב בד' דברים, ואם חייב בד' דברים ע"כ שיש כאן פשיעה, ולכך פרש"י שהוא רואה אותו. אבל לישנא קמא סברי דאף שהוא רואה אותו מ"מ אין כאן פשיעה דכיון שנכנס שלא ברשות יש לתלות שיצא כמו שכ' התוס' בד"ה חייב. וממילא חידש רש"י והתוס' דגם ללישנא קמא שאין כאן פשיעה מ"מ חייב בתשלומי נזק.

ולפי"ז עולה דלתי' השני בתוס' שמיירי כשלא ראה אותו י"ל שפטור אפי' מנזק, וכ"כ הרא"ש והרשב"א. אלא דא"כ קשה מ"ט דלישנא בתרא למה חייב בד' דברים איזה פשיעה יש כאן. ועי' בשטמ"ק דכיון שהוא אומן והדרך שנכנסים אליו בלא רשות איכא פשיעה וחייב בד' דברים.

ולענין גלות. פטור בכל אופן. אלא דבהו"א ס"ל דהפטור הוא דאינו דומה ליער משום דזה לרשות חברו נכנס. ועי' בברכ"ש סי' טו סק"ב שכתב דזהו אותו גדר דין דבנזקין ברשות המזיק פטור, דא"ל תורך ברשותו וכו', ומה"ט אין עליו שם של מזיק דהוא גרם לעצמו, וה"נ ע"י שנכנס שלא ברשות לא מיחשב כהורג נפש. ולמסקנא הטעם משום דלא סגי ליה בגלות דהוא קרוב למזיד. ובשלא ברשות דהוי קרוב לאונס. ועי' רש"י בד"ה מאן דס"ל דגם למסקנא הטעם שאינו דומה ליער. וכן כתבו התוס'. ואין כוונת דבריהם שאין הפטור משום דהוי קרב לאונס, דודאי הפטור הוא משום דהוי קרוב לאונס או קרוב למזיד. אלא כוונת התוס' שאין זה נחשב אונס או מזיד מצד עצמו שיתמעט מקרא דבשגגה פרט לאונס. [שהרי גלות חמור מד' דברים, דאפי' דבר שנחשב אונס לענין ד' דברים כגון הכיר בה ושכחה אינו נחשב אונס לענין גלות, והכא הרי חייב בד' דברים, א"כ אינו בכלל המיעוט], אלא דכיון שיש מיעוט אחר דבעינן דומיא דיער, והיכא שנכנס שלא ברשות לא הוי דומיא דיער לכך דינו כאונס ופטור, אבל דין זה לגבי ד' דברים ליכא לכך הוא חייב. וכן היכא שנכנס ברשות הפטור הוא משום דהוי קרוב למזיד, מחמת שבעינן דומיא דיער, שהרי הוא חמור יותר מיער.

**לג.**

**והוציא הלה את ראשו וכו'.** הרי שאף שפטור מגלות מקרא דפרט לממציא אצ עצמו מ"מ חייב בד' דברים. ובתוס' הק' מ"ש מזרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות, ובא אחר וסלקם, הזורק פטור, ותי' דשאני התם דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה שיבא אחר ויסלקם, אבל הכא היה לו לחשוש שיוציא אחר את ראשו. ודברי התוס' תמוהים ביותר שהרי מבואר התם שגם אם הוא עצמו לאחר שזרק לקח את הכרים הוא פטור, הרי מוכח שאין הפטור משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה, אלא משום שאין זה בכלל מעשה הזריקה, דמעשה הזריקה אינו מעשה הזיק כיון שאינו ראוי להזיק. וסילוק הכרים הוא מעשה חדש והוא גרמא בעלמא ולכן הוא פטור. וכבר עמד בק' זו רבינו ישעיה בשטמ"ק. ובאמת כח קו' זו כתב הרשב"א דמאן דמתני' לה אהא פליג על רבה וס"ל שגם בסילוק כרים וכסתות יתחייב הזורק, וכל הפטור הוא רק לענין גלות.

ועי' במהר"ם שיף שביא בדעת התוס', דאם היה שכיח שיבא אחר ויסלק את הכרים הרי זה נחשב כמו רוח מצויה שיסתלקו הכרים, ושוב י"ל שבנזק היה כלול בזריקתו, כמו כל בור המתגלגל דכיון שעומד לכך הרי הוא כרוח מצויה. אבל בדבר שאין הדרך שאחר יסלק אין הוא נחשב כרוח מצויה, וממילא אין הנזק כלול בזריקה, ואף שבדעתו לסלק מ"מ כל דבר שתלוי בהחלטה של אדם לא הוי כרוח מצויה. ומעשה סילוק הכרים הוי מעשה חדש. ועי' בחזו"א סי' ב' סקי"א ד"ה ואם שהוסיף בזה דאפי' אם בשעת הזריקה אמר לו חברו שבדעתו לסלק את הכרים נמי פטור, דכיון שתלוי בהחלטה אין זה ענין טבעי שחשיב כרוח מצויה.

ועי' בשיעורי הגרש"ר במכות ח. שביאר שהמחייב בזורק כלי מראש הגג הוא משום שמעשה הנזק קיים בזריקה, דכוחו וחיציו הוי בכלל מעשה, אבל כל שיש כרים וכסתות למטה נמצא שיש חסרון בחיציו דאמרינן דפסוקי מיפסקי גיריה. ולא מטעם אונס הוא, ולכך תלוי אם יכולים הכרים לזוז ברוח מצויה או לא. דעד כה שיכולים לזוז ע"י רוח מצויה שוב הוי בכלל חיציו ולא מיפסקי גיריה. אבל כ"ז הוא רק כשיש כרים או גדר בפני החץ כבר בשעת הזריקה בכה"ג י"ל דמפסקי גירי דליה. אבל בזורק אבן מראש הגג אין עיכוב בכח האבן שאינו יכול להזיק, אלא שעדין אין ניזק, ומ"מ האבן היתה הראויה ללכת עד אותו המקום ולא כלו לו חיציו ולכך חייב.

**ומסקנת הסוגיא** מאן דמתני אקמייתא אבל בהא פטור לגמרי. וכך נקטו כל הפוסקים כהאי לישנא דפטור לגמרי. ונחלקו הראשנים האם פטור לגמרי אפי' מנזק או שפטור רק מד' דברים. כתב הרמב"ם ספ"א מחובל הי"א הזורק אבן וכו' והוציא הלה וכו' פטור מכלום שנא' ומצא וגו' פרט וכו'. ועי' בלח"מ שהביא שהטור בסי' תכא כתב דפטור מד' דברים וחייב בנזק. וכתב הב"י שם דס"ל לטור דאף שפטור מד' דברים חייב בנזק משום שרבי קרא אדם המזיק אונס כרצון. אבל הרמב"ם ס"ל שפטור מכלום משום שהרי הוא בכלל המיעוט דפרט לממציא את עצמו. ומשמע ליה שהוי גזה"כ לפטורו לגמרי אפי' מנזק ולא רק לענין גלות. [והביאור בזה דגלי לן קרא דבכה"ג לא הוי בכלל מעשיו]. אך הב"ח שם כתב דהרמב"ם ס"ל כמו שכתב הנמוק"י הכא דהטעם שפטור משום דלא הוי יודע ביה בניזק כלל, משמע דהפטור הוא מדין אונס גמור. ודבר זה צ"ב חדא דדעת הרמב"ם דאפי' באונס גמור אדם חייב. ועוד שהרי הרמב"ם הביא קרא דפרט לממציא וע"ז כתב שפטור לגמרי, משמע דמחמת הקרא הוא פטור. וצ"ע. ובאמת שכן כתב הר"ח הכא שפטור מד' דברים כיון דהוא אנוס אבל חייב בנזק.