כלים פ_ה מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ה מ"א**

א] **ושיריו ארבעה,** בפי' הרא"ש כתב דאם נחלק לשברים ויש בשבר אחד ד' טפחים על ד' מקבל דאכתי חזי למלאכתו ראשונה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דשיריו ד' קאי בין על גובהו ובין על רחבו, אך לקמן מ"ז הביא הרא"ש מסוגיא דחולין דקכ"ד. דמוקמי' למתניתין בשחלקו לרחבו, אך אם חלקו מלמעלה ללמטה כל שלא נשתייר רוב בשבר א' טהור אף שיש בו ד' טפחים, וצ"ע, גם צ"ב דבחילקו לארכו, מ"ט יהא סגי בשנשתייר בו ד' טפחים, הרי א"א לאפות בתוכו, אך בזה י"ל למש"כ הראב"ד ותוס' שאנץ עדיות פ"ב מ"ח דהא דשירי תנור ד' טפחים הוא משום דה"ה עושה מעשה טפקא, ובמעשה טפקא הרי הסיקו מבחוץ וכמש"א בשבת דקכ"ה., וע"כ ה"ז שייך אף בשחלקו לארכו, ועי' עוד בחזו"א סימן ז' סק"א שתמה מ"ש כלל שיעור ד' טפחים ברוחב התנור, עיי"ש.?יש לציין למש"נ להלן בכ"ד בענין זה דשיעור לאורך בד' הר"ש?.

ב] **ושיריו ברובו,** בפי' הרמב"ם פירש דקאי על שירי תנור קטן, וזה דלא כגיר' דילן בגמ' חולין דקכ"ד. דפריך רובו דטפח למאי חזי, ומשני דשירי גדול ברובו, וכ"נ בד' הרמב"ם פט"ז מכלים ה"א, וגם השמיט הרמב"ם שם למה שחילקו בחולין שם בין תנור בן ט' לתנור בן ז', ועי' תו"ח ולב ארי' בחולין שם ומים טהורים ותפא"י במתניתין מש"כ בדעת הרמב"ם.

ובד' הרמב"ם לקמן מ"ז מ' דגם בתנור גדול סגי ברובו אף אם אין בו ד', וע"כ פירש דהא דתנן התם דממעטו מבפנים ד' טפחים הוא לר"מ לטעמי' דס"ל דשייריו בד', וזה כסוגיית הגמ' בחולין, וצ"ע בזה.

ג] **משתגמר מלאכתו,** פירש הרמב"ם, ז"ל, בתנאי שתגמר מלאכתו וביאר שגמר מלאכתו הוא שיחממנו וכו', עכ"ל, והיינו דהא דתנן משתגמר מלאכתו, היינו שיוסק כדי לאפות בו סופגנין, וכ"ה בתוס' הרא"ש נדה דכ"ו:, אמנם הר"ש פירש לעיל, ז"ל, תחילתו כ"ש משתגמר מלאכתו לאחר שנגמר ומסיקו, עכ"ל, ומבו' דמפרש דהא דתנן משתגמר מלאכתו הוא דין בפנ"ע. דבעי' שיגמרו הבעלים מלאכת התנור שלא יהא דעתם להוסיף עליו עוד, וכ"ה בל' רש"י חולין דקכ"ד., משתגמר מלאכתו, לאחר שנגמר והסיקו אפי' הוא טפח מקבל טומאה, עכ"ל, ומ' דמלבד הא דבעי' שיסיקנו, בעי' נמי שיגמר עשייתו, (אך בתו"ח שם לא פירש כן), ובמים טהורים דקדק כן גם ממה שפירש הר"ש לעיל, והוא מל' רש"י בחולין שם, ז"ל, אין תנור פחות מד' אפי' נגמרה מלאכתו ול' הרא"ש אפי' נגמר כולו, והרי דמפרש דנגמרה מלאכתו היינו שאין דעתו להוסיף עליו, וזהו שכתב דאין תנור פחות מד' אפי' בשאין דעתו להוסיף עליו.

ועיי"ש במי"ט שכתב בדעת הרמב"ם דפליג על הך דינא וס"ל דתנור מקב"ט אף בשדעתו להוסיף עליו, וכמש"כ בפיהמ"ש, ז"ל, משיבנה מן התנור גובה ד"ט הוא מקב"ט וכו' כי משיבנה ממנו גובה טפח הוא מקב"ט, עכ"ל, ומ' דאף שדעתו להוסיף עליו ה"ה מקב"ט משבנה בו גובה ד"ט וגובה טפח, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, וכן התנור "השלם" אם נהרס ונותר ממנו ד"ט ה"ה מקב"ט, ומ' דדינא דתחילתו ד' לא איירי בתנור שלם, וכ"ה גם בל' הרמב"ם בפט"ו מכלים ה"ב, עיי"ש, וכנר' למד הרמב"ם כן מלישנא ד"תחילתו" ארבעה, וכמו שדקדק כן בתו"ח חולין דקכ"ד..

והנה בפי' הר"ש כתב, ז"ל, משתגמר מלאכתו, אתחילתן כ"ש קאי, עכ"ל, ובמי"ט שם פירש דכונתו דרק בתנור קטן שתחילתו כ"ש, הוא דבעי' שלא יהא דעתו להוסיף עליו, דרק בכה"ג הוא דחשיב אף שאין בו ד"ט, אך תנור גדול שבנה ממנו ד"ט ה"ה מקב"ט אף בשדעתו להוסיף עליו, אך יש לדחות, דמכוון הר"ש דלא קאי על שירי תנור דסמיך לה, אלא על תחילת תנור, ונקט תחילתו כ"ש דתני לעיל מינה, וה"ה דבעי' לזה גם בתנור גדול שתחילתו ד"ט, ועיי"ש שדקדק כן גם מד' הר"ש לעיל שפירש דאין תנור פחות מד' אפי' נגמרה מלאכתו, והרי דס"ד דכל הא דשיעורו בד"ט הוא בשלא נגמרה מלאכתו, והיינו משום דל"ב שתגמר מלאכתו רק בתנור קטן שתחילתו כ"ש, אך בתנור גדול ל"ב שתגמר מלאכתו, וע"כ ס"ד דאדרבה כל שנגמרה מלאכתו מקב"ט אף בפחות מד"ט, עכ"ד, אך הרמב"ם פירש דהא דתנן משתגמר מלאכתו קאי גם על תנור גדול וגם על תנור קטן, והיינו משום דאזיל לטעמי' דמשתגמר מלאכתו היינו שיסיקנו כדי לאפות בו סופגנין, ובזה אין לחלק בין תנור קטן לגדול, ובתוס' הרא"ש נדה דכ"ו: כתב דמשתגמר מלאכתו קאי רק על תנור גדול, דקטן אין אופין בו סופגנין, עיי"ש, ובפירש"י נדה שם פירש דתחילתו ארבעה אם נגמרה מלאכתו, ומבו' דגם בתנור גדול בעי' שתגמר מלאכתו, ועי' במי"ט שדחה דשמא כונתו לגמר מלאכה דהיסק,.

ד] **איזהו גמר מלאכתו משסיקנו לאפות בו סופגנין,** לפ"מ שפירש הר"ש הא דבעי' היסק זה הוא דעי"ז מתחברת הטפילה יפה לכלי, והא דבכירה סגי בהיסק כדי לבשל עלי' ביצה קלה, צ"ל דלבישול ביצה קלה סגי בחיבור קלוש של הטפילה. אמנם אי נימא דהא דבעי' שיסיקנו הוא לגמר מלאכת התנור עצמו כמש"כ הר"ש בכת"י להלן נ' בפשוטו, דהא דל"ה גמר מלאכה עד שיסיקנו לאפות בו סופגנין, הוא משום שע"י היסק זה מתחסם התנור ונהי' ראוי לאפות בו סופגנין פעם אחרת, ועד"ז הוא בהא דבכירה גמר מלאכתה הוא משיסיקנה כדי לבשל עלי' ביצה קלה, דעי"ז מתחסמת הכירה והיא ראוי' לבשל עלי' ביצה קלה.

אך במקד"ד קונט' טהרות ב' כתב וביאר כן בד' הראב"ד בתו"כ, דהא דבעי' בתנור היסק, הוא משום דכל מלאכת התנור היא לאפי' ואינו ראוי לאפי' רק ע"י היסק, וע"כ בתנור שיעור הסיקו הוא כדי לאפות בו סופגנין ובכירה כדי לבשל עלי' ביצה קלה, דתנור שהוא לאפי' מיקרי ראוי למלאכתו בפחות שבאפיות, וכירה שהיא לבישול בפחות שבבישול, עכ"ד, וכן מ' קצת בל' הר"ש בכת"י, אך קשיא לפ"ז דמ"ט דר' יהודה דמשיסיק את החדש כדי לאפות בישן סופגנין, ומ"ט דר"מ בתוספתא דרואין את העצים שהוסק בהן כאילו לא הוסקו אלא לאחר רדיית הפת ופי' הר"ש דלאחר רדיית הפת מתחמם בעצים מועטים שעדין לא נצטנן, הרי סו"ס ל"ה ראוי בפועל לאפי', וצ"ע בזה.

ה] **בפי' הר"ש, תנורים שלהם וכו' ומושיבם לארץ ומחברם בטיט, כדמוכח בפרק כל הכלים דאמר סד"א כיון דחברי' בארעא כגופא דארעא דמי,** אמנם הנה בפירש"י בפר' שמיני י"א ל"ה כתב, ז"ל, תנור וכירים, כלים המטלטלין הם, עכ"ל, ובפי' הר"א מזרחי שם פירש שדעתו שאם הי' מחובר לקרקע ל"ה מקב"ט, דכל המחובר לקרקע ה"ה כקרקע, וכ"נ בפירש"י ברכות די"ט., ז"ל, תנור של חרס שהוא עשוי ככלי ומטלטל, עכ"ל, ובב"מ דנ"ט., ז"ל, שאר תנורים שלהם היו עשוים וכו' ומטלטלים אלא שהי' מושיבו על הארץ או על הדף, עכ"ל, וכ"ה להדיא במאירי ברכות שם, ז"ל, שתנור שלהם ל"ה מחובר לקרקע אלא כ"ח המטלטל "ולפיכך" הוא מקב"ט, עכ"ל, וכ"ה בפי' רבינו הלל לתו"כ שמיני פרק י', ז"ל, ועד שיהא מחברו בארץ דכל המחובר לקרקע לא מקב"ט, וכיון דל"ה חבור מעליא שהרי התנור דבר המטלטל הוי הלכך וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריהם דתנור אינו מחובר לקרקע חיבור גמור, ואדרבה אם חיברו לקרקע אינו מקב"ט.

ונ' ברור דודאי מודו שפעמים שהיו מחברין התנור בטיט לקרקע ואפ"ה הוא מקב"ט, וכמו שהוכיח בגור ארי' בפר' שמיני מכ"ד, ואך דס"ל דלא היו מחברין בחיבור גמור אלא בחיבור כ"ד, וצ"ל לדעתם דזהו מש"א בגמ' דסד"א כיון דחברי' בארעא כגופא דארעא דמי, והיינו דס"ד דמכח חיבור קלוש זה שמחברו לקרקע כגופא דארעא דמי, וקמ"ל דאי""ז חשוב חיבור כלל, וכעי"ז כתב בס' באר בשדה בפר' שמיני, ודקדק כן מל' רש"י בשבת שפירש דהוא "קרוב" להיות מחובר, ועי' עוד בד' הגרי"פ עשין קס"ט מש"כ ע"ד רש"י.

ועד"ז מצינו בתוס' ב"ב דס"ה. כתבו, ז"ל, א"נ אומר רשב"א דאיירי במחובר דסתמייהו מחוברים וכו', אבל אין חבורו חשוב חבור, תדע מדמקבלי טומאה, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דהא דנתחדש בקרא דתנור וכירים טמאין אף במחובר הוא משום שאין חיבורן חשוב חיבור, ואך שבד' התוס' נ' טפי דלעולם מחברין את התנור בקרקע חיבור גמור, ואך דאי"ז חשוב חיבור משום שדרך להעבירו ממקום למקום, ונפ"מ בזה, דלפ"ז אף תנור של מתכת שטומאתו היא משום טומאת כלי מתכת דעלמא ולא משום טומאת תנור, יהא טמא במחובר, משום שאין חיבור תנור חשוב חיבור.

אמנם בפיהמ"ש להרמב"ם להלן מי"א פירש בהא דתנן דכירה של מתכת טהורה, ז"ל, לפיכך אם הי' התנור הזה של מתכת בנוי בארץ אינו מקב"ט כלל, לפי שהכלים הבנויים בארץ אינם מתטמאים זולת תנור וכירים שבהם דיבר הכתוב אבל זולתן הרי העיקר אצלינו כל המחובר לקרקע ה"ה כקרקע, עכ"ל, וכ"כ בהל' כלים פט"ו ה"ו, ומבו' להדיא דחיבור תנור וכירים לארץ הוי חיבור גמור וחשיב כמחובר לקרקע דה"ה כקרקע, ואך שנתחדש בתנור וכירים שטומאתן היא אף במחובר, וע"כ תנור של מתכת דלי"ב לדין טומאת תנור, אינו מקב"ט במחובר, ?ועי' בפי' הראב"ד בעדיות פ"ז מ"ח שמבו' דתנור של מתכת המחובר לקרקע טמא, ונת' בזה להלן מ"ה?.

?יל"ד עוד מדינא דכל המשמש את הקרקע, וצריך עוד בדיקה אם הוא אף כשאינו מתחבר לקרקע, ועי' לקמן פי"א, וצ"ע בכ"ז, ועמש"נ עוד פ"ה מי"א ופ"ו מ"א לדון בד' הר"ש בזה?.

ובחי' הגר"א לקמן מי"א כתב דכל כלי חרס נטמא אף במחובר לקרקע, ואי"ז גזה"כ מיוחדת בתנור עיי"ש בדבריו?

ו] **שם, ומיהו נראה דאפי' לא צרפן בכבשן תחילה מקב"ט ע"י היסק דלא גרע מיורות הערביים שחופרין בארץ וטחין בטיט דתנן בפירקין אם יכול הטיט לעמוד בפנ"ע טמא, והתם ליכא צירוף בכבשן תחילה, ותנן נמי בחתכו חוליות ומירחו בטיט דמקב"ט משיסיקנו,** אמנם הנה בפירש"י ברכות די"ט. פירש בדין תנור, ז"ל, ותחלת ברייתו מן הטיט ומצרפו בכבשן כשאר קדרות, עכ"ל, וכ"ה בפירש"י ב"מ דנ"ט., ז"ל, תנור העשוי חוליות מצרפו בכבשן כדרך כלי חרס וכו', שאר תנורים שלהם היו עשוים וכו' וצורף בכבשן כשאר קדירות, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דתנור אינו טמא בלא צירוף כבשן אף אם הסיקו, וכ"ה מבו' להדיא ממה שפירש"י בברכות שם בדעת ר"א דמטהר בחתכו חוליות ונתן חול בין חוליא לחוליא, דמטהר "עולמית" משום שאינו עוד ככלי חרס שלא נשרף בכבשן, והרי להדיא דתנור שלא נצרף בכבשן טהור אף בשהסיקו, וקשיא לדידי' מההיא דיורות הערביים דחזינן דל"ב צירוף כבשן, אך מההיא דחתכו חוליות י"ל, לפ"מ שפירש בברכות שם דבזה הוא דפליגי ר"א ורבנן, דר"א דמטהר הוא מה"ט שהחוליות לא נשרפו בכבשן, ורבנן דמטמאין הוא משום דס"ל דאזלי' בתר חוליות, וי"ל לפ"ז דמתני' דלקמן אתיא כרבנן, (אך אי"ז כפשטות המשנה דבמירחו בטיט מודה ר"א דמקבל טומאה ולא פליג אלא בנתן חול בין חוליא לחוליא).

ובמקד"ד קונט' טהרות ב' כתב לישב, דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל בביצה דל"ב. דאותו המין שעושין ממנו כלי חרס חשיב כחרס אף קודם צירוף כבשן, ול"ב צירוף כבשן אלא משום גמר מלאכה, וע"כ ביורות הערביים ובחתכו חוליות ונתן טיט בין החוליות, ל"ב צירוף כבשן, דביורות הערביים כיון שא"א להסיקן בכבשן, הוי גמר מלאכתן בהיסק הראוי להן, ובחתכו חוליות כיון דכל התנור נשרף בכבשן הוי גמר מלאכה, והא דמטהר ר"א בחתכו חוליות, הוא משום שנתן "חול" בין חוליא לחוליא, דאי"ז מן המין שעושין בו כלי חרס, ולא חשיב ככלי חרס אלא ע"י צירוף כבשן, שה"ז עשוי מטיט שעושין ממנו כלי חרס, ל"ב בזה צירוף כבשן, עכ"ד.

?ועמש"נ עוד בזה לקמן מ"ח אות א', ולקמן מ"י?.

ז] **שם, ושיריו, אם הי' גדול ונטמא ושברו צריך שלא יהא בו שבר של ד',** כ"ה גם ל' רש"י בחולין דקכ"ד. ובנדה דכ"ו:, ומ' קצת דשיעור זה הוא רק בששברו אחר שנטמא שאינו נטהר מטומאתו, אך לא נאמר שיעור זה לענין לקבל טומאה מכאן ולהבא, אך בפי' הרמב"ם והרא"ש מפורש דהא דשיריו בד' הוא לגבי לקבל טומאה מכאן ולהבא, וכ"ה ברמב"ם כלים רפט"ז דשיעור זה הוא בין לקבל טומאה מכאן ולהבא ובין ליטהר מטומאתו, וצ"ע בזה.

ח] **שם, אבל קטן שעושין התינוקות לשחק,** בחזו"א סימן ז' סק"ט כתב דא"א לומר שאינם עשויין לאפי', שאי"ז תנור שמתנאי תנור שיהא עשוי לאפי', ויש להוסיף שמצינו כן במתני' לקמן פ"ח מ"ז דכבשן של סיידין ושל זגגין ושל יוצרים טהורה, ופירש הגר"א דהוא משום דלא טמאה תורה אלא מ"ש לאפי' ולבישול, ועי' גם בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ד דתנור שהוסק להיות טומן בו אונין של פשתן טהור, וגם דא"כ מאי פריך רובא דטפח למאי חזי, אלא ודאי מיירי בעשוי לאפי', ועיי"ש שנתחבט במה שפירשו הראשונים שעושין התנורים לשחק, ולכאו' צ"ל בזה דמכלל השחוק הוא לאפות בו, וע"כ יש ע"ז תורת תנור, ומש"כ בתוס' הרא"ש נדה דכ"ו: דתנור קטן אין גמר מלאכתו משיסיקנו לאפות בו סופגנין, דקטן אין אופין בו סופגנין, צ"ל דהגם דה"ז משמש לאפי', מ"מ אין אופין בו סופגנין אלא דברים קטנים, ועי' עוד בתפא"י ובחזו"א יו"ד סימן קי"ב סקי"א במש"כ בדעת התוס' בנדה דכ"ו: בזה.

ט] **שם, צ"ל שהקטן משונה בעשייתו מן הגדול וכו', דאלת"ה גדול שתחילתו בארבעה יהא דין קטן עליו שתחילתו כ"ש,** במים טהורים כתב בדעת הרמב"ם, דתנור קטן היינו שדעת הבעלים לבנות תנור קטן מד' טפחים, ובכה"ג ה"ה מקב"ט משבנה בו טפח, וכ"ה בתו"ח חולין דקכ"ד., ופשוט דהר"ש לטעמי' ל"ה מצי לפרש כן, שהרי ס"ל דכל הא דתחילתו כ"ש הוא רק בשנגמרה מלאכתו ואין דעתו להוסיף עליו, וכמש"נ לעיל אות ?, והרי דאף כשאין דעתו להוסיף עליו מ"מ בתנור גדול לא סגי בטפח, וע"כ הוצרך לפרש שהקטן משונה בעשייתו מן הגדול.

י] **שם, משיסיקנו, בשאר כ"ח סגי בצירוף כבשן, אבל תנור בעי לדבק מלאכתו כדי לעבותו להחזיק חומו כדפרישית, ולא נגמרה מלאכתו עדיין עד שיעשה לו טפילה ויחזור ויסיקנו שמתחבר יפה לכלי,** בד' הר"ש להלן בכת"י מבו' דהא דבעי' היסק בתנור אחר צירוף כבשן, הוא מתרי טעמי, חדא משום דעדין הוא מחוסר גמר מלאכה אחרת שצריך עדין היסק אחר לאפות בו את הפת, ועוד משום טפילה שעשה בו שלא הוסקה כלל, ומ' דגם לטעם בתרא הוא משום הטפילה עצמה שלא הוסקה, ולא כדי לחברה לכלי כמש"כ הר"ש כאן, וצ"ע.

ובעיקר המבו' בד' הר"ש דתנור אינו מקב"ט עד שיעשה לו טפילה, וע"כ הוא דלא סגי לי' בצירוף כבשן אלא בעינן שיסיקנו כדי לאפות בו סופגנין, דע"י היסק זה מתחברת הטפילה לתנור, עי' במקד"ד קונט' טהרות סימן ב' שהק', שהרי לדעת רבנן שהביא הר"ש לעיל מהני היסק ראשון אף בתלוי בצואר גמל, והרי שאף קודם שעשה לו טפילה ג"כ נגמרה מלאכתו, עיי"ש, ובפשוטו נ' דלפ"ד הר"ש הא דמהני היסק ראשון בתלוי בצואר גמל, היינו בשעשה לו טפילה, וכ"ה ברש"ש לקמן מ"ד, וכ"ה מבו' בחזו"א סימן ז' סקי"ז, ועיי"ש משה"ק ע"ד הר"ש.

ובחזו"א סימן ז' סק"ה הק' ע"ד הר"ש, מהא דתנן לקמן מ"ז בתנור שנטמא דמטהרין אותו ע"י שחולקו לג' וגורר את הטפילה וכו', ומבו' דבגרירת טפילה לחודה לא נטהר, ועיי"ש שכתב דצ"ל דלענין קבלת טומאה מתחילה אינו מקבל בלא טפילה, אבל בגרירת טפילה לא נטהר, עכ"ד, וזה ע"ד שמצינו בכ"ד דכל שנטמא אינו נטהר אלא בשבירה גמורה, ועי' ר"ש לקמן פ"ז מ"ב, ואולי י"ל עוד בזה, דכיון דהא דאין תנור מקב"ט עד שיעשה לו טפילה, מבו' בל' הר"ש דאי"ז משום דמתנאי תנור שיהא לו טפילה, אלא הוא משום דלא נגמרה מלאכתו, שמא י"ל דכל שעשה לו טפילה וכבר נגמרה מלאכתו, לא פקע מיני' תורת תנור בגרירת הטפילה, וצ"ע בזה.

יא] **שם, תניא בתוספתא ר"מ אומר קורין את העצים שהוסק בהן וכו',** במרומי שדה כתב דט"ס הוא וצ"ל ר"י אומר כנוס' התוספתא שלפנינו שהרי ר"מ ס"ל בביצה דל"ב: דאף כלי חרס מקבלין טומאה בלא היסק כבשן לפירש"י שם והובא בר"ש לעיל ספ"ד בכת"י, וכ"ש תנור, וכמבו' בתו"כ שהביא הר"ש להלן, עכ"ד, ולד' המקד"ד שהבאנו לעיל אות ד' דהא דבעי' בתנור היסק, הוא משום דכל מלאכת התנור היא לאפי' ואינו ראוי לאפי' רק ע"י היסק, י"ל דע"כ אף אם כ"ח ל"ב כלל היסק, היינו משום שהוא ראוי למלאכתו בלא היסק, ומשא"כ בתנור מודה ר"מ דבעי היסק, וכ"ה מפורש בד' הראב"ד בתו"כ שהבאנו להלן אות י"ג, שפירש בד' ר"ע דאף אם בכ"ח ל"ב היסק מ"מ בתנור י"ל דבעי היסק.

יב] **תניא בתו"כ תנור שומע אני בין חדש ובין ישן ודין הוא טימא כ"ח וטימא תנור מה כ"ח משנגמרה מלאכתו אף תנור משנגמרה מלאכתו, דברי ר"א, אמר לו ר"ע וכי דנין אפשר משא"א וכו',** בביאור פלוגתת ר"א ור"ע פירש הר"ש להלן דר"א סבר דבלא הסקה כלל מקב"ט, ובכת"י הוסיף "מאחר שנצרף בכבשן ככ"ח", וזהו דיליף ר"א דכ"ה דכלי חרס מקב"ט משיצרף בכבשן ה"ה תנור מקב"ט משיצרף בכבשן, ור"ע דאין דנין אפשר משא"א, והיינו כמו שפירש הר"ש בכת"י דתנור צריך עדין היסק אחר כדי לאפות בו את הפת, ועוד משום טפילה שעשה בו שלא הוסקה כלל, ומשא"כ כ"ח דא"א לעשות בו גמ"מ אחרת.

והר"ש לעיל בכת"י למד מזה דבתנור לא סגי בצירוף כבשן לחודי', שהרי הא דס"ל לר"א דתנור מקב"ט בלא היסק דומיא דכ"ח, בע"כ דהיינו בשנצרף בכבשן דומיא דכ"ח דבעי צירוף כבשן, ואפ"ה פליג ר"ע וס"ל דאינו מקב"ט בלא היסק.

יג] אמנם הנה בפי' הראב"ד לתו"כ פירש טעמא דר"א, ז"ל, מה כשיטמא כ"ח משיגמר מלאכתו וכו' פירוש משנתייבש כ"צ שהוא ראוי להשתמש בו בדברים נגובים אף תנור כן, א"ל ר"ע וכי דנין אפשר משא"א, תפש הלשון שהי' נהוג בו אבל כך ר"ל כאן וכי משוין דבר האפשר לשאי אפשר ולא אפשר לאפשר, כלומר כי הכ"ח ראוי להשתמש בו את תשמישו אע"פ שלא הוסק בתנור לפי שהכ"ח עשוי הוא לכל דבר ללח וליבש, אבל התנור שאינו עשוי אלא לאפות בו את הפת ולאותו תשמיש אינו ראוי עד שיסיקנו אינו מקב"ט עד שיוסק וכו', חזר ר"ע ודנו דין אחר וכו', מה כ"ח משתיגמר מלאכתו באור, פי' דקסבר ר"ע לא נקרא חרס עד שיוסק באור אלא כלי יוצר נקרא, וכ"ה אומר באגדה ככלי יוצר תנפצם ככלי חרס אין כתיב כאן אלא ככלי יוצר, מה כלי יוצר אע"פ שנשבר יש לו תקנה חוזר וכותשו ועושה אותו כלי וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דר"א ס"ל דתנור טמא אף בלא היסק כלל, והיינו משום דס"ל דכל כ"ח טמא משנגמרה מלאכתו אף שלא נצרף בכבשן, וזהו כדעת ר"מ בביצה דל"ב. לפירש"י שם, ור"ע פליג ע"ז מתרי טעמי, חדא דאף אם כ"ח ל"ב היסק, מ"מ תנור שאינו עשוי אלא לאפות בו ואינו ראוי לזה עד שיסיקנו אינו מקב"ט עד שיוסק, ועוד דאף כ"ח אינו מקב"ט בלא היסק.

יד] ובפי' רבינו הלל לתו"כ שם פירש פלוגתת ר"א ור"ע להיפך, ז"ל, מה כ"ח משתגמר מלאכתו דהיינו משיצרפו בכבשן וכו' אף תנור משתגמר מלאכתו דהיינו משיסיקנו. דנים אפשר משא"א, דתנור אפשר לעמוד בלי הסקה ובעת שרוצה לאפות מסיקו ואופה בו, וכיון דהכי הוא אפשר מקב"ט דבלא הסקה נגמרה מלאכתו, וכ"ח א"א לעמוד בו בלא צירוף כבשן וגמר מלאכתו דכ"ח ל"ה עד שיצרפו בכבשן. אע"פ שא"א ראי' גדולה היא, דכ"ה דכ"ח לא מקב"ט עד שתגמר מלאכתו ה"נ תנור לא מקב"ט עד תגמר מלאכתו, וגמר מלאכתו ל"ה האי עד שיצרף בכבשן והאי עד שיסיקנו, עכ"ל, והיינו דר"א ס"ל דאין תנור מקב"ט עד שיסיקנו ותיגמר מלאכתו, ור"ע ס"ל דאין דנים אפשר משא"א דכלי חרס שלא נגמרה מלאכתו אינו ראוי לתשמישו, ומשא"כ תנור אף קודם שיסיקנו ראוי למלאכתו, דכשרוצה לאפות מסיקו ואופה בו, ועיי"ש מה שפירש בהמשך הברייתא, ובזכר יצחק סימן ס' פירש ג"כ כן דר"א יליף תנור מכ"ח דבעי' היסק, ור"ע השיב דאין דנים אפשר משא"א דב"ח א"א בלא היסק מטעם דבעי' שיהא כ"ח וקודם צירוף כבשן הוי כלי אדמה, ומשא"כ בתנור דאף של אדמה טמא, ועיי"ש מה שפירש בהמשך הברייתא.

טו] ובפי' הר"ש הנדפס מ' דר"א ל"ב היסק כלל ואף אם לא נצרף תחילה בכבשן ה"ה מקב"ט, ובפי' הנד' בריש מתני' לא כתב ללמוד מפלוגתא דר"א ור"ע דלר"ע אפי' נצרף בכבשן אינו מקב"ט עד שיחזור ויסיקנו, וי"ל דהוא משום דס"ל דלר"א תנור מקב"ט בלא היסק אף בשלא נצרף תחילה בכבשן, ובזה הוא דפליג ר"ע, אך לא נתפרש בד' ר"ע דאף אם נצרף בכבשן אינו מקב"ט עד שיחזור ויסיקנו, וצ"ע דהיאך יליף לה מכ"ח, הרי כ"ח אינו מקב"ט עד שיצרף בכבשן, וי"ל דמפרש כפי' הראב"ד דר"א ס"ל דאף כ"ח מקב"ט בלא צירוף כבשן, גם י"ל דס"ל לר"א דהא דכ"ח אינו מקב"ט בלא צירוף כבשן, הוא משום דהוי כלי אדמה, אך תנור טמא אף של אדמה, וע"כ ל"ב בי' היסק, וכן פירש במקד"ד קונט' טהרות סימן ב'.

טז] **שם, אי מה כ"ח כשמן אף התנור כשמו תנור שלא הוסק תנור שמו,** בפשוטו היינו, דכ"ח שלא נצרף בכבשן, אכתי אין עליו תורת כלי, משום שאינו ראוי למלאכתו, אך תנור שלא הוסק תנור שמו, משום שהוא ראוי למלאכתו, דכשרוצה לאפות מסיקו ואופה בו וע"ד פי' רבינו הלל שהבאנו לעיל אות י"ג.

אך בפי' הראב"ד לתו"כ פירש, ז"ל, מה כ"ח כשמו אף תנור כשמו ותנור שלא הוסק שמו תנור, אבל כ"ח מיהת בעינן שיוסק באור כדאמר שאין שמו כ"ח עד שיוסק, עכ"ל, ואזיל לטעמי' דנידון התו"כ הוא לטמאותו אף בשלא נצרף בכבשן, וס"ל לר"ע דכ"ח שלא נצרף בכבשן אינו מקב"ט משום שאינו נקרא כ"ח אלא כלי יוצר, ומבו' בד' הראב"ד דבתנור ל"ב שיהא עליו תורת כ"ח.?העירוני דלכאו' אי"ז ראי', דאף אם אכן כן ס"ד, אף אחר דילפי' מקרא דגם בתנור בעי' היסק, י"ל דזהו גופא דילפינן, והרי גם בלא ד' הראב"ד חזינן דס"ד דתנור א"צ היסק, ותיקשי לדעת ר"ת והרמב"ם דבלא צירוף כבשן לא חשיב כ"ח, א"כ מ"ט יהא ע"ז תורת תנור, אי נימא דתנור בעי' שיהא של חרס, ובע"כ דזה גופא נתחדש בקרא, וצריך בדיקה בזה?.

וי"ל דזה ניחא גם אם טומאת תנור הוי דין א' עם טומאת כ"ח, שהרי לד' הראב"ד מבו' דגם קודם צירוף כבשן הוי אותו המין, ומה"ט ס"ל לר"א דכל כ"ח מקב"ט קודם צירוף כבשן, אלא דס"ל לר"ע דאין עליו "שם" כלי חרס קודם צירוף כבשן, והיינו דחשיבות הכלי דכ"ח הוא רק בשנצרף בכבשן, ובלא זה אין עליו תורת כ"ח, וע"כ בתנור דחשיבות כלי שעליו היא מכח תורת תנור שבו, ה"ה חשוב כלי אף בלא צירוף כבשן.

**כלים פ"ה מ"ח**

א] **מירחו בטיט מקבל טומאה משיסיקנו כדי לאפות ממנו סופגנין,** בפי' הר"ש לעיל מ"א למד מזה, דתנור מקבל טומאה ע"י היסק אף בלא צירוף כבשן, ועי' עוד בפי' הר"ש לעיל פ"ג מ"ד שפירש דהכא בתנור כיון שתשמישו ע"י היסק וגמר מלאכתו של תנור משיסיקנו כדי לאפות בו סופגנין, הלכך כשטפלו בטיט והסיקו נעשה כחרס, ועמש"נ שם אות ו' בישוב דעת רש"י דס"ל דאין תנור מקב"ט בלא צירוף כבשן.

והנה בפי' הר"ש לעיל פ"ב מ"ב כתב דהא דמטמאינן הכא בשמירחו בטיט, לאו היינו משום דהמירוח הוא תנור חדש, דהא בתוספתא משמע אפי' נתן טיט ע"ג הסדק טמא, עכ"ד, ולפ"ז יש מקום לדון, דאף אם אין תנור מקב"ט בלא צירוף כבשן, מ"מ הכא שהתנור עצמו הוסק בכבשן, הרי דהגם דבעי' למירוח הטיט כדי לחבר את החוליות, י"ל דלזה מהני אף חוליות שלא הוסקו בכבשן, דהגם דכל דבר שאין עושין ממנו תנורים אינו מחבר את הסדקין, מ"מ טיט שעושין ממנו תנורים, י"ל דמחבר את הסדקין אף שלא נצרף בכבשן, עכ"פ לדעת רש"י דמין חרס חשיב כחרס אף בלא צירוף כבשן, ול"ב צירוף כבשן אלא לגמר מלאכה.

ב] בחזו"א סימן ז' סק"ו תמה לדעת ר"מ לעיל מ"ז דא"צ לגרור את הטפילה, וכי פליג אדינא דהכא דמירחו בטיט מקבל טומאה, עיי"ש מה שדן בזה.

ג] **הרחיק ממנו את הטפילה ונתן חול או צרור וכו',** בטעם הא דמטהרינן בכה"ג, פירש הרמב"ם דהוא משום דאין עליו טיט המחבר את חלקיו הפרודים, והיינו דאף דע"י החול והצרור שבינתים אין חוליות התנור נפרדין זמ"ז, מ"מ כיון שאין עליו טיט המחברן ה"ה טהור, ולכאו' היינו מדינא דכל שאין עושין ממנו תנורים אינו מחבר את הסדקין.

ובפי' הרא"ש כתב דטהרתו הוא משום דאיכא תרתי חדא דעשוי מחוליות ועוד דנתן חול בין תנור לטפילה, עכ"ל, ומשמעות דבריו דאין הטהרה משום דליכא טיט שיחבר את החוליות, אלא הוא משום דאיכא בו תרתי לריעותא, חדא דהוי תנור של חוליות, ועוד שיש הפסק בין תנור לטפילה, וצ"ב.

ד] **בזה אמרו הנדה והטהורה אופות בו והוא טהור,** דעת הרמב"ם פ"ח ממטמאי מו"מ ה"ד דזב שהכניס ידו לאויר כ"ח וכו' ה"ז טהור שאין הנדה וכיו"ב מטמאין לאיברים, וצ"ע לפ"ז בהא דתני דבזה אמרו הנדה וכו', הרי אף אם הי' התנור מקב"ט ג"כ לא הי' נטמא ע"י נדה, והנה אמנם משמעות ל' הרמב"ם שם דאם נגע בו הזב מתוכו ה"ה מטמאו, ולפ"ז ניחא, אך בחי' הגר"ח שם מבו' שנקט שאינו נטמא אף ע"י מגע והדק"ל, ושמא מכוון מתניתין דבשאר תנורים יש לחוש שתסיט הנדה מעט את התנור וע"כ הוא נטמא.

ה] **שם בר"ש, לרחבו וכו' אם יש בחוליא פחות מד' טפחים טהור בבאה מתנור גדול דליכא רובא, אבל איכא ד' טפחים טמא אע"ג דהוי מיעוט,** זהו להר"ש לטעמי' לעיל מ"א, דהא דשיריו ברובו הוא בתנור קטן והא דשיריו בד' הוא בתנור גדול, אך לדעת רש"י ודעימי' דתנור קטן שיריו בד' ותנור גדול שיריו ברובו, צ"ל דהכא איירי בתנור קטן.

ובס' דעת אליהו כתבו לדון, דשמא מודה רש"י דתנור גדול שנשבר ויש בו ד"ט עדין הוא מקב"ט, דלא גרע מתנור חדש שיש בו ד"ט דמקב"ט, ורק לגבי ליטהר מטומאתו הוא דאמרי' דכל שלא נשתייר רובו נטהר מטומאתו, עכ"ד, ויש לדמותו לד' רש"י חולין דקכ"ג. שכתב בדין טלית שנקרעה דמאחר שאין ראוי' למלאכה הראשונה ואין שמה עלי' מטהרת אע"פ שיש בשירי' גע"ג ועדין ראוי' לקב"ט, דומיא דכ"ח דשבירתו מטהרתו ושבריו מקבלין טומאה, עכ"ד.

ו] **שם, תנור של סדקין שעשה טפילה לכל א' וא' ומקום הסדקין מגולה טהור,** בפי' הר"ש לעיל פ"ב מ"ב ופ"ג מ"ד מבו' דתנור של סדקין היינו דומיא דמתני' דתנור שחתכו חוליות, עיי"ש, וכ"נ בד' הר"ש בכת"י להלן, והוא מוכח כן מהא דתני דזפת וכו' אין מחברין את הסדקין, ואם תנור של סדקין היינו שיש בו סדקין, א"כ מ"ש מהא דתנן לעיל פ"ג מ"ג ומ"ח דמהני זפת לסתום את הנקב.

וצ"ע מאי קמ"ל דאם עשה טפילה לכל א' וא' ומקום הסדקין מגולה טהור, דלכאו' ה"ז מילתא דפשיטא, דמה מועלת הטפילה אם מקום הסדקין מגולה ואין היא מחברת את החוליות זל"ז.

ז] **שם, מירחו בטיט מלמעלה או שעשה לו טפילה מבחוץ טמא מפני שהטפילה עושה את כולן א',** בביאור הגר"א לתוספתא פירש דהיינו דאף שמירח הטיט מלמעלה על החרס ה"ה טמא, דאין החרס חשוב הפסק בין הסדק למירוח, ול"ד להרחיק ממנו את הטפילה ונתן חול באמצע דטהור, עכ"ד, והטעם בזה נראה, דהא דחול הוי הפסק הוא משום דהוי דבר שאין עושין ממנו תנורים, אך חרס שעושין ממנו תנורים אינו מפסיק.

ח] **נתן עליו טיט וחרסית אדמה סיד וגפסיס אפי' כ"ש ואפי' מבית האומן טמא,** בביאור הגר"א לתוספתא פירש דהא דתני אפי' כ"ש, היינו שאינו צריך הרבה אלא אפי' כ"ש הוי סתימה וטמא.

והא דתני אפי' מבית האומן, גריס לה הגר"א שם בסיפא דזפת וכו' אפי' מבית האומן טהור, ופירש דקמ"ל דאפי' שהאומן עשאו כך מתחילתו דהיינו שסתם הסדקין בזפת, אפ"ה טהור דלא חשיב סתימה, אך לגיר' דילן צ"ע דמאי קמ"ל, ועי' חזו"א סימן ז' סקכ"ז מש"כ בזה.

ט] **כללו של דבר כל דבר שאין עושין ממנו תנורים אין מחבר את הסדקין,** בפי' הר"ש לעיל פ"ג מ"ד מבו' דהך דינא אינו דין מסוים בתנור, אלא הוא בכל כלי חרס, עיי"ש.

ובחזו"א סימן ז' סק"ז כתב דמהא דתניא דבנתן עליו חרסית אדמה סיד וגפסיס טמא, והיינו משום שעושין מהן תנור, מ' דתנור הנעשה מהן יש לו דין תנור, אף שאינן בכלל חרס, אך בפי' הר"ש מכת"י לעיל פ"ד מ"ד מבו' להדיא דתנור של אדמה טהור, ובע"כ צל"פ דכל שדרך לעשות מהן תנורין ה"ה מחברין את הסדקין, אף שאין על תנור הנעשה מהן טומאת תנור, ויש להוסיף, דבפי' הרא"ש לעיל פ"ג מ"ד מבו' דחרסית וכל דבר שעושין ממנו תנורים, מחבר אף שברי כ"ח, וכ"ה משמעות ד' הר"ש שם, ואי נימא דכל הא דהן מחברין את התנור, הוא משום דבטומאת תנור ל"ב שיהא כ"ח, א"כ בדין שלא יחברו את שאר כ"ח, וצ"ע בזה.

י] **שם, תניא בתוספתא וכו' היא מטמאה במגע ואין מטמאה באויר והשאר טהורין וכו', ומיהו כאן לא ידעתי מ"ש אויר במגע וכו',** בהגה' הגר"א גריס מירחן היא מטמאה במגע ובאויר והשאר מטמא במגע ואין מטמאין באויר, לא מירחן היא מטמא במגע ובאויר והשאר טהורין, ובביאורו לתוספתא פירש דהיינו דאם מירחן, הוי הכל חיבור, וע"כ גם השאר מטמאין במגע מדין יד, ואם לא מירחן ל"ה חיבור, וע"כ רק אותה שיש בה ד"ט טמאה.

ועיי"ש שפירש, דהא דאף במירחן אין השאר מטמאין באויר, הוא משום דרק אם עשה להן טפילה הוא דהוו כולן אף השברים ככלי ומטמאין אף באויר, אבל אם לא עשה להן טפילה אף שמירח בטיט, ל"ה שאר החוליות כלי ואינם מטמאין אלא מדין יד, עכ"ד, ולפ"ז צ"ל דהא דתני לעיל דמירחו בטיט מלמעלה וכו' טמא, ונתן עליו טיט וכו' טמא, איירי בגוונא דריש שעשה טפילה לכל א' וא' ואך דמקום הסדקין מגולה, ולזה מהני הא דמירח בטיט מלמעלה והא דנתן עליו טיט, וצ"ע.

והרמב"ם בפט"ז מכלים ה"ג הביא ד' התוספתא כגיר' הר"ש, והעמידה בשהרחיק ממנו את הטפילה ונתן חול בין חוליא לחוליא, וצ"ע מ"ט העמידה בכה"ג, ולדעתו נ' דהא דמטמא במגע ואין מטמא באויר הוא משום שאין טומאתו אלא מדרבנן, וכמו שכלל הרמב"ם פי"ז ה"ה דכל מקום שאנו אומרים בעניןזה שהוא מתטמא במגע ואינו מתטמא באויר אינו חיבור אלא מד"ס וכו', אך לא נתפרש מ"ט אין טומאתו אלא מדרבנן, דמ"ש מכל תנור דשיריו בד' טפחים, ולדעת רש"י ודעימי' דתנור גדול שיריו ברובו, י"ל דהכא איירי בתנור גדול, וע"כ אף שנשתייר בחוליא א' ד"ט אינה מקבלת טומאה מדינא, וע"כ אינה מטמאה באויר, אך לדעת הרמב"ם גופי' דתנור גדול שיריו בד' טפחים, צ"ע.

יא] **שם, הרוצה לעשות תנורו בטהרה מביא תנור של סדקין ומביא תנור חדש ומלבישו מבחוץ ונותן חול או צרורות בינתים,** נתחדש בזה, דאם הי' נותן התנור החדש מבחוץ ול"ה ריוח ביניהם, הי' התנור הפנימי נטמא עי"ז, הגם שאין התנור החיצון מדבק חוליות התנור הפנימי זל"ז, אלא אינו מניחן ליפרד, ועי' חזו"א סימן ז' סקכ"ח.

ועי' עוד בחזו"א שם סקכ"ז, שכתב דבתנור שלם שנתן חול בין טפילה לתנור טמא, וכ"ה להדיא בפי' הרמב"ם והרא"ש וכמו שהבאנו לעיל אות ג', ולמד לזה מהא דתני הכא דמביא תנור של סדקין, הא תנור שלם כה"ג טמא.

יב] הגר"א בזר זהב פירש, דהטעם דהתנור החיצון אינו מקב"ט, הוא משום דל"מ לי' הסקה דפנימי, ובחזו"א סימן ז' סקכ"ט מבו' דהוא משום שאין אופין ע"ג חרסו, כיון שהחול מפסיק בין חרסו לחרס הפנימי, וכיון שמפסיק דבר שאינו עושין ממנו תנור לא יוכלו להתאחד, וע"כ לא חשיב התנור החיצון כתנור.

ובמקד"ד קונט' טהרות ב' כתב לישב, דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל בביצה דל"ב. דאותו המין שעושין ממנו כלי חרס חשיב כחרס אף קודם צירוף כבשן, ול"ב צירוף כבשן אלא משום גמר מלאכה, וע"כ ביורות הערביים ובחתכו חוליות ונתן טיט בין החוליות, ל"ב צירוף כבשן, דביורות הערביים כיון שא"א להסיקן בכבשן, הוי גמר מלאכתן בהיסק הראוי להן, ובחתכו חוליות כיון דכל התנור נשרף בכבשן הוי גמר מלאכה, והא דמטהר ר"א בחתכו חוליות, הוא משום שנתן "חול" בין חוליא לחוליא, דאי"ז מן המין שעושין בו כלי חרס, ולא חשיב ככלי חרס אלא ע"י צירוף כבשן, שה"ז עשוי מטיט שעושין ממנו כלי חרס, ל"ב בזה צירוף כבשן, עכ"ד.

עי' ראב"ד דתנור שלא הוסק מציל בצ"פ, ועמש"נ בזה להלן פ"י מ"א.