מוקצה ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שח סעי' ג

#####

##### שיעור ה

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ג] **כלי שמלאכתו לאיסור מותר לטלטלו בין לצורך גופו, בין לצורך מקומו וכו'.**

## בגדר צורך מקומו

מבואר במשנה בשבת (קנג, א) דמוקצה שעל גבי בהמה אסור לשמוט ממנה בשבת, אלא מתיר השקים והם נופלים מאיליהן, ומבואר שדבר זה אינו נחשב כטלטול לצורך מקומו, כיון שאינו רוצה במקום של החפץ אלא רוצה שהחפץ לא יהיה במקום זה, [ואף דלא דמי למטלטל מחמה לצל, שהרי התם רוצה לטלטל בשביל שלא ינזק הדבר המוקצה אך כאן אינו רוצה אלא בתועלת המקום שממנו ניטל המוקצה] ובחוט שני (פרק מה עמוד פ) הסתפק אי שרי לטלטל תפילין דהוו כלי שמלאכתו לאיסור, לצורך תשה"מ, דאינו רוצה ממש את השימוש במקומו אלא את סילוק החפץ מאותו המקום, וצידד דחשיב כצורך מקומו, אלא שאם אפשר לכסותם בב' כיסויים עדיף טפי, כמו שיתבאר בסמוך דלעולם עדיף לעשותו בהיתר.

## טלטול לצורך גופו כשאפשר בדרך היתר

כתב המשנ"ב (ס"ק יב) שאין היתר להשתמש בכלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו, היכא שיש לו כלי היתר לתשמיש זה. וכתב בשעה"צ (ס"ק יג) וז"ל 'כן מוכח בשבת קכד עמוד א בגמרא דמשני מקלות אפשר כדרבי אלעזר, הרי דאף שמוכנין היו לזה מערב שבת, דדקין וחלקין היו, ושם כלי שמלאכתו להיתר הוא, אפילו הכי אסור שלא לצורך וכדלקמן, וכ"ש בזה שהוא כלי שמלאכתו לאיסור'.

ובהקדם נראה לבאר דברי הגמרא שם, דאמרינן שם אמר רבי אלעזר קנין ומקלות גלוסטרא ומדוכה כולן קודם התרת כלים נשנו, קנין דתנן לא סידור הקנין [היינו הקנים שהיו נותנין במערכת לחם בפנים בין חלה לחלה בכדי שלא יתעפשו] ולא נטילתן דוחה את השבת, מקלות דתנן מקלות דקין חלקין היו שם [שבהם היו מפשיטין בו את הקרבן בערב פסח] ומניחו על כתפו ועל כתף חבירו ותולה ומפשיט. ודחינן, אמר רבה ממאי דילמא לעולם אימא לך לאחר התרת כלים נשנו, קנים טעמא מאי משום איעפושי, בהאי פורתא לא מיעפש, מקלות אפשר כרבי אלעזר.

וביאור הסוגיא דמתחילה סברה הגמרא דמאי דאסרינן לטלטל את הקנים אף שהם כלים ומלאכתן להיתר, הוא משום דהוי קודם שהותרו כלים שמלאכתן להיתר, ותירצה הגמ' דאף אחר שהותרה גזירת כלים אסור לטלטל את אותם כלים, משום שבמעט הזמן שיעמדו החלות ללא קנים אין חשש שיתעפשו כלל, ומשום כך אין להתיר את השימוש בכלי.

וכמו כן לגבי הפשטת קרבן פסח סברה הגמ' שאסור לטלטל את המקלות שהיו מפשיטים בהם את קרבן הפסח ואף שמלאכתן להיתר, משום שהמשנה מדברת בזמן שנאסרו כל הכלים וקודם שהותרו כלים שמלאכתן להיתר. ותירצה דשאני הכא כיון שאפשר לעשות את אותה הפעולה בדרך היתר ע"י שיתלו את הבהמה על הכתפיים, לא התירו את השימוש בכלי.

## מחלוקת הראשונים בביאור הסוגיא

ובחידושי הרשב"א (שם) הקשה מדוע אסרו להשתמש בקנים מטעם שמתעפשים רק מעט, הרי קיי"ל דכלי שמלאכתו להיתר מותר לטלטלו אף מחמה לצל, וא"כ מדוע אסרו לטלטל את אותם קנים אף אם הצורך בטלטולם מועט. ותירץ דצריך לגרוס בתירוץ הגמרא 'אמר רבה', [כפי הגירסא שלפנינו] ותירוץ הגמרא הוא אליבא דרבה בר נחמני שאסר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר מחמה לצל, ולכן אסור לטלטלו משום שאפשר בלא זה. ולדבריו לדידן דקיי"ל שכלי שמלאכתו להיתר שרי בטלטול אף מחמה לצל יהיה מותר לטלטל את הקנים אף מחמה לצל ואפילו בשביל צורך מועט.

אמנם בבית הבחירה למאירי שם וכן בחידושי הר"ן שם (שנדפס כמיוחס לריטב"א) פירשו בתירוץ הגמרא דאע"פ שהקנים נחשבים ככלים שראויים לטלטול, כיון שאין העיפוש מצוי בלחם הפנים כלל אין ראוי לטלטלם בחינם. ולדבריהם שפיר גרסינן בתירוץ הגמרא 'אמר רבא' דלכו"ע אסור לטלטל את אותם קנים, ואף שהתירו לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אף מחמה לצל, הכא חשיב שאין בו צורך כלל ולכן אסורים בטלטול, וכמו שנפסק בשו"ע (סעיף ד) דכלים שמלאכתו להיתר אסור לטלטלם שלא לצורך כלל.

והנה בשעה"צ הביא ראיה מדברי הגמרא הנ"ל דאפילו בכלי שמלאכתו להיתר לא התירו להשתמש שלא לצורך כלל וכ"ש במלאכתו לאיסור, ומוכח שפירש את הסוגיא כדעת המאירי, וא"כ מוכח דאפילו בכלי שמלאכתו להיתר, שמותר מחמה לצל, אפ"ה אסור בשימוש היכא שאפשר לעשות את המלאכה בידיו, וא"כ מובן דכ"ש שבכלי שמלאכתו לאיסור יהיה אסור להשתמש כשאפשר בכלי היתר, אך לפירוש הרשב"א שהסוגיא מתפרשת רק אליבא דרבה שאסר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר מחמה לצל, אין זה כ"ש ממה שאסרו להשתמש בכלי שמלאכתו להיתר כשאפשר בהיתר, לומר דה"ה לדידן בכלי שמלאכתו לאיסור, שיהיה אסור לטלטלו היכא שאפשר בדרך היתר, שהרי דיניהם שוים. [וביותר, שהיה מקום לומר דרק היכא שנמנע לגמרי משימוש בכלי ועושה את מלאכתו בידים, אמרינן שאסור להשתמש בכלי, אך היכא שע"י שיימנע מלהשתמש בכלי שמלאכתו לאיסור עדיין יעשה מלאכתו ע"י כלי שמלאכתו להיתר, לא חשיב שאפשר בלא שימוש בכלי, ויהיה מותר לעשות מלאכתו אף בכלי שמלאכתו באיסור]

ועכ"פ עולה דדעת המשנ"ב דאף בכלי שמלאכתו להיתר אסור להשתמש, היכא שיכול לעשות את מלאכתו בלא השימוש בכלי, וכן נקט השונה הלכות (דין לא) בדברי המשנ"ב, אלא שכתב שבכלים ששימושן תדיר יש להקל לעשות את מלאכתו בכלי אף שאפשר לעשותה בלא הכלי.

## סתירה בדברי הרמב"ם

אלא שבדברי הרמב"ם לא משמע כך שכתב (פ"ה מתמידין ומוספין הלכה יא) 'לא סדור הקנים ולא נטילתן דוחה את השבת, אלא מערב שבת נכנס ושומטן ונותנן לאורך השולחן, ובאחד בשבת נכנס ומכניס את הקנים בין החלות'. והיינו דפסק שאסור לטלטל את הקנים ואף שהם כלים שמלאכתן להיתר, וכסברת המאירי דחשיב שאין להם צורך בזה כלל. וכ"כ במהר"י קורקוס (בתמידין ומוספין שם) דהטעם שאסור להשתמש במקלות, אף שהם כלי שמלאכתו להיתר, הוא משום דחשיב שאין לו צורך כלל, ולא רצו להתיר את השימוש אפילו בכלי שמלאכתו להיתר כשאין צורך כלל.

ומאידך בהלכות קרבן פסח (פרק א הלכה יד) כתב 'וכל מי שלא מצא מקום לתלות מקלות דקים וחלקים היו שם מניח על כתפו ועל כתף חבירו ותולה ומפשיט', ובהמשך שם (הלכה טז) כתב 'חל ארבעה עשר להיות בשבת כמעשהו בחול כך מעשהו בשבת', ומבואר דאף כשאפשר לעשות את ההפשטה ע"י שיניח על ידו, מותר להשתמש ע"י המקלות דהוי כלי שמלאכתו להיתר.

וצ"ל שהרמב"ם פירש את הסוגיא כדעת הרשב"א דתירוץ הגמרא הוא רק אליבא דרבה בר נחמני שאסר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אף לצורך גופו ומקומו, ולכן אף כשאפשר לעשות את המלאכה בלא כלי אינו מחוייב בכך, אלא שכתב מסברא לענין השימוש בקנים דכיון שלחם הפנים לא מתעפש כלל אין צורך כלל בטלטולם, ולכן אסר לטלטל אף כלי שמלאכתו להיתר.

ועכ"פ מוכח דדעת הרמב"ם שמותר להשתמש בכלי שמלאכתו להיתר אף כשאפשר לעשות את אותה המלאכה בלא השימוש בכלי, ורק היכא שאין צורך כלל בשימוש בכלי לא התירו אפילו כלי שמלאכתו להיתר וכמבואר בסעיף ד, ולכן נראה להלכה שבכלי שמלאכתו להיתר יש להקל להשתמש בו אפילו באופן שאפשר לעשות את אותה מלאכה בלא השימוש בכלי.

אמנם לגבי כלי שמלאכתו לאיסור ודאי אסור בטלטול אם אפשר לעשות בדרך היתר, כמבואר בגמרא דלדעת רבה שאסר טלטול כלים שמלאכתן להיתר לצורך גופו ומקומו, אסור אם אפשר בדרך היתר. והנה משמע מלשון המשנ"ב לקמן (ס"ק נז) שאף במקום שאפשר בלא טלטול הדבר המוקצה, אינו איסור גמור לטלטלו, דכתב המשנ"ב לענין דפוס שהנעל בתוכו ד**טוב** יותר שישמיט את המנעל מעליו, ומשמע שאינו חיוב גמור, ואף שיכול בדרך היתר. וביותר דמקור דברי המשנ"ב הנ"ל הוא מדברי הא"ר, ושם כתב שיש איסור גמור לטלטל את הדפוס עצמו, ומהמשנ"ב שהעתיק דטוב להשמיט נראה שסבר שאינו איסור גמור, וצ"ב.

## להניח עוגות בתנור

ויש לדון אם מותר להשתמש בתנור להניח שם עוגות וכדו' ורוצה לפתוח את התנור בשבת ולהוציא משם את המאכלים, ואמנם באופן שנשמר שם באופן הטוב ביותר בוודאי שיש להתיר להשתמש בתנור, ולפותחו לצורך גופו ומקומו, אלא שבאופן שיכול להוציא את המאכל מן התנור ולשומרו במקום אחר, יש להחמיר ולהוציא את המאכל מן התנור כיון דהוי כלי שמלאכתו לאיסור כשאפשר בלא שימוש היתר.

## טלטול מוקצה בגופו

כתב המשנ"ב (ס"ק יג) איתא בסימן שיא (סעיף ח) דטלטול מוקצה בגופו אפילו לצורך דבר המוקצה מותר, דזה לא נקרא טלטול כלל, ולפי זה, אם מונח איזה דבר מוקצה על הארץ מתר לדוחפו, כדי שלא יבוא להפסד. ומשמע מדבריו דדוקא משום שחושש שהדבר יבוא להפסד. וכן משמע בביאור הלכה לעיל (סימן רסו סעיף יג ד"ה פן) שכתב שמי מצא ארנק יש להקל לדוחפו ברגליו שמא יקדמנו אחר. וכן במשנ"ב בסימן זה (ס"ק פב) כתב דמותר לשבת על אבן אם יש חשש שיתנדנד, אלא שאם אין צורך ראוי לפרוש מזה.

## כשהדרך לטלטל ברגלו

אמנם יל"ע לענין טלטול מנעל שנפסקה רצועתו, כתב המשנ"ב לקמן (ס"ק סב) שאסור לטלטלו אפילו ע"י רגלו, ולא התיר משום טלטול מוקצה בגופו, ותירץ הגרשז"א (שו"ת מנחת שלמה ח"א סימן יד) דשאני טלטול מנעל דכיון שהדרך להשתמש בו ע"י הרגל, אינו נחשב כטלטול בגופו, ולכן לא התיר המשנ"ב כלל. [אך יש להעיר שבסימן שב (בשעה"צ ס"ק לה) כתב שאסור לקנח את רגלו באבן מחשש שתתנדנד, ושם אין הדרך לטלטל כך].

אלא שהחזו"א (סימן מז ס"ק יג) חלק על דברי המשנ"ב וכתב דכל מה שהתירו הוא דווקא שאין כוונתו לטלטל את הדבר המוקצה, אך כשדעתו לטלטל את הדבר המוקצה אסור, והביא ראיה מלשון הגמ' בשבת (קכז, א) שעושה לו שביל ברגליו בכניסתו וביציאתו, ומשמע דמותר רק בדרך הילוכו, אך לא להדיא. וע"ש שביאר לפי"ז את מה שנפסק בסימן שיא (סעיף ח) דקש שעל גבי המיטה מנענעו בגופו, אף שכוונת השוכב היא לנער את הקש, מ"מ אינו מוגדר כטלטול הקש, אלא כתשמיש השכיבה, משום שהוא רוצה לשכב על המיטה אף בלא קש, ולכן אין הטלטול מתייחס לקש.

אכן כתב בשבט הלוי (חלק ח סימן נ) דלפי הנ"ל אין ראיה כלל, שהרי גם המשנ"ב לא היקל אלא במקום שאי אפשר לטלטלו בהיתר, ובסוגיא בשבת כיון שאפשר בדך היתר ע"י שיטלטל דרך כניסתו ודך יציאתו, ודאי שאסור לטלטל בגופו.

ובאמת שיטת החזו"א בזה קשה שהרי כתב הרמ"א (סעיף ג) דמותר לטלטל מוקצה ע"י ניפוח, ומבואר דאף שבזה ודאי כוונתו היא לטלטל את החפץ המוקצה, שרי בטלטול. וצ"ב. וע"ע בחוט שני (סוף פרק מח) שהתיר לטלטל מוקצה ע"י שישפוך מים וממילא מיטלטל החפץ, וכגון הלכלוכים שמצויים בכיור שע"י המים ישטפו, משום דהוי טלטול כלאחר יד.

***הדינים העולים***

1. *מותר לטלטל תפילין לצורך תשה"מ דחשיב כצורך מקומו, אך אם אפשר בב' כיסויים עדיף.*
2. *אין לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גו"מ אם אפשר להשתמש בדרך היתר, אך מותר להשאיר עוגה וכדו' בתנור, כיון שנשמר שם על הטריות בצורה הכי טובה.*
3. *נראה להתיר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אף כשיכול לעשות את מלאכתו בלא הכלי, אך אם אין צורך כלל בכלי אסור.*
4. *לדעת המשנ"ב מותר לטלטל מוקצה בגופו וכגון ברגליו, במקום הפסד, ואף שרוצה בטלטול המוקצה, אך החזו"א חלק.*
5. *אף לדעת המשנ"ב אסור לטלטל בגופו דבר שהדרך לטלטלו כך, כגון מנעל שנפסקה רצועתו.*
6. *מותר לטלטל ע"י ניפוח, ובזה מתיר החזו"א אף כשכונתו לטלטול הדבר המוקצה. וכן מותר לטלטל ע"י שפיכת מים.*