ג - בדין אונס דלא שכיח כלל, ובביאור הסוגיא בגיטין ע_ג
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

יום ד' י"ט מרחשון תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ב: אמר רבא ולענין גיטין אינו כן אלמא קסבר רבא אין אונס בגיטין וכו', אלא רבא סברא דנפשי' קאמר משום צנועות ומשום פרוצות וכו'.

וכתבו התוס' והרא"ש, דכ"ז הוא באונס דשכיח ולא שכיח, אך באונס דלא שכיח כלל יש טענת אונס, משום דלא שייך לתקן בזה משום צנו"פ, דלעולם לא סברי צנועות שנפל עליו הבית וכו' כיון דלא שכיח, ומשום פרוצות נמי ליכא למיחש כיון דלא שכיח שיעשה כן.

ב] והנה כתב הטור בסימן קמ"ד, ז"ל, אמר לה ה"ז גיטך מעכשיו אם לא אבא בתוך ל' יום וכו', לא בא נתקיים הגט למפרע אע"פ שנאנס ולא יכול לבא וכו' אין שומעין לטענת אונס שלו וכו' כיון שלא התנה חוץ מאם יקראנו אונס וכו', אבל אונס דלא שכיח כלל כגון אכלו ארי וכו' כיון דלא שכיח כלל לא אסיק אדעתי' להתנות עליו ומבטל הגט, עכ"ל, וכעי"ז כתב בשו"ע שם ס"א.

ומבו' בד' הטוש"ע, דטעם החילוק בין אונס דשכיח ולא שכיח דאינו מבטל הגט, לאונס דלא שכיח כלל דמבטל הגט, הוא משום דבאונס דשכיח ולא שכיח הי' לו להתנות, וכיון שלא התנה אי"ז מבטל הגט, ומשא"כ באונס דלא שכיח כלל דלא הי' לו להתנות, ה"ה מבטל הגט.

ועיי"ש בבית מאיר שהק', דלכאו' לא זהו טעם החילוק בין אונס דשכיח ולא שכיח לאונס דלא שכיח כלל, שהרי גם באונס דשכיח ולא שכיח מן הדין יש טענת אונס, ואך שתיקנו חכמים משום תקנת צנו"פ דאין בזה טענת אונס, ובאונס דלא שכיח כלל דליכא לחשש צנו"פ לא תיקנו, ומהו שכתבו הטוש"ע דטעם החילוק בין אונס דשכיח ולא שכיח לאונס דלא שכיח כלל, הוא משום דבאונס דשכיח ולא שכיח הו"ל לאתנויי, ובאונס דלא שכיח כלל ל"ה לי' לאתנויי.

ג] ועיי"ש שכתב לפרש בזה, לפמש"כ הרשב"א בסוגיין, ז"ל, י"ל דבכדי לא מפקיעי להו רבנן לקידושי אלא היכא דאיכא סרך גיטא כדהכא וכו', והכא נמי לאו אפקעתא גמורה היא אלא משום דאמדינן לי' לדעתי' דבעל דאסקה אדעתא לאונסי' ומדאיבעי לי' לאתנויי ולא אתני ש"מ אחולי אחלי' לאונסי', ותדע לך דהא אונסא דלא שכיח כלל וכו' דלא מסיק להו אינש אדעתי' הויא אונס וכו', אלא ודאי טעמא דאפקעינהו רבנן לקידושי' מיני' בשאר אונסין משום דמימר אמרינן דאסקינהו אדעתי' ואחולי אחלינהו הוא, ועוד תדע וכו' והכא ה"ק שויוה רבנן לבעילתו בעילת זנות וכ"ה דלא לישוינהו רבנן לבעילותיו בעילת זנות אף הוא מסיק אדעתי' כל אונסא ואפי' אונסא דשכיח ולא שכיח ומחיל להו, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"א סימן אלף קס"ב, והתם כתב רק לטעמא בתרא, דכ"ה דהוא מוחל על האונסין כדי שלא תהא בעילתו בעילת זנות.

ומבו' בד' הרשב"א, דהא דבאונס דלא שכיח כלל יש טענת אונס, אי"ז משום דליכא בזה לחשש צנו"פ, אלא הוא משום דעיקר התקנה מיוסדת ע"ז דאסיק אדעתי' להאונס ואחולי אחיל לי', וע"כ לא שייכא עיקר התקנה באונס דלא שכיח כלל,[[1]](#footnote-2) - וי"ל כן בדעת הטוש"ע, וזהו שכתבו דטעם החילוק בין אונס דשכיח ולא שכיח לאונס דלא שכיח כלל, הוא משום דבאונס דשכיח ולא שכיח הו"ל לאתנויי, ובאונס דלא שכיח כלל ל"ה לי' לאתנויי, עכ"ד.

ועי' גם בתשו' הבית אפרים שנד' בתשו' אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ד סק"ו, שכתב לפרש כן, וכתב ע"ז, ז"ל, אך עדיין לבי מהסס כיון שאי"ז דעת הרא"ש, וגם הב"י לא הזכיר כלל משיטת הרשב"א, קשה לפרש שדבריהם הוא עפ"י שיטת הרשב"א ז"ל, וצריך לדחוק ליישב הלשון ע"פ התוס' והרא"ש ז"ל, עכ"ל.

ד] והנה בתשו' הגרע"א שנד' בתשו' אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ג, כתב, ז"ל, ואם עתה עוסק בזיופים ובתחילה כשהתנה לא הי' עוסק בזה, הנה בפשוטו הי' נראה כיון דטעמא דאין אונס בגיטין משום צנו"פ אלא דבלא שכיח כלל לא שייך צנועות ופרוצות, א"כ לכאורה תליא הכל בעידן האונס, וא"כ מלשון השו"ע דאונס דלא שכיח כלל לא אסיק אדעתי' כלל להתנות דמשמע דתלוי בשעה שהתנה, ולא הבנתי הא כל אונס דלא שכיח לגמרי לא אסיק אדעתי' אלא דתקנו חז"ל משום צנו"פ א"כ לכאורה תליא הכל בעידן האונס, עכ"ל.

והבית אפרים בתשובתו שם סק"ז, כתב דדין זה תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דבאונס דלא שכיח כלל יש טענת אונס, דלדעת התוס' והרא"ש דהא דיש בזה טענת אונס הוא משום דליכא בזה לחשש צנו"פ, הרי דהכל הולך אחר שעת האונס, וכל דבשעת האונס הו"ל אונס דשכיח, יש לחוש בזה לתקנת צנו"פ, והוי גט, אך לדעת הרשב"א דהא דיש בזה טענת אונס הוא דל"ה לי' לאתנויי, הרי דהכל הולך אחר השעה שהתנה.

ונמצא לפ"ז, דהאמנם אם נפרש בד' הטוש"ע דס"ל כדעת הרשב"א בטעם הא דבאונס דלא שכיח יש טענת אונס, ניחא משמעות דבריהם דתליא בשעה שהתנה, אך אי נימא דס"ל כדעת התוס' והרא"ש בטעם הא דיש בזה טענת אונס, וכמש"כ הבית אפרים דצריך לדחוק כן בדבריהם, תיקשי דמ"ט תליא זה בשעה שהתנה, וכמשה"ק הגרע"א.

ה] והנה בתשו' אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ב (ב) סק"ז כתב ללמוד מל' הטוש"ע, דכל הא דאין טענת אונס בגיטין, הוא רק אם לא התנה להדיא דאם יהא אונס לא יהא גט, אך אם התנה להדיא דאם יהי' אונס לא יהא גט, ל"ה גט, ועיי"ש שהק' דכיון דמן הדין יש טענת אונס, ומשום תקנת צנו"פ הוא דאין טענת אונס, מאי נפ"מ אם לא התנה להדיא או התנה להדיא.

ועיי"ש בסק"ז שכתב לפרש בזה, למשמעות ד' הטוש"ע דס"ל כד' הרשב"א, דהתקנ"ח דאין טענת אונס מיוסדת ע"ז דהו"ל לאתנויי ואמרינן דאחולי אחיל לאונסי', וע"כ ודאי דכל שהתנה להדיא דאם יהא אונס לא יהא גט, יש טענ אונס, דבכה"ג ל"ש התקנה כלל, וכ"ה בשטמ"ק בסוגיין בשם גליון לרש"י כת"י, דמה"ט הוא דאם התנה להדיא דאם יהא אונס לא יהא גט, לא תיקנו חכמים, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

ואמנם ג"ז ניחא רק אי נימא בדעת הטוש"ע דס"ל כד' הרשב"א, אך אי נימא דס"ל כד' התוס' והרא"ש, וכמש"כ הבית אפרים, תיקשי דמ"ט אם התנה להדיא דלא יהא גט, יש טענת אונס, - ועיי"ש בדבריו שם סקי"א וסקי"ב שכתב טעמים אחרים בזה.

**ב**

ו] ונראה לדון בזה, דהנה בחי' הרמב"ן גיטין דע"ג. כתב, ז"ל, ואע"פ שאמרו אין אונס בגיטין, אכלו ארי שאני דלא שכיח כלל, "תדע דהא לא עדיפי גיטין ממי שמתנה בפירוש כל אונסא דמתיליד ואעפ"כ אונסא דלא שכיח שאני", עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, וכ"כ המ"מ בפ"ט מגירושין ה""ח.

ובתשו' אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ב (ב) סק"ה תמה על טעם זה, דמה ענינו לזה דאונס דלא שכיח אינו בכלל, הרי אכתי יש לחוש משום צנו"פ כמו בשאר אונסין, ואי נימא דבאונס דלא שכיח כלל ליכא חששא דצנו"פ וכמש"כ התוס', א"כ תיפו"ל בלא זה, דממילא קם דינא דיש אונס כיון דלא שייך בזה הך חששא דצנו"פ אוקמה אדינא דאורייתא דיש אונס בגיטין כמו בעלמא, ולמה הוצרכו להך טעמא דאף אם התנה בפירוש אינו בכלל תנאו.

ועיי"ש בסק"ז שכתב לישב בזה, לפ"ד הרשב"א, דלא תיקנו חכמים דהוי גט, אלא משום דעי"ז אמרינן דהו"ל לאתנויי, וזהו שכתבו הראשונים, דלא עדיף כה"ג מהיכא שקיבל עליו בפירוש כל אונסין דאין אונס דלא שכיח בכלל.

ז] אמנם הנה אף דבד' הרשב"א הדברים מתישבים היטב, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א בסוגיין דמה"ט הוא דבאונס דלא שכיח כלל יש טענת אונס, וכמש"נ לעיל סק"ג, אך בד' הרמב"ן שלפנינו לכאו' אי"ז מתישב, עיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, והטעם נותן שלא אמרו אין אונס אלא משום צנועות ומשום פרוצות, ואונסא דלא שכיח לא גזרו בה רבנן דאפילו צנועות לא מעגנן עלי', ועוד דבכל מילתא דלא שכיחא לא גזור, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן בגיטין ד"ל. דהא דבאונס דלא שכיח כלל יש טענת אונס הוא משום דליכא בזה לחשש צנו"פ, - ומבו' לפ"ז בדעתו, דאם הי' בזה לחשש צנו"פ, היתה התקנה דאין אונס בגיטין אף באונס זה, ולא ס"ל כד' הרשב"א שלא תיקנו חכמים אלא משום דעי"ז נימא דהו"ל לאתנויי, - ולפ"ז הדר צ"ע במש"כ בתחילת דבריו דהטעם בזה הוא משום דלא עדיף ממי שמתנה בפירוש כל אונסא דמתיליד דאין אונס דלא שכיח בכלל.

ח] ונראה בביאור ד' הרמב"ן, ועיקר הדברים מבוארים בד' האגודת אזוב שם סק"ה, דאף דעיקר הא דאין טענת אונס באונס דלא שכיח כלל, הוא משום דליכא בזה לחשש צנו"פ, מ"מ הי' בדין דלא יהא טענת אונס אף באונס דלא שכיח כלל, דלא פלוג רבנן, וכמש"כ הרא"ה בסוגיין דאף באונס דליכא למיחש לצנו"פ אין טענת אונס משום דלא פלוג רבנן, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן לה"ט דלא עדיף ממי שמתנה בפירוש דאין אונס דלא שכיח בכלל, וע"כ לא אמרינן בזה דלא פלוג רבנן.

ט] ובביאור הדברים נראה, דהנה בפירש"י בסוגיין כתב, ז"ל, כל המקדש אשה ע"ד שהנהיגו חכמי ישראל בישראל הוא מקדשה וכו' ויהיו בטילים לפי דברי חכמים ע"י גיטין שהכשירו חכמים, עכ"ל.

ומ' בד' רש"י, דהא דאין אונס בגיטין, לאו היינו דהגט לאו כלום הוא, ואך שהפקיעו חכמים להקידושין, אלא היינו דהכשירו חכמים את הגט, ומדרבנן הו"ל גט מעליא, וזהו מש"א ד"אין אונס בגיטין", דזהו עיקר הדין, דאין אונס מבטל את הגט, והו"ל גט מעליא, ואך דל"מ זה להפקיע לקידושין דאורייתא, וע"כ הוא דאפקעינהו רבנן לקידושין מיני'.[[3]](#footnote-4)

ונראה דיש ללמוד כן מד' התוס' בגיטין דע"ג., שכתבו בתי' בתרא דבהתנה אם מתי מחולי זה דמשמע שר"ל דדוקא אם ימות ע"י החולי יהא גט, ע"כ אם איתא דלא אסיק אדעתי' אונס דלא שכיח, משום צנו"פ אין לנו לומר שיהא גט דדמי לחוכא ואיטלולא כיון דבכלל משמעות לשונו נמי ל"ה נפילת בית או נשיכת נחש, עכ"ד, ואי נימא דעיקר דינא דאין אונס בגיטין הוא דאף דאין הגט גט מ"מ הפקיעו חכמים להקידושין, א"כ מ"ש לומר דבכה"ג דאי"ז בכלל משמעות לשונו הו"ל חוכא ואיטלולא, ובע"כ מד' התוס' דעיקר דינא דאין אונס בגיטין הוא דהכשירו חכמים את הגט, ומדרבנן הו"ל גט מעליא, וזהו שכתבו התוס' דבכה"ג דאי"ז בכלל משמעות לשונו, לא הכשירו חכמים את הגט, דהו"ל חוכא ואיטלולא.

ונפ"מ לדינא בזה, לדעת הסוברים דכל דאפקעינהו רבנן לקידושין ה"ה מותר בקרובותי', וה"ז מועיל לטהר ממזרים, ונראה פשוט דכ"ז הוא בגונא דהיתה מקודשת לו בקידושין דאורייתא, אך אם לא היתה מקודשת לו אלא בקידושין דרבנן, ודאי דהוא אסור בקרובותי' ואי"ז מועיל לטהר ממזרים, דבכה"ג לא הפקיעו חכמים כלל את הקידושין, אלא הא דהוי גט הוא משום דמדרבנן אין אונס בגיטין, אך אי נימא דכל עיקר דינא דאין אונס בגיטין הוא משום אפקעינהו, מסתבר דאף דבקידושין דרבנן א"צ להפקיע הקידושין מעיקרם ובידם להפקיעם מכאן ולהבא, מ"מ לא חילקו חכמים בדבר, וגם בקידושין דרבנן הפקיעו הקידושין למפרע.[[4]](#footnote-5)

י] ועד"ז שמעתי מכבר לפרש במש"כ הרמב"ן וש"ר בגיטין דע"ח. דהא דזרק לה גט בתוך ד' אמות מגורשת, הוא משום דכל דמקדש וכו' ואפקעינהו רבנן לקידושין מיני', וצ"ע דמ"ט הפקיעו חכמים את הקידושין בכה"ג, ומש"כ הרמב"ן והרשב"א שם דהוא משום תקנת עגונות, נ' להדיא בדבריהם דהיינו רק בטעמא דר' יוחנן דכל שיכולה לשמרו מגורשת, אך הא דבד' אמות מגורשת, ל"ב לתקנת עגונות.

ונראה דהטעם בזה הוא, דכיון דתיקנו חכמים דד' אמות של אדם קונות לו, ע"כ כל שזרק לה גט בתוך ד' אמותי' הו"ל גט מדרבנן, וע"כ מדרבנן ה"ה מועיל להתירה, ואך דכיון דהיא מקודשת מדאורייתא ואין כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, ע"כ הפקיעו חכמים להקידושין, דבכל מקום דהגט כשר מדרבנן ולא מדאורייתא, הפקיעו חכמים להקידושין, כדי להעמיד לתקנתם,[[5]](#footnote-6) - ועמש"נ להלן סקי"ג בהערה עוד בד"ז אם כללא הוא דכל דמדרבנן ל"ה קידושין הפקיעו חכמים להקידושין.

יא] ולפ"ז נראה בדעת הרמב"ן, דגדר הדין דאין אונס בגיטין ומדרבנן הו"ל גט מעליא, היינו דמדרבנן הו"ל כקיבל עליו אונסין, והוו אף האונסין בכלל תנאו וי"ל דהיינו דגם באונסין דשכיחי ולא שכיחי אמרינן דהו"ל לאתנויי, וע"ד שכתב הרשב"א דמה"ט יש בזה סרך גט, וזהו שכתב הרמב"ן דע"כ הוא דאונס דלא שכיח אינו בכלל תקנה זו, שהרי אף אם קיבל עליו אונסין בפירוש אין אונס זה בכלל תנאו.

והאמנם כ"ז הוא משום דבאונס דלא שכיח ליכא חשש צנו"פ וכמש"כ הרמב"ן, דאילו הי' בזה חשש צנו"פ היו מתקנים חכמים גם בכה"ג, אך כיון דליכא בזה לחשש צנו"פ, ואך דאתינן עלה משום דלא פלוג רבנן, הרי דע"ז אמרינן דגדר התקנ"ח דאין אונס בגיטין, הוא דהו"ל כקיבל עליו אונסין, וע"כ ל"מ תקנה זו באונס דלא שכיח, כיון דאף אם קיבל עליו אונסין אין אונס זה בכלל תנאו.

**ג**

יב] ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ בטוש"ע דהא דאין אונס בגיטין ובאונס דלא שכיח כלל יש טענת אונס, הוא משום דבאונס דשכיח ולא שכיח הי' לו להתנות, ובאונס דלא שכיח כלל ל"ה לו להתנות, - דאף שכתבו התוס' והרא"ש דהא דבאונס דלא שכיח כלל לא תיקנו חכמים הוא משום דליכא בזה לחשש צנו"פ, מ"מ היינו רק משום דגדר התקנ"ח דאין אונס בגיטין, הוא דהוי האונסין בכלל תנאו, וע"כ הוא דבאונס דלא שכיח דלא אסיק אדעתי' ול"ה לו להתנות, יש טענת אונס, ולא אמרינן בזה דלא פלוג רבנן, וכמש"נ מד' הרמב"ן.

ונמצא לפ"ז, דהטוש"ע לא באו לפרש טעם התקנה שתיקנו דבאונס דשכיח ולא שכיח אין טענת אונס ובאונס דלא שכיח כלל יש טענת אונס, דהטעם בזה הוא משום דבאונס דשכיח ולא שכיח איכא לחשש צנו"פ, ובאונס דלא שכיח כלל ליכא לחשש צנו"פ, אלא באו לפרש לגדר הדין בזה, וע"ז הוא שפירשו דגדר הדין הוא דאונס דשכיח ולא שכיח הוי בכלל תנאו כיון דהו"ל לאתנויי, ואונס דלא שכיח כלל דל"ה לאתנויי אינו בכלל תנאו.

יג] ובאמת דעד"ז מצינו גם בד' הטור בסימן מ"ב, שכתב דאין האשה מתקדשת אלא מרצונה והמקדש אשה שלא מרצונה אינן קידושין, וכעי"ז בשו"ע שם, והרי דאף דעיקר הדין דהמקדש אשה שלא מרצונה אינן קידושין, הוא משום דהוא עשה שלא כהוגן ואפקעינהו רבנן לקידושין מיני', מ"מ לא פירשו בטוש"ע לטעם זה, אלא פירשו לגדר הדין, דמדרבנן אין האשה מתקדשת אלא מרצונה, וכל שנתקדשה בע"כ אי"ז קידושין, והיינו משום דגם התם אין עיקר הדין דכל שנתקדשה בע"כ אפקעינהו רבנן לקידושין, אלא עיקר הדין הוא דמדרבנן ל"מ קידושין בעל כרחה, וכל הא דבעינן לאפקעינהו, הוא משום דמדאורייתא הוו קידושין, ובזה הוא דאמרינן דכיון דמדרבנן אי"ז קידושין, אפקעינהו רבנן לקידושין מיני',[[6]](#footnote-7) - וע"כ ה"נ הכא דכוותה, לא פירשו בטוש"ע לטעם הדין, אלא פירשו לגדר הדין דאין טענת אונס באונס דשכיח ולא שכיח, ויש טענת אונס באונס דלא שכיח כלל, וכמש"נ.

יד] ולפ"ז מתבאר היטב טעם הא דאזלינן בתר שעת ההתנאה, וכל דבשעת ההתנאה הויא אונס דלא שכיח ובשעת האונס הוי אונס דשכיח, אין בזה טענת אונס, דהגם דבכה"ג איכא לחשש צנו"פ, מ"מ כיון דגדר דינא דאין אונס בגיטין הוא דאף האונס נכלל בתנאו, ומה"ט הוא דאונס דלא שכיח כלל דלא אסיק אדעתי' אינו בכלל תנאו, ע"כ אזלינן בתר שעת ההתנאה, וכל דבשעת ההתנאה הוי אונס דלא שכיח, ל"ה בכלל תנאו, והגם דבכה"ג דבשעת ההתנאה הי' אונס דלא שכיח ואח"כ נעשה אונס דשכיח, יש לחשש צנו"פ, מ"מ לא חששו חכמים לכך לתקן תקנה בפנ"ע מכח הך גוונא, דהוי זה מילתא דלא שכיחא.

טו] ומתבאר היטב גם המבו' בל' הטוש"ע, דאם התנה להדיא דאם יהא אונס לא יהא גט, ל"ה גט, הגם דגם בכה"ג איכא לחשש צנו"פ, דמ"מ כיון דגדר הדין שהכשירו חכמים להגט הוא דהוו האונסין בכלל תנאו מדלא התנה, ע"כ כל שהתנה להדיא דאינו מקבל עליו אונסין, לא שייכא התקנ"ח כלל, וצ"ל דגם הך גוונא שהתנה להדיא דאם יהא אונס לא יהא גט, הוי מילתא דלא שכיחא, ולא תיקנו חכמים תקנה בפנ"ע מכח הך גוונא.

ובאמת דבזה י"ל בפשיטות טפי, דכיון דעיקר הדין דאין אונס בגיטין היינו דמדרבנן הו"ל גט מעליא, ע"כ כל שהתנה להדיא דאם יהא אונס לא יהי' גט, ל"ש להכשיר בכה"ג את הגט, וזה אף אם נפרש בע"א לגדר הא דמדרבנן הו"ל גט מעליא, - וזה ע"ד מש"כ התוס' בגיטין דע"ג. בתי' בתרא, דכל דאי"ז בכלל משמעות לשונו לא תיקנו חכמים, דהו"ל כחוכא ואיטלולא, וכ"ש בכה"ג דהתנה להדיא דאם יהא אונס לא יהא גט, דודאי ל"ש להכשירו, וכבר כתב כן באגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ב (ב) סקי"א, דלפ"ד התוס' שם ודאי דאם התנה להדיא ל"ה גט, דהו"ל חוכא ואיטלולא, ולכאו' נראה דהכא גרע טפי, וודאי דל"ש להכשיר את הגט מדרבנן, כיון שהתנה להדיא שלא יהא גט.[[7]](#footnote-8)

**ד**

טז] והנה בשטמ"ק בסוגיין הביא משיטה ישנה, ז"ל, ז"ל, וא"ת וכו' ובפ' מי שאחזו תנן וכו' ונפל עליו הבית או נשכרו נחש אינו גט, אלמא טוענין טענת אונס באונסא דלא שכיח, י"ל שאני התם דאונסא דלא מסיק אדעתי' הוא אבל הכא דמיירי רבא בחלה נהי דאונסא דלא שכיח הוא אבל אונסא דמסיק אדעתי' הוא, תדע דאפי' למ"ד טוענין טענת אונס במת לא טענינן דלא ניח"ל דתפול קמי יבם והתם בנשכו נחש ונפל עליו הבית טענינן אלא ודאי משום אונסא דלא מסיק אדעתי' הוא ולא חל הגט כלל ולא נכתב על אותו אונס, ותדע לך דאפילו למ"ד טוענין במו"מ שהוא תלוי בדעת אחרים לא טענינן כדכתיבנא לעיל וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב הרא"ה בשלהי סוגיין, ז"ל, היכא דלא שכיח כלל כי ההוא דגיטין דברי הכל יש אונס לעולם ואפילו בתולה בדעת אחרים כדמוכח התם וטעמא דהא לא הוה לי' לאסוקי אדעתיה, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריהם, דדין טענת אונס דסוגיין, ודין טענת אונס דסוגיא דגיטין ב' דינים הם, דדינא דסוגיין הוא אף באונס דשכיח ולא שכיח ורק בתנאי התלוי בדעתו, ודינא דסוגיא דגיטין הוא רק באונס דלא שכיח כלל, ואף בתנאי התלוי בדעת אחרים.

והביאור בזה הוא כמש"כ האבנ"ז באהע"ז סימן רמ"ג ובחי' ר' שלמה גיטין סימן י"א, דבההיא דגיטין ל"ש דינא דסוגיין כלל, שהרי התנאי עצמו ל"ה בדבר שבידו דמיתה ג"כ אונס היא, והתם טעמא אחרינא הוא דמיתה זו לא אסיק אדעתי' שיתנה עלי', וע"כ שייך הך דינא גם בתולה בדעת אחרים, ומאידך בסוגיין ל"ש דינא דהתם, משום דרק באונס דלא שכיח כלל אמרינן דלא אסיק אדעתי' ואינו בכלל תנאו, והכא אף באונס דשכיח ולא שכיח יש טענת אונס, משום דאונס רחמנא פטרי' או משום אומדן דעתו, ודין זה הוי לדעת הרא"ה רק בתנאי התלוי בדעתו.

יז] וצ"ע לפ"ז בד' הרמב"ן, דכיון דדין טענת אונס דסוגיין ודין טענת אונס דסוגיא דגיטין ב' דינים חלוקים הם, א"כ מ"ט הוצרך הרמב"ן לפרש טעם הא דלא אמרינן בזה דלא פלוג רבנן, הרי כל עיקר התקנ"ח דאין אונס בגיטין, הויא כלפי דין טענת אונס דסוגיין, אך כלפי דין טענת אונס דסוגיא דגיטין דהוא דין בפנ"ע דכיון דלא אסיק אדעתי' אי"ז בכלל תנאו, הרי מעולם לא תיקנו חכמים דאין אונס.

ונ' דמד' הרמב"ן מקור נאמן למש"נ בסימן ב' (ב) בדעת התוס' ודעימייהו, דדינא דסוגיין ודינא דסוגיא דגיטין, הוו ביסודם חד דינא,דכל דאיכא אומדנא דדעתו בנתינת הגט היתה משום אופן מסוים, אף דליכא אומדנא דאם יהא באופן אחר ה"ה מקפיד שלא תהא מגורשת, מתפרש כן תנאו, וע"כ הכא מתפרש תנאו אם לא באתי ברצוני, והתם מתפרש תנאו אם לא אעמוד מחמת חולי זה, וע"כ הוא דכל שנאנס אי"ז בכלל תנאו, וע"כ אחר שתיקנו חכמים דאף אונס הוי בכלל תנאו, תו הי' לנו לומר דאף אונס דלא שכיח הוי בכלל תנאו, ובזה הוא שכתב הרמב"ן, דלא עדיף התקנ"ח דאין אונס בגיטין, מהיכא דקיבל עליו אונסין בפירוש, דאין אונס דלא שכיח בכלל.

יח] ונראה פשוט דהרא"ה והשיטה ישנה שנקטו דדין טענת אונס דהכא ודין טענת אונס דהתם ב' דינים חלוקים הם, אזלי לטעמייהו דס"ל דדין טענת אונס דסוגיין הוא מדינא דאונס רחמנא פטרי', דהוי כאנוס על הגירושין, כמש"כ הרא"ה, וגם בד' השיטה ישנה נ' דס"ל כן, וע"כ הוא שכתב דבתולה בדעת אחרים ליכא טענת אונס, וכמבו' כן בד' הרא"ה, ודין זה ודאי דל"ש בסוגיא דגיטין, דבלא"ה אין הגירושין תלויים בדעתו ואין לחשבו כאנוס, וגם דהתם ודאי ניח"ל בהכי, ול"ש בזה פטורא דאונס, והתם דין אחר הוא דכיון דלא אסיק אדעתי' אי"ז בכלל תנאו, - ומהא דבדינא דהכא הוצרכנו להא דאונס רחמנא פטרי', מוכח דבאונס דשכיח ולא שכיח, ליכא לדינא דהתם, דרק אונס דלא שכיח כלל לא אסיק אדעתי'.

אך ש"ר דס"ל דדין טענת אונס דהכא ודין טענת אונס דהתם חד דינא הוא, הוא משום דס"ל דדין טענת אונס דהכא הוא משום אומדן דעתו, והיינו כמש"נ בסימן ב' (ב) ענף ה', דאמדינן לדעתו דעיקר תנאו הוא משום החשש שלא יבא ברצונו, וע"כ מתפרש תנאו אם לא באתי ברצוני, וכל שנאנס ולא בא אינו בכלל תנאו, וע"כ הוי זה חד דינא עם דינא דהתם, דהתם נמי כיון שעיקר נתינת הגט הוא משום החשש שימות מחולי זה, ע"כ מתפרש תנאו אם מתי מחמת חולי זה, וכל שאכלו ארי וכו' אי"ז בכלל תנאו.

**ה**

יט] והנה כתב הרמב"ם בפ"ט מגירושין הי"ח, ז"ל, אמר לה אם לא יעמוד מחלי זה ונפל עליו בית או נשכו נחש או טרפו ארי ה"ז ספק מגורשת, עכ"ל, ובד' הרא"ש בפ' מי שאחזו סימן ג' מבו' שפירש בטעמא דהרמב"ם, דהוא משום דמספק"ל אם דבריו מתפרשים אם לא אעמוד מחמת חולי זה, או אם לא אעמוד מתוך חולי זה, וע"כ הו"ל ספק מגורשת, וכ"כ בהגה' מחנ"א על הרמב"ם שם.

ובהשגות הרמ"ך שם הק' ע"ד הרמב"ם, ז"ל, תימה וכו' כיון דקי"ל דאונסא דלא שכיח לאו כלום הוא וכו' והוא עצמו כתב כן במקום אחר וכו', עכ"ל, והיינו דכיון דהרמב"ם גופי' בפי"ט ממכירה הביא לדינא דרבא בגיטין שם דאם קיבל עליו אונסין אין אונס דלא שכיח בכלל, דאונסא דלא שכיח לא מסיק אדעתי', א"כ מ"ט כשאמר אם לא אעמוד מחולי זה ונפל עליו בית וכו' ה"ז ספק מגורשת, הרי אונסא דלא שכיח לא אסיק אדעתי' ואי"ז בכלל תנאו.

ובפשוטו צ"ל בדעת הרמב"ם, דהגם דמדינא אין נכלל האונס דלא שכיח בכלל תנאו, מ"מ מכח התקנ"ח דאין אונס בגיטין, אין טענת אונס אף באונס דלא שכיח, וכמש"כ כן בס' מכתב מאליהו שער ח' סימן ל"ג בדעת הרמב"ם, וע"כ אם אך מפרשינן לתנאו אם לא אעמוד מתוך חולי זה, הוי גט אף אם אירע אונס דלא שכיח, דאין אונס בגיטין, וכ"כ בהגה' מחנ"א שם.

ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד השו"ע, שהביא בסימן קמ"ה ס"ו לדינא דהרמב"ם דאם אמר אם לא אעמוד מחולי זה ונפל עליו בית וכו' ה"ז ספק מגורשת, והשו"ע עצמו בסימן קמ"ד ס"א הביא לדינא דהתוס' ודעימייהו דבאונס דלא שכיח יש טענת אונס, וסתרי דבריו זל"ז, ועי' גם בב"ש סימן קמ"ה סק"י שהק' כן.

כ] ונראה לדון בזה, דהנה כבר נת' בסימן ב' (ב) סקי"ב דעיקר המבו' בסוגיא דהתם דאונס דלא שכיח אינו בכלל תנאו, צ"ב, דלכאו' כל שהתנה אם לא אעמוד מחולי זה, אין נכלל בתנאו כלל סיבת אי עמידתו, וא"כ אף אם לא אסיק אדעתי' למיתה דלא שכיחא, מ"ט אמרינן דאי"ז בכלל תנאו, ועיי"ש בסקי"ד מש"נ בזה, והבאנו עיקר הדברים לעיל סקי"ז.

ונראה די"ל בדעת הרמב"ם והשו"ע, דמש"א התם דאם לא אסיק אדעתי' אי"ז בכלל תנאו, הוא משום דסוגיא דהתם ס"ל דאם לא אעמוד מחולי זה דמי לאם מתי מחולי זה דמשמעות דבריו הוא אם לא אעמוד מחמת חולי זה, וכאשר כ"ה מבו' מהא דפריך התם דמ"ש רישא ומ"ש סיפא, וע"כ הי' בדין דכל שאכלו ארי וכו' לא יהא זה גט, ואך דאם הוה מסיק אדעתי' אונסא דלא שכיח וודאי דרצונו דיהא גט אף בכה"ג, ע"כ מכח זה מתפרשים דבריו אם לא אעמוד מתוך חולי זה, וכמש"כ כן התוס' בגיטין שם בתי' בתרא.

ולפ"ז נראה, דכ"ז הוא לפום סוגיא דהתם, אך לפ"מ שפסק הרמב"ם דבאם לא אעמוד מחולי זה מספק"ל שמא דבריו מתפרשים אם לא אעמוד מחולי זה, הרי דלפ"ז אף אם אכלו ארי וכו' הוי גט, דהגם דאונס דלא שכיח לא אסיק אדעתי', מ"מ הוי זה בכלל תנאו, דא"צ להעלות על דעתו כל האופנים שלא יעמוד מן החולי, אלא בכל גוונא דלא עמד מן החולי הוי זה בכלל תנאו, וע"כ הו"ל ספק מגורשת.

**ו**

כא] והנה הפנ"י בהשמטות לסוגיין כתב לפרש בטעמא דהרמב"ם דהויא ספק מגורשת, דהוא משום דשמא אם לא אכלו ארי נמי ל"ה עומד מחולי זה, וכ"כ הבית אפרים בתשובתו שבשו"ת אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ד סקכ"ה.[[8]](#footnote-9)

ועיי"ש בפנ"י ובבית אפרים שכתבו דלפ"ז ניחא דלא סתרי ד' השו"ע זל"ז, דהגם דיש טענת אונס באונס דלא שכיח, וכמש"כ השו"ע בסימן קמ"ד, מ"מ אם אמר אם לא אעמוד ואכלו ארי הויא ספק מגורשת, דשמא גם אם לא אכלו ארי ל"ה עומד מחולי זה, והפנ"י שם כתב לפ"ז, דגם בדינא דסימן קמ"ד הויא ספק מגורשת, אך הבית אפרים כתב דהתם איירי בגוונא שנודע לנו שהי' בדעתו לבא ושוב אירע האונס, וע"כ הויא מגורשת ודאי.

כב] וצ"ע לפ"ז בדעת ש"ר שנקטו דאם אכלו ארי אינה מגורשת כלל משום דאונסא דלא שכיח לא מסיק אדעתי', ומ"ט לא אמרינן דהויא ספק מגורשת, דשמא גם בלא אכילת הארי ל"ה עומד מחליו, והרי בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שכ"ח מבו' דכל הא דיש טענת אונס הוא רק משום דתולין דשמא אם ל"ה נאנס הי' מקיים תנאו.

ונראה די"ל בזה, לפמש"נ בסימן ב' (ב) סקי"ד, דהא דבאכלו ארי דהוי אונס דלא מסיק אדעתי' אינה מגורשת, ולא תיקשי דסיבת אי עמידתו אינה כלל בכלל תנאו, ומ"ט בעינן דיסיק אדעתי' לאכילת הארי, הוא משום דאמדינן לדעתו דהוא מגרשה משום החשש שימות מחולי זה, וע"כ הוי עיקר תנאו אם מתי מחמת חולי זה, וע"כ אף דסתמא דמילתא ניח"ל לכלול בתנאו גם אם ימות מחמת חולי חר, מ"מ אכלו ארי דהו"ל אונסא דלא שכיח ולא מסיק אדעתי' אי"ז בכלל תנאו.

ולפ"ז י"ל, דכיון דהא דמפרשינן הכי לתנאו, הוא משום דהוא מגרשה מחמת חולי זה, ע"כ אף כשאמר אם לא אעמוד מחולי זה, ה"ז מתפרש אם לא אעמוד מכח שאמות מחמת חולי זה, וע"כ כל שאכלו ארי, דבפועל לא מת מחמת חולי זה, אי"ז בכלל תנאו.

והיינו דהאמנם אי נימא דלעולם מתפרש מה שהתנה אם לא אעמוד מחולי זה אם לא אעמוד מתוך חולי זה, והא דבאכלו ארי אינו גט הוא משום דנאנס במה שלא עמד מחולי זה, הרי דלהצד דגם בלא אכילת הארי הי' עומד מחליו, הוי זה גט, אך למש"נ דמכח אומדן דעתו מפרשינן לדבריו אם לא אעמוד מחמת שאמות מחמת חולי זה, הרי דכל שבפועל לא מת מחמת חולי זה, אי"ז בכלל תנאו.

1. ובשו"ת אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ב (ב) סק"ז כתב דלפ"ד הרשב"א מיושב קו' התוס' דמ"ט במת בתוך י"ב חדש לא תיקנו דיהא גט משום צנועות, והתוס' שהק' כן אזלי לטעמייהו דס"ל דגם באונס דלא שכיח הי' שייך לתקן שיהא גט, והא דלא תיקנו בזה הוא משום דליכא בזה לחשש צנו"פ, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב, דלדעת התוס' ודאי דאף בכה"ג שהתנה להדיא דאם יהא אונס לא יהא גט, הוי גט, משום תקנת צנו"פ, שהרי התוס' הק' דאף בגט לאחר מיתה יהא גט, אף דליכא בזה סרך גט כלל, וע"כ ה"נ אף אם התנה להדיא דאם יהא אונס לא יהא הגט, הוי גט משום תקנת צנו"פ, עכ"ד, - ולמש"נ להלן סקט"ו יש מקום לדון בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. וראיתי בס' ידי אליהו פ"א מגירושין, שעמד במש"כ רש"י בסוגיין דההפקעה הויא ע"י הגט, וכ"כ רש"י גם ביבמות ד"צ: ובגיטין דל"ד., והרי דלא אפקעינהו רבנן לקידושין אלא היכא דאיכא גט, והק' ע"ז מהא דאפקעינהו רבנן לקידושין בקידושין בע"כ, הגם דליכא בזה גט, עיי"ש, - אך למש"נ אין מכוון ד' רש"י דההפקעה הויא ע"י הגט, אלא היינו דכיון דמדרבנן הו"ל גט, ואך דאי"ז מועיל להפקיע לקידושין דאורייתא, ע"כ אפקעינהו רבנן לקידושין מיני', ולפ"ז פשוט דה"נ הוא בקידושין בע"כ, דמדרבנן ל"ה קידושין, וכמש"נ להלן סקי"ג מל' השו"ע, ואך דמדאורייתא הוו קידושין, וע"כ אפקעינהו רבנן לקידושין מיני'.

   ועי' עוד בשטמ"ק בסוגיין בשם שיטה ישנה, דמבו' דכללא הוא דאין עוקרין חכמים להקידושין בלא גט, והא דבתליוה וקדיש עקרו חכמים להקידושין בלא גט, הוא משום דהקידושין עצמם הוו שלא ברצון חכמים, ויל"פ לדבריו כמש"נ, דכל דהקידושין עצמן הוו שלא ברצון חכמים, הרי דמדרבנן ל"ה קידושין, וע"כ אפקעינהו רבנן להקידושין דאורייתא, ומשא"כ היכא דהקידושין עצמם הוו קידושין מעליא, לא הפקיעו חכמים להקידושין אלא היכא דאיכא גט דמדרבנן הו"ל גט מעליא, - אך טפי מ' מד' השיטה ישנה שכונתו בע"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' עוד בתשו' ברית אברהם אהע"ז סימן נ"ט סק"ה שכתב לחדש, דכל הא דאפקעינהו רבנן לקידושין, הוא רק כלפי קידושין דאורייתא, אך אכתי יש בה קידושין דרבנן, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכלפי דרבנן הוי הגט גט מעליא, וא"צ להפקיע הקידושין.

   אך בד' הראשונים בסוגיין שדנו דיכולין ממזרים ליטהר ודיהא מותר בקרובותי', מבו' לא כן, וגם למש"כ הרמב"ן דמדרבנן הוא אסור בקרובותי' וכו', אין מ' דכונתו הוא משום דנשתיירו בה קידושין דרבנן, אלא הוי זה איסור מחודש מתקנ"ח, וגם צ"ע בזה ממש"א דהויא בעילתו בעילת זנות, ושו"ר במנחת שלמה ח"א סימן ע"ו שעמד בזה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה - וכנראה הטעם בזה, משום דכל דאפקעינהו רבנן לקידושין, ממילא בטלו הקידושין לגמרי, ומהיכ"ת יהא עלי' קידושין דרבנן, אך כ"ז הוא כשנתקדשה קידושין דאורייתא, אך כל שנתקדשה קידושין דרבנן, מסתברא מילתא דלא הפקיעו כלל את הקידושין, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. וגם בהא דכל שיכולה לשמרו מגורשת, מבו' בל' הרמב"ן והרשב"א שם דהיינו משום דה"ז קונה לה, וזה מתפרש כנ"ל, דתיקנו חכמים משום תקנת עגונות דאם זרק לה גיטה במקום שהיא יכולה לשמרו, ה"ז קונה לה וה"ה מגורשת, ואך דל"מ זה להפקיע לקידושין דאורייתא, וע"כ אפקעינהו רבנן לקידושין מיני'.

   ויש להוכיח כן גם ממש"א שם דאף בקידושין כה"ג מקודשת משום ויצאה והיתה, ופירש הרמב"ן דאף דהוי זה משום תקנת עגונות, מ"מ משום לתא דידהו תיקנו אף בקידושין, ואי נימא דבגט כה"ג ל"ה גט כלל, אלא דאפקעינהו רבנן לקידושין, ל"ה לנו לדמות דין קידושין לזה, ובע"כ דגדר הדין דה"ז מועיל בגט הוא, דמדרבנן הוי זה כנתינה לרשותה וה"ה מגורשת, וע"כ משום לתא דידהו תיקנו אף בקידושין דכה"ג ה"ה מקודשת. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועד"ז מצינו בד' רש"י פסחים ד"ז. דהמקדש באיסוה"נ דרבנן אינה מקודשת משום דאפקעינהו רבנן לקידושין מיני', ולא נתפרש הטעם דאפקעינהו רבנן לקידושין בכה"ג, ולכאו' זה מתפרש כנ"ל, דכל דמדרבנן אי"ז קידושין, ואך דמדאורייתא הו"ל קידושין, אפקעינהו רבנן לקידושין מיני', - ועד"ז מצינו גם בד' הרי"ף שהביא הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן קכ"ה, דהמקדש בפסולי עדות דרבנן אינה מקודשת משום דאפקעינהו רבנן לקידושין מיני', וגם בזה לא נתפרש הטעם דאפקעינהו רבנן לקידושין בכה"ג, וגם אין מקור בגמ' לזה, ובע"כ דס"ל להרי"ף דכללא הוא דבכל גוונא דמדרבנן אי"ז קידושין ואך דמדאורייתא הו"ל קידושין, אפקעינהו רבנן לקידושין מיני'.

   אמנם הרשב"א שם נחלק ע"ז, וכתב דבכה"ג לא הפקיעו חכמים להקידושין, וכן קי"ל בסימן מ"ב ס"ה, - והנה להרשב"א לטעמי' בסוגיין ובתשו' ח"א סימן אלף קס"ב דס"ל דלא אפקעינהו רבנן אלא היכא דאיכא סרך גיטא, ושאני תליוה וקדיש, דעיקר הקידושין היו שלא ברצון חכמים, הרי דלאו כללא הוא דבכל מקום דהוי גט דרבנן או דמדרבנן ל"ה קידושין הפקיעו חכמים להקידושין, וע"כ בפסולי עדות דרבנן, דמדאורייתא הו"ל קידושין מעליא, לא הפקיעו חכמים להקידושין, - אך גם לדעת ש"ר דפליגי ע"ד הרשב"א, צ"ל דלא בכל דוכתא העמידו חכמים לדבריהם והפקיעו את הקידושין מכח הא דמדרבנן ל"ה קידושין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם יל"ע בעיקר הדברים, ממשה"ק התוס' בסוגיין דבמת בתוך י"ב חדש דאמרינן דאין גט לאחר מיתה, יהא גט משום חשש צנועות, ואי נימא דבהתנה להדיא לא אמרינן דאין אונס בגיטין, משום דבכה"ג א"א להכשיר את הגט מדרבנן, כיון שהתנה להדיא דאינו מקבל עליו אונסין, הי' מקום לדון דגם בגט לאחר מיתה ל"ש להכשיר את הגט מדרבנן, - וראיתי במנחת שלמה ח"א סימן ע"ו שעמד בכעי"ז ע"ד הברית אברהם אהע"ז סימן נ"ט סק"ה דאף דאפקעינהו רבנן לקידושין מיני', אכתי נשתיירו קידושין דרבנן, והם ניתרים ע"י הגט, והק' המנחת שלמה דא"כ מה הק' התוס' דבמת בתוך י"ב חדש נימא דיהא גט, הרי י"ל דהתם א"א לומר דלגבי קידושין דרבנן יועיל גט זה, כיון דהבעל מת ואין מי שיגרש, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועי' גם בחו"ש הגרב"ד סימן א' שכתב כן, והוסיף לפרש בזה, דבאמת י"ל דבאם לא אעמוד מחולי זה לא חשיב כלל דקיום התנאי הוא באונס, והיינו משום דקיום התנאי הוא במה שלא עמד רגע אחד, ואך דאם אח"כ יעמוד נתבטל התנאי, ועיי"ש שפיר כן בדעת הירושלמי, - ועיי"ש שכתב דהא דלתלמודין אף בכה"ג תליא בדין אונס, הוא משום דכל דאלמלי האונס הי' מבטל את התנאי, ע"י שהי' עומד אח"כ, חשיב זה ג"כ כאונס, וע"כ הוא דהו"ל ספק מגורשת, דמספק"ל אם בלא זה הי' עומד מחוליו, עכ"ד.

   וביאור דבריו, דאף דס"ל דדינא דאונס בגיטין הוא אף בגונא דגם בלא האונס ל"ה בא, וכמש"כ בברכ"ש סימן ה' בשם הגר"ח, מ"מ הכא דכבר נתקיים התנאי במה שלא עמד רגע א', ואך שבאנו לדון לחשבו כאנוס משום דבלא האונס הי' מתבטל התנאי, הרי דזה הוא דוקא בכה"ג שבלא האונס הי' התנאי מתבטל, וע"כ הו"ל ספיקא, ודו"ק.

   אך עיקר דבריו שם שנקט דגם דינא דסוגיא דגיטין הוא מדינא דאונס רחמנא פטרי' ואונס לאו כמאן דעביד דמי, וכ"ה מבו' גם בדבריו בברכ"ש, צ"ב, דלכאו' התם דבלא"ה אין המיתה מדעתו, ל"ש כלל דינא דאונס רחמנא פטרי', וכמש"כ בחי' ר' שלמה גיטין סימן י"א. [↑](#footnote-ref-9)