פרק ה 2
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ה

**אומדין אותו אומד של נזקין.** ועי' **בשיט"מ** באות ט' דכ' דאע"ג דלגבי נזקין בעינן קרא, דשמין את היד אגב הגוף ולא בפנ"ע, מ"מ בדבר 'הצריך שומא' מדמי' הדיוט להקדש.

ועי' **בחי' הגרי"ז** דביאר דהא דבעינן קרא בנזקין, היינו רק היכא דמשלם 'תשלומי הפסד', אבל בסוגיין דהוי דין 'שומא' פשוט דכך צורת השומא, ולפ"ז הא דאומדין אותו כאומד של נזקין, אין הכוונה דאמדי' ליה כאומד של תשלומי הפסד, דהרי הכא זה דין שומא, אלא דמדמי' לדיני חבלות באדם, דהתם אי"ז דין תשלומי הפסד, אלא דין תשלומין מחודשים, ויש להם דין שומא.

**אלא ידו מוכתבת לרבו ראשון. וברש"י** שלא יעשה מלאכה לרבו שני. עי' בס' הזכרון **פחד יצחק דהעיר** דלפי רש"י בריש החובל דהשומא היא בעבד עברי, דא"כ איך שייך לומר דהוא נמכר לרבו שני, דהרי אין עבד עברי נמכר.

**בעי רבא אמדוהו אומד של נזקין.** וספק זה הוא רק אליבא דרבא, דאזיל לשיטתו דבערכין אומדין באומד של נזקין, כ"כ **בהפלאה שבערכין ובערוך השולחן.**

וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דאם איירי בגברא שנחבל בידו ונחתכה, ושמוהו כמה הוא שווה בלא יד, והשתא אמר דמי עלי, א"כ השתא הוא באמת גברא זילא, ושפיר מהני האומדנא של נזקין לדמים, גם לאביי.

ועוד יש להעיר דלכאורה פלוגתת אביי ורבא היא רק כשאמר דמי ידי, היאך שמין את היד וכו'. אבל היכא דאמר דמי עלי, לכאורה בכה"ג מהני נמי השומא של נזקין. שמועת חיים.

**שם.** עי' **במעשה חושב** דכ' להסתפק איפכא, אי היכא דאמדוהו להקדש, מהני לענין נזקין.

**או"ד שאני אומדנא דבי עשרה** וכו'. עי' **בתוס' בתמורה** כ"ז ע"ב בד"ה לא אמרו, דכ' דגם בדיעבד בעינן עשרה דווקא, וא"כ ק' מהיכי תיתי דיהיה מהני האומדנא דנזקין דהוי בתלתא.

**והגרי"ז** ביאר דאיירי בודאי דגם בנזקין איתרע דאמדוהו בי עשרה, אלא דמ"מ מספק"ל דדלמא בעינן שיהיה דין של 'אומד עשרה', ובנזקין הדין של האומד הוא רק בתלתא, וא"כ ל"מ בכה"ג.

וע"ע **בחי' הגרז"ס** דביאר דהא דבעינן אומד עשרה ול"מ בתלתא, משום דהאומד שהיה בתלתא לא היה לו שום אומד כלל, אבל היכא דהתלתא היה עליהם שם אומד לגבי נזקין, מספק"ל דדלמא זה מהני נמי לענין דמים.

וע"ע **בשפ"א** דביאר דהספק בדעת הנודר, אם דעתו גם על הך אומדנא, והיינו דאיירי דהוא יודע שיש לו גם אומד של נזקין, וא"כ ממילא דדעתו בנדרו על הך אומדנא, ולפ"ז שפיר מהני אומדנא דג' דנזקין לערכין, כיון דמעיקרא כך היתה דעתו.

**בתוס' בד"ה או דלמא. והק' רבינו אלחנן.** ועי' **ברשב"א** במגילה דתי' דכיון דהכא כתיב בקרא י' כהנים שאני. ועי' בטורי אבן שם משה"ק ע"ז.

ועי"ש **בטורי אבן** שביאר דהכא ל"מ מה שיהיה הכרעה ע"פ רוב, אלא דבעינן דכל העשרה יהיו מסכימים לדעה אחת. וכ"כ בשפ"א.

וע"ע **באביעזרי** פ"ח ערכין, דהוסיף דהכא ל"ש כלל דין רוב, ורק בבי"ד אמרי' דאם יש רוב, אז גם המיעוט מצטרף לרוב, כיון דהשם בי"ד מצרפן, אבל הכא ל"ש צירוף, וא"כ אם היה ששה שהסכימו בדעת אחת, אכתי ל"מ כלל, כיון דבעינן עשרה. וא"כ מוכרחים שכולם ישתוו לדעה אחת.

וע"ע **בשפ"א** דביאר דכיון דהלכתא דבעינן ט' ישראלים וא' כהן, א"כ גם אם יהיה ה' כנגד ה', מ"מ הרוב יקבע ע"פ הכהן.

ועי' **בערוך לנר** בסנהדרין שם שתי' דזה נקבע זה נקבע ע"י מי שמרבה בשומא, וליכא בזה רוב.

**או דלמא שבח ביני וביני.** עי' **בתוס' לעיל** י"ח ע"א, דנקטו דסתמא אדם אינו משתנה, ועי' במעשה חושב דהק' למה סמכינן אחזקה דמעיקרא כיון דבקל אפשר לברר אם השתנה, והרי היכא דאפשר לברר לא סמכי' אחזקה.

**שם. הגרי"ז** נקט דבודאי היכא דידעי' דשבח ביני, או דאיכא ספיקא דלמא שבח, דאז בודאי דעושין אומדנא אחרת, והספק הוא דמ"מ גם אם לא שבח, סו"ס האומדנא הראשונה נתבטלה.

[ויש להוסיף דיתכן נ"מ אם באומדנא הב' יהיו עשרה אחרים, שיהיה להם דעה אחרת באומדנא שלהם. ועוד נ"מ דאם הכל נקבע ע"פ האומדנא הקודמת, א"כ מיד בנדרו נקבע כבר חיוב התשלומין, כיון דבשעת נדרו לא השתנה, אבל אם בעינן לעשות אומדנא אחרת אע"ג דלא השתנה, מ"מ עד שיעשו את האומדנא, יתכן שישתנה ויהיה לו אומדנא אחרת. והגדר בזה דדעתו של האדם בנדרו, לשלם כפי מה שיהיה באומדנא של הנדר].

**אמר דמי עלי ולא אמדוהו** וכו'. ועי' בגיר' **השיט"מ** באות י"א, דגם בעיא זו היא בדרך את"ל.

**הכא ודאי בחד זימנא אמדי' ליה**. עי' **בחי' הגרי"ז** דנקט דהיכא דיעשו לכתחילה אומד אחד בשביל שני הנדרים, בודאי דמהני לשניהם, ורק דהספק הוא היכא דעשו את האומדנא רק לנדר אחד, אי בעינן שיהיה אומדנא מיוחד על הנדר הזה. ונר' להוסיף דהא דאזלי' בתר השומא, משום דזה היה דעתו, וא"כ אפשר דדעתו על האומדנא של הנדר הזה.

**דף כ' ע"א.**

**אמר שני דמי עלי בב"א.** עי' **בחי' הגרי"ז** דביאר דהספק הוא אי הוי כנדר אחד או כב' נדרים.

**אמדוהו מאליו מהו.** עי' **בתוס**' דכ' דהך בעיא אינה בדרך את"ל. ויותר יש להק' דהך בעיא היתה צריכה להיות הראשונה, כיון דהאומדנא נעשה מאליו, ואח"כ הבעיא דהיכא דהיה לכה"פ אומדנא לנזקין וכו'.

**ואי ס"ד אמדוהו מאליו** וכו'. עי' **בחי' הגרי"ז** דהוכיח דגם להתוס' שכ' לעיל י"ח ע"א, דילפי' מקרא דצריך ליתן כשעת 'נתינה', צ"ל דכוונתם לשעת השומא, ולכן כש'מת' אע"ג דליכא שעת נתינה, מ"מ אי אמדוהו מאליו הוי אומד, ה"נ דאיכא 'שעת שומא'.

**אמדוהו מאליו נחית לאומדנא.** עי' **ברגמ"ה** דביאר דהחילוק הוא דהיכא דלא נחית לאומדנא אי"ז אומדנא מדוקדקת, וא"כ אין לזה שם אומדנא כלל. ולפ"ז ל"ק קו' **התוס' לעיל** י"ח ע"א על רש"י, כיון דמבואר דהיכא דליכא אומדנא גמורה ל"מ.

**והתוס' שם** דהק' למה היכא דמת פטור, משום דס"ל דתי' הגמ' דבעינן שיהיה 'אומדנא', אבל בכה"ג דמת הרי לא עשו לו אומדנא כלל, ואינו דומה להיכא דאמדוהו מאליו.

והתוס' שם מק' דלפי רש"י דליכא קרא שצריך ליתן כשעת השומא, ורק זה חסרון ידיעה, א"כ נעשה השתא שומא למפרע, כמה שהיה שוה 'לכל הפחות'. אבל לשיטת התוס' ל"ק, כיון דילפי' מקרא דמשלם כפי השווי של שעת האומדנא, וכיון דבחייו לא היה אומדנא, והשתא הוא מת ואין לו שווי, להכי פטור.

**הרמב"ם** השמיט כל הבעיות הנ"ל. ועי' **במרכבת המשנה,** דכ' דהרמב"ם פסק כאביי דאינו נאמד באומד של נזקין, וא"כ הבעיא הראשונה אינה שייכת. וע"ע **בערוה"ש** דגם הבעיא הב' אינה שייכת לפ"ז, כיון דכל הספק דלמא שבח ביני וביני, הוא רק היכא דהוי אומד גדול, וכמו אומד של נזקין, אבל לאביי ליכא נפקותא בזה.

**מתני'. לפי שאין דמים למתים.** עי' בהגהות **חשק שלמה** דהק' דלפמש"כ התוס' בב"ק י' ע"א, דשער המת מותר בהנאה א"כ שפיר שייך דמים במתים, [וכ' דדוח"ל דאיירי בקרח דאין לו שער]. ותי' דעיקר הטעם דמת הוא משום שאינו בר העמדה והערכה. וכ' דמל' המשנה לא משמע כן.

ועי"ש דר"ל לפ"ז דהיכא דהיה עני דצריך לדונו בהש"י, וא"כ בעי העמדה והערכה, דבכה"ג אם מת פטורים היורשים, כיון דהשתא אינו בר העמדה והערכה.

**חצי ערכי עלי נותן חצי ערכו.** עי' **בשפ"א** דכ' דלכאורה היכא דהוא עני ונידון בהש"י, דצריך ליתן כל מה שיש לו עד שישלים לחצי ערך, דהיינו כ"ה סלעים. אלא דכ' דיש לדון היכא דאית ליה רק חצי סלע, דקי"ל דאין בערכין פחות מסלע, אם דין זה הוא רק בערך שלם, אבל בחצי ערך יתכן דחיובו הוא רק חצי סלע, ונפטר בזה.

ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דכ' להסתפק דאולי ליכא בזה דין הש"י, כיון דהוי כמו נדר, ואי"ז מכלל דיני ערכין.

**ערך חציי עלי נותן ערך כולו.** ויל"ע אם אמר ערך שליש או רביע, אם ה"ה בכה"ג. **שיעורי הגרמ"ד.**

**רש"י בד"ה שאין דמים למתים. וההיא שעתא דאזקיה חי הוא**. ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** שביאר דאע"ג דהוא מחוסר שומא, מ"מ בנזקין א"צ שומת בי"ד, וא"כ אפשר לשומו למפרע, וא"צ שיהיה שומא מדוקדקת, ומשא"כ בערכין. אלא דלפ"ז אינו מובן מש"כ רש"י דהחילוק אם אזקיה כשהוא חי.

**בא"ד. שאינו נודר אלא מה שישומהו בי"ד.** וע"ע רש"י לעיל בד"ה שאין דמים, שכ' דמעיקרא לא ידעי' כמה היה שווה. **ובשיעורי הגרמ"ד** ביאר דדברי רש"י משלימים זא"ז, דהכא כ' דדעתו של אדם על שומת בי"ד, אלא דמ"מ נעשה השתא שומא למפרע, וע"ז כ' דבעינן שומא מדוקדקת, והכא לא ידעי' מעיקרא כמה היה שוה בדקדוק.

**גמ'. שהנדרים חלים על בהמה חיה ועוף.** צ"ב למה נקטה הגמ' דווקא הני, ולא נקטה סתם דמי דיקלא וכיו"ב, ומשמע דאיירי דווקא בהני משום שהם שייכים לדין דמים המיוחד של דמי אדם, ששייך לפרשת ערכין וכמו שיסד הגרי"ז. **שיעורי הגרמ"ד.**

ועי' **בשיט"מ** לעיל יח. דמבואר ב' דעות בזה, אי דמי בהמה נכלל בדין דמי אדם, לגבי הא דנותן כשעת נתינה.

אמנם **העין משפט** כאן בציוניו, מבואר דלמד דהא דקתני ד'חלין על בהמה חיה ועוף', היינו לענין נודר להביא קרבנות, ולא לענין חיוב 'דמים'.

**ואין נידונין בהש"י כערכין.** עי' **בתוס'** דכ' דילפי' מקרא, ד'יעריכנו הכהן' לזה ולא לאחר. וע"ע **ברמב"ם** בפ"ג ה"ט, דכ' דהנודר דמים דכ' דהנודר דמי עלי אינו נידון בהש"י, משום שהרי הוא כמפרש את נדרו, ובכה"ג ליכא דינא דהש"י. [ולכאורה דמבואר כהגרי"ז דדין דמים הוא גם מפרשת ערכין, ולהכי צריכים מיעוט ע"ז להתוס', או דהוי מטעם דפירש את נדרו להרמב"ם].

ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דביאר הא דחשיב חומרא בערכין מבנדרים, אע"ג דגם בערכין משכח"ל דינא דמפרש דאינו נידון בהש"י, דמ"מ הוי חומרא כיון דבדמים לא שייך כלל דליתי ליחדי דינא דהשג יד.

וע"ע **בראב"ד** שם שכ' טעם אחר, דדווקא ערכין הוי כקנס, ולכן אית ביה דין הש"י, אבל דמים אינם כקנס. [ולפ"ז הוי דלא כהגרי"ז].

**תוס' בד"ה ואין נידונין. וק' שהרי הקשנו לעיל דמים לערכין.** ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דביאר דהתוס' אזלי לשיטתייהו דס"ל לעיל ד' ע"ב, דמפרש אין לו דין ערכין, אלא רק דין נדר, וא"כ שייך לומר דנעשה היקש מדמים לערכין, כיון דבערכין לעולם הוא נידון בהש"י.

אבל **להרמב"ם** נתבאר דמפרש יש לו דין ערכין, וא"כ א"א לומר דנעשה היקש דמים לערכין, דהרי גם בערכין גופה איכא היכי תמצא דאינו נידון בהש"י. ולפ"ז הרמב"ם לשיטתו דס"ל דליכא הש"י בדמים משום דהוי כמפרש, ולא הוצרך הר"מ לקרא כהתוס', משום דלדידיה ליכא היקש.

**הב"ע כשעמד בדין**. ומבואר אח"כ דאיירי כשלא עשו אומדנא, ומ"מ עצם ההעמדה בדין שאמרו לו חייב אתה לשלם, הוי כמו שכבר כתבו בשטר את חיובו.

**אבל הכא מיטעי קטעי, קמ"ל.** וע"ע **בתוס' לעיל** ה. בד"ה אדם, דנקט דאפילו היכא דבאמת טעה, מ"מ דעתו ע"פ הלשון שתקנו חז"ל, וממילא דהנדר חל. ועי"ש **ברש"ש** דדקדק דברי **רש"י** שם, דס"ל דלר"מ אמרי' דבאמת אינו טועה, ולפ"ז הקמ"ל הכא דהוא אינו טועה, אבל אם טעה גם לר"מ אין דבריו כלום.

**דמי חציי עלי וכו', מ"ט נדר בערכך נפשות כתיב.** עי' **בתוס' בב"מ** קיד. בד"ה מה ערכין, דהק' דלמה בעינן קרא להכי, דהא גם בנזקין דשמין אותו כמה הוא שווה עם יד ובלי יד, א"כ בכה"ג דשמין אותו כמה הוא שוה עם ראש וכו', א"כ הרי באבר שהנשת"ב שוה דמי כולו.

**והתוס'** תי' דהא לעיל קאמר דאין שמין אותו באומד של נזקין, אלא רק אילו היתה ידו מוכתבת לרבו ראשון, ובכהאי גוונא אין זה דמי כולו.

ועי' **בחי' הגר"ח ב"מ** שם, דתי' לפי הרמב"ם דפסק דשמין אותו באומד של נזקין, דדווקא ביד שמין אותו באומד של נזקין, כיון דהנידון הוא כמה מלאכה עושה בידיו, אבל באבר שהנשת"ב י"ל דכיון שאינו עושה מאומה, א"כ אין לו דין אומד של נזקין, ולזה צריך קרא דמ"מ נותן ערך כולו.

**ובשיעורי הגרמ"ד** כ' ליישב דעיקר החידוש דגם מהארכובה ולמעלה הוי בכלל אבר שהנשת"ב, ולכן בעינן קרא.

ובעצם קו' התוס' יש לדקדק דהק' רק למה בעינן קרא להקיש דמים לערכין, אבל הא דבעינן קרא בערכין גופיה י"ל דגם אם באמת לגבי דמים דשייך גם באברים, דדנים כמה אבר זה שוה, וא"כ יתכן דזה שוה דמי כולו, אבל אכתי לא חשיב דהוי כאילו אמר 'דמי עלי', ונ"מ להל' ערכין דאיכא מיעוט לעיל ד. דל"ש ערך אברים, וא"כ גם אם הך אבר שוה כמו כולו, מ"מ אי"ז חפצא של נדר של 'ערכי עלי', ולהכי בעינן קרא. ולקמן מייתי האי קרא לגבי חיוב דמים, ויתכן דמ"מ עיקר קרא אתי לגבי ערכין.

**לאיתויי מן הארכובה ולמעלה.** עי' **ברמב"ם** **בפי' המשניות** דכ' דזה הכלל אתי לאשומעי' חידוש אחר, דאפילו היכא דאמר ערך חצי לבי עלי, חייב בכולו, כיון דהוי אבר שהנשת"ב. [ועי' **בליקוטי הלכות** דהביא מאלו טריפות דהיכא דנשאר כזית במקום חיותו כשר, וכ' דאפשר שנחשב כאבר שהנשת"ב, משום דלא ידעי' על איזה חצי מיירי, ואולי כיון על אותו החצי שהנשת"ב].

ועי' **בליקוטי הלכות** דכ' דלהר"מ לא היה הך גיר', דאתי לאשומעי' מהארכובה ולמעלה, או דגרס דהחי' הוא היכא דאמר חצי הארכובה העליונה.

וע"ע **בצפנת פענח** דכ' דהר"מ ס"ל דהא מהארכובה ולמעלה הוי טריפה, אינו מחמת חסרון האבר, אלא מחמת חוזק המכה, וא"כ אם אומר דמי רגלי מהארכובה ולמעלה, הרי דנים על עצם האבר, וא"כ אי"ז דבר שהנשת"ב, ורק דע"י המכה מתהוה הטריפה.

**תוס' בד"ה לאיתויי. וי"ל דאיכא רבותא.** ע"ע **ברש"ש** דתי', דכיון דקתני במתני' דהאומר ערך רגלי לא אמר כלום, להכי אתי לאשומעי' דמ"מ אם אמר קצת מעל רגלו, דהיינו מהארכובה ולמעלה, דבכה"ג הוי כערך כולו.

וע"ע **ברש"ש** דתי' עוד לפמש"כ הבית שמואל, דגם לדעת הר"ת דטריפה חי יותר מי"ב חודש, מ"מ מהארכובה ולמעלה אינו חי יותר מי"ב חודש, ולפ"ז דווקא נקט מהארכובה ולמעלה, דרק בכה"ג הוי כנותן ערך כולו, כיון דאינו חי יותר מי"ב חודש.

**מ"ט גזירה חצי ערכי אטו** וכו'. עי' **בשיט"מ** דלר' יוסי ב"ר יהודה, ה"ה דבאמר חצי דמי, איכא נמי גזירה אטו דמי חציי.

**המעריך חצי ערך כלי.** ועי' **בתוס'** דנקטו דאיירי בערך חצי כלי, אמנם **ברש"י** בד"ה ל"ש, כ' דאיירי בחצי דמי כלי.

**אפילו כולו נמי.** עי' **בשיט"מ** באות י"ג דכ' דאפ"ל דרבנן לסברת ר"מ קאי. והא דר"מ גופיה נקיט את דבריו בחצי ולא בכולו, י"ל כמ"ש רש"י בד"ה ל"ש, דאיכא חידוש בחצי יותר מכולו, דאע"פ שלא התנדב כדרך המתנדבים מהני.

**סברי לה כר"ש.** עי' **בשיט"מ** דרבנן דהכא עדיפא מר"ש, דר"ש איירי בכה"ג שמביא מנחה מעדשים, דזה דבר שאין דרך להתנדב כלל. אבל הכא הוי דבר שדרכו להתנדב, רק שמביא חצי מהדרך שרגילים להתנדב, ור"ש היה מודה בזה, אלא דרבנן דהכא עדיפא מר"ש.

**רש"י בד"ה ל"ש כולו. חצי דמי כלי.** מבואר דהך דינא איתא נמי בדמים.

**דף כ' ע"ב.**

**קמ"ל כיון דעמד בדין אישתעבודי** וכו'. ולכאורה דמבואר דחל שעבוד רק מחמת דעמד בדין, וכן נקט **החת"ס** חו"מ ק"י.

אמנם **בראב"ד** בפ"א ערכין הכ"א כ' דמאי דאוקמי' לעיל דאיירי דעמד בדין היינו למ"ד דמלוה ע"פ אינו גובה מהיורשין, אבל למ"ד דגובה חל שעבוד אפילו בלי שעמד בדין. [וע"ע **במהרי"ט** ח"א ל"ט, דכ' דחל שעבוד על גוף הנכסים מחיי האב, ולכן חייבים היורשים לשלם].

**ואומדנא גילוי מילתא בעלמא הוא.** ע"ע **ברגמ"ה** דהוסיף דהרי עצם האומדנא אינה נעשית ע"י בי"ד, ואפילו כל אדם נמי מהני. והיינו א"כ חיוב הבי"ד כבר נגמר מעתה, וא"צ שיחייבוהו את עצם הסכום.