שיג שיד ה ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיג עד שטו - בונה

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שיג – שיד

##### הלכות בונה

##### שיעור ה - ו

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ח – המשך] **ספסל שנשמט אחד מרגליו, אסור להחזירו למקומו. ולהניח אותו צד השמוט על ספסל אחר, יש מי שמחמיר לאסור.** ועיין לעיל סימן שח**.**

## דין ספסל שנשבר אחד מרגליו לענין טלטול

**א] התבאר** [בשיעור ד] דחז"ל גזרו ואסרו לטלטל ספסל
 שבור, בזמן שיכול לתקנו בקלות, שמא יבוא לתקנו, ודעת הפוסקים דלאו דווקא ספסל, אלא כל דבר שיכול לתקנו בקלות אסור לטלטלו, ובכלל זה עגלה שנשבר לה גלגל ואפשר לתקנה בקלות, אסור לטלטלה. ומ"מ כל שלא הניחה מידיו אפשר דמותר לטלטלה, כדמוכח במ"ב דיש לו דין של כלי שמלאכתו לאיסור. עוד הבאנו מהתהל"ד דה"ה דמותר לטלטלה כלאחר יד, וממילא אף כדרכו ע"י גוי, כמבואר בסי' רעו דכל מה דמותר כלאחר יד, אין בו איסור אמירה לעכו"ם.

## משקפיים שנשבר להם ידית, וחולצה שנפל לה כפתור

**אמנם** דברים שאפשר להשתמש בהם בקלות גם בעודם
 שבורים, לא חיישינן שיבוא לתקנו ומותר לטלטלו, כמבואר לעיל (סי' שח סעיף ח) דמותר לטלטל דלתות הכלים שנתפרקו, והטעם דאפשר להשתמש בהם בקלות גם כשהם מפורקים.

**והנה** משקפים שנשבר לה הידית, נראה דהוא מוקצה
 דאין נוח להשתמש בו כך, אמנם דווקא כשיש ברשותו את הבורג שיכול לתקן את המשקפיים, אבל אם הבורג נאבד [וה"ה דיכול לאבדו להדיא לצורך כך] מותר לטלטלם, דתו אין חשש שיתקנו.

**חולצה** שנפל ממנה כפתור, מותרת בטלטול כיון שיכול
 ללובשה בלי התיקון, ואפשר שאף במקום שאינו יכול ללובשה כך מותר, דדעת הגריש"א דלא גזרו אלא במקום ששייך בו תיקון קל, אבל תפירה הוא ענין בפני עצמו, ולא חיישינן שיבוא לתפור.

## טלטול ע"י שנים יחד

**ב] עוד** כתב התהל"ד (סי' רעט ס"ק טז) דכל שאסור
 בטלטול מחמת החשש שמא יבא לתקן אפשר דמותר ששנים יטלטלו יחד, כמו שהתירו לשנים לקרות יחד לאור הנר, ותלה זאת בפלוג' דהט"ז והמג"א, דכתב השו"ע (סי' ערה סעיף א) "אין פולין, ואין קורין בספר לאור הנר ואפי' אינו מוציא בפיו, שמא יטה" וכו'. עוד כתב (שם סעיף ב) "ודווקא אחד, אבל שנים קורין ביחד, שאם בא האחד להטות יזכירנו חבירו והוא שקורין בענין אחד שאז ישגיח האחד במה שיעשה חבירו, אבל בשני ענינים לא". ודייק שם הב"ח דאין פולין לאור הנר אף בשנים, דלא הזכיר השו"ע זה ההיתר אלא גבי קריאה, ובטעם הדבר נחלקו הט"ז והמג"א, דדעת הט"ז שם (ס"ק ג) דהוי כקורין בשני ענינים, כיון שכל אחד מפלה במקומו. ודעת המג"א (ס"ק ה) דלא התירו אלא לדבר מצוה, וסתם קריאה הוא דבר מצוה, משא"כ פליה דהוא דבר הרשות [ועיי"ש שיישב בזה קו' המהרי"ל מדוע לא התירו לרכוב בשנים על הבהמה בשבת דיזכירו אחד לשני לא לתלוש מהאילן, ולפ"ז מיושב דרכיבה היא דבר הרשות ולכך לא התירו ע"י שנים. וביאר שם המחצה"ש דאף דמשכחת רכיבה של מצוה, כגון להביא לולב או שופר, מ"מ סתם רכיבה הוא לדבר הרשות, ולא פלוג רבנן, בין רכיבה של רשות לרכיבה של מצוה, אבל סתם קריאה היא של מצוה, ולכך לא החמירו אטו קריאה דרשות]. וכתב התהל"ד דאף טלטול ספסל או חפץ שנשבר ע"י שנים, תלוי בפלוגתא הנ"ל, דלדעת הט"ז שרי כיון שעסוקין בענין אחד, אבל לדעת המג"א אסור כיון שהוא דבר הרשות.

**ג] ועיין** ברמ"א (סי' שא סעיף מו) דאסור לטלטל בגד רטוב
 שמא יבוא לידי סחיטה, וכתב שם המג"א (ס"ק נח) דעשרה בני אדם מותרין לטלטל דמדכרי אהדדי, ודנו הפוסקים שם אם דווקא עשרה או דה"ה ע"י שנים, והגרשז"א (שש"כ פט"ו הערה נג) הוכיח מתוס' בשבת (קמז: ד"ה דתניא) דאף ע"י שנים מותר לטלטל. אמנם לכאו' הוא תלוי במחלוקת הנ"ל דדוקא לדעת הט"ז שרי, אבל לדעת המג"א כיון שאינו טלטול של מצוה אסור.

## טלטולו ע"י שומר

**ד] עוד** כתב שם השו"ע (סעיף ג) "אם יש אחר עמו, אפי'
 אינו קורא ואומר לו תן דעתך עלי שלא אטה מותר, וה"ה אם אומר כן לאשתו". ודעת המ"ב שם (ס"ק ה) דע"י שומר מותר אף לפלות. דשומר עדיף משנים שקורין יחד ולכך התירו אף לדבר הרשות. וא"כ לדבריו מותר לטלטל עגלה או ספסל שנשבר ע"י שומר. אמנם בפמ"ג שם (א"א ס"ק ה) הסתפק אם שומר מועיל לדבר הרשות. ודעת הגר"ז (בהלכות פסח, סי' תלא בקו"א ס"ב) דאין חילוק בין שומר לשנים, ולדעת המג"א אסור בדבר הרשות אף ע"י שומר, ולכך דעתו שדווקא ללמוד התירו ע"י שומר קודם בדיקת חמץ, אבל לא לדבר הרשות [ועיי"ש שהקשה מאי שנא מהמבואר בסוכה (כו.) דלא מועיל למסור שנתו לאחרים דערבך ערבא צריך], ומ"מ לדעת המ"ב יהיה מותר לטלטל את הספסל והעגלה ע"י שומר [ועיין בשש"כ שם דהגרש"ז הקשה מהתוס' בשבת (שם) דמוכח דע"י שנים שרי, מיהו דווקא שנים העושים יחד אבל לא סגי כשיש אחר עמו, ותי' דאפשר דלא אמר לו שם תן דעתך עלי, עוד יש לומר דכיון דהחשש של הסחיטה הוא חשש תמידי, לא מועיל בזה שומר וכמו שיבואר להלן לגבי שמנים פסולים].

**ה] והנה** יש מקומות דלא מועיל בהם שומר, דביו"ד (סי'
 פח) גבי איסור שני בני אדם לאכול על שולחן אחד בשר וחלב, כתב רעק"א (שם ס"ק א) בשם גן המלך דלא מועיל לזה שומר, ויש לבאר הטעם ע"פ המבואר לעיל במ"ב (סי' רסד ס"ק ד) בשם הט"ז, דבשמנים שאסרו חז"ל להדליק בהם בשבת, אסור לקרוא בהם אף ע"י שומר, דלא שייך ליזהר בזה, דבשמן רגיל אין חשש הטיה אלא בזמן שהולך להתכבה, וא"כ השומר ישים לב שעומד להטות ויזכירנו, משא"כ בשמנים פסולים דהחשש הטיה הוא כל הזמן ולכך לא שייך ליזהר בו ע"י שומר, וכן באכילת בשר וחלב בשולחן אחד דהחשש הוא תמידי, ולכך לא מועיל בו שומר.

**וא"כ** בגוף ההיתר של התהל"ד לטלטל ע"י שומר או
 שנים יש לדון שמא דומה לשמנים פסולים, ונראה דכל שהגלגל עמו ובקלות יכול לתקנו, הרי הוא כשמנים פסולים דלא מועיל להם שומר, אבל אם השאיר את הרגל של הספסל או הגלגל של העגלה במקומו, יכול לטלטל את הספסל או העגלה, דאם יטה מהדרך להביא ולתקן יזכירנו חבירו ע"ז.

# סימן שיד

[סי' שיד סעיף א] **אין בנין וסתירה בכלים. והני מילי שאינו בנין ממש, כגון חבית** הגה: שאינו מחזקת ארבעים סאה **שנשברה ודבק שבריה בזפת, יכול לשברה ליקח מה שבתוכה, ובלבד שלא יכון לנקבה נקב יפה שיהיה לה לפתח, דא"כ הוה לה מתקן מנא. אבל אם היא שלמה אסור לשברה אפי' בענין שאינו עושה כלי, ואפי' נקב בעלמא אסור לנקוב בה מחדש, וכו'.**

## בנין וסתירה בכלים

א] נחלקו הראשונים אם יש בנין וסתירה בכלים. דעת רש"י ועוד הרבה ראשונים דאין בנין וסתירה בכלים, ודעת התוס' והרא"ש ועוד דיש בנין וסתירה בכלים [ונ"מ בעיקר הוא לגבי סותר, דאילו בבניית הכלי בדר"כ אף לרש"י חייב משום תקון מנא דהוא מכה בפטיש]. והנה שנינו במשנה (שבת קמו.) 'שובר אדם את החבית לאכול הימנה גרוגרת, ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי'. וכתבו התוס' (עירובין לד: ד"ה ואמאי) והרא"ש (עירובין פ"ג סי' ה) דמדובר בכלי גרוע כגון 'מוסתקי', היינו כלי שנשבר ודבקו את שבריה בזפת, וכיון שאינו כלי גמור אין בו בנין וסתירה, ולעולם בכלי גמור יש בנין וסתירה. אמנם רש"י מפרש כפשוטו, דכיון שאין סתירה בכלים מותר לשבור את החבית. ודעת השו"ע כאן כדעת תוס' והרא"ש, ולכך חילק בין כלי גרוע כגון 'מוסתקי' דאין בו סתירה [אלא א"כ עושה לה פתח נאה דאז חייב משום מתקן מנא שהוא מכה בפטיש], לבין כלי גמור שאסור לסותרו. ולהלן (סעיף ז) הביא השו"ע את שתי הדעות וז"ל "ושבירת פותחות של תיבות, יש מתיר ויש אוסר, ויש להתיר ע"י אינו יהודי". ושם הוא כלי גמור, והם אלו ב' הדעות אם יש סתירה בכלים, ועיי"ש במ"ב (ס"ק לו) דדעת השו"ע דיש סתירה בכלים גמורים וכמו שכתב בסעיף א, אלא דאפשר להקל בזה ע"י גוי.

**ב] ועיין** במ"ב (ס"ק ז) דאף לדעת השו"ע אין איסורו אלא
 מדרבנן, דאינו סותר ע"מ לבנות, והרי הוא מקלקל. עוד הביא שם דעת הגר"א דנקט לעיקר כדעת הראשונים דאין בנין וסתירה בכלים ואפי' בכלים גמורים, וכתב החזו"א (סי' נא ס"ק ו) דמ"מ אף לדעתו אסור מדרבנן, שמא יתכוין לעשותו כלי נאה, ואין להתיר אלא בכלי גרוע כגון 'מוסתקי.

## פתיחת פקק של בירה וכדו'

**ג] וכתב** המ"ב (ס"ק א) "וכתבו האחרונים לקמן בסעיף י,
 דהני חביות קטנות של מרקחת, אסור להתיר החשוקים [שקורין רייפי"ן] כדי ליקח מה שבתוכה, ולא דמי לחבית שמדבקת שבריה בזפת, דהתם דרכה מתחלה לעשות כן והוי ככלי שלמה, אך ע"י אינו יהודי בודאי יש להתיר וכלקמיה בסעיף ז". ומקורו מהמג"א (ס"ק יד) דאסור לפתוח אלו החשוקים. והנה יש לברר מה הם אותם חביות קטנות, שדעת האחרונים לאסור להתיר החשוקים שלהם, ולכאו' הוא סוג פקק שנשבר בשעת פתיחתו, ולכך יש בו איסור סתירה, וצ"ל שהוא כלי גמור, דאל"כ אף לדעת השו"ע יש להתירו וכדין המבואר ב'מוסתקי' דאין בו איסור סותר.

**ד] ויש** להעיר ממה שכתב החזו"א (שם ס"ק יא, ד"ה ולהסיר)
 להתיר לפתוח פקקים של מתכת שמהודקים סביב הבקבוק [כגון בקבוק בירה וכדו'] אף שהפקק מתעקם ואינו ראוי עוד לשימושו, וז"ל "ולהסיר המגופה הקטנה הנעשה מטס כפוף שסותמין בה את הבקבוקים שדוחקים אותה על זר הבקבוק שסביב פיו, דינו כהתזת מגופת חבית ומותר, שאינה חיבור, ואף שמסירה במפתח המעוות אותה, אין כאן משום סתירת כלי וכו', ואע"ג דכתבו תוס' דפותחת של מתכת אסור לשברה [היינו דעת התוס' דיש איסור סתירה בכלי גמור], התם נעשה להיות קבועה בכלי תמיד, והו"ל שבירת הכלי, אבל הכא נעשה רק לפקק, ועושה רק בשביל להוציא מה שבתוך הבקבוק שרי. ועוד דכיון דלבשה על הבקבוק, כבר בטלה מתורת כלי, שעומדת לשבירה". מבואר דעת החזו"א לחלק ולהתיר מב' טעמים, **א.** דהוא פקק זמני עד שיוציאו את המשקין [ולכך אין לו חשיבות של כלי שלם, אלא כ'מוסתקי' דלא שייך בו איסור סותר, וכמבואר להלן בשם הגריש"א]. **ב.** דמשעה שלבשה על הבקבוק בטלה ממנה תורת כלי, כיון שעומדת לשבירה, ולכך אין שייך לאוסרו משום סותר.

**ויש** להעיר מאי שנא מאותם חביות קטנות של מרקחת,
 דלכאו' הוא אותו דבר ממש, שהחשוקים הם זמניים ועשויים לישבר בפתיחתם, ואעפ"כ דעת המג"א והמ"ב לאסור לפותחו, וצ"ע [ואפשר דאותם חביות הם כלים אחרים, ולא נתברר לי היטב מהם אותם חביות].

## עשיית חור בפקק בקבוק

**ה] עוד** יש לדון בעשיית חור בפקק בקבוק [כששכחו
 לפתוח מע"ש] אם יש בו איסור סותר, ובאורחות רבינו (ח"א עמו' קמז) הביא בשם הקה"י דהתיר לעשות חור בפקק של בקבוק יין וכדו', ולשפוך את היין דרך החור. וכן שמעתי ממרן הגרי"ש אלישיב זצ"ל להתיר בזה משום דבלא"ה דעת הגר"א כדעת הראשונים דאין איסור סתירה בכלים, ואף לחולקים עליו נראה דגדר הפקק כ'מוסתקי' שאינו כלי גמור ואין בו איסור סותר. ובחוט שני (ח"ב פרק לז ס"ק ג עמו' רעד) כתב לאסור בזה, וסמך דבריו על דעת הריטב"א בפותח בית הצוואר בשבת דחייב משום תקון מנא, ואף כאן יש לחוש באותו נקב בפקק משום תקון מנא, עיי"ש. ודבריו צ"ב דבפותח בית הצוואר [היינו את החוטים התפורים בראש הבגד] עושה פתח גמור דמשתמש בו אח"כ כסדר, ומעוניין באותו פתח, משא"כ בחור בפקק שבוודאי לא מעונין בזה, ומיד אחר שבת יחליפנו בפקק אחר, ומסתבר דאין לדון בו אלא משום סותר, דדעת הקה"י והגריש"א להתיר [אלא דאף בזה יש להעיר מ"ש מאותם חביות קטנות של מרקחת דדעת המג"א והמ"ב לאסור, וכנ"ל].

## פתיחת קופסאות שימורים בשבת

**ו] ולענין** פתיחת קופסאות שימורים בשבת, דעת
 התהל"ד (ס"ק יב) דאסור משום סותר, וז"ל "ויצא לנו מדברי המ"א בפידעלי"ך סערדעלי"ן [קופאות שימורים של סרדינים] שהם כלים גמורים אסור לפותחם בשבת, אף דנימא שעיקר עשיית הפידעלי"ך הוא כדי שיגמרו בתוכם הסערדעלי"ן, מ"מ כיון שהם כלים גמורים אסור לפתחם משום סותר דאורייתא, דמה שמדובקים השוליים והדפנות באבר פשיטא דלא מיקרי נשברה ודבק שברי' בזפת, ועדיף טפי ממחובר ע"י חשוקים".

**ז] אמנם** דעת החזו"א (שם ס"ק יא) דקופסאות שימורים,
 אינם נחשבים לכלים בעודם מולחמים ואטומים, ולכך אין בו משום סותר, ואדרבא כל שכוונתו להשתמש בזה הכלי אחר כך, חייב משום בונה, דבפתיחת גוף אטום כזה הרי הוא עושה את הכלי. ואף כשדעתו להשליכו לאשפה אחר שימושו דן לאסור מג' טעמים, וז"ל "קופסאות של שמן או של דגים העשוין מטסי ברזל ורצופין מכל צד, וחותכין בסכין את הטס שעל הפתח, וכו', ומיהו משום סתירת כלי ליכא כאן, שאין כאן סותר כלל שהפתיחה תיקון, וסתום מכל צד לאו כלי הוא, וכשעושה לו פתח נעשה כלי. ומקום הספק בזה הוא, בשאין דעתו על הקופסא אלא להוציא מה שבתוכה ולזורקה באשפה, וזה חשיב כשובר חבית ליטול הגרורגרת, וכמתיז ראשה בסייף, וכקוטם להריח וכשובר חותמות שבכלים, ואפי' לדעת תו' דלא הותר אלא במוסתקי אבל שלמה אסור משום סתירה, הכא שרי דאין כאן סתירה כלל [דדעתו דבעודו אטום אינו כלי], אמנם יש לאסור משום גזירה דלמא יכוין לשם פתח, ומשום זה מוקי לה ביצה לג ב' במוסתקי, והרבה בני אדם דעתם על הקופסא לשמש בה להניח בה בורית או מסמרים וכיו"ב. וזימנין דאינו אוכל כל הדגים השתא, וניחא לי' בשימושה, ולא דמי למתיז ראשה בסייף דהתם בפתוחה ומגופה במגופה ואין המגופה חיבור והתזת גופה קלקול ולא בנין, אבל הכא כל דניחא לי' בשימוש כלי דידה חשיב פתח. ואפשר דאף בדעתו לזורקה, אין מתחשבין עם כוונתו, דלא מצינו היתר שבירה אלא ביש לחבית פתח, אבל גשם חלול בפנים וסתום מכל צד, כל שעושה לו פתח חשיב בנין, והרי בשובר צריך ליזהר שלא ליפות את הנקב והכא שמחליף גוף אטום לצורת כלי, בכל שבירה שעושה חשיב כנקב יפה, וכו'.

**הרי** דדעת החזו"א דאף במשליכו אח"כ לאשפה יש
 לאסור לפתוח, ומג' טעמים, **א.** דהרבה בני אדם משתמשים בו אח"כ להניח בו בורית ומסמרים וכדו', וא"כ צריך להיות אסור מדרבנן שמא יכון לשם פתח. והנה יש מהפוסקים שדעתם דהיום אין שייך טעם זה, דלא מצוי שמשתמשים באלו הקופסאות אח"כ, כמו בזמנו של החזו"א. ובשו"ת מנחת יצחק (ח"ד סי' פ"ב ס"ק לו) ג"כ ס"ל דאין משתמשים בזה כ"כ, ומ"מ כתב דיש משתמשים בזה לצורך בישול ביצים, וז"ל "אך כפי שנאמר לי, גם במדינתנו אף שרובא דרובא אנשים משליכים הקופסאות אחרי הוצאת האוכל מהם, מ"מ יש איזה ת"ח שמחזיקים אותם לצורך בישול ביצים שאם ימצא טיפת דם לא יהיה להם טורח ההגעלה אלא ישליכו אותם, וחזר חשש החזו"א למקומו"[[1]](#footnote-1). ומ"מ בוודאי ישנם קופסאות שלא שייך טעם זה.

## קופסת שימורים אי חשיב כלי בשימושה הראשון [ונפק"מ גם לטבילת כלים]

**ח] ב. עוד** טעם כתב החזו"א, דיש לחוש משום
 ההשתמשות בו עד שיגמור את התכולה שבו להחשיבו לכלי עבור זה. אמנם דעת הגרשז"א והמנחת יצחק דאין נחשב לכלי משום השתמשות זו, דאינו שימוש חשוב אלא חד פעמי [ועיי"ש במנחת יצחק דכתב דאף לדעת החזו"א אין לחוש לזה, אמנם מפורש בחזו"א לא כן], ונ"מ לענין פתיחת שקיות חלב וכדו', דבזה בוודאי לא רגילים להשתמש אח"כ שוב, ומ"מ הרי הוא משמשו עד שיגמר החלב, דלטעם זה של החזו"א יהיה אסור, ולדעת הגרשז"א והמנח"י מותר.

**והנה** בספר טבילת כלים (פ"ד הערה כ) מביא מהגר"ח
 קנייבסקי שליט"א בשם החזו"א, דסתם קופסת שימורים שבאה מחו"ל ונוצרה ע"י גוי, צריך לרוקנה אחר הפתיחה ולטובלה. ויש להעיר דאדרבה לדעת החזו"א שהפותח קופסת שימורים נחשב לעושה כלי, אף משום ההשתמשות שבו עד שיגמר תכולתו, א"כ הרי הכלי נגמר ע"י ישראל ואינו זקוק לטבילה [ואף בשימוש חוזר לא יזדקק טבילה]. ובאמת נהגו לסמוך על דעת המהרי"ל דיסקין (בקו"א סי' ה ס"ק קלו) דאין איסור בדיעבד לאכול מהכלי, וז"ל "דע דבקונה כלי עם משקה, אין צריך לשפוך המשקה ולהטבילו, דשב ואל תעשה הוי, ולא נקרא שימוש" [ומצוי שמוציאים איזה דבר מהקופסא, כגון קפה או כל דבר אחר ורוצה להחזיר , ולמתבאר יש ליזהר שלא להחזירו לשם, דהרי בזה משתמש בכלי שאינו טבול].

**ט] ג. טעם** נוסף כתב החזו"א דבגוף אטום, אף נקב
 שאינו יפה חשיב כנקב יפה, וע"כ יש לאסור משום עשיית נקב יפה, שהוא מתקן מנא.

## פתיחת שימורים ע"י שמנקב קודם בתחתיתו

**י] והנה** אם מותר לפתוח קופסת שימורים ע"י שמנקבו
 קודם בתחתיתו, תלוי בטעמים הנ"ל, דלב' הטעמים הראשונים יש להתיר, דאינו ראוי להיות כלי אחר שקלקלו, אמנם לטעם הג' יש לאסור בנקב שבתחתית הכלי, דאף שאחר פתיחתו מלמעלה נמצא דנקב זה קלקלו, מ"מ הרי הוא עושה נקב בגוף אטום, דס"ל לחזו"א דחשיב כנקב יפה. וכ"כ באורחות רבינו בשם הקה"י דלא התיר לפתוח באופן זה, וכנראה שחשש לטעם זה דיש לו חשיבות נקב.

## אם יש לדון להתיר בקופסת שימורים מדין חותלות

**יא] אמנם** דעת האגרו"מ (או"ח ח"א סי' קכב ענף ט י) דמעיקר הדין יש להתיר פתיחת קופסאות שימורים, כל שמנהג המדינה לא להשתמש באלו הכלים לשימוש חוזר, שאין בזה איסור לא משום סותר ולא משום בונה, והוכיח כן מהדין המבואר בשו"ע להלן (סעיף ח) דמותר לשבור חותלות [פי' מיני כלים] של תמרים וגרוגרות כדי ליקח הפירות, דהוי כשובר אגוזים או שקדים כדי ליטול האוכל שבהם. ובמ"ב שם (ס"ק מ) כתב בשם המג"א וז"ל "ודוקא הני דלאו כלים גמורים הן דאינם עשויים אלא שיתבשלו התמרים בתוכן, אבל כלי גמור כבר סתם המחבר בריש סי' זה לאסור". דפי' דהם כלים גרועים כמו 'מוסתקי' ומשום כן אין בזה איסור סותר, ועי' בפמ"ג (א"א ס"ק יג) שביאר בדעת המג"א דבחותלות של תמרים מותר אף בכלי שלם, כיון שאינם עשויים אלא להתבשל בהם, ודווקא בגרוגרות הטעם דאינם כלים גמורים.

**אבל** דעת האגרו"מ דדעת השו"ע להתיר אף בכלים
 גמורים דדימה זאת לשבירת שקדים ואגוזים, וטעם הדבר דכלי שנעשה רק לצורך האוכל, ואין משתמשים בו אח"כ, א"כ הרי הוא בטל לאוכל, ונחשב כקליפת האוכל, דמה לי קליפה העשויה בידי שמים לקליפה העשויה בידי אדם, וע"כ אין לו שם כלי כלל, ומותר לשוברו כדרכו. וכן נראה במשנה בכלים (פט"ז משנה ה) דחותלות שאינו יכול להוציא ממנו אלא א"כ יקרענו, הרי הם טהורים, והביאור בזה דאינם כלי אלא טפלים ומתבטלים לאוכל שבו.

**יב] ומשום** כן מעיקר הדין דעת האגרו"מ להתיר, אלא
 דסיים שם וז"ל "וכל זה מדינא, אבל למעשה אין להתיר כיון שבני תורה מועטין בעוה"ר וכו' ורואה אני שכ"ש בזה וכ"ש בדור ובמקום פרוץ כבזמננו ומקומתינו שצריך להחמיר, ואין לקרוע לא שק של בגד ולא של נייר ולא לשבור הקענס ותיבות השפראטן וכו', ואף בדברים שהם יותר צורך שבת, וכ"ש בדברים שאין בהם צורך שבת כ"כ, רק שהוא לכבוד ועונג וכו', אך אם יש צורך גדול כגון בסעודת נישואין או שהזמין אורחים ויהיה לו בושת, יקרע וישבור ע"י עכו"ם ואם ליכא עכו"ם אם הוא ת"ח ובצענא יש להתיר לו בצורך גדול" וכו'.

## העולה לדינא בכמה דברים המצויים

**יג] העולה** לדינא בפתיחת שימורים, דעת התהל"ד
 לאסור משום סותר, ולדעתו ההיתר בחותלות של תמרים משום דאינו כלי גמור וכמבואר במ"ב. משא"כ בקופסאות שימורים. ודעת החזו"א דאינו כלי ולכך לא שייך בו סותר, ומ"מ אסור משום בונה כיון שיש שמשתמשים בו אח"כ, ואף משום השימוש גופא עד שיגמר נחשב שעושה כלי, או משום תיקון מנא דבגוף אטום אף נקב כל שהוא חשיב כנקב יפה. ולדעתו אף באופן שמקלקלו קודם ע"י נקב בתחתיתו יש מקום לאסור משום הנקב גופא, וכן מבואר באורחות רבינו בשם הקה"י. אמנם דעת המנחת יצחק והגרשז"א דאין לאסור אלא אם יש שמשתמשים בו אח"כ לשימוש חוזר, וכיום אין הדרך כ"כ להשתמש בו [ודעת המנחת יצחק שיש שמשתמשים בו לבישול ביצים]. ומשום השימוש עד שיגמר אין נחשב בעבור זה לכלי. ולדעתם מותר לפותחו ע"י שמנקב בתחתיתו ומקלקלו. אמנם דעת האגרו"מ דמעיקר הדין מותר לפותחו כדרכו דהרי הוא בטל לאוכל שבו ונחשב לקליפה, וזה בכלל ההיתר לשבור את החותלות של תמרים וגרוגרות, אלא דכתב דלמעשה אין להתיר אלא במקום צורך גדול ובצנעא, כיון שהדור פרוץ בחלול שבת, וראוי לגדור בזה.

## פתיחת שקית חלב

**יד] פתיחת** שקית חלב, הנה לדעת החזו"א יש לאסור
 משום ההשתמשות שבו עד שיגמר ויחשב כעשיית כלי, וכן משום עשיית נקב בגוף אטום [אך מטעם הא' של החזו"א אין לאסור, דלא מצוי שמשתמשים בשקית חלב שוב]. אמנם לדעת המנחת יצחק והגרשז"א לכאו' יש להתיר דאין חשיב לכלי משום זה [ומ"מ בנקב יפה בודאי אסור], ואף לדעת החזו"א מותר לקרוע את השקית כולה ולשפוך החלב לכלי אחר, וכמו שיתבאר להלן דעת החזו"א דאין בזה משום קורע.

## פתיחת שלוקים, איגלו, ופחית בשבת

**טו] ונראה** דאף לדעת החזו"א יתכן שמותר לפתוח
 שלוקים או איגלו בשבת, דמשום מה שמשתמש בו עד שיגמר לא חשיב כלי, כיון שהוא שימוש אחד ארוך, ונחשב שמוציאו כולו מיד [וכן כתב בארחות שבת, ח"א פי"ב סעיף ח].

**ולשונית** של פחית שתיה נראה דאסור, דיש לו חשיבות
 פתח וכלי, מלבד מה שיש לדון בו משום איסור מחתך [וה"ה בקופסאות שימורים שחותכם ע"י משיכת הטבעת יש לדון אם אסור מחתך].

## פתיחת שקית סוכר בשבת

**טז] שקיות** סוכר וכדו' שמודבקות למעלה, נראה דנחשב
 לכלי גם קודם הפתיחה דאינו אלא מודבק, ולא דמי לקופסת שימורים שהוא מולחם ואטום ולכך אינו נחשב לכלי, ומשום כן אין לדון בו משום בונה, ומשום סותר ג"כ אין לאסור דבוודאי הרי הוא כ'מוסתקי' דמודו כו"ע דאין בו משום סותר. ומ"מ אין לפותחו כדרכו במקום הדבק משום 'קורע', וחשיב קריעה של תקון, דמשתמשים בו כך עד לגמר הסוכר.

## קריעה דרך השחתה

יז] ולענין לקורעו מצדו דרך השחתה [וכן בשקית חלב וכדו'], דעת החזו"א (שם ס"ק יג) דכל קריעה דרך השחתה כשעושה כן כדי להוציא את מה שבתוכה, אין ע"ז שם קורע ושרי, והוכיח כן מהתוספתא (הביאה המ"ב ס"ק כה) "ומותר ג"כ לקרוע העור מעל פי חבית של יין, ובלבד שלא יכון לעשות זינוק [פי' כעין מרזב], ואע"פ דגם בעור שייך קריעה, וע"כ דכל שעושה להוציא מה שבתוכה והוא דרך קלקול שרי. אמנם הגר"מ ברנסדופר זצ"ל האריך להוכיח לא כן, וכמבואר במ"ב (סי' שמ ס"ק מא) דאסור לקרוע מעטפה אף דרך השחתה כדי לקרוא מה שבתוכה, הרי דאף שעושה כן לצורך מה שבתוכה אסור משום קורע, וקריעת העור מעל פי החבית פיר שאינה קריעה בעור עצמו, אלא הסרתו מעם החבית, וכמו הסרת מכסה המצוי ב'לבן' וכדו' דשרי. ע"כ נראה דיזהר לפתוח הכל קודם שבת, ומ"מ בשעת הדחק אם לא פתח מע"ש יש להקל בפתיחת אוכלין [ולא במכתבים, בלא"ה סתם מכתבים בזמנינו אין בהם צורך דחוף כ"כ] בקריעה דרך השחתה.

**דינים העולים**

1. ספסל שנשבר אחד מרגליו ויכול לתקנו בקלות, אסור בטלטול שמא יבוא לתקנו. וכן הדין בעגלה שנשבר אחת מגלגליה. ומותר לטלטלה כלאחר יד או ע"י גוי. [תהל"ד].
2. נשבר הרגל או נאבד, או שאין לו את החלקים המתאימים לתקנו, וכן אם ראוי לשימוש בקלות גם בלי התיקון, מותר בטלטול.
3. משקפיים שנשבר להם הידית, אסור לטלטלם, דאינו נוח לשימוש בלי הידית, ומ"מ אם אין ברשותו בורג מתאים לתקנו מותר. חולצה שנפלו ממנה כפתורים, מותר לטלטלה, דלא אסרו אלא בתיקון של מה בכך, ולא בתפירה דהוא ענין בפני עצמו. [הגריש"א].
4. נחלקו הפוסקים אם מותר לקרוא דבר רשות לאור הנר בשנים. דעת המג"א דלא התירו אלא קריאה של מצוה, ודעת הט"ז דמותר. ודעת התהל"ד דה"ה טלטול עגלה ע"י שנים תלוי בפלוג' הנ"ל, כיון דהוא דבר הרשות.
5. עוד נחלקו הפוסקים לענין שומר, דעת הגר"ז דדינו כשנים העושים יחד, דאין להתיר למג"א אלא לדבר מצוה, והפמ"ג הסתפק בזה, ודעת המ"ב דקיל טפי ושרי אף לדעת המג"א. וא"כ לדעת המ"ב יש ה"ה כאן יהיה מקום להקל לטלטל עגלה וכדו' ע"י שומר אף לדעת המג"א.
6. נראה דכל ההיתר דווקא באופן שהגלגל או הרגל לא עמו, דאל"כ יכול כל רגע לתקנו ולא מועיל שומר, וכדין שמנים פסולים ואכילת בשר בחלב דלא מועיל לו שומר.
7. נחלקו הראשונים אם יש בנין וסתירה בכלים גמורים, ופסק השו"ע דבכלים גרועים כגון 'מוסתקי' אין סתירה, ובכלים גמורים יש סתירה, ומ"מ מותר לסתור ע"י גוי, ודעת הגר"א דאף בכלים גמורים אין סתירה, ומ"מ אסור מדרבנן [חזו"א].
8. פקק של בירה וכדו', מותר לעקמו ולפותחו ואין בו משום סותר [חזו"א]. וה"ה דמותר לעשות חור בפקק של בקבוק, ובחוט שני אוסר, וסברתו צ"ב.
9. פתיחת קופסת שימורים. דעת התהל"ד דאסור משום סותר. והחזו"א אוסר משום בונה, מג' טעמים א. שישנם שמשתמשים בקופסאות אח"כ שימוש חוזר ויש לחוש שיכוין לפתח. ב. משום דחשיב שעושה כלי מחמת שמשתמש בכלי עד שגומר תכולתו. ג. דעשיית נקב בגוף אטום הרי הוא כנקב יפה שהוא תיקון מנא. ודעת האגרו"מ דמדינא שרי, דהקופסא טפלה לאוכל שבפנים, ונחשבת לקליפה שמותר לשוברה, ובלבד שאין משתמשים במדינה בקופסאות אלו לשימוש חוזר, ומ"מ למעשה לא התיר אלא לת"ח בשעת הדחק ממש, ובצנעא.
10. פתיחת שימורים ע"י שמנקבו קודם בתחתיתו. לדעת החזו"א יש לאסור [אורחות רבינו]. ולדעת המנחת יצחק והגרשז"א מותר.
11. פתיחת שקית חלב. לדעת החזו"א אסור, דחשיב כלי עד שגומר את החלב, ולדעת המנחת יצחק והגרשז"א שרי [ובלבד שלא יעשה נקב יפה].
12. יש לדון דאף לחזו"א מותר לפתוח שלוקים ואיגלו בשבת. דחשיב שימוש אחד, ואין בזה משום עשיית כלי כלל כיון דלא חשיב כלי. ופתיחת פחית ע"י קריעת הלשונית אסור דחשיב כלי חשוב.
13. פתיחת אריזת סוכר, אסור משום קורע. ולדעת החזו"א מותר לקורעו בגופו של הכלי דרך השחתה כדי להגיע לדבר שבתוכו, אבל לא במקום ההדבקה. אמנם דעת המ"ב נראה דאסור, ובשעת הדחק יש להקל בזה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-6, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י הרב ש. מ. שליט"א והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

1. ובאמת יש הרבה שמחמירים בזה, דכל שמצאו דם בביצה אחר הבישול צריך להגעיל את הסיר או המחבת, אך באמת יש מקום להקל בזה אחר כ"ד שעות וכדעת היד יהודה (סי' סו בפירוש הקצר ס"ק יא). [↑](#footnote-ref-1)