8. בגדרי מעשה הנצרכים לברכת המצות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### ליל שב"ק פ' שמות כ"ה טבת פ"ד – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# בדין מעשה הנצרך בברכת המצות והמסתעף

### הצדדים האם צריך מעשה בברכת המצות

א] מבואר בגמ' בסוכה מ"ו. שרבנן תיקנו שלפני מצוה שאדם עושה כגון ציצית תפילין סוכה מברכים ברכת המצות עוד מבואר בגמ' שיש הלכה שכל הברכות מברך עליהם עובר לעשיתן דהינו שצריך לברך קודם קיום המצוה ודעת הרמב"ם שאם לא בירך לא יברך לאחר קיום המצוה אמנם דעת האו"ז שזה רק דין לכתחילה אבל בדיעבד יש לברך גם לאחר המצוה והשאג"א פסק כדעת האו"ז אמנם הש"ך יור"ד סימן א' וכן נקטו כל הפוסקים כדעת הרמב"ם [וגם לדעת האו"ז יתכן שאי אפשר לברך אלא סמוך לעשיה והארכנו במקום אחר בזה]

וכתב הרמב"ם פי"א מברכות ה"ה שאם עשה מצוה ולא בירך כל מצוה שעדין עשיתה קימת כגון ציצית ותפילין וסוכה יכול לברך גם לאחר שלבש הציצית והתפילין ואפשר לבאר דבר זה בג' אופנים א. שכיון שבפועל הוא עכשיו מקים מצוה ממילא הוא צריך לברך דהינו שאין דין מעשה לגבי ברכת המצות אלא עצם זה שמקים מצוה זה סיבה לברך ולפ"ז מי שקנה דירה שיש בה מזוזה כיון שכרגע מקים מצוה צריך לברך ב. אמנם אפשר לומר שודאי שצריך מעשה מצוה רק שגם מה שהוא לבוש תפילין או ציצית כיון שזה דבר שזה בגופו זה נחשב מעשה שהוא סיבה לברכה ולפ"ז ודאי שגם אם לבש הציצית בלילה בכל אופן כל שמגיע היום הוא צריך לברך ומאידך אם קבע מזוזה ולא בירך אין לו לברך ג. ואפשר לומר שבאמת צריך את הלבישה וללא זה באמת אין סיבת ברכה רק שזה סברא שכל שעדין שיהוי המצוה קיים זה סיבה לברך מצד המעשה הקודם דהינו שכל שיש קיום מצוה מכח המעשה הראשון אפשר לברך עוד על המצוה ולפ"ז אם קנה דירה אם מזוזה אין לו לברך ומאידך אם קבע מזוזה ולא בירך יכול לברך כל זמן שהמזוזה קימת אמנם אינו מוכרח דיתכן שרק עשיה נמשכת כמו תפילין וציצית שזה בגופו זה נחשב המשך ולא מזוזה שקבוע בדירתו

והנה עיין רעק"א תשובה ט' שנקט שאדם שמגיע לדור בדירה שכבר קבע בה מזוזה הדייר הקודם, שהוא צריך לברך כיון שעכשיו הוא מתחיל לקים את המצוה מזוזה שלו וע"ש שכתב לחדש עוד שאדם שעזב את דירתו כמה ימים וחוזר כיון שבזמן שלא היה בדירתו לא היה חייב במזוזה כיון שזה חובת הדר ומתי שהוא חוזר הוא מקים המצוה מחדש ממילא הוא צריך לברך על המזוזה ובפשוטו מקורו מהמג"א סימן י"ט שמי שקבע המזוזה קודם שדר בבית מברך כשבא לדור, ונוסח הברכה לדור בבית שיש בו מזוזה ובפשוטו מבואר מדבריהם שנקטו שקיום מצוה גם ללא מעשה זה סיבה לברך אם לא שנדחוק שכיון שעל ידי הכניסה לדור בבית הוא מקים המצוה זה נחשב מעשה וכמו מי שלובש ציצית אמנם בפשוטו בציצית מעשהו מתפרש כמעשה לבית הציצית אבל במזוזה המעשה מצדו זה הכניסה לבית וקיום המצוה המזוזה הוא ללא מעשה אמנם עיין רעק"א שם בהשמטה בסוף התשובה שראה בברכי יוסף שם שכתב שאין המנהג כמג"א וביאר הטעם שמי שנכנס לבית אם מזוזה לא מברך מצד שלא מברכים אלא אם יש מעשה וללא מעשה לא מברכים

והנה עיין רמב"ם פי"א מברכות הי"ג שהקובע מזוזה או עושה מעשה או מפריש תרומה על ידי חברו הברכה זה על העושה וכן הוא בשו"ע סימן תל"ב לגבי בדיקת חמץ ומבואר שאפילו שברגע שנקבע המזוזה הוא מקים מצוה בכל אופן אין לו לברך אלא מי שעושה המעשה ובפשוטו מבואר שאין לברך אלא על מעשה מצוה ולא על קיום מצוה ולכן כיון שהשליח עושה המעשה לכן הוא מברך אמנם יתכן לדחוק שכל שיש עשיה עדיף שהעושה יברך אבל אם העושה לא יכול לברך או שאין עשיה בזה המקים מברך ולא מסתבר ובמ"ב בהלכות פסח הלשון שהוא שליח על הברכה וצ"ע מה שיך שליחות על כזה דבר

והנה הגמ' במנחות ל"ו. אומרת שמי שמניח תפילין קודם זמן הנחתם כשיגיע זמן ימשמש בהם ויברך ונסתפקו התוס' האם גם בציצית זה כך או שרק בתפילין שיש מצוה למשמש בהם זה מועיל אבל בציצית צריך להוריד הבגד ולחזור וללובשו כדי לברך וכתבו שמועיל למשמש אמנם המרדכי נקט שלא מועיל אלא צריך להורידו ובפשוטו מבואר בתוס' שנקטו שהמישמוש הוא לעיכובא ולכן בציצית אם אין בו מעשה מישמוש אין לברך רק אם יוריד הבגד ויחזר וילבשנו והטעם שיש הלכה שאין ברכה אלא על מעשה מצוה ולא על קיום המצוה [ואולי יש לדחוק שרק דנו על הדין לכתחילה המבואר בתפילין למשמש אמנם זה חידוש ללמוד מזה שזה סיבה להוריד הבגד בציצית]

והנה הבאינו לעיל מהרמב"ם שכתב שאם לא בירך בזמן לבישת הציצית יברך אחרי זה וכן בתפילין ולאחר שהוכחנו שלא מברכים אלא אם מעשה יש לדון האם הכונה שהברכה מצד המעשה הראשון רק כיון שיש למעשה קיום יכול לברך או שמברך על המצב שהוא לבוש והנה הרמב"ם לא הביא גמ' זו שצריך למשמש וביאר הב"י שנקט שכל הגמ' שאפשר להניח בלילה זה למ"ד לילה זמן תפילין אבל שיטת הרמב"ם שזה לא זמן תפילין אין להניחם בלילה אמנם צ"ע למה בהניח תפילין ולא בירך לא כתב הרמב"ם שימשמש לפני הברכה ויתכן החילוק דכאן שלבשם ביום ויש כאן מעשה מצוה ממילא הברכה שמברך אחרי זה זה עולה גם על המעשה שעשה בתחילה וכל הגמ' זה רק במניח בלילה שמדרבנן לא מניחים אז תפילין לכן יש דין משמוש ויתכן באמת שזה רק בצירוף ללבישה בלילה שזה גם מעשה מצוה ולפ"ז יתכן שאם באמת הלבישה תהיה בצורה שלא מקים מצוה כגון שלבש ציצית בלילה גם ביום לא יוכל לברך [או תפילין לשיטת הרמב"ם שלילה לאו זמן תפילין] ועיין חידושי הגרש"ר בפסחים שהאריך להוכיח בכונת הרמב"ם שזה נחשב שמברך לאחר המצוה ורק שזה מועיל כי יש כאן עשיה נמשכת

אמנם עיין ב"י סוף סימן ח' שהביא משו"ת הרא"ש שאם לן בטליתו בבוקר צריך לברך ולא צריך לפשוט הבגד וללובשו חזרה וטוב למשמש בהן ועיין ב"י שתמה שלמה שלא יהיה חיוב משמוש כמו בגמ' וכתב לחלק בין תפילין לציצית אמנם מבואר שאפילו שאין כאן מעשה לבישה המחיבת שהרי על זה כבר בירך ביום הקודם בכל אופן יכול עכשיו לברך וכן פסק השו"ע שאם לבש ציצית בלילה אפילו שזה לא מחיב ברכה בכל אופן מברך בבוקר ובפשוטו מבואר שעצם זה שהוא לבוש בציצית ותפילין זה סיבה לברך והנה אם נימא שלא צריך מעשה א"ש אבל אם נימא שצריך מעשה צ"ב למה שלבוש בגופו זה נחשב מעשה ועיין קרן אורה שכתב שכמו שלגבי כלאים חזינן שאם יכול לפשוט ולא פושט זה נחשב עשיה שלו במה שהוא לבוש ממילא גם כאן זה נחשב שיש עשיה כל הזמן [והנה יש שביארו כי תחילתו על ידי עשה לבישה שלו אמנם יתכן שכאן ודאי מספיק הסברא הנ"ל] ובפשוטו כן המנהג שאם אדם מניח לחברו תפילין וטלית הלובש מברך ובהכרח כנ"ל והנה המנהג שאם אדם נוטל לחברו ידים מי שנוטלים לו מברך וצ"ב הרי אין כאן עשיה מצדו ובפשוטו מבואר שכל שנעשה מעשה בגופו זה סיבה לברך [ובגר"ז רס"ג קו"א ג' דן שבאמת זה רק מצד שהוא מסיע וזה נחשב עשיה שלו]

### האם מצוה שיש לה משך זמן כגון מזוזה מעקה נר שבת אפשר לברך כל זמן שהמצוה קימת

ב] והנה נתבאר לעיל שהברכה נתקנה על מעשה ונתבאר עוד שכל דבר שזה בגופו זה נחשב מעשה ולכן מי שלבוש טלית או תפילין או יושב בסוכה זה סיבה לברכה והנה יש לדון האם במצוה שעשאה אם מעשה ולא בירך אבל יש עכשיו קיום מצוה כל הזמן מכח העשיה הקודמת האם זה סיבה לברכה והנה מהדין של ציצית ותפילין וסוכה אין שום ראיה לזה אמנם יש לדון מסברא שזה גם סיבה לברך וכמו שמצאנו שמי שלא בירך על הלולב יכול לברך קודם הנענועים אפילו שזה לבד ודאי לא סיבה לברכה לבד ממילא גם כאן זה נחשב מצב שאפשר לברך על המצוה והנפק"מ במזוזה במי שלא בירך בשעת הקביעה אם יכול לברך אחרי זה [והנה כבר הבאינו דהגרש"ר דיק מהרמב"ם שהברכה מצד הלבישה הראשונה והנה לנ"ל שיש סיבה גם מצד הלבישה השניה צ"ע למה הוצרך הרמב"ם לעוד הלכה ואולי בא לחדש שהמצב הראשון הוא לא בגדר מצוה ללא ברכה ולפ"ז מעיקר דברי הרמב"ם יש מקור לסברא הנ"ל שהמשך זה סיבה לברכה על המעשה הראשון ויש לעין בלבש בלילה ומברך ביום האם גם בזה הברכה מהרגע של עלות השחר או שכאן שלא היה מעשה זה לא שייך ואולי המצב שהוא לבוש זה גם מעשה וצ"ע בזה] ויש לדון בקבע על ידי שליח ולא בירך האם גם כה"ג נימא שהשליח יוכל לברך אחרי זה

והנה יש מצות מעקה ובקביעת המעקה מברכים ויש לדון במי שלא בירך בשעת הקביעה האם יכול לברך אחרי זה ובא"ר סימן תל"ב ובפמ"ג שם מש"ז ג' ובשירי כנה"ג הגב"י אות ב' כתבו שלרמב"ם שלא מברכים אחרי המצוה אין לברך ומבואר שאפילו שיש כאן עדין קיום מצוה מכח המעשה קביעה לא מברך אמנם עיין מנח"ח מצוה תקפ"ו שבמעקה אין קיום מצוה רק בעשיה ואחרי זה הבית במצב שמור והוכיח מזה שתוס' דנו שמי שיש לו מזוזה בפתחו יהיה עוסק במצוה פטור מהמצוה ולא כתבו מי שיש לו מעקה בגגו ובאמת לא מצאנו דיש ענין לקנות דירה דיש בה גג אם מעקה כדי שיהיה לו עוד קיום מצוה כל חייו [והמנח"ח שם כתב שאם קבע על ידי חש"ו ביטל המצוה וזה חידוש דיש מקום לומר שגם אם עשה שיפטר מהמצוה זה בכלל החיוב וביותר דיתכן שבאמת גם אם נקבע שלא על ידי שליחותו הוא מקים המצוה וצ"ע] והנה יש לדון בעושה מעקה לחברו האם הוא מברך והיה מקום לומר שכיון שחברו לא מקים בזה מצוה זה לא סיבה לברך אמנם כנסת הגדולה סימן תל"ב כתב שיברך וכן בפשוטו כיון שמוטל על האדם לעשות פעולה זו ועל ידי עשית חברו הוא נפטר מחיובו זה גם סיבה לברכה וצ"ע

והנה עיין מג"א סימן רס"ג שהביא מחלוקת האם באשה שלא בירכה בשעת הדלקת נר שבת יכולה לברך אחרי זה והכריע לברך כל זמן שלא קיבלה שבת שאז כיון שאי אפשר להדליק גם אי אפשר לברך ועיין פמ"ג שם שלפ"ז גם בנר חנוכה אפשר לברך כל זמן שהנר דולק ועיין רעק"א תנינא י"ג שגם דן שיכול לברך כל זמן שהנר דולק רק שדן כיון שהדלקה עושה מצוה א"כ גם אם זה יכבה יש לו קיום מצוה א"כ זה לא נחשב שיש כאן המשך של המצוה ע"ש דהינו שבנר שבת אם נכבה הנר ודאי חייב לחזור ולהדליק לכן זה סיבה לברך משא"כ בנר חנוכה ובספר הפרדס שער ט' כתב שבנר חנוכה יכול לברך כל זמן שזה דולק

וע"ש ברעק"א שם שפשיטא לו שבמזוזה אם לא בירך בשעת הקביעה יכול לברך אחרי זה וכן עיין כת"ס סימן קל"ט שפשיטא ליה שאפשר לברך גם לאחר קביעת המזוזה וכמו בציצית [וכן ראיתי מביאים דהוא בחקרי לב יור"ד ח"ג סוף סימן קכ"ח ובאשדות הפסגה יור"ד ס"ט בשם מהר"י נבון] אמנם עיין במקו"צ ברמב"ם פרנקל פי"א מברכות ה"ו שהביא מספר ר"א בן הרמב"ם שנקט שבמזוזה לא מברכים וכן הוא במור וקציעה סימן י"ט ובפשוטו כן מבואר בפמ"ג וא"ר סימן תל"ב שכתבו שעל מעקה ונר חנוכה לא מברכים וביארו שרק אם המשך המצב הוא סיבה לברכה וכן בפשוטו אין לנו מקור ליותר מזה וכנ"ל, וביותר דמזה שהרמב"ם כתב רק דוגמאות שההמשך זה סיבה לברכה א"כ מדויק שבמזוזה זה לא כך [ועיין תר"י ברכות כ: מדפי הרי"ף שתפילת הדרך מברך כל שיש עדין מיל כמו שמצוה מברך כל שהוא עדין לבוש ומפורש שכל הברכה מחמת ההמשך שזה סיבה לברכה וכן הוא ברא"ה סוכה ל"ט.] ובאמת גם לגבי נר שבת המג"א שם הביא שחלקו מטעם זה שאין לברך ללא מעשה והגר"ז שם דן שסיבת הברכה כי יש קיום במה שנהנה מהנר וצ"ב

### בדין מוריד מזוזה ומחזירה האם מברך ובדין קבע מזוזה ולא בירך ואחרי זה מוריד ומחזיר האם מברך

ג] והנה לאחר שנתבאר שלא מברכים אלא על מעשה מצוה יש לדון האם הכונה שהברכה על הקיום רק שאין לברך אלא מתי שעושה מעשה או שהברכה היא על המעשה גרידא והנה הבאינו מהרמב"ם פי"א מברכות ה"י והי"ג ששליח שעושה מצוה הוא מברך כגון שקובע מזוזה לחברו או בודק לו חמץ והנה בפשוטו השליח לא עושה אלא את מעשה המצוה אבל הוא לא מקים שום מצוה ובכל אופן מברך ובאמת בשו"ת מהר"ח או"ז סימן קכ"ח כתב שבשליח על קידושין לא מברך כי הוא לא עושה שום מצוה ורק בתרומות ומעשרות וטבילת כלים שהוא מחיל את החלות היתר יכול לברך אמנם בשו"ע אבן העזר סימן ל"ד נפסק כמו הרמב"ם שגם שליח בקידושין מברך ומבואר שהוא מברך על המעשה ולא על הקיום אמנם אין זה מוכרח דיתכן שרבנן תיקנו שהברכה על הקיום יעשה על ידי מי שעושה את המעשה [והנה המהר"ח או"ז כתב שלכן בנר חנוכה שליח לא מברך ובפשוטו זה לשיטתו ואין מקור לפסוק כך להלכה וצ"ע הפסוקים שפסקו כך ובפשוטו מקובל לבאר על פי המבואר ברבינו דוד שהשמן צריך להיות שלו דהינו שהעשיה כאן יש לה פחות חשיבות אמנם האדם עצמו מברך ובהכרח שהברכה זה גם על הקיום שבדבר ואכמ"ל ועיין מה שכתבנו בענין דספירת העומר לבה"ג דמוכח שהברכה על העשיה]

והנה אדם שקבע מזוזה ומורידה לבדיקה ומחזירה כתבו האחרונים שזה כמו מי שפושט טליתו שדעת השו"ע והגר"א שצריך לברך אמנם דעת הרמ"א שאין לברך [כן הוא ברעק"א רפ"ו על גליון הש"ך סקכ"ה וכן מבואר שם בש"ך] והנה לכאורא היה מקום לדון שרק בטלית שכל רגע זה סיבה לברכה ממילא אין כאן הפסק אבל במזוזה שהברכה זה רק על מעשה הקביעה וכנ"ל א"כ ודאי שיש כאן הפסק גדול מהברכה שנעשתה על המעשה הקודם אמנם מדברי האחרונים מבואר שודאי שאין הכונה שהברכה רק על העשיה גרידא אלא שהברכה על קיום המצוה שנעשה כאן רק שקבעו שהברכה תעשה רק מתי שנעשה מעשה

והנה בפשוטו אם קבעו המזוזה ללא ברכה ומורידם אותה לבדוק וכדו' ומחזירים אותה בזה ודאי אפשר לברך שכל הסיבה שאין לברך כיון שאין כאן מעשה אבל כה"ג שיש מעשה צריך לברך אמנם עיין ש"ך סימן רפ"ו סקכ"ה שכתב שאם קבע מזוזה כשאין דלת אחרי זה כשמשימים הדלת יוריד המזוזה ויקבענה ללא ברכה ופשטות הדברים שאפילו שלא פטר המזוזה על ידי מזוזה אחרת וכן הוא בחיי אדם כלל ט"ו ס"ט וכן הוא בדרך החיים סי"א וביד הקטנה פ"ב מנחת עני כ"ה והאריך בזה בספר סת"ם לגר"ש קלוגר תשובה ה' וביאר הסברא שכיון שזה המשך המעשה הקודם ואם היה מברך בתחילה לא היה צריך לברך עכשיו ממילא זה גם לא בגדר עשיה חדשה שיצטרכו לברך והנה בפשוטו הדבר צ"ע שמה זה גרע מלבישת ציצית בלילה שיכול לברך מצד שגם עכשיו הוא לבוש וכי המעשה קביעה עכשיו הוא פחות מזה וכן לתוס' שהמשמוש הוא סיבת ברכה וכי עכשיו זה פחות

ועיין מקדש מעט רפ"ו מ"ז שכתב שפשוט שמברכים והעמיד הש"ך במקרה שכבר יצא מספק על ידי ברכה על מזוזה אחרת ובזה לא יכול לברך עכשיו וכן הוא בכת"ס יור"ד סימן קל"ט ובאגרות משה חיור"ד סימן קע"ט הוכיח שכה"ג מברך מתוס' שדנו שבציצית לא חשיב מישמוש וכתבו שיוריד הבגד ויחזור וילבש ויברך ומבואר שאפילו שאם היה מברך בתחילה זה לא סיבה לברך בכל אופן כה"ג זה סיבה לברך ואולי יש לדחות דתוס' ס"ל כדעת השו"ע שכל שמוריד באמת גם אם היה מברך היה צריך לברך והנה המ"ב הביא את רעק"א בנר חנוכה שיכול לברך בצירוף שיש דיעות שמברכים על ההידור ושמברכים לאחר המצוה ולכאורא ודאי שגם כאן יש לצרף לדעת הגר"א שכל שמוריד צריך לברך אם לא בירך בתחילה וכן עמא דבר [ותימא מה שהביא בשבות יצחק להחמיר בזה]

והנה יש לדון האם יש ענין שיוריד ויברך דיש מקום לדון שעד כמה שכל הברכה זה רק על הקביעה וכאן לא בירך א"כ עכשיו זה מצב שזה לא מחיב ברכה ומה שמוריד כדי לברך זה סתם גורם ברכה שאינה צריכה אמנם יש מקום לדון שכיון שלאו"ז אפשר לברך גם אחרי א"כ מצד שיטה זו זה סיבה להוריד ולא הוי גורם ברכה שאינה צריכה במקום ספק אמנם יש לדון שגם לשיטתו כל שעבר הרבה זמן זה לא סיבה לברך אמנם יש מקום לדון עוד שכיון שהברכה תמיד חלה על הקיום א"כ באמת הקיום צריך ברכה והצורה דרך המעשה וכאן שאין ברכה ראוי להוריד המזוזה ולחזור ולקובעה כדי שיברך ועיין תוס' במנחות שנקטו שצריך מעשה בציצית וכתבו שיוריד הבגד וילבש ויברך ומבואר שזה לא גורם ברכה שאינה צריכה [וכן הוא ברא"ש כלל ב' סי"ג] ואולי שם שיש מציאות שהוא לבוש זה יותר סיבה לברכה ובמור וקציעה סי"ט כתב שזה גורם ברכה שאינה צריכה ואולי כונתו כי ברכו בתחילה ומבואר בדבריו שגם במקום ספק זה כך

ויש לדון אם יודע שיצטרך לאחר זמן להוריד המזוזה כדי לבודקה ויחזיר אותה מיד בצורה שזה לא יחיב עוד ברכה האם יכול כבר עכשיו להוריד ואין זה גורם ברכה שאינה צריכה או שבכל אופן זה אסור דהמעשה עכשיו הוא זלזול בברכה ועיין מה שכתבנו בדין ברכה לבטלה בשומע כעונה שמסתבר שזה אסור וכן משמעות הדברים

### בדין קנה דירה אם מזוזה האם כשמורידה ומחזירה מברך

ד] והנה יש לדון אם אדם קנה דירה אם מזוזה ומוריד לבודקה ומחזירה האם כה"ג באמת הוא צריך לברך והנה בפשוטו כל מה שלא מברך ללא שמוריד כיון שעל הקיום לבד לא מברך אבל כאן שמוריד ויש מעשה צריך לברך והרי הברכה הקודמת היתה על הקיום הקודם ולא על הקיום שלו והרי רעק"א דן שמי שקונה דירה אם מזוזה מברך כיון שיש קיום אחר וכל מה שלא נהוג כדבריו כי צריך מעשה וא"כ כאן יש מעשה אמנם יש לדון שכיון שחזינן שגם שליח מברך חזינן שהברכה בעשיה חלה על הקיום שמכח זה ולא דוקא מי שמקים המצוה בפועל א"כ אין סיבה שזה יחול דוקא על הקיום שבזמן עשית המעשה אלא יתכן שזה יחול על כל הקיומים שיהיו כהמשך למצב זה אם לא שנאמר שאין דעתו אלא על הקיום שעומד עכשיו לפניו אמנם יש מקום לדון שלא שייך לראות קיום של שני בני אדם כהמשך אחד אמנם אינו מוכרח דיסוד המצוה שבית שיש בו דיורים מוטל על הדר שיהיה כאן מזזוה אבל החפצא של המצוה מה שיש בבית מזוזה וממילא שייך לראות את זה כהמשך אחד

והנה עיין מ"ב סימן י"ט סק"ד שכתב שאין לברך על המזוזה אלא אם הוא דר עכשיו או שמיד נכנס לדור ובפשוטו משמע שבאמת עיקר הברכה זה על הקיום שנעשה עכשיו ולכן צריך קיום מיד אמנם עיין פרשה סדורה לגרח"ק שהוכיח שפשטות הדברים שאפשר לברך גם קודם שנכנס וכמבואר בגמ' שקבעו מזוזה קודם שהיה דלתות ובפשוטו לא דרו שם [ועיין ספר אגורה באהלך פ"ז הערה א' שהביא כן מהרבה פוסקים] ולפ"ז אין סיבה לומר שזה רק ביחס לקיום הראשון שיהיה כאן וגם למ"ב יתכן שזה סברא מצד שכל שלא דרים או עומדים לדור אין חיוב לקבוע ולכן אין לברך אבל בגדר הדברים יתכן שזה אותו דבר והנה לחדד הדברים יש להוסיף דהנה יש לדון בשלח שליח לקבוע לו מזוזה והשליח בירך ואחרי זה בעל הבית הוריד המזוזה ובדקה והוא עצמו מחזירה וכי נימא שצריך לברך שהרי הוא לא בירך ובפשוטו ודאי שהברכה חלה על הקיום שלו א"כ יתכן שזה חל על כל הקיומים שיבואו אלא שיתכן שאין דעת האדם אלא על הקיום שעכשיו לפניו ויתכן עוד יתכן שבאמת הברכה חלה על הקיום הראשון שיעשה מכח המצוה וכל שזה יסתים ממילא נגמר הברכה וכמו לשו"ע בבירך טלית והורידה שגם אם לא דיבר אין לחזור ולברך שהברכה היתה על הלבישה הראשונה אמנם לפ"ז מי שקובע מזוזה בישיבה שזה עומד לתחלופה של בחורים או בדירה להשכרה בזה ודאי שלא יצטרכו לברך

ועיין מור וקציעה סימן י"ט שנקט שיכול לברך [אמנם יתכן שס"ל כשו"ע שכל שמוריד ומחזיר מברך] וכן הביא שבות יצחק ח"ח בדין נר שבת סימן כ' הערה ט"ז מהגריש"א אמנם במנחת שלמה ח"ב סימן צ"ז אות כ"ד נקט שלא יברך [ויתכן להקל לברך בצירוף לשיטת השו"ע שפשט הטלית צריך לברך וכן בצירוף למה שכתבנו שכאן הברכה על העשיה הוי הפסק ובצירוף לסברא שכל קיום זה דבר אחר ובפרט בנסע לשבת שיש לצרף את רעק"א כדלקמן וצ"ע]

והנה יש לדון עוד במצב שהדירה היתה ללא דיורים משך זמן או שהאדם עצמו עזב את ביתו לכמה ימים למה דנקט רעק"א שבזמן שהוא לא בדירתו אינו מקים מצוה א"כ יש כאן הפסק גמור וכה"ג לא שייך לומר שהברכה חלה גם על הקיום החדש רק שכל זמן שלא מוריד אין כאן מעשה ועכשיו שמוריד ומחזיר יש סיבה לברכה אמנם אין הדבר מוכרח כלל שכיון שהזמן שחז"ל העמידו את הברכה זה בזמן העשיה ממילא זה סיבה לחול על כל הקיומים שיהיו כהמשך לעשיה זו ובפרט לשיטות שאפשר לברך גם קודם הדירה בבית ורעק"א שנקט שהברכה על הקיום לבד לכן נקט שיש בזה הפסק בבית וצ"ע בזה

והנה עיין לעיל שהבאינו נידון במי שקבע מזוזה ולא בירך האם יש ענין שיוריד ויברך כדי שלקיומו יהיה ברכה ואם נימא שהברכה חלה רק על הקיום הראשון א"כ בקנה דירה אם מזוזה ראוי שיוריד המזוזה ויברך וכן ביצא מביתו לכמה ימים אם נימא שאין לו קיום מצוה יהיה מן הראוי להוריד המזוזה ולברך וודאי לא נהגו כן אמנם יתכן שזה מצד שמקים המצוה גם כשהוא לא בבית ודלא כרעק"א וכמבואר בחמד משה סימן י"ט

### האם כשמברך על עשיה אחת כבר יכול לפטור המצות שאין בהם עשיה

ה] והנה יש לדון במקום שקנה דירה אם כמה מזוזות ואחד מהם הוא היה צריך להוריד ולקבוע וכיון על כל המזוזות [ואם נימא שזה מועיל מסתבר שכך ראוי לעשות וכדלקמן] האם חל על זה ברכה וממילא אם אחרי יוריד ויחזיר לא יצטרך לברך או שכיון שלא תיקנו ברכה אלא אם מעשה ממילא לא שייך לדון שיש על זה ברכה אמנם יתכן שזה רק סיבה שלא תקינו ברכה אבל אם כבר מברך ודאי יכול להחיל הברכה גם על קיום זה והנה עיין ט"ז שכתב בסימן ק"כ שלא יטביל כלי על ידי עכו"ם כיון שלא יוכל לברך אבל אם בירך על כלי אחד יכול לתת לעכו"ם לטבול ולכאורא הביאור שמצוה ללא מעשה מה שאין לברך זה רק סברא שזה לא סיבה לעשות מעשה ברכה אבל כל שכבר בין כה מברך יכול להחיל הברכה גם על הקיום ללא העשיה ולכאורא לפ"ז במי שקונה דירה אם מזזוה אפילו שאין לו סיבה לברך אבל אם מברך על מזוזה אחרת יש ענין לפטור את הקיום של עכשיו אם נימא שעל זה לא חלה הברכה של הקובע הקודם ואם נימא כנ"ל א"כ במקרה כזה אם אחרי זה יוריד המזוזה לבודקה ויחזירה לא יוכל לברך עליה וצ"ע בזה

### במקומות דיש לדון האם הברכה על הקיום או המעשה

ו] עיין לעיל שהוכחנו מהמנהג שלא מברכים במזוזה במי שקונה דירה אם מזוזה או שיצא מביתו לכמה ימים דחזינן שאין ברכה אלא על מעשה מצוה ולא על קיום ולכן מי שלא בירך בשעת הקביעות לא מברך אחרי זה וכן בפשוטו מבואר מהא דשליח מברך

והנה עיין ט"ז סימן ק"כ שכתב שאין לטבול כלים על ידי עכו"ם מצד שאי אפשר לברך על זה והפר"ח חלק שכה"ג הישראל יכול לברך ובפשוטו הט"ז נקט שכל שאין עשיה אדם לא יכול לברך והפר"ח נקט שאפשר לברך גם ללא מעשה וצ"ע מכל הנ"ל ויתכן שדוקא כאן כי יש עשיה רק הוא לא עושה את זה בזה אם העושה לא מברך המקים מברך אבל כל שאין עשיה כלל אין לברך ועיין מחנ"א שלוחין י"א שהקשה הרי אין שליחות לעכו"ם וכתב שבדבר שגם ללא שליחות הוא יכול לעשות בזה יש שליחות ע"ש דהינו דנקט שודאי הברכה רק על עשיה רק שגם עשיה של שליחות זה מועיל וע"ש שכתב לחדש עוד שאם זה פועל שלו דידו כיד בעל הבית בזה מועיל אפילו בעכו"ם והנה אינו מוכרח דיתכן שאם חז"ל תיקנו ברכה על העשיה זה כמו מצוה שבגופו שרק מי שעושה בפועל הוא סיבת הברכה והנה עיין מג"א סימן רס"ג סקי"א שהביא מהר"ש שאשה יכולה לומר לעכו"ם להדליק את הנר והיא תברך ועיין מ"ב שהביא שהדרך החיים הקשה שהרי תמיד הדין ששליח מברך חזינן שברכה זה רק על עשיה גמורה של האדם ועיין שו"ע פרידמן שהובא בשם ספר אמרי דוד שבמקום שהעושה לא יכול לברך בזה מי שמקים המצוה מברך אמנם עיין רעק"א שהקשה עוד הרי אין שליחות לעכו"ם דהינו שודאי שאין הברכה אלא על עשיה והעשיה היא לא שלו [וכן תמה בקהלת יעקב סימן א] אמנם יתכן שכאן יש קיום מצוה בזה שיש נר שנדלק לגבי שבת וזה סיבה לברכה רק שאין ברכה אלא על מעשה ויתכן שגם עשיה של מישהו אחר עוזר וכל זה מחודש

והנה לגבי מילה מברכים שתי ברכות אחד על המילה וזה המוהל מברך וברכה שניה להכניסו ובזה האב מברך ועיין הגהות מימוני פ"ג ממילה ה"ג שהקשה שלמה שהמוהל לא יברך את שניהם שהרי הוא עושה המעשה ובכל שבכל שליח הוא מברך וכתב שכאן שיש שני מצות אחד מצד המוהל דהינו עיקר המילה ב. מצד האב לכן תיקנו שתי ברכות ושהאב מברך על המצוה שלו והנה בפשוטו יש כאן באמת חידוש בגדרי ברכת המצות שאפילו שתמיד השליח מברך כאן המקים מברך אמנם לנ"ל שבמקום שהשליח לא יכול לברך המקיים מברך וכמו בעכו"ם א"ש

והנה בעיקר הדבר ששליח מברך עיין שו"ת מהר"ח או"ז שנקט שזה רק בדבר שיש מצוה בעשיתו כגון שחיטה והפרשת תרומות ומעשרות שהוא זה שמחיל ההיתר או מילה שהוא מקים את מצות המילה אבל אם אדם שולח חברו לקדש אשה כיון שהשליח לא מקים שום מצוה אין לו לברך [ולכן כתב שגם בנר חנוכה אין לו לברך רק אם מי שמדליקים לו נמצא שם שאז מצטרף המעשה לקיום וזה צ"ע] אמנם בשו"ע אבן העזר סימן ל"ד נפסק ומקורו מהרמב"ם ששליח על הקידושין מברך דהינו שאפילו שהוא לא מקים בזה שום מצוה אבל כיון שעל ידי עשיתו חברו מקים מצוה זה סיבה לברך ובכת"ס סימן ק"נ כתב שזה נלמד מהירושלמי הובא בטור תרפ"א שמי שעושה סוכה מברך וה"ה אם אדם עושה לחברו אמנם יש לחלק דשם כל הברכה זה על הכנה למצוה ויתכן שאין הבדל אם זה לו או לחברו

ועיין ב"י סימן תל"ב שכתב שלא מברכים על ביטול חמץ כי עקרו בלב ולכאורא הכונה שאין כאן מעשה וגם לשיטות שמברך כי עושה את זה בפה וכן לגבי ברכת התורה מבואר בשו"ע שלא מברך על הרהור ובפשוטו כי אין בזה מעשה אמנם הגר"א שם חלק כי זה מצוה וצ"ע הרי מצוה ללא מעשה לא מברכים ואולי כיון שיש צורה אם מעשה כבר תיקנו על זה ברכה ואז מברך על הקיום ללא מעשה ויתכן שהרהור זה יותר עשיה ממה שיש לו מזוזה בפתחו וצ"ע בכל זה

עוד יש לציין דעיין סוף סימן שס"ו שמברכים על עירוב חצרות וכתב הבה"ל שאם כבר אספו מכולם ועכשיו רק צריך להניח את זה לשם עירובי חצרות בזה רק אחד שהוא מבני העיר שכלפיו חל ההיתר יכול לברך אבל לא אדם אחר כי אין כאן מעשה וצ"ב שאם הנחת העירוב זה לא מעשה למה אפשר לברך על זה ומבואר שגם ללא מעשה אפשר לברך אבל מי שאינו בקיום ורק הוא שליח על עשית המצוה בזה צריך מעשה [אד"ב פ"ד: ומצאתי בדברי מלכיאל ח"ג ס"ו שעמד בזה וכתב שכונת המג"א שכיון שבתחילה היה מעשה לכן אפשר לברך קודם החלות וצ"ל שגם מי שלא אסף אבל מה שנתן קמח וכדו' זה נחשב עשיה אמנם אם מדובר בנתינת קמח זה לא ראוי עדין לעירוב וצ"ע ועיין מחצית השקל ויד אפרים שם והנה בסימן של"ט לגבי פדיון הבן נקט המג"א שלא עוזר שיברך כשזה חל בשבת ועיין ספר שומע ומשמיע סל"ט אות כ"ג

ועיין מג"א של"ח סק"ט שהביא מהתרוה"ד שאם חל פדיון הבן בשבת לא עושים מעשה קודם שבת שיחול בשבת מצד שלא יוכלו לברך דבזמן העשיה זה עוד לא מצוה ובשבת אין שום מעשה ולכן לא יכול לברך ויתכן שזה גרע שאין כאן אלא חלות שחל ולא קיום עומד הניכר לכל וזה דומה להרהור שזה לא סיבה לברך

והראני הרה"ג הרב לסקר שליט"א עוד דהנה ברמב"ם מבואר שלא מברכים ברכת האירוסין לאחר האירוסין ובתשב"ץ ח"ב סע"ח תמה על זה הרי עד הנישואין זה מצוה מתמשכת אמנם ע"ש בהמשך שאין לברך אלא רק בנשואין וכמו מי שלא בירך בזמן עשית המצוה שמברך בזמן עשית המצוה דהינו שרק דן שהחופה זה גמר האירוסין ולכן זה סיבה לברך אבל ע"ש שדימה לדין תפילין שמברך גם לאחר לבישה וכל דבריו שם צ"ע והגר"א סימן ל"ד כתב שיש לברך לאחר קידושין או כי זה ברכת השבח או קודם נישואין כמו קודם נענועים בלולב

ועוד הראני הרה"ג הרב אלחנן דומב שליט"א דמבואר בטור סימן ס"ב שאפשר לברך ברכת הנישואין לאחר כמה ימים וביאר או כי זה ברכת השבח או שכיון שהנישואין קימים יש כאן מצוה כל הזמן ומשמעות דבריו שזה עצמו קיום מצוה וזה תימא שהרי לא עושה כלום אמנם בתור המשך המצוה אולי יש לדון שזה גם ממשיך וכל זה צ"ע

והנה מבואר בפוסקים שהברכה על המילה אי אפשר לברך לאחר המילה מצד שיש חסרון של עובר לעשיתן וראיתי לדון לשיטות שזה נחשב מצוה המתמשכת למה שלא יוכלו לברך אחרי ויש מקום לדון שכיון שזה מציאות קימת שלא שייך לשינוי בזה ודאי לא שייך להעמיד שיש כאן דבר שהוא סיבה לברכה וצ"ע

### המורם מהנ"ל

א. מי שקבע מזוזה ולא בירך נחלקו האחרונים האם יכול לברך לאחר זמן ולכאורא אין לברך ולגבי מעקה ודאי דאין לברך

ב. מי שקבע מזוזה ולא בירך משמעות הש"ך שגם אם מוריד ומחזיר לא יברך והאחרונים תמהו על זה וביארו שאין זה כונת הש"ך וקי"ל לברך ולכן כשיוריד לבדוק ודאי מברך

ג. קבע מזוזה ולא בירך משמעות הדברים שראוי להוריד כדי לברך וצ"ע. ואם בין כה לאחר זמן יוריד ויברך יש לעין האם יכול להוריד מיד ומסתברא שזה לא עוזר

ד. קבע מזוזה אם ברכה ומכר דירתו לאחר והקונה מוריד המזוזה לבודקה יש מקום גדול לומר שלא יברך אמנם יש לצרף כמה סברות לברך וצ"ע

ה. קבע המזוזה בדירה להשכרה או בישיבה שזה לצורך בחורים מתחלפים בזה מסתבר שאין לברך בהחלפה אפילו שהקובע זה מישהו אחר

ו. קנה דירה אם מזוזה וקובע מזוזה אחת ראוי לכוין על שאר המזוזות ואם עשה כן מסתבר כשמוריד המזוזה האחרת לבדוק לא יברך

ז. שלח שליח לקבוע מזוזות והשליח מברך ואם מוריד לבדוק ומחזיר מסתבר שלא יברך וצ"ע בזה

הוספה: ראיתי מצינים שבספר התפלות לר"י בן יקר כתב שבמטבילים שוטה המטבילה מברכת