מראי מקומות שני שבילין בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / fwd (1)

בעזרת השם יתברך

**מראי מקומות בענין 'שני שבילין'**

**[חזקה בתרתי דסתרי]**

מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון: [PHONE_REMOVED]

**נערך בעזהשי"ת בערב ראש חודש שבט תשע"ועבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א**

בעזרת השם יתברך

**יסוד הטהרה ב'שני שבילין' ואם הוי מטעם 'חזקה'**

**שיטת הסוברים דהוא מטעם 'חזקה'**

**בטהרות פ"ה משנה ה'** תנן לגבי ב' שבילין א' טמא וא' טהור והלך א' מהם ועשה טהרות והשני ועשה טהרות, דר' יהודה ס"ל דאם נשאלו בזאח"ז טהורים ואם נשאלו בב"א טמאים, ור' יוסי ס"ל דאף בזאח"ז טמאים, **ובפסחים י.א.** קאמר רבא ואיתימא ריו"ח, דבב"א ד"ה טמאים ובזאח"ז ד"ה טהורים, ופלוגתייהו בבא לישראל עליו ועל חבירו דמר מטמא לה לבב"א ומר מדמי לה לבזאח"ז.

וכהא"ג מבואר **בנזיר נ"ז.א.** בשני נזירים שנזרקה טומאה בין שניהם ונטמא א' מהם, ותנן במתני' שם דמביאים קרבן טומאה וקרבן טהרה, והיינו מספק, ומקשינן התם דכיון דאינהו תרי א"כ הרי ביחד עם הג' שראה אותם תלתא נינהו 'והוה ליה ספק טומאה ברשות הרבים וכל ספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור', ומסקינן דהשלישי שראה אותם לא היה עימהם ולהכי הו"ל ספק טומאה ברה"י עיי"ש.

והנה בעיקר דינא ד'ספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור' נחלקו הראשונים בזה, דעת כמה מהראשונים ז"ל דכל ההלכה בזה אינה הלכה מחודשת לטהרה בספק טומאה ברה"ר ואינו אלא דין דמוקמינן לספק זה בחזקת טהרה ונידון כשאר הספיקות, כן מבואר בהדיא **בתוס' נזיר דף נ"ז.א. ד"ה באומר ובתוס' סוטה כ"ח: ד"ה מכאן אמרו ובתוס' עבודה זרה דף ל"ז: ד"ה הא הלכתא מסוטה גמרינן** דליכא כלל הלכתא בפנ"ע לטהר בספק טומאה ברה"ר ומטהרינן רק במקום חזקה עיי"ש, ועי' **משנה למלך פ"ז ממקואות ה"ד בסופו בד"ה ודע שכתבו התוס'** שהביא כן בשם התוס' בסוטה דלא מטהרינן בספ"ט ברה"ר אלא בדאיכא חזקה.

ועי' **רשב"א חולין ט.א. ד"ה א"ל אביי** שמפרש דזהו פלוגתא דאביי ורבא, דלאביי אין שום הלכה מסויימת לטהר בספק טומאה ברה"ר וכל הטהרה בזה הוא מצד דין 'חזקה' [או מצד הכלל המחודש שחידש שם הרשב"א אליבא דאביי דאפילו היכא דליכא לאוקמי אחזקה אמרינן שעלינו לתלות 'שלא נעשה מעשה' ודין זה הוא גם באיסורין, ורבא פליג וס"ל דהטהרה של ספק טומאה ברה"ר הוא מהלכתא גמירי לה, יעו"ש באורך מש"כ בזה, ועי' **ר"ן נדה דף ג.א. ד"ה הכי השתא** וכו' **ולי נראה** וכו' שמבואר בדבריו דנחלקו בזה רבנן ור' שמעון, דלרבנן אין שום הלכה לטהר ברה"ר וכל הטהרה רק משום 'חזקה' ולר' שמעון יש הלכה לטהר עיישה"ט[[1]](#footnote-1).

והנה לשיטה זו דכל הטהרה דספ"ט ברה"ר הוי מטעם חזקה הדבר מוכרע דיסוד הטהרה דשני שבילין ברה"ר הוי מטעם 'חזקה' [או מטעם הכלל המחודש שחידש הרשב"א הנ"ל אליבא דאביי, ויש לדון אי שייך האי טעמא בשני שבילין, ודו"ק], ומוכח מזה דשייך דין חזקה אף בתרתי דסתרי.

\*\*\*\*\*

אמנם **בתוס' חולין ט: ד"ה התם הלכתא גמירי לה ובתוס' נדה ב.א. ד"ה והלל ובתוס' נדה ס.א. ד"ה באנו למחלוקת ובר"ש תרומות פ"ז מ"ה-ו ובר"ן [בחידושיו על הש"ס] פסחים י.א. ד"ה תשעה צבורין** וכו' **ולפיכך אני אומר** בסה"ד כתבו בהדיא דהא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור לאו מטעם חזקה הוא, ואפילו בגוונא דליכא לאוקמי אחזקה אמרינן דספיקו טהור[[2]](#footnote-2).

והנה לשיטה זו היה מקום לומר, דהא דשני שבילין טהורין שניהם כשבאו לישאל בזאח"ז אינו מטעם 'חזקה' אלא משום דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, אבל 'חזקה' לא אמרינן בכהא"ג דאחד ודאי טמא ואיכא תרתי דסתרי אם נכריע על שניהם, אבל הדבר מפורש בהדיא **בתוס' חולין שם ובתוס' נדה שם** דגבי 'שני שבילין' ל"ש ההלכה המיוחדת דספיקו טהור ברה"ר כשאין חזקה, ועפי"מ שהוכיחו מהא דאי' **בנזיר נ"ז.א. הנ"ל** דבכהא"ג דשני שבילין אם הספק יהיה ברשות היחיד לא יהיה ספיקו טמא בודאי דלא ילפי' מסוטה להיות ספיקו טמא 'בדבר שאינו יכול להיות' ולא גמירי הלכתא בזה, וכ' התוס' שם ד"ה בספק טומאה ברה"ר לא נאמרה ההלכה שספיקו טהור 'בדבר שאינו יכול להיות' וכל הטהרה בזה לא הוי רק מטעם 'חזקה' עיי"ש.

\*\*\*\*\*

וכ"כ בהדיא **התוס' בפסחים י.א. ד"ה הלך באחד מהם ובתוס' הרשב"א שם בד"ה הלך באחד מהם ובד"ה בבת אחת ובתוס' רבינו פרץ שם** דטהרת 'שני שבילין' הוא משום דמוקמינן גברא אחזקתיה, וכ"כ **בפירוש הר"ש טהרות פ"ה מ"ג ובפירוש הרא"ש שם מ"ג-ד** וכ"כ **בתוס' רי"ד בבא בתרא ל"א: ד"ה שתי כיתי עדים בשם רבינו יצחק** והסכים לו שם **בתוס' רי"ד שם.**

ולשיטה זו דמהני חזקה בתרתי דסתרי יש לתמוה, מ"ש מדין ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא דהסכמת **התוס' בחולין ט: ופסחים ט"ו.א. ונדה ב.א. ונזיר נ"ז.א. והר"ש פ"ח מתרומות מ"ח** דלא אמרינן לה 'בדבר שאינו יכול להיות', ומ"ש דין 'חזקה' דאמרינן לה אף 'בדבר שאינו יכול להיות' דדנים על כ"א בפנ"ע לומר שהוא טהור אף דטהרת שניהם 'אינו יכול להיות', ועי' מ"ש בזה **בשב שמעתתא ש"ז פ"ב** דחזקה אינו 'הוראה ודאית' אלא 'שאנו מניחים הדבר בחזקתו' והביא מש"כ **הרמב"ם בפיהמ"ש סוף פרק בתרא דנזיר** בגדר חזקה עיי"ש [וצ"ב בדבריו מ"ש דין 'ספיקו טמא' ברה"י או 'ספיקו טהור' ברה"ר דהוי 'הוראה ודאית' יותר מדין 'חזקה'].

עוד קשה בשיטה זו כמו שהק' **המהרש"א בחולין ט: על תוד"ה התם הלכתא גמירי לה** מהא דמבואר **בנזיר נ"ז.א.** הנ"ל גבי ב' נזירים שנזרקה טומאה ביניהם דאי הוי הספק ברה"י מביאין קרבן טומאה וקרבן טהרה, ול"א בזה ד'ספיקו טמא' כיון שהוא 'דבר שאינו יכול להיות' כמ"ש התוס' הנ"ל, וק' דא"כ מ"ש רה"י מרה"ר דכיון דאף ברה"ר מה דמטהרינן הוא רק מכוח דין 'חזקה' א"כ ברה"י נמי כשלא נאמרה ההלכה ד'ספיקו טמא' נוקי אחזקה ולא ליתי אלא קרבן טהרה, ועי' **במהר"מ ע"ד התוס'** שם שכ' בזה, דהא דברה"י לא מוקמינן אחזקה אינו משום דמטמאינן לה 'בודאי' אלא הוא דין נוסף דברה"י לא מוקמינן אחזקה ולהכי אפשר להכריע שספיקו טמא, ולכן גם כאשר לא ילפי' מסוטה לענין 'ספיקו טמא' כיון דהוא 'דבר שאינו יכול להיות' מ"מ נשארה הילפותא לגבי זה דלא מוקמינן אחזקה עיי"ש, **ובשב שמעתתא ש"א פי"ז** הוסיף ביאור, דלענין זה דלא נוקמי אחזקה ברה"י וישאר הדבר ספק הוי שפיר 'דבר שיכול להיות' ולהכי לענין זה ילפי' שפיר מסוטה דלא נוקי תרווייהו אחזקה ברה"י עיי"ש, ועי' **בתוס' ישנים על הגליון בנדה דף ב.א. בשם מהר"פ** שעמד בקו' מהרש"א ועיי"ש מה שתי' שנאמרה הלכה מיוחדת על כהא"ג שהוא דבר שאינו יכול להיות דברה"י תולין וברה"ר טהור עיישה"ט.

**שיטת הסוברים דלא אמרינן 'חזקה' בדבר שאינו יכול להיות
 וטהרת שני שבילין לא הוי מטעם חזקה**

**ביבמות קי"ח.א.** תנן באשה שהלך בעלה למנדה"י ובאה ואמרה מת בעלי תנשא וצרתה אסורה [שהיא מה' נשים השונאות להשאינה נאמנת עליה], וקאמר ר' טרפון שאם צרתה היא בת ישראל הנשואה לכהן תאכל בתרומה, והיינו דמחשבינן לה אשת איש אפילו לקולא, **ובתוס' שם ד"ה בת ישראל** כ' מתחילה דאוכלת רק בתרומה דרבנן, ושוב כתבו דאוכלת בתרומה דאורייתא דמוקמינן לדידה אחזקה דדיקא ומינסבא ומותרת לינשא ולצרתה אחזקת אשת איש ומותרת בתרומה 'מידי דהוה אשני שבילין', ושוב כ' התוס' 'מיהו איכא הכא דעביד איסורא ממה נפשך ובכהא"ג לא ילפינן מסוטה כדמשמע בריש מס' נדה ובמס' חולין', ובפשטות כוונתם, דלמדו התוס' דיסוד זה דלא ילפינן מסוטה 'בדבר שאינו יכול להיות' לומר ד'ספיקו טמא בודאי' ברשות היחיד הוא יסוד הנוגע גם לגבי דין 'חזקה' דאא"פ לאוקמי לה בחזקת אשת איש ולהתירה בתרומה מכוח החזקה כיון דהוא דבר שאינו יכול להיות שהרי צרתה שבאה להעיד מותרת לשוק מכוח דייקא ומינסבא, ומפורש לכאו' בד' התוס' דאף ב'חזקה' לא מוקמינן 'בדבר שאינו יכול להיות', ועי' **בערוך לנר ע"ד התוס' שם** שתמה דהא התוס' הוכיחו מ'שני שבילין' דאמרינן 'חזקה' אף בכהא"ג דהוא דבר שאינו יכול להיות ומה דחו בזה עכשיו, [ועיי"ש מש"כ לפרש בדבריהם ודחה מכוח ד' **תוס' הרא"ש שם],** ועי' **בשב שמעתתא ש"ז פ"ג** מש"כ לבאר בד' התוס' לפי דרכו הנ"ל דהא דמהני חזקה בדבר שאינו יכול להיות היינו משום דחזקה 'אינה הוראה ודאית' אלא מניחים אותו על חזקתו הראשונה, ולהכי גבי נידו"ד דהיא עצמה מותרת מתורת 'ודאי' כיון דדיקא ומינסבא שוב ל"ש להעמיד הצרה אחזקה, עיי"ש וצ"ב, ועי' **בשו"ת בית אפרים קמא אה"ע סימן ל"ז** משה"ק ע"ד הש"ש ומה שרצה להגיה בד' התוס', ועי' **ישרש יעקב יבמות ע"ד התוס' שם** מש"כ כן להגיה בד' התוס', אבל **בתוס' הרא"ש שם** הדברים מפורשים עוד יותר, ועיי"ש מש"כ די"ל דזהו באמת טעמא דר' עקיבא דאסורה לאכול בתרומה משום דלא אמרינן חזקה בדבר שאינו יכול להיות, [ועיי"ש שכ' דמכל מקום צרתה בחזקת איסור אשת איש שאם זינתה חייבת מיתה, וצ"ב רב].

ועי' **באחיעזר חאה"ע סוף סי' ל"ו בשם מעכ"ת** שפי' בדברי התוס' דהיכא שהחזקות סותרות זו לזו לא אמרינן אוקמי אחזקה, ומה שמטהרינן 'שני שבילין' אינו משום 'חזקה' אלא מדין 'ספיקו טהור', [ובאחיעזר שם פי' בדבריהם כפי' שדחה הערול"נ הנ"ל מכוח התוהרא"ש], ואמנם אינו מובן לכאו' דאמאי דינא ד'ספיקו טהור ברה"ר' אמרינן אף בדבר שאינו יכול להיות ומ"ש מספ"ט ברה"י דלא ילפי' מסוטה כשאינו יכול להיות ומדין 'חזקה' דלא אמרינן לה באינו יכול להיות, אבל באמת כבר קדמם בפירוש זה **המהרש"א בחולין ט: על תוד"ה התם הלכתא גמירי לה** שכ' ממש כהנ"ל, דבאמת 'חזקה' לא אמרי' בבדבר שאינו יכול להיות [ולכן ברה"י מביאין קרבן טומאה וקרבן טהרה ולא מוקמינן להו בחזקת טהרה], והא דברה"י מטהרינן הוא משום דין מחודש דברה"י טהור, ולא משום דילפי' מסוטה אלא כמ"ש **התוס' בסוטה כ"ח: ד"ה כשם בשם הירושלמי** דמקילינן בספק טומאה ברה"ר משום שהקילה תורה בטומאה שהותרה בציבור במקדש, **ובתוספתא פ"ו מטהרות** דהקולא בספק טומאה ברה"ר הוא 'מפני שאי אפשר לרבים לישאל' [וסובר המהרש"א שמכוח מקורות הללו אפשר להקל אף בדבר שאינו יכול להיות, וצ"ב].

\*\*\*\*\*

**בפסחים י.א.** מדמינן ב' בתים בדוקין ונכנס עכבר לא' מהם ואין ידוע לאיזה נכנס דשניהם פטורין מבדיקה כמו ב'שני שבילין', **ובפירש"י בפסחים שם בד"ה אם נשאלו** כ' דהטהרה גבי שני שבילין הוא משום דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, **ובד"ה ר' יהודה מדמי לה** כ' רש"י דגבי בדיקת חמץ נמי מקילינן 'הואיל ובדיקת חמץ דרבנן דמדאורייתא בביטול סגי', ומפורש בדבריו, דלפני הביטול אין להקל בכהא"ג [וכן מפורש בהדיא למעיין **בחידושי הרמב"ן ב"ב דף נ"ה בד"ה ספק ביאה בסוף הדיבור** עיישה"ט], **ובתוס' רבינו פרץ שם** הק' על זה, דאפילו לפני הביטול יש להקל משום דמוקמינן הבית על 'חזקת בדוק' עיי"ש, ועי' **בטור או"ח סימן תל"ט** שפסק כרש"י דבלא ביטל צריך לבדוק בכהא"ג, ועי' **בט"ז או"ח סימן תל"ט סעי' ד'** שפירש ד' הטור דהא דמקילינן בשני שבילין היינו משום דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, והט"ז הק' על הטור אמאי לא נקיל בזה אף בדאורייתא כמו דמקילינן **בכתובות כ"ז.א.** לגבי איסור זונה לכהן שהוא מדאורייתא מכוח הדמיון לב' שבילין ועיי"ש משה"ק עוד.

**ובשו"ע יו"ד סימן ק"צ סכ"ה** פסק בב' נשים שנתעסקו בציפור שיש לו דם כסלע ונמצא דם בשיעור זה על שניהם שניהם טמאות, **ובט"ז שם סקי"ז בשם הדרישה** דדין זה הוא אפילו בבאו לישאל בזה אחר זה משום דהכא הוי לענין ראיית דם דאורייתא ובזה לא מקילינן בכהא"ג, **והט"ז שם** תמה על דבריו דהא מקילינן בכהא"ג אף בדאורייתא כמו בשני שבילין וכמו לגבי היתר אשת כהן לבעלה בכתובות כ"ז הנ"ל, **והש"ך בנקודות הכסף שם** העתיק דברי רש"י בפסחים הנ"ל דמקילינן רק לענין בדיקת חמץ דרבנן, וכ' דמה דמקילינן הוא דין מיוחד שספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור אבל בשאר מילי דאורייתא אין להקל בכהא"ג, והא דמקילינן בכתובות שם היינו רק לענין איסור שבויה לכהן שהוא רק מדרבנן עיי"ש.

ובאמת **הר"ן בפסחים ט: סוף ד"ה ולפיכך אני אומר** כ' דבכהא"ג 'איתרעא חזקתו' כיון דנכנס בודאי לבית בדוק, ובשני שבילין מקילינן משום דספיקן לקולא דהוי ספק טומאה ברה"ר, ולענין בדיקת חמץ מקילינן רק אחר הביטול שהוא דרבנן עיי"ש, ולכאורה שיטת **רש"י והרמב"ן והטור הנ"ל** מפורש כד' הר"ן, דבכהא"ג דשני שבילין ל"ש לאוקמה אחזקה והקולא הוי משום דין מחודש דספ"ט ברה"ר ספיקו טהור ולא מטעם חזקה, ולכן בעלמא באיסורין לענין דאורייתא לא מקילינן בכהא"ג דב' שבילין, וזהו גם שיטת **הדרישה והש"ך הנ"ל.**

אמנם צ"ע בזה בסתירת ד' הר"ן, דהבאנו לעיל ד' **הר"ן בנדה ג.א. בד"ה הכי השתא** דמפורש בהדיא בדבריו דלרבנו דר"ש אין כלל ילפותא מסוטה לגבי רה"ר וכל הטהרה בזה רק משום דמוקמינן אחזקה עיי"ש.

ועוד צ"ע בשיטה זו, מ"ש דין ספק טומאה ברה"ר דספיקו טהור מכוח ההלכה אף בכהא"ג דאחד ודאי טמא, ואילו בספק טומאה ברה"י לא מחמרינן בכהא"ג שאחד ודאי טמא לומר שספיקו טמא, וכמפורש **בנזיר נ"ז.א.** וכמו שביארו התוס' בכ"ד הובאו דבריהם לעיל, וצע"ג, [ועי' מה שהובא לעיל מד' **המהרש"א בחולין ט:** ודו"ק**].**

**ב' כיתי עדים המכחישות**

**בבבא בתרא ל"א:** פליגי רב הונא ורב חסדא בב' כיתי עדים המכחישות זא"ז אם כשירים המה לעדות אחרת, ור"ה ס"ל דכ"א באה בפני עצמה ומעידה, ור"ח קאמר 'בהדי סהדי שקרי למה לי', **ובפירוש רשב"ם שם בד"ה וזו באה** וכו' כ' 'וטעמא דרב הונא משום דאוקי גברא אחזקיה ולא תפסלנו מספק', **וברשב"ם שם בד"ה רב חסדא אמר** כ' בטעמא דרב חסדא משום דאוקי ממונא אחזקיה, עיי"ש, ומבואר מד' רשב"ם דלכו"ע מוקמינן 'לענין דאורייתא' אחזקה בכהא"ג שאחד ודאי פסול.

**וברמב"ן כתובות כ"א:** דימה להא דרב הונא דזו באה בפנ"ע ומעידה ל'שני שבילין' בבאו לישאל בזאח"ז דשניהם טהורין, וכ"מ **בחידושי הרא"ה והרשב"א ורבינו קרשקש שם,** ולכאורה מפורש בזה, דדינא ד'שני שבילין' מהני לא רק לענין טומאה אלא אף לשאר דינים דאורייתא, והיינו לכאורה 'מטעם חזקה' [ועי' היטיב **בלשון הרא"ה שם** ודו"ק], ותמוה לפי"ז בסתירת ד' הרמב"ן מד' **הרמב"ן בב"ב נ"ה הנ"ל** דמשמע מדבריו דשריותא דב' בתים בדוקין הוא רק משום דבדיקת חמץ דרבנן, וצע"ג.

ובאמת עיקר הדבר צע"ג, לשיטת הסוברים דליכא שריותא דב' שבילין מדאורייתא איך יפרשו להא דרב הונא דזו באה בפנ"ע ומעידה, והרי אחד מהם פסול לפנינו ואיך נסמוך על עדותו מספק.

\*\*\*\*\*

ובטעמא דרב חסדא דלא מוקים אחזקה, יעוי' **בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סימן ד'** שהק' מ"ש משני שבילין דמטהרינן כל חד מנייהו, [ובאמת **הראשונים בכתובות כ"א: הנ"ל** דימו אליבא דרב הונא לשני שבילין], ועיי"ש מש"כ ליישב בב' דרכים, ועי' מש"כ על דבריו **באמרי בינה חו"מ דיני עדות סימן מ"ה ד"ה וראיתי.**

ועי' **בקצות החושן סימן ל"ד סק"ו** שכ' בטעמא דר"ח משום דהוי כספק בתערובות דלא מוקמינן אחזקה בזה, ועי' **במשנה אחרונה טהרות פ"ה מ"ג סד"ה ונאכלו** מש"כ בזה לרב הונא אמאי מוקמינן אחזקה ואינו נחשב כספק בתערובות.

והנה מד' **רשב"ם הנ"ל** מבואר דטעמא דרב חסדא הוי רק משום דחזקת ממון עדיפא מחזקת העד, אמנם **בקובץ שעורים בב"ב שם** הביא ד' **הר"י מיגש בשבועות מ"ז.ב.** דלא משמע כן אלא דפסולין בכהא"ג לכל עדויות כיון שכת אחת מהם פסולה, עיי"ש.

**דין שני שבילין בתרתי דסתרי**

**דין באו לישאל בבת אחת ובזה אחר זה**

**סוגיא ד'שני קופות' ו'חזקה במקום תערובות'**

1. והקושיות על שיטה זו הם, א. מהא דאי' **בחולין י:** דקאמר רבא דאין ללמוד ספק איסור מספק טומאה ברה"ר דהתם הלכתא גמירי לה, ועי' **בתוס' נזיר שם** שכ' דלא קאי למסקנא הכי [וכוונתם כנראה דהלכה כאביי דיליף ספק איסור מספק טומאה], וכן **ברשב"א חולין הנ"ל** כ' דאביי ורבא פליגי בזה [ולכאו' אף לדבריו מוכח דהלכה כאביי בעיקר השקו"ט בסוגיא שם, אך אינו מוכרח דאף בפלוגתייהו לגבי טעם ההיתר דספ"ט ברה"ר הלכה כאביי עישה"ט, ב. מהא דאי' **בנדה דף ג.א.** דר' שמעון ס"ל דתר"ל הוי ספק ולענין מתני' ד'חבית' נידון הדבר כספק, ומ"מ במקוה שנמדד ונמצא חסר ברה"ר טהור, **ובתוס' חולין ט: ד"ה הלכתא גמירי לה** הוכיחו מזה דדין ההיתר בספ"ט ברה"ר אינו משום 'חזקה' דהא לר' שמעון הוי חזקת המקוה נגד חזקת הטמא, **וברשב"א חולין שם** פירש בזה לפי דרכו דאף בדליכא לאוקמי א'חזקה' עלינו לתלות 'שלא נעשה מעשה' עיי"ש, **ובר"ן חולין הנ"ל** מפרש דבזה גופא פליגי ר' שמעון ורבנן. [↑](#footnote-ref-1)
2. וב' קושיות איכא על שיטה זו, א. מהא דאי' **בנדה ג.א.** באבע"א אליבא דר' שמעון דיליף סוף טומאה מתחילת טומאה דטהור ברה"ר, והשיבו רבנן ע"ז דגבי תחילת טומאה 'בחזקת טהרה קאי' וגבי סוף טומאה בחזקת טומאה קאי, ועי' **בתוס' סוטה דף כ"ח: ד"ה מכאן אמרו** שהוכיחו מהכא כשיטתם דהטהרה של ספ"ט ברה"ר מטעם חזקה הוי, [ואולי צ"ל לשיטה זו דעיקר דחיית רבנן הוא דגבי מקוה איכא חזקת טומאה ולכן ל"ש דין ספיקו טהור, אבל כשליכא חזקת טומאה טהור אף ללא חזקת טהרה, וצ"ע], ב. מהא דאי' **בעירובין ל"ה:** דמקשינן אדר' מאיר דס"ל גבי ספק עירוב בתרומה שלא ידעינן אי נטמאת מבעו"י או משחשיכה דהר"ז חמר גמל ולא אזיל ר' מאיר בתר חזקה, ומקשינן ממתני' דנגע בא' בלילה דר' מאיר מטהר וש"מ דאזיל ר"מ בתר חזקה, והנה זו סוגיא ערוכה ומפורשת דכל הטהרה דספ"ט ברה"ר הוא רק מטעם חזקה דאל"כ אין קו' על ר"מ כלל, [וביותר צ"ע בזה על **התוס' בנדה ב: ד"ה דאיכא ריעותא מגופה** שהוכיחו מהא דנגע בא' בלילה דמהני 'חזקה' אע"ג דחסר לפניך, והם עצמם הרי כתבו **בנדה דף ב.א. ד"ה והלל** דבספק טומאה ברה"ר טהור אפי' בדליכא חזקה], ועי' מש"כ ליישב בזה **בשו"ת נובי"ק יו"ד סס"ה ד"ה ומה שכתב מעלתו** [ודבריו אינם מיישבים את ד' התוס' הנ"ל], אמנם יעוי' **בתוס' הרא"ש נדה ב.א. סוף ד"ה קסבר העמד אשה** שכ' דהא דנגע בא' בלילה הוי טומאה ד'למפרע' ול"ש בזה הדין דספיקו טמא **ברה"י, וכל מה דמחמרינן בזה ברה"י הוי רק מדרבנן,** ולפי"ז מיושב היטיב ודו"ק, **ועי' עוד מש"כ בזה באמרי בינה חידושי סוגיות בסוף הספר בסוגיא דכל הטומאות כשעת מציאתן בד"ה ונלענ"ד ליישב הכל.** [↑](#footnote-ref-2)