חזקת דפים לח-נב - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

**לח' א'**

א) מתני' עד שיהא עמו במדינה – ברשב"ם ועוד ראשונים מבואר דמדינה היינו יהודה או גליל או עבר הירדן, אמנם **הי"ר** כ' דכיון דמתחילה הזכיר התנא ארץ, ואח"כ כ' במדינה, א"כ מדינה אינה השלש ארצות, אלא בתוך כל ארץ היה כמה מדינות, וביאור המשנה דהיכי דהוא בארץ אחרת אינה חזקה, עד שיהיה בתוך הג"ש יום אחד באותה מדינה שהוא שם, ובאם היה עמו באותה ארץ, היה חשיב חזקה גם אם היה במדינה אחרת כל הג"ש, דשומע דאחר מחזיק בנכסיו, אבל אם הוא בארץ אחרת ובא רק יום אחד בתוך הג"ש, בזה רק כשבא לאותה מדינה, הוא שומע באותו יום שיש אחר שמחזיק בנכסיו, וזהו כשיטתו שיתבאר בגמ' דבשלש ארצות גם החזקה אינה נשמעת, אבל לשי' התוס' דגם בארץ אחרת נשמעת החזקה, לא שייך לבאר הכי.

מתני' שם – **בי"ר** מבואר דגם אם יהיה בתוך הג"ש כבר מהני דיחשב חזקה, אמנם **הרשב"א והריטב"א** כ' דבעי שיהיה בסוף הג"ש, דהא עד סוף הג"ש אינו צריך למחות, וכן מבואר **ברי"ו** וברשב"א לעיל כ"ט ב' דבעי שיהיה עמו בסוף הג"ש, דמתחילה לא היה זקוק למחות דאמר דיש לו עוד שהות, ובסוף החזקה לא היה כאן, **והנ"י** לעיל ל' א' גם כ' דבעי שיהיה עמו בסוף הג"ש, דאם הלך באמצע, י"ל דמה דלא מיחה כשהלך, הוא משום דהיה דעתו לשוב אלא שלא נזדמן לו, **והרמ"א** בסקמ"ג ס"א הביא דברי הנ"י, [ועיין בב"י ובנו"כ שם ואכמ"ל], **ובנתה"מ** סק"ב מבואר, דבאם לא היה בדעתו לחזור, הרי הוא צריך למחות קודם שהולך, [ולפ"ז יש לבאר דברי הי"ר, דכ' דגם בתוך הג"ש הוי חזקה, בכהאי גונא דאין דעתו לבא עוד פעם בתוך הג"ש].

מתני' אמר רבי יהודה וכו' – מדברי הרשב"ם נראה מבואר דגם היכי דאין מהלך שנה, מ"מ בעי ג"ש, וכן מבואר **בראשונים**,וכתבו דאמרו הכי כדי שלא תתן דבריך לשיעורין, והנה בגמ' לק' מ"א א' מבואר דלר"י היכי דמחזיק בפניו לאלתר הוי חזקה, וכ' **הרי"ו** דזה היה פשוט לגמ', דבזה אין לנו לומר דנבעי ג"ש משום דלא נתת דבריך לשיעורין, דבזה שפיר יש לחלק, בין היכי דהוי בפניו ללא בפניו, ורק בשלא בפניו לא רצו לחלק, דכל מקום יהיה לפי זמן ההילוך, ועוד כ', דהגמ' לק' למדה הכי מדברי התוספתא בפ"ב, דלר"י בפניו לאלתר הוי חזקה, **ובתורי"ד** כ' בשם ר"י, דהיכי דהתחיל להחזיק שלא בפניו, בזה בעי ג"ש גם אם אח"כ בא לפניו, וחולק על זה דמיד שבא בפניו, מעתה הוי דין החזקה מכח מה שמחזיק בפניו, ולאלתר הוי חזקה.

רשב"ם ד"ה א"ר – כדברי הרשב"ם דר"י חולק על ת"ק דמיהודה לגליל לא הוי חזקה, כן מבואר גם בתוס' בע"ב ובעוד **ראשונים**, אמנם **בספר המקח** שער מ' בענין העשירי כ', דר"י אינו חולק על ת"ק בזה, ומיירי דאין שעת חרום בין ארץ ישראל לאספמיא.

ב) גמ' מחאה שלא בפניו – **הרשב"א** לק' מ"ב א' כ', דמ"ד דמחאה שלא בפניו לא הוי מחאה, הוא משום דמימר אמר מחזיק, כל שאינו מוחה בפני, הוא משום דבוש לשקר בפני, ויל"ע האם מבאר הכי עיקר הנדון בגמ', דבתוס' מבואר דהנדון האם המחאה נשמעת או לא, ולכאורה לפי דבריו אין סיבה דלא יחזיק בנכסי בורח, דהוא אינו יכול לבוא למחות בפניו.

רשב"ם ד"ה אפי' היה – **בפנ"ש** מבואר, דמה דהזכיר כאן בעיר אחרת, אע"ג דבד"ה אי מבואר דהנדון הוי גם על מחאה שלא בפניו אפילו בעיר אחת, הוא משום דגם אי נימא דמחאה שלא בפניו לא הוי מחאה, מ"מ באם הוא באותה העיר, הדין דצריך לילך בפניו ולמחות, וכמש"כ התוס' לעיל כ"ט א' בד"ה אלא.

תוד"ה מחאה – **ברי"ו** מבואר כתוס' דהחזקה בודאי נשמעת, וחילק דברי התוס' לשני טעמים, חדא דהבעלים שואל על קרקעותיו אם יש מי שמחזיק, ועוד שאין המחאה מפורסמת כמו החזקה, **ובתו"ר** [בש"מ] מבואר דחזקה מפורסם יותר, כיון דהוי מילתא דתמיהא היא דאדם מחזיק בקרקעו של אחר, **והתורי"ד** כ', דהחזקה הויא כל הזמן וגם כולהו חזי להו, משא"כ המחאה נעשית פעם אחת ורק בפני אלו שמחה בפניהם.

**ובי"ר ובנ"י** לק' מ"ב א' מבואר, דמחזיק גם מברר האם מחה המרא קמא או לא, ועיין **בתומים** בסקמ"ד סק"ב דכ', דחולקים על התוס' הכא דכתבו, דהבעלים מבררים אם יש מי שמחזיק בנכסיו ולא המחזיק.

**ובי"ר** כאן כ', דגבי מחאה שלא בפניו את"ל דלא הוי מחאה, משום דיכול לבא ולמחות בפניו, משא"כ בחזקה, ויל"ע בכונתו, **והריטב"א** כ' דבאמת גם יכלה הגמ' לדון על חזקה, אלא משום דעיקר חזקה תלויה במחאה נקט מחאה, והנה בסמוך יבואר שי' הראשונים דבשלש ארצות גם החזקה אינה נשמעת, וכ' **הפנ"ש** דגם לפי דבריהם, י"ל דבזה מודו לתוס', דבשלא בשעת חרום, גם להצד דמחאה שלא בפניו לא הויא מחאה, מ"מ החזקה נשמעת וכל הנדון הוא רק לגבי מחאה.

גמ' בשעת חרום – בתוס' בע"ב מבואר, דגם בשעת חרום דהמחאה לא נשמעת מ"מ החזקה נשמעת, אמנם **בי"ר** מבואר דגם החזקה אינה נשמעת, ומ"מ כ' דגם היכי דיודע דהוא מחזיק, כגון הא דהביא הרשב"ם מירושלמי דעומד בצד אחר של הנהר, ורואה חבירו מחזיק בנכסיו מ"מ לא הוי חזקה, משום דמ"מ המחאה לא תשמע, וכן מבואר שי' **הריטב"א**,דכ' דהגמ' יכלה לדון גם על חזקה וכמשנ"ת בתוד"ה מחאה, וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"א מטו"נ ה"ב, דכ' דבמלחמה או שיבוש דרכים לא הויא חזקה, משום דיכול לומר דלא ידעתי שזה משתמש בקרקעי, וכן מבואר **ברשב"ם** לעיל ל' א', דמבואר בגמ' שם דהיכי דטוען דהיה בשוקי בראי, ובא לכאן לשלשים יום, דלא הוי חזקה משום דיכול לומר דבאותם שלשים יום היה טרוד בשוקאי, וכ' דהיכי דהוא בארץ מרחקים שאין השיירות מצויות, יכול לומר דלא ידעתי ולכך לא מחיתי, וכדתנן הכא דהיה ביהודה והחזיק בגליל אינה חזקה, אבל במקום ששירות מצויות אינו יכול לטעון הכי, דכי היכי דאמרינן דמחאה שלא בפניו הויא מחאה דחברך חברא אית לי', כמו כן אמרו לו לזה שאדם אחד מחזיק בקרקע שלו, וכן **הרי"ף** שם כ', דטוען דהיה במקום רחוק ולא ידע דיש מי שמחזיק בנכסיו, וכ' דאוקמא גאון בשעת חרום, דלא קיימא חזקה עד שיהא עמו באותה מדינה, אבל שלא בשעת חרום לא בעי שיהיה באותה מדינה, דקיי"ל דמחאה שלא בפניו הויא מחאה.

**והרא"ש** לעיל ס"ו כ' בתחילת דבריו, דאומר דהיה טרוד בשוק ולא היה יודע שהוא דר בביתו, וכשהיה בחוץ היה בארץ מרחקים שלא היו שיירות מצויות, וכ' דיש מביאין ראיה שנאמן המערער לומר שלא היה במדינה באותם ג"ש, וכ' דאין ראיה דאפשר שהיה ידוע שהיה במקום רחוק, וכ' דנראה דבעי להביא ראיה, שכיון דזה החזיק בשופי ג"ש והחזקה נשמעת אפילו במדינה אחרת כדמוכח לק', עליו לברר שהיה במקום שלא היתה מחאתו נשמעת אם היה מוחה, ומשום הכי נמנע מלמחות, **ובתומים** סקמ"ג סק"א הק' דהרא"ש סותר עצמו, דמתחילה כ' דהוא טוען שלא ידע שהוא דר בביתו, ומוכח דכיון דהיה במקום רחוק הוי סיבה דגם אינו שומע החזקה, ואח"כ כ' דהחזקה נשמעת כשי' התוס', וכ' לומר דמש"כ הרא"ש דלא ידע שהוא דר בביתו, היינו דוקא כשבא לכאן, דבודאי כשהיה במקום רחוק שמע שהוא מחזיק בביתו, אלא דכשבא לכאן לא שמע דהוא מחזיק, והיה סבור דעכשיו יצא מביתו, ומשום הכי לא מיחה, אמנם **בנתה"מ** סק"א הק', דא"כ גם אם היה בתחילה במקום ששירות מצויות, צריך להיות הדין דלא הוי חזקה, דהרי אינו צריך למחות אלא בסוף שלש, והרי כיון שבא לכאן בסוף שלש ואינו שומע דהוא דר בביתו, הוא סבור דעכשיו כבר אינו דר ואינו צריך למחות, וכ' לומר דס"ל להרא"ש, דהגם דלא חיישינן לומר דאינו שומע החזקה, מ"מ באם טוען כך בפירוש מהני טענתו, ונאמן לומר שלא שמע כיון דהוי מקום שאין שיירות מצויות, **ובקצוה"ח** סק"א כ', דלשי' התוס' דהחזקה נשמעת, צ"ל דהא דטוען דהיה טרוד בשוק, ולא אמרינן דהרי כבר שמע היכן שהוא שם, הוא על כרחך משום דאמרינן דמה שהוא טרוד בשוק, הוי סיבה גם ששוכח אז שיש מי שמחזיק בביתו ומשום כך אינו מוחה, ולפ"ז כ' בסק"ב, דגם היכי דהוא עמו במדינה אחת, מ"מ לא הויא חזקה כל היכי דבסוף הג"ש הוא טרוד בשוק, והנה לפי דבריו גם ניחא דברי הרא"ש דכ' מתחילה שאינו יודע שהוא דר בביתו, אך גם בזה יק' קו' הנתה"מ, דאמאי כ' הרא"ש דמיירי דהיה בכל הג"ש במקום שאין שיירות מצויות, [**ובש"כ** סק"א כ', דהיכי דידע מתחילה שהוא מחזיק בשלו, ולבסוף רוצה לטעון שהיה טרוד ולא ידע דמחזיק בשלו, דאינו יכול לטעון הכי, וכ' **התומים והקצוה"ח** דלפי דבריהם נמצא דגם בכהאי גונא לא הוי חזקה וכמשנ"ת, אמנם **בנתה"מ** סק"ב כ' כהש"כ, והוכיח זה מהא דהיה צריך לומר דבכל הג"ש היה במקום שאין השיירות מצויות, וכמבואר בראשונים].

**והטור** בסקמ"ג כ', דאם אין שיירות מצויות לא הוי חזקה שיכול לומר לא ידעתי, ואח"כ כ' כדברי הרא"ש דאם אין ידוע שלא היה במדינה אין שומעין לו, **והגרע"א** לעיל ל' א' הק', דממש"כ בתחילת דבריו מבואר דהחזקה גם אינה נשמעת, וממש"כ בסו"ד דבעי שיהיה ידוע שלא היה במדינה מבואר כהרא"ש, והיינו דהרי ברא"ש מבואר, דמה דאינו נאמן לומר שלא היה כאן, הוא משום דהחזקה נשמעת, **ובמהרי"ט** ח"ב חחו"מ סכ"ח ביאר, דדוקא משום דהחזקה נשמעת אמרינן דעליו להביא ראיה שהיה במקום שאין המחאה נשמעת עיי"ש, **ובקצוה"ח** סק"ג ביאר דאם גם החזקה אינה נשמעת הוי ספק בעיקר החזקה, וא"כ על המחזיק להביא ראיה, **והגרע"א** על השו"ע ציין למהרי"ט, ומשום הכי מק', דממש"כ הטור לדינא כהרא"ש, מוכח דהחזקה נשמעת, והנה **בסמ"ע** סק"ה מבואר, דגם אם יאמר שלא שמע החזקה יהיה עליו להביא ראיה, ונראה דס"ל דדינא דהרא"ש הוא גם אי נימא דאין החזקה נשמעת, [ועיין בקצוה"ח שהעיר על דבריו], ויל"ע לפי דברי הנתה"מ, דגם לשי' התוס' מ"מ יכול לטעון שלא שמע החזקה, דלפ"ז אין סתירה בטור, אלא דיל"ע דאמאי לא כ' הטור דאינה חזקה, משום עיקר הדין דאין המחאה נשמעת, דזה אמרינן אפילו כשאינו טוען כלום, **ובשו"ע** בס"א כ', דאם היה טרוד בשוק יכול לומר דלא ידע דהוא מחזיק בביתו, ולפי המבואר אין מזה הכרח דס"ל דגם החזקה אינה נשמעת, וכמשנ"ת דברי הנו"כ על השו"ע.

רשב"ם ד"ה ומ"ש – **רש"י** בכתובות מבאר כמו האית דמפרשי דהביא הרשב"ם, ומה שהק' הרשב"ם דהוה לי' למימר כלעיל, כ' **בתו"ר** [בש"מ] דסמך על מה שכבר פירש בקו' לעיל, ועל פי' הרשב"ם הק', דלפי דבריו נמצא דיותר איכא שיירות מצויות בין מדינה למדינה בעלמא, מאשר בין יהודה לגליל, והק' דבגמ' בגיטין ד' ב' מבואר גבי קיום איפכא, דבעלמא בין מדינה למדינה אין מצוי לקיים שטר, אבל מגליל ליהודה מצוי משום דאיכא עולי רגלים או כאלו שבאים לב"ד, ולפי משי"ת בע"ב דברי הרי"ו, דהכא מיירי באמת בזמן שאין עולי רגלים וגם ליכא בתי דינים, לא קשיא, וכן לפי מש"כ הריטב"א דהם אינם מוציאים קול משום דטרודים בדינם וכמשי"ת בע"ב, נראה דלא קשיא.

**לח' ב'**

רשב"ם ד"ה דסתם – כדברי הרשב"ם מבואר בעוד **ראשונים**, אמנם **הי"ר** כ' דשלא בשעת חרום גם יהודה וגליל מחזיקין מזו לזו, ונראה לכאורה דמבאר דסתם יהודה וגליל הוי זמן חרום, **ובב"ח** סקמ"ג הביא הדין דנמצא לפי' הרשב"ם, דהיכי דאין שיירות מצויות, גם אם הוי שעת שלום אין מחזיקין מזו לזו.

תוד"ה דסתם – **הרי"ו** כ' בתחילה, דהכא מיירי כשלא היה שם גם בתי דינים, **והרשב"א** דאין נראה לומר הכי, דכיון דתרוייהו הוו משניות, אין לומר דמשנה הכא נשנית כשאין בתי דינים דוקא, ושם דוקא כשיש בתי דינים, ובסו"ד כ' הרי"ו וכן הרשב"א כתוס' וכ"כ **הנ"י**, **והריטב"א** גם כ' כתוס', אך לא חילק דגבי מחאה לא סגי באלו השיירות, אלא באמת זה סיבה דיחשב כמו שיירות מצויות, אלא דהם טרודים בדינייהו ומשום הכי אין קול.

בא"ד – במשה"ק בבני מחוזא, כ' **בש"מ** בכתובות י"ח א' לישב, דהתם הטעם משום דאין מכירין את חתימות ידיהם, כיון דאינם קבועים במקום זה, וכמבואר ברש"י שם.

בא"ד – במש"כ דאין דרך שיצעקו דהם חתמו על גט פלוני, כ' **בק"ש** אות קס"ד, דנראה דאם היו צועקין היה מהני, וכ' דצ"ל דס"ל דעד מפי עד כשר בקיום שטר, והק' דלק' מ' א' מבואר בתוד"ה קיום, דעד מפי עד פסול בקיום שטרות, והביא דהתוס' בגיטין ד' ב' באמת לא כתבו זה, אלא כתבו רק דכיון דניידי ממילא לא ימצאו קיום כשיצטרכו.

תוד"ה אין – במש"כ לומר דהחזקה והמחאה נשמעת אותו דבר, הנה לק' ל"ט א' כתבו דרבא היה טועה בהכי, והיה סבור באמת דכל היכי דהחזקה נשמעת גם המחאה נשמעת, **ובמהרש"א** לעיל כ"ט א' מבואר, דלפ"ז הא דמבואר בדברי רבא לומר דבעי מחאה בפניו היינו אפילו דהמחאה נשמעת, והיינו די"ל דמה דבעי מחאה בפניו אי"ז משום דאינה נשמעת אלא מאיזה טעם אחר, [ושמעתי דלפ"ז בהכרח צריך לומר דבכל מקום דהחזקה נשמעת עליו לבא, דכיון דעליו לבוא לא מהני מחאה שלא בפניו, ומשום הכי בגמ' בע"א אי אפשר לומר דהגמ' דנה דלא הוי מחאה משום זה, דא"כ בודאי דגם יצטרך לבוא מיהודה לגליל], ועיין בחי' **הגרע"א** לק' מ"ב א', דכ' דמשמע בסוגיין, דר"י ס"ל דאע"פ דהמחאה נשמעת, מ"מ הצריכו אותו למחות בפניו.

בא"ד – לעיל נתבאר שי' הראשונים דמיהודה לגליל גם החזקה אינה נשמעת, ולפ"ז יק' דמנ"ל לרב דת"ק ס"ל דמחאה שלא בפניו דהוי מחאה, דלמא ס"ל דלא הוי מחאה, והא דמיהודה לגליל לא הוי חזקה משום דאין החזקה נשמעת, **והפנ"ש** הביא דהרשב"א כ', דא"כ היה לת"ק לאשמועינן דאין מחזיקין בנכסי בורח, והעיר די"ל דנקט יהודה וגליל לאשמועינן דסתם הוי כשעת חרום, וכ' לישב, דרק ר"י לשיטתו דס"ל דמיד הוי חזקה, והיינו דאדם מקפיד למחות מיד, הכא נמי ס"ל דאדם ששומע שאדם מחזיק בנכסיו, דרך הוא שיבא ממקום שהוא שם למחות, אבל לת"ק דאינו מוחה עד ג"ש, הכא נמי לא יבא ממקום אחר למחות, ומשום הכי ס"ל לרב, דבהכרח מה דהוי חזקה לת"ק ביהודה עצמה, הוא משום דמהני מחאה שלא בפניו, ולפ"ז כ' דאה"נ דלרב דס"ל דכר"י לענין מחאה שלא בפניו, גם בלא בורח הדין דאין מחזיקין כל שאינו עמו בעיר אחת, אפילו בשיירות מצויות, כיון דאינו צריך לבא ולמחות לדידן דבזה לא ס"ל כר"י, ונקט בורח משום דהכי אורחא דמילתא וכמש"כ הרשב"ם בד"ה מחזיקין, ועוד כ' די"ל דממתני' דכתובות מוכח דס"ל להתנא שם דמחאה שלא בפניו הוי מחאה, וצ"ל דאתיא כת"ק הכא, ובזה פליגי ת"ק ור"י, ובשי' הרמב"ם דס"ל דאין החזקה נשמעת, כ' די"ל דכ' הכי משום דהכי מוכח מדברי רבא לק' ל"ט א' וכמש"כ התוס' שם בד"ה ליתיב, אבל בשי' רב מודה דהחזקה נשמעת יותר, **ובחי' רמ"ש** כ' לומר דמתני' משמע דבכל גונא לא הוי חזקה ואפילו אם ידעינן ששמע מהחזקה, ועל כרחך משום דאי"צ לבא ולמחות, וא"כ באותה מדינה על כרחך דהטעם דשלא בפניו הוי מחאה.

גמ' רב טעמא דתנא דידן – **הרשב"א והר"ן** כ' דהא דלא אמר רב דגם ת"ק ס"ל דמחאה שלא בפניו לא הוי מחאה, והא דחלוק בין אם הוי מיהודה לגליל או ביהודה עצמה, הוא משום דאין לנו להטריחו לבא מיהודה לגליל כיון דמיירי בשעת חירום, [וזה כשיטתו לק' ל"ט א', די"ל דזהו הטעם לת"ק דלא הוי חזקה מיהודה לגליל], הוא משום דא"כ אמאי נקט התנא מיהודה לגליל דמשמע מזה דביהודה עצמה לעולם הוי חזקה, והיה לו לנקוט בורח דלא הוי חזקה, דמזה ידעינן דכל שאינו יכול לבא דלא הוי חזקה, וכ"כ **הרמב"ן** דרב ס"ל דמהא דנקט התנא גליל ויהודה ולא בורח, משמע לי' דדוקא מיהודה לגליל לא הוי חזקה משום דאין המחאה נשמעת, אבל ביהודה עצמה לעולם הוי חזקה ואפילו בבורח, ויל"ע דהא ר"י מודה בבורח דלא הוי חזקה, ומ"מ מיהודה לגליל הוי חזקה, וא"כ משום הכי נקט ת"ק מיהודה לגליל דבזה חולק ר"י, אמנם **הרי"ו** כ' לפי שי' התוס' דאין לחלק בין גליל ויהודה ליהודה עצמה, לענין אם צריך לבא ולמחות, דא"כ ממילא מוכרח דלת"ק מחאה שלא בפניו דהוי מחאה, דאי לאו הכי אמאי ביהודה עצמה הוי חזקה, והא אי"צ לבא למחות בפניו כדמוכח מהא דביהודה וגליל לא הוי חזקה.

רשב"ם ד"ה א"ל – **המהרש"א** מבאר דקרא מסייע דיש חזקה, מהא דהיה צורך לדבר המלך דישיב לה, דמשמע דמעיקר הדין לא היה צריך להשיב, והיינו משום דהוי חזקה.

רשב"ם ד"ה והא – **הריטב"א** כ' דמסתמא ס"ל להלכה כרבנן, ולא היה צ"ל דהדין הכי.

ג) גמ' הא קמ"ל דאפילו מיחה בפני שאין יכולים לומר לו – **הרי"מ** כ' דהא דשמעינן לדין זה הוא מכח דאיכא מימרא יתירה, ובאמת מעיקר דבריו אין לנו הכרח לדין זה, והוי כמו דאמרינן בעלמא דממשנה יתירה שמעינן לאיזה דין, **והרמב"ן** מק' על זה דאין דרך אמוראים לאשמועינן דין מכח מימרא יתירה, ועוד מק' דכיון דבורח יכול למחות גם בפני שנים שיכולים לומר לו, איך שמעינן כלל מדבריו דמהני מחאה גם בפני שנים שאין יכולים לומר לו, **והרי"ו** מוסיף דאין לומר דמה דאמר דמהני מחאה שלא בפניו, כונתו דאפילו אם מוחה בפני שנים שאין יכולים לומר, דהאי מימרא לא מייתרא כלל דהא בא לפרש מתני', ועוד כ' **הרי"מ** דכל היכי דאינו באותה מדינה ומוחה בפני שנים שדרים במדינה אחרת, חשיב דמוחה בפני שנים שאין יכולים לומר, כיון דהם אינם עתידים לילך למדינה שהמחזיק שם ולומר לו המחאה, ומשום הכי כיון דאמר דמחזיקין בנכסי בורח דהיינו דאפילו שהוא ברח למדינה אחרת, מוכח דמהני מחאה גם בפני שנים שאין יכולים לומר לו, **וברי"ו** מבואר דקמ"ל רב דמחזיקין בכל ענין, אע"פ שאין יכולין לומר לו, שאין שם בני אדם שרגילין לבא לאותה העיר, ונראה דאיכא פעמים שיכול למחות בפני שנים שרגילים לילך לשם, וי"ל דשמואל הבין דרב מיירי דוקא בכהאי גונא, דאי לאו הכי באמת אין מחזיקין כיון דלא הוי מחאה, **והרמב"ן** כ' דאיכא בורח מחמת אימה, ואז ירא למחות בפני שנים שיכולים לומר לו, דעל ידם ידעו היכן הוא נמצא, ואיכא בורח שאין לו אימה ובזה מוחה גם בפני שנים שיכולים לומר, ושמואל הבין דרב מיירי דוקא בבורח סתם דאין לו אימה ומשום הכי הק' דפשיטא, ומשני דרב איירי בכל בורח וגם מחמת אימה, ועוד כ' לומר דרב מיירי גם בבורח מחמת מרדין, ומה דמבואר בגמ' דירא למחות זה דוקא בפני שנים שראויים לילך ולומר, אלא דכ' דלפ"ז נמצא דרבא דאמר דאין מחזיקין בנכסי בורח מחמת מרדין ס"ל כשמואל, וא"כ צריך להיות דהלכה כשמואל, וכיון דהרי"ף פסק כרב, על כרחך דבבורח מחמת מרדין ירא למחות כלל, **והרשב"א** בסו"ד כ', דגם בבורח מחמת ממון אינו מוחה אלא בפני מי שאין יכול לומר, שלא ידעו היכן ברח, ומ"מ בפני מי שאין יכול לומר מוחה, דהבע"ח לא ירדפו אחריו על הספק, ויל"ע דא"כ אמאי אמר שמואל דפשיטא דמחזיקין בנכסי בורח, **והריטב"א** כ' דדרך בורח דמוחה בפני שנים שאינם יכולים לומר, משום דאינו רוצה שישמע יציאתו לאלתר, ונראה לפי דבריו דהוא מוחה עוד במקומו, וכן נראה בדברי **הרשב"ם** דכ' או שהולכין למדה"י ומרחיקין מאותו המלכות שדר בה המחזיק, [וי"ל דהוא הולך למקום שאין המחאה נשמעת שם, ומשם אינו יכול למחות, או דשם אינו רוצה למחות שלא ידעו היכן הוא], **והר"ן** כ' דבורח אין לו פנאי למחות בפני מי שיכול לומר לו, ולכאורה זה ניחא לפי המבואר ברי"מ, דגם במוחה בפני שנים שלא עומדים לילך למקום שהמחזיק שם דלא הוי מחאה, **ובריטב"א** מבואר, דדוקא אם אינם ראוים לילך כגון חגרים בזה הוא דלא הוי מחאה לשמואל, דסבורים דמוחה בפניהם דאינו רוצה שישמע למחזיק, אבל אם ראויים לילך מודה שמואל דהוי מחאה.

**והמהרש"א** כ' על דברי הרשב"ם בד"ה אפילו, דכ' דמשום דמהני מחאה בפני שנים שאינם יכולים לומר, משום הכי מחזיקין בנכסי בורח, דהיינו דמשום הכי מהני חזקה אפילו אם הבורח נמצא במקום, שאין שם אלא כאלו שאינם ראויים לילך כגון חגרים, ועוד כ' דאי נמי כהרשב"א דירא למחות בפני אלו שראויים לילך.

גמ' שם – **הרמב"ן** לק' מ"ב א' אחר שכ' דטעם חזקה הוא לא רק משום דיותר מג' לא נזהר בשטרו, אלא תחילת הדין הוא דיש ראיה ממה שלא מיחה המערער מיד, כ' דהא דאמר שמואל דאם מיחה בפני שנים שאין יכולין לומר לא הויא מחאה, הוא משום דרגלים לדבר שמיחה בפניהם, דהוא בוש מהמחזיק, משום דמכר לו ומחזיק כדין, **והריטב"א** כאן הק' דוכי שמואל לית לי' הא דחברך חברא אית לי', וכ' דזה שאינו ראוי לילך סבור דמשום הכי מיחה בפניו, ולא בפני מי שראוי לילך, דהוא אינו רוצה באמת שיגיע המחאה למחזיק, ואינם מפרסמים הדבר.

**הרי"ף והרא"ש** ועוד **ראשונים** כתבו דהלכה כרב, ושי' **הריטב"א** דהלכה כשמואל, **והרמב"ם** לא הזכיר האי גונא, וכ' **הלח"מ** בפי"א מטו"נ ה"ז, דנראה דסמך על מה שהביא דברי ר"פ בסמוך דגם אם אמר להו דלא יאמרו לו הוי מחאה, ומשום דחברך חברא אית לי', ובראשונים מבואר דאתיא כרב וכמשי"ת שם בע"ה, **ובטושו"ע** סקמ"ו מבואר כרב.

גמ' תרתי – **הרמב"ן** מק' דאמאי לא אמר דרבא ס"ל כשמואל, ומשום הכי אין מחזיקין בנכסי בורח היכי שירא למחות בפני שנים שיכולים לומר לו, וכמו דאמר לעיל דרב דאמר דמחזיקין, הוא משום דס"ל דמהני גם אם מוחה בפני שנים שאין יכולין לומר, וכ' דלפי דברי הרי"מ דשמעינן מרב רק מלישנא יתירה ממילא דלק"מ, דבאמת יכול למחות גם בפני שנים שיכולים לומר וא"כ מחזיקין, אמנם חולק על זה וכמשנ"ת, וכ' דבורח משמע בכל ענין, ומשום הכי לא ניחא להו מתחילה לומר דמיירי דוקא באופן שירא למחות בפני שנים שיכולים לומר, והא דלא מתרץ כשמואל משום דרב זביד כרב ס"ל, [ויל"ע מה כונתו דרב זביד ס"ל כרב, ואולי גרס בגמ' רב זביד], **והריטב"א** לשיטתו דהלכה כשמואל, כ' דאין לומר דכונת רבא משום דשמואל, דא"כ פשיטא.

גמ' מחמת מרדין – ברשב"ם מבואר משום דירא למחות, וכן מבואר **בנ"י ובטושו"ע** סקמ"ג ס"ג, **והי"ר** כ' דזה סיבה דלא ישמע דיש אחר שמחזיק בנכסיו, ולשון הגמ' בכתובות כהרשב"ם.

ד) גמ' פלניא גזלנא דנקיט לארעאי וכו' – **ברי"ו** מבואר דגם אם יאמר רק דפלוני אכיל לארעאי בגזלנותא סגי בהכי, והא דאמר פלניא גזלנא הוא, הוא אגב מה שאמר מתחילה דפלוני גזלנא הוא דלא מהני, **והנ"י** הביא דברי הרי"ו דנקט פלניא גזלנא לומר, דאם יאמר רק פלניא גזלנא ולמחר תבענא לי' בדינא לא מהני, אמנם **הריטב"א** כ', דאם יאמר רק דאכיל לארעאי בגזלנותא לא יהני, די"ל דכונת דבריו דהוא גזלן משום דמכר לו הקרקע והוא לא נתן לו הדמים, אבל עיקר הקרקע לא הוי בגזילה, ורק משום דכופל הלשון, דהוא גזלן דאכל לקרקע בגזלנות ידעינן דכונתו על עיקר הקרקע, **וברא"ש ובטור** סקמ"ו מבואר כהרי"ו.

גמ' שם – **הריטב"א** כ' דמסתבר שאי"צ שיזכיר קרקע פלוני, ובאם יש כמה קרקעות הוי מחאה על כולם.

**לט' א'**

גמ' ולמחר תבענא – הרשב"ם מביא שי' הר"י בר יקר דאי"צ לומר האי לישנא, והעיקר דמפרש דהוא אוכל קרקע שלו בגזילה, וכ' דכן עיקר, וכ"כ התוס', וכ' דמש"כ דלמחר תבענא אורחא דמילתא נקט, וכ"כ **הרא"ש**,וביאר דאומר הכי שלא יתמהו עליו דאם פלניא גזלנא הוא, אמאי מניח לו לאכול, ולזה אומר דלמחר יתבע אותו ועכשיו אין לו פנאי, וכ"כ **בהג"מ** בפי"א מטו"נ אות ו', אמנם הרשב"ם הביא שי' הר"ח, דבעי שיאמר דלמחר תבענא לי' בדינא וכ"כ **הי"ר**, וכ' דמה דמתחילה לא אמר דאפילו פלניא גזלנא דאכיל לארעאי בגזלנותא לא הוי מחאה, הוא משום דסמך על סוף דבריו דמבואר דגם בעי שיאמר למחר תבענא לי' בדינא, וכן מבואר **ברי"ו וברשב"א**, **וברמב"ם** בפי"א ה"ז מבואר כשי' הר"ח, **ובטור** סקמ"ו הביא שתי השי', וסיים דשי' הרא"ש דלא בעי, **ובשו"ע** ס"ד מבואר כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כהתוס' והרא"ש.

**ברי"ו** מבואר, דהיכי דהוא מוחה דבאמת הוא אוכל כדין, אלא דאוכל בתורת משכנתא או דירד לפירות, בזה אינו צריך לומר דלמחר תבענא לי' בדינא, דדוקא היכי דאומר דאוכל בגזילה, בזה אם אינו אומר למחר תבענא אמרינן דאומר הכי רק כדי לבזותו, וכן מבואר **ברשב"א**, אמנם לשון הרשב"א דאם אומר דאוכל בתורת משכנתא ולמחר אסלקנו מהני, ואפשר דאם לא יאמר דלמחר אסלקנו דלא מהני, **והרמב"ם** בפי"א מטו"נ ה"ז כ' גם גבי משכנתא או פירות, דאומר דאם יטעון שהוא שלו אני תובע אותו בדין, **והר"ן והנ"י** הביאו דברי הרי"ו בשם יש מי שאומר, וסיימו דברמב"ם נראה דגם בזה צריך שיאמר למחר תבענא לי' בדינא, ויל"ע **בהה"מ** דהביא דברי הרשב"א על דברי הרמב"ם, ונראה דס"ל דאין מחלוקת בין הרמב"ם לרשב"א, **ובשו"ע** ס"ד כ' כהרמב"ם.

ה) תוד"ה ר"פ – בכמה **ראשונים** מבואר דלא כהתוס', אלא דמר"פ מוכח דהלכה כרב, **והרי"ו** כ' דאע"פ דאפשר לדחות כהתוס', מ"מ כיון דאמר בסתם דחברך חברא אית לי' נראה דאין דרך שילכו לעירו של המחזיק, אלא דיודע לו מ"מ, וכ"כ **הרא"ש** דמסתבר דאין לחלק בזה, באם יכולים לילך לעיר שהוא שם או דיפרסמו כאן שהוא מיחה בפניהם, **והריטב"א** כ' דר"פ אתיא כשמואל, משום דהיכי דהוא מוחה בפני שנים דאינם יכולים לילך גרע, דהוי גילוי שהוא עושה דבריו בסתר ודרך צינעא.

גמ' לא תיפוק לכו שותא – **הש"כ** בסקמ"ו סק"ג כ', דבכהאי גונא גם אם ילכו ויאמרו לו לא הוי מחאה, כיון דאמרו לו דהוא אמר להם דלא יאמרו לו, הרי יודע דלא מיחה באופן הראוי ולא הוי מחאה, **ובקצוה"ח** סק"א **ובנתה"מ** סק"ב העירו על דבריו, דנראה דבאם יאמרו לו בסתם דפלוני מיחה ולא יאמרו דאמר להם דלא יאמרו לו, בהאי גונא יחשב מחאה, וכתבו דגם בהאי גונא לא יהני, דהוי כמו דהבעלים לא מיחה, ובאו שנים ואמרו למחזיק דהבעלים מיחה, דבודאי לא יחשב דיש כאן מחאה, כיון דבאמת לא מיחה, והכא נמי כיון דכהאי גונא לא חשיב מחאה, ממילא דלא מהני מה שיאמרו למחזיק דפלוני מיחה.

רשב"ם ד"ה מחאה – **הפנ"ש** כ' לבאר, דמה דהוצרך הרשב"ם כאן לבאר דגם אם לא ישמע באמת הוי מחאה, הוא משום דאי נימא דבכהאי גונא לא הוי מחאה, יק' בהמשך הגמ' דעצה טובה קמ"ל דניתי ונשקול, דאמאי לא אמר טפי דעצה טובה קמ"ל, דשמא לא ישמע המחזיק לבסוף ולא יהיה מחאה.

תוד"ה ליתיב – **בי"ר** מבואר דרבא ס"ל, דת"ק ור"י פליגי היכי דהוי שעת חרום, האם מצריכים את הבעלים לבא למחות בפניו כיון דדחוק לו לבא באופן זה, ומשום הכי באותה ארץ לכו"ע הוי חזקה דלכו"ע צריך לבא למחות בפניו, **והרמב"ן** כ' כתוס', **והרי"ו** בתחילה כ' כהתוס' ובסו"ד כ' כהי"ר, **והרשב"א והר"ן** כ' כהי"ר, **והריטב"א** חולק על הי"ר, דכיון דאינו חרום ממש דהא מבואר בגמ' דהוי רק בסתם כשעת חרום, שפיר יכול לבא, ופעמים דבאותה ארץ הוא רחוק מקצה לקצה, ואילו מגליל ליהודה הוא בסמוך לו, דהוא מחזיק ביהודה בסמוך לגליל, והוא נמצא בגליל בסמוך ליהודה, וכ' הריטב"א דרבא ידע דר"נ לא סבירא לי' דהוי מחלוקת ת"ק ור"י, דא"כ היה לר"נ לומר דהלכה כת"ק, ולא לומר בסתם דמחאה שלא בפניו הויא מחאה.

רשב"ם ד"ה ויבא – **הרמב"ן** מק' דא"כ רבא דלא כמאן, דהא לר"י הדין דצריך לבא למחות בפניו, אמנם **המהרש"א** כ' דרבא ס"ל כת"ק, ומבואר **בפנ"ש** דס"ל כהי"ר, דת"ק ור"י פליגי האם הצריכו אותו לבא מיהודה לגליל למחות או לא.

ו) גמ' כל מילתא וכו' – הרשב"ם מפרש דשרי לומר לזה שדיבר עליו, דפלוני דיבר עליו כך, דעביד לגלויי לו מה שדיבר, וכ"כ **בהג"א**, **והרי"ו** כ' פי' זה בסו"ד, והוסיף דהכא נמי ליכא משום גלוי סוד, והיינו דאם אמר איזה דבר בפני שלשה, רשאי לומר זה לאחרים, אע"ג דבלא שהיו שלשה היה אסור משום גלוי סוד, וכן **רש"י** בערכין ט"ז א' פי', דהיכי דאומר דבר בפני שלשה דבר על עצמו, שרי לאחד מהשלשה לומר זה אח"כ לאדם אחר, **ובשאילתות** דרב אחאי פרשת וישב סכ"ח, מבואר דקאי גם על רכילות וגם על גלוי סוד, דהיכי דהוי בפני שלשה אין איסור משום זה, **והמהרש"ל** על הסמ"ג בל"ת ט' כ' דהתוס' דמבארים דברי רבה בר"ה באופן אחר, חולקים על דין זה, וכ' דכן **הרמב"ם** בפ"ז מדעות ה"ה **והסמ"ג** שם, דכתבו דלא שרי אלא אם אינו מתכוין להעביר ולגלות יותר, ס"ל דאסור לומר לזה שדיבר עליו, **ובח"ח** בבאר מים חיים כלל ב' סק"ו כ', דאין להקל כהרשב"ם.

והתוס' בע"ב כ' דהפירוש, דזה שאומר אין בדבריו משום לישנא בישא, דכיון דאומר בפני שלשה הוי כאומר בפני הבעלים, והיכי דאומר בפני הבעלים אין בזה משום לישנא בישא, וכונת דברי התוס' ביאר **בח"ח** בכלל ב' בבאר מים חיים סק"ב, דמיירי דאומר דבר דיש לו פנים לומר דאין הכונה ללשון הרע, ויש לו פנים דכונתו ללשון הרע, כגון הא דמייתי בגמ' בערכין שם דאומר דנורא בי פלניא, דאפשר דכונתו ללשון הרע, ואפשר שלא, וגם תלוי בזה באופן אמירתו, ובזה אמרינן דכל שאומר בפני הבעלים, תלינן דאינו אומר זה ללשון הרע, וגם נזהר לאומרו באופן שלא ישמע לשון הרע, ומשום הכי שרי, והביא דכן מבואר בעוד אחרונים בפי' דברי התוס', וכן **ברי"ו** כאן הביא פירוש זה, [ובסק"א בהג"ה הביא דברי **המהר"ל**,דכל בפניו אין משום לה"ר ותמה על דבריו, ועיין בפחד יצחק על שבועות מאמר ג', מש"כ לבאר דברי המהר"ל, דגם לפי דבריו פעמים שגם בפניו יש משום לה"ר].

**והרי"ו** בעליות וכן **בשע"ת** שער ג' סרכ"ח כ' עוד פירוש, דמיירי דזה שמדבר עליו עבר על עבירה שצריכה עדיין תקון כגון השבת הגזילה או לרצות חבירו, או דמדבר על אדם שאוחז בדרך רעה, דבזה מצוה לספר כדי שישוב מדרכו ויתקן מעשיו וכדי שיתרחקו ממנו וממעשיו, ובזה בעצם אין איסור בסיפורו דיש תועלת בדבריו, ומ"מ אמר רבה בר"ה דבעי שיאמר בפני שלשה, דאז אומרים דמה שאומר הוא כדי שישמע אותו אחד ויתקן מעשיו, דכיון דיודע דלו לא ישמע משום הכי סבור דכשיודע לאחרים יתקן מעשיו, וגם מהני דאחרים לא ילכו בדבריו כיון דרואים שמגנים מעשיו, אבל אם אומר רק בפני שנים, מחזי דאומר זה כדי ליתן פגם בחבירו, ועוד דבפני שנים נראה דאינו רוצה שישמע אותו אדם, ואיכא משום חנופה דרק בסתר מגנהו, ונראה כנהנה בספרו עליו לה"ר, וגם דיחשדו אותו דכיון דאינו רוצה שישמע אותו אדם, א"כ באמת הוא מוציא לעז ואינו אמת.

**והרמב"ם** בפ"ז מדעות ה"ה **ובסמ"ג** ל"ת ט' כתבו, דקאי על אחד שאומר לה"ר בפני שלשה, דאין איסור על אחד מהשומעים לומר לה"ר זה לאדם אחר, ובלבד שלא יתכוין להעביר ולגלות יותר, **ובח"ח** כלל ב' בבאר מים חיים סק"ד כ' לבאר ההיתר בזה, דכיון דאיסור לה"ר ילפינן מלא תלך רכיל, אמרינן דגדר האיסור הוי רק היכי דהוי באופן שיש בזה גילוי דבר שאינו גלוי, אבל כל שהוא דבר גלוי אין איסור בסיפור זה.

רשב"ם ד"ה דמתאמרא – מה שהביא דברי אביי בערכין, עמד בזה **הרש"ש** דלפנינו לא נמצא שם דברי אביי אלו, **ובהג'** חידושי הש"ס לרי"פ כ' לומר, דהכי מפרש הרשב"ם למה דאמר אביי שם לרבא דגילוי מלתא בעלמא הוא עיי"ש, **ובח"ח** כלל ב' בבאר מים חיים סק"ד כ', דהרשב"ם היה לו גירסא אחרת בגמ' בערכין.

**לט' ב'**

רשב"ם ד"ה ומ"ד – בדברי ההג"ה ברשב"ם, כ' בחי' **הב"ח** לפרש, דהכונה דהגמ' תאמר דבאביי פליגי, דהיינו בהא דאמר דבגלוי מלתא, ליכא משום לישנא בישא, דפליגי בכמה הוא גלוי מלתא, ועל זה מת' דא"כ לא מצי לומר הלשון דכו"ע אית להו דאביי, דהא גם לפי הס"ד דבאביי פליגי, כו"ע אית להו דאביי, רק דחולקים כמה צריך כדי שיהיה להא דאביי.

גמ' מ"ד בפני שנים וכו' – **ברי"מ ובי"ר ובראב"ד** [בש"מ] מבואר, כפי' רבותינו שהביא הרשב"ם, דכיון דאיכא במחאה לישנא בישא, ממילא בפחות משלשה לא יתפרסם, ועיין בגמ' בסמוך דפליגי האם בעינן סהדותא או גילוי מלתא, משי"ת דברי הי"ר שם, **והרי"ו** כ' כהרשב"ם, **והרשב"א** כ' דהא דתלוי האם יש בזה משום לישנא בישא, הוא משום דאי נימא דבשנים לא חשיב דעביד לגלויי, א"כ כשאומר רק בפני שנים, הם סבורים דבאמת דעתו רק להוציא על המחזיק לעז ואינו רוצה שיבוא לאזניו, דבאם היה רוצה שיבוא לאזני המחזיק, היה לו למחות בפני שלשה דאז זה עביד לאגלויי.

**וברי"מ ובי"ר** מבואר דהלישנא בישא, זהו מצד המערער, דהוי לישנא בישא על המערער לומר דהוא אמר על פלוני שהוא גזלן, וכן נראה לשון הרשב"ם, דכ' ולא יאמרו לו למחזיק, ואי נימא דהלישנא בישא הוא מצד המחזיק, א"כ אין כאן לישנא בישא במה שיאמרו למחזיק אלא לאחרים.

גמ' והכא בהא קא מיפלגי וכו' – **הרי"מ** גרס איפכא, דמ"ד בפני שנים קסבר דמחאה שלא בפניו הויא מחאה, ומבאר דס"ל דאין צריך במחאה לגילוי מלתא, אלא סגי מה שהוא מוחה דמה שמחזיק בו אדם הוא בתורת גזילה, וא"כ ממילא אין חסרון בזה דיש בזה משום לישנא בישא, ונראה דהיינו דמחאה עיקרה, רק לגלות דעתו דהוא מקפיד על מה שהאחר מחזיק וסגי בהכי, [ועיין בדברי התורי"ד באב"א בגמ' בסמוך], ומ"ד בפני שלשה ס"ל דמחאה שלא בפניו לא הוי מחאה, היינו כל שהמחאה תשאר שלא בפניו שלא תבוא לידיעתו, ומשום הכי בעי ג' דאז הוי כמוחה בפניו כיון דעביד לגלויי, וכ"כ **הראב"ד** [בש"מ].

גמ' ואב"א וכו' – **הרי"מ** גורס כאן כמו לפנינו, אלא דמבואר בדבריו, דהשתא הפירוש במה דאמרינן דהוי מחאה, היינו רק משום דלבסוף עתיד לבא לידיעת המחזיק, [וכמו דהכי הפירוש בכל הסוגיה לעיל כשאמרינן דהוי מחאה], **ובראב"ד** [בש"מ] מבואר דגרס דכו"ע לא הויא מחאה, והיינו לפי שיטתו דהפי' דלא הויא מחאה, היינו דבעינן דהמחאה תבא לאזני המחזיק, אבל אם כשמוחה שלא בפניו מ"מ יבוא לאזני המחזיק, זה חשיב כמוחה בפניו ומהני.

גמ' והכא בהא קא מיפלגי – **הרי"מ** כ' בפי' הגמ', דמ"ד בפני שנים ס"ל דסהדותא בעינן, היינו דמה דהוא מוחה בפניהם בתורת שיהיה עדות על מחאתו, מהני דמשום הכי אמרינן דהעדים יודעים דניחא לי' שיבוא לאזני המחזיק, וממילא אין כאן לישנא בישא, [וכמשנ"ת דהלישנא בישא הוי מצד המערער], ומ"ד בפני ג' ס"ל דבעינן מחאה, דבשעת המחאה כבר הוי דבר המתגלה, וזה הוי רק בפני שלשה, דבפני שנים אכתי לא חשיב בזה דבר מגולה, כל זמן שלא מודיעים לאחרים, ומ"ד בפני שנים ס"ל, דסגי במה שאח"כ נעשה דבר המגולה, על ידי שאומרים השנים לאחרים, **ובראב"ד** [בש"מ]מבואר, דגם למסקנא באמת אסור להם לומר זה למחזיק עצמו, דכיון דלא אמר בפני שלשה, יש בזה משום לישנא בישא, אם יאמרו למחזיק דכך אמר עליו המערער, אלא דמ"ד בפני שנים ס"ל, דמ"מ לאחרים יאמרו ולבסוף יגיע לאזני המחזיק ע"י הדחק, או דאנשים קלים או קרובים דידהו יאמרו לו, **והי"ר** מבאר דמ"ד בפני שנים ס"ל, דמחאה מהניא דוקא כשאומר זה לשנים בתורת מחאה כעין עדות, וא"כ לא שייך בזה לישנא בישא, דהרי אדרבה הוא אומר זה כדי שיתגלה הדבר וכמש"כ הרשב"ם, ומ"ד בפני שלשה ס"ל, דגם אם מוחה בדרך שיחה, דאומר בתוך דבריו דפלוני מחזיק שדהו בגזילה ויתבענו לדין גם הוי מחאה, ובזה כיון דלא אמר זה בדרך מחאה, ממילא אין ראיה דדעתו למחות כדי שיתגלה הדבר, ויש בזה משום לישנא בישא, ומשום הכי בעי שלשה, **והרי"ו** כ' דמ"ד דבעי בפני שלשה, היינו משום דבעי שיהיה חשיב דהוי גלוי כבר בשעת מחאה, וזה כדברי הרי"מ במ"ד זה, ומ"ד בפני שנים ס"ל דסגי במה דחברך חברא אית לי', **והרשב"א** ביאר לשיטתו לעיל, דמ"ד בפני שנים ס"ל, דכל שאיכא עדות סגי בהכי דיוציאו הקול, ולא יאמרו דאומר זה רק להוציא לעז, ולמ"ד בפני שלשה צ"ל כמו לעיל, דבלא זה סוברים דאומר זה רק להוציא לעז, וכ' דא"נ י"ל דס"ל דלא סגי בשנים, כיון דלא מתפרסם אלא ע"י חקירה שישאלו ויגידו עדים אלו, אבל בשלשה מתפרסם מעצמו.

**התורי"ד** הק' על פי' הרשב"ם דסהדותא היינו, דכיון דלא הוי לישנא בישא ממילא אי"צ שלשה, דהיה להגמ' לומר דכיון דלא הוי לישנא בישא אי"צ שלשה, ולא דס"ל דסהדותא בעינן, **וברי"ו** מבואר דנקט האי לישנא, אגב דלמ"ד בפני שלשה בעי לומר בדרך חיוב, הכא נמי אמר בדרך חיוב, ובאמת עיקר הכונה דאי"צ שלשה, והתורי"ד כ' לבאר הגמ', דבאמת בשנים ליכא גילוי מלתא, ומ"ד בפני שנים ס"ל דמה דבעי מחאה הוא רק משום סהדותא, דהיינו דיהיה לנו עדים שהוא מחה והקפיד, ומשום דס"ל דכל חזקה הויא מכח שני ענינים, האחד דהמחזיק אינו נזהר בשטרו יותר משלש שנים, והשני מהא דלא מיחה הבעלים והשתיקה נותנת אמתלא לומר דבאמת קנה המחזיק השדה, וס"ל להאי מ"ד, דאע"פ דבשנים לא נשמעת המחאה, וא"כ אכתי לא יזהר המחזיק בשטרו, מ"מ כיון דהבעלים מיחה תו אין אמתלא מכח שתיקתו, וממילא אף דלא נזהר המחזיק בשטר, מ"מ אין להוציא מחזקת הבעלים, ומ"ד דבפני שלשה ס"ל, דחזקה לא הויא אלא משום דלא נזהר בשטרו יותר משלש שנים, ומהני מחאה דמשום הכי ישמור המחזיק השטר, וכל דליכא מחאה שתשמע למחזיק, ממילא אינה מבטלת החזקת ג' שנים.

תוד"ה סהדותא – **בשו"ת הרשב"א** ח"א סי' אלף פ"ג ובח"ב ס"צ חולק על התוס', דבעי עכ"פ גילוי מלתא של שנים.

בא"ד – **בק"ש** אות קס"ה כ', דהתוס' חולקים על הרשב"ם דכ', דהאי מ"ד ס"ל דלא בעי גלוי מלתא, וסגי במה שאפשר שיבוא לאזני המחזיק, [ויל"ע דהא הרשב"ם גם כ' דמהני משום דלא הוי לישנא בישא, והיינו דאם הוי לישנא בישא, יש לנו לומר דבודאי לא ישמע המחזיק, וא"כ מנין דהתוס' חולקים על הרשב"ם, ואפשר דלשון התוס' נראה דכיון שאינם מעלימים ממילא הוי כמו בלה"ר, וגם בלה"ר היה שרי בשנים אי לאו דמעלימים, ולפ"ד הרשב"ם בלה"ר אין להתיר, כיון דמ"מ אין סתמא שידע].

ז) גמ' וצריך למחות בסוף כל שלש – ברשב"ם מבואר דאי לאו הכי, נאמן המחזיק לומר דמחאתו הראשונה שקר ומתחילה קנה הקרקע, ומבואר **בי"ר** דכיון דאינו מוחה שוב בסוף שלש, מוכח דמחאתו הראשונה היא שקר, **והמלחמות** כ', דהמחזיק אומר דכיון דשתק מוכח דחזר בו ונזכר שיש לו שטר, **והרשב"א** כ' דהוא כחוזר בו, **והרי"ו והרא"ש** לעיל ל' ב' כתבו, דהמחזיק אומר דחזר בו, ומתחילה לא היה דעתו למחות אלא אמר דברי הבאי בעלמא, ולשון **הריטב"א** דהוכיח סופו על תחילתו, **ובסמ"ע** סקמ"ו סקי"ג כ' דאומר דחוזר בו, ובהג' **חו"י** על הרי"ף סק"ב כ', דלכאורה אי"צ לזה, אלא כיון דאינו מוחה שלש שנים, ממילא אין המחזיק נזהר עוד לשמור שטרו, וזהו כל עיקר דין ג"ש משום דלא נזהר לשמור שטרו, ויל"ע בכונת דבריו.

**והבעה"מ** כ' כהי"מ שהביא הרשב"ם, דמה דבעי למחות בסוף כל שלש, הוא כדי שלא יטען דמתחילה ירד לפירות, ואח"כ לקחה ממנו, [ונראה דאם יודה דמתחילה ירד בגזילה, דלא יוכל לומר דלקחתי], וכ' דאע"ג דמבואר לעיל ל"ג א' דאם מתחילה ירד בתורת משכנתא, תו אינו נאמן לומר דנשלם המשכנתא ואח"כ לקחה, זהו משום דשם הוי משכנתא בשטר, וכ' דגם לא דמי לירד בתורת אריס דמבואר לק' מ"ב דאין לו חזקה, דשם אריסותו מוכחת, וגם דאריס יורד לגוף הקרקע והוי כשותף דאין לו חזקה, **והמלחמות** הק', דמאי שנא מאם איכא עדים דמסר לו דבר בפקדון, דתו אינו נאמן לומר לקוח על זה, וכ' דגבי אומן מבואר דאינו נאמן אפילו בעבד דהוי חזקה ע"י ג"ש, **וברשב"א** לעיל ל"ג א' הביא, דשי' **העיטור** בשם **הרי"מ והרי"ף** דגם ירד בתורת משכנתא יש לו חזקה, ולא דמי לעדי פקדון דשם החזקה היא מיד, וכיון דידוע דנמסר בתורת פקדון ליכא חזקה, אבל הכא דהוי ע"י אכילת שלש שנים, בזה כל שאינו מוחה שלש שנים שפיר הוי חזקה, ולא דמי לאומן, דשם הדרך שישאר אצל האומן כמה שנים ללמוד האומנות, **והר"ן והנ"י** כאן הביאו את דברי הרשב"א.

רשב"ם ד"ה ה"ג – **בי"ר** מבואר, דיש לפסוק כר"ל משום דרבא אמר כותי', וכ' דגם אי לא גרסינן לדברי רבא, מ"מ כיון דאמר ר"ל משום בר קפרא, בזה לא אמרינן דהלכה כרי"ו, והתוס' כתבו דהלכה דאי"צ למחות, אמנם כל שאר **הראשונים** לפנינו כתבו, דהלכה דצריך למחות בסוף כל שלש, וכן מבואר **ברמב"ם וטושו"ע**.

בא"ד – **הראב"ד** בהשגות על הבעה"מ הק' על הרשב"ם, דאמאי כ' דבעל כרחו צריך להודות דלא ירד מעיקרא בתורת מכירה, הא יכול לומר דמעיקרא לקח הקרקע, **וברמב"ן** במלחמות ובחי' מבואר דכונת הרשב"ם, דלפי הי"מ דמחאה מצד עצמה מהניא לעולם, ומה דבעי למחות בסוף כל שלש, הוא רק משום דלא יאמר דאח"כ לקחו, דא"כ בעל כרחו הוא צריך לטעון דאח"כ לקחו ומעיקרא לא, דאם יאמר דמעיקרא לקחו לא יהיה לו חזקה, אבל לפי האמת דאמרינן דאם אינו מוחה בסוף כל שלש, נאמן לטעון דמעיקרא לקחו, בודאי גם יהיה נאמן לומר, דאחר המחאה לקח במיגו דלקח מעיקרא.

גמ' וכי גזלן – **בי"ר** בסמוך מבואר, דגם לרי"ו משכחת לה דמוחה כמה פעמים, היכי דמתחילה לא אמר דירד בגזלנות, ונראה דס"ל דהיכי דמתחילה אומר דירד לפירות, בזה מודה רי"ו דצריך למחות בסוף כל שלש.

תוד"ה וצריך – במשה"ק מלעיל ל' ב', הנה **הרשב"ם** שם כ' דהיה לו ליזהר בשטרו לעולם, עד שיוציא השטר מיד השני ויקרענו, וכ"כ לק' מ"ב א', **ובבי' הגר"א** סקמ"ו סקי"ח ציין לדברי הרשב"ם, על הדין בשו"ע דהיכי דמכר לא בעי למחות בסוף כל שלש, **ובהג"מ** בפט"ו מטו"נ אות ח' כ' בשם **ריצב"א**,דכיון דיש שטר ביד הלוקח חשוב כמו דמוחה בו בכל שעה, ולכאורה גם דברי הרשב"ם יש לבאר דמחלק בהכי, **ובבעה"מ** כאן הק' על זה, דא"כ כשיכתוב המחאה בשטר, נימא דאי"צ למחות בסוף כל שלש, ועוד הוסיף, דהא מבואר בסמוך דבמחאה אי"צ לומר כתובו, **והי"ר** לעיל כ' דהתם שהוא מוכר לאחר, כיון דהמכירה הויא מחאה, נמצא דאין כאן חזקה בקרקע כלל בזמן שהיה בחזקת הבעלים הראשונים, דהרי מחאתו היא במה שיוצא ממנו, ונמצא דאינו מחזיק כלל אלא בזמן שהקרקע אצל הלוקח, ולא מהני חזקת ג"ש לטעון שקנה מהראשון, אלא אם מקצת מהג"ש הוו בפני זה שטוען שקנה ממנו, **והרמב"ן** במלחמות כאן ובחי' לעיל כ', דכיון דמה דבעי למחות הוא משום דאי לאו הכי סבור הלוקח דחוזר בו ממחאתו וכמשנ"ת, א"כ כשמוכר לאחר, תו אין עליו למחות עוד דכבר לא הוי דידי', ואי משום דהלוקח אינו טוען, על כרחך דהלוקח סבור דהוי של זה שמכר לו, דאי לאו הכי נמצא דשדי מעותיו בכדי, וכ' עוד דקרוב לומר, דגם אם ימות לא יצטרך היורש למחות עוד בסוף שלש, דכיון דהמערער מחה ומת, תו אין כאן חזרה מהמחאה, וכן **הרי"ו** ושאר **ראשונים** לעיל כ', דאחר שמוכר תו לא שייך לומר דחוזר בו בזה ששותק, דאפילו אם יחזור בו לא יהני כיון דכבר הוי של לוקח, ומצד הלוקח לא שייך הודאה במה שאינו מוחה, דהא אינו יודע אם קנה הראשון או לא, ועוד כתבו **הרי"ו והרא"ש** לעיל, דכיון דמה דבעי למחות הוא משום דבלא אומר דמחאתו בתחילה הוי דברי הבאי, דהא אמר שיתבענו בדין ואינו תובעו, א"כ בגונא שמוכר לאחר, לא שייך לומר על מכירה דהוי דברי הבאי בעלמא, [וכ' **הב"ח** בסקמ"ו, דאע"ג דשי' הרא"ש דגם בלא שאומר למחר תבענא בדינא הוי מחאה, מ"מ גם הוא מודה דזה עיקר ענין המחאה], **ובטושו"ע** סקמ"ו ס"ה כתבו, דדוקא היכי דהוי מחאה על פה, אבל אם מכר בשטר אי"צ למחות בסוף כל שלש, וכ' **הפרישה** בסק"ט דמש"כ דהוי מחאה על פה, אין הכונה דבאם מוחה בשטר לא בעי תו למחות, אלא כל מחאה באה ע"י מחאתו בעל פה, ובעי למחות בסוף כל שלש, **ובסמ"ע** סקי"ד נראה דס"ל, דעיקר החילוק הוא דמכירה הוי מעשה בשטר, **ובנתה"מ** סק"ו כ', דגם במת אי"צ היורש למחות בסוף כל שלש כיון דלא שייך בזה חזרה, וזה כמשנ"ת דברי המלחמות.

**ובבעה"מ** כ' לשיטתו דבעי למחות שלא יטען דמתחילה ירד לפירות וחזר ולקח ממנו, דלעיל כיון דאינו טוען דחזר ולקח מהלוקח, אלא דלקחה מהראשון, ממילא דסגי במחאה הראשונה, **והמלחמות** הק', דמ"מ אמאי לא יהיה נאמן לומר שלקחה מהראשון קודם, במיגו דיאמר דלקחה מהשני, אמנם כבר מבואר בתוס' לעיל ל"א א' דאי"ז מיגו טוב, וכן מבואר **ברי"ו** לעיל, דאין לו מיגו שיאמר דמתחילה ירד לפירות וחזר ולקח מהשני עיי"ש, וכבר מבואר זה בתו"ד **התומים** סקמ"ו סק"ה.

ח) גמ' חזר וערער – ברשב"ם מבואר, דגם אם חזר וערער רק פעם אחת כבר יש לו חזקה, **ובי"ר** מבואר דגירסת הרשב"ם בגמ', חזר וערער רק פעם אחת, ולכאורה ברשב"ם נראה דגרס חזר וערער ב' פעמים, דכ' בסוף כל שלש ושלש, וגם כ' דה"ה למוחה שלש מחאות בתוך שלש שנים, וכיון דס"ל דסגי בב' מחאות, לכאורה מה שנקט שלש הוא משום דהכי מיירי בגמ', **וברא"ש** מבואר דהגם דגרסינן ב' פעמים חזר וערער מ"מ הוא לאו דוקא, וגם אם חזר רק פעם אחת מ"מ יש לו חזקה, ושי' **הרי"מ** דדוקא אם חזר וערער ב' פעמים, **והי"ר** כ' דמסתבר דסגי בפעם אחת, אמנם כיון דהרי"מ כ' דבעי ב' פעמים, וכן **הרי"ף** גורס בגמ' ב' פעמים חזר וערער, [ולפנינו מבואר רק פעם אחת, ובהג' **מא"י** מבואר כהי"ר], הוי ספיקא דדינא ומוקמינן בחזקת המערער, ולפי דברי הרא"ש אין ראיה מהרי"ף גם אם גרס ב' פעמים חזר וערער, ובשאר **הראשונים** מבואר, דגם בחזר וערער פעם אחת יש לו חזקה, וכן מבואר **בטושו"ע** סקמ"ו ס"ז.

**הרי"מ** מבאר לפי שיטתו דבעי ב' פעמים, דכיון דהוחזק בשקרנות, הפעם האחרונה לא הויא מחאה ומשום הכי יש לו חזקה, וכ' די"מ דכיון דחזר בו מהטענה הראשונה, נתברר דהיתה טענת שקר, ומיד יש לו חזקה, דנתברר דלא מיחה מתחילה, והק' דא"כ יהיה סגי בפעם אחת, ובגמ' מבואר דבעי ב' פעמים, ועוד כ' דכיון דמתחילה לא ידע המחזיק דיחזור בו, היה לו ליזהר בשטרו, וממילא ליכא חזקה, אמנם **הרא"ש** ס"ל, דבאמת סגי בפעם אחת שיחזור בו כדי שיהיה חזקה, וביאר הטעם, דכיון דחזר בו נמצא דהטענה הראשונה שקר, ונמצא דשלש השנים הראשונות היו בלא מחאה, ולא חש לטענת הרי"מ.

**ברי"מ** מבואר דכיון דהמחאה האחרונה בטלה, משום כך היכי דמחה בשנה ראשונה ורביעית ושביעית, מהני מה שיחזיק שנה שביעית ושמינית ותשיעית, וצ"ב דכיון דמחאה האחרונה בטלה, יהיה סגי בשנה שביעית דמצטרפת עם שנה רביעית וחמישית, וכמבואר בדבריו גבי דצריך למחות בסוף כל שלש, דאם מחה בשנה ראשונה, ולא ימחה בשנה רביעית דהוי חזקה, **ובי"ר** מבואר לפי שיטה זו, דבאמת יהיה לו חזקה מיד, אמנם יל"ע בדבריו שכ', דהשלש אמצעיות הוו חזקה, כיון דקודם ששלמו נתברר דהוא משנה את מחאותיו, ולכאורה הרי לא מתברר עד תחילת שנה שביעית, וסיום האמצעיות הוו בסוף שנה שישית.

ברשב"ם מבואר דאם חזר וערער, הרי מודה דהטענה הראשונה שקר ובטלה ההיא מחאה, והמחאה האחרונה אינה כלום, כיון דכבר הוחזק כפרן במחאתו הראשונה אחרי שהודה שאינה אמת, וכן מבואר **ברי"ו** ועוד **ראשונים**, ולפ"ז כתבו הרשב"ם והראשונים, דגם אם ימחה לשתי המחאות בתוך ג"ש, מ"מ יהיה לו חזקה דשתי המחאות בטלות, אמנם **הרא"ש** הק' על זה, דהא קיי"ל דטוען וחוזר וטוען מפטור לפטור, וכל היכי דטוען שתי טענות יכול לבחור איזה טענה שירצה, וא"כ גם הכא מחאה אחת קיימת, ומשום הכי כ' דדוקא אם מחה בסוף כל שלש, בזה כיון דמחאה אחת בטלה, יש לו חזקת ג"ש בלא מחאה, וכן מבואר **בריא"ז** על הרי"ף דבתוך ג"ש אין לו חזקה, **והב"ח** בסקמ"ו מבאר שי' הרשב"ם, דאע"ג דבב' טענות יכול לבחור איזה שירצה, מ"מ גבי מחאה לא מהני, דהמחזיק סבור דאומר דברי הבאי בעלמא כיון דהוא משנה טענותיו, [אמנם יל"ע בלשון הרשב"ם דכ' דהוי הודאת בע"ד], **והטור** הביא שי' הרשב"ם וכ' דהרא"ש חולק, **ובבאה"ג** סק"ת **ובנתה"מ** סק"ז הביאו שי' הרא"ש, **ובשעמ"ש** סק"י הביא שתי השי', וציין לב"ח שישב שי' הרשב"ם.

**הרמב"ם** לא הביא הדין של בר קפרא, ועמד בזה **הלח"מ** בפי"א ה"ז, **והחת"ס** כ' לומר דהרמב"ם ס"ל, דכיון דלהלכה הדין דחוזר וטוען מפטור לפטור, הכא נמי יכול לחזור במחאתו, [וכ"כ באבי עזריבפ"ו מטו"נ ה"ג אות י"ב, אלא שהוסיף בזה, דזה תלוי אמאי חוזר וטוען], **ובפנ"ש** כ' לפי דברי הרי"מ דכ', דהגם דנתברר דטענתו הראשונה שקר, מ"מ היה למחזיק לשמור שטרו, דזהו דוקא באם חזקה הוי משום דעד ג' זהיר לשמור השטר, אבל אי נימא דילפינן משור המועד, א"כ מ"מ נמצא דהיה ג"ש בלא מחאה, וס"ל להרמב"ם, דבר קפרא על כרחך דס"ל, דטעם חזקה משום דילפינן משור המועד, ומשום הכי ס"ל דיש לו חזקה, דאמרינן דהמחאה הראשונה בטלה, אבל להלכה דטעם דחזקה דלא זהיר בשטר, א"כ גם בחזר וערער, הרי מ"מ היה צריך לשמור שטרו וכמש"כ הרי"מ, וגם בזה אין לו חזקה.

גמ' שם – **בי"ר** מבואר, דדוקא היכי דמכחיש במחאתו השניה את הראשונה, כגון דמתחילה אמר דהוא גזלן, ואח"כ אומר דמעיקרא ירד לפירות, אבל אם אמר בסתם בתחילה דהוא אוכל בגזילה, ואח"כ אומר דהוא יורד לפירות, בזה אין לו חזקה, כיון די"ל דמעיקרא באמת היה גזלן, ואח"כ הורידו לפירות, וכ' דאע"ג דגבי מטלטלין מבואר בגמ' בב"מ ו' א', דאמרינן לו דכיון דאומר דמעיקרא גזל ממנו, לא היה משכיר לו אח"כ בלא עדים, מ"מ הכא דמיירי בקרקע, כיון שיכול למחות בתוך ג"ש ויהיה הקרקע בחזקתו, אפשר דהורידו לפירות, ורק במטלטלין דיכול להצניע ולהכחיש דקיבל ממנו, אינו משכיר בלא עדים, **ובראב"ד** [בש"מ]מבואר בתחילת דבריו, דאינו יכול לטעון שירד לפירות אחר שטען מתחילה דהוא גזלן, אמנם בסו"ד מבואר דמודה לי"ר, וכן מבואר **בריטב"א**, **ובטור** סקמ"ו כ' דמדברי הרא"ש נראה, דגם אם אומר בסתם מתחילה דהוא גזלן ואח"כ דירד לפירות דיש לו חזקה, והביא דהי"ר כ' דרק אם מכחיש דבריו הראשונים בפירוש וכמשנ"ת, ועיין **בפרישה** סק"י דמבואר דאין הכרח ברא"ש דלא כהי"ר, ומשום הכי יש לפסוק לדינא כהי"ר, **ובסמ"ע** סקט"ו **ובנתה"מ** בחי' סקט"ו כ' דברי הי"ר.

א) גמ' מחאה בפני שנים – **הרמב"ן** כ' לומר דאם מחה בפני המחזיק ובפני ע"א דלא מהני, דיכול לומר דלא נזהר בשטר מאחר שידע דיכול לכפור שלא מיחה בו, ועוד דיאמר דהיה סבור שלא יתבענו לדין מאחר שלא מיחה בפני שנים, וגם כ' דיהיה נאמן לומר דלקוחה היא ואבד שטרו, במיגו דהיה אומר דלא מיחה בו, וכ' דבאם יתבע ממנו פירות לא שייך מיגו זה, דאם יאמר דלא מיחה, יהיה חייב לשלם כיון דאיכא ע"א דמחייבו שבועה, וכמבואר גבי נסכא דרבי אבא דליכא מיגו, ומ"מ כ' דהדעת נוטה דגם בטענו פירות דליכא מיגו נאמן דאין המחאה מחאה, **והר"ן והנ"י** הביאו דברי הרמב"ן, דבפני ע"א לא הוי מחאה, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ב ס"צ [הובא בב"י] כ', דלא הוי מחאה משום דסבור דלחוכא בעלמא אמר, **והריטב"א** כ' דמצד המחאה מהני גם אם ליכא עדים כלל, והא דבעי בפני שנים, הוא רק כדי שלא יוכל לכפור, וגם יהיה נאמן לומר לקוחה במיגו דיאמר דלא מיחה, ולפ"ז בפירות לא יהיה נאמן והוי מחאה, **והרא"ש** גם כ' דאי"צ עדים, וכ' יותר דגם מיגו ליכא, דמ"מ היה לו ליזהר בשטרו, **והגרע"א** תמה בזה, דמה בכך דהיה לו ליזהר בשטרו, הא מ"מ יהיה נאמן במיגו, דהא מבואר לדינא דגם בתוך ג"ש נאמן לומר לקוחה היא במיגו דלהד"מ, **ובשעמ"ש** סקמ"ו סק"ב כ', די"ל דכיון דמיחה בו, היה לו ליזהר בשטרו יותר מסתם מחזיק, ואנן סהדי דלא היה לו שטר, אלא דכ' דלפ"ז באם יאמר דאבד שטרו קודם שמיחה בו יהיה נאמן, אלא דתמה דהפוסקים לא חלקו בזה, [והגרע"א גם נחת לזה, אלא דהיה פשוט לו דמדברי הרא"ש מבואר דגם אינו נאמן לומר דאבד השטר קודם, ומשום הכי מק' וכמבואר בדבריו], **ובביה"ל** ח"ג סל"ו סק"א כ' לומר, דשי' הרא"ש דבאמת לא מהני מיגו נגד אחוי שטרך, והא דאמרינן מיגו דלהד"מ, הוא משום דשם, כל שאין לתובע עדים לא חשיב מרא קמא כלל, ומשום הכי אינו יכול להוציא מידי המחזיק אע"ג דאיכא רעותא דאחוי שטרך, ועוד כ' דשם חשיב הפה שאסר ומיגו דאי בעי שתיק, דלא היה צריך לענות לו כלל, כיון דאינו מביא עדים דזה שלו.

**והטור** בסקמ"ו הביא דברי הרמב"ן ושהרא"ש חולק, **והשו"ע** בס"ב כ' בסתם כשי' הרמב"ן, וכ' דיש מי שחולק, והביאו דברי הרמב"ן, דכיון דיכול לומר לא מחית, נאמן לומר לקוחה היא בידי, ואע"פ שמחית לא נזהרתי בשטרי, **ובב"ח ובבי' הגר"א** סק"ו מבואר דכונת הדברים, דכיון דיכול לומר דלא מחית בי, משום הכי כבר אומר דלא חשש למחאתו ואי"ז רק משום מיגו, וכ' הב"ח דאי משום מיגו באמת לא היה נאמן, וכמש"כ הרא"ש דמ"מ היה לו ליזהר בשטרו, וכן מבואר **בסמ"ע** סק"ד, [אלא דהוא הביא דברי הרשב"א דאומר דלחוכא בעלמא אמר, ולא משום דיכול לטעון דלא מיחה], וכ' **הגרע"א** דלפי דבריהם נמצא, דהיכי דיודה דמיחה בו בפני שנים תו לא יהיה נאמן, דאע"ג דיש לו מיגו דלא היה מודה, מ"מ כבר איכא רעותא מדלא נזהר בשטר, מאחר דמודה דמיחה כדין, אמנם כבר נתבאר **דברמב"ן ובריטב"א** מבואר דגם משום מיגו נאמן, **ובתומים** סק"א נקט, דמבואר בטושו"ע דנאמן רק משום מיגו, והביא דברי הרמב"ן דכ' בסוף דבריו, דנראה דגם היכי דאין לו מיגו מ"מ לא הוי מחאה.

במש"כ הרמב"ן דאם טוענו פירות ליכא מיגו, מבואר **בתומים** שם **ובנתה"מ** סק"א **ובקצוה"ח** סצ"ה סק"ז, דאין לומר דהיינו דטוענו על הפירות שאכל בתוך ג"ש, דכיון דנאמן על הקרקע, ממילא גם נאמן על הפירות והם בחזקתו, אמנם **בשעמ"ש** סק"א **ובחזו"א** מבואר, דהגם דנאמן על הקרקע, מ"מ על הפירות בעי לישבע, כיון דיש ע"א דהפירות אכל שלא כדין, וכתבו דמ"מ על הפירות דמכאן ולהבא בודאי יהיה שלו, דכיון דזכה בקרקע בדין ממילא גם הפירות שלו, אבל על מה שאכל מעיקרא קודם שנפסק הדין, בזה יש לחייבו שבועה על הפירות, וכ' החזו"א דבכהאי גונא יצטרך לישבע גם על הקרקע משום גלגול, אלא דאי נימא בזה מתוך, זה תלוי אם איכא מתוך בגלגול שבועה, וכ' דמש"כ הרמב"ן דאם טוענו, היינו משום דמצוי הוא דאינו תובע אלא הקרקע, **והתומים והנתה"מ** כ', דכונת הרמב"ן בגונא דאין לו עדים על ג"ש, דבכהאי גונא הקרקע יוצאת מתח"י, אלא דאכתי יש נדון על הפירות שאכל בשנה השלישית, דהמחזיק מודה שאכל ג"ש ותובעו הפירות, ועיי"ש מש"כ בזה, **והקצוה"ח** כ', דכונת הרמב"ן בגונא דהמחזיק טוען רק דלפירות ירד, ומיירי על הפירות שמשעת מחאה, דעל מה שאכל עד המחאה, מבואר לעיל ל"ג ב' דנאמן המחזיק, **והחזו"א** הק' דא"כ אין זה שייך להכא, דהנדון על מחאה לשמור השטר, ולא שייך בזה דלא חשש למחאתו משום דיכול לכפור, וגם די"ל דכיון דמה דנאמן הוא משום דלא חציף, א"כ כל שמיחה כבר איתרע ראיה זו.

**הר"ן והנ"י** כתבו בשם **הרא"ה**,דאם מיחה בפני ע"א ואח"כ מיחה שוב בפני ע"א, דכהאי גונא הוי מחאה כיון דמ"מ איכא שני עדים, והביאו גם דברי הרמב"ן דאם מוחה בפניו ובפני ע"א דלא הוי מחאה, ונראה מבואר דבגונא דהרא"ה יודה הרמב"ן, **ובב"י** סקמ"ו הביא תשובת **הרשב"א** בח"א סי' אלף פ"ג, דלא מהני אם מוחה בפני כל אחד בפני עצמו, דבעי שיהיה עכ"פ גילוי מלתא של סהדותא, ובעי שימחה בפני שנים בבת אחת ואפילו בפני שלשה בזה אחר זה לא מהני, והנה טעם זה, מבואר בתוד"ה סהדותא דחולקים על זה, דגם באחד לבד סגי דאמרינן חברך חברא אית לי', אמנם בח"ב ס"צ נראה בדבריו, דגם לא הוי מחאה משום דיכול לומר, דהיה סבור דלחוכא בעלמא אמר, וכמו דאמרינן היכי דמיחה רק בפני אחד בלבד, וכן מבואר **במהרי"ט** ח"ב חחו"מ סע"ט, וכ' דגם להרא"ש דמהני מחאה בפני אחד, י"ל דהיכי דמוחה שלא בפניו גרע, **והש"כ** בסקמ"ו סק"ד דעיקר לדינא כהרא"ה, **ובתומים** סק"ג כ' דצ"ע בזה לדינא, כיון דהרשב"א חולק, ומבואר בדבריו דהטעם להרשב"א משום דלחוכא אמר, **ובשעמ"ש** סק"ה הק' על הר"ן והנ"י, דכיון דהביאו דברי הרמב"ן, א"כ מבואר דלא הוי מחאה משום דלחוכא אמר, וא"כ מה מהני אם מוחה בפני שנים בזה אחר זה, [והזכיר בדבריו סברת הבעה"מ בסנהדרין כ"ט א', דאע"ג דהודאה בפני ע"א לא מהני דאומר דמשטה בו, מ"מ אם הודה אח"כ עוד בפני ע"א נוסף מהני, דכיון דאיכא עכשיו שנים מוכח דלא נתכוין לשטות, וא"כ הכא נמי י"ל כן, דמשום הכי מהני מחאה בפני שנים בזה אחר זה, אלא דציין דבספ"א סק"ו דחה זה עיי"ש].

ב) תוד"ה מחאה – **התוס'** לק' ע"ז א' הק', דאמאי אם חוזר המוכר מלכתוב שטר מכר אין כותבין, הא אינו מפסיד כלום, ותירצו דיש לו הפסד עיי"ש, **ובברכ"ש** סנ"ח מבואר, דהתוס' שם חולקים על התוס' הכא, דהכא מבואר דבכל ענין בעי דעת המתחייב, גם אם אין לו הפסד, [ועיין באורים סל"ט סקי"ט דכ', דלפמש"כ התוס' בתי' דאיכא תקנ"ח במחאה, כמו כן איכא תקנ"ח לכתוב שטר אם חוזר בו, ולפי דבריו יל"ע דנימא דקו' התוס' לק', דאמאי לא יהיה תקנ"ח לכתוב גם שטר מכר ומתנה, ודבריהם אחר תירוצם כאן], **ובתוס'** בכתובות גם מבואר בדבריהם בצד אחד דלא בעי דעת המתחייב, אלא כל שכתוב כתיקון שטרות הוי שטר, **וברי"ו** כאן מבואר דאין דין של דעת המתחייב בשטר, אלא רק בעי שיהיה מדעת בעל המעשה, ובעלמא גבי הלואה ומכר, הוי הלוה והמוכר בעל המעשה ומשום הכי בעי דעתו, אבל הכא המוחה והמוסר מודעא לבדו הוי בעל המעשה, ולא בעי אלא דעתו, וכ' דכמו כן גבי קידושין יכולים לכתוב שטר ראיה שנתקדשה לו מדעת הבעל, דהוא בעל המעשה, [וכ"כ **בחי' רח"ה** פ"ג מגירושין הי"ח], **והרשב"א והריטב"א** כתבו, דכיון דהקרקע היא בחזקת המוחה והמוסר מודעא, משום הכי אי"צ אלא דעתו, דהרי אינם מעידים להוציא ולחייב אדם אחר, **והר"ן והנ"י** כתבו, דרק בדבר שבינו לחבירו בעי דעת המתחייב, אבל הכא כיון שהקרקע שלו, אין הדבר תלוי אלא בו, ומשום הכי סגי בדעתו שלו לבד.

**מ' א'**

בא"ד – מש"כ התוס' דתקנ"ח היא שיהא חשוב עדות, נראה מלשונם דהוי רק עדות ולא שטר, אמנם **בתו"ר** מבואר דהוי שטר, דכ' על קו' התוס' בסוף הדיבור דמאי קמ"ל דאי"צ לומר כתובו, דלשי' רש"י ניחא, דס"ד דכיון דהוי תקנ"ח בעי עכ"פ דיהיה צווי של המערער, ומבואר דהוי מדין שטר, **ובתוס'** בכתובות כ' ב' הביאו קו' הכא, דאיך אפשר לכתוב שלא מדעת המתחייב, וכתבו דלשי' ר"ת דעדות מיהא הויא כל זמן שזוכר ניחא, וכתבו דמיהו בלאו הכי מת' ר"י דהוי תקנ"ח וכמש"כ הכא, ונראה דהתקנ"ח דהוי שטר ולא רק עדות, **ובבי' הגר"א** סקמ"ו סקי"ז כ', דבהכרח כונת התוס' כאן, דהתקנ"ח דמהני מתורת שטר, דאי נימא דהוי רק בתורת עדות, מה שייך בזה מה דמבואר בגמ' דאי"צ לומר כתובו, ועל כרחך דהוי מתורת שטר, והרבותא דכותבין בלשון שטר אע"פ שלא אמר כתובו, ויל"ע בזה דהא בתוס' בכתובות מבואר דלשי' ר"ת דמהני עדות בכתב, י"ל דבאמת מה דמהני הכא הוא מתורת עדות, ובעי שיזכרו העדות בשעה שיוצא בב"ד, ומבואר די"ל דהוי מתורת עדות הגם דאמרינן בגמ' דאי"צ לומר כתובו, [ולכאורה לפמש"כ התוס' בסוף הדיבור, דקמ"ל דגם אם יכתבו בלשון צווי כשרה, שפיר י"ל דהא קמ"ל גם אם הוי מתורת עדות, אלא דבביאור הגר"א שם סקט"ז הביא סוף דברי התוס', על מש"כ הרמ"א דבעי שיכתבו לשון שליחות, ונראה דמבאר סוף דברי התוס', דכשכותבין בלשון צווי הרי זה שטר, וא"כ ממילא כל תירוץ זה מבואר דמהני בתורת שטר, **ובתו"ר** [בש"מ] הביא שי' ר"ת דיכולים לכתוב עדותם מדעת עצמם ולשלוח לב"ד, וכ' דא"כ יש תימה במה דאמר הכא דאי"צ לומר כתובו, וכ' די"ל ככתוב בתוס', ומבואר דאתיא גם לר"ת, אלא די"ל דס"ל דלשי' ר"ת מהני גם בתורת שטר וכמשי"ת בסמוך בע"ה].

**ובר"ן ובנ"י** מבואר דבעי שיכתבו בלשון שליחות, דפלוני העידנו על עצמו, אבל אם יכתבו שמענו לפלוני שמיחה לא מהני, דכהאי גונא עדות מתוך הכתב הוא, וכ"כ **הרמ"א** בסמק"ו ס"ה לדינא, ומבואר **בסמ"ע** סקי"א דדוקא בתורת שטר מהני, אבל לא בתורת עדות, **ובמהרי"ט** ח"ב חחו"מ סע"ט מבואר דס"ל, דאם לא יכתבו בלשון שליחות יפסל השטר, **והתומים** שם בסק"ד כ' לומר, דהתוס' דכתבו דהוי מתקנ"ח חולקים על זה, דכיון דהוי תקנ"ח הוי שטר גם בלא שליחות כלל, **ובבי' הגר"א** סקט"ז ציין על דברי הרמ"א את סוף דברי התוס', דכתבו דקמ"ל דגם אם כתבו בלשון צווי מהני, ונראה דס"ל דגם לשי' התוס' אתי שפיר, **ובתו"ר** [בש"מ] כ', דלפמש"כ התוס' דהוי תקנ"ח היה ס"ד דמ"מ צריך דעת המערער, אע"ג דבלאו הכי איכא אנן סהדי שניחא לי', מ"מ ס"ד דבעי שיהיה מדעתו, וקמ"ל דמועיל לראיה אע"פ שנכתב שלא מדעת שניהם, ולכאורה נראה בזה כהתומים, ואפשר דאין כונתו אלא דמהני אע"פ שלא אמר להם בהדיא, אבל לא דאי"צ כלל שיהיה מדעת המערער, ולשון **התוס' שנ"ץ** בכתובות כ' א', דהוה אמינא דכיון דמן הדין בעינן דעת שניהם, לכל הפחות צריך שיאמר כשמוחה כתובו, וכ' התומים דגם הרמ"א לא הצריך לכתוב הכי אלא לכתחילה, אבל בדיעבד מהני בכל לשון.

**ובסמ"ע** שם כ' לומר, דהטור דלא הזכיר דיכתבו לשון שליחות, הוא משום דס"ל כשי' ר"ת דמהני עדות בכתב, וא"כ גם בתורת עדות מהני, **ובתומים** סק"ד העיר בזה, דגם לר"ת בעי שיהיה בתורת שטר, דאי הוי בתורת עדות, א"כ אם ימותו קודם שיבוא לב"ד לא יוכלו לדון על פי זה, דהרי לא נגמרה עדותם אלא כשבא השטר ליד ב"ד, ולכאורה הא **בתוס'** בכתובות כ' ב' מבואר, דלשי' ר"ת באמת י"ל דמה דכותבין הכא הוא מתורת עדות, ולא מהני אלא אם זוכרין העדות, וא"כ י"ל דבאמת לשי' ר"ת אין לנו שום מקור לומר דאיכא תקנ"ח דיהני בתורת שטר, ונימא דרק בתורת עדות מהני.

**ובקצוה"ח** שם סק"ג כ' לומר, דבאמת הכא לא שייך כלל שיהני בתורת שטר, דלא שייך שטר אלא בשטר קנין או שטר חוב, והא דכתבו הר"ן והנ"י דאין חסרון דמפי כתבם משום דנכתב מדעת המוחה, הוא כשי' הבעה"מ, דהא דבשטר אין חסרון של מפי כתבם, הוא משום דהוי מפי כתבו, דכל שנכתב מדעת זה שמעידים עליו, שפיר הוי עדות גם בכתיבה, ומשום הכי מהני הכא מה דהוי מדעת המוחה, אבל לשי' הרמב"ן דהוי גזה"כ דבשטרות אין חסרון של מפי כתבם, הכא דלא הוי שטר קנין או שטר חוב, ממילא אי אפשר לומר דמהני אלא משום תקנ"ח וכמש"כ התוס', וא"כ ממילא דאי"צ מדעת המוחה, ויל"ע דלפי דבריו, א"כ לשי' הר"ן והנ"י לא הוי שטר לפי האמת אלא רק עדות, ואפשר דס"ל דכל שהוי עדות ממילא גם יכול להיות שטר וכמשי"ת בסמוך בשי' ר"ת, אמנם יל"ע דהתוס' הק' דלא הוי מדעת המתחייב, ומבואר דבלא זה ניחא להו דהוי שטר, ולפי דבריו לכאורה צ"ל דקו' התוס' משום דס"ל כהבעה"מ דבעי שיהיה מפי כתבו, וס"ל דהכא לא חשיב מפי כתבו אלא מדעת המחזיק, וקו' דכיון דלא הוי מדעת המתחייב, ממילא הוי מפי כתבו, ולכאורה הא כיון דהתוס' המשיכו לומר דעדות נמי לא הוי משום דהוי מפי כתבם, מבואר דמתחילה לא הק' משום זה, אלא ס"ל דאי הוי שטר או לא, תלוי האם הוי מדעת המתחייב או לא, ואי הוי מדעת המתחייב ממילא הוי שטר אע"ג דלא הוי שטר קנין או חוב, [**וברי"ו** בסמוך גבי קיום מבואר, דגדר שטר הוא כל היכי דנעשה איזה דבר בפני עדים כדי שיתקיים הדבר בפניהם, כגון מכר ומחאה דזה הוי דומיא דספר המקנה, ועיין **בתו"ר** בכתובות כ' דמבואר, דאם היה שולח עדותו לב"ד מדעת המתחייב היה מהני, ולכאורה לא מיירי שם דוקא אם נעשה הדבר שיתקיים בפניו].

בא"ד – מש"כ דהא אפילו אם יתברר וכו', **בתוס'** בכתובות מבואר יותר, דכונתם דמצינו כמו כן שהקילו במחאה דסגי שימחה ויסמוך על מה דחברך חברא אית לי', אע"ג דאין זה ברור שישמע, וא"כ כמו כן הכי הוי קולא.

בא"ד – בשי' ר"ת מבואר **בתוס'** כתובות כ' ב', דבעי שיזכרו קודם שבא העדות לפני ב"ד, אבל אם קודם שיצא מתחת ידם שכחו העדות לא מהני, וכן מבואר בדבריהם הכא, דכתבו דכיון דלא הוי שטר בע"א, משום הכי אם אינו זוכר עדותו אינו יכול להעיד ע"י שיוציא כתב ידו בב"ד, **וברי"ו** כאן מבואר, דאם אינם זוכרים קודם שנתנו השטר ליד בעל המעשה לא מהני, [ואחר שבא לידו, מהני בתורת שטר], **ובנתה"מ** סכ"ח סק"ו מבואר, דלשי' ר"ת לא הוי עדות כל זמן שלא נתקבל העדות בב"ד, ולא עדיף מעדות על פה, [וכן מבואר **בתומים** סקמ"ו סק"ד, דבעי שיזכור עדותו בשעה ששולח עדותו לב"ד], **ובשע"י** ש"ז פ"ט ד"ה והנה מבואר, דבזמן שמוציא העדות מתחת ידו, אז חשיב הגדה, ובאם ישלח העדות לב"ד וישכח קודם שיבוא ליד ב"ד, לא אכפת לן בזה.

**בתוס'** בכתובות מבואר צד אחד, דלא בעי בשטר שיהיה נכתב מדעת המתחייב, אלא כל שנכתב בלשון שטר חשיב שטר, **ובש"כ** סל"ט סק"ט כ', דלשי' רש"י דאיכא חסרון של מפי כתבם אי אפשר לומר הכי דיהני בכל ענין, ורק לשי' ר"ת דליכא חסרון של מפי כתבם, י"ל דבכל גונא אפשר לכתוב עדות ויהני גם בתורת שטר, והביא דכן מבואר **בד"מ**, **ובתומים** סק"ח כ' דמקור דבריהם הוא מהתוס' הכא, דמבואר דרק על ר"ת הק' דיהני גם אם אינו זוכר עדותו, וכתבו משום דבע"א לא הוי שטר, ומבואר דלשי' ר"ת דאין חסרון של מפי כתבם, ממילא די"ל דגם יהני מתורת שטר ואי"צ שיזכור עדותו, וכן מבואר **בבי' הגר"א** שם סקי"ט, אמנם תמה בזה התומים שם, דממנ"פ כיון דאמרינן לשי' ר"ת דיכול ליחשב שטר הגם דלא נכתב מדעת המתחייב, ממילא דגם לשי' רש"י נימא הכי דחשיב שטר, וממילא לא יהיה בזה חסרון של מפי כתבם, וכ' לבאר דברי התוס' הכא, דבאמת לרש"י מוכח דלא הוי שטר אלא מדעת המתחייב, דאי לאו הכי, לעולם יהני מפי כתבם מתורת שטר, משא"כ לשי' ר"ת דאין חסרון דמפי כתבם, באמת י"ל דלעולם מהני גם בתורת שטר, ולפ"ז כ', דלפי דברי התוס' בכתובות דכתבו לומר דלא הוי שטר אלא כשנכתב בלשון שטר, ממילא דאין מקום לחלק בין רש"י לר"ת, דגם לרש"י י"ל דמה דמצינו חסרון דמפי כתבם הוא בכהאי גונא דנכתב בלשון עדות, ויל"ע דהתוס' כאן הק' מתחילה דלא הוי שטר כיון דלא הוי מדעת המתחייב, ואח"כ הוסיפו דעדות נמי לא הוי כשי' רש"י, ונראה דמה דס"ל דבעי בשטר דעת המתחייב, אי"ז רק משום דמצינו חסרון דמפי כתבם, דזה הוסיפו רק אח"כ לדון האם כשר בתורת עדות, **והגרע"א** בגליון שם כ' לבאר, דלשי' ר"ת דהוי עדות י"ל דממילא גם יכול להיות שטר, משא"כ לשי' רש"י דאין כאן עדות, ממילא גם שטר לא הוי, ובעי דעת המתחייב כדי שלא יהיה חסרון של מפי כתבם ויהיה לזה תורת עדות, ואז ממילא יכול להיות שטר, אלא דהק' דגם לר"ת לא הוי עדות כל זמן שלא נתקבל בב"ד, ואיך יהיה שטר, ועל כרחך דכיון דשם שטר על זה מהני שיחשב עדות גם בלא קבלה בב"ד, וא"כ ממילא גם לרש"י נימא דעדיף, וכיון דשם שטר עלה אין חסרון של מפי כתבם.

**ובחי' ר' ראובן** ביבמות סכ"ח כ' לבאר, דמה דבעי דעת המתחייב בשטר הוא רק לשי' רש"י דאיכא חסרון דמפי כתבם, ומשום הכי בעי שיהיה מדעת המתחייב דאז הוי מפי כתבו, וכשי' הבעה"מ דמשום הכי אין חסרון של מפי כתבם בשטר, וא"כ לשי' ר"ת דאין חסרון של מפי כתבם, ממילא דאי"צ שיהיה מדעת המתחייב, אמנם גם בזה יל"ע מדברי התוס' כאן, דמתחילה כתבו דבעי דעת המתחייב, ורק אח"כ כתבו דגם מתורת עדות לא מהני משום דהוי מפי כתבם, ואי נימא דמה דבעי דעת המתחייב, הוא משום דבלא זה איכא חסרון דמפי כתבם, נמצא דגם מה דלא הוי שטר משום דעת המתחייב, הוא רק משום דלא מהני בתורת עדות, ובסכ"ט שם כתב לבאר, דלשי' ר"ת דאין חסרון דמפי כתבם, י"ל דמה דאינו זוכר עדותו לא הוי חסרון בעיקר העדות, אלא רק חסרון בקבלת ב"ד לעדותו, וא"כ י"ל דכל מה דלא הוי שטר בלא דעת המתחייב, הוא רק קודם שבא בפני ב"ד, אבל אחר שבא, גם יכול להיות לזה תורת שטר, ומשום הכי מק' התוס' דגם כשאינו זוכר יביא עדותו לב"ד ויהיה לזה תורת שטר, וממילא יהני הגם שאינו זוכר, ורק לשי' רש"י דלא הוי עדות כלל, ממילא דגם כשיבוא בפני ב"ד לא יהיה שטר, דמעיקרא לא נעשה כלום.

בא"ד – מש"כ דצ"ע בההיא דע"א בכתב, עיין לק' קס"ה ובכתובות כ' ב' מש"כ לישב זה.

בא"ד – משה"ק דמאי קמ"ל, **בתו"ר** [בש"מ] **ובתוס' שנ"ץ** בכתובות כ' א' כתבו דלפמש"כ דהוי רק תקנ"ח ניחא, די"ל דס"ד דהגם דתקנו דלא בעי דעת מחזיק, מ"מ בעי שיהיה דעת המערער והובא לעיל, **והרי"ו** כ' לומר דבאמת מודעא הוי מימרא שאינה צריכה, ונקט לה אגב מחאה, ולכאורה לפי דברי הרשב"ם דכל מילתא שמע בפנ"ע, לא שייך לתרץ הכי.

**המהרי"ט** בח"ב חחו"מ סע"ט כ', דכל מה דמצו לכתוב דמיחה בלא דעת המחזיק, הוא דוקא בתוך שלש, אבל אחר שלש לא מצו לכתוב דמיחה בפניהם בתוך שלש, **ובתומים ובנתה"מ** סקמ"ו חלקו עליו, דאיזה חילוק יש בין תוך שלש לאחר שלש, וכתבו דמ"מ היכי דכבר באו לדין, ובא להעיד בפני ב"ד בזה לא יהני מפי הכתב לפמש"כ התוס' דהוי תקנ"ח, דכל זה הוא רק היכי דכותב שיהיה לו עדות לאחר זמן, **ובקצוה"ח** סק"ד כ', דלפי המבואר בר"ן ובנ"י דבעי לכתוב בלשון שליחות כדי שיהיה מפי כתבו וכמשנ"ת, א"כ אחר שלש דאין הדבר תלוי עוד במערער, דהא אינו יכול למחות עכשיו, תו לא מהני מה דהוי מפי כתבו של המערער, **ובהג' אמרי ברוך** כ', דכיון דמבואר בתוס' דמסתמא ניחא לי' שיכתבו שטר, ממילא גם אחר שלש יכולים לכתוב בלשון שליחות, ויל"ע האיך הבין דברי הקצוה"ח, דלכאורה כונתו דאחר שלש כבר בעי שיהיה מפי כתבו של מחזיק, וא"כ מאי נפ"מ אם מסתמא ניחא לי', ואפשר דכונתו דכיון דמסתמא ניחא לי', אמרינן דמיד עשאם שלוחים לכתוב, וא"כ לא אכפת לן במה שנשתהו עד אחר שלש, והקצוה"ח כ' די"ל גם לשי' התוס', דלא עבדו תקנ"ח אלא בזמן דאכתי הוי בחזקת המערער, אבל כשבאים לכתוב אחר שלש, דבלא עדותם הוי בחזקת המחזיק, ליכא להתקנ"ח דיהיה אפשר לכתוב.

ג) גמ' מודעא בפני שנים – **הרמב"ן** כ' דאם יודה הלוקח דמסר מודעא, י"ל דגם בפני אחד יהני, וכ' דיש לבעל דין לחלוק, דכיון דאינו יכול לתובעו עכ"פ על פי אחד, אמרינן דגמר ומבטל למודעא, **והרמ"א** באה"ע סקל"ד ס"א הביא דברי **הריב"ש**,דמהני מודעא גם בזה שלא בפני זה.

גמ' ואי"צ לומר כתובו – **הקצוה"ח** בסר"ה סק"א העיר על הרמ"א, דאמאי לא כתב בזה הרמ"א דבעי שיכתבו בלשון שליחות, דאי לאו הכי הוי עדות ולא מהני וכמש"כ גבי מחאה בסקמ"ו וכמשנ"ת לעיל, ועיי"ש מש"כ לומר, דבזה היה נראה לרמ"א כשי' התוס', דהוי רק משום תקנ"ח.

רשב"ם ד"ה ואין – **התו"ח** כ' לומר, דמה דנקט קנין בפני עצמו הוא משום דהוי מטעם אחר, ומה דנקט מחאה ומודעא כל אחד בפני עצמו, הוא משום דעיקר החידוש דבעי שנים הוא רק במחאה.

ד) גמ' הודאה בפני שנים – הרמב"ן מביא שי' **הראב"ד**,דאם מודה בפני אחד לא הוי הודאה ואינו מחייבו שבועה, דכיון דאין עליו עדים לחייבו ממון, אמרינן דאמר מילי דכדי, וכן מבואר שי' **רבינו אפרים והבעה"מ** בסנהדרין כ"ט א', **והרמב"ן** כאן **ובמלחמות** בסנהדרין כ', דגם בפני אחד הוי הודאה וכן מבואר בשאר **ראשונים** כאן, **והריטב"א** כתב דכל דהוי דרך הודאה, אפילו שלא בפני עדים כלל הוי הודאה, **והר"ן** בסנהדרין הביא שי' **רבינו דוד** דהיכי דמודה מעצמו, דבזה מה דבעי עדים הוא משום דבלא זה יכול לומר דלא להשביע עצמו אמר, בזה גם בע"א סגי לומר דהוי הודאה, אמנם במודה מחמת תביעת השני, דבזה בעי עדים משום דבלא זה יכול לומר דהוא משטה, בזה כל שלא הודה בפני עדים יכול לומר דמשטה אני, [והרמב"ן הביא ראיה מירושלמי, וכ' הר"ן דלפי דברי רבינו דוד דאין ראיה, דשם מיירי דמודה מעצמו, והש"כ בספ"א סקכ"ב גם דחה הראיה משם], **וברמב"ם** בפ"ז מטו"נ ה"ז **ובשו"ע** ספ"א ס"י מבואר דהוי הודאה, **והש"כ** בסקכ"ב האריך בזה, וכ' דעיקר כהבעה"מ, ולדינא כ' דיכול לומר דקים לי כהבעה"מ, **והתומים** בסקי"ז **והנתה"מ** בסק"ו כ', דהלכה רווחת דהוי הודאה כהשו"ע.

והא דאמר דהודאה בפני שנים, כתבו **הרי"ו והרשב"א** דאגב מחאה, ועוד כ' הרשב"א, משום דבשלשה פעמים דאי"צ לומר כתובו כמבואר בסוגיה בסנהדרין, **והר"ן** כ' דבא לאפוקי דלא בעי שלשה, **והש"כ** שם כ', דכיון דבלא דאמר דהוי בפני שנים, היה צד דבעי שלשה, ממילא יש לנו לומר דשנים דוקא, דהא לא מפיק אלא דשלשה לא בעי אבל שנים מיהא בעי.

רשב"ם ד"ה הודאה – **הגרע"א** מבאר, דמה דמביא הרשב"ם דהוציא כתב ידו אינו יכול לומר פרעתי, הוא להוכיח דגם בשטר דאין גובה בו ממשועבדים, מ"מ אינו יכול לטעון עליו פרעתי, ועיי"ש דביאר הא גופא, מנא לן דבכתב ידו אינו יכול לטעון פרעתי.

בא"ד– **הרי"מ** כ' דאין כותבין, דלא שעבד עצמו אלא למלוה על פה, ועוד דשמא יפרע ואינו יודע שכתב עליו שטר, **והרי"ו** כ' משום דבאם יכתוב שטר יגבה ממשועבדים, **והרשב"א והר"ן והנ"י** כתבו גם משום טענת פרעתי וגם משום משועבדים, **וברמב"ם** בפי"א מטו"נ ה"א מבואר משום טענת פרעתי, וכן מבואר **בטושו"ע** סל"ט ובנו"כ שם, **ובאו"ז** בסנהדרין סנ"ח מבואר צד אחד, דנאמן לומר פרעתי נגד שטר הודאה, ולפ"ז צריך לומר טעם אחר דאין כותבין.

**ובתוס'** לק' ע"ז א' ובסנהדרין כ"ט ב' מבואר, דאין כותבין שטר על מכר או מתנה שלא מדעת המוכר והנותן, משום דלא ניחא לי' דליפשו שטרא עלי' דע"י זה זיילי נכסי', [ולפ"ז כל שכן דאין כותבין שטר חוב כמבואר בדבריהם לק'], **והרי"ו** לק' הביא דברי התוס' דמשום דזיילי נכסי', [ומיהו כ' דזהו רק בשטר מכר דיש בו שעבוד עיי"ש], ועוד כ' דגם בלא זה, כל שאינו רוצה אין כותבין כיון דבעי דעת המתחייב בשטר, וכיון דהוי חובתו דיכול לגבות ע"י זה משום הכי אין כותבין, וכתב דשטר מתנה דאין בו שום גביה אלא עדות על קרקע שכבר ניתנה לשני, בזה אין צריך דעת הנותן דכבר אין לו חובה בזה, [ועיין בשאר ראשונים שם ואכמ"ל], ולכאורה לפ"ז גם הכא נימא דאין כותבין מהאי טעמא דבעי דעת המתחייב, ואפשר דאם לא היה לו כאן שום חובה, היינו אומרים דמסתמא ניחא לי' שיכתבו דהרי הודה מעצמו, ושפיר היה חשוב מדעת המתחייב, ומיהו הרי"ו סיים כאן, דבהודה על קרקע דהוי של שני, כותבין משום דאין לו חובה, ואע"פ דגם זכות לא הוי, מ"מ כותבין שיהיה לשני לראיה, ולא קרינן בזה מפיהם ולא מפי כתבם, ולכאורה היינו דמשום דלא חשיב מתחייב לא בעי דעתו, וא"כ יל"ע דגבי הודאת מלוה, גם אי נימא דלא יגבה ממשועבדים, מ"מ כיון דיש כאן חובה בזה דע"י זה יהיה אפשר לגבות ממנו, א"כ אין כותבין אלא מדעת המתחייב וכמש"כ לק' ע"ז א'.

ה) תוד"ה קנין – כשי' התוס' כך היא שי' **הרי"מ והרי"ף** ועוד הרבה **ראשונים**, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ה ממכירה ה"ט **ובטושו"ע** סקצ"ה, אמנם **הראב"ד** [בש"מ] כ' בשם **גאון** דבלא עדים לא מהני קנין סודר, [וחליפי שוה בשוה מבואר בדבריו דמהני], וכן בהשגות על הרמב"ם שם כ', דאין הכל מודים בקנין דלא בעי עדים, וכ' הראב"ד כאן, דנראה דדוקא בסודר לא מהני משום דדמי לי' כחוכא בלא עדים כיון דאין כאן משא ומתן, אבל בקנין האמור בקרא דשלף איש נעלו אי"צ עדים, ומבואר **ברשב"א** דכיון דזה כתיב מפורש בקרא לא דמי לי' כחוכא, ועיין **בש"כ** ספ"א סקכ"ב דכ' להעמיד שיטה זו דבעי עדים, אך לא כ' דיהיה צריך להלכה עדים.

והא דאמר דקנין בפני שנים אע"פ דגם שנים אי"צ, כ' **הרי"מ** ועוד **ראשונים** דהכי קאמר דאם היה בפני שנים אי"צ לומר כתובו, **והש"כ** בספ"א סקכ"ב העיר דלשון הגמ' נראה דהוי תרי מילי, מדלא אמר אי"צ לומר בלא וא"ו, **והרי"ו** כ' דאמר הכי דבכה"ג אינו יכול לכפור, **והראב"ד** [בש"מ] העיר על זה דא"כ זה שייך גם בשאר דרכי קנין ולא דוקא בקנין סודר, ועוד כ' הרי"ו דאגב מחאה נקט גם בזה, **והי"ר** כ' דקמ"ל דמתקיים בפני שנים ואף דאין חייב מודה, וצ"ב כונתו.

בא"ד – מה שהביאו ראיה מהגמ' בב"מ, כ' **הרמב"ן** דיש דוחים דסתם גורן יש שם אנשים, וכ' דלא נראה, דמ"מ עדיף לשנויי הכי ממה דמשני שאין לו סודר, ועוד כ' דמצוי שיהיו שם קרובים או עבדים שאינם כשרים לעדות ונימא דמיירי בכהאי גונא, **והרי"ו** הק' דאי איכא עדים, אמאי אינו מקנה בסודר שלהם.

בא"ד – מה דהביאו ראיה מסנהדרין, מבואר **בתוס'** שם **ובתו"ר** [בש"מ] דאי"ז ראיה, די"ל דאע"פ דהפשרה עצמה נעשית ע"י אדם אחד, מ"מ בעי שיקנה ממנו בפני שנים.

ו) רשב"ם ד"ה קיום – **הרי"ו** מוסיף דבעי שלשה, דכיון דאין כאן אלא קבלת עדות וליכא מו"מ, לא מחזי דיינים בהכי. וברשב"ם מבואר דבעי לזה לשמואל, דלא נימא דגם הכא יהיה סגי בדיעבד בשנים, אמנם **בריטב"א** מבואר, דבלא טעם זה היינו אומרים לכו"ע דליסגי בשנים, וכמו גבי פרוזבול בגיטין ל"ב ב' דאמרינן דסגי בשנים כיון דלא שייך בענין זה דנבעי מכריע.

תוד"ה קיום – משה"ק מהא דכתובות, כ' בהג' **אהל משה** דיש לפרש בגמ' שם, דאין להוכיח מהלשון דכתב בי דינא דהיה שלשה, דאפשר דס"ל כשמואל דגם שנים דיניהם דין, ומשום הכי קרי להו בי דינא, [וכבר מבואר כדבריו **בר"ן** בסנהדרין ל' א', דבתוס' שם כ' לענין הודאה, דנמצא מבואר בגמ' דגם בהודאה סגי בשנים, והר"ן דחה דכונת הגמ' רק דאין להוכיח מהלשון עיי"ש].

גמ' ליבעי תלתא – **הי"ר** כ' דמוכח מהא דלא פסקינן כשמואל דשנים שדנו דיניהם דין, דא"כ נימא דמשום הכי אי"צ שלשה, דהכא הוי כדיעבד, אמנם **הרי"ו** כ', דגם לשמואל סתם ב"ד הוי שלשה, וא"כ כל דליכא שלשה אין לנו לומר דהוי כעושה בפני ב"ד, ולשון **הריטב"א** דליבעי תלתא, ככל ב"ד דמפקעי ממונא ולא להוו ב"ד חצוף.

א) גמ' רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו וכו' – **הרי"מ והי"ר** מבארים, דמיירי לענין היכי דיש לו תביעה על חבירו והוא כופר, ואינו יכול לחייבו בב"ד אלא להשביעו היסת, ומשום הכי עשה עמו פשרה, ורבה ורב יוסף ס"ל דכיון דלא תבעו לדין אמרינן דלא חשיב אונס, ואביי ורבא ס"ל, דכיון דלא יכל להוציא ממנו ממון דיכל לכפור ולישבע, אין ראיה מדלא תבעו, **וברמב"ם** בפ"י ממכירה ה"ג **ובשו"ע** סר"ה ס"ג, מבואר דאיכא דין מודעא גם בפשרה, ולשי' הרי"מ והי"ר יש לזה מקור מסוגיין.

**הבעה"מ** כ', דרבה ורב יוסף מיירו במכר ובלא ידעינן לאונסי', ואמרו דאין כותבין בכהאי גונא אלא על מאן דלא ציית דינא, דאז נאמן לומר דהוא אונסו וכותבין, ואביי ורבא ס"ל דגם על מאן דלא ציית אין כותבין אם לא ידעינן, וא"כ ממילא דאין חילוק, ושוה מאן דציית למאן דלא ציית, **ובמלחמות** מק' דפשיטא דאין כותבין על מאן דציית אי לא ידעינן לאונסי', ואי נימא דעיקר החידוש ברבה ורב יוסף, דעל מאן דלא ציית כותבין, היה להם לומר בלשון זה דעל מאן דלא ציית כותבין, וגם דהיה ראוי להביא דברי אביי ורבא באופן דחולקים על רבה ורב יוסף, דהיינו דגם על מאן דלא ציית לא כותבין אם אין יודעין, ועוד הק' דלפ"ז נמצא, דהא דאמרי נהרדעי הוא פירוש לדברי אביי ורבא, דמשום הכי אין חילוק, והיה להגמ' לומר דאמרי נהרדעי.

**הרמב"ן** במלחמות ובחי' כ', די"מ דמיירי במתנה, ובגונא דלא ידעינן האם איכא אונס או לא, וכיון דיכול לתבעו בב"ד אמרינן לי' שיתבענו, ואביי ורבא ס"ל דזמנין דאין מצוי לו ב"ד וכמש"כ הרשב"ם, **והרי"מ** דחה פירוש זה, דגבי מתנה הדין דמהני מודעא גם אי ליכא אונס, [ולק' יתבאר האם מהני מודעא במתנה לבטל המתנה גם היכי דליכא אונס, ושי' הרי"מ דמהני ושי' הרמב"ן דלא מהני], וכ' הרמב"ן, דנראה דמיירי בין במתנה וכמשנ"ת ובין במכר, ובמכר מיירי אפילו בגונא דידעינן לאונסי', דאמרינן דכיון דלא תבעו בב"ד, על כרחך דאחולי אחיל וכמבואר סברא זו בגיטין נ"ח ב', דכיון דיכל להוציא ממנו בבי דואר ולא הוציא אמרינן דאחולי אחיל, **והרשב"א והר"ן והנ"י** וכן הריטב"אבפי' אחד כתבו, דמיירי במכר וכמש"כ הרמב"ן, אבל במתנה גם רבה ורב יוסף מודו דכותבין, **ובמלחמות** הק' דא"כ דמיירי הכא במכר דוקא, אמאי לא מק' הגמ' על רבא מדידי' אדידי', דאמר דלא כתבינן מודעא על זבינא, **והרשב"א** כ' דכיון דלא נתפרש בהדיא על מה מיירו לא מקשינן, **ובריטב"א** בע"ב מבואר, דבאמת דברי הגמ' בסמוך מודעא דמאי, קאי גם על המחלוקת הכא, **והריטב"א** כ' דנראה הפי', דהכא מיירי דלא ידעינן, ורבה ורב יוסף ס"ל דלא כתבינן כלל, ולא נימא דנכתוב ואם יברר לבסוף דהוא אנוס יהני, דכיון דיכול לתבעו אמרינן דודאי הוא משקר, ואביי ורבא ס"ל דמ"מ כותבין, כיון דאם לא יתברר אח"כ דאיכא אונס לא יבטלו המכר, [ועיין לק' שיתבאר שי' הרי"ו, דלעולם אין כותבין אם לא ידעינן שהוא אנוס], ועיין בנתה"מ בפתיחה לסר"ה מש"כ לבאר הסוגיה.

רשב"ם ד"ה אפי' – **הרמב"ן והר"ן** לפי מה שמבארים דמיירי במכר, ומשום דאמרינן דמחל מדלא תבעו וכמשנ"ת, כ' דאביי ורבא ס"ל, דכיון דאם ירצה לא יציית לדין, י"ל דמשום הכי לא תבעו, ומשום הכי לא דמי לההיא דגיטין, דשם בי דואר יכפו אותו, **והרשב"א והריטב"א** כתבו לפי פירוש זה, כסברת הרשב"ם דאפשר דלא מזומן לו, **והנ"י** הביא סברת הרשב"ם, וכ' דגם היכי דאיכא ב"ד מזומן מ"מ לא פלוג, ואח"כ כ' בשם האחרונים כהרמב"ן, **ובריב"ש** סקכ"ז כ', דהיכי דיש שם לעולם מקום שיכול לתבעו, כגון דיכל לתבעו לשר העיר, בזה לא שייך סברת הרשב"ם, ולא נכתוב מודעא לשיטתו, ועוד כ', דהיכי דאיכא מקום שיכולים לכפות את זה שמוסר עליו מודעא, לא שייך סברת הרמב"ן, ולא יכתבו מודעא לשיטתו.

תוד"ה אמאן – **בהג' מרדכי** סתרס"ד כ', דאי נימא דלא מהני מודעא על גט ומתנה אלא א"כ יש לו אונס וכשי' הרשב"ם בע"ב, ניחא הא דנימא דאין כותבין אלא על מאן דלא ציית דינא, וזהו כדברי הרמב"ן שנתבאר לעיל דמוקי על גט ומתנה, ובתוס' מבואר דגם אם מהני רק במקום דאיכא אונס קשה להו. ועל משה"ק דאי במכר הא אמר רבא דאין כותבין כ' שם, דבאמת רבה ורב יוסף ס"ל כר"ה לק' מ"ח ב' דכותבין, והא דלא מק' הגמ' מרבא משום דהכא ליכא לשנויי, והנה לא תי' משה"ק התוס' עוד, דאכתי לא אתי שפיר מה דאמר רבא דכותבין רק על מאן דציית, ולכאורה לפמשנ"ת דרכו של הבעה"מ יתיישב זה.

**מ' ב'**

ב) גמ' כל מודעא דלא כתיב בה – **הרי"ו** כ' דאם אין העדים יודעין האונס, אין להם לכתוב מודעא, ואפילו שיכתבו דרק אמר לנו המוכר שהוא אנוס, משום דיש לחוש דבאמת ליכא אונס, והקונה יפסיד ע"י מודעא זו, דבני אדם יחששו דהמודעא אמת וזילי נכסיו של הקונה, וכ' דזהו מה דאמר רבא דלא כתבינן מודעא למסקנא, דהיינו דהיכי דלא ידעינן באונסי' לא כתבינן כלל מהאי טעמא, [**וברי"מ** גם מבואר דהא דאמר רבא דלא כתבינן, היינו היכי דלא ידעינן באונסי'], והא דלא אמרינן דא"כ גם מודעא דלא כתוב בה דאנן ידעינן לאונסי' תהיה מודעא, דאם באמת אינם יודעים אין להם לכתוב כלל, הוא משום דחיישינן דהעדים אינם יודעים דאין להם לכתוב כשאינם יודעים מדלא כתבו דאנן ידעינן, אמנם **הרשב"א** חולק, דאדרבה מדלא אמרו נהרדעי דלא כתבינן אלא דלאו מודעא היא, נראה דיכולים לכתוב, ורק דלא נדון זה כמודעה כל זמן שלא יתברר האונס, וכ' דאם היה הדין דאין כותבין, היה צריך להיות דגם היכי דלא כתוב דאנן ידעינן, דנדון ע"פ מודעא זו, כיון דחזקה דהעדים עושים בכשרות, וכ"כ **הריטב"א והר"ן והנ"י**, **והה"מ** פ"י ממכירה ה"ב כ', די"מ דאם לא יהיה כתוב דאנן ידעינן ואח"כ יברר דהיה אונס, מהני המודעא לבטל המקח, וגם יש רשות לכתחילה לכתוב, **והטור** בסר"ה כ' כהרי"ו דאין כותבין, **ובב"י** ועוד **נו"כ** מבואר הטעם, דחיישינן לב"ד טועין דידונו על פי מודעא זו הגם דלא כתוב בה דאנן ידעינן, **ובנו"כ** על השו"ע הק' בזה, דקיי"ל דלא חיישינן לב"ד טועין, וכבר הביא **בשעמ"ש** סק"ב, דברי"ו מבואר טעם אחר, דחיישינן לזילי' נכסי של הלוקח, **והשו"ע** בס"ה כ' דיש מי שאומר דאין כותבין, וכ' **הב"י והרמ"א** דמ"מ אם כבר נכתבה המודעא, ואח"כ הביא עדים שהיה אונס מהני המודעא, **ובשעמ"ש** סק"ג העיר בזה, דכיון דנכתב שלא כתקון חכמים השטר פסול, והוסיף דלפמש"כ התוס' לעיל דמהני רק משום תקנ"ח, א"כ כל דהדין שלא לכתוב, ממילא דאין תקנ"ח על שטר זה שיהיה כשר, וכ"כ **הפנ"ש** דלפי דברי התוס' הכא לא יחשב שטר, אמנם **בנתה"מ** סקי"א כ' דכשר, משום דלא גרע משטר שנכתב שלא כתקון חכמים דכשר, כדמסיק הש"כ בסל"ט, [ועיין בשעמ"ש שם **ובקצוה"ח** סק"ד, דכתבו דגם אי נימא דכשר, אכתי תלוי במחלוקת הרי"ף ותוס', האם יש כאן חסרון של עדות על חצי דבר].

**הרשב"א** בקידושין נ' א' כתב דהא דבעי שידעו באונסו, הוא משום דאי לאו הכי לא מהני המודעא משום דהוי דברים שבלב, ויל"ע אם אתי שפיר עם מש"כ הכא, דאם לא ידעינן גם הוי מודעא, רק דבעי אח"כ לברר האונס.

גמ' גלויי מילתא בעלמא היא – ברשב"ם מבואר דגם בגט ומתנה בעי שיהיה לו אונס, ורק דאי"צ שנדע האונס דבודאי איכא אונס, דאי לאו הכי אמאי נותן גט או מתנה, וכן מבואר **ברמב"ן**, ולשון **הבעה"מ** גם, דאי לאו דאנוס הוא לא היה נותן, אמנם **הרי"מ** כ' דגם אי ליכא אונס, מהני מודעא כיון דאינו רוצה ליתן, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"י ממכירה ה"ג, דכ' דאע"פ שאינו אנוס המתנה בטלה, שאין הולכים במתנה אלא אחר גלוי דעת הנותן, שאם אינו רוצה להקנות בכל לבו לא קנה המקבל מתנה, **וברי"ו** כ' דמסתבר דאפילו אם נמצא דשיקר באונס שאמר, מ"מ הוי מודעא, **והרשב"א והריטב"א** כתבו גם הכי, אך ביארו הטעם דאמרינן דבודאי יש לו אונס אחר, ויש סיבה דאינו רוצה לגלותו, וכ"כ בגיטין ל"ד א', ונראה דאם באמת אין לו שום אונס לא מהני מודעא, **והר"ן והנ"י** הביאו לשון הרמב"ם דאע"פ שאינו אנוס, וכתבו בדבריהם דגם אם תולה בדבר שאינו אונס מהני מודעא, וכן מבואר **ברא"ש**, **ובר"ן** בגיטין ל"ד א' מבואר כדברי הרשב"ם, דגלוי מלתא היינו דבודאי אנוס הוא, דאי לאו הכי אמאי כותב גט, **ובתורי"ד** כ' דגם אי ליכא אונס כלל אלא רצה לצחק בם מהני מודעא, **ובטושו"ע** סר"ה ס"ו מבואר כהרמב"ם.

**הקצוה"ח** בסר"ה סק"ה כ' לומר, דגם אי נימא דמהני מודעא גם היכי דליכא אונס, מ"מ י"ל דלא נכתוב המודעא אלא היכי דאיכא אונס, ובגט ומתנה על כרחך הטעם משום דנאמן לומר דיש לו אונס, ומשום דברי התוס' בע"א דהא דכותבין, הוא משום תקנ"ח להציל המוסר מודעא מיד אונסו, וא"כ היכי דליכא אונס, גם אי נימא דמהני לבטל הגט והמתנה, מ"מ בכהאי גונא ליכא להתקנ"ח דיהיה אפשר לכתוב מודעא, **והנתה"מ** בסק"ז חולק, דכיון דכבר תקנו דיהיה אפשר לכתוב, כבר לא חילקו בזה ולעולם כתבינן, והוכיח זה, דאי נימא דאין כותבין, אמאי לא ניחוש לעולם דמה דמוסר מודעא במתנה וגט, הוא משום דיש לו אונס דנפשי', וכמו הגמ' בסמוך דרצה לקדש אשה, ולא נתרצית לו אלא אם יכתוב לה נכסיו, ועל כרחך דכבר לא חילקו.

**ובתו"ר** [בש"מ] מביא **דהמהר"ם מרוטנבורק** מק' על הרשב"ם, דאמאי לא נימא דנתנו לו קרובי האשה מעות כדי שיגרשה, ומשום הכי רוצה לגרשה ובאמת אינו אנוס, וכן במתנה אפשר דאמר לו שלמחר יתן לו יותר, וכ' לבאר קו' הגמ', דעכ"פ יש לנו לחוש לדבריו ואין להוציא המתנה מתחת ידו אם לא נתן עדיין, ואין להתיר האשה, **ובריב"ש** סקכ"ז מבואר, דהיכי דמקבל הנאה עבור המתנה או הגט, בכהאי גונא לא כותבין מודעא עד דידעינן לאונסי', ובשו"ת **זכרון יהודה** להר"י בן הרא"ש סע"ג [הובא בק"ש כאן], מבואר דשי' ה"ר חסדאי כהריב"ש, דהיכי דמקבל מעות בעינן דנדע לאונסי' לשי' הרשב"ם, ושי' הר"י ור"י בני הרא"ש גבי גט, דבודאי משום קבלת מעות לבד לא היה מגרש אשתו אם אינו חפץ, ועל כרחך דבאמת ניחא לי' בגירושין מחמת גורמים אחרים והמעות אינם אלא טפלים לגורמים ההם, **וברמ"א ובב"ח** סר"ה ס"ד, הביאו דברי הריב"ש לגבי מתנה.

**בריב"ש** סרל"ב מבואר דגם לשי' הרשב"ם דבעי אונס, מ"מ אי"צ אונס גמור, ומוכיח זה מהא דמבואר בגמ' בסמוך, דהיכי דנשא אשה ולא נתרצתה אלא אם יכתוב לו נכסיו דמהני מודעא, והרי שם אין לזה תורת אונס דהוי אונס דנפשי', דמדעתו העדיף לישא אותה ולכתוב לה נכסיו, ובכל זאת מבואר דמהני מודעא, וכ"כ **בשעה"מ** פ"י ממכירה ה"א, וכ' דזה מוכרח מגוף דברי הרשב"ם, דאי נימא דאונס שאינו גמור לא מהני לבטל המתנה והגט, אמאי כתבינן מודעא, הא אפשר דיש לו אונס שאינו גמור ומשום הכי מוסר מודעא, [והביא שם שיטות דכתבו לחלוק על דברי הריב"ש ותמה עליהם], **ובזכר יצחק** סס"ח סק"ב כ', דמה דלהרשב"ם לא הוי מודעא בלא אונס, הוא משום דאמרינן דכיון דאח"כ מגרש, על כרחך דבשעת הגירושין ניחא לי' וכמבואר בסוף דבריו, וא"כ כל היכי דיש סיבה דמשום הכי מגרש הגם דאינו רוצה באמת, ממילא דיהני המודעא, דאין לנו הוכחה מזה שהוא מגרש, דהוא חוזר בו מהמודעא שכתב, [והא דגבי מכר לא מהני המודעא, כ' דדוקא מתנה דתלוי רק בו, מהני מה דגילה דעתו שאינו רוצה, אבל במכר דתלוי גם בקונה, א"כ מה שלא אומר לו הוי כדברים שבלב].

רשב"ם ד"ה גלוי – **בקצוה"ח** סר"ה סק"ח הק' על שי' הרשב"ם, דלא כתבינן מודעא אלא היכי דאומר שהוא אנוס ומשום דנאמן על זה, דא"כ איך כ' הרשב"ם דמהני ביטול מודעא בגט, הא במתנה הדין דהיכי דהוא אנוס לא הוי מתנה גם בלא מודעא כלל, דרק במכר אמרינן דאגב אונסי' גמר ומקני כיון דמקבל דמים, וכ' לומר דהרשב"ם לא מיירי אלא בגונא דכופין אותו ב"ד לכתבו גט, דאז לא מהני בלא מודעא דחשיב כמכר וכמבואר בסוגיה לק' מ"ח א', ובהג' **אמרי ברוך** כ', דמדברי הרשב"ם דכ' דמשום הכי תקינו בגיטין דלא למיכתב וכו', נראה דבכל גט כותבין ביטול ומהני, ולא רק בגט דכופין אותו ב"ד לכתוב, וכן מבואר **ברשב"ם** בע"א בד"ה ואין, דמהני ביטול מודעא גם במתנה, וכ' לבאר וכן **בנתה"מ** סק"ז, לפי דברי הריב"ש דהרשב"ם מודה דלא בעי אונס גמור, דבכהאי גונא בלא מודעא לא מתבטל הגט והמתנה, ולזה מהני ביטול מודעא, ובאמרי ברוך שם הביא עוד דברי **הר"ן** בגיטין ל"ד, דכ' דהיכי דמבטל מודעא יש לנו לומר דנסתלק האונס, וא"כ מהאי טעמא יהני ביטול מודעא גם לשי' הרשב"ם, והוסיף עוד די"ל דכיון דמבטל, אף אם אכתי איכא אונס, מ"מ מוכח דמ"מ מגרש גם מרצונו ולא רק מחמת האונס, וכ' דאף **דבשו"ע** סרמ"ב ס"ב **וברמ"א** בכאן בסי"א מבואר גבי מתנה, דאי ידעינן באונסי' בטל המתנה, ומקור דבריהם מטור בשם הרא"ש, מ"מ י"ל דהרשב"ם חולק על זה, וכמו דנראה מסברת הר"ן דאמרינן דנסתלק האונס, **ובהג' מרדכי** סתרס"ד גם מבואר, דגם אם ידעינן לאונסי' ומסר מודעא, המתנה קיימת אם ביטל למודעא, [באופן שאינו אנוס על ביטול המודעא].

בא"ד – **הרמב"ם** בפ"ו מגירושין הי"ט כ', דאם אומר דגט שאני כותב בטל הוא, וכתב אח"כ גט הרי זה בטל, וזו היא מסירת מודעא על הגט, **והרמב"ן** כ' דנראה כהרשב"ם, דכיון דאח"כ כותב גט הרי מבטל דבריו הראשונים, וכ' דמ"מ יש להחמיר באומר דהגט יהיה בטל, משום דנימא דבא לבטל הצווי לסופר ולעדים, ומה שאומר אח"כ כתובו היינו מדעתכם דלא מהני, ואח"כ הביא דברי הרמב"ם, וכ' די"ל דהגט בטל משום דאמרינן מסתמא אנוס הוא, ועוד כ' דיש לחלק דרק אם אומר דבטל מהני דביטל הגט, אבל אם אומר דהוא אנוס, בזה רק משום דנאמן לומר דהוא אנוס הגט בטל, וכבר נתבאר שי' **הראשונים** דס"ל דגם אם אינו אנוס מ"מ מהני מודעא לבטל הגט, ועיין **באהא"ז** בפ"י ממכירה ה"ח דכ' לומר בשי' הרמב"ם, דבאמת במתנה מהני מודעא גם בלא אונס, אבל בגט לא מהני אלא אם הוא אנוס, ומשום הכי כ' הרמב"ם דאומר בלשון דגט זה בטל, דאז מהני מדין ביטול הגט, וכמבואר ברמב"ן דיש לחלק דדוקא אם אומר דהגט בטל מהני הגם שאינו אנוס, ולא אם אומר דהגירושין הם לאונסו.

בא"ד – בחי' **הגרע"א** מבואר, דמדבריו דכ' דלא מהני אלא אם בטלו אחר כתיבת הגט, נראה דס"ל דמ"מ אחר כתיבה מהני לבטל הגט עצמו, ועיין בזה בגיטין ל"ב ב' ואכמ"ל.

בעיקר דין מודעא, כ' בחי' **הגרש"ש** סכ"ז לדון, האם זהו משום דהיכי דאיכא מודעא, אמרינן מכח זה דבאמת אינו גומר בדעתו, או דהוי דין, דבכח המודעא שמסר קודם המעשה לבטל עשייתו אח"כ, וכ' דמהא דמהני ביטול על המודעא, מוכח דזהו משום דיש למודעא כח לבטל המעשה, דאי הוי רק משום דבזה אמרינן דאינו גומר בדעתו, אמאי מהני ביטול מודעא היכי דכופין אותו לבטל, והק' דא"כ אמאי לא מהני מודעא אלא במקום אונס, וכ' לבאר דהיכי דלא הוי מתוך אונס הוי מעשה אלים, ואין בכח המודעא לבטל מעשה זה, ורק היכי דהוא אנוס אין זה מעשה אלים, ומהני מסירת המודעא לבטל מעשה זה, ולפ"ז כ' דכיון דקיי"ל דגלוי מלתא בגיטא לא מהני לבטל השליחות אלא בעי ביטול מפורש, הכא נמי לא יועיל מודעא באופן של גלוי מלתא, [ויל"ע בגמ' בסמוך דמתנה טמירתא הויא מודעא לחברתה, דלכאורה לא הוי אלא גלוי מלתא], אמנם לשון **הי"ר** לק' מ"ח ב', דכי מסר מודעא גלי אדעתי' דלא גמר ומקני אגב זוזי ואונסי', ואמנם ס"ל דלא מהני ביטול מודעא, אך **בדרישה** סר"ה סקכ"ו גם כ' הלשון דגלי דעתי' דלא גמר ומקני, ושם קאי אי מהני ביטול מודעא, ומשה"ק הגרש"ש דאיך מהני ביטול מודעא, מבואר **במהרי"ט** ח"ב חחו"מ סמ"ג, דמודעא מהני משום דבעלמא אמרינן דמתוך יאוש הלב גמר ומקני, אבל כשמוסר מודעא הרי הוא סומך על זה, וכשמבטל המודעא שוב אינו סומך על מודעא זו, ושוב אמרינן דמתוך יאוש הלב גמר ומקני.

ג) גמ' והאמר רבא – **בבעה"מ ובראב"ד** [בש"מ] **וברמב"ן** מבואר, דרבא לא אמר הכי בהדיא, אלא שמעינן לה ממה דאמר לק' דתלויה וזבין זביני' זביני, **והרשב"א** כ' דכ"כ כל המפרשים, וכן מבואר **בריטב"א ובנ"י**, והנה **הר"ן** כ' דגם הרשב"ם כ' הכי, אמנם **בקרני ראם** על המהרש"א כ', דברשב"ם נראה דרבא אמר הכי בהדיא, ולכאורה היינו ממש"כ דנראה לי טעמא דרבא וכו', ואי נימא דמקור דברי הגמ' הם מכח דברי רבא שם, היה להרשב"ם לומר דנראה לי דהיינו ממה דאמר לק', ולא דהטעם של דברי רבא הם משום מה דס"ל לק', וכן נראה מבואר **ברי"ו**,דכ' למסקנת הגמ' דרבא גם מודה דהיכי דאיכא אונס כותבין וכמשי"ת, דהא דאמר רבא דאין כותבין, היינו דלא כותבין אי לא ידעינן וכמשי"ת לק', ואי נימא דבאמת רבא לא אמר לה, ורק מכח דבריו לק' מקשינן, א"כ למסקנא נמצא דבאמת רבא לא אמר כלום, **ובדרישה** סר"ה סק"ד כ' דקים להגמ' דהכי ס"ל.

גמ' שם – שי' הרשב"ם **והתוס'** לק' מ"ח **והריטב"א** בסוף דבריו **והנ"י**, דרבא ס"ל דאין כותבין מודעא כלל, דבשדה סתם לא מהני מודעא, ובשדה זו אי"צ מודעא וסגי שנדע אונסו, וכתבו דר"ה לק' מ"ח ב' דאמר דכותבין מודעא חולק על רבא, וכ' הרשב"ם דלית לי' הך סברא דרבא, והנה **במרדכי** סתקמ"ג וכן **בהג"מ** פ"י ממכירה אות ז' הביא שי' **רבינו חיים וריצב"א**,דרב הונא חולק רק בזה דגם בשדה זו הוי מכר, ומשום הכי בעי כדי לבטל המקח למסור מודעא, אבל בשדה סתם דמבואר דלרבא לא מהני מודעא, בזה לא מצינו דר"ה חולק, ובאמת אמרינן דמודה ר"ה דלא מהני מודעא, [**ובב"י** סר"ה העיר, דלפ"ז נמצא דבשדה סתם הוי זביני' זביני גם משום דלא חשיב אונס, וא"כ אמאי לא אמרינן לק' מ"ח דבשדה סתם איכא טעם נוסף, וכ' לומר דכיון דגם בשדה סתם מהני גם מטעם דאגב אונסי' גמר ומקני, לא חש לומר דשם יש גם טעם נוסף], ומבואר שם דרשב"ם ס"ל דר"ה חולק על רבא גם בשדה סתם וס"ל דמהני מודעא בזה, **והרמב"ן** מק' על הרשב"ם, דא"כ גם לדידן נימא דבשדה סתם לא מהני מודעא, ולא מצינו מי דמחלק דבשדה סתם באמת לא מהני מודעא, **ובב"י** סר"ה כ', דשי' הרמב"ן ברשב"ם דלא נחלק ר"ה על רבא אלא בשדה זו, אבל בשדה סתם גם לר"ה לא מהני מודעא, ולכאורה דברי הרשב"ם שכ' דר"ה דאכשר מודעא במכר לית לי' הך סברא דרבא, נראה מבואר דגם בשדה סתם חולק על רבא, דאי חולק רק בשדה זו, א"כ מה דחולק ר"ה הוא בזה דבלא מודעא הוי זביני' זביני בשדה זו, וזה מבואר כבר במסקנת הגמ' שם דלא כרבא, ונמצא דחולק בדבר שאין ענינו בעיקר דין מודעא, אלא דיוצא מזה נפ"מ לענין מודעא, ולשון הרשב"ם נראה דר"ה חולק על רבא בעיקר דין מודעא, וכן **בנ"י** מבואר דגם בשדה סתם אין הלכה כרבא.

**ובבעה"מ** מבואר גם כשי' רשב"ם, אלא דכ' דבאמת יכלה הגמ' לתרץ דנהרדעי מיירו בשדה זו דבזה כותבין מודעא, אלא דכיון דמסקינן בזה לק' דלא כרבא, אלא דגם בשדה זו הוי זביני, א"כ גם בזה לא מהני מודעא, [**ובתו"ר** [בש"מ] כ' לומר, דמה דמסקינן לק' והלכתא דבכל ענין הוי זביני, זהו סיום דברי רבא], ומש"כ הרשב"ם דבזה אי"צ למודעא, כבר הק' בזה **הרמב"ן ובתו"ר** [בש"מ], דהגם דנימא דאי"צ מסירת מודעא, מ"מ אמאי לא נימא דבזה איירו נהרדעי, דהיכי דבאים לכתוב דהוא היה אנוס כדי שנדע ליום אחר דמכירתו בטלה, בעי שנכתוב דידעינן לאונסי' ולא סגי שיכתבו דהוא אמר לנו שהוא אנוס. ושי' הרשב"ם דקיי"ל כר"ה דכותבין, ושי' הבעה"מ דקיי"ל כרבא דאין כותבין, וכ"כ **בהג"מ** שם בשם **ר"י**.

**ובמלחמות** הק' על הבעה"מ, דכיון דמבואר בבעה"מ דרבא לא אמר הכי בהדיא, אלא דילפינן לה ממה דאמר דבשדה סתם זביני' זביני, א"כ כיון דמצינו דר"ה גם סבר דזביני' זביני, ובכל זאת מבואר דס"ל דאם מסר מודעא מהני לבטל המקח, מנין לנו דרבא חולק בזה על ר"ה, **ובחי' הגרנ"ט** סק"פ כ' לבאר לפמש"כ הרשב"ם, דמה דבשדה זו ליכא מודעא הוא משום דאי"צ, ובאם היה צריך היה מהני, דר"ה דס"ל דגם בשדה זו הוי זביני' זביני, ס"ל דהא דאגב אונסי' גמר ומקני, אי"ז דבאמת איכא רצון גמור, אלא דגם רצון מתוך אונס מהני, ומשום הכי כל שמוסר מודעא מהני לבטל המקח, אבל רבא דס"ל דרק בשדה סתם מהני, הוא משום דס"ל דלא מהני האונס, אלא דמתוך כך כבר מתרצה לגמרי, וזה איכא רק בשדה סתם, ומשום הכי ס"ל דגם מודעא לא מהניא. ועוד הק' במלחמות, דהא אפילו בגט מהני מודעא, אע"ג דעדיף ממכר ומשום דאמרינן דכיון דמצוה לשמוע דברי חכמים גמר ומגרש, וא"כ כל שכן דבמכר יהני מודעא, ואי אמרינן דבשדה סתם לא חשיב כלל כאונס, ניחא דעדיף מגט.

שי' **הראב"ד** [בהשגות על הבעה"מ ובש"מ] **והרי"ו והרשב"א והר"ן** [וכן נראה מבואר **ברי"מ**],דבס"ד סברה הגמ' באמת, דמאן דס"ל דתליוה וזבין זביני' זביני, ס"ל דגם אם ימסור מודעא לא מהני לבטל המכר, אמנם תי' הגמ' דמודה רבא היכי דאניס היינו, דבכל אונס היכי דמסר מודעא לא הוי זביני' זביני, והיינו כמבואר לק' מ"ח, דס"ל לר"ה דאע"ג דתלויה וזבין זביני' זביני, מ"מ אם מוסר מודעא בטל המכר, והא דאמרינן בגמ' דמודי רבא וכמעשה דפרדיסא, ולא אמרינן סתם דמודה רבא היכי דאניס כיון דאמרינן דמודה בכל אונס, כ' **הראב"ד** בפי' ראשון, דאתא לאשמועינן דין נוסף, דהיכי דאיכא כהאי מעשה דפרדיסא, הדין דבזה כותבין מודעא אפילו אם לא מסר מודעא בפנינו, ומשום דבזה לא מהני הא דתלויה דיהיה זביני' זביני, כיון דהוי רק אונס דממונו, וכ' עוד פירוש, דבאמת גם במעשה דפרדיסא לא בטל המכר אלא היכי דמסר מודעא, והא דלא אמר דמודה רבא סתם, הוא משום דאתא לאשמועינן דגם במעשה דפרדיסא מהני מודעא ואע"ג דהוי רק אונס ממון ולא אונס גופו, ועוד כ' דקמ"ל דאע"ג דלא ידיע אונסו בפרהסיא אלא בהכמנה ואין האונס ברור כ"כ [דמבאר המעשה דהכמין עדים וכמשי"ת בע"ה], מ"מ חשיב ידיעת אונס, ועוד כ' דקמ"ל דהכמנת העדים הוי כמסירת מודעא, וכ"כ **הרשב"א והר"ן**, [והר"ן לא הזכיר דהכמנת עדים חשיב מודעא], **והרי"ו** כ' דאתא לאשמועינן דאע"ג דאין זה ודאי שיכפור לו לבסוף, דאפשר דאם יתבענו לב"ד יודה לו, וגם דלא נשלם עדיין ימי המשכנתא, ואפשר דיודה לו לבסוף, מ"מ חשיב אונס.

הרמב"ן **במלחמות** כ' לבאר קו' הגמ', דמדברי נהרדעי מבואר דסגי שיהיה כתוב דהם יודעים באונס של המוכר, וכיון דאמר רבא דתלויה וזבין זביני' זביני, א"כ בעי שיהיה כתוב גם דמסר מודעא, ולא סגי שיכתבו דידעינן באונסי', [**ובריטב"א** מוסיף, דאע"ג דרבא מודה בשדה זו דאי"צ מסירת מודעא, מ"מ אכתי יק' להלכה דבכל ענין הוי זביני וכמש"כ הבעה"מ], ותי' הגמ' דמודה רבא בגונא דפרדיסא דשם לא הוי זביני' זביני וכמשי"ת לק' בע"ה, ובחי' כ' **הרמב"ן** לבאר דס"ל להגמ', דאין לומר דנהרדעי רק אתו לומר דבעי שיהיה כתוב דהם יודעים דהלוקח אנסו למכור, דזה פשיטא דאין להאמין למוכר על זה דאיכא אונס, אלא בהכרח דקמ"ל דבעי שיכתבו, דיודעים דגם בשעת המכר היה המכר מחמת אונס, ולא סגי שידעו דמתחילה אנסו למכור, דאפשר דמ"מ בשעת המכר היה בידו לינצל ממנו, ועל זה מק' הגמ' דכיון דאמר רבא דתלויה וזבין זביני' זביני, וא"כ לא כותבים מודעא אלא א"כ מסר המוכר מודעא, בכהאי גונא אמאי יהיה צריך שידעו דגם בשעת המכר הוי מחמת האונס, הא כיון דיודעים דמתחילה אנסו, וגם מסר מודעא בפנינו בהכי סגי, ותי' הגמ' דמיירי בגונא דפרדיסא, ובזה באמת סגי שידעו דאמר לו דאם לא ימכור יכבוש לשטר משכנתא, ואי"צ שימסור מודעא וגם לא דידעו דאיכא להאונס גם בשעת המכר, דאונס זה קיים ועומד מעצמו כל הזמן, והא גופא קמ"ל, דבזה סגי שיודעים דאמר לו הכי בתחילה, **ובנתה"מ** בפתיחה לסר"ה הק' על דברי הרמב"ן, דאמאי אם מוסר מודעא תו לא חיישינן דשמא בשעת האונס היה בידו לינצל, ועוד הק', אמאי במעשה דפרדיסא לא חיישינן שמא לבסוף לא היה אונס דכבר הסכים להודות לו, וכ' לומר דכונת הרמב"ן רק, דקו' הגמ' דאי נימא דבאמת סגי בידיעת אונס לבטל מקח, ואי"צ מסירת מודעא, א"כ י"ל דנהרדעי אתו לאשמועינן, דלא סגי שיכתבו דפלוני אנס לפלוני, דיש לחוש דאינם יודעים בעצמם אלא מכח מה דאמר להם המוכר, ובעי לכתוב דידעינן, אבל כיון דלעולם בעי מסירת מודעא, ונמצא דצריכים לכתוב דפלוני מסר מודעא דמוכר מחמת אונס, א"כ פשיטא דבעי שיכתבו דידעינן, דהרי בלא זה לא נתפרש בשטר אלא דהמוכר אמר דיש לו אונס, ותי' הגמ' דמודה רבא במעשה דפרדיסא דאי"צ שם מסירת מודעא, וא"כ שפיר י"ל דקמ"ל דלא סגי שיהיה כתוב בסתם דפלוני אנס לפלוני, ומשום דיש לחוש דיודעים זה רק מכח המוכר וכמשנ"ת, ולפ"ז באמת לעולם לא בעי שידעו דאכתי איכא להאונס, דבאמת אין לחוש שמא נשתנה הדבר, ולקיים המקח מכח זה דשמא היה בידו לינצל, ויל"ע האיך מתפרש זה בלשון הרמב"ן, ובסר"ה סק"ו הביא דברי הרמב"ן כפשוטם, דבלא מסירת מודעא בעי שידעו דאכתי האונס קיים בשעת המכר.

**ובפרישה** סק"ט **ובסמ"ע** סק"ז כ', דבעי שידעו העדים דאיכא להאונס גם בשעת המכר, ולא סגי שידעו דמעיקרא היה אונס, **ובנתה"מ** סק"ו תמה, דאפילו הרמב"ן דכ' הכי, מ"מ היכי דמוסר מודעא כ' דסגי בזה שהיה אונס מעיקרא, וכ' לומר דרק בכהאי גונא דיש שינוי דהוא סיבה דתו לא יהיה אונס, כגון שתש כוחו של המאנס, בזה הוא דבעי שידעו דאכתי האונס קיים בשעת מכר, וכ"כ לדינא בחי' שם סק"ח, וכ' שם דבמתנה דלא בעי מסירת מודעא לבטל המתנה, בזה לשי' הרמב"ן בעי שנדע דהאונס קיים בשעת המתנה, והביא דברי **המהרי"ק** שהביא **הב"י** באה"ע סקל"ד, דגם במתנה לא חיישינן שמא נתבטל האונס.

**בהג"מ** פ"י ממכירה אות ב' הביא שי' **רבינו אפרים**,דביאר דברי רבא דלא כתבינן מודעא אזביני, דכיון דמוכר אח"כ בפני שנים אחרים בשתיקה ואינם שומעים ממנו מסירת מודעא, יש לנו לקיים דברי שניהם ונימא דלבסוף נתרצה למכור, ולא יהני המודעא דמעיקרא, ותי' הגמ' דמודה רבא בגונא דהעידי מכירה הם העדים שמסר מודעא בפניהם, דלא הוי זביני, וזהו מעשה דפרדיסא דמסר המודעא בפני העידי מכירה, **ובב"י** סר"ה מבאר, דכיון דמעיקרא מסר מודעא בפניהם, זה מהני דחשיב כמו דצווח עכשיו בשעת מכירה בפניהם דאינו רוצה במקח, כיון דיודעים מסירת המודעא דמעיקרא.

גמ' מודה רבא – **בתו"ר** [בש"מ] מבואר, דכיון דיש גונא דכותבין מודעא, גם אם יהיה כתוב בסתם דידעינן באונסי' ולא יהיה כתוב מהו האונס, מ"מ נימא דהוי אונס דכותבין עליו מודעא.

רשב"ם ד"ה האי – **הרמב"ן** מק' על הרשב"ם, דאכתי אינו מבואר אמאי בעי מסירת מודעא, ולא סגי שיודעים העדים דמתחילה אמר לו דלקוחה היא בידי, וממילא הוא אנוס למכור לו, וכמש"כ הרשב"ם בכל שדה זו דאי"צ מודעא, **ובב"י** סר"ה כ', דאם אינו מגלה דעתו בשעת המכירה במסירת מודעא, י"ל דאפשר דבשעת המכר גמר והקנה כיון דהיה צריך למעות, **והב"ח** תמה על הב"י, דאינו מבואר במה חלוק זה מכל אונס אחר, דלא אמרינן דבלא מסירת מודעא, שמא בשעת המכר היה צריך למעות ולא מכר מתוך אונס, **והמהרח"ש** בקונטרס מודעא כ', דהכא כיון דאינו ידוע דאנסו למכור לו, ואפשר דרצה לגזול ממנו לגמרי, אין לנו הכרח דלא היה רוצה מתחילה למכור, ומשום הכי בעי מסירת מודעא, דזה מגלה לנו דמתחילה אנסו למכור, וממילא אין לנו לומר דשמא אח"כ נתרצה, **והב"ח** כ' לבאר, דכיון דהכא לא הוי אלא אונס ממון, בזה אמרינן דבלא מסירת מודעא מודה רבא דזביני' זביני, ועיין בנתה"מ בפתיחה לסר"ה מש"כ לבאר שי' הרשב"ם.

בא"ד – מש"כ דאמר שיכתוב שטר מכירה שלא בפניו, מבואר **ברש"ש** דאם יאמר הכי בפני עדים, א"כ קודם מכירה יביא העדים לב"ד ויוציא ממנו הקרקע, דבזה שרוצה לקנות הרי מודה שאין זה שלו, **והתורי"ד** כ' לחלוק על הרשב"ם דלא יוכל להוציא ממנו, דיוכל לומר דרצה למזבן דיני', וכמשי"ת בסמוך דברי הבעה"מ והרי"ו.

בא"ד – במש"כ הרשב"ם דאי"צ מודעא, אלא יעידו ששמעו לזה המחזיק שבא עליו בעקיפין, יש לבאר דבריו דא"כ שוה לשדה זו דנתבאר לעיל דבזה אין כותבין מודעא, משום דיכול להוציא ממנו בלא מסירת מודעא, אמנם לפמשנ"ת דברי הב"ח דהכא בעי מסירת מודעא משום דהוי רק אונס ממון, על כרחך דאין זה קו' הרשב"ם, דבזה התי' כיון דהוי אונס ממון, **ובספר המקח** סוף שער ל"א מבואר דיש להקשות, דאם יאמר הכי בפני עדים תו לא יוכל להפחידו, דהרי העדים יעידו דהודה דהיה שטר משכנתא, **ובי"ר** מבואר דיש להקשות, דכיון דיכל להוציא ממנו ע"י העדים, מזה יהיה מוכח דלא מכר מתוך אונס, כיון דיכל להוציא ממנו בב"ד, **ובהה"מ** בפ"י ממכירה ה"ד כ', דאם שמעו העדים תו אין כאן אונס, ומבואר **בסמ"ע** סקי"ח דכונתו כהי"ר, דתו אינו יכול לטעון דהיה אנוס במכירה, וגם מסירת מודעא לא תהני.

**ובספר המקח** סוף שער ל"א כ', דבאמת בכהאי גונא דפרדיסא לא בעי מסירת מודעא וכמו שהק' הרשב"ם, אלא דמייתי רק, דכל כהאי גונא דמעשה דפרדיסא מהני מסירת מודעא לבטל המקח, ואע"פ דהוי אונס של הפחדה וכשי"ת בסמוך בע"ה, [וזה אתי שפיר לפי משנ"ת שי' הראב"ד ודעימי', דבאמת עיקר תי' הגמ', דמודה רבא דמהני מסירת מודעא לבטל מקח שנעשה באונס, ומה דמייתי הא דפרדיסא, הוא לתוספת דגם בזה מהני מסירת מודעא], **והי"ר** כ' דמכח דבריו לבד לא היה יכול להוציא ממנו הקרקע, דיכל לומר דבאמת לקוחה היא בידו אחר שמשכן לו אלא דאבד שטרו, והא דהיה ניחא לו לקנות, הוא משום דאמר דניחא לו למזבן דיני, וכמבואר לעיל ל' ב' דיכול לומר דאע"ג דזה שלו, מ"מ היה ניחא לו לשלם שוב דלא יתבענו בדין, [ויל"ע דמ"מ אחר שהודה דהיה בתורת משכנתא, איך יהיה נאמן לומר דלקחה ממנו ואבד שטרו, הא אחר שהודה בפני עדים תו אין לו מיגו, דהוי מיגו למפרע], **ובבעה"מ** כ' דהעדים שמעו רק דאומר דניחא לו לקנות השדה, ואם יתבענו עכשיו לדין יאמר, דמה דרצה לקנות הוא משום דניחא לי' למזבן דיני' וכמשנ"ת, ומשום הכי מוכר לו ומוסר מודעא, דאחר שמכר לו החזיר לו השטר משכנתא, ועכשיו אינו נאמן לומר דלקוח מעיקרא, **והרי"ו** כ' עוד, די"ל דבאמת גם לאחר מכירה היה יכול לומר דמה דקנה הוא למזבן דיני', אלא דכיון דמתחילה כשתבעו לב"ד לא אמר הכי, אלא לקוחה היא בידי בשטר שקנה ממנו, דלא ידע דמסר מודעא, תו אינו נאמן לומר דזבין דיני' דאינו חוזר וטוען, ועוד כ' די"ל דאחר שקנה מודה דמעיקרא אמר שיטעון לקוחה לאיים עליו.

**והנ"י** כ' דמיירי שהטמין עדים אחורי הגדר ושמעו דאינו מתרצה למכור אלא מתוך אונס, **ובסמ"ע** הביא כדברי הנ"י בשם **הלבוש**,והק' דמה בכך דהטמין העדים, הא מ"מ יכל להוציא ממנו ע"י עדים אלו, **ובפרישה** בסק"ד כ' בסוגר די"ל בדוחק, דכיון דאינו יודע אם העדים שמעו מאחורי הגדר, משום הכי מוכר לו, וזה מהני רק לישב אמאי לא נימא דבודאי אינו אנוס מדלא תבעו ע"י העדים, אבל אכתי יק' דאמאי בעי למודעא, דהא הנ"י מבאר קו' הגמ' כהרשב"ם, דבשדה זו אי"צ למודעא אלא יעידו על אונסו, **והט"ז** שם בס"ז כ' דהמחזיק לא אמר כלום, אלא רק המערער אמר הכי בפני המחזיק והם שמעו דברי המערער, ומשום הכי לא יכל לתבעו אלא אחר המכירה, **ובנתה"מ** סקי"ג כ' דהנ"י בא לישב רק, דאיך יתכן דהמחזיק אמר הכי בפני עדים, כיון דע"י זה תו לא יוכל להפחידו, אבל הא דכ' הה"מ דלא יוכל לטעון טענת אונס, כיון דיכל להוציא ממנו בדין ולא הוציא, זה לא ס"ל כלל להנ"י, דהא מסקינן לעיל דאביי ורבא דאמרי תרוייהו דכותבין מודעא גם על מאן דציית דינא, דשמא אין לו ב"ד מזומן כמש"כ הרשב"ם, או משום דמ"מ אפשר שלא ישמע לב"ד וכמש"כ הרמב"ן, [ומה דמ"מ יק', דאמאי בעי לכתוב מודעא עיין בפתיחה שם מש"כ בזה, ולעיל נתבאר שי' הב"ח דאונס ממון שאני], **ובחי' אנשי שם** סק"ב כ', דהא דבעי מודעא ולא סגי שיעידו על אונסו, י"ל דכיון דלא אמר לו הכי בפרהסיא, י"ל דאינו מועיל בלא מודעא, וכ' דמיהו דוקא משום דלא הוי אונס ברור, דשמא לא היה טוען עד לבסוף דהיא לקוחה בידו ורק עכשיו מאיים עליו.

**בספר המקח** סוף שער ל"א כ', דמייתי הא דפרדיסא לאשמועינן דגם היכי דאינו אונסו ממש עכשיו, אלא רק מפחידו גם חשיב אונס, לבטל המקח ע"י מודעא, **והרמב"ן** כ' דהאף דשמעינן לה מהכא, מ"מ אי"צ לאתויי משום כך, דכבר שמעינן לה ממתני' דגיטין נ"ה ב' דלקח מסקריקון דלא הוי מקח, ואע"פ דשם הוי רק משום פחד, ובכמה **ראשונים** גם מבואר דאונס דהפחדה גם חשיב אונס, אמנם **במהרי"ק** שרש קפ"ה הביא שי' **המהר"ם וראבי"ה** דבאמת הפחדה לבד לא חשיב אונס, והכא שאני דכבר חשוב כמו שאונסו במעשה, דהרי הקרקע בידו והוא כובשה תחת ידו, וכ' דהוי ספיקא דדינא, **והרמב"ם** בפ"י ממכירה ה"ד **ובשו"ע** סר"ה ס"ז מבואר, דגם אונס של הפחדה חשיב אונס, **והרמ"א** כ' דיש חולקין, **והגרע"א** בגליון הביא **דהר"ב אשכנזי** כ' בתשובה, דיש לפסוק ככל הראשונים דהוי אונס, ואין לשמוע ליחיד החולק.

**בבעה"מ** מבואר דבהא דפרדיסא מודה רבא, כיון דשם לא הוי אונס דגורם דיהיה זביני' זביני, וכ' הטעם דרק היכי דניצל מאונס אחר, אמרינן דאגב אונסי' גמר ומקני, אבל הכא דאינו אונסו אלא להפסיד קרקע זו, והרי גם במכירה היא יוצאת מתחת ידו, בזה לא גמר ומקני, **ובראב"ד** [בש"מ] בפירוש ראשון גם מבואר דבמעשה דפרדיסא לא גמר ומקני, אך כ' הטעם משום דהוי אונס ממון ואומר דאפשר דלמחר יתבענו לדין ויודה לו, **וברמב"ן** במלחמות ובחי' גם כ', דבזה לא גמר ומקני, וכ' כעין סברת הבעה"מ, וכ' משום דהקרקע כבר תחת יד השני, ורק אומר לו דמוכן ליתן לו דמים, בזה לא אמרינן דגמר ומקני, כיון דאינו אונסו על כלום, **ובראב"ד** בפי' השני **וברשב"א ובר"ן** מבואר, דגם בפרדיסא בעי שימסור מודעא, וכן מבואר **ברא"ש** לק' מ"ח ב', [וכך הוא פשטות דברי **הרי"ף** שם וכמש"כ **בדרישה** סר"ה סק"ד, אמנם **בב"י** שם כ' די"ל דשי' הרי"ף כהרמב"ן עיי"ש ואכמ"ל], ובשי' הרשב"ם והנ"י עיין משנ"ת לעיל, **והרמב"ם** בפ"י ממכירה ה"ד **ובשו"ע** סר"ה ס"ז הביאו דין זה בגונא דמסר מודעא, **ובב"ח** שם מבואר דבעי מסירת מודעא, ועיין **בנתה"מ** סקט"ו דכ' לבאר דברי הרמב"ם והשו"ע גבי גזלן, כסברת הרמב"ן דלא גמר ומקני ואכמ"ל.

ד) גמ' לא מגבינן – במש"כ הרשב"ם דשמא נתנה לאחר, מק' **במרכה"מ** בפ"ה מזכו"מ ה"א דאמאי לא ניתן לו, ואם נתנה לאחר יבוא ויוציא ממנו, **והרמב"ם** בפ"ה מזכו"מ ה"א וכן **הי"ר** בפירוש ראשון כתבו, דחיישינן שמא רוצה למכור אח"כ לאחר, ולהוציא ממנו ע"י השטר מתנה שנתן לראשון, [וכ' דהא דלא הוי מודעא לחברתה, אע"ג דאמרינן דמה שכתב הוא כדי להבריח מאחר, די"ל דמה שכתב הוא כדי להבריח מאדם אחר שלא נתן לו לבסוף], והי"ר כ' עוד פירוש, דחיישינן דלא כתב בו אלא משום דדחק בו ליתן מתנה ודעתו לחזור בו, ומשום הכי אינו מפרסם דלא יאמרו עליו שהוא אדם הדרנא, וגם שלא יוזלו נכסיו, [ובמתנה גמורה לא יהני מה שלא יפרסמו, דמ"מ יתפרסם לבסוף אחר שיבוא ליד המקבל], **והראב"ד** בהשגות על הרמב"ם כ', פירוש הטובה שקיבל מזה, וכ' **הה"מ** דכונתו, דהחשש הוא דאינו רוצה ליתן בלב שלם אלא מפני שקיבל ממנו טובה, ואינו רוצה שתועיל המתנה באמת, **והלח"מ** כ' לבאר כונת הראב"ד כשי' הרשב"ם, דאמרינן דנתן לו דבר שכבר נתן לאחר ואינו שלו, **והתו"ח** מעיר דאי הטעם משום שמא מכר או שמא יחזור וימכרנה לאחר, לכאורה גם מכר טמירא היה צריך להיות דלא הוי מכר.

גמ' שם – **בי"ר** כ' דנקט האי לשון, משום דבאמת לא הוי אלא חשש ומספק לא מגבינן, ובאם יהיה מטלטלין לא יוציאו ממנו, [ומ"מ כ' דאם יאכל פירות הקרקע יוציאו ממנו, כיון דעל הקרקע פסקינן דבחזקת בעליה עומדת], אמנם **הרא"ש** כ' דלא הוי ספק אלא בודאי לא הוי מתנה, וכ' דגם אי נימא דהוי ספיקא דדינא, מ"מ הדין דגם אם תפס מטלטלין מוציאין מידו, דלא מהני תפיסה בספק, וכן מבואר **ברי"ו** דלא מהני תפיסה גם במטלטלין, **והדרישה** בסרמ"ב סק"ה הק' על הרא"ש, דבכמה מקומות מבואר דס"ל דבספיקא דדינא אי תפס לא מפקינן, וכ' לומר דהכא שאני דהוי ספק בדעת הנותן, [ולשון הרא"ש דהוי ספיקא דדינא היינו דהוי ספק בדין איך לנהוג, ולא דהוי ספק מהו הדין], **וברמב"ן ובר"ן ובנ"י** כתבו דנקט הלשון לא מגבינן, לאורויי דבאם נתן לו להחזיק במתנה, בכהאי גונא לא חיישינן למתנה טמירתא וכמשי"ת בסמוך, **והטור** בסרמ"ב כ', דבמפרש דלא יפרסמו מפקינן מיני', והביא מחלוקת הי"ר והרא"ש לגבי סתמא, [ועיי"ש בנו"כ מש"כ בדברי הי"ר, ולא היה לפניהם דברי הי"ר דמבואר דגם במפרש דלא יפרסמו, ס"ל דהוי ספק ומהני תפיסה], ולשון **הרמב"ם** בפ"ה מזכו"מ ה"א **והשו"ע** בס"ג דאינה כלום, **וברמ"א** שם מבואר דאפילו בסתמא הדין דמוציאין.

גמ' זילו אטמורו – **הר"ן** כ' בתחילה להוכיח, דגם אם איכא סיבה אמאי אמר הכי, מ"מ לא הוי מתנה, דבגמ' בסמוך במעשה דאזל לקדש איתתא, מה דאמר לעדים זילו אטמורו איכא סיבה כדי שלא תשמע האשה, ובכל זאת מבואר בגמ' דהוי מתנה טמירתא, אך כ' לדחות דשם הרי יש סיבה למה כתב המתנה כלל, דרצה להבריח מהאשה, אבל היכי דלא היה לו איזה הכרח לכתוב מתנה, בזה שפיר י"ל, דכל שיש סיבה אמאי רצה להטמין המתנה שפיר הוי מתנה, וכ' דהכי מסתברא, וכ"כ **הריטב"א והנ"י**, **והמאירי** כ' דאין בידינו להכריע בזה, **והב"י** הביא דברי הר"ן, וכן מבואר **בט"ז** בס"ג, וכן **הגרע"א** שם הביאו די"ל הכי.

תוד"ה איכא דאמרי – **ברי"ף** מבואר כגירסת הרשב"ם, **וברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר בשם **ר"ח ורה"ג**,דגם לפי גירסת הר"ח, מ"מ הפירוש בגמ' סתמא כמו לפי גירסת הרשב"ם, דאמרינן דכיון דהיכי דאמר להם דלא תתבו בשוקי הוי מתנה טמירתא, על כרחך זהו משום דיש דין שכן יכתבו בשוקא, וא"כ כל שלא אמר להם שיכתבו בשוקא הוי מתנה טמירתא, **והתורי"ד** כ' כגירסת הר"ח וכפי פירוש התוס' בסתמא לפי גירסא זו, ותמה על שי' הרשב"ם דהיכי דלא אמר כלום הוי מתנה טמירתא, דמאיזה טעם ניחוש למתנה זו, מאחר דלא אמר מידי דלא יפרסמו, וכי משום זה לבד דלא אמר דיפרסמו, נימא דלא הוי מתנה.

בא"ד – במשה"ק דמאי קבעי מאי בינייהו, כ' **הרמב"ן והר"ן** דלא אמר הכי, אלא כדי לברר דיש מחלוקת בסתמא, ומשום דאח"כ בעי סתמא מאי, מפרש עכשיו דזה איכא בינייהו, ועיין ברי"ו מש"כ וצ"ב בכונת דבריו.

בא"ד – **הרי"ו** ועוד **ראשונים** כ' כדברי התוס', דכיון דנוהגים לכתוב, גם אם לא אמר להם הוי כאילו אמר, **והרי"ו** כ' דמ"מ טוב שיאמר בהדיא, **ובטור** סרמ"ב מבואר כהתוס', **ובשו"ע** ס"ה כ' כהתוס' בשם יש מי שאומר, וכ' **הרמ"א** דטוב שיפרש כהרי"ו.

**הרי"מ** כ' דהא דחיישינן בסתמא למתנה טמירתא, לא הויא במתנה שנותן מעכשיו, דכיון דאקני לי' ומטא לידי' קמה לי' ברשותו, ואין לך פרסום יותר מזה, ומ"מ כ' דאם חוזר בו קודם שתבוא לידו מהני, כיון דלא נתפרסם עדיין, ומבואר **בי"ר** דהיינו, דאע"ג דכבר בא השטר לידו ורק המתנה לא, גם בטל אם חוזר בו, דאי קודם שבא השטר לידו של המקבל, הדין דיכול לחזור גם במתנה מפורסמת, וכ"כ **הרמב"ן** בשם **הרי"ף** דאם מחזיקו במתנה לא חיישינן, שהרי על כרחו היא גלויה עכשיו שברשותו של זה היא, וכ"כ **הר"ן והנ"י**,וכתבו גם אם החזיק בפניו ושתק, וביארו דכיון דמניח לו להחזיק, איגלאי דלא נתכוין למתנה טמירתא, [ויל"ע בדברי הרמב"ן והר"ן, האם ס"ל דגם היכי דהוה טמירתא ממש, דאמר דלא יפרסמו הוי הכי, כיון דביארו דמשום הכי אמרינן בגמ' דלא מגבינן ולא דאינה מתנה, והרי יש מ"ד דהיינו דוקא אם אמר להם דלא יפרסמו בהדיא], **והטור** כ' בשם הרי"מ, דאם מקנה לי' בקנין או חזקה, גם אם לא אמר דיכתבו בפרסום מהני, וכ' די"ל דגם בקנו מידו חיישינן וכמשי"ת בסמוך, וכ' **הדרישה** בסק"ו דגבי חזקה לא הזכיר די"ל דחיישינן, ובזה מבואר ודאי דלא חיישינן, **ובב"י** הביא **תשו' הרשב"א** דאם כתב בשטר לך חזק וקני, גם לא חיישינן אע"ג דלא כתב דיפרסמו, **ובשו"ע** ס"ז כ' בשם יש מי שאומר, דאם החזיקו או החזיק מעצמו ליכא לדין דמתנה טמירתא וקנה, **והרמ"א** בס"ג הוסיף הדין של הרשב"א.

**הרי"מ** כ' שני צדדים היכי דקנו מידו, האם גם אז חיישינן למתנה טמירתא, ובתחילה כ' דבזה לא חיישינן, כיון דמזכה לו ע"י הקנין לגמרי, והשטר אינו אלא לראיה בעלמא, וכ"כ **הי"ר**, אלא דכ' דזה רק באם אמר סתמא, אבל אם אומר להם דלא יגלו, בזה גם בקנו מידו הוי מתנה טמירתא, אמנם הרי"מ כ' צד שני, דגם בזה חיישינן למתנה טמירתא, וכ' דהכי מסתבר טפי ועבדינן כותי', וכ"כ **הרשב"א** ועוד **ראשונים** בשם **הר"ח**, **ובטור** סרמ"ב הביא שני הצדדים ברי"מ, וכ' דהרא"ש כ' דגם בקנין חיישינן, וכ"כ **בשו"ע** בס"ג, והנה **ברי"מ** כ' דמשום הכי גם בקנין חיישינן, דסתם קנין לכתיבה עומד והוי כמו דאמר להם כתובו, וכיון דלא פירש דיכתבו דיפרסמו חיישינן, וכ' דאע"ג דלא דמי האי שטרא דהוי רק לראיה, מ"מ כיון דלא אמר להו דיפרסו למתנה זו חיישינן, דכמו דבשטר בעי שיהיה השטר מפורסם, הכא נמי לענין קנין בעי שיהיה מפורסם, ואם לא אמר דיפרסמו, חיישינן למתנה טמירתא, ונראה לכאורה דלפי סוף דבריו, אי"ז כלל משום דקנין לכתיבה עומד, אלא דגם בקנין בעינן שיאמר שיהיה בפרסום, וכן בשאר ראשונים לא הוזכר זה דסתם קנין לכתיבה עומד, אמנם **הטור** הביא דברי הרי"מ דגם בזה חיישינן, משום דסתם קנין לכתיבה עומד, ועיין **בדרישה** שם מש"כ לענין מתנה של מטלטלין, דשם אינו עומד לכתיבה, **ובבי' הגר"א** סק"ט מבאר, דמה דמבואר הטעם משום דסתם קנין לכתיבה עומד, היינו דכל כח הקנין הוא משום דלכתיבה עומד, ואי בכתיבה בעי שיאמר דיפרסמו, הקנין לא עדיף מהכתיבה עצמה, ולפ"ז לא שייך לדון דהיכי דאינו עומד לכתיבה דיהיה עדיף ולא ניחוש, [אמנם ממה דכ' הרי"מ דכיון דהוי רק לראיה לא ניחוש, נראה דכונתו דזה סיבה להצריך דיאמר להם לפרסם, וכמש"כ הדרישה].

ה) גמ' והויא מודעא לחברתה – ברשב"ם מבואר דהיינו על שטר שיכתוב אח"כ, **וברי"מ** מבואר דהיינו על מה שכבר אמר קודם לעדים לכתוב שטר לאחר, או אף אם כבר כתבו, אלא דהוי קודם מסירת השטר, **והי"ר** כ' בגמ' כהרשב"ם, אמנם במעשה שאזל לקדש איתתא, כ' דמיירי דכתב המתנה טמירתא אחר שכתב להאשה, **ובנ"י** מבואר כהרשב"ם.

גמ' שם – הרשב"ם מבאר דהיינו על מה שכותב שטר אחר על שדה זו, וכן כ' **הרמב"ם** בפ"ה מזכו"מ ה"ג, **והרי"מ** כ' פירוש אחד, דזהו דוקא אם כותב על אותה שדה ובאותם עדים, דהוי כאילו אומר להם שלא יכתבו או ימסרו, לזה שאמר להם קודם לכתוב וליתן לו, וכ' עוד פירוש, דמיירי גם בעדים אחרים ואפילו בנכסים אחרים, דהוי מודעא דכל מה שנותן הויא כמתנה זו, והוי גילוי דכל מה שנתן הוי שלא ברצונו, וכ' דזה הנכון, [ולשיטתו היינו על מה שכבר אמר קודם לכתוב, וקודם שמסרו השטר למקבל].

גמ' ההוא גברא וכו' – **האו"ש** בפ"ה מזכו"מ ה"ד מק', דאמאי בכהאי גונא לא חשיב כמכר, כיון דהיא מתקדשת לו בעבור המתנה, ובמכר לא מהני מודעא אלא באנסוהו אחרים, ולא באונס דנפשי', וכ' לומר דאין אדם נותן כל נכסיו כדי שתתקדש לו אשה, וא"כ לא הוי כמכר דשם מקבל דמי הדבר שמוכר, אך כ' דברמב"ם נראה מבואר, דדין זה הוי גם בנותן שדה אחת, [וכ' לומר דזה כונת הראב"ד דהשיג על הרמב"ם כגון המעשה המוזכר בגמ', ועיין באהא"ז מש"כ לבאר ההשגה], **ובק"ש** אות ק"ע כ' לחלק, דהכא כיון דהאשה לא הויא תמורת נכסיו, אלא מתורת תנאי דלא נתרצית לו אלא א"כ יתן לה נכסיו, לעולם נתינת נכסיו חשיבא מתנה, ורק היכי דמקבל מעות תמורת מה שנותן, בזה הוא דמהני הזוזי דבלא אונס גמור לא מהני מודעא.

גמ' התם מוכחא מילתא וכו' – הרשב"ם כ' דמשום הכי הוא דהויא במקום מודעא, **והרי"מ** כ' בפירוש ראשון דבעי להמתנה טמירתא, שתהיה בתורת מודעא על המתנה שנתן לאשה, דאי לאו הכי, הגם דמוכח דמה דנתן לאשה הוי מחמת אונס ולא מרצון נפשו, מ"מ כיון דהוי אונס דנפשי' דהרי תלוי בו האם לישאנה או לא, בלא מודעא לא בטלה מתנה זו, וכ' עוד פירוש, דבאמת המתנה טמירתא אינה מודעא כלל, ומה דבטל מתנת האשה הוא משום דמוכח דנתן משום אונס, ולפ"ז כ', דכל היכי דיתן שלא משום רצון נפשו אלא משום איזה אונס, אפילו דהוי אונס דנפשי' מ"מ המתנה בטלה, וכ' דהדבר צ"ע, **והרי"ו** כ', דאם לא היה כותב המתנה טמירתא, היה המתנה לאשה קיימת, משום דיש לנו לומר דנתרצה ליתן לה כדי שתנשא לו, אבל כיון דכתב, מוכח דמה דנותן הוי באונס, ומשום הכי בטלה המתנה, **והר"ן** כתב בשם ר"ח כהצד השני ברי"מ, דלא בעי הכא מודעא כלל, ובאם היה צריך לא היה מהני המתנה טמירתא, דזה אינה מודעא, ומבואר **בנ"י** דבאמת בלא המתנה טמירתא היה חל המתנה לאשה, ומשום דלא היינו יודעים כלל דהוי באונס, ומה דנתן מתנה טמירתא, הויא הוכחה דמה שנתן לאשה הוי באונס, וכל היכי דנדע דהוי באונס כהאי, תתבטל המתנה גם בלא מודעא, [ולפ"ז לכאורה דברי הרי"ו הם כשי' הר"ח דלא בעי מודעא, ועיין בהמשך הדברים], **והרשב"א** כ' די"מ דאי לאו המתנה טמירתא, הוה אמינא דהאי אונס דאשה אינו אונס גמור דכיון דאונס דנפשי' הוא, אבל היכי דכתב מתנה טמירתא מתגלי אונסי', ומבטל למתנה שנתן לאשה, וכ' דאבל הר"ח כ', דלאו משום דכתב מתנה טמירתא בטלה המתנה, אלא משום דגלי אדעתי' דאנוס הוא, ויל"ע במה שהביא הי"מ דכ', דכיון דכתב מתנה טמירתא מתגלי אונסי', דנראה זה רק בירור דיש כאן אונס שיבטל המתנה, וא"כ לכאורה זה גם שי' הר"ח, דכ' דבטלה משום דגלי אדעתי' דאנוס הוא, ומ"מ נראה דהשיטה הראשונה ס"ל, דלא מהני מה דנדע שהוא אנוס, אלא גם בעי שיהיה גלוי דעת מצד הנותן דאינו רוצה, שיחשב שיש כאן מודעא, ושי' הר"ח דסגי במה דנדע דהוא עושה מתוך אונס.

**ובטור** סרמ"ב כ' בשם הרי"מ, כהפירוש הראשון דבעי מודעא, ובשם **הר"ח** דהמתנה טמירתא לא הויא מודעא כלל, ומהני משום דאי"צ מודעא כלל, **והרמב"ם** בפ"ה מזכו"מ ה"ד-ה כ', דאם איכא דברים מוכיחין שאין דעתו ליתן מתנה זו, ונתן קודם מתנה טמירתא, המתנה השניה בטלה משום דהדבר מוכיח שאינו רוצה, וקדמה המתנה טמירתא שהיא כמודעא לה, והביא המעשה בגמ', וכ' **הה"מ** דאי לאו המתנה טמירתא, היינו אומרים דאין אונס זה אונס גמור שאם ירצה לא ישאנה, אלא גמר בלבו ונתן, אבל כשכתב מתנה טמירתא בטל השניה, וסיים דגם עכשיו כשכתב אינה בטלה מדין אונס, אלא מדין מודעא, וזה כהפירוש הראשון ברי"מ דבעי לתורת מודעא, **והשו"ע** בס"ט-י כ' כהרמב"ם, וכ' **הרמ"א** דבלא המתנה טמירתא לא היתה המתנה השניה בטלה, דלא מקרי אנוס גמור.

**בחי' רמ"ש** כ' לומר, דכל מה דמבואר דכהאי גונא גם חשוב אונס, הגם דלא הוי אלא אונס דנפשי', זהו דוקא כהאי גונא דהכא דרצה לקדש האשה, והיא לא נתרצית אלא אם יתן לה נכסיו, דאף דעיקר קדושי האשה הוי מחמת רצונו, מ"מ אחר שהוא רוצה את האשה, נמצא דמה דצריך ליתן את נכסיו הוי מחמת אחרים, אבל היכי דהוא מעצמו יתן איזה דבר, כדי שיוכל לקבל דבר אחר שרוצה בו, בזה לא חשיב אונס כלל.

**מא' א'**

ו) גמ' חיישינן – הרשב"ם מבאר דהיינו דהוי ספק, ולא מגבינן ואי גבו לא מהדרינן, **והרי"מ** כ' דבודקים האם יש מקום לומר דלא נעשה מרצונו כהא דמעשה דאשה, לא הוי מתנה, ואם לא חזינן שום סיבה לומר דלא היה ברצונו הויא מתנה, **והי"ר** כ' פירוש אחד, דנקט לשון זה משום דהוי ספק, וכ' דכל מתנה טמירתא לא הויא אלא ספק וכמשנ"ת, ועוד כ' כהרי"מ, וכ' דיש לסמוך על זה, **והרשב"א** כ' בשם **ר"ח** דהמתנה פסולה, וכ' די"מ דאם מערער הנותן היא בטלה, ואי לא אינה בטלה, **והריטב"א** גם הביא שתי שי' אלו, **והר"ן** הביא פי' הרשב"ם ופי' הי"מ ברשב"א ופי' הר"ח, **והנ"י** כ' כהר"ח, **והרמב"ם** בפ"ה מזכו"מ ה"א-ב כ', דאם אמר דיכתבו בסתר אינה כלום, לפיכך שטר שאין כתוב בו דאמר שיכתבו באופן גלוי, חוששין שמא מתנה טמירתא היא ולא זכה המקבל, וכ' **הה"מ**  דס"ל כהר"ח ממש"כ דלא זכה המקבל, אמנם **הלח"מ** כ' לומר דס"ל דהוי ספק, ומשום הכי כ' בתחילה באמר להם שיכתבו בסתר דאינה כלום, ואח"כ בסתמא כ' דחיישינן, [ועיין עוד בסמוך גבי מש"כ הרמב"ם מתנת קרקע], **והטור** כ' דבסתם אינו כלום, וכ' דהי"ר כתב דאם תפס מטלטלין לא מפקינן, אבל הרא"ש כ' דמפקינן, והנה שי' הרא"ש דגם אם הוי ספק מפקינן וכמשנ"ת, ולפ"ז מבואר לכאורה דהוי ספק, **והשו"ע** בס"ג כ' בתחילה דאינה כלום, ואח"כ כ' דחיישינן ולא זכה, וכ' **הרמ"א** דגם אם תפס לא מהני.

רשב"ם ד"ה חיישינן – **בי"ר** מבואר, דכיון דקרקע בחזקת בעליה, גם בתפס מפקינן מידו, **וברי"ו וברא"ש** מבואר, דבספק גם במטלטלין מוציאין מידו, ונתבאר לעיל בגמ' דלא מפקינן מיני', ובשי' הרשב"ם ציין **הגרע"א** לדברי התוס' לעיל ל"ב ב', דבספיקא דדינא הדין דגם בקרקע היכי דקיימא תיקום, [**ובקונה"ס** כלל ה' ס"ו הביא בשם **המוהר"א ששון** דכל דברי התוס' הם רק בפלוגתא דרבוותא, וכבר עמד בהערות שם, דברשב"ם הכא מבואר גם היכי דלא הוי פלוגתא דרבוותא, ואכמ"ל].

גמ' שם – **התורי"ד** כ' לבאר הגמ', דלא כשאר הראשונים דקאי על לעיל, אלא הוי ספק בפני עצמו וביאר דהספק היכי דבשטר כתוב סתם, ולא הוזכר דאמר להם שיפרסמו, במקום דדרך לכתוב דאמר להם שיפרסמו, והספק האם אמרינן דמה שלא נכתב זהו טעות סופר, או דלא אמרינן הכי אלא באחריות, דאמרינן דלא שדי אינש זוזי בכדי, אבל הכא דהוי מתנה יש לומר דבכונה לא נכתב, ומשום דבאמת אמר להם שלא לפרסם, **ובש"ג** בלשון **ריא"ז** מבואר שיטה זו, [והריא"ז עצמו חולק על זה], **ובמל"מ** בפ"ה מזכו"מ ה"ב כ' דזה שיטה יחידית. והנה **הטור** כ' **דהרא"ש** כ', האידנא דלא כתבינן בשטר כתבוהו בשוקא, משום דנהיגי למכתב בכל שטרי הכי, וכ' **הב"י** דהבין דברי הרא"ש דכ', דהאידנא דלא חיישינן לסתמא משום דנהיגי למכתב הכי בכל שטרי, כונתו דשטר שכתוב בסתמא ולא נתפרש בו דאמר דיפרסמו, דמ"מ כשר כיון דנוהגים לכתוב הכי, וכ' דברא"ש היה מקום לפרש כמבואר בתוס', דקאי על גונא דהנותן אומר סתמא, אך בטור מבואר דקאי על השטר, אלא דכ' דאכתי אין לשון הטור מכוון, דלא היה לו לכתוב האידנא דלא כתבינן, אלא האידנא אי לא כתוב, ועיין בדרישה שם שהאריך בשי' הטור, **ובשו"ע** ס"ה כ' דיש מי שאומר דהאידנא לא חיישינן לסתמא, משום דנהיגי למכתב, **ובסמ"ע** סק"י כ' דהפירוש, דאם לא אמר הנותן בפירוש מ"מ מהני, **ובשו"ת הגרע"א** סקל"ט כ' דנראה דהשו"ע לא מיירי אלא אם אמר בסתמא, אבל לא על גונא דנכתב סתמא, והביא דהמהרי"ט והמשפטי שמואל העלו לדינא דאין להוציא מהנותן, וכ' דקשה לפסוק דהוי מתנה עיי"ש, **ובפתחי תשובה** סק"א כ', דכיון דהסמ"ע מפרש להשו"ע על גונא דלא אמר, מבואר מזה דאם נכתב בסתמא פסול גם האידנא, והביא לדברי הגרע"א.

**הרמב"ם** כ' בפ"ה מזכו"מ ה"ב, דלפיכך כל שטר מתנת קרקע דלא כתוב בו דאמר לפרסם חוששין לה, וכ' **הה"מ** דאין כונת הרמב"ם דמתנת מטלטלין מהניא גם בטמירתא, אלא דכ' הכי, מפני שאין שטר מועיל אלא בקרקע, **ובדרישה** סרמ"ב סק"ה כ' לומר, דגם הה"מ מודה דבמטלטלין בסתמא אין חוששין, ורק באמר שלא לפרסם יש חסרון, וצ"ב דא"כ אמאי לא אמר דהרמב"ם כ' בדוקא קרקע, כיון דהרמב"ם מיירי בהלכה זו על סתמא, **ובלח"מ ובבי' הגר"א** סק"ט כתבו לומר, דהרמב"ם כ' בדוקא קרקע, משום דבסתמא הוי ספק, ובמטלטלין הדין דאם יתפוס לא יוציאו ממנו, **והקצוה"ח** בסק"ג כ' לומר, דכיון דהרמב"ם ס"ל דהחשש דרוצה להערים ולמכור לאחר, א"כ גבי מטלטלין כיון דאיכא תקנת השוק דזה שמוציא ממנו נותן דמים, נמצא דלא יפסיד עיקר הדמים, ומשום הכי בזה לא חיישינן למתנה טמירתא.

**הרי"ף** כ' בשם **רה"ג** דלא רגילים למיחש בצוואות לסתמא, ומעשים שבכל יום דגובים בצוואות ואע"ג שלא כתוב בה בפרהסיא, **וברי"מ** מבואר הטעם, דכיון דנותן לאחר מיתה הרי אז המתנה מתפרסמת, **והי"ר** כ' עוד, דבכהאי גונא אין לחוש דרוצה למכור לאחר, כיון דהדין בשכ"מ דבתרא קני, וכ' דגם להטעם דאינו נותן בלב שלם הכא לא חיישינן, משום דאין אדם משטה בשעת מיתה, וסברות אלו גם מבואר **בב"י** סרמ"ב **וברע"א** בתשובה שם, וכ' הב"י עוד טעם, די"ל דמחמת טירדתו אינו מאריך, **וברמב"ם** בפ"ט מזכו"מ ה"ב מבואר דמצוה מחמת מיתה אי"צ לומר דיפרסמו, וכן מבואר **בטור** סרנ"ג **ובשו"ע** סרמ"ב ס"ו ס"ז, ומבואר דדוקא בסתמא כשר, אבל אם יאמר דלא יפרסמו גם בזה לא הויא מתנה, [**והרי"ף** ושאר הראשונים הביאו עוד דברי **רה"ג**, דאם אמר להם דלא יפרסמו אלא לאחר מיתה דבכהאי גונא מהני], **והרא"ש** כ' דרה"ג כ' כהתוס', דבזמן הזה דרגילים לכתוב בכל שטר דאמר לנו לכתוב בשוקא כשר גם בסתם, וכ' **הב"י** בסרמ"ב דנראה דמבאר דברי רה"ג לא משום דאיירי בשכ"מ, אלא משום דנוהגים לכתוב היום בכל שטר, [ולפ"ז מבואר דגם אם לא כתוב בשטר אלא סתמא גם כשר, ועיין בתשובת הגרע"א שם מש"כ בזה], והנה **הרמב"ם** בפ"ה מזכו"מ ה"א כ', דגם בשכ"מ מתנה טמירתא לא הויא מתנה, וכן מבואר **בטושו"ע** סרמ"ב ס"ג, **והלח"מ** כ' על הרמב"ם, דרק ההלכה דאם אמר דלא יפרסמו אינה מתנה, הויא גם בשכ"מ, אמנם בטושו"ע אי אפשר לומר הכי, דהם כתבו זה גם על סתמא, **ובב"ח ובפרישה** סק"ד מבואר, דחלוק שכ"מ ממצוה מחמת מיתה, **ובסמ"ע** סק"ד כ', דתוך ג' ימים הוי שכ"מ, ואחר ג' ימים הוי מצוה מחמת מיתה, **ובקצוה"ח** סק"ד מבואר, דשי' הסמ"ע דבתוך ג' ימים גם אם נותן כל נכסיו מ"מ חיישינן, דזה לא הוי מצוה מחמת מיתה, וכ' לומר דאין חילוק, אלא דבכל גונא דנותן כל נכסיו אי"צ לפרש דיפרסמו, **וברי"מ ובי"ר** לא הוזכר אלא שכ"מ, **והמאירי** כ' שכ"מ שהוא המצוה מחמת מיתה.

א) מתני' כיצד וכו' – **הרי"ו** לעיל כ"ח ב' כ', דרישא דמתני' לא מיירי בגונא דאמר דלא אמר לי אדם דבר מעולם, אלא דאינו טוען מכרתו לי או נתת לי כמבואר בסיפא דמתני', ואומר לו דלאו בעל דברים דידי את או שותק, ומבואר בדבריו דלא גרס במתני' כיצד, ומשום הכי כ' דאינו פירוש לרישא, [וכן **במאירי** מבואר דלא גרסינן כיצד], וכ' כמש"כ התוס' כאן, דנקט האי גונא דלא אמר לי אדם דבר מעולם לרבותא, דלא אמרינן בזה פתח פיך לאלם, **והריטב"א** כ' דכל מתני' איירי בחד גונא, דמתחילה אמר שלא אמר לי אדם דבר מעולם, ואח"כ טוען דאתה מכרת לי דנאמן, וכמשי"ת בגמ' דרק אנן לא טענינן לי'.

גמ' הלכך לימא לי' אנן – **בנ"י** מבואר, דאם אח"כ טוען דאתה מכרת לי נאמן וכמש"כ הרשב"ם, וכ' דאומר, דהא דמתחילה אמר שלא אמר לי אדם דבר מעולם, הוא משום דהיה ירא מתחילה לומר דקנה הקרקע, דיאמרו לו אחוי שטרך, אמנם **הריטב"א** כ' דנאמן לומר אתה מכרת לי, דאינו סותר דבריו הראשונים, דיכול לפרש דמה דאמר מתחילה שלא אמר לי אדם דבר מעולם, היינו דמשום הכי לא נזהר לשמור השטר, ולא רצה לפרש דבריו יותר, שלא יאמרו לו אחוי שטרך, ולכאורה לפי דברי הריטב"א, גם בגמ' דאמרינן דנטעון לי', היינו דנימא דזה כונת דבריו.

רשב"ם ד"ה קמ"ל – כדברי הרשב"ם כן מבואר בעוד **ראשונים**, **והתורי"ד** כ' בשם רבי יצחק, דגם אם טוען אינו נאמן, וחולק על זה, ולשון **הרמב"ם** בפי"ד מטו"נ הי"ב, דאין פותחין לו עד שיטעון מעצמו, וכ' **בהג"מ** אות מ', דמהכא שמעינן דאם טוען בעצמו נאמן, [ואפשר דכונתו לגמ' ולא ללשון הרמב"ם], **ובטושו"ע וברמ"א** סקמ"ו ס"ט מבואר דאם טוען מעצמו נאמן, **ובסמ"ע** סק"כ כ' על דברי השו"ע, דעד שיטעון מעצמו, דכ"כ גם הטור בסתם, דאם טוען מעצמו שומעין לו, אמנם **הנ"י** כ' דבעי שיפרש, דמה דמתחילה אמר שלא אמר לי אדם דבר מעולם, היינו משום דהיה ירא וכמשנ"ת, והיינו דס"ל, דמבואר בנ"י דאם אינו מפרש אמאי מתחילה אמר שלא אמר לי אדם דבר מעולם, אינו נאמן.

תוד"ה שלא אמר לי וכו' – בתי' האחרון תמה **הגרע"א**,דהא בגמ' משני דשטרא הוי לי' וארכס, וא"כ מיירי על חזקת ג"ש דשם שייך האי טענה דשטרא הוי לי וארכס, דחזקת יום אחד היינו בדבר שאין כותבין עליו שטר.

בא"ד – **הרי"ו** לעיל כ"ח ב' כ' לישב עוד, דבגמ' לעיל מק' מרישא דמתני', דהיינו דאינו טוען כלום או דאומר דלאו בעל דברים דידי את וכמשנ"ת במתני', ובזה הדין דבחזקת מטלטלין נאמן דאינו צריך לטעון כלום, והגמ' מק' דיהיה שוה חזקת קרקעות לחזקת מטלטלין, אמנם הגמ' הכא מק' על מה דקתני דלא אמר לי אדם דבר מעולם דלא הוי חזקה דזה פשיטא.

ב) רשב"ם ד"ה והא – **הר"ן** כ' לבאר פירוש הגמ' לפי שי' הרשב"ם, דמתחילה אמר דיש לו חזקה בקרקע, וא"כ נאמן לומר דסייע לו, ואחר שאמר לו דאינה חזקה, אמר דמ"מ יש לו עדים דסייע לו, **והרי"ו** כ' לפרש על דרך הרשב"ם, דבאמת לא היה לו עדים שסייע לו, ומשום הכי הוצרך בתחילה לבוא מצד חזקה, ואחר שאמר לו ר"נ דלא הוי חזקה, אמר לו דעכ"פ באם יודה לו השני דסייע לו, דיוכל להחזיק בקרקע משום מחילה.

תוד"ה והא – **בתו"ר** [בש"מ] כ' לפי שי' הרשב"ם, דרב ענן לא הוצרך לפרש מתחילה דמחזיק משום דמחל לו, דזה פשיטא שיש לו טענה, דחזקה בלא טענה אינה כלום, ואחר דאמר לו ר"נ דאין לו חזקה, אמר לו דמ"מ יביא עדים שמחל לו ויזכה בלא חזקה.

בא"ד – **הי"ר** כ', דאין לומר דטען דזבנה, דהא מבואר בגמ' בסוף דברי ר"נ, דרב ענן לא ידע כלל שכנס לתוך של חבירו, , **ובהג' יעב"ץ** כ' לומר דזה כונת התוס' דאין הסוגיה מוכחת כן, אמנם **בתו"ר** [בש"מ] מבואר דכונת התוס', דמדאמר דהדר גודא בארעא דחברי', משמע דעשה הכי בלא קנין, **ובחי' הב"ח** כ' לפרש דכל הסוגיה מיירי בחזקה שלא מחמת טענת מכר **והרמב"ן** הביא לפרש, דמתחילה באמת הכניס שלא מדעת, אמנם אחר שראה שכנס לתוך של חבירו, הלך וקנה ממנו קרקע זה, [ולפ"ז ניחא גם קו' הי"ר וגם דיוק התו"ר].

**הי"ר** כתב לפרש דמתחילה היה סבור ר"נ, דרב ענן דאמר דאחזיקי לי כונתו דקנה ממנו ויש לו חזקה, ואח"כ אמר לו רב ענן, דאין כונתו אלא משום דמחל לו, **וברי"ו** מבואר לפי פירוש זה, דבאמת רב ענן דאמר מתחילה והא אחזיקי לי, כונתו היתה דהחזיק בפני השני, אלא דר"נ היה סבור דכונתו לחזקת ראיה, ואמר לו דכונתו היתה דהחזיק בפניו ומחל לו.

**הרמב"ן** הק' על פירוש זה בגמ', דטוען דזכה בקרקע משום מחילה, דלא מצינו מתנה בענין זה, וגם לשון הגמ' דאחיל לי נראה דלא מיירי במתנה, דהוי כדין ודברים אין לי על שדה זו דמבואר לק' מ"ג א' דלא מהני במתנה, **והרשב"א והר"ן** גם העירו מלשון הגמ' דאחיל, דלא נראה דמיירי במתנה, וכ' **הרמב"ן** לפרש, דהכא היה כותל שהיה מוטל על שניהם לבנות מדין היזק ראיה, ובנה רב ענן הכותל על חלקו של השני לבד, וטען רב ענן דהחזיק בזה, דתו לא יוכל לתובעו מדין היזק ראיה דיתן חלק בקרקע, דכבר מחל לו להשתמש בחלקו באופן זה שלא יהיה לחבירו תביעה דיתן מקום לכותל כדי לסלק ההיזק ראיה, ולפ"ז נמצא דבאמת לא הוי אלא מחילה על זכותו לתבוע מרב ענן דיתן חלקו בקרקע, כדי להעמיד שם הכותל לסלק היזק ראיה דידי', **והרשב"א** הסכים לפי' זה.

הרמב"ן כ' בשם **הראב"ד**,דהכא רב ענן היה טוען טענת מכירה, דהיה על שניהם לבנות הכותל ובנה רב ענן לחודי', ואמר דמשום הכי החזיק בחלק השני, **והרמב"ן** חולק על זה, דלא שייך מכירה על ידי שתיקה, וכל שכן הכא דאפשר שישלם למחר אחר שיבנה רב ענן הכותל, וגם כ' דכיון דרב ענן לא ידע, לא שייך לומר דנעשה כאן מכירה.

גמ' אמר לי' כמאן וכו' – שי' **הרי"מ** לק' נ"ט **והרמב"ם** בפ"ז משכנים ה"ו, דלא בעי טענה בחזקת חלון, וכ' דאם ידע הנזק ולא ערער הוי חזקה, [וכ' הרי"מ, דרבי ישמעאל בר"י ס"ל דהוי חזקה גם קודם שנתברר ההיזק, ובזה לא ס"ל כותי' עייי"ש], **והרי"ו והריטב"א** כאן כ', דיש להוכיח דבעי טענה בחזקת חלון, דאי נימא דלא בעי, האיך מייתי הכא הא דרבי ישמעאל בר"י דלדידי' ניחא דיהיה חזקה לאלתר, הא כיון דבחזקת קרקעות בעי טענה, י"ל דגם מודה דבעי ג"ש, ועיי"ש מש"כ עוד ואכמ"ל.

תוד"ה כמאן – בקו' **הגה"ש** כ' **במהדו"ב**, דר"נ דמשני לעיל דעצה טובה קמ"ל, אמר הכי רק לרבא לפי מה דס"ל, אבל באמת גם הוא מודה, דר"י ס"ל דמחאה שלא בפניו דלא הויא מחאה וכמבואר כל הסוגיה בדף ל"ח, ועיין **בחזו"א** מש"כ לישב.

גמ' דאתא וסייע – מבואר בגמ', דאם ידע דהוי חלק שלו וסייע דהוי חזקה, **והראשונים** מק' **דבירושלמי** מבואר דאם אחד פותח חלון, אפילו אם סייע לו שכינו לא הוי חזקה, דיכול לומר לו דהיה מצחק בו, **והראב"ד** [בש"מ] כ', דהכא איכא טענה דהנאת בנין, וכ' די"מ דסיוע דסייע בהדיה מעט עזר ולא כפי מה שהיה ראוי לו, ובכהאי גונא ליכא גיחוך, ולכאורה כונתו כמו שהביא **הרשב"א** לתרץ, דהכא השני עמל יותר מרב ענן, **והרי"ו** כ' לתרץ, דדוקא התם דבונה החלון בתוך שלו אמרינן הכי, אבל הכא דבונה בשל חבירו, אינו יכול לומר דהיה מצחק בו, [והרי"ו כ' עוד לחלק בין הכא לדלי לי' צנא דפירי', דלא מהני שם לענין לקנות, דדוקא הכא דסייע למעשה של קנין חזקה, ויל"ע אם כונתו בזה גם לחלק עוד מההיא דירושלמי], **והרשב"א והר"ן** כ', דהכא היה כותל המוטל על שניהם לבנות, וא"כ אינו יכול לומר דמצחק בו, דיצטרך לסתור כותל שהוא גם דידי', וכ"כ הרשב"אבשו"ת ח"א סתתק"ג, אמנם **בב"י** סקמ"ו הביא תשובת **הרשב"א** ח"ו סצ"ב, דשם כתב דבאמת הירושלמי וגמ' דידן פליגי, והלכה כגמ' דידן דהוי חזקה, **ובהג' דו"פ** עמד בסתירת דברי הרשב"א, **והנ"י** הביא חילוק הרי"ו והרשב"א, **ובטושו"ע** סקמ"ב ס"ג מבואר כחילוק הרי"ו, וכמבואר **בפרישה** סק"ה **ובסמ"ע** סק"ט, ומשום הכי אף אם סייע לו בפתיחת החלון לא הוי חזקה, והשו"ע כ' דלשי' הרמב"ם, באם ידע דפתח חלון ולא מיחה אינו יכול עוד לערער, והיינו דס"ל דגם בחלון לאלתר הוי חזקה ולא בעי ג"ש, [**ובב"ח ובבי' הגר"א** סק"ג כ', דהשיטה דלא מהני מה דסייע, ס"ל דגבי חלון ליכא חזקה כלל וכשי' הרי"ף, אמנם ברי"ו מבואר דבאמת איכא חזקה גם בחלון אלא דבעי ג"ש, ורק דמה דסייע לו לא הוי הוכחה, כמו הכא דמהני מה דסייע, וכמשנ"ת החילוק].

גמ' שם – **הריטב"א** מביא שיטה, דכונת רב ענן דכיון דסייע לו, מהני כמו הא דמבואר לעיל ל"ה ב' דדלי לי' צנא דפירי לאלתר הוי חזקה, ודחה זה, דשם מהני רק עם טענה שקנה, אבל בלא טענה לא מהני מה שדלי לו צנא דפירי, [והנה לשי' התוס' מיירי הכא דטען שקנה ממנו, וא"כ לכאורה אפשר לפרש הכי, אלא דצ"ב בשי' התוס', דמבואר בגמ' בסוף דרב ענן לא ידע וכמשנ"ת לעיל].

גמ' את גופך אי הוה ידעת וכו' – מבואר בגמ' דאם ידע השני, אע"ג דרב ענן לא ידע מ"מ הוי חזקה, **והי"ר** מק', דכיון דרב ענן לא ידע, נמצא דהוי כעודר בנכסי הגר דלא קנה, [והיינו דהקו' לפי הפירוש בגמ', דהנדון לענין זכיה בקרקע עצמה], וכ' דכיון דאיכא הכא דעת אחרת מקנה מהני, אע"ג דרב ענן לא ידע כלל דמחזיק בשל השני, וכ"כ הרשב"א **והר"ן והנ"י** בשם **הראב"ד**, וכן מבואר **ברי"ו בריטב"א**, **והרשב"א** כ' לומר, דהכא מיד שנודע לרב ענן דכנס לתוך של חבירו, הלך והחזיק בקרקע זו.

**והי"ר** מדמה זה להא דזכין לאדם שלא בפניו, והעיר דלא דמי, דהתם מי שזוכה לו על ידו מתכוין לזכות לו, אבל הכא ליכא מאן דמתכוין לזכות לו, וכ' דחצרו תוכיח דאין לה דעת לזכות לו, ואעפ"כ זוכה לו במתנה אפילו שלא בפניו, **ובקצוה"ח** סער"ה סק"ד ביאר, דדעת אחרת מקנה מהני כמו דמצינו דזכין לאדם שלא בפניו, והכא נמי הוא זוכה לו על ידי דעתו, וכ' לומר דבנכרי דאין לו זכיה, לא יהני דעת אחרת מקנה, **ובדברי יחזקאל** סנ"ג סק"ג כ', דאי נימא דעודר בנכסי הגר הוי חסרון רק בדעת קנין, י"ל דמהני מה דאיכא דעת אחרת מקנה, אבל אי נימא דהוי חסרון בעיקר מעשה הקנין, דבלא כונה לא חשיב כלל מעשה קנין, לזה לא יהני מה דאיכא דעת אחרת, דמ"מ אין כאן מעשה קנין, וכ' לבאר דבזה פליגי הראשונים והרשב"א האם מהני דעת אחרת, וכן **בחי' הגרש"ש** בב"מ סי"ב כ', דלענין עיקר כונת המעשה לא יהני מה דיש לזה דעת של אחר, ואפילו דעת משלח למעשה של השליח, [אמנם הקצוה"ח נקט, דמהני דעת המשלח למעשה של השליח], וכ' בחי' הגרש"ש שם לבאר דהא דמהני, הוא משום דבכל מעשה קנין של הקונה, יש בזה גם תורת קנין מצד המקנה, בזה שמניחו להחזיק בשלו כבעלים, ומשום הכי מהני דעת אחרת מקנה, דעל ידי דעתו של המקנה, נמצא דמה דמחזיק רב ענן הוי מעשה קנין מצד המקנה.

**והגרע"א** בשו"ת מהדו"ק סל"ז כ', דמהא דכתבו הראשונים דהכא לא מהני מחילה בטעות, משום דלא ידע כלל שהחזיק בשלו, ולא דמי להגמ' בב"מ דשם מהני מחילה בטעות, משום דידע עכ"פ דאוכל פירות שקנה ממנו וכמשי"ת בסמוך, ואח"כ כתבו הטעם דהכא מהני, משום דאיכא דעת אחרת מקנה, א"כ מבואר דבכהאי גונא דידע המקנה דהשני מחזיק בשלו, גם אם הוא סבור דכבר זכה בזה השני קודם, מ"מ מהני מה דאיכא דעת אחרת מקנה, ולפ"ז מבואר דאין הטעם כלל, משום דדעת השני להקנות לו במה שמחזיק עכשיו, ועיין בסמוך דבאמת הגרע"א במקום אחר כ', דלפי דברי הראשונים דהוי מטעם דעת אחרת מקנה, יש לישב קו' התוס', דאמאי הכא מבואר דלא מהני מחילה בטעות.

**הטושו"ע** סקמ"ב ס"ב כ' כהראשונים, דאם ידע המסייע מהני אע"פ דלא ידע המחזיק, **והגרע"א** ציין לרמב"ן דכ', דלא מצינו דיהני מחילה במתנה וכמו שהובא לעיל.

גמ' כי היכי דאת לא ידעת וכו' – **הרמב"ן** כ' לפי הפירוש דהכא מיירי דטען רב ענן דקנה הקרקע, אחר שראה דהכניס לתוך של חבירו, דצ"ל דהיה מוכח הטעות של רב ענן על פי עדים, דאי לאו הכי, יהיה נאמן לומר דקנה מהשני, במיגו דהיה אומר דידע דהכניס לתוך של חבירו, ולכאורה מבואר, דכל מה דאמרינן דהשני לא ידע, הוא משום דחזינן דגם רב ענן לא ידע, אבל בלא זה אין השני נאמן לומר דלא ידע, וכן נראה מבואר **בריטב"א** דכ', דאי לא מוכח דאפשר דלא ידע, כיון דאפילו חברי' לא ידע, אינו נאמן לומר דלא ידע, והיינו דרק משום דחזינן דגם רב ענן לא ידע, אמרינן דגם הוא לא ידע, וכ"כ **בסמ"ע** סקמ"ב סק"ז, דכיון שטעה המחזיק, מאמינים לשני דלא ידע.

תוד"ה אמר לי' – במה דהביאו שי' רש"י דגם בטעות הוי מחילה, מבואר **בהג"א** כאן, דכיון דלא דקדק לידע אם יכול לחזור בו אמרינן דהוי מחילה, **ובהג"א** בב"מ מבואר, דמחילה בטעות הוי כיאוש והוי כהפקר והשני זוכה מהפקר, וכ' דקנין בטעות חוזר, משום דשם הדבר הנקנה אכתי הוי ביד המוכר,והקדש בטעות כיון דלא הקדיש בלב שלם, לא הוי הקדש.

בא"ד – **הרי"מ והי"ר** כתבו דלא דמי להא דב"מ, דמבואר דהוי מחילה, משום דשם ידע דהלוקח נוטל הפירות דמתחילה לא היו בעולם, אמנם הכא לא ידע השני כלל דרב ענן מחזיק בשלו, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** דימו את זה למה דמתרץ שם על אונאה, דלא הוי מחילה כיון דלא ידע דלמחול, והכא נמי לא ידע, **ובהג"א** בב"מ כ' דהוי כל שכן, דאם באונאה דרק לא ידע דמאנה אותו, אמרינן דלא הוי מחילה, הכא דלא ידע כלל דנכנס לתוך שלו בודאי דלא הוי מחילה.

**והרמב"ן** כ' בתחילה, פירושו בגמ', דהנדון היה על מה שלא היה הכותל חציו על חלקו של רב ענן ומשום דין היזק ראיה וכמשנ"ת, ואח"כ כ', דלפי פירוש זה, הא דאמר ר"נ דמחילה בטעות לא הויא מחילה, ונראה דלא קשיא לי' אלא לפי פירוש זה, אבל אם נפרש דרב ענן טען דמחל לו ומשום הכי זכה בעיקר הקרקע לא קשיא לי' כלל, וכן **הר"ן** אחר שהביא פירוש הרמב"ן, כ' וא"ת כיון דמחילה גרידא היא, היכי אמר ר"נ דלא הוי מחילה בטעות, **והגרע"א** כ' דלפי המבואר בראשונים, דהא דמהני הכא מחילה לקנות הקרקע, אע"ג דלא ידע רב ענן כלל שמחזיק בשל חבירו, הוא משום דאיכא הכא דעת אחרת מקנה, ממילא ניחא אמאי אי הוי בטעות לא מהני, דכיון דלא ידע השני, ממילא אין כאן דעת אחרת מקנה, ובב"מ דמבואר דמהני, היינו משום דשם מבואר דכבר אכל הפירות, וא"כ הוי חוב ומהני מחילה גרידא, ולפ"ז ניחא, דבאמת אין זה קו' אלא לפי שי' הרמב"ן, דאין כאן נדון אלא על מחילת תביעת סילוק היזק ראיה, אמנם שאר **הראשונים** הק' זה בסתמא, **והתוס' והרי"ו והנ"י** לא הביאו כלל פירוש הרמב"ן, ואעפ"כ העירו דאמאי לא אמרינן דגם בטעות יהיה מחילה, **ובקצוה"ח** סקמ"ב סק"א כ', דלפי המבואר בהג"א דמחילה בטעות מהניא מתורת יאוש והפקר, א"כ הכא דבעי דעת אחרת מקנה, ממילא דלא יהני מחילה בטעות, **והנתה"מ** בסק"ג כ', דמ"מ אכתי יוכל רב ענן לזכות אחר שנודע דנכנס לתוך של חבירו, [וכבר עמד בהג' שם, דאחר שנודע דנכנס לתוך של חבירו, מיד נתבטל היאוש ולא יוכל עוד לזכות], וכ' דהתי' כמבואר בהג"א, דכיון דלא ידע הוי כיאוש שלא מדעת דלא מהני, [וכ' דממילא נמצא דבאיסורא אתא לידי', ויל"ע דאמאי בעי כלל לומר דבאיסורא אתא לידי', הא ממתי שנודע לו שוב אינו מתיאש, וגם עמד שם בהג', דהכא לא שייך חיוב השבה, ומה בכך דבאיסורא אתא לידי'].

בא"ד – מה שהק' דכל ריבית שאינה קצוצה אינה יוצאה בדיינים, עיין **בהג"א** בב"מ דכתב לבאר בזה דלא כרש"י, אלא דכיון דהוי הלואה ואיכא איסור, בזה אמרינן דבודאי אין דעתו למחול, ומשום הכי לא מהני מחילה בטעות.

**מא' ב'**

ג) תוד"ה אתא – **הרמב"ן והריטב"א** כ' דלא כהתוס', אלא דרבא אמר דמסתבר לו דהדין כר"י רק בארנקי, אבל ר"י עצמו ס"ל דגם במנה לבן ומנה שחור עדותם קיימת, ועיין **בתוס'** בסנהדרין דלא ניחא להו לומר הכי.

גמ' שבית שמאי אומרים נחלקה עדותם – **התורי"ד** כ', דכל מה דנחלקו ב"ש, זהו דוקא במנה ומאתים דהוי חלק מגוף העדות, אבל במנה שחור ומנה לבן מודו דמצטרפים כיון דאין זה מגוף העדות, ולכאורה לפי מש"כ התוס' דמנה שחור ומנה לבן גרע ממנה ומאתים, כל שכן דפליגי ב"ש במנה שחור ומנה לבן.

תוד"ה נחלקה – **התוס'** בסנהדרין כ' בתי' אחד, דשאני הכא דאין הפסול ידוע, **והטו"א** בר"ה כ"ד א' הק', דכיון דהדין דנמצא אחד קרוב או פסול עדותם בטלה, הוא משום דמקישים שלשה לשנים, א"כ גם באין הפסול ידוע יש לנו לבטל העדות, וכמו דבשנים העדות בטלה בכהאי גונא, **ובאמרי בינה** דיני עדות ס"כ בסוגר כ' לבאר דברי התוס', דכיון דקיי"ל כר"ה דכל כת באה בפני עצמה ומעידה, נמצא דמחזיקים כולם ככשרים, ומשום הכי לא אמרינן בזה הדין דנמצא אחד קרוב או פסול.

ובעיקר תי' התוס' שם, עיין **בבית אפרים** חאה"ע סנ"ד דכ' דהפוסקים דלא הזכירו דין זה, נראה דלא ס"ל דין זה להלכה, וכ' דכן מוכח מדברי הסמ"ע סל"א סק"ב עיי"ש, אך הביא דבאגודה ופסקי תוס' הביאו תי' זה, וכ' לומר, דכל דברי התוס' הם רק בכהאי גונא דאמרינן דכת אחת לא היתה שם, דחזינן דהם משקרים בעדות זו, אבל בעדות אחרת יפסלו באם יצטרפו עיי"ש.

בא"ד – **הקצוה"ח** סל"ו סק"ד כ' להוכיח מדברי התוס', דגם היכי דאחד נפסל אחר ראית העדות, אמרינן להדין דנמצא אחד קאו"פ, דהא הכא לא נפסל אלא כשמעיד שקר, וכ' דמ"מ בעי שיעידו בבת אחת, דאי לאו הכי אין צירוף ביניהם בזמן הפסול, **ובנתה"מ** בסק"א שם חולק, וכ' דהא התוס' הכא לא תירצו כלל, דלא נפסלים משום דלא העידו בבת אחת, וגם בסנהדרין כתבו הכי רק בתי' אחד, וכ' דגם מש"כ בסנהדרין הכי בתי' אחד, הוא משום דס"ל דלעולם בעינן דיעידו בבת אחת כדי שיהיה דין נמצא אחד קרוב או פסול, **ובמשובב** שם כ' לומר, דבאמת לכל התי' בעי שיעידו בבת אחת, ורק דלא ניחא להו לומר דמיירי דוקא שלא העידו בבת אחת, ורק בתי' אחד בסנהדרין כתבו הכי, לאוקמי דוקא שלא העידו בבת אחת, אמנם **בתו"ר** בסנהדרין מבואר בהדיא כהנתה"מ, דמש"כ דכיון דלא העידו בבת אחת אינם מצטרפין, הוא משום דגם בעלמא בעי שיעידו בבת אחת.

גמ' ובית הלל אומרים וכו' – **בתוס'** מבואר דהא דמצטרפים לעדות, הוא משום דאמרינן דהאחד טועה, וכ"כ **הריטב"א והר"ן והנ"י**, **והיד רמה** בסנהדרין כ', דאיכא למימר דטעו וכ' דצ"ע, אמנם **בתורי"ד** כאן **ובחי' רי"ו** בסנהדרין מבואר, דאע"פ דיש הכחשה ביניהם מ"מ מצטרפים, והתורי"ד הק' דא"כ אמאי מצטרפין, וכ' בשם **רבינו יצחק**, דכיון דאיכא רק עד אחד שמכחיש לעד השני, א"כ לא נפסל בזה, ומשום הכי עדותו כשרה ואפשר לחייב מנה ע"י שני העדים, והתורי"ד הק', דמ"מ בין תרוייהו חד ודאי פסול, ובין לר"ה ובין לר"ח דפליגי בב' כתי עדים, אם זו באה בפני עצמה ומעידה או לא, מ"מ אחד מכת זה ואחד מכת זה ודאי אינם מצטרפים, וכ' דהכא נמי לכו"ע אי אפשר לצרף את שניהם יחד, וכ' דיש חילוק בין מכאן ולהבא ללשעבר, דעל מה שכבר העיד אינו נפסל, **ובק"ש** אות קע"ד העיר, דאמאי כתבו הראשונים דרק משום דטעו מצטרפין, הא כיון דמבואר לעיל ל"א ב' דעל מה דלא נתברר דמשקרים לא בטלה עדותם לר"נ, ורק רבא הוא דס"ל דאמרינן דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, א"כ גם הכא אמאי לא נקבל עדות שניהם על מנה, דבזה ליכא הכחשה ביניהם, [ולכאורה הכא הוי דיבור אחד דהוא משקר בו, ואי אפשר לקבל חצאין, ולא דמי ללעיל דיש שני חלקים בעדותם].

**הר"ן** בסנהדרין כ' דבמנה ומאתים בעי שיתבע ב' מנים, אבל אם תובע מנה, הרי הוא מודה דזה שאמר ב' מנים משקר, וא"כ יש כאן רק ע"א, ונראה דאף דאמרינן דאחד טועה, היינו דרק טועה דיאמר פחות אבל לא יותר, וכ"כ **הלבוש** בס"ב, **והסמ"ע** בסקי"א כ' דאין לחלק בזה, וכמו דבמנה לבן ומנה שחור סגי שיתבע מנה, הכא נמי במנה ומאתים סגי דיתבע מנה, וכבר הביאו **הקצוה"ח** בסק"ג **והגרע"א** שם, דבר"ן מבואר כהלבוש.

ד) גמ' אי אית לך סהדי וכו' – בהא דבעינן דנדע דהמוכר היה דר שם יום אחד, מבואר **בי"ר** דאם דר המוכר חד יומא מוכחא מילתא, דכי זבין לי' מידי דהוה קאי בידי' ובחזקתי' זבין לי', אבל אי לאו לא טענינן לי', דלאו כלוקח דמי אלא כמאן דזבין מיני' מידי דידע דלאו דידי' הוא, ובהמשך דבריו, דכ' דבעי הלוקח להביא ראיה שהוא לקח מזה שאומר שמכרה לו, כ' דכד מעיינת בה שפיר, האי דבעי עדים שדר בה חד יומא, הוא מהאי טעמא, דאי לא דר בה חד יומא לא חשבינן לי' להאי מחזיק כלוקח, **והרמב"ן** בתחילת דבריו כ', דבעי שיהיה רגלים לדבר שלקחה, וסיים דאם לא דר בה לא טענינן לי' משום דמיחזי לן כשיקרא, **והרשב"א** כ' דאם איתא דזבנה, מסתמא מיחזו להו אינשי דדר בה חד יומא מיהא, ואי לא מייתי ראיה חזקה דלא זבינה לי', ובסו"ד כ' דבלא חד יומא מיחזי כשיקרא, וכ"כ **הריטב"א והנ"י**, **והרי"ו** לק' מ"ז א' כ', דאם דר בה חד יומא איכא אמתלא לומר דבאמת קנה הקרקע, **ובקצוה"ח** סקמ"ו סק"ט כ', משום דבעי אומדנא קצת שלקחה, **ובחי' הגרש"ש** סי"ב בהג"ה **ובקה"י** סכ"א העירו בזה, דלא מצינו דלטענינן בעי שיהיה אומדנא כפי מה שרוצים לטעון, וכתבו לבאר, דאם לא דר בה חד יומא הוי רעותא, והביאו ראיה ממה שאמר לו רב, דוכי אין עשוי לקנות ולמכור בלילה, ונראה דטעמי' דר"ח משום דאיכא רעותא, ואמר לו רב דליכא רעותא, [ועיין **ברע"א** דכ' לומר, דבאמת רב סבר דהוי משום רעותא ומשום הכי הק' לו, אבל לפי מה דאמר דאי אמר קמי דידי נאמן, באמת אמרינן דאין זה משום דהוי רעותא, אלא דבעי רגלים לדבר], **ובשיעורי רח"ה** לעיל ל"ב ב' **ובברכ"ש** סכ"ז סק"ב כתבו, דאי לאו דדר בה חד יומא, אין לנו להחזיק המוכר לו כלל כלוקח, ורק בדר בה חד יומא יש לו עכ"פ מוחזקות בקרקע, וי"ל דהוא לקחה, [ובשיעורי רח"ה הביא דברי הרמב"ן, דמצד עצם ההחזקה היה ראוי שלאלתר יהיה חזקה], **ובאהא"ז** בפ"ב משכנים הי"ח גם כ' הכי, והוסיף דהיכי דדר בה חד יומא, מצטרף חזקת הלוקח שהיה ג' שנים, לחזקת יום אחד דידי'.

**ובתורי"ד** כ' דהא דבעי שנדע דדר בה חד יומא, הוא משום דבלא זה לא מחזיקים כלל דהוא לקחה מאותו פלוני, וכ' דבאם יש לו שטר שלקח מאותו פלוני, אין צריך שיביא עדים שדר בה חד יומא, וכ"כ **המהרי"ט** בח"ב חחו"מ סכ"ז, וכ' דהכי מדויק מדברי **הרשב"ם** שכ' בד"ה אפי', דבעי עדים שדר בה חד יומא כדי לאמת דבריו, והיינו דקנה מאותו פלוני, אמנם **הקצוה"ח** בסקמ"ו סק"ט הביא, דברשב"ם לעיל ל' ב' מבואר בהדיא, דאפילו היכי דיש ללוקח שטר שקנה מאותו פלוני, בעי שיביא עדים שדר בה אותו פלוני חד יומא, וכ' דכונת הרשב"ם כאן, דבעי לאמת דבריו שאמר דאותו פלוני זבנה מינך, והכי מוכח המשך דברי הרשב"ם, דשוב לא יצטרך להביא עדים שלקחה אותו פלוני, ולא כתב דלא יצטרך עדים שלקחה הוא מאותו פלוני, והמהרי"ט שם הביא שיטת הראשונים דבעי שיביא ראיה שלקחה, וכ' דזה נראה דלא כדבריו, דמה דבעי עדים דדר חד יומא הוא כדי להוכיח שלקח, וכ' דאפשר דמש"כ דבעי ראיה, היינו דהודה אותו פלוני שמכר לו, אבל אם יביא עדים או שטר שמכר לו, באמת לא נצטרך ראיה שדר יום אחד, [ובסו"ד נראה דחוזר בו דבאמת אינו צריך ראיה שלקחה, דיש לו מיגו דיכל לומר דמינך זבינתי', ועיין **במל"מ** בפי"ד מטו"נ הי"ד דכתב כבר, דיש כמה ט"ס בדברי המהרי"ט].

**בשו"ת הרשב"א** ח"א סי' אלף כ"ג ובח"ה סקל"ח כ' להוכיח, דהיכי דהחזיק אחד בקרקעו ומחה בו, ואח"כ מכרה אותו המחזיק לאחר, דאי"צ למחות בסוף שלש בזה שלקח, כיון דהוא אינו מחזיק מחמת עצמו, מהא דמבואר הכא דבעי שיחזיק חד יומא, ואי נימא דצריך למחות גם ביד הלוקח מיד אחר, גם הכא נימא דגם בלא דר בה חד יומא, מ"מ היה לו למחות ביד הלוקח ממנו, **ובקצוה"ח** סקמ"ו סק"ו כ' דכונת הרשב"א, דכמו דהכא אי"צ למחות ביד הלוקח, ומשום דבלא דדר בה חד יומא אין אומדנא כלל שהראשון קנה ממנו, הכא נמי במחה בראשון, ע"י מחאתו הוי כאילו לא דר בה אפילו חד יומא, דתו ליכא שום אומדנא דמכר לו מכח חזקתו, ויל"ע דברשב"א כאן מבואר דבעי חד יומא, משום דבלא זה מיחזי כשיקרא ולא משום דליכא אומדנא, **ובק"ש** אות קע"ד כ', דבדברי הרשב"א מבואר, דאי בעי למחות בלוקח מיד אחר, גם הכא היה לו למחות, ורק משום דכל דין מחאה הוא רק בראשון, א"כ היכי דלא דר בה חד יומא, אינו צריך למחות כלל מצד המוכר דהא לא החזיק כלל, ומשום הלוקח לעולם אינו צריך למחות, ולפ"ז לכאורה גם אין הטעם משום דמיחזי כשיקרא, [ואפשר דאי לאו דמיחזי כשיקרא, גם בלא דר בה חד יומא מ"מ היה לו למחות מצד המוכר, כיון דמחזיק מכח מכירתו של המוכר].

גמ' שם – **התוס'** לעיל ל' א' כתבו, דבאמת סגי גם אם יאמר הוא דדר בי' המוכר חד יומא, אלא דכיון דכל נאמנותו הוא רק משום מיגו דאי בעי אמר מינך זבינתי', הכא דמתחילה לא אמר דקמי דידי דר בה חד יומא, נמצא דרק עכשיו הוא דבא להיות נאמן במיגו, וכיון דעכשיו כבר אינו יכול לומר דמינך זבינתי' דהודה דקנה מפלוני, נמצא דהוי מיגו למפרע ולא מהני, [**ובתומים** סקמ"ו סקט"ו כ' לומר, דהתוס' לא אמרו דנאמן אלא במיגו דלהד"מ, דזה לא הוי מיגו דהעזה, דהרי גם יכול לומר דאינו יודע אם הוא מרא קמא, אבל במיגו דמינך זבינתי' מודו התוס', דכיון דהוי מיגו דהעזה לא יהני, אמנם **בראשונים** כאן מבואר בהדיא, דשי' התוס' דגם במיגו דמינך זבינתי' נאמן, וכן מבואר בתוס' שם, במש"כ אחר דהביאו הגמ' הכא, דהוא הדין דאי הוה טעין מעיקרא קמי דידי דר בה חד יומא דהוה מהימן, ונראה בודאי דקאי על הגמ' הכא, ואינם חוזרים לגמ' שם דיש לו מיגו דלהד"מ].

**והמהרש"א** כ' דמדברי **הרשב"ם** בד"ה אלא, דבעי ראיה בעדים, נראה דס"ל דלא כתוס', וכן כ' **הי"ר** דאע"ג דיש לו מיגו אינו נאמן, וביאר דלא אמרינן מיגו מטענה דהוי חזקה עם טענה, לטענה דעל ידה הוי חזקה בלא טענה, ובעי לטענינן כדי להאמינו, **והראב"ד** בהשגות על בעה"מ לעיל ל"ג כ', דלא אמרינן תרתי גם מיגו וגם טענינן, **ובמלחמות** שם כ', דלא טענינן אלא היכי דאיכא עדים שלקחה דאז הוי רגלים לדבר, ובחידושים כ' **הרמב"ן** גם הכי, דלא טענינן אלא אם איכא עדים דאיכא רגלים לדבר, וסיים דלא טענינן משום דמיחזי כשיקרא הואיל ולא דר בה, ואי משום דהוא אמר דדר, מ"מ לא טענינן לי' שלא מפיו אנו חיים, **והרי"ו** כ', דכיון דגם אחר המיגו בעי לטענינן, לא אמרינן בזה מיגו להאמינו בדבר שצריך עוד טענה אחרת, וכ"כ **הריטב"א** טעם אחד, דאין הדבר נגמר במיגו לבד, **והר"ן** כ' דלא טענינן אלא על דבר הברור, [והרי"ו והריטב"א הביאו גם שי' התוס' דאמרינן מיגו], **והנ"י** כ', דכיון דגם אחר המיגו בעי לברר עוד ספק מדעתינו לא מהני, **והתורי"ד** כ' דאין טענינן אלא בדבר הברור, ותרי לא אמרינן גם מיגו וגם טענינן, [ויל"ע אם יש חילוק בדברי הראשונים], **ובברכ"ש** ס"ל סק"ג כ', דמיגו מהני רק לענין דנאמין לטענתו, אבל לא לענין בירור לב"ד דמשום הכי נעביד טענינן.

**והבעה"מ** לעיל ל"ג כ', דלא סגי במה דהוא אומר דאמרינן לי' אייתי סהדי דדר בה חד יומא, דאי אפשר דלא חזו לי' אחריני, ובאם אמת הוא, קל להביא עליה עדים, וביאור דבריו נראה כמו שכ' **הריטב"א** בתי' אחד, דדמיא לאיסי דאמר בב"מ פ"ג א', דהיכי דיש ראיה יביא ראיה ויפטר, **ובמלחמות** שם הק', דכיון דהוי רק יום אחד אפשר דלא ראו, והרי סגי גם באם יכנס בלילה ובבקר ישכים ויצא, **והב"ח** בסקמ"ו הק', דלא מצינו דינא דאיסי אלא על דבר שאירע בסמוך לתביעה דאמרינן דהעדים זוכרים, אבל הכא דבעי להעיד על מה שהיה ג' שנים קודם לא יזכרו, וכ' די"ל דקרא סתמא כתיב, וגם לאחר זמן אמרינן דבעי שיביא ראיה, **והרשב"א** כ', דכיון דאינו מוצא עדים שדר בה חד יומא קלישא טענתו, ולא טענינן בכהאי גונא.

**והריטב"א** כ' בתי' אחד דהוי מיגו דהעזה, דעכשיו שאומר דקמי דידי דר בה חד יומא אינו מעיז, **ובתומים** שם גם כ' לומר הכי, והוסיף דאע"ג דבעלמא אמרינן מיגו דהעזה, מ"מ הכא דהוי מיגו קלוש כמש"כ בעה"מ ומלחמות, לא אמרינן כלל היכי דגם הוי מיגו דהעזה, [**ובפרישה** סקכ"א הק' על השיטות דאמרינן מיגו, דהא הוי מיגו דהעזה, וכ' דכיון דנטעון לו דאותו פלוני קנה מהמוכר, הוי כטוען הכי מעצמו, ועוד כ' דכיון דגם אחר שנאמין לו אכתי בעי לטענינן, משום הכי לא אכפת לן דהוי מיגו דהעזה, וצ"ב בדבריו, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ב סרע"ג מבואר, דבאמת הוי מיגו דהעזה, אלא דגם מיגו דהעזה אמרינן].

**בטור** סקמ"ו כ' דלא מהני מה שאומר שדר בפניו, ומבואר בנו"כ דשי' הטור כהראשונים דלא טענינן לי' בכהאי גונא, אף דיש לו מיגו, **והש"כ** בסקי"א כ' דעיקר כשי' התוס', **ובתומים** סקט"ו כתב לחלק, דאם יש לו מיגו דלהד"מ טענינן, ואי רק מיגו דמינך זבינתי' לא טענינן לי' וכמשנ"ת החילוק, **ובנתה"מ** בחי' סקל"ד כ' כהש"כ, **והש"כ** כ' להוכיח כשי' התוס', דהא במטלטלין הדין דהיכי דהוי בידו נאמן לומר דלקח מפלוני, הגם דאין לו עדים דהיה אצל אותו פלוני, [ולכאורה לפי דברי **הרי"ו** לעיל כ"ח ב', דבמטלטלין אי"צ לטעון כלום, אלא כל דהוי בידו אין יכול המר"ק להוציא ממנו, לא קשיא כלל מהתם], **ובנתה"מ** סק"כ כ', דבמטלטלין לעולם ידוע שהיה אצל אותו שטוען שלקח ממנו, דאם לא לקחה מהבעלים על כרחך דבא לידו ע"י אחר, וממילא דידעינן דהוי אצל אחר, משא"כ בקרקע דאפשר דהאחר מכר לו בלא שהיה בידו מעולם, **ובדברי משפט** סק"ה כ', דגם דבמטלטלין יכול המר"ק לטעון דהיה בסמטא, ואחר אמר לו שיטלנו משם, ואין לנו בירור שהיה אצל האחר.

**בנתה"מ** שם כ' לומר, דהיכי דהלוקח יאמר דבפניו אכל המוכר ג' שנים מודו הראשונים דנאמן, דהוי כמו דאומר דיודע דהמוכר לקחה כיון דהחזיק ג' שנים, ולכאורה מ"מ הרי גם בכהאי גונא אכתי בעי לטענינן, וא"כ לא טענינן לי' היכי דלא נתברר לנו אלא ע"י מגו, ולפי דבריו הרי ממילא דלא קשיא מידי ממטלטלין, דשם כל היכי דהוי ביד אותו פלוני הוי כמו ג' שנים בקרקע, [אמנם הנתה"מ שם דן גם על דברים העשויין להשאיל ולהשכיר, דשם לא הוי מה דמחזיק תחת ידו כחזקת ג' שנים, ואכמ"ל].

**בסמ"ע** בסקמ"ו סקס"ג מבואר, דהיכי דאין המערער טוען ברי שלא קנה ממנו אותו פלוני, כגון שהוא יורש, בזה סגי לכו"ע במה שאומר המחזיק דקמי דידי דר בה חד יומא, **והש"כ** בסקכ"ה כ' דחוכך בדין זה, **ובתומים** סקכ"ה הביא, **דברמב"ן** לעיל ל"א א' מבואר כדברי הסמ"ע, וכ' להוסיף טעם דיהיה נאמן, דבאופן זה לא הוי מיגו דהעזה, דהרי אין המערער יודע אם קנה.

גמ' שם – **הריטב"א** כ' דכל מה דבעי לאתויי עדים דדר בה חד יומא, זהו דוקא היכי דאותו פלוני שקנה ממנו אינו כאן, אבל אם הוא כאן וטוען דקנה מפלוני, נאמן הגם דלא דר בה חד יומא, ורק אנן לא טענינן, **והגרע"א** בגליון בסקמ"ו סי"ד כ' מדנפשי' די"ל הכי, אך כ' דממש"כ **הר"ן והנ"י** לעיל כ"ט א' גבי שוכר, דלא בעי שידור המשכיר חד יומא כיון דהם דרים שם בשליחותו, ולא דמי ללוקח, נראה דגם אם זה שמכר לו נמצא כאן וטוען דזבנה אינו נאמן, דהא שם מיירי דהמשכיר נמצא ואומר דזבנה.

**הי"ר** כ', דבעי לאתויי עדים שהוא לוקח או יורש, דאי לאו הכי לא טענינן לי', ואע"ג דיש לו מיגו דמינך זבינתי', מ"מ לא אמרינן מיגו היכי דבעי במה שטוען עכשיו עדיין לדין טענינן וכמשנ"ת, והרמב"ן כ' הכי בשם **הראב"ד**, וכ' דהא דלא אמרינן בגמ' דהא ראיה בעי היינו דהוא יורש, משום דמשמע דהבא משום ירושה דידוע שהוא יורש, **והרמב"ן** חולק דלא בעי ראיה, ולא דמי להא דבעי עדים שדר בה חד יומא, דהתם לא אמרינן דהוא לקחה, כל זמן דלא ידעינן דהיה דר שם, אבל הכא חזקתו מוכחת עליו שהוא לקחה, וכ' דהא רב אמר דכיון דעשוי למכור בלילה, גם דר בה חד יומא לא נבעי, וא"כ בזה שהיה שם ג' שנים, בודאי דיש להאמינו שלקחה מאותו פלוני, **והרשב"א והר"ן** הביאו שתי השיטות, **והריטב"א והנ"י** כתבו כהרמב"ן, **וברשב"א** בתשובה ח"ב סרע"ג מבואר כהרמב"ן, היכי דהחזיק הלוקח בקרקע ג' שנים, **והטור** בסקמ"ו הביא שי' הי"ר, וכ' דהרמב"ן חולק וכן שי' הרא"ש כהרמב"ן, [**ובב"ח** כ' לבאר שי' הרמ"ה דאינו נאמן במיגו, משום דהוי מיגו דהעזה, אמנם בי"ר מבואר משום דלא אמרינן מיגו היכי דבעי לטענינן וכמשנ"ת, וכ"כ **בפרישה** שם סקכ"ז], **והש"כ** בסק"ז כ' כהרמב"ן.

**הרמב"ן** מביא ראיה דאינו צריך להביא ראיה שהוא לוקח, מהא דבמטלטלין נאמן לומר דלקחה מאחר, הגם שאין לו ראיה שלקחה, **ובנתה"מ** סקמ"ו סק"כ מבואר, דמהא דנאמן לומר הכי בכלים שאין עשויין להשאיל ליכא ראיה, דשם בודאי ידעינן דלקחה מאחר, דאי לאו הכי איך בא לידו, אבל בקרקע י"ל דירד מעצמו דהא קרקע בחזקת בעליה עומדת, וכתב דהראיה היא מדברים העשויין להשאיל דיש לחוש דבא לידו בשאלה, ואפילו הכי נאמן לומר דלקוחה מפלוני היכי דיש לו מיגו, ויל"ע דהראשונים כתבו, דבב"ק קי"ד ב' מבואר הדין דנאמן במטלטלין, ולכאורה שם לא מבואר דגם בעשויין להשאיל נאמן.

**הלח"מ** בפי"ד מטו"נ הי"ג כ', דמה דמבואר בראשונים אי בעי להביא ראיה שהוא יורש, לא מיירי על עצם זה שהוא ראוי ליורשו, אלא שאביו הניח לו השדה בתורת ירושה, אמנם **הפ"ת** בסקמ"ו סק"ב הביא דבתשובת **בית דוד** חולק על זה, והביא **דברמב"ן** מבואר דהנדון על עיקר הא דהוא ראוי לירש אותו פלוני, האם בעי לאתויי ראיה על זה או לא.

ה) גמ' וחזיתי' לדעתי' – **הי"ר** מבאר, דזה קאי על מה דאמר לו דוכי אין אדם עשוי, דאמר לו דמה דבעי עדים שדר בה חד יומא, אי"ז משום דבלא זה אמרינן דבודאי לא קנה, דבאם יטען בעצמו דקמי דידי זבנה יהיה נאמן, ורק דהיכי דצריך לטענינן, בזה לא מהני אם אינו מביא עדים וכמשנ"ת, **והרי"ו** כ' דרב הבין מתחילה, דרב חייא דאמר דבעי עדים, היינו גם בגונא דאומר קמי דידי, כיון דמיירי על גונא דאמר מפלניא זבינתי' דזבנה מינך, דיש לפרש דבריו דהיינו קמי דידי, ואפילו הכי הצריכו להביא עדים, ולזה הק' לו דאמאי לא יהיה נאמן, ואמר דחזיתי' דבאם יטען קמי דידי באמת יהיה נאמן, ועיין ברע"א מש"כ.

גמ' אי א"ל קמי דידי וכו' – **בתוס'** לעיל ל' א' מבואר דבעי לדין מיגו ובלא זה אינו נאמן, אמנם **בקצוה"ח** סקמ"ו סקי"ב **והגרע"א** כתבו לומר דהוי טענה מצד עצמה, ואי"צ לדין מיגו, והקצוה"ח כ' לומר דכן היא שי' הרא"ש והטור וכמשי"ת, אמנם **הפנ"ש** הביא דברי הרא"ש לעיל סי"ג, דהביא הגמ' הכא לגונא דחשיב מיגו להחזיק כיון דישב ג' שנים, ומבואר דהוי מדין מיגו.

ובהא דבעי לדין מיגו מבואר **בנתה"מ** סקכ"ב דבעי שיבוא בטענת עצמו, ועל אחרים אינו נאמן בלא מיגו, **ובחי' הגרש"ש** סי"ב מבואר יותר, דחזקה מהניא רק לברר על המחזיק עצמו דהוי כדין, אבל לומר דהיה שייך לעוד אדם שאינו מחזיק עכשיו, אינו יכול לטעון הכי מכח החזקה ובעי לדין מיגו, **ובקה"י** סכ"א כ' לומר דבלא מיגו אינו נאמן, כיון דיש רעותא דלא זבנה פלוני כיון דלא דר שם חד יומא וכמשנ"ת לעיל, ולפ"ז נמצא דבאמת ראוי להיות נאמן מצד עצם הטענה והמיגו רק בא לסלק הרעותא, וכ' לבאר לפ"ז לשון **הרשב"ם** לעיל ל"א א', ולשון **הרמב"ם** פי"ד מטו"נ הי"ד **והשו"ע** סקמ"ו סי"ד, דנראה דהוי טענה מצד עצמה, ובכל זאת כתבו גם דנאמן משום דיכל לטעון מינך זבינתי'.

גמ' שם - **בתוס'** לעיל ל' א' מבואר, דגם יכול לומר קמי דידי דר בה חד יומא במיגו וכמשנ"ת, ומבואר **ברי"ו** דמה דאמר בגמ' דאמר קמי דידי זבנה, ולא קמי דידי דר בה חד יומא, הוא משום דמתחילה היה סבור, דאפילו בזה ס"ל לרב חייא דאינו נאמן וכמשנ"ת, **והריטב"א** כ' דיש רבותא בקמי דידי זבנה, דלא שכיח דאירע הכי ואעפ"כ נאמן.

**ברי"ו** מבואר, דגם היכי דאמר מתחילה דמפלניא זבינתי' דזבנה מינך, נאמן אח"כ לפרש דבריו דהיינו קמי דידי, וכ"כ **הרא"ש**, והנה ברא"ש מבואר, דהמעשה הכא מיירי דאמר המחזיק דמפלניא זבינתי' דאמר לי דזבנה מינך, ולפ"ז ניחא גם לשי' התוס' דנאמן במיגו לומר קמי דידי דר בה חד יומא, אמאי הכא בעי עדים, ולא נימא דיהיה נאמן לומר קמי דידי דר בה חד יומא במיגו דיאמר קמי דידי זבנה, דכבר אינו נאמן עכשיו לומר קמי דידי, משום דכבר הודה דרק אמר לו הכי, וכן מבואר **בריטב"א**,דהכא מיירי דלא אמר בברי דפלוני זבנה מינך, אלא בשמא דהכי אני סבור, או דהכי אמר לו אותו פלוני, אמנם יל"ע **ברי"ו**,דמבואר בדבריו דבאמת לא אמר אלא מפלניא זבינתי' דזבנה מינך, ויכול לומר אח"כ דכונתו היתה דקמי דידי זבנה, דא"כ לשיטת התוס' אמאי אמר לו שיביא עדים, הא יש לו מיגו דיפרש דבריו דהיינו קמי דידי.

**והתוס'** לעיל כתבו דהכא אין לו מיגו, כיון דכבר הודה מתחילה דאמר מפלניא זבינתי' דזבנה מינך, **ובדרישה** סק"כ **ובסמ"ע** סקל"ד כ', דהתוס' שם חולקים על הרי"ו והרא"ש, דהא כתבו דהכא אין לו מיגו אע"ג דלא אמר אלא מפלניא זבינתי' דזבנה מינך, אמנם **הש"כ** בסק"י כתב לומר דהתוס' מודו להרי"ו, ומה דהכא אין לו מיגו, הוא משום דמיירי דאמר בהדיא דאמר לי דזבנה מינך וכמבואר ברא"ש דבהכי מיירי, והתוס' שלא כתבו זה, הוא משום דהעתיקו לשון הגמ', אמנם **הגרע"א** כ' דנראה כדברי הסמ"ע, דבתוס' שם מבואר, דהא דאמר רב חייא דנאמן לומר קמי דידי זבנה במיגו דמינך זבינתי', אין כונתו דבגונא דהכא יהיה נאמן, דכבר הודה דמפלניא זבינתי' והוי מיגו למפרע, ומבואר דאי אמרינן מיגו למפרע, היה נאמן לומר קמי דידי, ואי נימא דמיירי דאמר בהדיא דאמר לי דזבנה מינך, א"כ כבר הודה דלא הוי קמי דידי, ואין לו להיות נאמן, והא דבאמת אינו נאמן לפרש דכונתו היתה דהיה קמי דידי, כ' הגרע"א דגם זה משום מיגו למפרע, די"ל דבאמת מתחילה לא היה בדעתו לומר קמי דידי, ורק עכשיו בא להוסיף זה, ואי הוי טענה טובה מצד עצמה היה מהני, דהוי כמו דטוען עכשיו מתחילה, דמה דאמר קודם אי"ז סתירה לטענה זו, וממילא נאמן לטעון הכי עכשיו, אבל כיון דאינו נאמן אלא משום מיגו ועכשיו אין לו מיגו, א"כ אי אפשר להאמינו גם לזה דכך היתה כונתו מתחילה, ובשי' הרי"ו והרא"ש צ"ל, דכל דאומר דזה היה כונתו מתחילה נאמן, וממילא נמצא דהיה לו מיגו ונאמן, **ובקצוה"ח** סקי"ב כ', דשי' הרא"ש דנאמן בזה מצד עצם הטענה ולא בעי לדין מיגו וכמשנ"ת.

**בטושו"ע** סקמ"ו סי"ד, הביאו הדין של הרי"ו והרא"ש בגונא דאמר מתחילה רק מפלניא זבינתי', דנאמן אח"כ להוסיף דקמי דידי זבנה מינך, ומבואר **בב"י ובדרישה** סק"כ **ובסמ"ע** סקל"ד, דגם היכי דאמר מתחילה מפלניא זבינתי' דזבנה מינך יהיה נאמן, ונקטו דאמר מתחילה רק מפלניא זבינתי' לרבותא, דגם בכהאי גונא יכול להוסיף אח"כ דקמי דידי זבנה מינך, אע"ג דמתחילה לא הזכיר כלל דיודע דקנה ממנו, וכ' הדרישה דאין לומר דשי' הטור כתוס', דהיכי דאומר דזבנה מינך ולא אמר קמי דידי, הוי הודאה דלא היה קמי דידי', דא"כ היה לו להביא שי' התוס', וגם דבגונא דאינו נאמן לומר אח"כ לומר קמי דידי, כ' הטור דאמר מתחילה דאמר לי דזבנה מינך, ומבואר דאם רק יאמר דזבנה מינך סתם, יהיה נאמן אח"כ לומר קמי דידי וכשי' הרא"ש, **והש"כ** בסקט"ו תמה על דין זה, דכיון דמתחילה לא הזכיר כלל דיודע דזבנה מהמערער, א"כ נמצא דזה הוי טענה חדשה, וא"כ גם אי נימא דנאמן להוסיף, ואין ראיה מדלא הזכיר מתחילה, מ"מ אמאי יהיה נאמן להוסיף, כיון דכל נאמנותו מצד מיגו והוי מיגו למפרע, ולא דמי להיכי דאמר מתחילה דזבנה מינך, דאז הוא מפרש דבריו הראשונים, ומעיקרא הוי מיגו גמור, וכ' לומר דט"ס בטור וצריך להוסיף דזבנה מינך, **ובקצוה"ח** כ' לומר, דשי' הטור דמה דנאמן לומר קמי דידי אי"ז כלל מצד מיגו, וכמשנ"ת.

**הקצוה"ח** בסקי"ב כ' להביא ראיה, דגם יכול אח"כ להוסיף דקמי דידי זבנה, מהא דמבואר בגמ' לעיל ל"א א', דאם אמר מתחילה של אבותי, יכול אח"כ לפרש דהיינו של אבותי שלקחו מאבותיך, ובשלמא לשי' התוס' דנאמן לומר קמי דידי דר בה חד יומא, אפשר לומר דמה דאומר בסוף של אבותי שלקחו מאבותיך, היינו דדרו בה חד יומא, וזה הוי פירוש דבריו הראשונים, דמה דאמר של אבותי היינו דדרו בה חד יומא, אבל לשי' הראשונים דלא טענינן אף אם אומר דדר בה חד יומא, על כרחך דהפירוש דאומר קמי דידי זבנה, וזה הרי לא אמר מתחילה כלל, ומבואר דיכול להוסיף על דבריו הראשונים, [ולפמשנ"ת דברי הסמ"ע דהיכי דהשני אינו טוען ברי, מודו הראשונים לתוס', א"כ שם כו"ע מודו דיכול לומר קמי דידי דר בה חד יומא, אלא דהוכחתו היא נגד הש"כ, והש"כ חולק על הסמ"ע בזה וכמשנ"ת], וכ' לישב לשי' הש"כ, דשם מבואר דבאו עדים שהיה של אבותיו של השני, ונמצא דהוי עדים נגד מיגו דידי' דהיה לו מתחילה, שיכל לומר דקמי דידי זבנה, ולקיים המיגו והעדים אמרינן על כרחך דבאמת קמי דידי' זבנה עיי"ש, וכ"כ **הגרע"א**, אמנם **הנתה"מ** בסק"ל כ', דלא שמענו דהיכי דאיכא עדים נגד דבריו הראשונים, דבזה יכול לחזור ולטעון דבר שלא היה נאמן בו מצד עצמו, וכ' לומר דהיכי דאומר של אבותי, י"ל דבכלל דבריו דקמי דידי זבנה, דמזה יודע דהוי של אבותיו, ורק באומר מפלניא זבינתי', דלא נכלל בזה כלל שאותו פלוני זבנה מהמערער, בזה הוי טענה חדשה.

**ברי"ו** מבואר דדוקא הוא יכול אח"כ לפרש, דמה דאמר דזבנה מינך היינו קמי דידי, אבל אנן לא טענינן לי', אמנם **בש"כ** סק"י כ', דגם אם יצא מב"ד נאמן לומר אח"כ דהיינו קמי דידי, ואע"ג דבכל חוזר וטוען אינו נאמן אחר שיצא מב"ד, מ"מ הכא גם קודם שיצא ב"ד, צריכים לפרש דבריו דכונתו קמי דידי, וכ"כ **בנתה"מ** סק"ל, **ובקצוה"ח** סק"י כ', דברא"ש נראה דלא כהש"כ, וכבר נתבאר דברי"ו מבואר דלא כהש"כ.

**בדרישה** סקמ"ו סק"כ הק' על הרא"ש, דגם באמר דאמר לי דזבנה מינך, אמאי לא יהיה נאמן לומר דדר בה חד יומא גם בלא עדים, וכ' לומר דס"ל כשי' הראשונים דאינו נאמן בלא עדים, אפילו אם יש לו מיגו, וביאור קו' לפי המבואר בטור, דגם באומר מפלניא זבינתי' סתם יכול לומר דקמי דידי זבנה, דא"כ גם יוכל להוסיף דקמי דידי דר בה חד יומא.

גמ' דלא שדי זוזי בכדי – **הי"ר** כ', דמהכא מוכח שיטתו דבעי ראיה דהוא לוקח, דאי לא בעי, מנין כלל שהוא לוקח דאמרינן דלא שדי זוזי בכדי, דלמא הוא גוזלה או דקבלה במתנה מאותו פלוני.

גמ' שם – **הריטב"א** מק' להשיטות דנאמן לומר דקמי דידי דר בה חד יומא, א"כ על כרחך דהכא אינו יודע דדר בה חד יומא, ועל כרחך דשדי זוזי בכדי, דהא אינו יודע שהיה של אותו פלוני כלל, וכ' לומר דהכא מיירי דלא טען מתחילה דדר בה חד יומא, ובעי לומר דנאמינו אח"כ, אע"ג דאין לו עכשיו מיגו, ומשום הא דלא שדי זוזי בכדי, והא דלא אמר הכי מתחילה, נימא דשכח או דלא ידע דצריך לטעון הכי, כדי שנטעון שאותו פלוני זבנה.

גמ' נראה בו מאי – **בי"ר** מבואר, דדוקא נראה בו לא מהני לרבא, אבל אם היה דר שם אפילו שעה אחת סגי, ובסק"כ מבואר, דבשדה סגי אם גדרה או נטרה, **וברשב"א** מבואר דאם היה שדה ונרה מהני, שאין אדם עשוי לנור השדה אם אינו הבעלים, **והריטב"א** כ' שני דינים אלו, **ובטור וברמ"א** סי"ד מבואר דסגי גם בשעה אחת דרך דירה, **ובשו"ע** ס"י מבואר הדין דנרה סגי.

ו) רשב"ם ד"ה המוכר – מבואר ברשב"ם דבעי שיקבל אחריות, וכן דייק **בש"כ** סקט"ז סק"ה דברי הרשב"ם, אמנם **הרי"ו והרא"ש** כתבו, דגם בלא קיבל אחריות אמרינן בסתם דאיכא אחריות, דקיי"ל בב"מ ט"ז ב' דאחריות ט"ס הוא, וכ' דגם למ"ד דאחריות לאו ט"ס, י"ל דזה דוקא היכי דאיכא שטר ולא כתוב שם אחריות, דחיישינן דמה שלא נכתב הוא משום דלקח בהדיא שלא באחריות, אבל כל היכי דמכר סתם י"ל דממילא איכא אחריות, **והמאירי** כ' כהרשב"ם דבעי שיקבל אחריות, וכ' דכך היא שי' **הראב"ד** לק' ע"ז א', והובא הראב"ד בראשונים שם, **ובבעה"ת** שער מ"ז דין ב' מבואר גם דבעי שיקבל אחריות בפירוש, **ובטושו"ע** סקט"ז ס"א מבואר כהרי"ו והרא"ש דגם בסתמא איכא אחריות, **ובגדולי תרומה** שם הק' על הבעה"ת, דכיון דשעבודא דאורייתא, א"כ כיון דבעדים לא ביטלו חכמים השעבוד, ממילא צריך להיות שעבוד, ואמאי בעי שיקבל אחריות, **ובש"כ** שם סק"ה כ', די"ל דדוקא בהלואה איכא שעבוד דעבד לוה לאיש מלוה, וכ' דגם בלאו הכי לק"מ, ומבואר **בתומים** סק"ד **ובהג' אמרי ברוך** דכונתו, דאי אמרינן דבעי שיקבל אחריות, כל שלא קיבל ליכא חיוב כלל ואפילו הוא עצמו אי"צ לשלם, וממילא דלא שייך כלל שעבוד, **והש"כ** הביא דברי הרשב"ם דמבואר כהבעה"ת, אמנם **התומים** שם כ' דליכא ראיה מהרשב"ם, דבהג"א לק' פ"י סכ"ו מבואר, דשי' הרשב"ם דבמכר לא אמרינן אחריות ט"ס גם בשטר, וא"כ לדידי' גם הכי לא אמרינן אחריות ט"ס, אבל לדידן דבשטר קיי"ל דהוי ט"ס, י"ל דגם הכא לא בעי שיקבל אחריות, **ובש"כ** סרכ"ה סק"א נראה דיכול לומר קים לי כהשיטות, דבלא שקיבל ליכא אחריות, ועיין בנו"כ שם מה שהביאו בזה דברי הראשונים במקומות אחרים.

גמ' גובה מנכסים משועבדים – **הרי"ו והרא"ש** כתבו, דמיירי דהעדים שמעידים על המכירה אומרים שאין עוד עדים אחרים, ויודעים שלא נכתב לו שטר על המכירה, דאם אפשר שנכתב לו שטר על מכירה זו, יש לחוש דיגבה עכשיו ע"י אלו, ואח"כ יוציא השטר שמכר לו ויגבה שוב, וכ"כ **הטושו"ע** סקט"ז ס"א, **ובדרישה** סק"ג כ' דהרמב"ם סתם ונראה דאי"צ לזה, וכ' לבאר דס"ל, דכשיבוא המלוה לגבות הקרקע, כותבין לו שטר טירפא וקורעין השטר חוב, ואז כותבין ללוקח שטר טירפא, וא"כ אין לחוש שיגבה שוב, דבעי שיוציא השטר טירפא, [כן נראה כונתו], **ובתומים** סק"ו באמת הק', דאמאי חיישינן שיגבה שוב ועיי"ש מש"כ, **ובנתה"מ** סק"ג כ', דכל שיביא עדים שגבו ממנו הקרקע, יכתבו לו שטר טירפא, ולא רק כשגבו ממנו, ומשום הכי חיישינן.

**מב' א'**

ומי אמר רב הכי וכו' – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** מק', דהא רב ס"ל דשעבודא לאו דאורייתא, ומשום הכי אינו גובה ממלוה על פה ולא משום דלית לי' קלא, וכתבו דאם היה קול למלוה על פה, היה שעבוד מדרבנן כמו שתקנו במלוה בשטר.

רשב"ם ד"ה מנכסים – **המהרש"א** מעיר על הרשב"ם, דאמאי במוכר שדהו בעדים גובה מנכסים משעובדים, הא יש לחוש שכבר פרע לו המוכר, וציין לדברי **הרמב"ן והר"ן והנ"י** דכתבו, דמיירי דב"ד כתבו לו שטר טירפא קודם שיצא מב"ד, אמנם **בתומים** סקט"ז סק"ג העיר, דהרי מה דבמכר בשטר לא חיישינן דכבר פרע לו, משום דא"כ היה לו ליקח ממנו השטר מכירה, וא"כ גם במכירה על פה היה לו ליקח ממנו השטר ההלואה ותו לא יוכל לגבות, וכ' לומר דבאמת רק ביצא ממנו על ידי שנתברר שהיתה גזולה דבזה ליכא שום שטר, אז בעי לומר שכתבו לו שטר טירפא עיי"ש.

רשב"ם ד"ה מאן – **הריטב"א** כ' דהלוקח מפרסם דהוא לקח, והנה **הרשב"א והר"ן והנ"י** כתבו בשם **ר"ח**,דבמתנה בצנעה נותן, וכתבו דמשום הכי באם יתן מתנה בלא שטר, אפילו בקיבל אחריות לא יגבה ממשועבדים משום דאין לזה קול, **והריטב"א** חולק דהמקבל מוציא קול להודיע נדיבותו של הנותן, **ובסמ"ע** סקט"ז סק"ד מבואר, דשי' הראשונים דמתנה אין קול, הוא משום דבזה לא שייך סברת הרשב"ם דהמוכר מוציא קול שיקפצו עליה לוקחין, **והרמ"א** סקט"ז ס"א כ' דין הר"ח בשם י"א.

גמ' והבן שתים וכו' – **הרמב"ן** מביא י"מ, דמיירי דוקא דהבן גדול, אבל אם הוא קטן לא הוי חזקה, כיון דאינו בר מחאה דאינו בר אזדהורי בשטר, וחולק על זה, וביאר דטעמא דחזקה לאו משום אזדהורי בלחוד, אלא כיון דשתק רגלים לדבר דהוי של מחזיק, ורק דתוך שלש אמרינן אחוי שטרך, וכיון שכן היה ראוי להיות בקטן דאינו בר אזדהורי בשטרא, דמיד יהיה לו חזקה, כיון דהיה לו למחות, וטענת אחוי שטרך ליכא, אלא דמ"מ בעי שלש שנים, דאי לאו הכי נמצא דמי שאין לו דעת ירויח, **והרשב"א** הביא הרמב"ן, והוסיף דיכל למחות בו מלירד בשדהו, דבכהאי גונא מקבלין עדים גם להעיד על קטן, **והר"ן** כ' דהיה לו למחות או להוציאו דמקבלין עדים, **והריטב"א** כ' כדברי הרמב"ן וסיים דמקבלין עדים, וכן **הנ"י** כ' דאינו יכול לומר דבחנם היה קובל ומערער משום דהוא קטן, דמקבלין עדים בכהאי גונא, [ויל"ע דלגבי מחאה גרידא אמאי בעי שיקבלו עדים, ורק לגבי להוציאו ניחא דבעי שיקבלו עדים], **ובסמ"ע** סקמ"ד סק"ג הביא שי' הרמב"ן והרשב"א, וגם הזכיר שי' החולקים.

**והרמב"ם** בפי"ג מטו"נ ה"ב כ', דאין חזקה לקטן מפני שאין להם טענה כדי שתעמוד הקרקע בידן, **והה"מ** שם כ' דאע"פ דיש להם דרך זכיה במתנה, מ"מ כיון שאין טענתן כשאר בני אדם ואין מקחן מקח, אין חזקתן ראיה, והביא שי' הי"מ ברמב"ן, דאפילו אם התחיל האב להחזיק לא מהני אם הבן קטן, והרמב"ן חולק דיש חזקה לקטן, וכ' דדעת הרמב"ם לחלק בין אם התחיל האב להחזיק או התחיל הקטן, וכ"כ בפי"ב ה"ז, דהיכי דהתחיל האב להחזיק, נראה ברמב"ם דגם אם הבן קטן יש לו חזקה, **ובטור** סקמ"ט הביא דברי הרמב"ם דאין חזקה לקטן, וכ' דהרמב"ן חולק דקטן יש לו חזקה, וכ' דמסתבר כהרמב"ם שלא חשש למחות, כיון דאין מעשה קטן כלום, ויל"ע לפי דברי הה"מ, דהרמב"ם מודה דאם התחיל האב להחזיק יש גם לקטן חזקה, א"כ מנין דהרמב"ן חולק על הרמב"ם, כיון דלא מיירי הרמב"ן אלא בסוגיין דהתחיל האב להחזיק, **ובב"ח** שם **ובקצוה"ח** סק"ה כ', דקטן לא הוי חזקה משום דאינו בר טענה, והוי חזקה שאין עמה טענה, וזה לא שייך היכי דהאב התחיל להחזיק, דאז איכא לדין טענינן, ולפ"ז לכאורה אין ראיה כלל מהרמב"ן דחולק על הרמב"ם, כיון דיש חסרון אחר דהוי חזקה שאין עמה טענה, **ובנתה"מ** שם סק"ו כ', דשי' הרמב"ם דאין לקטן חזקה, הוא משום דקטן אינו בר שטרא, וא"כ ממילא לא שייך שם למחות שישמור שטרו, דהא אין לו שטר, ורק אם התחיל האב להחזיק יש שם שטר, וס"ל דבעי למחות משום דמ"מ אולי יזהר בשטר או קרוביהם יזהירום לשמור השטר, ולפי דבריו אתי שפיר דברי הטור דהרמב"ן חולק על הרמב"ם.

גמ' ורמינהי וכו' – הרשב"ם כ' דלא מק' על רב, דרב לא איירי בלוקח מיורש, **והרי"ו** כ' דלא הק' על רב, משום דעל זה יכל לתרץ דמיירי הכא דלקח שלא בשטר, אבל בברייתא מק' סתירה, משום דהוי רישא וסיפא ואיירי בחד גונא, **והרשב"א** כ' בשם **הראב"ד** דבאמת קו' זו היא על רב, וכ' דלא נראה הכי, מדלא מק' עד דמייתי להברייתא, וכ' לישב דכיון דהוי רישא וסיפא, לא רצה להק' על רב כל שלא נתברר הסתירה בין הרישא לסיפא, דנראה דמשבשתא היא.

תוד"ה ואי – **הרי"ו** ועוד **ראשונים** מתרצים לפי המבואר דהוי רישא וסיפא, ויש לנו לומר דאיירי בחד גונא, **ובתו"ר** [בש"מ] כ' דלוקח דומיא דיורש דאית לי' קלא דירש אביו, ולוקח נמי איירי בגונא דאיכא קלא דהיינו בשטר.

**ובי"ר ובנ"י ובתורי"ד** מבואר דהוי מחאה, גם היכי דלא מכר בשטר אלא בעדים, וכמו בכל מחאה דהוי בפני שנים ולא בעי שטר, וכתב דאע"ג דמבואר בגמ' דרק גבי לקוחות סגי בעדים משום דהיה עליהם לברר, מ"מ גם במחזיק אמרינן דהיה עליו לברר אם מחה בו המערער, [וזה דלא **כהתוס'** לעיל ל"ח א', דכתבו דהמחזיק אינו מברר אם מיחה המר"ק, וכמו שכבר עמד בזה **בתומים** סקמ"ד סק"ב], וכן מבואר **בתו"ר** [בש"מ] בתי' אחד, **והרמב"ן** גם כ' דגם בעדים הוי מחאה, אלא דכ' דכיון דהוי מחאה במכירה זו, מפקי עדים קלא ומייתו לה למחזיק להזהר בשטרו, **וברשב"א** מבואר יותר, דהמכירה הויא כמחאה, וכמו דאמרינן במחאה דסגי בשנים דישמע למחזיק, הכא נמי במכירה זו דהויא מחאה, ואדרבה אמרינן בגמ' לעיל ל"א דאין לך מחאה גדולה מזו, ובביאור שי' התוס' מבואר **בריטב"א** לעיל ל"ט ב' וכן **בנתה"מ** סקמ"ד סק"ב, דדוקא היכי דמוחה ומדבר על המחזיק, אמרינן דיבוא לאזני המחזיק, אבל הכא דאינו מדבר על המחזיק ממילא דלא יודיעו לו, ובזה גרע מחאה זו מסתם מחאה.

ושי' **הרי"ו והריטב"א** כתוס' דבעי שטר, **והה"מ** בפי"ב מטו"נ ה"ז כ', דנראה שי' **הרמב"ם** דגם בלא שטר, מדלא הזכיר דדוקא בשטר, אמנם **הכס"מ** שם הק', דבפט"ו ה"ז הביא הרמב"ם הגמ' לעיל ל"א, דמכר השדה בתוך ג' שנים הוי מחאה, וכ' שם דאומר לו הלוקח השני, דהלא שטר זה בידי שאני לקחתיה, ומבואר דדוקא משום דיש לו שטר אבל בעדים לבד לא הוי מחאה, **והרא"ש** לעיל ל"א כ' דדוקא בשטר דאית לי' קלא, אבל בעדים בלא שטר לית לי' קלא כמו מחאה, **והטור** בסקמ"ד כ' דמשמע דברי הרא"ש דנוטה לשי' התוס', **והפרישה** שם הק', דלכאורה הוא מפורש ברא"ש כהתוס', ואמאי כ' רק דמשמע נוטה, **ובלח"מ** בפט"ו ה"ז כ' לישב שי' הה"מ, די"ל דמש"כ הרמב"ם דהלא שטר בידי, נקט לישנא דגמ' לעיל ל' ב', וכמו דלהרשב"א צ"ל דלאו דוקא, ורק מביא זה להוכיח דהוא קנה, הכא נמי נימא לשי' הרמב"ם, וכ' עוד לישב דשם בעי שטר רק כדי שלא יהיה צריך למחות בסוף כל שלש, אבל באמת גם בלא שטר הוי מחאה, וכ"כ בתומים סקמ"ד סק"ג עיי"ש.

**והטור** כ' שי' התוס' דדוקא בשטר, ושי' הר"י ורמ"ה דגם בעדים הוי כמחאה, [ובנו"כ שם כתבו לגרוס רי"ו, דהא שי' התוס' דבעי שטר, אמנם לפנינו מבואר שי' הרי"ו כהתוס'], וכ' דשי' הרא"ש משמע נוטה כשי' ראשונה, **ובשו"ע** ס"ד כ' שתי השיטות.

גמ' במוכר שדותיו סתם – **בי"ר** מבואר דגם לענין חזקה, באם מכר לו כל שדותיו בסתם לא הוי חזקה דלית לי' קלא, אמנם **הרשב"א** לשיטתו דהוי רישא וסיפא, ורישא וסיפא בחד גונא, כ' דא"כ צ"ל דרישא גם מיירי בהאי גונא דמכר כל שדותיו סתם, ואעפ"כ מבואר דהוי חזקה, וביאר דכיון דיוצא קול שמכר שדותיו והרי זה אוכל השדה, ממילא ידע המר"ק דקנה גם שדה זו, וכן מבואר **בתו"ח**, אמנם **בתומים** סקמ"ד סק"ב מבואר, דפשוט לו דאם מכר שדותיו סתם דלא הוי חזקה כשי' הי"ר, ורק דכתב דהיכי דמכר כל שדותיו, ופירש בתוכם גם שדה זו שמחזיק בה, דבזה יש חילוק לשי' הי"מ ברשב"ם, דאע"פ דלענין מחאה לא הוי מחאה, מ"מ לענין חזקה הוי חזקה, וכ' דהראשונים דמדייקים דרישא דומיא דסיפא, בהכרח ס"ל כהי"מ ברשב"ם, דאי לאו הכי אמאי מבואר ברישא דהוי חזקה, **ובנתה"מ** סק"א כ' סברת הרשב"א, ונראה דלפי דבריו, במוכר כל שדותיו סתם ואינו מפרש כלום גם הוי חזקה, וכ"כ **הגרע"א** בגליון שם, דגם מוכר שדותיו סתם הוי חזקה.

רשב"ם ד"ה אמר ר"פ – **המאירי** כ' דנראה כהי"מ שהביא הרשב"ם, **והטור** סקמ"ד כ' כהי"מ, ומבואר **בב"ח ובפרישה**,דס"ל דלשון הרא"ש מורה כשי' הי"מ ומשום הכי כ' כותייהו, **ובשו"ע** ס"ד כ' דאם מכר כל שדה בפני עצמה הוי חזקה.

א) מתני' האומנין – **הי"ר** כ' דגם אם אין ידוע דירד לאותו מקום בתורת אומן, מ"מ אין לו חזקה, **ובנתה"מ** סקמ"ט סקי"ג כ' דכך משמע בתוס' לק' מ"ז ב' דכ' כגון אם הוא בנאי, דמשמע דכל בנאי אין לו חזקה, אמנם כ' דמלשון **הרמב"ם** בפי"ג ה"ד **והשו"ע** סקמ"ט סכ"ח שכ' כגון שהיו בונים בה או מתקנים אותה, נראה דדוקא אם ידוע שירד באומנות לאותו מקום.

רשב"ם ד"ה האומנין – **התוס'** לק' מ"ז ב' כתבו דמשכחת לה גם בקרקע כגון בבנאי, וכן מבואר **בי"ר ובריטב"א**, וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"ג ה"ד, דאם הם בונים או מתקנים, וכן **בטושו"ע** סקמ"ט סכ"ח, **והי"ר** כ' דמשכחת גם בעבדים, שדרך שיהיו אצל אומן כמה שנים, **וברשב"ם** גם מבואר הכי לק' מ"ה ב', דבעבדים אין חזקת שלש שנים אצל אומן, **והרמב"ן** בחי' ובמלחמותלק' בסוגיה דאומן, מבואר דמתני' מיירי דוקא בחזקת שלש שנים של קרקעות ועבדים, אלא דהדין כך גם בחזקת מטלטלין.

רשב"ם ד"ה שותפין – כדברי הרשב"ם כן מבואר **בריטב"א ובנ"י**, דדרך ששותף אחד יאכל כמה שנים, וכ"כ **הסמ"ע** סקמ"ט סק"ד, ויל"ע בדברי **הרי"מ** שכ' דכיון דיש לו פלגא לא קפיד עלי' חברי', ושבקי' למיחת ושקיל בכל שתא פלגא דפירא.

בא"ד – **המהר"ם** מבאר, דאע"ג דבגמ' מבואר דשמואל תני אומן אין לו חזקה אבל שותף יש לו חזקה, מ"מ למסקנא דאמרינן דמודה שמואל דיש שותף שיש לו חזקה, אמרינן דמחלוקת אבוה דשמואל ולוי עם שמואל, לא לגבי איך גרסינן במתני', אלא לענין הדין, דאבוה דשמואל ולוי ס"ל דלעולם אין לשותף חזקה, ושמואל ס"ל דרק אומן לעולם אין לו חזקה, אבל שותף פעמים שיש לו חזקה, ועיין בפנ"ש מש"כ. ובעיקר דברי הרשב"ם, עיין **בתו"ר** [בש"מ] שכ' לומר דלא גרסינן שותף במתני', ומה דמבואר בגמ' דתני שותף, היינו דתני הכי במתניתא דידי', אבל במתניתין לא קתני שותף.

רשב"ם ד"ה והאריסין – כדברי הרשב"ם מבואר גם **בריטב"א** לק' מ"ו ב' **ובנ"י ובטור** סקמ"ט **ובסמ"ע** שם סקמ"ג, אמנם **הי"ר** וכן **הרי"ו** לק' מ"ו ב' בשם **הר"ח והרשב"א** לעיל ל"ג ב' כ', די"ל דאע"פ שכנס האריס הכל לביתו, מ"מ נתן אח"כ פלגא לבעלים, והבעלים האמינו לו שיתן לו אח"כ הפלגא.

מתני' והאופטרופין – **הי"ר והריטב"א** כתבו דלא מיירי באפוטרופין של קטנים, דבהם גם אחר אין לו חזקה, כמבואר בב"מ ל"ט דאין מחזיקין בנכסי קטן, אמנם **הרמב"ם** בפי"ג מטו"נ ה"ז מבאר דמיירי באפוטרופין של קטנים, דאפילו אם החזיק שלש שנים לאחר שהגדילו אין לו חזקה, ומבואר **במאירי ובריב"ש** סרנ"ב, דהרמב"ם לשיטתו דס"ל שם בפי"ד ה"ז, דאחר המחזיק בנכסי קטן, יש לו חזקה אם החזיק שלש שנים אחר שהגדיל.

מתני' שם – **הי"ר** כ' דכל שהוחזק אפוטרופוס, שוב אין לו חזקה ואפילו אצל שאר אינשי, **והרמב"ם** בפי"ג מטו"נ ה"ז כ', דבין אם היה אפוטרופוס על שדה זו בין על שאר נכסים, **והטור** בסקמ"ט הביא דברי הרמב"ם, וכ' לחלוק דדוקא באותה שדה, **ובשו"ע** שם סכ"ט כ' כלשון הרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כהטור, [ומ"מ גם ברמב"ם נראה דדוקא לאותו שהוא אפוטרופוס אצלו ולא כהי"ר].

מתני' אבל בנותן – **הי"ר** כ' דלא נקט מוכר, משום דשם לא קנה בחזקה עד שיתן דמים, ועיין לק' נ"ב ב' אות א' דהראשונים חולקים על זה, **והרי"ו והריטב"א** שם כ', דמשום דדרך לקנות במעות לא קתני מכר, **והרא"ש** שם כ', דכיון דבמה דברים אמורים במחזיק קאי על מכר, משום הכי לא נקט הכא גונא של מכר.

רשב"ם ד"ה נעל – **התוס'** לק' נ"ב ב' כתבו לחלוק על הרשב"ם, דגם בנעל לבד הוי חזקה, וכ"כ **הי"ר** כאן ואכמ"ל.

**מב' ב'**

רשב"ם ד"ה שותף – **בריטב"א ובתורי"ד** מבואר דשותף אין לו לירד אלא לחצי, ומשום הכי יש לומר דיש לו חזקה יותר מאומן, דברשות נחת לכל השדה.

תוד"ה אבל – מש"כ דיש לחלק מבואר **בתו"ר** [בש"מ] **ובמהר"ם**,דאותו אריס שאין לו חזקה, לעולם אין לו חזקה, משא"כ שותף, באותו שותף דאמרינן דאין לו חזקה, פעמים שיש לו חזקה.

תוד"ה שותף – **המהרש"א והמהר"ם** מבארים, דזה לא ק' לתוס' דלמא שמואל דאמר דהוא כיורד ברשות, היינו כאריס שיש לו חזקה, ואדרבה אשמועינן דשותף יש לו חזקה, דכיון דלא תני בשום מקום דאריס שאינו בתי אבות יש לו חזקה, אלא דאמרינן הכי מסברא כמבואר לק' מ"ו ב', אין לומר דבא לומר דדין שותף כדין אריס שהוא עצמו לא נתפרש דינו, אלא מק' דמ"מ נימא, דעיקר חידושו דנוטל בשבח המגיע לכתפים, ורק דמה דמשמע שדינו שוה גם לענין חזקה, לזה נימא דהשוה לאריס שאין לו חזקה.

בא"ד – **בתו"ר** [בש"מ] כ' דאי לא גרסינן בגמ' מאי לאו, אלא נגרוס לאו, י"ל דהשתא משמע לי' דרק לענין זה בא להשוות שותף לאריס, **ובהג' ראמ"ה** כ' לישב לפי מש"כ לבאר שי' הרשב"ם בסמוך, דלא לגמרי שוה ליורד ברשות, דא"כ צ"ל דאדרבה עיקר דינו קאי על חזקה, ורק דגם אשמועינן דרך אגב, דגם שוה לענין שנוטל בשבח המגיע לכתפים, ועוד כ' די"ל דמשמע דברי שמואל, דשותף הוי כיורד ברשות עכשיו כל זמן שמחזיק, וביורד ברשות כל הזמן, בודאי דאין לו חזקה.

גמ' רבינא אמר וכו' – **הי"ר** כ' דרבינא ס"ל דבפלגא לא הוי חזקה, וכ"כ **הריטב"א** דנראה דלא הוי חזקה, אמנם **הרשב"א והר"ן** הביאו דברי **הר"ח** שכ', דגם בנחת לפלגא הוי חזקה, והנה בדבריהם לכאורה לא מבואר, דזהו דוקא באם יש בה דין חלוקה, אמנם **בריטב"א ובטור** סקמ"ט מבואר דשי' הר"ח, דבאין בה דין חלוקה גם בנחת לפלגא אין לו חזקה, [והטור כ' דהרא"ש חולק], והריטב"א הק' על זה, דא"כ אמאי אמר רבינא הא והא דנחת לכולה, כיון דהחילוק הוי בין בנחת לכולה ובין בנחת לפלגא, **והמאירי** כ' דנקט לרבותא, דגם בנחת לכולה יש חילוק בין יש בה דין חלוקה ללא, **ובב"י** שם כ' דנקט הכי לרבותא, דבאין בה דין חלוקה גם בנחת לכולה לא הוי חזקה, **והלח"מ** בפי"ג מטו"נ ה"ח הק', דהא גבי יש בה דין חלוקה הוי פלגא רבותא, וא"כ אמאי נקט כולה, **ובדרישה** בסק"ג הק', דאמאי יש חילוק בנחת לפלגא, בין אם יש בה דין חלוקה או לא, וכ' לבאר דברי הר"ח דמה דאמר דיש חזקה בנחת לפלגא, היינו בגונא דהחלק שנחת לו, יש בו לבדו כדי חלוקה, דכיון דמיירי דנחת לחלק המובחר וכמש"כ הרשב"ם, דמשום הכי טוען חזקה, אמרינן דכיון דיש בו כדי חלוקה בעצמו, אמאי נתן לו לירד לכל החלק הזה, **ובפרישה** שם כ' דיש לבאר, דביש בה כדי חלוקה כיון דאיכא חזקה בנחת לכולה, אמרינן דגם בנחת לפלגא יש לו חזקה.

**והרי"ף והרא"ש** כתבו, דמחזיקין זה על זה בדאית בה דין חלוקה וקא נחית לכולה, ומבואר **בנ"י** דשיטתם דבעי תרתי כדי שיהיה חזקה, ואם אין בה כדי חלוקה או דנחת לפלגא אין לו חזקה, [וכ' דכך היא שי' הר"ח, וכבר הק' בזה **הב"ח**,דבראשונים מבואר דשי' הר"ח אינה כן], וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"ג ה"ח **ובשו"ע** סקמ"ט ס"ב.

רשב"ם ד"ה דלית – **בי"ר ובנ"י** מבואר כהרשב"ם, אמנם **הרי"מ** כ' דהוה שקילנא מיני' פלגא פירי.

ב) רשב"ם ד"ה לומר – **הרמב"ן והר"ן והנ"י** כתבו דכונת הרשב"ם, דגם היכי דירד לשדה כאשר כבר היו הפירות במצב דמגיע לכתפים, דהיינו דכבר אי"צ לעבוד בהם, מ"מ נוטל כיורד ברשות, דבעלמא אינו נוטל דיכול לומר לו דאינו צריך לו, ויל"ע דלכאורה בכהאי גונא מ"מ לא יטול מחצה, וברשב"ם נראה מבואר דנוטל מחצה, [**והריטב"א** הביא דברי הרשב"ם, דאפילו בשבח שהוא גמר פרי נוטל כל החצי, וכ' דמאי דאמר הרשב"ם דאפילו בשבח שהוא גמר פרי, משום דס"ד דכקצור דמי ואין בו דין אריסות, ונראה דמבאר כהרמב"ן, ומ"מ כ' דנוטל חצי], **ובסמ"ע** סקע"ח סק"ה כ' על דברי השו"ע שם, דמה דאמרינן דנוטל בשבח המגיע לכתפים, היינו דנוטל גם במה שמשביח בזמן שכבר אין צריך עוד למלאכה, אלא מעצמו הוא גודל ומשביח, וזה על דרך מש"כ התוס' בסוף דבריהם, ויל"ע אם מפרש הכי גם בדברי הרשב"ם.

**והרי"מ** כ', דאם היה שבח המגיע לכתפים נוטל גם מהשבח, אבל אם לא הגיע עדיין למצב זה, אין אלא ההוצאה וידו על העליונה, **והי"ר** כ' דכל יורד לשדה העשויה ליטע, אין לו חלק בפירות אלא נוטל כפי שבח נטיעה, והכא נוטל חלק בפירות, וסיים דהא דיורד שלא ברשות נוטל רק כשבח נטיעה, זהו דוקא אם לא עבד בה אחר נטיעה עד שיצא פירות, דא"כ שמין שבח עבודה, וברי"מ נראה מבואר דתלוי אימת בא לדון עמו השותף, דאם בא לדון קודם שהשביח לגמרי, יכול גם בשותף ליתן לו רק לפי מה שהושבח עד עכשיו, [ובהג' ראמ"ה כ'לפרש הכי שי' הרשב"ם], **והריטב"א** כ', דהפירוש דצריך ליתו לו חלק בפירות ואינו יכול לסלקו בדמים.

והרי"מ הביא פירוש **הר"ח** דכ', דגם זה שלא טרח חולק עם זה שטרח בגופו ובכתפיו [כפי' ר"ת דהיינו על ידי עמל], וכן אם נטע שדה שאינה עשויה ליטע והוציא, אינו יכול למחות ולומר לא הייתי מוציא הוצאות ליטע, **וברשב"א** נוסף בדברי הר"ח, דכשם שנוטל בשבח כן משלם בהוצאה, ולכאורה היה נראה כונתו דחשוב כיורד ברשות, דגם אם ההוצאה יותר מהשבח, צריך לשלם לו חצי הוצאה כמו ביורד ברשות, אמנם הרשב"א בתחילת דבריו כ', דנראה דהר"ח מפרש דלצדדין אמרינן, דמה דאמרינן דנוטל בשבח המגיע לכתפים, קאי על זה שלא טרח, דמ"מ נוטל אע"ג דלא טרח, ומה דאמרינן דנוטל בשדה שאינה עשויה ליטע, קאי על זה שירד, דנוטל בשל חבירו כמו יורד ברשות, [**ובתו"ש** [בש"מ] הביא דברי ר"ח דנוטל בשבח משום יציאה, וזה מתאים לדברי הרשב"א], **והריטב"א** כ' דפירוש דברי ר"ח לצדדין, דהיכי דרק טרח בגופו בזה נוטל השותף השני מחצה, ואע"פ דהיורד טרח והשני לא, אמרינן דזה שירד אחולי אחיל, אבל אם הוציא הוצאות, בזה נוטל היורד בחלק השני כיורד ברשות.

**והרמב"ן** כ' לבאר דאם כבר עומד ליבצר, אז נוטל כפי שויין לפי חשבון, אבל אם עדיין לא הגיעו ליבצר אכתי צריכים לאריס אחר, ושמים לו שלא יפסיד בעל הבית, ואז אינו נוטל כל שבחו.

**ובפי' רגמ"ה** מבואר, דמה דאמר דנוטל בשבח המגיע לכתפים, היינו דהחידוש דלא נימא דאינו נוטל מידי בחלק חברו, אלא הדין דנוטל כיורד ברשות, [ולעיל נתבאר דברי הריטב"א בשי' ר"ח, דבאמת אינו נוטל, דאמרינן דאחולי אחיל], ומה דאמר דנוטל בשדה שאינה עשויה ליטע, היינו איבעית אימא, דהחידוש דלא נימא דהיכי דאינה עשויה ליטע, לא הוי אלא כיורד שלא ברשות.

גמ' כשדה העשויה ליטע – **הריטב"א** כ', דגם היכי דההוצאה יותר מהשבח, אמרינן דהוי כיורד ברשות דנותן לו חצי ההוצאה, ומשום דאמרינן דעל דעת כן נשתתפו, דישביח כל אחד ברשות גמורה, וכ' דכן עיקר, אבל כ' בשם **הרא"ה** דאינו נוטל אלא הוצאה שיעור שבח, ואם ההוצאה יתירה אינו נוטל אלא השבח, וכ' דלא גרע ממוציא הוצאות על אשתו, דמבואר בכתובות פ"א א' דאין לו אלא הוצאה שיעור שבח, **והר"ן והנ"י** הביאו רק שיטת הרא"ה, **והרמב"ם** פ"י מגזילה ה"ז כ' הדין דיורד ברשות דנוטל בשבח, ואם ההוצאה יתירה נוטל הוצאה, וכ' דכן הדין במשביח נכסי אשתו או שותף שהשביח, **ובהה"מ ובכס"מ** שם מבואר, דמש"כ הרמב"ם בנכסי אשתו היינו בנכסי אשתו קטנה, דשם הדין דנוטל הוצאה אפילו אם הוי יותר מהשבח, ולפ"ז נראה מבואר דשי' הרמב"ם כהריטב"א, דשותף גם נוטל לעולם חצי ההוצאה, גם אם הוי יותר מהשבח, אמנם **בבי' הגר"א** סקע"ח סק"א כ' על דברי הרמ"א שכ' שם כהרא"ה, דהיינו משום דלא גרע ממוציא הוצאות על אשתו, וכ' דכן הרמב"ם דימה דין שותף למוציא הוצאות על נכסי אשתו, ולכאורה מבואר דמפרש דברי הרמב"ם, דמיירי במוציא על אשתו גדולה ודלא כהה"מ והכס"מ, **והשו"ע** בסשע"ה ס"ד כ', דהמוציא הוצאות על נכסי אשתו קטנה והשותף דינם כיורד ברשות, וזה נראה מבואר כשי' הריטב"א, **והרמ"א** בסקע"ח ס"ג כ' כהרא"ה, **ובסמ"ע** סשע"ה סקי"א ציין לשי' הרא"ה, והרמ"א שכ' כותי'.

תוד"ה שבח – מש"כ ואע"פ שגם הם לקחו נגדם בחלקם דהם טרחו והם אכלו וכו', הק' **החזו"א** דהא השתא מיירו לשי' רש"י דשבח המגיע לכתפים, היינו פירות הגם שבאו בלא טורח, וכ' דעל כרחך כונתם במש"כ דהם טרחו, דהנכסים שלהם בדין ולא שייך לתובעם, ורק הנכסים שנתן האח חוזר אליו, וכל דבר הבא מעלמא דינם לחלוק עמו.

**מג' א'**

א) גמ' נוגעין בעדותן הן – **הרשב"א והריטב"א** כתבו דהכא הוי יותר מנוגע, דהרי הוא בעל דבר ממש, ומה דנקט לשון זה, הוא משום דידע דאפשר לישב דהקנה לשני חלקו, רק דמ"מ ק' דהוא מעמידה בפני בע"ח, וזה הוי רק נגיעה, והריטב"א כ' עוד דלא דק בלשונו, ועיין **בחי' הגרש"ש** סכ"ד דכ' לומר, דמה דמעמידה בפני בע"ח, הוי גם בעל דבר ולא רק נוגע.

גמ' שם – בגדר פסול נוגע, הנה הרשב"א כ' בסמוך בשם **הראב"ד**,דהא דלא אמרינן גבי נוגע דלא מהני סילוק משום דהוי תחילתו בפסול, דכיון דפסולו משום חשד, א"כ היכי דנסתלק החשד הוא כשר, ומבואר דפסול נוגע אינו אלא משום חשש משקר, [והנה שם מיירי על אחד מבני העיר שנסתלק, ומבואר לכאורה דגם בעל דבר ממש הוי רק משום חשש משקר, וכמבואר בריטב"א בקידושין מ"ג ב' דשם הוי בעל דבר ממש, אמנם במחנ"א נראה מבואר דהוי רק נוגע וכמשי"ת בגמ' לק' עיי"ש, וגם אפשר דלגבי עצמו הוי בעל דבר ואינו עד כלל, ורק דהיה ק' להראב"ד, דמ"מ הוי תחילתו בפסול כיון דהיה פסול גם לגבי אחרים, ועל זה כ' הראב"ד דמה דפסול לגבי אחרים זהו רק משום חשד, וכמשי"ת בסמוך דברי התורי"ד], **והרי"מ** כ' דאינו עד כלל כיון דהוא בעל דבר, **ובתומים** סל"ז סק"א כ', דמוכח מזה דלא הוי רק משום חשש משקר, **וברשב"א וברא"ש** מבואר דהוא רק כקרוב וכמשי"ת שם, ומבואר דאינו רק משום חשש משקר, [אלא דזה ראיה רק על בעל דבר ממש], **ובריטב"א** בקידושין מ"ג ב' מבואר, דבעל דבר אינו עד כלל, ואם הוא רק נוגע הוי כקרוב, ומבואר דגם נוגע פסול כקרוב, ולא רק משום חשש משקר, **והרי"מ** לק' מ"ה א' מק', דאמאי פסול להעיד משום דחיישינן דאינו רוצה להיות לוה רשע ולא ישלם, הא באם יעיד שקר גם הוא רשע, ואמאי עדיף לו להעיד שקר, ותי' דמה דיהיה לוה רשע זה כלפי העולם, משא"כ באם יעיד שקר אי"ז ידוע שהעיד שקר, ועוד תי' דכיון דהוא נוגע, הרי הוא כבעל דבר, וא"כ הגם דאין חשד שישקר, מ"מ הוא פסול לעדות, **והראשונים** שם הביאו רק התי' הראשון, ומבואר **בנו"כ** בסל"ז ס"א, דמתי' זה מבואר דהוי רק משום חשש משקר, **והמהר"ם** לק' מ"ד א' כ' כהתי' השני ברי"מ.

**והלבוש** בסל"ז ס"א כ', דנוגע פסול משום קרוב ולא משום חשש משקר, **והסמ"ע** שם בסק"א חולק, דהוי רק משום חשש משקר, וכ' דלא מצינו דחשוב קרוב אצל עצמו, אלא לענין לעשות עצמו רשע, ולא בהנאת ממון, ובסמ"ע סק"ו נראה מבואר, דגם היכי דהוא בעל דבר ממש, הוי רק משום חשש משקר, דכ' דבגמ' הכא קודם סילוק גם הוי רק משום חשש משקר, **והש"כ** בסק"א גם כ' דעיקר כהסמ"ע, והביא הראשונים דכתבו, דרק משום דעדיף לו לשקר מלהיות לוה רשע, הוא דפסול לעדות, **ובתומים** סקכ"א הק', דכיון דקרוב פסול להעיד מגזה"כ, ולא רק משום חשש משקר, איך יתכן דהוא עצמו יהיה פסול רק משום חשש משקר, **ובקצוה"ח** סק"א וסק"ה מבואר לחלק, דהיכי דהוא בעל דבר ממש, בזה הוא פסול מצד עצמו ולא רק משום חשש משקר, אמנם היכי דרק יש לו נגיעה, בזה מדאורייתא אינו פסול כלל, ורק מדרבנן פסול משום חשש משקר, ולפ"ז כ', דהראשונים לק' מ"ה דמבואר מדבריהם דהוי רק משום חשש משקר וכמשנ"ת, זהו משום דשם אינו חשוב בעל דבר אלא רק נוגע, [וראיתי די"ל יותר, דרק שם דלא הוי נגיעת ממון, בזה הוא דהוי רק משום חשש משקר], **ובנתה"מ** סק"א וסק"ט גם כ' לחלק בין היכי דהוא בעל דבר ממש, או רק דיש לו איזה נגיעה, ורק דכ' דגם בנוגע דהוי רק חשש משקר, מ"מ פסול מן התורה ולא רק מדרבנן, וכ' לומר דגם הלבוש מודה דאיכא גם משום חשש משקר, ולא כ' אלא דאין פסולו רק משום חשש משקר, אלא גם משום קרוב.

**הסמ"ע** שם כ' להוכיח דהוי רק משום חשש משקר, מהא דגם היכי דמעמידה בפני בעל חובו הוא פסול, ועוד הוכיח מהא דמבואר בנ"י בע"ב דנוגע לחובתו כשר, **והש"כ** כ' דגם אם פסול כקרוב, י"ל דנוגע לחובתו יהיה כשר דאינו חשוב נוגע בזה, **ובחי' רבי ראובן** בב"ק סי"ט מעיר על הסמ"ע, דלכאורה גם במעמידה בפני בעל חובו, י"ל דחשיב כקרוב כיון דיש לו הנאה מזה, וכ' לבאר דהסמ"ע ס"ל, דהצד דהוי כקרוב הוא משום דהוא בעלים על הממון, וכמבואר בגמ' בסנהדרין י' א' לומר דחשיב קרוב אצל שורו, ומשום הכי כ' דזה לא שייך במעמידה בפני בעל חובו, דשם הרי אינו בעלים על הממון, וכמו כן כ' דגם בלחובתו יהיה פסול, כיון דמ"מ הוא בעלים על הממון, אבל שי' הש"כ דהצד דפסול כקרוב, הוא משום דמה דיש לו תביעה וזכות בדין זה, זהו מה דמחשיבו לבעל דבר וקרוב, וא"כ גם היכי דהוי רק נגיעה, י"ל דמ"מ כיון דיש לו הנאה הוי כקרוב, וכמו כן י"ל דהיכי דהוי לחובתו, כיון דאין בזה תביעה, אלא אדרבה הוא מפסיד בזה, ממילא אינו כקרוב, **ובתומים** שם הק', דאיך נימא דלגבי עצמו הוי עד לחובתו, ואילו קרוב דידי' פסול לחובתו, **ובנתה"מ** סק"א כ', דבקרוב הוא פסול כיון דמעיד לחובת קרובו, משא"כ הוא עצמו, במה שהוא חב לעצמו הרי נאמן משום הודאת בעל דין, וא"כ י"ל דממילא גם נאמן כעד על מה שהוא חובתו.

גמ' שם – **הרשב"א** לק' הק' על שי' הראשונים, דמה דבמסתלק אין חסרון של תחילתו בפסול, הוא משום דהוא בעל דבר ואין לו שם עד כלל, דאמאי הכא אינו נאמן על חלק השני משום דהוא נוגע, הא כיון דהוא בעל דבר, על חלקו אין לו שם עד כלל, ויש לנו לומר דפלגינן דבורו, וכמבואר בגמ' בסנהדרין ט' ב', דבבעל דבר אמרינן דפלגינן דיבורו, ומזה הוכיח דנוגע יש לו שם עד, ורק דהוא פסול כקרוב, ולא אמרינן דאין לו שם עד כלל, וכן מבואר **בשו"ת הרא"ש** כלל ג' סי"ג, דמה דהוא פסול לגבי חלק השותפין, הוא משום הדין דנמצא אחד קרוב ועדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, **והתורי"ד** גם כ' בתחילה לומר הכי, אמנם דחה זה, דיש בזה מחלוקת רי"ו ור"ל בירושלמי, האם קרוב פסול בעדותו גם על החלק שמעיד על מי שאינו קרוב, וכ' דבבבלי מוכח דס"ל דהלכה כר"ל דהוא כשר, וא"כ יקשה דאמאי לא אמרינן פלגינן, וכ' דהכא כיון דהוא נוגע, חיישינן שהוא משקר, וכיון שכן ממילא פסול גם על חלק חבירו, דהא חיישינן דהוא משקר, **ובלבוש** סל"ז ס"א כ' כהרשב"א והרא"ש, דפסול במה שמעיד על חבירו משום דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, **ובסמ"ע** סק"ו כ' דלפי מש"כ בסק"א, דנוגע פסול רק משום חשש משקר, אי אפשר לתרץ כך, וכ' דאינו יכול להעיד, משום דמה דיקבל חבירו הוא יחלוק עמו, ונראה כונתו דהשותף יצטרך על כרחו לחלוק עמו, דכיון דהוא מחזיק בחלקו מכח דאמרינן דהמערער משקר, נמצא ממילא דהוציא חלק שותפו שלא כדין, ובכהאי גונא ההפסד על שניהם, ודין זה מבואר בתשובה של **הגרע"א** בסוגר, **ובק"ש** אות קע"ח כ' זה לגבי ס"ת של בני העיר, דלא שייך פלגינן, דמה שיחזור לבני העיר ממילא יהיה לו בזה גם חלק, **ובתומים** סל"ז סק"ג כ', דלפי מש"כ הרא"ש במכות ז' א' לומר, דלא אמרינן פלגינן, אלא היכי דאפשר לחלק ולומר דחלק אחד מדבריו נכון וחלק לא, הכא גם אי אפשר לומר פלגינן כיון דהוי עדות על דבר אחד.

ובגמ' בסנהדרין כ"ה א' מבואר, דנאמן לומר דפלוני הלוה לי בריבית, ולהצטרף לעד אחר לפוסלו, דפלגינן דיבורו, ונאמן על המלוה ולא על עצמו, **ובמרדכי** שם סתרצ"ג כ' דזה דוקא היכי דאינו נוגע, כגון דאומר דלא נתן לו הריבית, אבל אם אומר דנתן לו אינו נאמן, משום דהוא נוגע שרוצה שיחזיר לו הריבית, וכן מבואר **ברא"ש** בשם רבינו יקר גבי נגזל, דיכול לפסול הגזלן רק אחר שנפטר הגזלן בדין, **והריב"ש** סשל"ט כ' לחלוק על המרדכי, דכיון דפלגינן דיבורא, ממילא לפ"ז גם הוא אינו נוגע, **והרמ"א** בסל"ד סכ"ו כ', דיכול להעיד דגזל ממנו רק אם אין לו הנאה מזה וזה כשי' המרדכי, **והש"כ** שם בסקכ"ח כ' דכן עיקר, דכיון דהוא נוגע גם לא אמרינן פלגינן, דאדרבה אינו נאמן כלל דחשוד לשקר משום נגיעתו, וזהו כתי' התורי"ד, והק' על הריב"ש מסוגיה דהכא דמבואר דאינו נאמן לגבי השותף ולא אמרינן פלגינן, אמנם נתבאר די"ל כמש"כ הסמ"ע, דהכא גם אם נקבל עדותו רק לגבי השותף אכתי הוא נוגע, **ובדברי משפט** שם סק"ה הביא דברי **הש"כ** בסנ"א סק"ח, דכ' דהיכי דמעיד שכתב נכסיו לשני בני אדם ובאחד הוא נוגע, דבזה פלגינן כיון דיודע דלא יהיה נאמן על מה דהוא נוגע בו, ורק היכי דאי אפשר לחלק העדות, כגון דמעיד על קיום שטר, דאז ממילא יש לנו לקבל כל עדות השטר, בזה לא אמרינן פלגינן, ולפ"ז כ' דמיושב שי' הריב"ש, דבסוגיה דידן אי אפשר לחלק עדותו, דאם בטל טענת המערער ממילא לגבי שניהם בטל, משא"כ בהא דהריב"ש דמיירי לענין שלוה בריבית, הרי אפשר דלוה אחר, וא"כ בזה אין לפוסלו משום נוגע, דיודע דלא יקבלו עדותו לגבי עצמו שהוא לקח ממנו ריבית, ובהג' **אמרי ברוך** שם כ' לחלק, דבהא דהריב"ש אינו מעיד על זה שהמלוה חייב לו הריבית, אלא דממילא נמצא לפי עדותו דהוא חייב לו, משא"כ הכא, כל שמעיד על השדה או על הס"ת בגמ' בסמוך, הרי עיקר עדותו על ממון שיש לו חלק בו.

רשב"ם ד"ה נוגעין – **הב"י** בסל"ז כ' דנראה דברי הרשב"ם, דמיירי דכל אחד משתמש בחצי אבל מ"מ לא חלקו עדיין, אבל אם חלקו שפיר יכול להעיד לו, **ובדרישה** בסק"א **ובסמ"ע** סק"ה כ', דאע"ג דקיי"ל דאם בא בע"ח וגבה מאחד בטלה מחלוקת, וא"כ יש לו ריוח שישאר אצל השני חצי השדה דיחזור ויחלוק עמו, מ"מ הכא דמודה דזה שמערער הוא גזלן, לא יוכל לתבוע מהשותף חצי השדה, דהרי מודה דמה שלקח ממנו הוי שלא כדין ומזלו גרם, אמנם **הט"ז** כ', דלפ"ז באם הנדון רק על חלק השותף לא יעיד לו, דהרי השני אינו יודע אם הוי כדין או לא, וא"כ אם לא יעיד לו יחזור ויתבע ממנו שיחלוק עמו החצי שנשאר לו, וכ' לומר דרק באחין שחלקו בטלה מחלוקת אבל לא בשותפין עיי"ש הטעם, **ובקצוה"ח** סק"ג כ' דאמנם דהיכי דבע"ח גבה הדין כהט"ז, מ"מ הכא דנמצאת דהיתה גזולה, בזה גם בשותפין בטלה מחלוקת, דנתברר דלא היתה כלל שלהם, **ובנתה"מ** סק"ג כ' דגם היכי דבא הנגזל והוציא בעי לדין אחריות כדי שיוכל לגבות, אלא די"ל דבנמצאת גזולה הוי אחריות ט"ס וכמש"כ התוס' בב"מ י"ד א', ומשום הכי גם בשותפין שחלקו יהיה הדין דבטלה מחלוקת דאחריות ט"ס.

**ובתומים** סק"ג הק', דאמאי לא יתבטל עדותו כיון דלגבי חלקו אינו נאמן, ולעיל נתבאר דהכא אין לומר פלגינן, וכ' לומר דהרשב"ם ס"ל דגם הכא י"ל דפלגינן עיי"ש, [וצ"ל דבלא חלקו לא מהני מה דנימא פלגינן וכמשנ"ת דברי הסמ"ע], ויל"ע בקו', דלכאורה י"ל דאינו מעיד אלא על חלקו של השותף ולא על חלקו, אמנם **בשו"ע** מבואר דהוא מעיד לפסול העדים של המערער, וא"כ ממילא הוי עדות גם על החצי שלו, **ובנתה"מ** סק"ג כ', דצ"ל דאין כונת השו"ע לפוסלם דהם גזלנים, אלא הכונה לפסול עדותם על השדה, ולפי דבריו שפיר י"ל דמעיד רק על חלקו של השותף.

ב) גמ' הכא במאי עסקינן וכו' – התוס' בד"ה וליסלקו מק' על הגמ' בסמוך, דאיך מהני סילוק, הא מ"מ הוי תחילתו בפסול, **והרי"מ** הק' זה בגמ' הכא, **ובי"ר** מבואר, דהכא י"ל דמעיד על זמן שהוא קודם שהיה השדה שלו, וא"כ נמצא דהוי תחילתו בכשרות, [ומה דבאמצע היה פסול אי"ז חסרון כמבואר לק' קכ"ח א'], **ובתורי"ד** כ', די"ל דמעיד על דבר שהיה אחר שכבר כתב לו דין ודברים אין לי, וכ"כ **הש"כ** בסל"ז סקל"ב, **ובתומים** סקכ"ב הק', דא"כ מאי ס"ד דיפסל בכהאי גונא, כיון דלא שייך תחילתו בפסול, וגם חשדא ליכא כיון דנסתלק קודם שהיה הדבר שמעיד עליו, וכ' דמ"מ י"ל כמש"כ הי"ר, דמעיד על מה שהיה קודם שנסתלק, **ובשו"ת מהרי"ט** ח"א סכ"ו נראה מבואר, דהכא מיירי דזה שתובע השותף כתב לזה שמעיד, דדין ודברים אין לו על חלקו שלו ומשום הכי כבר אינו נוגע, וכ' דלגבי חלק השותף אין חסרון של תחילתו בפסול כיון דבידו לחלוק עם השותף עיי"ש.

רשב"ם ד"ה דכתב – כדברי הרשב"ם מבואר בעוד **ראשונים**, **והרי"ו** כ' דלא אמרינן דכתב לשון הקנאה, משום דמיחזי כשיקרא.

רשב"ם ד"ה וידי – **הריטב"א** כ' כהרשב"ם, וכ' דאי נימא דבאמת הוי לשון דעכשיו אין לו, ולא דכונתו דמכאן ולהבא לא יהיה לו, ולשון לא יהא הוי לשון המועיל, א"כ גם לשון אין לי היה צריך להועיל, משום דאיכא בזה הודאת בעל דין דלא הוי שלו.

בא"ד – במשה"ק הרשב"ם דאמאי לא משני דאמר לא יהא לי, העיר **המהרש"א** דגם לשיטתו יק', דאמאי לא משני דאמר בלשון מתנה, ועל כרחך דאתא לאשמועינן דמהני לשון דין ודברים היכי דקנו מידו, וא"כ הכא נמי י"ל לפי הי"מ, **והפנ"ש** מבאר קו' הרשב"ם, דלשי' הי"מ דמהני אם אומר לא יהא לי, הרי בזה גם יש חידוש, והיה לו לשנות דאמר לא יהא דגם בזה יש חידוש.

גמ' האומר לחבירו – **הרי"מ** מפרש דהיינו האומר בשטר, דבאמירה בעלמא גם לשון טוב לא מהני.

גמ' כשקנו מידו – **הרי"מ** מבאר, דכיון דקנו מידו אלים כוחו של הקונה, ואמרינן דנתכוין להקנות לו גופה של קרקע, וכמבואר בכתובות פ"ג א' דמסקינן שם דמגופה של קרקע קנו מיני', וכן מבואר **ברמב"ן** ובעוד **ראשונים**,דמה דאמרינן דקנו מידו מיירי דאמר דין ודברים, ומהני הקנין דנימא דכונתו להקנות גופה של קרקע, וכן נראה מבואר **ברשב"ם** ד"ה דכתב, דגם במסקנא מיירי דאמר לו דין ודברים, וכן מבואר **ברש"י** בכתובות פ"ג א', דמסקנת הגמ' שם דהיכי דקנו מידו, מהני גם היכי דאמר דין ודברים, אמנם **התוס'** שם כתבו בשם **ר"י** דאין להועיל מה דקנו מידו בשדה, כיון דגם אם נפרש דהוי לשון המועיל, הרי פירושו דמפקיר השדה, וא"כ מה מהני קנין לזה, דבקנין הרי הוא נותן לאדם מסוים, **והרא"ש** שם כ' דעיקר כרש"י, וקו' התוס' ישב, דכיון דמיירי בשותף, אמרינן דהוא מקנה לו השדה, **ובט"ז** סל"ז ס"א מבואר, דשי' התוס' דמה דמבואר הכא דקנו מידו היינו בלשון טוב, אבל אם רק אמר דין ודברים גם קנו מידו לא מהני, אמנם **באור גדול** סמ"ו כ' לדחות, דכל דברי התוס' שם הוא רק היכי דקנו מידו לאחד שאינו שותף, דס"ל דבברייתא קתני סתמא ומיירי בין בשותף ובין באדם אחר, ובאדם אחר הוא דמקשו התם על רש"י, דבזה אין לומר דיהני מה דקנו מידו, אבל בשותף שפיר מהני, **והרי"ף** בכתובות ביאר הגמ' שם, גם דלא כרש"י ולא מיירי לענין שדה שאמר דין ודברים, וכ' **הר"ן** שם, דמ"מ מודה הרי"ף דגם בשדה מהני אם קנו מידו כמובאר בסוגיה הכא, אמנם **בהג"א** כאן כ', דשי' הר"ח והרי"ף וריב"ם דלא מהני קנו מידו אם אמר לשון דין ודברים, **וברמב"ם** בפט"ו ה"ד כ' דלא מעיד אלא אם סלק עצמו ממנה וקנה מידו שנתנה לשותפו, וכ' **באור גדול** שם דלשון זה משמע קצת דלא מהני לשון סילוק לבד אף אם קנו מידו, **ובטור** סל"ז כ' דאם סלק וקנו מידו שלא נשאר שום זכות, **ובד"מ** הארוך מבואר דשי' הטור דלא מהני בלשון דין ודברים, אמנם **בפרישה** סק"א כ', דיש לפרש דברי הטור שכ' שלא נשאר שום זכות, לא דאמר לשון זה כשקנו מידו, אלא כונת הטור דכיון דקנו מידו, ממילא נמצא שלא נשאר שום זכות ומשום הכי מעיד, וכן מבואר **בט"ז** בס"א, דשי' הטור דמהני קנו מידו גם בלשון דין ודברים, **ובאור גדול** שם הק' על הד"מ, דהא שיטת הטור באה"ע דלא מהני קנו מידו באשה, ועל כרחך דיפרש הגמ' בכתובות דמיירי לענין שדה, ובהכרח דס"ל דמהני קנו מידו גם בלשון דין ודברים אין לי, **והב"י** שם הביא דברי ההג"א, **ובשו"ע** ס"ר כ' אם סלק וקנו מידו, **ובסמ"ע** סק"ז כ' דשי' רוב הפוסקים, דלא מהני לשון דין ודברים אף אם קנו מידו, **ובאור גדול** שם תמה על ההג"א, דלא מצינו בשום ראשון דאמר בפירוש דלא מהני קנו מידו בלשון דין ודברים, והק' דאי למסקנא מיירי בלשון טוב, אמאי אמר כלל דקנו מידו, הא גם בלא קנו מהני לשון טוב.

גמ' שם – **הרי"ו** כ' דאע"ג דאינו יכול להוציא בדיינים, דהא כל זמן שאינו מעיד נמצא דיהיה המערער נאמן, מ"מ כיון דע"י שנותן לשני, נמצא דיכול להעיד ולהוציא בדיינים, מהני שיכול להקנות השדה, וכ"כ **הקצוה"ח** סל"ז סק"י, ודימה זה לדברי הרשב"א דמהני הקדש בגזלן, משום דהקדשו וזכייתו באין כאחד, אמנם בחי' **הגרע"א** כתב לדון בזה, דכיון דאין יכול הוציא בדיינים לעצמו אלא ע"י שנותן לאחר, אפשר דאין זה חשוב דיכול להוציאו.

גמ' אלא אחריות דאתיא לי' מחמתי' – **הריטב"א** כ' דבמתנה דבלא שכתב לו ליכא אחריות כלל, א"כ כשכותב רק אחריות דמחמתי' אינו חייב באחריות דמעלמא, אבל במכר דאחריות ט"ס, כל שאינו כותב בהדיא דמקבל רק אחריות דמחמתי', חייב גם באחריות דעלמא, **והב"י** בסרכ"ה כ' בשם **רה"ג** דגם במכר אינו חייב באחריות דעלמא, כיון דאחריות דמחמתי' הוי חיוב יותר מאחריות דעלמא, [**ובנתה"מ** סק"א הביא שם להק', דאדרבא יותר יש לו להיות חייב באחריות דעלמא, דמכר דבר שאינו שלו כלל, ועיי"ש דכיון דהוא גזלן לא אכפת לי', וכ' דלפ"ז אם לא הוא גזל אלא קנה מגזלן, יהיה חייב באחריות], **ובטושו"ע** סל"ז ס"אכ' דצריך להתנות דאינו מקבל אחריות דעלמא, **ובפרישה** סק"ג **ובסמ"ע** סק"י הק', דהא הכא איירי במתנה, ואמאי יהיה חייב באחריות כל שלא פירש,[**והב"ח** הק', דגם במכר הדין דאינו מקבל אחריות וכמשנ"ת דברי הב"י בשם רה"ג, וכ' דמ"מ יהיה פסול לעדות, שמא סבור דחייב באחריות עיי"ש], וכ' דמיירו על כהאי גונא דיכתוב אחריות סתמא דבזה צריך להתנות.

תוד"ה מפני – **בהג"מ** פט"ו מעדות אות ב', הביא דברי התוס' על הרמב"ם שם דהביא הסוגיה דהכא, **וברדב"ז** שם כ' קו' התוס', וכ' תי' אחד דאין נפסל מחמת זה, ועוד תי' דבמתנה לא שייך זה, דאין לו תערומת כיון דלא שילם לו כלום, ומדברי ההג"מ נראה דגם בסוגיה הכא, צריך לומר אחד משני תי' התוס', ולפי התי' השני צריך לומר גם כאן דמיירי במכיר שהיא שלו, **ובחכמת שלמה** סל"ז ס"א הק' על התוס', דאיך אפשר לומר דמיירי הכא במכיר, הא מבואר בגמ' דצריך לשלם כיון דקיבל אחריות, ואי נימא דמיירי במכיר, אינו צריך לשלם, וכ' לומר דמפרשים תי' הגמ' דקביל אחריות מחמתי', היינו דבאמת היא גזולה ונתן לו דבר שאינו שלו, ומעלמא היינו דהוציאו ממנו שלא כדין דבאמת אינה גזולה, [ולפ"ד הרדב"ז לק"מ].

בא"ד – **בחי' הגרש"ש** סכ"ד כ', דאע"פ דהתוס' בכתובות צ"ב ובב"ק ח' ב' כתבו, דהיכי דמלוה בא לגבות שדה מהלוקח, קרובי הלוה פסולים להעיד, משום דהלוה נוגע דלא יהיה ללוקח תערומת, וא"כ מבואר דתערומת הוי נגיעה וחשיב בעל דבר משום זה, מ"מ י"ל דדוקא שם דבאמת הרי המלוה בא לגבות החוב שחייב לו הלוה, וא"כ הלוה הוי בעל דבר בחוב זה, אלא דאמרינן דאם אין לו שום נפ"מ, לא אכפת לן בזה דהוי נדון לגבות חובו, וא"כ כל שיש נפ"מ של תערומת ממילא חוזר הוא להיות בעל דבר גמור, אבל הכא דבא לגבות השדה משום דהיא גזולה, המוכר מצד עצמו אינו בעל דבר כלל, דאינו בא לגבות מכח זכותו על המוכר.

בא"ד – **הטור** סל"ז כ' דאם מכר שלא באחריות, או באחריות והוא מכיר שהוא שלו מעיד עליו, **והב"י** לא גרס בטור או באחריות, וכ' דמה שהצריך הטור דיהיה מכיר שהוא שלו, משום דס"ל כהתי' השני בתוס', אמנם **הב"ח** גרס זה, וכ' דשי' הטור כהתי' הראשון בתוס', **ובסמ"ע** סקל"ו כ' דליכא משום תערומת משום דמכיר, **והש"כ** בסקכ"א כ' דעיקר כהתי' הראשון דאינו נפסל, **והמהרי"ט** בח"ב חחו"מ ס"פ כ' לשיטתו שם דבעי הנאת ממון דוקא, דא"כ אין לומר דנפסל משום תערומת.

גמ' דקביל עליה אחריות – **הרשב"א** כ' דאע"ג דיכול לומר לו דמאי אפסדתיך, מ"מ הוי רשע דאינו משלם מה שקיבל עליו.

רשב"ם ד"ה והתניא – **הרי"מ** כ' דהצד דלא יהני הוא משום דבשעה שנגנבה היה נוגע, ואפשר דכונתו דנימא דלא מהני משום דהוי תחילתו בפסול, וכ"כ **התומים** בסקכ"ב לבאר, דהנדון הכא היה האם איכא חסרון של תחילתו בפסול, **והריטב"א** כ' דאמרינן דדלמא אכתי משקרי, **והתורי"ד** כ' דגם בדבר של ממון לא מהני סילוק, **והר"ן והנ"י** כתבו כהרשב"ם, וכ' דזה קמ"ל שמואל.

**הרשב"א** כ' דמבואר הכא, דכל שאין לו עכשיו לעד חלק במה שמעיד, לא חיישינן לקנוניא, **ובשעמ"ש** הק' בזה מדברי הרשב"א ועוד ראשונים בגיטין י"ד א', דמבואר דגם בעדים חיישינן לקנוניא, עיי"ש מש"כ בזה.

ג) גמ' ליסלקו בי תרי ולידיינו – **התוס'** בנדה נ' א' **והי"ר** כאן מבארים, דיסתלקו בי תרי ויהיו דיינים, אבל להעיד לא מהני הסילוק כיון דהוי תחילתו בפסול וכמשי"ת בתוד"ה וליסלקו, וכ' הי"ר דאע"ג דלדון בעי תלתא, מ"מ הכא מק' לשמואל, ושמואל ס"ל דשנים שדנו דיניהם דין, וכ' דאע"פ דמקרו ב"ד חצוף, מ"מ היכי דלא אפשר הדין דיכולים שנים לדון גם לכתחילה, והכא מק' דליסלקו תרי היכי דאי אפשר באופן אחר, **ובפנ"ש** מעיר דהא התוס' בסנהדרין ה' ב' כתבו דלשמואל גם אחד כשר בדיעבד, והיה להגמ' להק' דליסתלק אחד, ועיי"ש דהביא דיש לדחות ראיות התוס' דבחד סגי, **והרמב"ן והרשב"א** כתבו, דביאור הגמ' דליסלקו בי תרי ויעידו, ועל פיהם לידיינו דין זה, **והריטב"א** כ' דכונת הגמ' דליסלקו תרי ויעידו או תלתא וידונו, וכן נראה **בר"ן**, **והתורי"ד** כ' לגרוס וליסהדו, **ובשו"ת הרא"ש** כלל נ"ח ס"א כ' דגם בעדים מהני סילוק, ונקט לדון דזה כתוב בברייתא בתחילה.

גמ' שם – **הרמב"ן** מק' דאמאי מבואר בגמ' בקידושין מ"ג ב', דאם צריכים לישבע היסת הם נוגעים בעדותם, הא המשלח יכול לפטור אותם משבועה, וא"כ הוי כמו נסתלקו, וכ' דהתם דזה שמעידים לו יפטור אותם משבועה, בזה יש לחוש דמה שמעידים לו, הוא משום דפטרם משבועה, וכ"כ **הר"ן והנ"י**, **והריטב"א** בקידושין תי', דהכא הוא בעל דבר ואין לו שם עד כלל, ומשום כך אין בו חסרון של תחילתו בפסול, אבל התם הוא רק נוגע דרוצה ליפטר משבועה, ובזה אמרינן דהוי תחילתו בפסול.

תוד"ה וליסלקו – **הרי"מ** כ' דנוגע הוי כבעל דבר ואין לו שם עד כלל, וא"כ ליכא לחסרון דתחילתו בפסול, דאין לו שם עד כל זמן שהוא נוגע, וכשיש לו שם עד הוא כבר כשר, **והריטב"א** כאן גם הביא תי' זה, ובקידושין מ"ג ב' כתב דהיכי דהוא רק נוגע, בזה שפיר חשוב עד ורק דהוא פסול, ויהיה בזה הדין של תחילתו בפסול, אבל הכא דיש לו חלק בס"ת, הרי הוא בעל דבר ממש ולא רק נוגע, ובזה אין לו שם עד כלל, **ובריב"ש** סשל"ט ובעוד מקומות מבואר כהרי"מ, **ובחי' רבי ראובן** סט"ז סק"א כתב דדין הרי"מ תלוי אמאי בעי שיהיה תחילתו בכשרות, דאי נימא דזהו משום דבעי שיהיה עליו תורת עד בשעת ראיה, א"כ מה בכך דבעל דבר אינו עד כלל, הא משום זה גופא לא יוכל להעיד אח"כ, דלא היה עד כשר בשעת ראיה, אמנם שי' הרי"מ דתחילתו בפסול הוא משום דבעי שמיד שיש לו תורת עד, שלא יהיה בו פסול.

**והרשב"א** וכן **הר"ן** הק' על זה, דבגמ' בסנהדרין מבואר גבי מעיד על פלוני דרבע שורו, דלא אמרינן דהוא בעל דבר, אלא חשיב כקרוב שיש לו שם עד, ומשום כך הוא נפסל גם לגבי זה שרבע, ומבואר דדוקא אם מעיד על גופו, אינו חשוב עד כלל, אבל אם מעיד על ממונו שפיר הוי עד ורק דהוא פסול, וא"כ גם בזה צריך להיות הדין דתחילתו בפסול, וקו' היא לפי ביאור **הראב"ד** פי"ב מעדות ה"ב, אבל לפי שי' רש"י והתוס' בזבחים ע"א א' והרמב"ם שם, דכונת הגמ' שם דהוא נאמן גם לגבי שורו לק"מ, **והר"ן** בסנהדרין כ', [ובתחילת ספר קובץ הערות כ' לומר דלא הר"ן כתבם], דדוקא בגמ' שם דמיירי לענין לעשות דין בממונו, שהוא ענין חשוב לעצמו יותר מהפסד שלו, שהרי הקפידה תורה לדונו בכ"ג, בזה הוא דחשיב רק כמעיד על קרובו, אבל בעלמא, גם היכי דהנדון על ממונו של האדם, חשיב שפיר בעל דבר ולא רק קרוב, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ד סק"ב ביאר בזה, דשם השור עצמו חשוב כבעל דבר, וכמו דחזינן דאיכא מ"ד דבעי להעיד בפניו של שור, ומשום כך הבעלים חשוב רק כקרוב, **ובק"ש** אות קע"ז כ', די"ל דגם הרשב"א מודה דשם חשוב הנדון על השור עצמו, ולא דמי לכל שאר דיני ממון, אבל מ"מ מק' הרשב"א, דהתם הוא גם נוגע עכ"פ כיון דהוא מפסיד שורו, ומשום הכי מק' דמוכח משם דנוגע חשוב רק כקרוב, והביא דברי הריטב"א דמחלק בין נוגע לבעל דבר, [ובשי' הרשב"א צ"ל לפ"ז, דס"ל דאין לחלק בין נוגע לבעל דבר, או דס"ל דהכא גם הוי רק נוגע], ויל"ע דשם הרי הוא נוגע לחובתו, ובר"ן בע"ב מבואר דנוגע לחובתו כשר, **ובנתה"מ** סל"ז סק"א מבואר דמשום הפסד דידי', י"ל דבזה הוא נאמן משום הודאת בעל דין, ורק דבעי לתורת עדות משום דגם יש נדון לענין שורו, וזה דלא כדברי הק"ש, ועיין בברכ"שסמ"א מש"כ לבאר בקו' הרשב"א, **ובריב"ש** סשל"ט כ' לישב הקו', דשם כיון דהוי עדות לחובתו, בזה אמרינן דשפיר יש לו שם עד ופסולו רק כקרוב בעלמא.

ומדברי **הרשב"א** נראה מבואר דבכל עדות על ממונו, לא חשוב כבעל דבר אלא כקרוב, וכן מבואר **בשו"ת הרא"ש** כלל ג' סי"ג, דכ' דיש לפסול בגונא דס"ת לכל העדים משום נמצא אחד קרוב או פסול, היכי דאחד מהעדים הוא מבני העיר, וברא"ש במכות ז' א' מבואר, דהיכי דאחד מהעדים הוא בעל דבר, אין בזה הדין דנמצא אחד קרוב או פסול, וכן מבואר **בתומים** סל"ו סק"ה.

בא"ד – **הרשב"א** כ' בשם **הראב"ד** דאין בזה חסרון של תחילתו בפסול, כיון דמה דפסול מתחילה הוא משום חשדא, וכיון דנסתלק החשד ממילא נאמן בעדותו, ועיין **בתורי"ד** דכ' טעם זה לגבי החלק של שאר בני העיר, דכיון דמה דהיה פסול מתחילה להעיד להם, הוא משום דאיכא חשש משקר, א"כ כשנסתלק החשש כשר להעיד.

בא"ד – **הרמב"ן** כ' לבאר דאינו פסול משום תחילתו בפסול, משום דעל מי שמעיד עכשיו גם היה כשר להעיד לו מתחילה, ומה דמתחילה היה פסול הוא משום דהיה העדות לעצמו, אבל עכשיו דנמצא דאין העדות לעצמו ממילא דאין כאן פסול, דגם מתחילה היה כשר להעיד העדות שמעיד עכשיו, וכ"כ **הרשב"א והריטב"א והר"ן והנ"י**, ובנ"י מבואר יותר, דעדותו של האדם אינה על הממון, אלא על האדם שהממון שלו, ומה דמתחילה היה פסול להעיד על ממון זה משום דיש לו חלק בזה, זהו משום דהוי עדות על עצמו, ועכשיו הוי עדות על אחר ואין זה אותה עדות שהיה מעיד קודם סילוק, **ובברכ"ש** סמ"א סק"א כ' לבאר התוס' דלא ס"ל כתי' זה, דכיון דהדין דהם פסולים גם להעיד על החלק של שאר בני העיר משום דעדות שבטלה מקצתה וכמשנ"ת בתחילת הסוגיה, משום זה יהיו פסולים גם אחר שנסתלקו, דהא על ממון זה היו פסולים אף שאי"ז הממון שלהם, ושי' הרמב"ן ודעימי', דמ"מ כיון דמה דהיה פסול מתחילה הןא משום דהיה נוגע בממון זה, א"כ עכשיו שאינו נוגע, נמצא דעדות זו לא היה מעולם פסול להעיד, וגם לגבי החלק של בני העיר אמרינן דהיה כשר בעדות זו, **ובחי' רבי ראובן** סט"ז סק"ד כ' לבאר, דשי' הרמב"ן ודעימי', דכיון דאין פסול במה שיש בעדות זו קרוב או פסול אלא היכי דמעיד לבסוף, א"כ הכא דלבסוף נסתלק, הוי כמו דלא העיד הקרוב לבסוף, ושי' החולקים [עיי"ש שכ' דהתורי"ד חולק בהדיא על הרמב"ן בסברא זו, דכיון דמתחילה היה פסול גם לאחרים, משום כך לא יהני מה שמסתלק עכשיו], דאע"פ דעכשיו כשמעיד אינו קרוב, מ"מ מהני מה שמעיד דע"י זה נמצא דהיה לו שם עד מתחילת ראייתו, וממילא נמצא דיש כאן חסרון, דעדות שבטלה מקצתה ע"י קרוב בטלה כולה.

וכ' **הרמב"ן** ושאר **ראשונים**,דלפ"ז נמצא דגם אם העד קרוב של אחד מבני העיר, יהני מה שיסתלק אותו קרוב כדי שיוכל להעיד, דעכשיו אינו מעיד על ממון קרובו, משא"כ לתי' הרי"מ דהוי בעל דבר, או לתי' הראב"ד דנסתלק החשד, בקרוב אכתי יהיה פסול, **וברמ"א** סנ"א ס"ו מבואר כשי' זו, דגם אם יסתלק הקרוב יהיה נאמן קרובו להעיד, **ובתומים** סל"ז סקכ"ב כ', דאע"ג דבבעל דבר הדין דאין בו חסרון של תחילתו בפסול וכמשי"ת בסמוך, מ"מ בקרוב יכול המוחזק לומר קים לי כהשיטות דיש חסרון.

בא"ד – **הרא"ש** כ' כתי' התוס' וכן מבואר **בטור** סל"ז, ובביאור דבריהם מבואר **ברדב"ז** בפט"ו מעדות ה"א, דהיינו כתי' הראב"ד דבממון פסולו משום חשש משקר, וכיון דנסתלק החשש הוא כשר לעדות, וכן מבואר בעוד אחרונים, **ובתומים** סל"ז סקכ"ב נראה לכאורה דמבאר דברי התוס' כתי' הרמב"ן, **ובקצוה"ח** סל"ג סק"ג **ובברכ"ש** סמ"א מבואר, דכונת התוס' כתי' הרי"מ דבממונו הוא בעל דבר, אמנם העירו בזה, דברא"ש כלל ג' סי"ג מבואר דיש בזה משום נמצא אחד קרוב או פסול.

בא"ד – **במרדכי** סתקל"ט כ', דכיון דבידו להסתלק אין חסרון של תחילתו בפסול, **ובק"ש** אות קע"ט מבאר, דמשום דבידו להסתלק חשיב דראוי להגדה בשעת ראיה, ורק מה דאינו ראוי להגדה, הוי סיבה דהוא פסול לעולם.

בא"ד – **התוס'** בנדה נ' א' כתבו דבאמת גבי עדים אמרינן דהוי תחילתו בפסול, וקו' הגמ' הכא הוי לגבי דיינים, דיסתלקו וידונו שנים, דלענין דיינים ליכא תחילתו בפסול, וכתבו דאע"פ דתנן דכל הכשר לדון כשר להעיד, היינו דכל הכשר לדון כשר להעיד על מה שיראה מכאן ולהבא, וכ"כ **הי"ר** כאן, וביאר דאינו דיין עד שבא לדון, וא"כ אין כאן תחילתו בפסול, וכ"כ **בהג"מ** בפט"ו מעדות אות א', **וברמב"ם** שם בה"א נראה מבואר דגם להעיד כשר, וכ"כ **הטור** בסל"ז, וכן נראה מבואר **בשו"ע** סי"ח, **והש"כ** בסקל"ב כ', דהמוחזק יכול לומר קים לי כהשיטות דגם כהאי גונא אמרינן דהוי תחילתו בפסול, **ובתומים** סקכ"ב כ' לומר דאינו יכול לומר קים לי, דרוב פוסקים ס"ל דאין כאן חסרון דתחילתו בפסול, **ובנתה"מ** בחי' סקכ"ה כ' דברי הש"כ.

במה דמבואר בתוס' בנדה, דאין חסרון של תחילתו בפסול בדיין, יל"ע בלשון **הרשב"א** שכ' דאחר שנסתלק החשד כשר בין לדון בין להעיד, דלכאורה נראה דיש כאן נדון גם לגבי לדון, **והתומים** שם כ' לומר דהיכי דהוא נוגע, יהיה פסול לדון גם אחר שנסתלק, דמ"מ כבר קרובה דעתו בממון זה עיי"ש.

**בראשונים** מבואר דגם קרוב של אחד מבני העיר שיש לו חלק בס"ת הוא פסול להעיד, אמנם **במחנ"א** דיני עדות ס"א כ' להכשיר הקרוב, כיון דהוי רק קרוב של נוגע, ומבואר בדבריו שם דמ"מ בקרוב של שותף, לא יוכל להעיד גם לשותף השני, דממילא הוי עדותו גם על קרובו, וצ"ל דס"ל דגבי בני העיר לא חשיב כל אחד אלא נוגע ולא בעל דבר, ולעיל נתבאר דבריטב"א מבואר בהדיא לאו הכי, [ועיין **בק"ש** אות קע"ו דאחר סילוק לא הוי אלא נוגע, אמנם במחנ"א לא הוזכר דמיירי להעיד על קרוב אחר שנסתלק].

ד) רשב"ם ד"ה ליסתלקו – **הקצוה"ח** בסל"ז סק"י מק' דאיך מהני סילוק הכא, הא כיון דנגנב הס"ת הוי אינו ברשותם, ואין אדם יכול להקנות דבר שאינו ברשותו, וכ' לומר דכונת הגמ' דיקנו חלקם לגנב, ולפי המבואר בב"ש דלהקנות לגנב אפשר, אמנם כ' דברשב"ם דכ' דיקנו מידם נראה לאו הכי, דהגנב יכול לקנות ברשותו, וגם כ' דהגנב לא ירצה לזכות כדי שלא יוכלו להעיד כנגדו, ועיין **בחי' הגרע"א** מש"כ בענין זה דהוי חוב לגנב, וכ' דבשי' הרשב"ם י"ל דס"ל כמש"כ הרשב"א בב"ק, דרק להקדיש אי אפשר אבל למכור אפשר, וכ' שם בשם **הגר"ש איגר**,דכ' לישב לפי המבואר בש"מ בב"ק ל"ג ב', דאחר שיבוא לידו מהני מה שהקדיש למפרע, והגרע"א כ' לו, דכונת הש"מ דיהני רק מכאן ולהבא, וא"כ אכתי הם נוגעים דיכולים לחזור בהם, והנה **הרי"ו** שהק' כך לעיל לגבי שדה, כ' דאין לומר דמיירי דמסתלק ע"י הודאה, דאכתי הוא מעמידה בפני בע"ח דאינו נאמן לגבי אחרים, ונראה דהכא מבאר דמיירי באמת דמסתלק ע"י הודאה, דהא הכא לא שייך ענין זה דמעמידה בפני בע"ח דהוי ממון העיר.

גמ' שאני ס"ת – ברשב"ם ד"ה דהכל, נראה מבואר דדוקא אם אין ס"ת אחר אז פסולים לדון, אבל אם יש ס"ת אחר כשרים, וכ"כ **הרי"ו** וכ' דמשום הכי נקטה הברייתא השניה לשון עניים, להורות דדוקא היכי דהם עניים דאין להם ס"ת אחר, בזה הוא דאינו יכול להעיד, וכ"כ **הריטב"א**,וכ' דמיהו בעי שיהיה ס"ת באותו ביה"כ שהוא מתפלל שם, **ובשו"ת הרא"ש** כלל ג' סי"ג כ', דהיכי דיש ס"ת אחר יכולים גם לשמוע בס"ת שהעידו עליו, דכיון דיש ס"ת אחר שיכולים לשמוע ממנו, לא חשיב הנאה, **ובפרישה** סל"ז סקי"ג מוסיף, דבשמיעה לא חשיב הנאה גדולה, וגם מצוות לאו להנות ניתנו, וגם אין כאן הנאת ממון כיון דיש ס"ת אחר שרי, **ובטור וברמ"א** סל"ז ס"כ מבואר דאם יש להם ס"ת אחר שרי, וכ"כ **השו"ע** בס"ז סי"ב, **ובסמ"ע** בס"ז סקכ"ח מבואר דבכהאי גונא גם יכול לקרות בס"ת שהעידו עליו וכמש"כ הרא"ש, אמנם **הלבוש** שם מביא שתי שיטות, האם גם לקרות יכולים או רק לשמוע, **והב"י והסמ"ע** בס"ז שם הביאו דברי **הרי"ו** דכ' כהריטב"א, דבעי שיהיה הס"ת במקום שהוא מתפלל שם, ומבואר בסמ"ע דגם היכי דהוי בביה"כ אחר, מ"מ אם יסתלקו שלא יקראו אלא מהס"ת האחר מהני.

**ובלבוש** שם מבואר דגם היכי דאיכא ס"ת אחר, בעי סילוק מאותו ס"ת שמעידין עליו, [אמנם הזכיר זה בשיטה דאינו יכול לקרות באותו ס"ת], אמנם **בדרישה ופרישה** בס"ז ובסל"ז **ובסמ"ע** ס"ז סקכ"ח ובסל"ז סקנ"ג כ', דגם סילוק אי"צ בכהאי גונא דיש ס"ת אחר, **ובתומים** ס"ז סקי"ג ביאר שי' הסמ"ע, דכיון דאסור למכור ס"ת, אין לו כלום מזה שיש לו חלק בס"ת, ומשום כך אין צריך להסתלק, אמנם כ' דלפי מה דקיי"ל דאפשר למכור ס"ת ע"י ז' טובי העיר, צריך להסתלק דבאם ימכרו הס"ת לא יהיה להם חלק בדמים, וכ"כ **הנתה"מ** בחי' סקט"ו.

גמ' לשמיעה קאי – **הק"ש** באות קע"ו מק', דכיון דמה דצריך לשמוע הוא לקיום מצוה, איך חיישינן דיעיד שקר משום זה.

גמ' ליסלקו בי תרי נפשייהו – **ברשב"א** מבואר דזה אפשר בשני אופנים, האחד דימחלו על מה שאמר ליתן, ובכהאי גונא ישאר חלקם אצל היורשים, והשני דיקנו חלקם לבני העיר, ונראה דמבאר הס"ד דאמר לחלק מנה לכל בני העיר, וכמו שכ' **המהר"ם** לבאר הכי, אמנם **הרשב"ם** מבאר דנותן לעשות במנה זה צרכי העיר, וא"כ אין כאן מתנה לכל אחד ואחד, ובאמת לשיטתו פירש הרשב"ם דקו' הגמ' דיתנו משלהם כנגד המנה.

רשב"ם ד"ה וליסלקו – **המהרש"א** מעיר לשי' הרשב"ם, דאמאי בס"ת לא אמרינן גם הכי דיתנו כנגד המנה של ציבור, וכ' דהתם צריכים הם לכולה, ובאם לא יהיה כל המנה לא יהיה לו ס"ת, ומשום הכי לא סגי במה שיתנו כנגד המנה, וכ' דלפ"ז כל דבר שהוא צורך רבים וכל יחיד צריך לכולה כגון מרחץ, הוי הדין כמו בס"ת דלא מהני סילוק וכמש"כ הטור בסל"ז, אמנם **בב"י** שם מבואר דשי' הרשב"ם דלא כהטור, ובאמת דצ"ב דברשב"ם ד"ה לבני כ' דמיירי על חומת העיר וכל צרכי רבים, ובזה לכאורה כל אחד צריך לכולה, ואע"פ כן מבואר ברשב"ם דמהני אם יתנו כנגד המנה, **ובחי' הב"ח** מבואר כהמהרש"א דלא שרי לרשב"ם אלא בדבר דאפשר להנות ממקצת ממנו, ובאמת לא יהנו מכולו, **והמהר"ם** כ' דאין שיעור וערך לשמיעה של ס"ת, משא"כ בשאר דברים, י"ל דכיון דנותן כנגד המנה הרי כבר שילמו כנגד ההנאה שיש להם מאותו מנה, ועיין בדרישה סקי"ב מש"כ לבאר.

**ובטור** סל"ז כ', דגם אם הנדון על מרחץ או רחוב העיר, לא מהני מה שיסתלקו כיון דהם צריכים לזה, וכ' **הב"י** דחולק על הרשב"ם, וס"ל דלא מהני מה יתן כנגד המנה, ומה דתירצה הגמ' בס"ת, הוא לרבותא דאפילו בזה אינם מעידים, אף די"ל דהנאת שמיעה לא חשיבא וגם מצות לאו להנות ניתנו, וכ' הב"י **והמהר"ם** דלפ"ז צ"ל דהס"ד בגמ', דמיירי דאמר דיחלקו מנה בין בני העיר, ומשום הכי מק' דליסתלקו בי תרי, **ובדרישה** סקי"ב כ' לומר דגם הרשב"ם מודה להטור, דהטור מיירי דמעיד על רחוב ומרחץ שכבר קיים, ובזה גם להרשב"ם אי אפשר להסתלק, דכיון דצריך לכל המרחץ והרחוב, לא מהני מה שיתן רק חלק, ורק היכי דבאים לבנות, בזה אמרינן דאם הם נותנים חלקם כנגד המנה, נמצא דאין להם הנאה, כיון דאם לא יקבלו בני העיר את אותו המנה, יצטרכו בני העיר ליתן משל עצמם, **וברמב"ם** בפט"ו מעדות ה"א מבואר דמהני סילוק גם לגבי מרחץ ורחוב העיר, ומ"מ כ' **הב"י** דממש"כ בה"ב גבי ס"ת דכל כיוצא בזה, נראה דיש עוד דברים שאינו יכול להסתלק, ולא רק מס"ת, **ובשו"ע** סי"ח מבואר כהרמב"ם גבי מרחץ ורחוב דמהני סילוק, **והרמ"א** כ' דעיקר דלא מהני סילוק.

גמ' דייני מיפסלי – **הריטב"א** כ' דנקט דיינים ולא עדים, משום דסתם דיין הוא עשיר כמבואר בסנהדרין ז' ב'.

גמ' ובעניי דראמו עלייהו – **הרי"מ והריטב"א והר"ן** כתבו, דדוקא אם כופין אותם ליתן צדקה או דקבלו על עצמם ליתן צדקה, אבל בלאו הכי אינם נוגעים, ולשון **הרמב"ם** פט"ו מעדות ה"ג **והשו"ע** סל"ז ס"כ, דאם סמוכים עליהם ופוסקים עליהם צדקה, ולשון **הטור** בס"ז שמוטל עליהם לפרנסם.

גמ' דכיון דרווח רווח – **הרי"מ** כ' דאפילו אם יתנו מה דקצוב להם, מ"מ יש להם הנאה, **והי"ר** כ' דכיון דרווח השתא רווח לקמי', ולכאורה כונתו דמהני דאח"כ כבר לא יהיו עניים, ולא יצטרכו ליתן להם עוד לעולם, **והרמב"ם** פט"ו ה"ג **והשו"ע** סל"ז ס"כ כ', דהנאה היא להם שיתעשרו עניים אלו, הואיל והן סמוכים על בני העיר, **והטור** בס"ז ובסל"ז כ', דהנאה היא להם שיהיה להם בריוח, **ובדרישה** סקי"ז מבואר, דשי' הרמב"ם והטור דעצם זה שעכשיו יש להם ריוח חשוב הנאה להם, וכן מבואר **בתו"ח**.

**ובתו"ח** כ' דנראה מדברי הרמב"ם, דהמנה שנותן לעניי העיר הוא מלבד מה שקצוב להם, דאי פוחתין להם מהקצבה, לא יהיה להם ריוח במנה זה, והק' דא"כ אמאי מבואר בגמ' בתחילה דהם נוגעים ובעי דליסתלקו, הא כיון דהמנה הוי מלבד קצבתם, אין להם שום ריוח בזה, וכ' לבאר דבאמת פוחתין מהקצבה, אלא דמ"מ יתנו כל בני העיר מעט יותר כיון דנפחת להם, ויל"ע דאמאי לא ניחא לי' לבאר, דמה דאמרינן דרווח, היינו במה שהם נותנים קצבתם כמו שהיה מעיקרא, אמנם **בתומים** סקכ"ג הק', דמה שהם נותנים הוי דבר מועט, ואיך אפשר לומר דע"י זה יתעשרו, ואפשר דמשום הכי לא ניחא לי' לומר הכי, והתומים כ' לבאר, דמה דאמרינן דכיון דרווח, היינו דכיון דיקבלו מנה שלא מבני העיר יהיה להם הרוחה בדעת, דלא נזקקו לבני העיר.

רשב"ם ד"ה דכיון - **בב"י** סל"ז כ', דכונת הרשב"ם דירויחו דלשנה הבאה לא יצטרך לשלם, וכ"כ **התו"ח**, אמנם **המהר"ם** כ' דלא נראה הכי לשון הרשב"ם, **והב"ח** בס"ז כ', דכונת הרשב"ם דאף אם יאמר שיתן, מ"מ אפשר דלבסוף לא יתן כיון דלא יהיה צורך, וגם כ' דאפשר דיחזור אליו מה שיתן, כיון דאין לעניים צורך בזה, **והתו"ח** הק' על הרשב"ם לשיטתו דירויח לשנה הבאה, דאמאי לא נימא דיתחייבו ליתן לעולם כפי הקצבה, **ובתומים** סל"ז סקכ"ג, כ' דודאי דלא יתרצו לזה, כיון דנמצא דמה שיתנו יהיה בתורת מתנה ולא צדקה, אבל כשנותנים עכשיו קודם שיבוא לידיהם המנה, בזה הרי הוי צדקה.

**המהרי"ט** בח"ב חחו"מ ס"פ כ', דפסול נוגע לא הוי אלא אם יש לו הנאת ממון, וכ' דהכא הפירוש כמש"כ הרשב"ם, דדוקא משום דיש לו הנאת ממון, אמנם **הש"כ** בסל"ז סק"י כ', דממה דמבואר בשו"ע דיש להם הנאה במה שיש ממון לעניים בריוח, מבואר דאי"צ הנאת ממון.

**הטור** בס"ז גבי דיינים כ' הדין, בגונא דיתנו בשבילם אחרים, דאפילו הכי אינם מעידים, **והב"ח** כ' דנקט כהאי גונא, לאפוקי מדברי הרשב"ם דהחשש דלא יתנו לבסוף, דהא בכהאי גונא הם בלאו הכי לא יצטרכו ליתן, כיון דאחרים אמרו דיתנו בשבילם, **ובדרישה ופרישה** סקי"ז כ', דגבי דיינים כיון דאפשר דאחרים יסתלקו וידונו, הדרך הוא דלא ירצו ליתן משל עצמם.

גמ' שם – **בהג"א** מבואר, דלפ"ז גם אם לא רמו עלייהו מ"מ אין להם להעיד, **ובלח"מ** פט"ו מעדות ה"ג תמה דמה הטעם בזה.

**מג' ב'**

ה) רשב"ם ד"ה שמירה – **בנ"י** מבואר כהרשב"ם, **והרי"ו** כ' דהוי שמירה בבעלים משום דגם חבירו חייב לשמור, דכל שעה יכול לומר לשני שישמור איתו, ולכאורה זהו פירוש אחר מדברי הרשב"ם.

גמ' דאמר לי' וכו' – **הי"ר** מביא גירסא דנעשה כאומר, ולפ"ז מבואר דהגם דלא אמר בהדיא, מ"מ בסתם גם אמרינן דהוי כאומר שמור לי היום ונעשה ש"ש, **והריטב"א** כ' בגירסא דידן דאמר לי' דלאו דוקא, אלא נעשה כאומר, **והמאירי** הביא ב' שיטות האם דוקא באמר לו בפירוש, או גם בסתמא אמרינן דהוי כאומר, **ובמרדכי** סתקל"ח כ' בשם **הר"מ**,דגם בסתם אמרינן דהוי כאומר, וכ' דלא נראה, דהיה סבור רק להיות ש"ח, וכ' עוד לומר דאפילו ש"ח אינו, כל שאינו מקבל עליו שמירה בהדיא, [**ובמהרי"ק** שורש קנ"ה **ובט"ז** סקע"ו ס"ח מבואר, דמש"כ דאינו נראה זהו מדברי המרדכי, אמנם **בש"כ** סקט"ז כ' לומר דכל זה מדברי הר"מ], **והרמ"א** בסקע"ו ס"ח כ' דבלא התנו הוי רק ש"ח, **והט"ז** שם כ' דהוי ש"ש כשי' הר"מ, **והש"כ** בסקט"ז כ' לומר דגם ש"ח אינו ופטור לגמרי, **ובנתה"מ** בחי' סקט"ו כ' דברי הש"כ, **ובפ"ת** סק"י כ' הביא דברי **החת"ס** דפסק כהרמ"א דהוי ש"ח, וכ' דאפילו קים לי כהש"כ אינו יכול לומר, **ובנתה"מ** סקט"ו כ' דגם לדעת הש"כ דגם ש"ח אינו, זהו דוקא רק היכי דאחד שומר הכל לבדו בביתו, אבל אם כל אחד שומר חלק בביתו, בזה בודאי דגם בסתם נעשה שומר, כיון דחבירו שומר בשבילו החלק שיש לו בחצי השני, ורק משום שמירה בבעלים הוא פטור.

רשב"ם ד"ה אמר רב פפא – **הרש"ש והפנ"ש** כתבו, דמש"כ רש"י שמור לי היום כל השדה, בהכרח דאין כונתו לקרקע, דהא אין דין שומר בקרקע, אלא דכונתו לפירות שבשדה דכבר אין צריכים לקרקע, או בתלושים ממש. והעירו על מש"כ הרשב"ם דחייב באונסים, דהא ש"ש פטור באונסים, **ובהג' מראה כהן** כ' דזה ט"ס ברש"י, והב"י שהביא הרשב"ם לא כ' תיבה זו.

תוד"ה דאמר – **הריטב"א** כ' דאם יאמר בתחילה דשמור לי היום, באמת חשיב שמירה בבעלים, כיון דבעלים באמירה, אלא דהכא הכונה דנעשה כאומר, ולפ"ז להלכה דדוקא באומר וכמשנ"ת, צ"ל כהתוס', והנה **בקצוה"ח** סקע"ו סק"ה כ', דהיכי דהתנו בתחילה דכל אחד ישמור בחדשו, ואח"כ באו המעות, דאם בזמן שהתנו היה האחד במלאכת השני הוי שמירה בבעלים, דממתי שהתנו חשיב שומר, **והנתה"מ** בסקי"ח חולק, דלא נעשה שומר עד שבאו המעות לידו, ולכאורה בריטב"א מבואר כהקצוה"ח, וגם בתוס' י"ל דלא מיירו אלא לענין דלא חשיב משום הכי בעליו עמו, אבל מ"מ מיד נעשה שומר.

בא"ד – **הש"כ** בסקע"ו סקט"ז כ' דאי נימא דבסתם גם הוי ש"ש, א"כ לא קשה דמאי קמ"ל, וכ' לבאר שי' הרמב"ם דלא הביא הדין של שמואל, דבאמת ס"ל דאין שום חידוש בדין זה של שמואל, ולא אמר זה אלא אגב שאר הדינים.

א) גמ' בראובן שגזל – **הרי"ו** כ' די"מ דמיירי שיש עדים שראובן גזל משמעון, דבלא זה אמאי ניחוש כלל דהוא גזל משמעון, [וכך הוא הלשון בתוד"ה כגון, דמעיקרא נמי ידעינן דאית לי' סהדי, כדאמרינן ראובן שגזל שדה משמעון], וכ' דיש לפרש דשמעון נתרעם על ראובן שגזל ממנו, וחיישינן דמצפה שיהיה לו עדים שהוא גזל ממנו, וכ"כ **הריטב"א**, **והרשב"א והר"ן** כתבו דשמעון הוציא קול שראובן גזל ממנו, **ובתו"ר** [בש"מ] כ' דמהא דאמרינן בגמ' כגון דאית לי' סהדי למר, נראה מבואר דכבר עכשיו יש לו עדים, וא"כ מבואר דדוקא באיכא עדים חיישינן, **והטור** סל"ז הביא דהרי"ו כ' דסגי אם נתרעם עליו, ושי' **ר"י** דדוקא אם יש לו עדים, **ובסמ"ע** סקמ"ה **ובש"כ** סקכ"ח הביאו שתי השיטות, **ובנתה"מ** בחי' סקכ"ח מבואר דפליגי האם סגי בקול או דבעי עדים, **ובתומים** סקי"ז העיר, דהא דאמרינן דאיכא עדים, על כרחך היינו דהעידו בב"ד על זה, דאי לאו הכי הרי זה רק קול בעלמא, והרי שי' ר"י דלא סגי בקול אלא בעי עדים, וכיון שהעידו בב"ד, אמאי נותנים הקרקע ליהודה בלא עדות שמעון, וכ' לבאר דעדות זו לא מהני שלא ליתן ליהודה, כיון דהוי קבלת עדות שלא בפניו, דקבלו אותם שלא בפני יהודה, ועיי"ש.

גמ' וכיון דאסהיד וכו' – **הט"ז** בסל"ז סי"ז מק', דמבואר הכא דגם אם מה שהודה הוא כדי לדחות את יהודה מ"מ חשיב הודאה, ומאי שנא מהא דמבואר בשו"ע סמ"ז ס"א, דאם אמר על שט"ח שבא בעל חוב לגבות ממנו דהוא שטר אמנה, דנאמן אח"כ לומר דאמר הכי רק כדי לדחות הבע"ח, וכ' לומר דשם כיון דהשטר מורה דבאמת איכא חוב, נאמן לומר אח"כ לומר דלא אמר אלא לדחות הבע"ח משא"כ הכא, **ובשעמ"ש** ס"פ סק"א מק', דהא הכא הוא מביא עדים דראובן גזלה ממנו, ועדיף זה מראיה של שטר, ואמאי לא יהיה נאמן לומר, דלא אמר דהוי של לוי אלא כדי לדחות את יהודה, וכ' לומר דלתי' השני בגמ' דהוי תרי ותרי, ניחא דכיון דיש עדים כנגד העדים שלו, גרע מהתם דיש שטר שאין בו שום רעותא, ולפי התי' הראשון, כ' לומר דקו' הט"ז לא קשיא מעיקרא, דהא מבואר בתוס' בכתובות ק"ט א' דמשום הא דהשני נוח לי, אין לו לעשות מעשה להודות דהוי של שני, וא"כ הכא נמי משום זה לא היה לו לומר דהוי של לוי, כיון דהוי מעשה דהוא מעיד דהוי שלו.

גמ' שם – **בתומים** סל"ז סק"כ מק' דהגם דהודה דהוי של לוי, מ"מ לגבי בע"ח לא מהני הודאתו דהוי חב לאחרים, וא"כ אכתי הוא נוגע בעדותו דמעמידה בפני בע"ח, וכ' דלתי' הראשון בגמ' דהראשון נוח לי, לא שייך לומר דמשום בע"ח הוא נוגע דלגבי בע"ח לא אכפת לי' אם הראשון נוח, אמנם **ברי"ו** מבואר דקו' הגמ' היא גם לתי' השני וכמשי"ת בתוד"ה כגון, ובתחילה כ' לומר דכיון דהודה דלא הוי דידי', באם יגבה בע"ח מלוי יהיה חייב לשלם ללוי כיון דנגבה מחמתו, וא"כ אין לו שום ריוח במה שמעמידה בפני בע"ח, אמנם **הנתה"מ** בסקט"ו כ' דבודאי לא יהיה חייב, כיון דלפי דבריו הבע"ח לקחה בגזילה, ונתפס על חבירו אין חבירו חייב לו, [ויל"ע אם יש לחייבו מדין משתרשי], וכ' הנתה"מ דגם אם יגבה הבע"ח, אכתי הוא יחשב לוה רשע ולא ישלם, כיון דלפי דבריו הרי לא פרע חובו, ואדרבה הוא עוד גרם לבע"ח להיות גזלן משום דלא פרע חובו.

גמ' שם – **הרשב"א** כ' דמוכח מהכא, דשומעין דבריו של נוגע לראות אם מעיד לדבר שיש לו הנאה או לא, ולא דמי לקרוב דפסול לכל עדות, והיינו דנוגע כשר לדבר שהוא חובתו, וכ"כ **הר"ן והנ"י** דמהכא מוכח דנוגע לחובה כשר, וכ"כ **הרמ"א** סל"ז סי"ז, **ובתומים** סקכ"א כ' **דבשו"ת** **הרא"ש** כלל ו' סכ"א מבואר לאו הכי, דכ' דהיכי דמוטל מס על בני העיר, אין אחד מהם יכול להעיד דיש אחד שהוא פטור, כיון דמה דיפטר האחד מוטל על כולם לשלם, וא"כ הוא נוגע לחובתו, ומבואר דגם נוגע לחובה פסול, וכ' דהא דמבואר הכא דכשר היכי דהוי לחובה, הוא משום דכיון דאי"ז ודאי דיש לו נגיעה, וכל שמודה דלא הוי דידי', שוב לא חיישינן שהוא נוגע, ועוד כ' די"ל דהכא קודם מודה שהוא של לוי, ואח"כ מעיד שהעדים של יהודה פסולים, ואחר שהודה שוב אינו נוגע אף לחובה, דהרי כבר הודה דלא הוי דילי ותו אין לו שייכות בממון זה, אבל בגונא דהרא"ש דבעדותו הוא חב לעצמו, בזה י"ל דגם נוגע לחובה פסול, **ובקצוה"ח** סק"ט גם כ' לומר דנוגע לחובה פסול, וכ' דהא דהכא, כיון דבעדותו כלול שאין זה שלו, ובזה נאמן מדין הודאת בע"ד, ממילא נמצא דאינו נוגע עוד, ומשום הכי נאמן, אבל בההיא דהרא"ש הוי נוגע, דכל שלא יקבלו עדותו שהאחד פטור, יחייבו את אותו האחד לשלם חלקו, ונמצא דיש לו נגיעה לחובתו, **ובנתה"מ** סק"א כ' גם כהקצוה"ח, וכ' דבדברי הרא"ש הוי נוגע, דאין ידוע כמה יתחייב כל אחד, ועוד דכל אחד ערב לחבירו, ונמצא דבמה דמחייב עצמו הוא גם מחייב אחרים, ועל זה אינו נאמן מדין הודאת בע"ד, וחשיב דהוא מעיד על דבר שהוא חובתו, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ד כ', דודאי היכי דהוא בע"ד ממש, אינו נאמן אף לחובתו, ומשום הכי בהא דהרא"ש חשיב בעל דבר ממש, כיון דממילא מתחייב יותר, אבל הכא לא הוי אלא נוגע, כיון דבעצם עכשיו אין שום נפ"מ בעדותו, ורק דיש לו נגיעה בזה.

ב) גמ' ובההוא זכותא וכו' – **הרמב"ן והרשב"א והר"ן** כתבו, דגם יכלה הגמ' לתרץ, דאין לשמעון אלא עדי גזילה ולא עדי אבות ולא עדי חזקה, ומשום הכי לא היה יכול להוציא מיד יהודה, **והרי"ו** כ' דיש לפרש, דעדי יהודה מעידים רק דראובן גזלה ממנו, וא"כ ממילא עדי שמעון סותרים לעדותם של עדי יהודה, ועוד כתבו די"ל דהעדים של שמעון רחוקים מלוי וקרובים ליהודה, וא"כ מיהודה אינו יכול להוציא ע"י עדיו, והרמב"ן והרשב"א כתבו עוד, די"ל דשמעון עכשיו פוסל עדיו של יהודה, ונראה דס"ל, דהשתא מוקמינן דמיירי דשמעון רק מכחיש לעדי יהודה ואינו פוסלם, ומשום הכי מק' הגמ' דבההוא זכותא דמפיק מלוי ליפקה מיהודה, והיינו דכיון דגם עכשיו אינו אלא מכחיש עדי יהודה, א"כ זה יש לו גם ע"י העדים שיבוא להוציא מלוי, אבל אי מיירי דפוסל לגמרי עדי יהודה, בודאי יש לו ריוח טובא, דע"י העדים שבא להוציא מיד לוי, לא הוי נגד יהודה אלא תרי ותרי, והשתא פוסל אותם לגמרי, ומ"מ בגמ' משני דגם אי נימא דשמעון רק מכחיש לעדי יהודה, אכתי יש לו ריוח בזה, וכן מבואר **ברי"ו** בדבריו, דשמעון אינו אלא מכחיש עדי יהודה ולא פוסלם, אמנם **הריטב"א** כ' דשמעון פוסל לעדי יהודה, ולפ"ז כ' דמה דמק' הגמ' דבההוא זכותא, הוא משום דס"ד דיש לשמעון עדי אבות וליהודה רק עדים שהיה יום אחד, **ובתומים** סל"ז סק"כ כ', דלפי המבואר ברשב"ם, דאחר שיביא שמעון עדים שראובן גזלה ממנו, בודאי דאז יתבטל עדותו שהעיד נגד עדי יהודה, ניחא דכל מה שכתבו הראשונים לא יהני, דכיון דיודע דאח"כ תתבטל עדותו, אינו מרויח כלום, ומשום הכי הוצרכה הגמ' למצוא, דגם אם אח"כ תתבטל עדותו, מ"מ יש לו ריוח, וכ' דמדברי התוס' מבואר, דבאמת לא היה קשה להם דהגמ' יכלה לתרץ באופן אחר, אלא דקשה להו על לשון הגמ', דמבואר דשמעון יכול להוציא בעדיו גם מיהודה, דאמאי יכול להוציא.

תוד"ה כגון – **המהרש"א** מק' על מש"כ לומר דשמעון טוען דמיהודה זבנה, דאיך יכול להכחיש את העדים של יהודה, הא כיון דהוא טוען דמיהודה זבנה, על כרחך דמודה הוא דהיה של יהודה מעיקרא, **ובמהדו"ב** כ' דאין הכונה דממש טוען הכי, אלא דנימא דכיון דיכול לטעון הכי אינו נוגע, דגם אם לא יפסול יוכל לטעון דמיהודה זבנה, ובמהדו"ק כ' די"ל, דמה דמעיד נגד עדי יהודה, הוא דיהודה הודה שמכרה לאחר, ואינו פוסל את העדים, והק' על התוס', דאמאי לא אמרו דמיירי דהוא מעיד דאכל הוא שני חזקה וע"י זה יצא מיהודה, וכ' די"ל דבזה בודאי דאינו נאמן, דהרי מעיד על עצמו שקנה מיהודה.

בא"ד – **במהדו"ב** כ', דהתוס' מק' רק על לשון הגמ' דהוא יכול להוציא מיהודה כמו שהוא מוציא מראובן, ולזה הק' דאינו מוציא באותו ענין, אבל מ"מ באמת באותם עדים דמוציא מראובן גם יכול להוציא מיהודה, דכדי לומר דראובן גזלה ממנו, בעי עדים שישב שם שני חזקה, ואז אמרינן דכיון דלראובן אין שני חזקה ממילא הוא גזלן, אמנם **הרי"ו והרשב"א** בריש הפרק וכן **הריטב"א** כאן כתבו, דכדי להוציא מראובן סגי שיביא עדים שישב שם יום אחד קודם ראובן, ויל"ע אמאי לא ניחא במהדו"ב לבאר, דקו' התוס' זה גופא דלהוציא מראובן אי"צ שני חזקה, וא"כ במה שמוציא מראובן אינו יכול להוציא מיהודה.

בא"ד – במה שביארו הס"ד דיהודה קנה מראובן, כ' **הרי"ו** דהא דמוקמינן בכהאי גונא, הוא משום דבעי לאוקמי בכל גונא דערער יהודה, ואפילו בערעור גרוע דהוא זה שקנה מראובן. **ובדרישה** סל"ז סק"י מבואר דשי' הרשב"ם דלא כרשב"א.

בא"ד – **הרי"ו** כ' דהא דלא משני באמת דמעיד רק דלוי הוא זה שקנה מראובן, הוא משום דעכ"פ אכתי יק' לפי התי' השני בגמ' דהא הודה דהוי של לוי, **ובתומים** סל"ז סק"כ כ' לומר דהתוס' דלא כתבו הכי, הוא משום דס"ל דכל קו' הגמ' הוא רק לתי' הראשון, אבל לפי התי' השני בלאו הכי לא קשה, משום דאכתי נוגע הוא דמעמידה בפני בע"ח וכמשנ"ת.

גמ' השני נוח לי – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו דגם היכי דלא ידעינן דהשני נוח לו, מ"מ חיישינן שמא הוא נוח לו והוא נוגע בעדותו, והביאו **דהר"ח והרי"ף** כתבו דהראשון קשה דהוא גברא אלמא, וכתבו דלאו דוקא, וגם היכי דלא חזינן דהראשון קשה מ"מ חיישינן, **ובפרישה** סל"ז סק"י מבואר, דאם ידעינן דשניהם שוים בכהאי גונא יכול להעיד, אמנם **בתומים** סקי"ח כ', דלעולם יש לחוש שמא יש איזה סיבה דהראשון קשה לו יותר מהשני, ועיין עוד בסמוך, **ובפנ"ש** כ' לומר, דאם פסול נוגע הוא משום חשש משקר, לעולם יש לחוש שמא יש לו רצון לדון עם הראשון, אבל אי נימא דהוי רק פסול קרוב, א"כ דוקא היכי דאנו רואים לפנינו דהראשון קשה, אנו רואים אותו כקרוב, אבל אם לא רואים, ממילא אין לנו לראותו קרוב.

גמ' שם – **הרמב"ם** בפט"ז מעדות ה"א הביא חשש זה דמעיד מפני שהראשון קשה, היכי דמעיד ללוקח מגזלן, אבל במעיד לגזלן עצמו, כ' החשש השני בגמ', **והלח"מ** שם מק' דאמאי חילק החששות, ולא כתב שני החששות בתרוייהו, **וברדב"ז** שם **ובתומים** סל"ז סקי"ח כתבו, דהרמב"ם ס"ל דבגזלן עצמו אין לנו לחוש דשמא יהודה קשה ממנו, דכיון דגזל לו אין לנו לומר דהוא נוח לו, אמנם **בטושו"ע** סל"ז סי"ז מבואר, דגם בגזלן עצמו חיישינן דיהודה קשה לו.

גמ' שם – **הרי"ו** כ' דאי בעית אימא חולק וס"ל דלא חיישינן לזה, וכ' דהוי ספיקא דדינא, ולכתחילה לא מקבלים עדותו היכי דיש לחוש רק להא דהראשון קשה לו, ואם קבלו לא יוכל יהודה להוציא, וכ' דלא שייך בזה חזקת כשרות, דהא לא באנו לומר דהוא גברא הפסול לעדות, אלא דבעדות זו יש לו נגיעה, אמנם בשאר **ראשונים** נראה דחיישינן לנגיעה זו גם בדיעבד, וכן מבואר **ברמב"ם** פט"ז מעדות ה"א **ובטושו"ע** סל"ז סי"ז.

ג) גמ' כגון דאית לי' סהדי למר וכו' – **הריטב"א** מק' דאיך יוכל להוציא שמעון בעדיו, הא עדי יהודה מכחישים לעדיו, ויל"ע דהא הוא כבר פסל עדי יהודה, אמנם לפמשנ"ת דברי התומים ניחא, דעכשיו שבא להוציא הקרקע, מתבטלת עדותו על עדי יהודה, וכ' הריטב"א דלוי הודה דעדי יהודה פסולים, **וברי"ו** מבואר דיוכל להוציא, משום דאומר ללוי דממנ"פ הקרקע לא שלך.

גמ' ואמור רבנן וכו' – **בי"ר** מבואר, דגם אם יביא עדיו קודם שיעמידו ביד יהודה, ויהיה הדין דכדא"ג, מ"מ יש לו ריוח דעכשיו יעמידו הקרקע בידו, וכ"כ **הריטב"א**, דגם אם היה הדין כדא"ג מ"מ יש לו ריוח בעדותו, **והרשב"א** בתחילה גם כ', דלאלומי נקט הכי, וכ' בשם **הר"ח**,דכיון דהדין דהיכי דקיימא ארעא תיקום, משום הכי לא יוכל יהודה להוציא מיד שמעון אח"כ, ובאם היה הדין כדא"ג, גם אחר שהיינו מעמידים הקרקע ביד שמעון, מ"מ כשיביא יהודה עדיו שוב, יהיה הדין כדא"ג, ואינו מרויח כלום, [ונראה דמש"כ דאם יביא יהודה עדיו שוב, דיהיה עכשיו תרי ותרי, הוא כמשנ"ת לעיל, דמתחילה שמעון אינו פוסל עדי יהודה אלא מכחישם, ונמצא דלעולם הוי תרי ותרי, או דנימא כמו שכ' התומים בסק"כ בדברי הרשב"ם, דאחר שיבוא שמעון להוציא הקרקע, בודאי דאז יתבטל עדותו שהעיד מקודם דנתברר שהוא נוגע, ונמצא דהוי תרי ותרי], **ובתו"ר** [בש"מ] מבואר כמש"כ הרשב"א בשם הר"ח, דכיון דאמרינן דהיכי דקיימא ארעא תיקום, מהני דגם אם יביא אח"כ יהודה עדים לא יוכל להוציא מיד שמעון, אלא דכ' דלא יהני מה דיביא אח"כ יהודה עדים אלא אם יביא עדים אחרים, דהעדים הראשונים נפסלו.

**ובתו"ר** כ' דאע"ג דיהודה ערער מתחילה, ואמאי לא נוציא משמעון אחר שהביא יהודה עדים אחרים, דמ"מ כיון דהעדים שהביא מתחילה נפסלו, לא אכפת לן במה שערער מתחילה, והנה ברשב"א מבואר דאח"כ יהודה מערער ע"י עדיו הראשונים, ויק' אמאי אין מוציאין הקרקע מיד שמעון, **והרשב"א** לעיל ל"א ב' הביא שתי שיטות, האם היכי דהשני הביא עדים אח"כ והוי תרי ותרי, האם מוציאים מיד זה שהורדנו בתחילה, ושי' הר"ח דאין מוציאין וכמשי"ת בסמוך בדברי הרשב"ם, וא"כ י"ל דהכא הרי כתב זה בשם הר"ח, ובאמת קאי רק לשיטת הר"ח, **והרי"ו** כ', דהכא שמעון מכחיש לעדי יהודה דלא היה ביד יהודה, וא"כ גם אחר שיביא שמעון עדים שהיתה בידו, לא יוכל יהודה להוציא מיד לוי מצד ממנ"פ דאי"ז שלו, דלוי יכול לומר לו דכיון דהיה עדים דאי"ז שלו,

סומך עליהם, ורק שמעון יכול להוציא ממנו, משום דאומר לו ממנ"פ, דאם יקבל העדים דידי' הרי זה שלו, ואם יקבל העדים של יהודה עכ"פ אי"ז שלו, ואינו יכול להחזיק בקרקע, ומשום הכי מחזיקים ביד שמעון.

רשב"ם ד"ה ואי בעית אימא – מה שהביא מהא דנכסי דבר שטיא, הק' **בק"ש** אות קפ"ב, דשם הרי מבואר דהעמידו בקרקע בחזקת המר"ק, ואינו שייך כלל לכאן, וכ' דאמנם מהא דמבואר דדוקא משום דהוי ספיקא דרבנן, אבל אם הוי ספיקא דאורייתא היינו משאירים זה בחזקת המוחזק, מבואר דין זה דמספק משאירים ביד המוחזק.

בא"ד – מש"כ דלא דמי להא דלעיל ל"א ב', הנה **הרמב"ן** שם בשם **הר"ח** וכן **הי"ר** שם כתבו, דשם מיירי דמעיקרא היה אחד מוחזק בקרקע, והוצאנו אותו, ומשום הכי מבואר שם דנחזיר הקרקע למר"ק, ולפ"ז הכא דלא היה שמעון מוחזק מעיקרא, ניחא אמאי לא נוציא הקרקע מיהודה, אמנם שי' הרשב"ם, דגם היכי דלא היה אחד מוחזק מעיקרא, הדין דאם הורדנו אחד מהם מוציאים אותו, ומשום הכי הוצרך לחלק מהא דלעיל, **והרי"ו** הק' על מש"כ הרשב"ם דהכא לא ערער שמעון, דאכתי אמאי אמרינן דהוי נוגע, הא יכל לערער מיד שהעיד, ולא היינו משאירים הקרקע אצל יהודה, וכ' לומר דהכא כיון דמעיקרא היה לוי מוחזק, גם אם שמעון היה מערער מעיקרא, מ"מ כיון דהורדנו את יהודה במקום לוי, א"כ גם יהודה נעשה מוחזק בזה, כמו שלוי היה מוחזק, ובעלה בידינו לק' מ"ה א', כ' שתי שיטות האם מוציאים מיד המוחזק, היכי דהורדנו אותו בתחילה על פי עדים ולא היה השני מוחזק מעיקרא, **והגרע"א** בסקמ"ו סכ"ג דברי הרשב"ם, ודברי הרי"ו דכיון דלוי היה מוחזק אין מוציאין.

**מד' א'**

בא"ד – **ברא"ש** מבואר דמש"כ הרשב"ם בסו"ד ועוד, היינו די"ל דאחר שבא שמעון להוציא הקרקע מיד לוי, מעתה תתבטל עדותו שהעיד לפסול עדי יהודה כיון דנתברר שהוא נוגע, **והרא"ש** כ' עדים אחרים, ומבואר דהעדים הראשונים כבר נפסלו.

ד) גמ' דהוה לי' יאוש ושינוי רשות – **ברי"ו** בעלה בידינו לק' מ"ה, מבואר דיהודה תובע משום דהוא לא נתיאש.

תוד"ה דוקא – **הש"כ** סל"ז סקכ"ט הק' על התוס' שכתבו דלא הוי שינוי רשות כיון דאין ללוי הפסד, דמה בכך דאין לו הפסד, ושמא לוי רוצה בחפץ ולא בדמיו, ועוד דדלמא לא ניחא ללוי למיקם בדינא עם ראובן, או שמא לא יהיה לראובן מה לשלם, ועוד הק' דגם בלא אחריות יהיה הדין דלא קנה, כיון דהנגזל צריך ליתן לו דמים גם אם אכתי לא זכה הקונה, משום תקנת השוק, ונמצא דלעולם אין לו הפסד, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ה כ' לבאר דברי התוס', דבאמת מסתמא אמרינן דהלוקח אינו רוצה לזכות בגזילה, כיון דע"י זה מוציא הגזילה מרשות הבעלים, ויש לנו לומר דלא יחול המקח כמו מקח טעות, אלא דכיון דבאם לא יזכה נמצא דיפסיד ממונו, בזה אינו רוצה להפסיד ממונו וניחא לו לקנות, וא"כ היכי דיש לו אחריות, דנמצא דהמעות שנתן יחזרו לו ולא יפסיד, בזה שוב אמרינן דלא חל המקח כמו מקח טעות, ויל"ע איזה מקו' הש"כ יתישבו לפ"ז, **והחזו"א** כ' לומר, דכל דברי התוס' הם לפני דמק' הגמ' דמדמי לא מיאש, ונראה דהשתא ס"ל דגם אין לו דמים מהגזלן, ומשום הכי כתבו התוס' דכיון דהנגזל מפסיד לגמרי אמרינן דהלוקח אינו זוכה, אבל למאי דמסקינן דיש לנגזל דמים מהגזלן, אין לו הפסד וזוכה הלוקח בכל גונא.

**והנ"י** כ' בשם **ר"י בן הרא"ש**,דכיון דהוא חייב באחריות לא חשיב שינוי רשות, **והש"כ** שם הק' דמה ענין אחריות לשינוי רשות, והנה **התוס'** בב"ק ס"ו ב' וס"ז א' כתבו, דבהקדיש היכי דהוא חייב באחריות לא חשיב שינוי רשות, **והמשכנות יעקב** בחו"מ סנ"ד כ', דמבואר בזה כסברת הר"י בן הרא"ש, אמנם **בנחל יצחק** סל"ז על הש"כ שם, כ' בענף ב', דלא דמי לשם, דשם הוי אחריות גם על גניבה וכדומה, דכל שלא יוקרב לבסוף הוא חייב להביא אחר, ומשום הכי לא חשיב שינוי רשות, אבל הכא דאינו חייב באחריות אלא באם יוציא ממנו בע"ח או אם נמצא שהיא גזולה, בזה שפיר הוי שינוי רשות, ועוד כ' בענף ג', דדוקא בהקדש דמהני השינוי רשות דיזכה הגזלן עצמו, דהא ההקדש אינו יכול לחול אלא מכח הגזלן, בזה אמרינן דכיון דאכתי חייב באחריות, לא חשיב דיצא ממנו ואינו יכול לזכות, אבל במכר דהקונה יכול לקנות מצד עצמו, ומשום דגבי דידי' אמרינן דבהתירא אתא לידי', מה בכך דאכתי יש אחריות המוכר על זה דמשום הכי לא יוכל הוא לזכות, **ובחי' הגרש"ש** שם כ' על דרך זה, אלא דכ' דבהקדש לא מהני, אלא משום דבשינוי רשות חשוב דהוי כשינוי השם ומשום הכי מהני, ובזה אמרינן דכל שאכתי חייב המקדיש באחריות, אין בזה שינוי השם גמור, אבל לענין זכית הקונה מכח דבהתירא אתא לידי', אין לחלק בזה.

**והרמ"א** בסשס"א ס"ה כ' דין זה בשם י"א, דבאחריות לא חשיב שינוי רשות, **והב"ח** בסל"ז תמה דלא הוזכר חילוק זה בפוסקים, דבאחריות לא חשיב שינוי רשות, **ובש"כ** סקכ"ט כ' לחלוק דגם באחריות הוי שינוי רשות וכמשנ"ת, וכ"כ **בנחל יצחק** שם.

בא"ד – משה"ק מירושלמי, עיין **בתוס'** בסוכה דדחו, דהתם מיירי לענין דרבנן גבי כלאים.

בא"ד – מה שהביאו מגמ' בגיטין דמשמע דמהני יאוש בעבדים, היינו בגמ' ל"ח א' שם, **והרמב"ן** שם כ' לומר, דשם מיירי בנכרי ולדידהו לא אמרינן דקרקע אינה נגזלת, **והרשב"א** שם הק' על זה, וכתבו עוד לישב דשם דאיכא כיבוש מלחמה משום הכי מהני יאוש, **והראב"ד** בפ"ט מגזילה ה"א כ' דחלוק עבד מקרקע, **ובחי' רח"ה** שם מבאר, דבקרקע לא שייך יאוש בלא שיחול בה דיני גזילה, כיון דאינה אבודה במציאות לעולם, משא"כ עבד דאפשר להאבידו, כל שיש בו יאוש במציאות שפיר חל היאוש, וכבר מבואר זה **בנתה"מ** סשס"ג סק"א, רק דכ' שם דבקרקע ליכא יאוש משום דהוי יאוש ברשות, וכמשי"ת בסמוך.

בא"ד – **רש"י ותוס'** בסוכה ל' ב' כתבו לומר, דלא מהני יאוש בקרקע וכשי' הרשב"ם כאן, **והרא"ש** כתב כהתוס' כאן, **והרי"ו** בעלה בידינו כ', דלא מהני יאוש בקרקע אפילו אם אומר דמתיאש דאי"ז יאוש באמת, [ולפ"ז כ' דמשום הכי בעבד מהני יאוש, דאפשר להבריחו והוי יאוש באמת], והביא די"א כהתוס', **ובטור** סל"ז כ' דגם אם נתיאש אינו מעיד, וכ' **הב"י** דזה כשי' הרשב"ם דלא מהני יאוש בקרקע, ותמה דסתם דלא כהתוס' והרא"ש, **ובדרישה** סקי"א הוכיח מדברי הטור במקומות אחרים, דס"ל דשייך יאוש בקרקע, והיכי דאיכא הוכחה גדולה דמתיאש הוי יאוש כגון בסקריקון, ורק דבסתם אמרינן דלא הוי יאוש גמור, וזה על דרך שי' הרי"ו, **ובשו"ע** סשע"א ס"א כ' דלא מהני יאוש בקרקע, וכ' **הש"כ** שם בסק"ב, דאע"פ דשי' התוס' והרא"ש כאן דמהני יאוש, מ"מ הרבה ראשונים חולקים על זה, וכ"כ **בבי' הגר"א** שם סק"ב, **ובנתה"מ** סק"א כ', דהא דלא מהני יאוש בקרקע, הוא משום דאכתי ברשותו קאי, כיון דאינה נגזלת ולא מהני יאוש בדבר שהוא ברשותו, והיכי דאינו יכול להוציאה בדיינים, באמת מהני יאוש, [ועיי"ש שכ' דהיכי דמהני יאוש, יזכה בזה גם בלא שינוי רשות, דלא שייך בזה טעמא דבאיסורא אתא לידי', כיון דליכא חיוב השבה, אמנם **ברי"ו** כאן מבואר דבעי שינוי רשות גם בקרקע].

ה) גמ' מדמי מי מיאש – **בתומים** סקי"ח הק', דלפי תי' ראשון בגמ' לעיל דהוי נוגע משום דהשני נוח לי, ומבואר בתוס' דלפ"ז יהודה טוען דהוא קנה מראובן, מה מק' הגמ' מדמי מי מיאש, הא לענין זה אין נפ"מ אם תהיה הפרה או הטלית אצל לוי או יהודה, כיון דהדמים מוציא מראובן, וכ' דהקו' לפי התי' השני, ומבואר דתי' שני עיקר, ועיי"ש מש"כ לישב גם לפי התי' הראשון.

ובסק"כ הק' עוד, לפי המבואר ברשב"ם דאחר שמביא עדים דהוי שלו, מתבטל עדותו שהעיד נגד יהודה, איך יוכל להוציא דמים מראובן, כיון דיאמר לו דזה של יהודה, [וכ' דלפי מש"כ לבאר דהקו' גם על התי' דהשני נוח לי אתי שפיר עיי"ש], אמנם **ברי"ו** מבואר, דגם אם רק מכחיש עדי יהודה, מ"מ יש לו ריוח דראובן יתפשר עמו לשלם לו, דחושש שמא יעשה הרשאה עם יהודה ויוציאו ממנו, ומשום הכי ניחא לו עכשיו להכחיש עדי יהודה, דאם לא יכחיש ישלם עכשיו ראובן ליהודה דמי הגזילה, וגם אח"כ כשיביא עדים לא ישלם לו ראובן, דאין לו צורך להתפשר עמו.

גמ' שם – **בק"ש** אות קפ"ד העיר, דאמאי לא אמרינן באמת דיהני היאוש גם לגבי החוב, ולמ"ד דיאוש כדי קני יפטר גם מדמים, וכ' לומר דבזה ליכא יאוש, וכמש"כ הרי"ו לגבי קרקע דליכא יאוש משום דלעולם עומדת, והכא נמי החוב, אלא דכ' דלפ"ז היכי דאינו יכול להוציא החוב בדיינים יהני היאוש, וכמש"כ הנתה"מ גבי קרקע וכמשנ"ת.

גמ' דמית גזלן – **הי"ר והריטב"א** כתבו, דמיירי דלא השאיר קרקעות דהא מיורשים גובים קרקעות. **והרש"ש** הק' על מש"כ התוס' דבאחריות אין לו הפסד ומשום הכי לא חשיב שינוי רשות, דהא כיון דמוקמינן במית גזלן, ומבואר דאין לו ממי לגבות, נמצא דיש לו הפסד, **ובתומים** סל"ז סקי"ט כ' לומר, דבאמת למסקנא דמוקמינן דמית גזלן, מיירי גם באחריות.

גמ' שם – **הרמב"ם** בפ"ה מגניבה ה"ג כ', דהיכי דקנה הלוקח ביאוש ושינוי רשות, הדין דאם לקח מגנב מפורסם צריך ליתן דמי הגזילה לנגזל, אבל אם לקח מגנב שאינו מפורסם, בזה אינו צריך ליתן דמים, כיון דבכהאי גונא הדין דגם אם לא הוי יאוש דאינו קונה בשינוי רשות, מ"מ צריך הנגזל ליתן ללוקח הדמים משום תקנת השוק, **ובש"כ** סשנ"ג סק"ה הביא השיטות, דהיכי דשילם הלוקח לגזלן פחות מדמי החפץ, כיון דבזה משום תקנת השוק אי"צ הנגזל לשלם אלא כפי הדמים ששילם לגזלן, בזה יצטרך הלוקח ליתן את ההפרש שבין מה ששילם לגזלן לדמי החפץ, לנגזל, והק' עליהם מהגמ' הכא, דאמאי אם מת גזלן מעיד, הא מ"מ יש לו דמים מהלוקח, כפי מה ששוה החפץ יותר ממה ששילם לגזלן, וכ' דדוחק לומר דמיירי דשילם לגזלן כפי כל שויות החפץ, אמנם **בב"ח** סשס"א כ' לבאר דמיירי דוקא בכהאי גונא, וכ"כ **בתומים** סל"ז סקי"ט דאי"ז דוחק, אמנם הק' שם בתומים, דאכתי יק' מהא דמק' הגמ' דלוקמה ביורש, דהא כיון דהיורש לא נתן דמים כלל, יצטרך ליתן לנגזל את כל דמי הגזילה, דהא בזה אי"צ הגזלן ליתן לו דמים כלל משום תקנת השוק, כיון דלא שילם היורש כלום, וכ' לומר דכל מש"כ הרמב"ם דהלוקח צירך ליתן דמי הגזילה, הוא משום דחשבינן דזכייתו היא באיסור, כיון דע"י זכייתו נפקע מרשות הבעלים, וביורש כיון דזוכה ממילא ואינו עושה כלום, בזה באמת אי"צ ליתן דמים, **ובשעה"מ** על הרמב"ם שם כ' לומר, דקו' הגמ' למ"ד דיאוש כדי קני, דלפ"ז כבר לא הוי של הגזלן גם קודם שבא ליד הלוקח או היורש, ולהאי מ"ד בודאי דאי"צ הלוקח ליתן דמים, **והנתה"מ** כ', דכיון דכל קו' הגמ' היא למ"ד דרשות יורש כרשות לוקח, ניחא דלהאי מ"ד באמת גם הרמב"ם מודה דאי"צ הלוקח ליתן דמים, עיי"ש מה שביאר דאמאי זה תלוי במחלוקת זו, וע"ע בשיעורי רח"ה כאן, ובאהא"ז על הרמב"ם שם.

**והשעה"מ** שם הביא שי' **הרב אב"ד** המובאת ברשב"א בב"ק קי"ד א', דלא מהני יאוש ושינוי רשות, אלא לענין דאם הנגזל בא להוציא הגזילה, צריך ליתן דמים ללוקח, אבל מ"מ יכול להוציא הגזילה, והק' דא"כ אמאי הכא מעיד, הא מהני עדותו דתחזור הפרה או הטלית אליו, וכ' לומר דס"ל דמשום הכי לא נפסל להעיד, דמה לי הם מה לי דמיהם.

רשב"ם ד"ה ומקשינן – **הראשונים** כתבו דמש"כ ולוקמא, הוא לאו דוקא כבר בגמ' לעיל דמק' דלוקמא בגזלן, והרשב"ם דכ' זה רק כאן, נראה דלעיל גרס בגמ' וליתני וכמו שנראה לעיל בדבריו בד"ה ומקשינן, **והריטב"א** הביא גירסא זו.

**מד' ב'**

א) גמ' ומטלטלי לבע"ח לא משתעבדי – ברשב"םמבואר הטעם משום דאין לזה קול, ואי משתעבדי אין לך אדם שלוקח מטלטלין מחבירו, **ורש"י** בב"ק ל"ג' ב' ובב"מ ס"ז ב' כ' הטעם משום דלא סמכא דעתי' של המלוה, וכן מבואר **ברשב"א** הכא דלא סמכא דעתי', ורק היכי דעשאו אפותיקי בזה חזינן דסמכא דעתי', ומשום הכי בעי להטעם דלית לי' קלא, [וכ' דלא סמכא דעתי' כל דנפל קמי יתמי, ובקידושין ט"ו א' כ' דמיני' דידי' גובה משום דנגרר עם שעבוד הגוף, וכל היכי דאיהו משתעבד נכסיו נמי משתעבד, וכ' **באמרי בינה** דיני הלואה ס"ב דמיני' דידי' איכא שעבוד, וכן מבואר **בגדולי תרומה** שער מ"ג חלק ד' דין י', אמנם **בנתה"מ** סקי"ב סק"ד כ' דגם מיני' דידי' אין שעבוד, וגובה רק משום דאיכא חיוב עליו לפרוע החוב ואכמ"ל], **ובבעה"ת** שער מ"ג חלק א' דין ג' כ' דאינו גובה ממטלטלי משום דלא סמכא דעתי', ואף אם עשאו אפותיקי או דהלוה בעדים [לגבי קרקעות], וטעמא דכולהו משום דאין קול, **ובדרישה** סקי"ג סק"א עמד בדבריו, דבתחילה כ' משום דלא סמכא דעתי', וסיים משום דאין קול, וכן הק' בדברי **הטור**,דשם כ' הטעם דלא סמכא דעתי', ובסקי"ז כ' גבי אפותיקי משום דלית לי' קלא, [ועיין בב"ח שם מש"כ בזה], וכ' לומר דבעי לתרוייהו, דמשום הא דלית לי' קלא לא מהני אלא דלא יגבה מלקוחות, אבל אכתי יגבה מיורשים, וטעמא דלא סמכא דעתי', לא מהני היכי דהוי אדם נאמן דלא יבריח, ורק משום דחושש דימכור הלוה המטלטלין, ולא יוכל לגבות מהלוקח משום דלית לי' קלא, משום הכי גם לא סמכא דעתי', **ובסמ"ע** שם סק"א כ' דבעי להטעם דלא סמכא דעתי', לומר דמעיקר הדין אינו גובה, ובעי להטעם דלית לי' קלא, דשם מיירי באפותיקי דלא שייך הטעם דלא סמכא דעתי', וזה כמבואר ברשב"א, [וגם בבעה"ת י"ל הכי, דסיים דלית לי' קלא, על מש"כ דאפילו אפותיקי או מלוה בעדים], **והש"כ** בסק"א כ' לומר, דהוצרך לכתוב הטעם דלית לי' קלא, לומר דאף דמבואר ברא"ש בב"ק פ"א סי"ט, דבזמן הזה גובה מהיתומים מעיקר הדין משום דסמכא דעתי' על המטלטלין, היינו דוקא לגבות מיתמי, אבל לגבות מלוקח בזה לא סמכא דעתי' מעיקרא, **והתומים** בסק"א כ' דאכתי יק' אמאי רש"י בב"ק הוצרך לכתוב הטעם דלא סמכא דעתי', ולא כ' משום דלית לי' קלא, וכ' וכן **הרש"ש** בסוגיין, דבאמת אין לומר דאין קול לכל שעבוד מטלטלין, דאדרבה כיון דיש קול להלואה דהא מהאי טעמא גובה מקרקעות, גם יש קול לשעבוד המטלטלין, ומשום הכי בעי תחילה לומר דלא סמכא דעתי', ורק דמ"מ בשעבד מפורש נימא דיגבה כיון דסמכא דעתי', ולזה אמרינן דלזה אין קול, דמה דשעבד בפירוש המטלטלין אין לזה קול, והרש"ש כ' לומר דגם הרשב"ם דכ' משום דלית לי' קלא, בא לבאר אמאי אם ישעבד בפירוש לא יהני, אבל לעיקר הדין דמטלטלין לא משתעבדי, גם הוא מודה דהוי משום דלא סמכא דעתי'.

**הרשב"א** בקידושין ט"ו א' כ', דהא דלא גבי בע"ח ממטלטלין שנפלו קמי יתמי אינו תורה, דמדינא גבי אלא משום דלאו עיקר אסמכתי' אמטלטלי, לא גבי מנייהו כל שאינם אצל הלוה עצמו, **ובקצוה"ח** סל"ט סק"א נקט, דשי' הרשב"א דרק מדרבנן לא גבי מטלטלין מיתמי ולקוחות, אמנם **באמרי בינה** דיני הלואה ס"ב כ', דכונת הרשב"א רק דאי"ז מעיקר דין שעבוד, אלא משום דלא סמכא דעתי' ומשום הכי מיני דידי' איכא שעבוד, אבל מיתמי הוי סיבה מן התורה דאינו גובה, ויש גירסא ברשב"א שם דכ' דאף דדאורייתא היא, **וברשב"א** בב"ק צ"ז א' מבואר כהקצוה"ח, דכ' דתקנו דלא יגבה מיתמי ולקוחות, ומשום הכי הוי מילי דרבנן.

ב) גמ' עבדו אפותיקי – **בריטב"א** מבואר החילוק בין עבד לשור, דעבד אפשר לסיימו ומשום הכי יש קול דעבד פלוני משועבד, אבל מטלטלין אי אפשר לסיימם, **ובשו"ת הרא"ש** כלל פ"ו סי"א כ' דהעבד עצמו מוציא הקול דהוא משועבד, **ובסמ"ע** סקי"ז סקי"ט כ' עוד טעם דעבד הוי דבר חשוב ויוצא קול, ועיין בתומים סק"ז מש"כ בשיטת הרא"ש, דלא סגי בזה לבד.

גמ' שם – **הרי"ו** הביא שיטה, דדוקא אם עשה אפותיקי בשטר גובה, דכיון דיש למלוה קול גם לעבד יש קול, וכ' די"מ דגם במלוה על פה וכ' דכן נראה בב"ק, וכ' דלפ"ז אם עשה שדהו אפותיקי אפילו במלוה על פה גובה ממשועבדים, ומבואר דאפילו דלא היה שטר כלל בהלואה זו, מ"מ מהני האפותיקי דיגבה ממשועבדים, **והרשב"א** כ', דאפילו אם עשה אפותיקי בעדים גובה, **ובהה"מ** בפי"ח ממו"ל ה"ה כ', דהיינו דאפילו אם האפותיקי לא נכתב בשטר, אבל מ"מ בעי שהמלוה תהיה בשטר, **ובש"ג** על הרי"ף הביא דברי **הרא"ש** בב"ק י"א ב' דכ' דעשאו אפותיקי בשטר, וכ' דנראה בהדיא דבעי דיהיה כתוב בשטר דעשאו אפותיקי, **ובב"ח** סקי"ז **ובתו"ח ובגדו"ת** שער מ"ג חלק א' דין א' כ', דמדברי התוד"ה עשה נראה מבואר, דלא בעי אפילו דהמלוה תהיה בשטר, דהא כ' דיש נפ"מ גם למ"ד דעבדא כמקרקעי, ואי נימא דבעי דהמלוה תהיה בשטר, א"כ לעולם גובה להאי מ"ד ממשועבדים, [ובכנה"ג כ' די"ל דמ"מ למ"ד דעבדא כמטלטלי, שוב י"ל דדוקא בשטר],וכ' הב"ח הטעם בזה לפ"ד הרא"ש, דהעבד מוציא הקול שהוא משועבד, אמנם ברי"ו מבואר דלפ"ז גם בקרקע יגבה ממשועבדים גם במלוה ע"פ, ומבואר דאפותיקי הוי סיבה שיהיה קול גם בלא שטר, **ובפרישה** סק"ה כ' כהה"מ, **והש"כ** בסק"ד כ' דאי נימא דגם במלוה ע"פ, צ"ל דמיירי תוך זמנו וכדומה, דאי לאו הכי ניחוש שמא פרע, והביא הש"ג דשי' הרא"ש דבעי דיהיה כתוב בשטר האפותיקי,ועיין בתומים סק"ז מש"כ בזה.

גמ' שורו וחמורו אפותיקי וכו' – **הריטב"א** כ', דאפילו אם עשה אפותיקי מפורש לא מהני לגבות מלקוחות, וכ"כ **הבעה"ת** בשער מ"ג חלק א' דין ב', וכ"כ **בשו"ע** סקי"ז ס"ד, אמנם בבעה"ת שם הביא שי' **רה"ג**,דדוקא אם יש לו נכסים בני חורין אז אינו גובה מלקוחות, אבל אם אין ללוה נכסים, בזה גובה אף מלקוחות, וחולק עליו דכיון דאין קול אמאי יגבה, **ובגדו"ת** שם הק' על רה"ג, דאמאי לא חיישינן הכא שמא עשאו אפותיקי מפורש, **והתומים** בסקי"ג ס"ג כ', דבזה י"ל דסגי במה דאמרינן בסמוך דלקח ומכר לאלתר, ואין לחוש לדאקני ושעבד גם מה שיקנה אח"כ כמו דמק' הגמ' בסמוך, דאפותיקי מפורש ליכא אלא במה שיש לו בשעת הלואה, **והפנ"ש** כ' לומר דלא שכיח שיעשה מטלטלין אפותיקי מפורש, ומשום הכי לא חיישינן לזה, **ובדברי משפט** סל"ז סק"א כ' בשם בנו לישב, לפי התי' השני שכ' הרי"מ לק' מ"ה א', דהא דפסול משום דהוא נוגע דלא יהיה לוה רשע, ולא אמרינן דבאם יעיד שקר הרי גם יהיה רשע, דמ"מ כל נוגע הוי בעל דבר ופסול אף דאין חשש משקר, דלפ"ז הרי באם מעיד אמת הכא, הרי אינו נוגע באפותיקי מפורש, כיון דגם אם יזכה המערער בשדה בדין, לא יהיה הוא לוה רשע, דהוי כנסתחפה השדה, דהדין באפותיקי מפורש דאינו גובה ממקום אחר, ורק באפותיקי סתם דהדין דגובה ממקום אחר, יהיה לוה רשע במה שאינו משלם לו, וכיון דאין חשש משקר אלא פסול דבעל דבר והוי גזה"כ דפסול, א"כ כיון דלפ"ד דהמערער מוציא שלא כדין אינו נוגע, ממילא יש לו להיות נאמן, כיון דבאמת אמרינן דאינו נוגע ואינו בעל דבר.

ג) גמ' שם – **הרשב"א** כ' דבכה"ג אף דאינו גובה מלקוחות מ"מ מיורשים גובה, דבהו לא שייך הטעם דאין קול, וכ' דאפילו אם פירש דגם מטלטלין משתעבדי גובה מיורשים, כיון דלא שייך הטעם דאין קול, וכ"כ בקידושין ט"ו א', דאם פירש מטלטלין גובה מיורשים כיון דחזינן דסמכא דעתי', **ובי"ר** מבואר, דאם לא אקני לו אגב קרקע אינו גובה אלא מיני' דידי', **והר"ן** הביא דברי הרשב"א וכ' דאבל **הרא"ה** חולק, דכיון דאם מכרו אינו גובה מלקוחות, ממילא לא סמכא דעתי' וגם מיורשים אינו גובה, **והנ"י** הביא דברי הרשב"א, **ובתוס'** בב"ק י"א ב' מבואר, דהיכי דעשה שורו אפותיקי אינו גובה אף מיורשים, דכל מה דגובה בעבד מיורשים, הוא משום דכיון דתקנו דגובה מלקוחות אמרו דגם גובה מיורשים, ובשורו דלא גובה מלקוחות ממילא גם אינו גובה מיורשים, **וברמב"ם** בפי"א ממו"ל הי"א מבואר, דהיכי דכתב לו דיגבה מהמטלטלין בין בחייו ובין במותו, בזה גובה מעיקר הדין גם מיורשים, וכ' **הה"מ** דזה כשיטת הרשב"א, **והטור** בסק"ז הביא דברי הרמב"ם, וכן הביא **הסמ"ע** שם סק"ג, **ובכנה"ג** שם כ', דמדברי הרמב"ם נראה דדוקא אם כתב בחייו ובמותו, אבל אם יכתוב סתם דמשעבד מטלטלין לא יהני, אמנם **התומים** בסק"ג כ' דהרשב"א לא חילק בזה, וכ' דנראה דגם בלא שיכתוב בחייו ובמותו גובה מיורשים.

**והרא"ש** בכתובות בפ"ו ס"ה כ' בשם **ר"ת**,דהיכי דמפרש מטלטלין, גובה גם מיורשים אף דלא כתב אגב, **ובתומים** שם הק' דהרא"ש בב"ק י"א ב' כ' כהתוס' שם, דמה דגובה מיורשים בעשה עבדו אפותיקי, הוא משום דכיון דתקנו דגובה מלקוחות גם אמרו דיגבה מיורשים, וא"כ היכי דלא שעבד באגב דאינו גובה מלקוחות, ממילא דלא יגבה מיורשים, וכ' לומר דכל דברי התוס' והרא"ש בב"ק הם רק למ"ד דשעבודא לאו דאורייתא, דבזה אמרינן דמעיקר הדין אין שעבוד כלל, וא"כ רק היכי דתקנו לגבות מלקוחות שלא תנעול דלת, אמרו דגם יגבה מיורשים, אבל היכי דאינו גובה מלקוחות ממילא גם לא תקנו שיגבה מיורשים, אבל למ"ד דשעבודא דאורייתא, מעיקר הדין יש לו לגבות גם ממטלטלין, ורק דתקנו דלא יגבה מלקוחות משום דלית לי' קלא, וא"כ מיורשים יש לנו להעמיד על עיקר הדין דגובה, וכ' דהרא"ש בב"ק מיירי לר"נ שם, ובגיטין נ' כתבו התוס' דס"ל שעבודא לאו דאורייתא, אבל בכתובות מיירי להלכה דשעבודא דאורייתא, וכ' לדינא דגובה מיורשים מעיקר הדין.

**ובריטב"א** מבואר דלא מהני שעבוד מטלטלין אלא ע"י קנין, וכ"כ **הרא"ה** בב"ק ל"ג ב' [בש"מ שם], ובראשונים שהובא לעיל מבואר, דסגי במה שכותב בשטר ואף בלא קנין, [**ובתומים** סקי"ז סק"ז מבואר, דגם להרשב"א אינו גובה מיורשים, אלא היכי דכתב בשטר, אבל אם הוי מלוה ע"פ ופירש דמשעבד גם מטלטלין לא מהני, ויל"ע דמנ"ל הא, דלא מהני אם פירש בעל פה להרשב"א], **ובדברי משפט** סק"ד סק"א כ', די"ל דגם בלא קנין יחול שעבוד על מטלטלין משום קנין כסף של מעות ההלואה, דאף דמעות אינם קונות, מ"מ הכא לא שייך הטעם דיאמר לו נשרפו חיטיך בעליה, וכמו דהביא בשו"ע סקצ"ח ס"ו די"א דשכירות מטלטלין נקנה בכסף, כיון דלא שייך החשש דנשרפו חיטיך בעליה, דאכתי הוי הגוף של המשכיר.

גמ' שם – **הבעה"ת** שער מ"ג חלק א' דין ג' נסתפק, דכיון דהטעם משום דליכא קלא, א"כ היכי דהתרה בלקוחות דהמטלטלין משועבדים, או דהיה הלוקח בשעת ההלואה, האם בזה יגבה מהלוקח, או דנימא דלא נתנו חכמים דבריהם לשיעורים, וכ' בשם **חכמי לוני"ל** דבזה יגבה מלקוחות, והבעה"ת כ' דנראה דאינו גובה, דכיון דאין קול מתחילה לא סמכא דעתי', ומשום הכי אף אם יודע הלוקח, מ"מ לא חל שעבוד לגבות מלקוחות דלא סמכא דעתי', דאינו יודע דידע בשעת המקח דיוכל להתרות בלוקח, וכמו דעיקר דין מטלטלין דליכא שעבוד משום דלא סמכא דעתי', **ובטושו"ע** סקי"ג ס"א כ' דגם אם התרה המלוה בלוקח, אינו גובה משום דלא סמכא דעתי', ובסקי"ז ס"ג לגבי אפותיקי כ', דגם אם ידע הלוקח אינו גובה ממנו משום דלא פלוג, וכ' **בגדו"ת** שם, דס"ל דהיכי דידע הלוקח משום דהיה שם בשעת ההלואה, לא שייך לומר דלא סמכא דעתי', דהרי בשעת ההלואה כבר הוא יודע דאדם זה יודע מהשעבוד, ומשום הכי הוצרכו לומר הטעם משום לא פלוג, ובדין ב' שם הק' הגדו"ת על שי' חכמי לוני"ל, דאמאי בסוגיין לא חיישינן שמא ידע הלוקח מהשעבוד, ומעמידה בפני בע"ח.

ד) גמ' אגב מקרקעי – הרשב"ם כ' דבלא אגב לא מהני משום דיש חסרון של אסמכתא, **והרש"ש** מעיר דהא גם באגב בעי לכתוב דלא כאסמכתא, וא"כ מהאי טעמא לא יהיה חסרון של אסמכתא גם בלא אגב, וכ' דהטעם משום דאין קול, אמנם **בשו"ת הרא"ש** כלל ע"ב ס"ז מבואר דבלא אגב הוי אסמכתא גמורה ולא יהני מה שכותב דלא כאסמכתא, ורק היכי דמשעבד אגב קרקע מהני דלא יהיה חסרון של אסמכתא, ובזה מהני היכי דכותב דלא כאסמכתא, **ובקה"י** סכ"ט כ' דצ"ל דהיכי דמשעבד באגב יותר סמכא דעתי', ועיי"ש מש"כ עוד לבאר, **והריטב"א** כ' דהא דבעי אגב הוא כדי שיחול שעבוד על מטלטלין, וכ' דהא דאין חסרון של קול, הוא משום דכל היכי דמשעבד כל נכסיו ממילא גם איכא קול, דרק היכי דמשעבד רק חלק מהמטלטלין אין קול כיון דאינם דבר מסוים, וכ' דבאם ימשוך את כל המטלטלין גם יהני, וכ' דסודר לא מהני כיון דמעות לא נקנים בסודר, וא"כ לא שעבד הכל, וכן מבואר **ברא"ה** בב"ק ל"ג ב' [בש"מ], אמנם בסו"ד הביא הריטב"א י"מ, דבלא אגב ליכא קול אפילו אם ישעבד כל נכסיו, [וכן צ"ל לשי' הראשונים דנתבאר לעיל דאי"צ קנין לשעבד נכסיו], וכן מבואר **בבעה"ת** שער מ"ג חלק א' דין ד', דכ' דהיכי דמשעבד אגב, כמו דיוצא הקול על הקרקעות, הכא נמי יוצא הקול על המטלטלין, וכ"כ **בשו"ת הרא"ש** כלל ע"ט סי"ב, **ובק"ש** אות קצ"א כ' לומר בשי' הרא"ש, דס"ל דבעי לאגב גם משום דלא יהיה אסמכתא, וגם משום דיהיה קול.

**הקצוה"ח** סק"ז בסק"ז הביא **מכנה"ג** דהא דמהני אגב הוא מדרבנן, וכ' דלכאורה הוא מה"ת אי נימא דכל קנין אגב הוי מה"ת, ומיהו הביא דברי הרא"ש דכ' דמהני משום דאיכא קול, וכ' דלפ"ז הוי מדרבנן, דמדאורייתא אין חילוק אם יש קול או לא, אמנם לכאורה אכתי י"ל, דמה"ת גם בלא אגב איכא שעבוד ורק מדרבנן בעי אגב. **ובדברי יחזקאל** סמ"ד סק"ח העיר, דכיון דבלא אגב לא מהני, מבואר דאי אפשר לשעבד מטלטלין ע"י קנין אחר, וא"כ אמאי אגב מהני, הא לכאורה אגב מהני רק דיחול הקנין גם על המטלטלין, והכא דלא מהני קנין אחר גם אגב לא יהני, וכ' לומר דדין אגב הוא דהמטלטלין דינם כקרקע, משום דהם טפלים לקרקע ע"י אגב, וא"כ משום הכי חל שעבוד גם על מטלטלין כמו דחל על קרקע, ויל"ע דהא נתבאר דשי' הריטב"א והרא"ה דגם קנין אחר מהני, ולשי' שאר הראשונים בעי אגב או כדי שלא יהיה אסמכתא או כדי שיהיה קול, וא"כ לק"מ.

**בריב"ש** סשמ"ה מבואר, דאפשר לשעבד גם מטלטלין אגב הקנאת קרקע, ולא רק אגב שעבוד קרקע, ויל"ע האם להטעם דבעי אגב משום דרק בכהאי גונא איכא קלא, או דרק בכהאי גונא ליכא אסמכתא, האם גם י"ל הכי.

גמ' שם – **בבעה"ת** שער מ"ג חלק א' דין ח' מבואר, דהיכי דמשעבד עבדים אגב קרקע [בלא עשאו אפותיקי], בעי שיהיה העבד עומד בקרקע, דקיי"ל דבעבדים לא מהני אגב, אלא אם הוא עומד בתוך הקרקע, וכן מבואר שי' **הראב"ד** שהביא שם, אמנם **בשו"ת הרא"ש** כלל ע"ט סי"ב כ' דלגבי שעבוד אי"צ צבורין, דלא בעי הכא אגב אלא כדי שיצא הקול, וא"כ אין צורך לצבורין, **ובשו"ע** סקי"ג כ' כהרא"ש, **ובסמ"ע** סק"י כ' הטעם משום דמ"מ איכא קול, וכ' עוד דהכא נמי מצינו לגבי שעבוד על דשלב"ל, דעדיף שעבוד מקנין, וכ"כ **בבי' הגר"א** סק"ה, ויל"ע דלכאורה לפ"ז אין הטעם משום קול, דמה דמהני שעבוד על דאקני, לכאורה אינו שייך לזה שיש קול, **והתומים** בסק"ד כ' דדין זה צ"ע, כיון דהראב"ד ובעה"ת ס"ל דבעי צבורין בזה.

גמ' גובה מקרקעי גובה מטלטלי – **הריטב"א** כ' דנקט לשון יתר, להורות דכל מקום שגובה קרקע גובה מטלטלין, ולומר דע"י אגב יש קדימה במטלטלין, וכ' דכך הורה **הרא"ה** בשם **רבינו הגדול**, ויל"ע **דברמב"ן** מבואר דבעי לכתוב דלא כאסמכתא, משום דאינו גובה ממטלטלין אלא היכי דלא יפרענו ולא ימצא קרקעות, ועיין **בגדו"ת** שער מ"ג חלק א' דין ה' דהק' על הרמב"ן, דאמאי הוי הכי, דאם יש קרקע צריך לגבות מקרקע ולא ממטלטלין, כיון דהוא משעבד גם המטלטלין, אמנם כבר כ' בההג"ה שם, די"ל דאחר שכותב דלא כאסמכתא, ומבואר ברמב"ן דהיינו דאמרינן דעיקר דעתו גם על מטלטלין, שוב י"ל דאין קדימה לקרקעות, וציין **לנ"י** שכ' דאם אינו כותב, אינו סומך אלא על מקרקעי, והוי כמו דאמר אם לא ימצא קרקעות יגבה ממטלטלין.

ה) גמ' דלא כאסמכתא – **הרמב"ן** כ', דבשעבוד קרקע אין חסרון של אסמכתא כיון דעיקר שעבודו עליהן, וגמר ומשעבד וכמו בערב דאין חסרון של אסמכתא,[**ובשו"ת הרא"ש** כלל ע"ב ס"ז כ', דבקרקע לא הוי אסמכתא משום דעיקר ההלואה על זה, והוי כאילו התפיסו משכון], אבל במטלטלין איכא חסרון, וכי משעבד אגב גלי דעתי' דגם על זה עיקר שעבודו, וכ"כ **הר"ן והנ"י**, **והרשב"א** הק' על זה, דא"כ כשלא כתב דלא כאסמכתא גם מיני' דידי' לא יהיה שעבוד, ועיין **בקה"י** סכ"ט, דמבואר שם לומר דאין חסרון בקרקע, דשם חל השעבוד ממילא ולא מכח שעבוד הלוה, **והריטב"א** כ' בשם הרא"ה דהיינו שכותב מעכשיו, דבזה אין חסרון של אסמכתא, אמנם הק' דאמאי הוי אסמכתא כלל, כיון דגובה ממנו כפי מה שחייב לו ולא יותר, וכ' לומר דפירוש הגמ' דבלבד דלא ישעבד לו יותר מהחיוב, כגון שיגבה לפי שער הזול וכדומה, ולפ"ז באם לא יכתוב כלום גם מהני, **והמרדכי** בסתק"מ כ' בשם **ראב"ן**,דכונת הגמ' דלא יכתוב בלשון אם דהוי לשון אסמכתא, וכ' דכן מבואר ברשב"ם, **והרמב"ם** בפי"ח ממו"ל ה"ב **והטושו"ע** בסקי"ג ס"א כתבו, דמהני רק אם כתב דלא כאסמכתא, והטור כ' דברי הרמב"ן.

**התומים** בסקי"ג סק"ב נסתפק האם במשעבד בפירוש מטלטלין בלא אגב, דנתבאר שי' הרשב"א ועוד ראשונים דמהני לגבות מיתומים, האם בזה הוי דוקא אם כותב דלא כאסמכתא, וכ' עוד דבעשה אפותיקי בודאי אי"צ לכתוב דלא כאסמכתא, דמבואר בב"מ ס"ו ב' דבאפותיקי אין חסרון של אסמכתא.

**ברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר דאם יכתוב מעכשיו, בזה מהני גם אם לא כ' דלא כאסמכתא, כמו בעלמא דהיכי דאומר מעכשיו אין חסרון של אסמכתא, **והטור** בסקי"ג כ' דאם אמר מעכשיו אי"צ לפרש דלא כאסמכתא, שכל מעכשיו קונה אפילו באסמכתא ובב"ד חשוב, והיינו דס"ל דגם בעלמא לא מהני מעכשיו אלא בב"ד חשוב, ועיי"ש בנו"כ האם הכא גם בעי ב"ד חשוב או דסגי במעכשיו, **ובשו"ע** ס"א כ' דאם יכתוב דמשעבד מעכשיו סגי, **ובתומים** סק"ג כ' דהיכי דכ' דאקני, לא סגי במה שכותב מעכשיו, דהרי אינו חל עד שיקנה המטלטלין ולא הוי מעכשיו, אמנם **הנתה"מ** סק"א כ' לומר, דכיון דמצינו בראשונים דגם בדשלב"ל מהני מעכשיו שלא יוכל לחזור בו, גם יהני הכא דלא יהיה אסמכתא.

**הרמב"ן** כ', דגם במעכשיו מ"מ יכתוב דלא כטופסי דשטרי, וכן בטור לא מבואר אלא דאי"צ לפרש דלא כאסמכתא, ויל"ע בלשון השו"ע, דכ' דצריך לכתוב דלא כאסמכתא ודלא כטופסי דשטרי, או שיכתוב דמשעבד מעכשיו.

תוד"ה והוא – **המהר"ם** מק', דאיך אפשר לומר דבעי לכתוב בשעבוד מקרקעי דלא כאסמכתא, הא קיי"ל דאפילו אם לא כתב כלל גם חל שעבוד, וכ' דכונת התוס' להיכי דמשעבד דאקני, דזה דוקא אם מפרש וכמשי"ת, **ובקיקיון דיונה** כ' לומר, דהיכי דכתב שעבוד ולא כ' דלא כאסמכתא, גרע מאם לא כתב כלל.

גמ' דלא כטופסי דשטרי – ברשב"ם מבואר דאי לא יכתוב זה אין לו כח לגבות, כמו דאי אפשר לגבות בשטר שלא נכתב לגבות, **ובי"ר** כ', דאם לא כותב הכי, יש לחוש דהסופר כתב הכי מעצמו בלא דעת הלוה, וכמו כל טופס של שטר דהסופר כותב זה מעצמו, **והרמב"ן** כ' בשם **הרס"ג**,דכותב הכי כדי שיהיה יד בעל השטר על העליונה ואינו נצרך כאן,ורק משום דהכי הורגלו לכתוב הזכיר גם זה, **והרי"ו** בעלה בידינו **והרשב"א** כ', דבלא שיכתוב הכי חיישינן דלא הודה שיש לו קרקע, וכתבו הכי מעצמם, ואף דנתרצה לזה מ"מ לא מהני, כיון דבאמת לא היה כאן אגב קרקע, ולכאורה לפ"ז היכי דידעינן שיש לו קרקע אי"צ לכתוב זה, **והר"ן** הביא דברי הרמב"ן, וכ' דאבל הרשב"א כ' כמשנ"ת, **והריטב"א** הביא שי' הרשב"א, וכ' לבאר דכונת הגמ' דצריך שיכתבו את זה מדעתו, אבל לא שצריך שיהיה כתוב לשון זה בשטר, **והרמב"ם** בפי"ח ממו"ל ה"ב **ובשו"ע** סקי"ג ס"א מבואר, דבעי שיכתבו זה בשטר, **והטור** שם כ' דלא כטופסי דשטרי פירוש שנכתב לשם שעבוד גמור ולא שטופס שטרות כך הוא, **ובסמ"ע** סק"ז כ' דברי הטור.

ו) גמ' דלמא דאקני הוא [גירסת הרשב"ם והראשונים אמר לי'] – **הי"ר** כ', דמוכח מהכא דלא אמרינן אחריות ט"ס לענין דאקני, דהא אמרינן דניחוש דלמא שעבד דאקני, ולא אמרינן דממילא גם דאקני משתעבד, וכ"כ **הריטב"א** בשם **הרא"ה**, אמנם **הרשב"א** לק' קנ"ז ב' כ' לומר דגם באקני אחריות ט"ס, **והרמב"ם** בפי"ח ממו"ל ה"א כ' כהי"ר, **והטור** בסקי"ב כ' בתחילה דדוקא אם פירש, וי"א דגם אם לא פירש וכן דעת הרא"ש, **ובשו"ע** ס"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א דגם אם לא פירש, וכ' דאם כתב אחריות ולא פירש דאקני, בזה לא אמרינן דט"ס לענין דאקני, **והש"כ** בסק"א כ', דאם בשעת ההלואה התנו ביניהם דגם דאקני ישתעבד ורק לא נתפרש בשטר, בזה אמרינן דהוי ט"ס וגם דאקני משתעבד, אמנם אם לא התנו כלל ביניהם דגם דאקני ישתעבד, בזה לא אמרינן דהוי ט"ס וישתעבד גם דאקני, **ובאורים** סק"ד כ' דלא מצינו חבר לש"כ בזה.

ומה דהוכיח הי"ר מהכא, כ' **הרשב"א** לק', דבאמת לאו דוקא נקט האי לישנא, אלא ממילא גם משתעבד, **והש"כ** כ' לפי דבריו דרק אם התנו ביניהם אמרינן דהוי ט"ס מה דלא נכתב בשטר, דקו' הגמ' דניחוש דלמא התנו ביניהם, ועוד כ' דהכא דמיירי לענין מטלטלין, כיון דאף במה שקנה כבר לא הוי ט"ס, ובעי שיפרש בהדיא, א"כ גם היכי דשעבד בפירוש מה שכבר קנה, לא נימא דגם מה דיקנה אח"כ משעבד כל שלא פירש בהדיא, **והתומים** בסק"ב **ובבי' הגר"א** סק"ד כ', דכיון דרגילים לכתוב אחריות בשטר, בזה אם לא יפרש דאקני באמת לא הוי ט"ס בזה, וכמשנ"ת דברי הרמ"א.

תוד"ה כגון – **בראשונים** מבואר כתוס', **והרמב"ן** כ' בשם **הראב"ד**,דבאמת לא ידעינן דלא לוה בין הלקיחה למכירה, אלא דאחר שמכר ידעינן שאין לו קרקע, ולא חיישינן שמא בין הלקיחה למכירה היה לו קרקע ומכרה, כיון דהוי לאלתר, והק' על זה הרמב"ן, דאכתי יש לחוש שמא השאיל לו אחד קרקע בינתיים, דזה יכול להיות גם לאלתר כמו דחיישינן דלוה בינתים, וכ' דמ"מ יש לפרש דידעינן שלא היה לו קרקע בינתים, אבל לא ידעינן אי לוה בינתים או לא, **ובתומים** סקי"ב סק"ב כ' לפמשנ"ת דברי הש"כ, דרק בקרקע אמרינן דאחריות ט"ס לגבי דאקני ולא במטלטלין, די"ל דהשתא ס"ל דבאמת לא חיישינן דשמא שעבד לו בפירוש דאקני, ומשום הכי דוקא בקרקע יש לחוש לדאקני, דהוי ט"ס וגם אם לא פירש משתעבד דאקני, **והגרע"א והשעמ"ש** סקי"ג סק"א כתבו לפי מש"כ הרמב"ן, דגם אם אין לו קרקע בשעה דקנה המטלטלין, מ"מ מהני מה דהיה לו קרקע קודם, דכיון דהדין דאינו יכול לחזור בו, חשבינן כמו דחל השעבוד על המטלטלין מעיקרא וכמשי"ת בסמוך, דזהו רק למאי דאמרינן דגם לרבנן מהני דאקני, דאלים שעבוד ממכר, אבל השתא י"ל דס"ל דלרבנן לא מהני דאקני ורק לר"מ מהני, וא"כ י"ל דברייתא ר"מ היא, ומשום הכי בקרקע יש לחוש לדאקני, אבל במטלטלין גם בדאקני, מ"מ כיון דאין לו קרקע בשעה דקנה המטלטלין, לא חל שעבוד על המטלטלין, דבזה לא חשבינן כמו דחל מעיקרא, ובעי שיהיה לו קרקע בשעה שקונה המטלטלין.

גמ' מעולם – הרשב"ם כ' בשם ר"ח דהיינו דהיו עמו מעודו ועד היום, **והרמב"ן** הק' עליו דאיך אפשר למצוא עדים שלא פירשו ממנו, **והרי"ו** הק' דאם לא פירשו ממנו, אי"צ שידעו שלא היה לו קרקע מעולם, אלא סגי שידעו דלא שעבד מעולם מטלטלין אגב מקרקעי, **והי"ר** ושאר **ראשונים** כתבו, דסגי שהעדים היו דרים עמו, וכיון דהוחזק להם דלא היה לו קרקע מעולם, סגי בהכי דלא ניחוש דהיה לו קרקע ושעבד קרקע אגב מטלטלין, דאם היה קונה קרקע היה נודע, **והטור** בסל"ז הביא שתי השיטות, [ובי"ר ועוד ראשונים הוסיפו, דכיון דהוי רק חשש אם שעבד מטלטלין אגב קרקע, משום הכי כל שהוחזק להם דאין לו קרקע סגי בהכי, אמנם הרי"ו והנ"י והטור כתבו בסתם, דכיון דהוחזק שאין לו לא חיישינן].

גמ' שם – **הרמב"ן** כ', דמהא דלא אמרינן דידעינן דלא היה לו קרקע בשעה שהיה המטלטלין בידו, מוכח דגם אם לא היה לו קרקע בשעה שקנה המטלטלין אלא היה לו קודם, גם יכול לשעבד המטלטלין אגב הקרקע שהיה לו קודם, וכ' הטעם בזה, דמעיקרא הוא משתעבד דאינו יכול לחזור בו, ואע"ג דלא חל עד שקונה המטלטלין, דקיי"ל דלוה ולוה וקנה יחלוקו, **והרשב"א** חולק דיכול לחזור בו עד שלא קנה, ומ"מ כ' דכל שלא חזר בו חשבינן דמעיקרא משתעבד, ומשום הכי יכול לשעבד גם אגב קרקע שאין לו בשעה שקונה המטלטלין, **והר"ן והנ"י** הביאו דבריהם, **והרמב"ן** כ' עוד טעם, דכיון דבשעה שקונה המטלטלין אכתי איכא שעבוד על הקרקע שהיה לו קודם, שפיר משעבד אגב זה מטלטלין שקונה אח"כ, דמשתעבד אגב השעבוד שיש לו עכשיו בקרקע, וכ"כ **הריטב"א**, **והה"מ** בפי"ח ממו"ל ה"ב כ' הטעם הראשון, **ובסמ"ע** סקי"ג סק"ה כ' עוד טעם, דכיון דיכול לגבות הקרקע, חשבינן כאילו הקרקע עדיין ביד הלוה לשעבד לו, דודאי המלוה מזכה ללוה אותה זכות שיש לו כדי שישעבד המטלטלין אגבה, **ובשעמ"ש** סק"א העיר, דבשלמא אם אכתי הקרקע ביד הלוה, י"ל דהמלוה מוחל על שעבודו שכבר יש לו, כדי שישתעבד עכשיו, ואגב זה ישתעבדו גם המטלטלין, אבל היכי דכבר מכר הלוה, בזה אי אפשר להקנות השעבוד שיש לו לאחר אלא ע"י כתיבה ומסירה, ומה יהני מה דהמלוה ניחא לו לזכות ללוה השעבוד, כדי שיחשב שיש ללוה קרקע עכשיו, הא מ"מ לא חל זיכוי זה, והנה **הקצוה"ח** בסק"א הק', דאמאי הוצרכו הראשונים לבאר הא דמהני רק בכהאי גונא דכבר מכר הקרקע, הא גם בגונא דאכתי הקרקע בידו, אלא דקנה הקרקע קודם שקנה המטלטלין, יק' דאיך חל שעבוד על המטלטלין, כיון דעכשיו לא חל שום שעבוד על קרקע, והשעמ"ש כ' דלפי דבריו ניחא, דאם אכתי בידו י"ל דחל השעבוד משום דהוא מוחל על השעבוד שכבר היה לו וכמשנ"ת.

**ברמב"ן** מבואר דגם אם קנה הקרקע אחר שלוה, ומכר קודם שקנה המטלטלין מהני, וכן מבואר **בריטב"א ובריב"ש** סשמ"ה, ולשון **הרשב"א והר"ן והה"מ** שם, דאם היה לו קרקע באותה שעה, **והשו"ע** סקי"ג ס"א כ', דאפילו אם מכר הקרקע קודם שקנה המטלטלין משתעבד, וכ' **הסמ"ע** סק"ה דדוקא אם היה הקרקע בשעת הלואה, **והגרע"א** בגליון הביא, דברמב"ן וריב"ש מבואר דגם אם קנה הקרקע אח"כ, וסיים דצ"ע, וכן הביא **השעמ"ש** שם, וכ' דאין הכרח דהה"מ ס"ל דדוקא אם היה בשעת הלואה.

**הריטב"א** כ' לפי דבריו, דהטעם דמהני מה שהיה לו קרקע מעיקרא, הוא משום דגם עכשיו אכתי משועבד לו אותו קרקע, דאם היה לו קרקע מושאל או מושכר ונגמר זכותו בשעה שקנה המטלטלין, בכהאי גונא לא ישתעבדו המטלטלין, כיון דנמצא דאז אין לו שום שעבוד על קרקע, וכ' דאי לא נימא הכי, יק' דאיך אפשר דלא היה לו מעולם קרקע שאולה או שכורה, **ובדברי יחזקאל** סמ"ה סק"ו הביא דכן הק' בספר **דברי אמת** ס"ז, והביא שכ' להוכיח דבאמת אי אפשר להקנות באגב אלא אם הקרקע שלו לגמרי, ועיי"ש משה"ק על זה, והוא כ' לומר דאי אפשר להקנות באגב, אלא באם הקונה מקבל זכות השתמשות בקרקע, ולא אם מקנה לו רק כדי שיחול הקנין על המטלטלין, ומ"מ הביא מראשונים דמבואר לא"ה עיי"ש.

גמ' שם – **הרי"ו** כ', דאם המלוה יקנה ללוה קרקע מתנה על מנת להחזיר, לא יוכל הלוה לשעבד אגב זה מטלטלין, כיון דאינו ראוי לגבות קרקע זו, ואע"פ דלהקנות מטלטלין שיהיה שלו לגמרי אפשר בכהאי גונא, [ויל"ע לפמשנ"ת דברי הריב"ש דאפשר לשעבד אגב הקנאת קרקע, דלכאורה להרי"ו בעי דוקא שישעבד קרקע], וכ' דמשום הכי לא חיישינן הכא לזה, דאע"פ דלא היה לו קרקע מעולם, מ"מ שמא הקנה לו המלוה על מנת להחזיר, ולפי דברי הריטב"א דבעי שיהיה קרקע משועבדת בזמן שקנה המטלטלין, לכאורה גם ניחא, דגם אם נתן לו על מנת להחזיר לא מהני למה שיקנה אחר שיחזיר, **ובדברי יחזקאל** שם כ' דלפי דבריו, לעולם בעי שיהיה ראוי להשתמש בקרקע, **ובדרישה** סל"ז סק"ט כ' דלא חיישינן כולי האי, שהשאיל לו קרקע כדי לשעבד באגב.

ז) תוד"ה דלא – בשי' הי"מ דיש לו ד"א בארץ ישראל, הק' **בדברי יחזקאל** סמ"ד סק"ה **ובפרי יצחק** ח"ב סס"ה סק"ל, דהא אינו יכול להוציא בדיינים, וכתבו לומר דרק היכי דמדינא אינו יכול להוציא, הוי אינו ברשותו, אבל אם זה רק משום אלמות הגזלן, בזה אכתי חשיב ברשותו. **ובק"ש** אות קצ"א הק', דאמאי לא קני הנכרי מדין כיבוש מלחמה, וכ' דצ"ל דשי' התוס' דכיון דבודאי יחזור לישראל, אין בזה קנין דכיבוש מלחמה.

בא"ד – מש"כ דאין אדם שאין לו ד"א לקברו, כ' **הרמב"ן** דאע"ג דאפילו גר יש לו זכות ליקבר בארץ ישראל, מ"מ אין לו זכות זו אלא לאחר מיתה, ועיין **בק"ש** אות קצ"ב מש"כ בשי' הי"מ. ובהא דיכול להקנות אגב חלק זה, מבואר **בריטב"א** דאע"ג דאינו בר מכירה וגוביינא, מ"מ מהני לענין שיחול ע"י זה שעבוד על מטלטלין, כמו דיכול לשעבד על קרקע מושאל כל שהוא, ועיין **בדברי יחזקאל** סמ"ד סק"ז דהביא דברי הריטב"א במקום אחר, דקנין אגב מהני דקונה הקרקע על מנת לקנות המטלטלין, **ובק"ש** שם מדמה זה לקני על מנת להק', [וכ' דלפ"ז אין מקום לקו' התוס' דאיך כותב שני פעמים, דבאמת לא זכה השני שיהיה שלו].

בא"ד – **הרמב"ן** כ' בשם **ר"ת** דמיירי בגר, **ובבעה"ת** שער מ"ג חלק א' דין י"ד כ' עוד, דאם אביו חי גם אינו יכול להקנות דלא זכה בד"א, דהרי זה שלו מדין ירושה, **ובאורים** סקי"ג סק"ב הביא, דהכנה"ג כ' דיש ליזהר בגר דלא מהני אם אין לו קרקע.

בא"ד – משה"ק דלא יעשה שתי שטרות, **בדברי יחזקאל** הביא **דבדברי אמת** קונ' ז' מק', דהא יכול להק' לראשון רק לשעה, והוא כ' לישב לפמשנ"ת שיטתו דלא מהני אגב, אלא אם יכול להשתמש בקרקע שזוכה, ומשום הכי בעי שיקנה לו לעולם.

בא"ד – **הרמב"ן והבעה"ת** שם הביאו דשדרו ממתיבתא, דהוי תקנה בהרשאה דיהני אף אם אין לו קרקע, **ובנ"י** מבואר דמהאי טעמא כותבין גם אם אין לו, ולא הביא כלל הטעם דהוא מודה שיש לו.

בא"ד – **ברמב"ן** מבואר דאם אומר שיש לו קרקע נאמן וכותבין, ובלבד שאינו חב לאחרים באותה שעה, [**ובחת"ס** מבואר דשייך שהוא חב, כגון דע"י הודאתו נמצא דהוי כפירת שעבוד קרקעות ואין שבועה דאורייתא], **והרי"ו** בעלה בידינו כ' כתוס', וכ' דמהני גם ללקוחות שאחר הודאתו, **והרשב"א** כ' כהרמב"ן, והוסיף דדבר מצוי הוא שיש לו קרקע שהרי כותבין על שאול ושכור, **והריטב"א** כ' כתוס', וכן **הר"ן** אלא דסיים דדוקא באינו חב, אלא שדבר מצוי שיש לו קרקע כמש"כ הרשב"א, **ובבעה"ת** שם כ', דכיון דהוי לחובתו סמכינן אהודאתו, **והטור** בסקי"ג כ', דאע"ג דאין יודעים שיש לו קרקע כותבים, משום הודאת בע"ד, וכ' דלא מחזי כשיקרא דאפשר שיש לו ואין אנו יודעים, **ובשו"ע** ס"ב כ' דגם אם אין יודעים מהני, משום דהודאת בע"ד כמאה עדים, **ובסמ"ע** סקי"ב כ' דאם מוחזק שאין לו, מהני אם כותב דהקנה לו, משום דאמרינן דאינו משקר ובודאי יש לו, **ובתומים** סק"ה כ', דמשום הודאת בע"ד לא מהני לגבות מלקוחות שקנו ממנו אח"כ, דלגבם הוי חב לאחרים, ומשום הכי צריך לומר דמאמינים שיש לו, ומיהו כ' דבתוס' ובבעה"ת מבואר דנאמנותו משום דין הודאת בע"ד, ואף אם אין לו, ועיין בסמוך.

**הקצוה"ח** בסקצ"ד ססק"ג כ' לישב קו' התוס', אמאי לא חיישינן דהודה דיש לו קרקע, דכיון דמבואר דבלא אגב לא מצי לשעבד מטלטלין, א"כ גם הודאה לא יהני, דאודיתא מהני דע"י זה זוכה השני כפי הודאתו, והכא דגם אם ישעבד לו ע"י קנין לא יועיל, ובעי דוקא לשעבד אגב קרקע, [וכמשנ"ת דבעי אגב או משום קול או משום חסרון דאסמכתא], לא יהני הודאתו שיש לו קרקע דע"י זה יחול שעבוד, דאם באמת אין לו קרקע ממילא אין כאן קנין אגב אלא קנין דאודיתא, וזה לא מהני שיחול שעבוד כמו שאר קנינים דלא מהני, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ו כ', דזהו דוקא אי נימא דמה דהוא נוגע, הוא משום דאינו רוצה להיות לוה רשע לגבי שמים, אבל אי נימא דהוא נוגע משום דאינו רוצה דיחשב אצל בני אדם לוה רשע וכמבואר בראשונים לק', א"כ הכא כיון דהודה ונאמן לענין שב"ד ידונו כפי הודאתו, הרי ב"ד יגבו המטלטלין כפי מה שנמצא לפי הודאתו, וכ' דאע"ג דאח"כ הוא מוכר לאחרים, מ"מ גם לגבי הלקוחות ידונו כפי הודאתו, דבשעה שהודה הרי היו הנכסים שלו עיי"ש, אמנם **בחזו"א** מבואר, דאם לא חל קנין לא יגבו מלקוחות, דרק אם חל קנין נמצא דלקחו מטלטלין המשועבדים, אבל אם לא הוי קנין, א"כ כל זמן שהנדון לגביו, באמת ידונו כפי הודאתו, אבל אחר שמכר והנדון לגבי הלקוחות, לזה לא מהני הודאתו דנדון הכי לגבי הלקוחות, [ולכאורה התומים דכ' דלא מהני הודאתו לגבי לקוחות כמשנ"ת, נראה דס"ל דהכא לא מהני לקנין באמת, וס"ל כהחזו"א], **ובהג' ראמ"ה** כ', דגבי שעבוד דעיקר ההודאה היא גבי לקוחות, דהא מיני' דידי' גבי גם בלא אגב, אינו נאמן.

**והפנ"ש** כ', דלפי דברי הרמב"ן דהא דחל שעבוד על מטלטלין שקונה אח"כ, הוא משום דאכתי יש קרקע המשועבדת למלוה, לזה לא יהני מה שהודה בשעת הלואה שיש לו קרקע, דכיון דבאמת אין לו, ובשעה שלקח המטלטלין אינו מודה, א"כ עכשיו אין כאן אגב שיחול שעבוד על המטלטלין, וא"כ י"ל דמיירי דלקח ומכר לאלתר, וידעינן דעכשיו אין לו קרקע.

ח) גמ' והאמר ר"פ וכו' – **בתומים** סקל"ז סקי"ד מק', דכיון דאיכא תקנת השוק דהנגזל בעי ליתן דמים ללוקח, אמאי הוא נוגע בעדות, הא כיון דיקבל דמים מהנגזל, שוב לא יצטרך המוכר לשלם לו, [ולק' יתבאר דהרמב"ן כ' בתי' אחד, דהכא אינו נותן דמים משום תקנת השוק, דהמערער אומר דהלוקח בעצמו גזלה, וכ' התומים דלפ"ז גם יק', דהא הלוקח יודע דאינו נכון ואי"צ לאוקמי במכיר, ועיי"ש מש"כ עוד], וכ' לומר דבאמת קו' הגמ' לא על הברייתא, אלא על מימרא דרבין דאמאי בעי בשדה לטעם דמעמידה בפני בע"ח, אמנם ברשב"ם מבואר דקו' הגמ' על פרה וטלית, **והגרע"א** כ' לישב לפי שי' הרשד"ם, דבבעלי חיים ליכא לתקנת השוק, דלפ"ז קו' הגמ' מפרה, ובהגה"ה שם העיר, דברשב"ם מבואר דגם מטלית ק', דכ' בתי' הגמ' דמיירי דמעיד דהמוכר ארג הטלית, **והפנ"ש** כ', דאי נימא דמעיד משום דמקבל מעות משום תקנת השוק, לא היה להברייתא לחלק בין פרה וטלית לשדה ובית, אלא לחלק בפרה וטלית עצמה, בין היכי דמקבל דמים משום תקנת השוק להיכי דאינו מקבל, כגון בלקח בחובו.

**והתומים** בסקט"ו הק' עוד על השו"ע דכ' דמיירי במכר בלא אחריות, דמשום הכי אינו חוזר עליו, דכיון דמבואר ברמ"א דמיירי באופן דהלוקח מקבל דמים משום תקנת השוק, ממילא אין לו חיוב אחריות, וכ' לומר דנפ"מ היכי דהוקר, דהנגזל אינו נותן דמים, אלא כפי מה ששילם הלוקח, אבל חיוב אחריות הוא ליתן כפי מה ששוה בשעת הטירפא.

רשב"ם ד"ה נמצאת – **הגרע"א והשעמ"ש** סל"ז סק"ח הק', דבגזילת מטלטלין הדין דאינו חייב לשלם על מה שמשתמש, וא"כ גם בנמצאת שאינה שלו צריך להיות הדין דלא יחזור עליו, כיון דיש כאן מכירה ליומא דמה דנשתמש הוי דידי', ואף דהכא מיירי בלוקח מגזלן, מ"מ ברשב"א בב"ק ל"ג ב' מבואר, דגם לוקח מגזלן אינו משלם על ההשתמשות, [והנה רש"י והראב"ד שם חולקים, אלא דשם יש כמה ביאורים בשיטתם, וי"ל דבעלמא מודים להרשב"א דגם הלוקח מגזלן אינו משלם], **ובאו"ש** פט"ז ממכירה ה"ח כ' לומר, דמה דאינו משלם דמי ההשתמשות אי"ז מכח המכר, אלא משום דזה גזול מהבעלים, וא"כ לא מהניא לו המכירה כלל, ומשום הכי חוזר עליו, [אמנם באמ"מסל"ד סקי"ב כ' לומר, דמה דלוקח מגזלן אינו צריך לשלם דמי ההשתמשות, הוא משום דהוא זוכה מהגזלן את הקניני גזילה שיש לו, ולפ"ז מה דפטור הוא מכח המכירה], **והשעמ"ש** שם כ' לומר, דיש לפרש דהא דחוזר אינו מהטעם שכ' הרשב"ם, אלא משום דנמצא דהוי מקח טעות כיון דלא הוי דידי'.

גמ' במכיר בה שהיא בת חמורו – **הי"ר** כ' דלא חיישינן בזה לגומלין, דנימא דהודה כדי שיעיד לו, דלעולם לא חיישינן שיקח ממון להעיד שקר, אלא היכי דיש לו נגיעה ממילא הוא נפסל, אבל לחוש דהוא הודה כדי שיעיד לו לא חיישינן, וכ"כ **הרשב"א** לעיל מ"ג א', וכ' דלא דמי להיכי דפוטר אותו מאחריות דבזה אמרינן דהוא נוגע, כיון דהוא פטר אותו מאחריות, דשם הרי פטר אותו ממה שהוא חייב לו על פי דין, אבל הכא הרי הוא מודה דבאמת אין לו שום חיוב מעיקר הדין, ובזה לא חיישינן, אמנם **הרמב"ן** לעיל מ"ג א' **והר"ן** לעיל וכאן **והנ"י** כאן כתבו, דצ"ל דהכא הודה קודם שבא המערער, דאם יודה אח"כ אכתי הוא נוגע, כיון דהלוקח פטרו מלשלם ע"י שהודה שהיא בת חמורו, **והב"י** סל"ז הביא הנ"י, **ובתומים** ססקי"ד הביא הרמב"ן וכ' די"ל כהרשב"א.

גמ' שם – התוס' לעיל מ"ג א' כתבו, דהא דאינו נוגע משום תערומת, הוא משום דמיירי במכיר שהיא בת חמורו, ועוד כ' דאינו נפסל משום כך לעדות, **והב"ח** בסל"ז כ', דכיון דרב זביד מוקי אף באינו מכיר, על כרחך דס"ל דלא הוי נוגע משום תערומת, **והש"כ** בסקכ"א כ' דאף בלא רב זביד, מהא דלא מוקי בגמ' לר"פ דמיירי במכיר בה שהיא בת חמורו, אלא משום דאי לאו הכי חוזר עליו, מוכח דמשום תערומת לבד אינו חשוב נוגע, **ובתומים** סקי"א כ' לומר, דהכא מיירי דלא הוא בעצמו גזלה, ומשום הכי לא שייך תערומת, והתוס' לעיל מיירו על מכר שדה, דבזה כמו דליכא לתקנת השוק דיתן הנגזל דמים, משום דיש קול ודרך בני אדם לחקור האם השדה גזולה, הכא נמי יש לו תערומת דמכר לו שדה גזולה, ולא בירר קודם שמכרה דאינה גזולה, **ובנתה"מ** סקי"ב כ', דבמטלטלין כיון דהנגזל צריך ליתן דמים משום תקנת השוק, אין לו תערומת דהא מקבל דמים, [וזה ניחא לפי משי"ת לק' ברמב"ן תי' אחד, דבאמת הכא מיירי דהלוקח מקבל דמים מהנגזל משום תקנת השוק].

רשב"ם ד"ה ומשני – **המהרש"א** מעיר, דאמאי הוצרך לומר דאידך מערער בעי לאפוקה בעדים שקרים, הא כיון דהודה הלוקח לא יוכל להוציא, אף אם באמת העדים אומרים אמת והוא משקר, וכ' לבאר דכונת הרשב"ם, דמאחר דהודה הלוקח, כבר אין המוכר נוגע, ונאמן בעדותו לומר דהמערער בעי להוציא בעדים שקרנים.

ט) גמ' ורב זביד אמר וכו' – **ברי"ף ובי"ר** ועוד **ראשונים** מבואר דהלכה כר"ז, **והרמב"ם** פי"ט ממכירה ה"ח כ', דאם מכר קרקע והתנה שלא יהיה עליו אחריות, אפילו נודע שהיא גזולה אינו חייב לו, וכ' **הה"מ** דהיינו כר"ז, אמנם בפט"ז מעדות כ' הרמב"ם בה"ג, דאם מכר שדה שלא באחריות אין מעיד מפני שהוא מעמידה בפני בע"ח, ובה"ד כ' דאם מכר פרה או טלית מעיד לו דאין בע"ח גובה ממטלטלין, וכ' דהיינו דוקא אם הודה שזה של המוכר, אבל אם לא אינו מעיד מפני שהוא חייב לשלם לו אם יוציא המערער מהלוקח, **והטור** סל"ז כ' דשי' הרמב"ם דהלכה כר"פ, **ובכס"מ ובב"י** תמה דהא בהלכות מכירה מבואר דפסק כר"ז, וכ' לומר דהרמב"ם בהל' עדות מיירי דמכר בסתם, ולא פירש דלא יהיה חייב באחריות, וכ' דמשום הכי לא כתב הרמב"ם הכא דמכר שלא באחריות כמש"כ בה"ג, אמנם **בדרישה** סק"ט **ובש"כ** סקכ"ה כ', דאדרבה פשטות דברי הרמב"ם נראה דזה המשך לדבריו בה"ג דמיירי על שדה, ובא לחלק בין שדה למטלטלין, ובשדה מפורש דמכר שלא באחריות, **והלח"מ** הק' דאי מיירי בסתם, נמצא דחייב באחריות גם בבא בע"ח וגבה דאחריות ט"ס, ואמאי כ' הרמב"ם דאינו מעיד אלא אם יש עדים דלא היה לו קרקע מעולם, הא כיון דאם יגבה בע"ח יהיה חייב לשלם ללוקח, אין לו הנאה, דאכתי יהיה לוה רשע לגבי הלוקח וכמבואר בגמ' בסמוך, דדוקא משום דמכר שלא באחריות הוא נוגע, **והפנ"ש** כ' לישב, דכיון דלא נתחייב לו באחריות בהדיא, אינו בזה לוה רשע כמו לגבי בע"ח, ויל"ע דלשון הגמ' לק' דלא הוי לוה רשע משום דמכר שלא באחריות, ונראה דבלא פירש כבר אמרינן דהוי לוה רשע לגבי הלוקח, ועיין באו"ש מש"כ, **ובאהא"ז** כ' לומר, דרק בקרקע אמרינן דאחריות ט"ס באם יגבה בע"ח, אבל במטלטלין כיון דבע"ח אינו גובה אלא אם הקנה אגב, בזה לא אמרינן דהוי ט"ס עיי"ש, **והלח"מ** כ' לומר, דבהל' מכירה מיירי דפירש שלא באחריות גם אם ימצא שהיא גזולה, ומש"כ הרמב"ם שם אפילו נודע שהיא גזולה, זהו חלק מלשון התנאי, וכבר כ' **בגדו"ת** שער מ"ג חלק ב' דין ב', דלשון הרמב"ם נראה בהדיא לאו הכי, **והב"ח** כ' דמ"מ הוא פסול משום נוגע, די"ל דהוא חושש דהדין דהלוקח יכול לגבות ממנו כר"פ, ומשום הכי מק' הגמ' והאמר ר"פ, ולא מק' הגמ' ולר"פ אמאי מעיד, דבאמת הקו' לכו"ע, **ובגדו"ת** שם **ובדרישה ובש"כ** שם כ' לומר, דהרמב"ם מחלק בין קרקע למטלטלין, דדוקא בקרקע אמרינן דאינו חוזר עליו וכמש"כ בהל' מכירה ושם הזכיר בדבריו קרקע, אבל במטלטלין הדין דחוזר עליו, עיי"ש מש"כ לבאר החילוק.

**הרמב"ן** מק' דאמאי לא נימא דלא יעיד משום תקנת השוק, דהדין דהנגזל משלם ללוקח מהגזלן את דמי הגזילה, וחוזר על הגזלן ליטול ממנו את הדמים, וא"כ אפילו שהיה שלא באחריות, מ"מ באם יוציא המערער הגזילה מיד הלוקח יצטרך ליתן לו דמי הגזילה, ויחזור עליו, וכ' די"ל דהוא מערער דהיתה שלו, ולא דהוא לקחה מאותו שמעיד, ומבואר **בב"ח** סל"ז, דהיינו דהמערער אומר דאינו צריך ליתן דמים כיון דהוא בעצמו גזלה, ועוד כ' די"ל דאינו טוען דהמוכר גזלה ממנו, אלא אחר והמוכר לקחה מגזלן, דבכהאי גונא אינו יכול לחזור על המוכר לתבוע ממנו דמים, ועוד כ' דמיירי בגונא דאין בהו תקנת השוק, **והריטב"א** כ' התי' האחרון, **והטור** בסל"ז הביא לכל דברי הרמב"ן, **והרמ"א** בסט"ז הביא הדין של הרמב"ן, **והריטב"א** כ' עוד בשם **הרא"ה**,דתקנת השוק לא הויא אלא היכי דלקח באחריות, דאמרו דהנגזל ישלם הדמים ויחזור ויפרע מהגזלן, אבל היכי דמכר שלא באחריות, דבזה מעיקר הדין אין הגזלן חייב כלום, לא אמרינן דישלם ללוקח ויחזור ויתבע מן הגזלן, [ובריטב"א הגירסא דבאחריות לא עשו תקנה, וזה נראה ט"ס דהא הכא מיירי שלא באחריות].

א) גמ' מפני שמעמידה וכו' – **הרי"ו** כ', דמיירי דאין המערער טוען דהמוכר גזלה, דא"כ הוא נוגע דלא ניחא לי' דלקריוה גזלנא, אלא מיירי דאומר דאחר גזלה והמוכר לקחה מגזלן, וכ"כ **הטור** בסל"ז, **והב"ח** שם כ', **דהרמב"ן** שהביא הטור דמיירי דאין הנגזל יכול לתבוע מהמוכר דמים משום זה דהיה צריך ליתן ללוקח דמים משום תקנת השוק, או משום דמיירי דאינו טוען דהמוכר גזלה ממנו, או משום דמיירי באופן דליכא תקנת השוק, וכמו שהובא לעיל באות ט', מבואר דחולק על זה, דהא כ' דאפשר לאוקמי גם בגונא דטוען דהמוכר גזלה ממנו, וכ"כ **הש"כ** סקכ"ד, אמנם **בפרישה** סק"ט **ובסמ"ע** סקמ"א כ' דכל דברי הרי"ו הם דוקא בקרקע, אבל במטלטלין אינו נוגע משום זה, דהא אפשר דהוא מצא דבר זה או קנה מאחר, **ובתומים** סקי"ג כ' דאין טעם לזה, והיינו דהא מיירי בגונא דהוא טוען דהוא גזל ממנו ולא לקחה מאחר, **ובדברי משפט** סק"ה כ' הביא, דמ"מ ברמב"ן בסוגיין מבואר דגם בקרקע אינו נוגע משום זה, דכ' דלפי היש מתרצים שמבואר לק' בקו' הגמ' דסוף סוף הוי לוה רשע, והנה **הרמ"א** בסט"ז הביא דברי הרמב"ן דמיירי דאינו טוען דהמוכר גזלה, דא"כ הוי נוגע משום דיצטרך ליתן למערער דמים משום תקנת השוק, וכ' **הט"ז** די"ל דבאמת הוא נוגע גם משום דניחא לי' דלא לקרו לי' גזלנא, אלא דיש נפ"מ בגונא דהלוקח מכיר שהיא בת חמורו דמשום לקריוה גזלנא ליכא, ובעי לומר משום דיצטרך ליתן דמים, **ובתומים** שם כ', דבגונא דהוא גזלן ידוע, לא שייך דברי הרי"ו, וכן בבן גזלן דאביו השאיר לו אחריות נכסים, לא שייך הטעם של הרי"ו, ומשום הכי לא כתב הרמב"ן דאם הוא מעיד דהמוכר גזלה, יש חסרון גם משום דניחא דלא לקריוה גזלן, [אמנם אכתי יל"ע מדברי הרמב"ן שהביא הדברי משפט], **והדברי משפט** שם כ' לומר דהגונא דטוען דהמוכר גזלה, אינו דמביא עדים דגזל, אלא דיש לו עדים דהפקיד אצלו, ואינו נאמן לומר לקוחה, ובזה הגם דאינו נאמן, מ"מ לא יקראו לו גזלן, דבאמת אפשר דקנה אח"כ, אלא דאינו נאמן להוציא מהמר"ק.

**מה' א'**

ב) גמ' אי דאית לי' ארעא אחריתי – **התוס'** לק' מ"ו ב', **והרי"מ** לעיל מ"ג א' **והי"ר** ועוד **ראשונים** כאן ביארו, דאף דאין ידוע לנו כמה שיעור החוב שיש עליו, וא"כ אי אפשר לידע האם יש לו ארעא כנגד החוב, מ"מ קו' הגמ' בממנ"פ, דאם באמת יש לו ארעא כנגד בע"ח, עלי' הדר, ואם באמת אין לו ארעא כנגד בע"ח, מאי נפקא לי' מיני', אמנם **הרשב"ם** לעיל מ"ג א' כ' בד"ה מפני, דבסוגיין מוקמינן לה בדלית לי' ארעא אחריתי, ונראה מבואר דיש איזה שיעור דחשבינן דידעינן דיש לו ארעא אחריתי ובכהאי גונא יכול להעיד, וכן לק' מ"ו ב' מבואר הכי מדבריו, והתוס' שם הק' עליו באמת דלא ידעינן כמה חוב יש לו, ואי אפשר לידע דיש לו ארעא אחריתי, והראשונים כאן הביאו שי' **הראב"ד**,דכ' דלא חיישינן לבע"ח אלא אם ידוע לנו שיש בע"ח, ומשום הכי שפיר שייך דנדע דאית לי' ארעא אחריתי, אמנם הק' על הראב"ד, דא"כ מה מק' הגמ' לעיל דניחוש דשעבד לו מטלטלין אגב מקרקעי ולדאקני, הא כיון דבעי שנדע דהוא בע"ח, גם נוכל לידע באיזה אופן נתחייב, ועוד הק' דמה מק' הגמ' לעיל מ"ג א' דמה מהני הא דנסתלק השותף, דאכתי הוא נוגע משום דמעמידה בפני בע"ח, הא י"ל דמיירי דלא ידעינן דיש לו בע"ח, ועיין בפנ"ש.

תוד"ה אי – מש"כ התוס' כגון שעשאה אפותיקי, היינו אפותיקי מפורש כמבואר מדברי הראשונים וכמש"כ **הק"ש** אות קצ"ג, דבאפותיקי סתם אינו גובה מלוקח אם איכא בנ"ח, **ובי"ר** מבואר כתוס', דאם נמצא דהיא גזולה הדין דחוזר עליו דהוי כמו דמכר דבר שאינו שלו, **ובריטב"א** גם מבואר כתוס' דחוזר על המלוה, אמנם כתב דמ"מ לא מצי לשנויי דניחוש לאפותיקי מפורש, משום דגם באפותיקי מפורש הדין דאינו גובה מלקוחות היכי דאיכא בנ"ח, ואפילו אם יתנה בהדיא דיגבה מלוקח לא מהני, דתקנ"ח היא דכל דאיכא בנ"ח אינו גובה ממשועבדים, **ובראשונים** בגיטין מ"א א' **ובטושו"ע** סקי"ז מבואר דגובה מלוקח, **והשעמ"ש** בסל"ז סק"ז כ' לישב קו' התוס', דכיון דמבואר ברמ"א סקט"ו דהיכי דהוי אפותיקי מפורש, הדין דאפילו אם מסיק רק שיעור ארעא מ"מ נוטל גם השבח, והיינו דהוי כמו דמכר לו בשעת הלואה, א"כ לר"פ דאמר דנמצאת דאינו שלו חוזר עליו, הכא נמי באם יוציאו ממנו ע"י אפותיקי מפורש הדין דחוזר עליו, דהוי כמכר שדה שאינה שלו, [וזהו לשיטתו לעיל, דנמצאת שאינו שלו חוזר משום דנמצא דלא הוי מכר כלל, אבל לפמש"כ הרשב"ם הטעם משום דאפילו פירות אין לו, א"כ גם באפותיקי מפורש הדין דהפירות שעד הגביה הוו של הלוקח, ואמנם דהש"כ בסקט"ו הק' אמאי הוי הכי, מ"מ בודאי הדין כך].

**והרמב"ן והבעה"ת** בשער מ"ג חלק ב' דין ב' כתבו, דבגונא דכתב לו אפותיקי מפורש, הדין דאם נמצאת דאינו שלו דאינו חוזר עליו, דהוי כמוכר שלא באחריות דקיי"ל כרב זביד דאינו חוזר עליו, והכא נמי כיון דאמר דלא יהיה לו פרעון אלא מזה, ובאם שטפה נהר הפסיד, הוי כמו שלא באחריות, וכ' הבעה"ת דגם לוה רשע אינו, כמו במוכר שלא באחריות דמבואר בגמ' דאף לוה רשע אינו, **והטור** בסל"ז כ' דאינו מעיד גם משום דיש לחוש לאפותיקי מפורש, וכ' **הב"י** דזהו כשי' התוס', אמנם **בגדו"ת** שם כ', דשי' התוס' בהכרח דס"ל דהלכה כר"פ, דלרב זביד אמאי יחזור עליו כיון דהוי שלא באחריות, וא"כ הטור דהביא דשי' הרא"ש דהלכה כרב זביד, על כרחך דהכא יסבור כהרמב"ן ובעה"ת, וכ' לבאר שי' הטור דאף דאינו חוזר עליו, ס"ל דבזה מ"מ הוי לוה רשע, [ודלא כבעה"ת דאף לוה רשע אינו], אמנם הנה הי"ר והריטב"א כתבו בהדיא דהלכה כרב זביד, ואעפ"כ כתבו הכא כהתוס', **והתומים** בסקי"ז סק"ג כ', דהכא גם רב זביד מודה דחוזר עליו, משום דלא פירש בהדיא דנותן לו שלא באחריות, אלא רק דלא יהיה לו פרעון ממקום אחר, אבל אם נמצא דאינו שלו בזה שפיר חוזר עליו, **ובב"י** סקי"ז הביא שתי השיטות, **והרמ"א** שם בס"א כ' די"א דאם נמצא דאינו שלו חוזר עליו, וזה כשי' התוס', **ובתומים** סק"ה כ' דזה עיקר.

ג) תוד"ה מאי – **הראשונים** הביאו דברי **הראב"ד** שכ', דהוי דבר רחוק שיתעשר ואין מעלה על לבו שיעיד שקר משום זה, וזה על דרך התוס', **והי"ר** כ' דהגמ' יכלה לתרץ הכי, אלא כיון דאכתי אינו בעולם ואפשר דלא יבוא לא חיישינן לי', ונראה דלפי האמת מודה להתוס' דאינו נפסל משום זה, **והרמב"ן** כ' לומר, דאם יתעשר לבסוף, האמנם דהוי שלא באחריות ואינו חייב לשלם ללוקח, מ"מ יהיה חייב לפרוע החוב לבע"ח, והוא יחזיר הקרקע ללוקח משום הדין דשומא הדרא, [והדין דשומא הדרא הוא גם ללוקח עיי"ש], אלא דבסו"ד כ' לומר דגם בזה אינו מחוייב וסיים דצ"ע.

**והשו"ע** סל"ז ס"י כ', דאם עכשיו אינו נוגע אף דבאם יתעשר יהיה לו הנאה, הוא כשר להעיד, **והקצוה"ח** הק', דא"כ כל לוה שאין לו לשלם, נימא דהוא כשר להעיד שהוא פטור, וגם קרוביו יהיו כשרים להעיד, ומשום הכי כ', דכל דברי התוס' הם רק בגונא דבאמת אין כאן עדות עליו עצמו, אלא רק דיש לו נגיעה כמו הכא דאין נדון עליו כלל, אלא דאמרינן דהוא נוגע בעדות שיהיה לבע"ח מהיכן לגבות, וכ' דבזה באמת מן התורה הוא כשר להעיד ורק מדרבנן הוא פסול משום חשש משקר, ובזה אמרינן דהיכי דעכשיו אין לו הנאה לא פסלינן לי', **ובנתה"מ** סק"ט גם חילק כהקצוה"ח, אלא דכ' דגם נוגע הוא פסול מן התורה, ומ"מ היכי דאין לו הנאה עכשיו אין לו פסול נוגע, ובקצוה"ח כ' לישב בזה דברי הטור בסע"ז, דאם שנים לוו, אין האחד מהם יכול להיות עד לגבי לחייב השני שלוה, משום דהוא נוגע בעדות, דאם השני חייב הרי יגבו חצי מהשני, **והב"ח** שם כ', דמוכח מזה דגם אם אין לו מה לשלם עכשיו, מ"מ הוא נוגע דלא כמש"כ השו"ע כאן, **והש"כ** שם בסקי"ג כ', די"ל דמיירי שיש לו לשלם עיי"ש, וכ' הקצוה"ח דלפי דבריו שם בודאי הוא פסול אפילו אם אין לו, דהרי זה עדות על עצמו ממש, דבאם השני גם לוה הרי הוא מתחייב לפרוע החצי, ונמצא דחיובו שלו פחות, ולכאורה לפ"ז נמצא, דשי' הב"ח והש"כ דלעולם אם אין לו לשלם עכשיו יכול להעיד, והנה **בסמ"ע ובש"כ** סקכ"ג סי"א כתבו, דהלוה יכול להעיד לחייב הערב, ואינו נוגע משום זה דעכשיו הוא נפטר המלוה, כיון דמ"מ הוא חייב להערב, וגם כיון דאין לו לשלם עכשיו, ומבואר כאן דאינו נוגע משום מה דאח"כ יהיה לו לשלם, [והקצוה"ח כ' דגם לפי דבריו ניחא, דשם הוי רק נגיעה דהנדון לגבי הערב אם הוא חייב], **והגרע"א** בח"ג סכ"ה כ', דנראה דמ"מ אין עדים הקרובים יכולים להעיד, דהלוה קרובם חייב כדי לחייב הערב לפרוע, דאף דעכשיו אין ללוה לשלם, מ"מ הרי בעדותם נמצא דהם מחייבים הלוה כשיהיה לו, וכיון דלזה הם פסולים, הוי עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ולפ"ז לכאורה להשיטות שנתבאר לעיל מ"ג א', דס"ל דבעל דבר עצמו אינו עד כלל, ואין בו הפסול משום עדות שבטלה מקצתה, ומה דאינו נאמן לגבי אחרים הוא רק משום דחיישינן למשקר דהוא נוגע, א"כ היכי דאין לו לשלם, דאמרינן דאין חשש משקר בזה, יהיה נאמן לגבי אחרים, וא"כ אתי שפיר מש"כ הב"ח והש"כ דיש לו להיות נאמן לגבי השני דלוה, ואף דהוא בעל דבר בעדות זו ולא רק נוגע, דמ"מ מה שנפ"מ לגבי השני הוא נאמן דפלגינן דבורא, וחשש משקר אין כאן כיון דאין לו מה לשלם עכשיו.

ד) גמ' לוה רשע – **הרי"מ** מק' דאמאי הוא פסול משום נגיעה זו, הא באם יעיד שקר הוא גם רשע, וא"כ אין לחוש דכדי שלא יהיה לוה רשע יעיד שקר, וכ' דמה דאינו רוצה להיות לוה רשע זהו לגבי העולם, ובעדותו אינו רשע לגבי העולם דאינם יודעים דהוא משקר, ועוד כ' דמה דהוא פסול אינו משום חשש משקר, אלא כיון דיש לו הנאה הרי הוא בעל דבר, **והראשונים** הביאו רק התי' הראשון, **והמהר"ם** לעיל מ"ד א' כ' כהתי' השני, ועיין לעיל מ"ג א' משנ"ת בזה.

גמ' שם – **הי"ר** כ' דמהכא מוכח דגם אם אין לו הנאת ממון מ"מ הוי נוגע, וכן מבואר **בשו"ת הרשב"א** ח"ב ספ"א [הובא בק"ש אות קפ"ח], דרק הוא פסול להעיד משום נגיעה זו, אבל קרוביו כשרים כיון דאינו פסול מחמת ריוח ממון, אלא שלא יקרא לוה רשע, וכן **הש"כ** בסל"ז סק"י הביא ראיה מדין זה דלא בעי הנאת ממון, אמנם **המהרי"ט** בחחו"מ ס"פ כ' דבעי דוקא הנאת ממון, וכ' דהכא חשיב הנאת ממון, משום דכיון דיהיה עליו חיוב לשלם, א"כ כל ממון שיהיה לו, יהיה לו צער שמא הוי יותר מצרכו וצריך ליתנו לבע"ח וימנע מצרכיו, ויל"ע דלכאורה לפי המבואר בראשונים דהכא אכפת לו דלא יהיה רשע אצל העולם, ולא דאכפת לי' דיהיה רשע בדין, אמאי יהיה לו הנאת ממון, אמנם **בנחל יצחק** סק"ד ס"י ענף ג' מבואר, דדברי המהרי"ט הם כדברי הראשונים, דימנע מצרכיו לפרוע החוב כדי דלא יאמרו עליו דהוא לוה רשע, **והקצוה"ח** בסק"ב וסק"ד הביא דברי המהרי"ט, **והשעמ"ש** בסק"א כ' לדחות, דדוקא הכא נפסל משום הנאה שאינה של ממון, דהרי גם אם לא יעיד יהיה רשע, וכיון שכן כבר יש לחוש דגם מחמת הנאה זו יעיד שקר, אבל בעלמא דאם לא יעיד לא יהיה רשע, י"ל דאינו חשוד לשקר בלא הנאת ממון.

גמ' שם – **הסמ"ע** סל"ז סקכ"ד כ', דבגברא דידעינן דאינו מקפיד על מה דקרינן לי' לוה רשע אינו נפסל לעדות משום זה, **והש"כ** סקי"א כ' דהוא חוכך בזה, דהוי דבר המסור ללב ואי אפשר לידע זה, וגם הפוסקים לא חילקו בזה. ובש"כ שם מבואר דבמזיק לא שייך זה היכי דאין לו לשלם, **ובתומים** סק"ה כ' דאדרבה, בזה מצינו דהחמירה תורה בחיובו דגובה מעידית, וא"כ הוי לוה רשע.

גמ' סוף סוף – **הרי"ף** כ' דכיון דלא נפיק מידי לוה רשע, אינו נוגע משום זה, **והרמב"ן** הביא דפירשו בזה, דאע"ג דאם יוציא המערער נמצא דהוא לוה רשע לשנים, מ"מ כבר אין לו נפ"מ בין אחד לשנים, אמנם הק', דא"כ אמאי הוא כשר להעיד כלל, הא יש לחוש דבאמת אין לו בע"ח, ומשום הכי מעיד כדי שלא יהיה לוה רשע כלל, דבאם יוציא המערער הוא יהיה לוה רשע לגבי הלוקח, וכ' דאי נימא דקו' הגמ', דעכ"פ היכי דידעינן שיש לו בע"ח אמאי אינו יכול להעיד, אכתי יק' לעיל מ"ג א', דאמאי לא משני בגמ' שם דמשום הכי מעיד ואינו חושש להיות לוה רשע, דמיירי דידעינן שיש לו בע"ח, וכבר לא אכפת לו להיות לוה רשע לגבי הלוקח, ואי"צ לומר דרק קיבל אחריות דאתי מחמתי', **והרשב"א** כ', דגם בגונא דידעינן דאיכא בע"ח מ"מ הוא נוגע, כיון דלגבי הלוקח הוי לוה רשע מיד עכשיו כשיוציא המערער, וגבי הבע"ח רק בזמן שיבוא לגבות, וכ' הרמב"ן, דיש מתרצים דמצד זה שיוציא המערער אינו לוה רשע, דאומר לו דהוא לא ידע דהיא גזולה, [והיינו דמערער אינו טוען דהמוכר גזלה], ורק אם יוציא בע"ח דהוי מחמתי', בזה הוא דהוי לוה רשע, וזה מק' הגמ', דבאם יוציא הבע"ח הרי מ"מ יהיה לוה רשע ללוקח.

**והרמב"ן** ועוד **ראשונים** מבארים קו' הגמ', דכיון דאמרינן דהוא נוגע רק משום דמעמידה בפני בע"ח, ולא אמרינן דהוא נוגע משום דאינו רוצה להיות לוה רשע ללוקח באם יוציא המערער, מוכח דאינו חשוב נוגע משום טעם זה.

ה) גמ' דמפצי לי' – בתוס' מבואר דהיינו דמשלם לו, אמנם בשי' הרשב"ם כ' **הריטב"א**,דמפצי היינו דצריך לעמוד בדין עם הנכרי אולי יוציא ממנו, והסכים לזה וכן **בנ"י**, וכ"כ **הי"ר**, וכ' דאע"ג דבגמ' בב"מ י"ד א' מבואר, דיכול לומר לו דרק אחר שיוציאו ממנו בדין ישלם לו האחריות, ולא אמרינן דהוא צריך לעמוד בדין עם המערער, התם מיירי בקרקע דאי אפשר להבריחה, אבל הכא במטלטלין בעי שיעמוד עמו בדין.

תוד"ה דינא – **הרי"ו** כ' כתוס', וכ' דמסתמא קיבל אחריות על כהאי גונא, **והרמב"ן והרשב"א** כתבו דמפצי, משום דהלוקח אינו יכול לעמוד בדין עם הנכרי, ומעשיו מוכיחין דהיה שלו כיון דלא נטל האוכף, ונראה לכאורה דמבארים אף דלא עמד בדין כלל.

רשב"ם ד"ה ולא אמרן – מלשון הרשב"ם נראה דבעי ראיה דאינו גזלן, וזה מדלא נטל האוכף, ולשון **הרי"ף** דאם נטל גם האוכף י"ל דהוא גזלן, ונראה לכאורה דבנוטל איכא רעותא, **והרי"מ** כ' בתחילה כלשון הרשב"ם וסיים כלשון הרי"ף, **והרמב"ן והרשב"א** כתבו, דמעשיו מוכיחין דהוי שלו וכמשנ"ת, **והי"ר** כ' דהיכי דנוטל האוכף, כמו דהוא גזלן על האוכף הכא נמי על החמור, ומבואר דמה דנוטל הוי רעותא, ומבואר **בריטב"א** דעל האוכף לעולם אמרינן דהוא גזלן, דאינו יכול להכיר בזה.

גמ' מתוך שיכול לומר לו לא היו דברים מעולם – **הרשב"ם** מבאר דהיינו דלא בא מידך אלי, אלא מאחר בא לידי, **ובתורי"ד** הק' דאמאי נאמן יותר לומר דלקח מאחר, **ובתוס'** נראה מבואר דדרבה מיירי כשמודה שבא לידו בתורת אומנות, ורק דטוען דאח"כ קנה ממנו, ונאמן במיגו דהיה אומר דמעיקרא בא לידו בתורת מקח, וכן מבאר **הרי"מ**, **ובבעה"מ** מבואר כהרשב"ם דבא מיד אחר, **והרמב"ן** מבאר דהיינו דלקוח מיד אחר, וכ' דאי נמי קאי על גונא דגם ליכא ראה, ויש לו מיגו דלהד"מ ממש, **והרי"ו** מבאר כן דהיינו בלא ראה ולהד"מ ממש, וכ' דמ"מ מוכח מדברי רבה, דאף היכי דאיכא ראה מ"מ נאמן לטעון דלקוח הוא מעיקרא, מדלא אוקים למתני' בכהאי גונא, דאיכא עדים על הראיה ולא על המסירה, **והרשב"א** כ' דכולל גם אופן שלא ראה ולהד"מ ממש, וגם אופן של ראה ויש לו מיגו שלא בא לידו בתורת אומנות, ואי נמי מאחר לקחתיו, וכ"כ **הר"ן** [וכ' כרשב"ם דהמיגו דמאחר לקחתיו], **והריטב"א** כ' כמבואר בתוס', וכ' דהא דנקט אופן דמודה דבא מעיקרא בתורת אומנות, ונאמן משום מיגו, ולא מיירי על אופן דטוען לקוח מעיקרא, ונאמן אף בלא מיגו, דבא לומר דגם באופן שמודה שבא מעיקרא בתורת אומנות נאמן במיגו, ולא נימא דהוי כמיגו במקום חזקה שימכור לו אחר שמסר לו לתקן, **ובתורי"ד** כ' דנראה לי דלא גרסינן לזה בגמ', ורבה באמת מיירי על טוען לקוח מעיקרא, דנאמן לטעון הכי.

**הרי"מ** כ' דאין לפרש דראה דאמרינן היינו בלא עדים שמכירים שהוי של התובע, ומיגו דלהד"מ היינו כפשוטו, דא"כ אמאי למסקנא מבואר דבאמת אינו נאמן, ואח"כ כ' דיש מי שפירש דראה היינו בלא עדים שמכירים שהוי של התובע, ולהד"מ היינו ממש, וכ' דהא דמבואר למסקנא דאינו נאמן בזה, הוא משום דמ"מ כיון דראה והודה האומן דהוי של תובע, לא אלים כח דהאי מיגו, כי היכי דאלים בלא ראה כלל, וכ' דהדבר צ"ע, וצ"ב דלכאורה הי"מ שהביא, הוא ממש הפירוש שדחה מתחילה.

גמ' שם – בהא דנאמן לרבה לומר דלקוח הוא בידי, ולא אמרינן דהוי כדברים העשויים להשאיל דאינו נאמן, כ' הרשב"םדמצי אמר אינך רגיל לתקן אצלי, וכ"כ **הנ"י**, והתוס' בשם ר"י כ', דהבעלים כשמוסר לאומן יכול ליתן לאומן המכירו שלא יכפור בו, או למסור בעדים, ומשום הכי אמרינן דעל הבעלים להוכיח דמסר לו לתקן, אבל בדברים העשויים להשאיל, אינו יכול להעמיד עדים בכל שעה, ועל דרך זה כ' **הרמב"ן**, **והרי"מ** כ' דאי אינו נאמן, לא שבקת חיי לאומני, וכ"כ **הריטב"א**, **והראב"ד** [בש"מ] כ' דאם לא יהיה נאמן, נמצא דאינו יכול לקנות אלא בעדים ויהיה קשור בהם, וכ' די"א דנאמן לטעון דלקחם בשוק, משום דהוי מלתא דעבידא לגלויי, ויל"ע דא"כ אמאי נאמן במיגו לומר דלקחם מהבעלים, הא בכהאי גונא לא עבידא לגלויי, ונימא דמשום הכי לא אמר להד"מ, דזה עבידא לגלויי, **והר"ן** כ' כהרשב"ם, או משום דאמרינן דעל הבעלים למסור לו בעדים, משא"כ בדברים העשויים להשאיל, אינו יכול להעמיד עדים, כיון דהשני משאיל לו בלא עדים, אינו יכול הוא שלא להאמינו.

גמ' אמר לי' אביי וכו' – בשי' אביי כ' **הרי"ף** דס"ל דגם בלא ראה אינו נאמן במיגו, דבאומן לא אמרינן מיגו, וזה שי' ר"ת שהזכירו התוס', **והבעה"מ** כ' בשי' הרי"ף, דהיכי דלא ראה וליכא עדי מסירה בזה נאמן במיגו, ורק דבעדי מסירה בלא ראה, בזה הוא דס"ל להרי"ף דאינו נאמן אף דאיכא מיגו, אמנם **הראשונים** הבינו שי' הרי"ף דבכל ענין אינו נאמן במיגו, [**ובב"ח** סקל"ד כ' בדברי הטור שם דשי' ר"ת דגם בלא ראה ובלא עדים אינו נאמן, **והדרישה** כ' דשי' הטור ברי"ף ור"ת כהבעה"מ, אך הביא דבראשונים מבואר דשי' ר"ת דלעולם אינו נאמן], **והמלחמות** הק' על הבעה"מ דלשון הרי"ף דגבי אומן לא אמרינן מיגו, והיינו בכל ענין, [ועיי"ש שהכריח עוד ממש"כ גבי רמאי דפומבדיתא], ועוד הק' דמאי נפ"מ בין אם איכא עדי מסירה או לא, דאי משום דבלא עדי מסירה יש לו מיגו דלהד"מ, א"כ מה מק' אביי לרבה דאי הכי בעדים נמי, הא בלא עדים איכא מיגו דלהד"מ, משא"כ בעדים ליכא מיגו דלהד"מ, וכ' דטעם הרי"ף דתקנו דלא מהני מיגו משום דלא שבקת חיי לאנשי, דלעולם יוכל האומן לטעון לקוחה, ואפילו אם ימסור לאומן בעדים, אכתי יש לו לאומן מיגו דהחזרתי, וכ' דשניהם רוצים בתקנה זו, דאם לא כן לא יהיו בעה"ב מצויין אצל אומנין, וכ"כ בחי', **והריטב"א** גם כ' הכי דתקנ"ח היא שלא יצטרכו ליתן לו בשטר, ומ"מ לא הרעו כוחו אלא בטענת לקוח, שנראה קצת הוכחה דאינו אמת, ועשו כל מיגו כמיגו במקום עדים, אבל בכפר לומר להד"מ או החזרתי נאמן, דאם לא כן לא שבקת חיי לאומנין, **ובתומים** סקל"ד סק"א כ' לבאר שי' הרי"ף ור"ת, דאומן אינו נאמן במיגו, משום דחשיב מיגו להוציא, דלעולם הדבר עומד בחזקת המר"ק, כיון דאומן אין לו חזקה, ולהוציא ממר"ק גם חשוב להוציא.

**והרא"ש** ועוד **ראשונים** כ' לדינא דלא כהרי"ף, וכן **ברמב"ם** בפ"ט מטו"נ ה"א מבואר דלא כהרי"ף, **והתורי"ד** כ' דהעושה כדברי הרי"ף, הוי כעושה כדברי ב"ש וחייב מיתה, **והטור** סקל"ד הזכיר גם שי' הרי"ף, וסיים דהרא"ש והרמב"ם כ' דלא כהרי"ף, וכן **בשו"ע** ס"א מבואר דלא כהרי"ף.

תוד"ה אי הכי – שי' ר"ת דהביאו בסו"ד, דלאביי לא אמרינן מיגו כלל, ואף בלא ראה אינו נאמן לומר לקוח במיגו דהחזרתי, וכמשנ"ת, **והתו"ר** [בש"מ] כ' בשם **הר"מ**, דהאמנם דאביי ס"ל דאמרינן מיגו, מ"מ בשי' רבה היה אפשר לומר אי לאו דאמר דבראה לבד נאמן במיגו דלהד"מ, דבאמת ס"ל דלא אמרינן מיגו כלל בשביל תיקון העולם, וממילא דניחא אמאי במסר בעדים אינו נאמן אף שיש לו מיגו דהחזרתי, [וצ"ל דמ"מ בלא עדים כלל נאמן, וכשי' בעה"מ דבליכא עדים ולא ראה נאמן, ובעדים או בראה אינו נאמן], אבל כיון דס"ל דבראה נאמן, ק' אמאי בעדים אינו נאמן במיגו דהחזרתי, **והרשב"א** כ' דבשלמא אי הוי אמר איפכא ניחא, דבראה אינו נאמן משום דאין לו כלל מיגו, אבל עכשיו שאמר דבראה נאמן ובעדים לא, ק' אמאי לא אמרינן מיגו.

**מה' ב'**

תוד"ה המפקיד – **הרי"ו** כ' כהי"מ, ומשה"ק התוס' דאמאי לא משני דמהני ראה, דמשום הכי אפילו בשבועה אינו נאמן, כ' לדחות דטפי היה להתנא לאשמועינן דגם בלא ראה אינו נאמן בלא שבועה, אך כ' עוד, דבסיפא האחר לא היה נאמן לפטור האומן מלשלם, אי נימא דצריך להחזיר בעדים, ונראה דמבאר דמש"כ בסיפא דדבריו קיימין, היינו גם לפטור האומן, ועל כרחך דגם בלא מיגו דנאנסו האומן נאמן לומר החזרתי, [וע"ע בגמ' בסמוך משי"ת שיטתו, דגם האחר אינו נאמן על עצמו באופן זה], **והריטב"א** דחה דברי הי"מ דבאמת נאמן ע"י שבועה, דבמתני' קתני אומן דומיא דאחריני, דאף בשבועה אינם נאמנים, וכ' דמוקי למתני' בקיבל אחריות גם על אונסים, או דמיירי במקום רואים, דאינו נפטר אלא ע"י עדים כאיסי בב"מ פ"ג א', והנה לפי דבריו אכתי צ"ל כמש"כ הרי"ו על קו' התוס', דגם לדבריו ק' דאמאי לא מוקמינן לברייתא באופן שיש לו מיגו דנאנסו.

בא"ד – **הרמב"ן** במלחמות ובחי' כ' כר"ח, דלא מהני מיגו כיון דלא פרע בעדים, וכ' דזהו כסברת רב עמרם לק' ע' ב' דמפקיד בשטר אינו נאמן במיגו דנאנסו, וכ"כ **הרשב"א והר"ן**, וכ' דחזקה דאם פרע היה פורע בעדים, וכ"כ **התורי"ד**, וכ' דהוי כאילו התנה עמו שלא יהיה נאמן אלא בעדים.

בא"ד – משה"ק על פי' הר"ח כ' **בש"מ** בשם **גליון** לת', דאביי ס"ל דאף למ"ד דמלוה לחבירו בעדים צריך להחזיר לו בעדים ואינו נאמן במיגו, מ"מ במפקיד מודה, דאף דהפקיד בעדים מ"מ נאמן במיגו דנאנסו.

בא"ד – **בתו"ר** [בש"מ] כ' בשם **הר"מ**, דאומן לא ניחא לי' לטעון נאנסו, משום דלא ירצו למסור לו לתקן שרואים דאינו יכול לשמור, **והרמב"ן** כ' בתחילה, דכיון דיש רגלים לדבר שלא קנה כיון דאיכא עדים דמסר לתקן, אמרינן דהוא מערים במה דאומר דאח"כ לקח, ואין משביעין אותו, וכ' דלפ"ז נמצא דיש חילוק בין אומן לאחר, דבאחר נאמן במיגו דנאנסו, ולפ"ז צ"ל דכל מה דאיתותב רבה, זהו רק למאי דמסיק דהדר בי', ורק בעדים וראה אינו נאמן, ודוחה פי' זה, דלכולהו לישני איתותב.

גמ' וכי ראה מיהא תפיס – **בתו"ר** [בש"מ] בע"א מק' בשם **הר"מ**, על שי' הרשב"ם לעיל, דטעמא דרבה משום דיכול לומר דאינך רגיל לתקן אצלי, דאמאי לא משני הכא דמיירי דידוע דרגיל לתקן אצלו, ומשום הכי אינו נאמן בראה לבד.

**מו' א'**

גמ' והוא דלא ראה – **הרי"מ** מק' על שי' הרי"ף, דלאביי גם בליכא עדים ולא ראה אינו נאמן במיגו, דמה משני דגם מיירי דלא ראה, הא מ"מ גם בכהאי גונא אינו נאמן במיגו לאביי, ולשי' **הבעה"מ** דחדא בעי לק"מ, **ובמלחמות** תי' לפי מה שביאר דהטעם להרי"ף דאינו נאמן במיגו, הוא משום תקנ"ח וכמשנ"ת, דגבי קציצה לא תקנו שלא יהיה נאמן במיגו דלהד"מ, משום דלא עבידי דמשקרי בזה משום דשכר הכלים ידוע, ובחי' כ' עוד דכיון דודאי דקצץ לו, ורק הנדון כמה, בזה דין הוא שנאמין לו במיגו, וגם כ' דראוי להקל בזה משום כדי חייו של אומן, **והרשב"א** כ' לבאר קו' הרי"מ, דבגמ' נראה דהיכי דליכא עדים ולא ראה, הוי כמו לרבה בליכא עדים וראה, דנאמן גם בטענת לקוחה, ומ"מ כ' דאי"ז ראיה דלא כהרי"ף, די"ל דרק בלהד"מ נאמן.

גמ' שם – לשון **הרי"מ**, דאבל בראה אע"ג דליכא עדים נמי לא מהימן, ואע"ג דאכתי איכא למימר מיגו דאי בעי אמר מעולם לא לקחתיה ממך בתורת אומנות אלא בתורת לקיחה, מ"מ כיון דראה ואודי לי' הנתבע דמעיקרא בתורת אומנות שקלי', לא אלים האי מיגו כי היכא דאלים כחה היכי דלא ראה, ונראה מדבריו דבאם יטען דלקוחה היא בידו מעיקרא, בזה גם לאביי נאמן, ורק דמיגו לא אמרינן, שיהיה נאמן אף היכי דמודה דמעיקרא בא לידו בתורת אומנות ואח"כ לקחה, וכמו כן יל"ע בדברי **הבעה"מ** דנראה דבאם יאמר דבא לידו מיד אחר, גם לאביי נאמן בזה, ורק מיגו לא אמרינן, היכי דטוען דבא לידו מיד הבעלים, **וברמב"ן** במלחמות ובחי' מבואר דלאביי היכי דראה אין לו כלל טענת מיגו, וכן מבואר **בי"ר**, דאין שום טענה שנאמן בה.

**מו' ב'**

א) גמ' באריסי בתי אבות – ברשב"ם מבואר דלא הוי חזקה, משום דהם נוהגים לאכול הפירות שלש שנים, ואח"כ אוכלים הבעלים שלש שנים, ולעיל במתני' נתבאר שי' הר"ח והי"ר דהא דלא הוי חזקה, הוא משום דאמרינן דאחר שמכניס הפירות לביתו הוא נותן לבעלים חלקם, **והרמב"ם** בפי"ג מטו"נ ה"ה **והשו"ע** בסקמ"ט סכ"ה כ', דכיון שהוא אריס של בתי אבות אין ממחין בידו, **והב"י** הביא דברי הרמב"ם ואח"כ כ' דהרשב"ם פירש והביא דבריו, וכ' **הלח"מ** שם, דנראה דס"ל להב"י דהרמב"ם חולק על הרשב"ם, וכ' לבאר דלשי' הרשב"ם דוקא אם המנהג הכי שאוכל האריס כמה שנים ואח"כ הבעלים, אבל הרמב"ם לא הזכיר מנהג, וגם בלא מנהג ס"ל דלא הוי חזקה משום דאין ממחין, אמנם **הסמ"ע** בסקמ"ב כ', דהרמב"ם ושו"ע הוי פירוש אחר מהרשב"ם והטור, והטור לא הזכיר כלל דהוי מנהג, ונראה דס"ל דפליגי בדבר אחר, ואפשר דס"ל דלשי' הרמב"ם ושו"ע אין הטעם משום דאינו יכול לסלקו, אלא דדרך הוא דאין ממחין בכהאי גונא.

רשב"ם ד"ה א"ר יוחנן – **ברשב"א** מבואר דשי' הרשב"ם דגם אי אפשר לסלק את בניו, והק' על הרשב"ם דא"כ אמאי לבן אריס יש חזקה, כיון דגם אותו אי אפשר לסלק, וכ' לחלוק דרק אותו אי אפשר לסלק, וכ"כ **הריטב"א** לק' מ"ז א', [וכ' דאין לומר דלבן אריס יש חזקה כגון שנסתלק, דא"כ גם לאריס עצמו יש חזקה], וכ"כ **הר"ן ונ"י**, ובשי' הרשב"ם דאי אפשר לסלק גם לבניהם, מבואר **בזכר יצחק** ח"ב סל"ט דזהו מתורת קבלה, דקבלו עליהם דהם יהיו אריסים אצלם, ודימה זה לענין רבנות עיי"ש.

אריס שהוריד וכו' – ברשב"ם מבואר דהחילוק הוא האם הוא עושה עמהם או דהם עושים לבד, וכ"כ **הי"ר** בשם **רה"ג והריטב"א** וכן הביא **הנ"י**, **ובמאירי** כ', דלפ"ז הא דבדר"נ דאינו עושה עמהם נקט לשון הוריד, ובדר"י דעושה עמהם נקט לשון חלק, הוא משום דלשון חילק היינו כאדם שאינו יכול לסבול הטורח של מה שנמסר לו לבדו, ושוכר אחרים לסייע לו ומחלק להם ממה שצריך לעשות, **והרמב"ן והר"ן** כ', דהוריד היינו דלא היו שם מתחילה כלל, וחלק היינו דכבר היו אריסים שם, אלא דהוא חילק לכל אחד המקום שיטרח שם, וכן נראה דפירש **הי"ר** בתחילת דבריו, **והרי"ו** כ' לפי שי' הר"ח, דבאמת אמרינן דאינו אוכל כל הפירות אלא דאחר שהכניס לביתו נותן לבעלים חלקם, דהוריד היינו דהאריסים מכניסים כל הפירות לרשותם ומשום הכי הוי חזקה, אבל חילק היינו דהאריסים מכניסים רק החלק שמגיע להם, **והרמב"ם** בפי"ג מטו"נ ה"ו כ', דאם הוריד אריסים יש חזקה דאין מורידין אריסים אחרים ושותק, אבל אם חלק לאריסים אחרים שהיו בה [עיין סמ"ע סקמ"ט סקמ"ד שכ' לגרוס אחדים], אין לו חזקה שמא ממונה על אריסים עשו אותו, **והה"מ** הביא דברי הרשב"ם וכ' דכן עיקר, **והכס"מ** שם כ' דנראה דמבאר דברי הרמב"ם כשי' הרשב"ם ואין נראה הכי, וכ' **בב"י** סקמ"ט וכן **הלח"מ** שם דס"ל כהרמב"ן, **והטור** סקמ"ט כ' כהרשב"ם, **והשו"ע** סכ"ו כ' כהרמב"ם, **והסמ"ע** סקמ"ד **והנתה"מ** בחי' סקמ"א ביארו כהרמב"ן, **ובבאה"ג** אות ש' הביא דברי הה"מ.

ב) גמ' דאיכא פירא – שי' הרשב"ם והתוס' **והי"ר והרי"ו** דבזה אינו מעיד, משום דאם יטול המערער לא יתן לו כאריס, אמנם **הרשב"א** כ' לומר דאדרבה בזה מעיד, דיטול כאריס כמו יורד שלא ברשות בשדה העשויה ליטע, **והריטב"א והנ"י** כתבו דמיירי דלא נגמרו הפירות עדיין, ומשום הכי אינו מעיד דיסלק אותו הנגזל ולא יתן לו אלא כפי טרחו עד עכשיו ולא יהיה לו כאריס, אבל אם כבר הוי פירות גמורים גם הנגזל יצטרך ליתן לו כאריס, והנה בשי' הרשב"ם ודעימי', כ' **הרי"ו** דלא יטול מהנגזל אלא הוצאה שיעור שבח, **והרשב"א** הק' דאמאי לא יטול כיורד שלא ברשות בשדה העשויה ליטע, אמנם **בי"ר** מבואר, דיורד שלא ברשות אף בשדה העשויה ליטע אינו נוטל כאריס, אלא כפי טרחו, **והחת"ס** לעיל מ"ה א' הביא דברי התוס' לעיל מ"ב ב' דגם כתבו בסו"ד דאינו נוטל כאריס אלא כקבלן דהוי יותר משכיר יום, **והטור** בסל"ז הביא שי' הרשב"ם, וכ' דהנגזל לא יתן לו כלום, וכ' **הב"ח** דכונת הטור דאינו נוטל כלום מה שיותר על שכר טרחו, אבל שכר טרחו מיהא יטול, וכ"כ **הפרישה** סק"ד דלאו דוקא, דהוצאה צריך ליתן לו, וכ' דאפשר דגם שכר טרחו, והביא הטור **דר"י** פירש, דהכא מיירי דהתנה ליתן לו יותר מסתם אריס ומשום כך הוי נוגע, **והרמב"ם** בפט"ו מעדות ה"ה **והשו"ע** בס"ב כ', דאינו מעיד משום דהוא נוגע כדי שיטול חלקו בפירות.

גמ' שם – **הי"ר** כ' דהא דאין צריך המוריד ליתן לו כפי מה שסיכם עמו, וכמו בשוכר פועל והראהו בשל אחר, משום דהכא סיכם דיטול פירות, וכיון דנמצא דהשדה גזולה ממילא בטל ההסכם, דהרי הפירות אינם שלו, וכמו דבאם היה תיוהא לא היה מתחייב לו דמים הכא נמי בזה, [ועיין בפרישה סק"ד מש"כ בזה ולא היה לפניו דברי הי"ר].

גמ' דליכא פירא בארעא – הרשב"ם מבאר דגם לא טרח בה, והיינו דאם טרח הרי הוא נוגע, דאם ישאר ביד הבעלים יטול לבסוף כאריס, אמנם **הי"ר** כ' דגם אם טרח מעיד, כיון דהנגזל חייב לשלם לו טרחו, ואע"ג דמפסיד באם יהיה פירות לבסוף, מ"מ כיון דאפשר דיהיה תיוהא, הוי ספק אם יהיה לו ריוח ולא חיישינן דיעיד שקר מספק, ושי' **הרשב"א** לשיטתו דפי' הגמ' דליכא פירי בארעא היינו דטרח ולא נגמרו הפירות, דכיון דיסלקו עכשיו א"כ מפסיד, ונמצא דלדינא ס"ל כהרשב"ם דאם טרח אינו מעיד, [אמנם כ' דהיינו דאיכא פירי אלא דצריכים לארעא, ואפשר דמיירי דוקא אם כבר אין ספק דלא יהיו פירות לבסוף], **והטור** הביא שי' הרשב"ם ושי' הי"ר וסיים דשי' **הרא"ש** כהי"ר, וכ' **הב"ח** דמוכח דס"ל הכי מדלא כ' דדוקא אם לא טרח, **והסמ"ע** בסקי"ב הביא שי' הרשב"ם ושי' הי"ר, [וכ' דהטעם בי"ר משום דימצא שדות אחרים, ולא היה לפניו דברי הי"ר].

בא"ד – ממש"כ בשנה זו, מבואר דאף אם טרח בשנים אחרות מעיד, **והרי"ו** הביא י"מ דאינו מעיד, משום דיוציא ממנו מה שנטל בשנים שעברו, וכ' דהיכי דליכא עדים שאכל יותר ממה שמגיע לו מהנגזל כיורד שלא ברשות יכול להעיד, דיש לו מיגו דלא אכל יותר, [וכ' דאחר שתקנו דצריך לישבע היסת, באם טוען המערער ברי שאכל יותר, כיון דצריך שבועת היסת ממילא כבר אינו עד], אמנם **הריטב"א** כ' דגם אם אין עדים מ"מ לא הוי מיגו, דבאם יאמר דלא היה פירות יותר הוי מעיז בפני העולם, וגם דחושש דאולי ימצא המערער עדים שאכל יותר, אמנם **במאירי** מבואר, דעל מה שכבר אכל אינו מחזיר לנגזל, משום דמצטרף עם הירידה ברשות של המוריד, שהנאתו דרך טורח והוצאה עיי"ש, וכך הוא הלשון **בהג"מ** בפט"ו מעדות אות ג', דהנגזל אינו מוציא פירות שאכל האריס, **והטור** בסל"ז כ' דברי הרי"ו.

בא"ד – **הנ"י** כ' דלפי דברי הרשב"ם דאם ירצה לא יעשנו אריס, באריס בתי אבות לא יעיד דאינו יכול לסלקו.

ג) גמ' מלוה מעיד ללוה וכו' – **המאירי** כ' דגם אם איכא ערב אינו מעיד אם אין ארעא אחריתא, וכ' די"א דמעיד, **ובדרישה** סל"ז סק"ו כ' לומר דמעיד, אלא דכ' דצ"ע דלא הוזכר חילוק, ומ"מ כ' דבערב קבלן דיכול לתבעו מתחילה נראה דמעיד, **ובתומים** סק"ו **ובנתה"מ** בחי' סקכ"א כ' דמעיד, ואי משום דניחא לי' שלא יצטרך לעמוד עם הלוה בדין ואח"כ עם הערב, הא גם באופן דמעיד על שדה של מוכר, ואיכא ארעא אחריתי אצל לוקח מעיד, ואע"ג דלא יוכל לגבות מלוקח, עד שלא ימצא אצל מוכר כלום.

גמ' לוקח ראשון – שי' הרשב"ם דאינו מעיד משום דחושש לבע"ח, והתוס' הק' דא"כ לא שייך ארעא אחריתי, דאינו יודע כמה שיעור יהיה החוב, **והר"ן** כ' דלפי דברי הרשב"ם נראה דדוקא בגונא דאיכא בע"ח ידוע, אמנם שאר הראשונים מפרשים דשי' הרשב"ם דחיישינן לבע"ח, **ובדרישה** סל"ז סק"ז כ', דלשי' הרשב"ם סגי שיש ארעא אחריתי אפילו אם אינה שוה כמו השדה של הלוקח הראשון, דהא אינו חושש לנמצאת גזולה אלא לבע"ח, ובע"ח אינו תלוי בשיעור הקרקע של הלוקח ראשון, [ואמנם לא נתפרש כמה צריך שיהיה לו, וזה קו' הראשונים דלא ידעינן כמה שיעור הבע"ח], **והרי"מ והי"ר** כ' דמיירי דאיכא בע"ח ידוע.

והתוס' כ' דאינו מעיד משום דחושש דשדה שלו תמצא גזולה, וכן מבואר בשאר **הראשונים**, [והרמב"ן הביא בסו"ד שי' הרי"מ, דמיירי דאיכא בע"ח ידוע], וכן נראה **ברמב"ם** בפט"ו מעדות ה"ו **ובטור** סל"ז, **והשו"ע** בסי"ד כ' דמעיד אם נשאר כדי השדה של לוקח ראשון, וזה כשי' התוס' וכמשנ"ת, דלשי' הרשב"ם אינו תלוי בשיעור השדה של ראשון, וכ"כ **בסמ"ע** סקל"ג, **ובאורים** סקכ"ט כ' דעיקר כשי' התוס', ומשום הכי היכי דלקח הראשון שלא באחריות, דגם אם ימצא גזולה לא יוכל לגבות מלוקח שני, הדין דיכול להעיד גם אם ליכא ארעא אחריתי, כיון דלבע"ח לא חיישינן.

תוד"ה לוקח – בהא שכתבו דאינו חושש לבע"ח, כ' **הרמב"ן והר"ן** דבאם יחוש לבע"ח, גם כמה קרקעות לא יספיקו לו, דשמא יש בע"ח גדול, ומשום הכי אמרינן דלא הוי נוגע משום זה, **והרשב"א והריטב"א** כתבו, דבאם היה חושש לבע"ח, לא היה מלוה או לוקח ממנו, דשמא יש לו בע"ח שיקח הכל, **והרי"ו** כ' דאף אם איכא בע"ח, הוא אומר דיפרע לו במעות דעומד לזה, וגבי מלוה כתב, דאף אם היה בודאי עוד בע"ח לא הוי ודאי נגיעה, דהוא סומך דיפרע לו במעות, ומשום הכי היכי דהוי רק חשש לא חיישינן לזה, **והמאירי** כ' דכיון דיש קול למלוה, אף אם יחוש שמא מ"מ איכא בע"ח, לא יעיד שקר משום זה.

בא"ד – משה"ק דמאי שנא לוקח ראשון ממלוה וערב, כ' **המהרש"א** דלשי' הרשב"ם ניחא, דדוקא במלוה וערב אמרינן דהוי שני חששות, אבל גבי לוקח ראשון, אע"ג דאיכא למימר דאף אם יטרפו ממנו שמא יפרע לו המוכר מעות, מ"מ הוא רוצה שישאר הקרקע שלקח בידו, וחושש שיבוא בע"ח ויגבה השדה דידי' באם לא יהיה קרקע ללוקח שני, **והתורי"ד** כ' לשי' הרשב"ם, דהמלוה והערב דעתם שיפרע להם במעות ועל זה סומכים, ומשום כך היכי דהוי שני חששות לא חשיב נוגע, אבל בלוקח עיקר סמיכותו על הקרקע שנשארה אצל המוכר ומשום כך הוי נוגע, **ובתומים** סל"ז סק"ח כ' לומר דלא חיישינן לתרי בע"ח, עיי"ש.

בא"ד – **הרי"ו** כ' דכן הוא הדרך, שהלוקח מדקדק שיהיה קרקע למוכר לאחריות, ואינו חושש דאף זו תמצא גזולה, ומשום דאינו חושש דתרוייהו ימצאו גזולות, והא דמלוה אינו חושש אפילו לקרקע אחת גזולה, הוא משום דמתחילה הלוה על אמונת הלוה שיפרע לו, ומשום הכי סגי בזה שעכשיו יש כאן קרקע לאחריות ואינו חושש דתמצא גזולה, **והרשב"א** כ' כתוס', וכ"כ **הריטב"א** בשם י"מ, ובתחילה כ' דלא חיישינן לשלש גזילות, דהא עכשיו המערער בא להוציא בטענת גזילה, [ולפ"ז באם יבוא להוציא בטענת חוב לכאורה לא יעיד], **ובתומים** סל"ז סק"ח כ' בשיטת התוס' דלא חיישינן לשתי גזילות, דאי נימא דהוי רק משום דסגי לו במה ששעבודו קיים, א"כ אמאי לא ניחא להו לומר דבאמת חיישינן גם לבע"ח, אלא דסגי במה ששעבודו קיים עיי"ש, וכ' דלפ"ז באם המערער בא להוציא בטענת גזילה, יוכל הלוקח הראשון להעיד גם אם ליכא ארעא אחריתי, כיון דאינו חושש לשתי גזילות, אמנם **הפנ"ש** כ' לומר, דרק לספק שתי גזילות לא חיישינן, ומשום הכי אף אם המערער בא להוציא בטענת גזילה אינו מעיד, דאכתי חושש לעוד גזילה, כיון דזו הויא כבר גזילה ודאית.

**הראב"ד** בפט"ו מעדות ה"ו כ' בהשגות על הרמב"ם דכ' דהלוקח ראשון מעיד ללוקח שני באם יש למוכר ארעא אחריתי, דמיירי דבא להוציא בטענת אפותיקי, וכ' **הש"כ** בסל"ז סקי"ח, דס"ל דהכא המערער בא להוציא בטענת בע"ח, ומשום הכי דוקא אם הוי אפותיקי יכול להוציא מהלוקח, דבלא זה יאמר לו דאיכא בנ"ח ואינו גובה ממשועבדים, **והתומים** בסק"ח כ', דהראב"ד ס"ל דדוקא במערער בע"ח אינו מעיד, אבל בטענת גזילה מעיד, דאינו חושש לשתי גזילות וכמשנ"ת.

רשב"ם ד"ה לוקח ראשון – במש"כ דדוקא לוקח ראשון וכו', מבואר **בר"ן** דמשום זה דקדק הרשב"ם, דהא דלוקח ראשון אינו מעיד ללוקח שני, היינו אפילו אם לקח שלא באחריות ומשום דחושש לבע"ח, דאי מיירי דוקא באחריות ומשום דחושש דימצא שדה שלו גזולה, היה להגמ' לנקוט גם, דלוקח שני מעיד ללוקח ראשון והוא דאית לי' ארעא אחריתי, וכ"כ **המהרש"א**, [**והתומים** בסל"ז סק"י העיר, דאכתי לר"פ דס"ל דגם בלא אחריות, מ"מ אם נמצא דאינו שלו חוזר עליו, יק' דאמאי לא אמר כמו כן דלוקח שני מעיד ללוקח ראשון, דהרי אינו מעיד אף שלא באחריות משום דיחזור עליו לוקח ראשון],וכ' דלשי' התוס' דאינו מעיד דוקא בלקח באחריות, יק' דאמאי לא אמרינן בגמ' כמו כן דלוקח שני מעיד ללוקח ראשון, **והרי"ו** ועוד **ראשונים** כ' לישב, דמה דאמר דאית לי' ארעא אחריתי היינו לזה שמעיד עליו, ובלוקח שני שיעיד ללוקח ראשון, היינו דוקא באית למוכר ארעא אחריתי, [אמנם **הרי"ף והרמב"ם** הביאו הדין דלוקח ראשון מעיד לשני, בגונא דיש למוכר ארעא אחריתי, ולפי דבריהם אכתי יק'], **ובקיקיון דיונה** כ' דבכהאי גונא פשיטא דאינו מעיד, דאם לא יעיד מפסיד עכשיו מיד, דהלוקח הראשון יוציא ממנו השדה שהוא מחזיק, וכעין זה מבואר **בפסקי הרי"ד** דכ' דבאם הוי באחריות, לא מבעיא דלוקח שני אינו מעיד לראשון, אלא אף ראשון אינו מעיד לשני.

**והרי"ו** כ' לישב עוד, דבזה אינו מעיד אלא אם יש למוכר גם ארעא אחריתי כנגד שדה של הלוקח הראשון דמעיד עליו, וגם כנגד השדה של הלוקח השני שמעיד, דבאם יש לו רק כנגד השדה של הראשון, לא יעיד משום דאכתי הוא נוגע, דרוצה שישאר אצל המוכר קרקע שתהיה לאחריות על השדה שהוא קנה, וכמו דגבי לוקח ראשון אמרינן דאינו מעיד, אם לא נשאר שדה לאחריות על השדה שהוא קנה, **ובספר הישר** סתרל"ט נראה גם, דלא סגי שיהיה קרקע כנגד שדה של הלוקח הראשון, ומשום הכי לא תני להאי גונא, אמנם **בפסקי הרי"ד** מבואר, דסגי שיהיה קרקע כנגד השדה שלקח הראשון, והק' דאמאי באמת סגי בהכי, ולא נימא דהלוקח השני רוצה שישאר קרקע לאחריות השדה שלקח הוא, וכ' דכיון דגם אם יוציא המערער מהלוקח הראשון שדהו, אפשר דהמוכר יסלק אחריותו במעות, הוי רק ספק, ודמי למש"כ הרשב"ם גבי מלוה וערב דאם יש ארעא אחריתי מעיד אע"ג דאפשר דיש לו בע"ח, כיון דאפשר שיפרע למלוה שמעיד במעות, והוי שני חששות ולא הוי נוגע משום זה, **וברמ"א** סל"ז סי"ד מבואר גם כפסקי הרי"ד, דסגי אם נשאר כדי דמי שדה הראשון, **והב"ח והפרישה** בסק"ו כתבו, דכיון דמתחילה שלקח השני, ידע דהקרקע שאצל המוכר עומדת לאחריות ללוקח הראשון, מתחילה לא סמך על זה ומשום הכי לא בעי שיהיה קרקע גם כנגד השדה שלקח הוא, וכ"כ **בהג' רבי העשיל** על הטור, אלא דכ' דלפ"ז נמצא, דיוכל הלוקח השני להעיד למוכר אפילו דלא יהיה לו קרקע כלל, כיון דאמרינן דאינו חושש לאחריות על שדהו, והעיר דלא נתפרש דין זה, אמנם **התומים** בסק"י כ' דזה דוחק, דאף דידע דקרקע זו היא אחריות ללוקח הראשון, מ"מ ניחא לי' דלא יוציא הראשון וישאר לאחריות שלו, **ובלבוש** סי"ד **ובש"כ** סקי"ט כתבו דמעיד, משום דאינו חושש לתרי גזילות, דכיון דעכשיו מוציא המערער מהראשון משום גזילה, אינו חושש דגם שלו תמצא דהיא גזולה, [**ובתומים** שם כ', דאף אם בא להוציא מהראשון משום אפותיקי מפורש, מ"מ י"ל, דכיון דהדין דבעל האפותיקי נוטל גם השבח שיותר מהחוב, מבואר דהוי כמכורה לו וכמשנ"ת לעיל מ"ה בתוד"ה אי, וא"כ גם זה חשיב כנמצאת גזולה], ובתומים שם העיר, דלשי' הרשב"ם אכתי יק' אמאי לא חייש לוקח שני שיבוא בע"ח, ועיי"ש מש"כ, וקו' זו היא לשיטתו, דהחילוק לרשב"ם בין מלוה ללוקח, הוא משום דבלוקח הוי חשש רק לבע"ח אחד, אמנם לשי' המהרש"א דהא דחיישינן בלוקח ראשון הוא משום דרוצה בשדה שלקח, וכמו כן לשי' התורי"ד דלוקח ראשון סמך על הקרקע שנשארה ביד המוכר, בלוקח שני לא שייך זה.

**ובתומים** שם כ' לישב עוד, דלוקח ראשון כשמעיד ללוקח שני, הוא מעיד על קרקע שיש לו זכות בה, ומשום הכי אמרינן דכל חשש שיש כבר אינו מעיד, אמנם הלוקח השני שמעיד ללוקח ראשון אין לו שום זכות בקרקע זו, אלא דאמרינן דיש לו הנאה בזה שמעיד על קרקע זו כדי שלא יבואו להוציא ממנו הקרקע שלו, ובזה לא אמרינן דלא יעיד משום דרוצה שישאר קרקע לאחריות דידי'.

תוד"ה לוקח – **בפרישה** סל"ז סק"ו כ' לישב, דהגמ' נקטה הדין בלוקח ראשון לאשמועינן דכמו כן מעיד לוקח שני לראשון, וצ"ב בכונתו, **והתומים** סק"ח כ' בתחילה לומר, דבכהאי גונא לא יעיד אפילו אם יש לו ארעא אחריתי כנגד שדהו, דכיון דהדין דמהמוכר עצמו גובה גם שבח, משום הכי מעיד כדי שיהיה לו אחריות גם כנגד מה שישביח, אלא דכ' דלפ"ז גם ללוקח שני לא יעיד באם יש למוכר ארעא אחריתי, דניחא לי' דישאר גם הקרקע ביד לוקח שני וגם ביד המוכר, דמהמוכר יגבה כנגד השבח ומהלוקח כנגד עיקר השדה, ומשום הכי כ' דאי"ז סיבה דלא יעיד, דכיון דיכול המוכר למכור הקרקע, ואז לא יוכל לגבות מהלוקח, לא חיישינן דיעיד שקר משום זה, **והקצוה"ח** כ' לישב קו' התוס' דבאמת אינו מעיד, וכמש"כ התומים בתחילת דבריו, [ועיין בתומים שם דכ', דבגונא דמעיד למוכר אין שייך חשש מחמת שבח, ורק כשמעיד ללוקח שני, וצ"ב אמאי], אמנם **הנתה"מ** בסקי"א כ' כהתומים דמשום זה אינו נוגע, וכמו כן יכול להעיד על מטלטלין, ולא נימא דהוא נוגע שיוכל לגבות מהם, **ובחי' רבי שלמה** ס"ה כ', דמדברי התוד"ה קבלן נראה כהקצוה"ח, ונראה כונתו דמבואר דהוא נוגע דרוצה שיהיה ללוה כמה קרקעות, ואמאי לא נימא שם, דכיון דיכול הלוה למכור הקרקעות, ולא יוכל המלוה לגבות כל זמן שיש בנ"ח, לא יהיה נוגע.

**מז' א'**

ד) רשב"ם ד"ה קבלן – **ברי"מ ובי"ר** מבואר דמיירי דאמר תן לו ואני קבלן, **ובש"כ** סל"ז סקט"ז תמה על הרשב"ם, דבכהאי גונא דהערב נטל המעות, הדין דאינו גובה אלא מהערב קבלן ולא מהלוה דהא הלוה לקבלן, **ובתומים** סק"ז כ' דלפמש"כ **המהר"ם** בגיטין מ"ט ב', דהיכי עיקר ההלואה היתה מדוברת עם הלוה, ורק דהקבלן קיבל המעות, בזה יכול לתבוע גם הלוה ניחא, והוא כ' לומר, לפמש"כ שם דשי' הרמ"ה דהיכי דאומר לו לשון ערבות, הדין דגם אם קיבל הערב המעות, מ"מ יכול לתבוע הלוה.

רשב"ם ד"ה ואמרי – **התורי"ד** מק' דבשלו הן שמין, וא"כ הבינונית הויא עידית, **והב"ח** בסל"ז עמד בזה, וכ' בסו"ד דעיקר דמיירי שהיה לו עידית בשעה שלוה, וכ"כ **הפרישה** שם סק"ו.

תוד"ה קבלן – מש"כ מהא דגיטין, כ' **הפנ"ש** דבאם אין לקבלן זיבורית, נותן לו מזיבורית דלוה.

בא"ד – **בהג"א** מבואר הטעם כתוס' דאינו רוצה למיקם בדינא עם הלוה, **והריטב"א** כ' דרוצה בקרקע שלו, ומשום הכי אפילו אם שלו זיבורית ושל לוה בינונית אינו מעיד, דמ"מ ניחא לי' שישאר לו שלו.

בא"ד – **הרי"ו והרא"ש והטור** בסל"ז **והסמ"ע** בסקכ"ט כתבו כהצד הראשון בתוס', דאינו נוגע משום שדה טובה יותר.

גמ' דניחא לי' וכו' – **הרי"ו** כ' דגם אם הנדון על שדה עידית, דאין יכול המלוה לגבות מהלוה מ"מ אינו מעיד, דמ"מ סבור שמא יתרצה הלוה לפרוע לו מזה, או יתפשר המלוה עם הלוה כדי שיתן לו מהעידית, וכ"כ עוד **ראשונים**, [והר"ן הביא דיש חולקים], וכן הביאו **הב"י והסמ"ע** בסל"ז סקל"א.

**והריטב"א** כ' דנראה דהיכי דיש ללוה גם בלא קרקע זו, זיבורית ובינונית ועידית, כי מיהת דעידית יכול להעיד, דתו ליכא למיחש, ולשונו נראה דרק על העידית יכול להעיד, אמנם בלשון **הנ"י** נראה מבואר, דיכול להעיד על כל שדה אחרת שיש לו, והביאו **הב"י**, **ובסמ"ע** סקל"ב הביאו, ושם מבואר דעל כל שדה יכול להעיד בכהאי גונא.

**הי"ר** כ' דלהלכה אינו מעיד דבהכי סלקא שמעתא, וגם יש לנו למיזל לחומרא, וכן נראה בראשונים, וכן מבואר **בנ"י ובטור** סל"ז, אמנם **הרמב"ם** לא הביא דין זה, וכ' **הכס"מ** בפט"ו מעדות ה"ו, דנראה דס"ל דלהלכה מעיד, והוי בכלל ערב שכתב דמעיד דאינו מחלק בין ערב סתם לערב קבלן, **והרמ"א** בסי"ג כ' בשם י"א דאינו מעיד, וכ"כ **הלבוש**, אמנם **הש"כ** בסקי"ז כ' דמסתימת השו"ע נראה דמעיד, וכ' דכן נראה **בעיטור** שכ' דהדין לקולא, והיינו דנשאיר הקרקע בחזקת המחזיק, ונקבל עדותו של הערב קבלן, **ובאורים** סקכ"ח וכן **בנתה"מ** בחי' סקכ"ב הביאו דעת הש"כ, וכ' דהיכי דהוא מכחיש עדי המערער, נקבל מספק ונעמיד הקרקע בחזקתה, אבל אם בא לפסול עדי המערער, בזה אדרבה מוקמינן העדים אחזקתם, [**והפנ"ש** העיר על הש"כ, דהרמב"ם כ' דאם מערער והוציא הקרקע מתחת הלוה, ומבואר דאף בהוציא כבר מעיד, ולא רק להחזיק הקרקע אצל הלוה, אמנם ברמב"ם מהדו' פרנקל, כ' לשון הרמב"ם ולהוציא הקרקע, וא"כ לא מיירי דכבר הוציא].

א) גמ' אפילו הנך נמי – **בי"ר** מבואר דאין להם חזקה, דלא שייך טענינן בזה, דהרי גם אם אביהם היה טוען דלקחה לא היה נאמן, **והרי"ו** כ' דלא אמרינן טענינן משום דאין כאן דר בה חד יומא, כיון דכל זמן שאביהם שם רואים אותו בחזקת אריס או אומן, **ובק"ש** אות קצ"ז הק' על הרי"ו דאמאי לא פירש כהי"ר, אמנם **בפנ"ש** בתוד"ה פעמים מבואר סברא, דמה דאביהם לא היה נאמן הוא משום דחזקתו אינה חזקה, משא"כ כשהחזיק הבן ג"ש הרי יש כאן חזקה, דהוא אינו מחזיק בתורת אומן או אריס, וא"כ י"ל דיהני חזקה זו, דנקבל טענה מאביהם דהוא קנה, ובעי שפיר למש"כ הרי"ו דאין כאן דר בה חד יומא.

גמ' דקא אמרי עדים – הרשב"ם כ' כגירסא זו, אמנם תוס' כתבו דגרסינן בפנינו הודה, וכ"כ הרבה **ראשונים**, **והרי"ף** גרס כהרשב"ם, וכ' **הי"ר** דגם אי גרסינן הכי, מ"מ פירוש הגמ' הוא כמש"כ התוס', ומה דנקט דאמרי עדים, כונת הגמ' לגמ' בע"ב דאמרינן שם, דאמרו עדים בפנינו הודה לא מהני בגזלן, והיינו דגם הכא מיירי בכהאי גונא דאיכא הודאה, ומ"מ לא מיירי הכא דאיכא עדים, והביא דכמו כן מצינו בגמ' לעיל מ"ד ב' דאמר דמכיר בה שהיא בת חמורו ואע"ג דמיירי בפרה וטלית, ונקט בת חמורו משום דהכי אמר בדף מ"ה א במימרא דרבא, והכא נמי נקט לשון זה משום הגמ' בע"ב, **והרי"ו** כ' דלפי גירסא זו לא קאי אלא על גזלן ובן גזלן דאיירי בכהאי גונא, וקמ"ל דבחיי הגזלן גם ירא ומודה לבן, ומשום הכי אפילו אם איכא עדים דהודה לבן לא מהני, אבל הא דאריס ובן אריס מיירי בלא עדים וכמו שהוכיחו התוס', אלא דמ"מ הק' על הלשון דהנך איכא למימר דקושטא קאמרי, ואי מיירי בעדים הוי ודאי ולא רק דאיכא למימר, **והנ"י** כ' דאפשר דנקט לשון זה, לומר דבגזלן ובן גזלן אפילו עדים לא מהני, אבל אה"נ דעיקר החילוק מיירי בלא עדים, **והרמב"ם** בפי"ד מטו"נ ה"ג **והשו"ע** בסקנ"ב ס"א כתבו, דאם הביאו עדים שהודה מעמידין השדה בידן, **ובהג"מ** שם אות ג' כ', דזה כגירסת הרשב"ם אבל תוס' חולקים, וכן הה"מ הביא דהק' על גירסא זו ופירשו בלא עדים, **ובטור וברמ"א** שם כתבו דגם בלא עדים כתוס', **והתומים** בסק"ב כ' לומר, דבאמת לפי מש"כ הרמב"ם והשו"ע דאיכא עדים, אי"צ שני חזקה, ומעמידים בידם גם בלא שני חזקה, וכ' לומר דהחילוק בין אומן לבן אומן, דמיירי דהודה ולא אמר אתם עדי, ומשום הכי גבי אומן אמרינן דהוא משטה בו, כיון דיודע דמחזיק שלא כדין, אבל גבי בן אומן דאינו יודע אם אביו החזיק כדין או לא, כל שמודה בפני עדים הוי הודאה גמורה, ואינו יכול לומר משטה אני.

**הרי"ו** כ' לפי גירסת התוס' דליכא עדים, דהא דאינו יכול לומר משטה הייתי, הוא משום דכיון דהוא מוחזק בשדה ואוכל פירות, כל שמודה לו הוי הודאה גמורה, ורק כשמודה דחייב יכול לטעון דהיה משטה, ומיהו כ' דאם אין שני חזקה ויש לו מיגו דלא הודה, בזה נאמן לומר דהיה משטה במיגו, **והריטב"א** כ' מתחילה דהכא לא מיירי דטוען משטה הייתי, או דמיירי דאומרים דהודה בפני עדים, ומיהו בסו"ד כ' גם כהרי"ו, דכיון דהוא מוחזק אינו משטה בהודאתו, וכ"כ בשם רבותיו, וכ"כ **הנ"י**, ועיין **בתומים** סקנ"ב סק"ב דכ' לומר בשיטת הרמב"ם ושו"ע, דבתוך שלש אינו חשוב מוחזק, ומשום כך ס"ל דיכול לומר משטה הייתי.

רשב"ם ד"ה לא – **הרי"ו והריטב"א** בסוגיין מבארים, דבבן בן גזלן היינו אם אומר דהבעלים הודו לאביו דהוא קנה, והוי דומיא דרישא דמיירי בהודאה, **והמהרש"א** על תוד"ה פעמים מעיר על הרשב"ם דלא הוי מענינא דרישא, **והרא"ש** כתב דבבן בן גזלן אפילו אם הודה לו דאבי אביו קנאה ממנו מהני, דכולי האי אינו חושש שלא להודות לבן בנו, ולכאורה משאר הראשונים דלא מפרשים הכי, נראה דלא ס"ל לחלק הכי, **והמהרש"א** בתוד"ה פעמים כ', דשי' התוס' כהרא"ש דמוקי לה בהודה, אמנם **המהר"ם** שם כ' לבאר דברי התוס', דהיכי דהודה ואח"כ המתין מלמחות עד שיבוא לידי בן הבן, בכהאי גונא אמרינן דמה דהודה מתחילה הוי אמת, מדהמתין למחות עד שיבוא לידי בן הבן, ולכאורה י"ל גם דהתוס' מבארים כהרי"ו דהודה לאביו.

**והטור והרמ"א** בשם י"א בסקנ"ב ס"א כתבו כהרא"ש, **ובב"ח** שם מבואר דאפילו אם הודה לגזלן עצמו מהני, היכי דמחזיק בזה בן הבן, אמנם **בפרישה ובסמ"ע** סק"ח כתב דדוקא אם הודה לבן הבן, אבל אם הודה לגזלן לא מהני.

ב) רשב"ם ד"ה פעמים – בל"א מבאר **הרי"ו**,דאי מיירי בגזלן דר"ח דאינו מוחזק על שדה זו, אתי שפיר בפשיטות דכיון דטוען דירשה מאבי אביו, נתברר דאביו לא גזל שדה זו, ואי מיירי בגזלן דרי"ו דהוחזק גזלן בשדה זו, כ' דכיון שטוען דהודה לאבי אביו, נתברר דבאמת אביו לא היה גזלן על שדה זו, וכשלקח השדה מיד הבעלים כדין לקח, כיון דאביו קנאה ממנו, אמנם **המאירי** כ' דבהוחזק גזלן על שדה זו, באמת אינו נאמן לומר דהיה של אבי אביו וירשה ממנו.

בא"ד – מש"כ דנראה כלשון ראשון כ' **המהרש"א**,דנראה דקאי על לעיל בסמוך דמיירי על בן גזלן.

תוד"ה פעמים – במש"כ דמיירי דאומר שאמר לו אביו שהניחה לו הגזלן, הנה **הרי"ו** כ' עוד דמיירי דהוא טוען שאבי אביו דר שם, וא"כ בזה הוא מודה דאביו דר מכח אביו ולא שקנאה, וכן מבואר **בריטב"א**, והק' הרי"ו דבגמ' לעיל משמע דדוקא אם בא בטענת הודאה נאמן, אבל אם אינו טוען כלום אין לו חזקה, [אמנם ברשב"ם ד"ה לא, ביאר גם שם דבאמת אי"צ טענה בבן בן גזלן, וסגי שאומר דמאבי ירשתי], וכ' לומר דהא דלא טענינן דאביו קנאה, הוא משום דמיירי דבן הגזלן לא דר שם שלש שנים, וא"כ הוא לא היה נאמן לומר לקחתיה, וכיון שיש לתלות שהוא דר שם מחמת אביו, משום הכי לא טענינן אע"פ דאביו דר חד יומא, דרק היכי דיש לנו לומר דאפילו בחד יומא מסתמא לקחה, אז טענינן, אבל הכא די"ל דמחזיק מכח אביו הגזלן לא טענינן.

**ובהג"א** מבואר כשי' ר"י דלא טענינן, כיון דלא שכיח דיקנה כל זמן דאין הנגזל מוציא ממנו בב"ד, **ובטושו"ע** סקנ"ב ס"א מבואר, דאם טוען דירשה מאבי אביו אין לו חזקה, ואם מאביו יש לו חזקה, ומבואר **בסמ"ע** סק"ד דהיינו משום דטענינן ליורש, וכן מבואר **באורים ובנתה"מ** בחי' סק"ד, ועיין **בשעמ"ש** שם סק"א דהאריך בזה, דאמאי בטוען דירשה מאבי אביו, לא נטעון לו דאביו היה טוען דיודע דאביו הגזלן קנאה מהבעלים, וכמו דמבואר ברמ"א בסקמ"ט סט"ו, דטוענים ללוקח מלוקח מנכרי, דהלוקח הראשון היה טוען דיודע דהנכרי קנאה מהבעלים, [ועיי"ש דכ' מדנפשי' לומר דמיירי דבן הגזלן לא החזיק שלש שנים].

בא"ד – מה שהביאו בסו"ד הגמ' גבי בן בן גזלן ובן אומן, כ' **המהרש"א** דמבן אומן אין ראיה כלל, דשם לא שייך דנטעון דאביו קנאה, כיון דהוא אומן ואינו נאמן לומר דקנאה, ועיקר כונתם מבן בן גזלן, אמנם **הפנ"ש** מביא, **דבהג"מ** בפי"ד מטו"נ אות ד' לא הוזכר אלא בן אריס ובן אומן, וסיים דבעי הודה כיון דמעיקרא בתורת אריסות ואומנות בא לידם, ועיין בתומים סקל"ד סק"ד.

בא"ד- **בתומים** סקל"ד סק"ד כ', דלפי שי' ר"י דלא טענינן כיון דלא שכיח, גם בבן בן אומן לא טענינן כיון דלא שכיח, אמנם **בקיקיון דיונה** כ', דכיון דמבואר בהג"א דלא שכיח דיקנה כל שלא הוציא ממנו בב"ד, זה רק בבן גזלן ולא בבן אומן.

ג) גמ' כגון שהוחזק על שדה זו בגזלנותא – **הי"ר** כ', דבודאי ר"ח לא חולק על דין זה דאין גזלן גדול מזה, ואמרינן לעיל מ"ה א' דהיכא דאיכא עדים דלא בא לידו בהקנאה, דתו אין לו חזקה, ונראה דמבאר דהוא מוחזק על ירידה זו דהויא בגזלנות, דאי נימא דהוחזק דפעם ירד בגזלנות וחזרה הקרקע, ותו לא ידעינן על ירידה שעכשיו, א"כ לא דמי להא דלעיל דמיירי דאיכא עדים על נתינה זו, **והרמב"ן** כ' דמיירי דהוחזק דפעם ירד בגזלנות, אבל לא הוחזק על ירידה זו, דא"כ פשיטא דלא הוי חזקה, דכל יורד שלא בתורת מקח תו אין לו חזקה, [ועיין לעיל ל"ט ב' באות ז', דנתבאר שי' הראשונים, דבקרקע גם אם ידוע דמתחילה ירד שלא בתורת מקח, בעי למחות בסוף כל שלש, ולשיטתם ניחא], ועוד כ' די"ל דבאמת מיירי דהוחזק בגזלנות על ירידה זו, וקאי על מה דמבואר דלא מהני הודאה בגזלן, **והרשב"א** הביא שתי שי' האם מיירי דהוחזק בירידה זו או מפעם, **והריטב"א והר"ן** כתבו כהרמב"ן דהוחזק פעם, וכ"כ **הטור** בסקמ"ט, והביאו זה בסי"ג **הבאה"ג** באות צ' **והגרע"א** בגליון.

גמ' ורב חסדא אמר – **בי"ר** ועוד **ראשונים** מבואר דאינו חולק על רי"ו, אמנם **הרמב"ן** כ', לפי פירושו השני דרי"ו קאי, על הא דלא מהני מה דהודה משום דירא, דר"ח חולק על זה, וס"ל דרק בגזלן כהאי דבית פלוני, לא הוי הודאה משום דירא.

ומבואר **ברמב"ן** דרי"ו ס"ל, דגם בהוחזק גזלן רק על שדה זו לא מהני הודאתו, וכן מבואר **ברי"ו** דגם גזלן זה לא מהני הודאה בו, וכ' דאע"ג דבשדה אחרת יש לו חזקה, מ"מ אמרינן דהוא ירא להודות לו, משום דחזינן דעל שדה זו מסר נפשו עליה וגזלה, וכעי"ז מבואר **ברשב"א**, אמנם **הריטב"א** כ', דבגזלן רק על שדה זו מהני הודאתו, דממנו אינו ירא, והוכיח זה, מהא דמק' הגמ' בע"ב על ר"ה דאמר דלא מהני הודאה, דמאי קמ"ל הוא תנינא דלקח מסקריקון וחזר ולקח מבעלים דלא מהני, ואי נימא דגם בהוחזק גזלן רק על שדה זו לא מהני הודאתו, טובא קמ"ל ר"ה דגם גזלן כזה אמרינן דירא ולא הוי הודאה, **וברמב"ם** בפי"ד מטו"נ ה"ב **ובטושו"ע** סקנ"א ס"ג מבואר, דגם גזלן שהוחזק רק על שדה זו לא מהני הודאתו, **והגרע"א** שם הזכיר שי' הריטב"א.

גמ' כגון דבית פלוני – הרשב"ם מפרש, דהם היו הורגים נפשות על עסקי ממון, **והרמב"ם** פי"ג מטו"נ ה"א **והשו"ע** סקמ"ט סי"ג כתבו, דאם הוחזקו אבותיו אין לו חזקה, וכ' **הלח"מ והסמ"ע** בסקי"ט, דמבארים הכא מש"כ בגמ' דבית פלוני, דהיינו דכל אותו בית אין לו חזקה, כיון דאבותיו הוחזקו להרוג נפשות, **והטור** שם דכ' דהוא מוחזק, זה כפי' הרשב"ם.

ד) תוד"ה ירד – מש"כ דומיא דאריס, מבואר **במהרש"א** דכיון דשם מיירי בקרקע, הרי הוא כמו שירד מתחילה, כיון דמיד שמפסיק להיות אריס חוזרת הקרקע לבעלים, משא"כ באומן במטלטלין אפשר לומר דירד מאומנותו, ומ"מ עדיין הכלים תחת ידו, והנה **ברא"ש ובטור** סקל"ד מבואר כמש"כ התוס' בא"נ, וכ"כ **השו"ע** שם ס"ה בשם י"א, **והב"ח** שם הק', דבסק"נ הביא הטור שי' הרמב"ן והרא"ש גבי משכנתא, דלעולם לא הוי חזקה אפילו אם נשלם המשכנתא, ואמאי הכא סתם דהוי חזקה, וכ' לומר דדוקא במטלטלין הוי הדין הכי, דאם שהו ברשותו כל כך הוי חזקה, אבל בקרקע לעולם לא הוי חזקה, דיש לו ליזהר בשטרו, וכ"כ **הגרע"א** בגליון שם בשם **המהרח"ש**, [ולכאורה לפי דברי המהרש"א, בקרקע הוי כירד ואח"כ החזיק, ואפשר דרק באריס אמרינן הכי, ולא במשכנתא], והגרע"א הביא עוד, דבסכ"ז כ' המהרח"ש דאומן נאמן, משום דאי"ז ודאי דמתחילה בא לידו בתורת אומנות, וא"כ בשהו כל כך, נאמן לומר דמעיקרא בא לידו בתורת מקח, [וממילא גם במודה דבא בתורת אומנות יש לו מיגו], משא"כ במשכנתא מתחילה ידוע דבא שלא בתורת מקח, ומשום הכי כבר אין לו חזקה לעולם,וחילוק זה מבואר **בראשונים** לק' נ' ב' והובא שם באות ד', **ובדרישה** סק"נ סק"ד כ' לחלק בין משכנתא לאומן, דבמשכנתא לא נשתנה כלום במחזיק ובבעלים אחר ששלמו ימי המשכונא, ומשום הכי אין לו חזקה, אבל אריס דירד, נשתנה שמו דעכשיו אינו אריס, ומשום הכי יש לו חזקה, **וברמב"ם** פי"ג מטו"נ ה"ד **ובשו"ע** סקמ"ט סכ"ח מבואר, דאם אחר שירד מאומנותו אכל שלש שנים יש לו חזקה, ומבואר **בשו"ת מהרשד"ם** חחו"מ סרמ"ט, דמבואר בדבריהם דהגם דמתחילה החזיק בתורת אומן, מ"מ יש לו חזקה אחר שירד, [אלא דכ' דזהו כשי' הראשונים, דבמשכנתא גם מהני חזקה אחר שנשלם ימי המשכנתא, ובשו"ע סק"נ ס"ג הביא שתי שיטות במשכנתא, ולפי דברי הדרישה אתי שפיר לכו"ע], **ובבאה"ט** סקמ"ט סכ"ז הביא דברי **הכנה"ג** דהביא מחלוקת בזה, האם מהני שלש שנים אם מתחילה היה שם בתורת אריס, ובכנה"ג מבואר דמשוה בין אומן לאריס.

בא"ד – **הרא"ש** כ' כאי נמי בתוס' וכ"כ **הטור** סקל"ד **והשו"ע** שם בס"ה בשם י"א, **ובתומים** סק"ג הק', דאמאי אינו נאמן מיד, במיגו שיאמר דלא בא לידו אלא עכשיו בתורת לקוחה, [ויל"ע דנראה דגם לטעון דהוא לקחה עכשיו אינו נאמן לשיטה זו, וכן נראה בנתה"מ סק"ג], וכ' לומר דהוי מיגו נגד חזקה, דמסתמא הגיע לידיו כשהיה אומן, וכ' דזה דוחק, וכתב לומר דזה הטעם דכ' השו"ע די"א, דשיטה ראשונה חולקת משום דיש לו מיגו, וכ' לומר בסק"ד דזה גם שי' הטור, ומש"כ הטור דבעי שהו כל כך, היינו דוקא באם איכא עדים שהיה ביד האומן קודם שירד, אבל אם ליכא עדים נאמן לומר לקוחה.

בא"ד – מש"כ גבי בן אומן, כן מבואר גם **ברא"ש**, **והטור** בסקל"ד כ' דבן האומן דאינו אומן, אם בא בטענת עצמו שאומר שקנאו מבעליו, הרי הוא כשאר כל אדם, ואם אומר שירשו מאביו הרי הוא כאביו, **והב"י** תמה דאמאי לא כ' שי' התוס' והרא"ש, דאין לו חזקה אלא אם שהו כל כך, **והד"מ** סק"ב **והב"ח** כתבו, דכונת הטור דאם בא בטענת עצמו, היינו דהוא מחזיק בחיי אביו, בזה הוי חזקה מיד, דהא אינו מחזיק מכח אביו דאכתי אינו יורשו, אבל אם בא בטענת ירושה בזה דינו כאביו, והיינו דבעי שיהיו ברשותו כל כך כמו דבעי באביו אחר שירד, אמנם **בדרישה** סק"ה **ובתומים** סק"ד כתבו, דלשון הטור לא נראה הכי, דחילק באיזה טענה בא, ולא הזכיר כלל דמיירי על שתי זמנים, והדרישה כ' לומר דהתוס' מיירו דוקא בקרקע, אבל במטלטלין מיד הוי חזקה, כיון דהוא אינו אומן כלל, אמנם **בסמ"ע** סקי"ד כ', דמ"מ לשון הרא"ש ופסקי הרא"ש נראה דמיירי על מטלטלין, [ויל"ע דאי מיירי בקרקע, פשיטא דבעי שלש שנים, ואיזה צד בעו התוס' לאפוקי], **והתומים** שם כתב לבאר, דשי' הטור דכל דברי התוס' והרא"ש דבעי שהו כל כך, היינו דוקא באם יש עדים שהיה אצל האומן קודם לכן, אבל אם אין עדים נאמן לומר לקוחה מיד, ואין הבעלים נאמן לומר דכבר קודם היה ביד האומן דמסר לו לתקן, דכיון דלא חזינן להאי מטלטלין אלא עכשיו, ואינו אומן ממילא יש לו חזקה, ומשום הכי כתב הטור דהוא כשאר כל אדם, דגם באדם אחר אם נדע דבא ליד אביו שלא בתורת מקח, לא יהיה לו חזקה מיד, **ובשו"ע** ס"ו כ' דין התוס' בשם י"א, **והרמ"א** מחלק בין מחיים לאחר מיתה וכמשנ"ת, וכן הסכים **הש"כ** בסק"ה, **ובאורים** סקי"א כ' דדינא כהסמ"ע, דהטור חולק דגם מיד הוי חזקה, והיינו כמשנ"ת היכי דאין עדים דהיה אצל אביו, **ובנתה"מ** סק"ג ביאר שי' הראשונה בשו"ע כמש"כ התומים, דכיון דאין עדים דהיה אצל אביו הוא מוחזק מיד, ושי' הרמ"א דכיון דעשוי למסור לאביו לתקן, חיישינן לזה בכל גונא דרואים אצל בנו, דשמא מסר לאביו לתקן ולא הוי חזקה.

**הטור** בסקמ"ט כ' די"א דאם עשה הגזלן תשובה, יש לו חזקה אח"כ, ונאמן לומר דהחזיר ושוב קנה, ולא דמי לאומן דאין לו חזקה, משום דידעינן דבא לידו בתורת אומנות, אבל הכא אינו ודאי שמתחילה היה בגזילה אלא שהוחזק בהכי, וכ' דמסתבר דאין לחלק, **והב"ח** הק' דכיון דעשה תשובה, הוי כמו אומן דירד מאומנותו דיש לו חזקה, וכ' דשי' הטור דדוקא במטלטלין מהני חזקה אחר שירד, אבל בקרקעות לא וכמשנ"ת.

גמ' לא צריכא וכו' – **בריטב"א** מבואר, דמ"מ מה דיש חזקה לאיש בנכסי האשה זה פשיטא, אמנם **בי"ר** מבואר דהיה ס"ד, דכיון דיש לה מזונות ממנו, כסיפא לה למחות, **והנ"י** כ' דלא אמרינן דלא קפדה, משום דיש לה מזונות ממנו.

**מז' ב'**

רשב"ם ד"ה מגורשת – התוס' חולקים, וס"ל דדוקא אם יחד לה קרקע יש לה חזקה, ושאר **הראשונים** כתבו כהרשב"ם, דאינו מייחד לה קרקע כלל, אפילו לצורך מזונותיה, [ועיין בלשונם בטעם הדבר], **והרי"ו** הק' על התוס', דאי ייחד לה קרקע למזונותיה, פשיטא דיש לה חזקה, וגם דהיה להגמ' לפרש זה, **ובב"ח ובפרישה** סקמ"ט כתבו בשי' הטור כהרשב"ם, **ובסמ"ע** סקט"ו **ובש"כ** סק"י, הזכירו גם שי' התוס'.

ה) תוד"ה ראייתן – **הרי"ו** כ' רק, דנקט לשון זה לומר דגם מעות אין לו, וכ' דהיה לו למנקט איפכא, קודם דאין מעמידין שדה בידן, ואח"כ דאין ראייתן ראיה, אלא דמשום דהתחיל שהביאו ראיה, אמר תחילה דאין ראיתן ראיה.

גמ' אבל בשטר קנה – **התוס'** לק' מ"ח א' כתבו, דהא דמהני שטר לרב, הוא משום דאמרינן דמסתמא נתן לו מעות, אמנם **הרי"ו** כ', דרב ס"ל דהיכי דכתב שטר, אמרינן דאגב אונסי' גמר ומקני גם בלא מעות, וכן מבואר **בי"ר** לק' מ"ח א', **ובשו"ת הרי"ד** סכ"ב גם כ' הכי, דרב ס"ל דאגב אונסי' גמר ומקני גם בלא מעות, וכ' דלרב צ"ל דגט מעושה שלא כדין הוי גט מן התורה כרב משרשיא, ולכאורה לפי דברי הרי"ו, י"ל דשם מודה רב, דלא חשיב דאיכא שטר במה שכותב גט, וכן בשמואל כ' התוס', דאם כתב אחריות נכסים אמרינן דמסתמא נתן לו מעות, אמנם **בי"ר וברשב"א** לק' מבואר, דמהני גם בלא נתינת מעות, [וכן נראה **בראשונים** לק' מ"ט ב' דכ', דגם להרשב"ם שם דכ' דבאשה לא מהני אפילו נתינת מעות, אכתי יק' אמאי לא משני דאיכא ראיה היכי דכתבה אחריות, ואי נימא דאחריות מהני רק להוכיח דקבלה מעות, באשה דלא מהני קבלת מעות, י"ל דגם אחריות לא מהני].

ומבואר **ברי"ו**, דהא דקנה לרב בשטר, הוא גם באופן שיאנסו אותו לכתוב שטר, דמ"מ אגב אונסי' גמר ומקני אם גם יש שטר.

גמ' עד שיכתוב אחריות – **הרי"ו** בסמוך ועוד **ראשונים** כתבו, דהיכי דיאנוס אותו גם לכתוב אחריות, לא יקנה גם אם יכתוב אחריות, והכא אינו אונסו לכתוב אחריות, וכ' הרי"ו דעל אחריות לא מקפיד הסקריקון, כיון דלא גילה דעתו דרוצה שיכתוב אחריות, והר"ן כ' יותר, דכיון דלקח מהסקריקון ולא ממנו, אין סיבה שהוא יכתוב לו אחריות, וכ' הרי"ו, דהיכי דכותב שטר לגזלן עצמו, בזה גם בכתב אחריות נכסים לא קנה דגם על זה אונסו, אמנם כ' דזה דוקא בגזלן דר"ח, אבל בגזלן דרי"ו דרק בשדה זו הוחזק גזלן, בזה אינו ירא שלא לכתוב לו אחריות נכסים, כמו דאמרינן דלא חיישינן בשאר שדות דהוא גזלם, ואחריות הוי כשדה אחרת, **והטור** בסקנ"א כ' כל דברי הרי"ו, **והרמ"א** בס"ג כ', די"א דאם כתב אחריות קנה, ומבואר **בסמ"ע** סק"ט, דקאי על דברי השו"ע דמיירי בגזלן דהוחזק גזלן רק בשדה זה, ובזה אינו ירא לכתוב אחריות נכסים וכש"כ הרי"ו, ובשי' **השו"ע** דלא הזכיר זה כ' **בתומים** סק"ב **ובבי' הגר"א** סק"ג, דס"ל **כהרמב"ם** דלא הביא כלל הדין דאם כתב אחריות נכסים דקנה, וכבר תמה על הרמב"ם **הה"מ** בפ"ל ממכירה ה"ג, דאמאי השמיט דין זה, והתומים כ' לישב, דהרמב"ם ס"ל דשמואל לשיטתו דאחריות לאו ט"ס, וא"כ מש"כ אחריות היינו משום דאמר בפירוש דמשעבד, ומשום הכי קנה, אבל להלכה דאחריות ט"ס וכותבים גם אם לא אמר, אין ראיה ממש"כ אחריות דגמר ומקני, [ואע"פ דיכל לפרש דאינו משעבד בהדיא, מ"מ בזה הוא ירא], ומ"מ הק' על השו"ע, דבסרל"ו ס"ד הביא דין זה דבאחריות קנה, ואמאי סתם כאן.

**הנתה"מ** בסר"ה סקט"ו כ', דהא דאמר ר"ה דלא מהני ראיה, ומשמע אפילו אם יכתוב אחריות נכסים, היינו משום דמיירי בגזלן מחמת נפשות, דבזה מבואר ברי"ו ובטור דגם אם יכתוב אחריות לא יהני.

תוד"ה אבל – **בספר המקח** שער ל' בדין הרביעי כ', דכיון דקיי"ל דאחריות ט"ס, כל היכי דכתוב בשטר בסתם, הוי כמו שכתוב בו אחריות והדין דקנה, ורק אם כתב בפירוש שלא באחריות הדין דלא קנה, וזה כשיטת התוס' דגם בזה אמרינן דאחריות ט"ס, אמנם **הריטב"א והנ"י** וכן **הרא"ש** בגיטין נ"ה ב' כתבו, דהכא לא שייך לומר דאחריות ט"ס, דכיון דאנסו למכור ולא מכר מדעתו, בודאי אין דעתו לקבל אחריות כל שלא נתפרש בהדיא, [והנה נתבאר דהראשונים כתבו, דהא דבכתב אחריות קנה, הוא משום דאינו אונסו לזה, ולכאורה לפ"ז גם אם נימא דאחריות ט"ס, מ"מ היכן יש כאן ראיה דנתרצה, הא גם אם הוי בעל כרחו יש לו לכתוב שטר, ולכאורה צ"ל דמ"מ היה לו לפרש דהוי שלא באחריות, וזה דלא כמשנ"ת בשם התומים, דלכתוב מפורש שלא באחריות הוא כן ירא], וכן מבואר **בטושו"ע** סרל"ו ס"ד דבעי קבלת אחריות, וכן גבי אשה מבואר **בטושו"ע** ס"צ סי"ז, דמהני רק אם קבלה אחריות בפירוש, וכ' **הט"ז** בסק"ה דלא אמרינן אחריות ט"ס, דזהו רק היכי דאנן סהדי דלא שדי זוזי בכדי, אבל הכא דהיא אינה מקבלת מעות, אין לנו לומר אחריות ט"ס.

א) גמ' אמר ר"ה וכו' – ברשב"ם ובתוס' מבואר, דמתחילה ידעה הגמ' דר"ה אמר רק במכר דאיכא קבלת מעות, אמנם **בי"ר וברמב"ן** ובעוד **ראשונים** מבואר, דרק במסקנא דאמרינן דמודה שמואל היכי דיהיב זוזי, אמרינן דר"ה מיירי רק במכר, ויל"ע **ברשב"א** האם מיד כשמשני דסברא הוא, כבר ידעינן דהוי רק במכר, ומבואר בדבריו דמה דאמר ר"ה דזבין, היינו דכתב בשטר שהוא מוכר לו ואע"ג דלא נתן מעות, ומבואר בדבריו, דבהכרח צ"ל דדוקא בשטר, דאי לאו הכי יק' ממתני' דסקריקון דמבואר דלא מהני, ועל כרחך דשם מיירי בלא שטר וכמו דחילק רב, וכ' דהוה מצי להק' מדידי', דאמר לעיל דאין ראייתן ראיה, ואמרינן בגמ' דאתא לאשמועינן דגם כתב שטר לא מהני, **והריטב"א** כ', דהיה יכול לתרץ דאמוראי נינהו ואליבא דר"ה, **וברשב"א** בקידושין נ' א' מבואר כהתוס' הכא, דכ' דגם בס"ד דבעי להוכיח מהא דכופין על קרבן כר"ה, ידע לסברא דכפרה, דאי לאו הכי גם לר"ה לא יועיל, דליכא זוזי.

גמ' זביני' זביני – בגמ' בב"ק ס"ב א', מק' על מה דאמר שם דחמסן היינו דנותן דמים, דאמאי קרי לי' חמסן, הא אמר ר"ה דתליוה וזבין זביני' זביני, ומשני דהא דאמר רוצה אני הא דלא אמר רוצה אני, ונראה דבאם לא יאמר רוצה אני, לא יהיה זביני' זביני, וכך מבואר ברשב"ם כאן, דכ' דאומר רוצה אני, וכ"כ **הי"ר** בסמוך, דבעי שיאמר רוצה אני כמבואר בב"ק, **והרמב"ם** בפ"א מגזילה ה"ט כ', דאם הפציר ונתן לו דמים עובר בלא תחמוד, **והראב"ד** השיג, דדוקא אם לא אמר רוצה אני, וכ' **הה"מ** דס"ל דאם אמר רוצה אני לא עבר בלא תחמוד, וכ' דשי' הרמב"ם דאע"ג דמקחו קיים, מ"מ עבר בלא תחמוד, [ולפ"ז צ"ב קו' הגמ' בב"ק דאמאי קרי לי' חמסן, **ובחת"ס** מבואר, דקו' הגמ' אמאי נפסל לעדות עיי"ש], ובפ"ד מאישות ה"א כ' הרמב"ם, דאם תלו האיש וקדיש מהני, והראב"ד השיג דדוקא אם אמר רוצה אני, והה"מ שם העיר, דבפ"י ממכירה גם לא כ' הרמב"ם דמהני רק אם אמר רוצה אני, ושם לא השיג הראב"ד, **והלח"מ** בהל' מכירה העיר על דברי הה"מ, דכ' דהראב"ד גבי מכירה לא הצריך שיאמר רוצה אני, דהא בהל' גזילה השיג הראב"ד דלא הוי חמסן, אלא אם לא אמר רוצה אני, ובהל' אישות כ' די"ל, דשם יש לפרש דברי הראב"ד, דאם לא אמר היינו דאמר בהדיא שאינו רוצה, וכמש"כ הב"י לפרש לשון הגמ' בב"ק וכמשי"ת, אבל בהל' אישות בודאי כונתו דבעי שיאמר ממש, דאי לאו הכי לא היה לו להשיג על הרמב"ם, דלא מבואר ברמב"ם, דגם אם אמר בהדיא דאינו רוצה דמהני, וכ' דזה דוחק, ועוד כ' דהיכי דעושה מעשה, אי"צ שיאמר רוצה אני, דמה שעושה הוי כאומר רוצה אני, ומשום הכי יש לפרש, דמה דאמר בהל' גזילה דבעי שיאמר רוצה אני, היינו או דיאמר הכי, או דיעשה מעשה, אבל בקידושין לעולם עושה מעשה במה שמקדש האשה, ואע"פ כן מבואר בראב"ד דבעי שיאמר רוצה אני.

**ובטושו"ע** בסר"ה ס"א, גם לא הזכירו דבעי שיאמר רוצה אני, וכתבו **הב"י והב"ח והדרישה** בסק"א, דאפשר דמה דאמרינן בב"ק דר"ה מיירי דאמר רוצה אני, באמת סגי גם אם שותק ואינו אומר כלום, דכל ששותק הוי כאומר רוצה אני, וחמסן הוי היכי דאומר בפירוש שאינו רוצה, וכבר עמד בזה **בנתה"מ** שם סק"א, דא"כ לא היה להגמ' לומר דהא דאמר רוצה אני הא דלא אמר, **ובחת"ס** נראה, דבאמת אם יחטוף החפץ ויתן לו דמים לא יהני, ורק אם כופהו שיתן לו החפץ מהני, וא"כ מה שנותן הוי כאומר רוצה אני, [וכמשנ"ת דברי הלח"מ], ורק הלשון דאומר רוצה לאו דוקא, וכן מבואר בבי' הגר"א, **דבבי' הגר"א** סר"ה סק"א כ' על מש"כ השו"ע, דאנסוהו עד שמכר ולקח דמי המקח, דהיינו פרט לאם נתן לו הלוקח בעל כרחו ולקח הדבר הנמכר, וכמבואר בב"ק דהא דאמר רוצה אני, אבל אם לקח המעות הוי כאומר רוצה אני, ומבואר גם דבעי שיעשה מעשה ואז מהני, אמנם בליקוט שם כ', דהא דלא פסקו הרמב"ם וטושו"ע דבעי שיאמר רוצה אני, הוא משום דהסוגיה בב"ק ס"ל דחמסנים פסולים מן התורה, ומשום הכי צריך לומר דלא מהני המכירה, אבל אנן ס"ל להלכה כסוגיה דסנהדרין כ"ה ב', דרק מדרבנן פסולים, וא"כ הגם דאמרינן דהוי איסור, מ"מ אין יוצא בדיינים ומהני אפילו דלא אמר רוצה אני, [ונראה לכאורה דמבאר קו' הגמ', דאי הוי חמסן, זה סיבה דלא יהני המכר כיון דעבר איסור], **והנתה"מ** בסק"א כ' לישב, דהיכי דהוא אונסו באונס הגוף למכור, באמת בזה לא בעי שיאמר רוצה אני, דאיכא אומדנא דמוכח דאגב אונסי' וזוזי גמר ומקני, אמנם בחמסן לא מיירי אלא דהוא חוטף החפץ מידו, ובאם לא ימכור לו אינו אונסו בדבר אחר, ומשום הכי בזה ליכא למימר דאגב אונסי' גמר ומקני, דאין כאן הצלת אונס, ומשום הכי בזה מבואר בגמ' בב"ק דבעי שיאמר דוקא רוצה אני, ואה"נ דבהא דר"ה דתלויה וזבין, לא בעי שיאמר רוצה אני כיון דע"י התלויה הוי כרוצה, ותי' הגמ' דדוקא היכי דליכא רצון הוי חמסן, אבל אם איכא רצון לא הוי חמסן, [וביאר קו' הגמ' משום אי עביד לא מהני עיי"ש], ולפ"ז כ', דמשום הכי בהל' גזילה ניחא להה"מ, מה שהצריך הראב"ד דיאמר רוצה אני, דשם לא מיירי דהוא אונסו באנוס הגוף, אלא דמפציר בו דיתן לו החפץ, ושם ליכא למימר דאגב אונסי' גמר ומקני, ועיין באבי עזרי מש"כ בזה.

רשב"ם ד"ה דכל – **בק"ש** אות ר' הק', דאיך אפשר לומר דלא בעי גמר ומקני, הא מ"ד דאסמכתא לא קני, היינו משום דלא גמר ומקני, וגם מאן דחולק הוא משום דס"ל דגם בזה גמר ומקני, אבל בודאי דבעי דיהיה גמר ומקני.

רשב"ם ד"ה שאני – **הרי"מ** כאן ובסמוך כ', דכיון דהוי אונס דנפשי', לא אכפת לן אי גמר ומקני או לא.

ב) גמ' אלא כדתניא וכו' – **הרשב"א** בקידושין נ' א' כ' על הגמ' שם, דבעי להוכיח דדברים שבלב לא הוי דברים מהא דכופין אותו, ומהני אע"ג דבלבו אמר דלא ניחא לי', ומשני דשאני הכא דניחא לי' בכפרה, דהגמ' יכלה לשנויי גם דמהני משום דקיי"ל כר"ה דתליוהו וזבין זביני' זביני, וכ' עוד, דבאמת גם לר"ה לא מהני הכא אי לאו הטעם דניחא לי' בכפרה, דבלא זה הוי כתליוהו ויהיב, ומבואר בדבריו, דאחר דברי ר"ה באמת גם לא הוי בכלל דברים שבלב, אמנם **הגרע"א** כ' לומר, דהא דאמר ר"ה דגמר ומקני, אי"ז בודאי דהוי הכי, אלא הוי ספק וי"ל דגמר ומקני, ואי אמרינן דדברים שבלב הוו דברים, יש לנו לומר דנעמיד הדבר הנקנה בחזקת המר"ק, ורק משום דדברים שבלב אינם דברים, אמרינן דכיון דאומר דהוא רוצה, ומה דאפשר דבאמת אינו רוצה זה הוי דברים שבלב, משום הכי הדין דהוי זביני, ולפ"ז כ' דקו' הגמ' בקידושין הוי רק אחר הדין של ר"ה, דבלא הא דאמר ר"ה, לא היה מהני הדין דדברים שבלב דאינם דברים, שיהני מה שכופין אותו, כיון דהוי דברים שבלבו ובלב כל אדם שאינו רוצה, ובכהאי גונא לכו"ע דברים שבלב לא הוו דברים.

**מח' א'**

תוד"ה אילימא – **הרמב"ן** בתחילת דבריו כ', דהוי כזביני משום שאר וכסות, ובסו"ד מבואר, דהשתא ס"ל דר"ה גם במתנה אמר ומשום הכי מק', ומבואר **בר"ן** דלפ"ז גם עישוי שלא כדין, צריך להיות הדין דמהני, ומבואר בדבריו דגם הקו' מקרבן, הוא משום דס"ד דר"ה אמר גם במתנה.

בא"ד – **הרמב"ן** כ', דלפי האמת דר"ה אמר רק במכר, הא דמהני כפיה בגט, הוא או משום דכיון הוי כדין הוי כזביני, או משום דמצוה לשמוע, **והר"ן** לא כ' אלא משום מצוה לשמוע, **ובריטב"א** מבואר דמה דהוי כדין, סגי דהוי כמכר, **והרשב"א** בקידושין נ' א' כ', דגבי קרבן גם לר"ה הוי הטעם משום מה דמשני דניחא לי' בכפרה, רק דס"ד דלא עדיף מתליוהו וזבין, ודחי די"ל דזה עדיף, אמנם גבי גט מבואר בדבריו שם, דלר"ה ניחא גם בלא הטעם דמצוה שאני.

תוד"ה יקריב – **הרמב"ן** כ', דמש"כ בגמ' כפרה היינו מקופיא, וכ"כ **הריטב"א**, אמנם כ' דגם י"ל דבאמת מיירי בחטאות, ואע"ג דהביאו התוס' דאין כופין, זה דוקא בלא אמיד, או בלא אפריש, אבל הכא דאפריש כופין להקריב בכל ענין, וצ"ב דהא הקרא דיקריב כתיב בעולה, ועל כרחך דלא מיירי דוקא בחטאת.

בא"ד – **הרמב"ן** כ' כתוס' דמכפרת מקופיא, **והתוס'** בר"ה כתבו דלעשה סגי בתשובה.

בא"ד – **הקצוה"ח** בס"ט סק"א כ' לישב קו' התוס', דהא דאין כופין בחטאות ואשמות, אי"ז משום דאמרינן דהוא בודאי יביא, אלא דשם לא מהני כפיה, ולפי שיטת העיטור דתליוהו וקני לא מהני וכמשי"ת בסוף הסוגיה, וא"כ גבי חטאות ואשמות דלא מהני אלא אם רוצה בכפרה, לזה לא מהני מה דיכפו אותו דהוי כמו לקנות, משא"כ בעולה דאי"צ רצון לכפרה, **ובנתה"מ** סק"ב כ' דלא דמי לתליוהו וקני דשם אין קבלת זוזי, משא"כ הכא איכא קבלת כפרה, **ובמשובב** שם כ', דגם אם יתנו לו תרקבא דדינרי והוא לא ירצה לקבל, לא יהני בכל כרחו ואי"ז משום דאין קבלת זוזי, ובנתה"מ **במהדו"ב** מבואר, דהכא ודאי רוצה בכפרה, ורק דאינו רוצה בהוצאה של הקרבן, וכל שכופין אותו להביא קרבן, בודאי שוב רוצה בכפרה, ואיכא רצון בכפרה, והנה **באב"מ** סמ"ב סק"א כ', דהא דתליוהו וקני לא מהני, הוא משום דלקנות בעי רצון טפי, וא"כ לכאורה גבי כפרה לא מצינו דבעי רצון טפי, אמנם שם מבואר, דאי אמרינן דגם בקידושין הדין דלא קני, א"כ אי"ז מהאי טעמא דבעי רצון טפי עיי"ש.

גמ' וכן אתה אומר בגיטי נשים – **ברמב"ם** בפ"ב מגירושין ה"כ מבואר דבעי שיאמר רוצה אני, וכן בפי"ד ממעשה הקרבנות הט"ז, כ' גבי קרבן דבעי שיאמר רוצה אני, ואע"ג דגבי מכירה לא כ' דבעי שיאמר רוצה אני וכמשנ"ת, **והלח"מ** בפ"ד מאישות ה"א כ', דחלוק איסור מממון, וכ' דילפינן לה מהא דגבי קרבן איכא קרא דכופין, ולא אמרינן דנדע מסברא כמו דמהני בממון, ועל כרחך דגבי איסור בעי רצון ולא סגי בסברא דמהני בממון, ומשום הכי בעי קרא דכופין, ובהל' גירושין כ', דמה דמבואר בגמ' דלר"ה ניחא אמאי מהני ע"י כפיה, זהו רק לס"ד דר"ה מיירי גם במתנה וכמבואר בראשונים, אבל למסקנא דדוקא במכר דאיכא זוזי, בגט וקרבן ליכא זוזי, ומשום הכי בעי שיאמר רוצה אני, **ובנתה"מ** סר"ה סק"א כ', דגבי גט בעי רצון טפי ומשום הכי בעי שיאמר רוצה אני, **ובזכר יצחק** סכ"ג אות ב' ביאר יותר, דגבי מכר סגי בהחלטה למכור, משא"כ בגט איכא דין רצון, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א ה"ב, דממה דכתיב בקרא דאם לא תמצא חן בעיניו למדנו דאינו מגרש אלא ברצונו, ואי סגי ברצון שבכל מילי דעלמא, אמאי בעי הכא ילפותא לדין זה, ועל כרחך דאיכא דין רצון טפי, [**ובאב"מ** סמ"ב סק"א כ', דמדברי הפוסקים נראה, דלמסקנא הא דכופין בקרבן ובגט, לא מהני יותר מכל תליוהו וזבין], **ובשו"ע** סקל"ד ס"ה לא הזכיר דבעי שיאמר רוצה אני, אמנם **בבאה"ג** שם אות י' כ' דבעי שיאמר רוצה אני, **ובפ"ת** שם הביא, דבחו"י דן בזה אי בעי שיאמר רוצה אני.

גמ' שם – **הרמב"ם** שם כ' דלא אמרינן דהוא אנוס, משום דע"י כפיה בטל יצרו וממילא שוב הוי ברצונו, **והלח"מ** שם כ' דבעי להאי טעמא, אף דקיי"ל כר"ה דתליוהו וזבין מהני, ואף דלא שייך שם סברא זו, משום דבלא זה הוי הכא תליוהו ויהיב, דמודה ר"ה דלא מהני, וכ' דגם בקו' הגמ' ידעה הגמ' דזה הטעם דמהני, אלא דסברה הגמ', דטעם זה לא עדיף מזוזי דמקבל בתליוהו וזבין, ודחי דעדיף, **ובחי' רבי שלמה** ס"ה כ' לפי דברי הראשונים, דהגמ' השתא סברה דר"ה אמר גם בתליוהו ויהיב, דלפי מה דמסקינן דר"ה אמר רק בזביני, גם לדידן בעי בגיטי נשים לטעם דבטל יצרו, **ובנתה"מ ובזכר יצחק** שם מבואר לפי דבריהם, דבגיטי נשים בעי רצון יותר מכל מכר, דמשום הכי בעי להטעם דע"י כפיה בטל יצרו, ועיין באו"ש מש"כ.

תוד"ה אלא – **התוס'** בר"ה תי' דכיון דכתיב לרצונו, ס"ד דהכא אין כופין כלל, ורק מרצון עצמו מביא.

תוד"ה ד"ת – **הרי"ו והרשב"א והריטב"א** כתבו כתוס', דלפי האמת ס"ל דלא הוי כמכר, **והי"ר** כ' דשאני זביני דשקיל זוזי כדמסקינן, ונראה דס"ל, דהשתא ס"ל דגם במתנה אמר ר"ה דמהני, ומשום הכי מק' הגמ', וכן מבואר **ברמב"ן ובר"ן**, והנה **הרשב"ם** כ' דקו' הגמ' משום דלא מפסיד מידי, **ובק"ש** אות ר"ב הק', דא"כ גם שלא כדין יהני, ולכאורה לפי המבואר בראשונים דס"ד דגם במתנה אמר ר"ה, אה"נ דיש להק' דגם בשלא כדין יהני, והא דלמסקנא לא יק' לשיטתו, מבואר **בחת"ס** דגם הרשב"ם מודה, דבמה דמשני דמודה שמואל היכי דיהיב זוזי, אמרינן דלא סגי שלא מפסיד, אלא בעי שיקבל זוזי דוקא.

**הרמב"ם** בפ"ב מגירושין ה"כ כ' כרב משרשיא, דאם כפוהו נכרים מעצמם בכהאי גונא דכופין להוציא, דהרי זה גט פסול, וכ' **הכס"מ** דס"ל, דכיון דבסוגיין מייתי לרב משרשיא הלכה כותי', אלא דהק' דהיה לו לפסוק כעיקר סוגיה דהיא בגיטין, דשם מסיק דרב משרשיא ברותא, ולכל הפחות הוי ספק, ואמאי סתם הרמב"ם דפסול, דמשמע דמן התורה בודאי כשר ורק מדרבנן פסול, **והחת"ס** כ' דס"ל להרמב"ם, דכיון דאמרינן דע"י כפיה תשש יצרו, גם בעשוהו נכרים שלא על פי ב"ד יש להכשיר, ומה דבסוגיה דגיטין מסיק דרב משרשיא ברותא היא, הוא משום דשם בא לישב דברי ר"נ, ור"נ ס"ל כרב ביבי דאמר משמו, דתלויהו וזבין לא מהני כמבואר בסוגיין, ולדידיה בעי שיעשוהו כדין דיהיה מצוה לשמוע בדברי חכמים, כדי שיהני, **ובשו"ע** סקל"ד ס"י כ' כהרמב"ם, **ובב"ש** סקי"ג כ' דלא כהרמב"ם, אלא דכ' דאפשר דמשום גזירה, תפסי בה קידושי אחר מדרבנן, **והחזו"א** כ' לדינא דאינו גט מן התורה, וגם הוכיח מדברי הר"ן דאין לחוש גם מדרבנן.

ג) גמ' הא אתמר עלה וכו' – בתוס' מבואר דמה דבשטר קנה לרב, הוא משום דאמרינן דקיבל מעות, אמנם לעיל מ"ז ב' נתבאר שי' הרי"ו והי"ר דלרב קנה בשטר, גם בלא נתינת מעות, ומבואר בדברי **הרי"ו והי"ר** דתי' הגמ' כאן, דמה דאמר ר"ה דזביני' זביני, היינו דוקא בשטר, והא דלא תי' הגמ' על שמואל, דנימא דר"ה מיירי דוקא בכתוב אחריות נכסים, כ' **הי"ר** דסתמא לא מיירי באופן זה, ור"ה סתמא אמר דקנה, **והרי"ו** כ' דלשמואל לא חשיב אונס, דאמרינן דכיון דכתב אחריות נכסים, על כרחך דנתרצה,ואם יאנסו אותו גם לכתוב אחריות באמת לא יהני, משא"כ לרב מהני שטר, אפילו אם אנסו אותו לכתוב שטר.

גמ' מודי שמואל דיהיב זוזי – **הרי"ו** כ' דגם אם מקבל פחות משויו, כיון דאין אונאה לקרקעות, והוכיח זה מדלא משני, דרב ביבי מיירי כשנתן לו מעות פחות משויה של הקרקע, ועוד הוכיח מאשה, דמבואר בגמ' דמעיקר הדין היה הדין דמהני בתליוה וקידשה, אע"ג דאינו נותן לה אלא פרוטה, אמנם **הרשב"א** ועוד **ראשונים** חולקים, דבודאי לא גמר ומקני אלא היכי דהוי כשויה של הקרקע, והא דמקשינן מרב ביבי, הוא משום דרב ביבי מלתא פסיקתא נקט, ואפילו נתן מעות כשויה של קרקע, ומה דהביא ראיה מאשה, כתבו דשם שאני דפרוטה חשיב שויה, דהיכי דעשתה שליח וקיבל פרוטה לקדשה הדין דמקודשת, [ועוד כ' דשם חשיב כמו דקבלה מעות מטעם אחר, ויתבאר לק' בע"ה], **והטור** בסר"ה הביא דברי הרי"ו, וכ' דנראה דלא אמר אלא בכהאי גונא דלא אנסו ליטול מעות פחות מדמיו, אבל אם אנסו גם על זה גופא, מודה הרי"ו דלא מהני, **והב"י** כ' דזה טעמא דמסתבר, והביא דברי הנ"י, **ובבאה"ג** סק"י מבואר, דמש"כ הטור בשיטת הרי"ו, זה שוה לשיטת הראשונים דבעי שויו, ולפ"ז נמצא דהראשונים הבינו דברי הרי"ו דלא כמש"כ הטור, אמנם **במהרח"ש** בקונטרס מודעא נראה דמבואר, דגם לפמש"כ הטור בשי' רי"ו, מ"מ הראשונים חולקים על זה, [ועיי"ש שכ' דיש מחלוקת במטלטלין, היכי דנתן דמים פחות משויו, אבל הוי פחות משתות ולא הוי בכדי אונאה], **והשו"ע** בסי"א כ' בשם י"א כשי' הרי"ו, וכמו שכ' הטור בשיטתו.

גמ' שם – **הי"ר** כ' דמשמע דמודה שמואל לרב בכהאי גונא ובעי שטר, וכ' דהיינו דוקא במקום שכותבין שטר, דבכהאי גונא במעות לבד בלא שטר לא קנה, וכל שכן היכי דאונסו דלא יקנה בלא שטר, **ובשעמ"ש** סר"ה סק"א [והובא **בפ"ת**] כ' לומר, דגם במקום שכותבין שטר, בכהאי גונא דאונסו יקנה בלא שטר, דהא דבעי שטר, הוא משום דהלוקח לא גמר בדעתו לקנות כל זמן שאין שטר בידו, אבל הכא דהוא רוצה במקח ואפילו אונסו, בודאי יש לנו לומר דדעתו לקנות כבר במעות לבד, וסיים דצ"ע.

גמ' ולרב ביבי דמסיים וכו' – **הרי"ף** הביא לדברי רב ביבי, וכ' דהיינו דוקא היכי דמסר מודעא, אבל אם לא מסר, קונה במעות שנתן, **והרמב"ם** פ"ט מגזילה הי"ד-ט"ז ובפ"י ממכירה ה"ה כ', דהיכי דמתחילה גזל הקרקע ואח"כ בא ליתן דמים לא קנה, ורק אם מתחילה נתן דמים קנה, **והראב"ד** השיג, דבגמ' מבואר דר"ה חולק על רב ביבי, ולפי דברי הרמב"ם אין סתירה ביניהם, דרב ביבי מיירי בכהאי דלוקח מגזלן, דמתחילה גזל בלא דמים, ועיי"ש בכס"מ מש"כ לישב, **ובדרישה** סר"ה סק"ב כ', דהרמב"ם היה לו הכרח דלפי האמת לא פליגי, מכח קו' התוס' דאמרינן דרב ביבי מסיים, ואי פליג אינו סיום לדברי ר"ה, **והב"ח** בסר"ה **ובבי' הגר"א** סקנ"א סק"ד כ', דהרי"ף והרמב"ם לא גרסו כל זה בגמ', ומשום הכי כ' הרי"ף דמיירי במסר מודעא, **והטור** בסקנ"א כ' דברי הרמב"ם, וכ' דהרא"ש חולק, ובסר"ה סתם כהרמב"ם, וכ' **הב"ח** דס"ל להטור עיקר כהרמב"ם וכ"כ לדינא, **ובדרישה** סק"ב כ', דבסקנ"א מיירי דפעם היתה גזולה אצלו ויצאה מתחת ידו, דבזה ס"ל לדינא דלא כהרמב"ם, אבל בסר"ה מיירי דעכשיו היא גזולה תחת ידו, ובזה ס"ל כהרמב"ם, [ויל"ע דמנ"ל להטור דהרמב"ם מיירי גם בכהאי גונא דכבר יצאה מתחת ידי הגזלן], **ובשו"ע** סקנ"א ס"ג ובסר"ה ס"ח כ' כהרמב"ם, **וברמ"א** סקנ"א כ' דעיקר דלא כהרמב"ם, **ובסמ"ע** סר"ה סק"כ כ' כדבריו בדרישה, דרק היכי דיצאה מתחת ידו הדין דלא כהרמב"ם, **ובנתה"מ** סקט"ו כ', דמש"כ הרמב"ם אי"ז מכח דברי רב ביבי, דרב ביבי חולק על ר"ה כמבואר בגמ', אלא דהרמב"ם כ' זה מסברא, דהיכי דכבר גזל הקרקע, אין שום אונס שמחמתו יתרצה, וכ"כ הרמב"ן לעיל מ' ב' במעשה דפרדיסא, דשם אי"צ מודעא משום דכבר היא תחת ידי השני, ואינו נותן לו עכשיו הקרקע דנימא דגמר ומקני, וכ' דכל זה היכי דהוי רק גזלן על קרקע זו, אבל אם הוא גזלן כמו סיקריקון דהוי גזלן מחמת נפשות, שם גמר ומקני לעולם, משום דהוא אונסו אונס הגוף, ומשום הכי לא יכלה הגמ' לישב דרב ביבי מיירי דכבר גזל והוי תחת ידו, דהא רב ביבי מיירי על דברי ר"ה דאמר דאין ראייתן ראיה, ור"ה מיירי גם על גזלן מחמת נפשות, דהא בגזלן שלא מחמת נפשות מהני עכ"פ אם יכתוב לו אחריות וכמשנ"ת לעיל מ"ז ב', ור"ה נראה דשום ראיה לא מהניא, **ובמהרי"ט** ח"ב בחחו"מ סמ"ג כבר כתב מדברי הנתה"מ.

גמ' שם – **המהרח"ש** בקונטרס מודעא הק', דלפי המבואר בגמ' בב"ק ס"ב א', דלא אמר ר"ה דהוי זביני אלא אם אמר רוצה אני, נימא דרב ביבי מיירי דלא אמר רוצה אני, וכ' לומר, דכיון דקאי על דברי ר"ה דאין ראיתן ראיה, ודין זה הוי גם באומר רוצה אני, א"כ באם רב ביבי מיירי רק בלא אמר, היה לו לפרש זה, **ובנתה"מ** סר"ה סק"א כ' להוכיח מזה, דלא בעי שיאמר רוצה אני, ורק שם דמיירי דחטף ממנו ולא אנסו בדבר אחר, בעי שיאמר רוצה אני וכמשנ"ת באות א'.

ד) תוד"ה אמר – שי' **הרשב"ם** לעיל מ' א', **והרשב"א והר"ן והנ"י והרא"ש** כאן, כשי' התוס' דמהני ביטול מודעא, אמנם **הי"ר** כ' בשם רה"ג **בספר המקח** שער ל"א ובשם **הרי"ף** בתשובה מ"א, דלא מהני ביטול מודעא על מכר מתוך אונס, וביאר הי"ר, דדוקא בגט מהני כמבואר בערכין כ"א ב', דשם אמרינן דע"י הכפיה, כופה היצר הטוב ליצר הרע, ומשום הכי מהני לבטל גם המודעא שמסר מהאי טעמא, אבל הכא כיון שמסר מודעא הוא מגלה דעתו דאינו רוצה בקיום המקח, וכך היא שי' **הריטב"א**, **והרמב"ם** בפ"י ממכירה ה"ח כ', דאם ביטל המודעא מהני, וכ' **הכס"מ** שם, דמדברי הה"מ נראה דשי' הרמב"ם דבכל ענין מהני ביטול המודעא, ואפילו אם היה הביטול מתוך אונס, **ובטור** סר"ה כ', דשי' רה"ג והרי"ף והרמב"ם דלא מהני ביטול מודעא, וכ"כ הרמ"ה, אבל הרא"ש חולק, וכ' **הב"י**,דשי' הרמב"ם אינה ממש כשי' רה"ג והרי"ף, דהא נתבאר דשי' הרמב"ם דמהני ביטול מודעא, והטור לא השוה אותם, אלא לענין דאם מסר מודעא גם על הביטול, דבזה שי' הרמב"ם דלא מהני עוד אח"כ מה שיבטל למודעא וכמשי"ת, **והדרישה** בסקט"ו כ' לומר, דשי' הרמב"ם דרק בסתם אמרינן דמהני ביטול מודעא, דאמרינן דלא מתוך אונס ביטל, אבל אם ידעינן דהוי מתוך אונס לא מהני, ושפיר הוי כשי' רה"ג והרי"ף, **ובשו"ע** סי"א כ' כדברי הרמב"ם, **ובסמ"ע** סקכ"ו כ' כדבריו בדרישה, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ז סק"ג כ', דמה דלא מהני ביטול מודעא להרמ"ה, הוא משום דבמסירת מודעא, הוי כמו דמוסר מודעא גם על מה שיבטל המודעא וכמבואר בלשון הי"ר, ומשום הכי מהני, אבל באם היה מודעא רק על המכר בלבד, היה מהני בו ביטול, ולפ"ז כ' דשי' הרמ"ה והרמב"ם שוים בעיקר הדין, בביטול מודעא בזביני.

ובביאור שי' התוס' דמהני ביטול מודעא, מבואר **במהרי"ט** ח"ב חחו"מ סמ"ג, דמודעא מהני משום דבעלמא אמרינן דמתוך יאוש הלב גמר ומקני, אבל כשמוסר מודעא הרי הוא סומך על זה, וכשמבטל המודעא שוב אינו סומך על מודעא זו, ושוב אמרינן דמתוך יאוש הלב גמר ומקני, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ז כ' לבאר, דמודעא מהני משום דבכח המודעא לבטל המעשה אח"כ, ולא משום דמוכח דאינו רוצה, ושפיר שייך ביטול על כח זה, עיי"ש שהאריך בענין זה דמודעא, ועיין לעיל מ' ב' משנ"ת בזה.

בא"ד – במש"כ דגם אם ימסור מודעא על ביטול מודעא, מ"מ אגב אונסי' גמר ומבטל גם לזה, כן מבואר גם **ברא"ש**, אמנם **הרשב"א והר"ן והנ"י** כתבו, דאע"ג דמהני ביטול מודעא כמשנ"ת, מ"מ באם ימסור מודעא על ביטול, לא יהני מה דמבטל אח"כ, וכן מבואר **ברמב"ם** שם, [ובפ"ו מגירושין ה"כ כ' הכי גבי גט, דאם מסר מודעא גם על ביטול המודעא, דלא מהני הביטול, אמנם בהכ"א שם כ', דאם יאמר דכל הדברים שמסר דגורמים בקיומם לבטל הגט הרי הם בטלים, דמהני לבטל המודעא, ועיי"ש דהה"מ הביא דהרשב"א הק', דאמאי לשון זה מהני יותר ואכמ"ל], **ובהג"מ** שם אות ט' כ' בשם **הרשב"ם** כתוס', [ובאמת מבואר הכי ברשב"ם לעיל מ' ב', אך שם מיירי בגט], **והטור** בסר"ה הביא השיטות דלא מהני, וכ' דאבל שי' הרא"ש דמהני, **ובשו"ע** סי"א כ', דאם אמר לעידי מודעא, דכל מה שיבטל המודעא לא יהני, לא מהני הביטול אח"כ, **והרמ"א** כ' דמיהו אם חזר וביטל כל הבטולין שעשה מתחילה, י"א דמהני, וכ"כ **הב"ח** לדינא כתוס', וכן המנהג.

**בי"ר** מבואר לשיטתו דלא מהני ביטול מודעא, דכל היכי דלא ידעינן דביטל מדעתו לא מהני, דאמרינן דהיה אנוס על הביטול, אמנם **הרשב"א** בשיטתו, דהיכי דמסר מודעא על ביטול מודעא, תו לא מהני ביטול, כ' דבעי שנדע באונסו על ביטול המודעא, וכן הוא הלשון **בר"ן ונ"י**,דכתבו דידעינן באונסי', ולעיל נתבאר דכ"כ הדרישה בשי' הרמב"ם.

**בי"ר** מבואר, דבאם יודה שלא מסר מודעא, מהני לבטל המודעא, אך בעי שנדע דלא הודה מתוך אונס, **והרשב"א** כ' דגם לפי דבריו דלא מהני ביטול מודעא, היכי דמסר מודעא על ביטול מודעא, מ"מ מהני באם יפסול עדיו, **והר"ן והנ"י** כתבו, דבאם ימסור מודעא גם על מה שיפסול עדיו, גם זה לא מהני, **והה"מ** בפ"י ממכירה ה"ח הביא דברי הרשב"א, **והטור** בסר"ה כ' בשם הרמ"ה, דאם כתב מודעא, לא מהני עד שיעידו שנסתלק האונס או יודה שלא מסר מודעא, **והב"י** תמה, דאמאי לא נימא גם על ההודאה דהוי מתוך אונס, **והב"ח** כ' לבאר, דכונת הטור דיודה שלא בפני המאנס, דאז לא הוי מתוך אונס, ובסו"ד כ' לבאר, דהיינו דיודה בב"ד, ובאמת ברמ"ה מבואר דלא מהני מודעא היכי די"ל דהודה מתוך אונס וכמשנ"ת, **ובדרישה** סקט"ו מבואר סברא, דהיכי דפוסל עדיו או מודה דלא מסר מודעא, עדיף מביטול מודעא, דבביטול הרי גם לפי דבריו עכשיו יש כאן מודעא ורק דהוא מבטלה, משא"כ היכי דפוסל עדיו, נמצא דלפי דבריו עכשיו מעולם לא מסר מודעא, **והמהרי"ט** ח"ב חחו"מ סמ"ג כ' לומר, דהרשב"א מודה דהיכי דמסר מודעא על מה שיפסול עדיו, דלא מהני מה שפוסל, וכשי' הר"ן והנ"י, **ובסמ"ע** סקכ"ז כ' כדברי הרשב"א, **והגרע"א** שם הביא מחלוקת לענין מתנה, האם גם מהני היכי דמודה שלא היה מודעא.

**בי"ר** מבואר דמהני ביטול מודעא גם אחר המכר, היכי דמבטל עכשיו שלא מתוך אונס, וביאר בזה דאע"ג דבשעת מעשה הקנין, הרי לא חל משום המודעא, מ"מ מהני מה דעכשיו קונים ממנו לבטל המודעא, דהוי כקנו מידו לקיים המקח, ועוד כ' דבכל ביטול מודעא, הרי הוא מבטל גם זכותו שיש לו מחמת מודעא זו, וכמו דמצינו בנדרים כ"ז א', דהיכי דמבטל זכויותיו מהני דממילא זכי חברי', הכא נמי אמרינן דכיון שביטל, כשיעמוד בדין הרי על מכר שאין עליו מודעא דיינינן לי', וממילא עומד אצל לוקח, וקיי"ל דהיכי דמודה דלא מסר הוי כמאה עדים, ואשתכח דליכא מודעא, [ואפשר דכונתו דמהני כמו דמצינו קנין אודיתא].

**מח' ב'**

ה) גמ' ארצי – הרשב"ם מבאר דהיינו דמנה המעות, **והי"ר** גורס ארצי לי', וביאר דהיינו דהקפיד לקבל מעות טובים, **והרי"ו והריטב"א** הביאו פירוש הרשב"ם והי"ר, **והרשב"א** גם הביא שתי הפירושים [והביא גם שי' הרי"ף וכמשי"ת], **והנ"י** כ' כהי"ר, **והרא"ש והטור** בסר"ה כ' דאפילו לא מנה מהני, וכ"כ **בסמ"ע** סק"ב, והיינו כפירוש רשב"ם.

גמ' ארצי זוזי – **הרי"ף** גרס ארצי לי' זוזי, ומבואר בדבריו בגיטין נ"ה ב', דהכונה דבלא ארצי לי' זוזי, היינו דאינו נותן לו עכשיו מעות, ומהני משום דדעתו ליתן מעות ודעת המוכר ליטול ממנו מעות לאחר זמן, ומשום הכי כי אמר לי' בתר הכי תא שקול זוזך לא מצי למהדר בי', וכ"כ **הרי"מ** כאן, וכ' דהמוכר סומך דעתו שיתן לו המעות לאחר זמן ומשום הכי קונה, וכ' דמשום הכי נקט הכא הלשון ארצי, דהיינו דנותן עכשיו מעות מידו לידו, ולעיל נקט לשון דמודי שמואל היכי דיהיב דמי, דסגי שיתן לאחר זמן, **והרשב"א** הביא שיטתם, **והראב"ד** בפ"י ממכירה ה"א כ', דהרי"ף כ' דאע"ג דבשעת האונס והמכירה לא נתן דמים אלא לבסוף מהני, **ובב"י** סר"ה כ', דשי' הראב"ד דאינו קונה אלא כשנותן המעות לבסוף, ועמד על לשון הרי"ף דכ' דאם מביא אח"כ מעות דאינו יכול לחזור בו, ונראה דחל מיד, אמנם **בחי' רבי העשיל** שם הק', דאי נימא דקונה רק כשנותן לבסוף, מה הטעם של רבא דאינו קונה, ומשום הכי כ' דגם כונת הראב"ד דזוכה משעה שאונסו, **והרא"ש** בגיטין כ' כהרא"ש, אמנם הכא פירש ארצי זוזי כהרשב"ם, **ובדרישה** סק"ג כ', דהטור ס"ל דעיקר כמש"כ הרא"ש כאן, **והרמב"ם** בפ"י ה"א **ובשו"ע** סר"ה ס"א כתבו דלקח דמי המקח, וכתבו **המל"מ** ברמב"ם **והגר"א** בסק"א, דס"ל דבעי נתינת מעות ממש.

גמ' שם – **הרמב"ם** בפ"י ממכירה ה"א כ', דאע"פ שלא לקח הדמים בפני עדים מהני, **והראב"ד** השיג, דעד כאן לא אמר הרי"ף אלא דמהני אע"פ שלא נתן דמים אלא לבסוף, אבל אם לא נתן בפני עדים, יכול המוכר לומר דלא קיבל דמים, **והה"מ** שם כ', דהרמב"ם מפרש הגמ' דארצי זוזי היינו בפני עדים, וקיי"ל דגם בלא ארצי דהיינו שלא נתן בפני עדים, וכ' דהרמב"ם מיירי דהודה בפני עדים דקיבל דמים, וכל זמן שלא מסר מודעא על המכר, אין לנו לומר דמה דהודה הוי אגב אונסי', וכ"כ **הכס"מ**,וביאר דכיון דלא הוחזק גזלן על שדה זו, אלא עכשיו כופהו למכור לו, אינו יכול לומר דהודה על קבלת המעות מחמת יראה, **והטור** בסר"ה כ' דבעי שיהיה עדים שנתן, **ובשו"ע** ס"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כהטור, **והב"ח** כ' לומר דלשי' הטור דבעי עדים, היכי שלא נתן בפני עדים, אפילו אם באמת נתן יהיה הדין דלא הוי מכר, דכיון דיכול להכחיש דלא קיבל דמים, בזה לא גמר ומקני, ומבואר **ברמב"ם** בה"ז **ובשו"ע** ס"י, דהיכי דמסר מודעא ואח"כ הודה דקיבל מעות, דאינו חייב להחזיר, דאמרינן דהאנס אנסו על כך, ומבואר **בסמ"ע** סקכ"ה, דהיכי דמסר מודעא, מודה הרמב"ם דלא מהני הודאתו לומר דקיבל מעות, **ובאהא"ז** בה"א הק' בזה, דכיון דאמרינן דאינו ירא שלא להודות על קבלת המעות, אמאי אם מסר מודעא אמרינן דלא הוי הודאה משום דירא.

**ובנתה"מ** בפתיחה לסר"ה כ', דבב"י מבואר דיש לפרש כונת הרמב"ם דלא לקח דמים בשעת המקח, אבל יש עדים שלקח אח"כ עיי"ש, ובסק"ב הק' על הה"מ דכ' דהרמב"ם הוציא דבריו מסוגיה דהכא, דפירש דארצי היינו דנתן בפני עדים, דא"כ אמאי לרבא אמרינן דחלוק בין שדה סתם לשדה זו, ובשדה סתם גם הודאה מהני, ואי אמרינן דירא ומשום הכי מודה בשדה זו, מהאי טעמא גם נימא דלא יהני בשדה סתם, וכ' לומר דגם לשי' הרמב"ם, מ"מ אמרינן גם כמש"כ הרי"ף, דלא בעי שימסור לו בשעת המקח, ובזה יש חילוק בין שדה סתם לשדה זו, דבשדה סתם גם רבא מודה, דסגי במה שאומר שיתן לו מעות אח"כ, משא"כ בשדה זו לא מהני אלא אם נותן לו מעות מיד, ונמצא דבשדה זו המעות עצמם גורמים הקנין, משא"כ בשדה סתם לא בעי לנתינת המעות, אלא סגי במה שאומר שיתן לו מעות, ולפ"ז ביאר, דהא דאמרינן דמודה מחמת יראה, זהו דוקא במה שנוגע למכירה עצמה, דעל מה שגורם חלות המכירה הוא ירא, שאם לא יודה לו ממטי לי' ולחמרי' לשחוור, ומשום הכי בשדה זו דבעי לנתינת המעות לחלות המכירה, הוא ירא ומודה שקיבל דמים, משא"כ בשדה סתם וכמו כן להלכה גם בשדה זו, דאמרינן דגם אם רק אומר שיתן מעות סגי, נמצא דעצם הנתינה אינה גורמת המקח, ואמרינן דאינו ירא להודות.

**ובאהא"ז** שם הק', דא"כ היה להרמב"ם להביא דין הרי"ף, וגם הק' דאיך לא הוזכר דין הרי"ף בגמ', ורק מה דיוצא מזה האם מהני הודאה על המעות נתפרש, ועוד הק', דאמאי במסר מודעא מבואר ברמב"ם דלא מהני הודאה על המעות, הא שם לא הוי מקח כלל, ואמאי לא הוי הודאה, ועוד הק' על פירוש הה"מ דלא בעי שיהיה עדים על נתינת המעות, דהא הרמב"ם כ' בתחילה דלקח הדמים, ופירש **הגר"א** בסר"ה סק"א דהיינו בעדים, ודוחק דמתחילה כ' דלקח בעדים, ואח"כ מוסיף דגם שלא בעדים מהני, וכ' לבאר, דגם להרמב"ם לא מהני הודאתו ויכול לומר דהודה משום דירא, אלא דכונת הרמב"ם, דהיכי דבאמת לקח המעות אלא שלא היה עדים על כך והוא נשאר בהודאתו, אלא דאומר דלא נתרצה, בזה אמרינן דגמר ומקני, ובא לאפוקי מדברי הב"ח בשיטת הטור, דהיכי דלא היה עדים, גם אם באמת נתן מ"מ לא גמר ומקני וכמשנ"ת, וכבר מבואר פירוש זה **בחת"ס**.

גמ' לאשתמוטי – הרשב"ם מבאר דהיינו בשום דיחוי וכ"כ **הנ"י**, **והרי"מ** מבאר דהיה יכול להשתמט ולכתוב מודעא.

גמ' דהא אשה כשדה זו וכו' – **הריטב"א** כ' דמאשה אין ראיה אלא דגם בשדה זו מהני, אבל הא דלא בעי ארצי זוזי, ואפילו אם הוה לי' לאשתמוטי, מסברא דחי להו, והיינו די"ל דבאשה מיירי בגונא דארצי זוזי, ובלא הוה לה להשתמט, **והמהרח"ש** בקונטרס מודעא, הק' על הה"מ דכ' בשי' הרמב"ם דארצי היינו בעדים, דמה מייתי ראיה מאשה דגם בלא ארצי מהני, הא לעולם באשה איכא עדים על נתינת המעות, **והנתה"מ** בסר"ה סק"ב כ' לישב זה לפי המבואר, דהא דמבואר בגמ' לומר דבעי עדים, הוא משום דלא מהני הקידושין אם אינו נותן עכשיו מעות וכשי' הרי"ף, וא"כ לפי המבואר בתוס' דהזוזי באשה, היינו מה דמתחייב שאר וכסות, לעולם אינה מקבלת עכשיו זוזי, **והגרע"א** הק' לפי מש"כ הרשב"ם, דלא ארצי לא מהני משום דמגלה דעתו דאינו רוצה, דמה ראיה מייתי מאשה, הא שם כיון דמתקדשת בפרוטה אין הוכחה דאינה רוצה, אמנם לפי המבואר בריטב"א, באמת אין באשה ראיה על ארצי זוזי.

ו) תוד"ה קדיש – לעיל בע"א נתבאר דברי **הרי"ו**,דהוכיח דגם בפחות משויה של קרקע גמר ומקני, מהא דבאשה סגי בש"פ, ומבואר דלא כמש"כ תוס' דחשיב כמכר משום שאר וכסות, **והרשב"א והריטב"א והנ"י** כתבו, דהוי כמכר משום דיש לה הנאה דיוצא עליה שמא דאישות, וכדאמרינן דטב למיתב תן דו מלמיתב ארמלו, וכ' דמשום הכי גם בביאה ובשטר מהני, אמנם **הר"ן** כ' רק דמשום הכי אמרינן דגם פרוטה זהו דמיה, אבל לא הזכיר דמשום הכי אי"צ אפילו פרוטה, ואפילו בשטר תהיה מקודשת.

**הריטב"א** כ', דדוקא תליוה לאשה וקדיש מהני, אבל תליוהו לאיש וקדש לא מהני, דאין אדם קונה באונס ותליוהו וקני לא מהני, וכ"כ הרשב"א בקידושין ב' ב' בשם **העיטור** בענין מודעא, דלא מהני משום דתליוהו וקני לא אמרינן, אמנם **הרשב"א** שם כ' דנראה דמהני, דכיון דתליוהו וזבין אמרינן, כל שכן דמהני תליוהו וקני, **והרמב"ם** בפ"א מאישות ה"א גם כ', דתליוהו וקדיש מהני, **והראב"ד** השיג רק, דבעי שיאמר רוצה אני, אבל בעיקר הדין מודה, **ובמאירי** כ', דהא דלא נימא דלא יהני משום דנחסר, הוא משום דהפרוטה של הקידושין לא חשיב חסר משום זה, וכן מה דנאסר בקרובות לא חשיב חסרון, ומ"מ כ' דהיכי דהאשה תכפה לאיש לא יהני, משום הא דמר בר רב אשי, דאפקעינהו לקידושין דעשה שלא כהוגן, וכ"כ **הסמ"ג** בעשין מ"ח, דמר בר אשי אמר דבכהאי גונא לא הוי קידושין משום אפקעינהו, **ובהג"מ** שם אות א' תמה על זה, דבגמ' לא מיירי אלא בתליוה לאשה, ומבואר **בהה"מ** שם דבזה לא הפקיעו, דכיון דבידו לגרשה אי"צ לאפקעינהו, **ובטור** סמ"ב כ', דשי' הרי"ף והעיטור דלא מהני ושי' הרמב"ם דמהני, **ובשו"ע** שם כ' שתי השיטות, **והב"ח** כ' דיש להחמיר כהרמב"ם, **ובבי' הגר"א** סק"ב כ' דעיקר כהרמב"ם וכמש"כ הרשב"א דהוי כל שכן, **והאב"מ** בסק"א הק', דאיך כופין לקדש היכי דחייב לקדש כגון אונס, וכ' לומר דהיכי דאיכא מצוה שאני, ובזה גם לקנות מהני, אמנם כ' דבפוסקים נראה, דלפי האמת לא אמרינן בגט דמהני משום דמצוה לשמוע, אלא משום הדין דרב הונא דתליוהו וזבין, וכ' דהיה מקום לומר, דאפילו אם תליוהו וקני לא מהני, זהו משום דבעי גמירות דעת טפי לקנות מלהקנות, וגבי אשה דלא הוי קנין ממון, בזה סגי בגמירות דעת כמו למכור, ויהני גם אי נימא דתליוהו וזבין לא מהני.

**והרמ"א** בסר"ה סי"ב כ' דתליוהו וקני לא מהני, **והחלקת מחוקק** באה"ע סמ"ב סק"א הק', דכיון דמבואר גבי קידושין דתליוהו וקדיש מהני, מבואר דגם תליוהו וקני מהני, וכ' דגם להשיטה דלא קני זהו משום דאפקעינהו לקידושין, אבל מעיקר הדין קני, וא"כ במכר לכו"ע קני, **והב"ש** שם סק"א כ', דהשיטה דלא קני זהו מעיקר הדין, דתליוהו וקני לא מהני וכמשנ"ת, ולפ"ז הדין כמש"כ הרמ"א, אלא דאכתי ק', דגבי קידושין נפסק דהוי מחלוקת והכא סתם הרמ"א דלא קני, **והנתה"מ** בסקי"ח כ', דמה דגבי קידושין נפסק דהוי מחלוקת, זהו משום חומרא דקידושין, אבל גבי מקח ס"ל להרמ"א דעיקר כהשיטות דלא קני.

והנה **בחכמת שלמה** כ' על הרמ"א, דהא דלא קני, זהו דוקא היכי דכופין אותו ליתן מעות ולקנות, אבל אם כופין אותו לקנות מתנה, בזה הדין דקני, ולפ"ז לכאורה לא ק' מקידושין, דשם אין כופין אותו ליתן מעות, וגם אם כפו אותו לקדש בכסף, מ"מ נתבאר דברי המאירי, דפרוטה של קידושין לא חשיב חסרון, אמנם **בקצוה"ח** ס"ט סק"א **ובנתה"מ** שם סק"ב ובמשובב שם מבואר, דגם בלא נתינת דמים הדין דתליוהו וקני לא מהני, **והלח"מ** בפ"ד מאישות ה"א כ', דהא דתליוהו וקדיש מהני משום דבידו לגרשה, ולפ"ז לכאורה מיושב אמאי גבי מכר כ' הרמ"א דלא קני, אמנם לכאורה גם בקני במכר, הרי יכול להפקיר, אלא דלפי דברי החכמת שלמה דלא מהני רק היכי דנותן מעות, א"כ שם גם אם יפקיר הרי הפסיד המעות, משא"כ בקידושי אשה, אמנם בעיקר דברי הלח"מ, מבואר **בב"ש** שם דאין סברא בזה, **ובדברי משפט** סק"ג כ', דהא דלא מהני תליוהו וקני, הוא דוקא היכי דאינו רוצה לזכות כלל, אבל אם רוצה לזכות בדבר, רק דאינו רוצה ליתן דמים, בזה אמרינן דכיון דמ"מ הוא רוצה בזכית הדבר שקונה, אגב זה מתחייב זוזי, [וזה איפכא מדברי החכמת שלמה], ולפ"ז כ' דבאשה דאינו רוצה לקנותה כלל בזה לא יקנה, אבל אם רק אינו רוצה ליתן לה פרוטה לקנותה, בזה שפיר יהיה קידושין, דאגב דקונה האשה גמר ומקני הפרוטה.

תוד"ה תינח – ברשב"ם בד"ה תינח מבואר, דגם הכא הוי משום דכל המקדש אדעתא דרבנן מקדש, **ובתו"ח** הק' על שי' התוס' דהוי משום אפקעינהו, דאמאי במכר לא אמרו דלא יהיה מכר משום דעשה שלא כהוגן, ולשי' הרשב"ם כ' דניחא, דדוקא בקידושין אמרינן הכי משום דמקדש אדעתם, [והנה הרשב"ם בד"ה מר, כ' דבמקום אחר מפרש משום כל המקדש, ויל"ע האם כונתו דכיון שכן, אמרינן דגם הכא הוי מהאי טעמא דכל המקדש, או דהכא אי"צ לזה כיון דעשה שלא כהוגן, ומדברי התו"ח מבואר דמפרש דגם הכא הוי משום דכל המקדש].

בא"ד – **הק"ש** באות ר"ו העיר, דכיון דהוי משום דיש כח ביד חכמים, יכלו לומר דבכהאי גונא דקדיש בביאה, הם מתירים אשת איש לעלמא, ולא היה צריך לומר דשויוהו לבעילתו בעילת זנות, [ויל"ע אם זה עדיף, לומר דמתירים אשת איש לעלמא].

תוד"ה קדיש – **הק"ש** באות ר"ז מעיר בתי' התוס', דגם באשה הוי הכי, דניחא לה שלא להתקדש ולא לקבל מהאיש שאר וכסות, וכ' דלכאורה היה אפשר לחלק, דגבי איש כיון דהוי רק דנפטר מחיובו ואינו מקבל מידי, לא חשיב כמו דמקבל לענין גמר ומקני, [ועיין בשו"ע סר"ה ס"ג ובנו"כ שם לענין פשרה, דנראה מבואר דגם היכי דרק נפטר מחיוב אמרינן דגמר ומקני].

ז) גמ' והאמר ר"נ – **הי"ר** בסוף הסוגיה כ', דלפי מה דמייתי בסוף לדברי מר בר רב אשי, באמת לא ק', דהלכה כמר בר רב אשי, ומתחילה לא אסיק לדברי מר בר רב אשי, והנה **הרי"ו** כ', דהא דמק' רק מר"נ, הוא משום דלמר בר רב אשי הדין דגם אם כת"י יוצא ממקום אחר נאמנים, דבהא דרבה בר ר"ה, לכאורה מיירי דאין חשש מזויף, ויל"ע בדברי הי"ר, דכיון דס"ל דלמר בר רב אשי נאמנים רק אם אין כת"י יוצא ממקום אחר, אמאי כ' דלשיטתו לא קשיא, **והריטב"א** בכתובות הוכיח מהא דמק' מר"נ, דהלכה כר"נ, **והתומים** בסמ"ו סק"נ כ', דאי נימא דלמר בר רב אשי נאמנים רק באין כת"י יוצא ממקום אחר, אין להוכיח דהלכה כר"נ, די"ל דכיון דביוצא ממקום אחר מודה מר בר רב אשי, משום הכי מק' מר"נ, ולפ"ז כ' לומר, דלפמשי"ת דטעם השיטות דגם בכת"י יוצא ממקום אחר נאמנים, משום דיכולים לכתוב עכשיו מודעא, א"כ כל זה לפי תי' הגמ' דאתי שטרא ומרע על פה, אבל כל זמן דלא אסיק אדעתי' תי' זה, גם למר בר רב אשי באמת לא יהיו נאמנים.

**מט' א'**

גמ' מודעא היו דברינו – ברשב"ם ובתוס' מבואר הטעם, דכיון דהודו דהשטר נכתב כהלכתו, שוב אינם נאמנים לומר דהוי מודעא, דהוי כנגד עדותם הראשונה בשטר, והוי חוזר ומגיד, וכ"כ **התוס' והתו"ר והרא"ה** בכתובות, אמנם **הי"ר** כ' דר"נ ס"ל, דגם לכתוב שטר מכר כשאנסו הוי עולה, וגם בזה אמרינן דאינו משים עצמו רשע, וכן מבואר **ברמב"ן ובר"ן** בכתובות, **והרשב"א** בכתובות כ' דאינם נאמנים, דאע"ג דמעיקרא ניתן ליכתב מודעא מ"מ עכשיו לא ניתן, [והיינו דבא לאפוקי מסברת מר בר רב אשי דנאמנים, משום דניתן ליכתב שטר מודעא וכמשי"ת], ועוד כ', דאי נמי אפשר דס"ל כמאן דאמר בסוגיין, דאי מודעא לאו אשקלתא ואי אשקלתא לאו מודעא, וכונתו מבוארת בר"ן שם דהיינו דהוי עולה, וזה מה דאמר דאין לו לחתום גם על השטר מכירה היכי דאיכא מודעא, כיון דהוא אונסו למכור ולא הוי מדעת המוכר, **והריטב"א** בכתובות כ', דאע"ג דאינם רשעים כיון דכתבו להציל הלוקח, מ"מ לא היה להם לכתוב ושלא כדין חתמו, והיינו טעמא דאין להם לכתוב, דבסתם אין אונסו לכתוב שטר, ואין כאן הצלה באמת בכתיבת השטר, [ומר בר רב אשי ס"ל, דתולים דאנסו לכתוב השטר וכמשי"ת], **והתורי"ד** בכתובות כ' כהי"ר, וביאר דפליגי ר"נ ומר בר רב אשי, האם יש לחוש דיתקיים השטר ע"י אחרים, ואז לא יהיו נאמנים לומר דהוי מודעא, דאי יש לחוש, נמצא דיוציאו ממון ע"י שטר זה שלא כדין, וממילא אין להם לחתום, **ובברכ"ש** סמ"ב סק"ד כ', דטעמא דמר בר רב אשי דאינם רשעים, משום דהדין להאמין להם שהיה מודעא, אפילו אם כת"י יוצא ממקום אחר וכמשי"ת, וממילא אין כאן עולה, דאכתי לא נשלם עדותם, והרי כשיעידו גם שהיה מודעא, נמצא דאין כאן עולה כלל.

והרשב"ם הביא הגמ' בכתובות, דמבואר דהחסרון לר"נ דאינם נאמנים, משום דעקר לשטרא, ויל"ע לשי' הראשונים דאינם נאמנים משום דהוי עולה, דאיך יפרשו הגמ' שם, **והרשב"א** שם גם כ', דמלשון זה משמע דהטעם משום דהוי חוזר ומגיד.

**והראב"ד** בתשובה ס"כ כ', דהחילוק בין מודעא ואמנה לקטנים היינו, דבקטנים היינו אינם סותרים לעיקר עדות השטר, דאע"ג דהם קטנים, מ"מ י"ל דהיתה ההלואה, וכן באנוסים אע"פ דלא העידו מדעת המתחייב, מ"מ עיקר ההלואה י"ל דהיתה, משא"כ במודעא ואמנה, הוי סתירה לעיקר עדות השטר, דאומרים דלא היה כאן מכר והלואה.

**הרמב"ן** כ', דאע"ג דהם אינם נאמנים לומר מודעא, מ"מ אחרים נאמנים, דאפילו נימא דהוי עולה, מ"מ נאמנים לומר על שנים שחתמו עולה, ועוד כ' דלכל הפחות הוי תו"ת, וכ"כ **הריב"ש** בסר"נ, ובדבריו מבואר, דהא דלא יהיו אותם עדים נאמנים לומר מודעא, הוא כמש"כ הרשב"ם דהוי חוזר ומגיד, **ובק"ש** אות ר"ח הק', דאיזה צד יש דלא יחשב תו"ת, כיון דאמרינן דבכלל עדות החותמים גם דלא הוי מודעא, אמנם עיין **בקצוה"ח** סמ"ו סק"כ גבי תנאי, דשי' הב"י דהם אינם נאמנים לומר דהיה תנאי ובאחרים לא הוי תו"ת, **ובברכ"ש** סמ"ד אות ב' מבואר החילוק, דבעדים עצמם איכא דין דאחר שהעידו שלא נחקור עוד בעדותם, ומשום הכי אין לקבל מהם עוד שהיה מודעא, אבל גבי אחרים שפיר י"ל דנאמנים לגמרי, והק' עוד בק"ש, דלפמש"כ דהוי תו"ת, נמצא דכל מודעא הויא תרי ותרי, ולמ"ד דספיקא דאורייתא לא נוקי הקרקע בחזקת מר"ק, [אמנם שי' הרמב"ן, דגם אי תו"ת ספיקא דאורייתא, מ"מ מעמידים הקרקע בחזקת המר"ק ואכמ"ל], ולכאורה בכהאי גונא דאומרים דהעדים החתומים אין להם לידע מהמודעא, בודאי דלא יחשב תו"ת, דלא נכלל בעדותם כלל דלא נמסר מודעא קודם, והרמב"ן דן דחשיב שחתמו על עולה, ואם לא ידעו מאונסו ומהמודעא, אין כאן עולה כלל.

ח) תוד"ה אמר – **הרי"ו** מבאר החילוק בין קטנים ואנוסים למודעא ואמנה, דבקטנים ואנוסים ליכא הגדת עדות כלל לפי דבריהם עכשיו, ואין כאן חוזר ומגיד, משא"כ במודעא ואמנה, דעיקר העדות הוי בצווי המוכר והוי עדות כדין, נמצא דהוו חוזרים ומגידים, וכ"כ **הרשב"א** בכתובות, והק' דהניחא באנוסים דאומרים עכשיו דלא היה שם עדות מעולם, אבל בקטנים דמודים דכתבו מדעת המוכר, אמאי לא נימא דאין חוזרים ומגידים, וכ' דכיון דאומרים דהיו קטנים, אין מעשה קטן כלום, ועוד כ' דשאני קטנים דלא עקרו לשטר לגמרי, דמודו בעיקר המלוה, אבל באמנה ומודעא דאומרים דלא נעשה כפי הכתוב בשטר, בזה עוקרים אותו לגמרי ואינם נאמנים, ובביאור דברי התוס' כ' **בק"ש** אות ר"ט, דבקטנים לא חשיב כלל קיום, משא"כ במודעא ואמנה הוי קיום, כיון דמודו בעיקר השטר דיש כאן עדות כדין, אמנם **בחי' רח"ה** בפי"ב מגירושין ה"ג כ', דבכל דבר שאומרים שלא חל השטר, חשיב דאיכא חסרון קיום לאותו דבר, והוי כאילו לא נתקיים לענין זה, וביאר דהא דאינם נאמנים לומר אמנה ומודעא, הוא משום דכיון דמעידים דהשטר נכתב בכשרות מצ"ע, נמצא דיש כאן הכחשה לדבריהם דהוי אמנה או מודעא, מעיקר השטר, ומשום הכי אינם נאמנים, אף דנימא דלא חשיב מקוים לענין זה, ועיין בספר קיום שטרות סל"ב, בביאור שי' התוס'.

בא"ד – במש"כ דבמודעא חשיב דנכתב השטר כהלכתו, מבואר **בתו"ר** בכתובות, דזהו משום דקיי"ל כר"ה דתליוהו וזבין זביני' זביני, אבל אי נימא דלא הוי זבינא, נמצא דלפי מה דאומרים עכשיו שהיה באונס לא הוי שטר כלל, ודמי לאנוסים היינו דלא הוי שטר, **ובק"ש** אות ר"ט הק' על התוס', דאמאי חשיב דהוי שטר כהלכתו, הא כיון דהוי בעל כרחו ולא חל המכר, נמצא דנכתב השטר שלא מדעת המתחייב, ונראה כונתו, דלפי מה דאומרים שהיה שטר מודעא, נמצא דלא היה כאן מכר כלל, ודמי למש"כ התו"ר, דאי היה הדין דתליוהו וזבין לא הוי מכר, לא היה חשוב שטר, וא"כ באומרים דהיה מודעא, לכו"ע לא הוי מכר.

ט) גמ' ה"מ על פה וכו' – ברשב"ם **ובי"ר** ובעוד **ראשונים** מבואר דתי' הגמ', דכיון דחתמו על המודעא קודם דחתמו על השטר מכירה, אין כאן חסרון דלא אתי על פה ומרע לשטרא, דהרי זה נכתב קודם השטר מכירה, **ובברכ"ש** סמ"ב ביאר הס"ד בגמ', דאפילו דנכתב קודם השטר מכירה, מ"מ כיון דכל עיקר השטר מודעא, הוא לבטל העדות של השטר מכירה, וזה הרי בודאי דאין לומר דבשטר מכירה יחשב חוזר ומגיד, כיון דעדות השטר מכירה היא על מעשה המכירה, ולא הוי עדות כלל על ביטול המודעא, ממילא איכא חסרון של חוזר ומגיד בשטר מודעא, דכיון דעדות זו יסודה לבטל העדות של השטר מכירה, נמצא דכל עיקר ענינה הוא עדות של חוזר ומגיד, ובביאור תי' הגמ' נראה בדבריו שם ובסמ"ד, דכיון דחתם קודם על השטר מודעא, נמצא דמעיקרא הוי עדות של המודעא, חדא עדות עם מה שמעיד על המכירה, ואין כאן חזרה מעדות השטר מכירה כלל, דעדות השטר מכירה עם השטר מודעא הכל הוי חדא עדות, ולפי השיטות דטעמא דר"נ דאינם נאמנים על מודעא, משום דאין להם לחתום על שטר מכירה באופן שהוא אנסו, והוי כאמנה למר בר רב אשי וכמשנ"ת, כ' **בברכ"ש** שם אות ד' ובסמ"ד אות ג', דתי' הגמ' דכיון דנכתב כבר השטר מודעא מעיקרא, ממילא נמצא דאין כאן עולה כלל במה שחתמו על השטר מכירה, דהרי שטר זה הויא חדא עדות עם השטר מודעא וכמשנ"ת, ונמצא דמעידים על המכירה יחד אם המודעא, וזה שפיר יכולים להעיד.

**והרי"ו** כ' דתי' הגמ' דגם שטר מודעא שאחר המכירה מהניא, וביאר בזה דכיון דמה דאינו חוזר ומגיד, הוא מקרא דאם לא יגיד דמיירי בעדות על פה, אין לנו למילף מזה דגם בעדות בשטר דאלימא דלאלתר אמרינן דהוי כנחקרה עדותם, דגם בדרך זו הדין דאין חוזר ומגיד, ועוד כ' דהדין דאין חוזר ומגיד, היינו רק דאין ב"ד נזקקין לקבל עדותם לסתור מה שהעידו כבר, ואין חוקרין עדותם לבטל מה שהעידו, אבל בשטר דמעידים מעצמם שלא בב"ד, וחשיב דנחקרה עדותם בשטר, ממילא מהני גם אח"כ כשיבוא לב"ד, **ובברכ"ש** שם באות ג' ובסמ"ד כ' לבאר דברי הרי"ו, דבדין דאינו חוזר ומגיד, איכא בזה דין דאינו יכול לסתור עדותו, ואיכא דין נוסף דכל שנתקבל עדותם, שוב אין לחקור עוד בעדותן, ואי לאו דין זה, אדרבה היו יכולים להעיד עוד ונקבל מה שמוסיפין בעדותם, דעדותם עכשיו תצטרף לעדותם הראשונה ונימא דהכל הויא חדא הגדה, ודין זה השני דאין לנו לחקור עוד בעדותם, זה ליכא בשטר אלא בב"ד, ומשום הכי בשטר דאין חסרון זה, ממילא יכולים להעיד בשטר, ועכשיו ממילא יהיה זה חדא עדות עם העדות הראשונה, וממילא אין כאן חסרון של חוזר ומגיד, ובסמ"ג אות א' כ' לבאר הכי גם במש"כ הרי"ו בתחילה, דבעדות בשטר אין חסרון דחוזר ומגיד, דלא גמרינן לעדות באופן זה מעדות על פה, דזהו רק משום דאמרינן דע"י עדותם בשטר הוי השלמה לעדותם הראשונה, אבל עיקר הדין דאין חוזר ומגיד לסתור עדותו הראשונה, הוי גם בשטר, וכ' דמשום הכי אינו יכול להעיד אח"כ בשטר דהיה אנוס, דעל זה איכא חקירה גמורה בעדותם הראשונה דאינם אנוסים, ובזה הוי חוזר ומגיד גמור, ורק באמנה ומודעא, דאי"ז סותר לעצם הגדת העדות הראשונה, בזה יש לנו לומר דאדרבה כל שנקבל עדותם השניה נמצא דהוי השלמה בעדותם הראשונה, ובאות ב' שם נראה, דגם בתנאי י"ל דחשיב דעוקר לגמרי עדותו הראשונה עיי"ש.

י) גמ' שזה ניתן ליכתב – הרשב"ם מפרש דהיינו דניתן ליכתב להציל האנוס מאונסו, וכ"כ **רש"י** בכתובות, **והבעה"מ** בכתובות מפרש, דניתן ליכתב גם אם לא חל המקח, כדי שיוכל המוכר להוציא הדמים שנתן מיד הלוקח, ומהני עכ"פ לענין זה, ועוד פירוש כ' בשם **רבינו נסים**, דמה דאמרינן דניתן ליכתב, היינו דהמודעא ניתנה ליכתב עכשיו, דאם רוצים יכולים עכשיו לכתוב שטר מודעא על הזמן שמסר המודעא, דהא קיי"ל דאי"צ לומר כתובו, וכיון דיכולים לכתוב השטר מודעא, לא הוי עולה לכתוב שטר מכירה, כיון דיכולים גם לכתוב המודעא על שטר המכירה, **והרמב"ן** שם הביא לג' הפירושים, וכ' דלא מסתבר פירוש רבינו נסים, **והרשב"א** בכתובות כ', דעיקר כפירוש רבינו נסים, **והרא"ה** שם כ' פירוש רש"י ופירוש הבעה"מ, **והריטב"א** שם כ' כפירוש רש"י, והוסיף דאע"ג דאין דרך האנס לאונסו לכתוב גם שטר, מ"מ כדי לתלות שאין העדים משקרים, אמרינן דחתמו הכי כדי להצילו דאנסו לכתוב שטר, **והר"ן** שם כ' לג' הפירושים וכמשי"ת בסמוך, **והנ"י** כאן כ' כרש"י, **ובתורי"ד** בכתובות כ' כרש"י, והוסיף דהא דלא כתבו מודעא קודם, י"ל דחששו שישמע המאנס.

ומבואר ברשב"ם דגם אם כת"י יוצא ממקום אחר, מ"מ נאמנים לומר מודעא היו דברינו, אמנם התוס' כאן **והתוס' והתו"ר** בכתובות **והי"ר** כתבו, דרק אם אין כת"י יוצא ממקום אחר נאמנים, וכן **הרמב"ן** בכתובות כ', דנראה דרק אם אין כת"י יוצא ממקום אחר, וכ"כ **הרא"ה והריטב"א והנ"י והרא"ש** בכתובות, **והרי"ו** כ' כהרשב"ם, וכן **הרשב"א** בכתובות כ' כהרשב"ם, אמנם כ' זה משום דמפרש הגמ' כרבינו נסים, דניתן ליכתב משום דיכול לכתוב שטר מודעא, ומטעם זה אמרינן דגם אם כת"י יוצא ממקום אחר נאמנים, דמה דנאמנים הוא משום דיכולים גם עכשיו לכתוב שטר מודעא על הזמן שמסר מודעא, ויהיו נאמנים בשטר זה, **ובברכ"ש** סמ"ה אות ב' מבואר, דכיון דיכולים לכתוב, מעיקרא אמרינן דלא נגמר חקירת עדותם, ואכתי יכולים לומר דמסר מודעא והוי זה השלמת עדותם, **והר"ן** כאן כ' כתוס', אמנם בכתובות כ', דכל זה אי נימא דהפירוש דניתן ליכתב כרש"י דניתן להציל האנס, אבל אי נימא דהפירוש כהבעה"מ משום דמהני לענין דיוכל הלוקח לתבוע המעות, גם בכת"י יוצא ממקום אחר י"ל דיהיו נאמנים, משום דבזה אמרינן, דשטר זה נעשה שיוכל להוציא המעות ולא לחלות מכירה, וכן לפי הפירוש דיכולים לכתוב עכשיו מודעא יהיו נאמנים גם אם כת"י יוצא ממקום אחר וכמשנ"ת, אמנם **בפנ"ש** כבר עמד בזה דשי' הרשב"ם מבוארת, דהגם דפירש כרש"י דניתן להציל, מ"מ ס"ל דנאמנים אף אם כת"י יוצא ממקום אחר.

**והרמב"ם** בפ"ג מעדות ה"ח כ' כהרשב"ם, דגם אם כת"י יוצא ממקום אחר נאמנים, [**והכס"מ** הביא דברי הר"ן דצ"ל בפירוש הגמ', או משום דמהני להוציא המעות, או משום דעכשיו יכולים לכתוב שטר מודעא, ובה"ט שם מבואר ברמב"ם, דבתנאי היו דברינו נאמנים רק באין כת"י יוצא ממקום אחר, **והלח"מ** הביא דהמהרש"ך הק', דאם במודעא נאמנים אפילו כת"י יוצא ממקום אחר, כ"ש דבתנאי יהיו נאמנים, וכ' דאי נימא כהפירוש דיכולים לכתוב שטר מודעא ניחא דמודעא עדיפא, **ובברכ"ש** סמ"ה פירש דברי הרמב"ם בפ"י ממכירה ה"ו, דכונתו לפירוש זה בגמ' עיי"ש], **ובטור** סמ"ו הביא השיטה דגם אם כת"י יוצא ממקום אחר, וכ' דהרא"ש חולק, **ובשו"ע** סל"ז סתם כהרמב"ם, **ובסמ"ע** סקק"ו הביא לדברי הר"ן, די"ל דנאמן משום שני פירושים, **ובש"כ** סקקי"ז כ', דרבים חולקים דרק באין כת"י יוצא ממקום אחר, וכ' דאפשר דהשו"ע לא ראה כל השיטות החולקים, **ובבי' הגר"א** סקצ"ג גם כ' על דברי השו"ע, דשאר פוסקים חולקים, **ובאורים** סקקל"ח כ' דעיקר דנאמנים, ומהטעם דעכשיו יכולים לכתוב, ומשום הכי אפילו אם לא נתן עכשיו מעות, דלפי הפירוש השני לא מהני לכלום, מ"מ נאמנים משום דיכולים לכתוב עכשיו.

רשב"ם ד"ה ומר – **הגרע"א** מק', דכיון דמבואר ברשב"ם דאי לאו דהוי עולה, יש להשוות אמנה למודעא, נמצא דבלא הטעם דעולה, היו נאמנים גם בכת"י יוצא ממקום אחר וכמש"כ הרשב"ם לענין מודעא, ותמוה דבגמ' בכתובות י"ט א' מק' הגמ', קודם דמסיק דהוי עולה ומשום הכי גם באם אין כת"י יוצא ממקום אחר אינם נאמנים, דמ"מ בכת"י יוצא ממקום אחר פשיטא דאינם נאמנים, [ועיין בספר קיום שטרות מש"כ לישב דתרי עניני אמנה איכא, והוכיח כן מדברי התורי"ד בכתובות].

תוד"ה מר – **הגרע"א** מק', דאמאי הוצרכו התוס' לומר דחשיב דמוסיפין על עדותם, ומ"מ יש חילוק בין אם כת"י יוצא ממקום אחר או לא, הא י"ל דמר בר רב אשי ס"ל, דגם במודעא הוי כמו באנוסים היינו דלא חשיב קיום השטר, וכמו דהביאו התוס' דהסוגיה לק' קנ"ד דלא כר"נ לענין אמנה, וס"ל דגם אמנה הוי כאנוסים, הכא נמי נימא דס"ל למר בר רב אשי במודעא.

בא"ד – **בחמד"ש** בכתובות י"ח ב' כתב לבאר דברי התוס', דהיכי דאומרים אנוסים היינו או קטנים, בזה הוי עדותם עכשיו כנגד האנן סהדי שבעדותם שבשטר, דהרי זה סותר לכל עיקר העדות שבשטר, ומשום הכי בעי לומר דע"י המיגו דלא היו מקיימים, חשיב כמו דאין כאן קיום כלל ומשום הכי נאמנים, משא"כ במודעא לא חשיב דהעדות עכשיו סתירה לעדותם הראשונה, אלא דמ"מ איכא לדין דאין חוזר ומגיד, דאינם יכולים לומר עוד דמודעא היו דברינו, [ונתבאר באות ז' דברי הברכ"ש בביאור דין זה, דאיכא דין בעדים שלא נחקור עוד אחר שנתקבל עדותם], ולזה מהני מה דיש להם מיגו, דלא יהיה חסרון דחוזר ומגיד, ואף דהמיגו לא מהני דלא יחשב שיש כאן קיום, מ"מ אי"צ לזה, דסגי שיש להם מיגו דלא יהיה חסרון דחוזר ומגיד.

**הרי"ף** כאן ובכתובות **והי"ר והר"ן והרא"ש** כתבו, דהלכה כמר בר רב אשי, אמנם **הריטב"א** בכתובות כ' דהלכה כר"נ, והביא כן בשם **רה"ג והעיטור**, וכ"כ **התורי"ד** שם והביא גם שי' הרי"ף, **וברמב"ם** פ"ג מעדות ה"ח **ובטושו"ע** סמ"ו סל"ז מבואר דהלכה כמר בר רב אשי, **והש"כ** בסקקי"ז הביא הריטב"א דכ' דהלכה כר"נ, **ובתומים** סק"נ הק', דלפ"ז צריך להיות דלוה לא יהיה נאמן לומר דהוי אמנה, וכמבואר בתוס' בסוד"ה אמר, דכיון דמודה דהוי שטר שוב אינו יכול לעקור לשטר, והק' דהש"כ בריש הסימן ובספ"ב כ' בפשיטות דנאמן, ולא הזכיר להשי' דהלכה כר"נ, **ובקצוה"ח** סקכ"ד כ', דאע"ג דלגבי מודעא י"ל דקיי"ל כר"נ, מ"מ באמנה לא קיי"ל כותי', אלא קיי"ל דאינו נאמן רק משום דאינו משים עצמו רשע, ומשום דבמודעא באמת הוי דבר חוץ לשטר, ואמרינן דלא עקר לשטרא, אבל באמנה נמצא דלא הוי שטר כלל דלא היה כאן הלואה, ובזה קיי"ל דדמי לאנוסים וקטנים.

א) תוד"ה דכתב – **הרשב"א** כ', דמיירי דגם כתב דאין לו בפירי פירות עד עולם, דאי כ' רק בפירותיהן, הדין הוא דיש לו קנין פירות בפירות, וי"ל דמשום הכי הכניס הוא הפירות, משום דיש לו בהם קנין פירות ואכתי הוי פשיטא, וכ"כ **הריטב"א**, וכן **הר"ן והנ"י** כתבו, דהוא כותב גם דאין לו בפירי פירות עד עולם, אמנם **בש"מ** בכתובות כ', דגם אם יש לו קנין פירות בפירות י"ל דלא הוי פשיטא, כיון דאינו יכול לאכול הפירות עצמם, והביא שם עוד שי' הרא"ש, דמה דאמרינן דיש לו קנין פירות בפירות וילקח בהם קרקע והוא אוכל פירות, היינו רק בכהאי גונא דשיירה מהפירות, אבל יכולה לאכול הפירות עצמם, וכ' דלדידי' ליכא לפרושי הכי, ולכאורה כונתו, דלפי דבריו גם בלא כתב פירי פירותיהן לא הוי פשיטא.

גמ' ועודה ארוסה – **הרשב"א** בכתובות כ', דדוקא כשהיא ארוסה יכול להסתלק אי נמי בשעת אירוסין, אבל קודם אירוסין ממש אינו יכול להסתלק, דבעי שיהיה לו קצת שייכות בנכסים ואירוסין הוי על דעת נשואין, וכן מבואר **בריטב"א**,וכ"כ **הר"ן והנ"י** כאן ושם, וכתבו דקודם אירוסין מסולק ועומד הוא, **והשו"ע** כ' דין זה בסס"ט ס"ז לגבי סילוק מירושה, **והרמ"א** בסצ"ב ס"א כ' דין זה לגבי סילוק מפירות, והנה **המרדכי** בכתובות סי"ב כ' בשם **מהר"ם**,דאיש שקנה בית, ורצה שאשתו לא תוכל לעכב על מכירתו מחמת שעבודה שיש לה לכתובתה, וקבלה עליה קודם הקניה שלא תעכב, דאינה יכולה לחזור בה, כיון דמבואר בסוגיין דמצי להסתלק מדבר שלא בא לעולם, וכ' **המהרי"ט** בח"א סמ"ה, דמבואר במהר"ם דלא כהרשב"א ושאר ראשונים, דהא שם הוי כקודם אירוסין, דלא היה לה שייכות כלל בבית קודם שקנאו, אמנם כ' דיש לפרש כונת המהר"ם דמהני מתורת תנאי, ובתנאי מהני גם קודם שנתארסה, דהא מהני תנאי דעל מנת שאין לך שאר וכסות, ולכאורה בדברי המהר"ם מבואר דכונתו מתורת סילוק ולא מתורת תנאי, דהא הביא סוגיין ולא הדין דמתנה על שאר וכסות, ולא הזכיר בדבריו אלא סילוק ולא תנאי, [ומה שהביא מתנאי על שאר וכסות, יל"ע דהרשב"א כ' דמהני גם להסתלק בשעת אירוסין, ולכאורה כונתו דהיינו בשעה שהוא מקדשה, ולא בעי שקודם יחולו הקידושין ואח"כ יסתלק], **והמחנ"א** בדיני זכו"מ ס"י כ', דמדברי הרשב"א בתשובה נראה, דגם בלשון תנאי לא מהני קודם אירוסין, ונראה בדבריו דאם היה חל בתורת תנאי היה מהני, אלא דאמרינן דגם בלשון תנאי לא הוי אלא סילוק ומשום הכי לא מהני, ומשום הכי בשאר וכסות מהני, דשם חל מדין תנאי ומהני שלא יחול החיוב כלל, **והקצוה"ח** בסר"ט סקי"ב כ', דכיון דחיוב הכתובה כבר ישנו, חשיב כבר דיש לה שייכות בנכסים, וכמו דמבואר בראשונים בכתובות, דיכול להסתלק גם מכנסים שיבואו לידה אחר נשואין, ומבואר דלא אכפת לן במה דהנכסים אינם בעולם, אמנם **באב"מ** סצ"ב סק"ו כ' לבאר, דהא דמהני סילוק גם מנכסים שיבואו לידה אח"כ, הוא משום דהסילוק חל על זכותו באשה וכמשי"ת, ולפ"ז כ' שם, דבהאי דהמהר"ם צריך להיות דלא יהני סילוק, לשי' הראשונים דבעי שיהיה לו שייכות, וכדברי המהרי"ט.

**ברמב"ן** ובעוד **ראשונים** בכתובות מבואר, דמהני סילוק גם על מה שיבוא ליד האשה אחר נשואין, אמנם **הרשב"א** שם כ' דלא מהני, **והטור** בסצ"ב כ' דשי' **ר"י** דלא מהני, ושי' הרמב"ן והרא"ש דמהני, **ובשו"ע** ס"ב כ' דמהני וי"א דלא מהני, **ובב"ש** סק"ז כ' דעיקר דמהני, **ובמל"מ** בפכ"ג מאישות ה"א כ', דנראה דלא פליגי אלא על מה שיפול אחר נשואין, אבל על מה שיפול קודם נשואין, הגם דהוי אחר שכתב לה יהני, אלא דהק' דאמאי הוי הכי, **ובאב"מ** סצ"ב סק"ו כ' לבאר, דכיון דמה שמסתלק חל רק בשעת נשואין, משום הכי על מה שכבר נמצא בשעת נשואין מהני, הגם שלא היה בשעה שכתב, משא"כ על מה שיפול אחר נשואין, כיון דבשעה שחל הסילוק לא היה בעולם, תו לא מהני הסילוק כשיבוא לעולם, וכ' לבאר בשי' הראשונים דמהני גם על מה שיפול אחר נשואין, דהסילוק הוי מזכותו באשה, ומשום הכי ממילא אין לו זכות במה שיבוא אח"כ לידה, **והחזו"א** מעיר על שי' ר"י דלא מהני הסילוק, דעל כרחך דס"ל דהסילוק הוי מהנכסים, ולא מעיקר זכותו באשה, דהא בירושה בודאי דהוי סילוק מעיקר דינו להיות יורש ולא מהנכסים, ואמאי בפירות לא אמרינן גם, דהוי הסילוק מעיקר זכותו באשה.

**הרמ"א** בסר"ט ס"ח כ', דאדם יכול לסלק כוחו מדבר שלא בא לעולם, **והסמ"ע** בס"ד סקכ"א כ', דמה דמבואר שם דאי אפשר למחול על דבר שלא בא לעולם, היינו דאכתי לא נתחייב כלל, אבל הרמ"א מיירי דכבר נתחייב, אלא דבא לסלק כוחו דלא יחול שעבוד על מה שיקנה אח"כ, [וכהאי גונא דמיירי במרדכי בשם המהר"ם], **והט"ז** שם כ' דחילוק הוא, דמחילה היינו דיחול החיוב אלא דאח"כ יפקע ע"י המחילה, ובזה לא מהני בלא בא לעולם, אבל סילוק היינו, דמעיקרא לא יחול מה שראוי לחול, וזה מהני גם בדבר שלא בא לעולם, ותמה על הסמ"ע, דהא הדין דבעודה ארוסה מצי להסתלק הגם דלא חל כלל חיוב, אמנם **הקצוה"ח** בסקי"ג **והנתה"מ** בסק"ו כתבו, דאדרבה כיון דמבואר בראשונים דדוקא בעודה ארוסה יכול להסתלק, משום דיש לו שייכות קצת בנכסים, אבל קודם אירוסין אינו יכול להסתלק, א"כ קודם שנתחייב הוי כקודם אירוסין, ולא מהני סילוק.

ב) גמ' שם – **התורי"ד** בכתובות הק' על הגמ' שם, דאמר ר"ח דגם אם אומר לבד מהני ואי"צ שיכתוב, דאמאי אינו יכול לחזור בו, וכ' דכיון דמוקמינן דכתב בעודה ארוסה, מתחילה התנה עמה ועל דעת כן נשאת לו שלא יזכה בנכסים, הלכך בדיבור בעלמא סגי, שעל דעת אותו הדיבור נשאת לו, ונראה מבואר דדוקא אחר נשואין אינו יכול לחזור בו, אבל קודם יכול לחזור, **והמהרי"ט** בח"א סמ"ה כ', דדוקא בסילוק מפירות אינו יכול לחזור בו, דכיון דנסתלק כבר זכתה היא ואינו יכול לחזור בו, אבל אם אמר לאשה, דהוא מסתלק משעבוד שיש לו על נכסי בעלה, כדי שתוכל היא לגבות בכתובתה, בזה יכול לחזור בו, ויוכל לגבות אח"כ הנכסים, **והקצוה"ח** בסר"ט סקי"ב הביא דברי **הר"ן** בכתובות מ' א', דבמפותה פטור גם מקנס, אע"ג דלא מתחייב עד שעת העמדה בדין, וא"כ הוי מחילה על דבר שלא בא לעולם, מ"מ מהני מדין סילוק, וכמו כן כ' הר"ן בכתובות פ"א א', דבשני אחין יכול אחד להסתלק, דאם ייבם לא יזכה בנכסי אחיו מתורת יבם, ומשום הכי אמר לאחיו דלא יפסול את היבמה בגט, ואי נימא דיכול לחזור בו, אכתי יחוש אחיו שמא יחזור בו, והוכיח מזה דמיד שמסתלק שוב אינו יכול לחזור בו, **והנתה"מ** בסק"ו כ', דשם מה דאינו יכול לחזור בו, הוא משום דזוכה מיד, ורק בשעבוד דנסתלק לאשה, וזכותו הוי בכנסי בעלה, אמרינן דהיא אינה זוכה בכלום ומשום הכי יכול לחזור בו, ויל"ע דבמה זוכה במפותה, כיון דאכתי ליכא חיוב, **ובחי' הגרש"ש** בכתובות סמ"ב כ', דשם על כרחך דהסילוק הוי, דהביאה לא תהא סיבה להתחייב עליה קנס, אבל אחר הביאה כבר לא יוכל להסתלק שלא יתחייב, וכמו דיורש אינו יכול להסתלק שלא יזכה מכח ירושה, ולפ"ז ניחא דמיד זכה הוא, ושי' הקצוה"ח דהסילוק הוא מהחיוב שיהיה בשעת העמדה בדין, וכמו שהביא הגרש"ש שם, ומשום הכי הוכיח דלא כהמהרי"ט, ומה שהביא ראיה מיבם, גם צ"ב מש"כ הנתה"מ דזוכה מיד, דעד אחר יבום במה יזכה, **ובחי' הגרש"ש** בסמ"ט סק"ד כ' לומר, דבאמת יכול לחזור בו עד שעת היבום, **ובאב"מ** סצ"ב סק"ג מבואר, דלשי' המהרי"ט הדין דבירושה יוכל לחזור בו, כיון דלא זכתה האשה בכלום.

והנה **האב"מ** בסנ"א סק"ד העיר בדברי התוס', דכתבו דלמ"ד דאדם מקנה דבר שלא בא לעולם אי"צ להביא לדברי רב כהנא, דאכתי איכא נפ"מ לענין דלא יוכל לחזור בו, דאי משום דמקנה דבר שלא בא לעולם, יכול לחזור עד שבא לעולם ועיי"ש מש"כ, **ובבית יעקב** בכתובות כ', דבאמת יכלו לומר הכי, אמנם **בגדולי שמואל** כ' לומר, דשי' התוס' דגם השתא דמהני מדין סילוק, מ"מ יכול לחזור בו עד שעת נשואין, וכ"כ לומר בחי' **הגרש"ש** שם סמ"ב, **ובחזו"א** מבואר דמיד אינו יכול לחזור בו.

גמ' שם – **המרדכי** בכתובות סרי"ב **ובהג"א** שם מק', דגם בנשואה אמאי לא יהני, דמחילה אי"צ קנין, וכ' דהפירות אינם בעולם ואינו יכול להסתלק, וכ' דהמדקדק בדברי רש"י לק"מ, דלא מהני סילוק בלשון גרוע, ויל"ע בפירוש דבריהם.

ג) תוד"ה וכדרב – **הפנ"י** בכתובות כ', דמש"כ דלמא מיירי בלשון טוב, על כרחך אין הכונה לשון מתנה, דהא בסוגיה דכריתות מבואר, דאי אפשי הוי לשון הפקר ולא לשון מתנה, אלא כונתם דמיירי בלשון טוב של סילוק והפקר, ולפ"ז העיר בדברי התוס', דהא בסוגיה דכריתות מבואר דיש חילוק בין אי אפשי לדין ודברים לגבי לשון הפקר, והכא בודאי אין הכונה דיהני מתורת הפקר, דהא במה שלא בה לידו לא שייך הפקר, וכן דברי רבא דאי אפשי בתקנ"ח אינו לשון הפקר אלא לשון סילוק, וא"כ בסילוק לא מצינו דלשון אי אפשי עדיף מלשון דין ודברים, דרק בהפקר דכבר הוי תחת ידו, אמרינן דבמה דהוא מוחזק, לא שייך דלשון דין ודברים יהיה הפקר וכמבואר ברש"י בכריתות, אבל גבי מה שלא בא לידו, הרי דין ודברים הוי שפיר לשון סילוק, דלא יהיה לו בזה מידי, וכ' דבתוס' נראה, דלשון דין ודברים הוי לשון גרוע מצד עצמו, ולא רק לענין דלא יפקע ממנו מה שכבר הוי שלו.

בא"ד – בתי' הי"מ, הנה התוס' בכתובות במילתא דר"י הוסיפו, דהא דמייתי לדרבא הוא ליתן טעם אמאי מהני, אע"פ דהוי דבר שלא בא לעולם וכמשי"ת, וכ' **המהרש"א** שם, דלשי' הי"מ לא הוקשה להם אמאי מייתי הא דרבא, די"ל דמייתי לה להוכיח דבלשון טוב מהני אפילו אם כבר באה, דהא רבא מיירי על מזונות דכבר באה התקנ"ח לעולם כשנשאת, ואעפ"כ מהני הסילוק דאי אפשי, ולפ"ז מבואר לכאורה, דבאמת במזונות לא יהני אלא בלשון טוב ולשון דין ודברים לא יהני, **והפנ"י** שם כ', דבעי לאתויי הא דרבא, לבאר דאמאי מהני גם לשון גרוע, דכיון דהוי סילוק מתקנ"ח, אמרינן דבסילוק כל דהו סגי דיתבטל התקנ"ח, כיון דלטובתו נתקן והוא אינו רוצה בתקנ"ח.

בא"ד – במש"כ דאי בלשון טוב אפילו באה לידו כבר מהני, הק' **בבית יעקב** בכתובות, דמהו הלשון טוב דמהני אחר שבאה, דאין לומר דהיינו מתנה או הפקר, דהא גם אחר שנשאת הוי דבר שלא בא לעולם ולא מהני מתנה או הפקר, וכ' לבאר, דהיינו אם יתנה בשעת נשואין שלא יירשנה, או דהיינו לשון הודאה דאינו יורש, ולכאורה קו' היא, משום דס"ל דאחר נשואין לא מהני סילוק וכמבואר בראשונים ובטושו"ע, ונחלה הבאה היינו דוקא קודם נשואין וכמשי"ת, אמנם לפמשי"ת בשי' התוס', דגם אחר נשואין יכול להסתלק, ושבאה לו היינו אחר שמתה האשה וירשה, א"כ לק"מ דאז מהני לשון מתנה או הפקר.

בא"ד – **ברש"י** בכתובות במהדו"ק כ', דמייתי מדרב כהנא דאפשר להסתלק אע"פ דלא הוי לשון מתנה והפקר, כמו דאומר דלא יירשנה, ולכאורה כונתו, דמייתי ראיה על עיקר הדבר דשייך תורת סילוק, וכן **בהפלאה** בכתובות כ', דלכאורה יש לישב קו' התוס' דמייתי ראיה דמהני סילוק, ומשום הכי גם למ"ד דמקנה דבר שלא בא לעולם בעי לדרב כהנא, דמה דמהני דמקנה, היינו דאחר שיהיה שלו יחול הפקר או מתנה, אבל לא שמענו דמהני דלא יחול זכותו מעיקרא.

בא"ד – **בתוס' ובתו"ר** בכתובות מבואר, דהא דבאמת ליכא בסילוק חסרון של דבר שלא בא לעולם, הוא משום דמהני מכח שאומר אי אפשי בתקנ"ח, וכיון דלטובתו תקנו, יכול לומר דאי אפשי באותה טובה, אמנם **הרמב"ן** שם כ' דמייתי הא דרבא, דאע"פ שיכול לסלק עצמו בלשון הזה, יכול לבטל תקנ"ח שאמרו שיהא אוכל פירות משום דהאומר אי אפשי בתקנ"ח שומעין לו, ולכאורה נראה דלא מייתי לה לעיקר הטעם, דאמאי מהני הסילוק בדבר שלא בא לעולם, אלא דמייתי אמאי אין חסרון דהאיך יבטל תקנ"ח, **והריטב"א** שם כ', דמייתי הא דר"כ דאין חסרון דדבר שלא בא לעולם, ור"כ גופי' טעמי' כדרבא, ואח"כ כ' בר"כ, דלא חשיב כמקנה דבר שלא בא לרשותו, דאינו בלשון הקנאה אלא בתנאי, כגון שמתנה בשעת נשואין והוא כונסה ע"מ כן.

בא"ד – **במל"מ** בפכ"ג מאישות ה"א **ובמחנ"א** בדיני זכו"מ ס"י מבואר, דשי' התוס' דבמידי דאורייתא לא מהני סילוק משום דהוי דבר שלא בא לעולם, אמנם **בקצוה"ח** סר"ט סקי"א כ', דכיון דקיי"ל דמתנה על מש"כ בתורה בדבר שבממון תנאו קיים, גם במידי דאורייתא יכול להסתלק, ומה דמבואר הכא דרק במידי דרבנן, זה אתיא למ"ד דבדאורייתא תנאו בטל, **ובנתה"מ** שם סק"ו הק' עליו, דהא התוס' מק', דבלא רב כהנא יכל לומר דמהני משום הא דר"י דמתנה על מש"כ בתורה תנאו קיים, ותי' דשאני התם דהוי בדרך תנאי, ומבואר דאע"ג דתנאי מהני, מ"מ בדרך סילוק גרע ולא מהני, ובעי לאתויי הא דרב כהנא, ומהני רק בדרבנן משום דאומר אי אפשי בתקנ"ח, ולכאורה י"ל דבלא דרך תנאי גרע, משום דיש חסרון דהוי בדבר שלא בא לעולם, ובתנאי אין חסרון זה, אבל לעולם י"ל דאחר דמייתינן מרב כהנא דמהני, ואין חסרון דהוי בדבר שלא בא לעולם, ממילא מהני גם בדאורייתא, והנה **הגרע"א** הק', דאמאי לא מהני סילוק אלא בדרבנן, והיינו דס"ל גם דלא כהקצוה"ח, דלהלכה מהני לשי' התוס' אף במידי דאורייתא, אלא דמק' אמאי באמת לא מהני כמו דמהני תנאי, **ובק"ש** אות רי"א כ' לבאר, דהיכי דמתנה, התנאי הוי סיבה שלא יחול אותו דין של ממון, כיון דהתנה חלות המעשה בזה שלא יחול האי דין, אבל שלא בדרך תנאי, אין כאן סיבה שלא יחול הדין דאורייתא, דמה דאומר אי אפשי אי"ז סיבה בדאורייתא.

**ובקצוה"ח** שם הביא דברי התוס' בגיטין ע"ז א' דסיימו, דאע"ג דמבואר בגמ' בכתובות דרב ס"ל דאפילו בדאורייתא יכול להתנות, הגמ' הכא לא סברה הכי, ועוד דמסקנא דהתם לא קאי הכי, וכ' הקצוה"ח דכונת התוס', דהגמ' הכא סברא דבדאורייתא גם תנאו בטל, אבל רב ס"ל דתנאו קיים, אמנם **בק"ש** אות רי"ב נראה דמבאר, דהסוגיה בכתובות ס"ל, דכיון דמתנה על מש"כ בתורה תנאו קיים בדבר שבממון, משום הכי גם סילוק מהני, אבל סוגיה דהכא סברה דדוקא תנאי מהני וכמשנ"ת.

בא"ד – בתי' דהכא אינו אומר בדרך תנאי, הק' **המהרש"א** דא"כ מה מייתי מדרב כהנא, דלמא רב כהנא מיירי דאמר בדרך תנאי ומשום הכי מהני, דהא אמר דאדם מתנה, וכ' לומר דקו' התוס' היא גם לשי' הי"מ, דמייתי דרב כהנא דעל כרחך דמיירי בלשון גרוע, וכן נראה בתוס' בכתובות דהק' זה אחר דמפרש כל דברי ר"י, ונראה דהוי קו' לכו"ע, ותי' הראשון באמת אינו אלא לפי הי"מ, דעל כרחך דלא מיירי בדרך תנאי, דאמר דדוקא אם אכתי לא באה, [וצ"ב דהא בדרך תנאי לא מהני, אלא אם אכתי לא באה], **והמהר"ם** כ' דעל כרחך דרב כהנא לא מיירי דרך תנאי, דא"כ נמצא דהוי מילתא דר"י דתנאו קיים, ומאי קמ"ל.

בא"ד – **הרי"ו** כ' דמייתי הא דרבא לומר, דגם הוא ס"ל כרב כהנא, ועוד כ' דלא נימא דטעמא דרב כהנא אפילו אי ירושת הבעל דאורייתא, משום דנימא דלא אלימא כשאר ירושת נחלה דלא יתנה עליה, ועוד כ', דבא לומר דמהני הא דרב כהנא גם בנשואה, וכמו בהא דרבא גבי מזונות דמהני גם אחר נשואין.

**מט' ב'**

בא"ד – מש"כ דלא סגי במילתי' דרבא לחוד, דלא שמעינן מיני' דמהני גם בדבר שלא בא לעולם, כ"כ גם **בתו"ר** בכתובות, ומבואר דהגם דנתבאר דכ' התו"ר, דהא דליכא חסרון דדבר שלא בא לעולם, הוא משום דמהני מכח דאומר אי אפשי בתקנ"ח, מ"מ אכתי היה צד דגם בזה יהיה חסרון, דבדבר שלא בא לעולם לא יהני גם סילוק באופן זה.

ד) בא"ד – במש"כ דכשרוצה חוזרת בה, הנה **במחנ"א** בדיני מוכר דשלב"ל ס"ד כ', דיש ללמוד מדברי התוס', דכמו דבעל יכול להסתלק מירושתה, הכא נמי אשה יכולה להפקיע מזונותיה, וכונתו שם נראה, דהיינו דיכולה להפקיע לגמרי שלא תוכל לחזור בה, וביאור דבריו מבוארים בדברי **הבית יעקב** בכתובות פ"ג א', דכ' על דברי התוס', דכל מש"כ התוס' דכשרוצה חוזרת, היינו אי לאו דרב כהנא דמהני סילוק גם בדבר שלא בא לעולם, אבל אחר דברי רב כהנא, גם גבי מזונות אמרינן דמהני הפקעתה לגמרי, ולא תוכל לחזור בה, אמנם מדברי **הגר"א** בסק"א נראה דס"ל, דבתוס' מבואר דגם לפי האמת הדין דיכולה לחזור בה.

ובתוס' בסמוך גם מבואר דיכולה לחזור בה, וכ"כ **התוס'** בכתובות מ"ז ב', דאם אמרה היום איני ניזונת ואיני עושה, למחר תעשה ותהא ניזונת, אמנם סיימו שם, דאפילו את"ל דיכולה לומר דאיני עושה ואיני נזונת לעולם, וכן הוא **ברא"ש** שם, וכ' **הח"מ** סס"ט סק"ו, דנראה דמספקא להו אי יכולה לחזור, **ובריטב"א** בכתובות נ"ח ב' מבואר, דהטעם דכתבו התוס' שם דיכולה לחזור בה, הוא משום דחיוב מזונות דכל יומא הוי חיוב בפני עצמו, **והמהרי"ט** בח"א סמ"ה כ' דהטעם הוא, משום דסילוק לא הוי אלא דיבור, והדין דאתי דיבור ומבטל דיבור, ויכולה לחזור בה, **והמחנ"א** שם כ', דנראה דכל הצד של תוס' דיכולה לחזור בה, הוא משום דלא נתנו לה כח לבטל התקנה לגמרי.

**והרי"ו** כ' דאינה יכולה לחזור בה, דאי נימא דיכולה, מן הדין דיהיה מעשה ידיה שלו, משום זה דיכולה בכל שעה לתבוע מזונות, וכ"כ **הרא"ה** בכתובות נ"ח ב', דמיד דאומרת הכי נתבטלה התקנה, וכ"כ **הריטב"א** שם, וכ' הטעם דלא להוי מילי דרבנן כחוכא, **והר"ן** שם הביא שי' הרא"ה וביאר על דרך הרי"ו, דאי יכולה לחזור, לעולם כשיהיה המעשה ידים יותר תאמר דאינה נזונת, וכשיהיה המזונות יותר תאמר דעכשיו היא נזונת, **והרמ"א** בסס"ט ס"ד כ' שתי שיטות אי יכולה לחזור בה, **ובח"מ** סק"ו מבואר, דלשי' התוס' המזונות קצובים לשבוע, כיון דיש קצבה למעשה ידיה לשבוע, והנדון בכל שבוע אם יכולה לחזור בה, [אמנם אח"כ הביא לשון הרא"ש, דכ' דאומרת איני נזונת היום, ויל"ע האם משום לשון זה אמרינן דהנדון על כל יום].

בא"ד – במש"כ לחלק דשאני ירושה דנפלה קמי' דבעל וכו', הנה **בתו"ר** בכתובות פ"ד א' מבואר החילוק, דבירושה ע"י הסילוק הוא בא להוציא ממון דהוי דידי' בלא הסילוק, ובזה עשו חיזוק, משא"כ בפירות ע"י הסילוק הוא בא להשאיר הפירות בחזקת האשה, ובזה לא עשו חיזוק.

ה) גמ' ממקום אחר – **רש"י** בכתובות מפרש, דהיינו דאינה ירושת אבותיו, אלא ע"י מעשיו תבא אליו, כגון נחלת אשתו דבאה ע"י נשואין, **והרי"מ** ועוד **ראשונים** מבארים, דהיינו דאכתי אינו קרוי יורש של נחלה זו, אלא הוא ראוי להיות יורש, והיינו קודם שנשאה דאכתי אין לו דין יורש עליה, אבל אם כבר נשאה דכבר הוא קרוי יורש, שוב אינו יכול להסתלק, דכבר חל עליו דין יורש ואינו יכול לבטל דין זה, וממילא יזכה בנכסים בדין ירושה, **והרי"ו** כ' דמירושת אשתו יכול להסתלק גם אחר נשואין, **ובמל"מ** פכ"ג מאישות ה"א בד"ה והנה אם כ', דכמו כן מוכח מדברי התוס', דכתבו דמירושת אביו לא מהני סילוק כיון דהוי מדאורייתא, ומבואר דבלא זה היה מהני, אע"ג דשם מיד שנולד יש לו דין יורש בנכסי אביו, [וכ' דמ"מ אפשר דבירושת אשתו חשיב דידו כידה, ואינו יכול להסתלק], **וברמב"ם** בפי"ב מאישות ה"ט כ', דאין האשה יכולה להתנות שלא יירשנה, משום דעשו בזה חיזוק כשל תורה, ובשל תורה אינו יכול להתנות אע"פ דהוי תנאי של ממון, משום דכתיב לחוקת משפט, **והראב"ד** שם השיג דאי"צ לזה, אלא דאי אפשר להתנות על דבר שלא בא לעולם, ואי אפשר להתנות שלא יירש הנכסים, וכמו דלא מהני אם יאמר היורש למורישו, דאין לי דין ודברים בנכסים אחר מיתתכם, **והה"מ** כ', דשי' הרמב"ם דאמנם דהיורש אינו יכול להתנות, מ"מ המוריש היה יכול להתנות דלא ירשנו זה, אי לאו הקרא דחוקת משפט דאי אפשר לשנות דין הירושה, **ובחי' הגרנ"ט** סמ"ד כ', דשי' הרמב"ם דהיה אפשר להסתלק ולבטל דין יורש דידי', גם אחר שנעשה יורש, אי לאו קרא דחוקת משפט, ובפכ"ג ה"ז כ' **הרמב"ם**,דאם התנה עמה אחר נשואין שלא יהיה לו דין ודברים, מהני שלא יאכל פירות, אבל לא מהני לענין שלא יירשנה, **והראב"ד** בהשגות כ', דעל כרחך כונת הרמב"ם דקנו מידו, דבלאו הכי לא מהני גם לענין פירות, והא דלא מהני קנו מידו לענין ירושה, משום דהסילוק הוי לאחר מותה, ואין כאן הקנאה לשום אדם והוי קנין דברים, ולכאורה גם אם היה קנין לאדם אחר לא היה מהני, דהוי דבר שלא בא לעולם, וכן מבואר בתו"ד **הגרע"א**, **וברא"ש** בכתובות פ"ד א' **ובטושו"ע** סס"ט וסצ"ב ס"ח מבואר, דאחר נשואין אי אפשר להתנות שלא יירשנה, **והב"ח** סצ"ב כ', דבלא קנו מידו פשיטא דלא מהני, דאף להסתלק מפירות לא מהני אחר נשואין בלא קנו מידו, והחידוש דאף דקנו מידו דלשי' הרמב"ם מהני לגבי פירות, מ"מ לענין ירושה לא מהני, [**והרי"מ** כ', דאחר שראוי ליורשו אינו יכול להסתלק אלא עד דקנו מידו, ומבואר דקנו מידו מהני גם אחר נשואין], אמנם **במל"מ** שם מבואר, דלגבי ירושה לא שייך כלל דיהני מה דקנו מידו, כיון דאכתי אינו שלו והוי דבר שלא בא לעולם, ורק בפירות דכבר זכה בקנין פירות, בזה בקנו מידו מהני מתורת הקנאה ולא מתורת סילוק, אבל בירושה אי אפשר לדון אלא מתורת סילוק, [וכ' זה אפילו אי נימא דגם לגבי ירושה שייך לומר דידו כידה], ולכאורה גם בלא קנו מידו שפיר הוי חידוש דלא מהני, דהא נתבאר דברי הרי"ו, דבאמת מהני סילוק גם אחר נשואין, **ובח"מ** סקט"ו ביאר, דלא מהני אחר נשואין מהטעם שכ' הראב"ד, **ובב"ש** סקי"ח הביא גם לדברי הרמב"ם והה"מ, **והט"ז** בסק"ח הביא דברי הרמב"ם דעשו חיזוק כשל תורה, והביא השיטות דירושת הבעל דאורייתא, וגרע מכל תנאי של ממון, משום דכבר זכה בירושה כשתמות, ובקנו מידו לא מהני כדברי הראב"ד בפכ"ג.

בחי' **הגרע"א** מבואר, דשיטת הראשונים דאי אפשר להתנות אחר שנשאת, הוא משום דחשוב דכבר הוא מוחזק בנכסים, כיון דיש לו דין יורש, וכ' דלפ"ז יוכל היורש למחול לבע"ח של אביו, על החוב שיירש מאביו, דאע"ג דמבואר בראשונים דקודם שנתארסה אינו יכול להסתלק, מ"מ הכא חשיב כמו אחר אירוסין, כיון דכבר הוא מוחזק משום דיש לו דין יורש.

גמ' שם – **ברש"י** בכתובות **וברשב"ם ובתוס'** כאן ובכתובות **וברי"ו ובתורי"ד** בכתובות [וכ' זה בשם **הר"ח**],מבואר דהא דמהני סילוק בירושת הבעל, הוא משום דירושת הבעל דרבנן, [ועיין משנ"ת לעיל בדברי התוס'], וזהו מה דמייתי דברי רבא, דהאומר אי אפשי בתקנ"ח שומעין לו, אמנם **הרמב"ן** בכתובות ועוד **ראשונים** כתבו, דגם למ"ד ירושת הבעל דאורייתא מהני להסתלק, דהא קיי"ל דבדבר שבממון תנאו קיים, ומבואר **ברשב"א ובר"ן** בכתובות, דהא דמייתי הא דרבא, הוא דלא נימא, דדוקא למ"ד דירושת הבעל דאורייתא מהני תנאי, אבל למ"ד דהוי דרבנן נימא דעשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה, **והמהרי"ט** בח"א סמ"ה כ', דרק בדרבנן מהני סילוק, וכ"כ המל"מ בפכ"ג מאישות ה"א בשם **מהראנ"ח**, אמנם **המל"מ** שם תמה עליהם, דהרבה ראשונים ס"ל דגם בדאורייתא מהני סילוק, **ובאב"מ** סצ"ב סק"ד כ' בשי' רש"י, דגם בתקנ"ח לא מהני סילוק אלא במה שבא ע"י מעשיו, דהוי מכח שנשאה דזה קיל, אבל בתקנ"ח שחלה ממילא בלא מעשיו, בזה לא מהני סילוק אפילו בדבר דרבנן.

**המל"מ** בפכ"ג מאישות ה"א כ', דמדברי המרדכי בשם המהר"ם, דמהני סילוק שלא יחול שעבוד על נכסים שיקנה אח"כ וכמשנ"ת, מבואר דגם בדאורייתא מהני סילוק, דדוחק לומר דס"ל דשעבודא דרבנן ומשום הכי מהני סילוק, אמנם **בקצוה"ח** סר"ט סקי"א כ', דכיון דשם מיירי על דאקני הוי דרבנן, דמה דדאקני משתעבד הוי מדרבנן, **והמהרי"ט** בח"א סמ"ה כ', דכונת המהר"ם דמהני מדין תנאי, אבל דין סילוק לא מהני בדאורייתא, וכבר נתבאר דלשון המהר"ם נראה בהדיא דמיירי מדין סילוק.

**הקצוה"ח** בסר"ט סקי"א הק' על הרשב"א, דכ' דמהני סילוק גם בדאורייתא, דהא ברשב"א בכתובות נ"ו א' מבואר, דהא דמהני תנאי בדבר שבממון, הוא משום דהתנאי הוי על מנת שתמחלי, וא"כ האיך מהני סילוק דהוי ביטול הדין ולא מחילה, אמנם **הנתה"מ** בסק"ו כ', דגם סילוק הוי כמחילה.

רשב"ם ד"ה וכדרבא – **התורי"ד** מעיר דגם בלשון מתנה לא יהני, כיון דהוי דבר שלא בא לעולם.

ו) תוד"ה יכולה – **הרשב"א** בכתובות פ"ג א' הק', דכיון דאינו יכול לומר דאינו אוכל פירות ואינו פודה, אמאי מבואר הכא דיכול להסתלק מהפירות בעודה ארוסה, וכ' דהוי תקנת שניהם והכא לא ניחא לה, ולכאורה כונתו, דהכא מיירי דהאשה מתרצית דיסתלק ומשום הכי מהני, [אמנם יל"ע לפי הטעם שכתבו התוס', דהיא גם אינה יכולה להסתלק משום דלא תטמע, אם יהני אפילו אם שניהם רוצים], ועוד כ' דהכא מיירי דבא לבטל רק אכילת פירות דידי' ולא מבטל לגמרי, וסיים דצ"ע, **והמהרש"א** כאן הק' הכי על התוס', דאיך מייתי מהא דר"ה לסוגיין, כיון דפירות הוי לטובת האשה עיי"ש, **והפנ"ש** כ' לבאר קו' המהרש"א, גם אי נימא דהכא אינו בא לבטל גם התקנה שלא יפדנה, אלא רק דהוא לא יזכה בפירות, דמ"מ גם זה הוי נגד תקנ"ח, דכיון דאמרו דיאכל פירות דאי לאו הכי ימנע ולא יפדה אותה, באם לא יאכל פירות יש לחוש דימנע ולא יפדנה.

בא"ד – משה"ק דאמאי קתני פרקונה תחת פירות, **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** בכתובות כ', דגם בזה איפוך, וכמו דאמרינן לר"ה דאימא תקנו מעשה ידיה תחת מזונות, ועוד כ' הרמב"ן והרא"ה, דכיון דמסיים שם דלפיכך הבעל אוכל פירות, מבואר דפרקונה עיקר, ולא חש לכתוב מתחילה האי לישנא.

בא"ד – במש"כ דהאשה גם אינה יכולה לומר, הנה **הרמב"ן** בכתובות מ"ז ב' הביא שיטה דהאשה יכולה לומר, אמנם כ' כהתוס' דאינה יכולה לומר, וכ' הטעם, דהתקנה גם בשבילו שהרי צריך לפדותה לעצמו, וכ"כ **הרשב"א והר"ן** שם ביאור אחד, דאיהי מחייבא לשמושי, והלכך צריך שיהיה לו הפירות כי היכי דלפרקה, והוי תקנת שניהם, וכ"כ **הרא"ה** שם, **והרשב"א והר"ן** כ' עוד טעם, דאי נימא הכי, לעולם היכי דיהיה לה פירות תאמר דאינה רוצה בתקנה, והיכי דלא יהיה לה תאמר דרוצה, ולקתה מדת הדין, **והריטב"א** שם כ' הטעם דלא תטמע, **והרא"ש** שם כ' ככל דברי התוס', **והה"מ** בפי"ב מאישות ה"ד כ' בשיטת הרמב"ם, דאינה יכולה לומר, **ובטושו"ע** סס"ט ס"ח כ' הטעם דלא תטמע, **והח"מ** בסק"ח הביא הטעם שכ' הרמב"ן.

בא"ד – במש"כ דשאני פירות דידו כידה וכו', מבואר **בהפלאה** בכתובות, דלפ"ז בעודה ארוסה יכולה לומר דאיני נפדית ואיני נותנת פירות, דאכתי לא זכה הבעל ולא הוי ידו כידה, והק' דא"כ אכתי יק' אמאי לא מוקמינן בגמ' הכא בגונא דאמרה היא בעודה ארוסה, וכ' לומר דבזה י"ל דאה"נ דמצי לאוקמי בהכי, רק דכיון דמוקמי בגונא דאמר הבעל ממילא אין נפ"מ בזה, וקו' התוס' היא רק, אי נימא דגם נשואה יכולה לומר, אמאי מוקמינן בבעל ודוקא בעודה ארוסה, **והגרע"א** מעיר, דלפי דברי התוס', תוכל לומר עדיין על נכסים דאכתי לא באו לרשותה, דלא יהיה לבעל פירות, והנה **בראשונים** בכתובות פ"ג א' מבואר, דבעל אינו יכול להסתלק אחר נשואין, גם מנכסים דאכתי לא באו ליד האשה, דגם על מה דעתיד לבא אמרינן דחשיב כבר ידו כידה, ולכאורה הכא נמי לא תוכל האשה לומר דלא יהיה לבעל פירות בזה, ובהג' **הרמ"ך** על הרמב"ם בפי"ב מאישות ה"ד כ' בשם רבותיו, דיכולה האשה לומר איני נפדית ואיני נותנת פירות, על נכסים דאכתי לא באו לידה, וזה נראה כתי' זה בתוס', דרק משום דזכה כבר אינה יכולה לומר, וכמו שהעיר הגרע"א דבמה דלא בא לידה תוכל לומר.

בא"ד – במש"כ דלא שייך לומר דיזכה בגוף הידים, הק' **באב"מ** ספ"א סק"ב, דהא בכתובות נ"ח ב' מבואר, דבעל יכול להקדיש ידי אשתו לעושיהם, וכ' לומר דאה"נ דלר"ה אמרינן דאינו יכול להקדיש עיי"ש מש"כ, ועוד כ' וכן מבואר בחי' **הגרע"א** בכתובות, דיש לבעל רק שעבוד על האשה, ומשום הכי יכול להקדיש השעבוד, ומ"מ יכולה לסלקו כמו דמחילה מהני בשעבוד.

א) גמ' תימא נחת רוח עשיתי – הרשב"ם כ' דאין לומר דיקנה משום דתליוהו וזבין זביניה זביני, דהכא דליכא אונס כ"כ לא גמרה ומקנה, **והרמב"ן** הק' דאם אינו חשוב אונס, אמאי מקחו בטל כלל, **והרשב"א** כ' דאפשר דאינו קשה כ"כ, דמבואר לעיל מ"ח ב', דגם היכי דהוה לי' לאשתמוטי לא הוי מקח אלא משום אגב זוזי גמר ומקני, **והר"ן** כ' דכל שהאונס פחות, כל שכן דיש לנו לומר גמר ומקני, **ובאב"מ** ס"צ סקכ"ז כ' דשי' הרשב"ם באמת, דמה דהמקח בטל אינו משום דהוי מחמת אונס, אלא דהוי כאומדנא ותנאי, דכל מכירתה היא לעשות נחת רוח, ולא הוי מקח גמור, וכ' לבאר בזה שיטת הראב"ד שהביא שם, דמשום נחת רוח עשיתי, המקח לא בטל אלא אחר מיתה, ולא כל זמן שהיא תחתיו, וביאר דכיון דהוי משום אומדנא ותנאי, אמרינן דהיינו אומדנא, דלא הסכימה למכר אלא כל זמן ששייך לומר נחת רוח עשיתי לבעלי, והיינו כל זמן שהיא אשתו.

**וברמב"ן** ושאר **ראשונים** מבואר, דהיכי דתקבל מעות בודאי יהיה המקח קיים, והא דמקחו בטל הוא בדלא קבלה דמים דומיא דסקריקון, דקתני לה בהדי סקריקון, ושם בקיבל דמים מקחו קיים כמבואר בגמ' לעיל מ"ח א', והא דלא משני הכא דראיה יש, היכי דאיכא עדים דקבלה מעות, כ' **הרמב"ן** דא"כ דדוקא בכהאי גונא מהני ראיה, פשיטא דאין לו חזקה, דהא י"ל דמשום הכי מחזיק, כיון דנתנה לו במתנה ולא קבלה דמים, וכמו דמכרה משום נחת רוח דיראה דיאמר לה עיניך נתת במיתה וגירושין, הכא נמי לא תמחה משום זה, **והרשב"א** כ' דדייקינן, דראיה מהני כמו שאר השנויים במתני', דהיינו ראיה בשטר לבד, דרק לא מהני חזקה לראיה שהיה לו שטר ואבד, אבל שטר עצמו מהני, ולשון **הנ"י** דבכהאי גונא פשיטא דאיכא ראיה, וכתבו דעל כרחך צ"ל הכי, דאי לאו הכי יק', דמ"מ אמאי לא אמרינן דאיכא ראיה בכתבה אחריות בשטר, דמבואר לעיל מ"ז ב' דלכו"ע מהני, **והרמ"א** בס"צ סי"ז כ', די"א דאם קבלה דמים מהני מכירתה.

גמ' שם – **הטור** בס"צ הביא **תשו' הרא"ש**,דגם אם אמרה דלא תוכל לטעון דנחת רוח עשיתי לא מהני, דגם על מה שאמרה, אמרינן דהוי משום דנחת רוח עשתה לבעלה.

גמ' שם – **הראב"ד** בפכ"ב מאישות הי"ח כ', דאי קשיא האיך מהני מוחלת כתובתה לבעלה, דמי לא עסקינן דכתוב שם השלש שדות, וכ' דהתם מוחלת עיקר שעבודה ומיעקרה מעיקרא, אבל מוכרת לא עקרה לעיקר שעבודה, **והרמב"ן** בכתובות נ"ג א' כ' בשם **הרב אב"ד**,דמוחלת איירי כשקבלה אחריות, וכ' די"ל דודאי בצ"ב ושלש שדות, יכולה לומר נחת רוח עשיתי לאכול פירות בחיי ולמוכרם וליתנם במתנה, ואי גבינא כתובה גבינא מינייהו, אבל מוחלת עיקר כתובה אי"ז נחת רוח, שכל הנשים יש להם כתובה, והוא הוא שנתן עיניו בגירושין, וכ' דכ"כ **הראב"ד** בתשובה, וכ"כ **הרשב"א** שם, דמחילה על עיקר כתובה לא שייך לומר נחת רוח עשיתי, **ובהה"מ** מבואר, דאין כונת הרמב"ן והרשב"א כמש"כ הראב"ד בהשגות, אלא דמחלקים בין צ"ב לעיקר כתובה, דגבי צ"ב אמרינן דנחת רוח עשיתי, משא"כ בעיקר כתובה דכל הנשים יש להם כתובה, וכ' דשי' הרמב"ם כהרמב"ן והרשב"א, אמנם **הכס"מ** כ' דאי"ז מוכרח, די"ל דכל שמוחלת מודה הרמב"ם דמהני אפילו בצ"ב, וחלוק מוחלת ממוכרת, והביא דברי **הרא"ש** בכלל ל"ח אות ז' דמחלק בין מוחלת למוכרת, דרק היכי דאינה אלא מסלקת שעבודה שלא תגבה משדה זו, י"ל דאומרת דנחת רוח עשיתי, אבל היכי דמוחלת על עיקר זכותה, בזה לא שייך לומר נחת רוח עשיתי, דאין כאן איבה אי לא מחלה, אמנם **הב"ש** בס"צ סק"ס כ', דמהא דכ' הרמב"ם שם בהי"ט דהיכי דהנכסי צ"ב אינם קיימים, מהני מחילה משום דהוי כמוחלת על חוב עיי"ש, מבואר דכל שהם קיימים גם מחילה לא מהניא בנכסי צ"ב, **והרמ"א** בסט"ז כ' שתי שיטות אי מהני מחילה בנצ"ב, **והח"מ** בסקנ"ז **והב"ש** בסק"ס כ', דשי' הרא"ש דרק היכי דמוכרת לאחרים י"ל נחת רוח עשיתי, דכיון דראיתי דבעלי דחוק למכור, הוי איבה אם לא הייתי מסכמת למכירתו, אבל היכי דמוחלת לבעלה לא שייך איבה אם לא תתן לו זכותה, ומהאי טעמא גם אם תמכור לבעלה לא תוכל לומר דנחת רוח עשיתי, דמה מזקיקה למכור לו זכותה, ורק הראב"ד הוא שמחלק בין מחילה למכירה, דמחילה אמרינן דהוי כאילו עקרה לשעבוד מעיקרו, ואינה יכולה לומר בזה נחת רוח עשיתי, אמנם **האב"מ** סקכ"ח **והבית יעקב והבית מאיר** הק', דאי נימא דיש חילוק בין מוכרת לאחרים למוכרת לבעלה, מה מק' הגמ' דנימא במתני' דנחת רוח עשיתי לבעלי, הא במתני' מיירי במכירה לבעלה, ומשום הכי כתבו דכונת הרא"ש לחלק בין אם מכירתה הויא רק על הקרקע, דבזה המכירה היא ביטול על זכותה לגבות החיוב מקרקע זו, ובזה אמרינן דנחת רוח עשיתי, משא"כ היכי דמוחלת על עיקר חיוב, בזה אינה יכולה לומר נחת רוח עשיתי, דליכא איבה אם לא תמחול, ולפ"ז כתבו דזה גופא לא הוי אלא למסקנת הגמ', דבנכסי מלוג לא שייך נחת רוח, והיינו משום דשם הוי ממון דידה, ונחת רוח הוי רק על סילוק זכותה לגבות בקרקע זו, **והבית יעקב** כ', דלפ"ז באם תמכור הנכסי צ"ב דהבעל יוכל לסלקה במעות, בזה חשיב כמו דמוחלת על עיקר חיוב, ולא תוכל לומר נחת רוח עשיתי, אמנם **בבית מאיר** שם כ' לומר, דכיון דבכלל זה מהני גם שיוכל למכור הנכסי צ"ב, יכולה לומר דמשום הכי כבר מכרה עיקר הנכסי צ"ב עיי"ש.

ב) גמ' מקחו בטל – **הרמב"ם** בפכ"ב מאישות הי"ח כ', דאם מכרה האשה לבעלה לא קנה בעלה, ואפילו אם קנו מיד האשה ברצונה חוזרת בכל עת שתרצה, **והראב"ד** השיג דלמה חוזרת, ואם יכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי ותגבה ממנו, ביטול מקח למה, ואיזה נחת רוח יהיה לו כשתחזור ותבטל מקחו, **ובהפלאה** סקל"ה **ובאב"מ** ס"צ סקכ"ז מבואר דהשגת הראב"ד, דטענת נחת רוח עשיתי, לא מהני אלא דאחר מיתה תגבה הקרקע, אבל מחיים שפיר מהני המכירה, וכ' האב"מ דהטעם כמשנ"ת, דטענת נחת רוח עשיתי מהני מדין אומדנא ותנאי, דלא הוי מכירה לבטל זכותה אחר שימות בעלה, **והכס"מ** שם כ' לומר בשי' הרמב"ם, דהא דלא מהני מכירת האשה, הוא דוקא אם טוענת נחת רוח עשיתי, אבל כל זמן שלא טענה מכירתה קיימת, וזהו מש"כ דלא מהני טענה זו אלא לענין שיכולה לחזור בכל עת, **ובב"י** בס"צ כ' דלפ"ז, לפי מה שנוהגים לכתוב, שגם אם האשה תמות יהיה ליורשיה חצי מנכסי הצ"ב, בכהאי גונא דמכרה ולא חזרה בה, יהיה הדין דלא יטלו יורשיה כלום, **והשו"ע** בסט"ז כ' כלשון הרמב"ם, **והב"ש** בסקנ"ח הביא דברי הכס"מ, וכ' דלפ"ז באם מת הבעל, ואח"כ היא מתה קודם שתטען, לא יוכלו היורשים דידה לטעון, דמה שמכרה הוי משום נחת רוח, אמנם **בבית יעקב** כ' לומר דהכס"מ מודה דטענינן להחזיק, ורק במה שנוהגים לכתוב לא טענינן, משום דחשוב כמו טענה להוציא, **ובהפלאה** סקל"ד כ' לחלוק על הב"י, דמש"כ הרמב"ם דיכולה לחזור, אין כונתו לאפוקי דלא טענינן, אלא דיכולה לבטל המקח גם מחיים, **והמהרי"ט** בח"ב חחו"מ סנ"ו **והבית מאיר** בס"צ סט"ז, כתבו לחלוק על עיקר דיוק הכס"מ מלשון הרמב"ם, דהא לשון המשנה והרמב"ם בפ"ל ממכירה ה"ג דהמקח בטל, ועיי"ש במהרי"ט דמצינו עוד מקומות דכתוב לשון חזרה, והכונה דבטל מעצמו.

והנה מבואר **במהרי"ט ובנו"כ**,דכונת הכס"מ דיכולה לחזור בה, דבעי טענה שהיה לנחת רוח, ובלא טענה לא חיישינן דעשתה רק לנחת רוח, אמנם **בגדו"ת** שער ו' חלק א' דין ה' נראה דמבאר כונת הכס"מ, דשי' הרמב"ם דמשום טענת נחת רוח עשיתי, אמרינן דיש לה זכות לחזור ולבטל המקח, [והק' שם דא"כ אמאי לא משני בגמ' דהא דראיה יש היינו כשאינה חוזרת בה, **ובפנ"ש** כ' דאי יכולה לחזור, לא היה להתנא לשנות זה בכלל משנתינו, וכמו דלא שנה גזלן משום דשם גם ראיה לא מהני], **ובישועות יעקב** סקט"ז דן לענין האם בעי חזרה או דבטל מעצמו, ובסקי"ז דן לענין האם בעי טענה או לא, והק' שם, דבשלמא בסוגיין ניחא דלא אמרינן דהא דראיה יש, היינו כשאינה טוענת דנחת רוח עשיתי, משום דעכ"פ תהיה נאמנת במיגו דתאמר דנחת רוח עשיתי, אבל הק', דאמאי בכתובות צ"ה א' לא אמרינן דמיירי כשאינה טוענת עיי"ש.

גמ' שכתב לה בכתובתה – שי' הרשב"ם דהיינו שדה של אפותיקי כנגד מה שנתחייב לה בכתובה שנתפרש בשטר הכתובה, והתוס' כתבו דהיינו אפותיקי כנגד עיקר כתובה, **והרי"מ** כ' דהיינו אפותיקי כנגד עיקר ותוספת, **והי"ר** כ' דהיינו מה שפירש כנגד עיקר כתובה, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו, דהיינו שדה שתגבה ממנו תוספת כתובה, **ובפי' רגמ"ה** מבואר, דהיינו שיחד לה שדה שהיא שוה יותר מחיוב הכתובה, **וברמב"ם** בפ"ל ממכירה ה"ג מבואר, דשדה זו היינו שדה שהכניסה לו אשתו בכתובה, וכ' **הה"מ** שם, דשי' הרמב"ם דהיינו מה שהכניסה בנדוניה ושמוהו, **והלח"מ** בפכ"ב מאישות הי"ח העיר, דהרמב"ם שם כ' האשה שמכרה מנכסי צ"ב או שדה שכתב לו בכתובתה, ונראה דשדה שכתב לאו היינו נכסי צ"ב, ועיי"ש מש"כ, **ובגדו"ת** שער ו' חלק א' דין ד' כ', דשי' הרמב"ם דכל השלש שדות מיירי בנכסי צ"ב, ומש"כ הרמב"ם שם או שכתב או שיחד, היינו הכל פירוש למש"כ שמכרה נכסי צ"ב, **ובסמ"ע** סקנ"א סק"ד כ', דהיינו אפותיקי שכנגד עיקר כתובה, והיינו כפי' התוס'.

**נ' א'**

ג) גמ' שיחד לה בכתובתה – הרשב"ם מבאר דהיינו אפותיקי על חיוב הכתובה, רק דלא נתפרש בשטר הכתובה, וכן נראה מבואר **בי"ר**, והתוס' מבארים, דהיינו מה שמיחד לה תחת הנדוניה שהביאה, **והרי"מ** כ', דהיינו שדה שלא כתב לה בכתובה ותוספת ממש, אלא כתב לה כספים וייחד לה שדה לגבותם, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** הק' על הרשב"ם,, דאמאי חשיב להו כשתי שדות, ועוד דהיה לו לומר דאחת שכתב לה בכתובה או שיחד לה בכתובה, [**ובגדו"ת** שם העיר בקו' השניה, דאי ניחא אמאי חשיב בשתי שדות, ממילא אתי שפיר אמאי אמר שני פעמים אחת, דבא למנות השלש שדות], וכתבו דהיינו אפותיקי כנגד עיקר הכתובה, **ובפי' רגמ"ה** כ' דהיינו שדה ששוה כשיעור הכתובה, **והה"מ** בפ"ל ממכירה ה"ג כ', דהיינו שלא שמוהו אלא הוא כעין אפותיקי, ומבואר **בגדו"ת** שם דגם זה שייך לכנסי צ"ב, רק שלא שמו אותה ומשועבד למה שהכניסה לו, **ובספר התרומות** שם הביא די"מ דהיינו נכסי צ"ב, **ובסמ"ע** סקנ"א סק"ד כ', דהיינו שדה שיחד תחת המטלטלין שהכניסה בנדוניה, והיינו כפי' התוס'.

גמ' ואחת שהכניסה לו וכו' – כגירסת הגמ', כך היא גירסת **רש"י** בגיטין נ"ה ב' והרשב"ם, וכ' **הרי"ו** דלפי גירסא זו צ"ל, דלא מבעיא קאמר, דלא מבעיא דמה שהוא הכניס לה שום משלו דמקחו בטל, אלא גם מה שהכניסה היא אמרינן דמקחו בטל, אמנם התוס' הביאו גירסת הר"ח דהכניס לה, וכך מבואר בשאר **ראשונים**, [**וברי"ף** לפינו הגירסא כרשב"ם, אמנם **בראשונים** מבואר דגרס כהר"ח], והתוס' פירשו, דהיינו מה שכותב אפותיקי כנגד התוספת, **וברי"מ ובי"ר** מבואר, דהיינו כנגד מה שהוא מוסיף לה כנגד הנדוניה שהכניסה לו, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו, דהיינו כנגד השום שקיבל עליו מנכסי נדוניתה, **וברמב"ם** בפ"ל ממכירה ובפכ"ב מאישות הי"ח מבואר כגירסת הר"ח, ופי' **הה"מ** כהרמב"ן, **והרמב"ם** בפי"ד מטו"נ ה"א כ', דנתן לה בשום משלו, **ובשו"ע** סקנ"א ס"א כ' שנתן לה משלו, **והסמ"ע** בסק"ה מפרש, דהיינו מה שמיחד כנגד התוספת, והיינו כפי' התוס', **ובשו"ע** אה"ע ס"צ סט"ז כ' שהכניסה לו, **ובח"מ** סקנ"ה הביא דהרמב"ם כ' דהכניס לה, וכ' דלפי הגירסא בשו"ע יק' דכבר כ' קודם נכסי צ"ב, [ולעיל נתבאר דברי הגדו"ת ברמב"ם דהדר מפרש לתחילת דבריו].

גמ' שאר נכסים – הרשב"ם מבאר דהיינו שאר נכסיו המשועבדים לכתובה, וכן מבואר בתוס' **ובי"ר**, אמנם **ברי"מ וברמב"ן** ועוד ראשונים מבואר, דשאר נכסים היינו נכסי צ"ב שהכניסה לו, וזה שייך רק לפי גירסת הר"ח, אבל לגירסת הרשב"ם בברייתא דהכניסה לו, הרי נכסי צ"ב הוי אחד משלש שדות, ונראה מבואר בדברי הראשונים, דהרשב"ם גרס בגמ' מפורש שאר נכסים דידי', והם גורסים שאר נכסים דידה. והנה לפי גירסת הרי"מ והראשונים מבואר, דגם בנכסי צ"ב שייך לומר נחת רוח עשיתי לבעלי, וכן מבואר לפי גירסת רש"י והרשב"ם דהכניסה לו דהיינו נכסי צ"ב, אמנם **הי"ר** פירש כאן כהרשב"ם, דקאי על שאר נכסי הבעל, ובשלש שדות גרס כהר"ח, ולפי דבריו לא נתבאר דבנכסי צ"ב שייך שתאמר דנחת רוח עשיתי, ובאמת מבואר בי"ר דדין נכסי צ"ב הוי כנכסי מלוג, דאינה יכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי, [**וברשב"ם וברי"מ** מבואר, דבנכסי מלוג לא שייך לומר נחת רוח עשיתי משום דהוי נכסים דידה, **והי"ר** כ' דשם יש לה קפידא גם בלא מיתה וגירושין משום שבח בית אביה, ומשום הכי כ' דטעם זה שייך גם בנכסי צ"ב], **וברמב"ם** בכמה מקומות **ובטושו"ע** באה"ע ס"צ סט"ז מבואר, דגם בנכסי צ"ב יכולה לומר דנחת רוח עשיתי, **ובטור** בחו"מ סקנ"א הזכיר גם שי' הי"ר, [ועיי"ש בנו"כ דלא היה לפניהם דברי הי"ר].

ד) תוד"ה אילימא – בשי' רש"י דהמקח בטל מיד, עיין ביבמות ס"ו ב' דמבואר שם בתוס' וברא"ש, דשי' רש"י דרק האשה יכולה לבטל מחיים אבל לא האיש, ושי' הרמב"ן ועוד ראשונים שם דשי' רש"י איפכא, דהאיש יכול לבטל מיד והאשה רק לאחר מיתה, עיי"ש שתמהו על זה ואכמ"ל. ובשי' הרשב"ם, הנה מבואר בתוס' דס"ל דגם בשלש שדות המקח אינו בטל מיד, וכן מבואר בעוד **ראשונים** דכך מבואר ברשב"ם, אמנם **הרמב"ן** כ', דנראה ברשב"ם דרק בשאר שדות המקח קיים עד שעת הטירפא, אבל בשלש שדות המקח בטל מיד, וכ' דיש להסתפק האם רק בשדה של נכסי צ"ב, או גם בשתי שדות של אפותיקי.

והנה בענין שדה שהכניסה לו שום משלה דהיינו נכסי צ"ב, או שדה שהכניס לה שום משלו, דהיינו מה שכתב לה כנגד מה שהכניסה לו, לשי' הרמב"ן ועוד ראשונים, בזה מבואר בגמ' ביבמות ס"ו דאמר רשב"ג דבעל מוציא מיד הלקוחות, [**ובחי' הגרע"א** מבואר, דברמב"ן ביבמות מבואר, דמה דמבואר שם דגם במה שהכניס לה המקח בטל מיד, היינו דוקא בגונא דהכניסה לו ממון וכתב דהשדה הזאת תהיה במקום השום וקיבל אחריות עליו, וכ' דבדבריו כאן לא נראה דדוקא בכהאי גונא], ושי' **הראשונים** שם דהיינו דמקחו בטל מיד, [מלבד שיטת רש"י דנתבאר דאינו בטל בכל ענין], **והרי"ף** שם כ' דלא אתברר שפיר דנעביד ביה מעשה, ומבואר **ברמב"ן** שם דס"ל, דאפשר דרשב"ג דאמר דהמקח בטל מיד, הוא לשיטתו בגיטין מ"א דגם בשדה של אפותיקי המקח בטל, אבל לדידן דס"ל באפותיקי כחכמים, י"ל דגם בנכסי צ"ב אין המקח בטל מיד, אמנם שי' **הרמב"ן** עצמו ועוד **ראשונים** דהמקח בטל מיד, ושי' **הרא"ש** שם מבואר בטור ס"צ, דס"ל כהרי"ף דאינו בטל מיד, [ועיי"ש בב"י דכ' דאינו מוכרח], **והרמב"ם** בפכ"ב מאישות הט"ו כ' דלא עשה כלום, [ובהט"ז כ' דדוקא בקרקעות, אבל במטלטלין מקחו קיים בדיעבד ואכמ"ל], **והראב"ד** השיג דלא מצאתי דמקחו בטל מיד אלא לרשב"ג, ורבנן פליגי עליה, ומבואר **במאירי** כאן, דס"ל דהלכה כרבנן דאין המקח בטל מיד, והנה **הראב"ד** בהשגות על הרי"ף בגיטין מ"א כ', דהלכה כרשב"ג בנכסי צ"ב דהמקח בטל מיד, וכבר עמד בזה **הלח"מ** שם דהראב"ד סותר עצמו, ועיי"ש שכ' לפרש ההשגה על הרמב"ם באופן אחר, **והטור** בס"צ כ' דשי' הר"ח דבטל מיד, ושי' הרי"ף דרק לגבי לטרוף מלקוחות, וכך שי' הר"י וכ"כ הרא"ש, [ומיהו במטלטלין מבואר ברא"ש דבטל מיד ואכמ"ל], **ובשו"ע** סי"ג מבואר דהיא יכולה לבטל מיד, והביא שתי שיטות האם גם הוא יכול לבטל מיד, [וזה שי' רש"י דאינו יכול כמשנ"ת], וכ"כ **הב"ח** שם דלהלכה בטל מיד, **ובב"ש** סקמ"ז הביא גם שיטת הרי"ף, **ובחי' הגרע"א** מבואר, דבמה ששעבד הוא כנגד הנכסי צ"ב לא יוציאו מיד הלוקח מיד, אבל בנכסי צ"ב עצמם לא כ' דלא יוציאו, אף דכ' דהרבה פוסקים ס"ל דאין המקח בטל מיד.

ובענין השדות שעשאם אפותיקי כנגד הכתובה, מבואר שי' רש"י דגם בזה המקח בטל מיד, והרמב"ן הק' על זה, דמבואר בגיטין מ"א דרבנן ס"ל דגובה משאר נכסים, [וכ' דאפשר דהכא מיירי באפותיקי מפורש ומשום הכי בטל מיד, ומיהו כ' דגם באפותיקי מפורש המקח אינו בטל מיד, וכן מבואר בעוד ראשונים, והביאו שי' **הראב"ד** בגיטין שם, דבאפותיקי מפורש המקח בטל מיד בכל בע"ח ואכמ"ל], **והתוס'** בגיטין שם הביאו הירושלמי דמבואר דלרשב"ג שם המקח בטל מיד, ומבואר בירושלמי דמה דפליגי רבנן ורשב"ג הוא במכרן לשעה, אבל במכרן לעולם לכו"ע אינם מכורים, וסיימו דבזה מתיישב שי' רש"י דהמקח בטל מיד, ויל"ע האם כונתם דמש"כ רש"י כאן דהמקח בטל מיד אתיא כרשב"ג, דלדידי' גם לשעה אינם מכורים, או דאתיא גם לרבנן ומיירי דמכרן לעולם, ומפרשים דמה דאמרינן דלעולם לכו"ע אינם מכורים, אין הכונה דרק לגבי לעולם לא מהני המכירה, אלא דבכהאי גונא דמכרן לעולם גם לשעה לא מהני המכר, [**והרי"ו** כאן כ', דפירוש דברי הירושלמי דלרבנן בטל מיד במכרן לעולם, אך כ' דלפ"ז מבואר בסוגיה בגיטין מ"א דלא כהירושלמי, דמבואר דגובה משאר נכסים, **ובקרבן נתנאל** בגיטין באות ת' כ' לומר בשיטת הרא"ש, דהיכי דמכרן לעולם המקח בטל מיד, ורק אם מפרש דחל המקח עד הטירפא, היינו לשעה והמקח קיים, אך הק' דא"כ היה להטור לפרש דין זה בס"צ], **והרי"ו** כאן כ' דהלכה כרשב"ג ומשום הכי אמרינן דהמקח בטל מיד, וכך מבואר **ברשב"א** בגיטין מ"א ושם בדף נ"ח ב', וכמבואר **בר"ן** שם דשי' הרשב"א כהרי"ו, אמנם בשאר **ראשונים וברמב"ם** בפי"ח ממו"ל ה"ד **ובטושו"ע** סקי"זס"א מבואר דאין הלכה כרשב"ג, והמקח קיים עד טירפא, [אמנם שי' הרמב"םדבכל אפותיקי, אם מוכר לעולם המקח בטל מיד ואכמ"ל], **ובראב"ד** בגיטין מבואר, דבאמת הכא בכל השלש שדות המקח בטל מיד, ומשום דקבלם עליו בנכסי צ"ב, וכ"כ **הריטב"א** כאן, דמיירי דקבלם עליו כנכסי צ"ב, ומשום הכי המקח בטל מיד דומיא דסקריקון דמקח בטל מיד, **והר"ן והנ"י** כתבו, דמיירי הכא דעשאן אפותיקי מפורש, ואמר דגם לא יוכל לסלקה במעות, ומשום הכי המקח בטל מיד.

בא"ד – משה"ק רשב"א בסוה"ד, עמד בזה **בגדו"ת** שער ו' חלק א' דין ה', דיש לפרש הס"ד דמתני' דמקחו בטל מיירי בנכסי מלוג, אבל לעולם לא היה סבור דמיירי גם בשאר קרקעות, **והפנ"ש** כ' לבאר דברי הרשב"א, דאין לומר דקאי על נכסי מלוג, דבזה לא יאמר דלקח מן האיש סתם, דמשמע דלקח נכסי האיש, והיה לו לפרש דלקח נכסי האשה מן האיש, אמנם **הגרע"א** הק', דאכתי י"ל דהס"ד היתה, דמיירי בין באותם שלש שדות ובין בנכסי מלוג, אבל לעולם לא מיירי בשאר שדות.

**הרי"מ** כ', דהיכי דמכר הבעל נכסי מלוג, אין הלוקח יכול לומר דמ"מ יאכל פירות בחייה, דכי תקון רבנן פירי לבעל משום רוח ביתא הוא דתקון, דהא אפילו מכר שדה נדוניית אשתו לפירות לא עשה ולא כלום, וכל שכן המוכר נכסי מלוג של אשתו גוף ופירות, [ופשטות דבריו נראה דאי אפשר למכור נכסי צ"ב דהיינו נדוניית אשתו אפילו לפירות, אמנם יל"ע דנראה בדבריו דנכסי מלוג אפשר למכור, ורק גוף ופירות אי אפשר, ומבואר בדבריו דנכסי צ"ב עדיפי מנכסי מלוג, וא"כ מש"כ דלא עשה ולא כלום לפירות, היינו בגונא דמכר הנכסי צ"ב גוף ופירות], **וברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר, דאפשר למכור נכסי צ"ב לפירות, **ובב"ש** ס"צ סקמ"ז הביא שיטת הראשונים דאפשר למכור גוף לפירות, והביא **דהנ"י** ביבמות ס"ו ב' כ' דגם גוף לפירות אי אפשר, שלא ישתקע ביד הלוקח, והנה **בנ"י** כאן יש שתי גירסאות האם מהני גוף לפירות, או דלא כתב אלא דלפירות מהני, אמנם דברי הנ"י ביבמות הם דברי הריטב"א שם, ובריטב"א כאן מבואר בהדיא דמהני גוף לפירות נמי, וכן כתבו שם הדין בשם הרמב"ן, וברמב"ן מבואר דמהני גוף לפירות, וא"כ לכאורה צ"ל על כרחך, דכונת הריטב"א והנ"י שם במש"כ דאפילו לפירות נמי אינו יכול למכור הגוף, היינו דאם מוכר הגוף בסתם, לא מהני אף לענין הפירות וכמשי"ת בסמוך, [וכבר עמדו בזה כמבואר בהג' על הריטב"א ביבמות].

ה) גמ' היכא דזבין איהו ומית – הרשב"ם כ' דמכירת הבעל מהני לזכות בפירות מחיים ובגוף לאחר מיתה, אמנם **הרמב"ן** ושאר **ראשונים** חולקים, דאינו יכול למכור הגוף כלל גם לא לאחר מיתה, והביאו דכן מבואר **בירושלמי**,דהוי כבן שמכר נכסי אביו דלא מהני, ומש"כ בגמ' דזבן איהו ומית, דמשמע דאם היא מתה אינו מוציא, כתבו דנקט לשון זה אגב האשה, דאצלה בטל המכר רק אם היא תמות, **והרמב"ן והריטב"א** כ' דאינו יכול למכור, משום דהגוף אינו שלו ורק פירות יש לו מחיים, אמנם **הרי"ו** וכן **והרא"ש** כתבו, דכיון דאיכא לתקנת אושא נמצא דיש לבעל גוף גם מחיים, והא דאינו יכול למכור ביארו, משום שבח בית אביה, ואין כבוד לאשה דיהיו נכסיה מכורין מעכשיו כלל, משום הכי אינו יכול למכור כלל, **והרמב"ם** בפכ"ב מאישות הט"ו כ' דלא עשה כלום, וכ' **הה"מ** שם כהרמב"ן, **ובטושו"ע** ס"צ סי"ג מבואר גם דלא עשה כלום, **ובב"ש** סקמ"ז כ', דשי' הרשב"ם דהירושלמי מיירי דמכר בסתם ומשום הכי לא מהני אף אם ימות הוא, והרשב"ם מיירי דפירש שיחול הקנין על הגוף לאחר מיתת האשה, ואתיא כהי"א שהביא הרמ"א בסרי"א ס"א, דאם אומר מה שאירש מאבא מכור מהני, ולא חשיב דבר שלא בא לעולם, אמנם **האב"מ** סקכ"ב כ', דשי' הרשב"ם דלא חשיב כלל דבר שלא בא לעולם, וכמבואר ברי"ו וברא"ש דאחר תקנת אושא הוי הגוף דידי' גם מחיים, וכ' דלפי דברי הרי"ו והרא"ש דלא מהני משום שבח וכבוד בית אביה, א"כ גם להשיטות דמה שאירש מאבא מכור מהני, הכא לא יהני משום האי טעמא דשבח בית אביה.

גמ' שם – **ברי"מ** מבואר דאם מכר הבעל אין ללוקח אפילו פירות וכמשנ"ת, דכי תקון רבנן פירי לבעל משום רוח ביתא, וכ"כ **הרמב"ן**,וכ' דלא דמי להא דמבואר לק' קל"ו א' דאב שכתב נכסיו לבנו לאחר מיתה, דאם מכר מכורין עד שימות, דהכא לא זכי בפירות אלא מחמת האשה ולרווח ביתא דהנאה דתרוייהו היא, ומבואר בדבריו דגם בנכסי צ"ב הדין הכי, **ובבעה"ת** שער ו' חלק ב' דין א' מביא **תשו' הרי"ף**,דהיכי דמוכר גוף ופירות בנכסי מלוג הכל בטל, משום דהא דיכול למכור רק הפירות הוא משום רוח ביתא כמבואר בכתובות פ"א, ובכהאי גונא דמכר גם הגוף איכא צער ביתא, **והריטב"א** כ' דין זה גבי נכסי צ"ב, וביאר דעקרו דגם על הפירות לא יחול, כי היכי דלא לישתקע ביד הלוקח, **והרשב"א** גם כ' דין זה גבי צ"ב, אך כ' דהטעם הוא, משום דכיון שהבעל לא לפירות לבד מכר אלא גוף ופירות, מקח אחד הוא, וכיון שבטל מקחו בגוף ואין מקחו בפירות אלא מצד מקח הקרקע הכל בטל, **והר"ן** כ' הדין, גם גבי נכסי מלוג וגם גבי נכסי צ"ב, ובנכסי צ"ב ביאר הטעם כמש"כ הרשב"א, **והנ"י** גם כ' הדין בתרוייהו, וכ' גבי נכסי צ"ב, דכי היכי דבטל המקח בגוף הוא הדין שבטל לענין הפירות, **והה"מ** פ"ל ממכירה ה"ג הביא דברי הרשב"א, והנה **הרמב"ם** פי"ב מזכו"מ הי"ג כ' גבי מכר האב, דאם עבר האב ומכר מהני לפירות, ונראה לשונו דמיירי דמכר סתם, ומשום הכי כ' דעבר ומכר, דבאמת אינו יכול למכור אלא הגוף לפירות, ובמל"משם הביא דברי **הנ"י** דכ' לק' קל"ו א', דהא דמבואר דמכורין לפירות היינו אם רוצה הלוקח, אבל אם אינו רוצה המקח בטל, דיכול לומר דהיה דעתו לקנות גוף ופירות, וכ' **המל"מ** דזה נראה דלא כהרשב"א, דלפי דברי הרשב"א בכהאי גונא דלא יפרש דהמקח הוי רק על הגוף לפירות, הדין דלא יחול כלום וכמש"כ כאן, דכיון דבטל גבי הגוף בטל גבי הפירות, וצ"ל דבמכר האב מיירי שהאב מפרש דמוכר הגוף לפירות, וכ' דאפשר דהנ"י מיירי דוקא בגונא, דהלוקח כשאינו חוזר בו ניחא לי' לזכות בגוף לפירות כנגד כל הדמים, אבל אם רוצה ליתן רק חלק מהדמים בזה גם המוכר יכול לחזור בו, והרשב"א מיירי דרוצה ליתן רק חלק מהדמים ומשום הכי בטל גם מצד המוכר, **ובב"ש** ס"צ סקמ"ז הביא הדין, דהמכר בטל גם לענין הפירות.

**ובמל"מ** שם הק' על הרשב"א, דמבואר ברשב"א במקום אחר, דאם מכר קרקע ונמצאת מקצתה גזולה, דאמרינן דהמקח קיים בשאר, ואמאי הכא אמרינן דלא יתקיים המקח עכ"פ לגבי הפירות, **ובאב"מ** ס"צ סקכ"ג כ' לישב, דהכא אי אפשר למכור הפירות לבד כיון דהוי דבר שלא בא לעולם, ואינו יכול למכור אלא ע"י שימכור הגוף, וכיון דלא חל על הגוף ממילא בטל הכל, וזהו מש"כ הרשב"א דזכייתו בפירות היא רק מכח הקרקע, אמנם אכתי לא נתבאר בדברי האב"מ, דאמאי לא נימא דיחול עכ"פ קנין על הגוף לפירות, דבזה אין חסרון דדבר שלא בא לעולם, **והנתה"מ** בסקפ"ב סק"ח כ', דכיון דלא נעשה קנין כלל על הפירות, ומה שיהיו הפירות שלו הוא רק משום דכל שזוכה בגוף ממילא הפירות שלו, כיון דהכא אינו זוכה בגוף ממילא אין לו דרך לזכות בפירות, ומה דאינו זוכה בגוף לפירות, נראה מדבריו שם דגם זה הרי לא נתפרש במכר, והמכירה היתה על הגוף בעצמו, וכל שזה לא חל ממילא בטל הכל, משא"כ במקצת קרקע גזולה, הרי הקנין נעשה על כל מקצת, ומשום הכי קיים על השאר.

גמ' זבנה איהי ומתה – **הרי"מ** כ' דבלא תקנה היה הדין דכי מסתלקי פירות הבעל במיתת האשה היה הלוקח זוכה בגוף, ואחר התקנה נמצא דבחייה גם לא הוי ברשות הלוקח, אלא די"ל דהבעל ימות קודם ונמצא דקנה לוקח, [והנה שי' הרי"מ בב"ב קל"ט ב', דתקנת אושא היא דקנין פירות דבעל אלים להיות כקנין הגוף, ועיין בסמוך דברי האב"מ, דלפ"ז לא חל המכירה כלל אלא באם הבעל ימות לבסוף], וכ' דנפ"מ בקנייתו דמעכב על הבעל לסתור או לבנות, והביאוהו כמה **ראשונים**, וכ"כ **הרמ"א** בס"צ ס"ט, **ובדרישה** סקל"ד כ' דנראה בראשונים, דדוקא הלוקח יכול למחות ומשום דזכה בגוף, אבל האשה עצמה כיון דעשאוהו לבעל כלוקח, אין האשה יכולה למחות, וכמבואר בשו"ע חו"מ סרי"ב ס"ז דברי הרמב"ם, דלוקח גוף לזמן הדין דהוא יכול גם לבנות ולהרוס, אמנם כבר תמה בזה **בעמק שאלה** סקל"ה סק"ז, דאם האשה אינה יכולה למחות, האיך עדיף כח הלוקח מכח האשה, **ובח"מ** סק"ל כ' דגם האשה יכולה למחות, **והגרע"א** ציין **לסמ"ע** בסרי"ב סקי"ג דכ' דאינה יכולה למחות.

והנה **בטור** ס"צ הביא, דשי' **הרמב"ם** פכ"ב מאישות ה"ז, דאם מכרה האשה הבעל מוציא מיד הלקוחות מחיים את הפירות אבל לא את הגוף, דאין לו בגוף עד שתמות, ושי' **הרא"ש** דגם הגוף מוציא, דלא מהניא מכירתה גם על הגוף, [ועיין בנו"כ מאי נפ"מ בזה], **והשו"ע** בס"ט כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כהרא"ש, **ובדרישה** סקל"ד וכן **בסמ"ע** סרי"ב סקי"ג כ', דלשי' הרא"ש דלא זכה אף בגוף, לא יוכל למחות על הבעל שלא יבנה ויסתור, וא"כ מש"כ הרמ"א דיכול למחות, אי"ז לפי שיטתו שהביא דברי הרא"ש דלא זכה אף בגוף, אמנם **בח"מ** סקכ"ז **ובב"ש** סקל"ה-ל"ו כ', דגם להרא"ש יכול למחות, משום דזכה עכ"פ שיהיה שלו לאחר מיתת האשה, וכ' דאדרבה לשיטת הרמב"ם פשיטא שיכול למחות ומאי קמ"ל.

**ובב"ש** סקל"ט העיר, דלשי' הרא"ש דלא זכה הלוקח בגוף מחיים, אמאי מהני מכירתה שיהיה הקרקע של לוקח לאחר מיתת האיש, הא כיון דעכשיו אינה יכולה למכור, לא יהני גם על הזמן שלאחר מיתה, **ובהפלאה** סק"כ מבואר, דגם להרא"ש יכולה למכור הגוף מהיום, על הצד דיהיה שלו רק אם ימות הבעל, **ובאב"מ** סקי"ג ביאר לפי המבואר ברש"י, דתקנת אושא הוי דאלים קנין פירות של בעל להיות כקנין הגוף, ומבואר לק' קל"ו ב', דלרי"ו דקנין פירות כקה"ג, היכי דשייר האב קנין פירות עד מיתה, ומכר הבן ומת קודם אביו, הדין דלא הוי מכירה כלל, ובאם לא ימות קודם אביו מהני המכירה, כיון דזוכה לבסוף בגוף ופירות, דהכא נמי מה דאינו זוכה בגוף הוא רק מחיים, דאפשר שהיא תמות קודם ונמצא דלא קנה כלום, ובסקי"ב כ', דבשי' הרמב"ם דמבואר דזוכה בגוף מיד, על כרחך דס"ל דתקנת אושא היתה, דיחשב לוקח על הגוף על הזמן שלאחר מיתה.

ו) גמ' אמימר דאמר כר"א – הרשב"ם מבאר, דלפ"ז גם אם מכרו תרוייהו לא מהני, וכ"כ **רש"י** בב"ק **והרא"ש** שם **והרשב"א והריטב"א**, וכ"כ **הרי"מ** בפירוש אחד, אמנם כ' עוד פירוש, דאם מכרו תרוייהו מהני גם לר"א, ומה דאמרינן דאתיא כר"א, היינו דאי"צ לומר דמה דלא מהני מכירת האשה הוא משום תקנת אושא, אלא גם בלא זה לא מהני מכירתה לבד, משום דאין לה קנין גמור, וכ"כ **הי"ר** וכ"כ **הראב"ד** בב"ק בסו"ד, [**ובש"מ** שם לא הביא אלא תחילת דברי הראב"ד דכ' כרש"י, דגם מכרו תרוייהו לא מהני], **והרמב"ן** תמה על הרשב"ם, דאמאי לא מהני אם מכרו תרוייהו, ואח"כ הביא דברי רש"י דכ' כהרשב"ם, אך כ' דחלוק שותפות שלזה גוף ולזה פירות, לשותפות שכל אחד יש לו חצי בגוף וכמשי"ת בע"ב.

והרשב"ם כ' דמתני' דלא כאמימר, אמנם **הרי"מ** כ', דגם אי נימא דתרוייהו גם אינם יכולים למכור, ומשום דחשיב כמו דלא בא עדיין לרשותם, מ"מ מהני באם יביא הבעל ראיה דנסתלקה אשתו, **והריטב"א** כ', די"א דאף דתרוייהו אינם יכולים למכור, מ"מ האשה יכולה למכור לאיש שיש לו הקנין פירות, ורק לעלמא אינם יכולים, ומשום הכי אתי שפיר מתני' גם לאמימר, אמנם כ' דאי"צ לזה, דכיון דאוקימנא למתני' דכתב לה דין ודברים אין לי בנכסייך כמבואר לעיל, בזה לכו"ע יכולה למכור שהרי יש לה גוף ופירות, אמנם **הפנ"ש** מביא דברי **הרי"ו** לעיל מ"ז א', דכ' דגם לפי מה דמוקמינן דכתב לה דין ודברים, מ"מ בודאי דמתני' מיירי גם באופן שלא כתב לה, ורק דהא דלא הוי פשיטא, הוא משום דמיירי גם בכהאי גונא דכתב לה.

גמ' שם – **הרשב"א** מק', דכיון דמבואר במתני' לק' קל"ו א', דאם נתן האב לבנו פירות מחיים וגוף לאחר מיתה, הדין דיכול האב והבן כל אחד למכור חלקו, האיך שבק אמימר מתני' וס"ל כר"א, וכן מבואר **ברא"ש** בב"ק דמתני' דלק' הוי דלא כאמימר, ועיין באבי עזרי בפכ"ב מאישות הט"ז מש"כ לומר, דאמימר לא אמר דליתא במכירה אלא בנכסי מלוג.

גמ' שם – **האב"מ** ס"צ סקכ"ו מק', דהא בקרא מבואר דאפשר להקדיש שדה שלקח, ודינה דחוזרת ביובל למוכר הראשון, והרי מבואר בגמ' בגיטין מ"ח א', דלוקח בזמן שהיובל נוהג אין לו אלא קנין פירות, ומוכח דאפשר למכור גם אם יש לו רק קנין פירות, דאם אינו יכול למכור גם לא יוכל להקדיש, **ובהגה"ה** שם סקי"ב כ', דהא דמבואר בגמ' דבעל הקנין פירות אינו יכול למכור, זהו דוקא למכור הגוף, אבל למכור זכות הפירות יכול, דזה הוי לגמרי שלו, וא"כ י"ל דקרא מיירי דמקדיש הזכות פירות, **ובחי' רמ"ש** הק', דעל כרחך דמה דמוכר היינו הפירות עצמם ולא הגוף לפירות דזה הוי קנין בגוף, ויק' דהוי דבר שלא בא לעולם, ועיי"ש מש"כ לומר דלא בכל גונא אינו יכול למכור.

תוד"ה המוכר – **במהדו"ב** כ', דלפמש"כ התוס' בסמוך דר"מ דאמר דמהני קנין פירות שיהיה בדין יום או יומים לראשון, הוא משום דמתחילה היה לו הכל, לפ"ז בדוקא נקט כהאי גונא דמכר הגוף ושייר שימוש של שלשים יום.

תוד"ה קסבר – **המהרש"א** מעיר, דהגם דבדברי ר"מ ורבי יהודה בהכרח צ"ל, דטעמם האם קנין פירות כקנין הגוף וכמש"כ התוס', מ"מ בדברי רבי יוסי דשניהם בדין יום או יומים, אכתי י"ל דזהו משום דס"ל דסגי בתחתיו או בכספו, **והרש"ש** מעיר, דגם בר"א י"ל דטעמו משום דס"ל דבעי לתרוייהו.

בא"ד – במש"כ דעיקר טעמו דר"י משום דקנין פירות כקנין הגוף, מבואר **בתו"ח** דמה דאמר לפי שהוא תחתיו, היינו דמשום הכי לא יק' דהא כתיב כספו, ולזה אמרינן דגם כתיב תחתיו, ושפיר י"ל דתלוי בקנין פירות, והנה **הריטב"א** בע"ב כ' על דברי ר"א, דרבנן ס"ל דאי כקנין הגוף דמי, מכספו ממעטינן דאינו בדין יום או יומים לבעל הגוף, ואי לאו כקנין הגוף, כספו ממעט דאינו בדין יום או יומים לבעל הפירות, ומבואר לכאורה דאין הטעם לר"י משום דדרשינן תחתיו, אלא העיקר תלוי בכספו, ולמ"ד דקנין פירות כקנין הגוף, חשיב כספו של בעל הקנין פירות, **והראב"ד** בב"ק כ', דכיון דקנין פירות כקנין הגוף הלכך כספו קרינן בי', ועוד שהוא תחתיו, ונראה גם דהעיקר הוי תלוי בכספו, **והרש"ש** כ על דברי התוס', דהיה נראה דמה דאמר ר"י לפי שהוא תחתיו, אין כונתו כלל לקרא דמת תחת ידו, אלא למציאות שהוא תחתיו, דזה סיבה דחשיב כספו, ודברי הראשונים האלו נראה כותי'.

בא"ד – **הראב"ד** בב"ק כ', דהכא הוי תחת הראשון, ומשום הכי הוי בדין יום או יומים לר"מ, אבל בשן ועין הוי תחת שניהם ומשום הכי אינו יוצא אף לבעל הקנין פירות, וצ"ב אמאי שם חשוב תחת שניהם, ועוד כ' די"א כהריב"א.

**נ' ב'**

בא"ד – מה שהביאו מהא דיבמות כ' **הפנ"ש** לדחות, דשם לא יכלה הגמ' לומר הטעם משום דס"ל דקנין פירות כקנין הגוף, דא"כ אמאי אמר עבדי צ"ב, הא גם עבדי מלוג הוי הדין הכי.

תוד"ה וספק – **הק"ש** אות רכ"ג הביא דברי התוס' בב"ק כ"ז ב', דבאמת עדיף דיני ממונות מדיני נפשות כיון דאיכא חזקת ממון, והעיר דגם בלא קרא דוהצילו העדה, מ"מ אי אפשר להרוג מספק, דהא על הצד דהוא פטור נמצא דעוברים על לא תרצח, וכ' לומר דבעי לקרא דוהצילו העדה, דהוא פטור מתורת ודאי, וכ' דיש נפ"מ לענין מיתת שור הנסקל עיי"ש.

גמ' רבי אלעזר אומר וכו' – **בי"ר ובחי' הראב"ד** בב"ק כתבו, דר"א ס"ל דקנין פירות לאו כקנין הגוף, ומשום הכי אמר דהראשון אינו חשוב כספו, דאי הוי כקנין הגוף היה חשוב כספו של ראשון, כיון דיש לו קנין פירות דהוי כקנין הגוף, ונראה לפי דבריהם, דלמ"ד דקנין פירות כקנין הגוף, גם חשיב כספו המיוחד, דהא מבואר בר"א דאינו יוצא לראשון משום דלא הוי כספו דלא הוי כקנין הגוף ובלא זה היה יוצא, אמנם **בריטב"א** מבואר דגם אי נימא דקנין פירות כקנין הגוף, מ"מ לא הוי כספו המיוחד.

רשב"ם ד"ה כי – מבואר ברשב"ם דילפינן מדין יום או יומים למכירה, וכן מבואר בתוס' ובעוד **ראשונים**, אמנם **הרמב"ן** כ' לומר, דבאמת אי אפשר למילף כלל מדין יום או יומים לדין מכירה, אלא דאמרינן בגמ' מסברא, דכיון דמצינו לר"א גבי יום או יומים, דאי לא הוי כספו המיוחד דתרוייהו אינם חשובים אדון, ס"ל לאמימר מסברא דהכא נמי לענין מכירה, אינו חשוב בעלים כל שאין לו גוף ופירות, **ובריטב"א** מבואר, דמה דאינו חשוב כספו המיוחד, הוא משום דאינו במכירה, ומשום הכי מוכח כאמימר.

ז) תוד"ה רבי אלעזר – במש"כ דעבד של שני שותפין היינו עבד שהגוף לאחד ופירות לאחד, כ"כ גם **רש"י והראב"ד** בב"ק, **והרמב"ן** כ' דלא דאיק, וכ' דבאמת הדין דעבדו המיוחד, הוי גם באם יש לכל אחד חצי הגוף ופירות, ואע"ג דישנו במכירה מ"מ שם יש גזה"כ דבעינן עבדו המיוחד, ובאמת אין לדמות דין יציאת שן ועין ודין יום או יומים לדין מכירה, והכא מייתי רק דאמימר אמר מסברא, דלא מהני מכירת אחד מהם כיון דאינו בעלים גמור וכמשנ"ת, **והרשב"א** אחר שהק' מהא דעבד של שותפין, כ' דאפשר לומר, דקרקע של שותפין אי אפשר להם למוכרו, והביא דברי התוס' דהכונה דלאחד יש גוף ולאחד פירות, ויל"ע במש"כ דאפשר לומר האם הוי בדרך תמיהה, או דכותב דבאמת י"ל הכי, **והריטב"א** הביא די"א דכל שותפין אינם יכולים למכור, וכ' די"א כתוס', **והר"ן** כ' כרש"י ותוס'.

**ובתורי"ד** בב"ק כ', דהא דהיכי דהם שותפין בגוף ופירות יכולים למכור, הוא משום דיכולים לחלוק חלקם, ואין חסרון בבעלות של כל אחד, [וכן מבואר בעוד ראשונים, דזהו הטעם דחלוק שותפין בגוף מהיכי דלאחד גוף ולאחד פירות], ולפ"ז כ' דבעבד של שותפין, הגם שיש לכל אחד חצי גמור בעבד ולא לזה גוף ולזה פירות, מ"מ אינו יוצא בשן ועין, ומשום דבעבד יש שני קנינים, קנין ממון וקנין איסור, והקנין איסור אין בו דין חלוקה, ומשום הכי אינו יוצא בשן ועין, דכל אחד מהם אין חלקו בקנין איסור חשוב חלק מסויים לעצמו, כיון דאין בזה דין חלוקה, ודמי לשותפין שלזה גוף ולזה פירות, וכ' דמ"מ באם רוצה אחד מן השותפין למכור חלקו יכול, ואף חלקו בקנין איסור, ומשום דהוא מוכר חלקו בקנין ממון, וקנין האיסור ממילא נגרר בתר קנין הממון, וכמו בכל מוכר עבדו, דקנאו הלוקח גם לקנין האיסור והוא הבעלים לשחרר, משום דנגרר הקנין איסור בתר הקנין ממון, אמנם כל זה במוכר, אבל ביציאת שן ועין אינו מקבל דמים, וגזה"כ להפקיע קנין האיסור מעליו, וכיון דפקע קנין האיסור, ממילא פקע גם הקנין דמים, וכיון שבא להפקיע הקנין איסור, בזה אמרינן דיש חסרון דאינו מיוחד לו, **והראב"ד** בב"ק כ', דעבד של שני שותפין אינו יוצא בשן ועין משום דאינו ראוי ליחלק, ואפשר דכונתו כדברי התורי"ד.

בא"ד – במש"כ דמה דאמרינן בב"ק דבעינן לר"א עבדו המיוחד, לאו מקרא יליף לה, הנה **התוס'** בב"ק כתבו, דבאמת יליף לה מקרא דעבדו, ומה דאמרינן בגמ' דלר"א גם אינו יכול למכור, באמת אינו מהאי קרא דבעינן כספו המיוחד, אלא מהקרא דכתיב גבי שן ועין דבעי עבדו המיוחד, דיש לדמות מכירה לשחרור, וכמו דמבואר דכל שאינו עבדו המיוחד אינו משתחרר, הכא נמי אמרינן דאינו נמכר, **ובתור"פ** שם כ', דהא דאי אפשר למילף מקרא דגבי יום או יומים, הוא משום די"ל דדוקא בדין זה בעי שיהיה כבוש תחתיו, אבל לדבר אחר לא בעי, [ולכאורה זה סיבה דלא יהיה סגי בקנין הגוף, אבל אכתי היה צריך להיות שיהיה סגי בקנין פירות, ולפמשנ"ת דברי הראשונים דר"א ס"ל דקנין פירות לאו כקנין הגוף ניחא], **והרמב"ן** כ', דשם מיירי שיש לכל אחד חצי הגוף ודלא כהתוס' וכמשנ"ת, ומשום הכי בעי קרא דעבדו, דבכהאי גונא בודאי איתא במכירה, ורק יציאת שן ועין ליכא.

**הרי"מ** כ' דלדידן לא סבירא לן כר"א, וכ"כ **הרשב"א** בב"ק **והריטב"א** כאן, אמנם **הי"ר** כ' דהלכה כר"א דרבא טרח לפרש טעמי', ומסתבר טעמי' דר"א, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ב מרוצח הט"ו, וכ' **בהג"מ** שם כ' משום דמפרש טעמי', **והכס"מ** שם כ' עוד, דבמכילתא מייתי לשיטת ר"א בלא חולק, וגבי יציאת שן ועין מבואר **ברמב"ם** בפ"ה מעבדים הט"ו **ובטושו"ע** סרס"ז סל"ז דאינו יוצא לתרוייהו, וזהו כר"א, [אמנם לשי' הריב"א בתוס' י"ל דאתיא גם דלא כר"א, אי אמרינן דגדר תקנת אושא היתה דקנין פירות דבעל אלים כקנין הגוף].

**והי"ר** כ', דאע"ג דקיי"ל כר"א, מ"מ לא קיי"ל לדינא גם כהאי לישנא דלפ"ז לא מהני למכור, דאמרינן דלמא רוצח שאני דאחמיר בי' רחמנא, **והלח"מ** בפ"ה מעבדים הט"ו **ובמל"מ** שם הט"ז **ובב"ש** ס"צ סקנ"ה כתבו, דלהלכה ס"ל דאי אפשר למילף מדין יום או יומים לדין מכירה, **ובבי' הגר"א** שם סקנ"ב מבואר, דאי אמרינן דהא דאמרינן דלא מהני מכירה לאמימר משום דס"ל כר"א, מ"מ זהו דוקא דכל אחד לבד אינו יכול למכור, אבל תרוייהו יחד יכולים, ניחא, דמבואר רק דאם שניהם מוכרים יחד מהני, ולא דאחד מוכר לבדו, אמנם צ"ב דאכתי יק' מדינא דמתני' לק' קל"ו א', דאם נתן האב לבן ושייר פירות לעצמו, דמהני מכירת כל אחד מהם, וזה דלא כר"א ולפי דברי האבי עזרי שנתבאר לעיל ניחא, דבאמת הוי דין רק בנכסי מלוג, [וגם יל"ע במש"כ שם, דמשני בגמ' דמתני' ורבה בר אבוה ס"ל דגם זבנה לעלמא מהני ואמימר ס"ל כר"א, ולכאורה מה דאמר דלמתני' מהני מכרה לעלמא היינו משנה דידן, ולכאורה כיון דכ' דאם ימכרו תרוייהו מהני, בודאי דיהני היכי דמוכרת לבעלה דיש לו הקנין פירות, ובהכרח צ"ל הכי, דהא מבואר ברמב"ם ובשו"ע דמהני גם אם מכרה לבעלה, ועל כרחך הטעם משום דגם זה חשוב כמכרו תרוייהו יחד דמהני, וא"כ מנין דלמתני' מהני גם אם מכרה לעלמא].

א) גמ' אין מחזיקין בנכסי אשת איש – הרשב"ם כ' הטעם דסומכת על בעלה, ובסמוך כ' עוד טעם דיכולה לומר דלא קנה אלא הפירות מבעלה, אבל הגוף שהוא שלי לא היית יכול לקנות, **וברי"מ** כ' הטעם, דכיון דהפירות הם של הבעל לא אכפת לה למחות, ועוד כ' דסומכת על בעלה בענין הנכסים, ואינה יודעת מי אוכל הפירות, **והי"ר** כ' דכיון דאית לי' פירא לבעל, לא אכפת לה למידע במאן דאכיל לי' פירא, וכ' דכמו כן בכל מוכר שדהו לפירות, וירד אחר ואכל הפירות לא הוי חזקה, דסבור דהוא יורד ברשות זה שקנה ממנו הקרקע לפירות, ולרבותא אמר אשת איש, דאע"ג דאין לו לבעל למכור השדה לפירות מ"מ לא הוי חזקה, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' הטעם דסומכת על בעלה, **ובריטב"א** מבואר גם הטעם דהפירות אינם שלה, ומשום הטעם דסומכת על בעלה, מהני אפילו אם כתב לה דין ודברים אין לי בנכסייך וכמש"כ התוס', ומשום הטעם דהפירות אינם שלה, לא הוי חזקה בכל גונא דימכור הקרקע לפירות וכמש"כ הי"ר, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ג סקפ"ו כ' דאפילו אם האשה אוכלת פירות, הבעל כאפוטרופוס שלה וסומכת עליו שיפקח על נכסיה וימחה, **ובטור** סקמ"ט כ' הטעם דסומכת על בעלה, והביא דברי הי"ר, **והב"ח והפרישה** סק"ו כתבו, דאע"ג דלפי דבריו נמצא דהיכי דאין לבעל פירות צריך להיות חזקה, מ"מ י"ל דמודה גם להטעם דסומכת על בעלה, ונקט טעם פשוט, **ובחי' רבי העשיל** כ' לבאר דברי הי"ר, דכיון דפעמים שיש לו פירות, משום הכי כבר לעולם אמרינן דאינה מוחה.

רשב"ם ד"ה אין – **הרי"מ** כ' דמיירי באחר, דלשון מחזיקין בנכסי אשת איש משמע אשת חבירו, וכ"כ **הרש"ש**.

תוד"ה במאן – **הריטב"א** כ' כתוס', וכ"כ **הטור** בסקמ"ט, **ובדרישה** סק"ו העיר דלשי' הראשונים דאין הלכה כרשב"ג, א"כ אכתי יק' דיכל לשנויי דמיירי דהתנה גם שלא ירשנה וא"כ אינה סומכת דעתה עליו עוד, וכ' די"ל דאי מיירי בכה"ג א"כ היה לו לפרש דבריו, ורק לאוקמי בכתב דין ודברים אין לי בנכסייך קשה, דכיון דהרבותא דמתני' הוי בכה"ג א"כ י"ל דמיירי על כהאי גונא, והתוס' גם לא הק' דנימא דמיירי בכה"ג, אלא דכתבו האמת דגם אם יכתוב דגם אינה יורשה לא מהני, ומבואר לפ"ז דלהשיטות דמהני סילוק גם שלא יירשנה, א"כ בכה"ג יהיה חזקה לאחר בנכסי אשת איש, וכ"כ **הח"מ** בספ"ז סק"ד, **ובנתה"מ** בחי' סקי"ד, אמנם **הב"ש** שם כ' דגם בכה"ג לא יהיה חזקה דמ"מ סומכת על בעלה, והוכיח זה מהא דלא משני הכא בגמ', וכבר נתבאר תי' הדרישה, **והקצוה"ח** בסק"ג **והבית מאיר והגרע"א** בגליון בסק"א כתבו דהגמ' לא יכלה לתרץ דהתנה שלא יירשנה, דהא הכא רב אמר לה, ורב ס"ל בהדיא בכתובות פ"ג דהלכה כרשב"ג, [**ובחכמת שלמה** שם כ' לבאר קו' הב"ש דנוקי בכה"ג דהקנה הירושה, אמנם **בבית מאיר** שם כ' דגם בכה"ג סומכת עליו, ורק בנסתלק שלא יהיה לו דין ירושה אינה סומכת עליו], **והב"ש** כ' דמדברי הרשב"א בתשובה שהובא לעיל דהבעל כאפוטרופוס נראה דבכל ענין סומכת עליו, **והקצוה"ח והבית מאיר** כ' דיש לדחות דדוקא אם יורשה, בזה הוא דהוי כאפוטרופוס כיון דיש לו תועלת בנכסים לאחר מיתתה.

ב) גמ' וכגון שחפר וכו' – **הרי"מ** כ' פירוש אחד כהרשב"ם, דמיירי לענין חזקה בגוף הקרקע, אמנם כ' דיש לפרש עוד, דלא מיירי לענין להחזיק בגוף הקרקע, אלא רק בתשמיש זה של חפירת הבורות, דלא תוכל לומר לו דיסתום הבורות, דכיון דראתה ושתקה הוי מחילה, והוי כמו כל חזקת תשמישין, דמהני מה דרואה השני ושותק דיזכה לתשמיש זה, וכ' דצ"ע לדינא, ובשאר ראשונים מבואר כהרשב"ם, דמיירי לענין גוף הקרקע, **והגרע"א** סקמ"ט ס"ט הביא הרי"מ.

גמ' שם – **הי"ר** כ' דמיירי דוקא בכהאי גונא דכתב לה דין ודברים אין לי בנכסייך, דאין לו אכילת פירות, דאי לא כתב לו ויש לו זכות של אכילת פירות, נמצא דמה שאוכל הפירות הוי מכח זכותו, ורק החפירת בורות הוי שלא כדין, ובחפירת בורות לבד לא הוי חזקה, **והטור** סקמ"ט הביא דברי הי"ר, וכ' דנראה דגם אם לא כתב יש לו חזקה, **ובסמ"ע** סקי"ב כ', דמדברי הרמ"א שלא חילק נראה דס"ל כהטור, **ובקצוה"ח** סק"ב העיר, דהא שיטת הסמ"ע בסרי"ב סקי"ג, דאשה אינה יכולה למחות בבעלה כלל שלא יחפור בורות היכי שיש לו קנין פירות וכמשנ"ת לעיל בע"א באות ה', וא"כ היכי שייך חזקה כלל, אם לא כתב לה דין ודברים אין לי בנכסייך, [ועיין בנו"כ דביארו טעם הי"ר באופן אחר, ולא היה לפניהם דבריו].

גמ' שם – מדברי **הי"ר** שנתבאר מבואר, דס"ל דהכא לא מיירי רק שחפר בורות, אלא דאיכא גם אכילת פירות, ורק דהחפירת בורות הוי סיבה דצריכה למחות, ועיקר החזקה היא האכילת פירות, ומשום הכי כ' דאם יש לו זכות לאכילת פירות לא הוי חזקה, והנה **בט"ז** סקמ"ט ס"ט הק', דאמאי חפירת בורות הוי חזקה, הא כיון דהוא מזיק לא הוי חזקה כדמחזיקי אנשי, והוי כאכלה רצופין, דהדין שם דלא הוי חזקה כמבואר בשו"ע סקמ"א, וכ' דהכא באמת לא הוי החפירת בורות קלקול, אלא לדעת האשה, דהיא רוצה שיהיה לאכילת פירות, ולא לחפירת בורות, אבל הבעל שחופר הוי תיקון לדעתו, דהוא רוצה להשתמש בבורות, **ובנתה"מ** סק"ג גם כ' כהט"ז, וכ' יותר, דהכא האכילת פירות הוי ההשתמשות בבורות, ואין עוד אכילת פירות חוץ מזה, ובאם היה החפירת בורות קלקול, לא היה מהני גם אם היה בהדי החפירת בורות אכילת פירות, דמ"מ מעשה זה אינו חזקה, וזה דלא כהי"ר, דנתבאר דהכא מיירי דאיכא אכילת פירות מלבד החפירת בורות, [אמנם לא כ' דהחפירה הוי קלקול], ובדברי **הראב"ד** בסמוך מבואר, דאע"ג דיש הנאה בחפירת הבורות, מ"מ ההיזק שבזה הוא יותר מההנאה.

גמ' והאמר רב נחמן וכו' – הרשב"ם מבאר דס"ד דקאי על כהאי גונא דבא להחזיק בגוף הקרקע, דלא מהני באם מזיק הקרקע, אמנם **הרי"מ** מבאר דקאי על חזקת נזיקין, וס"ד דאמר דאין חזקה לנזיקין לומר שמחל לו, ויכול לתבוע ממנו לסלק ההיזק מעכשיו, ומק' הגמ' דכיון דאין חזקה בעלמא, ממילא הכא לא יהני לענין להחזיק הקרקע, וכ"כ **הי"ר והרמב"ן**, **והראב"ד** [בש"מ] הק', דאיך אפשר לומר דאין חזקה לנזיקין, הא כמה משניות יש דיש חזקה בחלון ובסולם ובזיזין, וכ' דשם אע"ג דמזיק לחבירו, מ"מ לו יש תועלת בזה, אבל הכא הגם שיש לו תועלת לכנוס מים וכדומה, מ"מ אין התועלת שוה כנגד הנזק, ולשי' הרשב"ם נראה דלק"מ, דהכא הנדון לענין גופה של קרקע, ושם הנדון לענין התשמיש שהחזיק בו.

גמ' אימא אין דין חזקה – הרשב"ם לשיטתו מבאר דלאלתר הוי חזקה, וגם להחזיק בגופה של קרקע אי"צ ג' שנים בכהאי גונא, אמנם **הרי"מ והי"ר והרמב"ן** לשיטתם כתבו, דתי' הגמ' על חזקת נזיקין דעלמא דלא בעי ג"ש, אבל הכא בעי ג"ש, וכ' הרמב"ן דתוך ג"ש אמרינן לי' אחוי שטרך, ורק בחזקת נזיקין דמהני בלא טענה ובמחילה בעלמא, הוי חזקה מיד, **והרשב"א** כ' כהרשב"ם, וכ' דכמו דמבואר לעיל ל"ה ב', דאי דלי לי' צנא דפירא לאלתר הוי חזקה, והיינו משום דהוי הוכחה גמורה שמכר לו, ותו אינו חושש לשמור שטרו אפילו בתוך ג"ש, הכא נמי הכא כיון דהחזיק בזה ולא מיחה, תו אינו חושש לשמור שטרו והוי חזקה מיד, **והריטב"א** כ' בשם מורו, דפירוש הגמ' דאין דין חזקה, היינו דשאני חזקה בדרך נזיקין משאר חזקות, דבזה גם חזקת הבעל בנכסי אשתו מהני, **והר"ן** כ' בתחילה כהרשב"ם, וכ' דיש מי שפירש כמש"כ הריטב"א, דבזה גם ליורד ברשות איכא חזקה.

גמ' ואי בעית אימא וכו' – הרשב"ם מבאר, דהיינו דלפ"ז מיירי בחזקת נזיקין ולא בחזקת גוף הקרקע, **והרי"מ והי"ר והרמב"ן** כתבו, לשיטתם דגם עד השתא ס"ל דמיירי בחזקת נזיקין, דתי' הגמ' דמיירי דוקא בנזיקין של קוטרא ובית הכסא.

ג) **ברי"מ ובי"ר** מבואר, דאוקימתא דרבא קיימא גם לדינא, ובעל שחפר בורות הוי חזקה, וכן מבואר **בריטב"א ובר"ן**, ומבואר בדבריהם דרק אחר ג"ש הוי חזקה, וכ"כ **במרדכי** סתקכ"ז בשם **מהר"ם**, **ובשו"ת הרשב"א** סתתקמ"א מבואר יותר, דגם קיי"ל כשנויא דהוי חזקה לאלתר, וכמו שהביא הנתה"מ סקמ"ט סק"ג, אמנם **הרי"ף והרא"ש** לא הביאו דברי רבא, **והטור** סקמ"ט כ' דלא ידע אמאי לא הביאו זה, וכ' דנראה דהוי הלכה, **ובש"מ** כ' בשם **שלנ"ל**,דנראה דס"ל דרב יוסף חולק על רבא, וכ' דיש לדחות, דרב יוסף רק בא לומר דאפשר לאוקמי בעוד אופן, וגם י"ל דלא משמע לו לישנא דרב דמיירי בחפר בה בורות, אבל לדינא לא פליג עלי', **והב"י** כ' דס"ל, דכיון דמסקינן דרב דאמר הלכה כדייני גולה היינו בגונא דרב יוסף, א"כ הלכה כותי', ושי' החולקים, דמ"מ י"ל דלדינא גם נימא כאוקימתא דרבא וכמש"כ בשלנ"ל, **ובדרישה** סק"ט כ' דאדרבה, כיון דמייתינן דאמר רב דהלכה כדייני גולה והיינו בגונא דרב יוסף, מסתבר דמה דאמר דמחזיקין באשת איש היינו דין נוסף וכרבא, **והרמב"ם** פי"ג מטו"נ ה"ח כ', דבעל שבנה והרס גם לא הוי חזקה, וכ' **הה"מ** שם **והב"י** סקמ"ט דס"ל להלכה דלא כרבא, אמנם **הב"ח** כ' דיש לפרש דהרמב"ם מיירי דוקא בגונא דבנה והרס, והיינו דמצד אחד תיקן ומצד אחד הרס, ומשום הכי לא הוי חזקה, אבל רבא מיירי דרק חפר ורק קלקול יש בזה, ומשום הכי הוי חזקה, **ובשו"ע** ס"ט כ' כלשון הרמב"ם, **והרמ"א** כ' דהא דלא הוי חזקה, דוקא אם לא הזיק גופה של קרקע, **והסמ"ע** בסקי"א העיר, דכיון דלשי' השו"ע מבואר דגם אם הזיק לא הוי חזקה, היה להרמ"א לכתוב בלשון דהוא חולק על השו"ע, אמנם **הב"ח** כ' דלפי דבריו ניחא, וכן הביא **בש"כ** סק"ח, **ובבי' הגר"א** סקי"ב כ' דהרמ"א ס"ל דבנה והרס דוקא נקט, ודייק לה הרמב"ם, מדאוקים כגון שחפר בגוף הקרקע, ויל"ע האם כונתו דהרמב"ם מיירי דהרס דבר הבנוי שם, דלא הוי מזיק גוף הקרקע, אבל אם מזיק גוף הקרקע י"ל דגרע והוי חזקה, **והנתה"מ** סק"ג כ' לדחות, דהרס היינו דבר דהוי קלקול לכל העולם, ומשום הכי בזה לא הוי חזקה כמו כל מזיק דאין לו חזקת ג"ש ע"י זה, אבל חפר בורות הוי תיקון לדידי' וכמשנ"ת, ומשום הכי י"ל דהוי חזקה, וכ' דמדברי הטור ורמ"א מבואר, דדוקא אחר ג"ש הוי חזקה דלא כהרשב"א.

**ברי"מ** מבואר, דבחזקת נזיקין הוי חזקה גם אם אחר מחזיק על האשה, דכיון דראתה ושתקה הוי מחילה, וכ' דכללא דמילתא דכל דהוי חזקה בלא טענה, הוי חזקה גם באשת איש, וכל חזקה דאיתא מחמת טענה, כגון דטוען בגוף הקרקע, אין חזקה באשת איש, **והי"ר** כ', דמסתבר דהא דאמרינן דאם חפר בורות הוי חזקה, הוי גם באם אחר חפר בורות, דהיה לה למחות, והוי חזקה גם על גוף הקרקע, אמנם **הריטב"א** כ' הטעם דאינה צריכה למחות, משום דסומכת על בעלה, וכ' דאם משכן חצירו לאחר, ובא אחר והחזיק אינה חזקה, דאין לו להקפיד כיון דהפירות אינם שלו, אבל אם פתח לשם חלון הוי חזקה, דהרי זה שקיבל המשכון אינו יכול ליתן לו זכות לפתוח חלון, כדי שנאמר דסבר דהוי ברשות המחזיק במשכונא, וכ' דאין לומר גם דסמך על המחזיק במשכונא שימחה, דרק באשה על בעלה איכא למימר הכי, [וכ' דמ"מ יכול לומר דלא ידע דפתח חלון כיון דלא דר שם], ומבואר בדבריו, דבאשה שסומכת על בעלה הוי סיבה, דגם לא יהני עליה חזקת נזיקין, וכ"כ אח"כ, דהא דמבואר בגמ' דאם חפר בורות הוי חזקה, זהו דוקא בבעל, אבל באחר יכולה לומר דסמכה על בעלה.

**ובטור** סקמ"ט הביא דברי הי"ר, דגם באחר אם חפר בורות הוי חזקה, ואח"כ הביא דברי הרי"מ, דבחזקת נזיקין איכא גם לאחר חזקה על נכסי אשת איש, כללא דמילתא דכל דבר שאי"צ טענה, אלא דידעה ומחלה, אמרינן דגם באחר הוי חזקה, דדוקא חזקה מחמת טענה בגוף הקרקע אין מחזיקין בנכסי אשת איש, וסיים דזה כדעת הגאונים, דחזקת נזיקין ותשמיש אי"צ טענה, אבל לדעת ר"י בעי טענה וג"ש, **ובד"מ** סק"ד כ', דלפי שי' ר"י דבעי טענה וג"ש, גם חזקת נזיקין ליכא באשת איש, ולכאורה צ"ב דאמאי לא נימא דהיכי דאיכא טענה וג"ש, יהני חזקת נזיקין באשת איש עכ"פ בטענה ובג"ש, **ובדרישה ופרישה** סקי"א **ובסמ"ע** סקי"ג כ', דלשי' הרי"מ דלא בעי טענה, כמו דהקילו דסגי במה דרואה ושותק דהוי חזקה, הכא נמי הקילו גבי אשת איש דאמרינן דידעה ומחלה, אבל לשי' ר"י דבעי טענה וג"ש, אמרינן כמו כן דלא יהני חזקה בנכסי אשת איש, דאין מדרכה למחות וכמו דלא מהני חזקה בגוף הקרקע, וכ' דלא רק אחר אין לו חזקה, אלא גם הבעל אין לו חזקה, כמו דאין לו חזקה באכילת פירות גם אם כתב דין ודברים אין לי בפירותייך, וכ' דמ"מ י"ל דמודו דבחפר בורות הוי חזקה בין בבעל ובין באחר, דשם דמזיק גוף הקרקע היה לה למחות וכמש"כ הטור בשם הי"ר, [והנה **בשו"ת הריטב"א** [הובא בב"י מחודש ג'], כ' דאין מחזיקין בנכסי אשת איש ואפילו חזקת נזיקין, והביא ראיה מקו' הגמ', דהאמר רבה בר אבוה אין חזקה לנזיקין, **ובדרישה** שם כ', דשי' הריטב"א כמשנ"ת לשי' ר"י, דכיון דבעי טענה וג"ש משום הכי אין חזקה לנזיקין כלל בין לאחר ובין לבעלה, והוכחת הריטב"א מהא דלא משני בגמ', דהא דאמרינן דאשת איש צריכה למחות, היינו בחזקת נזיקין, והא דאין מחזיקין בנכסי אשת איש היינו בחזקת הגוף, ועל כרחך דאין לחלק בזה, והנה לפי המבואר בדברי הריטב"א כאן נתבאר, דיש חילוק בין בעל לאחר ורק באחר לא הוי חזקה, אמנם הריטב"א כ' זה על חפר בורות דיש חילוק בין בעל לאחר, אבל בשאר נזיקין אפשר דגם לבעל אין חזקה, וכן יש בלשון הריטב"א שכ' דדוקא שחפר בורות, אבל משאר נזיקין אחרים אין חזקה], **והרמ"א** בס"ט כ' על דברי השו"ע דאין חזקה לבעל, דאם חפר בורות יש חזקה, וכן חזקת נזיקין י"א דהוי חזקה, ובאה"ע ספ"ז ס"א סתם דאיכא חזקה לבעל בחזקת נזיקין, **ובסמ"ע** סקי"ג מבואר, דלפי זה דיש חזקה לבעלה, גם לאחר יש חזקה וכמבואר בדברי הרי"מ שהביא הטור.

ד) גמ' רב יוסף אמר וכו' – ברשב"ם מבואר, דהא דיש חזקה ויכול לטעון אנא זביתנה מינך, אע"ג דמתחילה ירד רק לפירות, זהו משום דמיד שמת הבעל בטלה ירידתו הראשונה, ועכשיו חשוב כיורד מתחילה, וכ"כ **בהג"א** וכן נראה **ברי"ו**, אמנם **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** כתבו, דאי נימא דבעלמא כל שירד מתחילה ברשות אין לו חזקה, א"כ גם אם אח"כ ידעינן שבטלה הסיבה שירד ברשות, מ"מ כבר אין לו חזקה, [ושי' הרשב"א לעיל ל"ג א' לומר דבכל ביורד ברשות, אם אפשר דאח"כ קנה הקרקע יש לו חזקה, וצריך למחות בסוף כל שלש, גם אם לא ידעינן דבטלה הסיבה, ונתבאר לעיל ל"ט ב' אות ז'], וביארו דהא דהכא יש לו חזקה, הוא משום די"ל דמתחילה קנה הקרקע מהאשה, ומתחילה ירד לגוף הקרקע ומשום הכי יש לו חזקה, ומבואר בדבריהם דלפ"ז מה דאמרינן בגמ' מיגו דיאמר מינך זבינתה, היינו דזבנה ממנה כבר מחיים כשירד, [ומעתה גם אם יאמר דזבנה אחר מיתה, יהיה לו חזקה במיגו דיאמר דזבנה ממנה מחיים], **והר"ן** הביא שי' הרשב"ם ושי' הראשונים, **והרמב"ם** פי"ד מטו"נ ה"א **והטור** סקמ"ט כתבו, דהמיגו הוא שיאמר שקנה ממנה אחר מיתת הבעל, וזהו כשי' הרשב"ם, **ובדרישה** סק"נ סק"ד העיר, דהא הטור שם כ' בשם הרא"ש, דהיכי דירד בתורת משכנתא, תו אין לו חזקה אפילו אחר שידעינן ששלמו ימי המשכונא, ואמאי סתם הכא דיכול לטעון דקנה ממנה אחר מיתת הבעל, וכתב לומר דבמשכנתא, לא נשתנה כלום במחזיק ובבעלים אחר ששלמו ימי המשכונא, ומשום הכי אין לו חזקה, אבל הכא מיד שמת הבעל נשתנה הענין דאינה אשת איש עוד, ומשום הכי בזה חשיב כיורד מתחילה, ולפ"ז ישב עוד מקומות כגון אריס, דאם ירד יש לו חזקה, דנשתנה שמו דעכשיו אינו אריס.

**והרמב"ן** כ', לומר דבאמת היכי דירד בחיי הבעל, תו אין לו חזקה גם אחר מיתת הבעל, והא דמבואר הכא דיש לו מיגו, היינו דצריכה למחות בחיי בעלה ולהודיע דהוא מחזיק בנכסיה, דאם לא תמחה יש לחוש דיחזיק אחר מיתת הבעל, ויאמר דירד רק אחר מיתת הבעל, והיא לא תמצא עדים שירד כבר בחיי הבעל, וכ' דהכא נמי יכולה להעמיד עדים על אכילתו וסגי בהכי, **והרשב"א והריטב"א** הק', דאי"ז נראה בלשון הגמ' עיי"ש, **והר"ן** סיים דאבל שי' הרמב"ן, **והנ"י** כ' רק דברי הרמב"ן, **והריב"ש** בסשכ"ז כ' כהרמב"ן, דכל היכי דירד מתחילה ברשות תו אין לו חזקה לעולם, **והד"מ** בסק"נ סק"ב הביא דברי הריב"ש, **והדרישה** בסק"ד העיר, דהא באשת איש ובעוד מקומות מבואר בטור דלא כהרמב"ן.

גמ' את זבינתה לי' – **הרמב"ן** כ' לפי דבריו, דהמיגו דיאמר דזבנה לאחר מיתה, [וכן הוא לשי' הרשב"ם], דהא דלא אמר דטוען עכשיו דמינה זבנה מחיים, אלא הוצרך לומר דהוא טוען דהוא זבן מבעל והבעל קנה ממנה, הוא משום דאי מינה זבנה, אמאי ירד מחיים, הא הפירות הוו של בעל, ועל כרחך דזבן מהבעל פירות, וא"כ כבר אמרינן דיש לו טענה אחת על הכל, וכ' עוד דאלימא נמי לאשמועינן, דאפילו טענה זו מבטלה ע"י מחאתה, וצ"ב אמאי יש בזה רבותא, **וברמב"ם** פי"ד מטו"נ ה"א כ', דהטענה שטוען הוא שלקח מהבעל וממנה, ועל זה אמרינן דנאמן במיגו, ולשי' כמה ראשונים אדרבה זהו טענת המיגו וכמשנ"ת, ועיין בחת"ס אמאי שינה הרמב"ם מהמבואר בגמ'.

תוד"ה כגון – **השעמ"ש** סקמ"ט סק"ג העיר בדברי התוס', דלפי הטעם דלא הוי חזקה משום דסומכת על בעלה, לכאורה דמי זה להיכי דלא היה הבעלים כאן בתחילת שלש, ובא בסוף שלש דצריך למחות, כדי שלא יהיה לו חזקת שלש שנים, והכא נמי כיון דמת בעלה בתוך שלש, אמאי לא נימא דממילא עליה למחות בסוף שלש, כיון דאין כאן חסרון בעיקר החזקה, וכ' לומר דבאמת כל דברי התוס' הם רק משום דגם איכא טעם נוסף, דכיון דהפירות של בעל לא אכפת לה וכמבואר ברשב"ם, ונמצא דלא הוי חזקה כלל על האשה, אמנם כ' דלפ"ז נמצא, דאם כתב לה דין ודברים אין לי בנכסייך, דהטעם הוא רק משום דסומכת על בעלה יהיה חזקה במקצת בחיי הבעל ומקצת אחר מיתה, והעיר דבפוסקים לא הוזכר חילוק בזה.

תוד"ה מיגו – **הרמב"ן** הק' הכי על פירוש הראשונים, דאם מחזיק שלש שנים אחר מיתת האיש יש לו חזקה, ואח"כ כ' פירושו, דהחשש שלא יהיה לה עדים שאכל בחיי בעלה, ולזה צריכה למחות כדי שיהיה עדים שאכל בחיי בעלה ותו לא יהיה לו חזקה, ולא פירש אמאי לפ"ז לא קשיא, אמאי לא אמר רב יוסף דצריכה למחות שלא יטען שירד רק לאחר מיתה, ואפשר דכיון דהאמת שאכל גם מחיים, מסתמא יודה שאכל מחיים ורק יטעון דכבר לקחה מאז, **ובקצוה"ח** סקמ"ט סק"ד נראה דמבאר, דלשי' הרמב"ן גם מה שיאמר אנא זבינתה מינך, לא יהיה נאמן אלא משום מיגו שלא יודה דירד מחיים, אמנם ברמב"ן מבואר דמה דאמרינן בגמ' מיגו דאנא זבינתה מינך, היינו ולא ירדתי אלא אחר מיתת הבעל, ובקצוה"ח כ' לישב קו' התוס', דהנה לעיל ל"ב ב' ס"ל לרב יוסף, דהיכי שיש לו מיגו בתוך שלש דאינו נאמן, דהוי מיגו להוציא לפירוש התוס' שם, וא"כ הכא באם יטען דקנה ממנה לאחר מיתה ויודה דירד כבר מחיים, לא יהיה נאמן במיגו שלא היה מודה דירד מחיים, דכיון דלפ"ז דירד מחיים נמצא דאין כאן חזקה כלל כיון דירד ברשות, א"כ הוי מיגו להוציא, ומשום הכי אמר דוקא דטוען דקניתי מהבעל שקנה ממך, דאז כיון דלפי דבריו מתחילה היה בתורת בעלים, יש כאן חזקה גם לפי דבריו, ומשום הכי נאמן במיגו.

**נב' א'**

א) גמ' אחד מן האחין וכו' – **הרמ"א** בסס"ב כ', דבן בית שנושא ונותן בשל בעל הבית, מה שתחת ידו הרי הוא בחזקתו, ומקור הדין הוא **מרבינו ירוחם**, **והב"ח** חולק דהוי דינו כמו אחד מן האחין, וכ' דהרבינו ירוחם מיירי היכי דידוע שיש לו משלו, **ובסמ"ע** סקי"ב ביאר דברי הרמ"א, דדוקא אחין או אשה דיש להם שייכות בנכסים לעצמן, חוששין שמלאו לבו לומר שהכל שלו, אבל בן בית שאין לו שייכות לעצמו כלל, לא חיישינן דיאמר הכי ונאמן דהוי משלו, וכ"כ **הש"כ** בסקכ"א, וכ' עוד דהאח והאשה מורו היתר ליקח לעצמם, **ובתומים** סקי"ג כ' בשם **ריב"ש** ס"נ לחלק, דהכא ידוע דמתחילה לא היה להם משל עצמם כלום, אבל בבן בית אינו ידוע, וכ"כ **הנתה"מ** סקט"ו.

עליו להביא ראיה – **בי"ר ובריטב"א** מבואר, דהוא הדין לכל ממון שיש אצלו, דעליו להביא ראיה דהוי דידי', אמנם **ברי"ו** מבואר, דאם אומר על מעות שבידו דהם שלו, נאמן גם לרב, ורק באונות ושטרות דהממון ביד אחרים וכבר הוא חוץ לרשותו, הוי בחזקת תפוסת הבית, **והטושו"ע** סס"ב הביאו דברי הי"ר, [והביאו זה לענין אשה שנושאת ונותנת בבית, דמתחילה כתבו דין האשה שנושאת ונותנת, ואח"כ כתבו דכמו כן באחד מן האחין שנושא ונותן], **והש"כ** בסק"ה הביא **דבבעה"ת** מבואר כשי' הרי"ו, ומ"מ כ' דעיקר לדינא כמבואר בטושו"ע, וכ' דכן מבואר **בתוס' וברא"ש** לעיל נ"א ב', דבכל מטלטלין אין האשה נאמנת, והעיר על הטור דכ' דין זה בשם הרמ"ה, **והנתה"מ** בסק"ה כ', דהתוס' מיירו היכי דהממון ביד הנפקד, ואין הכרח דגם אם הוי ביד האשה, אמנם התוס' שם הביאו סוגיה דידן, ומבואר דמיירי גם במטלטלין, ועיין בתומים סק"ג מש"כ.

גמ' שם – **בי"ר ובריטב"א** מבואר, דמה דעליו להביא ראיה, זהו היכי דרואים הממון בידו דאין לו מיגו דלהד"מ, אבל אם יש לו מיגו על האחין להביא ראיה, [ובריטב"א מבואר דדוקא במטלטלין, אבל באונות ושטרות כיון דאין תפיסתן ראיה כמטלטלין, בזה גם בלא ראית השטרות אצלו עליו להביא ראיה], **והרמ"א** באה"ע ספ"ה סי"ב כ' גבי אשה דנושאת ונותנת בבית, די"א דאם לא ראו הממון בידה נאמנת במיגו, וכ"כ **בסמ"ע** סס"ב סק"ז, אמנם **בש"כ** סק"א ובעוד מקומות כ', דמשמע בש"ס ופוסקים דאינה נאמנת אפילו במיגו, ובסקט"ו מבואר, דהוא הדין גבי אחד מן האחין דאינו נאמן אפילו במיגו, וכ' הטעם משום דהוי נגד חזקה דהוי של בעל ושל אחין, **ובב"ש** ספ"ה סק"ל כ', דגם נגד חזקה הא הוי בעיא דלא איפשטא לעיל ה' ב', ואין להוציא הממון מיד האשה והאח, ואין לומר דהבעל חשוב מוחזק והוי מיגו להוציא, דא"כ אמאי לא נשבע הבעל שבועת היסת, **ובבי' הגר"א** סק"ב ציין למה דמבואר בסצ"ט ס"א, דאינו נאמן לומר על מה שתחת ידו דהוי של אחר לענין שלא יגבה הבע"ח מזה, משום דהוי מיגו נגד חזקה מה שתחת יד אדם שלו, ומבואר **בש"כ**, דמיהו אם יאמרו האשה או האח דבא לידם מיד בעלה או מיד האחין, בזה לא חשוב נגד חזקה, דבזה הדין דמה שמקבלים מהם הוי לגמרי שלהם, משא"כ ממקום אחר הוי מסתמא של בעל ושל אחין, **ובתומים** סק"א כ' דצ"ב החילוק בזה, דהא גם באופן שבא ממקום אחר, הם טוענים שבא באופן שאין לבעל ולאחין זכות בזה.

**ובש"כ** סק"א כ', דבתוס' וברא"ש לעיל נ"א ב' מבואר, דהגם דיש לאשה מיגו מ"מ אינה נאמנת, והסכים לזה **בב"ש** ספ"ה סקכ"ט, אמנם **התומים** בסק"א כ' דאדרבה מדבריהם נראה מבואר דנאמנת, היכי דיש לה מיגו דלהד"מ, דכתבו רק דאינה נאמנת במיגו דאי בעי אמרה שהיא נפקדת משל אחרים, והיינו משום דגם בטענה זו עצמה אינה נאמנת, וכמש"כ דאינה נאמנת לומר דשל פלוני הם, אבל אם יש לה מיגו דלהד"מ נראה דשפיר נאמנת, וכן **החזו"א** כ', דאדרבה מבואר מדברי התוס' דנאמנת במיגו.

**והשעמ"ש** בסק"ב הק' מדברי התוס' בע"ב, דכתבו דנאמן לומר דנפל מבית אבי אמו במיגו דמעיסתו קימץ, דמבואר דנאמן במיגו, **ובחכמת שלמה** שם כ' לחלק, דהיכי דחלוקין בעסיתן, מעיקרא אין כאן חזקה, דהוי הכל של אחין, ולא הוי מיגו נגד חזקה.

**ובט"ז** מבואר כהש"כ, וכן **בבי' הגר"א** סק"ב, וכן **בקצוה"ח** סק"א הביא דברי הש"כ, אמנם **בתומים ובנתה"מ** סק"א **ובשעמ"ש** סק"ב כ' לדינא דלא כהש"כ, וכן **החזו"א** כ' לדינא דנאמנים במיגו.

ב) רשב"ם ד"ה אבא – **בנ"י** מבואר איפכא, דשמו היה אב, וקרא לו אבא לשון חשיבות.

גמ' שאם מת וכו' – **בריב"ש** סקס"ט מבואר, דכיון דהשטר כתוב על שמו, משום הכי טוענים לומר דהוי שלו לבד, וכן מבואר ברשב"ם דכ' דגם בשטר מוכיח, **והש"כ** בסס"ב סקי"ז הביא דכן מבואר גם בתוס' ובעוד ראשונים, דמשום הכי לא דמי לדברים העשויין להשאיל ולהשכיר, **והב"י** שם הביא דברי **הרבינו ירוחם** דבשאר מטלטלין על היורשים להביא ראיה, וכן מבואר **בסמ"ע** סק"ח **ובש"כ** שם, אמנם **הט"ז** הביא, **דבמרדכי** סתקמ"ז מבואר דברי **המהר"ם** דמביא הגמ' דידן לענין מטלטלין, וכ' דיכול המוחזק לומר דקים לי כהמהר"ם, **ובאורים** סקי"ח כ' דהוי ספיקא דדינא.

גמ' שם – **בש"כ** סקי"ח כ', דגם בטוענים האחין ברי שהיה משלהם עליהם להביא ראיה, ואע"ג דהרשב"א בתשובה כ' גבי אשה, דעל היורשים להביא ראיה משום דהבעל ברי, מ"מ נראה דעיקר דינו הוי משום הועוד שכ' שם, דאשה שאני וכמשי"ת בע"ב גבי אשה שנושאת ונותנת, **ובאורים** סקי"ט כ' בשם הש"כ, דצ"ע בדין זה.

גמ' שם – **הי"ר** כ' דהיכי שמת אחר שחייבוהו ב"ד להביא ראיה ולא הביא, בזה על היורשים להביא ראיה, דהא כיון דלא הביא האב ראיה, נתברר שהוי של כל האחין.

גמ' שם – **בש"כ** סס"ב סקט"ז כ' דהוא הדין אם נתן מתנה ומת, על האחין להביא ראיה, **ובקצוה"ח** סק"ד הק', דלכאורה גם אם לא מת, מ"מ הדין דטוענים ללוקח גם בחיי המוכר, וא"כ גם הכא נטעון, וכ' דאפשר דכיון דמיירי דוקא בשטר וכמשנ"ת, א"כ גבי שטר חוב כיון דיכול למחול, אמרינן דאם אינו מביא ראיה הוי כמודה דלא הוי דידי', **והנתה"מ** סקי"ב הק', דבשלמא היכי דהוי נדון לגבי הלוה האם חייב או לא, וכגון דצריך לישבע ואינו נשבע, בזה י"ל דבזה גופא איכא מחילה או דנאמן משום מיגו, אבל הכא דהוי לגבי האחין, לא שייך לומר דבמה שאינו מביא ראיה הוא מוחל, וגם לא שייך מיגו דהוי מאדם לאדם, **ובמשובב** ביאר דבריו, דכיון דמה דמהני מחילה הוא משום דשעבוד הגוף נשאר אליו, א"כ על שעבוד הגוף הוא נאמן, וכל שאינו מביא ראיה, אמרינן דהוי כמודה דהוי החוב של כל האחין, **והנתה"מ** כ' דגם בשטר קנין לא טענינן, ומשום דכל שהוא לפנינו ואינו מביא ראיה, כבר איכא רעותא דהוי של אחין, ומחזיקים דהוי גם של שאר אחין.

תוד"ה ומודה – **בחת"ס** מבואר דר"פ ס"ל, דגם בדברים העשויין להשאיל מה שאין המוחזק נאמן, הוא משום דאמרינן דאם קנה היה לו ראיה, [ולפ"ז לכאורה צ"ל דמה דעל היורשים להביא ראיה, הוא משום דכבר נקבע הדין דעל האב להביא ראיה].

**נב' ב'**

רשב"ם ופסק ר"ח וכו' – **הרי"ף והי"ר** ועוד **ראשונים** כתבו כהר"ח דהלכה כשמואל, **והריטב"א** הביא שתי השיטות, **ובהג"א** הביא עוד שיטות כהרשב"ם, **והתורי"ד** הביא דיש בזה מחלוקת בין הגאונים, **והרמב"ם וטושו"ע** פסקו כהר"ח.

ובהא דלא הוי תיובתא מהא דלא טענינן בדברים העשויין להשאיל ולהשכיר, הנה כבר מבואר ברשב"ם בע"א בד"ה שאם דטעמי' דשמואל, דכיון דאינן יודעים לחפש זכותן וגם השטר מוכיח שהיה של אביהן על השני להביא ראיה, ורק כשקיים הטיל רב עליו להביא ראיה, דאם איתא דהוי שלו יכול לחפש ולמצוא ראיה, וכן מבואר בתוס' דאם איתא שהיה לו ממון של עצמו, היו לו עדים בדבר, ורק ר"פ נראה לו לדמות לדברים העשויין להשאיל ולהשכיר, **והי"ר והרא"ש** כתבו, דמה דרב הצריך להביא ראיה, זהו חומרא שהחמיר על האב, וביורשים דאינם יודעים למצוא ראיה לא החמיר, **והרי"ו** כ', דכשהוא מלוה עליו להעמיד עדים שהממון שלו, משום דהוחזק שכל הממון שיש לו הוא משל שותפות, ובאם היה טוען בשעת הלואה שהממון שלו, ודאי היה נאמן כיון שהוא מוחזק, ומשום הכי כיון שמת ואין היורשים יודעים להביא עדים שהזמין ואמר להם שהממון שלו, אמרינן דהממון בחזקתם, ועוד דטוענים שהיה מביא ראיה שהממון שלו, כיון דהאונות יוצאים על שמו ובחזקתן, ולא דמי לדברים העשויין להשאיל ולהשכיר שהם בחזקת הבעלים הראשונים, **והריטב"א** הביא, דדברים העשויין להשאיל ולהשכיר הרי הם בחזקתו של הבעלים לגמרי, אבל הכא אינם בחזקת אחים לגמרי, דאדרבה לשונם מוכיח שהם של זה, וגם יש חזקה קצת שלא היה גונב משל יתומים ובאם היה גונב היה עושה בסתר, ורק בחיים סבר רב שיביא ראיה, דחזקתו דלא היה עושה אלא בראיה, ואם לא הביא הוא פשע והפסיד, אבל היורשים אין עליהם פשיעה ואין מבקשים מהם ראיה, וכ' דטעם יפה הוא, ויל"ע דלעיל כ' על דברי הרשב"ם בע"א דאין לפירושו שום טעם, וכ' שם הטעם דעל האחין להביא ראיה, דאין לנו להוציא מרשות היורשים מספק שמא היה לאביהם ראיה ואין אנו יודעים, ולכאורה הפירוש שהביא הכא הוא על דרך פירוש הרשב"ם לעיל, **ובשעמ"ש** סס"ב סק"ג כ', דלשיטת המהר"ם דגם במטלטלים אמרינן דעל האחין להביא ראיה וכמשנ"ת, ובזה הרי אין ראיה שהוי של האח שמת, צריך לומר דהחילוק בין זה לדברים העשויין להשאיל ולהשכיר, הוא דבדברים העשויין להשאיל ולהשכיר ידעינן דהוי של זה שתובע מעיקרא, אבל הכא לא ידעינן מעולם בבירור שהיה של האחין, ולפ"ז כ' לדון במש"כ **הרמ"א** שם דהיכי דידוע דהיה מעיקרא של האחין, דבזה גם יורשים צריכים להביא ראיה, דנראה דס"ל הכי גם באונות ושטרות יוצאים על שמו, דאמנם דהוי הכי לשי' המהר"ם, מ"מ לפי המבואר בראשונים, דטעם החילוק בין אונות ושטרות לדברים העשויין להשאיל ולהשכיר, דכיון דכתובים על שמו הוי הוכחה דהוי שלו, א"כ גם בידעינן דהיה מעיקרא של כל האחין, מ"מ משום הוכחה זו דכתובין על שמו, נימא דמהני אפילו בכהאי גונא, דהא ר"פ ס"ל דדמי לדברים העשויין להשאיל ולהשכיר, ושם היה ידוע דהיה של התובע, וכ' דצ"ע לדינא.

ג) תוד"ה דברים – **בהג"א** כ' על דברי התוס', דאע"ג דבאם יאמר דהשאיל לו, הדין דיחזור אליו בלא נתינת דמים, ועכשיו שטוען דאחר גזלה ממנו צריך ליתן דמים משום תקנת השוק, ולכאורה נימא דלא ניחא לו לומר דהשאיל דנמצא דהוי כופר בכל, מ"מ אי"ז סיבה, **והמהרש"א** כ', דאפשר דהא דלא דמי למודה במקצת דאין לו מיגו של כופר הכל, דכיון דמ"מ מוציא כל החפץ הוי ככופר הכל.

בא"ד – **הריטב"א** כ' על דרך תי' ר"ת, דכ' דשאר ספרים הוי לפי השואל ומשאיל אם דרכן להשאיל זה לזה, דאע"ג דהוי מצוה להשאיל, היינו למי שראוי וגם ישמרם יפה ואין חשש פשיעה או כפירה, וגם יש בני אדם דמקפידים ואינם רוצים לעשות מצוה זו, והביא הגמ' בב"ק דמבואר דאין לו מיגו, **ובהג"א** גם כ', דדוקא באדם דגריס אין לו חזקה, ואז יהיה נאמן לומר דגנובים במיגו דשאלה, אבל אם אינו גריס יש לו חזקה, והרא"שבשבועות פ"ז ס"ה כ' בשם **רש"י**,דדוקא ספרא דאגדתא דרך להשאיל ולא שאר ספרים, וכ"כ **הנ"י** כאן, **והרא"ש** שם חולק וכמש"כ התוס' כאן, וכ' דברי ר"ת דתלוי באהבתם ומנהג המקום והספרים, והביא דכ"כ גם **הרי"ף**, ובגונא דעשוי להשאיל גם יהיה נאמן לומר דגנובים הם במיגו, **והרמב"ם** בפ"ח מטו"נ ה"ה ובפ"ה מגניבה ה"י כ' דאינו נאמן במיגו, **והראב"ד** שם השיג עליו, **והה"מ** כ' בשי' הרמב"ם, דס"ל דאינו נאמן במיגו דהוי נגד אחזוקי אנשי בגניבה, ועיין בטושו"ע סשנ"ז ובנו"כ שם ואכמ"ל.

בא"ד – **הב"ח** סקל"ג כ', דהתוס' בתי' הראשון דמבואר דמהני מיגו ולא אמרינן דהוי מיגו להוציא, ס"ל דמיגו להוציא אמרינן, **ובש"כ** סקי"ג חולק, דהא הרא"ש בשבועות כ' כתי' ראשון, אע"ג דס"ל דמיגו להוציא לא אמרינן, וכ' דס"ל דכיון דנותן דמים לא חשיב מיגו להוציא, וכ' דעוד יש לחלק דחשוב כמוחזק, ומבואר **בנתה"מ** בחי' סקי"ז, דהיינו דחשוב דהוי בחזקת מר"ק ולא הוי כמו להוציא, **ובקצוה"ח** ספ"ב סקי"ב הביא דברי התוס' בב"מ ב' א', דלא מהני מיגו דכולה שלי משום דהוי מיגו להוציא, אע"ג דגם מיירי במקח דשם זה שאינו נוטל הטלית חוזר אליו הדמים, **והנתה"מ** סקל"ג סק"ח כ', דדוקא הכא דזה שמוציא צריך ליתן דמי הדבר לא חשיב מיגו להוציא, אבל שם המוציא אי"צ ליתן דמים כלל, אלא דממילא חוזר לו הדמים שנתן למוכר, **והקצוה"ח** שם כ' לומר, דכיון דהוי גם ברי ושמא, משום הכי אמרינן גם מיגו להוציא, וכמבואר בכתובות י"ב ב', דהיכי דאיכא ברי ושמא אמרינן גם מיגו להוציא, אמנם בסקל"ג סק"ז כ', דזה תלוי האם דין טענינן מהני רק שיחשב כשמא, או דע"י טענינן הוי כברי, דאי נימא הכי, הכא יחשב כברי וברי, וכ"כ **הנתה"מ** שם ובכללי מיגו ספ"ב סק"א דחשיב כברי וברי, **ובהג' אמרי ברוך** שם כ', די"ל דגם אם בטענינן הוי כברי, זהו דוקא היכי דבא לתבוע מחמת האחר, כגון דבא לתבוע חוב אביהם, בזה אמרינן דהוי כאילו האב טוען ברי שהוא פטור, אבל הכא דתובע גוף החפץ, בזה אינו חשוב כברי לענין החפץ דהוי ודאי של המוכר, **ובנתה"מ** סקל"ג בחי' סקי"ז הביא דברי הש"כ, וציין למש"כ בביאורים סק"ח, ושם כ' דהעיקר דיכול לומר קים לי דהוי מיגו להוציא.

ד) גמ' מעיסתו קימץ – **הי"ר** כ', דגם אם שיעור הממון שבשטר הוא יותר ממה שיכל לקמץ, מ"מ אמרינן די"ל דנשא ונתן בממון שקימץ והרויח, **והרשב"א** כ' בשם **הר"ח** דיביא ראיה שהיה לו ממון כשיעור הממון שבשטר, וכ' דמסתבר כהי"ר, **והריטב"א** כ' דדעת הרשב"א כהר"ח, וכ' לדינא דנראה דתלוי בראית ב"ד כפי מה שהוא אדם, **והר"ן והנ"י** כתבו דברי הר"ח, **ובהג"א** כ' בשם **ריב"ם** דגם קימץ כל דהו סגי, ושי' **ר"ב** כהר"ח, וכ' דמסתבר כריב"ם, **והטור** סס"ב כ' כהי"ר, וכן **בסמ"ע** סק"י **ובש"כ** סקי"ט, **והתומים** סקי"ב כ' לומר, דדוקא באונות ושטרות דיש הוכחה ממש"כ על שמו, סגי בראיה למקצת ממון, אבל גבי מטלטלין בעי שיביא ראיה על כל שיעור הממון כר"ח, ועוד כ' דהיכי דאומר דנפל לו בירושה ונאמן רק משום מיגו דמעיסתו קימץ, בזה בעי ראיה על כל שיעור הממון, דבלא זה לא הוי מיגו טוב, דאינו רוצה לומר דקימץ והרויח, וסיים דצ"ע, **ובנתה"מ** סקי"ד מבואר, דגם במטלטלין אי"צ להביא ראיה על כל שיעור הממון.

גמ' שם – **בהג"מ** בפ"ט מנחלות אות ז' הוכיח מגמ' זו דלא כמש"כ **האביאסף**,דבעי להביא עדים שידעו דהאונות והשטרות הוו מממון שבאו לידו מבית אבי אמו, דהא מבואר דסגי במה שאמרינן דאימור מעיסתו קימץ, וכן מבואר **בטושו"ע** סס"ב.

רשב"ם ד"ה ראיה – מש"כ ראיה דמעיסתו קימץ, הביא **המהרש"א** דיש ספרים דלא גרסו זה, דהא מבואר בגמ' דאם חלוקים בעיסתן נאמן, דאימור מעיסתו קימץ ואי"צ ראיה דקימץ, וכ' די"ל דמה דאמר ר"ח דאימור מעיסתו קימץ, היינו רק דאינו צריך להביא ראיה דהוי ממה שקימץ, אבל מ"מ צריך להביא ראיה שקימץ, וגם די"ל דר"ח אמר, דאע"פ דלא קימץ כשיעור הממון שכתוב בשטר, מ"מ תולים במה שקימץ וכמשנ"ת, אבל מ"מ בעי להביא ראיה שקימץ.

גמ' ראיה בקיום השטר – הרשב"ם מבאר, דכיון דקיימו השטר אמרינן דבדקו דהוי ממון דידי', **והרמב"ן** מק', דבכתובות ק"ט ב' מבואר, דהב"ד שמקיים השטר אינו צריך כלל לקרות השטר, וכ' דמ"מ דרך הוא לקרות, ואז צריך למיקם עלה דמילתא, ועוד כ' דמ"מ שם המלוה קורין, דלא נזקקין למי שאינו בעל השטר לקיים השטר, וכ' דלא דאיק, **והריטב"א** הביא פירוש הרשב"ם, וכ' דבעלמא לא קפדי למידק דמש"כ בשטר הוא אמת, אלא הכא כגון שהדיינים מכירים שהוא נושא ונותן בבית, ומשום הכי אי לאו דידעי דיש לו ממון של עצמו לא היו מקיימים, ומ"מ הק' דהא ב"ד אינם צריכים כלל לקרות השטר וכמשנ"ת, ומשום הכי כ' די"ל דכיון דנתקיים ונודע שחתמו כדין, חזקה שלא היו העדים חותמים עד שידעו דהוי משלו, וכגון שהעדים יודעים שנושא ונותן בבית, וס"ל לרב ששת שאין להם לחתום עד שידעו דאיכא ממון שלו, ורבה ס"ל דאין צריכים לחקור בזה כיון שהאחים האמינוהו עליהם, **והתורי"ד** הק' על הרשב"ם, דודאי גם לשמואל בעי שיהיה השטר מקויים, דאי לאו הכי איך יגבו בו, ולכאורה לק"מ, דאה"נ דבאים עכשיו לקיים השטר, אלא דלא יודעים האם הוי מממון דידי' או לא, ולרב לא יהני הקיום ולשמואל יהני.

**והי"ר** בתחילה כ', דהיינו דבעי קיום ולא סגי במה שמודה הלוה שכתבו, אבל אם יש קיום לשטר, כיון דיש לשטר קול, מדלא מיחו האחין על כרחך דהוי מממון דידי', ועוד כ' די"ל דרב ששת ס"ל כשמואל דעל האחין להביא ראיה, ומ"מ באם אינו מקויים מודה לרב, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו, דלגמרי ס"ל כשמואל, ומשום הכי לא הביא הרי"ף למחלוקת זו דכבר כ' דהלכה כרב, ומבואר ברשב"א, דמה דאמר רב ששת ראיה בקיום השטר, אינו כלל להחזיק אותו כנגד האחין, אלא כדי שיוכל לגבות מהלוה.

רשב"ם ד"ה מתניתא – **הריטב"א** כ' דסתמא משמע בעדים, אי נמי לא השיב לו אלא על הראשון דהלכה כרב.

גמ' וכן האשה וכו' – **בשו"ת הרשב"א** ח"ג סקצ"ג כ', דאשה שמתה והיו שטרות על שמה הוו בחזקת הבעל, וכ' דאע"ג דקיי"ל דמודה רב דאם מת על האחין להביא ראיה, מ"מ כאן הבעל טוען ברי שהוי שלו, ולא דמי לאחין דהם אינם טוענים ברי, ועוד כ' דהאשה היא תחתיו של בעל, ומן הסתם אמרינן דהוי של בעל, **והב"י** באה"ע ספ"ו הביא דבריו, **ובד"מ** סק"ו כ', דבשו"ת הרשב"א ח"א סתתע"ט משמע דטוענים ליורש של האשה דהיה של האשה, [ושם מיירי על מה שהיה כתוב כבר בחיי בעלה ואח"כ מת], וכ' דכ"כ **הריב"ש** בסקע"ט, [ושם מיירי באלמנה], **והרמ"א** סס"ב כ', די"א דטוענים ליורש גם באשה וכן נ"ל, וכ"כ **בח"מ** ספ"ה סקל"א, **ובש"כ** סקי"א כ' דאין סתירה בדברי הרשב"א, דבתשובה בח"ג מיירי דהאשה מתה בחיי בעלה, ומשום הכי אמרינן דכיון דמתה בעלה יורשה והוי בחזקת הבעל, ולא אמרינן דהוי שלה באופן שאין הבעל יורשה, משא"כ בתשובה בח"א מיירי דהאשה מתה אחר בעלה, דבזה אע"ג דבחיי בעלה הוי בחזקתו, מ"מ כיון שמת יצא מחזקתו, דהרי אם ניתן לה במתנה או נפל לה בירושה, מיד שמת הבעל הוי של האשה לגמרי, ומשום הכי בזה טוענים ליורש דהוי של האשה, וכמו כן הריב"ש מיירי באלמנה ומשום הכי טוענים ליורשיה, וכן מבואר בהדיא ברשב"א בח"ג דרק בחיי בעלה הוי בחזקת בבעל, **ובאורים** סקי"ג כ', דהיכי דהבעל ברי אז לא נותנים ליורשיה, **והחזו"א** כ' לומר, דבאם תאמר האשה מחיים דהוי שלה, בזה הדין דיורשיה אי"צ להביא ראיה, אבל אם לא אמרה כלום מחיים, בזה אמרינן דאע"ג דכתוב על שמה מ"מ מסתמא הוי של בעל, ועל יורשיה להביא ראיה.

א) גמ' נעל – שי' הרשב"ם דבנעל לבד לא קנה דחשיב מבריח ארי בעלמא, והתוס' והרבה **ראשונים** חולקים דנעל לבד קונה, והטעם דלא חשיב כמבריח ארי בעלמא כתבו **התוס' והרא"ש**,דכיון שנועל בפני כל אדם ואין מניח אדם ליכנס, מוכח מילתא שהבית שלו וקני בנעילה, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו, דבכל מבריח ארי מיירי דאיכא שם ארי דרביע עלי', כגון שבאים מים וסכר מיא, אבל הכא ליכא ארי או דמיירי שאין בבית כלום או שהוא יושב ומשמר, ומשום הכי קנה, וכ' הרמב"ן עוד, דהכא מהני גם לשאר דברים ומעשה חשוב הוא וקנה, וכ' דראשון עיקר.

**והרמב"ם** בפ"א ממכירה ה"י כ' דקונה בנעילה, כגון שהיה פתח פתוח ונעל הלוקח וחזר ופתחו, **והרמב"ן והר"ן** הביאו דבריו דמשום הכי אין חסרון של מבריח ארי, דכיון שפתח הרי מוכח דלא עשה זה להבריח ארי, וחולקים דכיון דלא קתני אלא נעל, מבואר דגם אם אינו חוזר ופותח קונה, **והכס"מ** שם כ' לפרש דברי הרמב"ם, דמה דאמר דחזר ופתחו לרבותא אמר, דאפילו אם חוזר ופותח ועכשיו אין ניכר מה שעשה מ"מ קונה, ובסו"ד כ' דאפשר דהרמב"ם בדוקא אמר, דאם אינו פותחו אינו מוכח דנעל לשם קנין, אלא הוי בשליחות הבעלים כדי לשמור מה שבתוכו, ומתני' דנקט נעל לחוד לישנא קיטא הוא, **ובדרישה** סקצ"ב סק"ג **ובסמ"ע** סק"ה כ' דלא קתני אלא נעל, משום דאחר שפותח וניכר שנעל לשם קנין, הוא קונה למפרע בנעילה, **והטור** סקצ"ב הביא דברי הרשב"ם, וכ' דר"י והרא"ש חולקים, **ובשו"ע** ס"ג כ' כלשון הרמב"ם, וסיים די"א שצריך לנעול במפתח, **והסמ"ע** בסק"ה כ' דסתימת דבריו נראה דתפס תירוץ ראשון עיקר דבעי דוקא שיפתח, ומש"כ די"א שצריך לנעול במפתח, כך מבואר **ברא"ש** בגיטין ריש פרק הזורק, **ובסמ"ע** סק"ו כ', דאפשר דבזה מודה הרמב"ם דאי"צ לחזור ולפתוח, אלא דכ' דא"כ היה לו לפרש זה, **ובנתה"מ** בחי' סק"ג הביא, דהרמב"ן והטור חולקים דאי"צ שיחזור ויפתח, **ובבי' הגר"א** סק"ה עמד בזה, דהשו"ע והרמ"א השמיטו שי' התוס' והרא"ש וכל הפוסקים דנעילת דלת לבד מהני, **ובשו"ת מהר"י לבית לוי** סס"ה [שציין הש"כ לדבריו], מבואר דאם רק נעל, יכול המוחזק לומר קים לי כהרשב"ם והרמב"ם דלא מהני.

**הה"מ** שם כ', דמקור דברי הרמב"ם הם מסוגיה דגיטין שהביאו הראשונים כאן, דאמר לה דתיחוד ותפתח, ומבואר דבעי שתפתח אחר שתסגור, **והרא"ש** בגיטין כ' בא"נ, דשם בעי דוקא דתפתח אחר שנעלה, דכיון דהיא רגילה בכך לנעול הדלת כיון דהוי של בעלה, כל שאינה פותחת אח"כ לא מוכח דהוי לשם חזקה, **והגרע"א** במהדו"ק סל"ז כ', דלפ"ז גם אם תאמר לעדים שנועלת לשם חזקה לא יהני, דבעי שיהיה ניכר מהמעשה עצמו דהוי לשם חזקה, **והב"י** בסקצ"ב הביא דברי הרא"ש, וכ' דלפ"ז כל היכי דהוא דר בבית שם ובעי לקנותו, בעי שינעול ויפתח ובהכי הוי חזקה, **והרא"ש** שם וכאן כ' עוד, דהתם היה הדלת נעולה, ואמר לה דתפתח ותנעול, ומה דאמרינן תיחוד ותפתח הוא לאו דוקא, אלא הוי איפכא [ומצינו הכי בכמה מקומות], **והרי"ו** כאן כ' לפרש, דהיינו או תפתח דגם פתיחה הוי חזקה, דאין דרך מי שאינו בעלים לפתוח כשנעול מבחוץ, **והריטב"א והרא"ש** חולקים דפתיחה לא הוי חזקה, וכ"כ **הטור** סקצ"ב, **והריטב"א והר"ן והנ"י** כתבו דאמר שם דתפתח לרבותא, דאפילו אם תפתח מיד הוי חזקה.

**הה"מ** בפ"א ממכירה הט"ו כ' דאם נעל מהני, כל שכן דאכילת פירות מהני, **והלח"מ** בפ"ב מזכיה ה"ג הק', דא"כ לפי מה דמבואר ברמב"ם דאכילת פירות לא מהני בנכסי הגר וכמשי"ת לק' נ"ד א', צריך להיות דנעל לא מהני, וכ' לומר דבאמת בנכסי הגר לא סגי בנעל לבד, אלא בעי גם העמדת דלת כשי' הרשב"ם, **ובתוס' וברא"ש ובטור** סער"ה מבואר, דגם בנכסי הגר סגי בנעל, אמנם **הב"י** שם כ' על דברי הטור, דברמב"ם נראה דבעי העמדת דלתות דוקא ולא סגי בנעל לחודא, וזה כדברי הלח"מ, **ובאו"ש** פ"ב מזכיה ה"ב כ', דברמב"ם שם לא מבואר אלא דחלוק לגבי אכילת פירות, וא"כ לגבי נעל אין חילוק, וכן **באהא"ז** שם הק', דהא במתני' קתני נעל גבי נכסי חבירו ונכסי הגר בהדדי, וא"כ בודאי דנעל דמהני בנכסי חבירו מהני גם בנכסי הגר.

תוד"ה נעל – **בב"ח** סקצ"ב כ', דמקור דברי הרשב"ם דמהני מסירת מפתח הם **מירושלמי** וכמו דהביאו הראשונים, וכ' לישב הגמ' בב"ק, דשם לא פירש לו דיקנה במסירת המפתח, והא דלא אמרו שם דמה דמבואר דקנה, היינו בפירש לו שיקנה במסירת מפתח, הוא משום דהלשון דכיון שמסר לו קנה, נראה דאז קונה בדבר אחר ולא במסירת מפתח עצמו, דאי הקנין במסירת מפתח היה לו לומר דאם מסר מפתח קנה, ולא הלשון כיון דמסר.

בא"ד – **הלח"מ** פ"ב מזכיה ה"ג כ' לישב שי' הרשב"ם ממשה"ק מהגמ' בגיטין, דרק בנכסי הגר ס"ל דלא קנה בנעל לחודא, אמנם כבר מבואר **במהרש"א ובדרישה** סקצ"ב סק"ב **ובב"ח** שם, דכיון דהרשב"ם כ' הטעם דלא מהני משום דהוי מבריח ארי, גם בנכסי חבירו לא יקנה מהאי טעמא.

ב) גמ' בפניו לא צריך למימר וכו' – **הי"ר** סרכ"ד כ' גבי מחזיק בנכסי הגר, דכל שידע דהוי הפקר והחזיק קנה מסתמא, ואי"צ שיהיה לו כונה מפורשת, דדוקא בסבור שהוא שלו דליכא כונה כלל לקנות לא קנה, וכ' דהכא נמי בנכסי חבירו אי"צ כונה מפורשת, וכ' **דבספר המקח** נראה, דבשלא בפניו כיון דצריך לומר לו לך חזק וקני, כל שמחזיק אח"כ הוי על דעת מה שאמר לו ומהני, אבל אם מחזיק בפניו בעי כונה מפורשת, וכ' דהיכי דמחזיק בפניו כל זמן שעסוקין באותו ענין, לא ידעינן אמאי בעי כונה מפורשת, דמסתמא עושה על דעת לקנות גם אם אינו מפורש, וכ' די"ל דלא אמר דבעי מפורש אלא לאחר זמן, דאיכא למיחש דלמא הדר בי' חד מנייהו, דמה שעושה עכשיו לא הוי לקנות, אלא להנות באותה שעה או להיות יורד לנכסי חבירו, וכ' דגם בזה לא ידע מנ"ל, וכ' דאפשר דלמד זה ממה דאם נתן לאשה קידושיה ולא פירש לא מהני אם אינם עסוקין באותו ענין, דיש לחוש דלא נתן לשם קידושין, וגם הכא מספק לא הוי חזקה.

והנה **הטור** סער"ה הביא לשון **הי"ר** לק' בסוגיה נ"ד א', גבי מחזיק והוי ספק האם אדעתא דארעא או לא, דהביא שי' רה"ג דמה דמבואר דבלא אדעתא דארעא לא קנה, זהו דוקא בנכסי הגר, אבל בנכסי חבירו לעולם קנה, דאי בפניו כל זמן שעסוקין באותו ענין ודאי אדעתא דלקנות עביד, וכ' **הב"ח** דאם אינם עסוקין באותו ענין, גם בפניו צ"ל לו לך חזק וקני, ומדברי הי"ר כאן נראה, דגם כשאין עסוקין באותו ענין מהני בפניו כל שאיכא כונה מפורשת, אמנם אפשר דכיון דכתב דיש לחוש דהדר בי' חד מנייהו, זה גופא נכלל בדבריו, דבעי שיפרש לו שיקנה, ולא סגי במה דיהיה כונה מפורשת של הלוקח.

רשב"ם ד"ה ה"ק – **הי"ר** כ' דאינו קונה בחזקה בקרקע, אלא במוכר שדהו מפני רעתה או כשמחל על חוב דליכא קנין דמים, אבל היכי דאכתי חייב לו דמי המכר לא קנה בחזקה, **והרא"ש** ועוד **ראשונים** כתבו כהרשב"ם, ובקידושין כ"ז ב' כ' הרא"ש, דכן נראה ממה דמבואר דאם החזיק באחת לא קנה כל השדות אלא אם נתן דמי כולן, ונראה דבאותה שהחזיק קנה גם אם לא נתן דמיה, [ועיין במתני' אמאי לא קתני גם מכר במתני'], וכ"כ **בשו"ע** סקצ"ב סט"ז.

בא"ד – **הגרע"א** בגליון על השו"ע סקצ"ב ס"א דייק מדברי הרשב"ם, דגם הלוקח יכול לחזור, כל זמן שלא אמר המוכר שיחזיק.

**נג' א'**

תוד"ה נעל – במה שכתבו להוכיח ממה דבעי רב במתנה היאך, כ' **המהרש"א** דאין לומר אכתי דנקט זה משום אחין שחלקו, דמשום חד לא הוי נקט לה, ובנמוקי **הגרי"ב** כ', דבאחין שחלקו באמת אי"צ שיאמר לך חזק וקני כמבואר בתוס' לעיל ג' א', והכא דנקטו גם אחין שחלקו הוא רק לפי הס"ד, דאפשר לומר דגרסינן לה ומשום דקתני גם אחין שחלקו ונותן מתנה.

רשב"ם ד"ה והשתא – **הנ"י** כ' כהרשב"ם דעשרה לאו דוקא, אלא דלא סיים דאורחא דמילתא נקט, **והכס"מ** בפ"א ממכירה הי"א כ' על דברי הנ"י, דנראה דבדוקא נקט, דכל פחות מעשרה עולין לו בריוח, ולכאורה זהו דברי הרשב"ם דאורחא דמלתא נקט, ועיין **בריטב"א** דביאר קו' הגמ', דאע"ג דבעשרה אמרינן דהוי נתפס כגנב, מ"מ פעמים שהאחד גבוה וצריך יותר או פחות, והיינו דבסתם בעי שיהיה עשרה, אלא דפעמים שאינו תלוי בהכי, **והטור** סקצ"ב כ' דשי' **הרמב"ם והרא"ש** דעשרה דוקא, וי"א דאי"צ בדוקא עשרה אלא הוא הדין פחות אם הוי בזה הענין, **ובכס"מ** הק' דהרמב"ם והרא"ש לא כתבו יותר משמואל דאמר עשרה, וכמו דאמרינן בשמואל דהיכי דבפחות יהיה בזה הענין אי"צ עשרה, הכא נמי י"ל בשי' הרמב"ם והרא"ש, ומסיק **בב"י** דבאמת אי"צ עשרה דוקא, **ובדרישה** סק"א ביאר דברי הטור, דבשלמא שמואל דלא אמר דבעי שלא יעלו ברוחא, י"ל דנקט עשרה משום דבסתם תלוי בעשרה, אבל הרמב"ם והרא"ש דהוסיפו דנמצא דאין עולין בנחת, אי נימא דעשרה לאו דוקא, לא היה להם להזכיר כלל עשרה, **ובשו"ע** ס"ד כ' כלשון הרמב"ם דעשה גדר עשרה, **והרמ"א** כ' די"א דגם פחות, **ובבאה"ג** אות כ' הביא דברי הכס"מ.

רשב"ם ד"ה שלא – כדברי הרשב"ם דהיכי דהחזיק קונה גם במקום שכותבין שטר, כן מבואר גם **בתוס'** **וברא"ש** בקידושין כ"ז ב', [והרשב"ם ותוס' מיירו על כהאי גונא דגם נתן מעות עם החזקה, אמנם ברא"ש מבואר דגם בחזקה לבד קונה מיד], וכן דעת **הרשב"א** בקידושין כ"ו א', ובפי' **תר"י הזקן** שם **ובב"י** סקצ"ב כתבו, דכך היא גם שי' **הרמב"ם** דסתם בזה, אמנם **הרמב"ן והריטב"א** בקידושין כ"ו א' כתבו דגם בחזקה לא קנה עד שיכתוב השטר, [ומ"מ מבואר בריטב"א דבמתנה קנה בחזקה לבד], **ובטושו"ע** סקצ"ב סט"ז מבואר דקונה גם בלא שטר, ומבואר **בטור וברמ"א** דאפילו במקום שכותבין את השטר.

רשב"ם ד"ה והשתא – **הר"ן והנ"י** כתבו דנעל כל שהוא, היינו דאפילו אם נעל ומיד פתח והיה נעול כל שהוא, [והרשב"ם לשיטתו דמפרש דלא סגי בנעילה לחוד, אינו יכול לפרש הכי], **והתו"ח** כ' לומר דלא קאי כל שהוא על נעל.

ג) גמ' מבריח ארי – הרשב"ם כ' דדומה למשיב אבידה, דכל ישראל מצווין להציל ממון חבריהם ואין קרוי חזקה, **והרי"מ והרא"ש** כ' דכיון דהוא מחוייב לעשות זה, אין בזה חזקה, **והי"ר** מק' דא"כ בנכסי הגר דאין חיוב יקנה, וכ' דבחזקה בעי שיוסיף שבח והנאה בקרקע דומיא דישוב ערים, **והרמב"ן** כ' דלא מיבעיא היכי דעביד מצוה, אלא גם בנכסי הגר, מ"מ זרוזי הוא דמזרז נפשי' דלא ליקרו לי' מפסיד ואין דרך הקנאה בכך, **והה"מ** פ"א ממכירה הי"ב כ', דסילוק היזק אינו קונה אלא הבאת תועלת, והביאו **הב"י** סקצ"ב, וזה נראה כדברי הי"ר, **ובפרישה** סק"ז **ובסמ"ע** סק"י הביא דברי הרשב"ם, **והגרע"א** העיר דלפ"ז בנכסי הגר דליכא מצוה קנה וסיים דצ"ע, וצ"ב דברשב"ם דכ' האי טעמא, מבואר בהדיא דגם בנכסי הגר לא קנה, **ובהגה"ה** בתשובה לאבני מילואים סכ"ה סק"א כ' דהעיקר כמבואר בי"ר, דגם היכי דמוציא ממון להציל דאינו מחויב, הדין דלא קנה.

**האב"מ** בתשובה סכ"ה כ', דהיכי דהמוכר אמר ללוקח לסתור ולתקן דהוי חזקה, דאע"פ דהוא סתר, וא"כ נימא דכשמתקן הרי הוא משלים את מה שקלקל ולא הוי חזקה, מ"מ כיון דהוא אמר לו לסתור, הרי הוא מקלקל ברשות ואינו מחויב לתקן, [ומ"מ כ' דהיכי דהתיקון הוי רק מבריח ארי, לא נימא דכיון דאינו מחויב יקנה, אלא כל דהמעשה מצ"ע הוי מבריח ארי אינו קונה], **והנתה"מ** בתשובה סק"א [נדפס בס"ס קצ"ב] כ', דהיכי דאמר לו לסתור באמת הוי ברשות, אבל אם רק סתר בפני המוכר ולא אמר לו לסתור, בזה אם יחזור בו מהקנין יהיה מחויב לתקן את מה שסתר, וא"כ י"ל דמה שמתקן הוי משום חיובו לתקן ההיזק ולא הוי חזקה, **ובהגה"ה לאב"מ** סק"א כ', דגם אם מחויב לשלם את מה שקלקל, מ"מ אינו מחויב לבנות אלא לשלם דמים, ושפיר הוי חזקה, [וכ' דזה כונת האב"מ, ולכאורה באב"מ מבואר משום דאינו מחויב כלל על מה שסתר].

**נג' ב'**

ד) רשב"ם ד"ה אותה – **בספר המקח** שער י"ג מבואר, דגם במתנה הדין דקנה כולן ע"י חזקה באחת מהן, **והרי"מ והי"ר** כתבו דהחילוק בין מכר להכא, דבמכר איכא דעת אחרת מקנה משא"כ בנכסי הגר, ולפ"ז גם מבואר דדין מתנה כדין מכר, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, אמנם **בתוס' והרי"ו והרא"ש** כתבו, דדין מתנה כדין מחזיק בנכסי הגר דלא קנה כולן, ומיהו אם פירש לו דיקנה כולן גם במתנה קנה כולן, והרי"ו כ' בצד אחד דגם אם יאמר לו לך חזק וקני בסתם, יקנה כל השדות בחזקת אחת מהן, כיון דיכול להחזיק בכולן מכח אמירתו, ורק בהחזיק בפניו באחת מהן הדין במתנה דלא קנה כולן, **והרמב"ם** בפ"א ממכירה ה"כ כ', דדין מתנה כמכר, **ובטור** סקצ"ב כ' שי' הרמב"ם, וכ' דהרא"ש חולק דלא קנה אלא אם פירש, **ובשו"ע** סי"ב כ' דגם במתנה קנה, **והרמ"א** כ' דיש חולקין, **והנתה"מ** סק"ה העיר, דאמאי לא כ' הרמ"א דאם פירש לו שיקנה, מהני גם במתנה.

ובשיטת הרשב"ם כ' **הרמב"ן**,דאינו יודע האיך יהיה הדין במתנה, וכן **הרשב"א** כ' דאפשר דגם במתנה קנה כולן לשי' הרשב"ם כל שנתרצו בכך, וכן **הר"ן** כ', דאפשר דמש"כ הרשב"ם דמשום דנתן דמים הוא לאו דוקא, [ויל"ע במש"כ הרשב"א דכל שנתרצו, דאי כונתו דהיינו שנתרצה הנותן שיחזיק באחד ויקנה כולן, בזה לא מצינו חולק דלא יהני, והנדון הוא בלא פירש], **והמחנ"א** בדיני שכירות ס"ב נקט בפשיטות, דשי' הרשב"ם דדוקא במכר קנה אבל לא במתנה.

**הרי"ו** כ' דגם באחין שחלקו הדין דלא קנה כולן, אמנם **הרא"ש** כ' דאחין שחלקו, כיון שהשני זוכה בשלו כנגד מה שזוכה המחזיק, הוי כמו דנתן דמי כולן, וכ"כ **הטור** סקצ"ב. וכ' שם דבשכירות הדין דאם החזיק באחת קנה כולן, וכ' **הב"י** דלא בעי שיתן דמי כולן, כיון דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, וכ"כ **הרמ"א** בסי"ג, **והב"ח** שם חולק, דלהשיטות דבמתנה לא קנה כולן וכמו שכ' הרמ"א שם בסי"ב, גם בשכירות לא קנה דלא עדיף ממתנה, כיון דעכ"פ ליכא נתינת דמים, **ובפרישה** סקי"ט **ובסמ"ע** סקכ"ד ביאר, דשכירות עדיפא ממתנה, דכיון דמתחייב דמים חשבינן כאילו נתן למשכיר הדמים והוא זקף עליו במלוה, **ובמחנ"א** בדיני שכירות ס"ב נקט כהב"ח, דדין שכירות כמתנה, דהא דבמתנה לא קנה, הוא כמבואר ברשב"ם דדוקא מכר משום דאיכא שעבוד המעות, ובשכירות ליכא לשעבוד המעות, **והגרע"א** ציין להסמ"ע דכ' דשכירות עדיף ממתנה, [ויל"ע בדברי המחנ"א, דאי הטעם משום דאיכא שעבוד המעות, לכאורה גם באחין שחלקו ליכא לשעבוד המעות, דאע"ג דמיד זוכה השני בחלקו, מ"מ כל זמן שלא זוכה המחזיק אין כאן שעבוד מכח מעות, ואמאי כ' הרא"ש דבזה קנה כולן].

גמ' בעי רבי זירא – **התורי"ד** כ' לבאר, דהיכי דמחזיק בשדה ויש מצר בינה לבין שדה אחרת, הדין דקונה חצי המצר הסמוך לשדה שהחזיק בה, ובאם יתכוין לקנות כל המצר לא יהני, דהחצי השני טפל לשדה הסמוכה, והספק היכי דנתכוין לקנות גם השדה הסמוכה, דנימא דמהני דיחשב הכל כשדה אחת דהמצר הוא לשתי השדות.

גמ' תיקו – מבואר **בי"ר** ועוד **ראשונים** דמספק לא קנה, וכ"כ **הרא"ש ובטושו"ע** סער"ה ס"ט, **ובפ"ח** סק"ח הק', דבב"מ פ"א סכ"ז וסל"ב כ' גבי משוך פרה אי קנה כלים שעליה, וגבי זרק ארנקי דרך חצר ולא נח דהוי ספק, דבהפקר אמרינן דהוי בחזקת המושך ובעל החצר, וכן **הט"ז** סרמ"ג סכ"ד הק', דאמאי גבי ספק אם קנה באויר שאין סופו לנוח, הוי בחזקת בעל החצר, ובהג' **חכם צבי** שם כ' לחלק בין קרקע דאין בה תפיסה, למטלטלין דיש בהם תפיסה, וחשוב הזוכה מספק מיד תפוס, **והתומים** בכללי תפיסה סקי"ט הביא בשם **המהר"ם מינץ** לחלק, דהתם אע"פ דהוי ספק אם קנה, מ"מ הוא תפוס עכ"פ בודאי, אבל הכא באם לא הוי חזקה למקום האחר, נמצא דמעולם גם אינו תפוס באותו מקום, והק' דבזורק ארנקי לכאורה להצד דאינו קונה, גם תפוס אינו, ועיי"ש מש"כ.

גמ' במצר לקנות את שתיהן – **הרמב"ן** כ' די"מ, דמיירי דהחזיק במצר כדי לקנות רק השדות ולא המצר עצמו, וכ' דלפ"ז מבואר דבאפסר דמבואר דקונה הבהמה, היינו אפילו אם לא קונה האפסר עצמו, וכ' דאיכא מ"ד דהיכי דלא נתכוין לקנות המצר בודאי לא יקנה השדה, וכ"כ **הר"ן** דבעי שיקנה המצר והאפסר כדי דנימא דקונה השדה והבהמה, **ובתורי"ד** מבואר בצד הגמ' דלא קנה השדה, דלפ"ז גם המצר לא יקנה כיון דעיקר דעתו לקנות השדה, ובעי שיפרש דדעתו לקנות המצר והשדות, או דנימא דקנה המצר והשדות לא קנה.

גמ' שם – **הרבינו יהונתן** [בש"מ] כ' צד אחד, דבודאי קנה אחד מן השדות ורק לא ידעינן איזה, והספק רק אם קנה תרוייהו, וכ' לדינא כיון דהוי ספק, באם בא אחד והחזיק בתרוייהו זכה דהוא ודאי, **ובק"ש** אות רל"ט הק', דאמאי לא אמרינן דיטול אחד מן הקרקעות ממנ"פ, וכמו באבדה לו דרך באחד מן השדות, דנוטל דרך קצרה משום ממנ"פ.

רשב"ם ד"ה מהו – **התו"ח** מעיר, דבסמוך גבי בתים מבואר ברשב"ם איפכא, דהיכי דמחזיק במקום העיקר יקנה גם הטפל ואיפכא לא, וכ' לומר איפכא מדברי הרשב"ם, דהספק הוא באת"ל דהחזיק בשדה קנה מצר.

גמ' אותו ואת החיצון – **הרי"ף** גורס דאותו קנה וחיצון לא קנה וכ"כ **הי"ר**, **והרמב"ן** הביא שתי השיטות, והק' על גירסת הרי"ף, דאמאי חלקה הגמ' ולא כללה, דאם החזיק באחד לקנות אותו ואת השני לא קנה השני, **והריטב"א** כ' כהרי"ף, וכ' דיש חידוש דלא קנה חיצון, דלא נימא דקנה כשי' הרשב"ם, ויש חידוש דלא קנה פנימי, דלא נימא דהוי כחדר של חיצון, [ויל"ע אם לפ"ז ניחא דחלקם, דבכל אחד יש חידוש לעצמו], **והר"ן** הביא שתי השי', **והנ"י** כ' כהרי"ף, **והרא"ש** כרשב"ם, **והרמב"ם** בפ"א מזכיה ה"ח כהרי"ף, **והטור** בסער"ה הביא שתי השיטות, וסיים דשי' הרא"ש כרשב"ם, **והשו"ע** בס"י כ' כרי"ף, **ורמ"א** כ' די"א כרשב"ם.

ה) גמ' הבונה פלטרין וכו' – בתוס' מבואר דגם אם רפק בי' פורתא כשבנה יסוד לא קנה, דרק בקרקע העומדת לחרישה קונה בהכי, אבל הכא ליכא שבח כל זמן שאין ראוי לדור שם, אמנם **הרי"מ** כ', דהכא לא קנה כיון דלא עשה כלום בגוף הקרקע, והלכך אילו עשה בגוף הקרקע כגון חפירה היה קונה, וכ' **הרמב"ן** דלשיטתו באם רפק בה להעמיד יסוד יקנה, ובתחילה כ' לומר דלא יקנה בהכי, כיון דדעתו לקנות בבנין ולא בחפירה זו, ובסו"ד כ' דנראה כהתוס' דלא יקנה אפילו אם יתכוין, דבבנין השבח הוא בבנין ולא בחפירת יסודות, **והרשב"א** כ' דנראה כהרי"מ דאם חפר יסודות קונה, דהוא משביח הקרקע, כמו בחורש ומתקנה לזריעה, **והריטב"א** כ' דאינו קונה, כיון דאינה עשויה להכי, **והר"ן והנ"י** הביאו שי' הרי"מ, וכתבו דאבל הרמב"ן חולק, **וברא"ש** מבואר כתוס', **והרמב"ם** פ"ב מזכיה ה"ט כ' דהראשון לא קנה, שלא עשה בגוף הארץ כלום, והרי הוא כמי שעשה גל של אבנים על גב הארץ שאינו קונה, ומבואר **בר"ן** דשיטתו כהרי"מ, וכן **הה"מ** הביא דברי הרשב"א, **והטושו"ע** סער"ה סכ"א כתבו כלשון הרמב"ם, **והרמ"א** שם כ', דאם חפר בקרקע יסודות לבנין ובנה, קנה הקרקע בבנינו, ויש חולקין דלא קנה בחפירת היסודות, **והנתה"מ** בתשובה בס"ס קצ"ב כ' לגבי מה שדן שם, דהבו שלא להוסיף על סברת הרי"מ, דהתוס' והרא"ש חולקים שהם רבים, ובכל מקום הלכה כתוס', וכ' שם דגם לשי' הרי"מ שקונה, מ"מ לא סגי באם יחפור רק מקצת, דדוקא ברפק בי' לזריעה מהני גם מקצת, דיכול לזרוע באותו מקצת, אבל הכא דבעי לה לבנין שלם, הרי במקצת לא חזי לכלום ובעי שיחפור כל היסודות.

גמ' בנכסי הגר – **ברי"מ** יש לדקדק, דדין זה הוא דוקא בנכסי הגר, אבל בנכסי חבירו גם בונה פלטרין יקנה, **ובבי' הגר"א** סקצ"ב סק"ה כ' בשי' **הרמב"ם ושו"ע**, דמה דמבואר דזה שהעמיד דלתות קנה ונראה גם בלא נעל, זהו דוקא בנכסי הגר, אבל בנכסי חבירו בעי נעל, ולפמשי"ת לק' דיש דברים שקונה בנכסי הגר ולא בנכסי חבירו.

גמ' והעמיד דלתות – ברשב"ם מבואר דקונה משום דהוי גמר הבנין וזהו עיקרו, וכן בתוס' מבואר דעכשיו נמצא דראוי לדירה, **והרי"מ** לשיטתו, דכ' דבנה פלטרין לא קנה משום דלא עשה כלום בגוף הקרקע, כ' דבהעמיד דלתות קנה, משום דאחר שבנה הראשון, נמצא דהפלטרין הוו מכלל נכסי הגר, והדלתות הוו שבח בפלטרין, ועוד דהדלתות משמרות לאותו קרקע, ונעשה בהן חצר המשתמרת, ונמצא דאהנו מעשיו בקרקע עצמה.

**המרדכי** סתקנ"ג כ', דרפק בי' פורתא לא מהני אלא בשדה העומדת לחרישה ולא בבית, ואם היה גבשושית ונטלה חשוב בנין, **והרמ"א** סקצ"ב סי"א כ', דאם נטל גבשושית בשדה הוי חזקה, וכ' דנראה לי דדוקא אם מהני לקרקע, אבל אם חפר מעט לא קנה אלא בעומד לחרישה, **ובבי' הגר"א** סקט"ז כ' דצ"ל ברמ"א, דנטל גבשושית בבית, אמנם **האב"מ** בתשובה כ"ה הוכיח מדברי הרמ"א, דבכל גונא מהני נטילת גבשושית, ועדיף מחופר יסודות דנתבאר דלא מהני, דשם יבנה במקום החפירה, אבל הכא ישאר שבח זה של נטילת הגבשושית ומשום הכי מהני, **ובנתה"מ** בתשובה סק"ו כ', דאם מיירי במקום שישאר שם קרקע הבית לאחר שיבנה, שם בודאי לא מהני, דהא הוי תיקון לבית קודם העמדת דלתות דלא מהני, אלא בודאי מיירי דמסיר במקום שיבנה עליו כתלי הבית, וא"כ דמי ממש לחפירת יסודות דגם שם יבנה שם, **ובהגה"ה** על האב"מ סק"ז חילק, דהכא הוי שבח דעושה המקום ראוי לבנות עליו, משא"כ בחפירת יסודות בעי לזה רק כדי שיוכל הבנין לעמוד חזק, אבל ליכא יפוי בעצם המקום, שגם קודם ראוי לבנות שם ועיי"ש עוד, **ובנתה"מ** סק"ה כ' לבאר דברי הרמ"א, דמיירי דעומד למשטח שם פירי או לעשות גורן, דהוי עכשיו מיד גמר השבח, **ובהגה"ה** סק"ו העיר, דא"כ היינו הגמ' לק' נ"ד א' דשדא מוליא במוליא ומה הוסיף על הגמ', **ובנתה"מ** סק"ה הק' עוד, דאיך עדיף הסרת גבשושית מבנין פלטרין, ועל כרחך דמיירי דוקא כשמסיר אחר שנשלם הבנין, **ובהגה"ה** סק"ז כ', דעל כרחך מצינו זה ברי"מ, דס"ל דחפירת יסודות מהני, ואילו בנין פלטרין לא מהני ומשום דבנין לא חשיב תיקון בגוף הקרקע, וא"כ גם בהסרת גבשושית י"ל דעדיף, דחשיב תיקון בגוף הקרקע.

גמ' שם – **הי"ר** כ', דבאם הראשון בנה מאבנים שלו, או אף אם היו מכנסי הגר אלא שנתכוין לזכות בהם, בזה הדין דלא קנה המעמיד דלתות, כיון דגוף הפלטרין הוי של הראשון, הוי כמו שמעמיד דלתות לבד בלא בנין דלא מהני כלום, כיון דהראשון יכול לסתור הפלטרין שבנה, ובגמ' מיירי שבנה משל הפקר, ולא כיון לקנותם אלא ע"י בנין, [**ובמל"מ** בפ"ב מזכיה ה"ט כ', דגם אי נימא דבעלמא קונה היכי דמתכוין לקנות בקנין אחר, מ"מ הכא גרע דלא נתכוין לזכות עד שיגמור הבנין, ואז כבר ליכא להגבהה], אמנם **הריטב"א והנ"י והתורי"ד** כתבו, דהראשון זכה בלבנים כשבנה, ומבואר דאעפ"כ השני קונה בהעמדת דלתות, **והרי"מ** כ', דמכיון שבנה הראשון פלטרין אלו בנכסי הגר, נעשו הפלטרין מכלל נכסי הגר, שהרי הן עצמן יצאו מרשותו [**ובבי' הגר"א** סער"ה סק"כ הביא דברי הרי"מ, שהוא הוציאם מרשותו], משעה שבנאן בנכסי הגר, וממילא נעשו מכלל נכסי הגר, וכ' **הה"מ** בפ"ב מזכיה ה"ט, דנראה מדבריו דהשני קונה הכל, וביאר שם הטעם, שכיון שבנה הראשון בלא חזקה, אף הכל הוא כהפקר כיון שלא הקפיד להחזיק, **ובהגה"ה לאב"מ** בתשובה כ"ה סק"י הק' דאמאי יצאו מרשותו, ומאי שנא מיורד לשדה חבירו דלא יצאו מרשותו, וכ' דשם ירד אדעתא דישלם לו הבעלים או יטול העצים, אבל הכא דעתו שישארו שם ואין כאן מי שיתחייב לו על הבנין, וכיון שנתכוין שיהיה אחד עם הקרקע, אין יכול עוד לומר עצי אני נוטל.

**והטור** בסער"ה הביא שי' התורי"ד דהראשון זכה באבנים ומ"מ קנה השני, והביא שי' הי"ר דאם זכה הראשון באבנים לא קנה השני, וכ' בשם **הרא"ש**,דבאמת צ"ל דהראשון בנה ע"י פועלים, ומשום הכי לא זכה הראשון באבנים בהגבהה, ומשום הכי זוכה השני, אבל באם יבנה הראשון בעצמו, הרי זוכה באבנים ולא יקנה השני וכמו שכ' הי"ר, **והרמ"א** בסכ"א כ', די"א דדוקא אם לא נתכוין לזכות אלא ע"י בנין או שבנה ע"י פועלים, אבל אם זכה או שהיו שלו לא קנה השני, וי"א דאפילו בנה בשלו השני זכה בכל.

גמ' שם – **התוס'** בע"א כתבו, דאם רק העמיד דלתות לא קנה ובעי שינעל הדלתות, וכ"כ **הרא"ש**, ומשה"ק התוס' דאמאי נקט העמיד דלתות כלל, כיון דאינו תלוי אלא בנעילה, תי' **התוס'** בב"ק והרא"ש, דאורחא דמילתא קתני, דמי שמעמיד דלתות גם נועל אותם, והרא"ש כ' דשי' **הרשב"ם** דאי"צ לנעול, ומבואר **בב"ח** סקצ"ב, דהיינו ממש"כ בע"א בד"ה והשתא, דא"נ שקבע מנעול בדלת לנעול, והיינו אע"פ שאינו נועל, אלא כיון דתיקן שראוי לנעול סגי בהכי, וכ"כ **הרי"ו** דגם בלא שנועל מהני, כיון דזהו גמר תיקונו במה שמעמיד דלתות, [וכן נראה בשאר ראשונים], **והמהרש"ל** מעיר על התוס', דכיון דכתבו התוס' כאן דבעי דלתות משום דאין ראוי לדור כל זמן שאין דלתות, לפ"ז לא בעי שינעל הדלת, אלא כיון דהעמיד דלת שראויה לנעול, כבר ראוי לדור שם וסגי בהכי, **והמהרש"א** כתב דאי"ז מוכח דלפי דברי התוס' כאן לא יהיה בעי שינעל ג"כ, **והרמב"ם** פ"ב מזכיה ה"ט כ', דהבונה פלטרין לא קנה מפני שהמקום הנשאר רחב ביותר ומפולש, ואין צורת הבנין מועלת עד שיעמיד דלתות, ומבואר **בהג"מ** אות ו', דשי' הרמב"ם דאי"צ שינעול, **ובטור** סקצ"ב כ' דאי"צ שינעל, ובסער"ה כ' דבעי שינעל, **ובב"י** סקצ"ב הק' סתירת דברי הטור, וכ' דאף דבסקצ"ב מיירי דאיכא דעת אחרת מקנה, מ"מ מנ"ל להטור לחלק בהכי, ועיין דרישה סק"ב מש"כ לבאר מנ"ל הא להטור, **והט"ז** סקצ"ב ס"ג כ' לומר דכונת הטור בסער"ה, דבעי רק שיסגור הדלת ולא שינעל אותה, [אמנם יל"ע דהטור שם כ', דאם הראשון לא נעל ובא השני ונעל השני קנה, ובשני שנעל לכאורה בהכרח הפירוש דנעל במנעול, דאי לאו הכי לא יקנה וכמשנ"ת לעיל נ"ג ב', דבנעל בלא מנעול מבואר ברא"ש בגיטין ריש פרק הזורק דלא קנה], **ובשו"ע** סער"ה סכ"א כ' דהעמיד דלתות קנה, **והרמ"א** שם כ' די"א דתלוי באם נעל, ובסקצ"ב ס"ג כ' דאם עשה מנעול או העמיד דלתות י"א דקנה, ומבואר **בסמ"ע** סק"ז, דהא דכ' הרמ"א הכא דקנה, הוא משום דאיכא דעת אחרת מקנה [ועיין בט"ז משה"ק], **ובבי' הגר"א** סק"ד מבואר, דמה דמבואר ברמב"ם ובשו"ע דבהעמיד לבד סגי, זה דוקא בנכסי הגר, אבל בנכסי חבירו בעי גם נעל.

תוד"ה ליבני – **באב"מ** בתשובה כ"ה מבואר, דבקרקע שאינה עומדת לזריעה, יקנה בהעמדת גג גם בלא דלתות.

גמ' וסד בהן סיוד אחד וכו' – **הי"ר** כ', דמסתבר דגם אם אין דלתות בפלטרין קנה, דאי"ז חזקה ע"י נטרותא, אמנם **הפרישה** סער"ה סק"י כ' דלא קנה, וכן מבואר **בנתה"מ** בתשובה בס"ס קצ"ב, והוכיח זה מהא דלא מהני מה שעושה תיקון בפלטרין, להעמיד עליו את הגג או נקבים להעמיד את הדלת, והיינו משום דמ"מ לא נשלם הבנין.

ו) גמ' מציע מצעות וכו' – ברשב"ם מבואר דמיירי דשכב על המצעות, ומהני משום דנהנה גופו מן הקרקע, ומבואר **בריטב"א**,דאע"ג דלא אמר רב ששת דבעי שישכב, מ"מ הוא בכלל דבריו דסתם מציע הוי כדי לשכב, וכן נראה בתוס', וכתבו דבלא מציע לא מהני, דבעי הנאה חשובה, וכ"כ **הרא"ש** דבעי שיציע ולא סגי שימצא וישכב עליהם, משום דתשמיש חשוב בעינן, **וברי"ו** מבואר גם דמהני, משום דנהנה גופו מן הקרקע, **והרשב"א והר"ן** כ', דהא דלא סגי במה שישכב על הקרקע בלא מציע מצעות, אפשר דאין דרך הנאה בכך, ונראה לכאורה דס"ל דלא בעי שיציע מצעות, וסגי גם אם ימצא וישכב, דהא כבר הוי דרך הנאה, **והנ"י** כ' דברי הרשב"ם, ואח"כ כ' דברי הרשב"א בשם י"א, ומבואר **ברא"ש** דהכא נמי אם ערך שלחן ואכל עליו, קנה מהאי טעמא.

**וברי"מ** מבואר דמה דמהני מציע מצעות, הוא משום דאיכא בזה יפוי לקרקע, דכתב דרב ששת יליף לה מהלביש הרב לעבד, **והרשב"א** כ' דצ"ע דכיון דלא הוי בגוף הקרקע אמאי מהני, **והראב"ד** [בש"מ] גם כ' דמהני מדין יפוי, אלא דכ' דמ"מ בעבד הוי היפוי של העבד לרב, ותמה דמנין לחלק, דבנכסי הגר בעי שייפה הוא לקרקע ולא יהני אם אוכל פירות, וכ' משום דהיוצא מנכסי הפקר הוי הפקר, ומשום הכי לא זכה בגוף הנכסים, משא"כ בנכסי חבירו הרי הוא מקפיד על היוצא מהם, ולא על מי שמשביח נכסיו, ואכתי לא נתבאר לפי דבריו, דמ"מ מאי מייתי ראיה מעבד דמהני מציע מצעות מדין יפוי הקרקע, **ובש"מ** בשם **שלנ"ל** כ' דמדמה, דכמו דמהני בעבד היפוי שדרכו בו, דהיינו מה שמיפה העבד לרב, הכא נמי בקרקע מהני היפוי שדרכו בו, דהיינו מה שמיפה הוא הקרקע, **ובפי' הרגמ"ה** כ' דמייתי ראיה, דחזקה כל שהוא הויא חזקה, **ובאהא"ז** פ"ב מזכיה ה"ג כ' לפרש בזה שי' הראב"ד, דבאמת לא מייתי ראיה אלא דסגי גם ביפוי מקצת, וכמו דבעבד סגי אפילו אם מלבישו רק בגד אחד.

**ובי"ר** מבואר דמציע מצעות לבד קנה גם בלא ששכב, ומשום דהזמין המקום לשכיבה והוי סוף הזמנת המקום, ומייתי ראיה מעבד דהוליך אחריו כליו קנה, והיינו טעמא משום דזה הוי סוף הזמנת העבד לצורך תשמישו במרחץ, **ובתו"ח** כ' לבאר דקנה, משום דזה הוי מעשה שימוש של בעלים דוקא להציע מצעות, ומייתי ראיה מעבד דקנה, משום דהוי מעשה שימוש של עבד לאדוניו דוקא.

ולשיטת הראשונים דמציע לבד לא קנה, מבואר **בר"ן** בקידושין כ"ב ב', דאי אכילת פירות לבד היה קונה, גם היה סגי במציע לבד, וכן מבואר **בסמ"ע** סער"ה סקכ"ב, וכ' שם דהא דלא מהני משום יפוי הקרקע, הוא משום דאינו דבר של קיימא, ועיין לק' נ"ד א' בגמ' דזכי זיכיא דיתבאר דברי **הנתה"מ**,די"ל דלא קנה משום דלא הוי מידי דחשיב מתקן בשבת.

**והרמב"ם** בפ"ב מזכיה ה"ד הביא דין זה דמציע מצעות, וכ' **הה"מ** דעיקר כהרי"מ, **ובבי' הגר"א** סקצ"ב סקי"ב כ', דמבואר ברמב"ם דגם בלא שכב קנה, והיינו כשי' הרי"מ, [**והלח"מ** בה"ג הק' על הרמב"ם, דכיון דיש חילוק באכילת פירות בין נכסי חבירו לנכסי הגר וכמשי"ת לק' נ"ד א', מאי מייתי ראיה מעבד למציע מצעות, הא הכא מיירי בנכסי הגר, ובעבד מיירי בקונה מחבירו, אמנם לשי' הרי"מ דמהני משום יפוי, בזה לא מצינו חילוק בין נכסי הגר לנכסי חבירו], **והטור** סער"ה כ' כשי' התוס' והרא"ש דבעי שיציע וישכב, **ובשו"ע** סקצ"ב ס"ט כ' דאם הציע מצעות ושכב עליהם קנה, אמנם בסער"ה סט"ו כ' דהמציע מצעות בנכסי הגר, כיון שייפה הקרקע בהצעתן קנה, [**ובש"מ** הביא די"א דמציע מצעות מהני רק בנכסי הגר, אבל מחבירו לא גמר ומקני אלא בקנין חשוב, ולפ"ז י"ל דבמציע לבד באמת לא מהני אלא בנכסי הגר, ומשום הכי בסקצ"ב הצריך דגם ישכב], **והרמ"א** שם כ' די"א, דדוקא אם גם הציע וגם שכב הואיל ונהנה מהקרקע.

**הטור** סער"ה הביא דברי הרא"ש, דאם ערך שלחן ואכל עליו גם קנה, **ובשו"ע** הביא דין זה בסקצ"ב ס"ט גבי מכר, **והרמ"א** כ' דין זה בסער"ה סט"ו בשם י"א, והנה **בד"מ** הארוך סקצ"ב סקי"א כ' על הב"י, דהביא שם לענין מכר דין זה דמ"מ צ"ע, דלפי מש"כ הטור שם דברי הראב"ד, דלא הוי חזקה באכילת פירות, אלא במידי דמהני לקרקע כגון נעל וגדר, משמע דמה שהוא נהנה מהקרקע אינו קונה אלא באם מהני לקרקע, **ובהג' דו"פ** סק"ד הביא חילוק הרשב"ם לק' נ"ד א' והרא"ש, דאע"ג דאכילת פירות לא מהני, מ"מ אם נהנה גופו מן הקרקע מהני, ושי' הד"מ נראה לכאורה, דמ"מ מלשון הראב"ד נראה דלא מהני בשום ענין, באם אין כאן תיקון לקרקע, וצ"ל לפי דבריו דהא דמהני מציע מצעות, הוא משום דחשוב בזה יפוי הקרקע וכשי' הרי"מ, ולעיל נתבאר דכן מבואר בדברי הראב"ד בש"מ, ולפ"ז נראה מבואר דס"ל להד"מ, דבערך שלחן לא שייך לומר דיקנה גם משום דיש בזה יפוי הקרקע, דהא כ' דלשי הראב"ד צריך להיות דלא יקנה בערך שלחן, וכן מבואר **בבי' הגר"א** סקי"ב, דלשי' הרי"מ אינו ענין לשלחן, והנה בסקט"ו כ' על הרמ"א בסי"א, דכ' דיש חולקים דאין קנין בחזקות אלו, דאכילת פירות והעמדת בהמה לא קני, דכונתו לחלוק על כל הדינים שמס"ח ועד סי"א, ולפ"ז מבואר דגם חולק על הדין דהציע מצעות, וצ"ב דהא מבואר בגמ' דקונה בהציע מצעות, ואין לומר דס"ל דמהני רק בנכסי הגר, דהא אכילת פירות גם בנכסי הגר לא קנה, ואפשר דכונתו דמ"מ בהא דמבואר בשו"ע דקונה משום דשכב עליהם, בזה הוא חולק, וכן חולק על הדין דערך שלחן ואכל עליו וכמשנ"ת.

תוד"ה המציע – **בהג"מ** בפ"ב מזכיה ה"ג הגירסא גם, דהגבהה חשובה בעינן, [אך כ' זה קודם ואפילו מצא מטות מוצעות], **והמהרש"א** הביא גירסא דחזקה חשובה בעינן, וכ' דלפי המבואר ברשב"ם בד"ה הגביה, הוי משום הגבהה, וניחא לגרוס הגבהה, אמנם יל"ע דאי הוי משום הגבהה, הרי זה נעשה רק ע"י המטה, ואמאי הוי חזקה בקרקע.

גמ' הלבישו – **הרי"מ** כ' דהיינו הרב לעבד, **והי"ר** כ' דכולה ברייתא מיירי דעביד העבד לרב דומיא דהוליך כליו אחריו, וכן מבואר בשאר ראשונים ורמב"ם וטושו"ע.

רשב"ם ד"ה והנעילו – **הי"ר** כ' דרישא מיירי בקשירת רצועות דומיא דהתיר, וסיפא שהנעיל עליו גוף הנעל דומיא דהלבישו.

רשב"ם ד"ה הגביה – **התורי"ד** חולק, דהא פיל מבואר בקידושין כ"ה ב' דקונה בהגבהה הגם דאין דרכו בכך, ולא מצינו חולק בזה, וכ' דלא גרסינן בגמ' דת"ק ס"ל דלא קנה, ור"ש רק מוסיף על דברי ת"ק, **וברשב"א** בקידושין מבואר, דלת"ק משיכה גם אינה קונה, ובבי' **הגר"א** סקצ"ו סק"ג כ' דפליגי, האם בקנין דרבנן דין עבד כמטלטלין, ומשיכה והגבהה הוי קנין דרבנן, **ובבאר יצחק** חיו"ד סכ"ג ענף ז' מוסיף, דלר"ל דמשיכה קונה מן התורה, ומבואר בב"מ מ"ז ב' דמודה ר"ל דלר"ש קונה רק מדרבנן, א"כ ת"ק ור"ש לשיטתם, האם קנין משיכה מן התורה ודין עבד כקרקע, או מדרבנן ועבד כמטלטלין, **ובנתה"מ** סקצ"ו סק"ב כ' לומר, דגם לת"ק מ"מ בהגביה בידו קונה, דלא גרע ממשיכה לרשותו, ופליגי רק בהוגבה מכוחו, והיינו דבמשיכה מודה ת"ק, **והחזו"א** בקידושין כ' לומר, דטעמי' דת"ק משום דאינו ניכר כקנין דנראה כמשמש הרב לעבד, ולפ"ז כ' דגם בהגביה בידו לא יקנה.

**הרמב"ם** בפ"ב ממכירה ה"ב כ', דהלכה כר"ש דהגביה הרב לעבד קנאו, **ובראב"ד** בהשגות **ובריטב"א** מבואר, דזה ניחא לפי הגירסא דת"ק אינו חולק על ר"ש, דלא גרסי' בגמ' הגביהו רבו לו לא קנאו, אמנם **ברשב"א** מבואר, דגם אם ת"ק חולק מ"מ הלכה כר"ש, כיון דשמואל ור"א דאמרו בקידושין דנקנה במשיכה ס"ל כותי', **ובמאירי** מבואר דאין הלכה כר"ש, **והטור** סקצ"ו גם הק' על הרמב"ם דפסק כר"ש, **ובשו"ע** ס"ג כ' בשם י"א, דקונה אם הגביה הרב לעבד, **ובבי' הגר"א** סק"ג כ', דקיי"ל דבמילי דרבנן עבדא כמטלטלין, ומשום הכי פסק הרמב"ם כר"ש, ובהגהות הגר"א על הרמב"ם כ' על פי דברי הרשב"ם, דכיון דלק' פ"ו א' מוכח, דגם בדבר שאין דרכו בהגבהה קונה בהגבהה, וכמבואר בתוס' שם ד"ה לצדדין, א"כ הלכה כר"ש.

**נד' א'**

ז) גמ' בי פילי – **התורי"ד** מק' על שי' הרשב"ם, דאמאי נקט בי פילי, הא גם בשדה חרושה יהיה הדין דלא קנה כיון דלא תיקן עכשיו כלום, וכ' לומר דזורע בבי פילי הולך לאיבוד כיון דהקרקע קשה, ואפילו אם יכסה אח"כ אינו מצליח, ומשום הכי לא הוי חזקה, אבל אם זורע בקרקע חרושה שפיר מועיל, דמצליח בלא כיסוי, ואפילו אם בעי כיסוי, מ"מ זרע כדרך זריעה ושפיר חשיב מעשה חזקה, **והטור והרמ"א** סער"ה סי"ב כ', דאם זרע בשדה חרושה ולא כיסה לא קנה, והיינו דס"ל דבאמת גם בחרושה לא יהני כפירוש הרשב"ם, **והרמב"ם** פ"ב מזכיה ה"י **ובשו"ע** סכ"ב כתבו, דהשליך לתוך התלמים לא קנה, **והה"מ** הביא פירוש הרשב"ם, ועיין באהא"ז מש"כ לפרש, דבאם השליך לתוך התלמים ממש כדרך זריעה קנה, רק מיירי שהשליך ביניהם עיי"ש.

גמ' דארעא דגר – **הרמב"ם** פ"ב מזכיה ה"ג **והשו"ע** סער"ה סי"ג כ', דיש דברים רבים דאם החזיק בהן הלוקח לא קנה עדיין, ואם החזיק באחד מהן בנכסי הגר קנה, והביא לכל המקרים השנויים בגמ' כאן, וכן להדין דבנה פלטרין בגמ' לעיל, **והכס"מ** תמה דהזכיר שם גם דאם נר השדה קנה, דבפ"א ממכירה הט"ז מבואר דנר קונה גם במכר, וכ' בשם **הנגיד רבי יהושע** מבני בניו של הרמב"ם, דמש"כ הרמב"ם דבנכסי חבירו לא קנה עדיין, אין כונתו לחזקת קנין, אלא לחזקת שלש שנים, דלא מהני דברים אלו אלא אכילת פירות, וכ"כ **הלח"מ** שם, **והמל"מ** בפ"א ממכירה הט"ו, אמנם **בבי' הגר"א** סקצ"ב סק"ד מבואר, דדברי הרמב"ם כפשוטם דלא מהני לקנות בנכסי חבירו, וכ"כ **באהא"ז** בפ"א ממכירה הט"ו ובפ"ב מזכיה ה"ג, וכ' דכל דברי הרמב"ם מורו דמיירי על חזקת קנין ולא על חזקת שלש שנים, דלא מיירי שם מחזקת שלש שנים, וכ' לישב, דמש"כ הרמב"ם דניר מהני בנכסי חבירו, זהו דוקא אם נר כל השדה או רובה כדרך בעלים, אבל בנכסי הגר מהני אפילו אם נר מקצת, ובהל' מכירה כ' לבאר החילוק, דבנכסי הגר אינה עומדת לניר כיון דאין לה בעלים, ומשום הכי אפילו מקצת מהני דהוי תיקון בשדה, משא"כ בנכסי חבירו, כיון דעומד לחרישה לא חשיב תיקון, אלא דמהני משום דעושה כדרך בעלים, ולזה בעי כולה או רובה, ובהל' זכיה כ' לבאר החילוק, דגם אי נימא דחשיב תיקון אף בכנסי חבירו, מ"מ שם בעי שיראה כדרך בעלים, ולא סגי בתיקון בעלמא.

רשב"ם ד"ה דשדא – מבואר ברשב"ם דאכילת פירות לא מהני לחזקת קנין, והא דמהני מציע מצעות, הוא משום דגופו נהנה מהקרקע ומשמשתו, אמנם **בספר המקח** שער י"ג כ', דאי אוקי חיותא או שטח פירי הוי חזקה לקנות, וכמו דאמרינן לעיל ל"ה ב', דאי דלי לי' צנא דפירא לאלתר הוי חזקה, [והראשונים מבארים הגמ' לענין חזקת ראיה], ובהמשך דבריו מבואר, דמפרש הגמ' לק' נ"ז א', דאכילת פירות בנכסי חבירו קנה ובנכסי הגר לא קנה, דמיירי על חזקת קנין, ודלא כהרשב"ם שם, דמבאר דבנכסי חבירו היינו חזקת שלש שנים, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"א ממכירה הט"ו, דמעמיד בהמות או שוטח פירות הוי חזקה לקנין, ובהט"ז כ' דאם אסף הפירות קנה, וכן אם דלי לו צנא דפירא, **והראב"ד** שם השיג על שתי ההלכות, ובפ"ב מזכיה ה"א-ב כ' הרמב"ם, דאכילת פירות לא מהני בנכסי הגר, **ובי"ר** כאן ולק' נ"ז א' בסרנ"ז כ' כהרשב"ם ,דאכילת פירות לא קונה גם במכר ומתנה, וביאר הטעם, דלעולם אינו נהנה מהקרקע, דכשתולש אינו נהנה, ואחר שתלש כבר אינם מחוברים לקרקע, והביא **ירושלמי** דאם צבר פירות לתוך הבית קונה הבית, וכ' דיש חילוק בין העמדת בהמות לצבר פירות, דצבירת פירות פעמים שאדם עושה ביתו אוצר, ונמצא דמשתמש בזה תשמיש דירה ודמי למציע מצעות, אבל בהעמדת בהמות לא קנה, דהא אין אדם מכניס בהמות לביתו ולא הוי דרך דירה, אמנם **הריטב"א** כאן כ', דגם צבירת פירות אינו קונה כיון דלא הוי הנאת גופו, ואע"ג דבירושלמי מבואר דקונה, מ"מ חולק על הגמ' דידן, דהכא נמי מבואר בירושלמי דקונה במסירת מפתח, ובגמ' בב"ק נ"ב מבואר דאינו קונה וכמשנ"ת לעיל, **ובבי' הגר"א** סקצ"ב סקט"ו כ' לפרש דברי הירושלמי, דאם צבר מדעת המוכר, מהני לענין דאי"צ לומר לו לך חזק וקני, **והרי"ו** גם כ' כהרשב"ם, דלא מהני אכילת פירות כיון דנהנה מהתלוש, והוכיח דלא מהני אם משתמש בחצר, מהא דמבואר בגמ' דאם פתח אדעתא דכוורי לא קנה, ואמאי אינו קונה משום דעכ"פ הוא משתמש במקום, ועל כרחך דבעי דגופו יהנה ולא סגי בשימוש בקרקע, [ואי נימא דלא מהני שימוש אלא במכר ולא בנכסי הגר, ל"ק משם דמיירי בנכסי הגר], **והרמב"ן והרשב"א** בקידושין כ"ב ב' כתבו כהרשב"ם, ואכילת פירות או העמדת בהמות או משטח פירות לא קונה, וכ"כ **הר"ן** שם, וכ' כהריטב"א דאין הלכה כהירושלמי, **והראב"ד** [בש"מ] כאן כ', דאכילת פירות לא מהני בנכסי הגר כיון דהפירות הפקר, משום הכי אף דהחזיק בהם לא מהני לקרקע, אבל בנכסי חבירו, כיון דמקפיד על היוצא הוי חזקה, וכבר עמד **באהא"ז** בהל' זכיה, דזה דלא כמש"כ בהשגות על הרמב"ם, דגם בנכסי חבירו לא מהני אכילת פירות, **ובעיטור** בענין שכירות מבואר דאם נתן כליו קונה, והביא הירושלמי, ומבואר **בר"ן** בקידושין **ובהה"מ** בהל' מכירה, דזהו כשי' הרמב"ם, ולכאורה לפמשנ"ת דברי הי"ר, דדוקא צבירת פירות קונה, אין ראיה דס"ל דמהני, גם אכילת פירות או העמדת בהמות.

**ובטור** סקצ"ב כ' דמסתבר כהראב"ד, [והב"ישם נסתפק בשי' הרא"ש, ועיי"ש בדרישה סקי"א ובב"ח], **ובשו"ע** שם ס"ח-י"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' דיש חולקים והכי מסתברא, **ובשו"ע** סער"ה סי"ב כ', דבהפקר לא קנה אכילת פירות, **ובאו"ש** פ"ב מזכיה ה"ב כ' לומר, דדוקא אכילת פירות לא מהני בנכסי הגר, ומשום דאין כאן מעשה קנין אלא בפירות ולא בקרקע, ורק באיכא דעת מקנה דהכל שלו, אמרינן דמהני אכילת פירות גם לקרקע, [וזה על דרך דברי הראב"ד בש"מ], או דנימא דהפירות והקרקע חשובים כמו ב' שדות, ובנכסי הגר דהדין דהחזיק בשדה אחת לא קנה השניה, הדין דלא מהני אכילת פירות לקנות הקרקע, ומשום הכי קונה דוקא בנכסי חבירו, אבל בהעמדת בהמות דלא שייך טעמים אלו, בזה קונה גם בנכסי הגר, ועיי"ש שכ' לומר גם בדעת הה"מ הכי, אמנם **הה"מ** בהל' מכירה כ' גבי שיטוח פירות, דמהני משום דנהנה מהקרקע ודעת אחרת מקנה, ונראה דדוקא היכי דאיכא דעת אחרת מקנה מהני, **ובאהא"ז** בהל' מכירה כ' לבאר החילוק בין נכסי חבירו לנכסי הגר, לפי המבואר מדברי הה"מ שם, דהא דמהני אכילת פירות, משום דהוא משתמש כדרך הבעלים, דבנכסי הגר כיון דרשאי להשתמש גם בלא רשות מחבירו, אין כאן הוכחה על בעלות על גוף הקרקע, ורק בנכסי חבירו כיון דהוי נגד בעלות חבירו מהני לקנין.

גמ' מחד גיסא – **הריטב"א** כ' דאם לקט מקצת גם בצד שני קנה, דאמרינן דלא השלים מלאכתו.

רשב"ם ד"ה קני – **התורי"ד** כ' דנראה דקונה גם כל השדה, דכיון דהאילן מחובר לקרקע, הוי מעשה חזקה לכל השדה.

רשב"ם ד"ה אדעתא דחיותא – **הנ"י** כ' כהרשב"ם דהוי חסרון בעיקר מעשה החזקה, אמנם בתוד"ה אדעתא מבואר, דהוי חסרון משום דאין כאן כונה לקנות, **ובהג"מ** פ"ב מזכיה אות ד' הביא דר"י חולק על הרשב"ם, וס"ל דאם כיון לקנות מהני, ולכאורה זה דברי התוס' דידן, וע"ע בסמוך ברשב"ם ד"ה אדעתא דבי דרי.

ח) גמ' דזכי זיכיא – **הנתה"מ** בתשובה ס"ס קצ"ב כ', דבעי שינקה דוקא באופן דחשיב בונה ומתקן בשבת, כגון דדבוק ומחובר לקרקע, אבל הסרת מטלטלין לא הוי חזקה, **והאב"מ** בתשובה כ"ה חולק, והוכיח ממציע מצעות דשי' הרי"מ דמהני משום יפוי בקרקע, ואע"פ דאין בזה שום בונה בשבת, והנתה"מ בתשובה על זה בסק"ב כ', די"ל דבזה גופא פליגי עליו הראשונים, דס"ל דבעי שישכב על המצעות ולא קנה משום יפוי הקרקע, ועוד כ' דיפוי לא מהני אלא בבית בנוי ולא בקרקע, ובקרקע בעי דוקא שיחשב בונה ומתקן בשבת, **ובהגהה** על האב"מ סק"ג כ', דגם להחולקים על הרי"מ במציע מצעות, הטעם הוא משום דלא הוי דבר קבוע וכמשנ"ת לעיל דברי הסמ"ע, והנתה"מ בסק"ד כ' דלא על זה סמך לדינא בתשובה.

תוד"ה אדעתא – **בשו"ת מהרי"ט** ח"א סק"נ כ' בתחילה לומר דקונה שלא מדעתו, גם היכי דיודע דהוא בידו ורק אינו מתכוין לקנות, והביא הגמ' בגיטין ס"א, דאם עני ליקט ונתן ביד הוי גזל גמור, וכתבו **התוס'** שם דקמ"ל, דאפילו אם תלשן בידו ומפילן ולא נתעכבו בידו ולא אחז אלא להפילן מ"מ קנה, [וכן **בגה"ש** כאן ציין לדברי התוס' שם], אלא דהוכיח מהגמ' בב"ק שהביאו התוס' דאינו קונה, ומיהו בסו"ד שם הביא, דשי' **הרמב"ם** דקונה השטר היכי דנתכוין לזכות בשדה, וכ' לומר דס"ל דבאמת קונה אף דהוי שלא מדעתו, וביאר הסוגיה בב"ק באופן אחר לשיטתו עיי"ש, וכן **בש"כ** סער"ה סק"ג כ' בשי' הרמב"ם, דקונה אף כשיודע שהוי בידו, ומשום הכי ס"ל דקונה השטר, **ובנתה"מ** שם סק"ב העיר, דלא הביא דברי התוס' כאן, **ובמחנ"א** דיני משיכה ס"ה כ' לומר, דאי חצר מטעם שליחות, יקנה גם אם יודע ואינו מתכוין, ורק משום יד לא יקנה כיון דאינו מתכוין, **ובברכ"ש** סמ"ו סק"א כ' בביאור התוס', דהיכי דיודע ואין דעתו לזכות, הוי חסרון בזוכה ולא רק במעשה קנין עיי"ש.

בא"ד – **במחנ"א** שם כ' לומר, דאם אינו יודע דהגר מת, הוי כמו דלא ידע דהוי בחצירו ויקנה, ולכאורה בחזקה מבואר, דאינו קונה בכהאי גונא דאינו יודע דהוי של הפקר, והתוס' דימו קנין חצר לחזקה.

גמ' שקל מוליא ושדא בנצא – **הב"ח** מביא דבגמ' במוע"ק מבואר איפכא, וזה לגירסת **רש"י** שם, אמנם **התוס'** שם הביאו גירסא כמו דמבואר בגמ' הכא, וכן מבואר **בר"ח** שם, ופירש שם דמוליא היינו רך ונצא היינו קשה.

גמ' רשב"ם ד"ה דבי דרי – **הריטב"א והנ"י** כתבו כהרשב"ם, ומבואר בריטב"א, דהיכי דאינו עושה זה לגורן קבוע, אינו משוה כ"כ הקרקע, **ובהג"מ** בפ"ב מזכיה אות ה' כ' על דברי הרשב"ם דלא נהירא **לראב"ן**,אלא היכי דעומד לחרישה והוא בעי לה לגורן, אינו קונה אלא ע"י נעל וגדר, וכ' דכ"כ רבינו יוסף שהביאו התוס', דהיכי ידעינן אם הוי אדעתא דגורן קבוע או לא, וכ' דכן **הרמב"ם** שם בה"ו כ' בסתם דלא קנה, **ובטושו"ע** סער"ה סי"ט גם סתמו דלא קנה, אמנם הם כתבו דהגונא דלא קנה, היינו היכי דאינו מקפיד להשוות כל כך, ולפי המבואר בריטב"א זהו היכי דעושה גורן שאינו קבוע, **והי"ר** כ' דלא קנה משום דלאו לצורך גופא דארעא הוא, והריטב"א כ' בשם **הרא"ה**,דהמקום דתיקן לבי דרי קנה, ורק אינו קונה כל השדה בתיקון זה.

תוד"ה מוליא – **הפנ"ש** מעיר בשי ה"ר יוסף, דאמאי אינו קונה במה שמתקן המקום להעמדת בהמות.

רשב"ם ד"ה אדעתא דבי דרי – **בספר המקח** שער י"ג כ', דכל הדברים בסוגיין מפשח דיקלא דלא קנה מיירי דוקא בנכסי הגר, אבל בנכסי חבירו קנה, דאם הוא בפני המוכר או שאמר לו לך חזק וקני, מהני בכל חזקה שעושה, ואם לא אמר לו לך חזק וקני והחזיק שלא בפניו, שום חזקה לא מהניא, ורק בנכסי הגר בעי שיעשה מעשים דאמדינן דעתו דכונתו לקנות, דהא לא נתן דמים באותם נכסים, הלכך נלך אחר מה שהוא עושה, **והי"ר** הביא דבריו, וביאר דס"ל דמה דאינו קונה היכי דאמרינן דלא עשה אדעתא דארעא, הוא משום דאז אמרינן דאינו מכוין לקנות, ומשום הכי בנכסי חבירו דודאי מחזיק כדי לקנות, דאי בפניו כל זמן שעסוקין באותו ענין בודאי דדעתו להחזיק כדי לקנות, ואי שלא בפניו כיון דאמר לו לך חזק וקני, מסתמא מחזיק לקיים מה שאמר לו לך חזק וקני, משום הכי קונה דהרי מה שעשה מהני גם לקרקע, וחולק דלא מצינו חילוק בין נכסי חבירו לנכסי הגר, ובמתני' קתני להו בהדדי, ומה דלא קנה הוא משום דלא עביד מעשה קנין, ומה דאיכא גם שבח בארעא, זה כמו דאתא ממילא, **ובטור** סקצ"ב וסער"ה כ' שי' רה"ג ושי' הי"ר, וכ' דמסתבר כרה"ג דבנכסי חבירו קנה, כיון דמוכח דאדעתא דמקני עביד, **ובבי' הגר"א** סער"ה סקי"ז הביא דברי רה"ג, [ובטור סקצ"ב הביא דברי רה"ג, דמה שמחלקים בין עביד אדעתא דארעא ללא, הוא דוקא בנכסי הגר, וקודם לזה לא הזכיר הני גוני המוזכרים בסוגיה, ומ"מ כ' הב"י והפרישה, דקאי על מה שהוזכר בסוגיין שהביא בסער"ה, אמנם **הב"ח** כ', דקאי על נתן צרור והועיל, ולכאורה היינו דמבריח ארי קונה בנכסי חבירו, וצ"ב דלכאורה שם אין מעשה חזקה כלל].

והנה **הרא"ש** כ', דהיכי דבמעשיו נראה דלא עביד אדעתא דארעא, גם אם אומר שעשה לתקן וכיון לקנות לא מהני, דבעי שיעשה מעשה הנראה לעינים שעושה לתקן, וכן מבואר **בטור וברמ"א** סער"ה סי"ח, ולכאורה כיון דהטור כ' דמסתבר כשי' רה"ג, נראה דהחסרון הוא משום דאינו מתכוין לקנות, ולא הוי חסרון בעיקר מעשה החזקה, ואמאי בעי שיהיה מעשה מוכיח לתיקון, **ובקצוה"ח** סק"ד מבואר, דבאמת גם לרה"ג בעי שיהיו מעשיו מוכיחין דהוי מעשה לתיקון הקרקע, דאם אינו מכוין לתיקון הקרקע, הוי חסרון בעיקר מעשה החזקה, ורק דס"ל דבנכסי חבירו מוכח דהוי מעשה לתיקון הקרקע.

גמ' חד בבא – **בי"ר** מבואר דגם אם צד דגים מ"מ יקנה, דאמרינן דעיקר עבד לצורך ארעא.

גמ' ההיא אתתא – **התו"ר** [בש"מ] כ', דאע"ג דבמשך הזמן שאכלה הפירות חפרה תחת הדקל או השקתה אותו, מ"מ כיון דהיתה סבורה דקנתה הדקל מתחילה, כבר לא נתכונה לקנין אח"כ ולא מהני.

גמ' הצר צורה – **הי"ר** כ' דהא דקני בצר צורה, זהו דוקא היכי דמוקף בקירות נאות, אבל אם מוקף רק בקירות לשמירה, בזה לא יקנה עד שיקיף הכל בצורות.

**נד' ב'**

ט) גמ' עד כמה – **הרא"ש** כ' דאם פירש בהדיא דיקנה הכל קונה הכל, וכ"כ **הטור והרמ"א** סער"ה ס"ז.

גמ' כדאזיל תיירא וכו' – **בי"ר** מבואר, דהיינו שיעור אחד של חרישת תלם כפי מה שהיו רגילים, [ושיעור מענה הוא מאה אמה], ונראה מדבריו דהפירוש והדר, היינו עד היכן שחורש ומשם מתחיל לחזור למקום שהתחיל לחרוש, וכ' דהיכי דהוי באמצע השדה, קונה חצי תלם לכאן וחצי תלם לכאן, ונראה בדבריו דאיכא אורך מכושו ואיכא רוחב מכושו והדין דקונה לאורך מכושו, **והרשב"א והר"ן** כתבו, דקונה כשיעור שמאריכין תלם אחד וחוזר וחורש, ונראה דס"ל גם, דהדר אין הפירוש דקונה שני תלמים, אלא דהדר היינו עד היכן שמשם חוזר שוב וחורש ואינו ממשיך עוד חרישתו, וכ"כ **הנ"י**,דהדר היינו דאינו מאריך עוד בתלם זה.

**והרי"ו** כ' דהשיעור דכאזיל תיירא היינו בין לאורך ובין לרוחב, וכ"כ **הנ"י**, ומבואר בדבריהם, דמ"מ אין זה הפירוש במה דאמר והדר, אלא והדר היינו עד היכן שמשם מתחיל לחזור וכמשנ"ת, אמנם **הריטב"א** כ' דזה הפירוש בוהדר, דהיינו דאחר שמסיים שיעור אורך, הולך סביב וחורש עוד בשיעור זה לרוחב, וקונה בשדה שיעור מרובע שאורכו ורחבו הוא כדאזיל תיירא, **והרא"ש** כ' יותר דקונה כשיעור זה לכל צד, דאם נכש באמצע השדה קונה שיעור שדה של מאתים אמה על מאתים אמה, [**ובדרישה** סער"ה סק"ו מבואר דפירוש הגמ' דהדר לפ"ז, הוא גם כהנ"י דהיינו דמשם מתחיל לחזור], **והרמב"ם** פ"א מזכיה ה"י **ובשו"ע** סער"ה ס"ג כ', דקונה כדי שילך הצמד בחרישה ויחזור, ומבואר **בסמ"ע** סק"ד דהיינו אורך של שתי שורות, **והטור** כ' כהרא"ש, **והרמ"א** כ' די"א כשיעור מענה לאורך ורוחב, **ובסמ"ע** סקי"ב הביא דברי הטור, דיכול להיות מאתים על מאתים היכי דנכש באמצע השדה.

רשב"ם ד"ה כדאזיל – **המהרש"א** מק' אמאי מהני מה שחורש לאורך, שיקנה גם כל הרוחב.

א) גמ' מכי מטי זוזי לידי' אסתלק – **הריטב"א** כ' דאע"ג דבעלמא אמרינן דלא נסתלק המוכר אלא אדעתא דלוקח, ולא שיהיה הפקר, מ"מ נכרי שאני דאינו מקפיד מי יזכה, שאין דעתו אלא לכספו ולהנאתו, **ובנתה"מ** סקצ"ד סק"ב כ', דהא דלא אמרינן בישראל דלא קני אלא בשטרא, דיהיה הקרקע הפקר מיד שקיבל המוכר מעות, הוא משום דהמוכר יודע דאכתי לא סמכא דעתי' דלוקח, וגם הוא לא גמר ומקנה.

גמ' שם – **הנתה"מ** בסקצ"ד סק"ב דימה ענין זה, למה דמבואר ברשב"ם לק' קל"ח א', דהיכי דזיכה ע"י אחר, והזוכה אמר שאינו רוצה לזכות דנעשה הפקר, [וכל שאר הראשונים חולקים על הרשב"ם שם], וכ' לבאר דבאמת יש כאן מעשה קנין גמור, אלא דמ"מ איכא חסרון בזכית הלוקח כיון דלא סמכא דעתי', והביא הגמ' לק' קמ"ב א', דמבואר דלא זכה בנכסי הגר משום דרפיי' בידי' דאינו יודע אם יש לו בן, וחסרון סמיכות דעת זה לא הוי סיבה דיחשב חסרון בעיקר הקנין, אלא רק חסרון בזכית הלוקח, והביא דברי הרא"ש, דכ' דאינו יכול לתבוע המעות מהנכרי כיון דבדיניהם הוי קנין, ואף בדינינו נגמר הקנין ע"י נתינת הכסף, ומבואר דאין כאן חסרון בעיקר הקנין, [והנה הרשב"ם ותוס' חולקים דיכול לתבוע, מ"מ מבואר בתוס' דזהו משום דדעתו דאם לא יזכה בקרקע דיחזור לו המעות, אבל לא דבעצם אין כאן סיבת זכיה לנכרי כלל במעות, אלא דיל"ע מאחר דמ"מ ס"ל דחוזר המעות, ממילא דמשום זה יתבטל הקנין לגמרי], והנה **בשו"ת הרשב"א** ח"א סי' אלף ל"ב כ', דאם נכרי נתן פקדון שיש לו ביד ראובן לשמעון, זכה ראובן במה שבידו, דמיד שנתן הנכרי לשמעון נסתלק, ושמעון לא קנה עד שימשוך, והובא **בב"י וברמ"א** ס"ב, **והנתה"מ** שם סק"ז הק' דאמאי נעשה הפקר, הא שם גם לגבי הנכרי לא הוי מקח ואין כאן קנין כלל, וזהו לשיטתו דמה דאמר בגמ' דנסתלק, זהו משום דהוי מעשה קנין לגבי הנכרי, ולכאורה מדבריהם מוכח דלא כהנתה"מ.

**והמל"מ** פ"א מזכיה הי"ד כ', דכיון דהישראל לא סמכה דעתי' ומשום הכי לא קנה, הנכרי גם יכול לחזור בו, **ובנתה"מ** שם סק"ב הק', מהא דמבואר ברא"ש דאינו יכול להוציא המעות מיד הנכרי, כיון דנגמר הקנין על ידי נתינת הכסף, ואי נימא דנכרי יכול לחזור בו, נמצא דגם לגביו לא נגמר הקנין, וגם הק' דאמאי הוי הפקר, וזהו כשיטתו דהוי הפקר משום דחל הקנין.

**והרי"ו** לעיל מ"ט א' הביא הגמ' הכא דמצינו דמהני סילוק המקנה בלא קניית הקונה, וכ' דמהני לשון סילוק גם אם לא הזכיר קנית הלוקח, ונראה דמבאר דשייך חלות הפקר גם בלא מעשה הפקר, אלא דסילוק לבד גם הוי כהפקר, והכא נמי הנכרי מסתלק מכי מטי זוזי לידו, ובאם היה צריך דרך הפקר דוקא, לא היה נעשה כאן הפקר, דהרי הנכרי אינו מפקיר השדה, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ט סק"ב כ' לומר דכל ענין הפקר, היינו דאינו מקפיד על החפץ ומתרצה לכל דבר שיהיה עם החפץ, וזה גורם דחל הפקר, והכא נמי בנכרי, אין לו ענין בזכית הישראל, אלא כל ענינו הוא בזכית המעות, אבל זכית הישראל אצלו, הוי כמו דנאבד השדה, והרי הוא מתרצה באיבוד השדה, וזהו ענין הפקר ומשום הכי חל הפקר, ובסק"ג הק' דמ"מ לשי' התוס' דהישראל יכול לתבוע ממנו המעות, א"כ רוצה הוא בקיום השדה שיהיה לישראל כדי שיהיה לו המעות, וכ' לומר דמ"מ מהני מתורת יאוש עיי"ש.

גמ' עד דמטי שטרא לידי' – **הרשב"ם** כ' הטעם, דאפילו מישראל לא קני בכסף עד שיכתוב לו את השטר, וכ' דכל שכן מנכרי דהוא אנס ואין דעתו לקנות בלא שטר, **ובב"י** סקצ"ד כ' דנראה שי' הרשב"ם, דדוקא במקום שנהגו לכתוב שטר אינו קונה עד דמטי שטרא לידי', אבל אם לא נהגו, גם מנכרי יקנה מיד בכסף כמו שקונה מישראל, אמנם **בבי' הגר"א** סק"ד כ', דבמה שהוסיף הרשב"ם דכל שכן מנכרי דהוא אנס, כונתו דמשום הכי אף במקום שאין כותבין שטר, מ"מ לא יקנה מנכרי בלא שטר, דלא סמכא דעתי', **ובתוס'** מבואר דדוקא משום דאין דעתו לקנות אלא כמו שקונה מישראל, ולפ"ז במקום שלא נהגו לכתוב, יקנה גם בלא שטר, **והרשב"א** כ' משום דנכרי אנס הוא, וכן נראה **בריטב"א**, ולפ"ז גם אם לא נהגו לכתוב מ"מ לא יקנה, **והר"ן** כאן גם כ' משום דנכרי אנס, אמנם בקידושין כ"ו א' מבואר בר"ן, דדוקא משום דנהגו לכתוב שטר.

**ובי"ר** כ' דהטעם דלא קני אלא בשטרא, משום דבדיני נכרים לא קני אינש ארעא אלא בשטר, והבא מחמת נכרי הרי הוא כנכרי, **ובספר המקח** ריש שער י"ד כ', דנכרי אינו קונה ומקנה אלא בשטר, [והביא הגמ' לעיל ל"ה ב', דהבא מחמת נכרי אין לו חזקה אלא בשטר ומפרש לה לענין קנין, דלא כהראשונים שם דמבארים לענין חזקת ראיה], וזה דלא כהתוס' דכתבו הכא, דאדרבה אין קנינו אלא בכסף ואינו קונה בשטר, **והרמב"ם** פ"א מזכיה הי"ד גם כ' הכי, דאינו קונה מישראל ומקנה לישראל אלא בשטר, אך כ' הטעם דאין דעתו סומכת אלא על השטר, **ובמאירי ובכס"מ** פ"א ממכירה הי"ז ביארו דברי הרמב"ם, דמש"כ דאין דעתו סומכת קאי על הנכרי, ומבואר בכס"מ דגם אי נימא דאין דעת הישראל סומכת, הוי סיבה דמשום הכי גם לא יקנה הנכרי ממנו אלא בשטר, אלא דמ"מ לשון הרמב"ם נראה דקאי על הנכרי, **ובמל"מ** הל' זכיה כ', דנראה דכונת הרמב"ם דאין דעת הישראל סומכת, דאי נימא דקאי על הנכרי, אמאי מבואר בגמ' דהנכרי מסתלק מכי מטי זוזי לידי', הא כיון דאמרינן דאכתי אין דעתו סומכת עד שיבוא שטר לידו, מהאי טעמא לא יסתלק דאכתי לא גמר בדעתו על הקנין, **והסמ"ע** סקצ"ד סק"א גם כ', דכונת הרמב"ם דלא סמכה דעתי' של הישראל, [וכ' שם לומר דישראל מנכרי קונה בחזקה, והרמב"ם דכ' דלא מהני אלא שטר קאי בזה על חזקת ראיה, וכבר עמד על דבריו הט"ז, דברמב"ם נזכר בדיני קניה ולא מיירי שם כלל מענין חזקת שלש שנים, ועיי"ש מש"כ לבאר דברי הרמב"ם], **ובבי' הגר"א** סק"א כ' בשי' הרמב"ם, דס"ל כרה"ג דמעיקר הדין אין קנין נכרי בקרקע אלא בשטר, אמנם בסקי"א חזר בו, דברמב"ם מבואר משום דלא סמכה דעתי', אבל מעיקר הדין כסף קונה, ורק חזקה לא קונה מעיקר הדין.

**והטור** בסקצ"ד כ', דנכרי שמכר קרקע, אין הישראל קונה אלא בשטר עם נתינת הכסף, **והד"מ** סק"א כ', דשי' הטור דלעולם אינו קונה אלא בשטר, וכ' דמדבריו בסוף הסימן משמע דתלוי בדעת הלוקח, ומשום דאין דעתו לקנות הוא דאינו קונה, **והשו"ע** בס"א כ' דנכרי אינו קונה אלא בשטר, וישראל הקונה מנכרי הרי הוא כנכרי, **ובבי' הגר"א** סק"א כ', דשי' השו"ע דמעיקר הדין אינו קונה אלא בשטר וכשי' רה"ג, אמנם כבר נתבאר דבסקי"א חזר בו בשי' הרמב"ם, וא"כ גם בשי' השו"ע י"ל דמעיקר הדין קונה.

**בד"מ** שם כ', דכיון דמבואר בטור דהטעם דאינו קונה משום דתלוי בדעת הלוקח, אפשר דאם מתנה דיקנה בכסף דמהני, וכ"כ **ברמ"א** ס"א, **והב"ח** חולק, דכיון דהטעם דלא קנה משום דלא סמכא דעתי' דהנכרי אנס, גם תנאי לא מהני דמ"מ לא סמכא דעתי', ורק אי נימא דלא קנה משום דנהגו לכתוב שטר, אז מהני תנאי, **והסמ"ע** סק"ה כ' דשי' הרמ"א, דאם החסרון משום סמיכות דעת מהני תנאי, וכן מבואר **בריטב"א**,דאע"ג דכ' דהטעם דלא סמכא דעתו, מ"מ כ' דאם יפרש לקנות בכסף מהני, [ועיין בסמוך משי"ת גבי החזיק הלוקח], **והש"כ** סק"ב הביא דהב"ח חולק וכן **הט"ז** שם חולק, וכ' דאף דאומר דסמכא דעתו, מ"מ בטלה דעתו אצל כל אדם, **ובבי' הגר"א** גם חולק, אלא דשם נראה משום דשי' השו"ע דמעיקר הדין לא קונה כסף, ולא רק משום חסרון סמיכות דעת, וכן בסק"ד כ' דאם הטעם משום חסרון סמיכות דעת, ניחא דמהני תנאי, אמנם בסוף דבריו בסק"ב הביא הב"ח והט"ז דחולקים על הרמ"א, ונתבאר דבריהם דס"ל דגם משום סמיכות דעת לא מהני תנאי, **ובקצוה"ח** סק"ב כ' דמהני תנאי, **והנתה"מ** בסק"ג כ' דעיקר דלא מהני תנאי, דמ"מ לא סמכא דעתי'.

**ובב"י** סקצ"ב מחודש ו' כ', דלשי' הרשב"ם דאינו קונה משום דנהגו לכתוב שטר, בשכירות יקנה בכסף לבד, **והרמ"א** כ' הכי לדינא בסקצ"ד ס"א, **והט"ז** חולק, דכיון דלדינא אמרינן דאינו קונה משום דלא סמכא דעתי', גם בשכירות לא יקנה מהאי טעמא, **והסמ"ע** סק"ה כ', דשי' הרמ"א דבשכירות דהוי לזמן סמכא דעתי' גם בלא שטר, **ובבי' הגר"א** מבואר, דרק משום דמדינא לא קונה אלא בשטר לא יהני בשכירות, אבל אם משום סמיכות דעת, יהני בשכירות וכמשנ"ת.

גמ' שם – **הרמב"ן** מק', דאמאי כשמטי שטרא לידי' קונה, הרי כבר נסתלק הנכרי והוי הפקר, **והרי"ו** מוסיף עוד דאין קנין שטר גבי נכרי, וכתבו דבאמת אינו קונה אלא אם נתן השטר קודם נתינת הדמים, ואז קונה כשנותן המעות, וכן מבואר בשאר **ראשונים**, [והרשב"א הביא דיש חולק על זה, וכ' כהרמב"ן], **ובטור** סקצ"ד **ובשו"ע** ס"ג בשם י"א, ולא הביא חולקים.

רשב"ם ד"ה הרי – בתוס' מבואר גם, דיכול לתבוע המעות מן הנכרי, וכתבו הטעם משום דלא נתן לו המעות אלא על דעת שיבוא הקרקע לידו, וכ"כ **בהג"א**, אמנם **הרא"ש** חולק, דבדין הוי של הנכרי ואין יכול להוציא המעות, **והטור** סק"ד הביא שי' הרשב"ם והרא"ש חולק, **והרמ"א** בס"ב כ', דאם המחזיק רוצה ליתן מעותיו הוי מסור אם תובע הנכרי, וזהו כשי' הרשב"ם ותוס' דבלא שנותן מעות יכול לתבוע, **והסמ"ע** סקי"ד **והנתה"מ** בחי' סקי"א הביאו שי' הרא"ש, דבכל ענין אין לו לתבוע הנכרי.

בא"ד – שי' התוס' **והרא"ש** כרשב"ם, דאינו מחויב ליתן דמים, והרמב"ן מביא שי' **רה"ג** דבעי ליתן דמים, וכ' **הרמב"ן** דהטעם בזה, דכיון דע"י נתינת מעותיו של הראשון יצא להפקר, חשיב דמשתרשי מעותיו בקרקע, ומשום הכי בעי ליתן לו דמים, **והריטב"א** דחה טעם זה, וכ' דכמו דאם יתן לאחד מעות כדי שיפקיר קרקע, לא נימא דחשיב משתרשי מעותיו בקרקע זו שהפקיר השני, הכא נמי אין לנו להחשיב זה כמשתרשי, **והרי"ו** מבאר שי' רה"ג, דאע"פ דלא זכה בקרקע לגמרי, מ"מ זכה בקרקע שתהיה משכנתא, ומבואר **בנתה"מ** סקצ"ד סק"ה, דכיון דזכה השני נעשו המעות שנתן לנכרי חוב, ויש לו שעבוד עליו, [וכ' דיש נפ"מ בין הטעמים, האם גובה כפי שווי הקרקע או כפי מה שנתן לנכרי, דאי הוי משום משכנתא, גובה כל הדמים שנתן, ועוד כ' דנפ"מ בכהאי גונא דיעשו מטלטלין הפקר, דאי משום משכנתא לא יגבה ממטלטלין ומשום משתרשי יגבה], **והריטב"א** דחה טעם זה, דלא נחת אלא למכר, וגם הנכרי לא נחת אלא שיקנה הישראל, ולא שיעשה משכנתא, **והרשב"א והר"ן** הביאו שי' הרשב"ם, וכתבו דאבל רה"ג חולק והביאו לשני הטעמים, **והנ"י** כ' כרה"ג וכהטעם שכ' הרי"ו, **והרמב"ם** פ"א מזכיה הי"ד כ' כרה"ג, **והטור** סקצ"ד הביא שי' רה"ג וכהטעם שכ' הרי"ו, וכ' דהרא"ש חולק, **ובשו"ע** ס"ב כ' כרה"ג, **ובסמ"ע** סק"י כ' הטעם של הרי"ו, והביא דהרא"ש והטור חולקים, דאי"צ ליתן דמים.

בא"ד – **הרא"ש** כ' דאין בזה משום עני המהפך בחררה כשי' ר"ת שהביאו התוס' בקידושין נ"ט א', דהיכי דאינו יכול למצוא במקום אחר ליכא משום עני המהפך בחררה, **והרמב"ן** כאן הביא שי' ר"ת, וכ' כשי' הרשב"ם דאיכא משום עני המהפך בחררה, **והרי"ו** ועוד **ראשונים** כתבו, דלפי מה דס"ל דהמחזיק בעי ליתן דמים וכמשנ"ת דלא כהרשב"ם, ממילא דלכו"ע יש בזה משום עני המהפך בחררה, דכיון דנותן דמים, הוי כמכר דיכול למצוא במקום אחר, **ובטור** סקצ"ד הביא שי' ר"ת וכ' דהרא"ש חולק, ולפי המבואר בשו"ע שם דצריך ליתן דמים, ממילא דלכו"ע איכא משום עני המהפך בחררה, וכ"כ **הרמ"א** בס"ב.

רשב"ם ד"ה אסתלק – ממש"כ מקמי האי, נראה מבואר דאם קדם הקונה והחזיק קנה בחזקה, וכ"כ **הרשב"א** בשם **הר"ח**, אמנם הביא **דהראב"ד** הק', דאמאי עדיף זה שהחזיק מהלוקח עצמו, וכ' דהלוקח לא סמכא דעתי' משום דנכרי אנס הוא וחושש שישאיר הקרקע אצלו, אבל השני גמר בדעתו לקנות, כיון דאינו מפסיד כלום, והק' על זה, דלכאורה החילוק הוא דהלוקח לא החזיק, משא"כ השני החזיק, וכ' דנראה לי דגם אם יחזיק הראשון, לא יהני כל זמן שלא מטא שטר לידו, מהאי טעמא דנכרי אנס הוא, **ובנתה"מ** סק"ד כ' לבאר, דמשום הכי גרע הלוקח מהשני, דדעת הלוקח דממנ"פ אם אינו אלם כבר קנה בכסף, ואם הוא אלם גם חזקה לא תוסיף לו, **והריטב"א** כ' דמסתבר דאם יחזיק הלוקח יקנה, דודאי אמרינן דמחזיק כדי למהר לקנות בחזקה זו, [ולכאורה זהו לשיטתו דגם יפרש לקנות בכסף יקנה, אבל לפמשנ"ת דברי כמה פוסקים, דגם אם יפרש לקנות בכסף לא יהני דבטלה דעתו אצל כל אדם, מהאי טעמא גם אם יפרש דרוצה לקנות בחזקה לא יהני, ומה בכך דחזינן דממהר לקנות בחזקה], **והר"ן והנ"י** כ' דלא מהני חזקה, **והרא"ש** כ' דמהני חזקה, **והרמב"ם** פ"א מזכיה הי"ד כ', דאם קודם שיחזיק בה הלוקח החזיק אחר קנה השני, וכ' **הה"מ** דס"ל דמהני חזקה, **והכס"מ** כ' דאע"ג דלא מהני קנין חזקה לקנות קרקע מנכרי, מ"מ הכא הרי נעשה הפקר מיד שבאו המעות ליד נכרי, והוי חזקה מהפקר, **והטור** סקצ"ד הביא הרשב"א דלא מהני חזקה, והביא דכ' הרא"ש דיחזיק מיד בתורת הפקר, **והב"י** העיר דהרא"ש כ' דאם יחזיק מהני בסתם, ולא כ' דיחזיק בתורת הפקר, **ובפרישה** סק"ב מבואר, דכונת הטור דבעי שיפרש בשעה דמחזיק, דמחזיק לקנות מהפקר, וכ' דבכהאי גונא גם הרשב"א מודה דמהני חזקת הלוקח, וכן מבואר **בב"ח**, [וכ' דהטור ס"ל דדעת הרא"ש כהרשב"א], **והשו"ע** בס"ב כ' כלשון הרמב"ם, **ובבי' הגר"א** סק"ג כ' דקונה מדין הפקר, ובסק"ד כ' דכיון דס"ל להשו"ע דמה דאינו קונה בכסף הוא מעיקר הדין וכמשנ"ת לעיל, משום הכי בחזקה קונה, כיון דיכול לקנות מהפקר, והיינו דאי הוי הטעם משום חסרון גמירות דעת, גם חזקה לא היה מהני כשי' הרשב"א, אמנם כבר נתבאר דבסקי"א חזר בו הגר"א, וכ' דברמב"ם מבואר דמשום חסרון גמירות דעת אינו קונה בכסף, **והרמ"א** הביא דברי הרשב"א וכ' דכן נראה לי, **ובסמ"ע** סק"ח הק', דאמאי לא הביא דאם מפרש דמחזיק בתורת הפקר מהני, וזהו כשיטתו בפרישה דהרשב"א מודה דבכהאי גונא מהני, **והחזו"א** כ' לומר דמש"כ הטור דמתורת הפקר היינו לקושטא דמילתא, כיון דבאמת הוי הפקר.

תוד"ה וישראל – **המהרש"א** מעיר בתחילת דבריהם, דאמאי הוצרכו בקו' הר"ש בן אברהם לומר דכסף קונה כדילפינן מק"ו, הא כיון דהתחילו דבריהם דמה דאינו קונה הוא משום דנהגו לכתוב שטר, כבר מבואר בדבריהם דאין חסרון בעיקר קנין.

בא"ד – בסו"ד מק' **הגרע"א** דאמאי כתבו דהוי מסור, הא הוי גזלן גמור במה שמוציא הקרקע מיד המחזיק, כיון דזכה בזה המחזיק, [ויל"ע בקו', דלכאורה התוס' כתבו רק דיוציא המעות מיד הנכרי, ולא שיחזיק בקרקע].

ב) גמ' והאמר שמואל – הרשב"ם כ' דרב יוסף לא ס"ל האי דאמר אביי ומלכא אמר וכו', ומבואר **בתו"ח** דס"ל דלא היה כזה דינא דמלכותא, **והתורי"ד** בסמוך גבי רב נחמן כ' דס"ל דלא הוי דינא דמלכותא אלא דהם הרגילו הכי מעצמם, **והרי"ף** כ' על הדין דכל המחזיק זכה, דהני מילי במקום שאין דינא דמלכותא אבל היכי דאיכא דינא דמלכותא דלא ליכול אלא בשטר הדין דלא קנה המחזיק, וכן מבואר בעוד **ראשונים** דבאמת שמואל לא אמר דבריו אלא היכי דליכא דינא דמלכותא, וכ' **הרי"ו** דגם אביי ידע דאפשר דשמואל לא אמר אלא במקום דאין דינא דמלכותא, אלא דרצה לדעת אם רב יהודה שמע בפירוש דאמר גם במקום דאיכא דינא דמלכותא, ובהמשך דבריו הביא הרי"ו י"מ דרק היכי דאיכא צורך המלך הוי דינא, והכא לא הוי צורך המלך בדינא זה דלא יקנה אלא בשטר ומשו"ה בזה ס"ל להלכה דלא הוי דינא, ויתבאר שי' זו לק' נ"ה א' בע"ה, **והי"ר** כ' דרב יוסף ס"ל דדינא דמלכותא הוי דוקא במי שקונה מאחר, אבל הכא דנעשה הפקר וזוכה מהפקר בזה ליכא לדינא דמלכותא, **והרמב"ם** בפ"א מזכיה הט"ו **והטושו"ע** סקצ"ד ס"ב כ' לדינא דאם איכא דינא דמלכותא לא קנה המחזיק, [והרמב"ם כ' אם יש דינא דמלכותא למי שכותב השטר או הנותן דמים, והטור כ' הנותן דמים, ועיין בב"ח].

גמ' באיגרתא – **הריטב"א** כ' על פירוש רשב"ם דהיינו שטר מהמוכר דלשון איגרתא לא אתי שפיר, וגם הק' דאיך יהני שטר של המוכר כיון שכבר נסתלק והוי הפקר ולא שטר של מוכר, וכ' די"מ דהיינו חותם המלך שיחזיקוהו בקרקע ומהני אפילו בבא לזכות מקרקע הפקר, וכ"כ **הרי"ו** דיש לפרש עוד דהיינו שטר של סופרי המלך, ובשם **הגאונים** כ' הריטב"א דגרסו אגרתא, ופירושו דבר קצוב שנותנים למלך.

גמ' באגי מטמרי וכו' – **הרשב"א** מסתפק האם גם הכא נימא דהמחזיק צריך ליתן דמים ללוקח הראשון, משום דאי לאו שהיה קונה הראשון מהנכרי היה הנכרי נותן דמי הטסקא, ואז לא יכל המחזיק ליתן הטסקא ולהחזיק בקרקע, כיון דכבר זכה הנכרי ליתן הטסקא ולהחזיק, ורק משום דנתן הראשון דמים לנכרי ואין נותן הנכרי עוד הטסקא, יכול השני להחזיק.

גמ' רב הונא זבן וכו' – **ברשב"א** בתחילת הסוגיה כ' דרב הונא חולק על מה דאמר ר"י בשם שמואל, וס"ל דכל זמן שלא זכה הישראל לא נסתלק הנכרי, אמנם אח"כ הביא דברי **ר"ח** דמבואר בדבריו דמפרש להא דרב הונא במקום דמטמרי ולא קנה רב הונא מאחד שהיה שלו בירושה, ורב הונא סבר דאין אחר יכול להחזיק וליתן הטסקא ולסלקו כיון דהוא קנה מאחד שנתן טסקא ואף הוא רוצה ליתן, אבל באם היה קונה מאחד שהוי שלו בירושה בזה הדין דאין אחר יכול להחזיק גם לדידן, ומשום דלפי מה דדחה אביי דמה דאוקמי רב יהודה בידי' של המחזיק משום דהוא יהיב טסקא, א"כ שוב אמרינן דגם הדין הראשון דכל המחזיק זכה, לא הוי משום דהנכרי אסתלק, אלא משום דהשני יהיב טסקא, ו**הריטב"א** גם הביא שי' זו וחולק על זה, **והנ"י** בגמ' בסמוך דאמר דאין מוציאין אותה מידו הביא פירוש הר"ח דהיינו דמיירי במקום דמטמרי, והביא עוד פירוש כרשב"ם.

**נה' א'**

גמ' אין מוציאין – **הרשב"א** הק' דאמאי אמר לשון זה ולא אמר דהשני קנה, וכ' לומר דמספקא לי' האם הדין כשמואל, ומשו"ה רק אמר דמספק אין מוציאין מידו, **והריטב"א והנ"י** כ' דהפירוש בגמ' דאין מוציאין הקרקע מידו ע"י הנכרי המוכר, שיאמר לו להוציא מיד המחזיק, ומתחילה כ' הנ"י בשם **הר"ח**,דמיירי דהוא נותן הטסקא ומשו"ה אין מוציאין מידו וכמשנ"ת.

גמ' דינא דמלכותא דינא – הרשב"ם לעיל כ' דדינא הוא שכל בני המלכות מקבלים עליהם מרצונם חוקי המלך ומשפטיו, והלכך דין גמור הוא, **והרא"ש והר"ן** בנדרים כ"ח א' כתבו דהארץ של המלך ויכול להתנות על מי שדר שם דהוי דוקא באם מקבל עליו דיני המלך, **והרמב"ם** בפ"ה מגזילה הי"ח כ' דבעי שיצא מטבעו, שהרי הסכימו עליו בני המדינה וסמכה דעתן שהוא אדוניהם והם לו עבדים, וכך הוא **בטור** סשס"ט, **ובתה"ד** סשמ"א כ' דבזמן הזה הוי דינא כיון דאדעתא דהכי באים לדור וכמבואר ברשב"ם דמשו"ה הוי דינא דהם מקבלים עליהם דין המלך, **והיש"ש** בב"ק פ"י סי"ח כ' דהנהגת המדינה ונימוסיה הוי דינא, ועיין **בחת"ס** מש"כ מקור לדינא דמלכותא, **והחזו"א** כ' דהוי כעין קנין מלחמה, והכא נמי כח המלכות על מה שהיא שולטת וכך קבלו חז"ל.

**ברי"ו** מבואר דדינא דמלכותא לא מהני אלא שיהיה הממון הפקר כענין הפקר ב"ד, אבל לא מהני שיזכה בזה אחר בלא קנין, **והחזו"א** מבאר בזה דדינא דמלכותא לא מהני אלא שיזכה לעצמו אבל לא להקנות לאחרים, ומשו"ה אחר שזוכה מכח דינא דמלכותא בעי שיעשה קנין בדבר, ולא סגי בדינא דמלכותא שיהיה שלו.

**הי"ר** כ' דבדבר שאין לו קצבה לא הוי דינא כמבואר בב"ק קי"ג א', אבל אם גזר קנס למאן דעבר, הוי דינא, וכן אם צרכו קצוב אבל ענינו משתנה וכן מס הקצוב בכל שנה הוי דינא, **והרמב"ן** כ' דלא הוי דינא אלא בדינים הידועים בכל מלכותו וכל המלכים לפניו הנהיגו הדברים האלו והן כתובין בדברי הימים ובחוקי המלכים, וכ' דמשו"ה דינא דמלכותא ולא דינא דמלכא, והיינו דזהו דין הנוהג במלכות, ולא שהנהיג מלך זה, וכ"כ **הרשב"א** בשם כל המחברים וכל המפרשים, **והריטב"א** כ' זה גם בשם **ר"י ובעלי התוס'**, וכ' דדין חדש לא הוי דינא עד שיסכימו כל אנשי מלכותו, **והר"ן והנ"י** כתבו דרק בדברים שהם מחוקי המלכים שלכל המלכים יש דינים ידועים, אבל מה שנוטל בזרוע לא, [ויל"ע האם זה כדברי הרמב"ן ממש], **והרא"ש** כ' דכל משפט שתקן המלך על כל בני מדינתו הוי דינא, **והרמב"ם** בפ"ה מגזילה הי"ד כ' דכל מה שיחקוק המלך לכל הוי דינא, וכ' **הה"מ** דזהו דלא כרמב"ן, **ובטור** סשס"ט כ' דברי הרמב"ם, וכ' דהרמ"ה כ' דגם דין כללי אם הוא דבר חדש שמוסיף על מה שהורגלו לא מהני, וכ' דשי' הרא"ש כהרמב"ם, ומבואר **בב"י** דשי' הרמ"ה שהביא הטור הוי כהרמב"ן, **ובשו"ע** ס"ז-ח כ' כהרמב"ם, וכ' **בבי' הגר"א** סקכ"ה דזה דלא כרמב"ן והרמ"ה, ובסקל"א כ' דלהרמב"ם נקט לשון מלכותא משום דבעי שיהיה דין החקוק לכולם, **וביש"ש** בב"ק פ"י סי"ח גם מבואר כהרמב"ם, **ובחזו"א** כ' דנראה כונת הרמב"ן דלא הוי דינא בדבר שמחזיקין אותו לאון ועקיפין.

**הרמב"ן** מביא שיטה דרק במה דעושה המלך לצורכו הוי דינא, **והרי"ו** שהביא שיטה זו כ' דמשו"ה חלק רב יוסף על אביי ואמרינן דכל המחזיק זכה, ואע"פ דאיכא דינא דמלכותא דבעי איגרתא, דזה לא הוי צורך המלך, **והרשב"א** כ' דלשיטתם הא דמבואר דאיכא דינא דמלכותא לגבי הא דבעי איגרתא, זהו משום דהפירוש שם כמשנ"ת לעיל דהיינו שטר מסופרי המלך, ויש בזה צורך למלך שידעו מיהו הבעלים ולא יגנוב חק המלך על הקרקע, [וכעין זה כ' בספר התרומות שער מ"ו ח"ח דין ה'], **והרי"ו** הוכיח דלא כדבריהם מהא דאריסא דפרסאי, דאין בזה צורך המלך, **והרמב"ן** ושאר **ראשונים** כאן ובגיטין חולקים על שיטה זו, **והה"מ** בפכ"ז ממו"ל ה"א כ' לומר בשי' הרמב"ם שם כשיטה זו, **והחזו"א** כ' לומר דכונתו רק דהיכי דהוי דין בין ישראל לחבירו לא הוי דינא דמלכותא דינא, אבל בלא זה גם אם לא הוי צורך המלך הוי דינא.

**הרא"ש** בנדרים כ"ח א' כ' דרק בקרקע דהוי של מלך או במס שעל תנאי זה הוא דר שם הוי דינא דמלכותא דינא, **ובב"י** סשס"ט הביא **דבמרדכי** בב"ק יש שתי שיטות בזה, **ובד"מ** סק"ב הביא דבתה"ד מבואר דגם שלא בקרקע הוי דינא, **וברמ"א** ס"ח כ' די"א כהרא"ש ויש חולקים וכן עיקר, **ובבי' הגר"א** סקל"ד כ' דדעת **הרשב"ם** לעיל נ"ד ב' כהרא"ש וכן שי' שאר פוסקים, וכ' דמשו"ה אמר הכא תלת מילי, לאוריי דרק באלו ולא בכל דבר, ובסקל"ו כ' דיש להק' על שיטת הרא"ש מהא דמבואר בגיטין י' ב' בתי' ראשון דכל שטר העולה בערכאות הוי דינא, והביא **דבמהרי"ק** מבואר דמיירי דוקא בשטר שעל קרקעות, וכ' דעדיין צ"ע.

גמ' אריסותא דפרסאי – הרשב"ם כ' דמיירי או לענין לוקח מנכרי או אף לענין ישראל המחזיק על ישראל, **והי"ר** כ' דדוקא אם ישראל מחזיק ולא נכרי, ומיהו כ' דמיירי דהיה מעיקרא של נכרי וישראל החזיק בה, ובא ישראל אחר וקנה מהנכרי, דאם אין לראשון ראיה שקנה מהנכרי הוי של שני, ומשום דינא דמלכותא אמרינן דאם החזיק הראשון מ' שנים הוי דידי', **והרי"ו** כ' כהפירוש הראשון ברשב"ם, וכ' דישראל על ישראל אי"צ מ' שנים אלא שלש שנים, דכל דינא דמלכותא הוא רק כשבא לדון בערכאות, אבל כשדן בדיני ישראל על זה אין דינא דמלכותא דידונו אותו כדיני הנכרים, **והרשב"א** כ' בשם **הראב"ד** גם כהפירוש הראשון וכ' דאי נמי נפ"מ לאריס דא"א לסלקו עד מ' שנים, וכ' בשם י"מ כפירוש שני ברשב"ם, **והריטב"א והר"ן** כתבו דברי הראב"ד, **והנ"י** כ' דברי הרי"ו, **והרא"ש** כ' כפירוש ראשון.

בדברי הרי"ו דבדיני ישראל ליכא לדינא דמלכותא, הנה **במהרי"ק** שרש קפ"ז כ' דלכו"ע לא הוי דינא דמלכותא דינא שלא בקרקע, אלא במה שרגיל להנהיג, אבל לא בדין שבין אדם לחבירו דא"כ בטלת דיני התורה, והביא על זה דברי הר"ן דכל מה שעושה המלך שלא כדין לא הוי דינא אלא מה שעושה מחוקי המלכים, ולפ"ד הרי"ו לכאורה הא דבדין שבין אדם לחבירו לא הוי דינא הוא משום דעל זה ליכא דינא דמלכותא שידונו בדיני ישראל כדין הערכאות, **ובשו"ת הרשב"א** בח"ג סק"ט כ' דדיני ערכאות לא הוי דינא משום דלא הוי ממשפטי המלוכה, והביאו **הב"י** סכ"ו, **והחזו"א** העיר בזה דאמאי אריסותא דפרסאי הוי עד מ' שנים, הא לכאורה גם שם הוי דין דערכאות, **והד"מ** בסשס"ט סק"ג הביא דברי הרשב"א ודברי הרי"ו, והביא **דבמרדכי** סתקנ"ג מבואר דמהני דינא דמלכותא לגבי חזקת חלונות, וכ' דאפשר דהרי"ו לא מיירי אלא היכי שחקק כיצד ידונו בערכאות ולא הוי מדין המלוכה, אבל אם הוי מדין המלוכה הוי דינא גם לגבי ישראל בינו לחבירו, ואח"כ הביא עוד דברי **המרדכי** בגיטין סשכ"ה דמבואר דגם בין ישראל לישראל הוי דינא, וכן מבואר **בתה"ד** גבי משכון עיי"ש, **והחזו"א** העיר על דברי הד"מ דהא מבואר ברי"ו הטעם דליכא דינא דמלכותא לגבי מה שדנים בדיני ישראל, ולא דלא מהני דינא דמלכותא לגבי דינים שבין ישראל לחבירו.

רשב"ם ד"ה זהרורי – **הרשב"א והריטב"א** כתבו דמה דאמר דינא דמלכותא דינא אינו אחד מהשלשה, אלא כל השלשה הוי דינים בהאי דינא, דדינא דמלכותא דינא, והשלישי הוא מה דאמר והני מילי לטסקא וכו'.

גמ' אבל לכרגא – **הרמב"ן** כ' לבאר דמה דפליגי האם גם לכרגא לא הוי מחלוקת במציאות האם איכא דינא דמלכותא גם לכרגא, דא"כ אפשר לשאול המלכות, דהא אפשר לשאול המלך האם איכא דינא הכי או לא, אלא דפליגי לפמשנ"ת דלא הוי דינא דמלכותא אלא בדבר שהנהיגו גם המלכים לפניו, ובזה פליגי האם לכרגא הוי דינא שנהגו בו או לא, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, **והרמב"ם** בפ"ה מגזילה הי"ד **והשו"ע** בסשס"ט ס"ט כ' דלכרגא אינו משועבד אלא אם היה דין המלך כך, **והתו"ח** כ' דמבואר מזה דמה דפליגי בגמ' הוא במציאות האם יש על זה דינא דמלכותא או לא, **והטור** כ' בסתם דמשועבד רק לקרקע.

רשב"ם ד"ה אבל – **בר"ן** נראה מבואר כרשב"ם, **והי"ר** כ' דבטסקא כיון דהגיע הזמן ולא פרע הוי דינא דיגבה הקרקע, משא"כ בכרגא בעי קודם שיתבענו בב"ד, ורק אם לא ישלם יוכל למכור.

גמ' קשי בה אמימר – **הריטב"א** כ' דס"ל לאמימר דגם קודם שהגיע זמן פרעון הטסקא, חשיבי דהם מוחזקים למלך.

גמ' א"כ בטלת – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** מבארים קו' הגמ' דמעשים שבכל יום דנותנים לו פי שנים, ומסקנא היכי דיהיב ומת ומבואר **ברשב"א** דהיינו דבכה"ג הוא דהוו המעשים שבכל יום.

רשב"ם ד"ה פרדכת – **הי"ר** כ' דאינו עושה מלאכה ונהנה משדותיו ושכירות קרקעותיו.

רשב"ם ד"ה כגון – **בנ"י** מבואר דאם לא נתרבה המס על השאר אינו מסייע, והובא **בב"י**.

גמ' אבל אנדיסקי וכו' – הרשב"ם מפרש דהחילוק הוא דאנדיסקי היינו דעבדי המלך מעצמם לא גבו ממנו, **ובתה"ד** סשמ"ב כ' **דבאו"ז** מוסיף דגם אם אחר שאינו מבני העיר אמר להם שלא יגבו ממנו הדין דפטור, ולפ"ז מבואר דעיקר החילוק הוא דמה שבני העיר בקשו עבורו זה סיבה שלא יפטר מלהשתתף עמם, **והנ"י** כ' דהחילוק הוא דאנדיסקי היינו דבאו למלך עצמו והוא פטרו, ומיהו כ' דאם הוי אחר שקבע החוב על כל בני העיר אינו נפטר בהכי דכבר חל עליו החיוב, **ובהג"א** מבואר דאם הוא ביקש שיפטרו אותו לא מהני, אבל אם מעצמו מחל לו השר מהני ליפטר בהכי, **ובש"מ** בשם **שלנ"ל** מפורש החילוק בזה, דאם הוא מבקש הוי פוטר עצמו בממון חבירו, **ובמרדכי** בב"ק סקע"ז כ' בשם **רבינו שמחה** דאם מבקש אחד מבני העיר הרי הם כשותפין והדין בזה דהוי מחילה לאמצע דשותף שעושה הוי לכל השותפין בשוה, אבל אם מוחל השר מעצמו ואומר שמוחל לאחד הרי מחל לו ונפטר זה דמחל לו לבדו, וזה מהני שיפטר הוא בכל ענין, ולפ"ז היכי דמבקש שימחול גם אם אינו מכביד על אחרים מ"מ הוי מחילה בין כולם, [**והחזו"א** נתקשה בדין זה עיי"ש], ואח"כ כ' בשם **מהר"מ** דגם אם מבקש שימחול לו בסתמא אמרינן דהוי המחילה רק לו ומועלת המחילה שנפטר מחלקו, וכ' כהנ"י דאם אחר שקבע החוב תו אינו יכול לפטור אחד ולהכביד על אחרים, ואח"כ כ' עוד לומר דאפילו קודם שנקבע החיוב אינו יכול לפטור אחד ולחייב האחר, **והטושו"ע** בסקס"ג ס"ו כתבו דברי הרשב"ם, **ובב"י** הביא גם לדברי הנ"י, **ובד"מ** סק"י הביא שי' רבינו שמחה, ושי' המהר"ם כפי סוף דבריו דהשר אינו יכול לעולם לפטור אחד ולחייב האחרים יותר, **וברמ"א** ס"ו כ' מתחילה דברי הנ"י דאחר שקבעו החיוב על כל אחד לא מהני מה שפטרו האחד, ואח"כ כ' הדין של רבינו שמחה דאם ע"י בקשתו אינו נפטר מחלקו, ומבואר **בסמ"ע** סקל"ו דהיינו אפילו אם לא מתוסף חיוב על שאר בני העיר.

**והרמ"א** כ' עוד די"א דקודם שנקבע החיוב אין בכח השר לפטור האחד ולחייב שאר בני העיר יותר, אבל אחר שנקבע החיוב יכול למחול לאחד, והיינו דאז אינו מוסיף חיוב על האחרים, **והש"כ** בסקט"ז כ' דכונת הרמ"א דוקא בכה"ג דביקש אותו אחד מהשר, אבל אם השר מעצמו פטרו מהני, וציין לב"י שהביא כך דברי המהר"ם, אמנם **בסמ"ע** סקל"ז **ובט"ז** מבואר דכונת הרמ"א דגם מעצמו אינו יכול למחול וכמבואר בסוף דברי המהר"ם, וכבר תמה על הש"כ בתשובה שהובאה בשו"ת **אבן השוהם** סס"ו [ציין הגרע"א בגליון לדבריו] דהב"י שם מביא רק הצד הראשון בדברי המהר"ם, אבל דברי הרמ"א הם כסוף דברי המהר"ם דלעולם לא מהני מחילת השר לאחד ולחייב האחרים יותר, ולפי סוף דברי המהר"ם יק' דבאיזה גונא מבואר בגמ' דפטור משום דסייעתא דשמיא היא, **ובסמ"ע** סקל"ז מבואר דיש חילוק בין אדם בטל שפטרוהו דשם אמרינן דסייעתא דשמיא היא, משא"כ בסתם אדם, וכבר הק' בזה **הט"ז** דאיזה טעם יש לחלק בין אדם בטל לשאר אדם, כיון דאמרינן דאין בכח אחד השר לפטור לאחד ולחייב האחרים יותר, **ובשו"ת מהרש"ך** ח"ג סק"א [ציין הגרע"א לדבריו], כ' לבאר דבגמ' מיירי דהגובים לא גבו ממנו משום דאומד דעתם דאין לגבות ממנו או ששכחו, ובזה אמרינן דמתחילה גבית המס מסורה לפי אומד הגובים, וכל טעות של הגובים הוי בכלל עיקר הדין של גבית המס, ואח"כ כ' דמדברי **הריב"ש** נראה דאנדיסקי היינו באופן שבאמת השאר לא מתחייבים יותר.

א) רשב"ם ד"ה חצב – **הריטב"א** כ' דהוא אילן קטן, דאי הוי עשב הא כל עשב אינו משתרש לצדדים, **והנ"י** כ' דהוא עשב, **והרש"ש** הק' על מש"כ הרשב"ם פירוש אחד שהוא אילן, דבמתני' בכלאים פ"א משנה ח' מבואר דחצוב הוי מין ירק ולא מין אילן, וכ' דאולי כונתו דהוי מין אילן וא"כ אי"ז החצוב המוזכר במשנה בכלאים או דהוא עשב והוא המוזכר במשנה בכלאים, ועיין במרחשת ח"א ס"ג אות ה' בהג"ה שם מש"כ בזה.

גמ' המצר והחצב וכו' – **הרמב"ם** בפ"א מזכיה הי"א כ' דכל המפסיק לפאה מפסיק לנכסי הגר, וכ' **הה"מ** דלמד זה מהא דגבי מצר וחצב יש מחלוקת אם מפסיק לפאה ולכו"ע מפסיק בנכסי הגר, וא"כ במה דמפסיק בפאה ק"ו שיפסיק בנכסי הגר, **והרמב"ן** כ' דנראה דניר וזרע אחר אינו מפסיק בנכסי הגר, והביא דהרמב"ם כ' לא"ה, **והנ"י** כ' כהרמב"ם.

גמ' אפילו לפאה – **הריטב"א** כ' דהא דלא תני להו במתני' הוא משום דזה פשוט כיון דעשויים לתחום ולהבדיל בין השדות, וכ' דהא דרב אסי ס"ל דאינו מפסיק לפאה הוא משום דחצב הוי מענין השדה, ומצר ראוי לזריעה והוי אפסרא דארעא.

גמ' הנחל והשלולית – **בי"ר** מבואר דהחילוק בין נחל לשלולית, דנחל אינו יכול לעבור ברגליו ושלולית יכול וקתני לרבותא דאפילו שלולית מפסיק, [ולשי' הרשב"ם דנחל אין בו מים לכאורה אין שייכות כלל בין נחל לשלולית], **ובבי' הגר"א** על המשניות הביא **מירושלמי** דנחל אינו מושך, ושלולית אינו מפסיק אלא אם הוא מושך משום דהוא קטן, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ג ממתנו"ע ה"ב, [והרדב"ז שם כ' דאינו מושך היינו אפילו אם אין בו מים כשי' הרשב"ם, אך הגר"א כ' דבעי שיהיה מים עכ"פ].

רשב"ם ד"ה הנחל – **הר"ש** על המשנה כ' דנחל מלשון נחלי מים ואינו נחל איתן דא"כ היינו בור דסיפא,וכ"כ **הרע"ב** שם, **והרא"ש** שם כ' די"ל דנחל איתן אינו עשוי לזריעה ועדיף מבור, ומשו"ה בעי לאשמועינן בסיפא דאף בור מפסיק, **והגרע"א** ציין דהרמב"ם מפרש גם נחל איתן דהוי נהר, **ובבי' הגר"א** הארוך כ' דבירושלמי מבואר דנחל היינו שאינו מושך וא"כ מבואר דעכ"פ יש בו מים, **ובסמ"ע** סער"ה סק"ו כ' פירוש הרשב"ם.

**נה' ב'**

גמ' דרך הרבים – הרשב"ם מפרש דדרך הרבים ט"ז אמה ודרך היחיד ד' אמות, וכן מבואר **ברמב"ם** בפה"מ **ובר"ש וברע"ב**, ומקור דבריהם הוא ממתני' לק' צ"ט ב', אמנם **בבבי' הגר"א** על המשנה שם הק' דלק' ק' א' מבואר דלהלכה דרך היחיד הוי שתי אמות ומחצה, ועוה"ק דבכלאים פ"ד משנה ז' מבואר דדרך הרבים אינו מפסיק לכלאים, ואי הוי ט"ז אמה א"כ הרי ט"ז אמה הוי הפסק גם בלא דרך, וכ' דהחילוק אינו בשיעור אלא למי משמש הדרך הזאת.

גמ' הקבוע וכו' – בתוס' הביאו מירושלמי דקאי גם על שביל הרבים, וכן מבואר בראשונים על המשנה שם ובר"ן כאן, אמנם **בריטב"א** נראה מבואר דלא קאי אלא על שביל היחיד, אבל שביל הרבים לא בעי שיהיה קבוע בימות החמה והגשמים.

תוד"ה דרך – **ברמב"ם** בפה"מ מבואר דיש רבותא ביחיד, דכיון דאין לו דרך אחרת יש לומר דאלים.

בא"ד – בסו"ד מבואר דדרך היחיד הוא רחב יותר משביל הרבים, וכן מבואר **ברמב"ם** בפה"מ **ובבי' הגר"א** שם, וכן **הר"ש והרע"ב** כ' דשביל זוטר טובא, **והי"ר** כ' דדרך היינו שעומד לעבור תדיר לביתו או שדהו, אבל שביל היינו של כרמים ועייקי טפי.

ב) גמ' טומאה מאי היא וכו' – **הרמב"ם** בפ"א מזכיה הי"ב **והשו"ע** בסער"ה ס"ו כ' דכל המפסיק לטומאה מפסיק לנכסי הגר, **והלח"מ** מק' דהא הלכה כרבנן דאין הפסק לענין טומאה, וכ' לומר דהיכי דהוי ספק אם הוי בבקעה אחרת לגמרי מודו רבנן דטהור, **והחת"ס** כ' לומר דכונת הרמב"ם דהיכי דהטומאה נמצאת במקום מסויים בבקעה, מהני מה דקרוי אותו מקום שיש טומאה שם לענין לחלוק מקום לענין נכסי הגר דאותו מקום אינו בכלל שאר הבקעה שיקנה הכל בחזקה אחת, וכמו דגרגותא מחלק, ויל"ע דשי' הרמב"ם שם דתלוי אם נקרא על שם הגר או לא.

תוד"ה רבי אליעזר – משה"ק התוס' דמה דע"ז ע' ב' דאיכא ס"ס ושרי רק לר"א, העיר **המהרש"א** דכיון דס"ל השתא דהוי ספק אם על נכרי, א"כ מה מק' הגמ' דהוי ספק מגע, הא הוי ספק אם בא נכרי לשם ושפיר הוי ספק ביאה, ובספר **הוראת שעה** כ' לישב דגבי גנבי יש ספק אם כלל היה שם נכרי, אבל הכא גם אם הוו רוב ישראלים עכ"פ גם נכרי על שם, וא"כ הוי רק ספק מגע.

**הי"ר** לא הזכיר כלל דאיכא ס"ס ונראה דס"ל כרש"י שהביאו התוס', **וברש"י** בפסחים מבואר כהרשב"ם דפליגי בס"ס והביאו הרמב"ן כאן, **והרמב"ן** כ' דספק זה דלא ידעינן אם נכנס או לא חשיב ספק הרחוק, ופליגי ר"א וחכמים האם ספק זה דמי לשאר ספיקות דיש להחמיר בזה או לא, ור"א ס"ל דלא דמי לשאר ספיקות ומשו"ה בספק טומאה לא נאמר בזה הדין דהוי כודאי טמא, וכן בשאר ספיקות לא מחמרינן בזה, ורבנן ס"ל דחשיב כשאר ספיקות ובספק טומאה הוי כודאי, ובשאר ספיקות יש לנו להחמיר, **והריטב"א** כ' בתחילה דכיון דמסוטה גמרינן ס"ל לר"א דספק זה טהור, וסיים דטעמי' דר"א דהוי ספק הרחוק ולא מחמרינן בספק זה כהרמב"ן.

**הרמב"ן** הק' על שי' הרשב"ם דפליגי בס"ס, דא"כ מאי מייתי מהא בגמ' בפסחים לגבי בדיקת חמץ, דהא מצינו בחמץ דהצריכו בדיקה גם במקום דאיכא ס"ס, ועל שי' רש"י דר"א מטהר משום דלא דמי לספק דסוטה הק', דאמאי מבואר בגמ' דהכא נמי מיקל ר"א בחמץ וביין נסך.

ג) תוד"ה בהעלם – **הי"ר** הביא שתי הגירסאות, **וברמב"ם** בפי"ח משבת הכ"ד מבואר כגירסא דידן.

**נו' א'**

והוא שיש חיוב חטאת – **הרמב"ם** בפי"ח משבת הכ"ד פסק כרבה דדוקא חיוב חטאת, וכ' **הה"מ** דפסק כרבה להחמיר, **והגרע"א** הק' דבמקום אחר פסק כאביי לגבי רבה משום דבתרא הוא, ואין לומר דהכא מספק כ' דהלכה כרבה, דכיון דהוי נפ"מ לענין חטאת א"כ מספק אינו מביא חטאת, ועוה"ק ממש"כ הה"מ במקום אחר דהיכי דלא נחלק רבא על רבה במו"מ הלכה כרבא.

**והרמב"ם** בפ"א מזכיה הי"א כ' דכל המפסיק רשויות בשבת כגון שהיה רה"י או כרמלית, **והלח"מ** הק' דהרמב"ם סותר עצמו דבשבת כ' דדוקא רה"י מפסיק, ועיי"ש מש"כ לישב בדוחק, **והחת"ס** כ' לומר דאין כונת הרמב"ם דמפסיק בין שתי רשויות לענין מוציא לשתי מקומות ברה"ר, אלא כונת הרמב"ם דהדין חלוק ביניהם לענין שבת, דרה"י וכרמלית אין דינם שוה.

גמ' אבל כרמלית – **הי"ר** מק' לגי' הר"ח דההפסק הוי בין שתי רה"י היכי משכ"ל כרמלית, וכ' דמיירי בקרפף יותר מבית סאתים, ועו"כ דמיירי ברקק עמוק עשרה, ומבואר בדבריו דס"ל דהכרמלית הויא בתוך מחיצות של הרה"י ומשו"ה קשיא לי' דכיון דיש לו מחיצות א"כ הוי רה"י, ויל"ע אמאי לא ניחא לי' לאוקמי באופן דיש באמצע מקום שאין לו ג' מחיצות, ואפשר משום דדומיא דפיסלא דהוי מקום בתוך רה"י וכמבואר בדבריו.

רשב"ם ד"ה אבל – שי' התוס' דהיכי דהוי מקום פטור אינו מפסיק לכו"ע, **והי"ר** כ' דאי הוי מקום פטור א"כ הוי דינו ככרמלית לכו"ע דהא עדיף מכרמלית דגם מדרבנן דינו חלוק מרה"ר, **והריטב"א** כ' כהרשב"ם.

**והי"ר** מבאר דמיירי דהפיסלא הוא גם רה"ר כגון שהוא גבוה ט' דכיון דמכתפין עליו הוי רה"ר, ומיירי דהוא רחב ד' אמות ומשו"ה הוא חשוב רשות לעצמו הגם דדינו דהוי רה"ר, וכמו דגבי גט הדין דהוי רשות לעצמו הגם דתרוייהו הוו רשות היחיד, ומבואר בדבריו דזהו לגירסת הרשב"ם דהחילוק מקום הוי בין שתי רה"ר, אבל לפי גירסת הר"ח דחילוק המקום הוי בין שתי רה"י, א"כ גם הפיסלא אינו רה"ר, ומיירי דהוי ד' אמות על ד' אמות ואינו גבוה י' טפחים, ופליגי אי חשיב רה"י לעצמו.

בא"ד – **הי"ר** כ' היכי דהוא גבוה י' טפחים כיון דהוי מחיצה מעליתא ליכא למאן דפליג דאינו חולק רשות, **ובסמ"ע** סער"ה ס"ז כ' כהרשב"ם, [וכ' דמיירי דהוא גבוה י' ואין רחב ד' או איפכא דהוי מקום פטור, וצ"ב דאם רחב ד' לא הוי מקום פטור גם אם אינו גבוה י', וזה שי' התוס' דמיירי ברחב ד' אבל הרשב"ם כ' גם בצד דאינו גבוה י' דאינו רחב ד'].

ד) **ברמב"ם** בפ"א מזכיה הי"א מבואר דפיסלא מפסיק בנכסי הגר, **והראב"ד** השיג דבגמ' לא מבואר דמפסיק בנכסי הגר, **והרמב"ן** גם כ' דנראה דאינו מפסיק כיון דאינו קבוע, והביא דהרמב"ם חולק, **והר"ן** הביא שי' הראב"ד והרמב"ן וכ' דאבל הרמב"ם חולק, **והנ"י** כ' כהרמב"ם, **והה"מ** ביאר שי' הרמב"ם דכיון דחצב מפסיק בנכסי הגר לכו"ע, ולענין שבת איכא מחלוקת אם מפסיק, א"כ כיון דלהלכה פיסלא מפסיק בשבת ק"ו דמפסיק בנכסי הגר, **ובשו"ע** סער"ה ס"ה מבואר כהרמב"ם.

רשב"ם ד"ה ואזדא – **המהרש"ל** מעיר דהיה לו לפרש דקאי על מה דאמר אפילו פיסלא וכמבואר בגמ' בשבת דקאי על זה, **והמהרש"א** כ' דמשמע לי' דמייתי הכא אמצר וחצב.

גמ' אין שם וכו' – שי' הרשב"ם דקאי על נכסי הגר, וכן מבואר **ברי"ף** ובעוד **ראשונים**, ושי' התוס' דקאי לענין טומאה, וכ"כ **הריטב"א**, **והרא"ש** גם כ' דפירוש התוס' עיקר, אמנם **בטור** סער"ה מבואר דמחלק לדינא על פי הגמ' הכא וכמשי"ת.

הרשב"ם מפרש דרי"ו הוא שיטה שלישית בענין נכסי הגר עד כמה קונה, **והי"ר** כ' דלעיל מיירי בשדה הלבן והכא בשדה אילן, **והרמב"ן** לעיל כ' דלעיל מיירי בשדה בית הבעל והכא בשדה בית השלחין ובשדה אילן וכ"כ **הר"ח, והרשב"א** כ' תי' אחד כהרשב"ם, ועוד כ' בשם **הר"ח** כהי"ר, ועו"כ דלעיל מיירי בשדה הבעל והכא בשדה בית השלחין, **והר"ן והנ"י** כ' רק החילוק האחרון, וכ"כ **הרא"ש** בשי' **הרי"ף** שהביא גם הגמ' לעיל וגם הגמ' הכא, **והרמב"ם** בפ"א מזכיה הי"ג כ' דבבקעה גדולה שיש שדות הרבה וכולן של גר אחד ואין ביניהן הפסק, ובא אחד והחזיק במקצת הבקעה לקנות כולה, כל מה שנקרא על שם אותו הגר קנה, **והראב"ד** השיג דהפירוש בגמ' **כהר"ח** דמיירי בבית השלחין וקונה כל מה ששותה מבור אחד, והנה הרמב"ם בה"י שם כ' הדין לעיל דקונה כדאזיל תורא והדר, **והה"מ** כ' לפרש דהרמב"ם מחלק דלעיל מיירי דקונה במכוש, והכא מיירי שקונה בחזקה בענין אחר, **והכס"מ** כ' לפרש דהרמב"ם מחלק דהכא מיירי דמפרש דכונתו לקנות הכל ומשו"ה קונה הכל, **והטור** בסרע"ה מחלק בין שדה הבעל לשדה בית השלחין, וכ' דהרמב"ם כ' דאם אין דבר המפסיק קנה במכוש כל שנקרא על שם הגר, והרא"ש כ' כסברא ראשונה, וכ' **הדרישה** בסק"ו דבטור מבואר דלא כהה"מ בשי' הרמב"ם דהא כ' דמיירי במכוש, וגם מבואר דלא כהכס"מ כיון דהטור כ' בתחילה דהיכי דמפרש קונה הכל בכל ענין, ובדברי הרמב"ם לא הזכיר כלל דכונתו לקנות הכל, וכ' דהטור מבאר שי' הרמב"ם דהכא מיירי דהשדות נקראים על שם הגר, משא"כ לעיל לא מיירי בכה"ג דנקרא על שם הגר, **והלח"מ** כ' דהטור מבאר שי' הרמב"ם דהכא חלוק דאיכא מצרים עכ"פ בסוף כל השדות, ולעיל מיירי דאין מצרים כלל, **והשו"ע** בס"ז כ' כהרמב"ם, **ובסמ"ע** סק"י הביא דברי הה"מ ודברי הכס"מ, וכ' לחלק כדבריו בדרישה, **ובבאה"ג** אות ס' הביא רק דברי הה"מ.

רשב"ם ד"ה וקבעי גמרא – **המהרש"א** כ' דאע"ג דבגמ' לעיל דבעי עד כמה כ' הרשב"ם דלא בעי אלא לרב, מ"מ י"ל דמאי דמסיק דכאזיל תיירא והדר, גם שמואל מודה בזה, [ונראה דזה דוקא להרשב"ם לשיטתו דאם יחרוש בשיעור זה יקנה כל השדה, דלפ"ז י"ל דמה דאמר שמואל דקונה רק מקום מכושו, היינו היכי דלא חפר אלא מקום מכושו].

תוד"ה אין שם – **התורי"ד** מק' דאמאי מה דקרוי בי גרגותא דפלניא אן לא יהיה סיבה לענין טומאה דיחשב כספק ביאה.

גמ' בי גרגותא – **בי"ר** מבואר דאם משקים מכמה גרגותא לא מהני אפילו אם נקרא בשם אחד.

ה) רשב"ם ד"ה חייב – **היעב"ץ** כ' לחלוק על מש"כ דלעתיד לבא לא יהיו חייבים, וגם על מש"כ באי נמי כ' העיר דאמאי גרע משאר חו"ל דמבואר בספרי דאם כבשו כל ישראל דהוי כא"י, וכ' לומר דרק אם ישראל יקנה שם שדה לא יהיה חייב במעשר אבל אם יכבשו ישראל מקומות אלו יהיה חייב במעשר, [ויל"ע דהיכי דלא היה כיבוש גם בא"י הדין דאינו חייב במעשר ועיין בסמוך], **והרש"ש** כ' לומר דהכא איכא מיעוט בקרא וגרע משאר א"י, אמנם **במרומי שדה** כ' דבאמת דין ג' ארצות אלו כשאר חו"ל, ומה דמבואר הכא דלא מהני הוא לפי מה דמבואר בתוס' בע"ז כ"א א' דיש חילוק לענין כיבוש יחיד בין א"י לחו"ל, דבא"י הוי כיבוש ובחו"ל לא, דהכא גם מה דמבואר דאינו חייב הוא רק באופן דהוי כיבוש יחיד, [והנה שי' רש"י דכיבוש יחיד היינו דליכא לכל ישראל ולכאורה ממש"כ הרשב"ם אם כבשו ישראל נראה דמיירי גם אם כבשו כל ישראל, אמנם שי' התוס' דכיבוש יחיד היינו דכבשו זה קודם שכבשו כל א"י וא"כ י"ל דמיירי הכא באופן דהוי כיבוש יחיד, אמנם לכאורה כיון דכ' דגם לעתיד לבא לא יהיה חייב, א"כ נראה דבכל גונא לא מהני כיבוש], וכ' דלפי המבואר ברמב"ם בפ"א מתרומות דגם בא"י לא מהני כיבוש יחיד, י"ל דסוגיה דהכא אתיא כמ"ד דכיבוש יחיד שמי' כיבוש ומהני כיבוש יחיד רק בא"י, ולפ"ז נמצא דלהלכה אין נפ"מ בדין זה ומשו"ה לא הביא הרמב"ם דין זה.

תוד"ה כל – **התו"ח** כ' לומר דממה שהראה למשה מוכח דגם לעתיד לבא לא יתחייב במעשר מהא דלא הראה לו גם ארצות אלו, דהא כשראה כלום לא נתחייב והראה מה דעתיד להתחייב וא"כ היה מראה לו גם ארצות אלו, אבל ממה שתיחם יהושע י"ל דלא תיחם אלא מה שיהיה חייב בשעתו, אבל לעתיד לבא י"ל דיהיה חייב.

גמ' תניא וכו' – **בי"ר** [סרנ"א] כ' דהל' כר"מ, דתרגום של קני הוא שלמאי.