מראה מקומות כתמים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר קאופמן / כתמים

# סוגיא דהרגשה

**משנה ריש פ' הרואה כתם נ"ז: - נ"ח. על עקבה [את החלק של שלש ספקות באשה יש ללמוד מקופיא וזה ילמד בנפרד]**

**טושו"ע סימן ק"צ ס"א קפ"ג ס"א ש"ך שם סק"ב ופת"ש סק"א**

**יש בסוגין ד' נידונים**

**א. בדין ראיה ללא הרגשה**

**עיין תורי"ד בגדר ההיתר ועיין מהר"ח או"ז סימן קי"ב בסופו ועיין סד"ט ק"צ סקצ"ג מד"ה וטרם אכלה שהאריך בביאור השיטות ובבינת אדם ט' ובגר"ז ק"צ סק"א [ועיין חוו"ד קצ"ו סק"ג] [ועיין פרדס רימונים ח"א בפתחי נדה שהאריך לחלוק על הסד"ט בכל דבריו ע"ש]**

**ב. מה נקרא הרגשה**

**עיין נודע ביהודה סימן נ"ה חוו"ד ק"צ סק"א סד"ט ק"צ סק"א ועיין פת"ש קפ"ג סק"א ובמה שהביא מהחת"ס**

**ג. בדין טעות בהרגשה**

**עיין כו"פ וסד"ט תחילת סימן קפ"ג ועיין חוו"ד ק"צ סק"א ועיין גר"ז קפ"ג**

**ד. בדין הרגשה ללא ראיה**

**עיין תרוה"ד סימן רמ"ו ועיין דרכי משה קפ"ח שפליג ועיין חוו"ד ק"צ סק"ג וסד"ט ק"צ סק"ג ד' ועיין ק"צ ס"א ובפת"ש שם**

**לאחר למוד הגפ"ת יש ללמוד הענין הראשון**

# סוגיא דהרגשה

**משנה ריש פ' הרואה כתם נ"ז: - נ"ח. על עקבה [את החלק של שלש ספקות באשה יש ללמוד מקופיא וזה ילמד בנפרד]**

**ביסוד ההיתר דכתם**

**א. תרתי משמע – עיין תוס"ר כ"א: וברשב"א ובר"ן בסוגין ועיין חידוד הלכות בסוגין ועיין מה שישב בבינת אדם ט' ועיין פרדס רמונים [ח"א] בפתחי נדה בדין ראיה ללא הרגשה סק"ה [עמוד כ"ח בהוצאה חדשה] עיקר דין הרגשה ילמד אי"ה בנפרד**

**ב. ביסוד ההיתר דשמואל - עיין סד"ט ק"צ סק"ג בד"ה וטרם אכלה ואילך מה שהביא לדון בזה [והאריך בהבאת שיטת רש"י ותוס' שזה מצד שזה מעלמא ושיטת הרמב"ם כי יש דין הרגשה והגר"ז במהדו"ב סימן קפ"ג ביאר דעת הרמב"ם אחרת] ועיין תוס' רי"ד בסוגין ובשו"ת מהר"ח או"ז קי"ב בסופו ועיין רש"י שבועות י"ח. בד"ה טמאים ובב"ק ל"ח: [ועיין פתחי נדה עמוד כ"ה סק"א שהאריך להביא מלשונות הראשונים [רמב"ן ר"ן ריטב"א] שיש דין הרגשה א. נ"ו: נ"ב: נ"ג: וע"ש עמוד כ"ט סק"ו שביאר הצד שיש מעלמא בעד ושמש ומ"ר ובזה מבואר שיטת הרי"ד]**

**ג. האם קי"ל כשמואל – עיין שו"ת הרמ"א סימן צ"ז ועיין סד"ט בד"ה הגם שלכאורא, ועיין גר"ז קפ"ג קו"א ב' בהגהה [ועיין תוס"ר י"ג. בד"ה נשים] ועיין פתחי נדה מה שדן לדחות את כל ראיות הסד"ט אמנם פשטות כל הראשונים שקי"ל כשמואל**

**ד. האם כתמים יש צד מעלמא – גמ' ס. אין תולין כתם בכתם ובגמ' ט"ו. שדנה לטהר לבעלה כמו מעת לעת ועיין גר"ז ק"צ סק"א ועיין חוו"ד ק"צ סק"ב מה שלמד מהגמ' ג. [ועיין שם ברשב"א] וכן בדבריו סק"ח וצ"ע מהנ"ל ועיין תוס' ס"ב. בד"ה והטבילו [ועיין סד"ט ק"צ סק"ב בד"ה ובספר] ובעיקר הסיבה שזה ספק מעלמא עיין גר"ז הנ"ל, ועיין חת"ס סימן ק"פ בד"ה מיהו שזה מצד שלא מצוי ראיה ללא הרגשה ועיין לקמן מהאחרונים שזה גזה"כ**

**ה. בהא דכתמים אין היתר של ס"ס – עיין כס"מ פ"ט מאיסו"ב הובא בט"ז ק"צ סק"ב ועיין תוה"ש סק"א ובסד"ט סק"ב ועיין חוו"ד סק"ב בסד"ט סק"ב ועיין חוו"ד סק"ח מה שהביא מהנודב"י נ"ב**

**ה,ב. קרקע דמיבדק שפיר ואיכא למימר וכו' – עיין רשב"א והאריך בזה הסד"ט**

**ו. בביאור המשנה נ"ח: דם ולא כתם והאם יש היתר מצד שזה מעלמא – בביאור המשנה עיין תויו"ט ועיין תוה"ב תחילת ש"ד [והראשונים גרסו ולא כתם ללא המילה דם] ועיין או"ז סימן שנ"א דמבואר שזה מצד הרגשה וכן הביא הבי"מ בשם שב יעקב סימן ל"ו ועיין סד"ט בד"ה ולכן נראה לענ"ד ובבינת אדם סק"ז ט' ובחוו"ד קצ"ו סק"ג ובבית מאיר בתשובה בצלעות הבית [סוף אבן העזר] תשובה י"ג שיש כאן עוד צד היתר כי זה מעלמא ונפק"מ לטומאת הדם או לכתם מזמן רחוק והחוו"ד חידש שנפק"מ לז' נקיים [ובעיקר היסוד צ"ע מהגמ' י"ד. שבספק מאכולת יש א"ת וכן בגמ' י"ז: בספק מהעליה]**

**ז. האם דם ללא הרגשה הדם טהור לטהרות - עיין סד"ט בד"ה ולענ"ד נראה וד"ה ועפי"ז וחוו"ד ק"צ סק"ח ובגר"ז קו"א קפ"ג סק"ב שלמ"ד מקור מקומו טמא [ נדה ט"ו. מ"א.] זה טמא וכן פסק הרמב"ם אמנם הרשב"א פסק שמקור מקומו טהור ורעק"א תשובה ס"ב בד"ה גם י"ל נקט שגם למ"ד מקורו טהור זה טמא והגר"ז שם הוכיח דלא כדבריו**

**ח. האם כתם מזמן רחוק חוששים מדאוריתא להרגשה – עיין חכ"א ז' ועיין חזו"א סימן צ' סק"א ובסד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה אמנם**

**ט. האם ראית זוב צריך הרגשה – חוו"ד קצ"ו סק"ג ועיין רמב"ן נ"ב: נ"ג: דמבואר שצריך הרגשה [וכן באבנ"מ תשובה כ"ג ובחת"ס קע"ז חלקו עליו]**

**י. האם כתמים טמאים לבעלה – עיין בעלי הנפש תחילת שער הכתמים**

**י"א. האם כתמים טמא לחולין – עיין רמב"ם פ"ג ממשכב ה"ט ופ"ט מאיסו"ב ה"ב ועיין רמב"ן חולין ג. בד"ה והאיכא בתוך הדברים ששורפים על זה**

**י"ב. בדין כתם לאחר הטלת מ"ר או לאחר ששמשה – עיין חזו"א סימן צ' סק"א בד"ה ג. [ועיין חוו"ד ק"צ סק"א] ובסד"ט סקצ"ג בד"ה ומעתה ובקפ"ג סק"ב בד"ה אמנם [הובא בפ"ת ק"צ סוף סקי"ח] וצ"ע למה מטהרים בקטנה ובשוטה הרי לא נאמנת שלא הרגישה ועיין שו"ת רעק"א ספ"א ועיין היטב חזו"א ק"ג סק"ו**

**י"ג. בטעם שרבנן אסרו כתמים – עין רש"י ותוס' בסוגין ועיין רשב"א ג. בד"ה והא דאמרינן ועיין סד"ט ק"צ סק"ז ובד"ה אבל [ועיין ק"צ סקצ"ג בד"ה גם [בתוך דבריו בביאור שיטת רש"י] שהקשה סתירה ברש"י בטעם הגזירה של כתמים**

**המקומות שכדאי לראות הסד"ט סקצ"ג**

א. מד"ה טרם אכלה – ד"ה ועד ראיה דרש"י [העמיד הצדדים ושיטת רש"י]

ב. בד"ה הגם – ועוד נראה לי ראיה מתוס' ג' [שיטת תוס'] ועיין עוד בהמשך לאחר שיטת הרמב"ם בד"ה ועוד קשה לאיכא דאמרי מה שדן בדעת תוס'

ג. מד"ה ולכן נראה לענ"ד דס"ל לרמב"ם – וראיתי בזכרון יוסף [דעת הרמב"ם]

ד. ד"ה נחזור לענינינו

[בפרדס רימונים כדאי לראות עמוד כ"ה ד"ה גרסינן ועמוד כ"ח בד"ה אולם]

### ביסודטהרתכתמים

א] תרתי ש"מ עיין רשב"א וכן בתוס"ר לעיל כ"א: שביארו שיש כאן שני דרשות נפרדות רק תרויהו שקולים אמנם בר"ן ביאר שהחסרון של דם בחתיכה מצד שזה נחשב ללא הרגשה דהינו שההרגשה מתיחסת לחתיכה ולא לדם שבפנים ועיין רשב"א בשם רבינו יונה שהקשה דבגמ' לעיל מבואר שלגבי דם חתיכה זה תלוי האם דרכה של אשה לראות דם בחתיכה ולנ"ל הרי גם אם דרכה לראות אבל זה ללא הרגשה והיה מקום לבאר שעד כמה שדרכה של אשה לראות דם בחתיכה ממילא הרגשה מתיחסת להכל ואם אין דרכה של אשה ההרגשה מתיחסת רק לחתיכה [אמנם צ"ע בסוגיא שם הדמיון לשפופרת שאם דרכה של אשה גם בשפופרת טמאה והרי שם לא היה שום הרגשה ועיין גר"ז קפ"ג] ועיין סד"ט שהקשה שאם נימא שהחסרון מצד הרגשה א"כ עד כמה שרבנן גזרו שגם ללא הרגשה זה טמא למה בחתיכה אין הגזירה דרבנן אמנם עיין בינת אדם ט' שכתב שכאן שלא משכחת ליה טעות רבנן לא גזרו אמנם לתוס' שגזרו מצד שראיה ללא הרגשה זה סיבה בעצם זה לא שייך וצ"ל שכאן זה סוג לא שכיח ולא גזרו והנה יש אחרונים שנקטו שאם יש ליחה לבנה ובפנים טיפת דם הרגשה מתיחסת לליחה ולא לטיפת דם וזה נחשב ללא הרגשה אמנם עיין חידוד הלכות דלראשונים דמבואר שבחתיכה אין חיסרון של הרגשה מבואר שההרגשה חל על הכל ועיין בית מאיר בסוף אבן העזר תשובה י"ג וכן הוא בפרדס רימונים בפתחי נדה [ענין ראיה ללא הרגשה סק"ה עמוד כ"ח בהוצאה חדשה] שיסוד ההיתר בראיה ללא הרגשה כי זה שלא כדרך ראיה ולכן הנידון של רואה דם בחתיכה זה אותו דרשה כמו ללא הרגשה ולכן זה תלוי האם דרך אשה לראות דם ללא הרגשה

ב] שמואל אומר שבדקה קרקע עולם מותרת מצד שצריך שתרגיש בבשרה והגמ' בתחילה הבינה שגם מדרבנן אין טומאה ועיין תוס' וברשב"א שבכתם מזמן ארוך זה טמא מצד שמא הרגישה ולא אדעתה ועיין חזו"א סימן צ' שזה רק חשש מדרבנן ויש לדון האם טימאו בתורת ודאי או רק דין לחשוש אמנם בחכמת אדם ט' נקט שזה חשש דאוריתא [וכן בפשוטו מוכח מתוס' שנקטו בכל מקום בטהרת כתמים כי יש צד מעלמא ולא כי אין הרגשה שכיון שזה מזמן ארוך יש חשש שארגשה ולאו אדעתה] ולפ"ז אין מקור לשום תקנה דרבנן והגמ' מביאה שר' ירמיה ביאר ששמואל דיבר רק על הדאוריתא ורב אשי ביאר ששמואל טיהר רק בדבר שאינו מקבל טומאה והנה עיין סד"ט סקצ"ג שהביא לחקור האם הדין הרגשה זה תנאי בעצם או שזה רק ראיה שזה מגופה והנה בלשון הרמב"ם פ"ט וכן ברשב"א בתוה"ב וכן בלשון הא"ז [והאריך בזה בפרד"ר בפתחי נדה עמוד כ"ה מהרבה ראשונים] מבואר שיש תנאי שיהיה אם הרגשה וזה כונת שמואל ובפשוטו גם רב אשי מודה לתנאי זה רק ביאר שכונת שמואל שבדבר שאינו מקבל טומאה רבנן לא גזרו וכן הוא בתוס'

ג] והנה יש לעיין האם באמת מדאוריתא סתם כתם זה ודאי מגופה או שיש ספק ויתכן שממילא זה סיבה להתיר מצד שמעמידים על החזקה או שלכל הפחות זה נחשב ספק והנה מבואר בגמ' ס. שלא תולים כתם בכתם דביחס לכתם השני תולים שהראשון זה מעלמא ומבואר שלכל הפחות זה ספק וכן עיין גמ' ט"ו. שדנה שכמו שמעת לעת זה לא ביחס לאשה לבעלה ה"ה כתם ומבואר שגם כאן זה לכל הפחות ספק האם זה מגופה ע"ש היטב בסוגיא [והנה לרש"י שטעם האיסור מצד שמא ארגשה ולא אדעתא יתכן שלצד זה יש צד שזה גם עברה בשוק של טבחים ולאו אדעתא כמבואר ברשב"א ג. אמנם לגבי כתם בכתם לכאורא יתכן שמגופה ללא הרגשה ולמה שלא יתלו בזה וצ"ע] אמנם החוו"ד סק"ב הביא את הגמ' ג. שכיון שלא עברה בשוק של טבחים זה ודאי מגופה אמנם בפשוטו כונת הגמ' שלכן רבנן גזרו וע"ש עוד ברשב"א ועין תוס' ס"ב. דהביאו את הגמ' בתור מקור שזה ודאי מגופה אמנם יתכן שהכל זה בגדרי הגזירה דרבנן

ד] והנה במשנה בע"ב מבואר שר"ע טיהר מכה שיכולה להתגלע וביאר מצד שכתוב דם יהיה בבשרה ולא כתם ועיין תוי"ט וכן משמעות הרשב"א בתוה"ב שזה הדרשא של שמואל [וכ הוא בשב יעקב סימן ל"ו] ולפ"ז המשמעות הפשוטה שכל הסיבה להקל בכתמים רק כיון שיש דין הרגשה אמנם יתכן שמצד שיש צד מעלמא רבנן היו גוזרים שזה כגדרי תליה מדאוריתא אבל כיון שיש צד מעלמא לכן הקילו בתליות אמנם עיין חכמת אדם ט' וכן בסד"ט וכן בבית מאיר תשובה י"ג שנקטו שכונת המשנה מצד שיש צד מעלמא ולא מצד הדין הרגשה ולפ"ז יש שני סיבות להתיר כתמים א. כי יש צד מעלמא ב. כי זה ללא הרגשה והמשנה ביארה טעם ההיתר כי יש צד מעלמא

והנה יתכן לבאר שאין כאן שום דרשא אלא מצד שמעמידים אותה על חזקתה וכן נקט הגר"ז ק"צ סק"א והא דזה נחשב ספק ע"ש או בצירוף לדם מהעליה ושזה מעלמא ובחת"ס סימן ק"פ כתב שכיון שסתם דם בהרגשה לכן זה סיבה ליצור צד ספק שזה מעלמא אמנם לפ"ז ביחס לדם עצמו לא שייך חזקה דהוא יש לו דין טומאה עצמית עד כמה שהוא דם נדה אמנם באחרונים הנ"ל נקטו שיש כאן מיעוט של דם ודאי ולא ספק והנה צ"ב מה צריך להגיע לעוד מיעוט עד כמה שיש דין הרגשה תיפוק ליה שזה ללא הרגשה ועיין אחרונים שביארו נפק"מ לטהרות שלמ"ד מקור מקומו טמא זה ודאי שדם נדה גם ללא הרגשה הוא טמא ובזה נתחדש שבספק זה מותר ודעת רעק"א תשובה ס"ב שגם למ"ד שמקור מקומו טהור בכל אופן דם ללא הרגשה יש לו טומאה אמנם הגר"ז קפ"ג קו"א סק"ב חלק על זה והוכיח מדם בחתיכה שזה טהור והרי לומדים מבשרה ע"ש ובבינת אדם ט' כתב שכל שזה זמן מרובה יש חשש שארגשה ולא אדעתה וזה חשש מדאוריתא ולכן צריך פסוק להתיר ובחוו"ד קצ"ו ג' חידש שלגבי ז' נקיים גם ראיה ללא הרגשה סותר ובכל אופן יש היתר מצד שיש צד מעלמא עוד היה מקום לדון שכל שזה המשך ראיה לא צריך הרגשה אמנם בראשונים נב: מבואר שכל שהיה הפסק זה כראיה חדשה וכן נקטו האחרונים

והנה בעיקר הדין השני יש מקום לבאר שזה מצד חזקת טהרה וכנ"ל אמנם האחרונים הנ"ל נקטו שיש דרשה ודאי ולא ספק כמו בממזר וצ"ע שהראשונים לא הזכירו רמז לזה והנה היה מקום לומר שגם אם יש מיעוט אבל זה רק ביחס לראיה ללא הרגשה אבל עד כמה שזה היה אם הרגשה זה לא בכלל המיעוט אמנם החכמת אדם נקט שגם ביחס לזמן מרובה שיש חשש ארגשה ולא אדעתא יש המיעוט הנ"ל ומבואר לא כך וכן הסד"ט סקצ"ג ביאר שכל החשש ארגשה ולא אדעתא זה רק אם אין היתר של צד מעלמא ע"ש בתחילת דבריו בביאור דעת רש"י והנה עיין רש"י יד. לגבי א"ת שזה גם בספק מאכולת ומבואר לכאורא שאין מיעוט על ספק כשהצד מגופה על ידי הרגשה ועיין גמ' ס: לגבי שיעור א"ת אמנם שם הרי היא ודאי טמאה ורק הנידון מתי יתכן שזה לא בכלל המיעוט ועיין גמ' י"ז: לגבי דם שזה ספק מהעליה שמביאה א"ת

והנה בפשוטו עיקר הדבר שזה בגדר ספק ושזה סיבה לטהר מבואר ממ"ד מקור מקומו טמא ובכל אופן מטהרים גם לגבי טהרות כמבואר ברמב"ם פ"ג ממשכב ומושב ובדבריו פ"ג ה"ט מבואר שלגבי חולין לא גזרו אמנם גם אם נפסוק שמקומו טהור ולכן מטהרים אבל יתכן שתמיד זה בצירוף שאולי היה ראיה ללא הרגשה ושגם בבדיקת עד זה יכול להיות וכדהאריך בפרדס רימונים

ה] והנה עיין סד"ט שהביא מלשונות רש"י [ובפרט ברש"י שבועות י"ח. שכתב בנמצא על שלו שסיבת הטומאה כי אולי זה כבר היה קודם] ותוס' בהרבה מקומות שיסוד ההיתר כי יש צד מעלמא ואם זה ודאי מגופה היא טמאה וע"ש שביאר בדעת תוס' שלא קי"ל כשמואל אלא שראיה ללא הרגשה טמאה רק כשיש צד מעלמא זה לא כך וכן הוא בשו"ת הרמ"א סימן צ"ז וע"ש שחיפס מקורות שזה כך ועיין פרדס רימונים שתמה איך אפשר על ידי דיוקים לא מוכרחים לדחות סוגיא מפורשת במקומה ועיין קו"א לגר"ז קפ"ג סק"ב בהגהה שהוכיח מתוס' ו' ס. דמבואר שאם בדקה הטהרות שנגעה גם קודם הבדיקה הם טמאים והרי ביחס לזמן זה אין צד של טעות בהרגשה ובהכרח שגם ללא הרגשה קי"ל שטמא ע"ש ואולי יש לדחוק ששם זה מצד שמדרבנן גם ללא הרגשה טמאה וס"ל ששורפים על זה טהרות וכמבואר ברמב"ן ג. [ודלא כרמב"ם] והנה זה ודאי שתוס' בהרבה מקומת כתבו מצד שיש צד מעלמא ולכאורא בהכרח שס"ל כבינת אדם שמזמן ארוך יש לחשוש להרגישה ולאו אדעתא וכה"ג מטהרים רק מצד שיש צד מעלמא ובפרדס רימונים כתב שרק מצ צירוף של ללא הרגשה ישלטהר מצד צד מעלמא אמנם תוס' נ"ו: מדברים על כותים שלכאורא לא דורשים הדרשא של הרגשה וע"ש שדחק שכונת התוס' שגם אם הם מודים לדרשא וצ"ע

ובדעת רש"י כתב שזה ודאי שבתחילת הסוגיא בדעת שמואל מבואר שיש היתר כל שזה ללא הרגשה אמנם ביאר שרב אשי חולק וס"ל שכל היתר מצד שיש צד מעלמא אלא שצ"ב מהיכי תיתי לומר שיש שינוי וכתב שהנה תוס' הרי הקשו מכל כתמים וכתבו ששם טמא כי יש צד שזה מזמן רחוק והרגישה ולאו אדעתא וכל זה אם יסוד ההיתר כי אין הרגשה אבל אם מצד שזה לא ודאי גם כה"ג זה לא ודאי [דהינו שנקט שההיתר של ספק אפילו בצד ראיה אם הרגשה וכנ"ל] אבל לרב אשי ששמואל מודה שמדרבנן אין היתר אפשר לבאר כונת שמואל שזה מצד שיש צד שזה מעלמא אמנם עדין צ"ב שבר' ירמיה רש"י ביאר שזה כתחילת הסוגיא וביאר שמשמעות לשונו של ר"י שלא חזר בו מכל הקושיות אמנם א"כ צ"ב שכמו שבר' ירמיה ביאר את שמואל כי יש דין הרגשה אפילו שאין לו הכרח מהיכי תיתי שבר' אשי זה אחרת ואולי משמעות הלשון רב אשי אמר משמע שחוזר בו אמנם יש לדון על פי דרכו של הפרדס רימונים בפיתחי נדה שכתב שבבדקה קרקע עולם יש לדון האם זה ודאי או ספק וכתב שלרב אשי יתכן שזה לא ודאי ומה שנקט דוגמא זו כי עיקר דברי שמואל לחדש בדבר שאינו מקבל טומאה משא"כ לרב ירמיה או להו"א דגמ' בהכרח מה שנקטו קרקע עולם שזה ודאי ובהכרח שיש כאן היתר שזה בלי הרגשה ובלשון הרשב"א מפורש שקרקע עולם זה ודאי ולשון הגמ' לאו דוקא

ו] ומצאנו עוד בתוס' רי"ד בתחילת פרקין וכן הביא הסד"ט מהשואל בשו"ת מהר"ם מלולבין [שזה השל"ה] שגם בתחילת הסוגיא כל הדין הרגשה כדי שזה יחשב ודאי והנה צ"ע א"כ מה הגמ' שואלת מבדיקת עד ושמש ומי רגלים וצ"ל שגם שם יש צד שזה מעלמא במ"ר מכה בכליות ובבדיקת עד מצד שאולי נצרפה מאכולת או אולי מהעליה ובשמש מצד מאכולת [וכן הוא בפרדס רימונים] ובביאור תירוץ הגמ' צ"ל שכל צד הגמ' להחשיב שזה ספק מצד שלא הרגישה אבל עד כמה שיש צד טעות זה לא בגדר ספק ועיין מהר"ח או"ז סימן קי"ב בסופו שהקשה שכל בדיקת עד זה ללא הרגשה וע"ש שר' עובדיה תירץ לו שכל הדין הרגשה יסודו שצריך שזה ימצא בבשר ולא בבגד ועל ידי הרגשה זה נחשב שנמצא בבשר וכן הוא בלשון רש"י ב"ק ל"ח ולפ"ז גם אם ימצא בבגד בצורה שזה ודאי בגופה אבל כיון שזה לא נמצא בגופה התורה לא טימאה אלא שצ"ע קושית הגמ' משמש הרי זה נמצא בגופה וצ"ל שגם אם יש ספק זה לא סיבה דזה ודאי שעיקר הסברא במציאה בבשרה שזה בגדר ודאי רק שלא חילקה התורה [ויתכן עוד שהרי מדובר שרק קינחה שזה שעור חטאת וזה נחשב נמצא על בשרה] ולפ"ז הגמ' עונה כנ"ל שיש הסתברות שזה מגופה והיה טעות בהרגשה וממילא אין סיבה לטהר והנה יש נפק"מ גדולה בטעם האיסור בעד האם מצד שזה ודאי מגופה או כי הרגישה מה הדין אם הכניסה רק קצת דאם מצד טעות בהרגשה זה לא סיבה לטעות כמבואר בחת"ס תחילת קפ"ג וכן בסד"ט משא"כ אם מצד שזה ודאי מגופה גם כה"ג זה ודאי מגופה ומאכולת הרי הים אין לנו וזה לא צד ספק

ז] והנה מבואר בגמ' שכתמי קטנה מותרים וצ"ע הרי שם אין ראיה מדלא ארגשה דאולי הרגישה ומבואר שיש צד מעלמא אפילו שבשוק של טבחים לא עברה ודעת הש"ך שזה גם בודאי מגופה ויש שנקטו שבאמת שם זה רק ביש צד מעלמא אמנם מוכרח שיש עוד היתר ואולי רק שם כי לא שכיח אצלה דמים אמנם מבואר בראשונים שיש אופנים שכבר התחילה לראות ובכל אופן עדין כתיה טהורים וצ"ע עוד צ"ע בכתמי שוטה למה שיהיו מתרים עוד צ"ע בכל כתם למה מטהרים הרי אולי היה הרגשת מי רגלים או אם היה באמצע הרגשת שמש וכדו' ועיין חזו"א סימן צ' כי יש חזקה שזה הגיע כמה שיותר מאוחר וצ"ע הרי בכתם יבש אין חזקה כמבואר תוס' ג. וברשב"א חולין י"א וא"כ מדין רוב דמים בהרגשה נתלה שזה הגיע אז ואולי לא מכריעים מתי זה קרא מצד שזה מסתדר אם רוב וממילא יש להתיר האשה מצד חזקה וצ"ע ועיין סד"ט קפ"ג הובא בגליון מהרש"א ק"צ שהניח בצ"ע

ח] עיין כס"מ פ"ט מאיסורי ביאה שהקשה שכל כתם נטהר מצד ס"ס אולי זה מהעליה ואולי זה מעלמא ותירץ שכיון שזה איסור חמור החמירו עוד תירץ שכיון שאין לה דבר לתלות בו לכן החשיבו שזה ודאי מגופה ומצד ספק מהעליה זה ספק לכן טימאו את זה והנה מה שנקט שכל דם זה ספק מהעליה כן הוא ברמב"ם אמנם שיטת רש"י ותוס' י"ז: שסתם דם זה ודאי מגופה ורק אם נמצא במקום מסוים זה ריעותא שזה מהעליה ולפ"ז אין מקום לקושית הכס"מ אמנם אם הצד מעלמא הוא ספק גמור יתכן שזה מספיק להצטרף לס"ס ועיין סד"ט שיש לדון שכיון ששני הצדדים הם מיעוט זה לא מצטרף לס"ס ע"ש והנה בדברי האחרונים כאן יש שנראה שנקטו שבאמת מצד דין דאוריתא יש הכרעה שזה לא מגופה ויש שנקטו לא כך

ט] הנה צ"ע עד כמה דנימא שריאה ללא הרגשה לא מטמאה א,כ למה צריך בדיקה בז' נקיים הרי מספיק מה שלא הרגישה והחוו"ד קצ"ו ג' חידש שבאמת בז' נקיים סותר גם ראיה ללא הרגשה אמנם האחרונם חלקו עליו וכן מבואר בראשונים נ"ב שדיברו על זבה וכתבו לטהר כי זה ללא הרגשה ועיין לחו"ש קצ"ו סקט"ו שכתב שבאמת מדאוריתא מספיק מה שנותנת דעתה שאין דם ורק לאחר שרבנן טימאו ראיה ללא הרגשה צריך בדיקה ועיין פ"ת קצ"ו סק"ה שהביא מהחת"ס שכתב שזה ודאי שהפסק צריך בדיקה שכיון שזה המשך הראיה כה"ג גם ללא הרגשה זה טמא וע"ש שנקט שהסיבה שצריך בדיקה מצד שחוששים שארגשה ולאו אדעתא וכן האריך הסד"ט קצ"ד סק"ב

והנה מבואר בגמ' שביום הוסת למ"ד וסתות דאוריתא היא אסורה בתורת ודאי וצ"ע הרי לא הרגישה וצ"ל שחוששים שארגשה ולאו אדעתה וכיון שיש חזקה שתראה כך זה נחשב ודאי

### דיניהרגשה **[**המשך**]**

**טושו"ע ק"צ ס"א קפ"ג ס"א**

**מהו הרגשה**

**א. ביסוד הדין הרגשה האם זה מצד דרך ראיה – עיין סד"ט ק"צ סק"א בד"ה וכבר מה שהוכיח מקטנה [ועיין קובץ תשובות לגריש"א ח"א סימן פ"ד] ועיין פרדס רימונים בסוף הפתיחה ועיין בדבריו בדין ראיה ללא הרגשה סק"ה [עמוד כ"ח] ועיין בית מאיר תשובה י"ג בביאור כונת הר"מ כמו שביארנו ובהשגות הגרב"פ שם**

**ב. פתיחת פי המקור – תרוה"ד סימן רמ"ו ועיין סד"ט ק"צ סק"א שזה עיקר ההרגשה**

**ג. זעזוע האיברים – רמב"ם פ"ה הי"ז ועיין סד"ט ק"צ א' בד"ה אמנם שזה גם שאר הרגשות הוסת וכן הוא בפרדס רימונים בסוף הפתחי נדה ובתחילת החקירה החמישית עמוד ס"ב [אמנם לשון הרמב"ן פ"ד ה"א והרשב"א שזה הרגשה של יציאת הדם]**

**ד. זיבת דבר לח – עיין נוב"י סימן נ"ה בד"ה ומעתה [והסכימו עמו החוו"ד ק"צ סק"א והבית מאיר קפ"ח עמוד ס"א טור ב' וע"ש הוכחתו וכן הבינת אדם ז' והגר"ז קפ"ג קו"א סק"ב בקטע הראשון והשני ועיין סד"ט ק"צ סק"א שחלק עליו וע"ש מה שהוכיח מהגמ' של מי רגלים [ועיין שו"ת חת"ס סימן קס"ז בד"ה ומזו"ה [יש דפוסים ד"ה אמנם] שדחה הראיה ועיין עוד לחו"ש סק"ב ובפתחי נדה ס"ג. בתחילת ענין הרגשה מה שדחו הראיה ועין פ"ת קפ"ג סק"א שהביא מהחת"ס שנחלק על הנוב"י ועיין חוו"ד הנ"ל שדן האם זדל"ח בסוף הפרוזדור זה סיבה לטומאה ועיין עוד פרדס רימונים בחקירה החמישית בסופו סקי"ב עמוד ע' [ולכאורא מהמהר"ח או"ז מבואר שכל מציאה בפרזדור זה בבשרה]**

**ה. יסוד הנידון בזדל"ח – עיין ערוך לנר מצד שהרגשה זה לא ידיעת הדם אלא פעולה בגוף שדוחה הדם וכן הוא בחת"ס סימן קע"א בד"ה עוד רגע אדבר**

**ו. האם הרגשה בתוך שינה נחשב הרגשה – תוה"ש ק"צ סק"נ ובסד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה אמנם במוסגר בשם המהר"ם [ולכאורא זה יסוד הנידון האם קטנה חשיב הרגשה]**

**בדין בדיקת עד וטעות בהרגשה**

**[כדאי ללמוד שבועות י"ח. אמר רבא תרויהו תנינא עד אמר ליה רבא ובתוס' שם ובגמ' ג. אב"א היינו טעמא דשמאי אשה מרגשת וברש"י ותוס' וראשונים שם]**

**ה. עיין חידוד הלכות סוף פרקין שהוכיח מסוגין שחזקת דם בהרגשה**

**ו. בביאור כונת הגמ' דארגשה ועיקר הנידון דבדיקת עד – עיין מחצית השקל קפ"ג סק"ב שהעמיד הנידון [ובסד"ט דלקמן בד"ה ומיהו מבואר עוד צד בשם שו"ת פנ"י] ועיין כו"פ קפ"ג סק"א, סד"ט [קפ"ג סק"ב] וק"צ סקס"ז מד"ה אלא שדברי הב"י – ד"ה ועוד קשה דלקמן דף ט"ז ומד"ה נחזור לענינינו – ומעתה נבוא, ועיין רעק"א תשובה ס"ב מד"ה עכ"פ ואילך ועיין בדבריהם מה שהביאו מלשון הרמב"ם פ"ט ה"א ובפ"ה הי"ז והרשב"א במשמרת הבית י"ח: ועיין שו"ת הרשב"א החדשות סימן צ"ט הובא בשטמ"ק החדש סוף סימן ק"צ ובתרוה"ד סימן רמ"ו בסופו ובח"ב סימן מ"ז [ועיין חזו"א פ"ב סק"ו בד"ה והאי] ובבינת אדם ז' ח' י"ב [וע"ש בסופו שכתב לחלק בין סוגי ההרגשות ובכו"פ ובחוו"ד מבואר דלא כדבריו] ועיין חזו"א ק"ג ד'**

**ז. בדברי הגהות מימוני פ"ד אות כ' - ועיין כו"פ מה שהוכיח משם ועיין בינת אדם ח' בד"ה ולפי מה שדחה בזה [ועל דרך זה עיין רעק"א סימן ס"ב בד"ה ולענ"ד ובסד"ט סקס"ד בד"ה והנה ראיתי ובגר"ז קפ"ג סק"ב בספו שדחו הראיה] ועיין מהר"ח או"ז סוף סימן קי"ב דלא משמע כדבריהם**

**ח. בדברי התוס' בסוגין בד"ה אימור – עיין כו"פ מה שהוכיח מזה ועיין סד"ט ק"צ סקס"ז בד"ה אך לאחר העיון ועיין חזו"א צ' סק"א ובסימן ק"ג**

**ט. בדברי התוס' בשבועות י"ח - עיין כו"פ ובסד"ט סקס"ז בד"ה גם וברעק"א במוסגר ועיין חזו"א ק"ג ד' [ועין סד"ט סקס"ז לקראת הסוף בד"ה נחזור ובד"ה והשתא]**

**י"א. עיין גמ' ג. ואב"א טעמא דשמאי אשה מרגשת בעצמה – ועיין ביאור רש"י ומבואר שגם ללא הרגשה בדיקת עד מבלבל וכן דייק בגר"ז קו"א סק"ב בתחילתו ועיין תוס' ד"ה מרגשת מה שהקשו על רש"י ומה שישב הרשב"א ולכאורא מבואר מדבריהם שחלקו בנקודה זו [וכן הוא בחידוד הלכות שם]**

**י"ב. ב"י ק"צ סל"ה בד"ה ומכל מקום בתו"ד – ועיין סד"ט הנ"ל ובקפ"ג סק"ב בד"ה ומיהו ועיין הגהות רב"פ [בהוצאת פרידמן]**

**י"ג. בראיה מהגמ' י"ב. – שו"ת רעק"א ס"ב בד"ה ואף**

**י"ד. עיין רש"י ט"ז. בד"ה מוכיחה קיים דמבואר שחיבת חטאת וכן הוא בראשונים שם**

**ט"ו. בהכניסה העד בכניסת הפרוזדור – עיין סד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה וזה במוסגר ועיין שו"ע פרידמן בליקוט מפרשים קפ"ג ס"א מה שהביאו מהחת"ס ועיין גר"ז קפ"ג קו"א סק"ב בד"ה ולפי [ובפת"ש קפ"ג סק"ב] ועיין פרד"ר ק"צ מקש"ז סק"א בד"ה עוד ועיין חזו"א צ' סק"א בד"ה ג. וכן סק"ד בתחילתו דנקט שסתם קינוח מבלבל הרגשה**

**ט"ז. האם על טיפת דם וקרטין יש חזקת דם בהרגשה – סד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה וזה והסכים עמו רעק"א סימן ס"ב בד"ה אמנם ועיין בית מאיר קפ"ח בד"ה תשובה [עמוד ס' טור ב'] ובתחילת סימן קפ"ג ועיין שו"ע ק"צ סנ"ד וצ"ע**

**י"ז. בדין הרגשת שצריכה למ"ר – עיין תוס' בסוגין ובחזו"א צ' סק"א בד"ה והנה ובסד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה אמנם ובהגהות מהר"ם בענט שם**

**י"ח. תוד"ה הרואה – עיין מהרש"א בהא דלא כתבו מ"ר**

**י"ט. בדין חזקת דם בהרגשה נגד חזקה"ג של ביאת הדם – חוו"ד ק"צ סק"א לקראת הסוף [ובעיקר ראיתו עיין רש"ש י"ד.] חזו"א צ' סק"א בד"ה ג.**

**כ. בדין מציאת כתם יבש לאחר תשמיש – סד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה אמנם ועיין חת"ס סימן קפ"ג בליקוט מפרשים בהוצאת פרידמן [ועיין סד"ט ק"צ סקצ"ג בד"ה ומעתה נראה שהתיר מצד שיש צד מעלמא] והדברים הובאו בפ"ת בס"י**

**כ"א. בדין קינוח לאחר מ"ר או שמש – חוו"ד ק"ץ סוף סק"א ובחידושים קפ"ג סק"ב**

**מהו הרגשה**

א] מבואר בגמ' שאין האשה טמאה עד שתרגיש בבשרה ולא נתבאר בגמ' מהו ההרגשה שאוסרת והנה עיין רמב"ם פ"ה הי"ז שכתב לגבי מי רגלים ואפילו שהרגישה שנזדעזעו איבריה בכל אופן זה טהור ומבואר שזה הרגשה שאוסרת וכן דיק מדבריו החוו"ד ק"צ סק"א ועיין סד"ט ק"צ סק"א שכתב שזה לאו דוקא הרגשה זו אלא כל סוג הרגשה שיש לאשה בזמן הוסת וכן הוא בפרדס רימונים בסוף פתחי נדה ובתחילת החקירה החמישית עמוד ס"ב והנה לשון הרמב"ם כמו שביארנו ויש שביארו שזה הולך על פ"ה שדן במ"ר טהור אפילו נזדזעו איבריה אמנם לנ"ל הכונה שביאר את ההרגשות בדין וסת הגוף וצ"ע [אמנם מסתבר שזה דוקא בזמן הראיה או סמוך לו ולא הרגשה של קודם הראיה שזה בכלל וסת הגוף וצ"ע] ובבית מאיר תשובה י"ג ביאר שהכוונה שכתב שרואה דם בשפופרת טהרה דזה לא דרך ראיה ולכן גם כאן צריך הרגשה אמנם בהגהות רב"פ כתב שזה הולך על מה שכתב בשפופרת טהור ע"ש

ובשו"ע סימן קפ"ח ס"א מובא מהתרוה"ד שגם אם הרגישה שנפתח מקורה להוציא משהו זה נחשב הרגשה ועיין סד"ט שנקט שזה עיקר הרגשה ועיין גמ' ג. שאשה מרגשת בעצמה ומבואר בגמ' שמתעוררת מזה ובפשוטו זה הרגשה זו ועיין תוס' ד. בד"ה והא, והנודע ביהודה סימן נ"ה חידש שגם הרגשת זיבת דבר לח חשיב הרגשה והנה עיקר סברתו שכיון דמבואר בגמ' שהמקור מבשרה שמרגישה בבשר והרי לגבי הדין שמטמאה בפנים הכונה בין השינים ומקום זה ההרגשה שם זה זיבת דבר לח ועיין חת"ס סימן קמ"ה מה שדחה ועיין חוו"ד ק"צ סק"א שהסכים עם הנוב"י אמנם ע"ש שכתב שמדברי הנודע ביהודה משמע שגם זיבת דבר לח בסוף הפרוזדור טמא והוא חלק עליו שכיון שביציאתו לא טימא איך אחרי זה יטמא אמנם יתכן שגם סוף הפרוזדור זה סיבה לטומאה ולא רק ההתחלה עיין פ"ת קפ"ג סק"ב שדן בזה בעשתה הפסק לאחר שהדם נמצא בבית החיצון ועיין מאירי כ"א לגבי שפופרת שאם יהיה שפופרת בסוף הפרזדור ולא בהתחלה זה יטמא ומבואר כנ"ל עוד יתכן שכאן זה רק תנאי ויתכן שכל שהרגישה בסוף טמאה למפרע וזה חידוש ועיין חכמת אדם ז' ובבית מאיר קפ"ח עמוד ס"א טור ב' וכן בגר"ז קפ"ג סק"ב שהסכימו אם הנוב"י אמנם כמדומה שבמהדורא בתרא חזר בו

והנה עיין סד"ט ק"צ סק"א שהביא משו"ת שב יעקב להוכיח שזה לא נחשב הרגשה דהגמ' לגבי מי רגלים דנה אם הרגישה או לא והרי וודאי מרגישה זיבת דבר לח והנה יש לבאר את כונת הגמ' על פתיחת פי המקור או על זיעזוע האיברים אמנם זה עצמו קשה שהרי זיבת דבר לח יש ודאי ומצד זה אפשר לטמאות ועיין שם שיש מקום לדון שכיון שעיקר הזיבה זה של המי רגלים לכן זה לא נחשב הרגשה זה זדל"ח וכן הביא שם בתחילתו מתשובת שב יעקב שאם יש ליחה לבנה אם קצת דם זה לא נחשב הרגשה כי עיקר ההרגשה זה של הליחה אמנם הסד"ט חלק והוכיח מהא דצריך מיעוט על רואה דם בחתיכה חזינן שזה נחשב הרגשה ועיין מהר"ם בענט שכתב לדחות שהרגישה שנפתח המקור להוציא חתיכה ושיצא אחרי זה דם וכיון שזה יצא על ידי החתיכה זה כדין החתיכה אמנם בר"ן הרי מבואר שהדין דם בחתיכה כי אין הרגשה ומבואר כשב יעקב ועיין חת"ס סימן קס"ז שכתב שלדעת רש"י שלא יתכן שיצא דם יחד אם המי רגלים א"כ כל הצד של הטומאה שהדור מי רגלים למקור והוציאו דם א"כ יתכן שאז אין הרגשת מי רגלים וצ"ע ובפרדס רימונים בפתיחה בתחילת החקירה החמישית [עמוד ס"ג] שכתב שכיון שמקום יציאת המ"ר הוא יותר למטה ומקום הרגשת הדם למעלה ממילא הרגשת מי הרגלים למטה זה לא הרגשה וכחוו"ד לעיל

והנה החת"ס הוכיח שזה לא הרגשה שהגמ' ג. אומרת ששמאי ס"ל שאין טומאה מעת לעת מצד שאשה מרגשת בעצמה ושואלת מישנה ואומרת שהיא מתעוררת מזה והנה כל זה מצד זיעזוע האיברים או פתיחת פי המקור אבל זיבת דבר לח אין סיבה שתתעורר מזה אמנם יתכן שהחזקה של שמאי זה ראיה של זעזוע או פתיחת המקור אבל גם זיבת דבר לח זה סיבה לטמאות

ועיין נוב"י שהוכיח כשיטתו דבמשנה מבואר שדם הנמצא בפרוזדור זה ספק מהעליה ספק מהמקור וקשה למה הגמ' לא שאלה על שמואל דממ"נ אם הרגישה פתיחת המקור זה ודאי מהמקור ואם לא הרגישה היא ודאי טהורה אלא בהכרח שאפשר לומר שהיה הרגשת זדל"ח וזה שייך בין אם זה מהעליה ובין אם זה מהמקור ובחוו"ד כתב שלמסקנא אין ראיה שהכונה שיש שם הרגשת עד אמנם הנודע ביהודה הוכיח מהא דהגמ' לא שאלה משם והנה עיין פרדס רימונים דאין לומר שמדובר שהרגישה פתיחת פי המקור דהרי לשון המשנה שחזקתה מהמקור ואם הרגישה זה ודאי מהמקור

והנה בגמ' מבואר שדם בשפופרת זה בכלל המיעוט של בשרה והנה הר"ן כתב שהחיסרון בחתיכה כי אין הרגשה ולפ"ז גם בשפופרת זה כך ועיין גר"ז קפ"ג קו"א סק"ב שהניחא אם הרגשה זה זיבת דבר לח א"כ באמת לא מרגישה אבל אם הרגשה זה פתיחת פי המקור או זיעזוע האיברים זה ודאי שייך גם בשפופרת דבפשוטו השפופרת היא בפרוזדור ולא בתוך המקור וכמבואר ברמב"ם ומזה הוכיח דעת הר"ן שזה דוקא זדל"ח אמנם לראשונים שזה שני דרשות א"כ בהכרח שהרגשה של פתיחת פי המקור זה הרגשה ולכן צריך להגיע למיעוט מיוחד וע"ש שדחה שלר"ן מדובר שהכניסה השפופרת למקור והנה המהר"ח או"ז סימן קי"ב שכתב שבעד לא צריך הרגשה כיון שזה נמצא בבשרה א"כ כמו שבבדיקה זה נחשב בבשרה ה"ה אם תרגיש שם זיבת דבר לח זה יחשב בבשרה

ב] בעיקר דין הרגשה בפשוטו זה גזה"כ שזה צורת הראיה אמנם עיין בית מאיר בצלעות הבית וכן בפתחי נדה עמוד כ"ח שכתבו שיסוד המיעוט שזה לא דרך ראיה ובזה ביארו מה שממעטים מאותו פסוק רואה בחתיכה והרגשה ששניהם זה מצד שזה לא דרך ראיה וע"ש שביאר שמה שכתב הרמב"ם על הרגשה כמו שביארנו הכונה על ראיה בשפופרת שלא מטמא דאין דרכה של אשה לראות בשפופרת ועיין פתחי נדה בסוף הפתיחה שכתב שלכן גם הרגשות שהיום כבר לא נמצאים אבל כל שזה דרך ראיה זה סיבה לטמאות ועיין סד"ט ק"צ סק"א בד"ה וכבר שהוכיח שסתם ראיה בהרגשה מקטנה והקשה שהרי היא לא מרגישה וכתב שכיון שזה צורת ראיה שבגדולה מרגישה זה מספיק וכן ביאר בקובץ תשובות ח"א ספ"ד והנה הראיה הנ"ל צ"ע שהרי ודאי קטנה גם מרגישה רק שאין לה דעת להשים לב ומי אומר שזה לא מספיק והנה היום רוב נשים לא מרגישות ולנ"ל כיון שזה דרך ראיה ודאי טמאה ויש שדנו שודאי שהם מרגישות הרגשה חלשה ולכן לא שמות לב ואם יתבננו ישמיו לב אלא שלפ"ז אין את הראיה מדלא ארגשה וכל כתם יש לחוש שראתה בהרגשה כיון שהרי סתם דמים בהרגשה ויוצא הרבה חומרות צ"ע בכל זה

**בדין טעות בהרגשת עד**

ג] הגמ' מתרצת שהרגישה ובכל אופן עגול טהור מצד שיתכן שטעתה ובאמת לא היה הרגשה עיין מחצית השקל קפ"ג סק"ב שהביא בשם שו"ת שב יעקב סימן ל"ו שיש לבאר גמ' זו בשני אופנים או שהכוונה שהרגישה ממש ובכל אופן נתחדש שיתכן שטעתה ולפ"ז יתכן שבלא הרגישה לא אומרים שטעתה וכן הרגישה או שאפשר לבאר שהכונה שבאמת היא לא הרגישה רק שאנו תולים שהרגישה ולכן משוך טמא ולפ"ז יתכן שבהרגישה לא מצאנו ששיך טעות ובזה הוא ודאי טמא בכל אופן ועיין בינת אדם שיתכן שבאמת שני האופנים נכונים שעד כמה שיש טעות זה ודאי סיבה לשני הכיונים עוד יתכן שכונת הגמ' שאומרת שיודעת שהרגישה רק שלא יודעת מה הרגישה האם זה הרגשת העד או הרגשת נדה אבל באמת באומרת ברור שלא הרגישה אין בזה טעות וכן באומרת ודאי שהרגישה זה ודאי נחשב ללא הרגשה וכן הביא הסד"ט בשם שו"ת פנ"י ויש נפק"מ גדולה בכל זה בכל בדיקת עד ולא הרגישה האם טמאה ודאי מדאוריתא

ד] והנה בעיקר הביאור בסוגין הנה רש"י ביאר שעגול טהור כי יש ראיה ומשמע שכונת הגמ' שבאמת מדובר שהרגישה ולכן ביאר מה שנתישב מקושית הגמ' למה עגול טהור כן דיק הגר"ז וכן עיין רמב"ם פ"ה מאיסורי ביאה לגבי רואה דם במי רגלים שכתב אפילו שהרגישה שנזדזעו איבריה בכל אופן קי"ל כר"י שטהורה ומבואר שלמד בכונת הגמ' שמדובר שהרגישה ובפשוטו גם לגבי עד מדובר כך אמנם עיין רשב"א במשמרת הבית י"ח: בד"ה עוד שם שכתב מפורש שבעד הבדוק שתמיד טמא דודאי מגופה אתא ובהרגשה אתא אלא דקא סברא דהרגשת עד כדאיתא בפרק הרואה ומשמע שלמד שסוגין זה בלא ארגשה תולים שהרגישה וכן הוא בשו"ת הרשב"א החדשות סימן צ"ט ומשמע שלמד כן סוגין ולפ"ז יתכן שאם הרגישה היא ודאי טמאה אמנם ברמב"ם כתב בפ"ט ה"א שאם לא הרגישה ובדקה מצאה דם לפנים בפרוזדור הרי זה בחזקת שבא בהרגשה ומבואר שאפילו שבכונת הגמ' למד כפשוטה אבל ה"ה הפוך ויתכן המקור מהגמ' בשבועות עיין לקמן ועיין תרוה"ד סימן רמ"ז שכתב שבהרגישה אם יש מראה טהור אפשר לתלות כמו דמבואר בתחילת הרואה כתם שתולים ההרגשה בדבר אחר אמנם בח"ב סימן מ"ז כתב לגבי בדיקת עד שזה ספק אולי הרגישה ולכן זה אסור וכתב על הגמ' שרמ"ת יש צד שזה מהצדדים זה רק אם לא הרגישה ומזה הוכח שגם ללא הרגשה חוששים להרגשה [וצ"ל שזה לא כבדיקת עד דהצד של מכה בצדדים הוא צד רחוק וצ"ע] ומשמע ששני הצדדים אסורים והנה בלשונו מבואר שזה ספק והגר"ז קפ"ג נקט שזה באמת ספק אמנם עיין בינת אדם שדן שהכונה ספק רק שם שיש צד מכה לפנינו אבל בעלמא זה ודאי

ה] והנה הב"י סימן ק"צ סל"ה כתב שבבדיקת עד תולים מצד שכיון שלא הרגישה מסתבר שזה מעלמא ועיין סד"ט שתמה הרי בסוגין מבואר שמדובר שהרגישה ועיין ק"צ סקס"ז דכתב דבפשוטו מבואר שלמד שסוגין מדובר שלא הרגישה ובכל אופן משוך טמא דתולים שהרגישה אבל אם באמת הרגישה לא תולים וכן הוא בבית יעקב סימן מ"ה ובסימן קפ"ג כתב לדון שלמסקנת הגמ' זה משתנה ואפשר להעמיד בלא הרגישה ובהרגישה באמת טמאה אמנם בפשוטו המשנה זה דאוריתא אמנם בפשוטו יש לבאר כדביאר בהגהות הגרב"פ שסתם אשה רואה בהרגשה גמורה שבזה לא טועים וכמבואר בגמ' שמתעוררת מזה וכונתו שכיון שלא ראתה בהרגשה כזו לכן זה סיבה לתלות בדבר אחר אם יש תליה לפנינו ולפ"ז באמת בהרגשת עד בין שאמרה שהרגישה יתכן שזה טעות בין באמרה שלא הרגישה אומרים שאולי הרגישה

ו] והנה עיין תוס' שהקשו על הגמ' שאימור הרגשת שמש למה הגמ' לא אומרת הרגשת מי רגלים והוכיחו מהגמ' לעיל שגם מה שצריכה להטיל ולא הטילה זה סיבה לטעות ותירצו שכאן שזה לזמן מועט היא לא טועה [ועיין מהרש"א שתמה א"כ למה בגמ' לקמן בקושיא מרוב ימיה לא עונה ששם שזה זמן ארוך יש הרגשת מ"ר עיין תוס' שם] ועיין כו"פ קפ"ג סק"א שכתב שאם נימא שכונת הגמ' שמדבר שהרגישה ובכל אופן אומרים שטעתה א"כ מה שייך ללמוד מהגמ' לעיל שגם במ"ר זה כך הרי שם זה רק לחומרא שאפילו שלא הרגישה אנו תולים שהרגישה וטעתה בהרגשת מי רגלים אלא בהכרח שתוס' למדו שבסוגין גם מדובר שלא הרגישה ולכן דימו שכמו ששם זה סיבה להחמיר ה"ה כאן ולא ניחא להו שהרגשה שצריכה למ"ר זה רק לחומרא של תרו"ק אמנם עיין סד"ט שדחה שהרי קושית הגמ' מנמצא על שלה לאחר זמן למה פטור ובזה יש לישב שמדובר שהרגישה ובכל אופן מספק לא מביא חולין לעזרה מצד שאולי זה הרגשת מ"ר ויתכן עוד שתוס' דימו הדברים אמנם הנה תוס' תירצו שבזמן מועט לא טועה ולכאורא כל זה אם הכונה שלא הרגישה ואנו תולים שזה מחמת המ"ר יתכן שלא חוששים אבל אם הכונה שהרגישה ואנו תולים שזה מחמת סיבה אחרת א"כ מה שייך לומר שבזמן מעט זה לא שייך אמנם עיין סד"ט שכתב שאם תוס' למדו שמדובר שלא הרגישה ושואלים שנחששו למ"ר אפילו בזמן מועט א"כ לא מובן דינו של שמואל שגם שם נחשוש למ"ר אלא בהכרח שאת הגמ' למדו שהרגישה ורק בזה חוששים אולי היה טעות אבל במקרה הפוך שלא הרגישה בזה שמואל כתב שטהורה ולא אומרים שאולי היה הרגשה ולא שמה על לב

ז] והנה הגמ' בשבעות י"ח. מביאה משנתינו ובתחילה מעמידה סמוך לוסתה וחייבת על הכניסה והגמ' דוחה בשלא סמוך לוסתה וחיבת הפרישה שאמרה לו נטמאתי ופירש באבר חי והגמ' שואלת והא נמצא קתני דהינו שמשמע שלא ידעה שהיה דם עד אחרי הטבילה ועיין רעק"א וסד"ט דבפשוטו מבואר שכל המציאה היה רק לא"ת דהינו שלא הרגישה כלום ובכל אופן בסמוך לוסתה חיבת דהינו שאפילו שלא הרגישה תולים שהיה הרגשה וכשהגמ' רצתה להעמיד שאמרה נטמאתי ובכל אופן מבואר שאם זה לאחר זמן פטורה מצד שתולים שזה הגיע לאחר זמן א"כ מבואר שהטעות היא לשני הצדדים

ח] והנה עיין תוס' שם שהקשו מה הגמ' רוצה להעמיד שאמרה לו נטמאתי א"כ למה בנמצא על שלה לאחר זמן פטורים הרי היא אמרה נטמאתי ומבואר שנקטו שאם הרגישה לא אומרים שטעתה וצ"ע הרי בסוגין מבואר שנוקטים שטועה ועיין כו"פ שנקטו שיש הרגשה שזה ודאי ובזה אין טעות וזה כונת הגמ' שאמרה לו נטמאתי ויש הרגשה שבזה יש טעות וזה נחשב נמצא דהרי בהכרח מדובר שהרגישה משהו דאם לא הרגישה כלום א"כ גם אם תמצא היא לא חייבת קרבן כיון שזה ללא הרגשה ולפ"ז מבואר שגם באומרת שמרגישה לא צריך לפרוש שכיון שאפשר לטעות וכן הוא בחוו"ד סק"א אמנם הסד"ט [וכן בחת"ס קפ"ג בהוצאת פרידמן בליקוט מפרשים] נקט שמוכח מתוס' איפכא שכל הגמ' בסוגין זה רק בלא הרגישה שאומרים שטעתה אבל בהרגישה לא אומרים שטעתה ולפ"ז אמרה נטמאתי הכונה שהרגישה פתיחת פי המקור וכדו' ובזה נקטו תוס' שאין צד טעות והגמ' דוחה שנמצא הכונה שלא הרגישה כלל וכה"ג אם זה מיד היא טמאה מצד שהעד בלבל אמנם זה ודאי מוכח מתוס' שלא אומרים טעות לשני הצדדים אמנם אם נימא כנ"ל שאפשר לטעות בשני הצדדים ובאמת אם אומרת שהרגישה צריכה לפרוש מיושב קושית תוס' אמנם לכאורא לחוו"ד יתכן שאמרה הכונה שיש סוג הרגשה שבזה ודאי יודעת ועל זה הגמ' דיברה וללא זה זה נחשב נמצא ובאמת לא צריך לפרוש כה"ג ולפ"ז באמת הטעות היא לשני הצדדים אמנם הדבר מחודש מאוד שגם באמרה שהרגישה ובפרט בשעת וסתה זה לא יחשב מספק וכמו שתמה החזו"א ק"א סק"ד ובעיקר הדוגמא שזה ודאי עיין לשון הכו"פ שאמרה נטמאתי ויתכן שראתה דם ובבינת אדם י"ב בסופו כתב שרק בזעזוע האיברים יש טעות אבל בפתיחת פי המקור אין טעות [ועיין אבנ"מ תשובה כ"ג]

ט] והנה עיין הגהות מימוני פ"ד אות כ' שכתב שרבו מיחה באשה שבדקה אחרי תשמיש דלמה שתקלקל בדבר שאסור לה חכמים שהרי מדאוריתא צריכה להרגיש בגופה ורק רבנן אסרו ללא הרגשה והם אמרו שלא תבדוק ועיין כו"פ שכתב דמבואר שגם לאחר שמש זה רק דרבנן אמנם עיין סד"ט שכתב לדחות שלחשוש שראתה אם הרגשה כיון שלא הרגישה אין סיבה כל מה שיש לה לחשוש שראתה ללא הרגשה בזה כיון שזה רק מדרבנן אין סיבה לבדוק אמנם צ"ב שיותר יש לחשוש שראתה אם הרגשה מאשר שראתה ללא הרגשה ועיין רעק"א שכתב לחשוש שכל הצד לחוש כמו לטהרות ושם זה רק בצירוף לראיה ללא הרגשה ובחת"ס הנ"ל כתב שלא מצוי ראיה בשעת תשמיש וכל החשש מצד מקודם או אחרי וזה ללא הרגשה ובגר"ז קו"א סוף סק"ב כתב דאם לפי ההרגל שזה אם הרגשה א"כ מסתמא לא ראתה דהרי לא הרגישה ואם בכל אופן חושש נגד ההרגל א"כ חושש זה ללא הרגשה והרי רבנן אמרו לא לבדוק והנה עיין מהר"ח או"ז סימן קי"ב בסופו שהביא את המהר"ם הנ"ל והקשה הרי כל בדיקה זה דאוריתא והביא שרבו ענה לו דצריך שתמצא בבשרה ולכן בדיקה גם אם לא הרגישה זה דאוריתא משא"כ שמש ויתכן שבדיקה כיון שהמטרה להוציא מה שבפנים זה נחשב שנמצא בפנים משא"כ שמש וצ"ע

י] עיין גמ' ג. ששמאי לא חושש מעת לעת שכיון שאשה מרגשת בעצמה דהינו שסתם ראיה מגיעה בהרגשה וממילא אין סיבה לחשוש אולי הראיה היתה קודם ורש"י ביאר שהכונה שמדובר שבדקה עכשיו ומצאה דם וזה נחשב שיש כאן הרגשה ולחדש שזה כבר הגיע קודם פירושו לומר שזה ללא הרגשה וכיון שסתם ראיה זה בהרגשה לכן אין סיבה לחשוש שזה הגיע קודם והלל סובר שזה לא ראיה כיון שהיה הרגשת מ"ר באמצע ויתכן שאז זה יצא וזה נחשב אם הרגשה והקשו התוס' הרי היה הטלת מי רגלים באמצע או שמש ויתכן שאם הטילה מ"ר ודאי יצא הדם מה שהיה שם ועוד שלא הדרך לצאת דם באותו זמן וכן בשעת תשמיש אין הדרך לצאת דם והנה בפשוטו מבואר שגם בבדקה ולא הרגישה בכל אופן תולים שהיה הרגשה וכן הוא בריטב"א שם וכן דיק מזה הגר"ז בקו"א סק"ב וגם הלל לא חולק רק לגבי תרו"ק אבל לגבי חולין מודה לשמאי כמבואר בתוס' בע"ב שם

אמנם תוס' שם ביארו שכונת ב"ש שסתם ראיה זה אם הרגשה גמורה ולכן אין לחשוש שהראיה היתה בזמן שמש או הרגשת מ"ר והקשו שבמצאה בשעת בדיקה שתטמא למפרע ותירצו שזה לא שכיח שתראה בשעת בדיקה ללא הרגשה [ועיין ריטב"א שתמה הרי מצוי מאוד שבבדיקה מוצאים דם] ולכאורא מבואר מדבריהם שבבדיקה רגילה כל שלא הרגישה זה לא מטעה אותה ולכן אין לחשוש אולי ראתה אז ובפשוטו גם הלל חולק רק לחומרא אבל לא מעיקר הדין כמבואר בתוס' וכן דייק שם בחידוד הלכות אמנם יתכן שכפי הרגיל מרגישה ממש ובדיקת עד לא מטעה אתה ולכן כיון שעכשיו הרגישה אין סיבה לחשוש שראתה בזמן הבדיקה או שמש

אמנם עיין תוס' שם שהקשו שלשמאי בבדקה מצאה דם נימא כמו שלא הרגישה עכשיו כך זה הגיע קודם וצ"ע קושיתם הרי עכשיו היה בדיקת עד ומקודם לא היה בדיקת עד ולא משמע ששאלו ממקרה שגם קודם היה שמש ובפשוטו מוכח מתוס' שרק בהרגישה אומרים שטעתה וככו"פ הנ"ל אבל כל שלא הרגישה לא אומרים שטעתה ובגר"ז קו"א ב' בתחילתו כתב שרק לקולא כונת תוס' שלא תולים דהינו שזה בגדר ספק וצ"ב מנ"ל דבר זה ועיין רשב"א שתמה בזה על תוס' ומשמע שהבין את תוס' כפשוטו וזה מקור לכו"פ וכן הוא בריטב"א שם אמנם ברמב"ן ור"ן הביאו הקושיא שאם מצד שעד בלבל א"כ אם היה שמש באמצע למה לא חושש למפרע

י"א] מבואר בגמ' שהלל חושש למפרע מצד שיתכן שזה הגיע אם הרגשת מי רגלים ועיין תוס' בסוגין שנקטו שהכונה מה שצריכה למי רגלים [והאריך בזה הנוב"י תנינא קי"ח] ומבואר בדבריהם שזה ממש כמו הרגשת מי רגלים בסוגין אמנם עיין חזו"א סימן צ' שכתב לדון שזה רק חומר לקדשים ובזה מבואר לרש"י ג. ששמאי בבדיקת עד תולה בעד ולא במ"ר שהוצרכה קודם דזה ודאי לא סיבה לגמורה להטעיה וגם הלל חולק רק לחומר תרו"ק ועיין סד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה אמנם שכתב שכל הגמ' זה רק לחומר תו"ק והמהר"ם בענט הקשה מתוס' פ' הרואה וצ"ע

י"ב] מבואר בסוגין שחזקת דם בהרגשה ולכן כל שראתה על ידי עד או בזמן שמש או מ"ר תולים שזה היה אם הרגשה וכמבואר ברמב"ם ועיין חזו"א צ' סק"א ובחוו"ד ק"צ סק"א שא"כ כל שמוצאים כתם שיתכן שזה היה בזמן שהיה הרגשה נתלה שזה היה מאז וזה היה אם הרגשה והוכיחו מזה שכיון שיש חזקה שזה הגיע מאוחר ואז לא היה הרגשה ממילא זה לא סיבה לטמא דהינו שזה לא דומה לחזקת דם בהרגשה אפילו שזה נגד חזקת טהרת האשה שכאן הסברא שהחזקת הגוף מצד עצמה היא לא נגד הרוב ומה שעד כמה שזה אחרי ממילא אין הרגשה זה כבר חשבון וצ"ע והנה החוו"ד הוכיח מלשון המשנה שהאשה טמאה ספק ולמה לא נימא שזה היה בשעת השמש כך שזה אם הרגשה אמנם עיין רש"ש י"ד ובבית מאיר שם שמדובר שבדקה בעד ובאמת היא טמאה ודאי מכן ולהבא והכונה ספק לגבי למפרע אמנם הגמ' מעמידה בקינוח אמנם נחלקו הראשונים האם זה קינוח חיצוני או בפנים ועיין פרדס רימונים עמוד נ"ט אות ח' בחקירה הרביעית שהאריך בזה

אמנם עיין סד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה אמנם שהקשה שכל כתם יבש שכה"ג אין חזקה לומר שזה בא כמה שיותר מאוחר כמבואר תוס' ג. וברשב"א חולין י"א שכיון שבין כה אי אפשר לומר שזה בא עכשיו א"כ כה"ג מצד חזקת דמים בהרגשה נימא שזה בזמן השמש או מ"ר ובסימן ק"ץ כתב לישב שיש צד מעלמא ולפ"ז בודאי מגופה זה אסור ובחת"ס שם בליקוט מפרשים כתב שלא מצוי דם בזמן שמש או מ"ר לכן לא חוששים אמנם לתס' שמה שצריכה למ"ר זה סיבה לטעות צ"ע שזה ודאי שכיח [ובחוו"ד מבואר שכל כתם לאחר הטלת מי רגליים הוא נחשב דאוריתא ואפילו בשיעור א"ת אמנם לא דן מצד שצריכה למ"ר וצ"ל שסתימת הפוסקים דלא כתוס' וצ"ע המנהג להקל בזה ויש לעיין בסוגיא דרואה דם במ"ר]

י"ג] עיין סד"ט קפ"ג סק"ב והסכים עמו רעק"א סימן ס"ב דברואה קרטין קטנים שזה לא דרך ראיה אין בזה חזקת דם בהרגשה ומשמעות הדברים שרק מצד קרטין זה כך אמנם עיין בית מאיר סימן קפ"ח בד"ה תשובה שדן שעל טיפת דם כחרדל אין חזקת דם בהרגשה וביאר שזה החומרא של ר"ז אמנם עיין שו"ע ק"צ סנ"ד שאין בכתמים משום ווסת אבל בדיקת עד יש בזה וסת ולא מוזכר חילוק מה גודל הדם שמוצאת ובשם הגריש"א שמעתי להקל בבדיקת עד לגבי וסתות אם זה טיפת דם על פי הבית מאיר הנ"ל

# בדין הרגשה ללא ראיה

**טושו"ע ק"צ ס"א קפ"ח ס"א [חכ"א קי"ג ס"א - ס"ג]**

**עיין תרוה"ד סימן רמ"ו, ועיין דרכי משה קפ"ח שפליג וכן הוא ברדב"ז ח"א סימן קמ"ט ועיין חוו"ד ק"צ סק"ג וסד"ט ק"צ סק"ג ד' [יש חלקים לא קושרים לסוגין] ועיין ק"צ ס"א ובפת"ש שם ובנוב"י תנינא סימן קי"ח ועיין ח' רעק"א ריש פרקין**

**א. בביאור ראית התרוה"ד – עיין סד"ט סק"ג בד"ה ועתה חוו"ד סק"ג פרד"ר מקש"ז סק"ג בד"ה ואולם**

**ב. האם יש כאן אין פתיחת הקבר וכו' – עיין תפארת למשה [ובערל"נ בד"ה אם רוב] ועיין פרדס רימונים מקש"ז סק"ג מד"ה בשלמא - ד"ה וכל, ובסימן קפ"ח מקש"ז ב'**

**ג. בטעם החולקים האם מצד שבדקה ולא מצאה או גם ללא זה – עיין היטב ברדב"ז ח"א קמ"ט ובח' חת"ס**

**ד. בהא דחוששים שארגשה ולאו אדעתה הרי חיבת לבדוק – נובי"ת קי"ח בד"ה עוד**

**ה. בדין בדקה בשיעור וסת ולא מצאה כלום – חו"ד ק"צ סק"ג נוב"י ת' קי"ט בד"ה מעתה נקטו שטמאה ובכו"פ ובסד"ט סק"ד בסופו נקטו שטהורה [הובא בפ"ת סק"ה]**

**ו. בדין מצאה מראה טהור לאחר שיעור וסת – חוו"ד וסד"ט הנ"ל**

**ז. האם הוי ודאי או ספק – נובי"ת קי"ט בד"ה מעתה [והאריך בזה בסימן קי"ח] ועיין לשון החכמ"א ועיין סד"ט ג' בד"ה עוד כתב**

**ח. בדקה בעד שאינו בדוק ומצאה גם ליחה טהורה – עיין חוו"ד סוף סימן ק"צ ועיין פ"ת קפ"ח סק"ה ובק"צ סק"ז ועיין חת"ס ק"פ ובביאור הסברא להתיר עיין פרד"ר מקש"ז סק"ג בד"ה אמנם אחר ויסוד הנידון האם יש סיבה מצד ההרגשה לומר יותר שזה דם [ועיין פ"ת בדין נתעטשה ומצאה כתם קטן ועין חת"ס ק"נ בד"ה דין השני]**

**ט. בדין הוחזקה במראות טהורות – עיין חכמ"א כלל קי"ג ס"ג ובבינת אדם אות ז' בד"ה ולפי וחזו"א פ"ט סק"א**

**י. באיזה הרגשה מדובר – עיין פ"ת בשם החכמ"א והחת"ס סימן ק"נ מד"ה מיהו ועיין בית מאיר סימן קפ"ח בד"ה תשובת [ס"א. טור ב']**

**י"א. בדין מסולקות דמים – עיין פתחי תשובה מה שהביא מהאחרונים ובסד"ט סק"ג בד"ה עוד כתב ועיין חזו"א פ"ט סק"א**

**נ"ב . אי"ה יום ג' מתחילים דין כתם על אינו מק"ט ס: ובגדי צבעונים ס"א:, סימן ק"צ ס"י**

**בדינא דתרוה"ד**

א ]כתב התרוה"ד שאשה שהרגישה שנפתח מקורה להוציא דם טמאה כיון דמבואר בגמ' שהרגשה זה סברא דאוריתא שאם הרגישה ואחרי זה מצאה דם היא טמאה והרי מבואר בגמ' שלמ"ד וסתות דאוריתא גם אם לא מצאה כלום היא טמאה אמנם אם בדקה ומצאה מראה טהור אפשר לתלות ההרגשה במראה טהור עכ"ד ועיין ד"מ סימן קפ"ח שתמה על ראיתו שהרי בסוגין מבואר שרק אם מצאה דם היא טמאה אבל מנ"ל שגם אם לא מצאה דם היא טמאה וכן ברדב"ז דהינו שבזה הסכימו עמו שאם אחרי זה מוצאת דם נתלה שזה יצא בהרגשה שהיא טמאה אבל יתכן שאם לא תמצא כלום זה לא מוכרח שיצא דם ויש לעיין האם עיקר ראיתם מהא דלא מצאה כלום או שגם ללא זה ועיין חת"ס ובח' הפלאה שהבינו שהגמ' זה רק כדי לתלות שהדם הגיע אם הרגשה אבל עד כמה שלא מצאו אין סיבה ע"ש

ועיין סד"ט סק"ג ועל דרך זה בנוב"י ת' קי"ח שכונתו להוכיח מהגמ' ששואלת מהבריתא של מצאה כתם על בשרה שלמה הגמ' לא העמידה שהרגישה אלא בהכרח שאם הרגישה גם אם מצאה למעלה מהחגור טמאה שהרי גם ללא ההרגשה היא טמאה אמנם הנוב"י דחה הראיה שכונת הגמ' שמהלשון כתם מבואר שכל צד הראיה מצד המציאה של הדבר ועיין חוו"ד שכתב לבאר שראיתו שהרי לגבי וסתות אפילו שזה מדאוריתא בכל אופן מבואר בגמ' שאם בדקה לאחר זה ומצאה טמאה זה רק ספק א"כ כאן שזה ודאי חזינן שזה ראיה יותר משם וממילא ודאי שהיא טמאה ובפרד"ר מקש"ז סק"ג כתב שעיקר ראיתו מהגמ' רק שהרגשה זה ראיה על ראית הדם וממילא דימה שכמו שוסתות זה ראיה על מציאת הדם היא טמאה גם כאן היא טמאה עוד למד משם שכל שלא מוצאת כלום לא אומרים שזה נאבד

ב] מבואר בתרוה"ד שגם בלא מצאה כלום היא טמאה דתולים שזה נאבד עיין חוו"ד ונוב"י שכתבו דמשמע שזה אפילו בשיעור וסת וביארו מצד שנקט להלכה כמ"ד שבוסתות דאוריתא אפילו אם בדקה מיד ולא מצאה כלום היא טמאה וכתבו שלמ"ד ששם טהורה ודאי גם כאן טהורה אמנם עיין כו"פ שפיטא ליה שאם בדקה בשיעור וסת טהורה גם בלא מצאה כלום וכן מבואר בסד"ט סק"ד דהינו שפסקו כמ"ד שגם בוסתות טהורה וכן הא בלשון התרוה"ד והלכה ובדקה ומשמע שזה לא מיד ובחת"ס סימן קס"ח כתב שיתכן שרק בוסתות טהור מצד שסתם וסת זה בשפע ובזה לא אומרים שזה נאבד אבל כאן שהחזקה על משהו בזה אומרים שנאבד וצ"ע שהרי אם בדקה לאחר שיעור וסת לגבי וסתות טמאה ואם החזקה בשפע א"כ ודאי מהא שלא נמצא סימן שזה לא היה ובהכרח שחזקת הוסתות זה לא דוקא לבשפע וצ"ע

ג] בהא דמבואר שאם מצאה מראה טהור תולים שזה מההרגשה לשיטות שבשיעור וסת מותר אפילו בלא מצאה כלום א"כ בהכרח מדובר אפלו לאחר שיעור וסת אמנם אם נימא שבלא מצאה תמיד טמאה יתכן שכל מה שעוזר אם מצאה בבדקה מיד ולא בבדקה אחרי זה וכן הוא בחוו"ד קפ"ח בחידושים וגם אם מועיל אפילו לאחר שיעור וסת אמנם עיין פרדס רימונים שזה רק בשיעור א"ת שבזה יש לנו צד שזה מזמן ההרגשה אבל אם בדקה אחרי זה כיון שיש חזקה שזה יצא לאחר ההרגשה א"כ זה לא מועיל ועוד שיש כאן סברא שאם זה יצא קודם זה היה נאבד אמנם יש שנקטו שכיון שלא מסתבר שנאבד לכן עדיף לומר שזה מה שהרגישה אמנם כל זה בלבשה בגד סמוך לגופה ויודעים שזה לא נאבד אבל בלא רואה מה שיש על הבגד או שלא היה לה בגד סמוך לגופה או שהטילה מ"ר שאין ראיה מזה שזה לא נמצא בזה לא יועיל לבדוק סמוך וצ"ע

ג] בעיקר דינו של התרוה"ד עיין נוב"י קי"ח שנקט שזה רק בגדר ספק וכתב לדון האם הכונה שודאי יצא רק שאין כלל שרוב מראות טמאות וממילא לכן הוי ספק או שבאמת רוב מראות טמאות רק שיש ספק האם יצא משהו וכתב בסימן קי"ט להוכיח שודאי יצא מהא שאם לא מצאו כלום טהורה והרי מכח זה נימא שלא יצא כלום אלא בהכרח שנוקטים שודאי יצא וספק מה יצא ועיין פרדס רימונים שתמה עליו הרי מפרש בגמ' שאין פתיחת הקבר בלא דם וא"כ ממ"נ או דמבואר שרוב מראות טמאות או דמבואר שפתיחה של המקור זה לדבר טמא אמנם יש לחלק ששם זה פתיחת הקבר אבל כאן זה פתיחה קטנה עיין לקמן ועיין נוב"י הנ"ל שלכן אם בדקה את עצמה מיד ומצאה בבוקר שאין כלום תולים שהיה מראה טהור ונבלע שזה עדיף מאשר לומר שהיה מראה טמא ונימוק ואבד שאם זה היה נבלע בגד זה ודאי היה נראה

ד] בעיקר דינו של התרוה"ד עיין תפארת למשה שהקשה שהרי מבואר בגמ שאין פתיחת הקבר ללא דם א"כ עד כמה שהרגישה שנפתח הקבר וודאי יצא דם וע"ש שתירץ שבפתיחה קטנה זה לא מוכרח שיצא דם ויתכן שההרגשה היא של פתיחה קטנה וכן הוא בערוך לנר בד"ה אם רוב אמנם עיין פרד"ר מקש"ז ג' ובקפ"ח סק"ב שנקט שבאמת כל דין התרוה"ד מצד שאין פתיחת הקבר ללא דם והנה בביאור הדין הגמ' הראב"ד ביאר שזה מצד שרוב דמים טמאים והרז"ה חלק וכתב שזה מצד שקים להו לחז"ל שאין פתיחת הקבר ללא להוציא דם טהור ולפ"ז כתב הפרד"ר שהתרוה"ד בהכרח ס"ל כראב"ד שהרי התיר במצאה ליחה טהורה והרי לרז"ה פתיחת הקבר זה ודאי להוציא דם טמא והנה אין זה מוכרח דיתכן שזה בגדר רוב ואם מוצאת דם טהור ולומר שנאבד זה לא מסתבר לכן תולים שיצא דם טהור אמנם אם נימא שכאן זה פתיחה קטנה ואין זה ענין לגמ' של פתיחת הקבר א"כ יתכן שההרגשה של פתיחת פי המקור זה גם למראות טהורות ואם נימא שהתרוה"ד זה ודאי בהכרח כראב"ד שרוב דמים טמאים והנה רעק"א הביא הנידון האם במסולקות דמים יש את דין התרוה"ד והאחרונים כתבו להקל מצד שאז רוב היציאת זה לדם טהור ורעק"א הוכיח מתפארת למשה לאסור שהרי דן בנפתח להוציא הולד ולא הוציא דהינו שנקט שגם במסולקות יש הסברא שאין פתיחת הקבר ללא דן וצ"ע הרי בתפארת למשה מבואר שכאן אין נידון מצד אין פתיחת הקבר אלא מצד ההרגשה ורק בזה יתכן שמסלקות זה אחרת וצ"ל שכונתו שהאחרונים התירו במעוברת דאז כיון שהיא מסולקת גם אם נפתח המקור זה למראה טהור א"כ גם בפתיחת הקבר במעוברת יהיה כך

ה] עיין פתחי תשובה שהביא לדון בבדקה בעד שאינו בדוק ומצאה מראה טהור ומראה טמא והחוו"ד נקט לאיסור וביאר שכיון שבפשוטו זה טמא וא"כ כל שלא הוכרח שלא יצא דם היא טמאה ורק אם בדקה ולא מצאה כלום אלא מראה טהור בהכרח שלא יצא דם אבל כאן שאין ראיה ממילא היא טמאה וברעק"א הסתפק בזה ובחת"ס משמע שודאי יכולה לתלות רק שכתב שכותנת לא בדוקה שיתכן שהמראה טהור הוא מעלמא אין להתיר ובדעת המתירים צ"ל שכל שיודעים ודאי שיצא מראה טהור מהיכי תיתי שיצא גם מראה טמא דרוב דמים טמאים אין הכונה שיש חזקה שצריך בכל יצאה לאת דם טמא אלא הכונה שכיון שזה הרוב מה שיש שם ממילא בספק זה מה שיצא אבל כל שיודעים שיצא מראה טהור כבר אין סיבה לומר שיצא מראה טמא אמנם לדעת הרז"ה רוב פתיחת הקבר להוציא דם טמא יתכן שיש גם רוב שהרגשה זה סבה דוקא לדם טמא [וכן הוא ברעק"א תשובה קנ"ח] ולפ"ז אין מקום להקל והנה הבאינו לעיל הנידון במצאה בשיעור א"ת מראה טהור האם זה עוזר ובפשוטו החו"ד שאוסר זה לשיטתו שכה"ג אין את הראיה ממילא זה טמא אמנם יתכן שם להתיר שגם בשיער א"ת זה לא מסתבר שנאבד וזה מספיק סיבה להכריע שההרגשה היתה בשביל הליחה הטהורה והנה לגבי בדיקת עד מבואר בגמ' שאם יש במה לתלות תלים אמנם כאן יש מקום לומר שלא תולים דיש רוב שההרגשה מחמת דם לחוו"ד הנ"ל

ועיין פ"ת סק"ז שדן שגם לחולקים על התרוה"ד אבל במצאה דם טמאה ויש לדון במצאה מראה טהור וטמא והוי עד שאינו בדוק שיתכן הדם מקום אחר ויתכן שכאן הם מודים שטמאה ובפרט שהמראה הטהור היה ממקום אחר וע"ש שהעמיד הנידון גם במסולקות דמים אבל אם שם הכונה שרוב היציאות טהורות יש לטהר

ו] בעיקר האחרונים שחלקו על התרוה"ד יש לדון האם זה רק מצד שמצאה מראה טהור ולפ"ז אם לא בדקה הם מודים שהיא טמאה או שנקטו שכל הגמ' זה רק שכיון שמצאה מראה טמא לכן תולים שזה קשור אחד לשני ולא שהכתם הוא ללא הרגשה וההרגשה היא סתם ולפ"ז בלא בדקה היא מותרת ומשמעות הרדב"ז שזה מצד שההרגשה יכול להיות הרבה טעויות אמנם לכאורא הכל לפי מה הרגשה ובח' חת"ס בסוגין משמע שכיון שחזקת דמים בהרגשה לכן זה סיבה לתלות שזה יצא בזמן השמש ולפ"ז קושית הגמ' ממציאה על ידי קינוח וכן הוא בח' הפלאה הודפס בשו"ע פרידמן ע"ש אמנם הדבר תמוה דא"כ מה הגמ' עונה שאולי טעתה אבל מצד החזקת דם נתלה שזה היה אז אלא בהכרח שאין כזה מושג

ז] התרוה"ד דיבר על פתיחת פי המקור ובחת"ס כתב שזה גם בזיעזוע האיברים אמנם החכמ"א כתב שבזה אם לא מצאה כלום היא טהורה ובכחמ"א והסד"ט נקטו שגם בזדל"ח יש את התרוה"ד אמנם החת"ס כתב שכיון שמצוי גם ליחות טהורות בזה אפילו אם זה הרגשה אבל אין בזה רוב דמים טמאים אמנם צ"ע א"כ למה הגמ' לא העמידה הקושיות שהיה זדל"ח ובבית מאיר קפ"ח בד"ה תשובת [ס"א.] נקט איפכא דכאן כיון שודאי יצא משהו הוי ודאי ספק דם וחייבת לבדוק ואם לא תמצא כלום כיון שרוב דמים טמאים היא תהיה טמאה והנה החת"ס דן שהרגשות כאלו אין רוב דמים אמנם אם באמת אשה לא רגילה להרגיש כזה דבר במראות טהורות בזה יתכן שודאי יש כאן ריעותא שזה דם וחייבת לבדוק וע"ש בבית מאיר שגם אם אין כאן נידון דאוריתא אבל נידון דרבנן זה גם סיבה לבדוק ולכאורא זה ראיה שכל שיש ספק אולי יש ללא הרגשה צריך לבדוק ואולי כאן זה נחשב שיה מציאה בזה שהרגישה

ח ]עיין נוב"י שהקשה דהגמ' אומרת שחוששים שארגשה ולאו אדעתה והכונה ביאר הרשב"א ששכחה והרי עד כמה שבכל הרגשה צריכה לבדוק איך יתכן שחששה אמנם בפשוטו כולם נקטו שזה סיבה לבדוק וכל הנידון האם זה מעכב ובהכרח צ"ל שבאמת זה היה הרגשה חלשה ותלתה שזה לא הרגשה ורק עכשיו שרואה דם בעיקרון יכולה להבחין שזה היה הרגשה ובזה אומרים ששכחה וצ"ע ועיין סד"ט שהביא מהרמב"ן י"ב. שהבעל חושב שהרגישה ולכן בודקת וגם אם לא מצאה אולי זה אבד ומשמע שזה מעיקר הדין אמנם יש גירסא והא חושש ולא שבאמת צריך לחשוש ובלשון הריטב"א שחושש שלא בדקה טוב ומבואר שעל ידי בדיקה זה עוזר וכן הוא ברשב"א אמנם זה ודאי מבואר שצריך לבדוק

# כתם על דבר שאמק"ט וצבעונים טושו"ע ק"צ ס"י

**דבר שאינו מק"ט**

**גמ' נ"ח. תחילת העמוד, ס: אמר רב מתנה עד המשנה**

**א. בטעם שלא גזרו באינו מק"ט –רשב"א נ"ז: בד"ה אמר שמואל ר"ן שם בד"ה מודה ובביאור כוונתו עיין סד"ט ק"צ סקצ"ג בד"ה ועפ"ז [עמוד תצ"ז בסופו], נוב"י סימן נ"ב ועיין חו"ד סק"ח מה שתמה עליו [ועיין מאירי נ"ז: בד"ה זה שביארנו בסופו]**

**ב. כתם הנמצא על גבי כותל שיש בו טומאת נגעים – סד"ט סקי"ח [ועיין גר"ז] ועיין ח' הגר"ח על הש"ס**

**ג. כתם הנמצא על דבר שמק"ט מדרבנן – סד"ט ק"צ סק"כ ועיין או"ש פ"ט מאיסו"ב ה"ז ובנוב"י סק"ט הובא פ"ת סקי"ז [והאריך בזה הפרד"ר בפתיחה עמוד קל"א בד"ה החלק הד' וע"ש עמוד קל"ג בד"ה ומה שנראה לישב הקושיא מטומאת הדם]**

**ד. אם הדבר האינו מק"ט נמצא על אדם או על מק"ט – סד"ט ק"צ סקצ"ג ד"ה מזה [עמוד ת"ק] ועיין פרדס רימונים בפתיחה לק"ץ סק"ד עמוד קל"ד בד"ה אך לפ"ז ועיין גר"ז קפ"ג קו"א ג' שדן שכל עד הוי אינו מק"ט ובחת"ס ח"ו ספ"א ויש לדון בקינחה מגופה שזה כנמצא על גופה וכן הוא במהדורא בתרא לגר"ז עמוד ק"ט בטור השני לקראת ההתחלה [ועיין פתיחה לפרי דיעה בשער הד' בד"ה ודע ודבריו צ"ע]**

**ה. האם ההיתר הוא גם כשזה רק מצד צד מעלמא – גר"ז סק"ע ועיין פ"ת ק"צ סקי"ח מהחת"ס שמבואר לא כך וכן בסד"ט סקצ"ג בד"ה ומעתה לגבי כתם לא"ת או מ"ר**

**בגדי צבעונים**

**גמ' ס"א: ת"ר עד המשנה**

**ו. האם ההיתר גם לבעלה – הגהות מימוני פ"ט ה"ו [וביאר דבריו בחת"ס סימן קס"א]**

**ז. בדין צבוע בידי שמים – חכמ"א קי"ג ס"י ובלחו"ש סקט"ז [וצ"ע הא דקרקע לא הוי צבעונים וכן בשר אדם בפרט בכושי]**

**ח. בגד הסמוך לבשר – חת"ס קס"א חזו"א פ"ט סק"ד**

**ט. בבגד שחלקו צבוע – עיין פ"ת סק"כ בשם המעיל צדקה והחוו"ד**

**נ"ב. לאחר זה נלמד אי"ה ת"ש ג' ספיקות עיין תוס' רשב"א ור"ן ובתוה"ב ב"ז ש"ד י"ז: י"ח. טושו"ע סי"א י"ב**

**בדין כתם על דבר שאינו מק"ט**

א] עיין בגמ' ס: דמבואר שנחלקו תנאים האם כתם על דבר שאינו מק"ט גזרו רבנן טומאת כתמים והראשונים הביאו דהראב"ד פסק להלכה שיש טומאת כתמים אמנם כל הראשונים פסקו שאין טומאת כתמים וכן קי"ל וצ"ב טעמו של דבר ועיין רשב"א שביאר שכיון שזה לא מצוי לא גזרו ובתוס' משמע שכיון שהמקום שעליו נמצא הכתם טהור כה"ג לא גזרו דהינו שכל הגזירה היתה במקום שזה גורם גם לטומאת האשה וגם לטומאה על מה שנמצא הדם ולא במקום שזה רק על האשה ועדין צ"ב [ויתכן שיש סברא שאת הדם שרואים על הבגד כלפי הבגד זה סיבה לטמאות אבל לא מיחסים את זה לאשה ורק כיון שאם יטהרו האשה יטהרו גם הבגד גזרו על האשה] ובח' הר"ן כתב וז"ל וה"ט משום דבדבר המקבל טומאה כיון שמה שנמצא עליו הכתם טמא גזור רבנן שלא יבוא לטהר הבגד אבל כשנמצא בדבר שאינו מק"ט לא גזרו על האשה כלל [ועל דרך זה הוא בלשון הרשב"א בשם ר"י] ועיין סד"ט ק"צ סקצ"ג בד"ה ועל פי זה ואילך שכתב שמשמעות הר"ן שהבגד טמא מעיקר הדין וגזרו על האשה מצד שאם יטהרו האשה יבואו לטהר הבגד וע"ש שביאר שקי"ל שמקור מקומו טמא וא"כ גם ראיה ללא הרגשה כל הטהרה היא רק לבעלה אבל לגבי טהרות יש לזה טומאת דם הנדה וממילא הבגד טמא

והנה אם נימא שיש צד לטהר גם מצד שיש צד מעלמא א"כ אין מקום לדבריו אמנם יתכן שמצד שיש צד מעלמא זה רק סברא של חזקת טהרה וכאן לגבי מכאן ולהבא כיון שעל הדם מכריעים שהוא טמא ממילא גם מה שנגע בו ולכן צריך לטמאות מה שמצאה אמנם אם נימא שיש מיעוט של דם ולא כתם גם לגבי הדם א"כ זה לא שייך עוד צ"ב שבבגד צבוע לא גזרו כי הדם לא ניכר ואם לטהרות זה באמת אסור הדבר קשה שחילקו כאן לבעלה הרי מאותו טעם שתמיד גזרו גם כאן צריך לגזור [ועיין פרד"ר בפתיחה לק"צ] אמנם יתכן שכונת הר"ן שהכל מדרבנן רק כונתו שלגבי מכאן ולהבא לטהרות צריך לגזור שכיון שבשוק של טבחים לא עברה לאנשים זה נראה שזה ממנה וממילא מצד שיש צד מעלמא זה סיבה לגזור אבל מצד שאין הרגשה זה לא סיבה לגזור ולכן על האשה זה אגב הבגד והנה צ"ע הרי בפשוטו האשה תמיד טמאה מצד משא של הדם למ"ד מקורו טמא א"כ תמיד כשמוצאים הדם נימא שהרי את האשה צריך לטמאות ואגב זה נטמא לבעלה ועיין סד"ט שכתב דבאשה אדרבא כיון שהיא טמאה לטהרות לא יבאו מהא דטהורה לבעלה לטהרה לגמרי ורק ביחס לחפץ אחר אלא שא"כ צ"ב למה כתם שנמצא על האשה זה טמא הרי כאן לא שייך גזירה צ"ל שלא פלוג שכבר קבעו שכל שזה נמצא על מק"ט זה טמא אמנם צ"ב שתמיד הרי האשה טמאה וא"כ לא יבאו לומר שמזה שהיא טהורה לבעלה גם הבגד טהור וכתב שכיון שמצוי מאוד שהיא בין כה טמאה כגון בסופרת ז' נקיים או בפולטת וכדו' ממילא אין טומאת האשה ראיה שזה מחמת הדם ע"ש

אמנם הדבר צ"ע שכל הר"ן זה למ"ד מקור מקומו טמא ויתכן שבאמת למ"ד מקורו טהור בהכרח שס"ל כרבנן שאין קולא של אינו מק"ט אמנם קשה דבפשוטו משמע בדבריו נ"ו שפסק שטהור שדן לגבי טומאת הבגד מהדם וכתב לטהר מצד שצריך הרגשה עוד צ"ב לשיטת רש"י וכן משמע ברשב"א ור"ן ג. שסיבת הגזירה מצד שמא ארגשה ולאו אדעתה א"כ ודאי שזה סיבה לגבי בעלה ויותר משמע שכונת הר"ן שלגבי להבא כיון שהדם לפנינו זה סיבה לגזור משא"כ לגבי מה שהיה קודם אין סיבה לגזור ובזה א"ש מה שהקשינו שהאשה עצמה תמיד טמאה מצד משא אם נימא שאין טהרה מצד צד מעלמא אז תמיד צריך לגזור לבעלה אטו טהרות אלא בהכרח כנ"ל אמנם יתכן שביחס לאשה יש שבה לה טומאה דחל טומאת נדה לא שייך שיחול מחמת הדם משא"כ ביחס לבגד אמנם אם נימא שגם ללא הרגשה טמא בזה הרי כל טומאת מחמת הדם וצ"ע [ובפרדס רימונים דן שביחס לבגד כל שהוא ברה"י אמרינן ספק טומאה ברה"י טמא משא"כ לגבי האשה כמבואר בראשונים ע"ש]

והנה מה שצ"ע שהרי גם אם הדם נמצא שלא על דבר המק"ט אבל הרי ביחס לדם צריך לפסוק שהוא טמא לגבי אם יגעו בו ועד כמה שמטהרים את האשה יבאו לטהר את הדם ועיין פרדס רימונים בפתיחה לסימן ק"צ סק"ד עמוד קל"ד בד"ה ומה שנראה שגדר הדבר שרק אם עכשיו צריך לדון על הדם אבל כל שזה לא נוגע בכלו זה לא נחשב שצריך לדון עליו עוד תמה כל ההיתר בבגדי צבעונים הרי בחס לבגד אין לטהרו וממילא צריך לגזור לאשה ובהכרח שהכל מדרבנן ועיין פרדס רימונים בפתיחה לק"צ

והנה הסד"ט בהמשך דבריו בד"ה מזה יצא לנו כתב שלפ"ז דם שנמצא על בגד שאינו מקבל טומאה שנמצא על כלי שמקבל טומאה בזה נחשב שזה נמא על דבר המק"ט מצד שהכלי התחתון נושא את הדם ועיין מנח"ח מצוה קס"א שהקשה שזה רק שיטת רש"י אבל כל הראשונים חלקו ונקטו שאין טומאת משא בכלי שנושא הדם ועיין פרי דעה בפתיחה בשער הד' שהוכיח מכל הראשונים שזה לא טמא שהקשו ממשתיתא שהרי אריג זה לא מק"ט והרי החוט עומד על כלי האריגה וזה עצמו כן מק"ט ובהכרח שמצד משא זה לא סיבה ובאמת לדעת רש"י יתכן שזה הביאור בגמ' אמנם עדין אם האדם יקנח בנייר שזה אינו מק"ט זה סיבה לטמאות וכן נקט הפרדס רימונים בפתיחה לסימן ק"צ סוף סק"ד [עמוד קל"ד בד"ה אך לפ"ז ועיין פרי דעה הנ"ל שכתב שבאשה שנושאת זה אל סיבה שהיא בין כה טמאה מצד שהדם יצא ממנה ודבריו צ"ע וכי דם על גוף האשה לא נחשב דבר המק"ט ואפילו אם מצד לא פלוג וכנ"ל א"כ גם כאן זה כך ובעיקר הדבר עיין גר"ז קו"א קפ"ג סק"ג שהוכיח למושג של טעות בהרגשה דאל"כ כל בדיקה זה דבר שאינו מק"ט וגם אם תמצא דם היא תהיה טהורה וכן עיין חת"ס ח"ו ספ"א לגבי בדקה אם נייר שאינו בדוק שדן למה אין בזה ההיתר של אינו מק"ט ע"ש ומבואר שגם באדם שמחזיק דבר שאינו מק"ט זה נחשב אינו מק"ט ובהכרח שגדר הגזירה היה על הדבר שזה נמצא בפועל וצ"ע ויש בזה נפק"מ גדולה במצאה דם על התחבושת הסמוכה לאו"מ ואכמ"ל והנה כל הנידון לטמאות כיון שאדם נושא הדם זה רק שייך לשיטת הר"ן אבל לביאור הרשב"א שלא מצוי שהדם על אינו מק"ט בזה ודאי יתכן שגדר הדבר על מה הדם עומד ואין שום סיבה לחידושו של הסד"ט והנה לענין הלכה בטומאת משא של כלים ודאי שאין להחמיר אמנם גם בטומאת משא של אדם אפילו שהרבה אחרונים העתיקו הסד"ט אמנם מעיקר הדין ודאי יש להקל וכן הוראת הגריש"א והגר"נ קרליץ החמיר בזה

והנה בעיקר הדבר שנקטו שמה שאשה בדקת להציא את מה שיש בפנים זה נחשב שזה נמצא על אינו מק"ט עיין גר"ז במהדורא בתרא בסופו עמוד ק"ט טור ב' בהתחלה וז"ל **והלכך לכאורה צריך לומר דבכותלי רחם נמי ליכא אלא טומאת כתמים כמו בעל בשרה מבחוץ. והבודקת בדבר שאינו מקבל טומאה או לשאר פוסקים בצבעונים נמי טמאה משום שכבר היה על בשרה מבפנים. ומ"ש בפ"ד ה"ז נדה, היינו משום דאורחא דמילתא לבדוק מיד אחר תשמיש.** עכ"ל דהיינו שכיון שמקנחת מגופה זה כמו נמצא על גופה ויש להוסיף בפרט בכה"ג שהיה כונתה לקנח את מה שבפנים אמנם יתכן שאם לא חשבה כלל שיש דם וכל הקינוח היה לצורך דבר אחר ופתאום רואה דם זה לא נחשב מציאה בגופה לגבי הדין דרבנן של טומאת כתמים אמנם בחת"ס הנ"ל חזינן שלא ס"ל כך והגר"נ קרליץ והגריש"א דעתם להחמיר בזה ונפק"מ גם שזה כמו נמצא על בשרה שכמה כתמים מצטרף לגריס והנה עיין סד"ט סקי"ט שדן לגבי כתם על נייר וכתב שלא על ידי בדיקה וקינוח והנה קינוח ס"ל שזה לא מבלבל הרגשה ובכל אופן טימא ויתכן או שזה לשיטתו כי האשה מחזיקה את זה או מצד שינחה מגופה

והנה בעיקר גזירת כתמים עיין חוו"ד סק"ח שהביא מהנוב"י סימן נ"ב שביאר שבאמת מדרבנן צריך לטמאות ראיה ללא הרגשה כמבואר בתוס' אמנם בכל כתם הרי יש צד מעלמא וממילא מדין ספק דרבנן לקולא תמיד נצטרך להתיר אמנם כיון שלגבי טומאת הבגד הרי אנו בין כה מטמאים מצד סד"א מצד שהרי מקור מקומו טמא וכיון שלגבי הבגד נקטנו שזה מגוף האשה ממילא טימאו את האשה ולכן אם זה על אינו מק"ט שאין נפק"מ לבגד לא גזרו על האשה והא דזה לא סיבה ביחס לאשה מצד שיתכן שהדם נזל ולא נגעה בו [דהינו שנקט שאין טומאת משא במקור מקומו טמא ונחלקו בזה הראשונים] והנה לדבריו מסתבר שבכלי שמקבל טומאה מדרבנן אין סיבה לגזור דשם הר גם ביחס לכלי ספק דרבנן לקולא אמנם כתב שזה מצד לא פלוג וכמו טומאת נגעים ע"ש והנה לכאורא יש מקום להעמיד דבריו שביחס לאשה יש חזקת טהרה משא"כ ביחס לבגד זה ודאי נגע והנה לדבריו אם הכתם ודאי מגופה כאן יש סיבה לטומאה לאשה מצד עצמה דהרי רצו לטמאות ללא הרגשה וצ"ל שס"ל שבדקה קרקע עולם זה לא ודאי ועיין גר"ז סקכ"א שודאי שגם ודאי מגופה לא גזרו באינו מק"ט ועוד לדבריו במקום שאם זה מגופה זה אם הרגשה אין סיבה שלא לגזור על האשה ועיין לקמן

ב] מבואר בגמ' ס. שדם שנמצא על משתיתא זה טמא ורש"י ביאר שזה חוטי אריג והקשו התוס' שזה לא מק"ט ולכן ביארו כי זה מקבל טומאת נגעים ויש כאן חידוש שאפילו שמחמת הדם זה לא נטמא בכל אופן גזרו ועיין סד"ט שזה מצד לא פלוג אמנם עיין ראשונים ס: שביארו שזה כלי אריג והראב"ד נקט שזה פשוטי כלי עץ ולכן הוכיח שקי"ל שגם דבר שאינו מק"ט יש גזירת כתמים אמנם הראשונים דחו שזה היה כל שמקבל טומאה והנה לדבריהם אין שום מקור לחידוש התוס' שמה שמקבל טומאת כתמים זה סיבה והנה עיין סד"ט שהביא לדון שכותל זה מקבל טומאת נגעים וזה נחשב מק"ט ועיין גר"ז שבחו"ל זה לא מטמא ולפ"ז בא"י זה טמא אמנם בכ' הגר"ח כתב שחלוק טומאת בגדים שזה גדר של מק"ט מהנגע מאשר טומאת בתים זה רק הלכה שמי שבא לבית הוא טמא

ג] יש לעיין האם דבר שמקבל טומאה מדרבנן זה נחשב דבר המק"ט ובפשוטו ודאי שזה טמא ונפק"מ לכלי זכוכית וכן הוא בנוב"י סימן ק"ט ובסד"ט סק"כ והנה מבואר בגמ' שכלי חרס זה נחשב דבר שאינו מק"ט ועיין או"ש פ"ט מאיסו"ב ה"ז שהקשה לשיטת הרמב"ם שכלי חרס מקבל טומאת משקין מאחריו א"כ זה מק"ט וכתב שזה רק מדרבנן וצריך מק"ט מדאוריתא וכן האריך הפרדס רימונים בפתיחה לסימן ק"צ סק"ד ע"ש ובשפתי לוי סקט"ז אמנם באמת רוב הראשונים חולקים על הרמב"ם ולשיטתם אין מקור לחידוש זה אמנם יתכן שצריך שהכלי יקבל טומאה מחמת הדם וכאן הרי הוא לא נטמא אמנם לתוס' שמועיל טומאת נגעים חזינן דלא כנ"ל אמנם יתכן דעת הרמב"ם כשאר הראשונים והנה הראב"ד הוכיח ממשתיתא שזה פשוטי כלי עץ והרי דעתו בשער הטבילה שמדרבנן זה מק"ט ומוכח שס"ל שדרבנן זה לא סיבה אמנם דעת תוס שגם מדרבנן זה לא מקבל טומאה

ד] עיין גר"ז סק"ע במוסגר שכתב לדון בבדקה בעד שאינו בדוק שגם אם זה אינו מק"ט אין בזה קולת כתמים מצד שכל הקולא במקום שגם אם זה טמא זה ללא הרגשה אבל במקום שאם זה מגופה זה אם הרגשה כגון כאן שיש טעות של עד בזה לא הקילו בדבר שאינו מק"ט ובגד צבעוני ונפק"מ בהרגישה הרגשה והוחזקה מבמראות טהורות ומצאה כתם שצד היתר מצד שאולי זה מעלמא עוד יש לעיין בכתם מזמן ארוך הרי אולי הרגישה ושם יתכן שכל הקולא מצד שזה מעלמא אמנם עיין פ"ת סקי"ח שהביא מהחת"ס ח"ו סימן פ"א שנקט שעד שאינו בדוק שאינו מק"ט אין בו טומאת כתמים ורק בנייר החמיר אמנם יתכן שזה הסיבה שהחמיר ועיין סד"ט סקצ"ג בד"ה אין להקשות שהקשה למה דם במי רגלים טמא הרי זה אינו מק"ט והנה שם בצד הטומאה זה אם הרגשה ומבואר שגם כה"ג יש הקולא של כתמים וכן הביא שם סקס"א בשם המעיל צדקה סק"כ וכן בפרד"ר ק"צ סקט"ז בשפתי חכם בתחילתו

**בדין בגד צבוע**

ה] עיין גמ' ס"א: דנחלקו תנאים האם גזרו על בגדי צבעונים ויסוד הסברא לא לגזור כיון שאין מראה דם ניכר בו והגמ' דנה שלא אסור ללבוש בגדי צבעוני כדי להקל על כתמיהם והנה להלכה הגהות מימוני נקט שכל הגמ' זה רק לטהרות ולא לבעלה ודיק כן מהגמ' אמנם שאר הראשונים לא חילקו בזה והרמב"ן פסק כת"ק וכן נראה בראב"ד שלא הביא דין צבוע אמנם כל הראשונים הקילו בזה וכן קי"ל ועיין חת"ס תשובה קס"א שכתב לדון שכיון שמבואר בסוגין נידון לא לגזור להתקשט חזינן שמדובר על בגד חיצוני ולפ"ז יתכן שבגד סמוך לבשר אין הקולא הנ"ל אמנם עיין חזו"א סימן פ"ט שסתימת כל הפוסקים שלא חילקו בזה שתמיד לא גזרו וכמו לגבי אינו מק"ט ועיין מעיל צדקה סימן ס"ב שהאריך להוכיח שזה לא דוקא בצבע אדום וכן הוא בלשון הרמב"ם והנה יש שדנו שזה רק בצבוע שגורם לטעות בצבע הדם אמנם ודאי הדבר קובע לפי זמן חז"ל שטימאו רק חמשה מראות דמים לכן כל צבוע משפיע על הצבע ורק בעירוב צבע שכמעט לא משפיע יש לדון וכן שמעתי מהגר"נ קרליץ

ו] עיין חכמת אדם כלל קי"ג ס"י שכתב שעור צבוע אם זה בידי שמים מקבל טומאת כתמים ואם בידי אדם זה לא מקבל ובגד תמיד זה לא מקבל ובפשוטו מקורו מטומאת נגעים ועיין לחו"ש שתמה עליו שמה ענין נגעים לכאן הרי כאן זה מצד טעות ואין סיבה שיקבל טומאה אמנם יתכן דעת החכמת אדם שרק כלי לא מקבל טומאה לא סתם דבר צבע והנה עיין שו"מ תליתאה ח"א שס"ב שהקשה שלמה בדקה קרקע עולם צריך לטהר מצד אינו מק"ט תיפו"ל שזה צבוע וכן מבואר בגמ' שאם מצאה על עלה של זית טהור מצד אינו מק"ט תיפו"ל שזה צבעוני [ולא משמע שכל זה כמ"ד שצבעוני יש בו טומאת כתמים] וכן בשר אדם טמא הרי מבואר בנגעים שאדם נחשב צבע בינוני ועוד שלא הוזכר שאשה כושית אין בה טומאת כתמים ובפשוטו מבואר מכל זה כנ"ל או שצבע טבעי זה אחרת או שכל הדין הוא רק בכלים וכדחזינן בחת"ס שדן שזה רק בסוג בגד מסוים ויתכן נפק"מ באשה שצבעה את עצמה ומצאה על זה כתם אמנם יש לדון שבכתם שהדם מונח מעל ולא ספוג אין הקולא של צבעונים ולפ"ז מיושב קושיות הנ"ל שמדובר בכה"ג עוד יתכן שכתם שבגופה חמור ובזה אין הקולא של צבעוני

ז] יש לדון בעיקר גזירת כתמים בגדר הדבר האם כל החלות טומאה רק אם מצאו את זה אבל ללא מציאה לא גזרו על זה כלל או שבאמת טימאו גם ראיה ללא הרגשה רק שהוציאו מהכלל מה שנמצא בצורה של אינו מק"ט או צבעונים והנה זה ודאי שכל שמוצאת הטומאה היא למפרע וכמבואר בפ"ק לגבי כל הטהרות שנגעה לגבי בעלה ועיין שו"ת מהר"ם מלובלין סימן ב' שכה"ג ששימשה ואחרי זה מצאה כתם צריכה תשובה והנה לכאורא לרשב"א שכתב שבגד שאינו מק"ט זה לא שכיח ולא גזרו זה חידוש שאם עצם היציאה מטמאה ולא המציאה א"כ במה זה נשתנה וי"ל והנה מבואר בגמ' בפ"ב שכל היד המרבה לבדוק הרי זה משובח ושיטת הריטב"א ועוד ראשונים שזה רק לטהרות שרבנן תיקנו בדיקה אבל לבעלה אדרבא לבו נוקפו ופורש אמנם הרשב"א בתוה"ב העתיק המשנה וכן הטושו"ע חזינן שזה גם לבעלה וצ"ב מה הענין לבדוק הרי לא הרגישה ובפשוטו מבואר שבאמת אם ראתה יש כאן טומאה ולכן יש ענין לבדוק אם לא שנדחוק שיש חשש שזה יצא בצורה שתמצא ואז היא טמאה למפרע אמנם יתכן שזה מצד שחוששים שהרגשה ולאו אדעתה רק שבסתם מציאת כתם גם אם ודאי מגופה כיון שאין כאן סיבה בגדרי ההלכה לטמאות היא טהורה אבל כאן שהיא תהיה טמאה זה אחרת אלא שצ"ב שהרי מצאנו שיש ענין ללבוש בגדי צבעונים ונראה דשם זה מצד להציל מכתם שהוא מעלמא ואנחנו נטמא מצד הדרבנן אבל לא מכתם שהוא ודאי מגופה ובאמת יתכן שאשה שכל החשש זה כתם מגופה לזה אין ענין ללבוש צבעונים

והנה מבואר בגמ' שאשה שעבר וסתה ובודקת ולא מצאת כלום היא אסורה וביאר החו"ד והכו"פ בתירוץ אחד שזה מצד ראיה ללא הרגשה שטמא מדרבנן וכן עיין לחו"ש קצ"ו סקט"ו שבאמת מועיל שתתן דעתה שלא מרגישה רק שביחס לדין שמדרבנן טמא ללא הרגשה צריכה לבדוק ובפשוטו מבואר שגם ללא מציאה זה אוסר דאל"כ לא תאסר ביום הוסת וכן לא צריכה בדיקה אמנם יתכן שביחס ליום הוסת זה נחשב שיש לה ידיעה ודאית של דם אמנם להלכה שוסתות דרבנן ויש דין לבדוק בפשוטו לא שייך לומר כך וכן בדין בדיקה יתכן שכיון שאם תמצא זה מטמא לכן צריכה לבדוק אמנם הדבר פלא כי אם תמצא זה יאסור אותה בין כה

והנה סתימת הפוסקים במוצאה כתם שלא צריכה לבדוק וצ"ע שהרבה פעמים זה כמעט ודאי שנשאר באותו מקום ושתצרך לבדוק והנה באמת דעת הגרנ"ק שזה לא גרע מהדין כל היד מרבה לבדוק והנה אם נימא שצריך מציאה וזה רק הנהגה טובה א"כ זה לא חיוב אבל אם נימא שחל טומאה גם אם לא תמצא א"כ וודאי יש ללמוד משם שבמקום שאין ריעותא לפנינו זה רק משובח אבל כל שיש ריעותא לפנינו זה חיוב גמור וכמו כל דרבנן שצריך לבדוק במיעוט המצוי וביותר שאם באמת כל מה שאין טומאה במקומות שלא גזרו מצד שהשאירו על הדאוריתא שיש צד מעלמא ואפילו מצד דם ולא כתם שזה גם בצד רחוק אבל בזה ודאי צריך לבדוק והפוסקים שסתמו בזה מצד שהדבר כה פשוט שלא צריך לכותבו אמנם הרבה דנו על נשים שלא מצליחות להיטהר מחמת כתמים האם להניח צבעונים בז' נקיים ואם היתה צריכה לבדוק זה לא שייך רק יתכן שכל שהידיעה מצד מציאת כתם באינו מק"ט או צבעוני זה כאילו המציאה של זה הוא גם על מק"ט וצבעוני וזה לא סיבה לבדוק ויתכן עוד שגם אם בזמנם היה אפשר לסמוך על שלא הרגישה אבל היום עיקר ההיתר מצד שזה מעלמא וממילא ודאי יש חיוב לבדוק וצ"ע בכל זה

ועיין בית מאיר קפ"ח לגבי זדל"ח שכתב שגם אם זה לא הרגשה ואין כאן טומאה דאוריתא אבל יש כאן ספק שאולי יצא דם וודאי צריכה לבדוק מה זה ונקט שגם מספק זה יאסור וצ"ב הרי לא היה מציאה ואין סיבה שזה יאסור ויתכן שנקט שזה נחשב מציאה אמנם אם נימא שאם לא תבדוק תהיה מותרת בהכרח שזה לא גדר של מציאה ואולי אז כל ההיתר מצד ספק אבל על הצד שיש היא אסורה דהרי הרגישה משהו ולכן חייבת לבדוק

# בדין כתם הנמצא על בשרה ועל חלוקה

מתני' ריש פרק הרואה כתם, ובגמ' שם תא שמע נמצאת אומר ג' ספיקות באשה וכו' עד ועוד תנן, טושו"ע ק"צ סי"א י"ב

ועי' חי' הרשב"א בסוגיין, וכל דברי הרשב"א והרא"ה בתוה"ב ב"ז בריש שער הרביעי יז' ע"ב יח' ע"א יח' ע"ב, ועיין ח' הר"ן בסוגין ועיין תוס"ר י"ד. ועיין רמב"ם פ"ט ה"ו הובא בב"י ס"ו

ועי' בט"ז קצ' סקי"ד ובדברי הגרע"א בגליון שם מה שהעיר על דברי הט"ז, ובחוו"ד סק"ו בגליון רעק"א ועיין לחו"ש סקי"ד, ועיין סד"ט סקל"ג י"ג מ"ג ועיין סקמ"ב מה שנחלק אם המעיל צדקה ועיין גר"ז סקל"ד

א. עברה בשוק של טבחים ונמצא רק על הבשר – עיין רשב"א מה שהביא מהראב"ד וחלק עליו

ב. האם נזדקרה מדובר בעברה בשוק וכו' – עיין רשב"א והטעם דלא ביאר שמדובר בעברה עיין בב"י ועיין סד"ט סקל"ג בד"ה והנלענ"ד וע"ש מה שהוכיח מרש"י ותוס' ועיין רמב"ם פ"ט הכ"א ובב"י

ג. בטעם דנזדקרה ונמצא על הבגד לבד דמותר לרשב"א – עיין בדבריו ובח' הר"ן

ד. בנמצא על חלוקה ובשרה – עיין תוה"ב י"ח. שנחלק בזה אם הרא"ה שם, הובא בח' הר"ן ועיין תוס"ר י"ד. בד"ה ולעת זקנותו [ועיין ביאור הגר"א סקכ"ד]

ה. בסברא שנמצא על בשרה לבד טמא – עיין תוס' והרשב"א חלק ובביאור סברתו עיין גר"ז סקל"ד וכן הוא לשונו בקצר ט"ז:, ועיין טור סי"ח לגבי כתם על ידה ובב"י שם ובפרישה סק"ל ועיין ט"ז סקי"ד ובגליון רעק"א ובחוו"ד סק"י ועיין בב"י סי"א לגבי מכה בגופה ועיין חוו"ד סקי"ג לגבי תליה בבנה ובעלה בנמצא על בשרה ועיין ב"י ס"ו לגבי פחות מגריס על בשרה

ה.ב.. שיטת הראב"ד בנמצא על בשרה לבד - ועיין רשב"א שהביא מהראב"ד לטהר וע"ש מה שביארבזה ועיין פרישה סקכ,ב

ו. בהא דלרשב"א בנמצא גם בחלוקה טהור – עיין לעיל ועיין פרי דעה בטורי כסף סקי"ג [ובסקכ"ד לגבי מצאה על עד שקינחו מהגוף] ועיין חוו"ד סק"ו ובגליון רעק"א לגבי פחות מגריס על בשרה ובגדה [ועיין לחו"ש י"ד] ועיין פרישה סקכ"ד ועיין ערוך לנר בד"ה דאי מעלמא ומה שביאר בכונת הר"ן בסוגין להוכיח נגד הר"מ בכתם פחות מגריס בגופה

ז. בדין נמצא כתם בחלוק בצד הפנימי ובבשרה – עיין לשון הטור ועיין סד"ט מ"ג בד"ה הנה שנחלק בזה אם המעיל צדקה [בפשוטו זה תלוי בביאור החומרא דבשרה]

ח. בדין נמצא כתם בבגד ובבשרה אחד שלא כנגד השני – סד"ט י"ג וסק"מ

ט. בדין כתם בחלוק שאינו בדוק ובבשרה – סד"ט סקל"ה בד"ה כתב הובא בפ"ת כ"ד [ועיין פרי דעה בטורי כסף סוף סקי"ג בדין מצאה על החלוק פחות מגריס ובבשרה האם זה מועיל]

י. תוד"ה על בשרה – עיין סד"ט ל"ג בד"ה ומפירוש למה הקשו רק ללשון השני ועיין תוס"ר י"ד. בד"ה הא חוששת שגרס גם בלשון הראשון כך

בדין כתם על בשרה וחלוקה

**א] בלשון הבריתא מבואר שכתם שיש בו ספק יש הבדל אם זה על בשרה שזה טמא ועל גופה זה טהור והגמ' שואלת שאם זה מהחגור ולמטה זה תמיד טמא ואם זה מהחגור ולמעלה זה תמיד טהור והגמ' עונה בלשון הראשון שמדובר שעברה בשוק של טבחים ואם זה נמצא על בשרה יש ראיה שזה מגופה דאם זה מעלמא זה היה צריך להימצא גם על הבגד ואם זה על הבגד תולים שזה מבחוץ דאם זה היה מגופה זה היה צריך להימצא גם על הבגד והנה יש כאן סתירה דברישא משמע שרק מחמת שיש ראיה שזה מגופה זה טמא ובסיפא מבואר שרק מחמת שיש ראיה שזה מעלמא זה טהור [ובלשונות הראשונים משמע שמה שזה נמצא על חלוקה זה לא ראיה אלא עיקר הכונה שאין ראיה הפוך ובפרט אם מדובר שזה גם על בשרה] ועיין תוס"ר י"ד. שכתב שבאמת בספק זה טמא ולפ"ז הכונה שאם זה רק על גופה זה ודאי מגופה ואם זה רק על חלוקה זה ודאי שלא מגופה ואם על שניהם זה ספק וזה אסור מספק והנה לפ"ז מבואר שיש כתם שהוא ודאי ויש כתם שזה ספק ויתכן נפק"מ אם שורפים על זה טהרות דברמב"ם מבואר שעל כתמים לא שורפים טהרות וכתב הסד"ט סקצ"ג שכל זה בספק מגופה אבל בודאי מגופה ללא הרגשה שורפים טהרות ויתכן שס"ל בנמצא על גופה לבד ישרפו טהרות ובבגדיה וגופה לא ישרפו וע"ש דמבואר שנקט שזה גדר ודאי מדאוריתא ולפ"ז מבואר שיש כתמים שזה ודאי מגופה ובכל אופן זה כדיני כתמים**

**אמנם דעת רוב רבותינו הראשונים שרק בנמצא על בשרה לבד אסורה אבל בנמצא גם על חלוקה זה מותר ובפשוטו הביאור שכל שיש תליה לפנינו זה סיבה להתיר גם בשרה רק כל שזה רק על בשרה יש ראיה שזה מגופה דאם זה מבחוץ זה היה צריך להימצא גם על חלוקה ועיין תוס' שהקשו מהגמ' לקמן דמבואר שגם בלבשה ג' חלוקים תולים בכולם שחוששים שמא זה התגלה וא"כ גם בבשרה אפשר לתלות כה"ג ותירצו שאין הדרך שמתגלה גופה לגמרי ובפשוטו שבאמת מצד גדרי תליה אין שום הבדל אם זה נמצא על גופה או על חלוקה רק שבמציאות בבגדה אין ראיה שזה מגופה ועל בשרה יש ראיה ולכאורא לפ"ז אם תמצא בצד הפנימי של החלוק ולא על בשרה תהיה טמאה [וכן לכאורא בתמצא על הבגד בצד החיצוני תהיה מותרת אמנם זה לא מוכרח דודאי דיתכן שהתקפל רק שזה לא מסתבר ולכן בלא עברה יתכן שבהכרח נאמר שזה התקפל] אמנם עיין רשב"א שחלק על תוס' וטען שיתכן שניתז בין רגליה והגיע לגופה ולכן ביאר שיש הבדל מצד גדרי תליה בין אם נמצא על בשרה או בבגד דהינו שגם אם זה באותה דרגת תליה אם זה על בשרה נטמא ואם זה על בגדה נטהר ובפשוטו הביאור שכיון שגופה זה מקום הדם יש כאן סיבה להכריע שהדם מגופה ולא מבחוץ וע"ש שהביא דוגמא שכמה טיפין שבבגדה תולים בכמה מאכולות ובגופה הכל מצטרף לגריס ועיין טורי כסף סקכ"ד שדיק מהט"ז שבנמצא על חלקה וזה ודאי הגיע מבשרה כה"ג תולים שכל יסוד החומרא של בשרה מצד כאן נמצא אבל כל שבפעל זה נמצא על מקום אחר הוי כחזקה שלא נתברה בשעתה דממילא הדרינן שאפשר לתלות**

**והנה הרשב"א כתב שכל שנמצא גם על בשרה וגם על גופה טהורה והרא"ה כתב שטמאה ועיין במשמרת שהקשה עליו שאם מחמת שדיק על בשרה טמא משמע תמיד א"כ נדיק על חלוקה טהור משמע תמיד [וברא"ש לעיל משמע שהבין שהבריתא דיברה או על בשרה לבד או על חלוקה לבד ואל דיברה על שניהם יחד] אמנם יש מקום לומר שהכונה שהדם שעל הבשר תמיד טהור והדם שעל חלוקה תמיד טמא וממילא בנמצא על שניהם היא באמת רק טמאה מצד הדם שעל חלוקה ויתכן שדעת הרשב"א שכל שיש כאן דם שעליו חל תליה ממילא אין שום סיבה להחמיר בבשרה ועיין לקמן ועיין ר"ן שהביא שתי הדיעות וכתב שיש לחלק בכמות הדם שנתעסק הדהינו שביאר שיסוד סברת הרא"ה שלא מסתבר שעבר הדם עד בשרה ולכן זה רק שייך בקצת דם ולא בהרבה דם ולא ס"ל שחוששים שניתז מלמטה וכמבואר ברשב"א**

**והנה במה שכתב הרשב"א שבנמצא גם על חלוקה טהור הרי עד כמה שביחס למה שבבשר יש הכרעה שזה מגופה א"כ למה היא טהורה ועיין גר"ז סקל"ד וכן הוא בחכמת אדם קי"ג סי"ד שביארו שרק מתי שנמצא רק על בשרה ולא על חלוקה שיש כאן ריעותא לפנינו שזה לא על בגדה כה"ג זה סוג תליה רחוקה שעל בשרה אין זה בגדר תליה אבל כל שזה נמצא על חלוקה ג"כ כה"ג זה תליה טובה שזה סיבה גם מתי שזה על בשרה והנה פשטות לשון הרשב"א שיש חשש שהתקפלו כל הבגדים וכמבואר בגמ' בג' חלוקות רק שביחס למציאה על בשרה זה תליה רחוקה משא"כ לומר שזה הגיע בלי להתקפל זה תליה קרובה והנה לפ"ז אם יהיה רק על הבגד הפנימי בצד פנים שבזה גם ביחס לבגד זה תליה רחוקה בזה ביחס למה שעל הבשר אין סיבה להתיר ועיין לקמן**

**אמנם יש מקום לבאר שבאמת גם בנמצא גם על חלוקה אבל עדין ביחס לבשר זה תליה רחוקה רק שיש כאן סברא שכיון שאת הדם שעל חלוקה אנו מתירים לכן אנו מתירים גם הדם שעל בשרה [ולפ"ז גם בישבה ערומה ומצאה על בשרה לא תולים] וכן מוכח לכאורא מהא דמבואר בב"י בכונת הטור שגם בנמצא על החלוק מבפנים ועל בשרה תולים [ועיין סד"ט סקמ"ג שנחלק בזה אם המעיל צדקה] ויש בזה שני סברות א. עיין דרישה סקכ"ד ובערל"נ נ"ז: בד"ה דאי מעלמא שדן שכיון שאנו מכריעים שהדם שעל חלוקה זה מעלמא ממילא יש כאן דם לתלות עליו שזה הגיע לבשרה והרי ממקום שנמצא הדם זה לא תליה רחוקה ב. יתכן עוד שדנים הכל כראיה אחת וכל הסיבה להגדירו שזה דם שבבשרה שזה הכרעה שזה מגופה אם זה רק על בשרה אבל כל שזה גם על בגדה ממילא זה מעמיד את הכל כדם שלא משתיך דוקא לבשרה וממילא ביחס לכל הדם אין סיבה להכריע שזה מגופה ולפ"ז כל שלא תולים שהדם שעל הבגד זה הדם שעל בשרה לא נתלה והנה יש לדון מכמה דוכתי וכדלקמן**

**ב] א. עיין טור סי"ח שהביא מהרשב"א בקצר כ"א. שאפילו שאם נמצא כתם על בשרה אין תולין מ"מ אם נתעסקה ממש בכתמים תולין ועיין ב"י ובט"ז סקי"ד שביארו שכה"ג זה עדיף מעברה בשוק של טבחים דהינו שבכזו תליה מועיל גם בבשרה ועיין רעק"א בגליון הט"ז שהקשה שלא צריך להגיע לזה אלא שכל דברי הרשב"א רק מתי שנמצא על בשרה ולא על גופה שיש ראיה שזה לא מבחוץ אבל כל שאין ראיה בזה גם תליה של עברה בשוק של טבחים זה מועיל גם ביחס לבשרה אמנם בדעת הט"ז מבואר בפשוטו שנקט לא כך אלא שכל שזה עברה בשוק מצד עצמו זה לא תליה ביחס לבשרה ולפ"ז בהכרח מה שבחלוקה ובשרה טמא זה מסברות הנ"ל אמנם עיין רעק"א ומקורו בפרישה שביארו שכונת הרשב"א לומר שכה"ג אם נמצא בידיה אפשר לתלות אפילו במקום אחר בגוף**

**ג] ב. עיין תוה"ב הקצר ט"ז: י"ז. דאם יש לה מכה בגופה כה"ג תולה אפילו אם נמצא בבשרה ועיין ב"י שביאר הטעם שכל הדין שנמצא בבשרה לבד לא תולים כי זה היה צריך להימצא גם בחלוקה אבל כאן שאין ראיה זו טהורה אמנם לדעת הט"ז שכל עברה בשוק של טבחים אפילו על ידיה לא תולים צ"ל שכאן זה יותר מעברה ובצ"צ ביאר שכאן שגם המכה בגופה א"כ אין סיבה להכריע שזה דם נדה יותר מאשר דם מכה דהינו כל יסוד הסברא שכאן נמצא כאן היה וכאן זה לא שייך ולכן כתב החו"ד סק"י שאם היה לה ודאי דם על הידים תולה בזה שכאן זה כמו מכה בגופה וצ"ע שהב"י סתר משנתו מלעיל בנתעסקה בכתמים והנה התוה"ב בקצר ט"ז: בסופו ביאר שבנמצא על בשרה טמא מצד שאם זה מעלמא היה צריך להיות גם על הבגד ומשמע קצת שרק מחמת הריעותא זה לא תליה טובה**

**ד] ג. עיין רמב"ם דמבואר בדבריו שתליה בפחות מגריס זה רק על בגדה ולא על בשרה ובטעם החילוק עיין ב"י ס"ו שיש שביארו מצד שבבשרה לא מצוי מאכולת אמנם המ"מ ביאר שבאמת מצוי מאכולת בבשרה כמו בבגדיה רק שבשרה שזה מקום הדם מכריעים שזה מגופה משא"כ בבגדיה ועיין חוו"ד סק"ו שכתב שבנמצא על בגדיה ובשרה כה"ג זה אסור וסברתו שכיון שיש סברא להכריע שהדם שעל בשרה הוא מגופה מה עוזר שיש גם על חלוקה ועיין לחו"ש סקי"ד שתמה הרי המקור הוא מהרשב"א והוא כתב מפורש שבנמצא גם על חלוקה טהור אמנם הביאור פשוט דשם הכונה שכל שנמצא גם על חלוקה ממילא זה תליה טובה וזה סיבה לתלות גם בבשר אמנם כאן הרי מאכולת מצוי בבשר ובגוף אלא שעיקר התליה במאכולת הוא דבר קצת רחוק ולכן זה לא עוזר בגופה וא"כ מה שנמצא גם בבגדיה זה לא סיבה לתלות אמנם באמת ברמב"ם הכ"ג משמע שכה"ג תולים וצ"ל כסברות הנ"ל שכל שיש כאן גם בחלוקה ודם זה טהור ממילא זה סיבה לתלות גם במה שבבשרה והנה רעק"א הקשה על החוו"ד דכל הסברא רק בנמצא על בשרה לחוד שזה רגלים לדבר ולא בנמצא גם בחלוקה ומשמע שס"ל שכל שזה גם בחלוקה אין החומר של בשרה אלא שצ"ב שהרי השיג על הט"ז שכל הסברא שעל בשרה חמור כי זה תליה רחוקה וצ"ל ששניהם נכונים שגם בתליה רחוקה אבל כל שזה גם על חלוקה אין בזה החומר של בשרה ודיק זה מלשון הרשב"א וצ"ע**

**ה] ד. והנה מבואר במשנה לקמן שתולה בבנה ובבעלה ועיין סד"ט סקמ"ג שהביא מהפרישה שזה גם בנמצא בגופה אמנם בחוו"ד הקשה שהרי הרשב"א כתב שבנמצא בבשרה לא תולים אמנם כל זה אם נימא שלא צריך ריעותא מהא שזה לא נמצא על בגדה אבל כאן אין ריעותא אבל לט"ז הנ"ל צ"ע ואולי כאן שהחשש שהדם נגע בה ממש לא דרך התזה בזה זה תליה טובה מאוד שמועיל גם בבשרה וצ"ע ועיין לחו"ש סקכ"ו שהביא דברשב"א בתוה"א מבואר כפרישה ועיין במשמרת שהקשה על הרא"ה מעיר של חזירים דממשע שגם בבשרה תולים ומשמע שגם בנמצא בבשרה לבד וצ"ל דשם אין ריעותא דהחזיר עצמו נוגע בבשרה וצ"ע**

**ו] ה. עיין סד"ט סקל"ה שכתב שבנמצא הכתם על חלוקה ובשרה והחלוק הוי אינו בדוק כה"ג היא טהורה שכל שאין ריעותא שזה על הבשר לבד היא טמאה ולכאורא אם נימא שכל הסיבה שכיון שתולים על מה שעל בגדה ממילא גם על מה שבשרה שזה דבר אחד או מצד שכמו שדם זה מעלמא כך הדם שעל גופה א"כ כאן שהדם שעל בגדה אין בו סיבה לתליה ואפשר לנקוט שזה משהו נפרד יתכן שאין לתלות על מה שעל בשרה ולכל הפחות במקום שזה על בגדה מבפנים ובשרה ודו"ק ועיין טורי כסף סקי"ג שדן בנמצא על בגדה פחות מגריס ובבשרה כגריס שכה"ג לסד"ט הנ"ל תולים גם בבשרה אמנם לטעם הדרישה והערוך לנר כה"ג לא יתלו לכל הפחות בנמצא בגדה בצורה שזה פנימי שזה תליה רחוקה שצ"ל שניתז או התקפל**

**ז] ו. עיין סד"ט סק"מ דנסתפק דבנמצא בבגדה למעלה מהחגור ובבשרה למטה מהחגור זה מועיל והנה כאן זה ודאי לא עבר מהבגד לבשר ובהכרח שבבשר זה תליה של ניתז ולכאורא צ"ל שכל הריעותא רק בניתז על בשרה לבד אבל בניתז גם על בגדה אין ריעותא אמנם את הטעמים האחרים לא שייך כאן אמנם לכאורא כל המושג ניתז הוא דבר שלא שכיח וצ"ע ובסקל"ה הובא בפ"ת כתב שכל מה שעוזר מה שיש בבגד אפילו אם זה לא באותו מקום זה מצד שהבגד מתהפך תולים שזה אותו כתם והנה בשו"ע מבואר שבנמצא על בשרה וחלוקה תולים ובביאור הגר"א סקכ"ד משמע קצת שכל זה להבנת הרשב"א אבל לא לתוס' וצ"ב כונתו ויש שביארו שכונתו דמשמע שבחלוקה ובשרה תולים גם אם זה לא כתם אחד ורק שכמו שניתז על זה ניתז על זה וזה רק שייך לרשב"א שרמת התליה בגופה זה כמו בבגדה וצ"ע אמנם בח' הר"ן ישב הקושיא על ג חלוקי כתוס' ובכל אופן כתב שבנמצא על חלוקה ובשרה זה מותר ואולי דיבר שזה אותו כתם**

**ח] הגמ' מבארת בלשון השני שמדובר בנזדקרה והנה עיין רמב"ם וכן משמע ברש"י ותוס' כמו שהאריך הסד"ט סקל"ג שגם שם מדובר בעברה בשוק של טבחים וממילא זה כמו התירוץ הראשון של הגמ' שאם נמצא על הבשר לבד טמא ואם על החלוק לבד טהור ולפ"ז בלא עברה בשוק של טבחים גם על החלוק לבד טמא אמנם עיין רשב"א ורמב"ן ובראב"ד בבעלי הנפש שביארו שמדובר בלא עברה בשוק של טבחים ובכל אופן מבואר שבנמצא על חלוקה לבד טהורה והסברא ביאר הרשב"א שכל שזה הגיע דרך נזדקרה לא יתכן שיגיע לחלוק ולא לבשר וע"ש שלפ"ז הכונה על בשרה טמא זה גם אם זה גם על חלוקה ובזה זה שונה מהלשון הראשון ובח' הר"ן כתב שכיון שכאן כל הצד מגופה זה רק ברגע אחד שנזדקרה בזה בנמצא רק בבגדה לא מסתבר שזה מגופה והנה צ"ב למה לא ביאר כרמב"ם ועיין ב"י מצד שהגמ' חלקה את זה לשני לשונות ולא אמרה שמדובר בין בלמעלה ובנזדקרה ובין בלמטה ובעברה אמנם עיין סד"ט סקל"ג בד"ה ולענ"ד שכתב שבגירסתינו מבואר בלשון השני שאם על בשרה ודאי מגופה וצ"ב למה בלשון הראשון הגמ' לא אומרת ודאי ומזה למד הרשב"א שבלשון הראשון שעברה בשוק של טבחים ויתכן שניתז מלמטה זה לא ודאי אלא רק דין הכרעה של בשרה אבל כאן שלא עברה לכן בנמצא על בשרה לבד זה ודאי**

**והנה תוס' העמידו הקושיא מהסוגיא לקמן על הלשון ודאי מגופה ועיין סד"ט שם שזה מהלשון השני והקשה למה לא העמידו הקושיא על הלשון הראשון וכתב שידעו שיש לחלק כרשב"א שבבשרה לא תולים רק בלשון השני שלשון הגמ' ודאי בזה הקשו שמחלוקה חזינן שזה לא ודאי אמנם עיין תוס"ר י"ד. דמשמע שגם בלשון הראשון גרס ודאי ולפ"ז באמת תוס' הקשו גם על הלשון הראשון**

**ט] עיין רשב"א שהביא מהראב"ד בבעלי הנפש שס"ל שבעברה בשוק של טבחים אפילו נמצא רק על בשרה תולים וביאר דס"ל שבלשון השני מדובר בלא עברה וס"ל לראב"ד שכונת הגמ' לחלוק על הלשון הראשון ושבאמת בנמצא על בשרה בעברה בשוק של טבחים תולים**

**י] דעת הרמב"ם שכתם על בשרה לא תולים במאכולת ועיין ר"ן שהקשה מסוגין שהגמ' אומרת שבנמצא על בשרה לא תולים כי היה צריך להימצא בחלוקה הרי יתכן שזה מאכולת ולכן זה בבשרה לבד וצ"ב כונתו הרי לרמב"ם לא מצוי מאכולת בגופה ועיין ערוך לנר שכונתו שאם יש כלל שבבשר לא תולים א"כ מה הגמ' צריכה להגיע לראיה שזה מבשרה עיקר הסברא שכל שאין תליה על עוד משהו ממילא מצד הבשר לבד זה לא סיבה אמנם זה תלוי בכל הנ"ל דאם נימא שללא הראיה זה תליה טובה א"כ זה עדיף ממאכולת ואולי הבין שלרמב"ם זה ודאי כחוו"ד שגם תליה טובה לא אומרים וצ"ע**

**י"א] שיטת הרמב"ם שלא תולים כתם פחת מגריס על בשרה ועיין מ"מ וכן בהגה"מ פ"ט א' שזה מצד חומר בשרה אמנם יש שביארו שזה מצד שבשרה לא מצוי מאכולת והנה עיין תוה"ש סק"ט הובא בסד"ט סקל"ג שהגמ' שואלת על הבריתא שבספק יש הבדל בין בשרה לחלוקה שתעמיד בפחות מגריס ובזה על בשרה טמא ועל חלוקה טהור וע"ש שתירץ שאם נימא שעל בשרה לא מצוי מאכולת א"כ זה לא ספק והכו"פ הקשה הרי מבואר בגמ' שגם בלא עברה מובן הלשון ספק אמנם יתכן שכונתו שמשמע שזה אותו ספק על בשרה וגופה אמנם לביאור המ"מ לכאורא זה אותו ספק אמנם יתכן שזה ודאי שבגופה יש פחות מאכולת אבל עדין זה סיבה לתליה רק שבגופה לא תולים וא"כ זה לא אותו ספק משא"כ בתירוץ שעברה בזה גם אותו גדר תליה כגון בחלוק פנימי ובשרה בכל אופן יש חילוק וצ"ע ויש מקום לומר שכיון שמאכולת חז"ל קבעו שזה תליה ולא צריך לדון כל פעם לכן אין זה בכלל ספק טהור או טמא וצ"ע**

**י"ב] מבואר בבריתא שאם רוב ימיה טמא ורש"י ביאר שהכוונה שגם אם לא מצאה כתם היא אסרה ואמנם הראשנים חלקו וביארו שהכונה במצאה על חלוקה ועברה שוק של טבחים שבזה כתבה הגמ' שתולים וטהורה אבל אם רוב ימיה טמאה כה"ג תולים שזה ממנה ועיין מקור חיים על השו"ע שתמה למה הפוסקים לא הביא דבר זה וכתב שאולי סוגין רק לטהרות ועיין רשב"א שכתב דמהא דהבריתא כתבה דמגעה והיסטה טמא משמע שזה רק חומרא לטהרות והנה יש כאן חידוש גדול שאפילו שיש במה לתלות בכל אופן כל שבגדרי תליה אין סיבה לא לומר שזה מגופה לא תולים**

# גמ' נ"ח. על עקיבה – נ"ח: במשנה

**טושו"ע סי"א - ט"ז**

# סוגיא דתולין מקום למקום

**גמ' נ"ח. על עקיבה - על שוקה ובראשונים שם**

**טושו"ע סי"א י"ח י"ט**

**ועיין פרישה סק"ל וברעק"א על הגליון סד"ט סקצ"ה וסקכ"ה כ"ו כ"ח צ"ה**

**א. תוד"ה מי - בביאור כונתם עיין חידוד הלכות ועיין פרדס רימונים ק"צ י"ב בד"ה ולדידי ובסד"ט סקצ"ג בד"ה ואם כן [ועיין חכמת בצלאל]**

**ב. בביאור סוף דבריהם – ערל"נ בד"ה ויש לחלק בסופו ועיין פסקי הרי"ד שכתב שסוגין זה מצד כל הטומאת וכו' ועיין ערל"נ בתחילת התוס' מה שנחלק אם המהרש"א בדין שונין**

**ג. בדין נגעה בשני המקומות – סד"ט סקצ"ה בשני הקטעים הראשונים[ועיין רשב"א לגבי נגעה בחדא ידא שודאי נגעה]**

**ד. בדין נמצא דם על מקום שיש בו תליה וגם על בשרה – סי"ט עיין ט"ז סקי"ד ובגליון רעק"א ובסד"ט סקכ"ח ועיין חכמ"א סט"ו [ועיין פרדס רימונים מקשה זהב י"ד בגדר הדין ממקום למקום]**

**ה. שאני ידא דכולה וכו' – עיין רשב"א הובא בב"י סי"א בד"ה ומ"ש וכן אם נמצא ובסד"ט סקכ"ה כ"ו ובבינת אדם סי"ב ובבינת אדם שם**

**בדין תליה ממקום למקום**

א] הגמ' אומרת שלא תולים ממקום למקום ולומדת שכמו שחזינן שלא תולים להקל שזה דם מכה כך לא תולים להחמיר שזה דם נדה ועיין ראשונים שכיון שכתמים להקל ממילא אם זה סיבה להחמיר כ"ש שזה סיבה להקל או שלכל הפחות זה שקול אמנם עיין תוס' שהקשו מהגמ' לגבי משתיתא דמבואר שאם בסתמא הדם יכול להגיע לא שונין לומר שהדם לא יכול להגיע ומאידך גם במקום שנראה שהדם לא יכול להגיע שונין להקל ותירצו דיש הבדל אם זה דבר הרגיל או לא ועיין חידוד הלכות שתמה שאדרבא אם זה לא רגיל זה סיבה יותר לומר שזה לא מגופה והנה עיין סד"ט סקצ"ג בד"ה ואם שכתב בשם הט"ז סוף הסימן שביאר שיסוד הדין כתמים כי לא רואים תליה לפנינו ולכן לגבי ליצור תליה בזה ודאי שמקילים יותר ממה שמחמירים כיון שבזה אין שום סיבה להחמיר משא"כ כשאין צד תליה לפנינו והנידון האם זה מגופה בזה יש סיבה להחמיר יותר מחמת שכיון שאין תליה לפנינו מאיפה זה אם לא שזה מגופה ועיין פרדס רימונים מקשה זהב סקי"ב בד"ה ולדידי [עמוד קצ"ב] שכתב שזה כונת תוס' שאם זה דבר הרגיל דהינו שיש במה לתלות בזה מקילים אמנם בדבר שאינו רגיל דהינו לומר שזה לא מגופה וללא תליה לפנינו בזה מחמירים ועיין חכמת בצלאל למהר"ב רנשבורג וצ"ב

ב] התוס' בסופם הקשו מדין כל הטומאות שחוששים ממקום למקום וכתבו דיש לחלק ועיין ערוך לנר דהנה שם הנידון שנגע בדבר בלילה ולמחרת מצאו אותו מת במקום אחר והנידון האם חוששים שהוא היה מת במקום הראשון ושם זה הלכה בהלכות חזקות אבל יש כאן רק ספק אחד אבל כאן הסברא להתיר שיש כאן שני תליות דהינו לומר שהדם הגיע למקום אחד והלך למקום אחר והטומאה עצמה שזה המקור או המכה לא זז ממקומו לכן זה סיבה לומר שלא תולין ממקום למקום והנה הפסקי הרי"ד דימה הסוגיות וביאר שבאמת זה מדין כל הטומאות כשעת מציאתן דהינו שיסוד סוגין שלחדש על הדם שהוא הגיע ממקום למקום זה נחשב כנגד חזקה אמנם עיין סד"ט כ"ח וכן הוא בחכמ"א ובערל"נ שהכונה שזה ס"ס שיש צד שהדם לא עבר בנגיעה הראשונה וגם אם הוא עבר זה לא מחיב שזה עבר בנגיעה השניה ועיין מהרש"א שביאר את קושית תוס' מהגמ' מצד שבשונין מדובר שיש ספק האם נגע בטומאה ואחר זה בטהרה או הפוך והערל"נ כתב שכאן שזה ספק אחד אין זה קשור לסוגין אמנם מהמהרש"א והחכמת בצלאל חזינן שגם זה בכלל סוגין אמנם לדבריו לא מובן מה תוס' תירצו והנה בעיקר דמיון תוס' סוגין לדין כל הטומאת כשעת מציאתן מבואר שיסדו הדין אין מחזיקין טוממאה או טהרה ממקום למקום זה מדאוריתא

ג] בעיקר הדין שאין תולין ממקום למקום המבואר בסוגין בפשוטו היה מקום לומר שזה רק במקום שלא ידוע שהיה נגיעה שכה"ג צריך לחדש שני נגיעות א. במכה ב. במקום שהדם נמצא ולפ"ז אם היה ודאי נגיעה ורק ספק אם עבר הדם זה לא תליה ממקום למקום אמנם בפשוטו יד ודאי נוגעת בחברתה ובכל אופן מבואר בגמ' שזה בכלל תליה מקום למקום וכן הרשב"א ביאר שקשרי אצבעותיה מדבר שבדקה ודאי בידה ועכשיו מוצאת במקום אחר וגם בזה אין תולין ממקום למקום אמנם עיין סד"ט סקצ"ה שהביא ראשונים שאם בדקו בעד וטחתו בירכה ואחרי זה מוצאים הדם על הירך והעד נאבד שזה אסור וצ"ע למה לא הוי תליה ממקום למקום וע"ש שדן שכיון שודאי נגע בשני המקומות ורק הנידון האם עבר הדם זה לא תליה ממקום למקום אמנם כתב שסתימת הפוסקים לא כך וביאר הטעם שכיון שגם אם נגע זה לא ברור שעבר וגם אם עבר לעד זה לא מחיב שעובר לבשר ממילא זה נחשב לומר שני תליות והוי תליה ממקום למקום ובדעת רש"י יתכן שס"ל שכל שודאי היה נגיעה אין זה בגדר ממקום למקום ויתכן שביחס לבדיקת עד זה לא עוזר ויתכן שנקט ששם זה בגדר ודאי שאם היה בעד זה ודאי היה עובר לגופה אמנם גם בזה יתכן דחשיב ממקום למקום

ד] והנה הטור סוף סי"ח הביא מהרשב"א שאם נתעסקה בכתמים תולים בידיה והט"ז ביאר שהכונה שאפילו דבעלמא לא תולים בבשרה כאן שזה תליה מאוד קרובה תולים אפילו שזה בבשרה אמנם הפרישה סק"ל כתב שהכונה שכאן אפילו אם נמצא במקום אחר בבשרה בכל אופן תולים בו והנה משמע שזה רק אם נמצא גם בידיה שכה"ג כיון שדם זה תולים שהוא מהתליה ממילא עכשיו שיש דם על ידיה מבחוץ אפשר לתלות בו וכן הוא בטור סי"ט בשם הרמב"ן ומבואר שאם אין דם בידיה אפילו שזה לא ריעותא כגון שרחצה את ידיה בכל אופן לא תולים ועיין רעק"א שהוסיף דמשמע שאם רק עברה בשוק של טבחים ונמצא על ידיה בזה לא אומרים שהדם שעל ידיה זה מעלמא וממילא בזה תתלה הדם שמצאה בגופה כיון שיתכן שגם מה שבידיה זה מגופה ועיין חכמת אדם סט"ו שהוסיף שאם נגעה בדבר שמצד הטבע זה ודאי לכלך את ידה אפילו שלא ראתה יכולה לתלות שודאי ידיה נכתמו ולתלות הכתם שעל בשרה אמנם יש לעיין בספק נגעה במכה אבל אם נגעה במכה ונכתמו ידיה היה כאן נגיעה במקום אחר שזה ודאי היה מכתים שכה"ג הרי צריך לחדש רק דבר אחד ועיין פרדס רימונים מקש"ז י"ד בד"ה ולפ"ז נקט להחמיר בזה וצ"ע ובעיקר הדין של תלה בבנה ובבעלה אם נתעסקו בכתמים שהרמב"ן כתב שזה כגון בנמצא דם על דיהם הרשב"א תה"ב כ"א: סתם בזה ומשמע שגם ללא זה תולים ויתכן כין שהם ודאי נוגעים בה כל שזה תליה ביחס לידיהם זה גם ביחס לאשה וצ"ע

והנה בפשוטו בט"ז מבואר שרק על ידיה תולים אבל על גופה לא תולים וצ"ל שהרי בלא נמצא על ידיה לא תולים וממילא גם בנמצא על ידיה שזה סברא לתלות שזה מעלמא אבל זה לא מספיק כדי לתלות במקום אחר וכמבואר בפרישה לגבי עברה ולא נתעסקה אמנם צ"ע על הט"ז מסי"ט דשם הרי מבואר מפורש שאם מוצאת בבניה יכולה לתלות בה עצמה ואולי שם זה בגדר שודאי נגעו בה אבל כאן העברה למקום הדם הוא רק בגדר ספק וצ"ע

והנה מבואר לקמן סי"ט דתולה במכה שביד בנה ובעלה וצ"ע הרי זה תליה ממקום למקום וצ"ל כדביאר במקש"ז י"ד שגופה היה נגד המכה ויש צד שעבר דם ישר מהמכה לגוף האשה

ה] בהא דמבואר שאם מוצאת על קשרי אצבעותיה טמאה עיין רשב"א שכתב בשם רבינו יונה שכל זה דוקא אם יודעת שבדקה באותו מקום ולא רחצה ידיה אחרי זה אבל אם לא ידוע לה שנגעה באותו מקום לא חוששים שנגעה שם ועיין ב"י סי"א שהביא מהמ"מ ה"ח שדייק מהרמב"ם שחולק וביאר שיתכן שבזמן שידה היתה נגד אותו מקום בדיוק נזל על זה דם וכן פסק בשו"ע ובש"ך ובלשון הרא"ש כתב כיון שידים עסקניות וביאר הפרדס רימונים שלכן חוששים שנגעו שם אמנם עיין בינת אדם י"ב שתמה שלשון הגמ' בדקה בחדא ידא ולמה לא אמרה שהניחה את ידה נגד אותו מקום וע"ש שהאריך ועיין סד"ט שלכאורא על גבי היד אין איסור אמנם עיין בינת אדם שרש"י ביאר בתחילת הסוגיא קשרי אצבעותיה זה גב היד אמנם ע"ש שיתכן שלהו"א שחוששים שנגעה ביד השניה בזה אין סברא לחלק אבל למסקנא זה לא כך אמנם הסד"ט דייק מהר"ן שגם גב היד אסור וע"ש שבגריס על קשרי אצבעותיה אפשר לסמוך על רבינו יונה ולכאורא היום שיש לה בגד סמוך לבשרה זה לא שייך שהביאה את ידה נגד אותו מקום אם לא שעשתה כך בכונה והנה מבואר ברשב"א שאם רחצה ידיה זה נחשב סיבה להעברת הדם ועיין סד"ט שאם יודעת ברור שלא נגעה באותה מקום יכולה לסמוך על זה ובפשוטו הכונה שזה סמוך לרחיצת ידיה שבזה יודעת מה עשתה בזמ הסמוך

ו] עיין פתחי תשובה ק"צ סק"ב שהביא תשובה מהפנים מאירות שכתם שבבגדי האיש אין בזה איסור כתמים וע"ש שהקשה מתוספתא ויתכן שזה ודאי שאם בגד האיש היה ודאי מול אותו מקום באשה זה כמו בגד האשה רק כאן מדובר שזה רק ספק אולי זה היה נגד אותו מקום ובזה אפילו שבבגד האשה חוששים שזה התהפך וכדו' אבל בדבר שזה לא בגד האשה כל שזה לא ודאי זה לא סיבה לטומאה והנה בגמ' לגבי משתיתא מבואר ששונים להחמיר דהינו שכל שבסתמא זה לא היה נגד אותו מקום זה לא טמא אמנם שם משמע שזה רק במקום שבסתמא זה לא היה כנגד אותו מקום ומשמע שא יש צד אלים שזה היה נגד אותו מקום זה טמא וצ"ע והנה בעיקר דין הפנים מאירות שם אירי שמצאה כתם על בגדו ואם לא קינח א"כ הוי ממש ממקום למקום כי צריך לתלות שהגיע דם לשמש ושאחרי זה עבר לבגד רק שכאן היה ודאי מגע בשני הדברים אמנם היה מקום לדון שביחס לשמש זה בגדר ודאי שאם היה דם באותו מקום זה היה עובר אליו וכה"ג ביחס לבגד זה לא בגדר תליה ממקום למקום ובזה יתכן לחדש שאין גזירת כתמים על דם שמגיע לא ישר מהאשה אם זה לא ודאי וצ"ע

# סוגיא דטיפין טיפין ושאר תליות בבשרה

**טושו"ע ס"ו, י"א – ט"ו ל"ב [יש חלקים שכבר למדו]**

**א. טיפין טיפין – בביאור ספק הגמ' עיין רשב"א וח' הר"ן וברא"ה ובמשמרת י"ח. ובראב"ד פ"ט ה"ו וברא"ש ס"ב ועיין ב"י ס"ח ועיין ס"ו ובש"ך שם ועיין סד"ט סקי"ב**

**ב. האם ספקות הגמ' להחמיר זה רק בבשרה – עיין סד"ט סקנ"ב בד"ה ועוד מדקאמר ובד"ה והנה לעיל ועיין רמב"ם פ"ט ה"ט וברא"ש לגבי עביד כרצועה ומבואר בדבריהם דנחלקו האם רצועה הוי שינוי ועיין גר"ז סקי"ו ובלחו"ש סקט"ו**

**ג. בדין כתם שעל בשרה האם צריך גריס – רמב"ם פ"ט ה"ו ובראב"ד שם ועיין לחו"ש סקי"ג בתחילתו מה שהקשה עליו [ועין ביאור הגר"א סקט"ז במקורו] ועיין ב"י ס"ו ועיין חוו"ד סקכ"ב ועיין חוו"ד ורעק"א לגבי נמצא על בשרה וחלוקה תוה"ש סק"ט ועיין סד"ט ל"ג בד"ה ואגב ועיין הגהות מימוני אות א' ובביאור כונתו עיין בב"י הנ"ל ובגר"ז סקי"ד ובחכמת בצלאל נ"ז: בד"ה וראיתי לסד"ט**

**ד. בדין טיפין על בשרה רחוקים זה מזה – חוו"ד חידושים סקי"א ועיין תוה"ק ט"ו: [תחילת שער ד'] ועיין לחם ושמלה סקי"ב בד"ה שוב**

**ה. משתיתא –שו"ע סל"ב**

**ו. ארוכה שלבשה וכו' – עיין ח' הר"ן [הובא בסד"ט סוף סקפ"ח] ובח' חת"ס**

**ז. בדקה חלוקה וכו' – טושו"ע ס"מ ובנו"כ שם [יש שם אריכות בסד"ט וילמד אי"ה בהמשך הסוגיות]**

**נ"ב. לאחר זה גפ"ת עד סוף הפרק טושו"ע ס"ה – סל"ג [חוץ מסכ"ה וסל"א]**

**בספק הגמ' דטיפין טיפין**

א] הגמ' מסתפקת טיפין טיפין מהו ובביאור סוגין מצאנו כמה ביאורים והנה הראשונים הקשו דהגמ' לקמן מבואר שטיפין טיפין זה לא מצטרף דהינו שזה טהור וכאן הגמ' דנה שזה טמא ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים א. הרמב"ם ס"ל שבבשרה אין קולא של פחות מגריס ולכן לקמן שזה בבגד כיון שכל אחד הוא פחות מגריס זה מותר אבל כאן הרי גם טיפה אחד זה טמא רק הגמ' דנה שזה צורה משונה ולכן זה טהור וקי"ל שזה טמא

ב. עיין רשב"א וח' הר"ן שהביאו מתוס' שספק הגמ' כאן מצד הלכות צירוף דהינו שזה ודאי שגם על בשרה פחות מגריס זה מותר ובאמת אין שינוי בזה שזה טיפין רק שזה עצמו ספק הגמ' האם זה מצטרף ולגבי בגד ודאי שלא מצטרף ורק לגבי גופה הגמ' מסתפקת והנה עיין רשב"א לעיל שכתב את זה בתור מקור שחמור בשרה מחלוקה דהינו שלומר שזה כמה מאכולות בשניהם זה רחוק קצת רק לגבי הבגד מקילים יותר והנה עיין לחו"ש סקי"ב שהקשה שעד כמה שבבשרה לא תולים בכמה מאכולות גם שני טיפות שהם פחות מגריס זה אסור וצ"ל דשם יתכן שזה מאכולת אחת ולפ"ז רק אם זה קרוב והנה החוו"ד חידושים י"א נקט שגם ברחוקים מאוד זה מצטרף אמנם בלשון הרשב"א בקצר ט"ו: העמיד הנידון שהם סמוכים ויתכן שבלא סמוכים תמיד מותר ויתכן תמיד אסור וצ"ע וע"ש בלחו"ש שחידש שכיון שלא מצוי שיוצא מהגוף פחות מגריס לכן מקילים עד שיעור זה דהינו שבאמת תולים בכמה מאכולות רק עד כמה שזה שיעור שמסתבר שזה לא מגופה ויש מקום שרבנן קבעו שאין שיעור כתם בפחות מגריס כל שיש צד אפילו רחוק של מאכולת וכמה מאכולות זה צד רחוק רק שבגופה שזה נידון ככתם אחד ממילא כה"ג אין סיבה להתיר משא"כ בבשרה שזה נידון כשני כתמים

ולכאורא בביאור הגמ' היה אפשר לומר על פי דרכם דזה פשוט לגמ' שבבשרה מצטרף לגריס בזה חלוק מחלוקה והגמ' רק דנה מחמת שזה משונה

ג. עיין רשב"א שכתב שבאמת לא מצטרף בין על גופה ובן על חלוקה רק מדובר בטיפות שכל אחד זה יותר מגריס והגמ' דנה האם זה סיבה לאסור כיון שכל טיפה זה סיבת איסור או שיש כאן ראיה שזה לא מגופה כי זה משונה

והנה עיין רשב"א שהקשה שבבריתא לקמן בבגד מבואר שלא מצטרף אבל משמע שאם יש גריס בכל אחד זה אסור ופה הגמ' דנה שגם כה"ג זה יהיה מותר מצד שזה שינוי ולביאור התוס' לעיל א"ש אבל אם יש כאן נידון מצד שינוי א"כ צ"ע וע"ש שישב שבגד שדרכו לזוז זה ודאי שלא חשיב שינוי מה שזה טיפין טיפין ורק לגבי בגדה חשיב שינוי והנה בתוס' משמע דמה דחשיב שינוי כי מעורבין הרבה ולפ"ז יתכן שלקמן מדובר בצורה מסודרת אלא שלפ"ז בבגד במעורבין הרבה יהיה מותר אמנם עיין לקמן דדעת הר"ש שספק הגמ' הוא בין בבגד ובין בבשרה ומחמירים בהכל ולפ"ז א"ש

והנה יש לדון האם בספק הגמ' שבמקום שזה משונה בכל אופן נחמיר זה רק בגופה או גם בחלוקה ונפק"מ להלכה שקי"ל להחמיר ועיין ש"ך שפשיטא ליה שכיון שהגמ' מבארת שהכונה בבריתא בשרה על זה א"כ מבואר שכה"ג בחלוקה זה מותר ולכן תמה כשהגמ' מעמידה דעביד כרצועה א"כ למה בחלוקה זה טהור ולכן הכריח שזה פחות מגריס ובזה בחלוקה טהור ועיין סד"ט סקי"ב שהקשה על הרשב"א שטיפין בבגד זה גרע וטמא א"כ איך הגמ' מעמידה הבריתא בטיפין אמנם בפשוטו הביאור כמבואר בדגול מרבבה ובתוה"ש שאין כונת הגמ' שהבריתא מדברת על זה שהרי הגמ' לקמן מעמידה בעברה בשוק של טבחים אלא כונת הגמ' שהבריתא באה לרבות כה"ג שזה אסור ובאמת לפ"ז יתכן שגם בבגדה זה כך ויתכן שבבגדה זה לא שייך

והנה קי"ל להחמיר בספיקות הגמ' ויש לדון האם גם בבגדה זה כך ועיין סד"ט נ"ב בד"ה ועוד מדקאמר וכן בד"ה והנה לעיל שנקט שזה מותר שכיון שהגמ' דנה שזה הביאור בריתא א"כ מבואר שזה נחשב ספק שבבשרה אסור ובגדה מותר אמנם לכאורא עד כמה שהגמ' דנה רק לרבות יתכן שזה לא כך אלא שאם זה אסור זה תמיד אסור והנה עיין רמב"ם ה"ט שהעתיק את ספיקות הגמ' וכתב שזה אסור מצד ספק בבשרה אסור ומשמעות לשונו שזה רק אסור מצד שזה בבשרה וכן הוא בלשון הרמב"ן והרשב"א ובפרט בתה"ק ט"ו: אמנם עיין רא"ש לגבי הגמ' שדחתה דעביד כרצועה שהקשה שא"כ אין בזה שום חידוש וצ"ע למה לא הקשה שבבגדה כה"ג אין סיבה להתיר ובהכרח שלמד שאין כונת הגמ' שבזה חלוק בשרה מבגדה וצ"ע והנה השו"ע העתיק כלשון הרמב"ם שרק בבשרה וכן העתיק שרצועה זה חידוש

ב] מבואר ברמב"ם שכתם פחות מגריס בגופה לא תולים ועיין מ"מ שביאר שזה בכלל הדין שספק בבשרה אסור ובבגדה מותר ועיין חוו"ד סקכ"ב שביאר שמצד הסבירות שזה מאכולת אין הבדל בין גופה לבגדה רק שזה תליה רחוקה ולכן בבגדה תולים ובבשרה לא תולים אמנם בהגהות מימוני ה"א ביאר שבגופה לא מצוי מאכולות והאחרונים נקטו שלפ"ז אין זה ענין לחומר בבשרה אמנם עיין חכמת בצלאל נ"ז: וכן משמע בגר"ז שגם לביאור זה אבל גם דרגא של מאכולת בבשרה זה דרגת תליה שבבגדה עוזר ורק כיון שזה בשרה לא תולים וכן הוא בלשון ההגהות מימוני והנה האחרונים הקשו על הרמב"ם א"כ מה הגמ' נ"ז: מתקשה בביאור הבריתא ולמה לא מבארת שמדובר על פחות מגריס ועיין סד"ט ל"ג שאם נימא שבגופה לא מצוי מאכולת א"כ זה לא נחשב ספק דהינו שהבריתא חילקה שבאותו צד ספק חמור בבשרה מבגדה וכאן זה לא מצד זה אמנם לנ"ל יסוד החילוק מצד שבשרה חמיר וראיתי לבאר שהרי מבואר שאם רוב ימיה טמאים טמאה ובפחות מגריס שזה תלויה מאוד מצויה בזה אין סיבה להחמיר ובלחו"ש כתב שמשמעות הבריתא שמדובר בכל גודל של כתם

ג] והנה דנו האחרונים בנמצא בבשרה ובחלוקה האם תולה פחות מגריס ועין חוו"ד שנקט שזה אסור וסברתו שכיון שזה דרגת תליה שביחס לבשרה זה לא סיבה להקל א"כ מה שיש גם בבגד זה לא סיבה והנה רעק"א הביא דבלשון הרמב"ם מבואר שזה מותר אמנם משמעות הרמב"ם שם שזה מדובר שזה נמצא כאחד דהינו שניכר שזה כתם אחד ויתכן שבזה שזה נידון אחד אין בזה המעלה של גופה משא"כ אם זה לא כאחד שאז לא ברור שזה נידון אחד אפילו שיתכן שזה אחד בזה מכריעים על בשרה שזה אסור והנה עיין לשון הרמב"ם הכ"ג שלגירסתינו זה לא מוכרח שהרמב"ם התיר דבר זה והסד"ט נקט להקל והנה עיין לחו"ש שהקשה שהרי לגבי עברה בשוק של טבחים תולה בבשרה ובבגדה ויתכן דשם תולים שניתז על שניהם יחד והוי נידון אחד וכאן זה לא שייך שאין קשר בין מאכולת למאכולת ויתכן עוד דשם כל הסיבה שיש ריעותא שאין על חלוקה אבל כאן זה מצד שזה תליה רחוקה בעצם גם ביחס לבגדיה ובדעת המתירים יתכן שס"ל שכל שזה נידון אחד זה מפקיע השם בשרה וכדהארכנו בסוגיא הקודמת

ד] עיין גליון רעק"א שהביא בשם התפארת למשה שאם הרגה מאכולת תולה בה וכתב על זה וצ"ע והנה בפשוטו אם מוצאת במקום שהרגה בזה ודאי תולה שיש כאן תליה ברורה לפנינו אלא מדובר שהרגה בידיה ומצאת בבשרה במקום אחר ולכאורא אם מצאה דם בידיה יכולה לתלות ואם לא מצאה לא יכולה וכמו בנתעסקה בכתמים בט"ז סקי"ד ועיין פרדס רימונים בפתיחה לק"צ עמוד קנ"א בד"ה נחזור שתלה דבר זה במחלוקת הפרישה והט"ז וצ"ע

ה] בעיקר שיטת הרמב"ם עיין בהשגות שהשיג עליו ג' קושיות א. מהמבואר בסוגין שצריך לצרף טיפין אמנם כבר נתישב לעיל דהנידון שזה משונה ואדרבא עין ביאור הגר"א שמקור הר"מ מסוגין דמשמע שכל אחד זה פחות מגריס וכמו בגמ' לקמן ומהא דיש נידון לאסור חזינן שאסור על בשרה והנה צ"ב קושית הראב,ד הרי הרמב"ם עצמו כתב שסיבת הספק מחמת שאין הדרך לצאת כך מהגוף ודוחק לומר שהראב"ד שאל לפי איך שהוא הבין את ספק הגמ' מצד האם זה מצטרף לשיעור וראיתי לבאר שיתכן שכל מה ששיך לדון שזה משונה אם חלות האיסור הוא מצד כולם יחד אבל אם כל אחד לבד הוא סיבת איסור והרי כל נקודה קטנה היא לא משונה אין מקום לספק הגמ' וכל זה דוחק וצ"ע

ב. דבמשנה כתוב יחד בבשרה כנגד בית התורפה ובחלוק ומשמע שבשניהם יש ההיתר של מאכולת וצ"ע הרי לגבי עברה בשוק של טבחים יש הבדל גם בין בשרה לחלוקה ואפילו שדעת הראב"ד לא כך אבל ודאי יש כזה לשון בגמ' וכבר תמה כן בלחו"ש י"ב וצ"ל שכונתו שמשמעות המשנה שיש תליה תמיד ומה שבבשרה לא תולים כי יש ריעותא שזה מכוסה בבגד אבל לא שזה חלוק מצד דיני תליה אבל לגבי גריס שזה הבדל בעיקר התליה בזה תמה שהמשנה דיברה על תליה במאכולת ומשמע שזה בהכל ג. עוד הקשה מהא דקראו כתם ואם זה ודאי א"כ מונה משעה שראתה דהינו שהבין בסברת הרמב"ם שזה בגדר ודאי ומשמע שנקט שכל שזה ודאי מגופה אסור גם ללא הרגשה או שכה"ג תולים שהרגישה וכדהאריך בפרדס רימונים אמנם אם נימא שזה רק מצד שכה"ג אין דין תליה אבל זה לא ודאי א"ש ובפרט אם יש דין דם ולא כתם שיתכן שכל סברת הגמ' שביחס לדין דרבנן שלא מתירים מצד כתם יש לזה דין של ודאי עוד מבואר מדבריו שנקט שגם ראיה ללא הרגשה יש בזה וסת ורק שתמיד יש צד מעלמא ועיין חזו"א שדן בזה

ו] מבואר בגמ' שחלוק שלבשו שני נשים ואחת ארוכה אם זה מגיע כנגד בית התורפה של הגדולה היא גם טמאה ועיין ח' הר"ן שהחידוש אפילו על ידי שחיה ובפשוטו כונת כמבואר בסד"ט סוף סקפ"ח שגם כה"ג טמאה והחידוש אפילו שלקטנה זה ללא שחיה ולגדולה זה רק אם שחיה בכל אופן טמאה אמנם בח' ח"ס כאן הבין לא כך אלא שכונת הר"ן שכל שזה מגיע רק על ידי שחיה אפילו דבעלמא טמא אבל כאן שלקטנה זה ללא שחיה תולים בקטנה ע"ש

ז] עיין סוגית הגמ' לגבי השאילה חלוקה והנה מבואר בגמ' שהראשונה נאמנת לומר שבדקה לגבי איסור והיתר ועין כו"פ שהקשה לראשונים שע"א לא נאמן כנגד חזקה א"כ למה כאן נאמנת כדי לאסור השניה וכן תמה בחזו"א בהערות לסימן רט"ו והנה כאן הרי גם ללא בדיקתה שניהם טמאות אמנם קשה למה נאמנת לומר שבדקה החלוק קודם הרי אם לא היתה בודקת זה חלוק שאינו בדוק והנה עיין רמב"ם שכתב שמדובר שהראשונה בדקה את עצמה וצ"ב מה צורך לזה ועיין סד"ט שחידש שהכונה או בדקה את עצמה וכה"ג הכתם לא אוסר אותה ע"ש ובלשון הטור שהראשונה בדקה קודם שלבשה וצ"ע מה הוצרך לזה ועיין ט"ז שחידש שאם לא בדקה קודם כיון שהיא בין כה מותרת כשבודקת אחרי זה אמרינן שלא בדקה יפה ובש"ך כתב שהכונה שאז יש חידוש בסוגין דאל"כ פשיטא ששניהם טהורות דאולי זה היה קודם ועיין סעיף מ' דהאריכו בזה האחרונים

# בגדרי תליה ובשיעור גריס [א]

**משנה נ"ח: עד סוף הפרק טושו"ע ס"ה – ל"ג [חוץ מסכ"ה וסל"א] יש כאן שלשה ענינים א. גדרי תליה ב. שיעור גריס ותליה במאכולת ג. תליה תחתון בעליון**

**א. בטעם שיעור גריס – עיין רש"י ובראב"ד שער הכתמים ס"ג ה"ו ועיין פיה"מ החדש ועיין לחו"ש י"ב ובפרדס רימונים בפתיחה לק"צ עמוד קל"ח בד"ה ורבנן שנקט שזה מחלקת תנאים לעיל נ"ב: ע"ש היטב ובחידוד הלכות נ"ב: בתוס' ד"ה שלש**

**ב. תולה בבנה ובבעלה - לגבי כתם שבבשרה עיין מאירי ובפרישה סק"ל הביאו הסד"ט סקמ"ג ובחוו"ד י"ג [ועיין מחצית השקל סוף סימן ק"צ מה שהובא מהגר"ש כהן]**

**ג. בתולה בהן בהיו עסוקין בדם – עיין טור סי"ט בשם הרמב"ן ועיין פרד"ר שפתי דעת סקל"ג בד"ה אבל ובפרי דעה בשפתי לוי סקל"ג בטעם הדבר ועיין מאירי, ובח' הפלאה נסתפק בזה**

**ד. מכה שיכולה להתגלע בבנה – חת"ס סימן קפ"ז**

**ה. שלא אמרו להחמיר - עיין טושו"ע ק"צ סי"ח בטעם ההיתר ומקורו בתוה"ב ב"ז ש"ד ועיין שו"ת הרשב"א ח"ז קס"א ובלחו"ש סקכ"ג**

**ו. ביסוד ההיתר בתליה אפילו שזה לא ודאי – חוו"ד ק"צ סוף סקי"ד וכן בסד"ט סוף סקמ"ב [ועיין נוב"י נ"ב] פרדס רימונים מקש"ז י"ב בד"ה ולדידי וסקמ"א בד"ה הנה ועיין בית מאיר תחילת ק"צ ועיין לשון האו"ז ס' שנ"א**

**ז. ספק עברה – עיין רש"י ובאו"ז סימן שנ"א ותשובות הגר"ש איגר כתבים סימן כ"ח ע"ש שהוכיח מהרשב"א תוה"ב כ"ב. [בסוף העמוד] לגבי עיר שיש בה חזירים או שוחטים ועיין מרומי שדה בסוף המסכת במכתב ב' בד"ה והנה וכן ביד יהודה קי"א סקט"ז בד"ה אבל [ומצאנו כמה קולות כגון ספק בשיעור התליה או ספק בצבע שתולים עיין ראב"ד ס"ג אות י' עיין רמ"א סכ"ז ועיין חכמ"א סכ"ט לגבי ספק מה היה הצבע או ספק גריס ועיין בשו"ת נחלת אבות סימן י' בסוף ספר שער המשפט]**

**ח. האם גריס מדין תליה או שזה שיעור - עיין מעיל צדקה סימן כ' מד"ה והיותר ואילך ועיין סד"ט ס"ק ס"א בד"ה עוד ראיתי ואילך מה שהשיג עליו ועיין תוה"ש קפ"ג א' ובפליתי שם חלק עליו [ועיין תרוה"ד רמ"ט] ובחכם צבי ס"ז בד"ה אם תרצה [ועיין רמב"ם פ"ט ה"ו והכ"ג וברמב"ן פ"ד ה"ג וברשב"א בקצר תחילת שער הכתמים ובראב"ד סוף שער הכתמים]**

**ט. בדין כתם שחור – עין סד"ט סק"י [הובא בפתחי תשובה סקי"ב] ועיין גר"ז סק"ט שלראשונים שמאכולת כולל פרעוש צבעו שחור**

**י. בהא דתולים בזמן הזה אפילו שלא שכיח – עיין מעיל צדקה כ' מד"ה והיותר [הובא בגליון מהרש"א סוף סימן ק"צ] ובסימן כ"ז לקראת הסוף בד"ה והנה ובחת"ס סימן ק"נ בד"ה אמנם ובסימן קפ"ב הובא בפ"ת סק"י בספו וע"ש בתחילתו בשם היראים ועיין לחו"ש ק"צ י"ב**

**י"א. בשיעור גריס של פול – עיין רמב"ם ועיין בעה"נ שער הכתמים ג' הכ"א הובא בשו"ע ס"ה ועיין סד"ט י"א**

**י"ב. בדין כתם עב וכתם שנתפשט – סד"ט סוף סקס"א ועיין פרד"ר בפתיחה סקי"ב עמוד קמ"ב בד"ה וע' ועיין שערי ציון סימן כ"ט בד"ה ומאי דקשיא ליה ובלחו"ש סקכ"א ובפ"ת סק"ט**

**י"ג. בדין כתם על בגד מנומר או כתם שחלקו טהור – סד"ט סקכ"א ורעק"א ס"י וחוו"ד ט'**

**י"ד. בדין כתם שעל כפלים – בינת אדם ט"ו הובא בפ"ת ט"ז**

**ט"ו. בהא דלא תלינן יותר מגריס בכמה מאכולות – עיין מעדני י"ט אות ת' מה שהביא מהלבוש ס"ה [וכן הוא ברעק"א בד"ה אמנם ובסד"ט סוף סקס"א] ועיין פרדס רימונים בפתיחה עמוד קל"ו בד"ה אמנם ובעמוד קמ"א סק"י ובלחו"ש סקי"ב**

**ט"ז. בהא דהגמ' העמידה המשנה כרשב"ג – עיין בעה"נ ג' ה' שזה קודם חזרת ועיין בפרד"ר בפתיחה [סק"ו] עמוד קל"ח בד"ה אמנם [ועיין מאירי בד"ה כבר] ובח' חת"ס**

**י"ז. הרגה כמה מאכולות – עיין תוס' וברא"ש ועין חוו"ד סק"ה ובגר"ז סקנ"ה ועיין בעה"נ ס"ג אות ו' ובמאירי בד"ה לפי [ועיין פרד"ר סק"ו בד"ה מעתה עמוד קל"ט עד ד"ה וראיתי] ענין זה השלמתו הוא בהמשך הסוגיא**

**י"ח. בהרגה מאכולת אחת האם תולה יותר מגריס – חוו"ד סק"ז ועיין פרדס רימונים עמוד קל"ט סק"ז בד"ה וראיתי שנחלק בדעת תוס' וברש"י מבואר כחוו"ד עיין רש"ש**

**י"ט. בדין תליה בפשפש – עיין ראשונים בסוגין ועיין ס"ז ובנו"כ**

**כ. בדין הרגה פשפש ומצאה תורמוס ועוד וכן בהרגה שתי פשפשים – סד"ט סקט"ו ועיין בית מאיר ס"ז פרד"ר עמוד קל"ט ד"ה ועיין גר"ז סקנ"ה ובחוו"ד סק"ז ועיין ראב"ד ס"ג ס"ו**

**כ"א. פשפש זה ארכו כרחבו – עיין רש"י רשב"א ור"ן ובב"י ס"ז**

**כ"ב. עיר שיש בה חזירים – עיין תוס' ורא"ש ובתוה"ב כ"ב. בסופו**

**כ "ג. א"ר הונא גריס אינה תולה – עיין רשב"א ההבדל בין שני הלשונות**

**בדיני תליה ושיעור גריס**

א] מבואר במשנה שתולה עד כגריס ובפשוטו הטעם כמבואר ברש"י שדם מאכולת לא מצוי שזה יותר מגריס וכן הוא בראב"ד בבעלי הנפש וע"ש סימן ג' ה"ו שפשפש זה דבר שלא מצוי ולכן לא תולים בו אמנם עיין רמב"ם בפיה"מ החדש שכתב שתולים שמא הרגה מאכולת או פשפש ומבואר שבאמת זה מצוי וחוששים להריגתו וצ"ב א"כ למה תולים רק עד גריס ועיין לחו"ש י"ב שלמד מהגמ' נ"ב: שדרך אשה לראות גריס וכן הוא בסד"ט שם ובערוך לנר ולכן לא התירו לתלות במאכולת אלא עד שיעור שזה לא דרך אשה לראות שזה עד גריס אמנם לרבנן שתולה עד כתורמוס מצד שס"ל שגם ללא סיוע זה יש כאן סיבה לתלות

ב] מבואר במשנה שתולה בבנה ובבעלה עיין רש"י שביאר אם יש בהם מכה עיין שו"ת חת"ס קפ"ז שהביא לדיק מראשונים שבהם לא תולים רק במכה גמורה ולא במכה שיכולה להתגלע אמנם ע"ש שדיק מהרבה ראשונים שזה ככל גדרי תליה הרגילים ועיין פרדס רימונים שלכאורא מצד המכה שבהם לא תולים רק מצד ששכבו לידה וניתז ישר עליה דאל"כ הוי תליה ממקום למקום והנה ברמב"ם וברשב"א מבואר שתולה בהם גם במה שנתעסקו והנה משמעות הלשון שגם אם זה לא ודאי שהיה עליהם וזה צ"ע הרי הוי תליה ממקום למקום ובפשוטו צ"ל בהכרח שמדובר שהתעסקו בצורה שודאי שיש על ידיהם וממילא אפשר לתלות בידיהם מצד שדרכם ליגע בה והנה הטור הביא בשם הרמב"ן שהוסיף שמדובר שנמצא גם על ידיהם ומבואר שללא זה לא תולים והובא דבר זה בש"ך סקל"ג ובפרדס רימונים ביאר שאל"כ זה ראיה שזה לא מהם וכתב שלפ"ז אם רחצו ידיהם שאין ריעותא יכולה לתלות בהם וכן משמע במאירי בסוגן אמנם הפרי דעה כתב שזה תליה ממקום למקום ולכן רק בשיש דם על ידיהם יכולים לתלות והנה היה מקום לומר שזה רק במקום שמה שבידם זה ודאי מעלמא ואין צד שזה הגיע מגופה אמנם עיין פרישה סק"ל בגליון רעק"א שנקטו שזה גם ביש צד שזה מגופה אבל כיון שביחס לזה יש תליה שזה מעלמא כי התעסקה בכתמים לכן אפשר לתלות בזה ומשמע שזה רק בנתעסקה ממש ולא בעברה בשוק של טבחים וכמבואר בגליון רעק"א ובעיקר הדבר שתולים מחמת שדרכם ליגע בה עיין פרדס רימונים ל"ג שדן שיש ראשונים שרק בשכבו אצלה תולים אבל לא שתולים שנגעו בידיהם בה אמנם הכרעת השו"ע לא כך ועיין מחצית השקל סוף סימן ק"צ דכולם מודים לזה רק כל אחד נקט דוגמא אחרת

ג] בעיקר הדין דתולה בבנה ובבעלה עיין מאירי שזה גם בנמצא בבשרה וכן הוא בפרישה אמנם עיין חוו"ד שלכאורא נגיעתם בה זה רק בגדר עברה בשוק של טבחים שבבשרה לא תולה אמנם כל זה לשיטתו שגם ללא ריעותא זה כך אבל אם צריך ריעותא מהא שזה לא על בגדה כאן זה לא שייך ויתכן עוד שכאן מצוי מאוד שנוגע וזה הוי ודאי תליה מאוד טובה

ד] שלא אמרו חכמים את הדבר להחמיר אלא להקל ומבואר שרק מחמת שכתמים זה דרבנן דהינו שגם ללא התליה הינו מתירים או מצד שזה ללא הרגשה או כי יש צד מעלמא ויש לה חזקת טהרה או חזקת הגוף או מצד דרשא דם ולא כתם לכן יש להקל בתליה זו של מכה שיכולה להתגלע ועיין לחו"ש כ"ג שכתב שזה רק על תליה רחוקה כגון זו אבל תליה טובה הרי מבואר בגמ' י"ד. שגם בבדיקת עד תולים וכמבואר במשנתינו לגבי עד שנתון תחת הכר אמנם עיין תוה"ב שער ז' ב"ד ט"ו: שכתב את זה גם על תליה בבנה ובבעלה ובמכה וכיוצא בהן ועיין לשון הטור שהביא את זה גם על תליה בנתעסקה בכתמים וזה צ"ע ועיין שו"ת הרשב"א ח"ז סימן קס"א שמה שלא תולים במאכולת בבדיקה מצד ששם זה נידון דאוריתא ולא רק מצד שאין שם מאכולת ע"ש ומצאנו כמה קולות בכתמים כיון שזה דרבנן כמבואר בהמשך הסימן כגון בלא יודע אם היה שיעור תליה במה שתלה וכן שלא צריך להקיף וכדו' וצ"ע הגדרים בזה

ה] בעיקר דין תליה יש לדון אפילו שיש מקום לתלות אבל עדין זה בגדר ספק ולמה זה מותר והנה בעיקר איסור כתמים עיין כס"מ פ"ט שהקשה למה לא נתיר מצד ס"ס ספק זה מהעליה ספק זה מעלמא ותירץ תירוץ אחד שכיון שזה איסור חמור החמירו בספקו ותירוץ שני שכיון שאין לה דבר לתלות בה החשיבו חז"ל שזה כמו ודאי ועיין ט"ז שהצד של עליה זה לא צד ולכן אין מקום לקשית הכס"מ ועיין נוב"י נ"ב שהקשה שעדין נטהר מצד שספק דרבנן לקולא ואולי זה מעלמא וע"ש מה שחידש טעם שלא רצו לסמוך כאן על ספק דרבנן לקולא ועיין חוו"ד שכיון שבשוק של טבחים לא עברה כמבואר ג' זה נחשב שאין כאן צד מעלמא וכן הוא בסק"ח, ובסד"ט ק"צ ב' כתב דברשב"א ג. מבואר לדון שכיון שלא ארגישה זה מעלמא רק כתב שכיון שחוששים שעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה ממילא תולים גם שהרגישה ולא שמה לב וכיון שדמים מצוים בה החמירו ומשמע שזה גדר של ספק ומבואר שנחלקו האחרונים בגדר האיסור של כתמים דלתירוץ אחד בכס"מ זה מצד שדנו שכיון שאין תליה לפנינו זה כודאי ולתירוץ אחד הגדר שהחמירו על הספק והנה אם הגדר שזה נראה ודאי מגופה וכפשטות הגמ ג. א"ש שכל שיש צד תליה לפנינו תולים בזה דכאן זה חוזר להיות ספק שזה מותר אמנם אם גזרו על הספק צ"ע למה כאן זה אחרת וצ"ל שיש כאן גדר מדרבנן שכל שיש תליה לפנינו כה"ג לא ראו מקום לגזור ויתכן שגם לטעמים הראשונים זה גדר הדין וכן נקט בפרדס רימונים מקש"ז י"ב ומ"א ועיין חוו"ד סקי"ד שכתב שכיון שלא הרגישה כל שיש תליה לפנינו זה סיבה להעדיף ולומר שזה מעלמא דהינו שכל שאין תליה לפנינו אין ברירה אלא לומר שזה מגופה אבל כל שיש תליה לפנינו אין סיבה ואדרבא יש סיבה לומר אחרת וכן הוא בסד"ט סוף סקמ"ב העולה מהנ"ל דבעיקר הדין תליה יש לדון שזה רק מצד שכיון שיש צד שזה משם יש להתיר מצד ספק או שזה סברא שכל שיש תליה לפנינו לא גזרו דהיינו דאין את סיבת הגזירה

ו] מבואר בסוגין שספק עברה בשוק של טבחים לא תולים והנה יש לבאר שזה מצד ס"ס דהינו שיסוד הדין תליה דכיון שיש צד שזה משם מספק מותר וכאן כיון שגם יש ספק האם בכלל יש תליה זה לא מספיק ולפ"ז בכל ספק תליה לא תולים ועיין מרומי שדה במכתב בסוף הספק מכתב ב' בד"ה והנה שכתב עוד צד שספק עברה זה כמו ספק ביאה שזה לא נחשב צד תליה לפנינו והנה לשני טעמים אלו כל שזה ספק תליה זה לא מועיל אמנם יש מקום לומר שבאמת ספק תליה עוזר רק שלומר שעברה ולאו אדעתה זה צד לא טוב ולפ"ז במקום שהספק שקול זה יעזור וכן נקט הגרש"א איגר סימן כ"ח ועיין מרומי שדה שם שבעברה בשוק של טבחים ולא יודעת אם בחלוק זה שגם לא תולה שביחס לחלוק זה הוא נחשב שזה ספק עברה אמנם אם נימא שזה רק סברא שלא חוששים לעברה ולאו אדעתא א"כ כה"ג זה לא שייך

ועיין בית מאיר ק"צ ס"א שאם כל האיסור כי בשוק של טבחים לא עברה א"כ כאן שיש צד שעברה בשוק של טבחים ויש צד שזה מעליה זה סיבה לתלות ובהכרח שרבנן אסרו כאן גם בס"ס ורק בתליה לפנינו זה עוזר אמנם אם נימא שאין צד מהעליה א"כ כונת האו"ז שיסוד ההיתר של תליה שיש צד שזה משם וכאן שזה ס"ס זה לא סיבה להתיר אמנם יתכן שבאמת גם ספק תליה זה סיבה להתיר ורק שלחשוש לעברה ולאו אדעתא זה לא מסתבר וזה בגדר שאין תליה לפנינו ולא קשה קושית הבית מאיר וכן משמע ברש"י והנה מבואר ברשב"א תוה"ב כ"ב: שעיר ששוחטים כל פעם במקום אחר אפשר לתלות בזה שגם עיר שיש בה חזירים זה הכוונה וצ"ע הרי זה ספק תליה ועיין גרש"א שהוכיח מזה שכל שאין סברא שלא מסתבר שעברה ולאו אדעתא גם בספק אפשר לתלות אמנם בלשון הרשב"א שדנים את כל העיר כשוק של טבחים דהינו שגדר הדין שצריך תליה לפנינו וכה"ג זה גם נחשב תליה לפנינו והנה מצאנו בכמה מקומות שכיון שכתמים דרבנן תולים אפילו בדבר שזה לא תליה גמורה א. עיין שו"ע סכ"ג שהביא מהראב"ד שתולים בכל אדום שנתעסקה ולא צריך להקיף ב. עיין רמ"א סכ"ז שאם נתעסקה בדם ולא יודעת בכמה שתולה שהיה בזה שיעור תליה ולגרש"א א"ש ואם לא צ"ל שכל שיש ודאי דבר לפנינו ויש צד שזה תליה זה מותר ולכאורא מוכרח על דרך הפרדס רימונים שבמקום תליה לא גזרו וכל זה הוא בגדר מקום תליה

והנה עיין חכמ"א סכ"ט דבספק אם היה בזה כגריס זה מותר מצד ספק דרבנן לקולא והנה אם זה מדין תליה א"כ זה כמו ספק אם היה בזה שיעור אבל אם זה שיעור וכגון בזמן הזה א"כ אין מקור מסוגין להתיר בספק ואדרבא נתקנה על הספק וצ"ל שכאן שיש ספק האם יש כאן השיעור של הגזירה זה ודאי בכלל ספק דרבנן לקולא וכן עיין חכמ"א שספק מה הצבע זה מותר וצ"ל שביחס לספק זה ודאי אומרים ספק דרבנן לקולא ועיין שער המשפט בשו"ת נחלת אבות סימן י' שבהיה לה כתם ולא יודעת האם זה היה למעלה מהחגור וכיבסו הכתם שזה אסור שכיון שאין תליה לפנינו א"כ דין הספק לומר שזה מגופה [ולכאורא יש לדון בזה שכל הסברא זה שלכן גזרו אבל כל שיש צד שזה במקום שזה לא בכלל הגזירה מנ"ל שנכריע שזה בכלל הגזירה] ובטור סימן ל' מובא שיטה שהיום לא תולים בכלום כי לא יודעים האם זה דומה וחלק עליו דאדרבא גם בספק תולים אמנם שיטה זו נקטה ודאי שרק בודאי תליה לפנינו זה סיבה לתלות

ז] מבואר בסוגין שבדין תליה יש שלש שיטות דעת רבנן שתולין בפרעוש בין הרגה ובין לא הרגה וזה עד תורמוס ודעת רשב"ג שלא תולה אלא אם הרגה ובפשוטו לפ"ז אם הרגה מאכולת זה עד כגריס ואם הרגה פרעוש זה עד כתורמוס ודעת רחב"א שבין הרגה ובין לא הרגה תולה בכגריס ובפשוטו אם הרגה פרעוש תולה עד כתורמוסכמבואר בראשונים והנה בעיקר דין פחות מכגריס הוא מדין תליה כיון שמצוי מאכולות לכן הוי כשוק של טבחים שאפשר לתלות בו וכן הוא בלשון הראב"ד והרשב"א אמנם ברמב"ם פ"ט ה"ו וכן ברמב"ן כתבו שאין אסור במצאה כתם אלא כגריס ומשמע שהגדר שרבנן לא גזרו כתמים פחות מגריס והנה עיין סימן קפ"ג דמבואר שאין אשה אסורה אלא עד שתראה ותרגיש ועיין ש"ך שמדרבנן אסורה גם ללא הרגשה [וראיתי מביאים בשם ספר שערי דעה שבכתם הטומאה לא חלה רק כשיוצא החוצה] ועיין תוה"ש שכתב ששם מדובר בכל שהוא ואין איסור כתמים רק בכגריס אמנם עיין כו"פ שם ובסד"ט סקס"א שכתב שאין הגדר שלא גזרו פחות מכגריס אלא זה דין תליה אבל אם זה ודאי מגופה כה"ג ודאי אין שיעור בטומאת כתמים וע"ש שהקשה מהרמב"ם שעל גופה אסור פחות מגריס אמנם יתכן שהסיבה שלא גזרו מחמת שבמאכולת לפעמים זה דין תליה אבל בגופה שזה לא סיבה להתיר שם גזרו גם פחות אמנם לא מסתבר שבעיקר השיעור חילקו בין המקומות והנה עיין תרוה"ד סימן רמ"ט שדן בג' ימים הראשונים האם אסור בפחות מגריס וכתב שכיון שלא יכולה להיזהר ודאי שזה מותר והנה שם החומר שלא תולים אבל אם כאן זה סברא שלא גזרו מה שייך לחלק וכמו שבדבר שאינו מק"ט או צבעוני שודאי לא גזרו גם בג' ימים ראשונים ובדגול מרבבה כתב שלגבי עד שאינו בדוק שיכולה להיזהר בזה באמת אסור אמנם יתכן דשם זה גדר אחר

ח] והנה האחרונים תמהו שהיום לא מצוי מאכולת כזו ועיין מעיל צדקה סימן כ"ז שכתב שצ"ל שבזמן חז"ל היה מצוי כזו מאכולת ולכן אפילו שהיום אין כזו מאכולת בכל אופן זה מותר ודימה לבגדי צבעונים ואינם מקבל טומאה וכן הוא בחכם צבי סימן ס"ז בסופו ובפשוטו משמע שחז"ל לא גזרו וכל שבזמנם היה מצוי לכן על שיעור זה לא גזרו אפילו אם היום לא שכיח מאכולת אמנם עיין סימן כ' שדן על כתם שסביבתו אדום וכתב שתולים שנתערב מאכולת ונדחה לצדדים וכתב אפילו שזה רחוק אבל כל שזה פחות מגריס התיר רבנן וצ"ע מה הוצרך לאפשרות שזה מאכולת תיפו"ל שלא גזרו על דם פחות מגריס ולכאורא מבואר שלא סתם לא גזרו אלא שמדרבנן אמרו שכל שזה פחות מגריס ויש אפשרות שזה ממאכולת אין זה בכלל הגזירה ולכן כל שזה בצורה שאין אפשרות שזה ממאכולת יש הגזירה והנה בראב"ד כתב שכתם שחור אסור גם פחות מגריס כי דם מאכולת לא נהיה שחור והמעיל צדקה כתב שלא הוזכר חילוק זה ובהכרח הטעם כנ"ל שלא גזרו על שחור וצ"ל שכונתו שודאי גם בזה יתכן שנשתנה מאדום לשחור רק שזה רחוק מאוד וכיון שקבעו שיעור תליה זה בכל מקום [והיה מקום לומר שאם זה היה ודאי דבר אחד זה היה נחשב כתם יותר מגריס שלא צריך כתם אדום אבל כיון שיתכן שזה נפרד לכן זה לא נידון כדבר אחד ולפ"ז א"ש ששחור מותר אמנם מדבריו לגבי חלק על צבעוני לא משמע שזה כונתו] ועיין חת"ס סימן ק"נ וסימן קפ"ב שכתב שכיון שכל עיקר הגזירה היה לטהרות ורק אגב זה גזרו לבעלה ממילא כיון שבזמן שהיה טהרות זה היה שיעור מאכולת כך היום זה כך והנה צ"ב כונתו שאם ס"ל שלא גזרו על פחות מגריס א"כ מה צריך להגיע להסברים ואם גזרו וזה דין תליה א"כ היום שלא שיך התליה מילא זה בכלל גזירת חז"ל וצ"ל שגדר הדבר לתלות במאכולת ובזמנם העמידו שזה השיעור והיה ראוי היום לשנות השיעור ומה שמשאירים כמו זמן חז"ל הוא מטעם הנ"ל וצ"ע והנה ברמב"ם מבואר שתולים גם בפרעוש ועיין לחו"ש שבאמת מאכולת זה פחות מכגריס ודלא כרש"י רק שדרך אשה לראות כגריס ולא פחות ולכן כל שזה ראיה של פחות מגריס שאין דרך אשה לראות הקילו חז"ל לתלות בפרעוש או מאכולת ויתכן שבאמת זה שני מאכולות ע"ש אמנם ברש"י מבואר שזה מצד שסתם מאכולת זה כגריס

ט] והנה בשיעור גריס ברמב"ם כתב שזה כגריס הקלקי ועיין כו"פ שיש כאן שיעור קבוע אמנם בבעלי הנפש הובא ברמב"ן ובשו"ע שכל שרואה לפניה גריס גדול יכולה לתלות בו ועיין סד"ט סקי"א שהכונה שמהא שרבנן לא כתבו איזה גריס משמע שכל גריס שימצאו אפשר לתלות בו והנה משמעות הפוסקים שאין הכונה שאם נמצא כזה גריס נתלה בו לכולם אלא שחז"ל העמידו שכל אחד יכול לתלות בגריס שיש לו וממילא ביחס לסתמא זה כגריס המצוי אמנם אם אדם ימצא גריס אחרי יתלה כגריס זה וצ"ע האם בכל ימיו או רק באותו יום והנה אם יסוד הדין גריס זה דין תליה רגיל ורק שקים להו חז"ל שזה השיעור לא שייך לומר שזה משתנה אלא בהכרח שקבעו שיעור גודל שאפשר לתלות במאכולת וזה גם מתי שזה לא יהיה מסתבר ולכן כלול בזה שגם אם יהיה גריס אחר יוכלו לתלות בו וכן ביאר בשערי ציון סימן כ"ט בד"ה ומאי דקשיא ליה

י] עיין מעיל צדקה סימן ס"ב שכתם שנמצא על בגד שיש בו משבצות שחלק צבעוני וחלק לא אין החלק הצבוע מצטרף לשיעור כגריס אמנם הוא מחלק הכתם שאם בשני הקצות שזה לא צבעוני ביחד יש גריס הוא טמא והובא ברעק"א על ס"י ובסד"ט סקכ"א ועיין חוו"ד שחלק עליו שכיון שזה כתם אחד ומאכולת לא מצויה בשיעור כזה גדול ממילא זה ודאי לא מאכולת ואין סיבה להתיר וכן לגבי כתם שרק חלקו אדום ונראה שזה אותו דבר שהחוו"ד אסור כיון שזה יותר מגריס וזה ודאי לא מאכולת והאחרונים התירו מצד ששיעור הדם זה לא שיעור לאסור והנה בפשוטו המעיל צדקה זה לשיטתו שיש כאן שיעור ולפ"ז הסד"ט שחלק עליו ודאי לא ס"ל כן אמנם הוא עצמו העתיק אותו וצ"ל שזה ודאי שהיה גדר שעד שיער זה אפשר לתלות והרי גם כאן יתכן שהכל זה מאכולת ועד שיעור זה אפשר לתלות וכן בכתם שחלקו מותר כיון שיתכן שהתערב זה סיבה להתיר וביותר דהרי המעיל צדקה רק התיר מחמת שיתכן שזה התערב וכאן הרי זה לא שייך אלא בהכרח שיש כאן עוד סברא שדנים מחמת החלק האדום לבד וצ"ל שיתכן שהתערב שני מאכולות וכדו'

י"א] צ"ב למה לא תולים יותר מגריס בכמה מאכולות ועיין לבוש ס"ה הובא במעדני יו"ט סק"ת וכן במעיל צדקה סימן כ' שזה מצד שאל"כ בטלה כל גזירת כתמים לכן אפילו שמצד גדרי תליה יתכן שנצטרפו כמה מאכולות יחד אבל רבנן הגבילו שאין לתלות אלא במאכולת אחת ולא בשני מאכולות יחד ובפרדס רימונים בפתיחה עמוד קל"ו ועמדו קל"ט כתב שזה מצד שיש כאן סברא לומר שמי כיונם שיהיו יחד ולכן כל שזה יותר מגריס זה אסור אמנם כתב שזה תלוי בגמ' בנתעסקה בציפור ומצאה כציפור ועוד והלחו"ש סקי"ב כתב שכל התליה בצירוף שלא מצוי דם מהאשה פחות מגריס ולפ"ז תולים גם בשני מאכולות רק שביחס לכמות גדולה שאם זה מגופה זה יותר מגריס כה"ג אין תליה במאכולות ועיין לעיל שברש"י מבואר לא כך אלא שמאכולת שיעורה זה גריס ואולי לכן העמידו שלא תולים על שני מכולות יחד

י"ב] עיין סד"ט סקס"א שדן בכתם עב האם זה נחשב כמו יותר מגריס וכתב שמסתבר שלא פלוג רבנן וכתב שכמו שאם זה התפשט זה נחשב גריס כך הפוך ואחרי זה כתב שיש להתישב בדבר ולכאורא מצד שבכתם עב זה נחשב שיש כאן ברור יותר מגריס וזה לא דומה אם זה בלוע בבגד שבזה לשער אמרינן לא פלוג ועיין פרדס רימונים בפתיחה עמוד קמ"ב קי"ב שנקט שכתם עב זה אסור ובכתם שנתפשט מותר דזה ברור שזה לא הדם עצמו ובעיקר הדין לא פלוג בכתם עב עיין שערי ציון סכ"ט בתחילתו שכתב שכיון שרבנן גדרו שתולים עד שיעור גריס כל שזה בתורה שזה פחות מגריס תולים וכמו שמבואר בראב"ד שתולים בגריס גדול ע"ש והנה כאן בהכרח הגדר שתלים אפילו בשני מאכולות דהרי זה ודאי יותר משיעור מאכולת

י"ג] התוס' כתבו שאם הרגה הרבה מאכולות תולה כפי שהרגה ומשמע שאם הרגה שני מאכולות תלה עד שיעור שני גריסים דהיינו שחז"ל הרי קבעו שמאכולת שיעור תליתה זה בגריס רק שללא הרגה לא תולים אלא על אחד אבל כאן שהרגה שתים זה לא גרע מכל תליה שכה"ג אין סיבה שלא לתלות בשתים והרא"ש כתב שלא פלוג רבנן ולא תולים אלא בשיעור מאכולת אחת [וכן הוא במאירי ובראב"ד סימן ג' ה"ו] ובפשוטו כונתו דס"ל שכיון שבדין תליה במאכולת ודאי יש כאן קולא שבכל מקרה תולים בשיעור זה א"כ יש כאן גם חומרא מצד לא פלוג שאין לתלות במאכולות יותר משיעור גריס ויתכן שנקט שדין תליה במאכולת יש מקרים שזה מעיקר הדין וא"כ אין סיבה שההגבלה רק על לא הרגה אמנם תוס' נקטו שאין זה דין תליה מעיקר הדין ממילא כל ההגבלה בתקנה לתלות ולא מתי שיש כאן תליה מעיקר הדין ובפרדס רימונים כתב שהרא"ש ס"ל שלא תולים ששני התליות הגיעו יחד ולכן גם בהרגה שתים לא מסתבר שהגיעו יחד לאותו מקום ולכן בהכרח שזה מגופה אמנם אין זה במשמעות לשון הרא"ש שכתב מצד לא פלוג ועוד שזה תלוי בהמשך הסוגיא ואין זה במשמעות הרא"ש ועיין חוו"ד שסתימת הפוסקים כרא"ש ובגר"ז סקנ"ה כתב שכונת הרא"ש לא בידוע לו שבדם היה כמות שזה יותר מגריס אלא שהנידון מצד שחז"ל קבעו שבכל מאכולת יש גריס בזה כתב שמונח בזה גם שאין לתלות במאכולת יותר מגריס אבל אם יודע ברור שהיה כאן דם יותר מגריס ושבצורת היציאה הרגילה ודאי היה יוצא יותר בזה לכו"ע תולה והנה מדבריו משמע שבגדרי תליה הרגילים תולים כמה יוצא אמנם בפשוטו משמע שתמיד כפי השיעור הדם שיש תולים ולא צריך לחשב כמה מסתבר שעבר משם

י"ד] והנה יש לדון בהרגה מאכולת אחת ומוצאת גריס וחצי האם יכולה לתלות בעוד מאכולת לתוס' ובחוו"ד סק"ז נקט שלא יכולת לתלות כיון שחז"ל קבעו שתולים רק באחת א"כ גם בהרגה אבל זה המאכולת שחז"ל אמרו שתולים וכן הוא ברש"י בד"ה עד כגריס עיין רש"ש, ובפרדס רימונים קל"ט נחלק על זה שכל מה שחז"ל הגבילו התליה זה מתי שלא הרגה ובאים לדון מצד שמצוי מאכולות אבל אם הרגה זה חזר להיות כמו הרגה ציפור שתולה בשיעור הציפור ועוד גריס

ט"ו] במשנה מבואר שתולה אם הרגה וגמ' מעמידה שזה כרשב"ג ועיין בעלי הנפש שהכונה קודם חזרתו שתתולה רק בהרגה וצ"ע למה כתבו דבר שהוא חזר בו וצ"ל שכך היה לו מסורת ורק שהוא חזר להורות אחרת אמנם עיין פרדס רימונים בפתיחה לסימן ק"צ סק"ו עמוד קל"ח בד"ה אמנם שכתב שרשב"ג גם לאחר חזרתו עדין ס"ל שיש גם דן תליה מיוחד בהרגה ונפק"מ בהרגה כמה מאכולות שתתלה בכמה ודלא כרא"ש ורק שקי"ל כרחב"א וצ"ע

ט"ז] מבואר בגמ' דנחלקו תנאים האם אפשר לתלות בפרעוש ועיין ב"י שאם לא שכיח פרעושים זה ודאי שאין לתלות ואם שכיחי פרעושים ודאי שתולים בזה כמבואר בראב"ד וברשב"א ורק נחלקו במצוי קצת האם זה מספיק סיבה לתלות או שזה לא סיבה לתלות אמנם עיין בח' הרשב"א ובראב"ד ובר"ן שכתבו שלרבנן אפילו שזה לא מצוי בכל אופן תולים והנה לשיטתם ודאי שזה לא גדר תליה רגילה אלא שהיה כאן הגבלה בתקנה דרבנן וצ"ל שכיון שיש מקומות ששכיח ממילא הקילו בכל המקומות וודאי דמבואר שזה לא דין תליה רגיל והנה עיין רשב"א שבמקום שמצוי פרעושים זה חזר להיות כמו מאכולת וצ"ע עד כמה שבמאכולת היה ודאי תקנה דרבנן שזה שיעור של כתם או שזה שיעור תליה א"כ על מה שלא תיקנו מה שייך לומר כך ומשמע שלרחב"א זה גדר תליה רגיל וממילא שייך לדמות לפרעושים אמנם הרא"ש כתב שלא פלוג ויתכן שיש כאן דין כללי שכל שיש תליה של בעל חי מאוד מצוי דנים כמה שיעור דמו וזה תליה שאפשר תמיד לתלות וצ"ע

י"ז] עיין שו"ע ס"ז שאם הרגה פרעוש תולה עד כתורמוס ועיין סד"ט סקט"ו שהקשה למה זה לא כמו נתעסקה בציפור שתולה כציפור ועד גריס והטור לשיטתו ששם מחמיר אמנם עיין חוו"ד סק"ז שכתב שכמו שלמ"ד שתולה בפרעוש אבל לא תולה בשני פרעושים או בפרעוש ומאכולת ממילא בהרגה פרעוש זה חוזר כמו אם מצוי פרעושים וע"ש שהוסיף שלפ"ז גם אם הרגה שני פרעושים לרא"ש שלא תולה בשתים גם כאן לא תתלה ובבית מאיר ס"ז כתב שאם הרגה פרעוש ודאי תולה גם בעוד גריס אמנם במקום שמצוי פרעושים הסתספק האם תולים בשיעור של תורמוס וגריס וצ"ע שאין זה במשמעת הגמ' וצ"ל שהגמ' זה לרבנן שבכל מקום תולים בזה הגבילו שרק אחד אבל במקרה שמצוי יתכן שזה אחרת ובראב"ד ס"ג ה"ו כתב שבהרגה שתי פרעושים תולה בשיעור של שתים אפילו שבמאכולות זה לא כך דהינו שבמקום שגדרו גדר שהתליה היא בכזה שעור זה גם לחומרא אבל בפרעוש שזה מצד שהרגה זה אחרת ובפרדס רימונים עמוד קל"ט נקט כסד"ט והנה לשון השו"ע סכ"ט שאם הרגה פרעוש זה חזר לכל דיני מאכולת ועיין גר"ז סקנ"ה שמשמע שזה גם לגבי שלא תולה בשתים וע"ש שביאר שכל שרבנן קבעו שיעור כמה אפשר לתלות בזה זה גם לחומרא שאין לתלות גם בהרגה כמה ולכן גם בהרגה מאכולת ופרעוש לא תולה יותר משיעור פרעוש ע"ש

י"ח] והנה המ"מ דיק מהרמב"ם שלא תולה בפרעוש וביאר שכיון שלא הריחה ריחו לא תולה בו וע"ש בב"י שנסתפק בהריחה ריחו האם תולה רק באחד וכתב שזה לא עדיף ממאכולות שלא תולה בשני מאכולות דהינו דלא ס"ל כראב"ד שחילק ביניהם וצ"ע למה לא הוכיח מהרא"ש שלא תולה בשתי מאכולות ואם מצד שפרעוש זה אחרת א"כ מה הוכיח כאן שהרגה מהגמ' שמדובר בלא הרגה וצ"ב

י"ט] עיין בינת אדם ט"ו שדן בבגד שיש בו כפלים ונמצא עליו כתם איך דנים אותו ובפשוטו הדבר צ"ע שכל שרואים שזה כתם אחד מצד הדם ודאי שזה הקובע ואם הכפלים נפתחו ועכשיו זה שני כתמים אמנם ברור שבזמן הגעת הדם מגופה זה היה אחד או שגם א זה מאכולת זה היה אחד לכאורא זה אסור ונפק"מ לבגד שמתחו אותו והכתם נהיה מחולק וכן יש לדון בבגד הנמתח וכשלובשים זה גריס ועכשיו זה לא גריס ויש לדון שזה לפי המציאה אמנם יותר מסתבר שזה לפי הלבישה כיון שעכשיו יודע ברור שבהגעת הדם זה כגריס

י"ט] פשפש זה ארכו כרחבו ברש"י כתב שרק כה"ג תולים והראשונים תמהו שא"כ מה רשב"ג אומר שתמיד נתיר הרי רק בצורה מסוימת לא גזרו לכן ביארו שהכונה רק לגלות לנו איך הוא נראה אבל לגבי דמו תולים תמיד

כ] עיר שיש בה חזירים אין בה כתמים לשון רש"י שהם מתיזים דם ובלשון הראשונים שהם נוגעים בבני אדם ותוס' כתבו שהיום זה לא כך והרשב"א כתב שלא מבין החילוק ועיין רשב"א בתוה"ב כ"ב. שאפילו שלא ידוע שהיום עבר כאן חזיר בכל אופן תולים ולמד מזה שעיר ששוחטים בה כל יום במקום אחר אפשר לתלות והגר"ש אייגר למד מזה שרק בעברה ולא אדעתא לא תולים אמנם לשון הרשב"א שזה הופך את כל העיר כשוק של טבחים דהינו שזה מעמיד תליה לפנינו וצ"ע

# סוגיא דתליה בכתמים[ב]

**א. האם בכתמים להקל זה דוקא בכתמים – עיין רש"י ורשב"א חולין נ"ה: ועיין ערוך לנר בסוגין ועיין רא"ש ס"ח ובמעדני יו"ט סק"צ**

**ב. בביאור מחלוקת רב הונא ור"ח – עיין ספר הישר של ר"ת סימן קס"ח ועיין לחו"ש סקכ"ב בתחילתו [ועיין פרד"ר עמוד קמ"ב סקי"א] ועיין רשב"א שביאר ההבדל בין הלשונות**

# בדיני תליה תחתון בעליון

**ג. תוד"ה היו – עיין מהרש"א ועיין לחו"ש סקכ"ב בתחילתו**

**ד. האם לר"ח כגריס למעלה זה סיבה לתלות – עיין תוס' בד"ה היו ועיין ספר הישר לר"ת סימן קס"ח ובבעלי הנפש ס"ג הי"ח**

**ה. בעיקר הדין תליה בעליון – עיין פרדס רימונים עמוד קנ"ז בסופו סק"ג שהקשה מהראב"ד ס"ב ס"א שכתם למעלה מהחגור טהור מצד שתולים בשני מאכולות ועיין רא"ש סוף סימן ח'**

**ו. בדין בבשרה בעליון פחות מגריס – עיין חוו"ד סקי"ב ובגליון רעק"א על השו"ע סי"ז ועיין הפלאה ס"ו לגבי שבשניהם זה פחות מגריס**

**ז. בדין מצאה כתם בבשרה למעלה ולמטה – רעק"א בשם התפארת למשה ועיין לחו"ש סוף סקכ"ב ועיין פרד"ר עמוד ק"צ שגם חלק וביאר הטעם**

**ח. בדין נתעסקה בציפור ומצאה כשיעורו למעלה מהחגור ולמטה מהחגור – חוו"ד סקי"א**

**ט. בדין מקום שמצוי פרעושים ומצאה למעלה מהחגור – ש"ך סקי"א וברעק"א שם ועיין מקור מים חיים סכ"ח**

**י. בדין תליה בלמעלה שיש צד שנזדקרה – ש"ך סק"ל**

**י"א. בדין פחות מגריס למעלה מהחגור היום שאין מאכולות – שערי ציון סכ"ז סק"א**

**י"ב. בדין מצאה למעלה מהחגור ונזדקרה ומצאה רק בגדה – סד"ט סקל"ט**

# בפלוגתא דר' ינאי ור"ח

**י"ג. בפסק הלכה – עיין רא"ש רמב"ם וברשב"א ועיין ב"י סכ"ו ואילך**

**י"ד. בביאור מחלוקתם – עיין תוה"ב כ"ב. טור ב' ועיין ערוך לנר [וברש"ש נ"ב: ובפרדס רימונים עמוד קל"ט בד"ה והגם שביאר סברת ר' ינאי וע"ש בד"ה ומעתה שביאר ספיקו של ר' ירמיה ועיין דרישה סקי"ד בד"ה עוד]**

**ט"ו. תוד"ה נתעסקה – בביאור דבריהם עיין לחו"ש סקל"א**

**ט"ז. בדין הרגה מאכולת האם זה חלוק מציפור – עיין חו"ד סק"ז ובפרד"ר עמוד קל"ט בד"ה וראיתי**

**י"ז. האם תולים שני תליות שהגיעו למקום אחד – עיין רעק"א בגליון סכ"ו ועיין גר"ז סקנ"א ובסד"ט סקצ"ג בד"ה עוד יש להביא ויש לדון מתוס' שבהרגה שני מאכולת תולה וכן מהראב"ד בשני פרעושים**

**י"ח. בביאור הדין דמצאה מין אחד תולה כמה מינים – ב"י סכ"ג ועיין סד"ט סקצ"ג [בתחילתו] בד"ה אלא ודאי**

**י"ט. בדין מצאה ליחה לבנה מגופה ודם – עיין ט"ז סוף סימן ק"ץ שהביא תשובות הרמ"א ועיין סד"ט סקצ"ג בתחילתו שהאריך בזה וע"ש לגבי דם פחות מגריס ועיין מעיל צדקה סימן כ' לגבי הגמ' נ"ב:**

**נ"ב. לאחר זה מתחילים אי"ה י"ד. סוגיא דעד הבדוק ואינו בדוק**

# תליה במאכולת ושאר תליות [ב]

א] הגמ' דנה לגבי גריס האם זה כיותר מגריס או לא ודעת ר"ה שתמיד להחמיר ודעת ר"ח להקל מצד ר' אבהו ועיין רש"י ורשב"א חולין נ"ה: שזה מצד שספק דרבנן להקל ויתכן שהכונה שלכן כך הלשון מתפרש וזה בתורת ודאי אמנם עיין רא"ש לגבי המחלוקת של ר' ינאי ור"ח שכתב שזה דרבנן להקל וכ"ש בכתמים ועיין מעדני יו"ט אות צ' שכתב לדיק שבכתמים יש דין להקל יותר מתמיד וכן דייק הערוך לנר מתוס' שם וכן הוא ברש"ש שם ועיין ר,ת בספר הישר סימן קס"ח שכתב שזה ודאי שסתם מאכולת זה פחות מגריס רק יש מאכולות שהם גריס והשאלה האם הקילו חז"ל גם לתלות במאכולות אלו ובדעת רב הונא שמחמיר צ"ב הרי ספק דרבנן לקולא ויתכן שכאן יש סברא מיוחדת שזה לא תליה מבוררת ויתכן שזה כלל שהלשון מתפרש לחומרא ולגבי לבאר הלשון אין זה בכללי ספק דרבנן לקולא והנה יש אחרונים שנקטו שיסוד התליה במאכולת זה מצד שאין דרכה של אשה לראות פחות מגריס ועיין פרדס רימונים עמוד קמ"ב סקי"א שכתב לדון שדרך אשה לראות כגריס ובזה עצמו נחלקו ר"ח ור"ה האם סיבת התליה מצד מאכולת שזה יותר או מצד שזה דרך אשה עוד כתב שאדרבא לכו"ע דרך אשה לראות יותר מגריס ונחלקו האם זה סיבת ההיתר לבד או גם צריך שיעור מאכולת ע"ש

והנה בפשוטו אין בין שני הלשונות אלא בלשון וכן כתב הרשב"א בתחילתו אמנם אחרי זה הביא מרבינו יונה שללישנא בתרא זה בתורת ודאי ונפק"מ לר"ה שאם יש בעליון כגריס אפשר לתלות בזה משא"כ ללישנא קמא זה רק מספק א"כ אין לתלות בזה וצ"ב הסברא שזה ספק הרי עד כמה שכונת הלשון לחומרא ממילא זה בודאי וצ"ל שבאמת לרב הונא זה ספק וכאן לא אומרים ספק דרבנן לקולא וכן משמע בספר הישר בדעת רב הונא וצ"ב הטעם אמנם בתוס' מבואר שלר"ה אם יש בעליון כגריס תולים בזה ולר"ח לא תולים ובספר הישר לר"ת סימן קס"ח ובראב"ד בבעלי הנפש ס"ג הט"ז כתבו שאם יש בעליון כגריס אפשר לתלות בזה ועיין ר"ת שביאר שלא מצוי כל כך מאכולת כגריס ובכל מקום הולכים לקולא ולכן אם יש כגריס למטה אפשר להקל ואם יש למעלה אפשר לתלות בזה וע"ש שהוסיף שלרב הונא זה הפוך שלמטה לא מקילים בכגריס אבל למעלה לא תולים בזה אלא ביותר מגריס וצ"ל שלא כך כך מצוי מאכולת כגריס ולכן לא תולים זה אבל זה לא מספיק בשביל להוכיח שיש כאן משהו מעלמא והנה לראשונים שמבואר שלר"ח לא תולים אם אין בעליון כגריס ועוד צ"ל שכל שהעליון זה לא ודאי אין לתלות בזה וכדחזינן שאם יתכן שנזדקרה לא תולים בזה אפילו שזה לא אוסר ובפשוטו זה כדין ספק עברה בשוק של טבחים אמנם כאן לא שייך לומר עברה ולאו אדעתא ויתכן עוד שהכל תלוי בגדרי חז"ל ואם החשיבו את זה לתליה ממילא זה גם סיבה שלא לתלות התחתון בו

ב] עיין תוס' שביארו שכונת הגמ' כגריס למטה הכונה שלמטה יש כגריס ובזה צריך להגיע לתליה בעליון והנה עיין מהרש"א שהקשה שלפ"ז מדויק שרק כגריס תולים ולא יותר וצ"ל שרק כגריס שיתכן שזה מאכולת אפילו שזה לא סיבה להתיר אבל בצירוף לעליון זה עוזר אבל אם זה יותר מגריס לא תולים וכן הוא בלחו"ש סקכ"ב

ג] בעיקר דין תליה של עליון בתחתון עיין רא"ש סוף סימן ח' שאמרינן שבפעם אחת נתלכלך חלוקה למעלה ולמטה ועיין פרדס רימונים עמוד קנ"ח שהקשה דבראב"ד ס"ב ס"א ובתוה"ב י"ז: כתבו שאם מוצאת למעלה זה מותר מצד שאומרים שעברה ולאו אדעתא או שתולים שנתמעך שני מאכולות ועד כמה שיש תליה של שני מאכולות זה לא סיבה על תליה של למטה וע"ש שדן שלכן הרמב"ן לא העתיק את סוגין אמנם הרשבא והראב"ד במהדו"ב העתיקו וצ"ל שעדיף לומר ששני הדמים זה מאותו מקום ולא שלמעלה זה ממאכולת ולמטה זה מגופה והנה יש להקשות עוד לאחרונים שכתבו שהטעם שלא תולים בשני מאכולות מצד שא"כ ביטלת תורת כתמים א"כ בנמצא יותר מגריס למעלה למה לא נתלה בשני מאכולות וצ"ל או שממ"נ יש לטהר שאם זה משני מאכולות א"כ אולי גם למטה זה כך אלא שבגדרים דרבנן זה לא נחשב אפשרות א"כ תולים שעברה ולאו אדעתה ויתכן עוד שיותר מסתבר שעברה ולאו אדעתה משני מאכולות רק שזה עדין בגדר תליה כי זה לפנינו ולכן צריך להגיע לסברא שביטלתה תורת כתמים וללחו"ש שמה שלא תולים יותר מגריס מצד שצריך צירוף שאין דרך אשה לראות פחות מגריס א"כ צ"ע שלגבי למעלה כיון שבין כה זה לא מגופה אפשר תמיד לתלות במאכולת ואם מצד שזה לא תליה לפנינו א"כ גם פחות מגריס זה כך אמנם הרמב"ם באמת לא העתיק הגמ' דהינו שביאר כרש"י

ד] מבואר בשו"ע שאם עליון עד גריס לא תולים בו ועיין חוו"ד סקי"ב שלרמב"ם שבבשרה לא תולים במאכולת לכאורא גם כה"ג מותר אמנם עיין רעק"א בגליון שכתב שכיון שכל המעלה שלא תולים שעדיף לומר שזה מגופה אבל כאן שזה בין כה לא מגופה ממילא אין סיבה שלא לומר שזה מאכולת וזה לא סיבה לעוד תליה והנה כל זה לטעם המ"מ אבל לטעם ההגהות מימוני שבבשרה לא מצוי מאכולת א"כ א"ש דברי החוו"ד אמנם צ"ע שסותר משנתו ועוד שאם נימא שגם להגהות מימוני אבל כה"ג בבגדה תולים ורק בבשרה לא תולים א"כ צדקו דברי רעק"א וצ"ע והנה אם יהיה פחות מגריס למעלה ולמטה לכאורא אין לתלות שלמעלה זה מאכולת ולמטה זה מגופה שהרי בין כה זה לא אותה תליה וההפלאה ס"ו דיק מהשו"ע להתיר וע"ש שביאר שזה ספק האם בבשרה יש מאכולת ולכן כל הרמב"ם זה לחומרא ולא לקולא אבל במקום שיש ממ"נ זה מותר וצ"ע

ה] עיין רעק"א שהביא מהתפארת למשה שאם נמצא בבשרה למעלה מהחגור ולמטה זה מותר והנה אם הביאור שזה מראה שעברה ולאו אדעתא זה לא סיבת תליה כיון שהרי בנמצא בבשרה לא תולים בעברה בשוק של טבחים אמנם הביאור שתולים שני הדברים מגיעים מאותו מקום וא"כ תולים שניתז מבין רגליה ועיין לחו"ש סקכ"ב בסופו שחלק על זה ולא ביאר טעמו ועיין פרדס רימונים עמוד ק"צ שכתב שכיון שזה לא שכיח כה"ג שניתז מבין רגליה ממילא גם אם זה קרה בלמעלה זה לא סיבה לתלות בלמטה

ו] עוד כתב רעק"א שאם למעלה נמצא בבשרה ובחלוקה ולמטה בבשרה לבד לא תולים דהינו שכיון שניתז מבין רגליה זה לא שכיח ואפשר לתלות את הלמעלה שזה הגיע מהתזה רגילה ממילא אין סיבה לטהר את התחתון ועיין סד"ט סק"מ שנסתפק בנמצא למעלה מהחגור על בגדה ולמטה בבשרה שאפשר לתלות וזה כשיטתו שם שדן שאם עברה בשוק של טבחים ונמצא כה"ג תולים וצ"ל שהכונה שניתז לשני המקומות אמנם הדבר מחודש לחשוש כה"ג שזה דבר לא מצוי ואין לזה הכרח אם לא שנימא שיש ענין לומר שזה ממקום אחד ולא משני מקומות

ז] עיין בגליון רעק"א שדן שגם בג' ימים ראשונים אפשר לתלות בעליון שזה כמו ידוע שנשפך עליה דם שתולים דהינו שהתליה שמה שהגיע למקום אחד זה מה שהגיע למקום אחר

ח] עיין חוו"ד סקי"א שאם נתעסקה בכתם ביותר מגריס ומצאה כזה שיעור למעלה ולמטה לא תולים הלמטה במה שנתעסקה והלמעלה בעלמא אלא תולים הלמעלה במה שנתעסקה והלמטה מגופה דהינו שהענין לומר שלא היה עברה ולאו אדעתה זה סיבה לבטל את התליה ולכאורא זה כסברת הנחלת אבות סימן י' שאם מצאה כתם ולא יודעת אם זה מהחגור ולמעלה או מהחגור ולמטה שתולים שזה למטה לא אומרים שזה היה מלמעלה ובהכרח שעברה ולאו אדעתה אמנם יש מקום לומר שכל שיש תליה לפנינו על מה שלמטה אין בזה סיבת איסור ומה שיש גם למעלה זה לא סיבה לאסור

ט] עיין ש"ך סקי"א שהביא מחלוקת ראשונים האם במקום ששכיח פרעוש תולים עד כתורמוס וכתב להקל מספק ועיין רעק"א שלכאורא יש בזה חומרא שאם נמצא למעלה כתורמוס אין לתלות בזה את התחתון וצ"ע עד כמה שזה מספק אולי כה"ג באמת יתלו בזה את התחתון אמנם יתכן שצריך ודאי עליון מעלמא וכאן זה לא ודאי וכמו שכתב הש"ך סק"ל שאם יש צד שנזקרה אפילו שאת העליון אין לאסור אבל כבר אי אפשר לתלות תחתון בעליון והנה הראשונים כתבו על מאכולת מעוכה וכן לגבי נתעסקה בציפור שיש להקל מצד ספק דרבנן להקל ועין מקור מים חיים בשו"ע סכ,ח שהקשה שיש בזה צד חומרא שאם זה יהיה למעלה לא אפשר לתלות בזה ואם נימא שכה"ג ודאי אין לתות בזה א"ש וצ"ע

י] עיין שו"ת שערי ציון ח"א סכ"ז סק"א שהיום שלא מצוי מאכולת ורק שאנו דנים כמו זמן חז"ל שהיה אפשר לתלו במאכלת א"כ אם יש דם למעלה פחות מגריס א"כ אפשר לתלות בזה את התחתון שהרי אם יש היום אפילו פחות מגריס זה ודאי מעלמא וכתב שזה דבר חדש וצ"ע שהפוסקים לא הזכירו דבר זה ואולי בכלל ההיתר של פחות מגריס שכל שמוצאים כמות זו תולים שזה מאכולת דהינו שכיון שביחס לאיסור כתמים תולים שזה מאכולת ממילא זה גם סיבה שאין לתלות בזה

י"א] עיין סד"ט סקל"ט שכתב שבנמצא על בגדה למעלה מהחגור ונזדקרה לכאורא בזה יש לתלות את התחתון שהרי כתב הרשב"א שכה"ג זה ודאי מעלמא אמנם כתב שיתכן שזה רק מצד שזה לא מצוי אבל אין זה ודאי כדי שיוכלו לתלות בזה משהו אחר וכמו לגבי שלא זוכרת אם נזדקרא או לא

י"ב] הגמ' מביאה מחלוקת ר' ינאי ור"ח האם כשיש מאכולת מעוכה ויש כגריס ועוד האם תולים ומשמע בגמ' דבפשוטו זה אותו נידון האם בנתעסקה בציפור תולים הועוד בדם מאכולת ובפשוטו הסברא שבשניהם אסור דלא תולים מאכולת כשהנידון על כתם יותר מגריס והצד להקל בשניהם שכיון שעל חלק יש תליה כבר זה נחשב שהנידון על פחות מגריס והסברא לחלק שבמאכולת רצופה זה עדיף כמבואר ברשב"א שזה שור שחוט לפניך דהינו שזה לא רק תליה אלא בגדר ברור והסברא ששם זה יותר חמור לכאורא זה מצד שלא תולים בשני מאכולות וכן הוא בדרישה סקי"ד ועיין תוה"ב שהוסיף שזה לא ברור שזה הגיע אם הדם למקום הנ"ל ולכן זה נחשב תליה בשני מאכולות וצ"ב סברת ר"ח הרי בעלמא לא תולים בשני מאכולות ועיין רש"ש נ"ב שכתב לדון שכיון שהיום הגדר שפחות מגריס לא אוסר וכאן הנידון על פחות מגריס שהרי על גריס יש לנו ודאות שזה מהמאכולת ויתכן עוד שרק בסתמא לא תולים כיון שזה לא לפנינו אבל כאן שזה לפנינו זה כמו תליה בדבר אחר ואם הסברא מצד שלא מסתבר שנצטרפו שני מאכולות יתכן שכאן זה בין כה צירוף של שני דברים לכן אפשר לתלות שנצטרפו יחד ועיין פרדס רימונים עמוד קל"ט והנה תוס' לעיל התירו בהרגה שני מאכולות ומבואר שתולים שהגיע יחד לאותו מקום והרא"ש שחלק הפרדס רימונים ביאר כי לא תולים שזה הגיע יחד וכתב שלכן כאן החמיר אמנם לשונו מצד לא פלוג ולא משמע שזה מצד שהחמיר כאן ומבואר שגם אם תולים שני דברים יחד אבל לא תולים שני מאכולות ובדעת תוס' יתכן לחלק שלא תולים שנמצא יחד אם זה רק תליה של מאכולת שזה לא תליה לפנינו אבל כל שזה תליה שלפנינו תולים גם שזה הגיע יחד

י"ג] והנה עיין חוו"ד שכתב שגם בהרגה מאכולת לא תולה ביותר מגריס כיון שחז"ל אמרו שלא לתלות ביותר מאחד א"כ תולים שזה המאכולת שהרגה ומשמעות דבריו שזה גם לתוס' ועיקר הדבר מבואר ברש"י שגם בהרגה לא תולה ביותר מגריס כדדיק הרש"ש ועיין פרדס רימונים עמוד קל"ט סק"ז שהקשה מר' ינאי וצ"ל ששם מדובר בהרגה אבל לא ברור שהדם שלפנינו זה משם אבל כאן שמאכולת מעוכה בו זה נחשב שודאי יש כאן דם מהמאכולת וכלשון הרשב"א שזה שור שחוט לפניך

י"ד] לענין הלכה הראב"ד פסק בשניהם להקל והרמב"ם פסק במאכולת מעוכה להחמיר ובנתעסקה בציפור להקל והרא"ש פסק במאכולת מעוכה להמיר ונתעסקה בדם ציפור להקל

ט"ו] עיין תוס' שדנו שבנתעסקה בפחות מגריס זה לא סיבה לתלות וצ"ב למה זה אחרת ועיין לחו"ש סקל"א שביאר שהכונה שכאן צריך לתלות מאכולת בגריס שלם שלרב הונא הרי זה טמא וא"כ גם לר"ח שמטהרים אבל יתכן שבזה לא מקילים ולפ"ז כונת תוס' לא סתם שזה פחות מגריס אלא שצריך לתלות גריס שלם עוד כתב לדון שיש כאן חידוש שתולים בשני דברים ויתכן שרק אם הרוב זה תליה תולים גם הקצת במאכולת ולא הפוך וצ"ע

ט"ז] עיין רעק"א סקי"ד שגם אם נתעסקה תולים במאכולת אבל בנתעסקה בשני דברים לא תולים שהם הגיעו לאותו מקום שרק במאכולת שאגב זוהמא היא מגיע לשם תולים על שני תליות שנזדמנו יחד וכן הוא בגר"ז סקנ"א ובסד"ט סקצ"ג בד"ה ועוד ועיין לחו"ש בסוף סימן ק"צ בביאור שו"ת הרא"ש שכתב שאינו מוכרח ויתכן שזה בכלל נידון הגמ' והנה דעת הרא"ש שלא תולים בשני מאכולות גם אם הרגה ועיין פרדס רימונים כי לא תולים שנזדמנו יחד וזה לשיטתו שפסק שלא תלים בציפור ומאכולת אמנם אין זה במשמעות לשון הרא"ש שדבריו רק מצד מה שפסק לקמן ועיין לעיל

**סוגיא נ"ב:**

ט"ז,ב] עיין גמ' נ"ב: דמבואר שאם אשה מצאה כתם שיש בו שלשה גריסים ועוד לחכמים חוששים שזה היה בג' פעמים והיא ספק זבה והגמ' מביאה שרחב"ג חולק וס"ל שכמו שאם היה פחות מג' גריסים היא לא טמאה זבה דאומרים שזה היה ביומים ממילא גם בג' גריסים הרי תולים חלק מהגריס בדם מאכולת וממילא את השאר מחלקים לשני ימים והנה בפשוטו סברת רבנן שעד כמה שזה פחות מג' גריסים אם נחלק את זה לג' חלקים ממילא כל יום זה פחות מגריס וזה טהור ורק בג' גריסים שגם אם נחלקם לשלשה היא עדין טמאה לכן חוששים לזוב וכן הוא בלשון רש"י שהטעם של רבנן כי זה שיעור כתם וצ"ב סברת רחב"ג ועיין חידוד הלכות וכן האריך בפרדס רימונים בפתיחה שאין דרך אשה לראות פחות מגריס ולכן לא חששו לחלק את זה לשלש ראיות אלא עד כמה שכל ראיה זה כדרך ולכן ס"ל שאם מורידים את התליה במאכולת נשאר כמות של דם שבזה אין סיבה לחוש לזוב אמנם עדין צ"ע מה הוכיח מפחות מג' ראיות אחרי ששם יש סיבה אחרת כי אם נחלק לג' זה לא סיבת טומאה ובפרדס רימונים עמוד קל"ז סק"ח כתב שהוכחתו מכתם שחור אם נימא שבזה לא תולים במאכולת ולפ"ז המקרה שחולק זה בכתם רגיל ואין זה במשמעות הגמ' ויתכן דס"ל שכיון שזה כתם אחד ואנו מכריעים שהוא מגופה וכגון לגבי טומאת הדם אז גם ביחס לחשש שזה כמה ימים זה לא מחדש תליה במאכולת ולכן בהכרח שהטהרה מצד שלא מחלקים לכל יום פחות משיעור מאכולת ולפ"ז יתכן שבזה עצמו רבנן חולקים ובסד"ט כתב שרבנן חולקים שלא תולים מאכולת שהגיעה בדיוק למקום הדם של גופה ועיין תוס' שביארו שמה שפחות מג' גריסים מטהרים לרבנן זה מצד שתולים שזה ביומים ועיין מהרש"א שתמה שזה הרי יתכן מחמת שאם נחלק לג' זה לא סיבה לטמאות ולנ"ל א"ש שכיון שזה לגבי יום אחד מגופה אין כאן דין תליה במאכולת רק שזה לא סיבה לחוש לג' ימים

ועיין פרדס רימונים [עמוד קל"ח בד"ה ורבנן ס"ל] שביאר שדעת רבנן שכיון שדרך אשה לראות פחות מגריס ממילא לא תולים במאכולת רק עד כמה שגם אם זה מגופה זה פחות מגריס ולכן בג' גריסים לא תולים במאכולת כיון שאם זה מגופה זה שיעור גריס ורחב"ג חולק וע"ש שכתב שלפ"ז לרבנן אין מקור שלא תולים ששני מאכולות הצטרפו אלא שביחס לשיעור יותר מגריס לא תולים ולרחב"ג שחוששים אפילו כשהצד מגופה זה כגריס בהכרח שלא חוששים שנפגש המאכולת במאכולת ורק כאן שזה דם נדה אגב זוהמא זה מצטרף והוסיף שלפ"ז הנידון של ר' ירמיה בציפור ומאכולת זה מחלוקת תנאים וכל זה מחודש אמנם באמת צ"ע לרבנן שלא חוששים שזה מאכולת למה בציפור חוששים שמה שאם זה זה מאכולת וצ"ל כנ"ל שכאן שזה הכל מגופה זה אחרת והנה בעיקר הגמ' צ"ע למה לחשוש שזה ג' ימים הרי אחרי שיום אחד זה מגופה זה תליה גמורה ועיין ח' בית מאיר דחזינן שכל שזה מגופה זה לא תליה שכל גדרי התליה לומר שזה לא מגופה ודו"ק בזה

י"ז] הגמ' אומרת בלשון הראשון שאם נמצא עליה מין דם אחד תולים בעוד מין ורש"י ביאר שהכונה שמין אחד ניכר שזה לא דם תולה גם שמה שניכר שזה דם שזה לא ממנה ותוס' ביארו שמוצאת למעלה מהחגור מין אחד תולה גם מין אחר והנה צ"ב הסברא ועיין סד"ט סקצ"ג בד"ה אלא שביאר שכיון שחזינן שהיא לא שמה לב מה קורה עמה ממילא תולים שבאותו זמן ניתז עליה עוד דברים וע"ש שהוסיף שמסברא אין סיבה לחשוש שזה מגופה כי לא הרגישה וכל האיסור מצד שגם לא עברה ולאו אדעתא וכאן שחזינן שזה קרה זה סיבה לאיסור ועיין רא"ש שתמה על זה וכי אשה שמצאת לכלוך אחד על ביגדה כבר מטהרים את כל הכתמים ועיין ב"י סעיף כ"ג שהביא מהרשב"א והראב"ד לבאר שמדובר שיודעת שניתז על בגדיה ולא בדקה מה המקומות שניתז וכה"ג כיון שחזינן שלא איכפת לה כבר אין חשש שניתז עליה עוד דברים ולשון הראב"ד שזה נהיה כמו חלוק שאינו בדוק ולפ"ז א"ש שרק כאן שיודעת שניתז לא בודקת והנה הרמב"ם לא העתיק דבר זה ועיין רא"ש שלמד שהלשון השני חולק ולא קי"ל כן וכן מבואר בשו"ע

י"ח] עיין ט"ז סוף סימן ק"צ שהביא משו"ת הרמ"א באשה שהיה לה תליה של מכה ומצאה כתם לבן שזה ודאי מגופה וליד זה מצאה כתם אדום ודן האם אומרים שכמו שהלבן מגופה כך האדום מגופה או שתולים האדום בדבר אחר והוסיף לדון במקרה שזה מקיף כמין עיגול את הכתם שזה נראה כתם אחד ועיין שם שכתב שכיון שמבואר בגמ' ברב שאם נתעסקה בתרנגולת תולה הכל משם וזה לקולא כ"ש לחומרא ולמד ממשתיתא ששונין לחומרא ולא לקולא דהינו שנקט שיש שם הסתברות שגם הדם מהתרנגולת וזה סיבת ההיתר ועיין ט"ז שדחה שהכונה שזה סיבה לתלות שזה כך אבל זה לא ודאי ואם יש תליה אחרת ודאי יתכן שזה משם וכל שיש תליה לפנינו זה סיבה להתיר ובזה מקילם יותר ממה שמחמירים ורק באין תליה לפנינו מחמירים יותר ממה שמקילים עוד דחה שבתרנגולת המציאות שודאי שיש שם שלשה סוגי דמים אבל כאן אם יצא דם טהור מהיכי תיתי שיצא דם טמא

וע"ש שהביא ראיה מהגמ' נ"ב: שאשה שמוצאת כתם שיש בו שלשה גריסים תולים שזה משלשה ימים והיא זבה ורחב"ג אומר שאומרים שיש כאן מאכולת וא"כ אין כאן שיעור כתם של ג' ימים ומבואר בלשונו שכיון שיש זוהמא תולים שלכן הגיע מאכולת ומבואר שללא טענה זו לא תולים ששני דברים הגיעו יחד אלא תולים שהכל דם נדה ועיין סד"ט סקצ"ג בתחילתו בד"ה ולכאורא שהביא מהמעיל צדקה לדחות שהגמ' שם הוצרכה לרבנן שלא תולים במאכולת וע"ש שביאר שבכל אופן צריך שיעור ג' כתמים מצד שדרך אשה לראות גריס ולא פחות אמנם ברש"י מבואר שם שזה מצד שזה הוא שיעור כתם ובסד"ט הוכיח מר' ינאי שס"ל שנתעסקה בצפור שלא תולה במאכולת וביאר שלא מסתבר ששני הדברים הגיעו יחד וכתב שגם החולק זה סברא מיוחדת במאכולת מצד אגב זוהמא והנה הרמב"ם פסק שם לאיסור וכאן פסק להיתר ובהכרח ההבדל דשם כיון שחלק מהגוף מסתמא הכל אבל כאן שיש תליה לפנינו ממילא הנידון על פחות מגריס ובזה הרי לא גזרו וע"ש שכתב לחלק בין שניהם מראה דם לבין שיש מראה לבן שמכח זה תולים שהכל זה דם

והנה כתב הט"ז שאם זה כמין עיגול שזה נראה שזה כתם אחד בזה באמת זה אסור אמנם המעיל צדקה כתב שכל זה סיבה לא לתלות בדבר אחר אבל לתלות במאכולת תמיד אפשר מצד שאין לך מטה ומטה ולכאורא משמע שזה כשיטתו שלא גזרו על פחות מגריס ע"ש וגם לדידן שזה גדר תליה אבל יתכן שצד תליה רחוקה ודאי שיש כאן והנה ברמ"א שם מבואר שכל דבריו רק במקרה שברור שהכתם הלב הוא מגופה אבל אם יתכן שהוא מעלמא אפילו שאין תליה לפנינו כה"ג זה לא סיבה לאסור אמנם עיין לחו"ש דמשמע שהט"ז חלק על זה ונוקטים שזה מגופה וממילא אם הדם ודאי כתם אחד זה אוסר אותה

י"ט] מבואר בגמ' שהיה צד שבכתם לא תולים במאכולת רק בעגול והנה רש"י לעיל נ"ז: ביאר שזה ראיה שזה לא מגופה וצ"ע שכאן גם בלי ראיה מספיק תליה ולכארא מבואר שצריך נטיה להיתר והנה למסקנת הגמ' מדובר דוקא בעד ויתכן שהוא מצד הנ"ל שמספיק תליה והנה התוס' רא"ש לעיל ובח' הר"ן כתבו שמשוך זה ראיה שזה לא מאכולת מבואר שללא זה היה אפשר לטהר ועיין סד"ט סקס"ז בד"ה והן אמת שביאר שאם מדובר שהרגישה בזה ודאי אין להקל אלא בעגול אבל אם לא הרגישה רק תולים שהרגישה בזה שייך לומר שרבנן מטהרים תמיד וגם שצריך ראיה לאיסור אמנם יתכן שגם ללא זה כיון שיש צד מעלמא יש כאן חזקת טהרה או דם ולא כתם

# סוגיא דז' סממנים וכו'

**משנה ס"א: - ס"ב: איתיביה ר"י לר"ל רביעית דם, יש כאן חלקים שנוגעים לטהרות אבל עיקר הלימוד זה מה שנוגע לבעלה וזה תוס' בד"ה הטבילו ובד"ה הנח וברמב"ן וברמב"ם פ"ט הל"ו תוה"ב ובבד"ה ומשמרת הבית ריש ש"ד טושו"ע סל"א [ועיין ב"ח שם] ועיין סד"ט סקמ"ו ותחילת סקנ"ב ועיין גליון רעק"א סכ"ג [בדברי התוס' בד"ה ר"א עיין מהרש"א וחזו"א בהערות בסימן רט"ו]**

**תוד"ה הנח – עיין רש"ש תוד"ה מקולי, ועיין סד"ט סקצ"ג מה שהוכיח מרש"י ותוס בסוגין ועיין חכמת בצלאל ובפתחי נדה בדין ראיה ללא הרגשה סקי"ב י"ג [עמוד ל"ה]**

**דין בגד שכובס**

**גמ' נ"ו: וכן הכתם – ומטמא בין לח**

**עיין תוה"ב כ"א ובד"ה שם ובמשמרת ובבעלי הנפש ס"ג הכ"ז וברמב"ם פ"ו הל"ו ועיין סד"ט סקפ"ד שהאריך בביאור שיטות הראשונים ועיין גר"ז סקצ"ח ביודעת ודאי שבדקתו וע"ש סקצ"ב לגבי כיבוס של היום**

**טושו"ע סמ"ו סמ"ז**

**כתמי קטנה**

**טושו"ע ס"ד את הסוגיא נלמד אי"ה ביחד אם וסתות אבל כדאי לראות את עיקרי הדינים שיש בזה ללמוד ליסוד איסור כתם**

**סוגיא דז' סממנים מעבירים על הכתם**

א] מבואר במשנה שז' סממנים מעבירים על הכתם הטבילו ועשה על גביו טהרות אם לא עבר הרי זה צבע הטהרות טהורות ולא צריך להטביל ואם עבר או דיהה הרי זה כתם והטהרות טמאות וצריך להטביל והנה בעיקר העברת הכתם מבואר בגמ' דעת ר' יוחנן שלאחר שהעביר עליו ז' סממנים גם אם זה דיהה ונשאר משהו מכאן ולהבא זה לא מטמא שזה נחשב דבר בלוע וזה לא סיבה לטומאה וס"ל שזה גם בדם נדה גמור ור"ל שחולק בפשוטו גם מודה שכאן זה עוזר בצירוף שזה דם מעלמא וזה לא דם נדה אמנם עיין רמב"ן שיתכן שהכונה שמועיל לטבול אם העבירו על ידי צפון

והנה מבואר במשנה שאם זה לא עבר זה צבע ובפשוטו הכונה שזה מגלה שזה לא דם ומשמע שזה ראיה ודאית ולכן זה טהור למפרע ובפשוטו לפ"ז היא גם טהורה לבעלה אמנם עיין תוס' שהביא ג' ראיות שזה לא ראיה ברורה א. שהרי המשנה אומרת הטבילו ומשמע שללא זה הוא טמא אמנם עיין רמב"ן שכתב שיתכן שבאים לחדש אפילו כה"ג בדיהה זה טמא ב. עוד הוכיחו מהגמ' שבחזר והעביר עליו סימנים ודהה טהרות השניות טמאות והרי כאן נשאר הראיה שזה צבע ובהכרח שזה לא ראיה ברורה ג. מר"י שהקשה על ר"ל שבלוע זה לא סיבה לטהר ומהמשנה והרי כאן זה מצד שזה צבע אלא בהכרח שמצד שזה צבע לבד זה לא סיבה לטהר אלא בצירוף למה שזה בלוע ומדאוריתא זה סיבה לטהר ומדרבנן עדין זה טמא מצד שהדרך להעביר עליו ז' סממנים וגם אם לא רוצה זה בטלה דעתו ואם זה לא עבר שזה נראה צבע כה"ג יש לטהר בצירוף למה שזה בלוע ועיין תוס' שאפילו שיש כאן ס"ס אולי זה מעלמא ואולי זה צבע אבל כיון שבשוק של טבחים לא עברה זה סיבה לטמאות ורק מצד שיש צירוף שזה בלוע זה סיבה לטהר דהינו שכיון שאין מקור לפנינו זה סיבה להכריע שזה מגופה ורק מצד שגם אם זה מגופה יש צד לטהר כי זה בלוע לכן זה מותר ובלשון התוס"ר שזה רוב שזה מגופה ומשמע שזה באמת כך ולא רק מצד שלאנשים זה נראה כך אמנם צ"ע דהרי בגמ' מבואר שלא תולים כתם בכתם וכן בגמ' ט"ז. מבואר שזה בגדר ספק וצ"ע

ועיין רמב"ן שלפ"ז לבעלה שלא עוזר מה שזה בלוע היא ודאי טמאה והמשנה כאן רק לטהרות אמנם ברמב"ם מבואר שזה עוזר גם לבעלה והנה הראב"ד הבין בדעתו שגם כל שלא העביר היא טהורה ורק אם העבירו ועבר היא טמאה וחלק עליו וכן נקט הרשב"א שודאי בסתמא כל שלא העבירו היא טמאה ועיין ב"ח שדברי הרמב"ם במקום שיש סיבה להסתפק שזה צבע ולא שכל דבר זה ספק צבע ועיין מ"מ שכתב שוודאי שהרמב"ם מודה שאפילו שזה ספק צבע זה אסור מצד שאפשר לברר על ידי ז' סממנים ועיין סד"ט סקמ"ו שלפ"ז היום שאי אפשר לברר כי לא יודעים איך יהיה מותר והוכיח מהשו"ע שתולים בקילור והרי בהכרח שזה ספק קילור ויש להתיר מצד ספק ובהכרח שכיון שזה חסרון ידיעה זה לא נחשב ספק ולכן היא אסורה ללא תליה לפנינו והנה רעק"א הקשה שא"כ גם בתליה בקילור זה לא יעזור כיון שיכול לברר אמנם היה מקום לחלק דכל שיש תליה לפנינו אין כאן סיבת גזירה ולא צריך לברר כלל

והנה משמעות הרשב"א שהוא ס"ל שבסתמא כיון שאין תליה לפנינו אומרים שזה מגופה ורק על ידי העברת סממנים חשיב שיש צד שזה מעלמא וממילא מספק יש להתיר וכן הוא בב"ח ובזה נחלק על הרמב"ן שאין להתיר מספק וצ"ע הרי בשוק של טבחים לא עברה וצ"ל ששם זה מכריע ממילא שזה מגופה אבל כאן חשיב ספק דהרי לפי הרגיל דם עובר על ידי סממנים אמנם לכאורא אם נתקן על הספק כל שיש ספק שזה מגופה ואין תליה לפנינו זה צריך להיות אסור וצ"ל שזה רק בודאי דם וצ"ע

והנה עיין תוס' בביאור אחד וכן הוא בתוס"ר וכן הוא בח' הר"ן סנהדרין מ"ט וכן הוא במשמרת הבית שהדין שאם מעביר סממנים הרי זה צבע הכונה שמה שנשאר זה לא בגדר דם אלא בגדר צבע בעלמא ולכן מועיל הטבילה של קודם וכונת משנתינו אפילו בדם גמור לר"ח וע"ש במשמרת שבזה בא לישב שכל שזה צבע זה סיבה לטהר לבעלה ומה שהמשנה אמרה שצריך טבילה דכאן מדובר בדם גמור אמנם צ"ע שא"כ אין שום מקור שאם זה לא עבר זה ראיה שזה צבע אולי זה דם רק כיון שזה בלוע לכן זה מותר וצ"ע כוונת המשמרת

ב] מבואר בגמ' שר"ל ס"ל שדבר בלוע שיוצא על ידי הדחק זה עוזר רק בטומאה דרבנן כגון דמעת עינו של זב או בדם תבוסה אבל לא בדם נדה והגמ' שואלת מהמשנה דמבואר שעוזר להעביר ז' סממנים והרי זה רק היתר בצירוף לבלוע והגמ' עונה הנח לכתמים שזה דרבנן ועיין רש"י ותוס' שכיון שזה לא ודאי מגופה לכן זה דרבנן וממילא מועיל תליה של צבע דהינו שבקושיא נקטה הגמ' שכיון שמדרבנן חשו לדם דאוריתא שזה מגופה ממילא זה חומר של דאוריתא והגמ' עונה שכיון שמדאריתא יש תליה שזה מעלמא לכן זה נידון כדרבנן שמועיל בזה בלוע ועיין חידוד הלכות שתמה הרי זה לא הרגשה ולכן זה דרבנן ומה הנידון של הגמ' והרי זה ממש כמו דם תבוסה והניחא אם יסוד גזירת כתמים מצד שמא הרגשה ולאו אדעתא א"כ יש לדון שכאן חשיב צד של דאוריתא אבל אם זה גזירה שמדרבנן גם ללא הרגשה זה אסור א"כ זה כמו דם תבוסה ועיין סד"ט סקצ"ג שדן שכיון שמקור מקומו טמא לכן לגבי טהרות מצד שזה ללא הרגשה זה לא סיבה לטהר וכל הנידון מצד שזה מעלמא ועיין רש"ש שדן שר"י ור"ל נחלק לשיטתם לעיל מ"א. שרי ס"ל מקור מקומו טמא א"כ זה נידון כמו דאוריתא ומהא דמועל בלוע בהכרח שגם בדאוריתא מועיל בלוע ור"ל ס"ל שזה טהור לכן כתמים זה נידון דרבנן כי זה ללא הרגשה אמנם זה דלא כתוס'

ג] תוד"ה הנח לכתמים: הקשו התוס' למה המשנה צריכה להגיע למה שזה צבע הרי גם ללא זה כיון שזה דרבנן זה סיבה להתיר וכונתם שכיון שזה לא עבר א"כ גם בתחילה זה היה מצב של בלוע וזה סיבה למפרע ותירצו תירוץ ראשון שכיון שכאן מסתבר שזה מגופה א"כ זה נידון כדאוריתא שלא מועיל בלוע ולכן רק בצירוף למה שזה צבע זה סיבה להתיר ותירוץ שני תירצו שכדי לטהר למפרע ללא שזה צבע אין לטהר מצד בלוע דיתכן שרק עכשיו זה נהיה מצב שזה לא יוצא והנה צ"ב למה לא הקשו קושיתם לר"י ועיין פתחי נדה בדין הרגשה סקי"ב שהאריך בזה ולכאורא הכוונה שלר"י דנים כתם כדאוריתא ולכן כל שלא העביר ז' סממנים שעכשיו הוא לא מקפיד זה סיבה לאסור ורק לר"ל שדנים את כדין כתמים דרבנן ונקטו תוס' מצד שזה צד מעלמא לכן יש מקום להקשות ולכן חילקו כנ"ל ומבואר שאין כאן נידון שזה דרבנן מצד ללא הרגשה שא"כ אין מקום לקושיתם וכן מה שתירצו צ"ע ובאמת אם יש דין הרגשה גם לטהרות צ"ב מה סברת ר"י והנה בעיקר מה שדנו שכאן זה חמור בדם תבוסה עיין חכמת בצלאל שביאר אפילו שכל כתם זה ודאי דרבנן מצד שיש צד מעלמא אבל כיון שהדין לחשוש לצד מגופה שזה מדאוריתא לכן זה חמור יותר מדם תבוסה שכולו מדרבנן והנה בפשוטו מוכח מסוגין שכל כתמים מדאוריתא זה מותר גם מצד שיש צד מעלמא אמנם עיין פתחי נדה שיש מקום לומר שרק כאן שזה לא עבר וזה מראה שזה צבע כה"ג מדאוריתא זה מותר ויתכן שסתם כתם זה לא כך רק שבתוס' משמע דקושיתם שגם ללא שזה מראה שזה צבע הוי דרבנן והסד"ט נקט מצד המיעוט ולא כתם ואם לא אז צ"ע והנה בעיקר לשון התוס' שיש כאן ס"ס עיין חזו"א בהערות בסימן רט"ו שאין זה ס"ס אמיתי מצד ששם ספק חדא הוא וכן הוא בפתחי נדה שם

ד] תוד"ה אמר ר"א הקשו שלר"א שאין משמעות לקפידה א"כ למה המשנה מטהרת רק אם זה צבע הרי גם אם זה דם נדה צריך להתיר עיין מהרש"א שתמה שהרי בגמ' מבואר שאם זה דם נדה זה אסור לר"א באמת וע"ש מה שישב ועיין חזו"א סימן רט"ו שכתב שכונת הגמ' לשאול שכתוב שגם לאחר ז' סממנים צריך לבטלו ולר"א הרי אין משמעות לביטול אלא המצב הזה עצמו הוא סיבת טהרה ע"ש

**בדין מקדיר ומגליד נ"ו.:**

ה] מבואר במשנה שסתם כתם מטמא למפרע ואם כבסו אתו מבואר שעצם הכיבוס הוא לא ודאי מעביר הכתם רק ר"מ ס"ל שאם ישראלית בדקה אותו יש חזקה שהיא בדקה בשעת כיבוס וא"כ תולים שזה היה לאחר הכיבוס ואם נכרית כיבסה היא לא בודקת וא"כ צריך לחשוש שזה היה קודם הכיבוס ורבי ס"ל שבודקים האם זה מקדיר או מגליד ודרך זה יודעים האם זה היה קודם הכיבוס ועיין בבד"ה לרא"ה שכתב שאין כאן מחלוקת אלא ר"מ דיבר כשזה נאבד ואי אפשר לבדוק ובזה מחלקים בין אם ישראלית כיבסה או עכו"ם אבל כל שזה לפנינו צריך לבדוק כיון במקדיר או מגליד אמנם הרשב"א נקט שיש כאן מחלוקת ור"מ לא ס"ל הסימן של מקדיר ולכן בעכו"ם אין לסמוך על מה שזה מגליד שזה לאחר הכיבוס ובישראלית אין לאסור מחמת שזה מקדיר והנה יש לדון האם רבי ס"ל הסימן בעכו"ם אבל לגבי ישראלית הוא מודה לר"מ שזה בחזקת שהיא בדקה ואין דין לבדוק ויתכן שגם בדיקה לא תועיל ומשמעות הרשב"א והר"ן שבזה כולם מודים וכן נקטו רעק"א והתוה"ש ועיין סד"ט שהאריך בזה שיש אחרונים שנקטו שהוא מודה לר"מ ויש שנקטו שהוא חולק וכן הוא פשטות הרשב"א וכן הוא במשמרת הבית והנה עיין רשב"א שדן במקרה שהוא לא יודע האם זה מקדיר או מגליד שמשמעות הראב"ד והרמב"ן שזה אסור וביאר שזה חסרון ידיעה וזה לא נחשב ספק והרשב"א דן שזה מותר והנה היה מקום לדון שזה סתם נידון האם חסרון ידיעה זה נחשב ספק אמנם עיין סד"ט שמשמעות הרשב"א שלרבי ודאי שהוי ספק ואסור ורק שהרי לר"מ גם על ידי בדיקה זה לא ודאי א"כ כל מה שצריך להחמיר את רבי זה רק לגבי אם אפשר לבדוק וצ"ע מהיכי תיתי לחשוש לבדיקה אם לר"מ זה לא מברר וצ"ע והנה הראב"ד בבעלי הנפש וכן הרמב"ן לא כתבו כלל הדין שבישראלית זה בחזקת שבדקה משמע שהם נקטו שהלכה כרבי וא"כ הרשב"א שהסתפק בדעת הראב"ד שאם לא יודעת זה מותר משמע שזה סתם ספק האם חסרון ידיעה זה ספק וצ"ע [ובתוה"ב משמע שרק נסתפק בדעת הראב"ד אבל לא בדעת הרמב"ן וצ"ב החילוק]

והנה בעיקר נידון סוגין עיין רשב"א שכתב שזה נפק"מ לקולא דהיינו כגון שלבשה בגד בזמן נדתה וכיבסו אותו האם אפשר לתלות הכתם בזמן נידתה שלר"מ בכיבסה ישראלית לא יכולה לתלות ולרבי זה תלוי במקדיר ומגליד דהינו שדימה את סוגין לחמרא שזה גם מועיל לקולא וזה כדבריו נ"ח. שכל שזה נחשב צד לגבי טומאה זה גם צד לגבי תליה ועיין גר"ז שזה וודאי שאם בדקה את הבגד אפילו שעכשיו זה מקדיר זה מותר וע"ש שדן עוד שהיום הכיבוס הוא מאוד טוב ובפשטות זה ודאי עובר בכביסה וזה מאחרי הכביסה ע"ש

עיין אחרונים שדנו שאם אף אחד לא יודע מקדיר או מגליד א"כ יתכן שזה נשאר ספק חסרון ידיעה ויש שנקטו שזה נחשב ספק שאפשר להקל והנה בפשוטו לדעת מגליד ומקדיר גם היום אפשר לדעת אמנם נפק"מ לבדיקת ז' סממנים האם היום זה נחשב ספק גמור או שכיון שאפשר לבדוק זה סיבה לאסור ועיין לעיל

# בדין תליה בעד הבדוק ואינו בדוק

**משנה י"ד. – י"ד: נמצא על שלה אותיום גפ"ת ורמב"ן רשב"א ריטב"א טושו"ע סל"ג - ס"מ**

# **ב**דין עד הבדוק

**גמ' נ"ז: עד שנמצא תחת הכר – סוף הפרק**

**א. בחילוק בין משוך לעגול – עיין רש"י נ"ז: ובטור ועיין ח' הר"ן נ"ז: ובתוס"ר שם ועיין סד"ט סקס"ז בד"ה והן אמת [ובפרדס רימונים בפתחי נידה החקירה ג' אות ד' עמוד מ"ט שכתב הדברים יותר באריכות] ובבינת אדם אות י"ב ועיין רעק"א נ"ח: בד"ה אולם ועיין ב"י סל"ה בד"ה ומכל מקום [ועיין ט"ז סקכ"ג ובמה שהקשה עליו בתפארת למשה וכן בסד"ט סקס"ז בד"ה ויש לדמות ובסימן קפ"ג סק"ב בד"ה גם צ"ע ועיין גר"ז קפ"ז קו"א סק"י] [חשוב לדעת חלק זה להמשך דיני תליה בעד ויש הרבה לדון בזה בהמשך הסוגיות]**

**ב. בהא דבכתם אין הבדל בין משוך לעגול – סד"ט סקס"ז בד"ה ויש לדמות ובהמשך בד"ה ולכאורא [ועיין תוה"ק י"ח.]**

**משנה י"ד. – בדקה בעד הבדוק**

**טושו"ע סל"ג [הב"י כתב על הכל יחד ולכן יש לראות רק מה שנוגע לסוגין]**

**ג. נמצא על שלה לאחר זמן לגבי מכאן ולהבא – עיין רש"ש ובח' רעק"א וח' בית מאיר ועיין חוו"ד סק"א מה שהוכח משנתינו**

**ד. בהא דהוי ספק ולא מעמידים על החזקה – ש"ש ש"ג פט"ז בסופו חוו"ד קפ"ז סק"א בד"ה ואין להקשות חזו"א צ' סק"ד בד"ה כ שבעלה ובאבן העזר פ' סקי"ח**

**ה. בקושית הגמ' על מאכולת האם הכונה שיהיה ספק או טהורה והאם מדובר בהרגישה – עיין רש"י ועיין ב"י שדיק מהרשב"א לא כך ועיין סד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה ובאמת ובד"ה אח"ז ועיין פרי דעה בטורי כסף סק"כ ובסד"ט סקס"א בד"ה ולכאורא ועיין סד"ט סקס"ז בד"ה תו קשיא לי**

**ו. בהא דלרש"י הוי ספק ולא מעמידים על החזקה – חכמ"א שער רוב וחזקה י"ח בד"ה אמנם**

**ז. האם הקושיא בעגול או במשוך – עיין ריטב"א ועיין סד"ט סקס"ז בד"ה ולא ידעתי ועיין רעק"א נ"ח: בד"ה אמנם בסופו**

**ח. למה שאלו כאן יותר מכל מקום – עיין תוס' רמב"ן רשב"א ריטב"א ובדעת ר"ח שבעלמא ודאי טמא עיין היטב בלשונות הראשונים ועיין רשב"א בשו"ת מכ"י סימן צ"ב בד"ה תשובה ובסימן צ"ג בד"ה ומה שדחיתה ובסימן "ה בד"ה עוד אמרת**

**ט. לרמב"ם שבשרה בדוק ממאכולת מה הגמ' שואלת – לחו"ש סקל"ח ועיין בית מאיר ס"ד. בסוף העמוד**

**י. בדין כתם הנמצא באו"מ מבחוץ – סד"ט סקנ"ז בביאור רבינו ירוחם**

**י"א. באיזה שיעור מדובר במתניתין [דהיו האם מוכח שטיפה כחרדל זה דאוריתא] – עיין ריטב"א ועיין סד"ט סקס"ז בד"ה והא דאמרינן ועיין בית מאיר תחילת סימן קפ"ג**

**עד שהיה תחת הכר או הכסת - נ"ח.**

א]מבואר במשנה שבבדקה בעד הבדוק ונמצא עליו דם פחות מגריס אם זה משוך טמא ואם זה עגול טהור ויש לדון מה הדין בקטן מאוד שלא ידוע אם זה עגול או משוך ויסוד הספק האם הכונה שצריך ראיה שזה מאכולת או שכשיש ראיה שזה מגופה זה אסור והנה בלשונות הראשונים מצאנו שינוי דרש"י נ"ז: וכן בתוה"ק כ"א. כתבו שעגול מותר מצד שיש ראיה שזה מאכולת ומשמע שספק אסור ומאידך בתוס"ר נ"ז: ובח' הר"ן שם וכן בהשגות הרז"ה על בעלי הנפש שעה"כ סק"ג מבואר שמשוך אסור כי זה ראיה שזה מגופה וצ"ב מחלוקתם ועיין סד"ט סקס"ז בד"ה הן אמת וכן בטורי כסף סק"כ ובפרדס רימונים בפתחי נדה בחקירה הג' אות ד' עמוד מ"ט שזה תלוי האם מדובר שהיה הרגשה ובזה רק על ידי ראיה הפוך נוקטים שזה לא מגופה אבל אם לא הרגישה בזה יש את סברת הב"י שכיון שלא הרגישה רגלים לדבר זה לא מגופה ולכן יש לטהר אמנם דעת הרשב"א הרי שמדובר שלא הרגישה ובכל אופן ביאר כרש"י ועיין קו"א לגר"ז קפ"ז סק"י שכתב שבא לבאר ביחס למקרה שהיה הרגשה שכה"ג בכל אופן נטהר בעגול מצד הראיה שבדבר [עוד כתב לדון שלא ס"ל חזקת דם בהרגשה ולכן אין לטהר אלא בראיה]

ועיין בינת אדם אות י"ב שכתב שנחלקו בדין חזקה אם ריעותא דהרי יש כאן דבר לפנינו האם חשיב ריעתא בחזקה שדעת הרשב"א דחשיב ריעותא בחזקה ודעת הר"ן דלא הוי ריעותא דהינו שנקט שהרגישה ובכל אופן יש מקום להתיר ע"ש והנה עיין ט"ז סקכ"ג שביש לה מכה תולה גם בעד בדיקה וכמו שתולים במאכולת ועיין תפארת למשה שהקשה שהרי כאן צריך ראיה שזה עגול ובפשוטו דעת הט"ז שרק במשוך זה אסור כי יש ראיה שזה מגופה וכאן אין את הראיה [כי גם המכה זה משוך] אבל גם ללא ראיה זה מותר [והגר"ז הוסיף שגם אם כונת הגמ' שעגול זה ראיה דשם מדובר שהרגישה אבל הט"ז מדבר שלא היה הרגשה] ויתכן שביחס למאכולת כיון שאין תליה לפנינו זה גרע והנה עיין רעק"א נ"ח: בד"ה אולם שכתב שסברת הרשב"א שכיון שבגופה שכיחי דמים לכן בפשוטו נוקטים שזה מגופה ומשמע שזה גם כשיש ריעותא מהא דלא הרגישה ויתכן שכשיש תליה לפנינו זה עדיף וזה סברת הט"ז וצ"ע והנה מבואר בגמ' שרבנן חולקים ומטהרים אפילו במשוך וצ"ע לראשונים שיש ראיה שזה מגופה למה לטהר ואם מדובר ללא הרגשה א"ש אבל אם היה הרגשה צ"ע ועיין גר"ז קפ"ז קו"א י' במוסגר שכתב שלהו"א שמדובר במשנה שהרגישה בהכרח שכונת רבנן לטמאות גם בעגול ויש לדון בכל זה בסוגיא דחשש מאכולת באותו מקום לקמן

ב] מבואר בגמ' שבכתם אפילו במשוך זה מותר וצ"ב הטעם ועיין סד"ט סקס"ז בד"ה יש לדמות שכתב שבאמת גם מאכולת יכול להיות משוך ולכן בכתם מטהרים בספק אבל בבדיקה שצריך ראיה שזה לא מגופה לכן צריך עגול אמנם אם נימא שהחסרון במשוך כי זה ראיה שזה מגופה צ"ל שבכתם שזה לא דרך משיכה א"כ גם אם זה מגופה זה לא צריך להיות משוך ולכן אין סיבה שלא לטהר במשוך רק שכאן לא צריך ראיה ועיין תה"ק י"ח. שכתב מפורש שזה קולא לגבי כתמים ולכן גם בעד שאינו בדוק מקילים ושם בצד מגופה מובן שזה משוך ובכל אופן מטהרים

**משנה י"ד.**

ב,ב] מבואר במשנה שנמצא על שלה לאחר זמן טמאין מספק עיין ח' בית מאיר שכתב שזה ודאי שהיא טמאה מכאן ולהבא והכונה שעל הזמן שבין המציאה לתשמיש הוי ספק אמנם רעק"א נקט שכונת המשנה שמצד מה שמצאה אחרי זה זה ללא הרגשה וממילא הוי רק טומאת ספק דהינו שלא שורפים על זה תרו"ק אמנם הסד"ט נקט שבודאי מגופה שורפים על זה תרו"ק וכן הוא ברמב"ן ו. ולפ"ז לא חשיב ספק ובהכרח כבית מאיר ועיין פרדס רימונים בפ"נ סוף סק"ח עמוד ס' שכתב להקשות שהגמ' נ"ז: דנה דלא כשמואל והרי יש להוכיח מהמשנה שלכן זה ספק אלא בהכרח שיש לבאר כבית מאיר והנה החוו"ד סק"א כ' נקט כרעק"א והקשה א"כ למה לא נימא שזה היה בשעת תשמיש וממילא זה היה אם הרגשה והוכיח מכאן שכל שיש חזקה מעיקרא לומר שזה אחרי אפילו שממילא יצא שזה ללא הרגשה זה לא חיסרון שלא עושים חשבון עיין בסוף חמדת שלמה בחידו"ת מהגרד"ל שהאריך בזה ובזה א"ש שמצד חזקת טהרה זה לא סיבה לומר שזה היה ללא הרגשה [והנה הסד"ט סקס"א בד"ה לכאורא נקט שלמ"ד וסתות דאוריתא אין שום חזקה דחשיב עשוי להשתנות ובכל אופן חשיב ספק ובהכרח שכיון שמצד זמן הראיה חשיב ספק זה גם סיבה שלא נכריע את זמן הראיה ולומר שזה היה בהרגשה וצ"ע]

ג] והנה צ"ב מהו השיעור של א"ת הרי עד כמה שזה הגיע יותר מאוחר א"כ נימא מצד חזקה שזה ודאי היה אחרי זה ועיין ש"ש ש"ג פט"ז שביאר שלגבי כזה זמן קצר חשיב ריעותא בחזקה והקשה שא"כ כיון שאין כאן חזקה מעיקרא א"כ נימא מדין חזקה דהשתא שזה היה קודם ויתכן שהחזקה דמעיקרא עוזרת שלא לומר חזקה דהשתא [עיין שערי יושר ש"ב פ"ד] ועיין חו"ד קפ"ז סק"א דכתב שיש רוב שזה בא מקודם ויש חזקה שבא יותר מאוחר וכיון שזה לא רוב גמור לכן זה שקול והוי ספק ובחזו"א צ' סק"ד ד"ה כל שבעלה כתב שבאמת גם כה"ג יש חזקה אבל בכל אופן זה סיבה להביא א"ת שזה גם במקום שיש חזקה לטהר ולפ"ז לגבי טהרות הוא חומרא אמנם בתוס' ו. בד"ה כשבדקה כתבו שזה סד"א ובאבן העזר פ' סקי"ח כתב שחז"ל נסתפק להם הזמן שלוקח על פי רוב לדם לצאת ולכן לא שייך בזה חזקה והוי ספק

ד] הגמ' שואלת וליחוש דילמא דם מאכולת הוא בפשוטו הקושיא בפחות מגריס וכן הוא בריטב"א ובבד"ה י"ח. וכן הוא בתוה"ב שם שלמד מסוגין לתלות במאכולת בטחתה בירכה ועיין ריטב"א שכתב שזה רק בעגול דהינו שלמד שכמו בהניחה תחת הכר רק בעגול תולים ה"ה כאן אמנם עיין סד"ט סקס"ז בד"ה ולא ידעתי שכתב שכאן שהרי זה דרך בדיקה בהכרח שזה משוך ולא עגול ובהכרח שגם כה"ג הגמ' שאלה וע"ש שלראשונים שמשוך זה חיסרון א"כ א"ש שכאן אין ראיה ממה שזה משוך שזה מגופה אבל אם צריך ראיה מהא דזה עגול הרי כאן אין את הראיה וע"ש שכתב שבאמת כל קושית הגמ' מצד שבסוגין יש סיבה לחוש שזה מאכולת וכדלקמן וברעק"א נ"ח: בד"ה אמנם בסופו כתב שהדין של משוך זה רק דרבנן וכאן הגמ' שואלת על דאוריתא אמנם זה לרש"י אבל לראשונים הגמ' הרי דנה לטהר ובהכרח שכל שאין ראיה שזה מגופה יש לטהר מצד שלא הרגישה ושבהכרח מדובר שלא היה הרגשה אמנם בריטב"א מבואר שמדובר בעגול ויתכן שנקט שגם כאן אין סיבה שיהיה משוך ויתכן שס"ל שתמיד צריך ראיה וצ"ע והנה לרש"י עגול זה ראיה שזה מאכולת ולפ"ז כונת הגמ' לשאול שזה ודאי טהור ורש"י כתב ספק ובהכרח שלמד שכאן זה משוך ותמיד צריך עגול כדי שודאי טהור וכאן הנידון על ספק או שכאן יש ריעותא מיוחדת וכדלקמן וברעק"א שם דן שהגמ' שואלת גם על יותר מגריס ומצד שתולים בשני מאכולות ורק בכתמים החמירו אבל כאן שהנידון שלא לחיב חטאת מעמידים על עיקר הדין אמנם בראשונים מפורש שנידון הגמ' על גריס כמבואר ברשב"א בסוגיא הבאה

ה] והנה בלשון הריטב"א מבואר דמשמעות המשנה שגם בטיפת דם כחרדל זה כך ולפ"ז מבואר שגם בזה יש חזקת דם בהרגשה וזה דלא כבית מאיר קפ"ג שבטיפת דם כחרדל אין חזקת דם בהרגשה וכן הוא בלשונו ב.

ו] הגמ' שואלת שנחשוש שזה מאכולת הראשונים תמהו מה הגמ' שואלת כאן יותר מכל בדיקת עד ועיין תוס' שתמיד יתכן שזה חומרא אבל כאן הרי מביאה קרבן ובהכרח שזה נחשב ודאי דהינו שלפ"ז קושית הגמ' על כל בדיקת עד עוד כתבו הרמב"ן והרשב"א לישב דכאן כיון שבדקה קודם ולא מצאה כלום זה סיבה לומר שזה מאכלת עוד תירצו שכאן שנמצא על שלו לבד או על שלה לבד זה מראה שזה מאכולת [וצ"ב למה המאכולת זה יותר סיבה שימצא רק באחד מהם וצ"ל שזה טיפת דם] וברמב"ן כתב לישב דבעלמא לא מצוי שבדיקה מאכולת נמעכת ורק כאן יש צד שעל ידי השמש נתמעכה המאכולת דהינו שבסוג בדיקה כמו כאן יש חשש למאכולת

עוד כתבו לישב בשם ר"ח שהקושיא רק בנמצא על שלו ולא על שלה שזה ראיה שזה לא מגופה ומשמע שבנמצא על שלה ולא על שלו הגמ' לא שאלה ועיין ראשונים שהביאו מר"ח שכיון שדמים מצוים באשה ממילא סתם דם שנמצא בה מסתבר שזה ממנה ולא מאכולת שזה הגיע מבחוץ ורק כשנמצא בשלו יש ראיה שזה אחרת ועיין ריטב"א ורשב"א שמשמע שבשלו זה לא נחשב שהדם נמצא באותו מקום ולכן זה סיבה לחשוש למאכולת משא"כ בשלה כיון שדמים מצוים בה לכן זה סיבה להכריע שזה מגופה וברמב"ן משמע שזה הכרעה של רוב דהיינו שצד הדם מגופה הוא יותר כמות מהדם של מאכולת והנה לביאור הראשון של תוס' מבאר שללא שאותו מקום בדוק ממאכלת כל בדיקה אין הכרעה שזה מגופה משא"כ לר"ח סתם בדיקה הוא מוכרע שזה מגופה ורק כאן כי יש ראיה ובטעם שזה מוכרע ברמב"ן מבואר שלא מתמעך מאכולת על ידי בדיקה וכנ"ל וברשב"א ובריטב"א מבואר מצד שיש כאן הכרעה חדשה של מקום הדמים

ז] בעיקר קושית הגמ' רש"י ביאר שהגמ' שואלת שזה יהיה ספק אמנם עיין ב"י שהביא מהרשב"א שכתב שהלכה כלישנא בתרא מצד שזה חומרא ואם כל נידון הסוגיא רק מצד ספק א"כ להלכה אין בזה נפק"מ אלא בהכרח שנידון סוגין לטהר לגמרי [צ"ע הריטב"א ביאר כרש"י ובכל אופן כתב שהלכה לחומרא] ועיין סד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה ומהיו ובד"ה אח"ז שהוכיח מהראשונים שהקשו למה הגמ' שואלת רק כאן ולא תמיד בכל בדיקה משמע שבגמ' כאן הנידון להתיר שאם הנידון שזה יהיה ספק איפה מבואר שתמיד זה ודאי והנה צ"ב דעת רש"י עד כמה שהוי ספק למה לא נעמיד האשה על חזקתה ועיין סד"ט סקס"א בד"ה ולכאורא יש שכיון שמדובר ביום הוסת אין לה חזקת הגוף אמנם כתב שלמ"ד וסתות דרבנן ודאי יש לה חזקה וכן תוס' הרי דנו על כל שאר בדיקות וכתבו שזה אוסר מספק ועיין בינת אדם שער רוב וחזקה סקי"ח שהוכיח מכאן שכל שיש ריעותא בחזקה כמו כאן שמצאה משהו לא מעמידים על החזקה והנה בדעת הרשב"א מבואר שכן מותר בספק ובפשוטו זה מצד שמעמידים על החזקה אמנם בסד"ט שם דן שלמ"ד שוסתות דאוריתא אין חזקה ביום הוסת וכתב למבואר בב"י שכיון שלא הרגישה זה ראיה שזה לא מגופה א"ש ובחזו"א ק"ג סק"ו כתב שלראשונים שהגמ' שאלה דוקא כאן מצד שרגלים לדבר מהא דנמצא על שלו ולא על שלה או הפוך יתכן שזה עצמו סיבה לנקוט שזה מאכולת או שלכל הפחות זה מריע את הריעותא בחזקה ועיין סד"ט שכתב שאם כונת הגמ' שהרגישה וטועה בזה ודאי דמה שיש חשש מאכולת זה לא סיבה לטהר אמנם עד כמה שהגמ' שאולת כי יש כאן ראיה יתכן שגם אם הרגישה זה סיבה לתלות במאכולת ועיין טורי כסף סק"כ שכתב שרש"י והרשב"א שנחלקו האם כונת הגמ' שזה ספק או ודאי טהור זה לשיטתם בכונת הגמ' נ"ז: האם הכונה שהרגישה ובכל אופן אומרים שזה טעות או שלא הרגישה ובזה אומרים שטעתה וכן הרגישה

ח] והנה צ"ב לאחרונים שיש מיעוט של דם ולא כתם א"כ מה רש"י אומר שיתחיבו א"ת הרי מדאוריתא יש מיעוט שזה לא טמא אמנם כבר כתב הצ"צ שכל המיעוט על מה שנמצא בתור כתם אבל כאן שעד כמה שזה מגופה זה נמצא בגופה זה אין את המיעוט

ט] הגמ' אומרת נפק"מ בין שני הלשונות אם מאכולת מעוכה, עיין רש"י שכתב ליד מקום הדם ומשמע שאם זה במקום הדם ודאי שתולים בזה ועיין ב"י שהקשה שסתימת הפסקים לא כך וכתב שיתכן שכונת רש"י שזה לא ודאי מגופה אבל עדין זה בגדר ספק וממילא צריך להחמיר בזה והנה המ"מ כתב שהרמב"ם לא העתיק שני הלשונות כי נוקטים להחמיר אמנם צ"ע שעדין צריך להביא לגבי שלא יביאו קרב ומשמע שהכריע בתורת ודאי כלשון הזה

י] עיין רמב"ן שתמה בנמצא על שלו שזה טמא ומשמע שגם אם קינח לאחר זמן ולמה לא נחוש למאכולת וכתב שכל שזה קודם הקינוח של הש"ז אין המאכולת מגיעה ואין לחוש שנרצפה על הסדין ומזה באה אליו דדם מאכלת זה מועט ועיין בית מאיר ס"ד. בד"ה והנה שכתב שלרמב"ם שבשרה בדוק ממאכלת א"ש וכל קושית הגמ' מצד שחשבה שזוהמת אותו מקום זה סיבה למאכולת ואחרי שהגמ' אומרת שאדרבא בדוק ממאכולת ממילא גם האיש בדוק מאותו סיבה והנה בפשוטו הא דהגמ' שאלה אם נימא שכל מה שלא תולים במאכולת זה מצד גדרי כתמים אבל הגמ' שואלת מצד הדאוריתא א"ש אמנם לראשונים שהגמ' שאלה שנטהר צ"ע ובלחו"ש סקל"ח כתב שאם הקושיא כאן כי יש ראיה מזה שזה על של ולא על שלה

י"א] עיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שעד הבדוק וקינחה בו ויש בו מאכלת מעוכה אפשר לתלות והב"י תמה על זה ועיין סד"ט סקנ"ז שכתב שהכונה שקינחה רק במקום שסמוך לאותו מקום וכה"ג אם מאכולת מעוכה אפשר לתלות אמנם באין מעכולת מעוכה כיון שלא שכיח שם מאכולת לא תולים וצ"ל שגם לשיטות שלא גזרו אבל במקום שלא מצוי זה לא שייך והנה בקינחה רק בפתח אותו מקם לכאורא זה סוגין שא"מ בדוק ממאכולת אבל הסד"ט חידש שגם סמוך לו אמנם כפי הדרך שמקנחים מסביב הרבה בזה ודאי יש לתלות במאכולת והנה בעיקר הא דמבואר בגמ שא"מ בדוק ממאכולת רש"י העמיד סוגין על קינח מבחוץ א"כ בהכרח שגם מקום זה בדוק ממאכולת אמנם יש ראשונים שביארו שהכונה שמכניסה בעומק ללא חו"ס לפ"ז אין ראיה שגם פתח או"מ בדוק ממאכולת ועיין תוס'

# בדקה בעד הבדוק וטחתו בירכה

**עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א תוס"ר ובתוה"ב י"ז: י"ח: ובטושו"ע סל"ד ל"ה ובנו"כ ובסד"ט סק"ס ותחילת סקצ"ה ובחוו"ד סקי"ט כ' ובגר"ז סקס"ט**

**א. האם מדובר במקום שדם מגופה יכול להגיע – עיין תוד"ה וטחתו ובמהר"ם ובחידוד הלכות ועיין חוו"ד סק"כ ובפרדס רימונים עמוד קמ"ה, ועיין תוס"ר ועיין רשב"א ורמב"ן דנקטו דמדובר במקום שדם נדה יכול להגיע**

**ב. בביאור שיטת רש"י – עיין רשב"א שגרס כתוס' וכל הראשונים נקטו שגרס אחרת ועיין תוס' וראשונים בביאור שיטתו ועיין סד"ט סקצ"ה בתחילתו בדין תליה ממקום למקום ועיין חוו"ד סקי"ט**

**ג. האם מותר בפחות מגריס – עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א ועיין תוה"ב י"ח: י"ט. ובבד"ה ובמשמרת שם ועיין טור מה שדייק מהרא"ש ועיין ט"ז ובמה שתמה עליו החוו"ד ועיין ט"ז סקכ"ד ובביאור החוו"ד ועיין טורי כסף שם**

**ד. בהוכחת הרשב"א שתולים במאכולת משאלת הגמ' על המשנה – עיין סד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה ובאמת ובסימן ק"צ סקס"ז בד"ה ותו קשה**

**ה . בכונת הרשב"א שגם לר"ח כאן יש לתלות – סד"ט סקס"ז בד"ה ועפ"ז [בתשובה מבנו] ובד"ה ואין לומר [בתשובה של הסד"ט]**

**ו. האם בנמצא על העד לבד תולים במאכולת – חו"ד י"ט סד"ט סק"ס ובגר"ז סקס"ט [ועיין היטב בראשונים]**

**ז. בביאור הגליון בתוס' – חוו"ד סקי"ט ועין פרד"ר מקש"ז כ"ד לקראת הסוף בד"ה וראיתי בחוו"ד [עמוד רכ"ג]**

**ח. עד הבדוק וטחתו בירכה ונמצא על הירך והעד יותר מגריס האם הוי דאוריתא – פרדס רימונים מקש"ז כ"ד בד"ה אולם הביא בזה מלוקת ראשונים וכן בפתחי נדה בדין בדיקת עד אות ה עמוד נ' [וזה תלוי בדיוק הראשונים מר"ח שס,ל שאין לחלק בין תליה במאכולת לשאר תליות]**

**בדין עד הבדוק וטחתו בירכה**

א] הגמ' אומרת שבדקה בעד הבדוק וטחתו בירכה ולמחר מצאה דם טמאה נדה ובתחילה רב אמר שחוששת דהינו שזה ספק והנה יסוד הנידון האם הדם הגיע מהירך לעד או מהעד לירך והנה בפשוטו מדובר גם במקרה שיכל להגיע דם מהאשה לירך רק שמצד זה יש רק טומאה של כתם והגמ' כאן דנה לומר שזה טומאה דאוריתא וכן הוא מפורש ברשב"א וברמב"ן בסוגין שטומאת כתם יש כאן ודאי והנידון על יותר מזה אמנם עיין תוס' שכתבו שמדובר במקום שדם הירך לא יכול ליפול שם ובטעם הדבר עיין מהר"ם דאל"כ מצד הירך לבד היא טמאה וצ"ע הרי נפק"מ שזה יהיה טומאה דאוריתא ולא רק כתם ועיין חידוד הלכות שכתב שהלשון חוששת משמע שיש צד שזה רק ספק והרי גם אם זה כתם זה ודאי ויתכן שכל כתמים זה בגדר ודאי ויתכן שכאן שנמצא על בשרה ולא על חלוקה זה ראיה שזה מגופה כמבואר נ"ז: אמנם עיין תוס"ר דמפורש שהוקשה לו על רב שאמר טמאה דמה צרך להגיע לעד ומשמע שבאמת גם בסוגין זה לא יותר מאשר ודאי טומאה ולא באו לחדש כאן הדין טומאה דאוריתא וצ"ע ועיין חוו"ד סק"כ שכתב שאם מדובר שזה יכול להגיע לירכה מגופה א"כ יש חזקה שזה הגיע כמה שיותר מאוחר וממילא זה רק טומאת כתם ולכן כתבו תוס' שלא יכול להגיע משם דם מגופה ולפ"ז נתחדש שמדין חזקה אומרים שזה יותר מאוחר וממילא זה ללא הרגשה אמנם לפ"ז בכתם יבש לא צריך לדברי תוס' דהרי שם אין חזקה שזה הגיע מאוחר [ועיין פרדס רימונים ח"ב עמוד קמ"ה]

ב] בעיקר ביאור סוגין עיין רש"י שביאר שמדובר שמצאה על הירך והנה ברשב"א מבואר שגרס ונמצא עליו והכונה על העד ורק שרש"י הוסיף שהיה גם על הירך דאל"כ אין שום חידוש בסוגין אמנם הראשונים האחרים הביאו שרש"י גרס ונמצא על ירכה והנה לגירסת הרשב"א בהכרח מדובר שיש על שניהם והחידוש שלא אומרים שזה הגיע מהירך לעד וצ"ב הטעם הרי בעלמא חוששים בכל כתם שאולי זה מעלמא ויתכן שזה דוקא כאן מצד שאם איתה זה היה צריך להמצא גם בבגדה אמנם יתכן שזה רק ראיה לגבי תקנת כתמים אבל זה לא ראיה ברורה אמנם יתכן עוד שכל זה מחמת שאין הרגשה אבל כאן שאם זה על ידי בדיקה א"כ יש הרגשה בזה אין סיבה לחוש שזה מעלמא או אם שם זה מצד דרשא דם ולא כתם א"כ כאן ביחס למציאה בדבר שהיה בגופה בזה אין הדרשא של דם ולא כתם ויתכן שיש כאן סברא בדיני הכרעה וכסברת ר"ח שכיון שהבדיקה היה באותו מקום שזה מקום הדם ממילא לחדש שהדם הגיע ממקור אחר כלפי זה יש הכרעה שזה מגופה ועיין ח' הרמב"ן והר"ן והריטב"א שנקטו כנ"ל שזה ודאי הדין שאם יש על שניהם שהיא טמאה נדה והחידוש כנ"ל ועיין רמב"ן שהוסיף טעם לטמאות מצד שגם אם זה היה בירכה אבל יתכן שזה מגופה וצ"ע הרי זה רק סיבה לטומאה דרבנן וצ"ל שאם זה מגופה יש צד שארגשה ולאו אדעתא וצ"ע ויש לעיין האם במקום שלא יכול להגיע מגופה יהיה טהור

ג] והנה הראשונים שגרסו ברש"י ונמצא עליה דם כתבו לדון שלפ"ז הכונה שרק עליה ולא על העד והקשו שאיך מדובר אם העד לפנינו ואין עליו כלום א"כ זה ראיה שזה לא מעד שהיה ודאי צריך להישאר עליו משהו ואם זה גם על העד א"כ מצד העד זה סיבה ודאי לטמא ועיין תוס' שכיון שנמצא בירך בידוק במקום שנגעה בעד לכן היה מקום לחוש שזה הגיע מהירך לעד אמנם מהראשונים האחרים משמע שנקטו שתמיד זה חידוש שלא חוששים שהגיע מהירך לעד וצ"ב המחלוקת

עוד כתבו התוס' והרמב"ן לישב שמדובר שנאבד העד ולכן כל סיבת הטומאה מצד מה שמצאו על גופה ובזה חידשה הגמ' שלא תולים שזה כבר היה על גופה וכנ"ל [ומבואר שגם כה"ג שהמציאה לא על העד יש סיבה להכריע שזה לא מעלמא יותר מכל כתם שעל גופה] ועיין סד"ט סקצ"ה שכתב להקשות למה לא הוי תליה ממקום למקום וכתב לחדש שכיון שנגעו בשני המקומות לא חשיב תליה ממקום למקום וכתב שסתימת הפוסקים לא כך ושהתוס' בתירוץ השני לא ס"ל כך אמנם צ"ב שתוס' לא היה ניחא להו להעמיד בכזה אוקימתא אבל לא שראו חיסרון מצד שזה ממקום למקום ועיין חו"ד סקי"ט שכתב לדינא את דברי התוס' ויתכן שכאן מדובר שזה הוטח בצורה שאם היה דם זה ודאי היה עובר ולכן לא חשיב ממקום למקום וצ"ע ואם נימא שהדין ממקום למקום זה רק גדרים בדיני כתמים אבל ביחס לשאר דיני התורה אין כזה סברא א"ש אמנם ע"ש בתוס' דמבואר שזה סברא כללית וכן נקטו עוד אחרונים וצ"ע

ד] והנה הראשונים הביאו בשם ר"ח שגרס ונמצא עליו דם וכתבו שלפ"ז הכונה שנמצא על העד והנה תוס' לפ"ז ביארו שטחתו בירכה הכוונה שהניחה בגלוי ועיין סד"ט נ"ח שכתב שצ"ב שזה סתירה לתוס' בע"ב שנקטו שכה"ג זה נחשב אינו בדוק ובגר"ז סקע"א חילק בין אם הצד דם הוא קודם הבדיקה או לאחר הבדיקה ע"ש [דבר זה ילמד בהמשך אי"ה] אמנם כל הראשונים ביארו שכונת הגמ' שהחידוש שלא אומרים שזה הגיע מהירך

ה] והנה הראשונים דנו האם יש כאן קולא של פחות מגריס והנה הרמב"ן והר"ן והריטב"א כתבו שזה ודאי שאם יש גם על ירכה ודאי אפשר לתלות במאכולת ולכן לרש"י אין נידון אמנם אם יש רק על העד בזה כתבו לדון שלא מסתבר שזה מאכולת שהיה על גופה דא"כ היה צריך להישאר גם על גופה משהו ולפ"ז גם בפחות מגריס זה אסור ועיין ריטב"א שהוסיף שלר"ח בהכרח החידוש על פחות מגריס דביותר מגריס זה לא יתכן שלא ישאר על הגוף ובפשוטו זה גם כונת הרשב"א שכתב שבהכרח מדובר בפחות מגריס דביותר מגריס אין שום חידוש בטחתו בירכה וצ"ב כנתו הרי החידוש שזה לא מגופה ובהכרח כונתו כנ"ל שבלא נמצא בגופה בכתם גדול אין חשש והנה בנמצא גם על גופה אין שום סיבה לטהר אמנם עיין משמרת הבית י"ח: שכתב שסברת ר"ח מצד שכיון שבדקה בו דהינו שזה ר"ח לשיטתו שכיון שהעד היה במקום הדם זה סברא להכריע שזה מגופה

והנה הרשב"א כתב להוכיח שתולים במאכולת מקושית הגמ' בתחילה ששואלת שנתלה במאכולת ומתרצת שאו"מ בדוק ממאכולת אבל על ירכה זה לא שייך ועיין סד"ט סקס"ז שתמה על ראיתו הרי ר"י שם ביאר שהגמ' רק דנה שזה יהיה ספק אבל לא להתיר בודאי וגם אם יש ראשונים שביארו שזה ודאי אבל זה רק מצד שנמצא על שלו ולא על שלה או הפוך אבל ללא זה אין סיבה ובאמת עיין בתוה"ב י"ט. שכתב שלר"ח אין ראיה מהגמ' וכונתו שלדבריו הרי כל הקושיא רק בנמצא על שלו שכלפי זה אין דנים שזה מקום הדם אבל כאן שהנידון על בדיקה שלה זה אחרת אמנם כתב שגם לר"ח זה כך וצ"ב כונתו וצ"ל שמאכולת שזה מצוי בכל מקום ממילא כאן מאכולת על גופה זה גם נחשב מקום הדם ועיין סד"ט שזה עצמו מה שבא להוכיח שכל שיש סיבה לפנינו לומר שזה מאכלת תלים במאכולת וממילא גם כאן שלא הרגישה זה סיבה לומר שתולים במאכולת רק שהיה צד שאין דין תליה בעד ולזה הוכיח משם אלא שצ"ע למה לא הוכיח מהדין של עד הנמצא תחת הכר שתולים בעגול והרי גם כאן תולים רק בעגול כמבואר בדבריו ואולי בתחת הכר זה יותר נחשב מקום אחר משא"כ בגופה וצ"ע

ז] והנה השו"ע הביא שני דיעות האם תולים פחות מגריס ועיין ש"ך שתמה למה שלא נחוש למאכולת כמו בתחת הכר ותירץ ששם מאכולת מצויה והנה אם נימא שכל הנידון כי יש על העד לבד שזה ראיה שזה לא ממאכולת שזה מגופה א"כ לא קשה כלום ומשמע שנקט שמדובר גם אם יש גם על הירך ובכל אופן נקט שטמא וכן הוא בגר"ז וע"ש שנקט ביותר שאם זה רק על הירך בזה אין נידון אמנם עיין בהלכות הרמב"ן ובבעלי הנפש דמשמע שנקטו שגם אם יש על העד לבד יש לתלות בפחות מגריס שיתכן שזה עבר לגמרי לעד ונתקנח ע"ש וכן הוא בחוו"ד

ח] בעיקר הא דמבואר ברמב"ם דגם פחות מגריס אסור עיין ט"ז שכתב שזה מצד ממ"נ אם יש גם על בשרה א"כ הרי לא מצוי מאכולת ואם זה רק על העד א"כ יש ראיה שזה לא מאכולת דהיה צריך להימצא גם על העד וצ"ב כונתו הרי עד כמה שלא מצוי מאכולת בגופה א"כ זה גם סיבה על העד לבד ועיין חוו"ד שביאר שס"ל שמצוי מאכולת על בשרה רק שזה סברא שבגופה שזה מקום הדם לא תולים ולכן כתב שאם זה גם בגופה א"כ לא תולים ואם זה נתמעך רק על העד שבזה יש מקום לדון שזה כמו בנמצא בבגדה בזה כתב שיש ראיה שזה לא ממאכולת ובטורי כסף כתב שבנמצא על העד לבד ללא ראיה זה כמו חזקה שלא נתבררה בשעתה שאפילו שזה הגיע מהגוף אבל כל שהנידון כשזה לא על הגוף אין החומר שבגוף והנה רעק"א הקשה בנצא על שניהם זה כמו בנמצא בבשרה ובבגדה שתולים והחוו"ד הוכיח מכאן שלא תולים אמנם לכאורא כאן צ"ל שהמאכולת היתה על בשרה ומזה נתמעך לעד ויתכן שזה לא חוששים כלל וצ"ע ועיין לחו"ש ל"ח שאם הרמב"ם זה כפשוטו שלא מצוי מאכולת בבשרה א"ש שכאן אסור גם פחות מגריס

ט] עיין תוס"ר שתמה מה צריך להגיע לבדיקה תיפו"ל שכיון שזה על בשרה ולא על בגדה בהכרח שזה מגופה ותירץ שמדובר שיש לה מכה וממילא מצד מה שמצאה כל בשרה היתה טהורה שתולים במכה אבל כיון שבדקה זה אחרת וצ"ב עד כמה שיש תליה לפנינו א"כ למה שלא נתלה בזה וכמו שלגבי מאכולת נקטו הראשונים שיש לתלות ויתכן שמדובר רק במכה שיכולה להתגלע וביחס לבדיקה זה לא תליה אמנם יתכן שכיון שהעד היה במקום הדם עצמו והדם על הירך הוא מגיע ממקום אחר זה סיבה להכריע שזה מגיע מאו"מ ולא מהירך וזה על דרך ר"ח לעיל ויתכן שגם אם מאכולת תולים שבזה נקטו הראשונים שכיון שזה דבר מצוי תמיד זה נחשב כמו מקום הדם שזה נחשב מקור דם שלפנינו וצ"ע

י] עיין גליון תוס' שכתבו שכיון שנמצא בדיקה במקום שנגע בעד זה מראה שזה לא מאכלת עיין חוו"ד סקי"ט שהכונה שאפילו שנמצא בירך ולא בעד בכל אופן זה סיבה לטמאת ובפרדס רימונים עמוד רכ"ג ביאר שכונתו שכאן זה סיבה לאסור אפילו פחות מגריס שזה נראה שזה בא מהעד

# סוגיא דעד שאינו בדוק

**גמ' י"ד. בדקה בעד שאינו בדוק – נמצא על שלה**

**ראשונים רמב"ן רשב"א ריטב"א ור"ן תוה"ב י"ט.: ובבד"ה שם בעלי הנפש ס"ג ס"א וסכ"ט טושו"ע סל"ו – ל"ט [יש כאן שלשה נידונים א. מה הדין של עד שאינו בדוק ב. מה נחשב עד שאינו בדוק ג. האם דומה בזה בדיקה לכתם או שיש חילוק]**

**עד שאינו בדוק [א]**

**א. האם לרבי זה דאוריתא – עיין תוה"ב י"ח: ובתוס' ה. בד"ה ר"מ ועיין שערי ציון סימן כ"ו ענף א' סק"ז - ט**

**ב. בדין גריס במשוך – עיין ראב"ד סימן ג' ס"א ובהשגות הרז"ה ובסד"ט סקס"ב ועיין בית מאיר בד"ה תו לסעיף זה ובגר"ז סק"ע ובחוו"ד סקכ"ג [ועיין שערי ציון סימן כ"ו ענף א' סק"ז – ט]**

**ג. בחילוק בין טענת ר"ח לרבי באינו בדוק מבדוק – עיין רשב"א בחידושים ובתוה"ב י"ט. ועיין בד"ה י"ח: וברמב"ן בסוגיא דעד הבדוק וטחתו בירכה ועיין סד"ט סקס"ד בד"ה ועפ"ז ואילך ועיין בשערי ציון ובית מאיר שהוזכר לעיל**

**ד. בפסק הלכה בסוגין – עיין ראשונים ובהלכות הרמב"ן אות מ"ו ובדעת הראב"ד הנ"ל עיין סד"ט סקס"ג בד"ה ועוד נ"ל**

**ה. האם תולים במאכולת גם בזמנינו ובדין אינו מק"ט – פ"ת סק"מ בשם החת"ס סימן ק"נ ובח"ו סימן פ"א ועיין סד"ט סקס"א בשם המעיל צדקה ועיין גר"ז סק"ע והאריך בזה בשערי ציון סכ"ז ועיין בסופו שם מסקנתו וע"ש שהקשה מסוגיא שצריך גריס ועוד שלכאורא זה מחלוקת לעיל נ"ח: [ויש לעיין האם זה שנוי במחלוקת רבי ור"ח ועיין תוס"ר בד"ה ור' קסבר]**

**ו. האם איכא קולת פחות מגריס בעד שא"ב תוך ג' ימים ראשונים – סד"ט סקס"א**

**י"ד. בדין עד שאינו בדוק וטחתו בירכה – עיין שו"ע סל"ז ובש"ך שם ובחוו"ד וסד"ט ועיין בית מאיר מה שהקשה מהראב"ד ועיין גר"ז סקע"ג מה שכתב לישב בזה**

**סוגיא דעד שאינו בדוק [א]**

א] מבואר בגמ' לגבי עד שאינו בדוק דרבי ס"ל שטמאה נדה ור"ח ס"ל שטמאה משום כתם עיין רשב"א י"ח: שלרבי הכונה שזה דאוריתא ומביאים קרבן ור"ל ס"ל שזה טומאת כתמים שזה רק דרבנן אמנם עיין תוס' ו. ד"ה ר"מ שכתבו שזה רק דרבנן ורק נחלקו האם זה ודאי או ספק ועיין שערי ציון סימן כ"ו סק"ז שהוכיח כן שלשון הבריתא שצריך גריס ועוד והרי מבואר לקמן שזה מצד שזה נידון דרבנן ואם לרבי זה דאריתא א"כ כאן גם בגריס יש להחמיר וע"ש שביאר שהטעם שזה דרבנן כיון שלא הרגישה ולא ס"ל שהרגשת עד זה דאוריתא וע"ש שדיק כן מרש"י שביאר שכתם זה ספק שכל הנידון כנ"ל האם זה ודאי או ספק

והנה להלכה הרשב"א ס"ל שזה מותר כר' יוסי וכן דעת הרמב"ן מעיקר הדין אמנם הרא"ש והראב"ד פסקו שאסור והרז"ה הבין שדעת הראב"ד לפסוק כרבי אמנם עיין סד"ט סקס"ג בד"ה ועוד נ"ל שכתב שדעתו לפסוק שטמא משום כתם והוכיח מדבריו שכתב שאין בכתמים משום וסת אלא בכתמי עד הבדוק ומבואר שאינו בדוק זה רק אסור מדרבנן והנה יש לעיין האם מותר כאן גם משוך או רק עגול ועיין סד"ט סקס"ב דבפשוטו אם זה משוך זה ראיה שזה מהבדיקה וכמו תחת הכר וכן הוא בהשגות הרז"ה על הראב"ד והנה הרשב"א בטחתו בירכה כתב שמותר פחות מגריס והוכיח מהא שלא הוזכר בגמ' חילוק בין בדוק לאינו בדוק לגבי פחות מגריס והנה שם הרי מפורש שרק עגול מותר ולפ"ז משמע שגם כאן רק עגול מותר וכן דייק הגר"ז סק"ע והנה בראב"ד וברמב"ן מבואר שגם משוך מותר וצ"ב למה מותר הרי משוך זה ראיה שזה דם הקינוח וכמו בעד הבדוק ועיין גר"ז סק"ע שכתב שבאמת לרבי אסור משוך ורק כיון שהם פסקו שזה דרבנן משום כתם לכן התירו כמו כל כתם [ועיין בהשגות הרז"ה על הראב"ד שהקשה ממשוך כיון שנקט שפסק כרבי ומשמע שאם זה דרבנן משום כתם ניחא שזה מותר] אמנם הרמב"ם פסק שזה נדה ובכל אופן דייק המ"מ מדבריו שזה מותר גם במשוך ועיין סד"ט ס"ב בד"ה מיהו ובחוו"ד סקכ"ג דהנחיתו תחת הכר שאין חשש רק של התמעכות של מאכולת לכן משוך אסור אבל כאן שיש חשש שקרא שלאו אדעתא ובזה יתכן גם משוך אמנם זה ניחא אם ספק עגול או משום מותר ורק משוך אסור כי זה ראיה שזה לא מאכולת אבל אם נימא שצריך ראיה של עגול הרי כאן אין ראיה

אמנם עיין בית מאיר סל"ו שכתב לבאר שודאי שגם משוך זה יתכן מאכולת רק שזה פחות שכיח וכאן גם רבי מודה שאינו בדוק יש צד מעלמא ולכן בצירוף למאכולת אפילו משוך זה סיבה להתיר אלא שצ"ב מנ"ל שכך ס"ל לרבי וע"ש שכתב שהנה צ"ב טענת ר"ח מפחות מגריס הרי שם יש צד מאכולת משא"כ ביותר וביאר הנ"ל שכונתו להקשות שהרי אתה מתיר גם במשוך וכגדרי כתמים חזינן שיש כאן צד מעלמא חוץ מהמאכולת ורבי עונה ששם שיש צירוף של מאכולת זה סיבה להתיר משא"כ כאן והנה דעת הרשב"א שטחתו בירכה מותר פחות מגריס והקשה שהרי ר"ח שאל שאם מותר פחות מגריס מותר גם יותר ולנ"ל א"ש שרק כאן שאל כיון שזה משוך אמנם הרשב"א לא ענה כך ויתכן שזה לשיטתו כנ"ל שנקט שגם כאן משוך אסור וע"ש ברשב"א שישב [לכאורא כך כונתו] שכונת הגמ' לשאול שהרי כאן אין תליה של טחתו שזה לפנינו אלא בהכרח שתולה סתם אולי התמעך מאכולת א"כ גם נחוש אולי קרה עוד דבר

והנה עיין סד"ט סקס"ד שהקשה דמה ר"ח שואל מפחות מגריס הרי גם לשיטתו שם טהור משום כתם וביותר מגריס אין טומאת כתמים ובהכרח שכאן יש חשש מאכולת וא"כ למה זה לא סיבה כלפי טומאת נדה והנה אם התליה של כתם לא עוזר לגבי דאוריתא א"ש אבל הרי חזינן שבעד שהניחתו תחת הכר זה מועיל וא"כ צ"ב מה השאלה ועיין סד"ט שביאר שבאמת כל מה שתולים במאכולת מצד שכיון שלא הרגישה זה סיבה לתלות וכונתו שכיון שהרי לא היה כאן הרגשה וזה סיבה לתלות ממילא כאן שיתכן שזה מעלמא ולאו אדעתא זה סיבה לתלות גם יותר מגריס ובזה ישב החילוק בין כאן לטחתו בירכה דשם שאין תליה אלא מאכולת משא"כ כאן שיש עוד תליה

והנה בבד"ה לגבי טחתו בירכה כתב שבהכרח שאין היתר של פחות מגריס כדחזינן בר"ח שאם יש כזה היתר זה סיבה גם על יותר וכן עיין רמב"ן שלפי מה שישב שאת ר"ח שאין קולא של פחות מגריס א"ש שאין כאן את טענת ר"ח וצ"ע מכל הניחה תחת הכר שיותר מגריס זה אסור ויש קולא של פחות מגריס ומשמע שבאמת מה שיותר מגריס אסור זה רק מדרבנן וכן הרי ברמב"ן מבואר שטחתו בירכה ונמצא גם על הירך וגם על העד מותר פחות מגריס אפילו לר"ח ומשמע שכה"ג באמת גם יותר מגריס זה רק דרבנן וכן דיק הפרדס רימונים וצ"ל מצד שסתם ירכה זה כמו עד שאינו בדוק וצ"ע בכל זה

ב] עיין פ"ת סק"מ דהביא משו"ת חת"ס סימן ק"נ שבעד שאינו בדוק אין להתיר רק כמו מאכולת שבזמנינו ובפשוטו הביאור שמה שמותר שיעור גריס אפילו שבגדרי תליה זה לא מתאים זה מצד שכל הטומאה היא מדרבנן וכל זה בודאי ראיה ללא הרגשה אבל כאן שיש צד של ראיה אם הרגשה בזה אין הקולא הנ"ל אלא רק הדין תליה שבזה ויתכן שגם אם כל כתם זה מצד חשש הרגשה אבל הגיזרה כאן היא יותר חמורה והנה בלשון רש"י מבואר שזה כשאר כתמים ומשמע שיש בזה הקולא של גריס אמנם מאידך בדעת רבי שיותר מגריס זה דאוריתא בהכרח שהדין תליה של פחות מגריס זה כגדרי תליה ומשמע שר"ח לא חלק עליו וכן נקט הגר"ז סק"א שבזה אין הקולא של אינו מק"ט וזה מוכרח לשיטתו שסתם עד זה דבר שאינו מק"ט [והנה יש שדיקו מסתימת השו"ע אמנם לגבי הניחתו תחת הכר ודאי שאין להקל אלא כגריס של זמנינו וכן צ"ע דשם כגריס צריך להיות אסור דזה שאלה של דאוריתא אם לא דנימא שכין שהמקום שדיברו זה על דרבנן ממילא הוכרע שהכונה שגריס זה שיעור מאכולת] והנה השערי ציון באמת הוכיח מכאן שכיון שלא הרגישה הכל נידון דרבנן ורק הנידון האם ודאי או ספק ולכן יש כאן הקולות דרבנן וכן הביא הסד"ט סקס"א בשם המעיל צדקה סימן כ' שמה שמותר פחות מגריס זה מצד שלא גזרו וזה שיעור אמנם למבואר ברשב"א לעיל שזה דאוריתא לרבי א"כ בהכרח כחת"ס והיה מקום לדחוק שזה כונת ר"ח להוכיח שקבלה בידם שזה גריס ומשמע כשיעור כתמים ובאמת לרבי זה לא כך ולכאורא בהניתו תחת הכר שם ודאי שהחת"ס צודק והרשב"א הרי דימה לטחתו בירכה ולהניתו תחת הכר אמנם להלכה שזה טמאת כתם בזה יתכן ודאי שזה הקולא של גריס כמו כל כתם וצ"ע

ג] עיין סד"ט סקס"א שהביא משו"ת מעיל צדקה שדן בעד שאינו בדוק בג' ימים ראשונים האם יש לתלות בפחות מגריס ונקט להתיר אמנם הסד"ט נקט שכתם שזה רק נידון דרבנן בזה לא גזרו אבל כאן הרי יש צד דאוריתא וכל יסוד ההיתר דעד שאינו בדוק זה מצד חזקה וא"כ כאן שזה נחשב שאין חזקה אין סיבה להתיר אמנם כתב לדון שיש סיבה להתיר שכיון שלא הרגישה זה עצמו סיבה לתלות שזה לא מגופה או מצד ס"ס ע"ש שהאריך והנה זה יתכן שכל ההיתר של אינו בדוק זה מצד חזקה ולכן כאן שאין חזקה זה סיבה לאסור וממילא אין את כל ההיתרים שמצאנו בסוגין ע"ש שהאריך

ח] עיין רש"י שכתב שאם בדקה בעד שאינו בדוק וטחתו בירכה כה"ג הוי ס"ס ובפשוטו הכונה ולכו"ע זה מותר וכן פסק בשו"ע אמנם עיין סד"ט שיתכן שכונת רש"י שלמ"ד שזה משום כתם כה"ג זה מותר אבל למ"ד שזה משום נדה זה לא סיבה להתיר והנה הש"ך חלק וטען שזה שם ספק חד האם זה מגופה או לא מגופה וכתב שיתכן שכונת רש"י רק שלכן זה ודאי לא טמא נדה אבל ודאי שיש לזה טומאת כתם וצ"ב הכונה שאם ביחס לדאוריתא זה ס"ס למה ביחס לדרבנן זה לא ס"ס ואולי הכונה שירכה הרי יש טומאת כתמים דהינו שביחס לתקנת כתמים זה לא סיבה להתיר כלל עוד כתב הש"ך לדון שכל דברי רש"י זה רק במצאה על ירכה שבזה יש ס"ס האם זה מהעד שמעלמא או שזה מעלמא אבל לא במצאה על העד והנה רוב הראשונים ביארו שכונת רש"י שנמצא גם על העד ועיין חוו"ד וסד"ט שכל דברי הש"ך בנמצא רק על ירכה ועיין חוו"ד שזה רק במקום שאין דם המקור יכול ליפול אמנם הסד"ט כתב לדון שביחס לדאוריתא יש כאן ס"ס שהרי גם אם זה מגופה ללא הרגשה היא טהורה וביחס לטומאה דרבנן התליה של אינו בדוק לבד זה מספיק וצ"ע והנה כתב הש"ך עוד שרש"י כתב את זה כי הוא פוסק כר"י וצ"ע א"כ מה צריך להגיע לס"ס ועיין חוו"ד שכתב שכנתו שאם נימא שזה ממש אותה דרגא של דם במי רגלים א"כ כמו ששם זה סיבה לס"ס כך כאן אבל אם כאן טמא משום כתם ושם טהור חזינן שכאן יש יותר סיבת טומאה א"כ זה לא ס"ס וצ"ע

והנה הבית מאיר כתב שבראב"ד מבואר כש"ך שהרי כתב שעד שאינו בדוק הניחתו תחת הכר זה טמא ביותר מגריס והרי שם זה יותר גרוע מטחתו בירכה ובאמת בחוו"ד כתב שלשו"ע כה"ג זה מותר אמנם עיין גר"ז סקע"ג שכתב ששם כי שלא נמצא על הכר זה ראיה שזה לא מדם שהיה על הכר אמנם אם נימא שסתם יש צד שהגיע לשם דם יתכן שזה הגיע רק לעד וצ"ע

# עד שאינו בדוק [ב] מה נחשב אינו בדוק

**מה נחשב עד שאינו בדוק [כללי] – עיין תוס' ורמב"ן וברשב"א בחידושיו ובתוה"ב [י"ט: כ.] ובריטב"א ובבעלי הנפש סימן ב' ס"א וס"ג ס"א טושו"ע סל"ה – ל"ט ובנו"כ ועיין גר"ז סקע"א ואילך וסקפ"א [והאריך בזה בקו"א קפ"ז סק"ה בד"ה ובחכ"צ] ובסד"ט סקס"ג ס"ו ובסקס"ז עד ד"ה נשאלתי ועיין סקמ"ז בתחילתו שביאר באריכות כוונת הרשב"א ובית מאיר בד"ה סעיף הנ"ל ועיין סד"ט סקנ"ח ובסקס"א מה שהביא מהפנים מאירות ועיין עוד גר"ז סקע"ו [ועיין פרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ החלק הב' עמוד קכ"ב ואילך שהאריך בביאור סוגין**

**א. בביאור כוונת אינו בדוק לרשב"א [האם הכונה שזה לא היה בדוק אף פעם] – סד"ט סקס"ז בד"ה לכן נראה וגר"ז סקע"א במוסגר וכן בסקע"ו [והאריך בזה הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ בחלק הב' סק"ד [עמוד קכ"ד] ועיין סד"ט תחילת סקס"א מה שהביא מהפנים מאירות ועיין בית מאיר סוף סעיף ל"ו מה שתמה עליו מלשון הרשב"א [ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל] והנה לשון התוה"ב י"ט. שהנידון של רבי מצד שאין דרך עדים בדוקין להתלכלך ועיין סד"ט סקס"ג בד"ה ומ"ש, ולגר"ז הוא מיושב**

**ב. בביאור הקושיא מג' נשים המובא ברשב"א בשם תוס' – עיין סד"ט סקמ"ז מה שהאריך בזה וע"ש בד"ה מעתא מה שהביא מהש"ך וכן הוא בתוס"ר י"ד. [ועיין עוד יד יהודה קי"א סקט"ז בד"ה ובדברי]**

**ג. בביאור קושית הרשב"א מג' נשים על הרמב"ן – עיין סד"ט הנ"ל ועיין גר"ז סקע"א ועיין היטב במשמרת הבית י"ט. שמשמע שהעמיד צד לחלק בין הראשונה לאחרות אמנם למעשה שאל מכולם [ועיין פרד"ר מקש"ז י"ז מד"ה הרשב"א ואילך שהאריך להוכיח שזה לא אותה קושית של בעלי התוס'] ועיין רעק"א נ"ח: בד"ה אמנם ובסד"ט סקס"ב שכל קושית הרשב"א לשיטתו שפסק כר"י והסד"ט דחה זה וכן הוא בתוס"ר י"ד. ובפליתי**

**ד. בישוב קושית הרשב"א מג' נשים – עיין בד"ה לרא"ה ועיין סד"ט סקס"ו וברעק"א נ"ח: בד"ה גם י"ל**

**ה. בסתירת תוס' י"ד. בד"ה ולמחר בשם ר"ח לתוס' בע"ב בד"ה בעד – גר"ז סקע"א במוסגר הראשון ובסד"ט סקס"ג ועיין ריטב"א בד"ה אתמר בדקה בעד שאינו בדוק שחילק כגר"ז בין אם זה תליה לפני או אחרי [והאריך ביסוד זה בקו"א קפ"ז סק"י בד"ה ומ"ש החכ"צ ועיין בדבריו סקפ"א] [והסד"ט סקנ"ח כתב שאין סברא לחלק וכן מבואר בחוו"ד סקכ"א] ועיין פרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ בחלק הב' סק"ג [עמוד קכ"ג]**

**ו,ב. בהא דעד שאינו בדוק לא הוי ספק עברה בשוק של טבחים – גר"ז הנ"ל ועיין גר"ז סי"ח קו"א קו"א ה' ובפרדס רימונים עמוד ר"ב בד"ה ולכאורא**

**ו. בכונת הרשב"א בתוה"ב כ. ובקצר י"ז: י"ח. שחלוק שלקחה מהשוק מותר מצד שכתמים דרבנן והאם לרשב"א יש חילוק בין כתם לעד – סד"ט סקס"ז בד"ה ומ"ש ובד"ה לכן ועיין בית מאיר סוף סל"ו שתמה עליו ועיין גר"ז סוף סקע"א ובסקע"ו [ועיין פרדס רימונים מקש"ז כ"ט בד"ה אמנם ואילך ובפתיחה לסימן ק"צ בחלק הב' סקי"א עמוד קכ"ט] ובעיקר הנידון האם גם לביאור הרמב"ן והרשב"א יש חילוק בין כתם לעד עיין גם בפלתי ועיין לשון הרמב"ן ועיין לשון הגמ' נ"ב: נ"ח: חלוק הבדוק ועיין היטב שו"ע סל"ט ובנו"כ**

**ז. באיזה מקרה לראב"ד הוי אינו בדוק – עיין בית מאיר בד"ה סעיף הנ"ל ועין גר"ז סוף סקע"ב [ועיין סד"ט סקס"ג ]**

**ח. האם הכרעת ההלכה כרשב"א או כראב"ד – עיין ט"ז סקכ"ה כ"ט ושאר אחרונים [וכן בחכמ"א] שנקטו כרשב"א ולפ"ז גם בזה יש חילוק בין כתם לעד אמנם הבית מאיר סל"ו נקט שפסק כראב"ד ורק בזה חילק בין כתם לעד ועין גר"ז שבעל נפש יחמיר כראב"ד**

**ט. ביסוד הסברא לחלק בין עד לכתם – עיין לשון הרמב"ן דרגלים לדבר ועיין חוו"ד סקכ"ד**

**י. בהא דהניחתו תחת הכר לא הוי כעד שאינו בדוק – סד"ט סקס"ו בד"ה ומ"ש ולגר"ז סקע"א א"ש**

**י"א. בהא דטחתו בירכה לא הוי כעד שאינו בדוק – חוו"ד סקכ"א ועיין גר"ז קו"א קפ"ז סק"ה בד"ה ומ"ש ח"צ וכסברא זו משמע בריטב"א ועיין סד"ט סקנ"ח שחלק על סברא זו וכנ"ל**

**י"ב. בדין בדקה חלק מהעד – פ"ת סקל"ה**

**י"ג. בדין ספק האם הוי עד הבדוק – סד"ט סקס"א בשם הפנים מאירות**

**נ"ב. אי"ה יום ב' פרשת וארא מתחילים כולים יחד פ' האשה סימן קצ"א דם במ"ר**

**מה נחשב עד הבדוק ואינו בדוק**

א] מבואר בגמ' שעד הבדוק דם שנמצא עליו הוא ודאי מגופו ועד שאינו בדוק נחלקו בזה תנאים וצ"ב מהו עד שאינו בדוק ועיין תוס' שכתבו שבדקה אותו והניחה אותו ואחרי זה בדקה בו ללא לבדוק קודם שבדקה דהינו שכיון שיש חשש שקרא לזה משהו זה נחשב אינו בדוק ועיין רמב"ן שהביא בשם תוס' שלא יתכן שהכונה שלא בדקה אותו כלל שא"כ רבי לא יטמא משום נדה [ומשמע אבל שיתכן שגם כה"ג יהיה טומאת כתם לר"ח] אמנם הרמב"ן עצמו כתב שכה"ג שלא בדקה זה טהור גם מטומאת כתם וגם רבי בזה ודאי לא טימא ולכן העמיד כתוס' ע"ש ולבסוף הביא מהראב"ד שהעמיד את רבי שלא בדק כלל ובכל אופן טמא נדה וכתב שלפ"ז צריך לחלק שכל זה בעד אבל בכתם כה"ג זה ודאי טהור דהינו שלגבי כתם לשון הגמ' נ"ח: וכן נ"ב: שרק חלוק הבדוק הוא טמא ולמה שחידש הראב"ד שכאן טמא אפילו ללא בדיקה בהכרח לחלק בין עד בדיקה לכתם ומשמע שלביאור הרמב"ן אין הכרח לחלק בניהם אלא שכל שבדקה ואחרי זה לא השגיחה על זה כה"ג הוי אינו בדוק דסוגין ור"ח שטמא משום כתם זה גם בכתמים ולר"י שמטהר זה לגמרי בשניהם והנה הרמב"ן כתב להוכיח שמדובר שבדקו שאל"כ אם לקחה עד מהאשפה תהיה טמאה אמנם בפשוטו גם דעת הראב"ד שיש דבר שברור שהיה במקום דם שבזה ודאי טהורה ורק כאן מדובר שלא יודעת המאורעות ולא ידוע לה שזה היה במקום דם ובזה נקט שאפילו שלגבי כתם זה טהור אבל לגבי בדיקה רבי מטמא ולהלכה זה טמא משום כתם ועיין גר"ז סקע"ב שנקט שגם בהיה באשפה טמא והבית מאיר נקט לחלק בין היה באשפה או במקום שיש ודאי דמים

ב] והנה הרשב"א כתב שלא יתכן שכה"ג שבדקה את זה ואחרי זה לא השגיחה על זה אין בו טומאת כתמים והוכיח את זה מכמה דוכתי ע"ש והנה הסד"ט כתב שכל זה קשה לשיטתו שפסק שעד שאינו בדוק טהור אבל לשיטות שיש טומאת כתם זה לא קשה וכן הוא ברעק"א נ"ח: [דהינו שלראשונים אלו אין שום מ"ד שטהור לגמרי אמנם אם נימא שזה רק מצד פסק הלכה אבל ודאי יש מ"ד שמטהר לא קשה שדוחק להעמיד את כל המשניות דלא כהילכתא] אמנם עיין תוס"ר שהעמיד הסוגיא שהגמ' דנה שטיהר לגמרי והרי זה משנה מפורשת שזה טמא דהינו שגם אם קי"ל להחמיר אבל המשניות צריכות להסתדר גם לשיטות שזה מותר וגם להו"א שהגמ' דנה להתיר לגמרי ועיין רשב"א שהעמיד שלש דרגות א. שבדקה והניחה אותו שזה נחשב עד הבדוק ב. שלקחה עד ממקום שרגילים להצניע שם עידים שזה הכונה עד שאינו בדוק שהגמ' דנה ג. אם לקחה חלוק מהשוק או מהמזדמן לה בבית שזה דרגא שלכו"ע זה טהור ואפילו בבדיקה והנה הרשב"א כתב חלוק שדיברו חכמים בכל המקום חלוק הבדוק לה אבל אם לקחה חלוק סתם כה"ג זה טהור כיון שבכתמים שומעים להקל והנה צ"ב הרי עד כמה שזה לא בדוק א"כ הוא הרי טיהר גם בבדיקה ועיין גר"ז סוף סקע"א וכן משמע בסד"ט סקס"ז שכונתו שגם לשיטות שפסקו שבעד קי"ל שזה טמא אבל בכתם זה ודאי טהור אמנם צ"ע עוד שהרי בחלוק שלא בדקתו כתב שזה כמו אשפה ובזה ודאי שגם רבי מטהר וכן ר"ח ועיין סד"ט סקס"ז שכתב שבהכרח הכוונה שכאן מדבר בחלוק בדרגא כמו עד שאינו בדוק דהינו שלקחה אותו ממקום שרגיל להיות חלוקים נקיים רק שהיא עצמה לא בדקה אותו וחידש שאפילו שבעד יש מ"ד שטמא אבל בכתם זה טהור אמנם עיין ט"ז שנקט שבאמת אין חילוק בין כתם לעד וכל מה שטיהר הרשב"א זה בלקחתו מסתם מקום שבזה גם בעד זה ודאי טמא ועיין בית מאיר שביאר שרק לראב"ד שגם כה"ג טמא בעד בהכרח שבכתם זה טהור אבל לרשב"א שבזה אין נידון רק בלקחתו ממקום שזה בחזקת נקי אין חילוק בין עד לכתם ועיין פרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ סקי"א עמוד קכ"ט שכתב לדיק מלשון הרשב"א שבארוך כתב שני דוגמאות להתיר אינו בדוק ושלקתו מהשוק ובקצר רק כתב שלקחתו מהשוק וביאר שבקצר שחשש לשיטות שאסור אינו בדוק וזה גם לגבי כתם לכן לא הזכיר דוגמא זו משא"כ בארוך שלא חשש לאוסרים

ג] והנה עיין ב"י שהביא מהריטב"א שאם העד היה במקום שמצוי דמים זה ודאי טהור והרמ"א העתיקו להלכה ועיין בית מאיר שכונתו לפסוק את הראב"ד שלגבי עד גם בזה מחמירים וביחס לזה מבואר בשו"ע שבכתם מקילים אבל באמת בחלוק שלקחתו ממקום שזה בחזקת מוצנע בזה אין מקור לחלק בין כתם לעד ובהכל טמא אמנם עיין כו"פ וסד"ט וגר"ז וכן משמעות הט"ז שבאמת קי"ל כרשב"א שעד שניקח מהשוק כה"ג גם בבדיקה זה ודאי טהור וכל נידון סוגין שלקחה ממקום שהוא בחזקת בדוק ולפ"ז בהכרח גם בזה השו"ע בסל"ט כתב שבכתם אנו לא מחמירים ולפ"ז בהכרח כונת הרשב"א כסד"ט הנ"ל שיש סוג חלוק שזה כמו עד שאינו בדוק

ד] והנה צ"ב מה זה לקחה עד ממקום שרגילים להניח עידים בדוקים הרי ממ"נ אם בדקה את זה א"כ זה עד הבדוק ואם לא בדקה את זה א"כ מהיכי תיתי שזה לא התלכלך ועיין סד"ט סקס"ז שביאר שלא יודעת האם בדקה וכן מישהו אחר הניח וכה"ג מסתמא זה בדוק אבל זה לא ברור וצ"ב א"כ למה לתלות רק במאכולת הרי ממ"נ אם לא בדקו א"כ זה סיבה להתיר הכל ואם בדקו א"כ זה כמו עד הבדוק עוד קשה דהרשב"א ביאר שסברת רבי שלא מסתבר שהעבירה עדים בדוקים בשוק של טבחים וצ"ב הרי הוא הכריע שאם זה בדוק אין זה עד שאינו בדוק והסד"ט סקס"ג כתב שזה העתקת דברי תוס' אבל לשיטת הרשב"א באמת לא מדובר בכה"ג עוד קשה שלשון הרשב"א ואין דרכה לעבור בשוק של טבחים על הרוב ומשמע שצד התליה שלפעמים עוברת והרי עד כמה שבדקה אין שום צד תליה שעברה בשוק של טבחים אמנם עיין גר"ז סקע"א שכתב שודאי מדובר שזה היה בדוק וכל מה שכתב הרשב"א שאם זה בדוק זה אסור הכונה שכה"ג לא חוששים אולי קרה דבר ולאו אדעתא אבל אם הדבר לא היה תחת השגחתה בזה זה נחשב אינו בדוק וזה כונת הרשב"א עד שבחזקת בדוק הכונה שבדקה אותו והניחה אותו ללא השגחה שלא יודעת המאורעות שלו וכן ביאר בסקע"ו ולפ"ז לשון הרשב"א עדים בדוקים זה גם לשיטתו אלא שצ"ב א"כ למה אין כאן הדין שספק עברה בשוק של טבחים לא תולים ובאמת שזה צ"ב גם על תוס' והנה אם נימא שספק עברה הכונה שלא חוששים שקרה דבר שלאו אדעתא א"כ יתכן שכאן מדובר שיש סוג ספק שקרה במצב שזה לא תחת השגחתה אמנם אם נימא שכל תליה שלא ידועה לנו זה לא סיבה א"כ צ"ב מה החילוק

ה] ועיין גר"ז סקע"א ובקו"א קפ"ז סק"ה שכתב לחלק בין אם הצד שקרה משהו לאחר שהעד או הכתם היה אצל האשה בין שצד התליה היא ממצב לפני שזה היה אצל האשה דהינו שכל סוגין של עד שאינו בדוק זה רק כי יש צד שזה מלוכלך לפני שבדקה ובזה אין את הדין של ספק עברה בשוק של טבחים משא"כ בכל כתם שהנידון שזה נתלכלך לאחר שלבשה הבגד בזה ודאי טמא ולפ"ז יסוד המחלוקת הרשב"א ותוס' במקום שיש צד תליה שקרא קודם שלבשה שבזה אם זה לא היה תחת השגחתה לכו"ע הוי עד שאינו בדוק ואם היה תחת השגחתה ורק יש חשש שלאו אדעתה בזה נחלקו תוס' והרשב"א האם זה הופך לעד שאינו בדוק והנה תוס' בע"א ביארו בשם ר"ח שטחתו בירכה הכונה שהניחתו בגלוי ועיין סד"ט שכתב שלדעת תוס' בע"ב הוי עד שאינו בדוק ושר"ח זה כדעת הרשב"א והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ כתב שיש הבדל אם הניחה יום או יומים או שהניחה לקצת זמן אמנם הגר"ז ביאר שההבדל ששם זה צד תליה לאחר שהעד היה באו"מ ובזה ודאי לא תולים משא"כ הסגיא של עד שאינו בדוק מדובר בתליה קודם שבדקה בזה והסד"ט כתב שאין בזה סברא לחלק וכן מוכח מהחוו"ד סקכ"א והנה הגר"ז נקט שזה גם חילוק לגבי כתמים והיה מקום לומר שרק לגבי בדיקה זה חילוק אבל לגבי כתמים כל שיש צד תליה זה מועיל וכיון שאם זה היה קודם זה היה צד תליה ממילא בכתם זה תמיד סיבה להתיר ועיין לקמן המקורות לחלק בין כתם לבדיקה

ועיין ריטב"א שלכאורא מבואר בדבריו שביאר שזה ההבדל בין טחתו בירכה לעד שאינו בדוק שזה לפני וזה אחרי אמנם החוו"ד כתב שסתם גופה זה כמו עד הבדוק מצד שאם זה מעלמא גם על בגדה היה צריך להימצא אמנם צ"ע שהרי סתם כתם הנמצא על גופה מדאוריתא זה טהור ומצד שיש צד מעלמא אם נימא שזה גם לגבי טהרות שמקור מקומו טמא ואולי בנמצא על בשרה ולא על בגדה בזה באמת הוי ודאי מגופה וכדחזינן כאן בתוס"ר ואם נימא שתמיד הסיבה לחוש שזה מעלמא כי לא הרגישה משא"כ כאן שאם זה על ידי הבדיקה לכן טעתה א"ש החילוק וכן הוא בפרד"ר מקש"ז כ"ד בד"ה וע"כ [עמוד ר"כ]

ו] והנה עיין רשב"א שהביא מהתוס' להקשות משלשה נשים שלבשו חלוק שכולם טמאות דהינו שנקטו שכה"ג זה כמו חלוק שאינו בדוק ותירצו שזה כמו באו לישאל בבת אחת ועיין רשב"א שתמה הרי הגמ' דנה גם אם אחת מהן נכרית ועיין נקודות הכסף בסכ"ה שתמה הרי שם זה נכרית שלא ראה ומבואר שלמד שכונת תוס' לשאול שכל מקור של חברתה ביחס לאשה זה כמו עד שאינו בדוק ולכן תמה שמה הקושיא מנכרית הרי היא לא ראויה לראות וכן מבואר בתוס"ר י"ד. [ויתכן שהרשב"א הוקשה לו שהרי מדובר גם בהגיע זמנה לראות] אמנם עיין סד"ט שכתב שהכונה לשאול שבאמת כל לבישה של אשה היא לא שמה לב כל הזמן מה קרה עמה ורק שבזה צ"ל שזה בכלל תקנת כתמים אמנם כל אשה ביחס לחברתה בזה צריך לטהר ובזה תירצו התוס' שזה כמו באו לישאל בבת אחת דהינו שיש כאן חידוש שאפילו שאם כל אחד זה מקור ביחס לחברתה כולם טהורים בתורת ודאי [ולכאורא כל זה חסר בלשונות הראשונים] אמנם עיין משמרת הבית דמשמע שהקושיא הרי בזמן שהיא פשטה הבגד לתת לחברתה ודאי שהיה זמן שזה היה ללא השגחה ועיין בבד"ה שכתב לישב שמדבר שמסרה לה את זה ממש עוד הקשה הרשב"א מבית יד שלה ולנ"ל הכונה שזה קורה כשפוטשת את זה וכה"ג אין זה תחת השגחתה

ועיין בד"ה שדוגמאות אלו זה נחשב תחת השגחתה וכן בתחת העד וכן הוא ברעק"א נ"ח: אמנם הגר"ז ביאר לשיטתו שכל חלוק זה לא קשה כיון שלבשה והתליה שקרה משהו לאחר שלבשה וכן בג' נשים לא קשה על הראשונה אלא רק על השניה והשלישית ובאמת בלשון המשמרת משמע שיש צד שמשם יותר קשה אמנם בלשון הרשב"א בתוה"ב שללא שבאו לישאל בבת אחת כולם טהורות ומשמע שגם הראשונה ועיין תוס"ר שהקשה על הגמ' של עד שאינו בדוק מהגמ' נ"ז: דהינו שהקשה מתליה אחרי לתליה קודם אמנם יתכן שכל זה מוכח דלא כסברת הגר"ז ביחס לכתמים אבל ביחס לבדיקה זה חילוק נכון ולכן עד תחת הכר לא הוי אינו בדוק וצ"ע בכל זה והנה עיין פרדס רימונים מקש"ז י"ז שקושית הרשב"א על הרמב"ן זה לא קושית התוס' שאם קושיתם שבאמצע הניחה כמבואר במשמרת מה יעזור באו לישאל בבת אחת אלא בהכרח שתוס' הקשו מצד מקור חברתה והרשב"א הקשה על הרמב"ן מצד שלא שומרת על הבגד ובעיקר התשובה של באו לישאל בבת אחת יתכן שזה בעצם כך כיון שזה תליה במקור חברתה

והנה מבואר בגמ' שתולים בנכרית הרואה וצ"ע תיפו"ל שאין לה שום נאמנות מה קרה אם החלוק וא"כ הוי כאינו בדוק ועיין גר"ז סקפ"א שכתב שאם מדובר שלבשה אחרי הישראלית א"ש וזה כשיטתו עוד כתב שמדובר שיודעים ברור שלא עברה אם זה במקום דם ע"ש סקפ"א ועיין טורי כסף סקכ"ה

ז] עיין פ"ת סקל"ה שהביא לדון בבדקה חצי עד ובדקה בו ולא יודעת האם הדם שמוצאת זה בחלק הבדוק או האינו בדוק ובפשוטו זה מותר שכיון שיתכן שזה דבר שהוא לא בדוק אמנם יש לדון דהוי כספק עברה בשוק של טבחים אמנם אם נימא דשם הסברא מצד שזה ולאו אדעתאכאן זה לא שייך וכן לגר"ז שכאן זה צד תליה לפני אין החיסרון הנ"ל ובסד"ט סקס"א כתב לדון בבדקה בעד ולא יודעת אם הוא בדוק או לא בדוק ע"ש ונקט שבכתם יש להקל ובבדיקת עד יש להחמיר וצ"ע למה שלא נעמיד על חזקת טהרה ובפרט שלא הרגישה ואין ראיה ברורה שזה מגופה אמנם משמעות הדברים שזה בחזקה שבדקה אותו ועיין בית לחם יהודה שבאמת כתב שבפחות מגריס יש להקל כדין עד שאינו בדוק לרשב"א

# סוגיא דדם במי רגלים

**משנה נ"ט: האשה – המשנה בסוף העמוד**

**טושו"ע סימן קצ"א [בדברי הרמ"א יש לדלג מכל זה אם נמצא חוץ מהמחלוקת במצאה בעד ובמ"ר שזה ילמד אי"ה ביחד אם סימן קפ"ז]**

**יש כאן הרבה שיטות בראשונים והכל מובא בב"י יש לעיין שו"ת הר"ן סימן מ"ט [וכן הוא בח' הר"ן בסוגין] ובנוב"י תנינא ק"ל בד"ה ומש"כ, ובשו"ת חת"ס סימן קמ"ח בד"ה תו פליגי ובד"ה מהשתא ובחזו"א סימן צ' סק"א ב' ג' ועיין גר"ז סק"א שהאריך גם בביאור סוגין ועיין רש"ש ועיין עוד הגהות מימני פ"ה ה"ב [הפרי דעה האריך בביאור השיטות ועיין בית אפרים סימן מ"ו אריכות גדולה בביאור סוגין]**

**א. בביאור הכונה הדור מי רגלים למקור – אבני נזר סימן רל"א סק"ב שהביא את הגר"ז סק"י ומהר"ח או"ז סוף סימן ח' [ועיין אב"נ סימן רל"ב סק"ח מה שהקשה על המהר"ח] ועיין מאירי**

**ב. בביאור מחלוקת רש"י ותוס' בחשש דהדור וכו' – חת"ס קמ"ח בד"ה תו פליגי [וכן בגר"ז סק"א ובחזו"א]**

**ג. האם לרא"ש בעומדת חוששים דבתר דתמו מיא – עיין גר"ז סק"א שהביא בזה מחלוקת [ועיין חוו"ד קצ"א סק"א ועיין חת"ס קמ"ח בד"ה והשתא לפ"ז ועיין פרי דעה שהאריך בזה וכן בפרדס רימונים בפתיחה לסימן קצ"א בשיטה השלישית סק"ד עמוד רס"ט וע"ש בד"ה אמנם והנה מדברי הגר"ז משמע שדין הרא"ש הוא רק דרבנן אמנם בסד"ט ק"צ סקצ"ה בד"ה ואין להקשות נקט שזה דאוריתא ועיין חוו"ד ק"צ כ"ד בד"ה ולפי שנקט שזה דרבנן]**

**ד. לרא"ש דבעומדת ושותתת ר"י מודה מה הגמ' לעיל מדמה לאינו בדוק – חזו"א צ' סק"ג ובחוו"ד סקכ"ד**

**ה. האם הקושיא דלמא לבתר דתמו מיא זה גם לר' יוסי – עיין רשב"א ור"ן ורש"ש ועיין חזו"א סק"ב בד"ה ברא"ש ועיין פרי דעה בפרוש הא' [ועיין חת"ס בד"ה תו ועיין בית אפרים סימן מ"ו בד"ה ודעת הר"ן]**

**ו. בביאור שיטת ההגה"מ פ"ה אות ב' – עיין פרי דעה דמקורו מהתירוץ האחרון של תוס'**

**ז. בביאור שיטת ר"ח – עיין תוס' י"ד: ובמהרש"א ומהר"ם שם ובב"י ובש"ך ובסד"ט סק"ב [ועיין שו"ת חת"ס קמ"ח בסופו שדן להקל באשה שלא יכולה להיטהר ]**

**ח. האם לר"ח ביושבת ומזנקת יש טומאת כתם – עיין רמ"א שהתיר ובתפארת למשה תמה עליו ועיין נוב"י תנינא ק"ל בד"ה ואמנם**

**ט. האם לר"ח יש גם השאלה דלמא בתר דתמו מיא – גר"ז סק"א בד"ה ושיטה שלישית**

**י. בדמיון הגמ' בין עד שאינו בדוק לדם במ"ר – עיין סד"ט סקס"ד ועיין חוו"ד סקכ"ד חזו"א צ' סק"ג בד"ה י"ד: [ובגר"ז קפ"ז קו"א סק"ה בד"ה ומ"ש בתוך הדברים]**

**י"א. בדברי הר"ן דר"מ זה מצד חישינן למיעוטא – עיין חידוד הלכות וכן הוא ברעק"א סס"ב בד"ה ובדברי [ועיין ערוך לנר] ועיין חת"ס סימן קמ"ח בד"ה והנה בעד שכתב לפי הר"ן ישוב נפלא לשיטת הרמב"ם**

**י"ב. בדברי הר"ן בנמצא רק על שפת הספל – עיין ב"י שהרשב"א חולק ועיין נוב"י תנינא ק"ל בד"ה ומה שכתב ואילך ועיין חזו"א צ' סק"ב**

**י"ג. האם לבתר דתמו מיא זה נידון דאוריתא או דרבנן – חוו"ד ק"צ סקכ"ד [ועיין בדבריו ק"צ סוף סק"א בחידושים ובקפ"ג חידושים סק"ב] ועיין בית אפרים סימן מ"ו בד"ה על כן נלענ"ד [ועיין שו"ת מהר"ם לבוב סימן ת"ג הובא בשיטמ"ק אות א' בסופו שנקט שזה דרבנן]**

**י"ד. בדין מצאה במ"ר ובעד – עיין ב"י וברמ"א שני דיעות ועיין חוו"ד סק"ז ט' ובסד"ט ק"צ סקצ"ה בד"ה ולא עיין יפה עד ד"ה ובשו"ת פ"מ [ועיין פר"ד בפתיחה לסימן קצ"א בשיטה הרביעית סק"ד עמוד רע"ח בד"ה וכל זה שביאר עוד סברא ועיין עוד רעק"א סס"ב בסופו בד"ה אבל]**

**ט"ו. האם הסברא הנ"ל גם לתוס' ונפק"מ לקינוח אחר הטלת מ"ר – גר"ז סקי"ב וכן סתימת הפוסקים ובפרט שהב"י דן לדעת הרא"ש**

**ט"ז. האם בדם במ"ר יש ההיתר של אינו מק"ט – סד"ט ק"צ סוף סקצ"ג ועיין פרי דעה קצ"א שפתי לוי סק"ג ובאבני נזר רל"ב סק"ג – ה' ולשיטות שר"ח זה רק לבעלה יתכן שאין שום סברא להתיר**

**י"ז. האם יש קולא של פחות מגריס במ"ר – עיין שו"ת צ"צ סוף סימן קמ"ה**

**י"ח. האם בזמן הזה סומכים על חילוק מקלחת ותוך הספל – סד"ט ק"צ סקצ"ה בד"ה כללא דמילתא ואילך ועיין רעק"א סימן ס"ב בסופו בד"ה עכ"פ ועיין פרד"ר ש"ח סק"ד**

**י"ט. בטעם ר"מ שבאיש ואשה מותר – ח' רעק"א שו"ת רעק"א סס"ב בד"ה עוד יש לדון ובמשכנות יעקב סימן מ"ב ועיין סד"ט ק"צ סקצ"ה לקראת הסוף בד"ה תו יש ראיה**

**כ. בראית הגמ' מר"ש – ש"ש ש"א פי"ח בד"ה אלא [ועיין אבני נזר חו"מ סס"ז בד"ה ומ"ש וכן הוא בצלעות הבית סי"ג] ובעיקר כונת הגמ' עיין ראשונים ותוס' דמשמע שחלקו על רש"י**

**כ"א. האם באיש ואשה מתירים גם בעומדת ושותתת – סד"ט סק"ג ועיין חוו"ד שם ובגר"ז סק"ב**

**בסוגיא דדם במי רגלים**

א]מבואר בגמ' דנחלקו ר"מ ור"י ברואה דם במי רגליים דר"מ מטמא ור"י מטהר ומבואר בגמ' שסברת ר"מ מצד שהדור מי רגלים למקור ואיתו דם דהינו דלחשוש שבזמן המי רגלים זב דם זה לא חוששים ובטעם הדבר בדעת רש"י ביארו תוס' מצד שהמקור נסגר ויש כאן מונע מיציאת הדם ועיין שו"ת הר"ן סימן מ"ט שאין הכונה שלא יתכן שיצא דם באותו זמן רק שזה דבר שלא שכיח אמנם תוס' ביארו שכיון שהדם הגיע רק בזמן המי רגלים ולא קודם זה מראה שזה קשור למי רגליים והנה בביאור בחשש דהדור מי רגלים למקור ואיתו דם בפשוטו נחלקו רש"י ותוס' דרש"י ביאר שצריך סיבה מיוחדת לחשוש שזה הגיע למקור מצד שהיא דוחקת את עצמה מלצאת אבל ללא זה אין סיבה לחשוש שזה חזר למקור אמנם בפשוטו תוס' נקטו שזה סתם חשש בעצם ונפק"מ בביאור הגמ' למה מזנקת זה אחרת דלרש"י הכוונה שאז אין סיבה שזה יחזור למקור ולתוס' מבואר שהכונה שמציאות הזינוק מונע מהמי רגלים לחזור למקור וכן נפק"מ בביאור קשית הגמ' ביושבת דילמא בתר דתמו מיא אתא דם דתוס' ביארו שהכונה שבזמן שהיא שותת זה חזר למקור אמנם כתבו החת"ס סימן קמ"ח והחזו"א סימן צ' סק"א דלרש"י שכל הסיבה שחוזר למקור מצד מה שעצרה את עצמה א"כ כאן שלא עצרה את עצמה ומה שזה שותת שכך הדרך בסוף זה לא סיבה שיחזור למקור ולכן רש"י ביאר שכונת הגמ' לשאול שאולי זה הגיע לאחר שהטילה מי רגליה

ב] והנה הרא"ש כתב שקושית הגמ' דלמא בתר דתמו מיא זה לר"מ אבל לא לר"י והנה לתוס' שהקושיא שאז זה שותתת א"כ ודאי שלר"י זה לא שייך אבל לרש"י שהקושיא סתם אולי זה הגיע אז א"כ לכאורא זה גם לר"י וכן הוא ברש"ש ובחזו"א ובחת"ס סימן קמ"ח והגר"ז דייק כן מהמרדכי שגם אם מותר לר"י שותתת אבל יש החשש לבתר דתמו מיא אמנם עיין ח' הר"ן וברשב"א דמשמע שלמדו כרש"י ובכל אופן נקטו שהקושיא רק לר"מ וצ"ב טעם הדבר ועיין פרי דעה ובבית אפרים סימן מ"ו בד"ה ובדעת הר"ן שכתבו שרק לר"מ שכל צד רחוק שזה מגופה זה סיבה להכריע כך ממילא גם יש מקום לשאול אולי לבתר דתמו מיא זה הגיע מגופה אבל לר"י שבסתמא לא חוששים גם כאן יש את סברת התוס' שכיון שלא הגיע דם אלא עכשיו מסתמא זה הגיע אם המי רגלים ויש לה מכה בכליות אמנם צ"ב דאדרבא כאן הגיע גם אחרי למה לא לומר שזה מגופה ואולי עצם זה שמוצאת תוך המ"ר זה ריעותא מסוימת וצ"ע

ג] מבואר בגמ' שיש חשש שהדור מ"ר למקור ואיתו דם עיין אבני נזר סימן רל"א שהביא לבאר שהכונה שזה גורם ליציאת דם בנפרד מהמקור וכתב שאין לשון הגמ' משמע כן ובמהר"ח או"ז ביאר שהכונה שיש סדק בין מקום המ"ר למקום הדם וממילא הדם יוצא דרך מקום המ"ר ובכל אופן היה דם נדה וע"ש שתמה שא"כ זה ראיה שלא כדרך וזה לא סיבה לטמאות ובפשוטו מהרמ"א שכתב לעשות בדיקת מהר"י וייל מבואר שאין זה כונת הגמ' אמנם בפשוטו הביאור כמבואר במאירי ובגר"ז סק"י שהמי רגלים לאחר יציאתם חוזרים למקור ומוציאים עמם דם ולכאורא הכונה שזה מושך עמו דם שהיה מונח בפרזדור למעלה [ומבואר שחשיב דם בהרגשה ולכאורא זה רק זיבת דבר לח ואם נימא שגם ר"מ טמאה נדה הכונה דרבנן וודאי א"ש]

ד] והנה בעיקר המחלוקת ר"י ור"מ מצאנו כמה שיטות בסוגין עיין פרי דעה ובגר"ז שהאריכו בהבאת השיטות א. והנה רש"י ביאר שבעומדת תמיד זה שותת והגמ' שאלה שכמו שבעמדת ר"מ מטמא למה ביושבת זה אחרת והגמ' מתרצת שביושבת שטהור זה במזנקת ובאמת גם בעומדת כה"ג טהור רק ששם זה תמיד שותתת [דהינו שתמיד זה נחשב שותת ויתכן שבזה מיושב קושית תוס'] ולפ"ז מבואר שר"י שחולק זה בהכרח בשותת שהרי בעומדת תמיד זה כך ועיין תוס' שהתקשו למה ר"מ לא חילק ביושבת עצמו בין שותת למזנקת ותירצו שהגמ' העדיפה להעמיד החילוק שבעומדת טמאה שזה תמיד

ב. אמנם עיין תוס' וברא"ש שכתב שודאי שגם בעומדת משכחת מזנקת ושותת רק הגמ' בתחילה הבינה שהמשנה דיברה בכל המקרים ובעומדת גם ביושבת טמאה וא"כ הגמ' שואלת שגם ביושבת אם שותת זה סיבה לטמאות שיש כאן סיבה אחת שמ"ר הדור למקור והגמ' מתרצת שמדובר במשנה במזנקת ובאמת רק כה"ג ר"מ מטהר ביושבת אבל בשותת הוא מטמא ועיין רא"ש שלפ"ז בהכרח שר' יוסי שחולק זה גם ביושבת ושותת שזה רק חדא לריעותא וצ"ב הרי יש סיבה להתיר יותר בעומדת ומזנקת מיושבת ושותתת וא"כ מנ"ל שכה"ג מתירים ועיין נוב"י תנינא ק"ל שלביאור זה אין סיבה יותר להקל בעומדת ממזנקת ועיין רא"ש שכתב שלפ"ז בעומדת ושותתת שזה תרתי לריעותא אין מקור שר"י מתיר והנה הב"ח כתב שלפ"ז כל מה שלר"י מותר בשותת זה רק ביושבת על שפת הספל אבל ללא זה יש חשש אולי לבתר דתמו מיא שאז היא שותתת זה יצא אמנם עיין גר"ז סק"א [וכ הוא בט"ז ופרישה] שמשמעות הרמ"א לא כך וכן בפרדס רימונים בפתיחה לסימן קצ"א עמוד ר"ע כתב שודאי שסתימת הטור והרא"ש להקל בזה ועיין גר"ז שביאר שכיון שלר"י אין זה מוכרח שאסור כה"ג אלא שאין מקור להתיר ממילא זה רק בגדר ספק ולכן כל שזה לא ודאי ששותת אין סיבה לטמאות ובפרי דיעה כתב שלר"י שאוסר רק בשני חששות זה ודאי רק דרבנן וממילא בספק אין להחמיר ובפרדס רימונים עמוד ע"ר כתב שלר"מ שכל שיתכן שזה מגופה תולים שזה מגופה א"כ גם כאן יש לחשוש שזה מגופה אבל לר"י שרק במקום שזה בצורה שזה לא רחוק כלל שזה מגופה תולים שזה מגופה ולכן צריך תרתי לריעותא א"כ כל שזה רק ספק אין כאן סיבה לומר שזה מגופה והנה בעיקר הדבר האם דברי הרא"ש זה דאוריתא או דרבנן באחרונים הנ"ל משמע שזה רק דרבנן אמנם עין סד"ט ק"צ סקצ"ה בד"ה ואין להקשות שנקט שזה חשש דאוריתא ובחוו"ד ק"צ כ"ד דן שזה דרבנן

ג. עיין מרדכי ובהגהות מימוני שנקטו שר' יוסי חולק רק בעומדת ומזנקת אבל בשותת אפילו ביושבת טמאה ועיין פרי דעה שלכאורא ס"ל כביאור האחרון של תוס' שהגמ' בתחילה נקטה שר"מ אוסר רק בשותת ועומדת והגמ נקטה שזה מחמת השתיתה והגמ' שואלת שא"כ גם ביושבת זה סיבה לאסור מחמת השתיתה והגמ' עונה שמדובר במזנקת ואפילו כה"ג ר"מ אסור וכה"ג הוא מתיר ביושבת ולפ"ז אין לנו מקור שר"י חולק רק במזנקת אבל לא בשותתת

ועיין סד"ט ק"צ סקצ"ה בד"ה כללא דמילתא שכתב שקשה להבחין בין מזנקת לשותת ובין שפת הספל ותוך הספל וכן רעק"א סוף סימן ס"ב וכתב שאם עוד צירוף יש להקל ועיין פרד"ר ש"ח סק"ד שכתב שסתימת הפוסקים לא כך

ד] והנה בפשוטו ר' יוסי מתיר לגמרי אמנם עיין תוס' לעיל שכתבו בשם ר"ח שר' יוסי רק מטהר משום נדה אבל באמת זה אסור משום כתם ומקורו כמו שלגבי עד שאינו בדוק ר' חייא אוסר משום כתם והרי הגמ' מדמה ה"ה כאן והנה משמעות הדברים שיש לזה כל טומאת כתמים והנה יש כאן דוחק גדול דהרי כל המשניות זה בדיני כתמים ולפ"ז פשטות דברי ר"י שאין גם טומאת כתמים והנה הגמ' שואלת מה החידוש שבאיש ואשה ר"י מתיר והגמ' אומרת שהינו אומרים שרק בדיעבד דהינו אם נגעה בטהרות ובפשוטו מבואר שזה לא כמו כתם רגיל שאם נגעה בטהרות זה טהור אמנם עיין מהרש"א י"ד: שביאר שהגמ' כאן הולכת לצד שר"מ אוסר משום כתם וממילא ר"י מתיר לגמרי אבל למסקנא שר"מ אוסר משום נדה ור"י מטהר משום נדה באמת צ"ל דוקא שם שזה טהור משום נדה וכאן החידוש שטהור לגמרי אמנם הב"י ביאר שכונת הגמ' כפשוטו שלגבי טהרות לומדים מהסיפא שזה גם לכתחילה אבל לבעלה זה יותר חמור דהינו שכל המשנה זה ביחס לטהרות ובזה ר"י מטהר לגמרי [וכן ביאר בשו"ת הר"ן סמ"ט וכתב שזה דברי נביאות] והנה לפ"ז גם בעד שאינו בדוק שהגמ' אומרת שזה טמא משום כתם לגבי טהרות זה טהור וודאי שאין זה במשמעות הדברים והנה הב"י הקשה מדין בדיקה שרק באשה עסוקה בטהרות צריכה לבדוק כל יום וכתב מצד ששם זה מצד מעת לעת שזה רק שיך בטהורת ועיין סד"ט סק"ב שתמה שגם לבעלה יש נפק"מ וע"ש שביאר שבדיקה שזה יגרום שיפרוש לכן הקילו ובבית מאיר כתב דשם שזה חומרא בעלמא בזה החמירו יותר בטהרות אבל כאן שזה חשש אמיתי בזה יתכן שלבעלה שזה כרת זה יותר סיבה להחמיר ובש"ך ביאר שכונת הגמ' שבאמת הרישא זה בדיעבד והסיפא זה לכתחילה ולגבי בעלה זה כמו לכתחלה דהינו שכמו שעכשיו אסור לה ליגוע בטהרות כך עכשיו אסורה לבעלה וצ"ב גם כנ"ל האם גם בעד שאינו בדוק זה כך וצ"ע בכל זה

והנה בעיקר שיטת ר"ח עיין רמ"א שר"י זה כמו ר"מ וכמו שלר"מ עומדת ומזנקת טהורה ה"ה לר"י אמנם עיין תפארת למשה שהקשה דעד כמה שהמשנה מדברת על נדה א"כ ביחס לכתם יתכן שגם ר"מ מודה שיושבת ומזנקת יש טומאת כתם וע"ש שהרי ר"מ אומר בין כך ובין כך טהורה ומשמע שזה אותו דבר ואם בעומדת הכונה שזה טומאת כתם א"כ גם ביושבת זה כך ועיין פרי דעה שכתב שלר"מ באמת זה טמא אבל לר"י נחית חד דרגא ואינו מוכרח אמנם עיין נוב"י תנינא סימן ק"ל בד"ה והנה שכתב שלר"מ שטמאה נדה כל שחשיב שיש צד שזה מגופה ממילא זה טמא משום נדה ואם כאן זה לא טומאת נדה בהכרח שזה לא חשיב צד וממילא אין בזה טומאת כתם וגם לר"י זה כך שהוא לא מחמיר יותר מר"מ והנה בפשוטו לר"ח ביושב גם במזנקת יש חשש בתר דתמו מיא ורק ביושבת על שפת הספל זה מותר וכן הוא בש"ך אמנם עיין גר"ז שכתב שמשמעות הרמ"א שלא צריך לחוש וכתב שכיון שזה רק דרבנן ממילא כאן שזה ספק אמרינן ספק דרבנן לקולא ועין פרד"ר ש"ח סק"ד שחלק על הגר"ז

ה] בגמ' י"ד: מבואר שהמחלוקת של ר"י ור"מ בעד שאינו בדוק זה אותו מחלוקת של דם במ"ר ועיין סד"ט סקס"ד בד"ה ולפ"ז י"ל שהקשה דמה הדמיון הרי ר"י שמתיר במ"ר מצד שס"ל שזה דבר רחוק שהדור מי רגלים למקור ואתו דם אבל סברא זו לא שיכת בעד שאינו בדוק שאין שום חסרון לומר שזה מגופה וכן איפכא ר"מ שס"ל שהדור מי רגלים ואיתו דם א"כ הצד השני הוא לא שכיח מכה בחולחולת אבל עד שאינו בדוק יתכן שזה מבחוץ ואין בזה שום ריעותא ועיין גר"ז קו"א סימן קפ"ז סק"ה בד"ה ומ"ש דיש כאן נידון בכל החזקת טהרה עד כמה זה סיבה לטהר ור"י שאלימא ליה חזקת האשה ממילא זה סיבה בעד שאינו בדוק אפילו שזה לא שכיח לפנינו לתלות בזה וכן בדם במ"ר זה סיבה לתלות במכה אפילו שיש אפשרות לומר שזה מגופה דהינו שהצד ממכה זה פחות מאשר צד שהדור מי רגלים למקור ויתכן שיסוד הנידון לא כמה כח החזקה אלא כמה כח מה שיש תליה לפנינו שזה דם המקור זה סיבה לחדש דבר אחר

ועיין סד"ט שכתב שבדם במי רגלים לא שכיח דם מהמקור וגם לא שכיח מכה וכן בעד שאינו בדוק לא שכיח מגופה דהרי לא הרגישה וגם לא שכיח שזה מבחוץ כמבואר ברשב"א שאין דרך נשים לעבור בשוק של טבחים ובשניהם הנידון האם כה"ג כח הדם שזה לפנינו מכריע או שזה לא מכריע וע"ש שהוסיף שלפ"ז יש מקום להחמיר במ"ר דשם יש צד שזה מגופה ללא הרגשה ולכן זה רק סיבה לטומאת כתם ולפ"ז דמיון הגמ' הוא רק ביחס לדין דאוריתא שללא הרגשה זה טהור ולא ביחס לדרבנן שגם ללא הרגשה זה טמא

ובחוו"ד ק"צ סקכ"ד שכל דם במ"ר זה כמו עד בינוני וכונתו שיתכן הרי שיש מכה וא"כ ר"מ שטמא נדה בהכרח שעד בינוי טמא נדה והנה יש מקום לומר שר"י חולק בזה עצמו שכיון שיש צד מכה זה כמו עד בינוני אמנם בר"ן מבואר שסברת ר"י שהדור מי רגלים זה מיעוט וע"ש שהגמ' שואלת שדילמא בתר דתמו מיא וזה הרי אין חסרון שלא שכיח וכיון שר"י שם חולק בהכרח שס"ל שעד בינוני אין בו טומאת נדה אמנם באמת מה שאין טומאת כתם זה מצד שכאן זה ללא הרגשה שהרי זה יצא לאחר הטלת מ"ר וביחס לזה זה כמו עד שאינו בדוק שאין טומאת כתמים לר"ח אמנם בזמן המ"ר כאן זה נידון של דאוריתא שהדור למקור ובזה מה שחולק בהכרח מצד שלא חושש שהדור למקור וע"ש שלפ"ז מה שהרא"ש אסור עומדת ושותת זה מצד כתם וזה כשיטתו כמו עד שאינו בדוק אמנם כל דבריו אם יש ודאי טומאת כתם אבל אם טהור לגמרי א"כ צ"ע אמנם יתכן שבאמת אין הסיבה כי זה לא שכיח שהרי גם מכה זה לא שכיח אלא מצד שזה כמו עד שאינו בדוק אמנם זה דלא כר"ן וצ"ע

והנה צ"ע לרא"ש שכאן טהור לגמרי ושם טמא משום כתם מה הגמ' מדמה ואם יש סברא להחמיר שם אולי גם לר"מ זה כך וכמו שהקשו התוס' ולכאורא מבואר שביחס לבדיקה אין סברא לחלק רק ביחס לטומאת כתמים ולכאורא יש לבאר בדרך פשוטה שהנה כל כתמים הרי יש צד מעלמא ובכל אופן אוסרים מצד שבשוק של טבחים לא עברה ומילא יתכן שמצד הצד תליה דניהם אותו צד רק שביחס לגזירת כתמים עד שאינו בדוק זה בכלל הדין של בשוק של טבחים לא עברה משא"כ כאן כיון שגם הצד מגופה הוא צורה משונה בזה כל שיש צד של מכה זה סיבה להתיר והנה אם נימא שהחומר של אינו בדוק זה גם בחלוק א"כ א"ש אמנם אם נימא שזה רק בבדיקה צ"ע ואם נימא מצד שזה רגלים לדבר יתכן שזה מחזיר לדין שוק של טבחים לא עברה אבל אם החומר כי זה דאוריתא חזינן שיש יותר חשש א"כ אולי זה גם חילוק בדאוריתא ויתכן שביחס לדאוריתא היותר חשש זה לא סיבה אלא יש נידון בכל הרגלים לדבר שזה מגופה אבל ביחס לדרבנן ודאי במקום שיש יותר חשש יותר חששו וצ"ע

ועיין חזו"א צ' סק"ג שביאר על דרך החוו"ד שכל דם במ"ר זה כמו עד שאינו בדוק וע"ש שתמה על הרא"ש שמטמא בעמדת ושותת א"כ חזינן שכל שהצד שזה מגופה שכיח לא מטהרים מצד שיש צד של מכה ובהכרח שסברת ר"י שהצד מגופה הוא לא שכיח וא"כ זה לא קשור לעד שאינו בדוק וצ"ל שכל מה שהצד מכה הוא כצד של אינו בדוק עד כמה שגם הצד מגופה הוא רחוק אבל אם הצד מגופה הוא קרוב מהיכי תיתי לומר שיש מכה וצ"ע ואם נימא שזה אסור משום כתם א"ש אמנם צ"ב למה באמת תמיד לא אסור משום כתם לרא"ש והרי כאן זה כמו בדיקה ולא כמו חלוק ובפרט שבתוס"ר י"ד. מבואר שגם בחלוק זה אסור אמנם לנ"ל יתכן שבסתם דם במ"ר כיון שהצד מגופה רחוק ממילא אין כאן טומאת כתמים אבל בעומדת ושותתת שהצד הוא קרוב כאן יש גזירת כתמים אמנם ביחס לדאוריתא הוי אינו בדוק ודו"ק וצ"ע והנה הראשונים דנו למה הקושיא דלמא לבתר דתמו מיא זה לא לר"י ולנ"ל אין מקום להקשות דהרי יש צד מכה ובהכרח שאם אין צד רחוק שזה מגופה בזה הצד מכה הוא לא צד

ו] עיין שו"ת הר"ן סימן מ"ט שביאר שיסוד מחלוקת ר"מ ור"י האם חוששים למיעוטא שזה ודאי שהדור מי רגלים זה מיעוט ור"מ חייש למיעוטא לכן הוא חושש שזה מגופה משא"כ ר"י ובמזנקת שזה לא שכיח כלל לא חוששים ע"ש ועיין חידוד הלכות שהקשה וכן בשו"ת רעק"א סוף סימן ס"ב הרי ר"י גם חושש למיעוטא אמנם עין ערוך לנר שהר"ן ביבמות ביאר שס"ל שלא חוששים למיעוט והחת"ס ת' קמ"ח דן שכאן שיש חזקה הוא לא חושש למיעוט עוד הקשה החידוד הלכות הרי תוס' אומרים שמה שר"מ חייש למיעוטא זה רק דרבנן וכאן זה נידון דאוריתא עוד תמה שהגמ' לעיל אומרת שר"מ טמא נדה ומשמע שזה ודאי ואם זה מצד שחיש למיעוטא א"כ זה רק ספק ועיין חת"ס בד"ה והנה דמשמע שיש כאן נידון האם מיעוטא כמאן דאיתיה שלר"מ שכמאן דאיתיה חשיב שיש צד שזה מגופה ועד כמה שיש כזה צד ממילא רגלים לדבר שזה מגופה דזה צד לפנינו משא"כ מכה זה לא צד לפנינו משא"כ אם לא חוששים למיעוטא זה נחשב שאין צד שזה מגופה וממילא זה לא סיבה להכריע שזה מגופה דהרי זה לא צד לפנינו ולפ"ז א"ש שאפילו שהדין חוששים למיעוטא הוא מדרבנן אבל הכונה שזה צד מדאוריתא ולכן במקום חזקה שיש סמוך מיעוטא לחזקה זה דאוריתא וכן א"ש שכאן זה ודאי שכל שזה צד ממילא חשיב ודאי מצד רגלים לדבר והנה לפ"ז יתכן שר"י שחולק זה מצד שס"ל שאפילו שזה צד אבל זה לא סיבה להכריע נגד צד אחר אמנם בלשון הר"ן מבואר לא כך ועיין חת"ס שדן בדעת הרמב"ם שלמד הגמ' כך ולפ"ז כתב שכל התליה של הגמ' שזה לשיטתו זה מצד שס"ל שחוששים למיעוט אבל לדידן שלא חוששים למיעוט ממילא בסוגין בעד שאינו בדוק יתכן שטמאה נדה ובמי רגלים זה נחשב שאין צד ולכן זה טהור לגמרי ורק ר"י שס"ל שחוששים למיעוט זה לשיטתו ודו"ק בזה

ז] עיין שו"ת הר"ן סימן מ"ט שכתב שאם יושבת על שפת הספל ומזנקת לתוך הספל ונמצא דם רק על שפת הספל כה"ג זה מוכח שזה לבתר דתמו מיא שהרי אם זה היה אם המי רגלים זה היה צריך להיות גם במי רגליים עצמם ומשמע שביאר הגמ' לבתר דתמו מיא שהכוונה כרש"י שהגיע סתם דם אמנם דבריו גם לתוס' רק שהעתקת לשון הגמ' זה רק לרש"י וע"ש שדיק דבר זה שקשה למה שמואל ור' אבא הוצרכו לבאר את ר"מ שלא פוסקים כמותו אלא בהכרח שבאו להשמיע דין זה וצ"ע איך זה משמע מכלל דבריהם וצ"ל שהכונה שמדויק שרק כה"ג שיש דם גם בספל טהורה והנה צ"ב עדין למה שמואל אמר את דבריו והנה עיין נוב"י תנינא ק"ל שדן שבשותת מתחילה ועד סוף שאין מה שישתוף את הדם שזה טהור ולפ"ז א"ש ששמואל נצרך להעמיד במזנקת ששם רק בנמצא בספל טהור ולא על שפת הספל אמנם כתב שבב"י מדויק לא כך והנה הב"י כתב שסתימת הרשב"א והרא"ש לא כך אמנם עיין חזו"א שתמה שהם דיברו במקרה הגמ' שיש דם גם בספל אבל כל שיש ראיה חיצונית מהיכי תיתי שדיברו על זה ועיין ב"י שאם לא מצאה דם במ"ר אלא בבדיקה בזה כולם מודים שזה טמא שודאי שראית הר"ן נכונה ורק ביחס לשפת הספל יתכן שגם זה הגיע בסוף הזמן ששתתה מהמי רגליים

ח] והנה עיין ב"י שהביא מרדכי שאם בדקה ומצאה דם לאחר הטלת מי רגלים כה"ג זה אסור מצד שזה ודאי לבתר דתמו מיא ודן האם זה גם לר"י או רק לר"מ והנה הר"ן כתב שאם יש דם במ"ר וגם בעד טהורה שמה שבעד זה מה שהיה במ"ר שזה מכה ועיין ב"י שבפשוטו המרדכי זה דלא כדבריו ועיין חוו"ד סק"ט שהחידוש הגדול שאפילו שיש כבר ראיה שיש מכה בכל אופן לא תולים שגם מה שמצאה בבדיקה זה שירים של המכה ותמה על הש"ך שכתב שהדברים פשוטים אמנם צ"ב מה הסברא לחלוק על זה ועיין חוו"ד ובסד"ט ק"צ סקצ"ה וןכ ברעק"א סוף סימן ס"ב שכתבו שכיון שגם מה שבמי רגלים זה לא ברור שזה מכה ממילא לתלות בזה דבר אחר אי אפשר ובפרדס רימונים עמוד רע"ח כתב שכיון דמבואר בתוס' שכל הראיה שלא יצא באותו זמן מהא שלא הגיע לפני ואחרי א"כ כל ששיש דם אחרי כבר אין שום ראיה שזה מכה ועיין רמ"א שכתב להחמיר בזה

ט] בעיקר החשש של לבתר דתמו מיא עיין חוו"ד סקכ"ד שכתב שזה רק דרבנן וכונתו שלרש"י שהחשש שמא זה יצא לאחר הטלת מי רגלים ולא בזמן ההטלה א"כ אין מה שיבלבל את ההרגשה אמנם עיין בדבריו קפ"ג חידושים ב' וכן ק"צ חידושים א' שכתב שאם מוצאת כתם לאחר הטלת מ"ר זה דאוריתא וצ"ל שזה לתוס' אמנם אין זה מוכרח דיתכן שגם לרש"י הכונה שזה לא מצוי שיצא באותו זמן אבל אם מוצאים אחרי ויש ראיה שזה מגופה בהכרח שזה יצא באותו זמן והיה בלבלול של ההרגשה ובשו"ת הר"ן מבואר שזה בגדר לא שכיח אבל לא שזה לא יכול להיות ועיין בית אפרים סימן מ"ו שכתב שיתכן שבזמן שתמו מיא וזה שותת יכול לצאת דם מהמקור ואז השתיתה של המ"ר עדין מבלבל ההרגשה כך שגם לרש"י קושית הגמ' שיטמא מדאוריתא ע"ש שהכריח הדברים אמנם לתוס' ודאי שבמוצאת דם לאחר ההטלה ולא במ"ר זה ודאי לא מהמ"ר ובזה הוא אסור מדאוריתא וכן הוא בגר"ז סקי"ב וכן הרמ"א שסתם הדברים במוצאת בעד שזה לא שירים של המ"ר וזה גם לתוס' ולפ"ז יש לעיין שכל קינוח סמוך להטלת מ"ר יש לאסור מצד שממ"נ אם זה אם המ"ר א"כ זה אסור לר"ח ובזה יש את החת"ס שאין הקולא של פחות מגריס היום שאין מאכולות ואם זה הגיע שלא אם המ"ר א"כ יש חשש הרגשה ולבית אפרים גם לרש"י זה כך רק למקילים במ"ר כל שיש דם גם במ"ר אין לאסור אמנם אם אין דם במ"ר יש לאסור וגם ביש דם הרמ"א החמיר את המהר"ם שבתמו מיא אסור גם לר"י ונקט שזה גם ביש דם במ"ר וצ"ע על סתמת הפוסקים שלא דנו כמה זה שיעור א"ת שנפק"מ מאוד לכל קינוח לאחר הטלת מ"ר ואולי כיון שבזמנם מצוי מאכולת אין נפק"מ אמנם למה דמחמירים שטחתו בירכה לא תולים במאכולת צ"ע [עיין ספר מראה כהן בסופו בחידו"ת מהמחברים שהאריך בזה וכל דבריו שם צ"ע וכנ"ל] ובשו"ת מהר"ם בסופו כתב שכל הנידון בביאור הגמ' זה רק מדרבנן ומבואר שהדין של בתר דתמו מיא זה דרבנן והא ביאר כרש"י וצ"ע בזה

י] בהא דמבואר בגמ' דלר"מ באיש ואשה מותר עיין רעק"א תשובה ס"ב ובסד"ט סוף סימן ק"צ שהוכיחו מכאן שכל שספק אחד שקול אפילו ספק לא שקול מצטרף ולכן כאן אפילו שלר"מ טמאה נדה בכל אופן בצירוף לספק אחד מהאיש הוי ס"ס אמנם עיין בית מאיר בצלעות הבית שיתכן שכאן זה רק סיבה שיחשב ספק והחזקה תכריע אבל לא שזה מדין ס"ס אמנם עיין משכנות יעקב סימן מ"ב שהקשה שהמכה באיש זה גם לא ספק שקול בדיוק כמו מכה באשה אמנם יתכן לדון שבאמת גם באשה זה ספק שקול רק שיש כאן הכרעה של מקור הדם וכל שיש עוד צד זה לא סיבה להחמיר ועיין משכנות יעקב שכתב שבאמת סוגין ס"ל שלר"מ זה רק משום כתם ולא שהוי ודאי ובאמת לגמ' שם שזה נדה ודאי שזה כר"ל ולפ"ז ישב הרמב"ם שפסק כסוגין שזה ספק וממילא בהכרח שחלוק מי רגלים מעד שאינו בדוק ששם רבי אמר נדה ולפ"ז חוזרים לכלל שהלכה כרבי מחברו ואין מסוגין הכרח שלא לפסוק כמוהו ע"ש

י"א] הגמ' מביאה ת"ש חזקת דמים מהאיש עיין רש"י שביאר שהכונה שאין צד ספק מהאיש וממילא אין כאן מה שיצטרף לצד שזה מהאשה מהמכה דהינו אפילו דאת המשנה יתכן להעמיד בעומדת וביושבת הוי ספק וממילא יש לצרף האיש אבל כיון שהאיש זה לא צד ממילא זה לא מצטרף ועיין ש"ש ש"א פי"ח שהקשה אולי זה לא יוצר ספק אבל כל שיש ספק שקול זה מצטרף וכתב שמוכח מכאן שלא מצטרף לס"ס צד שלא שקול דהינו שנקטו שלר"מ הוי ספק שקול ולר"ש הוי ספק שאינו שקול אמנם עיין תוס' בד"ה מדלא וכן בשאר הראשונים שנקטו שכונת הגמ' שר"ש בלשונו בא לשלול גם את צד מכה באשה ולא כרש"י שזה רק ביחס לצד מהאיש

י"ב] בהא דמטהרים באיש ואשה עיין בש"ך שזה נמצא בתוך הספל ומשמע שבנמצא על שפת הספל לא מטהרים דהינו דבעומדת ושותת אסור ועיין סד"ט סק"ג דמקורו מהא דהגמ' לא אומרת שזה החידוש בר"י שרק מצד שיש צד האיש טהור אמנם יתכן שאין זה במשמעות לשונו וממילא שלא זהו חידושו אמנם עיין סד"ט שכתב שהטור שכתב את הדין של איש ואשה בהכרח שנפק"מ למקרה זה ועיין חוו"ד שכתב שאיש אין דרכו לשתות ולכן אם יש על שפת הספל מוכח שהדם מהאשה

י"ג] יש לעיין לר"ח שדם במ"ר אסור משום כתם האם זה גם בדבר המק"ט והנה הסד"ט סקצ"ג כתב שכאן זה אסור מצד שהמ"ר זה מק"ט ויתכן שבאמת זה מצד שזה בכלי שהוא מק"ט אמנם עיין פרי דעה בשפתי לוי סק"ג שכתב שכאן שזה צד דאוריתא ממילא בזה לא מקילים אינו מק"ט וכמבואר בגר"ז סק"ע ולכאורא הוא מוכרח דהרי המ"ר הם צבעוני ולא מטהרים מצד שזה צבעוני אמנם במעיל צדקה סימן כ' התיר עד שאינו בדוק צבעוני ולב"י שכאן האיסור רק לבעלה א,כ כל יסוד ההיתר של אינו מק"ט לא שיך לר"ן אמנם לרשב"א מצד שזה לא שכיח גם כאן זה שייך והנה יש לעיין לגבי פחות מגריס וסתימת הפוסקים לאסור וכן שמעתי מהגרש"צ רוזנבלט, ומהגר"נ קופשיץ שמעתי להקל ועיין שו"צ צ"צ סימן קמ"ה בסופו שדן בזה וכתב שבשותת כיון שמחמירים את המהר"ם זה נידון דאוריתא וכל הניון בחומרא מצד ר"ח וכתב שמסתבר שכיון שזה ודאי מגופה ורק הנידון מאיפה זה לא שייך כאן תליה במאכולת וזה אסור ולדון שלא גזרו על פחות מגריס הרי רואים בשחור לא כך אמנם יש לעיין למה לא חוששים שהיה דם בכלי ואם נימא שזה ניכר שזה חלק מהמ"ר א"ש ואולי אין הדרך שמגיע מאכולת בכלי של המ"ר ומתמעך שם

י"ד] עיין חוו"ד שכתב שאם הכלי שהטילו מ"ר הוא לא בדוק יש להתיר כמו בבדקה בעד שאינו בדוק וטחתו בירכה והנה הש"ך שם חלק והחוו"ד שם הכריע כמותו ואולי רק כאן שיש צירוף שיש שיטות שמטהרים תמיד והנה משמעת דבריו שגם בעמדת ושותת מיקל אפילו שלרא"ש טמא ואם זה רק מצד טומאת כתמים שגם זה לא ודאי א"ש וצ"ע בזה

# בדין תליה בחברתה

**משנה נ"ט: השאילה – ס: אמר ר' נחמיה**

**טושו"ע ק"צ ס"מ – סמ"ט [חוץ מסמ"ו שכבר למדנו]**

**כדאי ללמוד היטב את כל הגמ' עד הסוף אם רמב"ן ר"ן רשב"א שהכל קשור אחד לשני ועיין מהרש"א שעמד על הרבה נקודות בסוגין**

**עיין משנה למלך פ"ט הכ"ט ובחזו"א סימן פ"ט ובתהל"ד יור"ד סימן ס"ד שהאריכו בביאור סוגין**

**א. בביאור מחלוקת רבי ורשב"ג ובדין שני שבילין – עיין תוס' וברשב"א רמב"ן ור"ן**

**ב. בשיטת הרמב"ן שלר"ח תולים רק בהסתברות הרי זה לא בבת אחת – חידוד הלכות בד"ה מ"ש**

**ג. אם רבי זה מצד הסתברות מה זה שונה משני קופות המובא בתוס' – משנ"ל בד"ה אך קשה**

**ג. בדין ג' נשים שלבשו חלוק אחד האם זה גם בבאו לישאל בזה אחר זה – עיין תוה"ב י"ט: מה שהביא מהתוס' ועיין תוס"ר י"ד. ועיין סכ"ה ובט"ז ובנקוה"כ שם ובביאור כונת הט"ז עיין חוו"ד סקי"ד [ועיין מקש"ז י"ז בד"ה הנה מבואר בכונת התוס' ועיין תפארת למשה מה שלמד מהט"ז לגבי אם אחת מהם נכרית או נדה]**

**ד. בעיקר נידון הרשב"א בגדר אינו בדוק שבזה תלוי הקושיא משם – עיין סד"ט סקמ"ז וביד יהודה קי"א סקט"ז בד"ה ובדברי הרשב"א [ובפרדס רימונים מקש"ז י"ז בד"ה ולכאורא קשה] ובחזו"א סל"ט סק"ב בד"ה ובדין ג'**

**ה. בביאור דעת הב"ח שחילק בין נתעסקה בציפור לשלשה נשים – סד"ט סקמ"ז בד"ה מיהו וכן הוא בכו"פ סקי"ב ובסימן קי"א סק"ח [ובחו"ד קי"א סק"ט בסופו] ועיין בלחו"ש סקצ"ד בלחם מה שדיק מתוס'**

**ו. בקושית הנקו"ה שלשיטות שבשני קדירות מותר גם כאן צריך להיות מותר – עיין גר"ז סקפ"ו ועיין לחו"ש סק"ל בד"ה ולפע"ד וכן הוא בצ"צ סימן קנ"ז סק"ג**

**ז. ביסוד דין שאני אומר האם זה רק מסלק את הנידון השני או שזה דין הכרעה [ובלשון אחר האם זה רק מתי שביחס לכל אחד יש דין ספק דרבנן לקולא] – שו"ת רעק"א קס"א ובחוו"ד סקכ"ט וכן הוא בסימן קי"א סוף סק"ג ויש לעיין בזה היטב בשיטות הראשונים בסוגין ועיין בית אפרים סוף סימן מ"ה מה שתמה על החוו"ד [וכן הוא בצמח דוד על רעק"א ובאמרי בינה תערובת כ"ז בסופו] ועיין שערי יושר ש"ג פי"ב בד"ה ונראה לענ"ד, בתחילתו [ועיין פרד"ר בפתיחה בתנאי הז' את ח' עמוד ק"צ] ועיין שפ"ד קי"א סק"א ב' ועיין ש"ך סקנ"ח**

**ח. בביאור מה שכתב רש"י בשומרת יום בשני מצד מעין פתוח – עיין מהרש"א ובמשנה למלך בד"ה השאילה ובחידוד הלכות הובא בסד"ט סק"ע ובחוו"ד סקכ"ט ועיין חזו"א פ"ט סק"ח**

**ט. בדין תליה בנדה - עיין רמב"ם פ"ט ובמ"מ [ועיין פרדס רימונים עמוד קע"ג סקכ"ג] וכס"מ שם ועיין בעלי הנפש ס"ג כ"ד ובתוה"ב ט"ז. ועיין חוו"ד סקכ"ט קי"א סק"ג ועיין משנ"ל בד"ה ואני שמעתי ובד"ה והנכון ועיין סד"ט סק"ע וברעק"א סמ"ב ובחזו"א פ"ט סק"ה ח' [ובעיקר דברי החוו"ד עיין בית אפרים מ"ה בסופו ובאמרי בינה תערובת כ"ז בסופו ובלחו"ש סקמ"ד בד"ה ומתוך מה שהשיגו עליו ובתהלה לדוד ס"ד סק"ג]**

**י. בהא דאין תולין כתם בכתם האם כי זה דרבנן – סד"ט סקע"ז בד"ה בהגהות ועיין חוו"ד סקל"ב ובסימן קי"א סוף סק"ג ועיין ח' הר"ן אמנם פשטות הראשונים שזה גם לדידן [וצ"ע מ"ש מטהור ותלוי שהלכו בשני שבילים ובתהל"ד סק"ח רמז לקושיא זו והאריך בדין ספק בסל"ז ועיין צ"צ חלק התשובות סימן קנ"ז סק"ב ועיין סד"ט סקנ"ז לגבי ספק דאוריתא] ועיין חזו"א פ"ט ט' בד"ה לכאורא שנקט שגם ביחס לאותו כתם אין תולין כתם בכתם ועיין בדבריו צ' סק"ד בתחילתו**

**יא. בדין תליה בכתם שעל בשרה – מקש"ז ל"ד בד"ה ויש להסתפק [עמוד רמ"ה]**

**י"ב. בדין תליה בנדה שלא טבלה – משנה למלך בד"ה השאילה ובד"ה ודע ובד"ה ואני שמעתי [הובא בסד"ט סקע"ח] ועיין רעק"א סמ"ב ועיין חזו"א פ"ט ה' בסופו ובפ"ת סקמ"ג ולכאורא ברשב"א מבואר כמשנה למלך [ועיין תהלה לדוד סימן ס"ד סק"ו]**

**י"ג. שאני אומר בדבר שמוסיף איסור – עיין שפ"ד קי"א סקי"א ובסק"כ מה שהכריע [וצ"ע ההבדל בין סוגין לטבל] ובמשנ"ל בד"ה ולפי זה נראה לי ועיין חוו"ד קי"א ט' ועיין אמרי בינה תערובת סוף סימן כ"ז ובבית אפרים סימן מ"ה בסופו מה שהשיגו עליו**

**י"ד. בדין שני שבילין ואחד טהור לרבי - עיין אחיעזר ח"א סוף סל"ו מה שהקשה**

**ט"ו. בהא דלרבי לא תולה בשומ"י בשני שלה הרי זה בג' ימים ראשונים – כו"פ קצ"ו סק"ה**

**ט"ז. בדין תליה ביושבת על דם טוהר בזמן הזה – טור סמ"ב ועיין משנ"ל בד"ה ולפ"ז היה נראה לי**

**י"ז. בדין יושבת על טיפת דם בזמן הזה לאחר ז' – משנ"ל בד"ה ומיהו ועיין חוו"ד סקכ"ט בסופו ובשו"ת רעק"א סס"ג**

**י"ח. בדין תליה בנדה מעוברת – משנ"ל בד"ה ומה שהקשה ובסד"ט סק"ע ועיין חזו"א פ"ט ו' בתחילתו [ועיין לחו"ש סקמ"ד בד"ה ואף מי] והאריך בזה בשו"ת נחלת אבות סי"ב**

**י"ט. תליה בנכרית מעוברת – רעק"א סנ"ו בד"ה וראיה**

**כ.. בדין תליה של סופרת בנדה – עיין תוס' ובב"י ובמשנ"ל בד"ה ודע שהתוס' ובכו"פ סקכ"ב ובבית אפרים סמ"ה בד"ה והנה**

**כ"א. בדין סופרת ז' שכבר טבלה – משנ"ל בד"ה אך מה הובא בסד"ט סקע"ח**

**כ"ב. כאן למפרע כאן להבא - עיין רש"י ובמהרש"א ועיין קושית תוס' ובמה שישב הערוך לנר**

**כ"ג. בביאור שיטת תוס' - עיין ערוך לנר ובתוס"ר ועיין סמ"ג ובגליון רעק"א ובסד"ט סק"מ ועיין או"ש פ"ט הכ"ט בד"ה אולם שכתב שסוגין כר' אושעיה לקמן שתולים עד מעת לעת ועיין שפתי חכם סקנ"ו**

**כ"ד. בדין תלית כתם בכתם שיתכן שזה אותו כתם – שו"ת נחלת אבות סי"א ועיין חזו"א פ"ט ט' בד"ה ולכאורא ובסימן צ' סק"ד בתחילתו בביאור הדין אין תולין כתם בכתם**

**כ"ה. בהא דג' נשים שלבשו חלוק אין ההיתר של כל הטומאת כשעת מציאתן – רש"ש במשנה ועיין שערי יושר ש"ב פי"ב**

**סוגיא דתליה אשה בחברתה**

א] מבואר בגמ' דאשה טהורה שראתה כתם יכולה לתלות באשה נדה ומבואר בגמ' שנחלקו רבי ורשב"ג האם יכולה לתלות בשמרת יום בשני שלה או בסופרת ז' שלא טבלה ועיין תוס' שביארו שזה ודאי שיש דין תליה כל שהיא לא מקלקלת אותה וזהו הדין של שני קופות אחד חולין ואחד תרומה ונפל תרומה שיש דין שאני אומר שזה נפל לתרומה שכיון שאין שום קלקול בתרומה אפשר לתלות ונחלקו רבי ורשב"ג אם היא שומרת יום כנגד יום או סופרת ז' ביום השביעי האם יכלה לתלות בה ודעת רשב"ג שיכולה לתלות בה ודעת רבי שכיון שהיא מקלקלת אותה לא יכולה לתלות בה והנה הגמ' אומרת שטמא וטהור שהלכו בשני שבילין אחד טמא ואחד טהור באנו למחלוקת רבי ורשב"ג ורב אדא חולק שכאן גם רבי מודה שתולים ועיין תוס' שאם זה ביום הראשון שהוא לא מפסיד כלום ודאי תולים ואם זה ביום האחרון ודאי שזה מחלוקת רבי ורשב"ג ורק נחלקו האם זה באמצע האם גם כה"ג ס"ל לרבי שכיון שהוא מפסיד לא תולים או שכה"ג תולים וכן ביאר ברשב"א והנה אחרי זה הגמ' אומרת לגבי תליה של כתם בכתם שלרבי ודאי לא תולים ולרשב"ג יש להתספק והגמ' מכריעה שלא תולים וצ"ב למה לרבי ודאי לא תולים ועיין מהרש"א שהכונה שלדבריו שמחמירים גם כאן ודאי שיש הסברא שכיון שלא חזיא מגופה לא תולים

אמנם שיטת הרמב"ן והר"ן שנחלקו רב חסדא ור"א בסברת רבי האם זה מצד שרק מתי שזה מקלקל זה חיסרון וממילא בטמא מת שזה לא מקלקל דמדובר ביום הראשון זה לא חסרון או שרבי ס"ל שכל מה שתולים מצד שמעינו פתוח ולכן רק ביום הראשון או בדם טהור כי מעינה פתוח או כי לא מקפידה על עצמה דבין כה זה טהור או בתולה כיון שיש לה תליה אבל ללא זה לא תולים ולכן בשני שבילין אין סיבה לתלות ור"ח ס"ל שתולים רק במעינה פתוח ובזה עצמו נחלק על רשב"ג, ור"א ס"ל שרבי מודה שיש תליה בעצם רק שצריך שלא תפסיד לה ולכן לגמ' פשוט שלרבי לא תולים כתם בכתם הכונה שהוא ס"ל כר"ח שלרבי כל התליה מצד מעינה פתוח וכאן שזה לא מעינה פתוח לכן לא יכולה לתלות בזה והנה בפשוטו בדעת רשב"ג ודאי שזה לא מצד מעינה פתוח ולכן פשוט לגמ' שבשני שבילין תולין אמנם עיין ח' הר"ן שביאר שמה שלא תולים כתם בכתם מצד שגם לרשב"ג זה מצד מעינה פתו רק שס"ל שכל ז' ימים זה כך ולפ"ז כתב שאין לפסוק כך כיון שהרי מכל האמוראים לעיל מבואר שלרשב"ג יש תליה ובפשוטו יש פה סברא אחרת שכיון שהיא לא ודאי טמאה זה לא סיבה לתלות עיין לקמן

והנה מבואר ברמב"ן שלר"ח גם בטמא מת ביום הראשון לא תולים ועיין חידוד הלכות שהקשה שכיון שכתב הרמב"ן שכל הנידון בבאו לישאל בבת אחת אבל בזה אחר זה מותר א"כ כאן שאין לו שום נפק"מ מה שייך לומר שיש כאן את החיסרון של באו לישאל בבת אחת שיסודו מצד חוכא וצ"ל שזה עצמו שהזכיר הנידון גם על חברו זה סיבה שיחשב חוכא ואולי מדובר ששואל על בגדיו

ב] והנה רש"י כתב שלמה תולים בשומרת יום בשני שלה כיון שמעינה פתוח ועיין מהרש"א שכתב שזה כדעת הרמב"ן והר"ן שכל התליה רק מצד מעינה פתוח אמנם צ"ע שהרי כאן משמע שביאר כך גם לרשב"ג ועיין תהלה לדוד יור"ד סימן ס"ד סק"ב שזה על דרך הר"ן וזה כהמ"ד שלא תולים כתם בכתם לכו"ע אבל באמת לצד הגמ' שבשני שבילין תולין אין סיבה לביאור רש"י ועיין חידוד הלכות שכתב שרש"י נקט שאחת שהיא בחזקת מעין סגור זה סברא שלא לתלות בה דיותר מסתבר שזה ממי שהיא לא בחזקת מעין פתוח והוקשה לרש"י שהרי היא בי"א יום שבין נדה לנדה והרי היא מסולקת דמים ולכן כתב רש"י שכיון שראתה כה"ג היא בחזקת מעין פתוח וממילא תולים מצד דין תליה ולא מצד שמעינה פתוח ולפ"ז צ"ל שגם סופרת ז' הכונה שזה בחזקת מעינה פתוח לכל הז' ימים ולפ"ז לאחר הז' ימים שבזה היא בחזקת מעין סתום באמת לא תוכל לתלות אם היא בימים הראויה לראות ע"ש והנה רש"י ביאר במשנה מפורש שיסוד התליה בנדה מצד שהיא לא מקלקלת לה ומשמע שזה לבד הטעם ולנ"ל אין זה סתר לרש"י כאן שרק בא למנוע סברא שלא לתלות כמו שבקטנה שלא ראתה שלא תולים ובמשנ"ל ביאר שכיון שאצלה נמצא הכתם זה סיבה להכריע שזה ממנה ונגד זה כתב רש"י שיש סברא שזה אצל השני מצד שמעינה פתוח והנה לפ"ז אם תתלה בנדה שעברה ימי וסתה ולא טבלה והוא חידוש והנה גם לדבריו אין הכונה שהמעינה פתוח זה סיבת תליה שהרי אם הכתם אצל הטמאה וזה מקלקלה יום אחד גם רבי מודה שלא תולים בה אלא זה רק סברא נגד הסברא שנמצא אצלה הכתם

ג] ובחוו"ד סקכ"ט כתב לחדש שכל הדין תולין זה רק במקום שאם רק אחד היה נשאל היה מותר כגון בשני קדירות שאם ספק נפל איסור זה מותר מצד ספק דרבנן לקולא וכן בשני שבילין כיון שיש חזקת טהרה או ספק טומאה ברה"ר ורק יש כאן חיסרון שבאו לשאל בבת אחת על זה עוזר הדין תולין קלקלה במקולקל שאין החיסרון של באו לישאל בבת אחת אבל בסוגין הרי יש כאן חלוק בדוק והמצב שעוד אשה אחת לבשה זה לא סיבת טהרה וממילא כאן הדין תולין קלקלה במקולקל הוא ליצור דין טהרה ואין כזה הלכה ולכן הוצרך רש"י לומר שמעינה פתוח וממילא ביחס לכל אשה הוי עד שאינו בדוק שמותר בכתמים רק שיש כאן סיבת איסור מצד שמה עדיף אחד מהשני שזה כמו באו לישאל בבת אחת ועל זה עוזר דין תולין קלקלה במקולקל אמנם עיין פמ"ג תחילת סימן קי"א שהוכיח שגם בדין דשיל"מ שאין דין ספק דרבנן לקוא בכל אופן יש דין שאני אומר או בגבינות עכו"ם ובהכרח שזה דין תליה בעצם ועיין מאירי פסחים ט. דמבואר בגמ' ששני בתים אד בדוק ואחד שאינו בדוק ויש חתיכת מצה וחתיכת חמץ ועכבר הכניס את שניה אומרים שאני אומר אבל אם יש בית אחד בדוק ושני חתיכות אחד חמץ ואחד מצבה ולא יודעים מה נכנס לא אומרים סד"ר לקולא כי על הספק נתקן ובהכרח שהדין שאני אומר זה דין הכרעה ובפשוטו הכונה שזה דין להכריע בצורה שיהיה פחות שינוי ולכן זה סיבה לתלות גם במי שאין בו נפק"מ כגון יושבת על דם טוהר

ד] עיין סד"ט שהביא מהמשנ"ל שנקט שאשה רגילה לא תולה במניקה או שאר מסולקות דמים והסד"ט חלק עליו שכיון שראו אז עכשיו הם בגדר מעין פתוח ואפשר לתלות בהם ובלחו"ש סקמ"ד בד"ה ואף דן שלאחר ג' ימים שהיא בחזקת מסולקת או לכל הפחות לאחר ז' בזה ודאי לא תולים ועיין חזו"א שהוכיח כהסד"ט מהא דהגמ' אומרת שתולה ביושבת על דם טוהר והרי היא מניקה ולפ"ז מוכח שגם לאחר ז' תולים אמנם הראשונים כתבו שהיא בחזקת רואה עוד כתב המשנ"ל שאשה לאחר ספירת ז' או טמא מת לאחר שגמר את הז' ימים אפילו אם הוא עדין לא טבל אבל כה"ג תמיד זה נחשב לחדש עליו טומאה אחרת ובזה אין דין תלין קלקלה במקולקל אמנם עיין חזו"א שכל טמא מת תמיד זה נחשב לחדש טומאה אחרת שלכן אחרי זה לא יכול לטבול וכן דייק רעק"א בגליון השו"ע מהלבוש

ה] מבואר במשנה שתולה בנדה ובנכרית ומבואר בגמ' בתחילה שהבינה שלר"מ תולים אפילו בקטנה שלא רואה ולרבנן רק בראויה לראות ולפ"ז מבואר בר"מ שאפילו במסולקת דמים כזו אפשר לתלות ורבנן חולקים אמנם למסקנא באינה ראויה לראות לכו"ע לא תולים ובראויה לראות לר"מ תולים ולרבנן לא תולים ובפשוטו הכוונה מצד שלא תולים באחת שמסולקת דמים ונחלקו האם מה שראויה לראות זה מספיק לתלות והנה לדעת רבנן תולים בנדה ובנכרית הראויה לראות ועיין רשב"א שכתב שאין הכונה שתולים בנכרית בזמן שהיא רואה שא"כ היא כמו ישראלית אלא הכונה שגם בזמן שלא רואה תולים ומבואר שבישראלית בזמן שהיא לא רואה לא תולים והנה אם הכונה שכבר טבלה א"כ בעכו"ם זה לא שייך אלא הכונה גם אם לא טבלה ולכאורא הכונה שנגמר הימי נדה ופסקה בטהרה וכה"ג לא תולים בה וצ"ע רעק"א שהביא מהלבוש שתולה בה וחלק בזה על המשנה למלך ועיין תהלה לדוד סק"ו והנה המ"מ ביאר שתולה בנכרית כיון שהיא תמיד טמאה דהיינו שבישראלית לאחר הז' ימים היא כבר במצב שאין לה סיבת טומאה משא"כ בעכו"ם לא התחדש טהרה וממילא טומאתה לעולם ועיין פרדס רימונים בפתיחה לסימן ק"צ עמוד קע"ג סקכ"ג שתמה שמדאוריתא הרי לא טמאה גם אם ראוה ומדרבנן גם ללא ראיה היא טמאה ובפשוטו מבואר כאן שיש חלות טומאה שחל על ידי ראיתה אמנם צ"ע מה צריך להגיע לסברא זו תיפו"ל שזה לא מקלקל אותה דהרי אין לה בזה נפק"מ וכן ביאר בפרדס רימונים אמנם אם יש לה נפק"מ שטומאתה חמורה יתכן שלכן צריך שראתה שכה"ג זה לא מקלקלה ובפשוטו זה רק נצרך לרבי אמנם יתכן שתוספת טומאה זה גרע לכו"ע וצ"ע

ו] והנה בפשוטו סיבת התליה כיון שלא מקלקלים אותה והיא לא מסולקת דמים לכן תולים בה אמנם עיין תוה"ב ט"ז: שכתב שזה מצד שקרוב יותר שזה בא משם וכן עיין בעלי הנפש סימן ג' כ"ב שכתב שזה מצד שזה מצד שלא בודקת את עצמה ולא יודעת יום שפוסקת בה לכן היא תולה בה ועיין כס"מ פ"ט הכ"ט שכתב שזה מצד שאינה רגילה להקפיד על דמיה ונשארת מלוכלכת וצ"ע למה צריך לטעם זה תיפו"ל שכיון שאין לה נפק"מ אפשר לתלות בה וכדין שני שבילין ובפשוטו הרי קי"ל כרשב"ג א"כ יש דין תולין קלקלה במקולקל ועיין חזו"א סק"ח שכתב שבמקרה שמוצאת הכתם היא בימי נדתה והשניה היא לא בימי נדתה בזה אין לתלות בה ורק בנכרית תולים ובחוו"ד סקכ"ט כתב שכל הדין תולין קלקלה במקולקל במקום שיש סיבת היתר על המוצאת ורק שמצד מאי חזית אי אפשר להתיר ולכן רק עד כמה שיש סיבה לומר שזה מהעכו"ם זה נחשב כתליה לפנינו וכל החסרון מצד מאי חזית ועל זה עוזר תולים קלקלה במקולקל ועדין צ"ב שאם ממנה זה יותר מסתבר וזה נחשב כתליה א"כ לא צריך להגיע לדין תולין קלקלה במקולקל אלא שביחס לישראלית זה נחשב כתליה והנה האחרונים דנו האם תולין במקולקל אם זה יחמיר עליו עיין שפ"ד קי"א סקי"א ובפשוטו מוכח מרשב"ג שתולים [ועיין לקמן] ועיין חוו"ד קי"א סק"ג שכתב שכאן יסוד התליה כי יש סבירות יותר שזה ממי שתולים בה כי מעינה פתוח דאל"כ לא תולים כלל וזה כשיטתו כאן אמנם בראשונים מפורש שזה מדין תולין קלקלה במקולקל וצ"ע בכל זה והנה ברמב"ן בדעת ר"ח כתב שנכרית תלים כיון שלא איכפת לה יתכן הרגישה ולא שמה לב משא"כ בישראלית ששמה לה לא הרגישה ועיין רעק"א נ"ו שכתב שעכו"ם לא נאמנת לומר שלא הרגישה ולכן עדיף לומר שזה ממנה אמנם בפשוטו להלכה לא צריך להגיע לזה אלא רק מצד שאם תולים בה זה לא מקלקל וכלשון רש"י במשנה

ז] עיין תוס' שנסתפקו האם סופרת ז' תולה בסופרת יום א' דהינו שכיון ששניהם טמאות אולי בזה לא חשיבה יותר מקולקלת ועיין משנה למלך שהביא מהב"י דהרשב"א חולק שהרי כתב שסופרת ז' תולה בימי נדתה ועיין פלתי סקכ"ב שדחה דשם הכונה בזמן נדתה ממש שזה ממש שוק של טבחים וכל נידון תוס' בזמן ששניהם מעינה סגור וא"כ זה רק מדין תולין קלקלה במקולקל ועיין בית אפרים סימן מ"ה שכתב שהב"י הבין שכונת הרשב"א באותה נדה של סוגין שזה לא בזמן הראיה אלא שזה רק מצד תלין קלקלה במקולקל ועיין משנ"ל בד"ה ודע שכתב שתוס' רק נסתפקו שאחת לא התחילה לספור ואחת התחילה אבל אם שניהם התחילו רק אחד יותר מהשני בזה ודאי לא תלה אחד בשני ועיין רעק"א בגליון שנסתפק אם אחד ספרה ז' ולא טבלה ואחת תוך ז' האם נימא שכיון שיכולה לטבול היא כאילו טבלה או שלרשב"ג שתולה בה חזינן שהיא כטמאה וכתב שאם זה תלוי ברשב"ג ורבנן א"כ יוצא שלרב אדא יש מקרה שרבי לקולא ע"ש

ח] עיין תוס"ר שהקשה לצד שתולים בקטנה נכרית א"כ גם בישראלית תולה מצד שהרי לא גזרו בה על כתמים וצ"ע הרי כל מה שלא גזרו כי זה לא מגופה וכאן עד כמה שזה לא מגופה זה מהשניה ואם נימא שגם אם זה מגופה היא טהורה א"ש וכבר נחלקו בזה האחרונים אמנם אם נימא שכל לבישה של מישהו אחר זה בגדר אינו בדוק וסיבה להתיר בכתמים ורק מצד שעד כמה שתולה שזה קרה בזמן של השניה ממילא זה סיבה לטמאותה כי ביחס לזמן לבישתה הרי לא תולים א"כ כאן שלא גזרו ממילא אפשר לתלות אמנם בתוס"ר י"ד. מבואר שלמסקנא שאסור עד שאינו בדוק לא צריך להגיע לבאו להישאל בבית אחת אלא שזה לא בגדר תליה א"כ בהכרח כונתו מצד שתולה שזה מגופה וזה צ"ע כנ"ל

ט] עיין רשב"א בתוה"ב שהביא בשם תוס' להקשות למה בשלשה נשים אין היתר של עד שאינו בדוק ותירצו שזה כמו באו להישאל בבת אחת והרשב"א הוכיח מהא דאין תולין כתם כתם שאין בזה דין עד שאינו בדוק והנה הש"ך הבין שכונת התוס' לישב שמדובר דוקא באו בבת אחת אמנם עיין פרדס רימונים בפתיחה לסימן ק"צ בתנאי הז' דברשב"א י"ד מבואר שתמיד זה כמו באו לישאל בבת אחת שכיון שכל צד הטהרה כיון שתולה בשני ממילא תמיד זה נחשב שגם הוא בצד השאלה רק הקשה הרשב"א מבעלת הכתם שאין לה נפק"מ או נכרית והנה צ"ב למה נקט הרשב"א שלדעת תוס' זה אינו בדוק ומה זה שונה מכל חלוק ועיין סד"ט סקמ"ז שכתב מצד שביחס לזמן שהיא לובשת זה ודאי גזירת כתמים ובפרדס רימונים עמוד ר' ביאר שביחס לזמן לבישתה היא יכולה להשגיח וזה לא נחשב צד תליה וביד יהודה ביאר שביחס לזמן שהיא לבשה יש כאן אין סממ"ו כיון שמקורה הוא לפנינו אבל ביחס לזמן תליה שלא בזמן לבישתה בזה תלו אם זה תליה טובה ולתוס' הוי כעד שאינו בדוק והנה כונת הרשב"א בפשוטו שהנידון שזה התלכלך בזמן לבישת חברתה דהינו שיש סיבת טהרה כלפי כל אחד שמצד חברתה זה אינו בדוק ובזה תירצו תוס' שכיון שביחס לתליה בזמן של חברתה ממילא זה סיבה לאוסרה ממילא זה כמו באו לישאל בבת אחת אמנם קשה מנכרית ובעלת הכתם שכה"ג אפשר לתלות לכן נקט הרשב"א שהמצב שזה היה אצל חברתה זה לא עושה עד שאינו בדוק אמנם עדין יש לדון שיש כאן דין ספק דרבנן לקולא כיון שהרי רק אחת טמאה אמנם כאן יש סברא בהכרעה שכיון ששניהם לא טהורות ואין טעם להתיר אחת יותר מחברתה ממילא אין כאן סד"ר לקולא רק יש כאן הכרעה של שאני אומר ובזה נידון סוגין מתי אומרים שאני אומר

י] והנה האחרונים דנו בדין נתעסקה שניהם בציפור ומצאו שני גריסים האם יש כאן ההלכה של באו לישאל בבת אחת והב"ח כתב שיש בזה ההלכה וזה לא דומה לשלשה נשים ובטעם החילוק הכו"פ כתב שכיון שכל הצד תליה בחברתה משא"כ בשני שבילין הרי יש לה סיבת טהרה מצד עצם זה שלא יודעת איפה עברה אמנם בפשוטו לפ"ז בשני קדירות ונפל תרומה לאחת מהם צריך לאסור בשני בני אדם וכשיטת הרשב"א אמנם עדין צ"ע דשם פוסקים כרמב"ן שתלוי בבאו לישאל בבת אחת וכאן לא מתירים וצ"ל דשם כל שיש צד של מקום אחר ממילא ביחס לראשונה זה סיבה לטהר מצד ספק דרבנן לקולא אבל כאן מצד מישהו אחר זה הרי גזירת כתמים וכל צד הטהרה מצד שהרי שניהם לא אסורות ובזה כיון שכל סיבת הטהרה כי יש אחת שאסורה זה ודאי לא סיבת תליה ויתכן עוד דשם צד ההיתר כי זה לא נפל בקדירה זו וכאן כל צד ההיתר כי זה מהשניה ועיין גר"ז סקפ"ו והנה הש"ך נקט שהנידון של שני קופות זה גם בציפור והאחרונים נקטו שזה יותר קל והש"ך נקט שאם מטהרים בשני קופות א"כ גם כאן בשני נשים זה סיבה לטהר דהינו אפילו שזה לא בגדר אינו בדוק אבל יש לטהר מדין ספק דרבנן להקל וצ"ל שמקור חברתה זה בדיוק כמו שלה וזה לא כמו כל גזירת כתמים ודעת הט"ז שבכל המקרים זה אסור ועיין חו"ד דבכתמים שגזרו על הספק ממילא גם בשנים ולא יודעים ממי זו יש כאן הגזירה כל שהתליה זה לא סיבה לשניהם ורק יש להתיר מצד דין תולים קלקלה במקולקל אבל בזה לא יעזור באו לישאל בזה אחר זה אלא צריך לדון שבאמת היא מקולקלת יותר ועיין תפארת למשה שכתב שלט"ז ה"ה אם השניה היא נכרית או נדה בכל אופן הראשונה אסורה דביחס לכתם שזה ספק האם הוא מגוף האשה או מהציפור אין סיבה להכריע שזה מהציפור וצ"ע

והנה עיין תוס' שהקשו דמה הגמ' מדמה שני שבילין לכתמים הרי יתכן שרק בכתמים רבי מחמיר כי אין סיבת טהרה רק מצד תלין קלקלה משא"כ בשני שבילין שכל אחד מצד עצמו צריך להיות טהור ותירצו שגם בכתמים כל אחד יש לו חזקת טהרה והא צריך להיות מותר ולכאורא מבואר שמקור חברתה זה סיבה לטהר והוי כעד שאינו בדוק וגרוע מזה אמנם משמעות לשונם שבשני שבילין כל החיסרון מצד חוכא וכאן החיסרוון יותר גרוע וצ"ל דכאן שכל סיבת ההיתר זה התליה בחברתה ממילא כל שאין עדיפות אחד על השני זה סיבה לאסור בעצם גם לולי החיסרון של חוכא אבל הדין תולין קלקלה יסודו להעמיד ההיתר מצד האשה שמתירים ולא רק מצד תליה וצ"ע

י"א] בעיקר דין תולין קלקלה במקולקל עיין רעק"א תשובה קס"א שביאר שזה רק מצד שזה מעמיד שהשני אין לו נפק"מ וכאילו באו לישאל רק אחד אמנם עיין צמח דוד שהקשה שהרי ברשב"ג מבואר שתולה במי שמתקלקלת רק פחות חזינן שאפילו שודאי שיש עליה נידון בכל אופן יש דין תולין וכו' ובהכרח שיש כאן הלכה בדין הכרעה בדרבנן ועיין שערי יושר ש"ג פי"ב שזה דין הכרעה מחודש שאפילו שהוי איקבע איסורא ושניהם צריכים להיות אסורים אבל תולים הקלקלה במקולקל או במי שאין לו נפק"מ במה שיתלו בו ועיין ש"ך קי"א י"א שהביא שערי דורא שאם יש שני קדירות ואחד יש בו יותר תולים הקלקלה בקטן והש"ך חולק אבל בדעת השערי דורא ודאי מבואר שזה דין הכרעה ולא שהסיבה כי אין בזה נידון שכאן הנידון בשניהם אותו דבר ועיין לעיל סק"ג

י"ב] עיין פמ"ג סימן קי"א שפ"ד י"א שנסתפק בקדירה אחת אסורה באכילה ועל ידי שנתלה שנפל בה האיסור תאסר בהנאה שזה יוסיף איסור האם תולין בה וכתב דבפשוטו יש להוכיח מסוגין שתולים בסופרת ז' אפילו שמקלקלים אותה וכתב שזה לא דומה דכאן ביחס לטומאה שיש עכשיו לא מוסיפה רק שגורמת שלא תוכל להיטהר אבל במקם שמוסיפה עליה איסור זה גרע אמנם ע"ש סק"כ דפשט ספיקו מהתוספתא שאם אחד טבל לא תולים שנפל שם התרומה וצ"ע שהרי כאן עכשיו זה בדרגת איסור גמור וצ"ל דבטבל שגם אם נתלה שנפל התרומה אפשר להתיר האיסור טבל וזה ישאר אסור רק מצד איסור תרומה משא"כ בטומאה האיסור שישאר זה אותו איסור שהיה קודם ודו"ק בזה

י"ג] עיין פמ"ג שנסתפק שם עוד בהיו שני קדירות אחד זה איסור דאוריתא ואחד זה דרבנן וממילא הקדירה שהיא דאוריתא היא ודאי אסורה ולא שייך בה דין תליה אבל הקדירה השניה היא דרבנן האם כה"ג מתירים הקדירה שיש בה איסור דרבנן ועיין הגהות רעק"א הוצאת צורת הדף ומקורו מח"ז שכתב להוכיח מתוספתא שהובא בר"ש פ"ב ממקואות שאם יש שני שבילין ברה"י ואחד שעבר יש בו דעת להישאל ואחד אין בו דעת לישאל שמטהרים את מי שאין בו דעת לישאל וביאר המשנה למלך פ"י ה"ז שכיון היש בו דעת לישאל מוכרע שהוא אסור ממילא לא שייך מה חזית וזה סיבה לתלות בו אמנם כתב שזה תלוי ברמב"ן וברשב"א שכל זה לרמב"ן שגם בשני קדירות בשני בני אדם זה מותר אבל אם זה אסור א"כ כאן שצריך ליצור היתר חדש זה גרע אמנם יתכן לחלק שיש בד"ל זה בגדר ודאי ולא בגדר ספק אבל כל שזה רק להחמיר מספק יש כאן מאי חזית וכדחזינן בפשוטו מסוגין מהדין של אין תולין בכתם כי זה לא ודאי והנה בסוגין מבואר שבשני שבילין ואחד תלוי תולים בו וצ"ע הרי בבעלת הכתם לא תולים ובהכרח לחלק שבשני שבילים שיש לו טהרה בעצם מספיק כל שאחד בין כה יהיה אסור אבל בכתמים שכל סיבת ההיתר בגלל מאי חזית גרע אמנם צ"ע קושית התוס' שהגמ' מדמה את זה והנה התהלה לדוד ציין למקום אחר שנקט שבאיסור כה"ג זה מותר כמו בתלוי וטהור ולנ"ל זה לא דומה אמנם זה תלוי במחלוקת הרמב"ן והרשב"א בשני קדירות [ועיין מה שכתבנו בזה בסוגיא דשאני אומר] ובששונת העמקים סימן י"ג כתב שבכתם כיון שיותר מסתבר שזה מעלמא לכן לא תולים והנה ודאי שיש כתמים שזה לא כך וצ"ע

י"ד]והנה מבואר ברמ"א שכתם בשלשה ימים הראשונים לא תולים ועיין כו"פ סימן קצ"ו שהקשה א"כ למה רבי אומר שלא תולה בסופרת ז' ביום השני הרי היא בין כה אסורה מצד שאצלה אין דין תליה ממילא את השניה יש להתיר דהינו שמסברא כל החיסרון מצד מאי חזית כמבואר בלשון רש"י במשנה אבל עד כמה שאת השניה אין להתיר מצד ההיתר הנ"ל א"כ ביחס לטהורה יש כאן סיבת היתר וביחס לשניה אין סיבת היתר ובפשוטו מוכח כנ"ל שכיון שבמציאות אסרים אותה אפילו שאין לה נפק"מ לא שייך כאן הכרעה של תולין קלקלה וכמו בשני קדירות לפמ"ג ועין אחיעזר ח"א סוף סימן ל"ו שהביא תוס' שמחזיקין מטומאה לטומאה והקשה שא"כ בשני שבילין ביחס לטמא יש סיבה להכריע שהוא טמא ובזה אין דין חזקה ברה"ר וכל הנידון על השני ולמה שיאסר ומבואר שגם כה"ג חשיב תליה לקלקל את חברו ומדבריו מבואר שזה גם במקום שכל אחד יש לו סיבה לטהר מצד עצמו אמנם אין זה דומה לספק ותלוי דשם הוא כבר טמא ממקודם אבל כאן זה רק מצד עכשיו

ט"ו] מבואר בגמ' שתולה ביושבת על דם טוהר ובפשוטו מצד שזה לא מקלקל אותה אמנם לדעת רבי לר"ח שצריך סיבה לתלות בה עיין רמב"ן שכיון שזה לא משנה לה ממילא לא שמה לב אם הרגישה ועיין טור סמ"ב שהביא מהראב"ד שזה גם היום שאוסרים יושבת על דם טוהר שלגבי שלא יתלו בה לא קיבלו על עצמם והרמב"ן חולק ועיין משנ"ל שהביא מהכס"מ שאם זה רק מנהג שלא כולם קיבלו על עצמם ודאי אפשר לתלות אמנם אם כולם קיבלו בזה נחלקו וע"ש ששיטת הראב"ד שזה תקנה דרבנן ולפ"ז הוא חידוש גדול שאפשר לתלות ולפ"ז גם דאוריתא בדרבנן תתלה וצ"ע ובאמת שגם אם זה מנהג אמנם לאחר שקיבלו על עצמם חייבים לקבל המנהג א"כ צ"ע למה אין כאן חיסרון של מאי חזית

ט"ז] עיין משנ"ל שדן שהיום שכל אשה צריכה ז' נקיים אבל מעיקר הדין זה לא כך א"כ אי אפשר לתלות בה אם מעיקר הדין היא לאחר ז' ימי נדה שיכולה לטבול וכתב שכל סברת הראב"ד זה רק לקולא אבל לא לחומרא והנה יש ראשונים שהעתיקו את הדין של תולה בשומרת יום בשני שלה וצ"ע מה זה משנה לדידן ועיין פרדס רימונים בפתיחה בתנאי הז' סוף סקי"ד עמוד קס"ו

י"ז] בהא דמבואר בגמ' שתולה בנכרית עיין רעק"א סנ"ו שדן בנכרית מעוברת האם תולים בה דהרי תמיד מעוברת תולה באינה מעוברת והנה אם נימא שלכן צריך מעינה פתוח לכזה דוגמא מבואר שללא זה לא תולים א"כ גם כאן לא תולים ואם יש את סברת הב"י שלא מקפידה על עצמה שתהיה נקיה א"כ תולים וצ"ע

י"ח] עיין מקש"ז ל"ד בד"ה ויש עמוד רמ"ה שכתב להסתפק באחת שראתה כתם על בשרה שבזה מבואר בגמ' נ"ז: שזה ודאי מגופה האם לא תולים בה והנה אם הסיבה שלא תולים בבעלת הכתם בגלל שזה דרבנן א"כ גם כאן לא יתלו אמנם בפשוטו הטעם מצד שזה לא ודאי מגופה וכאן זה ודאי מגופה ועיין סד"ט סקע"ז שהביא מההגהת דרישה שהטעם שלא תולים בכתם כי זה דרבנן וחלק עליו וכתב נפק"מ לטמאה בדם בתולים האם יכולה לתלות בה אמנם יתכן שגם שם מדרבנן זה גדר של ספק ועיין סקנ"ז שדן בכל הספיקות בעד שאינו בדוק וכדו' או במאכולת מעוכה האם יכולה לתלת בה או שכיון שאסורה מספק לא יכולה לתלות בה ובפשוטו לא יכולה ובחזו"א פ"ט ט' מבואר שבלא יודעת באיזה יום היה הכתם תולה כמה שיותר מוקדם מדין במקולקל אמנם כתב שכיון שאין תלין כתם בכתם לא תולה וצ"ע שכאן הרי ממ"נ אם זה מגופה הרי גם ביום הקודם זה מגופה וצ"ע

י"ט] עיין משנה למלך שדן בסופרת ז' שטבלה הא אפשר לתלות בה כיון שאם תראה סותרת למפרע וכתב דפשטות לשון הרשב"א שזה דוקא בלא טבלה וכן הוא בלשון הגמ' אמנם הטור השמיט וכתב ששי מקום לדון שהיום שרבנן אסרו לשמש אז זה נחשב כאילו היא עדין טמאה ע"ש ועיין פרדס רימונים בפתיחה סוף סקי"ד דלכוארא כונתו שבקטנה וזקינה שהיא מסולקת דמים אין לתלות בה אלא במה שמעיקר הדין זה נחשב מעינה פתוח שזה ביום השני ע"ש

כ] הגמ' מישבת כאן למפרע כאן להבא עיין רש"י שלגבי למפרע כיון שבין כה טמאה לא מקלקלת לה משא"כ לגבי להבא ועיין מהרש"א שלפ"ז זה רק ביום השני אבל ביום הראשון שלא מקלקלת לה כלום תולה בהכל ותמה למה הגמ' לא מישבת הא והא כרשב"ג כאן בראשון כאן בשני שזה כונת הגמ' ועיין ערוך לנר שר"א סבר שדוחק להעמיד הבריתא בשני כתמים והעדיף להעמיד באותו כתם ועל שני נידונים ועיין תוס' שתמהו על רש"י שלא מסתבר לחלק הפסק בין למפרע ובין להבא עיין ערוך לנר שלגבי למפרע יש ס"ס אולי זה מחברתה וגם אם זה ממנה אולי זה רק הגיע עכשיו לכן יש יותר להקל בזה

ובתוס' ביארו שלמפרע הכוונה שמצאה כתם קודם לבישת החלוק ולהבא שמצאה כתם לאחר לבישת החלוק ועיין ערוך לנר שיש לדון האם הכונה שראתה את זה אחרי אבל זה ברור שהיה קודם ונתחדש שאפילו שהיתה טמאה אבל כיון שלא ידעה כבר חל דין טומאה על שניהם ולכאורא זה רק שייך אם יש משמעות למציאה אפילו שזה למפרע אבל זה מחיל הטומאה או שהכוונה שאם ידעת שזה היה קודם זה מספיק ועיין תוס"ר דמשמע כצד הראשון ועיין שו"ע סמ"ג דמשמע ברעק"א שהכונה שמוצאת אחרי ויש חשש שזה קודם והקשה שגם בנדה זה לא כך ועיין או"ש פכ"ט הכ"ט בד"ה ואולם שביאר שזה כמ"ד לקמן שכיון שטמאה מעת לעת תולה למפרע אבל כאן לא חוששים למפרע כיון שכל כתם זה ספק ע"ש

# שלש נשים שהיו ישנות וכו'

**גמ' ס: במשנה - ס"א. תניא אמר ר"מ**

**טושו"ע ק"צ ס"נ עד סוף הסימן ולהשלים ס"מ**

**בביאור הדין בדיקה בשיעור ווסת עיין רא"ש ובח' הר"ן בשם הראב"ד ובהשגות הרז"ה שער הכתמים אות א' ובתוה"ב עמוד כ' וברמב"ם פ"ט הל"ב ועיין חזו"א צ' סק"ד פ"ט סק"ט ועיין הלכות הרמב"ן המ"א מ"ד**

**א. תוד"ה אימא – חידוד הלכות וחזו"א צ' סק"ד**

**ב. בדין בדיקה בשיעור וסת לטומאה האם זה מלבישת הבגד או מציאת הכתם – עיין בעלי הנפש ס"ב הובא בח' הר"ן ועיין רמב"ם פ"ט הל"ב ובמ"מ ועיין ח' חת"ס בביאור דעתו והאריך בזה הפרד"ר מקש"ז ל"ח בד"ה ומה שנראה ואילך**

**ג. בדעת הרא"ש בדעת ר' הושעיא – עיין בדבריו ובסד"ט סקצ"א ובחוו"ד ל"ו**

**ד. האם מועיל בדיקה לטומאה במצאה כתם יבש – חזו"א צ' סק"ד בד"ה נראה**

**ד,ב. בהא דבדקה ומצאה טמא נלמד שתליה במכה לא עוזר למפרע – שו"ת הרשב"א כת"י סימן צ"א**

**ה. האם יש שיעור וסת בבדיקה לטהרה – עיין השגות הרז"ה על הראב"ד אות א' ועיין הלכות הרמב"ן הל"ט ואילך ובתוה"ב י"ט: ובבד"ה שם [והלחו"ש ומרומי שדה דייקו ברמב"ם דס"ל כרז"ה]**

**ו. האם השיעור בדיקה לטהרה למציאת הכתם או לבישת החלוק – תוה"ב שם ובבד"ה ובמ"מ בדעת הרמב"ם ובביאור הסברא לחלק בין טומאה לטהרה עיין תפארת למשה בד"ה ב"י סנ"א בסופו הובא בפרד"ר מקש"ז ל"ח בד"ה ובתפארת למשה וע"ש מה שהקשה עליו**

**ז. בהא דלראב"ד עוזר בדיקה גם בעברה דרך עליה – לחו"ש סקנ"ט בד"ה ובמה**

**ח. האם בחלוק עוזר בדיקה לראשונה והשניה בזמן פשיטת החלוק – סד"ט סקצ"א בד"ה ולפ"ז ועיין פרד"ר מקש"ז ל"ח בד"ה וראיתי בסד"ט ועיין סד"ט סקס"ח בד"ה ולענ"ד ובמקש"ז ל"ח בסופו בד"ה והן אמת ובחכמ"א סמ"ב [ועיין רמב"ם פ"ט הל"ג ובסד"ט סקע"ד בד"ה גם שהביא מהרמב"ם ותוס' שבדיקה עוזרת שהכתם לא מטמא למפרע]**

**ט. בדין בדיקה לטהרה – עיין או"ש הל"ב בד"ה ובזה שהקשה קושיא מדמיון הגמ' לעצמות**

**י. בפסק השו"ע – סד"ט צ"א בד"ה ודע ובגר"ז סקק"י ובלחו"ש נקט כגר"ז וברעק"א על המשניות נקט כסד"ט וכן נקט בפרד"ר**

**י"א. האם בדיקה לטהרה מועיל אם חו"ס - גליון רעק"א סקכ"ב ובגר"ז סקק"ט בסופו**

**י"ב. בדין נמצא הדם באחרונה האם מועיל בדיקתה לטהרה – הלכות הרמב"ן המ"א המ"ד וע"ש בהגהות הגרא"ז ובלחו"ש סקנ"ז ובסוף סקנ"ט [ועיין רש"ש במשנה נ"ט: ובשערי יושר ש"ב פי"ב]**

**י"ג. בדין תליה בעצמה בזמן שאינה מעוברת – סד"ט סקפ"ג חזו"א פ"ט סק"ט ובמאירי בד"ה בדקה מבואר כסד"ט**

**י"ד. האם אפשר לתלות בישנה – תוה"ש סק"נ ובסד"ט סקל"ו וברעק"א סנ"ו**

**ט"ו. בקינוח דסוגין האם הוי בהרגשה – עיין גר"ז קפ"ג קו"א ב' בד"ה ולפי ועיין חזו"א צ' סק"ד בד"ה ס. בתוה"ד**

**ט"ו. בגמ' לעיל כאן למפרע - עיין גליון רעק"א סמ"ב ובפרד"ר שפתי חכם נ"ו בסופו**

### בדין טהרה שעל ידי בדיקה

א] מבואר בגמ' שאם אחת מהם בדקה ומצאה טמאה תולים שזה ממנה ומבואר בגמ' שבר פדא שס"ל שכל שמצאה בשיעור וסת טהרותיה טמאות א"כ גם כאן זה דוקא אם מצאה בשיעור ווסת ובפשוטו הביאור כמבואר בחוו"ד ל"ו שכיון שמצאה כשיעור וסת א"כ היא היתה מקולקלת בזמן מציאת הכתם ואפשר לתלות בה אלא שצ"ב הרי יתכן שהכתם כבר היה קודם מהאחרות וא"כ אז אין סיבה לתלות באחרות ועיין רא"ש דמשמע שזה קולא דרבנן לתלות שהכתם הגיע עכשיו וממילא יש במי לתלות בו ועיין חזו"א שהקשה הרי אפילו שהכתם מצאו עכשיו אבל לבית החיצון הוא ודאי יצא קודם משיעור וסת של הבדיקה וא"כ עדין זה לא סיבה לתלות ובהכרח שדנים לפי שעת המציאה ועיין חזו"א שלפ"ז מוכח שגם כתם יבש דוודאי היה קודם בכל אופן אפשר לתלות אם בדקה ומצאה מיד ולכאורא מבואר שהדין טומאה חל מכח המציאה ואפילו שזה למפרע והנה דעת רב אושעיא מבואר ברש"י שזה דלא כמשנה אמנם הרא"ש נקט שלדבריו תולים גם יותר משיעור וסת ועיין סד"ט פ"ג דהביא מהב"ח שזה עד שיעור תלוי והוא חלק שזה עד מעת לעת ויש מקום לבאר דכל שבודקת ומצאת טמא דהינו שחזינן שודאי נפתח מעינה א,כ תולים שמאותה פתיחה הגיעה הכתם וזה תליה לפנינו לתלות הכתם דכמו שאם היה אצלה נהיה מכה הינו תולים בזה הכתם כך כאן תולים בזה הכתם והנה לפ"ז בכתם יבש זה לא שייך ולענין קושית החזו"א יתכן שזה קולא מיוחדת בכתמים לדון שעכשיו זה יצא

והנה עיין ראב"ד שכתב לגבי בדקה ומצאה טמאה דבלבשה ג' חלוקות רק האחרונה עוזר לבדוק כיון שאצלה זה סמוך לזמן המציאה אבל למי שלבשה קודם זה לא עוזר ועיין סד"ט אבל שיעזור אם בדקה מיד בזמן שהורידה הבגד שכיון שביחס אליה הצד ראיה שזה כל זמן לבישת הבגד ותולים שזה הגיע בסוף ממילא כיון שיודעים שראתה באותו זמן תולים שהכתם הוא מאותו מקור ועיין לחו"ש סקפ"ט שתמה שהרי גם בשכבו במטה אחת הרי מבואר בגמ' שהחשש שבזמן עליתה היגע הדם וא"כ תמיד בצד שזה מזו שבצד זה קודם וצ"ל שזה גדר מדרבנן שאם מוצאת בזמן שעדין קשורה לדבר שעליו זה נמצא הוא מועיל וצ"ע

אמנם דעת הרמב"ם שכל שבדקה מיד סמוך לזמן מציאת הכתם זה מועיל ובפשוטו הביאור שזה מדין תולין קלקלה במקולקל וכיון שאין נפק"מ עכשיו במה שהיה קודם אלא רק ביחס למכאן ולהבא לכן זה סיבה לתלות שזה ממנה אמנם לפעמים יש עדין נפק"מ במה שזה מקודם כגון אם זה בזמן נדה או זיבה ועיין מקש"ז ל"ח שלמד מכאן לגבי שני קופות שכל שנפל איסור קודם הידיעה של הספק חשיב תולין קלקלה במקולקל ובפשוטו לראב"ד לעיל וכן משמעות הרא"ש שזה לא מדין תולין קלקלה במקולקל אלא זה קולא לתלות שזה מאותה פתיחה להוצאת דם שמצאה בגופה ור' אושעיא נקט שזה קולא אפילו על הרבה זמן ולבר פדא זה רק ביחס לתלות שהכתם מאותו זמן

ב] והנה עיין רשב"א בשו"ת החדשות צ"א שדן באשה שבדקה ומצאה טמאה ואחרי זה מצאה מכה וכתב שזה לא עוזר כיון דמבואר בסוגין דבדקה לאחר שיעור וסת זה לא עוזר דהינו שלא תולים שהמכה היתה קודם ולכאורא הוא מוכרח מסוגין שכיון שמצד חזקה אומרים שרק עכשיו נפתח מקורה ולא קודם ממילא ביחס לכתם שנמצא קודם זה לא עוזר וכל שכן ביחס לבדיקה ולפ"ז כל שהולכים לאחות למצוא מכה צריך שתגיד שלפי השערתה מכה זו כבר היתה לפני הבדיקה שבה מצאו דם

ג] מבואר בגמ' שגם מועיל בדיקה ומצאה טהורה ודעת הראב"ד והרמב"ן שגם בזה הוא דוקא אם זה בשיעור וסת אמנם דעת הרז"ה שבזה תולה אפילו ביותר משיעור וסת וכן דייקו האחרונים מדעת הרמב"ם וצ"ב הסברא והנה בעיקר הדין בדקה ומצאה טהורה צ"ב מה הסברא הרי זה מראה שעכשיו לא ראתה אבל אולי ראתה קודם ועיין תפארת למשה שכיון שהחזיקה את עצמה כטהורה קודם הספק ממילא זה סברא לתלות בשניה ולפ"ז דעת הראב"ד שצריכה להחזיק את עצמה דוקא בזמן הלבישה שזה מכלל הספק אבל לא אם החזיקה עצמה אחרי זה [וקצת צ"ב דאיך למד מלעיל שצריך שיעור וסת הרי כאן זה טעם אחר לגמרי משם למה שביארנו לעיל] ודעת החלוקים שכל שהחזיקה את עצמה שהיא טהורה יש כאן עדיפות לומר שזה מהשניה ובסד"ט סקע"ד הביא מהרמב"ם שבכל כתם שמטמא למפרע אבל אם בדקה את עצמה ומצאה טהרה ואחרי זה מצאה כתם זה לא מטמא אותה רק עד שעת בדיקה וחזינן כנ"ל שבדיקה מדרבנן זה מחזיק האדם שלא ראה כתם וע"ש סקס"ח אמנם רש"י חולק שזה רק עוזר לגבי ראיה בגופה אבל לגבי כתם שיתכן שזה מקודם זה לא מועיל

ד] והנה הראב"ד נקט שגם בבדקה ומצאה טהורה זה בשיערו וסת מהלבישה וכן הוא ברא"ה אמנם ברשב"א מבואר שכאן זה כשיעור וסת ממציאת הכתם ולכאורא הסברא שכיון שמחזיקה את עצמה כטהורה לפני לידת הספק ממילא זה סברא להעדיף לטמאות השניה וכמו שביאר התפארת למשה ונתחדש שגם מה שמחזיקה עצמה בזמן לידת הספק זה סיבה שלא לטמאותה והנה הסד"ט סקס"ח בד"ה אלמא ובסקע"ד בד"ה גם נקט שמועיל מה שבודקת לפני זה אמנם הפרדס רימונים כתב שלשיטות שהדין בדיקה זה סמוך למציאה א"כ צריך לבדוק דוקא אז דהינו שמחזיקה שעכשיו שהיא טהורה ממילא זה סברא שלא ליחס אליה את הכתם וצ"ע בכל זה

והנה בדין בדקה ומצאה טהורה מבואר בגמ' שאם שלשתם בדקו ומצאו טהור א"כ שלשתם טמאים ור"מ שואל מה זה שונה מבדיקה של עצמות ועונה דשם אולי עורב לקח משא"כ כאן ועיין או"ש שתמה שהרי כאן הבדיקה עוזרת על רגע אחד רק שרבנן הקילו שזה מועיל לתלות שזה מהשניה אבל אם שלשתם בדקו א"כ נתלה שזה ודאי הגיע בזמן אחר ואין שום סיבה לטהר וצ"ל שכיון שנקטו שכזה מעשה בדיקה נחשב מברר שזה לא ממנה ממילא זה סיבה למר שהכתם ממקום אחר ורלמב"ם שזה קולא לברר דרך זה שלא ראתה כתם ניחא טפי אמנם לכאורא כל הקולא שזה סברא להעדיף השניה אבל אם אין עדיפות ממילא כבר אין שום סיבה לטהר וצ"ע

ה] מבואר במשנה שמעוברת תולה באינה מעוברת אבל שהיא מתקלקלת ועיין ראב"ד שלמד מזה שה"ה תולה בעצמה קודם זמן עיבורה ועיין סד"ט שתמה הרי היא בין כה תהיה טמאה מכח הראיה שמקודם וכתב שמדובר שטבלה מאז שלא היתה מעוברת ועיין חזו"א ספ"ט בסופו שתמה שכה"ג הרי גם באינה מעוברת תולה בזמן שאין נפק"מ והוכיח משני שבילין שאם כבר נאכלו הטהרות שנעשו על גב אחד שעבר באחד מהשבילים ממילא תולים שהנשאר עבר בטהור וראיתי לבאר שכל הדין תליה זה במישהו אחר אבל אשה בעצמה לא יכולה לתלות כיון ששניהם זה עליה ולכן צריך להגיע שתולה בזמן שהיא לא מעוברת ויש שדנו שכל הדין תליה בכתמים יסודה שזה לא ממנה ומדין דם ולא כתם אבל עד כמה שזה ודאי ממנה בזה לא נתחדש דין תליה וכיון שנתקנה על הספק ממילא אסורה ובאמת עיין בלשון הראב"ד הכ"ו שמה שתולה בזמן נדתה מצד שזה כעד שאינו בדוק ולא כתם שזה עוזר מדין תליה ומשמע כנ"ל וצ"ע בזה ועיין חוו"ד שהקשה דמבואר בגמ' שאשה שמצאה שלשה כתמים חוששים משום זוב וצ"ע למה שלא נתלה בראשון וכתב שכיון שלמפרע לא תולים כתם בכתם וצ"ע הרי כאן כל צד הטומאה כי ראתה בראשון א"כ אפשר לתלות שזה היה באותו זמן אמנם אם נימא שלגבי אותה אשה לגבי זמן הראיה אין דין תליה א"ש וצ"ע

והחזו"א ביאר שהכוונה שהיא ראתה בתחילת הז' נקיים ותולה שראתה אז אמנם חזר והקשה שהרי גם באינה מעוברת תלה את הראיה כמה שיותר קודם מצד תולין קלקלה במקולקל והרי כיון שסותרת ודאי היום הזה א"כ עדיף לסתור פחות וכתב שכיון שאין תולין כתם בכתם ממילא אין לתלות בזה וצ"ע הרי כל הסיבה שאולי הכתם הראשון שלא מגופה אבל כיון שזה אותו כתם והוא ודאי מגופה א"כ אין בזה החיסרון של אין תולין כתם בכתם אמנם דעת המשנ"ל שאם שניהם טמאים ורק ההבדל כמה ימים בזה לא נסתפקו התוס' ולא תולים בזה וא"כ גם כאן לא שייך תליה בימים הראשונים ורק כיון שהיא אינה מעוברת לכן תולים שזה מאז

ו] מבואר בגמ' שבר פדא ס"ל שדוקא אם בדקה ומצאה בשיער וסת וצ"ע למה בשיעור א"ת זה לא עוזר הרי יש כאן ספק שכבר היתה טמאה אז וממילא זה כמו טמא ותלוי דמבואר בגמ' שתולים בתלוי ובפשוטו מבואר שצריך שהספק כבר יהיה בזמן התליה וצ"ע הטעם

ז] מבואר בגמ' שרב אושעיא ס"ל שגם בקינחה בשיעור וסת טהורתיה תלויות והגמ' אומרת מצד שמאן עכביה ובפשוטו מבואר שסתם דם יוצא מיד ולא מתעכב כלל ועיין תוס' שהקשו א"כ למה בשמש חייב חטאת הרי אולי זה יצא רק עכשיו ותירצו שעל פי רוב זה לוקח זמן עד שזה מגיע ועיין חידוד הלכות שתמה שעד כמה שתמיד זה לוקח זמן א"כ למה שכאן לא נחוש שלקח זמן ובהכרח שללא עיכוב זה לא לוקח זמן ומגיע מיד וא"כ הדרא קושית התוס' לדוכתא ועיין חזו"א צ' ד' שדן לבאר אחרת מתוס' שבאמת דרך הדם לשהות רק שס"ל לר"א שכיון שמסתבר שזה הגיע אם הרגשה לכן תולים שזה הגיע בזמן הקינוח שגם זה מבטל הרגשה דהינו שנקט החזו"א שכניסה אפילו קצת שזה עדין בכלל קינוח זה מבטל ההרגשה ולכן בשמש שגם קודם יש מה שמבטל ההרגשה אין סיבה שזה לא לוקח זמן כהדרך הרגילה ע"ש

והנה מבואר בגמ' שבקינוח תולים שהדם היה קודם שיעור וסת וצ"ע הרי קודם הקינוח עדין לא היה מה שיבלבל ההרגשה וא"כ זה רק כתם ועיין חזו"א שבאמת זה כתם וטמא רק מדרבנן אמנם אם לא גזרו לחולין זה לא שייך אמנם יש ראשונים שקינוח זה גם מבלבל ההרגשה וצ"ע ואם נימא שכל שזה ודאי מגופה גם ללא הרגשה זה דאוריתא וכסד"ט א"ש

ח] מבואר בגמ' שמעוברת ואינה מעוברת תולה באינה מעוברת עיין רמב"ן המ"א מ"ד בהלכותיו שכל זה בנמצא הכתם שלא במעוברת אבל הכתם נמצא במעוברת אין לתלות וכן לגבי הקולא המוזכר בגמ' שמועיל בדיקה לטהר זה רק אם הכתם נמצא אצל כולם אבל אם זה נמצא אצל האחרונה לא מועיל כיון שזה נמצא אצלה זה מראה שזה ממנה ואין כונתו שזה ודאי אלא כה"ג אין להכריע מצד הקולות של הגמ' ועיין הגהות הגרא"ז שלגבי תולין קלקלה במקולקל זה לא כך דשם אפשר לתלות אפילו אם הכתם נמצא אצלה והנה גם לרמב"ן אין הכונה שזה הכרעה שזה ממנה אלא זה רק סברא שאין להכריע נגד זה והנה בפשוטו לפ"ז אשה שמוצאת אצלה הכתם לא יכולה מצד גדרי תליה לתלות במי שלבשה קודם ובכל אופן תולין קלקלה במקולקל עוזר ומשמע שזה דין הכרעה מחודש ולא רק במקום שמצד עצמה יש כאן ספק דרבנן לקולא וצ"ע ועיין לחו"ש סוף סקנ"ט שהקשה שבעברו דרך עליה הרי הכתם עכשיו לא שיך לחיצונה ובכל אופן משמע שמועיל שבודקת וצ"ל שזה גם קולא דרבנן לדון כאילו הכתם אצלה וצ"ע

ט] הגמ' לעיל דנה האם תולים כתם בכתם ודנה לחלק שלמפרע תולה ולא מכאן להבא ועיין תוס' שביארו שהכונה אם מצאה הכתם קודם לבישת החלוק תולה בזה ואם מצאה לאחר לבישת החלוק לא תולה בזה והשו"ע סמ"ג העתיק את שני הדברים ועיין רעק"א וסד"ט שתמהו שהרי אפילו בראיה לא תולים רק אם מצאה בשיעור וסת וא"כ מה עוזר כאן שמצאה אחרי זה ועיין משנ"ל ובפרד"ר שפתי חכם נ"ו שכתבו שכונת תוס' שלבשה החלוק גם קודם לבישת החלוק שבו נמצא הכתם ובזה אם מוצאים כתם יש צד שזה הגיע כבר קודם לבישת החלוק השני וממילא אפשר לתלות בה וקמ"ל שלא תולים בזה כיון שזה לא ברור שהיא היתה טמאה קודם ובאמת בתוס"ר שם משמע שגם אם לא לבשה את זה אחרי זה והכתם ודאי היה קודם אבל כיון שעדין לא ידעו מזה אין לתלות בזה [ויתכן שזה בצירוף לסברא שאולי זה מעלמא רק שכיון שנוהגים איסור אפשר לתלות אבל כל שלא ידענו עדין מזה אין סיבה לתלות בזה] וצ"ע והנה יש לדון אם הראשונה לבשה בגד לאחר שפשטה הבגד הראשון ומצאה עליו כתם קודם לבישת השניה האם לצד הגמ' שתולים בכתם תולים בה דמצד אחד היא ודאי טמאה ומצד שני אבל זה לא ודאי שהיא כבר טמאה בזמן לבישת החלוק הראשון ולכאורא זה תלוי בנידון הראשונים האם זה תלוי בשעת מציאה או דוקא בזמן פשיטת הבגד שתולים שהכתם בבגד זה מאותו ראיה שראתה אבל באמת לא תולים שהיה ראיה על זמן קודם שלא מוכרח מצד המציאה של עכשיו ובעיקר ביאור התוס' עיין או"ש פ"ט הכ"ט בד"ה אולם שביאר שהגמ' כר' אושעיא שתולי עת לעת וממילא כאן שמוצאת כתם נימא שעד כמה שזה מגופה א"כ זה כבר עמד בבית החיצון מעת לעת ובזה נתחדש שודאי לא חוששים שזה מגופה וכן שזה כבר היה מעת לעת ע"ש

י] והנה עיין שו"ת נחלת אבות סי"א שכתב ששני נשים שלבשו חלוק ונמצא כתם באחת מהם ויש לה כתם בבגד אחר באותו זמן שלכאורא נתלה שמאותו כתם שיצא על בגדה הגיע לבגד השני דכמו דבעברה בשוק של טבחים תולים בזה אפילו שיתכן שהכתם על בגדה היה קודם א"כ ה"ה כאן הרי רגע יציאת הדם מגופה זה דאי כמו שוק של טבחים ולפ"ז לכאורא יש לבאר שהכונה שאחת מצאה בבגדה כתם אחרי זה אבל כיון שיתכן שמכתם זה נכתם גם השני לכן זה סיבה להתירו אמנם א"כ זה באמת מותר ועיין רעק"א דמשמע שהבין שהכת השני ודאי הגיע אחרי ולכן הקשה מה שהקשה וצ"ע

י"א] עיין תוה"ש סק"נ ובסד"ט סקל"ו שהביאו מהלבוש שאם אחת ישנה ואחת עירה תולים שזה מהישנה והקשו עליו הרי בגמ' ג. מבואר שמתעוררת מהרגשת הראיה אמנם יש לדון שכאן שלא הרגישו שניהם ודאי שעדיף לומר שזה ממי ששינה שבזה הוא פחות ריעותא מאשר אחת שעירה שיש כאן ריעותא יותר גדול וכן הוא ברעק"א סנ"ו אמנם אין זה מוכרח דכיון דבשנהים יש ריעותא מנ"ל להכריע כן

י"ב] הסד"ט סקצ"א בד"ה ולפ"ז כתב שאם בחלוק הראשונה בדקה עצמה ומצאה טהור זה מכריע שהכתם לא ממנה וזה מועיל גם אם בדקה לאחר פשיטת החלוק והשניה טמאה והוסיף שגם אם השניה תבדוק ותמצא טהור שכיון שביחס לראשונה יש הכרע וביחס לשניה בהכרח שזה ממנה ממילא השניה טמאה אמנם יתכן שזה רק בבדקה לאחר שיעור וסת וצ"ב החילוק והפרדס רימונים חלק שלדעת הרמב"ם צריך בדיקה דוקא בזמן המציאה של הכתם שאז מחזיקה עצמה בטהרה ואינו מוכרח שכיון שהנידון על הכתם הנמצא בזה מחזיקה עצמה גם בבדיקה קודם וברא"ה משמע שצריך סמוך לפשיטת החלוק ובהכרח שזה מצד שכל שביחס לסוף זמן הלבישה הוכיחה שעכשיו לא ראתה ממילא זה מחזיק את כל הלבישה וזה גדר דרבנן וצ"ע בזה ועיין לעיל

י"ג] בהא דמבואר בגמ' דמעוברת תולה באינה מעוברת ועיין משנ"ל שלפ"ז טהורה לא תולה בטמאה מעוברת והסד"ט חלק שכיון שהיא ראתה מעינה פתוח ויכולה לתלות בה אמנם החזו"א פ"ט ו' הוכיח מהגמ' שתולה ביושבת על דם טוהר אפילו שהיא מניקה שהדין תולים קלקלה במקולקל זה גם באחת שמסולקת דמים דהינו שכל סוגין זה דיני העדפה מבין שניהם ולכן אפילו שאינה מעוברת זה העדפה אבל כל שאין נפק,מ זה סיבה יותר וזה דלא כחוו"ד שמסולקת זה לא יכול להחשב תליה כלל ועיין שו"ת נחלת אבות בסוף ספר שער המשפט סימן י"ב שהאריך בזה

י"ד] מבואר בגמ' שצריך בדקה בשיעור וסת ומבואר בשו"ע שזה קינוח בעלמא ועיין רעק"א שכתב שלכאורא כל זה דוקא במצאה טמא אבל במצאה טהורה הרי גם אם בדקה בדיקה גמורה אבל על ידי זה מוכיחה שכבר בשיעור וסת היתה טהורה וע"ש שתמה על לשון השו"ע שגם כאן עוזר קינוח הרי זה לא ראיה שהיא טהורה דאולי יש דם בפנים ובגר"ז סקק"ט מבואר שנקט שהשו"ע זה דוקא וצ"ע קושית רעק"א ויתכן שזה סברא בקולא דרבנן שרק אם החזקנו אותה כטהורה בפועל בשיעור וסת זה עוזר וכאן שלא ידוע שהיתה טהורה אלא לאחר זה זה לא עוזר וצ"ע

# סוגיא דדם בתולים

ס"ד: במשנה – ס"ה: ת"ר הרואה דם מחמת תשמיש גפ"ת והראשונים בעיקר הראשונים ס"ד: וס"ה: רבותינו נמנו וגמרו ועיין הלכות רי"ף בשבועות ד.: ובר"ן שם תוה"ב ה.:

י"א: ת"ר תינוקת שלא הגיע זמנה תוס' ותוס"ר שם ועיין חידוד הלכות גירסת הרי"ף

טושו"ע סימן קצ"ג ק"צ סמ"ב, סד"ט ק"צ סקע"ה ע"ז

**דין תלייה בבתולים לענין רמ"ת,**

**שו"ע סי' קפז' סעי' יג', עי' ב"י וד"מ סק"ז ונו"כ,**

**ס"ד:**

**א. ביסוד החילוק בין נערה לבוגרת בראתה – עיין ר"ן בשבועות במשנה בד"ה עד ובפרד"ר שפ"ח סק"א בסופו**

**ב. בקטנה שראתה האם זה גם בקבעה לראות – סד"ט ק"צ סקע"ה בסופו ועיין תוס"ר ס"ה: בד"ה וחכ"א**

**ג. בביאור מחלוקת רב ושמואל – עיין תוס' בד"ה כל ובתוס"ר ועיין ר"ן בשבועות בד"ה לא שנו ועיין חידוד הלכות על התוס' כאן [ובח' חת"ס]**

**ד. שמשה בימים – בביאור המחלוקת עיין חידוד הלכות מה שהביא מחלוקת מרדכי ותוס'**

**ס"ה: - י"א:**

**ד,ב. בעל נפש וכו' – עיין רשב"א ובסד"ט קצ"ג א' בד"ה וביותר**

**ה. וכולן שהיו שופעות וכו' – עיין תוס' וברמב"ן וברשב"א בביאור סוגין**

**ו. פסקה מחמת תשמיש – עיין גירסת רש"י ועיין גירסת הרי"ף והרמב"ם ועמד על זה בחידוד הלכות ועיין בלשונות הרמב"ם פ"ה בסופו האם סוגין זה על קטנה או נערה**

**ז. בדין שימשה ולא ראתה אבל לא בדקה – חוו"ד קפ"ז סקכ"ה ועיין תוס"ר ד"ה אבל בסופו ובמהרש"א**

**ח. בהא דמבואר בסוגין שלא תולים אלא יום ולילה – עיין גר"ז ק"צ פ"ג שדן האם זה גם בכתמים**

**שאר פרטי סוגין**

**ט. בביאור דעת רו"ש שנמנו וגמרו – עיין רמב"ם פ"ה הי"ח ואילך ועיין פי"א ה"ח ובב"י כאן שהאריך בזה ועיין סד"ט קפ"ז סקכ"ט בתחילתו שביאר הנפק"מ בדין המשנה**

**י. האם לדין המשנה צריך לפרוש לאחר ביאה ראשונה – עיין סד"ט סק"א שהאריך בזה מרבותינו הראשונים שצריך לפרוש ועיין השגות הרז"ה על הראב"ד שלא צריך**

**י"א. בטעם שפורש לאחר בעילת מצוה ולא מטהרים מצד שזה מכה – רמב"ן פ"ג ה"ט ועיין רשב"א ס"ו. בד"ה והלכה ובח' הר"ן שם בד"ה ואם רא"ש ס"ב ובב"י בשם שו"ת הרשב"א ועיין בעלי הנפש שער הפרישה פ"א ה"כ ובסוף סימן ג' ועיין רא"ש כתובות פ"ק ס"ח בסופו [ועיין שטמ"ק בסימן קצ"ג שהביא מהרבה גאונים שהחשש שהביאה או השרת הבתולים גרם לדם נדה לבוא ועיין לחו"ש סק"א לגבי ביאת אלמנה ] ועיין סד"ט סק"ג בתחילתו**

**. בדין מוכת עץ האם אסורה בלא מצאה דם – זרע אמת ח"ב ספ"ד**

**י"ב. בגדר האיסור של דם בתולים ונפק"מ האם אפשר לתלות בו כתם - עיין ק"צ סמ"ב ובתוה"ש שם ובסד"ט סקע"ז ובלחו"ש סקמ"ו ובגר"ז סקפ"ג ועיין לבוש תחילת סימן קצ"ג**

**י"ג. בגמ' ס"ד: בעל לא מצא דם – הא דלא חוששים שחיפהו ש"ז עיין מרדכי שבועות אות תשל"ט ובמה שהביא החת"ס אבן העזר קמ"ג בד"ה גרסינן ועיין ר"ן בשבועות מה שביאר סוגין ועיין בהגהות הרד"ל בסוגין**

**י"ד. בטעם האיסור שבעל ולא מצא דם – עיין לעיל ועיין לשונות הראשונים ועיין חכ"א קט"ו בלא הזריע שאסר ועיין טהרת בת ישראל שהתיר**

**ט"ו. האם בבוגרת בביאה שניה גומר ביאתו ושאר קולות דסוגין – עיין הגהות הרד"ל ס"ד: בד"ה מיתיבי ועיין מכתב החזו"א בתחילת ספק טהרת בת ישראל הערה אחרונה**

**ט"ז. בביאור הרמ"א שהתיר העראה ומה בכלל זה - סד"ט סק"ג בד"ה והנה ואילך ובחת"ס אבן העזר קמ"ג תחילת התשובה עד ד"ה כתובות י"א ועיין חכ"א קט"ו ט"ו [ובגדר גמר ביאה עיין נוב"י אבן העזר כ"ג שהאריך שכל שהיה כניסה של כל ההיקף למעלה מהעטרה הוי גמ"ב אמנם יתכן שאינו ענין לסוגין ועיין אבני נזר ר"כ סק"ו]**

**י"ז. בביאור השיטות שלא מצא דם מותרת – עיין חת"ס הנ"ל בד"ה והתוס' ובסד"ט בד"ה והנה בסופו ועיין תס"ר ס"ד: בסוף העמוד [ויש לעיין האם כל ההיתר כי בדקה ולא ראתה]**

**י"ח. בדין דם בתולים שלא מחמת ביאה – מהרש"ם ח"א ר"י פשיטא ליה לאיסור ובאגרות משה חיור"ד פ"ז נקט להתיר**

**י"ט. האם בביאה שניה יש לבדוק – עיין טהרת בת ישראל הכ"ו שכתב שבמקום צער יש לבדוק ויש לעיין בביאה ראשונה רק העראה [שמעתי מהגרש"צ שהפרק של דם בתולים זה כת"י של החזו"א שנמצא אצל המשפחה]**

**כ. בראתה טיפת דם בביאה ראשונה האם בביאה שניה בגמר ביאתו נאסרת – אגר"מ ח"א ספ"ה**

**דין תליה בבתולים לענין רמ"ת**

**כ"א. בדין ביאה שניה – עיין ב"י קפ"ז סי"ג ובשו"ת מהר"ם פאדוה סימן י' ובמשאת בנימין סימן מ"ז ועיין בגר"ז שם ובקו"א ועיין סד"ט סקכ"ט [ועיין נוב"י תנינא צ"ד הובא בפ"ת]**

**כ"ב. בדין שמשה ולא ראתה דם אבל היה צער – תוה"ש סק"מ ועיין אבני נזר ר"כ סק"ג ובטהרת בת ישראל פט"ו ס"ו**

### בדינידםבתולים

א] מבואר במשנתינו לב"ה שיש שלשה שיעורים א. קטנה בין ראתה בין לא ראתה מותרת עד שתחיה המכה [ועיין סד"ט סקס"ה שנקט שיש מחלוקת ראשונים בראתה ג' פעמים האם יש הקולא של קטנה דברש"י משמע שאין הקולא וברמב"ם ורע"ב מבואר שיש הקולא ובתוס"ר ס"ה: בד"ה וחכמים מבואר שיש הקולא] ב. נערה שלא ראתה נותנים לה ד' לילות ג. נערה שראתה נותנים לה את אותה לילה ובגמ' מבאר שגם בוגרת שלא ראתה נותנים לה את אותו לילה ד. בוגרת שראתה נותנים לה רק את הבעילת מצוה ומבאר במשנה שב"ש ס"ל שגם נערה שראתה זה כך והנה דעת הבעל המאור שאת הבעילת מצוה תולים בבתולים והיא עדין מותרת ורק גזירה יותר מאוחרת גזרו שבועל בעילת מצוה ופורש אמנם עיין רעק"א וחידוד הלכות ובסד"ט שהביא מכמה ראשונים שנקטו שגם במשנה בדין של בעילת מצוה הכונה שפורש מיד דהינו שטימאו את הדם והנה בעיקר חילוק הזמנים יש שהחילוק מצד שכיון שיותר מצוי דם נדה לכן יותר חוששים שזה דם נדה ולכן בבוגרת יש הבדל אם ראתה או לא וכן בנערה אמנם בחילוק בין נערה שראתה לבוגרת שראתה או קטנה שראתה לנערה זה בהכרח כמבואר בר"ן בשבועות שהדם בתולים הוא יותר סיבה לדמם כיון שהמקום צר ועיין שפ"ח סוף סק"א

ב] מבואר במשנה שבקטנה השיעור עד שחיתה המכה דהינו שכל שבועל ויוצא דם זה מותר שתולים שזה מהבתולים והגמ' מביאה מחלוקת רב ושמואל דשמואל ס"ל שזה כל זמן שהרוק בפה דהינו שכל שמשמשת ורואה יכולה לתלות בזה ורב מגביל שכל זמן שנוחרת כמבואר בגמ' דהינו שכדי לתלות הדם בבתולים צריך מצב שזה לא ידמם כל הזמן והנה בגמ' י"א: מבואר שאם עבר לילה שלא שימשה וראתה לא תולים את זה בדם בתולים ומשמע אבל שאת היום ולילה שאחרי תולים בדם בתולים ועיין תוס"ר שם שכתב שגם לרב בליל התשמיש ויום שאחרי תולין תמיד ורק ביום שאחרי צריך נוחרת ומשמעות דבריו שלפ"ז רב מקיל יותר משמואל [וכן הוא בב"ח סוף סימן קפ"ז הובא בסד"ט וערוך לנר כאן] אמנם יתכן שלגבי הלילה שאחרי ליל התשמיש בזה לשמואל מותר בסתמא ולרב צריך כל זמן שנוחרת אמנם תוס' בסוגין נקטו שרב בא להחמיר וכונתו שגם ביום למחרת ובלילה דמבואר לעיל שתולים זה רק אם נוחרת והנה משמעות הדברים שבזמן התשמיש אין שום תנאי אמנם עיין חידושי חת"ס שדן שצריך שתרגיש צער וכתב שסתימת הרמב"ם שלא צריך והנה עיין תוס"ר לעיל שדן שתוך ד' לילות אפילו אם שמשה ולא ראתה היא עדין מותרת אמנם הסיק לא כך ועיין ערוך לנר בסוגין מה שדן בזה והנה לכאורא כל הקולא המבואר בגמ' שם שתולים יום ולילה זה רק בקטנה שדינה עד שתחיה המכה אבל מי שדינה לילה אחת תלים רק באותו לילה וכן בדין עד מוצאי שבת ביום שאחרי זה לא תולים ודבר זה מבואר מהגמ' ס"ה. שדנה כמה זה עונה ומבואר שיש שיעור תליה של עונה וכן זה הביאור בגמ' של שופעת לאחר ד' לילות שלגבי זמן זה אין ההיתר רק בשופעת כמבואר בראשונים

ג] הגמ' מביאה מחלוקת האם שימשה בימים האם הפסידה הלילות ובפשוטו קי"ל כרב שלא הפסידה ובביאור כונת הגמ' בפשוטו דהרי התירו לה ד' ביאות אפילו בזמן מופלג ובכל לילה יכולה לבעול אפילו כמה פעמים וזה כמו פעם אחת והגמ' דנה אם שימשה ביום שאחרי האם זה השיעור ארבע ביאות בארבע עונות או שהיום שאחרי הלילה זה כהמשך ללילה ועיין חידוד הלכות שהביא כן מהמרדכי אמנם הביא מתוס' ס"ה: שכתבו שאם שמשה בלילה וראתה ביום ללוי היא טמאה ולרב היא טהורה ועיין חידוד הלכות דמבואר בדבריהם שלמדו שכונת הגמ' שנחלקו בשמשה ביום האם הלילה שאחרי זה מותר הדם שיוצא או שזה רק היתר על אותו עונה ותמה א"כ למה הגמ' מדברת בשימשה ביום ולא בשימשה בלילה האם ביום היא מותרת אמנם יתכן שתוס' נקטו שבכלל המחלקת של רב ולוי זה בראתה ביום האם זה בכלל הקולא של לילה וכמדומה שזה כונתה מהרש"א עוד צ"ב שמשמע שאם שימשה בלילה אז בלילה שאחרי זה היא אסורה ובגמ' לעיל י"א: משמע שגם בלילה שאחרי זה תולים אמנם החילוק ברור דשם מדובר בדין קטנה שזה עד שתחיה המכה וכאן מדובר עלמי שיש לה זמן מסוים וכנ"ל סק"ב

ד] הגמ' מביאה מחלוקת בבעל ולא מצא דם ואחרי זה בעל ומצא דם האם היא מותרת ועיין תוס' שאם בפעם הראשונה בעל ומצא דם ואחרי זה בעל ולא מצא דם בזה וודאי שאם בעל אחרי זה ומצא דם שהיא אסורה וזה על פי גירסתם לעיל י"א: אמנם גירסת הרי"ף והרמב"ם שאם בעל ולא מצא דם ומצא אחרי זה דם היא אסורה ועיין חידוד הלכות שדיק מדבריהם שאם תשמש עוד הפעם ותראה דם היא מותרת דהינו שמה שלא ראתה דם זה רק סיבה לאסור ראיה שאחרי זה אבל זה לא סיבה לאסור ביאה אחרי זה ולפ"ז אין סתירה כלל מסוגין ללעיל דשם מדובר על אחרי וכאן מדובר על הביאה בעצמה ועיין חידוד הלכות שם ובערוך לנר ויש לעיין לדעת הרמב"ם הנ"ל בראתה בתשמיש שלישי האם תולים גם בדם של יום אחרי זה או שלא תולים

ה] הגמ' ס"ה: מביאה ברייתא וכולם שהיו שופעות מתוך ד' לילות לאחר ד' לילות או מתוך לילה אחת לאחריה כולן צריכות לבדוק את עצמם ובכולן ר"מ מחמיר כדברי ב"ש ושאר ראיות הלך אחרי מראה דמים שר"מ היה מחלק שדם נדה נראה אחרת מדם בתולים והנה עיין תוס' וכן שאר הראשונים שכתבו דבפשוטו הכונה בשופעת שצריכה לבדוק האם נשתנו מראה דמים שלה דהינו שאם הדם בליל הביאה נראה אחרת מהדם עכשיו אין לתלות בדם בתולים והנה משמע שרק כיון שזה עונה אחרי לכן צריך לבדוק אבל באותה עונה לא צריך לבדוק והקשו הראשונים הרי בגמ' י"א: מבואר שגם באותה עונה צריך לבדוק [והנה שם מדובר בעונה אחרי אמנם מבואר שגם בתוך זמן ההיתר יש דין לבדוק וא"כ כאן זה לא גרע] ותירצו או דשם מדובר שלא שופעת אבל כאן ששופעת שזה נראה שזה המשך בזה באותה עונה לא צריכה לבדוק אלא בעונה אחרת עוד כתבו לחלק דשם כל הבדיקה היא לטהרות אבל לבעלה באותה עונה לא צריך לבדוק וכאן מדובר בעונה אחרת ונתחדש שאפילו שופעת צריכה לבדוק ובתוס"ר כתב שמדובר שבדקה בשחרית וברגע שרואה דם צריכה לבדוק שזה לא השתנה והנה בפשוטו כל זה לכו"ע והנה צ"ע מהו החיסרון ששופעת לעונה שאחרי הרי בגמ' לעיל י"א: מבואר שכל ביאה זה סיבה לתלות יום ולילה שאחרי זה וצ"ל דרק שם שזה עד שחיתה המכה יש להתיר כל כך הרבה אבל במקום שזה ד' לילות זה לא סיבה להתיר בעונה אחרי אלא אם בדיקה וכנ"ל סק"ב והנה בלשון הגמ' מבואר שיש חיסרון מיוחד מאחרי הד' לילות והכונה בזמן שהוא לא בכלל התליה ועיין תוס' שללוי גם תוך הד' לילות ביום זה לא בכלל הנידון וכמבואר במהרש"א אבל לרב יתכן שזה כמו תוך אותה עונה שאין דין בדיקה דסוגין אם יש כאן משהו יותר מהגמ' שם וכמבואר בתוס' ועיין תוס' וברשב"א שהביאו עוד ביאור שהכונה שבשופעת לאחרי הזמן צריכה בדיקה שפופרת דהינו שלא מדובר לבדוק שזה שונה מהדם בתחילה שזה הרי צריך גם תוך הזמן אלא שכאן נתחדש בדיקה שמכריחה שזה מהבתולים וצ"ל שכאן אין ההיתר של יום שאחרי כי כאן כל ההיתר הוא ד' לילות וכנ"ל

ובביאור המשך הבריתא ביארו התוס' שיש כאן קטע אחד שבכל הזמנים שנחלקו ב"ש וב"ה האם תולים בדם בתולים ר"מ ס"ל כב"ש אבל ס"ל בזמן זה שאם הדם הוא כדם בתולים בזה הלכה כב"ה שזה מותר אבל בזמן שב"ש מודים בזה אפילו אם הדם כדם נדה זה מותר ועיין רמב"ן ורשב"א שדנו שכל הבריתא זה כר"מ וכונת הבריתא בתחילה לבדוק האם זה מראה דם בתולים או דם נדה לכאורא גם הכונה על הזמן שנחלקו ב"ש וב"ה אלא שכל הבריתא מדברת על זה וצ"ב ועיין חידוד הלכות

ו] הגמ' מביאה שרב ושמואל ס"ל שבועל בעילת מצוה ופורש והגמ' מביאה שיש כזה בריתא שרבותינו נמנו וגמרו כך ועיין ראשונים דבפשוטו הכונה בכל הנשים גם בקטנה שלא ראתה אמנם הרמב"ם בפ"ה הי"ט שהביא את זה על נערה שראתה שבמשנה מבואר שמותר כל הלילה וכאן מבואר שרק בעילת מצוה אבל בקטנה שלא ראתה נשאר שעד שתחיה המכה ובנערה שלא ראתה נשאר שזה ד' לילות ויש לעיין האם יש כאן חומרא מעיקר הדין או שזה רק הנהגה שהחמיר ונפק"מ לרמ"ת ולתליה בכתמים וכדלקמן אמנם בפי"א ה"ח כתב שאפילו קטנה שלא ראתה בועל בעילת מצוה ופורש והביא את זה כמנהג יותר מאוחר שלא מעיקר הדין ועיין ב"י שהאריך האם זה ממנהג הגאונים או שזה כונת ר"י ור"ל והנה עיין ב"י שתמה על הרי"ף והרמב"ם שהעתיקו את כל דין המשנה אחרי שכתבו שהיום בועל בעילת מצוה ופורש ומה נפק"מ האם זה מנהג או שזה מעיקר הדין ועיין סד"ט קפ"ז סקכ"ט בתחילתו שכתב שיתכן נפק"מ לרמ"ת אם נימא ששם זה כעיקר דין המשנה עיין לקמן עוד כתב נפק"מ לכתמים דאם שני נשים לבשו חלוק ואחת מהם היא בתולה שדמיה טהורים תולים בה שבזה הוא תלוי בעיקר דין המשנה אלא שתמה שהרי"ף לא העתיק את עיקר הדין של שני נשים ואחת מהם בתולה שדמיה טהרים ממילא ולא מסתבר שהנפק"מ לגבי זה

ז] בגמ' מבואר ששואלת שבעל נפש לא יגמור עיין רשב"א שתמה למה הגמ' לא שואלת את זה על המשנה בב"ש ותירץ דרק כאן שגזרו גם בקטנה לכן זה סיבה להחמיר לפרוש ועיין סד"ט סק"א שכתב שבמשנה לא כתוב ופורש ומותרת גם ארי ביאה ראשונה שדם זה לא אוסר משא"כ כאן התחדש שגם הדם הזה אוסר ומבואר מהרשב"א שנקט שגם במשנה יש החידוש שהדם של ביאה ראשונה אוסר

ז] בגמ' י"א: מבואר שאם שימשה ולא ראתה ואחרי זה שמשה וראתה היא אסורה ומבואר שבפעם השניה שמשמשת אין לה דין לבדוק מצד שגם אם יהיה דם נתלה שזה מהבתולים ועיין חוו"ד קפ"ז סקכ"ה שהקשה שתבדוק כדי שאם לא תמצא דם פעם הבאה שתראה דם היא תהיה רמ"ת והוכיח מזה שגם ללא בדיקה כל שלא ידוע לה שראתה דם זה נחשב שהפסיקה אמנם עיין תוס"ר על הגליון שהקשה כנ"ל וכתב שבאמת אם לא בדקה נתלה שראתה רק שלא חייבת לבדוק למטרה זו ועל דרך זה הוא במהרש"א וחידוד הלכות ומבואר שפליגי על החוו"ד

ח] הטושו"ע סמ"ב כתבו שתולה בקטנה שלא ראתה מעולם [ועיין דגמ"ר וסד"ט שתמהו הרי קי"ל שגם בראתה מותרת עד שתחיה המכה] קודם שחיתה המכה ובנערה תוך ד' לילות ועיין תוה"ש שהקשה שכיון שמדרבנן בועל בעילת מצוה ופורש א"כ היא טמאה ומה צריך להגיע למה ששירפה מצוי וכתב שכמו שטמאה משום כתם זה לא סיבה לתלות בה ה"ה טמאה מדם בתולים והסד"ט סקע"ז חלק דשם זה ספק אבל כאן זה ודאי ובפשוטו זה תלוי ביסוד האיסור של דם בתולים האם זה מצד שמא יש שם דם נדה או שחז"ל אסרו הדם בתולים בעצם דיבאו להחליף בדם נדה אמנם לכאורא גם אם זה מחשש שיש בזה דם נדה אבל היום בגלל זה גזרו על הדם עצמו שהרי גם בקטנה שאין חששזה כך וצ"ע ולחזו"א שלא תולים כתם בכתם שזה סוג טומאה שזה בגדר של טהורה א"כ א"ש שאין לתלות בטומאה זו ועיין סד"ט שכתב נפק"מ בטבלה מפעם ראשונה ושימשה פעם שניה וראתה כתם בחלוק דהינו אפילו אם לא ראתה בשעת תשמיש אבל יכולה לתלות בכתם שבחלוק וצ"ב כוונתו הרי אם שימשה ולא ראתה הדם אסור וצ"ל שזה עצמו הנידון האם דם זה הוא מה שראתה בשעת תשמיש ובגר"ז סקפ"ג כתב שבקטנה מותרת אפילו אחרי הרבה זמן כל שלא חיתה המכה וכתב שזה דלא כתוס' ע"ש דהינו שכל הדין של שימשה שאסורה זה רק בדין ד' לילות ולא בקטנה ועיין סד"ט סקע"ז שהאריך בזה

ט] מבואר בגמ' שבועל בעילת מצוה ופורש וצ"ב הרי דם זה הוא דם בתולים ולמה שתאסר ועיין רמב"ן לקמן שלמד מכאן שכל דם מכה אסורה דהינו שיש כאן גזירה דרבנן לאסור דם מכה אטו דם נדה [ועייין רא"ש סימן ג'] ובב"י הביא בשם שו"ת הרשב"א שאפילו אם בכל מכה לא גזרו דיש מכה שאוסרה עולמית אבל כאן שזה מכה זמנית אסרו וכן הוא ברשב"א ובר"ן ס"ו. ועיין בעלי הנפש שער הפרישה סימן א' ה"כ שגזרו דם בתולים אטו שאר דמים וברשב"א כתב עוד טעם מצד שחוששים שהיטה ואין כאן דם בתולים אלא דם נדה וצ"ל שלכן אסרו את הדם בתולים עצמו ולכן גם בלא מצאה זה אסור ובראב"ד סוף שער הפרישה הביא שיש שכתבו שחוששים שבא דם נדה אם דם המכה וביאר שצער הבתולים גורם לביאת דם וכן הוא ברא"ש פ"ק דכתובות סוף סימן ח' ובהרבה גאונים עיין שטמ"ק החדש סימן קצ"ג אמנם הרא"ש אצלינו כתב שאין סיבה לחוש לדם נדה אמנם עיין סד"ט סק"ג שיתכן שלאחר שכבר גזרו כללו בטעם הגזירה גם צד שהיה דם נדה יחד ועיין רא"ש שביאר שאסרו כל הנשים אטו בוגרת שראתה שבועל בעילת מצוה ופורש והוסיף שהסיבה שידמו מצד שזה מסור לכולם ויש שלא מבינים ועוד שחתן יצרו תקפו אמנם לא ביאר למה בבוגרת שלא ראתה פורש ולא תולים שזה דם בתולים ובפשוטו יש לפרש דשם זה אסור מצד שחששו לתערובת דם וכמבואר בדבריו בכתובות [ובפשוטו משמע שרק ביאה הראשונה יש יצרו תקפו ובשאר ביאות ידונו האם יש כאן סיבת איסור וצ"ע וכגון בבוגרת] והנה אם הטעם מצד שאולי יש בזה דם נדה א"כ לכאורא אין סיבה לחלק בין נערה לבוגרת בראתה ובהכרח שדין המשנה לא מצד תערובת דם אמנם בדעת הרמב"ם יתכן שזה הסברא אמנם עדין בקטנה שראתה שמקילים צ"ב הסברא בזה ובהכרח שבדין המשנה לא חששו לזה ואולי זה מה שנוסף במה שחידשו שפורש לאחר ביאה אחת

י] והנה דנו הראשונים האם בבעל ולא מצא דם האם היא אסורה ובראב"ד סוף שער הפרישה הביא שמותר אמנם כתב שזה רק אם בדקה ורואה שלא יצא דם והביא שיש אוסרים וכן הוא ברא"ש וע"ש שביאר הטעם שכיון שרוב נשים יש להם דם בתולים ממילא תולים שהיה דם וזה נאבד או חיפהו שכבת זרע ועיין סד"ט שלדעת הרשב"א והרא"ש בכתובות שחוששים שמעורב בזה דם נדה א"כ כיון שעל פי רוב לא מטה תולים שיצא דם וממילא חוששים שיש בזה דם נדה וצ"ע שאם לא ראו הרי כל החשש מצד שאם רואים דם אולי זה דם נדה אבל מה שייך ליצור כזה חשש לבד והנה הרשב"א בתוה"ב דן שיש בוגרת שאין לא דמים וכתב שגזרו אטו בוגרת שיש לה דמים ובבד"ה השיגו שכל בוגרת יש לה דמים והנה דנו לגבי מוכת עץ או הוציאו בתוליה האם נאסרה בביאה ראשונה ויש שדימו לבוגרת שגזרו בזה אמנם עיין זרע אמת ח"ב סימן פ"ד שכתב שכיון שמבואר בגמ' שמוכת עץ יש לה לפעמים דמים לכן היא בכלל בוגרת ומשמע שאם ודאי שאין בתולים אין זה בכלל בוגרת ולכאורא אדרבא זה כמו ביאה שניה

י"א] הגמ' אומרת בעל ולא מצא דם ואחרי זה בעל ומצא דם ונחלקו אמוראים האם תולים בהטיה והנה עיין מרדכי שבועות אות תשל"ט שכתב שזה רק בזמנם שהיו בקיאים בבדיקת סדין שאין דם אבל היום לא בקיאים ולכן כל ביאה ראשונה זה אסור כי אולי היה דם ועיין חת"ס אבן העזר קמ"ג שלפ"ז אם לא בדקו תולים שהיה דם וחיפהו ש"ז ומותרת גם ביאה שניה אמנם עיין ר"ן בשבועות שביאר בסוגין שמה שלא מצאו דם מצד שחיפהו ש"ז ולפ"ז צ"ע למה שלא נתיר ביאה שניה ועיין הגהות רד"ל שמדובר שבביאה שניה היה הרבה דם ויתכן שאם בביאה ראשונה יש רק טיפה כזו קטנה זה לא סיבה להקל בביאה שניה דהינו שבזה על פי רוב לא יוצא עוד דם והנה כל הראשונים שכתבו שחוששים שזה נאבד ולכן היום אוסרים ביאה ראשונה הרי זה גם שייך שם ובהכרח כר"ן והגהות הרד"ל הנ"ל והנה בספר טהרת בת ישראל התיר בלא מצא דם ולא הוציא זרע וכל זה למרדכי אבל לכל הראשונים שכתבו שמא נאבד זה לא סיבה להתיר ובחכמ"א כתב לאסור

י"ב] עיין רמ"א שכתב שאם בעל ולא מצא דם והיה רק העראה אפשר להקל ועיין סד"ט שביאר שהרי סיבת האיסור מצד שעל פי רוב יש דם והרי הגמ' בכתובות אומרת רוב בקיאים אצל הטיה ותוס' הקשו סתירה מהגמ' שרק שמואל היה בקי ותירצו שיש הבדל אם זה ביאה שיכולה להתעבר או שלא יכולה להתעבר והביא מתוס' בחגיגה שזה גמר ביאה ולפ"ז כל שזה לא גמר ביאה אין בזה רוב שלא היטה וממילא בזה אין סיבה לגזור ובסופו הוסיף שבקטנה ונערה שלא ראתה שיש ראשונים שזה רק מנהג אפשר להקל ועיין בדבריו ובשו"ת חת"ס אבן העזר קמ"ג שנקטו בדעת תוס' בסוגין ובכתובות שההבדל בין שני סוגי ביאות שיש ביאה ללא הטיה ובזה רק שמואל יכל שתתעבר ולא ישבר הבתולים ובזה איירי סוגין ויש ביאה בהטיה ובזה גם גמר ביאה יתכן שלא ישבר הבתולים רק שלא יכולה להתעבר ולפ"ז סוגין שבעל ולא מצא דם מדובר שבעל ביושר ולא בהטיה וכתבו הנ"ל שלפ"ז בבעל סתם ויתכן שזה בהטיה אפילו ביאה גמורה ולא מצא דם מותר מצד שנתלה שהיטה שהרי בפשוטו בגמ' בכתובות מתירים בכל אשה שחוששים שהטה ורק לתוס' בחגיגה שחילקו בין גמר ביאה להתחלת ביאה שבגמר ביאה לא שייך הטיה ורק שמואל ידע להטות ממילא בגמר ביאה אסור דודאי יצא דם ובתחילת ביאה מותר

י"ג] והנה הסד"ט נקט שכל שלא גמר ביאה אפשר עדין בהטיה דהינו שלשון הרמ"א העראה לאו דוקא והנה הנודע ביהודה אבן העזר כ"ג תנינא נקט שכל שהכניס האבר שכולו נגע בשרה למעלה מהעטרה זה נחשב גמר ביאה אמנם יתכן שלגבי סוגין עדין זה סיבה להתיר והנה בגמ' בסנהדרין ע"ג: מבואר שבהערה יש השרת בתולים אמנם יתכן שבהטיה זה לא ישבר ושם כןנת הגמ' שביאה שיכולה לשבור בתולים וכדהאריך במשנה למלך והנה הסד"ט הביא שיש שנקטו שבהעראה אין השרת בתולים ולפ"ז כתב שודאי סוגין זה על יותר מהעראה והרמ"א הקיל עד גמר ביאה אמנם בפשוטו בגמ' בסנהדרין ובתוס' ביבמות נ"ט מבואר שיש השרת בתולים בהעראה ולפ"ז אין ראיה לדברי הסד"ט והנה סתימת הראשונים שלא חילקו בין העראה לגמר ביאה משמע שתמיד אסור ויתכן מצד לא פלוג אמנם הראשונים טרחו לבאר שעל פי רוב יש דם אמנם הרמ"א הקיל ובשם הגר"נ קרליץ שמעתי שאמר שרוב האבר זה ודאי נחשב בלשונות הפוסקים ביאה גמורה ובזה ודאי אסור ופחות מזה יש להקל אמנם בסד"ט משמע שבבוגרת לא הסכים להתיר אלא בהעראה ממש ובחכמ"א משמע שהקיל בזה וכן בפרדס רימונים [ועיין אבני נזר ר"כ סק"ג שנקט שגמר ביאה זה כפשוטו ודלא כנוב"י והביא מלשונות הרמב"ם] והנה יש מקום לדון שכל הגמ' שבהעראה יש השרת בתולים זה בקטנה אבל לא בבוגרת וכדחזינן שלא מצוי בהעראה השרת בתולים ולא מצאנו שבזה גזרו אטו קטנה ולפ"ז יש מקום יותר להקל וצ"ע והנה מבואר בראשונים לגבי בוגרת שגזרו אטו כאלו שיש להם בתולים ולפ"ז היה מקום גדול לגזור גם לגבי העראה אמנם יש חילוק שכאן לא מצאה ובזה באמת לא גזרו רק במקום שיש ודאי שיצא דם שזה בהיה ביאה גמורה והנה יש לדון האם מקילים רק בדקו ולא מצאו דם שאז זה סיבה לומר שלא יצא דם אבל ללא בדיקה ודאי שזה אסור משא לא היטה או שכה"ג כיון שזה ספק לא גזרו והנה זה ודאי צריך לבדוק מצד שצריך לברר גם נידון דרבנן אבל בדיעבד צ"ע ובלשון המאירי משמע שחייב לבדוק ועיין דרכ"ת

ולכאורא בהיה העראה ולא מצא דם שמתירים אם פירסה נדה ואחרי זה היה גמר ביאה ולא מצאה דם תאסר כיון שכה"ג שלא מצאה פעם ראשונה שם זה סיבה להכריע שהיטה ולכן לא היה דם ולכן התירו וא"כ מסתבר שעכשיו יש דם אם לא שנימא דשם זה רק סברא לומר אולי היטה ומספק מותר א"כ עכשיו יש לדון שזה יצא קודם אמנם יש כאן תרתי דסתרי בשני זמנים שלענין פלג המנחה כתוב שלכתחילה להחמיר וצ"ע

י"ד] יש לעיין האם בבוגרת ביאה שניה יש גם את הקולא שבועל בעילת המצוה וגומר גם אם יש דם והנה בפשוטו זה לא נפק"מ כי לא ידוע לו על הדם ואם מרגיש כאב זה רק סיבה לחשוש לבתולים שבזה התירו אמנם אם ידע שיש דם לכאורא אין לנו מקור להתיר וכן נפק"מ לקולות של הרחקות שהתירו בבעילת מצוה או לספירת חמשה ימים וצ"ע ועיין טהרת בת ישראל שהקיל לגבי חמשה ימים ובתחילת הספר יש שם השגה שלא מצאנו קולא זו והחזו"א כתב שכיון שחמשה ימים זה חומרא על המחמיר להביא ראיה ולפ"ז לגבי הרחוקת באמת אין להקל

### בדיןרמ**"**מבדםבתולים

ט"ו] עיין ב"י סימן קפ"ז סי"ג שדן לגבי רמ"ת וכתב שכל שלא פסקה מחמת תשמיש תולים עדין שזה דם בתולים וכל החומרות של הגמ' זה רק לגבי להתירה מחמת הדם אבל לא לגבי שתהיה רמ"ת וע"ש שהוכיח דבר זה מהתוספתא והט"ז ושאר אחרונים דחו ראיותיו ועיין נוב"י תנינא צ"ד שכתב להוכיח כדבריו מהא שהגמ' אומרת שר"י ור"ל אמרו שאין נפק"מ בפרקין כי רק בועל בעילת מצוה ופורש והרי נפק"מ לרמ"ת אלא בהכרח שבזה תמיד תולים אמנם יתכן שכונת הגמ' לגבי נידון פרקין וכמו שלגבי כתמים הרי הולכים לפי עיקר הדין

ועיין שו"ת מהר"ם פאדוה סימן י' שכתב שכל השיעורים של חז"ל זה ביחס לראיה של אחרי תשמיש אבל ביחס לתשמיש עצמו בזה תמיד תולים אמנם כל זה בהיה לה צער דהינו שאפילו שלא מדובר על התשמיש עצמו אבל בזה מסתבר שאין לתלות אלא ביש צער דאם לא כן נתלה לעולם [ויתכן שבמה שזה הדרך שיהיה דם כגון ג' פעמים תולים גם ללא צער] ובמשאת בנימין סימן מ"ז נקט שזה ודאי שכל השיעורים מדובר גם לגבי התשמיש בעצמו אמנם כתב שכל המשניות מדובר שלא היה צער אבל אם היה צער בזה הוא ראיה שהמכה עדין קימת דהינו שדעת שניהם שכל שיש צער זה סיבה לתלות אלא שנחלקו בטעם הדבר ויתכן נפק"מ א. בהיה לה צער שתלה גם ביום ולילה של אחריו אפילו בבוגרת וכן הוא באבני נזר ר"כ סק"ג וצ"ע והנה בדברי המשאת בנימין מבואר שהשיעור של המשנה זה דאוריתא ועיין גר"ז קפ"ז בקו"א שתמה עליו שוודאי שזה דרבנן ומדאוריתא כל שיש צד מכה זה סיבה להתיר ובמה שהעמיד את השניות ללא צער תמה עליו שא"כ ביש לה צער תהיה מותרת ולא צריכה לפרוש ולא הוזכר דבר זה בשום מקום

ט"ז] והנה מבואר בב"י שאם פעם אחת לא ראתה דם כבר לא יכולה לתלות דהינו שזה דלא כרמב"ם והרי"ף שכל זה לגבי ראיה שאחרי אבל לגבי ראיה שבשעת תשמיש תמיד אפשר לתלות ועיין תוה"ש קפ"ז סק"מ דגם בהיה לה כאב באמצע אם לא ראתה לא תולה והיה מקום לומר שבזה נראה שלא חיתה המכה וכן הוא באבני נזר ר"כ סק"ג לדעת המשאת בנימין [וכן הוא בטהרת בת ישראל וקטע זה נכתב על ידי החזו"א בעצמו והכת"י שמור בידי המשפחה] וצ"ע ועיין נוב"י צ"ד שאם לא ראתה כי היה כניסה מועטת ובביאה אחרי זה היה כניסה מרובה בזה אפילו שלא ראתה זה לא סיבה לאוסרה

י"ז] יש לדון בדם בתולים שלא על ידי ביאה ובאגרות משה ח"א פ"ז התיר ובמהרש"ם ח"א ר"י אסר וכן המנהג והנה הרמב"ן הרי למד לכל מכה והרשב"א חילק בין מכת בתולים לשאר מכה ומשמע ודאי שכיון שזה סוג מכה מסוים לכן אסרו הדם הנ"ל [אמנם יתכן שכל זה במקום שצריכים להכריע שזה דם מכה אבל אם כל ראית הדם כי הוציאו בתולים או שרואים קרע בבתולים בזה אין להחמיר] וגם לשיטות שביארו על פי הירושלמי שהצער של דם בתולים זה סיבה להביא דם א"כ יתכן שזה גם כה"ג אמנם בפשוטו זה רק בביאה ראשונה וצ"ע אמנם לרא"ש שזה חומרא מיוחדת מצד שחתן יצרו תקפו יתכן שזה רק על מעשה ביאה אמנם גם ביאה שניה אסורה גם ביש צער וזה ודאי בתולים וצ"ע והנה צריך הפסק וז' נקיים ואם הדם עצמו מותר א"כ אין צורך בזה וצ"ל שזה מגדרי לא פלוג

י"ח] בדין דם בתולים יש לה כל דיני נדה אמנם מצאנו כמה קולות א. האחרונים חידשו שלא צריך חמשה ימים אלא מספיק ד' ימים ב. הראב"ד חידש שאפילו שתמיד אסור לו לשכב על מיטתה אבל כאן מותר לו ובפשוטו הכונה בלילה שלאחר הביאת מצוה לא צריך לטרוח לקום ממיטתה אבל בשאר לילות אין בזה היתר ג. באו"ז שמ"ב הביא מהרשב"ם שמותר לישון כל אחד בכסותו על דרך זה התוה"ש הביא מנהג שאוכלים מקערה אחת

י"ט] מבואר בגמ' שפורש באבר חי וראיתי לדון במת האבר האם מותר לחכות שיתחדש כוחו ויש שדיקו מהטור שכתב פורש באבר חי אמנם בפשוטו בא לחדש שזה מותר אבל גם מותר לפרוש באבר מת שהרי ודאי שאין איסור בפרישה ומהיכי תיתי לחדש שחל איסור ובמקור חיים אסר

# סוגית פולטת

**גמ' לג. בעי רמי בר חמא – ל"ג: ואין חייבין**

**גמ' מא. ת"ר בבשרה וכו' – מב. ת"ר הנדה והזבה.**

**[גמ' כב' ע"א בעא מיניה רבה מרב הונא הרואה קרי בקיסם וכו' עד בעא מיניה רבי יוסי בר חנינא מרבי אלעזר דם יבש]**

**רא"ש פ"ד ס"א. תוה"ב כ"ה: כ"ו.**

**טוש"ע קצ"ו סעי' י"א י"ב י"ג**

**א. בדין טומאת פולטת האם זה גם מהבית החיצון – עיין תוס' מ"א: ובסוף דברי הרמב"ן ועיין פרדס רימונים בפתיחה לסימן קצ"ו החלק הג' סקי"ד עמד תי"ג**

**ב. בגדר טומאת משמשת – עיין תוס' מ"א: וברשב"א**

**ג. ביסוד הנידון האם פולטת בסוף ז' סותר יומו ובחילוק בין זה לזיבה - עיין קובץ הערות סימן ל"ט סק"ד ובנאות יעקב סכ"ז סק"א [ובגדר דין סתירה בזיבה ביום הז' האם זה חסר בשם נקי עיין ח' הגרא"ל ח"ב סי"ג בד"ה ומתוך בסופו] ועיין ריטב"א כ"ט: בד"ה ואיכא למידק, ל"ג. בד"ה פולטת שנקט כרא"ש אבל רק לגבי בעלה**

**ד. האם דברי הרא"ש רק בטבלה - עיין סד"ט קצ"ו סקמ"ד בתחילתו**

**ה. בהא דלאחר מקצת היום נקט הרא"ש שזה לא סותר האם זה גם ביחס לטומאת ז' – נוב"י תנינא קכ"ה בד"ה על דבר מורה ובד"ה ואני וכן הוא בלשון הרא"ש ועיין רשב"א מ"ב ובריטב"א כ"ט. דנקטו בביאור הגמ' ל"ג שזה גם בטומאת ז' דלא כנוב"י**

**ו. עיין רמב"ן ל"ז. בגדר סתירה דבע"ק במה שנחלק אם רש"י ונפק"מ למשמשת**

**ז. במקור שפולטת סותרת – חזו"א בהערות סימן רט"ו על כ"ב. ועיין רש"י מ"ב. ד"ה ואליבא**

**ז,ב. האם פולטת ומשמשת צריך שליח שני מחנות – מקד"ד מ"ח ג' במוסגר ובמנח"ח מצוה קפ"א בסופו**

**בפרטי דיני משמשת**

**ח. עיין רעק"א סוף סימן ע"א וע"ב בהיתר לכבד את ביתה דלא הוי השחתת זרע ועיין מג"א תר"ו הובא בסד"ט כאן ועיין כו"פ ובמחצית השקל כאן**

**ט. בדין פולטת זרע שלא בא מחמת תשמיש – משנה אחרונה פ"ח דמקואות מ"ד ועיין רמב"ם פ"ה משאר אבות הטומאה ה"ט**

**י. בדין חמשה ימים בטמאה מקודם – עיין שמלה סקכ"ב ובפרד"ר שפ"ח כ' בד"ה ע"כ**

**י"א. בדין ראתה בליל טבילתה – נוב"י תנינא קכ"ה ועיין סד"ט ובמכתב החזו"א תחילת טהרת בת ישראל**

**י"ב. בדין ראתה כתם ונודע לה אחרי זה – דעת תורה סי"א בסופו בד"ה אפילו**

**י"ג. בדין ספק איסור – אגרות משה ח"ב ס"ח בסופו ובפוסקי זמנינו**

**י"ד. בדין אסורה מחמת אבילות או וסת – דרכי תשובה סקפ"ו פרדס רימונים מקש"ז ח' ועיין חוט שני**

**ט"ו. עיין פתחי תשובה וסד"ט עוד פרטי דינים ובדין טעתה עיין סד"ט מ"ב ובלחו"ש כ"ה**

**שיטות הראשונים בדין פולטת לבעלה**

א] הגמ' ל"ג. מסתפקת האם פולטת רואה או נוגע ונפק"מ האם זה סותר את הז' נקיים ורבא אומר שממ"נ אם זה נוגע א"כ זה צריך לסתור כל ז' דיש דין שלא יהיה טמאה מפסקת ביניהם אלא בהכרח שזה נוגע ולכן זה נחשב שאין טומאה ביניהם וזה לא סותר כלל והגמ' שואלת שהרי בזב הדין שאם הוא רואה קרי זה סותר יום אחד אלא בהכרח שההלכה שלא תהיה טומאת זב סותרת ביניהם ולא טומאה אחרת ועיין תוס' שהביאו מגמ' לקמן שרבא ס"ל שכל שיש טומאת ז' זה סותר ולא דוקא טומאת זיבה אבל גם לשיטתו טומאת יום אחד זה לא בכלל המיעוט והנה צ"ב איך רבא בתחילה ביאר הדין של זב ועיין תוס' שלא דרש שלא תהיה טומאה מפסקת ביניהם וצ"ב א"כ למה ראית זיבה זה סותר הרי רש"י כ"ב. ביאר שהפסוק שלא תהיה טומאה מפסקת ביניהם זה המקור של סתירה על ידי זיבה וכבר תמה בזה המהר"ם ועיין סד"ט בחידוד הלכות שכתב שהדין שלא תהיה טמאה כתוב בזבה ומזה לומדים לזב שזיבה סותרת אמנם זה לא מקור לקרי כיון שכל הילפותא מזבה ושם אין דין סתירה אלא של זיבה ורבא שואל שאם יש טומאת פולטת א"כ מצד הילפותא של זבה זה צריך לסתור

והנה צ"ב גם אם זה רואה מהיכי תיתי שזה סותר ובפשוטו זה כמבואר בגמ' כ"ב. שהוקש ש"ז לזיבה שכמו שזה סותר כטומאתו כך זה סותר כטומאתו שזה יום אחד והנה אם שם זה רואה וכאן זה רואה א"ש שלומדים אחד מהשני וכן נקט הרמב"ן שאם פולטת זה רואה ודאי שגם בע"ק זה כך אמנם אם שם זה מצד צחצוחי זיבה ושם זה נוגע וכאן זה רואה א"כ צ"ב למה שזה יסתור ועיין חזו"א ס' רט"ו בהערות כ"ב. שכבר תמה בזה אמנם עיין רש"י מ"ב. בד"ה ואליבא דרבנן שכתב שכיון שמרבים את זה מיהיה שזה כמו זיבה ממילא זה סותר כמו זיבה וצ"ל שלומדים מזב שזה לא סותר יותר מיום אחד והנה בעיקר דין הסתירה שבבעל קרי עיין ל"ז. ברמב"ן ורשב"א שלמדו ברש"י שזה מצד שחסר בשם נקי דהינו שזה לא דין סתירה אמנם הרמב"ן עצמו שם חלק ונקט שכיון שזה מעין אחר זה לא מחסר בשם נקי אלא זה רק מצד שיש דין סתירה של יום אחד וגם לרש"י לכאורא צריך מקור לכך

ב] הגמ' מביאה דנחלקו ר"ש ורבנן האם פלטת מטמאה בפנים או רק בחוץ והגמ' שואלת על ר"ש הרי הוא אמר שיש טומאה של משמשת והגמ' עונה שבדין משמשת זה מטמא גם בפנים והגמ' שואלת שעד כמה שזה שני טומאת א"כ מה צריך לדין משמשת הרי תמיד זה פלטת והגמ' עונה ששכבה במטה ולא פלטה והנה תוס' נקטו שגם לרבנן זה שני דינם חלוקים וקשה קושית הגמ' וצריך לומר תירוץ הגמ' גם לרבנן ועיין רשב"א שתמה שמה עוזר ששוכבת במטה הרי זה נפלט לבית החיצון [ואולי גם לשם לא נפלט] וע"ש שנקט שלרבנן באמת אין שני דיני טומאה אלא רק טומאת פולטת וכל משמשת זה מצד פולטת ולכן לא קשה איך היא טהורה דנפק"מ בכיבדה את ביתה ורק לר"ש שזה שני דינים הוקשה לגמ' ע"ש והנה לרבנן שטומאת פולטת זה גם בבית הפנימי יש לעיין האם זה מה שזה מונח שם או מה שזה נפלט מהבית הפנימי ועיין רמב"ן שדן שלאחר שהלכה נפלט מהבית הפנימי הכל אבל עדין זה עומד בבית החיצון ולכן המשנה במקואות אומרת לכבד הבית שזה לגבי טהרות דיתכן שיש עדין בבית החיצון ובתוס' נסתפקו בזה ועיין פרדס רימונים בהקדמה לסימן קצ"ו סקי"ד עמוד תי"ג שכתב שכל ספק התוס' שבתחילה זה הגיע לבית החיצן אבל כל שזה הגיע לבית הפנימי בזה ודאי שלאחר שנפלט לבית החיצון לא שייך עוד פעם סיבת טומאה וע,ש שהביא מהברית אברה שנסתפק הא הפליטה מבית החיצון מטמאה ועיין מרחשת סל"ו סקי"ז בהגהה שכתב לבאר שאין אשה מתעברת ביאה ראשונה מצד שהזרע לא נכנס לבית הפנימי וא"כ אין בה פולטת וכתב שלכן ברמב"ם מדויק שאין דין פולטת בדם בתולים ולכן הקילו ד' ימים

ג] הגמ' מסתפקת האם פולטת נוגע הוי או רואה הוי ונפק"מ אם זה יסתור בזיבה והאם זה מטמא במשהו [ותוס' כתבו שזה לא נפק"מ מוכרחת דהרי יש מ"ד שגם זב צריך שיעור] והגמ' מסיקה שלרבנן זה ודאי רואה שהרי זה מטמא בפנים כבחוץ ולר"ש שזה רק מטמא בחוץ יש להסתפק והגמ' נוטה שזה רואה ועיין רא"ש שנקט שהכרעת הגמ' שהיא רואה והיא סותרת ונקט שזה לא רק לטהרות אלא גם לבעלה והנה הגמ' כ"ב. אומרת שזב לא מטמא אלא בחתימת פי האמה הגמ' מדיקת מזה שהוא נוגע ולא רואה והגמ' שואלת למה זה סותר בזיבה והגמ' עונה מצד שיש בזה צחצוחי זיבה ומה שזה לא סותר ז' דיש פסוק שכל הדין סתירה כטומאתו וצ"ע הרי כאן הגמ' מסיקה שפולטת זה רואה וסותר ועיין רמב"ן שכתב שבאמת הגמ' כאן חולקת על הסוגיא לעיל ונוקטת שבעל קרי הוא רואה ולכן הוא סותר ובפשטו דין הסתירה לא מחמת הצחצוחי זיבה וכמו בפולטת שהרי דימה הדברים אמנם ברשב"א וברא"ש וכן בתוס' כ"ב. נקטו שהחמירה התורה בפולטת יותר מקרי בזב וכאן זה רואה ולא נוגע שהרי מטמא בפנים וגם לר"ש נקטה כך הגמ' ע"ש ולדבריהם באמת בבעל קרי מה שהוא סותר גם למסקנא זה מצד צחצוחי זיבה וכן הוא בר"ש וברא"ש בזבים פ"א [והנה הרמב"ן ל"ז. כתב שקרי שסותר זה לא מצד שחסר בנקיים שהרי זה מין אחר אלא שזה דין סתירה והרשב"א הקשה עליו שהרי זה סותר מצד צחצוחי זיבה ובפשוטו זה לשיטתם דלרמב"ן למסקנא שזה רואה א"כ סתירתו מצד הש"ז אמנם הרשב"א נקט שזה נוגע ובהכרח שזה מצד צחצוחי זיבה ולכן חלק על הרמב"ן ועיין לקמן]

ד] והנה עיין רא"ש ורשב"א וריטב"א שהביאו מר"ת שהקשה הרי הגמ' בסוגין אומרת שדיה כבועלה דהינו שר"ש טוען שלא יתכן שפולטת חמורה מבעל קרי וכיון שבגמ' לעיל מבואר שהוא רק נגע א"כ איך כאן זה רואה ועיין ראשונים שתמהו עליו שזה רק לר"ש אבל לרבנן חזינן שזה יותר חמור והגמ' בהמשך מבואר שגם לר"ש יתכן שיש דברים שזה יותר חמור והראשונים הביאו שר"ת חידש שרק פולטת שנבעלה לזב היא סותרת שכיון שש"ז של זב זה סותר ה"ה אצלה זה סותר והנה היה אפשר לומר שכל סברת ר"ת רק ביחס למה שש"ז סותרת אבל לא לעצם הדין טומאה אמנם מדברי הראשונים שהקשו מסוגין מבואר שנקטו שכל הדין טומאת פולטת שמטמאה בפנים לרבנן זה רק בנבעלת לזה ותמהו עלו שאין זה במשמעות הדברים והנה צ"ב לר"ת הרי הדין סתירה שבצחצוחי זיבה מצד שאצלו זה זיבה אבל אצלה שזה לובן שאין בזה שום דין טומאה מה שייך לומר שזה יסתור אם לא שזה טמא מצד עצמו צ"ב ועיין מקד"ד מ"ח ג' שהקשה שאם כל הסתירה מצד הזוב שבזה א"כ גם לאחר ג' ימים זה יסתור וביאר שהגדר של צחצוחי זיבה שכל דין טומאתו כמו הדבר שהוא בו וממילא כיון שהש"ז עצמו אין לו דין טומאה הצחצוחי זיבה בטלים ע"ש ויתכן שלפ"ז מיושב גם סברת הרמב"ן שזה לא מחסר בנקי שכיון שהצחצוחי זיבה מצד עצמם הם בטלים וכל דין טומאתם כדין הש"ז א"כ לא שייך להגדיר שזה חסר בנקי

ה] עיין ראשונים שהביאו מהראב"ד שהקשה דהנה איכא הלכה שדם קושי דהינו דם שקודם הלידה הוא לא מטמא והגמ' ל"ז. אומרת שאינו סותר בזיבה כיון שדבר הגורם סותר ודבר שאינו גורם אינו סותר וכיון שזה דם שלא גורם שום דן טומאה זה לא סותר וא"כ גם כאן כיון שלבעלה זה לא גורם שום דין טומאה אין סיבה שזה יסתור והנה עיין רש"י שם שהקשה מבעל קרי שסותר אפילו שזה לא גורם ותירץ ששם זה רק סותר יום אחד מצד שזה לא נקי וביאר הרמב"ן והרשב"א כוונתו ששם זה לא דין סתירה אלא זה מצד שיש כאן חסרון שזה לא נקי ובאמת גם דם קושי ודאי שזה לא עולה כי חסר בשם נקי אמנם עיין רמב"ן שכתב שכיון שזה מעין אחר לא חסר בשם נקי אלא שזה הלכה שזה סותר וביאר ששם זה דבר הגורם טומאה רק לא טומאת זיבה וזה סותר כטומאתו משא"כ דם קושי שזה לא גורם שום טומאה ועיין רשב"א שתמה עליו ששם זה הרי סותר מצד צחצוחי זיבה וממילא זה מחסר בשם נקי [ועיין לעיל מה שכתבנו בביאור מחלוקתם]

ועיין רא"ש כאן שתמה על הראב"ד הרי רש"י כתב שבעל קרי אפילו שזה לא גורם טומאת זיבה זה סותר וה"ה כאן והנה למבואר ברש"י היה מקום לומר שכונתו שכל ההלכה של דבר הגורם כדי לסתור אבל לא כדי שזה יחסר בנקי וממילא גם כאן פולטת זה מחסר בשם נקי אמנם בלשון הרא"ש מבואר שזה מדין סתירה רק שכתב שלא צריך גורם טומאת זיבה ולפ"ז כונתו שה"ה כאן לא צריך גורם טומאה לבעלה אלא שכל שזה גורם טומאה זה יכול לסתור וממילא מה שזה מטמא אותה לטהרות זה מספיק סיבה לסתור ועיין לקמן

ו] והראשונים הביאו מהראב"ד שהקשה שהגמ' אומרת שזבה שטבלה ביום הז' אסור לה לשמש מצד שמא תראה ותיפוק ליה מצד שהיא תהיה פולטת וממילא תסתור את אותו יום ותהיה טמאה טומאת זיבה והרמב"ן כתב שיש לישב שכונת הגמ' במתהפכת והרא"ש כתב שזה דוחק ועוד שזה ודאי סיבה לאסור מדרבנן ועיין רא"ש שכתב לישב שכיון שזה ביום השביעי לאחר שכבר היה מקצת היום ככולו כה"ג זה לא סותר וזה חלוק מזיבה שגם לאחר מקצת היום זה סותר וצ"ב טעם החילוק למה זיבה שראתה לאחר מקצת היום זה סותר למפרע ולגבי פולטת זה אחרת ובלשון הראשונים בשם רבינו יונה משמע שההבדל שזיבה זה דין סתירה דהינו שזה לא מצד שחסר בשם נקי ולכן כיון שזה חלות סתירה כל שראתה באותו יום זה סותר היום משא"כ פולטת זה חסרון בשם נקי ובזה כל שכבר היה מקצת היום זה לא מחסר בשם נקי

והנה עיין קובץ הערות סימן ל"ט סק"ג שכתב לחקור בגדר מקצת היום ככולו האם הכוונה שכל שחלק היום נקי זה מגדיר כאילו כל היום נקי או שהגדר שמספיק חלק מהיום נקי והנה לכאורא אם הגדר כאילו כל היום נקי א"כ כל שבפועל בסוף חלק מהיום לא נקי א"כ יוצא שחסר בשם נקי אמנם אם נימא שהגדר שמספיק חלק מהיום ממילא כיון שהיה חלק מהיום נקי ויש לזה שם נקי זה מספיק ובפשוטו מבואר מדברי הרא"ש שהגדר שמספיק חלק מהיום ולכן גם אם רואה בסוף היום זה לא גדר שמילא זה מגלה שחסר בשם נקי אלא זה דין סתירה אמנם ע"ש שנקט שבאמת הגדר שזה כאילו כל היום נקי וכתב שאם רואה בסוף היום זה מוגדר כאילו יש יום שם נקי מצד שלרובו היה שם נקי ומאידך יש לו שם אינו נקי מצד שחלקו לא היה נקי וכתב שבפולטת שכל חסרונו בשם נקי כל שיש לזה גם שם נקי זה מועיל משא"כ לגבי זיבה שזה דין סתירה בזה מה שיש ליום שם אינו נקי זה מבטל את השם ספירת ז' נקיים ע"ש

והנה יש לחקור בדעת הראב"ד והרמב"ן [וכן הוא פשטות לשון הרמב"ם והסמ"ק כמבואר בב"י ובש"ך] שנקטו שגם ביום הז' לאחר מקצת היום זה מבטל את היום וכמו בזיבה ויש לבאר בשני אופנים או שס"ל שפולטת זה לא חסרון בשם נקי אלא זה דין סתירה ולפ"ז הרמב"ן לשיטתו ל"ז. שחלק על רש"י שנקט שזה מצד חסרון של נקי אלא שזה מדין סתירה אמנם יתכן שס"ל שאפילו אם זה חסרון בשם נקי אבל הגדר של מקצת היום שזה כאילו כל היום ולכן כל שראתה בסוף היום ממילא זה מחסר בשם נקי ולפ"ז יתכן שבאמת גם זיבה יסוד הדין שסותר לאחר מקצת היום מצד שזה מחסר בשם נקי של היום וממילא זה נחשב שיש כאן חסרון שיש טומאה ביניהם שהרי זה מחשיב שבאמצע הספירה יש דם והנה הראב"ד הרי ישב שזה רק סתירה לטהרות ולא לבעלה ולכאורא אם זה מחסר בשם נקי צ"ב מה שייך לחלק ביניהם אמנם אם זה דין סתירה א"ש ולפ"ז יתכן שהרא"ש לשיטתו שנקט שזה חסרון בשם נקי לכן נקט שלא שייך לחלק

אמנם בפשוטו אין הגדר של סתירה ביום השביעי כי זה מחסר בשם נקי אלא שזה מדין סתירה והוכיחו דבר זה מכמה דוכתי א. עיין ח' הגרא"ל מאלין ח"ב סי"ג בד"ה ותדע שהביא את הגמ' במגילה ח: שבסתירה לאחר מקצת היום הוא לא מטמא כלי חרס במגע חזינן שזה דין סתירה שאם זה גורם שזה מחסר בנקיים א"כ כל שעדין לא נשלם הנקיים מה שייך לומר שיש טהרה ביחס למשהו מסוים ב. עיין מנחת אברהם זבחים כ"ט שהביא מהגרי"ז להוכיח מהגמ' שם דדנה שכונת התורה שאוכל נותר הקרבן נפסל והגמ' שואלת שאיפה מצאנו שמה שהכשר חוזר ונפסל והגמ' מביאה מזב שראה ביום השביעי והנה אם נימא שזה מחסר בנקי א"כ זה לא דומה דבנותר הגדר שהאכילה היא עושה חלות פסול על הקרבן למפרע אבל כאן זה מחסר בשם נקי וממילא אין כאן סיבת טהרה אלא בהכרח שגם בזיבה זה דין סתירה ג. ובנאות יעקב סימן כ"ז סק"א הביא מתוס' ר"ה י. ובסוף המסכת שהקשו למה בסוף ז' נקיים עוזר תחילת היום לדין מקצת היום ובתחילת ז' נקיים לא עוזר לספור את סוף היום והנה אם נימא שעל ידי שרואה זה מקלקל את המקצת היום א"כ אין מקום לקושית התוס' שכל שרוצה להתחיל באמצע היום וראתה בתחילת היום א"כ תחילת היום מקלקל בדין מקצת היום אלא בהכרח שמספיק חלק מהיום והדין רואה זה מצד הדין סתירה וממילא בתחילת היום זה לא שייך שהדין סתירה הוא לאחר הטהרה ולא קודם וז"ב

והנה הראשונים הביאו מרבינו יונה להוכיח שראיה לאחר מקצת היום זה לא סותר מהגמ' סוף המסכת שאומרת שלב"ש שרואה בסוף ימי זיבה צריכה שומרת יום ואם ראתה בתחילת היום לאחר שהיה מקצת היום שבזה הרי זה לא מצטרף לזיבה דעכשיו זה ימי נדה ממילא זה לא סותר ומבואר שאפילו דם נדה לאחר שהיה הטהרה זה לא סיבה לסתור וצ"ב מה יענה על זה הראב"ד שזה מבטל ויתכן שבדין שומרת יום זה לא דין סתירה אלא שם זה רק חסרון נקיות ובזה מודה הראב"ד שאם היה מקצת היום זה לא חסרון [וברמב"ן מבואר מקושיתו מהגמ' נ"ד. שגם בשומרת יום יש דין פולטת והרי בדבריו מבואר שפולטת זה רק מצד דין סתירה וצ"ע]

והנה בעיקר מה שנקטו האחרונים שכונת הרא"ש מצד שכאן זה רק חסרון נקי הנה באמת כן הוא בלשונות הראשונים בשם רבינו יונה אמנם הרי הרא"ש לגבי הקושיא מדם קושי כתב שקרי סותר יום מצד דין סתירה ומשמע שנקט שזה דן סתירה ולא רק חסרן נקי וצ"ל שהדין סתירה הוא להחשיב שחסר בשם נקי וכל שמצד השם נקי זה לא חסרון אין זה סותר וצ"ע

והנה בעיקר חילוק הרא"ש בין זיבה לפולטת עיין נוב"י סימן קכ"ה שנקט שיסוד ההבדל שזה סותר ז' וזה סותר יום אחד וע"ש שנקט שאם פולטת היה סותר ז' כה"ג ודאי שלא היה עוזר מה שהיה מקצת היום ככולו ובאמת שכן הוא בלשון הרא"ש אמנם עיין ריטב"א כ"ט. וברשב"א מ"ב שהקשו מרבא ל"ג. ששואל שפולטת אם זה רואה שיסתור ז' ומבואר דלא כרבינו יונה וכתבו שהכונה אם פלטה בלילה ומבואר שגם לצד הגמ' שזה יסתור ז' ממילא יעזור מקצת היום ככולו ומסברא עד כמה שכונת הראשונים שיסוד הדין סתירה של פולטת כי זה מחסר בנקיים א"כ גם בסותר ז' כי יש הלכה שלא יהיה טומאה סותרת ביניהם אבל כיון שהסתירה מצד שחסר בנקי ממילא לאחר מקצת היום זה מותר וצ"ב לשון הרא"ש ובפשוטו גם מראית ר"י מדם נדה שזה סוג דבר שסותר ז' כדין טומאתו רק שבשומרת יום אין נפק"מ וצ"ע בזה

עיין סד"ט קצ"ו סקמ"ד בתחילתו שמסברא כל סברת הרא"ש רק אם זה לאחר טבילה שחל הדין טהרה של מקצת היום אבל קודם טבילה בזה ודאי שזה סותר עדין הכל אמנם כתב שבב"י ובש"ך מבואר לא כך דהינו שהחלות מקצת היום לא מותנה בטבילה וכמו שפולטת בלילה לאחר גמר הז' נקיים גם אם לא טבלה זה לא חיסרון ה"ה כאן

עיין נאות יעקב שהקשה שאם מועיל ספירה של מקצת היום א"כ גם פולטת באמצע ז' נקיים נחשיב את תחילת היום וכתב בשם חכ"א שלא שייך מקצת היום באמצע ספירה וע"ש שהקשה דהגמ' ל"ג. שואלת שאם מועיל מקצת היום בתחילת ספירה ה"ה באמצע ומבואר שאין חסרון מיוחד של באמצע ובפשוטו צ"ל שביחס לדין מקצת היום של ההתחלה ה"ה שמועיל באמצע אבל לאחר שלא מועיל בהתחלה אלא רק בסוף ה"ה באמצע לא שייך כזה דבר וצ"ב עומק הסברות בזה

ז] שיטת הראב"ד שכל הדין פולטת זה לטהרות ולא לבעלה אמנם עיין שיטת הריטב"א כ"ט: ול"ג. שנקט שאם זה קודם היום השביעי זה גם לבעלה אבל אם זה ביום השביעי שכבר חל מקצת היום בזה הוא רק סותר לטהרות ובפשוטו הכונה שיש כאן שני דיני סתירה שיש חסרון בנקי ובזה אין לחלק בין טהרות לבעלה ויש כאן דין סתירה שזה רק לטהרות וצ"ב מהיכי תיתי שיש שני דינים ויתכן שיסוד הדין הוא דין סתירה, רק דבר שסותר זה מחסר בשם נקי וביחס לחסרון בשם נקי לא שייך לחלק בין טהרות לבעלה ולכן רק לאחר מקצת היום שאז מצד חסרון בשם נקי אין חסרון ורק מצד הדין סתירה וכיון שזה רק לבעלה לכן אין בזה חסרון וצ"ע

**בפרטי דיני פולטת**

ח] הנה להלכה נפסק להחמיר בפולטת שזה סותר יום אחד והנה דעת הרמב"ם שרק ג' עונות זה עדין מטמא אמנם דעת רוב הראשונים ו' עונות וכן פסק השו"ע כאן [אמנם הסד"ט צירף דעת הרמב"ם כגון שעברה ושמשה או בכתם ע"ש] ועיין בראשונים שלכן אין להתחיל לספור מתחילת הראיה אלא ביום החמישי שאז עבר ודאי ו' עונות והאחרונים הביאו שיש שנהגו להוסיף עוד יום שמא תשמש בבין השמשות ותראה בבין השמשות ותחשוב שזה יום קודם ותמנה מיום שני והאמת צריכה למנות מיום אחרי אמנם לכאורא בראתה בין השמשות אין להחמיר דכל הדין להחמיר מצד כזה מקרה ועל זה אמרו יום ו' וכן הוא בחוט שני ודעת הרמב"ן שכל שהלכה ברגליה אינה פולטת אמנם הרא"ש נקט שהכונה שזה כבר לא וודאי והנה דעת הרמב"ם שכל שלא התהפכה בשעת תשמיש זה כבר לא נפלט אמנם הראשונים ביארו שרק במצב זה הוא עדין לא נפלט והסכימו הראשונים שכל שכיבדה ביתה אין חשש פולטת אחרי זה והשו"ע פסק שיכולה לכבד ביתה אמנם הרמ"א כתב שנהגו להחמיר שלא לסמוך על זה עוד הובא ברמ"א שגם אם לא שמשה גוזרים לא שמשה אטו שמשה והאחרונים החמירו גם באין בעלה בעיר ועיין ש"ך שבטעתה וטבלה יום קודם ושימשה אין להחמיר רק ד' ימים [ומשמע שלא בשמשה אין שום צד קולא מחמת שטבלה] עוד כתב להקל שמועיל כיבדה הבית רק כתב שאנו לא יודעים מה זה לכן יש להחמיר והסד"ט הקיל בזה ולענין כתם הסד"ט כתב שבשמשה יש להקל כרמב"ם שמספק ג' עונות ובלחו"ש סקכ"ה הביא מהחת"ס קפ"ח להקל שלא להחמיר מה שמשמשת

ט] ובט"ז כתב שבכלה הנאסרה בדם בתולים יש להקל שמספיק ד' ימים ועיין תחילת ספר טהרת בת ישראל שדן שביאה שניה כיון שמדין המשנה לא תולים בבתולים אין להקל אמנם החזו"א כתב שכיון שהכל זה חומרא יש להקל דהינו שכיון שלגבי רמ"ת מקילים גם כאן יש להקל וכן הוא בדעת תורה למהרש"ם ועיין פתחי תשובה שדן להקל בדם טוהר שזה גם לא איסור דרבנן אמנם הביא להחמיר בזה ולענין כתם הש"ך הביא שגם המנהג להחמיר ובלא המתינה חמשה ימים ושימשה עיין סד"ט שדן שאין להחמיר לא שמשה אטו שמשה ובכתם דן שיש להקל גם בשמשה לסמוך על שיטת הרמב"ם שמספיק ג' עונות ע"ש עיין ט"ז שכתב שכלה יש להקל שלא צריכה חמשה ימים שלא שייך שם שימשה ועיין דגול מרבבה שתמה הרי היא בין כה כבר טמאה מקודם וכמו שבנתקלקלה בז' נקיים לא צריכה חמשה ימים וכתב שמדובר שהיתה טהורה קודם כגון אלמנה וכדו' אמנם עיין שמלה סקכ"ב שכתב שתמיד כל שזה וסת חדש צריך חמשה ימים מצד לא פלוג ורק בנתקלקה בז' נקיים שזה לא מצוי נהגו להקל שלא צריך חמשה ימים והנה עיין ד"ת סקפ"ו שהביא מספק תוספת ירושלים לדון בהיתה אסורה מחמת אבילות או וסת או יוה"כ והנה ללחו"ש הנ"ל אין להקל אמנם המנהג להקל דלא כדבריו אלא שכל שאסורה אין דין חמשה ימים אמנם בחוט שני נקט שאיסור מחמת דבר צדדי כגון אבילות או יוה"כ יש לא פלוג ולפ"ז גם לא יעזור שתאסור את עצמה על ידי קונם ולגבי יום הוסת כיון שביוצא לדרך מעיקר הדין יש להקל בזה הוא ודאי לא מצטרף ובפרד"ר מקש"ז ח' נקט להקל ביום הוסת

י] עיין ט"ז שכתב שכלה שפרסה נדה לא צריכה חמשה ימים כיון שלא היתה עדין ראויה לתשמיש אמנם מבואר שאם נתיחדה אצל החתן אסור אמנם עיין סד"ט שהביא מהמעיל צדקה שכל שראתה בליל טבילה יש להקל כיון שזה מילתא דלא שכיחא והנוב"י כתב שמהט"ז מבואר לא כך אמנם החזו"א במכתב בתחילת ספר טהרת בת ישראל כתב להקל בזה

עיין משנה אחרונה מקואות פ"ח שנסתפק בקטנה פחות מג' ששימשה האם יש לה טומאת פלטת דהרי אין לזה שם ביאה ונפק"מ להזרעה מלאכותית בימינו דהינו האם הדין פולטת זה דוקא בביאה שנכנסה דרך תשמיש או שכל שיש שם זרה ונפלט זה אסור ועיין רמב"ם פ"ה מאבות הטומאה ה"ט שכתב מפורש שכל הטומאה רק ביותר מבת ג' ובפחות מבת ג' זה רק מטמא בחוץ

עיין מג"א סימן תר"ו שכתב שהטובלת בערב יוה"כ צריכה לכבד את ביתה דאל"כ זה לא יועיל כלום כי היא תחזור ותפלוט אמנם אם זה סמוך לטבילתה לא תעשה כן דמשחיתה את הזרע ועין סד"ט שהביא מהכו"פ שאין לחוש דממ"נ מה שנקלט לא יצא ומה שנקלט על פי רוב זה לא יקלט ועיין סד"ט שהוכיח שזה עדין יכול להיקלט והנה הב"ח כתב שתמיד ראוי שלא תלך למרחץ תוך ג' לטבילתה אמנם בדבריו לא מבואר איסור דשם הרי אין כונתה להפליט הזרע אבל במג"א שכונתה להפליט הזרע בזה חמיר כמבואר במחצית השקל כאן אמנם בשו"ע כאן מבואר שבשמשה בטעות שתרחוץ ותכבד את ביתה הרי שגם סמוך לטבילתה מותר והמחצית השקל ביאר שכאן שזה כדי שלא תהיה אסורה הקילו יותר אמנם עיין רעק"א שיצכן שיסד היתר מצד שזה דבר שאינו מתכוין ולא פס"ר וממילא בכונתה שלא תתעבר אסור וע"ש שתמה דבראשונים כתבו שאסור לשמש במוך אחרי וצ"ל שהקינוח שזה רגע אחד ולא ממש סמוך זה אחרת ע"ש