כלים פ_ח מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ח מ"ג**

א] **סרידה וכו' ואין לה גפיים השרץ בתוכה התנור טמא וכו' שאין מצילין מיד כ"ח אלא כלים,** דעת הר"ש דסרידה חשיבא ככלי, והא דאינה מצלת מיד כ"ח, הוא משום שאין לה תוך, וע"כ הגם שהוא משקעה בתוך התנור והוי זה כעין תוך, מ"מ אין מצילין מיד כ"ח אלא כלים שיש להן תוך, וכדתניא בתוספתא בסגוס ורדיד שהיו ניתנין על פי התנור ושוקעין בתוכו וכו' שאין מצילין משום שאין להן תוך, וכן פירש הרמב"ם בפי"ד מכלים הי"ג.

ובחזו"א סימן י' סק"ז כתב, דאע"ג דחשיב מטלטל מלא וריקן לענין קבלת טומאה משום שמקפלו, מ"מ להציל מכ"ח בעינן תוך מתקיים ובלא"ה לא חשיב תוך תוכו אלא תוכו, עכ"ד, ?ועמש"נ ב? בדעות הראשונים אם מהני הא דמקפלו לחשבו כמטלטל מלא וריקן?, ולכאו' א"צ לזה, שהרי נ' פשוט, דכלי חרס פשוט, אף אם הי' אפשר לקפלו ולהניח בתוכו, ל"ה מקבל טומאה, דהגם דמהני הא שראוי לקפלו לחשבו ככלי קיבול, מ"מ אין לו תוך, וכ"ח שאין לו תוך טהור, ומה"ט נמי אי"ז מציל בתוך תוכו, דהגם דחשיב ככלי קיבול, מ"מ אין לו תוך, והצלת תוך תוכו היא רק ע"י התוך של הכלי הפנימי, וז"פ.

ואמנם עיקר מה שנקט החזו"א דה"ז חשוב כמטלטל מלא וריקן לקבל טומאה, הנה בפי' הר"ש מכת"י כתב דנראה שהיא של עור פשוט דפשוטי כלי עור טהורין, והוצרך לזה משום הא דתנן לקמן פ"ט מ"ז שנותנין אותה על פי התנור להציל בצ"פ, ומוכח שאינה מקבלת טומאה, וכ"ה בר"ש אהלות פי"ב מ"ב, ועכ"פ הרי מבואר דאף שראוי לקפלה לא חשיבא כמטלטל מלא וריקן לקבל טומאה.

ב] אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דסרידה זו יש לה תוך, והא דאינה מצלת, הוא משום שאין מצילין מיד כ"ח אלא כלים, והיא אין עלי' תורת כלי משום שאין לה לולאות ובתי אחיזה סביב לה, אך בפיהמ"ש אהלות פ"ה מ"ו כתב דסרידה שאין לה גפים הוא כלי שטוח בלי שפתות כמו שפירשנו בכלים, ושם פי"ב מ"ב כתב שהסרידה הזאת היא של חרש וכבר ביארנו זאת בפ"ח של כלים, עכ"ל, ובמי"ט כתב דצ"ל פ"ט של כלים, וכונתו למה שפירש לקמן פ"ט מ"ז דסרידה אי"ז שבכה של חוטים אלא לוח פשוט של חרס מנוקב, ועיי"ש מש"כ מ"ט לא פירש הרמב"ם במשנתינו כן, ועי' בפי' הרע"ב במתניתין, וזה כפי' הערוך שהביא הר"ש, ובפי' הרע"ב פירש גם לדעת הערוך דאין לה בית קיבול, ועי' מי"ט משנ"א ותוס' אנשי שם שתמהו ע"ז.

ובחזו"א סימן י' סק"ז תמה על פי' הערוך, דמ"ט אינה מצלת, עיי"ש, אמנם הנה תנן לקמן פט"ו מ"ב דסרוד של בע"ב שלא גיפפו מד' רוחותיו טהור, ופירש הר"ש שם דהוא סרידה וכו' ופירש הגאון כמין עריבה שהיא לתשמיש הנחתום וכו', וזה כפי' הערוך הכא, והרי דכל שאין לה גפיים אין עלי' תורת כלי לקבלת טומאה, וגדולה מזו תנן באהלות פ"ה מ"ו דאף נעשית אהל לטהר, והרי שאין עלי' תורת כלי כלל, וכמש"כ בחזו"א סימן כ' סק"ב, ואשר ע"כ אינה מצלת בתוך תוכו.

ג] **חבית שהיא מלאה משקין טהורין ונתנה למטה מנחושתו של תנור, השרץ בתנור החבית והמשקין טהורין,** בחזו"א סימן י"א סקי"ב חידש, דא"צ שיגיע הטומאה תוך התנור, אלא כל שאין הפסק אויר בין הטומאה לאויר כ"ח מיקרי בא לתוכו הטומאה כיון שנוגע בתוכו, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' ה"נ תנור טמא מטמא אוכלין ומשקין שנוגעין באוירו, וצ"ע לפ"ז בהא דתנן הכא דהחבית והמשקין טהורין, הרי כיון דהחבית מלאה משקין, נמצא שאין הפסק אויר בין המשקין לאויר התנור, ומ"ט אינם נטמאין מן התנור, ואולי איירי כשאין פי החבית סמוך ממש לאויר התנור, וכדתנן "למטה" מנחושתו, ואמנם עיקר ד' החזו"א מחודשים, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ד] **היתה כפוי' ופי' לאויר התנור השרץ בתנור משקה טופח שבשולי החבית טהור,** דעת הרמב"ם בפיהמ"ש דהיינו שהיא כפוי' על פי התנור שנמצא פי החבית על פי התנור, ובכה"ג ליכא טומאה כלל בכל אויר החבית, והא דתנן דמשקה טופח שבשולי החבית טהור, לאו היינו דרק המשקה שבשולי החבית טהור, אלא תני לה הכי משום דזה תכלית מה שאפשר שישאר בקרקעית החבית מן המשקין כשהיא כפוי' על פי'.

אך בפי' הר"ש מבואר, דאיירי בשפי' בתוך התנור, ורק שולי' הוו לחוץ, וזהו דתנן דמשקה טופח שבשולי החבית טהור, ובפי' הרא"ש הוסיף בזה, דאילו הי' משקה טופח דבוק בדופני החבית, הי' נטמא המשקה שנכנס לתוך התנור, ומטמא את החבית, והיתה מטמאת אף את המשקה שבשולי'.

ה] והר"ש בכת"י פירש, ז"ל, היינו כל מה שבחבית נמי טהור מה שממנו חוץ לתנור, אלא שהוא מעורב בתוך החבית עם מה שממנו בתוך התנור שהוא טמא ומטמאין זא"ז, אבל משקה טופח הנדבק בשולי החבית טהור, דהוא משקה טופח וקטפרס ואינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה, עכ"ל, וצע"ג, דהגם דאין המשקה הטופח שבשולי החבית חיבור למשקה שבחבית, מ"מ כיון שנטמא המשקה שבחבית מטמאין המשקין את החבית, ותטמא החבית את המשקה הטופח, וכמש"כ הרא"ש.

ולגודל התמיהה אולי י"ל, דהנה בעיקר פי' הר"ש צ"ע, שהרי מבו' בדבריו דאין המשקה טופח ע"מ להטפיח שהרי כתב דאיכא בזה לדינא דמשקה טופח אינו חיבור, וא"כ הרי לפמש"כ הר"ש בטהרות רפ"ג דאין משקה מקב"ט אלא בשיש בו טופח ע"מ להטפיח, ושם פ"א מ"ט נסתפק בזה, א"כ בלא"ה אין המשקה הטופח מקב"ט, ומה הוצרך הר"ש לפרש דהוא משום דמשקה טופח וקטפרס אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה.

וי"ל בזה, למש"כ בחי' הגר"ח פ"ז מטו"א בסופו, דבשיעור טופח להטפיח, ל"ב מעיקרא דדינא שיהא בכל מקום בפנ"ע טופח להטפיח, אלא יש בכולו יחד טופח להטפיח יש בו שם משקה, ואך דכיון דמשקה טופח אינו חיבור, ע"כ ל"ש לצרף השיעור של טופח להטפיח מכל המשקין ביחד, כיון דהמקום שאין בו טופח להטפיח אינו מחובר כלל ליתר המשקין ולא מצטרף להם, עיי"ש בדבריו, ואשר ע"כ הוצרך הר"ש להא דמשקה טופח וקטפרס אינו חיבור, דאילו היו חיבור, הרי הי' מצטרף כל המשקה הטופח יחד לשיעור טופח ע"מ להטפיח, והי' עליו תורת משקה לקבלת טומאה.

ולפ"ז נמצא, דאחר דמשקה טופח וקטפרס אינו חיבור, תו אין המשקה הטופח שבשולי החבית בר קבלת טומאה כלל, וממילא דאף דנטמאה החבית מן המשקין שבאויר התנור, אינה מטמאת את המשקה הטופח הדבוק בשולי', ומתישב היטב ד' הר"ש, אלא שבאו הדברים סתומים, וצ"ע.

ו] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דמשקה טופח הוא הלחלוחית שיש בה כדי ללחלח את היד, ומבו' דאף שאין המשקה טופח ע"מ להטפיח ה"ה מקב"ט, וכ"ה מבו' גם בפי' רה"ג במשנתינו, וכ"ה מבו' בפיהמ"ש עדיות פ"ד מ"ו טהרות פ"א מ"א ופ"ג מ"א ומכשירין פ"ג מ"ה, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בהלכות שהזכיר בכ"ד משקה טופח, ורק בהל' מקואות פי"א ה"ז הזכיר טופח ע"מ להטפיח, ומ' דלגבי קבלת טומאה והכשר סגי במשקה טופח, ועי' בזה בחזו"א סוף טהרות ובגליונות לחי' הגר"ח פ"ז מטו"א, אך בחי' הגר"ח שם לא כתב כן, וצ"ע.

אך הרע"ב פירש דמשקה טופח, היינו לחלוחית יין שיש בה טופח ע"מ להטפיח, ופירש הרש"ש דהוצרך לפרש כן, משום דאזיל לטעמי' שפירש ברפ"ג מטהרות, כד' הר"ש שם, דמשקה שאין בו טופח ע"מ להטפיח אינו מקב"ט, ועי' עוד לעיל אות ה' מש"נ בזה בדעת הר"ש במשנתינו.

ז] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' הסל והקופה והחמת וכו', ניקבו ועשאן בטיט שרץ בתוכו תנור טמא שאין צ"פ לטומאה, שרץ בתנור אוכלין שבתוכו טהורין,** בתוספתא שלפנינו הגיר' בסיפא אוכלין שבתוכן טמאין, ובחזו"א סוף טהרות הוכיח מהא דתני ברישא דתנור טמא שאין צ"פ לטומאה, דבסיפא גרסינן טהורין.

ח] ובחי' הגר"ח פי"ד מכלים עמד על דינא דהתוספתא לגיר' הר"ש, שהרי סל וקופה וחמת סתמייהו הם כלי שטף, וזהו שנקטה התוספתא תרי גווני סלק וקופה וחמת או חבית, וא"כ מ"ט כשניקבו ועשאן בטיט שרץ בתנור אוכלין שבתוכן טהורין, הרי כלי שטף אין מצילין בצ"פ, ועיי"ש שכתב שאין לפרש דכיון שניקבו נטהרו וע"כ הן מצילין בצ"פ, שהרי איירי אף בנקב שאינו מטהרן, ולדעת הראב"ד בע"כ איירי בנקב שאינו מטהרן, עיי"ש, וכתב ללמוד מזה, דאף שכלי שניקב אינו מציל בתוך תוכו, מ"מ כל שסתם הנקב מהניא הסתימה להציל על הטהרות גם מדין תוך תוכו, וע"כ ה"ז מועיל גם בכלי שטף, ואך דגם הך דינא דהסתימה מועלת להצלת תוך תוכו, אי"ז רק להציל על הטהרות ולא להציל על הטומאה, דעל כל הצלת צמיד נאמר הדין דאינו מציל על הטומאה.[[1]](#footnote-2)

ועיי"ש שהוכיח שנחלקו הרמב"ם והראב"ד בדין זה, ודעת הרמב"ם דכל שניקב וסתמו פקע מיני' דין תוך תוכו וכל הצלתו היא רק מתורת צ"פ, וליתא להצלה זו רק בכ"ח ולא בשאר כלים, והראב"ד ס"ל דמהניא הסתי מה להציל על הטהרות גם מדין תוך תוכו, והא דתניא בתוספתא דניקבו ועשאן בטיט אוכלין שבתוכן טהורין, צ"ל לדעת הרמב"ם, או דגריס כהגיר' שבתוספתא שלנו דאוכלין שבתוכן טמאין, או דס"ל דאיירי בסל וקופה וחמת של חרס, וכדמפרש הכי לקופה וחמת דתנן לעיל מ"ב דאיירי בשל חרס, אך להראב"ד לטעמי' שפירש לקופה וחמת דתנן לעיל שהם כלי שטף, והוכיח מינה דגם כלי שטף שיעורן בכדי תשמישן, יש ללמוד מד' התוספתא דסתימה מועלת גם לדין הצלת תוך תוכו, עכ"ד.

ט] והנה אמנם בחס"ד כתב דצל"פ דהתוספתא איירי בסל קופה וחמת הבאין במידה שאינם מקבלין טומאה, וע"כ הן מצילין בצ"פ, ועי' עוד בגליונות חזו"א שם שכתב לדחות דאיירי בסל קופה וחמת של חרס.

ולכאו' יש להוכיח כד' הגר"ח, דלדעת הראב"ד איירי בסל קופה וחמת המקבלין טומאה ולא ניקבו כדי טהרתן, שהרי בפי' הראב"ד לתו"כ שמיני פר' ז' כתב בתו"ד, דהא דאין צ"פ לטומאה, הוא רק משום שהוא כלי ומקב"ט מתוכו ואינו חוצץ, עיי"ש, ויתבאר בזה בעזה"י להלן מ"ו, וא"כ מדתני הכא שאי"ז מציל על הטומאה דאין צ"פ לטומאה, מוכח דאיירי בכלי המקב"ט.

אך באמת אי"ז מתישב, חדא שהרי בתוספתא תני נמי דחבית שניקבה ועשאה בטיט שרץ בתוכה התנור טמא שאין צ"פ לטומאה, והרי חבית שהיא של חרס, כל שניקבה כדי תשמישה אינה מקבלת טומאה, ואפ"ה אינה מצלת על הטומאה.

ועוד קשיא, דאי נימא דכל הא דאין צ"פ לטומאה הוא משום שהוא כלי ומקב"ט מתוכו ואינו חוצץ, א"כ בהך דינא דמהניא הסתימה להצלת תוך תוכו בכלי שטף, הי' בדין שיציל אף על הטומאה, שהרי כלי שטף אינו נטמא מאוירו, וכל שלא נגע בו השרץ שבתוכו אינו נטמא, ובכה"ג בדין דיציל על הטומאה, ואין לומר דמ"מ כיון שהוא מקב"ט מתוכו אינו מציל, דא"כ היאך הוא מציל על הטהרות שבתוכו, הרי הוא מקב"ט מגבו. וצ"ע בזה.

?ילה"ע דבד' התוספתא שהביא הר"ש להלן מ"ה תני חמת ומוכח דלא איירי בשל חרס, וא"כ גם הכא רחוק לפרש בשל חרס.

י] **שם, חבית וכו' ניקבה ועשאה בטיט שרץ בתוכה התנור טמא וכו' ואם עשאה בזפת התנור טהור שהזפת חיבור לה, ושאר כל הכלים שעשאן בזפת אין הזפת חיבור להן,** פירש הר"ש, דעשאה בזפת יש תורת כלי עלי' כאילו לא ניקבה, והיינו דבעשאה בטיט אי"ז מציל אלא מדין צ"פ, וע"כ אי"ז מציל על הטומאה דאין צ"פ לטומאה, וכתב החזו"א סימן י' סק"ו, דכ"ז הוא בשלא החזירה לכבשן, אך אם החזירה לכבשן, הוי זה חיבור גמור, וה"ז מציל בתוך תוכו אף על הטומאה, אך בעשאה בזפת הוי חיבור לה ויש עלי' תורת כלי גמור, וה"ז מציל בתוך תוכו, וע"כ ה"ז מציל אף על הטומאה, וכ"ה בהשגות הראב"ד פי"ד מכלים ה"י, וכ"ז הוא בחבית, אך בשאר כל הכלים אין הזפת חיבור להן וכנקובים דמי, וע"כ אינם מצילין על הטומאה.

והט"ז בסימן קנ"ט סק"א, למד מזה לדין נט"י בכלי שניקב וסתמו, דסתימת טיט אינו מועיל בשום כלי, וסתימת זפת מועיל לכלי חרס דוקא ולא לשאר כלים, והאחרונים הקשו בזה מדינא דלעיל פ"ג מ"ז ומ"ח דמהני סתימת זפת, ועי' בשו"ת בית אפרים יו"ד סימן נ"ג מש"כ באורך בזה, ובחזו"א סימן י' סק"ו, מקואות תנינא סימן ז 'סק"ז, ידים סימן ד' סק"ה, והוספות בסוף טהרות, כתב, דהא דתני דשאר כל הכלים אין הזפת חיבור להן, איירי בכלי שתשמישו בחמין.?עמש"נ עוד בענין זה להלן פ"י מ"ה אות א'?.

יא] הרמב"ם בפי"ד מכלים ה"י כתב, ז"ל, סתם נקב כ"ח בזפת, אם הי' השרץ בכלי זה ושלשלו לאויר התנור הטהור נטמא שאין הצמיד מציל על הטומאה מלטמא כמו שביארנו, אבל אם היה בכלי זה אוכלין או משקין ושלשלו לאויר התנור הטמא הרי הן טהורין שהרי הנקב סתום, ושאר כל הכלים שסתמן בזפת וכיוצא בו אינו מציל מיד כ"ח, עכ"ל, כבר כתבו האחרונים דצ"ל שכן הי' גירסתו בתוספתא, ובחזו"א סימן י' סק"ו הוסיף, דאיירי בסתם בזפת להציל על הטומאה ולא סתמו להשתמש ע"י סתימה זו, וע"כ לא חשיב כלי בהכי, ול"מ אלא מדין הצלת צ"פ.

ובטעם הא דשאר כלים שסתמן בזפת אין מצילין מיד כ"ח, כתבו בחי' הגר"ח שם ה"ה ובחזו"א סימן י' סק"ו, דשאר כלים היינו כלי שטף, שאינו מציל בצ"פ, אך במשנת ר"א סימן ל"ב כתב לחדש בזה בדעת הרמב"ם דכלי שניקב וסתמו אינו מציל בצ"פ באויר כ"ח, עיי"ש הטעם בזה, ואמנם לכאו' זה נסתר מהא דתניא בתוספתא דחבית שניקבה ועשאה בטיט וכו' שרץ בתנור אוכלין שבתוכה טהורין, והרי להדיא דכלי שניקב וסתמו מציל על האוכלין שבתוכו מדין הצלת צ"פ.?ולכאו' כ"ז הוא בשלא ניקב כדי טהרתו, אך אם ניקב כדי טהרתו, הוי ככל כלים הטהורין שמצילין בצ"פ, וכ"ה בחי' הגר"ח שם בתו"ד לדעת הראב"ד?.

יב] **כלי שטף שהוא מוקף צ"פ ונתון בתוך התנור ה"ז טמא, שכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ,** הנה בפשוטו הא דכלי שטף אינו מציל בצ"פ באהל המת, ה"ז משום שהוא מקב"ט מגבו, וע"כ אינו מציל בפני הטומאה, ולפ"ז הרי באהל השרץ שאינו מקב"ט שאין כלים נטמאין באויר כ"ח הי' בדין שיציל בצ"פ, וזהו דקמ"ל דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ, ובתו"כ שהביא הר"ש להלן ילפי' לה מקרא.

והנה בפשוטו מהא דילפי' דאינו מציל באהל השרץ, יש ללמוד, דהא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, הוא אף בשאינו נטמא בטומאה זו, וכ"כ בחי' הרמ"ל כאן ובמשנת ר"א סימן ?, ואכמ"ל, אך שמא י"ל, דלעולם ל"ש בזה דינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, וע"כ ס"ד דיציל באויר כ"ח, ובעי' קרא למעטו, אלא הוי זה דין מסוים בהצלת צ"פ באויר כ"ח, דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ, הגם דמן הדין הי' לו להציל, וצ"ע בזה.

שו"ר בראבי"ה סימן אלף ו' אות ח' שפירש, דמהא דילפי' בתו"כ דכלי שטף המוקף צ"פ אינו מציל על אוכלין שבתוכו באויר כ"ח, ילפי' להך דינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, ולהדיא דהא דכלי שטף אינו מציל באויר כ"ח, הוא משום דהוי דבר המקב"ט?.ועי' בל' הגר"א בזר זהב פ"ז בכ"ד שנראה דדינא הוא דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ.

?ויש להביא מדינא דתוספתא לקמן פ"י מ"ד בב' לפסין, דהתם הא דאינו מציל באהל המת, אי"ז משום דהוי דבר המקב"ט, אלא הוא משום שנטמא מקצתו, ודבר טמא אינו מציל, והשתא באהל השרץ הרי אינו נעשה טמא, וחזינן דבר חדש, דכללא הוא דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ, אף אם באהל השרץ ל"ש כלל הטעם שאינו מציל, וזה צע"ג?

1. ובביאור הך מילתא דדינא דאין צ"פ לטומאה הוא אף כד אתינן עלה משום הצלת תוך תוכו, ואילו דינא דכלי שטף אינו מציל בצ"פ אינו אמור בזה, נ' פשוט, שהרי כבר נתבאר לעיל מ"א אות ה', דעיקר דין הצלת צ"פ באהל המת, הוא דתוכו של הכלי חולק מקום לעצמו, והא דבעינן להצלת הצ"פ, הוא משום דדינא הוא דטומאה נכנסת לכלי דרך פתחו אף דהוי מקום לעצמו, וע"ז מהני הצלת הצ"פ, ולפ"ז הרי פשוט דהך דינא דכלי שטף אינו מציל בצ"פ היינו, דכלי שטף אינו חולק מקום לעצמו באהל המת, ותו ל"ש בו כלל הצלת צ"פ, משא"כ הך דינא דאין צ"פ לטומאה ה"ה אמור על הצלת הצ"פ עצמו, שאינו מציל על יציאת הטומאה מן הכלי, ואשר ע"כ בכלי שניקב וסתמו בטיט שהוא מציל באויר כ"ח, כיון שהצלתו היא מדין תוך תוכו, הרי שבזה אף כלי שטף מציל, שהרי אף כלי שטף חולק תוך לעצמו להציל מדין תוך תוכו, ואך דאתינן עלה משום עירוב האוירים ע"י הנקב, ולזה שפיר מהני סתימת הצמיד אף בכלי שטף, דלא מצינו דסתימת צמיד אינה הצלה בכלי שטף, אלא דהכלי שטף עצמו אינו מציל, ובהצלת תוך תוכו דאף כלי שטף מציל, שפיר מהניא לו סתימת הצמיד, אך מ"מ איכא בזה לדינא דאין צ"פ לטומאה, דכל דבעינן להצלת הצמיד, אינו מציל על הטומאה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)