שביעית פ_ט מ_ח
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ט מ"ח**

א] **מי שהיו לו פירות שביעית והגיע זמן הביעור,** בעיקר דין הביעור נחלקו הראשונים, דדעת הר"ש והרא"ש במשנתינו דעיקר דין ביעור הוא להפקירן, ואחר שביערן ה"ה מותרין, ובזה נחלקו תנאי, דדעת ר' יהודה דרק עניים אוכלין לאחר הביעור ולא עשירים, ודעת ר' יוסי דאף עשירים אוכלין אחר הביעור, ועמש"נ בפלוגתייהו להלן אות י"ג ואילך, וכ"ה בפי' הריבמ"צ לעיל מ"ב, וכ"כ התוס' בפסחים דנ"ב: ורבינו דוד והר"ן שם, וכ"כ התורי"ד שם דנ"א: וביומא דפ"ג., והרמב"ן בפ' בהר כ"ה ז'.

ב] והנה התוס' בפסחים שם כתבו, דהא דמשמע בכל מקום לאסור לאכול אחר הביעור היינו כשמשהה בביתו בחזקת שלו, עכ"ל, וכ"כ בתוס' הרשב"א שם, ומבו' דכל שמשהה בחזקת שלו ואינו מפקירו ה"ז אסור באכילה, ובזה מתפרש מש"כ התוס' שם דנ"א: דפירות שביעית לאחר הביעור אסורין מדאורייתא, עיי"ש, ובפשוטו דבריהם מתפרשים כמש"כ הרמב"ן בפר' בהר שם, דאם עיכבן בביתו ה"ה אסורין באכילה לגמרי, ועיי"ש שנסתפק שמא אין איסור זה אלא מדרבנן.

ועיקר הך דינא דאם עבר ולא ביער נאסרין הפירות באכילה, מצאנו כן גם בחי' רבינו דוד והר"ן בפסחים שם, ונסתפקו דאין איסור זה אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בקידושין דנ"ו: ד"ה המקדש, עיי"ש ובמהרש"א, אך בחזו"א סימן י"א סוסק"ו פירש דבריהם בע"א, - וכ"ה מבו' גם בד' תור"פ בב"ק דק"א. שפירש דהא דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק הוא לאחר הביעור, וכ"ה בפי' הר"ש לתו"כ בהר פ"א ה"י, והרי דפירות שביעית שעבר זמן ביעורם אסורין,[[1]](#footnote-1) - וכ"ה מבו' בד' התורי"ד ביומא דפ"ג. שפירש למש"א התם דטבל ושביעית מאכילין אותו שביעית, דהוא כשלא הפקיר פירותיו בזמן הביעור, והרי דכל שעבר ולא ביער פירותיו, ה"ה אסורין באכילה, - וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש באהלות פי"ח מ"ט שפירש דהא דתניא בתוספתא דאותה שנה שביעית היתה והלכו נכרים וכו' והניחו שוק מלא פירות ובאו ישראל ובזזום בחזרתם והתירום, דהיינו דלא אסרום משום שביעית לאחר הביעור, ומבו' דפירות שביעית לאחר הביעור אסורין, ועמש"נ להלן אות י"ט דהמהרי"ט הוכיח מדבריו דאף פירות שביד הנכרי נאסרין לאחר הביעור.

ג] אך בחזו"א סימן י"א סק"ו כתב דאין כונת התוס' בפסחים לד' הרמב"ן דאם לא ביערם אין להם תקנה, אלא היינו דכ"ז שהוא משהה אותם בחזקת שלו עובר בעשה דביעור ואסור לאכלם, אבל אם שב וביערם רשאי לחזור ולזכות בהן, ועיי"ש שכתב דמד' הירושלמי שהביא הר"ש לקמן מ"ט מבו' דאם עבר ולא ביער אסורין הפירות באכילה, עיי"ש, עכ"ד, וכ"ה משמעות ד' תור"פ בפסחים שם, ז"ל, והא דאמר בכל מקום דאסור לאכול פירות שביעית היינו "לאוכלן בחזקת שהן שלו", עכ"ל, - ועי' בשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י שדן לפרש כן בד' התוס' בנדרים דנ"ח. דאפי' אם עיכבם אחר זמן הביעור לאכלם יכול להפקירן אח"כ, ורק כ"ז שלא הפקירן ה"ה אסורין באכילה, אך הק' ע"ז ממש"א בב"ק דק"א. דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, ועי' בחזו"א שם מש"כ לישב בזה.

ד] והנה בדעת קמאי דכל שלא ביער אסורין הפירות באכילה מדאורייתא, ול"מ שיחזור ויפקירן, כתב בחזו"א סימן י"א סק"ו, דילפינן לה מסברא דכיון דלא ביער בזמן הביעור כבר ביטל המצווה וא"א לקיימה, וכל שאוכלה אח"כ הוי בכלל לאו הבא מכלל עשה שהותרו לאחר שיכלה מן הבית, ולא בשלא כלה, וכל שאוכל הוי כעובר על עשה דביעור באכילה זו, עכ"ד, והיינו דמקרא דביעור נלמד, דלא הותרו פירות שביעית לאכילה אלא כשמבערם, וכל שלא נתבערו ה"ה אסורין באכילה.

ויל"פ עוד, דהוא הגבלה בהתירא דלאכלה, דלא ניתנו פירות שביעית לאכילה אלא עד הביעור, וכל שלא ביער לא ניתנו לאכילה, וע"כ הן אסורין, וזה כמש"כ האחרונים דפירות שביעית הם כקודש, ולא הותרו אלא לאותם ההנאות שניתנו להם, ועמש"נ להלן אות ז' דלדעת הסוברים דשמור אסור באכילה, י"ל דאיסור הפירות לאחר הביעור הוא משום איסור זה.

ה] וראיתי לדון נפ"מ בזה, במש"כ החזו"א בסימן י"ד סקי"ג להוכיח דדמי שביעית שעבר עליהן זמן הביעור ונאסרו, ל"מ לפדותן ולהפקיע קדושתן, וזה ניחא רק אי נימא דאיסור האכילה אחר הביעור הוא מכח מצות הביעור, דנכלל בזה איסור לאכול כשלא ביער, וע"כ י"ל דל"מ חילול להפקיע לאיסור זה,[[2]](#footnote-2) אך אי נימא דאיסור האכילה אחר הביעור הוא משום שלא ניתנו פירות שביעית לאכילה אחר הביעור, וע"כ הן אסורין באיסורא דפירות שביעית, בדין דיועיל חילול להתיר לאיסורן, וצ"ע בזה.

ו] עוד נפ"מ בזה, דהנה בד' התוס' והריטב"א בקידושין דנ"ו: מבו' דפירות שביעית שלא ביערם, אסורין אף בהנאה, והוו בכלל איסוה"נ דהמקדש בהן אינה מקודשת, וכ"ה מבו' בד' כמה מקמאי שפירשו דהא דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, הוא משום איסורא דאחר הביעור, אך בד' הרמב"ן בפר' בהר ורבינו דוד בפסחים דנ"ב: מ' דאין אסורין אלא באכילה, עיי"ש, - והנה אי נימא דאיסורא דפירות שביעית אחר הביעור הוא מכח מצות הביעור שנכלל בזה איסור לאכול כשלא ביער, י"ל דאין האיסור בזה אלא באכילה ולא בהנאה, אך אי נימא דאיסור האכילה אחר הביעור הוא משום איסורא דפירות שביעית, שלא ניתנו לאכילה אחר הביעור, ודאי דהן אסורין בכל הנאות, ולמש"כ הרמב"ן ורבינו דוד שם לדון דאיסור האכילה אחר הביעור אינו אלא מדרבנן, י"ל דלא אסרו חכמים אלא באכילה ולא בשאר הנאות.

ז] ביראים מ' קנ"ח כתב, ז"ל, הפקר שביעית, צוה הקב"ה שיפקיר אדם את פירות שביעית ואינו רשאי להחזיק בהם אלא כל הקודם זכה, ורשאי הזוכה לשומרן עד זמן הביעור ואז צריך להוציאם ולהפקיר מה שזכה, עכ"ל, וכ"ה בסמ"ג עשין קמ"ז, ומבו' בדבריהם, דמצות הביעור אינה מצוה בפנ"ע, אלא הוי זה מכלל מצות ההפקר דשביעית, שנצטוינו להפקיר פירות שביעית, ולא הותר לזכות בהן אלא עד הביעור, ועמד ע"ז בפי' הגרי"פ עשין ס"א, וכתב דמה"ט לא מנו קמאי (מלבד הבה"ג) במנין המצוות למצות ביעור שביעית, עיי"ש.

ובזה נתפרשו ד' הר"ש שהביא הרש"ס לעיל פ"ו, בדין פירות נכרים, ז"ל, ואפי' בביעור לא מחייבי, דאע"ג שיש בהן קדו"ש כדמוכח בדוכתי טובא, איסורא וודאי הוא דלא פקע, אבל ביעור כיון דהדבר תלוי בממון להפקיר ולחלק לעניים או אפי' לעשירים ולר' יוסי, מצי למימר אתינא מכח גברא דלא מצינא לאשתעויי בהדי', כדאשכחן בבכורות לעניין לוקח טבלים עכ"ל, אמנם בפי' הר"ש אהלות פי"ח מ"ט מבו' בפשוטו דאיכא דין ביעור בפירות נכרים, עיי"ש, (ואולי הר"ש שהביא הרש"ס, אינו הר"ש משאנץ), ועמש"נ להלן אות י"ט בהערה מד' המהרי"ט, ולפי דבריו לא סתרי הדברים זל"ז, וצ"ע, - ומבו' דיסוד מצות ביעור, הוא שלא הותר לו לזכות בפירות לעצמו, אלא עליו להפקירם לכל, וע"כ כל שבא מכח הגוי דאינו מצווה בהפקר, דבפשוטו פירות הגוי אינם הפקר בשביעית, ועמש"כ בזה במעדני ארץ סימן ז' ס"ק ז' ח', אף הוא מותר לזכות בפירות לעצמו, ובזה נתישב משה"ק החזו"א בסימן כ"ה סקכ"ה ע"ד הר"ש, עיי"ש.

ויש להוסיף בזה, דהנה לעיל אות ד' נת' לדון במקור איסור פירות שביעית שעבר ולא ביערם, ולפי הנ"ל י"ל, דכיון דמצות הביעור היא מכלל מצות ההפקר דשביעית, הרי דלדעת הסוברים דשמור אסור באכילה וילפינן לה מקרא דוהיתה שבת הארץ לכם לאכלה מן השבות אתה אוכל ואי אתה אוכל מן השמור, ה"נ אם כשהגיע זמן הביעור לא הפקירם ה"ה אסורין, וכן מ' קצת בד' התורי"ד בע"ז דס"ג:, עיי"ש.

ח] דעת הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ג דאחר הביעור אסור לאכול בין לעניים ובין לעשירים, אלא שורפן באש או משליך לים המלח ומאבד בכל דבר שמאבד, ונת' להלן אות ט"ו דגריס במשנתינו דר"י אומר אחד עניים ואחד עשירים אין אוכלין לאחר הביעור.

והנה יש להסתפק לדעתו, אם היינו דעיקר דינא דביעור הוא דצריך לבערו מן העולם,[[3]](#footnote-3) או דעיקר דינא דביעור הוא שלא ניתנו הפירות לאכילה אחר הביעור, ובתולדה מזה עליו לאבד את הפירות, והנה משמעות ל' הרמב"ם שם ה"א היא דעיקר דינא דביעור הוא דאין אוכלין מן הפירות אחר שכלה לחי', עיי"ש,[[4]](#footnote-4) אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ב מ' להדיא דעיקר דינא דביעור הוא לכלות את הפירות, וה"ה מכלה אותם או ע"י אכילה או ע"י שריפה ואיבוד, ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ב שכתב כן בדעתו, וכתב דהא דאסור לאכלן לאחר זמן הביעור, (אף דגם באכילתן מתקיים דין הביעור), אי"ז אלא מדרבנן, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

ואמנם יש לסייע לדרך בתרא דעיקר דינא דביעור הוא שלא ניתנו הפירות לאכילה אחר הביעור, דהנה הרי לדעת ר' יהודה דעניים אוכלין לאחר הביעור, בע"כ דאין עיקר דינא דביעור דצריך לבערו מן העולם, שהרי מותר לעניים להניח הפירות ברשותם זמן רב, אלא עיקרו הוא שלא ניתנו הפירות לאכילה אחר הביעור אלא לעניים, ומסתברא דאף ר' יוסי דפליג וס"ל דאף עניים אין אוכלין אחר הביעור, היינו משום דס"ל דלא ניתנו הפירות לאכילה אחר הביעור אף לעניים, אך לא פליג ביסוד דין הביעור, - וכ"ה מבו' בד' הקרית ספר בפ"ז משמו"י, ז"ל, ובשעת הביעור נמי אם לא מצא אוכלים שורפו ומאבדו, דהא דדרשינן לאכילה ולא להפסד היינו בשעת אכילה אבל בשעה שהוא אסור באכילה יכול להפסידו, עכ"ל, ואם עיקר דינא דביעור הוא לאבדו, אין מקום לדון כלל משום איסור הפסד, ובע"כ דהא דמאבדו אי"ז מכלל עיקר דין הביעור, וזהו שכתב הקרית ספר דמ"מ כיון דהוא אסור באכילה, ה"ה יכול להפסידו, ועמש"נ עוד בזה להלן אות י"א בגדר ההיתר דחלוקת מזון ג"ס.

ט] והנה בפירש"י פסחים דנ"ב: כתב דדין הביעור הוא שמפקירן במקום דריסת חי' ובהמה, ובפי' הרמב"ן בפר' בהר נקט בדעתו, דלעולם עיקר דינא דביעור הוא להוציא הפירות מרשותו, ואך דצריך שיהא מפקירן גם לחי' ולבהמה, לקיים בהם ואכלו אביוני עמך ויתרם תאכל חית השדה, ולבהמתך ולחי' אשר בארצך, - וכ"ה משמעות ד' רש"י שם שכתב להא דמפקירן במקום דריסת חי' ובהמה, כטעם להא דס"ל לרשב"א דיחזרו למקומן ויתבערו משום שנא' לחי' אשר בארצך, ומ' דהיינו דעיקר דין הביעור הוא להפקירם לחי', והצריכה תורה להפקירם לחי' שבארצך, וע"כ צריך להחזירם למקומם ולבערם שם.

אך התוס' בפסחים שם הביאו בשם רש"י דנותנין אותן למרמס חי' ובהמה, ופירשו דהוא משום דס"ל דהפירות אסורין באכילה לאחר הביעור, והק' ע"ז דלעניים ה"ז מותר לכו"ע, עיי"ש, ומ' להדיא שפירשו בד' רש"י דהא דנותנן למרמס, הוא מכח הא דהן אסורין באכילה, ולאו היינו דעיקר דין הביעור הוא לאבדן מן העולם, ובתורי"ד שם דנ"א: למד כן גם ממש"כ רש"י שם דהא דכל הספיחין אסורין היינו לאחר הביעור, והרי דפירות שביעית אסורין באכילה לאחר זמן הביעור, וכן נקט בתורי"ד יומא דפ"ג. בד' רש"י שם, ועיי"ש שתמה ע"ז, וכ"נ גם בפירש"י סוכה ד"מ: ד"ה שמא, וב"ק דק"א: ד"ה יש, וזבחים דע"ו. ד"ה לבית הפסול לגיר' השטמ"ק שם, עיי"ש.

י] דעת הראב"ד בפ"ז משמו"י ה"ג, דאיכא ב' דינים בביעור, חדא, דכשכלו פירות העיר ותחומי' מוציאין כל אדם מה שבבתיהם ומביאין אותן לאוצר ליד בי"ד והם מחלקין לכל אדם ג' סעודות וכו', ואם אין שם בי"ד מוציאן לשוק ומפקירן, ואף הוא יכול לחזור ולזכות בהן ככל אדם ומותר לאכול מהן עד שיכלו הפירות מכל ארץ זו, ואחר שכלו מכל הארץ, ה"ה מתבערין לגמרי לשריפה או לאיבוד, ועי' בפי' הרש"ס שהאריך להוכיח כדעה זו, - ועמש"נ להלן אות ט"ז דלדעתו פלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אם עשירים אוכלין אחר הביעור, הוא אחר הביעור הראשון, אך אחר הביעור השני לכו"ע הן אסורין באכילה אף לעניים.

יא] **מחלק מזון ג' סעודות לכל אחד ואחד,** משמעות ד' הראשונים דחלוקת מזון ג' סעודות היא אחר שהגיע זמן הביעור, ומ' לפ"ז דבחלוקה זו מתקיים דין ביעור, דאי נימא דאין מתקיים בזה דין ביעור, אלא מהני זה לפטרו מחובת ביעור, ל"ה ראוי לעשות כן אחר שכבר נתחייב בביעור, והיינו דעיקר דין ביעור הוא שלא להחזיק הפירות לעצמו, כדרך המחזיקים לאוצר, וכל שמחלק ג' סעודות לכל א', דאי"ז כדרך החזקת פירות לאוצר, מתקיים בזה דין הביעור.

ולדעת הרמב"ם ודעימי' דדין ביעור הוא לאבד הפירות, צ"ב דמ"ט שרי לחלק מזון ג' סעודות לכל א', ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב פירש דהיינו דעיקר דין הביעור הוא לכלות הפירות ע"י אכילה או ע"י שריפה ואיבוד, וע"כ מתקיים דין הביעור ע"י שנותן ג' סעודות לכל א' שיאכלו אותם ויכלום, ועיי"ש שכתב דהא דמותר לאכול את ג' סעודות אלו אף אחר זמן הביעור, הוא משום דכיון שחילקן לאכילה הרי התחיל לבערן, וע"כ אי"ז נאסר אח"כ משום שלא ביערו בזמנו.[[5]](#footnote-5)

אך אי נימא דלדעת הרמב"ם עיקר דינא דביעור הוא דלא ניתנו הפירות לאכילה לאחר הביעור, צ"ב דמ"ט שרי לחלק מזון ג' סעודות לכל א' וא', וצ"ל דהוא ע"ד מש"כ הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ו דאם התחיל בחבית ה"ה כמבוער, וה"נ כל שאין לו אלא מזון ג' סעודות, דה"ז עומד לאכילה מיד, הו"ל כמבוער, וע"כ אי"ז נאסר כלל באכילה, והא דכל דהו"ל כמבוער אינו נאסר באכילה, נראה דהוא משום דעיקר איסור האכילה לאחר הביעור, הוא שלא זיכתה תורה את הפירות לאכילה לאחר הביעור, (וכאשר כ"ה למ"ד דעניים אוכלין לאחר הביעור ולא עשירים), והיינו רק בפירות שעדיין לא ניטלו לאכילה, אך כל שכבר נטל את הפירות לאכילתו, אינם נאסרין.

יב] במקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב, דהא דחילוק ג' סעודות חשיב ביעור, אשכחן רק באוכלי אדם, אבל באוכלי בהמה לא אשכחן חילוק ג' סעודות שיהא רשאי להניח שיעור מזונות לבהמתו, אלא הכל צריך לבער תיכף משכלה לחי', עיי"ש מש"כ לפ"ז, - אך בס' דרך אמונה פ"ז משמו"י סקט"ו כתב בשם הגריש"א זצ"ל דיכול להשאיר למזון בהמתו ג' סעודות, וצ"ע בזה.

יג] **ועניים אוכלים אחר הביעור אבל לא עשירים דברי ר' יהודה, ר' יוסי אומר אחד עניים ואחד עשירים,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפלוגתייהו היא בקרא דואכלו אביוני עמך, דר' יהודה יליף מינה דרק אביוני עמך יאכלו ולא עמך, ור' יוסי יליף דגם עמך יאכלו, ובפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ בהר פר' א' ה"ו כתבו דר' יוסי יליף לה מדכתיב ואכלו אביוני עמך ויתרם, דיאכלו אף אותם היתירים עליהן והם העשירים, ומ' לפ"ז דפלוגתייהו היא בעיקר דין ביעור, דלר' יהודה לא ניתנו פירות שביעית אחר הביעור אלא לעניים, ולר' יהודה ניתנו אף לעשירים, - אמנם בפי' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' פירש דטעמא דר' יהודה דעשירים אין אוכלין אחר הביעור הוא מדבריהם מפני חשד, וכעי"ז כתב הר"ן בפסחים דנ"ב: דטעמא דר' יהודה הוא מפני שנראה כאוכל תבואת שדהו ולא מן ההפקר, ועי' בפי' הרש"ס שתמה ע"ז מהירושלמי והתו"כ דבקראי פליגי.

והנה הרמב"ן שם כתב דעניים הם כל שליקטו הפירות משדות של אחרים מן ההפקר, ועשירים הם בעלי השדות עצמן שליקטו אותן מן השדות שלהם בהפקרם, וכ"כ הר"ן שם, - אמנם סתימת ד' הראשונים במשנתינו ולעיל פ"ה מ"ב משמע דעניים הם עניים ממש ועשירים הם עשירים ממש, וכ"נ להדיא בפי' הריבמ"צ לעיל מ"ב, ובד' הר"ש שהביא הרש"ס לעיל פ"ו, (והבאנו דבריו לעיל אות ז'), וזה מתפרש לטעמייהו דילפינן לה מקרא דואכלו אביוני עמך, דמינה ילפינן דפירות שביעית לאחר הביעור לא ניתנו אלא לעניים ולא לעשירים, ודמי לכל מתנות עניים, וצ"ע בזה.

יד] ובחזו"א סימן י"א סק"ו כתב דאף למ"ד דעשירים אין אוכלין, הינו רק דאין העשירים רשאים לחזור ולזכות בהן, אבל אין איסור באכילתן לעשירים, שאם זכה בהן אחר רשאי בעה"ב ליקח מידו או לקבל ממנו במתנה, - ובקה"י סימן כ"ג סק"א הוכיח כן מהא דתנן לעיל פ"ה מ"ג בלוף שעברה עליו שביעית וכו' דיעשו חשבון עם העניים, ופירשו בירושלמי שם דהוא משום דעשירים אינם אוכלין אחר הביעור, וכיון שמעורב בו הגדל בשביעית דהוא לעניים, ע"כ יעשה חשבון עם העניים ויתן להן כפי חלקם, ואי נימא דגוף הפירות נאסרו לעשירים, מה יועיל שיתן לעניים כפי חלקם, הרי אכתי הנשאר ביד הבעלים אסור מפני תערובת חלק של שביעית לאחר הביעור, ובע"כ דאינם אסורין באכילה לעשירים, - ועיי"ש שפירש בגדר הדברים, דהא דעניים אוכלין ולא עשירים הוא דין מדיני ממונות שהוא ממון עניים וככל מתנות עניים, וע"כ הוא דאסור לעשיר ליטלם, ולמש"כ הרמב"ן דעשירים היינו בעלי השדות, יל"פ דגדר הדין הוא דפירות אלו עומדים לזכיית אחרים ולא לזכיית הבעלים, וע"כ אסורין הבעלים ליטלם, ועיי"ש במש"כ לדון עפי"ז בד' התוס' בפסחים דנ"ב. שכתבו דהטעם לומר דבג' כבשים א"צ לבער את המינים שלא כלו אע"פ שטעם האיסור מעורב בהן, הוא משום דל"ד איסור דביעור לשאר איסורים דהא שרי לעניים, וצ"ע בזה.

טו] בנוסה"מ שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס במשנתינו, ר' יוסי אומר אחד עניים ואחד עשירים אין אוכלין, וכ"ה בפיהמ"ש לעיל פ"ה מ"ג, וזה מתישב עם מש"כ הרמב"ם בפ"ז ה"ג דאחר הביעור ה"ז אסור לאכילה אף לעניים, - אך בקרית ספר שם מבו' דמפרש לדעת הרמב"ם, דהא דתנן הכא דאחד עניים ואחד עשירים אוכלין לאחר הביעור, היינו באותן ג' סעודות שמחלק, דהם מותרין אף לעשירים, אך מה שלא חילק, ה"ז אסור לכל, וכ"כ הרדב"ז שם בדרך קמא, ובדרך בתרא כתב דפלוגתייהו היא בכל פירות שביעית אם ניתנו אף לעשירים.

וכדרך זו דפלוגתייהו היא בדין ג' הסעודות שמחלק, כ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בזבחים דע"ה:, ז"ל, והא דתנן במס' שביעית לאחר ביעור מחלקן ג' סעודות לעניים, ר' יוסי אומר א' עניים וא' עשירים יאכלו, מ"מ ממעט באכילתה לאחר שחילק ג' סעודות ואינו מוצא למי לחלק, עכ"ל, ולהדיא דפלוגתייהו היא באותם ג' הסעודות שמחלק, אם הם אף לעשירים, וזהו שכתבו התוס' דה"ה ממעט באכילתן כשאינו מוצא למי לחלק, דאח"כ ה"ה אסורין אף לעניים, - וצ"ע היאך יתפרש לפ"ז מתניתין דלעיל פ"ה מ"ג דמבו' דאף אחר הביעור מותרין הפירות לעניים, עיי"ש.

טז] לדעת הראב"ד בפ"ז משמו"י דאיכא ב' דיני ביעור, ונת' לעיל אות י', פשוט דפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי היא אחר הביעור הראשון, דלר' יהודה עניים אוכלין ולא עשירים, ולר' יוסי אף עשירים אוכלין, אך לאחר הביעור השני שדינם דהן מתבערין בשריפה או באיבוד, ה"ה אסורין אף לעניים.

יז] בפי' רבינו הלל לתו"כ בהר פ"א ה"ו כתב, ז"ל, העניים אוכלין לאחר הביעור, דדין עשירים אם כלו להו פירות שביעית מן השדה ואית להו לעשירים פירות בבית, חייבין לבערן לאלתר וכו', אבל עניים אי אית להו פירות שביעית בבית, אע"ג דכלו להו מן השדה, אכלי להו אפי' לאחר הביעור, עכ"ל, ומבו' לדבריו דעניים מותר להם להשהות הפירות ברשותן, וא"צ לבערן כלל, וצ"ע דהיאך יתפרש לפ"ז דעת ר' יוסי דאחד עניים ואחד עשירים אוכלין לאחר הביעור, וצ"ע בזה.

יח] בחזו"א סימן י"א סק"ז כתב, דאם הגיע זמן הביעור ויש לו לבעה"ב פירות במחובר, בגוונא דאינם מדחין את הביעור, לדעת הרמב"ן ודעימי' אין בהן דין ביעור כיון שהן הפקר דכ"ז שהן מחובר רחמנא אפקרינהו, וכמש"כ רמב"ן דבזמן שנוטלין ב"ד לאוצר א"צ ביעור יותר, אבל לדעת הרמב"ם ה"ה צריכין ביעור והן נאסרין בזמן הביעור.[[6]](#footnote-6)

והנה לכאו' הי' מקום לדון דגם לדעת הרמב"ם עיקר דין ביעור הוא רק בפירות שזכה בהן האדם, שנתחייב לבערם, אך פירות שלא זכה בהן ליכא עלייהו דין ביעור כלל ואינם נאסרין, אך באמת יש ללמוד לדין זה מהמבו' בד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י הי"ז דעשבים מחוברים שעבר עליהן זמן הביעור ה"ה אסורין, עיי"ש, ונת' בזה לעיל מ"ו אות ה', - ועמש"נ לעיל מ"ה אות ה' בהערה, דאף למש"כ האו"ש פ"ז משמו"י ה"ה דעיקר דין הביעור הוא מצוה דרמיא על הגברא לבער מתוך ביתו, וכל שהוא פטור ממצות ביעור מצד עצמותו תו אינו נאסר אח"ז באכילה, מ"מ פירות הפקר נאסרין, כיון שאין הפטור מצד הפירות עצמן, אלא משום שאין להן בעלים המצווה לבערם, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' האו"ש שם.

יט] בדין פירות נכרים שעבר עליהן זמן הביעור,[[7]](#footnote-7) כתב החרדים פרק נ"ה, ז"ל, וגם אחר הביעור מותר לקנות אותם מן הגוי, שהרי מדברי כל הגדולים שהזכרנו למעלה, מוכח בהדיא שלא נאסרו הפירות של ישראל אחר הביעור, אלא לפי שהשהה אותן בביתו ולא הפקירן לקיים בהם מצות ביעור, אבל הגוי שלא נצטוה לא שייך לאוסרן, עכ"ל, והשל"ה בשער האותיות אות קמ"ב נחלק ע"ז, דאסור לקנותם ממנו, דבשעת הקני' הוא עובר איסור במה שהוא זוכה בהן, ול"מ מה שמפקירם אח"כ, עיי"ש, וכן נקט בפשיטות בחזו"א סימן י"א סק"ז דלדעת הרמב"ן ודעימי' מותרין פירות נכרי שלקחם הישראל ממנו לאחר הביעור,[[8]](#footnote-8) ועיי"ש שנסתפק אם אף כשלוקחן ישראל מן הנכרי, אינו חייב בביעורן, כיון שלא היו ביד ישראל בשעת ביעור, או דכיון דלא נתקיים בה ביעור, כשבאו ליד ישראל חייב לבערן.

אך בתשו' מהרי"ט ח"א סימן מ"ג מבו' דאף פירות שהיו ביד הנכרי נאסרין לאחר זמן הביעור, עיי"ש, ולמד לזה מד' הר"ש באהלות פי"ח מ"ט, עיי"ש, ומבו' מדבריו דהא דאסורין הפירות לאחר הביעור, אי"ז כקנס על מה שלא ביער, וכמש"כ באו"ש פ"ז משמו"י ה"ה, אלא דינא הוא דלא הותרו הפירות לאחר הביעור, וע"כ י"ל דאף פירות שהיו ביד הנכרי שלא נצטוה על הביעור, אסורין לאחר הביעור.

כ] כתב החרדים בפרק נ"ה, ז"ל, יש ללמוד מדבריו של רמב"ן, שכתב שאם עיכב ישראל את הפירות כדי לאכלן אסורים באכילה, משמע וכו' וכן אם נאנס ולא הפקירן בזמן הביעור וכו', כשיעבור אונסו יפקירם ויחזור ויזכה בהם, עכ"ל, וכ"כ בשערי צדק פי"ט ה"ה דכל שנאנס ולא ביער את הפירות אינם נאסרין, וזה ניחא אם איסור הפירות לאחר הביעור הוא כקנס על מה שלא ביערן, וכמש"כ האו"ש בפ"ז משמו"י ה"ה, - אך למש"כ המהרי"ט שהבאנו לעיל אות י"ט דאף פירות שהיו ביד הנכרי בשעת הביעור ה"ה נאסרין, ואף דהנכרי אינו מצווה בביעור, לכאו' ה"נ אם היו ביד ישראל ונאנס ולא ביערן, ה"ה אסורין, - ועי' חזו"א סימן י"ד סקי"ג שכתב דאף לדעת הרמב"ן אם לא ביערו בשוגג או באונס ונשאר שמור בביתו ה"ז נאסר, ובמוסגר שם כתב דלא נתבאר בהדיא בד' הרמב"ן בלא ביער מחמת אונס, ומ' בדבריו דאם שגג ולא ביער, ודאי דה"ז נאסר, ורק אם נאנס ולא ביער י"ל דאי"ז נאסר, והיינו משום דכל ששגג ולא ביער כגון שלא ידע שהגיע זמן הביעור, הרי עיכב את הפירות כדי לאכלן, ומה לי ששגג בכך, אך אם נאנס ולא ביער, י"ל דלא חשיב דעיכב את הפירות כדי לאכלן, ולטעם זה י"ל, דאם שכח דיש לו פירות בביתו, דמי לנאנס ולא ביער די"ל דהן מותרין.

1. אך צ"ע בזה בד' הר"ש שם שכתב, ז"ל, ומיירי שצובע בגד ליהנות ממנו בשנה שביעית, וצריך לבער במוצאי שביעית להעביר בצפון או לשרוף הבגד, כדתניא בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק וכו', עכ"ל, ומבו' דכל שצבע הבגד בשביעית אין לו תקנה כשיגיע זמן הביעור, ובע"כ יש לו להעביר הצבע בצפון או לשרוף הבגד, וצ"ע דהרי בידו להפקיר הבגד בזמן הביעור ולא יאסר, ורק אם עבר ולא ביער ה"ז אסור, - ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב לחדש דאף לדעת התוס' ודעימייהו דפירות שביעית מותרין אחר הביעור, מ"מ יש חילוק בין קודם הביעור לאחר הביעור, דקודם הביעור הן מותרין גם בשאר הנאות שהנאתן וביעורן שוה, אבל לאחר הביעור הוא רק לאכילה ולא לשאר הנאות, דאכילה של אחר הביעור הוא גדר אחר מאכילה שלפני הביעור, וכדילפינן לה מקרא דואכלו אביוני עמך, וכתב דמה"ט הוא דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' חזו"א סימן י' סקי"ג שדן דדמי שביעית שנתחייבו בביעור אך קודם שנאסרו ל"מ חילול להפקיע מהן דין ביעור, וצע"ג ממש"כ הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ח בדין דמי שביעית שהגיע זמן ביעורם, כיצד עושה קונה בהן מאכלות ומחלקן מזון ג' סעודות לכל או"א, עכ"ל, והרי להדיא דאף אחר שנתחייבו הדמים בביעור, מהני לחללם על האוכלין, וכבר הוכיח כן במקד"ד סימן נ"ט סק"ב. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכ"ה למש"כ בחזו"א סימן י"א סק"ז לדון בדעת הרמב"ם, דליכא כלל איסור אכילה לאחר הביעור, אלא האיסור הוא קיומן בעולם, ואם אוכלן מקיים מצות ביעור אלא שאינו רשאי להשהותן, ומש"כ הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ב דאסורין באכילה, היינו דאסור לקיימן לאוכלן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך צ"ע מהא דס"ל לר"ש בן אלעזר בפסחים דנ"ב: דפירות שיצאו מא"י לחו"ל יחזרו למקומם ויתבערו משום שנא' בארצך, ובחי' רבינו דוד שם הוכיח מזה דדין ביעור הוא שמפקיר את הפירות לבני העיר שיהיו אוכלין כולם בשוה, וע"כ הן מקפידין על מקום הביעור כדי שיריחו בו אנשי המום, אך אם דין הביעור הוא לשרוף ולאבד את הפירות, לא הי' לנו להקפיד באיזה מקום יהי', וכ"כ הר"ן שם, - והנה אמנם אי נימא דעיקר דין ביעור הוא מצוה לבער הפירות מן העולם, יש מקום לומר דגזה"כ הוא דיש לעשות את מעשה הביעור במקומם, אך ק' טעם הגזה"כ בזה וכמשה"ק רבינו דוד, אך אי נימא דעיקר דין הביעור הוא איסור אכילה ובתולדה מזה עליו לאבד את הפירות, קשיא טפי, דמ"ט יהא מוטל עליו להחזירם למקומם ולאבדם שם, הרי אין איבוד הפירות מכלל עיקר דין הביעור, - וצ"ל דמ"מ כיון דמכח איסור הפירות, יש עליו מצוה לאבדם, גזה"כ הוא לאבדם במקומם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובעיקר מה שנקט המקד"ד דמותר לאכול את הג' סעודות אף אחר זמן הביעור, הנה בחזו"א סימן ט"ו סק"ז נסתפק בזה, עיי"ש, ובדרך אמונה בשעה"ז פ"ז משמו"י ס"ק ק"ד כתב דמד' החזו"א בכ"ד נראה דס"ל דשרי לאכלם אף לאחר זמן הביעור, ועיי"ש שהביא מס' זיו הים שהוכיח כן מד' התוס' בזבחים דע"ה: שעמדו בהא דאין לוקחין תרומה בדמי שביעית מפני שממעט באכילתה, דהרי אף לאחר הביעור מחלק ג' סעודות, עיי"ש, ומבו' דאותם ג' הסעודות שחילק מותר לאכלם אף אחר הביעור, דאל"כ ודאי דהוא ממעט באכילת התרומה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיי"ש שכתב עוד לפ"ז בירק של שביעית מחובר שעבר עליו זמן הביעור ולא נלקט עד שמינית, דלדעת הרמב"ם ה"ה אסור, כיון שכבר נאסר בשעת הביעור ודינו בשריפה, אך לדעת הרמב"ן כל שנלקט בשמינית ואין עליו קדו"ש, אין עליו דין ביעור כלל. ?ולכאו' הוא חידוש רב, דבפשוטו הי' מקום לומר דגם לדעת הרמב"ם כל איסורא דפירות שביעית לאחר הביעור, הוא רק אם יש עליהן דין פירות שביעית, וע"כ כל שנלקט הירק בשמינית ואין עליו דין פירות שביעית, פקע גם האיסור שהי' עליו משום שביעית אחר הביעור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
7. אי נימא דאיכא דין ביעור בפירות נכרים, כמש"כ המהר"י קורקוס והכס"מ בפ"ז משמו"י ה"ג ועוד מרבוותא, אך בפי' הרש"ס לעיל פ"ו כתב בשם הר"ש דאינם חייבין בביעור, ונת' לעיל אות ז', - ועי' במהרי"ט ח"א סימן מ"ג דאף לדעת הר"ש נאסרין פירות שביעית שהיו ביד הנכרי בשעת הביעור, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואמנם חלוקים הן בטעמם, דבד' החרדים שם מבו' דהטעם דאינם נאסרין, הוא משום דכל איסור הפירות לאחר הביעור הוא משום שעבר והשהה אותם, וכמש"כ ללמוד מד' הרמב"ן דאם נאנס ולא ביער אינם נאסרין, ונת' להלן אות כ', וע"כ ה"נ פירות הנכרי שאינו מצווה על הביעור, אינם נאסרין, אך החזו"א בסימן י"ד סקי"ג נקט לעיקר דאף אם נאנס ולא ביער ה"ה נאסרין, ונת' להלן שם, ואפ"ה פירות הנכרי אינם נאסרין, והיינו משום דבפירות הנכרי ליכא דין ביעור כלל, ול"ד לנאנס ולא ביער דהי' על הפירות דין ביעור. [↑](#footnote-ref-8)