היתר מצטרף לאיסור
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / שיעור הטעם והיתר נהפך לאיסור

חולין צח: בדין היתר מצטרף לאיסור

**א. מח' רש"י ותוס' אי בעי בליעה-**

דעת רש"י פסחים מג: דאמרינן המל"א אף בשתי חתיכות שונות של שאוכלם בב"א אף בלא תערובת כלל, ולדבריו ע"כ יסודו הוא צירוף במעשה האכילה.

אבל שיטת התוס' פסחים מג: והרמב"ן במלחמות וראב"ד שהובא ברשב"א חולין צח:, דלא נאמר דין זה אלא בתערובת [וצ"ע כאן בד' הראב"ד בהשגות].

ובתוס' הק' על רש"י מדאמרינן גבי חטאת עד שיבלע בבשרה ומינה ילפינן המל"א בקדשים משמע דלא אמרינן הכי אלא בבלוע?

ובפשטות נראה דבעינן בליעה משום דאיירי שאינו אוכל מן החטאת כלל רק את השלמים, ורק נבלע בשלמים מן החטאת וע"ז אמרינן שחייב משום המל"א וזה אינו אלא ע"י בליעה, אבל לעולם אם יאכל מן החטאת והשלים יחד אי"צ בליעה כלל, וכ"נ במנח"כ א-ו.

[והנה בלא דעת רש"י היה ניתן לומר כאן שיטה ממוצעת, דבאמת עיקר דין המל"א הוא צירוף במעשה האכילה כדעת רש"י, אבל מ"מ אין צירוף במעשה האכילה בשתי חצאי זית שונים ורק ע"י שהם מעורבים אמרינן המל"א, אבל לענין זה אי"צ שכל ההיתר יהיה מעורב בהאיסור וסגי מה שנבלע במקצת מן ההיתר דסו"ס עי"ז מצטרף אכילת ההיתר להאיסור, דסגי מה שהוא מעורב במקום אחד עם התבשיל כדי להצטרף להאיסור.

ולפי"ז לא תיקשי קו' התוס' מחטאת שהרי י"ל דהתם איירי בשלא נבלע בכולו רק במקצתו ומ"מ אמרינן המל"א.

ולפי"ז י"ל משה"ק האחרונים לשיטת ר"ת דטכע"ק ההיתר נהפך לאיסור א"כ ל"ל דין המל"א בשורה פתו ביין תיפו"ל משום המל"א, והנה רש"י מד: כתב דנפק"מ היכא שלא פשט הטעם בכל הפת, וכתבו האחרונים דזה אינו אלא לרש"י לשיטתו דס"ל המל"א אף שאין מעורבין, אבל לשיטת התוס' צ"ע, ונתבאר במקו"א כמה יישובים בזה.

אבל להנ"ל י"ל בפשיטות דבאמת ס"ל לר"ת דבעינן תערובת אבל מ"מ אי"צ דוקא שיבלע בכולו ואף שלא פשט היין בכל הפת אמרינן המל"א אבל היתר נהפך לאיסור ל"ש בזה.

וכן משמע קצת בבעה"מ שאי"צ שיתן האיסור טעם בההיתר, אבל משמע דמ"מ צריך שיהיה בתערובת, ועיין לקמן עוד בדעתו].

**ב. בשיטת התוס'-**

ובדעת התוס' חקרו האחרונים אם דעתם דיסוד המל"א הוא כרש"י שהוא צירוף במעשה האכילה, אלא דס"ל שאין מצטרף למעשה אכילה אחד אלא ע"י שהוא מאכל אחד ומעורב האיסור בההיתר, או דס"ל לתוס' שעיקר דין של המל"א יסודו הוא משום שההיתר נהפך לאיסור [וכ"נ בקו"ש שם].

בפשוטו היה נראה פשוט לבאר בזה, שאינו משום נהפך לאיסור אלא משום צירוף לכזית כפי לשון הגמ' המל"א, אבל אין הצירוף במעשה האכילה כדעת רש"י אלא שהצירוף חל במאכל שהוא מאכל חשוב ככזית וחייב האוכלו [לפי"ז עיקר מחלוקת רש"י ותוס' הוא בהל' שיעורי אכילה אם סגי בצירוף במעשה אכילה או חשיבות מאכל כזית דוקא בעי].

ועי' לקמן משי"ת עפי"ז בדעת בעה"מ אם המל"א יכול לגרום שלא יהיה ביטול ברוב.

ובפשטות היה נראה שהוא מחלוקת מהרש"א ומהרש"ל, דהנה בתוס' מד. הביאו שיטת ר"ת גבי מקפה דאיירי שהשום והשמן בעין ומ"מ אמרינן ביה המל"א.

וכתב מהרש"ל: "ומ"מ איירי שנתערב קצת עד דבלעה כש"כ התוס' לעיל" וכוונתו דאל"כ ל"א ביה המל"א.

אבל במהרש"א כתב דלא בלע כלל ומ"מ אמרינן המל"א דאי"צ דוקא בליעה וסגי מה שהוא מפוזר על כולו, וביאור דבריו לכאו' דיסודו הוא דין צירוף וסגי בתערובת וא"צ דוקא בליעה, דלא כמשמעות המהרש"ל.

[ואולי אף בדעת מהרש"א י"ל שהאיסור אוסר את ההיתר שהרי הוא מאכל אחד עמו, אבל קצ"ע דהא משמע שהוא יכול להסיר את השום והשמן ואינו בטל ברוב עם השאר לשיטת התוס' שם, ואם יכול להסירו היאך יאסור אותו, ודוחק לומר שכל שעדיין לא הסירוהו הרי הוא אוסר את ההיתר].

ועיין בחי' הגרי"ז נזיר לו: הוכיח מד' התוס' מנחות נח: דדין המל"א לשיטת התוס' שם הוא דין שההיתר עצמו נאסר ולא צירוף במעשה האכילה, עיי"ש.

ועיי"ש בהגרי"ז כמה נפק"מ יש לדון בין רש"י לתוס', א. באוכל שתי חצאי זית איסור עם חצי זית היתר דלרש"י מסתבר שהוא מצטרף עם שניהם וחייב תרתי שהרי יש כאן מעשה אכילה חשוב על כולו, אבל לתוס' שיסודו הוא ע"י צירוף התערובת יש מקום לדון שא"י להצטרף פעמיים שהרי רק התערובת מאחדת אותם א"כ י"ל שא"א להצטרף לשניהם, וצ"ע.

וע"ע דן שם בהיתר אחד אם מצטרף לשתי זיתים של איסורין שונים, ובזה נקט דלתוס' מסתבר שלא ילקה פעמיים.

ועיי"ש עוד נפק"מ בין רש"י לתוס' דלשיטת רש"י צריך לאכול כל הזית בב"א שאל"כ אין צירוף בין חלק ההיתר שבתחילה לחלק האיסור שבסוף, משא"כ לתוס' י"ל דסגי מה שהוא תערובת, וג"ז אינו מוכרח לפי הצד דלתוס' הוא די צירוף יש לומר דלא סגי בצירוף ע"י התערובת לבד להחשיבו כאכילה אחת ובעי נמי צירוף במעשה האכילה להחשיבו אכילה אחת אלא שכל שאין מעוברין לא חשיב אכילה אחת.

**ג. בד' בעה"מ והרמב"ן-**

עיין בבעה"מ והרמב"ן פסחים, ושורש דבריהם נראה [שו"ר כן בחזו"א כד-ד] דדעת הרמב"ן דדין המל"א וטכע"ק שתי דינים הם ויש בכל אחד מה שאין בחבירו, דאף אם למדנו מקרא המל"א מ"מ אי לא שמענו דין טכע"ק לא היה מתחייב על טעם איסור שנבלע בההיתר, וגם יש בהמל"א חומר שאין בטכע"ק שע"י המל"א הרי מצטרף ההיתר לשיעור מלקות.

ולכך כתב הרמב"ן דמחטאת ילפינן תרוייהו דקרא איירי בשלא נבלע בו אלא טעם לחוד וילפינן מיניה גם טכע"ק וגם המל"א, דאל"כ לא היה לוקה ע"ז.

[אבל אחרי דאית לן קרא לטכע"ק הרי שייך גם בו לומר המל"א ואף בשרה ענבים במים אמרינן ביה המל"א אף שאין בו אלא טעם גרידא, שהרי בבעה"מ הביא ןכ מהירושלמי דאמרינן ביה המל"א].

ודעת בעה"מ שאין חומר בטכע"ק על המל"א, וכל דילפינן המל"א תו לא בעי קרא לטכע"ק.

ועפי"ז הכריח גי' ר"ת צט. דגבי חטאת ילפינן המל"א ולא דין טכע"ק, דכיון שהמל"א תו אי"צ לטכע"ק כלל.

וד' בעה"מ צ"ב, דהא בלא טכע"ק היאך יתחייב ע"י המל"א והרי לא בלע אלא טעם?

ונראה ביאור שיטתו דס"ל דאף למ"ד טכע"ק לא"ד מ"מ בעי ביטול ברוב, וע"י המל"א הרי תו א"י להתבטל ברוב שהרי גם ההיתר מצל"א.

ומבואר בזה יסוד חדש בשיטת בעה"מ דכל שההמל"א תו לא שייך לומר ביטול ברוב, וביאור הדברים שחל כאן איסור על כל התערובת ולא רק על האיסור א"כ אין האיסור וההיתר סותרים ול"ש בזה ביטול ברוב[[1]](#footnote-2).

ובאמת שיש לדון בזה טובא דהנה בפשוטו נתבאר לעיל דדין המל"א גם לשיטת התוס' וודאי אינו משום שחל סיבת האיסור גם בההיתר, אלא שהוא הלכה בשיעור כזית דסגי מה שהמאכל הוא מאכל חשוב ע"י ההיתר להחשיבו כאיסור חשוב של כזית [וכמו לשיטת רש"י שהוא צירוף במעשה אכילה ה"נ לשיטת התוס' הוא צירוף לחשיבות אוכל], אבל אין בו סיבת האיסור.

ולפי"ז היה מסתבר לומר שלא כבעה"מ וא"א לדין המל"א למנוע דין ביטול ברוב, וצל"ע בסברתו ולדעת הקו"ש שהוא משום היתר נהפך לאיסור א"ש.

ועוד כתב בעה"מ בהמשך דבריו לבאר הסוגיא דבכל הסוגיא ל"ש לדון משום טכע"ק דכותח הבבלי נותן טעם חדש ואין בו טעמו המקורי של האיסור ול"ש בזה דין טכע"ק, ומ"מ נקט שם בעה"מ דאמרינן ביה המל"א, והביאור דאף שאין כאן דין טכע"ק מ"מ ע"י המל"א אינו בטל ברוב ומתחייב.

[ובעיקר חידושו זה הרמב"ן חולק ונקט דכל שקיבל טעם חדש שאינו טעם האיסור המקורי ל"ש בו המל"א, ובפשטות יסוד סברת הרמב"ן דדין המל"א הוא דין שהאיסור אוסר את ההיתר ע"י שיש בו טעם איסור אבל אם אין בו הטעם המקורי של האיסור אינו נאסר, אבל אם עיקרו הוא צירוף בהאכילה הרי בטעם חדש כ"ש שמצטרפים שהרי נתאחדו לטעם חדש.

ודעת בעה"מ היה מקום לבאר דפליג בעיקר דין המל"א וס"ל שיסודו הוא צירוף באכילה וזה אף בטעם חדש, אבל לפמש"כ אינו נראה דהא ס"ל דע"י המל"א אין ביטול ברוב ע"כ הוא דין בהחפצא של התערובת ולא צירוף במעשה האכילה, דזה לא יעקור דין ביטול ברוב.

וע"כ הביאור דהא גופא טעמו של בעה"מ דע"י המל"א הרי יש לאסור אף בלא טכע"ק מכח הצו"ר ואף בטעם חדש שאין בו הלכות טכע"ק מ"מ יש לאסור, ודו"ק].

וזהו שכתב בעה"מ בתחילת דבריו שיש בהמל"א חומר על טכע"ק, ולא כתב שיש חומרא בטכע"ק על המל"א, והרמב"ן כתב שיש בכל אחד מה שאין בחבירו דס"ל דאף אם המל"א מ"מ אי לאו טכע"ק לא היה מתחייב כיון דלא בלע אלא טעם לבדו.

וזה מבואר עוד ממש"כ בעה"מ לבאר הגמ' דמקשי לר"ע דיליף משרת להמל"א א"כ טכע"ק מנ"ל, ולא ניחא להגמ' לומר שהעמיד מייד הפסוק לענין המל"א וס"ל טע"ק לא"ד, שהרי כל המל"א כולל בתוכו חיוב על הטעם ג"כ, ואין שום חומרא בדין טכע"ק יותר מהמל"א, א"כ מעיקרא היה לו ללמוד טכע"ק ורק אח"כ המל"א, וע"כ דאית ליה קרא אחרינא לטכע"ק.

[ולדעת שא"ר באמת צ"ע מקו' בעה"מ, ועיין תוס' נזיר לז. דמ"מ יותר חומרא הוא המל"א, וצ"ע אם כוונתם לד' בעה"מ, וע"ע נחל"ד באריכות ע"ד רש"י פסחים מה. בדעת רבנן דכותח הבבלי דכתב רש"י דל"ל טכע"ק ועיי"ש במהרש"א].

**ד. במש"כ בעה"מ דאף בלא טעם אמרינן המל"א-**

והנה כתב בבעה"מ שם בתחילת דבריו דהמל"א הוא אף בלא נתינת טעם, ויל"ע בכוונת דבריו, דהנה שיטת רש"י דאף בשאין מעורבין כלל אמרינן המל"א, שיסודו הוא דין צירוף במעשה האכילה, אבל בפשטות אף לרש"י אם הם מעורבין גרע טפי וא"א לומר המל"א שהרי בטל ברוב היתר.

אבל בבעה"מ משמע דאף במעורבין ואין בו טעם נמי אמרינן המל"א, וצ"ע למה לא יתבטל ברוב?

ובפשטות ביאור דבריו ע"ד הנ"ל דכל שיש המל"א תו ל"ש ביטול ברוב.

אבל עדיין יל"ע בשיטת בעה"מ, דמהא דנקט דהמל"א הוא אף בלא נתינת טעם לכאו' משמע שעיקר ענין המל"א הוא כשיטת רש"י שעיקרו צירוף במעשה האכילה אבל לא מכח שהאיסור אוסר ההיתר בחפצא של התערובת, וצ"ע שזה סותר לכל משנ"ת לעיל דא"כ צ"ע למה יועיל המל"א שלא יתבטל ברוב?

[ואין מסתבר לומר דכיון שכלפי מעשה אכילה אחד אין ההיתר והאיסור מתנגדים רק משלימים זל"ז ומצטרף ההיתר להשלים סגי בזה לומר שאינו מתבטל כלפי מעשה אכילה זה].

ואולי באמת י"ל דלא ס"ל כ"כ כדעת רש"י דאף בשאין מעורבין כלל אמרינן המל"א, רק בעינן עכ"פ שיהיו מעורבין אלא דאי"צ נתינת טעם זב"ז כשיטת התוס', וס"ל לבעה"מ דעי"ז כבר י"ל שכל המאכל נאסר ע"י המל"א, וצ"ע.

ויותר נראה כוונת בעה"מ, דהנה בלא"ה יש להעיר מה הכריחו לבעה"מ לומר דאף בלא נתינת טעם אמרינן המל"א, ובשלמא לשיטת רש"י לשיטתו דע"י טכע"ק אמרינן היתר נהפך לאיסור ללקות עליו ע"כ הוכרח לומר דהמל"א הוא אף באופן שלא קבל טעם דאל"כ תיפו"ל משום טכע"ק, אבל לשיטת בעה"מ דאין לוקין על טכע"ק אין הכרח לזה כלל.

ויותר נראה כוונת בעה"מ דאף בלא טעם אוסר היינו וודאי בנותן טעם רק ביותר משישים שאין בו דין טכע"ק ומ"מ אמרינן ביה המל"א, דלשיטתו ע"י המל"א תו ל"ש ביטול ברוב וממילא נאסר אף בשישים [וכש"כ אחרונים דאף אחר שישים בעי ביטול ברוב דלא כדעת הנוב"י ונתבאר במקו"א].

וראיה מוכרחה לזה, דהנה כל מש"כ דע"י המל"א תו לא אמרינן ביטול ברוב נסתר מגמ' ערוכה נזיר לז. דברוב היתר במין במינו בטל ברוב ולא אמרינן המל"א, ומ"ש מטכע"ק לא"ד דאיכא רוב כנגדו ומ"מ ע"י המל"א נאסר?

[ובאמת הר"מ לא גרס לה הגמ' נזיר וכש"כ הכס"מ פ"א חו"מ וס"ל דאף ברוב היתר אמרינן המל"א, אבל דוחק לאוקמי בזה שיטת בעה"מ].

וכנראה צ"ל דהסוגיא נזיר איירי במין במינו דוקא שאין בו מציאות של טעם, אבל במין בשאינו מינו אף אם טכע"ק לא"ד אמרינן המל"א אף ברוב היתר, והביאור דס"ל לבעה"מ דמה דאין אומרים המל"א ברוב היתר אינו משום ביטול ברוב אלא משום שברוב היתר אין האיסור יכול לגרור אחריו את ההיתר [עיין לקמן שיתבאר מחלוקת ראשונים בזה], אבל במה שיש בו טעם שפיר אמרינן כן שהרי הוא מתאחד עם כל האיסור, וצ"ת.

אבל אכתי תיקשי ממש"כ בעה"מ דאף בלא טעם כלל אמרינן כן, והוא סתירה מפורשת להסוגיא נזיר, וע"כ אין כוונת בעה"מ בגוונא שאין בו טעם כלל רק כוונתו בגוונא שאין הטעם נרגש כמו אחר שישים וכה"ג, ודו"ק.

**ה. בדין רביה-**

מקשינן בסוגיא היאך אמרינן שאני אומר גבי מדוכות וגבי קופות והרי כזית בכא"פ דאורייתא.

ובגמ' נזיר גבי שתי קופות אמרינן דבשלמא אי נימא משום המל"א לק"מ דכיון דרובו היתר שפיר י"ל שאני אומר דבכה"ג לא אמרינן המל"א.

והק' התוס' שם לו: דא"כ היאך אמרו לעיל המל"א גבי קדירות וכותח הבבלי וכן גבי מקפה, והתם נמי הרי רובו היתר?

ויש בזה ד' שיטות בראשונים:

א. בתוס' חילקו דכל מה דמהני רוב היתר הוא רק במין במינו, אבל בכותח וקדירות דאיירי במין בשאינו מינו בזה אף ברוב היתר אמרינן המל"א.

וביאור סברתם מתבאר להדיא בלשון התוס' שם, וכ"כ בקר"א שם, דיסוד הדין דברוב היתר לא אמרינן המל"א הוא משום שאין כאן איסור כלל שהרי בטל ברוב [וכ"נ במנח"כ א-ו].

וה"מ במין במינו אבל בשאינו מינו הרי יש בו טעם וממשו לא בטל היכא דאית ליה טעם א"כ יש כאן לכה"פ מקצת איסור ואמרינן המל"א.

[והוסיף בקר"א דלא מיבעיא לשיטת התוס' לו: שם בשם רשב"ם דאזלינן הכא דטכע"ק דאורייתא, אלא אפי' אי נימא דאביי אכתי לא אסיק אדעתיה טכע"ק דאורייתא כש"כ התוס' לז. מ"מ הרי טעמו וממשו לא בטיל ועכ"פ מקצת איסור יש כאן, ופשוט].

ויש להוסיף בסברת התוס' עפמש"כ האחרונים לחקור בדין המל"א לשיטת התוס' דבעינן דוקא תערובת, ויל"פ דאף לתוס' עיקרו הוא צירוף במעשה האכילה אלא דס"ל שרק ע"י שהכל מעורב ונעשה מאכל אחד חשיבא אכילה אחת.

ולפי"ז יש להטעים היטיב ד' התוס' כאן דא"א לומר המל"א ע"י דאיכא רוב שהרי כל יסודו הוא במעשה האכילה אבל מקודם לכן כבר נתבטל בהחפצא של התערובת.

ב. אבל דעת התוס' פסחים מד. דברייתא דקופות איירי נמי בין בשאינו מינו, וכ"ד הר"ש פ"ב דטבו"י בחד תי', ולפי"ז צ"ע היאך יתרצו קו' התוס' מ"ש מקדירות וכותח דאמרינן המל"א אף ברוב היתר.

וכתב הר"ש דלעולם אף במין בשאינו מינו מהני רוב היתר דלא נימא המל"א, אבל יש כאן חילוק אחר "דמקפה וכותח ומדוכות שעירובן דרך נתינת טעם זה בזה אפי' רוב היתר מצטרף לאיסור, אבל קופות אין בעירובן נתינת טעם" וכוונת תי' כנראה כש"כ המפרש נזיר לז. דשאני תבלין דעביד לטעמא ולא בטיל, והוי כמאן דנפיש איסורא, וביאור דעת הר"ש יתבאר לקמן.

ג. ועיי"ש בתוס' פסחים דנקטו דאף גבי כותח מהני רוב היתר דלא אמרינן המל"א, ולכך כתבו דלא גרסינן אלא מאי המל"א אמאי פליגי רבנן בכותח הבבלי, שהרי כיון שיש רוב היתר לא אמרינן המל"א.

ומבואר דעתם שם דאף במין בשאינו מינו ואף בעשוי לטעם כמו כותח הבבלי מהני רוב היתר דלא אמרינן המל"א.

וד' התוס' צ"ב מקו' התוס' בסוגיא נזיר, דבגמ' נזיר אמרינן המל"א בכותח ומדוכות, ורק לענין קופות מתרצינן דכיון שיש רוב היתר לא אמרינן המל"א, משמע להדיא דגבי מדוכות וכותח לא אמרינן כן, ועמד ע"ז במהרש"א שם.

ובשעה"מ פ"א חו"מ ד"ה והנה כתב ליישב דהתם לא הוצרך אביי לפרש דפשיטא דהרוב הוא היתר, אבל גבי קופות משמע אף בשוין ע"ז הוצרך אביי לומר בשלמא לדידי איירי בנפיש היתרא לכך ל"א המל"א.

[וצ"ע דהא בסוגיא נזיר אמרינן להדיא אלא מאי משום המל"א אמאי אמרינן שאני אומר, וצ"ל בדוחק דאביי עצמו לא החזיק מקו' זו וס"ל דלק"מ יכיון שהרוב היתר ומ"מ רק גבי קופות הוצרך לפרש כן להעמיד ברוב היתר, ודוחק].

ועוד הק' מהרש"א מה יענו גבי מקפה דאמרינן המל"א כמבואר בסוגיא לעיל, עיי"ש תי', וכתב שעה"מ פ"ו חו"מ דצ"ל דיתרצו התוס' כש"כ הר"ש דלשיטת ר"ת שהשמן בעין לא קשיא מעיקרא.

ועכ"פ מתבאר לנו להדי בשיטת התוס' פסחים דאף בגוונא שאין כלל ביטול ברוב כמין בשאינו מינו מ"מ ל"ש המל"א ע"י רוב היתר, וכבר עמד בכ"ז בקר"א נזיר לו: בתוד"ה שתי קופות ושם בד"ה ולשיטת התוס' פסחים.

[ויש אולי להטעים זה, דלכאו' צ"ב מנ"ל לתוס' זה ודלא לא אמרה הגמ' כן אלא במין במינו מטעם ביטול ברוב, ויל"פ ע"ד אפשר דס"ל לתוס' דדין המל"א הוא דין של נהפך ההיתר לאיסור וא"כ ל"ש בזה ביטול ברוב דאדרבה הרי ע"י האיסור נהפך גם ההיתר לאיסור, וע"כ הוא דין בפנ"ע שאם הרוב היתר אין המיעוט נגרר אחר הרוב, ועצ"ע].

ד. שיטה רביעית שמצאנו הוא שיטת הר"מ שכתב בכס"מ פ"א חו"מ ה"ו לדקדק מדברי הר"מ פ"ה נזירות דס"ל דאי אמרינן המל"א היינו אף בשיש רוב היתר, ולא גריס בגמ' פסחים שם כל השקו"ט בזה, והביא שם מד' הרשב"א שהוא מד' רבנן סבוראי ולא מד' הגמ'.

**ו. ביאור דעת המפרש והר"ש-**

והנה נתבאר לנו שתי שיטות בטעם הקולא של רביה, דעת התוס' נזיר שהוא משום ביטול ברוב ותו ל"ש המל"א, ודעת התוס' פסחים שהוא הלכה מיוחדת בהמל"א.

והנה דעת המפרש והר"ש היא ממוצעת, דתלי אם ניתן האיסור לצורך נתינת טעם בההיתר, ונראה שאין לפרש דעתם כשיטת התוס' בנזיר שיסודו הוא משום ביטול ברוב דא"כ מה לי אם הוא דרך נתינת טעם או לא והרי מין בשאינו מינו אינו בטל כל שבמציאות הוא נרגש בטעמו ומה לי אם ניתן לצורך נתינת טעם או לא.

רק צ"ל שעיקרו הוא סברא מחודשת בדין המל"א דכל שהרוב הוא היתר ל"ש שההיתר ישפיע על כל האיסור, אבל ע"י שההיתר ניתן בשביל לתת טעם בכולו שפיר י"ל המל"א.

ויש להוסיף בזה דלמדנו מד' הר"ש והמפרש דדין המל"א יסודו אינו צירוף במעשה האכילה רק דע"י הבליעה נעשה הכל איסור והאיסור אוסר גם את ההיתר ע"י שהאיסור בלוע בו, ובזה מסתברא כד' הר"ש והמפרש דלא נאמר דין זה אלא היכא שבא להשפיע על האיסור בנתינת טעם אבל היכא שלא נועד להשפיע על ההיתר לא, ודו"ק.

מיהו בקר"א שם נקט דלדעת הר"ש ג"כ יסודו בביטול, וצ"ע.

ונמצא לנו מחלוקת הראשונים בטעם דלא אמרינן המל"א ברוב היתר, דלדעת התוס' הוא משום שבטל האיסור ובמין בשאינו מינו לא אמרינן כן, ולדעת הר"ש ותוס' פסחים הוא דין בפנ"ע בהמל"א דלא אמרינן כן ברוב היתר.

ויל"ע לשיטה זו למה לא נימא איפכא דכיון דהמל"א תו לא יתבטל ברוב, וי"ל דס"ל דדין המל"א הוא צירוף במעשה האכילה וכמו שצאנו דעת המפרש דאף שאין מעורבין אמרינן המל"א, ואף לתוס' דדוקא במעורבין אמרינן כן י"ל דיסודו הוא משום צירוף במעשה האכילה אלא שרק במעורבין והוי מאכל אחד אמרינן שמצטרף.

והנה יש כאן מקום עיון בשיטת התוס' נזיר, דהטעם דע"י רביה אין המל"א הוא משום ביטול ברוב, מבואר דלא אמרינן איפכא המל"א ותו לא יתבטל ברוב, ויל"ע דלכאו' הוא סותר לד' הגר"ח פ"ד ממאכ"א דנקט בשיטת הר"מ דכל שאין כזית בכא"פ אין איסורו אלא דרבנן שעיקר הטעם משום ביטול ברוב, שעיקר מה שאינו בטל ברוב הוא ע"י חלות דין טכע"ק, אבל היכא שאין הטכע"ק ראוי לאכילה לא נתחדש עיקר דין טכע"ק דעיקרו דין מאכ"א, וכל שאין בו שיעור אכילה לא נתחדש בו דין טכע"ק כלל והוא בטל ברוב.

אבל דקדק שם הגר"ח מלשון הר"מ דמשמע דע"י המל"א שפיר יחול בו דין טכע"ק שהרי הוא ראוי לאכילה, ומבואר לכאו' דאמרינן דע"י המל"א אינו בטל ברוב, והוא לכאו' שלא כד' התוס'.

[ובאמת אי משום הא לא אריא שהרי הבאנו ד' הכס"מ פ"א חו"מ דמשמע דעת הר"מ דהמל"א אף ברוב היתר ולא גריס בגמ' כל ענין זה של רביה, עיי"ש].

אבל באמת לק"מ דכל ד' הגר"ח הוא משום דע"י המל"א הרי הטעם ראוי לאכילה, והטעם הוא שגורם שלא יתבטל ברוב, אבל ד' התוס' איירי במידי דלית ביה טעם רק ההמל"א עצמו א"י לעשות של יתבטל ברוב, ובפרט אם נפרש כש"כ לעיל הטעם בזה דדין המל"א הוא צירוף מעשה האכילה ולא בעיקר החפצא של התערובת ואין ההיתר נהפך לאיסור, א"כ וודאי דין זה אינו יכול למנוע את האיסור מלהתבטל ברוב, אבל דין טכע"ק לפי"ד הגר"ח הוא תלוי במה שהתערובת ראויה לאכילה וע"י המל"א הרי האיסור ראוי לאכילה, ודו"ק].

**ז. המל"א לענין חיוב כרת-**

בדין המל"א לענין כרת הנה מצאנו דעת הכס"מ פ"א חו"מ והגר"א תנג-ט בשיטת הר"מ דבכל האיסורין בתערובת אף שיש כזית בכא"פ מ"מ אין בו כרת רק מלקות, ויל"ע אם ה"נ הוא כן לענין המל"א.

ועיין בחי' הגרי"ז נזיר לו: הביא דבתוס' שם משמע דע"י כזית בכא"פ איכא כרת וחיוב מיתה וה"נ משמע בגמ' דע"י המל"א יהיה אותו דין של מיתה, וכ"ה להדיא בתו"ר [וכ"מ ברש"י פסחים מד. שכתב שאין להקל בשאני אומר באיסור מיתה ומשמע דגם ע"י המל"א הוא בחיוב מיתה].

אבל בשטמ"ק שם נקט שאין בו כרת ומקורו מחמץ בפסח דלר"א אמרינן ביה המל"א מילפותא מיוחדת ומ"מ אין בו אלא איסור מלקות ולא כרת.

וכבר קדם לו בתור"פ פסחים מד: שכתב דטכע"ק יש בו כרת אבל המל"א אין בו אלא לאו בעלמא.

מבואר בזה דבר חידוש דלפי שיטתם המל"א הוא איסור חדש ולא משום שיש צירוף מסברא.

וע"ע במגי"א על סה"מ-קצח שהוכיח שאין כרת על אכילת כזית בכא"פ בתערובת מדמקשינן אי כזית בכא"פ דאורייתא אמאי פטרי רבנן בכותח הבבלי, ומשמע דדעת ר"א ניחא אף דס"ל דלית ביה כרת, וע"כ ע"י כזית בכא"פ ליכא כרת.

אבל כבר תמה ע"ז במנח"ב-נא שאין כאן ראיה כלל לנידון הר"מ, דכל הסוגיא מיירי בדינא דר"א דאמרינן המל"א וחייב גם על ההיתר, ובזה שפיר מוכח דליכא כרת, אבל לענין אוכל כזית בכא"פ מן האיסור אין ראיה, ומ"מ שמענו מזה ראיה מסוגיין לכה"פ בדין המל"א דלית ביה כרת.

1. אח"כ העירוני שבבעה"מ שם מבואר דעתו דדין טכע"ק הוא רק בגוונא שנימוח האיסור ובזה אין לוקין ע"ז בכה"ת משום שאין עונשין מה"ד, אבל אם יש כזית בכא"פ לוקה דכה"ג אינו בטל ברוב, ודוקא בכה"ג י"ל דהמל"א אבל בטעם לחוד יתכן דאף לדידיה לא אמרינן המל"א שאין כאן אלא צו"ר, ויל"ע בזה ואיני בענין כעת. [↑](#footnote-ref-2)