כא - שביעית בזמן הזה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד, שיעור הגר"א עוזר שליט"א - כא, נמסר בש"ק ראה תשס"ז

# שביעית בזמן הזה לשיטת הרמב"ם

# א) לדעת רוב הראשונים, שביעית בזמן הזה – מדרבנן. וכן נקטו הפוסקים לעיקר וכפי שפסק החזו"א. ושני טעמים שונים נאמרו בזה: הטעם האחד, משום הקישא דרבי (גטין לו: ריש מו"ק; קדושין לח:) וזה דבר השמטה שמוט - בשתי שמיטות הכתוב מדבר, אחת שמיטת קרקע ואחת שמיטת כספים; בזמן שאתה משמט קרקע אתה משמט כספים, בזמן שאי אתה משמט קרקע אי אתה משמט כספים. ופירשו התוס' וש"ר שמקישים שמיטה ליובל; 'שמיטת קרקע' היינו יובל שהקרקעות נשמטות מיד הקונה וחוזרות לבעליהן, ו'שמיטת כספים' היא השנה השביעית שהחובות מושמטים בה. ואין חילוק בין שביתת הארץ לשמיטת כספים בשביעית, ששניהם הוקשו ליובל, אלא שכינו השנה השביעית 'שמיטת כספים' בניגוד לשנת היובל שיש בה שמיטת שדות ובתים ואין בה שמיטת כספים.

# טעם אחר לכך ששביעית בזה"ז מדרבנן, משום שקדושה שקידש עזרא את הארץ למצוות התלויות בה, בטלה בחורבן הבית[[1]](#footnote-2). ומחלוקת הראשונים היא להלכה, האם קדושה שניה קידשה לשעתה בלבד או אף לעתיד לבוא.

# וכמה נפקותות בין הטעמים הללו. לדוגמא, כתב בספר בית הלוי (ח"ג א,ו) שלפי הטעם הראשון, בזמן בית שני לא נהגה שמיטה מדאוריתא שהרי לא היו רוב יושביה עליה כי בעליית עזרא לא עלו אלא מקצת מהעם [ככתוב בעזרא (ב), וכפשט הגמ' בכתובות כה וכמוש"כ הראשונים בגטין שם - מלבד לדעת ר"ת שעלו מכל שבט ושבט עם עזרא, ולכך מיקרי 'כל יושביה עליה' ונהג יובל], ואילו לפי הטעם השני נהגה השמיטה מדאוריתא עד החורבן שהרי לא בטלה קדושת הארץ עדיין. ויצא לחדש לפי"ז שלפי הדעה הראשונה, שביעית בזה"ז יש לה תוקף כדאוריתא בגלל השבועה שקבלו עליהם כשעלו מן הגולה ככתוב (בנחמיה י), ואעפ"י שמבואר בגמ' שהקלו חכמים בכמה דברים משום שאינה מדאוריתא, זהו מחמת שיש רשות לב"ד שבדור אחר לבטל השבועה, אבל במה שלא ביטלו – האיסור נשאר בתוקפו מחמת השבועה, וכשאר חרמי הציבור שחמורים כדאוריתא. [ומטעם זה יצא כנגד התר המכירה הראשון של הגרא"י מקובנא והגר"י מקוטנא, שיסודו בין השאר מטעם ששמיטה בזה"ז דרבנן]. ואולם חידוש גדול הוא לומר שיש תוקף דאוריתא בגלל שבועת עזרא, ואין כן דעת שאר אחרונים, וכן בספר זכרון יהונתן ('אשר העמיק מאד בהלכות אלו והרבה דברי תורה נתפרשו על ידו'. לשון החזו"א שביעית ג,י) האריך לדחות סברא זו, שהרי נשבעו אז גם על משא ומתן בשבת כמובא בספר נחמיה, ולא מצינו שיש לאיסור זה תוקף דאוריתא. וכן פסק החזו"א ששביעית בזה"ז דרבנן כאמור*.*

# ב) שיטת הרמב"ם בענין זה צריכה בירור, שכתב (שמיטה ויובל ד,כה) השביעית נוהגת בין בפני הבית בין שלא בפני הבית. וכתב בכס"מ שמשמע לדעתו שביעית בזה"ז מדאוריתא אעפ"י שאין היובל נוהג. ואמנם הביא הרמב"ם הקישא דרבי לענין שמיטת כספים (בפ"ט), שלכך תיקן הלל פרוזבול כי שמיטת כספים בזמן הזה אינה מהתורה - זהו רק לענין שמיטת כספים, ומפרש הרמב"ם שמקישים שמיטת כספים ליובל, אבל שמיטת הקרקע לא הוקשה ליובל. אלא שקשה על כך מדברי הרמב"ם להלן (י,ט) בזמן שהיובל נוהג, נוהג דין עבד עברי.. ונוהגת שביעית בארץ והשמטת כספים בכל מקום מן התורה. ובזמן שאין היובל נוהג אינו נוהג אחד מכל אלו חוץ משביעית בארץ והשמטת כספים בכל מקום מדבריהם כמו שביארנו' - הרי משמע שכשאין היובל נוהג אין שביעית נוהגת מהתורה. על כך כתב הכס"מ שזה שכתב הרמב"ם 'מדבריהם' לא קאי אלא על שמיטת כספים, אבל שביתת הארץ נוהגת מהתורה אף בזמן שאין היובל נוהג. *<* ***לע"ע*** *שערי צדק טו; ערוך השלחן העתיד טו>*

# [והעירו מדברי הכס"מ בפ"ה הכ"ט, שם נקט בדעת הרמב"ם ששביעית בזה"ז מדרבנן. וכבר פירשו (ע' במבוא לספר אור לציון שביעית) שדבריו שם לקוחים מתשובתו (אבקת רוכל כד), שנקט שם בדעת הרמב"ם ששביעית בזה"ז דרבנן, וכן כתב בב"י (יו"ד שלא), אבל לבסוף חזר בו בכס"מ ונקט בדעת הרמב"ם שהוא מדאוריתא, וכפי שכתב גם בפ"ט ה"ב ובפ"י ה"ט, וכן בספ"א מהל' תרומות הזכיר זאת].

# והנה מה שכתב הכס"מ שנראה מדברי הרמב"ם שהקישא דרבי קאי רק על שמיטת כספים - כן מוכח מדברי הרמב"ם, שהרי לא הביא הקש זה לענין שביתת הקרקע אלא אך לענין שמיטת כספים הביאו בכמה מקומות, ומשום שהוקשה שמיטת כספים ליובל - כן מפורש בפ"ט מהל' שמיטה, וכן הביא בספר המצוות הקש זה רק לענין שמיטת כספים (עשה קמא, לאו רל). [והמשל"מ הקשה על כך מסוגית הגמ' ריש מו"ק ומהירושלמי (וכן דעת הרי"ק (פ"ט ה"ב). וכן החזו"א (שביעית ג) דחה דברי הכס"מ מהסוגיא במו"ק), ואולם בדעת הרמב"ם המחוור כדברי הכס"מ].

# ואף כי הרמב"ן בפירוש התורה פירש 'מקץ שבע שנים תעשה שמטה' דקאי על כל מצוות השמיטה, ולפי"ז י"ל שההקש האמור בהמשך מתפרש על כל מצוות השביעית שהוקשו ליובל, וכדעת התוס' וש"ר (וכן דעת הרמב"ן עצמו בגטין שם), אבל הרמב"ם מפרש כמו שפירשו כמה מהראשונים שהפרשה מדברת רק בשמיטת כספים ועל זה בא ההקש ליובל, ואילו שמיטת קרקע אינה מוזכרת בפרשתנו אלא במשפטים ובבהר.

# אלא שמה שנדחק הכס"מ בפירוש דברי הרמב"ם בפ"י, לומר ששביתת הקרקע מדאוריתא אף בזמן שאין היובל נוהג - הדברים קשים להולמם שאם כן מה לו להרמב"ם להזכיר דין שביעית בין כל הדברים התלויים ביובל, ושוב להוציאה מן הכלל הזה, והלא לדבריו הריהי כשאר מצוות שאינן תלויות ביובל כלל. ועוד, לפי הגירסה המובאת בר"י קורקוס שם [והיא הגירסה האמיתית, ואילו הגירסה שלפנינו חסר בה דברים. טוב עשו במהדורת פרנקל שהביאו גירסה זו בגוף הספר], מפורש בדברי הרמב"ם שגם שביתת הקרקע בזמן שאין היובל נוהג היא מדבריהם. ועוד דייק הבית-הלוי מדברי הרמב"ם בפי"ב (הט"ו) שלעתיד לבוא בעת שיכנסו לארץ בביאה שלישית יתחילו למנות שמיטין ויובלות. וכיו"ב בהלכות מלכים רפי"א.

# מכל זה נראה כמו שנקט בבית הלוי שלדעת הרמב"ם שביעית בזה"ז אינה נוהגת אלא מדבריהם. וממה שכתב הרמב"ם שנוהגת אף שלא בפני הבית אין כל קושיא, כי אמנם אין השמיטה תלויה בבית דוקא, מ"מ יתכן שתלויה בדברים אחרים שבגללן אינה נוהגת בזה"ז מהתורה. וכמו שכתב הרמב"ם לענין תרומות ומעשרות (רפ"א מהל' תרומות) שנוהגות מן התורה בין בפני הבית בין שלא בפני הבית, ואעפי"כ כתב (שם בסוף הפרק) שהתרומה בזמן הזה אינה מן התורה אלא מדבריהן מטעם אחר (ע' להלן).

# אלא שאעפ"י שמוכח כן מדברי הרמב"ם כדברי בית הלוי, אין מובן טעם הדבר: כיון שההקש ליובל לא נאמר אלא גבי שמיטת כספים לדבריו, והרי הוא פוסק (בספ"ו בית הבחירה) שקדושת עזרא לא בטלה בחורבן אלא קיימת אף בזה"ז, א"כ מאיזה טעם אין השמיטה עתה אלא מדרבנן.

# ג) ולכאורה יש לבאר עפ"י דברי בנו הגר"ח, שפירש (בהל' תרומות פ"א ה"י ובהל' שמיטה ויובל פי"ב הט"ז) מה שכתב הרמב"ם (סופ"א מהל' תרומות) שהתרומה בזה"ז דרבנן משום שנאמר כי תבואו - ביאת כולכם, כמו שהיו בירושה ראשונה וכמו שהם עתידים לחזור בירושה שלישית, לא כשהיו בירושה שניה שהיתה בימי עזרא שהיתה ביאת מקצתן. ונתקשו קמאי ובתראי מאין הוציא הרמב"ם דרשה זו, וביותר קשה הלא אין כתיב בתרומה 'כי תבואו' כלל. ופירש הגרח"ס שהכוונה היא לנאמר בשמיטה (בר"פ בהר), והראה מקור לדברי הרמב"ם מהתו"כ [ופירושו בתו"כ פירוש מחודש, ואילו התוס' ושאר הראשונים מפרשי הספרא פירשוהו בענין אחר, באופן שלפי פירושם אין ראיה כלל לדין זה, ואף נראה קצת לפי פירושם להפך], וסובר הרמב"ם שהואיל והמעשרות תלויים בשנות השמיטה, לפיכך כשאין השמיטה נוהגת מהתורה, גם הם אינם נוהגים, וכפי שכתב רש"י בכתובות (כה סע"א) שבי"ד שנה שכבשו וחילקו, הואיל ועדיין לא נהגה שמיטה כדדרשינן בסדר עולם, כמו כן לא נהגו תרומות ומעשרות מהאי טעמא דתליין בשנות השמיטה. [ופירש שם שדין זה דבעינן ביאת כולכם, חלוק הוא מהדין שנאמר ביובל שיהיו 'כל יושביה עליה' (מקרא ד'וקראתם דרור בארץ לכל ישביה'), שהיובל תלוי בהימצאות כל (או רוב) יושביה באותה שעה, ואילו דין ביאת כולכם הוא תנאי בקידוש הארץ, ואם בשעת הקידוש לא היו כל יושביה עליה, חסר בקידוש לענין אותן הלכות, ולא יועיל שיווצר אח"כ מצב חדש שכל יושביה עליה, כל שלא נתקדש מחדש].

# הרי מדברי הגר"ח אלו הבאים ללמד על תרומות ומעשרות, נמצאנו למדים לענין שמיטה שלדעת הרמב"ם נאמר בה תנאי ד'כי תבואו' דבעינן ביאת כולכם. וא"כ זכינו בטעם חדש מדוע שמיטה בזה"ז דרבנן לדעת הרמב"ם.

# אלא שעיקר פירוש הגר"ח בדברי הרמב"ם קשים (וכן העיר הגרש"ר בזכרון שמואל יב,ב), שהרי בהמשך דבריו כותב הרמב"ם 'וכן יראה לי שהוא הדין במעשרות שאין חיבין בזמן הזה אלא מדבריהם כתרומה'. והרי אם כהגר"ח שעיקר מקורו הוא משמיטה הלא אדרבה, המעשרות שתלויים במנין השנים, הם הפשוטים ואילו התרומה הנוהגת בכל השנים היא שנלמדת מהמעשרות, והרי ברמב"ם מבואר שהתרומה היא הנחה פשוטה וממנה למד לענין המעשרות.

# לכן נראה שהפירוש המחוור בדברי הרמב"ם שם הוא כמו שפירשו האחרונים (תשובות מהרי"ט כה? וכן צדד בחזו"א שביעית ג,ט) שהכוונה על הנאמר בחלה 'בבואכם' (ואולי כן צריך להגיה ברמב"ם במקום 'כי תבואו'. חזו"א) והיא דרשה המפורשת בגמרא בכתובות (כה) לענין חלה, שלא נתחייבו בה אלא ב'ביאת כולכם', וסובר הרמב"ם שהחלה כתרומה לכל דבר שהרי החלה נקראת 'תרומה', ומזה הוציא שהתרומה בזמן הזה דרבנן, ולמד ממנה למעשרות מסברת עצמו.

# וא"כ, כיון שאין כוונת הרמב"ם ללמוד מ'כי תבואו' שנאמר בשביעית, ולא מצינו מקור לכך בגמרא, עדיין לא נתבאר טעמו ששביעית בזה"ז דרבנן.

# [לכאורה י"ל שאף אם כוונת הרמב"ם שם לקרא דחלה, הרי מ"מ 'כי תבואו' דשביעית משמע נמי ביאת כולכם שהרי נראה שהרמב"ם מפרש הלימוד דומיא דביאה ראשונה שהיו שם כולם (ולא משום יתורא ד'כם'), וא"כ אין טעם שלא נאמר כמו כן בקרא ד'כי תבואו' לענין שביעית. אך א"כ נימא כמו כן גבי ערלה, ואמנם כן כתב הצל"ח ברכות לו, אבל הוא דבר חדש. וע' בשו"ת מהרי"ט כה; זכרון שמואל יב,ב].

# ד) כדי לבאר הדבר יש לעמוד על סידור דברי הרמב"ם בענין, שבכל הלכות שמיטת קרקעות (מפרק א עד פרק ח מהל' שמיטה ויובל) לא הזכיר הרמב"ם מאומה שהשביעית בזמן הזה אינה אלא מדרבנן, מלבד בהלכות שמיטת כספים (בפרק ט) כתב שהוקשה שמיטת כספים ליובל, ורק כשעוסק בהלכות יובל והמסתעף (מפרק י ואילך), ראה ללמדנו דבר זה שהשביעית אינה נוהגת מדאוריתא כשאין היובל נוהג. מה שלא עשה כן לגבי שמיטת כספים, שהזכיר זאת במקום שפירש הלכותיה ולא סמך על מה שיכתוב בהל' יובל (וכבר נתקשה בכך הר"י קורקוס פ"ט ה"ב). והרי עיקר כוונת הרמב"ם בחיבורו ללמדנו לדרוש 'סמוכין' בחיבורו (כדברי הגרח"ו).

# והנה נחלקו רבי יהודה וחכמים (בערכין לג. ובכ"מ) האם שנת חמישים עולה למנין השמיטין, להימנות כשנה ראשונה לשמיטה הבאה, אם לאו, ולחכמים שאינה עולה במנין שנות השמיטה, אמרו בגמרא שמנו יובלות בבית שני לקדש שמיטין, וכן פסק הרמב"ם (פ"י ג ז). וכתב (שם ד-ו) שלפי זה היה בדין לעשות כן גם לאחר החורבן, למנות שנות יובל כדי לסדר את שנות השמיטה בהתאם לכך, דהיינו כל חמישים שנה מוסיפים שנה אחת שאינה עולה לחשבון השמיטות, 'אבל כל הגאונים אמרו שמסורת היא בידיהם איש מפי איש שלא מנו באותן השבעים שנה שבין חרבן בית ראשון ובנין בית שני אלא שמטות בלבד בלא יובל, וכן משחרב באחרונה לא מנו שנת החמשים אלא שבע שבע בלבד מתחלת שנת החרבן. וכן עולה בגמרא ע"ז חשבון זה שהוא קבלה.. ועל זה אנו סומכין, וכפי החשבון זה אנו מורין לענין מעשרות ושביעית והשמטת כספים, שהקבלה והמעשה עמודים גדולים בהוראה ובהן ראוי להתלות'. והראב"ד השיגו שהרי לפי מה דקיי"ל כחכמים, צריך למנות חמישים חמישים אף לאחר החרבן, ואעפ"י שאין היובל נוהג. אכן טעם הרמב"ם צ"ע, מדוע נשתנה סדר השמיטין בחורבן, הלא אף מקודם לכן לא היו כל יושביה עליה ולא נהגו דיני יובל, ואף לאחר החורבן לא בטלה קדושת הארץ לענין מצוות התלויות בארץ כשיטתו (בפ"ו מהל' בית הבחירה).

# ופירש הגר"ח הלוי (בהל' שמיטה פ"י ובפ"ט ה"ו. וע"ש שצדד אפשרויות נוספות בבאור מחלוקת הרמב"ם והראב"ד, אבל זהו המהלך העיקרי בדבריו), שמלבד ניהוג מצוות היובל ישנה מצוה למנות ולקדש שנת היובל, כמבואר בדבריו (ריש פרק י) 'מצות עשה לספור שבע שבע שנים ולקדש שנת החמשים שנאמר וספרת לך שבע שבתות שנים וגו' וקדשתם את שנת החמשים. ושתי מצות אלו מסורין לבית דין הגדול בלבד' [ובסהמ"צ פירש מצות 'וקדשתם' כלפי השביתה מעבודות הקרקע, ויתכן שחזר בו בספר היד - כדברי הגריי"פ], ומצוה זו מעכבת בעיקר חלות שנת היובל, שללא ספירה וקידוש אין זו יובל. ומצוה זו נהגה אף בימי בית שני, הגם שניהוגי היובל בפועל לא היו אז מפני שלא היו רוב יושבי הארץ עליה, כי עצם שנת היובל אינה תלויה ב'כל יושביה עליה' אלא אך במנין ובקידוש ב"ד, ורק ניהוג דיני היובל תלוי בכך שרוב יושביה עליה אבל לא עצם חלות שם 'שנת היובל'. וקבלו הגאונים שמאז החורבן לא מנו וקידשו ב"ד את שנת היובל, אם מטעם שצריך לכך ב"ד היושבים בלשכת הגזית או מטעם אחר, ועל כן מאז החורבן בטלה 'שנת היובל' וממילא השמיטין נמנות במחזוריות של שבע בלא שנת חמישים המפסקת, שהרי אין קיימת שנת יובל כשאין מנין. ואילו הראב"ד סבר ששנת היובל אינה תלויה במנין ובקידוש ב"ד אלא במציאות, ועל כן גם לאחר החורבן יש לנו למנות מחזור של חמשים.

# ולפי זה נראה בדעת הרמב"ם שאף השמיטה תלויה היא באותו מנין, כי אמנם שנת השמיטה מצד עצמה אינה תלויה בקידוש ב"ד - שלא כדעת הרז"ה (מובא בספר התרומות מה) והמאירי (בר"ה ט. וע' בגטין לו), שהיא דעה יחידאית – אעפי"כ כל עיקרה של מנין השנה השביעית אינו אלא כשיש מנין ליובל, וכפשוטי המקראות בפרשת בהר, לאחר מצות השמיטה אמר הכתוב 'וספרת לך שבע שבתת שנים שבע שנים שבע פעמים והיו לך ימי שבע שבתת השנים תשע וארבעים שנה. והעברת שופר.. וקדשתם את שנת החמשים שנה..' - ומה בא הכתוב ללמדנו באריכות החשבון ותוצאת המכפלת - אלא לומר שיסוד מנין החמישים הוא של שבע שמיטות שכל אחת מהן נמנית שבע שבע, הרי שהשמיטין והיובלות מנין אחד להם, וכשאין מונים ליובל אין מונים לשמיטין.

# ויסוד הדבר מבואר במה שאמרו בגמרא 'מנו יובלות לקדש שמיטין' ואין הכוונה רק כתאור מעשה שמנו יובלות וממילא נקבעו השמיטין בהתאם למנין היובל בכך שבכל חמישים שנה נדחה מנין השמיטה בשנה, אלא הרמב"ם מפרש כמשמעות הפשוטה שמנו את היובלות כדי לקדש השמיטין (כלשון הרמב"ם 'אעפ"י שלא היתה שם יובל בבית שני, מונין היו אותו כדי לקדש שמיטות'), כי בלא מנין היובל אין מנין שנות שמיטה. וכן מורים לשונות הרמב"ם בכ"מ. [- בפרק י כתב: מצות עשה לספור שבע שבע שנים ולקדש שנת החמשים.. ומאימתי התחילו למנות.. התחילו למנות ועשו שנת עשר וחמש מאות ליצירה שהיא שנת אחת ועשרים משנכנסו לארץ שמטה, ומנו שבע שמטות וקדשו שנת החמשים' וכיו"ב שם בהלכה ג - מכל לשונו שם משמע שמנין שבע שנים וקביעת שנת השמיטה, גם היא חלק ממנין היובל. וכן משמע מכל דבריו במקומות האחרים הנ"ל שכורך שמיטין ויובלות בהדדי].

# נמצא אם כן שאף כי בעיקר הדבר נוהגת שמיטה בזה"ז מדאוריתא שהרי לא הוקשה לדיני היובל [וגם לא בטלה קדושת הארץ, וגם א"צ לה 'ביאת כולכם' כנ"ל], אבל בפועל אינה נוהגת מפני שלא מנו את היובלות מאז החורבן כפי קבלת הגאונים, ושוב אין מציאות של שנת השמיטה, שהיא תלויה במציאות של מנין היובל וקידושו, הגם שאינה תלויה בניהוג מצוות היובל.

# מעתה מובן שבכל הלכות שמיטת קרקע לא הוזכר דבר זה ברמב"ם, כי אין זה דין פרטי בהלכות מצוות ואזהרות השמיטה שאינן נוהגות כשאין היובל נוהג, אלא הוא דין בעיקר קביעות השנה, שאין 'שנה שביעית' כשאין 'שנת יובל', לכן רק בפ"י ובפי"ב שמדבר על מנין השנים וקביעת השמיטין והיובלות, רק שם מזכיר שהשביעית תלויה במנין היובל [לא בניהוגה בפועל], ואולם בשמיטת כספים נאמר פרטי שניהוג מצוה זו תלוי בניהוג היובל בפועל, ולכך בהלכות שמיטת כספים הביא הרמב"ם דין זה שהוקשה ליובל. תדע שכן הוא, שהרי בזמן בית שני מנו יובלות לקדש שמיטין כמפורש בגמרא ואעפי"כ לא היתה שמיטת כספים נוהגת אלא מדרבנן שהרי הרמב"ם (עפ"י סוגית הגמרא בגטין) כתב הקש זה כטעם לכך שהלל תקן פרוזבול, משום ששמיטת כספים מדרבנן, והרי הלל היה בפני הבית, וא"כ מוכח שאף בזמן הבית לא היתה שמיטת כספים נוהגת מדאוריתא, ועל כרחך מפני שלא נהג יובל בפועל. הרי ששמיטת כספים תלויה בניהוג היובל, אבל שמיטת קרקעות אינה תלויה בניהוג אלא ש'שנת השביעית' תלויה במנין ליובל.

# [צ"ע מאין מקור דבר זה שהשביעית תלויה במנין היובלות, וכל שמצד הדין אין מונים יובל, אין שמיטה נוהגת מהתורה, ומדוע לא נזכר חידוש דין זה בפירוש בגמרא (בהנחה שרבי קאי רק על שמיטת כספים). ואם חידושו של הרמב"ם הוא עפ"י הבנת המקראות, מדוע לא כתב 'יראה לי' כדרכו. וצ"ל שנקט כן כדבר פשוט במקראות לספור שבע שבתות שנים שבע פעמים, שכולל המנין שמיטה ויובל, ואין על כך דרשה מיוחדת כי כן פשט הכתוב. ושמענו זאת גם מן הגמרא כבדרך אגב באמרם 'מנו יובלות לקדש שמיטין'.

# אך עדיין קשה מהא דפריך בערכין (לג.) בשלמא לרבנן מנו יובלות לקדש שמיטין אלא לר"י דאמר שנת חמישים עולה לכאן ולכאן ל"ל, בשמיטין סגיא. והסיקו הא ודאי דלא כר"י - הרי להדיא דלא בעי מנין יובלות אלא לצורך חישוב שנות השמיטה ולא בשביל מצות השמיטה עצמה. ואף אם נאמר שזה רק לר"י, אבל לרבנן שחישוב השמיטות נקבע עפ"י קידוש שנת החמשים, מ"מ הרי מוכח מר"י שאין הכרח מפשט הכתוב לתלות זה בזה, וא"כ חוזרת הקושיא מאין הוציא הרמב"ם דין זה.

# ועוד קשה דבריש מו"ק משמע שלחכמים החולקים על רבי, שביעית בזה"ז דאוריתא הגם שאין מנין יובל - הרי שאין השביעית תלויה במנין היובל, והיכן מצינו חולק.

# ובספר בית ישי (ד), ובהקדמת ספר אור לציון (שביעית) כתבו כעין זה אלא שלדבריהם לדעת הרמב"ם בעצם יש חובת מנין יובל גם עתה, אלא שבפועל לא מנו יובלות מהחורבן, והיא הסיבה לכך שבטלו ממילא השמיטות מדאוריתא [אם מפני שהדין מצריך מנין בפועל אצל כלל ישראל והרי הוא נשכח (בית ישי) אם מפני שהחשבון נתקלקל (אול"צ. ולפי"ז כתב שבשנים הראשונות שעדיין לא הגיע שנת החמישים הראשונה, נהגה שמיטה מדאוריתא, ופירש בזה דברי הרמב"ם 'שלא בפני הבית')]. והדברים קשים מדוע לדעת הרמב"ם ביטלו כל ישראל המצוה, וגם מדוע לדעתו לא נחשב אנו עתה את מנין היובלות כפי הדין ונמנה יובלות לקדש שמיטין מדאוריתא. ועוד, מה טיבה של תקנת חכמים לנהוג שמיטה שלא לפי המנין האמיתי, ומ"ט לא קבעו שמיטה לפי החשבון האמיתי.

# וכל זה ניחא לפי ההסבר האמור, כי דינא הוא שאין מנין יובלות עתה ואין שמיטה מדאוריתא מצד הדין ולא משום קלקול חשבונות. אלא שעדיין אין מובן מדוע פסקו מלמנות היובלות וביטלו בכך מצות שמיטה דאוריתא, אם משום שהמנין צריך ב"ד הגדול, הלא היה ב"ד הגדול אף לאחר החורבן (כבר"ה לא וברמב"ם סנהדרין יד,יב), ולא מצינו שצריך לכך ישיבת ב"ד בלשכת הגזית דוקא כבדיני נפשות (והלא לדעת הרמב"ם בעשה קנג, דלא כהרמב"ן, יש דין 'ב"ד הגדול' גם כשאינם בלשכת הגזית). וגם כל המקור להך דינא שהשמיטה תלויה במנין היובל, עלום הוא, ושלא כפשט הסוגיא במו"ק כנ"ל.

# ולכאורה הדרך הפשוטה יותר לומר שרבי נקט שמיטת כספים לרבותא מפני שאינה כתובה עם היובל, אבל שביתת הקרקע פשוט לו שאינה נוהגת כשאין יובל [שהיא קרובה ליובל יותר בענינה, והיא חובת קרקע, וגם סמוכה לה בתורה. וגם י"ל דאין שמיטה לחצאין וכמוש"כ ר"י קורקוס בפ"ט], וכפי שמפורש בירושלמי שלרבי אין נוהגת שמיטה כלל כשאין יובל, וכפשט הסוגיא במו"ק. והיינו טעמא, דבתו"כ הוצרכו לדרוש ששביעית נוהגת אף כשאין יובל נוהג, והיינו כחכמים אבל רבי לא ס"ל הך דרשא וממילא קיימינן כפשטיה דקרא דהשמיטה והיובל ענין אחד, ולעולם תלוי בניהוג היובל בפועל. ולפי"ז בבית שני נהגה שביעית מדרבנן כי לא נהג יובל. ולכך בחורבן פסקו מלמנות היובלות, מאחר ובין כך לא נהגו שמיטין ויובלות מדאוריתא. והרמב"ם דרכו להביא רק את המפורש, לכך הזכיר דרשה דרבי רק בשמיטת כספים, ואילו שביתת קרקע כתב בהקשר של כל הדברים התלויים ביובל].

# בכתב יד שנתגלה לאחרונה מחידושי הרמב"ם על הש"ס, נמצא (בחידושים על מסכת שבת ר"פ כלל גדול) ששמיטה בזמן הזה דאוריתא [ויש מדייקים כן גם בתשובתו בפאר הדור, ואולם המעיין שם יראה שאין זה דיוק]. וצ"ל שהרמב"ם בספר היד חזר בו מחדושיו שכתב בצעירותו ונקט ששביעית מדרבנן. ולפי האמור מיושב הדבר היטב כי אכן ידענו שחזר בו הרמב"ם, שהרי בתחילה כתב שיראה לו שאף בזמן הזה מונים היובלות, ולפי סברא זו הרי גם השביעית מדאוריתא, אלא שלמעשה הסיק כפי קבלת הגאונים שאין מונים יובלות, וא"כ למעשה פסק שהשביעית מדרבנן.

# ה) והנה לפי"ז יש לדקדק מדוע מנה הרמב"ם (בפרק י) שמיטת קרקע עם שמיטת כספים ושאר כל הדברים שאינם נוהגים כשאין היובל נוהג, והלא לכאורה הם חלוקים ביסוד הדין, כי שביתת הקרקע תלויה במנין היובל ואילו שמיטת כספים בניהוג היובל בפועל. אכן נראה שדבריו שם מוסבים רק על קביעות השנים התלוי במנין היובל ולא בניהוגו בפועל [כי הלא אף בשמיטת כספים קיים גם דין זה], ויש להוכיח כן ממה שמנה שם בין שאר הדינים דין בתי ערי חומה שאינו נוהג בזמן שאין היובל נוהג, ונראה שאף דין זה תלוי בעצם קביעת שנת היובל ולא בניהוג מצוותיו בפועל; -

# כי הנה תמה ר"ת מהמבואר במשנה (ערכין לא:) שבזמן הלל נהג דין בתי ערי חומה, והרי לא היו אז רוב יושביה עליה ולא נהג היובל. ותירץ ר"ת שנהג יובל בבית שני מפני שעלו מכל שבט ושבט עם עזרא, ואף זה בכלל 'רוב יושביה עליה'. ושאר הראשונים תירצו שנהג אז דין בתי ערי חומה מדרבנן. והנה לכאורה להרמב"ם אין קיימים שני התירוצים, שהרי מפורש בדבריו (בה"ג) שבבית שני לא נהג יובל, ולא היו מונים אותו אלא לקדש שמיטות. וגם משמע מדבריו (בה"ט) שמלבד שביעית לא נהגו אחד מכל הדינים אף לא מדבריהם כשבטל היובל.

# וכתב הגר"ח (בחדושים על הש"ס, גטין) על פי דרכו הנ"ל שביובל, מלבד דין 'כל יושביה עליה' בעינן 'ביאת כולכם', וחלוקים הם ביסוד דינם; דין כל יושביה עליה נקבע לפי המצב שבאותה שעה, ואילו 'ביאת כולכם' הוא דין שנאמר בקידוש, וכל שלא היו בקידוש כולם, לא נתקדשה הארץ לענין אותן מצוות שנאמר בהן 'כי תבואו', ולפי"ז כתב שדין בתי ערי חומה תלוי רק בדין הזה של 'ביאת כולכם' ולא בדין 'כל יושביה עליה' שהרי גם אם נמכר הבית כשאין יושביה עליה, הלא יתכן שבבוא היובל יהיו כל יושביה עליה ויימצא אז שלא נמכר הבית לצמיתות, הלכך לא נתמעט דין זה אלא באופן שלעולם לא יוכל לבוא לידי 'לא יצא ביובל' והיינו רק כשחסר בביאת כולכם שלא נתקדש מעולם לענין יובל. ובבית שני, נהי דלא היה שם יובל מצד שלא היו כל יושביה עליה אך הלא כשם שלענין תו"מ מדרבנן נוהגים אף שאין 'ביאת כולכם' הרי שמדרבנן מועיל הקידוש בלא ביאת כולם, א"כ ה"ה לענין בתי ערי חומה יש להועיל מדרבנן אף שאין ביאת כולכם. עד כאן דבריו בקיצור.

# ואולם כפי האמור לעיל, עיקר היסוד דבעינן 'ביאת כולכם' בשמיטה ויובל, אין לו מקור בדברי הרמב"ם. ועוד יש לשאול על לשון הרמב"ם בפי"ב הט"ז שלעתיד לבוא בביאה שלישית יתחילו למנות שמיטין ויובלות ויקדשו בתי ערי חומה ויתחייב כל מקום שיכבשוהו במעשרות. והרי לפירוש הגר"ח הול"ל אפכא *< אין ברורה לי השאלה כעת. גם כמדומני היתה קושיא מלשון הרמב"ם בספ"ו מהל' בית הבחירה, ואיני זוכרה>*

# אך המחוור בזה כמוש"כ הגר"ח בסוף דבריו בדרך נוספת, שדין בתי ערי חומה תלוי בשנת היובל ולא בניהוג היובל בפועל. וא"כ בזמן הבית נהג דין בתי ערי חומה כיון שמנו יובלות, אעפ"י שלא נהגו דיני היובל בפועל.

# וא"כ מבואר מזה שהרמב"ם מונה שם כל הדינים התלויים במנין וקביעות שנת היובל ולא בניהוג מצוותיו בפועל, ושפיר נתקיימו הדברים ששמיטת קרקעות תלויה במנין היובל ולא בניהוגו [וצ"ע שבהלכה ח כתב 'משגלה שבט ראובן ושבט גד וחצי שבט מנשה בטלו היובלות שנאמר וקראתם דרור בארץ לכל יושביה, בזמן שכל יושביה עליה.. בזמן שהיובל נוהג בארץ נוהג בחו"ל..' – מבואר דמיירי בניהוג מצוות היובל ולא במנין השנים שהרי המנין אינו תלוי בכל יושביה עליה, ואין שייך מנין בחו"ל. ואילו בהלכה ט שממשיך 'ובזמן שהיובל נוהג, נוהג דין עבד עברי ודין בתי ערי חומה..' לפי הנ"ל זה קאי על המנין ולא על הניהוג, והרי פשטא דמלתא ודאי מדבר על האמור קודם. גם לענין עבד עברי כתב הרמב"ם (עבדים א,י) שאין דינם נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג 'וכבר ביארנו מתי בטלו היובלות', ופשט הדברים כוונתו למש"כ כאן בה"ח 'משגלה שבט ראובן.. בטלו היובלות', וא"כ משמע דתליא בניהוג היובל ולא במנין השנים.

# גם קשה מהו שהכריחו בגמרא מהא דמנו יובלות דלא כרבי יהודה, והלא י"ל לדבריו שמנו כדי לקיים דין בתי ערי חומה ועבד עברי.

# ואם נאמר שהכל תלוי בניהוג בפועל כנ"ל, י"ל דבבית שני נהגו בתי ערי חומה מדרבנן אעפ"י שלא נהג יובל, ולאחר החורבן פסקו מלנהוג, וכ"כ החזו"א - שביעית ג,י].

# עיקרי דברים – שיעור כא

# **א)** נראה לעיקר בדעת הרמב"ם (כמוש"כ בבית הלוי) ששמיטה בזמן הזה דרבנן [ויתכן שבצעירותו סבר מדאוריתא, כמשמעות דבריו בחידושיו על הש"ס], הגם שנראה מדבריו שלא הוקשה שמיטה ליובל בהקישא דרבי אלא שמיטת כספים בלבד.

# טעם הדבר מתבאר מתוך דברי הרמב"ם; 'שנת שביעית' תלויה במנין השנים ליובלות, וכל שאין מנין ליובל אין 'שנה שביעית' לחול בה מצוות שביעית. ואין הדבר תלוי בניהוג מצוות היובל [כמו לענין שמיטת כספים] אלא במנין וקידוש שנת היובל. (ב ד)

# לפיכך בימי בית שני מנו יובלות כדי לקדש שמיטין, הגם שלא נהגו מצוות היובל - רק כדי לקיים מצות השביעית מדאוריתא (ד).

# **ב)** אין נראה שצריך 'ביאת כולכם' לענין שביעית, רק לענין תרומה ומעשרות כתב הרמב"ם להצריך 'ביאת כולכם' משום הכתוב בחלה. (ג)

# **ג)** נראה בדעת הרמב"ם (כפי שצדד הגר"ח) שדין בתי ערי חומה אינו תלוי בניהוג היובל בפועל אלא במנין וקידוש שנת היובל, ואעפ"י שאין רוב יושביה עליה ולא נהגו מצוות היובל, מ"מ כל זמן שמנו יובלות, נהג דין בתי ערי חומה מדאוריתא. (ה)

1. ע' רשב"ם ב"ב צ: [↑](#footnote-ref-2)