כב - עדות שאי אתה יכול להזימה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד, שיעור הגר"א עוזר שליט"א - כב, נמסר בש"ק שופטים תשס"ז (כתיבה ראשונה)

# עדות שאי אתה יכול להזימה; אין עד נעשה דיין

# א) הלכה פסוקה היא: אין עד נעשה דיין. בטעם הדבר פירש הרשב"ם (בב"ב קיד.), גזירת הכתוב היא דכתיב 'ועמדו שני האנשים' - בעדים הכתוב מדבר (שבועות ל.) - 'לפני ה'' כלומר לפני הדיינים. השמיענו הכתוב שצריך להעמיד שנים לפני הדיינין אבל העדים אינם חוזרים ויושבים ודנים.

# ויש מפרשים הטעם (ומובא בתוס' ב"ב שם ובכ"מ), כדי שתהא עדות שאתה יכול להזימה, שאם העדים עצמם דיינים, לא יקבלו הזמה על עצמם. ובמק"א (כתובות כא סע"ב ב"ק צ) מובא בתוס' לדחות טעם זה, שאם כן כאשר העדים קרובים לדיינים אינם יכולים להעיד שלא יקבלו הזמה עליהם - אלא כיון שבני הזמה הם בב"ד אחר, עדות שאתה יכול להזימה היא, אם כן אין מניעה שגם העד בעצמו יהא דיין שהרי אפשר להזימו בב"ד אחר.

# אמנם כבר הביאו הראשונים (ערי"ף פ"ג דסנהדרין ור"ן סופ"ב דכתובות ורשב"א ר"ה כה ועוד) את דברי הירושלמי (סנהדרין ג,ט) שאין לעדים להיות קרובים לדיינים מטעם זה שאם יוזם העד נמצא נהרג על פי קרובו. וא"כ הרי אדרבה מוכח מהירושלמי כדעת הי"מ דבעינן שתהא אפשרות להזימן באותו ב"ד [והטעם לכך יתבאר בהמשך מתוך הדברים].

# ב) אלא שהאחרונים הקשו כמה קושיות על שיטה זו; -

# בספר טורי אבן (בר"ה כה, באבני שהם) הקשה על טעם זה, למאן דאמר (בסנהדרין ג, וכן פסק הרמב"ם, ונתבאר במק"א) שמדין תורה דיין אחד כשר לדון דיני ממונות, הלא אי אפשר לקיים הזמה באותו ב"ד שהרי קיימא לן עדים זוממים קנסא וצריך לזה שלשה מומחים - הרי מוכח שאין צריך אפשרות הזמה באותו ב"ד (וע' בחדושי הרי"ם חו"מ א ובקה"י כתובות כד מש"כ בישוב קושיא זו).

# ובקצות החשן (ז סק"ד) הקשה על שני הטעמים; באופן שהעידו עדים בפני ב"ד ונחקרה עדותן ונתקבלה, מה טעם לא יוכלו העדים עצמם לדון מעתה על פי עדות עצמם, הלא בשעת העדות נתקיים קרא ד'ועמדו... לפני', וגם העדות ראויה להזמה באותו ב"ד שקיבל עדותם, והרי מבואר בגמרא (רפ"ג דר"ה) ופוסקים שאף באופן זה שבשעת העדות היו דיינים אחרים, אי אפשר לעדים לשוב ולדון על פי עדות עצמם. על כן יצא הקצוה"ח לפרש טעם שלישי לדין זה. ע"ש.

# קושיא זו על טעם הרשב"ם, יש לתרצה על פי דבריו המאירים של הגרא"ל מאלין (ח"א לה) בבאור הך דינא דילפינן מ'ועמדו...', שאין זה חסרון בקיום מציאות עמידת עדים לפני דיינים גרידא, אלא לימדנו הכתוב בזה שעדים אינם יכולים להיות גם 'דיינים' באותו דין שהם מעידים בו, וכן הדיינים אינם יכולים להיות 'עדים'. ושני פסולים יש בדבר; פסול בהלכות עדות ופסול בהלכות דיינים.

# ובזה פירש את דעת הרשב"ם (בב"ב קיג:) שאפילו עד הרואה שאינו מעיד, אינו נעשה דיין. והרי לא חסר כלום ב'ועמדו' שהרי יש שם עדים אחרים העומדים לפני הדיינים ומעידים - אלא מוכח שמלבד פסול בעדות נאמר כאן פסול נוסף בדיין שיש עליו שם 'עד' [ושאר ראשונים לא חלקו על הרשב"ם אלא מפני שלדבריהם עד הרואה אינו 'עד' כלל, אבל לעצם היסוד הכל מודים, שדיין אינו כשר כאשר הוא 'עד' בדבר].

# וסמך לדבר זה יש לראות ממה שהרמב"ם הביא דין זה בהלכות עדות (ספ"ה ופ"ז) ואילו הטשו"ע בהלכות דיינים. הרי חזינן שאפשר לבוא בדין זה משני צדדים; אין עד דיין, ואין דיין עד.

# ובזה פירש הגרא"ל דעת הראשונים (ערמב"ן כתובות כא) שזה שאמרו בגמרא במילי דרבנן עד נעשה דיין כגון בקיום שטרות, היינו רק בגוונא שבשעת הגדת העדות היו שם דיינים אחרים ורק אח"כ באים העדים לדון על פי עדות עצמם, אבל לא להיות דיינים בשעת העדות עצמה. ומאי שנא; - רק משום שלא הקלו בעדות דרבנן אלא כלפי דין הדיינים, שכשרים אף אם יש שם 'עד' עליהם, אבל בדין העדות לא הקלו בו חכמים כלל. ודעת הרשב"א שמכשיר בשני האופנים, כי סובר שהקלו בזה הן בדין העדות והן בדין הדיינים.

# בזה דקדק לשון הרמב"ם (בספ"ה מהל' עדות) 'במה דברים אמורים [שאין עד נעשה דיין] בדבר שצריך עדים מן התורה וצריך דיינים לדון באותו הדבר מן התורה, אבל בשל דבריהם עד נעשה דיין'. הרי שיש בדין זה שני דינים: פסול עד ופסול דיין, לכך הוצרך לומר שהואיל וגם העדות וגם הדיינים אינם נצרכים מהתורה, לפיכך הקלו. ואכן דעת הרמב"ם (בפ"ז ה"ו) כהרשב"א דבמילי דרבנן כשרים אף כשהם דיינים בזמן העדות עצמה.

# לפי זה לא קשה מעיקרא קושית הקצות על הרשב"ם, מדוע עדים שהעידו בב"ד ונתקבלה עדותם, אינם כשרים עתה לדון על פי עדותם - כי אמנם חסרון בעדות עצמה אין כאן שהרי אין הם דיינים באותה שעה, אבל חסרון בהלכות דיינים יש כאן, כי סוף סוף כשדנים עתה הרי הם 'עדים' בדין זה.

# ועדיין לא נתישבה הקושיא לטעם ה'יש מפרשים' דמשום עדות שאי אתה יכול להזימה אין עד נעשה דיין, הלא באופן זה שכבר נתקבלה העדות בב"ד אחר, מדוע לא ידונו מעתה על סמך עדותם שהרי אפשר להזימם באותו ב"ד שהעידו בו.

# ג) כמה מהאחרונים נקטו לפרש טעם ה'יש מפרשים' דבעד שנעשה דיין אין אתה יכול להזימה, משום שאינם יכולים להרשיע עצמם, לענוש עצמם ב'ועשיתם לו כאשר זמם', דהלא אין אדם מרשיע את עצמו. ולפי זה מה שכתבו התוס' דאין מקבלין הזמה על עצמן, כלומר אינם יכולים לקבל. אלא שהקשה בקהלות יעקב (כתובות כד) על לשון התוס' בסנהדרין (ט.) 'שלא ירצו לקבל הזמה על עצמם' והלא אפילו ירצו אינם ראויים לדון עצמם דהא לכשיוזמו הרי הם עצמם הנידונים ובעלי הדבר. גם צ"ע מהו טעם זה שכתבו התוס' דלא ירצו, הלא אם נאמר שראויים לקבל, חשיב שפיר 'יכול להזימה' גם אם אינם רוצים.

# אך האמת תורה דרכה שאף במקומות שכתבו התוס' 'אין מקבלין' כוונתם כמו שכתבו בפירוש בסנהדרין שלא ירצו לקבל, וילמד סתום מן המפורש. מה גם שבכמה מקומות כתבו לשון 'לא יקבלו' דמשמע טפי שאינם רוצים לקבל ולא שאינם יכולים להרשיע עצמם. אלא שהדברים טעונים באור כאמור.

# עוד הקשה בקהלות יעקב (כתובות כד) על טעם זה: הלא עיקר הדין שאין עד נעשה דיין נאמר במשנה (רפ"ג דר"ה) לענין עדות החודש, ושם אין מתקיים כלל דין 'כאשר זמם לעשות לאחיו' ומדוע שהעד לא ייעשה דיין. והנה לענין עדים המעידים על פלוני שהוא בן גרושה ובן חלוצה ונמצאו זוממים, תנן (ריש מכות) אין אומרים יעשה זה בן גרושה ובן חלוצה אלא לוקה ארבעים. וכבר עמדו התוס' (שם) הלא עדות שאי אתה יכול להזימה פסולה. ותירצו באופן אחד כיון שלוקים הוי כאשר זמם והוי שפיר 'יכול להזימה'. ועוד תרצו כיון דהא דבעינן יכול להזימה הוא משום דכתיב בפרשה 'ועשיתם...' א"כ בעדות שאין שייך בה כלל לקיים זאת, הרי לא נכתב בה הך קרא ולפיכך כשרה אף בלא יכולת להזימה.

# ואם כן לענין קידוש החודש, לא מיבעי לתירוץ השני שאין צריך אפשרות הזמה בעדויות שלא נאמר בהן 'כאשר זמם' בדין הוא שיתכשר עד להיות דיין, אלא אפילו לתירוץ הראשון, הלא נסתפק הגרעק"א (בתשובה קעו) בעדי קדה"ח שהוזמו, אין בהם אף לא מלקות ד'לא תענה ברעך' שאין זו עדות 'ברעך', וא"כ נמצא שאין מתקיים בעדות זו עונש הזמה, ואמאי לא יוכל העד להיות דיין לפי האי טעמא ד'עדות שאי אתה יכול להזימה'.

# אך התירוץ ברור ופשוט, כמוש"כ בקה"י עצמו, על פי מה שכתב בספר בית הלוי (ח"ג ו) לחלוק על חידושו של הנודע-ביהודה שעדות שאינה צריכה להיות 'יכול להזימה', אינה צריכה דרישה, שהרי שבע דרישות של הזמן והמקום נצרכות רק כדי שיוכלו להזים העדים [ויש חולקים על כך]. ונימק הביה"ל [בין שאר נימוקיו] מדוע בכל זאת צריך דרישה וחקירה, כי אעפ"י דלא בעינן בהן אפשרות עונש ד'כאשר זמם', מ"מ בעינן שתהא יכול לבטלה ע"י הזמה. ומה שכתבו התוס' הוא דקרא ד'ועשיתם לו כאשר זמם' נאמר רק במקום ששייך לקיים זאת, אבל מ"מ אף בעדות דבן גרושה וכד' בעינן לקיים רישא דקרא דכתיב 'והנה עד שקר העד', כלומר צריך שיהא אפשרות לבטל העדות ע"י הזמה שיאמרו עמנו הייתם באותו מקום ובאותה שעה, ועל כן צריך לקיים דין דרישה. ומובן אם כן מדוע אין עד נעשה דיין בעדות החודש - כי אף בעדות זו בעינן 'יכול להזימה' לענין ביטול העדות מיהא.

# והנה במה שנקט הקה"י שאין הב"ד יכולים לקבל הרשעה על עצמם אף לא לבטל העדות [שלכך אף בעדות החודש אין עד נעשה דיין, כי לא יוכל לבטל עדותו, וכל עדות צריך שיהא אפשר לבטלה בהזמה. ומתוך כך הקשה על לשון התוס' בסנהדרין הנ"ל], נראה לומר דשפיר יכולים לקבל עדות לבטל עדותם הראשונה, כי כלפי העדות עצמה, קיומה או ביטולה, אין הם בעלי דברים. וראיה לזה מדברי נתיבות המשפט (לח) שאף על פי שאין העדים נעשים זוממין עד שיזימון בפניהם, אם נתקבלה הזמה שלא בפניהם מתבטלת העדות הראשונה מתורת ודאי כדין הזמה, ולא כהכחשה בעלמא [ויש חולקים על כך; מהרלב"ח ומהרי"ט ועוד בדעת הרמב"ם. ועכ"פ כן י"ל בדעת התוס']. הרי מוכח שכלפי ביטול העדות אין צריך נוכחות הראשונים כיון שאינם כבעלי דבר לענין זה, ורק לענין דינא ד'ועשיתם לו' צריך להעיד בפניהם. ואם כן מהאי טעמא גופא מדוע לא יוכלו מן הדין לקבל הזמה על עדות עצמם כלפי ביטול העדות.

# [ונראה דדעת הקה"י, וכן נראה בסברא, שאף אי נימא שיכולים לקבל הזמה לבטל העדות, לא סגי בכך לענין דינא ד'יכול להזימה' אלא בעינן לקיים 'עד שקר העד' כלומר לקבוע עליו דין 'עד זומם', דהא נהי דאין שייך 'כאשר זמם' בעדות החדש הלא ודאי שייך לעשותו 'עד זומם' וצריך לקיים קרא כדכתיב - ולענין זה אינם נאמנים להרשיע עצמם (כמוש"כ הנתיבות שם).

# ועוד יל"ע כיצד יכולים לקבל הזמה על עצמם [ואולי אף הכחשה] מכל וכל, הלא לדבריהם רשעים הם ופסולים לדון, וכדאמרינן גבי המעיד פלוני רבעני לרצוני, לרב יוסף (סנהדרין ט:) אינו נאמן משום 'לדבריך רשע אתה'. ואף רבא לא פליג אלא משום פלגינן דיבורא והכא לא שייך פלגינן (ואף 'פלגינן נאמנות' שכתבו האחרונים (וע' רעק"א כתובות יח ובקה"י שם) יש לומר דלא שייך הכא, שהרי אינם מעידים על גופא דעובדא אלא על ראייתם את העדות, וזה עיקר הנידון, א"כ כיצד אפשר להם לפסוק עדים זוממים אנו)].

# ד) מתוך כל הקושיות הנ"ל נמצא המבוא להסבר הענין; הנה אם הדין דבעינן עדות שאתה יכול להזימה, הוא דין שנאמר בעדות, כפי הנראה מפשוטם של דברים, אם כך הרי מתחזקת ביתר שאת קושית הקצוה"ח: מדוע אמור פסול זה באופן שהעדים העידו בפני ב"ד אחר ועתה הם דנים על פי עדותם, הלא העדות יצאה בהכשר שהרי היתה ראויה להזמה באותו ב"ד שבה נתקבלה, ושוב אין לנו צורך לא בעדים ולא באפשרות הזמתם. תדע דהלא אף אם מתו לאחר מסירת העדות וקבלתה, אפשר להמשיך לדון על פי אותה עדות, וכמו שכתב הרי"ם בחדושיו (חו"מ ז), ואעפ"י שכבר א"א לקיים 'ועשיתם לו כאשר זמם'. הרי שהקובע לענין דין זה הוא זמן קבלת העדות.

# אך נראה שכשם שביאר הגרא"ל בדעת הרשב"ם דדינא ד'ועמדו' נאמר הן בהלכות עדות הן בהלכות הדיינים, כמו כן הטעם השני דבעינן עדות שאי אתה יכול להזימה, מלבד הדין שנאמר בעדות עצמה שטעונה אפשרות הזמה, נאמר בזה הלכה נוספת בהלכות דין ומשפט, שאין הדין דין אלא בכך שיכולים הדיינים לקבל הזמה על העדות.

# וטעמו של חידוש זה נלמד מן המקראות עצמם; הרי כל עיקר דין זה ד'יכול להזימה' מקורו מסדר הכתובים, דתורת עדות מתקיימת רק אם יכול להתקיים בה כל האמור בפרשה דהיינו תורת הזמה. ועל סמך זאת נקט הבית-הלוי מסברא דאף במקום שאין שייך כלל 'ועשיתם לו כאשר זמם', בעינן קרא ד'הנה עד שקר העד', וא"כ אף אנו נאמר כמו כן דבעינן לקיים תחילת הך קרא, 'ודרשו השפטים היטב והנה עד שקר העד' וגו', כלומר כל דין הנקבע על פי עדים צריך שיהא באופן זה שהדיינים יהיו 'דורשים היטב' לוודא שאין שם עד שקר. וזהו דין שנאמר בהלכות הדיינים, שבמצב שהשופטים אינם עשויים לדרוש היטב, אין שייך כל האמור בפרשה.

# ממילא מובן שגם במקום שהעדות נתקבלה בב"ד אחר שאפשר להזימה, אעפי"כ אותם עדים אינם יכולים לדון בדין שהם עצמם היו עדים לה, משום שאינם רוצים לקבל הזמה על דברי עצמם, והרי חסר כאן התנאי של דיינים הדורשים היטב [ואעפ"י שכבר נתקבלה העדות ונדרשה, מ"מ בעינן 'לדרוש היטב' בכל משך הדין שאין שם עד זומם].

# ועל כן בעדות החודש, אעפ"י שאין צריך שם אפשרות עונש, ואעפ"י שיכולים הדיינים לקבל הזמה לגבי ביטול העדות כי אינם נחשבים 'בעלי דבר' לענין זה כנ"ל, מכל מקום עדיין חסר כאן התנאי דדרישת השופטים, שהרי לא ירצו לקבל הזמה על עצמם.

# וכן קושית הטו"א, אמאי יחיד מומחה או ג' הדיוטות כשרים בכל דיני ממון, הרי לא יוכלו באותו ב"ד לקבל הזמה על העדים – לא קשה להנ"ל, שהרי כלפי דין הצרכת הזמה בעדות, די בכך שיש אפשרות להזימן בב"ד אחר, וכקושית הקצוה"ח, ומה שפסלו היש-מפרשים עד הנעשה דיין משום עדות שאאי"ל, היינו רק משום חסרון בדיין מפני שהוא 'עד' באותו דין ולא ידרוש היטב את העד, אבל יחיד מומחה שאינו עד בדבר, אין שייך בו הך פסולא.

# [ועדיין צריך טעם בדעת הרמב"ן שלא הקלו בעדות דרבנן שעד נעשה דיין אלא לאחר שנתקבלה עדותו בפני ב"ד אחר, והסבר הגרא"ל הנ"ל שהקלו רק בדין הדיינים ולא בדין העדות, אינו מיישב לשיטת היש-מפרשים, שהרי מצד דין העדות סגי בכך שאפשר להזימן בב"ד אחר.

# וצ"ל דלא הקלו בשלב קבלת העדות שאז היא עיקר שעת דרישת העדים ואין אדם דורש היטב את עצמו].

# וזהו שכתבו התוס' שלא ירצו לקבל, ולא כתבו שאינם יכולים לקבל, כי מצד מה שאינם יכולים להרשיע עצמם אין בכך כלום, דמ"מ יכולים בב"ד אחר לקבל הזמה וסגי בזה דליהוי עדות שראויה להזמה מצד דין העדות עצמה, אבל עיקר המניעה היא מפני שאלו שהעידו באותו נידון, אינם יכולים לדון על פי עדות עצמם כיון שלא ירצו לקבל עדות המזימתם, וזהו חסרון דיני בעצם יכולתם לדון.

# ה) ויסוד הדבר מבואר מדברי הרשב"א בחדושיו על מסכת ראש השנה; -

# ותחילה יש להקדים מחלוקת הראשונים, בגוונא שהדיינים העידו בב"ד אחר, ועתה הם דנים על פי עדים אחרים ולא על פי עדותם; דעת הרי"ד (בב"ב קיד) שבאופן זה כשרים לדון שהרי עדותם אינה נצרכת כלל, שלא על פי עדותם דנים הדין. ודעת נכדו הריא"ז (בפסקיו שם) לפסול [הגם שבעד הרואה ואינו מעיד, דעת רוב הראשונים דלא כהרשב"ם שנעשה דיין - מאחר ואין שם 'עד' עליו וכנ"ל, משא"כ זה שהעיד]. וכן מבואר מדברי התוס' שם.

# וצריך להבין דעת הפוסלים: התינח לטעמא דרשב"ם דילפינן מ'ועמדו', וכפי שביאר הגרא"ל דמלבד פסול העדות יש פסול בדיינים אם הם עדים בדבר, מובן שעל כן פסולים הגם שאינם דנים על פי עדותם כי מ"מ 'עדים' הם באותו דבר, אבל לפי הפירוש המובא בתוס' דמשום עשאאי"ל, מדוע לא יקבלו הזמה על העדים האחרים, והלא עדותם שהעידו בב"ד אחר אינה מעלה ומורידה כלום שהרי לא מכוחה אנו דנים את הדין. ואם כן כיצד יתיישבו דברי התוס' עם דבריהם עצמם.

# והנה הרשב"א בחדושיו על ר"ה (שיצאו לאור בשלמותם לאחרונה, ולא היה לפני רבותינו האחרונים אלא מעט מחדושיו שהודפסו בדפוסים הקדומים) נקט בתחילה בטעמם של ה'יש מפרשים' שאי אפשר שיגמר הדין על פי עצמם. ופירוש דבריו שהרי אין העדים נעשים זוממין עד שיגמר הדין על פיהם, וא"כ נמצא שעל ידי גמר הדין גומרים הדיינים את דינם של העדים הזוממים להענש. וכ"כ הנמו"י ( ). וצריך הדבר באור הלא לכאורה דבר צדדי הוא שע"י גמר הדין הבא לפניהם, יוסבב ממילא עונש על העדים, אבל אין זה נושא הדין.

# וביותר קשה על דברי הריטב"א (במכות יב.) שהוסיף בה דברים: 'לפי שגמרו הם עצמם את דינם, שאין העד נעשה זומם עד שיגמר הדין על פיו' - וכי את דינם הם גומרים, הלא אין גומרים אלא דינו של הנידון שבאים לחייבו.

# אך המחוור בזה כמוש"כ הגרא"ו (בכתובות לג) בגדר עונש 'כאשר זמם', שהעדים נכנסים תחת זה שהעידו עליו כאילו הם עצמם חוייבו בכל מה שהעידו. אין ה'ועשיתם לו כאשר זמם' רק מגדיר את מידות העונש וגבולותיו, אלא גוף תוכנו של העונש הוא להיות נכנס תחת אחיו. ועל כן בעצם גמר הדין שפסקו על הנידון, הוא הוא גמר הדין שפסקו על עצמם כדברי הריטב"א, שהרי נכנסו הם תחת הנידון.

# ונראה שגדר זה שפירש הגרא"ו והוציא מזה כמה נפקותות, מפורש הוא בקרא, דהנה יש לעמוד על פשוטו של מקרא 'ולא תחוס עינך נפש בנפש עין בעין שן בשן יד ביד רגל ברגל'. והלא כשהעידו שפלוני הוציא עין חברו, לא זממו להוציא לו עין אלא להפסידו ממון, ומדוע מפרט הכתוב את האברים, הלא בעצם אין כאן אלא דין ממון כאשר זמם להוציא ממון. ובשלמא הכתוב 'עין תחת עין' בפרשת חובל, כבר הוסבר באריכות (בשיעור פר' משפטים) עפ"י דברי הרמב"ם שבעצם יסוד דינו הוא להוציא את עינו אלא שאמרה תורה 'לפדותה' בממון כעין כופר, וזהו עומק פשט הכתוב 'עין תחת עין', אבל כאן שכבר נקבע דין החובל בחברו בממון, הרי לא זממו העדים אלא הוצאת ממון, וא"כ מדוע נקטה תורה לשון זו. אלא כאן גילתה תורה גדר זה, שדין העדים הוא להיכנס תחת פסק הדין עצמו, וכשם שהם דנו את החובל בדין 'עין' ממש אלא שבפועל 'משלמים' את העין ע"י ממון, כך גם כמוהו, נכנסים הם באותו הדין, דין 'עין' ממש עם פדיונה. *<* ***לבדוק*** *בדברים זוטא>*

# ומובנים בכך דברי רש"י בסנהדרין (מ:) שהפרשה מדברת במעידים על רוצח מדכתיב 'נפש בנפש, עין בעין' וגו'. ותמהו בתוס' הלא על כל חייבי מיתות שיעידו שייך לומר 'נפש בנפש' כשהוזמו ולאו דוקא רוצח. וכבר פירש הרש"ש שרש"י דייק מהאמור בהמשך: 'עין בעין' וגו' דמיירי במעידים שחבל בעין חברו, והכי נמי מתפרש 'נפש בנפש'. ועדיין אין מובן הכרח לפרש כן מסמיכות הכתובים - אלא נראה כנ"ל שהבין רש"י פשוטו של מקרא שדין 'עין תחת עין' ו'שן תחת שן' הנאמר בחובל, אמר הכתוב ליישמו על העדים הזוממין, נמצא אם כן ש'עין בעין' פירושו: דין 'עין תחת עין' הידוע לנו. ואם כן גם 'נפש בנפש' מתפרש כן על פי הפשט, לקיים בעדים דין 'נפש תחת נפש', ומכאן שמדובר בשהעידו על רציחה.

# אלא שהקשה הרשב"א לפי זה: באופן שהדין נקבע על פי עדים אחרים ואילו הדיינים לא העידו אלא בב"ד אחר ואין עדותם נוגעת לנו כלל בדין זה, הרי לא נגמר דינם על פיהם אלא נפסק על פי עדות אחרים וכקושיא הנזכרת.

# וכתב: 'ואפשר לי לישבו [את הטעם של ה'יש מפרשים' דבעינן עדות שאתה יכול להזימה] דכיון שכבר העיד בו שוב אינו ראוי לדון עכשו ואפילו על פי עדות אחרים, דעביד הוא לאחזוקי במאי דקאמרי הני הואיל ואסהיד איהו מכבר כותיהו'. ופירוש דבריו ככל הנ"ל, דבעינן 'ודרשו השפטים היטב' ובאופן זה שהשופטים עצמם העידו בדבר, עשויים הם להחזיק בדבריהם ולא לדרוש היטב שמא העדים שלפניהם עדי שקר הם.

# עיקרי דברים לשיעור כב

# **א)** בהלכה ש'אין עד נעשה דיין' נאמרו שני דברים; פסול בעדות למי שהוא דיין באותו דין, ופסול דיינות למי שהוא עד.

# הנחה זו נכונה הן לדעת מי שלמד הלכה זו מ'ועמדו שני האנשים לפני ה'', הן לדעת המפרשים משום עדות שאי אתה יכול להזימה.

# טעם הדבר, כי הצורך ב'עדות שאתה יכול להזימה' מלבד שהוא אמור בדין העדות עצמה, נאמר גם בהלכות הדיינים, שכל שאין מתקיים בהם הכתוב 'ודרשו השפטים היטב והנה עד שקר העד', אינם כשרים לדון, הלכך כאשר הדיינים היו עדים בדבר - אי אפשר להם לדון, שאינם עשויים לדרוש אם עד שקר העד. (ב ד ה)

# בזה מובן מדוע עדים שהעידו ונחקרה עדותן ונתקבלה, אינם ראויים לדון עתה על פי עדותם, הגם שכבר כלתה העדות וגם אפשר להזימה בב"ד שנתקבלה או בב"ד אחר - כי מ"מ אין דיין כשר לדון בדבר שהוא 'עד' עליו. (ד)

# וכן מובנת לפי זה דעת כמה ראשונים שאפילו העידו בב"ד אחר, אינם כשרים לדון על פי עדים אחרים באותו ענין - כי מאחר והם 'עדים' בנידון פסלתם תורה לדון באותו דין, מפני שאינם 'דורשים היטב' לבטל העדות. (ה)

# **ב)** מי שהעיד עדות ואחר כך דן בדין הזמת אותה עדות, הגם שאינו נאמן להרשיע עצמו, אינו נחשב 'בעל דבר' לענין ביטול העדות (כ"מ מהנתיבות), ואף על פי כן אינו כשר לדון בדין זה מפני שהוא 'עד' באותו נידון וכנ"ל. (ג ד)

# **ג)** יש ללמוד מפשוטו של מקרא, וכן מתבאר מדברי הראשונים, שגדר דין 'ועשיתם לו כאשר זמם' וגו' ענינו שהעד נכנס תחת זה שזמם עליו, והפסק שפסקו ב"ד על הנידון, עובר לחול על העדים, וכמוש"כ הגרא"ו.

# לפיכך עדים זוממים בעדות חובל בחברו, דינם בדין 'עין תחת עין' ממש, כגדר דין זה בחובל עצמו שאינו תשלום ממון גרידא אלא כעין 'כופר' עבור עינו. (ה)