קכד, ב
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / יש נוחלין

**ציונים**

1. בהא דס"ל לרבי דבכור נוטל פ"ש בשבח דממילא, יש לבאר סברת רבי בשני אופנים, או דכיון דהוא שבח דאתי ממילא נחשב שהאב גם היה מוחזק בזה. וכן מבואר ברשב"ם קכג: ד"ה וילדה, וד"ה ראוי הוא, וכן מפורש ברבינו גרשום. אך יש לבאר באופ"א דלעולם אין הכוונה שהאב מוריש את השבח, אלא דסברת רבי היא דכיון שיש לו בגוף הקרקע פ"ש ממילא מגיע לו פ"ש בשבח מדין ארעאי אשבח. וכ"ה להדיא בתוספתא דסברת רבי היא 'דאף שלו השביח.
2. ועי' לקמן שנחלקו הראשנים בביאור טעמא דרבנן דמתנה קרייה רחמנא, מה מתנה עד דאתי לידיה אף חלק בכורה וכו'. ונחלקו הראשנים בפשט הגמ' מה הכוונה עד דאתי לידיה, ליד מי ? . דעת הרשב"ם עד דאתא לידי הנותן דהיינו האב. אבל הי"מ ברבינו יונה נקטו דעד דאתא לידי מקבל, דהיינו דאין לבכור קודם חלוקה.
3. והנה בין אם נפרש שטעמא דרבנן שאין לבכור קודם חלוקה, ובין אם נפרש דטעמא דרבנן משום שאין האב נחשב מוחזק בשבח דממילא, מ"מ מוכח שאין כאן טענת ארעאי אשבח, והיינו משום דאין לבכור קודם חלוקה. ולכאו' הוא סתירה לסוגיא דלקמן קכו. דנחלקו שם בזה, וקיי"ל יש לבכור קודם חלוקה. ומצינו בזה כמה שי' בראשנים שם, עי' ברשב"ם שם ד"ה אמר רב הונא. ועי' בתוס' שם בע"ב ד"ה והלכתא. ועי' ברי"ף וברמ"ה אות צח.

**ביאור מח' רבי ורבנן.**

א. דעת רבנן כל שבח ששבחו הנכסים אין בכור נוטל פ"ש משום דהוי ראוי, ולרבי בשבח ששבחו הנכסים מאליהם נוטל הבכור פ"ש. ובדעת רבי פירש הרשב"ם בריש הסוגיא ד"ה וילדה 'ושבחא דממילא הוא ודמי כאילו הוחזק בו אביהן', וכן בד"ה ראוי הוא כתב 'דכיון דהוי אבוהון מוחזק בנכסים, והן עצמן הושבחו כמי שהוחזקו בשבח דמי'. והביאור הוא דכיון שאי"צ לעשות שום פעולה או מעשה אלא הוא מאליו לכך הוא נחשב כמוחזק

אך מצינו עוד סברא בדעת רבי הובא בתוספתא רבי אומר אומר אני שהבכור נוטל פ"ש בשבח שהשביחו לאחר מיתת אביהם 'שאף שלו השביח כשלהן', והיינו שאין הכוונה שהאב מחזק בשבח, אלא כיון שיש לבכור פ"ש בקרקע או בנכסים, ממילא כשמגיע שבח מגיע פ"ש לבכור ממילא, שהרי ארעאי אשבח בכפלים.

ומצינו בזה מח' ראשנים מפורשת. אמרינן בגמ' מ"ט דרבנן אמר קרא לתת לו מתנה קרייה רחמנא מה מתנה עד דאתי לידיה אף חלק בכורה וכו'. ונחלקו הראשנים בפשט הגמ' מה הכוונה עד דאתי לידיה, ליד מי ? . דעת הרשב"ם ד"ה עד דמטייא לידיה 'דנותן', ופירש הגמ' דכמו שהאב לא יכול לתת מתנה לאחרים דבר שלא בא לעולם כך הוא לא יכול לתת חלק בכורה עד דאתי לידיה, וכיון שעיקר חלק בכורה בא ממתנה מהאב לכך הוא לא יכול לתת לבכור עד דאתי לידיה[[1]](#footnote-1). אבל רבינו יונה הביא י"מ מה מתנה עד דאתא לידיה 'דמקבל' מתנה, אף חלק בכורה עד דמטי לידיה, ולפיכך אינו נוטל בשבח ששבחו נכסים קודם חלוקה, ולא אמרינן ארעה דידיה אשבח, כמו שאנו אומרים בחלק פשיטות עכ"ד. והיינו דילפינן מקרא שאין הבכור זוכה עד שעת חלוקה, וזה עיקר הדרשא, שחלק בכורה אינו זוכה בו מיד כמו חלק פשיטות.

ובאמת זה קו' על הרשב"ם, למה הוצרך הרשב"ם לפרש שהאב מוחזק בזה וממילא הבכור יורש כפליים בשבח, למה לא פירש מטעם ארעאי אשבח, וביותר הרי לפי הרשב"ם כל טעמא דרבנן הוא רק משום שאין האב יכול להקנות את השבח, דלא אתי לידיה דנותן, ולכאו' קשה דסו"ס דל מהכא הקנין שיש לו מהאב, תפ"ל שיש לו כפליים בקרקע וממילא זוכה בכפליים בשבח מדין ארעי אשבח, ומכל זה נראה דלית ליה לרשב"ם סברת ארעאי אשבח, [והטעם שהרי שיטת הרשב"ם דלכו"ע אין לבכור קודם חלוקה, ודוקא משעת מחאה יש לו, ואז באמת יש לו פ"ש, ויתבאר לקמן].

ומרבנן נלמד לרבי שחולק על דרשת רבנן, דלפי הרשב"ם שעיקר הדרשא הוא שאין חלק בכורה בשבח, משום שהוא ראוי ואינו בר הקנאה, בזה רבי נחלק והוא סובר דכיון שהוא שבח הבא מאליו הרי הוא נחשב כמוחזק, אבל לפי' הראשנים שעיקר הדרשא שאין כאן טענה של ארעאי אשבח, נמצא שרבי חולק בזה גופא שזוכה מיד בשעת מיתה 'ושלו השביח' וממילא יש כאן ארעאי אשבח.

ולפי"ז בתבאר קו' הגמ' 'מאי טעמייהו דרבנן', דלכאו' אדרבא הו"ל למבעי מ"ט דרבי, דהרי בפשוטו הכל [גם שבח דאתי ממילא] ראוי הוא דמסברא כיון שהאב לא היה מוחזק בזה הוא ראוי. ולהנ"ל מתבאר היטב, דלדברי הרשב"ם כיון שיש סברא לומר שכל דבר שהוא משתבח מאליו הרי הוא בכלל נכסי האב, ולכך הק' מ"ט דרבנן, ותי' שילפינן מקרא שדבר שהוא אינו יכול להקנות אינו נחשב מוחזק ביד האב. ומאידך לדעת הי"מ דברי הגמ' מתפרשים באופ"א דלרבי פשיטא שזוכה הבכור פ"ש בשבח, שהרי ארעאי אשבח, ולכך הק' מ"ט דרבנן שאינו זוכה מדין ארעאי אשבח, וע"ז תי' דילפינן מקרא דאין לבכור קודם חלוקה, ולכך אינו זוכה בשבח[[2]](#footnote-2).

ב. אבל המעיין בתוספתא יראה שאחר שכתב שהטעם של רבי 'לפי ששלו השביח' וכתב 'וחכמים אומרים אין נוטל פ"ש אלא בכל אשר ימצא לו', דהיינו דכיון שהוא ראוי אןין הבכור נוטל פ"ש, וצ"ב דאם הטעם של רבי הוא משום ששלו השביח, א"כ צ"ל דלרבנן ילפינן מלתת לו כמו שפי' הי"מ ברבינו יונה שאין לבכור קודם חלוקה וממילא אין ארעאי אשבח, ובסוף כתב התוספתא טעם אחר שאינו מצוי אצל האב.

ובאמת קו' זו אפשר לשאול על הסוגיא עצמה, דבע"א אמרינן דטעמא דרבנן הוא משום קרא דלתת לו, ובע"ב אמרינן בשם ספרא דבי רב דלא הוי כל אשר ימצא לו, [ועי' בתוס' לקמן קכו:]. ורבינו יונה כתב שהוא מח' הסוגיות, והביא לזה ראיה, דאם עיקר הטעם לפי הי"מ דלרבנן אין ארעאי אשבח ולכך לא זוכה בשבח, א"כ מה אמרינן בהמשך ששייך מח' זו גם במלוה, הרי במלוה לא שייך לומר ששייך טענה ארעאי אשבח, וכלל לא שייך למח' רבי ורבנן, ולכך פי' שהסוגיא בע"ב היא נידון חדש בדין כל אשר ימצא לו האם מלוה נחשב מצוי אצלו.

ובדעת התוספתא כתב בחזון יחזקאל שבאמת שני הדרשות משלימות זו את זו, שהרי יש לבכור שני סיסות לזכות בשבח דאתי ממילא, חדא מדין ארעאי אשבח, שהרי כיון שיש לו בגוף שני חלקים ממילא יש לו גם בשבח ב' חלקים, ועוד אפילו בלא טענה זו, הרי סו"ס כיון שהוא שבח שהיה ראוי להיות בנכסי האב, והוא נחשב כאילו האב כבר היה מוחזק בזה, א"כ יש לו תביעה לקבל פ"ש, תביעה ישירה על השבח מדין ממון הירושה, וע"ז כתב התוספתא שרבנן שוללים את שני התביעות, חדא דילפינן מלתת דעד שלא עשו חלוקה לית ליה בנכסי האב, וממילא ליכא ארעאי אשבח, כמו שפי' הי"מ ברבינו יונה, ועל הטענה שהשבח נחשב ממון הירושה, וע"ז יש מיעוט מכל אשר ימצא לו שכל מה שלא מצוי ממש ברשות האב ליכא ירושה.

ולדברי התוספתא [והי"מ בר"י] רבי מודה שאין לו תביעה ישירה על השבח [כמו שפי' הרשב"ם שנחשב שהאב מוחזק בממון של השבח] ולא הוי אשר ימצא בידו, ומ"מ ס"ל לרבי דכיון שיש לו פ"ש בנכסים ובקרקע, ממילא הוי ארעאי אשבח, וזהו שכתב התוספתא 'לפי ששלו שבח'.

ג. אך עדין צריך הסבר גדול דמבואר בסוגין דמודה רבי בשבח ששבחו יתומים שבכור לא נוטל פ"ש, ודבר זה צ"ב הרי כיון שיש לבכור שני חלקים בנכסים, א"כ מה אכפת לי ששאר האחים השביחו בקרקע, הרי סו"ס הקרקע היא שלו, ויתן להם כמו הדין של יורד לנכסי חברו [כמבואר בסוף השואל] ולמה לא נוטל בשבח פ"ש.

וגם לדעת הרשב"ם יל"ע למה באמת לרבי צריך לפרש שבשבח דאתי ממילא נחשב שהאב מוחזק, ולא אמרינן מטעם דארעאי אשבח, וגם מה הטעם של רבנן, הרי כיון שיש לבכור שני חלקים בגוף א"כ צריך להיות שממילא יש לו בשבח שני חלקים מדין ארעאי אשבח. [ויתבאר בסמוך].

**למה צריך שני פסוקים**

**ד.** בר"ן לקמן קכו הק' לפירוש רשב"ם דבעינן עד דמטיא לידיה דנותן דהיינו האב, למה צריך פסוק מיוחד, למה לא ילפינן ליה מקרא דכל אשר ימצא לו דמה דלא אתי ליד האב אינו מצוי. וביאור דבריו הם כך, דבשלמא לדעת הי"מ דעיקר הדרשא הוא דבעינן דמטיא ליד 'המקבל' והיינו דבאו לפרש למה אין כאן ארעאי אשבח, דאין לו קודם חלוקה, א"כ ניחא מאד ששני ענינים הם, אחד דכל אשר ימצא בא למעט שמדין ירושה אין אלא מה שהוא מצוי ברשות האב בשעת מיתה, ועוד דגם אין דין ארעאי אשבח, משום דילפינן מקרא דלתת לו דעד דלא מטיא ליד מקבל אינו זוכה בזה. אבל לדעת הרשב"ם דהלימוד הוא עד דמטיא ליד 'נותן' דהיינו האב, ובא הפסוק לפרש למה אין כאן ירושה 'מהאב', קשה למה צריך פסוק מיוחד, תפ"ל מקרא דכל אשר ימצא לו, ומה שלא מקבל מדין ארעאי אשבח, הוא מסברא דאין ארעאי אשבח קודם שמיחה, ולא מקרא דלתת לו.

ובאמת בגמ' בע"ב אמרינן תני רמי בר חמא בשאר ספרי דבי רב בכל אשר ימצא לו פרט לשבח ששבחו הנכסים לאחר מיתת האביהם. הרי שאפשר למעט שבח מקרא דכל אשר ימצא לו. וצ"ע. ובאמת בער"י הק' לשיטת הי"מ דעיקר הדרשא הוא שאין ארעאי אשבח, דלתת לו עד דמטיא ליד מקבל, איך ילפינן מקרא דכל אשר ימצא לו, הרי לא זה הטעם, ומכח קו' זו כתב שהוא מח' הסוגיות, וסוגי דלקמן בע"ב סברי דלא בעינן קרא להא דאין לבכור קודם חלוקה. וממילא אפשר למעט מקרא דכל אשר ימצא לו. ומ"מ לדעת הרשב"ם צ"ב ל"ל תרי קרא תפ"ל מקרא דכל אשר ימצא לו, ושבח לא הוי מצוי אצל האב.

ומצאתי בשטמ"ק שהביא שיטת הראב"ד שפי' כרשב"ם דעד דמטיא ליד 'הנותן', והוסיף וא"א למילף שבח מקרא דכל אשר ימצא לו, "דאי מהתם הו"א למעוטי ירושה שנפלה לו לאביו לאחר מיתה שלא זכה אביו בגוף הנכסים, אבל שבח ששבחו הנכסים שזכה בגוף הנכסים אימא לישקול, כתב רחמנא לתת לו עד דמטיא ליה כוליה לידיה דאב". דהיינו דהיה מקום לומר ששבח ששבחו הנכסים ממילא הוי כמו שהאב מוחזק בזה כנ"ל, ולכך א"א למעט את זה מקרא דכל אשר ימצא לו. אך עדין צ"ב שהרי בגמ' בע"ב כן ממעטים שבח דממילא מקרא דכל אשר ימצא לו. וצ"ע.

**בסתירת הסוגיות אי יש לבכור קודם חלוקה.**

א. ויש כאן קו' גדולה, בין אם נפרש שעיקר דרשת הגמ' מלתת לו היא שקודם החלוקה אין לבכור חלק בכורה, [ודלא כחלק פשיטות שהיורש יורש מיד], ובין אם נפרש כמו הרשב"ם שעיקר הפלוגתא של רבנן היא שהשבח לא נחשב שקיים ברשות האב והוי בכלל המיעוט של ראוי. מ"מ הסיבה שאין לבכור פ"ש בשבח מדין ארעאי אשבח היינו משום שקודם חלוקה אין לו זכות. ודבר זה הוא מח' לקמן קכו. האם יכול הבכור למכור או למחול קודם חלוקה, ואמרינן דשורש המח' הוא האם יש לבכור קודם חלוקה, ואמרינן התם הלכתא יש לבכור קודם חלוקה, וא"כ יש כאן סתירה בין הסוגיות דהכא מבואר שאין הבכור נוטל פ"ש בשבח, וע"כ שאין ארעאי אשבח משום שלא זכה עדין בגוף הנכסים.

ומכח קו' זו כתבו התוס' לקמן קכו: ד"ה והלכתא דלעולם סברי רבנן שיש לבכור קודם חלוקה, ומיהו מ"מ אין נוטל פ"ש משום דלא הוי מצוי ומוחזק ביד האב, ועיקר המיעוט הוא מקרא דכל אשר ימצא לו, ואלמלי קרא דכל אשר ימצא לא היינו דורשים קרא דלתת לו למעוטי ראוי. והדברים מופלאים, דאף שעיקר המיעוט הוא מקרא דכל אשר ימצא לו, וזה לא מצוי ומוחזק ביד האב, אבל מ"מ סו"ס כיון שיש לו קודם חלוקה א"כ מגיע לו ש"פ בשבח מדין ארעאי אשבח. ומה הועילו התוס' בתי'.

**וביישוב הסתירה מצינו בזה כמה דרכים בראשנים.**

א. ברשב"ם לקמן קכו. ד"ה אמר רב הונא 'מיהו אם מיחה ואמר אל תשביחו חלקי אלא נחלוק מיד ואשביח אני שני חלקים שלי ואטול כל שבחן והן נתיאשו מלחלוק והשביחו הנכסים הרי מיחה בהן ויטול פ"ש, דהא פסקינן לקמן יש לו לבכור פ"ש קודם חלוקה משעה שחפץ לזכות בבכורתו והרי חפץ ליטול חלקו לאלתר וזוכה בחלק בכורתו מיד בכל מקום שהוא, הלכך נכסין דידיה אשבח'. והיינו דבין למ"ד יש לבכור קודם חלוקה ובין למ"ד אין בכור קודם חלוקה אין הבכור זוכה מיד בשעת מיתת האב, ולכך אין כלל טענה של ארעאי אשבח, וכל מחלקתם הוא משעה שמיחה וגילה דעתו שרוצה לזכות בחלקו, בזה נחלקו דלמ"ד יש לבכור קודם חלוקה א"כ משעה שגילה דעתו יש לו פ"ש בעיקר הנכסים, ולמ"ד אין לו לבכור קודם חלוקה הכוונה שאין לו כלל עד שעת חלוקה ממש, וא"כ שפיר אמרינן לקמן קכו. דמשעה שמיחה יש לבכור פ"ש ויש ארעאי אשבח, והכי קיי"ל התם, אבל קודם שמיחה וגילה דעתו שרוצה בחלקו אין לו פ"ש וממילא אין ארעאי אשבח. וזה הסוגיא דידן

ולפי"ז בין לרבי ובין לרבנן לא שייך כלל סברא של ארעאי אשבח, ולכן ביאר הרשב"ם שהטעם של רבי הוא משום שהאב נחשב מוחזק בזה, וטעמא דרבנן משום שהאב אינו מוחזק בזה דמתנה וכו'.

ב. ברי"ף כתב דאין לבכור [יבום] נוטל פ"ש לפני שקם ע"ש אחיו המת, משום שאין לו לבכור קודם חלוקה, והוסיף הרי"ף 'ואי קשיא לך הא דאיפסקא הלכתא לקמן דיש לו לבכור קודם חלוקה', ותירץ הרי"ף 'התם בעיקר ממונא הכא בשבחא'. והיינו דמה דאין לו לבכור פ"ש קודם חלוקה היינו רק בשבח, אבל בגוף הנכסים יש לו גם קודם חלוקה. והרמ"ה בסוף אות צח אחר שהביא דברי הרי"ף תמה ע"ז 'וקשיא לן עלה, דאי זכי בה בחולקיה מעיקר ממונא מקמי חלוקה קנין גמור, כי קא שבח מקמי חלוקה נמי חלוקה דנפשיה קא שבח'. והיינו דכיון דסו"ס יש לו פ"ש בגוף הקרקע, א"כ ממילא יש לו פ"ש בשבח, שהרי ארעאי אשבח. ומה הועיל הרי"ף בתירוצו.

ועי' בשיעורי הגרש"ר אות מג שיש כאן יסוד גדול, שאפילו שיש לו את הגוף אין לו ארעאי אשבח, והביאור בזה דבשעה שמת האב הנכסים הם בחזקת תפוסת הבית, דהיינו דאף שבחלק פשוט ודאי שהוא זוכה בזה מית שמת האב, מ"מ אין הזכיה מדין זכית ממון כאילו שהאב מקנה את הנכסים לבנים, אלא שהממון הוא ברשות תפוסת הבית, וכיון שהם הנציגים של תפוסת הבית ממילא הם זוכים בו, ויתבאר כ"ז לקמן בעזהי"ת]. ורק בשעה שעושים חלוקה ממש הם מפרקים את תפוסת הבית והופכים את הממון לממון פרטי, אבל עד חלוקה הוא זוכה מדין תפוסת הבית. וממילא אומר הרי"ף דאף שהבכור עומד במקום ב' בנים והרי הוא כשני נציגים, אבל מ"מ אין לו תביעה של ארעאי אשבח, שהרי אין כאן ממון פרטי, ו'קרקע של תפוסת הבית השביח', ורק שמחלקים את תפוסת הבית הוא יכול לומר יש לי ב' זכיות כמו ב' אחים, וא"כ אין לו תביעה ישירה על הנכסים, ואין לו ארעאי אשבח על קרקע פרטי, נמצא שכל טענתו היא רק לקבל בשעת החלוקה כפול בשבח, שהרי תפוסת הבית השביח, והזכות בשבח של תפוסת הבית היא רק עד כמה שיש לכל אחד שם יורש, וכיון שיש גזירת הכתוב שעל חלק שלא היה לאב בשעת מיתה אין לבכור פ"ש, נמצא שאין לו שם יורש פעמים בחלק זה, וממילא אינו נוטל בשבח תפוסת הבית יותר משאר אחין. ולכך כתב הרי"ף שאף שיש לו קודם חלוקה, אין לו בשבח, שהרי אין כאן ארעאי אשבח פרטי, דאין כאן ממון פרטי לפני חלוקה.

ולפי"ז ניחא [דעת הרשב"ם] למה אין כאן טענה לא לרבי ולא לרבנן של ארעאי אשבח. אלא דא"כ צ"ב מה כוונת התוספתא שיש כאן ארעאי אשבח וצ"ב[[3]](#footnote-3).

והנה אמרינן לקמן דבכור שמיחה מיחה, ולאחר מחאה הוא נוטל פ"ש בשבח, וביאר הרשב"ם שם דכל עוד שלא עשה מחאה אין לו טענה של ארעאי אשבח, כיון שאין הגוף שלו קודם חלוקה, אבל ברגע שהוא עושה מחאה הרי הוא כאילו הוא מבקש לעשות חלוקה, וממילא מכאן והילך הוא שעת החלוקה ויש לו פ"ש בשבח מדין ארעאי אשבח, אבל תוס' הרי סברי שגם בדבר שאין בו חלוקה מהני מחאה [כמבואר בתוס' קכג:] וא"כ א"א לפרש שהמחאה עושה חלוקה, ועמד בזה בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות מד. וכתב בזה שדעת התוס' שגם קודם חלוקה יש לו זכות בגוף הקרקע כמבואר ברי"ף, אלא שעד שהוא לא מיחה הרי הממון ברשות תפוסת הבית, ומשעת מחאה ואילך הוא מבטל את רשות התפוסת הבית, והופך את הממון לרשות פרטית שלו, וממילא הוא נוטל פ"ש.

ג. ברמ"ה שם כתב בתוך דבריו 'והיינו דקאמרינן התם דאין לו לבכור קנין גמור בנכסים מחמת חלק בכורה עד דפליג ושקיל ליה לחולקיה, וכי קאמרינן הכא דיש לבכור קודם חלוקה, "זכותא בעלמא קאמרינן", דההיא זכותא דזכי ליה רחמנא יכיל לזבונה ולמיתבה במתנה קודם חלוקה, ולעולם ההוא לוקח ומקבל מתנה לית ליה זכותא בגוה טפי מיניה, דאכתי לא זכו ביה בממונא זכיירה גמורה אלא לאחר חלוקה, ואי אשבוח נכסי מקמי חלוקה לית ליה ללוקח ולמקבל מתנה זכותא בשבחא כל עיקר'. דהיינו דלעולם יש לו לבכור קודם חלוקה כמו שקיי"ל לקמן, מ"מ כיון שכל מה שיש לו הוא רק זכות בעלמא, ולא את גוף הנכסים לכך אין לו טענה של ארעאי אשבח, ודבר זה צריך הסבר.

והנה מקו' הרמ"ה על הרי"ף מתבאר דס"ל דגם מי שיש לו חלק בתפוסת הבית יש לו זכות לקבל פ"ש בשבח שהשביח תפוסת הבית, ולכך הק' על הרי"ף שאם יש לו בגוף א"כ ממילא יש לו בשבח, ולכך הוצרך הרמ"ה לפרש שאין לבכור חלק ממש קודם חלוקה רק זכות. וזכות זו הוא יכול למכור או למחול אבל אין לו חלק ממש. וממילא ליכא ארעאי אשבח.

**ביאור דברי התוס' ד"ה היתה מוחכרת.**

א. 'ואע"ג דבכור ופשוט שהניח להן אביהן וכו' הראשנים נחלקו לעיל בדין זה דעובד לזה שני ימים, דעת הרשב"א והרמ"ה שם דהוי חלוקה גמורה, וכמו ששיך לחלק את הנכסים עצמם, שייך נמי לחלק את הימים, והוסיף הרשב"א דלהכי נקט בכור ופשוט, ולא פשוט ופשוט, משום דפשוט ופשוט אינם חייבים לעשות חלוקה, אבל בכור ופשוט אם הם לא יעשו חלוקה אזי יפסיד הבכור מדמי השכירות, ולכך הוא עושה חלוקת ימים. אך התוס' כאן נקטו שאינו חלוקה אלא כ"ז שהבהמה משותפת לשניהם חולקים בפירות באופן שעבוד לזה ב' ימים וכו', ואין חלוקה בגוף הפרה, ולכך הק' לרבנן מ"ש דמי שכירות דהוי ראוי ואין לבכור פ"ש, ועבודת הפרה לא הוי ראוי.

ויש חידוש בדבריהם, משום שהיה מקום לחלק בין עבודת הפרה שזה נחשב תשמישים לדמי שכירות, ולומר שרק דמי השכירות הוי ראוי, משום דדמי שכירות הם עבור קנין השכירות, וזה הוי ראוי שהרי כשהאב הוריש את הנכסים עדין לא היה האב מוחזק בהם, אבל עבודת הפרה עצמה והשימוש בה הרי האב היה מוחזק בזה, ואת זה הוא מוריש ליורשים, והם מוחזקים בה ולא הוי ראוי כלל אפי' אליבא דרבנן. ומוכח מהתוס שסברו שגם דמי השכירות תלוים בתשמישים, והחיוב הוא בעבור התשמישים, ואם התשמישים לא היו נחשבים ראוי, א"כ גם דמי השכירות הם לא ראוי[[4]](#footnote-4).

ב. ותירצו התוס' 'ה"נ אם אמר הבכור או תחלוק וכו', ונקטו רבותינו האחרונים שכוונתם להא דאמרו לקמן קכו. דבכור שמיחה מיחה, והיינו דמשעה שמיחה הבכור נוטל פ"ש גם בשבח, והנה הרשב"ם שם פירש שלפני המחאה אין לו פ"ש מכח טענה של ארעאי אשבח שהרי אין לו בגוף פ"ש קודם חלוקה, אבל כשהוא עושה מחאה הרי הוא כאילו שהם חלקו, וממילא יש לו פ"ש מדין ארעאי אשבח, אבל בתוס' א"א לפרש כך, שהרי תוס' נקטו שלא מהני חלוקה בימים, דחלוקת ימים אינה חלוקה, וא"כ מה שייך כאן הלכה של בכור שמיחה מיחה, מה יועיל המחאה, וביותר הדברים מופלאים שהרי התוס' לקמן קכו: ד"ה והלכתא [הובאו לעיל] דאם יש לבכור קודם חלוקה היינו מיד בשעת מיתה, [וכתבו דאפ"ה אינו נוטל בשבח משום דלא הוי מצוי בידו], והיינו דלדבריהם בשביל שהבכור יקבל פ"ש צריך שיהיה מצוי ומוחזק בידו, א"כ מה מהני המחאה שלו בשביל לזכות בשבח, הרי המחאה לא עושה חלוקה ממש.

ובשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות מג-מד ביאר עפ"י מש"כ בביאור דברי הרי"ף דהא דאין כאן טענת ארעאי אשבח היינו משום דעד החלוקה הרי הממון הוא ברשות תפוסת הבית, וא"כ י"ל שע"י המחאה בטלה רשות תפיסת הבית מהירושה, ואף שעדין לא חלקו, מ"מ מעכשיו הרי הם כשותפין בעלמא ושוב יש לכאו"א טענת ארעאי אשבח.

ג. 'והא דלא נקט חכרהו היתומים וכו'. וכוונתם דכיון דפשיטא להו לתוס' דגם העבודה עצמה הוי שבח דממילא, [ולכך הק' מהא דעובד לזה וכו'] א"כ למה לא נקט שחכרוה והשכירה היתומים עצמם, דבשלמא אם היינו מחלקים ואומרים שהעבודה עצמה נחשבת משמישים ולא הוי ראוי כלל אפי' אליבא דרבנן בכור נוטל פ"ש, ניחא דרק דמי שכירות הוי ראוי מחמת הקנין שהאב עשה, אבל אם הם עצמם השכירו את הפרה הוא שבח דאתא בידים, אבל כיון שנקטו התוס' שגם תשמישים של הבהמה חשובים שבח, ולא הוי מוחזקים בהם, א"כ ק' לרבי דס"ל דדמי השכירות לא הוי ראוי, א"כ אפילו שהשכירו היתומים עצמם נמי לא הוי ראוי, דאף שדמי השכירות באים מכח העבודה של היתומים, מ"מ העבודה עצמה של הפרה הוי שבח דממילא, א"כ גם דמי השכירות הוי תמורת העבודה.

ד. בסוף דבריהם 'לא חשבינן להפרה ראוי', כוונתם שהיה ס"ד לומר שכיון שאין הפרה עצמה ברשותו, הוי כאוי כמו מלוה שהיא ראוי לפי שהיא מחוסרת גובינא, שהרי היא קנויה בקנין שכירות, וקמ"ל שפרה עצמה כ"ז שהיא בעין היא נחשבת בחזקתו ואינה צריכה גובינא, משום שהקנין שכירות הוא רק קנין על ההשתמשות, אבל הפרה עצמה היא ברשות האב, משא"כ חוב שכ"ז שהוא מחוסר גובינא אין לבעלים ממון בעין אלא רק זכויות.

וסברא זו מצינו גם בהמשך הגמ' דאמרינן 'השתא מוחכרת ומושכרת דלאו ברשותא דמרה דידיה קיימא אמרת שקיל וכו' והדברים מופלאים למה זה נחשב לאו ברשותא הרי כל מקום שהבהמה נמצאת הוא ברשות מרא. והביאור בזה הוא כנ"ל דהיה מקום לומר שהקנין שכירות בפרה גורם שהיא תהיה מחוסרת גובינא והוי ראוי, קמ"ל שהקנין הוא לא על גוף הפרה.

**ביאור דברי התוספתא דטעמא דרבי 'דשלו השביח'.**

נתבאר לעיל דכיון דכל הממון עד החלוקה הוא בתפוסת הבית, א"כ לא שייך כלל טענה של הבכור ארעאי אשבח פ"ש, משום שאין כאן ממון פרטי אלא ממון של תפוסת הבית. וא"כ צריך הסבר גדול הרי התוספתא אמר שסברת רבי הוא 'ששלו השביח', ולכאו' היינו ארעאי אשבח'.

וביותר דאם לרבי יש טענה ארעאי אשבח א"כ גם בשבח שהשביחו יתומים נמי יתן להם דמי יורד לשדה חברו [כמבואר בב"מ קא דנוטל כאריס], ובשאר השבח יקבל פ"ש, שהרי יש לו טענת ארעאי אשבח.

ושמעתי לבאר בזה עפ"י דברי הגר"ח. [הובא גם בשיעורי הגרש"ר אות נד] דהנה הדין הוא דבע"ח גובה קרקע מלקוחות, ומבואר בגמ' בב"מ דבע"ח גובה לא רק את גוף הקרקע אלא גובה גם את השבח שהשביח הלוקח, ורוב הראשנים נקטו שהוא מתקנ"ח, ולכך הוא גובה רק חצי מהשבח. אבל דעת הרמב"ם מחודשת בזו, וחילק הרמב"ם בפכ"א ממלוה בין שבח דממילא לשבח שהשביח הלוקח בידים, דבשבח דממילא הוא גובה מעיקר הדין, ולכך הוא גובה את כל השבח, ובשבח שהשביח הלוקח הוא רק מתקנ"ח ולכך הוא גובה רק מחצה.

ודברי הרמב"ם מחודשים בתרתי, חדא למה יש לבע"ח דין ארעאי אשבח, הרי כל מה שיש לו הוא רק זכות גביה בעלמא, אבל השדה היא של הלוקח, וביותר דאם יש לו לבע"ח זכות בקרקע שהוא נחשב כארעאי אשבח, א"כ גם על שבח שהשביח הלוקח נמי יתן לו מדין ארעאי אשבח.

וביאר הגר"ח דלעולם אין הבע"ח יכול לומר ארעאי אשבח דאין לו אלא זכות גביה, אלא דכיון שכל הזכות של הלוקח בפירות הוא משום שזה גדל על קרקע שלו, א"כ אומר לו הבע"ח כיון שיש לי שעבוד וזכות על גוף הקרקע, א"כ כל זכות שתבא מחמת הקרקע גם עליה יחול השעבוד, כיון שכל הזכיה בשבח היא מכח הקרקע שהיא משעבדת לי, וא"כ הזכות שיש לי בקרקע מתפשטת על כל זכות שהקרקע מביאה. ונמצא שבלי הדין של ארעאי אשבח, וגם בלי שיש לו את גוף הקרקע גם יש לו תביעה על השבח דממילא, משום שכל הזכות של הלוקח הוא רק משום שזה גדל על קרקע שלו, וכיון שהזכות באה מגוף הקרקע ובגוף הקרקע יש לבע"ח שעבוד, א"כ שעבוד זה חל גם על כל דבר שזוכים מחמת הקרקע.

אבל בשבח שהשביח הלוקח, הביא הגר"ח ירושלמי שהזורע שדה הפקר חייב במעשרות, דהיינו דאף שהזורע לא זכה בגוף הקרקע כלל, אפ"ה הפירות נחשבים של הזורע, וחייבים במעשרות, דמעשה הזריעה מצד עצמה היא סיבה לזכות בשבח, [ובשלמא במקום שיש בעלים על גוף הקרקע, כמו יורד לשדה חברו, בזה לא אמרינן שהוא זכה בשבח כיון שהוא זרע בידים, משום שהתם יש כנגדו תביעה של בעל הקרקע ארעאי אשבח, וטענה זו מבטלת את הזכיה שלו] אבל כשאין כנגדו מי שיאמר ארעאי אשבח, הרי השבח שלו, לא מחמת גוף השדה אלא מחמת שהוא זרע אותם. ונמצא שבזה אין לבע"ח זכות, שהרי אין הזכיה של הלוקח מכח גוף השדה.

ונמצא עולה לדבריו שיש שני סיבות לזכות בשבח, או משום שכיון שהם גדלו על השדה שלו, לכך הוא טוען ארעאי אשבח, או שגם בלא הזכות בגוף השדה יש לו את השבח, כיון שהוא השביח אותם בידים. עכת"ד.

ולפי"ז י"ל דלעולם אין כוונת התוספתא שסברת רבי היא משום ארעאי אשבח, דכיון שכל הממון הוא ברשות תפוסת הבית, לא שייך לומר ארעאי אשבח, דאדרבא ארעא דתפוסת הבית אשבח ולא שלו. אלא כוונת התוספתא דכיון דסו"ס יש לו זכות בגוף הקרקע לב' חלקים, נמצא שכל מה שתפוסת הבית רוצה לזכות מכח זה שהקרקע שלו, יכול לטעון הבכור כיון שלי יש זכות בקרקע על ב' חלקים זה סיבה שיהיה לי גם את כל הזכות שבאה מחמת הקרקע, ולא מדין ארעאי אשבח, אלא שהזכות שיש לו בקרקע מתפשטת גם על הזכויות שזוכים מחמת הקרקע.

אבל בשבח שהשביחו יתומים הרי בזה השבח שיך להם לא רק מחמת הקרקע, דאפי' בלא קרקע [אם אין כנגדם בעל קרקע שאומר ארעאי אשבח] נמי זוכים, שהרי הם זרעו את השבח, וכמבואר בירושלמי, וכיון שאין הזכות מחמת הקרקע אין לבכור פ"ש.

ונמצא דלרבנן ילפינן מקרא דלתת דאף שיש לו זכות לב' חלקים בגוף הקרקע, מ"מ אין לו ב' חלקים בשבח שמגיע מחמת הקרקע, אבל רבי לא סובר את הדרשא, וממילא כיון שיש לו בגוף הקרקע זכות לב' חלקים בתפוסת הבית, א"כ בכל זכיה שהם זוכים מחמת הקרקע, זכות זו שיש לו בקרקע כוללת כל זכות שבאה מחמת הקרקע. ולא מדין ארעאי אשבח ממש.

1. ובעליות ר"י אחר שהביא פי' הרשב"ם הוסיף ואעפ"י שיכול להקנות השבח כגון בהקנאת דקל לפירותיו, ותי' דמ"מ אינו יכול להקנות השבח [עצמו] בלא זיכוי בגוף השדה, ובכה"ג זה התמעט מלתת לו. עכ"ד, והיינו דבלתת לו ילפינן שיכול להקנות השבח בפנ"ע, וקו' תמוהה ביותר הרי כשמקנה לו דקל לפירות אין זה ראיה כלל שהשבח מצוי בידו, אלא הקנין הוא בדקל, וממילא הזכות שלו היא שכל מה שהדקל מצמיח היא שלו.

   והוסיף להק' ואפי' לר"מ דאמר אדם מקנה דשלב"ל [ויכול למכור את הפירות עצמם, מ"מ הא קיי"ל דעד שלא באו לעולם הוא יכול לחזור בו, נמצא שאין שהקנין חל רק שהוא בא לעולם. וצ"ב הרי לר"מ כל הקנין חל הוא רק אם בסוף זה הגיע לידו, אבל הכא שמת והושבח לאחר מיתה לא אתי לידיה כלל ולא מהני גם לר"מ. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' לקמן קכו: שנחלקו הרשב"ם והתוס' האם זוכה היורש בחלק פשוט מיד בשעת מיתה או רק בשעת חלוקה. והתוס' הביאו ראיה מהסוגיא דאמרינן מה חלק פשוט וכו', ולכאו' כל ראית התוס' הוא רק לשיטת הי"מ, אבל לרשב"ם לשיטתו אין כלל ראיה. ויתבאר לקמן. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויתבאר לקמן דעת התוספתא. [↑](#footnote-ref-3)
4. וזה ביאור דברי הרשב"ם ריש קכד. יבואר לקמן [↑](#footnote-ref-4)