שמ ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שמ

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שמ

##### הלכות תופר

##### שיעור ז

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ו- המשך] **חוט של תפירה שנפתח אסור למתחו משום תופר.**

## התופר תפירה רפויה, והמותח החוט אח"כ

א] כתב הרמב"ם (פרק י הלכה ט) "והמותח חוט של תפירה בשבת חייב, מפני שהוא מצרכי התפירה". וכתב האור שמח (שם הלכה יא) דהרמב"ם כתב כעין זה בג' מקומות, בתופר, וכן במלאכת מלבן ומלאכת מבשל (שם הלכה יא) "והסוחט את הבגד עד שיוציא המים שבו, הרי זה מכבס וחייב, שהסחיטה מצרכי הכיבוס היא, כמו שההגסה מצרכי הבישול" וכו'. דבכל אלו עניינם שהם מצרכי המלאכה וחייבים משום תולדה. ומבואר בדבריו דענין מתיחת החוט הוא חלק ממעשה תפירה, וכמו הגסה וסחיטה, דאחר שתופרים ברפוי מהדקים את התפירה וחייבים ע"ז משום תולדה, וכמו דהניח הקדירה על האש חייב, אף שעדיין צריך לאחר שיגיס, ה"ה התופר ברפיון, אף שצריך עדיין להדקו חייב משום תופר.

ובב"י פי' דברי הרמב"ם דמותח החוט קודם שיתפור, כדי להכינו לתפירה, אולם האחרונים התקשו מאוד בדבריו, דאין בזה חיוב משום תפירה.

[סעיף ז] **אותם שמהדקים הבגדים סביב זרועותיהם על ידי החוט שמותחין אותו ומתהדק, אסור למותחו אלא א"כ יהיו הנקבים רחבים קצת ומתקנים בתפירה בעגול.**

## הידוק החוט בשרוול הבגד סביב הזרוע

ב] וכתב המ"ב (ס"ק כח) "דרכן היה ליתן חוט בתוך הבית יד שעל זרועו, דכשרוצה להדקו היה מותח החוט ומתהדק היטב''. עוד כתב (ס"ק כט) "רחבים קצת ומתוקנים, דאז אינו דומה כלל לתופר, דהוי כמאן דמכניס קרסים בלולאות, כיון דמתוקן לזה בתמידות למתחו ולהדקו כשלובשו וכן לרפותו כשרוצה לפשטו, ואם אין מהדקו יפה ונמלך לפעמים להניחו כך לעולם ופשטו כשהוא מהדק, אסור להדקו בשבת".

ג] והנה נחלקו הראשונים בדין זה אם מותר להדק זרוע הבגד ע"י משיכת החוט, דבמרדכי (רמז שסח) כתב כמבואר בשו"ע דכל שהחור מתוקן לכך בעיגול רחב מותר דבאופן זה לא חשיב מעשה תפירה, אבל בלא"ה אסור. אולם בהגהות מרדכי כתב "אבל הרא"ה כתב דוקא גבי תפירה שעיקר תיקונו להיתפר בלי פירוד, ועתה כשנפרד ומהדקו ומכוון למתוח החוט להתקיים בו, ה"ל כתופר מעיקרא וחייב, לכן מותר למתוח החוט בזרועתיהן ובצידיהן" וכו'. ומבואר בדבריו [וכ"כ ביאר החוט שני ח"א פרק יז ס"ק ב] דאין שם תפירה אלא על חיבור שני חלקים יחד, אולם כשתופר הבגד עצמו אין ע"ז שם תפירה כלל, ולכן מותר להדק זרוע הבגד כיון שהוא דבר אחד.

וכאמור פסק השו"ע כדעת המרדכי שיש בזה חיוב תפירה, אלא א"כ הוא מוכן לכך בנקב עגול רחב, דאז לא חשיב מעשה תפירה, ואף באופן זה מבואר במ"ב דאין להתיר אלא כשהוא לא מתקיים, אבל של קיימא אסור [וכמבואר בב"י בשם השבלי הלקט, וכתב כן במג"א ס"ק יב].

## הידוק כובע לראש התינוק, וסגירת חוט בשקית אשפה

ד] וכתב החוט שני (שם) דאף לדעת המרדכי אינו אסור משום תפירה, אלא כשמהדקו ורוצה בכך בשביל צורת הבגד, אבל כל שמהדקו כדי שיהיה תפוס היטב, ואינו צריך לצורתו אין על זה שם תפירה ומותר להדקו, ולכך מותר להדק כובע שעל ראש התינוק, וכן להדק שקית אשפה בחוט המתוקן בו אף שהוא לעולם. אולם מסברא אין נראה כן, אלא אדרבא אפשר שאף ההגהות מרדכי מודה בזה לאיסור, דכשמהדקו לתופסו ולהצמידו חשיב תפירה ואסור, אלא דכל שאינו לקיימא ומוכן בנקב רחב בשביל כך, יש להתיר כמבואר בשו"ע.

ומבואר דאף שאינו דרך תפירה כיון שהחור מתוקן לכך, מ"מ כל שהוא לקיימא אסור [ואפשר שאף אסור מדאורייתא], וע"כ יש ליזהר שלא לסגור שקית אשפה בחוט המיועד לכך [כן נראה דלא כמ"ש החוט שני הנ"ל], דאף שאינו צריך לו אלא לזמן קצר, מ"מ חששו בזה הפוסקים דחשיב 'קיימא'. דהוא נשאר כך לעולם [ונתבאר לעיל בסי' שיז שיעור א].

ה] וכן בכל דבר כעין זה אף שאינו מעשה תפירה בעצמותו, אם הוא סגירה לקיימא אסור, ויש ליזהר שלא לסגור טיטול כשזורקו לאשפה אף שהוא סגירת סקוטש [דדעת הגריש"א דאין ע"ז שם תפירה], כיון שאפשר שחשיב 'קיימא'.[[1]](#footnote-1) וכ"כ בחוט שני (שם) דאסור לחבר ביטנה של מעיל גשם וכדו' ברוכסן, כשעושה כן לקיימא [וכשעושה כן למשך כל החורף הסכמת הפוסקים דמשך זמן כזה חשיב של קיימא]. וכמו שנתבאר (בשיעור ו) בשם החזו"א (סי' קנו) דאף שחבור בסיכת ביטחון לא חשיב מעשה תפירה [ודלא כדעת הקרבן נתנאל] אין להתיר אלא כשהוא אינו לקיימא.

## תפירה שאינה של קיימא

ו] ומבואר בשו"ע דכל שאינו מוכן לכך אף שהוא עשוי לזמן אסור להדקו, ובאמת נחלקו הראשונים בדין זה כמבואר בהגהות מרדכי (רמז תנז) דדעת הריב"א דבתפירה א"צ להיות של קיימא, ואף העשוי לזמן חייב, אולם דעת רבינו יואל דתפירה דינה כקשירה דצריך להיות של קיימא. ומסתימת השו"ע מבואר דס"ל כדעת הריב"א דא"צ להיות תפירה של קיימא.

ז] והקשו האחרונים דהרמ"א לעיל (סי' שיז סעיף ג) הכריע להקל בזה שלא בפני עם הארץ, לגבי קריעת תפירה שאינה של קיימא, וכאן לא השיג כלום על דברי השו"ע. וכתב התהל"ד (ס"ק ו) דדוקא גבי קריעה שהוא דרבנן, כיון שאינו ע"מ לתפור דעת הרמ"א להקל, אבל גבי תפירה דאורייתא דעתו להחמיר בזה. אלא דלמ"ש בבה"ל לקמן (סעיף יד ד"ה ולא) דא"צ דווקא ע"מ לתפור, אלא כל קריעה שיש בה תיקון חייב, א"כ א"א לתרץ כן דהקריעה שם היא קריעה של תיקון.

והגרשז"א כתב (שש"כ פט"ו הערה י) דהעיקר כמ"ש הרמ"א לעיל, דסמך כאן על מה שהגיה שם להתיר שלא בפני עם הארץ. אולם בחזו"א (סי' קנו בהשמטות לסי' שמ) כתב דקיי"ל כהאוסרין, והעיקר כמבואר כאן ברמ"א שהסכים לדעת השו"ע כאן לאיסור. וכן נראה סתימת המ"ב שלא ציין לדברי הרמ"א לעיל, דהעיקר כמ"ש השו"ע כאן ואף הרמ"א הסכים עמו לזה, דאף תפירה שאינו של קיימא חייב.

[סעיף ח] **מוכין שנפלו מן הכסת מותר להחזירם, אבל אסור לתנם בתחילה בכסת.**

## הכנסת מוכין לכר, ושרוכים לנעלים וכדו'

ח] וכתב המ"ב (ס"ק לג) "בתחילה. דהשתא עביד לה מנא, ויש בזה חיובא דאורייתא". כן מבואר ברש"י (שבת מח. ד"ה בחדתי), וברמב"ם (פרק כב הלכה כג) כתב דאסור ליתן חדשים מגזירה שמא יתפור, אולם רוב הראשונים פי' כדעת רש"י כמבואר בשער הציון (ס"ק סח).

וכן מבואר במ"ב לעיל סי' שיז (ס"ק טז) וז"ל "אבל במנעל חדש אסור ליתן הרצועות בשבת אפי' אם הנקב רחב דמתקן מנא, וה"ה בסרבל או במכנסים חדשים אסור להכניס שם רצועות או משיחה דמבטל לה התם ומקרי מתקן מנא, אבל אבנט שרי להכניסו אפי' במכנסים חדשים, דלא מבטל לה התם והוא עשוי להכניס ולהוציא תדיר".

ט] ומבואר דדבר העשוי להכניס ולהוציא תדיר אין בו משום תקון מנא ומותר אף בחדשים. עוד מבואר שם במ"ב (ס"ק יח) דאף דלהחזיר מותר, דווקא אותם רצועות אבל רצועות אחרות אסור, אף שהיה שם כבר רצועות, מ"מ הוי תיקון מנא.

## נפוח בלון ומזרון וכדו'

ט] אסור לנפח בלון ומזרון וכדו', וחייב משום תיקונא מנא. ואם כבר ניפחום פעם אחת, ויצא האויר, דעת הגרשז"א (שש"כ ח"ג פרק טז הערה כד) דמותר לחזור ולנפחו, כיון שהאויר כולו חד הוא. אולם דעת החוט שני (שם ס"ק ג) דנחשב כאויר אחר ואסור משום מכה בפטיש, וכן מסתבר יותר דנחשב כדבר חדש ואסור משום תקוני מנא. אולם בכסא או מזרון מתנפח שהדרך לנפחו ולהוציא האויר אחר השימוש, יש להקל דחשיב כנתינת אבנט העשוי להכניס ולהוציא דמבואר במ"ב דשרי.

דינים העולים

1. התופר חייב אע"פ שעדיין הוא רפוי וצריך למותחו, והמותח החוט ג"כ חייב [אור שמח בדעת הרמב"ם].
2. אסור להדק חוט בזרוע הבגד כדי להדקו לגופו, אלא א"כ הנקב רחב קצת ומתוקן לכך, וכן שעשוי לפתוח ולסגור אבל בלא"ה אסור [שו"ע ומ"ב].
3. דעת החוט שני דאין איסור אלא א"כ מהדקו ליתן צורה בבגד, אבל המהדק כובע בראש התינוק או סוגר שקית אשפה וכדו' מותר, אולם לא מסתבר כן אלא כל שהוא לקיימא אסור. ויש ליזהר ביותר בשקית אשפה דאפשר דחשיב של קיימא [דנשאר כך לעולם, אף שאי"צ לו אלא לשעתו].
4. כל חיבור דבר אף שאינו דרך תפירה אם הוא לקיימא אסור, וע"כ יש ליזהר שלא לסגור טיטול [אפי' בסקוטש] בזמן שזורקו לאשפה [דאפשר דחשיב של קיימא, וכנ"ל]. וכן חיבור ביטנה של מעיל ברוכסן וכדו', אם הוא לקיימא.
5. נחלקו הראשונים בתפירה שאינה של קיימא, ובשו"ע סתם לאיסור, ונחלקו האחרונים בדעת הרמ"א, דעת הגרשז"א דדעתו להקל בזה שלא בפני עם הארץ, אולם דעת החזו"א וכן נראה סתימת המ"ב דהרמ"א מחמיר בזה.
6. הנותן מוכין בכסת חדשה חייב משום מכה בפטיש [מ"ב, וכמבואר ברש"י וברוב הראשונים]. וכן הדין בנותן רצועות חדשות בנעליו או במכנסיו, אבל מותר להחזיר את אותה רצועה ממש אם נפלה, וכן את המוכין עצמם שנפלו מהכסת. ודבר העשוי להכניס ולהוציא מותר אף חדשים.
7. אסור לנפח בלון וכדו', ואם כבר היה מנופח בעבר, דעת הגרשז"א להקל דאויר כולו חד הוא, אולם דעת החוט שני וכן נראה יותר דהרי הוא אויר אחר ואסור, ונראה דמזרון וכסא דהדרך לנפחו ולהוציא ממנו האויר אחר השימוש מותר [וכנ"ל באות ו].

1. ונתבאר בשיעור ו' דיש שחששו והחמירו שלא לפתוח ולסגור את מדבקת הטיטול מערב שבת, דדעת הט"ז בסי' שיז דקשירת האומן עד שישתמשו בו כל שהוא יותר מז' ימים חשיב של קיימא ואסור. ומ"מ בטיטול הסגור בסקוטש נראה דא"צ להחמיר בזה, דבמהותו לא חשיב תפירה [כדעת הגריש"א], וכל כה"ג בוודאי אפשר לסמוך על דעת הלבוש שם, דכל קשירה כזאת לא חשיב של קיימא ומותר לפותחו. [↑](#footnote-ref-1)