84 פתח אדעתא דחמרא ב - בדין ברכה ארוכה שפתח בה שלא כהוגן וחתם כהוגן, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ה' ה' דחוהמ"פ תשע"ב

**א**

א] ברכות די"ב. בסוגיא דפתח אדעתא דחמרא, - בשו"ת גו"ר כלל א' סימן כ"ז דן בדין מי שאכל תאנים וכשבא לברך ברכה אחרונה טעה ופתח ואמר על המחי' ועל הכלכלה, ושהגיע לסוף הברכה נזכר וחתם על הארץ ועל הפירות, אם יצא יד"ח או לא, עיי"ש בדבריו, ועי' מה שהאריך בזה בפתה"ד סימן ר"ח אות י"ד.[[1]](#footnote-2)

ומצאנו דברים מפורשים בזה בפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, ז"ל, וכל סיים דשמעתא לא קאי אלא אפתיחה ולא אחתימה, ומשו"ה קאמר סיים ולא אמר חתם, אבל אילו רוצה לברך על הגפן ובפתח ואמר בא"י אמ"ה על העץ ועל פרי העץ, אע"פ שחתם לבסוף על הגפן ועל פרי הגפן לא יצא,[[2]](#footnote-3) דהא כל הפתיחה ע"ד פרי העץ נעשית, ולא מיבעיא לי' אלא היכא דטעה בתחילת הפתיחה ואידכר בסיום הפתיחה והדר למילתי', אבל הכא דכל הפתיחה הוות בטעות לא יצא יד"ח, דחתימה בלא פתיחה לאו כלום היא, עכ"ל, וזה ממש כנידון הגו"ר, בפתח ובירך על התאנים על המחי' וחתם על הארץ ועל הפירות, ומפורש בד' הרי"ד דכה"ג לא יצא יד"ח.

ב] אמנם לכאו' הי' נראה, דכ"ז הוא להרי"ד לטעמי', דמבו' בדבריו לעיל מינה דס"ל דהא מילתא פשיטא לן דכל שהפתיחה הויא שלא כראוי ל"מ החתימה לתקן, וצד האיבעיא דפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא יצא, הוא משום דהפתיחה משמשת לכל הברכות, וע"כ אינה נקבעת לפי דעתו, אלא לפי מה שסיים, וע"כ כל ששתה יין ופתח ואמר על העץ ועל פרי העץ, לא יצא יד"ח, אף אם סיים על הגפן ועל פרי הגפן, דל"מ החתימה לתקן.

אך לדעת הרשב"א ותר"י דס"ל דהאיבעיא הויא אם מהני החתימה לתקן את ברכתו, כמבו' בדבריהם בההיא דפתח במעריב ערבים, עייש"ה, לכאו' שפיר יצא בכה"ג, דאף שפתח בעל המחי', מ"מ כיון שסיים בעל הארץ ועל הפירות, מהני החתימה לתקן את ברכתו, ועי' בס' עדות ביעקב סימן קמ"ג שעמד ע"ז.

ג] ולכאו' הוא מוכח כן מדבריהם, שהרי לדעתם מבו' בסוגיין, דלפי הצד דבתר חתימה אזלינן, הרי דמה"ט אם פתח בשחרית אשר בדברו מעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות יצא, ולפ"ז הרי מבו' להדיא, דאף בברכה ארוכה, כל שחתימת הברכה היתה כראוי, ה"ז מתקן את הברכה כולה, ולפ"ז הרי דה"נ אם פתח בעל העץ ועל פרי העץ, וחתם בעל הגפן ועל פרי הגפן, ה"ז מועיל לתקן את הברכה כולה ויצא יד"ח, וז"ב.

וכבר עמד ע"ז הגו"ר שם, דלכאו' למש"כ תר"י הרשב"א דאם פתח בשחרית במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות יצא, דה"נ אם פתח ובירך על התמרים על המחי' וחתם בעל הארץ ועל הפירות יצא, עיי"ש.

אך בסו"ד כתב הגו"ר, ז"ל, עוד נראה לי דבנ"ד גם ה"ר יונה והרשב"א יודו דצריך לחזור ולברך, דע"כ לא אמרו שהחתימה האחרונה תספיק לתקן כל הברכה, אלא בברכות אלו דקר"ש, שכל מה שיטעה בהן אעפ"כ שייך הוא לענין הברכה, דמזכירין מדת יום בלילה ומדת לילה ביום, אבל בנ"ד הטעות הזה שטעה אינה ענין כלל לחיוב ברכתו, כי ברכת המחי' לחודה קיימא וברכת הפירות לחודה קיימא, וא"כ לא יספיק תיקון החתימה האחרונה לתקן כל הברכה, עכ"ל.

ובס' עדות ביעקב סימן קמ"ג אות ב' תמה ע"ז, שהרי ה"ט שכתב הגו"ר דשאני ברכות קר"ש דמזכירין מידת יום בלילה ומידת לילה ביום, הוא מאי דדחי הגמ' בסוגיין דלהכי ליכא ראי' מההיא דפתח במעריב ערבים, אבל עיקר בעיין היכא דהפתיחה ודאי שלא כהוגן בעינה קיימא, וגם בברכה ארוכה שיש בה פתיחה וחתימה והפתיחה שלא מענין הברכה והחתימה כהוגן, דהא שוים הם ברכה קצרה שפתח אדעתא דברכה אחרת, לברכה שיש בה פתיחה וחתימה בשם ופתח שלא כהוגן וסיים כהוגן, וא"כ הו"ל בעיא דלא איפשיטא ואזלינן לקולא, עכ"ד, ולכאו' הוא תמיהה גדולה ע"ד הגו"ר.

ד] אמנם באמת נ' דד' הגו"ר מוכרחים, שהרי לדעת הרשב"א ודאי מסתבר דלא יצא בכה"ג יד"ח, דהנה נחלקו הראשונים במקום שאמרו להאריך וקיצר אם יצא יד"ח, דדעת הרמב"ן במלחמות בסוגיין דיצא יד"ח, ודעת הרשב"א לקמן ד"מ: דלא יצא יד"ח.[[3]](#footnote-4)

והנה לדעת הרשב"א דלא יצא יד"ח, ודאי מסתברא מילתא דכל שפתח ובירך על התאנים על המחי' וחתם בעל הארץ ועל הפירות, דלא יצא יד"ח, דאף דהחתימה הויא כהוגן, והחתימה מועלת לתקן את הברכה ולחשוב כל הברכה כברכה על דפירות, הרי הא מיהא כיון שלא הזכיר בפתיחתו את הפירות, ודאי דאין לזה למעלת ברכה ארוכה, דאף דחשבינן לברכתו כברכה דפירות, מ"מ ליכא בזה למעלת ברכה ארוכה, שהרי בפתיחתו לא הזכיר כלל לפירות, ולא בירך והודה על הפירות אלא בחתימה, וע"כ ודאי דלא יצא יד"ח, וכ"כ הגו"ר שם בטעמא קמא דמה"ט לא יצא יד"ח.

ולכאו' כל המקום לומר דיצא בכה"ג יד"ח, הוא רק לדעת הרמב"ן, דאם קיצר במקום שאמרו להאריך יצא יד"ח, ולדעתו שפיר י"ל דאם החתימה מועלת לתקן את הפתיחה ולחשוב הברכה כברכה דפירות, הרי דאף שלא הזכיר פירות בפתיחה, ואין לזה למעלת ברכה ארוכה, מ"מ יצא יד"ח, אך עי' להלן סק"י שנת' מד' הרמב"ן שדן בזה דשמא יצא בכה"ג אף אם המקצר במקום שאמרו להאריך לא יצא, עיי"ש.

ולפ"ז הרי בע"כ, דמש"כ הרשב"א דאם פתח ובירך מעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות יצא, הוא רק משום דמזכירין מידת יום בלילה, וכמש"כ הגו"ר.

ונ' הביאור בזה, דאף להס"ד דגמ' דמדמינן לדין פתח במעריב ערבים וסיים ביוצר המאורות לאיבעיא דפתח אדעתא דחמרא, והא דיצא כשסיים ביוצר המאורות, הוא רק משום דכללא הוא בברכות דאזלינן בתר חתימה, והחתימה מועלת לתקן את הברכה ולחשבה כברכה דיום, הרי הא מיהא דכל מה דיצא בזה יד"ח ברכה ארוכה, הוא רק משום דגם בפתיחה הזכיר למידת יום, וע"כ נתקיים בזה הדין לברך על בריאת המאורות בפתיחה ובחתימה, אך אלמלי הא דמזכיר מידת יום בלילה, ל"ה יוצא יד"ח, דהגם דמהניא החתימה לחשוב לברכתו כברכה דיום, הרי מ"מ כיון שלא בירך על המאורות בפתיחה אלא בחתימה, לא יצא יד"ח, ודו"ק.

ה] ונ' ראי' גדולה לזה, דהנה הרשב"א כתב לסייע לדבריו, ממקצת ספרים דגרסי בההיא דשיכרא וחמרא אדעתא, ובהא דיוצר אור ודמעריב ערבים גרסי' פתח במעריב ערבים פתח ביוצר אור, והנה גיר' זו היא כגיר' ספרים שלנו, ובההיא דנהמא ותמרי גרסינן בספרים שלנו דאכל נהמא וקסבר דתמרי אכל ופתח "אדעתא" דתמרי וסיים בדנהמא, ולכאו' לפ"ד הרשב"א לא הול"ל פתח אדעתא דתמרי, אלא הול"ל פתח בדתמרי וסיים בדנהמא, דומיא דפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר המאורות.

ונ' דמזה מוכרח כמש"נ, דאף לס"ד דגמ' דמדמינן דאם פתח אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא יצא, ה"נ פתח בשחרית במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות יצא, כ"ז הוא משום דגם בפתיחתו הזכיר למידת יום, וע"כ כיון דאזלינן בתר חתימה וחשבינן לברכתו כברכת יום, נתקיים בברכתו גם הדין לברך על המאורות בפתיחה, אך משא"כ באכל נהמא וקסבר דתמרי אכל ופתח בדתמרי וסיים בדנהמא ודאי דלא יצא יד"ח, דהגם דאזלינן בתר חתימה וחשבינן לברכתו כברכת הפת, הרי מ"מ כיון שלא בירך והודה על הפת בפתיחה אלא בחתימה, לא יצא יד"ח.

ו] ושוב מצאתי בעזה"י עיקר הדין מפורש בד' המאירי בסוגיין, ז"ל, ואף לקצת גדולים ראיתי לשטה זו שזו של שיכרא וחמרא מפרשים בעל דעת וכו', אבל בברכת המאורות שהוא מטבע ארוך אע"פ שפתח בהדיא במעריב, עדיין היא צריכה לחתימה, ויש בחתימתה עדיין לתקן בברכה אם הולכים אחר החתימה וכו', אף בפתח בנוסח מעריב לגמרי והמשיך בו כל הברכה הואיל וחתם ביוצר אור "ושמדת לילה ויום נזכרים בשתיהן", ומ"מ יש לך לדון בשאלתך שיצא, עכ"ל, וכ"ה בדבריו להלן, ז"ל, וכבר ביארנו שכך הדין אף בפתח ממש ובמטבע ארוך "ובלבד שיהא באריכות מטבעו ענין שעליו תהא חתימה סובבת כעין מדת לילה ויום" וכו', ולא עוד אלא שבמטבע ארוך אפי' לא חתם בטעות, הואיל והמשיך כל הברכה בטעות, אין חתימת הוגן מועלת "אם ל"ה באריכות מטבעו דבר שעליו חתימה זו נופלת כראוי כעין מדת לילה ויום", הא בדרך זה מועיל בחתומו, עכ"ל, וכ"ה גם בד' המאירי בריש סוגיין, ז"ל, פתח עד"ז בטעות בשחרית הזכרה ומלכות על דעת ערבית גמר כל הברכה בנסח מעריב אלא שחתם יוצר המאורות י"א שיצא וכו', והטעם שהכל הולך אחר החתום, ואע"פ שלא נתגלגל אריכות המטבע בשל שחרית, מ"מ ברכות אלו הרי נזכרו בהן מדת לילה ביום ומדת יום בלילה, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' המאירי, דכל הא דבמטבע ארוך יצא יד"ח כשחתם כהוגן, הוא רק משום שמידת לילה ויום נזכרת בשניהם, ויש באריכות מטבעו ענין שעליו תהא חתימה סובבת, אך כל שאין באריכות מטבעו ענין שעליו תהא חתימה סובבת, ודאי דלא יצא יד"ח, וזה כמש"נ.

והאמנם דמד' המאירי למדנו לפרש הטעם בזה בע"א קצת אך הוא קרוב למש"נ, דכל הא דמהניא החתימה לקבוע דגם פתיחתו היא פתיחה לחתימה זו, הוא רק כשהזכיר גם בפתיחה את ענין זה שחתם בו, אך כל שלא הזכירו כלל בפתיחה, ל"ש לומר דתועיל החתימה לקבוע שגם פתיחתו היא פתיחה לחתימה זו, שהרי בפתיחתו לא נזכר כלל מענין זה.

אך גם לפ"ז נראה, דכ"ז הוא להמאירי לטעמי' דס"ל לעיל די"א. דאם קיצר במקום שאמרו להאריך לא יצא, וע"כ בעינן שתועיל החתימה לחשוב גם את פתיחתו כפתיחה לחתימתו, כ"ה שיהא על ברכתו תורת ברכה ארוכה, וע"כ כל שלא הזכיר בפתיחה מענין זה שחתם בו ול"מ לחשוב מכח החתימה דגם פתיחתו הוי פתיחה לחתימה זו, לא יצא יד"ח, אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דאם קיצר במקום שאמרו להאריך יצא, שפיר י"ל דיצא אף בשלא הזכיר בפתיחה מענין זה שחתם בו, דהגם דבכה"ג לא חשבינן לפתיחתו כפתיחה לחתימה זו שחתם בה, הרי הא מיהא מועלת החתימה לחשוב דעיקר ברכתו הויא כפי מה שחתם, ויוצא בה יד"ח, ודו"ק.

ז] שוב נתבוננתי דעיקר מש"נ דדין זה תליא בהפלוגתא אם קיצר במקום שאמרו להאריך יצא, הנה הדברים מבוארים כן להדיא בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין בדרך קמא, ז"ל, ת"ש דאמרינן שחרית פתח וכו', ופריק התם איכא ברכה בחתימה וכו', ומיהו בסיפא אע"פ ששינה בפתיחה יצא שהכל הולך אחר החיתום שיש בו ברכה, ואם תקשה במה יצא במה שאמר בא"י יוצר המאורות והלא שנינו אין רשאי לקצר, איכא למימר הא אם קצר יצא וה"נ מוכח בפ' כיצד מברכין, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ עוד, ונת' להלן סק"י.

ומפורש בד' הרמב"ן בדרך זו, דכל הא דיצא יד"ח בשפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר המאורות, הוא רק משום דבמקום שאמרו להאריך וקיצר יצא, וזה מתפרש כמש"נ, דהגם דאזלינן בתר החתימה, וחשיבא ברכתו כברכה דיום, מ"מ לי"ב למעלת ברכה ארוכה, ולא ס"ל להרמב"ן כמש"נ בד' הרשב"א והמאירי דכיון שמזכירין ענין יום בלילה, מהני זה לחשוב ברכתו כברכה ארוכה, וע"כ לא יצא יד"ח אלא משום דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא.

ח] אמנם לכאו' נראה דאין ללמוד לזה מד' הרמב"ן, ומשום די"ל דכל ד' הרמב"ן הם לטעמי', שפירש לאיבעיא דגמ' בפתח בדשכרא וסיים בדחמרא, אם אזלינן בתר החתימה לפסול ברכתו, ולפ"ז הרי לא מצינו דאזלינן בתר חתימה לתקן את ברכתו, אלא הא דפשיטא לן דיוצא יד"ח בפתח בדחמרא וסיים בדשכרא, הוא משום דמה שהוסיף שבח באמצע ברכתו אינו מגרע, ול"ב כלל לתקן את תחילת ברכתו, וממילא דלס"ד דגמ' כל הא דבפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר המאורות יצא, הוא רק משום דאיכא ברכה בחתימה, וע"כ לא יצא יד"ח אלא משום דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא.

אך לדעת הרשב"א ודעימי' דאיבעיא דגמ' היא בפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא, אם אזלינן בתר החתימה לתקן את ברכתו, הרי דשפיר י"ל דכל שחתם כראוי, ה"ז מועיל לתקן את כל ברכתו, ויש בה למעלת ברכה ארוכה, וע"כ הוא יוצא יד"ח אף אי נימא דהמקצר במקום שאמרו להאריך לא יצא.

ט] והנה אמנם לפ"ז נמצא לדעת הרמב"ן, דלפ"מ דדחי הגמ' דלר' יוחנן דבעינן שם ומלכות ל"מ לצאת יד"ח בחתימה, הרי דפשיטא דבברכה ארוכה שפתח שלא כראוי וחתם כראוי לא יצא יד"ח, שהרי ל"מ החתימה לתקן את הברכה כולה, וכל הא דלס"ד יצא יד"ח הוא משום דאיכא ברכה בחתימה, אך לפ"מ דקי"ל דלא סגי בברכה שבחתימה משום דלי"ב שם ומלכות, ודאי דלא יצא יד"ח.

אמנם באמת בד' הרמב"ן בסוף דבריו מבו' לא כן, עיי"ש שכתב, ז"ל, וכן בירך בדתמרי וחתם בדנהמא, לפום מאי דס"ד היינו סיפא,[[4]](#footnote-5) ולפום דדחינן לא יצא "והיינו נמי בעיין", אלא מיהו כיון דספיקא הוא וברהמ"ז דאורייתא בכולהו צריך לחזור ולברך, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף דהאיבעיא היא בפתח בדשכרא וסיים בדחמרא, מ"מ בכלל האיבעיא הוא גם כה"ג שאכל פת ופתח בדתמרי וחתם בדנהמא.[[5]](#footnote-6)

ונ' דהטעם בזה הוא, משום דעיקר האיבעיא היא אם אזלינן בתר החתימה לקבוע את כל ברכתו, ולהך גיסא דאזלינן בתר החתימה, הרי דה"נ הוא להיפך, דאם פתח בדתמרי וחתם בדנהמא יצא, משום דאזלינן בתר החתימה לחשוב כל ברכתו כברכת הפת.

ולפ"ז הרי דממש"כ לעיל מינה דכל הא דיצא יד"ח הוא משום דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא, הרי נלמד מזה כמש"נ, דאף דאזלינן בתר החתימה לחשוב ברכתו כפי החתימה, מ"מ לי"ב למעלת ברכה ארוכה, וע"כ אינו יוצא יד"ח רק אם המקצר במקום שאמרו להאריך יצא.[[6]](#footnote-7)

ומן האמור נלמד, דעיקר נידון הגו"ר במי שבירך על התמרים ופתח בעל המחי' וחתם בעל הארץ ועל הפירות, הוא מפורש בד' הרמב"ן דתליא באיבעיא דגמ' אם אזלינן בתר חתימה, שהרי הוי זה חד גוונא ממש עם מש"כ הרמב"ן בבירך בדתמרי וחתם בנהמא, וכיון דלא איפשיטא האיבעיא, תליא בפלוגתת הראשונים אם ברכת מעין ג' דאורייתא וספיקא לחומרא, או דרבנן וספיקא לקולא, - ואך דמבו' בדבריו בדרך קמא, דכ"ז הוא רק משום דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא, אך לדעת הסוברים דלא יצא, הרי דה"נ בכה"ג ודאי דלא יצא. - ועמש"נ עוד בד' הרמב"ן במלחמות בענין זה בהוספה שבסוף דברינו.

י] אמנם הנה כ"ז הוא לפום טעמא קמא דהרמב"ן, דהא דיצא יד"ח אף דאין רשאי לקצר, הוא משום דאם קיצר יצא, אך הנה הרמב"ן שם כתב עוד, ז"ל, א"נ דלא דמי ההוא דמצלי וטעי לההיא דלא מצלי ולא טעי, עכ"ל, ולכאו' כונתו, דאף דהמקצר במקום שאמרו להאריך לא יצא, מ"מ הכא שהאריך, ואך שטעה בפתיחתו, הרי דכל שתיקן בחתימתו, חשיב זה כברכה ארוכה, וגם מזה מוכח בדעת הרמב"ן, דאזלינן בתר החתימה גם לתקן את ברכתו, וכמש"נ לעיל סק"ט.

ולדרך זו, הרי דגם לדעת הרשב"א דהמקצר במקום שאמרו להאריך לא יצא, שפיר י"ל דאם בירך על התאנים ופתח בעל המחי' וחתם בעל הפירות, יצא יד"ח,[[7]](#footnote-8) וצ"ע בזה.

יא] ולכאו' כ"ה מבו' בד' הביאוה"ל בסימן קי"ז ס"ה שכתב, דאם חיסר בברכה דבר שהוא מעיקר הברכה, כגון שחיסר ענין קיבוץ גליות בברכת תקע בשופר, תליא בפלוגתת הראשונים בפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר אור, דלדעת הסוברים דיצא יד"ח משום דהעיקר תלוי בחתימה, ה"נ בכה"ג יצא יד"ח, ולדעת הסוברים דלא יצא יד"ח, ה"נ בכה"ג לא יצא יד"ח, עכ"ד,[[8]](#footnote-9) והרי דמפרש דלהסוברים דיצא יד"ח, אי"ז במסוים בברכת יוצר אור ומעריב ערבים שמזכיר מידת יום בלילה ומידת לילה ביום, אלא ה"נ הוא בשאר ברכות, דכל שחתם כראוי יצא יד"ח, ולפ"ז הרי דה"נ בבירך על התאנים ופתח בעל המחי' וחתם בעל הפירות יצא יד"ח.

יב] אך באמת י"ל דבנידו"ד גרע ולא יצא יד"ח, דהגם דבפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות יצא, וכן אם חיסר בברכת תקע בשופר ענין קיבוץ גליות והזכירו בחתימה יצא, והיינו משום דמהניא החתימה לתקן את ברכתו, וחשיבא כברכה ארוכה, וה"נ אם לא הזכיר בפתיחת ברכתו כלום וחתם בעל הפירות יצא, מ"מ בנידו"ד דהזכיר בפתיחת ברכתו על המחי', י"ל דה"ז קובע שפתיחת ברכתו היא על מיני דגן, וע"כ אף אם חתם על הפירות, ל"מ לחשוב דאף פתיחת ברכתו היא ברכה על הפירות שיתקיים בזה דין ברכה ארוכה, ודו"ק.

ויש מקום לדמות ד"ז, למש"נ בדברינו בדין דברים הנפטרים בברהמ"ז סימן א', מד' הר"י שיריליאון והרא"ש, דהא דאם בירך ברהמ"ז על כל מילי לא יצא יד"ח, הוא משום שמזכיר בברהמ"ז מזון והם אינם מזון, וע"כ כתבו שם דכל שמברך ברהמ"ז על הפת, בדין דיפטור גם לשאר מילי דזייני, כיון דהמזון שמזכיר בב' ברכות הראשונות הוא בשביל פת, ונת' שם לפרש בזה, דכיון שמזכיר בברהמ"ז מזון, ה"ז קובע שברכתו היא על מזון, וע"כ אינו יוצא בברכתו על דברים אחרים, ורק אם אכל גם פת, והוי המזון שמזכיר בברכתו בשביל הפת, יכול לצאת יד"ח גם על דברים אחרים, ולפ"ז ה"נ בנידו"ד, אם אכל גם מיני דגן, והזכיר בפתיחה על המחי' ובחתימה הזכיר על המחי' ועל הפירות, שפיר יצא יד"ח, דעל המחי' שהזכיר בפתיחה הוא בשביל מיני דגן, ודו"ק, אך בס' פתה"ד שם לא חילק בין היכא שטעה ובירך על פירות מז' המינים על המחי' וחתם בעל הפירות, להיכא שאכל מיני דגן ופירות מז' המינים ופתח בעל המחי' וחתם בתרוייהו, עיי"ש בדבריו.

עוד יש להביא בזה, למש"נ בסימן ג', דהגם דאם הזכיר מאורע באמצע הברכה אין בזה אלא משום הפסק בשיחה, מ"מ כשחתם ביו"ט מקדש השבת וישראל והזמנים אינו יוצא יד"ח, משום דנקבע בזה דברכתו היא ברכת שבת ויו"ט, ועד"ז י"ל דכל שפתח בעל המחי' וחתם בעל הפירות, הרי דהגם דאזלינן בתר החתימה וה"ה מועלת לתקן את פתיחתו, מ"מ א"א לחשוב שפתיחתו היא פתיחה דברכה על הפירות, שכבר נקבע שפתיחתו היא פתיחה דברכה על מיני דגן.

יג] עוד נ' לדון, די"ל דד' המאירי דלא יצא בפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור, רק משום דמזכיר מידת יום בלילה, אינם סותרים לד' הביאוה"ל דאם חיסר בברכה דבר שהוא מעיקר הברכה וחתם כראוי יצא יד"ח.

והטעם בזה הוא, דד' המאירי קיימי כשבירך ברכה דלילה וחתם בחתימה דיום, ובזה ודאי דאלמלי הא דמזכיר מידת יום בלילה ל"ה יוצא יד"ח, שהרי לא פתח כלל מענין הברכה שחתם בה, וא"א לחשוב דפתיחתו היא פתיחה דברכת יום, הגע עצמך, הרי שפתח ובירך ברכת אשר יצר וחתם בהמחזיר נשמות לפגרים מתים, אטו יצא יד"ח ברכת אלוקי נשמה, הרי א"א לחשוב כלל שהפתיחה היא פתיחה דברכת אלוקי נשמה, אך היכא שפתח בברכה הראוי' ואך שחיסר בה דבר שהוא מעיקר הברכה, שפיר י"ל דכל שחתם כראוי יצא יד"ח, כיון דאזלינן בתר חתימה.

ולפ"ז מסתברא מילתא, דגם היכא שבירך ברכת מעין ג' ולא הזכיר את הפירות בפתיחתו, דמ"מ כיון שהזכירם בחתימתו יצא יד"ח, שהרי פתח בפתיחה הראוי' לחתימתו, והגם שלא הזכיר את הפירות בפתיחתו וה"ז מעכב, מ"מ כל שהזכירן בחתימה שפיר דמי, כיון דאזלינן בתר חתימה, אך כל שהזכיר על המחי' י"ל דגרע, וכנ"ל סקי"ב, וצ"ע בזה.

**ב**

יד] כתב הטור באו"ח סימן נ"ט, ז"ל, ואם טעה ואמר בא"י אמ"ה אשר בדברו מעריב ערבים ונזכר מיד ואמר יוצר אור וגם סיים כדין בא"י יוצר המאורות יצא, אבל אם לא סיים כדין או שאמר בא"י אמ"ה יוצר אור ובורא חשך אשר בדברו מעריב ערבים וגם סיים במעריב ערבים לא יצא, אבל אם סיים בא"י יוצר המאורות יצא, עכ"ל.

והב"י בדרך קמא כתב בדעת הטור, דאינו יוצא יד"ח, אלא אם אמר בפתיחה יוצר אור, וגם חתם ביוצר המאורות, אך אם אמר כל ברכת מעריב ערבים אף שחתם ביוצר המאורות לא יצא, וכן הסכימו האחרונים בפי' ד' הטור, וכן פסק בשו"ע שם ס"ב.

ובביאור הגר"א שם כתב ע"ז, ז"ל, כן פי' בדברי הטור שצריך ב' תנאים, א' שבפתיחת הברכה צריך שיזכיר יוצר אור או בתחלה או באמצע, ב' שהחתימה צ"ל כדינו, ואם חסר א' מאלה לא יצא, וצ"ע כי דברי הרא"ש לא מ' כן, וגם בגמ' אין נראה כן דקמשני שאני התם כו' אלמא בחתימה לבד סגיא, וגם למסקנא דמשני אלא כיון כו' מ' ג"כ דסגי בחתימה, אלא שדבריו הוא לפי דקי"ל הבעיא לקולא ואתיא הברייתא כפשטא מחמת שחזר ואמר יוצר אור לפי' הרי"ף, אבל ממ"ש בברייתא כללו ש"ד כו' משמע אחר חיתום הברכה, ולכן עיקר שאם סיים יוצר המאורות אע"ג שאמר בתחלה הכל מעריב ערבים יצא לכל הפירושים שבגמ', עכ"ל.

טו] ונ' לדון בישוב ד' הטור, דהנה ז"ל הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, והברייתא כמ"כ ע"ז הדרך היא, שחרית וכו' פתח במעריב ערבים שאמר בא"י אמ"ה אשר בדברו מעריב ערבים יוצר אור ובורא חושך וכו' וסיים ברוך א"י יוצר המאורות יצא, אלמא הזכרה ומלכות אחתימה נמי שדינן לי' ומשום הכי יצא, עכ"ל, ולכאו' דבריו סותרים זא"ז, דמחד גיסא ממה שפירשה בשאמר אשר בדברו מעריב ערבים יוצר אור וכו', מ' דרק בכה"ג הוא דיצא יד"ח, משום שהזכיר יוצר אור גם בפתיחה, ומאידך ממש"כ דאלמא הזכרה ומלכות אחתימה נמי שדינן לי', מ' דהא דיצא אי"ז משום מה שהזכיר בפתיחה יוצר אור, אלא משום שחתם ביוצר המאורות, ועי' בס' עדות ביעקב שעמד ע"ז.

טז] ונ' הטעם בזה, דהנה המאירי כתב דלפי' הגאונים דאיירי כל הסוגיא בשפתח ממש בדחמרא או בדשכרא, מתפרש מש"א דפתח ביוצר אור וכו' ודפתח במעריב ערבים, דבירך כל הברכה בנוסח יוצר אור, ודבירך כל הברכה בנוסח דמעריב ערבים, עיי"ש, והביא דהראב"ד פירש לא כן, אלא איירי בשפתח ביוצר אור ויצא ממנו מיד לנוסח מעריב וכו'.

ונ' דלעולם מודה הראב"ד, דאף בשפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות, דמי לדינא דסוגיין דאזלינן בתר חתימה, וחשבינן לכל ברכתו כברכה דיום, ומן הדין היא שיצא יד"ח, ומה שהוצרך הראב"ד לפרשה בשאמר בפתיחה יוצר אור, הוא משום דבלא זה, הרי הגם דברכתו ברכה דיום היא, מ"מ כיון שלא בירך בפתיחה על היום, הוי זה כברכה קצרה, ולא יצא בה יד"ח, ולא ס"ל כמש"נ לדעת הרשב"א והמאירי דכיון דמזכיר מידת יום בלילה, סגי בזה לחשוב ברכתו כברכה ארוכה, וע"כ הוצרך הראב"ד להעמידה בשהזכיר יוצר אור בפתיחה.

ואמנם דגם בכה"ג שהזכיר יוצר אור בפתיחה, הרי עיקר מה דיצא בה יד"ח, הוא מכח שחתם ביוצר המאורות, ומהניא החתימה לחשוב לכל ברכתו כברכה דיום, ואך דבעינן נמי למה שהזכיר יוצר אור בפתיחה, דעי"ז מהני מה שחתם ביוצר המאורות, לחשוב לברכתו כברכה ארוכה דיום.

ולפ"ז מדוקדק היטב ל' הראב"ד, דהגם שפירשה בשאמר מעריב ערבים יוצר אור וכו' וחתם ביוצר המאורות, וס"ל דאם לא הזכיר בפתיחה יוצר אור לא יצא, מ"מ פירש דעיקר מה דיצא יד"ח הוא משום דהזכרה ומלכות אחתימה שדינן לי', דבאמת עיקר מה דחשבינן לברכתו כברכה דיום, הוא מכח החתימה, אך מ"מ בהא לחודא לא סגי, דהגם דחשיבא ברכתו כברכה דיום, מ"מ אם לא הזכיר יוצר אור בפתיחה, אי"ז אלא כברכה קצרה ולא יצא בה יד"ח, וכמש"נ.

יז] ולפ"ז נ' בדעת הטור, דהגם דאינו יוצא יד"ח אלא בשהזכיר יוצר אור בפתיחה, מ"מ שפיר אמרינן בברייתא דכללו של דבר הכל הולך אחר החיתום, שהרי עיקר הא דחשבינן לברכתו כברכה דיום ויוצא בה יד"ח, הוא משום דהכל הולך אחר החיתום, וכיון שחתם יוצר המאורות, חשיבא כל ברכתו כברכה דיום, אך אילו ל"ה אזלינן אחר החיתום, הוה חשבינן לברכתו כברכה דלילה, ואף שהזכיר בפתיחה גם יוצר אור, ל"ה יוצא בה יד"ח, ואך דבעינן נמי שיזכיר בפתיחה יוצר אור, כ"ה שיהא בה למעלת ברכה ארוכה, וכמש"נ.

ועיקר הך מילתא דהא דל"מ כשלא הזכיר יוצר אור בפתיחה, הוא משום דהו"ל כמקצר במקום שאמרו להאריך, כ"ה מבו' בד' הדרישה שם, ועי' אלי' רבה שם סק"ב, וכן נ' גם בד' המג"א שם סק"א, וכמו שפירש הלבו"ש שם, עיי"ש, וכ"ה להדיא בגל' הגרע"א ד"י סימן תפ"ז.[[9]](#footnote-10)

יח] ולדעת הטור ודעימי' הדבר ברור כמש"כ בגו"ר שם, דבנידו"ד שאכל תאנים ובירך על המחי' וחתם בעל הפירות לא יצא יד"ח, דהגם שחתם בעל הפירות ואזלינן בתר חתימה לחשוב לכל ברכתו כברכה דפירות, מ"מ כיון שלא הזכיר פירות בפתיחה לא יצא יד"ח.

וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל סימן קי"ז ס"ה, שהבאנו לעיל סקי"א, דלדעת הטור ודעימי' אם לא הזכיר בא' מברכות י"ח דבר שהוא מעיקר הברכה, אף שחתם כראוי לא יצא יד"ח, וה"נ הכא דכוותה.

יט] אך בעיקר דרך זו בדעת הטור דהא דלא יצא יד"ח הוא משום דהוי כמקצר במקום שאמרו להאריך, יש להעיר, דפשטות ד' הטור בסימן קפ"ז הוא דאם אמר בריך רחמנא מלכא מרי' דהאי פיתא יצא יד"ח, אף שלא חתם, והרי דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא יד"ח, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דס"ל דאם לא הזכיר יוצר המאורות בפתיחה לא יצא, הוא משום דבכה"ג לא אזלינן בתר חתימה, ולא חשבינן לברכתו כברכה דיום, דאי נימא דאף בכה"ג אזלינן בתר חתימה וחשבינן לברכתו כברכה דיום, הי' יוצא בה יד"ח, אף אם לי"ב למעלת ברכה ארוכה, וצ"ע בזה.[[10]](#footnote-11)

ובאמת הב"ח בסימן נ"ט פירש, דהא דלא יצא יד"ח כשלא הזכיר יוצר אור בפתיחה אלא בחתימה, הוא משום דבחתימה ליכא מלכות, וכתב לפ"ז דאם סיים בא"י אמ"ה יוצר המאורות, יצא יד"ח, ועי' באלי' רבה שם סק"ב, והרי דמפרש לדעת הטור, דאין החתימה מועלת לתקן את הברכה עצמה, וע"כ הוא דלא יצא יד"ח.[[11]](#footnote-12)

**ג**

כ] עוד יש ללמוד לנידון זה, דהנה בשו"ע סימן תפ"ז ס"ג כתב, דאם שכח לומר אתה בחרתנו ואמר יעלה ויבא יצא, והסכמת האחרונים שם דלא יצא יד"ח אלא כשחתם הברכה כדין, ולפ"ז הרי מבו' דכל שלא הזכיר יו"ט בתוך הברכה, לא יצא יד"ח, אף שחתם בחתימה דיו"ט.[[12]](#footnote-13)

והנה אמנם המג"א שם סק"ב כתב בתו"ד, ז"ל, וא"כ אם חתם מקדש ישראל והזמנים אפי' לא הזכיר של יו"ט באמצע יצא, עכ"ל, והרי דכל שחתם בשל יו"ט סגי בכך, ואזיל המג"א לטעמי' דנקט שם דאם הזכיר יו"ט בתוך הברכה יצא יד"ח אף שלא חתם בשל יו"ט, ולפ"ז מוכח מד' השו"ע שם דכל שחתם בשל יו"ט יצא יד"ח אף אם לא הזכיר יו"ט באמצע.

אך לפ"מ שהסכימו האחרונים שם דאף אם הזכיר של יו"ט בתוך הברכה ולא חתם בשל יו"ט לא יצא יד"ח, וגם בד' המג"א עצמו נקטו רבים דבסוף דבריו חזר בו, עיי"ש בברכ"י ובגל' הגרע"א ד"י ובמחה"ש, הרי אדרבה מוכח להיפך, דאם לא הזכיר יו"ט באמצע הברכה לא יצא יד"ח אף אם חתם מקדש ישראל והזמנים, וכנ"ל, אך בד' הגרע"א בגל' שם, נ' דאין מקור לזה מד' השו"ע, ורק מסברא הוא כן, וצ"ע, וכ"ה מבו' גם בד' המ"ב שם סקי"ג, דביו"ט שחל בשבת, ולא הזכיר שבת באמצע הברכה, אף אם חתם מקדש השבת וישראל והזמנים לא יצא יד"ח, עיי"ש.[[13]](#footnote-14)

ולפ"ז לכאו' ה"נ בנידו"ד, כל שלא הזכיר את הפירות בפתיחה, אף שחתם בעל הפירות, לא יצא יד"ח.[[14]](#footnote-15)

והנה אמנם לפ"מ שנקט המ"ב שם סקי"א לעיקר דאם לא הזכיר בברכה יו"ט "פלוני" אינו יוצא יד"ח, הרי ממילא די"ל דמה"ט הוא דאינו יוצא יד"ח בשחתם מקדש ישראל והזמנים, ואין ללמוד מזה דלא אזלינן בתר חתימה, אך לפ"מ שנסתפק הפמ"ג שם דיוצא יד"ח, וכ"ה מבו' גם בנשמ"א כלל כ"ח סק"ו, עיי"ש, והמ"ב בסימן תרס"ח סק"ב הביא לדבריו, וכ"ה גם בשו"ת בית יהודה סימן ד' שהביא בגל' הגרע"א בסימן תפ"ז, ועי' מה שהשיגו על דבריו בברכ"י שם אות א' ובסימן תרס"ח אות ב' ובמאמ"ר סימן תרס"ח, הרי דמהא דאינו יוצא יד"ח בשחתם מקדש ישראל והזמנים ולא הזכיר יו"ט באמצע הברכה, מוכח דבברכה ארוכה לא אזלינן בתר חתימה.

כא] ובס' פתה"ד שם הביא למש"כ המחב"ר בסימן רס"ח סוף אות ה' דמי שהי' עומד בשבת חוה"מ והתפלל מוסף של חוה"מ בלבד ונזכר בחתימה וחתם מקדש השבת וישראל והזמנים יצא, משום דהכל הולך אחר החיתום, והא לבד ברכה קצרה היא, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז הרי דה"נ בנידו"ד שפתח בעל המחי' וחתם בעל הפירות, יצא יד"ח.

והנה אמנם נ' מד' המחב"ר דהא דיוצא בזה יד"ח, הוא משום דחשיב זה כברכה קצרה, ואזיל כדעת הסוברים דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא יד"ח, ועיי"ש בפתה"ד שתמה ע"ד המחב"ר, דהיאך יצא בברכה קצרה במקום ברכה ארוכה, עיי"ש שהאריך בזה הרבה, ולפלא שלא הביא דבשו"ע סימן קפ"ז ס"א מבו' ב' דעות בזה אם המקצר במקום שאמרו להאריך יצא, עיי"ש, וזה כמש"נ בדברינו לעיל בזה.

אמנם יש מקום לומר דבנידו"ד אף לדעת המחב"ר לא יצא יד"ח, וזה ע"ד שנת' לחלק לעיל סקי"ב, עיי"ש, דרק בנידון דילי' שהוא שבת חוה"מ והזכיר בפתיחה חוה"מ, אמרינן דמה שהזכיר בפתיחה חוה"מ הוא בשביל חוה"מ, וכיון שחתם בשבת הו"ל כברכה קצרה דשבת ויוצא בה יד"ח, אך בנידו"ד שלא אכל מיני דגן כלל והזכירם בפתיחתו, ה"ז קובע שברכתו היא ברכה על מיני דגן, וע"כ אף שחתם בעל הפירות אינו יוצא בזה יד"ח, שהרי משום הפתיחה בפנ"ע אינו יוצא יד"ח, דלית בה מלכות, וכל מה שבאנו לדון לחשבה כברכה קצרה, הוא משום דהפתיחה מועלת לתקן את ברכתו, ובזה יש מקום לומר דבכה"ג אין החתימה מועלת לתקן את ברכתו.

**ד**

כב] והנה כתב הטור בסימן ר"ח, ז"ל, וכ"ש אם אכל בשר או פרי האדמה ושתה יין או אכל מז' המינין שצריך לברך עכאו"א, עכ"ל, וכ"ה בשו"ע שם סי"ג, ומבו' דאין פירות האדמה נפטרין בברכת מעין ג' דפירות מז' המינים, וכן דקדק בשעה"צ שם מל' הרמב"ם בפ"ח מברכות הט"ו, ז"ל, אכל תאנים או ענבים ותפוחים ואגסים וכיו"ב מברך בסוף ברכה אחת מעין ג' והיא כוללת הכל מפני שכולן "פירות העץ", עכ"ל, והרי להדיא דרק פירות העץ נפטרין בברכת מעין ג' דפירות, וכן נ' גם בל' הרא"ש בפ' כיצד מברכין סו"ס מ"ב, וכ"ה בשו"ת הרשב"א המיוחסות סימן ר"ב.

אמנם הנה בפי' הרשב"ץ ברכות דמ"ד. כתב, ז"ל, ומיבעיא לי אם אכל קשואין ותאנים אם היא פוטרת ברכה מעין ג' ברכת בנ"ר, דהא חתמינן על הארץ ועל הפירות סתם אף פרי האדמה בכלל, או"ד כיון דבפתיחתה אומר על העץ ועל פרי העץ אינה פוטרת, ומסתברא דפוטרת, עכ"ל.

וכבר נת' בדברינו בדיני ברכה אחרונה ענף ב', בטעם הפלוגתא בזה, דהרמב"ם והטוש"ע דס"ל דאין ברכת מעין ג' דפירות פוטרת את פירות האדמה, אף שחותמין בה על הפירות, הוא משום דבברכה עצמה אומר על העץ ועל פרי העץ ואין נכלל בה פרי האדמה, ולא סגי בחתימה דעל הפירות לחודה לפטור, וכאשר כ"ה במג"א שם סקכ"א, ז"ל, אע"ג דחותם על הארץ ועל הפירות וכו', כיון דאינו מזכיר בפתיחה פירות לא יצא, עכ"ל.

והרשב"ץ דפליג ע"ז, הוא לטעמי' דס"ל כדעת הרשב"א בס"פ כיצד מברכין, דאם חותם על היין על הארץ ועל הפירות, ה"ה פוטר לשאר פירות העץ, והרי דאף שבברכה עצמה אומר על הגפן ועל פרי הגפן, מ"מ כיון שבחתימתו נכללין כל הפירות, ה"ה פוטר גם לשאר פירות העץ, וע"כ ה"נ הוא פוטר לפירות האדמה, והרמב"ם דס"ל דאין פירות האדמה נפטרין בברכת מעין ג' דפירות, אף שחותם בה על הפירות, אזיל לטעמי' דס"ל דאין פירות העץ נפטרין בברכת מעין ג' דיין אף שחותם בה על הפירות, וכמו שדקדקו בשיטת ריב"ב ובב"י מדבריו, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.[[15]](#footnote-16)

כג] והנה לפמש"נ הי' נראה בטעמא דהרשב"א דס"ל דכל שחותם בברכת מעין ג' דיין על הפירות יוצא בזה יד"ח על שאר פירות העץ, דאף אי נימא בדעתו כמש"נ בענף א' דאף כשחתם כראוי אינו יוצא יד"ח, אלא בפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות שמזכיר מידת יום בלילה, הרי כ"ז הוא משום שהמקצר במקום שאמרו להאריך לא יצא, אך בפירות האדמה ובפירות העץ דסגי להו בברכת בנ"ר שהיא ברכה קצרה, וכמו שנקט הרשב"א בפשיטות בח"א סימן קמ"ט דאין חותמין בברכת בנ"ר בשם, הרי דכל שחתם על הארץ ועל הפירות שפיר דמי ויוצא בזה יד"ח ברכה אחרונה, וראיתי שכבר כתב כן בס' פתה"ד שם ד"ה וההיא דכתב הרשב"א, דמה"ט הוא דס"ל להרשב"א דכל שחתם במעין ג' דגפן על הארץ ועל הפירות, פטר את התפוחים, עיי"ש.

כד] ועיי"ש בדבריו ד"ה שוב התבוננתי, שדן לומר לפ"ז דהרא"ש דס"ל דאינו יוצא בזה יד"ח, אזיל לטעמי' דס"ל דברכת בנ"ר חותמין בה בשם והוי ברכה ארוכה, וע"כ הוא דאינו יוצא בה יד"ח בחתימת ברכת מעין ג' דגפן, ואזלי הרשב"א והרא"ש לטעמייהו, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דמהניא החתימה לדעת הרשב"א אף דלי"ב מלכות, ולמש"נ לעיל הוא מתפרש בע"א, ואכמ"ל עוד.

ועיי"ש בדבריו לעיל מינה בד"ה באופן דהרא"ש, שדן לפרש דטעמא דהחולקים דס"ל דאינו יוצא בזה יד"ח, הגם דסגי לתפוחים במטבע קצר, הוא משום דכל דכלל המטבע קצר בתוך מטבע הארוך, צריך להזכיר כל הכלל בפתיחה וחתימה כעיקר המטבע, ולא משגחינן בחיובו דמעיקרא שלא הי' אלא מטבע קצר, עכ"ד.

כה] ונ' דיל"פ עוד בזה, דהא דלהרמב"ם והרא"ש דאינו יוצא יד"ח ברכה אחרונה על שאר פירות בחתימה שחתם על הארץ ועל הפירות, הוא משום דלי"ב מלכות, וקי"ל כר' יוחנן דכל ברכה שאין בה מלכות אינה ברכה, וכ"כ בביאור מרדכי פ' כיצד מברכין אות ק"ג.

האמנם דלכאו' יש לפקפק בזה, שהרי דעת הרא"ש דכל שפתח בחמרא וסיים בדשכרא יצא, והרי דהכל הולך אחר החיתום, וא"כ מ"ט כשחותם בברכת מעין ג' דיין על הארץ ועל הפירות, אינו יוצא יד"ח על שאר פירות העץ, דהאמנם בפתח במעריב ערבים דעת הטור דאינו יוצא יד"ח אא"כ הזכיר בפתיחה עצמה יוצר אור, אך י"ל דהוא משום דבלא זה הו"ל כמקצר במקום שאמרו להאריך, כמש"נ לעיל ענף ב', וזה ל"ש בנידו"ד, - אך לדעת הרא"ש גופי' דחותמין בברכת בנ"ר בשם, ניחא.

אך נראה ברור בזה, דכל הא דהכל הולך אחר החיתום, הוא רק בשפתח בחמרא וסיים בדשכרא או בפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר המאורות, שהפתיחה והחתימה סותרים זל"ז, ובזה הוא דאמרינן שהברכה נקבעת כפי החתימה, אך בפתח בעל הגפן וסיים בעל הארץ ועל הפירות, כיון דחתימה זו הוי חתימה כדין גם לגפן, מסתברא מילתא דאין החתימה קובעת את עיקר הברכה שהיא ברכה גם על שאר הפירות, וע"כ אינו יוצא בה יד"ח על שאר פירות, ודו"ק.

ולפ"ז י"ל, דהא דאינו יוצא יד"ח על שאר פירות בחתימתו, אי"ז רק משום דלי"ב מלכות, אלא אף לדעת רב דל"ב מלכות, מ"מ אינו יוצא בזה יד"ח, דכיון דאין החתימה סותרת לפתיחה, הרי אדרבה מתפרשת החתימה כפי הפתיחה, דאי"ז ברכה אלא על פרי הגפן, וע"כ אינו יוצא בזה יד"ח על שאר פירות, ודו"ק.

ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז אף לדעות אלו דאינו יוצא יד"ח, מ"מ י"ל דבנידון הגו"ר דפתח בעל המחי' וחתם בעל הפירות, ה"ה יוצא יד"ח, דכיון דהפתיחה והחתימה סותרין זל"ז, אזלינן בתר החתימה, ודו"ק.

כו] ונ' דגם לדעת הרשב"א ודעימי' דיוצא בזה יד"ח על שאר פירות העץ, אי"ז משום דהחתימה מתקנת את הברכה, דמסתבר דזה ל"ש בכה"ג שזהו דין החתימה גם על גפן, וכנ"ל, אלא ודאי דלעולם עיקר הברכה היא על יין, ואך דכיון שבחתימה אומר על הפירות, מצי לפטור בברכה זו גם לשאר פירות.

ולפ"ז נ' לדון, דאם טעה ובירך על שאר פירות העץ ברכת מעין ג' דיין וחתם בה בעל הארץ ועל הפירות, מודה הרשב"א דלא יצא יד"ח, ול"ד לבירך ברכת מעין ג' דפירות על שאר פירות העץ, דדעת רוב האחרונים דיצא יד"ח, משום דעיקר ברכתו קיימא על פרי הגפן, וע"כ הגם דכל ששתה יין ובירך עליו ברכה זו מצי לפטור בברכה זו גם לפירות העץ, מ"מ כל שלא שתה יין ובירך ברכה זו, הויא ברכה לבטלה, ואינו יוצא בה יד"ח על שאר פירות העץ, ודו"ק.

כז] ובדברינו בדיני ברכה אחרונה ענף ב' סק"ו נת' לדון עוד בזה לאידך גיסא, די"ל דלעולם גם לדעת הרמב"ם והרא"ש אם נתכוין לפטור בברכתו את פירות האדמה, ה"ה נפטרים, כיון שהם נכללים בחתימתו, ואך דלכתחילה אין לו לפטרם בברכתו, כיון שאינו מזכירם בפתיחה, וע"כ נמי אף כשכבר בירך מעין ג' לא נפטרו פירות האדמה, אא"כ נתכוין לפטרם, וע"ד שנתבאר שם סק"ב בטעם הא דאכל ענבים ושתה יין ובירך על הגפן, אינו פוטר את הענבים, ולפ"ז לכאו' אי"ז ענין לנידו"ד.

כח] ומכלל דברינו מתישב ד' הרשב"א במיוחסות סימן ר"ב דס"ל דאין ברכת מעין ג' דפירות פוטרת את פירות האדמה, ומ' בדבריו דגם אין ברכת מעין ג' דיין פוטרת את שאר פירות העץ אף כשחותם בה על הפירות, ונת' בזה בדברינו בדיני ברכה אחרונה ענף ב' סק"ט, וצ"ע שהרי דעת הרשב"א דהכל הולך אחר החיתום, ודעתו ג"כ דברכת בנ"ר הויא ברכה קצרה.

ולמש"נ ניחא בחד מתרתי, או דנימא דבנידו"ד ל"ש כלל דינא דהכל הולך אחר החיתום, כיון דאין הפתיחה והחתימה סותרים זל"ז, או דנימא דהגם דבאמת אם נתכוין לפטור בברכתו לפירות האדמה ולשאר פירות העץ נפטרו, מ"מ לכתחילה אין לו לפטרם בברכתו, וכמש"נ.

הוספה א - בעיקר מש"נ בענף א' מד' הרמב"ן במלחמות, יש להוסיף בזה דברים.

דהנה כתב הרמב"ן שם בתו"ד, ז"ל, ואקשינן הא ניחא לרב י"ל הכל הולך אחר החתום שיש בו ברכה, אלא לר' יוחנן מאי איכא למימר, כלומר הלא עיקר ברכה בפותח, ואי איכא לאיפלוגי משום ברכה (דבחתימה) [דבפתיחה] איפכא מסתברא, רישא יצא סיפא לא יצא והכל הולך אחר הפותח שיש בו מלכות, אלא ע"כ לר' יוחנן ברכה שבחתימה אינה אלא כשאר תופסי ברכות והו"ל כאומר בא"י אמ"ה יוצר אור ומעריב ערבים דהוא דומיא דשכרא וחמרא, א"כ לר' יוחנן מאי פתח ומאי סיים דקתני אחתימה כלומר שפתח בחתימה בא"י יוצר המאורות המעריב ערבים דקתני לא יצא דהיינו בעיין, עכ"ל.

והנה לפי הגיר' שלפנינו לא נתפרש היטב סוף ד' הרמב"ן, וע"כ שמעתי מהרח"א דט"ס נפלה בד' הרמב"ן, ונתחלפה תיבת א"נ בתיבת א"כ, וצ"ל א"נ לר' יוחנן מאי פתח ומאי סיים וכו'.

וביאור הדברים, דהרי הרמב"ן פירש דפירכת הגמ' לר' יוחנן היא, דלדעת ר' יוחנן דבעינן מלכות, אין לומר דיש ברכה בחתימה, וע"כ אזלינן בתר החתימה, שהרי אדרבה אם נבא לדון דהפתיחה והחתימה הוו כברכות לעצמן, יש לנו לילך אחר הברכה בפתיחה שהיא עיקר הברכה.

וע"ז הוא שכתב הרמב"ן בדרך קמא, דלדעת ר' יוחנן בע"כ דלא חשבינן להחתימה כברכה לעצמה, אלא אי"ז אלא כגמר תופס הברכה, וע"כ כל שפתח ביוצר אור וחתם במעריב ערבים, הו"ל כאומר בא"י יוצר אור מעריב ערבים, ודמי לפתח בשכרא וסיים בדחמרא.

אך בדרך בתרא נקט הרמב"ן דאי"ז כן, ומשום דלדעת ר' יוחנן דבעינן מלכות, הרי דכיון דליכא מלכות בחתימה, ודאי דאם פתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות לא יצא, ול"ד להא דפתח בחמרא וסיים בדשכרא יצא, דהתם הוא משום דמה שסיים בדשכרא קאי על מה שאמר תחילה בא"י אמ"ה, וע"כ נמצא דהשם ומלכות קאי על השכרא, אך בפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות, הרי דמה שחתם ביוצר המאורות, לא קאי כלל על מה שאמר תחילה בא"י אמ"ה, אלא קאי על מה שחזר ואמר בא"י, וע"כ ודאי דבכה"ג לא יצא יד"ח, וע"כ בע"כ לפרש לדעת ר' יוחנן דאיירי בשפתח וסיים בחתימה עצמה.

ולפ"ז נ' לפרש, דמש"כ הרמב"ן בסו"ד דאם פתח בדתמרי וסיים בנהמא לא יצא והיינו נמי בעיין, כונתו ג"כ לב' דרכים, אם לא יצא בודאי, או דה"ז תלוי בהאיבעיא, והיינו דלדרך בתרא דלעיל, הרי דבכה"ג לא יצא בודאי, כיון דהזכרת המלכות לא קאי כלל על הפת, ולדרך קמא דלעיל ה"ז תלוי בהאיבעיא דגמ' אם אזלינן בתר חתימה.

ולפ"ז נמצא, דה"נ בנידון הגו"ר בפתח בעל המחי' וחתם בעל הפירות, הרי דהוא תלוי בב' הדרכים דהרמב"ן, דלדרך קמא ה"ז תלוי באיבעיא דגמ' אם אזלינן בתר חתימה, ולדרך בתרא ודאי דלא יצא יד"ח, כיון דליכא הזכרת מלכות על הפירות.

ואמנם צריך להוסיף בזה, דגם לפי דרכו השני' של הרמב"ן, מ"מ בפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר אור ה"ה יוצא יד"ח, משום דמזכירין מידת יום בלילה ומידת לילה ביום, וכמבו' כן בד' הרמב"ן דמכח הך שנויא, ה"ה יוצא יד"ח אף בשפתח בלילה וחתם ביום, עיי"ש, וע"כ שפיר כתב הביאוה"ל בסימן נ"ט דבד' הרמב"ן מבו' דיצא יד"ח אף כשלא חזר ואמר יוצר אור, והאמנם דזה תלוי באיבעיא דגמ', דלהצד דאזלינן בתר חתימה, אין מקור לחלק דבברכת המאורות שאני משום דמזכירין מידת יום בלילה ומידת לילה ביום, אך מספק אין מחזירין אותו, וכמש"כ כן בביאוה"ל שם לענין אחר, עיי"ש.

הוספה ב - כתב בדה"ח דיני תפילת יו"ט ס"ג, דבתפילת יו"ט אם לא אמר יו"ט באמצע אף שסיים הברכה כתקנה מקדש ישראל והזמנים לא יצא.

אמנם בדין יו"ט שחל בשבת כתב בדה"ח שם ס"ד, דאם לא הזכיר של שבת באצמע וסיים מקדש השבת וישראל והזמנים יצא, אך אם הזכיר שניהם באמצע ולא סיים בחתימה רק מקדש ישראל והזמנים ולא הזכיר שבת לא יצא.

והנה הרי ממש"כ דאם הזכיר באמצע ולא הזכיר בחתימה שבת לא יצא, מבו' דבעינן שתהא הברכה רביעית ברכה דשבת ודיו"ט, וע"כ כל שלא חתם בשבת לא יצא, וצ"ע א"כ מ"ט אם לא הזכיר שבת באמצע יצא, ומ"ש מתפילת יו"ט שחתם ביו"ט ולא הזכיר יו"ט באמצע דלא יצא.

וצ"ל בזה בדעת הדה"ח, דהא דל"מ כשהזכיר יו"ט בחתימה ולא בפתיחה, הוא משום דהפתיחה שלא הזכיר בה יו"ט, אין עלי' תורת ברכה ביו"ט כלל, וע"כ הו"ל כחתימה לחוד, אך ביו"ט שחל בשבת, אך אם לא הזכיר בפתיחה שבת, יש עלי' תורת ברכה, כ"ה דאם לא הי' זה שבת הי' ע"ז תורת ברכה, וע"כ כל שחתם בשבת ויו"ט יצא יד"ח, וצ"ע עוד בזה.

ועפי"ז לכאו' יש לחלק בטעות במעין ג', דאם אכל פירות ופתח בעל המחי' וסיים בעל הפירות לא יצא, אך אם אכל פירות ומיני דגן, ופתח בעל המחי' וסיים בעל המחי' ועל הפירות יצא, ודו"ק.

1. ולכאו' יש מקום לדון בזה מצד אחר, דממ"נ, אם גם סמוך לחתימה לא הזכיר פירות, לא יצא יד"ח משום דבעינן שיזכיר מעין החתימה סמוך לחתימה וה"ז מעכב, וזה למש"כ בשטמ"ק ביצה די"ז. בשם הריטב"א, דבשבת ר"ח דחותם בשל שבת ובשל ר"ח, צריך להזכיר ר"ח סמוך לחתימה, ואם לא הזכיר חוזר לראש, והובא במחז"ב סימן רס"ח סק"ה ובנשמ"א כלל כ"ח סק"ג, וע"כ ה"נ אם לא הזכיר פירות סמוך לחתימה חוזר לראש, וע"ז לא יועיל דינא דאזלינן בתר חתימה, ואם הזכיר פירות סמוך לחתימה, י"ל דסגי בהכי לחשוב דגם הפתיחה היתה על פירות, ויצא יד"ח, אך בזה יל"ד למש"כ המ"ב סימן תפ"ז דשמא ביו"ט שחל בשבת לא סגי במה שמזכיר שבת סמוך לחתימה, דבעינן שיהא פותח בשל שבת, עיי"ש, אך יתכן דהוא דין מסוים התם דבעינן שיהא פותח בשל שבת, וצ"ע בזה.

   אך שו"ר בס' שיח מרדכי סימן ב' פ"ד שהאריך מכ"ד דדינא דמעין לחתימה סמוך לחתימה אינו מעכב, והביא דגם בד' הריטב"א נחלקו האחרונים בכונתו, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאו' מבו' מדבריו דאם בירך על היין על העץ ועל פרי העץ לא יצא, והאמנם דשמא י"ל דכשפתח על העץ וסיים על הגפן גרע, אך בל' הרי"ד נ' להדיא דאם סיים על הארץ ועל הפירות ודאי דלא יצא, וזה כדעת הסוברים דאם בירך על היין בפה"ע לא יצא, וכתב בביאוה"ל סו"ס ר"ח דלדעתם ה"נ אם בירך לאחריו על העץ לא יצא, וד' הרי"ד הם מקור נאמן לדבריהם שלא עמדו עליו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ופרקינן שאני התם דאמר בא"י יוצר המאורות כלומר דחתימה עצמה הויא ברכה, ולא שלא תהא צריכה פתיחה דזה מטבע ארוך הוא ובעיא פתיחה וחתימה, אלא ה"ק הואיל וחתימתה יש לה תורת ברכה גמורה כפתיחתה, דינא הוא שתגרור את פתיחתה, דהא איכא תרתי לטיבותא, חדא דאף היא תורת ברכה גמורה אית לה, ועוד דעדיפא דהיא חתימה, עכ"ל, ואזיל לטעמי' דס"ל דהמקצר במקום שאמרו להאריך לא יצא, אך לדעת הרמב"ן דיצא, שפיר מתפרש מש"א דשאני התם דאמר בא"י יוצר המאורות, שהוא יוצר בחתימה בפנ"ע. - ועי' עוד בחקרי לב או"ח סימן נ"ד שהאריך הרבה בהך דינא אם בברכה ארוכה שיש בה פתיחה וחתימה, יוצא בפתיחה לחוד או בחתימה לחוד, ועיי"ש גם במש"כ לגבי דינא דסוגיין. [↑](#footnote-ref-4)
4. ד' הרמב"ן מחודשים, שהרי כשחותם ואומר הזן את הכל, אינו מזכיר כלל לחם, והי' מקום לומר דודאי לא סגי בזה בפנ"ע, ול"ד למי שפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות, שבירך על המאורות, - אך בד' הרמב"ן מבו' דאי"ז כן, דכיון שקבעו חכמים דהמטבע לחתום בברכת הפת הוא הזן את הכל, ע"כ כל שחתם כן, ה"ה יוצא בזה יד"ח. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף, דהגם דהרמב"ן בתחילת דבריו כתב, ז"ל, אבל פתח במעריב ערבים וברך כולה בשל ערבית וחתם בה בא"י יוצר המאורות יצא, דהו"ל פתח בדחמרא וסיים בדשכרא, עכ"ל, והרי דבכה"ג לא תלי בהאיבעיא, אלא פשיטא לן דיצא, להרמב"ן לטעמי' דפתח בדחמרא וסיים בדשכרא פשיטא דיצא, מ"מ כ"ז הוא קודם דפרכינן הא ניחא לרב וכו' אלא לר' יוחנן, אך למסקנת הגמ' ל"ד כלל לפתח בדחמרא וסיים בדשכרא, דקאי מה שסיים בדשכרא על מה שאמר תחילה בא"י אמ"ה, וע"כ הוא יוצא יד"ח, אך בכה"ג שפתח בדתמרי וחתם בדנהמא, הרי לא קאי מה שסיים בדנהמא כלל על מה שאמר תחילה בא"י אמ"ה, שהרי חזר ואומר בא"י, וע"ז הוא דקאי מה דסיים בדנהמא, וע"כ ה"ז תלוי באיבעיא דגמ' אם אזלינן בתר חתימה או לא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך נראה דאי"ז מוכרח, משום די"ל דהאמנם להך גיסא דאזלינן בתר החתימה ואם פתח בדשכרא וסיים בדחמרא לא יצא, גם מהני החתימה לתקן את ברכתו, ואם בירך בדתמרי וחתם בדנהמא יצא, ול"ב להא דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא - אך ד' הרמב"ן לעיל שכתב דהא דיצא הוא משום דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא, הרי קיימי לפי הצד דלא אזלינן בתר חתימה, וכל הא דבפתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים לא יצא, הוא משום דכל שיש שם חתימה עדיין מתורף הברכות הוא וכ"ז ששינה לא יצא, וי"ל דאי"ז משום דאזלינן בתר החתימה, אלא משום דחלק מן הברכה אינו כהלכתו, וע"כ הוצרך הרמב"ן לפרש דהא דאם חתם ביוצר המאורות יצא, אף אם לא אזלינן בתר חתימה, הוא משום דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא. - אך באמת מטעמא בתרא דהרמב"ן, מוכח דגם להך גיסא מהניא החתימה לתקן את ברכתו, וכמש"נ להלן סק"י, ושמא בזה גופא נסתפק הרמב"ן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואך דשמא י"ל, דגם לדרך זו דהרמב"ן, כל הא דיצא יד"ח כה"ג, הוא רק משום שמזכיר מידת יום בלילה, וע"כ שפיר מתקיים בזה דינא דפתיחה, וזהו שכתב הרמב"ן דל"ד ההיא דמצלי וטעי, והזכיר של יום, ואך שטעה בזה והיתה עיקר הפתיחה בשל לילה, וע"ז מהני הא דאזלינן בתר החתימה לחשוב ברכתו כברכת יום, וע"כ הוא יוצא יד"ח, - אך ממש"כ הרמב"ן בסו"ד דבפתח בתמרי וסיים בדנהמא יצא להצד דאזלינן בתר חתימה, ולא תלה לזה בב' הדרכים מבו' דהא דיצא יד"ח הוא אף בלא הא דמזכיר מידת יום בלילה, אך י"ל כמש"נ לדון להלן סקי"ג דמ"מ כ"ז הוא היכא דהפתיחה הויא מענין הברכה, וי"ל דגם פתיחה דמעין ג' דפירות הויא מענין ברכת הזן, וע"כ כל שחתם בדנהמא יצא. [↑](#footnote-ref-8)
8. והעירני הרח"א דד' הביאוה"ל מחודשים מתרי טעמי, חדא, די"ל דאף שהזכיר קיבוץ גלויות בחתימה, אך בברכת קיבוץ גלויות בעינן בקשה על קיבוץ גלויות, וע"כ ודאי לא סגי בחתימה גם לדעת הגר"א דאזלינן בתר חתימה, הגע עצמך, הרי שלא שאל מטר בברכת השנים, הרי לכאו ודאי דגם אם בחתימת הברכה הי' נזכר דהקב"ה מוריד מטר, לא הי' יוצא יד"ח, וה"נ הכא דכוותה, אך מד' הביאוה"ל מבו' דאי"ז כן, ולעיקר הברכה סגי במה שיזכיר קיבוץ גלויות, ול"ב בדוקא בקשה על קיבוץ גלויות, ואמנם יתכן דכ"ז משום שביקש בברכה זו תקע בשופר גדול, אך אם לא כלל בברכתו בקשה כלל, י"ל דודאי אינו יוצא יד"ח, דכל ברכות האמצעיות הוו בקשה, וכגון האומר אתה חונן לאנוש דעת ומלמד לאנוש בינה בא"י חונן הדעת, י"ל דודאי דלא יצא, וצ"ע בזה.

   עוד ילה"ע בזה, דאף דקיבוץ גלויות הוי מעיקר הברכה, מ"מ מאן יימר דהוא צריך להזכירו בין בפתיחה ובין בחתימה, הרי שפיר י"ל דסגי במה שמזכירו בחתימה, שהרי כמה דברים שהם מעיקר הברכה ואינו מזכירן אלא בפתיחה ולא בחתימה, וא"כ ה"נ י"ל דסגי במה שמזכירו בחתימה, - ויש להוסיף, דהנה השעה"צ בסימן קפ"ז סק"ח כתב דסגי להזכיר ברית ותורה אחר שסיים ברכתו קודם שהתחיל ברכת רחם, והרי דאף דברית ותורה הוי מעיקר הברכה, מהני להזכירו בסמוך לברכה, ובאמת הוא מחודש מאד, דלא מצינו דמהני להזכיר מיד אחר הברכה, אלא ביעלה ויבא דאי"ז אלא הזכרה בעלמא, וא"כ ודאי דאם הי' מזכיר ברית ותורה בחתימה עצמה הי' יוצא, וא"כ מ"ט לא נימא כן גם בקיבוץ גלויות, - וצ"ל בד' המ"ב, דקיבוץ גלויות שהוא עיקר הברכה, ודאי בעינן להזכירו בפתיחה, ול"ד לברית ותורה וכיו"ב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ושו"ר עוד בד' הגר"ז בסימן קי"ד ס"ח שנראה כן להדיא, דהא דל"מ כשלא הזכיר ענין הברכה אלא בחתימה, הוא משום דהו"ל כברכה קצרה, והמקצר במקום שאמרו להאריך לא יצא, ועי' בדבריו בסימן קפ"ז ס"ד שנקט כן לדינא דאין יוצא יד"ח ברכת הזן כשאמר בריך רחמנא וכו', רק כשפתח וסיים בברוך. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועד"ז ילה"ע גם בדעת השו"ע, דבסימן נ"ט כתב דלא יצא יד"ח רק אם הזכיר בפתיחה יוצר אור, ובסימן קפ"ז ס"א הביא ב' דעות בזה אם הוא יוצא בברכת הזן בברכה קצרה, ובחק"ל או"ח סימן נ"ד כתב בתו"ד בדעת מרן דהעיקר הוא כדעה זו דיוצא בברכה קצרה, אך מאידך בשעה"צ סימן רי"ג סק"כ הוכיח מד' השו"ע שם דאם לא חתם לא יצא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיקר מה שנקט הב"ח, דכל שחתם בשם ומלכות יצא יד"ח, אף דקיצר במקום שאמרו להאריך, הוא מבו' היטב להטור לטעמי' שנראה דעתו בסימן קפ"ז דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא, וכנ"ל, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"א בדעת הב"ח, ועמש"כ ע"ז בפתה"ד סימן ר"ח שם. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובאמת צ"ע, דלדעת הסוברים בסימן קפ"ז ס"א דאם אמר בריך רחמנא וכו' יצא יד"ח במקום ברכת הזן, אף שלא חתם, והרי דס"ל דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא, א"כ מ"ט בכה"ג שהזכיר יו"ט בחתימה ולא הזכיר בפתיחה, לא יצא יד"ח, משום דסגי בחתימה לחודה.

    וצ"ל הטעם בזה, כמש"א בסוגיין, דבפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר אור, אינו יוצא יד"ח מכח החתימה בפנ"ע, משום דלית בה מלכות, וה"נ אינו יוצא בחתימת ברכת יו"ט בפנ"ע, משום דלי"ב מלכות.

    וצריך להוסיף, דהגם דבלא"ה בכל ברכות שמו"ע ליכא מלכות, אך היינו רק משום שהן סמוכות א' לחברתה, ובברכה ראשונה דשמו"ע יש בה מלכות וכמש"כ הראשונים, וע"כ ל"מ לצאת יד"ח משום החתימה בפנ"ע, שהיא אין בה מלכות, דהאמנם אם הי' אומר רק להחתימה הויא שפיר כסמוך לחברתה, אף שאמר בא"י, וכמבו' בד' רש"י לקמן דמ"ט., עיי"ש, אך כיון שפתח בה, לא קאי המלכות על החתימה אלא על הפתיחה.

    ואמנם לפ"ז נמצא דלמש"כ הב"י בסימן רי"ד בשם הרוקח דבברכות שמו"ע ל"ב מלכות, בדין דשפיר יצא בחתימה לחודה, וע"ד מש"א בסוגיין דלמ"ד דל"ב מלכות, הרי דמה"ט אם פתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות יצא, משום דאיכא ברכה בחתימה.

    - שוב העירני הרח"א, די"ל דכל הא דמצי לצאת יד"ח בחתימה לחוד, הוא רק בברכות השבח, אך בתפילה, הרי דאם בברכה אמצעית יאמר רק בא"י אמ"ה מקדש ישראל והזמנים, י"ל דודאי לא יצא יד"ח, דבברכות אמצעיות דתפילה נכלל בקשה, וכל שלא הזכיר בקשה כלל, לא יצא יד"ח, ועד"ז אם בברכה רביעית בחול לא יפתח, אלא יאמר רק בא"י חונן הדעת, י"ל דודאי לא יצא יד"ח, ואם כנים הדברים י"ל, דכיון דאינו יוצא יד"ח בחתימה לחודה, ובעינן להפתיחה, בעינן שתהא הפתיחה כדינה, ועמש"נ עוד בענין זה לעיל סקי"א בהערה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובאמת צ"ע בזה, שהרי בסימן נ"ט נחלקו האחרונים אם פתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות, ולא הזכיר יוצר אור בפתיחה אם יצא יד"ח, והביאוה"ל בסימן קי"ז נקט דה"נ אם לא הזכיר קיבוץ גליות בתקע בשופר וחתם כראוי, הוא תלוי בפלוגתא זו, ולא ס"ל לחלק דסגי במעריב ערבים ויוצר אור, שהוא מזכיר מידת לילה ביום, וכמש"נ לדון בזה לעיל ענף א', וא"כ מ"ט כשלא הזכיר יו"ט או שבת בפתיחה, והזכירם בחתימה, אינו יוצא יד"ח בודאי, ולא הזכיר המ"ב דהוא תלוי בפלוגתא זו, וצע"ג.

    שו"ר בגל' הגרע"א לסימן תפ"ז בד"י שכתב כן להדיא, דמסברא נראה דלא יצא בכה"ג דהזכיר יו"ט בחתימה ולא בפתיחה, דומיא דהא דל"מ כשפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות, עיי"ש, ומבו' בדבריו באמת דהדין תלוי בפלוגתא זו. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולדעת המג"א בתחילת דבריו דאם חתם בשל יו"ט יצא, כתב בס' עדות ביעקב סימן קמ"ג אות ו', דה"נ בנידו"ד אם חתם בעל הפירות יצא יד"ח, אף שלא הזכיר את הפירות בפתיחה. - אך נ' ברור דאין ללמוד כן מד' המג"א, שהרי המג"א שם אזיל דגם אם הזכיר יו"ט בפתיחה ולא הזכירו בחתימה יצא, והיינו דאי"ז אלא דין הזכרה בעלמא דיו"ט, וע"כ שפיר נקט דה"נ אם הזכירו בחתימה ולא הזכירו בפתיחה יצא, ואין ללמוד מזה דאזלינן בתר החתימה, וז"ב ומוכרח. [↑](#footnote-ref-15)
15. ושם סק"ט נת', דהרשב"א במיוחסות שכתב דאינו פוטר את פירות האדמה, הוא משום דהתם אזיל גם דברכת מעין ג' דיין אינה פוטרת את פירות העץ אף כשחותם בה על הפירות. [↑](#footnote-ref-16)