חבורה  מלאכת מלבן 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / מלאכת מלבן

**חבורה מלאכת מלבן. 1 שבת עג. זבחים צג: צד, ושבת קיא, ושבת קמז.**

**הנה יש לדון מהו האב דמלבן ומהו התולדה.** ועיין ברמב"ם פ"ט ה"י הי"א, דמבואר דליבון הצמר והפשתן והחוטי שני הם האב של מלבן. ותולדה שלו הוא כיבוס בגדים. . ובאמת מלאכת מלבן שהיתה במשכן ענינה הוא ניקוי הצמר מהלכלוך שנדבק בו קודם הגזיזה ועשיית הצמר לנקי. הלשון מלבן. כפשוטו הוא משום שע"י שהצמר מתנקה הוא נהיה לבן. אמנם לכאורה אין ענין מלאכה זו לצובע שנותן צבע לבן בבגד משום שפעולה זו איננה נתינת צבע אלא רק סילוק הלכלוך וחזירת הדבר לצבעו המקורי. ותולדה מזו למדו חז"ל דכל כיבוס הוא תולדה דמלבן. שענינו הוא ניקוי הבגד והסרת הכתמים שבו אסורים משום תולדה דמלבן. והנה נראה לבאר דהטעם דליבון הצמר או הפשתן הוא אב. וכיבוס הבגדים הוא תולדה. זהו משום שיש חשיבות בניקוי הצמר והפשתן דזהו גמר צורת הדבר הכנת הצמר לשימוש כדי שיכינו ממנו בגד. מה שאין כן בכיבוס בגד דכבר הושלם צורת הבגד והניקוי בבגד נעשה רק בשביל השימוש בדבר אבל אין זה השלמת צורתו. והנה הגם שיש מלאכות כמו פירוק שהחיוב בה נעשה רק על השלמת צורת הפרי. ובאופן שאינו השלמת צורתו וכגון שרגילים להביאו לשולחן לא מפורק אין חייבים עליו. הביואר דמלאכת פירוק היא מלאכה גרועה. וכל החשיבות היא רק בהשלמת צורת הפרי משא"כ מלאכת ניקוי היא מלאכה חשובה. אלא דיש חשיבות יותר. בהשלמת צורת הדבר ומשו"ה ניקוי ההחוטים שמהם מכינים את הבגד שהם מכינים את החוטים שיהיו ראויים להכנת הבגד הם נחשבים האב.

אמנם ברש"י בזבחים צד. מבואר דכיבוס בגדים נחשב אב. דכתב על המשנה בשבת קמב. דאין נותנין על בגד מים משום שהוא כיבוס וכיבוס אב מלאכה הוא. דהיינו מלבן. ולדעת רש"י יתכן דהתולדה היא סחיטה. דהנה הרמב"ם הזכיר דיש עוד תולדה חוץ מכיבוס בגדים. דכתב הרמב"ם דהסחיטה היא גם תולדה דהיא בכלל הכיבוס. משום שהיא מצורכי הכיבוס כמו שההגסה היא מצורכי הבישול. ובפשוטו ההגסה ענינה היא שהיא ממהרת את הבישול. וזה נחשב מצורכי הבישול וכנ"ל הסחיטה היא מזרזת את הניקוי. וחייב על הפעולה הזו הגם שאיננה עשיית כיבוס שלם אבל משום שהיא ממהרת את הכיבוס ומשבחיתו משו"ה חייב עליה וחשיב תולדה ואפשר שרש"י יודה לזה דהסחיטה היא תולדת כיבוס אפילו שהכיבוס דהיינו השרייה והשפשוף במים עצמם הוי אב יתכן דרש"י מודה דהסחיטה הוי תולדה.

עוד יתכן דלדעת רש"י, השרייה היא תולדה. וכמו שהביא האנ"ז בסי' קס"ה מכמה ראשונים דדווקא השפשוף הוי אב דכך היתה צורת המלאכה במשכן. וזהו עיקר כיבוס ושרייה בעלמא הוי רק תולדה.

ועיין שו"ת אבני נזר סי' קס"ה. שביאר את הטעם שמכבס אינו אלא תולדה. אמנם עיי"ש באבני נזר שמביא ראשונים שמכבס ממש הרי הוא בכלל מלבן ורק כיבוס שנעשה על ידי שריה הוא תולדה.

**ומצינו דבר חידוש. בב"ח בסי' ש"ב בשם המהרש"ל** שכתב שאין איסור מלבן אלא בבגד לבן. אמנם עיין שם בב"ח שפליג עליה. מהמבואר קמז. דמנער טליתו אסור דווקא בבגד שחור. וצ"ל דאע"ג דגם לב"ח עצמו שם שאני דהרי הוא אוסר כיבוס בכל הבגדים. ושם הניעור נאסר דווקא בבגד שחור עיי"ש. מכל מקום סברת הב"ח היא דאם שם מלבן הוא דווקא בבגד לבן לא יתכן דיאסר הניעור דווקא בבגד שחור משא"כ לשיטתו. ויל"ע מה היתה הבנתו של המהרש"ל. ויתכן דהבנתו היתה דמלאכת מלבן היא משום צובע שכשמנקה בגד לבן יש בזה חשיבות של צביעה. וצ"ע בסברתו. ועיין במנח"ח מלאכת מלבן דחלק על המהרש"ל מלשון הרמב"ם פ"ט ה"י דאסר מלבן בחוטי שני.

**ובלשון הרמב"ן בסוגייא סוף פרק שמונה שרצים. קיא. האי מסוכרייא דנזייתא עיי"ש בתוס'**. דן הרמב"ן בטעם האיסור להדוקה וכתב דאין האיסור משום סחיטה תולדת מפרק משום שאין דישה אלא בגידולי קרקע אלא האיסור דסוחט בגד הוא משום תולדת צובע כדרך המלבן. ומשמע מדברי הרמב"ן דהאיסור הוא מעניני צביעת הבגד ולא ניקוי הבגד. ועיין בב"י בסי' ש"ב שכבר נתקשה בביאור דברי הרמב"ן האלו. ועיין בנשמת אדם כלל ט' ס"ק ג' מה שהביא מן הירושלמי. שתמה איזה צובע היה במשכן ותמה החיי אדם הרי היו צריכים לצבוע התכלת ומכח זה רצה להוכיח דצובע הוא רק עשית ציורים וכדומה.. אבל הוכיח דצביעת דבר בצבע אחיד אין בזה משום צובע. אלא הרי זה תולדת מלבן וכתב דזה כונת הרמב"ן עיי"ש. ועיין שביתת השבת מלאכת דש. ס"ק צ"ד עוד בדברי הרמב"ן דכתב לבאר על פי השיטה לר"ן דבמשקין הצובעין חיובו הוא משום צובע ובמשקין המלבנין חיובו הוא משום מלבן ודן דחסר בדברי הרמב"ן ושמא צריך להוסיף מילה. ולולי דבריהם היה נראה לפרש דברי הרמב"ן באופן אחר. דבוודאי יש אב של צובע ויש אב של מלבן. ויסוד הליבון אינו משום הניקוי בעצם של הדבר אלא משום החזות של הדבר דהיינו דהחשיבות של הניקוי איננה בניקוי הבגד דזה כמו ניקוי כלים דמותר לשטוף כלים וכנ"ל היה מותר לשטוף בגד. אלא ענינו שהניקוי יוצר התחדשות בצבע הדבר דהניקוי מסיר את הכתמים ומחדש את צבעו ואין זה רק הסרת הלכלוך שיש עליו. וזהו כוונת הרמב"ן דחייבים עליו מדיןת ולדת צובע כדרך המלבן דהינו צביעה של ליבון דהיינו התחדשות הצבע אמנם המלאכה היא לא צביעה מחדש וצביעה כזאת לא שייך לללמוד ממלבן. משום שמלבן ענינו הוא חידוש הצבע על ידי הסרת הכתמים והלכלוך שמסתירים את הצבעו ויוצא דגם לפי הרמב"ן יסודו הוא הניקוי רק לא הניקוי מהלכלוך אלא חידוש הצבע שיוצא כתוצאה מהניקוי. ויתכן דזה המכוון במהרש"ל דהחיוב הוא דווקא בבגד לבן ויתכן דהביאור הוא דווקא בבגד לבן החידוש של הצבע יש בו חשיבות שהלכלוך מדהה את הצבע הלבן יותר משאר צבעים. ואין הכרח דהרמב"ן יסכים אם המהרש"ל אמנם המהרש"ל מתפרש כדברי הרמב"ן דהרמב"ן עצמו יכול ללמוד דבכל הצבעים יש בזה ענין של חידוש הצבע. אמנם המהרש"ל לכאורה מתפרש כדברי הרמב"ן.. **אמנם כפשוטו ברש"י במשנה ע"ג , ד"ה המלבן.** וכן נקטו רוב הפוסקים שהזכירו את הענין של ניקוי ולא הענין של התחדשות הצבע. ובאמת לדעת הרמב"ן היה מקום גדול להקל למשל בשריית עדשות מגע במים דהרי הכל הוא שקוף ואין כאן ענין של התחדשות הצבע אלא של הסרת הלכלוך. אמנם כמו שכבר כתבנו רוב הפוסקים לא נקטו כן. ולכן יש בזה בעיה וכפי שנדבר בעז"ה בהמשך. ולדברי רוב ראשונים אין ענין מלבן לצביעה אלא לכיבוס וניקוי. וכן הוא פשטות הרמב"ם. עיין בזה. אלא דהמ"מ דנקט דהרמב"ם סבר כהרמב"ן וצריך עיון היכן הוא ראה כן בדברי הרמב"ם.

והנה שני הנידונים המרכזיים בכיבוס. הוא באיזה סוג בגד נאמר דין כיבוס. ובאיזה אופן. דהינו שרייה הוא שכשכוך או כיבוס.

וכן הנידון השני הוא באיזה משקין יש דין כיבוס האם דווקא במים או גם ביין. וכן בבגד נקי האם נאמר בו דין כיבוס. ונידון שלישי זה באופן שהוא מכניס את הבגד במים דרך לכלוך האם נחשב ככיבוס או לא. ויש עוד פרטי דינים ושאלות כמו שנראה בטור שו"ע אבל אלו עיקרי הנידונים ובהם נדון קודם שנתחיל את הטור. ואח"כ נתחיל את הטור ונראה את הסוגיות לפי סדר הטור.

**ועיין זבחים צג: במשנה דמבואר דאחד הבגד אחד העור ואחד השק טעונין כיבוס**. וענין זה נאמר בדם חטאת דנאמר בתורה [ויקרא ו, כ] ואשר יזה מדמה על הבגד אשר יזה עליה תכבס במקום קדוש. ומבואר דיש חיוב כיבוס בבגדים שנבלע בהם דם חטאת. [ ובמאמר המוסגר המקד"ד. שם חקר האם יסוד החיוב הוא הוצאת הדם מן הבגד על ידי כיבוס. או דהחיוב הוא לעשות כיבוס. ואין זה שייך להוצאת הדם בפועל אלא דחל על הבגד חיוב כיבוס. ועיי"ש שהכריע כהצד השני. מהא דיש דין להעביר עליו ז' סממנין.]  **ועיי"ש בגמ' צד. אחד הבגד ואחד השק וכו'**. **למימרא דעור בר כיבוס הוא**. ועיי"ש בכל דברי הגמ' שמחלקת בין בגד שנאסר בזה שרייה לבין עור רך שלכאורה אסור לסכסכך אבל מותר שרייה. לבין עור קשה שיש בזה מחלוקת תנאים. ועיי"ש ברש"י ובתוס'. ועיין בשאילתות שפסק בזה לחומרא כאחרים. דבעור קשה אסור לסכסך אמנם בפסקי הרי"ד פסק בזה לקולא. ועיין בביאור הלכה סי' ש"ב ס"ט דמכמה ראשונים משמע שיש איסור כיבוס בעור אפילו שאינו מסכסך. ותמה עליהם מדברי הגמ' דמשמע דיש איסור רק אם מכסכס. ועיי"ש שהביא סתירה מדברי הרמב"ם. ועיי"ש שלפי"ז ביאר שם את דברי רבא שמתחילה התיר לכבס נעל בשבת ולבסוף חזר בו עיי"ש שביאר מה היה הנידון בדברי רבא לפי"ז.

**שרייתו זהו כיבוסו.** בדברי הגמ' שם בזבחים צד: מבואר דשהשורה בגד במים חייב חטאת אפיו באופן שאינו משפשף בידיו והטעם לכאורה הוא ששריית הבגד במים מסייעת בכיבוסו. התוס' שם ובשבת קיא: ועוד ראשונים בשבת הקשו. מכמה מקומות שהתירו לאדם להכניס בגדים למים בשבת..עיין יומא עז: ההולך להקביל פני רבו ופגע באמת המים נכנס במים עד צווארו. וכן בביצה יח. מבואר דנדה מערמת וטובלת בבגדיה ולא חששו בזה לאיסור כיבוס. ובראשונים נאמרו בזה כמה תי'. ובתוס' קיא: הובאו בזה ב' תי' עיקריים. שי' ר"י דלא נאמר איסור שרייה אלא בבגד שיש עליו לכלוך ולא בבגד נקי. ולדבריו יש להעמיד את הגמ' שם בבגדים נקיים. אמנם שי' ר"ת היא דלא נאמר שרייתו זהו כיבוסו אא"כ הדבר נעשה בדרך כיבוס וניקוי ולא בדרך לכלוך. וכניסת אדם בבגדיו לתוך מים היא דרך לכלוך ולא דרך ניקוי והפוסקים חששו לדעת ר"ת דלא התירו אלא בדרך לכלוך ולא בדרך ניקוי. וגם בבגד נקי נאסרה שרייתו. אלמלא הוא בגד עור וכדומה כמבואר לעיל. עיין במ"ב סי' ש"ב סקל"ט. ושם בסקמ"ח. ועיין שם בביאור הלכה. סו"ד שיש. ובביאור הלכה סי' ש"כ סי"ח סוד"ה טוב. ועיין בפמ"ג המובא בביאו"ל סי' ש"ב ס"ט ד"ה שאין. שסוברים דאין התר להקל בדרך לכלוך אלא כאשר הבגד נקי אמנם אם הבגד מלוכלך אין התר ואפילו באופן שאינו מתכוון לנקותו. **עיין קמז. א"ר הונא המנער טליתו בשבת חייב חטאת**. ועיי"ש ברש"י ובתוס' ובר"ח וברשב"א ובריטב"א. וברא"ש ובשלטי גיבורים שם.