נערה המאורסה - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים

**בס"ד פרק נערה המאורסה**

**סז' א'**

א) מתני' הפר האב ולא הפר הבעל – **במפרש** מבואר דהיינו דשתק מעת לעת, וכן מבואר בפי' **הרא"ש** בגמ' בד"ה קמ"ל, **והרש"ש** מק' דהיינו קיום, כמו דכתיב בקרא הקים אותם כי החריש לה ביום שמעו, והיינו סיפא דאין צ"ל שקיים אחד מהן, ומשום הכי כ' לבאר, דאכתי לא עבר יום שמעו של הבעל, ובחי' **הגרז"ס** כ' בתחילה לומר, דבשתיקה ביום שמעו באמת לא חשיב הקמה, אלא רק דכבר אין לו יותר כח וזכות הפרה, ומה דכתיב הקים אותם, היינו דממילא נמצא דהנדר מקויים, אמנם האריך להביא ראיות, דגם חשיב בשתיקה דהוא מקיים הנדר, אך גם הביא ראיות, דהוי רק דכבר אין לו זכות הפרה, ומשום הכי כ' לומר דבשתיקה ביום שמעו איכא שני דינים, האחד דכבר אין לו זכות הפרה, והשני דחשיב קיום הנדר, ודקדק זה בקראי דשתיקה ביום שמעו עיי"ש בכל דבריו, וכן **באפיקי ים** סי"ז כ' ממש כמו כל דברי הגרז"ס עיי"ש, וכתבו דיש גונא דהוי רק דכבר אין לו זכות הפרה, כמו שותק על מנת למיקט, דמסקינן לק' ע"ט א' דגם בזה, אחר יום שמעו אינו יכול להפר, ולפ"ז אי נימא דמתני' ברישא מיירי באופן דליכא הקמה, צ"ל דמיירי רק באופן מסויים כמו בשותק על מנת למיקט, ומתני' סתמא קתני.

ובהא דביארו דכבר עבר מעת לעת כ' בחי' **הגרז"ס** שם לבאר, דס"ל דאי לאו הכי הרי מהני עכ"פ הפרת האחד להקליש הנדר כמבואר לק' ס"ח א', ומתני' דקתני אינו מופר נראה דאינו מופר כלל, דומיא דסיפא דאין צ"ל דקיים אחד, דכהאי גונא בטל הקלישות, כיון דתו לא חזי לצירוף, [ולק' יתבאר עוד בע"ה, האם בהקמת האחד בטל הקלישות], ומשום הכי צ"ל דמיירי דעבר יום שמעו, דכהאי גונא גם בטל הקלישות.

ב) גמ' כגון דהפר אחד מהן וקיים אחד – הגירסא בפי' **הרי"ף** איפכא, כגון דקיים אחד והפר אחד, וכן מבואר **במאירי**, **והרמב"ם** בפי"ג הכ"א הביא להגמ' בגונא זו דקיים אחד והפר אחד, **ובבי'** **הגר"א** סרל"ד סקט"ז כ', דכן היה גירסתו בגמ' כפי' הרי"ף, וכ' דלפ"ז אתי שפיר מש"כ בגמ' וחזר המקיים ונשאל, דאי כגירסא שלפנינו וכמו שמבואר בשאר ראשונים, דהפר אחד וקיים אחד, היה להגמ' לומר וחזר ונשאל, ולא וחזר המקיים דהא מיני' סליק.

גמ' מהו דתימא וכו' – שי' **הרא"ש והרמב"ם** שם, דכיון דאמרינן דבטלה הפרת הראשון שוב אינו יכול להפר, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הרא"מ** [ועיי"ש שכ' דיש דרשה על זה], ושי' שאר **הראשונים**, דאם חוזר ומיפר מהני, **ובמפרש** ובחי' **ר"א מן ההר ובמאירי** ביארו הגמ', דהיה ס"ד דכיון דנשאל, ממילא אמרינן דיש בכלל זה הפרה, דאי לאו הכי אמאי נשאל, וקמ"ל דלא, אבל לעולם הפרת הראשון קיימת, ואפילו אי"צ להפר שוב, **ובקר"א** העיר, דלפ"ז הוה להתנא לאשמועינן חידוש זה בכל שאלה על הקמה, כגון אב או בעל שהקימו ונשאלו, ולא דוקא בנערה המאורסה שהפר אחד וקיים אחד, ולהלכה מבואר **בטושו"ע** ס"ו כשי' הרמב"ם והרא"ש, דאפילו אינו יכול לחזור ולהפר, **ובשו"ע** הביא לדין זה דשוב אי אפשר להפר, בכהאי גונא דהקים אחד, ולא הזכיר כלל דהשני הפר קודם דנשאל, **ובבי'** **הגר"א** שם תמה על זה, דרק בכהאי גונא דהפר מצינו בגמ' דשוב אי אפשר להפר, דאין הפרה אחר הפרה, אבל אם לא הפר מתחילה, בזה לא מצינו דכיון דהקים האחד, דשוב אי אפשר להפר אפילו אם נשאל על הקמתו, **ובקר"א** כ' לומר, דדברי השו"ע מוכרחים מדעת הרמב"ם, דהא הרמב"ם כ', דמיירי דקודם קיים האחד ואח"כ הפר השני, ובכהאי גונא אין הפרת השני כלום כיון דהויא אחר הקמת הראשון, ואין לומר דהחסרון משום דאין הפרה אחר הפרה, ובהכרח דהחסרון הוא במקיים, דכיון דהקים ואינו רוצה בשותפות השני, שוב לא שייך צירוף ביניהם, ועיין עוד בסמוך.

**הרמב"ם** כ' דאינו חוזר ומפר לה עם האחר שכבר הפר לה, שאין להם להפר אלא שניהם כאחד, **וברשב"א** מבואר דהטעם דאינו יכול לחזור ולהפר לשי' הרמב"ם, דאין הפרה אחר הפרה, ולפ"ז מש"כ הרמב"ם הטעם, שאין להם להפר אלא שניהם כאחד, היינו רק אמאי ההפרה הראשונה לא חלה בפני עצמה, ואח"כ תחול הפרת השני, אבל מה דאח"כ אינו חוזר ומיפר, זהו משום דאין הפרה אחר הפרה, ובחי' **הגרנ"ט** כ' לבאר מחלוקת הרמב"ם והרא"ש ושאר ראשונים, דהרמב"ם והרא"ש ס"ל, דגם כשמקים אחד, מ"מ אין זה מבטל הקלישות שחלה ע"י הפרת האחר, ומשום הכי יש חסרון דאין הפרה אחר הפרה, משא"כ שאר הראשונים ס"ל דבטל ההפרה הראשונה, ומשום הכי אין בזה חסרון דאין הפרה אחר הפרה, ועוד יתבאר בזה לק' ס"ח בע"ה, [אמנם יל"ע, דבשי' הרמב"ם לכאורה אי אפשר לומר כן וכשנ"ת דברי הקר"א, דכיון דהרמב"ם מיירי דהפר אחר שכבר הקים האחר, מתחילה לא חלה הפרתו], **ובברכ"ש** סכ"ט כ', דגם אחר שנשאל האחר על הקמתו, מ"מ הך חסרון דאין ההפרות בבת אחת נשאר לעולם, ומשום הכי אף אם יחזור ויפר לא מהני, וכ' זה בביאור דברי המאירי שבא לתרץ על קו' הרשב"א, וצ"ב בכונתו.

**הרשב"א** מביא ראיה דיש הפרה אחר הפרה, דלק' ס"ח מבואר דבהפר הבעל ומת, נתרוקנה רשות לאב, וחוזר ומיפר חלק הבעל, ומבואר דאע"ג דהפרת הבעל בטלה, מ"מ יכול האב לחזור ולהפר, ומבואר דיש הפרה אחר הפרה, **והמאירי** תי' דנתרוקנה שאני.

**בנ"י** כ' כשי' הראשונים דאפשר לחזור ולהפר, וסיים דהכל ביום שמוע, ונראה מדבריו דבעי שתהא ההפרה השניה ביום שמעו, ואף דהפר בתחילה, ורק דנתבטלה הפרתו, מ"מ אם עבר יום שמעו אינו יכול להפר, ועיין בר"ן לק' ס"ח א' ד"ה תא שמע, ולק' ס"ט א' באות ו' בדברי הלח"מ על שי' הרמב"ן והנ"י שם.

ג) ר"ן ד"ה קמ"ל – במה שהביא קו' הרשב"א, מהא דמקדש אשה על מנת שאין עליה נדרים, הנה **הרשב"א** מת', דבאמת מה דקתני דקיים אחד, היינו דוקא האב ואחד המיוחד קאמר, דכיון דכל כח הפרת הארוס הוא רק בהדי אב, ואי ליכא אב אין הארוס יכול להפר כלל, משום הכי אמרינן דכל שהקים האב, כבר מיד בטל הפרת הארוס, דעכשיו אינו ראוי להצטרף, ובביאור תי' הר"ן, מבואר בחי' **הגרז"ס** **ובשע"י** שער ז' סי"ח, דגבי מקדש אשה הרי הקידושין חלים מצ"ע, ורק דהנדר יש בכוחו לבטל הקידושין משום התנאי, ובזה אמרינן דכיון דנשאלה על הנדר, ממילא דאין הנדר מבטל הקידושין, משא"כ הכא בהפרת ארוס ובעל, הרי כל כח הפרת האחד, הוא רק משום דחזי לאצטרופי עם האחר, ונמצא דכשהקים אחד חסר בעיקר כח הפרת האחר דאין לו צרוף, ואין ההקמה רק מבטלת ההפרה, אלא ע"י ההקמה נמצא דהפרת האחר חסרה בעיקרה, ובזה אמרינן דלא מהני השאלה לומר, דהוי כמו דהיה ראוי כל הזמן לצרוף, [ועיין עוד **בשע"י** שער ב' ס"י ד"ה והר"ן, מש"כ בעיקר הגדר דשאלה עוקרת הנדר למפרע], ולהלכה מבואר **בט"ז** סק"ז **ובש"כ** סקט"ו, דסתימת הפוסקים כהר"ן, דאין נפ"מ מי הוא המקים.

א) גמ' אימא האי קרא בנשואה – שי' **תוס' והרא"ש והרשב"א**, דגם אי מיירי בנשואה, היינו אומרים דאביה ובעלה מפירין נדריה, משום הדרשה דוי"ו מוסיף, אמנם **הר"ן** כ', דאי מיירי בנשואה, רק בעלה יפר נדריה, ולא נדרוש וי"ו מוסיף, דרק היכי דמוכחי קראי ילפינן וי"ו מוסיף, ובגמ' לק' דבעי לומר דאב רק מצי להקים, ומק' הגמ' דא"כ ואם בית אשה נדרה למה לי, כתבו **הרא"ש והרשב"א**, דהוה מצי לומר דבעי לקרא זה, לומר דבנשואה אב לא מצי אפילו להקים, **והר"ן** כ' דלזה לא בעי קרא, וזהו לשיטתם הכא, האם בנשואה גם י"ל דיהיה כח לאב, אמנם **התוס'** שם כתבו בתי' אחד כהר"ן, דגם בלא קרא נדע דבנשואה לא מצי אב להקים, הגם דהכא כתבו כהרא"ש והרשב"א.

**סז' ב'**

גמ' ולאו ממילא – **התוס' והרא"ש והרשב"א** מבארים, דכיון דבקרא דואם היו תהיה מבואר דמיפר בקודמין, על כרחך דמיירי בארוסה ולא בנשואה, דבנשואה אין מיפר בקודמין, וזה כתי' הגמ' בסוף העמוד, אמנם **הר"ן** מבאר, דהגם דבעי קרא דואם בית אשה נדרה לומר דאין מיפר בקודמין, מ"מ ממילא ידעינן גם דבעל מיפר, ולא בעי לקרא דואם היו תהיה, **והתוס' והרא"ש** מק' על זה, דמ"מ מנ"ל דקרא דואם היו תהיה לא מיירי בין בארוסה ובין בנשואה, וגם בנשואה אביה ובעלה מפירין נדריה, **והרשב"א**  כ', די"ל דקרא משמע באשה אחת, ועל כרחך או בארוסה או בנשואה, אמנם **בר"ן** ד"ה ואב"א מבואר די"ל דקרא מיירי גם בארוסה וגם בנשואה, אלא דלשי' הר"ן לק"מ, דהא ס"ל דאין לומר בנשואה דתהא גם ברשות אביה, ולפי ביאור הר"ן, הא דלא משני כמו שפי' תוס' והרא"ש, דכיון דבקרא דואם היו תהי' מבואר דמיפר בקודמין, על כרחך דלא מיירי בנשואה, מבואר **ברשב"א** די"ל, דאכתי לא רמיא אנפשי' דבקרא דואם היו תהיה, מבואר דמיפר גם בקודמין.

ב) גמ' אימא אב לחודי' – **תוס' והרא"ש והרשב"א** מבארים, דהיינו או אב או ארוס, וכל אחד יכול להפר לבד, **והר"ן** מבאר דהאב לבדו מיפר, והארוס רק יכול להקים, וכמו בגמ' בסמוך לגבי ארוס דיפר לבד, והנה לפי פי' הר"ן, הכא נמי מה דכתיב בקרא בארוס, דאם יחריש דהנדר מוקם, היינו דמהני שתיקת הארוס לחשב כהקמה, ומה דכתיב דאם יניא אותה דמהני, היינו רק דלא יהיה הקמה ע"י שתיקתו, אבל הפרה הויא רק ע"י אב, **והקר"א** מק', דא"כ למה בעי לקרא דאם יניא אותה, הא כבר כתיב דאם יחריש דהוי הקמה, ועוד העיר דמה נפ"מ בזה דאב מיפר לבדו, הא ממנ"פ אם לא יפר הארוס, הרי יש בזה הקמה ולא מהני הפרת האב, וכ' לומר דנפ"מ אם הפר האב לבדו, האם עד הפרת הארוס, גם כבר בטל הנדר לגמרי, ועוד העיר, דלכאורה היה נראה דשתיקת הארוס לא תחשב הקמה, דכיון דגם אם יפר לא מהני כלום, משום הכי שותק, **ובמאירי** כ' לבאר, דקו' הגמ' דנימא דואם היו תהיה קאי רק על לעיל דהאב מיפר, ומה דכתיב ושמע אשה וכו' קאי על נשואה, ולא קאי על קרא דואם היו תהיה, **וברשב"א** בע"א כ' פי' אחד בגמ' כתוס' והרא"ש, וכ' עוד פי' ואין דבריו מבוארים כ"כ, ואפשר דכונתו כהמאירי**.**

גמ' א"כ ואסרה איסר בית אביה למה לי – **הלח"מ** פי"ב מנדרים ה"א הק' לשי' הרמב"ם דאב מיפר כל הנדרים, וכשנתארסה מיפר רק נדרי עינוי נפש ובינו לבינה, וכשי"ת לק' ס"ח בע"ה, א"כ בעי קרא דואסרה איסר, לומר דמיפר כל הנדרים, דהרי אחר אירוסין כבר אינו מפר כל הנדרים, **ובקר"א** כ' דאי נימא דאב מיפר לחודי', הכא נמי דיפר כל הנדרים אף אחר אירוסין, דרק משום דמיפר רק בהדי ארוס, אינו יכול להפר כל הנדרים אחר אירוסין, וכ' לומר דאפילו לשי' הר"ן דכח הארוס להקים, ואז אב אינו יכול להפר, מ"מ י"ל דיכול להפר כל הנדרים, כיון דמ"מ בהפרה עצמה נשאר כח האב להפר לבדו, ועיין **בשעה"מ** מש"כ לת'.

**השעה"מ** שם מעיר, דאי נימא דאב לחודי' מיפר, יק' למה בעי להקיש הויה שניה להויה ראשונה לומר דנתרוקנה רשות לאב, הא גם בעודה ארוסה מיפר לבדו, וכ' לומר דהייתי אומר דקרא אתא דאפילו הקים הבעל, מ"מ מצי להפר, והגם דלפי האמת הדין דאם הקים בעל אין נתרוקנה, מ"מ אם היינו אומרים דאב מיפר לחודי', היינו אומרים דקרא אתא דאפילו הקים בעל, ועיי"ש מה שתי' עוד לפי שי' הרמב"ם דהאב מיפר כל הנדרים, **והשלמ"נ** כ' די"ל דבאמת הוה מצי לשנויי הכי, רק דבלאו הכי משני שפיר.

גמ' א"כ בית אשה נדרה למאי כתב, ק"ו וכו' – בחי' **הגרז"ס** כ' דזה אתי שפיר רק לאב"א, אבל לתי' ראשון דממילא שמעת [לפי ביאור הר"ן], האף דאפשר למילף מק"ו, מ"מ אי לאו קרא דבית אשה, היינו אומרים דואם היו תהיה בנשואה, וכ' דלתי' הראשון צ"ל כמו דמסיים, דמהא דמיפר בקודמין מוכח דמיפר בהדי אב ולא לבד.

**סח' א'**

ר"ן ד"ה ולתנא – מבואר **בר"ן**, דהא דארוס מיפר מקודמין לתנא דבי רבי ישמעאל הוא מסברא, דכיון דמיפר בהדי אב לא מצינו דגם בזה מיעט קרא, וכן מבואר **ברא"ש ובתוד"ה** בין, דכיון דבקרא דבין איש לאשתו לא ממעט קודמין, אמרינן דגם בקודמין מיפר, אמנם יל"ע **דבתוד"ה** ותנא מבואר, דגם לתנא דבי רבי ישמעאל ילפינן קודמין מקרא דואם היו תהיה, וכ"כ **הקר"א** דאחר דאיכא קרא לארוסה דאביה ובעלה מפירין נדריה, שוב אפשר למילף מקרא דהיו תהיה דמיפר בקודמין, **והרש"ש** כ' בשי' הר"ן דלא כ' הכי, די"ל דכיון דעיקר קרא דהיו תהיה בעי להקיש קודמי הויה שניה לראשונה, י"ל דנדריה עליה קאי רק על ארוס שני, דמיפר נדרים שנראו לארוס ראשון דעומד במקומו.

ג) שי' **התוס' והרא"ש והר"ן** דאב גם אינו מיפר אלא נדרים של עינוי נפש או שבינו לבינה, והביאו דכן מבואר **בספרי ובירושלמי**, אמנם שי' **הרמב"ם** פי"ב מנדרים ה"א **והסמ"ג** **והמאירי**, דאב מיפר כל הנדרים, והא דמבואר בספרי דרק עינוי נפש ובינו לבינה, כ' **הרמב"ם** בתשובה והובאה במגדל עוז, דכיון דלא הוזכר בתלמוד דין זה, אמרינן דהספרי שי' יחיד היא, ורק ר"ש ס"ל הכי דסתם ספרי ר"ש, **ובמאירי** כ', דמ"מ כשנתארסה, כיון דהארוס גם זכאי בהפרת נדריה, אמרינן דהאב אינו יכול להפר כל הנדרים, אלא רק נדרים דגם הארוס מצי מיפר, [ונסתפק בדעת הרמב"ם האם גם ס"ל הכי, אמנם בפוסקים נקטו דגם הרמב"ם ס"ל הכי], ולפ"ז כ' די"ל דהספרי מיירי אחר אירוסין, **ובטור** סרל"ד מביא שי' **ר' יחיאל** דס"ל עוד, דגם אחר שמת הארוס כבר לא מצי האב להפר כל הנדרים, דכבר יצאה מרשות אביה להפרת נדרים אלו, ולא דמי לנדרי ענוי נפש, דגם בעודה ארוסה הרי מיפר עם הבעל, **ובב"י** מבואר דבזה מישב הספרי, דמיירי אחר שנתארסה, ואפילו מת הארוס, אמנם בבי' **הגר"א** ס"ק קי"א **והקר"א** כתבו, דממש"כ בספרי, מבואר דלא מיירי על כהאי גונא דמת הארוס עיי"ש, ובשי' הרמב"ם נקטו **הפוסקים** דחולק על הרי"ח בזה, וס"ל דחוזרת גם להפר כל הנדרים, ובחי' **רא"ל מאלין** סכ"ט כ', דזו כונת הרמב"םפי"א ה"י, דכ' דמת הבעל חוזרת לאביה, וכל נדרים שתדור האב מיפר, והיינו אפילו נדרים שאינם עינוי נפש, **ובשו"ע** סנ"ח הביא ג' השי', **ובב"י** כ' דהלכה דאב מיפר רק נדרים שבינו לבינה וענוי נפש, **והב"ח** כ' דהלכה כרי"ח, **והש"כ והגר"א והבאה"ט** כתבו דעיקר דהאב כבעל.

**הר"ן** מביא **הספרי והירושלמי** דמבואר, דהא דאין האב מיפר אלא נדרים שבינו לבינה ועינוי נפש, הוא משום דילפינן מבעל דהוקשו להדדי, ומבואר דבלא ההיקש היה האב מיפר כל הנדרים, **ובתוד"ה** ורבא כ', דכמו דמבין איש לאשתו ילפינן דמיפר נדרים שבינו לבינה, הכא נמי מבין אב לבתו ילפינן דמיפר נדרים שבינו לבינה, ומזה ילפינן דאינו מיפר כל נדר, וכן נראה בפי' **הרא"ש**, דכ' דילפינן אב מבעל לנדרי עינוי נפש, והיינו דאי לאו דילפינן אב מבעל, היינו אומרים דרק נדרים שבינו לבינה, ולפי המבואר בספרי וירושלמי, אי לא הוה ילפינן, היה הדין דמיפר כל הנדרים, [ועיין **בשלמ"נ** דכ' דלפי המבואר בירושלמי לפנינו, ילפינן באב נדרים שבינו לבינה מבין אב לבתו ולא מהיקש], **וברשב"א** כ', דמסוגיין שמעינן דהאב מיפר רק נדרים שבינו לבינה ועינוי נפש, ולכאורה כונתו, דכיון דילפינן מבין איש לאשתו דהיינו דברים שבינו לבינה, הכא נמי ילפינן מבין אב לבתו דהיינו דברים שבינו לבינה, וזה כשי' תוס' והרא"ש, אמנם אח"כ הביא דברי הספרי וירושלמי.

**ברשב"א** מבואר דנדרים שבינו לבינה באב היינו שלא תשמשנו, וכ"כ **המאירי**, אמנם בהמשך דבריו כ' המאירי, דבינו לבינה אין להם מקום אצל האב, וצ"ב כונתו, **ובתשו' הרמב"ם** כ', דאי נימא דהאב אינו מיפר כל הנדרים, האיך מצינו בינו לבינה בבעל ואב אחד, ומה אכפת לי' לאב בדברים שבינו לבינה כגון שלא תכחול, **ובפרישה** סקפ"ה כ', דלשי' ר' יחיאל דאינה חוזרת אחר מיתת הארוס לכל הנדרים, דגם לבינו לבינה אינה חוזרת, כיון דבזמן דהיתה ארוסה היה בעי שיהיה זה גם בין הארוס לבינה, **והלח"מ** כ' דצ"ע היכי משכחת לה דהוי בינו לבינה בתרוייהו בארוס ואב יחד, ובחי' **הגרז"ס** כ' עוד, דגם אי משכחת נדר שכלול בו בינו לבינה לארוס ולאב, מ"מ הא כל אחד הוי בינו לבינה מצ"ע, ואין להם שייכות להדדי, ואיך איכא צרוף בזה, הא כל אחד מיפר בנדר החלק דהוי בינו לבינה שלו, ועיי"ש מש"כ לומר בזה, אמנם **בחי' ר"א מן ההר** לק' ע"ט ב' כ', דגם שלא תכחול חשיב כדברים שבינה לבין אביה, דהיזק גדול הוא לו, דאם תתיפה יהיו לה קופצים, והרי כסף קידושיה שלו, וכ' שם עוד דגם מעשה ידיה הוי בכלל דברים שבינו לבינה, [ועיי"ש שהאריך אי נימא דלא יחול משום דאלמוה רבנן לשעבוד].

**הק"נ** לק' בריש פי"א אות ה', מק' על שי' הרמב"ם דהאב מיפר כל הנדרים, דאמאי לא קתני זה במתני' לק' ע' א', דבזה גם יפה כח האב מכח הבעל, ועל שי' ר' יחיאל מק' **הלח"מ**, דהא דין נתרוקנה ילפינן לק' ע', דמקיש קודמי הויה שניה לקודמי הויה ראשונה, וכיון שאין היקש למחצה, נילף דגם מיפר כל הנדרים, **והשעה"מ** שם מת' דלשי' ר' יחיאל, אמרינן דהדרשה בספרי קאי על אחר שנתארסה ונתגרשה, ומיעט קרא בהדיא דאינו חוזר להפר כל הנדרים, והיינו דעל זמן דעודה ארוסה, ס"ל דלא בעי כלל קרא דאינו מיפר כל הנדרים, וקרא בעי על לאחר שנתגרשה.

בחי' **רא"ל מאלין** סכ"ג כ' לבאר מחלוקת הרמב"ם ור' יחיאל, בהא דאם אחר שנתגרשה לאחר אירוסין חוזרת לרשות אביה להפר כל הנדרים, דשי' הרמב"ם דמה שנודרת אחר שנתגרשה אי"צ לתורת נתרוקנה כדי שיפר האב, וממילא דמיפר הכל, אבל שי' ר' יחיאל דצריך גם בזה לתורת נתרוקנה, וכיון דבזמן אירוסין לא היה שייך בזה הפרה כלל, אין בזה דין נתרוקנה.

א) גמ' איבעיא להו וכו' – **הרמב"ם** בפי"א ה"י כ', הפר הבעל לבדו ועברה על נדרה קודם שיפר האב אינה לוקה, **וברדב"ז** כ' דאינה לוקה משום דהתראת ספק היא, וביאור דבריו נראה, לפמש"כ **בצפנת פענח** שם, דמבואר מלשון הרמב"ם, דדוקא אם לבסוף מיפר האב הוא דנקלש הנדר, אבל אם אינו מיפר, מתחילה אמרינן דלא חל הפרת הבעל, וזהו מש"כ קודם שיפר האב, ומשום הכי כ' הרדב"ז דהוי התראת ספק, דאפילו לא היפר האב בסוף, מ"מ אינה לוקה דהוי ספק שמא יפר, [**ובפרישה** אות כ' כתב גבי מת הבעל אחר שהפר, דהפרה שהיפר לה בחייו למפרע אינה הפרה], אמנם לשון **הטושו"ע** סרל"ד ס"ה, דאם היפר אחד בלא שני אינו מופר, ומיהו חלקו של שני נשאר קלוש, ונראה דגם אם לא יפר השני לעולם, מ"מ נשאר הנדר קלוש, [**ובקר"א** כ' דנראה דאפילו הקים האחד מהני הפרת השני, ונראה דאין כונתו דמהני הפרה להקליש אחר הקמה של האחר, דהא לעיל ס"ח א' כ' בהדיא, דהפרה אחר הקמת האחר אינה כלום, וכונתו רק דמהני הפרת השני שהיפר קודם], ועוד יבואר בסמוך באות ד'.

ר"ן ד"ה אי – לשונו נראה דאפשר דכזית שלם ניתר, וכזית שלם נשאר באיסורו, אמנם **הרשב"א והמאירי** כ', דאם אוכלת כזית אחד איכא חצי שיעור, ונראה מזה דאמרינן בכל חלק וחלק, דחציו ניתר וחציו באיסורו.

ר"ן ד"ה ואי – מש"כ דאיכא מ"ד דחולק על ר"פ ובעי כזית, מבואר **ברשב"א** דזהו למה דמקשינן שם על ר"פ מברייתא, דלא מצינו שם מאן דחולק על ר"פ בהדיא, ובמש"כ דקאי לענין קרבן, הק' **הגרע"א** דקרבן תלוי בשוה פרוטה ולא בכזית, וכמבואר בגמ' בשבועות, **והרש"ש** כ' לת', דהיכי דליכא שוה פרוטה ואוכל כזית גם איכא מעילה, ומשום דיש ללמוד מתרומה עיי"ש בדבריו, ועיין עוד **בקה"י** סל"ח משה"ק על דבריו, וכ' דאפשר דמ"מ בקונמות יהיה חייב על כזית אף שאינו שוה פרוטה, **והאו"ש** פ"ד ממעילה ה"ט כ' לומר, דהר"ן מיירי דפירש דאוסר באכילה, ומשום הכי הוי מעילה רק בכזית, אמנם אי נימא כן, שוב אי"צ לאוקמי לענין קרבן, וכמבואר בגמ' בשבועות, דמפרש אכילה גם למלקות בעי כזית, וכ"כ **המאירי** דהכא מיירי דפירש אכילה, ובפי' **הרא"ש** כ', דמה דבעי כזית זהו בסתם, אבל במפרש אמרינן דאוסר עצמו בכל שהוא, וצ"ב.

ב) ר"ן ד"ה ת"ש – כדברי הר"ן כן מבואר גם **ברמב"ן ורשב"א**, והביאו שי' **הרמב"ם** בפי"ב הי"ז דכ', דבארוס ואב בעי שיפרו שניהם ביום אחד, ואם שמע אב או ארוס באיזה יום, הוי יום זה כיום שמיעה גם להשני דלא שמע, ואינו יכול להפר ביום אחר, ופירש כן לקרא דכתיב גבי ארוס, וכ' **הרמב"ן והרשב"א**, דלפי דברי הרמב"ם, הכא בעי שימות ביום שמעו, אפילו בהיפר הבעל, דאי ימות למחר, הא בזה אפילו לא היה מת, כבר לא יכל האב להפר, ואיך נימא דנתרוקן לאב כשמת ארוס, ויכול האב להפר הכל, **והרא"ש** בפסקים אות ב' כ', דאי"צ שיפר האב ביום ששמע הבעל, אלא כיון דמת הבעל ביום שמועתו, ירש האב זכותו ומיפר ביום שישמע, **ובב"י ובב"ח** סרל"ד כ', דמבואר בזה דס"ל כהרמב"ן, והק' על הטור דלא כ' דשי' הרא"ש כהרמב"ן, **ובלח"מ** כ' דמהרא"ש אין ראיה, דשאני הכא דנתרוקנה רשות לאב, והנה הרא"ש מיירי דהארוס מת ביום שמעו, והוי זמן שעוד ראוי האב להפר, וי"ל דדוקא בזה אמרינן דנתרוקנה שאני, דמיד שזכה האב אמרינן דעכשיו תלוי ביום שמעו שלו, אבל בגונא דהרמב"ן והר"ן, דהבעל מת למחר, א"כ הוי בזמן דכבר אין יכול האב להפר, וי"ל דבזה גם לא שייך לומר דנתרוקנה שאני, אמנם בבי' **הגר"א** סקי"ג נראה, דגם בזה י"ל דנתרוקנה שאני, **ובחזו"א** מבואר, דכיון דמת הבעל, בטלה הפרתו, ועכשיו צריך האב להפר הכל, וא"כ לא אכפת לן דלא הוי יום שמעו של בעל, דאין האב מצטרף עם הפרת הבעל, ועיין עוד לק' ע"א ב' בסוף אות ד'.

**סח' ב'**

ג) גמ' זו היא ששנינו מת האב לא נתרוקנה רשות לבעל – **הרא"ש** מק', אמאי לא אמרינן דכיון דהפר האב מחיים, יפר הבעל חלקו גם אחר מיתת האב, ומה צריך לנתרוקנה כדי דיוכל להפר, וכ' דכיון דמת האב בטלה הפרתו, וצריך הבעל להפר הכל, ולק' ס"ט א' נראה מבואר ברא"ש, דהקלישות אינה בטלה הגם שמת האב, ורק הפרתו בטלה, **ובחזו"א** מבואר דכל אחד בהפרתו, מלבד הקלישות שחלה, בעי עוד להפרתו שלו כדי דיופר הנדר לגמרי בצרוף הפרת השני, וזה בטל, [ועיי"ש בדבריו דכ' דגם לב"ש דמיגז גייז הוי הכי, ועיין בדברי הריטב"א בסמוך], **ובר"**ן לק' ע"א ב' כ' כדברי הרא"ש בשי' ב"ש, דמשום הכי לא מצי הבעל להפר חלקו, דכיון דמת האב אשתקיל גזיזה דילי', [ופשטות דבריו דעיקר הגזיזה בטילה וכן מבואר בחי' **הגרנ"ט**, אך **החזו"א** כ' לומר, דרק הנצרך להפרת כל הנדר בטל], ובדבריו הכא מבואר, דגם אי לא בטל הפרת האב, מ"מ אין הבעל יכול להפר מה דנשאר מהנדר, ורק בהמשך דבריו מבואר, דהאמת דגם בטל הפרת האב, **ובאבנ"ז** סש"א סקי"ג כ' לחלק, דהר"ן לק' קאי בשי' ב"ש, אבל הכא קאי לב"ה, ולב"ה י"ל שפיר דגם אי לא בטלה ההפרה, מ"מ לא יוכל הבעל להפר, **והתוס'** כ', דבעינן אב קיים בשעת הפרת הבעל, **ובריטב"א ובנ"י** מבואר, דגם אי לא בטלה הפרת האב, מ"מ הפרת האב נצרכת גם לחלקו של בעל, ומלבד הקלישות נצרך להפרתו גם כדי דיחול גמר ההפרה ע"י הבעל, וכיון דמת תו ליכא להפרתו, ומשום הכי בעי לנתרוקנה, [ויל"ע אם יש חילוק בין הרא"ש לריטב"א], והק' דמ"מ לב"ש דמיגז גייז וכל אחד מיפר חצי לגמרי, למאי צריך לנתרוקנה, וכ' דמ"מ גם לב"ש, כיון דאי אפשר להפר אלא בשותפות בעודה ארוסה, חשוב דיש לו רשות גם על חלקו של השני, ובעי לנתרוקנה, **והריטב"א** מוסיף, דאי נמי אשמועינן הכא דבטלה ההפרה וכמי שלא הפר דמי, וצריך לנתרוקנה לזכות כל חלק האב, **והריטב"א** לק' ע"א מבואר לפי פירושו שם, דבטל ההפרה לגמרי, ובהפר בעל ומת, בעי האב להפר מה דכבר נגזז ע"י הבעל, וגם **בנ"י** שם מבואר בדבריו דבטלה ההפרה, ויל"ע דהכא נראה דנקטו בסתמא דלא בטלה ההפרה, **וברשב"א** מבואר ג"כ דבטלה ההפרה, ורק דכ' דמ"מ קצת קלישות נשאר, [והוכרח לזה דלא בטל לגמרי, לפי פירושו בגמ' לק' ע"א ב', בביאור שי' ב"ה שם], ובחי' **הגרנ"ט** כ' לומר בשי' הרמב"ם, דבמת האב יש עוד חסרון דלא מצי הבעל להפר, דארוס אין לו כח הפרה אלא א"כ עכשיו היא גם ברשות אביה, ואי ליכא אב, תו אין שום בעלות לארוס על נדריה, **ובט"ז** סקי"ח כ' דבטל הפרת האב, ומשום הכי לא מצי הבעל להפר, **והש"כ** שם בסקכ"ט כ', דמשום דאין הבעל מיפר אלא בשותפות, משום הכי לא מצי להפר.

ד) שמע בעלה והפר לה וכו' זו היא ששנינו וכו' – **בר"ן** מבואר דגם ב"ה מודו הכא דנתרוקנה רשות לאב, וכן מבואר בשאר **הראשונים**, אמנם **התוס'** לק' ס"ט א' כ' בשם **י"מ**, דב"ה פליגי גם בזה, דכיון דהפר הבעל אמרינן דמקלש קליש, ואין האב זוכה בנדר להפר לבדו, **וברשב"א** גם הביא לשי' הי"מ אלו, והביא עוד שי' **הרמב"ם** בפי"א הי"ט, דס"ל ג"כ דאין יכול להפר, דלא אמרינן נתרוקנה, ומיהו כ', דהטעם להרמב"ם אינו משום דמקלש קליש, אלא משום דס"ל דב"ה פליגי גם, דכל נדר שלא נראה לאב לא אמרינן בו נתרוקנה, והיינו דס"ל, דלשי' הי"מ דב"ה פליגי משום דקליש, גם בשמע האב יהיה הדין דלא יוכל האב להפר, והרמב"ם שכ' דוקא בלא שמע האב, על כרחך דטעמא אחרינא אית לי', ומשום דלא אמרינן נתרוקנה אם לא נראה לאב, והק' על הרמב"ם דלא מצינו דב"ה פליגי בזה, **והלח"מ** שם בהי"ד **והקר"א** כ' בביאור שי' הרמב"ם כהי"מ, דב"ה פליגי משום דקליש בהפרת בעל, וכן נראה בבי' **הגר"א** סקל"ח דהוי מאותו טעם דפליגי בסיפא, [ובסק"מ כ' בשי' הרמב"ם, דגם בסיפא פליגי ב"ה רק בלא שמע בעל], ובחי' **הגרנ"ט** כ', דהא דבשמע האב אמרינן דיכול להפר, דסגי בזה שישמע דכבר יושלם חלק הפרת הבעל, ותו לא בעי כלל לנתרוקנה, דהפרת הבעל כבר נשלמה ולא בטלה עיי"ש, **ובש"מ** בשם **הרי"צ** מבואר דביאר בשי' הרמב"ם, דאין נתרוקנה כיון דלא שמע אב ולא נראו לו, ומיהו דוקא משום באו לכלל הפרה, ועוד יתבאר שי' זו לק' ע"א בע"ה.

גמ' ולא הספיק האב לשמוע – **הרשב"א** כ' דבכדי נקטי', ולפי שי' הרמב"ם כ' דבדוקא נקטי', דרק בכהאי גונא הוא דפליגי ב"ה, **והרא"ש** כ' דקמ"ל דאפילו דלא זכה האב, מ"מ אמרינן דנתרוקנה לו, **והר"ן** כ' דקמ"ל דאע"ג דאקליש טובא, מ"מ זוכה האב, ומשום דבטלה הפרת הבעל.

גמ' שמע בעלה והפר לה וכו' אין הבעל יכול להפר – **התוס' והרשב"א** כ' דקתני האי בבא משום סיפא, **והרא"ש** כ' דקמ"ל דאפילו היכי דזכה הבעל מחיים בנדר, מ"מ אין הבעל יכול להפר חלק האב לאחר מיתה, **והר"ן** כ' דאפילו דקליש טובא ולא בטל הקלישות, מ"מ לא מצי הבעל להפר חלק האב.

**סט' א'**

ה) גמ' ולא הספיק הבעל לשמוע – **הרשב"א** כ' דלאו דוקא לא הספיק, ועוד כ' דנקט זה לרבותא דב"ה, דאפילו דלא הספיק הבעל לשמוע, מ"מ גם בזה אין האב מיפר, **ובב"ח** סרל"ד מבאר, דהיה מקום לומר דדוקא אם שמע בעל ונראו לו, בזה בעי לתורת נתרוקנה, ובזה אמרינן דכיון דקליש אינו יורש הנדר, אבל בלא שמע בעל דלא נראו לו, בזה נימא דאי"צ לתורת נתרוקנה, אלא הוי כבתחילה דמיפר לבד, קמ"ל דגם בזה אינו מיפר, ובחי' **רא"ל מאלין** כ' דודאי צ"ל לפי האמת, דגם בלא נראו בעי לתורת נתרוקנה, דאי לאו הכי אמאי באמת לא מצי האב להפר, ומה בכך דקליש, ועוד כ' **הרשב"א**, דבשמע הבעל י"ל דמודו ב"ש דאב לא מצי להפר, כיון דאיכא תרתי, דכבר גייז חלק דידי', וגם זכה הבעל בחלקו, **ובר"ן** לעיל מבואר, דלב"ה לא מצי אב להפר משום דקליש לי' נדרא טובא, ואי נימא דדוקא משום דקליש טובא, א"כ דוקא היכי דלא שמע בעל הוא דפליגי ב"ה, ובבי' **הגר"א** סק"מ כ' בשי' **הרמב"ם**, דדוקא בלא שמע בעל פליגי ב"ה, וכמו בהפר בעל דס"ל להרמב"ם דלב"ה אין האב מיפר דוקא בלא שמע אב כשנ"ת.

גמ' חלקו של בעל – **הרשב"א** מביא י"מ דגם חלקו צריך להפר, אך כ' דלשון הברייתא נראה, דרק חלקו של בעל צריך להפר, וכ' דהא דלא אמרינן דבטל הפרת האב, ויצטרך לחזור ולהפר גם חלקו, דכיון דנתרוקן לו רשות הבעל, ממילא חזי הפרתו הראשונה להצטרף עם מה דנתרוקן לו, והא דלב"ה לא אמרינן דתתבטל הפרת האב כיון דאינו מיפר חלק הבעל, מבואר **בחזו"א** דכיון דאם נימא דמתבטלת שוב יהיה נתרוקנה, א"כ נמצא דחזי לאצטרופי, ושוב אינו ראוי שיתבטל, וחוזר חלילה, **ובר"ן** נראה בפשטות, דכל היכי דהמיפר קיים לא בטלה הפרתו, וכן נראה **בתוס'**, אמנם **בחזו"א** נקט, דגם בר"ן הטעם הוא כשנ"ת, ובחי' **הגרנ"ט** כ', דמשום דיכול להפר עם ארוס אחרון, וכש"כ הר"ן כאן דבארוס אחרון מודו ב"ה דמצי מיפר, אכתי חזי לצירוף, **וברא"ש** מבואר דאף דהפרת האב בטלה מ"מ הקלישות אינה בטלה, ומשום הכי לא מצי לזכות בנדר.

גמ' ב"ה אומרים אין יכול להפר – **בתוס' וברא"ש וברשב"א ובר"ן** מבואר, דלב"ה אינו יכול להפר כלל, ומשום דמקלש קליש, ומבואר ברשב"א ובר"ן דאינו חשוב להורישו לאב, **ובתורי"ד** מבואר עוד ביאור, דכיון דכבר הפר וחלה הפרתו בכל, אינו יכול לשלוט על מה שכבר עשה ולהוסיף עליו, אבל לב"ש הרי בחצי השני לא עשה כלום, ושפיר יכול להפר, **ובמפרש ובמאירי ובריטב"א** מבואר, דב"ה פליגי דלא מהני להפר חלק הבעל לחוד, אבל אם יפר גם חלקו שלו מהני גם לב"ה, **והרשב"א** מק' על זה, דלישנא דב"ה לא משמע הכי, ומק' עוד, דאמאי הכא צריך להפר חלקו שוב, ומאי שנא מהיכי דהארוס חי ומיפר, דאי"צ האב לחזור ולהפר, **והריטב"א** כ' דכיון שאין חלקו של בעל מסויים, אלא רק בכוחו להחליש כח האב או כח האיסור, עכשיו שמת אין בו כדאי שיהא האב יכול להפר אותו החלק בעצמו, אלא עם הכל.

**הרמב"ן** כ' דלב"ש כיון דמיגז גייז, אינו צריך להפר אלא חלקו של בעל, ומיפר ביום מיתה אע"פ שהוא כמה ימים אחר שמועה, וב"ה סברי דמקלש קליש, ומשום הכי אינו יכול להפר חלק הבעל, אלא א"כ מת בו ביום, שחוזר ומיפר הכל כאחד, ומבואר בדבריו, דב"ה מודו דאם מת הבעל ביום שמעו של האב, דיכול האב להפר, אלא דמצריך להפר גם חלקו שלו ולא רק חלק הבעל, **ובנ"י** מבואר כשי' הרמב"ן, וכ' דלאחר יום שמעו של האב אין יכול להפר, כיון דעבר יום שמעו שלו, וביום שמעו הרי זכה בכל הנדר, משא"כ לב"ש דזכה רק בחצי הנדר, ומשום הכי יכול להפר החצי השני גם אחר כמה ימים, **והריטב"א** כ', דאפשר דאם מת הבעל ביום הפרת האב, דבזה אי"צ האב להפר אלא חלק הבעל, דמצטרף עם מה שהפר בתחילת היום, והכל חדא הפרה, **ובטושו"ע** סט"ז כתבו כשי' הרמב"ן, **ובב"ח** כתב לבאר, דביום שמעו י"ל דחשבינן להפרתו הראשונה כמאן דליתי' וכאילו לא הפר, ומשום הכי יכול להפר עכשיו, אבל ביום אחר אי נימא כמאן דליתי', נמצא דכבר עבר יום שמעו ולא הפר, וכעי"ז מבואר **בט"ז** סקכ"א, **ובלח"מ** הלי"ד כ', דכיון דלב"ה אמרינן דצריך להפר גם חלקו שוב וכמבואר ברמב"ן, משום הכי צריך דוקא באותו יום, דאי לאו הכי עבר יום שמעו של חלקו, [**ובר"ן** לעיל כ', דהיכי דהפר וגלי אדעתי', גם אם עבר יום שמעו לא הפסיד כוחו, רק דהר"ן מיירי היכי דנתרוקן חלק זה מבעל לאב, ועיין לעיל ס"ז א' בסוף אות ב'], ובחי' **רא"ל מאלין** כ' לבאר, דבכל נתרוקנה יכול האב להפר משום שתי כוחות, האחד דזוכה בכח הארוס והוי הפרתו כהפרת הארוס, והשני דהדין נתרוקנה מהני, דאין זכית הארוס מעכבת על האב, וממילא יכול גם להפר מכח דידי', ומשום הכי אם מת ביום שמעו של האב יכול להפר הכל מכח דידי', ובזה אין חסרון דקליש, כיון דאינו מקבל את כח הארוס, אלא חשיב רק כמו דמסתלק כח הארוס, וממילא מיפר מכח דידי', אמנם אם מת הבעל אחר יום שמעו של אב, תו לא מצי האב להפר מכח דידי', דלזה כבר עבר יום שמעו, ובעי שיזכה בכח הארוס, ובזה אמרינן דכיון דקליש אינו יכול לזכות בכח הארוס.

ר"ן ד"ה אבל – בחי' **בית מאיר** הק', דאמאי כ' הר"ן דאם נתארסה בו ביום אביה ובעלה מפירין נדריה, הא לכאורה גם אם נתארסה למחר יהיה הדין הכי, כיון דלב"ה לא מצי האב להפר לבדו כל זמן שלא נתארסה, ממילא כשמת הבעל לא זכה האב בחלק הבעל, וממילא אין כאן יום שמעו בחלק הבעל כל זמן שלא נתארסה, וע"ע לק' ע"א א' באות ג'.

א) גמ' יש שאלה בהיקם – **בתוס' ובר"ן** מבואר דלא מהני שאלה אלא ביום שמעו, אבל אח"כ כבר לא מהני דלא גרע משתיקה, וכן מבואר **בתוס' ובר"ן** בכתובות ע"א ב', **ובתוס'** שם מבואר דיש מקום לומר דמהני גם אחר יום שמעו, **ובתו"ר** כ' די"ל דגרע משתיקה, דכיון דקיים אינו יכול להפר, ומסתפק דשמא אחר דנשאל יוכל להפר לעולם, דכיון דלא נתקיים ביום שמעו, תו לא מצינו דיום השאלה יחשב יום שמעו, וכ' דמסתבר דיכול להפר גם אחר יום שמעו, ומיהו יום השאלה תחשב יום שמעו, ולמ"ד דהפרה הויא מעת לעת, יצטרף השעות שקודם הקמה והשעות שאחר השאלה לשעור מעת לעת, וכן מבואר **בטור** סרל"ד, דגם אם נשאל אחר יום שמעו יכול להפר באותו יום, דמיד שהקים הוי כאיני יודע שיש מפירין, דלהלכה יכול להפר כשיודע לו דהוי בר הפרה, **ובב"י** כ' דסתימת **הרמב"ם** כהטור, **והגרע"א** כ', דלשון **הרא"ש** בגיטין פ"ד אות ח' נראה כהטור, **ובשו"ע** סמ"ט כ' שתי שי' בזה, **והרמ"א** כ' דיש להחמיר דרק ביום שמעו מהני שאלה.

**הגרע"א** כ', דגם לשי' התוס' והר"ן, אכתי יכול להפר ביום שמעו, ומהני דאף אם ישאל אחר יום שמעו, מ"מ יחול ההפרה למפרע, והביאו **הפ"ת**, וכ"כ **האב"מ** סע"ד סק"ג, והנה האב"מ שם קאי לשי' ר"מ, דגם באינו יודע שיש מפירין אינו יכול להפר אחר יום שמעו, ועל זה כ' דמ"מ יוכל להפר ביום שמעו, ולישאל אחר יום שמעו, **ובהגה"ה** שם אות ב' כ' לומר, דדברי האב"מ הם דוקא לר"מ, דס"ל דגם איני יודע שיש מפירין חשוב יום שמעו, ומשום הכי גם יכול להפר, אבל לחכמים דהלכה כותייהו, דבאינו יודע שיש מפירין לא חשוב יום שמעו, הכא נמי לא יוכל להפר דליכא שמיעה, והא דמבואר **בשו"ע** סכ"ב דמהני אם מיפר ואח"כ נשאל, זה דוקא שם דמיירי דהבעל סבור דההקמה אינה הקמה, והוא סבור דיש מפירין, אמנם **ברע"א** מבואר, דגם להלכה מהני הפרתו, **ובקה"י** סל"ט כ', דלא מבעי לשי' התוס' והר"ן דס"ל דאינו יכול להפר למחר, שפיר י"ל דחשוב יום שמעו אע"פ דקיים, אלא גם לשי' הטור י"ל, דדוקא היכי דאינו מיפר מחמת הקיום, הוי כאינו יודע שיש מפירין, אבל אם מיפר, הרי הפרתו הויא על הצד שישאל אח"כ, ושפיר חשוב דיודע דיש מפירין, **ובאבנ"ז** סש"ג כ' כהמגיה על האב"מ, וכ' דגם לתוס' והר"ן חשוב אינו יודע שיש מפירין, ומש"כ דעבר יום שמעו, זה דוקא משום דקודם שהקים יכל להפר, אבל אחר הקמה חשוב אינו יודע שיש מפירין, ובאמת **האו"ש** בפי"ג ה"כ הק' על הטור, מהא דמבואר לק' ע"ב א', דגם אם גירושין לא הוי כהקמה, מ"מ אם שמע הבעל וגירשה, בעי שתתארס בו ביום, ואי לאו הכי עבר יום שמעו של ארוס, ואף דלא יכל להפר בסוף היום, ומאי שנא הקמה דיוכל להפר אח"כ.

**הרש"ש** מעיר על הר"ן דאמאי בשתיקה לא מהני שאלה, הא שתיקה גם הוי קיום כמו דכתיב בקרא הקים אותם, **ובקה"י** ס"מ ובעוד **אחרונים** כ', דבשתיקה מלבד הקמה גם יש ביטול זכות הפרה, וכבר נתבאר לעיל ס"ז א' באות א', ועוד כ' דגם אם הוי הקמה, מ"מ י"ל דנעשה ממילא ולא הוא המקים, ומשום הכי לא שייך שאלה, עיי"ש בכל דבריו.

ב) בחי' **ר"א מן ההר** כ' בשם רבינו שלמה, [**ובש"מ** מובא בשם פירוש], דספק הגמ' האם אפשר לישאל על נדר אחר שהוקם, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** גם הביא פי' זה, ודחה זה, ולפי פי' זה מבואר דנפשט דמהני שאלה, **והב"י** מביא **מרדכי** בשבת, דכ' בשם ר' יונתן דאי אפשר לישאל, ובשם ר"י דחולק על זה והביא ראיות דמהני, וגם מביא ראיה מפי' זה בסוגיה, ובשם **המהרי"ק** כ' דנכון גם דהבעל ישאל על ההקמה, ומ"מ כ', דגם להשי' דאי אפשר לאשה לישאל, אפשר דזה רק בהקים הבעל, אבל בשתק יכולה לישאל, [ובמהרי"ק מבואר, דמ"מ מצד הסברא אין נראה לחלק בזה], **והד"מ** מביא דברי **המרדכי** בגיטין סשע"ו, דשם מבואר דאי אפשר לישאל, ושם מוכח דאפילו אם שתק הבעל אי אפשר לישאל, ואפילו אם לא עבר יום שמעו, דנדר זה מסור לבעל, ולא לאשה לישאל עליו, ובשו"ת **מהר"ח או"ז** סק"ב כ' בביאור השיטה דאינה יכולה לישאל, דשמא משום דנודרת על דעתו שכל זמן שהוא ירצה לא תתירנו, ושמא כאילו נדרה בפירוש שלא להתירו על פי חכם אלא על פי בעלה, **והתה"ד** כ' דיכולה לישאל, וכ"כ **בשו"ע** סכ"ג **ובב"ח**, **והרמ"א** כ' דטוב להחמיר בקיים הבעל שישאל הבעל על ההקם, וכ' דמ"מ העיקר כסברת המתירים.

**ברמ"א** מבואר דגם אם הוי אחר יום שמעו, מ"מ ישאל הבעל ויתיר לה חכם, **ובש"כ** סקל"ט כ', דהיינו משום דשי' הטור דמהני שאלה גם אחר יום שמעו, **והגרע"א והאב"מ** שם [ומובא בגי' מהרש"א] כ', דהכא לכו"ע מהני שאלה גם לא ביום שמעו, דהא מה דלא מהני, הוא משום דעכ"פ לא גרע משתיקה וכש"כ הר"ן, והכא דרק בהקים הבעל לא מהני שאלה לאשה, וכש"כ הרמ"א דברי המהרי"ק דבשתיקה מהני שאלה, לכו"ע מהני שאלה דההקמה תתבטל.

בחי' **ר"א מן ההר** מבואר, דלפי' רבינו שלמה, ספק הגמ' אי יש שאלה בהפר היינו, האם אחר שהפר האחד יכולה לישאל, והספק האם מהני חצי בהפרה וחצי בשאלה, ולפ"ז המסקנא דלא מהני, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** מבואר בפשיטות, דלב"ה דמקלש קליש, לא תוכל לישאל אחר שהפר אחד והוקלש הנדר.

**בתשו' הרא"ש** כלל י' אות ג' כ', דאע"פ דמבואר שיש שאלה בהקם, מ"מ אם אחד תולה נדרו באחר והאחר נתרצה, אינו יכול האחר לישאל, דתלה רק במה שיחליט האחר כשישמע, אבל בבעל לעולם נודרת על דעת הבעל.

**בראשונים** מבואר דאין נשאלים על ההפר משום דאי"ז מעין נדר, דאדרבה הוי ביטול נדר, **ובש"מ** בשם **הרי"צ** ובחי' **ר"א מן ההר** כ' עוד טעם, דכיון דכבר בטל הנדר, תו לא אמרינן דע"י שאלה יחזור הנדר.

במפרש ד"ה מהו – בחי' **הגרז"ס** כ' דצ"ל לפי דבריו דחלה הקמה שניה, דאי לאו הכי איך יחול השאלה על הקמה השניה, וכ' די"ל דחלוק משבועה, דשם לא חלה משום דאין אחע"א, אמנם הק', דא"כ מה פשיט משבועה, וכ' דאי נימא דמהני שאלה תוכ"ד לנדר, אתי שפיר דהכא מיד חלה השבועה השניה תוכ"ד, ושייך דתחול השאלה גם עליה, [והביא **דהגרע"א** מסתפק בזה ביו"ד סרכ"ח סי"ז], ועוד כ', דאי נימא דגם אם אין אחע"א מ"מ איסור בעלמא חל, גם אתי שפיר דשייך שאלה על זה, ועיין סרכ"ט ס"ג ובנו"כ.

ג) גמ' בעי רבה קיים ליכי ומופר ליכי וכו' – **בר"ן** מבואר דפשיטא לי' דהקמה לא חיילא, דהא אתני דלא תחול הקמה אם לא תחול הפרה, וא"כ ממנ"פ לא חיילא, אמנם **בתוס'** מבואר דהספק אי קמא חיילא או בתרא, [ומש"כ הר"ן דהא אתני, כבר עמדו בזה די"ל דיש כאן חסרון בפרשת תנאים מכמה טעמים], וכן נראה מוכרח לשי' הי"מ ברא"ש דמש"כ במסקנא דהפרה חיילא, היינו דחלו שניהם ולא ידעינן אי מוקם או מופר, ומה שכ' בגמ' הפרה היינו דגם הפרה חיילא, ונראה לפ"ז דעיקר הספק האם גם הפרה חיילא או רק הקמה.

**בתוס' וברא"ש** מבואר, דאם אומר רק קיים ליכי ומופר ליכי גם לר"י אמרינן דהקמה חיילא, כיון דזה אמר בתחילה, אמנם **הקר"א** כ' **דבר"ן** בע"ב מוכח, דלר"י הוי כמו דאמר בבת אחת ותרוייהו לא חיילי, [ועיין בחי' **הגרז"ס** דכ' לומר, דכונת הר"ן רק דלא אמרינן תפוס לשון ראשון], וכן מבואר **בתורי"ד** וכ"כ **הב"ח**, [אלא דהב"ח לשי' כ' דכיון דחלים בבת אחת הוי ספק מה חל, ויבואר שיטתו לק'], והנה **בתוס'** בב"מ ק"ב ב' ד"ה ובא **ובתו"ר** שם, וכן בכמה מקומות כתבו, דר"י ס"ל דכל היכי דהוי סתירה בין ב' הלשונות, הוי ספק אם תפוס לשון ראשון או לשון אחרון, ויל"ע דלפ"ז צריך להיות כאן דיהיה ספק לר"י מה יחול.

**ברשב"א ובמאירי** מבואר דאם אומר קיים ליכי מופר ליכי, הפרה חיילא, דכל דלא אמר ומופר עם וא"ו, אמרינן דחוזר בו תוכ"ד.

**סט' ב'**

ה) גמ' הפרה חיילא – **בתוס' ובר"ן וברא"ש** בשם **רא"מ** כ', דנפשט דחל רק הפרה, וכן מבואר **ברמב"ם** פי"ג הכ"ב, **והרא"ש** בפי' ובפסקים כ' עוד בשם י"מ, דחלו שניהם ולא ידעינן אם מוקם או מופר, **והתורי"ד** כ' דלא חל מידי כיון דהוי בבת אחת, **ובמאירי** הביא לכל הג' שי', **והטור** הביא ב' השי' דהביא הרא"ש, וכ' דמסקנת הרא"ש כהי"מ דהוי ספק מה חל, **והשו"ע** סמ"ג כ' דחלה הפרה, **והרמ"א**  כ' די"א דהוי קיום, ומבואר **בט"ז ובש"כ** דהיינו מספק דאמרינן שמא הקמה חלה.

**הגרע"א** מק' על הר"ן דמבאר דיותר פשוט לר"י מלר"מ, דהא מבואר בר"ן דטעמי' דר"י, משום דמה דאמר תמורה ב' פעמים, הוא משום דטעי, וכמבואר בסוגיה בתמורה כ"ו א', וא"כ הכא דלא שייך מחלוקת זו, כש"כ הר"ן דהכא ליכא לישנא יתירא, א"כ אי"ז שייך למחלוקת ר"י ור"מ, ואמאי לר"י פשוט יותר.

**בר"ן** מבואר דהפרה חיילא, כיון דאין כונתו בדוקא דתחול הפרה אחר הקמה, וכיון דהקמה לא מצייה לחול וכשנ"ת, ממילא חלה רק הפרה, אמנם **ברא"ש** בבעיא בסמוך כ', דלפי פי' הרא"מ הכא דחלה הפרה, א"כ הכא נמי היכי דאמר בבת אחת קיים ומופר ליכי, יהיה הדין דהפרה חיילא, ומבואר דהיינו טעמא דהפרה חיילא, דכל בבת אחת עדיף הפרה על הקמה, ולא ביאר הטעם בזה.

ו) גמ' קיים ומופר ליכי בבת אחת – **בתורי"ד** כ', דלא דמי להיכי דאומר קיים ליכי ומופר ליכי, דלר"י לא חל כלום וכשנ"ת, דהתם הוי שני דיבורים, ואין לנו להעדיף אחד מהשני, אבל הכא הוי דיבור אחד, ויש להסתפק דנימא דנפלוג ונתפוס עכ"פ חלק מדיבורו, וניזיל לחומרא והקמה תחול.

גמ' ת"ש וכו' – **בראשונים** מבואר דהיינו דלא חל כלום, וכ"כ **הרא"ש** בפסקים דלא חל לא הקמה ולא הפרה, **ובב"ח** כ' דלפי הי"מ ברא"ש לעיל, דחלו שניהם ולא ידעינן אי מוקם אי מופר, א"כ גם הכא צריך להיות כן, ולשון הרא"ש צ"ל דלא חל בודאי הקמה או הפרה, אמנם בשאר **הפוסקים** לא מבואר כן, אלא דלא חל כלום, וצ"ב בשי' הי"מ אמאי לא ידעינן אי מוקם אי מופר, ולא אמרינן דכל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו. ושי' **הרמב"ם** דהקמה חיילא וכ"כ **בחי' ר"א מן ההר, ובשו"ע** סמ"ד כ' דלא חל כלום, ולהרמב"ם הוי הקמה.

בביאור שי' **הרמב"ם** מבואר **בכס"מ** בתחילה, דמספק אמרינן דהוי הקמה, ולא ביאר אמאי לא נימא דלא חל כלום, כמו כל שאינו בזא"ז דלא חל כלום, ואח"כ כ' דכיון דלא חל כלום, ממילא יש הקמה ע"י שתיקה, **ובמחנ"א** דיני נדרים סל"ח הק' דהא יש נפ"מ דיכול להפר עד סוף היום, **ובק"ס ובט"ז** סקל"ח כ', דכיון דקודם אמר הקמה, משו"ה חיילא ההקמה, ולא דמי לאחיות דשם לא פירש אחת מן האחיות לפני השניה, דמקודשות הוי לשון הכולל לשתיהם, ואפשר דזה גם כונת **ר"א מן ההר** עיין בדבריו.

ובחי' **רח"ה** כ' לבאר, דהדין דכל שאינו בזא"ז אפילו בב"א אינו, זהו דוקא היכי דהאחד סותר לשני, אבל אם מה דלא מצי לחול אחר האחד, הוא משום דאין לו על מה לחול, בזה אין חסרון דכל שאינו בזא"ז, ולפ"ז כ', דבשלמא הקמה הוי סתירה להפרה, דזהו דין הקמה דכל שהקים כבר אין לו כח להפר, משא"כ הפרה לא הויא סתירה להקמה, דמה דאחר הפרה א"א לקיים זהו משום דכבר אין כאן מה לקיים, וא"כ אין בזה החסרון דאינו בזא"ז, ומשו"ה הקמה חיילא ולא הפרה, וכ' בדעת הר"ן דגם הקמה לא חיילא, דס"ל דכל שאינו בזא"ז, הוי כל היכי דאין שני הדברים יכולים לחול יחד, גם אם אי"ז משום דהאחד סותר בעיקרו להשני, ובגי' **חזו"א** שם כ' לחלוק, גם במש"כ רח"ה דהפרה אינה סתירה להקמה, דאינו כן, וגם כ' להוכיח, דלא בעי שיהיו ב' הדברים סותרים זה לזה מצ"ע, אלא כל היכי דא"א דחלות שניהם יתקיים, ישנו לדין דכל שאינו בזא"ז, עיי"ש.

**ובאו"ש** כ' לבאר שי' הרמב"ם, דכיון דהקמה בלב הוי הקמה, והפרה בלב לא הוי הפרה, א"כ האמנם דדבורו לא חל כלל משום כל שאינו בזא"ז, מ"מ חלה מחשבתו של הקמה, דבזה אין סתירה של מחשבת הפרה, דהפרה בלב אינו הפרה, אמנם העיר בזה, דכיון דחשב להחיל הקמה ע"י פיו, א"כ לא מצי לחול ע"י מחשבה וכש"כ **הטו"א** בחגיגה דף י' באבני שהם שם, וכן העיר **הדבר אברהם** ח"א סט"ז אות ד', ושם כ' עוד, דאע"פ דהפרה בלב לא הוי הפרה, מ"מ חשיב סתירה למחשבת הקמה, ואין למחשבת הקמה לחול, ובאו"ש מבואר, דכיון דלא חלה מחשבת הפרה, ממילא אין מה דיסתור ויבטל למחשבת הקמה, **ובאבי עזרי** העיר, דהאמנם דמחשבת הפרה לא חיילא, מ"מ דיבורו שאמר מופר ליכי, הוי סתירה גם למה דאמר דיחול הקמה, וגם למה דחשב דיחול הקמה, והרי גם אם יקיים שני פעמים ויפר פעם אחת, לא יחול כלום, דהפרה אחת הויא סתירה לשתי הקמות. ובמה שהעירו, דכל שדעתו להחיל בפיו לא חל ע"י מחשבתו, עיין **בקה"י** סמ"א מש"כ לומר, די"ל דהקמה שאני דהוי רק ניחותא.

ז) גמ' קיים ליכי היום מהו – **ברשב"א ובר"ן** מבואר דלפי ספק זה, באם יאמר קיים ליכי היום ומופר ליכי למחר, בודאי מהני כיון דפירש, ומה דמבואר לק' דהצד דמופר ליכי למחר מהני, משום דלא אמר קיים ליכי היום, צ"ל דרבה כולל בתוך דבריו עוד צד, דקיים ליכי היום ומופר ליכי למחר גם לא מהני, אף דלא נתפרש זה בגמ', אמנם הנה **הרא"ש** בפי' אין דבריו ברורים, וכמו שעמד בזה **הרש"ש**, **והקר"א** הבין בדבריו, דכונתו דבאומר קיים ליכי היום ומופר למחר, באמת לא יהני, ודוקא באומר רק קיים ליכי היום, דאז בהכרח דמה דאמר היום, כונתו בזה דאבל למחר יהיה מופר, בזה אמרינן דדעתו דמעכשיו תתחיל הפרה, ומשום הכי י"ל דמהני, אבל אם אומר קיים ליכי היום ומופר למחר, כשאמר קיים היום, אין דעתו דמתוך זה נאמר דלמחר מופר, דהרי פירש אח"כ זה, דמחר יהיה מופר, ונמצא דהיה קיום גמור היום, ובודאי לא מהני תו הפרה למחר, ובאמת דכדבריו כן מבואר בהדיא **בתו"ר**, וכ"כ בתוס' **מתר"פ**, ולכאורה זה גם כונת **התוס'** בסוד"ה בעי רבה, וכ"כ **המחנ"א** סל"ח, **ובתורי"ד** מבואר, דמש"כ בגמ' אח"כ אמר לה מופר ליכי למחר, היינו כהאי גונא דמפרש קיים ליכי היום ומופר ליכי למחר, אבל אם יאמר רק מופר ליכי למחר בודאי מהני, עיי"ש בדבריו.

בתוס' **מתר"פ** מבואר דהא דמהני רק קיים ליכי למחר, הוא משום דכונתו דהוא מקים הזמן של היום, והזמן של מחר הוא מיפר כבר עכשיו, ודימה זה למיפר מקצת הנדר, ונראה בדבריו דהיכי דאומר קיים ליכי היום ומופר ליכי למחר, בזה אמרינן ודאי דאין כונתו דעכשיו הוא מיפר הזמן של מחר, אלא דיחול הפרה למחר, וזה לא מהני, משא"כ באומר רק קיים ליכי למחר, בזה מספקינן דלמא כונתו דהיום הוא מיפר הזמן של מחר, אמנם **במחנ"א** שם מבואר, דהיכי דאומר קיים ליכי היום ומופר ליכי למחר, לא מהני משום דמיד שאמר קיים ליכי היום חל הקמה, ותו לא מצי להפר, משא"כ כשאמרינן דמכלל מה שאומר קיים ליכי היום משמע דמיפר למחר, א"כ אין כאן זמן שיש כאן הקמה בלא הפרה, דמכלל ההקמה הוא דאיכא להפרה, והוי בזמן אחד.

**ע' א'**

גמ' מופר ליכי למחר מהו – בפי' **הרא"ש** מבואר, דהספק האם מתפרש דיבורו, דאומר גם בכלל דבריו דהיום קיים או לא, ולפ"ז להצד דלא מהני הפרתו למחר, היינו משום דחל קיום מיד, **והרמב"ם** בפי"ג הכ"ב כ' דאם אמר דמופר למחר אינו מופר, שהרי קיימו היום ולמחר אינו יכול להפר, **ובשו"ע** סמ"ו כ', דאם אמר מופר ליכי למחר אינו מופר, **והרמ"א** כ' די"א דהוי קיום, **ובט"ז** סק"מ הק' על הרמ"א, דודאי גם השו"ע מודה דהוי קיום, וכן **בדרישה** סק"ח כ' דגם להרמב"ם הוי קיום, ודייקו כן גם מלשון **הב"י** דכ', דהרמב"ם ס"ל דכל הבעיות נפשטו דהוי קיום חוץ מהאחרונה ומבואר דיש קיום בזה, וכ"כ **הגר"א** סקק"ג, אמנם **בנקה"כ** כ', לומר, דבאמת דעת הרמב"ם רק דאינו מופר, ומ"מ קיום גם לא הוי, ואם יפר במשך היום שיחול עכשיו הפרה מהני, עיי"ש מש"כ עוד בלשונות הגמ' לפ"ז, **ובקר"א** העיר דא"כ נמצא, דכשאומר קיים ליכי היום, היה צד בגמ' דבכלל דבריו דלמחר מופר ומהני, אבל כשאומר מופר ליכי למחר, אין צד דבכלל דבריו דהיום הוי קיום, ולכאורה גבי קיום יותר פשוט לומר דהוי בכלל דבריו, דהקמה בלב מהני.

גמ' אמר לה [מופר ליכי לאחר שעה] מאי – **ברשב"א ובר"ן ובמאירי** מבואר, דספק הגמ' הוא בין אם אומר מיד, דמופר ליכי לאחר שעה, ובין אם אומר אחר שעה מופר ליכי, וכן נראה בפשטות **ברא"ש**, **והרמב"ם** שם הביא לספק הגמ', רק בכהאי גונא דלאחר שעה אמר מופר ליכי, **ובש"מ** בשם **הרי"צ** וכן בבי' **הגר"א** סקק"ג נראה דס"ל, דשי' הרמב"ם דדוקא בכהאי גונא הוא דמספקא לן, אבל אם יאמר מיד דמופר ליכי לאחר שעה, ודאי מהני, וכ"כ **המחנ"א** דיני נדרים סל"ח, ולפ"ז, בשו"ע דכ' בסמ"ח כלשון הרמב"ם, נמצא דאם יאמר מיד יהני, אמנם **בלח"מ ובט"ז** בסקמ"א מבואר, דגם בכהאי גונא דאומר מיד הוי הספק, גם לשי' הרמב"ם, דאין לחלק בזה, **ובמחנ"א** דקדק מלשון הרמב"ם, דכ' דבאומר קיים ליכי לבד, דאין אומרים דהרי זה כאומר מופר ליכי לאחר שעה, דנראה מזה דאם אומר כן בהדיא, דהוי הפרה ומהני, אמנם המאירי גם כ' לשון זה, ואעפ"כ כ' דבאומר בהדיא הוי ספק, ועל כרחך דמש"כ דאין אומרים, היינו דאם היינו אומרים, היה הדין דהוי ספק, ועתה אמרינן דבודאי לא הוי הפרה.

**הרמב"ם והמאירי** כ' דכל האבעיות נפשטו דלא הוי הפרה, חוץ מהספק האחרון, ומשום דס"ל דאת"ל הוי פשיטות, אמנם **הטור** כ' דשי' **הרא"ש** דכולהו הוי ספק, **ובשו"ע** כ' כהרמב"ם.

**הגרע"א** כ' לדון, דאי אפשר להפר ושיחול לאחר זמן, דכבר כלתה הפרתו באותו זמן, וכ' דלכאורה מסוגיין מוכח דאפשר להפר, ואין בזה חסרון של כלתה, וכ' דאפשר לדחות דהכא הכונה דמיפר כבר עכשיו את הזמן של מחר, דמה שאסר גם בזמן של מחר זה יהיה מופר מיד, [ולא נתפרש האם הגרע"א עצמו כ' דיש לדחות כן, או דזה הוי דחיה של בנו, עיי"ש], ומבואר בזה חידוש, דגם בכהאי גונא יש חסרון שהיום ליכא הפרה, ובפשוטו י"ל דכהאי גונא לא חשיב כלל דיש קיום ביום שמעו, דעל הזמן של מחר אין קיום, ועיין בתוס' **תר"פ** דנראה כן בדבריו, דאם מיפר עכשיו את הזמן של מחר דודאי מהני.

א) גמ' מאי טעמא דאמר קרא בנעוריה בית אביה – בפי' **הרא"ש** מבאר קו' הגמ', דאמאי לא ילפינן דיהיה נתרוקנה לבעל מאב, וכן נראה **בר"ן**, **והקר"א** מק' דאיך אפשר ללמוד, אטו מי ליכא פירכא, אמנם **בתוס'** כת"י מבואר דיש לנו למילף, ממה דסמוך ארוס לאב, והיינו על דרך היקש, ועוד הק' **הקר"א** דא"כ למה לי קרא גבי נשואה דהבעל מיפר לבדו, תפוק לן דיפר מדין נתרוקנה, דבנשואין יוצאת מרשות אביה כמו במת אביה, וכמבואר בגמ' בע"ב, ומבואר בדבריו דגם נדרים שנודרת אחר שיוצאת מרשות האב, יש לומר בהם דין נתרוקנה, דאי לאו הכי בעי קרא לנדרים אלו, **והקר"א** כ' לבאר, דקו' הגמ' על כהאי גונא דהפר האב חלקו, דאמאי לא נימא דיוכל הבעל להפר עכ"פ חלקו לאחר מיתת האב, ולפי מה דמבואר בפשטות בר"ן, דאם מת המיפר בטלה הפרתו לגמרי, אין נפ"מ אם היפר האב או לא, אלא דלמש"כ הרא"ש דהקלישות לא בטלה, י"ל דבהפר האב שאני.

**ע' ב'**

ואימא ה"מ וכו' – **בש"מ** בשם **הרי"צ** מבואר גירסא אחרת, וגורס והני מילי בנדרים שלא נראו לארוס, ומבאר דבאמת נדרים שנראו לארוס אין נתרוקנה לאב, ומבאר דנראו לארוס היינו היכי דהתחיל הפרה בנדר, או שהפר הארוס או שהיפר האב, והא דלא נתרוקנה הוא כב"ה דמקלש קליש, וכל דקליש לא נתרוקנה לאב, וכ' דזהו שי' הרמב"ם, דס"ל דבין אם היפר האב ובין אם היפר הארוס הדין דאין נתרוקנה, וביאר המשך הגמ', דאימא דגם נראו נתרוקנה רשות לאב, ועל זה משני דא"כ למה לי קרא לנתרוקנה תפוק לן מבנעוריה, ועל כרחך אתי קרא לומר, דרק דומיא דקודם הויה ראשונה דלא התחיל הפרה, בזה הוא דנתרוקן לאב, ולפ"ז מה דילפינן לק' ע"א, דארוס אחרון יורש גם נדרים שנראו, היינו דבארוס אחרון מודו ב"ה, ולא אמרינן דכיון דקליש לא יזכה ארוס אחרון, וכך היא שי' הרמב"ם באמת, וכשי"ת לק' ע"א ב' בע"ה.

ב) ר"ן ד"ה אלא – **בקר"א** מעיר דנראה מלשון הר"ן, דהיכי דהיא אכתי נערה וברשות אביה, בזה לא מצי הבעל להפר לבדו אחר הגעת זמן, ולפי האמת אינו כן, וכש"כ הר"ן בהדיא בד"ה תני, דגם נערה ששהתה י"ב חדש, הדין דבעל מיפר לבדו בהגעת זמן לר"א, ובחי' **הגרז"ס** כ', דכל נערה ששוהה י"ב חדש נעשית בוגרת, וא"כ י"ל דדוקא בבוגרת מיפר לבדו, **ובפה"מ** לק' ע"ג ב' גם נראה מבואר כן, דדוקא משום דיצאה מרשות אביה, מיפר הבעל לבדו, וכן מבואר **בחי' ר"א מן ההר** לק' ע"ד ב' עיי"ש, **ובהג"א** בכתובות פ"ה אות י"א מבואר שם שי' **ר"ת** דבעי דיקדשנה כשהיא בוגרת, אבל אם קדשה כשהיא נערה ובגרה, אין בעל מיפר אלא אחר נשואין, והנה בגמ' הכא אמר דתני בוגרת וששהתה י"ב חדש, ומבואר לכאורה דגם בנתקדשה שהיא נערה הדין לר"א דמיפר נדריה עכ"פ לאחר שבגרה, אמנם **ברא"ש** כאן **ובתוס' הר"ש משנ"ץ** בכתובות נ"ז ב' בשם ר"ת, מבואר דגרסו הכא איפכא דהגמ' מק' דקתני הבוגרת וששהתה י"ב חדש, דמשמע דדין בוגרת כדין נערה ששהתה י"ב חדש, ומשני תני בוגרת ששהתה י"ב חדש, והיינו ששהתה י"ב חדש אחר שבגרה, דמאז סגי בל' יום אחר שנתארסה, ולפ"ז באמת לא מיירי אלא בנתקדשה שהיא בוגרת, וכ' שם בהדיא דלפי הס"ד דתרתי קתני, יכלה הגמ' גם להק' דאמאי קתני בנערה ששהתה י"ב חדש דבעלה מיפר נדריה, הא בקידושי נערות הדין דאין נתרוקנה, ואין הבעל מיפר נדריה, אלא בנתקדשה מעיקרא כשהיא בוגרת, אמנם בתחילת דברי התוס' הר"ש משנץ שם נקט בפשיטות, דאפילו בעודה נערה הדין דרק הבעל מיפר נדריה אחר הגעת זמן.

גמ' אלא שקדשה שהיא בוגרת – **בתוס' הר"ש משנץ** בכתובות נ"ז ב' כ', דלא ניחא להגמ' לאוקמי בסתם דהגיע זמן, דארוס מיפר לבדו, דמתני' משמע דמה שבגרה ויצאה מרשות אב זהו הגורם שיהיה יפה כח הבעל, דומיא הא דמת הבעל דהמיתה גרמה שיהיה יפה כח האב, ועל זה משני דמיירי שנתקדשה שהיא בוגרת, דהבגרות גורם שתבוא לידי הגעת זמן מיד אחר ל' יום וכר"ה דנותנים לה רק ל' יום, וכ' דגם לדידן דנותנים לה י"ב חדש, מ"מ י"ל דמהני הא דבגרה, דגם בלא תביעה בא ההגעת זמן, אבל אם תתארס כשהיא נערה בעי תביעה אף אחר שבגרה, וכ"כ **בתוס'** כת"י דנקט שקדשה שהיא בוגרת ולא שהיא נערה, משום דבנערה בעי תביעה לינשא קודם שיבוא הגעת זמן, וכ' דמתני' נקט בכהאי גונא דהוי מילתא דפסיקא דמיד אחר י"ב חדש הוי הגעת זמן ואי"צ תביעה, ובחי' **הגרז"ס** כ', דכיון דנקט בתחילה אילימא שקדשה שהיא נערה ובגרה, משום הכי נקט עכשיו כשבגרה, והיינו דגם אם קדשה שבגרה הדין כן, ומשום הגעת זמן, [ולשי' ר"ת לעיל, דוקא בקדשה בוגרת מיפר].

**בתורי"ד** כ' לומר, דארוס מיפר לבדו כל היכי דליכא רשות אב עליה, כגון יתומה או בוגרת, וכ' דזהו הביאור במתני' דבוגרת מיפר בעל לבדו, והיינו גם בלא הגעת זמן, ומתני' לק' שמובאת בסוגיה, דהבוגרת ששהתה י"ב חדש, היינו כמו דמפרש בסוגיה, דתרתי קתני בוגרת וששהתה י"ב חדש, ובוגרת היינו גם בלא הגעת זמן, ורבנן פליגי רק על שהתה י"ב חדש, וקרא דבית אשה אתא למימר דגם בעודה נערה, אם נשאת יוצאת מרשות אביה ומיפר בעל לבדו, ועיי"ש מש"כ בביאור כל הסוגיה לפ"ז, אמנם כל שאר **הראשונים** חולקים על זה, דארוס אינו מיפר לבדו אפילו אינה ברשות אביה לכו"ע, ורק בהגעת זמן מיפר לר"א.

**עא' א'**

א) גמ' אבל נדרים שנראו לארוס ראשון לא מצי מיפר ארוס אחרון – **הרשב"א** כ' דלשון זה הוא לאו דוקא, דנראה מזה דכיון דאין זוכה הארוס דישאר הנדר קיים, וזה אינו, דהא מצי האב להפר לבדו לפ"ז, ויותר מדוקדק לומר דאי"צ לארוס אחרון, וכ' עוד די"ל דמיירי בכהאי גונא דשמע אב והפר, ולב"ה דאב לא מצי להפר אלא א"כ יש ארוס אחרון, וכשי"ת בסמוך בע"ה, וכ' עוד די"ל, דהיכי דהפר הארוס הראשון, אי נימא דאין זוכה ארוס אחרון, י"ל דעכ"פ גם יעכב על האב מלהפר.

ב) גמ' ולא הספיק הבעל לשמוע – **הרשב"א** לעיל ס"ט א' ולעיל ע' ב' כ' צד, דמש"כ ולא הספיק הוא בדוקא, דאם שמע הבעל, לא יוכלו אביה ובעלה אחרון להפר נדריה, וזה לפמשנ"ת לעיל ס"ט א', דהרשב"א כ' צד אחד דהיכי דשמע הבעל, מודו ב"ש דלא מצי האב להפר חלקו של בעל כיון דאיכא תרתי, וכמו דאמרינן דמודו ב"ש, הכא נמי נימא, דאף דבאיכא ארוס אחרון מודו ב"ה דאביה ובעלה מפירין נדריה, מ"מ בשמע בעל גם ארוס אחרון לא מצי להפר, וכ' דאי נמי י"ל דגם בשמע בעל, אביה ובעלה אחרון מפירין נדריה.

גמ' אביה ובעלה מפירין נדריה – **הרשב"א** לעיל ס"ח ב' כ', דאע"ג דבלא נתארסה אי"צ האב לחזור ולהפר חלקו, מ"מ הכא צריך לחזור ולהפר, כש"כ בברייתא דאביה ובעלה מפירין, ולא סגי דיפר הארוס האחרון חלק הארוס הראשון, וכ' הטעם בזה, דדוקא היכי דנתרוקנה לאב, אמרינן דמצטרפת הפרת האב עם מה דנתרוקן לו, אבל היכי דזכה ארוס אחרון, הרי עם ארוס אחרון מעולם לא היתה להפרת האב צרוף עמה, ומתבטלת הפרת האב וצריך להפר שוב עם ארוס אחרון, ובחי' **הגרז"ס** כ', דלפי המבואר בר"ן לעיל ס"ט א', הפרת האב אינה בטלה כיון דהוא חי, וא"כ גם הכא הפרתו של האב קיימת, וכ' לומר דמש"כ אביה, אין הכונה דמיפר שוב, אלא דהפרתו הראשונה מצטרפת עתה עם הפרת הארוס אחרון, ומופר כל הנדר, וכ' דאי נימא דהוי דוקא, וצריך אב להפר שוב, על כרחך צ"ל דאע"ג דאב לבד אינו זוכה בחלק הבעל כיון דקליש, מ"מ היכא דאיכא ארוס אחרון דזוכה בחלק הבעל, אמרינן דאגב דידיה זוכה גם האב בחלק הארוס, ותרוייהו מפירין לחלק הארוס הראשון, וכ' דאינו מסתבר לומר כן, אמנם **בדרישה** סק"ד נראה כן, דהאב והארוס אחרון מפירין יחד חלק הארוס הראשון, ולא בטלה הפרת האב הראשונה.

ג) ר"ן ד"ה ונתארסה – כדברי הר"ן כן מבואר בעוד **ראשונים**, **ובדרישה** סק"ד כ', דזה הוי רק לב"ש דנתרוקנה לאב, אבל לב"ה דלא נתרוקן לאב, גם לא חשיב דעובר יום שמעו, וציין דהר"ן מביא שי' התוס', דהרישא לא אתיא כלל כב"ה, דגם ארוס אחרון אינו יורש, אמנם **הרשב"א** כ' כהר"ן, וכ' דבאיכא ארוס אחרון מודו ב"ה, ובחי' **בית מאיר** דייק מהר"ן לעיל ס"ט א', דגם לב"ה בעי דוקא בו ביום, דשם הזכיר הר"ן בו ביום בשי' ב"ה, **והדרישה** שם כ', דלשי' הרמב"ם דבעי דהאב וארוס אחרון יפרו ביום אחד, אתי שפיר דבעי בו ביום, דכיון דמת הארוס, מיד הוי יום שמיעה של האב על חלק הארוס, [וכ' דבאותו יום יכול להפר, אף דעבר יום שמיעה של האב, דמ"מ כיון דבא להפר מכח נתרוקנה, לא אכפת לן דלא הוי באותו יום שמיעה של האב בתחילה, וכשנ"ת לעיל ס"ח א' דברי הגר"א דנתרוקנה שאני, ועיין בחזו"א מש"כ בזה], וא"כ יום זה נחשב גם לגבי הארוס יום שמיעה, וא"כ ביום מחר כבר לא יוכלו להפר, דעבר היום שמיעה, [וצ"ב בדבריו אמאי להרמב"ם ניחא יותר דחשוב דעבר היום שמיעה, כיון דמ"מ האב לא יכל להפר], **והחזו"א** כ' דגם לב"ה דאב לא מצי להפר, מ"מ חשבינן דנתרוקן לאב, לענין זה דאם תתארס דהארוס יזכה בזה, ומשום הכי שייך בזה דהוי יום שמיעה אצל האב, עיי"ש בדבריו.

**עא' ב'**

ד) בגמ' ב"ש סברי וכו' – שי' **התוס' והרא"ש** דב"ה פליגי על שני הבבות, ועל הבבא השניה אמרינן, דלב"ש לא זוכה ארוס אחרון משום דכבר נראו לראשון, וב"ה פליגי דגם בנראו זוכה ארוס אחרון, ומיפר האב עם ארוס אחרון, ועל הבבא הראשונה אמרינן, דדוקא לב"ש מיפר האב עם ארוס אחרון דמיגז גייז, אבל לב"ה דמקלש קליש לא מצו להפר, דגם ארוס אחרון אינו זוכה בנדר דקליש.

שי' **הרמב"ן והריטב"א** דפליגי רק על הסיפא, וטעמא דב"ש דלא זוכה ארוס אחרון, כיון דכבר נראו לראשון, [**והרמב"ן** גורס דלא הפר בעל, **והריטב"א** גורס דהיפר בעל], וב"ה פליגי דגם בנראו זוכה ארוס אחרון, ומה דאמרינן בגמ' דלב"ש מיגז גייז, היינו דבא להוסיף דנמצא דלאב יש ב' חלקים שכל אחד לחודי' קאי, וצריך להפר חלק דידי' וחלק הבעל, ויכול להפר כל חלק לחוד, [ולפי הריטב"א דגרס והפר הבעל צ"ל דבטלה הפרתו, וכשנ"ת לעיל ס"ח ב'], ולב"ה דלא מיגז גייז, צריכים האב והארוס להפר הכל יחד, כיון דכל אחד כח הפרתו בכל הנדר, **ובברכ"ש** סכ"ט כ', דאחר נתרוקנה יש לאב ב' חלקים, וצריך לפרש בהפרה דהוי גם על חלק הבעל, ומדברי הרמב"ן והריטב"א גם מבואר כן, אלא דלכאורה לפי דבריהם רק לב"ש הוי כן, אבל לב"ה הוי הכל אחד.

שי' **הרשב"א** דבעיקר הדבר הדין הוא, דכל היכי דזוכה האב מארוס ראשון, כבר אין כח לארוס אחרון בנדר זה, והאב לבדו מיפר הנדר, אלא דהיכי דהפר האב בחיי הבעל, וכבר ביטל חלקו בנדר, א"כ הגם דזוכה מהארוס, מ"מ בזה זוכה ארוס אחרון, דאין חלק האב שלם בנדר, ומחלוקת ב"ש וב"ה הוא בכהאי גונא דהפר הארוס, דב"ה ס"ל דמקלש קליש, וכיון דבהפרת הבעל נקלש כח האב, אין כחו של האב שלם, ומשום הכי זוכה הארוס אחרון בנדר, והא דלא אמרינן דגם לב"ה, מ"מ כשמת הבעל בטלה הפרתו, ונמצא דאין חלק האב קלוש, על זה כ' הרשב"א, דגם אחר שמת ובטלה הפרתו, אכתי נשאר קצת קלישות, ולפ"ז מבואר דהיכי דשמע הארוס ולא הפר, דגם לב"ה לא יזכה הארוס אחרון, כיון דבכהאי גונא חלק האב שלם ולא הוקלש, ובתחילה כ' הרשב"א, דרק בנדרים שנראו לראשון לא יזכה ארוס אחרון, אבל אם לא נראו לארוס ראשון, בזה אינו חשוב דזוכה האב כוחו של הארוס, כיון דאכתי לא נראו לראשון ולא זכה בנדר, אמנם בהשמטות כ', דגם בלא נראו לראשון לא זכי הארוס האחרון, דגם אותן שלא נראו יש לארוס שייכות בהם, שהרי הפרת האב אינה מועלת לבטל כל הנדר גם אם מת הארוס קודם שמיעה, ומשום הכי יש לו כח להורישן וממנו נתרוקן לאב, ותו לא יזכה ארוס אחרון, ולפ"ד הרשב"א פליגי רק בסיפא, אבל ברישא גם לב"ה מצו להפר, דארוס אחרון זוכה גם בנדר קלוש.

שי' **הר"ן והנ"י** דפליגי רק בסיפא, וב"ש סברי דכיון דנראו לארוס ראשון והפר הנדר, כבר נסתלק כל כוחו כיון דמיגז גייז, וחלה הפרתו לגמרי בחצי מהנדר, וכיון דנסתלק תו לא מצי ארוס אחרון לזכות מכח זה דהוא כרעי' דראשון, כיון דכח הראשון כבר נסתלק מהנדר, וב"ה סברי דמקליש קליש, ואכתי לא נגמרה הפרת הארוס הראשון, דמה דנקלש הנדר אינו מעשה גמור, ורק בצרוף הפרת האב נשלמה הפרת הארוס, דעכשיו מופר הנדר לגמרי, וכיון דאכתי לא נסתלק, א"כ הארוס אחרון זוכה בנדר, ובעי שיפר הוא יחד עם האב, ונמצא דשי' הר"ן איפכא מהרשב"א, דלהרשב"א אם רק שמע הארוס ולא היפר, לכו"ע האב מיפר לבדו, ולהר"ן לכו"ע האב והארוס מפירין יחד.

**הרמב"ם** בפי"א הי"ט כ', דאם שמע ארוס והפר ומת ואח"כ שמע האב, או ששמע האב והפר לה ומת הבעל קודם שישמע, אין האב יכול לבדו להפר נדרים אלו שנראו לארוס ראשון, אלא בשותפות ארוס אחרון אם נתארסה בו ביום, ומבואר בדבריו כשי' הראשונים דארוס שאני, ומודו ב"ה דזוכה בנדר, **ובש"מ** לעיל ע' ב' מבואר בשם **הרי"צ**, דנדרים שנראו לארוס, היינו דכבר התחיל בו הפרה בחיי הבעל, ובין אם הפר האב ובין אם הפר הבעל חשיב דנראו לארוס, וכ' דכך היא גם שי' הרמב"ם, וזהו שכ' הרמב"ם דנדרים אלו נראו לארוס, והיינו שני המקרים שכתב, דשמע ארוס והפר או שמע אב והפר, תרוייהו חשיבי נראו לארוס, וכבר הביא בחי' **הגרנ"ט** דברי הש"מ, ושזהו הביאור בדברי הרמב"ם, והנה מבואר ברמב"ם דב"ה פליגי גם בהפר הבעל ומת, דאין האב מפר לבדו כיון דמקלש קליש, וכבר נתבאר שיטתו לעיל ס"ח ב', ובחי' **הגרנ"ט** כ', דלפ"ז נימא דהסיפא מיירי בלא חזרה ונתארסה, ועל זה אמר ר"נ דהן הן דברי ב"ש, אבל ב"ה אומרים אין יכול להפר, ואדרבה מכאן מקור לדברי הרמב"ם, דכ' דב"ה פליגי גם על הרישא בברייתא לעיל ס"ח ב', דגם בהפר הבעל ומת לא נתרוקן לאב, ובחי' הרשב"א הכריח דסיפא מיירי בחזרה ונתארסה, דאם לא כן אמאי אין יכול להפר לב"ה, אמנם לשי' הרמב"ם דבאמת אין יכול להפר לב"ה, אתי שפיר דמיירי בלא נתארסה, ומה דאמרינן בגמ' דב"ה סברי אביה ובעלה מפירין נדריה, היינו דרק אם תתארס שוב, אז יוכל האב להפר עם ארוס אחרון, וכש"כ הרמב"ם דבארוס אחרון מודו ב"ה, ולפ"ז אין ראיה מסיפא לשמואל, כיון דלא מיירי בנתארסה, אמנם הרמב"ם לשיטתו דנראו לארוס היינו גם אם הפר האב, איכא שפיר ראיה מהרישא דמיירי בהפר האב, וקתני דאביה ובעלה מפירין נדריה.

**הטור** הביא שי' **הרמב"ם** דבהפר האב ומת הבעל, דאם חזרה ונתארסה בו ביום, דהאב חוזר ומיפר עם הארוס השני, וכ' דאינו נראה, דכיון דאינו יורש מפני קלישותו, האיך יכול עוד להפר, וכבר כ' **הנו"כ**, דהרמב"ם ס"ל דארוס אחרון שאני וכשנ"ת, **ובשו"ע** סט"ז הביא שתי שי' בזה, והביא את שי' הרמב"ם בכהאי גונא דמת ארוס אחר יום שמיעת האב, ונתארסה בו ביום, דחוזר ומיפר עם ארוס אחרון, **והב"ח והט"ז והש"כ** תמהו על זה, דהא שי' הרמב"ם דאפילו אם הארוס הראשון חי, דאינו יכול להפר אלא ביום שמעו של האב, **ובדרישה** סק"ד מבואר, דכיון דמת הבעל ואיכא לדין נתרוקנה שאני, ועיין **בחזו"א** מש"כ בזה, וכבר נתבאר לעיל ס"ח א' בענין זה.

א) גמ' או כהקמה דמיא – **הר"ן** כ' דכיון דיודע דאחר שיגרש לא יוכל להפר ולא הפר קודם כמאן דאוקמי' לנדר, וכשותק ביום שמעו דהוי כמאן דאוקמי', **ובש"מ** כ' דכיון דמגרשה הרי שונאה וי"ל דמקיים בלבו, ועל דרך זה כ' **בלבוש** סרל"ד סי"ט.

גמ' ואהדרה ביומי' – מבואר **בר"ן וברא"ש** דמדנקט ביומי', מבואר דאם יחזירה למחר לא יוכל להפר, דכבר עבר יום שמעו, ומפורש זה בגמ' בסמוך, דאי שמע ארוס בעי דתתארס בו ביום, וגם בנתארסה לאחר בעי שיהיה בו ביום, **והרא"ש** מביא **ירושלמי**, דאם נשתתק אחר ששמע קודם סוף היום, לא חשיב דעבר יום שמעו כיון דאינו יכול להפר בסוף היום, וכ' הרא"ש דלפי הירושלמי, גם בסוגיין יש לנו לומר, דכיון דאינו יכול להפר בסוף היום, לא יחשב דעבר יום שמעו, אמנם **המאירי** לק' ע"ח ב' מביא הירושלמי, ולא כ' דהבבלי חולק, ונראה דס"ל דאי"ז סתירה, וצ"ל דמחלק בין גירשה לנשתתק, [ועיין בחי' הגרש"ר מש"כ בזה].

**וברא"ש** ס"ב כ', דהיכי דשמע ארוס ומת, יכול האב להפר גם אחר כמה ימים, **והאו"ש** פי"ג ה"כ הק', דמאי שנא משמע וגירש דבעי דתתארס בו ביום, וכ' די"ל דארוס אחרון שאני דכרעי' דראשון הוא, ומשום הכי בעי שיפר ביום שמעו של הראשון, אבל נתרוקנה שהאב זוכה בנדר, י"ל דמיד תלוי ביום שמעו דידי', אך הק' על זה, דהרא"ש לא סבר האי טעמא דארוס אחרון כרעי' דראשון, בסוגיה לעיל גבי הפר האב, דלב"ה גם ארוס אחרון אינו זוכה בנדר כיון דמקלש קליש, וכ' דמ"מ י"ל לפמש"כ הרא"ש לעיל ס"ט א', דמשום הכי בהפר הבעל נתרוקנה לאב ולא אמרינן דמקלש קליש, דאגב הפרת האב לחלק דידי' מיפר גם לחלק הבעל, והכא נמי י"ל כאן, דאגב דיש לו יום שמעו לחלק דידי', גם תלוי חלק הבעל ביום שמעו דידי', אך אכתי הק' מהא דמבואר **בטושו"ע** סי"ז, דאם שמע הארוס ומת, יכולים האב וארוס אחרון להפר אפילו אחר כמה ימים, ומאי שנא מיתה מגירושין, והנה בטושו"ע לא מבואר דגם מהני אם נתארסה אחר כמה ימים, אמנם **בפרישה** סקל"ה מבואר, דגם כהאי גונא מהני, וכ' שם לומר, דהטור שהביא דהרמב"ם כ' לאו הכי, כונתו לענין זה, דשי' הרמב"ם דבעי שתתארס ויפר הארוס אחרון דוקא באותו יום.

**עב' א'**

ב) ר"ן ד"ה אי – בקו' **גה"ש** כ' **הרש"ש**, דאין סיבה לכתוב גם גונא דגירושין, כיון דכבר קתני מת וגירושין הוי כמיתה, ורק היכי דיש בזה חידוש אי הוי כהקמה או לא, בזה אמרינן דינקוט התנא גם גונא דגירושין, וא"כ אי סיפא דוקא, אין לתנא לשנות בסיפא שתק ומת או גירש ביום של אחריו, דאין בזה שום חידוש בגירש יותר ממת.

גמ' הב"ע כשלא שמע ארוס אחרון – **בשו"ע** סי"ט כ', דאם נתארסה ולא שמעו האב וארוס, דאם נתארסה אח"כ, אב וארוס אחרון מפירין נדריה, **והגר"א** כ' מקור לדברי השו"ע מהכא, דלפי מה דמוקי דלא שמע ארוס, וס"ד גם דלא שמע אב, הרי מבואר דבזה איכא לדין מתני' דמיפר ארוס אחרון, והנה לעיל ע"א נתבאר שי' הרשב"א, דרק היכי דהיפר אב או בעל, אז הוא דזוכה ארוס אחרון, וכ' **הרשב"א** דלפ"ז צ"ל, דמה דמוקי בגמ' הכא דשמע אב, היינו דשמע והיפר, ומה דקתני נתגרשה בו ביום בכדי נקטי', דכיון דהפר גם אם נתגרשה למחר יוכל להפר, ועיקר נקטי' משום נתארסה בו ביום דזה דוקא, דאי לאו הכי עבר יום שמעו של האב אחר הגירושין, ולפי המבואר, אכתי יק' מהס"ד, דמבואר דאפילו דלא הפרו ולא שמעו תרוייהו, מ"מ ארוס אחרון מיפר, [ועיי"ש **ברשב"א** שכ' עוד לומר, דדחיה בעלמא היא, ועיקר מיירי דשמע ארוס].

גמ' ת"ש נדרה בו ביום וכו' – **המאירי** מק', דמה ס"ד דמק' דמשום הקמה, הא מסיים במתני' בהדיא, דמשום דאין הבעל מיפר בקודמין, וכ' בשם תוס' דס"ד דמק', דבכהאי גונא דנדרה תחת בעלה ליכא לחסרון דקודמין, כיון דבשעת הנדר היתה תחתיו, ועל כרחך דמשום דגירושין כהקמה, ובר"ן מבואר לאו הכי.

ג) שי' **הרשב"א והמאירי** דלהלכה גרושין לא הוי כהקמה, מדשמואל דמוקי מתני' בנראו לארוס, **והמהרש"א** כ' די"ל דשמואל מיירי בנראו ומת ולא בגירש, אמנם **ברשב"א** **ובר"ן וברא"ש** מבואר, דשמואל קים לי' דמתני' מיירי בשמע ארוס, ומשום הכי אמר מנ"ל דזוכה ארוס אחרון בנראו לראשון, ומוכח דגם בנתגרשה מיירי, **והריטב"א** כ', די"ל דשמואל לאו מכח מתני' אמר דבריו, ואמר רק דאת"ל דלאו כהקמה, מנ"ל דזוכה ארוס אחרון, ולכאורה כמו כן י"ל דשמואל מיירי במת, כיון דאמר דלאו ממתני' מוכיח שמואל, **והריטב"א** כ' עוד, דליכא ראיה מברייתא דמחלוקת ב"ש וב"ה דמיירי בשמע בעל, משום דשם מיירי דהפר, וצ"ב דשם מיירי דמת הבעל ולא גירשה, וליכא ראיה כלל, ושאר **הראשונים** ס"ל דלהלכה לא נפשט הבעיא, וכן מבואר **בטושו"ע** דהוי ספק.

**עב' ב'**

א) גמ' בעי רב"ח וכו' – **בקר"א** דן גבי הקמה, האם שמיעה מעכבת או לא, וכ' דממש"כ גבי הקמה ושמע אין ראיה, דבקרא מיירי גם בהקמה שע"י שתיקה, ושם בודאי בעי שמיעה, וכ' דלפי דברי **הרא"ש**, דלא מהני הקמה קודם שנדרה משום דהוי הקמה בטעות, דשמא תדור נדרים שאין רוצה בקיומם, א"כ הכא נמי קודם שמיעה לא יהני מהאי טעמא, והק' לפ"ז, אמאי לרבנן לא נימא דאינו יכול להפר קודם שמיעה, משום דלא בא לכלל הקם, וכמו דס"ל מהאי טעמא דא"א להפר קודם שנדרה, כמבואר לק' ע"ה א' במתני', ובחי' **בית מאיר** כ' דשמע לתרץ, דאף אם אינו יכול להקים, מ"מ חשוב בא לכלל הקם כיון דיכול לשמעו ולהקים. ובחי' **ר"א מן ההר** לק' ע"ג א' ולק' ע"ה א' כתב, דכיון דמסקינן דלא בעי שמיעה להפרה, א"כ על כרחך דגם להקמה לא בעי, דאי לאו הכי הא לא בא לכלל הקמה וכקו' הקר"א, ופשטות דבריו נראה דהקמה ג"כ תליא בספק הגמ'.

ר"ן ד"ה אמר רבא – **התיו"ט** כ' דמדברי **הרמב"ם** בפה"מ **והרע"ב** נראה, דרבא דייק מדקתני סתמא דמיפר כל נדרים, **והגרע"א** כ' דלכאורה י"ל, דאי מיירי בשמע, א"כ צריך להפר כדי שלא יעבור יום שמעו בשתיקה, ואי דאכתי נפ"מ כהאי גונא דנשאת קודם חשיכה, מ"מ לימא במתני' דדרך אב להפר נדרי בתו, ואמאי מיירי דוקא קודם שיוצאת מאצלו.

ר"ן ד"ה אורחי' – **הגרע"א** מק', דאכתי יק' דאמאי אמר לכי שמע מיפר, לימא דאמר לכי שמענא, ומהני דכשתאמר דנדרה מתוך שנותנת ללבה, דיהיה מופר ע"י ההפרה הראשונה, ואמאי יש נפ"מ לענין זה האם צריך לשמוע מיד או גם לאחר כמה ימים, וכ' דבשלמא לפמש"כ **הרא"ש**, דמה דאמרינן דאורחא דצורבא דרבנן להדורי, היינו דהיא סבורה דכבר מופר, ומשום הכי תאמר דנדרה כך וכך, בדוקא אינו מזכיר לכי שמענא, דא"כ תדע דכל זמן דאינה אומרת לו אינו מופר, ומשום הכי לא תאמר, אבל **להר"ן** דמבאר דזה סיבה דתתן אל לבה, ק' אמאי לא יאמר לכי שמענא.

גמ' לכי שמע הוא דמיפר – **בתוס' וברשב"א ובר"ן** מבואר דכדי דיחול ההפרה אחר שמיעה, בעי שיאמר כן בהדיא דמופר לכי שמענא, וכ"כ **הרא"ש** בשם **הרא"מ**, אמנם **בהגי"ש** [שנד' במהדו' עוז והדר] בשם **תוס'** נראה, דאי"צ לומר לכי שמענא אלא ממילא יחול כשישמע, וכן נראה **בתורי"ד**, ויל"ע לפמש"כ הר"ן צד אחד דחל למפרע, אמאי בעי שיאמר לכי שמענא, **ובברכ"ש** ס"ל מבואר, דגם לפמש"כ הר"ן דחל למפרע, מ"מ כל כח הפרתו קודם שמיעה הוא רק ע"י שאומר לכי שמענא, וצ"ב בכונת דבריו עיי"ש, והנה להלכה מבואר **בב"י** בשם **רי"ו וברמ"א** סכ"ה, דגם אם בעי שמיעה, מ"מ אם היפר קודם שישמע מהני לכשישמע, ולא הזכירו דבעי שיאמר לכי שמענא, אמנם **בש"כ** סקמ"ג ובבי' **הגר"א** סקס"ג מבואר דבעי שיאמר לכי שמענא.

ב) ר"ן ד"ה ת"ש – לפי צד אחד **בר"ן** וכן **ברשב"א** מבואר, דהגם דההפרה חלה רק אחר שתנשא, מ"מ כיון דעיקר ההפרה היתה בעודה ארוסה, כבר חשוב דיש צירוף בין הפרת האב להפרת הבעל, ומהני שיחול הפרת הבעל אפילו לאחר נשואין, **והקר"א** הק', דכיון דלא חל בעודה ארוסה אמאי חשוב צרוף, וגם צריך להיות דאפילו הפרת האב תתבטל מיד שנשאת, כמו במת האב דבטלה הפרתו, **ובברכ"ש** סכ"ט כ', דכיון דעיקר ההפרה נעשת בעודה ארוסה, מהני דיחשב צרוף, ובס"ל מוסיף בזה, דהא דבעי צרוף אי"ז לחלות ההפרה, דבאמת כל הפרה חלה בשעתה, ורק דיש תנאי בהפרה דלא יהיה הפסק ביניהם, ומשום הכי הכא דהיה צרוף במעשה ההפרה, מהני דחלה הפרת האב ולא תתבטל גם אחר שתצא ממנו בנשואין, ולכאורה בר"ן לעיל ע"א ב' מבואר, דלב"ה חלות הפרת האב נשלמת רק אחר הפרת הבעל, ולא דכל אחד הוי חלות הפרה לעצמו.

**הר"ן** כ' צד אחד דאחר שמיעה חלה ההפרה למפרע, ומשום כך מהני אפילו אם ישמע אחר נשואין, **והקר"א** מק' דא"כ אמאי באב לא מהני אם ישמע לאחר שתצא מרשותו, וכבר כ' בזה, דמ"מ בעי שיחשב שמיעת אב, וזה ליכא אחר שיצאה מרשותו, משא"כ בבעל הרי אדרבה אחר נשואין הויא יותר ברשותו וכש"כ הר"ן, ושפיר חשיב שמיעת בעל, **ובמשכנות יעקב** חיו"ד סנ"ג הק', דאי חל למפרע מה מק' הגמ' דלכי שמע ליפר לה, הא יש נפ"מ בזה דמפר עכשיו דחלה ההפרה גם עד שעת שמיעה, [ועיין בחי' הגרש"ר שכ' לומר, דגם לצד זה, חלה ההפרה רק על הזמן דאחר שמיעה], **ובתורי"ד** גם כ' דחל למפרע, ויל"ע אי כונתו כהר"ן, או רק דחלה ההפרה שהפר בתחילה, ובמש"כ **הרא"ש** דחלה למפרע, כ' **הקר"א** דאין כונתו כהר"ן, אלא רק דההפרה שקודם שמיעה מהניא.

**בברכ"ש** סכ"ט ביאר שני הצדדים בר"ן, דלהצד הראשון דחל רק בשעת השמיעה, ס"ל דהשמיעה הויא חלק מחלות ההפרה, ולא נשלם תורת הפרה עד ששומע, ולהצד השני ס"ל דשמיעה הויא תנאי בעלמא שיחול ההפרה, ומשום הכי כל שנתקיים התנאי, אמרינן דחלה ההפרה למפרע.

**בש"כ** סקמ"ג כ' גבי אב דלא מהני מה דישמע לאחר שיוצאת מרשותו, וגבי ארוס לא כ' כלום, **והגרע"א** בס"י כ', דאפשר דגם אם שומע אחר נשואין מהני, וכש"כ הר"ן.

**הגרע"א** מוכיח דבהפרה אין חסרון דכלתה אמירתו מדמהני לכי שמענא, **ובברכ"ש** סכ"ח כ' דלמש"כ הר"ן דחל למפרע אין ראיה.

**ברמב"ם** פי"א ה"כ **ובטושו"ע** ס"י כ' דהבעל יפר קודם נשואין, כל נדרים שנדרה משנתארסה, **והב"ח** מק' דהא ארוס מיפר גם בקודמין, וא"כ שיפר גם נדרים שנדרה קודם שנתארסה, וכ' **הב"ח והפרישה והט"ז והש"כ** דמסתמא האב היפר כל נדריה קודם שנתארסה, **והב"ח** כ' עוד, די"ל דבנדרים שנדרה קודם שנתארסה לכו"ע אינו יכול להפר בלא שמיעה, ואפילו אם יאמר לכי שמענא לא יועיל, דכל כח הפרתו הוא רק אחר שמיעה, והביאו **הש"כ** סקכ"א.

ג) גמ' והא לא שמיע לי' – **ברא"ש** מבוארדאין לומר דיעשה שליח גם על השמיעה ותהני שמיעת האפוטרופוס, דבמידי דממילא לא שייך שליחות, **ובקצוה"ח** סקפ"ב סק"א הביא דברי הרא"ש, דכל דבר דאין דינו בעשיה אלא שיתקיים ממילא, אין בזה תורת שליחות, [וביאר דמשום הכי ליכא שליחות במצוה], **ובשע"י** שער ז' פ"ז כ' בזה, דרק על מעשה שייך לומר דנעשה בצווי המשלח, אבל בדבר דממילא לא שייך בזה דהוי בצווי המשלח, דהרי אינו עושה כלום, ועיין עוד **בברכ"ש** סכ"ח.

**ובתוס' וברשב"א ובר"ן** כ' עוד בשם ר' יוסף, דליכא למימר דיהני שמיעת האפוטרופוס, דכיון דאין הבעל יכול להפר קודם שמיעה, א"כ כל כמה דלא שמע, אין בכוחו למנות שליח שיהני שמיעתו של השליח, דכל דאיהו לא מצי עביד שלוחו גם לא מצי עביד, **ובבית מאיר ובשע"י** שם מבואר, דהרא"ש דן שיחשב שליח לענין שמיעה, ויחשב כמו דשמע המשלח, ועל זה כ' דהוי מידי דממילא, והר"ן דן שמאחר דהוא שליח, ממילא יהני שמיעתו כיון דיש לו כח הפרה, וכמו דמהני שמיעת בעל הכא נמי יהני שמיעת שליח הבעל, ועל זה כ' דכיון דבעל לא מצי להפר בלא שמיעה, א"כ כל כוחו למנות שליח, הוא רק באם ישמע הוא, וכל כמה דאינו שומע, אין לשליח כח להפר ע"י שמיעה שלו, **ובתוס' וברשב"א** מבואר תי' נוסף, דלענין שמיעה אין נעשה שליח, ויש לבאר כונתם די"ל דלענין שמיעה תלוי דוקא בבעל, ואפילו דיש לשליח כח הפרה, מ"מ לא מהני זה לענין דיהני שמיעתו שלו, [**ובנ"י** כ' בשם **הריטב"א** שכ' בשם **תוס'** דאין שליח לענין שמיעה, ופשטות הלשון נראה דק' לי' דימנה שליח לשמוע, וכשנ"ת דעל קו' זו דן הרא"ש, ולפי משנ"ת נמצא, דהתוס' לפנינו מיירו על הקו' דיהני שמיעת השליח, כיון דיש לו כח להפר].

**הגרע"א** מק' על הר"ן דמה הוצרך להביא סוגיה דנזיר, הא שם נתחדש דלא מצי לשוויי שליח, גם על הזמן שכבר יהיה ביד המשלח למעבד מה ששלחו לעשות, אבל הכא מיירי לענין דיהני הפרת השליח קודם שישמע המשלח, וזה גם בלאו סוגיה דנזיר ידעינן דאי אפשר.

ד) **הרי"ף** בב"מ צ"ו א' כ', דנפשט דהלכה כר' יאשיה דלא מצי למעבד שליח, והוכיח כן מהסוגיה שם, **והרא"ש** שם דחה ראיתו, **וברמב"ן וברא"ש** לק' ע"ה א' מבואר, דמ"מ הלכה כר' יאשיה משום דהלך אחר המחמיר, ולשון **הרמב"ם** פי"ג ה"ט נראה יותר כהרי"ף דנפשט דלא מהני שליח, **ובטושו"ע** ס"ל גם מבואר כן להלכה דלא מצי עביד שליח, ומבואר **ברמב"ם וטושו"ע** דהוא הדין דלא מהני שליח להקמה, **והגרע"א** תמה, דלפמש"כ הרא"ש דלא מהני שליח, משום דהלך אחר המחמיר, גבי הקמה ראוי לומר דיחול הקמה מספק, **ובשלמ"נ** מביא תי', דגבי הקמה לא מהני שליחות משום דהוי כנדר, וכמו דגבי נדר לא מהני שליחות, הכא נמי בהקמה, ועוד כ' בשם **האדר"ת** דהוי שלד"ע, דכמו דאסור לידור הכא נמי אסור לקיים נדר, והנה בפי' **הרא"ש** **ובתוס'** כת"י, נראה דגרסו בברייתא דאם אומר הקם לה דלא אמר כלום, וזה לכו"ע, **וברא"ש** מבואר הטעם, דאפילו הוא אינו יכול להקים נדרים שעתידה לנדור, והנה לעיל באות א' נתבאר דברי הקר"א והבית מאיר, דלשי' הרא"ש דלא מהני להקים קודם שנדרה משום דהוי הקמה בטעות, הכא נמי קודם שמיעה לא מהני להקים, וא"כ מהאי טעמא לא יהני שליח להקם לכו"ע, וכן **בתוס'** כת"י כ' פי' אחד, דלא מהני שליחות להקמה לכו"ע, משום דלא גמר בדעתו לעשות שליח להקים, וא"כ אתי שפיר מש"כ הטור דאי אפשר לעשות שליח להקים, דזה משום דגם איהו לא מצי להקים, דלא גמר בדעתו וכמבואר בפי' הרא"ש, [**וברמב"ם** מבואר דלא מהני שליח בהקמה משום דכתיב אישה יקימנו, וכן בבי' **הגר"א** סקע"ב, כ' דלא מהני משום דכתיב אישה יקימנו, ובסקע"א כ' דלא מהני בהפרה דהלך אחר המחמיר].

ר"ן ד"ה ת"ל – **בתוס'** בב"מ צ"ו א' ד"ה שליח כ' בתי' אחד כהר"ן דהוי מיתור, ובתי' שני כ' דהוי ממשמעות הלשון דאישה, **והקר"א** כ' דבשי' **הרמב"ם** פי"ג ה"ט מוכח כתי' השני בתוס', דכ' דלא מהני שליח לא להקמה ולא להפרה, דכתיב אישה יקימנו ואשה יפירנו, ונראה דילפינן חד להקמה וחד להפרה, וליכא יתור, וכן נראה בלשון **הכס"מ** שם, **ובקרית ספר** כ' דילפינן מיתור.

ה) **בתוס'** בנזיר י"א א' ד"ה דהוי, הק' דאיך מהני תנאי בנזירות, הא אי אפשר לקיים ע"י שליח, ותי' דכיון דיכול לקיים הבאת קרבנות ע"י אחרים, חשיב כאילו יכול לעשות ע"י שליח הכל, **והגרע"א** שם בגה"ש מק', דמ"מ איך מהני תנאי בנדר, וכמו כן מק' הכא לר' יאשיה דלא מצי להפר ע"י שליח, א"כ לא יהני תנאי בהפרה, וא"כ להלכה דלא מהני שליח לא יהני תנאי, והק' **דבטושו"ע** ס"ס רל"ה מבואר דמהני תנאי בהפרה, וכ' לומר דכיון דרק מספק לא מהני שליח וכשנ"ת, א"כ לענין תנאי אדרבה מחמירים דמהני תנאי, דשמא ישנו בשליחות, ואח"כ מביא דברי **הש"מ** בנזיר שם, דמבואר תי' אחר על קו' תוס', דכיון דחל ע"י דיבור, אי"צ לדיני תנאים כדי דלא יחול דיבורו, **ובפנ"י** בכתובות נ"ו גם כ' כן, וביאר דמהני מדין אתי דיבור ומבטל דיבור, ואי"צ לפרשת תנאים, **ובקר"א** בנזיר ביאר דבעינן פיו ולבו שוין, ומשום הכי גם בלא דיני תנאים חל לפי תנאו, ומבואר בדבריו בסוגיין דמהאי טעמא גם ניחא בסוגיין, דבהפרה אי"צ לדיני תנאים כדי שיחול תנאו, ובחי' **רי"ז הלוי** ריש הל' נזירות כ' בשם אביו **הגר"ח**, דמהני תנאי משום הדין דהאדם בשבועה, וכ' שם לומר דגם התוס' מודו לזה, ודוקא שם הוצרכו לומר דחל מתורת פרשת תנאים עיי"ש, ולפ"ז לכאורה הכא אכתי יק', דגבי הפרה לא מצינו דיש בזה לדין דהאדם בשבועה, **והחת"ס** מביא דברי **הרמב"ן** בב"ב קכ"ו ב' דלא בעי לכל דיני תנאים, דרק במה שעושה עם חבירו בעינן לזה, וא"כ גם בהפרה ניחא דלא בעי לדיני תנאים, ועיי"ש ברמב"ן מש"כ עוד בזה.

**עג' א'**

ו) ר"ן ד"ה סבר – מש"כ דלא יוכל לחזור בו, הק' **הרש"ש** דמאי שנא מכל מעשה לאחר ל' דיכול לחזור בו, וכ' לומר דהר"ן כאן אזיל לפי הצד שכ' לעיל, דאם שמע אח"כ חלה ההפרה למפרע, **ובברכ"ש** סכ"ט גם נקט הכי, אמנם בס"ל כ' בשם בנו, דגם אם לא חל למפרע אינו יכול לחזור בו, דהוי כמו נדר לאחר ל' דלא מצי לחזור בו, ולא ביאר אמאי בנדר לאחר ל' לא מצי לחזור בו, ובחי' **הגרז"ס** כ' לומר, דהר"ן הכא קאי על הסוגיה בנזיר, ומיירי לאחר מסקנת הסוגיה דלא בעי שמיעה, וא"כ חל מיד ולא רק לכי שמע, ומשום הכי לא מצי לחזור בו, אמנם **הקר"א** לעיל ע"ב ב' מק', דנראה מהר"ן דגם קודם שנדרה אינו יכול לחזור בו, ואז בודאי אכתי לא חלה ההפרה, וזה יק' גם אי נימא דחל למפרע, דמ"מ כל זמן שלא נדרה לא חלה הפרה.

ז) בפי' **הרי"ף וברא"ש** מבואר דבעיין לא נפשטא, והוי ספק אי בעי שמיעה, ושי' **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן** דנפשט דלא בעי שמיעה, וכך היא שי' **הרמב"ם** פי"ב הי"ג, **ובטור** מבואר כהרא"ש דלא נפשט, **והשו"ע** סכ"ה כ' דלא בעי שמיעה, **והרמ"א** כ' דיש חולקין דבעי שמיעה.

**בריטב"א ובחי' ר"א מן ההר** מבואר דמהא דקתני דחרש אינו מפר, מוכח דמי שאינו חרש מפר אפילו לא שמע, וכן נראה פשטות דברי **הרמב"ן**, אמנם **בתוס'** כת"י **וברא"ש וברשב"א** מבואר, די"ל דהתנא עצמו מספקא לי' אי בעי שמיעה, ומשום הכי נקט אשת חרש דזה פשוט דאינו מפר, **והר"ן** כ' די"ל דאורחא דמלתא נקט, דחרש אינו יכול להפר דאינו שומע, **ובשמלת בנימין** על השו"ע כ', די"ל דנקט חרש דהוא אינו מפר כלל, דאינו ראוי לשמוע, וגם אם יאמר לכי שמענא ואח"כ יתפקח וישמע לא מהני, דמ"מ בעודו חרש אינו בתורת הפרה כלל, **ובאו"ש** פי"ב הי"ג כ' לומר, דכונת הברייתא פרט לאשת חרש, לכהאי גונא דנתארסה לחרש, דבכהאי גונא אין לה הפרה וגם האב לא מצי מיפר, דס"ד דכיון דהארוס חרש ואינו בר הפרה, תשאר ברשות האב שיפר לבדו, וקמ"ל דאינו כן, אלא לעולם יוצאת מרשות אביה, ומשום הכי נקט התנא פרט לאשת חרש, ולא פרט לחרש.

גמ' ושמע אישה פרט לאשת חרש – **במאירי** מבואר דמשום הכי ממעטינן, דאינו ראוי לשמיעה, אמנם **בברכ"ש** ס"ל כ' לומר, דלפי הברייתא באמת הוי מיעוט, ולא משום דאינו ראוי לשמיעה, וכ' דיש נפ"מ אם שמע ואח"כ נתחרש, או דהפר לאחר ל' ונתחרש באמצע, דאם משום אינו ראוי, בזה כיון דכבר שמע אין חסרון, אך אי הוי מיעוט דאינו בר הפרה, בעי שיהיה בר שמיעה בזמן שחלה ההפרה.

ח) ר"ן ד"ה לא – שי' **הרמב"ם** פי"ב הי"ד דמיפר לשתי נשיו כאחת, **ובמאירי** מבואר דעת הרמב"ם דס"ל דהלכה כת"ק, דרק משום דלבה גס בחברתה, וס"ל דרק היכי דאיכא טעמא דקרא, דרשינן לאותה דרק היא לבד, והכא דליכא טעם לומר דיפר לכל אשה לבד, לא דרשינן אותה, ובחי' **ר"א מן ההר** הק' על זה, דא"כ דהרמב"ם ס"ל להלכה כת"ק, הוה לי' לפסוק בפ"ד מסוטה ה"ב דברותתת אפשר להשקות שתי נשים כאחת, כמבואר בסוגיה בסוטה ח' א' דזה הנפ"מ בין ת"ק לר"י, [וכן הק' הגרע"א על הלח"מ דכ' כהמאירי], ומשום הכי כ' ר"א מן ההר, דבאמת הרמב"ם ס"ל להלכה כר"י, דגם היכי דליכא להטעם דלבה גס בחברתה, הדין דאין משקין שתי סוטות כאחת, ומ"מ ס"ל דגם ר"י מודה לת"ק, דעיקר הטעם דאין משקין ב' סוטות, הוא משום דלבה גס בחברתה, והיכי דליכא טעם מודה ר"י דלא דרשינן לאותה, ורק דס"ל לר"י, דמאחר דיש פעמים דאיכא להטעם, ובכהאי גונא בעינן דוקא אותה, אמרינן דכבר הדין כן לעולם דבעינן אותה, שלא יבואו להקל גם בכהאי גונא דאיכא להטעם, ועיין עוד בחת"ס שהאריך בשי' הרמב"ם, **ובשו"ע** סכ"ט כ' שתי שי', אי מצי להפר לשתי נשיו כאחת, **ובט"ז** סקכ"ט כ' דשי' הרמב"ם דיכול, משום דס"ל דת"ק חולק על ר"י בדרשה דאותה, אך זה ק' דהא הרמב"ם גבי סוטה הביא לדרשה דאותה וכשנ"ת.

**עג' ב'**

א) גמ' אמר רבה וכו' – **הרמב"ן** בכתובות נ"ז ב' מק', דכיון דמן התורה ארוסה אוכלת, מה ענין נדרים לתרומה, וכ' דכיון דלמשנה אחרונה דאינה אוכלת בתרומה משום דחייש לסמפון, מהאי טעמא גם יש לנו לומר דאינה נודרת על דעתו דחוששת שמא לא ישאנה לבסוף, והיינו דגם רבה ידע למאי דמסיק דהטעם דמיפר הוא משום דעל דעת בעלה נודרת, ורק דס"ל דרק למשנה ראשונה יש לנו לומר הכי, ועוד כ' בשם רבותיו, דבאמת רבה ס"ל דארוסה אינה אוכלת מן התורה, ומה דהגיע זמן אוכלת, הוא משום דבזה יש לה כבר דין נשואה לענין אכילת תרומה, ומשום הכי אמר דכמו כן לענין נדרים אתי שפיר דהויא כנשואה, [וכ' שם דהגיע זמן היינו בחופה, ויל"ע אי אין זה ט"ס וצ"ל כחופה], וכ' על זה דליתא, **והרשב"א** כאן כ', דבאמת זהו מה דדחי בגמ' דאין לדמות תרומה להפרת נדרים, ומשום דמן התורה גם ארוסה אוכלת בתרומה, אמנם לא ביאר מה ס"ל לרבה דמשוה להו, ובדבריו בקידושין ה' א' מבואר דיש מקום לומר, דמה דבהגיע זמן אוכלת בתרומה, אי"ז משום קנין כסף דאירוסין, אלא דבזה הויא כנשואה, והביא הגמ' דידן דמשוה דין אכילת תרומה לנדרים, **ובתוס' הר"ש משנץ** בכתובות נ"ח א' בענין אי יבם מאכיל בתרומה, כ' בתחילת דבריו, דרבה ס"ל דארוסה אינה אוכלת מן התורה, אמנם דחה, דזה ודאי לכו"ע דארוסה אוכלת מן התורה, וכ' לבאר דרבה ס"ל, דכמו דר"א ס"ל דמיפר נדריה ולא גזר בזה כלום, הכא נמי לגבי תרומה לא נגזור, [ובר"ן מבואר לישב באופן אחר].

ר"ן ד"ה ב"ד – במש"כ דרבה ס"ל דהרי היא קצת ברשות בעלה, **בפנ"י** בכתובות מ"ח ב' כ' לבאר שי' רבה, דס"ל דכיון דמיחד לה דוכתא בהגעת זמן, משום זה קרינן בה בית אישה, ומשום הכי יש לה דין נשואה לכמה מילי.

בא"ד – בקו' הגה"ש, הביא **בשלמי נדרים** דברי **הרשב"א** בכתובות נ"ח ב' ובקידושין י"א א' דכ' לומר, דבאמת למסקנת הגמ' בכתובות, י"ל דגם פליגי משנה ראשונה ואחרונה, האם יש לחוש לשמא תשקה אחר הגעת זמן עיי"ש.

ר"ן ד"ה אמר – כשי' הר"ן כ' גם **הרא"ש ובתוס'** כת"י **והרשב"א**, אמנם **במפרש ובחי' ר"א מן ההר** כ', דכונת דברי אביי דבאמת רק בתרומה דרבנן אכלה, אבל בתרומה דאורייתא לא אכלה אף למשנה ראשונה, **והרמב"ן** בכתובות נ"ז ב' הק', דלפי המבואר שם דטעמא משום דמן התורה אפילו ארוסה אוכלת, א"כ גם תרומה דאורייתא יש לה לאכול, והכא אמר אביי דרק תרומה דרבנן אוכלת, והביא פי' הראשונים, דהכונה הכא דהאיסור רק מדרבנן, וכ' דאינו מחוור.

ב) על דעת בעלה נודרת – **בר"ן** מבואר דבטעם זה לבד, לא היינו אומרים דבעל יכול להפר אי לאו גזה"כ דבעל מיפר, אלא דמה דנתנה תורה לבעל כח להפר מגזה"כ, זהו משום דנודרת על דעתו, **ובקוה"ע** סנ"ו סק"א העיר בזה, דהא בגמ' בגיטין פ"ג ב' מבואר, דמהאי טעמא דעל דעת בעלה נודרת, ניחא דלא חשיב זה אוסר וזה מתיר, ולפי דברי הר"ן דהוי רק סיבה לגזה"כ, אכתי הוי זה אוסר וזה מתיר, **והתוס'** בנדה מ"ו ב' הק', דאמאי בעי קרא דבעל מיפר נדרי אשתו, הא מבואר דזה מסברא משום דנודרת על דעתו, וכ' בתי' ראשון, דבעי קרא לדין הקמה, דהבעל אינו יכול להפר אחר שמקים, [**ובתו"ר** שם מבואר דאחר הקרא, גם בקטנה דנשואה רק מדרבנן, מ"מ אחר הקמה אינו יכול להפר], ועוד תי', דכל מה דאמרינן דנודרת על דעת בעלה, זהו רק אחר דכתיב בקרא דבעל מיפר נדרי אשתו, והא דמבואר שם דמהאי טעמא גם מיפר לקטנה, הגם דבה אינה מיפר מן התורה, זהו משום דסבורה שבידו להפר כיון דנשאת לו, אף דלא מהני הנשואין אלא מדרבנן, ולפי דברי התוס' מבואר, דעל דעת בעלה נודרת סגי בזה לבד שיוכל להפר הנדרים, **ובתו"ר** בגיטין פ"ג ב' כ', דכיון דבזה דנזונת לבד לא סגי דדעתה עליו, וכדחזינן דבבניו אינו יכול להפר אף שנזונים ממנו, והיינו משום דבעי גם שהיא תהיה אגידא גבי', ניחא דבעי קרא לומר דיכול להפר משום דעל דעתו נודרת, **והריטב"א** לעיל ס"ז כ', דאשמועינן קרא דהא דנודרת על דעת בעלה לא חשיב דברים שבלב אלא הוי אומדנא דמוכח, ועוד כ', דחדית קרא בטעמא, דאפילו אם פירשה דאינו נודרת על דעתו מ"מ מצי להפר דבטלה דעתה, וכך כ' **בתו"ר** בנדה בתי' אחד, דבעי קרא להיכי דאומרת בהדיא דאינה נודרת על דעתו, **ובעל"נ** שם הביא מפסקי **תשב"ץ**,דבקטנה דהוי רק משום דעל דעת בעלה נודרת, אינו יכול להפר אם אומרת בהדיא דאינה נודרת על דעתו, אמנם לפי המבואר בריטב"א, דהטעם משום דבטלה דעתה, גם בקטנה יוכל להפר, וכ"כ הריטב"א בגיטין פ"ג ב' בתי' אחד דמצי להפר משום דבטלה דעתה, אמנם כ' שם בתי' אחד וכן **הר"ן** שם, דהא דמצי להפר בכהאי גונא דפירשה, הוא משום דלא חילק הכתוב, ולפ"ז ניחא דברי התשב"ץ דבקטנה לא יוכל להפר.

בא"ד – **בק"ש** ח"ב בגיטין אות נ"ג כ' לישב שי' הי"מ, דבאמת אי לאו קרא היה הדין דבעל מהני גם בלשון התרה, משום דעל דעת בעלה נודרת, וכיון שהתיר הרי גילה דעתו דאינו רוצה, אלא דאחר דכתיב בקרא דלא מהני אלא בלשון הפרה, אמרינן דזה גזה"כ דבעי באופן זה וקרא מחמיר דלא יהני בכל אופן, וגזה"כ זו לא נאמרה אלא בבעל, [**ובקוה"ע** סנ"ו כ', דאחר דאיכא גזה"כ דבעי דוקא בלשון הפרה, גם דעת האשה דלא יתבטל ע"י הבעל אלא באופן המבואר בקרא דיכול להפר], אבל באחר במפרש דנודר על דעתו, הרי דינו כמו הסברא דאם יאמר האחר שאינו רוצה דלא יתקיים הנדר, וליכא בזה כלל גזה"כ.

בא"ד – **הריטב"א** בגיטין גם כ' כמש"כ הר"ן בסוף דבריו, דעל דעת אין הכונה כלל דיהיה הנדר תלוי ברצון השני, אלא רק דבא לחזק הנדר או השבועה, דהרי זה מתפרש כמו שמבין השני את דבריו, ולא יוכל לומר דכונתו לענין אחר כמבואר לעיל כ"ה א'.

**עד' א'**

א) גמ' ר"ע סבר אין זיקה – **רש"י** ביבמות י"ז ב', כ' על הגמ' שם דמייתי פלוגתא אי אסור בקרובות יבמתו משום דיש זיקה, דמ"ד דאין זיקה זהו ר"ע כאן דס"ל דאינו מיפר, **והתוס' והמאירי** ביבמות כ"ט ב' כ', דהא מבואר בסוגיה דטעמא דר"ע משום דאין חייבין עליה סקילה, ונראה דהיינו כמש"כ הר"ן לק' ע"ה א', דלמסקנת הגמ' שפיר י"ל דסבר ר"ע דיש זיקה, אלא דכיון דליכא סקילה משום הכי אינו מיפר, **ובתו"ר** ביבמות שם כ', דלמסקנא מבואר דפליגי בעשה מאמר, ולא פליגי כלל לענין זיקה, וכ' עוד דגם לס"ד דפליגי ביש זיקה, מ"מ י"ל דשפיר מודה ר"ע לענין איסור קרובות דיש זיקה, דהכא בעי לומר דיש זיקה מן התורה, ולענין איסור קרובות הנדון אם יש זיקה מדרבנן, וכ"כ **בחי' ר"א מן ההר** כאן וביבמות, דהכא מיירי לענין זיקה דאורייתא ואינו שייך לסוגיה ביבמות י"ז ב', **ובתוס'** כת"י הק' הכא, דאיך מבואר בגמ' לומר דמיפר משום דיש זיקה, הא זיקה היא רק מדרבנן ואיך מהני להפרת נדרים, **ובאבי עזרי** פ"א מיבום הי"ג כ' לבאר, דהנדון הכא אם יש זיקה, זהו לענין קנין ודין מתקדשת וזה מהני רק לענין הפרת נדרים דתלוי בקנינו באשה, אמנם איסור קרובות לזה בעי דיני אישות ולא סגי בקנין של אישות, וזה בודאי ליכא מן התורה, ורק מדרבנן פליגי אם יש זיקה דנימא דיש לו בה דיני אישות מדרבנן לאסור בקרובות, ומה דכ' רש"י דמ"ד דאין זיקה היינו ר"ע, זהו משום דס"ל, דכל מה די"ל דרבנן אמרו דחשיב דאיכא ביבמה דיני אישות, זהו רק אי קנין של מתקדשת יש בה מן התורה, דבאו רבנן והוסיפו דגם יחשב מדרבנן דיש לו דיני אישות, אבל אי מן התורה ליכא אפילו קנין, גם מדרבנן לא נימא דיש לו דיני אישות בה, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** מבואר, דגם להצד דיש זיקה ומשום הכי מיפר נדריה, לענין שיטמא לה וירשנה לא מהני זיקה, דנדרים תלוי בקנין שיש לו, אבל לטמא לה ולירשנה תלוי בשאר וזה בודאי ליכא בזיקה לבד, וזה על דרך דברי האבי עזרי.

גמ' אי יש זיקה אין ברירה – בגמ' ביבמות מק' הגמ' דלתרי אמאי מיפר, וכ' **רש"י** שם דקו' הגמ', דנהי נמי דיש זיקה ואפילו לתרי, מיהו יפרו שניהם מבעי לי', ומבואר שם **בתו"ר וברמב"ן**,דאע"פ דמבואר אח"כ לומר דמה דמיפר היינו בשותפות, וא"כ אמאי הכא לא נימא גם דמה דקתני יפר היינו בהדי היבם השני, זהו משום דדוקא אם מיפר עם האב ניחא לומר דהיינו בשותפות, דמ"מ חלק הבעל הוא מיפר לבד, אבל אם בעי שיפר גם היבם האחר, בזה בודאי מבעי לי' לומר יפרו, **והרשב"א והריטב"א** שם כ', דאם בעי ליפר עם האב י"ל דקתני יפר דהיבם עיקר, משא"כ אי בעי שגם היבם האחר יפר, [ויל"ע דלכאורה בכל הפרת אב עם יבם, הוי אב עיקר כמו דנראה בארוס], והנה לכאורה בגמ' הכא דהלשון דאין ברירה, מבואר דאינו יכול כלל להפר, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** מבואר דקו' הגמ', דכיון דאין ברירה לא מהני דיפר הוא לבד, דשמא לא יכנוס הוא לבסוף, וכיון דקתני יפר, מבואר דסגי דאחד יפר ואמאי סגי באחד, אמנם יל"ע בדברי רש"י שם דכ' דיפרו תרוייהו, האם זהו משום דהוי ספק מי יכנוס לבסוף, או דכיון דיש זיקה גם לתרי, ממילא דהוי כמו דהיא ארוסה לשנים, ומשום הכי בעי דתרוייהו יפרו.

**והרמב"ן** ביבמות **והר"ן** כאן כתבו לומר, דקו' הגמ' דאפילו יפרו תרוייהו לא יהני, דבעי שיהיה מבורר בשעת ההפרה דהיא אשתו, והרמב"ן כ', דבעי שיהיה מבורר כדי דתדור על דעתו, והוא ידע שלאשתו מיפר, וכמו דמבואר לק' פ"ו ב', דאם סבור דנדרה בתו והיפר דלא מהני, והר"ן כ', משום דרחמנא אמר אישה יקימנו ואישה יפירנו דבעינן שיהא ידוע, **והרשב"א** כאן כ' כהר"ן, וציין לדבריו ביבמות שהביא דברי הרמב"ן, [ומש"כ הר"ן דכ"כ רש"י ביבמות, כבר עמד בזה בשלמ"נ דברש"י לא מבואר הכי], **ובתוס'** כת"י **וברא"ש** מבואר, דכיון דאין ברירה אמרינן דקלשה זיקה של כל אחד, ואין לומר דיש לו כח הפרה משום זיקה, **וברש"י** ביבמות כ' האי טעמא ברבי יהושע, דאינו מיפר בתרי משום דקלישה זיקתן, **והרשב"א והריטב"א** שם כתבו על דברי רש"י, דלא מהני משום דאינו מבורר, ולכאורה ברש"י מבואר טעם אחר דקלישה זיקתן.

ב) גמ' ורבי יהושע אמר לך וכו' – שי' **התוס'** כת"י **והר"ן**,דגם ר"י ס"ל כב"ש דמאמר קונה, אלא דס"ל דאעפ"כ הדין דמצי אחיו לאסור עליו בביאה או בגט, ובתוס' מבואר דהיינו רק מדרבנן, וכיון דמדרבנן מצי לאוסרה, חזינן דמדרבנן אינה קנויה לו לגמרי, וצריך להיות הדין דמדרבנן לא יוכל להפר נדריה, אמנם בפי' **הרא"ש** מבואר דר"י ס"ל דלא כב"ש, ומשום הכי ס"ל דאינו יכול להפר, [ולפ"ז נראה מבואר, דאם היה הדין דלא מצי אחיו לאסור, היה מהני מאמר אף דהוי רק מדרבנן], **ובתו"ר** ביבמות כ', דכיון דר"ע אמר לו דליכא סקילה והסכים עמו, על כרחך דלא ס"ל כב"ש, דלב"ש איכא סקילה אחר מאמר, **והתוס'** כת"י לק' ע"ה א' נשארו בקו' אמאי אמר ר"ע דליכא סקילה, כיון דס"ל ר"י כב"ש דמאמר קונה קנין גמור, אמנם **הרשב"א והריטב"א** ביבמות כ', דגם לב"ש דמאמר קונה ליכא סקילה, דגם הם מודו דממעטים דמאמר אינו קונה לגמרי מדכתיב יבוא עליה וממעט כסף ושטר, אלא דס"ל דלא הוי מיעוט דאינו קונה לגמרי, אלא דלא הויא כארוסה גמורה, והוכיחו זה מהא דבריש קידושין פליגי ב"ש וב"ה ברישא בכמה אשה מתקדשת, ובסיפא קתני דיבמה נקנית רק בביאה ולא פליגי ב"ש, והתו"ר שם כ' עוד, דאי מאמר מהני מן התורה, לא היה להגמ' לומר דמצי לאסור בביאה, כיון דהרי זה אסור מן התורה שיבוא אחיו על היבמה, **ובתו"ר** כאן בסמוך כ', דאי נימא דקונה קנין גמור לר"י, אמאי באמת אוסר על אחיו בביאה, הא כיון דקונה לגמרי לא היה לחכמים לתקן דיתפוס ביאה אחר מאמר, **והר"ן** הביא דכך ס"ל לר"ג [כגי' הרש"ש] ביבמות נ"א ב', דמאמר קונה קנין גמור ואעפ"כ ס"ל דמצי אחיו לאוסרה עליו, וכבר כ' **הגרש"ש** ביבמות סימן ל', דבתוס' ביבמות שם מבואר, דרק לענין דלא מהני מאמר אחר מאמר הוא דס"ל דמאמר קונה קנין גמור, אבל מודה דהוי רק מדרבנן ולא ס"ל כב"ש דקונה מן התורה.

גמ' כגון שעמד בדין וכו' – **רש"י** ביבמות כ"ט ב' כ', דאי נימא דלר"א דלא מהני אלא לדחות בצרה, לא מהני המאמר לענין דיוכל להפר נדריה כלל ואפילו כארוס, א"כ לפי מה דמוקמינן דעמד בדין, היינו אף דלא עשה מאמר, וכן מבואר **ברא"ש** כאן, דכיון דלר"א לא מהני המאמר לענין הפרת נדרים, ממילא דמה דמהני עמד בדין היינו אף בלא מאמר, וכן מבואר **בר"ן** כאן **וברמב"ן ובריטב"א**,דדוקא ר"א הוא דמוקי בעשה מאמר, אמנם **בתוס'** ביבמות וכאן בתוס' כת"י **והרשב"א** כאן ולעיל ע"ג ב' **ובש"מ** בשם **הרא"מ** כ', דגם לפי מה דמוקמינן בעמד בדין, אכתי מיירי גם דעבד בה מאמר, דבלא עשה מאמר אף דעמד בדין וזן אותה מ"מ אינה נודרת על דעתו, והנה **ברש"י** ביבמות מבואר, דהגם דלר"א אמרינן דמיירי אף דלא עשה מאמר, מ"מ גם לרב אמי דמוקי דעשה מאמר י"ל דמיירי גם דעמד בדין, ומשום הכי מיפר לבדו בלא שותפות, ולפ"ז מבואר, דגם רש"י מודה די"ל דבלא מאמר אינה נודרת על דעתו, ומשום הכי איצטריך רב אמי לאוקמי גם דעשה מאמר, אמנם **הרמב"ן והריטב"א** שם כ', דלפי מה דאמרינן דמיירי דעמד בדין, לא אתיא הא דרב אמי דמוקי בעשה מאמר, דכיון דהטעם דנודרת על דעתו לא בעי שיעשה מאמר.

**עד' ב'**

גמ' קנה לעצמו הוא – **בש"מ** בשם **הרא"מ** מבאר דהס"ד הוא, דעל ידי המאמר שעשה הרי הוא מבטל קנית שמים שניתן לו לגמור על ידי ביאה, והכא בא לעשות על ידי קנינו שלו על ידי קידושין, ומשום הכי מק' דא"כ קונה לעצמו הוא.

גמ' תפשוט דבעי רבה וכו' – **התוס'** כת"י הק' לפי דבריהם לעיל, דגם לפי מה דמוקמינן בעמד בדין, מ"מ גם בעי לומר דעשה מאמר, אמאי קאמר דתפשוט הא דבעי רבה, הא י"ל דמיירי בעמד בדין ומשום הכי מיפר לבדו, וכ' דמק' לר"י דס"ל כרבנן, דלא מהני מה דנזונת ממנו לענין הפרת נדרים, וכמו דפליגי רבנן לעיל ע"ג ב' לענין הגעת זמן דלא מהני לענין הפרת נדרים, ויל"ע דא"כ אמאי לא מק' הגמ' הכי, מיד כשמשני דמיירי דעמד בדין דהניחא לר"א, אבל לר"י אכתי ק' אמאי מיפר, [ובאמת הר"ן הק' הכי, וכ' שתי תי' כמבואר בדבריו, ולפי דבריו ממילא דגם לא שייך לומר דתפשוט מר"י], ועוד תי' התוס', דכל מה דמוקמינן דעמד בדין הוא רק לר"א דמאמר לא מהני אלא לדחות בצרה, אבל הכא לא מיירי לר"א, וניחא להגמ' לומר דמיירי אף דלא עמד בדין, **והרשב"א** הביא לדברי התוס', **ובחי' ר"א מן ההר** מבואר, דגם אי אמרינן דעל דעתו נודרת, זהו רק היכי דאין לאב כח הפרה כלל, אבל אי אמרינן דאירוסין עושה ואכתי היא ברשות אביה להפרת נדרים, לא מהני הא דעל דעתו נודרת דיהיה סגי בהפרת הבעל לבד, ועיין לעיל ע' ב' משנ"ת שי' הראשונים בזה, האם בעודה נערה מיפר הארוס לבד בהגעת זמן.

גמ' שם – בגמ' ביבמות מבואר, דגם להצד דנשואין עושה, אין הכונה דבמאמר לבד כבר הויא נשואה, אלא דמ"מ אכתי בעי שיבוא עליה, והספק רק האם ע"י מאמר כבר פרחה זיקת יבמין, ותו לא מצי לקנותה על ידי שיבוא עליה בעל כרחה, או דאכתי יש עליה זיקת יבמין, ואי יבוא עליה בעל כרחה יקנה אותה לגמרי, **והתו"ר והרשב"א והריטב"א** שם הק', דאיך אמר בגמ' דתפשוט דנשואין עושה, הא על כרחך מיירי קודם שבא עליה, וא"כ בודאי דאינה נשואה, ותי' דבאמת לפי מה דבעי לומר דתפשוט דנשואין עושה, היינו דבאמת נימא דעושה נשואין גם בלא ביאה, ובעי לפשוט גם יותר ממה דס"ל מעיקרא, דרק אחר שיבוא עליה תהיה כנשואה, אמנם הנה **הר"ן והרא"ש** כאן כ', דהא דנשואין עושה היינו אי יבוא עליה בעל כרחה, וכמבואר בגמ' ביבמות דהספק רק על כהאי גונא, ונראה מבואר, דגם לפי מה דבעי לומר דתפשוט הא דרבה, לא אמרינן דהויא נשואה גם בלא ביאה כלל, ויק' קו' הראשונים ביבמות, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** מבואר, דכל מה דמבואר דמהני הא דנשואין עושה, הוא רק לענין הפרת נדרים דתלוי בקנין, אבל לענין ליטמא לה וליורשה דתלוי בשאר, בודאי דלא הויא כנשואה קודם שיבוא עליה, ולפ"ז ניחא, די"ל דכל מה דמבואר בגמ' ביבמות דבעי שיבוא עליה, לא מיירי לענין הפרת נדרים, וכן מבואר **במהרש"ל** ביבמות, דלענין הפרת נדרים לא בעי שיבוא עליה כלל, עיי"ש בדבריו ובקרני ראם על המהרש"א שם דביאר דבריו, **והמהרש"א** ביבמות כ' לומר, דבאמת לפי מה דבעי לומר דתפשוט הא דרבה, מיירי דגם בא עליה בעל כרחה, והא דר"י ור"ע ס"ל דאינו מיפר, זהו משום דס"ל דמאמר מהני רק מדרבנן כב"ה, וגדר המאמר מדרבנן דמהני בתורת קידושין, ונפקע מקצת הזיקה, ומשום הכי הגם שבא עליה, מ"מ מדרבנן אינה חשובה נשואה כיון דבא עליה בעל כרחה, ומדרבנן פקע מקצת הזיקה, ור"י ור"ע פליגי ביבם אחד אי מצי להפר משום דין זיקה, דאי משום דבא עליה בעל כרחה, הא כיון דהוי אחר מאמר לא מהני מדרבנן, ולכאורה לפ"ז גם מה דאמר ר"ע דאין חייבין סקילה, היינו על הדין דזיקה ככנוסה, דאי משום המאמר וביאה דבעל כרחה, בודאי איכא סקילה, כיון דהמאמר מהני רק מדרבנן.

גמ' שם – **התו"ר** כ', דהגם דמבואר לעיל די"ל דלר"י באחד מיפר משום דזיקה ככנוסה, מ"מ מאמר גרע מזיקה, כמבואר ביבמות דכל העושה מאמר פרחה ממנו זיקת יבמין וחלה זיקת אירוסין ונישואין, ומשום הכי אי אירוסין עושה גרע מזיקה לבדה.

**עה' א'**

ג) ר"ן ד"ה ולענין – **ברמב"ם** בפי"א הכ"ד **ובטושו"ע** סרל"ג סי"א מבואר דהאב לבדו מיפר, **והגרע"א** ציין לדברי הר"ן.

בא"ד – **הגרע"א** מק', דכיון דמסיק בגמ' דיפר דקתני היינו יפר בשותפות, מבואר לכאורה דלר"ע לא מהני אם מיפר בשותפות, וממילא מבואר דלא מצי האב להפר לבדו, **ובשלמ"נ** כ' לומר דביאור דברי ר"ע דלא יפר, היינו דכיון דהאב לבדו מיפר, ואין ליבם כח בהפרה כלל, אין ראוי שיפר גם היבם אלא רק האב לבדו יפר, ודקדק הכי מלשון הרמב"ם שכ', דאין האב והיבם מיפרים כאחת אלא האב לבדו, והיינו דאין ראוי שיפר גם היבם, ועוד כ' דמש"כ במתני' דיפר היבם או לא, קאי על עיקר כוחו בנדרי היבמה, דהאם יש ליבם כח הפרה, ושפיר י"ל דאף דאמר ר"ע דלא יפר, היינו דאין לו כח הפרה, וממילא נמצא דהאב לבדו הוא שיש לו כח הפרה, ומשום הכי מיפר לבדו, [וגם יש נפ"מ באם יפר היבם לבדו האם יהיה מקלש הנדר].

א) מתני' הרי הם קיימים לא אמר כלום – **בר"ן** מבואר כיון דליכא ק"ו לומר דיהני, דאדרבה נימא דדוקא אחר שחל הנדר דהוא חמור מצי להקים, וכ"כהרא"שבשם **רא"ם**, אמנם **בתוס'** כת"י **והרא"ש** הק' על זה, דמ"מ בסיפא דמתני' בדברי רבנן דלא מהני הפרה משום דהוקש להקמה, יק' דכיון דלרבנן לית להו ק"ו לענין הפרה, אמאי לא נימא לדידהו, דאדרבה גם בהקמה נימא דאפשר להקים גם קודם שחל הנדר, **ובקר"א** כ' דבאמת גם לרבנן י"ל דמודו לק"ו, ורק דילפינן מקרא דלא מצי להקם, אלא דמ"מ מק' וכן **הגרע"א**, דכיון דליכא קרא דלא מצי להקם, אמאי לא נימא איפכא דמק"ו נימא דמצי להפר, ומכח ההיקש להקמה נימא, דגם הקמה מהני אף קודם שחל הנדר, [**ובעמק הנצי"ב** במטות פיסקא א' אות ה' כ' דזה גם כונת הרא"ש בקו'], **ובחת"ס** כ' לומר, דמה דאמרו רבנן דאת שבא לכלל היקם, אינו מתורת היקש, אלא דהיה ראוי לכתוב קודם בקרא אשה יפרנו דזהו עיקר הדין בבעל שיכול להפר, ורק משום דיכול להפר גם איכא להדין דאם מקים שוב אינו מיפר, ומשום הכי דרשו רבנן דקרא אתא לומר, דדין הפרה כדין הקמה דלא מצי להפר קודם שחל הנדר כמו דלא מצי להקים, ולפ"ז לכאורה מיושב הקו', דהקרא נדרש באופן דתחילה יש לנו לדון על הקמה מה צריך להיות, ורק אח"כ אתא קרא לומר דגם דין הפרה הוי כהקמה.

**והתוס'** כת"י **והרא"ש** כ' דאי אפשר לומר דיהני הקמה קודם שנדרה, דהוי הקמה בטעות דיש נדרים דלא יחפוץ בקיומם, **והרש"ש** מק' על זה, דזה רק טעם דלא יהני הקמה כללית על כל מה שתדור, אבל אכתי יהני הקמה על נדר מסויים באם תדור אותו, ועוד הק' דא"כ גם לא יהני הקמה אחר שנדרה באופן זה, דאם יאמר דכל מה שנדרה מקויים לא יהני דהוי טעות, וא"כ גם לא יהני הפרה באופן זה דיאמר דכל נדרים שנדרה מופרין, ובמתני' לעיל ע"ב ב' מבואר דמהני, ובחי' **הגרי"ז** [סטנסל] בנזיר כ"א ב' הק', דאי מה דאינו יכול להקים הוי רק משום דאין לו גמירות דעת, מה שייך כלל למילף מהיקש דגם הפרה לא יהני, הא באמת גם להקים יש לו כח, רק דאין לו דעת להקים, ולענין הפרה שיש לו דעת שפיר יהני.

**והרש"ש והקר"א** הביאו **ספרי** בפרשת מטות פיסקא א' אות ה', דממעט מקרא דלאסור איסר על נפשו, דלא מצי לקיים נדרי אשתו קודם שנדרה, ועיין **בעמק הנצי"ב** שם, דזה תלוי בגירסאות בספרי שם, והרש"ש מביא דברי הספרי דמבואר שם גם, דבלא המיעוט היינו לומדים דמהני הקמה קודם הנדר כמו דמהני הפרה לר"א, וזה דלא כהר"ן דכ' דאדרבה משום הק"ו יש לנו לומר דלא יהני הקמה קודם הנדר, אמנם בעמק הנצי"ב שם כ' לבאר דברי הספרי, דבעי מיעוט דלא נקיש הקמה להפרה איפכא, וכקו' הגרע"א והקר"א.

ב) גמ' או דלמא לא חיילין כלל – **בש"מ** בשם **הרא"מ** כ', דלפי מה דבעי רמי בר חמא לעיל ע"ב ב' דבעי שמיעה, אי אפשר לומר דלא חיילין כלל, [ולפי הצד בר"ן שם דחל למפרע כשישמע, לכאורה שפיר י"ל דגם לפ"ז איכא לספק הגמ' דלא יחול למפרע], **ובשלמ"נ** הק', דא"כ כיון דלק' פשטינן דלא חיילין, אמאי לא פשיט מזה לספק דרמי בר חמא לעיל, **ובקר"א** לעיל ע"ב ב' כ', דהיכי דשומע בשעה שנודרת, י"ל דלא יחול כלל גם אי נימא דבעי שמיעה, כיון דשומע בזמן שראוי לחול.

**עה' ב'**

ר"ן ד"ה אי [בע"א] – **התוס'** כת"י **והרא"ש** כ' בתי' אחד, דמיירי במפרש דמתפיס במעיקרא, ועוד כ' דאי חיילין ובטלין הדין דאינו בטל אלא אחר שיעור של אמירה של מופר ליכי, ומיירי שהתפיס בתוך זמן זה, **והקר"א** הק', דאמאי לא אמרינן דאיכא נפ"מ לענין אם היא עברה על נדרה בתוך שיעור זה, ואמאי איירינן דוקא לגבי התפסה, והקר"א כ' לישב עוד קו' הראשונים, דהכא לא ידע זה שהתפיס דהפר בעלה, ובכהאי גונא בודאי יש לנו לומר דבמעיקרא מתפיס, כיון דסבור דאף עכשיו אכתי היא נזירה.

גמ' מיפר נדרי עצמו וכו' – **בשע"י** שער ה' סכ"ב כ' להוכיח מזה, דמה דמהני מה שאומר קודם שנודר דכל נדרים שאדור יהיו בטלים, דזהו מדין התרת נדרים, ורק נתחדש דקודם שחל הנדר, בזה הוא יכול להתיר לעצמו ואי"צ התרה ע"י חכם, עיי"ש.

ר"ן ד"ה הא – **הגרע"א והרש"ש** מק' על קו' הר"ן, דנימא דלא יחול כיון דילפינן מק"ו ממיפר נדרי עצמו, דכיון דמה דיהני הפרת הבעל הוא משום דמצינו דמהני הפרתו אחר שנודרת האשה, ממילא יש לנו לומר דיו, דמה אחר שנודרת לא מהני אלא שיתבטל ולא שלא יחול כלל, הכא נמי מה שמיפר קודם, לא מהני אלא שיתבטל ולא שלא יחול כלל.

**עו' א'**

ג) רא"ש ד"ה אינו – **הרש"ש** מעיר על מש"כ דנגע ביד אחת בשרץ, דבכהאי גונא אין האדם אלא ראשון ואינו מטמא כלים.

גמ' שמע מינה חיילין – **הקר"א** מעיר דגם אי נימא דלר"א לא חיילין, מ"מ לכאורה גם יועיל באם יאמר דאם תדורי יהיו מופרין אחר שיחולו, וא"כ מהאי ק"ו יש לומר דיהני מקוה שיטהר לכשיטמא.

גמ' ומה זרעים וכו' – **הגרע"א** מק', דשם שפיר יש לנו לומר דגם יהני שלא יקבל טומאה גם אחר שנזרע, כיון דאכתי יש בו להדבר המבטלו מטומאה דאכתי זרוע הוא, משא"כ בנדר דהרי עכשיו אינו מיפר.

גמ' שם וכו' – **בתוס'** כת"י מק' דנימא דמקוה יוכיח, וכ' דמה למקוה שכן פסול בחסרון, וכ"כ **בש"מ** בשם **ריטב"א**, **ובתו"ר** כ' דדבר הנטהר במקוה נעשה אב הטומאה, משא"כ בזרעים דהוו אוכל ואינם נעשים אלא ראשון, **ובש"מ** בשם **שיטה** כ', דגבי מקוה הוי גזה"כ להטביל אחר שנטמא, וכ"כ בשם **רא"מ**.

גמ' שם – **הגרע"א** מק', דאמאי לא נילף מהאי ק"ו דלא יקבלו זרעים טומאה אף אחר שנתלשו, וכמו דגבי מקוה בעי למילף מהאי ק"ו, דגם אחר שיצא מהמקוה דלא יקבל טומאה, וכ' דאולי דא"כ לא יהיה מציאות קבלת טומאה בזרעים.

ר"ן ד"ה ש"מ לא חיילין [השני] – **האו"ש** בפ"א ממקואות ה"ח אות ז' מק' על הר"ן, דהא גבי נדר ומקוה מבואר בגמ' די"ל דיחול הנדר או הטומאה, ורק דמיד יותר הנדר או יטהר הדבר הטמא, ולא אמרינן דאי חיילא במה פקעה, וכ' לחלק דגבי נדר בעי כונת הבעל להתיר הנדר בהפרתו, ובזה י"ל דאף דלא מהני דלא יחול, מ"מ יהני שיותר הנדר אחר שחל, דכיון דבעי כונה ממילא יש מקום ליחס המעשה לענין שיחול רק אחר דחל הנדר, אבל הכא במחובר מה דנטהר הוא גם ממילא, וגם אם יתחבר מעצמו גם יהיה הדין דטהור, ובזה י"ל דאי לא מהני שלא יחול גם לא מהני שיפקע, וכ' לומר גבי מקוה נמי בעי כונה בטבילה, ובלא כונה אינו מטהר, עיי"ש דמוקי לה בכלי הטמא רק לגבי תרומה, [ועיי"ש שמישב לפ"ז הגירסא שהרא"ש הק' עליה, דאמאי גבי שיציל מליטמא נקט אדם, וגבי שיטהר כשיטמא נקט כלי].

בא"ד – **הגרע"א** מק', דשפיר י"ל דיטהר גם אחר שנטמא כיון דאכתי הוא זרוע, אמנם הוסיף להק', דמה מוכיח ר"א מזרעים, הא בזרעים אכתי איכא להסיבה שיטהרו וכמשנ"ת לעיל, וא"כ לכאורה מאחר דמ"מ מבואר בגמ' דאפשר להוכיח מזרעים, ולא אמרינן דאכתי איכא להסיבה המטהרת, שפיר כ' הר"ן דבמה יטהר.

גמ' אמרת ק"ו מכורה כבר יוצאה וכו' – **בתוס'** כת"י מק' דאיך עבדינן ק"ו, הא י"ל דנדרים יוכיחו דאע"ג דאינו מיפר קודם שנדרה, מ"מ מיפר אחר שנדרה, דהא מבואר בגמ' דדמי להדדי, **ובתו"ר** מק', דנימא דמקוה יוכיח דאע"ג דאינו מציל שלא יטמא, ואינו מטהר על מה שיטמא אח"כ, מ"מ מטהר על מה שנטמא כבר, וכ' די"ל דמה לטומאה שכן דבר מקבל טומאה כמה פעמים, תאמר במכר דאינו מוכר את בתו שתי פעמים אלא לר"ש בקידושין י"ח, ומיהו הק' דא"כ איך עבדינן ק"ו לגבי הפרת נדרים, דיפר מה שנדרה קודם, נימא דכיון דמיפר כמה פעמים משום הכי לא נימא ק"ו, [ואפשר דכונת קו' דלגבי נדרים נימא מקוה יוכיח], ועוד הק' כהתוס' דהפרת נדרים יוכיחו, והנה מש"כ לת' על מקוה הוי תי' גם על נדרים, אלא דאפשר דאחר שהק' על תי' מהא דעבדינן ק"ו בהפרת נדרים, הוסיף להק' על הגמ' גם מהפרת נדרים, **ובש"מ** בשם **רא"מ** מבואר דאין לומר דמקוה יוכיח, דגזה"כ היא דלא מהני אלא אחר שנטמא, **ובקר"א** כ' גבי הפרת נדרים, די"ל דדוקא בזה גלי קרא דאין בדבריו ממש קודם שנודרת, משא"כ בסמנים דהוי דבר התלוי בזמן שנעשית נערה, יש לומר מק"ו, דממילא כל שנעשית נערה שוב אינה נמכרת.

**עו' ב'**

א) מתני' הפרת נדרים כל היום – **הגרע"א** בגליון על השו"ע סרל"ד סכ"א **ובפ"ת** שם סק"א הביאו תשובת **ראש יוסף**,דהיכי דנדרה שיחול בעוד ל' יום, הדין דמיפר מיד ביום ששומע אף שאכתי לא חל הנדר, ולא בעי שיבוא זמן חלות הנדר, והגרע"א ציין לדברי הב"ח שם באות מ"ו, דביאר הטעם דאי"צ שיחול הנדר, דדוקא גבי התרת חכם כתיב לא יחל, דמשמע דמיחל אחר שכבר חל הנדר, ועוד דאי נימא דאינו יכול להפר עד שיחול הנדר, לא יוכל להפר כלל, כיון דכבר עבר יום שמעו בזמן שחל הנדר, ויל"ע דלכאורה אי נימא דאינו יכול להפר כל זמן שלא חל הנדר, לא יחשב עד אז יום שמעו.

מתני' נדרה בלילי שבת וכו' – **הגרע"א** כ', דהיכי דנדרה ביה"ש, אין לומר דלא יוכל להפר כלל, דלמא מיד אחר ששמע נהיה לילה, דהיכי דשמע בזמן שאין לו שהות להפר באותו יום, הדין דלא עבר יום שמעו, ומ"מ כ' דהיכי דלא יפר מיד, יש לחוש דעכשיו נהיה לילה, ועבר יום שמעו אחר שהיה לו שהות להפר, ומ"מ כ' לדון בזה דאיכא ס"ס, דשמא נדרה בזמן שכבר היה לילה, ושמא עכשיו אכתי אינו לילה, [ואחר שעבר ביה"ש כבר ליכא אלא ספק אחד] עיי"ש.

גמ' חייא בר רב שדי גירא ובדיק – **בש"מ** בשם **הרי"צ** ביאר, דחייא בר רב לא הקפיד שלא לעשות מלאכה בזמן שהתיר נדרים, אבל רבה ב"ר הונא רק היה מתיר מעומד, אבל לא היה עושה מלאכה.

**עז' א'**

ב) ר"ן ד"ה או – בגמ' בשבת מבואר בחד לישנא, דהספק הוא האם הפרת נדרים רק כל יום שמעו או מעת לעת, ולפ"ז מבואר בהדיא, דהספק רק משום דאין לו שהות להפר אח"כ, אמנם בחד לישנא מבעי סתמא ולא מבואר מאיזה טעם, וי"ל דגם מבעי לי' כמש"כ הר"ן, דלמא כיון דלא דמי לדינא אין איסור להפר כלל בשבת, **והגרע"א** הק' על הר"ן, דכיון דמבואר לק' ע"ט א', דממתני' דמיפר עד שלא תחשך, מוכח דשותק על מנת למיקט גם כבר אינו יכול להפר אח"כ, א"כ מבואר דכל הטעם דמיפר בשבת הוא משום דאח"כ אינו יכול להפר, דאי נימא דליכא כלל איסור, הרי לא הוי כשותק על מנת למיקט כלל כיון דרשאי להפר, והוסיף דכן מבואר במסקנת הסוגיה, דכל מה דשרי הוא רק למ"ד דמפירין רק ביום שמעו, ומוכח כהטעם השני דהא דשרי הוא משום דהשעה עוברת, **והרש"ש** כ', דבודאי למסקנת הסוגיה מוכח דטעם ההיתר הוא רק משום דהשעה עוברת, דהא תני רב זוטי דבי רב פפי דאין מפירין בשבת, ועל כרחך משום דס"ל דאפשר להפר מעת לעת וכמבואר בגמ', ומשום הכי שפיר מוכיחה הגמ' לק' דשותק על מנת למיקט גם הוי כהקמה, אבל בבעיית הגמ' שפיר י"ל דגם מבעי לי' דלמא אין איסור כלל בהפרת נדרים, **ובחי' הגרז"ס** כ' יותר, דבתחילת הגמ' נראה דלא נחתה לתלות זה במחלוקת אי הפרת נדרים כל היום או מעת לעת, וא"כ צ"ל דגם מספקא לי' דשרי כיון דלא דמי לדינא.

בהא דיש לאסור הפרת נדרים בשבת, הביא **הקר"א** דברי **הר"ן** בשבת, דמבואר בדבריו משום דהוי טירחא שלא לצורך, וכ' דמדבריו בע"ב בד"ה תניא נראה, דזהו משום גזירה אטו התרת נדרים על ידי חכם.

רא"ש ד"ה ולמ"ד – **הקר"א** הביא דכן מבואר **בירושלמי**,דהיכי דיעבור זמן ההפרה שרי שלא לצורך שבת, גם למ"ד דהפרת נדרים מעת לעת, אמנם הביא **דהר"ן** בשבת כ' שני צדדים בזה, וכ' די"ל דאפילו אם שמע בערב שבת ביה"ש, דלא היה לו זמן להפר קודם השבת, מ"מ לא יפר, דכיון דדבר שאינו מצוי הוא, בטלו הפרת נדרים בשבת מפני המצוי.

ג) גמ' אפילו בקרובין – **הגרע"א** כ', דמ"מ אשה וקטן דפסולים בכל מקום ולכל אדם, גם בנדרים אינם כשרים.

**עז' ב'**

גמ' יחידי – **בשאילתות** פרשת ויצא שאילתא כ"ג מבואר, דהנדון בגמ' אי היתר נדרים דמי לדין, הוא גם לענין הא אי יחיד מומחה מתיר לבדו, דאי דמי לדין, כמו דגבי דיני ממונות אמרינן דהוי בשלשה, הוא הדין דהיתר נדרים בעי שלשה, דאע"ג דאמרינן דמומחה לרבים דן יחידי, זהו דוקא בהודאות והלואות, ועיי"ש בהעמק שאלה סק"ט מש"כ על דבריו.

גמ' ר"ג סבר וכו' – **רש"י** בעירובין גרס, דר"ג סבר דפותחין בחרטה, וביאר דהיכי דאדם בא להתחרט מנדרו, בעי למצוא לו פתח בחרטתו, ור"נ סבר דאין פותחין בחרטה, היינו דאי"צ לפתוח למתחרט בפתח, אלא יכול לעקור הנדר בכל ענין, **והתוס'** שם ושאר **ראשונים** גורסים כהר"ן כאן ומבארים כדבריו, ולפ"ז אין נפ"מ באמת בין הגירסאות, אלא בפירוש הא דפותחין בחרטה, דמה דלרש"י הפירוש בפותחין בחרטה, לפי הראשונים זהו הפירוש באין פותחין בחרטה, **ובש"מ** בשם **שיטה** גרס כרש"י, ומבאר דפותחין בחרטה היינו, דהחכם מעצמו פותח לנודר למצוא לו היתר לנדרו, ואין פותחין בחרטה היינו, דבעי שהנודר מעצמו יפתח בפתח לנדרו, ועל דרך זה מבואר במפרש כאן, וכן לעיל כ"א ב, **ובב"י** סרכ"ח כ' דכן נראה גם שי' הרמב"ם עיי"ש.

**בשאילתות** שם הביא הסוגיה הכא, וכ' דהצד דלא הוי כדין ומשום הכי מהני קרוב ומעומד ובלילה, הוא דכיון דאין החכם מתיר כלום אלא בחרטה, כל מה דבעי חכם הוא רק משום דלשון חכמים מרפא, ולא דמי לדינא, ור"ג ס"ל דאין פותחין בחרטה וחכם הוא דעקר לנידרא והוה כדינא, ור"נ סבר דפותחין בחרטה ולא הוי כדינא ולשון חכמים מרפא, **ובגליון מהרש"א** כאן כ' לבאר, דכיון דפותחין בחרטה, א"כ אין כח ההיתר אלא מפאת הנודר בעצמו ע"י חרטתו, ורק דגזה"כ דצריך שיאמר החכם דמותר לו מטעם לשון חכמים מרפא, ואינו חשוב דהחכם דן כלום, והעיר דאכתי בעי פירוש אמאי אי אין פותחין בחרטה, נחשב ההיתר מפאת החכם, וכ' דיש להטעים הדבר בנקל, **ובהעמק שאלה** סקי"ד הביא דברי חתנו הר"ר שפירא, דהשאילתות ס"ל דאי פותחין בחרטה, מה דבעי חכם הוא דוקא בחרטה, דבזה הוי גזה"כ דמהני להתיר הנדר ובזה הוי דוקא ע"י חכם, אבל במתיר ע"י פתח, כיון דאיכא טעות, ניתר גם בלא חכם מן התורה, אבל אי אין פותחין בחרטה, על כרחך דמה דבעי קרא היתר חכם היינו בכהאי גונא דמתיר ע"י פתח, וגזה"כ דבלא חכם לא יהיה ניתר אף דבא להתיר מכח טעות, ומשום הכי למ"ד דפותחין בחרטה דבפתח ניתר גם בלא חכם, נמצא דאין החכם מתיר הנדר וחשיב רק לשון חכמים מפרא ומשום הכי לא הוי כדין, אבל למ"ד דאין פותחין בחרטה, ובעי חכם גם היכי דמוצא פתח לנדרו, א"כ התרת החכם הוי כדין.

**בהעמק שאלה** שם סקי"ג כ', דמדברי השאילתות נראה מבואר, דר"ג דס"ל דאין פותחין בחרטה ומשום הכי הוי כדין, הוא הדין דס"ל דאין מתירין נדרים בלילה ולא ע"י קרוב, ודלא כהראשונים דכתבו דרק לענין מיושב ס"ל לר"ג דהוי כדין כיון דבעי עיונא.

ר"ן ד"ה ור"נ – בדברי **הרשב"א** מבואר, דאי אמרינן דאין פותחין בחרטה, א"כ דמי לדין ומשום הכי בעי מיושב, אבל אי אמרינן דפותחין בחרטה, כבר נמצא דלא דמי לדין וממילא לא בעי מיושב אפילו היכי דאינו מתיר ע"י חרטה, **וברא"ש** מבואר כהר"ן, וכן מבואר **בטושו"ע** סרכ"ח ס"ד, ובהג' **פורת יוסף** הביא, **דבירושלמי** מבואר כהר"ן, **ובעצי לבונה** על השו"ע העיר, דלפ"ז מנין דר"ג ס"ל דאין פותחין בחרטה ומשום הכי ירד מהחמור, דלמא מיירי שם בנדר שהיה בעי למצוא לו פתח ולא היה בו חרטה, וכמבואר ברא"ש, דהיכי דהיה לו סיבה לנדור לטובת עצמו, בזה בעי פתח דליכא חרטה בכהאי גונא, **ובהעמק שאלה** שם סקי"ג כ', דכיון דמבואר דר"ג ירד מיד מעל החמור ולא חקרו תחילה אי מתחרט, נראה דס"ל דבכל ענין בעי מיושב.

**בש"כ** סק"ט מבואר, דעכשיו נוהגים לישב בזמן התרה, ומשום דבס"ז שם מבואר ברמ"א, דעכשיו נהגו להתיר גם ע"י פתח.

**הש"כ** שם בתחילת דבריו כ', דגם בפתח דבעי שיהיה מיושב, מ"מ אי"צ שיהיה הנודר עומד כמו בדין, אמנם כ' דנהגו שיהיה הנודר עומד, וכ' דיש ראיה למנהג זה **מירושלמי** עיי"ש, **והגרע"א** הביא ממהריק"ש דאם הנודר יושב מהני רק בדיעבד.

א) גמ' אי אפשי – בר"ן מבואר לפי הפירוש דמיירי לענין הפרה, דהא דלא אמר כלום וחלוק מהקמה, הוא משום דאי"ז לשון מפורש של הפרה, וגבי הקמה מהני גם לשון שאינו מפורש, דהא גם קיים בלבו מהני, **ובעונג יו"ט** סקמ"ג מבואר, דאע"ג דאומר דאינו רוצה בנדר, מ"מ אפשר דרק אומר דלא ניחא לי' במה שנדרה, אבל אינו מפרש דכונתו להפר הנדר, ועיי"ש מש"כ לחלק, דמאי שנא מגט דמהני מה דאומר אי אפשי, **והרא"ש** כ' דגבי הפרה בעי לישנא דקרא, משא"כ בהקמה דמהני אפילו אם שותק ביום שמעו, ועוד כ' דבעי שיאמר דוקא מופר ליכי, לחלק בין הפרת בעל להיתר חכם, דהפרת בעל מכאן ולהבא בלא טעם, והביא דכן מבואר **בירושלמי**,דמשום הכי לא מהני אי"ז נדר, דזהו לשון של היתר חכם, וכן מבואר **ברשב"א**, **והרמב"ם** בפי"ג ה"ב כ', דבעי שיאמר דברים שענינם עקירת הנדר מעיקרו, אבל אם אומר אי אפשי שתדורי הרי זה לא היפר, **ובש"מ** [ונראה דזה בשם הרא"מ] מבואר, דבאמת אין חילוק בין הפרה להקמה מעיקר הדין, אלא דכיון דהפרה הוי להקל, אמרו דלא מהני בלשון שאינו ברור, והקמה כיון דהוי להחמיר, אמרו דגם לשון שאינו ברור מהני.

גמ' שתדורי – **הרמב"ם** שם כ' כלשון הגמ', **והכס"מ** הביא עליו דברי הרא"ש, דמה שאמרו שתדורי הוא לאו דוקא אלא היינו שנדרת, **והריטב"א** גורס כל נדרים שנדרת אי אפשי שתדורי, ולפ"ז כ' דגם לשון שתדורי מתפרש דאי אפשי במה שנדרה כבר.

**הר"ן והרשב"א** הביאו פירוש אחד, דאי אפשר שתדורי מיירי לענין הקמה, דלא אמרינן דלשון זה מהני להקמה על מה שכבר נדרה, כיון דאומר דרק במה שתדור מכאן ולהבא אינו רוצה, אבל במה שכבר נדרה הוא רוצה, וא"כ יש הקמה על מה שנדרה כבר, **והריטב"א** כ' פירוש זה בשם **הרב אב"ד**,וכ' דאינו נראה, והרשב"א כ' דלא הוי הקמה, משום דבעי שיקיים מה שנדרה בפירוש, והריטב"א כ' דאינו לשון הקמה עד שיוציא בפיו, **ובמאירי** מבואר דאפילו דמכוין להקמה לא מהני, כיון דלא קיימן בפירוש.

גמ' אין זה נדר – בר"ן מבואר דלפי הפירוש דמיירי לענין הקמה, צ"ל דלא גרסינן זה, דאין בזה שום משמעות של הקמה, ואדרבה הוא לשון הפרה כיון דלא הוי לשון עתיד, **וברמב"ם** בפי"ג ה"ב כ' דאם אומר דאין נדר זה כלום מהני, אבל אם אומר אין כאן נדר לא אמר כלום, וכ' דבעי לשון שענינו עקירת הנדר מעיקרו, **והטור** בסרל"ד כ' דבעי שיאמר מופר ליכי ודוקא בזה הלשון מהני, ואח"כ הביא דברי הרמב"ם, וכ' דהרא"ש כ' כסברא ראשונה, **ובב"י** ביאר, דהיינו דחולק על הרמב"ם במה שכ' דמהני אם אומר אין נדר זה כלום, **והב"ח** כ' דחולק עוד, דלשי' הרמב"ם מהני לשון דמשמעו דעוקר הנדר מעיקרו, ולשי' הרא"ש בעי שיאמר לשון דמשמעו דמבטל הנדר מכאן ולהבא, **ובשו"ע** סל"ז הביא דברי הרמב"ם, וכ' דיש חולקים דאין נדר זה כלום לא מהני.

**הב"י** כ', דאע"ג דמבואר בתוספתא ובירושלמי דאין זה נדר לא מהני, ומבואר דלא כהרמב"ם דאין נדר זה כלום מהני, מ"מ הרמב"ם לא חש לזה כיון דלא הוזכר בגמ' דידן, והנה בגמ' לפנינו הגירסא בגמ' דאין זה נדר לא מהני וכן מבואר **בר"ן**, אמנם **ברא"ש** ובעוד ראשונים מבואר דגרסו בגמ' דאין כאן נדר לא מהני, **ובמחנ"א** בהגהות על הטור כ', דגם הרמב"ם מודה דבאומר אי"ז נדר לא מהני, דזה דומה לאין כאן נדר, ורק באומר אין נדר זה כלום מהני, וא"כ אין סתירה כלל מהתוספתא לדברי הרמב"ם ודלא כהב"י, וכ"כ **הקר"א** דרק באומר אין נדר זה כלום מהני, דבזה שפיר משמע דהיינו דע"י אמירתו יתבטל הנדר, אבל אם אומר אין כאן נדר או אי"ז נדר, משמע דהנדר מצד עצמו אינו כלום ולא משום דהוא מבטל להנדר, **ובבי' הגר"א** סקפ"ה כ' לומר דגירסת הרמב"ם היתה, דאם אומר אי אפשי שתדורי לא אמר כלום, אי"ז נדר יפה עשית וכו' דבריו קיימין, והיינו כשי' הב"י דגם באי"ז נדר הוי הפרה לשי' הרמב"ם, אמנם **הקר"א** העיר בזה, דהא שאר הלשונות בברייתא דיפה עשית וכו' מיירי לענין קיום, ולא מסתבר דהברייתא כללה בהדי לשונות אלו, גם לשון דמהני בתורת הפרה.

ב) גמ' א"ר יוחנן וצריך שיבטל בלבו – **בתוס'** כת"י **וברא"ש** בפי' ראשון כ', דההפרה חלה ע"י מה דמבטל בלבו, והא דבעי שיאמר טלי ואכלי, הוא רק כדי להודיע לאשה שהפר בלבו, ולק' ע"ט א' הק' הרא"ש, דהא בגמ' שם מבואר דהיפר בלבו לא מהני, והביא פירוש הרא"מ, דמש"כ היפר בלבו היינו דחשב בלבו שיהיה הנדר מופר, אבל לא אמר בלבו מופר ליכי, וכ' דלפ"ז מה דאמרו שם דקיים בלבו מהני, אין הפירוש דמהני מיד דהא לא אמר בלבו דקיים הנדר, אלא דחשב רק בלבו לקיים הנדר, ולא הוי קיום אלא בסוף היום, וכ' דזה דוחק דמשמע דמיד הוא מקוים, **והרשב"א** כ' בשם **תוס'** גם הכי, דההפרה חלה ע"י הלב, אלא דמה דבעי שיאמר לה טלי ואכלי הוא מדרבנן, דאמרו דכל שלא מודיע לה דהפר לה ומיפר רק בלבו, לא מהני ההפרה מדרבנן, ולק' דמבואר דהפרה בלב לא מהני, היינו מדרבנן.

**והרא"ש** כ' בשם **הרא"מ**,דמה שאמר רי"ו דיבטל בלבו היינו דיאמר בלבו מופר ליכי, ורק לא יוציא בקול רם, וכמו דאמרינן גבי ברכת המזון דאם בירך בלבו יצא, דהיינו דהוציא בשפתיו ורק לא השמיע לאזנו, ולפ"ז כ' **הלח"מ** בפי"ג מנדרים ה"ז, די"ל דמה דמבואר בגמ' לק' ע"ט א' דהיפר בלבו לא מהני, היינו דהוי בלבו לגמרי, ולא הוציא בשפתיו כלל ואפילו בלחש, אמנם **הרא"ש** לק' כ' בשם הרא"מ, דכונת הגמ' שם דלא אמר בלבו כלל לשון הפרה, אלא רק חשב דיהא מופר וכמשנ"ת, **ובקרבן נתנאל** אות ג' עמד בזה, וצ"ב בסוף דבריו מה כונתו עיי"ש, וגם **בקר"א** סיים דלא ברירא שי' הרא"מ, **והריטב"א** כ' כשי' הרא"מ, דבעי שיוציא בשפתיו ורק לא בעי שישמיע לה וסגי בינו לבין עצמו, אבל בלב לבד לא מהני דדברים שבלב אינם דברים, **והקר"א** העיר על שי' הרא"מ, דמאי טעמא דב"ש דבחול לא סגי שיוציא בפיו אם אינו משמיע לאזנו, ובריטב"א מבואר דב"ש ס"ל דבעי בחול שיפר בהדיא בכדי שישמיענה, [ולעיל נתבאר דברי הרשב"א בשם תוס' דלא מהני בלבו מדרבנן, משום דבעי שיפר באופן שמודיע לה].

**והרא"ש והתוס'** כת"י כתבו עוד פירוש, דלא מהני הפרה בלבו אלא בצירוף הא שאומר לה טלי ואכלי, וכך היא שי' **הר"ן והנ"י** דמהני הפרה בלבו בצירוף טלי ואכלי, **ובאחיעזר** בח"ב סי"ט סק"ג מבואר, דלפ"ז באמת מהני מחשבה לבד להפרת נדרים ואי"צ דיבור, אלא דבעי שלא יהיה זה דברים שבלב, ולזה מהני מה דאומר טלי ואכלי דלא הוי דברים שבלב, [ועיי"ש מש"כ דלכאורה גם בהקמה, הרי לא מצינו אלא דמהני שתיקה ביום שמעו, דשם יש אומדנא דמוכח דהוא מקים, וא"כ דמי למיפר בלבו ואומר טלי ואכלי, ואמאי אמרינן דמהני מחשבה בקיום טפי מהפרה], **ובש"מ** [ונראה דזה בשם הרא"מ] כ', על הא דמבואר דבשבת סגי שאומר טלי ואכלי, דהקילו בשבת לעשות ידות הפרה כהפרה.

ושי' **הרמב"ם** בפה"מ ובפי"ג מנדרים ה"ד- ז', דהא דמבואר לק' דהפרה לא מהני בלב, זהו באופן דאינו מכריחה לעבור על נדרה, ובכהאי גונא חשיב הפרה ובעי שיפר בפיו דוקא, אבל באופן שכופה אותה לעשות דבר שאסרה על עצמה זה נקרא ביטול הנדר, וזה מהני גם היכי דמבטל בלבו, והיכי דאומר לה טלי ואכלי, הרי בזה הוא כופה אותה לעשות מה שאסרה על עצמה, וזהו ביטול הנדר ומשום הכי סגי שאומר לה טלי ואכלי אף שאינו אומר לה לשון הפרה, וכ' דהיכי דכופה אותה בטל הנדר גם אם לא עשתה כמו שאמר לה, וסגי בזה שהוא מצ"ע אומר לה לעבור על נדרה, **והראב"ד** השיג עליו, דבמתני' בנזיר ס"א א' מבואר, דחומר בנשים מבעבדים, דהוא כופה את עבדו ואינו כופה את אשתו, ומבואר דלא מהני כפיה באשתו אלא בעבדו, **ובחי' ר"א מן ההר** מבואר שי' הרמב"ם, דגם היכי דכופה את אשתו לעבור על נדרה מהני מדין הפרת נדרים, ולא משום שבכוחו לכוף אשתו לעבור על נדרה כמו בעבדים, [וכ' דבעבד בעי שיאכל מכח כפייתו, משא"כ באשה דסגי במה שהוא בא לכופה, וגם אם אינה שומעת לדבריו מ"מ הנדר בטל וכמבואר בהדיא ברמב"ם, כיון דהוא ביטל הנדר עכ"פ], ומשום הכי מבואר בגמ' דאמר רי"ו דצריך שיבטל בלבו, והיינו דבאמת יחשוב דמה שכופה אותה יהני מתורת ביטול הנדר וכהפרת נדרים, ולא דכופה אותה סתם לעבור על נדרה דזה לא מהני אלא בעבדים, והא דאי"צ בכהאי גונא להפר בפיו, הוא משום דכל כהאי גונא שהוא כופה אותה לעבור על נדרה, תו לא הוי מה שחושב לבטל נדרה דברים שבלב, דמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, וכן מבואר **בלח"מ** דשי' הרמב"ם דמה שהוא כופה אותה הוי כאילו מיפר לה בפירוש, והכפיה היא במקום הפרה מפורשת.

**בחי' ר"א מן ההר** ביאר, דמה דאמר רי"ו דבעי שיבטל בלבו לשי' הרמב"ם, היינו דיהיה כונתו לבטל הנדר ולא לכופה סתם שלא תקיים נדרה וכמשנ"ת, **ובכס"מ** כ' דנראה דהפרה מהני גם אם אינו מיפר בלבו, דהיינו דמה דהוא מיפר לה אי"ז משום דאינו רוצה בנדר, אלא מיפר כדי שלא יהיה לה תערומת עליו מ"מ מהני כיון דאמר לשון הפרה, ונראה דבריו, דבביטול בעי שיאמר לה טלי ואכלי משום דאינו רוצה בנדר, וזהו מה דאמר רי"ו דצריך שיבטל בלבו, אבל בלאו הכי לא מהני, והנה **בלח"מ ובבי' הגר"א** סרל"ד סקצ"ג כ' דנראה מהרמב"ם בפה"מ, דהא דבעי שיבטל בלבו, הוא דוקא אם אינה עושה מה שאומר לה, אבל אם עושה מה שאומר לה מהני גם אם אינו מבטל בלבו, ודייק גם בדברי הרמב"ם בהלכות, דבה"ז כ' דמבטל אי"צ להוציא בשפתיו אלא מבטל בלבו בלבד וכופה אותה לעשות, בין עשתה ובין לא עשתה בטל הנדר, הרי דהזכיר דמבטל בלבו היכי שכ' דמהני גם אם לא עשתה מה שאמר לה, ולכאורה לפי דברי הר"א מן ההר והכס"מ אין מקום לחילוק זה, דלפי דברי הר"א מן ההר בודאי בכל גונא בעי שיאמר לה בתורת ביטול ולא בתורת כפיה סתם, וכן לפי דברי הכס"מ, נראה דלעולם בעי שיבטל משום דאינו רוצה בנדר.

**בטור** סרל"ד כ' דאם חישב לשון הפרה בלבו וגם אמר טלי ואכלי מהני, וסיים דזהו שי' הרא"ש, וכ' **הב"י** דאע"ג דהרא"ש הביא גם שי' הרא"מ דרק אי"צ להשמיע לאזניו, מ"מ לא משמע להטור פשט דברי רי"ו הכי, והביא הטור גם דברי הרמב"ם, וכ' דשי' הרמב"ם, דאפילו אם אמר כך בלבו טלי ואכלי, וכפה אותה לאכול בטל הנדר, וכ' דהרא"ש כ' כמש"כ בתחילה, ומבואר **בב"ח** דהיכי דרק מבטל הנדר ומחשב בלבו טלי ואכלי לשי' הרמב"ם הוי ביטול, ולשי' הרא"ש בעי שיחשוב בלבו לשון הפרה, **והשו"ע** בסל"ט כ' בתחילה כשי' הרא"ש והר"ן, וכ' דלהרמב"ם המבטל אין צריך שיאמר כלום, והביטול הוא שיכוף אותה לעשות דבר שאסרה אותו, **והרמ"א והב"ח** כ' דעיקר כשי' הרא"ש והר"ן, **ובעצי לבונה** שם כ', דלשי' הרמב"ם היכי דיחשב הפרה בלבו ויאמר לה טלי ואכלי לא יהני, אלא בעי שיחשב ביטול בלבו, ולשי' הרא"ש והר"ן מהני.

גמ' ב"ש אומרים וכו' – **בחי' ר"א מן ההר** כ', דבדיעבד מודו ב"ש דגם בחול מהני, דאי לאו הכי אמאי מהני בשבת.

ר"ן ד"ה תניא – **בחי' ר"א מן ההר** כ', דיאמר לה טלי ואכלי, משום דבזה הלשון איכא כבוד ועונג שבת שנותן לפניה שתאכל.

ר"ן ד"ה מבטל – מש"כ דאית דגרסי וכו', הנה כגירסא זו מבואר **ברמב"ן**,וכ' בהדיא דלא סגי באומר טלי ואכלי ומיפר בלבו אלא בשבת, אבל בחול בעי שיאמר לה בהדיא מופר ליכי, וכ"כ **הראב"ד** בהשגות פי"ג ה"ז, **והלח"מ** הק' עליו, דהא בהדיא אמרו ב"ה דגם בחול מהני, וכבר מבואר **ברשב"א** דגירסת הראב"ד כהרמב"ן, דב"ש וב"ה פליגי רק האם כשאומר לה בשבת טלי ואכלי, בעי שבערב יאמר לה מופר ליכי, ומה שהק' הר"ן דמאי אחד זה ואחד זה, כ' **המאירי** דלאו לישנא דייקא הוא, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** כ', דנראה דלא גרסינן בדברי ב"ה אחד זה ואחד זה, **והרשב"א** הק' על גירסא זו, דמה מהני לב"ש מה דלערב מיפר לה בפירוש, הא כבר עבר יום שמעו, ואי משום דלא יטעו דגם בחול מהני מה שאומר טלי ואכלי, אדרבה מעכשיו יטעו לומר דהפרת נדרים הוי מעת לעת, מהא דאומרים לו להפר אחר שעבר יום שמעו, ועוד דאיך יהני מה דאומר לה לערב, על מה שכבר אכלה בשבת.

בא"ד – במה שהק' דוכ"ת שאני התם שלא בטלו בלבו הא תניא לק' וכו', הק' בחי' **הגרז"ס**,דקו' זו אינה שייכת למה שהק' מתחילה, דאמאי עדיף טפי טלי ואכלי מאין כאן נדר, דכיון דמבואר בגמ' עכ"פ דבעי שיבטל בלבו, יק' דהא מבואר לק' דהפרה בלב לא מהני, ואמאי הכא מהני מה דמיפר בלבו.

בא"ד – **הטור** כ' דטוב לשנות בשבת מבחול, שיוציא בחול לשון הפרה בפיו, ומבואר **בב"י** דכונת הטור, דטוב שיפר בחול בהדיא, וכ' דהטור למד זה, ממה שהעיר הר"ן דאמאי קתני בברייתא דלא יאמר כדרך שאומר בחול, הא גם בחול אין צריך לומר, ומשום הכי ס"ל, דבאמת בחול טוב שיאמר בהדיא לשון הפרה, ומ"מ בשבת לא יאמר הכי.

א) גמ' חכם שאמר בלשון בעל וכו' – **הרשב"ם** בב"ב ק"כ ב' כ' דחכם בעי שיאמר בלשון מותר, משום דאחרים מוחלין לו משמע לרבנן לשון היתר, וטעם יש לדבר לפי שחכם אינו מתיר בלא טענה כבעל, אלא ע"י שמוצא לו חרטה ועקר הנדר מעיקרו, הלכך לא שייך אלא לשון התרה, שהתיר לו האיסור ע"י הוראה וטענה גמורה, ובעל בעי בלשון הפרה, דכיון דהוי בלא טעם אלא מגזה"כ, קרוי הפרה כמו והפר את בריתי, **והיד רמה** שם כ', דלשון התרה שייך בחכם דומיא דבא לשאול על איסור והיתר, דהיכי דמותר הרי נתברר דמעיקרא היה הדבר מותר, הכא נמי ע"י שאלה הוי גילוי מילתא דמעיקרא לא אתסר כיון דלא נתרצה בכהאי גונא, ובבעל הוי לשון הפרה כיון דמעכב על ידי אשתו ומיפר דבריה שנדרה, **ובתוס'** כת"י כאן כ', דגבי בעל מפורש לשון הפרה, וגבי חכם כיון דדרשינן לה מלא יחל דאחרים מוחלין, אמרינן דהיינו התרה דהא לא כתיב בי' הפרה, **והרא"ש** כאן כ', דהפרה משמע מכאן ולהבא ובלא טעם, וגבי התרה כ' דלא מהני גבי בעל, כדי ליתן חילוק בין הפרת בעל להתרת חכם, **והר"ן** בתחילת דבריו **והנ"י** כ' כהתוס', דגבי בעל כתיב לשון הפרה, וגבי חכם כיון דילפינן דאחרים מוחלין שעושין דבריו חולין, משמע לשון התרה דגבי חולין שייך לשון היתר, והר"ן כ' על פי הירושלמי, דהפרה משמע מכאן ולהבא, והתרה היינו בדבר שהיה מותר מעיקרו.

**והרמב"ם** בפ"ו משבועות ה"ה כ', דבחכם בעי לשון היתר ומחילה ולא לשון הפרה ועקירה, ובפי"ג מנדרים ה"ב כ', דדבעל בעי לשון שענינו עקירת הנדר מעיקרו, דהבעל אינו מתיר הנדר אלא עוקר הנדר מתחילתו ומפירו, ובפה"מ כאן כ', דענין ההפרה היא ביטול השבועה מעיקרא כאילו לא היתה כלל, והשאלה הוא שיתיר הנדר הנקשרת והמחייבת, ויסלק דינה מן העתיד, **ובכס"מ** בהל' נדרים הק', דהא בשאלה גם ניתר הנדר מעיקרו, ואמאי כ' הרמב"ם דהפרה הוי עקירת הנדר מעיקרו, דמשמע מזה דבשאלה לא הוי מעיקרא, וכ' לבאר, דעיקר החילוק דגבי שאלה לא שייך לשון הפרה אלא לשון התרה, כיון דעל ידי השאלה יש כאן היתר לנדרו, דעל דעת כן לא נדר וא"כ אין כאן נדר, משא"כ בהפרה אינו מתיר עיקר הנדר, דמצ"ע שפיר חל הנדר, אלא דהבעל עוקר הנדר, **ובלח"מ** ביאר, דבשאלה הרי מתחילה היה הנדר אסור, והוא מתיר מצד זה דעל ידי שאלתו אמרינן דנמצא דנשתנה הענין, וא"כ אין כאן עקירה על עצם הנדר, דלפי מה שהיה הנדר מתחילה הרי גם עכשיו הוא ראוי לאסור, משא"כ בהפרה, דהבעל מבטל ועוקר את הנדר משרשו, וזהו לשון הפרה דעוקר הנדר, **ובחזון יחזקאל** נדרים רפ"ו כ' לבאר, דהפרת בעל מהני לעקור עיקר הדיבור, דזהו כח בעלותו דעיקר הדיבור תלוי ברצונו, משא"כ בחכם אינו אלא מתיר האיסור שמכח הדיבור.

**והכס"מ** הק' על מה דמבואר ברמב"ם, דבהפרה הוא עוקר הנדר מעיקרו, דהא מסקנת הגמ' בנזיר כ"ב א' דבעל מיגז גייז, וכ' דהיינו רק לענין דלא חשוב ע"י ההפרה כאילו לא חל כלל, אלא אמרינן דחל ומתבטל, ומשום הכי מבואר שם דאם התפיס אחר בנדרה של האשה, דזה שהתפיס לא בטל נדרו, וכ' דברא"ש כאן מבואר דחכם עוקר מעיקרו לגמרי, והבעל רק מכאן ולהבא, ומשום הכי אם עברה על נדרה ואח"כ היפר הבעל, לוקה על מה שעברה, **ובקר"א** בנזיר הק' על זה, דהא ברמב"ם בפי"ב ה"ט גם מבואר, דאם עברה על נדרה קודם שהיפר לה דלוקה, **והלח"מ** כ' דמיגז גייז, היינו דההפרה חלה רק בחלק האשה, ולא לגבי אחרים, דהיינו דהאחר שהתפיס בנדרה לא מהני ההפרה לבטל נדרו, והנה **בפה"מ** בנזיר ריש פ"ד מבואר הכי, דמיגז גייז היינו דרק חלק האשה מופר, **ובקר"א** בנזיר הק' בזה, דכיון דבמה דחל האשה אמרינן דבטל מעיקרא, ממילא דאין כאן נדר, ומה שייך שלא יהני לגבי חלק אחרים, [ואמנם דאם אמרינן דחל ובטל דאתי שפיר דלא בטל התפסת האחר, מ"מ לפ"ז החילוק לא בין האשה לאחרים, אלא דחל ומתבטל וכמש"כ הכס"מ], **והט"ז** בסרל"ד סקל"ו כ', דמה דאמרינן דמופר מעיקרו, היינו שיהיה מכאן ולהבא כאילו לא נדרה מעולם, **והקר"א** בנזיר כ' לבאר, דהבעל מצ"ע צריך להפר שהוא מבטל הנדר מעיקרא, אלא דמ"מ לא מהני אלא לענין שיתבטל הנדר מכאן ולהבא, אמנם בפה"מ כאן נראה, דגם חלות ההפרה מהניא מעיקרא, ועיין בקרית ספר מש"כ לישב, **ובחזון יחזקאל** שם כ' לבאר לפמשנ"ת, דהאמנם דהפרת בעל לא מהניא אלא מכאן ולהבא, מ"מ לגבי הא מהני לעקור הנדר מעיקרו, והיינו דעיקר הדיבור נעקר לגבי מכאן ולהבא, וזה על דרך מש"כ הט"ז.

גמ' שיכול וכו' – **ברשב"ם** בב"ב מבואר, דהנדון של הק"ו אינו לענין דיהיה לבעל כח של חכם להתיר נדר, ולחכם כח של בעל להפר נדר, אלא לענין שבבעל יהני גם לשון התרה, ושבחכם יהני גם לשון הפרה, ומשום הכי כ' שם בשי' ב"ה, דס"ל דלא בעי קרא לענין זה דלא מהני, אלא הוי מסברא וכמשנ"ת לעיל הטעם דחלוק לשון בעל מחכם, וכ"כ **הריטב"א** שם **והנ"י** כאן, והקר"א כ' דכן נראה מדברי הרא"ש כאן, שכ' דגם בלאו ק"ו היינו למדים זה מזה, אמנם הריטב"א שם הביא י"מ, דהוכיחו מכאן דאין בעל יכול להתיר נדרי אשתו, ולפ"ז מבואר דס"ל דהק"ו הוא, למילף דבעל יהיה לו גם כח להתיר, **ובתורי"ד** בב"ב כ', דהדין דחכם שאמר בלשון בעל לא מהני ובעל שאמר בלשון חכם לא מהני, היינו דחכם עוקר הנדר מעיקרו ובעל מכאן ולהבא, וסיים דהלכך בבעל לא מהני לשון התרה ובחכם לא מהני לשון הפרה.

**עח' א'**

ב) גמ' שלשה הדיוטות – **הרשב"ם** בב"ב **והרא"ש** כאן כ', דאפילו לשמואל דס"ל בסנהדרין ה' ב' דשנים שדנו גם דיניהם דין אלא דנקראו ב"ד חצוף, מ"מ זהו רק בממון אבל לגבי איסור בעי שלשה דוקא, **והרמב"ן והרשב"א** בב"ב ביארו, דכיון דנקרא עכ"פ ב"ד חצוף, אינו חשוב להתיר איסור כלל, ומבואר לפ"ז דמעיקר קרא לא ילפינן אלא דחד לא סגי, ורק דממילא אמרינן דבעי שלשה, וכן מבואר **בתוס'** בב"ב **ובר"ן** כאן, **והרמב"ן והרשב"א** בב"ב הביאו עוד פי', דילפינן מאהרן ובניו, דאהרן חד ובניו עוד תרי והיינו שלשה, והרשב"א הביא עוד פי', דאהרן חד ובניו חד וכל ישראל עוד חד והיינו שלשה, ושני פי' אלו מבוארים גם **בש"מ** כאן בשם **הרי"צ**, וכ' דלפי הפי' הראשון לא ילפינן ממה דכתיב וכל ישראל כלל, דזה בעי לומר דגם הדיוטות כשרים.

ר"ן ד"ה אמר רב אחא וכו' – מדברי הר"ן נראה, דמה דאמר בירושלמי דשלשה שיודעין לפתוח מתירין, היינו דמסברי להו וסברי, ובזה חשיב דיודעין לפתוח הנדר, **וברא"ש** לעיל כ"ב ב' בס"ג כ', דאי מסברי להו וסברי סגי בהכי, ובסו"ד הביא הירושלמי דאם יודעין לפתוח, **ובטור** סרכ"ח כ', דבעי דגמירי וסברי ויודעין לפתוח לו פתח, ומבואר **בב"י ובב"ח**,דשי' הרא"ש והטור דבעי תרתי, גם דמסברי וסברי וגם דיודעין לפתוח, וכן הוא **בשו"ע** שם ס"א, דכ' דבעי דגמירי להו וסבירי וגם יודעין לפתוח לו פתח, ומבואר **בדרישה ובסמ"ע** סק"א **ובש"כ** סק"ב, דמש"כ בטושו"ע דגמירי, הכונה דאם לומדים עמהם סברי ולא דגמירי מעצמם, [**ובדרישה** מבואר דמהני שלשה דמסברי להו, משום דמסתמא חד מנייהו גמיר מעצמו, **והש"כ** שם חולק, דגבי התרת נדרים לא בעי כלל שיהיה חד דגמיר מעצמו], **והש"כ** הביא דברי **הלבוש** דסגי גם בסברי קצת, וכ' דכן נוהגים.

**ביד רמה** בב"ב כ' דבעי שיהיו שלשתן גמירי, דהא ילפינן לי' מהדיוטות דהיו בזמן משה, ואז כולהו גמירי ממשה, אלא דלא בעי דיהיו גם סבירי, **והריטב"א** שם כ' בשם מורו דחולק על זה, וכ' דסגי חד דגמיר ותרתי דמסברי להו וסברי, [ולעיל נתבאר דברי הסמ"ע והש"כ, דגם לא בעי חד דגמיר, ולפי דברי היד רמה לכאורה יש לפרש דברי הטור והשו"ע, דבעי דיהיו גמירי כפשוטו דידעו דיני נדרים, אלא דברא"ש לא הוזכר זה, וא"כ נמצא דהטור סתם דברי הרמ"ה בלא להזכיר זה בשמו], **ובנ"י** כאן כ' דבעי שלשה דגמירי או דמסברי להו וסברי, וכ' כהרמ"ה דישראל שבזמן משה כולהו גמירי הלכות נדרים, ונראה מדבריו דאעפ"כ אמרינן דאי מסברי להו וסברי, חשיב כאילו גמירי.

**וברמב"ם** בפ"ו משבועות ה"א כ' דשלשה הדיוטות מתירין, **ובהג"מ** שם סק"א כ' דבעי דמסברי להו וסברי, אמנם **הכס"מ** שם כ', דנראה מסתימת הרמב"ם דלא בעי כלום, וכ' דאע"פ דבגמ' בבכורות ל"ז א' מבואר דבעי לכל הפחות דמסברי להו וסברי, ס"ל להרמב"ם דזהו דוקא לר"י דס"ל התם דבעי חד חכם, ועל זה מק' הגמ' דאי השנים האחרים אינם אפילו כאלו דמסברי להו וסברי, מה תועלת בזה דחד חכם, ומשום הכי אמרינן דמסברי להו וסביר, וא"כ אותו חכם יסביר להו וסברי, אבל לת"ק שם דס"ל דלא בעי חד חכם, י"ל דהוא הדין דלא בעי אף דמסברי להו וסברי.

גמ' לומר שיש שאלה בהקדש – מבואר בר"ן, דהיינו דאם ישחט בחוץ ואח"כ ישאל על הקדשו יהני, **וברשב"ם** בב"ב מבואר, דנשאל כדי לפטור עצמו מכרת, וכן נראה **במאירי** כאן, **ובגליון מהרש"א** שם ציין לתשובת **חוות יאיר** דכ' לומר, דהיכי דאין נפ"מ לעונש בידי אדם לא מצי עוד לישאל על זה, אמנם **בק"ש** בב"ב אות שס"ו מבואר, דכאן יש נפ"מ גם לענין הבהמה עצמה האם תהיה מותרת באכילה, דבאם יתבטל ההקדש ממילא לא הוי קדשים שנשחטו חוץ לעזרה.

גמ' לב"ש דאמרי אין שאלה וכו' – **התוס'** בב"ב ועוד **ראשונים** שם הק', דהא ב"ש ס"ל דאם אמר שור שחור, ואח"כ אומר דאם היה יודע דיצא לבן היה אומר לבן, דמהני שיחול על שור לבן, וא"כ אדרבה חזינן דאזלינן לדידהו בתר מחשבה יותר מפיו, וכל שכן דיהני שאלה לדידהו, ותי' בשם **ר"ת** דהא דמהני לב"ש מחשבת לבו, אין זה משום דעדיף מחשבת לבו מפיו, דבודאי יש לנו להעדיף פיו, אלא דמשום חומר הקדש אמרינן דיחול מחשבת לבו הגם דבפיו אמר דבר אחר, וא"כ כל שכן דהיכי דמצד פיו ראוי לחול, דיחול הגם דלפי מחשבתו אין רוצה בזה, דבודאי פיו עדיף ממחשבתו.

ר"ן ד"ה לומר חכם וכו' – **הרשב"ם** בב"ב כ', דב"ה ס"ל דמסברא ידעינן דבחכם מהני דוקא לשון התרה ובבעל דוקא לשון הפרה, וכמשנ"ת לעיל הטעם דחלוק לשון התרה מהפרה, **והתוס'** שם הק', דא"כ הא דמייתי לעיל על דברי רבי יוחנן דתניא דילפינן מזה הדבר, נמצא דמייתי מדברי ב"ש ראיה לדברי רבי יוחנן, ותי' דמייתי רק עיקר הדין דבעי בכל אחד לשון הראוי לו, אבל במה דמבואר בברייתא הסיבה כב"ש דילפינן מקרא דזה הדבר, בזה באמת לא סבירא לן כהברייתא, ועוד תי' התוס' כהר"ן כאן, דב"ה ילפי ג"ש הגם דאינו מיותר, כיון דליכא למפרך, ומיהו לא הזכירו דעכ"פ הוי מופנה מצד אחד, **והיד רמה** שם כ' דהפרה כתיב גבי בעל, ומשום הכי אמרינן דדוקא הפרה, והתרה דייקינן גבי ראשי המטות, **והרמב"ן והרשב"א** שם כ', דכיון דשני קרא בדיבורי', אמרינן דכל אחד כדינו, **והרשב"א** כאן כ' כהר"ן כאן, **והריטב"א** שם כ', דכיון דגבי בעל כתיב הפרה טובא, אמרינן דדוקא בהפרה, וכמו כן דוקא חכם בלשון התרה, ועוד כ' גבי חכם, דמסברא בעי לשון התרה דהיינו מעיקרא, **והמהרש"א** בב"ב הק' על התי' דלב"ה לא ילפינן מג"ש, אלא מטעם אחר, דהא בברייתא דמייתי כאן לעיל מבואר, דהא דבעי גבי חכם ובעל דוקא לשון התרה או הפרה, הוא מקרא דזה הדבר, ובאותה ברייתא מבואר גם דילפינן ג"ש דזה הדבר משחוטי חוץ, ומבואר דגם אי ילפינן לג"ש, אפשר למילף גם דבכל אחד בעי דוקא לשון דידי', **והפני שלמה** שם כ' לישב, דלרבי ישמעאל דס"ל בנדה כ"ב דמופנה מצד אחד למדין ואין משיבין, שפיר י"ל דגם ילפינן דבעי דוקא חכם בלשון התרה ובעל בלשון הפרה וגם ילפינן ג"ש, די"ל דמ"מ הוא בשחוטי חוץ מופנה, ומה דהראשונים הוצרכו לתי' אחרים, הוא רק לרבנן דפליגי, וס"ל דבעי מופנה משני צדדים כדי דלא נפרך, וס"ל דיש בזה איזה פיכרא, ומשום הכי אי אפשר לומר דילפינן מזה הדבר, וא"כ לגבי הברייתא שפיר י"ל דהיינו רבי ישמעאל.

גמ' דכתיב וידבר משה – **הרש"ש** כ', דלפי המבואר בר"ן כאן וברשב"ם בב"ב, דילפינן להאי דרשה מקרא דאלה מועדי ה', צריך לגרוס כאן האי קרא דאלה מועדי ה', דמקרא דוידבר משה לא ילפינן מידי, והנה הראשונים בב"ב הביאו פי' **הר"ח**,דבאמת ילפינן לה מקרא דוידבר משה וכמשי"ת בסמוך בע"ה, ולפי דבריו צריך לגרוס כגירסא דידן, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** כ' דנקט בגמ' האי קרא דוידבר משה לסימנא בעלמא, ולא דדרשינן מהאי קרא, אמנם הנה הרא"מ כ', דלפי האמת ילפינן דשבת לא בעי קידוש מקרא דמושבותיכם כמבואר בקידושין ל"ז ב', אמנם התוס' בב"ב הק', דבסוגיין מבואר דילפינן מקרא דאלה מועדי ה', ואילו בגמ' בקידושין שם מבואר דילפינן מקרא דמושבותיכם, ואי נימא דגרסו הקרא דוידבר משה, וס"ל דנקט לסימנא בעלמא, מנ"ל דהכא ילפינן מקרא דאלה מועדי ה' ולא מקרא דמושבותיכם, וכמו דס"ל להרא"מ לפי האמת.

גמ' בן עזאי אומר וכו' – **בש"מ** בשם **הרא"מ** מבואר, דבן עזאי לא פליג על ריה"ג, דריה"ג יליף מקרא דכתיב בפרשת אמור וקאי על קראי דפרשת אמור, ובן עזאי קאי על קראי דבפרשת פנחס, דשם כתיב בסמוך לפרשת נדרים, אמנם **בתוס'** בב"ב קכ"א א' בתי' ראשון **וברמב"ן** שם מבואר, דבן עזאי פליג על ריה"ג, [ולדידהו נראה דצ"ל דאע"ג דפרשת נדרים נסמך לפרשת פנחס, מ"מ שפיר יש למעט דלא בעי מומחין בנדרים מקרא דכתיב בפרשת אמור דהיינו קרא דאלא מועדי ה', דהאי קרא ממעט דלא נקיש בפרשת פנחס], והנה **הקר"א** כ' **דבר"ן** בע"ב מוכח דס"ל דלא פליגי, דהק' דמנין דאלה איצטריך למעט נדרים, דלמא איצטריך למעט שבת, ומבואר דגם בן עזאי דדריש למעט נדרים, מודה דגם ממעטינן שבת, ובדבריו מבואר גם דלא כהרא"מ, דהרא"ם כ' דכל חד יליף מקרא אחרינא, ובר"ן מבואר דתרוייהו ילפי מחד קרא, אלא דתרתי דרשינן מחד קרא, וכן נראה **בחי' ר"א מן ההר**.