=ידבדין שכירו ולקיטו של ישראל
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**יד**

**בדין שכירו ולקיטו של ישראל**

א] **התוס'** לקמן ד"ע: סוד"ה יורש כתבו, ז"ל, ומהא דאמר לעיל אפי' שכירו אפי' לקיטו נותן עירובו ודיו אין ראי' לכאן, דדילמא ה"מ בנכרי אבל בישראל לא, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש ותור"פ שם, ובתוס' הרא"ש שם הוסיף, דדילמא ה"מ בנכרי דדירתו לא חשיבא כ"כ דירה.

**ובתוס'** לקמן דע"ב. סוד"ה ומודין, ז"ל, ואע"פ שהקילו בגוי טפי מבישראל דכי מושיל דוכתא לישראל אחר דישראל נותן עירובו ודיו אע"פ שאין הגוי רוצה להשכיר, ובכה"ג בביתו של ישראל לא שרי, התם ה"ט משום דדירת נכרי לא חשיב כ"כ, עכ"ל, וכ"ה בתור"פ שם.

**ונ'** להדיא בל' התוס', שכונתם דאף אם מהני שול"ק גם בישראל, מ"מ בכ"ה עובדא דהמן בר ריסתק ל"מ אלא בגוי ולא בישראל, ונ' מלשונם דאיכא בזה תרי טעמי דל"מ כה"ג בישראל, חדא דל"מ שול"ק בישראל אלא היכא שהוא דר שם, אך משא"כ היכא דמושיל לי' בעה"ב דוכתא ל"מ, ובגוי כה"ג מהני, ועוד דל"מ שול"ק בישראל אלא היכא שאין בעה"ב מוחה, אך היכא שבעה"ב מוחה ל"מ, ובגוי כה"ג מהני.

**ומש"כ** התוס' בד"ע: לדון דמהני שול"ק בישראל, נ"פ דהוא היכא שאין בעה"ב מוחה, שהרי התוס' דנו לעיל מינה, דיהני מדינא דה' ששבתו בטרקלין א' דעירוב א' לכולן, דהתם נ' פשוט דל"מ בעל כרחם, וכמש"נ להלן סק"ג, ואשר ע"כ ה"נ מה שדנו התוס' דיהני עירובו דומיא דשול"ק היינו היכא דאין הבעלים מוחה, ובזה נסתפקו התוס' אם איכא דין שול"ק בישראל.

**וכ"ה** להדיא בל' תור"פ שם, ז"ל, ואע"ג דאיכא למימר דגוי שאני שהקילו בו יותר מבישראל, דבגוי יכול השכיר שהוא ישראל לערב "בעל כרחו" דגוי שהוא בעה"ב, משא"כ בישראל, התם היינו טעמא משום דדירת גוי לא חשיבא כ"כ כמו דירת ישראל, ולכך מצי השכיר ישראל שבבית הגוי לערב "בעל כרחו" וכו', עכ"ל.

**ולמדנו** לפ"ז בד' התוס', דבדינא דשול"ק נותן עירובו ודיו נתחדש תרתי, חדא הוא עיקר הדין דמהני עירובו דהשול"ק להתיר רשות אדוניו, ובדין זה דנו התוס' אם הוי זה גם בישראל, ועוד דמצי לערב בעל כרחו דהבעלים, ודין זה הוי רק בישראל ולא בגוי.[[1]](#footnote-2)

ב] **ולפי** האמור צ"ב משה"ק הגרע"א לקמן ד"פ. דמימרא דשמואל דאשתו של אדם מערבת לו שלא מדעתו מייתרא, דכיון דכבר אמר בשכירו ולקיטו מערב והיינו ג"כ אפי' בע"כ וכמבו' לעיל דס"ד. א"כ כ"ש אשתו, וכתב דמזה ראי' גדולה לפשוט ספיקא דהתוס' בד"ע: דאפשר דשול"ק רק דגוי אבל לא דישראל, וע"כ הוצרך שמואל להשמיענו דאף בישראל נותנת אשתו עירובו בע"כ, עכ"ד, וקשיא מינה על מה שדנו התוס' אם מהני שול"ק אף בישראל, דא"כ מה הוצרך שמואל להשמיענו דאשתו של אדם מערבת שלא מדעתו, הרי אף שול"ק מערב וכ"ש אשתו.

**וד'** הגרע"א צ"ב, שהרי מפורש בד' התוס' דע"ב. דאף אם מהני שול"ק בישראל, מ"מ ודאי דל"מ זה בע"כ, וא"כ שפיר הוצרך שמואל להשמיענו דאשתו של אדם מערבת אפי' בע"כ.

**שו"ר** בחי' המאירי לקמן ד"פ. שהביא דהראב"ד הק' דמאי אתא שמואל לאשמועינן דאשתו של אדם מערבת שלא מדעתו, ומי גרעה משול"ק, ותי' הראב"ד דשמואל אתא לאשמועי' באשתו דאע"ג דגילה דעתו כבר הבעל שאינו רוצה להשכיר מ"מ לאח"ז רשאה אשתו להשכיר או לערב, משא"כ בשול"ק שלא הורשו להשכיר ולערב שלא בידיעה אלא מן הסתם, אבל כל שידעו שגילה דעתו שלא לערב שוב אין רשאין לערב ולא להשכיר ואפי' לאחר זמן, והמאירי תמה ע"ז דהרי בההיא דהמן בר ריסתק חזינן דמצי שול"ק להשכיר אף שגילה הבעלים דעתו דאין רוצה להשכיר, וכתב לישב דהאמנם שול"ק דגוי יכול להשכיר אפי' מיחה כבר, משום דבגוי הקילו, ויפה כחו של השול"ק ככח אשתו, אך משא"כ שול"ק של ישראל דנותן עירובו ודיו, איירי רק כשלא נודע לו דעת הבעלים, עכ"ד, וזה כמש"נ בדעת התוס'.

ג] **והנה** בטעמא דאף אם מהני שול"ק בישראל, מ"מ ל"מ לערב בעל כרחו, נראה דלא מיבעיא אי נימא דהא דשול"ק מערב הוא משום דהוי כשלוחו של בעה"ב, ודאי ניחא הא דל"מ לערב בעל כרחו של בעה"ב.

**אלא** אף אי נימא דהא דשול"ק מערב הוא משום דדמי לה' השרויים בבית אחד דא' מערב ע"י כולם, נמי ניחא הא דל"מ לערב בעל כרחו של בעה"ב, שהרי נ' פשוט דאף בה' השרויים בבית אחד ל"מ א' לערב בעל כרחם של האחרים, וכמו שיתבאר.

**דהנה** אמנם בד' החזו"א סי' צ"ט סק"ה משמע, דהא דא' מבני הבית שעירב הותר כל הבית מהני אף בעל כרחו של בעה"ב, וכ"ז הוא בשמערב מפת שלו, אך ל"מ לערב מפת של בעה"ב, ולזה בעי' לדין כפי' בסוגיא ד"פ., עייש"ה.

**אמנם** נ' להוכיח מד' הראשונים דל"מ א' מבני הבית לערב בעל כרחו של בעה"ב, וה"ה ה' הדרים בבית א' ל"מ א' לערב בעל כרחם של השאר, דהנה התוס' לקמן ד"ע: כתבו דאם הבן דר עם אביו יכול לערב משלו אע"פ של זיכה לאביו, ולמדו לזה מדינא דה' שגבו את עירובם כשהם מוליכין עירובן למקום אחר א' מוליך לכולם, ומדינא דה' חבורות ששבתו בטרקלין דעירוב א' לכולם, וכ"ה בחי' הרשב"א שם דהבן יכול לערב דומיא דה' שגבו את עירובם דכשמוליכין עירובן למקום אחר עירוב א' לכולם.

**והנה** בדינא דה' שגבו את עירובם דכשמוליכין עירובם למקום אחר עירוב א' לכולם, מבו' בסוגיא לעיל דמ"ח: דל"מ לערב לכולם בעל כרחם, עייש"ה, וכן הוכיח בחי' אבהעו"ז לקמן דס"ה:, ודימה לזה דה"נ דינא דא' שוכר ע"י כולם ל"מ בעל כרחם של האחרים, עיי"ש, וא"כ ה"נ הא דיכול הבן לערב רשות אביו דדמי לה, נמי ל"מ לערב בעל כרחו של האב, וז"ב.

**וכ"נ** גם למש"כ תור"פ לקמן דס"ו. דדינא דא' מערב ע"י כולם הוא משום דזכות הוא לכולהו, ועיי"ש דמה"ט ל"מ א' לבטל ע"י כולם, וכ"ה גם בתוס' הרא"ש שם דדינא דא' מערב ע"י כולם הוי רק בעירוב ולא בביטול, ולפ"ז לכאו' פשיטא דל"מ בעל כרחם.

**וכן** נ' להוכיח מד' המג"א בסי' שס"ז סק"א, במש"כ השו"ע שם דאין האשה יכולה לזכות משלו לאחרים שלא בידיעתו, וכתב ע"ז המג"א דממזונותי' יכולה לזכות, ונ' להדיא דכל הא דהיכא שמערבת ממזונותי' עדיף, הוא רק כלפי דינא דאין יכולה לזכות לאחרים, דבזה מהני כל שמזכה משלה, אך הדין שכתב השו"ע לעיל מינה דהיכא דלא אסר אין יכולה לערב בעל כרחו, הוא אף בשמערבת משלה.

**ולפ"ז** ניחא הא דשול"ק של ישראל ל"מ לערב בעל כרחו, דאף אם דמי שול"ק לה' הדרים בבית א' שעירוב א' לכולם, הרי גם התם אין יכול א' לערב לכולם בעל כרחם, וכמש"נ.

**אמנם** בגווני ד"אסר", דבזה הוי הדין דמערבין לו בעל כרחו, הרי דלהסוברים דל"ב בדוקא דעת אשתו ומהני אף דעת א' מבני ביתו, ונת' בזה במק"א, ה"נ יהני אף עירוב דשול"ק, וכ"נ בשו"ת הרשב"א ח"ה סי' ה', עיי"ש, אך התוס' שכתבו דשול"ק של ישראל ל"מ לערב בעל כרחו, ואף דאיירי בגונא שהוא אוסר על בני חצר, אזלי לטעמייהו לקמן ד"פ. דס"ל דאף היכא דאסר א"א לערב אלא מדעת אשתו ולא מדעת א' מבני ביתו, ואשר ע"כ ה"נ ל"מ השול"ק לערב בעל כרחו, וז"פ

1. ויש לציין בזה לד' כמה מן הראשונים, דדינא דשול"ק מערב בע"כ דהגוי הוא רק היכא שאין הגוי מתרצה להשכיר, וכה"ג הקילו חכמים, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-2)