א
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האומר - הרב יחזקאל זילבר

**מתני'.** האומר לחברו צא וכו', והלך וקדשה לעצמו וכו'. עי' במרדכי שכתב בשם ר"ב דלא קדשה במעות המשלח, דאם המעות הם של המשלח הוי כמו שקדשה בגזל דאינה מקודשת. וכן פסק בשו"ע סי' לה סעי' ט'. ועי' באהנ"מ שם. ומ"מ מבואר במתני' דאם היה מקדשה למשלח היתה מקודשת אף שהמעות הם של השליח, [או מדין שליחות לסוברים דגם מדין שליח יכול השליח לקדש בכסף שלו, או מדין עבד כנעני].

**ובראשנים הק' מאי קמ"ל מתני', ומצינו בזה כמה תי'.**

א. ברמב"ן תי' דס"ד דהוי קדושי טעות, דאילו ידעה ששלחו לקדשה לו, לא היתה מתרצית להתקדש לשליח. וצ"ב בטענה זו, שהרי אין כאן חסרון של פגם בגוף המקח, ששיך בזה טענה דאדעתא דהכי לא נתרצית. וכי אטו אם מתקדשת לאחד ואח"כ נודע לה שהיה אחר שרצה לקדשה וכי הוה ס"ד שיש בזה טעות. וכנראה שצ"ל שכוונת הרמב"ן לא שיש כאן פגם במקח עצמו, [שהיא מעדיפה את המשלח על פני השליח] אלא שאין רצונה של האשה להתקדש בקדושי רמאות. ומ"מ מבואר ברמב"ן שגרס בברייתא שנהג 'בה' מנהג רמאות, וענין הרמאות הוא שהטעה את האשה שלא הודיעה שהלה עשאו שליח. דלא מסתבר לומר שכיון שנהג 'בו' [במשלח] מנהג רמאות חשיב כחסרון בגוף הקדושין. אלא דיש להעיר בזה דבגמ' מבואר שיש ריבותא במתני' דקתני 'חברו' לומר דאע"ג דלא סמכה דעתיה דליעבד שלחותיה אפ"ה הוי רמאי, הרי שהריבותא היא על הרמאות שכנגד המשלח ולא כנגד האשה. וצ"ל דבמתני' איכא ב' עניני רמאות גם כלפי האשה וגם כלפי המשלח, אמנם הס"ד שלא יחולו הקדושין, הוא מצד מה שרימה את האשה.

ב. ברשב"א ובר"ן ושא"ר כתבו עוד דס"ד דכיון שעשה שלא כהוגן, אפקעינו רבנן קדושין מיניה כמו שמצינו ביבמות קי. ועי' במקנה שדקדק כן מהברייתא בגמ' דקתני 'מה שעשה עשוי אלא שנהג בו רמאות', משמע שהיה צד שלא יהיה מה שעשה עשוי. ונראה דגם לתי' זה צ"ל שיש רמאות כלפי האשה וכנ"ל, ולכך ס"ד לומר דכיון שיש רמאות בעצם קנין האישות שנעשה שלא כדין, יש סברא לומר שאפקעינו, אבל אם הרמאות הוא על המשלח לחוד, אי"ז שיך כלל לגוף האישות, שהרי לא היה לראשון זכות בה.

ג. והנה הרא"ש הוסיף עוד הק' דמשמע ממתני' שקמ"ל שמקודשת לשני 'ולא לראשון', דקתני וכן וכו', ואיזה ס"ד שתתקדש לראשון שלא קדשה כלל, ובזה לא שייך תי' הראשנים הנ"ל, דהם כתבו שיש חידוש למה היא מקודשת לשני ולא למה היה ס"ד שתהא מקודשת לראשון.

לכך פי' התוס' והרא"ש דאיירי דמתחילה אמר לה שהוא שליח של פלוני לקדשה. וכשנתן את הקדושין אמר לה הרי את מקודשת 'לי' היינו לעצמו ולא לצורך קיום שלחותי והיינו למשלח. [והיא ידעה דקדשה לנפשיה, דאל"כ לא תהא מקודשת לו], וקמ"ל דלא אמרינן ד'לי' היינו לצורך המשלח, אלא לו עצמי. אלא שבתוס' לא מפורש שהיה ה"א שאף שאמר 'לי' תהיה מקודשת לראשון, ויתכן שה"א שאין במשמעות הלשון 'לי' שתקודשת לעצמו אלא לצורך המשלח, אך עדין גם למשלח אינה מקודשת, דהרי סו"ס לא אמר הרי את מקודשת למשלח, והרי הוא כאומר לאשה הרי את מקודשת סתם ולא אמר למי, שאינה מקודשת כלל לא לראשון ולא לשני[[1]](#footnote-2). אמנם ברא"ש מפורש דהיה ה"א שתהיה מקודשת לראשון הרי שס"ד שמפרשינן ש'לי' היינו למשלח. ויל"ע דאם מיירי שהאשה הבינה ונתכוונה להתקדש לשליח, מה ס"ד שתתקדש לראשון הרי האשה לא התכוונה להתקדש לאשון, [ולא מסתבר לומר שהשו"ט הוא בהבנת האשה שלס"ד גם האשה הבינה שמקדש למשלח]. ואולי צ"ל בכוונת הרא"ש שהאשה התכוונה להתקדש למי שמונח בלשון 'לי', ולס"ד כיון שלי היינו למשלח ממילא גם האשה התכוונה למשלח, דכוונתה היא ללשון שהשליח אומר.

**וכתב הרא"ש** בסוף דבריו אבל אם לא נתכון השליח לקדש לעצמו אלא למשלחו, וטעה ואמר הרי את מקודשת לי, אין כאן בית מיחוש ולא חילם הקדושין, דהוי קדושין בטעות. ואין זה דברים שבלב כמו שכתבו הראשנים לעיל נ. על הא דנתכון לומר תרומה ואמר מעשר, דלא נעשה מעשר, דרק באופן שנתכון לומר מה שאמר אמרינן דשב"ל אינם דברים, אבל לא באופן שהאמירה עצמה בטעות. ויש כאן ב' הערות. א. האם באופן זה תהיה מקודשת לראשון, דכל סברת התוס' והרא"ש שהלשון 'לי' אינו משתמע לצורך קיום שלחותי, הוא רק באופן שאומר כן דוקא בכונה, אבל כשטעה נשאר סברת הה"א שהלשון 'לי' היינו לצורך המשלח, ועי' בזה בב"ש סי' לה סקכ"ג ובח"מ שם סק"כ. וע"ע באבנ"מ סקי"ב שפקפק בזה וכתב שאחרי שקמ"ל 'לי' אינו מתפש כלל לצורך המשלח. ב. עוד יש לדון איך נאמן השליח לומר שטעה. עי' בשו"ע סי' לה סעי' ט' שהביא דברי הרא"ש וכתב ע"ז הרמ"א 'ונאמן השליח לומר שטעה', וי"א שאינו נאמן וצריכה גט משני, ופי' הט"ז משום דהוי דבר שבערוה.[[2]](#footnote-3) והמקור לדברי הרמ"א הוא תשו' מיימונית בהל' אישות סי' ג' 'דאין זה נחשב דבר שבערוה כיון שמעולם לא התקדשה, ולא דמי לאומר נתגרשה שמוציא אשה מחזקתה'.

**בביאור מח' הרמב"ן והרשב"א.**

**א. מתני'.** וכן האומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר ל' יום, ובא אחר וכו' מקודשת לשני. הובא בר"ן מחלקות ראשנים האם באופן שיפסקו קדושי השני כגון שגירשה האם תהיה מקודשת לראשון.

הרמב"ן כתב דמה דמקודשת לשני הוא מפני שבזמן שקידש עדין לא חלו קדושי ראשון, וכיון שתפסו קדושי שני, כשמגיע זמן קדושי ראשון לחול הרי היא א"א של שני, ואין קדושי ראשון תופסים בא"א. אבל אם מת שני או גירש קודם ל' יום חלים קדושי ראשון. וכן כתבו הרשב"א והר"ו בדעת הרמב"ם פ"ז מאישות הי"א שכתב 'הרי"ז מקודשת ותפסו בה קדושי שני ונעשית א"א, ולאחר ל' יום כשיבאו קדושי ראשון ימצאו אותה א"א, ונמצא הראשון כמו שקידש א"א שאין קדושין תופסין בה'. הרי שכל הטעם דלא תפסי קדושי ראשון הוא משום שמצא אותה א"א. משמע שאם מת או נתגרשה מהשני ולא מצאה הראשון א"א שפיר תפסי בה קדושי ראשון. וכן הביא הר"ן בשם הירושלמי.

אולם הרשב"א האריך לחלוק עליו, וס"ל שאפי' אם מת השני או גירש לפני ל' יום לא חלו קדושי ראשון. משום שחוץ מזה שקדושי שני גורמים שתהיה א"א דשני, מ"מ גם בעצם קבלת הקדושין מן השני איכא חזרה מקדושי ראשון והוי כביטול הקדושין הראשנים ע"י מעשה, וכן הרא"ש ס"ל כרשב"א סי' ג' ומייתי ראיה דבכה"ג אפי' לר"ל מהני החזרה, שהרי אתי מעשה ומבטל דיבור, כמבואר בגמ' לקמן גבי תרומה שאם קדם המשלח ותרם, הו"ל חזרה ע"י מעשה, ומהני גם לר"ל. וזה גורם שלא יחולו קדושי ראשון אפי' אם בסוף ל' יום אינה א"א. והוסיף בזה הרשב"א דאף שי"ל שחזרה בה רק כל זמן שהיא מקודשת לשני, אבל אחר מיתתו יש כאן חזרה ושוב מתרצה לראשון, וכתב ע"ז הרשב"א 'וכשחזרה בה בדיבור בודאי פקעי קדושי ראשון לגמרי, דאפי' חזרה בתוך ל' יום ורוצה להתקדש לו, אעפ"כ אינה מקודשת, דהא בטליה לדיבוריה לגמרי', מבואר כאן דבר נפלא דהדין שמבואר בסמוך שבמקדש לאחר ל' יום מהני חזרה של האשה, אין הכוונה רק שבזמן חלות ליכא רצון להתקדש, אלא דע"י החזרה מתבטל מעשה הקדושין, דדיבור של חזרה מבטל את הדיבור של הקדושין, והחזרה היא מיד ולא רק בסוף הל' יום.

ב. אבל הר"ן כתב דודאי אם חזרה פקעי קדושי ראשון, אבל הכא סובר הירושלמי דאין כאן מעשה שמוכיח שחזרה מן הראשון, דדעתה שאם אפשר לקדושי ראשון לחול שיחול. ונראה שכוונתו שאין ה"נ אם לא היה שייך אופן של מת או גירש כגון אם קבלה קדושין מאביו או אחיו שנעשית ערוה לראשון, ולעולם לא תוכל להתקדש לראשון, ודאי מודה הר"ן שיש כאן חזרה מהקדושין של הראשון, אלא דסובר הר"ן דכיון שאפשר שביום הל' לא תהא א"א ויוכלו קדושי ראשון לחול, ממילא אין הוכחה שחזרה בה.[[3]](#footnote-4) ובזה גופא חולק הרשב"א דכשנתקדשה לשני נעשית א"א לעולם, אלא שהמיתה או הגרושין הם דברים שמתחדשים, אבל מ"מ מחמת מעשה הקדושין יש כאן מעשה שסותר את קדושי הראשון לגמרי.

ג. הר"ן הוכיח דאי"ז חזרה גמורה, שהרי איכא מ"ד בגמ' בסמוך דברישא דמתני' מקודשת לשני עד יום הל', אבל לאחר ל' פקעי קדושי שני וגמרי קדושי ראשון, ופרכינן וקדושי שני במאי פקעי וכו', ומ"מ חזינן שאין כאן חזרה גמורה מן הראשון, דאם יש כאן חזרה איך יחולו קדושי ראשון הא כבר נתבטלו לגמרי. ותי' רע"א דודאי להס"ד בגמ' שקדושי שני יכולים ליפקע ביום ל' א"כ אי"ז מעשה התוסר לראשון, ושפיר י"ל שנתקדשה לתקופת הל' יום, ולאחר ל' יום יחולו בה קדושי ראשון, אבל לאחר דמסיק דקדושי שני אינם נפקעים בכדי, והרי היא אשתו לעולם שפיר הוי מעשה התוסר לקדושי ראשון, ואתי מעשה ומבטל דיבור.

עוד יש לעין לשי' הרמב"ן, הרי בשעה שנתקדשה לשני היתה א"א ולא תפסי בה קדושין, ואם היה מקדש אותה באותו הזמן ואומר לה התקדשי לי לאחר שתתגרשי או לאחר שימות בעליך הו"ל דבר שלב"ל כמבואר לקמן סב. וא"כ מיד שהתקדשה לשני נעשו קדושי ראשון קדושין על דבשלב"ל וצרכים להתבטל. וצ"ל פשוט דאמרינן בכתובות נט. דאם אמר שדה זו שמכרתי לך, לכשאקחנה ממך תקדוש, לא קדשה דהוי דשלב"ל, אבל אם קודם שמכר לו אמר שדה זו שאני מוכר לך לכשאקחנה ממך תקדש, חייל ההקדש לאחר שמכר וחזר ולקח, משום שכיון שבשעת עשיה הראשונה היה בעל השדה שפיר חייל אף שהיה זמן באמצע שכבר לא היה בעלים.

ונמצא ב' דרכים בביאור המשנה, דלדעת הרמב"ן והרמב"ם אין כאן חזרה כלל, אלא יסוד הדין הוא 'שמקודשת לשני' וממילא שוב אין מקום לקדושי ראשון, אבל לרשב"א הדין הוא שמקודשת לשני מחמת החזרה שחזרה בה מקדושי ראשון ע"י מעשה.

**מתני'.** מקודשת לשני בת ישראל תאכל בתרומה. הראשנים הק' הרי ארוסה אינה אוכלת בתרומה עד שתכנס לחופה. ועי' בתור"י הזקן. דתאכל בתרומה אם נשאה, א"נ לדין תורה שארוסה אוכלת בתרומה ד"ת.

עוד כתבו הראשנים [הרשב"א והר"ן] דקמ"ל ברישא דלא נימא דמקודשת לשני היינו לחומרא שצריכה גט ממנו, אלא אפי' לקולא להאכילה בתרומה. ואגב זה תני סיפא לא תאכל, אע"ג דפשיטא דתני בהדיאדהיא ספק מקודשת.

ובר"ן דייק מפיה"מ לרמב"ם ביאור חדש, וגרס ברישא בת כהן לישראל תאכל בתרומה, פי' דכשאומר לאשה הרי את תקודשת לי לאחר ל' יום, אוכלת בתרומה כל הל' יום, ולא מיירי מתני' כלל כשבא אחר וקדשה, ויכולה לאכול בתרומה בית אביה כל הל' יום כיון שלא חלו קדושיו. ובסיפא מיירי שאמר לה מעכשיו וממילא אינה אוכלת בתרומת בית אביה מספק. ואשמעינן נמי דגם בת ישראל לכהן לא תאכל בתרומה שהרי הוא ספק כיון דלא הוי ודאי מקודשת מעכשיו. ומ"מ לדברי הרמב"ם לא איירי כלל כשבא אחר וקדשה בתוך ל' יום, אלא אשמעינן דין האשה לענין תרומה בתוך ל' יום.

והעיר הפנ"י בסיפא דקתני בת ישראל לכהן לא תאכל, דלכאו' מיירי שהשני היה כהן והראשון הוא ישראל, ולכך מספק לא תאכל בתרומה, אבל אם שניהם כהנים הרי היא בודאי אשת כהן ממ"נ, ותאכל בתרומה. וא"כ אפי' בת כהן לכהן נמי לא תאכל משום שיש חשש לקדושי לישראל. ומכח זה חידש דבבת ישראל לכהן אפי' אם שניהם כהנים לא תאכל בתרומה, דאי"ז כספו המיוחד לו, או מפני דהוי קדושין שאין מסורין לביאה, ובכה"ג אם היא בת כהן היתה אוכלת בתרומה. ומ"מ לדבריו מיירי אפי' בשניהם כהנים.

עוד העיר הפנ"י בבא דבת כהן לישראל דאם מיירי ששניהם ישראלים, א"כ פשיטא שאינה אוכלת בתרומה, דממ"נ היא אשת ישראל, ובע"כ שאחד מהם ישראל והשני כהן, וא"כ לאו דוקא בת כהן, אלא אפי' בבת ישראל יש חידוש שאינה אוכלת מצד שיש כאן צד של קדושי לישראל.

**בדין עני המהפך בחררה**

**א.** עני המהפך בחררה ובא אחר ונטלה הימנו מאי, א"ל נקרא רשע. רש"י פי' עני המהפך וכו' לזכות בה מן ההפקר או שיתננה לו בעל הבית. וטעם האיסור כתב רש"י משום שהוא יורד לחיי חברו. אך ר"ת נחלק בזה וס"ל דאם היתה החררה של הפקר ליכא איסור לאחר לזכות בה, כיון שלא ימצא אחרת, וכל האיסור הוא רק בשכירות או במו"מ, וטעם האיסור הוא דנקרא רשע כי למה מחזר על זאת שטורח בו חברו וכו'. [ולדברי רש"י גם במו"מ איכא דין דעני המהפך, כמבואר בסוגיא במעשה דרב גידל. וכן מפורש בראשנים שלרש"י בכל ענין איכא דין עני המהפך]. ובשו"ע חו"מ רלז הביא ב' שיטות האם בהפקר או במתנה נקרא רשע.

ועי' בר"ן שכתב שבעשיר ליכא דין עני המהפך, לפי שעשיר מצוי לו לחם בביתו או יקח משכניו. ואע"ג דמעשה דרב גידל מוכח שגם בעשיר שייך דינא דעני המהפך, ה"מ במקח קרקעות לפי שאין הקרקעות מצוין. ומסדר דבריו של הר"ן נראה שכתב חילוק זה רק בדעת רש"י, משום שהטעם של רש"י הוא משום שיורד לחיי חברו, ממילא סברא זו שייך בעני, או במקח של קרקעות, אבל בעשיר ליכא סברא שיורד לחיי חברו.

וראיתי שר"ל ששורש מחלקתם הוא הוא בגדר תקנה זו דהוי רשע, דרש"י ס"ל דמחמת ההיפוך הוי כמו שכבר זכה בה, ונידון כסרך גזל ולכך הוי רשע, [וכעין שפירש"י בב"ב על דברי הגמ' דגים דיהבי סיירא]. וכן ביאר הסמ"ע שם סק"ב ''והחולקים ס"ל דאף במתנה והפקר נקרא רשע, דכיון דזה כבר בא לקחו ולקבלו ה"ז השני כנוטל במה שכבר זכה בו הראשון''. ולכך ס"ל לרש"י דאף בהפקר ומתנה הוי רשע דכין שסו"ס הוא מחזר על זה, הרי הוא נידון כשלו. אך תוס' סברו דלא הוי מדין סרך גזל כלל, אלא הוא דין קדימה, וכמו שכתב הר"ן והרשב"א שהוא כעין דינא דבר מצרא דהוא דין קדימה משום ועשית הישר והטוב. דהרשעות הוא למה מחזר על זאת שטרח בו חברו, הרי שלא הרשעות הוא שלוקח מחברו, ולכך סברו דבהפקר ומתנה לא תקנו איסור זה.

**ב.** הנה הרמב"ם כתב פ"ט מאישות הי"ז 'העושה שליח לקדש לו אשה וכו' ואסור לעשות כן, וכל העושה דבר זה וכיוצא בו בשאר דברי מקח וממכר נקרא רשע'. והנה מלשון הרמב"ם משמע שבתחילה גבי שליח שקידש לעצמו כתב 'אסור לעשות כן', ואח"כ הוסיף 'וכל העושה דבר זה וכיוצ"ב בשאר דברי מקח וממכר נקרא רשע', משמע שלגבי קדושין לא הוי רשע אלא איסור, וכן בלשון הגמ' משמע דגבי קדושין הוי רמאות ולא הוזכר כלל ענין של רשע. ונפק"מ שרק לשליח אסור אבל לאדם אחר שרי. [ולדעת ר"ת בלא"ה א"א לדון בקדושין דהוי רשע, שהרי האשה הוי כמו מלמד, שיכול לומר שלא ימצא כזו במק"א].

**ג.** הנה נחלקו הראשנים האם יש חיוב להחזיר לאחר שנטל מן העני. דהריטב"א הביא בשם ר"ת דבי"ד מוצאין מידו וחייב להחזיר. וכן הביאו הראשנים בב"ב נד: והריטב"א חולק עליו דאף שנקרא רשע אינו אלא לכתחילה ואם לקח אין מוצאין ממנו. ועי' במאירי כאן, וע"ע בפת"ת רלז סק"ב מש"כ בשם הרש"ל. והרמב"ן והריטב"א הביא ראיה מסוגין שלא מוצאין מידו, שהרי הקרקע נשארה הפקר לרבנן ולא כפהו את רבי אבא למכור לרב גידל. ומאי איכפת לן שלא סמנא מילתא היא למכור. ולכאו' אינו מובן כלל, הרי רבי אבא הסכים לתת אותה במתנה אלא שרב גידל לא חפץ לקבלו במתנה, וא"כ למה שנחייב את רבי אבא למכור דוקא. [וכפי הנראה הראשנים נקטו שהמקח כלל לא חל, ולא רק שהוא חייב להחזיר את המקח, ולכך הק' הראשנים מה אכפת לן שלא מסמנא מילתא]. וביותר הרי רבי אבא לא הוי ידע דרב גידל מהפך בה, ולא היה אלא שוגג, ובשוגג הוא לא רשע, ולכך לא מסתבר שיהא הדין שמוצאין אותו מידו. וסברא זו הובא בפתח"ת סי' רלז בשם החמדת שלמה.

**ד.** הנה תוס' הק' על רש"י מהא דראה את המציאה ונפל עליה וכו' הרי אלו שלו, ובפנ"י הק' מה הראיה אולי באמת זה שלו והוא נקרא רשע וזכה בה באיסור, וכבר דיברו מקו' זו המקנה ורע"א בכתו"ח. ובאמת שהרמב"ן בב"ב כא: כתב די"ל שנקרא רשע אלא שדינא נקט שהרי אלו שלו. ולכאו' קו' התוס' היא לשי' דס"ל דעני המהפך בחררה מוצאין מידו, ומזה הוכיח ר"ת שאין בהפקר דין עני המהפך וכו'.

עוד הק' התוס' מדקאמר מי שליקט מקצת הפאה וכו' מעברין אותו הימנה, ואמאי עני המהפך בחררה הוא. [בקו' זו לא קשה אולי באמת הוא רשע, שהרי הדין שמעבירין אותו הימנו הוא משום שהוא עשה שלא כהוגן, ולכך שפיר הק' התוס' דאם לשאר ענים אסור לקחת משום עני המהפך וכו' א"כ למה קנסו אותו]. ועי' ברמב"ן הובא בר"ן שתי' 'ומה שאמרו לענין פאה מעברין אותה הימנו, היינו טעמא שלא הוא בלבד מחזר אחריה, שהרי כל הענים מהפכין כמותו אחר הפיאה'. וכוונתו שכיון שהם ממון ענים ויש לכולם זכות בהם, אין המהפך יכול לבטל את זכות שאר הענים, ועל כן לא מהני ליה מה שהיפך.

עוד הק' התוס' מההיא דלא יחפור דקאמר מרחיקין מצודת הדג וכו' אע"פ שהוא של הפקר, ותי' דהתם היינו טעמא משום שיורד לאומנותו וכו'. משמע דאף דהוי הפקר ואינו יכול לעשות כן במקום אחר, ואין בזה דין עני המהפך בחררה, אפ"ה אסור מדין אחר כיון שפסקת לחיותי כמו שיכול בר מבואה לעכב על בר מבוי אחר כמבואר בסוגיא התם. ונמצא שדינא דיורד לאומנותו הוא דין שונה מדין עני המהפך. דעדין יל"ע מה נקטו התוס' בקו' שדין מרחיקין הוא מדין עני המהפך הרי מבואר שם להדיא שהנידון הוא יורד לאמנותו של חברו, ועל זה הביאו את הדין של מרחיקין וכו', ובאמת שדחו בגמ' דשאני דגים דיהבי סייהרא, והיינו דאי"ז מדין יורד אלא מטעם אחר וא"כ מה תי' בתוס' שהתם הוא מדין יורד.

החת"ס ועי' ברע"א בכתב וחותם בתשובה בסוף הספר סי' סח אות ה' שהביא בשם החת"ס שכל קו' התוס' הוא רק לס"ד של הגמ' שם, ורע"א נחלק עליו שם שתוס' נקטו קו' על המסקנא של הגמ' דבתחילה סברו התוס' שהוא מדין עני המהפך, ואח"כ חזרו בהם התוס' וס"ל דהטעם גם למסקנא הוא מדין יורד, וכוונת הגמ' שם שיש חילוק בין בני מבוי לדג.

ה. ור"מ אביו של ר"ת מפרש וכו' הוה כאילו גוזל לו וכו'. ולכאו' כוונתו שכל הטעם שכתבו התוס' שאם אינו מוצא במקום אחר אינו חייב להתחשב בהפסד של חברו, זה דוקא כשאינו נהנה ממעשה חברו, אבל להשתמש במעשה חברו זה אסור, דכיון דע"י מעשיו באו לכאן חשבינן ליה כדידיה ויש כאן סרך גזל, וכעי"ז כתב ברא"ש לענין עני המנקף בראש הזית 'דשני התם שטרח בהם העני להפילם לארץ'. אלא דמ"מ יש העיר שהתוס' כתבו בסוף הדברים 'ויכול לומר לו תוכל לעשות כן במקום אחר', ודבריהם צ"ב דאם המציאות הוא שיכולים לעשות כן במק"א, א"כ מה כלל הקשו, [ועי' בתוס' ב"ב כא: בתי' הראשון] הרי הוא דומה למו"מ ואסור, וע"כ שאינו יכול למצא כן במקום אחר והוי כהפקר, ולכך הוצרך לומר שכיון שטרח לאסוף הדגים אסור. וצ"ב. ועי' בקצה"ח רעג סק"ד שדן דלולי דברי התוס' היה נראה שיש כאן גזל גמור שהרי קנה את הדגים בהגבהה. ועי' בנתיה"מ סק"ג.

וברמב"ן ב"ב שם הביא פי' הערוך דפעמים שהדגים נכנסים לתוך המצודה, ומתוך שהם רואים מזונות במקום אחר הם הולכים שם, וזה הוי גזל גמור הואיל וכבר נצודו, ונקנו בתוך כליו. וצ"ע הרי המצודה הוי חצר שאינה משתמרת ואמאי הוי גזל גמור.

**ו.** מכאן נראה לרבינו יצחק וכו'. יש כאן ב' הערות. א. בדין הראשון שאסור למלמד להשכיר עצמו לבע"ב וכו' שמאחר שהוא שכיר ילך המלמד למק"א להשתכר שם, והיינו דזה הוי כמו שמצוי להשתכר במק"א ולכך נקרא רשע, וצ"ב הלא אפי' לא יוכל להשתכר במק"א אסור, מפני שיורד לאומנותו של חברו כמו שכ' התוס' לגבי מצודה של דג. ב. ועוד יל"ע בדין השני של רבינו יצחק שאם שכר בעה"ב מלמד אחד, יכול בעה"ב אחר לשכור אותו מלמד עצמו וכו', שהרי כמדומה לי שזה ילמוד את בני יותר טוב. לכאו' טענתו היא שאינו יכול למצא כזה במקו"א, ולשי' ר"ת בכה"ג הוי כהפקר ואין בזה דין עני המהפך וכו'. אבל לרש"י שגם בהפקר איכא דין עני המהפך ה"נ בשכירות יש דין עני. והעיר בהגה' זר זהב על הריטב"א דהשו"ע הביא בסעי' א' ב' דעות של רש"י ור"ת הרי שלא הכריע ביניהם. ואיך סתם בסעי' ב' דינו של רבינו יצחק. ועי' בנתיה"מ.

**נתאכלו המעות**

**א.** רב ושמואל דאמרי תרוייהו מקודשת ואע"פ שנתאכלו המעות וכו'. מבואר בגמ' דהיכא שלא נתאכלו המעות א"צ להך טעמא דרו"ש, ופשוט שיחולו הקדושין בסוף ל' הגם שנתינת המעות היתה קודם. והטעם משום שהמעות הם בפקדון אצל האשה עד סוף ל', וכמבואר בגמ' בבכרות מט. לענין הפודה את בנו בתוך ל', דשמואל סבר שאם נתאכלו המעות בתוך ל' אין בנוי פדוי, כיון שאינו יכול לפדותו עכשיו, ומ"מ אם המעות קיימים בנו פדוי, וביאר שם ברש"י 'דהו"ל כמאן דיהיב להו נהליה השתא'. הרי מבואר להדיא שאפי' שא"א לעשות מעשה פדיון בתוך ל', מ"מ המעות הם פקדון ביד הכהן עד יום הל'. נמצא שדבר זה תלוי ברב ושמואל, דאליבא דרב המעות הם לשם פדיון, וזוכה בהם הכהן מיד, ואליבא דשמואל המעות הם פקדון.

**ב.** מתוך דברי הגמ' נראה שרו"ש לא באו לחדש למה אין חסרון של כלתה בקנין כסף, לא זה החידוש של הגמ', אלא החידוש בגמ' הוא ''דהני זוזי בתורת קדושין יהבינהו נהליה''. והביאור בזה, דהיה מקום לומר שלא שייך לקבל מעות בתורת קדושין בלא שחלין הקדושין, וכל היכא שהאשה מקבלת מעות ואין חלות קדושין, אין לה זכות במעות מצד קדושין, אלא המעות בידה או בתורת פקדון שלא תזכה בהם עד שיחולו הקדושין, או בתורת הלואה עד שעת חלות הקדושין. וזה ביאור דברי הגמ' לפקדון לא דמו וכו', דהגם שלא חלו הקדושין בשעת קבלת המעות, ומה"ט לכאו' המעות הם פקדון ואם נתאכלו אינה מקודשת, קמ"ל רו"ש שהאשה זכתה במעות לרשותה כבר בשעת קבלתה. ואח"כ אמרו למלוה לא דמו וכו', היינו שלא תימא שאם אין המעות פקדון ע"כ שהם בתורת הלואה, קמ"ל רו"ש שהאשה זכתה במעות מעיקרא בתורת קדושין.

ונמצא שעיקר החידוש דרו"ש שהקבלת מעות בתחילה היו לשם קדושין, וחשיב 'מעשה קדושין', ומה שחלות הקדושין אכתי מחוסר זמן אינו חסרון לזכייה במעות. ויש כאן מעשה קדושין גמור בשעת קבלת המעות, ומעשה זה פועל חלות קדושין לאחר ל', וזה לשון הגמ' הני בתורת קדושין יהבינהו.

וכן נראה בשי' הר"ן שכתב 'אבל בזו שמתחילה ע"ד קדושין ניתנה, אע"ג דהשתא לייתניהו לזוזי, מעיקרא מקניא נפשה בהנהו זוזי דיהיב לה, אע"ג שאם תחזור בה תהא חייבת להחזיר המעות, מ"מ הדבר ברשותה. ומיהו משמע דאם הוא חוזר בו אינה חייבת להחזיר, דאם לא במאי מיקדשא הרי אינם קנוים לה עד סוף ל' והרי נתאכלו בנתיים אלא כדאמרן'. והיינו דהחידוש של רו"ש הוא שיש כאן מעשה הקדושין גמור בשעת נתינת המעות ולכך צריך שהאשה תזכה בהם לגמרי, ורק בכה"ג י"ל שנעשה כבר מעשה הקדושין, 'ומעיקרא מקניא נפשא' היינו דדעתה והסכמתה לחלות הקדושין דלאחר ל' בעד הכסף שזכתה בו בתחילה.

והוסיף הר"ן ד''אע"ג שאם חזרה בה צריכה להחזיר המעות'', לכאו' צ"ב מה מקשה הר"ן, הרי אדרבא מכיון שאם היא לא מתקדשת היא צריכה להחזיר את הכסף, הרי זה ראיה שיש עדין שעבוד לכח הממון ומכח זה היא מתקדשת, אלא שכוונת הר"ן להק' על מעשה הקדושין, איך אפשר לומר שיש כאן מעשה גמור של קדושין, הרי עדין לא זכתה בהן לגמרי שהרי יש צד שלא יתקיימו הקדושין ותצטרך להחזיר את המעות. ותירץ 'מ"מ הדבר הוא ברשותה', פי' דכיון שהוא תלוי בדעתה זה נחשב קבלה גמורה, ולעולם זכתה בכסף מיד, אלא שכל זכיתה במעות היה בעבור שתתקדש בסוף ל', וכשחוזרת בה ולא רוצה להתקדש בסוף ל' צריכה להחזיר המעות.

ומ"מ חידש הר"ן דכשהוא חוזר בו אינה חייבת להחזיר, שאם היה הדין שהוא יכול להוציא ממנה את המעות חשיב שלא זכתה בהם, ולא נגמר מעשה הקדושין עד סוף ל' ואז אין כבר מעות. והביאור בזה, דאם הבעל יכול להוציא את הכסף מידה גם כשהיא מצידה מעמידה עצמה לקדושין, מוכח שעדין לא זכתה במעות וחסר 'נתינת מעות', אבל אם הבעל אינו יכול להוציא המעות יש כאן נתינה גמורה, דכל שהיא תעמיד עצמה לקדושין הכסף הוא שלה, אבל כשהיא חוזרת בה ודאי צריכה להחזיר שהרי לא ניתן לא אלא בעבור קדושין, וזה לא סתירה לקבלת מעות גמורה עבור קדושין.

ועי' במהרי"ט שתמה ע"ז דלעולם י"ל שיש כאן נתינה גמורה מצד הבעל, ומ"מ לא נתן לא אלא ע"ד שלא יחזור בו, וכל שלא חזר בו, שפיר איכא נתינה גמורה. ועי' בב"ש.

**ג**. בריטב"א כתב ''וכיון דברשותה אכלתינהו ויהיב לה רשותא לאנפוקינן לא נעשה מלוה ומתקדשת באותה הנאה'', ועיקר דבריו לעיל ו: ואיכא דקשיא להו' וכו' מ"ש נתאכלו המעות ממקדש במלוה, 'והא התם הנהו מעות עד ל' יום בתורת מלוה הם ברשותה, ואע"ג דלתניהו בעולם בשעת חלות הקדושין מיקדשא בהו'. ותי' הריטב"א 'ואיכא למימר דשאני התם דכיון דלתורת קדושין יהבינהו ניהלה, הרי הוא כאילו פירש שתתקדש לו בהם לאחר ל' יום בהנאה שהלוה אותם ונפטרת מהם, דודאי להכי אקדמנהו ניהלה ויהיב לה רשותא לאפוקינן שתיהנה בהן ותתקדש בהנאתה, אבל הכא דבתורת מלוה הגיעו לידה ושלה הם לגמרי והוא בא לקדשה בממון שלה אינה מקודשת'. ומבואר גם בקו' וגם בתי' דכ"ז שלא חלו הקדושין לא זכתה האשה במעות ובתורת מלוה הם ברשותה, [ואולי סבר דגם כשהוא חוזר בו המעות חוזרין, וזה מוכיח שהזכיה במעות תלויה בחלות הקדושין, וכ"ז שלא חלו הקדושין לא זכתה בכסף, כמוש"כ הר"ן]. ולכך הק' מה מועיל שנתן לה בתורת קדושין הא סו"ס המעות בתורת מלוה הם אצלה. ותי' דכשנתן לה מעיקרא לשם קדושין הרי"ז כאומר התקדשי בהנאת המלוה, דכל מה שהקדים לה המעות ונותן לה להוציאן הכל הוא כדי שתתקדש לו בהנאה זו[[4]](#footnote-5). ונמצא לדברי הריטב"א שבאמת הוא כמלוה אצלה, רק דמלוה דהכא מהני משום דכל נתינת ההלואה היתה לשם קדושין, ואף שלא זכתה במעות בעיין, מ"מ קבלה ממנו את ההנאה, הרי היא מקודשת בהנאה זו. משא"כ בהלואה בעלמא שנתן לה לשם מלוה, שוב אין המעות שלו ואינו יכול לקדשה.

**למה אין חסרון של כלתה קנינו.**

**ד.** אלא דעדין יל"ע דאם מעשה הקדושין נעשה בתחילה [בין לשי' הר"ן בגוף המעות, ובין לשי' הריטב"א בהנאת ההלואה] צ"ב מ"ט ליכא חסרון של כלתה קניינו. ובאמת בראשנים כתבו דחידושא דרו"ש הוא דוקא בקדושי כסף, אבל אם קדשה בשטר לאחר ל' ונשרף השטר בתוך ל', או אפי' היה קיים ואינה ברשותה אינה מקודשת, כיון דבשעת חלות הקדושין ליתא לשטר בידה, וכן בשאר קנינים במשיכה והגבהה וחזקה לאחר ל' לא קנה דכלתה קניינו. וצ"ב מ"ש קדושי כסף דאין בזה כלתה.

ומצינו בזה ב' דרכים.

א. ברא"ש בסוגין שכ' 'הלכך חשבינהו להו כאילו איתנייהו בעינייהו'. וכן כתבו התוס' בכתובות פב. דבכסף ודאי לא בעינן מעכשיו שאם לא תתקדש לו חייבת לשלם והוי כאילו הכסף בעין לאחר ל'. וכן כתבו התוס' ביבמות צג. דבחזקה ומשיכה וסודר ל"מ לאחר ל' משום דבשעת חלות הקנין פסקה החזקה והמשיכה והוחזר הסודר, אבל בכסף קנה 'דאפי' נתאכלו המעות חשוב כל שעה כאילו הן בעין שהמעות נשארו אצל המקנה ואם לא נעשה קנין היה מוטל עליו להחזירם וחשוב כאילו הם בעין לשם קדושין'. וכעי"ז איתא בר"ן בנדרים כט: ד"ה פשיטא 'דאע"ג דנתאכלו המעות מ"מ הא איכא גבה שיעבודא דכסף, וכדאמרי' התם בפ' האומר הני זוזי וכו' ומשו"ה מקודשת'. וכן בדף כח: כתב דבכסף אי"צ לומר מעכשיו דליכא בהם כלתה, 'לפי ששעבוד המעות עדין קיים'. ובפשיטות הכוונה דכיון שיש עליה חיוב להחזירם אם אינה מתקדשת הרי"ז כאילו איתנייהו בעין.[[5]](#footnote-6)

ב. הר"ן אחר שכתב ''אבל בזו שמתחלה ע"ד קדושין ניתנה אע"ג דהשתא ליתניהו לזוזי מקניא נפשה בהנו זוזי דיהיב לה וכו' כתב הר"ן ודוקא בקדושי כסף הוא דאמרינן דמקודשת משום טעמא דכתיבנא, אבל בקדושי שטר וכו' ודאי אינה מקודשת וכו', הרי שלא ביאר כלל שיש שעבוד המעות וכדו', אלא דחלוק קנין כסל מקנין שטר, וצ"ב בזה, וראיתי שפירשו בזה שכלתה שייך רק בקנין שהוא מעשה קנין שפועל חלות, משא"כ כלפי דעת מקנה והקונה מספיק לן הדעת שיש להם בשעת מעשה הקנין, דאותה הדעת קיימת גם בשעת חלות הקנין. וא"כ י"ל שחלוק קנין כסף משאר קנינים, דבשאר קנינים המעשה הוא פועל את החלות, משא"כ בקנין כסף ידוע בשם הגרש"ש דיסוד קנין כסף הוא שהכסף מחייב את המקנה להקנות תמורת הכסף, ונמצא שצורת הקנין בכסף הוא שהמעות מחייבים להקנות תמורת הכסף, וא"כ כשנותן כסף לשם קדושין לאחר ל' הרי האשה מחויבת לתת קדושין תמורת הכסף, וא"כ מה איכפת לן שהכסף אינו בעולם, מ"מ הכסף שקיבלה בתחילת הל' יום מחייב אותה להתקדש עבורם, דעיקר הקנין הוא שהאשה תגמור בדעתה להתקדש תמורת הכסף, ולכך אין כלתה.

ג. באבנ"מ סי' מ' סק"א כתב עפ"י המבואר בכתובת פו: דרב נחמן אמר דאם עשה משיכה לאחר ל' יום, וביום הל' היתה בסימטא או באגם קנה. וכן אם נתן לה גט להתגרש בו לאחר ל', ובסוף ל' עמד באגם או בסמטה הרי"ז מגורשת. והק' התוס' דזה סותר דברי ר"י לעיל שם פב. דאמר ר"י שבכה"ג לא קנה אפי' עומדת באגם, אא"כ אמר מעכשיו. והר"ן וכן דעת הרמב"ן והרשב"א שם כתבו דר"נ פליג על ר"י, וס"ל דאם נמצא בסוך ל' יום באגם קנה. וביאר הר"ן 'דלאחר ל' יום כי קיימא באגם קני, דחשבינן לה כאילו ברשותו ממש היא, וקנה אותה במשיכה ראשונה כיון שעדין ברשותו', וכן בגט מגורשת בקבלה הראשונה שהרי לא יצא מרשותה, ואי"ז כטלי גיטך מעג"ק, דהא איכא נתינה לשם גרושין, אלא שאינו רוצה שיחול עד לאחר ל'. והביאור בזה הוא שאין החסרון של כלתה שא"א להפריד את מעשה הקנין מחלות הקנין, ולעולם מעשה הקנין יכול לפעול לאחר זמן, רק החסרון של כלתה הוא שהמעשה מתבטל ועבר מן העולם, ופקע כוחו לפעול חלות, אבל אם עדין נשאר המשך למעשה לא נתבטל ויכול לפעול לאחר ל'. ובמשיכה צריך שישאר ברשותו ביום הל', וכיון שביום הל' הוא עומד באגם שהוא מקום הראוי לקנין, זה גורם שלא כלה המעשה הראשון. ולפי"ז ביאר באבנ"מ הטעם למה במעות אין כלתה, דכיון שגמר קבלת ההנאה מהמעות הוא ביום הל' וע"י הקדושין נפטרת מחוב זה, אף שזה כשלעצמו הוא מחילת מלוה ואינו ראוי לקנין, מ"מ זה המשך למעשה הראשון, וחשיב שההנאה קיימת. [כ"כ לביאור הריטב"א].

**שיטת הרשב"א**

**ה.** ברשב"א כ' 'וטעמא דמילתא דכיון דלשם קידושין ניתנו בתחילתם אע"פ שבשעה שראויין לחול אינן בעולם, מ"מ כיון שאם לא נגמר הקנין יש עליה להחזירם רואים אנו אותם כאילו הן בעין, ובאותה הנאה היא מתקדשת כעין שהיא מתקדשת בהנאת מלוה, ומשא"כ במלוה דעלמא הואיל ובשעת מתן מעות לא ניתנו לקידושין אלא להלואה'. ודבריו מופלאים, דפתח כדברי התוס' שהקדושין הם במעות הראשנות ואין כאן כלתה משום שהמעות כאילו הם בעיין, שאם לא תתקדש מחויבת להחזירם, ובסוף סיים שהוא מקדש באותה הנאה היא מתקדשת, משמע שהקדושין הם באותה הנאה שאינה מחזירה ונפטרת ממנו בסוף ל'. וצ"ב.

וביותר ממשיך הרשב"א וכ' 'ומסתברא דהיינו נמי טעמא דעשה לי שירים ונזמים וטבעות דמקודשת למ"ד אינה לשכירות אלא לבסוף, דאע"ג דמ"מ שכירות זו אינה בעולם ומחוסר גוביינא הוא, אפ"ה כיון שלא ירד בו לדעת מלוה, והנאת שכירות ישנה בעולם שאם לא תתקדש לו צריכה ליתן לו שכירותו, רואין אנו אותו כאילו הוא בעינו להתקדש בו', הרי שאין הכוונה שהיא מתקדשת במעות הראשונות, שהרי הרשב"א מדמה זאת לשכירות.

ועי' באבנ"מ שביאר בדברי הרשב"א דעיקר מעשה הקידושין הוא לאחר ל' במה שנפטרת ממנו בסוף ל' יום שאינה מתחייבת עליהם, אלא דבעלמא כל שלא פירש שמקדש בהנאת מחילה אמרינן שדעתו על המלוה עצמה, אבל כאן שנתן מתחילה לשם קדושין היא מתקדשת בהנאת מחילה אף שלא פירש כן להדיא.

וכדברי הרשב"א נראה גם מהרמב"ן בסוגין שכתב 'דמלוה כגון זו מקודשת היא', משמע נמי שאין המעות אלא מלוה בידה, ומ"מ היא מתקדשת במלוה זו. משמע נמי שהקדושין הם במחילת המלוה ולא בנתינה הראשונה.

ויש לעין לפי"ז אמאי סבר ר"ל בסמוך שא"א לחזור מקנין לאחר ל' דנתינת המעות נחשב מעשה, ולא אתי דיבור ומבטל מעשה, ובשלמא לר"ן דמקודשת במעות שהביא לה א"כ נעשה מעשה קדושין, אבל לדברי האבנ"מ בדעת הרשב"א דנתינת המעות אינה מעשה קדושין כלל, רק הדיבור של הקדושין הוא בתחילה, וכל מעשה הקדושין הוא במחילת המלוה ובהנאה שבסוף ל, א"כ ליכא מעשה כלל. וצ"ל דאף שלא הוי מעשה קדושין, מ"מ כיון שמסירת המעות לידי האשה יפעל לבד בסוף הל' יום, שפיר חשיב מעשה זוטא, ולא צריך דוקא שיהי' כאן מעשה קדושין. [ומ"מ לפי"ז צריך שיהא שו"פ בסוף ועי' במקנה שדן בזה]

ועי' בקה"י שהק' לד' הרשב"א איך מהני נתאכלו המעות בפדיון הבן, הרי א"א לפדות בהנאה דאי"ז גופו ממון, אבל לשי' הר"ן ניחא דהפדיון נעשה במעות הראשונות, אלא דאין כלתה כיון דשיעבוד המעות קיים.

**ו.** עי' ברע"א שדן אם לא אכלה האשה את המעות אלא שנאנסו המעות אם יחולו הקדושין בסוף ל', באופן שגם אם האשה תחזור בה תהא פטורה מלשלם, וא"כ לא נשאר שעבוד המעות וכלה קנינו ואינה מקודשת. ועי' באבנ"מ סי' מ' סק"ב. עוד דן באבנ"מ שם באופן שהאשה החזירה את המעות לבעל אבל לא חזרה מן הקדושין, דלכאו' לא תתקדש, שהרי שוב איכא חסרון של כלתה קנינו שהרי עכשיו אם תחזור בה לא תתחייב לשלם המעות שהרי כבר החזירה לו.

ז. כתבו הרשב"א והר"ן שאם קדשה בשטר לאחר ל' יום, ונקרע או יצא מרשותה בתוך ל' אינה מקודשת, אבל אם יש בו שו"פ מתקדשת מדין כסף, דדעתה נמי אנייר. והק' באבנ"מ סי' מ' סק"ד איך יתכן שתוכל להתקדש או מדין שטר [כשלא נאבד] או מדין כסף, הרי בכדי שיועיל מדין כסף צריך שתזכה בנייר מיד כמוש"כ הר"ן, ובכדי שיועיל מדין שטר צריך שלא תזכה בו עד יום הל', דהא בכדי שיהא לו תורת שטר צריך שיהא שייך לבעל דבעינן ספר המקנה, וא"א לקדש אם הנייר שייך לאשה.

והנה מה דפשיטא ליה לאבנ"מ שבכדי לקנות בקנין שטר לאחר ל' צריך שהזכייה בשטר יהיה ביום הל' דאל"כ חסר בספר המקנה, לכאו' אינו מוכח די"ל שהעיקר הוא שבשעת מסירת השטר יהי' ספר המקנה, ואי"צ ספר המקנה בשעת חלות הקדושין, דהתנאי של ספר המקנה אינו בעצם כח השטר, אלא הוא דין במעשה קנין של שטר שימסור לו שטר שלו. וכן נקט בנתיה"מ קצז סק"ד.

וכן מוכח מדמהני מעכשיו ולאחר ל' לר' יוחנן בגט, והרי אם מתחיל חלות גרושין מיד ע"כ שהאשה קנתה את הגט מיד, דאל"כ לא מתחיל כלום, ואפ"ה נגמר לאחר ל', ולדברי האבנ"מ אין לו כבר תורת שטר. וצ"ע.

1. והנה כתבו תוס' ומיירי שהאשה וכו', ולכאו' צ"ב הרי הדברים פשוטים שבלא שהאשה מתכוונת להתקדש אין קדושין. וצ"ל שהתוס' הוסיפו הדברים כאן, דס"ל שאף לבתר דקמ"ל ש'לי' היינו לצורך עצמי, מ"מ אם האשה אומרת שכוונתה היתה לצורך המשלח, אינם דברים שבלב, ונאמנת כיון שאי"ז היפך מהדיבור, דבכה"ג בכלל הלשון 'לי' מונח גם קדושין למשלח, אלא דלא יחולו הקדושין כלל, דאינה מקודשת לראשון כיון שהשליח לא קידש אלא לצורך עצמו. ולשני אינה מקודשת דלא היה לו דעת האשה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונחלקו האחרונים בביאור דבריו, השמעתא ש"ו פ"ג הביא שם בשם המהרי"ק דכל מה שע"א אינו נאמן בדבר שבערוה הוא דוקא כשמעיד נגד חזקת איסור, דהטעם שצריך ב' בדבר שבערוה נלמד דבר דבר ממון, ובממון בעינן ב' רק כשבא להוציא ממון מחזקתו. אך בשמעתא שם נחלק והוכיח דע"א אינו נאמון בממון גם באופן שאינו מוציא כגון בהשבת אבידה, ואין כוונת המיימונית שנאמן כיון שאינו נגד חזקה, אלא דלדבריו לא נתקדשה מעולם ואין זה דבר ערוה כלל. ונפק"מ באשה שנתקדשה ואין ידוע למי וע"א מעיד שנתקדשה לפלוני, האם זה ע"א בדבר שבערוה שהרי הע"א מודה שהיא ערוה, אבל מ"מ אינו מעיד נגד חזקה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבזה נדחה ראית הרשב"א דבקדם ותרם כיון שלא שייך ב' תרומות הו"ל מעשה המוכיח גם לדעת הר"ן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובדבריו מבואר שיש כאן גם הנאת המלוה וגם הנאה שנפטרת מהם. [↑](#footnote-ref-5)
5. אלא שיש בזה הערה גדולה דאם נפרש שכל שעבוד מעות הוי כאילו זה עצמו גופו ממון, כאילו הוא בעיין ממש, א"כ בכל מקדש במלוה נימא שיש כאן כאילו ממון בעין, ולמה אינה מקודשת הרי יש כאן ממון ממש, וצ"ל שאין הכוונה שהשעבוד הוא כאילו שיש כאן ממון ממש, אלא שכלפי המעשה הראשון, שהוא נתן לה את כסף הקדושין כלפי מעשה זה אפשר לומר שיש כאן שעבוד למעות שניתנו לשם קדושין, אבל במעות הלואה לא שייך לדון ששעבוד המעות קיים, דאין ה"נ אפי' ששעבוד המעות קיים, מ"מ אין כאן מעשה נתינה של מעות לשם קדושין. [↑](#footnote-ref-6)