שיעור טז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / סימן קיב- קיד שיעורי עכו_ם

[המשך לשיעור טו] הנה זה ברור בפוסקים שאם לקח חלב מעכו"ם אסור אפילו יעשה ממנו גבינה, וכן מבואר ברמ"א (סוף סעי' א). וא"כ קשה דבראה עשיית הגבינות כתב הרמ"א (סעי' ב) להתיר בדיעבד את הגבינות, וקשה דהרי עושה הוא הגבינה מחלב בעכו"ם. ובמטה יהונתן כתב לבאר שבאמת לא קנה את החלב אלא נשאר של הגוי, וכל זמן שהוא ביד הגוי אינו נאסר, שלא גזרו על החלב אלא כשהוא ביד הישראל. אלא שא"כ קשה מה שכתב הש"ך שההיתר הוא מחמת שקונה את החלב קודם עשיית הגבינה, והדבר צריך ביאור שאם קנה את החלב מהגוי הרי כבר יש כאן חלב עכו"ם [ואף לדעת המטה יהונתן הרי מיד כשבא ליד הישראל נאסר], ואיך נעשה היתר ע"י שעושה ממנו גבינה. ובחזו"א (סי' מא ס"ק ג) כתב לבאר שבאמת גם לדעת הש"ך אין הכוונה שקונה את החלב מהגוי קודם עשיית הגבינות, אלא כוונת הש"ך שקונה את הגבינות מתחילה וזה מה שכתב הש"ך (ס"ק כג) ודוקא שקונה ממנו סכום גבינות או לפי המשקל ומבואר שקונה את הגבינות ולא את החלב, וזהו מה שכתב סכום הגבינות וכן מה דכתב שקונה במשקל היינו לפי משקל הגבינות, ומוכרח דרצונו לומר שקונה הישראל את הגבינות ולא את החלב ולכך עושה הוא חשבון לפי משקל הגבינות ולא לפי החלב ודוק.

קטו ג

דיני חמאה

כתב השו"ע החמאה של עובדי כוכבים, אין מוחין לאנשי המקום שנוהגין בו היתר. ואם רוב בני המקום נוהגים איסור אין לשנות, ובמקום שאין מנהג אם בישלה עד שהלכו צחצוחי החלב, מותרת.

ובביאור דין החמאה שנהגו בו היתר, יש להקדים דכבר נתבאר שבתחילה גזרו חכמים על חלב עכו"ם שמא עירבו בו חלב טמא אבל גזירת גבינה מאוחרת היא ובתחילה לא אסרוה וטעם הדבר משום שלא חשו חכמים לעירוב חלב טמא כשעשה מהחלב גבינה שהרי החלב אינו עומד. אלא שאח"כ ראו חכמים לאסור את הגבינה, מכמה טעמים וכמו שנתבאר כל זה לעיל שלדעת הרמב"ם אסרו את הגבינה שמא העמידו את הגבינה בקיבה של נבילה, ודעת התוס' שאסור משום גילוי ודעת רש"י שאסרו משום דא"א לגבינה בלא ציחצוחי חלב וחוששים שבאמת מעורב חלב טמא בגבינה מיהו גם לרש"י בתחילה לא אסרו את הגבינות שהרי בפשטות אין מעורב חלב טמא בגבינה שהרי אינו עומד מ"מ אח"כ ראו חכמים לגזור על בגבינות משום שראו שיש גם בגבינה קצת חשש של עירוב חלב טמא.

והנה החמאה ג"כ א"א לעשותה מחלב טמא כמו גבינה, וכתב הרמב"ם (מאכלות אסורות פ"ג הט"ו) שמקצת הגאונים ס"ל להתיר את החמאה, והיינו לטעמו דס"ל שכל הגזירה לאסור הגבינה הוא מחשש שמא יעמידוהו בקיבה, ובחמאה הרי לא שייך חשש זה כיון שאין מעמידים אותו [אלא נעשה ע"י שמנדנדים את החלב או מבשלים אותו]. אלא שהביא הרמב"ם שמקצת הגאונים אסרו את החמאה של גויים מפני צחצוחי חלב שישאר בה והיינו דס"ל לאותם ראשונים כדעת רש"י שאסרו את הגבינות משום דא"א לגבינה בלא צחצוחי חלב וממילא ה"נ יש לאסור את החמאה מאותו טעם. וכן ביאר הגר"א (ס"ק יז) אלא שהביא מהסמ"ק שאף לרש"י יש מקום להתיר משום שבחמאה אין גומות

ובזה יבואר מה שכתב המחבר שאם בישל את החמאה מותרת, דכיון שנתבאר שהטעם לאסור את החמאה הוא מחשש שיש בה צחצוחי חלב הרי אם בישל את החמאה כבר נתבטל אותו חלב מועט שמעורב בחמאה. והיינו שדוקא קודם בישול יש לאסור כיון שחוששים לצחצוחי חלב שעומדים בפני עצמם ולא נתערבו ולכך לא בטלים אבל אחר בישול מתערב הכל יחד ובטל. ואין בזה משום 'אין מבטלים איסור לכתחילה' כיון שאי"ז ודאי שיש שם חלב עכו"ם ועוד שאין כוונתו לבטל.

מיהו דוקא בחמאה נאמר היתר זה שאם מבשל מותר אבל בגבינות אף לדעת רש"י שכל האיסור בגבינות הוא מחמת צחצוחי חלב מ"מ לא מצאנו היתר ע"י שמבשל הגבינות, וצ"ל שחכמים אסרו את הגבינות ואחר שאסרום אינם נעשים היתר ע"י בישול אבל על חמאה לא היה גזירה ולכך שרי ע"י בישול.

ודעת אותם גאונים שהתירו את החמאה ולא חששו לצחצוחי חלב יש לבאר בב' אופנים או דס"ל כדעת הסמ"ק וכמו שנתבאר שבחמאה אין גומות, או משום דס"ל כדעת התוס' (ע"ז לה. ד"ה לפי) שאין לחשוש כלל לעירוב חלב טמא בגבינות דאטו מי חיישינן דעובד כוכבים שוטה הוה שעירב בו חלב טמא אף על פי שהוא יודע שאינו עומד, וה"נ בחמאה יש סברא זו דאין לחשוש לעירוב חלב טמא כיון שחלב טמא אינו נעשה חמאה. כן ביאר הגר"א (שם).

ויש נפק"מ בין שני הביאורים אם קנה חלב עכו"ם ועשה מזה גבינה, שאם הטעם כהסמ"ק יש להתיר דשוב אין לחשוש לעירוב חלב טמא כיון שאין גומות בחמאה אבל לטעמם של התוספות שאין חוששים שהגוי שוטה לערב חלב טמא כשבא לעשות גבינה או חמאה, א"כ זה דוקא כשאותו גוי החולב הוא בא לעשות גבינה או חמאה אבל באופן שקונה מהגוי חלב ובא לעשות ממנו חמאה יש לחשוש שמא כבר עירב הגוי חלב טמאה שהרי לא הייתה דעתו לחמאה.

ולפי"ז כתב הנחלת בנימין (ס"ק פט) שבזמן הזה שבתי החרושת שעושים את החמאה קונים חלב מהמחלבה, ולא אותו גוי שחולב עושה את החמאה, א"כ יש להחמיר לאסור חמאה שלהם שהרי יש לחשוש לעירוב חלב טמא דהא לא שייך בזה סברת התוספות [זאת מלבד החשש שמא מערבים דברים אסורים בחמאה]. ואין להתיר חמאה של עכו"ם זולת לטעמו של האגר"מ לסמוך על הפיקוח הממשלתי שלא עירבו חלב טמא.

והנה כבר נתבאר שכתב הרמב"ם בביאור דעת האוסרים את החמאה שהוא משום צחצוחי חלב ורק אם ביש את החמאה מותר משום שנתבטל החלב הטמא בחמאה. אלא שהרשב"א (תוה"ב ב"ג ש"ו צ:) נתקשה בזה אמאי לא מתבטל חלב הטמאה בחמאה אף קודם בישול דאף שהחלב עומד בפני עצמו בנקבים שייך בזה ביטול כמו בכל תערובת יבש ביבש שמותר אף שהאיסור וההיתר אינם מעורבים זה בזה. אלא כל שאין אתה יכול לברור דבר מתוך דבר יש בו דין ביטול אף כשהאיסור עומד בפני עצמו. אמנם הבית יוסף כתב שאין זה קושיא כלל שדוקא בתערובת יבש ביבש שאין האיסור ידוע במקומו שהרי אין ידוע איזה מהחתיכות היא חתיכת איסור לכך יש ביטול אבל כשהאיסור ניכר במקומו אף שאינו יכול לבוררו ולהוציאו מ"מ אינו בטל שהרי ניכר הוא.

ובאחרונים הביאו מחלוקת זו לעיל סי' קד לעניין נאבד חתיכת שרץ בתוך התשביל אם שייך בזה ביטול שהט"ז (סי' קד ס"ק א) האריך לבאר שאסור כיון שניכר במקומו וכתב שם שאף שהרשב"א דעתו להתיר משום שאי אפשר להוציאו מהתערובת מ"מ התם לעניין שרץ אין להתיר כיון שחששים שמא יפגע באיסור ויאכלנו, ויהיה באיסור שהרי כשיפגשנו יכירו ודוקא כאן בחמאה אין חשש זה כיון שהחמאה עצמה ודאי איהנה מחלב טמא וכן החשש הוא מהצחצוחי חלב וכשיפגוש צחצוחי חלב לא יאכלנו. והש"ך שם הוכיח מהרשב"א להתיר וחולק על הט"ז. ודעת החזו"א (סי' ל סק"א) שכל שאם יראה את מקום האיסור יכירו אין ביטול.

ודעת הרשב"א (שם) לבאר שהטעם שאין אומרים שציחצוחי החלב בטלים בגבינה הוא משום שאין הולכים באיסורי גויים אלו אחר נתינת טעם ומחמת זה כתב הרשב"א שגם בחמאה אסור משום ציחצוחי חלב ואפילו אם נתבשלה אסורה דלא מהני בזה ביטול. ולעניין הלכה נראה שהפוסקים לא חששו בזה לדעת הרשב"א וכמו שפסקו המחבר והרמ"א להתיר את החמאה כשנתבשלה.

וכתב הרמ"א ואם הולך ממקום שאין אוכלין אותה למקום שאוכלים אותה אוכל שם עמהם, אבל אסור להביאה עמו ולאכלה במקום שנוהגים בה איסור, אם לא שיש בה היכר שהיא ממקומות המותרים. וההולך ממקום שנהגו בה היתר למקום שנהגו שם איסור אסור לאכלה שם, וי"א דה"ה אם הובאה ממקום היתר למקום איסור נמי אסורה, אפילו יש בה היכר, והכי נהוג.

הנה דינו של הרמ"א צ"ב דהא תנן בפסחים (פ"ד מ"א) ההולך ממקום שעושין למקום שאין עושין או ממקום שאין עושין למקום שעושין נותנין עליו חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם. וא"כ אמאי כתב הרמ"א להתיר כשבא למקום שנוהגים להתיר החמאה והרי בא ממקום שאוסרים החמאה וצריך ליתן עליו חומרי מקום שבא משם. וביאר הט"ז (ס"ק יג) בטעם הדבר שמקום שהיו נוהגים שם היתר אי"ז משום שמקילים יותר אלא שהם רגילים לעשות את החמאה בהכשר לכך מותר לאכול אבל מקום שלא נהגו היתר אינם רגילים לעשות הכל בהכשר ולכך שייך בזה איסור. ולפי"ז חילוף המנהגים אינו מחמת שחחוששים לדעת הגאונים דס"ל להחמיר בחמאה של עכו"ם שהיא בכלל גזירת הגבינות אלא כולם סוברים כדעת המתירים רק שבמקום שאוסרים היינו משום שאינם רגילים לעשות בהיתר [וכמו שפשוט שאדם שבא ממקום שאין בו עירוב ואינם מטלטלים שאם בא למקום שיש שם עירוב שיכול לטלטל דכל הטעם שאין מטלטלים במקום שבא משם הוא מחמת שלא עשו עירוב].

אלא שאם כן מן היה שאם לקח חמאה ממקום שנוהגים היתר בחמאה למקום שאוסרים היה לנו להתיר את החמאה שהרי באותה חמאה אין חשש, ומ"מ כתב הרמ"א לאסור כשאין בה היכר משום החשד ולכך כתב לדעה הראשונה שאם יש בה היכר שרי.

מיהו לדעה השניה אף כשיש היכר בחמאה אין להתיר, וצ"ל שדעה זו ס"ל שחוששים להחמיר בחמאה מן הדין וכדעת רש"י דחיישינן לציחצוחי חלב שבחמאה. וא"כ לדעה זו יש לנו לאסור על מי שבא ממקום שאוסרים שלא לאכול חמאה במקום שנוהגים בו היתר דהא צריך לנהוג כחומרת מקום שבא משם

ולמעשה עולה ברמ"א שהמנהג להקל רק אחר בישול, וע"י בישול מותר אף כשלא חלב הגוי את הבהמה על דעת לעשות מהחלב את החמאה.