שיעור ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיח - בישול

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

* נתינת רותחים לכלי חד פעמי
* שומן שנתקשה אם יש בריכוכו משום בישול
* יבוש בגד ע"י האש
* בישול בדבר המתכלה מחמת הבישול
* מעשה שבת במקום מחלוקת
* מעשה שבת בעירוי ובמבשל בביה"ש

##### שיעור ב

##### הלכות

##### **שבת - בישול**

##### סימן שיח סעיף א

**נתינת רותחין לכלי חד פעמי בשבת**

א] [ס"א המשך] כבר נתבאר מהמ"ב (ס"ק א) שכל שמרכך דבר קשה יש בו משום בישול, ויש שהחמירו לא להשתמש ברותחין בכלים חד פעמיים מפלסטיק בשבת, דכשנותנים בהם רותחים מצוי שמתרככים, ונמצא מרכך דבר הקשה. והשבט הלוי (ח"ח סי' נז) התיר, מחמת היתרו של המ"מ (שבת פי"ב הלכה א-ב) המובא במג"א לקמן (ס"ק לו) גבי מיחם שפינהו דשרי ליתן בו מים צוננים מרובים ולא אמרינן דמצרף, וז"ל מפני שכשהוא מתכוון עושה מלאכה, וכשאינו מתכוון אין בו מלאכה כלל שהרי אינו רוצה לעשות ממנו כלי, ודומה לקטימת קיסם שכל שאינו קוטמו לחצות בו שיניו פטור, שכל שהוא מפני תיקון כלי מי שאינו מתקנו פטור, ואפילו לר"י דמחייב בדבר שאינו מתכוון, עכ"ל. והיינו דמלאכה זו תלויה בכוונה וכל שאינו מתכוון לא עביד מידי, וה"ה הכא שאינו מתכוון לרכך ולבשל, לא נחשב בישול כלל.

ודעת הגרשז"א (שלחן שלמה ח"ב סי' שיח הערה ו) ג"כ להתיר, ודייק מהא דכתב הרמב"ם (שבת פ"ט ה"ו) גבי דונג דחייב דווקא כשממסס, וגבי מתכת כתב שכל שחיממו עד שנעשה גחלת חייב ואפילו לא התיכו לגמרי, ומשום דבדונג אין תועלת בריכוכו אלא כשנימוח לגמרי, משא"כ בגחלת סגי במה שמתרכך כדי לעקמו וליצור ממנו צורה, וה"ה בכלי פלסטיק דרק אם ממיס לנוזל אפשר לעשות ממנו צורה, א"כ במה שמתרכך קצת אין בזה בישול.

ויש שרצו להתיר מחמת דברי הדגול מרבבה (סי' שמ סעיף ג) שהתיר לאכול עוגה שיש בה אותיות אע"פ דהוא פס"ר שישבור את האותיות ויש בו משום מוחק, דכיון דהוא מוחק שלא ע"מ לכתוב וגם מקלקל הוא, הוי תרי דרבנן ושרי בפס"ר דל"נ ליה, וה"ה הכא דהוא פ"ר דל"נ ליה ומקלקל וגם אינו מתכוון והוי תרי דרבנן. אמנם כבר הקשה עליו החזו"א (סי' סא סק"א) דאין להיתר זה מקור בגמרא, ודעתו לאסור אכילת עוגה שיש בה אותיות. ובתהל"ד (סי' שיד סק"ג) הקשה על יסודו של הדגמ"ר מגורר ספסל (סי' שלז ס"א) דאסור אף שהוא מקלקל ואינו מתכוון והוא פ"ר דל"נ ליה כמבואר שם.

ולמעשה אם מתרכך מעט ולא משתנה צורתו נראה דאין להחמיר בזה, וכמש"כ השבט הלוי דכיון דלא מכוון לכך לא נחשב מלאכת מבשל, וגם אפשר דדוקא אם מתרכך מאוד אסור כדברי הגרש"ז. ואם משתנה צורתו מחמת כך, יש מקום לכתחילה להחמיר בזה, אך מעיקר הדין נראה דשרי.

**אם יש בישול בריכוך פעם נוספת**

ב] והנה דבר מצוי הוא שיש בתבשיל שומן ומחמת הקור הוא מתרכך, ולכאורה כיון שמבואר כאן שכל שמרכך דבר קשה חשיב בישול, היה לנו לחוש בזה משום בישול. והנה המחבר לקמן (סט"ז) כתב להדיא להתיר להניח אינפאנד"ה סמוך לאש, אע"פ שהשומן שבה שנקרש חוזר ונימוח, וברמ"א הביא שיש מחמירים בזה מחמת איסור נולד. והקשה הנשמ"א (כלל כ הערה ו) דהא הוא מרכך דבר קשה, וא"כ אמאי אינו חייב משום מבשל, ומ"ש מחלב ודונג דיש בישול בהמסתו. והביא מש"כ בספר כל בו בשם הר"ד הלוי דדוקא דבר שמתחילת ברייתו קשה, בזה כשמרככו הוי בישול, אבל השמן שבתחילת ברייתו הוא צלול רק שנקפה מחמת הקור, אין בהמסתו לנוזל משום ריכוך ובישול. אמנם הנשמ"א נתקשה בזה דמאי שנא החלב מהשומן, הא בבהמה שניהם היו קשים, וכיון שהחלב נחשב קשה מתחילת ברייתו, ה"ה דיש להחשיב את השומן לקשה מתחילת ברייתו, ואי נימא שכיון שכבר נתבשל השומן ונתרכך שוב אין בריכוכו משום בישול, א"כ ה"ה בחלב נימא הכי, שכל שכבר נתבשל פעם אחת שוב אין בריכוכו משום בישול, והניח בצ"ע.

וראיתי מתרצים דהשומן כשחוזר ונקפה אינו כבתחילה, משא"כ חלב שנקפה חוזר לגמרי לקדמותו, ומשו"ה השומן לאחר שנתרכך פעם אחת שוב לא פקע מיניה בישולו הראשון, שהרי נשתנה, ועל כן לא יתחייב פעם שנית משום בישול, אבל החלב שחוזר להיות ממש כבתחילה, לא נשאר בו עוד מבישולו הראשון וכל כה"ג יש בישול אחר בישול. וכעין מה שביאר החזו"א (סי' נ סק"ט) גבי הקושיא אמאי חייבים בחימום מתכת משום מבשל, והלא כל מתכות הבאות לפנינו כבר ניתכו בעבר ואין בישול אחר בישול, וביאר דכיון דכשמצטנן ומתקשה הוי בבתחילה ממש, ולא נשאר כלום מבישולו הראשון חשיב בישול כבתחילה. וכן הוכיחו המנח"ח (מוסך השבת, אופה אות ו) ובנשמ"א (שם) מהגמ' ביבמות (דף ו:) דמבואר דיש בישול בפתילה אף שהפתילה עצמה נעשתה ע"י חום וריתוך, ומבואר דבמתכות יש בישול אחר בישול, ובהכרח הטעם דשב לגמרי לטבעו הראשון ושפיר יש בו בישול.

והוסיף עוד החזו"א (שם) דזהו טעם הפוסקים הסוברים דבדבר לח שנצטנן יש בישול אחר בישול, דכשנצטנן חוזר לגמרי לקדמותו, והסוברים דאף בלח אין בישול אחר בישול, היינו משום דס"ל דמים שהורתחו נשתנו ואינם דומים למים חיים, ובהכרח דנשאר בו בישולו הראשון וע"כ שוב אין בו בישול. וכן איתא בדרשות הר"ן (דרשה ח) שמים כשהוחמו וקיבלו צורת החום, גם כי יתקררו יקבלו צורת החום שנית יותר בקלות, מפני שהחום הראשון חלחל ודקדק חלקיהם, ולכן יקבלוהו שנית בקלות יותר ,וביחוד כאשר לא עמדו בקירורם זמן רב. ובאגלי טל (אופה ס"ק יד בהשמטות) חילק דאין אדם שותה מים חמין עד שירתחו, אבל כל שנתבשלו כבר מספיק לחממו אף שלא מגיע לרתיחה, וכיון שנשאר בו מבישולו הראשון אין לחייבו פעם נוספת בבישול.

**ביאור המרדכי דייבוש בגד באש הוי מבשל**

ג] כתב השו"ע (סי' שא סעיף מו) בגדים השרויים במים אסור לנגבם סמוך לאש. ומקורו מהמרדכי (שבת רמז תלד) שכתב לאסור כן מחמת ב' טעמים חדא משום מלבן ועוד יש לאסור משום מבשל כמו מאן דשדא סיכתא באתונא (שבת עד:). ובהגהות רע"א (על השו"ע שם) כתב דנפק"מ בזה אם היו הבגדים שרויין במים שהיד סולדת בהם, או אפילו כשנצטננו למ"ד שאף בלח אין בישול אחר בישול, דמשום מבשל שרי ומשום ליבון איסור. וכן איתא בפמ"ג (מ"ז סי' שב מ"ז סק"ו) דכל שאין תורת בישול במים, לא נאסר אלא משום מלבן [והנה מוכח מדבריהם דלמ"ד דאין בישול אחר בישול בלח, הוא ג"כ במים, וכן מוכח בחזו"א הנ"ל, ודלא כמ"ש בשביתת השבת (מבשל אות כט)]. והדברים צריכים ביאור, דהא רש"י כתב לבאר בסיכתא דאתונא דהוי בישול מחמת שמשליך את היתד לאש ומתרכך באש, ומשמע שהבישול הוא ביתד, וא"כ מאי איכפ"ל אם המים מבושלים, הא מ"מ מרכך את היתד ועובר משום בישול. ומבואר דס"ל דלדעת המרדכי איסור הבישול ביתד שהשליכו לאש אינו מחמת ריכוך היתד, אלא מחמת שהוא מבשל את המים שבתוך היתד, וכמו שהביא בשביתת השבת (אופה ס"ק יד) מהיראים (סי' רעד), וע"כ שפיר יש ללמוד דה"נ אסור לייבש בגד כי הוא מבשל את המים שבו.

אמנם בהגהות מרדכי (רמז תנב, הובא בגר"א סי' שא ס"ק קה) פי' דחייב משום בישול כיון שכל דבר המתייבש בתחילה מתרכך מחמת הלחלוחית שבו, וסיכתא באתונא ג"כ מתרכך בתחילה ע"י המים שבו, ולפי"ז בייבוש בגד אסור אף במים מושלים ורותחים משום ריכוך הבגד עצמו.

**אם חייב בבישול כשהוא מתכלה בבישולו**

ד] ולדעת היראים וכמו שפירש רע"א בדעת המרדכי דהוא משום בישול המים שבתוכן, יש להקשות מה החידוש בסיכתא באתונא שהוא אסור והרי הוא עושה בישול גמור במים שבתוכן. וי"ל דדבר המתכלה מחמת הבישול אין חייבים עליו משום בישול, כמ"ש בחת"ס (יו"ד סי' צב) דאף שמצינו לעניין בשר בחלב שכתבו האחרונים שנר שמעורב בו בב"ח המדליק את הנר עובר משום בישול, מ"מ לעניין שבת לא מצינו מי שאומר שעובר משום מבשל [אלא רק משום מבעיר, ואין לומר שהוא משום דהוי מלאכה שאצל"ג דא"כ למ"ד משאצל"ג חייב המדליק את הנר חייב משום מבשל, ולא מצינו כן]. וביאר הטעם שבמלאכת בישול בשבת חייבים רק דומיא דמשכן, ושם היה בישול סממנים שהיו צריכים להם, ועל כן כל מקום שמתכלה ע"י האור לא שייך בו איסור משום בישול.

אמנם לדעת היראים עולה שאף בדבר המתכלה יש איסור משום מבשל, וזה נתחדש בסיכתא דאתונא. וכמו כן מצינו בתוס' הרא"ש ביבמות (ו:) שהקשה במה דאמרינן שם דר' ישמעאל סבר דהבערה ללאו יצאת, דא"כ אמאי חייב עצמו רבי ישמעאל (שבת יב:) כשקרא והטה להביא חטאת שמינה, הרי אינו אלא משום לאו, ותי' וז"ל דכשקרא והטה נתבשל השמן בשלהבת ומה לי בישול של שמן ומ"ל בישול סממנין, ומלאכה הצריכה לגופה היא, ואפילו אי לא חשבת ליה צריכה לגופה מצינן למימר דסבר כר' יהודה דאמר חייב עליה. ומבואר דעתו להדיא דהמדליק נר חייב משום בישול אף שמתכלה השמן.

ומ"מ נראה דכל זה דוקא באופן זה, דכיון שהוא צריך לאותו בישול כדי לייבש את היתד והבגד, ע"כ חשיב בישול אף שהוא דבר המתכלה, אבל אם משליך יתד לאש לשורפו ואינו משתמש בבישול, בודאי אינו חייב משום דמבשל את המים שבתוכו. וכן משמע מרש"י (עי' שביתת השבת שם שדייק כן) שפירש בשדי סיכתא לאתונא דמיירי שהוא נותן יתד באש כדי ליבשו, וצ"ב אמאי לא ביאר סתם שהוא זורק עץ לתוך האש, אלא ודאי כל שכוונתו רק לכלות את היתד לא שייך לחייבו משום בישול [וממה דצידד התוס' הרא"ש דחשיב מלאכה הצל"ג יש להביא ראיה לחזו"א (סי' נ סק"ט שהובא לעיל בשיעור א') דכל שמוכרח למעשה כדי להגיע לתוצאה, אף שלא צריך את עצם המעשה הרי הוא מתכוון וחייב ע"ז, ומשו"ה חשש בהדלקת נורת חשמל משום מבשל דמרכך את חוטי הברזל, וכדמוכח מרש"י שם בשדא פתילא באתונא, וא"כ נמצא שאותו ספק שנסתפק החזו"א אי נחשב כצל"ג או לא כבר נסתפק בזה ממש התוס' הרא"ש].

**מעשה שבת אם נאסר במקום שיש מחלו'**

ה] וכתב השו"ע [ס"א] **המבשל בשבת [או שעשה אחת משאר מלאכות] במזיד אסור לו לעולם, ולאחרים מותר למוצאי שבת מיד, ובשוגג אסור בו ביום גם לאחרים, ולערב מותר גם לו מיד.** וכתב המ"ב (סק"ב) דכל שיש ספק אין לאסור בדיעבד, דכל האיסור הוא רק מדרבנן שקנסוהו, וספיקא דרבנן לקולא. וכתב המ"ב דכעין זה איתא במג"א סי' שכג ס"ק יא, והיינו דשם הביא השו"ע (ס"ז) ב' דעות, אם מותר להטביל כלים חדשים בשבת, וכתב שם המג"א (ובמ"ב שם ס"ק לג) דבעבר והטביל אין לאסור בדיעבד משום מעשה שבת, כיון דיש מתירים אפי' לכתחילה.

**חילוק בין ספק בדין לספק במציאות**

ו] ויש להקשות מהמבואר לקמן (סי' שכה ס"ז וס"ט) דבספק אם ליקט עכו"ם בשביל ישראל או בספק אם הובא מחוץ לתחום אזלינן לחומרא, וכתב המ"ב (שם ס"ק לב) דאע"פ שהוא ספיקא דרבנן, לא אזלינן לקולא כיון דהוא דבר שיש לו מתירין במוצ"ש. וקשה מ"ש הכא דכתב המ"ב להתיר אע"פ שמעשה שבת הוי דבר שיש לו מתירין למוצ"ש. וראיתי מתרצים בשם הזית רענן דשאני הכא שהוא קנסא דרבנן ולא החמירו בו לדונו כדבר שיל"מ. אמנם א"א לומר כן, דהא מפורש ברמ"א ביו"ד (סי' קב ס"ד) לדון במעשה שבת דין דשיל"מ, וכן מפורש כאן במ"ב (סק"ה).

וצריך לחלק בין ספק במציאות לספיקא דדינא כמ"ש האחרונים (פר"ח או"ח סי' תצז סק"ג, ובשאג"א סי' צ, וביד יהודה בקצר סי' קי בכללי ס"ס ס"ק לג) דכל מה שמצינו דאין מקילין בספיקות בדשיל"מ היינו דוקא בספק במציאות, אבל כל שיש ספיקא דדינא אין בו חומרא של דשיל"מ. ובטעם הדבר נראה דבספיקא דדינא באיסור דרבנן כיון שסד"ר לקולא הכרעת הדין היא כהמקילין, וממילא דינו להיתר ואין כאן איסור כלל, ולכן אף בשיש לו מתירין אין דין להחמיר שהרי הוכרע הדבר שהוא מותר. אבל בספק במציאות הרי לא משתנה המציאות מחמת ההכרעה לקולא, ונשאר ספק שמא יש כאן איסור, ובזה שייך להחמיר בדשיל"מ שימתין עד לזמן ההיתר [וכ"כ הפמ"ג או"ח סי' קס סעיף יא (הביאו הביה"ל שם ד"ה מים) גבי ספק הכשר מים לנט"י דאזלינן לקולא ואפשר לברך, ואע"פ דסד"ר לקולא, מ"מ הוכרע הדין להכשיר, ואין בו דין ספק לגבי ברכות. וכן מבואר במגילת אסתר (סה"מ שורש ראשון ריש אות ב) שכתב ליישב דעת הרמב"ם דס"ל דבכל איסור דרבנן יש לאו דלא תסור, והשיגו הרמב"ן דא"כ בספיקות הוי כספיקא דאורייתא ולחומרא, ויישב המגיל"א דהם אמרו והם אמרו להקל במקום שהוא ספק, שבמקום ספק אינו אסור כלל].

**עירה מכלי ראשון אם משום פלוג' יש להקל**

ו] והנה המ"ב סיים דבריו שיל"ע מס"ק לב. ונראה כוונתו למ"ש המג"א (ס"ק לב) דאם עירה בשבת הקליפה אסורה דנתבשלה בשבת. ולכאו' קשה דהא הדבר שנוי במחלו', דלר"ת עירוי מבשל כדי קליפה, אבל הרשב"ם ס"ל שאין עירוי מבשל כ"ק ולשיטתו אין כאן בישול, והיה לנו להתיר בדיעבד דהרי יש כאן ספק. וצ"ל דס"ל למג"א דקיי"ל לעיקר כדעת ר"ת, ואין זה ספק שקול שמתירין בו במעשה שבת.

**בישל ביה"ש אם נאסר משום מעשה שבת**

ז] ולעניין מי שבישל בבין השמשות, כתב המ"ב (סי' רסא סק"ו) לאסור משום מעשה שבת אף שביה"ש הוא ספק. ובביה"ל (שם ד"ה ואין) כתב דלמעשה יש להקל כיון שנחלקו הגאונים ור"ת בזמן ביה"ש והוי ספיקא דדינא ואזלינן לקולא במעשה שבת. וראיתי מביאים בשם הגרש"ז דלמנהגינו בא"י כשיטת הגאונים ואפילו למיחש אין חוששים לדעת ר"ת, שוב אי"ז בגדר ספק, ועל כן המבשל בביה"ש נאסר המאכל [וכמו שנתבאר לעיל לאסור בדיעבד בעירוי אע"פ שהרשב"ם ס"ל להתיר משום דקיי"ל לעיקר כדעת ר"ת ותו ל"ח ספק].

אמנם יש לדון להקל אף למנהגינו דהוי ספיקא דדינא, דהלא נחלקו התנאים (שבת לה.) בזמן בין השמשות, דדעת רבי יהודה דמתחיל בשקיעה, ורבי יוסי ס"ל דהוא כהרף עין קודם צאת הכוכבים, וא"כ לדעת רבי יוסי כל זמן שהוא ביה"ש עדיין חשיב יום. ומצינו בכמה מקומות שחוששים לדעת רבי יוסי, וכמש"כ הביה"ל סי' שמב (ד"ה בין) דאין לעשות מלאכות שהתירו חז"ל בבין השמשות [דמוצ"ש] משום דחיישי' לדעת רבי יוסי דעדיין יום הוא, ואף לקולא מצינו שהביא הביה"ל דברי רבי יוסי בסי' רצט (ד"ה משתחשך) וכן לעניין תענית (סי' תקסג שעה"צ סק"א) וא"כ לכל הפחות יש לדונו כספיקא דדינא ועל כן יש להקל בדיעבד שאף שהוא דבר שיש לו מתירין.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**