פסחים שיעורים - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / יד פסחים

### שעורי משא יד – תניינא

### שיעורים כללים על מסכת

### פסחים

\* \* \*

שנאמרו בס"ד

בישיבת כנסת יצחק חדרה

**ממורינו הגאון רבי יעקב דוד אילן שליט"א**

**מח"ס משא יד עה"ת ד"ח וקובץ על יד ב"ח**

**בס"ד קיץ תש"פ**

**בדיני שריפת חמץ ומצות תשביתו**

1. **מוכר חמצו לגוי אם מקיים מצות תשביתו**

פסחים כא. מתני' ריש פרק שני כל שעה שמותר וכו', הנה מתני' אשמעינן ברישא דחמץ אסור בהנאה, ובסיפא פליגי ר"י ורבנן במצות תשביתו, ולכא' מחלוקתם ל"ש לרישא דמתני', אך נראה דה"נ שייכי הפלוגתא לרישא דמתני', והיינו דברישא אשמועי' מתני' לא רק מהו זמן שחמץ נאסר בהנאה, אלא גם גדר קיום מצות תשביתו, דאמרי' בגמ' להלן ומוכרו לעכו"ם דלא כב"ש, ומשמע דלמתני' מקיים במכירה לעכו"ם מצות תשביתו, ונמצא דרישא דמתני' היא דלא כר' יהודה דס"ל בסיפא דמתני' דאין ביעור חמץ אלא שריפה. ועי' במאירי שכ' דלב"ה מקיים תשביתו במכירה לגוי, ובתור"פ ושאנץ להלן דף כח הביאו ספק אם במוכרו לנכרי מקיים תשביתו, וברא"ש סימן ד ס"ל דבמכרו לנכרי מקיים תשביתו, ויקשה לרבי יהודה דאין ביעור חמץ אלא שריפה איך מקיים במכירה לנכרי מצות תשביתו. [וצ"ע דלפנינו כ' התוס' ותוס' שאנץ ור"פ דלריה"ג במוכרו לנכרי מקיים תשביתו, וכמבואר במהרש"א על התוס' כא ע"ב ד"ה עבר זמנו, וצ"ל דלריה"ג דחמץ מותר בהנאה ע"כ דל"ה תשביתו בחפצא וסגי במוכרן].

עוד מבואר במתני' דלאחר הזמן שחמץ נאסר בהנאה אסור ליתן לבהמתו, ודנו הפוסקים אם שרי ליתן לבהמת הפקר, והטור סוף סימן תמח הביא מהירושלמי דאסור, וכ"פ בשו"ע שם ס"ו, ובטעם דאסור אף שהרי במאכיל לבהמת הפקר ל"ח הנאה, כיון דאינו חייב במזונותיה, יש שכ' דחשיב הנאה דנעשה רצונו, ועי"ש מ"ב סק"ה, ובשע"צ סקע"ה דהוי איסור תורה, והגר"א שם כ' דה"ד בחמץ דהוי דרשה דלא יאכל אפי' ע"י בהמה. אמנם נ"ל לדון לאסור מטעם נוסף דכיון דלרבי יהודה בעי' שהחמץ ישרף לקיים מצות תשביתו, א"כ בנתן לבהמה הרי מבטל מצות שריפה, אכן לרבנן דמקיים תשביתו בזורה לרוח שפיר יכול לכלותו ע"י שנותן לבהמת הפקר. [אולם בב"י שם הביא משו"ת מהרי"ל דאף חמץ שאינו שלו אסור ליתן לבהמת הפקר, הרי דאין הטעם משום ביטול התשביתו, דהא בחמץ שאינו שלו אינו מצווה בתשביתו].

**המקור לאסור הנאה מחמץ**

ובסוגיא להלן כא: ילפי' בגמ' מקראי דחמץ אסור בהנאה, קרא דרב אבהו וקרא דחזקיה. ויל"ע דל"ל לקרא דחמץ אסור בהנאה, נימא דמדחזינן דחמץ לר"י בעי שריפה ע"כ דאסור בהנאה, וכיו"ב ילפי' בסופ"ב דקדושין דכלאי הכרם אסורים בהנאה מהא דבעי שריפה, וכן מבואר ברש"י להלן כד: דכלאי הכרם כתיב פן תקדש המלאה דמשמע לא תהנה ממנו אלא תשרפנו ופן לאו הוא עכ"ל, הרי דמהא דכלאי הכרם בעי שריפה ילפי' לאו לאסור בהנאה, וכיו"ב כתבו בתוס' להלן כב. לגבי קדשים פסולים דמדבעי שריפה ע"כ דאסורין בהנאה, וכמבואר להלן כד. וכ"ה ברש"י חולין קטו: ד"ה אבל בהנאה, לענין פסח מבושל דמדבעי שריפה אסור באכילה ובהנאה [ומבואר ברש"י שם דכיון דבעי עיבור צורה ולינה מקרי דטעון שריפה] עי"ש, וכ"כ הראשונים בפה"מ בנגעים סופי"א בבגד המנוגע, [מיהו לענין ערלה ילפי' מכה"כ דבעי שריפה, ומ"מ איכא להלן קרא דערלים הם דערלה אסורה בהנאה, הרי דל"א דמדבעי שריפה אסו"ב, ועי' מנחת ברוך סימן צט], ולכאורה י"ל דסד"א דכיון דבחמץ אסור להשהותו להכי בעי שריפה, משא"כ בכל אסו"ה דאין איסור להשהותן להכי ילפי' דאם בעי שריפה ע"כ דאסורין בהנאה.

אכן נראה דדוקא בכה"כ וערלה דהדין שריפה אינו חיוב בדוקא אלא מצוה לאבדו בשריפה, [ראה בדברי החת"ס בתשובה או"ח סימן רפ דמעולם לא ראינו לרבותינו שיקפידו על שריפת ערלה, והיינו דהשריפה הוי רק מעין אבוד שלא יהא תקלה, ול"ה מצות בשריפה בחפצא, וכן מבואר בהגר"א אב"ע סימן קכד דל"א כתותי מיכתת שעוריה אלא מחמת שריפה דעיה"נ וע"ז, משא"כ בשריפה ערלה וכה"כ, ומיישב בזה קו' תוס' סוכה לה ע"א גבי אתרוג של ערלה דפסול לפי שאין לו היתר אכילה ודין ממון, ותיפ"ל דכיון דדינו בשריפה נימא כתותי מיכתת שעוריה, וראה מש"נ בזה בספרי כנסת הראשונים שלהי תמורה], ולפ"ז שפיר אמרי' דאם אמרה התורה לשרוף ע"כ הכוונה שלא יהנה, משא"כ בע"ז ועיה"נ השריפה הוי מצוה בפ"ע, וכ"כ תוס' הנ"ל גבי שריפת קדשים פסולים דמדבעי שריפה ע"כ דאסו"ב כיון דאין דין שריפה מיוחד מצ"ע, ורק בנותר איכא ילפו' למצות שריפה משא"כ בכל קדשים פסולים, ולפ"ז נראה דמהא דבעי שריפה בחמץ, ליכא ראיה דחמץ אסור בהנאה, די"ל דחמץ לר"י בעי שריפה מדינא דתשביתו, דלר"י מצוות תשביתו מתקיימת דוקא ע"י שריפה, וא"כ סד"א לומר דשייך דין שריפה מחובת תשביתו אף אם החמץ מותר בהנאה, ועד"ז כ' באבי עזרי תניינא חו"מ פ"א מש"כ בזה.

אך באמת **בחי' הר"ן בחי' בפסחים ו: כ' בתו"ד דבעי' לילפו' דחמץ אסור בהנאה לומר דאיכא לאו אבל בלא"ה ידעי' דאסור בהנאה מדין תשביתו** עיש"ה, [ובדבריו משמע דשריפה מצד תשביתו שייכא רק היכא דאסור בהנאה, ועי"ש שדן אם לריה"ג דחמץ מותר בהנאה שייכא מצות תשביתו, ובראשונים מבואר דגם לריה"ג איכא מצות תשביתו, עי' בתוס' להלן כא: ובתוס' הרשב"א שם]. ומש"כ התוס' כא: דמדבעי שריפה אסורין בהנאה, כוונת התוס' רק בלשון התנא דאין זה חידושו הכא דכיון דכבר תני דנשרפין ממילא הוי כאילו כבר אמר התנא דאסורים בהנאה, וכמו שכ' להדי' בתוס' הרשב"א.

**שריפת חמץ לרבי יהודה, אם היא מחמת דאסור בהנאה או מחמת קיום מצות תשביתו**

והנה לאחר דילפי' מקראי דחמץ אסור בהנאה, יל"ע אם דין שריפה לר"י הוא רק מחובת תשביתו, או דדין שריפה הוא גם מחמת האסו"ה דחמץ ככל אסו"ה דנא' בהם דין שריפה, וכדקתני במתני' שלהי תמורה דין חמץ בשריפה בהדי אסו"ה הנשרפין, והנה דין שריפה לר"י ילפי' בגמ' להלן כח מנותר, וע"כ דגם בחמץ דין שריפה בהם הוא מחמת דהוי אסו"ה, ועוד דקי"ל דלר"י הוי חמץ ככל הנשרפין דאפרן מותר, וכ' התוס' בתמורה לג: דהטעם בזה דהוי ככל דבר שנעשית מצותו דאין מועלין וה"נ איסור חמץ בינייהו, [אף דודאי ל"ד לקדשים דהתם זריקה הוי מתיר דל"ה קדשי ה', וכמש"נ בארוכה בספרי כנסת הראשונים ריש מעילה בזה, מ"מ ילפי' מיניה לכל אסו"ה דבעי שרפה ונאמר בהם דין כלוי, ולהכי האפר אינו בפרשת אסו"ה דאינו אותו החפץ ומש"ה מותר בהנאה, ולשון תוס' בתמורה שם הוא **דכאילו** נעשית מצותן], עכ"פ מוכח דהדין שריפה הוא מחמת האסו"ה, דאם הוא רק מחמת מצות תשביתו מ"ש לדין נעשית מצותן, וכן העיר בעמודי אור בסימן כו עי"ש.

אמנם אין לומר דדין שריפה לר"י הוא רק מחמת דהוי אסו"ה, דודאי גם אם משכח"ל חמץ שמותר בהנאה בעי שריפה, וכגון לריה"ג, וכן מצינו דאף בליכא מצות תשביתו יהיה דין שריפה, וכגון לשיטות דס"ל דבתוך הפסח ליכא תשביתו, ומ"מ החמץ בעי שריפה, וכן נ"מ בחמץ של נשים להנך דס"ל דנשים ל"ל מצות תשביתו דהוי זמן גרמא, ומ"מ חמץ של נשים בעי שרפה, א"כ שפיר י"ל דבדין שריפת חמץ לר"י תרוייהו איתניהו בה, חדא מדין שריפת אסו"ה ועוד מדין קיום מצות תשביתו דלר"י ה"ד ע"י שריפה, ותרי קראי נינהו, דעל הדין שריפה מדין אסו"ה ילפי' מנותר, ועל דין תשביתו כך הוא פי' דקרא לר"י, ועוד דלאחר דילפי' דלר"י בעי שריפה מדין אסו"ה דחמץ, תו מפרשינן קרא דתשביתו דמתקיים דוקא ע"י שריפה, ולרבנן פליגי על הנך ב' דינים, דס"ל דמדין אסו"ה דחמץ הוי כהנך אסו"ה דלא כתי' בהם שריפה וסגי בקבורה, ומדין תשביתו ג"כ סגי ע"י זריקה לים וכדיבואר.

ומתבאר דלר"י איכא דין שריפה בחמץ מתרי דיני חדא מדין אסו"ה וחדא מדין תשביתו, וכ"נ בצל"ח כז: שכ' דע"י ביטול ליכא קיום תשביתו לר"י, והיינו דגם מדין תשביתו בעי שריפה דוקא, [ורש"י פסחים ד: דס"ל דמקיים תשביתו בביטול קאי לרבנן, מיהו י"ל דגם לר"י מקיים תשביתו בביטול, להנך דס"ל דבביטול פקע מיניה תורת לחם ול"ה חמץ], ולכא' מוכרח כן לרש"י פסחים יב: דס"ל דלר"י דינו בשריפה קודם זמן איסורו, ואח"ז השבתתו בכל דבר, והרי קודם זמן איסורו עדיין אינו נאסר בהנאה, וע"כ דמדין תשביתו בעי שריפה, ומוכרח דדין שריפה בחמץ לר"י הוא מתרי דיני מדין תשביתו ומדין אסו"ה, ובחמץ אח"ז איכא דין שריפה מדין אסו"ה אלא דיהני קבורה, אבל קודם זמנו דינו בשריפה מחמת התשביתו, ואפשר עוד דאף דילפי' מנותר מ"מ הוי גילוי דהיכא דאיכא גם מצות תשביתו נוסף על האסו"ה ודאי מצוותו בשריפה, ולהכי גם לריה"ג דחמץ מותר בהנאה שייך מצות שריפה.

**אפרן של חמץ**

והנה ברמב"ם פ"ג מחו"מ הי"א כ' דביעור חמץ שורפו או מפרר וזורה לרוח, וגורס במתני' בדברי חכמים "אף" מפרר, ודלא כגי' הרי"ף והרא"ש, והקשו האחרונים (עי' מג"א ומקו"ח בסי' תמה) דכיון דחמץ הוי מהנקברין לרבנן, הרי פסק הר"מ בפי"ט מפסוה"מ דכל הנשרפין לא יקברו וכל הנקברין לא ישרפו מתקלה דנשרפין אפרן מותר כדאמרי' בשלהי תמורה, ובהגר"א ובב"ח בשו"ע סימן תמה משמע דגם לרבנן לכתחי' מצותו בשריפה ולפ"ז א"ש.

ולכאורה י"ל דלענין חמץ בפסח לכ"ע אפרן מותר דכיון דנעשה אפר ואינו ראוי לאכילה ל"ש עלה איסור חמץ ולא עדיף מכופת שאור שיחדן לישיבה דל"ה חמץ ולהכי לכ"ע אפרן מותר, אכן בגמ' כא: אי' דבחרכו קודם זמנו מותר אבל בחרכו אח"ז אסור בהנאה, ולשיטת המנהיג בהל' פסח אסו"ה רק מדרבנן, אמנם בש"ר מבואר דאסור מה"ת דכבר חל עלה שם חמץ ליאסר בהנאה, ראה במהר"ם חלאוה כא:, ובשו"ע הרב הביאו המ"ב כ' דאף דינו בשריפה מה"ת דמין חמץ הוא, [ולפ"ז נראה דבפוסל לחמץ מאכילת כלב עדיין לא קיים מצות תשביתו לר"י, ודלא כמ"ש בקו"ש בסוגין, וכבר הקשו דא"כ איך מקיים תשביתו בכל שריפת חמץ, הא בתחילת השריפה הוי כחרכו ופקע מיניה שם חמץ, ובחרכו עדיין לא קיים מצות תשביתו, ואח"כ כשורפו אינו שורף חמץ ואכ"מ]. עכ"פ בראשונים מפורש דדין אפרן של חמץ תליא בר"י ורבנן.

ובתוס' חדשים במשניות הביא מבעל הקדושת לוי זצ"ל דהכא גם לרבנן אפרן מותר כיון דאיכא מצוה לפררן וכו', א"כ דין קבורה בהם הוי כמצות שריפה לר"י ושפיר הוי נעשית מצותן ואפרן מותר, והיינו דבקוברן איכא כה"ז מצות קבורה [וכיו"ב תי' האחרונים גבי מת דל"א דבקבורתו נעשית מצותו ויהיה מותר בהנאה, כיון דהמצוה נמשכת שיהיה כה"ז קבור], אבל בשרפן לרבנן שפיר אפרן מותר, וסברא זו כבר כתבוה באב"מ בסימן יט וברע"א בשו"ע שם, ותמהו מה"ט על הטור שפסק כרבנן וכתב דאפרן אסור. אמנם יש לדון דנעשה מצותן אין הכוונה מחמת המצוה אלא מחמת קיום דינן וחובתן, וכ"נ בחת"ס יור"ד סימן פו, ומה"ט יש לדון דגם אם נשרף מאליו או ששרפן עכו"ם או קטן, אף דלא קיים מצות תשביתו, אך מ"מ אפרן יהא מותר מחמת דנתקיים דינן בשרפה, ודלא כמש"כ המנחת ברוך בסימן סז, וכן מוכח מהא דבשרף חמץ אחר הפסח דליכא בהו מצות שריפה דאפרן מותר.

ולהמבואר י"ל עוד בדעת הטור דרק היכא דהמצות שריפה היא מחמת האסו"ה דבזה בשרפן חשיב נעשית מצותן, אבל בחמץ דמצד האסו"ה לרבנן סגי בקבורה, ומה דהוי מצוה לפררן וכו' זהו מדין תשביתו, זה ל"ח נעשית מצותן, ודוקא לר"י דדין שריפה הוא מחמת האסו"ה כדיליף מנותר והתם הוי שריפה מחמת אסו"ה, וה"נ יליף לחמץ, ועי' בסוגיא כז: דאם חלבו של שוה"נ היה אסור בהנאה טעון שריפה כמו נותר, וע"כ דדין שריפה גם בחמץ הוא מחמת האסו"ה ול"ש לתשביתו, וכמש"כ המקו"ח בסי' תלא, [ושם כ' דתשביתו מתקיים ע"י ביטול], ולהכי דוקא לר"י חשיב אפרן של חמץ כאפר הנשרפין דאפרן מותר כבכל אסו"ה, ועד"ז מבואר בחזו"א קיח סק"ב, ובחי' הגר"ש היימן ז"ל. [וחזי' בחרכו אח"ז דאסור בהנאה דאיסורו לא פקע, אך לכמה אחרונים ליכא יותר מצות תשביתו, ומ"מ אם שרפו אח"כ אפרן מותר, וע"כ דהוי נעשה מצותו מחמת דשורפו מדין אסו"ה שבו].

ובחי' הגר"ח בספרו בהל' חו"מ ביאר דדוקא לר"י דמצות שריפה הוי בחפצא אמרי' דהוי נעשית מצותן משא"כ לרבנן דעיקר דינו הוא שלא יהא לו חמץ וכו' עי"ש, ונתחבטו הרבה אם כוונת הגר"ח כדברי המנ"ח מצוה ט' דלרבנן עיקר המצוה בשב ואל תעשה שלא יהא לו חמץ, [וגם במכר החמץ יקיים תשביתו], או דגם לרבנן המצוה בקום ועשה אלא דקיום המצוה הוא בתוצאות המעשה שלא יהיה לו חמץ, משא"כ לר"י השריפה היא עיקר קיום המצוה, [ויתכן דנ"מ היכא דהשריפה תעשה במהב"ע דלר"י לא יקיים מצות תשביתו, משא"כ לרבנן דעיקר המצוה שלא יהיה לו חמץ שפיר יהני גם בגוונא דמהב"ע, ועוד נ"מ נראה אם תשביתו הוי על כל כזית או הוי מצוה אחת על כל החמץ שברשותו, ונ"מ אם בהשבית מקצת החמץ מקיים תשביתו, די"ל דלר"י שפיר יקיים דהוי מצוה כלוי על כל כזית וכזית שברשותו, משא"כ לרבנן דהוי מצוה בגברא שלא יהיה לו חמץ, הוי מצוה אחת של הרחקת כל החמץ שברשותו], אמנם הרי מוכרח דגם לרבנן הוי מצוה בחפצא דהגמ' דנה דלא סגי בזריקה לים אלא בעי' שיהא גם מפרר, ועי"ש בראשונים אם הוי מהתורה או מדרבנן, וע"כ דהוי מצוה בחפצא.

**שריפת חמץ לאחר זמן איסורו**

והנה השאג"א בסי' פג כ' דלרש"י פסחים יב: דר"י מודה דבשעה שביעית השבתתו בכל דבר, א"כ ליכא נ"מ בין רבנן לר"י באפרן, דקודם זמן איסורו גם לרבנן שרי כמו חרכו קודם זמנו, ולאח"ז איסורו הרי גם לר"י אפרן אסור כיון דהוי בקבורה, אמנם צ"ע דהטור בסי' תמה הביא דעת רש"י דאח"ז ביעורו לר"י הוי בכל דבר, ומ"מ כ' דלר"י אפרן מותר ולרבנן אסור, והרגיש בזה הפרישה שם. ונראה דגם לרש"י אליבא דר' יהודה דאח"ז השבתתו בכל דבר, מ"מ אינו דומה לדין השבתה לרבנן, דלר"י כיון דהשבתה הוי מצוה בחפצא בקום ועשה במעשה ההשבתה, ה"נ אח"ז גדר קיום המצוה לא נשתנה והיא מצוה בחפצא אלא דמהני בכל דבר, להכי גם אח"ז אפרן יהיה מותר כיון דהוי מצוה בחפצא של השבתה, [ודלא כמו שנקט המקו"ח שם דאח"ז לר"י לפרש"י ה"נ אפרן אסור], ול"ד לדין תשביתו לרבנן דהוי רק מצוה בגברא שלא יהיה לו חמץ ומש"ה אפרן אסור, וכן נראה מדברי החת"ס בתשובה באו"ח סימן קנא עי"ש. ומוכרח כן דהרי בלא יסיק תנור וכו' אמרי' ס"ד דמותר, וכ' התוס' הטעם דלר"י אפרן מותר וכו', והרי לרש"י לר"י ה"ד קודם זמנו, א"כ ע"כ מתני' מיירי בשש דאז מצותו בשריפה, ולפ"ד ניחא כיון דגם אחר זמנו לר"י אפרן מותר וכדפי', ומצאתי בפנ"י בסוגין בתו"ד שהרגיש בראיה זו, [וכן העיר הפ"ח בסימן תלא ובבית מאיר שם], וכ' דה"נ איכא מצות שריפה לכתחי' גם אח"ז לרש"י בדעת ר' יהודה, שו"ר שכבר העירו כן הראב"ד רבנו דוד ומאירי על שי' רש"י לעיל יב: עי' בדבריהם.

ונראה לומר עוד דגם לרש"י לר"י מצותו בשריפה גם אח"ז ורק דלאח"ז הקילו להשבית בכ"ד, וכך מפורש במאירי כז: שכ' בתשובת ר"י לחכמים לא מצא עצים יהא יושב בטל דאיירי לאח"ז איסורו ולא מצא עצים השבתתו בכ"ד, והוסיף המאירי נמצאת למד שאף לאחר זמן איסורו אם יש לו עצים ביעורו דוקא בשריפה, וכ"ה בהמכתם, ומוכח כמש"כ דאח"ז ג"כ מצותו בשריפה אלא דמהני לקיום המצוה בהשבתה בכ"ד, ומקור דברי המאירי מפורשים במכילתא בפ' בא דזוהי תשובה ר"י לרבנן על קו' יהא יושב בטל, דרק אח"ז באין לו עצים הקילו בכל דבר אבל מצוות שריפה קיימת, ונתכוין לזה הפנ"י בסוגין ולעיל יב: שם, ומצאתי בס' הישר לר"ת סימן שלט שאכן הק' על רש"י הנז' משלהי תמורה דקתני במתני' חמץ "בפסח" ישרף ומוקמי' כר"י, הרי דגם אח"ז הוי בשריפה, [ונתכוין לקו' זו בס' אבי עזרי עי"ש], והתוס' יב: לא הק' כן, אולם בתוס' הרשב"א ותורא"ש ומהר"ם חלאווה שם הק' כן, ומוכרח ליישב כמש"כ דמצות שריפה קיימת גם אח"ז לרש"י וכדפי', ומ"מ י"ל דקודם זמנו מצות שריפה היא רק מצד תשביתו דהא עדיין לא נאסר בהנאה, ואח"ז מצות שריפה היא מב' דיני מדין אסו"ה ומדין תשביתו וכמש"נ. עכ"פ לפ"ז ודאי דגדר המצוה לר"י הוא דבכל גוונא הוי מצוה בחפצא ושפיר אפרן מותר, וניחא הערת השאג"א.

והנה בחי' בית מאיר בסוגין הק' לדעת תוס' דר"י דס"ל דחמץ בשריפה היינו אח"ז אבל קודם זמנו הוי בקבורה, דא"כ יהיה הדין דקודם זמנו אפרן אסור ואח"ז אפרן מותר ואיך נימא דגרע קודם זמנו מאח"ז, ונראה דלתוס' הפשט דגם קודם זמנו בששית יש מצות שריפה כמבואר בתור"פ לעיל יב [ולהגרי"ז בששית הוי אסו"ה בחפצא כמו בפסח], וה"נ אפי' אם השריפה מדרבנן הוי שריפה בחפצא כמו בחצות ולהכי אפרן יהיה מותר. הכלל הוא דלר"י בכל גווני הוי מצות שריפה בחפצא ולהכי הוי נעשה מצוותן.

ובאמת יש לדון דלרש"י דר"י מיירי קודם זמנו היינו בששית דאז מצותו בשריפה, והרי אז מהתורה אינו אסור בהנאה, וא"כ אזדא ליה מש"כ האחרונים הנ"ל דלר"י אמרי' בשריפת חמץ נעשה מצותן ואפרן מותר כיון דהוי מצות שריפה מחמת האסו"ה, דהרי כיון דר"י מיירי קודם זמנו הרי אז אינו אסור מהתורה ואיך נימא דשריפתו מדין אסו"ה, וכיו"ב הקשה בהשגות הראב"ד על הרי"ף דף ה מדפ"ה וכן בחי' רבינו דוד לעיל יב: דמהגמ' כא: ל"צ אלא לר"י דמבואר דאפרן מותר וסד"א דגם בשעת הסקה שרי, והרי לרש"י מיירי קודם זמנו ובאותה שעה מותר בהנאה, ולכא' צ"ל דמתני' מיירי בסוף ששית ואז הוא זמן שריפה, וכ"מ במאירי, וע"כ דכוונת הראב"ד להק' דכיון דאז אין דין שריפתו מחמת האסו"ה ל"ש בזה נעשית מצותו, ולקושטא דמילתא צ"ל דלר"י כיון דהוי מצות שריפה בחפצא אמרי' דנעשית מצותו ואפרן מותר [אפי' אם אין שריפתו מחמת אסו"ה שבו] וזהו ע"ד דברי הגר"ח הנ"ל.

**האם מצות שריפת חמץ מתקיימת ע"י הבעלים או גם ע"י אחרים**

וביסוד הדברים נראה נ"מ דחיוב שריפת חמץ שמדין אסו"ה יכול להתקיים גם בשריפה ע"י אחרים, אבל בשריפה שמדין תשביתו ה"ד ע"י שריפת הבעלים כמש"כ הנוב"י או"ח סימן טו, ונקטו האחרונים דבשרף גוי חמצו אינו מקיים תשביתו, ומ"מ נראה דבשרף גוי אפרן מותר וחשיב נעשית מצותו, דלד"ז ל"ב קיום המצוה אלא קיום דינו וכנ"ל, והרי חזי' דבשרף ערלה וכה"כ אפרן מותר דנעשה מצותו, אף דל"ה מצות שריפה בחפצא אלא קיום דינו וכנ"ל מהחת"ס וכמש"נ לעיל.

והנה הגר"א בסי' תמה סק"א נקט דגם לרבנן לכתחילה המצוה בשריפה, וצ"ב דא"כ גם לרבנן נימא דאפרן מותר דנעשה מצותן, אכן נראה פשוט דלרבנן ל"ד הך מצות שריפה לדין שריפת חמץ לר"י, דלר"י הוי דין שריפה בחפצא ובעי' שריפה ממש כמו בנותר, ולהכי הוי נעשה מצותן ואפרן מותר, אבל לרבנן הא דשריפה עדיף לכתחי' הוא משום דכל שמכלהו מהעולם עדיף טפי ואם לא יהיה בעולם בלי שריפה גם עדיף ועכ"פ ל"ה חלות דין שריפה בחפצא, ולהכי ל"ח נעשית מצותן וברור.

והנה בשו"ע תמה ס"א אי' ברמ"א דהמנהג לשורפו וטוב לשורפו ביום דומיא דנותר שהיה נשרף ביום, ועי"ש בהגר"א שהוכיח מרש"י ו: דחולק דאפשר לבער גם בלילה, וצ"ע דהרי מיירי שם במוצא החמץ בפסח ולרש"י לשיטתו אח"ז גם לר"י השבתתו בכל דבר ולא ילפי' מנותר. [והעיר בזה בס' דברי יחזקאל בסוף סי' י ונשאר בתימא עי"ש], אכן לפ"ד גם לשי' רש"י אח"ז עיקר מצותו בשריפה לר"י, ורק דמקיים מצות תשביתו בכ"ד, וניחא הערת הגר"א מדברי רש"י דשורפין בלילה.

**בשיטת רש"י דתשביתו הוא קודם זמן איסורו**

ב] הנה לרש"י לשיטתו דתשביתו הוא קודם זמן איסורו, ניחא הא דלב"ש לא ימכור דכבר חל עליו המצוה, והא דאם יכלה קודם הפסח מהני הוא משום דאז אין החמץ קיים בעולם ולא חל התשביתו, ולב"ה י"ל דהוי רק חובת גברא, אלא דיקשה דאם הלכה כר' יהודה איך הטור שהביא פוסקים כר"י פוסק כב"ה, הרי לפי"מ שהביא לפסוק כר"י וכפרש"י, כבר חלה עליו מצות תשביתו, ועי' בחזו"א סימן קכד [ע"ד הגמ' להלן כז] שהק' דלרש"י דלר"י חל תשביתו בשריפה לפני איסורו הרי כיון דרשאי לאוכלו ולמוכרו מי גרע לזורקו לים [מיהו על אוכלו י"ל דמהני כיון דהחמץ אינו קיים בעולם], ותי' דה"נ רשאי לזורקו לים אלא דלא יקיים המצוה ורק מהני לא לעבור בב"י, משא"כ בשורפו ומצוה זו היא רשות שאם קיימה עשה מצוה ואם חיסר לא עבר על מצוה [ודלא כהפנ"י כז: דהוי מצוה חיובית, ובס' כל בו בהל' חמץ מפורש דתשביתו הוי מצוה קיומית עי"ש], אולם קשה מב"ש דאמאי א"י למכור וע"כ דלב"ש הוי מצוה חיובית. ומה"ט י"ל דלב"ש היכא דמבטל החמץ, אם ביטול הוי מדין הפקר, ה"נ אינו מקיים בזה מצות תשביתו, דהביטול לא עדיף ממכירה לנכרי דאינו מקיים בכך מצות תשביתו. ובד' ב"ה דפליגי מבואר במאירי שכ' טעמם שלא נצטוינו אלא להשבית שלא יהא שלנו, היינו דלב"ה עיקר המצוה שלא יהא בידו חמץ וכדעת רבנן דר"י בגדר תשביתו וכנ"ל, ונראה מוכרח בדעת הטור דהפי' דאם מבער דין תשביתו הוא בשריפה, אבל אינו חייב לבער, דשפיר יכול להשתמש בחמץ ע"י אכילה ומכירה דגם מכירה הוא שימוש בחפץ, אבל לפורר ל"ח שימוש החפץ כיון דעוסק בביעורו, וממילא אז דינו לבער בשריפה ודוק.

ומהא דאמרי' בגמ' כא: דחרכו אח"ז כבר נאסר, מוכח דהוי מצות תשביתו בחפצא, ובסוגיא מבואר לכמה ראשונים דהוי מה"ת, וכ"נ לרשב"א קדושין נו: שכ' דאינה מקודשת בערלה מחמת אפרן דהוי כפנים חדשות, והרי נ"מ דתהא מקודשת דבחרכו מותר מהתורה וזה ל"ה פנים חדשות, וע"כ דבחרכו בכל אסו"ה נשאר אסור מהתורה, [זולת לד' המנהיג דהוי דרבנן], והמהר"ם חלאווה כ' הטעם דכבר חל אסו"ה דחמץ וכו', אכן כ"ז הוא לענין האסו"ה, ומ"מ אינו עובר ב"י כמש"כ באחיעזר ח"ג סימן ה סק"ו, ובמ"ב סימן תמב שע"צ יט מבואר דא"צ לבער אח"כ כיון דל"ה חמץ, ובמקו"ח סימן תמב סק"ג מבואר דליכא תשביתו ומבערו מצד האסו"ה, וברבינו דוד ור"ן להלן מה כ' להדי' דצריך לבער, ובס' המאורות שם הק' דהא כבר אינו חמץ ואמאי צריך לבערן, ועי"ש שכ' דכיון דאסור בהנאה צריך לבערן, ולהלן כ' טעם דגזירה וכו', והנוב"י כ' דכיון דכבר חל חובת ביעור צריך לשורפן.

ונראה הביאור דחובת שריפת אסו"ה דחמץ אין הפי' דחמץ בעי שריפה, אלא דכל דבר שיש בו "איסור" חמץ חל עליו חובת ביעור אף אם כעת אינו חפצא של חמץ, דתליא באיסור חמץ שעליה חל חובת ביעור, ולהכי גם בחרכו בעי שריפה מחמת איסור חמץ שנשאר עליו, [ולרבנן הוי מטעם גזירה כמבואר בראשונים הנז'], וד"ז משמע גם לענין ערלה דכ' התוס' להלן כב: גבי בגד שצבוע בערלה דאף אם חזותא לאו מלתא ול"ה חפצא דערלה מ"מ ישרף דכיון דהבגד אסור באיסור הנאה דערלה בעי שריפה עיש"ה.

והנה עיקר דברי הר"ן שכ' דגם בחרכו בעי' אח"כ שריפה, לכאורה אתי רק כר"י דתשביתו הוי בחפצא, ושפיר שייך לומר דכיון דחל חובת תשביתו תו לא פקע אף שנפסל מאכילה, אך לרבנן לד' הגר"ח דהוי חובת גברא ל"ש לומר דחל דין תשביתו, ואכן בס' המאורות נראה דהוי מגזירה, אך בר"ן משמע דהוא מעיקר הדין, ומסתמא הר"ן קאי גם להלכה דפסקי' כרבנן דר"י, א"כ מוכח להדי' בדברי הר"ן דגם לרבנן הוי דין תשביתו בחפצא ודלא כדברי הגר"ח. [ובאמרי בינה בהל' פסח כ' דבחרכו אח"ז אסור מצד גידולי אסורי הנאה דנהנה מגרם אסו"ה וכו', ואמנם כך נוטה לשון מהר"ם חלאווה שכ' "נמצא נהנה ממה שנאסר עליו", ולפי"ז י"ל בד' המרדכי בפרקין שכ' דהיתר אפרן הוא מצד שלכד"ה, והיינו דאף דהיתרן מחמת דנעשה מצותן, מ"מ הא הוי נגרם מאסו"ה, ובזה כ' דנהנה שלכד"ה].

**חמץ בשעות דרבנן**

ג] ובמתני' בריש פרק כל שעה, יל"ע עוד דכיון דדינא דמתני' אתי ללמדנו דבשעה חמישית החמץ אסור באכילה ומותר בהנאה, אמאי לא קתני לה בהדיא דשעה חמישית מותר בהנאה, ותנא דמתני' קאמר ליה בגוונא דכל שעה שאוכל הכהן מאכיל הישראל לבהמתו, ונראה ובהקדם יסוד הגרי"ז בספרו בהל' חו"מ דחלוק האיסור האכילה בשעה ששית משעה חמישית, דבשעה ששית הוי איסור חמץ בחפצא ולהכי אסור גם בהנאה, משא"כ בשעה חמישית הוי איסור דרבנן מגזירה דיום המעונן וכו' עי' בדבריו, ובחי' רבי שמואל הביאו בהאי נוסחא דבשעה חמישית הוי דרבנן בעלמא ואין שם איסור חמץ עלה עי"ש. ונראה דזהו חידושא דמתני' לומר דבשעה חמישית דאם הכהנים אוכלים ע"כ דל"ה איסור חפצא, דאם הוי איסור חפצא ל"ש לחלק בין כהנים לישראל, וע"כ דהוי רק איסור גברא ולהכי הוא דשרי בהנאה, דנאסר רק באכילה.

ונראה דזהו כל חידושי המשנה גם להלן, דעי' להלן כא: תוד"ה עבר, ובמהרש"א. ובתורע"א במשניות הק' דמאי מייתי ראיה מדרב גידל הא בלא"ה ידעי' דמשש אסור בהנאה, דבשעה שאסור לאכול אסור לבהמתו, ומוכח דאסור בהנאה, ולענין קדושין הא לא מיירי מתני' וכו'. ועוד דר"ג מיירי בסוף שש ולא ידעי' על תחילת שש וכו' עי"ש, וכעי"ז הק' בחי' בית מאיר כאן.

והנה בעיקר הגמ' לעיל ז. בהא דאינה מקודשת בחמץ לרב גידל עי' רש"י שם דהוא משום דאפקעינהו וכו', ובריטב"א כ' דלאו ממונא קיהיב וכו', היינו דאין בו תורת ממון, ובגמ' שם אמרי' דכמו דלר"ג אינה מקודשת ה"נ אינו יכול לבטל אחר שש, והשפ"א הק' דמאי מייתי מדרב הא בלא"ה חמץ אסור בהנאה מדרבנן, ואם הראי' דאסו"ה דרבנן חשיב אינו ברשותו, דילמא טעמא דר"ג הוא משום דאינו ש"פ ולהכי אינה מקודשת, ועי' בשו"ע סימן כח סכ"א וב"ש ואב"מ שם.

ונראה דכוונת הגמ' שם ובסוגין לחדש דחמץ משעה ששית הוי חלות איסור חפצא אף דהוי איסור דרבנן וכדברי הגרי"ז הנ"ל, ומה"ט אינה מקודשת דל"ח ממון, אבל אם היה רק איסור גברא לא נפקע מיניה תורת ממון, וניחא קו' השפ"א, כיון דהחידוש הוא דהוי איסור חפצא, [ודלא כנתיבות המפורסם בסימן לד דאיסור דרבנן הוי איסור גברא], וזהו הטעם דל"מ הביטול דהוי איסור חפצא וחשיב אינו ברשותו לבטל, ומה"ט נראה דגם מדאורייתא לא יהני הביטול וכפרש"י כדאורייתא דמי ואינו שלו ולא מצי מבטל ליה. וכבר הביאו הפוסקים את חכמי וונציה שדנו דבשש שעות ל"מ הביטול מהתורה, [וכמו שהאריך בחי' רבי שמואל סימן ו עי"ש].

ואכן בשאילתות בפ' צו סימן עג מסתפק לגבי לאו דלא תשחט עה"ח דיכול לבטל מהו בשעה שישית דא"י לבטל אם נימא דכיון דמהתורה הוי ברשותו מועיל הביטול ואינו עובר בלא תשחט, או דכיון דאסור בהנאה מדרבנן ל"מ הביטול, ופשיט ליה בשאילתות מרב גידל דבמקדש בחמץ בשעה ששית אינו מקודשת, אלמא אפי' במקום קדושין שויוהו כדלאו דידיה, וצ"ב כוונת השאילתות דמאי ראי' היא מר"ג, ועי' בהעמ"ש שם דלגבי קדושין ל"מ מדין אפקעינהו וכו', אכן נראה דכוונת השאילתות להוכיח דבשעה שישית חשיב איסור חפצא ומש"ה אינה מקודשת וה"נ ל"מ הביטול מהתורה וכדפי'. [וגם לרש"י דהוי מדין אפקעינהו י"ל דאין האפקעינהו לענין קדושין גרידא, אלא במהות החמץ דהפקיעו ועשאוהו כחמץ של תורה וגם לענין ביטול הוי אפקעינהו שלא יחול הביטול מהתורה]. ומה"ט נראה דבחמץ לאחה"פ דלהלכה אסור מדרבנן מקנסא בעלמא, בזה אית ליה תורת ממון ותהיה מקודשת מהתורה.

וניחא קו' הרע"א לפנינו דכוונת הגמ' כאן דמהא דל"מ לקדושין ע"כ דשייך איסור חפצא על חמץ דרבנן, וזהו חידושא דמתני' בשעות דרבנן, ולא ידעי' זאת מהא דשורפין כקו' הרע"א, דבזה הטעם משום דאסור ליהנות אבל ליכא ראיה דהוי איסור חפצא, וכ"נ בלשון הרע"ב שכ' דמתני' אשמעי' דהוי כאסו"ה של תורה ואינה מקודשת וכו' ומקור דבריו בדברי הרמב"ם בפה"מ עי"ש, ויש להכניס הדברים בתוך דברי תורע"א שם בתירוצו עיש"ה.

ובזה ניחא הא דהתוס' בקדושין נו: הק' דתתקדש באסו"ה מחמת דשרי שלכד"ה, והרמב"ן שם תי' דמ"מ אסור מדרבנן, והוי כמקדש באסו"ה דרבנן וכרב גידל דאינה מקודשת, וכ' המשנ"ל בפ"ה מאישות דהתוס' שלא תירצו כן ס"ל דשלכד"ה שרי גם מדרבנן וכד' המרדכי לפנינו, אכן נראה דהתוס' ס"ל דאף אם שלכד"ה אסור מדרבנן הוי רק איסור גברא ולהכי מקודשת, [ודמי למש"כ הגרי"ז גבי אסו"ה דאם אסורין רק למחליף הוי איסור גברא דאם הוי איסור חפצא ל"ש לחלק, וה"נ בשלכד"ה הרי לחולה שאין בו סכנה שרי וע"כ דהוי איסור גברא ואכ"מ], ובזה נראה לבאר התוס' קדושין נח. במש"כ גבי חב"ע לחלק מחמץ בשש שעות, דבחמץ משש שעות דיש לו עיקר מהתורה גרע עי"ש.

והנה הבית מאיר בסוגין ובמקו"ח הקשו על הא דאמרי' ולא יסיק כו' סד"א דלר"י דבעור חמץ בשריפה דליתהני בשעת שריפה, ועי' בתוס' ובתוס' הרשב"א, והרי מיירי בשעה ששית, ולתוס' לעיל יב: הא דר"י אומר חמץ ישרף ה"ד לאחר זמנו, אבל בשעה ששית השבתתו בכל דבר, וא"כ אפרן אסור, ואיך סד"א דליתהני בשעת בעורו, ומצאתי בתור"פ לעיל יב: שכ' דאף לר"ת דלר"י דבשריפה היינו לאח"ז בעורו, מ"מ בשעה ששית מדרבנן בעי שרפה עכ"ד, וכן נוטה לשון תוס' ותורא"ש ותוס' שאנץ דבשעה ששית נהגו לשרפו, ולשון תור"פ מפורש יותר. ונראה באורו דבשעה ששית כיון דמדרבנן הוי אסור חמץ בחפצא, להכי בעי שרפה מדרבנן, ושפיר אפרן מותר, וא"ש היטב הגמ', דהרי זהו כל חידוש המשנה כאן דשעה ששית חלוק משעה חמישית והוי איסור חמץ בחפצא וכמש"נ.

והנה האחיעזר שם הביא מהר"י מינץ שהק' דאם היכא דהוי בלא"ה אסו"ה ונוסף חמץ ל"א עשאוהו כברשותו, א"כ כיון דאסור בשעה שישית שוב איך נימא בשביעית עשאוהו ברשותו, והאחיעזר כ' דבשביעית פקע האיסור דרבנן דששית, וצ"ע דא"כ אמאי נחשב בכרכו אחר זמן איסורו, ונראה פשוט דבששית דהוי איסור חפצא א"כ הוי איסור חמץ ולא נחשב איסור אחר.

ובעיקר דברי הגרי"ז הנ"ל לגבי שעה חמישית דהוי רק איסור גברא וכו', יש לדון מדברי כמה ראשונים על הגמ' ל"צ שחרכו, דלכאורה הכוונה דחרכו אח"ז אסור, היינו בשעה ששית, והטעם כ' הראשונים דכבר חל איסור חמץ ותו לא פקע, ואף דכעת חרכו ואינו ראוי לאכילה ול"ה חמץ, מ"מ כבר חל איסור חמץ ולהכי אסור בהנאה, ולכמה ראשונים הוי מהתורה, וכן לכמה פוסקים איכא עלה עדיין מצות תשביתו, אכן כ"ז ה"ד אם חרכו בשעה ששית, אבל בחרכו בשעה חמישית דהוי רק איסור גברא לאכילה ל"ש לומר דחל עלה איסור חמץ, אך בחי' הריטב"א וברבינו דוד כ' דבחרכו בשעה חמישית יהיה אסור באכילה, ומוכח לכאורה בדבריהם דלא כדברי הגרי"ז, דהא אם הוי איסור גברא ל"ש לומר דכבר חל איסור חמץ ותו לא פקע, וכעי"ז תמה בחי' רבי שמואל בהערות ע"ס הדף, ואולי י"ל דהא בלא"ה בחרכו ל"ה לחם, וכוונת הראשונים דכיון דחל איסור חמץ לא פקע וז"ש גם אם הוי רק איסור גברא, וה"נ גם אסורו אח"כ הוי רק בגדר איסור גברא בלבד, [וחזי' ברא"ש דבחרכו קודם זמנו ואכלו דחייב מדין אחשביה, אף דאחשביה מהני רק להחשיבו אוכל ול"מ לקבוע עליו דין חמץ].

ד] בסוגיא כא: ילפי' בגמ' מקראי דחמץ אסור בהנאה, מקרא דרב אבהו וקרא דחזקיה. ויל"ע דל"ל לקרא דחמץ אסור בהנאה, נימא דמדחזינן דחמץ לר"י בעי שריפה ע"כ דאסור בהנאה, וכיו"ב ילפי' בסופ"ב דקדושין דכלאי הכרם אסורים בהנאה מהא דבעי שריפה, וכן מבואר ברש"י להלן כד: דכלאי הכרם כתיב פן תקדש המלאה דמשמע לא תהנה ממנו אלא תשרפנו ופן לאו הוא עכ"ל, הרי דמהא דכלאי הכרם בעי שריפה ילפי' לאו לאסור בהנאה, וכיו"ב כתבו בתוס' להלן כב. לגבי קדשים פסולים דמדבעי שריפה ע"כ דאסורין בהנאה, וכמבואר להלן כד. וכ"ה ברש"י חולין קטו: ד"ה אבל בהנאה, לענין פסח מבושל דמדבעי שריפה אסור באכילה ובהנאה, [ומבואר ברש"י שם דכיון דבעי עיבור צורה ולינה מקרי דטעון שריפה] עי"ש, וכ"כ הראשונים בפה"מ בנגעים סופי"א בבגד המנוגע, [מיהו לענין ערלה ילפי' מכה"כ דבעי שריפה, ומ"מ איכא להלן קרא דערלים הם דערלה אסורה בהנאה, הרי דל"א דמדבעי שריפה אסו"ב, ועי' מנחת ברוך סימן צט], ועי' באבי עזרי תניינא חו"מ פ"א שהעיר בתו"ד בזה, ולכאורה י"ל דסד"א דכיון דבחמץ אסור להשהותו להכי בעי שריפה, משא"כ בכל אסו"ה דאין איסור להשהותן להכי ילפי' דאם בעי שריפה ע"כ דאסורין בהנאה.

אכן נראה דדוקא בכה"כ וערלה דהדין שריפה אינו חיוב בדוקא אלא מצוה לאבדו בשריפה, [ראה בדברי החת"ס בתשובה או"ח סימן רפ דמעולם לא ראינו לרבותינו שיקפידו על שריפת ערלה, והיינו דהשריפה הוי רק מעין אבוד שלא יהא תקלה, ול"ה מצות בשריפה בחפצא, וכן מבואר בהגר"א אב"ע סימן קכד דל"א כתותי מיכתת שעוריה אלא מחמת שריפה דעיה"נ וע"ז, משא"כ בשריפה ערלה וכה"כ, ומיישב בזה קו' תוס' סוכה לה ע"א גבי אתרוג של ערלה דפסול לפי שאין לו היתר אכילה ודין ממון, ותיפ"ל דכיון דדינו בשריפה נימא כתותי מיכתת שעוריה], ולפ"ז שפיר אמרי' דאם אמרה התורה לשרוף ע"כ הכוונה שלא יהנה, משא"כ בע"ז ועיה"נ השריפה הוי מצוה בפ"ע, וכ"כ תוס' הנ"ל גבי שריפת קדשים פסולים דמדבעי שריפה ע"כ דאסו"ב כיון דאין דין שריפה מיוחד מצ"ע, ורק בנותר איכא ילפו' למצות שריפה משא"כ בכל קדשים פסולים, ולפ"ז נראה דמהא דבעי שריפה בחמץ, ליכא ראיה דחמץ אסור בהנאה, די"ל דחמץ לר"י בעי שריפה מדינא דתשביתו, דלר"י מצוות תשביתו מתקיימת דוקא ע"י שריפה, וא"כ סד"א לומר דשייך דין שריפה מחובת תשביתו אף אם החמץ מותר בהנאה.

**אמנם בחי' הר"ן בחי' בפסחים ו: כ' בתו"ד דבעי' לילפו' דחמץ אסור בהנאה לומר דאיכא לאו אבל בלא"ה ידעי' דאסור בהנאה מדין תשביתו** עיש"ה, [ובדבריו משמע דשריפה מצד תשביתו שייכא רק היכא דאסור בהנאה, ועי"ש שדן אם לריה"ג דחמץ מותר בהנאה שייכא מצות תשביתו, ובראשונים מבואר דגם לריה"ג איכא מצות תשביתו, עי' בתוס' להלן כא: ובתוס' הרשב"א שם]. ומש"כ התוס' כא: דמדבעי שריפה אסורין בהנאה, כוונת התוס' רק בלשון התנא דאין זה חידושו הכא דכיון דכבר תני דנשרפין ממילא הוי כאילו כבר אמר התנא דאסורים בהנאה, וכמו שכ' להדי' בתוס' הרשב"א.

ונ"ל בזה דהא דבעי' קרא לאסור חמץ בהנאה, אתי למילף גדר באסו"ה דיסוד האיסור הוא הנאת אכילה ולא איסור עצמי של הנאה מהא דבעי שריפה ונבאר הדברים בהרחבה. ראה בשעור כללי בסוגיא דרבי אבהו.

**כזית באסורי אכילה ושעור אסורי הנאה**

ידוע דיון הרע"א והצל"ח לגבי שעור אסו"ה אם שעורו בכזית או בפרוטה או בכל שהו, והמאירי בנדרים לד הביא בזה ב' שיטות וז"ל וצריך שתדע שהנאה זו שאסורה במודר הנאה פירשוה אף בפחות מש"פ ויש מפקפקים בשאר אסו"ה אם איסור הנאתם אף בפחות מש"פ אם לאו ולא הוכרעה בידם עכ"ל, ובצל"ח בתו"ד הק' דאם בהנאה השעור בכל שהו א"כ בכל אוכל פחות מכזית יהא חייב מצד ההנאה ולרוב הראשונים לוקין גם על הנאה. [ומצינו קו' דומה ברבינו דוד להלן כד: דלל"ק שם לפירושו פטור שלא כדרך הוא רק באיסורי אכילה ולא באיסורי הנאה, וא"כ הק' דבכל שלא כדרך אכילה יהא חייב מצד ההנאה דחייב בהו גם בשלא כדרך].

ועיקר הספק של הרע"א והצל"ח בשעור אסו"ה תליא במה שדנו המשנ"ל בפ"ה מיסה"ת והרע"א בסוגין בדינא דר"א אם הוי שני איסורין איסור אכילה ואיסור הנאה, ובאכל ונהנה כשיעור לוקה שנים כמש"כ הרע"א, או דהוי איסור אחד דגלי לן קרא דלא יאכל דהתורה אסרה כל הנאות, ובמידי דאכילה אסרה תורה הנאת אכילה וה"ה שאר הנאות, ומה שאמרה תורה לא יאכל היינו דעיקר האיסור הוא הנאת אכילה, ובראשונים בסוגיא נראה דפליגי בזה, דעי' בקו' התוס' דנימא דאיכא כרת על הנאת חמץ, ובתי' הר"ן דילפי' מנבילה לאסור בהנאה והוי רק לאו, ונראה דפליגי בזה דלר"ן הוי תרי איסורין וילפי' מנבילה לאסור בהנאה וה"ד ללאו. דברי הר"מ בסה"מ ל"ת קפז משמע דהוי איסור אחד שכ' על הא דבב"ח כתי' לאו באכילה ולאו בהנאה וז"ל ידע המקשה כי אסור הנאה אין ראוי למנותו מצוה בפ"ע מפני שהיא והאכילה ענין אחד כי האכילה מין ממיני ההנאה ואמרו בדבר שהוא תאכל אמנם הוא דמיון מדמיוני הנאה והכוונה שהוא לא יהנה בו לא באכילה ולא בזולתו והוא אמרו כל שנא' לא תאכלו וכו' ולפ"ז השרש אין ראוי למנות איסור אכילה והנאה שתי מצות וכו' עי"ש המשך הדברים, ומבואר דהוי איסור אחד, וכ"נ בחנוך מצוה קיג עי"ש.

וברמב"ם בהקדמה להל' מאכ"א כשמנה איסור ערלה וכה"כ כ' **שלא לאכול** ערלה וכו', וכן שלא לאכול חו"מ וכו', וכן בכל הלכות מאכ"א בפ"ט ה"א לגבי בב"ח, וכן בפ"י ה"ו לגבי כה"כ ושם ה"ט לגבי ערלה כ' דאסורין באכילה וכן בהנאה וכו'. וצ"ע שלא כ' דאסור באכילה ובהנאה, וקצת העיר הצל"ח כד: עי"ש שהעיר עמש"כ הר"מ על כה"כ שלא יאכל וכו'. ומצינו בתש' ר"א בן הר"מ לדניאל הבבלי שהעיר כיו"ב על חמץ שכ' הר"מ שלא יאכל ולא הזכיר ההנאה, ותי' ר"א דהר"מ לא מנה אלא כללי המצוה ולא פרטי המצוה וצ"ב. ומוכרח בכוונתו דעיקר האיסור הוא הנאת אכילה ולהכי כתבה התורה בלשון אכילה, דעיקר איסור הנאה במידי דאכילה הוא דלא יאכל, ושאר ההנאות הוי מפרטי האיסור, ולהכי ס"ל להר"מ דהלא יאכל היינו דהתורה אסרה הנאת אכילה וה"ה שאר הנאות, ויש לדון דבגוונא דאכילה בלי הנאה ה"נ ליכא איסורא, [מיהו העירוני דא"כ נימא בגמ' דזה הנ"מ בין חזקיהו לרבי אבהו, דהיכא דאכל ולא נהנה דלרבי אבהו אינו לוקה, אבל לחזקיה ודאי לוקה דהוי איסור בפ"ע אכילה, אכן בלא"ה הרי י"ל נ"מ דלרבי אבהו דהאיסור הנאת אכילה הרי להר"מ אינו לוקה על הנאה דהוי שלכד"א למ"מ המובא להלן, ואילו לחזקיה ודאי דלוקין על הנאה, אע"כ דהגמ' ר"ל נ"מ לאיסורים אחרים ולא לפרטים באותו איסור וצ"ע].

ומתבאר דעיקר האיסור באכילה היינו לאסור הנאת אכילה, ומשום דס"ל להר"מ דהוי איסור אחד, וכ"ה גם שיטת הר"מ בפה"מ בכריתות פ"ג מ"ד עי"ש בכל דבריו בנקודה הנפלאה בהא דאסו"ה בב"ח לא חל על חלב דל"ח מוסיף [ודלא כתוס' חולין קא], דרק אם חל קודם מוסיף על האיסור אכילה חל על האסו"ה, וכיון דלא חל על האסור אכילה לא חל על האסו"ה, והאחרונים נקטו בשיטתו דהוי שני איסורין, אכן נראה דזה אינו וגם בפה"מ אזיל הר"מ כשיטתו הנ"ל דהוי איסור אחד, וכוונת הר"מ דכיון דבאיסור אכילה גדרו הוא דנאסר הנאת אכילה, א"כ מה שמוסיף בב"ח עוד פרט של שאר הנאות דאסורים זה לא חשיב מוסיף כיון דבלא"ה אסור בהנאת אכילה ותוספת סוגי הנאה ל"ה מוסיף, וגם לענין בב"ח אף דלא כתי' בתורה אכילה והוי רבוי מיוחד בלא תבשל אחד איסור אכילה ואיסור הנאה, מ"מ אהדריה קרא לדינא דרבי אבהו דלא יאכל הוי אסו"ה כמפורש בר"מ בפה"מ שם שכ' על בב"ח דנאסר מדינא דרבי אבהו עיש"ה, וניחא שפיר הר"מ לשיטתו. [ועדיין יש לדון בהנך דאסורים רק באכילה ולא בהנאה, אם גדרו הוא איסור אכילה או הנאת אכילה]. ובחנוך במצוה קיג ד"ה ואע"פ, העיר כהערת הר"מ בסה"מ קפז על בב"ח שנמנה אכילה והנאה לשני לאוין, אך תרוצו שונה וז"ל כי התורה תוציא כל ההנאות דרך כלל בלשון אכילה **לפי שהיא הנאה תמידית לאדם וצריך אליה וכענין שכתוב ויחזו את האלקים ויאכלו וישתו שיכנה ההנאה לאכילה עכלה**"**ק**. ובמושכל ראשון כוונתו כר"מ דאכילה איסורו מחמת הנאה והיא עיקר ההנאה במידי דאכילה, אך נראה דאיכא נ"מ, והיינו דלהר"מ הלא תאכל הוי אזהרה לאכילה מחמת הנאה וה"ה שאר הנאות, ולהכי הוי לאו אחד, אבל החנוך הלא הביא סיוע מויחזו את האלקים ויאכלו וישתו דהתם ל"ה אכילה אלא הנאה גרידא, [וכפי' התרגום אונקלוס סו"פ משפטים דלא אכלו אלא נהנו כאילו אכלו, וכ"ה במד"ר, ודלא כפרש"י דאכלו ממש וזה חטאם דראו האלקים מתוך אכילה, ורש"י כ' דזה לא כתרגום, וע"ע רמב"ן ואוה"ח שם], והיינו דהתורה קראה להנאה אכילה, וא"כ לישנא דקרא דלא תאכל הוי מעיקרא אזהרה להנאה, ונ"מ בזה דהנה הר"מ כ' דעל הנאה ליכא מלקות ונתבאר הטעם דחשיב שלא כדרך וכו', אבל החנוך שם בסוף המצוה כ' דבנהנה כגון שמכרו בב"ח אינו לוקה לפי שאפשר להנאה בלי מעשה, ונראה דאזיל לשיטתו דהלא תאכל דכתיב בתורה היינו לא תהנה, אבל אם הכוונה לא תאכל דהאזהרה על אכילה שהיא עיקר ההנאה במידי דמאכל ע"י אכילה, הרי כל אכילה יש בו מעשה ול"ש דברי החינוך, ולכן הר"מ לשי' כ' דאין לוקין מטעם אחר וכהבנת המ"מ המובא להלן דחשיב שלא כדרך.

**ומעתה י"ל דאם אכילה והנאה הוי ב' איסורין שפיר שייך לחלק בשיעוריהן, אולם אם הוי איסור אחד דהאיסור הוא הנאת אכילה ושאר הנאות ע"כ דהוי חד שיעורא, אך חזינן באחרונים דיש צד דבהנאה חייב בכל שהו כיון דבכל שהוא הוי מציאות של הנאה, ואכן צ"ב דמ"ש בהנאה שיעור כזית כלל הא מציאות הנאה הוא בכל שהו.**

ונראה בזה ובהקדם יסוד גדול באסורי אכילה ששיעורן בכזית, דכ' הרמב"ם בהל' חו"מ פ"א ה"ז האוכל מן החמץ עצמו בפסח כל שהוא הרי זה אסור מן התורה שנאמר לא יאכל חמץ, ובכס"מ הק' דאי מקרא איפכא ה"ל למילף מיניה דלא יאכל שיעור אכילה משמע וצ"ע. וברא"ם בהגהותיו על הסמ"ג בהל' חו"מ (והו"ד במשנ"ל) כ' וז"ל והאוכל חמץ בפסח כל שהוא וכו' שנא' לא יאכל חמץ ואכילה כל דהוא משמע ואע"ג דאינו חייב כרת או קרבן אלא בכזית שאני התם דאתא הלכתא ואפיקתיה ממשמעותיה אבל לאיסורא כדקאי קאי, והא דקאמר בגמ' מ"ט דר"י משום דחזי לאיצטרופי ה"פ מ"ט לא מוקמי לה להלכתא אאיסורא כי היכא דמוקמי לה אעונשין משום דחל"א לעבור עליו בלאו או בכרת, והא דמייתי קרא דלא יאכל לאו משום דשני בלישניה כדחזקיה דדייק הכי לענין אסו"ה דהא ח"ש דאורייתא בכל אסורין שבתורה הוא ולא בחמץ בלבד וכו', ואעפי"כ אינו חייב קרבן או כרת, אע"ג דלענין איסורא אמרי' דאכילה כל דהוא משמע לענין כרת או קרבן אינו אלא כזית דאתא הלכתא ואפיקתיה ממשמעותיה ע"כ. ומבואר ברא"ם דהא דלחיוב לא יאכל ואעפ"כ אינו חייב כרת או קרבן ומלקות אלא על כשיעור שהוא כזית ואף דמעשה אכילה הוי בכל שהוא, הלכה היא דבעי' חשיבות דכזית, ולענין איסורא חצי שעור בעצמותו הוי החפצא דאיסורא ומשום דכ"ש הוי אכילה, ובעי' לטעמא דחל"א דלא נוקים הלכתא דבעי' כזית גם לאיסורא, ולפ"ז מסתבר דשם האיסור בח"ש הוא כמו על השיעור השלם דהא כל שהוא הוי אכילה. ובריטב"א מכות יז כ' בטעמי' דר"ש דס"ל דכ"ש למלקות וז"ל ור"מ נתן טעם למלקות כיון דאכל במזיד אחשביה לחומר איסור להתחייב בכל שהוא, אבל קרבן שהוא על אכילת שוגג בעי כזית לחשיבות וכו', וע"ע בפי' רבינו מיוחס בפרשה שכ' עה"כ לפי אכלו "כשעור כזית שהיא אכילה חשובה בתורה", ומבואר דבעי' כזית משום חשיבות אכילה. [ובקרי"ס בהל' חו"מ שם כ' וז"ל ופחות מכזית אסור מן התורה דכתי' לא יאכל אע"ג דאין אכילה פחות מכזית, הכא כתיב לא יאכל דהוי אסור הנאה דמשמע דלו"ד אכילה, ה"נ בפחות משיעור הוי אכילה, וביומא ילפי' לכולהו אסור בח"ש מדכתי' כל חלב ע"כ, ולכאורה כוונת דבריו דהן אמנם דלשון לא יאכל ה"ד כזית, ודלא כמש"כ לעיל עפ"י שיטת הרא"ם, אך כיון דמרבי' מלא יאכל אסו"ה, ה"נ מרבי' חצי שעור, ולחידודא י"ל דכוונתו דס"ל דבאסו"ה אפי' כל שהוא אסור, וא"כ באוכל כ"ש חמץ על כרחך דאסור מה"ת מדין אסו"ה דחמץ, ולענין מלקות אינו לוקה, כשי' הר"מ המובא להלן דעל אסו"ה ליכא מלקות].

אכן נראה דבכזית באכילה מלבד מה דבעי' מעשה אכילה בכזית בעי' שבחפצא יהיה חשיבות של כזית כדמוכח במנחות נג. גבי צמק ותפח וכו' דמר סבר יש דחוי באיסורא וכו' וצ"ע דבהיה בו כזית וצמק וחזר ותפח הא יש בו כעת במעשה האכילה כזית והוי אכילה ומ"ש דחוי הא המאכל עצמו לא נדחה ולא הופקע מאיסורו אלא שאינו חייב על אכילת פחות מכזית, וא"כ מ"ש דחוי, ושמעתי מהגרש"ר בשם הגר"א כהן זצ"ל שהוכיח מכאן דדין כזית נאמר בחפצא של מאכ"א שבפחות משיעור זה לא אסרה תורה ולהכי כשצמק ואין בו כזית הופקע מאיסורו ונדחה למ"ד דיש דחוי באיסורין ושוב לא יחזור לאיסורו אח"כ כשתפח.

ונראה מוכרח כן מהא דגם כה"כ ובב"ח דלא כתי' בהו אכילה שיעורן בכזית, וכמש"כ בפרמ"ג בספרו גינת ורדים בכלל נח, שכ' דאיסורן בכזית, והיינו משום דכך נאמרה הלכה דאין לוקין על פחות מכזית דל"ל חשיבות אכילה, והיינו משום דשיעור כזית הוא דין במאכל עצמו וכמש"נ. אמנם בבנין ציון ח"ב לערל"נ סימן פג הביא מהשאגת אריה בכ"י שהסתפק אם כלאי הכרם צריך כזית, ויבואר בשעורים להלן בארוכה. ולפלא שלא הזכירו דמפורש ברמב"ם בהל' מאכ"א פ"י ה"ז וז"ל והאוכל **"כזית**" מכלאי הכרם כו' לוקה מן התורה כו', [וכן מצאתי בכו"פ פרק נח שכ' גבי כה"כ האוכל ממנו "כזית" כו' וכ"ה בתשובות הר"מ סימן רכ לתלמידו רבינו אפרים, וכ"ה להדי' בתורא"ש בנזיר לח. וכ"ה בס' איסור והיתר לרבינו שמואל הובא בשיטות קמאי חולין ק, ובשעורים להלן נביא דברבינו מנוח בהל' חו"מ פ"א ה"ז כ' דהיכא דלא כתי' אכילה ככלאי הכרם ובב"ח חייב בכל שהו, אך סיים דבר"מ מפורש גבי כה"כ ובב"ח דלוקה בכזית]. ובכס"מ כ' דהמקור בכל שעה דף כה, ובמפתח הביאו דבשו"ת שואל ומשיב תמה דבפ' כל שעה ליתא, והצ"פ הביא המקור מהך מתני' במעילה דערלה וכה"כ מצטרפין, וברדב"ז על הר"מ שם כ' והאוכל כזית אע"ג שלא נזכר בכתוב איסור אכילה אין לך דבר שהוא אסור בהנאה שלא יהיה אסור באכילה שאין לך הנאה גדולה מזו עכ"ל הרדב"ז, וצ"ב דהרי הדיון הוא על האיסור אכילה של כה"כ דאמאי הוא בכזית ולא על האסו"ה, ונראה מבואר ברדב"ז כדברינו דהוי סברא דבעי' כזית משום דהאיסור הוא **הנאת אכילה**, והנאה שבאה מאכילה היא בכזית, וגם בכה"כ אף דלא כתיב לשון אכילה בתורה כדי ללמד דחייב גם שלכד"א, אמנם הרי כתיב איסור הנאה מתוקד אש, וכיון דאיסורו הוא אכילה והנאת אכילה וכמש"כ הר"מ בסה"מ הזהרינו מלאכול כה"כ וכו', ולהכי חייב רק בכזית, כיון דבעי הנאת אכילה וסתם אכילה בכה"ת היא בכזית, ודבריו מסייעים למש"נ עפ"י הרע"א דבדינא דרב אבהו התורה אסרה הנאת אכילה ושאר הנאות וכמש"נ.

**ולפ"ז ניחא לומר דשיעור איסורי הנאה בהנאת אכילה אף אם במציאות הוי הנאה בכל שהו מ"מ בעי' שיהנה מחפצא של כזית, ולפ"ז מה שהקשו דבאוכל פחות מכזית יתחייב מדין נהנה [להנך דבהנאה איכא מלקות], היכא דהוי ש"פ, וצ"ל דל"ח חפצא דאכילה בפחות מכזית, וכיון דגדר האיסור הוא הנאת אכילה כיבואר להלן עפ"י המ"מ והרע"א, בעי שיהא אכילה ואם ל"ה אכילה ממילא ל"ש חיוב נהנה**. ומה"ט ניחא גם לענין שלכד"א דל"ש לחייבו מדין הנאה, דכיון דל"ח אופן אכילה ל"ש לחייבו מדין הנאה וכדפי'. [אלא דיל"ע איפכא דהיכא דאכל כזית ואינו הנאה של פרוטה דלא ילקה כיון דחיובו משום הנאה הוא ובעי' בהנאה ש"פ].

ולבאר יסוד דברינו דבעי הנאת אכילה אף אם חיובו בכל שהו כדי שיחשב הנאת אכילה, צריך להוסיף יסוד שיטת הר"מ בענין, דבשעורים להלן יבואר בארוכה דברי הרמב"ם מאכ"א פ"ח הט"ז שכ' כל מאכל שהוא אסור בהנייה אם נהנה ולא אכל וכו' אינו לוקה, ובמ"מ כ' הטעם דכל דבר הראוי באכילה אין דרך הנאתו אלא דרך אכילה כתקנו וכו' ולפי זה הוי איסור הנאה כדין חצי שיעור שאסור מה"ת ואין לוקין עליו עכ"ל. מבואר שי' הר"מ דעל הנאה ליכא מלקות, ובתוס' בסוגין מבואר להדי' דאיכא מלקות שהרי הק' דנימא דבנהנה מחמץ יהא בכרת, וכ"ה להדי' ברמב"ן בסה"מ ובשלה"ג כאן ובמהר"ם חלאווה להלן כח: ובשערי תשובה לרבינו יונה ש"ג פסקא פג דעל הנאה איכא מלקות ובנותן לנכרי ערלה או חמץ בפסח או בשר שנתבשל בחלב לוקה עי"ש.

וביאור דברי המ"מ שכ' בהא דהר"מ ס"ל דעל אסו"ה ליכא מלקות דהוי שלא כדרך והוי כחצי שעור דאסור ואינו לוקה, יבואר בשעור כללי בשבוע הבא אי"ה דמש"כ המ"מ דהוי כחצי שיעור אינו לדוגמא בעלמא של איסור בלי מלקות, ונראה הכוונה ע"ד מש"כ הר"מ בהל' מאכ"א פ"ג ה"ו לענין איסור יוצא ממאכ"א דאינו לוקה והוי כחצי שיעור, ונתבאר במק"א דהכוונה דכמו דחצי שיעור בכמות של חצי מכזית אסור, ה"נ חצי שיעור באיכות אסור ואינו לוקה, וכוונת הר"מ דרק באוכל גוף האיסור לוקה ולא ביוצא ממנו דאינו גוף האיסור וזהו כחצי שיעור מהאיסור עצמו ולהכי אינו לוקה, ועד"ז נראה בכוונת המ"מ דס"ל להר"מ דלענין אסור הנאה, דכיון דהתורה אסרה כל ההנאות ובכללם הנאת אכילה, והאכילה היא הנאה המצוייה במאכל [לשון הרע"א בסוגין] ובמידי דמאכל אכילתו זוהי עיקר הנאתו, ובשאר הנאות הוי טפל לו, כלשון ר"א בן הר"מ הנ"ל, א"כ שאר הנאות הוי שלא כדרך, דההנאה גרידא מדבר של אכילה ל"ה ההנאה הגמורה של הדבר וזה הוי כחצי שיעור באיכות של הדבר דאינו אוכל ממנו כשיעור השלם, וה"נ בנהנה ל"ה צורת הנאה מושלמת, אלא נהנה ממנו במקצת, וזהו כחצי שיעור, ובזה ס"ל להר"מ דאינו לוקה. [ומצינו לשון חצי שיעור לענין טעם כעיקר לר"י מאורלינש דאינו לוקה, ויש שדימוהו לח"ש, והיינו כנ"ל דהוי ח"ש באיכות, וכמ"כ מצינו ברמב"ן בסה"מ שכ' על איסור קריבה בעריות דהוי כח"ש מביאת עריות]. ונראה דזהו שהסמיך הר"מ האי דינא להלכה הקודמת שהביא דינא דרבי אבהו לאורויי דגם היכא דנא' רק איסור אכילה גדרו הוא הנאת אכילה, והיכא דגם נאסר בהנאה גדרו הוא דנאסר גם שאר הנאות, ולהכי ס"ל להר"מ דבמידי דאכילה, לענין אם נהנה לא חשיב הנאה מושלמת [כיון דלא אכל] ולהכי אינו לוקה דהוי כחצי שיעור, והדברים נפלאים בר"מ לשיטתו וכמש"נ. ולפ"ז בכה"כ ובב"ח דאסור שלא כדרך צריך להיות הדין דעל הנאתן ילקו, וכן נקט הפר"ח כמו שהביא הרע"א, וכ"ה בשפ"א, אך ראה בשעור בסוגיא דלהלן דיש לחלק בזה דשלכ"ה דידן גרע טפי עי"ש.

**עכ"פ להמ"מ דבנהנה ולא אכל אינו לוקה דהוי כח"ש, הנה בנהנה ע"י אכילה ה"נ לוקה, והדק"ל דאם אכל פחות מכזית ילקה מדין הנאה אם הנאה חייב בכל שהו, וע"כ צ"ל דבעי הנאת אכילה וכל דלא אכל כזית ל"ה בחפצא "אכילה" ושוב לא חשיב הנאת אכילה ולהכי אינו חייב מדין נהנה, ומה שדן הרע"א דבהנאה יהיה חייב בכל שהו היינו בגונא דבחפצא הוי כזית ואכל כזית אלא דנהנה בכל שהו דבזה דן הרע"א דיש לחייבו מצד הנאה, אבל באכל חצי כזית ל"ש לחייבו מצד הנאת כל שהו, כיון דבעי הנאת אכילה מאכילת שיש בה בחפצא כזית וכמש"נ.**

והנה הר"מ בהקדמה למאכ"א מנין יד כתב הלשון שלא ליהנות משוה"נ, אף דעל כל האסורים באכילה ובהנאה כערלה וכה"כ כ' שלא יאכל, ועמד בזה הצל"ח להלן כד: ונשאר בצ"ע, וכן העיר בזה בזכר יצחק ח"ב סימן מא עי' בתירוצו, ולכאורה י"ל דלענין שוה"נ עיקר האיסור הוי הנאה, דהרי באכילה בלא"ה אסורה משום נבילה, וזהו קו' הגמ' ומשני בשחטו לאחר שנגמר דינו, ובלשון הר"מ מאכ"א שם פ"ד הכ"ב גבי שוה"נ מדוקדק דמפרש תרוץ הגמ' באופ"א דלאו דוקא מיירי בשחטו אלא דהוי גילוי דהקרא מיירי על אסו"ה דבאכילה בלא"ה אסור, וגם לישנא דהר"מ שונה מכל מאכ"א, דלגבי שוה"נ התחיל באיסור הנאה וצ"ב, ונראה לחדש דהנה בגמ' מרבי' דבשוה"נ אסור הנאת עורו, ולדברינו הנ"ל דמש"כ הר"מ דעל הנאה אין מלקות הוא משום דבמידי דאכילה ההנאה חשיב שלא כדרך כדברי המ"מ, א"כ י"ל דבשוה"נ לגבי עורו דאינו לאכילה שפיר הלא יאכל היינו לא יהנה וההנאה היא כדרכו וממילא דינו יהא דלוקה על הנאתו, וזהו שכ' הר"מ באזהרה שלא יהנה בשוה"נ, [אף דבלשון הר"מ במאכ"א שם מבואר דבשוה"נ באכלו לוקה ומשמע דעל הנאתו אינו לוקה וכמו שהעיר בצל"ח כד:, אך לענין הנאת עורו דשוה"נ שפיר י"ל כמש"כ], ומדוייק כן היטב בלשון הר"מ שם שכ' **כל מאכל** וכו' היינו דרק במאכל היכא דנהנה אינו לוקה וכמש"כ.

ומצאתי בפרמ"ג בשושנת העמקים כלל ט שכ' להדי' כדברינו **דלמ"ד דגיד אסור בהנאה לקי על הנאה דל"ש טעם המ"מ דאדרבא ג"ה הנאה דידיה הוה דרך הנאה יותר מאכילה דעץ הוא וכו' עכ"ל** ומפורש כמש"כ. וכ"כ המנ"ח במצוה ג' לענין גיד, והביא שכ"כ הפרמ"ג ביו"ד בסימן סה סקי"א, ואכן הפרמ"ג שם כ' להדי' מה"ט דבאינו ראוי לאכילה ההנאה הוי כדרך, וכ"נ בצל"ח כד: שכ' להדי' דבאינו ראוי לאכילה לוקה על הנאתו, והביאו המנ"ח שם. [ובירושלמי בפרקין אי' דלוקה על הנאת ערלה, ואולי קאי על קליפי ערלה דאינם ראוים לאכילה], ובמשנ"ל בפי"ד מהל' אבל כ' להסתפק באוכל מאכ"א שנפסד מאכילת אדם דאפשר דאין איסור בהנאתו דכל דל"ש איסור עיקר של הנאת אכילה ליכא איסור הנאה, וצ"ל בכוונת המשנ"ל דשאני מעור שוה"נ וקליפי ערלה דמעיקרא ל"ה לאכילה ולהכי מרבי' אסו"ה, עכ"פ המנ"ח שם הביא דבריו והסיק איפכא דהיכא דלא חזי לאכילה אם נהנה לוקה על הנאתו וכמש"נ. ובזה ניחא מה שתמהו האחרונים מהסוגיא כה: הניח חלב של שוה"נ ע"ג מכתו דמוכח דהדיון רק מצד שלא כדרך הא לא"ה לוקה על אסו"ה, ולדברינו באסו"ה דשוה"נ הר"מ מודה דלוקה, וא"ש היטב. [מיהו יש לדון דהיכא דשם הלאו נאמר בלשון אכילה, וכגון בשוה"נ דרק מרבי' עורו נוסף על הלא יאכל, ובזה אף דהעור אינו ראוי לאכילה מ"מ שם האיסור הוא אכילה, וא"כ בנהנה חשיב שלא כדרך וגם בזה להר"מ אינו לוקה, אבל היכא דשם האיסור לא נא' בלשון אכילה וכגון בע"ז ועיה"נ שנא' לא ידבק, בזה אם נהנה מע"ז באינו ראוי לאכילה ה"נ לוקה, דל"ש לומר דהוי שלא כדרך, דשם הלאו לא נאמר בו כלל לשון אכילה, וכן מפורש בר"מ בהל' ע"ז פ"ז ה"ב עי"ש].

וברש"י כב. כ' דאין בנו"ט דאינו כבשר, והרשב"א בחולין צט כ' דאית ליה טעם כל דהו, וכן מוכרח בדברי התוס' כב. ד"ה ור"ש בתרוצם וכמו שביאר הפליתי בסימן סה, ובזה ניחא הערת הרע"א שם בתו"ד בענין איסור אכילה והנאה בחקירתו הנ"ל בדינא דרב אבהו, והוכיח מקו' הגמ' מגיד, דלמ"ד דאין בגידין נו"ט ל"ש חיוב משום נהנה וכו', ועי' בקו"ש שכ' ליישב שי' הר"מ במה שפסק דגיד מותר בהנאה, דס"ל דבגיד דאין באכילתו הנאה ל"ש לדינא דרב אבהו, ובפרמ"ג בשושנת העמקים ט' מבואר דלהך סלקא דעתך דגיד אסור בהנאה יודה הרמב"ם דלוקה על הנאתו וכנ"ל.

[ובדברינו לעיל לענין גיד, נ"ל דבר חריף בישוב קושית התוס' בחולין צא. שהק' דמה ראי' מהא דפרע להם הגיד דבני יעקב חייבים באיסור גיד, דילמא משום דקיימו כה"ת כמו דשחטו אע"ג דלא נצטוו, ונראה דדוקא בשחיטה שייך לומר דשחטו אף דלא נצטוו, אבל באיסור גיד דהוי עץ בעלמא, ורק מחמת איסור התורה חשיב אכילה, אבל קודם מ"ת שלא נצטוו ל"ה חפצא דמאכל, ול"ש לומר דקיימו כמו בכה"ת, דהגיד הוי כאכילת עץ בעלמא ול"ש לומר דקיימו איסור גיד קודם שניתנה תורה ודוק].

מה"ק.

בר"מ בהקדמה למאכ"א הלשון שלא יהנה משוה"נ, אף דעל השאר כ' שלא יאכל, ועמד בזה הצל"ח בסוגין, ונראה עפ"י מש"כ דלענין שוה"נ עיקר האיסור הוי הנאה, דהרי באכילה בלא"ה אסורה משום נבילה, וזהו קו' הגמ' ומשני בשחטו לאחר שנגמר דינו, אכן בלשון הר"מ מאכ"א שם פ"ד הכ"ב גבי שוה"נ מדוקדק היטב דמפרש תרוץ הגמ' באופ"א דלאו דוקא מיירי בשחטו אלא דהוי גילוי דהקרא מיירי על אסו"ה דבאכילה בלא"ה אסור, ובמיוחד לפי"מ שביארתי במק"א דלהר"מ אין השחיטה בשוה"נ מהני אף לטהר מידי נבילה וזש"כ הר"מ דהוי כשחיטת בהמה טמאה וא"כ ה"נ הוי נבילה גם בשחטה, [מיהו לשון הר"מ כאן משמע דבשחטה ה"נ מהני וצ"ע], ונמצא דעיקר קרא דלא יאכל בשוה"נ אכן קאי על אסו"ה, וזהו שהדגיש הר"מ בשוה"נ קודם את האסו"ה, ולפ"ז נראה חידוש דבשוה"נ ה"נ ילקו על ההנאה דחשיב דאיסורו מפורש בתורה, וכך היה משמע בירושלמי לפנינו בדעת ר' יוחנן עי"ש. מיהו בר"מ עצמו לא נזכר האי חידושא, ואדרבא בלשונו שם מפורש רק גבי אכילה דשוה"נ דלוקה ומשמע דעל הנאה אין לוקה, ונראה דה"נ ס"ל להר"מ דלא ילקו משום דחשיב שלכד"א ועל זה בעי' לטעם המ"מ הנ"ל דאין מלקות בהנאה דהוי שלכד"ה, אלא דנראה לבאר דברי המ"מ דאם אכילה והנאה הוי איסור אחד ואכילה הוי מין ממיני ההנאה, שפיר י"ל דהנאה הוי שלכד"א, דבמידי דאכילה הנאה הוי שלכ"ד, ומעתה כיון דנתבאר דבשוה"נ עיקר האיסור הנאה הוא, ואכילה הוי ממיני הנאה, שפיר בזה ניחא לומר כהמ"מ דלא ילקה על הנאה דהוי שלא כדרך, אולם להמשנ"ל דהטעם דאין לוקה על הנאה משום דהוי אינו מפורש בתורה, בזה י"ל דבשוה"נ חשיב מפורש בתורה, והא דכתבה התורה לשון אכילה אולי הוא לאשמעי' דשעורו כאכילה בכזית וכדיון הרע"א והצל"ח הנ"ל. וי"ל עוד ע"ד הצל"ח הנ"ל דה"נ בשוה"נ עיקר איסורו בהנאה שהרי נאסר גם מה שאינו לאכילה, וה"נ לדברינו כיון דבלא"ה על אכילה חייב משום נבילה, וא"כ איסורו הוי איסור נפרד של הנאה, ולפ"ז י"ל דבשוה"נ שיעורו בפרוטה ול"ש לחקירת הרע"א בסימן קצ אם השעור בהנאה הוא בכזית או בפרוטה, דרק היכא דההנאה היא מליתא דאכילה שעורו בכזית, ושפיר ניחא ראית הרע"א משוה"נ דאין שיעורו בכזית מהא דהגמ' לא אמרה דלהכי כתי' לא יאכל וכו', ולדברינו בשוה"נ אה"נ אין שעורו בכזית כיון דאין איסור הנאתו תלוי באיסור אכילה, ועכ"פ היה מקום לומר דה"נ באסו"ה דשוה"נ יודה הר"מ דלוקה, אם כי לשון הר"מ הנז' משמע דרק על אכילתו לוקה, אבל לחומר שיטת הרמב"ם הידועה דעל הנאה אין מלקות, ותמהו כל האחרונים מכל הסוגיא כה: הניח חלב של שוה"נ ע"ג מכתו דמוכח דלוקה על אסו"ה, בזה י"ל דה"נ באסו"ה דשוה"נ הר"מ מודה דלוקה, וא"ש היטב.

ולפ"ז י"ל דגם בד' הר"מ בפה"מ בכריתות הנ"ל, דאסו"ה ל"ח מוסיף ה"ד בב"ח וחלב, דהתם הוי ב' איסורין, אבל בשוה"נ דהוי ביסודו רק אסו"ה וממילא אסורה גם האכילה, בזה ה"נ אסו"ה דשוה"נ חשיב מוסיף, ועי' במה שנחלק הרע"א במשניות בנידון זה עם הנוב"י [אם כי דנו שמה מצד כולל ולא מדין מוסיף עיש"ה] אולם קצת סיוע מדבריהם למש"כ.

ב. ידועין דברי המרדכי בסוגין בשם ראבי"ה דאפר אסו"ה שרי לשתותן דהוי שלא כדרך, ותמהו דתיפ"ל דהנשרפין אפרן מותר ועוד דאם ההיתר משום דהוי שלא כדרך נימא כן גם באפר הנקברין, [והגרי"ש מפונביז' זצ"ל ביאר דכוונתו להוסיף שלא יאסר האפר מצד דנגרם מאסו"ה ובזה כ' דהוי שלא כדרך], ונראה לחדש בדבריו דהרי רק באסו"ה דנשפרין אפרן מותר, אבל באסורי אכילה הרי לא נאמר דין שריפה, וראה בתוס' רי"ד סוכה לה גבי ערלת חו"ל דאינו אסור בהנאה אלא באכילה ואין בו דין שריפה, וכ"נ בתוס' ר"א בסופ"ק דע"ז עי"ש, ומעתה נראה דהמרדכי ס"ל דאיסור אכילה והנאה הם ב' איסורין, וא"כ רק לענין האיסור הנאה דדינן בשריפה איכא היתר דנעשה מצותן על האפר, אבל לענין האיסור אכילה דליכא עלה מצות שריפה ל"ש היתר על אפרן, [וכ"נ בפרמ"ג ביו"ד בהל' תולעים סימן פד משב"ז סקכ"ג שהביא שם דברי המרדכי וכתב "אמנם מ"ש המ"י עוד ראיה מסוף תמורה כל הנשרפין אפרן מותר אין ראיה דהתם באיסורי הנאה דאפרן מותר בהנאה לא לענין אכילה", וראה בחזו"א מועד סימן קטז סק"ז, ובחי' רבי שמואל בסוגין עד"ז], וזהו שכ' המרדכי דהיתרן לאכילה הוא משום דהוי שלא כדרך, [ובנקברין דאסור י"ל דבנהנה מהאפר חשיב כדרך דאזלי' בתר השתא, ורק בנשרפין נשאר ההיתר דנעשית מצותן], ובזה ניחא דברי הגר"א סימן קנו סקכ"ד דלמרדכי כלאי הכרם דאסורין שלא כדרך אפרן יהא אסור, וצ"ע מהגמ' להלן כז דמבואר גבי אפאן בגחלים של כלה"כ דאפרן מותר, אכן נראה דבכלאי הכרם דלא כתי' לשון אכילה אלא פן תוקד אש, בזה ודאי דהוי איסור אחד של אכילה ובהנאה, ודין שריפה הוא על שני האיסורין דדינן בתוקד אש והוי נעשה מצותן ובזה לא בעי' כלל להיתר אפרן מדין שלא כדרך, ומותרין מדין נעשית מצותן, ובד' הגר"א י"ל דמחלק בין אכילה להנאה, דבאכל אפר כלה"כ אסור ובנהנה מאפר כלה"כ מותר דעל הנאה יש דין שריפה והוי נעשית מצותן, והגמ' להלן הלא מיירי בנהנה.

ובאמת בתוס' רי"ד סוכה הנ"ל משמע דגם על אסו"ה יש דין שריפה דס"ל דאסו"ה ואכילה הוי חדא איסורא של הנאת אכילה, וא"כ גם על אסורי אכילה שייך שריפה מחמת הנאת אכילה, רק התוס' רי"ד כ' לענין ערלת חו"ל דכיון דספיקו מותר ויכול ליתנו לאחר ליכא בערלת חו"ל דין שריפה, אבל בכל איסורי אכילה שייך דין שריפה גם על אסורי אכילה, והמרדכי ס"ל דאיסור אכילה והנאה תרי איסורי נינהו וכמש"כ.

בס"ד **אסורי אכילה והנאה שלא כדרך**

א] כ' הרמב"ם פי"ד ממאכ"א ה"י כל האוכלים האסורים אינו חייב עליהם עד **שיאכל דרך הנאה**, חוץ מבשר בחלב וכלאי הכרם וכו' ובהי"א כיצד הרי שהמחה את החלב וגמאו כשהוא חם עד שנכוה גרונו ממנו או שאכל חלב חי או שעירב דברים מרים כו' הרי"ז פטור וכו', ובכס"מ כ' דפסק כלישנא בתרא כד:, והנה בגמ' איכא ב' לשונות בדין שלא כדרך אכילה ושלא כדרך הנאה, ולל"ק הפטור רק באוכל חלב חי, ולל"ב פטור גם בהניח ע"ג מכתו וכ"ש באוכל וכו', וצ"ב לשון הגמ' כל שכן, וכן ביאור המח' בין ב' הלשונות. ובחי' רבינו דוד פי' דמח' אם ילפי' אסו"ה מאכילה, ולל"ק רק באסורי אכילה נאמר היתר דשלא כדרך משא"כ באסורי הנאה, וכ"ה בר"ן דלל"ב כי היכי דאכילה שלכ"ד לא מקרי' אכילה ה"נ הנאה שלכ"ד לא מקרי הנאה, ומוכח בדבריהם דהוי ב' איסורין איסור אכילה ואיסור הנאה, ואזיל הר"ן לשיטתו דס"ל כן לעיל כא: על קו' התוס' דיהנה מחמץ יהא בכרת עי"ש ונתבאר בשעור הקודם. עכ"פ מבואר דשני הלשונות פליגי אם דוקא באכילה דבעי' מעשה אכילה נא' פטור דשלא כדרך, וכך ס"ל לל"ק, משא"כ בהנאה כל היכא דבמציאות אית ליה הנאה חייב, ולל"ב ס"ל דגם בהנאה נא' פטור זה כיון דבאסו"ה גדרו איסור לקיחת ההנאה מהחפצא האסור בהנאה, [ומוכרח כן בסוגיא להלן דשייך פטור אינו מתכוין בהנאה], וממילא בשלכד"ה ל"ח לקיחת הנאה מהדבר כיון דאינו עומד לכך. עכ"פ לפ"ז ניחא הדגשת הר"מ **דאכל דרך הנאה**, וכוונת הכס"מ לומר דהר"מ פוסק כל"ב דגם בהנאה יש פטור דשלא כדרך, ונראה עוד דכוונת הרמב"ם לשיטתו, דנתבאר בשעור לעיל דס"ל דאכילה והנאה חד איסורא הוא דהתורה אסרה הנאת אכילה, ולפ"ז י"ל דכוונת הר"מ לומר דהיכא דאכל ולא נהנה מידי ה"נ יהא פטור, וזש"כ הר"מ דבאכל חייב דוקא אם נהנה דרך הנאה.

ויל"ע לפי' רבינו דוד והר"ן, דא"כ ללישנא קמא באכל שלכד"א דפטור נימא דמ"מ יהא חייב מדין הנאה דבזה לל"ק חייב גם שלא כדרך הנאה, [ואפי' לדעת הר"מ דעל הנאה ליכא מלקות, אמנם כבר נתבאר בשעור הקודם דהיכא דאינו עומד לאכילה שפיר לוקה על הנאתו, וא"כ בשר חי דהוי שלכד"א נימא דיהא חייב מדין הנאה], ולכאורה י"ל דאה"נ אלא דהל"ק מיירי בחלב דמותר בהנאה, [ורק בל"ב מוזכר חלב של שוה"נ דאסור בהנאה], וכך אמנם משמע ברבינו דוד עצמו שכ' דהא דבכלאי הכרם אסור שלא כדרך אכילה דחיובו מדין ההנאה, הרי דס"ל כן, אלא דלדבריו יקשה דבכל אסורי אכילה שלכד"א יתחייב מדין הנאה דחייב בשלכד"ה, אכן נראה דס"ל לרבינו דוד דאכילה והנאה הם תרי איסורין ול"ש לחייב בשלכד"א מצד הנאה, ורק בכלאי הכרם דלא כתי' אכילה, והאיסור אכילה והנאה ילפי' מחד קרא דתוקדש המלאה, בזה הוי איסור אחד, ושפיר שייך לחייבו בשלכד"א מצד הנאה. ובשיעור הכללי הקודם נתבאר דאף דאמנם בהנאה חייב גם בשלא כדרך, אכן זהו רק היכא דנהנה ורק הנאתו היתה שלא כדרך כגון שהשתמש בחלב לרפואה, אבל היכא דאכל ואכילתו שלא כדרך דלא חשיב אכילה ל"ש לחייבו מדין הנאה שבאה ע"י אכילה כיון דלא חשיבה אכילה ובעינן לחיוב שיהיה הנאת אכילה, ובזה ביארתי בהא דהאחרונים הקשו דאי נימא דבהנאה חייב על כל שהו [ובהנאה של אכילה גם להר"מ איכא מלקות], א"כ באכל פחות מכזית נימא דיתחייב מדין הנאה דלא בעי שיעורא, וע"כ דאם אכל פחות מכשיעור דלא הוי אכילה תו ליכא עליו גם חיוב נהנה דלא חשיב לקיחת הנאה ע"י האכילה כיון דלא חשיב אכילה בפחות מכשיעור וה"נ באכל שלא כדרכה ע"כ תמצית בשיעור הקודם.

אמנם בגדולי האחרונים מבואר דב' הלשונות ס"ל דגם בהנאה יש פטור דשלא כדרך, ומח' הלשונות היא בענין אחר, ראה במשנ"ל בהל' יסוה"ת פ"ה וברש"ש וצל"ח לפנינו שכ' דפליגי בגדר שלכד"א ושלא כדרך הנאה, והיינו דל"ק ס"ל דה"ד באכל חלב חי דהוי שלכד"א בחפצא דאכלו שלא כדרכו, אבל בהניח החלב לרפואה **הרי כעת לגביו הוי כדרכו** דנהנה בכך שפיר י"ל דזה חשיב כדרך, והנה הגמ' נקטה שלא כדרך באוכל חלב חי, והר"מ בהל' מאכ"א הנ"ל הוסיף שאכל חלב רותח עד שנכווה גרונו, וכן שעירב דברים מרים ואכלן כשהן מרין וכו' או שאכל אחר שהסריח והבאיש ובטל וכו' [וע"ע בר"מ בהל' יסוה"ת פ"ה], ונראה דס"ל דבלא"ה חשיב כדרך ורק דלא השתמש כפי מה שאפשר, ורק בנכווה גרונו או שנסרח חשיב שלא כדרך, דבזה חשיב דבחפצא ל"ה אכילה, [וצ"ל דמ"מ איכא הנאת מעיו דאי לאו הכי איך יתחייב בכה"כ, הלא לשי' הר"מ בעי' אכילה דאית ביה הנאה, כיון דאיסור אכילה הוא הנאה ממין האכילה וכמש"נ לעיל, ומלשון הר"מ שם סוף הי"א משמע דגם בכה"כ אם נסרח לא יהא חייב דהוי נבלה שא"ר לגר, ורק בעירב בה דבר מר ואכלו בכה"כ ובב"ח חייב, אמנם הגר"ח נקט דחייב עי"ש]. ולהמבואר נמצא דב' הלשונות פליגי בדין אסו"ה שלא כדרך, מה נחשב שלא כדרך, ועי' ברש"ש שג"כ כ' עד"ז דאוכל חלב חי גרע דהוי שלא כדרך בעצמותו דהיא השתמשות גרועה, משא"כ בהניח חלב ע"ג מכתו וכיוצא היא השתמשות טובה, וכן במיץ רמונים וכו', ולדבריו אין המח' בלשונות בין אכילה להנאה אלא על אופן השלא כדרך, ומשכח"ל שלא כדרך גרוע בין באכילה ובין בהנאה וכמש"נ.

והנה בסוגיא קחשיב דהמשקה של רמונים וכו' הוי שלא כדרך, ולכאורה הרי לגבי השותה זהו דרכו, וכמ"כ במבשל אפרסקין ערש"י דהוי שלכד"א, וצ"ב דהרי לגבי האוכל כך הוי דרכו, ול"ד לאוכל חלב חי דאופן אכילתו ל"ה כדרך אכילה, אבל הכא דהוא שותה המי פירות הרי לגביו כעת זהו דרך אכילתו, ועי' בנובי"ת או"ח סימן סד דבזה פליגי אביי ור"ז דאביי ס"ל דבמשקה דכעת אין בו הנאה אחרת חשיב כדרך. עכ"פ י"ל דזהו המח' של שני הלשונות בגדר שלא כדרך. ובדעת ר"ז דס"ל בגמ' דל"ה כדרך, מוכרח הביאור דלגבי ערלה כיון דהנידון הוא אם חשיב נהנה מהפרי, להכי אמרי' דכיון דאינו עומד לשתיה מש"ה מיץ רמונים חשיב שלא כדרך, ואף דלגבי השותה הוי כדרך, וליכא גריעותא בגוף ההנאה, אמנם לגבי הפרי חשיב דלוקח ממנו הנאה שלא כדרך, ודבר זה מבואר בדברי המקור חיים בסי' תמב עי"ש מש"כ גבי חמץ נוקשה דאם באופן זה אינו לאכילה חשיב שתייתו כדרך, ודוקא בסוגין הוא משום דל"ה כדרך אכילת הפרי וכמש"כ. [והנה בשאג"א האריך אם ביוהכ"פ מותר בשלכד"א, והרי פשוט דבשותה מי פירות אסור ולא אמרי' דהוי שלכד"א, והביאור דודאי לכשלעצמו כעת הוי דרך אכילה, ורק כשהנידון ביחס לפרי אמרי' דזה לא הוי הנאה כדרכו מהפרי ופשוט, אמנם הגר"ש קלוגר ז"ל כ' דה"נ השתיה הזו שרי ביוהכ"פ, אך כבר תמה עליו מאוד בס' מנחת שלמה קמא עי"ש]. ומבואר לפ"ז בסוגין דיש שני סוגי שלכד"א, דבאכל חלב חי מצד החפצא צורת ההשתמשות היא שלא כדרך, דדרכו למשוח וכו' כפרש"י, אבל במי פירות בזה כעת הוי כדרך וכן בהניח לרפואתו לגביו הוי כדרך, וכן ברש"י באכל מבושל דכ' רש"י דהוי שלא כדרך אכילתן, דלגביו הוי כדרך, ורק מצד הנאה מהחפץ ל"ה כדרך, [ובזה ניחא קו' הרש"ש ברש"י שכ' על מבושל שלא כדרך אכילתן].

ב] והנה כ' הרמב"ם בהל' מאכ"א פ"ח הט"ז כל מאכל שהוא אסור בהנייה אם נהנה ולא אכל וכו' אינו לוקה, ובצל"ח הק' מסוגין דמבואר בל"ב דאיכא פטור בחלב של שוה"נ מדין שלכד"ה, ותיפ"ל דבלא"ה ליכא מלקות על הנאה, ול"ל להגמ' לנקוט רק גוונא דשלא כדרך הנאה וכו', ובמשנ"ל שם משמע דאכן חדא הוא והגמ' נקיט דוגמא אחת של שלכד"ה, וגם להר"מ הוי טעם דבעומד לאכילה אם נהנה הוי שלא כדרך.

והנה במ"מ כ' בטעם הרמב"ם דכל דבר הראוי באכילה אין דרך הנאתו אלא דרך אכילה כתקנו וכו', **ולפי זה הוי איסור הנאה כדין חצי שיעור שאסור מה"ת ואין לוקין עליו** עכ"ל. ומבואר בדברי המ"מ דהא דס"ל להרמב"ם דעל אסו"ה ליכא מלקות, הוא משום דהוי שלא כדרך, וצ"ב אמאי חשיב שלא כדרך דהא לגבי ההנאה הוי כדרכו, ואם חשיב שלא כדרך א"כ יהא אסור רק מדרבנן כמו בכל שלא כדרך הנאה, והכא בהנאה איכא איסור תורה ורק אינו לוקה, ובלח"מ שם הרגיש בזה עי' בדבריו. עוד צ"ע על דברי המ"מ מה שתמהו המשנ"ל פ"ה מיסוה"ת והרע"א דא"כ בכלאי הכרם דאסור שלכד"א, נימא דלוקה גם על הנאה, ובר"מ מפורש דלוקה בהם רק על אכילה שלא כדרך, והאריך בזה ביד דוד סוף הל' אישות. ובשיעור הקודם נתבאר בדברי המ"מ דהר"מ לשיטתו בדינא דרב אבהו דהוי איסור אחד דגלי לן קרא דלא יאכל דהתורה אסרה כל הנאות ובמידי דאכילה אסרה תורה הנאת אכילה וה"ה שאר הנאות, ומה שאמרה תורה לא יאכל היינו דבמידי דאכילה עיקר האיסור הוא הנאת אכילה, ושאר הנאות חשיב שלא כדרך.

והמ"מ כתב עוד דהוי שלא כדרך והוי כחצי שעור דאסור ואינו לוקה, וצ"ב דאטו בעי דוגמא לאיסור בלי מלקות והא מצינו לאו שאב"מ וכיוצא, ונראה דאין כוונת המ"מ במש"כ דהנאה במידי דאכילה הוי כחצי שיעור, לדוגמא בעלמא של איסור בלי מלקות, אלא כוונת המ"מ ע"ד מש"כ הר"מ בהל' מאכ"א פ"ג ה"ו לענין איסור יוצא ממאכ"א דאינו לוקה והוי כחצי שיעור, ושם הביאור דכמו דחצי שיעור בכמות של חצי מכזית אסור, ה"נ חצי שיעור באיכות אסור ואינו לוקה, וכוונת הר"מ דרק באוכל גוף האיסור לוקה ולא ביוצא ממנו דאינו גוף האיסור וזהו כחצי שיעור מהאיסור עצמו ולהכי אינו לוקה, ועד"ז נראה בכוונת המ"מ דס"ל להר"מ דלענין אסור הנאה, דכיון דהתורה אסרה כל ההנאות ובכללם הנאת אכילה, והאכילה היא הנאה המצוייה במאכל [כלשון הרע"א בסוגין] ובמידי דמאכל אכילתו זוהי עיקר הנאתו, ובשאר הנאות הוי טפל לו, א"כ שאר הנאות הוי שלא כדרך, דההנאה גרידא מדבר של אכילה ל"ה ההנאה הגמורה של הדבר וזה הוי כחצי שיעור באיכות של הדבר דאינו אוכל ממנו כשיעור השלם, וה"נ בנהנה ל"ה צורת הנאה מושלמת, אלא נהנה ממנו במקצת, וזהו כחצי שיעור, ובזה ס"ל להר"מ דאינו לוקה. [ומצינו לשון חצי שיעור לענין טעם כעיקר לר"י מאורלינש דאינו לוקה, ויש שדימוהו לח"ש, והיינו כנ"ל דהוי ח"ש באיכות, וכמ"כ מצינו ברמב"ן בסה"מ שכ' על איסור קריבה בעריות דהוי כח"ש מביאת עריות].

אולם צ"ע דלפ"ז בכה"כ ובב"ח דאסור שלא כדרך צריך להיות הדין דעל הנאתן ילקו, וכן נקט הפר"ח כמו שהביא הרע"א, וכ"ה בשפ"א, ונראה דהכא גרע טפי דהוי לקיחת הנאה שלא בדרך אכילה ובזה גם בכה"כ בהך שלא כדרך ליכא מלקות.ונראה להוכיח כן מדברי החינוך סוף מצוה קיג הנ"ל גבי בב"ח שכ' דבנהנה בב"ח אינו לוקה לפי שאפשר להנאה בלי מעשה, [וביארתי בשיעור הקודם דלא ס"ל לטעם המ"מ דאינו לוקה בהנאה משום דחשיב שלא כדרך עי"ש] והוסיף החינוך דאפילו סך ממנו אפשר דלא לקי לפי שהוא שלא כדרך הנאתו שאינו עשוי לסוך ויש לדון בו ג"כ שילקה עכ"ל, וצ"ע דהא בב"ח חייב גם בשלא כדרך, ומוכרח דהך שלכד"א של לקיחת הנאה ע"י סיכה גרע טפי וכמש"נ.

ונראה דגוונא דהמ"מ דכל הנאה הוי שלא כדרך, יש בה קולא וחומרא, והיינו דמחד גיסא הרי לגביו הוי הנאה כדרך, ורק מצד החפצא כיון דעומד לאכילה חשיב ההנאה שלא כדרך, ובזה שפיר י"ל דמש"ה אסור מהתורה, ואכן כבר הבאתי לעיל דבלח"מ שם העיר על המ"מ דאמאי בהנאה דהוי שלכד"א איכא איסור מהתורה, ועי"ש שכ' דודאי לא הוי כי התם דהוי שלא כדרך הנאה ממש ומותר מהתורה אבל כאן שאני דמ"מ הנאתו הנאה גמורה היא אלא דל"ה דרך הנאה כתיקונו. וביאור דברי הלח"מ נראה דבאכל חלב חי דהוי אכילה גרועה בעצמותה ה"נ אסור רק מדרבנן, וכמ"כ בכל הדוגמאות שכ' הר"מ בשלא כדרך כגון שעירב עם דבר מר או שנסרח דבזה הוי בחפצא שלא כדרך אסור רק מדרבנן, וזה נחשב שלא כדרך "גמור", אבל בנידון המ"מ ברמב"ם בנהנה מדבר הראוי לאכילה, אף דחשיב שלא כדרך אסור מהתורה, כיון דנהנה הנאה גמורה ורק דאינו נהנה כל הנאה השייכת בו שהיא במידי דאכילה הנאת אכילה ולזה חשיב שלא כדרך, אבל מ"מ אסור מהתורה ויסודו דהוי כח"ש באיכות, וראיתי בארחות חיים הל' יין נסך סימן ד [הו"ד בשיטות קמאי כאן] שכ' לגבי ערלה ברבינא דשייף לברתיה דאסור מהתורה כחצי שעור והתירו לחולה וכו', ומבואר כנ"ל דהיכא דהשלא כדרך מצד לקיחת הנאה שלא כדרך בזה אסור מהתורה והוי כח"ש היינו ח"ש באיכות, ודומה לדוגמת המ"מ דבמידי דאכילה בנהנה חשיב שלא כדרך אך אסור מהתורה, והמ"מ הביא את הגמ' דרבינא ועל זה כ' דהוי כח"ש וכדברי האורחות חיים וכמש"נ.

**ולפי המבואר נראה לחדש דגם במי פירות אף דהוי שלכד"א ביחס לפרי מ"מ כיון דאית ליה הנאת אכילה פחותה [בדרך שתיה] אף דאינו לוקה מ"מ יהא אסור מהתורה, דזה דומה לגוונא דהמ"מ דנהנה הנאה פחותה מאכילה במידי דמאכל ואסור מהתורה כחצי שיעור, ומדוייק כן בגמ' דאמרי' דאין סופגים ארבעים, דאתי לומר דבהך שלא כדרך מ"מ אסור מהתורה. ויש לדון דרק בל"ק באוכל חלב חי או חלב רותח בזה הוי שלכד"א בחפצא ואסור רק מדרבנן, אבל בחלב ע"ג מכתו ה"נ אסור מהתורה כיון דרק ביחס לאכילה הוי שלא כדרך אבל כעת שהניח לרפואה הוי השתמשות בכך ובזה אסור מהתורה ורק אינו לוקה.**

וע"ע בר"מ פי"ד בהי"א שהביא דין דשלכד"א והוסיף דוגמא כגון שאכל אוכל האסור אחר שהסריח והיינו נבלה שאינה ראויה לגר, ומשמע דגם בשלכד"א החסרון בחפצא, וזה גם דעת המרדכי שכ' על אפר דהוי שלא כדרך והחפץ לא נאסר כלל לענין זה, ובזה ודאי אינו אסור אלא מדרבנן, ועי' בחי' הגר"ח שנקט דבכלאי הכרם דאסור שלא כדרך יהיה אסור גם בגוונא דא"ר לגר, ובזה י"ל גם בלח"מ הנ"ל דהיכא דמשתמש שלא כדרך ממש מותר מהתורה דהוי היתר באוכל עצמו, משא"כ בנהנה מדבר מאכל, בזה סיבת ההיתר דהתורה לא אסרה הך שימוש במידי דאכילה וליכא מלקות, אבל מ"מ אסור מהתורה כחצי שיעור וכמש"נ. ואין להקשות דאם באוכל סרוח כ' הר"מ דחייב בכה"כ, כ"ש בהך גוונא, דזה אינו דכמו דחזינן ברדב"ז שהבאתי בשיעור הקודם שכ' דבעי כזית בכה"כ דזה סברא דהתורה אסרה אכילה שיש בה הנאה וכו' כיון דהאיסור הוא הנאת אכילה, ה"נ י"ל דבהך שלכד"א דהמ"מ שנהנה בלי אכילה הך שלכד"א אינו לוקה גם בכה"כ.

ונמצא לדברינו דבר מחודש דבשלכד"א איכא גווני דגם מותר מהתורה ואיסורו אינו אלא מדרבנן, אבל במידי דאכילה ונהנה פחות ממה שראוי באכילתו כדוגמת המ"מ, וכן בשתיה דהוי שלא כדרך אסור מהתורה, דלענין זה במי תאנים עדיף דהשלא כדרך הוא רק ביחס לפרי אבל איהו מ"מ נהנה כעת, ובזה דמי לדברי המ"מ שכ' דלהר"מ בהנאה ליכא מלקות דבמידי דאכילה הוי שלא כדרך, והרי בכה"ג אסור מהתורה כחצי שיעור, וע"כ דהכא עדיף דהוי שלא כדרך לענין האוכל דהנאתו באכילה, אבל איהו מ"מ נהנה כעת כדרכו, וזהו בכלל דברי הלח"מ פ"ח ממאכ"א דלהכי להמ"מ אסור מהתורה וכנ"ל. ולהכי ודאי דביוהכ"פ אפי' נימא דשרי בשלכד"א, אבל במי תאנים אסור משום דרק לענין האיסור מהפרי חשיב שלא כדרך, אבל לגבי עצמו ודאי חשיב הנאה וכמש"נ לעיל.

והנה הרע"א בברכות לה העיר מהא דמברך על משקין דרמונים דמוכח דמברכין על שלכד"א, ולפ"ד ל"ש כלל דהכא לגביו הוי כדרך בשתיה, ורק לאיסור ערלה ל"ח לקיחה מהפרי הנאה כדרך, אבל לענין ברכה לגביו הוי דרך שתיה ושפיר מברך.

והנה הר"מ בהקדמה למאכ"א מנין יד כתב הלשון שלא ליהנות משוה"נ, אף דעל כל האסורים באכילה ובהנאה כערלה וכה"כ כ' שלא יאכל, ועמד בזה הצל"ח להלן כד: ונשאר בצ"ע, וכן העיר בזה בזכר יצחק ח"ב סימן מא עי' בתירוצו, וכבר ביארנו בשיעור הקודם בד' הר"מ דיסוד איסור אכילה הוא הנאת אכילה ונמצא דעיקר האיסור הוא ההנאה העיקרית שהי אכילה ולהכי כ' הר"מ בלאו שלא יאכל, אכן נראה דשאני לענין שוה"נ דעיקר האיסור הוי הנאה, דהרי באכילה בלא"ה אסורה משום נבילה, וזהו קו' הגמ' ומשני בשחטו לאחר שנגמר דינו, ובלשון הר"מ מאכ"א שם פ"ד הכ"ב גבי שוה"נ מדוקדק דמפרש תרוץ הגמ' באופ"א דלאו דוקא מיירי בשחטו אלא דהוי גילוי דהקרא מיירי על אסו"ה דבאכילה בלא"ה אסור, וגם לישנא דהר"מ שונה מכל מאכ"א, דלגבי שוה"נ התחיל באיסור הנאה וצ"ב.

ונראה לחדש דהנה בגמ' מרבי' דבשוה"נ אסור הנאת עורו, ולדברינו דמש"כ הר"מ דעל הנאה אין מלקות הוא משום דבמידי דאכילה ההנאה חשיב שלא כדרך כדברי המ"מ, והפרמ"ג והמנ"ח כ' דבגיד דל"ש אכילה למ"ד דאינו בנו"ט ה"נ בהנאת מכירה לוקה דזה דרכו בהך הנאה, וכמש"נ בשיעור הקודם, ומעתה י"ל דבשוה"נ לגבי עורו דאינו לאכילה שפיר הלא יאכל היינו לא יהנה וההנאה היא כדרכו וממילא דינו יהא דלוקה על הנאתו, וזהו שכ' הר"מ באזהרה שלא יהנה בשוה"נ, [אף דבלשון הר"מ במאכ"א שם מבואר דבשוה"נ באכלו לוקה ומשמע דעל הנאתו אינו לוקה וכמו שהעיר בצל"ח כד:, אך לענין הנאת עורו דשוה"נ שפיר י"ל כמש"כ], ומדוייק כן היטב בלשון הר"מ שם שכ' **כל מאכל** וכו' היינו דרק במאכל היכא דנהנה אינו לוקה וכמש"כ. ובזה ניחא קו' האחרונים על הר"מ מסוגין דהניח חלב שוה"נ ע"ג מכתו דמשמע דאינו לוקה דהוי שלא כדרך, והא בלא"ה אינו על הנאה, דאכן בשוה"נ שאני דלוקה על הנאה וכדפי'.

ג] **ביאור המהרש"ל בשבועות דלר"ש דאיסורי אכילה בכל שהו חייב בשלכד"א**

כתב במהרש"ל בשבועות כג: בד' תוס' שם דלר"ש התנא דס"ל שם בר"פ שבועת שתים דכל שהו למלקות ולא אמרו כזית אלא לענין כרת וקרבן, דה"נ ס"ל דכיון דחייב בכל שהו ה"נ חייב בשלא כדרך הנאתן, והדברים צ"ב דאף דלר"ש חייב בכל שהו אבל בשלא כדרך גרע, והרי חזינן בכל אסורי הנאה דלהרבה אחרונים חייב בכל שהו, ויש בהם פטור דשלא כדרך הנאה, והמהרש"א בשבועות שם הקשה דלר' יוחנן ביומא עד ס"ל דחצי שיעור אסור מהתורה ושלא כדרך הנאתן אינו אסור אלא מדרבנן ואפשר משום קושיא זו סיים מהרש"ל בדבריו וצריך עיון עכ"ל, ובקרני ראם שם כ' דלריטב"א במכות יז דלר"ש בכל שהו מדין אחשבי', וה"נ בשלכד"א, משא"כ לר' יוחנן דח"ש אסור משום דחזי לאיצטרופי ל"ש זה לשלא כדרך ע"כ. וכ"כ בשעה"מ יסוה"ת והרע"א לעיל כא: דשאני לר' יוחנן דח"ש אסור רק מצד חזי לצרופי וכו'. אמנם לרע"א לשיטתו שכ' ליישב הא דלהר"מ פ"א מחו"מדבעי קרא דלא יאכל חמץ לאסור ח"ש חמץ, דהנ"מ דאסור גם בסוף הפסח דליכא חל"א, ולפ"ז צ"ע דיקשה לרע"א לשיטתו דבחמץ בפסח דח"ש אסור מקרא דלא יאכל, שוב תיקשי על המהרש"ל דבחמץ יהא אסור מהתורה גם שלכד"א, ואכן כן כתבו המנ"ח מצוה יט סק"ה ובמרחשת ובדעת תורה סימן תמה ס"ב, אך צ"ע דבר"מ נראה בפ"ה מיסוה"ת ה"ח דבחמץ בפסח בשלכד"א אסור רק מדרבנן, והמקו"ח ומגן האלף בסי' תמב כ' דאיכא איסור אכילה בחמץ שלכד"א מדין תשביתו ובזה לא כתי' לשון אכילה ולהכי אסור גם שלכד"א, ובתוס' כה. ד"ה מה לכלאי הכרם מפורש דבחמץ שרי בשלכד"א דאכילה כתיב בהו, וצ"ל דכוונתם דליכא מלקות דהלאו הוא בכדרך אכילה, אבל איסור עשה דתשבית איכא, [אולם לשון התוס' הוא ואינו אסור משמע דליכא איסור כלל], וכן בצל"ח כ' דבחמץ אסור גם שלכד"א.

ויש לדון עוד ממש"כ בתוס' בע"ז מג: להק' דאמאי מותר בחמץ לזורקו לרוח נימא דהוי מזבל כדאמרי' בע"ז, ותירצו דבחמץ חשיב שלא כדרך, אבל בע"ז דלא ידבק אסור בכל דהו, הרי דנקטו התוס' דאם אסור בכל דהו ה"נ אסור בשלכד"א, עכ"פ מפורש בתוס' דגם בחמץ יש פטור דשלא כדרך.

[ועי' תוס' להלן כח: דמחמת תשביתו אסור באכילה ויל"ע אם הוא מחמת המצוה וא"כ ה"ד על הבעלים, וכ"נ בצל"ח, אך י"ל דהוי דין בחפצא דמחמת תשביתו הוי מאכלות איסורות, וכמו בכה"כ דאסו"ב מחמת תוקד אש, והרי דין השריפה לכא' הוא על הבעלים, ומ"מ אסו"ב לכ"ע מחמת הדין שריפה, וה"נ בתשביתו, ואפשר עוד דהחמץ יש עליו איסור אכילה מלאו ומעשה דתשביתו וכיון דעל הלאו כתיב אכילה קאי גם על התשבית ולהכי לתוס' שרי מהתורה חמץ שלכד"א, דחשיב דגם על העשה דתשביתו כתיב לשון אכילה].

והנה הבאתי המ"מ שכ' דלהכי על הנאה ליכא מלקות דהוי כח"ש וכו', ועי' באור חדש והנצי"ב בהעמ"ש פ' ויקרא שכ' דלדברי המ"מ יהא נ"מ דלר"ש דס"ל בר"פ שבועת שתים דכל שהו למלקות, ה"נ לוקה על הנאה, והיינו דהרי המ"מ כ' הטעם דאינו לוקה על הנאה דהוי שלא כדרך ושוב הוי כחצי שיעור, וא"כ לר"ש התנא דס"ל דכל שהו למלקות, ה"נ יהא לוקה על הנאה, ואולי ה"נ יהא לוקה באכל שלא כדרך, אך לדבריהם צע"ג דא"כ לרע"א והצל"ח שהסתפקו לומר דבהנאה החיוב בכל שהו דאסור, א"כ ה"נ יהא אסור להנות מהתורה בשלא כדרך, ואיך מותר להנות באסו"ה שלא כדרך הנאה, ומוכח דל"ש אהדדי, ואין כוונת המ"מ כמו שהבינו בפשוטו דהך שלא כדרך הוי כחצי שיעור, אלא הוי בגדר ראי' דלקיחת הנאה במידי דאכילה באופן שלא ע"י אכילה הוי ח"ש באיכות ולהכי אינו לוקה, וא"כ גם היכא דח"ש אסור, ואפי' אם דינו דלוקה בכל שהו, היינו דלא בעי שיעורא, אבל אם נהנה במידי דאכילה שלא בדרך אכילה הוי ח"ש באיכות ובזה ל"ח לקיחת הנאת אכילה ולהכי אינו לוקה, **וכיו"ב כ' בארחות חיים הנ"ל לגבי ערלה ברבינא דשייף לברתיה כה: דאסור מהתורה כחצי שעור והתירו לחולה וכו'**, ומבואר דהיכא דהשלא כדרך מצד לקיחת הנאה שלא כדרך בזה אסור מהתורה והוי כח"ש היינו ח"ש באיכות, וכמש"נ בארוכה בשיעור כללי הקודם, ולכן פשוט הוא דלא כדברי האור חדש והנצי"ב.

ולפ"ז נראה דדברי המהרש"ל קיימי רק היכא דהוי שלכד"א מצד האוכל, אבל היכא דהוי בחפצא שלכד"א כגון באוכל חלב חי, או להר"מ דמפרש הסוגיא באוכל חלב שנכווה גרונו בזה בכל גוונא פטור גם לר"ש דחיובו בכל שהו. **ומצאתי בראש יוסף לפנינו שכ' כן בתו"ד והוי יודע דשלכד"א שכ' מהרש"ל היינו שאין רגילין לאכלן כך ומ"מ נהנה קצת וכו' משא"כ בנפסד מאוכל אדם**.

והנה המשנ"ל פ"ה מיסוה"ת ובהל' שבועות פ"ה ה"ה כ' דלמהרש"ל ה"ה בע"ז כיון דכ' הר"מ פי"א ממאכ"א ה"א דביין נסך בכל שהוא לוקה מהתורה, ה"ה דחייב בשלכד"א, וקשה מהר"מ מאכ"א פי"ד הי"א דביין נסך אינו חייב בשלכד"ה ועמד בזה המנ"ח מצוה קיא סק"ג. וע"ע בתוס' להלן כו. ד"ה שאני שדנו אם ביין נסך לוקה שלכד"ה משום דלא כתיב בהו לשון אכילה בהדיא, והרי כיון דלוקה ביין נסך בכל שהו ליכא פטור שלא כדרך, והעיר בזה המשנ"ל שם. וכמ"כ יל"ע מבן נח דחייב בכל שהו וכ' המנ"ח מצוה יד דלמהרש"ל ה"נ לוקין אף שלכד"ה, ועי' ברע"א להלן כד: שהוכיח דבאמ"ה בשלא כדרך פטור גם בבן נח, וכיו"ב מצאתי בס' המאיר לעולם שכ' לענין אכילת קדשים דכיון דמקיים מצוה בכל שהו ה"נ מקיים בשלכד"א ולהכי קתני דאכלוהו חי וכו'. והנה במנ"ח במצוה קסג כ' דבבריה דלוקה בכל שהו ה"נ חייב בשלכד"א, וזה ע"ד המהרש"ל דכל היכא דחייב בכל שהו חייב גם בשלכד"א. מיהו בתוס' כד: בקו' מאכל עוף מוכח דגם בבריה היכא דאכל שלא כדרך פטור עי"ש וברע"א על התוס' שם. [והנה לענין ע"ז עי' ר"מ פ"ז הט"ו שלא הזכיר דבהנאה לוקה אלא באכילה, ולכא' למהרש"ל כיון דחייב בכ"ש ילקה גם על הנאה וגם על שלכד"ה].

ונראה ביאור נחמד במהרש"ל ויתיישב הכל, דאין כוונת המהרש"ל כפשוטו, דאם חייב בכל שהו ה"נ חייב בשלא כדרך, דמאי שייטיה הא מ"מ שלא כדרך גרע, אלא כוונת המהרש"ל דוקא לרבי שמעון דס"ל דלענין קרבן בעי כזית ולגבי מלקות חייב בכל שהו, א"כ מוכח דגם לר"ש השיעור השלם לחיוב הוא כזית, ולכן לקרבן בעי כזית, ורק דס"ל לר"ש דלענין מלקות חייב גם היכא דלא הוי אכילה גמורה [ומה"ט דן השאג"א דלענין מצוות עשה של אכילה יודה ר"ש דבעי' כזית כמו דלחיוב קרבן בעי' כזית דלקיום המצוה בעי' אכילה שלימה], ולהכי בזה דווקא שפיר כ' המהרש"ל דה"ה דחייב בשלכד"א אף דזה אינו אכילה גמורה, דחזינן דלר"ש לוקה אף במה שאינו אכילה גמורה. אשר לפ"ז נראה לחדש דדברי המהרש"ל ל"ש בכל הדוגמאות הנ"ל, דהנה לענין בן נח דחייב בכל שהו הרי הפי' דבבן נח כל שהו הוי אכילה גמורה, וכן בבריה דהוי בכל שהו הפי' דמחמת חשיבותו מיקרי אכילה גמורה ושלימה, א"כ שפיר יש לחלק דמ"מ בשלכד"א דחסר באכילה השלימה ה"נ יהיה פטור, ואינו דומה למה שחייב בהן בכל שהו דזהו שיעורן השלם, וכמ"כ לענין יין נסך דנתרבה דכל שהו אסור וזהו שיעורו, אבל מ"מ לענין שלכד"א שפיר י"ל דפטור, והדברים נפלאים. ובזה מיושב גם מה שהקשיתי דאם בהנאה השעור בכל שהו איך יש פטור שלא כדרך הנאה, אכן החילוק פשוט דבהנאה חייב בכל שהו דלא נאמר שיעור כיון דגם כל שהו הוי הנאה, אך מ"מ בעי' דרך הנאה דבזה חשיב לקיחת הנאה מהדבר וכמש"נ.

והנה המהרש"א הנ"ל הק' על המהרש"ל מחצי שיעור לר' יוחנן דאסור מהתורה וא"כ יאסר שלכד"א מהתורה, ובשעה"מ יסוה"ת והרע"א לעיל כא: כ' דשאני לר' יוחנן דח"ש אסור רק מצד חזי לצרופי וכו' כדאי' ביומא עד. והקשיתי לעיל דבחמץ בפסח דח"ש אסור מקרא דלא יאכל שוב תיקשי דיהא אסור גם שלכד"א, ולדברינו עיקר קו' המהרש"א ליתא, דשפיר יש לחלק דבח"ש לענין איסורא ס"ל לר' יוחנן דליכא דין שיעור כלל, אבל אם יאכל שלכד"א גרע דל"ה אכילה ושפיר מותר מהתורה, ול"ש הכא לנידון המהרש"ל כלל וכמש"נ. ויש לדון עוד ממש"כ בתוס' בע"ז מג: להק' דאמאי מותר בחמץ לזורקו לרוח נימא דהוי מזבל כדאמרי' בע"ז, ותירצו דבחמץ חשיב שלא כדרך, אבל בע"ז דלא ידבק אסור בכל דהו, הרי דנקטו התוס' דאם אסור בכל דהו ה"נ אסור בשלכד"א, ועוד מוכח בתוס' דגם היכא דליכא שיעור כלל כע"ז יאסר שלכד"א, אך י"ל דשאני בע"ז דנאסר מדין לא ידבק, ועכ"פ מפורש בתוס' דגם בחמץ יש פטור דשלא כדרך.

והנה האחרונים הקשו על הר"מ מהסוגיא כד: דמוכח דרק מחמת דהוי שלכד"ה אינו לוקה הא לא"ה לוקה על הנאה, ולכאורה י"ל דהגמ' מיירי בחלב חי דל"ה לאכילה, ונידון אינו ראוי לאכילה אינו רק היכא דמופקע בחפצא מאכילה, אלא גם בשר וחלב חי דבמצב כעת אינו בר אכילה, וממילא בזה על הנאתו לוקה, וכמו שהבאתי בשעורים לעיל מהפרמ"ג והצל"ח דגם להר"מ לוקה על הנאה במידי דלאו בר אכילה, ומעתה להכי בעי' לטעמא דבהניח ע"ג מכתו ל"ה כדרך הנאה דדוקא מש"ה אינו לוקה, אבל אם היה נחשב דרך הנאתו שפיר היה לוקה דכל היכא דאינו ראוי לאכילה שוב ההנאה הוי כדרך ולוקה, ולענין היוצא מהרמונים ותאנים דקתני אינו סופג את הארבעים דהוי שלא כדרך, הרי דבלא"ה לוקה, הנה בזה פשוט דזה דומה לדין הרמב"ם, והיינו דמיץ רמונים לכשלעצמו הוי דרך שתייה, ורק לגבי הפירות חשיב שלא כדרך שלא לקח הנאתן ע"י אכילת הפירות אלא ע"י שסחטן ולהכי קתני דאינו לוקה אבל מיהא אסור מהתורה, וזה דומה לדין הר"מ דעל הנאה אין לוקין וכביאור המ"מ דבמידי דאכילה אין דרך הנאתו אלא באכילה כתקונו וכמש"נ לעיל.

בס"ד **בסוגיא דאינו מתכוין ובקול ומראה וריח אין בו משום מעילה**

א] מבואר בסוגיא דשייך פטור אינו מתכוין בנהנה מהקדש, והנה בהא דבאינו מתכוין בשבת דפטור, מבואר ב' טעמים באחרונים חדא דהמעשה אינו מתייחס אליו, ועוד דכיון דאינו מתכוין למעשה לא חשיב מעשה חרישה, ובפסיק רישיא דמודה ר"ש, היינו דחשיב ככוונה למלאכה דידיה, [כ"ה לשון רש"י בסוכה לג: וברא"ש לפנינו], אכן י"ל באופ"א דאפי' נימא דל"ה כוונת מלאכה מ"מ חשיב רצון לעשיית חריץ כיון דהוי בהכרח, וממילא מקרי עושה מלאכת חרישה, דאם הוי אינו מתכוין אמרי' דהוא עושה גרירה ול"ה מעשה חרישה, אך בפס"ר נחשב עשיית מלאכת חרישה. ובסוגין דאמרי' גבי הנאה פטור אינו מתכוין אף דבמציאות נהנה, מוכח דבהנאה אין איסורו מעשה ההנאה אלא לקיחה מדבר האסור בהנאה, וכמו שביאר בשערי ישר ש"ג פכ"ה ובקו"ש אות קטז, וברבנו דוד נראה דבלא אפשר ל"ח הנאה, דכל דאינו מתכוין או בלא אפשר ל"ח חפצא של הנאה, ויסוד הפטור הוא "הנאה הבאה לאדם בעל כורחו" דזה לא חשיב הנאה.

ובתוד"ה לא אפשר כ' "ומיירי כגון דלא הוי פסיק רישיה דבפסיק רישיה מודה רבי שמעון וכו' דהא בשמעתא מייתי עלה מידי דאורייתא כגון מעילה וכלאים ופסול פרה וצ"ל דכל הנהו דמייתי לא הוי פסיק רישיה". וברא"ש ור"ש משאנץ הוסיפו דל"ה פסי"ר כיון שהוא יכול לסתום נחיריו. וצ"ל דמה שהוא לא עושה כן אח"כ זה אינו טעם לאסור גם בלא הפטור של לא אפשר, דמ"מ אין כאן מעשה לאסור אותו, והנידון הוא רק על הכניסה למקום שיהיה בו הנאה. וכן מבואר בתוס' כו, א ז"ל "ליכא איסורא אלא שלא יקרבו עצמן לעזרה כדי להריח יותר דהא אמרינן לא היתה כלה צריכה להתבשם בירושלים מפני ריח הקטורת".

וע"ע בח"ח כלל ו בבאמ"ח סקי"ד דההיתר של הנאה הבאה לאדם בע"כ היינו משום דההנאה באה ממילא וליכא מעשה לקיחת הנאה, אבל בהולך היכא דודאי יהנה ההליכה הוי מעשה של לקיחת הנאה, אבל אם יכול לסתום נחיריו שוב בהליכה אינו מונח ודאי איסור והדר מילתא דהוי הנאה הבאה בע"כ דשרי כיון דאין בו שום מעשה וההנאה באה לו ממילא, ולח"ח מתבאר דע"י ההילוך חשיב כוונה להריח ולקיחת ההנאה, והיינו דהרי במריח גרידא אינו אסור, וכמבואר בתוס' להלן גבי כלה דמבושמת מריח הקטורת, ורק בהולך כאן חשיב קירוב והליכה לצורך הריח, דהוי פס"ר, ובלא אפשר אמרי' דלא חשיב הליכה לצורך הריח אלא הליכה גרידא, ובפס"ר חשיב דהולך לצורך בשביל להריח, וכיון דיכול לסגור נחיריו אין בהליכה צירוף להנאתו, והיינו דהנאה בצירוף ההליכה היא המחייב, וניחא הרא"ש הנ"ל דביכול לסתום נחיריו אין בהליכתו פס"ר לגרום ההנאה, ומה"ט מבואר בח"ח שם גבי שמיעת לשה"ר דאם בתחילת ביאתו לכאן לא היה מוכרח שידברו לשה"ר כיון דבשמיעתו ל"ה מעשה ל"ח פס"ר.

ובתורא"ש ב"מ ל. כ' דמסתבר דגם בלא אפשר בפס"ר אסור, וכ"נ בתורא"ש לפנינו ואזיל לשיטתו, ובתורא"ש הוא לשיטתו גם להלן כו. דעי"ש שהק' גבי צילו של היכל דהוי פס"ר ותי' דאינו ודאי שיהנה מהצל, וכוונתו כתוס' הרשב"א, עכ"פ מוכח מקושיייתו דבפס"ר גם היכא דלא אפשר חייב.

ולכא' הביאור בזה דאם לא אפשר אין ההליכה מתייחסת לצורך של להריח מע"ז, וכיון דהוי פס"ר מיקרי הליכה לצורך ע"ז וכנ"ל, אמנם ברא"ש לפנינו וכן ברא"ש בפ' כל כתבי מבואר דבפס"ר אנן סהדי דמתכוין, וא"כ בדינא דלא אפשר הלא ההיתר הוא משום דלא אפשר ול"ח עשיה, וא"כ מה מהני הא דהוי פס"ר הא בלא"ה הוי מתכוין, וע"כ דפס"ר מצ"ע מחשיבו לעשייה של הך מלאכה ובגורר ספסל מיקרי עשייה של מלאכת חרישה כיון דהוי פסיק רישיה, ולכן אסור גם בלא אפשר, ומצאתי בלשון הרע"א בדו"ח על התוס' לעיל כב: ושם לשונו **דבפס"ר בלא אפשר** **חשיב "כאפשר**" ולכאורה כוונת הרע"א כמש"כ דאם הוי פס"ר הוי כאפשר דמיקרי הליכה לצורך עבור להריח מע"ז וכמש"נ.

והנה בסוגיא מבו' לל"ב דלא אסר ר"י באינו מתכוין אלא באופן של אפשר, אבל בלא אפשר ולא מיכוין שרי ר"י, וק' דלגבי מילה בבהרת אמר אביי קלג, א (קודם שסבר לאסור פסי"ר אף לר"ש), דלר"י דאסר דבר שאינו מתכוין, בעי' קרא להתיר מילה בקציצת בהרת, אבל לר"ש מותר בלא"ה כדין דבר שא"מ, וצ"ע דהכא הא הוי לא אפשר ולא מיכוין, ובזה לכו"ע שרי לל"ב כאן, ועמד בזה בחזו"א סי' נ סק"ו, ואין לומר דהתם כיון דהוי פסי"ר אין להתיר גם בלא אפשר ולא מיכוין, דהא אביי אכתי לא שמעיה מרבא דמודה ר"ש בפסי"ר. ונראה ליישב דפטורא דלא אפשר ולא מיכוין לר"י הוא רק באופן דהוי כעין ב' מעשים, כמו בגרירת ספסל ועשיית חריץ, אבל במעשה א' עם ב' תוצאות, כגון מילה בבהרת, גם בלא אפשר ס"ל לר"י דליכא פטורא בלא מתכוין, דסו"ס זה עצם העשייה והוי כמעשה א', ורק לר"ש דאזיל בתר כוונה, אמרי' דחיסרון הכוונה מחלק את המעשה לכעין שני מעשים.

[ובחזו"א שם תי' דלא אמרי' כן אלא באיסור הנאת גוף האדם או שתלוי בניחותא, אבל איסור התלוי במעשה אסור לר"י, וצ"ע מקו' התוס' גבי לבעול בשבת דכ' דהוי לא אפשר, הרי דשייך פטור לא אפשר גם במעשה, וכן גבי גרירת כלים אמרי' פטור לא אפשר כדפרש"י, [וכן בקו' הגמ' להלן מהכניסה לרבקה דהוי במעשה, אך בזה כ' החזו"א שם דתליא בניחותא], ומבואר דגם במעשה אמרי' פטור דלא אפשר. ועי' במקו"ח בסימן תלא דבבל יראה חייב באינו מתכוין כיון שהיא עבירה שאין בה מעשה, ונראה דגם לחזו"א י"ל כן רק בא גוונא דמתכוין ולא אפשר דבזה הוי חידוש בלא אפשר וה"ד בהנאה בע"כ דאינו מתייחס אליו, ולא בעביד מעשה, אבל באינו מתכוין ולא אפשר בזה הוא גם בעביד מעשה].

ויל"ע בגמ' כו, ב דמקשי' מהא דאבידה לא ישטחנה לצורכו ולצורכה דהא הוי לא אפשר, ואמאי אסור למאן דמתיר לא אפשר וקמיכוין, והא איסור גזל ל"ש בו פטורא דלא אפשר ולא מיכוין, דהא סו"ס בעל האבידה נגזל, ומה"ט ק' התם דדייני' להתיר מעילה מחמת פטורא דלא אפשר, והא סו"ס ההקדש נמעל ולהגר"ח מעילה הוי מדין גזילת הקדש וכדיבואר להלן, וא"כ מאי נפק"מ באיזה אופן היתה צורת מעשה המעילה, ובקו"ש שם כ' "ובסוגיא דלא אפשר וקא מכוין מייתי בגמרא מהא דשוטחה לצורכה ולצורכו אסור ומוכח דגם בגזל דבר שאין מתכוין מותר ולכאו' הוא תימה דהא חייב להציל ממון חבירו מהפסד הבא מאליו ואיך אפשר להתיר לגזול בלא מתכוין וצ"ל דדוקא התם בשוטחה לצורכו דזה נהנה וזה לא חסר שרי אינו מתכוין אבל להפסיד לחבירו ודאי אסור דאינו מתכוין לא גרע מנעשה מאליו", והיינו דלגבי מעילה שההקדש לא נחסר, או השתמשות בשל חבירו וזה לא חסר, אז ל"ש לחייב בלא גדרי מעשה, דהרי חבירו לא נפסד כדי שנאמר דהחפצא דאיסורא קיים גם בלי כוונה, אמנם לגבי מעילה י"ל להמבואר באות ב' דהמעילה בהקדש מדין גזילה הוא מחמת הנאתו מהקדש ושפיר שייך בזה פטור דלא אפשר וכדיבואר להלן.

ב] ויל"ע לפי דברי הגר"ח הידועים דחיוב מעילה בהקדש הוא מדין גזילת הקדש ולהכי שיעורו בפרוטה, ומהני צירוף לזמן מרובה, א"כ מ"ש פטור אינו מתכוין במעילה, והר"מ להלכה כ' בהל' מעילה דמעילה הוא "עד שיתכוין ליהנות" וכ"ה בתוספתא מעילה פ"ב ה"א, [והאחרונים הק' מסוגית הגמ' להלן לג. דבמתעסק איכא מעילה, ראה מרחשת ח"א סימן מב ובשו"ת מהרי"א יהודה יעלה יו"ד סימן שכו, אך כבר תי' היטב באחיעזר ח"ב סימן יא ובקו"ש באות קו דבמתעסק חשיב מתכוין], עוד יש להעיר על דברי הגר"ח מעיקר הסוגיא דאמרי' היכל לתוכו עשוי. ולרש"י ותוס' ההיתר הוא משום דהוי שלא כדרך, ועי' במאירי ור"ן דהא אסור לכתחי', [ובפי' הר"ח כ' ד"ח דלתוכו עשוי היינו דאין קדושה בצלו, דהקדושה היא לתוכו ולא כלפי חוץ], ובשעה"מ יסוה"ת פ"ה ה"ה העיר דבלא"ה בצלו של היכל אין איסור מהתורה דהוי כקול ומראה וכו', ובפשטות הא דבקול ומראה וריח אין מעילה ניחא יותר להגר"ח דחיוב מעילה מדין גזילה ול"ש זה בקול ומראה, דל"ח גזילה משל חברו בכה"ג בהדיוט וכמש"כ באו"ש בהל' שבת, ואדרבא י"ל דחידוש הגמ' דגם לענין האיסור מעילה ליכא בקול ומראה, אך להמבואר בראשונים דהטעם בקול ומראה דהוי שלא כדרך, יל"ע דמ"ש פטור שלא כדרך במעילה כיון דחיובו הוא מדין גזילת הקדש. עוד יל"ע דמ"ש פטור לא אפשר גבי נהנה מהקדש ובשלמא אם הוי חיוב נהנה אמרי' דבלא אפשר ל"ח לקיחת הנאה, אבל אם הוי גדר גזילת הקדש גם בלא אפשר הא מ"מ גזל מההקדש.

והשעה"מ שם הביא מתוס' סנהדרין פ. דבמעילה חייבים אף שלא כדרך, שכ' דבהניח חלב של הקדש ע"ג מכתו חייב, הרי דאיכא מעילה בשלא כדרך, ולכא' י"ל דהתם הוי מעלה דבד"ה וקדו"ד ובזה לנתיבות סימן כח הוי גדרי גזילה ולהכי חייב בשלא כדרך כיון דהוי גזילת הקדש, אבל בצלו של היכל דהוי קדוה"ג לנתיבות ל"ה בגדרי גזילה ולהכי ליכא מעילה בשלא כדרך, אך באמת נראה חילוק פשוט דשאני התם דהוי לקיחה דבר מהקדש והוי גזל ומשתמש בחפץ של הקדש, וגם בהדיוט כה"ג הוי גזל דלוקח חפץ חבירו, ולהכי ליכא פטור דשלכד"א, אבל הכא ל"ש גזילה דלא לקח מהקדש, ועל ההנאה איכא פטור שלא כדרך, אולם אם חיוב נהנה מהקדש הוא מדין גזילה יקשה דאמאי בנהנה שלא כדרך ליכא מעילה.

עוד יל"ע בההיא דשבועות כה, ב דאמרי' לענין מעילה דין אאחע"א, ואם הוי בגדרי חיוב גזילה ל"ז זה, וכן קשה מכתובות לד. דילפי' דמעשה שבת אסורין כהקדש ואם בהקדש האיסור גם מגדרי גזילה ל"ש למילף מימיה לאיסור ממעשה שבת, וכן בסוכה ט. ילפי' דסוכה אסו"ב כהקדש וע"כ דגם בהקדש הוי גדר ככל אסו"ה ולא מדין גזילה, וכן בגמ' לעיל כב. ילפי' דם מנסכים ואם בנסוך המים הוי אסור הנאה מגדרי גזילה ל"ש למילף מיניה לדם.

והנה זה ברור דדברי הגר"ח קאי לא רק לענין תשלומי מעילה, אלא גם לענין האיסור מעילה, שהרי הגר"ח ביאר בדבריו את התוס' ב"מ פז: על אכילת פועל משדה הקדש דכיון דגם האיסור מעילה הוא מדין גזל הקדש להכי בפועל דיש לו זכות אכילה ליכא מעילה, הרי דגם האיסור הוא מגזילת הקדש, ושוב יקשה דעל האיסור מעילה ל"ש פטור דשלא כדרך כיון דיסודו מדין גזילת הקדש. מעילה ליכא הא איסורא איכא, ועי' ברבינו דוד דבקול ומראה אפשר דהוי איסור תורה, וכן בתש' הגאונים שערי תשובה סימן כט משמע להדיא דאיכא איסור תורה בקול ומראה, אך כל הראשונים בסוגיא כ' דהוי איסור דרבנן עיש"ה.

ולכן נראה ברור בהבנת דברי הגר"ח דאף דהחיוב מעילה הוא גזילת הקדש מ"מ הוי פרשה חדשה בגזילת הקדש ול"ה מדין גזילה בהדיוט, והרי כל מעילה הוי בשוגג, ובגזילת הדיוט נחלקו בגזילה בשוגג, אלא גדר הדברים דאיכא איסור השתמשות והנאה לצרכי חולין בשל הקדש, וגדר חיובו הוא גזילת הקדש לצורך החולין, אבל החיוב מתחיל לקיחת הנאת הקדש לצרכי חולין, ולהכי שייך פטור דשלכד"ה בהקדש, מחמת דהחיוב מתחיל ממה שנהנה מההקדש, אבל בנידון השעה"מ בתוס' סנהדרין פ בלקח חלב של הקדש ומכלהו ע"ג מכתו, בזה שפיר יש לחייבו ככל דין גזילה וממילא ליכא פטור דשלא כדרך וכמש"כ לעיל, ודמי לתוקע בשופר של עולה דלקח השופר מהקדש דכ' הרדב"ז דכיון דלקח החפץ מהקדש מועלין, ול"ש לסוגין דבקול אין דין מעילה.

ויסוד דברינו מוכרח בגמ' בר"ה כח. דאמרי' ללישנא בתרא דבתוקע בשופר של עולה יצא וליכא מעילה דמצות לאו ליהנות ניתנו, [ובל"ק אמרי' דמעל, והלח"מ הק' דהא בקול ומראה ליכא מעילה, אך כבר תירץ היטב ברדב"ז סימן קצז ובאור שמח בהל' שבת פ"א, וכן בפר"ח דשאני התם דלקח החפץ מהקדש לתקוע בו ושפיר הוי מעילה שמשתמש בשל הקדש, והרדב"ז כ' דמה"ט בלקח עצים להריח מברך עליו, והוכיח מסוגין דאף דריח אין בו מעילה מברכין עליו, אמנם בריח מסק' הגמ' דמיירי בריח קטורת לאחר שתעלה תמרתו], וצ"ע דאם חיוב מעילה הוא מדין גזילת הקדש מ"ש בזה פטור דמצות לאו ליהנות ניתנו, ומוכרח דהחיוב גזילה הוא מחמת הנאתו מהקדש, וכיון דלאו ליהנות ניתנו ול"ח לקיחת הנאה מהקדש שוב ל"ח גזילת הקדש. אך עי' ברמב"ם בהל' שופר פ"א ה"ג גבי שופר הגזול שכ' דבתקע בו יצא שאין המצוה אלא בשמיעת הקול ואין בקול דין גזל, וכן שופר של עולה לא יתקע בו ואם תקע יצא שאין בקול דין מעילה ואם תאמר והלא נהנה בשמיעת הקול מצות לא ליהנות ניתנו, לפיכך המודר הנייה משופר מותר לתקוע בו תקיעה של מצוה עכ"ל, הרי דהר"מ הוסיף ב' טעמים חדא דאין בקול דין גזל ועוד דמצות לאו ליהנות ניתנו, ויש לדון בד' הר"מ דטעמא דאין בקול דין גזל הוא לענין חיוב תשלומי מעילה, וטעמא דלאו ליהנות הוא על האיסור הנאה מהקדש, אך הגר"ח נקט בספרו דגם האיסור מעילה הוי מדין גזילת הקדש, ואכן בסוגיא הובא רק טעמא דלאו ליהנות ניתנו, וע"כ דכיון דל"ח לקיחת הנאה תו ל"ה גזילת הקדש וכמש"נ.

ויסוד דברינו בהבנת הגר"ח מוכרח מסוגין דלהכי שייך פטור דלא אפשר גבי מעילה בהקדש, כיון דיסודו חיובו מחמת לקיחת הנאת מהקדש לצורכו וכדפי'. וד"ז מוכרח גם בסוגיא להלן בעצי הקדש, דיל"ע לדברי הגר"ח דחיוב מעילה הוא מדין גזילה, מ"ש לאסור כאן מדין שבח עצים בפת, ואטו בגזל מחברו עצים נימא דין שבח עצים בפת, ומוכח כמו שביארנו דגם להגר"ח יסוד החיוב במעילה הוא מדין איסור נהנה ומשתמש בהקדש, אלא דתשלומיו הם בגדרי גזילה.

# סוגיא דשבח עצים בפת וזה וזה גורם

בשו"ע יו"ד סימן קמב ס"ו פסק לגבי פת שבישלה ע"ג גחלים של אשירה דמותר, והק' הש"ך סק"י ובט"ז סק"ב דהא כיון דאפרן אסור שוב גם בכה"ג יהא אסור, דהא הראשונים בפסחים כו, ב כ' דכל ההיתר בגחלת הוא בהנך דאפרן מותר, ועי' ברמב"ם בפ"ז מע"ז הי"ג שכ' על אשירה דנטל ממנה עצים אסורים בהנאה הסיק בהם את התנור אפה בו את הפת, הפת אסורה בהנאה, ולא חילק בין עצים לגחלים, והיינו משום דבאשירה אפרן אסור, להכי גם השבח שע"ג גחלים יהיה אסור, וכן בהל' חו"מ פ"ג הי"א לא חילק בין עצים לגחלים, אך הכס"מ בהל' ע"ז ובהל' חו"מ שם כ' דדוקא כשאבוקה בידו אסור, וסמך עמש"כ גבי ערלה בהל' מאכ"א, וצ"ע דשאני ע"ז וחמץ דאפרן אסור, א"כ גם שבח הגחלים יהיה אסור. ובשו"ע שם בס"ב כ' הרמ"א מדברי הטור דהא דנאסר פת ה"ד כשנאפה ואבוקה כנגדו מע"ז, והב"י הק' דכיון דאפרן אסור בע"ז נאסור גם כשאין אבוקה בידו. והאב"מ בתשובה ו תמה על הרמ"א דאמאי לא הגיה כן באו"ח סימן תמה גבי אפה ע"ג חמץ דהפת אסור דהיינו רק כשאבוקה כנגדו.

ונראה לחדש דשאני אשירה כיון דבאמת דינם בשריפה א"כ הי' צ"ל דאפרן מותר, והא דאפרן אסור כ' התוס' תמורה לג, ב דהוא מדין לא ידבק, וכ"ה ברש"י חולין פט ובביצה לט, וכ"ה בהגר"א בשו"ע שם ס"א, ונראה דלא ידבק הוי איסור חדש שלא ירווח מע"ז, אבל ל"ה איסור חפצא, דמצד החפצא כיון דנתקיים בהם דין שריפה אפרן מותר, והוי ככל אסו"ה דאפרן מותר, ורק כיון דנהנה אסור מדין לא ידבק, ואיסור לא ידבק הוא שם איסור מיוחד, [והר"מ הל' ע"ז פ"ז ה"ב כ' דבנהנה מע"ז לוקה שנים משום לא תביא תועבה אל ביתך ומשום לא ידבק בידך מאומה מן החרם, וע"כ דשני לאוין הם ולא ידבק הוי איסור גברא, והר"ן כז. כ' דהוי אביזרייהו דע"ז היינו דהגברא כעובד ע"ז], ונמצא דמצד האסו"ה של ע"ז היה דינו ככל אסו"ה הנשרפין דאפרן מותר, שהרי מצותו בשריפה, ורק מאיסור לא ידבק נאמר דגם אפרה אסור, אבל מדין נגרם מאסו"ה דאסור זה נאמר רק בשם אסו"ה, מעתה י"ל דלהכי פסק השו"ע דבגחלת של ע"ז הפת מותרת, דפקע איסורייהו ואין כאן חפצא של ע"ז לאסור את הפת ככל נגרם, ובפרט למבואר בכמה ראשונים בפסחים שם [ראה בחי' רבנו דוד שם, וכן בשו"ת הר"ן סימן ע] דשבח עצים עושהו חפצא דאיסור, ולהכי ל"ש שבח עצים במה שאינו איסור חפצא, דרק במה שהוא ע"ז עצמה נאמר לא ידבק, ולא מה שנגרם מע"ז, ולהכי ל"א ביה דינא דשבח עצים בפת. ובזה ניחא הסתירה ברמ"א ממשה"ק האב"מ הנ"ל דדוקא בע"ז דאיסור אפרן מדין לא ידבק והגחלים ל"ה חפצא דע"ז ולהכי ליכא איסור נגרם רק באבוקה בידו, אבל בנאפה בגחלים של חמץ דאפרן אסור דהוי מהנקברין להכי בנגרם מגחלים אסור וא"ש היטב.

והנה לכמה שיטות מהני יוליך לים המלח דוקא בע"ז, [רא"ש ע"ז מט סימן ט] וטעמם נראה דדוקא בע"ז דאיסורו מדין לא ידבק דמשתרשי ליה מע"ז להכי מהני כשמוליך הריווח לים המלח. ודבר זה ביאר הגרי"ז בישוב קו' התוס' בחולין ח. בסכין של ע"ז דמותר לשחוט בו דמקלקל הוא והקשו תוס' דמ"ש משוחט בשבת לע"ז דחייב ול"ח מקלקל משום דתיקן להוציא אמ"ה, ותי' הגרי"ז דשאני ע"ז דאיסורו משום ריוח מע"ז וכו' וכן מפורש ביראים בסימן רעד דשאני ע"ז דכתי' ולא ידבק בידך מאומה ריוח ממון יותר הקפידה תורה ומאחר שפיחתו דמיו בשחיטה לא דבק בו ע"ז, וכ"נ בתוס' שבת קו. ד"ה חוץ, ולהדי' כמש"נ.

ויש לסייע לדברינו דהנה בתוס' בפסחים כו, ב כ' דבמוקצה ל"א איסור דשבח עצי מוקצה יאסור כיון דל"ה אסו"ה, אכן מצאתי בשיטות קמאי בע"ז מט שהביאו מתוס' ר"י בירנא תלמיד ר"י הזקן שכ' על קו' תוס' דלא קשה מידי כיון דבמוקצה אין העצים אסורים, ובודאי כוונתו לומר דבמוקצה דל"ה איסור חפצא [וכמו שנקט הרע"א בתשובה דל"ה איסור חפצא, ונ"מ לחולה לגבי הקל תחילה], להכי אין לאסור בזה מדין שבח עצים, ומבואר דלעשות הפת כאיסור ה"ד אם נתבשל בדבר שהוא איסור חפצא, [ובד' תוס' הנ"ל כ' האחרונים דטעמם באופ"א דכיון דמוקצה אינו אסור בהנאה להכי אינו אסור בנגרם, וכ"נ במג"א שכה סק"ט עי"ש], ולפ"ז נ"ל כמ"כ לענין עצי אשירה, דכיון דאסורן הוא מחמת הלא ידבק היינו דנאסר הדבקות לע"ז, לענין זה לא נאמר דהנגרם ממנו אסור, ולהכי הפת מותרת אף שבישלה ע"ג גחלים של אשירה, ורק בעצי ע"ז ממש דזולת לא ידבק נאמר בהם אסו"ה ודין איבוד ע"ז, להכי באפה בהם הפת הוי שבח עצי ע"ז בפת כיון דהוי איסור חפצא, אבל באפר העצים דאיסורן רק מדין לא ידבק, בזה הוי רק כאיסור גברא ול"ה חפצא דע"ז וזה אינו אוסר משום שבח עצים.

ובזה ניחא היטב קו' הרש"ש בחולין פט שהק' דאמאי לא מנינן לעיל כו. גם ע"ז דאף דנעשה מצותן בשרפן אפרן אסור, דלדברינו גם בע"ז אמרי' נעשה מצותן ורק דהוי איסור חדש מדין לא ידבק וכדפי'. ומצאתי בלשון הריטב"א בע"ז מט שכ' על אשירה דבישלה ע"ג גחלים מותר לכ"ע משום דהוי כדין נשרפין דאפרן מותר, וצע"ג דהא אפר אשירה אסור וכמו שהק' בדבריו בשעה"מ, וע"כ דכוונת הריטב"א כמש"נ דכיון דאיסורו רק מדין לא ידבק ליכא דין דהנגרם ממנו אסור.

ובכתבי הגרי"ז בזבחים בפ' שמיני אות ט כ' בד' הר"מ דע"ז שאפה בו את הפת אסורה בהנאה, אבל אין בה דין איבוד דשבח עצים בפת אינו מועיל שיחשב שיש בפת ע"ז ומהני רק לאוסרו בהנאה, והוסיף דגם מה שע"ז אוסר בכל שהו נאמר על האסו"ה דע"ז ולא על עצם שם ע"ז ודין איבוד נאמר בשם ע"ז עכתו"ד וסיוע למש"כ.

וכיו"ב נראה לבאר בדברי הרשב"א הידועים בקדושין נו: שהקשה גבי מקדש בעיה"נ דתהיה מקודשת מחמת אפרן שיש בו ש"פ, ותמה השעה"מ דהרי אפרן אסור, וי"ל בד' הרשב"א דבאמת מצד איסורן האפר מותר דנעשה מצותן, ורק אסור מדין לא ידבק וזה הוי אסור גברא ולא מפקיע מיניה תורת ממון, ולהכי הק' הרשב"א דתהא מקודשת, ועד"ז ביאר באבי עזרי קמא בהל' ע"ז פ"ד וא"ש היטב.

והנה התוס' פסחים כז. ובע"ז מג. דנו אם בע"ז דלא נאמר אכילה יהיה איסור גם בשלא כדרך, והרע"א בגה"ש פסחים כד, ב ציין לתוס' כדי לרמוז על הקושיא דאמאי לא תני לעיל שם בהדי כלאי הכרם דגם ע"ז אסורה בשלא כדרך, וכיו"ב הק' השעה"מ לתוס' בסנהדרין פ דאיכא איסור מעילה בהקדש גם בשלא כדרך דליתני בהדי כה"כ, אך נראה דבע"ז דאסור בשלא כדרך הוי מגדר דלא ידבק ול"ה בכלל מאכ"א דאסור בשלא כדרך, וכמו כן במעילה אסור מדין גזילת הקדש, ולהכי ל"ש למיתני בגמ' בהדי כה"כ דאסור בשלא כדרך, דמני שם הנך דאסורין במאכ"א שלא כדרך וא"ש היטב. [ובזה מיושב סתירת התוס' דלפנינו נקטו דבע"ז שרי שלא כדרך גבי הנאה מצילה, ובע"ז שם כ' דאסור, דהתם איירי ליהנות מע"ז עצמה ובזה איכא לא ידבק דנתרבה ממונו בכך, משא"כ לישב בצילה לא נתרבה ממונו, וכן תי' הגרי"ש מפונביז' זצ"ל].

והנה הגמ' כז: דנה גבי עצי הקדש אם אמרי' יש שבח עצים וכו', ולכמה ראשונים הספק מדין שבח עצים, וכבר תמה מהרש"ל הנ"ל דהא אפרן אסור, ולכן פי' דהדיון בגמ' מדין זו"ז גורם, וכך מבואר בתור"פ ותורא"ש, אך נראה בישוב הענין דהא דאפר הקדש אסור ביאר במנחת ברוך סימן לו דהוא מחמת דהוי ממון הקדש, ודן שם אם הוי מהתורה או מדרבנן, והיינו דהאפר שייך להקדש, וכן נקט בקר"א מעילה יא: עי"ש בהערתו על תוס' שם דל"ש להקדיש אפר תרוה"ד כיון דהוי דהקדש, [והחס"ד במעילה נקט גבי דם הנמכר לגננין דבהקדש אחר מצותו דהוי הפקר], ונמצא דבאמת גם בהקדש אפרן מותר דהקדושה היתה על העצים ולא על האפר, ורק מדין ממון הקדש אסור, וביאר המנחת ברוך שם דספק הגמ' הוא כיון דהאש ל"ה ממון הקדש דאינו ראוי לפדיון, וניחא קו' המהרש"ל, ובאמת די"ל דזהו כוונת הגמ' דאמרי' דשאני הקדש דלא בטיל, וכ' המאירי דממונא לא בטיל, והיינו דמחמת דהוי ממון הקדש אפרן אסור.

ונראה דהגמ' מיירי על עצי הקדש דבד"ה [או אפי' בעצי מערכה אם ל"ה קרבן], ובזה י"ל דאף אם בשרפן הוי נעשה מצותן וה"נ אפרן מותר, אבל מדין ממון הקדש אסורין, אך ל"ה איסור חפצא לדין שבח עצים, וזהו המו"מ בגמ' בגדר איסור אפר הקדש, אמנם בשלהי תמורה אמרי' במתני' דבפנו"ט דדינן בשרפן הוי נעשה מצותן ואפרן מותר, וברש"י שם לד. כ' דקלישא קדושתיייהו הואיל ונפסלו, ומוכרח לחלק דבקדשי מזבח בנעשה מצותן הוי הפקעה דאיהו הקדיש לקרבן וכיון דנעשה מצותן הוי לבעלים ול"ש להקדש, ולכן אפרן מותר דתו ל"ה ממון הקדש, אבל הכא דמיירי בעצי הקדש דבד"ה או עצי מערכה שנשרפו מאליהן ולא נעשה מצותן, להכי האפר הוי ממון דהקדש, ובזה ניחא גם התוס' במעילה שם גבי אפר דשן דבזה כיון דהוי אפר דקדשי מזבח דהדשן הוי מאפר הקרבן כיון דנעשה מצותן תו ל"ה ממון הקדש ולהכי יכול הבעלים להקדישן, וניחא קו' הקר"א ע"ד תוס' שם עיש"ה.

**ב**] ובעיקר מש"כ לענין שבח עצים בפת, יעוי' בלשון רש"י בפסחים שם שכ' דלמ"ד אין שבח עצים בפת היינו דל"ה שבח "ממש", ומשמע דלמ"ד דיש שבח עצים הוי ממש גוף האיסור, מיהו ברש"י להלן כז. גבי קדרות משמע דהוי רק נגרם. וברש"י מבואר הטעם דלרבנן ל"ה שבח עצים דאיסור שבו כבר כלה, וכ"ה ברש"י כז. ד"ה יוליך "משום דליתא לאיסורא בעינא", וכן ברש"י כז, ב והנאתו בשעת ביעורו או לאחר ביעורו. וצ"ל דלמ"ד דיש שבח עצים ס"ל דהשבח ניכר בפת והוי "ממש" ול"ח דהאיסור כלה דהנאת העצים של הערלה ניכרת בפת, ובשע"י ש"ג פכ"ה דן בכל נגרם מאסו"ה אם הוא משום דנהנה מהאסו"ה או דנעשה חפצא דאיסורא, דמדחזי' דבזו"ז גורם מותר היינו דאז ל"ה חפצא דאסו"ה אף דמ"מ נהנה, וע"כ דכל נגרם מאסו"ה גדרו דנעשה חפצא דאיסורא כי נוצר ע"י אסו"ה, ומה"ט כ' התוס' דל"ש זה במוקצה דאינו אלא איסור אכילה וכנ"ל.

ועי' בחי' רבינו דוד כז: ד"ה מכלל שכ' "שכל האסור הוא מן העצים לרבי דאמר הפת אסורה מפני שרואין כאילו נתערב בפת כח העצים כמו שנתערב בו ממשו של איסור, ורבנן ס"ל דאין שבח עצים בפת לומר שאין כאן ממשו של איסור אלא החום היוצא מן האש שהוא דבר שאין בו ממש", וכ"ה במאירי כו: ואין לפת זו תקנה בהולכת הנאת העצים לים המלח שכל שנתערב איסור ממש בגופו אין בו דין הולכה לים המלח, וכן בבעה"מ ה: מדפ"ה כ' דבשבח עצים כמאן דאיתי' לאסוריה בעיניה שהרי רואה אני את הפת כאילו הוא עצים דאיסורי. ובזה מבוארין דברי הרמב"ן בע"ז מט [צויין בקרני ראם על המהרש"א] דבעצי איסור ותנור היתר ל"ח זו"ז גורם להתיר, כיון דתנור כלפי עצים ל"ח גורם, והיינו כיון דהעצים חשיב בעין בפת והוי השבח הניכר ולהכי ל"א בזה זו"ז גורם, וכ"נ בר"ן בע"ז כא. מדפ"ה דכיון דיש שבח עצים בפת האיסור ניכר בהיתר, וכן מבואר במכתם כאן בשם הראב"ד עי"ש.

ובהא דיוליך הנאה לים המלח, ברש"י כאן כ' דמי עצים, ובתוס' ע"ז מט מבואר דבעי' להוליך דמי הפת, וכ"כ הר"מ "דמי התבשיל", ועי' מחנ"א מאכ"א סט"ז, והיינו דלרש"י אין כל הפת נעשה חתיכה דאיסורא אלא דמעורב כאן בהנאת הפת הנאת העצים, וא"ש רש"י לשיטתו בקדרות שכ' דהוי גורם אחד, הרי דחשיב ליה רק גורם ולא חפצא דאיסור, אבל לתוס' והר"מ כל הפת חתיכה דאיסורא. וברא"ש בע"ז שם הביא דמהני רק בתערובת, ולהכי מוליך דמי עצים, ובבעה"מ שם ס"ל דמהני רק להנאה ולא לאכילה, וע"כ דשבח עצים נחשב ממשות האיסור ולים המלח מתיר רק רבוי ממונו, ודלא כרא"ש ע"ז פ"ג סימן ט בשם הר' יונה דמתיר גם באכילה, ועי"ג בראב"ד כאן בהשגות על בעה"מ.

ועי' בתש' הר"ן שם שכ' דזו"ז גורם מיירי דלא הוי איסור בעין אלא גרם ובזו"ז אם נגרם מהיתר מותר, אבל בבעין לכ"ע זו"ז גורם אסור, וראייתו מע"ז בתערובת דאוסר בכל שהו אף דזו"ז גורם, וע"כ דבעין אוסר את כל התערובת עי"ש בארוכה, ועד"ז בר"ן ע"ז כא: מדפי הרי"ף, ומבואר בהמשך דבריו דלא כמהרש"א, אלא דלרבי הפת אסורה גם בתנור ישן ול"ש בו היתר דזו"ז גורם, כיון דהעצים לגבי התנור חשיב כבעין, [וזהו כמו שהבאתי לעיל מבעה"מ ומכתם בשם הראב"ד], ולר"ן לשיטתו דס"ל דזו"ז גורם הוי מדין ביטול, ניחא דכיון דגרם האיסור ניכר וגרם ההיתר דהתנור אינו ניכר שפיר ל"ש ביטול, ועי' לשון הרדב"ז פט"ז ממאכ"א הכ"ב "דאין ניכר בפת אלא הגורם של איסור והוי כאילו האיסור מעורב בה", ומוכרח לרש"י דאם אין שבח עצים בפת ל"ש לאסור מצד זו"ז גורם כיון דהאיסור כלה וליכא גורם, ועי' רש"י ע"ז מט. דמבואר דחשיב זו"ז גורם וכקו' המהרש"א וסותר לשיטת רש"י בסוגין, ויש ליישב הסתירה ברש"י דתליא אם יש שבח עצים בפת. ועי' בתוס' כז. בסוף העמוד דלכא' נראה מדבריהם דלמ"ד זו"ז גורם אסור הוא גם בתנור ועצים, שהרי כ' דהיה מקום לומר דזהו טעמא דרבי, אכן זה אינו דכוונת התוס' דאם לא פליגי בשבח עצים בפת, היינו דס"ל לרבי דאין שבח עצים בפת, בזה אם זו"ז גורם מותר שרי, והיינו דדברי הקרני ראם קיימי רק אם יש שבח עצים בפת, דאז הוי שבח בעין ועדיף על תנור, וכמו שהדגיש בלשונו, וזהו כמבואר בר"ן וש"ר הנ"ל, משא"כ למ"ד דאין שבח עצים בפת וא"ש היטב.

ובהא דאמרי' בסוף הסוגיא דלרבנן משכח"ל לאסור שבח עצים בפת בשרשיפא, עי' בפנ"י שהעיר דאם עשאם מקליפי ערלה הוי שלא כדרך, דהרי אינם עומדים לכך ואיך יאסר ור"ל דמיירי בעצים דוקא, אך במאירי מפורש דמיירי בקליפי ערלה, ומוכרח ליישב דכיון דע"י שבת עצים נעשה חפצא של ערלה שוב כעת ההנאה מהשרשיפא הוי כדרך דבאופן זה כך היא דרך הנאתו.

והנה בתורא"ש כז. הביא על הגמ' דהוכיחה מעצי אשירה, דהק' רבינו מאיר אמאי לא פריך אימור דשמעת ליה לר"א זה וזה גורם אסור, יש שבח עצים בתנור ובפת מי שמעת ליה וכו', וצ"ע דהרי גם באין שבח עצים בפת הוי נגרם מאסו"ה ובעי לדין זו"ז מותר, וכיון דלר"א זו"ז גורם אסור מאי אהני, וע"כ ס"ל לרבינו מאיר דאם אין שבח עצים בפת אמרי' דכלו איסורייהו, ול"ה גורם אסור, [ובמהרש"א משמע דבע"ז ל"א דכלו איסוריהו כיון דליכא דין ביטול בע"ז], ובר"ן בתשובה שם הסיק דאם אין שבח עצים בפת ל"ה אף גורם, אך הביא מתוס' דגרם מיהא איכא וליכא היתר דכלו איסורייהו עי"ש, והרבינו מאיר יסבור כר"ן, ולהכי אם לר"א אין שבח עצים בפת ל"ה אף גורם, אך צ"ע דהרי ר"א אמר דיוליך וכו' והפת אסורה וע"כ דהוי גורם, **אכן י"ל דס"ל איפכא משיטת השו"ע והרמ"א הנ"ל**, אלא דע"ז גרע, והיינו דאם אין שבח עצים בפת ל"ה אף גורם דכלו איסוריהו, וכ"ז בערלה, אבל בע"ז דכתי' לא ידבק גם אם אין שבח עצים הוי גורם, **דגם אם כלו איסורייהו מ"מ אסור מדין לא ידבק בע"ז**, ובזה מיירי רבינו מאיר בתורא"ש לענין ע"ז דאפי' אם אין שבח עצים הוי ע"ז, ולהכי הקשה דמנלן דלר"א ס"ל דיש שבח עצים בפת וא"ש היטב.

ובע"ז מח: מבואר דאף למ"ד דזו"ז גורם מותר היינו בדיעבד אבל לכתחי' אסור, ובתוס' בסוגין נראה דאינו אלא מדרבנן ולהכי במקום פסידא שרי, וכמ"כ מוכח בר"ן שכ' דהטעם משום דאין מבטלין אסור לכתחי', וד"ז אינו אלא מדרבנן. אלא דצ"ע דהרי מ"מ בשעה שאופה בעצי האיסור וההיתר הרי הוא משתמש באסו"ה דאמנם ההנאה היא משניהם, אבל השימוש הוי שימוש עצמי בכ"א כולל גם באיסור, ומוכח דבאסו"ה ליכא איסור בשימוש אלא בקבלת ההנאה, וכמו שביארנו בשעורים בסוגיא דאינו מתכוין דהאיסור הוא לקיחת ההנאה, ולא מעשה השימוש וההנאה אלא קבלת ההנאה, ולהכי בזו"ז גורם כיון דאין הפת נחשבת כנגרם מהאיסור דאיכא גם היתר להכי ל"ח לקיחה וקבלת הנאה מהאיסור. ומה"ט ניחא הגמ' בחולין ח. דשרי לשחוט בסכין של אסו"ה דל"ח לקיחת הנאה, הרי דמשום ההשתמשות ליכא איסור. וד"ז מוכרח בתוס' לעיל כב: דאם חזותא לאו מלתא היא שרי לצבוע בקליפי ערלה, וע"כ דליכא איסור שימוש באסו"ה, וכן לרמב"ן בע"ז מח דהביא הירושלמי דשרי נטיעת אגוז של ערלה ול"ח נגרם כיון דכלה בארץ לפני גידול העץ, ולכא' הרי מ"מ משתמש באסו"ה וע"כ כמש"נ. [ועדיין קשה דהא ערלה מצותו בשריפה, ומוכח כמש"נ במק"א דהשריפה בערלה היא מחמת דאסור בהנאה, ושלא יהיה תקלה כמבואר ברש"י שלהי תמורה, ולהכי לגבי מה דשרי לא בעי שריפה, אמנם בתוס' ע"ז מח: באמת הוכיחו דאסור לנטוע לכתחילה ערלה מהא דבעי שריפה, וע"כ כוונתם דאסור מהתורה עיש"ה, אך בתוס' והרא"ש כאן כ' דאסור מדרבנן לכתחי' ודלא כתוס' בע"ז].

וביסוד הסוגיא דלמ"ד אין שבת עצים בפת טעמו הוא דמקרי דהשבח בא מהגחלת והאפר ולהכי באסו"ה דאפרן מותר שרי, אך מ"מ אסור מדרבנן, ועי' בתוס' לעיל כב: כ' דבשמן שדולק יש שבח שמן בנר הדולק, והעיר בחזו"א סימן קכד סק"ג הא גם בשמן השלהבת בא מהשמן שכלה, אך הדברים מפורשים בתוס' שבת כה. סוד"ה הא דשמן חשיב בעין יותר משעת היסק העצים והו"ד במג"א סימן תמה סק"ה, ובתור"פ בסוגין כז: ביאר יותר דעי"כ שיש הרבה שמן מאירה יותר והוי בעין, וכן מוכח בתוס' ביצה כב. דבמסתפק בשמן חייב משום מכבה דבאותה שעה מכסה אורו דלא יכול להאיר כולי האי וא"ש היטב.

**והנה בתנור שהסיקו בעצי הקדש**. במהרש"ל הקשה דהקדש אפרן אסור וא"כ לכ"ע יש שבח עצים בפת, ועי' במנחת ברוך בסימן כט, ובסימן לו, ולמהרש"ל הסוגיא קאי על זו"ז גורם, וכדבריו מפורש בתור"פ תורא"ש ומאירי, ולמהרש"א שהק' דמ"ש מע"ז דאף דאינה בטילה אמרי' זו"ז גורם קאי על שבח עצים בפת ודוק ברש"י ד"ה בטילה, ובזה ניחא קו' הראשונים דהא בהקדש אפרן אסור, ועי' שפ"א ובאב"מ בתשו' שם. ובדברי הגר"א בשו"ע סימן תמה סק"ט. [ולפי הנחת המהרש"ל מתבאר דגם באשרה כיון דאפר ע"ז אסור ל"ש דינא דרבנן, וצ"ע ברש"י כז. שהזכיר בתו"ד היתר בעצי אשירה לרבנן].והנה הגמ' כז: דנה גבי עצי הקדש אם אמרי' יש שבח עצים וכו' ולכמה ראשונים הספק מדין שבח עצים, וכבר תמה מהרש"ל הנ"ל דהא אפרן אסור, ולכן פי' דהדיון בגמ' מדין זו"ז גורם, וכך מבואר בתור"פ ותורא"ש, אך נראה בישוב הענין דהא דאפר הקדש אסור כבר ביאר במנחת ברוך סימן לו דהוא מחמת דהוי ממון הקדש, ודן שם אם הוי מהתורה או מדרבנן, והיינו דהאפר שייך להקדש, וכן נקט בקר"א מעילה יא: עי"ש בהערתו על תוס' שם דל"ש להקדיש אפר תרוה"ד כיון דהוי דהקדש, [והחס"ד במעילה נקט גבי דם הנמכר לגננין דבהקדש אחר מצותו הוי הפקר], ונמצא דבאמת גם בהקדש אפרן מותר דהקדושה היתה על העצים ולא על האפר, ורק מדין ממון הקדש אסור, וביאר המנחת ברוך שם דספק הגמ' הוא כיון דהאש ל"ה ממון הקדש דאינו ראוי לפדיון, וניחא קו' המהרש"ל, ובאמת די"ל דזהו כוונת הגמ' דאמרי' דשאני הקדש דלא בטיל וכ' המאירי דממונא לא בטיל, והיינו דמחמת דהוי ממון הקדש אפרן אסור.

ונראה דהגמ' מיירי על עצי הקדש דבד"ה [ובתורא"ש מפורש בתי' דהגמ' מיירי בעצי מערכה, ודבריו שם מחודשים, אך עכ"פ לדבריו צ"ל דעצי מערכה ל"ה קרבן ול"א ביה יש מועל אחר מועל וכשי' המאירי שהרי הגמ' מקשה והא המעל המסיק ויצא לחולין] ובזה י"ל דאף אם בשרפן הוי נעשה מצותן וה"נ אפרן מותר אבל מדין ממון הקדש אסורין, אך ל"ה איסור חפצא לדין שבח עצים, וזהו המו"מ בגמ' בגדר איסור אפר הקדש, אמנם בשלהי תמורה אמרי' במתני' דבפנו"ט דדינן בשרפן הוי נעשה מצותן ואפרן מותר, וברש"י שם לד. כ' דקלישא קדושתיייהו הואיל ונפסלו, ומוכרח לחלק דבקדשי מזבח בנעשה מצותן הוי הפקעה דאיהו הקדיש לקרבן וכיון דנעשה מצותן הוי לבעלים ול"ש להקדש, ולכן אפרן מותר דתו ל"ה ממון הקדש, אבל הכא דמיירי בעצי הקדש דבד"ה או עצי מערכה שנשרפו מאליהן ולא נעשה מצותן, להכי האפר הוי ממון דהקדש, ובזה ניחא גם התוס' במעילה יא: גבי אפר דשן דבזה כיון דהוי דקדשי מזבח דהדשן הוי מאפר הקרבן, שפיר י"ל דכיון דנעשה מצותן תו ל"ה ממון הקדש ולהכי יכול הבעלים להקדישן, וניחא קו' הקר"א ע"ד תוס' שם, מיהו בדשן ל"א דינא דנעשית מצותן ועיש"ה.

והנה בכל אסו"ה הנשרפין דאפרן מותר יש לדון אם האפר שייך לבעלים או הוי הפקר, ולכא' להנך דאסו"ה הוי אינו שלו שפיר י"ל דבשרפן האפר הוי הפקר, אך אינו מוכרח די"ל דאסו"ה הוי אינו שלו דהאסו"ה מפקיע הבעלות או מחמת דאין לו שויות אבל כשפקע האסו"ה דנעשה מצותן שוב הוי דבעלים, וכך נראה לכאורה ברשב"א קדושין נו: שתי' על הקו' דתתקדש באסו"ה דאפרן מותר דכי קלי ליה הו"ל כגופא אחרינא ולא זהו מה שקידשה בו הילכך אינה מקודשת עכ"ל, ומשמע דבלא"ה הוי של המקדש, אלא דלטעמי' דהוי כגופא אחרינא י"ל דזהו הטעם דאינה מקודשת דל"ה ממון דבעל, וכך אמנם נקט הצל"ח במסכתין בהשמטות לפ"ק דבכל האסו"ה דשרי שלא כדרך הוי לכ"ע ולא לבעלים, וכ"נ לכאורה בריטב"א קדושין שם שתי' דכיון דהשתא לית בהו דין ממון אינה מקודשת דכי שריף להו לבערינהו לאו דידיה נינהו וכל הקודם זכה באפרן עכ"ל, ולכא' כוונתו כרשב"א דכיון דהוי פנים חדשות שוב האפר ל"ה של הבעלים, ועי' באחיעזר ח"ג סימן א סק"א שהביא מהתומים בסי' קמא סק"ז והחת"ס בשו"ת או"ח קפ דאפר אסו"ה הוי דבעלים עי"ש. ומצאתי דבר נפלא בכו"ח לרע"א תניינא סימן לה אות טז שכ' וז"ל מ"מ לענין קדושין שאני דכל שמגיע לה הנאת ממון מהני, דהרי תוס' והר"ן ס"ל דמשום אפר מקודשת וכן לתוס' משום שלכד"ה, אף דמ"מ לא מקרי ממונו בשביל כך דהרי אמרי' חמץ אינו שלו ועשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו ולא אמרי' דמקרי שלו משום האפר או משום שלכד"ה עכ"ל, הרי דהרע"א הסביר דל"ח דידיה מחמת האפר, אלא דגבי קדושין מהני היינו משום דחשיב דנהנית מכח הבעל, אלא דצ"ע דבסוגיא כט מבואר בתוס' דגם לגבי מעילה מהני ה"ט דאפרן להחשיבו לממון דידיה. [ומצינו דבר דומה בנחלת צבי יו"ד סימן צט שהביא להק' דאסו"ה ליהוי ממון להנך דמותר לבטל איסור מה"ת ותי' דכיון דאסו"ה הוי אינו שלו כל מי שמבטל והתירו הרי זה שייך למבטל, והבאתי במק"א דכ"נ גם בפרמ"ג, ובאו"ז במס' ע"ז הביא כמה שיטות בזה, ותליא בהנ"ל אם מיקרי משו"ז בעלים ושוב שייך לבעלים ולא למבטל ואכ"מ].

**וברמב"ן ע"ז מח: הביא דבירושלמי מצאתי שאם עבר ונטע אגוז לרבנן מותר משום שהוא כלה בארץ עד שלא יצמח והוא טעם יפה עכ"ל, וצ"ע דא"כ אמאי ערלה ישרף הא יכול לנוטען ויהיו מותרין, ובפרט אם שריפת ערלה בגדר תקלה כרש"י תמורה לד., ואכן זוהי קו' תוס' בע"ז מח: ד"ה אין והוכיחו דלכתחילה אסור לנטוע [ובדיעבד שרי משום זו"ז גורם מותר], וצ"ל דכוונתם דאסור "מהתורה" לכתחילה ועיש"ה. ומעיקר קו' תוס' מבואר כמש"נ במק"א דשריפת ערלה הוי משום תקלה ול"ה מצות שריפה בחפצא כמו בחמץ וע"ז, ולהכי הק' תוס' דכיון דיכול לנוטען אמאי ישרפן, אבל אם הוי מצות שריפה בחפצא מה הקשו תוס' כלל הא בעי לשורפן כדי לקיים מצות שריפה.**

**חמץ לאחר שעבר עליו הפסח**

**ובדין חמץ אוסר בכל שהו**

מבואר בסוגיא והכי קי"ל דלר"ש חמץ שעבר עליו הפסח אסור מדרבנן, וה"מ בעיניה ולא בתערובת, ויש לחקור אם האיסור מדרבנן היינו דנמשך איסור חמץ דפסח, והוי כאיסור חמץ משש שעות ולמעלה, או דהוי איסור חדש מדרבנן ומקנסא, וביותר י"ל דהוי איסור גברא בעלמא מקנסא, ול"ד לחמץ משש שעות דהוי איסור בחפצא, כמש"כ הגרי"ז בספרו, ונ"מ בזה דהנה במקדש בחמץ משש שעות אינה מקודשת, ונתבאר במקומו דהוי איסור חפצא ול"ל תורת ממון, אמנם במקדש בחמץ שעבר עליו הפסח י"ל דהוי מקודשת. והנה כבר נתבאר במקומו דלתוס' קדושין נו: היה שייך לקדש באסו"ה כיון דשרי שלכד"ה, והמשנ"ל הק' דהא אסור מדרבנן, אלא ע"כ דהך איסור אינו אלא איסור גברא בעלמא, ואינו מפקיע מיניה תורת ממון לקדושין, וחזינן דשלכד"ה שרי לחולה שא"ב סכנה, ואם הוי אסור חפצא ל"ש לחלק, [וכיו"ב כ' הגרי"ז בהא דבאסו"ה דמיהם אסורים רק למחליף מדרבנן דע"כ דהוי איסור גברא דבאיסור חפצא ע"כ אסור לכל העולם], ומעתה נראה דמה"ט במקדש בחמץ שעבר עליו הפסח תהא מקודשת כיון דאית ליה תורת ממון, ואכן באוצה"פ הביאו כן מס' ישועות מלכו ומשד"ח, אך הביאו מיד דוד שנקט דדמי לחמץ משש שעות, ולדברינו יש לחלק בזה.

והנה במהר"ם חלאוה כ' דהאיסור לר"ש הוא גם היכא דביטלו, ומוכרח דהוי איסור דרבנן מקנסא בעלמא, והרא"ש בסימן ד הביא בזה מח' בירושלמי, ובשו"ע תמח ס"ה נפסק לאסור דחיישינן להערמה, ומצינו שיטות דגם בחמץ שלא עבר בבל יראה קנסו אחר הפסח, כנראה ברמב"ן לא גבי חמץ של הנגזל, וכן במ"מ פ"א ה"ד דבין בשוגג בין באונס נאסר אחר הפסח, ובהגר"א סימן תמז סי"ב דגם בחמץ נוקשה אסרו לאחר הפסח, ועי' ברמב"ן ובר"ן שכ' דמ"מ אסור לכל העולם ולא רק לזה שעבר בבל יראה, ובשער אפרים כ' דהאיסור אחה"פ הוא רק לבעל החמץ, ובמכתם הביא שיטה זו ודחאה, וברבינו מנוח הביא כן משו"ת הרי"ף דאסור רק לבעל החמץ עי"ש, עכ"פ ניחא שיטה זו דס"ל דהוי קנסא בעלמא, והוא דוקא על בעל החמץ. ובשע"ת בסי' תמח סקט"ו כ' דבחמץ שעבר עה"פ וחברו שאינו יודע בכך אוכלו, אין מוטל עלינו להפרישו, וכן הביא השד"ח חמץ ריש סימן ט במכר לעכו"ם חמצו והוברר שהוא ישראל דשרי, והיינו דכה"ג לא קנסו,

והנה הטור סימן תמח הביא מהעיטור דחמץ של נכרי לאחר הפסח אסור באכילה ומותר בהנאה, עוד הביא שם דהיכא דמערים שבטלו קנסוהו דאסור אחה"פ, אבל קנסוהו רק באכילה ולא בהנאה, והטור כ' דאין טעם לחלק בין אכילה להנאה, ובמ"ב בסימן תמ סק"ה גבי חמץ של גוי שהישראל קיבל אחריות די"א דאחה"פ אסור רק באכילה ולא בהנאה, והמקור בא"ר בשם הראב"ן, וכן במ"ב להלן בסימן תמא גבי חמץ של טעם בתערובת דאחה"פ יהיה אסור באכילה ולא בהנאה, ובסימן תמז ס"ק קז גבי חמץ נוקשה הביא ג"כ שיטה לחלק בין אכילה להנאה, ולכאורה תליא בהנ"ל דאם אחה"פ הוי כאיסור חמץ בפסח והוי אותו איסור אין מקום לחלק בין אכילה להנאה, ורק אם הוי איסור חדש יש לדון דאסור מקנס רק באכילה ולא בהנאה.

וע"ע בלשון הרשב"א בתוה"ב בית ד שער ד' במשמרת שכ' להדי' דאיסור חמץ אחר הפסח אין לו עיקר מהתורה, ומבואר דס"ל דאסור חמץ אחה"פ הוי איסור חדש מאיסור חמץ בפסח, וראה בשו"ת עין יצחק בסימן כב שהאריך בזה ובס"ק יח כ' להקל דשרי לבטל לכתחי' דאין לו עיקר מהתורה והוי כתרומת חו"ל כיון דאינו אסור אלא מחמת קנסא, ועי' ברע"א החדש [בקובץ מפרשים] ושם הובא מרע"א בתשובה מט בנידון החק יעקב בסימן תמט שכ' דספק חמץ שעבר עה"פ מותר, והוסיף הרע"א דהיכא דהספק נולד כבר בפסח ואסרנוהו בפסח משום ספק דאורייתא לחומרא נעשה כודאי חמץ ואסור לאחר הפסח, וע"ע בבית אפרים סימן מא שדן בזה, וזה תלוי בחקירה הנ"ל דאם איסור חמץ שעבר עליו הפסח הוי קנס חדש שעבר עה"פ ואינו תולדה מהאיסור חמץ בפסח ל"ש לומר כדברי הרע"א, וכפיה"נ הרע"א ס"ל כאן דהחוי המשך לאיסור חמץ דנעשה החמץ הזה איסור עולמי ומיקרי דהכל ספק אחד שנולד בדאורייתא, אולם ברע"א בסימן כג דן בחמץ שעבר עה"פ באונס אם אסור, וספיקו תלוי בהנ"ל אם הוי קנסא בעלמא או המשך לאיסור הקודם וא"ש היטב.

ב] ובגמ' אמרי' דר"ש קניס רק כשהוא בעין ולא כשהוא בתערובת, ולפי המבואר דהחמץ אסור מדרבנן באיסור חדש מקנסא, יש לדון בהא דבחמץ אחה"פ שרי בתערובת, דאין הכוונה מדין ביטול, אלא דמעיקרא נאסר מקנס רק כשהוא בעין, אכן מצאתי בזה מח' ראשונים וכדיבואר.

והנה בר"מ מאכ"א פט"ו ה"ב וה"ט הובא בר"ן לפנינו מבואר דהא דאיסור חמץ במשהו הוא משום דהוי יש לו מתירין, ואף דלר"ש אסור מדרבנן אחר הפסח ה"מ בעין ובתערובת שרי, וכ"כ ברמב"ן ובר"ן, והר' דוד והר"ן כ' דזה לא חשיב שיש לו מתירין כיון דבעין אסור, והרמב"ן כ' טעם נוסף דמשום חומרא דחמץ דלא בדילי אינשי מיניה אוסר בכ"ש, וכ"כ הרא"ש בע"ז עד. סי' ל, וע"ע בר"מ בהי"ב ואל תתמה וכו'.

ולכאורה צ"ע דהרי יסוד דין דדבר שיש לו מתירין לא בטל הוא משום עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר וכו' וכמש"כ רש"י ריש ביצה, והר"ן כ' דהוי כהיתר בהיתר וכו', וקשה דא"כ מ"ש לומר דחמץ הוי יש לו מתירין מחמת דאחר הפסח שרי לר"ש בתערובת, הרי לר"ש שרי ג"כ משום ביטול, ותו הוי התחדשות היתר מחמת ביטול ואמאי עושהו ליש לו מתירין, ומאי עדיף הביטול של אחר הפסח מהביטול בזמנו, אף דהביטול דאחר הפסח קיל טפי דאסור רק מדרבנן מ"מ כיון דבעי' לדין ביטול לא עדיף.

ונראה דמוכח מהנך ראשונים דהא דחמץ אחר הפסח ל"ש שרי בתערובת, ה"נ ל"ה מדין ביטול, אלא דהקנס דרבנן נא' רק כשהוא בעין וכלשון הר"מ פ"א מחו"מ ה"ה, דמפורש דקנסו רק כשהוא בעין, וכן מצאתי במקו"ח ריש סימן תמז. ויש להתאים הדברים דס"ל לרמב"ם דחמץ אחר הפסח אינו אותו איסור דרבנן שישנו לפני הפסח, או דהוי המשך מדרבנן לאיסור חמץ בפסח, אלא דזהו איסור חדש מקנסא, [ולפ"ז אפי' אם הך חמץ הוי בעין חשיב יש לו מתירין כיון דמותר אחה"פ ורק אסור מקנסא על הגברא, ויתכן עוד נ"מ דלשי' הר"מ בפת שעיפשה אחה"פ שרי דל"ה כחמץ בעין אלא כחמץ בתערובת]. מיהו בלשון הר"מ לעיל בה"ד שכ' דהחמץ אסור "לעולם" ועמד בזה בנובי"ק סימן כ, ומשמע דהוי המשך האיסור מפסח דנאסר מדרבנן אחר הפסח, ויש לדחות.

ונראה דד"ז תלוי במח' ראשונים בכ"ד בסוגין. דהנה בחמץ אחה"פ דמותר בתערובת הביא כאן ברא"ש בשם ר' יונה דהיינו גם בעירב במזיד, והרא"ש חולק דה"ד בנתערב ממילא אבל בביטל במזיד אסור דאין מבטלין לכתחילה. ומוכרח דהר' יונה ס"ל דשרי לר"ש בתערובת לא מדין ביטול אלא דמעיקרא ל"ג בתערובת ולהכי ל"ש כאן הדין דאין מבטלין לכתחילה, אכן לרא"ש הוי מדין ביטול, ואה"נ לרא"ש ל"ש טעמא דיש לו מתירין בחמץ, וניחא היטב הא דהרא"ש בע"ז שם לא כ' טעמא דיש לו מתירין, אלא הביא הטעם דבחמץ לא בדילי אינשי מיניה ולהכי אסור בכ"ש וניחא לשיטתו. ומצאתי בגליוני הש"ס שאכן הביא מח' ראשונים בזה אם שרי לבטל לכתחי' דהר"י מיגש כ' דאסור, ובתש' הרדב"ז מבואר דמותר, וביאר הגליוני הש"ס דהרדב"ז ס"ל דלא בעי' לדין ביטול דמעיקרא לא קנסו בתערובת וכמש"כ.

והנה הטור בסי' תמז כ' דחמץ אחר הפסח מותר רק בששים, והב"י הביא דבר"מ סתם דלא בעי' ששים, ונראה דהטור ס"ל כרא"ש דהוי מדין ביטול שהרי הביא הרא"ש דבביטל במזיד אסור, אבל הר"מ לשיטתו דל"ה מדין ביטול אלא דמעיקרא לא נאסר בתערובת וכלשונו בהל' חו"מ שם "שלא קנסו ואסרו אלא בחמץ עצמו וכו'", להכי ס"ל דלא בעי' שישים. וכ"נ בר"ן דל"ב ששים שכ' ובלבד שירבה עליו ההיתר, והיינו לשי' דס"ל דל"ה מדין ביטול, ולהכי הר"ן לשיטתו יכול לסבור דחמץ הוי יש לו מתירין וא"ש היטב. והנה בטור שם כ' דחמץ במשהו אוסר דוקא בפסח אבל בע"פ משש אינו אסור אלא בס', ובמ"מ פ"א ה"ה חולק ונקט בשי' הר"מ דגם בע"פ הוי יש לו מתירין ואסור במשהו. ונראה דהטור והר"מ לשיטתם, והיינו דהטור דס"ל דמותר מדין ביטול ברוב ול"ח יש לו מתירין וכנ"ל וע"כ דחמץ אסור במשהו משום חומרא דחמץ להכי ס"ל דה"ד בזמנו דהוי בכרת ולא קודם זמנו, אבל לרמב"ם דחמץ במשהו משום שיש לו מתירין טעם זה שייך גם בחמץ משש שעות.

והנה בר"מ פ"ג מחמץ ה"ו כ' דהבודק לאחר הפסח אינו מברך, וכ"נ בשו"ע, והכס"מ כ' הטעם דקי"ל כר"ש דשרי ואסור רק משום קנס וסו"ס אם נתערב מותר, וע"ע במ"ב שם, והנה בבודק קודם י"ג ג"כ אינו מברך דהברכה תוקנה בבדיקה של אור לי"ד, אך בבודק בתוך הפסח מברך ולהכי הוצרך המ"ב לטעם בהא דאינו מברך בבדיקה של אחר הפסח, אך צ"ב בטמו דהרי הא דבנתערב מותר הוא משום ביטול, ול"ש דברי הכס"מ דהרי כעת הוי איסור גמור ומ"ל שבנתערב מותר, אלא דלהמבואר הר"מ לשיטתו ניחא היטב, דהרי נתבאר דלהר"מ בתערובת מעיקרא לא קנסו, ולהכי ל"ח חפצא דאיסורא, דהוי רק קנס על הגברא וכמבואר, ולהכי אין בזה חובת ביעור כיון דהוי איסור גברא בעלמא ככל קנס מדרבנן, ומש"ה כ' הר"מ דאין מברכין על בדיקתו.

**במצוות מרור בזה"ז ובפטור מק"פ**

בשו"ע הרב בסימן תעה כ' על מצות מרור בזה"**ז דהוי זכר למקדש**, והיינו דבזה"ז דליכא פסח ל"ש מצות מרור מהתורה, אלא הוי מצותו כזכר למקדש, וכך מבואר בראבי"ה סימן תתקצז, עי' היטב בדבריו, וכ"נ לשון השבלי הלקט סדר פסח סימן ריח שכ' להדי' דלהכי עבדי' למצה אפיקומן זכר לפסח ולא עבדי' למרור אפיקומן, כיון דמרור עיקר אכילתו עתה אינו אלא זכר למה שהיינו אוכלין אותו בזמן הפסח מדאורייתא, ועתה אוכלין אותו מדרבנן, וכיון שהוא זכר לעצמו אינו עושה זכר לאחרים ע"כ, ומפורש בדבריו דהוי רק מצוה דזכר, וכן נקט בשפ"א סוף מסכים בהגהותיו על הר"מ ק"פ פ"ח ה"ב שכ' להסתפק באין לו מצה רק פסח ומרור אם מחויב לאכול מרור פלגא דמצוה, וממילא גם בזה"ז דמרור דרבנן דמסתמא הוא **זכר למקדש** י"ל דאע"ג דאין לו מצה מחוייב במרור עכ"ל.

אך צ"ע דהרי גם בזמן המקדש איכא מצות מרור מדרבנן לערל וטמא, וכאן ל"ש גדר זכר למקדש, ועי' בחס"ד על התוספתא שכ' דגם בזמן פסח הוי מצוה בפ"ע של אכילת מרור מדרבנן למי שאינו אוכל מהפסח, ומוכרח דהוי חיוב עצמי מדרבנן, דבזמן המקדש ל"ש מצוה דזכר למקדש, ומקור דבריו כנראה מהא דמרבי' בגמ' פסחים כח: ערל וטמא למצה ומרור, והר"ן ור' דוד כ' דמרור לו"ד, עכ"פ הוי דרבנן, ומוכח דגם בזמן המקדש שייך מרור דרבנן, ונראה דודאי מצות מרור בזה"ז הוי מצוה בפ"ע מדרבנן, ורק יסודה היה סדר לזמן המקדש שהיה פסח והיינו דהוי כזר לפסח, וכ"ה לשון השבלי הלקט שהבאנו שכ' זכר למה שהיו אוכלין אותו בזמן הפסח, ובזה חלוק מצות מרור מכורך כדיבואר.

והנה כ' הרא"ש בפסקיו בפסחים פ"י סימן כה דמשום דמברך על אכילת מרור צריך שיאכל כזית דאין אכילה בפחות מכזית וכו'. ומבואר בדברי הרא"ש דבמרור ליכא חיוב אכילה בכזית, אלא דבעי' כזית משום הברכה, ולפ"ז נ"מ דבכורך דליכא ברכה ה"נ לא בעי' כזית, (וכן דייק בגליוני הש"ס בפסחים שם בדברי רש"י בס' הפרדס עי"ש), וכבר כתב כן בד' הרא"ש בשאג"א בסי' ק דבכורך ל"ב כזית. ובסברת הרא"ש י"ל עפ"י הגמ' בפסחים שם דבלע מרור לא יצא, ומבואר דעיקר המצוה היא הרגשת טעם המרירות, ושפיר י"ל דגם בפחות מכזית סגי, וכ"כ בספר קובץ על הרמב"ם סוף פ"ז מחו"מ. ועי' בתרוה"ד פסקים רמה שכ' דעל מרור לא כתי' יאכלוהו בתורה דהך קרא קאי על הפסח, ולענין כורך מפורש ברוקח רפג ובטור תפו ובשו"ע הרב תעה דבעי כזית.

אכן בעיקר ד' הרא"ש תמה טובא השאג"א שם דהא מצות מרור הוקשה למצה כדכתי' על מצות ומרורים יאכלוה, וכל דיני מצה נאמרו במרור, וא"כ ה"נ שיעור כזית הנא' במצה נא' גם באכילת מרור. ועוד דפשטות הגמ' להלן לט מבואר דמצרפין כמה מיני מרור לכזית, הרי דבעי שיעור כזית.

ובכתבים המיוחסים להגר"ח ביאר בזה ובהקדם מש"כ הרמב"ם בפ"א מק"פ ה"א וה"ב דמרור בלא פסח אינו מצוה, וכ"נ בר"מ פ"ז מחו"מ הי"ב ופ"ח ה"ח, דל"ה מצוה בפ"ע, וכ"ה בר"מ בסה"מ דלא נמנה אכילת מרור למצוה דנגררת היא אחר הפסח, וכ"ה ברמב"ן בחומש בפ' בא, ומבואר דאכילת המרור והמצה הוי תנאי באכילת הפסח, ורק דבמצה איכא חיוב נוסף מקרא דבערב תאכלו מצות, ובחובת מצה שמדין על מצות ומרורים יאכלוהו ה"נ גם המצה ל"ב כזית, ואם יאכל חצי כזית מצה וחצי כזית מרור יצא דחד חיובא הוא מדין הק"פ עכתו"ד.

ויש לחקור בעיקר מצות מרור בזה"ז דהוי דרבנן, אם הגדר הוא דהוי רק מצוה דזכר, והיינו דהוי זכר למרור שבזמן המקדש, או דהוי מצוה דרבנן בפ"ע זכר למרורים שבעבדות מצרים, ולכאורה מהא דתקנו חז"ל ברכה על אכילת מרור, מוכח דמדרבנן הוי מצוה בפ"ע, דאם הוי רק מצוה דזכר, הרי על מצוה דזכר ליכא ברכה, ומה"ט לענין מצוות כורך ליכא תקנת ברכה, משום דכורך הוי רק מצוה דזכר וכמש"כ רבנו ירוחם נתיב חמישי חלק רביעי, וכ"ה בערוך ערך זכר שכ' וזו אכילה לזכרון בעלמא לא מברכינן עלה, וכן במהר"ח בגבורות פרק סג כ' דכיון דהוי רק זכר לא בעי ברכה כלל, וכן מבואר בפרמ"ג באו"ח סי' תפט משב"ז סק"ג, וראה בהגרי"פ על הרס"ג ח"א עמוד רכא.

וכן מדוייק בר"מ חו"מ פ"ח ה"ח וחוזר ומברך על אכילת מרור וזו מצוה מד"ס וחוזר וכורך מצה ומרור ואוכלו בלא ברכה זכר למקדש, היינו דהם ב' מצות והחילוק לגבי ברכה דעל זכר ליכא ברכה, ולכן הר"מ חוזר דהוי מד"ס ומצוה מד"ס לאכול המרור לבדו בליל זה אפי' אין שם ק"פ, וזוהי מצוה בפ"ע, ונלמד מהא דמרבי' דערל וטמא בזמן המקדש יש לו מצוה מדרבנן של מרור כמש"כ הר"ן ור"ד הנ"ל, ובזמן המקדש ל"ש חיוב דזכר למקדש, וע"כ דהוי מצוה בפ"ע, של אכילת מרור זכר למרור במצרים, וה"נ בכל מצות מרור בזה"ז עשאוהו מדרבנן למצוה בפ"ע, ומה שחזר הר"מ לומר ד"ז אף שכבר כ' לעיל פ"ז הי"ב דמרור בזה"ז דרבנן דמצוה מד"ס לאכול המרור לבדו בליל זה אפי' אין שם ק"פ, היינו דהוי מצוה בפ"ע לאכול מרור בזה"ז זכר למרור במצרים ועשאוהו מצוה בפ"ע ולהכי מברך עליה וזהו שהוסיף כאן הר"מ כטעם דלהכי מברך.

ועי' בדברי הגרי"ז במנחות סו. גבי מצוות ספה"ע, שביאר דהוי מצות זכר ולכן אמרו במנחות שם דלאמימר מנינן רק יומי כיון דהוי רק זכר, להכי ל"ב הברכה בשלמות למנות גם שבועות עי' רש"י שם, ומכל מקום יש ברכה על ספה"ע, והר' ירוחם שם כ' דמנינן יומי ועל זה הברכה אבל אין הברכה על השבועות כיון דהוי זכר בעלמא ומדמי' ליה לכורך, [והגרי"ז ביאר בזה הבעה"מ דאין שהחיינו על ספה"ע כיון דאיכא צערא דחורבן, ומוכח דהוי רק מצוה דזכר עי' שם].

ונראה דמצינו ב' סוגי מצוות של זכר, דהנה גם לולב ז' ימים הוי זכר ואיכא על זה ברכה, אך כבר הדגיש הרמב"ם בהל' לולב פ"ז ה"ט וכל יום ויום מברך עליו מפני שהיא מצוה מד"ס, היינו דאיכא ברכה כיון דעשאוה למצוה מד"ס, וכך צ"ל על ספה"ע, אף דהוי לזכר, ואמרי' יהי רצון וכו' [ובלולב ל"א כן עי' תוס' מגילה כ: שחילקו דהוי במעשה, והדרישה כ' החילוק כנ"ל דזה הוי מצוה מד"ס משא"כ בעומר הוי לזכירת ביה"מ ולכן אומר יהי רצון וכו'].

ובזה ניחא השו"ע בסימן תעה דלא יסיח עד הכורך וכו' והביה"ל הק' דאמירת זכר למקדש כהלל הוי הפסק, אכן דברי השו"ע מקורם בטור דכנראה ס"ל דכורך בעי ברכה וברכת הקודמת עולה עליה להכי לא יפסיק, אבל לדידן הכורך לא בעי ברכה כלל, וזה נראה כוונת הב"ח שם שכ' על הטור דאינו אלא לכתחי', והיינו משום דעל הכורך לא בעי ברכה כלל דהוי מצוה דזכר, ובהגדת זקני המנחת בכורים כ' דאכן אומר זכר למקדש אחר שאכל הכורך דהוי הפסק.

עכ"פ נראה לכאורה דמצות מרור חלוקה ממרור של כורך, דמצות מרור בזה"ז הוי מצוה דרבנן זכר למרור במצרים, אך מצות מרור דכורך הוי זכר למקדש כהלל, ותרי ענינים הם, וכ"מ בדברי רבי שלמה איגר ז"ל בתשובתו באו"ח סימן כ דמצות זכר פחותה ממצוה דרבנן,

ועי' בר"מ חו"מ פ"ח ה"ח שכ' דעל מרור בזה"ז דטובל בחרוסת לא ישהנו שלא יפוג טעמו, אך בה"ו לא הזכיר כן לגבי מרור דכורך, וכן הב"י תעה כ' כן בשם האגור רק על מרור דרבנן דינער משא"כ על כורך, ומבואר חידוש גדול דעל מרור נראה דבעי' טעם מרור דהוא להרגיש המרור דמצרים, אבל על מרור דכורך כיון דהוי זכר למקדש סגי במין מרור, [דהם ב' דינים מין מרור וטעם מרור], ולכן בכורך לא חיישינן שיפוג טעם המרור, אכן המ"ב בסי' תעה סקי"ז כ' וגם בזה צריך לנער החרוסת כמו במרור שאכל מקומם, מאמר מרדכי. ובזה ניחא הר"מ שם פ"ו ה"ב דבלע מצה ומרור לא יצא כי המרור טפילה והראב"ד השיג דהטעם דבטל טעם מרור, אכן להר"מ לשיטתו ניחא כיון דעל מרור דכורך ל"ח לטעם מרור.

ולאור המבואר יש ליישב הערת המ"ב בבה"ל תעה דאמירת זכר למקדש הוי הפסק בין ברכה לכריכה, עי' בדבריו, די"ל דהכורך לא בעי ברכה כלל כיון דהוי מצוה דזכר, אכן המשנ"ב נקט דבעי ברכה ומשום דס"ל דגם בכורך כהלל כיון דעבדי' גם כהלל עשאוהו כמצוה בפ"ע של מרור דכורך ובעי ברכה, ולהכי בעי גם שיעור כזית, ונמצא דרק ברכת המרור פוטרתה, ולכן כ' המ"ב דלא יסיח דעתו ואמירת זכר הוי הפסק, וכן ראיתי בהגדת המנחת בכורים שכ' דהזכר למקדש אומרה אחר שקיים אכילת הכורך. ולפי דברינו נ"ל לומר ביאור חדש בדברי הרא"ש הנ"ל שכ' דבמרור בעי' כזית מחמת הברכה, ונראה דאין כוונת הרא"ש דרק מחמת חשיבות הברכה גרידא בעי כזית, אלא אתי לומר דאמנם בזמן המקדש ליכא חיוב אכילה מרור בכזית הואיל וחיובה הוא רק מדין הק"פ וכמבואר לעיל מדברי הגר"ח, וא"כ היה מקום לומר דבזה"ז דחיוב המרור הוא מדין זכר למקדש, ה"נ ל"ב כזית כלל, כמו דל"ב במרור כזית בזמן המקדש דהזכר לא עדיף מעיקר המצוה, ובזה כ' הרא"ש

דמדמברכין עליה ע"כ בעי' כזית, וביאור דבריו הוא דהרי על מצוה דזכר ליכא

ברכה, ומה"ט כ' הראשונים דעל כורך ליכא ברכה, ומיזה הוא שהוכיח הרא"ש

דאם איכא תקנת ברכה על מרור בזה"ז, ע"כ דהוי חיוב עצמי מדרבנן ולאו מדין

זכר הוא, [ולא ס"ל כד' השבה"ל הנז' דהוי מצוה דזכר ומ"מ מברכין עליו], וזהו

שכ' הרא"ש דמש"ה בעי כזית, דכיון דהוי חיוב עצמי מתק"ח של אכילת מרור,

א"כ בעי' בזה אכילת כזית ככל מצות אכילה, ונמצא דאין כוונת הרא"ש דמחמת

חשיבות הברכה בעי' כזית, אלא דמהך דמברכין ע"כ דמרור הוי מצוה בפ"ע של

אכילת מרור מדרבנן זכר לעבדות מצרים, ותיקנו מצוותו באכילת כזית, גם אם לא

יברך ברכת המרור, וכ"נ גם בלשון הרבינו ירוחם, ויעוי' בחת"ס בתש' או"ח סי'

קמ שכ' דגם לרא"ש בעי' כזית, וכוונת הרא"ש רק להוכיח דמדקבעו חז"ל ברכה

על אכילת המרור ע"כ דבעי' כזית, ועפי"מ שנתבאר א"ש היטב.

**בדין לכם במצה**

בתוס' כט בקו' על רש"י דאם נתן לו הנכרי הרי הוא שלו, ואמאי לא כ' תוס' שהזמינו אצלו הגוי לאכול אצלו דשייך לגוי, ומוכח דס"ל דגם בכה"ג נעשה של האורח, ובמקו"ח סימן תסו סק"א כ' דכיון שהאורח נותנו לפיו למקום שיפסיד אין לך מתנה גדולה מזו ונעשה שלו ממילא ועושה בו צרכיו ומפסידה וכו', ועי' בקו"ש אות קלא בד' רש"י דאף דהנכרי נותן לו אין הישראל רוצה לזכות בו ורוצה לאכול משל הנכרי ואינו זוכה בע"כ, והביא הר"ן נדרים לד: דאי אזמניה עלה ככרו הוא ומוכח דאורח אינו זוכה, [ודלא כרא"ש שם דבאכילה קונה האורח], וברשב"א ב"מ פח מבואר דבאורח ל"ה לקוח וצריך לעשרן הרי דל"ה בעלים.

וברמ"א אב"ע סימן כח סי"ז פסק דהאורח זוכה והביא מהגהות שלה"ג דאורח שקיבל מבעה"ב וקידש בזה אשה מקודשת, ראה שלה"ג סוף פ"ב דקדושין דף כב בשם הריא"ז, והט"ז סקל"ד חולק, וכן המהרי"ט בשו"ת סימן קנ הסתפק בזה, ולפ"ז אפי' אם במצה בעי לכם הרי האורח זוכה באכילה.

והנה המקו"ח סימן תנד סק"א הק' דאמאי אין יוצאין במצה גזולה הא מדלעסיה קנייה, ובאחרונים מתבאר דנידון אורח הוא קודם הלעיסה, אבל באכילה הוי שלו, וכ"כ בפניני קה"י עמוד צט בשם הקה"י, וכן במנחת ברוך סוף סימן עד כ' בד' הרא"ש דכל הנ"מ דבעי לכם הוא בבלע מצה דיצא ובזה לא קני בלעיסה. ונ"מ באחר שהזיק אם חייב לאורח.

והנידון הוא במצה גזולה דהרא"ש להלן סימן יח כ' ב' טעמים או משום מהב"ע פסול או דילפי' מחלה דבעי לכם, ובריטב"א סוכה לה מבואר דבעי' במצה לכם, וכן מבואר בקו' תוס' שם שהק' גבי מצת טבל ת"ל דל"ה שלכם, והשאג"א בסימן צד כ' דנ"מ לענין מרור הגזול דהוקש למצה ובעי לכם אבל אם הטעם משום מהב"ע הרי במצות דרבנן ליכא פסול מהב"ע, והשפ"א כ' להלן לח בד' הר"מ דא"צ לכם במצה, ובשפ"א סוכה לה העיר על מה שלא מקפידין לקנות המצה מבעה"ב.

אלא שהוכיחו מהר"מ חו"מ פ"ו ה"ז דפסק דיוצאין במצת מע"ש בירושלים אף דפסק דממון גבוה הוא וכ' הכס"מ מהמהרי"ק דדין ממון לא בעי' אלא סגי בהיתר אכילה, ולפ"ז להר"מ לגבי מצה כל היכא דמקבל רשות לאכול אבל לא לקנות יוצא י"ח, אבל להריטב"א והרא"ש ל"מ דל"ה לכם.

ובאמרי בינה הל' פסח סימן כג כ' דאורח יוצא במצה דלענין זה הוי לכם דלא כתי' מצתכם אלא ילפי' מחלה וסגי בזה דהוי שלו לאכילה, ובד' תוס' כאן כ' שם דהוי סברא רק לגבי בל יראה דלא גרע מגורל"מ, וכ"נ כדבריו בתור"פ כאן עי' בדבריו.

וביד המלך פ"ו מחו"מ ה"ז כ' דל"ב דין ממון שלו במצה דאל"כ לא משכח"ל באשה שיש לה בעל שתצא ידי חובת מצה המוטל עליה דהלא כל מה שקנתה אשה קנה בעלה ואף אם נתן לה המצה לאכלה אין לאשה בנתינה זו דין ממון בהמצה דהא אם נתנה לאחר במתנה או הקדישה שלא מדעת בעלה לא מהני וכו' ואטו נימא דבאשה בעי הבעל ליתן לה הכזית מצה בתורת מתנה גמורה זה דבר שא"א לאומרה כלל וכו' עי"ש.

אך נראה דאפי' אם בעי דין ממון, מ"מ הבאתי במק"א דבאכילה במע"ש הוי דין בעלים באכילה ורק מדיני קודש א"א למוכרו ולהכי שפיר מקרי לכם.

בעה"י ער"ח תמוז תש"פ

**בפלוגתא דבע"ח למפרע גובה או מכאן ולהבא גובה**

דף ל: איתמר בע"ח אביי אמר למפרע הוא גובה ורבא אמר מכאן ולהבא הוא גובה, כל היכא דאקדיש לוה וזבין לוה כ"ע לא פליגי דאתי מלוה וטריף וכו', ובפשוטו הטעם דבהקדיש ומכר הלוה טריף לכ"ע הוא משום דמכר שדה משועבדת ולהכי גובה מהלקוחות, אכן ברש"י לא פי' כן, אלא כ' דאין מכירתו לאחרים מכירה ואין הקדישו הקדש שהרי ממושכנין הן למלוה ואע"ג שהן שלו אינן ברשותו ורחמנא אמר ואיש כי יקדיש וכו', ומבואר ברש"י דל"ה מכירה והקדש כלל, דמחמת שהם משועבדים חשיב כאינו ברשות הלוה, וברש"י ערכין כג: הלשון דהוי כאינו שלו, ונתכוין לזה בהגהות החת"ס לפנינו שהגיה בדברי רש"י דאינו שלו אף דהוי ברשותו, וכ"כ החת"ס בב"ק בסוגיא דצנועין דאף דלצנועין מהני מכירה בא"ב, הכא גרע דהוי אינו שלו, וכן מפורש בקרית ספר ערכין פ"ז דההקדש לא חל דכיון דמשועבדין אינן שלו עי"ש.

ודברי רש"י צ"ב דאם מחמת השעבוד הוי אינו ברשותו ובפרט אם הוי אינו שלו, א"כ ל"ה מכירה כלל, וכן נוטה לשון הרשב"א בגיטין מ: שהעתיק הנוסח מהגמ' כאן דל"ע ולא כלום, והרי כמה גמרות מפורשות דהוי מכר אלא דמוציא מהלקוחות, ואף לאביי דלמפרע גובה הרי אי' בב"מ לה: דהשבח שייך ללוה, דעי"ש שנחלקו אביי ורבא לגבי השבח אם הוי למלוה משעת אדרכתא וכו' ואיתא שם כן גם לאביי, חזינן דגם לאביי דלמפרע גובה השבח הוי של הלווה, [וכ"כ בתוס' ב"ק לג: בסוגיא דיוחלט], והיינו דגם לאביי מיקרי קרקע של הלווה, ומהני המכירה, אלא דהלוה מוציא מלקוחות וחשיב גבייה למפרע, אבל עכ"פ הוי מעשה מכירה, וכ"מ בלשון רש"י בב"מ יד: דהוי מכירה עד שעת הטירפה, וכ"כ בבעה"ת דהבע"ח שובר את המקח, וא"כ כ"ש לרבא דמכאן ולהבא הוא גובה דהוי מעשה מכירה, וא"כ צ"ע מש"כ רש"י הכא דל"ה מכירה, [וברש"י ב"מ טז כ' טעם נוסף דגובין מלקוחות דאומר להם אמאי זבינתו, אך כאן לא כ' רש"י ה"ט, כיון דלגבי הקדש ל"ש ה"ט], ועו"ק דנימא דמוציא מהלקוחות מדין מה מכר וכו', עוד צ"ע דאמאי בעי' לתקנה דאחריות בלקוחות, הא כיון דל"ה מכר כלל פשיטא דמחזיר הדמים, ועי' בקצות שם שהק' כיו"ב דאיך בשילם מהני הא המקח לא חל ואיך יחול אח"כ למפרע, [וצ"ל דלרבא המכאן ולהבא לא עדיף מלמפרע לאביי דה"ד היכא דלא שילם זוזי], ועוד קשה עמש"כ התוס' בגיטין מ: [ובתורא"ש יבמות מו וכתובות נט בד' רש"י] דקדוה"ג מפקיע מידי שעבוד, והרי לרש"י לא תחול קדוה"ג מעיקרא כיון דהוי כאינו שלו, והרי לאביי דלמפרע הוא גובה ל"א כן ומשום דהוי כאינו שלו ולא חל המקח כלל, א"כ ה"נ נימא כן לרבא, והקצות בסי' קיז ביאר עפ"י הריב"ש דקדוה"ג חלה על דבר שא"ב, אמנם יקשה להך גירסא ברש"י דהוי אינו שלו, ולשון התוס' בגיטין שם שכ' דמהני כיון דהוי ברשותו, לכאורה מפורש דהתוס' חולקים על רש"י כאן, וכן נקט הקצות שם. עוד צ"ע קו' הנחל יצחק סימן עג דאיך גובין מיתומים הא ירושה הוי מאליו ומהני גם ע"ד שא"ב, ויקשה דאיך גובין מיורשים, וגם בגר שמת וזכו בנכסיו נפסק בשו"ע בסימן רעה דגובין מהם, וכ' הגר"א דהוי כמו שגובין מההפקר, ויקשה דהא במת מהני אף בא"ב ואיך גובין ממה שזכו בנכסיו. [ובנתיבות בסימן לז כ' דהיכא דאיכא יאוש מהלוה ואחר זכה ה"נ א"א לגבות ממנו, דבזה כיון דהיאוש מהני באינו ברשותו ממילא א"א לגבות מהזוכה, ובהוספות מכ"י הק' הנתיבות על דבריו מגר שמת דגובין מנכסיו עי"ש].

ונראה בישוב כל הנ"ל, דודאי אין כוונת רש"י כפשוטו דהוי א"ב או אינו שלו, מחמת השעבוד גרידא, אלא דס"ל לרש"י דאין המלווה יכול לגבות חובו אלא מהלוה או משדותיו, ואינו יכול לגבות מהלוקח דעליו אין השעבוד הגוף של הלוואה, ולזה הוא דכ' רש"י דל"ה מכירה, היינו דלענין לגבות מהלוקח מהני דלגבי זה אמרי' דלא היה מכירה והני כגביה מהלוה עצמו, וזש"כ רש"י דאינו מכר היינו משום דבלא"ה א"א לגבות מהלוקח וכנ"ל, ומצאתי בהגר"ח מכ"י בב"מ קח המסייע לכל דברינו עי"ש שכ' ישוב נפלא לקושית הראשונים בכתובות בר"פ מי שהיה נשוי בטעמא דמ"ד דבע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה ומהני גביית, והתוס' הק' דמ"ש מלוקח דהבע"ח מוציא ממנו, וביאר הגר"ח עפי"ד רש"י כאן דלענין הלוקח דהוי חסרון במכירה של אינו ברשותו שפיר לענין זה לא הוי מכירה, אבל בבע"ח דגובה בעל כרחו דלוה שייך הגביה גם באינו ברשות הלוה וממילא א"א לגבות מהבע"ח השני עי"ש כל דבריו, ומבואר דנקט בדעת רש"י כדברינו דהא"ב הוא לענין דיוכל לגבות מהלקוחות, אלא לדברינו הגדר הוא דלענין הפקעת השעבוד ל"ח מכירה והוי כגביה מהלוה, ולפ"ז שייך סברא זו גם בשני בע"ח, אך הגר"ח כ' דבר חדש דהיינו דוקא היכא דאיהו המוכר ומפקיע השעבוד משא"כ בבע"ח דגובה בע"כ, אך צ"ע לדבריו מהשו"ע הנ"ל דבגר שמת גובין מהזוכים בנכסיו, ובזה הא ל"ה כמכירה מדעתו ואמאי גובין מהזוכה.

ומש"כ רש"י הלשון דל"ה מכר היינו מחמת שיש למלוה זכות לטרוף הקרקע כל היכא דהגיע הזמן ולא פרעיה, ובזה אמרי' דמחמת זכות המלוה, עד כמה שסותר לשעבודו מיקרי אינו ברשות הלוה, [ויש לדמות לחידודא למש"כ הבית מאיר דגבי חמץ דכל אדם יכול להשבית וכן בשוה"נ וע"ז מש"ה מופקע מבעלות דידיה וגרע מכל אסו"ה וכו', ועד"ז י"ל דאם יש שעבוד למלוה מגרע בבעלות הלוה], אבל בודאי דלכל מילי הוי שלו וברשותו של הלוה, היינו דהלוה משתמש בשדה לצרכו והשבח שלו, דגוף השדה מיקרי של הלווה, ורק דלהפקיע שעבוד המלוה הוי סתירה וכל מה שסותר לשעבוד המלוה ל"מ ולכן המלוה טורף מהלקוחות ושובר המקח, [ולדוגמא לענין אתרוג מיקרי "לכם" לגבי הלווה דלכל מה שאינו סותר לשעבוד הוי של הלוה, אבל לענין אכילת מצה אם היא משועבדת ע"י שיאכל הרי סותר לשעבוד], ונמצא דהיכא דהלוה שילם אח"כ הוי כקודם טירפה דהוי של הלווה, ורק במטי זימניה ולא פרעיה השעבוד משייך למלוה, אבל הוי מעשה מכירה, וגם לאביי דלמפרע הוי רק משעת טירפא שלא שילם, וכ"ש לרבא במכאן ולהבא הוי כמו לאביי, ונמצא דעל גוף הקרקע הוי בעלות ללוה, ואם שילם למפרע הוי דידיה והוי מכירה, וניחא קו' הקצות, ובזה ניחא היטב דלענין הקדש אם הקדיש קדוה"ג גם לרש"י מפקיע מידי שעבוד דכיון דחל ההקדש תו לא פקע, והקצות הק' דלרש"י הא לא חל ההקדש כלל מדין א"ב, אך לדברינו הרי ההקדש חל ורק דאינו יכול לסתור השעבוד אך כ"ז במכירה, אולם בהקדש קדוה"ג כיון דחל תו לא פקע, [ולא אמרי' דמעיקרא לא יחול ההקדש מחמת דאם יחול שוב לא יפקע ויסתור לשעבוד דזה אינו דמ"מ כעת הוי חלות הקדש], וניחא בזה הם דקונמות מפקיע מידי שעבוד ולכא' הרי הוי אינו שלו ואיך חל הקונם, ולדברינו ניחא דהקונמות הוי כמו ההקדש, ובדברינו ניחא היטב הא דגובין מהיורשין אף דלענין ירושה אין חסרון דאינו ברשותו, דשאני ביורש דהיורש כרעא דאבוהון ואית ליה שעבוד הגוף כידוע מהתומים [ושכן מבואר ברא"ש פ"ק דב"ק, ובשו"ע חו"מ ריש סימן קז ובהגר"א], ולכן לענין יורש מעיקרא לא הוקשה לרש"י דאמאי גובין, דביורש חשיב כמו גביה מהלוה עצמו מחמת השעבוד הגוף, ורק בלוקח דל"ל שעבוד הגוף בזה הוצרך רש"י לומר דגובין מהלוקח דלענין זה ל"ה כמכירה.

ודברינו מוכרחין דהא חזינן בסוגיא דלמ"ד מכאן ולהבא הלווה הוא העובר בבל יראה על החמץ, ואם נימא דכוונת רש"י כפשוטו דהוי אינו ברשותו, הרי לכמה ראשונים בחמץ שאינו ברשותו אינו עובר בבל יראה, וע"כ דלכל מילי הוי ברשות הלווה, ורק לענין לסתור זכות ושעבוד המלוה בזה הוי אינו ברשותו, [וכמ"כ הקדוה"ג שפיר מהני דכיון דהא דל"מ מכירתו לעולם הוא מחמת השעבוד הרי בקדוה"ג דינו הוא דמפקיע מידי שעבוד, ועוד נראה דגם לרש"י הוי מעשה מכירה לשעתה ומכירה לזמן וממילא הוי הקדש לזמן, וכיון דחל ההקדש תו לא פקע, ואולי זהו כוונת התוס' בגיטין ותורא"ש ביבמות מו במש"כ הטעם דקדוה"ג חל שעה אחת, היינו דהלווה מיקרי הבעלים על מעשה ההקדש לשעה אחת וכדפי', ומש"ה ודאי השבח שייך ללוה דהוי קרקע דידיה. ועד"ז כ' באחיעזר ח"ג סימן מא אות ב, ובחזו"י נדרים במלואים דל"ה מכירה החלטית לבטל השעבוד].

ולפי המבואר דגם למ"ד למפרע הוא גובה מיקרי דהלוה הוא הבעלים, יוצא חידוש דאף דלמלוה איכא רק שעבוד לאביי ול"ה דידיה מ"מ סגי בכך לומר דהלווה אינו עובר בבל יראה דחשיב דבעלות החמץ היא של המלוה. אך צ"ב דכיון דללוה יש הפירות גם לאביי, א"כ אמאי הלוה אינו עובר בבל יראה מחמת הק"פ שיש לו, ומוכח דכיון דהמלוה נעשה לבעלים למפרע תו אין הלוה נחשב כבעלים לעבור בבל יראה.

עכ"פ מתבאר בדעת רש"י דלשעתה ודאי הוי מכירה ורק לענין להפקיע שעבוד המלוה לא הוי מכירה, דכל מה דסותר להמלוה לענין זה ל"ה מכירה, ולכן גובין מהלקוחות דנחשב בזה כמו גבייה מהלווה עצמו, ועוד אפשר דהוי כמו מה מכר ראשון וכו', ועד"ז כ' באחיעזר שם עי"ש שכ' דהוי מכירה ליומיה ולכן גם חל ההקדש וגובין מהלקוחות דמה מכר וכו' ודבריו הם על דרך מה שנתבאר.

ויש להוסיף דמש"נ דאף למ"ד למפרע הוא גובה מיקרי דהלוה הוא הבעלים, ולהכי השבח של הלוה, אמנם בכמה ראשונים משמע דאם למפרע הוא גובה הוי של המלוה, עי' בתוס' גיטין מ: שכ' דדינא דהקדש מפקיע מידי שעבוד הוא דוקא לרבא לשיטתו, [וכן לענין דחמץ מפקיע משעבוד הוא לרבא לשיטתו], ומשמע דלאביי הוי של המלוה ואין חל ההקדש כלל, [ולשון התוס' דלענין קדו"ד הוי כשדה מקנה דאינו שלו להקדיש על לאחר היובל ומבואר כנ"ל דלענין אחר היובל אינו בעלים ה"נ לענין לסתור השעבוד של המלוה אינו בעלים למכירה וכיו"ב כ' בחזו"י בנדרים בהשמטות], וכן משמע בריטב"א נדרים טו,א, ולכא' זה אינו כריטב"א ב"ב קכד: עי"ש.

ונראה עוד בזה, דהנה בהא דאמרי' דחמץ מפקיע מידי שעבוד כ' רש"י ב"ק צ. דהוא לענין דחייב לבערו, ועד"ז ברש"י יבמות מו,א. ובמאירי כתובות נט, וצ"ע דהרי כיון דהוי שלו עובר בבל יראה וחייב לבער, אף אם אינו נפקע השעבוד, וכבר תמה בזה בחי' רבי שמואל בפסחים בשעורי הדף בסוגיא דקבלת אחריות. ונראה לחדש בכוונת רש"י דלמש"כ לעיל דלרש"י לענין סתירת השעבוד הוי כאינו שלו ולהכי אינו יכול למוכרו ולהקדישו, ומעתה י"ל דהרי אם ישרוף החמץ הוי סתירה לשעבוד של חברו, ולהכי אי לאו דנפקע השעבוד אינו עובר בבל יראה, דל"ה שלך לענין בל יראה כיון דהשריפה הוי סתירה לשעבוד, [וניחא יותר אם נימא דהבל יראה תליא במצות שריפה], אכן יש בזה חידוש דלכאורה ודאי דהלוה יוכל לאכול אם שיעבד לו מצה, ול"א דבאכילתו סותר לשעבוד, והיינו כיון דהאכילה זהו שימוש הדבר, והרי חזינן דגם למ"ד למפרע גובה השבח והפירות הם של הלווה, וא"כ אמאי לא יוכל לשרוף לקיים חובת בל יראה, וצ"ל דהאכילה הוי כשימוש הדבר דהוא של הלוה, משא"כ לשרוף גרע, ואף די"א דבאחריות של הישראל יכול לשרוף חמץ של נכרי עי' ב"ק צח מ"מ הכא גרע, [ובחי' ר"ש שם כ' דל"ה שלך לענין בל יראה, ומדבריו שם נראה דס"ל דלא כמש"כ דהשריפה גרע מאכילה], [ואין להק' מחמץ בקבלת אחריות דעובר בב"י, דבזה הוי בעלות מיוחדת לענין בל יראה דסגי בקבלת אחריות].

.

והנה ברמב"ן במלחמות וכן בר' דוד מבואר דלאביי דלמפרע הטעם הוא דשעבוד הוי קנין ולרבא כיון דמצי לסלוקי, מוכח דהוי רק זכות גביה, אבל ל"ה קנין, ולהכי ל"א למפרע, והיינו דפליגי אם שעבוד הוי קנין או רק זכות גביה, ולכן הרמב"ן כ' דבמטלטלין ל"א למפרע דבמטלטלין ל"ה קנין, עוד כ' הרמב"ן דבנכרי ל"ק בשעבודיה כמו דל"ל משכון וכיון דבגוי ליכא משכון ליכא קנין שעבוד, ומתאים לרמ"ה שלהי ב"ב דיש קנין של שעבוד דילפי' ממשכון, הרי דזה המקור לקנין שעבוד, ושפיר ניחא דבגוי דליכא משכון ל"ל קנין שעבוד. ובזה נראה מה שהקשיתי דאף דלמפרע הרי מ"מ הפירות של הלוה, ומלבד די"ל דלהמאירי דלמפרע היינו באפותיקי, ובאפותיקי י"ל דאין הפירות של הלווה. אך לגוף הקו' נראה דכיון דהשעבוד הוי קנין למפרע תו נחשב המלוה הוי הבעלים ואף דהפירות ללוה אינו עובר בב"י אלא המלוה.

והנה הגר"ח הקשה [הו"ד בהגרי"ז שם חלק ענינים סימן ח] דלאביי דלמפרע גובה, יקשה בגיטין כ בגירשה בטס של זהב דקיבלה גט וכתובתה, דהא כיון דלמפרע גובה הוי שלה למפרע ואין כאן נתינת גט, [ויל"ע דהרי למפרע גובה ה"ד בקרקעות או מטלטלין ובאפותיקי ולא בכל גווני], ונראה דהנה מצינו דשע"נ הוי משעת סיבת החיוב כידוע מהנמוק"י בזריקת חץ, ויל"ע אם נימא דלמפרע השע"נ משעת זריקה החץ או דמ"מ למפרע שייך רק משעת ההיזק, וכן מפורש בחזו"א אב"ע סימן נו סקט"ז בסופו בסוגרים שכ' להסתפק לגבי חוב כתובה אם אמרי' למפרע, והזכיר דבזרק חץ ל"ש למפרע וחובו הוא רק משעת ההיזק עיש"ה, והביאור דלדין למפרע גובה לא סגי בסיבה החיובית ובעי' חיוב בפועל, וכיו"ב נראה בשע"נ בקרבנות [וכן בשע"נ בצדקה או למצות ת"ת לבנו] דכבר כ' הברכ"ש ב"ק דשע"נ בקרבנות ל"ה קנין דליכא תובע ממוני וליכא קנין שעבוד אלא הוי שעבוד מדין ערבות אבל ל"ה קנין של שעבוד, וא"כ לא נימא בהך שעבוד למפרע גובה כיון דהוי שעבוד בעלמא למצוה ולא שעבוד דקנין, ולרמב"ן הנז' דלמפרע גובה הוא קנין שעבוד, אבל בכל הנ"ל לא יהיה למפרע גובה דליכא ממונות של תובע, ולפ"ז יש ליישב היטב קו' הגר"ח דהרי בכתובה החוב בפועל הוא משעת הגרושין [והנשואין הוי סיבת החיוב או חוב על חוב כמבואר בשעורי כתובות] ולכן ל"א בזה למפרע הוא גובה משעת נשואין, וכן נקט החזו"א שם, ועד"ז מבואר בגה"ש לרע"א ב"ק לג: דבקנס ל"א למפרע הוא גובה, ושפיר ניחא היטב קו' הגר"ח, והדברים נפלאים. [והא דאמרי' בסוגין דמחמת אחריות איכא דינא דלמפרע גובה, שאני אחריות דעדיף דהוא חוב בעיקר המכירה].

ועי' בלשון תורא"ש ביבמות מו:, ומשמע בדבריו דהגביה היא בגדר הפקעת כוחו של הלוקח והוי דין טירפא מהלוקח, אבל הוי מעשה מקח וכדברי הגרי"ז בהל' שכנים, ועי' גם לשון הרא"ש בפסקי ב"מ פ"ק סימן לח שכ' גבי מכר שדהו ללוקח דיכול לטעון עבור הלוקח דהוי כאילו היא בידו ובא להוציאה ממנו, הרי דחשיב בע"ד דכאילו הוא מבטל מכירתו ועי"ש, וכ"ה לשון חז"ל בכ"ד גבי לקוחות לשון טירפא, היינו ביטול המכירה, ואילו בגביה מיתומין הלשון דנפרעין מיתומים, ועי' בר"מ מלוה פי"ד ה"א, וראה ברב האי גאון משפטי השבועות ח"ב שער ט שכתב "ויקחו הדמים שנתנו עבור המכירה", ובס' התרומות שער מג חלק ב ס"ד כ' סתר מעשיו למפרע טרף את מכירתו, ובהמשך דבריו כ' דיבטל מכירתו.

והנה במש"א אין גובים מנכסים משועבדין במקום בנ"ח, עמדו הפוסקים דמ"ש דנכסים ביד לוה דאינם קרויים משועבדים, והב"י ריש סימן לט כ' שהנכסים שביד לוקח משועבדים לבע"ח, וכ' הדרישה דהנכסים שביד לוה א"צ לבא מחמת השעבוד, משא"כ בנכסים שביד הלוקח, אולם הב"ח שם סק"א ובברכ"י שם כתבו דמשועבדים היינו שמשועבדים ללוקח, וכ"ה להדי' ברש"י כתובות מט, ב ד"ה גדולה, ובגיטין נ, ב ד"ה במתנה, וברשב"ם ב"ב קנז, א ד"ה אמר ליה, וברי"ף ב"ב ס, ב בדפ"ה, וכ"נ בדברי רבינו בשו"ת סימן עט סס"ח, וכ"נ בלשון הבה"ג בהל' הלוואה שכ' דנכסים משועבדים כגון ממשכני או דמזבני אתי מלוה קמא וטריף כו' בני חורין דלא משועבדים לשום איניש, מבואר דמשועבד היינו מכור, וכ"ה פשטות הגמ' בשבועות מב, ב מה לי משועבדין להדיוט מה לי משועבדין לגבוה, אמנם בשערי שבועות שער העשרים שבועה שלשה עשר מבואר דמשועבד היינו לבע"ח ולא ללוקח עי"ש.

בס"ד **למפרע גובה במשכון ובמעכשיו**

ברש"י במתני' כ' דמיירי בהרהינו וכו' וכבר תמה הבית מאיר דהרי למסק' מוקמי' ליה במעכשו, ודברי רש"י נשנו גם בב"ק צ. ובגיטין מ. וביבמות סו: ובכתובות נט: וצע"ג הא דנקט רש"י שלא לפי המסקנא. והנה במסק' הגמ' דמוקי לה במעכשו, לא קתני "אלא" ומשמע דל"ה חזרה מהתירוץ דהרהינו וכמש"כ הגר"א בשו"ע, וכ"ה במהרש"א, ועי' ברי"ף וברא"ש, וצ"ב דלכא' הוא תי' חדש דמיירי במעכשיו.

והנה ברא"ש בפ"ק כ' על המכילתא דממעט בתיכם דקאי על סוגין בחמץ שהרהינו ביד עכו"ם, ותמוה דהרי למסק' מיירי במעכשו ואז הוי חמץ של נכרי, ואמרי קרי ליה הרא"ש דהוי חמץ **שלו ואינו ברשותו**, ותמה כן המקו"ח בסימן תמא והביא שכבר העיר כן בשאג"א.

ונ"ל בזה דהנה בתוס' מבואר דלמסק' דמיירי במעכשו הוי תירוץ בפ"ע ול"ש לדינא דלמפרע דבעי' שיבא לידי גביה לבסוף, ובפסקי הרי"ד והריא"ז כ' דגם למסק' בעי' לומר דהרהינו כדי שעי"ז קונה בחצר או במשיכה, אבל אם הוי בקנין אגב ה"נ לא בעי' לומר דמיירי בהרהינו, והיינו דהוי תירוץ בפ"ע, וכ"מ להדי' ברמב"ן במלחמות דההרהינו הוא משום דהוי כמשיכה, ומבואר בדבריהם דבתי' הגמ' דמיירי במעכשו הוי תירוץ בפ"ע דזה הוי כמכירה ומחשיב חמץ של גוי, וכ"ה מדוקדק בלשון הרמב"ן בסו"ד במלחמות דהוי כמכירה בתנאי עיש"ה, וברא"ש כ' דבעי' להרהינו דאל"ה הוי ברשותו וחייב באחריותו, [אבל לענין אחריות בלמפרע הוא גובה כבר ביאר השפ"א דהוי אחריות מחמת החוב וזה ל"ח קבלת אחריות דאינו אלא מחמת חיוב אחריות מצד החפצא, ובזה ישבו בהא דנקטה הגמ' דאם למפרע הוא גובה מותר בהנאה, ובפנ"י רע"א וצל"ח הק' דמ"מ אמאי גרע מקבלת אחריות דעובר בב"י, והישראל הא חייב באחריותו דאם יאבד החמץ צריך לפרוע חובו ממק"א, וכ' בשפ"א דל"ח קבלת אחריות כיון דחיוב התשלומין בנאבד הוא מחמת חובו, ורק היכא דהוי חיוב אחריות עבור החמץ אוסרו בב"י. וע"ע באחיעזר ח"ג סימן ד].

ועי' בשו"ע בסימן תמא ס"א שהביא אוקמי' דמשכנה בידו וא"ל מעכשו, ובמג"א וט"ז הביאו הרא"ש הנ"ל דבלא משכנו לא גרע מחמצו של עכו"ם ביד ישראל וכו', והביאו גם השלטה"ג [שמקורו ברי"ד וריא"ז הנ"ל] דבעי משכנו משום הקנין ואם הקנהו לעכו"ם באגב מהני ועי"ש במחה"ש דהרא"ש וש"ג לא פליגי, וע"ע במ"ב וביה"ל שם שהביא מהאחרונים דבעי למעכשו והרהינו דליהוי קנין ול"ה אסמכתא.

אכן ברש"י בסוגיא נראה פי' חדש, דהנה ברש"י במתני' ע"כ מבואר דלא כהרי"ד והרמב"ן שהרי כ' דהרהינו לכל ימי הפסח, ולדברי הראשונים הנ"ל דההרהינו הוא משום הקנין, הרי סגי בהרהינו ליום אחד ואמאי בעי דהרהינו לכל ימי הפסח.

והנה **מבואר מכל הסוגיא דכיון דלמפרע גובה אסור החמץ בהנאה דחשיב חמץ של הישראל, וצ"ע דאיך מהני מה שהנכרי מחזיר לו החוב בחמץ הא כיון דלגבי הישראל אסור בהנאה ל"ח פרעון החוב ותו ל"ש למפרע גובה דלא הוי החזרת פרעון כלל והוי תרתי דסתרי וגלגל החוזר וצ"ע. ודוח"ל דכיון דאחר הפסח אסור בהנאה מדרבנן רק מקנס חשיב איסור גברא בעלמא ואית ליה תורת ממון, דהא מ"מ כעת לא שוה מידי, והרגיש בזה הברוך טעם בספרו ברוך שאמר בסוגין. [ומצאנו כן ביום הזכרון להסתלקות הברוך טעם ז' תמוז תקפח למנו"ע ויהי רצון שימליץ טוב בעדינו].**

**ונראה דכיון דלמפרע גובה והוי של הישראל משעת ההלוואה שוב אזלי' בתר תחילת השעבוד ואז החמץ היה מותר וממנ"פ כיון דלמפרע גובה שוב נעשה של הישראל קודם הפסח ולכן מהני לתשלום חובו, ולדינא אם בשעת השווי שוה כל החמץ יותר מהחוב דמשועבד רק כנגד החוב ואח"כ הוזל מדין למפרע רק החמץ שהיה משועבד אז הוי חמץ דידיה. אולם לדברי הגרש"ש דלמפרע גובה היינו מכאן ולהבא למפרע הדק"ל דכיון דכעת אסורבהנאה איך חשיב פרעון ההלוואה כשמקבל חמץ האסור בהנאה, ואף דלגבי הלווה הגוי מותר מ"מ בעי שיהא שווה למלוה ולגביו הוי איסור הנאה וצע"ג. ואולי למ"ד שד"א [ולרמב"ן ורבינו דוד לאביי דלמפרע הוא משום דשד"א] אית ליה קנין למלוה בנכסים המשועבדים והשעבוד הוי משעת ההלוואה, ובזה י"ל דבשעת ההלואה הא ל"ה חמץ ושפיר מקרי פרעון אף דבשעה שפורע אסור בהנאה.**

ונראה בשיטת רש"י, בהקדם דרש"י במתני' הנ"ל הביא הגמ' דהרהינו ותמהו הצל"ח והראש יוסף שלא הביא מסק' הגמ' דמיירי במעכשו, ויותר תמוה כוונת רש"י במש"כ הטעם דאינו מחוסר גביה, ורש"י שנה כן גם בב"ק וביבמות ובכתובות וכנ"ל לענין חמץ מפקיע מידי שעבוד שכ' דהוי בהרהינו ואינו מחוסר גביה וכו', ועל הרש"י ב"ק כבר תמה הבית מאיר בשו"ע ובפנ"י בגיטין מ, ויותר תמוה דרש"י הוסיף על אוקימתת הרהינו דאינו מחוסר גביה, ובגמ' לא מוזכר בשום אוקימתא האי לישנא.

ונראה דרש"י לשיטתו דמדוייק בדבריו בסוגיא דבר חדש [שאינו בשאר הראשונים] דבתי' הגמ' דמעכשו כ' רש"י כ"פ דבזה ל"א מכאן ולהבא הוא גובה, וכיו"ב כ' רש"י בריש העמוד גבי משכון דבזה ל"א מכאן ולהבא, ורש"י הדגיש כ"פ דבמעכשו הוי אינו מחוסר גביה, ומה כוונת רש"י בזה, ונראה דס"ל לרש"י דתי' הגמ' דמעכשו, אינו תי' בפ"ע, וכן בתי' הקודם דהוי בהרהינו במשכון, אלא הכוונה בזה דבאוקימתא דמעכשיו בזה גם לרבא אמרי' למפרע הוא גובה, וכן באוקימתא הקודמת אם בע"ח קונה משכון וכדיבואר, ומדוייק כן בגמ' דלא קאמר אלא, והיינו דהוי המשך התי' הקודם, וכ"כ הגר"א בשו"ע שם, ובחמדת שלמה או"ח בסימן יב בתו"ד עמד על דברי רש"י. וכן נראה בנתיבות סימן עב דכ' ע"ד הש"ך שם דכ' דבע"ח קונה משכון הוי בעלים גמור [וכ"נ בתוס' רי"ד כאן דגם היכא דפדאו לבסוף הוי בעלים], וכ' הנתיבות דאינו בעלים דהא א"י למוכרו ולהשתמש בו אלא דבמשכון אמרי' דלמפרע הוא גובה, וכ"נ בבעה"מ לפנינו וכדיבואר להלן.

אכן צ"ע דהרי טעמא דרבא דס"ל מכאן ולהבא גובה הוא דאי בעי' מסלק ליה בזוזי, וא"כ הרי גם במשכון מצי לסלקו בזוזי, ונראה דטעמי' דרבא הוא משום דעיקר החיוב הוא זוזי ורק בל"ל מעות דינו דגובה קרקע, ולהכי ל"א למפרע גובה, ויפרש רש"י דהוי בגדר ראיה דאם מצי לסלקו בזוזי סימן דעדיין הוי של הלוה ואינו קנין למלוה שהרי יכול לסלקו בזוזי, וכ"נ בר"ח בריש הסוגיא במש"כ ברבא הלא תראה וכו' והיינו דהוי בגדר ראיה, וע"ע בבעה"ת בשם ר"ח, [מיהו בתוס' גיטין מ: נראה דהוי סיבה, שהרי כ' דהיכא דאינו יכול לסלקו בזוזי רבא מודה דלמפרע הוא גובה, וכ"ה בתורא"ש יבמות סו: אלא דיש לחלק דהתורא"ש מיירי על נכסי צאן ברזל דמשום שבח בית אביה היא הבעלים ולהכי א"י לסלקה בזוזי עי"ש], ובזה ס"ל לרש"י דלרבא ה"ד בחוב גרידא דאין לו בזה קנין ומהני סברא דמצי מסלק בזוזי, אבל היכא דאית ליה קנין קצת ל"א סברא דמצי מסלקו דאמרי' דאינו מחוסר גביה, ובמשכון אית ליה קנין לגוביינא אף דיכול להפקיעו ע"י דפודהו בזוזי מ"מ אמרי' דלמפרע גובה, ורק היכא דמחוסר גביה אמרי' סברת דיכול לסלקו בזוזי דמש"ה הוי של הלוה, אבל באינו מחוסר גביה אית ליה למלוה מקצת בעלות ואמרי' גם לרבא למפרע הוא גובה, ונמצא דעיקר תי' הגמ' באוקימתת משכון, ובאוקימתת מעכשו הוא חדא אוקימתא על גוונא דאינו מחוסר גבייה, דכיון דיש לו מקצת קנין תו אמרי דלמפרע גובה, ולכן רש"י במתני' וביבמות ובכתובות ובב"ק הזכיר רק דהרהינו ואינו מחוסר גביה דזהו עיקר התירוץ, ומה דאמרי' בגמ' מעכשו היינו לומר דגם בעכו"ם דאינו קונה משכון קונה במעכשו, אבל עיקר התי' הוא דאז אמרי' למפרע הוא גובה, [ונמצא דלרש"י גם בהך אוקימתא ה"ד בהגיע לידי גביה לבסוף ודלא כתוס'].

וכדברינו מפורש ברמב"ן בקדושין ח: בשיטת י"מ שכ' דבסוגין מוכח דאית ליה קנין במשכון דאחרים והוסיף **דגם במשכון ה"ד אם יהיה גביה לבסוף דאז למפרע הוא גובה**, וכ"ה בריטב"א שם, ומפורש ברמב"ן שכ' דמסוגיא דפסחים שמעינן דבמשכון אמרי' למפרע הוא גובה ולהדי' כמש"כ בשיטת רש"י, אכן לענין אוקימתת מעכשיו פליגי הרמב"ן במלחמות כאן ורש"י, דלרשי להמבואר בשיטתו מעלת מעכשיו הוא דל"ה מחוסר גביה ולכן למפרע גובה, ולרמב"ן הוי כמכירה דהוי הלוואה בתנאי דמכירה וכמש"נ, אבל באוקימתת משכון הרמב"ן מפרש כרש"י דכיון דקונה משכון אמרי' דלמפרע הוא גובה וכדפי'.

ולפ"ז לרש"י במעכשו הוא משום דאינו קנין ממש, אלא דאינו מחוסר גבייה, וניחא היטב הא דרש"י במתני' כ' רק דמיירי בהרהינו דאינו מחוסר גביה וכו', דלפרש"י זהו עיקר תרוץ הגמ' דאמרי' למפרע גובה מחמת משכון, ובעכו"ם דאינו קונה משכון הוי מחמת המעכשו, ולפ"ז מתבאר ברש"י דבמעכשו אין הפי' דהוי מכירה על תנאי וכד' הרמב"ן במלחמות, אלא דהוי הלוואה עם תנאי דמעכשו דאם לא יסלק חובו גובה למפרע ואית ליה מקצת קנין ולהכי הוי למפרע גובה.

ונראה דס"ל לרש"י דבעלות הלוה לא נפסקה גם באיכא משכון, שהרי אם יפקע החוב ממילא המשכון שלו ולהכי לא נקרא חמצו של המלוה, ובעי' לדין למפרע גובה להחשיבו לחמצו של המלוה דהמשכון עומד לגביה, [והמחנ"א כ' גבי משכונו של גר דדין משכון הוא רק כ"ז דאיכא לחוב משא"כ במת הגר זכה הלווה במשכון דלית ליה דין לווה וממילא המשכן שלו], וכן באוקימתת מעכשו הוי קנין כנגד החוב אבל אם ישלם פקע קניינו אלא דהמעלה היא דל"ה מחוסר גבייה ולהכי אמרי' בזה למפרע הוא גובה. ועי' בבעה"מ שכ' עד"ז באוקימתא דמשכון דאז לכ"ע למפרע גובה ועפנ"י, ובשפ"א לעיל לא. בתחילת הסוגיא הרגיש בדברינו לומר דבמעכשו לכ"ע למפרע עי"ש, עכ"פ ניחא היטב כל הרש"י בש"ס שהזכיר אוקימתת הרהינו אך הוסיף דאינו מחוסר גבייה היינו דזהו עיקר תירוצי הגמ' דאינו מחוסר גבייה ולהכי למפרע גובה וכמש"נ.

ונראה דזהו מח' רמב"ן ובעה"מ בסוגיא, דבבעה"מ משמע דגם במעכשו הוי גדר שעבוד דאלים כקנין ולהכי למפרע גובה, והרמב"ן הק' דמאי אלים מכל שעבוד והא יכול לסלקו בזוזי, ולכן הרמב"ן פי' דבמעכשיו הוי כמכירה עם תנאי, וכנראה תליא בגירסאות בגמ' דהרי"ף הוסיף דא"ל "קני מעכשו" והינו דהוי כמכירה על תנאי, והרבינו דוד אכן הק' על הרמב"ן דאם הוי כהקנאה הוי פשוט דאדם יכול למכור לזמן קצוב וכו' ומה הגמ' צריכה להביא ומנא תימרא דבמעכשיו שאני והא הוי ככל קנין על תנאי, ולכן העיר על גי' הרי"ף וסיים דהאמת אהוב דל"ה קנין, ונראה דהבעה"מ אזיל בשי' רש"י דהיכול לסלקו בזוזי הוא בגדר ראי' דהוי של הלוה, אבל במעכשו דעדיף והוי מקצת קנין שוב אמרי' למפרע, והבעה"מ שם כתב להדי' דבמשכון אמרי' למפרע גובה, והיינו דאם הסיבה לשעבוד הוא מה שהוא לא משלם בזה מכאן ולהבא גובה, אבל אם זכות המלוה מחמת משכון ומעכשיו בזה למפרע גובה, ולרש"י הוא בצירוף ההרהינו וכמש"נ.

ונראה דזהו מח' ב' השיטות בבעה"ת שער מג חלק ב [מהדו' מכון ירושלים עמוד תשסו אות ב], דבעה"ת ס"ל דבהגיע זמן הפרעון גם לרבא אמרי' למפרע, והביא מהרמב"ן דחולק וס"ל דמכאן ולהבא היינו מזמן הגוביינא כיון דיכול לסלקו בזוזי, דהא הך טעמא דהוי מסלק ליה בזוזי אשתכח דהשתא הוא דקני ה"ט איתיה אפילו לאחר זמן פרעונו וכו', וברש"י ד"ה כיון משמע דהיינו משעת הגוביינא, אולם ברש"י לעיל ד"ה כל היכא וד"ה כי פליגי משמע דמח' אביי ורבא הוא כשהקדיש בתוך הזמן, וצ"ב שיטת בעה"ת דהא מ"מ יכול לסלקו בזוזי, ובנתיבות בסימן קג כ' דס"ל דלרבא כל שגבאו לבסוף אמרי' למפרע גובה מזמן הפרעון וצ"ב. ונראה דס"ל דהיכול לסלקו הוי רק בגדר ראיה, אך מ"מ בהגיע זמן הפרעון הוי יותר קנין למלוה, ולהכי למפרע גובה, והיינו דבהגיע זמן הפרעון הקרקע הוי כגבוי ביד המלוה והוי כממונא דמלוה, ובהגר"א שם סקי"ח משמע דרק במשכונא אמרי' דנעשה שלו מזמן הפרעון, וכ"ה בבעה"ת בשם העיטור [אחריות הוצאת רמ"י כב, ב] בשם ר"ח עי"ש. אמנם יל"ע בקו' הגמ' דנכרי שהלוה, ואמאי לא מוקמי' בהגיע זמן הפרעון דרבא מודה דלמפרע, ועמד בזה בשפ"א, וכ' דסתמא משמע דמירי בכל גווני.

ונראה דבר נפלא דבסה"ת שם משמע הטעם דבהגיע זמן הפרעון הוי כגבוי דה"ד כשמכרה לאחרים וז"ל אבל אם הגיע ועבר זמן פרעונו ולא פרעו דברי הכל דשפיר זבין דכדיליה דמי ועד כדי סך החוב אין הלוה יכול להוציאו מידו של קונה ואפילו שיפרענו ממון החוב כדאמרינן בשומא דעבדו ב"ד דאי הדר וזבנה לאחרים שזוכין בה דלא רמי עלייהו ועשית הישר והטוב והאי נמי כיון דמכרה כנגד שעור חובו ממכרו קיים עכ"ל ומבואר דבלא מכירה ל"ה כגבוי, ובזה ניחא היטב דלהכי מקשה הגמ' מיתומים שגבו וממתני' דנכרי כו' דכיון דלא גבאה עדיין שהרי לא מכרה לאחרים, ע"כ מוכח דלמפרע גובה. ובבעה"ת להלן שם הביא דהר"ר יהודה אברצלוני הקשה דאיך יכול למכור הקרקע בלא שומת ב"ד ואם יכול למכור אמאי בעי שומא, הרי כל בע"ח שם לעצמו ומוכר וכו', והביא בעה"ת שם דאיכא דאמרי דלא נתקנה שומא אלא כשרוצה להחזיקה לעצמה אבל לאחרים א"צ שומא של ב"ד ומה שמכור מכור בכדי חובו בלא ב"ד ושומתן וכו' עיש"ה, והיינו דבמוכרה לאחרים א"צ שומא דאז נעשה גבוי להמלוה וכמש"נ.

ומעתה נראה דכ"ה דעת הרא"ש בפ"ק הנ"ל שכ' על המכילתא דממעט דבעי' ברשותו דהיינו סוגין, והיינו דס"ל דבכל מעכשו עדיין הוי חמץ של הישראל, דהרי אם הישראל יסלקו בזוזי אינו צריך קנין מחדש בקרקע אלא הוי שלו ורק אם לא סילק חובו וגובה מהקרקע הוי למפרע של המלוה, ולהכי בכה"ג דסוגין חשיב של הלווה, ורק מיקרי אינו ברשותו, וזש"כ הרא"ש לבאר המכילתא דקאי על סוגין, ומדוייק כן היטב ברא"ש בסוגין שכ' דבעי הרהינו משום דאל"ה לא גרע מקבלת אחריות דעובר בבל יראה, ומהלשון משמע דהכא עדיף "ולא גרע", [והרגיש בזה בתומים כמו שהביא השפ"א כאן], והיינו דה"נ הכא עדיף כיון דגם במעכשו עדיין הוי של הלוה ורק דאינו ברשותו א"כ עדיף מכל קבלת אחריות ולהכי עובר בב"י ובעי לומר דהרהינו ונמצא ברשות המלוה, [ומ"מ בכל דינא דלמפרע גובה לא בעי' הרהינו, הרי דעדיף ממעכשו דבעי הרהינו, אף דבכל למפרע גובה נימא ג"כ דלא גרע מקבלת אחריות, והיא קו' האחרונים הידועה שהבאתי לעיל], ובזה ניחא גם תמיהת המג"א והגר"א על הרא"ש דא"כ בסיפא במתני' א"א לפרש במעכשו והרהינו מחמת קבלת אחריות כיון דהרא"ש חולק על הגאונים, אכן י"ל דהכא דהוי שלו עדיף ויודה הרא"ש דמחמת אחריות עובר, ונפלא מאוד, ומבוארין דברי הרא"ש היטב.

**ובזה נראה לבאר שיטת הרמב"ם בהל' חו"מ פ"ד ה"ה דהביא אוקימתת מעכשו דהגיע זמן קודם הפסח, ותמוה דא"כ הוי של גוי ופשיטא דאינו עובר הישראל, [והרא"ש הביא את ד' הר"מ ולא העיר בדבריו, ועי' במ"מ מש"כ ע"ד הר"מ], אלא די"ל בד' הר"מ דס"ל דגם מעכשו נשאר הלוואה ולוקחו עבור החוב, רק כנגד מעותיו, אבל לא הוי מכירה, וכמש"כ בד' רש"י והרא"ש, ולהרמב"ם יכול עדיין ליקח מעות מהלווה דלא הוי עד עתה מקח, ואשמעי' מתני' דאין הישראל עובר דמ"מ נחשב של עכו"ם, וכ"ה להדי' בתש' הר"מ [המודפס בר"מ הוצאת פרדס בסימן טו מתוך תש' הר"מ סימן עו], דמעכשו ל"ה מכירה אלא דקנוי לו בעד חובו שיכול לקחתו תמורת החוב, עיש"ה לשון הר"מ כדלהלן: דהשואל כ' ע"ד הר"מ הנז' "ומה ישאר שהרהינו אלא מכירה גמורה" והר"מ השיב: ואומרך שהיא מכירה כן הוא ולולי זה לא היה מותר לאחר הפסח אם נתנדה הגוי לישראל והניחו לישראל בתורת משכון עם היות שאלו היה רוצה היה לוקחו והודיענו שהוא מותר והגוי היה מוכרו אחר הפסח ע"כ ודוק היטב בדבריו דנראה כמש"כ, ומדוייק כן היטב בר"מ בחו"מ שם שכ' דהרהינו הרי זה "ברשות הגוי", היינו דל"ה של הגוי ורק יש לו זכות ליטלו ומש"ה חשיב "ברשות" הגוי.**

ונראה דנ"מ בדברינו דלד' הנך ראשונים דגם מעכשו הוי רק קנין לגוביינא תמורת החוב, ונשאר הלוואה ול"ה מכירה כד' הרמב"ן שכ' דהוי מכירה על תנאי, א"כ נ"מ דאם יפקע החוב וכגון בגר שמת, גם אם בחוב היה תנאי במעכשו נפקע החוב ול"מ, וזהו כמש"כ המחנ"א בהל' זכיה מהפקר לענין משכון בגר שמת דא"א לזכות במשכון דידיה, כיון דאם פקע החוב פקע קנין המשכון, וכמו שדייק שם מרש"י כאן שכ' כנגד חובו עי"ש.

ונמצא בדברינו דביסוד הדברים בתי' הגמ' במעכשו ס"ל להרמב"ם רש"י והרא"ש דל"ה מכירה אלא זכות גביה וסגי בכך, ולרש"י נתבאר דתי' הגמ' הוא המשך לעיקר הביאור בסוגיא דבזה למפרע הוא גובה, ומדוייק היטב כן בגמ' ומנא תימרא וכו', ולכא' פשיטא דחלוק במעכשו, אלא הפי' דסד"א דאם ל"ק משכון ליכא מעליותא במעכשו וע"ז משני דאף אם לא קונה מ"מ במעכשיו יש לו בעלות קצת ובזה אמרי' לכ"ע גם לרבא דלמפרע הוא גובה. ודעת הרמב"ן מבואר דבמעכשו הוי מכירה על תנאי, אכן מתו"ד הרמב"ן במלחמות במש"כ דלגוי אין שעבוד דלמפרע כמו דאין לו קנין משכון, וזהו הרמב"ן לשיטתו בב"מ דבמשכון ל"ה קנין גמור [ודלא כתוס' בסוגין ובב"מ שם] אלא דקונה לגוביינא, וכ"ה בתוס' רי"ד בקדושין ח. דקנאו לגוביינא דיכול למכור המשכון עבור חובו, ומבואר דהרמב"ן ס"ל דבבע"ח דקונה למפרע הוי רק זכות גביה אבל לא נעשה של המלוה עד הגביה, וכמו שכ' בריש דברינו בדעת כמה ראשונים, ובחי' מבעל הנתיבות הנדפס בס' זכרון עולת שלמה כ' ג"כ עד"ז דל"ה דידיה והוי ברשותו רק לענין הגביה, וזש"כ הרמב"ן דבנכרי ל"א למפרע כמו דל"א דקונה משכון דבתרוייהו הוי גדר אחר בעלות לענין גביה וכדפי'.

ולפי המבואר בדעת רש"י והרא"ש דבמעכשו היינו דבזה למפרע גובה לכ"ע כיון דאינו מחוסר גבייה, מעתה נראה דהך למפרע עדיף מדין למפרע גובה לאביי, דבמעכשו דכגבוי דמי שוב אמרי' דלמפרע ממש הוי דידיה, [ועדיף מלאביי דהוי מכאן להבא למפרע להגרש"ש וכנ"ל], ושפיר ניחא קו' הברוך טעם הנ"ל דכיון דלמסק' הוי במעכשו והוי למפרע ממש של הישראל להכי חשיב פרעון שהרי למפרע משעת ההלוואה הוי חמץ של המלוה הישראל דבשעת ההלוואה הוי מותר דהא הוי קודם הפסח, ושפיר חשיב פרעון ולהכי הוי חמץ של ישראל ואסור בהנאה אחר הפסח.

בס"ד **בסוגיא דתשלומי תרומה**

בתוס' ותוס' שאנץ פסחים כט, א ד"ה מאן כ' דתשלומי תרומה הוי כפרה, וכ"כ בתוס' יבמות צ, א ד"ה אכל בתי' השני דלהכי בתרומה ל"א קלבד"מ דתשלומין דתרומה לכפרה קאתו, דאפי' אם רצה הכהן למחול אינו יכול למחול ואפי' אכל תרומה משל עצמו מפריש וכו', וכ"ה בתוס' ותוס' שאנץ כתובות ל, ב ד"ה זר, ובתורא"ש פסחים לב, א ד"ה הא מני, ובמושב זקנים עה"ת שמות כא, כב ד"ה ולא יהיה אסון, וכן בתוס' רי"ד לפנינו לא, ב כ' דתשל"ת הוי כפרה, אך ברמב"ן במלחמות כאן לה, ב ס"ל דתשלומי תרומה ל"ה כפרה, והביא כן גם מהראב"ד והרז"ה, וכ"ה בר"ש במשניות תרומות ריש פ"ו שכ' דהא דאינו יכול למחול הוא מגזה"כ שחייב לשלם דבר הראוי להיות קדש ואין יכול ליפטר עליו בדמים אין הדבר תלוי בבעלים וכו', וכ"ה בפי' הרא"ש שם, וכ"מ בתוס' יבמות צ, א שם בתי' הראשון. ובריש פ"ז כ' הר"ש דמנלן לומר דהוי תשלומי כפרה עי"ש, [ודלא כדבריו בתוס' שאנץ בכתובות ובפסחים הנ"ל], וכ' הישועות מלכו (בקרית ארבע) בהל' תרומות שם דלשיטתם דל"ה כפרה, בספק א"צ להפריש כלל, ודלא כתוס' בכתובות שם, דתוס' לשיטתם דתשלומי תרומה כפרה נינהו, והסיק דכיון דתרומה בזה"ז דרבנן יש להקל דלא בעי הפרשה, וברש"י לפנינו לב, א מפורש לתי' הגמ' כר' נחוניה וכו' דאיכא פטור קלבד"מ, אף דרש"י שם כ' ג"כ דתשל"ת הוי כפרה, (וברש"י במתני' שם משמע דליכא פטור קלבד"מ, ועי' במאירי ובתוי"ט ובצל"ח וקו"ש שם), ואפשר דרש"י ותוס' לשיטתם פליגי גם לענין קילבד"מ בתשלומי כופר, דבתוס' בב"ק ד, א ד"ה כראי כתבו דבחיוב כופר דהוי כפרה ליכא פטור קלבד"מ, וכ"ה בש"מ שם מג, ב בשם הר"מ, אולם ברש"י שם מבואר דיש פטור קלבד"מ בכופר, והיינו דבתשל"ת ובכופר נעשה חיוב ממון מחמת חובת כפרתו, ורש"י ס"ל דכיון דבפועל הוי חיוב ממון שייך קלבד"מ, והתוס' ס"ל דאזלי' בתר סיבת החיוב, וכיון דהסיבה המחייבת היא הכפרה ליכא פטור קלבד"מ, [ויש לדון דלמ"ד דבתשל"ת משלם לפי דמים חיובו מדין גזילה ונעשה חיוב ממון להכי שייך פטור קלבד"מ, משא"כ למ"ד לפי מדה הוי תשלומי כפרה ולהכי ליכא פטור קלבד"מ, וכן משמע מדברי הריב"ש בשו"ת סוף סימן שצו, אך מדברי הראשונים בסוגין מבואר דהך פלוגתא הוי בשומת תשל"ת, ול"ש לנידון אם הוי תשלומי כפרה או גזילה, ומה"ט נראה דהמח' אם לפי מדה או לפי דמים לא תליא במח' רבי ואבא שאול אם שעורו בפרוטה או בכזית ונימא דלמ"ד לפי מדה הוי בכזית ולאב"ש דהוי בפרוטה הוי לפי דמים ויבואר בזה בהמשך השיעורים דל"ש אהדדי]. ובחי' הגרי"ז בספרו בחלק המכתבים דף עט ביאר דאף דאמרי' בגמ' בפסחים שם סברא במחייב בתשלומי תרומה דלא גרע מגזילה, מ"מ חיובו אינו בדיני ממונות וגם מה דבעי פרוטה לאבא שאול ל"ש לד"מ, אלא חיובו בחלות דין תשלומי תרומה, אך בדברי מהר"ם חלאווה לא משמע כן שהרי כ' דגם לרבנן דשיעורו בכזית בעי פרוטה דאין ממון פחות מפרוטה וכו', ומבואר בדבריו דהוי חיוב ממוני.

ובמשנ"ל בהל' תרומות פ"י הי"ד הביא דברי תוס' יבמות צט: דבספק כהן בעי הפרשה, והוסיף דה"נ בספק תרומה צריך להפריש הקרן והחומש מחולין מתוקנין דאי לא ל"ל כפרה, וימכור הקרן והחומש לכהן לפי שהם ספק תרומה ונוטל דמיו מהכהן, אך בר"מ בהל' תרומות כ' דבספק הרי"ז פטור מהתשלומין שהממע"ה, ומפורש דא"צ הפרשה כלל, ובישועות מלכו מבואר דפליגי במובא לעיל דאם תשלומי תרומה הוי כפרה בעי מספק להפריש ורק פטור מנתינה, אך להנך ראשונים הנ"ל דל"ה תשלומי כפרה א"צ להפריש מספק, וע"ע ברא"ש וברע"ב בחלה פ"ג מ"ו דרק חומש אין חייב להפריש מספק כיון דאינו מעכב אבל קרן חייב להפריש דתשלומי תרומה כפרה נינהו וכו'.

ובתוס' בכתובות שם הוסיפו דהכפרה תלויה בהפרשה, והא דאין הכהן יכול למחול היינו לענין שלא יהיה צריך להפריש אבל לאחר שהפריש יכול למחול לו שיהא שלו, ובתוס' שאנץ שם הוסיף: דאם תימצי לומר שגם זה אינו יכול למחול א"כ היתה גם הנתינה לכהן כפרה והיה צריך לינתן לכהן מספק כדאשכחן חטאת העוף שבאה על הספק וכו' עכ"ל, וברש"ש בכתובות שם העיר ע"ד תוס' דתליא במח' רבי וראב"ש בתו"כ פ' אמור ובירושלמי בתרומות ריש פ"ו (הובא בר"ש שם) אם בתשל"ת הפרשה מקדשה או נתינה מקדשה, ולרבי כיון דנתינה מקדשה לא סגי ליה בהפרשה בעלמא, ולרבי ל"מ מחילת הכהן לאחר ההפרשה כיון דנתינה לכהן מקדשתן, וכבר הק' כן ברי"ט אלגזי בבכורות בהל' חלה אות יא ד"ה והנה במ"ש, וכן הק' בקר"א על תוס' כאן, ובמנ"ח במצוה רפ ס"ק לג וסק"מ, ובמק"ד זרעים סימן נה אות יא, אך הרש"ש הסיק דתוס' אתי לכ"ע דאף למ"ד דאינה מתקדשת עד שתגיע ליד כהן מ"מ היכא דא"צ ליתנה לכהן כגון דמחל או בספק מתקדשת מיד בהפרשה, ונתכוין לתי' זה באבי עזרי בהל' תרומות שם, והרגישו בזה גם ברי"ט אלגזי ובמנ"ח שם, אך דחו תי' זה עי"ש.

ובבית יעקב בכתובות שם הק' על תוס' דלאחר שכתבו דהכפרה תלויה בהפרשה, תיקשי דאמאי ס"ל לתוס' דבתשלומי תרומה אין קלבד"מ דהוי תשלומי כפרה, הרי הכפרה תלויה רק בהפרשה, וא"כ יהא פטור מדין קלבד"מ מהנתינה דזה הוי תשלום ממון גרידא, ותי' דהחיוב נתינה הוי מצוה של נתינה ול"ש בו פטור קלבד"מ, דאינו פוטר אלא מעונש ולא מה שחייב ממצות עשה דנתינה, וצ"ע דאם משום המצות נתינה יוכל לתת לכל כהן שירצה ואמאי צריך ליתן דוקא לכהן שהוא בעל התרומה, ועי' בזה באמרי בינה דיני תרו"מ סימן יג.

והנה בסוגין מבואר דבגוונא דמעיקרא שוי זוזי ולבסוף ד' דמדין גזלן סגי בחד, אבל מדין תשלומי תרומה משלם ד', ויל"ע דיהא חייב בד' רק בהפרשה דכיון דל"ל חיוב ממון דגזלן נימא דפטור מנתינה, וכן בתרומה בגוונא דפחות מפרוטה לאבא שאול דלכאורה בזה ליכא חיוב גזילה והוי רק כפרה, ונימא דחייב רק בהפרשה. [וכן בגוונא דאכל בפרוטה והוזל ובשעת נתינה אינו ש"פ דלכא' חיובו רק מדין כפרה ולא מדין גזילה דהרי בגזה"כ דונתן בעי נתינת פרוטה].

ונראה דחיוב תשלומי תרומה לכ"ע חיובו הוא בהשלמת חסרון דין התרומה, והשלמתו הוא ע"י החזרה לתרומה שאכל, והיא ע"י ההפרשה ונתינה לכהן, דההשבה היא מה שמחיל על הפירות קדושת תרומה וזכות אכילת הכהן, ומתקיים על ידו הקרא דונתן לכהן את הקדש, וגם לתוס' בכ"ד והראשונים שהובאו בהערה לעיל שכתבו דתשל"ת הוי תשלומי כפרה, מ"מ מודי דהוי גם תשלומי גזילה, כדכ' להדי' בתוס' ב"מ מז, א ד"ה קונים דתשל"ת דבעי פרוטה הוי תשלומין שגזל ההקדש הילכך ליתנהו פחות משוה פרוטה כמו גבי מעילה דהוי תשלומין וכו', (ובתורא"ש שם כתב דהוי דומיא דתשלומי מעילה דתרוייהו קדש מיקרו וכפרה נינהו וכו'), וכ"ה בתוס' ותורא"ש גיטין כ, א, ובתוס' מנחות ס, א, ובתוס' תוס' שאנץ ותורא"ש פסחים לב, ב ד"ה ואין עי"ש, ובאור דבריהם הוא דהתשל"ת הם להשיב קדושת התרומה לבעליה, וע"י השבת קדושת התרומה וגזילתה מתקיים הכפרה, (וכ"ה כוונת תורא"ש בב"מ שם הנ"ל, ומיושב היטב מה שהעיר על דברי התוס' בפסחים הנז' בקו"ש שם אות קמח עי"ש), ובמלאכ"ש תרומות פ"ו הביא מפי' הר"ש סירליאו דדרשי' דכתיב "לכהן" בפתח, דהיינו דנותן התשלומי תרומה לאותו כהן שהתרומה שלו, ומבואר דבעי' לדרשה לומר דחיוב תשל"ת הוא להשיב התרומה כמו שהיה והיינו גם לבעלים דידי', וע"י הפרשת תרומה לתשל"ת הוי של הכהן, ולפ"ז בעיקר דין תשלומי תרומה איכא חדא מצוה של הפרשה ונתינה והוי כלהו כפרה, ע"י השלמת התרומה וממון כהן כמו שהיה במקום מה שאכל, וגם לרבי דנתינתו מקדשתן אינו מחמת הנתינה גרידא, אלא דע"י ההפרשה והנתינה העמיד תרומה כמו שהיה, וראב"ש ס"ל דע"י ההפרשה נתקיים ונתן לכהן כיון דחל בחפצא דין ממון כהנים, ובזה נתקיים תשלומי תרומה, **וזש"כ התוס' דעיקר הכפרה בהפרשה, היינו משום דגם בהפרשה כבר נעשה ממון כהנים,** וניחא היטב מש"כ הרש"ש דבספק דא"צ נתינה לכ"ע מתקדשת בהפרשה, שהרי בזה ליכא דין ונתן, וכן באוכל מתרומת עצמו אף לרבי יהא קדוש בהפרשה כיון דליכא בזה דין נתינה, ובזה מיושב גם משה"ק הבית יעקב דנימא קלבד"מ על הנתינה, דכוונת התוס' דכיון דתשל"ת הוי כפרה ל"א קלבד"מ, דכפרתו היא גם ע"י דנעשה ממון כהן בהפרשה, דבחלות ההפרשה נעשה ממון כהנים, ותו ל"ש פטור קלבד"מ לפטור מנתינה, דהוי כבר מתנות כהונה, וכעי"ז מבואר בחי' הגרש"ש בכתובות סוף סימן כט וסימן ל סק"ג, ובהר צבי בהל' תרו"מ עמוד קנט, ובזכרון שמואל סוף סימן ג הוסיף דלגבי קלבד"מ דאיכא חיוב בדי"ש ומהני תפיסה, תו הדר דינא דנתינתו מקדשתו וחייב כבר לתת מדין תשלומי תרומה ועי"ש.

והנה בבית אפרים או"ח סימן מא ד"ה והנה הקשה על המקו"ח בפתיחה לסי' תלא סק"ג שכ' דגם לריה"ג חמץ בפסח לאו בר דמים מאחר דחייב לבערו ואסור ליהנות ממנו מלבד שריפתו וכו' [והבית מאיר כ' עד"ז דמחמת התשביתו ל"ה בעלים], דא"כ אמאי חשבינן ממון לחיוב תשל"ת.

ולפי המבואר דביסוד חיוב תשלומי תרומה חיובו הוא בהשלמת חסרון דין התרומה, והשלמתו הוא ע"י חזרה התרומה למה שאכל, והיא ע"י נתינה לכהן וחלות תרומה, דההשבה היא מה שמחיל על הפירות דין תרומה, ותרוייהו חל על ידו, ומתקיים על ידו הקרא דונתן לכהן את הקדש, דבעי להחזיר המצב לקדמותו דהפירות הם תרומה לכהן. והנה ברמב"ם בסה"מ קיח מנה למצוה אחת דין תשלומי מעילה ודין תשלומי תרומה עי"ש, וגדר הדברים נראה דגם בהקדש דהמעילה מדין גזילה הוי פרשת גזילה מחודשת שנאמרה במעילה בהקדש, והיא מחמת דנהנה ומשתמש לצרכיו בדבר של הקדש [וביארנו במק"א דלכן שייך פטור דמצות ללה"נ במעילה כיון דאז ל"ח משתמש בהקדש להנאתו ואכמ"ל], וה"נ בתשלומי תרומה הוי פרשה דגזילה מדין תשלומי תרומה, שמשנה את יעודו של התרומה העומדת לצרכי הכהנים ולוקחו לצרכיו, אך ל"ה מדין גזילה דכה"ת, וכן יסד הגרי"ז הנ"ל להוכיח מהא דאוכל תרומת עצמו חייב, וגדרו הוא החיוב להשלים מה שהפסיד לכהנים וצריך להשלים חלק הכהנים, והגזה"כ הוא דהתשלומין נעשים לתרומה, [ולהכי ליכא כלל סתירה בין דברי הגרי"ז על תשלומי תרומה ודברי הגר"ח על תשלומי מעילה דהוי מדין גזילה, והתוס' בכ"ד כ' דילפי' תשל"ת ממעילה לחיוב פרוטה דאכן גדרן שווה גזילה במה שמשנה את יעודו להקדש ולתרומה], ולפ"ז ניחא הסתירה ברש"י ותוס' בזה דה"נ תשל"ת הוי תשלומי כפרה אך כפרתו הוא בהשבת הגזילה היינו דהדין גזילה אינו מהל' חו"מ אלא מדין יו"ד, להחזיר התרומה למה שהיתה קודם בקדושת תרומה ובממון הכהן, וזהו מחידושא דתשלומי תרומה להחזיר מה שנפסד בחפצא התרומה שנאכל על ידו. [ומה"ט נראה במש"כ רש"י בסוגין גבי גזל בשוגג בתרומה דחייב, והמחנ"א קישר זאת לשו"ט אם יש גזלן בשוגג, ונראה דזה אינו ולא גרע ממעילה דהוי מדין גזילה וה"ד בשוגג, ומשום דהוי פרשה בפ"ע, אך המחנ"א נקט דכיון דאמרי' בגמ' לא גרע מגזלן הוי כהנחת הרע"א גם דין דלא גרע מכל גזילה].

ולפ"ז ניחא קו' הבית אפרים הנ"ל, והיינו דה"נ אם החיוב מתורת גזלן דכה"ת שפיר ל"ה דידן, אבל בתשל"ת דהגזילה היא לכפרתו להשלים מה שחיסר בתרומה, כיון דחיסר לבעלים הנאתו דשרי לריה"ג שפיר חייב בתשל"ת. ומה"ט נראה ליישב הא דאמרי' גבי תרומת תותים דכ' רש"י דלא חזי לזילוף משום תקלה, והק' בשערי יושר א י ד"ה אבל דאיסורו רק מדרבנן אבל מה"ת הוי ממון ושוב אמאי ליכא חיוב גזילת התרומה, אך לדברינו פשוט דכיון דאינו עומד לזילוף שוב ל"ח חסרון בשימוש התרומה לכהנים בזילוף ולהכי ליכא ע"ז חיוב תשלומי תרומה וא"ש היטב.

והנה במהר"ם חלאווה הק' דלגבי חמץ של הקדש אמרי' לעיל כט דמועלין בו מחמת גורם לממון וכו' ואמאי לגבי תרומה אין בו דין תשלומי תרומה, ותי' דשאני הקדש דאין בו בל יראה משא"כ בחמץ של תרומה, ולכאורה נראה לחדש דשאני תרומת חמץ דמצד החפצא אינו עומד לאכילה דדינו בתשביתו ומש"ה ל"ש חיוב תשלומי תרומה, [וניחא הא דנקט גוונא דאסו"ה מחמת תרומת חמץ דבזה פטור מתשלומי תרומה, ולא נקט תרומה של שאר איסורי הנאה, דשאני בחמץ דמחמת התשביתו חשיב דאינו עומד לאכילה], דאף דשרי מהתורה אחר הפסח, מ"מ בפסח אינו עומד לאכילה ולהכי ל"ש חיוב תשלומי תרומה דהוא מחמת לקיחת התרומה ממה שעומד לכך וכדפי'.

ובמלאכ"ש תרומות פ"ו הנ"ל הביא מפי' הר"ש סירליאו דהוי דרשא דכתיב "לכהן" בפתח דהיינו דנותן התשלומי תרומה לאותו כהן שהתרומה שלו, ולכאורה צ"ע דאם הוי ככל חיוב גזילה פשיטא דהחיוב הוא לתת לאותו כהן שהתרומה שלו, ונראה דבעי קרא לזה לומר דמעיקר חיוב תש"ת הוא להשיב התרומה כמו שהיה והיינו גם לבעלים דידי', וזהו מחיובא דתש"ת.

והנה בסוגיא מבואר ברש"י בכ"ד דחיוב תשלומי תרומה הוא על הפסד הכהן, ובקו' הגמ' למ"ד לפי דמים מתרומת חמץ כ' רש"י דמה הפסידו וכו', ומאידך גיסא כ' התוס' ועו"ר דהוי תשלומי כפרה, ונראה דחד דינא הוא והיינו דהוי חיוב כפרה, וכפרתו הוא בהשבת גזילת הכהן, והיינו דסיבת החיוב הוא שיהא לו כפרה, ואין סיבת החיוב הפסד הכהן, אלא דבעי הזר כפרה, ורק תיקונו וכפרתו הוא ע"י השבת ממון הכהן, ולא מהני מחילת הכהן כיון דבעי' שיהא לו כפרה, וחיובו הוא להחזיר את התרומה כמו שהיה קודם שאכלה, ולשון רש"י לב. גבי אוכל תרומת חמץ "מיהו מה ישלם הואיל ואין לו דמים" הרי דלא כ' רש"י למה ישלם, אלא מה ישלם, כלומר דגם באין לו ערך, בעי לכפרה מחמת שאכל תרומה, ורק אינו יכול להתכפר ע"י תשלום דמה ישלם כיון דאין לו דמים, ומבואר כנ"ל דיסוד החיוב דבעי כפרה על שאכל התרומה, ולכן גם בזר שאכל תרומת עצמו חייב דבעי כפרה. [והנה חזינן דלכמה ראשונים נפסק דגם באכל פחות מפרוטה חייב בתשל"ת, ראה במאירי, ולמ"ד לפי דמים בתרומת חמץ דאסו"ב אינו חייב וצ"ל דגם על פחות מש"פ אית ליה דין בעלים, ובפרט להנך ראשונים דפחות מפרוטה אינו חייב בהשבה מחמת מחילה, הרי בתרומה ל"ש מחילה וחייב מ"מ בהפרשה, והאמרי בינה כ' דבאוכל פחות מש"פ אף אם חייב בתשל"ת מ"מ אין חיוב נתינה לאותו כהן שגזל ממנו אלא מחזיר לכל כהן שירצה].

והנה הראש יוסף וההפלאה הקשו דבראב"י דיליף לה מקרא לפטור באוכל תרומה חמץ, וממנ"פ דאם טעמו משום דלפי דמים הוא, הוי פטור מסברא דאין לו דמים, אך נראה די"ל דבעי קרא לומר דפטור גם מהחיוב כפרה דכיון דבעי' ראויים להיות קודש להכי באוכל תרומץ חמץ ליכא כלל חיוב.

ויש לדון דלמ"ד לפי דמים דנעשה חיוב ממון יהיה שייך פטור קלבד"מ, משא"כ למ"ד לפי מדה ל"ה חיוב ממון מחמת הפסד ושוב לא יהיה פטור קלבד"מ. ומתאים ללשון הריב"ש בשו"ת סוף סימן שצו הנ"ל שהדגיש דלמ"ד לפי דמים הוי תשלומי גזילה והרי הוא כגזלן דעלמא ומשלם לעולם לפי דמים כשעת הגזילה אלא שמשלם בפירות ולא במעות, ולמ"ד לפי מדה היכא דמעיקרא שויא זוזא ולבסוף ארבעה כיון שיש לו לשלם דבר הראוי להיות קדש אין למעט המדה משום חומרא דקדש וכו', ומלשונו נראה דלמ"ד לפי דמים הוי כחיוב גזילה ממש ודלא כהגרי"ז הנ"ל.

והנה בסוגין בגוונא דמעיקרא שוי זוזי ולבסוף ד' דמדין גזלן סגי בחד אבל מדין תשלומי תרומה משלם ד', ויל"ד דלכא' חייב בד' רק בהפרשה דהרי כיון דל"ל חיוב ממון דגזלן יהא פטור מנתינה, וכן בתרומה בגוונא דפחות מפרוטה לאבא שאול אטו נימא דבזה ליכא חיוב גזילה והוי רק כפרה וממילא יהא חייב רק בהפרשה. וע"כ צ"ל דמעיקר דין תשלומי תרומה איכא חדא מצוה של הפרשה ונתינה והוי כלהו כפרה, אלא דחיובו הוא השלמת התרומה וממון כהן כמו שהיה במקום מה שאכל, ובמה שאמר דהרי"ז לתשלומי תרומה החפצא שיהא לתשלומי הכהנים במקום מה שאכל דנעשה למת"כ, וע"י ההפרשה נתקיים ונתן לכהן כיון דנעשה מתנה לכהן ונעשה למת"כ אף אם בפועל ל"ה שלו עדיין מ"מ חל בחפצא דין שיהיה ממון כהן ובזה נתקיים תשלומי תרומה, וזש"כ התוס' דעיקר הכפרה בהפרשה היינו משום דגם בהפרשה כבר נעשה קיום נתינה כיון דהוי ממון כהנים, וניחא היטב משה"ק הבית יעקב דנימא קילבד"מ על הנתינה, כיון דאין כוונת התוס' דהוי ב' חיובים, אלא דבהפרשה נעשה לממון כהנים, וכיון דעל ההפרשה ל"ש קילבד"מ דהוי כפרה וכפרתו היא גם ע"י דנעשה ממון כהן בהפרשה, ממילא תו ל"ש פטור קליבד"מ לפטור מנתינה דהרי הוי כבר מתנות כהונה וכמש"נ לעיל.

בס"ד  **תשלומי תרומה טמאה**

בסוגיא לב. בפלוגתת ר"ע וריב"נ צ"ע דאטו ריב"נ לא ידע דתרומה טמאה בעי הסקה ויש לו הנאה בהסקה הלא משניות מפורשות הן לכ"ע דנהנה בשריפת התרומה, וגם במתני' מפורש דבמזיד משלם גם בתרומה טמאה וע"כ דמותרת בהנאת הסיק, וא"כ גם בשוגג אמאי לא ישלם.

ובתוס' להלן לד. ד"ה מחמין כ' דאסורה לישראל הנאת כלוי אך מדליקין בשמן שריפה ברשות כהן דנר לאחר נר למאה, ובר"ן ורבינו דוד הוסיפו דהכלוי הוי לוקח ממון כהן אבל אם הכלוי לצורך הכהן שרי לישראל ליהנות ממנו, ובקו"ש אות קנח ביאר דאף דהנאת כלוי אסורה לישראל וא"כ איך מותר לו ליהנות ואטו אם ידליק נכרי שמן של ערלה יהא מותר לישראל משום דנר לאחד נר למאה, וביאר דהכא האיסור הוא שלא יהא הכלוי בשביל ישראל והיכא דהכלוי הוא בשביל כהן אין איסור לישראל ליהנות, אלא שהק' דא"כ בכל שריפת תרומה טמאה הרי הכלוי הוא בשביל מצות שריפה וא"כ יהא מותר לישראל בשעת ביעורו ע"כ.

ונראה ובהקדם מח' הראשונים בשבת כה דלרש"י מצות שריפת תרומה טמאה מדרבנן, והתוס' ותורא"ש ובר"מ בסה"מ כ' דהוי מהתורה, ובתוס' שם כד: הביאו מהריב"א דשרי רק הנאת שריפה ולא שאר הנאות, וכ"ה בתוס' ותורא"ש להלן מו בשם ריב"א דתרומה טמאה אסורה בשאר הנאות והבערה היא למצות שריפה אלא שהתורה לא הקפידה אם יהנה בשריפה, **[ולפ"ז יש לדון דל"ש חיוב תשל"ת בטמאה כיון דאסורה בשאר הנאות ול"ח ממון, אך להלן יבואר איפכא דכיון דדינו בשירפה ליהנות שייך דין תשל"ת], וכן בתור"פ ותוס' הרשב"א ריש פירקין כא: בהא דסד"א דבשריפת חמץ יהנה בשריפתה, הוסיפו דליהוי כשריפת תרומה עי"ש בשם הריב"א ואזיל לשיטתו, דלכא' ל"ד לתרומה דזהו מצוותו, ואכן זהו חילוק הריב"א בראשונים שם דשאני תרומה, ובסלקא דעתך דמדמי ס"ל דהוי דין דיכול ליהנות בשעת השריפה**.

ויש לחקור בדינא דשריפת תרומה טמאה והנאתו בשריפה, אם הפשט הוא דמצותה בשריפה ואגב שריפתה יכול ליהנות בשריפתה, או דכל שריפתה שיהנה בשריפתה, ולכאורה לתוס' הנ"ל מבואר דאיכא דין שריפה בתרומה כשריפת קדשים ורק דשרי ליהנות בשריפה, אך בלשון הרמב"ם בהל' תרומות פ"ב הי"ד [וע"ע שם פי"א ה"א] שכ' "והטמאה יהנו בשריפתה", משמע חידוש דבדין שריפת התרומה נאמר לקיים בה משמרת וליהנות בשריפתו, והשריפה היא כהיכי תימצי ליהנות בתרומה טמאה, ואם יהנה שאר הנאות מבטל מצותה שהיא שיהנה בשריפתה, וכן מבואר בתפארת ירושלים במשניות שלהי תמורה, וכן מצאתי בראש יוסף שבת כו ובאתוון דאורייתא כלל כה, ובמרומי שדה שבת כה כ' דהיכא דשורף תרומה טמאה ואינו נהנה מבטל עשה וז"ל המרומי שדה ולי נראה דכשם דאסור לכלות תרומה טהורה בלי כל הנאה כך אסור לכלות טמאה וכו' עי"ש, וניחא יותר לשי' הריטב"א בגיטין סא דגם בתרומה טמאה איכא דין משמרת ואסור לטמאה, וברמב"ם נגעים סוף פי"א כ' דבגד המנוגע אסור בהנאה מדטעון שריפה, והק' בתוי"ט דהא גם תרומה טמאה בעי שריפה ומותרת בהנאה, אכן נראה דלהר"מ לשיטתו א"ש היטב כיון דדין שריפה בתרומה טמאה הוא שיהנו בשריפתה, וניחא הא דהר"מ בפי"ט מפסוה"מ ה"י מנה כל הנשרפים דאי' במתני' שלהי תמורה והשמיט דין שריפת תרומה טמאה והעיר בזה במנ"ח מצוה קמו עי"ש. ונראה דבזה פליגי הראשונים בסוכה לה אם אמרי' גבי שריפה דתרומה כתותי מיכתת שעוריה, דהתוס' רי"ד מיישב קו' תוס' ריטב"א ובעה"מ שם דל"א בשריפת תרומה כתותי מיכתת כיון דשרי ליהנות בשריפה, ואפשר דכוונתו דהשריפה כהיכי תימצי דיהנו בשריפתה ולהכי ל"ש לומר על זה כתותי מיכתת שעוריה, כיון דל"ה מצות שריפה בחפצא כמו שריפת ע"ז וכיוצא.

ובתור"פ ורבינו דוד ור"ן לד, א מבואר דהנאת כלוי אסורה לישראל משום שלוקח ממון כהן, ונוטה דהוי גזילת כהן, וכ"נ בריטב"א ע"ז טו ושם סו:, ולכאורה צ"ע דהרי גם ברשות הכהן אסור לישראל בכלוי והכא אינו מפקיע ממון הכהן, אכן הביאור בזה הוא דאין הכוונה מה דמפקיע מהל' חו"מ, אלא מדין יור"ד, והוא מה שמפקיע מהחפצא דיני התרומה שהיא נתינה להנאת הכהן, ולכן אפי' אם הוי ברשות כהן, אסור לישראל בהנאת הכלוי, כיון דמצד החפצא הוי מתנה לכהנים, ולהכי חייב בתשל"ת. ובר"ן ורבינו דוד הוסיפו דתרומת טמאה ששורפה כהן מותר גם לישראל ליהנות בשריפה, ומבואר דהנאת שריפה בתרומה טמאה ל"ש כלל לעיקר דיני התרומה וקדושתה, דאם לישראל שרי בהנאה, ע"כ דל"ה מקיום דיני התרומה אלא אגב שריפתה שרי ליהנות, עכ"פ קו' הקו"ש הנ"ל ניחא דרק היכא שההנאה בכלוי לצורך כהן הותר גם לישראל, אבל אם הכלוי לצורך מצות שריפה הרי בעינן שיהנו הכהנים בשריפתה ודוקא בכה"ג שרי גם לישראל וכמש"נ.

וברש"י ביבמות צ. בהא דמשלם חולין טמאים, דמהני מדינא דר' אלעאי דמפריש מהרעה על היפה תרומתו תרומה, [והרע"א שם תמה דהא הוי כמפריש מרעה על רעה ובזה א"צ לדר' אלעאי, והמק"ד בסימן נה סק"ח ובסוף סקי"א נגע בד' רש"י דמוכח דמפריש מהרעה הוי חסרון בהפרשה וכו' ולכן גם בכה"ג דהתם דליכא הפסד כהן איכא חסרון בהפרשה של תשלומי תרומה חולין טמאים כיון דנעשה בתשל"ת תרומה טמאה עי' בדבריו], ולכאורה צ"ע דדינא דרבי אלעאי הוא בהפרשת תרומה דידיה, אך בתשלומי תרומה ל"ה הפרשה אלא דמקיים ונתן לכהן, ונחלקו בירושלמי אם הפרשתו מקדשתו או נתינתו לכהן, אך לכאורה לכ"ע הוי ממילא הקדש דתרומה, ומ"ש כאן דינא דרבי אלעאי, אמנם עי' במנ"ח מצוה רפא אות ט שכ' דבתשלומי תרומה מהני שאלה, דהוי ככל הקדש דידיה, ולמ"ד דהפרשתו מקדשתו ולא הגיע עדיין ליד כהן מהני שאלה, ובקו"ש ב"ב אות רצו העיר דל"ש שאלה כיון דלא הוי הקדש דידיה, ואזיל לשיטתו גם בדבריו בסוגין לג: בקו' רע"א שם. [ויש לדון אם מהני מחשבה בתשלומי תרומה ככל תרומה דחלה במחשבה, ודן בזה במעדני ארץ עי"ש].

ולאור המבואר נראה לומר בהבנת רש"י ביבמות הנ"ל, דס"ל דכיון דחיוב תשלומי תרומה הוא בהשבת דין התרומה, א"כ חיובו הוא גם בנתינה לכהן וגם בחלות הקדושת תרומה, ונמצא דגם קדושת התרומה חלה על ידו, ושפיר כ' רש"י דמה דחל תש"ת על חולין טמאין דהוא כדר' אלעאי דתורם מהרעה על היפה תרומתו תרומה, כיון דנחשב שמפריש תרומה מטמא ע"י חלות דין תשלומי תרומה.

ובתרומות פ"ו אי' בעה"ב שהאכיל את פועליו תרומה דאינו חייב וכ' הר"מ דאשלד"ע ולהכי פטור מתשלומי תרומה, ולכא' צ"ע דהרי לענין אכילה בלא"ה אמרי' בקדושין מג דלא מצינו זה נהנה וכו', אכן להמבואר דהוי בגדרי חיוב גזילה א"כ שפיר דמי למעילה דכ' התוס' שם לדון דל"א ביה ז"נ וזה מתחייב וכו' כיון דהוי בגדרי חיוב גזילה כידוע.

ונראה עוד סיוע ליסוד דברינו מהא דאי' בתוספתא שקלים פ"ג ה"י דהאוכל ק"ק לאחר זריקה משלם קרן לכהנים ואין משלם חומש ולרי"ש ב"ר יוחנן בן ברוקה משלם קרן וחומש לכהנים וכהנים לוקחים בהם שלמים ומקריבין אותן למזבח, והמנחת בכורים פי' דמשלם הקרן לכהנים דבשר דידהו קאכיל ומשלם כדין גזל, אך בפשטות מהא דקונים בדמיו שלמים מוכח דל"ה חיוב מזיק או גזלן בעלמא, דהרי כהנים משלחן גבוה קזכי, ומדברי הר"ש בתו"כ נראה בחד לישנא דהוי בגדר חיוב דתשלומי תרומה, ולהכי הוי כדין תשלומי תרומה דחל על תשלומיו קדושת תרומה והוי לכהנים דחייב להשלים את קדושת התרומה שאכל, וה"נ באוכל בשר חטאת דל"ש שיתקדש מאליו בקדושת חטאת להכי הכהנים מביאים בזה שלמים, עכ"פ מתבאר גם בתשלומי תרומה הך דינא דחובה מצד החפצא להחזיר מה שנפסד ההקדש והתרומה וכמש"נ.

ונ"ל בהקדם מש"נ בשעור הקודם דיסוד חיוב תשל"ת הוא להשלים מה שלקח מהתרומה דינו וקדושתו ומה שעומד לאכילת כהן וכו', וזהו המו"מ דתרומה טמאה מה הנאה יש לו בה, היינו דמה הפסיד ומה החסיר בדין התרומה, וע"ז אמרו דראויה להסקה, אכן שפיר יש לדון דרק אם התרומה טמאה עומדת להנאת הסקה מדיני התרומה בזה שייך לחייבו מדין תשלומי תרומה, אבל כיון דאין הנאת היסק מדיני התרומה דהא שרי גם לישראל וכנ"ל, ל"ש חיוב תשל"ת, ודוקא במזיד דחיובו רק מתורת גזלן שפיר חייב בטמאה מדין גזילה דעלמא, אבל בשוגג דחיובו הוא מדין תשל"ת דכפרה ומדין ונתן לכהן את הקודש היינו מה שלוקח השתמשות התרומה, וי"ל דריב"נ ס"ל דתרומה טמאה הוי מצות שריפה עליה ואגב שריפתה נהנה, אבל אינו דעומד להנאת הסקה, שהרי שאר הנאות אסורין, ושפיר י"ל דכיון דהנאת שריפה אינו מדין תרומה שוב גם אינו מחשיבו להפסד דיני התרומה, ואפי' אם נימא דבתרומה טמאה עומדת שיהנו הכהנים בשריפתה, מ"מ ל"ח לממון לחייבו בתשלומי תרומה, שהרי אינו עומד במיוחד להך הנאה, אלא דאם בא לשורפה יהנה בשריפתה שלא ילך לאיבוד, ועוד דהסקה הוי שלא כדרך הנאה דאין דרך להסיק פירות, ושפיר י"ל דס"ל לריב"נ דהנאת היסק לא מחשיבו לחיוב בתשלומי תרומה, ור"ע ס"ל דתרומה טמאה אפשר דכל מצות שריפה בתרומה טמאה שריפתה הוא כדי שיהנה ממנה ושפיר מיחשיב דתרומה טמאה עומדת להנאת היסק ולהכי שייך בזה חיוב תשל"ת, ומדוייק היטב בלשון רש"י שכ' על תרומת חמץ דמה הפסיד וכו' ומה ישלם כו' היינו דכיון דאסור בהנאה ל"ח דעומדת להנאה.

ועד"ז יש לדמות בהא דכ' התוס' להלן לד. דזר אסור בהנאת כלוי של תרומה טמאה, וכ' בחי' הר"ן ורבינו דוד שם דהטעם דישראל אסור בהנאת כלוי שהוא "מפקיע" ממונו של כהן וכו', הרי דחיובו מה שלוקח מכהן, ולכאורה צ"ע דהרי גם ברשות הכהן אסור לישראל בכלוי והכא אינו מפקיע ממון הכהן, אכן הביאור בזה הוא דאין הכוונה מה דמפקיע מהל' חו"מ, אלא מדין יור"ד, והוא מה שמפקיע מהחפצא דיני התרומה שהיא נתינה להנאת הכהן, ולכן אפי' אם הוי ברשות כהן, אסור לישראל בהנאת הכלוי, כיון דמצד החפצא הוי מתנה לכהנים, [אולם בלשון הריטב"א ע"ז טו ושם סו: כתוב דהוי גזל השבט עי"ש], ודבר זה מבואר גם בראב"ד בהשגות ריש הל' נדרים ומובא ברשב"א בנדרים יא דלהכי תרומה ל"ה דבר הנדור דאסורו משום דהוא נכסי כהן ושלא יהיה אחר זוכה באכילתה, והרי גם בתרומת עצמו איכא איסור לזר לאוכלה, וע"כ דאיסורו משום נכסי כהן היינו מחמת דהחפצא ניתן לאכילת כהנים, וזהו גדר חיוב תשלומי תרומה דהוא להשלים מה שנפסד מהחפצא דיני התרומה שאכל.

וי"ל עוד ביסוד דברינו בגדר חיוב תשלומי תרומה שהוא להשלים מה שאכל והפסיד דיני התרומה, דנ"מ בכגון באכל אתרוג של תרומה בערב סוכות, דנראה דגם למ"ד לפי דמים סגי מה דישלם ערך אתרוג בשעת התשלום, ואינו צריך לשלם ערכו כבשעת ערב סוכות, ואף דמדין גזלן בעי לשלם ערכו אז, אך יסוד תשלומי תרומה הוא כפרה על מה שלקח התרומה ממה שעומד לכך, והאתרוג של תרומה אינו עומד למצוה של ד' מינים, אלא עומד לאכילה, ולהכי הדין כפרה ע"י תשלומיו בערכו לאכילה.

ולפ"ד י"ל בהא דמבואר בר"מ תרומות פי"א ה"ב דבאכל יין תפוחים של תרומה דליכא דין תשל"ת, והראב"ד השיגו דיתחייב מדין גזל, ובמרכבת המשנה שם כ' דאה"נ מדין גזילה ישלם אבל ל"ב תשל"ת, ונ"ל דס"ל להר"מ דהחיוב תש"ת הוא להשלים למה שעומד, וכיון דמיץ תפוחים הוי זיעא ל"ח שעומד לכך ול"ש חיוב תשלומי תרומה, אבל אה"נ מדין גזילה ישלם מה שגזל וכדברי המרכבת המשנה.

ועי' בזכרון שמואל סוף סימן א שביאר בקו' תו"י יבמות עג דל"ל לרבות איסור ח"ש באכילת תרומה, ור"ל דכיון דהאיסור אינו איסור גברא אלא מצד ביטול המצוה בחפצא דעומד לאכילה סד"א דל"ש כאן איסור ח"ש עיש"ה ומתאים לדברינו.

והנה במתני' דתרומות קתני דמשלם קרן לבעלים והחומש לכל כהן שירצה, ויל"ע היכא דמעיקרא שוי חדא והשתא ד' דמשלם ד', אם משלם לבעלים או לכל כהן שירצה והסתפק בזה החזו"א סימן קכד לסוגין אות ג, וכיו"ב יל"ע למ"ד דחייב בכזית אף שאין בו פרוטה אם ישלם לבעלים דהרי לגביהם ל"ש חיוב ממון, ועי' באמרי בינה תרו"מ סימן יג בזה, וכן באחיעזר ח"ד סימן עה, וכן נ"מ למ"ד לפי מדה דמשלם גם בתרומת חמץ שאין לו ערך אם ישלם לאותו כהן או לכל כהן שירצה, וכן נ"מ היכא דמחל הכהן דל"מ או בקלבד"מ, אם מ"מ נימא דיכול לשלם לכהן שירצה, ומכל דברי האחרונים הנז' נראה דבכל הנ"ל דתשלומיו מדין גזילה גרידא יכול לשלם לכהן שירצה.

ובהא דלאבא שאול השיעור בפרוטה מקרא דונתן, נראה ברור דאין הפי' דרק בנתינה בעי' פרוטה, אלא דכמו דלרבנן השעור כזית הוי שיעור באכילת התרומה דרק באכילה של כזית יש בו דין וחיוב תשלומי תרומה, ומסתבר דאין זה מדין כזית באכילה, אלא שיעור בחיוב תשלומי תרומה, ולהכי גם בשותה מתרומה כ' הר"מ דשעורו בכזית, ולא ברביעית, וע"כ דהוי שיעור בדין חיוב תשל"ת וכדפי'. וכמ"כ שייך לחייבו גם באוכל שלכד"א כדכ' המנ"ח והצל"ח בברכות לח, [אולם בתוס' לעיל כו. משמע דבאכילת תרומה שלא כדרך פטור], והביאור דחיוב תשלומי תרומה הוא מה שמהחפצא הופסדה התרומה לאכילת כהנים, ולכן גם באכל שלכד"א יש לחייבו, וה"נ י"ל דלאבא שאול בעי' שיאכל מהתרומה בשעור ש"פ דאז איכא חיוב תשלומי תרומה, אבל אין הפי' דהוי רק דין בנתינה, ומה"ט גם באכל פרוטה והוזל וכעת כשמשלם הוי פחות מפרוטה נראה דחייב כיון דבאכילתו הוי פרוטה, ובחפצא חילל פרוטה, וכמ"כ בסתימת הסוגיא לג. מבואר דלאבא שאול בעי' שעור פרוטה גם לחיוב מיתה דזרות, ומוכרח דהוי שיעור בעיקר אכילת התרומה וכמש"נ, וכן מוכרח בדברי התוס' לב: ד"ה ואין עיש"ה. [ויעוי' בדרך אמונה שכ' דהא דמבואר בסוגיא דלמ"ד לפי דמים פטור באוכל תרומת חמץ דאין לו שויות, אמנם ביאכל פחות מפרוטה שייך לחייבו, דכיון דגזילת פחות מפרוטה לכמה ראשונים פטור מהשבה רק מדין מחילה, הרי לענין תש"ת דל"מ מחילה יש לחייבו גם בפחות מש"פ, ויש לדון בדבריו דכה"ג מעיקרא לא חל חיוב תש"ת ולא בעי' לדין מחילה].

ב] בגיטין נד. מבואר דבאכל תרומה טהורה ושילם חולין טמאין מהני מהתורה, ומבואר בראשונים דבתורת חולין שויות חולין טמאין אינו פחות מתרומה, אך הקשו הראשונים דהא מ"מ כיון דתשלומיו נעשין תרומה, וא"כ נמצא דמשלם בתרומה טמאה, וכ' רש"י שם דקאי כמ"ד לפי מדה, והתוס' שם הקשו מסוגין דאמרי' בגמ' לא יהא אלא גזלן, ומבואר דאזלי' לחומרא ומשלם ד', וא"כ ה"נ התם לא יהני לשלם בחולין טמא, ובכת"ס בגיטין שם ר"ל דגם לרש"י מדין גזלן חייב להשלים הדמים וכוונת רש"י דמדין תשלומי תרומה סגי בכך, [ונתכוין לזה בזכרון שמואל סימן ב], והתוס' חלקו על רש"י, ונראה דהתוס' דייקו בקושייתם דאין לתרץ כן, דעי' היטב בתוס' ותורא"ש שהקשו דבפסחים אמרי' דהיכא דמעיקרא וכו' משלם לפי דמים, ולפנינו הנוסח בגמ' שונה ואמרי' דכה"ג משלם כדמעיקרא דלא גרע מגזלן ומשלם לפי דמים, אך בתוס' ותורא"ש נראה דאמרו בגמ' בפסחים דכה"ג לכ"ע לפי דמים משלם, היינו דבזה השומא לפי דמים והכל בכלל תשלומי תרומה ולא תשלומי גזילה בעלמא. [ובתוס' יבמות צ. הק' דלמ"ד לפי דמים איך משלם בטמאה, הרי דס"ל כרש"י בגיטין דלמ"ד לפי מדה ניחא, ודלא כדבריהם בגיטין שם].

וע"ע ברמב"ן וברשב"א שהוסיפו בקושיתם על רש"י דלא אמרו בהקדש להקל וכו' ובודאי כוונתם לאפוקי מהך תרוצא, וס"ל דכל הד' שמשלם הוא מדין תשלומי תרומה, ואכן בגה"ש לרע"א הק' הכא דנ"מ דאם לפי דמים חייב מדין תשלומי תרומה משא"כ אם לפי מדה ישלם ד' מדין גזלן ונ"מ אם יהא בזה חומר דתשלומי תרומה ומוסיף חומש ול"מ מחילה, וכן נ"מ באוכל תרומת עצמו דעדיין הוי אצל הישראל דשייך לחייבו רק מדין תשלומי תרומה ולא מדין גזילה, והאחרונים העירו דגם אם לפי מדה ישלם ד' אבל גדר חיובו הוא דהכל תשלומי תרומה, ראה בפנ"י גיטין נד, ובחזו"א דכל הדמים הוי תשלומי תרומה, ועי' בפנ"י שם שהוכיח כן בד' התוס' שם בתירוצם דע"כ דכל התשלום הוא מדין תשלומי תרומה ולהכי כ' התוס' דמדרבנן חוזר ומשלם דאמרי' דבעי לשלם במידי דקפיץ זבינא וה"ד אם הוי חיוב תשלומי תרומה, וכן בחזו"א הוכיח כן ממש"כ התוס' שם דהשומא לפי דלכ"ע בעי לפי דמים ולא סגי במדה, אמנם ברש"י לפנינו ובגיטין שם מפורש דמה שמשלם הד' הוי מדין גזילה ודוק. ומבואר דאוכל תרומה טהורה ושילם חולין טמאים דמהתורה מהני התשלומין ומדרבנן קנסוהו דיחזור וישלם, וכ' רש"י בגיטין דהא דמהני מהתורה הוא משום דלפי מדה משלם, [ולהלכה נחלקו הר"מ והראב"ד אם לפי מדה או לפי דמים], והראשונים הק' דהכא מבע"ל, והתוס' הק' דאמרי' הכא דמשלם ד' דלא גרע מגזלן, וברמב"ן וברשב"א כ' דלהנאת הקדש אמרו ולא לגריעותא, והיינו דלפי מדה הוי לחומרא ולא לקולא, והתוס' כ' דמיירי ששילם חולין טמאים במדה מרובה שיהא שוה עד כדי התרומה שאכל היינו ששילם באותה שויות כמו שאכל והא דמדרבנן קנסוהו משום דמשלם מידי דלא קפצי עליה זבינא וכו' והפנ"י שם כ' דע"כ להתוס' כל התשלומין מדין תרומה ולהכי בדרבנן צריך לשלם מידי דקפץ זבינא אבל אם הוי תשלום מדין גזילה גרידא ליכא ד"ז עי"ש. עוד מוכח בתוס' כנ"ל דאם הוי גזילה גרידא אמאי כ' התוס' דמשלם כפי שויו להסקה ישלם כמו שויו באכילה כפי שויו בחולין.

ובישוב שי' רש"י נראה ובהקדם חקירת המשנ"ל פ"י מתרומות הי"א וברע"א אם לפי דמים הוא כשויו התרומה או דמשערין כאילו היתה חולין, ולכאורה תלוי אם נעשה קודש כשנותן או אחר הנתינה, ומצאתי דהרמב"ן והרשב"א בגיטין נד. הביא י"מ שכ' דכשמשלם בחולין ועי"ז נהפך לתרומה דהערך נמדד לפי חולין דבתר שעת נתינה אזלי' וחולין טמאים שוים יותר מתרומה טהורה דכל ישראל יכולים לאוכלן ולכך מהני גם אם לפי דמים, והמח' הוא דלי"מ ברשב"א מודגש דכיון דנעשו קודש אח"כ שפיר בנתינה הוי ונתן כשעורו, אכן נראה דרש"י לשיטתו בזה, דבדעת רש"י ביבמות נתבאר לעיל דחיובו הוא גם בונתן וגם שיהא קודש, וע"כ דיחלוק על הי"מ ויסבור דהערך נמדד כפי מה ששוה אחר שנתקדש לתרומה, ולהכי רש"י חולק על הי"מ ברשב"א, ורש"י כ' כן רק למ"ד דלפי מדה, ומשמע דאם לפי דמים בעי לשלם כפי הערך שיהא אחר שחל התרומה, [ובמהר"ם שי"ף בגיטין כ' בד' רש"י עפ"י הך רשב"א וצ"ע, אך משמע בדבריו דגם בד' הרשב"א מפרש דקאי כמ"ד דלפי מדה], אכן י"ל דזהו בנוגע לעיקר חיוב תשלומי תרומה דצריך להשיב התרומה כמו שהיה, אבל במה שנוגע לדין גזילה בזה רש"י יכול לסבור כש"ר שם דכיון דבנתינת החולין שוה כמו התרומה שוב הוי השבת הגזילה, ועד"ז כ' בזכרון שמואל שם עי"ש, עכ"פ רש"י אזיל לשיטתו ביבמות בגדר תשלומי תרומה וכמש"נ.

ולכאורה נראה דבעיקר חקירת המשנ"ל הנ"ל י"ל דנ"מ אם התשלום נעשה בתורת תשלומי תרומה או בתורת גזילה, דאם הוי מדין תשלומי גזילה הרי סגי דנותן חולין דהדמים הוא כפי שהוא כעת, אבל אם החיוב הוא להשלים התרומה שהחסיר וזהו חיוב תשלומי תרומה ובזה שנותן פירות לכהן ונהפך להיות תרומה מתקיים הדין תשלומי תרומה, במקום התרומה שאכל, והחלות תשלומי תרומה הוא ע"י התרומה שביד כהן א"כ מסתבר דהדין דמים הוא כפי"מ שהוא ביד כהן, והרשב"א כשהיא הי"מ הדגיש דמשלם לכהן ואחר גמר התשלומין נעשה לתרומה דכתי' ונתן לכהן ואח"כ את הקודש וא"כ טעם הי"מ הוא דהתשלומי תרומה מתקיים בנתינה לכהן, ולרש"י הוי איפכא דלאחר שנעשה תרומה גמרה התשלומין, ועי' בפנ"י דמבואר עד"ז דאם החלות תשלומי תרומה הוא ע"י שנעשה תרומה ביד כהן א"א להעריכו כפי החולין שנתן אלא כפי"מ שהוא תרומה, וזש"כ רש"י דאם לפי דמים הוי הכל מדין תשלומי תרומה א"כ בעי' תשלום כמו התרומה, והתשלום בטמאה הוא פחות מערך הדמים, אבל אם הסוגיא דגיטין כמ"ד לפי מדה הרי מצד תשלומי תרומה משלם כמדה שאכל והחיוב ממון מה דלא גרע מגזלן בזה מעריכים את התשלום כפי"מ שהוא חולין בנתינה.

[והנה מה שתירצנו על הרע"א בסוגין דלכל יש דין תשלומי תרומה, ניחא רק להמבואר בשי' התוס' בגיטין, אבל להמבואר בדעת רש"י דהוי תשלומי גזילה הדר תיקשי, ונראה עפ"י הרש"ש שכ' בד' רש"י איפכא דאפי' אם לפי דמים מ"מ בתשלומי מדה מהני לכ"ע ויפטר בכך, היינו דדמי למש"כ המחנ"א גבי מזיק דבהחזרת החפץ עצמו מהני אף ששווה פחות. והביאור דאף דהחיוב הוא דמים מ"מ אם מעמיד הכלי שהזיק מהני ליפטר, וזש"כ רש"י דנהי דאיפטר בתשלומי מדה היינו דבתשלומי מדה לכ"ע פוטר וגם מצד תשלומי תרומה נפטר ומה שמוסיף הוא מדין גזילה ושוב ליכא נ"מ כקו' הרע"א. אמנם ברש"י בגיטין לכאורה מבואר לא כן, שהרי כ' דסגי בחולין טמאים רק למ"ד לפי מדה משלם ומשמע דאם לפי דמים ל"מ, והרי לרש"ש לכ"ע מהני לפי מדה, אכן יש לחלק דאם המדה שהוא משלם היא מדה גרועה כלפי מה שאכל זה ל"מ שהרי אכל דבר טהור ומחזיר דבר טמא, וא"כ בשלמא למ"ד לפי מדה שפיר מהני, אבל למ"ד דהחיוב לפי דמים ורק דיכול ליפטר במדה הרי ה"ד אם הוי מדה טובה כמו שאכל ולא שמחזיר במדה גרועה שערכו ירד דבזה להך מ"ד דלפי דמים לא יהני ליפטר במדה].

ג] בקושית הגמ' לג. מטמא על הטהור דנימא לו ולא לאורו ולא יחול ההפרשה, עיין הערת הגהות טל תורה דניפרוך גם ממפריש בטמא על טמא, ותירץ דבזה ידעי' דמהני ורק מטהור על הטמא ל"ה הפרשה, וביאור הדברים נראה דבזה מעיקרא הוי הפרשה רק לענין להסיק וליכא דין ולא לאורו דמצוותו לכך ונתינתה כדי לשורפה כדמוכח בלשון הר"מ פ"ב מתרומות הי"ד וכמו שביארנו דתרומה טמאה עומדת ליהנות בשריפתה, ושפיר י"ל דבטמאה על טמאה ל"ש מיעוט דולא לאורו דמעיקרא המצות נתינה היא כדי להסיק בה וליהנות הכהנים בשריפתה, ומוכרח כן דהרי כל היכא דל"ה שעת הכושר והוי טמא מעיקרא הרי אית ליה אפשרות לחול עליו דין תרומה שיפירשנו מיניה וביה על טמא, ולדברינו צ"ל דזה לא חשיב שעת הכושר דהתם הוי מעיקרא הפרשה רק לענין נתינה וכדפי', ובזה ניחא דלענין תרומת חמץ אף דגם התרומה וגם הטבל ל"ה לאכילה שפיר מקשה הגמ' דלו ולא לאורו, כיון דהתם סיבת החמץ גורמת ובזה אמרי' דכיון דל"ה לאכילה ל"מ ההפרשה, אבל בתרומה טמאה כיון דמעיקרא הוי הפרשה לענין להסיקה שפיר מהני ההפרשה וא"ש היטב.

והנה בתוס' יבמות פט כ' בשם הריב"ן דאין מפריש מטמא על הטהור מטעמא דולא לאורו, והתוס' הק' מסוגין דאמרי' דלטעם זה לא יהני בדיעבד ומתרצי' דשעת הכושר כו', ועי' רש"י בשבת כה: ד"ה ראשית שכ' כריב"ן ודלא כרש"י ביבמות ובפסחים דהטעם משום הפסד. ועי' בפי' מלכי צדק תרומות פ"ב מ"ב, ועי' בתוס' רי"ד קדושין נח בהא דס"ל דחטה אחת פוטרת הכרי ומהני רק להפרשה דל"ה טבל ולא לקיים מצות נתינה, ובתו"ד הביא סוגין דפסחים דמוכח דאף דהפריש מטמא על הטהור מהני אף דל"ה כדין לו ולא לאורו, אע"כ דלא מעכב הנתינה לדין ההפרשה וכו', וצע"ג דהרי זהו קו' הגמ' ומתרצינן דשעת הכושר שאני, ונראה דס"ל לרי"ד דאיכא ב' ענינים בתתן לו ולא לאורו, חדא על לכתחי' כראשונים דלהכי לכתחי' אין מפרישין מטמא על הטהור, ורנב"י חידש בסוגין דמעכב בדיעבד דל"ה הפרשה אם לא ראוי לנתינה, ורק דלענין זה מהני בהיתה לו שעת הכושר, ולהכי הוא שהביא הרי"ד דגם בחטה אחת פוטרת הכרי מהני להפרשה להפקיע טבל אף דאינו מקיים מצות נתינה, וכוונת התוס' רי"ד להוכיח דאין קיום מצות נתינה בפועל מעכבת לעיקר הפקעת דין טבל שבה, ובזה מיושב גם קו' תוס' על הריב"ן, דה"נ הריב"ן מפרש הטעם לענין לכתחי', וסוגין דפסחים דאמרי' דינא דשעת הכושר קאי לענין דלא דבאין לו שעת הכושר לא חל גם בדיעבד, ובזה ניחא גם הסתירה ברש"י דבעי' לב' הטעמים דטעם דהפסד כהן הוא דלכתחי' אין מפרישין מה"ט, והגזה"כ דולא לאורו היינו דלא חל בדיעבד בלא היה לו שעת הכושר וכמש"נ.

תניינא כ' תמוז תש"פ

**תשלומי תרומה טמאה**

בסוגיא לב. בפלוגתת ר"ע וריב"נ צ"ע דאטו ריב"נ לא ידע דתרומה טמאה בעי הסקה ויש לו הנאה בהסקה הלא משניות מפורשות הן לכ"ע דנהנה בשריפת התרומה, וגם במתני' מפורש דבמזיד משלם גם בתרומה טמאה וע"כ דמותרת בהנאת הסיק, וא"כ גם בשוגג אמאי לא ישלם.

ובתוס' להלן לד. ד"ה מחמין כ' דאסורה לישראל הנאת כלוי אך מדליקין בשמן שריפה ברשות כהן דנר לאחר נר למאה, ובר"ן ורבינו דוד הוסיפו דהכלוי הוי לוקח ממון כהן אבל אם הכלוי לצורך הכהן שרי לישראל ליהנות ממנו, ובקו"ש אות קנח ביאר דאף דהנאת כלוי אסורה לישראל וא"כ איך מותר לו ליהנות ואטו אם ידליק נכרי שמן של ערלה יהא מותר לישראל משום דנר לאחד נר למאה, וביאר דהכא האיסור הוא שלא יהא הכלוי בשביל ישראל והיכא דהכלוי הוא בשביל כהן אין איסור לישראל ליהנות, אלא שהק' דא"כ בכל שריפת תרומה טמאה הרי הכלוי הוא בשביל מצות שריפה וא"כ יהא מותר לישראל בשעת ביעורו ע"כ.

והנה בקושית הגמ' לג. מטמא על הטהור דנימא לו ולא לאורו ולא יחול ההפרשה, עיין הערת הגהות טל תורה דניפרוך גם ממפריש בטמא על טמא, ותירץ דבזה ידעי' דמהני ורק מטהור על הטמא ל"ה הפרשה וצ"ב.

ונראה ליישב כל הנ"ל ובהקדם מח' הראשונים בשבת כה דלרש"י מצות שריפת תרומה טמאה מדרבנן, והתוס' ותורא"ש ובר"מ בסה"מ כ' דהוי מהתורה, ובתוס' שם כד: הביאו מהריב"א דשרי רק הנאת שריפה ולא שאר הנאות, וכ"ה בתוס' ותורא"ש להלן מו בשם ריב"א דתרומה טמאה אסורה בשאר הנאות והבערה היא למצות שריפה אלא שהתורה לא הקפידה אם יהנה בשריפה, וכן בתור"פ ותוס' הרשב"א ריש פירקין כא: בהא דסד"א דבשריפת חמץ יהנה בשריפתה, הוסיפו דליהוי כשריפת תרומה עי"ש בשם הריב"א ואזיל לשיטתו, ומשמע דהוי דין דיכול ליהנות בשעת השריפה.

ויש לחקור בדינא דשריפת תרומה טמאה והנאתו בשריפה, אם הפשט הוא דמצותה בשריפה ואגב שריפתה יכול ליהנות בשריפתה, או דכל שריפתה שיהנה בשריפתה, ולכאורה לתוס' הנ"ל מבואר דאיכא דין שריפה בתרומה כשריפת קדשים ורק דשרי ליהנות בשריפה, אך בלשון הרמב"ם בהל' תרומות פ"ב הי"ד שכ' **"והטמאה יהנו בשריפתה",** משמע חידוש דבדין שריפת התרומה נאמר לקיים בה משמרת וליהנות בשריפתו, והשריפה היא כהיכי תימצי ליהנות בתרומה טמאה, ואם יהנה שאר הנאות מבטל מצותה שהיא שיהנה בשריפתה, **וכן מבואר ברמב"ם להלן שם פי"א ה"א**.

ובמרומי שדה שבת כה כ' דהיכא דשורף תרומה טמאה ואינו נהנה מבטל עשה וז"ל **המרומי שדה ולי נראה דכשם דאסור לכלות תרומה טהורה בלי כל הנאה כך אסור לכלות טמאה וכו'** עי"ש, וכ"כ בתפארת ירושלים במשניות שלהי תמורה, וכ"נ בראש יוסף שבת כו ובאתוון דאורייתא כלל כה, והפנ"י בקדושין לד כ' דאף דאין שורפין קדשים פסולין בלילה מ"מ שריפת תרומה עיקר מצוותה בלילה דרך הנאתן וכו', [ועי' בית הלוי ח"א סימן יט בזה], והיינו דמדיני תרומה טמאה שיהנהו בה הכהנים ולכן שורפה כדי ליהנות בשריפתה ול"ה מצוה בפ"ע של שריפה אלא כהיכי תימצי ליהנות ולכן שורפה באופן שדוקא יהנה ממנה. וניחא יותר לשי' הריטב"א בגיטין סא דגם בתרומה טמאה איכא דין משמרת ואסור לטמאה, וברמב"ם נגעים סוף פי"א כ' דבגד המנוגע אסור בהנאה מדטעון שריפה, והק' בתוי"ט דהא גם תרומה טמאה בעי שריפה ומותרת בהנאה, אכן נראה דלהר"מ לשיטתו א"ש היטב כיון דדין שריפה בתרומה טמאה הוא שיהנו בשריפתה, וניחא הא דהר"מ בפי"ט מפסוה"מ ה"י מנה כל הנשרפים דאי' במתני' שלהי תמורה והשמיט דין שריפת תרומה טמאה והעיר בזה במנ"ח מצוה קמו עי"ש.

ונראה דבזה פליגי הראשונים בסוכה לה אם אמרי' גבי שריפה דתרומה כתותי מיכתת שעוריה, דהתוס' רי"ד מיישב קו' תוס' ריטב"א ובעה"מ שם דל"א בשריפת תרומה כתותי מיכתת כיון דשרי ליהנות בשריפה, ואפשר דכוונתו דהשריפה כהיכי תימצי דיהנו בשריפתה ולהכי ל"ש לומר על זה כתותי מיכתת שעוריה, כיון דל"ה מצות שריפה בחפצא כמו שריפת ע"ז וכיוצא.

ובדברינו יש ליישב מה שמקשה במלא הרועים דבאוכל כזית תרומה טמאה אמאי חייב בתש"ת הא כיון דבעי שריפה נימא מיכתת שעוריה, ובפרט אם לפי מדה משלם הרי ל"ה מדה דכיתותי וכו', ובאוריין תלתאי כ' דלענין שעור כזית דאכילה ל"א מיכתת שעוריה, [אמנם ברבינו מנוח בהל' שביתת עשור פ"ב ה"ב הק' על הר"מ שם דהאוכל פגו"נ ביוהכ"פ דחייב שתים וכו' דהא כיון דפיגול ונותר בעי שריפה נימא כתותי מיכתת שעוריה וליכא שעור אכילה לחייבו, ותי' דמ"מ מיתבא דעתיה, הרי דגם באכילה שייך כתותי], אך לדברינו ניחא בפשיטות דבשריפת תרומה טמאה ל"א מיכתת שעוריה וכמש"נ. ובזה ניחא גם קו' שעה"מ בהל' גרושין על הגמ' לעיל יד בנידון אם שורפין תרומה טמאה אם טהורה דמטמאה, והא בעי כביצה לטמאות וכיון דמיכתת שעוריה ל"ה כביצה, ולדברינו בשריפת תרומה טמאה ל"א מיכתת שעוריה.

ובחזו"א דמאי סימן טו סק"א דן בתרומה טמאה בסרחה ונפסל מאכילת אדם אם יש בה בשריפה איסור לזר ליהנות בשעת הדלקתו והויח מהגמ' לד. בשילקתא וכו' ודחה דזה לא מיקרי נפסל מאכילת אדם, והסיק דבתרומה טהורה ונפסלה מאכילת אדם עדיין אסורה לזרים להסקה, ולדברינו י"ל דההסקה היא מדין משמרת ליהנות הכהנים בשריפה וה"נ בהך תרומה דאינה ראויה לאכילת אדם, אף דאין דינה בשריפה, מ"מ עומדת להנאת כהנים.

ובתור"פ ורבינו דוד ור"ן לד, א מבואר דהנאת כלוי אסורה לישראל משום שלוקח ממון כהן, ונוטה דהוי גזילת כהן, וכ"נ בריטב"א ע"ז טו ושם סו:, ולכאורה צ"ע דהרי גם ברשות הכהן אסור לישראל בכלוי והכא אינו מפקיע ממון הכהן, אכן הביאור בזה הוא דאין הכוונה מה דמפקיע מהל' חו"מ, אלא מדין יור"ד, והוא מה שמפקיע מהחפצא דיני התרומה שהיא נתינה להנאת הכהן, ולכן אפי' אם הוי ברשות כהן, אסור לישראל בהנאת הכלוי, כיון דמצד החפצא הוי מתנה לכהנים, ולהכי חייב בתשל"ת. ובר"ן ורבינו דוד הוסיפו דתרומת טמאה ששורפה כהן מותר גם לישראל ליהנות בשריפה, ומבואר דהנאת שריפה בתרומה טמאה ל"ש כלל לעיקר דיני התרומה וקדושתה, דאם לישראל שרי בהנאה, ע"כ דל"ה מקיום דיני התרומה אלא אגב שריפתה שרי ליהנות, עכ"פ קו' הקו"ש הנ"ל ניחא דרק היכא שההנאה בכלוי לצורך כהן הותר גם לישראל, אבל אם הכלוי לצורך מצות שריפה הרי בעינן שיהנו הכהנים בשריפתה ודוקא בכה"ג שרי גם לישראל וכמש"נ.

ונ"ל בהקדם מש"נ בשעור הקודם דיסוד חיוב תשל"ת הוא להשלים מה שלקח מהתרומה דינו וקדושתו ומה שעומד לאכילת כהן וכו', וזהו המו"מ דתרומה טמאה מה הנאה יש לו בה, היינו דמה הפסיד ומה החסיר בדין התרומה, וע"ז אמרו דראויה להסקה, אכן שפיר יש לדון דרק אם התרומה טמאה עומדת להנאת הסקה מדיני התרומה בזה שייך לחייבו מדין תשלומי תרומה, אבל כיון דאין הנאת היסק מדיני התרומה דהא שרי גם לישראל וכנ"ל, ל"ש חיוב תשל"ת, ודוקא במזיד דחיובו רק מתורת גזלן שפיר חייב בטמאה מדין גזילה דעלמא, אבל בשוגג דחיובו הוא מדין תשל"ת דכפרה ומדין ונתן לכהן את הקודש היינו מה שלוקח השתמשות התרומה, וי"ל דריב"נ ס"ל דתרומה טמאה הוי מצות שריפה עליה ואגב שריפתה נהנה, אבל אינו דעומד להנאת הסקה, שהרי שאר הנאות אסורין, ושפיר י"ל דכיון דהנאת שריפה אינו מדין תרומה שוב גם אינו מחשיבו להפסד דיני התרומה, ואפי' אם נימא דבתרומה טמאה עומדת שיהנו הכהנים בשריפתה, מ"מ ל"ח לממון לחייבו בתשלומי תרומה, שהרי אינו עומד במיוחד להך הנאה, אלא דאם בא לשורפה יהנה בשריפתה שלא ילך לאיבוד, ועוד דהסקה הוי שלא כדרך הנאה דאין דרך להסיק פירות, ושפיר י"ל דס"ל לריב"נ דהנאת היסק לא מחשיבו לחיוב בתשלומי תרומה, ור"ע ס"ל דתרומה טמאה אפשר דכל מצות שריפה בתרומה טמאה שריפתה הוא כדי שיהנה ממנה ושפיר מיחשיב דתרומה טמאה עומדת להנאת היסק ולהכי שייך בזה חיוב תשל"ת, ומדוייק היטב בלשון רש"י שכ' על תרומת חמץ דמה הפסיד וכו' ומה ישלם כו' היינו דכיון דאסור בהנאה ל"ח דעומדת להנאה.

ועד"ז יש לדמות בהא דכ' התוס' להלן לד. דזר אסור בהנאת כלוי של תרומה טמאה, וכ' בחי' הר"ן ורבינו דוד שם דהטעם דישראל אסור בהנאת כלוי שהוא "מפקיע" ממונו של כהן וכו', הרי דחיובו מה שלוקח מכהן, ולכאורה צ"ע דהרי גם ברשות הכהן אסור לישראל בכלוי והכא אינו מפקיע ממון הכהן, אכן הביאור בזה הוא דאין הכוונה מה דמפקיע מהל' חו"מ, אלא מדין יור"ד, והוא מה שמפקיע מהחפצא דיני התרומה שהיא נתינה להנאת הכהן, ולכן אפי' אם הוי ברשות כהן, אסור לישראל בהנאת הכלוי, כיון דמצד החפצא הוי מתנה לכהנים, [אולם בלשון הריטב"א ע"ז טו ושם סו: כתוב דהוי גזל השבט עי"ש], ודבר זה מבואר גם בראב"ד בהשגות ריש הל' נדרים ומובא ברשב"א בנדרים יא דלהכי תרומה ל"ה דבר הנדור דאסורו משום דהוא נכסי כהן ושלא יהיה אחר זוכה באכילתה, והרי גם בתרומת עצמו איכא איסור לזר לאוכלה, וע"כ דאיסורו משום נכסי כהן היינו מחמת דהחפצא ניתן לאכילת כהנים, וזהו גדר חיוב תשלומי תרומה דהוא להשלים מה שנפסד מהחפצא דיני התרומה שאכל.

ויש לסייע ליסוד דברינו בדין תשל"ת מהא דאי' בתרומות פ"ו אי' בעה"ב שהאכיל את פועליו תרומה דאינו חייב וכ' הר"מ דאשלד"ע ולהכי פטור מתשלומי תרומה, ולכא' צ"ע דהרי לענין אכילה בלא"ה אמרי' בקדושין מג דלא מצינו זה נהנה וכו', אכן להמבואר דהוי בגדרי חיוב גזילה א"כ שפיר דמי למעילה דכ' התוס' שם לדון דל"א ביה ז"נ וזה מתחייב וכו' כיון דהוי בגדרי חיוב גזילה כידוע.

ונראה עוד סיוע ליסוד דברינו מהא דאי' בתוספתא שקלים פ"ג ה"י דהאוכל ק"ק לאחר זריקה משלם קרן לכהנים ואין משלם חומש ולרי"ש ב"ר יוחנן בן ברוקה משלם קרן וחומש לכהנים וכהנים לוקחים בהם שלמים ומקריבין אותן למזבח, והמנחת בכורים פי' דמשלם הקרן לכהנים דבשר דידהו קאכיל ומשלם כדין גזל, אך בפשטות מהא דקונים בדמיו שלמים מוכח דל"ה חיוב מזיק או גזלן בעלמא, דהרי כהנים משלחן גבוה קזכי, ומדברי הר"ש בתו"כ נראה בחד לישנא דהוי בגדר חיוב דתשלומי תרומה, ולהכי הוי כדין תשלומי תרומה דחל על תשלומיו קדושת תרומה והוי לכהנים דחייב להשלים את קדושת התרומה שאכל, וה"נ באוכל בשר חטאת דל"ש שיתקדש מאליו בקדושת חטאת להכי הכהנים מביאים בזה שלמים, עכ"פ מתבאר גם בתשלומי תרומה הך דינא דחובה מצד החפצא להחזיר מה שנפסד ההקדש והתרומה וכמש"נ.

וי"ל עוד ביסוד דברינו בגדר חיוב תשלומי תרומה שהוא להשלים מה שאכל והפסיד דיני התרומה, דנ"מ בכגון באכל אתרוג של תרומה בערב סוכות, דנראה דגם למ"ד לפי דמים סגי מה דישלם ערך אתרוג בשעת התשלום, ואינו צריך לשלם ערכו כבשעת ערב סוכות, ואף דמדין גזלן בעי לשלם ערכו אז, אך יסוד תשלומי תרומה הוא כפרה על מה שלקח התרומה ממה שעומד לכך, והאתרוג של תרומה אינו עומד למצוה של ד' מינים, דהרי אמרי' בסוכה לה: דתרוג של תרומה טהורה לכתחי' לא יטול [מפני שמכשירה לקב"ט] ונמצא דאינו עומד למצוה, ואף דבדיעבד כשר למצות אתרוג מ"מ אינו עומד לכך, ואף דמדין גזילה גרידא יש לחייבו כן, אבל מדין תשל"ת דנתבאר דהתשלום מחמת איבוד החפצא למה שהתרומה עומדת, שפיר הרי האתרוג דתרומה עומד לאכילה, ולהכי הדין כפרה ע"י תשלומיו בערכו לאכילה.

ולפ"ד י"ל בהא דמבואר בר"מ תרומות פי"א ה"ב דבאכל יין תפוחים של תרומה דליכא דין תשל"ת, והראב"ד השיגו דיתחייב מדין גזל, והכס"מ כ' דמיירי קודם שהגיע לכהן, ובערוה"ש הק' דגם קודם שהגיע לכהן הוי ממון כהנים, ובמרכבת המשנה שם כ' דאה"נ מדין גזילה ישלם אבל ל"ב תשל"ת, ובמהר"פ בירוש' כ' דבר"מ משמע דפטור לגמרי, ונ"ל דס"ל להר"מ דהחיוב תש"ת הוא להשלים למה שעומד, וכיון דמיץ תפוחים הוי זיעא ל"ח שעומד לכך ול"ש חיוב תשלומי תרומה, אבל אה"נ מדין גזילה ישלם מה שגזל וכדברי המרכבת המשנה.

ועי' בזכרון שמואל סוף סימן א שביאר בקו' תו"י יבמות עג דל"ל לרבות איסור ח"ש באכילת תרומה, ור"ל דכיון דהאיסור אינו איסור גברא אלא מצד ביטול המצוה בחפצא דעומד לאכילה סד"א דל"ש כאן איסור ח"ש עיש"ה ומתאים לדברינו.

והנה במתני' דתרומות קתני דמשלם קרן לבעלים והחומש לכל כהן שירצה, ויל"ע היכא דמעיקרא שוי חדא והשתא ד' דמשלם ד', אם משלם לבעלים או לכל כהן שירצה והסתפק בזה החזו"א סימן קכד לסוגין אות ג, וכיו"ב יל"ע למ"ד דחייב בכזית אף שאין בו פרוטה אם ישלם לבעלים דהרי לגביהם ל"ש חיוב ממון, ועי' באמרי בינה תרו"מ סימן יג בזה, וכן באחיעזר ח"ד סימן עה, וכן נ"מ למ"ד לפי מדה דמשלם גם בתרומת חמץ שאין לו ערך אם ישלם לאותו כהן או לכל כהן שירצה, וכן נ"מ היכא דמחל הכהן דל"מ או בקלבד"מ, אם מ"מ נימא דיכול לשלם לכהן שירצה, ומכל דברי האחרונים הנז' נראה דבכל הנ"ל דתשלומיו מדין גזילה גרידא יכול לשלם לכהן שירצה.

והנה הבאתי בראשית דברינו הערת הטל תורה בקושית הגמ' לג. מטמא על הטהור דנימא לו ולא לאורו ולא יחול ההפרשה, דניפרוך גם ממפריש בטמא על טמא, ותירץ דבזה ידעי' דמהני ורק מטהור על הטמא ל"ה הפרשה, ולדברינו מיושב היטב דנראה דבזה מעיקרא הוי הפרשה רק לענין להסיק וליכא דין ולא לאורו דמצוותו לכך ונתינתה כדי לשורפה כדמוכח בלשון הר"מ פ"ב מתרומות הי"ד וכמו שביארנו דתרומה טמאה עומדת ליהנות בשריפתה, ושפיר י"ל דבטמאה על טמאה ל"ש מיעוט דולא לאורו דמעיקרא המצות נתינה היא כדי להסיק בה וליהנות הכהנים בשריפתה, ומוכרח כן דהרי כל היכא דל"ה שעת הכושר והוי טמא מעיקרא הרי אית ליה אפשרות לחול עליו דין תרומה שיפירשנו מיניה וביה על טמא, ולדברינו צ"ל דזה לא חשיב שעת הכושר דהתם הוי מעיקרא הפרשה רק לענין נתינה וכדפי', ובזה ניחא דלענין תרומת חמץ אף דגם התרומה וגם הטבל ל"ה לאכילה שפיר מקשה הגמ' דלו ולא לאורו, כיון דהתם סיבת החמץ גורמת ובזה אמרי' דכיון דל"ה לאכילה ל"מ ההפרשה, אבל בתרומה טמאה כיון דמעיקרא הוי הפרשה לענין להסיקה שפיר מהני ההפרשה וא"ש היטב.

ב] ברש"י ביבמות צ. בהא דמשלם חולין טמאים, דמהני מדינא דר' אלעאי דמפריש מהרעה על היפה תרומתו תרומה, [והרע"א שם תמה דהא הוי כמפריש מרעה על רעה ובזה א"צ לדר' אלעאי, והמק"ד בסימן נה סק"ח ובסוף סקי"א נגע בד' רש"י דמוכח דמפריש מהרעה הוי חסרון בהפרשה וכו' ולכן גם בכה"ג דהתם דליכא הפסד כהן איכא חסרון בהפרשה של תשלומי תרומה חולין טמאים כיון דנעשה בתשל"ת תרומה טמאה עי' בדבריו], ולכאורה צ"ע דדינא דרבי אלעאי הוא בהפרשת תרומה דידיה, אך בתשלומי תרומה ל"ה הפרשה אלא דמקיים ונתן לכהן, ונחלקו בירושלמי אם הפרשתו מקדשתו או נתינתו לכהן, אך לכאורה לכ"ע הוי ממילא הקדש דתרומה, ומ"ש כאן דינא דרבי אלעאי, אמנם עי' במנ"ח מצוה רפא אות ט שכ' דבתשלומי תרומה מהני שאלה, דהוי ככל הקדש דידיה, ולמ"ד דהפרשתו מקדשתו ולא הגיע עדיין ליד כהן מהני שאלה, ובקו"ש ב"ב אות רצו העיר דל"ש שאלה כיון דלא הוי הקדש דידיה, ואזיל לשיטתו גם בדבריו בסוגין לג: בקו' רע"א שם. [ויש לדון אם מהני מחשבה בתשלומי תרומה ככל תרומה דחלה במחשבה, ודן בזה במעדני ארץ עי"ש].

ולאור המבואר נראה לומר בהבנת רש"י ביבמות הנ"ל, דס"ל דכיון דחיוב תשלומי תרומה הוא בהשבת דין התרומה, א"כ חיובו הוא גם בנתינה לכהן וגם בחלות הקדושת תרומה, ונמצא דגם קדושת התרומה חלה על ידו, ושפיר כ' רש"י דמה דחל תש"ת על חולין טמאין דהוא כדר' אלעאי דתורם מהרעה על היפה תרומתו תרומה, כיון דנחשב שמפריש תרומה מטמא ע"י חלות דין תשלומי תרומה.

והנה בגיטין נד. מבואר דבאכל תרומה טהורה ושילם חולין טמאין מהני מהתורה, ומבואר בראשונים דבתורת חולין שויות חולין טמאין אינו פחות מתרומה, אך הקשו הראשונים דהא מ"מ כיון דתשלומיו נעשין תרומה, וא"כ נמצא דמשלם בתרומה טמאה, וכ' רש"י שם דקאי כמ"ד לפי מדה, והתוס' שם הקשו מסוגין דאמרי' בגמ' לא יהא אלא גזלן, ומבואר דאזלי' לחומרא ומשלם ד', וא"כ ה"נ התם לא יהני לשלם בחולין טמא, ובכת"ס בגיטין שם ר"ל דגם לרש"י מדין גזלן חייב להשלים הדמים וכוונת רש"י דמדין תשלומי תרומה סגי בכך, [ונתכוין לזה בזכרון שמואל סימן ב], והתוס' חלקו על רש"י, ונראה דהתוס' דייקו בקושייתם דאין לתרץ כן, דעי' היטב בתוס' ותורא"ש שהקשו דבפסחים אמרי' דהיכא דמעיקרא וכו' משלם לפי דמים, ולפנינו הנוסח בגמ' שונה ואמרי' דכה"ג משלם כדמעיקרא דלא גרע מגזלן ומשלם לפי דמים, אך בתוס' ותורא"ש נראה דאמרו בגמ' בפסחים דכה"ג לכ"ע לפי דמים משלם, היינו דבזה השומא לפי דמים והכל בכלל תשלומי תרומה ולא תשלומי גזילה בעלמא. [ובתוס' יבמות צ. הק' דלמ"ד לפי דמים איך משלם בטמאה, הרי דס"ל כרש"י בגיטין דלמ"ד לפי מדה ניחא, ודלא כדבריהם בגיטין שם].

וע"ע ברמב"ן וברשב"א שהוסיפו בקושיתם על רש"י דלא אמרו בהקדש להקל וכו' ובודאי כוונתם לאפוקי מהך תרוצא, וס"ל דכל הד' שמשלם הוא מדין תשלומי תרומה, ואכן בגה"ש לרע"א הק' הכא דנ"מ דאם לפי דמים חייב מדין תשלומי תרומה משא"כ אם לפי מדה ישלם ד' מדין גזלן ונ"מ אם יהא בזה חומר דתשלומי תרומה ומוסיף חומש ול"מ מחילה, וכן נ"מ באוכל תרומת עצמו דעדיין הוי אצל הישראל דשייך לחייבו רק מדין תשלומי תרומה ולא מדין גזילה, והאחרונים העירו דגם אם לפי מדה ישלם ד' אבל גדר חיובו הוא דהכל תשלומי תרומה, ראה בפנ"י גיטין נד, ובחזו"א דכל הדמים הוי תשלומי תרומה, ועי' בפנ"י שם שהוכיח כן בד' התוס' שם בתירוצם דע"כ דכל התשלום הוא מדין תשלומי תרומה ולהכי כ' התוס' דמדרבנן חוזר ומשלם דאמרי' דבעי לשלם במידי דקפיץ זבינא וה"ד אם הוי חיוב תשלומי תרומה, וכן בחזו"א הוכיח כן ממש"כ התוס' שם דהשומא לפי דלכ"ע בעי לפי דמים ולא סגי במדה, אמנם ברש"י לפנינו ובגיטין שם מפורש דמה שמשלם הד' הוי מדין גזילה ודוק. ומבואר דאוכל תרומה טהורה ושילם חולין טמאים דמהתורה מהני התשלומין ומדרבנן קנסוהו דיחזור וישלם, וכ' רש"י בגיטין דהא דמהני מהתורה הוא משום דלפי מדה משלם, [ולהלכה נחלקו הר"מ והראב"ד אם לפי מדה או לפי דמים], והראשונים הק' דהכא מבע"ל, והתוס' הק' דאמרי' הכא דמשלם ד' דלא גרע מגזלן, וברמב"ן וברשב"א כ' דלהנאת הקדש אמרו ולא לגריעותא, והיינו דלפי מדה הוי לחומרא ולא לקולא, והתוס' כ' דמיירי ששילם חולין טמאים במדה מרובה שיהא שוה עד כדי התרומה שאכל היינו ששילם באותה שויות כמו שאכל והא דמדרבנן קנסוהו משום דמשלם מידי דלא קפצי עליה זבינא וכו' והפנ"י שם כ' דע"כ להתוס' כל התשלומין מדין תרומה ולהכי בדרבנן צריך לשלם מידי דקפץ זבינא אבל אם הוי תשלום מדין גזילה גרידא ליכא ד"ז עי"ש. עוד מוכח בתוס' כנ"ל דאם הוי גזילה גרידא אמאי כ' התוס' דמשלם כפי שויו להסקה ישלם כמו שויו באכילה כפי שויו בחולין.

ובישוב שי' רש"י נראה ובהקדם חקירת המשנ"ל פ"י מתרומות הי"א וברע"א אם לפי דמים הוא כשויו התרומה או דמשערין כאילו היתה חולין, ולכאורה תלוי אם נעשה קודש כשנותן או אחר הנתינה, ומצאתי דהרמב"ן והרשב"א בגיטין נד. הביא י"מ שכ' דכשמשלם בחולין ועי"ז נהפך לתרומה דהערך נמדד לפי חולין דבתר שעת נתינה אזלי' וחולין טמאים שוים יותר מתרומה טהורה דכל ישראל יכולים לאוכלן ולכך מהני גם אם לפי דמים, והמח' הוא דלי"מ ברשב"א מודגש דכיון דנעשו קודש אח"כ שפיר בנתינה הוי ונתן כשעורו, אכן נראה דרש"י לשיטתו בזה, דבדעת רש"י ביבמות נתבאר לעיל דחיובו הוא גם בונתן וגם שיהא קודש, וע"כ דיחלוק על הי"מ ויסבור דהערך נמדד כפי מה ששוה אחר שנתקדש לתרומה, ולהכי רש"י חולק על הי"מ ברשב"א, ורש"י כ' כן רק למ"ד דלפי מדה, ומשמע דאם לפי דמים בעי לשלם כפי הערך שיהא אחר שחל התרומה, [ובמהר"ם שי"ף בגיטין כ' בד' רש"י עפ"י הך רשב"א וצ"ע, אך משמע בדבריו דגם בד' הרשב"א מפרש דקאי כמ"ד דלפי מדה], אכן י"ל דזהו בנוגע לעיקר חיוב תשלומי תרומה דצריך להשיב התרומה כמו שהיה, אבל במה שנוגע לדין גזילה בזה רש"י יכול לסבור כש"ר שם דכיון דבנתינת החולין שוה כמו התרומה שוב הוי השבת הגזילה, ועד"ז כ' בזכרון שמואל שם עי"ש, עכ"פ רש"י אזיל לשיטתו ביבמות בגדר תשלומי תרומה וכמש"נ.

ולכאורה נראה דבעיקר חקירת המשנ"ל הנ"ל י"ל דנ"מ אם התשלום נעשה בתורת תשלומי תרומה או בתורת גזילה, דאם הוי מדין תשלומי גזילה הרי סגי דנותן חולין דהדמים הוא כפי שהוא כעת, אבל אם החיוב הוא להשלים התרומה שהחסיר וזהו חיוב תשלומי תרומה ובזה שנותן פירות לכהן ונהפך להיות תרומה מתקיים הדין תשלומי תרומה, במקום התרומה שאכל, והחלות תשלומי תרומה הוא ע"י התרומה שביד כהן א"כ מסתבר דהדין דמים הוא כפי"מ שהוא ביד כהן, והרשב"א כשהיא הי"מ הדגיש דמשלם לכהן ואחר גמר התשלומין נעשה לתרומה **דכתי' ונתן לכהן ואח"כ את הקודש וא"כ טעם הי"מ הוא דהתשלומי תרומה מתקיים בנתינה לכהן**, ולרש"י הוי איפכא דלאחר שנעשה תרומה גמרה התשלומין, ועי' בפנ"י דמבואר עד"ז דאם החלות תשלומי תרומה הוא ע"י שנעשה תרומה ביד כהן א"א להעריכו כפי החולין שנתן אלא כפי"מ שהוא תרומה, וזש"כ רש"י דאם לפי דמים הוי הכל מדין תשלומי תרומה א"כ בעי' תשלום כמו התרומה, והתשלום בטמאה הוא פחות מערך הדמים, אבל אם הסוגיא דגיטין כמ"ד לפי מדה הרי מצד תשלומי תרומה משלם כמדה שאכל והחיוב ממון מה דלא גרע מגזלן בזה מעריכים את התשלום כפי"מ שהוא חולין בנתינה.

בס"ד

**בדין היסח הדעת בקדשים ובתרומה**

א] במח' ר"י ור"ל אם היסה"ד פסול הגוף או פסול טומאה. יל"ע בקו' הגמ' דאמאי ישרף שמא יבא אליהו ויטהר, ואמאי לא מקשי' דבלא"ה הוי רק ספק אם נטמא ואיך ישרף מספק, ונראה דבעיקר פסול היסח הדעת וכו' עי' ברש"י, ועי' פנ"י ושפ"א דלמ"ד פסול הגוף אינו אלא מדרבנן, אך כבר הביאו הירושלמי דלכ"ע פסול מהתורה, וכן הסיק החזו"א, ולכאורה נראה ברש"י דגם בתרומה טמאה יש דין משמרת, שכ' "שוב" מלשמרן, ולהכי פוסל היס"ד, ובסופ"ק מבואר דבטמאה ליכא משמרת, ועי' באחיעזר יו"ד סימן מ אות ו, וצ"ל בד' רש"י דההיסה"ד הוא מה שלא שמר ונטמא, [ועי' טה"ק זבחים ריש פ"ג, ובריטב"א גיטין סא דגם בתרומה טמאה אסור לטמאה מדין משמרת ואכ"מ].

ונראה מוכרח דלא מבעי' למ"ד דהוי פסול הגוף דפוסל מצד ודאי מה שהסיח דעתו, אלא גם למ"ד דהוי פסול טומאה הוי פסול ודאי שמא נטמא, וכן מצאתי שכ' באחיעזר יו"ד שם אות ה כ' דלכ"ע אף אם הוי פסול טומאה הוי מה"ת, ואף דל"ה ודאי, לא דמי לתרומה תלויה, אלא דפסלוהו מספק, והיינו דגם למ"ד משום טומאה פסלוהו מתורת ודאי, וכמ"כ נראה דלמ"ד פסול הגוף יסודו משום טומאה ודנו בזה היכא דאינו ראוי לקב"ט כבע"ח או בלא הוכשר אם נימא דלר"ל דהוי פסול הגוף דפוסל, ובאחיעזר ח"ב סימן א אות ג הוכיח מכריתות כו דליכא פסול גם לר"ל, דפסול היס"ד הוא מחמת טומאה וכה"ג נחשב שמור. [ובגמ' דמקשי' למה לי עיבור צורה, ובתרוץ הגמ' דנפסל בטבו"י, הק' המהרש"א דבכל טמא איכא היס"ד ואיך ציץ מרצה, ותי' דכיון דיסודו משום טומאה שייך רצוי ציץ, ומוכח דחשיב היסה"ד דטומאה וכיון שאפשר לטהר ע"י שתילה יש בהם פסול היס"ד משא"כ בשר קדש שנטמא דאין בו טהרה אין בו פסול היס"ד דבטמא ל"ש פסול. וביאור הדברים נראה דגם למ"ד היסח הדעת פסול הגוף היינו לא רק מחמת אי השמירה אלא מחמת סיבת הטומאה, והיכא דל"ש טומאה ליכא גם להך מ"ד פסול הגוף, ולהכי ברצוי ציץ דהוי הקרבה בטומאה בזה לא נאמר היסח הדעת פסול הגוף, דכיון דהוי הקרבה בטומאה ל"ש דין שימור בטהרה וליכא דין משמרת כלל, וכיו"ב במה שהק' באחיעזר גבי טומאה הותרה בצבור דנימא פסול היסח הדעת, דשפיר י"ל דכיון דהוי הקרבה בטומאה ליכא דין משמרת מטומאה ול"ש פסול היסח הדעת, ועי' באור שמח פ"א מק"פ ה"ו שכ' דאם הס"ד הוא פסול טומאה בדם קדשים דאינו מק"ט ליכא פסול, ומשמע בדבריו דלמ"ד היס"ד פסול הגוף ה"נ פוסל ודלא כהנ"ל].

והנה ברמב"ן חולין ב: מבואר דלא מהני ספק טומאה ברה"ר לטהר בתרומה וקדשים מדין משמרת, ובזה מיישב קו' התוס' שם, והתוס' שלא תירצו כן חולקין, וכן במאירי שם חולק, והריטב"א שם כ' הטעם דהרמב"ן דהוי היסח הדעת, ולכא' תליא במח' ר"י ור"ל, וכ"כ בשו"ת שואל ומשיב, וחידש דלהרמב"ן גם רוב לא יהני בתרומה וקדשים דמדין משמרת בעי' ודאי, [ורוב הוי ספק כש"מ פ"ק דב"מ], והביאור הוא דרק למ"ד פסול הגוף ל"א ס"ט ברה"ר, דברה"ר טהור דתלינן בטהרה, ובתרומה מדין משמרת ל"א תלייה, וכמ"כ י"ל דלא יהני רוב לטהר משום דין משמרת, [וכיו"ב ביארנו במק"א לדין מקום טהור הנא' בפרה דל"מ ס"ט ברה"ר מדין משמרת], אך לפי"מ דקי"ל כר"י ה"נ בספק ברה"ר יהיה טהור דל"ש פסול טומאה, וכ"ה בתקלין חדתין שקלים פ"ז ה"ב, וכ"כ שם במשנת אליהו בד' הר"מ פי"ט מפסוה"מ ה"ד, אולם באו"ש פ"כ מאה"ט הי"א כ' בדעת הרמב"ם כרמב"ן אף שפסק כר' יוחנן דפסול טומאה, ועי' באחיעזר חיור"ד סימן א שהעיר דדברי הרמב"ן תליא במח' בסוגין אם הוי פסול הגוף וכו'.

אולם להמבואר נראה דהרמב"ן קאי גם למ"ד פסול טומאה, אלא דס"ל דאף דברה"ר ספיקו טהור הוי הנהגה לטהר אבל ל"ה ודאי ומדין משמרת בעינן ודאי ולהכי לא סגי בס"ט ברה"ר טהור, וע"ע באחיעזר שם סימן מ סק"ה דפסול טומאה לר' יוחנן הוי פסול ודאי וכעין דין ספק סוטה דהוי כודאי.

ב] והנה בגמ' להלן לה. ילפי' מקרא דמחמת חיבת הקודש עצים ולבונה דקדשים מקבלין טומאה.

ובראשונים נחלקו אם הוי מהתורה או דהדרשה דהובשר

הוי אסמכתא ואינו אלא מדרבנן, עי' בתוס' זבחים לד. ד"ה ואפ"ה ובתוס' מנחות כא,ב ד"ה יצאו דהוי מהתורה, וכ"נ בכס"מ פסוה"מ פי"ח הכ"ד בד' הרמב"ם, אולם ברש"י כאן ובזבחים מו,ב ובמנחות שם כ' דאינו אלא מדרבנן, ועי' בתוס' בחגיגה כד,א סוד"ה והא שכ' לחלק דבלבונה חיבת הקודש מהתורה ובעצים אינו אלא מדרבנן, והיינו משום דעצים אינם ראויים לאכילה כלל, ובזה מסתבר דהא דמקבלים טומאת אוכלין אינו אלא מדרבנן, וברמב"ן בחולין לה מבואר לחלק באופ"א דבאוכל שלא הוכשר חיבת הקודש מהני לעשותן אוכל מהתורה, ואף בלי

הכשר מקב"ט, אבל בעצים ולבונה דל"ה אוכל כלל, משום חיבה"ק דמק"ט אינו אלא מדרבנן, וכן מבואר בחי' רבינו דוד עיש"ה.

ונ"ל בזה דחלוק ביסודו דין חיבת הקודש בעצים ולבונה דמק"ט, לדין חיבת הקודש באוכל שלא הוכשר, ובהקדם מה שהובא בכתבי הגרי"ז ז"ל בזבחים מג: לבאר הגמ' שם דסד"א דבעצים ולבונה שנטמאו פקע טומאתו בעלו למזבח, וכ' הגרי"ז שם לבאר הך ס"ד, דדין טומאה דחיבת הקודש הוי פסול טומאה בקדשים ול"ה דין טומאה ממש דאינו נעשה לחפצא דאוכל, ובזה ביאר הגמ' בחולין לו,א דמבע"ל אם בחיה"ק מונין ראשון ושני עי"ש.

והנה בש"מ בחולין שם כ' דספק הגמ' אם מונין וכו' ה"ד באוכל שלא הוכשר, אבל בעצים ולבונה לא אמרינן דמונין, ונראה דס"ל להש"מ דבזה חלוק דין חיבה"ק הנאמר באוכל שלא הוכשר, לדין חיבה"ק הנאמר בעצים ולבונה, דבאוכל שלא הוכשר כיון דהוי אוכל ורק דאיכא בהו חסרון דהכשר דבעי' לקב"ט, בזה נתחדש דבקדשים מחמת חיבה"ק הוי אוכל לקב"ט אף בלי הכשר, ונמצא דע"י חיבה"ק הוי דין טומאה ממש ומש"ה מונין בו ראשון ושני, אבל בעצים ולבונה דל"ה אוכל שפיר י"ל דאף דמקבל טומאה מדין חיבה"ק, מ"מ ל"ה טומאה ממש אלא פסול טומאה בקדשים, ולהכי כ' הש"מ דאין מונין בו ראשון ושני, וכ"ה בש"מ בחולין שם הנדפס מכ"י [בהוצאת מכון אופק] שכ' דבעצים דיש בו שני החסרונות דל"ה אוכל וליכא הכשר לא אמרינן דמונין בו ראשון ושני, והיינו משום דבעצים ולבונה הוי פסול טומאה בעלמא, וכ"ה לשון הראב"ד בתו"כ בפ' ויקרא עי"ש, והגמ' בזבחים הנז' דבעלו למזבח פקע טומאתן, מיירי בעצים ולבונה דהוי פסול טומאה, ובזה שפיר

ס"ד דבעלו למזבח פקע פסול טומאתן וכד' הגרי"ז שם וכמש"כ.

ובזה מבואר שיטת הרמב"ן והרבנו דוד הנז' שכ' דלענין אוכל שלא הוכשר הוי חיבה"ק מהתורה, ולענין עצים ולבונה הוי רק דרבנן, ומבואר דתרי דיני חיבת הקודש הם, ובעצים ולבונה גרע כיון דל"ה אוכל כלל, ושפיר שייך לומר כמש"כ.

והנה בתוס' בחולין ב: ד"ה דליתיה דחלקו על הרמב"ן הנ"ל וס"ל דדין ספק טומאה ברה"י וברה"ר נאמר גם בבשר קדשים שלא הוכשר מדין חיבה"ק, ולכאורה היה נראה דדוקא בכה"ג כ' התוס' כן, ומשום דבזה הוי דין טומאה ממש, אבל בעצים ולבונה דהוי רק פסול טומאה ל"ש בזה כללא דס"ט ברה"ר טהור.

אמנם יל"ע דגם באוכל שלא הוכשר אף דמדין חיבה"ק הוי טומאה ממש, מ"מ הא לא גרע מעצים ולבונה, ואיכא בהם גם "הפסול" טומאה שיש בכל חיה"ק,

ומעתה צ"ע דאף דס"ט ברה"ר טהור, מ"מ היינו דוקא בספק טומאה ממש, ומנלן להתוס' דגם בפסול טומאה נאמר דין ס"ט ברה"ר טהור.

וכיו"ב יש לדון במה שנחלקו האחרונים אם בחיה"ק בעינן שעור כביצה לקב"ט, ובתוס' הרשב"א לג: מפורש דבכל שהו מק"ט, ונתכוין לזה הרש"ש בשבת צא, ודלא כמנ"ח במצוה קמה עי"ש, ולכאורה י"ל דבאוכל שלא הוכשר ה"נ בעינן שיעורא כיון דהוי דין טומאה ממש, אבל בעצים ולבונה דהוי פסול טומאה, ה"נ לא בעי' שעור כביצה, אלא דיש להעיר דגם באוכל שלא הוכשר, מ"מ לא גרע מעצים ולבונה ואית ביה גם "פסול טומאה", וא"כ בפחות מכביצה אוכלין יהא בהם פסול טומאה מדין חיבה"ק כמו בעצים ולבונה, וצ"ל דתרי דיני חיבת הקודש הם, והיכא דהוי אוכל שלא הוכשר דינו בגדר קב"ט ומונין בו ראשון ושני, וא"א להחיל עליו דיני חיבה"ק דעצים ולבונה. ודבר זה מוכרח ברמב"ם דבאסו"מ פ"ו ה"ח כ' וכן העצים והלבונה אע"פ שאינן אוכלין ה"ה מתטמאין כאוכל וכו' ולא הזכיר דמטמאין אחרים, הרי דבעצים ולבונה אין מונין ראשון ושני, ומשום דהוי רק פסול טומאה, ובפי"ב מאה"ט הי"ג כ' שאם נגעה טומאה באוכלין של קודש שלא הוכשרו שנטמאו מפני שחיבה"ק מכשרתן כו' הרי דבזה מטמאין, ועמד בזה גם בחזו"א זבחים סימן ט סק"ו ומבואר כמש"כ.

**בדין מצה של טבל ובדין מצה הראויה לכל המושבות**

פסחים לה, ב ת"ר יכול יוצא אדם ידי חובתו בטבל וכו' ת"ל לא תאכל עליו חמץ מי שאיסורו משום בל תאכל עליו חמץ יצא זה שאין איסורו משום בל תאכל חמץ אלא משום בל תאכל טבל עי"ש, ובס' זכר יצחק הקשה בהא דילפי' דמצה של טבל פסולה בפסח שני, אף דבפ"ש ליכא איסור חמץ ול"ש הך ילפותא דמי שאיסורו משום בל תאכל חמץ.

ונראה בזה דיש להסתפק בגדר הך מיעוט אם הוי גזה"כ לפסול מצה של עבירה, והוי ילפותא דמצה שיש בה עבירה נוסף על איסור חמץ, פסול למצות מצה, ויסוד פסולו הוא מחמת דהוי עבירה באכילתו, [והרמב"ן הק' דניפסול מדין מהב"ע עי"ש תי', וכן הקשו בתוס' סוכה ל], והך קרא אינו אלא גילוי לדין מצת עבירה, אבל אין הסיבה לפסול מטעם דאינו רק בבל תאכל חמץ, או דה"נ עיקר פסולו הוא רק מטעם הך ילפותא דמי שאיסורו משום בל תאכל חמץ וכו', ולצד הראשון ניחא דלהכי בפסח שני מצה של טבל פסולה אף דל"ש הך ילפותא, כיון דמהך קרא הוי גילוי דמצה שיש באכילתה עבירה פסולה.

והמעיין היטב ברמב"ן יראה כפי' זה דהחסרון הוא כמהב"ע, דעי"ש שכ' דמהב"ע הוי רק פסול דרבנן זולת בסוגין ובסוכה, ונראה כוונתו דהכא החסרון משום דיש בו עבירת טבל, וכן מפורש בר"מ בי"ד בהל' חמץ ובפה"מ בנדרים ריש פרק שני [במש"כ דל"ש עשה דוחה ל"ת בקונם סוכה כו' דהוי כמצה של טבל דמהב"ע, ועי' ברבנו דוד בסוגיא].

והנה בגמ' אמרי' דקאי כר"ש דאין איסור חל על איסור, ומשמע דלרבנן ל"ש הך דינא, אף דהנידון אם חל האיסור חמץ, אבל האיסור טבל הרי קיים, וכפי הנראה הפי' דלרבנן כיון דיש גם איסור חמץ אף דאיכא איסור טבל ל"ש למעטו מהך קרא, כיון דמ"מ איכא איסור חמץ, ומה"ט מוכרח בסוגיא דבהך מיעוטא היינו דבעי' איסור מץ וגם העונש שבו, דהרי באאחע"א ס"ל לפרמ"ג דחל מ"מ היסור השני, והרגיש בזה בראש יוסף כאן, ובאחיעזר אכן כ' דבעי' שיהא העונש דאיסור חמץ עי"ש.

וברש"י כ' - על הא דמקשה הגמ' גבי אכילת דמאי דהא לא חזי ליה -, ואמרי' לקמן מי שאיסורו משום בל תאכל חמץ לבדו וכו' א"נ הו"ל מהב"ע, [ולטעם השני ברש"י מוכח דמהב"ע פוסל גם בעבירה דרבנן, ונחלקו בזה האחרונים], ובטעם הראשון דרש"י עי' במשנ"ל פ"ז מתרומות ה"א שנקט ברש"י דמהתורה אינו יוצא, [ועי' בתוס' להלן לח,א ד"ה אבל שהביא ב' שיטות בדינא דמצה הנאכלת בכל המושבות היכא דאינו נאכל מחמת אסור מדרבנן אם נתמעט, ועי"ש במהרש"א ע"ד התוס' ויבואר להלן], ובגמ' להלן אמרי' גבי טבל דרבנן בעציץ שאינו נקוב דאינו יוצא, ושם כתב רש"י רק טעמא דמהב"ע, ועי' במהרש"א שכ' בישוב הסתירה ברש"י דבדמאי שיש בו ספק מהתורה שמא לא עישר גרע, [והיינו דבדרבנן דחששו על טבל לא סמכי' על רוב ע"ה מעשרין], עכ"פ מבואר במהרש"א בדעת רש"י דגם היכא דאסור מדרבנן חשיב בהך מיעוטא דמי שאיסורו וכו'.

ונראה דתליא במש"כ לחקור אם המיעוט מי שאינו אלא בבל תאכל חמץ הוי מיעוט בפ"ע בשם מצה, ולפ"ז ודאי דשייך למעט רק היכא דאסור מהתורה, אך אם נימא דגדר המיעוט הוא דרק מצה המותרת באכילה ראויה למצה, ולא במצה האסורה, שפיר י"ל דגם היכא דאסורה מדרבנן תו אינו יוצא מדרבנן.

והנה בגה"ש ציין לדברי התוס' להלן קיד,ב שכ' כטעמא קמא דרש"י, עי"ש שכ' גבי מרור בטבל דרבנן דלא יצא דאיתקש למצה וכו' וטעמא דהחמירו בודאי דרבנן דטבל דאורייתא מפיק התם מלא תאכל וכו', ועי' ברבנו דוד לפנינו שכ' דלגבי מרור אינו פוסל, דבמרור ל"ש הילפותא דמי שאין איסורו אלא בחמץ וכו', ועי' בר"ן דחולק דאיתקש למצה, ונראה דהתוס' שכ' למעט מהך קרא גם באסור מדרבנן, ע"כ דגדר המיעוט אינו בחפצא דמצה, דא"כ לא היינו ממעטין כן לענין מרור, אלא עיקר המיעוט דבדבר של עבירה מיעטה התורה ממצוות מצה, להכי ס"ל דגם בדבר האסור מדרבנן אינו יוצא מדרבנן, ומשו"ה ס"ל דגם במרור אמרי' הך כללא, אבל אם הוי ילפו' בגדר מצה הראויה למצוה ל"ש זה במרור, וכדכתב הרבינו דוד הנז' דל"ש במרור המיעוט דמי דאינו אלא בבל תאכל חמץ וכו'.

ב] ויסוד חקירתנו יש לחקור גם בגמ' לו,א דממעטי' מצה מבכורים ומע"ש מטעמא דאינו נאכל בכל המושבות, ויש לעי' אם המיעוט דבעי' בפועל שיהא נאכל בכל המושבות, ובמצת בכורים ומע"ש כיון דנאכל רק בירושלים להכי פסול, ואולי מה"ט גם אם אחד ישבע שלא לאכול מצה זו חוץ לירושלים תהיה מצה זו פסולה למצוה מטעם שאינה נאכלת בכל המושבות, או דמהך קרא הוי ילפותא דמצה ממע"ש ובכורים אינם ראויים למצוות מצה, אבל לא בעינן בפועל שיהא נאכל בכל המושבות, והנה במהר"ם חלאווה הק' גבי כהנים דיוצאים בתרומה וחלה, והרי אינם נאכלים בבית הקברות, וא"כ אינו נאכל בכל המושבות, ונראה כוונתו עפ"י הגמ' ביבמות דאמרי' דמעשר ראשון נאכל בכל מקום היינו גם בבית הקברות, וכ"ה ברש"י סו"פ קרח עה"כ במעשר דנאכל בכל מקום, שכ' דהיינו בבית הקברות, והמקור בספרי שם דתרומה אינה נאכלת בכל מקום היינו דאינה נאכלת בבית הקברות משא"כ מעשר, וזש"כ מהר"ם חלאווה דהכא בעי' נאכל בכל מושב היינו דירה, עכ"פ מוכרח בדבריו דבעי' שתהא המצה נאכל בפועל בכל מקום, ועדיין צ"ב דמה דתרומה אינה נאכלת בבית הקברות הוא מחמת דיטמא התרומה, אבל ל"ה דין בחפצא, כמו דמע"ש ובכורים נאכלים רק בירושלים, וצ"ל דס"ל דכיון דל"ש אכילת תרומה בבית הקברות ל"ה נאכל בכל מקום, ובזה תירץ דבכל מקום היינו כ"מ שדרים בה.

ועי' ברש"י לח: מבואר דבמע"ש דנאכל בנו"ג בכל מקום באותו זמן מקרי נאכל בכל המושבות, והתוס' לו: ד"ה דאמר ס"ל בקושייתם דמשום נו"ג מקרי בכל זמן נאכל בכל המושבות, ובתוס' זבחים קיט ס"ל כן [ותי' באופ"א את קו' התוס' לפנינו הנז'], וביאור המח' נראה דרש"י ס"ל דבעי' שיהא נאכל בפועל להכי ה"ד בזמן נו"ג, אבל התוס' ס"ל דהקרא הוי גילוי דמצת מע"ש שאינה נאכלת בכל מקום פסולה, א"כ כיון דחזינן דבזמן נו"ג הוי נאכל תו הוי ראיה דמצת מע"ש ראויה למצות מצה, ולהכי ל"ש הפקעה בשם מע"ש למצות מצה, ובכל זמן אף במקדש מצת מע"ש כשרה.

ולפ"ז ניחא גם מה דהרגיש הרע"א בדו"ח לפנינו דרש"י ותוס' כאן נחלקו אם הא דיכול לפדות מע"ש בטומאה ולאוכלה בכ"מ, אם חשיב נאכל בכל המושבות, דלרש"י אמרי' סברא דפדיון, והתוס' שכ' רק דלא בעי' לר"א וכו' ומשמע דבעי' קרא להכשיר ול"ס בסברא דראוי לפדיון, ונראה דרש"י לשיטתו דבעי' אכילה בפועל שפיר ס"ל דכיון דראוי לאכילה ע"י פדיון מקרי דנאכל בכל המושבות, אבל התוס' דס"ל דהוי ילפו' לפסול מצה מע"ש, בזה י"ל דמה דנאכל ע"י הפדיון בכל המושבות אינו ראיה להכשירה למצות מצה, שהרי ע"י פדיון נאכל לא בתורת מע"ש שהרי פקע ממנה קדושת מע"ש, וא"כ אין בזה סיבה להכשיר מצות מע"ש למצות מצה.

והנה בתוס' בדף לח,א ד"ה אבל איכא ב' תרוצים שנחלקו אם היכא דמדרבנן אין להם פדייה דיחשב שאינו נאכל בכל המושבות, והמהרש"א שם אכן ציין לגמ' לה: גבי בל תאכל חמץ דממעטי' בטבל דרבנן בעציץ שאינו נקוב, [מיהו המהרש"א סותר דבריו לעיל שם הובא לעיל דנקט דדברי רש"י שייך רק על דמאי דעיקרו מה"ת וכו', ולהכי גבי טבל בעציץ כ' רש"י טעמא דמהב"ע וכנ"ל, אלא דלפי המבואר דברי המהרש"א לעיל קאי בשיטת רש"י ובזה צריכינן לחילוקו בין דמאי לטבל דרבנן, אבל הכא מיירי לשיטת התוס', ולשיטתם אין צריך לחילוקו בין דמאי לשאר טבל דרבנן], ונראה דהתוס' לשיטתם דהוי מיעוט בשם מצת מע"ש ובכורים, להכי שייך למעט גם היכא דאינו ראוי מדרבנן, אבל לרש"י י"ל דכיון דהמיעוט משום דבעי' אכילה בפועל בכל המושבות, א"כ היכא דמה"ת היה שייך פדיון הרי ה"נ היה נאכל בכל המושבות מהתורה, [ול"ש כאן לנידון של התוס' ריש סוכה אם ע"י הדרבנן נפסלה המצוה מה"ת, דהתם בנן חידשו גדר וסייג במצוה דאורייתא], ושפיר ראוי למצות מצה.

ונראה דכל דברינו מוכרחין בסוגיא מפורשת להלן לח,א בעי רשב"ל מהו שיצא אדם ידי חובתו בחלה של מע"ש כו' אבל חלה דאי מטמית לית לה היתר וכו', או דלמא אמרי' הואיל ואילו לא קרא עליה שם וכו' היינו דהכא מה שאינו נאכל הוא מדיני חלה דטעון שריפה, וא"כ בשלמא אם הוי דין דבעי' בפועל שיהא נאכל בכל המושבות שפיר י"ל דכה"ג מ"מ הרי אינו נאכל דל"ש פדיון, אבל אם הוי גילוי דמצת מע"ש פסולה, א"כ מה דאינו נאכל מדיני חלה דטעון שריפה ל"ה ראיה על פסול מצת מע"ש, ושפיר י"ל דחקירה זו היא גופא ספק הגמ', ונפלאים הדברים לפרש בזה השו"ט בתוס' שם ד"ה או דילמא במש"כ דשם חלה נאכל בכל המושבות, וכן שם מעשר לחודיה וכו', ואם תליא במציאות דנאכל בכל המושבות הרי בכה"ג מ"מ אינו נאכל, וכן מבואר בזה סו"ד התוס' שם במש"כ בהואיל ולא היה מעלה לירושלים וכו', וניחא דהתוס' לשיטתם בזה דהוי גלוי לפסול מצת מע"ש וכמש"נ בשיטתם לעיל, ובזה יש לבאר גם דברי רש"י להלן שם ד"ה מאי מי אמרי' הואיל ואי לאו לקוח וכו' לאו חומרא הוא לגביה אלא קולא וכו', ולכאורה הרי תלוי אם נאכל בכל המושבות ומ"ל דאין להחמיר בלקוח וכו', אלא דבספק זה בגמ' סברינן דהוא גילוי למעט מצת מע"ש וכיון דבקדוש בקדושת מע"ש יצא, להכי כל שכן בלקוח שקדושתה קלה יותר, אף דבמציאות אינו נאכל, זה אינו מעכב, וכמו כן יש לבאר בזה עיקר הספק אם אמרי' תרי הואיל, וכן ניחא בזה מש"כ רש"י בסוד"ה או דילמא גבי חלת מע"ש דהוי תרי הואיל כו' ותירץ רש"י דלא קרינא הואיל דבר שיש בידו לעשות לגרום לה טומאה, וצ"ע דהרי אסור לטמאות מע"ש, ועי' בפנ"י, וכן במנ"ח במצוה קס, אכן י"ל דאם בעי' בפועל שיהא נאכל, שפיר גם אם הוי איסור לטמאות, מ"מ יכול לעבור על האיסור ולטמאות ועי"ז לאכול בכל המושבות, אבל אם הקרא הוי גילוי לפסול מצת מע"ש כיון דמדיני מע"ש אסור לטמאות שפיר הוי גילוי לפסול.

ומצאתי בשפ"א ובאו"ש בדבריהם על סוגיין ככל החזיון הנ"ל, עי' בשפ"א בסוגיא ד"ה הואיל שכ' תמוה לומר הואיל כזה להיות נקרא נאכל בכ"מ כיון דכמו שהיא עכשו אינו נאכל, ונראה דסברת הגמ' היא דלא קפיד קרא להיות באמת נאכל בכל מושבות ולא בא הכתוב אלא להורות דאותו המצה הנעשה מדברים שאין נאכלים בכל המושבות כגון ביכורים אין יוצאין בהם, ולהכי מע"ש כיון דאית ליה היתר ע"י הואיל אינו בכלל המיעוט דקרא, ואפי' נולד עתה סיבה שעי"ז אינו נאכל בכ"מ מ"מ כיון דעיקר מע"ש נאכל לא אימעוט מקרא עכ"ד, ומתבאר כמש"כ, וכן מצאתי באו"ש בהל' חו"מ פ"ו ה"ח שביאר בהא דמבע"ל הכא ולא בסוגיא דלעיל גבי פלוגתא דריה"ג ור"ע וכו', [וכה"ק הבית הלוי ותי' באופ"א], וכ' האו"ש ליישב דמשום דמבעיא דילהו מוכח דלקוח בכסף מע"ש פשיטא להו לכ"ע דיוצאין בה, ואע"ג דאי נטמא לר"י יקבר ואין להו היתר בכל מושבות משום דפסיקא להו דהיתר דכל מושבות אינו דבר שטעון דוקא במציאות אלא קפידא דרחמנא היא דלא יצא בביכורים, ולסימן נקט שנאכלת בכל מושבות, וכיון דבקדושת מעשר נפיק תו אף אם אתעביד ביה פרט שאין לו היתר ג"כ נפיק כיון שלא נתחדשה קדושה אחריתא רק בחלה של מע"ש בעי' כיון דמתרי קדושות הוי וכו' עי"ש בכל דבריו.

[ולכאורה יש להעיר בהא דאיכא טעמים לפסול מצה של טבל, ותיפ"ל דאינו נאכל בכל המושבות דהרי גרע ואינו נאכל אף בירושלים, אכן לדברינו הביאור פשוט כיון דהא דאינו נאכל בכל המושבות הוי גילוי דמצה של מע"ש ובכורים אינו ראוי למצה, אבל במצה של טבל אדרבא הרי עומד להפריש ויהיה מותר, ושפיר הוי חסרון בפ"ע דשל טבל הוי מהב"ע ואינו ראוי למצה].