חוקות הגויים קעח ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חוקות הגויים קעח עד קפב

**­שיעורי הלכה**

**שיעור ב'**

**הדינים הנידונים:**

* דיבור בלשונם וקריאת שמות של גויים.
* גידול שיער ארוך, וגידול בלורית.
* שלא יבנה בנין כהיכלות שלהם.
* להניח אילנות ועשבים בחג השבועות.
* קרוב למלכות.
* להביא פת לשולחן בשעת ברכת המזון.

*יורה דעה*

*סי' רעח, א-ג*

**חוקות הגויים**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

**[המשך סעיף א]** אין הולכין בחוקות העובדי כוכבים **(ולא מדמין להם)**, ולא ילבש מלבוש המיוחד להם...

## דיבור בלשון של גויים

הנה בשו"ע כאן הזכיר רק ענייני מלבוש, אולם הב"ח הביא מלשון הסמ"ג (ל"ת נ) שיהא הישראל מובדל מן הגוים במלבוש במנהג בדיבור.

והנה יש שלמדו מכאן לאסור לדבר בלשון לע"ז. וכן מצינו במדרש (ויקרא רבה לב, ה) בשביל ד' דברים נגאלו ישראל ממצרים, שלא שינו את שמם ואת לשונם ולא אמרו לשון הרע ולא נמצא ביניהן אחד מהן פרוץ בערוה. ומבואר שבזכות זה שלא דיברו בלשונם נגאלו, וראיה היא שאין לדבר בלשון הגויים. וכן איתא בתנא דבי אליהו (סוף פרשה כג) שדוד היה משבח את יוצאי מצרים על שנתקבצו כולם באגודה אחת ולא הניחו לשון יעקב אבינו ולא למדו לשון של מצרים. מיהו אינו ראיה שהוא איסור גמור, אלא אפשר שהוא מידת חסידות ומכח זה נגאלו.

והנה החתם סופר (אבה"ז ח"ב סי' יא) הביא מהירושלמי (שבת פ"א ה"ד) שהוא מגזירת י"ח דבר שלא לדבר בלשונם, וכתב שם שמפני זה הקדמונים היו משבשים לשון לע"ז, כדי שלא לדבר בלשון הגויים, ולכאורה כוונתו שלכך הורגלו בשפת היידיש [וכעי"ז איתא בסידור היעב"ץ, וע"ע בתפארת ישראל פסחים פ"י בועז אות ג']. אכן דעת האג"מ (ח"ד סי' יא אות ו) שאף אם ננקוט שיש איסור לדבר בלשונם, היינו דוקא לשון צחות שמדברים בה השרים, שהוא לשון חשוב שלהם, אבל לדבר בלשון שמדברים כל העם אין איסור [וע"ע בשו"ת דברי חיים (בתשובות נוספות סי' יב נדפס בסוף ח"ג) על שבזמנו היו שואפים להידמות לגויים, וכתב שם שאין לשמוע דרשה האמורה בלשון אומות העולם, ואשר ישמע שרב או אחר דורש בלשון נכרי צריך לעזוב את בית הכנסת].

## לקרות לבנים בשמות של גויים

ולעניין לקרות לבניהם בשמות של גויים. הנה כבר הבאנו מהמדרש שבזכות שלא שינו שמם נגאלו אבותינו ממצרים. אכן באג"מ (או"ח ח"ד סי' סו) כתב שאין איסור לקרות בשמות של גויים, ובתחילת דבריו כתב שבאמת הוא דבר מגונה ולכך נשבחו בזה ישראל, אבל בסו"ד כתב שאפשר שדוקא קודם מתן תורה שלא היה להם לישראל מצוות, לכך היו צריכים להיבדל מהגויים וזה עשו ע"י ד' דברים שנתבארו, ולכך נשתבחו בזה. וא"כ זה שייך רק קודם מתן תורה, אבל לאחר מ"ת אין איסור כלל. מיהו סיים שם שאף שמסתבר כן, מסתפינא לומר זה בלא ראיות גדולות.

והמרשד"ם (יו"ד סי' קצט) כתב לעניין האנוסים שחזרו ליהדותם, והיו צריכים להשתמש בשמות שהיה להם קודם לכן, ומבואר שם דס"ל שאף שראוי להתרחק ממה שעשו כשהיו גויים, מ"מ אין איסור להשתמש בשמות הגויים שהיה להם.

ולא יגדל ציצת ראשו כמו ציצת ראשם, ולא יגלח מהצדדין ויניח השער באמצע, ולא יגלח השער מכנגד פניו מאוזן לאוזן ויניח הפרע...

## לגדל שיער ארוך

והנה בבית יוסף ביאר כוונת הדברים, שמה שכתב שלא יניח שער ראשו באמצע ולא יגלח מאוזן לאוזן, הוא ביאור מהו לא יגדל ציצת ראשו, אבל באמת אם לא גילח מהצדדים או כנגד פניו מאוזן לאוזן אין איסור לגדל שערו. אולם הב"ח כתב שג' דינים הם, שגם יש איסור לגדל ציצת ראשו היינו שלא יגדל שער ארוך, וכ"כ הפרישה והט"ז (סק"א). וכתב הט"ז שכן דרך העובדי כוכבים בעלי מלחמות בהרבה מדינות, לגדל שער שלהם מאד, ואינם מגלחים עצמם כלל. והנה לדעת מהרי"ק (שורש פח, שנתבאר לעיל שיעור א) שגם אם הוא מנהג הגויים כל שעושה לשום יופי שרי, א"כ גם זה היה לנו להתיר. אכן גם מהרי"ק מודה שדבר שהוא משום פריצת גדר ופריצות אסור אף בדבר שאינו עושה מחמת הגויים, וא"כ גם גידול שער ארוך שיש בזה משום שחץ וגאווה זה ג"כ בכלל האיסור. וכן מבואר בלבוש (כאן) ז"ל: שכל אלו הם דברים שהם עושין בלא טעם או דרך גאוה, אסורים.

## גידול שיער נזיר וקטנים פחות מג' שנים

ויש להבין, לשיטת האחרונים שיש איסור לגדל שיער ארוך, א"כ איך הנזיר מותר לו לגדל שיער בלא גילוח, והא יש בזה משום בחוקותיהם. וי"ל שכיון דכתיב בקרא אין בזה משום בחוקותיהם, כמבואר בסנהדרין (סב:). ומטעם זה נראה שאין להקשות על מנהג ישראל שרגילים לגדל שיער לקטנים עד ג' שנים, דכיון שעושים כן מחמת המנהג, וגם יש שהביאו רמז לזה מהפסוק 'שלש שנים יהיה לכם ערלים', א"כ אין זה משום שרוצים להידמות להם. ובלא"ה לפי מה שכתב הט"ז שהוא היה מנהג בעלי מלחמות, א"כ אין זה מנהג הגוים לגדל שיער לקטנים כלל.

## לגדל בלורית

ולגבי גידול בלורית. הנה במחצית השקל (או"ח סי' כז סק"ד) כתב 'ורע עלי המעשה אותן המגדלים בלוריתיהן, כי הוא דרך שחץ וגאוה ויש קצת איסור ממה שכתוב ביו"ד סימן קע"ח'. והביאו במשנ"ב (שם ס"ק טו). ונראה שיש לחלק בין מיני הבלורית, שאם הוא דרך שחץ וגאווה באמת יהיה אסור, דאע"פ שהוא עושה ליופי מ"מ דרך שחץ וגאווה אין היתר אף בדברים של טעם כמו שנתבאר, אבל אם אינו בדרך שחץ וגאווה לדברי המהרי"ק אינו איסור.

ולא יבנה מקומות כבנין היכלות של עובדי כוכבים כדי שיכנסו בהם רבים, כמו שהם עושים...

והוא מהרמב"ם (הל' ע"ז פי"א ה"א). וכתב ע"ז הראב"ד, א"א איני יודע מהו זה, אם יאמר שלא יעשה בהם צורות כמו שהן עושים, או שלא יעשה שם סימן לקבץ בו את הרבים כדרך שהם עושים. והעתיק הט"ז (סק"ג) לשון הראב"ד, וכתב שלכן צריך להחמיר בשניהם. אמנם בשו"ע העתיק דברי הרמב"ם כסתמו, ובאג"מ (ח"ד סי' יא אות ב) תמה דהא בודאי ראוי לעשות בנין גדול לבית הכנסת שראוי לכל בני העיר, דברוב עם הדרת מלך. ועיין בלבוש שמשמע שהוא דרך גאווה, ונראה לבאר שאם בונה בנין גדול לצורך בני העיר בודאי שרי, ורק אם עושה שלא לצורך אלא כדי שידעו כולם גדלותו, זה יש בו שחץ וגאווה ואסור. והיינו כמו שנתבאר שגם בדבר שיש בו טעם, אם הוא דרך שחץ ופריצות אסור. ובביאור דברי הראב"ד שביאר בב' אופנים, עי' באג"מ (שם) שכתב לגבי הביאור הראשון שלא יעשה צורות שלהם, שודאי אין הכוונה לצורת אדם וכו' שהוא איסור גמור, אלא שלא יעשה ציורים של פרחים ובעלי חיים וכדו' כמו שהגויים עושים, וכתב שהוא חידוש לאסור דבר זה. והביאור השני שלא יעשה סימן לקבץ הרבים, אולי הוא כמו הפעמונים שעושים בכנסיות שלהם, שזה אסור משום בחוקותיהם.

## להניח אילנות ועשבים בבית הכנסת בחג השבועות

ולעניין להניח אילנות בבית הכנסת בחג השבועות. הנה המג"א (סי' תצד סק"ד) הביא מנהג זה, אכן כתב המשנ"ב (שם סק"י) בשם הגר"א שביטל המנהג, מאחר שהוא חוקות הגויים להעמיד אילנות בחג שלהם. ויש שכתבו להתיר, משום שאין אנו עושים כמותם, שהם מעמידים האילנות בחוץ ואנו מעמידים אותם בתוך ביהכנ"ס. ואף הגר"א שביטל המנהג לא כתב לאסור אלא להביא אילנות, אבל שטיחת עשבים [שהוא המנהג שכתב הרמ"א (סי' תצד ס"ג)] לכאורה לא נאסר.

[סעיף ב] מי שהוא קרוב למלכות וצריך ללבוש במלבושיהם ולדמות להם, מותר בכל.

## טעם ההיתר בקרוב למלכות

ועי' בבית יוסף שכתב שהוא לכאורה דבר תימה, שהרי הוא איסור מדאורייתא משום בחוקותיהם, ואיך יתירו חכמים דבר זה. וכתב ב' דרכים. **א.** שהוא משום הצלת נפשות, שאם יש ישראלים מקורבים למלכות יש בידם להציל נפשות מישראל. **ב.** שהתורה הרי לא פירשה איזה דברים נאסרים מדין חוקות הגויים, והוא מסור לחכמים, ובזה חכמים ראו להתיר, משום שאינם עושים כך כדי להיות כמותם, אלא לצורך ולתועלת אחרת שיהיו קרובים למלכות. והט"ז נקט כהצד השני. וגם הב"ח כתב כעי"ז שכל האיסור הוא כשלובש כמותם כדי להתקרב אליהם, אבל מי שאין דעתו להתדמות להן אלא שצריך ללבוש כמלבושיהם ולדמות להם, כדי שלא יהיה לו גנאי אם לא ידמה להן, דבר זה לא אסרה התורה ולא עליו קאי הלאו.

[סעיף ג] מי שאכל ושייר פתיתין על שלחנו, לא יביא פת שלימה ויניח על השלחן. **הגה: יש מקומות שנהגו לערוך שולחן ולשום עליו מיני מאכל בלילה שלמחר מלין תינוק, ויש בזה איסור משום העורכים לגד שלחן, אבל לערוך מטה למזל התינוק יש מתירין.**

וכן הזכיר השו"ע הלכה זו באורח חיים (סי' קפ ס"ב), ועיי"ש במשנ"ב (סק"ד) שכתב בשם הגר"א שדוקא אם יש פתיתים על שולחנו לא יביא שלימה, אבל אם אין שם פתיתים יביא שלימה. והטעם לזה שמביא פת בשעת הברכה מבואר במג"א (שם סק"א) שהברכה אינה שורה על דבר ריק. ונראה דמה שאין חוששים משום ע"ז, להביא לחם כשאין לו פתיתים, הוא משום שדוקא אם יש לו פתיתים ואינו צריך בשביל ברכהמ"ז לשלימה, לכך נראה שעושה כן לע"ז, אבל אם אין לו פתיתים ומביא לחם, ניכר שעושה לצורך ברהמ"ז ואין בזה איסור.

.