913 מחשבת הינוח
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק כי תצא ח' אלול תשס"ב

בדין מחשבת הינוח

א] זבחים דל"ה:, שחטו ע"מ להניח את דמו או אימוריו למחר או להוציאן לחוץ רבי יהודה פוסל וחכמים מכשירין, ובגמ' שם דל"ו. וליפלוג נמי ר"י בכולהו, בהי ניפלוג, בשובר עצמות הפסח ולאכול הימנו נא זיבחא גופי' מי מיפסיל, שיאכלוהו טמאים ושיקריבוהו טמאים זיבחא גופי' מי מיפסיל, שיאכלוהו ערלים ושיקריבוהו ערלים זיבחא גופי' מי מיפסיל, לישנא אחרינא כל כמיני' וכו'.

ובתוס' שם ד"ה שיאכלוהו, הק' דאף בחישב להניח אימוריו למחר או להוציאן לחוץ אמאי פסול, הרי אם הניח אימורים עד למחר או בחוץ כיון שנזרק הדם כהלכתו לא נפסל הקרבן מלרצות, ותי' דל"ד, דלהניח אימורין למחר אי עביד כמחשבתו מיפסיל כולי' קרבן בקדשים הנאכלין ליום ולילה, דכיון דהוו אימורין בעין כל כמה דלא מיקטרי לא מישתרי בשר באכילה, וכי מטי למחר מיפסל בשר משום נותר וכו',[[1]](#footnote-2) אך הק' ע"ז דלהוציא אימורין לחוץ הרי אי עביד הכי לא נמנע הדם בכך מלרצות וגם הבשר שרי באכילה, דכיון שהוציא האימורין לחוץ הוי כנטמאו אימורין או שאבדו והבשר שרי לאכול, וכתבו ע"ז דאי לא קאי להוציאו רק אדם א"ש.

ובשטמ"ק אות ה' הביא ממהר"פ שיישב עיקר קו' התוס', דהא דלהניח אימורין פסול, הוי גזירה אטו להניח דמו, ולפ"ז ניחא דיש לפסול אף בלהוציא אימורין גזירה אטו להוציא הדם, וכ"כ תוס' מנחות די"ח. ד"ה גזירה עיי"ש.

אמנם צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, דהנה בד' הרמב"ם פי"ג מפסוהמ"ק ה"ח מבו' דגריס במתני' "להוציאן" לחוץ, וקאי אף על האימורין, וכ"ה בפי' המשניות במתניתין, ולפ"ז הרי שאין לפרש כפי' התוס' בסוגיין, דלדעתם הרי אף לר"י אין לפסול בשחישב להוציא האימורין לחוץ,[[2]](#footnote-3) וגם נ' דאין לפרש לדעתו כפי' מהר"פ ותוס' במנחות, דז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש, ור"י אומר כיון שאילו הוציא או הניח כמו שחשב פסל בלי ספק, כך גם אם חשב על אותו הדבר פסל, עכ"ל, וקאי ד' הרמב"ם בין על דם ובין על אימורין, ולהדיא דאף באימורין טעמא דר"י הוי משום אם עשה כמחשבתו פסל ולא משום גזירה, ולפ"ז הרי שלדעת הרמב"ם הדר תיקשי קו' התוס', מ"ש להניח ולהוציא אימורין דפסל ר"י, משיקריבוהו טמאים וערלים דלא פסל, משום דזיבחא גופי' מי מיפסיל, וצ"ע בזה.

ב] והנה ביסוד דינא דר"י דמחשבת הינוח פוסלת, כבר נסתפקו בזה, אם הוי זה דין מחשבת פסול, וכ"ה דמחשבת פיגול פוסלת, ה"נ מחשבת הינוח פוסלת, ונ' הגדר בזה, דילפי' לה מפיגול, דכ"ה דמחשבת פיגול פוסלת, ה"נ כל מחשבת דבר רע פוסלת, ואך שאי"ז רק פסול ואין חייבין עליו כרת, (דלא עדיף מחוץ למקומו דאין חייבין עליו כרת), או דהוי זה דין מחודש דמחשבה כמעשה, וחשיב כאילו עביד כמחשבתו, וע"כ הוא דמיפסל, ונ"מ בזה דנו אי בעי עיבור צורה, ע' אחיעזר ח"ב סי' כ"ט סק"א שנקט דודאי הוי מחשבת פסול, ומקד"ד סי' ל"ג אות א' סוד"ה ונראה.

ונ' שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בתוס' לעיל דכ"ז. הקשו, דכיון דמחשבה כמעשה לר"י, א"כ לאלתר כשר היינו בעלים נתכפרו אבל בשר פסול וכו', וא"כ חזר וחישב חוץ לזמנו וכו', ותירצו דר"י לא עביד מחשבה כמעשה אלא היכא דבמעשה פסול גמור ולא נתכפרו בעלים וכו', עכ"ל, והנה מבו' מד' התוס' דאם הי' דין מחשבה כמעשה לר"י אף היכא שחישב לזרוק שלא במקומו, הי' הדין דבעלים נתכפרו ובשר פסול.

ונ' מסברא, דאם הי' דינא דר"י, דמחשבת הינוח הויא מחשבת פסול, הרי דל"ש כלל לומר דבחישב על דבר שפוסל בשר, פוסת המחשבה להבשר אך הבעלים נתכפרו, דהרי מחשבת פסול בכל דוכתא פוסלת לכל הקרבן, וממ"נ אי מחשבה על זריקה שלא במקומו חשיבא מחשבת הינוח, הי' בדין שיפסל הקרבן לגמרי, ואי מחשבה על זריקה שלא במקומו לא חשיבא מחשבת הינוח, הרי שאף הבשר יהא כשר, ול"ש לחלק כלל דמחשבת פסול תפסול רק להבשר, ולהלן בדברינו ?? נת' להוכיח מד' הרמב"ם דס"ל דאף היכא דחושב לפסול האימורים נפסל כל הקרבן, והרי דפליג בהך מילתא על התוס', ולמש"נ אזיל לטעמי', דס"ל דדינא דמחשבת הינוח לר"י הוי זה מחשבת פסול, וכמש"נ להלן בדעתו.

ונ' ללמוד מד' התוס', דדינא דר"י דמחשבת הינוח פוסלת, לא הויא מחשבת פסול, אלא היינו דחשבי' לי' כאילו עביד כמחשבתו, וכאשר כ"ה ל' התוס', דמחשבה כמעשה לר"י ול' זה לא מצאנוהו בגמ', וע"כ הוי דין המחשבה כדין המעשה, והיכא דאי הי' עושה כמחשבתו הי' פסול בשר ובעלים נתכפרו, אף במחשבתו הוי פסול בשר ובעלים נתכפרו,[[3]](#footnote-4) וז"ב.

וכן נ' גם מד' השטמ"ק בדל"ו: אות ד', דדינא דמחשבה כמעשה הוי זה מסברא בעלמא, ואי"ז כלל מכח הפרשה דמחשבת פיגול, עיי"ש.

אמנם בדעת הרמב"ם נ' דפליג בזה, וס"ל דדינא דר"י הוי דמחשבת הינוח הויא מחשבת פסול, דהנה לעיל שם אמרי בגמ' דהגם דחישב על זריקה שלא במקומו לא מייתא לידי פיגול, מ"מ איפסולי מיפסיל מידי דהוי אמחשבת הינוח ואליבא דר"י, ופירש"י שם פי' דהיינו משום דהא חשיב מיהא להניחו למחר.

אמנם הנה הרמב"ם פט"ז מפסוהמ"ק ה"ו הביא לזה להלכה, דאי חישב ליתן למחר למטה וכו' ה"ז פסול ואינו פיגול, והראב"ד שם השיג ע"ז, והיינו משום דבגמ' אמרי' דהא דפסול היינו מידי דהוי אמחשבת הינוח לר"י, וכיון דלהלכה קי"ל דלא כר"י, הי' לנו להכשיר אף בזה, ועיי"ש בכ"מ שכתב בדעת הרמב"ם, דאינו מפרש כפירש"י, אלא לפי שהק' אי הכי איפסולי נמי ליפסול, אהדר לי' דכ"ה דאשכחן לר"י במחשבת הינוח דאע"ג דל"ה פיגול מיפסיל, ה"נ לרבנן דחשב על הדם הניתן למעלה וכו', אע"פ שאינו פיגול מיפסיל, עכ"ל.

וע' בקר"א בסוגיא שם שסייע לזה, מל' הגמ' "מידי דהוי אמחשבת הינוח", ולא אמרו דהוי מחשבת הינוח אלא דרך דמיון בעלמא, ועוד ראיתי שהביאו די"ג שם בגמ' מידי דהוי אמחשבת הינוח "אליבא" דר"י, בלא ו', ולגי' זו נ' להדיא כד' הרמב"ם, אלא שהעיר ע"ז, דאין הנידון דומה, דהרי הא דפוסל ר"י במחשבת הינוח סברא היא דעושה מחשבה כמעשה ואילו הניח למחר פסול, אבל לרבנן ליכא למימר הכי דבמחשבת הינוח מכשרי, ודוקא במחשב לזרוק למחר הוא דפסלו, וא"כ אין הטעמים שוין ולא א"ש האי מידי, עכ"ד, והיינו דהא דלרבנן בחישב לזרקו למחר שלא במקומו מיפסל, הוא משום דהגם שנתמעט מקרא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, אי"ז מיעוט רק מדין פיגול אלא מדין פסול, ומה ענין זה לדינא דר"י דמחשבת הינוח פוסלת.

ונ' ברור בדעת הרמב"ם, דס"ל דדינא דר"י דמחשבת הינוח פוסלת, אי"ז דין בפנ"ע דמחשבה כמעשה, אלא היינו דס"ל דאף מחשבת הינוח הויא מחשבת פסול, וע"כ הוא דפוסלת הקרבן, והיינו דהגם דבקרא נלמד רק דמחשבת חוץ לזמנו וחוץ למקומו פוסלות, ס"ל לר"י דשורש הדין הוא דמחשבת דבר רע בקרבן פוסלת, וע"כ אף מחשבת הינוח, כיון דאילו עשה כמחשבתו נפסל הקרבן, הויא נמי מחשבת דבר רע, וע"כ אף אם חישב להניח פסול, ועיקר ביאור זה, דפסולא דמחשבת הינוח לר"י, הוא משום דכל מחשבת דבר רע פוסלת, כ' כן השפ"א בסוגיין.

ולפ"ז הרי מבואר היטב הא דמדמי הגמ' מחשבת חול"ז בזריקה שלא במקומו למחשבת הינוח לר"י, דלפי המבואר הרי שיש ללמוד מד' ר"י דכל מחשבת דבר רע פוסלת, ואף רבנן דפליגי עלי' הוא משום דס"ל דמחשבת הינוח לא חשיבא כלל מחשבת דבר רע, דרק מחשבת חוץ לזמנו וחוץ למקומו, הוא דחשבינהו רחמנא למחשבת דבר רע, אך שאר מחשבות ס"ל לרבנן דל"ה כלל מחשבת דבר רע, אך בעיקר הדבר מודו רבנן דמחשבת דבר רע פוסלת, ואשר ע"כ בחישב לזרוק למחר שלא במקומו, הרי שהגם שמיעטינהו רחמנא מדין פיגול, מ"מ הרי ודאי דהוי מחשבת דבר רע, דהרי מחשבת זריקה חוץ לזמנו, חשבה רחמנא מחשבת דבר רע, וע"כ הגם דלא הויא פיגול מ"מ פסול מיהא הוי, ומבו' היטב ד' הגמ' לדעת הרמב"ם.

והנה להלן בגמ' אמר ר"א דמודה ר"י דחוזר וקובעו בפיגול, ומותבי' עלה מהא דתניא ליתן את הניתנין למטה למעלה וכו', חזר וחישב עליו בין חול"ז בין חול"מ פסול ואין בו כרת, ופירש"י דאוקי בפרק שני דפסול משום מחשבת הינוח לר' יהודה וכו', וקתני חזר וחישב בו, אלמאלא מיקבע תו פיגול, ועיי"ש בקר"א שהק' דלשי' הרמב"ם דבהך מחשבה גם רבנן מודו דפסול, א"כ מאי פריך מינה, הא ע"כ הך מחשבה גריעא ממחשבת הינוח, דהא רבנן לי"ל סברא דמחשבה כמעשה ומ"מ פסלי במחשבה זו, והיינו משום דהוי כעין פיגול, וי"ל דע"כ אינו חוזר וקובעו בפיגול, תדע דלדעת הרמב"ם גם לר"י גריעא מחשבה זו ממחשבת הינוח, דמחשבת הינוח אינו פוסל רק בשחישב להניח כל הדם, ואם חישב לזרוק למחר שלא במקומו נ' דפסיל אף במקצתו כמו מחשבת פיגול, ועכצ"ל דלא ס"ל להש"ס לחלק בהכי, עכ"ד.

ולמש"נ הוא מיושב היטב, דלעולם אף לדעת הרמב"ם הוי פסול מחשבה זו ממש כפסולא דמחשבת הינוח, ואך דבזה אף רבנן מודו, משום דהא דפליגי אדר"י הוא דשאר מחשבות ל"ח מחשבת דבר רע, ומשא"כ במחשבה זו דהויא מחשבת דבר רע מודו רבנן לר"י דפסלה, והא דבמחשבה זו פוסל אף בחישב על מקצת הדם ול"ד למחשבת הינוח שאין פוסל רק בכל הדם, הוא משום דמחשבת הינוח ל"ה מחשבה על פסול בהקרבן רק בשחישב על כל הדם, ומשא"כ מחשבת זריקה שלא במקומו למחר הוי מחשבת דבר רע אף בשחישב על מקצת, וז"ב.

ועכ"פ נת' לפ"ז דפליגי תוס' והרמב"ם בשורש הדין דמחשבת הינוח לר"י, דלדעת תוס' הוי זה דין דמחשבה כמעשה, ולדעת הרמב"ם הוי זה מחשבת פסול, וכמש"נ, ולק' סק"ד נת' עוד, דממש"פ הרמב"ם מש"א בדל"ו. דשלא במקומו כמקומו, מוכח שדעתו דדינא דמחשבת הינוח, הוא דהוי זה מחשבת פסול, עיי"ש.[[4]](#footnote-5)

ג] ויש להוסיף בזה, דהנה בסוגיין פרכי', וליפלוג בניתנין בפנים שנתנן בחוץ וניתנין בחוץ שנתנן בפנים, ומשני קסבר ר"י בעי' מקום שהיא משולש בדם בבשר ובאימורין, וצ"ע דהרי דינא דמקום משולש הוי דין במחשבת פיגול, ומה ענין זה לפסולא דמחשבת הינוח לר"י.

והנה למש"נ בדעת הרמב"ם דדינא דמחשבת הינוח נמי הויא מחשבת פסול, והויא בכלל הפרשה דמחשבת פיגול, א"ש היטב, דע"כ שייך בזה דינא דמקום משולש, דדינא הוא דאין כל מחשבת דבר רע פוסלת, רק בשחישב על מקום משולש, אך למש"נ בדעת התוס', דהוי זה דין בפנ"ע דמחשבה כמעשה, צ"ע רב, דא"כ מ"ש בזה דינא דמקום משולש דמצינו לי' במחשבת פיגול, וע' קר"א שכבר עמד בכעי"ז ועי' גם בשפ"א ובחי' הגרז"ס.

ונ' דצל"פ בזה, דאף לדעת התוס', דדינא דר"י ל"ה משום מחשבת פסול אלא היינו דמחשבה כמעשה, מ"מ נ' דודאי אילולי פרשת פיגול, לא הי' מקום לפסול זה, דמה סברא יש בזה דמחשבה כמעשה, הרי מחשבתו הוי מילי בעלמא, וע' שפ"א שעמד בזה דמה סברא היא זו, ואך דכיון דנתחדש בפרשת פיגול דמחשבת העובד חלה בקרבן, אשר ע"כ ס"ל לר"י דהיכא דחישב להניחו, וחיילא מחשבה זו בקרבן, הויא המחשבה כמעשה וה"ה פוסלת, אך אילולי שנתחדש בפרשת פיגול דחיילא מחשבתו, ל"ה לפסול כלל משום מחשבה כמעשה.

ונ' להוסיף בזה, דזה ניחא טפי למה שנראה בפ"ב דמנחות, דיסוד הפסול דמחשבת פיגול, הוי מכח דחיילא מחשבתו על הדבר שחישב בו, ומכח זה הוא דנתפגל הקרבן, ואשר ע"כ שפיר י"ל דמזה ילפי' דמחשבת העובד חלה בקרבן, וע"כ הוא דס"ל לר"י דמחשבה כמעשה.

ולפ"ז נ', דדינא דמקום משולש היינו, דמחשבה שאינה על מקום משולש לא חיילא כלל, וע"כ הוא שאינה פוסלת ומפגלת, וממילא דאף לי"ב לדינא דמחשבה כמעשה, דכיון דלא חיילא מחשבה זו, ל"ש למחשבה כמעשה, וז"פ.

עוד יש להוסיף בזה, דהנה במש"א בסוגיין לחד לישנא דלא פסל ר"י בשיקריבוהו טמאים וערלים משום דכל כמיני', דנו האחרונים אם הך סברא דכל כמיני' הויא סברא מסויימת בדינא דמחשבת הינוח, או דאף במחשבת פיגול אמרי' כל כמיני',[[5]](#footnote-6) ע' בזה בתבו"ש סי' ד' סקי"ד, ובטה"ק לעיל דכ"ו:, ובמרומי שדה ובליקוטי הלכות בסוגיין, ובאחיעזר יו"ד סי' כ"ט.

והתבו"ש שם הק', במה שדנו בגמ' בע"ב בחישב שיאכלוהו טמאים למחר אי הוי פיגול, ומ"ט לא אמרי' בזה דלאו כל כמיני', והשטמ"ק לעיל דל"א. אות ו' כתב בחד תי', דזהו טעם ספק הגמ' לומר דאינו נפסל במחשבת שיאכלוהו טמאים, וצ"ע היאך מתיישב זה בל' הגמ', ועיי"ש שכתב ליישב דלמסקנא לא קיי"ל כהך לישנא דלאו כל כמיני', עוד כתב שרק בשיקריבוהו ערלים דאם לא ישמעו לו אין בידו לפסלו אמרי' לאו כל כמיני', אך בשיאכלוהו טמאים למחר דהפסול משום חוץ לזמנו, לא מיקרי תלוי באחרים, כיון דאם לא ישמעו לו יכול בעצמו לעשותו, והליקוטי הלכות דן עוד דבטמאים ל"ש לאו כל כמיני' כיון דבידו לטמאות עצמו, אך כתב שאי"ז כפירש"י בסוגיין שכתב דהסברא דלאו כל כמיני' הויא גם על טמאים, וגם דאי"ז מיישב הא דתניא בתוספתא דחישב שיאכלוהו ערלים למחר חייב, ופסק כן הרמב"ם, וע"ע באחיעזר שהוכיח מלעיל דל"א. בחישב שיאכלוהו ב' בנ"א, ויש להעיר עוד גם בהא דתנן בריש פירקין דבשחיטה הפסולין פוסלין במחשבה, ומתפרש בפשוטו אף על מחשבת זריקה והקטרה, ואף שלכאו' הויא מחשבתן שיזרוק ויקטיר כהן, ולאו כל כמינייהו, ועמש"נ לישב בזה, בדברינו במנחות ד"ה: בדין אין מחשבה מועלת וכו' סק"ח, ועמש"נ שם עוד לפ"ז בדעת הרגמ"ה במנחות שם.

ועיי"ש בליקוטי הלכות שביאר הטעם לחלק בזה, דכל הא דלאו כל כמיני' הוי טעם רק במחשבת הינוח, דה"ה פוסלת מכח דמחשבה כמעשה, ובזה כל היכא דאי"ז בידו ל"ש לומר בזה דהויא המחשבה כמעשה, אך במחשבת פיגול שאי"ז משום מחשבה כמעשה, מה לי דלאו כל כמיני', ומש"כ בס' קה"י סי' כ"ב לדון דאף מחשבת פיגול הויא מדין מחשבה כמעשה, ודאי דהוא חידוש רב, ואין כן פשטות הדברים, וכעי"ז במרומי שדה ובאחיעזר שם וכן הביאו בשם מרן הגרי"ז, ולפמש"נ הרי דזה תלוי בפלוג' תוס' והרמב"ם, דלדעת התוס' דדינא דר"י הוי משום מחשבה כמעשה, הרי דלא מצי' שאמרו בגמ' להא דלאו כל כמיני', רק כלפי דין מחשבה כמעשה, אך ל"ש זה כלל במחשבת פיגול, אך לדעת הרמב"ם דאף דינא דר"י הוי דחשיב מחשבת פסול, הרי דאין מקום לחלק בזה, וכ"ה דאמרי' בגמ' להא דלאו כל כמיני' במחשבת הינוח, ה"ה די"ל לזה במחשבת פיגול, ואך שנראה שדעת הרמב"ם דהעיקר כל"ק דלא ס"ל להך טעמא, וכמש"כ התבו"ש הנז', וכאשר כן נ' מד' הרמב"ם בפיהמ"ש שהביא לטעמא קמא, עיי"ש.

ד] והנה יש להסתפק בדינא דמחשבת הינוח, אם ה"ה פוסלת רק בגוונא שחישב להדיא על הדבר הפוסל, או דאף היכא שלא היתה מחשבתו להדיא ע"ז, ואך שבכלל מחשבתו נכלל שיהא דבר הפוסל, נמי אי"ב לדינא דמחשבת הינוח.

ומסברא נ', דהוא תלוי בשורש הדין דמחשבת הינוח, דאי נימא דהוי מדין מחשבה כמעשה, והיינו דדייני' לי' כאילו עשה כמחשבתו, וכמש"נ בדעת התוס', הרי מסתבר דאף היכא דלא חישב להדיא על הדבר הפוסל, אלא דבכלל מחשבתו נכלל שיהא דבר הפוסל, נמי שייך בזה דין מחשבה כמעשה, אך אי נימא דהוי זה מחשבת פסול, וכמש"נ בדעת הרמב"ם, הרי מסתבר דמחשבת פסול לא הויא רק היכא דחישב להדיא על דבר הפוסל, אך היכא דלא חישב ע"ז להדיא, ל"ה מחשבתו עצמה מחשבת דבר רע, ואין לפסול בזה.

ולפמש"נ הרי שהדברים מתאימים, דהנה לדעת רש"י ותוס' יש להוכיח מכ"ד, דאף היכא דאין מחשבתו להדיא על הדבר הפוסל, מ"מ הוי זה בכלל מחשבת הינוח.

**א'**, ממש"א לעיל דכ"ז. דבחישב לזרוק למחר חוץ לזמנו פסול מידי דהוי אמחשבת הינוח, ופירש"י דהא חשיב מיהא להניחו למחר, והרי דאף דלא הויא מחשבתו להדיא להניח למחר, ואך שבכלל מחשבתו נכלל דישאר הדם למחר, נמי חשיב זה מחשבת הינוח, וביותר, שהרי התם הרי אין מחשבתו רק על מקצת הדם, וצ"ע דא"כ מ"ט הוי זה כמחשבת הינוח, הרי היכא שחישב להניח מקצת הדם למחר ל"ח מחשבת הינוח, ואין לפסול רק מדרבנן, וכמבו' במנחות די"ז:, והכא הרי הנידון לפסול מדאורייתא, שהרי מכח זה לא מיקבע בפיגול, משום דהוי עירוב מחשבות, ובע"כ צל"פ, דכל שמחשב לזרוק למחר, הרי בכלל זה נכלל שלא יזרקוהו היום, ויניח כל הדם למחר, וע"כ הוי זה בכלל מחשבת הינוח, וזה נ' מוכרח,[[6]](#footnote-7) שו"ר בקר"א בשלהי פירקין שנ' מדבריו שנקט דלדעת רש"י ותוס' בע"כ דאיירי התם בשחישב לזרוק כל דמו למחר, וצ"ע בזה, ולפ"ז הרי מבו' להדיא דאף שלא חישב כלל על הדבר הפוסל, נמי הוי זה בכלל מחשבת הינוח.

**ב'**, בסוגיין אמרי' דליפלוג ר"י בניתנין בחוץ שנתנן בפנים, ופירש"י דהתם ודאי אי הוה יהיב חטאת החיצונה בפנים מיפסלא, דכ' וכל חטאת אשר יובא מדמה, וכ"פ התוס' לעיל דכ"ו:, ולכאו' גם בזה, הרי אין מחשבתו להדיא על הפסול, ואך דה"ז נכלל במחשבתו, וביותר שהרי אי"ז כלל מוכרח שאם יזרוק על מזבח הפנימי יפסל הדם, שהרי יתכן שיכניס הדם דרך משופש, ואך דמ"מ כיון שכך הוא סתמא דמילתא, חשיב מחשבת הינוח, אך ודאי ל"ש לומר דהוי מחשבה להדיא על דבר הפוסל, ועמש"נ בזה להלן סק"ו בהערה בדעת התוס' לעיל דכ"ז:.

**ג'**, ממה שפירשו התוס' דהא דלהניח אימוריו למחר פוסל, דהיינו משום דאי עביד כמחשבתו מיפסל כולי' קרבן וכו', משום דכל כמה וכו' לא מישתרי בשר וכי מטי למחר מיפסל בשר משום נותר, והרי להדיא דאף דלא הויא מחשבתו להדיא ע"ז שיפסל הבשר, מ"מ כיון שבכלל מחשבתו נכלל שיהא כן, אית בי' לדינא דמחשבת הינוח, וגם בזה אי"ז מוכרח, דהרי יתכן דיאבדו האימורין היום, ויותר הבשר לאכילה, ואח"כ ימצאו ויקריבום למחר, ואך דכ"ה סתמא דמילתא, וע"כ הוא דחשיב מחשבת הינוח.

**ד'**, ממש"א להלן דמודה ר"י דחוזר וקובעו בפיגול, ואמר רבא תדע דפיגול לפני זריקה לאו כלום הוא, ואתיא זריקה וקבעה לי' בפיגול, ופירש"י ד"ה אמר רבא, ז"ל, דהא פיגול וכו', ומיהו מחשבה קמייתא מחשבת הינוח היא, וכי זריק לה אתיא זריקה וקבעה לה וכו', עכ"ל, והרי דכל מחשבת פיגול הויא נמי מחשבת הינוח, והיינו רק משום שבכלל מחשבתו הוי להניחו למחר, והרי לא חישב רק על מקצת הדם, ואפ"ה הוי כמחשבת הינוח משום דבכלל מחשבתו הוי שלא לזרוק היום כלל, וחזי' דאפ"ה חשיב זה כמחשבת הינוח,[[7]](#footnote-8) אך בשטמ"ק שם אות ד' נ' שמפרש שכלל אין מכוון ד' רבא להוכיח מכח מה שבכל מחשבת פיגול איכא נמי מחשבת הינוח, עייש"ה וצ"ב, ולפ"ז אין להביא משם.

אמנם לדעת הרמב"ם, הרי ליתנייהו לכל הראיות הנ"ל, דהראי' הא' ממש"א לעיל דכ"ז. מידי דהוי אמחשבת הינוח, הרי אי"ז ראי' כלל לדעת הרמב"ם דמפרש לד' הגמ' התם דהיינו דבזה אף לרבנן מיפסל, ורק מדמי' לה למחשבת הינוח, וכמש"נ הביאור בזה לעיל סק"א.

והראי' הב' ממה דפריך דליפלוג בניתנין בחוץ שנתנן בפנים, ג"כ אי"ז ראי' לדעת הרמב"ם, ומשום שנראה דהרמב"ם מפרש ד' הגמ' באופ"א, דהרי מש"א בגמ' לעיל מינה קסבר שלא במקומו כמקומו דמי, מבו' בפיהמ"ש דמפרש דהגם דאם עשה כן פסל מ"מ מחשבתו לא פסלה דהוי כאילו חישב לזרוק במקומו, וצ"ב הטעם בזה, עמש"נ בהערה,[[8]](#footnote-9) וממילא דלדעתו זהו מה דפריך דבניתנין בפנים שנתנן בחוץ ובחוץ שנתנן בפנים כיון דהוו ב' מקומות חלוקין, ל"ה לנו לחשבו כאילו חישב במקומו, וע"כ הוא דהי' לנו לפסול, שו"ר כעי"ז בקר"א לעיל דכ"ז:, אך אין מכוון הגמ' כלל משום הא נכלל במחשבתו להכניס הדם לפנים.

והראי' הג' מהא דלהניח אימוריו מיפסיל, ג"כ אי"ז ראי' לדעת הרמב"ם, שכבר נת' לעיל סק"א שאינו מפרש להא דלהניח אימוריו נפסל לר"י, כטעמא דהתוס', דהרי מפרש דאף בלהוציאן לחוץ פסל, הגם דל"ש בזה הך טעמא, אלא הא דפסול הוא משום שחישב לפסול האימורים, וע"ז הרי חישב להדיא.

והראי' הד' מהא דמייתי רבא מכל פיגול דמחשבת הינוח אינה מוציאה מידי פיגול, נ' דג"כ אי"ז ראי' לד' הרמב"ם, שהרי דעת הרמב"ם דכל שחישב לזרוק למחר שלא במקומו פסול אף לרבנן משום דהוי כמחשבת הינוח לר"י, והיינו כמש"נ לעיל סק"ב דבזה אף רבנן מודו דהוי זה מחשבת דבר רע ופסלה, והנה לפ"ז הרי נמצא דה"נ בכל מחשבת פיגול גמורה, נמי יש לפסול גם משום פסולא דמחשבת הינוח, שהרי לא גרע חישב לזרוק במקומו למחר, מחישב לזרוק שלא במקומו למחר, דהוי זה כמחשבת הינוח, כיון דהוי זה מחשבת דבר רע, וזהו דמייתי רבא מינה דמחשבת הינוח אינה מוציאה מידי פיגול.

ונמצא לפ"ז, דלדעת הרמב"ם שפיר י"ל דכל כה"ג שלא חישב להדיא על דבר הפוסל, ל"ה זה בכלל מחשבת הינוח, וי"ל לפ"ז, שזהו מקורו דהרמב"ם לפרש הסוגיא דלעיל, דלא כפירש"י דהפסול הוא משום מחשבת הינוח, אלא דהיינו דמדמי' לה לדין מחשבת הינוח, ולהנ"ל י"ל דלדעתו אאל"פ כלל דפסול התם משום מחשבת הינוח, כיון שלא חישב להדיא על הדבר הפוסל.

ולמש"נ הרי דאזלי לטעמייהו, דלדעת התוס' וכנ' שכ"ה גם דעת רש"י, דדינא דמחשבת הינוח הוא משום מחשבה כמעשה, הרי דיש לפסול אף היכא דלא חישב להדיא על דבר הפוסל, אך לדעת הרמב"ם דדינא דמחשבת הינוח הוא דה"ז מחשבת פסול, הרי דאין לפסול רק בדחישב להדיא על דבר הפוסל, וכמש"נ.

ה] ומעתה נ' לישב לדעת הרמב"ם הא דלר"י אי חישב להניח או להוציא האימורין מיפסיל, ול"ה כחישב שיקריבוהו טמאים או ערלים דאמרי' דזיבחא גופי מי מיפסיל.

ולמש"נ בדעת הרמב"ם דדינא דמחשבת הינוח, היינו דכל מחשבת דבר רע הויא מחשבת פסול, נ' דאף להניח או להוציא להאימורין, כיון דהאימורין הוו בכלל המתירין דהקרבן, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק ה"ז ובפיהמ"ש לק' דמ"ג., הרי דחשיב זה מחשבת דבר רע בהקרבן והויא זה מחשבת פסול.

ויש להוסיף דהנה הרי במתני' תנן דר"י פוסל, ונ' להדיא דכל דחשב להניח האימורים או להוציאן לחוץ נפסל עיקר הקרבן, וצ"ע דכיון דלא חשב רק לפסול האימורים, מ"ט מכח זה יפסל עיקר הקרבן.

וע' בחי' הגרע"א שעמד בזה לדעת התוס', וכתב לדון דלצדדים קתני, עיי"ש, אך העולת שלמה בסוגיין כתב לישב, דלדעת התוס' מיפסל כל הקרבן מדינא דאם אין בשר אין דם, וכ"כ האחיעזר יו"ד סי' כ"ט.

אך למש"נ בדעת הרמב"ם א"ש היטב, דכיון דהוי זה מחשבת פסול, הרי ממילא דנפסל עיקר הקרבן, והגם דאם הי' עושה כמחשבתו לא הי' הקרבן נפסל ורק האימורין היו נפסלין, מ"מ כיון דמכח זה הויא מחשבתו מחשבת פסול, הרי מהניא לפסול לכל הקרבן, וכמש"נ לעיל סק"ב, דאי דינא דמחשבת הינוח הוא דהויא מחשבת פסול, אין לחלק ולומר דאי חישב לפסול חלק מן הזבח יפסל רק חלק זה, דממ"נ אי חשיב זה מחשבת פסול נפסל כל הזבח, ואי ל"ה מחשבת פסול אין לפסול כלל, ול"ש כלל לחלק בזה,[[9]](#footnote-10) (ושו"ר במרומי שדה בסוגיין, שנקט דבחישב להניח אימורים, נפסלין רק האימורים).

ומה דמחשבת שיקריבוהו טמאים וערלים ל"ה בכלל מחשבת הינוח, דזיבחא גופי' לא מיפסיל, נ' דלאו היינו משום דבעי' שתהא מחשבתו לפסול כל הזבח, אלא היינו משום דהקרבת ערלים וטמאין אינה פוסלת כלל להזבח, ואך דאין מתקיים בזה ההקטרה, שהרי אף בהקרבת טמאים יתכן שיקטירום ע"י פשוטי כלי עץ ולא יטמאו האימורים וכמש"כ כן העולת שלמה, (ובלא"ה נמי, י"ל דלדעת הרמב"ם אין לנו לפסול מכח מה שנכלל במחשבתו שיטמא האימורים, וכמש"נ לעיל סק"ד בדעתו דפסולא דמחשבת הינוח הוי רק בשחישב כן להדיא), וזה כלל ל"ח מחשבת פסול, דמחשבת פסול ל"ה רק בדחישב לפסול הזבח, ולא בשחישב למעבד הקטרה שלא כדינה, וביותר דהרי אף בהקרבת טמאין וערלים, מתקיימת הקטרה מדין אם עלו לא ירדו, וז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש, וגם אינו חולק בחישב שיאכלוהו טמאין וכו' שלא פסל, מפני שהם מחוץ לזבח, עכ"ל, ול' זה נ' טפי כמש"נ לדעתו, ושו"ר בעולת שלמה שכבר עמד בכעי"ז.

ואמנם כ"ז ניחא למש"נ בדעת הרמב"ם, דדינא דמחשבת הינוח היינו דהויא מחשבת פסול, אך לדעת תוס' ודעימייהו דדין מחשבת הינוח הוא דמחשבה כמעשה, נ' שאין לחלק בכ"ז, דבכל גווני יש לנו לדון כאילו הי' נעשה כמחשבתו, וז"פ.

והנה בגמ' הרי פליגי בזה לישני, ולחד לישנא הטעם דלא פסל ר"י בזה, הוא משום דכל כמיני', וע' בחי' הגרז"ס שהעיר דהרי בע"כ בעי' לתי' קמא דזיבחא גופי' מי מיפסיל לשנוייי על אינך דברים, ועיי"ש שכתב דמ"מ משני כן דנפ"מ בזה דאף בחישב שיזרקו פסולין להדם לא מיפסיל, וכ"ה בקר"א, ולמש"נ לדעת הרמב"ם א"ש, דהך לישנא ס"ל דג"ז חשיב מחשבת דבר רע, דמחשב לעשות ההקטרה שלא כדינה, וממילא דמשו"ז הי' לנו לפסול עיקר הזבח וכנ"ל, ול"ד לחישב לשבור עצמות הפסח ולאכול ממנו נא דאי"ז כלל מחשבת פסול על עיקר הקרבן, וה"ז כחישב להניח הבשר למחר או להוציאו לחוץ דמודה ר"י שאי"ז פוסל, והיינו משום דאי"ז מחשבת פסול על עיקר הזבח.

ו] אמנם צ"ע על עיקר מש"נ בביאור הסוגיא לדעת הרמב"ם, דהרי בגמ' פריך דלפלוג ר"י בחישב לזרוק שלא במקומו, והתם נמי הרי לכאו' אין מחשבתו לפסול הקרבן, אלא לעשות הזריקה שלא כדינה.

ובפשוטו י"ל דמ"מ כיון שבזריקה שלא כדינה נפסל הקרבן, הרי דחשיב מחשבת פסול.

אך צ"ע ע"ז דהרי אין זריקה שלא במקומו פוסלת, דהרי אם יש דם הנפש יחזור ויקבל, כמבו' לעיל דכ"ו:, ואך דאם זורק כל הדם שלא במקומו תו לי"ל דם למעבד זריקה כשרה, אך לכאו' זה ל"ה מחשבת פסול לפמש"נ בדעת הרמב"ם, ויל"ד בזה מכמה פנים.

אמנם נ', דהנה בעיקר מה דפריך וליפלוג ר"י בחישב לזרוק שלא במקומו, מבו' בפירש"י, ובתוס' לעיל דכ"ו:, דהיינו משום דס"ד דסבר זריקה שלא במקומו לאו כמקומו דמי.

אך בד' הרמב"ם בזה צ"ע, דהנה בפיהמ"ש במתני' כתב הרמב"ם, ז"ל, דלא חלק ר"י במחשבת בשנוי מקומות נתינת הדם, אלא מודה הוא שלא פסל, ואע"פ שאילו נתן כמחשבתו פסל לפי וכו', עכ"ל, וצ"ע דהרי הרמב"ם לעיל מינה במתני דדכ"ו:, כתב דשלא במקומו כמקומו דמי, וא"כ לפ"ז מהו שכתב דאי נתן כמחשבתו פסל.

ונראה מזה, דס"ל להרמב"ם דפירכת הגמ' הויא אף למ"ד דשלא במקומו כמקומו דמי, דהרי מ"מ פסול הבשר, והי' לנו לחשבו משו"ז כמחשבת הינוח, ושו"ר כן בקר"א לעיל דכ"ז:.

האמנם דצ"ע בזה, דהרי משום פסול בשר לחוד לכאו' אין לנו לחשבו כמחשבת הינוח, וכדאמרי' בגמ' דזיבחא גופי' מי מיפסיל, ואמנם באמת צ"ע כן גם על ד' התוס' לעיל דכ"ז., שכתבו כן מדנפשייהו, דהיכא דלא נפסל אלא הבשר לא עביד ר"י מחשבה כמעשה, ולא הזכירו לסוגיין כלל, וצ"ל דל"ד, דהאמנם היכא דל"ה פסול בזבח ל"ה בכלל מחשבת הינוח, אך שאני זריקה שלב"מ דהוי פסול ברצוי הזבח לענין היתר הבשר, וע"כ שפיר י"ל דאי"ב לפסולא דמחשבת הינוח, ולפ"ז י"ל כן גם לדעת הרמב"ם.

ונ' דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דהנה בפיהמ"ש בריש פירקין בהא דתנן דנתן את הניתנין למטה למעלה וכו' אם יש דם הנפש יחזור הכשר ויקבל, כתב ע"ז הרמב"ם ז"ל, אם לקח אותו הפסול ושינה את מקומו, הרי אין אותו הקרבן נפסל, כיון שאותו שעשה בו שנוי זה אינו ראוי לזריקה, וכשם שאין מחשבתו פוסלת כמו שקדם הואיל ואינו ראוי לאותה העבודה, כך גם לא יפסלו מעשיו וכו', עכ"ל, ודבריו צ"ב, דהרי הא דבזריקה שלא במקומו פסול בשר, בפשוטו היינו דאין בכח זריקה זו להתיר הבשר, וממילא קאי באיסורו, ול"מ למעבד זריקה אחרת, משום דליכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה, וכ"ה בגמ' לעיל דכ"ו:, ומ"ש כ"ז בשזרק פסול, דאין זריקתו מועלת כלל, ומ"ט יפסל הבשר, הרי כשיזרוק הכשר אח"כ אין טעם שלא יוכשר הבשר, וגם אינו מובן מה ענין זה, להא דאין הפסול פוסל במחשבה, וז"ל הרמב"ם פ"ב מפסוהמ"ק ה"י, דם וכו', הרי בשר הזבח פסול ואעפ"כ נתכפרו הבעלים בו וכו', בד"א כשהי' זה הזורק כשר לעבודה, אבל אם קיבל הכשר ונתן לפסול ונתן הפסול את הניתנין למעלה למטה וכו', לא נפסל בשר הזבח וכו', עכ"ל, ומבו' ג"כ דהס"ד הי' דאף בזריקת פסול יפסל הבשר.

וכבר הוכיחו מד' הרמב"ם הללו, דס"ל דהא דבזריקה דלא במקומו פסול בשר, היינו דשנוי זה ששינה ועשה הזריקה שלא במקומו פוסל הבשר, ואשר ע"כ הי' מקום לומר דאף בדעשה פסול שנוי זה יפסול להבשר, וזהו דקמ"ל מתניתין דפסול אינו פוסל במעשיו, כמו שאינו פוסל במחשבתו.

ועיקר הדבר דהא דבזריקה שלב"מ הבשר פסול, הוא משום דהזריקה שלא כדינה פוסלת להבשר, נ' כן מל' הרמב"ם בהלכות שם, שכתב דבשר הזבח פסול ואעפ"כ נתכפרו בעלים, ול' זה נ' כדרך זו, דאל"כ הול"ל איפכא ודו"ק, וז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל דכ"ו, שאסור לאכול את הבשר אם אירע שנוי, עכ"ל, ומ' ג"כ דהוי זה שנוי הפוסל, וכן מבו' עוד בפיהמ"ש שם שפיאד הא דתנן דאין בו כרת, שענינו מי שאכל מן הבשר הזה שנעשה בזריקת דמו שנוי זה אינו חייב כרת, וצ"ב דמאי קמ"ל ומהיכ"ת יתחייב כרת, ובגמ' לעיל דכ"ז. מפרשי' לה דאם נתן במחשבה אין בו כרת, אך הרמב"ם הרי לא פירשה כן, ובע"כ דהא דהבשר אסור הוא משום דהשנוי פוסלו, וזהו דקמ"ל דפסול זה אין חייבין עליו כרת, אך אכתי צ"ע מד' הגמ' דמקשי' מאי אין בו כרת, ומשני בשנתן במחשבה, וזה שלא כד' הרמב"ם, וגם צ"ע מד' הגמ' בדכ"ו: דמבו' דכל מה דל"מ כשר לחזור ולזרוק הוא משום דמי איכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה, ולא משום שהשנוי פוסלו, וצ"ע רב בזה.

ולפ"ז א"ש היטב מה דפריך דליפלוג בזה ר"י, דאף דשלא במקומו כמקומו דמי, מ"מ הרי שנוי זה פוסל להבשר, וא"כ הרי הוי זה מחשבת דבר רע, וא"כ ליפלוג בזה ר"י, ואי הוה פליג בזה, הרי שמכח זה הי' נפסל עיקר הקרבן, ואף דאילו הי' עושה כמחשבתו לא הי' נפסל אלא הבשר בלבד, וממילא דל"ש לשנויי בזה דזיבחא גופי' מי מיפסיל, שהרי כבר נת' דהא דזיבחא גופי' מי מיפסיל, היינו שכיון שאי"ז כלל מחשבה לפסול לזבח, לי"ב לדינא דמחשבת הינוח, וזל"ש בחישב לזרוק שלא במקומו, דחישב לפסול הבשר, וזה דמי שפיר למחשבת הינוח, וז"ב, ואי דתיקשי, דלכאו' מחשבה לפסול הבשר לחוד כלל ל"ה כמחשבת הינוח, וכדחזי' דלא תנן דחישב להניח הבשר או להוציאו פסול לר"י, אך נ' פשוט דל"ד, דמחשבה להניח הבשר או להוציאו ל"ש כלל לעיקר הזבח, אך משא"כ בשחישב שיחול בההקרבה פסול על הזבח, שפיר דמי למחשבת הינוח, ודו"ק.[[10]](#footnote-11)

ו] והנה התוס' במנחות די"ח. ד"ה גזירה, הקשו מ"ט מכשיר שם ר"י בלשתות מדמו ובלאכול מאימוריו, ומ"ט לא גזר בזה אטו לשתות כל דמו ולאכול כל אימוריו, דלכאו' יש לפסול בהן מדין מחשבת הינוח, עיי"ש מש"כ בזה, וע' גם בשטמ"ק שם די"ז: אות ג'.

ולמש"נ בדעת הרמב"ם נראה, די"ל בתרי גווני, חדא, דלמש"נ בדעתו, הרי ל"ח מחשבת הינוח, רק במחשב לעשות מעשה הפוסל הקרבן, ולפ"ז הרי במחשב לשתות הדם או לאכול האימורין, הרי אין מחשבתו לפסלן, אלא לאבדן מן העולם, וזה ל"ה מחשבת פסול, ואף דמחשב שלא לזרוק ולהקטיר, י"ל דג"ז אינו פוסל, דרק מחשבה לפסול פוסלת, ולא מחשבה שלא לעשות להעבודות.

עוד י"ל, דאף אי נימא דאף מחשבה שלא לעשות העבודה הויא מחשבת פסול, מ"מ הרי התם לא חישב שלא לזרוק ושלא להקטיר, אלא הויא מחשבתו לשתות הדם ולאכול האימורין, ואך שבכלל מחשבתו מונח דלא יזרוק ויקטיר, וכבר נת' לעיל סק"ד, דלדעת הרמב"ם אין לפסול מדינא דמחשבת הינוח, רק אם חישב להדיא על דבר הפוסל, ומשא"כ היכא דלא חישב על דבר הפוסל, ואך שנכלל במחשבתו שיהא דבר הפוסל אין לפסול, וע"כ אף בהנך מחשבות אין לפסול, כיון שלא חשב להדיא על דבר הפוסל, וא"ש היטב.

ובאמת דבע"כ אנו צריכין לטעמא בתרא, שהרי כל שחישב לשתות דמו ולאכול אימוריו למחר, הרי הוי בכלל מחשבתו שיניחן למחר ויפסלו בלינה, וא"כ הרי הי' לנו לפסול משום מחשבת הינוח, ואך שכיון שלא חישב להדיא על הדבר הפוסל, הגם שה"ז נכלל במחשבתו, ל"ח כמחשבת הינוח לדעת הרמב"ם.

אמנם צ"ע בזה, דלכאו' מחשבתו לשתות הדם ולאכול האימורים, הויא מחשבה לפסלן, שהרי לכאו' הדם נפסל כששתו אותו והאימורים נפסלין כשאכלו אותן, משום היסה"ד, וע"ד שאמרו בפסחים די"ח. דפרה ששתתה מי חטאת בטלו במעי', ופירשו התוס' שם דהוא משום היסה"ד, וצ"ע כעת בפרט זה.

1. וע' אחיעזר יו"ד סי' כ"ט, שכתב דמכח זה י"ל דיפסל כל הקרבן, דכיון דנפסלין הבשר והאימורין משום המחשבת הינוח, הרי דאם אין בשר אין דם ונפסל כל הזבח, וע"ע באחיעזר שם מש"כ בישוב קו' הגרע"א ע"ד התוס' מדבריהם לעיל דכ"ז., וצ"ע בזה.

   וע' באחיעזר שם מה שהביא מס' טה"ק לישב ד' התוס', והאחיעזר שם תמה עליו, ויל"פ ד' הטה"ק, דהכא אילו עביד כמחשבתו והי' מניח האימורים, וממילא אף הי' הבשר לן, הרי הי' הקרבן נפסל, דאם אין בשר אין דם, והאמנם דאילו הי' עושה בפועל כמחשבתו ל"ה הקרבן נפסל, כיון שכבר זרק הדם, ורק אח"כ נפסלו האימורים והבשר, אך מ"מ עתה שחישב קודם הזריקה להניח האימורים והבשר, דייני' לה כאילו הניחם השתא קודם הזריקה, ואית בי' לפסולא דאין בשר אין דם, ומשא"כ בד' התוס' לעיל דכ"ז., הרי י"ל דל"ש כלל הא דאין בשר אין דם, וכמו שביאר הגרי"ז דהגם דזריקה שלב"מ אינה מתרת הבשר באכילה, אך מ"מ לגבי הכפרה חיילא הזריקה אף על הבשר, וע"כ אף לפי מחשבתו לא נפסל הקרבן, וע"כ לי"ב לדינא דמחשבה כמעשה, וכן ניחא זה אי נימא דהא דבזריקה שלב"מ לי"ב משום אין בשר אין דם, הוא משום דהבשר ראוי לזריקה, ולא חייל כלל פסול על הבשר, ולפ"ז נמי נמצא דגם לפי מחשבתו אי"ז פסול בקרבן, אך אי נפרש דהא דבזריקה שלב"מ ליכא משום אין בשר אין דם דהוא משום דבשעת הזריקה אכתי הי' בשר, והגם שאח"כ נפסל לית לן בה, הרי דהכא דחישב כן קודם הזריקה, ודייני' כאילו עשה כמחשבתו קודם הזריקה, הרי ממילא דלפי מחשבתו הי' גם עיקר הקרבן פסול משום אין בשר אין דם, וי"ל, וע' עוד בישוב סתירת ד' התוס', בשפ"א ובחי' הגרז"ס בסוגיין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להעיר עוד, דלפ"מ שכתב הצל"ח בביצה ד"כ בדעת הרמב"ם, דכל הך דינא דלא מישתרי בשר באכילה עד הקטרת האימורין הוי רק בחלק כהנים, אך בחלק הבעלים שרי לאכול אף קודם הקטרת האימורין, א"כ ממילא דלדעת הרמב"ם אין לפרש כד' תוס' בסוגיין, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה בס' קה"י סי' כ"א, הק' ע"ד התוס', דהרי בזורק שלא במקומו אינו פוסל כלל את הבשר, רק דלא שרי לי' וממילא נשאר באיסורו, והרי אילו הי' אפשר לחזור ולזרוק הי' הבשר כשר, ואך דליכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה, וכדאמרי' בגמ' דכ"ו, וממילא דדבחישב לזרוק שלא במקומו, הגם דמחשבה כמעשה, וחשיב כאילו זרק שלא במקומו, אך הרי אחר מחשבה זו יכול לזרוק זריקה מעליא ותישרי בשר באכילה, ולא גרע דין המחשבה מדין המעשה, עכ"ד, והנה אם הי' דינא דר"י דה"ז מחשבת פסול, הי' מקום ליישב, אך לפמש"נ הרי לדעת התוס' אי"ז מחשבת פסול, אלא היינו משום דמחשבה כמעשה, ולפ"ז לכאו' ק' כן, אך נ' די"ל בפשיטות, דהנה כבר נת' בסק"ד, דמבו' בגמ' לדעת רש"י ותוס', דדינא דר"י דמחשבת הינוח, ל"ה רק היכא דחישב להדיא להניח, אלא כל שמתוך מחשבתו יוצא שיהא הינוח, אמרי' בזה מחשבה כמעשה וה"ז פוסל, ולפ"ז הרי בחישב לזרוק שלא במקומו, הרי בכלל המחשבה נכלל שלא יעשה בקרבן זה זריקה המתרת להבשר, דהרי אי יזרוק שלא במקומו, ל"מ תו למעבד זריקה המתרת לבשר, וממילא דשפיר שייך בזה דין מחשבה כמעשה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך במש"נ בדעת התוס', ילה"ע קצת מד' התוס' בדכ"ז:, שדנו לפרש מש"א בסוגיין דקזבר ר"י שלב"מ כמקומו, דהיינו לענין מחשבה דוקא, דכיון דמהניא הזריקה לענין דאעל"י, מהניא נמי שלא לפסול במחשבה, עכ"ד, ואי נימא דפסולא דמחשבת הינוח הוי מסברא דמחשבה כמעשה, אינו מובן מה טעם יש לחלק בזה, ורק אי הוי זה פסול דמחשבת הינוח הויא בכלל מחשבת דבר רע וע"כ הוא דפוסלת, יש להבין דבכה"ג כיון דמהניא זריקה זו, ל"ה בכלל מחשבת דבר רע, וצ"ע בזה, ועמש"נ עוד בד' התוס' שם להלן סק"ה בהערה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להעיר, דלמש"כ החזו"א סי' י"ט סק"נ, להוכיח מהא דמחשבין על האבוד ועל השרוף, דא"צ שיחזוב להקטיר בפועל למחר, אלא שיהא עבודתו ע"מ להתיר הקטרת כזית למחר ורצונו לשנות במשפטי הקדושה, עיי"ש, הרי לכאו' ל"ש כלל לומר דלאו כל כמיני', אך ראיתי להעיר שמד' החזו"א שם מבו' שפירש שגם במחשבת הינוח הוי כן, ואפ"ה אמרי' בזה דלאו כל כמיני', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ע בזה בד' השטמ"ק שם אות ב', שפירש דס"ד דגמ' דאי כמקומו דמי ומ"מ גלי קרא דליכא פיגול, א"כ יש לנו לומר דמעטי' קרא לגמרי דאף מחשבת הינוח ל"ה כיון דלאו במקומו הוא דחישב, עכ"ד, וצ"ב רב, דהרי המחשבת הינוח הכא לא הויא במה שחישב לזרוק למחר שלא במקומו, אלא במה שנכלל המחשבתו להניח למחר, וא"כ מה מהני הא דגלי קרא דמחשבת שלא במקומו אינה פוסלת, הרי לא אתי' הכא לפסול כלל משום המחשבת שלא במקומו.

   ונ' מזה שדעת השטמ"ק, דהא דחישב לזרוק למחר זריקה שלא במקומו הוי בכלל מחשבת הינוח, אי"ז כמו שפירש"י משום דחישב מיהא להניחו למחר, אלא היינו משום דחישב שזריקת הקרבן תהא זריקה פסולה, וזה הוי כמחשבת הינוח ולפ"ז מתבארים ד' השטמ"ק, ודו"ק, ולפ"ז ניחא דמחשבה זו פוסלת מדאורייתא, ואי"ז כחישב להניח מקצת דמו דפסול רק מדרבנן, ואי"צ למש"נ למעלה בזה, ועמש"נ עוד לפ"ז להלן סק"ה בהערה.

   והנה הטה"ק בסוגיין כתב, דלדעת ר"י דמחשבת הינוח פוסלת, צ"ל דהא דבעי' קרא לפסול במחשבת חוץ למקומו, הוא דמה"ט מיפסיל גם בחישב לזרוק מקצת מדמו, וכ"ה בתו"ד הקר"א, אמנם למש"נ בדעת השטמ"ק הרי אין לישב כן, כיון דאף בכה"ג הוי זה כמחשבת הינוח, כיון שחישב שתהא זריקת הקרבן בפסול, והדק"ל, וע' שפ"א מש"כ עוד בישוב קו' זו וצ"ע בדבריו, ואולי אה"נ ל"ב קרא במחשבת חוץ למקומו, רק בשחישב על הקטרה ואכילה, או על מתנות דם שאינן מעכבות או שפיכת שיריים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולדעת השטמ"ק בדכ"ז. שהבאנו לעיל בהערה, אין להוכיח מזה כלל, שלדעתו מה דהוי זה בכלל מחשבת הינוח הוא משום דחישב שזריקת הקרבן תהא בפסול. [↑](#footnote-ref-8)
8. ע' קר"א שהק' ע"ד הרמב"ם, דכיון דר"י פסול מסברא, א"כ אף בזה כיון דאם עשה כן מיפסל במחשבה נמי ליפסל, ונ' עכ"פ דזה מת' טפי לדעתו דדינא דמחשבת הינוח אי"ז משום דמחשבה כמעשה, אלא משום דהוי זה מחשבת דבר רע והוי זה מחשבה הפוסלת, וע"כ אמרי' דאם חישב לזרוק על המזבח, הגם ששינה מקומו, הוי זה כחישב לזרוק על מקומו, ואי"ז מחשבת דבר רע, אך אם דינא דמחשבת הינוח הי' דמחשבה כמעשה, ל"ה מהני מידי טעם זה, ואכתי צ"ב בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועד"ז נ', במש"א בגמ' בלשבור עצמות הפסח ולאכול ממנו נא, זיבחא גופי' מי מיפסיל, ולדעת התוס' דבה במידה שהי' פסול המעשה פוסלת המחשבה, הרי ממילא דא"צ לומר דמחשבות אלו ל"ה בכלל מחשבת הינוח, אלא אף אי הוו בכלל, מ"מ לש שיחול פסול עי"ז, דהרי אף המעשה לא הי' פוסל, אך לדעת הרמב"ם, הרי שאם הי' ע"ז תורת מחשבת הינוח, תו ממילא דהי נפסל כל הזבח, ואך דכיון דזיבחא גופי' מי מיפסיל, ממילא דאי"ז כלל מחשבת דבר רע, ול"ה כלל מחשבת פסול. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בהא דפריך בגמ' דליפלוג ר"י בניתנין למעלה שנתנן למטה וכו', יש להעיר, שהרי לא נז' דחישב ליתן כל דמו שלא במקומו, וא"כ מ"ט יהא זה בכלל מחשבת הינוח, הרי אף שיתן מקצת דמו שלא במקומו, מ"מ אכתי אפשר ליתן שאר הדם במקומו ויתכשר הקרבן, ולכאו' הי' מקום לומר, דהגם דחישב רק על מקצת הדם, מ"מ הרי בכלל מחשבתו נכלל דלא ינתן שאר הדם במקומו, וע"כ פריך שיהא זה בכלל מחשבת הינוח, אך נ' שאין לומר כן, דא"כ עד"ז נימא בשחישב שיקריבוהו ערלים וטמאים דבכלל זה נכלל שלא יקריבוהו טהורים, וא"כ מה משני לעיל מינה דלאו כל כמיני', הרי זה הוי כל כמיני' שלא יקריבוהו טהורים, ובע"כ חזי' מזה דבהנך גווני אין נכלל במחשבתו שלא יקריבו כדין, וה"נ הכא דכוותה.

    ולכאו' צ"ל דאה"נ, ואך דמ"מ פריך דיהא זה כחישב להניח מקצת דמו למחר, דנמי פסול ר"י גזירה אטו כל דמו, וכדתניא דמנחות די"ז:, ואף בזה הוי כלהניח מקצת דמו, כיון דקלטי' מזבח לדם זה ול"מ לאספו, וכמש"א לעיל דכ"ז:, אך לדעת הרמב"ם א"צ לזה, שהרי לדעתו פירכת הגמ' אתיא למ"ד דשלא במקומו כמקומו דמי, אשר לדידי' כל שנתן שלא במקומו א"א לחזור ולזרוק, וע"כ שפיר פריך שיהא זה בכלל מחשבת הינוח.

    ונ' עוד, דלדעת השטמ"ק לעיל דכ"ז, שנת' לעיל סק"ד בהערה בדעתו, דהא דחישב לזרוק שלא במקומו למחר הוי כמחשבת הינוח, אי"ז משום דחישב מיהא להניחו למחר, אלא הוא משום דחישב שזריקת הקרבן תהא זריקה פסולה, הרי דה"נ הא דפריך דליפלוג ר"י בחישב ליתן את הניתנין למעלה למטה וכו', הוא משום דחישב שזריקת קרבן זה תהא פסולה, ולפ"ז הרי דהוי זה מחשבת הינוח דאורייתא, ול"ד לחישב להניח מקצת דמו, וז"ב.

    ונ' שכ"ה גם דעת התוס' לעיל דכ"ז: שדנו לפרש מש"א בסוגיין דקסבר דשלב"מ כמקומו, דהיינו לענין מחשבה דוקא, דכיון דמהניא הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו, מהניא נמי שלא לפסול במחשבה, והק' ע"ז דא"כ מאי פריך עוד מחישב לינתן הניתנין בחוץ בפנים, הא התם נמי קלטי' מזבח דאם עלו לא ירדו, עכ"ד, וצ"ע דמה מדמו זל"ז, הרי בחישב ליתן שלא במקומו, דאתי' לפסול משום מחשבת הזריקה, ע"ז אמרי' דכיון דהויא זריקה וכו' אי"ז מחשבה הפוסלת, אך משא"כ בחישב ליתן הניתנין בחוץ בפנים, דלא אתי' כלל לפסלו משום מחשבת הזריקה, אלא משום שבכלל מחשבתו הוי להכניס הדם לפנים שנפסל הדם בזה, א"כ מה לי שהזריקה מהניא, הרי מחשבת הפסול ל"ה כלל בהזריקה.

    ונ' מוכח מזה שהתוס' מפרשי ע"ד השטמ"ק, דהא דהוי זה בכלל מחשבת הינוח הוא משום שחישב שכן יהא זריקת הקרבן, ומתישב טפי לפ"ז עיקר מה שדנו לפרש דהא דלא פסלה מחשבתו, הוא משום דמהניא הזריקה וכו', וזה מתישב להנ"ל דהמחשבת הינוח הויא במה שחישב שתהא זריקת דמו בפסול, וע"כ י"ל דכה"ג לא פסלה מחשבתו, אך אי הי' הפירוש דהוי מחשבת הינוח במה שחישב לפסול הדם בזריקתו שלא במקומו, לכאו' ל"ה בזה טעם דכה"ג לא יפסול, וי"ל, וזהו שהוכיחו מזה דאף בשחישב לזרוק זריקה המועלת לדין אם עלו לא ירדו, נמי ה"ז פוסל משום מחשבת הינוח.

    אך צ"ע, מ"ט באמת אין לפסול בזה משום מה שנכלל במחשבתו להכניס הדם לפנים, שנפסל בזה הקרבן, ואולי דעת התוס' שם דאין לפסול משום מחשבת הינוח רק במה שחישב להדיא, ולא במה שנכלל במחשבתו, וכמש"נ למעלה לדעת הרמב"ם, ויש להוסיף, שהרי מד' התוס' שם נ' דפסולא דמחשבת הינוח הוי זה מחשבת פסול, ואי"ז משום מחשבה כמעשה, ומה"ט י"ל דכל שחישב על זריקה דמהני וכו' לא פסלי' משום מחשבת הינוח, וכמש"נ כן לעיל סק"ב בהערה, וממילא דע"כ לדעתם י"ל דלא פסלי' משום מחשבת הינוח, רק בשחישב להדיא על הפסול, וכמש"נ כן לעיל סק"ד לדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-11)